לח בדין זכוי עירוב ע_י בנו ובתו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

לח

בדין זכוי עירוב ע"י בנו ובתו

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו, אבל אינו מזכה לא ע"י בנו ובתו הקטנים ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנענים מפני שידן כידו.

**ובתוס'** שם, ז"ל, אומר ר"ת דלר' יוחנן דאמר בפ"ק דב"מ גבי מציאה לא גדול גדול ממש והוא הדין הכא וצריך ליזהר שלא לזכות העירוב ע"י בנו הגדול הסמוך לשלחנו דידו כיד אביו הוא וכו'.

**ובחי'** הרמב"ן ב"מ די"ב: כתב ע"ז, ז"ל, ואין הדבר נראה כן, דהכא משום איבה תקינו לי' רבנן והתם ליכא משום איבה כיון שאביו נותן לו אע"פ שהוא נותן לו לזכות בה לאחרים, הא למה זה דומה לנותן מתנה לאשתו שיש לה יד, ואע"ג דאמרינן במסכת נדרים דכי תנן ומזכה להם ע"י אשתו דוקא כשיש לה חצר באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, אלמא אין לה יד לזכות לאחרים אפי' ברצון הבעל, שאני אשה דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, וההיא נמי לר"מ היא אבל לרבנן אע"פ שאין לה חצר יש לה יד, אבל גבי בנו גדול כיון שיש לו יד יכול לזכות לאחרים לא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב, הכא נמי זכי אפילו לאחרים, אבל אשה שאני דאפילו מתנה נמי בעל אית לי' זכי' בגוה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**ודעת** הרמב"ן שם, דאף לר' יוחנן מתפרש מתני' בקטן ממש, והא דל"מ לזכות על ידו, הוא משום אין לו יד אלא מדרבנן ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי דלא תקון לי' זכי' במקום אב אלא לצורך האב, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דלדעת ר' יוחנן מצי לזכות ע"י קטן שאינו סמוך על שלחנו.

**אך** בד' הרמב"ם והרשב"א בעבוה"ק מתבאר, דל"מ לזכות ע"י קטן אף בשאינו סמוך על שלחנו, וכ"ה בשו"ע, וכבר תמהו רבים מן האחרונים, דמ"ט ל"מ לזכות על ידו, הרי ליכא להאב זכי' בגוי' כלל, וכדקי"ל דקטן ואינו סמוך על שלחן אביו הוי כגדול, ועי' בתלמיד הרשב"א שכתב דהטעם דל"מ לזכות על ידו הוא משום שכלל אין לו יד, ותמה בזה על לישנא דידו כידו, וצ"ע בזה.

**וע'** עוד במאירי גיטין דס"ה. שכתב די"מ דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים הוא רק בקטנים שלא הגיעו לכלל חפץ ונוטלו וכו', וי"מ דאף בשהגיעו לכלל זה ל"מ לזכות על ידם, ול"ד להא דמזכה על ידי שפחתו הקטנה, דשאני בנו ובתו שידם כידו, עיי"ש.

ב] **והנה** בפשוטו טעמא דר"ת דס"ל דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, הוא משום דס"ל דכ"ה שתיקנו שתהא מציאתן לאב, ה"נ מתנה שנותנין להן הויא לאב, דגם במתנה איכא איבה וע"כ הויא ידן כידו לענין מתנה, ול"מ לזכות על ידן, [[2]](#footnote-3)

**וכן** נ' בל' התוס' בב"מ די"ב:, ז"ל, גבי עירוב אינו זוכה דידו כיד אביו, דכיון דמציאתו לאביו ה"ה כל זכיותיו לאביו, עכ"ל.

**וכ"ה** מבו' בתשובת מהר"מ מר"ב שהביא המרדכי בפ"ק דב"מ, ז"ל, נראה לי דכ"ז שהן סמוכין על שלחנו אינו יכול ליתן להם צדקה אפי' הם גדולים, דקי"ל כר' יוחנן לגבי שמואל וכו', ופי' ר"ת דה"ה בעלמא בלא מציאה, וכ"פ ר"ת בעירובין בפ' חלון וכו' שיש ליזהר שלא לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכים על שלחנו לפי שידיהם כידו, וכיון דידם כידו אסור ליתן להם מעשר עני כיון שאביהם עשיר הוא וכו', עכ"ל.

**וכן** פירש בשו"ת ר"ב אשכנזי סי' ל"ה בתחילת דבריו, אך בסו"ד אפשר שהדר בי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בקצוה"ח ובנתיה"מ בסי' ע"ר, עיי"ש בקצוה"ח שהוכיח דהאב זכאי במתנה הניתנת לבתו נערה, ממש"כ המחבר בסי' שס"ו דא"א לזכות עירוב ע"י בתו נערה, והנתיה"מ שם דחה לזה, דודאי לדעה זו דס"ל דא"א לזכות עירוב ע"י בנו גדול הסמוך על שלחנו, אשר היינו משום דס"ל דמשום איבה זוכה האב אף במתנה, ה"נ בבתו נערה דאיכא איבה דקידושין זוכה האב אף במתנה הניתנת לה, אך מה שדנו האחרונים אם זוכה האב במתנה הניתנת לבתו הוא להדעות דמשום איבה אין לזכותו במתנה, ומ"מ דנו שמא אית לי' זכי' דאורייתא בזה כ"ה שהוא זכאי במעשי ידי'.[[3]](#footnote-4)

ג] **ואמנם** צ"ע בזה, חדא דלפ"ז חזינן דאיכא חשש איבה גם במתנה, וע"כ זוכה האב במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו, וצ"ע לפ"ז דמ"ט אין בעל זוכה בגוף מתנה אשתו, והרי גם בבעל איכא איבה דמזונות אשר משו"ז זוכה במציאת אשתו, וא"כ מ"ט לא זכי בגוף מתנת אשתו, דמ"ש מבנו גדול הסמוך על שלחנו דזוכה אף במתנתו משום איבה.

