מנחא בדיקולא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לג

חולין לב: מנחא בדיקולא

**א. דינא דר"ל בשחיטה פסולה-**

דינא דר"ל שחט קנה וניקבה ריאה כמנחא בדיקולא ואינו עושה טרפות.

בתוה"ב בית שני (כט:) מבואר שהוא רק מכח שישנה לשחיטה מתוע"ס, מבואר דדוקא ע"י חלות שם שחיטה אמרינן כמנח בדיקולא אבל מה שבמציאות הסימן נפגם אינו מסלק חיות הריאה לגמרי.

אבל צ"ע דהא בסוגיין מקשינן מיניה אדינא דפסק את הגרגרת ואח"כ שחט את הושט דהוי כמנח בדיקולא, ומאי קושיא והרי לאו שחיטה היא?

ובאמת כבר העיר כעי"ז בחת"ס לב: על קו' הגמ' דהא שאני ניקבה הריאה שהוא אחר שחיטה כשרה אמרינן כמנח בדיקולא דמי כש"כ התוס' פד. דאחר שחיטה כשרה הויא כמתה לכל מילי, אבל בפסק הגרגרת שאני שחיטה כשרה דגזיה"כ דאף שיש בה חיות הויא כמתה, משא"כ בפסוה"ג שלא ע"י שחיטה, עיי"ש, וכ"כ בחת"ס כ: כדרכו יו"ד לקמן.

ובאמת קו' זו לכאו' לאו מידי היא שהרי דוקא בשחיטה המתרת לאכילה נקטו התוס' פד. דהויא כמתה ובסימן אחד לא שייך זה וע"כ הכא מנח בדיקולא הוא מטעם בפנ"ע ולא מכח הכשר שחיטה, ולכך הק' הגמ' דא"כ גם בפסק נמי, וכבר תמה בשרידי אש יו"ד-ו פ"ו ע"ד החת"ס מאי קשיא ליה, ועיין לקמן מה שהבאנו מהיד יהודה שתיקן קצת דבריו.

אבל הקו' תיפול על ד' הרשב"א שהבאנו דמשמע דדוקא מכח דישנה לשחיטה מתוע"ס נקט כן, ויל"ע.

**ב. אם ריאה צריכה שחיטת הושט-**

דעת הרא"י ומהר"ם וכן הביא מאירי לג. בשם י"מ, דאף אם נטל את הריאה לגמרי הותרה והיינו דלגבי הריאה סגי בשחיטת סימן אחד שהוא כל חיותה של הבהמה.

מבואר בזה חידוש דדין שחיטה הוא כלפי כל אבר ואבר ולא כלפי כלל הבהמה [וחקר בזה בצפנ"פ הל' מאכ"א, וע"ע דכן משמע בעיקר המושג מנחא בדיקולא לפי המבואר בתוה"ב דבעי שחיטה דוקא אבל אינו מוכרח דחייל היתר שחיטה רק שצריך מעשה שחיטה ודוקא ע"י מתוע"ס אמרינן מנחא בדיקולא.

בתוס' עה: משמע שמועלת שחיטה להתיר רק את אבר היוצא ובבכור שור שם כתב דבהא מילתא פליג רש"י, ואכ"מ].

במאירי ותוה"ב שם כתבו לא כן ודוקא בנקיבה אמרינן כמאן דמנח בדיקולא אבל בניטלה לגמרי לא.

שני טעמים בזה:

במאירי כתב דכל שניטלה הריאה ה"ה כמתה מיד וכל הבהמה אסורה, ודוקא בנקיבה שהוא משום טרפות ואינו ממית מיד בזה שרי, משמע דבעיקרא דמילתא מודה אלא שנקט שכל הבהמה נאסרת משום נבילה.

הרשב"א כתב שהריאה עצמה תאסר [ולא דבר משאר הבהמה], והטעם כנראה משום דאף הריאה צריכה שחיטה של שני הסימנין.

