ג- שבות דשבות במקום הפסד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי א

בס"ד

**שבות דשבות במקום הפסד**

**א' - פלוגתת הרמב"ם והרמב"ן בדין שבות דשבות במקום הפסד**

**א. במשנה קכא.,** נכרי שבא לכבות, אין אומרים לו כבה ואל תכבה - מפני שאין שביתתו עליהן.

מדברי **התוס' [ד"ה אין אומרים]** מתבאר שאסור לומר לגוי לעשות מלאכה דרבנן בשבת, וביאר **המהר"ם**, שהוכחתם לזה היא ממה שאסור לומר לגוי לכבות אע"פ שכיבוי הוא מלאכה שאי"צ לגופה, ולר"ש דקיי"ל כוותיה היא רק מדרבנן.

ובפשטות עולה מדבריהם ששבות דשבות אסורה גם במקום הפסד, דהלא במשנה יש הפסד מהדליקה, ומ"מ אסור לומר לגוי לכבותה.

ומעי"ז איתא ב**רמב"ן לעיל קל:** **הו"ד בר"ן [נו. מדה"ר]** וז"ל, אבל הרמב"ן ז"ל סובר דבכה"ג נמי לא שרי אלא במילה בלבד לפי שניתנה שבת לידחות אצלה, אבל בשאר מצות אין דוחין שבות כלל, **כדאשכחן דלא דחינן שבות דשבות במקום פסידא, וזו היא ששנינו נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה ואף על גב דהוי שבות דמלאכה שאינה צריכה לגופה:**

אולם **הרמב"ם [פ"ו משבת ה"ט]** כתב, דבר שאינו מלאכה ואין אסור לעשותו בשבת אלא משום שבות מותר לישראל לומר לגוי לעשותו בשבת, והוא שיהיה שם מקצת חולי **או יהיה צריך לדבר צורך הרבה** או מפני מצוה. וודאי שהפסד מרובה הוא בכלל צורך הרבה, ומתירו הרמב"ם.

**קושיא על הרמב"ם מדינא דמתניתין והתירוץ ע"ז**

**ב.** **ויש לתמוה,** דהיאך יבאר הרמב"ם את משנתינו שאוסרת לומר לגוי לכבות, והא הוי שבות דשבות במקום הפסד.

ויש לתרץ עפי"ד ה**שלטי גיבורים [אות ד],** שהרמב"ם מעמיד את המשנה כר"י דמלאכה שאין צריכה לגופה חייב, וממילא הוי אמירה לגוי במקום איסור תורה, וה"ז אסור גם במקום הפסד.

**קושיא עצומה בדעת השולחן ערוך**

**ג. אולם מעתה צריך עיון גדול** בדברי **השולחן ערוך**, **דמחד** פסק ב**שז' ס"ה** כהרמב"ם דשבות דשבות במקום צורך הרבה מותר, **ומאידך,** דעתו בכמה מקומות דמלאכה שאי"צ לגופה פטור עליה, ומ"מ פסק ב**שכד' סכ"ה** שאסור לומר לגוי לכבות דליקה.

**ועמד על קושיא זו רבינו המשנה ברורה בשלד ס"ק סח'**, וכתב, אבל אסור לומר לא"י לכבות לכו"ע דכיון שאדם בהול על ממונו חיישינן דאי שרית ליה אתי לכבויי הוא בעצמו, וב**שעה"צ [סקנ"ז]** פירש שיחתו וכתב, היינו, אפילו למאן דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה דרבנן, וקיימא לן לעיל בסימן ש"ז סעיף ה דשבות דרבנן מותר על ידי אינו יהודי במקום הפסד גדול. ועיין שם במגן אברהם בשם הר"ן טעם אחר דיש להחמיר בזה:

**והיינו** שדליקה חמירא מסתם שבות דשבות כי מתוך הבהילות יש חשש גדול שאם יאמר לגוי לכבות יבא לכבות בעצמו,

ושורש סברא זו מבואר ב**ר"ן שמביא השעה"צ**, וכדלהלן.