**וביותר** צ"ע, שהרי ר"ת הקשה דגם אמה העברי' סמוכה על שלחנו, ותי' דבשכרה קאכלה, והנה מבו' דעתו דהך דינא דמי שסמוך על שלחנו ידו כידו אי"ז דין מסוים בבנו, ואף באמה אלמלי הא דבשכרה אכלה הי' ידה כידו, ולפ"ז הרי נמצא דבאשה הסמוכה על שלחנו, יש לחשבה מדינא כבנו הסמוך על שלחנו וידה כידו, וגם למש"כ ר"י דלא חשיב סמוך על שלחנו רק בבנו שרגיל לפרנסו ולא באחר, (ול' הרא"ש דל"ש דין סמוך על שלחנו במי שאוכל באקראי), לכאו' בדין דאשה שרגיל לפרנסה חשיבא שפיר כסמוכה על שלחנו, וא"כ אי נימא דזוכה האב במתנת בנו הסמוך על שלחנו, א"כ מ"ט אין זוכה הבעל במתנת אשתו.[[4]](#footnote-5)

**אמנם** למש"כ הריטב"א דאשה לא חשיבא סמוכה על שלחנו דבשכרה אכלה, ניחא קו' זו, אך בד' הרשב"א מבו' דפליג וס"ל דאשה האוכלת משלו, חשיבא שפיר סמוכה על שלחנו, עיי"ש.

**עוד** ילה"ע בזה, במשה"ק בתור"פ בסוגיין לדעת ר"ת, דהיאך מזכה ע"י אשתו הלא סמוכה על שלחנו, ומ"ש מבנו ובתו הסמוכין על שלחנו שאין מזכה על ידם, ותירץ ע"פ סוגיא דנדרים, דאה"נ ל"מ לזכות על ידה רק בשיש לה בית באותה חצר, ואם הא דאין מזכה ע"י בנו ובתו הוא משום דזכאי במתנה הניתנת להם, א"כ ניחא הא דמצי לזכות ע"י אשתו שאין זכאי בגוף המתנה הניתנת לה.

**גם** ילה"ע בזה מד' המרדכי בפ"ק דקידושין שהוכיח האבנ"מ ר"ס ל"ז מדבריו שאין זוכה האב במתנה הניתנת לבתו, והנה הרי המרדכי שם קאי בדעת ר"י, שדעתו כר"ת דא"א לזכות עירוב ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, וה"נ א"א לזכות ע"י בתו נערה אף שאין סמוכה על שלחנו, כיון דידה כידו משום איבה דקידושין, ונ' מזה דאף לדעת ר"י אין האב זוכה במתנה הניתנת לבתו נערה, הגם שזכאי במציאתה, וה"נ אינו זכאי במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו.

**עוד** יש להעיר בזה בדעת הרמ"א, שכתב בחו"מ סי' ע"ר סי' ב' דאם נתנו מתנה לבן גדול הסמוך על שלחן אביו הויא המתנה לבן, ולא הביא חולק בזה, ואילו באו"ח סי' שס"ו כתב הרמ"א דיש לחוש לב' הדעות, ולא לזכות ע"י בנו ובתו גדולים הסמוכין על שלחנו, ונ' מזה דס"ל להרמ"א דאף שאין האב זכאי במתנתן מ"מ א"א לזכות עירוב על ידן, אך יש לדחות דלענין ממון הוי דבן דהמע"ה, אך לענין עירוב חשש הרמ"א לדעה זו.

ד] **ובאמת** כן מ' בל' הרמב"ן, דמודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה שנתנו לבנו, ואשר זמשה"ק על דבריו דלא יהא אלא מתנה דקא יהיב לי' אחר מי תקינו לי' רבנן לאב, הכא נמי זכי אפילו לאחרים, וכ"נ גם בל' חי' המיוחסים לריטב"א שם.

**וכ"נ** גם מד' הר"ן בב"מ שם שהביא דעת ר"ת שאין האב מזכה עירוב ע"י בנו הסמוך על שלחנו, ופליג עלי' דל"ש בזה איבה, ושוב הביא די"א דכ"ה דמציאת הבן לאביו ה"נ אם נתן לו אחר מתנה דאביו הוא וכו' וכן הדין בגדול הסמוך על שלחנו, וכבר דקדק מזה בשו"ת ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה, שנראה מד' הר"ן דנידו"ז אינו שייך לד' ר"ת שהביא לעיל מינה, עיי"ש, ונ' מזה דאף אם אין האב זכאי במתנה הניתנת לבנו, מ"מ שפיר י"ל דל"מ לזכות עירוב על ידו.[[5]](#footnote-6)

ה] **והנה** ז"ל תור"פ בסוגיין, וא"ת א"כ היכי קאמר כשהוא סמוך על שלחנו אע"ג דהוי גדול אין מזכה על ידו וכו', והלא יש לו יד כיון שהוא גדול, וי"ל דכיון דגבי מציאה אמרו חכמים כשהוא סמוך על שלחן אביו אע"פ שהוא גדול דידו כיד אביו, וכמו"כ גבי עירוב אמרינן שלא יוכל לזכות על ידו, עכ"ל.