אלא דצ"ב היאך מהני שחיטת הושט לריאה והרי היא כמנחא בדיקולא?

ועוד צ"ע דלקמן לג. אמרינן דלר"ל אין מזמנין עכו"ם עליה משום דכמנח בדיקולא היא והויא כאבמה"ח אבל לישראל שרי, וצ"ב היאך לישראל ניתרת והרי היא כאבמה"ח גם לישראל?

א. בפשוטו נראה כש"כ חזו"א ג-יט ומשכנו"י יו"ד-טו דאף דחשיב כמנח בדיקולא מ"מ לא בטלה חיותו לגמרי והוי כאבר המדולדל, ובישראל שחיטה מתירתו ויש לבאר גדר הדבר שהשחיטה חלה בכל הבהמה ולא בכל אבר.

והוסיף בשרידי אש יו"ד-ו פ"ו דחיות לענין טרפות צריך חיות מעליא טפי מלענין להצטרף להשחיטה.

[וכעי"ז באר בש"ך כו-א דאף אם שהיה במיעו"ב פסול מ"מ קוץ אינו פוסל דטרפות כבר אין בו דהוי כמנח בדיקולא אבל מ"מ הוא המשך של השחיטה לענין היתר, וע"ע חזו"א ג-ד גבי אבר המדולדל שלא חל בו טרפות אף שהוא חי קצת והוא בכלל השחיטה].

ב. באו"ש פ"ב מאכ"א הי"ז ותפא"י וחת"ס לג. בארו דשחיטה מתרת משום כל בבהמה, ודוקא אם נחתך האבר קודם שחיטה אינו ניתר ע"י השחיטה אבל אם כל מה שהוא נחתך היינו ע"י השחיטה עצמה שפיר ניתר.

ג. בבכור שור לג. כתב דבהכי שריא רחמנא שהוא דרך שחיטה, ועיין מרחשת ח"א כג-ה דשחיטה יכולה להתיר אבמה"ח שנוצר ע"י השחיטה גופא [כמו שמתרת איסור טריפה שנוצר ע"י השחיטה כש"כ רש"י כ: דכל שחיטה עושה טרפות בתחילתה והכי אכשר רחמנא].

**ג. אי קי"ל כר"ל-**

דעת רש"י דר"ז למסקנא ס"ל יש טריפות לחצי חיות ומ"מ יכול לסבור כר"ל דמנח בדיקולא דמי.

תוס' ורמב"ן נקטו דלמסקנא ס"ל לר"ז דלא אמרינן מנח בדיקולא וגם יש טרפות לחצי חיות.

ונחלקו מזה לענין דינא אם לפסוק דינא דר"ל דניקבה הריאה אחר שחיטת הקנה אינו טריפה, בעה"מ כתב דקי"ל כר"ל משום דמחמיר טפי מר"ז וס"ל שיש טריפה לחצי חיות אף אם הוא חולק אדר"ז, ועוד הוסיף דאף לקולא קי"ל כדבריו דמנח בדיקולא כש"כ רש"י דאף ר"ז למסקנא מודה לו, וכ"ד הרשב"א תוה"ב (כט:) דדינא דר"ל קיים להלכה.

אבל הרי"ף השמיט דינא דר"ל, ובאר הרמב"ן הרמב"ן עפ"י שיטת התוס' דר"ז פליג אדר"ל ולדידיה אין היתר כלל לא משום טריפה לחצי חיות ולא משום מנח בדיקולא, וכ"ה בשו"ע כו-ב להלכה דלא קי"ל כר"ל לקולא, וכ"ד הרא"ש והר"מ.

**ד. היתר בנמ"ע בשחיטה כשרה ופסולה-**

דינא דר"ל נאמר בשני עניינים, חדא לענין טריפה בריאה אחר שחיטת הקנה ולא קי"ל הכי כש"כ לעיל, ועוד מבואר לג. דלר"ל בכל שחיטה חשיבי בנמ"ע כאבמה"ח דכמנחי בדיקולא הם וכאילו נתלשו קודם מיתת הבהמה, אלא שהשחיטה מתרת אף לעכו"ם משום מי איכא מידי.

