קונטרס מראי מקומות בסוגיא דנמצאו בה מומין כתובות עה עו בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות**

**בסוגיאנמצאו בה מומיןכתובות דף ע"ה-ע"ו**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]
**נערך בעזהשי"ת בחודש תמוז תשע"חעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"אפרק א': בדין חזקת הגוף להוציא ממון ובשיטת ר' אלעזר דאמר 'תברא'
.**

**כתובות ע"ה.ב.** שני ר' אלעזר 'תברא מי ששנה זו לא שנה זו', ולשיטתו לרבן גמליאל אף בנמצאו המומין ברשות האב על הבעל להביא ראיה ולר' יהושע אף בנמצאו ברשות הבעל על האב להביא ראיה, וכמבואר בהדיא בגמ' ובראשונים שם, ומבוארת שיטת ר' אלעזר, דאעפ"י שחזקת הגוף איתרע ע"י 'מומין לפניך' מ"מ מוציא הבעל הכתובה ואפי' בנמצאו ברשות האב.

**וברמב"ן שם ד"ה אתאן לרבן גמליאל** כ' דאיירי כשטוענין האב והבת ברי שעכשיו נולדו מומין אלו והבעל אינו יודע, והיינו דהא דמהני חזקת הגוף בכהא"ג להוציא ממון היינו במקום שיש ברי במקום שמא, אבל בשמא ושמא או ברי וברי לא מהני חזקת הגוף בכהא"ג להוציא ממון, וכן מבואר **בחידושי הרשב"א שם ד"ה אתאן לר"ג,** וכן מפורש **בחידושי הריטב"א שם ד"ה גמרא טעמא דמייתי האב לראיה** 'כיון דאיהו ברי ואיהי שמא ומסייע לה חזקה דגופא דחזקת גופה וטענת ברי עדיפא מחזקת דממונא דידיה כיון דטענתיה בשמא', וכ"מ **בר"ן על הרי"ף שם [דף ל"ה.א. מדפי הרי"ף ד"ה ורבא מוקי לה בא"ד]** שכ' אליבא דרבא 'לאו כדקס"ד דמתני' שייכא בפלוגתא דר"ג ור"י דאינהו פליגי בברי ושמא ומתני' בשמא ושמא כגון שאינה בקיאה בהם' עיי"ש, ומשמע בהדיא דלקס"ד ולר' אלעזר דשני תברא באמת מתני' איירי בברי ושמא ולהכי תלוי בפלוגתא דר"ג ור"י, וכ"מ **בשיטמ"ק שם ד"ה אתאן לר"ג בשם הריב"ש.**

וכן מפורש **בספר המאור רפ"ב דכתובות בד"ה וכיון דרוב נשים בסה"ד** 'מידי דהוה אטענה דמשארסתני נאנסתי דמהימנא לה משום האי טעמא דהכא תרתי והכא חדא, הכא גבי דידה איכא תרתי ברי וחזקה דגופא והכא גבי דידיה חדא חזקה דממונא ושמא', וכן מפורש **בשיטמ"ק דף ט"ז.א. בד"ה וכתוב בשיטה ישנה לימא דלא כר"ג** שהק' למה לא משנינן התם דכיון דליכא חזקה דגופא אף לר"ג לא מפקינן [סובר כשיטת הרמב"ן והרא"ה דהתם ליכא חזקה דגופא], ותי' השיטה ישנה 'משום דקיי"ל דלא אמרינן מיגו לאפוקי ממונא ולא חזקה, וכי אמרינן בדר"ג דמהימנא משום דמסייע לה ברי, להכי עדיף ליה לתלמודא לתרוצי טעמא משום ברי וברי שהוא עיקר הטעם', ומפורש בדבריו דעיקר הוצאת הממון לר"ג הוא משום הברי ושמא ורק דלר"נ דקיי"ל כוותיה לא מהני הברי ושמא לחודיה להוציא אלא בהדי חזקת הגוף.

סיכום: דעת **בעל המאור הרמב"ן הרשב"א והריטב"א והר"ן והשיטה ישנה** דלא מהני חזקת הגוף לר"ג להוציא הכתובה אלא בצירוף ברי במקום שמא.

\*\*\*\*\*

אמנם **הריב"ש בשיטמ"ק דף ע"ה.ב. הנ"ל** אחרי שכ' כנ"ל דר"ג לא קאמר אלא בברי ושמא והביא שכ"כ הרמב"ן והרשב"א כ' 'אבל רש"י כתב, אתאן לר"ג דאמר היא נאמנת דחזקה דגופא עדיפא', ולכאו' כוונתו, דמד' רש"י מבואר דחזקת הגוף לחודה מהני להוציא הכתובה אפי' בלא צירוף הברי ושמא, וכן הבין **רבינו בצלאל אשכנזי זצ"ל בעל השיטמ"ק** שכ' ע"ד הריב"ש הנ"ל 'פי' דאזיל לשיטתיה והכל תלוי בחזקת הגוף, וכדכתבינא בסמוך, ויש לחלק בין ברי וברי לשמא ושמא, וקל להבין', וכן לעיל **בשיטמ"ק שם ד"ה וכתב הריטב"א ז"ל** אחר שהביא לד' הריטב"א שכ' דדוקא בבו"ש קאמר ר"ג כ' ע"ז רב"א בשיטמ"ק 'וכבר כתיבנא לעיל בפ"ק לדעת רש"י ז"ל דעיקר טעמיה דר"ג משום חזקת הגוף טענת ברי לא מעלה ולא מוריד כלל וכדעת רב נחמן דקיי"ל כוותיה, ובהכי רהיט בכולי סוגיין דלא הזכיר הרב [רש"י] טענת ברי כלל'.

