ציונים והערות -16 חעננ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

# שמעתתא דחענ"נ – ק"ח: אייר מס' 2

# 'אין הנאסר חמור מהאוסר'

**דעת רבינו שמואל – כמין הנאסר**

**דעת ר"י – כמין האוסר**

**תבלין**

**מקום שהאיסור עצמו אינו יכול לילך שם**

**הערות בגפ"ת**

**פסק ההלכה**

**בסוגיא** זו מתבאר דחלב שנבלע בבשר ושוב יוצא ליורה של חלב, למ"ד אפלס"א הוא אוסר כל היורה מדין מין במינו. **ומעיקרי שמעתתא** זו לברר כאשר היתר נאסר בשאר איסורים אם ההיתר שנאסר אוסר מכאן ואילך כפי המין שהוא עשוי, או כמין האוסר, **והנפק"מ** העיקרית היא לדעת רבי יהודה דמין במינו לא בטיל[[1]](#footnote-2).

**דעת תוס'** צ"ו: ד"ה אפילו, דאין חענ"נ אוסר במקום דהאיסור עצמו אינו יכול לילך לשם, יעוש"ה, והו"ד **בר"ן** קכ"ו ד"ה והא ודאי. **ויש לברר** אם יסוד זה שייך ליסוד דברי ר"י בתוס' דאין הנאסר אוסר יותר מהאוסר.

**הראשונים העיקריים בסוגיא זו:** **תוס'** ד"ה אמאי וכו' פלוגתת רבינו שמואל ור"י, והאריכו בזה **הר"ן** [קכ"ז - קכ"ח]. **הריטב"א** ק"ח:, **הרשב"א** תוה"ב ז. **והרמב"ן** ק"ח:. **תוס'** צ"ו: ד"ה אפילו מריש, **ר"ן** קכ"ו ד"ה והא, **וברמב"ן** ק"ח. **וברשב"א** תוה"ב ח:. וכן יעוין היטב **בש"ך** סי' ק"ה ס"ק י"ז.

# דעת רבינו שמואל – כמין הנאסר

**דף ק"ח: תד"ה אמאי מכאן היה מדקדק רבינו שמואל[[2]](#footnote-3) וכו'.** פשט הדברים מבואר יותר **בריטב"א** [עומקא 70] דהנידון הוא בקדרה שהיה בה חתיכת בשר נבילה וחתיכות בשר כשר, וגם היה בה מים, (והנבילה ניכרת ואין נידון על אכילתה אלא על אכילת שאר החתיכות והמים), דלר"י דמין במינו לא בטיל, בעי דיהא ס' במים (שהם מין אחר) כנגד פליטות הבשר מהנבילה, (ואמרינן 'סלק' על 'מין' הנבילה דהיינו החתיכות), אולם כיון דנכנסו מים לנבילה ונאסרו, ושוב יצאו, הרי הם אוסרים את כל המים מדין מין במינו (ותימנע אכילת כל הקדרה), ובעי שיהא בחתיכות היתר ס' כנגד המים דנכנסו לנבילה[[3]](#footnote-4), (והיינו ס' חתיכות היתר כנגד גודלה של הנבילה, לבטל את כל המים שבלעה והפליטה, ואמרינן סלק לשאר המים), וסה"כ בעי ב"פ ס', ס' רוטב כנגד הנבילה וס' חתיכות כנגד הנבילה[[4]](#footnote-5).

**בא"ד, מכאן מדקדק וכו'.** הכוונה, דבגמ' מבואר דהחלב שבתוך הבשר נ"נ, וכשנפלט אוסר היורה של חלב מדין 'מין במינו', ומכאן מדקדק ר"ש לחתיכת בשר נבילה שהתבשלה במים, שהמים שנבלעו בתוכה נ"נ, ויאסרו מדין מין במינו. **ולכאו'** צ"ע מהו 'מכאן', והרי גמ' ערוכה היא לעיל דא"ר חתיכה שנאסרה מחלב הבשר נ"נ, ויש בכוחה לאסור שאר חתיכות מדין מין במינו. ועי' **בר"ן** עמ' קכ"ז ד"ה ומדאמרינן וכו', דמתבאר, דחידושו דר"ש אינו רק לומר שאוסר את מינו, אלא קמ"ל נמי דאף שחתיכה זו שהיא **בתוך הרוטב** אין בה כח ליתן טעם בכל הרוטב, (מפני שיש הרבה רוטב בקדרה), אפ"ה היא נחשבת נו"ט ואוסרת לרוטב שנבלע בקרבה, **דהרי הוא כאילו חלוק לעצמו**, עכ"ד. **וצריך לבאר** דבריו שכתב **אעפ"כ היא נותנת טעם** וכו', דלכאו' פשיטא דמה שנבלע בתוכה הוטעם ממנה, (וכמו לפי האמת). **ומתבאר** דהיה ראוי לדון 'דהכל תערובת אחת' וקמ"ל דהוא 'חלוק לעצמו', ויש להתבונן בזה[[5]](#footnote-6).

