סתירה בספירה משוחזר פחות אותיות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

יום ה' ער"ח אייר תשס"ו

א] נדה דל"ג. מתקיף לה רמב"ח ותספרנו ואנן נמי ניספרי' דקיי"ל מקצת היום ככולו, אמר רבא אם כן שכבת זרע דסתר בזיבה היכי משכח"ל והא מקצת היום ככולו, אי דחזאי בפלגא דיומא ה"נ הכא במאי עסקינן דחזאי סמוך לשקיעת החמה, וליקום ולימא ליה לקרא כי כתיבא סמוך לשקיעה"ח כתיבא, אין על כרחך שבקי' לקרא דאיהו דחיק ומוקי אנפשי'.

ובתוס' שם, ז"ל, וא"ת ו[לר' יוסי] דאמר בכיצד צולין ובמס' נזיר מקצת היום ככולו, וזבה גדולה אמר התם דמשכחת אליביה ברואה בין השמשות, וכי ככותים סובר וכו', וי"ל דר' יוסי לית ליה מקצת היום ככולו אלא בסוף ספירה כמו שומרת יום, אבל בתחלה כמו שאומרים כותים מודה דלא אמרינן, עכ"ל.

אמנם בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, דיחויא בעלמא הוא וכו', ומיהו ר' יוסי אית לי' הכי בפ' כיצד צולין, דקאמר זבה תחילת היום עולה לה בסופה, וכיון שתחילת היום עולה לה בסופה, א"כ כ"ש שסוף היום עולה לה בתחילתה, ק"ו מנדה שאין תחילת היום עולה לה בסופה וסוף היום עולה לה בתחילתה, כ"ש זבה כיון שתחילת היום עולה לה בסופה כ"ש שסוף היום עולה בתחילתה, עכ"ל.

והנה לכאו' לפ"ד הרא"ש נמצא, דלדעת ר' יוסי כל הא דזב שראה קרי סותר, הוא רק בשראה סמוך לשקיעה"ח, דאל"כ הרי מקצת היום ככולו, וכמש"א כן להדיא בגמ', דאי נימא דיום שפוסקת בו עולה למנין ז', ה"נ זב שראה קרי עולה לו סוף היום לספירה, ורק בשראה סמוך לשקיעה"ח הוא דאין עולה לו יום זה לספירה, וזה לא שמענו, וצ"ע בזה.

וביותר קשיא, דהנה בעיקר מש"א בגמ' דאי חזיא סמוך לשקיעת החמה, ניחא הא דזב שראה קרי סותר, צ"ב, דהגם דכה"ג לא מצינו לדון דיעלה לו סוף היום כיון שראה קרי סמוך לשקיעה"ח, מ"מ מ"ט לא יעלה לו תחילת היום דמקצת היום ככולו, וצ"ל דהרי אנן קי"ל דלא כר' יוסי, וזב וזבה שטבלו ביום ז' ואח"כ ראו ה"ה סותרין, והרי דל"מ תחילת היום היכא שראו אח"כ, וה"נ מה"ט אין תחילת היום עולה לספירה היכא שראה קרי אח"כ, וע"כ כל הא דפריך דשכבת זרע לא יסתור, הוא רק משום

חידושי הרשב"א מסכת נדה דף לג עמוד א , ולפי דבריהם הקשו הם ז"ל כיון דר' יוסי על כרחין אמר הכין בסוף החשבון ובאמצעיתו מק"ו כדאמרן א"כ אמאי לא אקשו ליה התם אי הכי שכבת זרע תסתור בזיבה היכי משכחת לה כדאקשינן הכא, ובודאי אם קושייתם קושיא לא היה יכול לתרץ שם כמו שהוא מתרץ כאן ברואה סמוך לשקיעת החמה דהא לר' יוסי לא למפרע מיטמיא אלא מכאן ולהבא כענין שאמר בשומרת יום כנגד יום.