**ונ'** להדיא בד' ר"פ, דלעולם אין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו, דאי נימא דזוכה, א"כ מאי קשיא לי' מ"ט ל"מ לזכות לאחרים, והא דל"מ לזכות על ידו, הוא משום דכ"ה דלגבי מציאה ידו כיד אביו, ה"נ ל"מ לזכות לאחרים.

**וכ"נ** בד' מהר"מ מר"ב בפסקיו סי' קצ"ב, ז"ל, וא"כ יש ליזהר שלא לזכות בעירוב ע"י בנו ובתו הגדולים שהם סמוכין על שולחנו דדילמא ה"נ הא בהא תליא כיון דמציאתן שלו ידן כידו וכו', עכ"ל.

**ויל"פ** בזה, דכיון דמציאתו לאביו דידו כיד אביו, ויש להאב זכות בידו, ע"כ ל"מ לזכות בידו לאחרים, דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**והנה** לכאו' מה"ט הי' בדין דגם לא יזכה לעצמו במתנה שנתן לו האב, אך צ"ל דכל ה"ט שלא יצא מיד אביו הוא רק כאשר הוא בא לזכות לאחרים, אך לעצמו שפיר מצי זכי, וצ"ב הטעם בזה.

**ולפ"ז** ניחא כל משה"ק לעיל סק"ג דלמש"נ מודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו הסמוך על שלחנו, וניחא גם הא דאין הבעל זוכה במתנה הניתנת לאשתו, ומתבאר גם משה"ק תור"פ היאך מזכה הבעל ע"י אשתו, דהגם דאין זוכה במתנתה, מ"מ הרי גם בבנו ובתו אין זכאי במתנתם, ומ"מ ל"מ לזכות על ידם, כיון שמציאתן שלו, ושפיר קשיא לי' היאך מצי לזכות ע"י אשתו שמציאתה שלו .

ו] **אך** בעיקר מש"נ לדון דמודה ר"ת דאין האב זוכה במתנה שנתנו לבנו הסמוך על שלחנו, צ"ע רב בזה ממתני' דמע"ש פ"ד מ"ד, דמערימין על מע"ש כיצד אומר אדם לבנו ולבתו הגדולים וכו' הילך מעות אלו ופדה לך מע"ש זה אבל לא יאמר כן לבנו ולבתו הקטנים וכו' מפני שידן כידו.

**והמחנ"א** זכי' ומתנה סי' ב', הוכיח ממשנה זו דל"מ האב ליתן מתנה לבנו קטן, וע"כ ל"מ להערים על ידי בנו קטן.

**ועיי"ש** שתמה מכח זה ע"ד הריטב"א בב"מ די"ב: שכתב דאף בנו קטן זוכה במתנה הניתנת לו, עיי"ש, אך באמת בד' הריטב"א נ' דאיירי במתנה שמזכים לו אחרים, ובזה הוא דזוכה, אך י"ל דאה"נ אינו זוכה במתנה שנותן לו האב דחשיב שלא יצא הדבר מיד האב.

**והנה** בחי' הרמב"ן בב"מ מבו' דלדעת ר"ת מתפרש מתני' דמע"ש, דל"ד בנו ובתו הקטנים, אלא אף בנו גדול הסמוך על שלחנו כקטן הוא, והוא מוכח כן, שהרי מקור ד' ר"ת (בספה"י סי' קכ"ו) לפרש לענין עירוב דלא קטן קטן ממש, הוא משום דאל"כ מ"ש מהא דמזכה ע"י שפחתו העברי' שקטנה היא, עיי"ש בדבריו, וראי' זו קיימת גם לגבי מתניתין דמע"ש דתנן התם דמזכה ע"י שפחתו העברי', ותיקשי דא"כ מ"ט אין מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, ובע"כ דלא קטן קטן ממש, וז"ב.

**ולפ"ז** הרי מבו' להדיא דלדעת ר"ת ל"מ האב ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו.

**ואין** לומר דהוי זה דין בפנ"ע דכיון שידם כידו לא חשיבי כאחר לפדיון מע"ש, שהרי חזינן בקידושין דכ"ד. דאשה חשיבא כאחר, אף שידה כיד בעלה.

**אמנם** י"ל בזה, דהגם דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו גדול הסמוך על שלחנו, מ"מ ל"מ האב ליתן לו מתנה, וכמש"נ לעיל בדעת חי' הריטב"א בב"מ, דהגם שאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו קטן, מ"מ ל"מ האב עצמו ליתן לו מתנה, אך זה דלא כמש"נ לעיל סק"ה דאם נתן לו האב מתנה קנה.

**ובאמת** הך מילתא שנתבאר דמודה ר"ת דיכול האב ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו, כבר כתבו כן ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה והמגיני שלמה כתובות דמ"ז, והבאנו דבריהם לעיל סק"ב בהערה, וצ"ע בזה.

**גם** תמוה בזה, במש"כ המגיני שלמה שם להוכיח דיכול האב ליתן מתנה גם לבנו קטן, ממש"א בגיטין ד"מ, ובב"מ דע"ב., ובב"ב דקל"ז: ועיי"ש ברשב"ם דלא גרסי' לה, דאקניי' לבנו קטן, וזה תמוה דא"כ מ"ט אין מערימין ע"י בנו ובתו הקטנים, וכמו שהוכיח כן המחנ"א, וע' במגיני שלמה שם בהמש"ד מש"כ לגבי מתניתין דמערימין, וצ"ע שם.

