ארבעה אחין - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**כ"ו ע"א** **– כ"ו ע"ב תחילת סוגיא חליצה פסולה**

**א) איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת.** יל"ע מה הדין באחותה של איסור חייבי לאוין ועשה האם יש בה אייסור אחות זקוקה מחמת שעולה לחליצה או"ד דמאחר שאין בה זיקת יבום [בעלו ל"ק] ליכא בה דין אחות זקוקה ועיין היטב בגמ' לעיל כ: ולכאו' ליכא למשמע מינה. ועיין בזה בריטב"א [ובמגיה ציון 277] ובקר"א בסוגיין וביש"ש ס"ג ובאו"ש (פ"ז מיבו"ח) שהסתפק בזה,ובשיעורי הגרש"ר (בסוגיין אות ג'). [הרחבה אות א]

**ב) דין ביטול מצות יבמין.** מבואר בסוגיין שהוא גם למ"ד אין זיקה, ומאידך לעיל י"ח ע"א אמרה הגמ' ואי אין זיקה תבטל עי"ש. ועיין בתוס' חד מקמאי להלן כ"ו ע"ב שביאר שביטול מצות יבמין תלוי בדין זיקה, והוכיח כן מרש"י לעיל י"ז ע"ב. ועיין עוד בראשונים לעיל. ועיין בתורי"ד ריש פ"ב שכ' דגם למ"ד אין זיקה איסור ביטול מצות יבמין הוא מחמת הזיקה שיש גם למ"ד אין זיקה.

יש לדון האם דין ביטול מצות יבמין הוא מדאו' או מדרבנן, ועיין מה דמשמע בריטב"א בסוגיין עיין עוד בתוס' (לעיל י"ז ד"ה אבל) דמשמע דהוי מדרבנן. [הרחבה אות ב].

כתבו האחרונים [עיין עמק שאלה קנד] להוכיח מסוגיין שגם היכא שאין חשש עיגון יש מצוה בחליצה שהרי הכא מבואר שאע"פ שבפועל לא יהיה יבום יש איסור לבטל מצות יבמין והיינו שיחלוץ לה. [ויש בזה מחלו' באחרונים עיין בעונג יו"ט (קע"ו) ובב"ש (קס"ה ט')] [הרחבה אות ג].

**ג)** **"קסברת יש זיקה והוי חליצה פסולה" [הטעם דחליצה פסולה תלוי ביש זיקה].** מבואר בגמ' שדין חליצה פסולה תלוי בדין יש זיקה. ועיין ברש"י וברמב"ן**,** וצ"במה החילוק בחליצה פסולה דסגי להפקיע את הזיקה מהאח ולא מאחיו ומ"ט תלוי בדין יש זיקה. ועיין היטב ברמב"ן להלן נ"א שמבואר שרק היכא שאפשר להחשיב את החליצה כעומדת במקום היבום מהני החליצה לכל הבית ואי"צ יותר מחליצה אחת, אבל הכא דהוי חליצה פסולה א"כ אינה במקום היבום אלא רק הפקעת הזיקה וא"כ אם יש זיקה הוי הפקעה של כל אחד מזיקתו ולכן לא מהני לאידך משא"כ אם אין זיקה ע"כ ההפקעה היא מהבית ומתייחסת החליצה לכולם. והנה בשיטת התוס'(ד"ה וחליצה) יש לדון האם מבואר גדר אחר בגדר הדין חליצה פסולה תלויה בדין ביש זיקה, דבתוס' מבואר דרק היכא שקלשה לה זיקה הוי חליצה פסולה עי"ש, ולדברי התוס' חליצה פסולה יסודה במה שהזיקה היא חלשה, וא"כ לדברי התוס' בפשטות אין לומר שהחילוק בין יש זיקה לאין זיקה הוא כדברי הרמב"ן ורש"י הנ"ל,ועיין בחידושי הגרש"ש סי' כ"ו ביאר [באופן השני] מה שדן בזה, ועיין עוד בחי' הגרש"ש (סימן כ"ה) שביאר ע"פ דברי התוס' [להלן כ"ט] דהגם שלב"ש מאמר אינו קונה קנין גמור ביבמה מ"מ כיון שהתחיל לבנות אחת אין חברתה נחשבת ליבמה, עי"ש, וא"כ ה"ה דגם בחליצה פסולה נחשב שהפקיע חלק מזיקת הבית, אלא שאם יש זיקה וקנין היבם ביבמה הוא קנין אישות לא מהני מה שהתחיל בהפקעת הזיקה ממנה דעדיין היא אשתו מדין זיקה עד שיפקע לגמרי, אבל למ"ד אין זיקה כיון שהתחיל להפקיע הזיקה שוב אי"צ ליותר מכך. עי"ש. [הרחבה אות ד].

**ד) בתוד"ה חליצה.** בתוס' הקשו לרש"י א- ממחזיר גרושתו ב- מהיכא שאסורה משום ביטול מצות יבמין. [ועיין ברשב"א (כ"ז ע"א ד"ה והיכא) ובמ"מ (פ"ז ה"י) שהקשו עוד מהא דאיתא לעיל כ: דאיסור מצוה ואיסור קדושה בא עליה או שחלץ לה נפטרה צרתה.] ובדבר הקושיא ממחזיר גרושתו עיין בב"ש (קע"ד סק"ד) שתי' שכיון שהתורה ריבתה בפירוש לחליצה מקרא דרב גידל א"כ פוטרת צרתה ועיין בשיעורי הגרש"ר מה שהוסיף בזה. ובדבר הקושיא מאסור לבטל מצות יבמין, עיין בקר"א שכתי' דאי"ז איסור ביבמה אלא איסור צדדי ולכן ל"ה חליצה פסולה, אכן עדין קשה לרש"י לשיטתו שיש נאסרה בביטול מצות יבמין [עיין לעיל כ"ד ע"א] וע"כ דלא הוי איסור צדדי ועיין בשיעורי הגרש"ר. [הרחבה אות ה].

**ה) "מדקאמרת אמצעית צריכה חליצה" וכו'. [האם חליצה 'גרועה' תלוי בדין יש זיקה]** נחלקו הראשונים האם למ"ד אין זיקה חליצה גרועה שלא חד האחים פוטרת את חבירו, שיטת רש"י דגם למ"ד אין זיקה מ"מ היכא שחליצה של אח אחד גרועה מחליצה של אח אחר אין החליצה הגרועה מועלת לאח שיכול לחלוץ חליצה טובה, ושיטת תוס' דלמ"ד אין זיקה גם חליצה גרועה של אח אחד פוטרת את אחיו שיכול לחלוץ חליצה טובה.והקשו בתוס' לרש"י א- מסוגיא להלן בפ' ר"ג מבואר שגם דין חליצה גרועה אי פטרה צרה תלוי בדין יש זיקה. ב- דסוגיא דלהלן שממנה מוכח כד' רש"י ע"כ אינה לפי האמת שהרי התם מבואר שגם בחליצות שוות [וגרועות] אין חליצה של יבמה אחת פוטרת חבירתה וגם למ"ד אין זיקה וא"כ לפ"ז לא שייך להוכיח מרב שיש זיקה שהרי גם למ"ד אין זיקה צריך חיזור בשוות. ובדבר הקושיא הראשונה מסוגיא בדף נ"א, עיין היטב ברמב"ן (הכא ובדף כ"ז)דמבואר שיש חילוק בין היכא דהוי חליצה פסולה גבי עריות ואביזרייהו [דגם למ"ד אין זיקה לא פטרה צרתה] לבין חליצה פסולה בבעלת הגט ובעלת המאמר. וצ"ב. ולענין הקושיא הב' ביאר הגר"נ (אות תמ) דיש לחלק בין ב' יבמין לב' יבמות, דהא דחליצה פסולה צריכה חיזור למ"ד אין זיקה זה רק אם היבמות שוות בפסולם ולא אם היבמין שוין בפסול החליצה, עי"ש. [הרחבה אות ו].

**ובשיטת התוס'** עיין ברשב"א וברמב"ן מה שהקשו לדבריהם ואכמ"ל [הרחבה אות ז].

**ו)** **"אי הכי קמייתא נמי".** פרש"י ששתיים ראשונות חליצת גרועהוברש"ש העיר שיש הבדל בין הראשונה לשניה משום שהשניה היא רק אחות זקוקה לשני וחליצתה עדיפא משל ראשון שכלפיו היא ג"כ אחות חלוצה, ואפי' אם יחלוץ [האח השני] לראשונה קודם לכן [מדין חליצת חיזור] מ"מ חליצה שלו עדיפא בשניה משום שמה שחלץ לראשונה הוי רק מטעם חיזור, ולכן תפטר השניה בחליצת השני לחוד. ועיין היטב ברא"ש(סי' א') שכתב דהעיקר כלישנא קמא דשמואל [דאחד חולץ לכולם מיירי על האמצעית] וכתב הרא"ש "ודוקא אמצעית חולצת מאחד אבל בשתיים ראשונות אי נפול בב"א זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת". ועי"ש במהרש"א ובב"ח שנחלקו בגרסת הרא"ש ומבוארשנחלקו בנדון הנ"ל בנפלו שני הראשונות בב"א דראובן שחלץ לה הוי גם אחות זקוקה וגם אחות חלוצה ולשמעון רק אחות זקוקה, דהב"ח ס"ל דהוי שוות וממילא צריכה חליצה מכולם ולמהרש"א חליצת השני הוי חליצה טובה יותר. [הרחבה אותח].

**א) איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת.** וביאר רש"י דכיון שהיא זקוקה מדורייתא א"כ אחותה היא אחות זקוקה. **ויל"ע** מה הדין באחותה של איסור חייבי לאוין ועשה דלכאו' בגמ' לעיל כ' ע"א קשיא דיוקא דסיפא אדיוקא דרישא, דממה שהעמידה הגמ' באיסור מצוה [וה"ה איסור קדושה כמבואר בראשונים] ודחתה הגמ' שהם עולין ליבום מהתו', מוכח לכאו' שחייבי לאוין ועשה דאינם עולין ליבום ד"ת א"כ אין בהם איסור אחות זקוקה, אבל מאידך במה שהעמידה הגמ' למסק' באיסור ערוה בדוקא משמע שבחייבי לאוין ועשה יש איסור אחות זקוקה. וצ"ע. **וביש"ש** (סי' ג') **ובקר"א** (ריש פ"ג) מבואר שבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אחות זקוקה וראיתם מגמ' דידן, **אכן בריטב"א** משמע לא כן דרק איסור מצוה או קדושה שמתייבמת מהתו' איכא איסור אחות זקוקה [ועיין במגי"ה לריטב"א ציון 277 שהאריך בזה והוכיח מהטור כריטב"א והביא כן **מהגר"א קוטלר** זצ"ל עי"ש], **ועיין באו"ש** (פ"ז מיבו"ח) שהסתפק בזה, ומ"מ כתב שמצד ביטול מצות יבמין ודאי איכא בחייבי לאוין ועשה וכל הנדון הוא על אחות זקוקה. ועיין עוד **בשיעורי הגרש"ר** (בסוגיין אות ג') שכתב לישב דברי הגמ' (לעיל כ') ורש"י (בסוגיין) דבאמת בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אחות זקוקה הגם שלא רמיא ליבום והא דאמרי' דהטעם שיש איסור אחות זקוקה כיון שמדאו' רמיא קמיה הוא בשביל דין "שניות" דכיון שיש בהם [לכמה ראשונים] דין ערוה מדרבנן א"כ בלא מה דמדאו' חזיא ליבום לא היה בהם דין אחות זקוקה עי"ש.

**ב) דין ביטול מצות יבמין.** מבואר בסוגיין שהוא גם למ"ד אין זיקה, ומאידך לעיל י"ח ע"א אמרה הגמ' ואי אין זיקה תבטל עי"ש. **וצ"ע**. ועיין בתוס' חד מקמאי להלן כ"ו ע"ב שביאר שביטול מצות יבמין תלוי בדין זיקה, והוכיח כן מרש"י לעיל י"ז ע"ב. ועיין עוד בראשונים לעיל. [ושם באות כ' הרחבנו הרבה במקורות לד"ז, ועיין בתורי"ד ריש פ"ב שכ' דגם למ"ד אין זיקה איסור ביטול מצות יבמין הוא מחמת הזיקה שיש גם למ"ד אין זיקה]. **הנה יש לדון** האם דין ביטול מצות יבמין הוא מדאו' או מדרבנן, **ועיין בריטב"א בסוגיין** דמשמע דהוי איסור דרבנן. ובתוס' (לעיל י"ז ד"ה אבל) כתבו דאפי' ר"ג דאמר אם מיאנה מיאנה [גבי ב' אחיות אחת קטנה ואחת גדולה הנשואות לב' אחים ומת בעל הגדולה דרבי אליעזר אומר דמלמדין את הקטנה שתמאן בבעלה ותתייבם אחותה ור"ג ס"ל דאם מיאנה מיאנה ואי לאו תמתין עד שתגדיל ותצא משום אחו"א] וא"כ לכאו' לא חייש לביטול מצות יבמין מ"מ מודה הכא דשאני התם דכבר נשואה לו. עכ"ד. ומשמע מדברי התוס' דהוי דין דרבנן וע"כ לא גזרו חכמים היכא שכבר נשואה לו דאילו הוי דין דאורייתא א"כ קשה מ"ט לא יוציא מחמת איסור זה. **ובטעם הדבר** דליכא איסור מדאו' לבטל מצות יבמין צ"ל דאין איסור לגרום מצב שבו יפקעו החיובים שעליו. וראיתי שהביאו ראיה לזה מדברי הר"ן ז"ל בפ' ר"א דמילה (שבת קל"ד ע"ב) שהביא מהרמב"ן דמותר למול תינוק בשבת אפי' יצטרך אח"כ לחמם מים, דאפילו דמכשירי מילה אינם דוחין את השבת אבל כיון דהשתא בהתירה קעביד ואח"כ פיקו"נ הוא דקא דחי לה, עי"ש. ועוד ראיתי שיש לדון דגם א"נ דבעלמא איכא איסור דאורייתא בביטול מצוה יש לחלק בין היכא שעיקר החיוב הוא מחמת שההאדם נתחייב במצוה לבין יבום שבו עיקר החיוב אינו החיוב על הגברא אלא שביבמה צריך שיתקיים היבום, [ולכן אם יכול להתקיים ע"י אחיו אין ביטול מצות יבמין במה שהוא עצמו לא מקיים את חיובו] וממילא בכה"ג י"ל שאין איסור מדאורייתא לגרום שתתבטל חיוב הקמת שם לאחיו וממילא האדם לא יתחייב לעשות את המצוה, ועיין. **ועיין עוד בקר"א** שכתב שיש ביטול מצות יבמין גם בחייבי לאוין ועשה שאינם עולים ליבום מדאו', ובאמת מוכח כן לכאו' לדברי רב גידל שס"ל שחייבי לאוין אינם עולים ליבום מדאו' ומ"מ צריך לישב דברי המשנה מטעם ביטול מצות יבמין. ועיין.

**ג**) **הנה** מבואר שגם היכא שבפועל לא יהיה יבום יש איסור לבטל מצות יבמין והיינו שיחלוץ לה שהרי הכא למ"ד אין זיקה לא יכול לייבם את שניהם והדין הוא שיחלוץ לשניהם ולא שייבם אחת ותצא חברתה בלא כלום. **והנה ידוע** שדנו האחרונים בהרחבה האם יש מצוה בחליצה וכופין ע"ז גם במקום שאין חשש עיגון [עיין בעונג יו"ט (קע"ו) ובב"ש (קס"ה ט') ובעמק שאלה (קנ"ד) ועוד] **וכתב בעמק שאלה** דמהא שיש איסור ביטול מצות יבמין בסוגיין למ"ד אין זיקה ול"א שייבם אחת ותצא חברתה מוכח שגם במקום שאין חשש עיגון יש דין חליצה, עי"ש. **ולכאו' יש לחלק** [ועיין בהגהות שי למורה בשו"ע שם] דהיכא שיכול לייבם אזי גם החליצה הוא מצוה משא"כ בזמן הזה שאסור ליבם א"כ היכא שאין חשש עיגון אין דין כפיה לחליצה. אלא שיש לדון בזה דאפשר שגם בזמן הזה אי"ז איסור לייבם אלא שיש חשש שלא יכוונו לשם מצוה [כדמוכח מדברי הרמ"א קס"ה א'] **וצ"ע**. ועיין בעונג יו"ט קע"ז בהגה"ה משכ"ב. [ועיין במהרי"ץ חיות לעיל על מתני' דמי שיש לו בן מכל מקום פטור מן היבום שכתב שהטעם שאין יבום בזמן הזה הוא משום שחייש' (בעוונותינו הרבים) שיש למת בן מכל מקום וכתב שזהו טעם נכון וראוי לפרסמו].

