6. בית הכסא ומרחץ וגרף של רעי
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

י' סיון ע"ה

**בדין בית הכסא וגרף של רעי ובית המרחץ**

**בטעם איסור בית הכסא חדש וישן**

א] מבואר בסוגין דאיכא איסור לקרוא ק"ש בבית הכסא ואפילו אין בו צואה דהיינו שנתחדש עוד דוגמא שנאסר מדין והיה מחניך קדוש ובפשוטו נתחדש כאן שגם מקום שאין לאוסרו מצד הצואה שבו בכל אופן מצד גנות השם שלו הוא נאסר וכלשון רש"י בשבת י: לגבי בית הכסא דמאיס ושם מגונה עליו עכ"ל ועיין מג"א סימן פ"ז לגבי גרף שכל שהוא מיוחד לעוד תשמיש אין לו שם בית הכסא ועיין חזו"א סק"י שזה גם לגבי בית הכסא גמור דהינו שנתחדש כאן שכיון שעיקר הגנות זה מצד השם בית הכסא שבו כל שהוא מיועד לעוד דברים חסר בשם בית הכסא [ועיין חזו"א שזהו חידוש והיה מקום לחלוק עליו] ועיין חזו"א י"ז סק"ז דאם מישהו גזל בית מחברו ועשה מזה בית הכסא הבית לא יאסר שכיון שזה לא שלו הוא לא יכול ליחד את זה לבית הכסא דהינו שיסוד האיסור כאן הוא לא מציאות מסוימת של לכלוך אלא צריך כאן חלות שם בית הכסא ועיין בה"ל שדן שיחוד רק לזמן קצר לא חל שם בית הכסא גם לגבי הזמן שהוא מיוחד לצואה [וצ"ע מה שדימה לסוגיא דהזמנה דשם לגבי הזמן שהזמין לא מצאנו שלא חל]

והגמ' מסתפקת בהזמינו לבית הכסא האם הוא נאסר ומבואר בגמ' שכל הנידון לגבי בתוכו אבל לגבי מלא עיניו ודאי מותר [ונחלקו האחרונים עיין מ"ב פ"ג סק"ז האם יש בזה איסור ד"א או שכל שזה לא בתוכו מותר] ועיין בה"ל שהביא מהתו"י שאין הבדל אם יחדו על ידי מעשה או על ידי דיבור דכל שלא היה שם צואה חשיב הזמנא בעלמא [ועיין מאמר מרדכי מה שדן בזה מלשון הרא"ש] ועיין מ"ב סק"ט דגם ברשמו מקום המחיצות אפילו שעדין לא עשו המחיצות חשיב הזמנה והוא חידוש שהיה מקום לומר שרק אם זה במצב שזה עומד לשמוש צואה אסור ולא אם יחדו שיעשו אותו ראוי לצואה אבל עכשיו זה עדין לא עומד לצואה

ומבואר ברא"ש ובתר"י שכל שיחדו אותו ולא השתמשו בו אפילו פעם אחת הוא עדין לא נאסר מדאוריתא והגמ' רק מסתפקת שזה יאסר מדרבנן [ובפשוטו צד האיסור דזה כמו צואה ולפ"ז יאסר בהרהור כבואר בכס"מ פ"ג אמנם המ"ב הביא מהבאר היטב שזה מותר בהרהור ומשמע שזה איסור חדש וכעין בית האמצעי אם הוא אסור מצד זוהמא] והביאו דנחלקו הראשונים האם קי"ל דספק דרבנן לקולא או שבכל אופן צריך להחמיר בזה מכח סתימת דברי רב חסדא והנה עיין בהשגות הראב"ד הובא בטור דמה שזה לא נאסר על ידי יחוד מדאוריתא מצד שהזמנה לאו מילתא ועיין בה"ל דלכן אם עשה בו פעם אחת צרכיו שזה אזמניה וצר ביה חל האיסור מדאוריתא ולפ"ז אם הזמנה מילתיה זה אסור גם על ידי הזמנה לבד ומבואר חידוש שסיבת האיסור מדאוריתא הוא מצד היותו מיוחד להיות מקום מזוהם אמנם עיין רבינו מנוח פ"ג ה"ב שעל ידי שהיה שם צואה הוא נחשב מזוהם והאריך בזה החזו"א סק"ט ד"ה מהא דהגנות דבית הכסא מדאוריתא מה שהוא מיוחד גם אם חל היחוד זה עדין לא סיבה לאסור וכל מה שהוא אסור על ידי עשית צרכיו דרק אז הוא נחשב מקום מזוהם ולכן גם אם לא היה עוזר אזמיניה וצר ביה בכל אופן כאן זה היה נאסר דזה מציאות של מקום מזוהם ע"ש דהינו שהשם בית הכסא מדאוריתא זה מקום שמציאותו מאוס וזה רק כשבפועל השתמשו בו ולא מה שמיוחד לצואה והנה האחרונים כולם נקטו שבהתפנה בו פעם אחת ולקח כל הצואה אפילו שאין פה עכשיו שום לכלוך הוא איסור דאוריתא והחזו"א סק"ט י' דן שאולי כה"ג שאין בו מאיסות בפועל זה רק מדרבנן ע"ש שהאריך וזה על דרך סברתו הנ"ל