**ובמה** שהוכיח המג"ש מהנך דוכתי דאמרי' שהקנה לבנו קטן, ע' בדברי משפט סי' קכ"א סק"א שדחה, די"ל שהקנה להם ע"י אחר, וע' גם במחנ"א שם שכתב דע"י אחר מצי לזכות לבנו הקטן.

**וילה"ע** עוד בזה, דהנה לדעת הסוברים דלענין עירוב לכו"ע ל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים ואף שאין סמוכין על שלחנו, עמש"נ בזה לעיל סק"א, א"כ לכאו' ה"נ מתפרש מתני' דאין מערימין ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיינו אף בשאין סמוכין על שלחנו, וזה צ"ע רב, דכיון דאין סמוכין על שלחנו ואין האב זכאי במציאתן, א"כ מ"ט ל"מ להערים על ידיהם, וע' במגיני שלמה שם בזה.

**ולפי** האמור צ"ע היאך מזכה האב לולב לבנו, דלבנו קטן לכו"ע ל"מ לזכות, ולדעת ר"ת ל"מ לזכות אף לבנו גדול, ולכאו' הי' בדין להצריך שיזכה ע"י אחר, וצ"ע בזה.

ז] **ובד'** הרשב"א והריטב"א בסוגיין מבו' שפירשו טעמא דר"ת בע"א, דהנה עיי"ש שהקשו ע"ד ר"ת שהרי אשתו סמוכה על שלחנו ומציאתה שלו ואפ"ה תנן דמזכה על ידה, ומכוון הקושיא הוא, דאף דבשלהי נדרים מוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, אך מבו' שם דהיינו רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, אך לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה שפיר מצי לזכות על ידה, וזשה"ק הראשונים דהיאך מזכה על ידה הרי סמוכה על שלחנו ומציאתה שלו, ואי נימא דהא דאינו מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דאף מתנה שנותנין לו הויא לאב, הרי ל"ק כלל מאשתו, דשאני אשתו שאין הבעל זכאי בגוף מתנתה.

**גם** אי נימא דהא דאינו מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו, אתיא רק כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה וה"נ אין קנין לבן בלא אביו, א"כ הרי ל"ק כלל קו' הראשונים מאשתו, שהרי באמת מבו' בשלהי נדרים דלדעת ר"מ לא מצי לזכות ע"י אשתו אלא בשיש לה חצר באותו מבוי.

**גם** עיי"ש בריטב"א שתירץ, ז"ל, וי"ל דהיא נמי כאוכלת בשכרה דמי ואנן תרתי בעינן שאוכלת משלו ומציאתן שלו, עכ"ל, ואי נימא דהא דאינו מזכה על ידי בנו הסמוך על שלחנו הוא משום שכל זכיותיו של האב, א"כ מה לי דלא חשיבא האשה כאוכלת משל בעלה, הרי מ"מ מציאתה שלו.

**ואשר** מבו' מד' הראשונים, דמפרשי דהא דאין האב מזכה ע"י בנו הסמוך על שלחנו, הוא משום תרתי, חדא שהוא סמוך על שלחנו, אשר משו"ז הוא טפל לאב, ועוד שמציאתו שלו, ומכח הני תרי טעמי ל"מ לזכות ע"י בנו, דחשיב דלא נפיק מיד האב.

**ואשר** זהו משה"ק הראשונים דא"כ מה"ט לא יזכה ע"י אשתו, ואף לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה, כיון שסמוכה על שלחנו וגם מציאתה שלו, וע"ז תי' הריטב"א דאשה לא חשיבא כאוכלת משלו, וע"כ שפיר מזכה על ידו הגם דמציאתה שלו דאנן תרתי בעינן וכו', והרשב"א תירץ דאיירי בשאינה סמוכה על שלחנו, ונ' שאין מכוון הרשב"א דכה"ג אין הבעל זכאי במציאתה, וכדעת תוס' והרא"ש בסוגיין, אלא אף דבכה"ג נמי הבעל זכאי במציאתה, וכדעת הרא"ש בר"פ מציאת האשה, מ"מ כיון שאינה סמוכה על שלחנו מצי לזכות על ידה, דרק היכא דאיכא תרתי דסמוכה על שלחנו ומציאתה שלו הוא דא"א לזכות על ידו, וז"ב.

**והדברים** מבוארים כן גם בד' הרשב"א לעיל מינה, ז"ל, וא"ת היאך מזכה על ידי עבדו ושפחתו העבריים, י"ל דהתם שאוכלין בשכרן והוי כמו שאינן אוכלין על שלחנו, אי נמי לא אמרו סמוך על שלחנו אלא בשמציאתן שלו, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דמעיקרא ס"ל דאף היכא דאין מציאתן שלו, מ"מ אם סמוכין על שלחנו ל"מ לזכות על ידם, וע"כ קשיא לי' היאך מזכה ע"י עבדו ושפחתו העברים שסמוכין על שלחנו, הגם שאין מציאתן שלו, ובתי' בתרא הוא שחידש הרשב"א דבהא דסמוכין על שלחנו לחוד לא סגי, אלא בצירוף הא שמציאתן שלו, אך עכ"פ גם בהא דמציאתן שלו לחודי' לא סגי אלא בצירוף הא דסמוכין על שלחנו, (והרי חזינן בד' הרשב"א דהא גופא שהם סמוכין על שלחנו הוי טעם שא"א לזכות על ידם, שהרי מתחילה ס"ל דמשום הא לחודי' א"א לזכות על ידם אף שאינו זכאי במציאתן, וע"כ אף אי נימא דבהא לחודי' לא סגי, שפיר יש לנו לומר דהא דא"א לזכות על ידן, הוא רק בצירוף הא דסמוכין על שלחנו) וז"ב.[[6]](#footnote-7)