והנה לשיטת הריב"ש והשיטמ"ק בדעת רש"י דחזקת הגוף לחודה מהני להוציא ממון, יש להקשות מהא דאי' **בדף ט"ז.א.** דמקשינן דמתני' דהיא אומרת בתולה נשאתני והוא אומר אלמנה נשאתיך כתובתה מנה דנימא מתני' דלא כר"ג, **ובפירש"י שם ד"ה הבעל מהימן** פי' הקושיא 'ולא אמרינן הואיל ומספק"ל על קודם נישואיה אם בתולה היתה אם בעולה העמדה אותה על חזקתה של קודם לכן ומתחילה בתולה היתה', וע"ז משנינן בגמ' 'ע"כ לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא אבל הכא בברי וברי לא אמר', ולכאו' מפורש בהדיא בגמ' דחזקת הגוף לחודה לא מהני לר"ג להוציא אלא בהדי ברי ושמא, אמנם **רב"א הנ"ל בשיטמ"ק** יישב הדברים וכ' 'ויש לחלק בין ברי וברי לשמא ושמא וקל להבין', והיינו דעיקר כוונת הגמ' בדף ט"ז.א. הוא דבברי וברי לא מהני החזקה להוציא, והא דקאמר ע"כ ל"ק ר"ג 'אלא בברי ושמא' לאו דוקא ברי ושמא אלא ה"ה שמא ושמא, ועי' עוד מש"כ **רב"א בשיטמ"ק דף ט"ז.א. ד"ה ודקארי לה מאי קארי לה** ודו"ק.

וכן מפורש **בתוס' כתובות ל"ו.א. ד"ה החרשת** שהביאו פירש"י שם דהא דחרשת אין לה טענת בתולים היינו דטענינן לה משארסתני נאנסתי, והק' ע"ז התוס' איך מהני דין טענינן להוציא ממון, ואי משום חזקת הגוף הרי אתרעי ואיך מהני להוציא ממון מחזקת ממון דלא איתרע, וכ' שם התוס' 'ומיהו מביא ר"י ראיה לפירוש הקונטרס דאמר בפרק המדיר לא הוגלד פי המכה הממע"ה ומפרש דאפי' לא יהיב טבח דמי על המוכר להביא ראיה שברשות הטבח נטרפה', והיינו דמסקנת התוס' מכוח ההוכחה מפ' המדיר דאפילו בשמא ושמא מהני חזקת הגוף להוציא ממון ואע"ג דאתרעי ולהכי חרשת יש לה טענת בתולים היינו דמכוח חזקת הגוף לחודה בלא טענת ברי מוציאין הכתובה מהבעל], וכן מפורש בהמשך דברי התוס' שם, וכ"מ בהדיא **בתוס' הרשב"א שם** וכ"מ **בתוס' הרא"ש שם,** [ואין לדחות דכוונת התוס' דדוקא בכהא"ג דנמצא הזנות ברשות הבעל דאיכא למימר ביה כנכ"ה אצל הבעל רק אז הוא דמהני בשמא ושמא, זה ודאי אינו מכמה טעמים, א. דהרי התוס' באו כאן ליישב פירש"י ב'ברייתא' דחרשת אין לה טענת בתולים, וברייתא זו צריכה ישוב גם לדעת ר' אלעזר דס"ל תברא ואין שום חילוק לשיטתו בין נמצאו ברשות האב לנמצאו ברשות הבעל, ב. **בתוס' הרשב"א שם** אחר שכ' כד' התוס' בשם ר"י כ' ד'לרבה' דמשני בהמדיר רישא כאן נמצא כאן היה סיפא כנכ"ה צריך לאוקמי לברייתא דחרשת באופן שיכול להיות שזינתה אחר הנישואין, ומבואר בהדיא מדבריו שם דלר' אלעזר לא מוקמינן לה הכי ואין חילוק בזה ואעפ"כ אין לחרשת טענת בתולים משום דמפקינן ממונא בחזקת הגוף אפי' בטענת שמא, ג. הרי כל עצמם באו התוס' ליישב מה שהקשו מתחילה איך טענינן לחרשת לאפוקי ממונא הרי 'חזקת גופה איתרע דהרי שור שחוט לפניך אבל חזקת ממון לא איתרע', ואילו ללישנא דרבה דתלי לה בדין כנכ"ה הרי כ' **התוס' בדף ע"ה.ב. ד"ה רישא בא"ד** דבנמצא ברשות האב 'אתרע חזקת רשות האב' ולכך אף לר"ג אזלינן בתר חזקת ממון ובנמצאו ברשות הבעל [וכן במשארסתני נאנסתי לפי האי לישנא נמצא באופן שיכול להיות ברשות הבעל] ולכך נאמנת לר"ג דלא אתרע חזקת רשות האב', והנה הכא דהק' התוס' בקושייתם איך מהני חזקת הגוף להוציא ממון הרי 'איתרע' בודאי דלא קאי להך לישנא דרבה אלא ללישנא דר' אלעזר דס"ל דאין חילוק היכן נמצאת הריעותא וממילא 'איתרע' החזקה, וע"ז מסקו בתירוצם מכוח ההוכחה מטבח דאע"ג ד'איתרע' החזקה מ"מ מהני להוציא ממון אפי' בשמא ושמא, וככל החשבון הזה הוא בד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, ובע"כ מוכרח בדעת תוס' ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש דחזקת הגוף ד'איתרע' מהני להוציא ממון אפילו בשמא ושמא].

והנה **בתוס' כתובות ע"ו.א. ד"ה רישא** מפורש שהבינו כד' רש"י הנ"ל דברפ"ב דכתובות הנ"ל יש חזקת הגוף שהיא בתולה ומ"מ מסקינן בזה דבברי וברי לא אמר ר"ג, וכן הוא **בתוס' הרשב"א שם ד"ה רישא ובתוס' הרא"ש שם ד"ה רישא,** ולפי"ז מוכרח לדעת תוס' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, דחזקת הגוף ב'שמא ושמא' מהני להוציא ממון וחזקת הגוף ב'ברי וברי' לא מהני להוציא ממון.

וכן מוכרח בשיטת הרא"ה ז"ל, דהנה **בחידושי הרא"ה כתובות ע"ו.א. ד"ה רב אשי** שכ' שם לבאר דרק היכא שיש חזקת כאן נמצא כאן היה המכחשת לחזקת הגוף בעינן לטענת ברי דהאשה או האב לסייע לחזקת הגוף כדי להוציא הממון 'הא לאו הכי דליתא להאי חזקה אפילו בלא טוענת ברי אזלינן בתר חזקה דגופא כל היכא דליכא למיחש לריעותא כי לא טענה....וכי הא דאמרינן לעיל ל"ו.א. בחרשת לר"ג דאנן טענינן לה ולא בעי ר"ג טוענת בעלמא אלא משום דריעא כי לא טענה', ומפורש בדבריו בהדיא דר"ג אינו מצריך 'טענה' בהדי חזקת הגוף כדי להוציא, ורק במקום שחוסר הטענה הוא 'ריעותא' מדלא טען אז לא מהני החזקה להוציא.

