ו - אכילת תרומה בארוסה למשנה ראשונה ולמשנה אחרונה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אף על פי

יום ועש"ק שמיני תשפ"ד

**א**

א] כתובות נ"ז ב' אמר עולא דבר תורה ארוסה בת ישראל אוכלת בתרומה שנאמר וכהן כי יקנה נפש קנין כספו והאי נמי קנין כספו הוא ומ"ט אמרו אינה אוכלת שמא ימזגו לה כוס בבית אבי' ותשקה לאחי' ולאחותה אי הכי הגיע זמן ולא נישאו נמי התם דוכתא מייחד לה.

והנה כתב התורי"ד לעיל מ"ח ב', ז"ל, מאי לעולם לאפוקי ממשנה ראשונה דתנן הגיע זמן ולא נישאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה, קמ"ל לעולם וכו' לאפוקי ממשנה ראשונה דעביד לה כאשתו לכל דבר אפי' לתרומה וכ"ש למציאתה ולמעשה ידי' ולירושתה, להכי תנא לעולם היא ברשות אב לומר לך שאינו זכאי במציאתה ובמעשה ידי' ובהפרת נדרי' ואינו יורשה אע"פ שחייב במזונותי', עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלמשנה ראשונה דין הגעת זמן אינו רק לענין תרומה אלא אם אוכלת בתרומה כ"ש דזוכה במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, ובתו"ד מבו' דזוכה אף בהפרת נדרי', אך למשנה אחרונה כ"ה דאינה אוכלת בתרומה ה"נ אינו זוכה במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה ובהפרת נדרי', ורק חייב במזונותי'.

ב] והנה לדעת התורי"ד נראה דגם לענין מזונות איכא נפ"מ בין משנה ראשונה למשנה אחרונה, דהנה התורי"ד שם כתב, ז"ל, אע"פ דאמר רבי לאפוקי ממשנה ראשונה לא נתבטלה לענין מזונות "שאם מעכב הבעל מלכנוס" חייב במזונותי', והכי אזלא סוגיא דשמעתתא קמייתא דמכילתין, עכ"ל, וצ"ב במה שהוסיף להא דאם מעכב הבעל מלכנוס, והול"ל דלא נתבטל דין הגעת זמן לענין מזונות, ואף אם חיוב מזונות הוא רק כשמעכב הבעל מלכנוס, מ"מ מה ענין זה לדבריו הכא.

ונראה בביאור דבריו דלדעת משנה ראשונה הא דחייב מזונות בהגעת הזמן הוא בכל גוונא כשהגיע הזמן ואף כשאין מעכב הבעל מלכנוס, שהרי למשנה ראשונה אף הוא יורשה, ואטו דין ירושה הוא מכח הא דהוא מעכב מלכנוס, ועד"ז הוא בהא דמיפר נדרי' ובהא דאוכלת בתרומה, דאינו שייך כלל להא דהוא מעכב מלכנוס, וא"כ ה"נ הוא חייב במזונותי', כיון דהויא כאשתו לכל מילי, ול"ב להא דהוא מעכב מלכנוס, - ורק למשנה אחרונה דאינה כאשתו לכל דבר, הרי דה"נ אינו חייב במזונותי', ורק כשהוא מעכב מלכנוס הוא חייב במזונותי'.

וזהו מש"כ הרי"ד דהכי אזלא סוגיא דשמעתתא קמייתא דמכילתין, והיינו דכל הסוגיא התם אתיא כמשנה אחרונה דאינה כאשתו לשאר מילי ואינו חייב במזונותי' אלא כשהוא מעכב מלכנוס, וזהו שאמרו שם דכל שהוא אנוס אינו חייב במזונותי', - וזהו שכתב הרי"ד דמהתם נלמד דגם למשנה אחרונה חייב במזונותי' כשהוא מעכב מלכנוס, דאין לומר דהגמ' שם היא כמשנה ראשונה, שהרי למשנה ראשונה הויא כאשתו אף לשאר מילי וחייב במזונותי' אף כשאינו מעכב מלכנוס, ול"ה פטרינן לי' ממזונות כשהוא אנוס מלכנוס.

ג] אך הדברים סתומים וחתומים, דמ"ט נימא דלמשנה ראשונה היא כאשתו לכל דבר ולמשנה אחרונה אינה כאשתו כלל, הרי בטעמא דמשנה אחרונה אמרו למשנה אחרונה, דהוא משום חשש סימפון, ומשנה ראשונה לא חיישא לסימפון, או דס"ל דבדיקת חוץ שמה בדיקה, ונמצא דלא פליגי כלל אם אחר הגעת זמן חשיבא כאשתו, אלא פליגי אם כ"ה דגזרו חכמים קודם הגעת זמן שלא תאכל משום חשש שמא תשקה או סימפון ה"נ גזרו גם לאחר הגעת זמן משום חשש סימפון, או דאחר הגעת זמן ליכא למיחש למידי ולא גזרו חכמים, וכל הפלוגתא בזה הוא במסוים לגבי תרומה אם גזרו חכמים שלא תאכל בתרומה, אך מ"ט יהא תלוי בזה דין מציאתה ומעשה ידי' וירושתה, וגם דין המזונות כשאין הבעל מעכב.