**וכן** מבו' גם בד' הריטב"א לקמן בר"פ כיצד משתתפין, ז"ל שם, ואפי' לד' ר"ת שכתב גבי זכוי וכו', התם הוא דכל שמזכה לאחרים ע"י בנו הסמוך לשלחנו אפי' הגדול "נראה כאילו לא יצא העירוב מרשותו" וכו', עכ"ל, והרי דהוי זה דין בפנ"ע, דא"א לזכות ע"י בנו הסמוך לשלחנו דליכא יציאה גמורה מרשותו.

ח] **וי"ל** כן גם בדעת הטור, שכתב בסי' שס"ו, ז"ל, אבל מזכה להם ע"י בנו ובתו שאינן סמוכים על שלחנו אפילו אם הם קטנים, עכ"ל, והמגיני שלמה בכתובות דמ"ז. תמה ע"ד הטור, שהרי האב זכאי במציאת בתו קטנה או נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, וא"כ היאך מצי לזכות על ידה.[[7]](#footnote-8)

**אך** לפי המבואר י"ל דהטור אזיל בשיטת הרשב"א והריטב"א, דלהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, לא סגי במה שמציאתו שלו, אלא בעי' בזה לתרתי, חדא דסמוך על שלחנו ועוד דמציאתו שלו, אך מי שאינו סמוך על שלחנו הגם דמציאתו שלו מ"מ מצי לזכות על ידו, וע"כ לרבנן מצי לזכות ע"י אשתו, הגם דמציאתה שלו, ואשר ע"כ שפיר מצי לזכות ע"י בתו שאינה סמוכה על שלחנו, אף שמציאתה שלו.

**אך** ק' לישב כן ד' הטור, שהרי מד' תוס' הרא"ש בסוגיין נ' להדיא דכ"ה דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, ה"נ ל"מ לזכות ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, וכ"מ בד' התוס' בסוגיין, וכ"נ להדיא בתור"פ, ושו"מ מפורש כן בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קצ"ב, עי"ש שכתב מכח זה דבנו ובתו הקטנים אין פירושן שוה בין לר' יוחנן בין לשמואל, וכ"ה בחי' המאירי, וצ"ע בזה.[[8]](#footnote-9)

ט] **ולפי** המבואר, הרי מד' התוס' ודעימייהו שנראה דעתם דל"מ לזכות ע"י בתו נערה, כיון שזכאי במציאתה, ואף שאינה סמוכה על שלחנו, יש ללמוד דפליגי ע"ד הרשב"א והריטב"א, וס"ל דל"מ לזכות ע"י מי שמציאתו שלו, אף שאינו סמוך על שלחנו.

**והנה** לפ"ז הדר תיקשי משה"ק הרשב"א והריטב"א, דהיאך מזכה ע"י אשתו, הרי מציאתה שלו.

**והנה** אי נימא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, אין הטעם משום מה שמציאתו שלו לחוד, אלא הטעם הוא משום דאף זכאי האב במתנה שנותנים לו, וכמש"כ מהר"מ מר"ב ודעימי', הבאנו דבריהם לעיל סק"ב, ניחא דע"כ באשתו שאין זכאי במתנתה, והגם דאוכל פירות מ"מ לית לי' זכות בגוף המתנה, שפיר מצי לזכות על ידה, אך אי נימא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דמציאתו לאביו אף שאין האב זכאי במתנה שנותנין לו, א"כ תיקשי קו' הראשונים דהיאך מצי לזכות ע"י אשתו, הרי מציאתה שלו.

**אך** באמת כבר הק' כן בתור"פ בסוגיין, ותי' דהא דמצי מזכה ע"י אשתו הוא משום דיש לה בית באותו מבוי, וכדמשני בשלהי נדרים, וכ"נ בתוס' ב"מ די"ב:, ונת' בזה בסימן ל"ט סק"ד דהיינו, שדעת התוס' ודעימייהו דהא דמסקינן בשלהי נדרים דל"מ לזכות ע"י אשתו אא"כ יש לה בית באותו מבוי, אין הטעם בזה משום דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, אלא הטעם הוא משום שהבעל זכאי במציאתה, דומיא דהא דל"מ לזכות ע"י בנו הסמוך על שלחנו, עיי"ש.

**אך** אכתי צ"ע בזה, דא"כ לפ"מ דס"ד מעיקרא בנדרים שם דבאשה בכל גווני מזכין על ידה, וכן לפום שנויא דרבא דמצי לזכות ע"י אשתו, והגם דמציאתה שלו, א"כ מ"ט אין מזכין ע"י בן הסמוך על שלחנו, וצ"ע בזה.

