מראי מקומות קלח 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית אהל

**מראי מקומות קלח. קלח: 4**

**ד"ה בעא מיניה.** ויש ליישב כעין שפי' ריב"ם וכו' המכוון בפי' זה דבכל פעם שאל אותו שאלה אחרת ודלא כפי' ר"י ששאל את כל השאלות בפעם אחת. ועיין מהרש"א מה שהקשה בזה

**תוד"ה אף כילה.** עיין חזו"א סי' נ"ב סק"ז שדן מהו ספיקו של תוס' ומה הנפק"מ.

**אמר רב משום ר"ח וילון מותר לנטותו ומותר לפורקו.** טעם ההיתר פי' רש"י, שאין אהל אלא העשוי כעין גג, וכן פי' הטור סוס"י שט"ו, ואזיל רש"י לשיטתו לעיל קכה: ד"ה שאין עושין. אבל תוס' שם ד"ה הכל מודים פליגי דמחיצה המתרת אסור לעשותה משום אהל. מיהו הכא שרי משום שהוילון עשוי לצניעות בעלמא. ועיין ברש"י בעירובין קב. ד"ה מותר לנטותו. פירש שטעם ההתר של וילון דלא קביעא התם אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא. ועיין ב"י סוס"י שט"ו דדן מזה על פרוכת ארון קודש שתלויה לצניעות. אף בקביעות. ועיין שפת אמת. עיין בפי' ר"ח שמוקי האי וילון כגון שהיה עליו חוט או משיחה. דומיא דטלית כפולה ולפיכך שרי. וכן מוכח דעת הרמב"ם פכ"ג הכ"ט. ועיין מ"ב סקל"ט.

**כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפרקה וכו'. לא אמרן אלא שאין בגגה טפח וכו'.** הראשונים נחלקו, האם דווקא כילת חתנים. הר"ן כתב דלדעת רש"י [והרא"ש] דבאופן שאין גגה טפח מותר. אין הלכה מיוחדת בכילת חתנים אלא רק בזה דאין דרכה להיות גגה טפח. ועיין ברא"ש בסי' ב שתמה לדעת הרי"ף והרמב"ם שאם אין בגגה טפח חשיב אהל עראי מדוע מותר. והר"ן פי' דההתר הוא דווקא כילת חתנים. שהיא מתוקנת לכך. דומיא דפקק החלון דלעיל קכה:. עיין בקרבן נתנאל אות ו'. ועיין רמב"ם פכ"ב ה"ל ועיין נודע ביהודה תניינא סוף סי' ל' מה שבי' בדבריהם. והנה הרי"ף השמיט כל המימרא דרב ששת ותמה הר"ן על השמטתו. ועיין ב"י שט"ו סי"א. שהרי"ף סמך על מה שהזכיר בטלית כפולה. ועיין שם בדרישה סק"א.

ולא אמרן אלא שאין בשיפועה טפח. וכו'. עיין תוס' סוד"ה שאין שכתבו בשם רשב"ם דלא גרסינן לה. ובסוף פ"ק דסוכה מסקינן שיפועי האהלים לאו כאהלים דמו. ועיין בב"י סי' שט"ו ס"א. שנקט שכן משמע גם מדברי הרמב"ם פכ"ב ה"ל. ועיין ביאור הגר"א. סי' שט"ו סעיף י"א. ועיין בראשונים בסוכה יט: וברי"ף ובנושאי כליו שם.

**ולא אמרן אלא דלא נחית מפוריא טפח, אבל נחית מפוריא טפח אסור.**  כתבו הרשב"א והר"ן בשם רבינו יונה דדוקא בכילה אמרינן הכי, דכיוון שהיא פרוסה לצל נחשבת המיטה כגג באמצע הכילה. דהרי נחית משני צידיה טפח. אבל במיטה דילן שפריסת הסדינים על המיטה אינה לשם אהל. אין בכך כלום דנחתי הסדינין מפוריא טפח. וראה שיטה לר"ן בשם הרא"ה. ועיין עירובין קב: דלא כתוב שם האי דינא דאי נחית מפוריא טפח אסור. ועיין קרבן נתנאל סוף אות ד'. ומדברי הרמב"ם פכ"ב ה"ל וכן בטושו"א שט"ו יא נראה דהבינו פי' אחר.ועיין במ"ב סקמ"ב.

**תוד"ה שאין וכו'. הרבה יש תימה וכו' ויש לפרש כגון וכו'.** עיין ברש"י בעירובין קב: שהוא פי' כעין זה, ועיין תוס' עירובין קב. ד"ה לא אמרן מה שהקשו ותי' על פי' זה. **וי"מ שאין בשיפוע טפח בגובה י' וכו' ואין נראה לר"י וכו'.**  עיין מה שכתב ליישב מהרש"ל, ומהרש"א דחה דבריו.

**שהרי משמרת וכו' אסירי משום אהל ולא משמע שיש בגובהן י' טפחים.** עיין בביאור הלכה סי' שט"ו ס"ג ד"ה דפין מחוברין. שהאריך כן ושלא כדברי התוספות שבת שהזכיר דבעינן גובה י' טפחים. והחזו"א סי' נ"ב ס"ט הסתפק דאפשר שאם אין המחיצות מגיעות עד לגג בעינן מיהא גבוהות י' טפחים ובכך יש להעמיד את דברי התוספת שבת.

**האי סיאנא שרי וכו'. הא דאית ביה טפח וכו'. אלא מעתה שרביב בגלימא טפח ה"נ דמחייב.** צ"ב לשון הקושיא אלא מעתה, הלא זו קושיא אהא דאיתמר סיאנא אסור גם בלא שינויא דאית ביה טפח. עיין ב"ח על הטור סי' ש"א סי"ח ובחי' הב"ח. וכתב הפמ"ג. משב"ז ש"א כ"ז. דהא דנקיט הכא הכי נמי מחייב ר"ל מכת מרדות דהא ליכא אהל דאוריתא.

**אלא לא קשיא הא דמיהדק הא דלא מיהדק.**  נחלקו הראשונים בביאור המסקנא. ויש בזה נפק"מ גדולה לענין הלכה. רש"י גרס אלא ומפרש דלמסקנא אין איסור משום אהל עראי וכל האיסור הוא שמא יבוא להעבירו ד' אמות ברה"ר. אמנם הר"ח הנדפס. עה"ג הובא בתוס' כאן ובעירובין קב: וכן כתב הרשב"א בסוגייתנו. דמיהדק היינו שאינו נכפף ואז הוא נראה כעין אהל. ואסור אם יש בו טפח. ואם אינו מיהדק הכוונה שנפכף ואז הוי כעין בגד ושרי. דלא נראה כאהל. ועיין ריטב"א שפי באופן אחר קצת. וכתב הרא"ש דלפי' הר"ח לא גרסינן אלא. ועיין רמב"ם פכ"ב הלל"א. ובפי' המפרשים שם. ובביאור מחלוקת הראשונים. **עיין בט"ז שט"ו סק"ח .** ועיין בנודע ביהודה. תניינא או"ח סי' ל'. ובבית מאיר סי' שט"ו ועיין חזו"א סי' נ"א ס"ב. הטור הביא להלכה את שני השיטות והשו"ע אסר אפי' בבית משום אהל. ועיין ב"ח והמג"א סקנ"א הביא דבריו. ועיי"ש במ"ב