שכ ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

##### הלכות שבת

##### **סוחט – תיקוני אוכלין**

##### סימן שכ סעיף כ – שכא סעיף ג

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### שיעור ט

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

עניינים הנידונים

* **צובע בשבת – אם אוכל תותים אם צריך ליזהר שלא יצבע בגדו או פניו.**
* **הנחת בגד ע"ג מכה, אם אסור משום צביעה.**
* **עשיית מי מלח בשבת.**
* **מליחת ירקות בשבת.**

[סעיף כ] **יש מי שאומר שהאוכל תותים או שאר פירות הצובעים, צריך ליזהר שלא יגע בידיו צבועות בבגדיו או במפה משום צובע. אבל אם צובע פתו במשקה הפירות לית לן בה, דאין צביעה באוכלין.**

# האוכל תותים אם צריך ליזהר שלא יגע בבגדיו

א] וכתב המ"ב (ס"ק נז) היינו להפוסקים לעיל בסעיף יח, דפסיק רישא דלא ניחא ליה אסור, ואע"ג דמקלקל הוא, מ"מ איסורא מיהו איכא. עוד כתב המ"ב (ס"ק נט) "ובבגד אדום כל שכן דאסור לקנחו דמתקן הוא [מ"א] ויש מקילין בכל זה כיון שהוא דרך לכלוך, ויש לסמוך עליהם היכא דאי אפשר לו ליזהר בזה". דנחלקו הפוסקים אם יש לחוש בו לצביעה או לא, דדעת השו"ע דיש בלכלוך בגדיו משום צובע, וע"כ צריך ליזהר שלא יגע בבגדיו, [ואע"פ דמקלקל הוא מ"מ איסורא איכא], וכ"ש בבגד אדום דאסור משום דמתקן הוא, וכמ"ש המ"ב והוא מהמג"א (ס"ק כה). ובספר הזכרונות (זכרון ט) כתב יותר, דאסור לאכול תותים על מחט בשבת דצובע את המחט, ותמה עליו בשו"ת חכם צבי (ח"ב סי' י, והובא בבית אהרן שאלה א) דזה היפך המשנה (שבת קכב:) "נוטל אדם קורנס וכו' את הכוש ואת הכרכר לתחוב בו" ופרש"י (ד"ה לתחוב) "לאכול בו תותים ופרי רך", הרי דלא חששו בו לצביעה. ובגוף הדין הוכיח החכ"צ דוודאי אף בבגדיו אינו אסור משום צביעה, כיון דהוא דרך לכלוך ואין דרך צביעה בכך, דמותר לבעול בתולה בשבת (כתובות ז:) אף שבימיהם היו בועלין ע"ג סודר לבן, להראות שהיא בתולה, [ובבה"ל לעיל סי' רפ ד"ה מותר, הביא מהפמ"ג דיש ליזהר שלא יקנח בבגד אדום משום צובע] ועוד הוכיח ממתני' דמסננין את היין בסודרין (שבת קלט: ולעיל סי' שיט סעיף י) ואף שסתם יין אדום, ובוודאי דצובע את הסודר, הרי דלא חששו בו לצביעה, דדרך לכלוך הוא ואין דרך צביעה בכך. וכן דעת הרדב"ז (ח"ד סי' קלא).

# הנחת בגד על מכה אם אסור משום צובע

ב] ולהלכה דעת המ"ב, דאפשר לסמוך ע"ז במקום שאינו יכול ליזהר, וכן לקמן (סי' שכח סעיף מח) כתב השו"ע "אסור להניח בגד על מכה שיוצא ממנו דם, מפני שהדם יצבע אותו" וכתב המ"ב (ס"ק קמו) "ואע"ג דמקלקל הוא ופטור, מ"מ אסור לכתחילה, ובבגד אדום פשיטא דאסור, [מ"א ס"ק נב] ובמקום הדחק הסכימו האחרונים דיש להקל דהוא דרך לכלוך". הרי דדעת המ"ב להקל בזה במקום הדחק, ובפרט אם קיים חשש שיגע מעט דם במאכלו, ויבוא לאוכלו בוודאי יש להקל לקנחו בטישו וכדו', ומ"מ בבגד אדום יש ליזהר אם אפשר.