והנה היה מקום לומר שעצם היחוד של מקום זה לעשית הצרכים הוא המאוס שבו אמנם עיין חזו"א סק"א שכתב דמהדין דבית הכסא דפרסאי שעומד להתפנות שם אבל הצואה עוברת למקום אחר שזה לא נאסר חזינן שיסוד האיסור מה שהוא עומד לקבל הצואה ולא מה שעומד להתפנות והנה יש לברר מה נכלל בשם בית הכסא

**בדין מחיצות דבית הכסא**

ב] והנה בית הכסא רגיל כפי שביארו האחרונים הוא חדר שיחדו אותו לעשית צרכים ויש מקום באמצעו ששם נפנים ונתחדש שכה"ג כל החדר יש לו שם בית הכסא ואסור לקרוא בו ק"ש וגם אם יש בו יותר מד"א וקורא חוץ לד"א או שכיסה את המקום שמתפנים בו בכל אופן כל החדר אסור כמבואר בחזו"א סק"א [ועיין מג"א שגם בבית הכסא חדש כל החדר אסור] ולגבי כותלי הבית הכסא האם גם על עליהם חל שם בית הכסא ונפק"מ לקרוא כנגדם מבחוץ הב"י נקט כדבר פשוט שלא חל עליהם שם בית הכסא ולכן נקט שהם חוצצים גם מהבית הכסא ומותר לקרוא לידם וחידש עוד שגם אם זה פחות מעשר טפחים אבל כיון שזה מכסה הצואה מארבע צדדיה חשיב שזה מכוסה וזה כדעת הלבוש הובא בבה"ל סימן פ"ז שגם דבר שלא מכסה מלמעלה אלא מהצדים חשיב מכוסה [והנה בב"י מפורש שמותר רק אם לא רואה את זה דהינו שאם אדם עומד מלמעלה ורואה כלפי מצב זה חשיב שזה לא מכוסה וכמו אם הוא יהיה תוך הכיסוי וצ"ב] אמנם כל האחרונים חלקו על הב"י בדבר זה והיה מקום לבאר מצד שס"ל שכיסוי שהוא לא מלמעלה לא חשיב כיסוי וכמבואר בבה"ל סימן פ"ז שלכן לא מועיל לתת הגרף בכלי שיותר גבוה ממנו [והא דצואה בעששית צ"ל או שמדובר שהפכה על פיה ובדברי חמודות כתב שכיון שלמעלה זה חציו סגור כה"ג אמרינן לבוד וצ"ע הרי אין לבוד בכלים] אמנם משמעות האחרונים שכה"ג צריך להרחיק מהכתלים כמלא עיניו דהינו שכל שזה לא מחיצות שחולקות מקום לעצמם הם נחשבים כבית הכסא בעצם דהרי העמידו הגמ' שאסור כמלא עיניו בבית הכסא אם מחיצות