**ג\*) תוד"ה אי.** מבואר בתוס' שיש חידוש בג' אחים טפי מבד' אחים משום שבד' אחים כל אחת מהיבמות היתה ראויה להתייבם וסד"א שרק בכה"ג יש איסור לבטל את החליצה, והעירו שד' התוס' צ"ב, שהרי גם בד' אחים החשש הוא שמאימות אחד מהם ובזמן זה הרי אין דין כ"א מהן ראויה להתייבם ומה בכך שיבמה זו מעיקרא היתה ראויה להתייבם, וצ"ע.

**ד) "קסברת יש זיקה והוי חליצה פסולה".** מבואר בגמ' שדין חליצה פסולה תלוי בדין יש זיקה. **וביאר רש"י** דכיון שאלימא זיקה למרמי אתרוויהו א"כ לא מפקע זיקא דחד בחליצה דאידך. **וביאור דבריו** לכאו' דאם אין זיקה א"כ אין ליבמה שיכות עם כל אחד מהאחים בנפרד אלא שצריכה חליצה להיות מותרת לשוק וא"כ גם חליצה פסולה מועלת בה, אבל אם יש זיקה היינו שיש שייכות בין כל יבם ליבמה א"כ לא מהני חליצה פסולה של אחד להפקיע זיקת חבירו. **ועיין ברמב"ן** בסוגיין שכתב כפירוש רש"י בסוגיין דכיון שהיא ככנוסה לכל אחד ואין חליצה פסולה דאידך מוציאה מביתו. **והדברים צ"ב,** דאם חליצה פסולה אינה מספיק פטור להפקיע את הזיקה מדוע מהני לאותו אח שחלץ, ומאחר דעל כרחך מהני לאותו אחד שחלץ להפקיע זיקתו א"כ צ"ב מדוע לא תהני חליצה זו לחבירו, כמו בחליצה כשרה שמועלת הפקעת זיקתו גם לשאר האחים. **ועיין ברמב"ן להלן נ"א** שביאר הדברים, דהתם תלי לה הגמ' למחלוקת אם יש גט אחר גט במחלוקת אם יש זיקה או לא עי"ש, וביאר הרמב"ן דאם אין זיקה א"כ הגט שנותן אחד מהאחים הוא גט לכל הבית ולא רק לזיקתו ולכן אין גט אחר גט, ואם יש זיקה א"כ הגט הוא רק לזיקתו בלבד ויש גט אחר גט, והוסיף הרמב"ן שזה הטעם במה שתלי חליצה פסולה בדין יש זיקה "דעשאוה כפוטרת הזיקה ולא כפוטרת קידושין הראשונים של אח דומיא דגט, דשהיא ראויה לביאה והביאה של זו פוטרת על כרחנו אף צרתה פטורה דחליצה במקום יבום קיימא, אבל כשאינה ראויה ביבום עשאוה כמגרש הגט וכל אחד פטורה בעצמה כשם שקידושיה בעצמה וכן באחים" עכ"ד. והיינו שהיכא שאפשר להחשיב את החליצה כעומדת במקום היבום א"כ כמו שהיבום מהני לכל הבית דיבום אין ענינו הפקעת הזיקה אלא קיומה והיכא שמקיים זיקת המת אי"צ בקיום בכל יבמה וכל אח, א"כ גם החליצה עומדת במקום היבום ואי"צ יותר מחליצה אחת, אבל הכא דהוי חליצה פסולה א"כ אינה במקום היבום אלא רק הפקעת הזיקה וא"כ אם יש זיקה הוי הפקעה של כל אחד מזיקתו ולכן לא מהני לאידך משא"כ אם אין זיקה ע"כ ההפקעה היא מהבית ומתייחסת החליצה לכולם. והטעם דתלוי זה במ"ד יש זיקה ולמ"ד אין זיקה אין דין חליצה פסולה י"ל, דלמ"ד יש זיקה א"כ כיון שיש דין לכל יבם על היבמה א"כ חליצה שאינה מעילתא לא מועלת חד לחבירו הגם שחליצתו של חבירו גרועה כמותו וכ"ז הוא למ"ד יש זיקה כיון שלמ"ד אין זיקה אין דין לכ"א על היבמה אלא דין משותף לכולם וא"כ בהכרח חליצה של אחד מהם היא כחליצה של כולם כיון שאין לו זיקה פרטית כלל. ועוד יש להוסיף בזה ע"פ דברי הרמב"ן שם שס"ל שרק למ"ד יש זיקה א"כ יש לומר שהחליצה הפסולה אינה מתייחסת לאישות המת ולכן אינה מתייחסת לכל הבית אלא לזיקתו הפרטית אבל למ"ד אין זיקה הרי בהכרח הזיקה מתייחסת לאישות המת ולא לאישות היבם שאין דין כזה וא"כ פוטרת הזיקה מכל הבית. אלא שיש לדון דברש"י שם נראה שלא הסכים לסברת הרמב"ן הנ"ל, **ועיין** בחי' הגר"נ זצ"ל וצ"ע דברמב"ן בסוגיין כתב כרש"י. והנה הגם שלמ"ד אין זקה הרי מוכח שכלפי עיקר הזיקה לכ"ע יש זיקה ורק שלא "אלימא" זיקה שהיא תהיה כאשתו וא"כ גם למ"ד אין זיקה שייך שתפטור הזיקה רק את זיקתו הפרטית ולא את זיקת כל הבית, אבל מ"מ יש לומר שלמ"ד אין זיקה הזיקה שיש לכ"א היא זיקה משותפת לכולם ולא לכ"א באופן פרטי ועיין.

**הנה בשיטת התוס'** (ד"ה וחליצה) יש לדון האם מבואר גדר אחר בגדר הדין חליצה פסולה תלויה בדין ביש זיקה, **דהנה** לשיטת רש"י חליצה פסולה הוא מחמת שאינו יכול לייבם וא"כ ה"ה בחייבי לאוין ושניות הוי חליצה פסולה [**וכ"כ הרמב"ם** (פ"ז ה"י) עי"ש], והיינו שדין חליצה פסולה אינו שייך בדוקא לקלישות הזיקה ליבום, אלא להא דהחליצה אינה יכולה להיות במקום היבום כמבואר. אכן תוס' ס"ל דרק היכא שקלשה לה זיקה הוי חליצה פסולה עי"ש, ולדברי התוס' חליצה פסולה יסודה במה שהזיקה היא חלשה, וא"כ לדברי התוס' בפשטות אין לומר שהחילוק בין יש זיקה לאין זיקה הוא כדברי הרמב"ן ורש"י הנ"ל, **וצ"ב** מה החילוק בין אם יש זיקה לאין זיקה לענין חליצה פסולה. **אכן בחידושי הגרש"ש סי' כ"ו** ביאר [באופן השני] דאפשר שתוס' מודו ליסוד זה, אלא שס"ל שכל היכא שלא הוי חסרון בזיקה א"כ גם החליצה יכולה לעמוד במקום היבום כיון שאין החסרון בכח דין הפקעה ע"י יבום אלא רק שבפועל א"א לייבם ולכן לא חשיב חליצה פסולה [והביאור הוא כיסוד הרמב"ן הנ"ל.] **אכן** במקום אחר (סימן כ"ה) כתב הגרש"ש שלא מסתבר לבאר בדעת התוס' כדעת הרמב"ן הנ"ל ולכן ביאר בדרך אחרת, והוא דיסוד דין חליצה פסולה לדעת תוס' הוא דדין התורה ביבום וחליצה הוא שצריך להפקיע או לקיים זיקת כל הבית, ובעלמא ביבום או בחליצה של יבמה אחת מתקיימת זיקת כל הבית, אבל היכא שהזיקה היא זיקה פגומה א"א להחשיב מעשה ביבמה אחת כקיום זיקת כל הבית ולכן צריכה חיזור, והטעם דתלוי הדבר בדין יש זיקה או אין זיקה ביאר הגרש"ש דהנה מצאנו גבי מאמר לב"ש דמבואר שאנו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד, וביארו בתוס' [להלן כ"ט] דהגם שלב"ש אינו קונה קנין גמור ביבמה מ"מ כיון שהתחיל לבנות אחת אין חברתה נחשבת ליבמה, עי"ש, וא"כ ה"ה דגם בחליצה פסולה נחשב שהפקיע חלק מזיקת הבית, אלא שאם יש זיקה וקנין היבם ביבמה הוא קנין אישות לא מהני מה שהתחיל בהפקעת הזיקה ממנה דעדיין היא אשתו מדין זיקה עד שיפקע לגמרי, אבל למ"ד אין זיקה כיון שהתחיל להפקיע הזיקה שוב אי"צ ליותר מכך. עי"ש. [**אופן נוסף** כתב הגרש"ש סי' כ"ו דאם הזיקה היא פגומה א"כ למ"ד יש זיקה איכא זיקה לכל אחד ולכן אין חליצה של אחד מועלת לחבירו, אבל אם הזיקה שלמה א"כ למ"ד יש זיקה אין זיקה לכ"א לאחד משני היבמין ולכן סגי בחליצה של אחד מהן, וכן למ"ד אין זיקה בל אופן עי"ש, ותי' זה צ"ע ואכמ"ל].

הנה בפשטות נמצאנו למדים דשיטת התוס' דענין החליצה אינה שהיא עומדת במקום היבום, אלא שכך אמרה תורה שאם אינו יכול או אינו רוצה לייבם יכול להפקיע הזיקה ע"י חליצה ולכן דין חליצה פסולה אינו תלוי במה שאינו יכול ליבם בפועל אלא בקלישות הזיקה כמבואר. ואולי י"ל דאזלי לשיטתייהו בדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, דשיטת רש"י מבוארת בכמה מקומות [במתני' (כ' ע"ב ד"ה גרושה וחלוצה לכהן הדיוט) וכן בגמ' י' ע"ב ד"ה וחייבי לאוין בני חליצה ויבום נינהו ובדף ט' ע"א (ד"ה והרי) שהטעם שחייבי כריתות אינם עולים לחליצה הוא משום שמאחות אשה למדנו שהערוה היא פטורה לגמרי גם מיבום וגם מחליצה, ואילו שיטת התוס' דכל שאינו עולה נלמד מקרא דלקחת ואמרה תורה שדין החליצה ודין היבום תלוי הא בהא ולכן לפי תוס' גם היכא שאינו עולה לחליצה אינו עולה ליבום כמבואר בדבריהם להלן מ"ד ע"א ולשיטת רש"י לא שייך ד"ז כלל, וממילא לשיטת תוס' גם היכא שאינו יכול ליבם אם אין בזה קרא דלקחת לא שייך להחשיבו לחליצה פסולה רק מחמת שאינו יכול לייבם משא"כ לשיטת רש"י כמבואר.

**ה) בתוד"ה חליצה.** הובא לעיל מחלוקת רש"י ותוס' אי חליצה פסולה הוי כל היכא שא"י לייבם או רק היכא שקלשא זיקה. **ובתוס' הקשו** על רש"י ב' קושיות א- ממחזיר גרושתו ב- מהיכא שאסורה משום ביטול מצות יבמין. **ועיין ברשב"א** (כ"ז ע"א ד"ה והיכא) **ובמ"מ** (פ"ז ה"י) שהקשו עוד מהא דאיתא לעיל כ: דאיסור מצוה ואיסור קדושה בא עליה או שחלץ לה נפטרה צרתה. עי"ש. **ותי' המ"מ** דמיירי בצרתה כיוצא בה. [וברשב"א כתב דלא משמע כן]. **אלא** שהקשה המ"מ דלשיטת הרמב"ם אכתי קשה כיון שס"ל שגם בשוות לא פטרה צרתה. עי"ש. **אכן בביאור הגר"א** (ק"ע סקמ"ה) תי' דהגמ' לעיל מיירי למ"ד אין זיקה וא"כ ליכא לדין חליצה פסולה וכתב דכן משמע ברשב"א (י"ב ע"א ד"ה תירץ) עי"ש. [ועיין עוד להלן בזה]. **ובדבר הקושיא ממחזיר גרושתו עיין בב"ש** (קע"ד סק"ד) שתי' שכיון שהתורה ריבתה בפירוש לחליצה מקרא דרב גידל א"כ פוטרת צרתה [והנה ברשב"א בדף כ' כתב שמחז"ג חולצת מדרב גידל אכן בקו"ה ד' י"א כ' דמחז"ג חולצת מטעם אילו איתא לבעל מי לא בעיא גט עי"ש]. **ובשיעורי הגרש"ר** הוסיף [בשם הגרש"ש] שחייבי לאוין ועשה [וה"ה למחזיר גרושתו] אי"ז נחשב לחליצה פסולה כיון שיש בהם זיקה גמורה לחליצה [מקרא דיבמתו] ולכן לא הוי חליצה פסולה משא"כ חייבי לאוין ושניות שיש בהם גם זיקת יבום אלא שא"א ליבמם הוי חליצה פסולה. **ובדבר הקושיא מאסור לבטל מצות יבמין**, הנה בקר"א כתב דל"ק משום שאי"ז איסור ביבמה אלא איסור צדדי ולכן לא חשיב חליצה פסולה אכן בשיעורי הגרש"ר ביאר דתוס' הקשו לרש"י לשיטתו דהנה שיטת רש"י הוא שיש נאסרה בביטול מצות יבמין [עיין לעיל כ"ד ע"א] וע"כ דלא הוי איסור צדדי וא"כ שיהיה גם דין חליצה פסולה. **ובאמת יעויין ברשב"א** להלן כ"ז ע"א סד"ה הא שביאר בדברי רש"י בב' אופנים או דבאמת הוי חליצה פסולה בביטול מצות יבמין [וביאר דברי הגמ' שם באופ"א] או שהטעם דלא הוי חליצה פסולה משום שאי"ז איסור באשה.

**ו) "מדקאמרת אמצעית צריכה חליצה" וכו'.** הנה בגמ' תלי לדין חליצה פסולה במ"ד יש זיקה היינו שהיכא שהחליצות של ב' האחים הם שוות בפסולם א"כ למ"ד יש זיקה צריכה חיזור לדעת רב ולמ"ד אין זיקה אי"צ חיזור על שאר האחים לדעת רב, אלא שנחלקו הראשונים האם למ"ד אין זיקה חליצה גרועה שלא חד האחים פוטרת את חבירו, דשיטת רש"י [והרמב"ן ועוד] דגם למ"ד אין זיקה מ"מ היכא שחליצה של אח אחד גרועה מחליצה של אח אחר אין החליצה הגרועה מועלת לאח שיכול לחלוץ חליצה טובה, ולכן לא גרסי' מדקאמת זה חולץ לאחת וכו', אבל שיטת תוס' דלמ"ד אין זיקה גם חליצה גרועה של אח אחד פוטרת את אחיו שיכול לחלוץ חליצה טובה. ואולי י"ל שנחלקו רש"י ותוס' לשיטתם, דלשיטת רש"י יסוד דין החליצה שהיא עומדת במקום היבום ולכן חליצה פסולה ענינה שכיון שאינו יכול ליבם אין החליצה עומדת במקום היבום ולכן בכה"ג החליצה ענינה הוא רק פטור ולכן תלוי אם יש זיקה או לאו כמבואר לעיל, אכן כ"ז כלפי חליצות שוות אבל היכא שאין החליצות שוות היינו היכא שאחד מהם הוי חליצה טובה יותר מחבירו בכה"ג גם למ"ד אין זיקה אין חליצה גרועה כזו פוטרת את אחיו כיון שבכה"ג יש דין נוסף שהיכא שכלפי אח אחד איכא קלישות זיקה א"כ אין חליצה קלושה יכולה לפטור זיקה מעלייתא. אמנם שיטת התוס' שבחליצה פסולה איכא רק את הדין השני שיש קלישות זיקה וא"כ כל דין חליצה פסולה הוא היכא שיש קלישות זיקה וד"ז תלתה הגמ' במ"ד יש זיקה דחמ"ד אין זיקה הגם שזיקת האחד קלושה מחבירו מ"מ יכול לפעול פטור גם כלפי חבירו, כמבואר לעיל.