ד] ובדוחק הי' מקום לדון, דשמא אטו תרומה תיקנו גם בשאר מילי, וע"כ הוא דלמשנה ראשונה דאף דארוסה אינה אוכלת מ"מ בהגעת זמן אוכלת כנשואה, ע"כ לא חילקו חכמים וגם לשאר מילי הויא כנשואה, אך למשנה אחרונה דגם בהגעת זמן אינה אוכלת, ה"נ לשאר מילי ל"ה כנשואה, - אך צ"ע דמנ"ל הך מילתא, והתורי"ד כתב דאם אוכלת בתרומה כ"ש למציאתה וכו', וזה צ"ב רב, שהרי הא דאוכלת בתרומה הוא משום דאף ארוסה אוכלת מדינא וכל הא דאינה אוכלת הוא משום גזירה ואחר הגעת זמן ליכא להגזירה, ומאי ק"ו הוא דיזכה במציאתה דבזה אינו זוכה אלא בנישואין.

וביותר צ"ע שהרי בסוגיין אמרו דכל שקיבל הבעל עליו מומין ה"ה אוכלת למשנה ראשונה אף קודם הגעת זמן, ואטו נימא דבכה"ג זוכה הבעל במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה למשנה ראשונה, הרי ודאי דכיון דאינה אלא ארוסה אין הבעל זוכה במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, ולכאו' הדבר ברור דבכה"ג אינו זוכה, שהרי היא ארוסה גמורה, אלא דכיון דקיבל עליו הבעל מומין ליכא למיחש למידי וע"כ בכה"ג אף ארוסה אוכלת בתרומה, ואי"ז ענין לגבי מציאתה ומעשה ידי' וירושתה, - ולפ"ז קשיא טובא דמ"ט אחר הגעת זמן זוכה הבעל במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, הרי כל הא דמהני הגעת זמן לגבי תרומה הוא משום דכבר ליכא למיחש למידי, אך מה טעם יש שיזכה במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, וכ"ז צע"ג.

**ב**

ה] ולישב קו' חמורה זו, נקדים, דהנה בפירש"י לעיל מ"ח ב' כתב דטעמא דרב אסי דמסירת האב מועלת אף לתרומה, הוא משום דס"ל דהא דאינה אוכלת הוא משום שמא תשקה, וכל שמסר האב ליכא למיחש להכי, ומ"ד דמסירת האב ל"מ לתרומה, הוא משום דס"ל דאיכא חשש סימפון, ואף אחר מסירת האב איכא לחשש סימפון, והתוס' שם תמהו ע"ז שהרי בסוגיין אמרו דלמשנה אחרונה כל הא דאינה אוכלת הוא משום חשש סימפון וא"כ מ"ט דרב אסי דאוכלת בתרומה לאחר מסירה, וכתבו דהוא משום דס"ל דכשמסר האב כבר ליכא למיחש לסימפון, עיי"ש.

והרשב"א לקמן בסוגיין כתב בדעת רש"י די"ל דגם למשנה אחרונה איכא לחשש שמא תשקה, דאף דדוכתא מייחד לה, מ"מ כיון שאינה נשואה עדיין אחי' באים אצלה ויש לחוש שמא תשקה, והגמ' הכא חד מתרתי נקט.

ו] והגרע"א בסוגיין הק' לדעת רש"י, דא"כ מ"ט תנן התם דאם הלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל אינה כאשתו ואינה אוכלת בתרומה והיינו משום דל"ה נשואה, ולדעת רש"י דלרב אסי כל הא דארוסה אינה אוכלת הוא משום חשש שמא תשקה, ומה"ט הוא דכשמסר האב אוכלת משום דליכא למיחש לשמא תשקה, א"כ מה לי דכשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל אינה נשואה, הרי מ"מ ליכא למיחש שמא תשקה, וכמו שאמרו בסוגיין דאיכא בינייהו קיבל מסר והלך, ופירש"י דהיינו דאף שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל אוכלת משום דליכא למיחש שמא תשקה.