ואלא מיהו נראה לי דעיקר קושיא ליתה, חדא דאיכא למימר דעדיפא מינה אקשינן ליה זבה גדולה היכי משכחת לה, וכי אוקמה בשופעת אי נמי ברואה בין השמשות תו ליכא לאקשויי משכבת זרע דהתם נמי כיון דאתית להכי שכבת זרע ברואה בין השמשות כלומר בתחלת היום וכ"ש אי מוקמת ליה בשופעת.

ועוד דנראה לי דלר' יוסי על כרחין באמצע ספירה מודה הוא דמטמיא למפרע ואלו ראתה באמצע ספירה אפי' מפלגיה דיומא ולעיל סותרת היא כל החשבון דאף הוא נמי סבר שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם, ואם הימים הראשונים סותר בזב אף שכבת זרע סותר יום אחד דהכי גמרינן הילכתא דזיבה גמורה סותרת למפרע כל ז' אע"פ שספר ימים טהורים גמורים וזיבה קטנה דהיינו שכבת זרע סותר יום אחד כדאמרי' לעיל בריש פ' המפלת (כ"ב א') והילכך אף הוא סותר למפרע כלומר אם ראה קרי בסמוך לשקיעת החמה סותר כל אותו היום למפרע וכדאוקימנא ליה נמי הכא בשמעתין, ותדע לך דר' יוסי באמצע ספירה לא אמר דהא איהו הוא דפסק הלכתא בפלוגתא דר' אליעזר ור' יהושע ור' עקיבא בזב וזבה שבדקו יום ראשון ושאר הימים לא בדקו כר' אליעזר דתניא התם בפ' תינוקת ר' יוסי ור"ש אומרים נראין דברי ר' אליעזר מדברי ר' יהושע ודברי ר' עקיבא מדברי ר' אליעזר והלכה כדברי ר' אליעזר אלמא ר' יוסי אחר אחד לכלן בעי ואלו ראתה באמצע ספירה סותרת כל החשבון וכ"ש כשראתה בסוף היום שסותרת אותו היום, אלא אם תדחוק דכל שאינה רואה בתחלת היום אע"פ שראתה בסופו הרי זו כאלו לא ראתה כלל ואין כאן הפסק טומאה כלל והא דתניא התם נראין דברי ר' עקיבא משום חשש דשמא ראתה בתחלת היום קאמר, ולא ניחא דכיון דאשכחן לרמי בר חמא הכא דאית ליה אפי' דכותאי דמקצת היום ככולו ואפ"ה אמר הכא ברואה קרי סמוך לשקיעת החמה שסותר יומו למפרע למה נאמר שיהא ר' יוסי חולק עליו בכך ומיקל טפי מכותאי כדי שנקשה עליו.

ועוד דלפי דעת רבותינו בעלי התוספות ז"ל אין הפרש לר' יוסי בין תחלת היום לסופו דאפי' ברואה בתחלת היום אם נגמר היום בטהרה טהור ככותאי וכרב דימי דאמר דיום שפוסקת בו סופרתו למנין שבעה וא"כ לדידיה סתירת זיבה היכי משכחת לה אלא בשופעת כל היום, ולדידיה זבה גדולה אפי' ברואה שני בין השמשות היכי הויא והלא אפי' ראתה בתחלת היום מ"מ כיון שפסקה עלה לה אותו מקצת היום לשמור של אמש ואע"פ שראתה נמי בין השמשות השני ג"כ אינו סותר דהא מכאן ולהבא היא רואה לר' יוסי מה שאין כן אפי' לכותאי וא"כ לדידיה לא משכחת זבה גדולה לעולם אלא בשופעת, אלא ודאי לר' יוסי דאמר מכאן ולהבא היא רואה פשיטא שאין יום שפוסקת בו עולה למנין שבעה, ותדע עוד דלר' יוסי ודאי רואה באמצע היום לא טהורי מטהר לה לגמרי אלא מפלג פליג ליה ליומא פלגיה טהור ופלגיה טמא ופלגא קמא דטהור הוא סליק ליה שמור אידך פלגא דטמא צריך יומא אחרינא לשמור דידיה והילכך באמצע ספירה כיון דמקצתו מיהא מטמית ליה על כרחין סתר הכל למפרע ואפי' חזיא בפלגא דיומא משום דהא איהו בעי אחר אחד לכולן, עכ"ל.

