קונטרס לשמה בקדשים
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**א. ביאור נידון הגמ' האם סתמה לשמה**

בגמ' ב: רמי רבא מזבחים דסתמא לשמן קאי לגט דסתמא לאו לשמה קאי, ומשני סתם זבחים לשמן עומדין סתם אשה לאו לגירושין עומדת. והטעם דסתם זבחים לשמן עומדים לפי שכבר נקבע בשעת ההקדש שקרבן זה יהיה עולה או חטאת, וקביעה זו גורמת שכל עבודות של קרבן זה יהיו לשם כך, משא"כ בגט אין סיבה מוקדמת לומר שהגט מיוחד לאשה זו. ולפי הס"ד מה שקבע שהקרבן יהיה לעולה או לחטאת אינו משפיע על הלשמה בעבודות, ומכל מקום נקטה הגמ' בס"ד דסתמא כשר, אלא דקשה על זה מגט. וצ"ע איך מהני סתמא הא בעינן לשמה דוקא. וביאר החזון איש קמא סי' מ"ב סק"א דכיון שלשם קדשים קעביד, אע"ג שאינו חושב ביחוד לשם הקרבן שהוא, מכל מקום הרי בכלל מחשבתו גם אותו הקרבן. וכן בגט אשה אם כותב לכל מי שירצה לגרש שפיר מקרי לשמה, כיון שהוא לשם גירושין והרי אשה זו בכלל. אבל אם חשב לשם קרבן יחידי ואיננו אותו הקרבן שחשב עליו שפיר מקרי שלא לשמה, וכן בגט אם חשב לגירושין מיוחדת של פלוני אין אחר יכול לגרש בו.

ומטעם זה כאשר שמע קול סופרים מקרין לא מהני אפילו אם סתמא לשמה, כלומר אפילו אם אין צריך לייחד לשם אשה פלונית, שהרי הכא כתב להתלמד ולא לשם כריתות, ואין זה מיוחד לשם אשה כלל, משא"כ כאשר חשב לכל הנשים שבעולם ואשה זו בכלל הרי זה נכתב גם לשם אשה זו. ולפי"ז הא דסתמא כשר בקדשים הוא באופן ששחט לשם קדשים ולא חשב איזה קדשים, אך אם שחט לשם חולין הרי זה גרע מחטאת לשם עולה, שהרי לא חשב לשם קדשים כלל. ונראה פשוט דהוא הדין בחשב סתם שלא לשמן להס"ד פסול, דגרע ממחשבה כוללת.

ולפי"ז כתב החזון איש שבשאר דברים שבעינן לשמה פשיטא דסתמא לא מהני, שהרי ודאי צריך לחשוב לשמה, אלא שאם חשב מחשבה כוללת סגי ואין צריך לייחד לשם דבר פרטי, אך בלא לחשוב להדיא לכה"פ מחשבה כוללת לא מהני. וצ"ע דאם כן מדוע במילה מהני ע"י גוי משום דסתמא לשמה, הא להס"ד דלא אמרינן סתם זבחים לשמן קיימי ומהני משום שחשב מחשבה כוללת, אין שייך לומר כן במילה. ואפשר דבמילה אף להס"ד אמרינן סתמא לשמה, לפי שבקדשים כל הסיבה שסתמן לשמה הוא משום שהקרבן כבר נקבע לעולה או חטאת, ולהס"ד ליתא לסברא זו, אך במילה סתמא לשמה משום שאין עושים פעולה כזו רק לשם מצוה, והמעשה עצמו קובע את הפעולה שסתמא לשמה, וזה שייך גם לפי הס"ד.

ובמנחת ברוך סי' ג' ענף ב' ביאר את הסוגיא באופן אחר, דבמסקנא מוכח שסתמא לשמה אין הכונה דהוי אומדנא שחושב לשמה, דהא יש אופנים שלא שייך לומר כן ומכל מקום כשר, וכדלהלן אות ב'. ועל כרחיך דהתורה לא חייבה שיחשוב לשמה אלא פסלה באופן שחשב שלא לשמה, [ולא מצד שהקרבן קובע את עצמו שעבודותיו לשמה, כמו שיתבאר להלן, אלא דהתורה לא חייבה כלל שיחשוב לשמה רק פסלה את החושב שלא לשמה]. ועל זה סובב כל הסוגיא, דבתחילה מקשה מדוע בזבחים אמרינן שהתורה לא חייבה שיחשוב לשמה רק פסלה את החושב שלא לשמה, ובגט התורה חייבה שיחשוב לשמה. ומשני, דכיון שסתם זבחים לשמן קיימי לכן מסתבר לבאר את הילפותא של לשמה שאין זה חיוב אלא פסול בחושב שלא לשמה.

ודבריו צ"ע דלפי"ז מדוע הכותב להתלמד גרע דלא הוי לשם כריתות כלל, הא מכל מקום לא חשב שלא לשמה, ואין חיוב לחשוב לשמה, ומנ"ל לחדש פסול חדש בגט שנכתב שלא לשם כריתות.

**ב. תירוץ הגמ' סתם זבחים לשמן קיימי**

בפשטות תירוץ הגמ' דבקדשים איכא אומדנא שעושה את העבודות לשמן, ורק באופן שחשב להדיא שלא לשמה איכא חיסרון בלשמה. אך הוכיחו האחרונים כמה ראיות שלא כן. א, השוחט חטאת לשם חולין כשר, אע"פ שאין כאן מחשבת לשמה כלל. ב, השוחט חטאת לשם בעלים אחרים ואינו מחוייב כפרה כמותו כשר, אע"פ שלא חישב לשם בעליו. ג, קיי"ל דעקירה בטעות לא הוי עקירה, אע"פ שברור לנו שלא חישב לשמה כלל. ולכן הסכימו האחרונים שסתמן לשמן קיימי אין זה משום אומדנא אלא שהעבודות עצמן נקבעות לשמן מחמת שם הקרבן, דלאחר שהקרבן נקבע כעולה או כשלמים הרי העבודות נעשות לשמן ממילא, ואין צריך מחשבה להדיא.

ולפיכך צ"ע טובא מש"כ רש"י בחולין יב: לבאר ספק הגמ' האם קטן יש לו מחשבה דאיירי בשחיטת קדשים דבעינן לשמה, והספק הוא האם קטן יכול לכוין לשמה. ולמסקנת הגמ' הא אין צריך מחשבה חיובית כלל, וקטן לא גרע מחושב לשם חולין דכשר.

ולגבי מילה אין סיבה מוקדמת לומר שהמילה נעשית ממילא לשמה כמו בקדשים, אלא נראה דבמילה הא דאמרינן סתמא לשמה הוא משום אומדנא שמסתמא עושה לשמו, או משום שהמעשה עצמו מוכיח שעושה לשמו. ולפי"ז פשוט שאם ימול שלא לשם מצוה אפילו לא יחשוב לדבר אחר המילה פסולה, דהא בעינן מחשבה חיובית לשמה, ואין זה דומה לקדשים.

**ג, חקירת האחרונים האם הוי מחשבה הפוסלת**

והשתא חקרו האחרונים מה נתחדש בפסול שלא לשמה, האם נתחדש דאע"פ שהעבודות נעשות בסתמא לשמן מחמת שם הקרבן מכל מקום אם חשב להדיא שלא לשמה יכול לעקור את הסתמא לשמה. ולפי"ז סיבת הפסול הוא משום שהקרבן נעשה שלא לשמה, ודין לשמה מעכב בחטאת ופסח, או בשאר קדשים לענין ריצוי. או שמא אי אפשר לעולם לעקור את הלשמה, אלא התורה חידשה פסול חדש של מחשבת שלא לשמה, וכמו שפיגול פוסל מצד המחשבה עצמה אע"פ שלא עקר כלום כך מחשבת שלא לשמה פוסלת אע"פ שהקרבן נעשה לשמו. [בפשטות אין זה פסול בעבודה אלא בגוף הקרבן, וכמו בפיגול שהקרבן נפסל].

והא דחטאת לשם חולין או לשם מי שאינו מחוייב כפרה כמותו כשרה, לצד ראשון הוא משום שאין בכח מחשבה כזו לעקור את הלשמה, וכיון שנשאר הלשמה ממילא הקרבן כשר, ולצד שני משום שאין בכח מחשבה כזו ליצור פסול בקרבן, וכמו שבפיגול אם חשב לאכול דבר שאין דרכו לאכול הקרבן כשר.

ויש בזה ב' נפק"מ לדינא, חדא בקיבל שלא לשמה ונשאר דם הנפש האם יכול לחזור ולקבל לשמה, דאם כל מה שנתחדש זה רק שעוקר את הלשמה יכול לחזור ולקבל לשמה, ואם נתחדש מחשבה הפוסלת הרי כבר נפסל הקרבן. [נפק"מ זו קיימת לגבי קבלה, אך לגבי זריקה אפשר דאפילו אם הוי חיסרון בלשמה אי אפשר לזרוק שוב לשמה, דכבר נעשה הכל שיריים, עי' שיעורי הגרי"ד שדן בזה]. ועוד נפק"מ האם צריך עיבור צורה, דקיי"ל כל שפסולו בגופו ישרף מיד בדם ובבעלים תעובר צורתו, והשתא אם הוי רק חיסרון בלשמה הרי העבודה פסולה, וגדר הפסול הוא כקרבן שלא נעשו בו עבודות, וכנשפך הדם דפסולו בדם וצריך עיבור צורה, אך אם הוי פסול בקרבן אין צריך עיבור צורה כמו בפיגול. עי' עוד להלן.