וכתב לישב דלמשנה ראשונה דבהגעת זמן לא חיישינן שמא תשקה, אף דעדיין היא אצל משפחתה, ה"נ אף שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל לא חיישינן שמא תשקה, אך למשנה אחרונה דס"ל דגם אחר הגעת זמן חיישינן שמא תשקה, ה"נ כשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל חיישינן שמא תשקה, והיינו דלמשנה אחרונה אף בחשש כ"ד חיישינן שמא תשקה, וע"כ חיישינן לה אף אחר הגעת זמן ואף כשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל.

**ג**

ז] אך בתשו' אבנ"מ סימן ט"ז כתב לישב בזה בע"א, ונקדים, דהנה לדעת משנה ראשונה מבו' בגמ' דבכל גוונא דליכא למיחש למידי אוכלת בתרומה, וע"כ הוא דאם קיבל מסר והלך אוכלת בתרומה, ובפשוטו ה"נ הוא לדעת משנה אחרונה דאף דס"ל דגם בהגעת זמן אינה אוכלת, היינו משום דס"ל דגם לאחר הגעת זמן אכתי איכא חשש, אך כל דליכא למיחש למידי מודה משנה אחרונה דאוכלת בתרומה.

ומצינו כן בד' המאירי לעיל במתניתין, ז"ל, אבל בי"ד של אחריהם אמרו אין האשה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה אפי' הגיע זמן ופירשוה בגמרא משום סימפון וכו', מעתה אם קיבל עליו הבעל מומין שאין כאן עוד חשש סימפון אוכלת משהגיע זמן, הא לא הגיע זמן אסורה מחשש השקאה, ונמצאת למד ששתיהן אוסרות בה וכל שיש לחוש לאחת מהם אע"פ שאין לחוש לחברתה אסורה, מעתה כל שלא הגיע זמן אפי' קיבל עליו מומין אסורה מחשש השקאה, הגיע זמן שאין שם חשש השקאה אסורה משום סימפון וכו', הא כל שהגיע זמן וקיבל מומין אוכלת, עכ"ל, וכתב די"א דגם למשנה אחרונה הא דאינה אוכלת אחר הגעת זמן הוא משום חשש שמא תשקה, וכתב דגם לדעתם אם מסר או הלך וגם הגיע זמן אוכלת משום דליכא למיחש שמא תשקה.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בקידושין י"א א' דעיי"ש שכתב דמה שאמרו דאיכא בינייהו קיבל מסר והלך היינו למשנה אחרונה, ואף לדעת משנה אחרונה נחלקו אם הא דאינה אוכלת הוא משום שמא תשקה או משום סימפון, ולהדיא דגם למשנה אחרונה אוכלת היכא דליכא למיחש למידי.

ח] אך האחרונים כתבו בדעת התוס' דפליגי ע"ז, דהנה התוס' בקידושין מ"ה ב' ד"ה ונמצאת זרה כתבו בהא דקטנה שנתקדשה לדעת אבי' ונשאת שלא לדעת אבי' אינה אוכלת בתרומה, אע"ג דלא שייך הכא לא משום סימפון ולא משום שמא ימזגו דכיון דנכנסת לחופה דוכתא מייחד לה ומבדק בדיק לה, אפ"ה לא חילקו חכמים בין ארוסה לארוסה כלומר כיון שאין חופתה חופה גמורה שהאב יכול למחות לא פלוג רבנן בין זו ללא נכנסה לחופה כלל, עכ"ל, והרשב"א שם תמה ע"ז, ז"ל, וקשיא לי דהא חופה דתקינו לה לאו דוקא שתעכב חופתה באכילתה, שהרי במוחל אוכלת היא ואפילו לא נכנסה לחופה וכדאמרי' לעיל בפ"ק דאיכא בינייהו שקבל מסר והלך דבשקיבל עליו הבעל לית בה משום סימפון ובמסר לבעל ליכא משום דעולא, עכ"ל.

ט] ומצינו כן עוד בד' הרשב"א, דהנה הרשב"א ביבמות נ"ז ב' כתב די"מ דפחותה מבת ג' כיון דאין ביאתה ביאה אין חופתה חופה וע"כ אינה אוכלת בתרומה, וכ"ה בפירש"י בקידושין י' ב' ד"ה נשאת לכהן, והרשב"א שם הק' ע"ז, ז"ל, ופירוש זה אינו מחוור בעיני דהא ודאי קנין כספו היא ודבר תורה אוכלת אף על פי שאין לה ביאה ולא אמרו עד שתכנס לחופה משום קנין דחופה אלא משום מזיגת הכוס כלומר שתהא שרוי' בבית הבעל ולא תשקה לאחי' או משום סימפון וכיון שנכנסה לחופה תו ליכא משום דעולא ולא משום סימפון, עכ"ל.

