35 נטילת שכר על השבה, ודין מה אני בחינם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ד' כ"ח תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ ד"ל., הי' בטל מסלע לא יאמר לו תן לי סלע אלא נותן לו שכרו כפועל, ובפסקי הרא"ש סימן כ"ד כתב בתו"ד, ז"ל, ואע"ג דאסור ליטול שכר על השבת אבידה, דאפי' לרבנן דאמרי טעינה בשכר היינו מיתורא דפריקה אבל באבידה מודו דאסור ליטול שכר, וכן מוכח מתני' דדוקא כשהעושה מלאכה ומתבטל ממלאכה נותן שכרו כפועל בטל, אבל אם ל"ה עסוק במלאכה אסור ליטול שכר, עכ"ל, וכ"כ התוס' לקמן דס"ח. ובכורות דכ"ט. להוכיח דאסור ליטול שכר על השבת אבידה.

ב] אמנם צ"ע בזה, דהנה הרמב"ן בתורת האדם כתב, ז"ל, ולענין שכר רפואה נראה לי דמותר ליטול מהן שכר בטלה וטרחא, אבל שכר הלמוד אסור, דאבידת גופו הוא ורחמנא אמר והשבותו לו, ואמרי' לענין מצוות מה אני בחנם אף אתה בחנם, הלכך שכר החכמה והלימוד אסור דהו"ל כשכר הזאה וקידוש, אבל שכר הטרחא מותר דהו"ל כשכר הבאה ומילוי דמותר, וכן שכר בטלה מותר כדתנן אם הי' זקן מרכיבו על החמור ונותן לו שכרו כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאף דאסור ליטול שכר על השבת גופו, מ"מ מותר ליטול שכר טירחא, ולמד לזה ממש"א בקידושין דנ"ח: ובבכורות דכ"ט. דמותר ליטול שכר הבאה ומילוי, וזה כפירש"י בקידושין שם דהוא משום דמילתא דטירחא הוא, ומבו' בדבריו דאף שכר הזאה וקידוש הי' רשאי ליטול אם הי' זה מילתא דטירחא, ודלא כפירש"י בבכורות שם דהוא משום דהבאה ומילוי אינו גוף המצוה, ועי' בתור"י הזקן בקידושין שם שהביא ב' הדעות בזה, ועי' אבהא"ז פי"ב מגזו"א שהאריך בזה.

וקשיא דלדעת רש"י בקידושין והרמב"ן דמותר ליטול שכר טירחא, מ"ט בהשבת אבידה אינו נוטל שכר כלל אלא כשהוא בטל מן הסלע, והרי איירי מתניתין בהשבת אבידה שיש בה טירחא, וע"כ אינו משלם לו כפועל בטל לגמרי, אלא כפועל בטל מאותה מלאכה, והרי רשאי אדם ליטול שכר טירחא אף בדבר מצוה, ובאבהא"ז שם כתב דאה"נ כל הא דאסור ליטול שכר על השבת אבידה, (וע"כ ל"ה אלא שומר חנם), הוא רק כשאין בה טירחא, וצ"ע דאי"ז במשמעות הדברים.

ג] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מה שהאריכו התוס' והרא"ש להוכיח דאסור ליטול שכר על השבת אבידה, צ"ע דמה הוצרכו לראיות לזה, הרי אמרו בבכורות דכ"ט. דאסור ליטול שכר על דין ועדות והזאה וקידוש, משום דמה אני בחנם אף אתה בחנם, וא"כ הרי ה"נ יש לאסור ליטול שכר על השבת אבידה.

עוצ"ע בזה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש נדרים פ"ד ובהל' נדרים פ"ז ה"ב שפירש למתניתין דנדרים דל"ג. דמקום שנוטלין עלי' שכר, דהוא מקום שנהגו ליטול שכר על השבת אבידה, וכן פירש המאירי שם, עיי"ש, וזה דלא כמו שפירשו ש"ר דהיינו במקום שהוא בטל מן הסלע, וצ"ע דהיאך מהני מנהג לזה, הרי מן הדין אסור ליטול שכר על השבת אבידה, דמה אני בחנם.

ד] ובאבהא"ז פי"ב מגזו"א כתב בזה בדעת הרמב"ם, דדינא דמה אני בחנם, הוא רק בלימוד תורה ובהוראה, ולא בשאר מצוות, והא דבהשבת אבידה אינו רשאי ליטול שכר, הוא משום דהוא מחויב לעשות כן, ואין לו על מה לבקש שכר, וכשהוא מבקש שכר הוא כמו גזל שאינו רוצה להשיב בחנם, וע"כ שפיר מהני ע"ז מנהג, דביד בני העיר לתקן ולחייב להאובד משום תקנת העיר שיכולים להסיע על קיצתן, עכ"ד.