אמנם אם הם גבוהים עשר הב"ח הסכים אם הב"י שכיון שהם חולקים מקום לעצמם זה סברא שהם לא נחשבים כבית הכסא אמנם הט"ז והמג"א נקטו שעל הכתלים עצמם חל דין של בית הכסא וממילא גם כנגדם מבחוץ אסור לקרוא דהם עצמם נחשבים כדבר מאוס ועיין ט"ז שהביא מתוס' בסוכה ל"ו: שסתם בית הכסא יש לו מחיצות ועל זה מבואר בגמ' שאסור כנגדו והנה החזו"א כתב שאם לא נפנים על הכותל זה ודאי לא נחשב בית הכסא ובנפנים על הכותל הוי כגרף כיון שזה בולע ובקיר עבה או בקיר ממתכת או זכוכית באמת לא חל על הקיר דין בית הכסא והא דמבואר בגמ' שכנגדו אסור והרי סתם בית הכסא זה אם מחיצות כדהביא הט"ז מתוס' בסוכה [ולדעת הרשב"א יתכן ברואה מקום המיוחד לצואה דרך הפתח או חלון אמנם לדעת הרא"ש הרי ברשות אחרת אין איסור] וכתב החזו"א סק"ט או בסגור רק מג' צדדים ופתוח לגמרי בצד הג' [אמנם בתוס' בסוכה מפורש דבסתמא זה רה"י] או שהצואה נוגעת בכותל. אמנם בדברי המג"א מפורש שטעם האיסור מצד שזה בכלל הבית הכסא ולא מצד שהוא נמאס מהצואה דהרי הוכיח דבר זה מהא דכל הבית נאסר וכן מהא דגם בית הכסא חדש נאסר דהינו שזה עצמו בא להוכיח שגם מקום שאין בו המאיסות של הצואה אבל כיון שהוא חלק מבנין הבית הכסא שהוא בעצמו כדבר מאוס לכן זה נאסר וכן מבואר בדבריו כשדן לגבי הזמנה שמדובר שיש מקום באמצע החדר שמתפנים בו וגם על זה נקט שכל החדר אם המחיצות נאסרות וכן מבואר מהט"ז שדן שאם הכותל משמש לחדר השני אין לו חומר בית הכסא ואם זה מצד שזה כגרף מה זה משנה וכמו שהעיר החזו"א סק"ה וכן סתימת האחרונים דלא כחזו"א

ועיין ט"ז שכתב שכותל שמשמש מצד אחד לבית לא חשיב מיוחד לבית הכסא והוא לא נאסר ובפשוטו לפ"ז גם דלת בית הכסא כיון שזה משמש גם שבבית לא יראו את הבית הכסא שרי אמנם יש מקום לדון שדלת של מקום תמיד חשיב שמשתייך למקום והנה עיין חזו"א סק"ה שכתב להוכיח שבבית המרחץ אין איסור של כותל הבית המרחץ מהבית האמצעי שזה כותל הפנימי וצ"ע ראיתו הרי כאן זה משמש לשניהם וצ"ע ועין ט"ז שחידש שבית הכסא של מי רגלים כיון שזה דרבנן בזה לא אסרו את המחיצות

**בדין בית הכסא דפרסאי**

ג] והנה מבואר בגמ' בית הכסא דפרסאי כסתומין דמו ועיין טור שהכונה שגם ביש בית מעליו מותר לקרוא בבית ולא חשיב בית הכסא [ויש כאן חידוש דמצד לשון הגמ' יתכן שזה רק היתר לגבי כנגדו] ורש"י ביאר שהכונה שהצואה מתגלגלת חוץ לד"א ומבואר שמצד שזה נופל למקום שזה בגדר מכוסה ביחס לבית שמעל הבית הכסא זה לא סיבה להתיר ורק כי זה מתגלגל לרחוק אמנם בלשון הגמ' לא מבואר שזה רחוק ד"א והרבה ראשונים ביארו [עיין קש"ק] וכן הוא ברא"ה שכל שזה מתגלגל בצורה שזה לא נראה בבית אין לבית שם בית הכסא וכן הוא לשון הגמ' כמכוסים דמו ועיין אור זרוע סימן קל"ה שהביא בשם ר"ח לחלוק על רש"י שהכונה שזה בור מכוסה שהצואה לא נראית בבית וכן הביא הראבי"ה בשם הערוך ולפ"ז א"ש לשון הגמ' כסתומין דמי ועיין או"ז שבית הכסא שלנו אפילו שזה סתום אבל כיון שלמעלה יש נקב והצואה נראית שם לא חשיב כסתום