**וקשה לר"י וכו' והלא בעלמא חתיכה של היתר נעשית נבלה מדרבנן וכו'.** **ר"י** מקשה קו' עצומה, דאדרבה מסוגיא זו מוכח איפכא, דהגם דלא נאסר החלב מפרשת בב"ח, מ"מ יאסר מדין חענ"נ דשאר איסורים, דלא גרע מכל משקה דקיבל טעם. **ובישוב** דעת רבינו שמואל עי' **ברמב"ן** ריש ק"ח: דהוא משום שלא נאסר חלב לעולם. **ולכאו'** כוונתו, דס"ל דחענ"נ בשאר איסורים **דאורייתא**, וגלי קרא הכא דהחלב לא נאסר **מ"מ**, [ואתי שפיר לפי"ז דמה"ט ר"י שחולק על ר"ש הוסיף תו"ד דחענ"נ בשאר איסורים דרבנן], וכך ביאר בהג' אמרי ברוך [על הפלתי צ"ב ט' עומקא 414]. **והנה** בעיקר דברי הרמב"ן צריך להתייגע הרבה דאם יש כזו גז"ה מה מתבאר ומתחדש בזה, ולכאו' נילף מהכא דליכא חענ"נ בשאר איסורים, (וכן יל"ע איך יהא הדין כאשר יפול אח"כ הבשר למים או לחלב צונן אחר, וכי לא יאסר, וא"כ מ"ש חלב זה). **ואולי** כוונתו לומר דנתחדש דיש גריעותא 'בחפצא דאיסורא' דהבשר, דכיון דביסודו הוא היתר גרע משאר איסורים **ואינו אוסר** **בטעמו כלל בכל מקום**, ולאו דוקא בחלב וליתא דהרי רב גופיה קאמר דאוסר כל החתיכות כולן וכו', וצ"ע. **ועי' בר"ן** דהקשה על הרמב"ן מ"ט מדרבנן לא יאסר, והיינו הר"ן לטעמיה דנקט דשאר איסורים מדרבנן הוא, ולהמתבאר מיושבת ממילא קושיתו. והר"ן תירץ ע"פ דרכו דהוא אטו בב"ח, יעו"ש[[6]](#footnote-7).

# דעת ר"י - כמין האוסר

**תוס' שם, הביאו דעת ר"י דאין לו דין חלב טמא[[7]](#footnote-8) אלא מתבטל בחלב שביורה כמו שמתבטל טעם בשר.** **הנה** מתבאר דחלוק חענ"נ בשאר איסורים מבב"ח, דבשאר איסורים ההיתר שנאסר **נידון כאוסרו**, משא"כ בבב"ח דאין 'אוסר' 'ונאסר' אלא שניהם היתר, וחידשה תורה דכאשר הם מתערבים שניהם נעשים איסור, ולכך כ"א **אוסר כמינו**[[8]](#footnote-9), ובתירוץ הגמ' דהחלב אינו אסור מדין בב"ח, אלא 'נאסר' הוא מכח הבשר שהטעימו, ולכך אין החלב אוסר כמינו, (דהוה כשאר איסורים).

**והרשב"א** תוה"ב ז. האריך בשיטה זו, והוסיף [בפרט ב'משמרת' ט.] דכל מה דבב"ח נחשב כ"א מין איסור, הוא רק למ"ד אפלס"א, וכ"כ הריטב"א הכא, אך תוס' לא הזכיר מזה ואפשר דלכו"ע הוא[[9]](#footnote-10) (ועי' לק' הערות בגפ"ת).

**והנה** יסוד ר"י דאזלינן כמין האוסר, צ"ב טובא, דכיון דההיתר עצמו נאסר (ובעי ס' כנגד כולו) מ"ט לא יאסור כפי מינו, ועי' **ברמב"ן** שהביא דברי ר"י והוסיף, "**שלא יפה כח הבן מכח האב** ואינו אלא כחתיכת דבר שאוסרה", וכ"כ **בחידושי הרשב"א** ק"ח: ד"ה ואי אמרת [עומקא 48]. וכיו"ב **ברמ"א** סוף סי' ק"ה **ובמהר"ם** כאן, שכתבו על זה את הכללא "**דאין כח בנאסר יותר מבאוסר",** (ומשא"כ בב"ח אי"ז 'בן ואב' ואי"ז 'נאסר ואוסר' אלא שניהם היו היתר, ושניהם נאסרו). **ועדיין** צריך להתייגע הרבה מה שייך שיאסור כמין האוסר, דהרי לכאו' ענין 'מין' הוא לפי המציאות דידיה, דענינו דשווי המינים מונע ההתבטלות ואדרבה מעמידו ומחזקו (ר"ן נדרים נ"ב.), ועד כמה דהוא אסור ובעי לבטלו, א"כ כשהוא נופל לקדירה דהיא כמינו הם מעמידים אותו ומחזקים אותו ואינו יכול להתבטל[[10]](#footnote-11). **ועי' ביד יהודה** סי' צ"ב ס"ק י"ז [עומקא], דהוסיף ביאור וכתב, דלגבי 'הכמות' בעינן ס' נגד הכל, דזה אינו מורה על העדר כחו של האיסור, דהא אם היה הרבה היה גם הוא אוסר, אך כעת מעט הוא בתבשיל זה, **לכך ההיתר דנ"נ תו הוי כמו נתרבה האיסור וצריכין ס' לבטלו,** אבל לגבי 'שאוסר את מינו' הוא 'כח', שאינו בנמצא במין האיסור, דהאיסור עצמו נעדר כח מניעת ביטול מהיתר זה, וכן מלח הבלוע מדם דאין בכח כלל בדם לאסור כמו המלח, אז לא עדיף גם הנאסר ממנו ואינו אוסר אלא כמין האיסור משום דאין כח הבן יפה מן האב ואין הטפל חמור מן העיקר עכ"ד. ועדיין צריך לטרוח הרבה לבאר ולהעמיד הדברים.[[11]](#footnote-12)

**חידוש הרמב"ן -** עי' **ברמב"ן** ד"ה ואני תמה וכו', דהקשה דכיון דמים שבקדרה נכנסים בחתיכה ונאסרים, ושוב יוצאים ונכנסים אחרים תחתיהם ויוצאים, נמצא דבמשך הבישול הרבה מים עוברים ושבים שם ונאסרים, וא"כ כבר אין ס' בהיתר, ואיך משכח"ל הדין לרבנן דהרוטב בנו"ט. ותירץ דלרבנן דאזלי בתר נו"ט א"כ המים שנאסרו (תוך החתיכה), כיון שאינם מורגשים במים, לא יאסרו את המים המותרים דאינן נו"ט בהם, [ואין כאן דין מין במינו שתקנו להצריך בו ס', כי נחשבים כאינו מינו - כמין האוסר]. ודחה הרמב"ן דכיון דאזלינן לפי מין האוסר, א"כ יש לדון כאילו היה טעמו של המים האלו טעם בשר, והרי הוא היה מורגש, ועי"ש תירוצו[[12]](#footnote-13). **והדברים מופלאים**, דעד כאן לא אמר ר"י אלא דלא יהא בו חומרא דמין במינו, דלא יפה כח הבן מכח האב, אבל לדון שהוא נו"ט כאילו הוא האב, הוא צע"ג, ופשטות הראשונים דלא כהרמב"ן, עי' הערה[[13]](#footnote-14).