**ובחידושי הרא"ה כתובות ט"ז.א. ד"ה טעמא דאיכא עדים** הק' בהא דמסקינן בגמ' שם דבברי וברי הבעל מהימן מהא דאיתא **בדף י.א.** דהאומר פ"פ מצאתי אינו נאמן להפסידה כתובתה אלא אי כתובה דרבנן ומשום דהם האמינוהו עיי"ש ומבואר דמעיקר הדין איהי מהימנא ולהכחיש הבעל, ותי' הרא"ה 'וי"ל דהתם הוא כדפרישנא דאי כתובה דאורייתא לא מהימן משום חזקה דגופה אבל הכא ליכא טעמא דחזקה דגופה וכיון דכן איהו מהימן ומדינא', [והיינו דסובר הרא"ה כשיטת **הרמב"ן במלחמות ה' רפ"ב דכתובות** שאין חזקת הגוף לומר שנשאת בתולה כיון דאין האשה עומדת שלא לינשא עיי"ש, וחולק על פירש"י ותוס' הנ"ל שמפורש בדבריהם דאיכא התם חזקת הגוף שבתולה נישאת, וכד' הרמב"ן והרא"ה מפורש גם **בשיטמ"ק ט"ז.א. בשם שיטה ישנה הנ"ל],** ולכאו' מפורש בדבריו דחזקה דגופה מהני להוציא הכתובה אפילו בברי וברי, ולכאו' לשיטתו אין חילוק בין ברי וברי לבין ברי ושמא, אבל באמת דבריו עשירים במקום אחר **בחידושי הרא"ה בדף י.א. בד"ה אבל קשיא לי** שהק' בהא דמבואר בגמ' שם דרק אי כתובה דרבנן הבעל מהימן דהם האמינוהו ואי כתובה דאורייתא איהי מהימנא 'והא תמיהא מדינא אמאי לא [מהימן הבעל], והא ודאי קיי"ל הממע"ה וכיון דכן תביא ראיה ותיטול', ומסיק דהתם איכא גם רוב וגם חזקה ולהכי מהני להוציא עיי"ש, [ולפי"ז צ"ל דזהו קושייתו בדף ט"ז.א. הנ"ל דאמאי לא מהימנא לומר בתולה אני אפילו כשהבעל ברי והא גם התם איכא רובא וחזקה ובכהא"ג האשה נאמנת מדינא וע"ז תירץ דהתם ליכא חזקה ודו"ק], ולפי"ז מוכרח גם בדעת הרא"ה דס"ל לחלק דב'ברי וברי' לא מהני חזקת הגוף לחודה להוציא הכתובה ואלו הם דבריו בדף י.א. הנ"ל, וב'שמא ושמא' מהני החזקה להוציא ואלו הם דבריו בדף ע"ו.א. הנ"ל.

סיכום: דעת **הריב"ש ורבינו בצלאל אשכנזי בעל השיטמ"ק בדעת רש"י** דחזקת הגוף 'דאיתרע' מהני להוציא ממון בשמא ושמא ובברי וברי לא מהני, וכן מוכרח דעת **התוס' ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש** וכן מוכרח דהוא דעת **הרא"ה** וכמבואר בעזהשי"ת**.**

**\*\*\*\*\*\*\***

ואמנם בדעת התוס' ותוס' הרשב"א עדיין אין הענין מבורר, דהנה **התוס' בדף ע"ה.ב. בד"ה ספק טמא בשם ר"ת** כתבו בבי' ד' הגמ' דר' יהושע אזיל בתר חזקה דגופא לגבי ספק נגע כיון דאינו נגד חזקה דממונא, דהכוונה אפילו במקום שהוזקק לספק הנגע מתוך נגע אחר והוא בחזקת טומאה מ"מ חזקה דגופא עדיפא, והיינו טעמא דרבנן דפליגי התם אדר' יהושע וס"ל דספק נגע טמא משום דאינהו אזלי בתר חזקה דגופא עיי"ש, **והמהרש"א ע"ד התוס' שם** הקשה, דלפי"ז הפכו חכמים את שיטתם, דכנגד חזקת טומאה ס"ל לחכמים דאין עדיפות לחזקת הגוף וכנגד חזקת ממון ס"ל לר"ג ור"י דחזקת הגוף עדיפא ולר' יהושע הוא להיפך דחזקת הגוף עדיפא מחזקת טומאה ואילו חזקת ממון עדיפא מינה, ומסיק המהרש"א דדוחק לומר ששלוש מחלוקות בדבר עיי"ש, **והגרעק"א במערכה בדרו"ח כתובות ע"ה.ב. אות ל'** כ' דקו' מהרש"א מתיישב בפשיטות דבאמת לר' יהושע אלים ליה חזקה"ג יותר מלר"ג 'אלא דר"ג ס"ל דאלים ליה ברי', וכ' ששוב מצא שכ"כ **הר"ש בנגעים פ"ד משנה י"א,** ויעו"ש בר"ש שהק' ממש כקו' מהרש"א דמסתמא רבנן דר' יהושע במתני' בנגעים היינו ר"ג ור"א וקשה דהשתא במקום חזקת ממון אזלי ר"ג ור"א בתר חזקה"ג כש"כ כשאינו במקום חזקת ממון, וכ' ע"ז הר"ש ,'ומיהו בזה י"ל משום דאלים להו ברי כדאמרינן בפ"ק דכתובות דר"ג ור"א דפליגי עליה אלים להו ברי שהאשה טוענת ברי והבעל אינו יודע', והרי מפורש בהדיא בד' הר"ש ובד' הגרעק"א בדעת התוס' דהא דמהני לר"ג ור"י חזקת הגוף במקום חזקת ממון היינו דוקא משום דאלים ליה ברי, וזה סותר לכאו' לד' **התוס' והתוס' הרשב"א בדף ל"ו.א. הנ"ל** בישוב דעת רש"י דר"ג אף בשמא ס"ל דמהני חזקת הגוף להוציא כדמוכח מהא דמחט, וצע"ג.