**ד, האם חקירה זו קיימת גם לגבי לא עלו**

לעיל כתבנו ב' צדדים מדוע חטאת ופסח שלא לשמה פסול, האם משום שנעקר הלשמה או משום דהוי מחשבה הפוסלת. ואין לומר צד שלישי שלא נעקר הלשמה ואין זה מחשבה הפוסלת ומכל מקום עצם מה שנשחט שלא לשמה הוי פסול, דאי אפשר לפסול קרבן אלא ע"י פסול או ע"י חיסרון. אך בהא דעולה ששחטה לשם שלמים כשר ואינו מרצה יש לומר ג' צדדים, א, דמחשבת שלא לשמה עוקרת את הלשמה והדין שנאמר בתורה הוא שעולה שלא לשמה כשר ואינו מרצה. ב, מחשבת שלא לשמה בעולה גורמת פסול בקרבן לענין ריצוי, והוי מחשבה הפוסלת. ונפק"מ בב' צדדים אלו באופן שקיבל שלא לשמה אם יועיל לחזור ולקבל לענין שיעלה לשם חובה. ג, אין זה עוקר את הלשמה ואין זה פסול בקרבן, דהקרבן מצד עצמו אין בו פגם כלל, אלא שחידשה תורה שאין עולה לבעלים לשם חובה עד שיעשה העבודות לשמה.

ויש להוסיף חידוד לג' צדדים אלו, שלפי צד ראשון ההבדל בין חטאת לעולה הוא לאחר שנעקר הלשמה, דחטאת שנעשית שלא לשמה פסולה ועולה שנעשית שלא לשמה כשרה. ולפי צד שני ההבדל הוא בחלות הפסול, דבחטאת הוי מחשבה הפוסלת לגמרי ובעולה רק לענין ריצוי. ולפי צד שלישי ההבדל הוא האם המחשבה יכולה לעקור את הלשמה, דבחטאת נעקר הלשמה ובעולה אינו נעקר, ואם הלשמה היה נעקר גם בעולה יתכן שהקרבן היה פסול. [וכן להגרי"ז דבחטאת המחשבה יוצרת פסול בקרבן ובעולה אינה יוצרת פסול כלל].

ויל"ע טובא לפי הצד השני שהמחשבה עוקרת את הלשמה, והדין שנאמר בתורה הוא שחטאת שחסר לה לשמה פסולה ועולה שחסר לה לשמה כשרה ולא עלתה לבעלים. דהנה קיי"ל לקמן מו: וכן פסק הרמב"ם שאם שחט חטאת לשם חולין כשרה ולא עלתה לבעלים, והשתא קשה ממנ"פ אם מחשבת חולין עוקרת את הלשמה הרי הקרבן נפסל, ואם אינה עוקרת את הלשמה מדוע לא עלתה לבעלים. בשלמא לפי הצד דהוי מחשבה הפוסלת שפיר י"ל שחטאת לשם עולה הוי מחשבה שיוצרת פסול גמור וחטאת לשם חולין יוצרת פסול לענין ריצוי. וכן אם לא עלו אינו חיסרון ופסול בקרבן כלל אלא דין בפ"ע שלא עלו לבעלים ניחא, דחטאת לשם חולין לא נעקר הלשמה ומכל מקום לא עלו. אך אם נאמר שלא עלו נמי מחמת עקירת הלשמה, איך אפשר לחלק בחטאת שאם חשיב לשם עולה הקרבן פסול לגמרי ולשם חולין הקרבן פסול לחצאין.

וכן יש להקשות ליוסי בן חוני שאם שחט לשם פסח וחטאת פסולים ואם שחט לשם קרבן אחר לא עלו לבעלים, והא אי חזינן שלשם פסח וחטאת פסולים על כרחיך שהלשמה מעכב בהם, ואם נוריד את הלשמה הרי הם פסולים, ואיך יתכן שאם שחט לשם קרבן אחר כשרים ולא עלו, אם הוריד את הלשמה איך כשרים ואם לאו מדוע לא עלו. ובאמת הקה"י נקט שלדעת יוסי בן חוני כו"ע מודו דהוי מחשבה הפוסלת, ולכן אם חשב לשם פסח וחטאת הוי פסול גמור, ואם חשב לשם קרבן אחר הוי רק חיסרון ריצוי. וכן צ"ל לדעת שמעון אחי עזריה שמחלק בין חשב לשם גבוה לחשב לשם נמוך.

ובחזון איש קמא סי' מ"ב סק"ג כתב בתחילה ליישב דחיסרון שלא לשמה נתפס יותר כשחשב לשם קרבן אחר מאשר כשחשב לשם חולין. כלומר, דאפשר לעקור לגמרי את הלשמה ואפשר לעקור לחצאין, דנשאר קצת הלשמה לגבי שהקרבן כשר ונעקר קצת לגבי שלא עלו. ולפי"ז הלא עלו של עולה לשם שלמים אינו דומה ללא עלו של חטאת לשם חולין, דבעולה אפילו נעקר לגמרי הלשמה לא נפסל הקרבן רק אינו עולה לשם חובה, ובחטאת רק אם נעקר הלשמה קצת אינו עולה לשם חובה.

ובסק"ד דחה תירוץ זה, דהא בגמ' ג. מקשה רבא מאי שנא חטאת לשם חולין דכשר מכתב גט לשם נכרית דפסול, ולהנ"ל דחטאת לשם חולין נמי עוקר קצת את הלשמה אין זה קושיא כלל, דלגבי גט כיון שעקר קצת את הלשמה הדין הוא שהגט פסול ובקדשים הדין הוא שהקרבן כשר ולא עלו. [וכמו שלא הקשה רבא מדוע בעולה שלא לשמה הקרבן כשר מאי שנא מגט, דאין זה קושיא כלל לפי שבעולה התורה לא הצריכה לשמה לענין כשרות הקרבן].

ולכן כתב החזון איש דפליגי רבא ואביי בחקירה זו, דרבא דקאמר דמינו מחריב בה דלאו מינה לא מחריב בה, אלמא קסבר שאם חשב שלא לשמה עוקר את הלשמה, וכלשון רש"י שם דבר שהוא מינו מועיל בו לעקור את שמו, דבר שאין מינו וכו' ואין שמו נתפס על הזבח לעקור שמו ממנו, הוא באמת סובר שלשם חולין כשר ומרצה, דכיון שלא הועיל לעקור שמו שוב אין סיבה שלא יעלה לשם חובה. ואילו אביי שסובר בדף מו: שחטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה סובר שמחשבת שלא לשמה היא מחשבה הפוסלת, ולכן שייך לומר שלשם קרבן אחר הוי פסול גמור ולשם חולין הוי פסול לענין ריצוי בלבד, ולשיטתו באמת לא מתאים לומר דלאו מינה לא מחריב בה.

ובשיעורי הגר"ש רוזובסקי פסחים ס. נקט דאע"פ שלא עלו של עולה לשם שלמים הוא מחשבה הפוסלת, והקרבן נפסל לגבי ריצוי, מכל מקום לא עלו של חטאת לשם חולין הוא רק חיסרון ריצוי ואין זה פסול בקרבן כלל. ועל דרך זה י"ל גם לצד שני דעולה לשם שלמים נעקר הלשמה והקרבן כשר ואינו מרצה, וחטאת לשם חולין לא נעקר הלשמה כלל ומכל מקום לא עלו מחמת דין בפ"ע. ונפק"מ לגבי איסור לא יחשב, דבלא עלו של עולה לשם שלמים מבואר ברמב"ם שאסור משום לא יחשב, אך בלא עלו של חטאת לשם חולין אינו עובר בלא יחשב, כיון שאין זה פסול בקרבן.

**ה, ראיות לנידון האם לא עלו הוי פסול בקרבן**

בשו"ת חתם סופר חו"מ סי' ר"ד נקט להדיא דהקרבן עצמו לא נפגם כלל, אלא הוי דין לבעלים שאין זה עולה לחובתם. ומשום הכי נקט דלא שייך לגבי לא עלו איסור לא יחשב, דהא הרמב"ם ריש פי"ח כתב שאיסור לא יחשב הוא שלא יפסיד הקדשים במחשבה, והכא אינו מפסיד את הקדשים אלא את הבעלים. וכן נקט הגרי"ז בריש מנחות בדעת רש"י שם שלא כתב איסור לא יחשב כרש"י בזבחים, וכן נקט בדעת תוס' ד. סד"ה וישנן שאין איסור לא יחשב בעולה לשם שלמים אלא עשה דמוצא שפתיך בלבד.

אך ברמב"ם מפורש שאף בעולה לשם שלמים איכא ללאו של לא יחשב, דהא כתב בפט"ו ה"ג אסור לחשב בקדשים מחשבה שאינה נכונה כמו שיתבאר, וכונתו למש"כ בפי"ח ה"א דעובר על לא יחשב, ושם איירי באופן שהקרבן כשר אלא שלא עלו לשם חובה. וכיון שכתב בפי"ח דהלאו הוא שלא יפסיד הקדשים במחשבה שהרי זה דומה למטיל מום בקדשים על כרחיך צ"ל שאף לא עלו חשיב הפסד הקדשים כמטיל מום. ועי' בהרחבה להלן אות י"ב.