**וכתבו תוס'** דמוכח כדברי רש"י מסוגיא להלן דמבואר שלשמואל הגם שס"ל דאין זיקה מ"מ חליצת רחל [שהיא חליצה גרועה שא"א ליבמם אותה שהיא אחות זקוקתו] לא פטרה את צרתה שחליצתה היא חליצה מעולה. **אלא שהקשו** בתוס' ע"ד רש"י ב' קושיות א- דבסוגיא להלן בפ' ר"ג מבואר שגם דין חליצה גרועה אי פטרה צרה תלוי האם יש זיקה או אין זיקה. [ועיין ברש"י להלן נ"א (בסוף העמוד) שמבואר כן] ב- דסוגיא דלהלן שממנה מוכח כד' רש"י ע"כ אינה לפי האמת שהרי התם מבואר שגם בחליצות שוות [וגרועות] אין חליצה של יבמה אחת פוטרת חבירתה וגם למ"ד אין זיקה וא"כ לפ"ז לא שייך להוכיח מרב שיש זיקה שהרי גם למ"ד אין זיקה צריך חיזור בשוות. **והנה** בדבר הקושיא הראשונה מסוגיא בדף נ"א, **תי' הרמב"ן** (הכא ובדף כ"ז) "דכיון דלשני נינהו ניחא ליה למפשט לכ"ע מסיפא דמילתא" [היינו דסוגיא להלן נ"א תלוי בב' לשנות בדף כ"ז ומה שתי' שמואל התם דלדברי ר"ג אין זיקה היינו כלשון ב' בסוגיין ששמואל ס"ל שיש זיקה]. **אלא שהקשה הרמב"ן** (להלן כ"ז) דללישנא קמא הכא [שמבואר שבשוות נמי צריך חיזור גם אם אין זיקה] תהא תיובתא מדר"ג כמבואר בסוגיא להלן נ"א. וחילק הרמב"ן בין היכא דהוי חליצה פסולה גבי עריות ואביזרייהו [דגם למ"ד אין זיקה לא פטרה צרתה] לבין חליצה פסולה בבעלת הגט ובעלת המאמר. וצ"ב. **וראיתי שמבאים** [בספר ברכת יעקב (לרז"נ ליבוביץ זצ"ל)] דיש לחלק בין חליצה גרועה גבי אחות חלוצתו ואחות זקוקתו, לבין חליצה גרועה גבי בעלת הגט ובעלת המאמר (בסוגיא להלן נ"א) דהנה יש לחקור בחליצה פסולה דבעי' חיזור האם הוא מטעם גריעותא ופסול בחליצה עצמה, או רק גריעותא כלפי זיקת הבית דאין זיקת הבית נפטרת בחליצה גרועה. ובזה יש לחלק בין חליצה גרועה בעריות כאחות חלוצתו [דהוי כעריות] די"ל דהוי גריעותא בעצם מעשה החליצה ולכן אין מועלת לצרתה גם למ"ד אין זיקה, אבל חליצה גרועה דבעלת הגט ובעלת המאמר אי"ז חסרון בעצם החליצה אלא שאין בכח חליצה גרועה להפקיעה הזיקה מכל הבית ולכן תלוי זה בנדון אם יש זיקה או אין זיקה כמבואר בגמ' להלן נ"א. וזהו ביאור דברי הרמב"ן, ולפ"ז א"ש נמי דעת רש"י דס"ל הכא שחליצה גרועה היא גם למ"ד אין זיקה משא"כ בסוגיא להלן גבי בעלת הגט דמבואר לא כן ולהנ"ל א"ש. ועיין. **ולענין** הקושיא הב' **ביאר הגר"נ** (אות תמ) דיש לחלק בין ב' יבמין לב' יבמות, דהא דחליצה פסולה צריכה חיזור למ"ד אין זיקה זה רק אם היבמות שוות בפסולם ולא אם היבמין שוין בפסול החליצה, ומשום דהנה בטעם הדבר דחליצה פסולה צריכה חיזור תלוי בדין יש זיקה י"ל דכיון שיש דין לכל יבם על היבמה א"כ חליצה שאינה מעילתא לא מועלת חד לחבירו הגם שחליצתו של חבירו גרועה כמותו, וכ"ז הוא למ"ד יש זיקה כיון שלמ"ד אין זיקה אין דין לכ"א על היבמה אלא דין משותף לכולם, אבל כלפי היבמות גם למ"ד אין זיקה יש דין לכל יבמה על היבם שצריכה ממנו פטור יבום וא"כ גם למ"ד אין זיקה צריכה חיזור בחליצה פסולה. [**הנה** לעיל אות ד' הובא דרש"י ס"ל בטעם הדבר דחליצה פסולה תלוי ביש זיקה כדברי הרמב"ן להלן נ"א והכא מבואר שיש סיבה מוקדמת לתלות דין יש זיקה בחליצה פסולה].

**ז) ובדעת התוס' הקשה הרשב"א** מהי קושית הגמ' להלן "אי הכי קמייתא נמי", ותי' דלישנא דקייטא נקט עי"ש. **וצ"ב בקושיתו** דלכאו' מבואר בתוס' שכל מה דיש להוכיח מקמייתא הוא דיש זיקה ולא את הדין דלחליצה פסולה צריכה חיזור.[ועיין בקר"א שעמד בזה, ואולי י"ל שהקשה דמשמע בגמ' שעד עתה לא עסקנו כלל בראשונות ועיין]. **ובטעם** הדבר שאין להוכיח מהרישא שחליצה פסולה צריכה חיזור הוא משום שאפשר לדחות שבחליצה גרועה דוקא צריכה חיזור ולא בשוות. **והנה** מה דא"א להוכיח מרישא משום דהתם מיירי בחליצה גרועה לכאו' הוי רק מחמת שנפלו בזה אחר זה אבל אי נפלו בב"א למ"ד יש זיקה הוי כולם שוות, **אמנם יעויין ברמב"ן** שכתב כדעת רש"י שאין להוכיח מרישא דחליצה פסולה צריכה חיזור משום דהתם הוי חליצה גרועה, והוסיף הרמב"ן דלא מבעי' למ"ד אין זיקה דודאי הוי חליצה גרועה אלא גם למ"ד יש זיקה הוי חליצה גרועה למי שחלץ כבר לאחיות. עי"ש. ומבואר בדבריו שהגם שחליצת השניה הוי חליצה גרועה אצל כולם למ"ד אין זיקה שהרי היא אחות זקוקתו [ומיירי שנפול בב"א] מ"מ חליצתו של הראשון היא חליצה גרועה יותר כיון שאצלו היא גם אחות חלוצתו. ומבואר שגם בכה"ג חשיב חליצה גרועה. ועיין. [ועיין בהערה הבאה].

**ח) "אי הכי קמייתא נמי". ופרש"י** "שתיים ראשונות נמי לבעי חליצה דחליצתם נמי לאו מעלייתא דאי בעי ליבומי לא מצי הואיל ויש זיקה". **וברש"ש העיר** שמשמע שקושית הגמ' היא רק על הראשונה אבל השניה לא צריכה חיזור, משום שהשניה היא רק אחות זקוקה לשני וחליצתה עדיפא משל ראשון שכלפיו היא ג"כ אחות חלוצה, ואפי' אם יחלוץ [האח השני] לראשונה קודם לכן [מדין חליצת חיזור] מ"מ חליצה שלו עדיפא בשניה משום שמה שחלץ לראשונה הוי רק מטעם חיזור, [כמבואר בתוס' בשם הר"א עי"ש] ולכן תפטר השניה בחליצת השני לחוד. עי"ש. **ולפ"ז מסיק הרש"ש** דמה שתי' הגמ' דבנפול בזה אח"ז לאו דוקא, אלא גם אם נפלה הראשונה וחלץ לה הראשון ואח"כ נפלו ב' היבמות בב"א ג"כ הוי חליצת הראשון בשניה חליצה גרועה מחליצת השני בשניה. וכתב הרש"ש שמדוייק כן ברש"י להלן כ"ז ע"א ד"ה חלץ לה ראובן בסו"ד עי"ש. **והנה** יש להקשות דמדברי רש"י בדף כ"ו מוכח לכאו' לא כן, שהרי כתב שקושית הגמ' היא על שני היבמות. וצ"ע. **[עוד יל"ע** בדברי הרש"ש האם מה דהוי חליצת הראשון גרועה טפי הוא משום שהוי גם אחות חלוצה וגם אחות זקוקה או שאחות חלוצה גרועה טפי מאחות זקוקה, ובב"ש ק"ע סקי"ד כתב דאחות חלוצה הוי גריעה טפי מאחות זקוקה ובחזו"א קכ"ז סק"ד פליג וס"ל שהם שוות].

**הנה ברא"ש** (סי' א') כתב דהעיקר כלישנא קמא דשמואל [דאחד חולץ לכולם מיירי על האמצעית] ועי"ש במש"כ להוכיח כן [ועיין בפלפולא חריפתא וביש"ש משכ"ב], וכתב הרא"ש "ודוקא אמצעית חולצת מאחד אבל בשתיים ראשונות אי נפול בב"א זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת". **ובמהרש"א** כתב להגיה דכוונת הרא"ש אפילו היכא שנפלו בב"א שהרי אי נפלו בזה אחר זה ודאי שזה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, עי"ש. **אמנם בב"ח** כתב להגיה אי לא נפלו שניהם בב"א. עי"ש. **הרי שנחלקו** הב"ח והמהרש"א בדעת הרא"ש בנדון הנ"ל, בנפלו שני הראשונות בב"א, דראובן שחלץ לה הוי גם אחות זקוקה וגם אחות חלוצה ולשמעון רק אחות זקוקה, דהב"ח ס"ל דהוי שוות וממילא צריכה חליצה מכולם ולמהרש"א חליצת השני הוי חליצה טובה יותר. **והנה תוס'** להלן כ"ז ע"א ד"ה שמואל בסו"ד כתבו דהיכא דהוי אחות זקוקה מכח נאסרה אי"ז נחשב לחליצה פסולה וא"כ הכא נמי י"ל שאין חליצת השני חליצה פסולה שהרי מה שאסורה השניה עליו הוי רק מדין נאסרה משא"כ לראובן דהוי אחות חלוצתו, **אלא שהקשה החזו"א** (קכ"ז סק"ד) דהכא אי"ז רק מצד נאסרה שהרי מחמת השלישית היא אחות זקוקתו מעליא, וצ"ל שמיירי שחלץ ראובן קודם שנפלה השלישית. עי"ש. **אכן** לפי מה שמבואר ברש"ש שהיכא שהוי גם אחות חלוצה וגם אחות זקוקה [ע"י נאסרה] הוי חליצה גרועה יותר מאחות זקוקה לחוד א"ש שחליצת ראובן גרועה יותר גם אם האיסור לשמעון [מחמת אחות זקוקה] אינו מדין נאסרה אלא אחות זקוקה ממש.

**ט) בתוד"ה דנפול.** הקשה הר"א דחידוש זה יכול לאשמעינו גם בב' אחיות שנפלו בב"א [היינו שנפלה השניה קודם שחלץ לראשונה] עי"ש ותי' דבב' אחיות תתייבם השניה כיון שאינה אסורה אלא מחמת חליצת חיזור עי"ש. וקשה דמה איכפת לן שתתייבםהשניה הרי מ"מ היה אפשר ללמוד דין צריכה חיזור מאופן זה שנפלו ב' אחיות. ועיין במהרש"א במהדו"ב שהביא להקשות כן מהתו"י ועמד בצ"ע ועיין חידושי הגרש"ש (כ"ה אות ג') משכ"ב לפי דרכו בשיטת הרמב"ם [ולהלן יבואר].

**בא"ד** עיין ברמב"ן שתי' קו' הר"א מבורגייל באופ"א וברשב"א הקשה עליו ועיין נמי בתו"י ובתוס' הרא"ש משכ"ב.

**כ"ז ע"א – המשך סוגית חליצה פסולה**

**א) מאי אחד חולץ לכולן נמי דקאמר אאמצעית. אי בעית אימא"** **וכו'**. עיין היטב בדברי הגמ' והתוס' ד"ה מאי, ומבואר ב' חילוקי דינים בין ב' הלשונות בגמ', לל"ק חליצה 'גרועה' לא מועלת לפטור חליצה טובה בין באחים ובין ביבמות, ומאידך חליצה שווה לא בעי חיזור, ואילו לל"ב חליצה גרועה מועלת לפטור בב' אחים אבל בב' ביבמות אף בשוות בעי חיזור, וצ"ב. ולענין הלכה עיין היטב בדברי הרא"ש דמבואר דהכה כל"ק משום דרב אשי קאי כוותיה וביש"ש (ס"א) תמה דהגם דל"ק ע"כ ס"ל לרב אשי אבל רב אשי יכול לסבור כל"ב. ועיין בקורבן נתנאל [הרחבה אות י].

**ב) "אבל מפטרה נפשה פטרה".** יש לבאר מהו החילוק בין לפטור נפשה שאי"צ חיזור משאר האחים לדין לפטור צרתה, שהרי בתרוויהו איתא לעיל י' ע"ב דבעי' לשליחותא. וביותר דבירושלמי מצאנו חילוק לאידך גיסא, דהנה בירושלמי הובא נמי מחלוקת ר"ל ור"י אלא דבירושלמי מבואר דכל מה שנחלקו הם לענין האחים בחלוצה אי יש בה כרת או לא אבל על הצרה לכ"ע יש כרת. וביאר הפנ"מ שס"ל לירושלמי שכל ענין השליחותא יש רק אצל האחים ולא אצל הצרות. ועיין בספר משנת ר"א סי' ט"ו אות ו' שביאר הענין דכלפי האחים בעי' לשלחותייהו אבל גבי הצרות הנפילה היא רק לאחת מהן דבית אחד הוא בונה וכו' עי"ש, וא"כ כ"ש שתפטר צרה בחליצת חברתה. וצ"ע.ועיין בריטב"א שביאר שהחילוק הוא דצרה לא עבדא שליחותא בחליצה גרועה משא"כ יבם עביד שליחותא דאחיו גם בחליצה גרועה, והדברים צ"ב, ועיין בשיעורי הגרש"ר (אות נ"ב) [הרחבה אות יב].

**ג) עיין היטב בדברי הרמב"ם** (פ"ה מיבו"ח הי"ב) דמוכח דס"ל כשמואל שאי"צ חיזור, וכן מוכח דס"ל כלישנא בתרא דיש חילוק בין לפטור נפשה לפטור צרתה, אבל מבואר ברמב"ם שאם יחלצו ליבמה אחת כל האחים תהיה צרתה מותרת, והדברים צ"ע מה מוסיף חליצה כל האחים לאותה שחליצתה פחותה לענין לפטור צרתה. [ועיין בזה ברשב"א ובמ"מ] עוד הקשה הרמב"ן שלפי דברי הרמב"ם ביבם אחד תועיל חליצתו [גם חליצה פחותה] לפטור צרה שהרי כה"ג הוי כמו שכל האחים חלצו לה, ואילו ברמב"ם כתב להדיא (פ"ז ה"ט) שגם ביבם אחד חליצת האחיות לא מועלת לצרות. והדברים צ"ע. והנה בהבנת דברי הרמב"ם נחלקו המ"מ והטור [כמבואר שם בלח"מ בהרחבה] דדעת המ"מ שס"ל לרמב"ם שכל חליצה פחותה אינה פוטרת צרתה אע"פ שהיא מעולה מחליצת חברתה, ואילו בטור נראה שכוונת הרמב"ם שרק חליצה שהיא גרועה מחברתה אינה פוטרת את חברתה אבל אם היא מעולה מחברתה או אפי' שהיא שווה לחברתה פוטרת צרתה עי"ש. ועיין בביאור הגר"א (ק"ע סקמ"ח) משכ"ב. ובביאור דברי הרמב"ם עיין בברכת שמואל (סימן י"ב) ויסוד הדברים דמוכח ברמב"ם שגם לאחר חליצה נשאר זיקת יבום כל שהיא ואכמ"ל [הרחבה אות יא].

**ד) "חלץ לבעלת מאמר לא נפטרה צרה" וכו'.** ברש"י כתב הטעם משום שגם אחרי החליצה זקוקה לגט. ועיין ברש"ש שלפ"ז אם יתן גט למאמרו קודם החליצה הוי חליצה כשרה ופטרה צרתה בתוס' לעיל (כ"ו: ד"ה חליצה) כתבו דע"י גט או מאמר [דהוי ככנוסה] קלשא זיקתן,ובביאור מחלוקתם עיין בשיעורי הגרש"ר ובחי' הגר"נ זצ"ל (אות תלג). [הרחבה אות יג].

**ה) "חלץ לצרות נמי לא ליפטרו אחיות דהו"ל צרת אחות אשה בזיקה".** בשו"ת הרשב"א (ח"ו סי' כ"ה הו"ד בקו"ה לדף י"ג) הקשה מ"ט לא מוקמי' לה בצרת לאה דכיון שנפלה לאה ראשונה לא נאסרה צרתה גם אחרי שנפלה רחל כיון דהוי צרת ערוה לאחר נפילה [וצרות דעלמא קאמר] ועי"ש בתירוצו. ועיין בחזו"א (קכ"ז סק"ט) מש"כ לחדש בזה. [הרחבה אות יד].

**ו) "אלא צרה דלא תפטר".** ברש"י ביאר דהטעם משום שחליצת לאה היא חליצה טובה שהרי יכלה להתייבם. ובתוס' הקשו שאסור לבטל מצות יבמין ועיין ברשב"א שביאר בדברי רש"י בב' אופנים א- שביטול מצות יבמין לא הוי חליצה פסולה משום שאי"ז איסור באשה. [ויל"ע אי מהני לשיטת רש"י דס"ל שיש בזה דין נאסרה] ב- דמאחר שאם רצה מתחילה לחלוץ לצרת רחל ואח"כ לייבם את לאה היה יכול ליבם אותה ולא היה בזה ביטול מצות יבמין א"כ חליצת לאה היא חליצה כשרה. ועיין באו"ש (קו' זיקה אות כ"ד) ובאמר"מ (ס"ח אות א') מה שדנו בדברי הרשב"א הנ"ל. ועיין בריטב"א משכ"ב ודבריו צ"ב. [הרחבה אות טו].