# תבלין

**תוס' והראשונים** שם כתבו כהמשך דברי ר"י, **דמכאן יש להוכיח דתבלין שבלועים מאיסור, בטלין בס' כנגד כולו,** ולא יהא בהם דין תבלין דאין לו ביטול אפי' באלף, דלא יהו חמורים מהאוסר, [אבל לרבינו שמואל דינו כדין תבלין]. **והנה** דבריהם צ"ב, דעד כמה דבעי ס' כנגד כולו והיינו דצריך לבטל גם לנאסר, א"כ ס' לא מהני כלום כי טעמו נרגש[[14]](#footnote-15). **ובאמת** עי' הערה דבסמ"ג הביא חולקים על דין התוס', ואע"פ דס"ל כר"י[[15]](#footnote-16). ועי' **בחי' הרי"ם** [עומקא 642] דתמה כנ"ל דכמו דבעי ס' כנגד גודלו של הנאסר, כך כאשר טעמו חזק בעי הרבה כנגד כל טעמו, ותירץ דיסוד דין תבלין אינו משום 'טעם' כמו בעלמא כשלא היה ס', דבאמת גם טעם התבלין שנתפשט בס' אינו ראוי לאסור כלל מדין טעם, דכשמתחלק לס' כבר אינו בגדר 'טעם', ורק משום ד'עביד לטעמא' והוא 'חשוב בתערובת', לכך הוא אוסר, א"כ הכא דאין הנאסר חשוב מהאוסר שפיר בטל. ועי' הערה ביאור וגדר הדברים[[16]](#footnote-17). **עוד** תירץ דרק 'החריפות' שלהם מתפשטת אבל 'הטעם' שוה לכל דבר דבטל בס', וכלפי החריפות ראוי לדון דלא יהא הנאסר חמור מהאוסר, וכיו"ב כתב **החזו"א**, ט"ו ט', ד"ה והנה [עומקא 654], ומהלך זה קשה להבנה.

# מקום שהאיסור עצמו אינו הולך שם

**עי' תוס'** צ"ו: ד"ה אפילו, והובא **בתורה"ב** ח:- ט:, **ובר"ן** קכ"ו ד"ה והא ודאי, **וברמב"ן** ק"ח. בשם התוס', דגם חתיכה שנ"נ אינה אוסרת במקום דהאיסור עצמו אינו ראוי להתפשט שם. **והנפק"מ העיקרית** היא דאין החענ"נ אוסר בלא רוטב, דהנה כלל הוא ד'בלוע' בחתיכה אינו יוצא בלא רוטב, אבל איסור עצמו כשהוא חם מפליט לחבירו אף בלא רוטב, ולכאו' כיון דחענ"נ, א"כ כל בלוע יש לו לאסור בלא רוטב, ואהא חידשו, דאין פליטות החתיכה אוסרות כיון דהאיסור עצמו (דהוא בלוע ולא מקורי), אינו ראוי לצאת, **ואף גבי בשר בחלב כתבו כן** (כמבואר תו"ד, וכן מוכח מהראיה דבסמוך).

**וכתבו** הראשונים, דיסוד לדבריהם הוא בדברי הגמ' ק"ח: "אילימא לא ניער ולא כיסה כלל מבלע בלע מיפלט לא פלט", ולכאו' כיון דחענ"נ הרי החתיכה עצמה אסורה וכלל בידינו דחם וחם הנוגעים זה בזה מפליטים מאחד לשני וכנ"ל, ומ"ט קאמר דלא פלט, וע"כ דאע"פ שחענ"נ מ"מ כיון ד'הטיפה' שהיא 'בלועה' אינה יכולה לצאת בלא רוטב, [או ניער וכיסה], אין החענ"נ אוסר. **ותוס'** הוכיחו כן מצלי דאוסר כדי קליפה בלבד, ומ"ט הקליפה לא תעשה עוד קליפה עד סוף החתיכה, וכן מכל מליחה. **ועי' בר"ן** שם ד"ה אבל אינו מחוור, וכן **ברמב"ן** שם ד"ה אבל לענין היתר וכו' [עומקא 24], דחלקו על תוס', וס"ל דכיון דחענ"נ א"כ אי"ז שייך לכללא 'דבלוע' אינו יוצא בלא רוטב, וביארו דהגמ' ק"ח: הנ"ל קאי למ"ד דליכא חענ"נ ואפלס"מ, וכן דחו ראיות התוס', יעו"ש.

**האם יסוד זה שייך לנידון דרבינו שמואל ור"י - הנה** בתוס' ק"ח: כתבו דלר"**י** אין כח בנאסר יותר מהאוסר וכנ"ל**,** ויל"ע טובא אי דין זה הוא אותו יסוד דין דמש"כ בצ"ו: דלא מהני חענ"נ לאסור במקום דהאיסור עצמו אינו הולך.

