60 תתאה גבר א - דעות הראשונים בהא דאדמיקר לי_ בלע, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' כ"ב אדר ב' תשע"ד

**א**

א] פסחים דע"ו., חם לתוך צונן וצונן לתוך חם, רב אמר עילאה גבר ושמואל אמר תתאה גבר וכו', תניא כוותי' דשמואל וכו', חם לתוך צונן מדיח, כיון דחם הוא אדמיקר לי' א"א דלא בלע פורתא קליפה מיהא ניבעי, אלא אימא חם לתוך צונן קולף צונן לתוך צונן מדיח וכו'.

והנה בהך דינא דחם לתוך צונן קולף משום דאדמיקר לי' א"א דלא בלע פורתא, מצינו כמה דרכים בד' רבותינו הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ב] דהנה ז"ל התוס' שם ד"ה תנן, מרישא דקתני נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו ליכא לאקשויי אפי' למאי דס"ד בחרס צונן, דכו"ע מודו דתתאה בלע כדי קליפה, וה"ה לאחר שהוחם מעט מבשל בפסח כדי קליפה, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דהא דבתתאה צונן ועילאה חם בלע התתאה כדי קליפה, הוא משום דהעילאה מחממו מעט,[[1]](#footnote-2) וע"כ מכח זה אף חוזר התתאה ומבשל את העילאה כדי קליפה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ד"מ: ד"ה האילפס ובכ"ד, שכתבו דאסור לערות על התבלין מכלי ראשון, דאע"פ דתתאה גבר, מ"מ ה"ה מבשל כדי קליפה, והרי דמפרשי דהא דבלע כדי קליפה, הוא משום דהעילאה מחממו כדי קליפה, וע"כ אף הוי זה בכלל בישול, - ועד"ז מבו' גם בד' התוס' לעיל דל"ז: ד"ה ות"ק ובכ"ד, שכתבו דבין בעירה קמח ע"ג מוגלשין ובין בעירה מוגלשין ע"ג קמח יש לפטור מן החלה, בין למ"ד דעילאה גבר ובין למ"ד דתתאה גבר, משום דקפסיק ותני אע"ג דלי"ב אלא שיעור חלה מצומצם, וע"כ בין למ"ד דעילאה גבר ובין למ"ד דתתאה גבר, א"א שלא יתבשל מעט ממנו וחסר לי' משיעורי', עכ"ד, והרי דאף דתתאה גבר, מ"מ אדמיקר לי', מבשל העילאה לתתאה כדי קליפה.

ג] אמנם הנה בד' הרשב"א מבו' דפליג ע"ז, דהנה ז"ל הרשב"א בחולין ד"ח:, קשיא לי שמעתין למ"ד בית השחיטה רותח היכי סגי לי' בקליפה וכו', ואת"ל שאין בו כדי לאסור א"כ אפילו קליפה לא לבעי, וי"ל דבית השחיטה אינו רותח גמור ואינו מבליע אלא כדי קליפה, ויש לנו כיו"ב בחם לתוך צונן, דאפי' למ"ד תתאה גבר אמרינן בפסחים דאדמקרר לי' מיבלע בלע וקליפה בעי, עכ"ל, ועד"ז כתב הרשב"א שם דקי"ב., ז"ל, וא"ת דנהי דכל שנאכל מחמת מלחו לאו רותח גמור הוא אבל חם מיהא הוי וכו', א"כ וכו' ליבעי קליפה, דלא גרע מחם לתוך צונן אליבא דשמואל דאמר תתאה גבר ואפ"ה אסיקנא בפסחים דקליפה בעי, ומהאי טעמא אמרינן לה, דאע"ג דתתאה גבר "ותתאה לא הדר רותח מחמת רתיחת העליון", מ"מ אדמקרר לי' תתאה לעילאה "אזיל עילאה ומחמם לי' לתתאה" והלכך בעי תתאה קליפה, אלמא כל חם קצת בולע כדי קליפה ה"נ אם חם הוא ליבעי קליפה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דאמנם ס"ל ביסוד הדברים כד' התוס', דהא דבחם לתוך צונן בעי קליפה משום דאדמיקר לי' בלע, היינו משום דהעילאה מחממו להתתאה, אך לאו היינו שהוא מחממו חום גמור, אלא הוא מחממו חום מעט, ומזה הוא שלמד הרשב"א, דאף חם קצת בולע כדי קליפה, ודמי לחום דבית השחיטה דמבליע כדי קליפה, ומכח זה הק' הרשב"א, דאי נימא דאף מליח הנאכל מחמת מלחו חשיב כחם קצת, מ"ט אינו בולע כדי קליפה.[[2]](#footnote-3)

ונתחדש לפ"ד הרשב"א, דהא דאדמיקר לי' לא בלע אלא כדי קליפה, אי"ז משום דבזמן מועט זה דאדמיקר לי', אין בכחו לבלוע אלא כדי קליפה, או משום דאין בכח חם לחמם את הצונן אלא כדי קליפה, אלא היינו משום דאינו מתחמם אלא בחום מועט, וחום מועט אינו מבליע אלא כדי קליפה, וע"כ גם כשיש בזה שיהוי זמן מרובה, דומיא דמליח הנאכל מחמת מלחו, לא קשיא לי' להרשב"א אלא דיאסור כדי קליפה.