רש"י מסכת נדה דף כט עמוד ב, שמא תבא לידי ספק - שמא תראה לאחר תשמיש ונמצא שסתרה כל מניינה דהא לא הוו נקיים כל שבעה ונמצא משמשת זבה, עכ"ל.

ונ' דאתיא לטעמי' דס"ל דיש דין סתירה גם אחר מקצת היום ככולו.

סז"ט קצ"ו סקמ"ד שדן דכל ד' הרא"ש הם רק אחר טבילה, ועיי"ש שהוכיח לא כן מד' הב"י.

ואי נימא הכי ל"ק מד' רש"י דכ"ב., וע"ד שכתב הסד"ט שם לישב דל"ק מד' הסמ"ק.

שו"ת נודע ביהודה מהדורה תנינא - יו"ד סימן קכ"ה, ז"ל, ורבינו יונה דחה ראייתו לפי שאין ש"ז סותר ביום השביעי דמקצת היום ככלו וכן הובאו דברים הללו ברבינו אשר פ' בנות כותים. וטעם הדבר שש"ז אינו סותר ביום השביעי ודם סותר אפילו ביום השביעי הוא משום דדם סותר כל המנין לכן סותר עד הערב של יום שביעי אבל ש"ז שאינו סותר אלא יומו לכך ביום השביעי נשאר מקצת היום.

אמנם לא הי' לפניו חי' הרשב"א לקמן דמ"ב., ז"ל שם, ומורי ה"ר יונה ז"ל תירץ דלעולם אחר גמר השימור אינה סותרת דכיון דמקצת היום ככולו ודם נדה אינו סותר אף לב"ש דאית להו שימור באחד עשר כדאיתא בשילהי מכלתין (ע"ב א') כל שכן דקרי אינו סותר אחר טהרה ועיקר סתירת שכבת ורע אינו אלא משום דלא מיקרו נקיים ואחר שספרה נקיים שוב לא יסתור השכבת זרע, "והא דמקשי' בפ' בנות הכותיים (ל"ג ב') תסתור כל ז' דמשמע דאפי' ספרה כל שבעה שכבת זרע סותרתן היינו דוקא ברואה בלילה קודם שימור דמקצת היום אבל לאחר שימור דמקצת היום פשיטא דלא אלים מדם הנדה לב"ש", עכ"ל.

וכ"ה בחי' הריטב"א לעיל דכ"ט:, ז"ל, וי"ל דמהכא שמעינן שאין שכבת זרע סותרת למפרע ביום השביעי הואיל ומדאורייתא טהורה ומקצת היום ככולו, שאף דם נדה אינו סותר לבית שמאי כדאיתא בשילהי מכילתין, ומאי דאמרינן בפרק בנות כותים ותסתור כל ז', אינו אלא בפולטת בליל ז' קודם מקצת היום שהוא ככולו, אבל ביום ז' אינה סותרת לגבי בעלה, ומה שאמר לקמן שהיא סותרת אינו אלא לטהרות בלבד, וכ"כ הראב"ד ז"ל, וכן עיקר, עכ"ל.