אמנם אי"ז מתישב בפשטות סוגיית הגמ' בבכורות דכ"ט., דנראה להדיא דמכח הא דמה אני בחנם אסור גם ליטול שכר על עדות ועל הזאה וקידוש, וכ"ה בפירש"י קידושין דנ"ח:, ולפ"ז הדק"ל, דמהו שדנו הראשונים אם מותר ליטול שכר על השבת אבידה, ומ"ט מהני מנהג ליטול שכר על השבת אבידה לדעת הרמב"ם.

ה] ומצאנו הישוב לזה בחי' חת"ס לקמן דס"ח., ז"ל, כי חזינן בלשון התוס' שכתבו דאבידה אסור ליקח עליו שכר מדאצטריך היתר בפריקה, וק' תיפו"ל מדכתיב ואותי ציוה מה אני בחנם דמהאי טעמא אמרינן בבכורות אסור ליקח שכר על שום מצוה, ול"ד לדון ולהורות אלא להזות מי חטאת וכדו', וע"כ נראה דהיינו דוקא בדבר מצוה שבין אדם למקום כגון להזות מי חטאת לטהרות דאינו אלא מסייע לחברו לדבר מצוה להיות טהור וע"ז נאמר מה אני בחנם, משא"כ השבת אבידה ופריקה אעפ"י שהוא מצוה לסייע לחברו ולהשיב ממונו, מ"מ אינו אלא בין אדם לחברו לא שייך מה אני בחנם, כי [נוח] לו לחברו שאבד אבידה שימצא מי שיחזרנו לו בשכר פעולתו, והוה סד"א שאפי' אדם בטל המוצא אבידה נהי שהוא מצווה ועומד להגבי' האבידה ואינו רשאי להניחה ולילך לו ומכ"ש שלא יקחנה לעצמו אלא על כרחו יגבי' ויכריז ויטריח להשיבה אל בעלי' מ"מ ה"א שיקבל שכר על פעולתו, משו"ה הוצרכו תוס' למילף מדאצטריך להתיר טעינה בשכר ש"מ אבידה בחנם, עכ"ל.

ועיי"ש בהמשך ד' החת"ס שנקט, דאף לפ"מ שהוכיחו התוס' דאין ליטול שכר על השבת אבידה, אי"ז מכח דינא דמה אני בחנם, אלא הוא דין בפנ"ע, עיי"ש, ויל"פ לזה כמש"כ האבהא"ז, דהוא משום שהוא מחויב להשיב אבידת חבירו, ואין לו על מה לתבוע שכר, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם שרשאין לנהוג ליטול שכר על השבת אבידה, וכמש"כ באבהא"ז.

ו] והנה אמנם צ"ע בזה, דאם אכן אף במצוה לחבירו דליכא לדינא דמה אני בחנם, מ"מ אינו רשאי ליטול שכר, משום דהוא מחויב בכך, ואין לו על מה ליטול שכר, א"כ מאי בעינן בשאר מצוות לדינא דמה אני בחנם, תיפו"ל משום שהוא מחויב בכך ואין לו על מה ליטול שכר.

והנה אמנם נפ"מ בדינא דמה אני בחנם, דאף אם חבירו מתרצה מדעתו ליתן לו שכר, אסור לו ליטול שכר, אך משמעות הדברים דגם הא דאסור לתבוע שכר על לימוד תורה ושאר מצוות הוא משום מה אני בחנם, וי"ל.

ז] ונראה לדון בזה, דכל הא דאינו רשאי ליטול שכר משום שהוא מחויב בכך ואין לו על מה ליטול שכר, הוא רק בהשבת אבידה וכיו"ב, דעיקר המצוה היא מצוה לחבירו, וכיון שהוא מחויב לחבירו בכך, ל"מ לתבוע ע"ז שכר, אך בשאר המצוות דהוי החיוב לשמים ואינו חיוב לחבירו, הרי דשפיר י"ל דהוא רשאי לתבוע מחבירו שכר ע"ז מדין נהנה, דאף דהוא עצמו מחויב לעשות כן, מ"מ כיון שחבירו נהנה מזה, ה"ה חייב לשלם לו ע"ז, ורק משום דינא דמה אני בחנם אינו רשאי ליטול שכר.