ועיין תוס' לעיל כ"ה. וכן הוא במרדכי הובא בב"י סימן ע"ט דבית הכסא בחפירה ויש מחיצה מעליו מותר לקרוא כנגדו דהוי כבית הכסא דפרסאי ועיין דרכי משה דמזה מבואר שאפילו שיש מחיצות אבל אם הצואה לא היתה בעומק היה אסור לקרוא כנגדו ומבואר שגם אם יש מחיצות יש למחיצות שם בית הכסא אמנם צ"ב מה עוזר שזה בעומק הרי מבואר בכל הראשונים הנ"ל דטעם ההיתר כי הצואה מכוסה מהבית הכסא שמעליו ובפשוטו מבואר שהמרדכי פליג וס"ל שעצם זה שהוא עמוק זה סברא שהבית שמעליו לא יחשב בית הכסא ועיין ביאור מרדכי [למהר"מ בענט] דבפשוטו מבואר כאן דלא כרש"י שכל הדין בית הכסא דפרסאי זה רק כשזה מתגלגל חוץ לד"א אלא כל שזה בעומק ואין זה בחלל המחיצות אין למחיצות דין בית הכסא וצ"ל שכונת הדרכי משה להוכיח את עצם הדין מחיצות אבל באמת דברי המרדכי לא נפסקו לדינא והנה צ"ב למה צריך מחיצה ודוחק לומר שמדובר שזה לא גובה עשר וצ"ע

**בדין אויר דמעל בית הכסא ובדין בית הכסא ללא מחיצות**

ד] והנה עיין חזו"א סק"ב שחידש בית הכסא בחפירה גם אוירו מעליו נאסר וצריך להרחיק מכנגדו ומשמעות דבריו שיש דין מלא עיניו על אויר זה שנידון כבית הכסא אמנם כתב שאם זה עמוק עשרה טפחים כיון שזה כמחיצה ממילא חשיב שיש גם באוירו מחיצה [ודבר זה נפק"מ מאוד בשרותים שהדלת פתוחה למעלה או למטה] אמנם עדין צ"ב דלרשב"א שמחיצה לא עוזר כל שהוא רואה את זה למה שכאן יהיה מותר וע"ש שהקשה בבית הכסא דפרסאי דבפשוטו זה בור בעומק ומבואר שכל טעם ההיתר כי הצואה מתגלגלת חוץ לד"א אבל ללא זה הבית שמעליו היה נאסר ולמה לא נימא שיש כאן גוד אחית של מחיצות הבור וממילא כל הבית יהיה מותר וכתב שצ"ל שכיון שכל הבית מעליו הוא לצורך הבית הכסא חשיב כחלק מהבית הכסא והוא אסור מצד עצמו ולא רק כי זה אויר הבור שיש בו הצואה והנה הב"י נקט שכל שיש לו מחיצות חשיב כיסוי ומותר לקרוא סמוך לו ולכאורא עד כמה שגם האויר שמלמעלה נאסר א"כ על אויר זה אין כיסוי ולכאורא מבואר דלא כחזו"א ושלא חל דין בית הכסא על אוירו אמנם יתכן שודאי שכל האויר זה רק סברא עד כמה שהוא יחד אם מקום הבית הכסא אבל כל שעל מקום הבית הכסא חל דין כיסוי ממילא לא שיך לאסור את אוירו וצ"ע

והנה עיין חזו"א סק"ו שיצא לחדש שאין דין בית הכסא אלא אם למקום הצואה יש מחיצה ואפילו פחות מעשר דהינו ששיך לדון על שטח מוגדר מסוים אבל אם אדם סתם יחד מקום על פני השדה להתפנות בו כה"ג לא חל על זה שם בית הכסא וע"ש שחידש שאם יעשה מחיצות ממילא יחול על הכל שם בית הכסא אמנם הביא דהבה"ל נקט שכה"ג חשיב בית הכסא דהקשה במדבר שהיה מקום מחוץ למחנה שהיו מתפנים שם למה לא חשיב כבית הכסא וע"ש שישב שכיון שכל פעם כיסו את הצואה יוצא שלא חשיב מקום זה מיוחד לצואה ולא הוי בית הכסא אמנם החזו"א נקט שמקום שמיוחד לצואה ומכסים אותה כל פעם במקומו חל על המקום שם בית הכסא והנה בפשוטו בב"י שהעמיד כל הדין בית הכסא ללא מחיצות משמע דלא כחזו"א אמנם יתכן שהוא דיבר שיש חפירה קטנה או מחיצות קטנות שמגדירות המקום רק שהצואה נראית מבחוץ וצ"ע