י] **כתב** הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, בשפחת עברית, אם בחיי אבי' היאך יש לה יד, והלא ענקה ומציאתה לאבי', וצריך להעמידה דלית לה אב, א"נ בשלא הי' מעלה לה מזונות מתחילה ... יהא כחו עכשיו יותר מתחילתו, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הראב"ד דבר חדש, דכ"ה דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו, ה"נ לזכות ע"י בנו ובתו של אחר הסמוכין על שלחן אביהם, וע"כ ס"ל דה"נ ל"מ לזכות ע"י אמה העברי' שלו, דידה כיד אבי', והא דתנן דמזכה ע"י שפחתו הקטנה, איירי בשאין לה אב, או בשלא הי' מעלה לה מזונות מתחילה.

**ויש** להוסיף, במש"כ הראב"ד דהיכא שלא הי' מעלה לה האב מזונות מתחילה אין ידו כידה, דאי"ז כדעת התוס' בסוגיין ובכ"ד, וכ"ה דעת ש"ר, דהא דהאב זכאי במציאת בתו הוא משום איבה דקידושין, ומה"ט אף היכא שאין סמוכה על שלחנו כלל הוי ידה כידו, והוכיחו כן מהא דמציאת אמה העברי' לאבי', אף שאינה סמוכה על שלחנו, אך דעת הראב"ד היא כדעת רש"י בכתובות דמ"ז., דהא דמציאת הבת לאבי' הוא משום איבה דמזונות, ומפרש דהא דמציאת אמה העברי' לאבי', הוא משום שהי' האב זנה מתחילה, ועתה זנה האדון מכחו, וע"כ חשיבא אכתי כסמוכה על שלחן אבי', וז"ל הראב"ד בשטמ"ק ב"מ די"ב:, אבל של אבי' הוי, ואע"פ שאינו מעלה לה מזונות, העדפה היא שהרי אדון מפרנסה, עכ"ל, ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב בשם הראב"ד, ז"ל, דכיון דמכח האב קאתי לה מזונות, כהעדפה דמי, וכל המציאה יהיב לה שהיא כהעדפה, עכ"ל, וע' מאירי שם, וע' בחי' מהרי"ט כתובות דמ"ז. שכתב כן בדעת רש"י.

**ואמנם** בד' ש"ר מבו' להדיא דרק ע"י בנו ובתו הקטנים ל"מ לזכות, אך ע"י בן ובת של אחר מצי שפיר לזכות, וכאשר כן מוכח בפשוטו מהא דמצי לזכות ע"י שפחתו העברית, ולדעתם אין להעמיד דאיירי בשלא הי' זנה האב מתחילה, דאף כה"ג הויא מציאתה שלו, אך עדין מצי' להעמידה בשאין לה אב, (וגם לדעת הראב"ד צ"ל כן, למ"ד דקטן קטן ממש ואף שאין סמוך על שלחן אביו, דלדעתו א"א לזכות ע"י אמה העברי' רק בשאין לה אב), והיינו משום דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא משום דידם כידו, ולא יצא העירוב מידו, וזל"ש היכא שמזכה ע"י בן ובת של אחר.

**אך** לדעת הראב"ד צ"ל, דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא משום דיד הבן הויא לאביו, וכל זכיותיו לאביו, וע"כ ל"מ לזכות לאחרים, וע"כ אף ל"מ לזכות ע"י בן ובת של אחר.

**אך** צ"ע ממש"א בקידושין דכ"ג: דנראים הדברים דהעבד מקבל גט שחרור לחבירו מיד רבו של חבירו, וא"כ בדין דה"נ מצי לזכות לאחר ע"י בנו של אחר.

**ואשר** ע"כ צ"ל בדעת הראב"ד, דהא דל"מ לזכות ע"י בן ובת הסמוכין על שלחן אביהם, הוא משום דקטנים הם ואין זוכין לאחרים מדאורייתא, וע"כ לא תיקנו להם חכמים זכי' לאחרים היכא שידם כיד אביהם, וע"ד שכתב הרמב"ן בב"מ די"ב:, וצ"ע בזה.

1. ויל"ד לפרש בדעת ר"ת, דס"ל דהא דאב זכאי במציאת בנו ובתו הסמוכין על שלחנו אי"ז כלל משום איבה, ודלא כמו שפירש"י וש"ר בב"מ די"ב: דהוא משום איבה, וכאשר מצינו עיקר הדבר בפרישה וסמ"ע חו"מ סי' ר"ע שכתב דמציאת בן לאביו ל"ה כלל משום איבה, עיי"ש, ועי' גם במחנ"א זכי' ומתנה סי' ב' שכתב כן עפי"ד הירושלמי.

   וכ"נ בל' תור"פ בסוגיין, ז"ל, ור"י פירש דהא דחשבינן להו כיד בעה"ב משום סמיכות שלחנו, היינו דוקא בבניו ובנותיו דאיכא קירוב הדעת, אבל עבדו ושפחתו דליכא קירוב דעת ל"מ סמיכות שלחנו להיות כידו וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דהא דזכאי במציאתן אי"ז כלל משום איבה, אלא הוא משום דאיכא קירוב הדעת, והיינו משום דחזינן להבן כנטפל לאביו, וע"כ ידו כיד אביו.