חידושי הריטב"א מסכת נדה דף לג עמוד א, ויש שפירשו במשמשת ביום שביעי בתרבות רעה לר' שמעון ואח"כ פלטה והיא סותרת כל שבעה לטהרות +א"ה, ר"ל שסותרת יום אחד בכל השבעה גם בשביעי+ דאילו לבעלה אין פולטת סותרת בשביעי כדברירנא בשמעתא דטועה

חידושי הריטב"א מסכת נדה דף מב עמוד א, ומיהו ההיא כבר דחינא לה התם דשאני התם משום דהויא בשביעי שכבר ספרה ומקצת היום ככולו, אבל באמצע לעולם אימא לך דסתרה ואפי' בליל שביעי כיון דלילה לא הוי שמור, והיינו דפרכינן בפרק בנות כותים (לעיל ל"ג ב') היאך תסתור כל שבעה דייה כבועלה, אבל אידך דלעיל היתה נראית ראיה יותר, אלא דשמעתין לא ריהטא הכי, דכיון דנקטוה סתמא משמע דאפילו בשכבת זרע דטהור עסקינן שהיא סתם המשמשת, ולגבי בעלה נמי משמע דמיירי, כן נראה דעת רש"י ז"ל וכן דעת ר"י ז"ל, ואע"ג דבבועלה אינו סותר כדמוכח מההיא דפרק המפלת (לעיל כ"ב א'), סבירא לן דכיון דכתב רחמנא יהיה ואינה כבועלה לטמא בחוץ אף היא אינה כבועלה לסתור, ואפי' לר' שמעון נמי נהי דלא הויא (כבועלה) [כרואה] לטמא (בחוץ כ)בפנים אבל לסתור ולטמא (בחוץ) [במשהו] הויא רואה, ואפשר דאפילו לסתור כל מנינה שהכתוב עשאו לענין זה (גרמא) [כרואה גמורה] מדכתיב יהיה, וסוגיא דפרק בנות כותים כרמי בר חמא [ו]ליתא,

ומפורש להדיא בד' הרשב"א, דלדעת רבינו יונה כל שספרה מקצת יום שביעי, תו אין ש"ז סותר, הגם שעדין לא טבלה, וכמש"כ להדיא דלא משכח"ל סתירה ז' רק בשרואה בליה קודם שימור דמקצת היום, וזה דלא כמו שדן הסד"ט דרק אחר טבילה אין סתירה.

ומפורש בד' הרשב"א והריטב"א דאף להצד דרבא דפולטת סותרת כל ז', היינו רק בשעדין לא ספרה מקצת יום ז', ודלא כמו שנקט הנוב"י בפשיטות, ולפ"ז מתישב היטב קו' הנוב"י.

אמנם צ"ב הטעם בזה, דלכאו' להצד דפולטת סותרת כל ז', א"כ הויא כזיבה דסותרת אף אחר מקצת היום, וכמו שנקט הנוב"י.

אמנם ברור דהרשב"א לטעמי' בחידושיו בדל"ה, ז"ל, ומכאן נראה לי לדקדק דאפי' זבה דעלמא שספרה ולא טבלה וראתה אינה סותרת ספירתה שאין סתירה אחר ספירה, אלא אם ראתה בי"א דעדיין בימי זיבה היא אינה אלא זבה קטנה דבר תורה וטובלת לערב וטהורה, ואם בימי נדה אינה צריכה ספירה אלא טובלת ליל שמיני וטהורה, אלא שיש לומר דאינה ראיה דשאני יולדת בזוב הרואה בתוך ימי ספירה משום דבעינן נקיים מדם וכיון שרואה בנתיים לא עלתה לה ספירה כלל משום דאותו יום מיהא סתרה ובעינן אחר אחד לכולן שלא תהא טומאה כלל מפסקת בנתיים כרבא (ל"ג ב'), א"נ לא סתרה כל הספירה אלא יומו בלבד כאביי וכרמי בר חמא דאמרי שלא תהא טומאת זיבה מפסקת ביניהם וכיון שהוא מעכב מלספור כדם נדה משום הכי הוא עצמו מטמא כדם נדה, עכ"ל.

דמבו' בדבריו דאיכא ב' דיני סתירה ז', דזיבה סותרת ז', ומלבד זה איכא דינא דאחר תטהר דכל דטומאה מפסקת וסותרת יום זה, תו ממילא ה"ז סותר כל המנין, והך סתירה הויא בתוצאה מסתירת יום א', וע"כ שפיר נקט הרשב"א דל"ש סתירה זו אחר שספרה מקצת היום.