י] והשעה"מ בחופת חתנים ס"ז כתב בדעת התוס' בקידושין דדבריהם קיימי למשנה אחרונה שאמרו דלעולם אינה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה, וכלישנא דמתניתין, ולדידהו כל שאין חופתה חופה וחשיבא כארוסה עדיין אינה אוכלת אף אם ליכא למיחש למידי דלא פלוג רבנן, אך למשנה ראשונה שהתירו אפי' בארוסה בהגעת זמן, ה"נ היא אוכלת בשאר גווני דליכא למיחש, והיינו דלמשנה ראשונה דבכל הגעת זמן ליכא למיחש לא תיקנו חכמים כלל דכל ארוסה לא תאכל, אך למשנה אחרונה דבהגעת זמן אינה אוכלת ובאופן המצוי אינה אוכלת אלא כשנכנסה לחופה, תו לא פלוג רבנן ואף היכא דליכא למיחש למידי אינה אוכלת, וכ"כ הגרע"א בגל' המל"מ בפ"ג מאישות הי"א ובתשו' אבנ"מ סימן ט"ז והבית יעקב לקמן בסוגיין.[[1]](#footnote-2)

יא] והאחרונים למדו לזה מהא דלדעת ר"ת אין היבמה אוכלת בתרומה אף כשנפלה מן הנישואין דליכא למיחש למידי, והתוס' כתבו דהוא גזירה משום דמיחלפא בארוסה, ועד"ז כתב הריטב"א, - אך הרמב"ן כתב, ז"ל, משנה אחרונה לא חילקו בה שאין מאכילין תרומה "אלא בנישואין גמורים", עכ"ל, וכ"כ הרשב"א, ז"ל, אבל למשנה אחרונה אמרו שאינה אוכלת בתרומה לעולם עד שתיכנס לחופה ואפילו נשאת ומת אין היבם מאכיל עד שתיכנס לחופה, עכ"ל, והרי דלמשנה אחרונה לא פלוג רבנן וכל שלא נכנסה לחופה אינה אוכלת אף אם ליכא למיחש למידי.

יב] והאבנ"מ שם כתב דלפ"ז ניחא מש"כ בפירש"י לעיל מ"ח ב' דלרב אסי טעם הא דלמשנה אחרונה אינה אוכלת הוא משום חשש שמא תשקה, וע"כ אחר מסירת הבעל אוכלת, ולא תיקשי דא"כ מ"ט כשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל אינה אוכלת אף דליכא למיחש למידי, דכיון דכשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל אינה נעשית נשואה, לא פלוג רבנן בארוסה ואינה אוכלת, דאין האשה אוכלת בתרומה עד שתיכנס לחופה, ורק היכא דנעשית נשואה במסירת הבעל הוא דמהני הא דליכא למיחש למידי דהיא אוכלת בתרומה, ולמש"נ נמצא דאזיל רש"י לטעמי' בקידושין י' ב' דס"ל דפחותה מבת ג' אין חופתה מאכילתה בתרומה משום דאינה נעשית נשואה ואף דליכא למיחש למידי.

יג] ונתבאר לנו ה' נפ"מ בנידון זה אם למשנה אחרונה ארוסה אוכלת בתרומה היכא דליכא למיחש למידי, חדא, הוא במש"כ המאירי והרשב"א דאם קיבל עליו הבעל מומין והגיע הזמן אוכלת בתרומה אף למשנה אחרונה, ולדעת התוס' בקידושין ודעימייהו לא תאכל בכה"ג בתרומה דלא פלוג רבנן, - ועוד, הוא פלוגתת התוס' והרשב"א בקידושין בנשאת שלא לדעת אבי' אם אוכלת בתרומה, - ועוד, הוא פלוגתת רש"י והרשב"א בקטנה פחותה מבת ג' דאין לה חופה אם אוכלת בתרומה כשנכנסה לחופה. - ועוד, הוא במש"כ הראשונים לדעת ר"ת דיבמה מן הנישואין אינה אוכלת משום דאין מאכילין תרומה אלא בנישואין גמורים, - ועוד, הוא לדעת רש"י בדעת רב אסי דלמשנה אחרונה הא דאינה אוכלת הוא משום חשש שמא תשקה, ומ"מ אינה אוכלת אף כשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל.[[2]](#footnote-3)

ובתשו' אבנ"מ שם בסו"ד כתב דנפ"מ עוד בזה הוא בחופת נדה לדעת הרמב"ם דאינה קונה אם היא אוכלת בתרומה משום דכבר ליכא למיחש למידי, או דכיון דאינה נעשית נשואה לא פלוג רבנן ואינה אוכלת.