ואמנם ד' הר"ש שם הם בתחילת דבריו כשסבר דרבנן בנגעים שם לא אזלי כלל בתר חזקה"ג, ולפי"ז בע"כ דטעמייהו דר"ג ור"א הוא משום דברי ושמא ברי עדיף וכדקס"ד **בכתובות י"ב.ב.** אבל כשתי' אח"כ הר"ש בשם ר"ת דאף רבנן אזלי בתר חזקה"ג אלא דאיירי כשהוא במקום חזקת טומאה וס"ל דל"מ חזקה"ג במקום חזקת טומאה, וכן למה שתי' שם הר"ש דס"ל לרבנן דלא הוי חזקה"ג מעליא גבי נגע כיון דשכיח יותר שיוקדם בהרת לשער לבן, הנה לתירוצים הללו שמא חזקת הגוף לחודה כבר מהני להוציא ממון לר"ג ור"י, ולפי"ז נצטרך תירוץ אחר על קו' מהרש"א הנ"ל ונימא דלא כהרעק"א הנ"ל דלהתוס' דוקא חזקה"ג בהדי ברי ושמא מועיל להוציא לר"ג שהרי זה נסתר מד' התוס' בדף ל"ו.א. הנ"ל [ועי' מה שית' בעזהשי"ת להלן בפרק ב'].

ואולם תמוה דהרי הר"ש בנגעים הנ"ל הביא סוגיא ערוכה ומפורשת כדבריו **בכתובות י"ד.א.** דאמרינן [לגבי הא דקאמר ר"ג **בכתובות י"ג.א.** בראוה מעוברת דנאמנת לומר לכשר נבעלתי 'לר"ג **אלים ליה ברי** דאפי' בחד ספיקא נמי מכשר **וקיל ליה שמא** דאפי' בתרי ספיקי נמי פסיל', **ובכתובות י"ב.ב.** מבואר בהדיא בגמ' בדברי שמואל דטעמא דר"ג ור"י לגבי כתובה שהאשה נאמנת ולגבי ראוה מדברת שהיא נאמנת הכל חד טעמא הוא, ובמסקנת הגמ' הרי מסקינן דשמואל סבר כר"נ דברי ושמא לאו ברי עדיף וטעמיה דר"ג משום דמוקמינן אחזקה או משום דאיכא מיגו עיי"ש, וכיון דלגבי דינא דראוה מעוברת מפורש בגמ' דטעמיה דר"ג משום ד'אלים ליה ברי' ובשמא לא קאמר דאזלי' בתר חזקת כשרות, ה"ה במתני' דמשארסתני נאנסתי דהא אמרינן בהדיא בגמ' שם דהכל חד טעמא הוא, וכ"ז סותר לשיטת הראשונים הנ"ל **הרא"ה, והריב"ש ורב"א בדעת רש"י, והתוס' והתוס' רשב"א ותוס' הרא"ש בדף ל"ו.א. הנ"ל** דלר"ג חזקת הגוף לחודה מוציא ממון ואפילו בשמא ושמא, וצע"ג.

וביותר יש לתמוה טובא בד' הרא"ש בענין זה, דהנה **בתוס' הרא"ש בדף ל"ו.א. הנ"ל** כ' ג"כ כד' התוס' ותוס' רשב"א הנ"ל להוכיח מהא דמחט דר"ג קאמר דיניה אף בשמא ושמא ולהכי החרשת יש לה טענת בתולים, ותימה ממש"כ **בתוס' הרא"ש כתובות י"ג.א. בד"ה ר"ג אלים ליה ברי** דלהכי קאמר ר"ג בהא דמשארסתני נאנסתי דגובה כתובתה ואע"ג דחזקת ממון ורוב דרצון מסייע לבעל 'מ"מ אזיל בתר חזקת האשה משום דאלים ליה טענת בריא דהיא אומרת משארסתני נאנסתי', והרי מפורש בהדיא בדבריו דגם בהך דמשארסתני נאנסתי טעמא דר"ג הוא משום ד'אלים ליה בריא', וכן מפורש בהדיא **בפסקי הרא"ש פ"ק דכתובות סימן י"ח** דטעמא דר"ג בהך דמשארסתני נאנסתי הוא משום דאלים ליה ברי 'והא דקיי"ל כר"ג דבריא ושמא בריא עדיף היינו דוקא היכא דאיכא מיגו, א"נ היככא דאיכא חזקה כדלקמן שהיתה בחזקת בתולה ואוקמה אחזקתה שתחתיו נבעלה' ועיי"ש שרצה ללמוד מזה דמהני ברי דהאשה גם להתירה לבעלה עיי"ש, וכ"ז סותר לד' תוהרא"ש בדף ל"ו.א. הנ"ל וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התורה הקדושה והטהורה ויראינו בה נפלאות אמן.

**פרק ב':
בדין חזקה להוציא ממון**

העולה מסוגיין כמבואר בעזהשי"ת בפרק א', דלדעת **רש"י** [לד' **הריב"ש ורב"א בשיטמ"ק** בדעתו] **ותוס' [בדף ל"ו.א. ד"ה החרשת בשם ר"י** בישוב **פירש"י שם**] **והרא"ה [בדף ע"ו.א.]** מהני לרבן גמליאל חזקת הגוף להוציא ממון בשמא ושמא ובברי וברי לא מהני[[1]](#footnote-1), ולדעת **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והריב"ש בדף ע"ה.ב. וע"ו.א. וע"ו.ב.** לא מהני חזקת הגוף להוציא ממון רק בצירוף ברי ושמא.