והנה לפ"ד הרשב"א דאין העילאה מחממו לתתאה אלא חום מועט, הרי פשוט דל"מ זה לבשל את התתאה, וכ"ש דאין בכח התתאה לחזור ולבשל את העילאה, וזה דלא כמש"כ התוס' דהעילאה מבשל את התתאה כדי קליפה, ואף יש בכח התתאה לחזור ולבשל את העילאה, ומד' התוס' יש ללמוד דס"ל דהא דאדמיקר לי' בלע, הוא משום דאדמיקר לי' מחמם העילאה את התתאה חום גמור, וע"כ אף הוא מתבשל.

ד] ופשוט דהתוס' והרשב"א לטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דס"ל בכ"ד דכל שאינו מבשל אף אינו מבליע ומפליט, וע"כ בע"כ דהא דאדמיקר לי' בלע, דהוא משום דהוא מחממו חום גמור הראוי לבשל, אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דאף חום שאין בכחו לבשל ה"ה מבליע ומפליט, וע"כ ס"ל דאף כלי שני מבליע ומפליט, וע"כ שפיר י"ל, דהא דאדמיקר לי' בלע, אי"ז משום שהוא מחממו חום גמור, שהרי אדרבה התתאה מצננו לעילאה, והיאך יחממו העילאה לתתאה, אלא הוא משום דהוא מחממו חום מועט, וסגי בזה כדי להבליע בו כדי קליפה.

ה] וצריך להוסיף בזה, דהנה בחי' הרשב"א בשבת דמ"ב. כתב, ז"ל, נותן אדם חמין לתוך צונן אבל לא צונן לתוך חמין, פירש"י ז"ל משום דתתאה גבר, ואינו מחוור וכו', ועוד דהא אפי' למאן דאמר תתאה גבר מודה דכדי קליפה אסור דאדמקרר לי' תתאה לעילאה מיבלע בלע, וא"כ אפי' חמין לתוך צונן הרי מבשל כדי קליפה וליתסר, עכ"ל, ולהדיא בד' הרשב"א, דבחם לתוך צונן, ה"ה מבשל להתתאה כדי קליפה, וכדעת התוס', וזה דלא כמש"נ בדעתו, דכיון דאין העילאה מחמם את העילאה חום גמור, ודאי דאין התתאה מתבשל כלל.

אמנם הנה בד' הרשב"א שם ע"ב, מבו' דנקט לעיקר כדעת רשב"ם ודעימי' דכיון דתתאה גבר אין עירוי מבשל כלל, ואף שהוא מבליע, עיי"ש, וכ"ה בדבריו בכ"ד, וגם בדיבור זה כתב בתו"ד, ז"ל, דאפי' תימצי לומר דעירוי דכלי ראשון ככלי ראשון וכו', עכ"ל, והרי דלא פסיקא לי' הך מילתא דעירוי מבשל כלל, וזה מתפרש היטב כמש"נ, דכיון דתתאה גבר, הרי דאף דהעירוי מבליע כדי קליפה משום דאדמיקר לי' בלע, מ"מ אינו מחממו לתתאה חום גמור, וע"כ אינו מבשלו כלל.

ובעכצ"ל דמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו דאף אם תתאה גבר ה"ז מבשל כדי קליפה, ד' התוס' הם, אך איהו גופי' לא ס"ל כן, דאיהו ס"ל דאינו מבשל כלל, וכדמסיק בסוף דבריו, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ו] אמנם הנה בד' כמה מקמאי מצינו דפליגי על עיקר הדברים, וס"ל דהא דאדמיקר לי' בלע אי"ז כלל משום שהעילאה מחממו לתתאה, דאין בכח העילאה לחמם את התתאה כלל, שהרי אדרבה תתאה גבר והתתאה מצננו לעילאה, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה ז"ל הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א א:, יש מן החכמים הראשונים ז"ל שאמרו שאינו ראוי להפליט ולהבליע אלא כלי ראשון דכלי שני אינו מבשל, וכן עירוי דכלי ראשון ככלי שני הוא ולא ככלי ראשון, וכל שאינו מבשל אינו מפליט ואינו מבליע, עכ"ל, ומבו' דלדעת רשב"ם עירוי דכלי ראשון אינו מפליט ומבליע כלל, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, ז"ל, יש מי שאומר שאין מפליט ומבליע אלא חם הראוי לבשל וכו', וכן עירויו של כלי ראשון אינו מפליט ואינו מבליע, שאין עירוי של כלי ראשון ככלי הראשון, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

והפר"ח בסימן ס"ח סקי"ח כתב ע"ד הרשב"א, ז"ל, ומאי דמשמע מדבריו דאיכא מ"ד דאף בעירוי ליכא בליעה מדליכא בישול, א"א להולמו, דלכו"ע בעירוי איכא בליעה, כדאיתא בפ' דם חטאת, וכדמוכח בהדיא בפ' כיצד צולין בשמעתתא דחם לתוך חם, עכ"ל, והיינו דבסוגיין אמרינן דאף למ"ד דתתאה גבר, מ"מ אדמיקר לי' בלע כדי קליפה, והיאך מצינו למימר דעירוי דכלי ראשון אינו מפליט ומבליע כלל, וגם קשיא ע"ז מהא דתנן בזבחים דצ"ה: דכלי שעירה לתוכו רותח טעון מריקה ושטיפה, והרי דעירוי מבליע בכלי.