# אם יש לחוש לצביעת פניו וידיו מהפירות שאוכל

ג] וכתב המ"ב (ס"ק נח) "ואע"ג דצובע פניו וידיו, ליכא למיחש דאין צביעה אלא בדבר שדרכו לצבוע, ולא דמי לסי' שג סעיף כה דאיתא שם, דאשה לא תעביר סרק על פניה, מפני שצובעת, אשה שאני שדרכה בכך להתיפות". ולכאו' יש מקום לומר דלנשים שדרכן להתיפות בכך, אסור לאכול דצובעת את שפתותיה, ומ"מ כבר כתב השעה"צ (סי' שג ס"ק סה) דמותרת, וז"ל שם "ומ"מ נראה דגם אשה מותרת לאכול תותים ושאר פירות הצובעים, דדוקא בסרק על פניה שהוא דרך צביעתה לנוי, משא"כ באכילת תותים שהפסיק רישא הוא רק לשפתיה, שבזה גם באשה יראה דאין דרך צביעתה בכך, דלא מצינו להפוסקים שם שחלקו בזה, בין אשה לאיש כנ"ל". ויש שדייקו מדבריו דהיום שנוהגות הנשים לצבוע שפתותיהן יהיה אסור לאכול תותים, ולא נראה כן, דלכאו' בכל הדורות נהגו הנשים לצבוע שפתותיהן, וכמ"ש השעה"צ שלא חלקו הפוסקים בין אשה לאיש בדין זה, וכוונת השעה"צ נראה, דאין דרך לצבוע השפתיים באופן זה ע"י פירות, ולכך שרי.

ועוד יש לצרף להקל ע"פ מה שכתב הט"ז לקמן (סי' שמ ס"ק ב) דמותר לאכול עוגה בשבת שיש בה אותיות, אע"פ שמוחק את האותיות, כיון שהוא דרך אכילה, וכמו בבורר אוכל מתוך פסולת שהותר דרך אכילה, ולפ"ז פשוט דאף כאן הוי דרך אכילה ושרי. [ואף לדעת החזו"א (סי' סא א) דאינו דומה לבורר דבכל אכילה הוא בורר, משא"כ במוחק שלא כל אכילה הוא מוחק, מ"מ כאן נראה דאין הדרך לצבוע כשהוא אוכל ויש להקל בזה] ובפרט דאף בבגד דעת המ"ב להקל כשא"א ליזהר בזה, כיון שהוא דרך לכלוך וכמו שנתבאר, ולכן נראה דאין לאסור לאשה לאכול תותים וכדו'.

# סי' שכא - דיני תיקוני אוכל או מעבד ולש בשבת.

[סעיף ב] **אין עושין מי מלח הרבה ביחד, לתת לתוך הכבשים משום דדמי לעיבוד, אבל יכול לעשות ממנו מעט, לתת לתוך התבשיל. ואם נתן לתוכו שני שלישי מלח אסור לעשות ממנו אפי' מעט**.

# עשיית מי מלח מרובין ומועטין.

ד] ונחלקו הראשונים בטעם האיסור להכין מי מלח ליתן לתוך הכבשים, דרש"י פי' (שבת קח: ד"ה ואלו) דמתוך שהמלח מקיימו נראה כמעבד. והרמב"ם פי' (פכ"ב הלכה י) דמיחזי כמבשל וכלשונו "מפני שנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל" [ובשו"ע כאן פי' כרש"י דדמי לעיבוד, ובסעיף ג' פי' כרמב"ם דכתב "והכובש אסור מפני שהוא כמבשל" ועמדו ע"ז בתו"ש ובפמ"ג]

ה] וחילק השו"ע דמרובין אסור ומועטין מותר, ובמג"א (ס"ק ד) דייק מהר"ן, דלצורך סעודה אחרת הוי כמרובין ואסור, והאליה רבה (ס"ק ב) דחה ראייתו מהר"ן, ודעתו דכל שהוא מועטין שרי, אף לצורך סעודה אחרת, ובלבד שלא יעשנו לצורך חול, וכן הכריע המ"ב (ס"ק יא) ובבה"ל (ד"ה אבל).