**[א]:** ויש כמה קושיות גדולות מכמה סוגיות שמצינו דחזקת הגוף לא מהני להוציא ממון אפילו בשמא ושמא ואפילו בהדי ברי ושמא.

[א]: **בב"ק מ"ו.א.** קאמר שמואל בשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם הפילה לפני הנגיחה או מחמת הנגיחה, דלרבנן אמרינן דהממע"ה ואפילו ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא, וקשה דהרי יש 'חזקת מעוברת' לומר שנולד הולד אחר הנגיחה, ומצינו בד' הראשונים שדנו לחזקה זו כחזקה כמבואר **בתוס' ב"מ דף ק.א. ד"ה הא מני סומכוס ובתוס' ב"ק דף מ"ו.ב. ד"ה מידע ידעי וברשב"א ב"ק מ"ו.ב. ד"ה מידע ידעת ובשיטמ"ק שם בשם הראב"ד ובשם רבינו ישעיה ובשם תלמידי הר"פ** עיי"ש.

[ב]: **בב"מ ק.א.** מבואר במחליף פרה בחמור וילדה דלרבנן אמרינן הממע"ה וכשהוא באגם מוקמינן לה בחזקת מר"ק, ומפורש שם בגמ' דאיירי גם בשמא ושמא, וקשה מהכא על שיטת רש"י ותוס' דס"ל דחזקת הגוף מהני להוציא ממון בשמא ושמא דא"כ למה לא תוציא חזקת מעוברת מהמוחזק, **וברמב"ן ב"ב ל"ד.ב.** כ' בהדיא דבדינא דמחליף פרה בחמור מוקמינן לה ביד המר"ק אפילו בבריא ושמא עיי"ש, וקשה גם לשיטתו למה לא יהני חזקת מעוברת האומרת שנולד הולד ברשות לוקח בהדי ברי ושמא להוציא מחזקת ממון.

[ג]: **בב"מ צ"ז.ז.** תנן במשכיר ומשאיל פרה שאלה היום ושכרה למחר והמשכיר אומר שמא בשעה שהיתה שאולה מתה והשוכר אומר שמא ביום שהיתה שכורה מתה יחלוקו, ולרבנן הממע"ה כמבואר **בדף צ"ח.ב.** ושם **בדף צ"ז.ב. וצ"ח.א.** מפורש דלר"נ וריו"ח דס"ל דאפילו משכיר אומר ברי ושוכר אומר שמא לאו ברי עדיף, וקשה דלמה לא יועיל חזקת הגוף של חיי הפרה שהיתה קיימת בשעת שאלה והשתא מתה בשעת שכירות להוציא מהמוחזק, וחזקה זו הוי חזקה גמורה כמפורש **בתוס' ב"מ ק.א. ד"ה הא מני בסה"ד.**

**[ד]: בנדה דף נ"ח.א.** במשאילה חלוקה לחברתה אחר שבדקתה ונמצא בה כתם חברתה תולה בה לענין דינא שאינה צריכה לכבסו עיי"ש, **ובפירש"י שם ד"ה ולענין דינא בא"ד** כ' 'דאמרה אחרונה לא מהימנת לי דאת בדקתיה', ולדבריו יש כאן ברי דהמשאילה במקום שמא דהשואלת וקשה אמאי לא יצטרף חזקת הגוף של נקיות החלוק בהדי ברי ושמא להוציא הוצאות הכיבוס מהשואלת, ואמנם **בחידושי הרשב"א בנדה שם ד"ה תניא בשם נמוקי מורי הרב [רבינו יונה]** הק' אמאי לא פשטינן מהכא דברי ושמא לאו ברי עדיף, ותי' דאפילו בדקה בעדים אמרינןנ שמא לא בדקה יפה, והיינו דטענת המשאילה אינו נחשב טענת ברי [ושלא כד' רש"י הנ"ל דכל טענת השואלת ד'לא מהימנא' המשאילה שבדקה], ולדבריו נחשב 'שמא ושמא', ועדיין קשה מהכא לשיטת רש"י ותוס' והרא"ה דס"ל דאף בשמא ושמא מהני חזקת הגוף להוציא ממון דא"כ אמאי לא יועיל חזקת הגוף של נקיות החלוק להוציא דמי הכיבוס מהשואלת.

**[ב]:** [א]: והנה קו' א' הקשה כן **בתוס' רי"ד כתובות י"ב.ב.** למה לא יועיל חזקת מעוברת בהדי ברי ושמא להוציא דמי הולד מהמזיק, ותירץ, דלא מהני חזקה"ג להוציא ממון לר"ג אלא במקום שלפני הספק היה מוחזק חיוב הממון כמו בהא דשמארסתני נאנסתי ובהא דמומין דלפני שלא נמצאו הבתולים ולפני שנמצאו המומין היתה בחזקת שהבעל חייב לה הכתובה ודוקא בכהא"ג הוא דמהני חזקה"ג בהדי בו"ש להוציא, אבל בדין שור שנגח את הפרה שהספק הוא על חיוב נזק של הולד מעיקרא לא מהני חזקה"ג להוציא אפילו בהדי ברי ושמא עיי"ש, והנה תירוץ זה מתרץ גם את שאר הקושיות הנ"ל, דבכל שאר ג' האופנים הנ"ל הנידון לענין לחדש זכות הממון של התובע, ובכהא"ג לא מהני חזקה"ג להוציא אפילו בצירוף ברי ושמא, וכ"כ **בחזון איש ליקוטים חו"מ סימן ט' סק"א** ליישב מדעתיה דנפשיה כל הקושיות הנ"ל [ולא הביא לד' התורי"ד] עיי"ש.

והנה עיקר ד' התוס' רי"ד מצינו לו חבר בד' כמה מהראשונים ז"ל, יעוי' **בריטב"א כתבות ע"ו.א. ד"ה חדא במקום תרתי** שהק' שם דהא לבעל נמי אית ליה חזקה דממונא, ותי' 'לא חשיבא ליה כלום במקום שהוא טוען שמא כיון דחיובו ברור לפנינו שנכנסה ושנתחייב לה בכתובתה'.