**ד**

יד] והנה נתבאר בסימן ד' מה שאמר רבה בנדרים ע"ג ב' דמשנה ראשונה ור"א אמרו דבר אחד, דר"א דאמר דאם הגיע זמן מיפר הבעל נדרי' הוא כמשנה ראשונה דארוסה אוכלת בתרומה בהגעת זמן, והראשונים עמדו בזה שהרי הא דארוסה אוכלת בהגעת זמן הוא משום דמה"ת כל ארוסה אוכלת וכל הא דאינה אוכלת הוא משום חשש סימפון או שמא תשקה ובהגעת זמן ליכא למיחש, ומה ענין זה להפרת נדרים, - ויש שפירשו דהגמ' התם ס"ל דארוסה אינה אוכלת מדאורייתא ורק בהגעת זמן אוכלת דחשיבא כנשואה, וי"א דהגמ' מדמי דבכה"ג דאוכלת בתרומה ולא חיישינן לסימפון אף היא נודרת על דעתו.

ולכאו' למש"כ האחרונים דלמשנה אחרונה כל ארוסה אינה אוכלת בתרומה אף היכא דליכא למיחש למידי דלא פלוג רבנן, י"ל בדעת רבה בנדרים דס"ל דגם למשנה ראשונה הוא כן דכל ארוסה אינה אוכלת בתרומה, ומהא דכשהגיע זמן אוכלת בתרומה בע"כ דבהגעת זמן חשבינן לה כנשואה, וע"כ ה"נ מיפר הבעל נדרי'.

ויש לכוין הדברים בד' הר"ן בנדרים שם, ז"ל, דקס"ד השתא דאי לאו דמשנה ראשונה ס"ל כר"א, אע"ג דאיסור תרומה בארוסה ליתי' אלא מדרבנן דגזור אי משום סימפון אי משום שמא תשקה וכו', אפ"ה אי לאו דבמידי דאורייתא קיימא ברשות בעלה כר"א לתרומה נמי אע"ג דמדרבנן היא לא אוקמוה ברשותי' דחכמים עשו חזוק לדבריהם כשל תורה, עכ"ל.

טו] ומצאתי שכבר כתב כן הבית יעקב לעיל מ"ח ב', ועיי"ש שהוסיף דלפ"ז נמצא דלדעת רבה בנדרים אין פלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה אם אחר הגעת זמן אכתי איכא להחשש וכמו שאמרו בסוגיין, אלא פלוגתייהו היא אם אחר הגעת זמן חשיבא כנשואה, והיינו דלכו"ע אחר הגעת זמן ליכא להחשש, ואך דמ"מ לא פלוג רבנן, וע"כ הוא דלמשנה ראשונה דבהגעת זמן חשיבא כנשואה ה"ה אוכלת בתרומה, אך למשנה אחרונה דבהגעת זמן לא חשיבא כנשואה, הרי דאף דכבר ליכא להחשש מ"מ אינה אוכלת דלא פלוג רבנן, - והוא מבו' כן להדיא בנדרים שם, שהרי אמר רבה דר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד, והרי דלמשנה אחרונה אינו מיפר נדרי', והרי להדיא דטעמא דמשנה אחרונה אינו משום דאף אחר הגעת זמן איכא להחשש, אלא הוא משום דס"ל דלא חשיבא כנשואה ולא פלוג רבנן בארוסה, וע"כ ה"נ אינו מיפר נדרי'.

ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז למשה"ק התוס' לעיל שם ע"ד רש"י שפירש דלרב אסי טעם הא דאין ארוסה אוכלת בתרומה הוא משום שמא תשקה, דהוא דלא כמו שאמרו בסוגיין דטעמא דמשנה אחרונה הוא משום סימפון, ועמש"כ הרשב"א בסוגיין ונתבאר לעיל סק"ה, ולהנ"ל הוא מתישב היטב, דהרי כל מה שאמרו הכא דטעמא דמשנה אחרונה הוא משום סימפון הוא כדעת אביי בנדרים שם דפליג על רבה וס"ל דטעמא דמשנה ראשונה הוא משום דלאחר הגעת זמן ליכא למיחש, ולפ"ז טעמא דמשנה אחרונה הוא משום דגם לאחר הגעת זמן איכא חשש סימפון, - אך בדעת רב אסי י"ל דס"ל כרבה בנדרים דאף דליכא להחשש אלא קודם הגעת זמן, מ"מ כל הא דלמשנה ראשונה אוכלת לאחר הגעת זמן הוא משום דחשיבא כנשואה, אך אלמלי כן לא היתה אוכלת דלא פלוג רבנן בארוסה, ולפ"ז הרי דהא דלמשנה אחרונה אינה אוכלת בהגעת זמן אי"ז משום דאף אחר הגעת זמן איכא למיחש, אלא הוא משום דס"ל דבהגעת זמן לא חשיבא כנשואה וע"כ אינה אוכלת משום דלא פלוג רבנן בארוסה, וע"כ שפיר י"ל דהא דאין ארוסה אוכלת הוא משום שמא תשקה, ואפ"ה אינה אוכלת אף לאחר הגעת זמן.