בתו"ח חולין כ. כתב דלפי"ז בשחיטה פסולה דלא אמרינן מי איכא מידי אין היתר לעכו"ם בבנמ"ע, וכן הסכימו בכו"פ ופמ"ג שפ"ד כז-ב ותבו"ש [שו"ר מפורש כשיטה זו בריא"ז (הנדמ"ח) חולין ז-יא שבשחיטת נבילה או טריפה אסור לתת לעכו"ם מבני מעים דהוי בשר מן החי וישראל המוכר או נותן להם עובר בלפנ"ע].

פר"ח שם חלק ע"ז דלא קי"ל כסברת מנח בדיקולא דהא לא פסקינן כר"ל, וכ"כ באשכול הל' טריפות.

רעק"א יו"ד-כז כתב דלחומרא שפיר קי"ל כדר"ל רק לקולא לא פסקינן כוותיה דר"ל פליג עליה.

ועוד כתב לדקדק מלשון הרמב"ן שאם חתך גם הושט וגם הקנה אף הנך דפליגי אדר"ל יודו דאמרינן כמנח בדיקולא ואסור למכור בנמ"ע לעכו"ם, וכ"כ כו"פ ופמ"ג [אבל בחזו"א ג-כ תמה ע"ד רעק"א דא"כ למה הוצרך ראב"י ללמוד דין מנח בדיקולא מד' ר"ל הרי כו"ע מודו בשני סימנין וסתם שחיטה יש בה שני סימנין, ועיין לקמן בסברת הרמב"ן משי"ת עוד בזה].

ועפי"ז מסיק רעק"א דה"נ בנקו"ה דקי"ל דהויא נבילה אסור למכור את הבנמ"ע לעכו"ם.

אבל בחת"ס חולין כ: כתב בפשיטות דלא אמרינן מנח בדיקולא אלא בשחיטה כשרה ולא בשחיטה פסולה, ומה"ט התיר למכור הבנמ"ע לעכו"ם אף בכה"ג, ודלא ככל הנך אחרונים, וסמך דבריו על שיטת ר' שמעיה בתוס' פד. דע"י שחיטה כשרה הויא כמתה, וכ"כ יד יהודה כז-ב עיי"ש שהאריך, והבאנו דבריהם לעיל.

ובפשוטו דבריו נסתרים מסוגיא לב: גבי פסק ואח"כ חתך שלא במקום חתך מקשינן מנח בדיקולא אף שאינו שחיטה כשרה, עיין בחת"ס לב: שנתקשה בזה ודבריו שם צ"ב, וגם צ"ע לומר דהויא כמתה דזה דוקא בשחיטת שני סימנין

וביד יהודה תיקן הדברים דוודאי דינא דר"ל אינו מכח דחשיבא כמתה ע"י שחיטה כשרה, שהרי גם בסימן אחד אמר כן ובזה לא שייך טעמא דר' שמעיה, רק הוא ענין בפנ"ע, אלא דראב"י למד מדר"ל דכשם דחשיב מנח בדיקולא לגבי טריפות ה"נ יש לחושבו כמנח בדיקולא לגבי נכרי כיון דהויא כמתה לגבי ישראל ע"י שחיטת שני סימנין הרי הוא כפירש לגמרי והוי כאבמה"ח, אבל בשחיטה פסולה לא שהרי הוא מת בכלל הבהמה דאכתי לא חשיבא כמתה, ולכך אין איסור לזמן על בנמ"ע [ורק אם פירש בשר ממנה קודם שחיטת סימן השני בזה אסור לתת לנכרי], ודקדק כן מלשון הרשב"א שלא הזכיר איסור אלא בפירש הבשר ולא בבנמ"ע, עיי"ש מש"כ לבאר בקו' הגמ' מי איכא מידי געפי"ז, וכ"ז דברים מחודשים.