   ועיקר הא דסמוכין על שלחנו הוי טעם בפנ"ע שיהא ידו כיד אביו, מצינו בחי' הרשב"א בסוגיין שבתחילת דבריו דעתו דהא דל"מ האב לזכות על ידו, אי"ז שייך כלל למה שמציאתו שלו, אלא הוי משום עצם זה שהוא סמוך על שלחנו, ואח"כ פי' הרשב"א דהוא משום צירוף תרי מילי חדא שהוא סמוך על שלחנו ועוד שמציאתו שלו, וכ"ה בחי' הריטב"א, ונת' בזה להלן סק"ז, וחזינן מדבריהם דסמוך על שלחנו הוי טעם בפנ"ע להטפילו לאב שיהא ידו כיד האב.

   ולפ"ז ניחא, דע"כ ס"ל דאף זוכה האב במתנה הניתנת לבנו, ואף ל"מ האב ליתן מתנה לבנו, הגם דל"ש בזה איבה.

   ויש לסייע לעיקר הדברים, ממש"כ המרדכי בפ"ק דב"מ בשם הר"ש משפיירא, דרק מציאת הבן לאביו, משום דליכא דעת אחרת מקנה, ומשא"כ בשאר זכיות דדעת אחרת מקנה זוכה הבן לעצמו, ומבו' בדבריו שם דאי"ז טעמים באיבה, אלא הוא משום כח דעת אחרת מקנה, ומה"ט דן שם דבמעשר דלי"ל רק טוה"נ לא חשיב דעת אחרת מקנה והוי כמציאה, עיי"ש, והדברים צ"ב, ונ' מזה דהא דזכאי האב במציאת בנו הסמוך על שלחנו הוא משום דע"י שסמוך על שלחנו הוא נטפל לאביו וידו כיד אביו ול"מ זכי לעצמו, ובזה הוא שחילק דכ"ז הוא היכא דליכא דעת אחרת מקנה, אך ע"י דעת אחרת מקנה שפיר מצי זכי לעצמו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' במגיני שלמה כתובות דמ"ז, שבתחילת דבריו כתב דלר"ת מוכח דקטן וגדול הסמוכין על שלחנו אף ל"מ הוא ליתן להם מתנה, דאל"כ מ"ט לא מצי לזכות על ידם לאחרים, ושוב דחה שהרי באשה אם נתן לה הבעל מתנה קנתה ואפ"ה ל"מ לזכות על ידה, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"א בגיטין ד"מ, ובב"מ דע"ב., ובב"ב דקל"ז: ועיי"ש ברשב"ם דלא גרסי' לה, דאקניי' לבנו קטן, ועי"ש שכתב דיש לדחות דכ"ז איירי בשאינו סמוך על שלחנו, אך כתב דאי"ז מתישב בד' הטור יו"ד סי' רס"ז שלא חילק בזה, ומ' דמצי לזכות גם לבנו קטן הסמוך על שלחנו עכ"ד, גם בשו"ת ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה מסיק כן, ז"ל, ואיכא למימר דאע"ג דס"ל גבי עירוב דאינו זוכה לאחרים לא מכרעא מילתא דנימא נמי דאין לו יד לזכות במתנה שנותן לו אביו ולא קנה, דאיכא למימר דדוקא לזכות לאחרים אין לו יד אבל לזכות לעצמו יש לו יד, ועיי"ש שדקדק כן מד' הר"ן בב"מ די"ב שהביא פלוגתא אם האב שנתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו זכה הבן, ונ' מדבריו דלא תלי בדעת ר"ת שהביא לעיל מינה, עכ"ד, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"ו

   ונ' להוכיח כן, ממשה"ק התוס' בסוגיין דבנו ובתו הקטנים יזכו לאחרים בעירובם ע"י מיגו, ומבו' דיש להם זכי' לעצמם, דרק בעבדים הוצרכו התוס' שם לפרש דתיקנו להם זכי' לענין עירוב, אך בבנים פשיטא להו שהם זוכים לעצמם, אך למש"נ להלן בדעת התוס' דכלל לא זכי האב במתנה הניתנת לבנו, אין להביא מד' התוס' לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בנתיה"מ שכתב דאדרבה יש להוכיח להיפך דאינו זוכה במתנתה מדעה הראשונה שהיא דעת הרמב"ן, דס"ל דיכול לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים אפילו סמוכין, מטעם דלא תיקנו מציאתה רק משום איבה וכשהוא מזכה על ידם מאי איבה איכא, ע"ש, ואי נימא דבתו נערה מדאורייתא מתנתה לאבי', א"כ אינו יכול לזכות ע"י בתו נערה, ובשו"ע כללא כייל דע"י בתו הגדולה יכול לזכות משמע אפילו ע"י נערה, עכ"ד, וע' עוד בקצוה"ח סי' קע"ו סק"ו ואבנ"מ סי' ל"ה סק"א שהביא ד' הרשב"א המפורשים בח"ג סי' קמ"ג דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבתו, ובאבנ"מ שם הוכיח כן גם מד' המרדכי. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יל"ד בזה, דהאמנם אין האב זוכה בגוף המתנה הניתנת לבנו, וכדמוכח מאשה שאין הבעל זכאי בגוף המתנה שנתנו לה, אך מ"מ אית לי' בזה קנין פירות, כיון שהוא סמוך על שלחנו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"ם ב"ב דקל"ז: וכ"כ המחנ"א זכי' ומתנה סי' ב' בדעת הראב"ד, ולפ"ז י"ל דמה"ט אין מזכין על ידו, ודמי לאשה שאין מזכה על ידה, אך אכתי צ"ע, שהרי באשה מה שזוכה הבעל בפירות הוא רק כנגד פרקונה, אף משום איבה לא הי' זוכה בפירות, וא"כ מ"ט יזכה בפירות דבנו, אך אולי י"ל דכל הא דבעי' לתקנת פירות כנגד פרקונה, הוא רק לנכסים שהכניסה עמה, אך אה"נ במתנה שנותן לה אחר הוו הפירות לבעל משום איבה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר הדין אם האב זוכה במתנה שנתנו אחרים לבנו, הנה דעת המרדכי בב"מ שם דדין זה תלוי בפלוגתת ר"ת והר"ש משפיירא, אך בדעת ש"ר נת' דלא תלי זב"ז, ודעת הרמב"ן בב"מ שם דאין האב זוכה במתנה הניתנת לבנו, ומ' דגם ר"ת מודה לזה וכמש"נ, וכ"ה בחי' המיוחסים לריטב"א שם, והוסיף שם דאין זוכה אף במתנה הניתנת לבנו קטן, וע' בזה במחנ"א זכי' ומתנה סי' ב', אך בל' הר"ן והנמו"י שם נ', דהאב זוכה במתנה הניתנת לבנו הסמוך על שלחנו, ולא פליגי אלא בדין מתנה שנתן לו האב עצמו, דבזה הוא דס"ל דמצי ליתן מתנה לבנו גדול, וכ"כ בשו"ת ר"ב אשכנזי סי' ל"ה בדעת הר"ן.