וכן מדוייק ברש"י פסחים ס: ד"ה שכן נוהג, דכתב שנוהג פסולו בכל הקדשים או לפסול לגמרי בפסח וחטאת או לפסול מעלות לבעלים לשם חובה, ומבואר דהוי פסול בקרבן.

והגרי"ז הקשה מחמת כן על תוס' ריש מכלתין דבבכור ומעשר לא שייך דין לא עלו לבעלים, הא שייך לא עלו לענין פסול, דחל בקרבן פסול לענין ריצוי. ואמר הגרי"ז שאין צריך נפק"מ למעשה, דעצם הדבר שחל פסול לענין ריצוי הוי נפק"מ. אלא הוסיף שבאמת יש בזה נפק"מ דהנה קיי"ל שאפשר לצאת בבכור ומעשר ידי שלמי שמחה, ואם חל פסול לענין ריצוי לא יוכל לצאת בזה ידי חגיגה. והגרי"ד יישב שהוקשה לתוס' הלשון פסולים, דלא שייך לנקוט כן לגבי לא עלו לשם חובה בבכור.

במס' מנחות צא. איתא דקרבן שקרב שלא לשמה נמי טעון נסכים, וכן פסק הרמב"ם. והקשו תוס' למה לי קרא הא שלא לשמה הוי כנדבה, ונדבה נמי טעון נסכים, וכתבו דבכדי נסבא ועיקר קרא אתא לשאר מילי. אך הרמב"ם פי"ב מפסה"מ ה"ז הביא האי קרא רק לענין דטעון נסכים. ותירץ הגרי"ז דקמ"ל שאף שיש בקרבן פסלות לענין ריצוי מכל מקום טעון נסכים, ואי אפשר ללמוד מנדבה שאין בו פסול כלל.

**ו, ראיות הגרי"ז דהוי מחשבה הפוסלת**

הגרי"ז הוכיח כמה ראיות שאין נעקר הלשמה מהקרבן אלא הוי מחשבה הפוסלת.

א, מהא דלשם חולין כשר מוכח שאף בחשב להדיא שלא לשמה לא נעקר הלשמה. וכבר כתבו האחרונים דאין זה ראיה די"ל שמחשבה כזו אין בכחה לעקור את הלשמה. [ואפשר שאף הגרי"ז לא הביא זאת כראיה אלא כדוגמא שיתכן שלא נעקר הלשמה גם כשחשב להדיא להפך].

ב, בגמ' פסחים ס: אבעיא להו פסח ששחטו בשאר ימות השנה לשמו ושלא לשמו מהו, מי אתי שלא לשמו ומפיק ליה מידי לשמו ומכשיר ליה, או לא. ופשיט רבא מהא דכל פסח שלא בזמנו סתמא לשמו קאי, ואפ"ה כי שחיט ליה שלא לשמו כשר, אלמא אתי שלא לשמו ומפיק ליה מידי לשמו, והוא הדין לשמו ושלא לשמו. ודחינן דלמא שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר. ואם נאמר ששלא לשמו עוקר את הסתמא הרי לאחר שחשב שלא לשמה עקר את הסתמא לשמו ונשאר רק שלא לשמו, ומנלן דמחשבת לשמו ושלא לשמו כשרה. ועל כרחיך דלא נעקר הלשמו כלל, ולעולם כשחושב שלא לשמה איכא ב' דברים בקרבן סתמא לשמו ומחשבת שלא לשמו. והגמ' דוחה רק דכיון שלא אמר בפירוש אלא הוי לשמו רק מחמת הסתמא שפיר גובר מחשבת שלא לשמו ומכשירתו.

[עי' קה"י סי' ב' דמעיקר דין לשמה ושלא לשמה דפסול אין להוכיח דהוי מחשבה הפוסלת, די"ל דהשלא לשמה פוגם בלשמה, ואף שחשב גם לשמה מכל מקום הוא פגום ולכן נפסל הקרבן. אך מה שהוכיח הגרי"ז מדברי רבא בפסחים הוי ראיה].

ג, רש"י במנחות ב: כתב דחטאת שלא לשמה פסולה משום דכתיב לא יחשב, הרי דיסוד הדבר דשינוי קדש פוסל הוא דין מחודש של פסול מחשבה האמור בקרבנות בקרא דלא יחשב. [הגרי"ז לא הוכיח מרש"י זבחים ב: דהחושב שלא לשמה עובר באיסור לא יחשב, דשפיר יש ללמוד מפסוק זה איסור אע"פ שאין זה מחשבה הפוסלת, ורק מה שרש"י במנחות למד מכאן פסול הוי ראיה, וצ"ב].

ד, בהמשך דבריו הוכיח הגרי"ז מרש"י במנחות שם דהא דאמר רבא עולה ששחטה שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה נלמד מקרא ואם זבח שלמים קרבנו, ולכאורה בהאי קרא נאמר דין לחשוב לשמה ומנלן איסור לחשוב שלא לשמה. ובאמת רש"י בזבחים והרמב"ם למדו את האיסור מלא יחשב. אך אם הוי מחשבה הפוסלת ניחא דברי רש"י במנחות, דלגבי פיגול מבואר ברמב"ן סה"מ דאע"פ שאין דין חיובי לחשוב על מנת לאכול ולזרוק בזמנו ובמקומו מכל מקום ילפינן מהפסול איסור עשה לחשוב מחשבת פיגול, וכן הכא ילפינן מואם זבח שלמים קרבנו איסור עשה שלא לחשוב שלא לשמה אף אם לא היה דין כלל לחשוב לשמה.

ה, הרמב"ם פי"ג מפסה"מ כתב שלש מחשבות הן שפוסלין את הקרבנות וכו', מחשבת שינוי השם ומחשבת המקום ומחשבת הזמן. ומבואר שמחשבת שלא לשמה שייכת לפסולי מחשבות ולא לדינים לחשוב לשמה בשעת הקרבה. וכן מעצם הדבר שחילקן לתרתי, דעיקר דין לחשוב לשמה כתב בהל' מעה"ק ופסול שלא לשמה כתב בהל' פסה"מ.

ו, עוד הוכיח דאיכא מחשבה הפוסלת מהס"ד שסתמא לאו לשמה קאי, והיינו דאם שחט חטאת בסתמא הרי זה פסול עד שישחוט להדיא לשמה, ואם שחט עולה בסתמא לא עלתה לבעלים עד שישחוט להדיא לשמה, ויש להקשות לפי"ז איך נבאר הא דילפינן מקרא דלא יחללו שקדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים, הא כששחט לשם חולין לא עדיף מסתמא. וכן הא דיליף רבא מקרא דאם שחט לשם מי שאינו מחוייב כפרה כמותו לא חשיב שינוי בעלים וכשרה, והא לא גרע מסתמא. וכן הא דיליף שמעון אחי עזריה מקרא שלשם גבוה כשרים ולשם נמוך פסולים, והא אי חזינן שלשם נמוך פסולים על כרחיך הלשמה מעכב בהם, ואיך יתכן שאם שחט לשם גבוה כשרים הא לא עדיף מסתמא. וכן יש להקשות ליוסי בן חוני שאם שחט עולה לשם חטאת ופסח פסולה, ועל כרחיך שהלשמה מעכב, ואיך יתכן שאם שחט לשם קרבן אחר כשרה הא לא עדיף מסתמא. אך אם נאמר דאיכא מחשבה הפוסלת אתי שפיר, דאף לפי הס"ד איכא ב' דיני לשמה, חדא שצריך לחשוב לשמה וכל שלא חשב לשמה פסולה, אך מצד זה יועיל לחזור ולקבל דאין זה פסול בקרבן. ודין נוסף שאם חשב שלא לשמה איכא מחשבה הפוסלת ולא מהני לחזור ולקבל, וכל ההגבלות דילפינן מקרא למחשבה איירי לגבי הפסול, דהיינו שאם חשב לשם חולין או לשם מי שאינו מחוייב כפרה כמותו או לשמעון אחי עזריה לשם גבוה מהם או ליוסי בן חוני לשם קרבן אחר ליכא פסול ומהני לחזור ולקבל. והשתא י"ל דהדר ביה רק מהדין הראשון שסתמא לשמה ואם שחט בסתמא הרי זה כשר, וכל הפסול הוא מחמת הדין השני של מחשבה הפוסלת.

והנה לגבי הראיה מיוסי בן חוני קושיית הגרי"ז היא בנוסח אחר, דכיון שיוסי בן חוני יליף נשחטין לשם פסח וחטאת מפסח וחטאת גופייהו ששחטן שלא לשמן, וזה שייך רק אם פסולייהו משום מחשבה, ומאי ס"ד למימר דגם בסתמא פסול. וכן בסוף דבריו כתב וגם ניחא היטב הילפותא בנשחטין לשם חטאת ולשם פסח מהא דהם פסולים לשם אחרים וכו', וצ"ע.