ולהלכה הביא כבר בפתחי תשובה סי' כז שהמנהג למכור בנמ"ע של נבילה לעכו"ם, וכבר העיד כן בתבו"ש וכתב שהוא משום דלאו כו"ע דינא גמירי וכבר רבים תמהו ע"ז שעוברים בלפנ"ע, ועיי"ש בפתחי תשובה בשם שו"ת ברית אברהם יו"ד כג-כז שהיקל בעוף עפ"י מה שפלפל שם דכיון דמבואר בכ"ד דמליקה הויא כנבילה היאך אכלו הכהנים בנמ"ע, ועיין יד יהודה מש"כ ע"ד.

ובחת"ס יו"ד יט כתב עוד טעמים להקל אף בבהמה שאין כאן לפנ"ע ברור כ"כ [עיי"ש שלא אמרו אלא אין מזמנין אבל לא אסרו למכור להם, משום שאין דרך לאכול בנמ"ע ואין בזה לפנ"ע דמסתמא לא יאכלנו ורק לזמנו ע"ז אסור שבהדיא נותן לו כדי לאכול].

בדין שחיטה טריפה אם מותר למכור בנמ"ע לנכרי נתבאר במקו"א בגדרי מפרכסת, וכל הפוסקים (תו"ח הנ"ל ותבו"ש כז-ד ופמ"ג) פשיטא להו דמותרת לעכו"ם ע"י מיגו אף שאסורה לישראל, וכ"ה בתשב"ץ ג-רצו הו"ד באו"ש פ"ח שחיטה.

אבל בריא"ז שהבאנו לעיל מבואר דאף בזה אסר, וזה חידוש עצום, ועי' אמר"מ ד-לה ומשנת ר"א חולין-ד שצידדו כן מנפשייהו עפי"מ שנקטו שם דטריפה יש בה חסרון בשחיטה, ואכ"מ.

**ה. שחיטת רוב-**

בשו"ת חת"ס יו"ד-יח כתב אם לא נשחט כל הסימנים רק רוב סימן הוי כאבר המדולדל ולא חשיב מנח בדיקולא אף לדעת ר"ל, וע"ע חלק"י תניינא-יא.

חזו"א ג-כ דחה מסוגיא דשחט שלא במקום חתך ל"מ כן.

וכן יל"ע מד' הרשב"א בתשובה-שסז שלמד מד' ר"ל שאין לפסול מיעו"ב אחר רוב סימן.

**ו. בד' הרמב"ן דכלפי הסימן עצמו לכו"ע מנח בדיקולא-**

בגמ' לעיל כאן שחט שלא במקום חתך, ומקשי עלה מדר"ל דכמנח בדיקולא דמי א"כ ה"נ ל"מ שחיטה אחר שנחתך.

במלחמות להרמב"ן נתקשה להנך דפליגי אדר"ל ולא ס"ל מנח בדיקולא למה לא תי' מתני' כן, וכתב דכלפי הסימן עצמו וודאי אמרינן מנח בדיקולא ורק כלפי הריאה חלקו על ר"ל דחיותה תלויה גם בושט [במקו"א הבאנו משו"ת צ"צ החדש יו"ד-כג הו"ד באבנ"ז יו"ד-כב מש"כ לדקדק מד' התוס' מב. דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דלמאי דלא קי"ל כר"ל דמנח בדיקולא אם שחט שלא במקום חתך הוי טריפה].

והבאנו לעיל ד' רעק"א שעפי"ז נקט שאם שחט שני הסימנין קי"ל דכמנח בדיקולא דמי.

ובעיקר ד' הרמב"ן וביאור דבריו נתבאר בסוגיא דפסוה"ג, ונביא כאן יסודות הדברים וקח משם שאר הענין.