[ב]: וכן מפורש כעיקר סברא זו **בתוס' חולין נ"א.א. ד"ה המוציא** שהק' שם בהא דחלוק למה לא נוציא דמי הכיבוס מהשואלת משום דאמרינן כאן נמצאו כאן היו כמו לגבי מומין ולגבי טריפה שנמצא בבהמה, ותי' בתי' השני 'דלא דמי, דודאי כדי לקיים המכר והקדושין סברא הוא דאמרינן הכי שאומר המוכר ללוקח קח פרתך שברשותך נטרפה והאב אומר לבעל קח אשתך שברשותך נולד המום ואין לנו לבטל המעשה הזה, אבל גבי חלוק ליכא למימר הכי', ולכאו' כוונתם לחלק כנ"ל, וכן הבין דבריהם **בש"ש ש"ב פ"י ובחזו"א חו"מ ליקוטים סימן י' סק"ו** עיי"ש, ואמנם התוס' תי' כן ללישנא דכאן נמצא כאן היה אבל אותו תירוץ י"ל גם לשאר לישני ולשיטות דס"ל דחזקה"ג מהני להוציא ממון, ובחזו"א שם פירש כן גם בד' **התוס' נדה נ"ח.א. ד"ה ולענין דינא** בתי' השני, וכ"ה בהדיא **בתוס' הרא"ש בנדה שם** 'דלא אמרינן כנכ"ה אלא שאם השני בא להוציא מיד הראשון כי התם שהוא בא להוציא האשה מביתו ולפטרה בלא כתובה ולהוציאה מחזקתה היכך אומרת לו ברשותך נולדו המומין וכן לענין טריפות בא הלוקח להוציא מיד המוכר אבל לחייב השני לא'.

[ג]: ועי' עוד **בתוס' כתובות ע"ו.ב. ד"ה כל** מש"כ לחלק בין ספק שנולד 'לגריעותא' כמו במחליף פרה בחמור ומת החמור ואין ידוע אם מת לפני או אחרי משיכת הפרה דבזה אמרינן דעל בעל הפרה להביא ראיה כיון שנולד הספק ברשותו לבין נולד הספק 'לטיבותא' כמו במחליף פרה בחמור וילדה דאי הוי ברשות בעל הפרה על בעל החמור להביא ראיה ואע"ג דנולד הספק ברשות בעל הפרה שאחר משיכת החמור נסתפק לן מתי ילדה עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרשב"א שם ובתוס' הרא"ש שם,** ועי' **בשו"ת הריב"ש סימן שע"ג** שביאר דבריהם דבמחליף פרה בחמור ומת החמור הנידון לגבי הקנין שכבר נעשה ומספק באים לבטלו ובכהא"ג הראיה על בעל הפרה שנולד הספק ברשותו, אבל במחליף פרה וחמור וילדה שהנידון לענין תחילת זכיית בעל החמור בהולד בזה על בעל החמור להביא ראיה להוציא ממוחזקות או מר"ק של בעל הפרה אעפ"י שנולד הספק ברשות בעל הפרה, והו"ד **בש"ש שם** וכ"כ **בחזו"א שם סק"א** עיי"ש], והנה הדברים אמורים כלפי הכלל דכל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה, אך י"ל חילוק זה גם לגבי עיקר הנידון אם חזקה"ג מועיל להוציא ממון וכנ"ל.

**[ג]:** ואולם מצינו דעת כמה ראשונים שמבואר שחולקים על כ"ז וס"ל שאין חילוק בין לחדש חיוב לבין להחזיק חיוב שכבר נתחזק.

[א]: **בבעל המאור רפ"ב דכתובות ד"ה וכיון דרוב נשים** כ' לגבי ספק אם נשאת בתולה וכתובתה מנה או אלמנה וכתובתה מאתיים דמקשינן דאמאי לא מהני רוב נשים בתולות נישאות ליתן לה מאתיים וכ' דהקו' גם לשמואל דס"ל א"ה בממון אחר הרוב 'משום דהכא איכא תרתי רובא וחזקה דגופא והכא איכא חדא חזקה דממונא מידי דהוה משארסתני נאנסתי דמהימנא לה משום ה"ט דאיכא תרתי הכא גבי דידה איכא תרתי ברי וחזקה דגופה והכא גבי דידיה שמא וחזקה דממונא', והנה בכהא"ג שהספק אם נשאת בתולה או אלמנה הרי הספק על חיוב כתובה מעיקרו כמה נתחייב ומ"מ כ' הבעה"מ דמהני 'תרתי'-רוב וחזקה להוציא ולחדש החיוב ודימה להא דמהני ברי ושמא וחזקה דהוי 'תרתי' ומהני להוציא, ומפורש בדבריו דהני 'תרתי' דברי ושמא וחזקה מועיל גם 'לחדש חיוב' ולהוציא ממון.

[ב]: **בספר התרומות שער כ"ט חלק ב' סימן ו'** דכשהחנוני תובע מהבעה"ב השכר שנתן לפועל מהני להוציא ממנו כיון שהחנוני ברי ובעה"ב שמא, ולא הוי כאיני יודע אם הלויתני דאמרינן לאו ברי עדיף משום דהכא הצטרף חזקת שליח עושה שליחותו בהדי הברי ושמא והוא דומה לד' ר"ג דמהני צירוף ברי ושמא בהדי חזקת הגוף להוציא 'וטעמיה משום דאיכא חזקה דגופא בהדי ברי ושמא א"נ חזקה דמגו בהדי ברי ושמא ומדחינן חזקת ממון מקמי תרי אנפי ושקיל בלא שבועה, ותנן גבי מומין כהא"ג היו בה מומין ועודה בבית אביה וכו' ואסיקנא הא לא מייתי ראיה נאמנת ושקלה כתובה בלא שבועה משום דאיכא תרי חזקה דגופא וטענת ברי ושמא ומידחיא חזקת ממון מקמי הנך תרי', והנה בנידון בעל התרומות הוא 'לחדש חיוב' על בעה"ב לשלם לחנוני ומ"מ כ' דמהני חזקת שליח עושה שליחותו בהדי ברי ושמא להוציא ודימה להא דר"ג, ומפורש דאף 'לחדש חיוב' מהני צירוף חזקה בהדי בו"ש להוציא.