**ז) "אסור אדם בצרת קרובת חלוצתו".** שיטת רש"י (ד"ה אסור) שאיסור זה אינו בצרה מאח בדוקא אלא גם גם מאיש נכרי. ובתוס' להלן (מ"א ע"א ד"ה הך) פליגי וס"ל שרק במקום מצוה יש איסור זה. והנה יש להקשות מ"ט אסירה הכא צרתה דרחל הרי הוי צרת אחות חלוצה לאחר נפילה ובזמן זה אינה צרה ומאי שנא מצרת ערוה לאחר נפילה שאינה אסורה מדין צרת ערוה, ועיין באו"ש (קו' זיקה אות י"ד) משכ"ב. [הרחבה טז].

**ח) "אלא שמואל התחיל ולא התחיל קאמר".** נחלקו רש"י ותוס' אם השתא ס"ל לשמואל יש זיקה עי"ש ותוס' ס"ל דלשמואל יש זיקה, והטעם שחליצת רחל היא חליצה כשרה הוא משום שחליצת לאה אינה אוסרת את רחל מטעם אחות חלוצתו כיון שחליצת לאה היא רק מדין חיזור כדברי הר"א מבורגייל לעיל כ"ו ע"ב, ואם מטעם איסור אחות זקוקה הרי עתה אין רחל אחות זקוקה, ומטעם נאסרה אי"ז נחשב חליצה פסולה. ועיין באחרונים שהקשו דהוי ערוה רק לאחר נפילה, והכא אין את חילוק התוס' לעיל (כ"ו ע"ב ד"ה חליצה) והדברים ארוכים, עיין בשיעורי הגרש"ר ובחידושי הגרש"ש (סי כ"ז) ובחזו"א (קכ"ז סק"ט) ובאו"ש (קו' זיקה אות ט"ו ט"ז) [הרחבה אות יז].

**ט) "רב אשי אמר... לא אלימא זיקה לאשווי לצרה כערוה".** ברש"י (ד"ה לעולם) כתב דלא גזרו חכמים אלא באחות זקוקה ומשמע שהצרה מותרת, וצ"ב מדברי רש"י בתחיללת העמוד. בעיקר סברת רב אשי. יש לדון האם סברת רב אשי היא רק באיסור דרבנן או גם באיסור דאורייתא, ועיין בשו"ת הרשב"א (ח"ד צ"ו) שס"ל שגם במחזיר גרושתו שאסורה מדאו' אמרי לא אלימא צרה כערוה וכ"כ הב"ש (קע"ג סקי"ב) גבי צרת סוטה שחולצת לדעת הראב"ד. אמנם בחזו"א (קכ"ז סק"ז) תמה ע"ז, ועיין בריטב"א ובנמוק"י בסוגיין שמבואר בלשונם דכיון שאיסור זיקה הוא מדרבנן א"כ הם אמרו והם אמרו ומשמע שזהו דין רק בדרבנן. ועיין בחי' הגרש"ר (ס"ד).[הרחבה אות יח].

**י) מאי אחד חולץ לכולן נמי דקאמר אאמצעית. אי בעית אימא... הני מילי למפטר צרה אבל מפטרא נפשה פטרה"** הנה לתי' קמא מבואר דנחלקו רב ושמואל בשוות האם צריכה חיזור או לא אבל חליצה גרועה אינה פוטרת את היבמה מחליצה טובה ממנה ואין חילוק בין אחים לצרות, ואי בעית אימא גם חליצה גרועה פוטרת את היבמה שיכולה לחלוץ חליצה טובה ממנה מאח אחר אבל אין חליצה גרועה פוטרת את צרתה, ויש לדון לאב"א מה הדין בב' יבמות שחליצות שניהן שוות בפסולם האם פוטרת חליצה אחת את צרתה. אכן להלן בגמ' גבי התחיל ולא התחיל מבואר שאין רחל נפטרת בחליצת צרתה משום שגם חליצת צרתה היא חליצה פסולה [דאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו] ומבואר דרחל צריכה חיזור כיון שחליצת צרתה היא פסולה, **והנה בתוס'** (ד"ה מאי) כתבו דעל כרחך לשון זה [דהתחיל ולא התחיל] ס"ל כתי' בתרא דיש לחלק בין צרות לאחיות דאילו לל"ק אי"צ חיזור, ול"ק דהמחלו' היא אפ צריך חיזור ס"ל כרב אשי להלן. ועיין **ברא"ש** שהוכיח מזה דהלכה כלישנא קמא [היינו שחליצות שוות פוטרות ולא חליצה שאינה שוה וגם למפטר נפשה] משום דרב אשי ס"ל כתי' זה. **ועיין ביש"ש** (ס"א) שהקשה ע"ז דהגם שלשנא קמא על כרחך סוברת כרב אשי כמבואר בתוס', מ"מ רב אשי אינו צריך בהכרח לסבור כל"ק הנ"ל וא"כ מנין לרא"ש שהלכה כל"ק. **ועיין בקורבן נתנאל** מה שתי' בדברי הרא"ש.

**י\*)** יש לבאר במה נחלקו רב ושמואל בחליצות שוות אי בעי' חיזור ללישנא קמא, ויש בזה ב' צדדים א- שנחלקו בדין חליצה פסולה היינו שמודים רב ושמואל בדין ובגדר יש זיקה אלא שנחלקו בדין חליצה פסולה שלדעת שמואל אי"צ חיזור וסגי בחליצה זו לפטור את כל האחים משא"כ לדעת רב. ב- שנחלקו בדין יש זיקה היינו שגדר יש זיקה חלוק לרב ולשמואל והנפ"מ בזה היא דין חליצה פסולה אי צריכה חיזור. ונראה לבאר שמחלוקת רב ושמואל היא ביסוד הדין דיש זיקה, דהנה הובא לעיל לבאר [בדעת רש"י והרמב"ן] דהא דדין חליצה פסולה צריכה חיזור תלוי במ"ד יש זיקה הוא משום שאע"פ שגם למ"ד יש זיקה יש להוכיח שס"ל שיש זיקה לכמה דינים, מכל מקום דין הזיקה למ"ד אין זיקה הוא דין כללי כלפי כל האחים ואפשר להגדיר ד"ז שהזיקה היא אישות המת [כ"כ הגר"נ בשם חכם אחד], ומ"ד יש זיקה ס"ל שהאישות שיש בין היבם ליבמה היא אישות פרטית שלו, ונפ"מ כלפי חליצה פסולה היינו שרק שחליצה כשרה עומדת במקום היבום ולכן מפקיעה את אישות המת כמו יבום שמפקיע את אישות המת ופוטרת את כל הבית אבל חליצה פסולה שא"א לומר שהיא עומדת במקום היבום אין היא פועלת אלא באישות הפרטית של אותו האח שחלץ ולא באישות המת ממילא אינה פוטרת את שאר האחים, ומעתה י"ל דבזה פליג שמואל על רב, דשמואל ס"ל שלא כדברי הרמב"ן הנ"ל אלא שדין יש זיקה הוא כפי הפשטות שנראה בסוגיא דזיקה (לעיל י"ז י"ח) דלא נחלקו מ"ד יש זיקה ומ"ד אין זיקה בסוג האישות שיש ליבם ביבמה אלא באלימות האישות שיש האם מהני גם לאיסור קרובות או לא דלמ"ד אין זיקה לא ההאלימו רבנן את האישות שיש מדאורייתא להחישבה לאסור קרובות וכד' ומ"ד יש זיקה ס"ח שהאלימו רבנן את האישות עד כדי שאוסרת קרובות וכו', וממילא ס"ל לשמואל שמאחר שגם למ"ד יש זיקה אי"ז אישות פרטית אלא אישות המת שקנויה ליבם א"כ כאשר חולץ אחד מהאחים ליבמה הגם דהוי חליצה פסולה מ"מ כיון שהיא פועלת גם למ"ד יש זיקה באישות המת א"כ מפקעת הזיקה משאר האחים כמו שמפקעת ממנו, ולכן אין חילוק בזה בין מ"ד יש זיקה למ"ד אין זיקה.

**יא) כתב הרמב"ם** (פ"ה מיבו"ח הי"ב) "נחלצה אחת מהן חליצה פחותה הותרה להנשא לזר אותה שנחלצה, אבל צרתה אסורה עד שתחלוץ גם היא או עד שיחלצו כל האחים לראשונה שנחלצה החליצה הפחותה, שאין חליצה פחותה מסלקת זיקת יבום מבית זה עד שתחזור על כל האחים או עד שתחלוץ כל אחת מהן" **ודברי הרמב"ם צ"ב**. **א**- דהנה ממש"כ שהיכא שנחלצה חליצה פחותה הותרה להנשא מוכח שס"ל כשמואל שאי"צ חיזור, וממה שכתב שצרתה אינה נפטרה מוכח שס"ל כלישנא בתרא דיש חילוק בין לפטור נפשה לפטור צרתה, אבל קשה מדוע אם יחלצו לה כל האחים תהיה צרתה מותרת, דמה מוסיף חליצה כל האחים לאותה שחליצתה פחותה לענין לפטור צרתה. [ועמדו בקושיא זו **ברשב"א ובמ"מ**]. **ב**- עוד **הקשה הרמב"ן** שלפי דברי הרמב"ם ביבם אחד תועיל חליצתו [גם חליצה פחותה] לפטור צרה שהרי כה"ג הוי כמו שכל האחים חלצו לה, ואילו ברמב"ם כתב להדיא (פ"ז ה"ט) שגם ביבם אחד חליצת האחיות לא מועלת לצרות.

**והנה בהבנת דברי הרמב"ם** נחלקו המ"מ והטור [כמבואר שם **בלח"מ** בהרחבה] **דדעת המ"מ** שס"ל לרמב"ם שכל חליצה פחותה אינה פוטרת צרתה אע"פ שהיא מעולה מחליצת חברתה, **ואילו בטור** נראה שכוונת הרמב"ם שרק חליצה שהיא גרועה מחברתה אינה פוטרת את חברתה אבל אם היא מעולה מחברתה או אפי' שהיא שווה לחברתה פוטרת צרתה עי"ש. **והנה בביאור הגר"א** (ק"ע סקמ"ח) כתב דהרמב"ם קאי בשניהם שוות, ובכה"ג מהני חיזור של כל האחים על אותה שנחלצה חליצה פחותה, אבל היכא שאותה שנחלצה חליצתה גרועה מצרתה לא יהני חיזור כל האחים עליה, ולפ"ז לק"מ ממש"כ הרמב"ם בפ"ז, שהרי התם הוי חליצה גרועה מחברתה ובכה"ג לא מהני חיזור. **ומבואר** בדברי הגר"א שלמד ברמב"ם כדברי המ"מ ולא כדברי הטור, דלדברי הטור הרי בשוות חליצה של אחת פוטרת צרה והרמב"ם מיירי בחליצה פחותה משל חברתה ובכה"ג מהני החיזור לפטור צרתה [וכנראה שכך הבין בדבריו הרמב"ן ולכן הקשה מפ"ז]. **עוד יש לחלק** בין דברי הרמב"ם בפ"ז ה"ט לדברי הרמב"ם בפ"ה הי"ב, דבפרק ה' מיירי בחליצה פסולה כבעלת הגט וכו'דבכ"ג י"ל שאין החסרון בעצם החליצה אלא במה שאינה יכולה להפקיע את הזיקה מכל הבית, ולכן ס"ל לרמב"ם שאם חלצו לה כולם מהני להפקיע את הזיקה מכל הבית אבל בפ"ז ה"ט מיירי במקום שהוי חליצה פסולה מחמת הזיקה ובכה"ג הוי חליצה פסולה בעצמה, ולכן לא מהני שכל היבמים יחלצו ולכן ביבם אחד לא נפטרה הצרה. [כ"כ בס' ברכת יעקב שם ועיין לעיל אות ו' בביאור דברי הרמב"ן ורש"י ע"פ היסוד הנ"ל].

**אלא** שאכתי קשיא הקו' הא' מה מהני חליצת כל האחים לאותה שנחלצה וכבר היא בעצמה מותרת לשוק ובפשטות אינה יבמה כלל **וצ"ע**. **וביאר בברכת שמואל** (סימן י"ב) דהנה מה דמועיל חיזור שאר האחים הוא דבכה"ג שחזרו כל האחים וחלצו לה שוב הוי חליצה מעולה למפרע ויכולה לפטור את כל הבית [וכ"ז בחליצות שוות, אבל בחליצה גרועה היינו שלצרתה אפשר לחלוץ חליצה יותר טובה לא מהני מה שיחזור ויחלצו לאותה שנחלצה חליצה גרועה, דגם אח"כ חליצת השניה עדיפא] וא"כ י"ל שהגם שעתה נפטרה היבמה לשוק בחליצה גרועה שחלצו לה מ"מ לענין שתהה חליצתה למפרע חליצה מעולה תופסים בה חליצת שאר האחים, וכמו שמצאנו שאף לאחר חליצה תופס בה מאמר יבמות ואף שנפטה כבר כמבואר בתוס' דף נ"ג ד"ה רבינא אמר ובתו"י שם. עי"ש. **[הנה אולי** אפשר להוסיף בזה **דברי המהרש"ל** (גיטין פ:) דכל מה דקיימא החלוצה בלא יבנה זה רק קודם שנשאת לאחר אבל אחר שנשאת לאחר הו"ל כגרושת אחיו וחייב עליה כרת. ומוכח מדבריו שגם אחר חליצה יש בה עדיין זיקת יבמות וא"כ אפשר שתועיל בה עוד חליצת האחים. וצ"ע].

**יב) "אבל מפטרה נפשה פטרה". יש לבאר** מהו החילוק בין לפטור נפשה שאי"צ חיזור משאר האחים לדין לפטור צרתה, שהרי בתרוויהו איתא לעיל י' ע"ב דבעי' לשליחותא. **וביותר** דבירושלמי מצאנו חילוק לאידך גיסא, דהנה בירושלמי הובא נמי מחלוקת ר"ל ור"י אלא דבירושלמי מבואר דכל מה שנחלקו הם לענין האחים בחלוצה אי יש בה כרת או לא אבל על הצרה לכ"ע יש כרת. וביאר הפנ"מ שס"ל לירושלמי שכל ענין השליחותא יש רק אצל האחים ולא אצל הצרות. ועיין בספר משנת ר"א סי' ט"ו אות ו' שביאר הענין דכלפי האחים בעי' לשלחותייהו אבל גבי הצרות הנפילה היא רק לאחת מהן דבית אחד הוא בונה וכו' עי"ש, וא"כ כ"ש שתפטר צרה בחליצת חברתה. וצ"ע. **ועיין בריטב"א** שביאר שהחילוק הוא דצרה לא עבדא שליחותא בחליצה גרועה משא"כ יבם עביד שליחותא דאחיו גם בחליצה גרועה, והדברים צ"ע, ואולי לפי הנ"ל שנתבאר דבצרות אין דין שליחות ממש אלא שצרה אחת צריכה לקיים דין כל הבית דבית אחד הוא בונה וכו' וזה לא שייך בחליצה גרועה משא"כ גבי אחים שיש בהם ענין שליחות א"כ גם בחליצה גרועה מקיים השליחות לדעת שמואל וצ"ע. ולכאו' צ"ל דחלוק זיקת היבמין מזיק היבמות למ"ד אין זיקה, דזיקת היבמין היא זיקה אחת של אישות המת העומדת לכולם ואילו זיקת היבמות היא זיקה פרטית של כל אחת מן היבמות שנושאת עמה את אישות המת, וללכן חליצה גרועה המתייחסת לאישות המת מועלת כלפי אחים שאין אלצם זיקהה פרטית כלל, אבל זיקת היבמות ששהיא זיקהה פרטית של כל אחת הנושאת עמה את אישות המת [גם למ"ד אין זיקה] אין חליצה גרועה מעולת להפקיע את זיקת חברתה ורק חליצה טובה מהני משום שהי כמו יבום, ואפשר שגם למ"ד יש זיקה א"ש החילוק משום שלשיטת שמואל על כרחך אין החליצה מתחייחסת לאישות הפרטית של היבמין ביבמות אלא לאישות המת [ולכן אי"צ חיזור באחים גם אם יש זיקה] וממילא גבי אחיות שיש זיקות נפרדות על כרחך שיש חילוק בין חחליצה פסולה לחליצה טובה [ובקצרה ניתן להשיג חילוק זה ולומר שלל"ב גבי היבמות סובר שמואל כשיטת רב לגבי האחים אם יש זיקה] **והנה בביאור הגר"א** (ק"ע סקמ"ח) כתב דמקור דברי הרמב"ם שלפטור נפשה אי"צ חיזור ולפטור צרתה צריכה חיזור הוא מדברי הגמ' הנ"ל דלמפטר נפשה פטרה ואילו צרתה לא פטרה עי"ש. **ודבריו תמוהים** שהרי הכא בגמ' לא קאי לחלק מתי צריכה חיזור מהאחים אלא לחלק בין פטור עצמה לפטור צרתה שלעצמה סגי בחליצה גרועה ולצרתה לא, ועוד קשה שהגר"א כתב דהרמב"ם קאי רק בשוות ולא בגרועה מחברתה ואילו סוגיין מיירי בגרועה מחברתה. ועמד בקושיות אלו הגרש"ר (אות נ"ב) עי"ש.