   אך הנה הרמ"א בחו"מ סי' ע"ר ס"ב כתב עפי"ד הנמו"י, דהאב זוכה במתנה הניתנת לבנו קטן, אבל לא בבנו גדול, ובביאור הגר"א שם תמה דגם בבנו קטן לא יזכה, שהרי יש לו זכי' היכא דדעת אחרת מקנה, וזה כד' חי' הריטב"א הנז', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' ברשב"א גיטין דס"ד: שהק' למ"ד קטן ממש מ"ש בנו משפחתו, ותי' דכיון דזכאי במציאתו ידו כיד אביו, וצ"ע מעיקרא מאי קשיא לי', הרי כ"ה דלמ"ד סמוך על שלחן אביו הוי זה הטעם ה"נ לאידך מ"ד, ונ' מזה כמש"נ בד' הרשב"א בסוגיין, דלמ"ד דסמוך על שלחן אביו משום זה גופא הוי ידו כיד אביו, ול"ד לשפחתו דלא חשיבא סמוכה על שלחנו, משום דבשכרה אכלה, וע"כ לא קשיא להרשב"א רק לאידך מ"ד דאין ידו כלל כיד אביו, ורק כשמוצא מציאה מריצה אצל אביו, וז"פ.

   וצ"ע במה שפירש הרשב"א שם, דהא דלמ"ד קטן ממש ל"מ לזכות על ידו, הוא משום דזכאי במציאתו, דא"כ תיקשי דהיאך מזכה ע"י אשתו הרי ג"כ הוי מציאתה שלו, וע"ז ל"ש מה שתי' הרשב"א בסוגיין דאינה סמוכה על שלחנו, דכ"ז מהני למ"ד דתלי בסמוך על שלחנו, אך למ"ד דל"מ לזכות ע"י קטן אף שאינו סמוך על שלחנו, משום דמציאתו שלו, א"כ בדין דה"נ אשתו, (אך להסוברים דכשאין סמוכה על שלחנו אין מציאתה שלו, ניחא), וגם אין לפרש כן, שהרי דעת הרשב"א גופי' דאף למ"ד דגדול הסמוך על שלחנו הוי כקטן, מ"מ מזכה על ידו עירוב, והגם דהאב זכאי במציאתו.

   ובע"כ צ"ל, דהא דל"מ לזכות על ידו, אי"ז מכח מה שזכאי במציאתו לחוד, אלא הוי זה בצירוף הא שהוא קטן, ויל"פ דהוא משום שאינו זוכה לאחרים אלא מדרבנן, וע"כ כיון שזכאי האב במציאתו, לא תיקנו לו זכי' לאחרים מיד אביו, וע"ד שכתב הרמב"ן בב"מ די"ב, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע' בית מאיר שם שכתב לדחוק בד' הטור דאיירי רק בבתו שנשאת ונתגרשה שאין לאבי' זכות בה, וכאשר כן צל"פ בע"כ ד' הטור בחו"מ סי' ע"ר, וכמש"כ בפרישה ובסמ"ע שם, אך ילה"ע ע"ז, דאכתי מ"ט לא פירש הטור הך דינא דא"א לזכות ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להעיר בזה, דהנה בספר הפרדס לרש"י הל' עירובין, ומחזו"ו סי' רפ"ג מבו' דל"מ ליתן רק לבנו בר מצוה, כ"ה ל' הפרדס, ול' מחזו"ו בן י"ג, וזה דלא כדעת ר"ת, אך בבתו הצריכו שתהא בוגרת, ול"מ ליתן לבתו נערה, וצ"ע הטעם בזה, דלכאו' תלי הא בהא, וכמש"נ.

   אך אי נימא דהאב זכאי במתנה שנותנין לבתו ול"ד לבנו הסמוך על שלחנו שאינו זכאי במתנה, וכמו שדנו האחרונים דזוכה מדינא דאורייתא במתנה, ניחא דע"כ דמי לאשתו שא"א לזכות על ידה, ודו"ק.

   ובספר העיתים סי' פ"ז כתב לזכות ע"י בנו גדול, או בתו בוגרת "שהיא מושלת בעצמה", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-9)