**ז, קושיות על שיטת הגרי"ז**

א, בקוב"ש ח"ב סי' כ"ב הביא בשם הגר"ח להקשות מדברי התוס' מנחות מב: שאם צבע ציצית לשם ציצית ולשם נסיון פסולה, כמו שלגבי זבחים אם שחט לשמה ושלא לשמה פסול. והקשה הגר"ח מאי ראיה מזבחים לציצית, הא בזבחים הוי מחשבה הפוסלת, ולכן אע"פ שחשב לשמה כיון שיש כאן גם מחשבה הפוסלת נפסל הזבח, אך בציצית אין פסול מחשבה אלא שצריך שיחשוב לשמה, וכיון שחשב לשמה הרי זה כשר. וכתב הקוב"ש דמבואר מדברי תוס' דאף בקדשים אין זה מחשבה הפוסלת אלא דין לייחד לשמה, ושפיר הוכיחו התוס' שהשלא לשמה פוגם בלשמה ואין כאן לשמה כלל.

ודחה הגרי"ד ראיה זו, דאין מחשבה גרועה יכולה לפסול אא"כ היא מחשבה כזו שאם באמת תצליח לעקור את הלשמה היא תפסול. ולכן דיני מחשבה הפוסלת תמיד תלויים במחשבה שעוקרת. ועוד יש להוסיף דלשמה ושלא לשמה אין זה ב' מחשבות שונות, דתמיד צריך לקבוע מה היא שם המחשבה בעבודה זו, והוי חדא מחשבה של לשמה ושלא לשמה. והשתא שפיר הוכיחו תוס' דאם מחשבה כזו של לשמה ושלא לשמה היא מחשבה שאינה פוגמת בציצית או בזבחים אם סתמא לאו לשמה, הרי מחשבה זו אינה מועילה אף לפסול את הזבח מדין מחשבה הפוסלת.

ב, עוד הקשה הקוב"ש שם מהא דתנן מו: אין המחשבה הולכת אלא אחר העובד, ופירש רש"י הלכך אם הוה אמר שלא לשמה אע"ג דבעלים אמרי לשמה לאו מידי דהוא, דלאו בדידהו תליא מילתא. ובגמ' איתא מתני' דלא כר' אלעזר ב"ר צדוק שאמר שמעתי שהבעלים מפגלים. ומשמע שלפי ראבר"צ אם הכהן אמר שלא לשמה ובעלים אמרי לשמה הרי הקרבן כשר. ובשלמא אם הוי רק חיסרון בלשמה, הרי הבעלים יכולים להשלים את הלשמה אע"פ שהכהן חישב שלא לשמה. אך אם הוי מחשבה הפוסלת, כיון שהכהן פסל את הקרבן איך הבעלים יכולים להכשירו.

אך פשטות הגמ' משמע להפך, דכונת הגמ' שבמשנה משמע שאין המחשבה תלויה בבעלים כלל, ואילו לפי ראבר"צ אף הבעלים יכולים לפסול ולא רק הכהן. ולפי"ז בין בפיגול בין בשלא לשמה כל אחד מהם יכול לפסול, ואין השני יכול להכשירו. ולפי"ז מוכח להפך, דאם הוי מחשבה הפוסלת שפיר יכולים הבעלים להחיל פסול על הקרבן, אך אם הוי חיסרון לשמה כיון שהכהן חשב לשמה איך הבעלים יכולים לפוסלו. והכא אין לומר כדברי הגרי"ד דלעיל, כיון שאין זה מחשבה אחת שצריכים לקבוע מה דינה.

ג, הקה"י סי' ב' דייק מלשונות רש"י ג. דשלא לשמה עוקר את הלשמה, דרש"י כתב דמינה מחריב בה דבר שהוא מינו מועיל בו לעקור את שמו, דלאו מינה לא מחריב בה ואין שמו נתפס על הזבח לעקור שמו ממנו. ומבואר דשלא לשמה מחריב את שמו, דהיינו את הלשמה, ולהגרי"ז הרי זה פוגם בקרבן ולא בלשמה.

ד, בגמ' דייקינן ממתני' שסתמא לשמה קאי מדתנן כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן ולא תנן שלא נזבחו לשמן. ולדעת הגרי"ז דמתני' איירי לענין פסול מחשבה, ונקט להדיא דזה שייך גם להס"ד שסתמא לאו לשמה, אם כן אי אפשר לדייק ממתני' כלל, דהא מתני' נקטה שנזבחו שלא לשמן משום דאיירי לענין פסול ונפק"מ שלא מהני לחזור ולקבל.

ה, בגמ' מבואר שעולה שנשחטה שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה, ונקט הרשב"א בריש מנחות דהיינו דוקא בב' עבודות, אך לגמור את השחיטה עצמה לשמה אין צריך. והשתא אי נימא דהוי חיסרון בלשמה הרי החיסרון הוא בעבודה, שהעבודה נעשית שלא לשמה, ובעבודה אחרת עדיין לא חל עקירת הלשמה משא"כ באותה עבודה שכבר נעקר הלשמה. אך להגרי"ז דהוי פסול בקרבן ואי אפשר לחזור ולקבל, ומכל מקום צריך להמשיך לחשוב לשמה, על כרחיך שהדין לחשוב לשמה הוא אפילו כשאין לזה תועלת כלל, ואם כן איך יתכן לחלק בין אותה עבודה לעבודה אחרת. ואם נאמר דהוי חלות פסול בעבודה אתי שפיר, אך בפשטות הוי פסול בקרבן.

ויש ליישב עפ"י המבואר בתוס' בע"ב דאם חשב בשעת שחיטה לשמה ואח"כ שלא לשמה או להפך, אין זה נידון כב' מחשבות שונות כמו בשחיטה וזריקה, אלא שצריך לקבוע את השחיטה במחשבה אחת, ואם חשב בתחילת השחיטה לשמה ואח"כ שלא לשמה הוי כמחשבה אחת של לשמה ושלא לשמה, ולכן הגמ' בפסחים תולה זאת בפלוגתת ר"י ור"מ לגבי תפוס לשון ראשון. והשתא כאשר חשב שלא לשמה בשחיטה לא יועיל לחשוב בהמשך השחיטה לשמה שכבר נקבעה השחיטה בפסול, ואם יחשוב לשמה הוי מחשבה אחת של לשמה ושלא לשמה שגם זה פוסל. משא"כ בקבלה וזריקה אם יחשוב לשמה הוי מחשבה בפ"ע, ושפיר יועיל לעשות לכה"פ עבודה אחרת לשמה לגמרי.

ו, בהא דאמר רבא עולה ששחטה שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה, כתב השפת אמת דהכא לא אמרינן סתמא לשמה, וצריך לחשוב בהדיא לשמה. וכן כתב בלקוטי הלכות, ודייק כן מהרמב"ם דכתב חייב להשלים שאר עבודות לשמן וכו' חייב לזרוק במחשבה נכונה, ומשמע דהכא חייב להשלים לשמה להדיא ולא אמרינן סתמא לשמה. וביאר שם משום שכל העושה על דעת ראשונה הוא עושה, וכיון שעשה בתחילה שלא לשמה הרי גם ההמשך מתפרש שלא לשמה עד שיפרש להדיא אחרת. ובחידושי רא"ל נקט כן מטעם אחר, דמחשבת שלא לשמה עקרה את הסתמא לשמה, ודלא כהגרי"ז, ואף שלגבי עולה אין בזה פסול מכל מקום שוב לא אמרינן סתמא לשמה שהרי הסתמא נעקר, ולכן צריך מחשבה להדיא לשמה.

ז, יש להעיר לדברי הגרי"ז דרש"י ד. כתב שינוי בעלים מנלן דשינוי בעלים פסול מהמשנה מו:, ולהגרי"ז התם איירי בדין לחשוב לשמה ולא במחשבה הפוסלת.

**ח, דין עיבור צורה בשלא לשמה**

במס' מנחות מח: איתא כי אתא ר' יצחק תני כבשי עצרת ששחטן שלא כמצותן פסולין ותעובר צורתן ויצאו לבית השריפה. אמר ר' נחמן מר דמקיש להו לחטאת תני פסולין, תנא דבי לוי דגמר שלמי חובה משלמי נדבה תני כשרים, דתני לוי שלמי נזיר ששחטן שלא כמצותן כשרים ולא עלו לבעלים לשם חובה. ופירש רש"י שלא כמצותן היינו שלא לשמה. ובהמשך דבריו כתב דצריך עיבור צורה כיון שאין פסולו בגופו כפיגול וטמא. אך תוס' כתבו דודאי שלא לשמה חשיב פסולו בגופו כמו שמפורש במס' זבחים ד., אלא האי תנאי סובר שאפילו דבר שפסולו בגופו כמו פיגול צריך עיבור צורה. ומבואר שלפי רש"י מחשבת שלא לשמה אינה דומה למחשבת פיגול וחשיב פסולו בדם, ולפי תוס' הוי כמחשבת פיגול וחשיב פסולו בגופו.