ז] ומצאנו הישוב לזה בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, והיכא דנפל בשר חם לתוך חלב צונן, הבשר ודאי בעי קליפה מפני שהוא חם, ואע"פ שהחלב מקררו, קודם שיקררנו בולע, אבל החלב מותר שהוא צונן ואינו בולע מן הבשר ואין כח בבשר לחממו, שהרי אנו אומרים שהבשר מתקרר מכח החלב, וכ"ש שאינו מחממו, וכל דבר שהוא קר פשוט הוא שאינו בולע, עכ"ל.

ולמדנו מד' הרי"ד, דהא דאדמיקר לי' בלע, אי"ז כלל משום שהוא מחממו לתחתון, שהרי אנו אומרים שהבשר מתקרר מכח החלב, וכ"ש שאינו מחממו, אלא היינו דאף דהתחתון קר, מ"מ כיון שהעילאה חם, ה"ה בולע מן התתאה הצונן כדי קליפה, וע"כ כל הא דבעינן קליפה, הוא רק בעילאה שהוא חם, אך התתאה שהוא צונן, אינו בולע כלל, דכל דבר שהוא צונן אינו בולע, וא"צ קליפה, - ומה"ט הוא דבבשר רותח לתוך חלב צונן, החלב מותר, ולי"ב לדין קליפה, אשר עמדו ע"ז התוס' בד"ה תניא אידך, דכל הא דאדמיקר לי' בלע, הוא דהעילאה החם קודם שמתקרר בולע כדי קליפה, אך התתאה הצונן אינו בולע כלל.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בטעמם גם בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, בשר חם לתוך חלב צונן, קולף את הבשר והחלב מותר, שאין החלב התחתון מקבל חום העליון בכדי שיהא בולע כלום, אדרבה מקרר הוא את העליון, אלא שהעליון עד שהוא שוהה להתקרר בולע מעט מתחתונו וטעון קליפה, עכ"ל, וזה כד' הרי"ד, דהא דאדמיקר לי' בלע, היינו דקודם שמתקרר העליון החם ה"ה בולע מן התתאה הצונן כדי קליפה, אך התתאה הצונן אינו בולע כלל, ועמש"נ להלן סקי"ב ללמוד כן גם מד' הרמב"ן בחולין דק"ח:.

ח] והנה הרי"ד כתב עוד, ז"ל, וקערה שאוכלין בה גבינה שמערין בה מרק בשר רותח, אם היא של עץ צריכה הגעלה, ואם היא של חרס תישבר, ואע"פ שהוא חם לתוך צונן, בולעת הקערה, שלא דיבר שמואל אלא באוכלין ומשקין, אבל לא בכלים, שהכלים בולעין מן החם ואע"פ שהוא צונן, וטעמא דמילתא, אוכלין ומשקין שיש בהן לחלוח אין בולעין מן החם אלא בעודן חמין, אבל כשהן צונן אין בולעין, אבל הכלים שאין בהן לחלוח אע"פ שהן צוננין בולעין מן החם וכו', עכ"ל, ובהמש"ד הרי"ד מבו' דהן בולעין אף מחתיכת בשר, (ולא רק מרוטב בשר), וכ"ה מבו' גם ממש"כ דל"ד כלים למשקין, והרי הא דמשקין אינם בולעין, היינו מחתיכת איסור, והרי דכלים בולעין אף מחתיכה.

ונתחדש בד' הרי"ד, דאף דחלב צונן אינו בולע כלל מבשר חם, והינו משום דכיון דהוא צונן אין בכחו להפליט מן הבשר החם, דאין לפרש דהוא משום דצונן אינו בולע, שהרי בחלב שהוא לח ל"ב לבליעה, שהרי פליטת הבשר מתערבת בו, ובע"כ דכיון דהוא צונן אין בכחו להפליט מן הבשר, ולא נפלט מן הבשר כלל, (והיינו דכל הא דדבר חם פולט רוטב, הוא רק מכח שהדבר הנוגע בו מושכו ממנו, ודבר צונן אין בכחו למשוך מדבר חם),[[4]](#footnote-5) כ"ז הוא בחלב שיש בו לחלוח, אך בכלים שאין בהן לחלוחית, ה"ה מפליטין מן העילאה החם שנתנו בתוכם, ויל"פ כן גם בד' המהרש"ל דבכלים לא אמרינן תתאה גבר, ועי' פליתי סימן ק"ה סק"ז דמודה מהרש"ל דאין הכלי מתחמם מן העילאה, עיי"ש, וזה מתפרש ע"ד ד' הרי"ד, אך הפמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ד נקט בביאור ד' המהרש"ל דבכלי לא אמרינן דתתאה גבר אף לענין לקרר, עיי"ש, וצ"ע.