ומצינו כן גם בד' הריטב"א בדכ"ט. ובדמ"ב

אמנם צ"ע מד' הרשב"א בדל"ג. דמבו' דכל סתירת ז' בזבה הוי רק משום אחר אחר לכולן, עייש"ה.

וע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א בע"א, דודאי גם בראיית דם הוי הסתירה מכח דיום זה יום טמא הוא, וע"כ הוי טומאה מפסקת ביניהם, וכמש"כ בדל"ג. ואך שמבו' שם במסקנתו, דאף א יום זה עולה לספירה, מ"מ הא גופא דהוי גם יום טמא ה"ז טומאה מפסקת, וסותר כל ז', וטעם החילוק הוא בע"א, דאף סתירת אותו היום אחר ספירה ל"ש רק בראיית דם זיבה, ולא בראיית דם נדה וקרי.

ולפ"ז מיושב מה שתמהנו במק"א, דהרי בד' הראשונים מבו' דדם נדה ג"כ סותר ז' וא"כ מ"ט אינו סותר אחר ספירה, ולהנ"ל ניחא בפשיטות, דהגם דסותר ז' משום דינא דאחר אחר לכולן, מ"מ סתירה אחר ספירה הוא רק בדם זיבה.

אמנם לפ"ז תמוה משה"ק הרשב"א בתוה"ב ע"ד רבינו יונה דא"כ אפי' ראתה דם ג"כ לא תסתור וכדעת ר' יוסי, עיי"ש, וצ"ע עוד בזה.

והעירוני, דקשיא טובא ע"ד הרשב"א, ממש"א לעיל דכ"ט: דבכ"א תשמש, ואמרי' דהא מני ר"ש היא, והנה טעמא דר"ש הוא משום שמא תראה ותסתור, והתם הרי הוי זה דם טוהר, דלדעת הרשב"א אינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ מ"ט הוא סותר אחר מקצת היום, אך להרא"ש ניחא, דאיהו ס"ל דאף דם טוהר חשיב דבר הגורם וסותר, וא"כ ודאי דאף סותר אחר מקצת היום ואחר טבילה, ואולי יש לדחוק דהוי זה גזירה אטו שאר זבה הטובלת ביום שאסורה לשמש, וע"כ הגם דהכא ליכא דין סתירה, מ"מ אסורה לשמש.

ויש להביא מקור לזה מסוגיא דדנ"ד. וכמש"נ במק"א

ובאמת בעכצ"ל כן למה שדנו הראשונים בדל"ז. דהא דדם טוהר אינו עולה הוא משום דביומי וטבילה תלי רחמנא, והוי הדם טמא, וע"כ שאני מדם קושי דעולה לדעת הרמב"ם, אשר לפ"ז לכאו' בדין דאחר טבילה שכבר אין הדם טמא, אף לא יסתור יומו, ובע"כ דהתם הוי גזירה אטו שאר זבה, ודו"ק.

והנה אמנם עיקר הא דדם נדה אינו סותר בשומרת יום צ"ב, דמ"ש מזבה גדולה, דאף דם נדה סותר, ולא מיבעיא להצד בגמ' דל"ב דבר הגורם, אלא אף להצד דבעי' דבר הגורם מבו' בל' התוס' דל"ו. ודל"ז. ובל' הרא"ש שם דדם נדה סותר, וס"ל דאף דם דימי לידה סותר, ובזה פליג עלייהו הרמב"ן, וכן נ' גם בל' התוס' בדל"ג: עכ"פ לדעת רבא בדל"ז. דלא ס"ל דדוקא טומאת זיבה לא תהא מפסקת, ולדעת אביי שם יש מקום לדון בזה, דיתכן דדם נדה דמי לדם זיבה בזה, עיי"ש, ועי' גם בחי'.