**והנה** בפשוטו הסברא ביסוד תוס' צ"ו: דמקום שאין האיסור הולך וכו', הוא ע"פ התוס' קי"ב. דבנסחט לגמרי לכו"ע שרי[[17]](#footnote-18), וא"כ אינו ענין ליסוד תוס' בשמעתין, דהכא שפיר יוצא הבלוע לכל התערובת. **אמנם הרשב"א** בתורת הבית ח: - ט: הביא יסוד זה בשם תוס' וביאר משום דלא יהא טפל חמור מן העיקר וכח הבן יפה מכח האב, וכן הוא בחידושיו ק"ח., וכן בספר התרומה ריש סי' נ"ב [עומקא 127], והוא אותו הסברא שכתב לבאר סברת ר"י. **ועוד** יעוין ברשב"א דכתב דבב"ח אפי' נסחט לגמרי אסור[[18]](#footnote-19) והרי יסוד הנ"ל דאין האיסור הולך וכו' כתב הרשב"א (ח:) גם בבב"ח, וע"כ דאינו מחמת דנסחט לגמרי. ומכל זה נשמע דיסוד שיטת התוס' צ"ו: היא משום הך דינא דאין הנאסר אוסר יותר מהאוסר, ולא יהא יפה כח הבן מכח האב[[19]](#footnote-20). ויש להתייגע הרבה לבאר זאת מהו גדר דין זה.

**ומעתה** מתבאר דיש שייכות בין דבריהם התם להכא, וכן מפורש **בביאור הגר"א** ק"ה ס"ק פ"ו, שכתב דיסוד דברי התוס' בשמעתין גבי תבלין, הם ע"פ תוס' צ"ו:. **אמנם** לפי"ז יש מקום לדון אי רבינו שמואל יחלוק, ויש לחלק דהתם גרע טפי, עי' הערה[[20]](#footnote-21).

**והנה** נתבאר לעיל דדינא דתוס' צ"ו: הוא גם בבב"ח, ומאידך הכא כתבו דבב"ח אזלינן ביה כמין הנאסר ואינו תלוי באוסר, ובשלמא אי נימא דהתם הוא דין אחר משום דאפל"ס לגמרי שרי, ניחא, אבל אי הוא שייך ליסוד דהכא, א"כ איך כתבו כן שם גם בבב"ח והרי לא שייך בזה סברא שלא יהא יפה כח הבן מכח האב, **ולכאו' היא ראיה ניצחת** דהתם הוא רק משום דבנסחט לגמרי שרי ואינו ענין להכא. **אמנם ברשב"א** כתב להדיא דשניהם אותו יסוד דין, דלא יהא כח הבן יפה מכח האב, וכנ"ל, ומ"מ כתב להדיא בתוה"ב ח: דגם בבב"ח הדין כן דאינו אוסר בלא ניער וכיסה, ובקצר ביאר יותר וז"ל "דברים אלו שאמרנו אפילו בבשר בחלב שהחלב אינו מפעפע ואפילו שעשאוהו כחתיכת נבילה כמו שבארנו לא עשאוהו כנבילה עצמה לדבר זה" (והו"ד שבקצר בש"ך ק"ה ס"ק י"ז), וצע"ג דא"כ היה צריך להיות דכמו דלגבי 'מין האוסר' כתב הרשב"א דאינו שייך בבב"ח דאי"ז בן ואב ואי"ז אוסר ונאסר, כמו כן היה צריך להיות דבב"ח יאסור בלא רוטב כיון דהבשר עצמו נעשה איסור ולא שייך בזה לא יהא יפה כח הבן, ויש לטרוח הרבה בביאור דעת הרשב"א. ועי' **יד יהודה** צ"ב ס"ק י"ז ד"ה וזה וד"ה ובזה.

**והנה** עי' **בטור ובשו"ע** סי' ק"ה ס"ז [עומקא 278], דפסקו דבלוע אינו יוצא בלא רוטב, ורק איסור עצמי כנבילה או בשר בחלב יוצא בלא רוטב, ותמהו בזה כל הנו"כ והש"ך ס"ק י"ז, דהנה תוס' והרא"ש והרשב"א כתבו דין זה גם בבשר וחלב.[[21]](#footnote-22) **והסיק הש"ך** אבל לי נראה וכו', דהטוש"ע כדברי הראשונים דחולקים על תוס', וס"ל דהגמ' דמיפלט לא פלט היינו מקמי דידענו חענ"נ ואפלס"א, אולם ס"ל דבשאר איסורים לא אמרינן כן. **והנה** בודאי אין כוונתו משום דאין חענ"נ בשאר איסורים, דהרי הטור ס"ל דיש חענ"נ בשאר איסורים, וכן ס"ל להרמ"א (והכא לא השיג), אלא ביאור הדברים לכאו' הוא ע"פ יסוד ר"י והראשונים בתוס' ק"ח:, דחלוק חענ"נ דבב"ח משאר איסורים, וא"כ לעולם דינא דר"י ק"ח: ודינא דאינו אוסר במקום דאין האיסור הולך, שניהם משום דלא יהא יפה כח הבן מכח האב ולכך שניהם אינם נוהגים בב"ח[[22]](#footnote-23). **ב' נידונים בדין אין הנאסר** עי' הערה[[23]](#footnote-24).