טז] ויש להוסיף, דמה שאמרו בסוגיין דכל שקיבל עליו את המומין אוכלת בתרומה, הוא רק לפ"מ דס"ל לסוגיין כאביי בנדרים דכל דליכא למיחש למידי אכלה, ומה"ט הוא דאוכלת בהגעת זמן, וע"כ ה"נ היא אוכלת כשקיבל את המומין, אך לדעת רבה בנדרים דלא פלוג רבנן בארוסה וכל הא דבהגעת זמן אוכלת הוא משום דחשיבא כנשואה, הרי ודאי דכל שלא הגיע זמן אינה אוכלת אף אם קיבל, כ"ה דפשיטא דאף אם קיבל אין הבעל מיפר נדרי'.

יז] ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א דאם לדעת רב אסי הא דאינה אוכלת הוא משום שמא תשקה, א"כ מ"ט אינה אוכלת אף כשהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל, הרי בסוגיין אמרו דבכה"ג היא אוכלת למ"ד דהא דאינה אוכלת הוא משום שמא תשקה, אך להנ"ל הוא מתישב היטב, דכל מה שאמרו בסוגיין דבכה"ג היא אוכלת הוא לפ"מ דס"ל דכל דליכא למיחש למידי אכלה, וע"כ הוא דאם קיבל מסר והלך דליכא למיחש אכלה, אך לדעת רב אסי הרי אינה אוכלת משום שמא תשקה אף לאחר הגעת זמן, ואף דבכה"ג ליכא למיחש שמא תשקה, והיינו משום דלא פלוג רבנן בארוסה, וכיון דלמשנה אחרונה לא חשיבא כנשואה בהגעת זמן אינה אוכלת, וע"כ ה"נ אינה אוכלת אף לאחר שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל, כיון דעדיין אינה נשואה, ואף דבכה"ג ליכא למיחש שמא תשקה.

**ה**

יח] ולפ"ז זכינו בעזה"י לישב היטב לד' התורי"ד, דהנה בד' התורי"ד שם מבו' להדיא דלמשנה ראשונה הבעל מיפר נדרי' בהגעת זמן, וכמש"כ שם, ז"ל, ואפי' רבנן לא פליגי אלא בנדרים דאע"ג דחייב במזונותי' אינו יכול להפר עד שתיכנס לרשותו "דומיא דתרומה דלא אכלה עד שתיכנס לחופה", עכ"ל, ולהדיא דכל הא דלרבנן אינו מיפר נדרי' הוא כמשנה אחרונה דאינה אוכלת בתרומה, וזהו גם מש"כ דהא דתני לעולם וכו' הוא גם הא דאינו מיפר נדרי', ובגמ' שם אמרו דהוא דלא כמשנה ראשונה, וכ"ה מבו' גם מעיקר מש"כ שם ללמוד מפלוגתא דר"א ורבנן בנדרים דאף למשנה אחרונה חייב הבעל במזונות, וזה דלא כמו שאמר אביי בנדרים דאף למשנה ראשונה ה"מ בתרומה דרבנן אבל בהפרת נדרים דאורייתא לא, אלא הוא כדעת רבה בנדרים דס"ל דלמשנה ראשונה דאוכלת בתרומה אף מיפר הבעל נדרי', אך בדעת ר"א פירש התורי"ד שלא כדעת רבה, אלא אף דאינה אוכלת בתרומה, מ"מ מיפר נדרי', וזה כדמסקינן בנדרים שם דהוא משום דנודרת על דעתו.

ולמש"נ מד' הבית יעקב נמצא דלפ"ד התורי"ד שם טעם הא דלמשנה ראשונה אוכלת בתרומה בהגעת זמן, לא סגי במה דבהגעת זמן ליכא למיחש למידי, אלא הוא רק משום דבהגעת זמן חשיבא כנשואה, אך אלמלי כן ל"ה אוכלת בתרומה דלא פלוג רבנן בארוסה, ומה"ט הוא דלמשנה ראשונה מיפר נדרי', משום דחשבינן לה כנשואה.

יט] ולפ"ז מתפרש היטב מש"כ התורי"ד דלמשנה ראשונה זוכה הבעל במעשה ידי' ובמציאתה ובירושתה בק"ו מהא דאוכלת בתרומה, ולמשנה אחרונה אינו זוכה במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, אשר קשיא ממה שאמרו בסוגיין דטעם הפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה הוא אם איכא חשש סימפון, וגם צ"ב במש"כ דהוא ק"ו מהא דאוכלת בתרומה, שהרי הא דאוכלת בתרומה הוא משום דליכא למיחש למידי ומה ענין זה למעשה ידי' ומציאתה וירושתה.