**יג) "חלץ לבעלת הגט לא נפטרה צרה" וכו'. בתוס'** לעיל (כ"ו:) כתבו שבעלת הגט חשובה כחלוצה אצלו לאסור קרובותיה משא"כ צרתה שהגם שהיא אסורה אין קרובותיה אסורות. ועוד כתבו (בד"ה חליצה) דע"י גט או מאמר [דהוי ככנוסה] קלשא זיקתן, **אכן ברש"י** מבואר שגבי בעלת הגט הטעם הוא משום שקלשא זיקתה [והטעם שהוצרך לזה ולא כתב משום שאסורה ליבום (כמו שכתב להלן נ' ע"א ד"ה אין) הוא משום שהרי גם צרתה אסורה ורק מטעם שקלשא זיקתה דבעלת הגט הוי חליצתה פסולה טפי], ובבעלת מאמר משום שגם אחרי החליצה זקוקה לגט. **ועיין ברש"ש** שכ' שלפ"ז אם יתן גט למאמרו קודם החליצה הוי חליצה כשרה ופטרה צרתה [ותלוי בנדון הגמ' לקמן ל"ב ונ"ב האם יכול לתת גט למאמרו ולא לזיקתו, דאל"כ הוי בעלת הגט] אבל לתוס' עדיין הוי חליצה פסולה כיון שקלשא זיקתה [ועיין בשיעורי הגרש"ר משכ"ב]. **ובביאור מחלו'** רש"י ותוס' **ביאר הגר"נ** זצ"ל (אות תלג) דשיטת רש"י דדין חליצה פסולה הוא רק במה שאינו יכול לייבם, אלא שיש דין נוסף והוא דהיכא שקלשא זיקה של אחת מהם אינה יכולה לפטור צרתה [ואי"ז שייך לחליצה פסולה], ובבעלת מאמר שס"ל לרש"י דלא קלשא זיקתה ע"כ הטעם הוא משום שצריכה גט למאמרו, אבל תוס' ס"ל שיסוד חליצה פסולה הוא רק בקלישות הזיקה א"כ הוצרכו בכולהו לומר שהטעם הוא משום קלישות הזיקה. **והנה** כל המבואר בדעת רש"י הוא מטעם דס"ל דלשמואל בחליצות שוות פטרה יבמה אחת את חברתה [ובזה נמי פליג ע"ד רב] ורק היכא שקלשא זיקתה לא פטרה אותה שיש בה זיקה קלושה את חברתה אכן להלן בגמ' מבואר שגם בשוות ס"ל לשמואל שלא פטרה צרתה, וזו קושית התוס' לעיל ע"ד רש"י. **אכן** ברמב"ן חילק בזה בין אחיות שבחליצה פסולה לא פטרה צרה לבין בעלת הגט שבשוות פטרה צרה עי"ש. ועיין לעיל אות ו'].

**יד) "חלץ לצרות נמי לא ליפטרו אחיות דהו"ל צרת אחות אשה בזיקה". ובשו"ת הרשב"א** (ח"ו סי' כ"ה הו"ד בקו"ה לדף י"ג) הקשה מ"ט לא מוקמי' לה בצרת לאה דכיון שנפלה לאה ראשונה לא נאסרה צרתה גם אחרי שנפלה רחל כיון דהוי צרת ערוה לאחר נפילה [וצרות דעלמא קאמר] ותי' הרשב"א דא"כ אין בזה שום חידוש דודאי שחליצת צרת לאה פוטרתה עי"ש. **אמנם בחזו"א** (קכ"ז סק"ט) כתב לישב [והקשה כן מעמו ולא הביא ד' הרשב"א] דכמו שמבואר בתוס' לעיל (ד"ה וחליצה) שאחר שייבם את לאה יהיה אסור בצרת רחל כמו שאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו, וביאור הדבר שרבנן החשיבו את החלוצה כאילו היתה אשתו מכבר ואין לזה התחלה וא"כ גם אם חלץ לשניה לנפילה אסורה צרת הראשונה וכמו כן גבי צרת אחות זקוקה י"ל כן דגם לאחר נפילה יכולה להאסר מדין צרת אחות זקוקה [דהוי כמו שהיתה אשתו מחיים] ולכן צרה דלאה תאסר אחד נפילת רחל עי"ש. **[ובדעת הרשב"א** י"ל או דלא גזרו באחות זקוקה כבאחות חלוצה, או דליתא כלל לדברי התוס' הנ"ל ואין לדמות לאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו שהתם אי"ז דין במקום מצוה כלל כשיטת רש"י ועיין.] ועיין להלן אות י"ז עוד בזה.

**טו) "אלא צרה דלא תפטר". ברש"י** ביאר דהטעם משום שחליצת לאה היא חליצה טובה שהרי יכלה להתייבם. ובתוס' הקשו שאסור לבטל מצות יבמין וא"כ אינה יכולה להתייבם. **ועיין ברשב"א** סד"ה הא שביאר בדברי רש"י בב' אופנים **א-** או שביטול מצות יבמין לא הוי חליצה פסולה משום שאי"ז איסור באשה. [**ולעיל** הובאו דברי הגרש"ר דלשיטת רש"י שס"ל שיש דין נאסרה בביטול מצות יבמין א"כ משמע שאי"ז איסור צדדי]. **ב-** דבאמת הוי חליצה פסולה בביטול מצות יבמין אבל מ"מ כיון שאם רצה מתחילה לחלוץ לצרת רחל ואח"כ לייבם את לאה היה יכול ליבם אותה ולא היה בזה ביטול מצות יבמין א"כ חליצת לאה היא חליצה כשרה. **ובאו"ש** (קו' זיקה אות כ"ד) למד מדברי הרשב"א הנ"ל דדין חליצה [וזיקה] פסולה הוא רק היכא שא"א להתיר אבל אם אפשר להתיר לא הוי חליצה פסלה הגם שעתה אסור ליבם. ודחה לפ"ז ראית הח"צ כנגד דברי המהרשד"ם שס"ל דבספק איסור הוי חליצה פסולה עי"ש, ולעיל [פ"ב אות ע"ח] נתבאר. **אכן באמר"מ** (ס"ח אות א') תמה ע"ד האו"ש דהסברא בזה דחוקה ביותר, ועוד דא"כ גם אם יש זיקה בחלץ לאחיות אמאי לא נפטרו הצרות הרי יכל לעשות באופן שיחלוץ לרחל ואח"כ ייבם את לאה וא"כ חליצת לאה הוי חליצה כשרה כיון דהו"ל יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה. ומה שהביא האו"ש ראיה מדברי הרשב"א הנ"ל כתב האמרי משה שאי"ז ראיה דרק לענין ביטול מצות יבמין שאי"ז נחשב שחל איסור בחפצא של האשה י"ל סברא זו שכיון שיכל בהתר באופן שלא יהיה ביטול מצות יבמין א"כ הוי חליצה כשרה הגם דעתה הוי ביטול מצות יבמין אבל באיסורים כעריות וכד" לא מהני מה שיכל לעשות בהיתר עי"ש. **ועיין נמי בריטב"א** משכ"ב ודבריו צ"ב.

**טז) "אסור אדם בצרת קרובת חלוצתו". שיטת רש"י** (ד"ה אסור) שאיסור זה אינו בצרה מאח בדוקא אלא גם גם מאיש נכרי. **ובתוס'** להלן (מ"א ע"א ד"ה הך) פליגי וס"ל שרק במקום מצוה יש איסור זה. [ולעיל בתוס' חליצה דימו איסור צרת ערוה לאחר נפילה לאיסר זה ואזלי לשיטתם הנ"ל דלשיטת רש"י אין לדמות צ"ע לאחר נפילה לדין איסור צרת קרובת חלוצתו]. **והנה** יש להקשות מ"ט אסירה הכא צרתה דרחל הרי הוי צרת אחות חלוצה לאחר נפילה ובזמן זה אינה צרה ומאי שנא מצרת ערוה לאחר נפילה שאינה אסורה מדין צרת ערוה, **ובאו"ש** (קו' זיקה אות י"ד) כתב דבאמת קושיא זו הכריחה לרש"י לפרש כשיטתו שאיסור צרת קרובת חלוצתו היא גם מאיש נכרי אבל לשיטת תוס' צ"ב, וצ"ל שגדר האיסור היה שנחשבת הצרה כערוה עצמה מדרבנן וא"כ אין חילוק בין קודם נפילה ללאחר נפילה. וכן מבואר **בחזו"א** (קכ"ז סק"ט) עי"ש. [ובשיעורי הגרש"ר הקשה לפי' רש"י מה דלהן מוקמי' אליבא דב"ש שמתירין את הצרות לאחין ולכאו' לדברי רש"י אכתי תאסר שאי"ז שייך למקום מצוה כלל].

**יז) "אלא שמואל התחיל ולא התחיל קאמר". שיטת רש"י** שס"ל לגמ' השתא שסובר שמואל אין זיקה ולכן לא אם התחיל בצרת לאה יכול לגמור אף ברחל שחליצתה כשרה שיכול ליבמה שאין איסור אחות זקוקה ואינו אסור בקרובת צרת חלוצתו. **אכן תוס'** פליג משום דס"ל שאם ס"ל לשמואל אין זיקה א"כ יצא שגם היכא שהחליצות שוות לא תפטור חליצה אחת את חברתה שהרי מבואר בגמ' שכיון שצרת רחל אסורה מחמת שהיא צרת קרובת חלוצתו לא תפטר רחל בחליצת צרתה הגם שודאי אין חליצת גרועה משל רחל וזה לא יתכן שא"כ כיצד הוכיחה הגמ' לעיל דיש זיקה מהא שצריכה חיזור. [ובדעת רש"י יש לחלק בין צרות לאחים כמבואר לעיל אות ו' עי"ש]. ולכן ביארו תוס' שהשתא שאמרה הגמ' לשמואל התחיל ולא התחיל קאמר היינו דס"ל לשמואל יש זיקה, אלא שקשה א"כ מ"ט חליצת רחל חליצה כשרה ותי' תוס' בב' אופנים א- שחלץ ללאה קודם שנפלה רחל [וכתבו תוס' שזה דוחק דהו"ל לפרש] ב- שהגם שחליצת צרת לאה הוי חליצה פסולה [דהוי צרת אחות זקוקתו] מ"מ חליצת לאה אינה אוסרת את רחל מטעם אחות חלוצתו כיון שחליצת לאה היא רק מדין חיזור כדברי הר"א מבורגייל לעיל כ"ו ע"ב, ואם מטעם איסור אחות זקוקה הרי עתה אין רחל אחות זקוקה, ומטעם נאסרה אי"ז נחשב חליצה פסולה. עכ"ד התוס'.

**והנה יש להקשות** דהכא כיון שלאה נפלה ראשונה הרי צרתה נעשית ערוה רק לאחר נפילה, והגם שס"ל לתוס' לעיל (כ"ו ע"ב ד"ה חליצה) שאיסור דרבנן של אחות זקוקה הוא גם לאחר נפילה מ"מ כ"ז דוקא לגבי מש"כ תוס' שם שאם ייבם את לאה יהיה אסור בצרת רחל הגם שאיסור אחות אשתו הוא רק לאחר נפילה, והטעם משום שרבנן החשיבו שכאילו היתה אשתו גם קודם היבום וא"כ הוי צרת ערוה בשעת נפילה אבל הכא בצרת לאה שכל מה שנעשית צרה לרחל הוא רק לאחר מיתה ודאי שלא היה בזה דין צרת ערוה. **ולכן ביאר הגרש"ר** דמוכח מתוס' שס"ל שנפלה לאה שניה ואז לא היתה צרתה מותרת מעולם. **וכן כתב הגרש"ש** אלא שצ"ב מ"ט סל הכי לתוס' ולא פירשו כפשוטו שנפלה לאה ראשונה ולא נאסרה צרתה מעולם ולכן הוי חליצה מעולה ולא נצטרך לחידוש הר"א מבורגייל. **וביאר הגרש"ש** (סי כ"ז) שכל חידוש התוס' דחליצת רחל לא הוי חליצה פסולה כיון שהיא רק מחמת דין נאסרה זה רק היכא שנפלה רחל ראשונה שאז הנאסרה מחמת אחות זקוקה הוא אחר שהותרה אבל אי נאסרה מעיקרא הוי חליצה פסולה ולא תפטור את צרתה. והביאור בזה הוא משום שבנאסרה מעיקרא הוי קלישות בעיקר הזיקה משא"כ בנאסרה אח"כ אי"ז אלא איסור חדש שאחר שחזרה להתירא אינו פוסל את חליצתה עי"ש [ועיין בשיעורי הגרש"ר אות נ"ח ביאור הדבר]. **ועיין** בשיעורי הגרש"ר שהרבה להקשות בדברי הגרש"ש וביאר באופן אחר עי"ש. **אכן שיטת החזו"א** (קכ"ז סק"ט) שמה שהחשיבו רבנן את החלוצה כאשתו ולכן אסורה צרתה אי"ז כאשתו בשעת נפילה בלבד אלא כמו אשתו מחיים וה"ה באחות זקוקה ולכן אסורה הצרה של הנופלת שניה ג"כ. עי"ש. [וכ' דכן מבואר בדברי התוס' כ"ו ע"ב ובשיעורי הגרש"ר תמה דמתוס' אין ראיה לכך כמבואר.] **ועיין באו"ש** (קו' זיקה אות ט"ו ט"ז) באריכות ביאור חדש בסוגיין ועיין בחזו"א (קכ"ז סק"ט) מה שהקשה בדבריו ואכמ"ל.

**יח) "רב אשי אמר... לא אלימא זיקה לאשווי לצרה כערוה".** ו**ברש"י** (ד"ה לעולם) כתב בסו"ד דלא גזרו חכמים אלא באחות זקוקה ומשמע שהצרה מותרת, וצ"ב דברש"י בריש העמוד (ד"ה חלץ) מבואר שהצרה נמי אסרה אלא שחליצתה משובחת יותר כיון שאיסורה קל יותר. ואפשר שזו כוונת רש"י נמי בד"ה לעולם. **ועיין ברשב"א** שהבין כפשוטו שיכולה הצרה להתייבם ועי"ש מה שהקשה בזה. הנה יש לדון האם סברת רב אשי היא רק באיסור דרבנן או גם באיסור דאורייתא, ועיין **בשו"ת הרשב"א** (ח"ד צ"ו) שס"ל שגם במחזיר גרושתו שאסורה מדאו' אמרי לא אלימא צרה כערוה וכ"כ **הב"ש** (קע"ג סקי"ב) גבי צרת סוטה שחולצת לדעת הראב"ד. **אמנם בחזו"א** (קכ"ז סק"ז) תמה ע"ז דמה שייך מדאורייתא לומר לא אלימא צרה כערוה עי"ש. ועיין **בריטב"א ובנמוק"י** בסוגיין שמבואר בלשונם דכיון שאיסור זיקה הוא מדרבנן א"כ הם אמרו והם אמרו ומשמע שזהו דין רק בדרבנן. והביאור במה שחילקו רבנן דין הערוה מדין הצרה ביאר בחי' **הגרש"ר** (ס"ד) דהא שנתנו רבנן דין ערוה לאחות זקוקה הוא רק שם ערוה אבל פטור צרה תלוי באיסור כרת ולכן אינה פוטרת צרה ומה שאינה מתייבמת אי"ז מטעם שהאחות פוטרתה אלא תקנה נוספת שצרת אחות זקוקה לא תתייבםולכן איסורה יותר קל משל האחות זקוקה. עי"ש.

**כ"ז ע"ב – כ"ח ע"א - חליצת בעלת הגט ובעלת מאמר – שיטת רב בדין נאסרה דרבנן [דעת ר"ח] - "אמר חבראי שניה מייבם אנא ראשונה מייבם"**

**א)** **"בעלת הגט ובעלת המאמר איזו מהן קודמת".** בביאור ספק הגמ' נחלקו בראשונים, עיין ברש"י ובריטב"א דבעלת הגט קלישא זיקתה מחד גיסא ולכן חליצתה עדיפא טפי מבעלת מאמר, ואילו בעלת מאמר הגם שאלימא זיקתה וזה סיבה שחליצתה עדיפא מ"מ צריכה היא גט מלבד חליצה וא"כ בזה גריעה טפי מבעלת הגט ובזה הספק מי מהן עדיפא. ועיין בתו"י ולשיטה זו צ"ב מה פשטה הגמ' מהא דיש גט אחר מאמר ומאמר אחר גט שהם שווין ועיין בחזו"א (קכ"ח סקי"ג) ובחי' הגר"נ (אות תנח), ובתוס' פירשו שספק הגמ' איזה מעשה הוא עדיף האם גט או מאמר, ואותו שהוא מעשה עדיף החליצה אחריו היא פסולה טפי ונפטרת בחליצת חברתה. [הרחבה אות יט].