# הערות בגפ"ת

**גמ', וסבר רב אפלס"א, והאיתמר כזית בשר וכו' חלב אמאי מותר חלב נבלה הוא.** עי' **ריטב"א** [סוף ק"ח.] דכוונת הגמ' להקשות דבשלמא אי אפלס"מ, א"כ החלב שהיה בלוע בחתיכה שחזר ונפלט לתוך היורה של חלב, הוא סחוט מבשר, (דהיורה מבטלת את הטעם בשר דהוא אינו מינה) וכאשר נסחט מותר, אבל אי ס"ל אפלס"א א"כ החלב נשאר נבלה ואמאי שרי, וכן הוא פשטות הגמ' וכ"כ מהר"ם. אולם ברמב"ן ק"ח: ד"ה ושמא יכולני [עומקא 32], תוך דבריו שם כתב דהגמ' לא היתה צריכה לומר אפלס"א אלא חענ"נ, ומתבאר דעיקר קו' הגמ' דכיון דחענ"נ הוה 'מין חלב', ויש ראשונים דנראה דרק למ"ד אפלס"א הוה 'מין חלב', וא"כ מדוקדק יותר לשון הגמ', דעי' **בר"ן** קכ"ז ד"ה ולפיכך, דכתב דלמ"ד אפלס"מ, הבשר או החלב אינם נחשבים בפ"ע ל'מין אסור', (ובשר שנבלע בו חלב והפליט הבשר פליטה לקדרה של בשר, אינו אוסר מדין מין במינו, כיון שאינו 'בשר אסור', אלא המצב דשניהם יחד הוא האסור יעו"ש). וכן נראה **ברשב"א** בתוה"ב ז. ובחידושים ד"ה קסבר. **ול**פי"ז גם החלב אינו אוסר כאשר יצא ליורה של חלב 'כי אינו מין חלב האסור', אלא הטעם החדש והמצב של שניהם יחד הוא האסור, וה"ק דבשלמא אי אפלס"מ אין כח בחלב לאסור היורה מדין מין במינו, אבל כיון דאפלס"א א"כ הוה 'חלב' נבילה וממילא יאסור כדין מין במינו[[24]](#footnote-25).

**גדי אסרה תורה ולא חלב**. צ"ע מהיכן דייקה הגמ' דהחלב שרי, ומהו שורש הנידון בזה אי לומר כן או לא, ועי' חי' חת"ס, ועי' צל"ח ק"ח. ד"ה ולפי מה[[25]](#footnote-26).

**רד"ה גדי אסרה תורה וכו'.** הנה רש"י כתב דהחלב מותר. וצ"ע הרי קיבל טעם מהבשר האסור, והגם דאינו אסור מפרשת בב"ח, מ"מ יאסר מדין טעם כעיקר[[26]](#footnote-27). ועי' **בריטב"א** דאה"נ הוא אסור, אלא דאינו אסור מפרשת חלב, ולפיכך אינו אוסר כמין הנאסר וכדעת ר"י בתוס'. **ובדעת רש"י,** נראה כדעת רבינו שמואל, עי' לעיל מש"כ בענין 'דעת רבינו שמואל', דהכא יש גזיה"כ מסויימת דהחלב לא נאסר כלל וכמש"כ **הרמב"ן**. **ובפלתי** צ"ב סוף ס"ק ט' [עומקא 413], יצא לחדש דנכלל בגז"ה זה דלא יהא טעם כעיקר, יעו"ש דפלפל בזה באריכות, ועי"ש בהג' **ברוך טעם**. **ובראש יוסף** תירץ דרש"י קאי הכא לטעמיה דטעם כעיקר לאו דאורייתא, וצ"ע.

**וחצי זית חלב.** עי' **חי' רע"א** [עומקא 565] דהניח בצ"ע דהרי משקין שיעורן ברביעית, ואמאי קאמר כזית. ועו"ק דחצי כזית וחצי רביעית אין מצטרפין, וע"כ בעי דיאכל רביעית שלימה וכזית שלם, והניח בצ"ע.

# פסק ההלכה

**דעת השו"ע** צ"ב ד' דליכא חענ"נ בשאר איסורים, **והטור והרמ"א** מחמירים דאיכא.

**בפלוגתת ר"ש ור"י** פסק **הר"ן** כר"ש, וכתב נפק"מ למעשה בדשיל"מ. ועי' **רע"א** [עומקא 566] דמדלא כתב נפק"מ ליי"נ וטבל, אלמא ס"ל דבזה אין שייך שיהא שם 'נסך' על הנאסר, יעו"ש. **אמנם** לא היה לפני רע"א דברי **הריטב"א** דכתב להדיא נפק"מ ליי"נ. **הריטב"א והרשב"א** פסקו כר"י, והכי קי"ל דעי' **בטור ושו"ע** סוף סי' ק"ה פסקו את מש"כ תוס' דתבלין הבלוע אינו אוסר אלא כפי כח האיסור הבלוע, וכן עי' **שו"ע** ק"א ס"א ובביאור הגר"א ס"ק ז' דמבואר דקי"ל כר"י.

**מסקנת** הגמ' דחתיכת בשר שנפלה ליורה של חלב, החלב שהיה בתוך החתיכה אוסר את כל היורה, מלבד בהוציא החתיכה בעודה רותחת, דאז חוק היא שאינה מפליטה, והובא דין זה **ברמב"ם** פ"ט ה"ח [עומקא 175] **ובשו"ע** ריש סי' צ"ב. ואע"פ דלא קי"ל כרבי יהודה, עי' **כס"מ** שם דנפק"מ נמי אי יהני טעימה, דהרי כאשר מין אוסר את מינו בעי ס' מדרבנן (כדלעיל צ"ז.) ולא מהני קפילא כיון דליכא למיקם אטעמא, וכ"כ **בביאור הגר"א** שם, ופשוט.

**עי' ש"ך** ק"ה ס"ק י"ז איך קי"ל להלכה בנידון אי יש חענ"נ היכן דאין הולך האיסור עצמו, ורוב הנו"כ שם נקטו דאינו אוסר דקי"ל כתוס' הרא"ש והרשב"א גם בב"ח, אולם הש"ך פירש את השו"ע (ושתיקת הרמ"א) דבבב"ח אוסר בלא רוטב אע"פ שהחלב הבלוע אינו יוצא.