ובפשטות בהא פליגי, שלפי רש"י הוי רק חיסרון בלשמה והוי כקרבן שלא נעשו בו עבודות כדין, ולפי תוס' הוי מחשבה הפוסלת ולכן חשיב פסולו בגופו. אך הגרי"ז דחה שרש"י נמי מודה דהוי מחשבה הפוסלת כפיגול, ומכל מקום לא חשיב פסולו בגופו לפי שהפסול חל בגוף הקרבן ולא בבשר עצמו, ולא חשיב פסולו בגופו רק אם הפסול הוא בבשר כפיגול.

והקשה על זה הגרי"ז מהגמ' בפסחים עג: הא מני יוסי בן חוני היא דסבר הנשחטים לשם פסח וחטאת פסולים, אלמא פסולו בגופו היא ומש"ה ישרף מיד. ומבואר דפסול שלא לשמה חשיב פסולו בגופו ואין צריך עיבור צורה. ולדעת תוס' י"ל דהאי תנא סבר שפסולו בגופו אין צריך עיבור צורה, אך לרש"י שכל פסול של"ש חשיב פסול בדם צ"ע.

ובקה"י תירץ דרש"י נקט ששלא לשמה חשיב אין פסולו בגופו משום דהוי רק חיסרון בלשמה ודלא כהגרי"ז, אך לדעת יוסי בן חוני כתבנו לעיל דעל כרחיך ס"ל דהוי מחשבה הפוסלת, ולפי"ז אתי שפיר דהתם איירי ליוסי בן חוני ולכן חשיב פסולו בגופו.

**ט, שיטות הראשונים בלשם אישים**

דעת תוס'

דעת תוס' בריש פרקין דבשעת הקטרה צריך לחשוב לכתחילה לשם ה' דברים, וילפינן מקרא עולה הוא אשה ריח ניחוח לה' שנאמר לגבי הקטרה, ואין זה מעכב, אך לשם בעלים אין צריך לחשוב אפילו לכתחילה, כיון שכבר נזרק לשם בעליו. וכן בשעת שחיטה צריך לחשוב לשם ה' דברים, לשם הקרבן ילפינן מואם זבח שלמים קרבנו, ושאר ד' דברים ילפינן מלשם הקרבן, דכמו שהם שוין בהקטרה כך הם שוין בשחיטה. ואף שהם חלוקים לענין לעלות לבעלים, דבשינוי קודש לא עלו ובשינוי ד' דברים עלו, מכל מקום כיון דילפינן מהקטרה והתם עלו לבעלים דהא הקטרה אינה מעכבת כלל הוא הדין בשחיטה עלו לבעלים. ולשם בעליו אין צריך לחשוב אלא בשעת זריקה, והא דתנן לשם ששה דברים הזבח נזבח יישבו תוס' בתרתי, או דאתא לאפוקי שלא יחשוב בשעת שחיטה שיזרוק לשם בעלים אחרים, או דהזבח נזבח איירי בכל העבודות, ובזריקה צריך לשם בעליו.

ואע"פ דבגמ' מייתי קרא דעולה הוא דאיירי בהקטרה על המשנה דלשם ששה דברים הזבח נזבח דאיירי בשחיטה, כיון דהמקור לשחיטה הוא מהקטרה שפיר מייתי האי קרא.

ועי' קרן אורה שדייק מתוס' דאין צריך לחשוב לשם בעליו אפילו לכתחילה אלא בזריקה, דאי לכתחילה מיהא בעי אלא שמרצה אין הבדל בין לשם בעליו לבין שאר ד' דברים שהרי גם הם מרצים, ומה הוקשה לתוס' מלשון המשנה לשם ששה דברים הזבח נזבח דהוי רק ה' דברים, הא לכתחילה מיהא בעי ו' דברים.

ויש להסתפק לדעת תוס' האם בקבלה הולכה וזריקה צריך לכתחילה לחשוב לשם ד' דברים, דלא מצינו להדיא בתוס' אלא בשעת שחיטה והקטרה, וצ"ע.

דעת רש"י

רש"י לקמן מו: הקשה היכי מייתי קרא דעולה הוא דאיירי בהקטרה, הא מתני' בשחיטה איירי. ותירץ דמצינו לשם אישים ולשם השם אף בשחיטה, דכתיב והקריב מזבח השלמים אשה לה', ונקט קרא דעולה הוא וגו' דשם מוזכר בפסוק אחד כל הששה דברים, ובקרא דשלמים לא כתיב ריח ניחוח. והנה האי קרא דהביא רש"י והקריב מזבח השלמים אשה לה' איתא כן בתו"כ פרק י"ט והקריב מזבח אע"פ ששחטן שלא לשמו, שלמים אע"פ שלא סמך עליהם, אשה לשם אישים לה' לשם מי שעשה את העולם. ומש"כ רש"י שתהא זביחה לשם שלמים לא מוזכר שם. ובחי' מרן רי"ז הלוי הקשה מדוע צריך ב' פסוקים לדין לשמה, חדא ואם זבח שלמים קרבנו ועוד והקריב מזבח השלמים אשה לה', וכמש"כ רש"י שתהא זביחה לשם שלמים. ועי' להלן מה שתירץ בזה.

ומשמע ברש"י שאי אפשר ללמוד שחיטה מהקטרה וכמש"כ תוס' אלא שיש פסוק לשחיטה ופסוק להקטרה. וצ"ע מנלן באמת שצריך לשחוט לשם ריח ניחוח, הא מצינו רק בהקטרה כן.

ובפירוש התורה ויקרא פ"א פסוק ט' כתב רש"י "עולה הוא" לשם עולה יקטירנו, "אשה" כשיחטנו יהא שוחטו לשם האש. והעיר הרא"מ מדוע עולה הוא פירש רש"י בהקטרה ואשה פירש בשחיטה. ובלחם משנה יישב על דרך התוס' דלשם זבח כבר נלמד דבעינן בשעת שחיטה והכא קמ"ל דאף בהקטרה בעינן, ואילו לשם ד' דברים ילפינן מהכא אף לשחיטה דכיון דאתקוש בלשם זבח, עיי"ש.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם פ"ד ממעה"ק ה"י כתב: כל הזבחים צריך העובד שתהיה מחשבתו לשם הזבח ולשם בעליו בשעת זביחה ובשעת קבלת הדם וכו', שנאמר ובשר זבח תודת שלמיו שתהיה זביחה עם שאר העבודות הארבע לשם שלמיו, ואם שחט ועבד שאר עבודות סתם ולא חשב כלל הרי הן כשרים ועלו לבעלים. [כבר העירו המפרשים דברמב"ם נקט דבעינן לשם בעליו בכל העבודות, ובגמ' מבואר דרק בזריקה בעינן לשם בעליו]. ועוד כתב בהי"א: וצריך שתהיה מחשבתו בשעת שחיטת העולה לשם ששה דברים וכו' ואם שחט סתם כשר.

ודייק הלחם משנה מדברי הרמב"ם שכל הששה דברים נאמרו בשעת עבודות הדם, אך בשעת הקטרה אין צריך לחשוב כלום, ודלא כרש"י ותוס' דקרא עולה הוא וגו' נאמר בהקטרה. ובליקוטי הלכות דחה דהרמב"ם איירי רק בדברים שעל ידן עולה הקרבן לשם חובה, דהיינו ד' עבודות, ולא איירי לענין הקטרה, אך אפשר דלכתחילה אף בהקטרה צריך לחשוב לשם ששה דברים.

ועוד דייק מדכתב הרמב"ם לגבי ששה דברים שאם שחט סתם כשר משמע שאם חשב להפך לא עלו לבעלים לשם חובה, ואפילו בשחט שלא לשם אישים ושלא לשם ריח ניחוח, ודלא כתוס' דלשם ד' דברים אינו מעכב כלל. אך הקשה הלחם משנה דבהל' פסה"מ כתב הרמב"ם ששינוי קודש ושינוי בעלים כשר ולא עלו, ולא הזכיר שם שאר הד' דברים, ומשמע דעלו לשם חובה.

והגרי"ז תירץ בדעת רש"י והרמב"ם דתרי קראי וב' משניות נאמרו בדין לשמה, המשנה בדף מו: איירי לגבי עיקר הדין לחשוב לשמה, כלומר, שהקרבן יהיה מיוחד לשמו. ודין זה נלמד להרמב"ם מעולה הוא וגו' ולרש"י מוהקריב את זבח השלמים שתהא זביחה לשם שלמים. ודין זה נאמר בכל הששה דברים בשוה. ובאמת לפי הס"ד דסתמא לאו לשמה קאי אם לא חשב לשם אישים לשם ריח ניחוח בחטאת ופסח הקרבן פסול ובשאר זבחים כשר ולא עלו, אך לפי המסקנא דסתמא לשמה קאי אפילו לא חשב כן הקרבן כשר ועולה. ולא עוד, אלא אפילו יחשוב להדיא שלא לשם אישים הקרבן כשר, שהרי אי אפשר לעקור את הלשמה. ומחמת כן הוצרך הרמב"ם לומר שאם שחט סתם כשר, דלא בא לאפוקי שאם חשב להפך פסול כמש"כ הלחם משנה, אלא בא לאפוקי שאין צריך לחשוב להדיא לשמה דסתמא לשמה קאי, אך בלא הדין דסתם כשר דהיינו שסתמא לשמה באמת היה הקרבן פסול.