ו] ואיסור עשיית מי מלח מרובין, משמע מלשון השו"ע דדוקא כדי ליתן לתוך הכבשים אסור, ונחלקו הפוסקים כשאינו לכבישה אלא לתוך התבשיל, וז"ל המ"ב (ס"ק ט) "וכתב בספר תוספת שבת, דוקא אם כוונתו לתת לתוך הכבשים אבל אם אין כונתו לזה [והיינו שדעתו לחלקם לתוך התבשילין] אפי' הרבה מותר. אבל אליה רבה אוסר, וכן משמע במאירי, שכתב דרק במעט התירו, מפני שניכר שאין עושה רק לצורך שעה, משא"כ בהרבה יסברו שעושה לצורך חול".

# פסח שחל בשבת אם צריך להכין מי מלח מבעוד יום

ז] ובהלכות פסח כתבו הראשונים, דכשחל ליל הסדר בשבת יכין את המי מלח מבעוד יום, [לקמן סי' תעג במג"א ס"ק ה, ובט"ז ס"ק ג] ותמהו האחרונים דלדעת התו"ש מותר להכין אף בפסח עצמו דזה לצורך טיבול ולא לצורך כבשים. ובגוף הדין תמה המג"א (שם) דכיון שהוא לצורך אותו סעודה חשיב כמועטים ואמאי אסור. ובט"ז (שם) כתב שאם לא הכין מבעוד יום, יש לו להכין מעט. וז"ל הגר"ז (סעיף יט) "ועיין בסי' שכא שאם חל פסח בשבת, יכול לעשות המי מלח בשבת, ובלבד שלא יעשה אלא מעט מזעיר מה שצריך לטבול זה בלבד, ולפי שקשה הדבר לצמצם כל כך, לכן יעשה המי מלח מער"ש, ואם שכח יעשה בשבת מעט מזעיר". וצ"ב דלכאו' לצורך אותו סעודה וודאי חשיב מעט, ולמה לא יכין כדרכו ואמאי צריך לצמצם ביותר, וכתמיהת המג"א.

[ויש להעיר דבראשונים לא חששו אלא בפסח שחל בשבת, ולכאו' גם ביו"ט יש איסור להכין מי מלח מרובין, ובכל פסח צריך להכין מבעוד יום. וכן הוא בחיי אדם (סי' קל דין א) דתמיד צריך להכין מבעוד יום, ואם שכח יכין בשינוי שיתן קודם המים ואח"כ המלח]

# נתינת שמן למי מלח

ח] וכתב המ"ב (ס"ק י) "ואפי' אם נותן שמן לתוך מי המלח להטעים ג"כ אסור, ואם נותן שמן להמים קודם שנותן המלח לתוכו, או בהמלח קודם שנותן המים לתוכו, יש מקילין בזה, משום שהשמן מחליש את כח המלח מלהיות עזה ואין עליו שם מי מלח, והא דאסרו אם הוא נותן שמן לבסוף, משום דבשעה שהוא נותן מים ומלח יחד הוא נראה כמעבד". והוא דעת התו"ש והוכיח מר' יוסי (קח:) דאוסר לעשות מי מלח מועטין ומ"מ בנותן שמן בתחילה שרי, וה"ה לרבנן מותר ע"י נתינת שמן, ועוד דייק מהרמב"ם (פכ"ב ה"י) דכתב "מערב אדם מים ומלח ושמן וטובל בו וכו' והוא שיעשה מעט אבל הרבה אסור" וכו', דרק באופן שהשמן בסוף אסור הרבה, אבל בנותן שמן בתחילה שרי. ובשעה"צ (ס"ק ז) ציין לא"ר ופמ"ג דאוסרים אף בנותן שמן בתחילה דדוקא ר' יוסי התיר בנותן שמן בתחילה אבל לרבנן אסור, והכרעת המ"ב לא ברירא בזה.

[סעיף ג] **אסור למלוח חתיכות צנון ארבע או חמש ביחד, מפני שנראה ככובש כבשים, והכובש אסור מפני שהוא כמבשל, אלא מטבל כל אחת לבדה ואוכלה, אבל ביצים מותר למלחן.**