יש להוסיף, דלכאו' גם עיקר מה שדנו הראשונים בדל"ו. אם יש סתירה אחר ספירה, מוכח דדם נדה סותר, דאם אינו סותר הרי דם אחר ספירה הוי דם נדה, והגם דאם יסתור הספירה יהא הוא דם זיבה, ומוכח כן, דאל"כ נמצא דמשכח"ל דימי נדה עולין לספירת ז' נקיים, ולא כן מבו' בגמ' דל"ז:, אך נ' דאי"ז טעם שמכח זה יחול דין סתירה, שהרי קודם הסתירה הוי זה דם נדה, ובע"כ דאף דם נדה סותר, ואף הראשונים דפליגי בדם לידה מודו בזה.

ובעכצ"ל דגם לדעת ריו"נ והרא"ש איכא דין סתירה בזבה גדולה אשר לא נאמר בשומ"י, ובשומ"י ליכא דין סתירה, וע"כ בזה אין דם נדה סותר, והיינו משום דלא נאמר בזה אחר אחר לכולם וכמש"כ תוס' בר"ה וכדלהלן, ומה שהוכיחו מהתם הוא משום דהתם חזינן דדבר המהוה חיסרון ביום נקי אינו סותר אחר הספירה.

ומקור לזה דבשומ"י ליכא דין סתירה כלל, הוא ממשה"ק הרשב"א בתוה"ב ע"ד ר' יונה דא"כ אפי' ראתה דם ג"כ לא תסתור וכדעת ר' יוסי, ולכאו' אינו מובן, שהרי כל ד' הריו"נ הם רק בדבר שאינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ שפיר ניחא דדם גמור דסותר, ה"ז אף אחר גמר הספירה, דומיא דזבה גדולה דאי"ב דין סתירה גם אחר הספירה, ובע"כ מד' הרשב"א דס"ל דבשומ"י ליכא כלל דין סתירה, וכל הדין הוא שאינו עולה, וע"כ אם דם נדה אינו מגרע אחר מקצת היום, בדין דאף דם זיבה לא יגרע, וז"ב ומוכרח.

ובדעת הראב"ד לכאו' הי' צ"ל דבשומ"י דליכא דין סתירה מודה, וכל הא דפליג הוא רק בזבה גדולה וס"ל דבפולטת איכא דין סתירה.

אך צ"ע ממה שהביאו הרמב"ן והרשב"א דהראב"ד הוכיח מדאמרי' בעשרים וחד תשמש אף שפולטת היא אחר תשמיש, והרי להדיא דאף בשומ"י ס"ל דפולטת סותרת אף אחר טבילה, וצ"ע.

וראיתי להקשות ע"ז, ממשנה דשלהי מכילתין בטבלה יום שאחריו ושימשה, דלב"ש אין מטמאין משכב ומושב רק מדרבנן, והאמנם ע"ז י"ל דביום י"א הגם דלב"ש בעי שימור, מ"מ חלוק דינו, וכדחזינן דאף אם ראתה דם אין מטמאין משכב ומושב מדאורייתא, ופולטת לא עדיף מדם, אך אכתי צ"ע מ"ט לא גזרו חכמים שיטמאו משכב ומושב רק מכח שראתה ולא מכח פליטת ש"ז, ועיי"ש בסוגיא, וצ"ע הטעם בזה.

אך אכתי צ"ע מסיפא דבתוך י"א יום דטבלה ושימשה ותנן ד"מגעה" ובעילתה תלויין, וזה צ"ע רב, דהרי ודאי פולטת היא, וא"כ מ"ט מגעה תלוי, ולכאו' מוכח מהתם דבשומ"י שאני הדין, וזה דלא כמו שהביאו הראשונים בשם הראב"ד, ולדעת רש"י נת' לעיל דבשומ"י כלל ליכא לדינא דפולטת, אך הראב"ד לא ס"ל כן.