משא"כ המשנה דידן איירי לענין מחשבה הפוסלת, דמחשבת שלא לשמה הוי כפיגול, ודין זה נאמר רק לגבי שינוי קודש ושינוי בעלים, ולכן בד' דברים אפילו חשב להדיא להפך כשר, ובשינוי קודש ובעלים אם חשב להדיא להפך לא עלו. והדין של מחשבה הפוסלת מקביל לדין של יחוד הקרבן לשמה, דבחטאת ופסח פסול ובשאר זבחים לא עלו.

ולפי"ז מיושב כל קושיות התוס', דמה שהקשו ל"ל תרי קראי מיושב, דבעינן קרא לעיקר דין לשמה וקרא למחשבה הפוסלת. ומה שהקשו מדוע לא מייתי מקור בגמ' ד. לכל הששה דברים, ולהנ"ל סוגיין איירי בדין מחשבה הפוסלת, וזה שייך רק בלשם זבח ולשם זובח. ומה שהקשו נילף בכל הששה דברים שלא עלו, להנ"ל באמת לא עלו אלא שסתמא לשמה קאי ואי אפשר לעקור את הלשמה. ומה שפוסל בשינוי קודש ושינוי בעלים זה רק מחשבה הפוסלת וזה לא נאמר כלל בד' דברים.

**י, חקירה בדין לא עלו**

נחלקו האחרונים מה דין הקרבן לאחר שלא עלו לשם חובה, ואפשר לומר בזה ג' צדדים, א, אינו עולה לו לחובתו בלבד וצריך להביא אחר, אך ריצוי שפיר איכא, ואם הפריש עולת נדבה כדי לרצות על איסור עשה והוקרב שלא לשמה שפיר מתרצה בזה ואין צריך להביא אחר. ב, ריצוי נמי ליכא, דבקרבן שלא עלו ליכא כפרה כלל, ומכל מקום שם בעלים נשאר עליו לגבי שצריך להביא נסכים והוא זכאי באכילת הבשר וכדו'. ג, אפילו שם בעלים פקע ממנו, והשתא הקרבן קרב רק משום שהוא קדשים ודינו להקרב. ולפי"ז אינו צריך להביא נסכים אלא הנסכים באים משיירי תרומת הלשכה, וכן אין לו זכות באכילת הבשר יותר מכל אדם אחר.

ובחזון יחזקאל הוכיח מכמה מקומות בגמ' להלן שאין ריצוי כלל ודלא כצד ראשון, וכן יש להוכיח מהא דכתב השיטמ"ק ריש מכלתין שדוקא נדר שהוא חייב באחריותו צריך להביא אחר, אבל נדבה אם שחט שלא לשמה אין צריך להביא אחר, דהא אפילו נאבד אינו חייב באחריותו. ואם נאמר דבנדבה איכא ריצוי מה צריך השיטמ"ק לומר שאינו צריך להביא אחר, הא כבר נתרצה. ומשמע שאין ריצוי ומכל מקום אין צריך להביא אחר כיון שאינו חייב באחריותו.

ויש להעיר לפי"ז איך ילפינן דעולה לשם שלמים אינו מרצה ממוצא שפתך, דאם לאו נדבה יהא, הא אפילו כנדבה אינו, דנדבה מכפר מקופיא על איסור עשה והכא כיון שלא עלו לבעלים אינו מרצה כלל. וכן הא דיליף מנדבה דאפילו שלא עלו לבעלים אסור לשנויי בהו, הא בנדבה אסור לשנות לפי שהוא מרצה על הבעלים, משא"כ הכא שאינו מרצה כלל מנ"ל דאסור לשנות, וצ"ע.

ומאידך הגרי"ז הוכיח שנשאר שם בעלים על הקרבן ודלא כצד שלישי, מהא דתנן במס' נזיר מו: שלפי ר' שמעון אם נזיר גילח על קרבן שהוקרב שלא לשמה יצא, כיון דהוי כנדבה ורשאי לגלח על שלמי נדבה. ואם נאמר שפקע ממנו שם בעלים לגמרי איך יוכל לגלח על קרבן שאינו מתייחס אליו כלל. וכן הוכיח מהא דאשם מצורע שהוקרב שלא לשמה ונתן ממנו לבהונות, אף שצריך להביא עוד אשם אין צריך שוב מתן בהונות, ויצא באשם ראשון. ואם נאמר שפקע ממנו שם בעלים איך יתכן מתן בהונות מאשם שאינו מתייחס אליו כלל.

עוד יש להוכיח כן, דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי הל' כלי המקדש הביא שנשאל הגר"ח בקטורת שהוקטרה שלא לשמה אם שייך בה הדין דלא עלתה לבעלים לשם חובה כמו בכל הקרבנות הנעשים שלא לשמה. והשיב הגר"ח דאין צריך להקטיר קטורת שניה, דכבר נתקיימה המצוה. והנה אם נאמר דאין זה מתייחס לבעלים כלל איך נתקיימה המצוה, הא אין זה קטורת של הצבור, ועל כרחיך דלא פקע שם הבעלים אלא שלא עלתה לשם חובה, והכא נתקיימה המצוה.

עוד יש לדייק כן מהא דחטאת לשם חולין כשר ולא עלו לבעלים, והא בחטאת קיי"ל דאם מתו בעליה פסולה, ותיפו"ל לפסול משום עצם הדבר שנפקע שם הבעלים ממנה. אך יש לדחות דהוי הלכה בחטאת שמתו בעליה, ולא בכל אופן שנפקע שם הבעלים נפסל.

ובחזון יחזקאל ביאר עפי"ז את הגמ' לקמן קג. דעור העולה שנשחטה חוץ לזמנה אינה מתחלקת לכהנים, שנאמר עולת איש עולה שעלתה לאיש, יכול שאני ממעט שנשחטה שלא לשמה הואיל ולא עלתה לבעלים לא יהו כהנים זכאין בעורה, ת"ל עור העולה מכל מקום. והיינו דס"ד שכיון שלא עלו לשם חובה לא חשיב "עולת איש", דעולה זו אינה מתייחסת לבעלים כלל, ת"ל "עור העולה" דעולה שנשחטה שלא לשמה מתייחסת לבעלים, וחשיב שפיר עולת איש.

**יא. שינוי בעלים בקרבן שלא עלו**

לאחר שהוכחנו לעיל בכמה ראיות שהגדר של לא עלו הוא גדר אמצעי, דמחד גיסא אינו מרצה כלל ואין בקרבן זה כפרה, ומאידך גיסא לא פקע שם הבעלים ממנו וצריכים להביא נסכים, מעתה יש להסתפק בהא דאמר רבא עולה ששחטה שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה, האם מותר לזרוק דמה שלא לשם הבעלים. דמחד גיסא י"ל כיון שאין בקרבן זה כפרה כלל לא שייך בזה מחשבה לשם הבעלים, ומאידך גיסא י"ל כיון שנשאר שם הבעלים צריך להקריבן לשמן. ויסוד הספק האם הדין שנאמר בתורה מחשבה לשם הבעלים תלוי בבעלים לענין כפרה או בבעלים לענין אכילת הבשר ונסכים וכדו'.

ומצינו שנחלקו בזה אחרונים, דבליקוטי הלכות ובחזון איש ס"א סק"ה נקטו דקרבן שנשחט שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה אף שינוי בעלים, דהא לדעת תוס' מתני' איירי אף לענין שינוי בעלים, וגם על זה איתא לדיוק המשנה לבעלים הוא דלא עלו לשם חובה הא בקדושתייהו קיימי ואסור לשנות בהו. [אפשר לדחות דבין בשינה שם זבח בין בשינה שם זובח אסור לשנות, אך השינוי שאסור הוא רק שינוי קודש]. וכן הוכיח הגרי"ז מהא דמצינו בבכור שינוי בעלים, ובבכור ליכא כפרה וריצוי כלל, ועל כרחיך דשינוי בעלים תלוי בבעלים הכללי ולא במתכפר. ומאידך החזון יחזקאל נקט דשינוי בעלים תלוי בכפרה, ורשאי לשנות שם הבעלים. וביאר סברתו, דהבעלים של הקרבן הוא מציאות שאי אפשר לשנותו ולא שייך בזה שינוי בעלים, ורק לגבי הכפרה שייך שינוי בעלים שאחר יתכפר בקרבן זה ולא הבעלים. [וכן יש לדייק מלשון רש"י ב: לשם זובח שיתכפר בו בעליו ולא שיתכפר בו אחר, משמע שהשינוי בעלים הוא בכפרה ולא בבעלות על הקרבן].

והנה בפסחים סא. איתא דשינוי קודש ישנו לאחר מיתה, דאם מתו הבעלים ובנו מביא חובתו אסור לשנות שם זבח, ואילו שינוי בעלים אינו לאחר מיתה. ופירש רש"י דאין שם בעליו עליו מאחר שמת, ואם שינה שמו כשר. אך תוס' כתבו ושינוי בעלים אינו לאחר מיתה, שמא משום דכתיב לכפר עליו ולא על חבירו, ומת לאו בר כפרה גמורה הוא אלא שנתחייב להביאו. ומשמע מתוס' שאפילו אם לא פקע שם הבעלים כיון שאינו מתכפר בפועל לא שייך בזה שינוי בעלים, וכדעת החזון יחזקאל. אך הגרי"ד אמר בשם הגרי"ז שאין זה ראיה, דכונת תוס' לומר שכיון שאין כפרה למתים ממילא פקע הבעלות לגמרי, דאם היה כפרה למתים הרי אף לאחר מיתה המת היה נחשב לבעלים על הקרבן, והשתא לא שייך שינוי בעלים משום שאינם בעלים על הקרבן כרש"י.