**ב' - היתר שבות עצמה במקום הפסד והתמיהה על משנתינו**

**ד.** **בכתובות ס.** איתא, תניא נחום איש גליא אומר צנור שעלו בו קשקשין ממעכן ברגלו בצנעא בשבת ואינו חושש מ"ט **מתקן כלאחר יד הוא ובמקום פסידא לא גזרו ביה רבנן**, אמר רב יוסף הלכה כנחום איש גליא. וכן פסק **הרי"ף [שבת סא. מדה"ר].**

ולכאורה עולה משם כלל דאיסור דרבנן שרי במקום פסידא, כי התחשבו חכמים בהפסד ממון והתירו שבות בגללו.

**ומעתה תמהו הראשונים,** למה במשנה דידן אסור לומר לגוי לכבות, והלא אפילו שבות אחת שריא במקום פסידא, וא"כ ראוי להתיר אמירה לגוי שהיא שבות, **וביותר,** דאליבא דר"ש ראוי היה להתיר אפילו לישראל לכבות, דהא הו"ל דרבנן במקום פסידא.

## ועמד בזה **הר"ן ע"ד הרי"ף שם** וז"ל, ובמקום פסידא לא גזור רבנן. וא"ת א"כ למה אסרו לכבות דליקה בשבת והא מלאכה שאינה צריכה לגופה היא שלא לפחמים הוא צריך אלא להצלת ביתו ולא מיתסר אלא מדרבנן דודאי כבוי דליקה מיתסר אפילו לר"ש דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה. ואפי' על ידי נכרי נמי דתנן בפ' כל כתבי (דף קכא א) נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ומוקמינן לה כר"ש.

## **י"ל שאני כבוי דכיון דאם היה צריך לגופו היה אסור מן התורה ואין הכל בקיאין לחלוק בין מלאכה הצריכה לגופה לשאינה צריכה מש"ה אסרי רבנן אפי' במקום פסידא, ואפילו ע"י נכרי נמי אסרו לפי שמתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית ליה ע"י נכרי אתי לכבויי איהו גופי'. אי נמי שאני הכי שהוא שבות כלאחר יד שממעכין ברגליו וקיל טפי משבות דשבת הנעשה כדרכו אפילו על ידי נכרי:**

**והיינו דעל הקושיא** שיכבה הישראל עצמו **תירץ בשני אופנים,** **הא',** דמלאכה שאי"צ לגופה דמיא לדאורייתא והחמירו בה, **והב',** הקילו בפסידא רק בשינוי, אבל עשייה כדרך אסורה אפילו בדרבנן.

**ועל הקושיא השניה שתותר אמירה לגוי,** התירוץ השני וודאי מתרץ, דסוף סוף אי"ז בשינוי, אולם התירוץ הראשון אינו מתרץ, ולכן הוסיף הר"ן דבדליקה בהול על ממונו וחיישינן שאם נתיר לו יבא לכבות בעצמו.

**ביאור דברי השעה"צ מתוך דברי הר"ן, וחדושו העצום של הגרש"ז עפי"ז**

**ה. מעתה, לתירוץ הראשון של הר"ן מתורצת גם הסתירה בשולחן ערוך,** כיון שבדליקה החמירו שמא יכבה בעצמו וחמירא מסתם שבות דשבות, וכדברי המשנ"ב, **ומש"כ השעה"צ שיש טעם נוסף בר"ן היינו התירוץ השני,** שמשמעות דבריו היא שאין שום היתר במקום שעושה כדרכו, **ולדבריו מחמרינן בכל שבות דשבות במקום הפסד.**

**ועיין בשמירת שבת כהלכתה פרק ל' הערה נו', שחידש הגרש"ז חידוש נפלא עפי"ד השעה"צ,** וז"ל, דמכיון דהטעם הוא משום דאדם בהול על ממוונו **מסתבר דיהודי אחר שאינו בעל הממון** שפיר רשאי לומר לנכרי לכבות.

**הכרעת המג"א להקל בהפסד מרובה ופלוגתת הא"ר בזה**

**ו.** והנה **המג"א [ש"ז סק"ז]** דן האם שבות דשבות במקום הפסד שריא, ומסיק להקל במקום הפסד גדול ע"פ הרמב"ם, בצירוף התירוץ הראשון של הר"ן שאפילו חד שבות שרינן בסתם שבות שאינה משאצל"ג.