ט] ולפ"ז הדבר ברור דזהו מש"כ הרשב"א בדעת הרשב"ם, דעירוי הוא ככלי שני ואינו מפליט ומבליע, והיינו דכ"ה דהעירוי אינו מבשל את הדבר שהוא מתערה עליו, ה"נ אינו מפליט ומבליע בו, ולא תיקשי ממש"א בסוגיין דאף למ"ד דתתאה גבר מ"מ אדמיקר לי' בלע, דהיינו רק דהעילאה החם בולע מן התתאה הצונן, אך התתאה אינו בולע כלל, - והיינו דהגם דדעת רשב"ם דעירוי ככלי שני ואינו מבשל, וכל שאינו מבשל אינו מפליט ומבליע, מ"מ כ"ז הוא רק לענין הדבר שהוא מתערה עליו, דאין בכח העירוי לבשלו, משום דתתאה גבר, וע"כ ה"נ אין בכחו להפליט ולהבליע בו, אך העירוי עצמו כ"ז שלא נתקרר דינו ככלי ראשון, וע"כ אף הוא בולע, ועי' ביד יהודה סימן ק"ה סק"י שכתב כעי"ז.

וניחא גם הא דתנן בזבחים דכלי שעירו לתוכו רותח טעון מריקה ושטיפה, דהגם דאין עירוי מבליע כלל בתתאה, כ"ז הוא בדהוי התתאה אוכלין ומשקין שיש בהן לחלוחית, ומשא"כ בדהוי התתאה כלי שאין בו לחלוחית, מהני העירוי להבליע בתוכו, ועיקר הך מילתא בדעת הרשב"א דכלי שאני, כתבו כן בשו"ת פנ"י סימן י"ט, וביד יהודה סימן ק"ה סק"י.

ויש להוסיף, דאף דעירוי מבליע בכלי, אי"ז סותר לכללא דכל דאינו מבשל אינו מבליע, וא"צ לומר דבכלי ליכא להך כללא, אלא היינו דעיקר הך כללא הוא, דכל דבעינן חום להבליע, הרי דחום שאין בכחו לבשל אף אין בכחו להבליע, וע"כ באוכלין ומשקין דאין בולעין אלא כשהם חמין, הרי דכל שאין מתחממין בחום הראוי לבשל, אף אינם בולעין, וע"כ כל דתתאה גבר ואינו מתחמם בחום הראוי לבשל, אף אינו בולע, ומשא"כ בכלי דאף כשהוא צונן ה"ה בולע מן החם, הרי דסגי במה שהאיסור המבליע בו הוא חם בחום הראוי לבשל, ודו"ק.[[5]](#footnote-6)

**ג**

י] והנה יש להסתפק לדעה זו, בגונא שנפל חלב חם על בשר צונן, אם נבלע בבשר כדי קליפה, די"ל, דכל הא דאין התתאה הצונן בולע, הוא רק בשהעילאה הוא חתיכה, דבכה"ג אמרינן דאין בכח התתאה הצונן להפליט מן העילאה, אך כל שהעילאה הוא חלב שהוא לח, י"ל דכיון שהוא חם ה"ה נבלע בתתאה אף שהוא צונן.

עוד יש להסתפק לדעתם בכה"ג, אם החלב העילאה בולע כדי קליפה, די"ל דכל הא דהעילאה בולע כדי קליפה, הוא רק בשנפל בשר לתוך חלב, דכיון דהבשר הוא חם, ה"ה בולע מן החלב הצונן, וגם בברייתא קמא דחם שנפל לתוך צונן, איירי בשנפך לתוך לח, וכמש"כ המאירי לדקדק מלישנא ד"לתוך", אך כל שנפל חלב על בשר, דהתתאה הוא חתיכה, י"ל דכיון שאין בכח החלב העילאה לחמם את הבשר התתאה, אינו מפליט כלל, וממילא דאין החלב בולע כלל.

יא] והנה המאירי בתו"ד כתב, ז"ל, אם הי' א' מהם לח וא' מהם יבש ונפל היבש לתוך הלח או הלח על היבש וכו', ולענין פסק וכו', ואם העליון חם והתחתון צונן טעון קליפה, עכ"ל, ונראה מדבריו דגם בגונא דנפל לח חם על יבש צונן טעון קליפה, ויש להסתפק אם היינו דהיבש התתאה טעון קליפה, או היינו דהלח העילאה טעון קליפה, ומכח זה אסרינן לי' כל שאין בו ס' כנגד הקליפה.