ולמש"נ הוא מתישב היטב דלסוגיין דס"ל כדעת אביי, הרי הא דלמשנה ראשונה אוכלת בתרומה בהגעת זמן הוא משום דליכא למיחש למידי ולא משום דחשיבא כנשואה, וע"כ אינו מיפר נדרי', והא דלמשנה אחרונה אינה אוכלת הוא משום חשש סימפון, - אך התורי"ד התם דאזיל כדעת רבה, הרי כל הא דלמשנה ראשונה אוכלת בהגעת זמן ולא אמרינן דלא פלוג רבנן בנשואה, הוא משום דחשבינן לה כנשואה, ושפיר כתב התורי"ד דכיון דחשיבא כנשואה לענין תרומה כ"ש לענין שאר מילי, - וע"כ תלי בפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה גם דין מעשה ידי' ומציאתה וירושתה, שהרי לדעת רבה בנדרים פלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה אינה אם איכא להחשש אחר הגעת זמן, אלא לכו"ע ליכא להחשש, ואך דהרי לא פלוג רבנן בארוסה, ובזה הוא דפליגי אם בהגעת זמן חשיבא כנשואה או דלא חשיבא כנשואה, וזהו שאמרו שם דדין הפרת נדרים תליא בפלוגתייהו, וע"כ תליא בפלוגתייהו גם דין מעשה ידי' ומציאתה וירושתה.

כ] אך אכתי צ"ב דמנ"ל להתורי"ד לפרש להסוגיא שם כדעת רבה בנדרים דפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה הוא אם חשבינן לה כנשואה בהגעת זמן, ולא פירשה כדעת אביי בנדרים וכמו שאמרו בסוגיין דפלוגתייהו הוא אם איכא להחשש לאחר הגעת זמן, ובד' התורי"ד נראה דפשיט"ל דכן ס"ל להגמ' שם, ולא הוצרך לפרש כלל לזה.

ואמנם הדברים מתפרשים להדיא בד' התורי"ד שם דזה נלמד ממה שאמרו שם דהא דתנן דלעולם היא ברשות האב עד שתיכנס לרשות הוא לאפוקי ממשנה ראשונה, ומבו' להדיא מזה דלמשנה ראשונה לאחר הגעת זמן היא ברשות הבעל ולמשנה ראשונה אף לאחר הגעת זמן היא ברשות האב, דלפ"מ שאמרו בסוגיין הרי לא פליגי כלל משנה ראשונה ומשנה אחרונה אם היא ברשות האב לאחר הגעת זמן, דלכו"ע היא ברשות האב, וטעמא דמשנה ראשונה דאוכלת בתרומה הוא משום דליכא למיחש למידי, וא"כ מהו שאמרו דהא דתנן דלעולם היא ברשות האב עד שתיכנס לרשות הבעל הוא דלא כמשנה ראשונה, וממה שאמרו שם דהא דתני לעולם הוא לאפוקי ממשנה ראשונה מבו' להדיא דלמשנה ראשונה לאחר הגעת זמן היא ברשות הבעל לכל דבר וזכאי הבעל במציאתה ובמעשה ידי' ובירושתה, ולמשנה אחרונה עדיין היא ברשות האב ואינו זוכה במציאתה ובמעשה ידי' ובהפרת נדרי' ובירושתה,[[3]](#footnote-4) - וכמדומה שהדברים מכוונים בס"ד לאמיתה של תורה.

כא] ויש להוסיף, דהנה נתבאר לעיל מד' התורי"ד דסוגיית הגמ' בריש מכילתין דבאונס לא אכלה הוא כמשנה אחרונה, דלמשנה ראשונה שהיא כאשתו לכל דבר לא תלי כלל בעיכוב הבעל, כ"ה דירושתה לא תליא בעיכוב הבעל, וקשיא טובא מהא דפשיט התם רב אחאי מהא דתנן הכא דהגיע זמן ולא נשאו, ולפ"ד הרי"ד הרי למשנה ראשונה לא מיבע"ל כלל והיכי מדייק מהא דתני הגיע זמן ולא נשאו דהוא כמשנה ראשונה, וכדתנן דאוכלות משלו ואוכלות בתרומה, ושמא יש לדחוק דהא דמדייק הוא משום דבסיפא תנן בי"ד של אחריהם אמרו אין האשה אוכלת בתרומה עד שתיכנס לחופה, ומשמע דלענין מזונות קיימינן בהא דהגיע זמן ולא נשאו אוכלות משלו.