**בדין גרף ועביט**

ה] מבואר בגמ' שגרף של רעי ועביט של מי רגלים אפילו אם אין בזה צואה או מי רגלים אסור לקרוא כנגדם ובטעם הדבר מצאנו שני לשונות בראשונים דבלשון הרמב"ם והרא"ש מבואר שזה אסור מצד שזה כבית הכסא ובלשון התר"י והטור מבואר שזה כצואה דהינו שנתחדש שכיון שזה בולע צואה לא דנים שזה כצואה מכוסה אלא זה נהפך לחפצא של צואה ואסור לקרוא ק"ש כנגדה [והנה עיקר איסור זה דדבר שבלע לכלוך הוא עצמו נחשב כצואה ולא דנים שזה צואה מכוסה מבואר בבה"ל שזהו אשפה שריחה רע שהכונה שעכשיו אין כאן צואה כלל ורק כיון שבלוע בדפנותיה לכן זה אסור ועיין חזו"א דנפק"מ בעשה בית הכסא בקרקע גזולה דהקרקע שבלעה לילכוך חשיבא כצואה אפילו שאין לזה שם בית הכסא] והנה ברא"ש הביא לדייק מהגמ' שרק עביט של חרס או עץ שהוא בולע זה נאסר אבל במתכת או זכוכית זה לא נאסר וברשב"א כתב שגם בעץ שאין בליעתו גדולה זה לא נאסר ועיין פמ"ג א"א א' שהביא מהפרישה שזה רק אם הטעם כטור כיון שזה כצואה א"כ זה רק שייך אם זה בולע אבל אם זה לא בולע זה לא שייך אבל לראשונים שהטעם בגלל שזה כבית הכסא א"כ גם אם זה לא בולע זה אסור והרא"ש שנקט להתיר בזכוכית באמת חזר בו מהטעם של בית הכסא אלא שכיון שמדויק בגמ' שבזכוכית מותר בהכרח שיסוד האיסור שזה כמו צואה וכן נקט הפר"ח שלדעת הרמב"ם תמיד אסור [ועיין פמ"ג שכתב בזה עוד נפק"מ במיוחד לעוד דבר שחידש המג"א שזה לא בית הכסא אבל לשיטות שזה נאסר מצד שזה כצואה א"כ גם כה"ג זה אסור אמנם בפשוטו אינו מוכרח דכולם מודים לאיסור של צואה וכנ"ל]

אמנם הב"י והמג"א נקטו שגם לשיטות שטעם האיסור מחמת שזה כבית הכסא בכל אופן זה לא נאסר רק בדבר שבולע וצ"ב למה צריך שזה יבלע הרי כיון שזה אסור מצד השם בית הכסא דהינו שזה מיוחד לצואה למה שיצטרכו שזה יבלע ובפשוטו בית הכסא גם אם קרקעיתו ממתכת חל עליו שם בית הכסא וכן נקט החזו"א סק"ה [אמנם בס"ק י"א נסתפק בזה] ולמה כאן זה אחרת ועיין פמ"ג פ"ז א"א סק"א שביאר שכיון שאפשר לנקותו להשתמש בו דברים אחרים חסר ביחוד לבית הכסא ורק בבולע שלא שייך לשנותו לדבר אחר חשיב יחודו יחוד והדברים מחודשים שכיון שיחד הדבר ואין בדעתו להשתמש לדבר אחר למה שזה לא יעזור מצד אזמניה וצר ביה וכמבואר בלשון הראב"ד לגבי בית הכסא שלכן זה נאסר והנה לדבריו מצד דיני בית הכסא אין תנאי שזה יבלע ורק בגרף יש סיבה מיוחדת ששם לא חל תורת בית הכסא אלא א"כ זה בלע מסיבה צדדית ועל דרך זה משמע בחזו"א סק"ו

אמנם עיין בגר"ז שביאר שזה סברא בחלות בית הכסא שלא מספיק מה שזה מיוחד לצואה אלא שצריך שזה יהיה דבר מאוס ועד כמה שזה לא בולע לא חשיב כדבר מאוס אמנם בפשוטו צ"ב הרי המאיסות שבבית הכסא זה לא קשור למה שזה בולע ויתכן לבאר שבאמת כל מה שבית הכסא נאסר כיון שהקרקע בולעת זוהמא ובאמת אם יהיה קרקע ממתכת זה לא יאסר ודלא כחזו"א הנ"ל ועיין חזו"א סקי"א שבאמת נסתפק שבבית הכסא ממתכת לא נאסר והנה כל שיש מקום באמצעו שבולע והוי מאוס ממילא כל המקום אסור גם המקום שלא מאוס וכן המחיצות אפילו שהם לא בלעו וכנ"ל עוד יתכן שבית הכסא שהוא מקום קבוע ולא שזה רק כלי חמיר שבזה חשיב כמאוס גם אם הוא לא בולע