לעיל הובא מהגרי"ז להקשות על תוס' מדוע בבכור לא שייך דין לא עלו, הא שייך לענין שחל בו פסול, והוסיף נפק"מ לגבי שלמי שמחה, דאפשר לצאת בבכור ידי חובת שלמי שמחה, ואם נשחט שלא לשם בכור כיון שאינו מתייחס אליו אינו יוצא ידי חובת שלמי שמחה. ולפי הנ"ל יל"ע בנפק"מ זו, דאמנם ליכא כפרה וריצוי אך הוא נחשב לבעלים על הקרבן, ומדוע אינו יוצא ידי חובת שלמי שמחה. וצ"ל דלגבי שלמי שמחה לא סגי במה שהוא נחשב בעלים של הקרבן אלא צריך שיהיה לו בזה שייכות של כפרה כדי שיעלה לחובה של שלמי שמחה. [ויש להוסיף, דאילו היה הדין שאפשר לצאת בקרבן אחד כמה חובות, והיה נשחט באחד מהחובות שלא לשמה, היה הדין שלא עלו לו לכל החובות, והוא הדין לגבי שלמי שמחה שצריך שיעלה לחובתו כיון שחל פסול ריצוי מחמת הבכור אף לגבי שלמי שמחה אינו עולה].

לכאורה יש להקשות קושיא גדולה לדעת החזון יחזקאל, דהנה אם שחט חטאת לשם חולין קיי"ל דכשר ולא עלו, ולפי החזון יחזקאל מותר עכשיו לחשוב שינוי בעלים, והא שינוי בעלים פוסל בחטאת, ואיך יתכן מצב שמותר לחשוב מחשבה שפוסלת. וביותר יש להקשות מדוע כל לשם חולין לא יפסול את החטאת משום שינוי בעלים, שהרי גורם בזה שהבעלים לא יתכפרו. ובפרט אם נאמר דפסול שלא לשמה אינו מחשבה הפוסלת אלא עקירת הלשמה, מאי שנא עקר לשם בעליו ע"י מחשבה מאי שנא עקר לשם בעליו ע"י שלא עלו לשם חובה ששחט החטאת לשם חולין, וצ"ע.

**י, עולה לשם חולין**

כתבו תוס' דלשון חילול דכתיב בקרא ולא יחללו קאי על פסול ולא על חיסרון ריצוי, והקשו דבגמ' דרשינן קדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים, וחילול זה קאי גם על עולה דיש בה רק חיסרון ריצוי. ותירצו דנקט לשון חילול מחמת חטאת ופסח דפסולים לגמרי. ותמה רעק"א דבגמ' מו: איתא שחטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה, ואם כן לגבי עולה אין נפק"מ בין לשם שלמים לבין לשם חולין, ושפיר קאי הדרשא דקדשים מחללין קדשים ולא חולין רק בחטאת ופסח ומה הוקשה לתוס'.

ומצינו בזה ג' תירוצים באחרונים.

א, החזון איש קמא ס"ס מ"ב תירץ דלפי רבא שחטאת לשם חולין כשר משום דלאו מינה לא מחריב בה באמת כשר ומרצה, דכיון שאינו עוקר את הלשמה אין סיבה לומר שלא ירצה. ורבה ואביי דסברי כשר ואינו מרצה משום דסברי דהפסול של חטאת אינה משום חיסרון בלשמה אלא משום מחשבה הפוסלת, ובזה ניתן לומר שחטאת לשם חולין איכא פסול לענין ריצוי. ונקטו תוס' דקיי"ל כרבא (ודלא כהרמב"ם שפסק כשר ואינו מרצה), ושפיר הקשו תוס' דאף בעולה איכא נפק"מ בין לשם שלמים לבין לשם חולין. אך תירוצו דחוק, דרבא לא דריש מקרא דלא יחללו אלא מסברא דלאו מינה לא מחריב בה, וצ"ע.

ב, הגרי"ז דייק מהרמב"ם שדוקא חטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה, אך עולה לשם חולין כשר ומרצה. דהא לגבי שינוי בעלים כתב הרמב"ם פט"ו מפסה"מ ה"ח חטאת ששחטה לשם אחר שאינו מחוייב כפרה כמותו כשרה ולא עלתה לבעלים, ובהי"ד כתב עולה ששחטה על מי שאינו מחוייב קרבן כלל לא עלתה לבעלים וכו' שאין לך אדם מישראל שלא עבר מעולם על מצות עשה. ומשמע שאם היה נחשב שאינו מחוייב כפרה כמותו הרי זה עולה לבעלים. ומבואר שחטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה ועולה לשם חולין נחת חד דרגא וכשר ומרצה. ולא ביאר הגרי"ז מה הטעם בזה. ועי' חי' ר' שמואל שלפי הגרי"ז פסח ששחטו לשם חולין כשר ומרצה, דאין סברא לומר דבכל מקום נחית חד דרגא, אלא צ"ל דהוי דין מיוחד בחטאת שכשר ואינו מרצה, ובפסח לא נאמר דין זה.

ג, בחי' ר' שמואל בפסחים לדף ס: יישב שיש הבדל בין לא עלו של עולה לשם שלמים לבין לא עלו של חטאת לשם חולין, דבעולה הוי מחשבה הפוסלת ואם יש דם הנפש אינו יכול לחזור ולקבל, דחל פסול לגבי ריצוי, אך לא עלו של חטאת לשם חולין הוי רק חיסרון ריצוי לבעלים ואין זה פסול בגוף הקרבן, ואם יש דם הנפש יכול לחזור ולקבל. ושפיר נקטו תוס' דהאי דרשא קאי גם על עולה, דלשם שלמים אינו חוזר ומקבל ולשם חולין חוזר ומקבל.

ועל דרך זה יש לבאר פירוש רש"י בריש מכלתין דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן היינו עולה לשם שלמים, וצ"ע מדוע לא פירש כפשוטו שחשב שלא לשם עולה. ומבואר ברש"י דאם חשב לשם חולין או שלא לשם עולה הרי זה כשר ומרצה, וכדעת התוס'. והיינו או כהחזון איש דקאי אליבא דרבא, או כהגרי"ז דבעולה לשם חולין מרצה לכו"ע, או כהגרש"ר דמתני' איירי בפסול מחשבה ולא בחיסרון ריצוי לבעלים.

**יא, שחט שלא לשמה**

בגמ' מבואר שאם שחט חטאת לשם חולין כשר ואינו מרצה, ועולה לשם חולין כתבנו לעיל. ויל"ע מה הדין בשחט עולה שלא לשם עולה או חטאת שלא לשם חטאת. ובלק"ה וחזון איש נקטו בפשיטות דהוי כמו לשם חולין, וחד דינא הוא. ובמנחת אברהם הוסיף דלא יתכן לומר שאם חשב שלא לשמה הרי זה גרע מלשם חולין, דהא בכל לשם חולין איכא נמי שלא לשמה, ועל כרחיך שאף בשלא לשמה כשר.

אך יל"ע האם שלא לשמה עדיף מלשם חולין, כגון לשיטת הרמב"ם דפסח לשם חולין פסול לגמרי או בחטאת לשם חולין דאינו מרצה, האם שלא לשמה כשר לגמרי או לא.

**יב, מחלוקת ראשונים באיסור לא יחשב**

בגמ' ונדבה מי שרי לשינויי בהו פירש רש"י וכיון דרחמנא קרייה נדבה מי שרי לשינויי בה, הא אמרינן בפר' שני אסור לחשב בקדשים ויליף מקרא דלא יחשב. ומאידך רש"י בריש מנחות כתב והכתיב אם זבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים. וברמב"ם כתב להדיא כפירוש רש"י כאן, דכתב בפט"ו מפסה"מ ה"ג אסור לחשב בקדשים מחשבה שאינה נכונה כמו שיתבאר, [והיינו דבריש פי"ח כתב כל המחשב מחשבה שאינה נכונה בקדשים הרי זה עובר בל"ת שהרי הוא אומר לא יחשב, מפי השמועה למדו שבכלל דין זה שלא יפסיד הקדשים במחשבה, שהרי זה דומה למטיל מום בקדשים]. לפיכך זבח ששחטו שלא לשמו או מנחה שקמצה שלא לשמה חייב להשלים שאר עבודות לשמן. וצ"ב מדוע רש"י כאן והרמב"ם לא פירשו מצד זבח שלמים קרבנו, ומדוע רש"י במנחות לא פירש מצד לא יחשב.

והנה בדעת רש"י במנחות מדוע לא פירש מצד לא יחשב מצינו ג' ביאורים.