ביאור טעמו בזה כנראה יל"פ ג' אופנים:

א. ברעק"א יו"ד כז-א ופר"ח כו-א ותבו"ש וש"א נראה שפי' דכלפי הסימן עצמו לכו"ע אמרינן כמנח בדיקולא דמי ויצאה ממנה החיות מכולו וא"א לשוחטו [והמגיה על שו"ת אבנ"ז יו"ד-כ הביא שכ"כ בספר האשכול].

ב. עוד יל"פ (עי' חזו"א ג-כ ד"ה וכתב הרמב"ן נראה שבאר) דאין חיתוך אחר חיתוך וכנגד המקום שנחתך לכו"ע ל"ש שחיטה אף בלא הטעם דמנח בדיקולא שאין השחיטה שם מוסיפה כלום[[1]](#footnote-2).

לפי"ד החזו"א אין מקור לומר דהוי כמנח בדיקולא כלפי הסימן עצמו, וכלפי מקום שעדיין לא נשחט בסימן שפיר מהני שחיטה אלא דלעולם אין כאן רוב.

כנראה לפי"ז הוא ענין מסויים לגבי הסימן דע"י רובו הוי כאילו כולו נפסק וכמנח בדיקולא, ולפי"ד משמע שאף אם נשחטו רוב שני סימנין [בשחיטה פסולה] מ"מ הריאה לאו כמנחא בדיקולא דמיא ולא חשיב אבמה"ח לב"נ, דלא כש"כ רעק"א דלעיל דבשני הסימנין אמרינן מנח בדיקולא לכו"ע.

נפק"מ מזה לענין מיעו"ב, דלפמש"כ הרי יש מקום לומר ששייך פסול מיעו"ב אף אחר ששחט רוב, אם שוחט כנגד המקום שעדיין לא נחתך, ואכ"מ עיי"ש מה שהרחבנו עוד בכ"ז.

ע"ע ברשב"א תשובה-שסז דחה ד' רש"י דאין מיעו"ב יכול לפסול שהרי הוא כמנח בדיקולא, והוסיף דכפי מה שפי' רבותינו הרי לא מיבעיא לר"ל אלא אף החולקים מודו דכלפי הסימן עצמו לכו"ע אמרינן מנח בדיקולא וכוונתו כנראה לפי' הרמב"ן, מבואר שהוא מתורת מנח בדיקולא ממש, ובזה עצמו נחלק על רש"י, ודעת רש"י יתכן כד' האמר"מ וחזו"א ודוקא לענין השחיטה שכנגד החתך אמרינן דכמנח בדיקולא דמי [וממילא אין כאן רוב].

יסוד דברים אלו מקורם בש"ך כו-א, עיי"ש דמסיק כד' תשובת הרשב"א דקוץ אחר שנשחט רוב הושט אינו פוסל, והק' ע"ז דהא קי"ל דמיעו"ב פוסל?

וכתב לחלק דדוקא אם ניקב הושט כנגד המקום שכבר שחט אינו פוסל אבל בהמשך השחיטה הוי כמיעו"ב לרש"י ופוסל [וכתב בפמ"ג מ"ז כו-א דאף הפרישה נתכוין לזה אלא דמיירי במיעוט שעדיין שלם].

והיינו כש"כ במהלך הראשון דדוקא כנגד המקום שכבר נשחט אין משמעות לנקב אבל לא חשיב כל הסימן כמנח בדיקולא.

[ועוד כתב די"ל דאף במיעו"ב אין קוץ פוסל כיון שאינו חלק מהשחיטה ורק בשוחט דרך שחיטה יכול לפסול מיעו"ב, ונתבאר תי' במקו"א.

ועי' בפמ"ג כתב נפק"מ מזה דרס והחליד ברוב הראשון אחר ששחט רובו דלתי' ראשון לא ייפסל ולתי' שני ייפסל שהוא דרך שחיטה, ואם ניקב המיעוט לתי' ראשון פסול שעדיין שלם הוא, ולתי' שני כשר].