ונראה דיש ללמוד לזה ממש"כ המאירי לעיל מינה, ז"ל, חתיכת איסור וחתיכת היתר וכו', הי' א' חם וא' צונן התחתון גובר וכו', ואם התחתון צונן דינו כאלו שניהם צוננים, עכ"ל, ומבו' דבכה"ג דשניהם יבשים, ליכא לדינא דאדמיקר לי' בלע ובעי קליפה, - ופשוט דהוא לטעמי' דאף דאדמיקר לי' בלע, מ"מ אינו מחמם כלל את התתאה, וע"כ כל ששניהם יבשים, אין א' בולע מחבירו כלל, דאם העילאה החם הוא האיסור, כיון דהתתאה הצונן אינו מתחמם כלל, אינו מפליט כלל מן העילאה, ואם התתאה הצונן הוא האיסור, כיון דאינו מתחמם כלל, אינו מפליט.

ולפ"ז הרי בע"כ דמש"כ המאירי דבנפל לח חם על יבש צונן טעון קליפה, היינו דהתתאה הצונן טעון קליפה, דאף שאינו מתחמם כלל, מ"מ העילאה החם נבלע בתוכו, - דאין לומר דמש"כ המאירי דטעון קליפה, היינו דהעילאה החם טעון קליפה, שהרי כ"ה דבשניהם יבשים, אין העילאה טעון קליפה, משום דאין בכחו להפליט מן התתאה שלא נתחמם, ה"נ בדין דאף דהעילאה הוא לח, אינו נאסר מן התתאה הצונן, שהרי אין בכחו להפליט ממנו, ובאמת דגם ל' המאירי מ' טפי דכונתו דהתתאה היבש טעון קליפה, דאם כונתו דהעילאה הלח טעון קליפה, אין הל' בדקדוק, שהרי ל"ש בו קליפה, אלא היינו דכיון דהוא טעון קליפה, ע"כ כולו אסור אם אין בו ס' כנגד הקליפה.[[6]](#footnote-7)

יב] ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בחולין דק"ח:, ז"ל, ויש לפרש דרך אחרת ולומר דהא דאמרינן כגון שנפל לתוך יורה רותחת הכי קאמר, לאו כדקס"ד בבשר שנפל ליורה של חלב ונתן על האור ונתבשלו, אלא בשנפל כזית בשר צונן ליורה של חלב שהעבירוה מעל גבי האור והיא רותחת דהיא כלי ראשון ומבלע בלע מן החלב שהוא רותח מפלט לא פליט דבשר צונן הוא, ולא מבעיא לרב דהא אמר עילאה גבר "דלא פליט כלום" ובשר גופי' בדין הוא דסגי לי' בקליפה אלא כיון דכזית מועט הוא כולי' מיבלע דכולי' כדי קליפה הוא ואסור, אלא אפי' למאן דאמר תתאה גבר לא פלטה עד דחיימא לי' מיחם וכו', עכ"ל, וכ"ה בקצרה בחי' הריטב"א שם.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ן, דכל שנפלה בשר צונן לתוך חלב רותח, למ"ד דעילאה גבר, בולע הבשר מן החלב כדי קליפה, אך אינו פולט כלום, - ולפ"ז הרי דה"נ הוא בחלב רותח שנפל על בשר צונן למ"ד דתתאה גבר, דהבשר בולע מן החלב כדי קליפה, ואינו פולט כלום, ואין החלב טעון קליפה, וזה כמש"נ מד' המאירי.[[7]](#footnote-8)

יג] אך מד' הרי"ד יש ללמוד דבכה"ג הלח העילאה טעון קליפה, והיבש התתאה אין טעון קליפה, דהנה הרי"ד שם כתב, ז"ל, וראיתי למי שכתב דאי משוו בשר חם לתוך הקערה שאוכלין בה חלב והיא צוננת, הבשר מותר בקליפה וכו', אבל אי משוו רוטב חם בתוך אותה הקערה אסור הרוטב, דא"א בקליפה, והקערה מותרת בהדחה, ואינו נראה לי שתהא הקערה מותרת בהדחה וכו', משו"ה נראה לי שלא דיבר שמואל אלא באוכלין ומשקין, עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ד, דלדעת הסוברים דשוה דין כלים לדין אוכלין ומשקין, הרי דכל שעירו רוטב חם לתוך קערה צוננת, הרוטב טעון קליפה, וכיון דא"א לקלפו ה"ה אסור, והקערה ל"ב קליפה, ולפ"ז הרי דה"נ בעירוי דחלב רותח על בשר צונן, החלב טעון קליפה, וכיון דא"א לקלפו כולו אסור, אם אין בו ס' כנגד הקליפה, והבשר אינו טעון קליפה.[[8]](#footnote-9)

וטעמא דמילתא הוא, משום דדבר חם יש בכחו להפליט מדבר צונן, וע"כ כל שהחלב העילאה חם, ה"ה מפליט מן הבשר התתאה הצונן אף שלא נתחמם כלל, - ומאידך, דבר צונן אין בכחו לבלוע אף רוטב חם, וע"כ הבשר התתאה הצונן, אינו בולע מן החלב החם, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' סק"ח דנמצא לפ"ז דדין חום האור הוא להיפך מדין מליח, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

יד] והנה בד' הרשב"א שכתב בדעת רשב"ם דעירוי אינו מפליט ואינו מבליע, מ' שלא כד' הרמב"ן המאירי דאם עירה איסור לח על היתר יבש, טעון ההיתר קליפה, - שהרי סתמא דמילתא קיימי ד' הרשב"א אף בשעירה איסור לח, ואף בכה"ג כתב דאינו מבליע בהיתר, אך יש לדחות קצת, די"ל דמש"כ הרשב"א דאינו מפליט ואינו מבליע, חדא מילתא הוא, דאינו מפליט ממנו ומבליע בהיתר, ולפ"ז הרי בע"כ דאיירי בשעירה איסור יבש, דכדי לאסור את ההיתר, בעינן שיפליט ויבליע.