# מליחת צנון ושאר ירקות, ודברים שאין הדרך לכובשם

ט] הנה גם כאן נחלקו רש"י והרמב"ם בטעם האיסור וכנ"ל, דדעת רש"י משום דהמלח מקיימו ודמי למעבד. ולרמב"ם משום דנראה כמבשל, וכמ"ש "מפני שנראה ככובש כבשים בשבת, והכובש אסור מפני שהוא כמבשל" ולכאו' יש נ"מ, בדבר שאין הדרך לכובשו, דלרמב"ם שרי, דאין נראה ככובש ומבשל, ולרש"י אסור דסו"ס המלח מקיימו ודמי למעבד. וכתב המ"ב (ס"ק יח) "ביצים מותר למלחן. מפני שאין דרך לעשות מהן כבשים, וגם אין המלח מועיל להם כל כך" הרי דלדינא חשש, דאין להתיר אלא באופן שאין המלח מועיל כ"כ, דאל"ה אף שאין הדרך למולחו מ"מ דמי למעבד וכדעת רש"י. וכן מבואר במג"א (ס"ק ה, ז) לחוש להני ב' טעמים. ויש להעיר ממה שהתיר המ"ב למלוח דברים שאין הדרך למולחם, וז"ל (ס"ק יג) "צנון. וה"ה כל דבר שצריך מליחה, כגון בצלים ושומים ואוגערקע"ס חיין [מ"א בסק"ז] ובהדיא כתב הרמב"ם,'צנון וכיוצא בו' ומ"מ נראה דדבר שאין דרכו לכבוש שרי [פמ"ג]" ולכאו' לדעת רש"י גם בזה צריך להיות אסור, משום דהמלח מועיל לו ודמי למעבד. ובשש"כ (פי"א הערה ו) הביא מהגרשז"א דמותר למלוח ירקות חיים חתוכים, כיון שאין הדרך למולחן [ולכאו' אף מלפפונים קלופים] וגם זה צ"ב דהלא סו"ס המלח מועיל לו, ולדעת רש"י יש לאסור. והנה לדבריו לכאו' יש להתיר בזמנינו, אף בצנון כיון שאין רגילים לכובשו, ולא נראה להקל כז,. ואולי דעתו דבירקות חתוכים אין המליחה מועילה כ"כ ודמי לביצים דשרי, וצ"ע.

**דינים העולים:**

1. האוכל תותים ושאר פירות הצובעים, דעת השו"ע וכן פסק המג"א דצריך ליזהר שלא יגע בבגדיו מפני שהוא צובע, ואף שהוא מקלקל מ"מ אסור, וכ"ש בבגד אדום שמתקן הוא. ודעת הרדב"ז והחכ"צ דדרך לכלוך הוא ושרי. והכרעת המ"ב דאפשר להקל בזה כשא"א ליזהר בזה. [ונראה שאפשר להקל להניח טישו וכדו' על מכה לעצור את הדם דחשיב כמקום צורך, ובוודאי במקום שיש לחוש שמעט מדמו יגע באוכלין].
2. ומה שצובע פניו וידיו, אף לשו"ע שרי, דאין דרך צביעה בכך. ואף אשה שדרכה לצבוע השפתיים מותרת באכילת תותים וכדו' דאין הדרך לצבוע באופן זה של אכילה [שעה"צ].
3. אסור לעשות מי מלח מרובין. [לרש"י משום דהמלח מקיימו ודמי למעבד. ולרמב"ם מפני שנראה כמבשל]. ומועטין מותר.
4. דעת המג"א דאף מועטין דווקא לצורך אותו סעודה, אבל לסעודה אחרת אסור. והא"ר מתיר וכן הכריע המ"ב. ובלבד שלא יעשנו לצורך חול.
5. העושה מי מלח מרובין כדי ליתנן לתבשיל [ולא לצורך כבישה] לתו"ש מותר ולא"ר אסור.
6. פסח שחל בשבת יכין המי מלח מבעוד יום, ואם לא הכין, לדעת המג"א יכין כדרכו כיון שהוא לצורך אותו סעודה חשיב מועטין, והט"ז והגר"ז כתבו דיכין מעט בצמצום.
7. נתינת שמן למי מלח קודם שיתן המלח או המים, לדעת התו"ש מותר. והא"ר והפמ"ג אוסרים. וליתן שמן בסוף לכו"ע אסור.
8. אסור למלוח צנון וכיוצא בזה מפני שנראה כמעבד או כמבשל [רש"י והרמב"ם הנ"ל]. ודבר שאין הדרך לכובשו מותר (פמ"ג) ודעת הגרשז"א דמותר למלוח ירקות חתוכים כיון שאין הדרך לכובשם. וצ"ב דסו"ס דמי למעבד ולטעמו של רש"י צריך להיות אסור.