מיהו זה לדעת רש"י דמיעו"ב לא חשיב כמנח בדיקולא, אבל הרשב"א הבין שכל הסימן חשיב כמו מנח בדיקולא ע"י שחיטת רוב סימן ודלא כרש"י בזה.

עכ"פ לפי שני אופנים דלעיל מבואר שאם נפסק הקנה אחר שחיטתו לא אכפ"ל כלל אף דלא קי"ל סברת מנח בדיקולא [לשני האופנים דלעיל שהרי כנגד מה שכבר נשחט וודאי לא שייך נקב ופסוה"ג במיעוט לא שייך כלל], וכ"כ פר"ח כו-א להלכה.

ג. אבל בחזו"א ג-כ (ד"ה אמנם), כתב לצדד עוד די"ל דבאמת כל סברת הגמ' הוא דא"א לשחוט בקנה שנפגם ויצאה ממנה חיותו, אבל מ"מ לאו כמנח בדיקולא דמי ואכתי יכול לחול בו דיני טרפות, וכתב שהוא כעין דין שמוטה לשיטת בה"ג דמסתבר דאכתי חל בו טרפות אלא דגמירי דבסימן כזה לא שייך שחיטה.

[וע"ע באבנ"ז יו"ד-כ מש"כ כעי"ז בד' הרמב"ן שהוא מטעם אין שחיטה אחר שחיטה כמו שמצאנו לענין כמה דינים, ועיי"ש במגיה הביא מס' האשכול שכתב הטעם משום מנח בדיקולא אבל כתב שד' האבנ"ז נכתבו קודם שיצא ספר האשכול בדפוס].

ובאמת עיין בב"ח כו-א שהביא ד' הרשב"א בתשובה דהוי כמנח בדיקולא ואינו פוסל, אבל השאירו בצ"ע לדינא, ובאר בחזו"א שם דעתו כפי שיטתו שכל החסרון הוא משום שאין שחיטה בקנה או ושט פגום.

וע"ע בפרישה כו-א שג"כ כתב דלפי מה דקי"ל לפסול במיעו"ב הרי יש לפסול גם אם ניקב אחר שחיטת רוב סימן, והוא כש"כ בדעת רש"י דאזיל לשיטתו, אבל ביש"ד ב-יז התיר וכן מסיק בש"ך כו-א להלכה להכשיר אף לשיטת רש"י וסייע לזה מד' רש"י לעיל ח., עיי"ש, וע"ע בתבו"ש כו-ב מסיק לדינא שאין להקל בזה אלא בהפמ"ר, ועיי"ש שדחה ראיית הש"ך מלשון רש"י[[2]](#footnote-3).

1. וצ"ל דאף דמבואר בשו"ע כו-א דאף כנגד המקום שכבר שחט אם אח"כ אירע בו נקב נעשה טריפה, ומבואר שלא יצאה לגמרי החיות ע"י הנקב מ"מ לענין שחיטה לא סגי בחיות זו, וצ"ב מנ"ל זה, ועיין לקמן מהחזו"א כעין זה אלא דלד' החזו"א הוא כנגד כל הסימן נתקלקל ולפי הנ"ל רק כנגד מקום הנקב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאר שכל ד' הראשונים הוא משום דאחר רובו הוי כנשחט כל הסימן והוי כטרפות לחצי חיות ולכך נקטו דוקא קודם רובו שאין בו נידון טרפות לחצי חיות שעדיין לא נגמר סימן שלם אבל אחר רובו תלי בפלוגתא דטריפות לחצי חיות, וממילא להלכה דאף בחצי חיות יש טרפות ה"נ בניקב אחר רוב יש טרפות, ועוד נתבאר בדין טרפות לחצי חיות. [↑](#footnote-ref-3)