1. **רש"י** ק"ט. פסק כרבי יהודה, אבל הרבה ראשונים פסקו דלא כרבי יהודה. ועי' ריטב"א דיש נפק"מ לכולא שמעתא באיסור ע"ז דכו"ע מודו בה לרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, ועי' בר"ן ד"ה הארכתי, דנפק"מ לדבר שישל"מ דלא בטיל במין במינו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **כל** הראשונים כתבו רבינו שמואל ור"ת אחיו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** רע"א [עומקא 566] ד"ה ובעיקר, דילה"ק דהרי יבש אינו מבטל לח, ותירץ דהכוונה לפליטות של בשר שנמצאים במים, דהם 'מין בשר' והיינו 'מיחל של בשר', וכשהם רבים מאוד הם מבטלים את 'המים' שאינם מינם. [↑](#footnote-ref-4)
4. לכאו' צ"ע דהא קי"ל (ע"ז ס"ו.) דהגדרת מין במינו היא בתר שמא, וא"כ איך דנים את 'המים' וה'פליטות בשר' כב' מינים והרי שמם הוא אחד 'רוטב', ואפי' חלא דחמרא וחלא דשכרא, דהם ב' תכונות חלוקות כיון דהם אותו שם נחשבים מין במינו, כ"ש "רוטב". וי"ל התם כל חלא בפ"ע הוא ראוי ליקרא חלא ונאסר דבר הראוי ליקרא מצד עצמו חלא, עם עוד חלא של היתר הרי כיון דבתר שמא הוה מין במינו, משא"כ הכא השם רוטב הוא לא קיים על כל אחד מהם אלא רק על התערובת, ואין לכ"א לבדו סיבה לשם רוטב ושמו של כ"א בפ"ע הוא 'מים והוא 'פליטות בשר', וא"כ הנידון היה ד'המים' ו'הפליטות בשר' יאסרו ומה מהני מה דשניהם יחד שם אחד להם והרי לא שם הנידון אלא במקום דיש לכ"א שם פרטי, ולא דמי להתם דנפל 'חלא' אסורה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ולכאו'** הביאור, דס"ד דהשם 'תערובת' הוא **הבשר עם כל החלב**, וכיון דכלפי כל 'התערובת' אין הבשר 'נותן טעם', א"כ אינו 'חשוב בתערובת' ובטל, דהא דטעם לא בטל בתערובת רק כאשר הוא במעמד ד'נותן טעם' בתערובת, וקמ"ל דחלוק החלב דנבלע בחתיכה משאר החלב שביורה, וא"כ הבשר נו"ט בתערובת. (אמנם אי היינו מפרשים ד'טעמא לא בטיל' משום דניכר, א"כ סוף סוף ניכר הטעם בחלב).

   **עי'** לעיל ק. תוד"ה בשקדם, דבסופו להתפשט לא אמרינן חענ"נ, והאריכו האחרונים בחילוקים מ"ט הכא לא נחשב סופו להתפשט, ואכמ"ל. ועכ"פ לפי"ז שפיר קאמר מכאן וכו', אבל בר"ן משמע דבא לדון **דלא יחשב נו"ט כלל** ולא מדיני סופו להתפשט דחענ"נ]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **סיכום דין חענ"נ בשאר איסורים מדרבנן או מדאורייתא** - כאן כתב ר"י דחענ"נ בשאר איסורים הוא רק מדרבנן, ועי' ש"ך צ"ב ס"ק י"ב דלכו"ע בשאר איסורים חענ"נ דרבנן, וכמש"כ הר"ן דאטו בב"ח, אך עי' רע"א בגליון שו"ע סי' ק"ו דהוכיח דהראשונים לא ס"ל כהר"ן דהוא מדרבנן אטו בב"ח, דהרי להר"ן אין לגזור אלא במבושל, ולא מצינו כן בתוס' וש"ר, עכ"ד. ואולי הוא מדרבנן מטעם אחר, עי' ביראים [עומקא 172] דלא ליתו לאחלופי בנבילה.