אמנם יתכן לבאר שבגרף כיון שרגלים כל פעם לפנות הצואה והמי רגלים לאחר השימוש א"כ עד כמה שהוא לא היה בולע לא חשיב כדבר מאוס ורק כיון שהוא בולע חשיב כעומד למאיסות ויש לו חלות שם בית הכסא ובזה א"ש שבית הכסא רגיל נאסר גם אם הוא ממתכת כיון ששם לא רגילים לפנות הצואה רק פעם בהרבה זמן לכן חשיב כעומד להיות מלוכלך אפילו שזה לא בולע משא"כ כאן ולפ"ז באמת בית הכסא שעומד שכל פעם לאחר שמתפנים בו מפנים הצואה או מכסים אותה לא יהיה לזה שם בית הכסא כיון שזה לא עומד להיות דבר מאוס וכן נקט הבה"ל ד"ה הזמינו ע"ש שהקשה למה התורה התירה שיהיה מקום מחוץ למחנה וכיסת את צאתך הרי עדין המקום הזה יחשב כבית הכסא וכתב שכיון שכל פעם מכסים מיד לא חשיב בית הכסא ועיין אגרות משה ח"ד סימן ק"ו שכתב שחיתולי בד שמכבסים כל פעם ודאי לא חשיבי גרף מטעם הנ"ל ויסוד הדברים מבואר במקור חיים לבעל החוות יאיר שכתב שכל מה שעביט של מי רגלים מותר זה רק אם מפנים מיד המי רגלים אבל אם משאירים אותו בפנים בזה נדבק בדפנותיו מי רגלים וזה ודאי נהיה סרוח ואפילו שזה לא בולע זה אסור [וצ"ל דמה שהתיר המג"א בנותן בו כל פעם רביעית הכונה שאז המי רגלים לא נחשבים לסירחון וכדלקמן]

והנה מבואר בגמ' שפי חזיר כצואה עוברת אע"ג דסליק מנהרא וביאר בתר"י מצד שזה כגרף של רעי והנה בפשוטו לא נשאר בפיו צואה אבל גם אם נימא שנשאר אבל ודאי שפה של חזיר זה לא בולע אמנם בפשוטו הביאור כנ"ל שכיון שזה עומד למציאות שיש שם צואה כל הזמן לכן גם אם זה לא בולע חשיב כגרף של רעי וכל היתר הראשונים כי זה עומד כל פעם לפנות הצואה ובזה א"ש שתר"י ביאר שגרף אסור מצד צואה ואין כונתו כי זה בולע אלא על דרך הגר"ז

והנה עיין ראבי"ה שהביא שיש שכתבו שלא עוזר להפוך הגרף כיון שזה דבוק והוי כצואה בסנדלו והוא חלק וכתב שזה לא דומה שדוקא שם שזה בטל לגוף אבל כאן אין חיסרון מה שזה מודבק אמנם הטור חלק וכתב שלא עוזר להפוך הגרף ועיין מ"ב שכיון שכולו בלוע והוי כולו כצואה וצ"ע שלמה דהכריע המג"א שטעם האיסור מצד בית הכסא ולא כי זה כצואה א"כ למה שלא יעזור להפוך אמנם בפשוטו למה דהכריע המג"א שהמחיצות נאסרות א"כ כל שחל על זה שם בית הכסא כי הוא בולע ממילא גם החצי החיצון לא בולע זה ודאי אסור כדין מחיצות בית הכסא ואין להוכיח מהראבי"ה דלא כפוסקים שהמחיצות נאסרות [כן הוכיח בחזו"א סק"ה] דיתכן שהוא למד שזה לא כבית הכסא וכלשון הטור אמנם בדבריו מפורש שמחיצות בית הכסא מותר [והנה בפשוטו נפק"מ לכל זה בטיטול דיש שדנו שזה לא גרף כי צידו החיצון לא בולע ולנ"ל עד כמה שיסוד האיסור מצד בית הכסא מספיק שחלק בולע אמנם בפשוטו כיון שזה שימוש חד פעמי זה לא סיבה שיחול שם בית הכסא וצ"ע]