ח] ולפ"ז נראה, דכל מש"כ רש"י בקידושין דרשאי אדם ליטול שכר טירחא, הוא רק במצות אפר פרה, דאינה מצוה לחבירו, וכל הא דאינו רשאי ליטול עלי' שכר, הוא מדינא דמה אני בחנם, ובזה הוא דאמרינן דעל טירחתו הוא רשאי ליטול שכר, אך בהשבת אבידה שהיא מצוה לחבירו, וכיון שהוא מחויב בכך לחבירו ל"מ לתבוע ע"ז שכר, הרי דגם ל"מ לתבוע שכר על טרחתו, שהרי טירחת השבת אבידה הויא בכלל חיובו לחבירו, ול"מ לתבוע ע"ז שכר.

ט] ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן שנקט דרופא רשאי ליטול שכר טירחא, והרי דאף בחיוב לחבירו ה"ה רשאי ליטול שכר על טירחתו.

אך שמא י"ל בזה, דחיובא דהשבת גופו אי"ז חיוב לחבירו כלל אלא חיוב לשמים, ואף דילפינן לה מקרא דוהשבותו לו לרבות השבת גופו, מ"מ אי"ז דומיא דחיוב השבת אבידה, וכאשר כן נראה מהא דפריך הגמ' בסנהדרין דע"ג. דמ"ט בעינן לקרא דלא תעמוד תיפו"ל מהושבותו, ואי נימא דהחיוב הנלמד מוהשבותו הוי חיוב לחבירו, הרי נפ"מ טובא בחיובא דלא תעמוד על דם רעך דהוי זה חיוב לשמים, ומכח זה ה"ה חייב בהשבת גופו אף כשהלה אינו רוצה שיצילוהו, וכמש"כ בתשו' מהר"ם ד"פ סימן ל"ט, ואף במאבד עצמו לדעת, ואף בזקן ואינו לפי כבודו,[[1]](#footnote-2) ובע"כ מזה, דגם החיוב הנלמד מקרא דהושבותו הוי חיוב לשמים, ואי"ז חיוב לחבירו.

ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ, דדוקא במצוות לשמים ה"ה רשאי ליטול שכר טירחא, דליכא בזה משום מה אני בחנם, אך במצוה שנתחייב לחבירו, ל"מ לתבוע ע"ז שכר, כיון שהוא מחויב לחבירו בכך.

**ב**

י] והנה לקמן דל"ב: תדע דצער בע"ח לאו דאורייתא, דקתני רישא הלך וישב לו ואמר לו הואיל ועליך מצוה לפרוק פרוק פטור שנאמר עמו, ואי ס"ד צעב"ח דאורייתא, מה לי איתי' למרי' בהדי' ומה לי כי ליתי' למרי' בהדי', לעולם צעב"ח דאורייתא, מי סברת פטור פטור לגמרי ודלמא פטור בחנם וחייב בשכר, וה"ק רחמנא כי איתי' למרי' בהדי' עבד גבי' בחנם וכי ליתי' למרי' בהדי' עבד גבי' בשכר ולעולם צעב"ח דאורייתא.

ולא נתפרש לשנויא דגמ', דמ"ט כי ליתי' למרי' בהדי' עבד גבי' בשכר, הרי כיון דצעב"ח דאורייתא והוא חייב בכך משום צעב"ח, היאך הוא רשאי ליטול ע"ז שכר.

יא] ולפמש"נ בדעת רש"י והרמב"ן הוא מתפרש היטב, דכל הא דאינו רשאי ליטול שכר טירחא על פריקה, הוא רק משום שהוא מחויב בכך לחבירו, ול"מ לתבוע ע"ז שכר, אך כל דליתי' למרי' בהדי' דאינו מחויב לחבירו בכך, הרי דהגם דהוא מחויב בכך משום צעב"ח, מ"מ הוא רשאי ליטול ע"ז שכר טירחא, דומיא דשאר מצוות שהוא רשאי ליטול שכר טירחא.

יב] אמנם הנה הרא"ש בסימן ל' פירש בזה בע"א, ז"ל, ואם הלך וישב לו וכו' פטור מטעם פריקה וחייב משום צעב"ח, ונפ"מ שאם נותן לו שכר יכול לקבלו, עכ"ל, וכ"ה בטור סימן ער"ב.

ומבו' מזה, דבאמת אף בכה"ג שאינו חייב מטעם פריקה, מ"מ ל"מ לתבוע ע"ז שכר, כיון שהוא מצוה ע"ז משום צעב"ח, ואך דמ"מ אם רוצה חבירו ליתן לו שכר ה"ה רשאי לקבלו, ומשא"כ כשהוא חייב משום פריקה, אינו רשאי ליטול ע"ז שכר, אף אם רוצה חבירו ליתן לו, וצ"ב הטעם בזה.