**ב)** **"ש"מ כי הדדי נינהו"** נחלקו הראשונים בכה"ג אם חליצת אחת פוטרת צרתה, עיין רש"י שחליצת אחת מהן פוטרת חברתה, וברא"ש בשם ריב"ם וברמב"ן כתבו שאינן פוטרות זא"ז. וברא"ש ביאר שתלוי בב' הלשונות דלעיל, עי"ש. ובטור (ק"ע) כתב בשם רש"י דהגם שלרב דבשוות בעי' חיזור מ"מ כ"ז באחים רבים, אבל בנפלו הרבה צרות לפני אח אחד אי"צ חיזור. ועיין בב"ש (סק"ג) שכתב דמקורו של הטור הוא מדברי רש"י בסוגיין, והקשה בביאור הגר"א (שם סקי"א) שזו סברה הפוכה משמואל דאילו לשמואל מצאנו בל"ב לעיל דמבואר שעדיף ב' יבמין מב' יבמות, ולרב הוי איפכא וצ"ע. ועיין בחזו"א (קכ"ח י"א) [הרחבה אות כ].

**ג) "אבל הכא זיקה דרבנן" וכו'.** נחלקו הראשונים בשיטת רב, שיטת הר"ח [הובא בראשונים] שכוונתו שאין נאסרה משום דהאיסור הוא 'ביטול מצות יבמין', ולפ"ז פליג ע"ד רש"י בדף כ"ד ע"א דאיכא דין נאסרה גם בביטול מצות יבמין. והנה משמע לשיטת הר"ח שאילו היה ביטול מצות יבמין איסור דאורייתא היה בו נאסרה הגם שלכאו' הוא איסור צדדי, ויש לדון לפ"ז האם יש דין נאסרה בחייבי לאוין ועשה. [עיין בזה בשו"ת הריב"ש (חדשות סי' ד') ובתשב"ץ (סי' ר"ס) ובמנ"ח (רע"ג ד')] ולכאו' הכא הוי איסור צדדי ויש בוו דין נאסרה, ועיין בחי' ובשיעורי הגרש"ר. [הרחבה אות כא]

הנה לשיטת ר"ח מה שאמרה הגמ' 'זיקה דרבנן' הכוונה היא שאין זיקה, ומשמע שלמ"ד יש זיקה הוי זיקה דאורייתא. ועיין ברמב"ן מה שהקשה לדבריו [ועיין בשיעורי הגרש"ר ובברכ"ש (ס"ט) מה שדנו בקושיותיו] [הרחבה אות כא\*].

**ד) בתוד"ה איתיביה.** א- בשיטת רש"י עיין בראשונים שהקשו על פירושו דמה יתרץ על הסיפא בהיתה אחת מהן אסורה על האחד איסור ערוה. ב- בשיטת ריב"ן הקשו הרמב"ן והרשב"א איך יתרץ יתרץ על הקו' מהיתה אחת אסורה איסור ערוה [שהרי התם אי"צ חיזור דהו"ל יבום כשר], ועיין בחזו"א (קכ"ז א') משכ"ב בהרחבה. ובתוס' מהר"םהקשה על פירוש ריב"ן דאכתי משכ"ל שיוכל ליבם את הראשונה אם אין השניה רוצה היתר לשוק, עי"ש. [הרחבה אות כב].

**בא"ד.** "אבל ר"י סובר דע"כ יש זיקה." וצ"ע דהא ר"י אסר את השניה ומזה יש להוכיח שיש זיקה, וצ"ל דתוס' ס"ל שאין ראיה מהתם די"ל כדברי רש"י שיש נאסרה בביטול מצות יבמין. אמנם צ"ע דהתוס' יסדו ראיתם מהא דרב לא חייש למיתה ומדוע לא הוכיחו מדברי ר"י עצמו. ועיין בשיעורי הגרש"ר.

**ה) "ולימא ליה גזירה שמא ימות ואסור לבטל מצות יבמין".**  עיין בראשונים שהרחיבו האם הקו' היא גם למ"ד יש זיקה, ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל מש"כ בשיטת רש"י. ובתוס' חד מקמאי, ודבריו צ"ב. ועיין בבעל המאור בביאור דברי הגמ' ולדבריו א"ש ד' הגמ' גם למ"ד יש זיקה. ועיין בראב"ד (שם בהשגות) שתמה ע"ד בעל המאור [הרחבה אות כג].

**ו) "אלא שניה אמר חבראי שניה יבם אנא ראשונה מייבם".** ביאר רש"י דמספק שמא מייבם את הראשונה אין מוציאין מידו, והקשו הרעק"א (משניות אות ל"א) והרש"ש דלכאו' לא דמי למתני' דהתם ע"י שהשני כנס פקע הזיקה משא"כ הכא לצד שהשני כונס את השניה הרי היא נאסרה עליו ולא מהני הפקעת הזיקה של הראשון. ועיין ברש"ש ובשיעורי הגרש"ר (אות פח) ובמשנת ר"א (סי"ח) מה שכתבו בזה יסודות גדולים. ועיין בערול"נ. [הרחבה אות כו].

הקשו האחרוניםדכיון שאם היה חולץ לה הראשון היתה זו חליצה פסולה והיתה צריכה חיזור והוי אחות זקוקתו, א"כ גם אם בא עליה הוי ביאה פסולה וצירכה חליצה מהשני ושוב הוי אחות זקוקתו. ועיין באו"ש (קו' זיקה אות ל') ובאמרי משה (ס"ח אות א' ב' י"ג) ובשיעורי הגרש"ר (אות פ"ה) ובחזו"א (קכ"ז אות ו'). [הרחבה אות כז].

**יט) "בעלת הגט ובעלת המאמר איזו מהן קודמת".** בביאור ספק הגמ' נחלקו בראשונים, **שיטת רש"י** שספק הגמ' שמא חליצת בעלת הגט הגונה טפי ופטרה את צרתה בעלת המאמר, או"ד שבעלת המאמר הגונה טפי לחליצה כיון שהיא קרובה לביאה. וכן הוא לכאו' **פירוש הריב"ן** בתוס' **ועיין בריטב"א** שביאר שספק הגמ' הוא דבעלת הגט קלישא זיקתה מחד גיסא ולכן חליצתה עדיפא טפי מבעלת מאמר, ואילו בעלת מאמר הגם שאלימא זיקתה וזה סיבה שחליצתה עדיפא מ"מ צריכה היא גט מלבד חליצה וא"כ בזה גריעה טפי מבעלת הגט ובזה הספק מי מהן עדיפא עי"ש. ולכאו' לרש"י נמי באופן זה מתפרשת הגמ'. **ובתו"י** הקשה לשיטת רש"י דהא בעלת מאמר קלשא לה הזיקה, וכן מבואר בתוס' לעיל (כ"ו ע"ב ד"ה חליצה), ובאמת ברש"י (כ"ז ע"א) כתב שכל החסרון בבעלת הגט הוא משום שצריכה עוד גט מלבד חליצה אבל אי"ז קלישות בזיקה כמו בעלת הגט. **ובחזו"א** (קכ"ח סקי"ג) הקשה לשיטת רש"י מה פשטה הגמ' מהא דיש גט אחר מאמר ומאמר אחר גט שהם שווין, דלכאו' רק א"נ שהוי גט ומאמר הוי קלישות בזיקה מובן פשיטות הגמ', וצ"ע. ועיין חי' הגר"נ (אות תנח) משכ"ב. **ובתוס' פירשו** שספק הגמ' איזה מעשה הוא עדיף האם גט או מאמר, ואותו שהוא מעשה עדיף החליצה אחריו היא פסולה טפי ונפטרת בחליצת חברתה. **[והנה** לדעת תוס' צ"ב בדברי הגמ' דבעלת המאמר קרובה לביאה, ולכאו' מדוע זה מהני להחשיב את חליצתה לגרועה טפי, אכן תוס' לשיטתו לעיל כ"ו ע"ב שס"ל שע"י המאמר שהיא ככנוסה קלשה הזיקה וה"ה ע"י גט, ובזה מסתפקת הגמ' במה איכא קלישות זיקה טפי ולכן הספק הוא אצל מי החליצה יותר גרועה, אכן לשיטת רש"י דבעלת המאמר אין בה קלישות זיקה ע"כ הספק הוא לאידך גיסא מי מהם חליצתו חשובה טפי. ועיין חי' הגר"נ שם משכ"ב].

**כ) ש"מ כי הדדי נינהו ש"מ.** ו**ברש"י** פירש שחליצת אחת מהן פוטרת חברתה שחליצת שניהן גרועה. **אכן ברא"ש** [ס"ב בשם ריב"ם] **וברמב"ן** כתבו שכיון שכהדדי הן אינן פוטרות זא"ז. וברא"ש ביאר שתלוי בב' הלשונות דלעיל, לל"ק שוות אינם פוטרות זא"ז אבל לל"ב [וכן ס"ל לרב אשי עי"ש] שוות אינם פוטרות זא"ז. **והנה בטור** (ק"ע) כתב בשם רש"י דהגם שלרב דבשוות בעי' חיזור מ"מ כ"ז באחים רבים, אבל בנפלו הרבה צרות לפני אח אחד אי"צ חיזור. **ועיין בב"ש** (סק"ג) שכתב דמקורו של הטור הוא מדברי רש"י בסוגיין שכתב דבשוות פוטרת אחת את חברתה ולא תלה ד"ז ברב ושמואל, ומשמע שס"ל שגם לרב בצרות אי"ז חיזור. [וכן הביא מדברי רש"י בריש פ' ר"ג ד"ה וחליצה עי"ש. ועיין ברש"י נ"ג ע"ב ד"ה צריכות], **והקשה בביאור הגר"א** (שם סקי"א) שזו סברה הפוכה משמואל דאילו לשמואל מצאנו בל"ב לעיל דמבואר שעדיף ב' יבמין מב' יבמות, ולרב הוי איפכא וצ"ע. **ועוד יל"ע** דהנה בשו"ע (ק"ע ס"ז) הביא מחלו' ראשונים זו דאם נתן גט לאחת ומאמר לאחרת הוא ואחיו חולצים לאחת מהן ותפטר האחרת וי"א ששתיהן צריכות חליצה, והנה הדעה הראשונה היא לכאו' דעת רש"י הנ"ל, **אלא שצ"ב** דהכא כלפי אחיו שלא עשה מאמר איך תועיל חליצתו לפטור צרתה [ואפי לפטור עצמה לל"ק לא פטרה היכא שאינם שוות] ועמד בזה **החזו"א** (קכ"ח י"א) עי"ש.

**כא) "אבל הכא זיקה כרבנן" וכו'.** שיטת רב שחלץ לשניה הותרה ראשונה וליכא דין נאסרה ומטעם דזיקה דרבנן, **והביאו תוס' פירוש הר"ח** שס"ל שכל מה שאסור לייבם את הראשונה הוא משום ביטול מצות יבמין וליכא בזה דין נאסרה. **אכן לרש"י** דס"ל בדף כ"ד ע"א דאיכא דין נאסרה גם בביטול מצות יבמין קשה מ"ט הכא אין דין נאסרה מטעם זה. ובאמת ברש"י (ד"ה מתה) משמע שס"ל לרב שיש זיקה אלא שס"ל שאין דין נאסרה בזיקה דרבנן. **אלא** שיש להקשות לפ"ז קושית תוס' ד"ה חלץ [שהרי תירוצם הוא רק אי ס"ל לרב אין זיקה] **ועיין ברשב"א** שכ' דברישא אין חידוש, ועיין בערול"נ ובחי' הר"מ הורוויץ. **ובעיקר שיטת ר"ח** מבואר שביאר שרב אמר איסורא דרבנן הינו איסור לבטל מצות יבמין, ומשמע שאילו היה האיסור לבטל מצות יבמין דין דאורייתא היה בו נאסרה הגם שלכאו' הוא איסור צדדי. והנה יש לדון האם בחייבי לאויין ועשה יש דין נאסרה, [עיין בשו"ת הריב"ש (חדשות סי' ד')גבי נודרת הנאה מיבמה שדן אם יש בה נאסרה ובשו"ת התשב"ץ (סי' ר"ס) ובמנ"ח (רע"ג ד') שנסתפק בזה], **ובחי' הגר"נ** כתב דמוכח מדברי הר"ח שגם באיסור דחייבי לאוין ועשה יהיה דין נאסרה, דמאי שנא מאיסור ביטול מצות יבמין דתרוויהו אינם מפקיעים את הזיקה. **אכן עיין בשיעורי הגרש"ר** שביאר באופן אחר שבאמת אילו היה איסור לבטל מצות יבמין מדאו' ודאי שלא היה בו דין נאסרה כיון שהוא איסור צדדי, ורק אם הוא מדרבנן י"ל שגדר האיסור שרבנן אמרו הוא בעצם הזיקה וזהו שאמרה הגמ' שזיקה דרבנן ולא נתנו רבנן לאיסור ביטול מצות יבמין דין נאסרה. עי"ש.

**כא\*) הנה** לשיטות דרב קאי למ"ד יש זיקה א"כ אין מחלו' האם זיקה דרבנן או לא, אלא המחלו' האם בזיקה דרבנן יש דין נאסרה. **הנה לשיטת ר"ח** שס"ל לרב אין זיקה א"כ מה שאמר 'זיקה דרבנן' כוונתו לומר שאין זיקה, ומשמע שלמ"ד יש זיקה הוי זיקה דאורייתא. **והקשה הרמב"ן** **א**- דא"כ תהיה השניה פטורה גם מחליצה. [ועיין **בשיעורי הגרש"ר** שתי' שאי"ז ערוה גמורה שהרי חזי' שתפסי קידושין באחות זקוקתו ולכן אינה פוטרת צרה כיון דהוי ערוה בלי איסור כרת עי"ש הרחבה בביאור גדר זה. **ועיין בברכ"ש** (ס"ט) שהקשה ע"ד הרמב"ן דודאי הדין הוא שתפסי קידושין וא"כ מה הקשה ע"ד הר"ח, ועי"ש משכ"ב בביאור דברי הרמב"ן]. **ב-** דבגמ' כ"ח ע"ב מבואר שאם אחת היתה איסור מצוה וקדושה מדרבנן יתירו את השניה וש"מ שהוי איסור דרבנן **ג-** בדף כ"ח ע"א מבואר שאם ייבם אחד מהם את השניה מותרת הראשונה לשני ולשיטת ר"ח הרי נחשב שבא על הערוה ולא קנאה ועדיין הראשונה צרת ערוה. **וברשב"א** כתב דשיטת ר"ח ג"כ דזיקה דרבנן, אלא שס"ל שמאחר שאיסור אחות זקוקה הוי גזירה אטו איסור אחו"א צריך להיות שמדרבנן יהיה דין נאסרה, משא"כ קרובות בזיקה שהוי רק איסור דרבנן.

**כב) בתוד"ה איתיביה. שיטת רש"י** שהקו' היא גם לרב, **ועיין בראשונים** שהקשו על פירושו דמה יתרץ על הסיפא בהיתה אחת מהן אסורה על האחד איסור ערוה [דתי' הגמ' לא מהני לרב שהרי ס"ל שגם השניה מותרת], ואין לומר שגם ע"ז אמרה הגמ' אחיות איני יודע מי שנאן, דאטו כל המשנה מתחילה ועד סוף שבשתא. **וריב"ן פירש** דלרב לק"מ משום שס"ל שצריכה חיזור והו"ל אחות חלוצתו [ולא ס"ל כר"א מבורגייל לעיל כ"ו ע"ב], **והקשו הרמב"ן והרשב"א** איך יתרץ יתרץ על הקו' מהיתה אחת אסורה איסור ערוה [שהרי התם אי"צ חיזור דהו"ל יבום כשר], וכן הקשה המהרש"א בדף כ"ח. **ועיין בחזו"א** (קכ"ז א') משכ"ב בהרחבה. **ובתוס' מהר"ם** הקשה על פירוש ריב"ן דאכתי משכ"ל שיוכל ליבם את הראשונה אם אין השניה רוצה היתר לשוק, דאז א"צ חיזור ותהא הראשונה מותרת מדין הותרה ונאסרה וחזרה והותרה. ומבואר בדבריו דהגם שחליצת חיזור אוסרת את אחותה אבל הזיקה לחליצת חיזור אינה אוסרת את אחותה ולכן אם אינו חולץ בפועל אינה אסורה. ובדעת התוס' י"ל בב' אופנים או שס"ל לתוס' שגם הזיקה לחליצת חיזור אוסרת את אחותה, או דס"ל לתוס' שגם היכא שאינה רוצה להנשא יש חיוב בחליצה [ועיין לעיל אות ג' מדברי העמק שאלה שהוכיח כן מדין איסור לבטל מצות יבמין], אכן יש לחלק שכל מה שיש דין חליצה גם אם אינה רוצה להנשא הוא בחליצה דאורייתא אבל בחליצת חיזור אין דין זה. וצ"ע.