[ג]: **הרשב"א בכתובות ע"ו.א. ד"ה רב אשי** הק' בהאי דינא דאי' **בנדה נ"ח.א. הנ"ל** דבבדקה חלוקה והשאילה לחברתה השניה תולה בה לענין דינא ואינה חייבת לכבס הבגד והק' הרשב"א דאמאי לא נימא בה כנכ"ה ברשות השואלת, ותי' הרשב"א בתי' הראשון דאנן קיי"ל דדינא דכנכ"ה הוא רק בטומאה ולא בממונות, וא"נ הוא גם בממונות התם הכתם נמצא ברשות המשאילה עיי"ש, וכן הוא **בחידושי הרשב"א בנדה נ"ח.א.** עיי"ש, ומדלא חילק הרשב"א כד' **התוס' בחולין נ"א.א. הנ"ל** דיש חילוק בין כשהיה מוחזק בחיוב לפני הספק לבין כשהספק בא לחדש עליו החיוב, ש"מ דהרשב"א חולק על עיקר חילוק זה וס"ל דאין נפק"מ בזה.

ולד' הראשונים הללו חזרו כל הקושיות הללו למקומם, אמאי בכל הנך ד' דינים לא מהני חזקת הגוף להוציא ממון ומ"ש מהא דר"ג.

**[ד]:** **בב"ב ל"א.ב.** פליגי ר"ה ור"ח בב' כיתי עדים המכחישות זו את זו דר"ה ס"ל זו באה בפנ"ע ומעידה וזו באה בפנ"ע ומעידה ור"ח קאמר בהדי סהדי שקרי למה לי עיי"ש, וכן הוא **בשבועות מ"ז.ב.** ועי' **ברשב"ם בב"ב שם ד"ה וזו באה בא"ד** 'וטעם דרב הונא דאוקי גברא אחזקיה ולא תפסלנו מספק', **ובד"ה בהדי סהדי שקרי בא"ד** כ' בטעמא דר"ח 'דאוקי ממונא אחזקיה ולא תוציאנו מספק', וצ"ב בטעמא דרב הונא דהא מפורש **בכתובות ט"ז.א.** דר"ג 'בברי וברי לא אמר' ובפשוטו נידון הוצאת ממון מיירי גם כשהנתבע ברי שהוא פטור ומ"מ ס"ל לרב הונא דמהני חזקה קמייתא של העדים להוציא ממון, [ואולי אינו נחשב 'ברי' רק כשטוען ברי 'על הנידון המסופק' ולא סגי במה שהוא ברי שהממון שלו, וצ"ע], וביותר צ"ע לשיטת רוב הראשונים דס"ל דלר"ג לא מהני חזקת הגוף להוציא רק בצירוף ברי ושמא ותימה דא"כ איך מהני הכא חזקה קמייתא של העדים להוציא ללא צירוף ברי ושמא.

וקו' זו הקשה **בשו"ת מהרי"ט אה"ע סימן מ' בד"ה ועתה בנדון זה** על שיטת **ר"ח והתוס' בכתובות כ"ב.א.** שכ' לגבי תו"ת על אדם אם נפסל לעדות או לא דמוקמינן לגברא אחזקיה ומוציאין ממון בעדותו והק' המהרי"ט דמ"ש מדר"ג דל"מ חזקה להוציא ממון אלא בהדי ברי ושמא, ותי' מהרי"ט 'דכל שאנו [דנים] בהכשרו של עד או פיסולו ויש להעמידנו בחזקת כשרות בחזקת כשר ודאי קאי ולא בספק דהא קיי"ל בדאורייתא אוקי מילתא אחזקתיה מהני אף להוציא ממון' והוכיח כן מדינא דרב הונא הנ"ל בב' כיתי עדים המכחישות דכ"א באה בפנ"ע ומעידה עיי"ש.

והנה דעת **רש"י והרי"ף בכתובות כ"ב.א. והרמב"ם פי"ב מעדות ה"ג ובטושו"ע חו"מ סימן ל"ד סכ"ח** דבתו"ת המעידים על אדם אם נפסל או לא דאיטנו כשר לעדות ואין מוציאין ממון בעדותו, ובפשטות החילוק מהא דרב הונא הוא משום דכשהוא ספק של תו"ת לא מוקמינן כלל אחזקה או שהחזקה קלושה יותר במקום תו"ת, וכ"ה **בר"ן על הרי"ף שם,** אמנם **הרמב"ן במלחמות ה'** הסכים לדעת הרי"ף ונתן הטעם 'דאע"ג דאיכא למימר אוקמה אחזקיה חזקה דממונא עדיפא, דא"נ שקולין הן לא עבדינן עובדא לאפוקי ממונא מחזקת מאריה, והאיך תעלה על דעתך דמשום חזקה בעלמא מפקינן ממונא והלא אף בתר רובא לא אזלינן בממוא כש"כ בתר חזקה', ומפורש בד' הרמב"ן דהטענה הנ"ל אמת דחזקה אינה מועלת להוציא ממון ועשה בזה ק"ו מרוב, והרמב"ן לשיטתו דס"ל בסוגיין דהא דחזקת הגוף מהני לר"ג להוציא הוא רק בצירוף ברי ושמא, אמנם צע"ג לשיטת הרמב"ן מה הביאור בהא דרב הונא הנ"ל ואיך מהני חזקה להוציא ממון, ואמנם הרמב"ן במלחמות שם כ' בהמשך דבריו: 'והכי מוכחא שמעתתא בפ' המוכר פירות דלא אזלינן בממונא בתר חזקה ולא בתר רובא והכ"נ כיון דאיכא סהדי דפסלי ליה **ליכא אלא חזקה גריעא בעלמא'**, ובדבריו אלו תלה הדין בהא דהוי 'חזקה גריעא כיון דאיכא סהדי דפסלי לה', ולכאו' רמז בדבריו אלו ליישב הקו' מב' כיתי עדים המכחישות זא"ז, אבל תימה דלפי הטעם שכ' מתחילה דלא מהני חזקה להוציא דחזקה דממונא עדיפא וא"נ שקולין הם לא עבדינן עובדא לאפוקי ממונא מחזקת מאריה, הנה טעמים הללו שייכי גם בחזקה שאינה גריעא מחמת סהדי דפסלי לה, ובעיקר תמוה שהרי הרמב"ן עשה ק"ו מרוב דאי לא מהני רובא לאפוקי ממונא כש"כ חזקה דלא מהני, והרי רוב לא מהני לאפוקי ממונא אפילו ברוב מעליא [לשיטת הרמב"ן וכדמוכרח מכמה ראיות ואכ"מ], וא"כ אמאי חזקה שאינה גריעא לא מהני לאפוקי ממונא, וצע"ג בדעת הרמב"ן בענין זה.