א, הקוב"ש ח"ב סי' כ"ב כתב דרש"י במנחות סובר שלא שייך איסור לא יחשב רק במחשבת פיגול ולא במחשבת שלא לשמה, וכתב דכן משמע ברמב"ן בסה"מ. וביאר פלוגתתם בחקירה דלעיל, דאם פסול שלא לשמה הוא מחשבה הפוסלת שפיר שייך איסור לא יחשב גם בשלא לשמה, דחשיב פסול מחשבה. אך אם פסול שלא לשמה הוא משום דעוקר את הלשמה, הרי לאחר שעקר את הלשמה הפסול אינו מצד מחשבה אלא מצד שהקרבן נעשה שלא לשמה, ואף שהגיע לפסול זה דרך מחשבה אין זה בכלל לא יחשב.

ודבריו צ"ע, דשם בריש מנחות לגבי חטאת ששחטה שלא לשמה דפסולה כתב רש"י משום לא יחשב, ומבואר שבמקום שיש פסול שייך לא יחשב אף במחשבת שלא לשמה.

ב, בשו"ת חת"ס חו"מ סי' ר"ד ובחי' הגרי"ז ריש מנחות ביארו דעת רש"י במנחות דלא שייך איסור לא יחשב רק במקום פסול, ולא במקום שהקרבן כשר רק לא עלו לשם חובה. ולפי"ז פליגי בחקירה שכתבנו לעיל מהו לא עלו לשם חובה, דרש"י בזבחים והרמב"ם סוברים דהוי פסול בקרבן לענין לא עלו, וכיון שהקרבן נפסל שייך בזה איסור לא יחשב שלא יפסיד הקדשים במחשבה. ואילו רש"י במנחות סובר דהקרבן כשר לגמרי ואין בו חיסרון כלל, אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, וכיון שאינו מפסיד את הקרבן אלא את הבעלים לא שייך בזה איסור לא יחשב.

ג, בשו"ת בית הלוי ח"א סוף סי' ל' ביאר דעת רש"י במנחות, דאפילו אם נאמר ששייך איסור לא יחשב לגבי לא עלו לשם חובה, דהוי פסול בקרבן, מכל מקום לאחר ששחט כבר שלא לשמה לא שייך לומר שאסור לזרוק שלא לשמה, דהא הקרבן נפסל כבר ואינו מפסיד הקדשים במחשבה.

ובאמת בטהרת הקדש הקשה על הרמב"ם איך יתכן דבפעם השניה עובר משום לא יחשב, הא הרמב"ם עצמו דימה איסור לא יחשב למטיל מום, וקיי"ל דמטיל מום בבעל מום אינו עובר. ותירץ השפת אמת דמטיל מום בבעל מום אינו עובר משום שהקרבן נפסל כבר להקרבה, ואפילו אם נאמר דדין זה קיים גם במום עובר מכל מקום השתא מיהא הקרבן אינו ראוי להקרבה, משא"כ בקרבן שנשחט שלא לשמה הקרבן ראוי להקרבה. אך מכל מקום דברי הרמב"ם צ"ע דהא כתב גדר האיסור שלא יפסיד הקדשים במחשבה, והכא במחשבה שניה אינו מפסיד כלום. ותירץ הקה"י זבחים סי' ה' דאין כונת הרמב"ם לומר שצריך מחשבה המפסדת את הקדשים בפועל, אלא כונתו שכל סוג מחשבה שיכולה לפסול קדשים בכלל האיסור לא יחשב, ומחשבת שלא לשמה בעולה נמי הוי סוג מחשבה שבכחה להפסיד את הקדשים. ועי' אבן האזל שכתב כעין זה.

אך באבי עזרי הוסיף להקשות דברמב"ן בסה"מ מבואר שהרמב"ם לא מנה איסור לא יחשב לל"ת בפ"ע משום דהוי בכלל איסור מטיל מום בקדשים. ואם נאמר שגדר האיסור הוא שלא לחשוב מחשבה שבכחה להפסיד את הקדשים הרי אין זה בכלל איסור מטיל מום שהוא איסור להפסיד את הקדשים בפועל, ועל כרחיך דהוי ל"ת חדש שלא לחשוב מחשבה הפוסלת, והאיסור הוא המחשבה ולא הפסד הקדשים, ומדוע לא מנאו הרמב"ם לל"ת בפ"ע.

ומה שרש"י בזבחים לא פירש כרש"י במנחות, באבי עזרי תמה ביותר על מש"כ הרמב"ם לפיכך זבח ששחטו שלא לשמה חייב להשלים שאר עבודות לשמן, ומשמע שבלא איסור לא יחשב לא היה חייב להשלים העבודות לשמן, והא יש דין לחשוב לשמה, וכרש"י במנחות. ותירץ הגרי"ז ריש מנחות דרש"י בזבחים והרמב"ם סוברים שהדין לחשוב לשמה שנלמד מזבח שלמים קרבנו עד שיהא קרבנו לשם שלמים הוא רק לייחד את הקרבן לשם שלמים שלא יהיה בו פסול או שיעלה לחובתו, אך אם בלא"ה אינו עולה לחובתו ולא יועיל במחשבה השניה לקרבן כלום אין צריך לחשוב לשמה. ורק מצד לא יחשב שהוא איסור בגוף המחשבה [ולא רק שלא לפסול הקרבן] שייך לומר אף במחשבה שניה דעובר על איסור.

והגרי"ז בספרו הקשה על רש"י במנחות איך אפשר ללמוד איסור מהאי קרא, הא אפשר ללמוד רק דין לשמה ולא איסור. ותירץ דכיון שפסוק זה בא להשמיע דין מחשבה הפוסלת ממילא נאמר בהאי קרא גם איסור עשה על שינוי קדש, וכמש"כ הרמב"ן בסה"מ לגבי מחשבת פיגול, דבפסוק שנאמר פסול נאמר גם איסור עשה, עיי"ש. וצ"ב מאי קשיא ליה כלל, הא כפשוטו כל דבר שפוסל ואינו עבודה ראויה אסור לעשות כן בקדשים.

**יג, מחלוקת ראשונים האם צריך דיבור**

רש"י לקמן מא: ד"ה כגון שנתן כתב דכל מחשבה דקדשים מוציא בפה הוא. וכן כתבו תוס' ב"מ מג: ד"ה החושב, דמחשבת פיגול הוי בדיבור ולא בלב. אך הרמב"ם פי"ג מפסה"מ כתב דהפסול חל במחשבה. ובשיטמ"ק ב"מ שם בשם תוס' שאנץ הקשה, דבגמ' לקמן כט: מקשינן מדוע לוקין על לא יחשב הא לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, ומשני הא מני ר' יהודה היא. ואם צריך דיבור הרי לגבי תמורה מצינו שלוקין משום שבדיבורו אתעביד מעשה, ומאי שנא הכא דחשיב שאין בו מעשה.

ובכתבי הגרי"ז ריש מנחות כתב בשם הגר"ח ג' חילוקים בין תמורה למחשבת פסול בקדשים. א, חלות קדושה דתמורה חשיב שבדיבורו אתעביד מעשה, אך חלות פסול לא חשיב מעשה. ב, בתמורה הלאו הוא עצם חלות ההקדש, שלא יעשה תמורה, אך הכא הלאו הוא על המחשבה ולא על פסלות הקרבן. ג, הכא אין המחשבה עצמה עושה חלות פסול, אלא אם יש מחשבה פסולה התורה פוסלת את הקרבן, אך בתמורה האדם עושה את חלות הקדושה בדיבורו.

ובקה"י סי' א' תירץ דבתמורה כיון שעושה חלות הקדש דהוי קנין ממון חשיב בדיבורו אתעביד מעשה, משא"כ חלות פסול אינו חלות של קניינים. ואפשר שזהו כונת הגר"ח בחילוקו הראשון.

ועוד יש ליישב דבתמורה החלות נעשית ע"י דיבור, וכמו שנדר ושבועה חלים ע"י דיבור, ולכן חשיב מעשה, אך במחשבה הפוסלת כפיגול או של"ש גם לפי הראשונים שצריך דיבור אין זה נחשב לחלות שנעשה ע"י דיבור, אלא שהדיבור הוא דרגה גבוהה יותר של מחשבה, שהמחשבה באה לידי ביטוי בפה, אך הפוסל הוא המחשבה ולא הדיבור, ולכן אין זה נחשב מעשה. ועי' חזון איש קמא סי' כ"ח סקי"ד.

והנה תוס' ע"ב ד"ה קיימי נקטו בפשיטות דסגי במחשבה, וביאר הגרי"ז שלפי הס"ד שסתמא לאו לשמה קאי וצריך לייחד לשמה ודאי אין צריך דיבור, דעיקר המכוון הוא שיחשוב לשמה ותו לא, ורק לפי המסקנא דהוי מחשבה הפוסלת כפיגול דנו הראשונים שצריך דיבור. וכן לפי הצד שהמחשבה עוקרת את הלשמה י"ל שצריך דיבור בשביל לעקור, אך אם צריך לחשוב לשמה סגי במחשבה לכו"ע. והנה לפי מה שנקט הגרי"ז בספרו שגם לפי הס"ד יש ב' דינים, חדא שצריך לחשוב לשמה ועוד מחשבה הפוסלת, ונפק"מ אם אפשר לחזור ולקבל, יצא שאם חשב שלא לשמה במחשבה ולא בדיבור יוכל לחזור ולקבל, דאף שמחשבתו הועילה שלא נעשה הקרבן לשמה מכל מקום לא הועילה לעשות פסול בקרבן.