יג] ונראה בביאורו, דדעת הרא"ש דאף במצות פריקה שהיא מצוה לחבירו, איכא לדינא דמה אני בחנם, ואף שהוצרך הרא"ש בסוגיין להוכיח דאינו רשאי ליטול שכר על השבת אבידה, דס"ד דלי"ב משום מה אני בחנם וכמש"כ החת"ס, מ"מ אחר דמוכח דאינו רשאי ליטול ע"ז שכר, היינו משום דיש בזה לדינא דמה אני בחנם, וע"כ אינו רשאי ליטול ע"ז שכר אף אם ירצה חבירו ליתן לו.

אך בגונא דאינו חייב משום פריקה, הגם שהוא חייב בכך משום צעב"ח, מ"מ לי"ב לדינא דמה אני בחנם, דכל דינא דמה אני בחנם הוא רק כשנתחייב לעשות כן לחבירו, ומשא"כ בכה"ג שלא נתחייב לעשות כן לחבירו, אלא הוא מחויב לעשות כן משום צעב"ח, שפיר הוא רשאי ליטול שכר על מה שהוא מהנה לחבירו, דאי"ז כלל נטילת שכר על המצוה, שהרי מה שהוא מהנה לחבירו, אי"ז בכלל המצוה.

והא דגם בכה"ג ל"מ לתבוע שכר על הפריקה, אף דלי"ב משום מה אני בחנם, נראה דהוא משום דבפריקה ל"מ לתבוע את חבירו ליתן לו שכר מדין נהנה, דלא עדיף ממבריח ארי מנכסי חבירו דפטור, ואך דאלמלי דהי' מצווה בכך הי' מצי להתנות עמו שאינו מתרצה לפרוק אלא אם ישכרנו לפועל, וכמש"כ כן הרא"ש שם בדין טעינה, דיכול הוא לומר איני רוצה לטעון בחנם עמך אם לא תתן לי שכר, אך כיון שהוא מחויב בפריקה משום צעב"ח, ל"מ להתנות כן, שהרי הוא מחויב לפרוק אף אם לא יתן לו חבירו שכר, וע"כ ל"מ לחייב את חבירו ליתן לו שכר, ורק אם נתרצה חבירו ליתן לו שכר, ה"ה רשאי לקבלו, ודו"ק.

בחי' הראב"ד שלהי ב"ק כתב, ז"ל, והוא עצמו שנצטוה, איכא מ"ד לא בחנם אלא בשכר, כדאשכחן דטעינה בשכר, ותנן נמי שטף נהר חמורו וחמור חבירו אין לו אלא שכרו, מ"ט ... ומשו"ה נוטל שכרו, ובהא לא מיחייב משום הכי ... חמורו ואי שבקי' וטבע איהו דאפסיד אנפשי', ומפקיה בחנם וכו' איכא למילף דטורח גופו בחנם בהשבת אבידה, והכא היינו טעמא דנוטל שכרו .. הואיל ואיכא פסידא דממונא לדידי' משום .. , אבל דמי חמורו כיון דלא אתני אפקורי ... , עכ"ל.

באמרי בינה דיינים סימן י"ח כתב דבלימוד והוראה אסור ליטול שכר משום מה אני בחנם, אף כשאינו מחויב ללמדו ולהורות, ואם קיבלו אותו שידון, אף שיש בי"ד גדול ממנו בעיר ואינו חייב לדון, מ"מ אינו רשאי ליטול שכר, ועיי"ש שפירש עפי"ז ד' תור"פ בסוגיין.

והנה האמרי בינה כתב כן בלימוד והוראה, אך נראה דכ"ה גם בשאר מצוות, ורק בהשבת אבידה דלי"ב לדינא דמה אני בחנם, הוא דרשאי ליטול שכר כשהוא בטל מן הסלע והוא פטור מהשבה.

וי"ל עוד, דאף אי נימא דגם בהשבת אבידה איכא לדינא דמה אני בחנם, מ"מ כל שהוא בטל מן הסלע ופטרתו תורה מהשבה משום הפסד הממון, ה"ה רשאי ליטול הפסד זה, דהגם דאף הפטור מן המצוה אינו רשאי ליטול עלי' שכר, מ"מ שפטרתו תורה משום ההפסד, ה"ה רשאי ליטול הפסד זה, ודו"ק.

1. ובפי' הגרי"פ עשין כ"ח הוכיח מכח זה, דגם משום קרא דלא תעמוד אינו חייב במאבד עצמו לדעת עיי"ש, וכן דן בזה המנ"ח במ' רל"ז בקומץ מנחה, - ובחכמת שלמה סימן תכ"ו הוכיח מזה גם משום קרא דלא תעמוד אינו חייב בזקן ואינו לפי כבודו. - ואמנם כ"ז מחודש מאד, ועי' כלי חמדה דברים כ"ב א' בזה. [↑](#footnote-ref-2)