**[ה]:** **בשו"ת הריב"ש סימן רס"ו בד"ה וכן אין לבטל הקדושין** כ' לגבי עדים שהעידו עליהם שעברו עבירה ואין ידוע אם בשעת עדותם כבר עברו אותה דמוקמינן להו אחזקתייהו ועדים כשרים הם, ופסק כן **הרמ"א בחו"מ סימן ל"ד סכ"ג** שהוא כשר אף לעדות ממון עיי"ש, **ובקצוה"ח שם סק"ה** הק' אמאי לא דיינינן בזה דין תרתי לריעותא הרי פסול לפניך והעמד ממון על חזקתו, ותי' דבכהא"ג אינו חסר ואתאי ולא דיינינן בזה דין תר"ל, **ובנתיבות המשפט שם סקט"ו** כ' ד'חזקת ממון' אינה חזקה כשאר חזקות הנלמדות מקרא דנגע אלא הוא מסברא דמאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא והממע"ה ואינה מצטרפת ל'תרתי לריעותא' עיי"ש.

ולכאו' מסוגיין במומין מוכרח כד' הנתיבות, שהרי **התוס' בכתובות דף ע"ה.ב. ד"ה אבל** הקשו לפי"מ שביארו שם דאף לר' יהושע מוקמינן לה אחזקת הגוף לומר שנעשו בה המומין אחר הקדושין לענין שצריכה גט, והק' ע"ז התוס' דאמאי לא דיינינן בזה תרתי לריעותא הרי מומין לפניך והעמידנה בחזקת פנויה, ותי' 'דחזקת פנויה לא חשיבא כלל לגבי חזקת הגוף', **ובתוס' הרשב"א שם ובתוס' הרא"ש שם** ביארו טעם גריעות חזקת פנויה 'משום דעומדת לינשא', ותימה דא"כ מ"ט דר"ג דס"ל דמהני חזקת הגוף להוציא ממון ואמאי לא נימא הרי מומין לפניך והעמד ממון אחזקתו, ולכאורה מוכרח כד' הנתיבות דחזקת ממון אינה נחשבת 'חזקה' להצטרף ל'תרתי לריעותא'.

ואמנם **בחידושי מהרי"ט בכתובות שם** הקשה כן ע"ד התוס', ותירץ דטעמא דר"ג משום דהאשה טוענת ברי והבעל טוען שמא ולהכי מהני להצטרף בהדי חזקת הגוף אף דאיכא תר"ל עיי"ש, אבל צ"ע לפי המבואר **בתוס' כתובות ל"ו.א. ד"ה החרשת בדעת רש"י** דחזקת הגוף מועלת להוציא ממון אף בשמא ושמא דא"כ למה לא נדון דין תר"ל, ולכאו' מוכרח כהנתיבות.

ואולם יעויין **בתוס' רי"ד קדושין ע"ט.ב. ד"ה התם תרתי לריעותא** שהק' כן בסוגיין דמומין למה לא דיינינן תר"ל חדא חזקה דממונא ועוד דהרי היא בעלת מום לפנינו, ותי' 'דלרבן גמליאל חזקה דממונא כנגד חזקה דגופא לא חשיב ליה ובתר חזקה דגופא אזיל, והכ"נ במקוה איכא חזקה דטהרות דאיכא למימר אוקמינהו בחזקתייהו ומשום דאיכא חזקה דגופיה דטמא לא חשבינן לה, וה"ה התם', ודבריו סתומים וחתומים, למה חזקת המקוה אינה חזקה דגופא וחזקת הטמא היא כן חזקה דגופא, וצע"ג.

\*\*\*\*\*

**ב**

**פרק ג':
בשינויא דרבא דאמר 'כאן נמצא כאן היה'-בגדר 'כאן נמצא כאן היה'**

**פרק ד': בשינויא דרבא דאמר 'כאן נמצא כאן היה'-לענין צירוף ברי ושמא**

**פרק ה': בביאור ד' הגמ' בענין 'תרתי במקום חדא'**

**פרק ו':
בביאור שינויא דרב אשי 'רישא מנה לאבא בידך סיפא מנה לי בידך'
לשיטת הסוברים שהחילוק הוא לגבי חזקת הגוף**

**פרק ז':
בביאור שינויא דרב אשי 'רישא מנה לאבא בידך סיפא מנה לי בידך'
לסוברים דהחילוק הוא לגבי טענת ברי**

**פרק ח': שיטות הראשוניםבביאור שיטת רב יהודה אמר שמואל דעל בעל החמור להביא ראיה**

**פרק ט': שיטות הראשוניםבביאור דברי רמי בר יחזקאל דכל שנולד הספק ברשותו עליו הראיהלדעת הסוברים דעל בעל הפרה להביא ראיה**

**פרק י': שיטות הראשוניםבביאור דברי רמי בר יחזקאל דכל שנולד הספק ברשותו עליו הראיהלדעת הרי"ף והרמב"ם דעל בעל החמור להביא ראיה**

**פרק י"א: בדין 'כלה בבית אביה לקידושין'**

**פרק י"ב: בדין כלה בבית אביה ובבית חמיה לענין איסור אשת איש**

1. וכן כתבו כמה מגדולי האחרונים ז"ל דאפי' בלא צירוף ברי ושמא מהני חזקה"ג להוציא ממון, , עי' **בתבואות שור סימן י"ח סקכ"ד** [שכ"כ בדעת **רש"י בדף ע"ו.א. ד"ה חדא] ובפני יהושע בכתובות ל"ו.א. בד"ה ובתוספות ד"ה החרשת** [בד' התוס' שם בדעת רש"י] **ובדף ע"ה.ב. בד"ה גמרא טעמא** [בדעת רש"י ותוס'] **ובד"ה בא"ד ומיהו תימה** [בדעת רש"י, ושם ר"ל דר"י עצמו בתוס' אינו סובר כן], וכ"כ **בפליתי סימן ס"א סקי"ד** בפשיטות דחזקת הגוף מהני להוציא ממון אף בשמא ושמא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)