אך נראה דאין ללמוד מדבריו שלא כד' הרי"ד, דאם עירה היתר לח על איסור צונן, ה"ה מפליט ממנו, די"ל דמש"כ הרשב"א דעירוי "אינו מפליט", קאי בגונא שעירה איסור על היתר, ובכה"ג הוא שכתב הרשב"א דאינו מפליט ואינו מבליע, והיינו דגם אין האיסור מפליט כלל, וע"כ אף אם ההיתר הוא לח, דל"ש לומר דאינו בולע, מ"מ אינו נאסר, משום דאין נפלט מן החתיכה שמערה, וגם אינו מבליע בהיתר כלל, וע"כ אם עם האיסור שמערה הוא לח, ול"ש לומר שאינו מפליט, מ"מ אין חתיכת ההיתר נאסרת משום שאין העירוי מבליע, אך בגונא שעירה היתר על איסור, הרי דשפיר מהני העירוי להפליט מן האיסור, - וכ"נ בל' הרשב"א שם לעיל מינה ובארוך, דדבריו קיימי על חם של איסור וצונן של היתר, עיי"ש.

ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' ענף ב', דמצינו כן עוד בכ"ד הרשב"א, דחם מפליט מן הקר אף כשאינו מחממו, אך אינו מבליע בקר אלא כשהוא מחממו, והדברים מתאימים עמש"נ בד' הרשב"א בדעת הרשב"ם, ועיי"ש מש"נ עוד בענין זה.

?לפ"ד התוס' דהעליון מחמם את התחתון חום גמור הראוי לצלות את העליון, הרי בע"כ דהא דאי"ז אוסר אלא כדי קליפה, הוא משום דבשיעור זמן מועט זה דאדמיקר, לא סגי לאסור אלא כדי קליפה, - אך לפ"ז צ"ע, מ"ט ה"ז אסור בשבת, הרי לכאו' בשיעור זמן מועט זה, לא סגי לבשל את התחתון, וכמש"כ התורי"ד בשבת דמ"ב. דלבישול בעינן משך זמן.

ולפ"ד הרשב"א דהוא חום מועט, הרי יל"פ דלעולם חום זה נשאר בו גם לאחר זמן, ואך דבחום זה לא סגי להבליע ולהפליט אלא כדי קליפה, - אך לפ"ד התוס' בע"כ דאין חום זה נשאר בו, דא"כ מ"ט אינו בולע אלא כדי קליפה, והאמנם הא דהתחתון אינו נאסר אלא כדי קליפה, י"ל דהוא משום שאינו מחמם אלא את הכדי קליפה, אך תיקשי דמ"ט העליון אינו נאסר אלא כדי קליפה, הרי העליון הוא חם כולו, ובע"כ דבזמן זה דאדמיקר לי', א"א לו לבלוע אלא כדי קליפה.

אך באמת צ"ע בזה, דא"כ מ"ט כתבו התוס' דהוא מחמם את החרס והחרס חוזר ומחמם את הפסח כדי קליפה, ולכאו' אם בזמן זה אינו מחמם אלא כדי קליפה, הי' בדין דלא יחזור כדי קליפה זה ויחמם לכדי קליפה דהפסח, וטפי נראה מזה דהיינו, דכיון דתתאה גבר, ע"כ אין בכח החום שבעליון אלא להשפיע על כדי קליפה, וע"כ גם התתאה שנתחמם מכחו אין בכחו להבליע אלא בכדי קליפה, וע"כ אין העליון נאסר אלא כדי קליפה, ואכתי צ"ע בזה.

והעירוני דלפ"ז י"ל בדעת הרשב"א דכלי שני מבליע ומפליט, והק' הש"ך בנקוה"כ סימן ק"ה דהרי תתאה גבר, - ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דבעירוי שלא נפסק הקילוח לא אמרינן דתתאה גבר ניחא, אך לדעת הסוברים דאמרינן בזה דתתאה גבר קשיא, עיי"ש, ועי' פר"ח סימן ס"ח סקי"ח וחוו"ד סימן צ"א סק"ה שתירצו דאף דתתאה גבר מ"מ כ"ז שלא נתקרר העילאה, דינו כחם, ועמש"נ בזה בסימן ד' ענף ג', אך לפ"ד הרשב"א גופי' ניחא, דמש"א אדמיקר לי' בלע, היינו דאדמיקר לי' ה"ה מחממו בחום מועט, וי"ל דחום זה נשאר בו גם אח"כ, וע"כ אף אח"כ הוא מבליע ומפליט כדי קליפה, ועי' ביאור הגר"א סימן ק"ה סקט"ו דכלי שני אינו אוסר אלא כדי קליפה, דומיא דעירוי דאינו אוסר אלא כדי קליפה, וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך בס' הארוך ובנקוה"כ שם, וצ"ב מה ענין זל"ז, ולהנ"ל י"ל, אך בד' הש"ך אי"ז מתישב, ודו"ק.