## **וז"ל,** דע שאין מדמין דבר לדבר בענייני השבותים ואין לך בם להתיר אלא מה שאמרו חכמים, דלגבי מילה לא התירו שבות כמ"ש סי' של"א ס"ו, וגבי לוקח בית בא"י מותר כמ"ש סי' ש"י סי"ד עכ"ד המ"מ פ"ו. ומשמע מדבריו שהיה גורס בהרמב"ם מקצת חולי או מצטער (פי' קצת צער) [מ"מ] וכ"כ הטור בשמו, ול"ג או יהיה צורך הרבה, אבל מדברי הראב"ד משמע דגרס ליה שכתב וז"ל א"א אם היה מקצת חולה הוא בעצמו עושה וכו' וכן אמרו במקום הפסד כגון צנור כמ"ש סי' של"ו ס"ט עכ"ל ובהגמ"ר פ' ב"ט כתב דגבי צנור שרי משום שלא יבא לתקן בידים אבל שאר שבותים אסור כמ"ש סי' של"ד סכ"ו ובריב"ש סימן שפ"ז כתב דאפי' לומר לעכו"ם לעשות שבות אסור אפי' במקום פסיד', דהא כיבוי נמי הוא מלאכ' שא"צ לגופה וגם עכו"ם שהביא דורון אסור אף על פי שלא עשה אלא איסור דרבנן וכו' ע"ש כמ"ש סי' שכ"ה.

## **והר"ן פ' חבית כתב ג"כ לחד שינויא דשבות כדרכו אסור אפי' ע"י עכו"ם במקום פסידא, ולחד תירוצא כתב דשאני כיבוי כיון דאם צריך לגופו היה חייב מה"ת ואין הכל בקיאים בזה לפיכך אסור אפי' ע"י עכו"ם,** ובסי' של"ד ס"ב כתב די"א דאפי' שבות דשבות אסור כמ"ש הרשב"א בתשו' סי' תשפ"ד וסי' תשכ"ב. לכן נ"ל דבמקום הפסד גדול יש להתיר שבות ע"י עכו"ם אפי' כדרכו, ושבות ע"י ישראל שלא כדרכו אבל בלא"ה אין להקל כלל עסי"ט:

**והאליה רבה [שז' סקי"ד]** פליג על הכרעת המג"א, ודעתו דאין להתיר כלל, וז"ל, ומג"א [שם] מיקל בהפסד גדול שבות דשבות. ואין דבריו מוכרחים, כי סמיך על חד שינוי דר"ן פ' חביות [סא ע"א ד"ה ובמקום] נגד גדולים הרבה שהזכיר האוסרים. **ועוד הא בר"ן גופיה סוף פרק ר"א דמילה [נו ע"א ד"ה ונמצא] משמע שלא ס"ל כהך שינוי[[1]](#footnote-1),** וכ"מ בסעיף י"ט, וכ"מ בפסקי רקנט"י סי' צ"ח:

**ז. המשנה ברורה [שז' ס"ק כב'] מביא את המחלוקת וכתב,,** צורך הרבה - עיין במ"א שמסיק דדוקא במקום הפסד גדול אבל בלא"ה אין להקל כלל, ובא"ר מפקפק אפילו באופן זה. ועיין בסי"ט לענין סחורה הנפסדת ע"י גשמים:

ומדבריו של **השעה"צ [שלד' סקנ"ז]** שהובאו לעיל, מוכח שהכריע להקל בהפסד מרובה.

**נקודה למחשבה:**

המשנה ברורה בהקדמתו לחלק ג' [ובשטז' ס"ק נז'] פוסק שמותר לומר לגוי לצוד תרנגול לביבר גדול משום שזה שבות דשבות במקום הפסד, **וצ"ע** דהא בכל מקום כתב דמקלינן רק בהפסד גדול וכאן לא הדגיש שמותר רק בהפסד גדול.

1. **וכוונתו**, **דהר"ן [נו.]** מביא את הרמב"ן שלמד ממשנתינו שאין להתיר שבות דשבות במקום פסידא, ומזה מוכח דס"ל שאין חומרא בדליקה משום שבהול על ממונו, וממילא כדי לתרץ למה לא התירו לומר לגוי, ע"כ צ"ל כתירוץ השני דרק עשייה בשינוי התירו משום פסידא. **ומן הנראה שהמג"א** למד שהגם שהר"ן מביא את הרמב"ן, לא בהכרח שמודה לו. [↑](#footnote-ref-1)