   **השיטות דהוא דאורייתא –** עי' פלתי צ"ב ס"ק ט' [עומקא 412] דמהרי"ק כתב דרבים סוברים דהוא מדאוריייתא, והוכיח הפלתי מתוס' בדף ק. דהביאו בנידון זה את פרשת כלי מדין דנראה דהוא דאורייתא, [וכן כתב רע"א שם וכן בגליון על הש"ך שם להקשות על הש"ך]. ועי"ש בפלתי ד"ה ויותר היה נראה, **דחידש** לומר דמש"כ הכא תוס' דמדרבנן הוא, זהו רק לפי דברי הגמ' השתא בנסיון לתרץ ולחדש דגדי אסרה תורה ולא חלב יעו"ש. גם בתוה"ב ז. מתבאר דבשאר איסורים הוא דאורייתא, דדן שם בהסבר הא דליכא מלקות בחענ"נ דשאר איסורים. וכן הוא הפשטות בכל הראשונים דלא הזכירו ולא רמזו דדבר זה הוא גזירה וחשש חכמים, אלמא מדינא הוא, וכן נתבאר בפנים בדעת רבינו שמואל ואחיו ר"ת והרמב"ן. [↑](#footnote-ref-7)
7. **לכאו'** ס"ל דחלב נבלה אינו אסור מהתורה, ולכך במקום נעשית כנבילה כתבו שנעשית כחלב טמא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ועולה מהתוס' -** דרבינו שמואל ור"ת אחיו, ס"ל דיש חענ"נ ואפלס"א בשאר איסורים, והם שווים ממש לבב"ח. וכן נראה דעת רש"י בכולא שמעתין. ור"י ס"ל נמי דיש חענ"נ בשאר איסורים, אמנם רק כמין האוסר וחלוק מבב"ח, והשיטה הג' היא שיטת הר"ן להשוות שאר איסורים לבב"ח גם לגבי המין שיהא כהנאסר, אולם רק מדרבנן, אבל מן הדין אין ראוי חענ"נ אלא בבב"ח, והשיטה הרביעית היא שיטת רבינו אפרים, דליכא כלל חענ"נ בשאר איסורים, ובעזה"י נעסוק בשיטתו בסוגיא בדף ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ונראה** דכן מוכח מדברי התוס' קי"ב. דנקטי דלכו"ע בנסחט לגמרי שרי, והיינו דלכו"ע בעי בבב"ח שיהא 'תערובת', ורק פליגי מתי פוקע השם תערובת, וא"כ אין סיבה לומר דלמ"ד אפלס"א יהא יותר נחשב מינו. (וכן נראה קצת במהר"ם שיף, דהנה תוס' העמידו דבריהם אהא דאיכא מלקות בבב"ח, ויעו"ש שהוכיח דגם למ"ד אפלס"מ איכא מלקות על שניהם). אבל הרשב"א ס"ל ע"ד הר"ן (קכ"ז ד"ה ולפיכך), דגם בנסחט לגמרי אסור, והנידון דאפלס"א או מותר הוא בגדר בבש"ח האם נאסר המצב של ההתערבות ביניהם או דכל מה שנתערב נעשה איסור. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי'** בחדושי רע"א ק: ד"ה עוד אמרתי ובפלתי סימן צ"ב ס"ק י' שכתבו לגבי הגעלת **כלי מדין** דמי ההגעלה בלעו איסור, דלרשב"ם הוי מין במינו, ולר' יהודה אינו בטל ברוב, וע"כ דאין לו מעלת מין במינו כיון דאין הנאסר וכו', ומתבאר דאי"ז סברא דרבנן בעלמא אלא היא סברא מושכלת **מדאורייתא**, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. **כתבו** הראשונים ונפסק כן בשו"ע סי' ק"א ס"א, דבחתיכה הראויה להתכבד בעינן **דהאיסור בעצמו** יהא רל"ה, ולפיכך בבב"ח הוה רל"ה, אבל חתיכה שבלעה שאר איסורים אפי' אי אמרינן חענ"נ לא נחשב רל"ה. אולם המרדכי תרמ"ד כתב בשם **רשב"ם** דשפיר חשיב רל"ה. ועי' יד יהודה צ"ב ס"ק י"ז ד"ה ומעתה, דלטעמייהו אזלי, דכמו דרשב"ם ס"ל דאינו כמין הנאסר אלא כמינו שלו, ה"ה נחשב רל"ה, משא"כ להראשונים דדנים כמין האוסר לא הוה רל"ה. וכ"כ בביאור הגר"א ק"א ס"ק ז' (בליקוט) דדין השו"ע שם דל"ה רל"ה הוא שייך לדברי התוס' ק"ח:, ור"ל דכתבו תוס' דשאני חענ"נ דשאר איסורים דאינו כמין הנאסר, אלא חתיכה המיצגת את האיסור ואינה גופו של איסור, וכיון דהאיסור אינו רל"ה, לפיכך לא יתכן דהחתיכה תהא רל"ה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **והו"ד** בר"ן על הרי"ף שם ד"ה והקשה, דלאו קושיא היא וכו', דקמא קמא בטיל ואע"פ שאח"כ נתרבה האיסור אינו חו"נ. והקשה הפר"ח סי' צ"ב, דהרי דעת הרמב"ן בע"ז דחו"נ כשניכר הטעם, וכמו שהסיק הש"ך בסימן צ"ט. ועי' ביד יהודה סי' צ"ב ס"ק ב' דאין כאן קושיא דהרי העמיד שם הש"ך דדעת הרמב"ן דדוקא כאשר הוא קיים בטעמו הרי הוא וכן בחזו"א ט"ז ג'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכן** מוכח בריטב"א דהנה ס"ל הכא כר"י דדנים כמין האוסר, ומאידך בד"ה כגון שנפל כתב גבי מי הגעלה דבלעו טעם איסור דאמרינן לרבנן דבטלו כי **מין במינו** בטיל, ולא דנים אותם **כנ"ט של האוסר**, כן הוכיח בהג' ברוך טעם על הפלתי סי' צ"ב (עומקא 415). והסברא בזה מובנת דרק לחומרא אין כח בנאסר. וכן רע"א בפשיטות בדף ק. וכן בדו"ח סי' ל"ג דהוא נידון כמין במינו וסגי ברוב מדאורייתא, דאע"פ שהוא נידון כמין האוסר הא סוף סוף טעמן שווה. ומאידך עי' חו"ד צ"ב ס"ק א' ורע"א מכת"י בגליון השו"ע [פרידמן] ריש סי' צ"ב, דנראה ע"ד הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ויש** להוסיף עוד ולהקשות להאחרונים דטעם לא בטיל משום דניכר, א"כ התבלין ניכר ולא נוכל לבטל אותו [והרי בעי לבטלו, דמצרכינן ס' כנגד הנאסר]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** סמ"ג קמ"א [עומקא 180] שריב"א ורבינו שמשון ס"ל דבעי ס' כנגד כל המלח, והביאו ראיה לזה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וביאור** הדברים נראה, דכל טעם אינו בטל רק משום עצם נוכחות האיסור באופן של טעם, אבל תבלין לא בטל משום התוצאה דידיה בהשבחת ותיבול התבשיל. והיינו דבגוונא דבאמת הטעם נרגש כבראשונה, הוא אסור מדינא ולא זהו חידושא דתבלין, אלא חידושא דתבלין הוא כאשר מרגישים טעם חדש שהוא טעם תיבול ושילוב המתבל עם התבשיל. ונראה דלכך כתב הש"ך צ"ח ס"ק כ"ט דאינו אלא מדרבנן. [ועוד ראיות לחילוק בין תבלין לטעם עי"ש בט"ז ס"ק י"א דרק בעביד לטעמא, וכן עי"ש בהג' הסמ"ע בשם ספר הפרדס דדין תבלין הוא רק במתכוין לכך, אלמא אינו משום עצם הטעם, אלא משום 'חשיבותו בתערובת' או משום שנעשה לאחד עם התערובת כאשר הוא נמצא בתפקיד ובפעולת השבחת התבשיל, וכיו"ב עי' חו"ד שם ס"ק ז' דבתלין אינו טעם גמור רק משום פירסום הפעולה אסור במתבל]. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וחזינן** שאע"פ שנשאר בחתיכה המקורית איסור בשר וחלב, מ"מ פליטותיה מותרות, ולא כמו שמתבאר בר"ן ד"ה ומ"מ, והבאנו שם בשם היד יהודה צ"ב ס"ק י"ז, דהפליטות אוסרות משום טעם ואין בהם את התנאי דנסחטו שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **בתוה"ב הקצר דף ה:** טיפת חלב וכו' ולהוציאו כולו וכו', ובחידושים ק"ח: (עמ' תרכ"ו הוצאת מוה"ק) אפי' נסחט לגמרי. וכן נראה בדעת התוס', דהגם דבקי"ב. כתבו דבנסחט כולו שרי, אולם בדף צ"ז: גבי כחל כתבו לאסור אף בנסחט כולו. ולכאו' צ"ל דחלוק בזה בב"ח משאר איסורים, ובדף צ"ז איירי גבי כחל דדנו אותו כבב"ח. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכן נראה **בשו"ת הרשב"א** רל"ה [עומקא 471] שהביא הדין דתבלין שבלע איסור אינו אוסר כתבלין, והוכיח זאת מכל מליחה שהמלח בולע דם ואעפ"כ אינו אוסר הבשר, דזו ראית התוס' צ"ו: דאינו אוסר במקום דאין האיסור מתפשט, ואי הטעם משום דאפשר לסחטו לגמרי אינו ראיה להכא, אלמא אותו נידון הוא. אמנם תוס' לא הזכירו כאן כלום מראיה זו ומכל דבריהם לעיל צ"ו:. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** היטב בר"ן קכ"ו ד"ה והא שבכל מקום שהאיסור וההיתר מתפשטין וכו' כיון **דהוא מתערב עמו** וכו', דנראה דהדין דהתם דאין כח בנאסר יותר מהאוסר, הוא דוקא משום דלא מתפשט עמו, וא"כ אינו דומה לשמעתין. ויש לדון הרבה בכוונתו האם ר"ל דהטעם התם הוא משום דנסחט לגמרי לכו"ע שרי. אמנם אין נראה כן, דהרי הר"ן לקמיה שם נקט בפשיטות דאפי' נסחט לגמרי אסור, אלא צ"ל דכוונתו לחלק בסברא דלא יפה כח הבן, דהתם גרע דאין האיסור עמו כלל וצ"ע. **ועי'** גם ברע"א בכו"ח סי' ל"ג [עומקא 569], דיש משמעות דהדין דתוס' ק"ח: הוא אותו ענין דצ"ו: ורק דיש איזה מקום לחלק דדוקא התם י"ל דלא יהא חומר הנאסר, כיון דאינו מתפשט עמו כלל, ויש להאריך בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ויש** להוסיף דלדעת הרמב"ן והר"ן דחלקו על יסוד התוס' צ"ו:, הרי הם חולקים גם בשאר איסורים, כמבואר דהוצרכו לתרץ על מלח שבלע דם, וא"כ דברי הטור והשו"ע הם דלא כמאן. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ונמצאו** ג' שיטות בהך דינא דתוס' צ"ו:, **א.** ד' תוס' והרא"ש והרשב"א דבין בשאר איסורים ובין בב"ח אמרינן בהו אין הבלוע יוצא בלא רוטב. **ב.** הרמב"ן והר"ן ס"ל דגם בשאר איסורים אוסר כיוון דחענ"נ. **ג.** הטור מחלק בין חענ"נ דשאר איסורים לחענ"נ דבב"ח. [↑](#footnote-ref-23)
23. **א.** לגבי חענ"נ כאשר האוסר הוא נטל"פ, עי' רע"א כתב וחותם סי' ל"ג [עומקא 569] שהאריך בזה, ועי' רמ"א קל"ב י"ב ובביאור הגר"א שם ס"ק כ"ט, ועי' ש"ך צ"ד י' ובהג' רע"א שם אי יש בזה חילוק בין בבב"ח לשאר איסורים. **ב.** עי' ט"ז סי' ק"ב גבי כלי של איסור שנתערב בשאר כלים, דכתב השו"ע לדון אי הוא דשיל"מ, והקשה הט"ז הרי האיסור עצמו איל"מ, ולא יהא הנאסר חמור מהאוסר, יעו"ש, ויש לדון הרבה בדבריו, דלכאו' יש לחלק טובא. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועי'** היטב ברש"י דנראה שפירש כמהלך הראשון, דלא הזכיר הכא כלל דאפלס"א הוא הגורם דהחלב נחשב 'מין' איסור. ובאמת בכולא שמעתין לא נזכר ברש"י דיש חידוש בענין זה שנחשב מין האוסר, (וכן הוא פשטות הדברים בדברי ר"י בתוס' דלא הזכיר כלל מענין אפלס"א), ונראה דבבשר וחלב גם למ"ד אפלס"מ, כיון דלמעשה בשעת התערבותם כל הבשר אסור וכל החלב אסור, א"כ יש כאן 'בשר' אסור ויש כאן 'חלב' ויאסור מדין מין במינו, ואין בחענ"נ ואפלס"א בבב"ח חידוש לגבי דין מין במינו. אמנם בריטב"א גופיה בסוף ד"ה ומהדרינן מבואר דס"ל דשייך לאפלס"א, ומה דפירש כמהלך הראשון הוא משום דיותר פשוט לו לפרש כן. [↑](#footnote-ref-25)
25. **עי'** רע"א ביצה י"ב ב' ד"ה ולזה נראה, דלכאו' חזינן מתירוצו, דגם למסקנא יש משמעות למה דדיברה תורה על גדי, יעוש"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. **וכן** צ"ע בקו' הגמ' האמר רב חצי זית וחצי זית חלב לוקה וכו', דלרש"י ור"ת דאמרינן 'נהפך' ולוקה על כל כזית, א"כ אפשר דלעולם לא אסרה תורה חלב (מפרשת בב"ח) ומ"מ לוקה משום 'נהפך', והפלתי סוף ס"ק ט' האריך לפלפל בזה. [↑](#footnote-ref-27)