**בא"ד.** "אבל ר"י סובר דע"כ יש זיקה." וצ"ע דהא ר"י אסר את השניה ומזה יש להוכיח שיש זיקה, וצ"ל דתוס' ס"ל שאין ראיה מהתם די"ל כדברי רש"י שיש נאסרה בביטול מצות יבמין. אמנם צ"ע דהתוס' יסדו ראיתם מהא דרב לא חייש למיתה ומדוע לא הוכיחו מדברי ר"י עצמו. ואולי י"ל שרצו תוס' להוכיח שגם בב' אחים יש זיקה. וצ"ע. ועיין בשיעורי הגרש"ר מה שהקשה עוד בד' התוס'.

**כג) אחיות איני יודע מי שנאן.** וברש"י ביאר שזו אינה משנה והקשו הראשונים מדוע לא תירצו את המשנה שחליצה פסולה צריכה חיזור. ועיין **ברשב"א** שפשוט היה לגמ' שר"י ס"ל כשמואל שחליצה פסולה אי"צ חיזור **ועיין ברמב"ן** שמשמע דמיירי בסתמא אפילו היכא שנפלו עם צרות שאז אם חלץ לצרת שניה הותרה ראשונה ועיין נמי בריטב"א, משכ"ב. [ועיין ברמב"ם שבאמת הביא דין המשנה באופן שלא ידוע מי מת ראשון אכן הרי"ף הביא מתני' כצורתה ועיין ברמב"ן משכ"ב].

**כד) "ולימא ליה גזירה דלמא קדים וחליץ לראשונה.**" ו**ברש"י** פירש שהחשש הוא שמא מתחילה יחלוץ לראשונה אבל אם חלץ לשניה באמת מותרת הראשונה ואין לגזור בזה, **וביארו תוס'** דהטעם הוא שאין לחשוש שכמו שמותרת הראשונה אחר שכבר הותרה כמו כן יתירו את השניה מתחילה, אבל מתחילה יש לחשוש שיכול לבא לידי קלקול בצרות עי"ש. **וביאור נוסף** כתבו תוס' דיש באמת לחשוש גם אחרי שחלץ לשניה אם נתיר את הראשונה ולכן אינה מותרת עי"ש. וכתבו תוס' דמ"מ אם מתה השניה אין לאסור את הראשונה. **וצ"ב** מה החילוק בין מיתה לחליצה. **ועיין מהרש"א** שביאר שבמיתה אי"ז תלוי בו וא"כ הוי חשש נוסף שאין לחשוש לו [וי"ל דחליצה שתלויה בו אי"ז נחשב לחשש נוסף ולכן יש לחשוש.] **ועיין במהרש"ל** ב' אופנים נוספים בביאור החילוק בין מת לחליצה ועיין **במהדו"ב** משכ"ב.

**כה) "ולימא ליה גזירה שמא ימות ואסור לבטל מצות יבמין". בתוס' ובראשונים** ביארו שלמ"ד יש זיקה לא שייכא הך גזירה משום שאחר שחלץ לשניה אין איסור בשניה ולא גזרינן אטו יבמות בעלמא דזיקה הוא טעם פשוט לכל ולא יטעו בו. שאל"כ קשה מה הוסיפה הגמ' להקשות שהרי כבר אמרה שמבואר במתני' ולא מתייבמות היינו שאין יבום בשום אופן. ועיין בחידושי הגר"נ זצ"ל משכ"ב בשיטת רש"י. ועיין **בתוס' חד מקמאי** משכ"ב ודבריו צ"ב. **ועיין בבעל המאור** שביאר דקושית הגמ' היא דמה שאמרה המשנה שאינם מתייבמות אין הכוונה שלא שייך יבום אלא הרי אלו חולצות כדי שלא יבוא לידי שאינם מתייבמות היינו ביטול מצות יבמין כגון דאדמייבם חד מיית אידך וכו' עי"ש. ולפ"ז א"ש ד' הגמ' גם למ"ד יש זיקה. **ועיין בראב"ד** (שם בהשגות) שתמה ע"ד בעל המאור וכתב [באופן השני] שגם לאחר חליצת השניה אסרינן לייבם אלא לחלוץ משום שביבום יש הרבה דברים שצריכים לעשות כגון סעודה וקידושין וכתובה ושמירת שבעה לדם חימוד וכו' וכ"כ חיישי' שמא ימות עי"ש.

**כו) "אלא שניה אמר חבראי שניה יבם אנא ראשונה מייבם".** וביאר **רש"י** דכיון דאיכא ספק שמא מייבם את הראשונה א"כ אין מוציאין מידו כמבואר במתני' לעיל קדמו וכנסו אין מוציאין מידם מספק. **והקשו הרעק"א** (משניות אות ל"א) **והרש"ש** דהתם מבואר ברש"י שגם אם פגע ראשון באחות זקוקתו מ"מ ע"י שהשני כנס פקע הזיקה משא"כ הכא לצד שהשני כונס את השניה הרי היא נאסרה עליו ולא מהני הפקעת הזיקה של הראשון. [ועיין ברעק"א שרצה מתחילה לת' שס"ל לרש"י כדעת תוס' שם כ"ג: שאם ידעי' בודאי שעשה איסור קנסינן ליה הגם שפקעה הזיקה אלא שדחה תי' זה דלא משמע כן ברש"י שם ועמד בצע"ג]. **וברש"ש ביאר** שזה ידעי' מסברא שמשום ספק איסור זה אין מוציאין מידו בדיעבד ולזה לא חיפש רש"י ראיה ומשום קנס אין מוציאין מידו כמו שמבואר שם במשנה ולזה הביא רש"י את המשנה התם. **ובשיעורי הגרש"ר** (אות פח) כתב ליישב דכשם שיבום מפקיע איסור אשת אח כמו כן הוא מפקיע את הנאסרה של אשת אח וא"כ כיון שמעיקר הדין יש כאן יבום א"כ פקע ע"י היבום איסור אשת אח וליכא נאסרה [אלא רק ספק כנס] אכן כתב דמהראשונים בדף כ"ט משמע לא כן עי"ש. **ובמשנת ר"א** (סי"ח) כתב דבאמת אם מייבם אחד פקע זיקתו של אחיו למפרע וא"כ צריך להפקע גם הדין נאסרה שהרי איגלאי מילתא למפרע שאינה אחות זקוקתו והא דבכל אופן איכא דין נאסרה הוא משום שמלבד הדין ערוה של אחות זקוקתו יש עוד איסור ודאי על כל מי שהיא עתה אחות זקוקתו ואיסור זה הוא אפי' אם תפקע הזיקה למפרע ובזה יש דין נאסרה, אלא שעל דין נאסרה כזה לא תיקנו שאם כנס יוציא עי"ש. **ועיין בערול"נ** שר"ל שרש"י הכא לא קאי כשיטתו לעיל דלעיל כ' לבאר המשנה דלא כרבי יוחנן אבל הכא ביאר כדברי ר"י שמשווה הספיקות באיסור אחות זקוקתו לאיסור נאסרה עי"ש.

**כז) הקשו האחרונים** דכיון שאם היה חולץ לה הראשון היתה זו חליצה פסולה והיתה צריכה חיזור והוי אחות זקוקתו א"כ גם אם בא עליה הוי ביאה פסולה וצירכה חליצה מהשני ושוב הוי אחות זקוקתו. **ובאו"ש** (קו' זיקה אות ל') הוסיף שביאה פסולה גרע מחליצה פסולה שהרי אחר חליצה פסולה לא תפסי גט ומאמר ואחר ביאה פסולה תפסי כמבואר בפרק ר"ג, וא"כ גם לשיטת ר"א מבורגייל דבחליצת חיזור אינה אחות זקוקתו מ"מ בביאה פסולה תהיה אות זקוקתו. ונאמרו כמה דרכים בישוב קושיא זו. **א- באו"ש** תי' ע"פ שיטת הרשב"א שהיכא שהיה יכול לעשות בהיתר לא חשיב חליצה פסולה [עיין לעיל אות ט"ו בהרחבה] וא"כ אין נחשבת ביאה של הראשון לביאת איסור כיון שאם היה השני חולץ תחילה לחברתה ואח"כ היה הראשון כונס לא היה זה ביאת איסור ולא היינו מוציאין אותה ממנו מספק א"כ לא חשיב ביאה פסולה. עי"ש. אמנם באמר"מ (ס"ח אות א') תמה הרבה ע"ד האו"ש הנ"ל וכתב שכל דברי הרשב"א הנ"ל הם רק כלפי ביטול מצות יבמין עי"ש. ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר (אות פ"ה) מה שדן בדברי האו"ש הנ"ל. **ב- ובשיעורי הגרש"ר** (שם) ביאר שחלוק דין ביאה פסולה מחליצה פסולה שדין ביאה פסולה הוא שגם כלפי היבם והיבמה אין נפקע הזיקה אלא הוי כמאמר מדרבנן ולכן מהני אחריה גט וחליצה, אלא שמאותו טעם י"ל שלא בכל מקום שהוי חליצה פסולה הוי נמי ביאה פסולה אלא דחליצה פסולה הוי כשיטת תוס' או כשיטת רש"י מטעם שאינו יכול לייבם או מטעם שקלשה הזיקה אבל ביאה פסולה הוי רק היכא שגזרו חכמים גזירה ביאה אטו ביאה או ביאה אחר חליצה עיין סוגיא להלן נ: וא"כ באחות זקוקתו לא ראו חכמים טעם לגזור ושוב ליכא כלל לדין ביאה פסולה. **ועיין בחזו"א** (קכ"ז אות ו') שכתב נמי כהנ"ל ולפ"ז הקשה ע"ד הגר"א (ק"ע סקמ"ה) והלח"מ (פ"ו מיבו"ח ה"י) שדימו דין חליצה פסולה לדין ביאה פסולה ולכן הקשו ע"ד הרמב"ם דס"ל שבשניות וחייבי לאוין הוי חליצה פסולה ומ"מ אם בעלו קנו וסגי לה בגט ולכאו' הרי הוי ביאה פסולה עי"ש. ולפ"ד החזו"א הנ"ל לק"מ. **ג- ובאמרי משה** (שם אות ב' י"ג) כתב ליישב דהא דביאה פסולה אינה מפקעת הזיקה והוי כמאמר היינו כלפי המיבם עצמו, אבל לגבי האחים כיון דמדאו' היא אשתו פקעה זיקת שאר האחים ממנה כיון דהוי עליהו ערוה דאשת אח מדאו'. [ועי"ש באות י"א שדקדק כן מדברי הרמב"ם פ"ה מיבו"ח ועי"ש עוד ביאורים בדברי הרמב"ם ואכמ"ל].

**כח) "כגון שנפלה הך שאינה חמותו ברישא." עיין בתוס'** מה שהקשו לפרש"י ותי' דרב ס"ל אין זיקה [ומתני' יש זיקה] **ועיין במהרש"א** שהק' שתי' אינו מיישב לשיטת ריב"ן בתוס' לעיל ועיין בקרני רא"ם משכ"ב ובערול"נ. **ועיין ברי"ף** שפסק כדברי ר"י ומ"מ הביא את המשנה כצורתה ולכאו' לדברי ר"י מתני' א"ש רק אם נפלה הך שאינה חמותו ברישא. **וברשב"א תי'** שהרי"ף סובר שחיישי' לביטול מצות יבמין ולכן אסור לשני לייבם אפי' בדיעבד. [והגם דר"י לא חייש למיתה מ"מ אנו חוששים לזה] עי"ש. ועיין בקר"א משכ"ב.

**כט) סלקא דעתך אמינא ליקו איסור מצוה במקום ערוה.** היינו שמדרבנן מאחר שהיא גם חייבי לאוין או שניות א"כ היא ערוה גמורה ואחותה אינה נחשב לאחות זקוקה. ומחמת זה **הקשה הרמב"ן** על שיטת הר"ח שס"ל שזיקה מדאו' וא"כ כיצד יפקיעו רבנן דין זיקה דאו' [ויש שתי' שכיון שמדרבנן אינה עומדת ליבום הוי אינה אחות זקוקה גם מדאו' וצ"ע. ולפ"ד היש"ש והקר"א שס"ל שבחייבי לאוין עשה נמי איכא דין אחות זקוקה ודאי אין לתרץ כהנ"ל] **אכן בעיקר ס"ד דגמ' צ"ב** דלכאו' בכל אחות זקוקה שהיא אחות אשתו מדרבנן י"ל שהשניה אינה נופלת כלל ליבום וא"כ מה שייך איסור אחות זקוקה [דמדאו' אין זיקה ומדרבנן היא כערוה שאינה זקוקה] וע"כ שדין אחות זקוקה אינו מפקיע את עצם הנפילה גם מדרבנן אלא רק יש איסור מדרבנן כמו באחו"א [וכ"כ **במשנת ר"א** סי' י"ח **ובחידושי הגרש"ש**] וא"כ קשה מה מוסיף מה שהיא גם איסור מצוה היינו איסור שניות שהוא ג"כ מדרבנן, וצ"ע לחלק בין איסור אחו"ז לאיסור שניות. וביותר יש להקשות דאם נמצא מקום לחלק בין איסור שניות לאיסור אחו"ז מדוע אמרה הגמ' שזהו דבר פשוט שלא תתייבם הרי יש חידוש שרבנן לא אמרו שאינה נופלת אלא רק שיש איסור וצ"ע. [ועיין בישרש יעקב].

**\* סוגיא דפטור צרה אליבא דר"ש** נתבאר לעיל פ"ב אותיות ל' - ל"ב. עי"ש.

**כ"ט ע"א – כ"ט ע"ב - מאמר לב"ש**

**א) "ב"ש אמרים אשתו עמו והלזו תצא משום אחו"א".** [שיטת רש"י אי מאמר לב"ש מדאורייתא או מדרבנן] בתוס' (ד"ה ב"ש) הביאו דשיטת רש"י (כ"ט: ד"ה השתא ארוסה) שדעת ב"ש שמאמר אינו קונה אלא מדרבנן, והקשו עליו דמוכח בסוגיין שמהני לפטור את צרתה מדין אחו"א והיינו דאו'. ועיין בערול"נ שחילק בשיטת רש"י אם מאמר קונה קנין גמור דאז הוי דאו' או שאינו קונה קנין גמור דאז הוי דרבנן. ועיין בתוס' רבינו פרץ שכתב חידוש גדול בשיטת רש"י שהגם שמאמר קונה מדרבנן מ"מ פטורה צרתה מהחליצה, מטעם דנראית כאחות אשה ואתי למשרי אחותה כשעשה קידושין גמורים עי"ש. ועיין עודברשב"א (כ"ט: ד"ה השתא) מש"כ בשיטת רש"י.[הרחבה אות ל].

**ב) "אלא אי כר"ג אי כר"א"** הקשה הרמב"ן כיצד אפ"ל דס"ל כר"ג הא ר"ג ס"ל אין זיקה ומותר לבטל מצות יבמין ואילו רבנן סברי יש זיקה שהרי אמרו לעיל דאי קדמו וכנסו יוציאו. ועי"ש מה שתי' ועיין עוד ברבינו פרץ.

**ג) "לא תימא מאמר ב"ש קונה קנין גמור... אלא לדחות בצרה בלבד".** הקשו תוס' (ד"ה לא) מאי שנא דין מאמר לדעת ב"ש שאינו קונה קנין גמור מדינו של ר"ש לעיל גבי א"א שלהב"ע שהקנין הוא גמור. ותירצו האחרונים בשם הגר"ח (עיין אמר"מ סי' ח' אות ב' ובברכת שמואל ס"ט) דהמאמר הגם שאינו כיבום מ"מ מהני לעשות את היבמה לאשת אח [של אותו שעשה בה מאמר] וממילא פטורה משאר אחים מטעם ערוה דאשת אח לאחר נפילה. והקשו ע"ד הגר"ח מדברי הגמ' להלן ל"א: דאי אשת ב' מתים דאורייתא אזי באופן שעשה בה מאמר ומת לא תתבעי חליצה, ולד' הגר"ח קשה דאי"ז אשת ב' מתים מאחר שפקע זיקת האח הראשון כאשר עשה מאמר ועיין בחידושי הגרש"ר (אות כ- כב) משכ"ב. עוד תי' על קו' התוס' עיין באו"ש (קו' זיקה אות ל"ח) ובערול"נ (בסוגיין) הנה בדברי התוס' דמוכח שלא ס"ל דפקע זיקת שאר האחים ע"י המאמר מטעם איסור א"א וצ"ב מ"ט לא ס"ל כגר"ח. והנה בעיקר ד' הגר"ח דאיכא איסור אשת אח ע"י המאמר עיין בחזו"א (קל"ב סק"ו) שדן לפי דברי הגמ' להלן צ"ה ע"א דמבואר ששאר האחים יכולים לפסול את בעלת המאמר על אותו שעשה בה מאמר וא"כ מוכח שאין היא קנויה לגמרי לאותו שעשה בה מאמר, עי"ש. ועיין עוד בשעורי הגרש"ר (אות קב) שדן להשוות איסור אשת אח לאיסור אשת איש שלפי פשוטו אין בבעלת המאמר כמבואר בגמ' (נדרים ע"ה ע"א) וברמב"ן וברשב"א (בסוגיין). ועיין עוד באמר"מ (שם אות ג') משכ"ב. [הרחבה אות לב].