והנה עיין מג"א שאם משתמש לעוד שופכים שאין לזה שם בית הכסא וכן אם כל פעם מטיל רביעית מים שאין לזה שם מי רגלים מותר לקרוא ועיין בה"ל שכל זה כל זמן שזה לא נמאס אבל כל שזה נמאס מחמת שזה בלע או מחמת שדבוק לזה לכלוך בזה ודאי חשיב כצואה וצ"ע כיון שזה עומד להיות במצב זה למה שזה לא יאסר מראש והניחא אם צריך דוקא שם בית הכסא אבל אם כל דבר שעומד ללכלוך זה סיבה לאסור למה כאן זה עדיף וצ"ל שכל שזה עומד לעוד שימוש וחסר ביחוד למאיסות מה שבפועל זה עומד להיות מאוס כרגע זה לא סיבה לאסור והנה מבואר בתר"י שעביט זה דאוריתא וצ"ע כיון שמי רגלים זה דרבנן א"כ אין כאן יחוד לדבר מאוס רק שזה שימוש שמשך הזמן הכלי ימאס ומבואר שגם זה איסור דאוריתא ואולי באמת מה שנקט שזה דאוריתא זה לאחר שזה נמאס לגמרי ורק מדרבנן הוי כבית הכסא וצ"ע והנה הט"ז חידש שבית הכסא של מי רגלים המחיצות לא נאסרות ועיין מ"ב סקי"ב דבמקום שזה מיוחד להטלת מי רגלים שהוא מסריח מאוד הוי דאוריתא ויש לו דין מחיצות וכמו עביט ולנ"ל כה"ג זה לא סברא שזה יהיה בית הכסא ושיחול דין בית הכסא על המחיצות ורק שאם בפועל זה בלע הוא נהיה צואה בעצם וצ"ב

**בדין ספסל שנפנים עליו ובית הכסא של זמנינו**

ו] והנה כתב המרדכי שמרפרם שאמר שבית הכסא חדש צריך להרחיק ד"א שספסל נקוב שמתפנים עליו כיון שהוא נקי מרחיק ממנו ד"א וקורא ועיין ב"י שביאר שס"ל שזה כבית הכסא והנה צ"ב א"כ למה כנגדו מותר ועיין פרישה שכונתו שזה כבית הכסא חדש ונקט שגם שם תוך ד"א זה כמו בתוכו אלא שצ"ב שכאן שזה לא עומד להיות מלוכלך מהיכי תיתי שזה יהיה כבית הכסא חדש וצ"ל שכיון שזה משמש אם גרף שהוא כבית הכסא והמג"א ביאר שזה כבית הכסא שאין בו צואה והמרדכי נקט שכה"ג מותר מלא עיניו ובזה רפרם דיבר דהרי בבית הכסא חדש קי"ל לקולא ולפ"ז להלכה שבית הכסא ישן גם באין בו צואה צריך מלא עיניו ה"ה כאן [והנה לפ"ז מה שכתב והתרתי ביאר הא"ר שהכונה שאין כל החדר נחשב כבית הכסא] והנה בפשוטו משמע שמדובר גם באופן שזה לא מתלכלך וכן הוא בחיי אדם וצ"ע א"כ מה זה שונה מגרף של זכוכית ועיין פמ"ג ודרך החיים ששם זה פחות ניכר שזה גרף משא"כ כאן אמנם יתכן שכאן שזה כחלק מהגרף שהוא אסור ממילא זה כמו כותל שהצואה לא נוגעת בו כלל שהוא נאסר והחזו"א ביאר שכונת המרדכי שזה כמו בית הכסא דפרסאי ומותר הכל ע"ש

ועיין חזו"א שכתב לדון לגבי בית הכסא בזמנינו דבפשוטו זה כמו בית הכסא דפרסאי שכיון שהצואה מתגלגלת מהמקום ולא נשארת שם לא חשיב בית הכסא אמנם כתב שיתכן שזה לא דומה דשם זה ישר הולך לתוך בור עמוק שחשיב רשות אחרת אבל כאן בתחילה זה מגיע לתוך אותו רשות [ודבריו צ"ב דהרי כתבו שזה מדרון ויתכן ודאי שמדובר גם שבתחילה זה לא עמוק עשר אמנם לראשונים לעיל שביארו שזה היה מכוסה אין להוכיח ששם מתחילה הצואה יוצאת למקום מכוסה אמנם מהא דהעתיקו את רש"י משמע לא כך] והנה בפשוטו כל זה לשיטתו שאם מיד מכסים גם אסור אבל למה דנקט הבה"ל שכל שמכסים מיד זה לא נאסר ה"ה כאן וכן לכאורא למה דמבואר שגרף שלא בולע מותר וביאר הגר"ז שכל האיסור של בית הכסא כי הוא מקום מזוהם א"כ כאן שזה לא מזוהם דדרכו להיות נקי אין מקום לאסור ורק לדרך הפמ"ג לעיל דיש סברא מיוחדת בגרף כי חסר ביחוד יש מקום לדון כסברת החזו"א וצ"ע בזה [אמנם יתכן שלגבי הדין שמי שהיה בבית הכסא ובית המרחץ צריך נט"י מצד הרוח רעה שזה שייך גם בבית הכסא דפרסאי שכל שזה עומד לעשית צרכיו יש שם רוח רעה וזה לא מצד הצואה שבמקום עיין אור לציון ח"א מה שכתב בזה]