ובעיקר מש"נ בד' התוס' דהא דאי"ז אוסר אלא כדי קליפה, הוא משום דאי"ז אלא זמן מועט, וכ"נ בבית אפרים יו"ד סימן ל"ח, צ"ע מהא דבנוגעין זב"ז נמי אי"ז אוסר אלא כדי קליפה, וכמש"כ הרמ"א בסימן ק"ה ס"ג, - ובע"כ דהא דאי"ז אוסר אלא כדי קליפה, הוא משום דכח השפעת חם על הקר, אינה אלא כדי קליפה, וצ"ע.

שו"ר בפרי תואר סימן צ"ה סק"ז והובא במש"ז שם סק"ה שכבר עמד ע"ז, דלפ"ד הרמ"א מבו', דהא דאי"ז אוסר אלא כדי קליפה, אי"ז מכח דאדמיקר לי', אלא גם בלא"ה אי"ז אוסר אלא כדי קליפה.

שו"ר ביד יהודה סימן צ"א סקל"א שהביא ד' הבית אפרים דהא דאדמיקר לי' אינו בולע אלא כדי קליפה הוא משום דהוי זה זמן מועט, ותמה ע"ז, ופירש דהא דאינו בולע אינו כדי קליפה, הוא משום דכל בליעה מועטת אינה אלא כדי קליפה, עיי"ש בכל דבריו.

? הנה בהא דאמרינן דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה, נכלל בזה תרתי, חדא דהתחתון אינו בולע אלא כדי קליפה, ועוד דהעליון אינו בולע כדי קליפה, ולד' הרשב"א הוי הכל חד דינא, דליכא אלא חום מועט המועיל להבליע כדי קליפה, אך לדעת התוס' צ"ע דלכאו' הא דהתחתון אינו נאסר אלא כדי קליפה, הוא משום דאין העליון מחממו אלא כדי קליפה, אך מ"ט העליון אינו נאסר אלא כדי קליפה, - ולכאו' הוא משום דהו"ל זמן מועט, וע"כ לא סגי בזה להבליע אלא כדי קליפה, - וי"ל עוד, דהוא משום דאין בכח העליון להשפיע על התחתון אלא השפעה מועטת דכדי קליפה, וע"כ ה"נ אין בכח התחתון להבליע בעליון אלא כדי קליפה, ואכתי צ"ע.

? עי' בל' הרא"ה בחי' חולין דקי"ב:, שנראה להדיא דמפרש לדינא דאדמיקר בלע, דהיינו דהגם דאין בכחו כלל לחמם את התחתון, מ"מ כיון שהוא חם ה"ה בולע מן התחתון, וצ"ע שם.

ואמנם נחלקו המאירי והרא"ה, דבד' המאירי מבו' דכל דשניהם יבשים והאיסור העליון הוא חם וההיתר החתתון הוא קר, אינו נאסר כלל, אך בד' הרא"ה מבו' דבכה"ג ה"ה נאסר כדי קליפה, והיינו משום דהאיסור החם אדמיקר לי' פלט, ופליטה זו שהיא חמה נבלעת בהיתר התחתון אף שהוא צונן.