ולמש"נ יש מקום לישב, די"ל דרב אחאי דפשיט הכי ס"ל כסוגיין דאף למשנה ראשונה לא חשיבא כנשואה בהגעת זמן והא דאוכלת בתרומה הוא משום דליכא למיחש למידי, ולא אמרינן דלא פלוג רבנן בארוסה, ולפ"ז לא תלי דין מזונות בפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה, ואף למשנה ראשונה הא דיש לה מזונות בהגעת זמן הוא משום עיכוב הבעל, - ואה"נ דלפום סוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב' דלמשנה ראשונה חשיבא כנשואה בהגעת זמן, אין לדייק מהא דתנן הכא דהגיע זמן ולא נשאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה.

אך אי"ז מתישב היטב, שהרי התורי"ד לעיל שם כתב דהכי אזלא סוגיא דשמעתתא קמייתא דמכילתין, ונראה להדיא דמפרש לסוגיית הגמ' בריש מכילתין דהיא רק למשנה אחרונה, ולפ"ז תיקשי דהיכי מדייקינן התם מהא דתנן הגיע זמן ולא נשאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה דהוא כמשנה ראשונה, וצ"ע.

1. ובדעת הרשב"א שהק' כן, פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בקידושין י"א א' דהא דאיכא בינייהו קיבל מסר והלך הוא למשנה אחרונה, והרי דאף למשנה אחרונה אוכלת היכא דליכא למיחש למידי. [↑](#footnote-ref-2)
2. האבנ"מ שם בסו"ד עמד בסתירת ד' הרשב"א בזה דבסוגיין כתב דיבמה שנפלה מן הנישואין אינה אוכלת אף דליכא למיחש למידי משום דאין הארוסה אוכלת עד שתיכנס לחופה, וזה שלא כדבריו בקידושין וביבמות, וכתב לישב, ז"ל, ודהרשב"א מודה דלמשנה אחרונה כל ארוסה לא תאכל עד שתכנס לחופה ואפי' במקום דליכא סימפון ולא שמא תשקה כמו יבמה מן הנשואין אלא דהרשב"א לטעמי' אזיל שכתב בחי' ליבמות וכו' ולא אמרו עד שתיכנס לחופה משום קנין דחופה אלא משום מזיגת הכוס כלומר שלא תהא שרוי' בבית אבי' או משום סימפון וכיון שנכנסה לחופה תו ליכא משום דעולא ולא משום סימפון וכו', נמצא דס"ל להרשב"א דהא דאמרו במשנה אחרונה עד שתכנס לחופה לאו חופה דקונה קאמר אלא חופת כל דהו ואפי' אינה קונה וכו', אבל קודם החופה אפי' לא שייכי הני טעמי דעולא ודסימפון כיון שלא נכנסה לחופה לא תאכל לפי שלא חלקנו בין ארוסה לארוסה ומש"ה היבמה לא תאכל אפי' נפלה מן הנשואין דליכא גזירה משום לא פלוג וכו', להכי קשיא לי' לרשב"א בחי' לקדושין במ"ש תוס' גבי שמא יבא אבי' וימחה שלא חלקו בין ארוסה לארוסה לרב אסי מהא דאמרינן א"ב קיבל מסר והלך דש"מ דארוסה גופה אכלה היכא דליכא למיגזר מידי, ונהי דלמשנה אחרונה לא חילקו היינו כל זמן שלא נכנסה לחופה אבל כל שנכנסה לחופה וליכא למיגזר הרי זו אוכלת דלא בעינן חופה דקונה אלא חופה כל דהו והכא כבר הי' חופה ואפי' יבא אבי' וימחה נהי דלא קנה למפרע מ"מ חופה מיהת הוי והרשב"א לטעמי' דל"ב חופה דקונה, עכ"ל, ולא נתפרש לן היאך הוא מתישב עם מש"כ הרשב"א בקידושין י"א א' דמה שאמרו דאיכא בינייהו קיבל מסר והלך הוא למשנה אחרונה, והרי דגם למשנה אחרונה אוכלת היכא דליכא למיחש למידי אף אם לא נכנסה לחופה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת ש"ר צ"ע דמהו שאמרו דהא דתנן לעולם היא ברשות האב לאפוקי ממשנה ראשונה, הרי לא פליגי משנה ראשונה ומשנה אחרונה אם היא ברשות האב לאחר הגעת זמן, - וצ"ל דהא דתנן דלעולם היא ברשות האב היינו דגם לענין תרומה היא ברשות האב, והיינו דגדר מה שאמרו דאין ארוסה אוכלת בתרומה היינו דלא חזינן לה ברשות הבעל לענין תרומה ועדיין היא ברשות הבעל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)