**בטעם האיסור דבית המרחץ**

ז] מבואר בגמ' שבית המרחץ שאמרו אפילו שאין בו אדם וצ"ב טעם האיסור ועיין רבינו מנוח שהביא לדון שיהיה אסור לברך במקוה מצד שזה כבית הפנימי ודחה שכל האיסור מצד זוהמא וכל זה במרחץ שיש בו הבל אבל כאן זה לא שייך דהינו שנחלקו הראשונים בטעם האיסור האם זה מצד שזה עומד לבני אדם ערומים או שזה מצד שיש שם זוהמא וזה כצואה ועיין פרישה סימן מ"ה שנקט שזה מצד שזה עומד לבני אדם ערומים [ועיין חזו"א סק"א במסוגר] ובמג"א סימן פ"ה הוכיח שזה זוהמא דהרי אסור גם בהרהור והרי ערוה מותר בהרהור

עוד מבואר בגמ' שבית האמצעי גם אסור בדברי תורה אבל מותר בשאילת שלום ולא צריך לחלוץ תפילין והר"ן נקט שהרהור מותר ולכן מותר לומר שאין משיבין במרחץ דפסק דין זה כמו הרהור ויש לדון האם גם כאן זה אסור מצד זוהמא רק שיש שם פחות זוהמא או שזה אסור מצד בני אדם ערומים והנה בפשוטו זהו המחלוקת אחרונים האם בית הטבילה זה כבית אמצעי דהט"ז נקט שזה כבית אמצעי מצד שיסוד האיסור מצד שזה עומד לבני אדם ערומים וכן הוא בלשון רש"י ע"ז מ"ד: שלכן אין משיבין במרחץ אמנם רבינו מנוח התיר לגמרי וביאר הפמ"ג דתמיד אסור כי יש קצת זוהמא שמגיע לשם חום המרחץ אבל במקוה זה לא שייך והנה דעת הב"י שאם אין שם אדם בבית האמצעי מותר ויש חולקים ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם האיסור מצד הזוהמא א"כ מה זה משנה אם יש שם אדם אבל אם האיסור מצד הבני אדם בזה יתכן שכל הגנות שבמקום זה הוא כשהוא בפועל מיועד לאדם ערום ולא כשאין שם אדם והנה עיין תהלה לדוד סימן מ"ה שהקשה הרי בהכרח שהוא לא רואה הערוה וא"כ למה שיאסר אם לא מצד זוהמא וצ"ל שמדרבנן דנו מקום זה כמקום מגונה ובזה א"ש סברת הר"ן שמותר הרהור דיסוד איסורו מצד הגנות שזה עומד לגילוי ערוה

**בהא דפסק דין הוי כהרהור**

ח] עיין בגמ' בע"ז מ"ד שעכו"ם שאל את ר"ג איך הוא משיב במרחץ ור"ג ענה לו אין משיבין במרחץ ועיין ר"ן שביאר שזה היה בית אמצעי שהרהור מותר ולפסוק דין זה כמו הרהור ועיין רמ"א בדיני ברכות התורה שכתב שמותר גם לפסוק דין קודם ברכות התורה שזה רק הרהור ועיין ביאור הגר"א שהקשה הרי גם למקרא צריך לברך ומשמע מדברי הגר"א שנקט שסברת הר"ן שלומר רק דין ללא טעם אפילו שאומר את זה בתור מטרה ללמוד חשיב הרהור אמנם לולי דבריו היה מקום לומר שכל סברת הר"ן שכשהמטרה לענות בתור דבר שנוגע כה"ג זה לא נידון כלמוד התורה אבל ודאי שאם חוזר משנה גם ללא להבין חשיב דיבור של תורה וכן משמעות הרשב"ץ בסוגין