1. ומקור ד' התוס' לזה, נראה דהוא משום דמשמע להו דבכל גוונא דחם לתוך צונן בעינן קליפה, ואף בשניהם יבשים, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בכ"ד, ואם ל"ה העליון מחמם את התחתון, ל"ה התחתון האסור פולט כלל ואוסר את העליון כדי קליפה, - וי"ל עוד דאף אם לא איירי בשניהם יבשים, מ"מ איירי גם כשהעילאה הוא צלול והתתאה הוא יבש, ואף בכה"ג נאסר התתאה כדי קליפה, וס"ל להתוס' דאילו ל"ה התתאה מתחמם כלל, ל"ה בולע מן העילאה החם, דס"ל דחם אינו נבלע בצונן, ובע"כ דהא דאף בכה"ג טעון התתאה קליפה הוא משום שהעליון מחממו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מתפרשים גם ד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ג., ז"ל, וא"ת ומ"ש מדם בית השחיטה "או מחומו של אור" דאע"פ שאינו אלא חם מועט אמרינן דמבליע, עכ"ל, ולא נתפרש בד' הרשב"א אלו היכן אמרינן בחומו של אור דאע"פ שאינו אלא חם מועט ה"ה מבליע, אך הדבר ברור דמכוון ד' הרשב"א הוא להא דחם לתוך צונן דאדמיקר לי' בלע, אף דלי"ב אלא חום מועט, וכמש"כ בחידושיו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' יד יהודה סימן ק"ה סק"י שכתב, דמקור ד' הרשב"א לזה בדעת רשב"ם, הוא משום דס"ל דכל שהוא מבליע ומפליט, אף ה"ה אוסר במליגה, וע"כ ממה שהתיר רשב"ם למלוג תרנגולת בעירוי, בע"כ דאף אי"ז מבליע ומפליט, - אך אי נימא דאין לאסור במליגה אלא בדבר שהוא מבשל, ומשום דכל שאינו מבשל, אף שהוא מבליע ומפליט, ה"ז יוצא ע"י מליחה, כאשר כ"ה מבו' בתשו' הר"ש שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ג, הובא בב"י סימן ס"ט, ובמרדכי ע"ז סימן תתנ"ח, הובא בב"י סו"ס ס"ח, הרי דאין מקור מד' רשב"ם דעירוי אינו מבליע ומפליט. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, מש"נ להלן סקי"ב מד' הרי"ד, דחלב חם שנפל על בשר צונן, נאסר החלב כדי קליפה, דאף דאינו מחמם את הבשר כלל, מ"מ כיון שהוא חם ה"ה מפליט מן הבשר, ומבו' לפ"ז דדבר חם יש בכחו להפליט מדבר צונן, וכ"נ גם בד' סה"ת ? והרשב"א בחולין ?, וכמש"נ ב?, ובכה"ג הרי כל עיקר הא דהחתיכה הצוננת פולטת, הוא מכח החם הנוגע בה, ולפ"ז י"ל דגם בחתיכה חמה הוא כן, דאינה פולטת, אלא מכח החתיכה החמה הנוגעת בה, וכמש"נ, - ואמנם ודאי דבשעת הבישול והצלי', פולטת החתיכה המתבשלת והנצלית מצד עצמה, אך אחר שהסירוה מן האש והיא נגובה, שוב אינה פולטת, אלא מכח נגיעת חתיכה אחרת בה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומקור לזה, ממשה"ק הרשב"א שם ע"ז, ז"ל, ועוד שאם אתה אומר כן הלוקח כלי תשמיש מן הנכרים כלים שדרכן להשתמש בהן בשני א"צ הגעלה כלל, וכלים שנשתמש בהן בכלי שני בחמץ א"צ הגעלה בפסח, עכ"ל, ותיקשי שהרי לדעה קמייתא בעכצ"ל דאף עירוי אינו מבשל ואינו מפליט ומבליע, בע"כ דכלי שאני וה"ה בולע אף בלא בישול, וא"כ הרי שפיר י"ל דאף כלים שנשתמש בהן בכלי שני צריכין הגעלה, ולמש"נ ניחא, דלעולם גם בכלי איכא להך כללא דאין בלוע בלא בישול, ואך דכיון דכלי צונן בולע מן החם, סגי במה שהחם הוא בחום הראוי לבשל, אך כלי שני שאינו מבשל, אף אינו מבליע בכלי, וז"ב.

   אך צ"ע אם הדברים מתישבים בד' הרשב"א, שכבר נת' בסימן ד' סק"ז דבד' הרשב"א נראה דפירש לדעת הסוברים דבלוע תליא בבישול, דהיינו דהבליעה נעשית ע"י פעולת הבישול, ולפ"ז לכאו' אין לישב כמש"נ, ודו"ק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז נמצא, דלדעת המאירי ניחא מש"א דבעירה לתוכו רותח טעון מריקה ושטיפה, וכן מש"א בכ"ד דכלים שנשתמשו בהן בעירוי טעונין הכשר, אף אי לא נימא כד' הרי"ד דכלי שאני, - שהרי לדעת המאירי, אף באוכלין, כל שנפל איסור לח רותח על היתר צונן, טעון ההיתר קליפה, וה"נ בכלי דכוותה, - והאמנם נמצא לפ"ז, דכל הא דטעון הכלי הכשר, הוא רק בשעירו בו איסור לח, אך אם עירו בו איסור יבש, אינו טעון הכשר כלל.

   אך באמת גם לפ"ד המאירי בע"כ דכלי שאני, דאי לא נימא הכי תיקשי, דכלי שתשמישו ע"י עירוי, היאך מהני לו הגעלה ע"י עירוי, הרי אף דעירוי מועיל להבליע, אינו מועיל להפליט, וכנ"ל, וכבר הוכיח מזה התרוה"ד בהגש"ד סימן כ"ג אות ג' דעירוי מועיל להפליט, ובע"כ דכלי שאני, וכל שמערה עליו רותח, ה"ז מועיל להפליט ממנו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת דלהרמב"ן לטעמי' שם הוא מוכרח כן, שהרי כתב שם דאף למ"ד דתתאה גבר אין הבשר העילאה פולט כלום עד שיבלע הרבה מן החלב ויתחמם, וע"כ ודאי דלמ"ד דעילאה גבר, אין הבשר פולט כלום, - אך עיי"ש בד' הריטב"א שכתב דהיינו רק בבשר ובחלב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך העירוני דיש מקום לדחות, דכלי פולט בקל, וע"כ הוא דהרוטב טעון קליפה, אך לעולם י"ל דכשעירו חלב רותח על בשר צונן, אין הבשר פולט כלל, וממילא דאין החלב טעון קליפה. [↑](#footnote-ref-9)