**ד) "אינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד".** נחלקו הראשונים לאיזה דין מהני המאמר שיטת רש"י דצרתה היינו אחותה הנופלת מבית אחר דנפטרה. ואילו תוס' ביארו דכוונת הגמ' דהיכא שנפלו לו ב' יבמות מבית אחד ועשה מאמר באחת מהן לגבי צרתה הנופלת עמה מהני המאמר ונכלל בפס' דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים וצ"ב דמאחר דבעי' לביאה ולא סגי במאמר זה מ"ט חשיב לגמרי לבית אחד הוא בונה וכו', ועיין בחי' הגרש"ש (סי' כ"ה אות ב') והנה בתו"י הביא מרבינו נתנאל שהקשה דרק דרך ביאה חשיב בנין ובביאור מחלו' תוס' ורבינו נתנאל עיין בברכת שמואל (ס"ט אות ח') ויסוד הדברים שנחלקו האם מאמר הוא קנין יבמין או קנין קידושין דעלמא ותלוי גם בנדון דלעיל בין דברי הגר"ח לשיטת התוס' אם יש איסו אשת אח מחמת המאמר. ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר (אות קט) משכ"ב. [הרחבה אות לג].

**ה) "ואי ס"ד דמאמר לב"ש קונה קנין גמור זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה".** שיטת רש"י דע"י שיעשה זה מאמר ויקנה לא תהיה אחותה אחות זקוקה ושוב לא תאסור עליו את הראשונה מדין אחות זקוקתו ויוכל לכנוס את אשתו. ולפ"ז מה שאמרה הגמ' זה יעשה מאמר וזה יעשה מאמר אינו בדוקא דסגי במה שהראשון יעשה מאמר. ועיין בתוס' לעיל י"ח ע"ב (ד"ה אומרים) וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א שם, ונמצא כמה דרכים בביאור דברי הגמ' ואכמ"ל [הרחבה אות לד].

**ו) "מאמר דהתירא דחי דאיסורא לא דחי"**. בביאור דברי הגמ' עיין היטב בתוס' הרא"ש. ועיין ברמב"ן לעיל י"ח: מה שביאר בדברי הגמ' ובחזו"א (קל"ב) משכ"ב. והנה לשיטת רש"י חילוק זה בין מאמר דהתירא למאמר דאיסורה הוא גם חילוק הגמ' להלן גבי דברי רב אשי שיבמה דחזיא לכולהו חזיא למקצת ועיין בראשונים [בפרט בריטב"א] שהרבו להקשות על דבריו. ובתוס' ביארו באופן אחר לשיטתם דמיירי הגמ' בב' יבמות שנפלו מבית אחד [הרחבה אות לה].

**ז) "מאמר לב"ש נשואין עושה או ארוסין עושה".** עיין בתו"י ובקרן אורה האם ספק הגמ' הוא לשיטות דמאמר קונה קנין גמור או לא. משכ"ב.

לענין חיוב אשת איש במאמר, עיין בראשונים בקו' הגמ' השת ארוסה וכו' דס"ל שאין חיוב אשת איש במאמר וראיתם מדברי הגמ' בנדרים, ויש לדון דהתם אי"ז מוכח אלא למ"ד שמאמר אינו קונה קנין גמור, ועיין בתוס' הרא"ש הכא ובקר"א [הרחבה אות לז].

**ל) מתני' "ב"ש אמרים אשתו עמו והלזו תצא משום אחו"א".** הנה בגמ' איכא ג' דעות בביאור דברי ב"ש, ר"א אומר שאינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד [כלומר שצרתה היינו אחותה פטורה אבל היא עצמה צריכה גט וחליצה], רב אשי אליבא דר"א כתב דמאמר דוחה ומשייר [ונחלקו הראשונים האם נשאר מ"ד זה למסקנה או נדחה] ורב אמי אמר שמאמר קונה קנין גמור, עי"ש. **והנה בתוס'** (ד"ה ב"ש) הביאו דשיטת רש"י להלן כ"ט ע"ב (ד"ה השתא ארוסה) שדעת ב"ש שמאמר אינו קונה אלא מדרבנן משא"כ קידושין בעלמא, והקשו תוס' דמוכח בסוגיין שמאמר קונה לב"ש מדאורייתא שהרי מהני לפטור את צרתה מדין אחו"א. ולכן ביארו קושית הגמ' להלן השתא ארוסה וכו' בענין אחר עי"ש. **ובערול"נ** [וכן בשיעורי הגרש"ר] תירץ דמה שאמר רש"י להלן שלב"ש הוי רק מדרבנן זה לצד שאינו קונה קנין גמור, אבל לצד שקונה קנין גמור הוי דין דאורייתא. **והוכיח כן** מדברי רש"י בגמ' (ד"ה אלא מאמר) שכתב דהא דמאמר דוחה לב"ש מהני שתדחה אחותה ולא תאסרנה משום אחות זקוקה עי"ש, ומשמע ברש"י שאינה נדחית עד שלא תצטרך חליצה אלא רק שלא תאסור מדין אחות זקוקה, ואילו לגבי מאמר קונה קנין גמור מבואר בגמ' שאחותה אי"צ חליצה אלא יוצאת מדין אחו"א. עי"ש. **אכן יש להקשות** דבגמ' להלן מבואר שהוקשה למ"ד דוחה ומשייר דבמתני' משמע שתצא משום אחו"א, ותי' הגמ' אלא יבמה דחזיא לכולהו וכו' עי"ש, ובפרש"י שם משמע שלמ"ד דוחה דחיה גמורה באמת תצא משום אחו"א, והיינו שגם למ"ד דוחה פטורה אחותה מחליצה. **והנה תוס' כתבו בשיטת רש"י** דמה שאמרה המשנה לב"ש שתצא משום אחות אשה היינו אחר שיבעול את אחותה וכן צ"ל לדעת הערול"נ. אלא שהקשה **המהרש"א** דבגמ' הנ"ל לא משמע כן אלא שדחה אחותה בלא שיבעול אחר המאמר [וכ"כ בתוס' הרא"ש דא"א לומר כן לדעת רש"י]. **ובאמת בתוס' רבינו פרץ** כתב חידוש גדול בשיטת רש"י שהגם שמאמר קונה מדרבנן מ"מ פטורה צרתה מהחליצה, דכיון שעשה מאמר נראית אחותה כאחות אשה ואתי למשרי אחותה כשעשה קידושין גמורים ולכן תצא אחותה בלא חליצה, ואין זה נחשב שחכמים עוקרים דבר מהתורה כיון דכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש, והפקיעו רבנן הקידושין כיון שיכול לבא לידי תקלה. [ויל"ע אמאי יפקיעו קידושין דאו' ולא יאמרו שבכה"ג לא יקנה המאמר דרבנן]. **אכן ברשב"א** להלן כ"ט ע"ב (ד"ה השתא) הקשה כקושית תוס' ע"ד רש"י ותי' דרש"י נמי לא קאמר דהוי דרבנן אלא הוי דאורייתא, אלא שלא גומר כקידושין דאורייתא עי"ש. [**אלא שצ"ע** לשון רש"י "מאמר יבמין מדרבנן הוא"]. ו**הנה** לשיטות אלו [ר"פ רשב"א] קשה דיוק רש"י בע"א (ד"ה אלא מאמר) כמש"כ בערול"נ וצ"ע. **ומאידך** לדעות דלרש"י קנין מאמר הוא מדרבנן, **העיר הגרש"ר** דמוכח הכא שכלפי איסור אחות זקוקה מהני מאמר דרבנן כדי שלא תחשב אחות זקוקה והיינו משום שהיא ערוה מדרבנן וממילא אינה זקוקה מדרבנן, אכן קשה דלגבי איסור שניות מבואר בגמ' לעיל כ"ח ע"ב שהגם שכיון שהיא זקוקה מדאו' פגע באחות זקוקתו ומאי שנא הכא. **ולכאו'** צ"ל דהתם לגבי איסור שניות הגם דהוי דרבנן מ"מ רבנן לא הפקיעו את הנפילה ליבום גם מדבריהם משא"כ גבי מאמר שהוי קידושין דרבנן וממילא הוי אחותה אחו"א מדרבנן א"כ שוב אינה זקוקה מדרבנן, ועיין.

**לא) "אלא אי כר"ג אי כר"א".** והקשה הרמב"ן כיצד אפ"ל דס"ל כר"ג הא ר"ג ס"ל אין זיקה ומותר לבטל מצות יבמין ואילו רבנן סברי יש זיקה שהרי אמרו לעיל דאי קדמו וכנסו יוציאו. **ותי' הרמב"ן** [בתי' שני] דהכא רק שמעי' דלא כרבי יהושע אבל ממתני' דקדמו וכנסו יוציאו מוכח דלא ס"ל כר"ג. **ועיין ברבינו פרץ** מש"כ לחדש בדעת ר"ג דלא פליג ע"ד ריב"ב ודוקא בקידושין גמורים ס"ל שתמתין עד שתגדיל וכו' עי"ש. ועיין בריטב"א שכ' דלצד בגמ' להלן שלר"ג גדלו קידושין עמה אין ראיה שס"ל שאין זיקה עי"ש.

**לב) "לא תימא מאמר ב"ש קונה קנין גמור... אלא לדחות בצרה בלבד". הקשו תוס'** (ד"ה לא) מאי שנא דין זה לדעת ב"ש שאינו קונה קנין גמור מדינו של ר"ש לעיל גבי א"א שלהב"ע שהקנין הוא גמור, וא"נ ר"ש ס"ל שקונה לגמרי מ"ט אמרי' דלב"ש אינו כן. **ותירצו האחרונים בשם הגר"ח** (עיין **אמר"מ** סי' ח' אות ב' והביא נמי כן מהגדול ממינסק **וכ"כ בברכת שמואל** ס"ט) דהמאמר הגם שאינו כיבום מ"מ מהני לעשות את היבמה לאשת אח [של אותו שעשה בה מאמר] וממילא פטורה משאר אחים מטעם ערוה דאשת אח לאחר נפילה. **אלא שהקשו ע"ד הגר"ח** מהא דאיתא במתני' להלן ל"א: דלשיטת רבנן היכא שעשה בה מאמר ומת הרי אלו חולצות משום דהוי זיקת ב' יבמין, והקשתה הגמ' דאי אשת ב' מתים דאו' חליצה נמי לא תבעי והיינו שמאמר הוא מדאו' וכן זיקת ב' יבמין, ולד' הגר"ח מ"ט הוי אשת ב' מתים הרי פקע זיקת האח הראשון כאשר עשה מאמר מחמת ערוה דאשת אח ותו לא הוי אשת ב' מתים. **ותי' בחידושי הגרש"ר** (אות כ- כב) לפי שיטת הריטב"א דערוה לאחר נפילה לא פקעה זיקה (כדמוכח מדבריו בדף ע"ט ובדף י"ח ואכמ"ל) והגמ' בדף ל"א אזלי למ"ד יש זיקה, ואילו דברי התוס' אזלי לשיטתם בדעת ר"ש (י"ט ע"ב) דס"ל אין זיקה וא"כ ערוה לאחר נפילה פטורה גם מחליצה, אלא דאכתי קשה לשיטת הראשונים [רשב"א ומאירי] דפליגי ע"ד הריטב"א הנ"ל, וכ' הגרש"ר דבדוחק י"ל דהגמ' שם אזלי לדעת רב אשי להלן כ"ט ע"ב דמאמר דוחה ומשייר וא"כ אינה ערוה דא"א ומ"מ הוי אשת ב' מתים מדאו'. וצ"ע. **ובדברי התוס'** דמוכח שלא ס"ל דפקע זיקת שאר האחים ע"י המאמר צ"ב מ"ט לא פקע הרי אסורה באיסור אשת אח, **ועיין בחזו"א** (קל"ב סק"ו) שכ' ע"פ הגמ' להלן צ"ה ע"א דמבואר ששאר האחים יכולים לפסול את בעלת המאמר על אותו שעשה בה מאמר מוכח שאין היא קנויה לגמרי לאותו שעשה בה מאמר, ולכן י"ל שאין הפקעת הזיקה משאר האחים [וביאר ד"ז בסק"ה שיש צד משוייר בה כלפי שאר האחים עי"ש]. **ובשעורי הגרש"ר** (אות קב) כתב דהנה בגמ' (נדרים ע"ה ע"א) וברמב"ן וברשב"א (בסוגיין) מבואר שאין איסור אשת איש בבעלת המאמר עי"ש. והגם שאיסור אחו"א יש מ"מ יש חילוק בין איסור אשת איש לאיסור אחו"א, דאיסור אחו"א הוא מחמת הקורבה משא"כ איסור אשת איש שהוא מחמת האישות ובמאמר יבמין אי"ז אישות גמורה לאיסור אלא אישות יבמין, וא"כ ה"ה לאיסור אשת אח שהוא נמי מחמת האישות וא"כ לא יהיה בה איסור אשת אח. עי"ש. [**אכן** בתוס' הרא"ש בסוגיין מבואר שלמ"ד קונה קנין גמור גם איסור אשת איש יש עי"ש]. **ובאמר"מ** (שם אות ג') כתב דס"ל לתוס' שאחר שמת בעל המאמר חוזרת האשה להתירה הראשון ולא כד' הרשב"א שחוזרת להתירה הראשון ולא לזיקתה אלא חוזרת נמי לזיקתה וא"כ הוי אשת ב' מתים. ועוד כתב שם תי' נוסף גם לצד דמודו תוס' לרשב"א ועי"ש שפלפל בזה. ועיין עוד בהערה הבאה.

**עוד תירצו על קושית התוס' באו"ש** (קו' זיקה אות ל"ח) **ובערול"נ** (בסוגיין) שכ' דלר"ש אי"ז ספק אלא מאמר קונה קנין גמור מדרבנן, ולכן מדאו' יכול ליבמה כיון שהיא מבית אחר ומדרבנן נמי יכול ליבמה כיון שהיא כאשתו גמורה ואינה כאשת ב' מתים, משא"כ לב"ש שהוי מדאו' א"כ אינו קונה קנין גמור. **אלא** שהקשה באו"ש ע"ז דמד' הגמ' מבואר שאינו יכול לר"ש ליבם או לחלוץ לבעלת מאמר ולפטור צרתה משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואילו לפ"ד היה לגמ' לומר שאין יכול לפטור הצרה כיון דהמאמר אינו קונה אלא מדרבנן, ועי"ש מה שתי'.

**לג) "אינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד". שיטת רש"י** בסוגיין דצרתה היינו אחותה הנופלת מבית אחר. **ובתוס'** (ד"ה אלא) תמהו דבכל מקום קרי לצרה אותה הנופלת עמה מבית אחד [והקשו עוד קושיות מדברי רב אשי ויתבאר להלן בע"ב], **לכן פירש ר"י** דכוונת הגמ' דמאמר אינו קונה קנין גמור היינו היכא שנפלו לו ב' יבמות מבית אחד ועשה מאמר באחת מהן הגם שלא סגי במאמר זה בכדי שלא יצטרך יותר אלא גט דלהכי אהני קרא דביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרים בה, מ"מ לגבי צרתה הנופלת עמה מהני מאמר זה ונכלל בפס' דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים והותרה צרתה לשוק. **וביאור הדבר כתב הגרש"ש** (סי' כ"ה אות ב') דכיון שהתחיל לבנות שוב לא קרינן בצרתה יבמה שעולה ליבום דהוי יבמה שאינה כולה לפנים וכל יבמה שמצד המת אינה יבמה שלמה פטורה לגמרי, ולא דמי ליבמה שקלשה זיקתה דהתם מצד המת היתה צריכה יבום גמור ורק מצד היבם אינה יכולה להתייבם משא"כ ביבמה שמצד המת כבר נעשה בה מעשה שאינה עוד יבמה גמורה אין בה דין יבמין כלל. עי"ש. **והנה בתו"י הביא מרבינו נתנאל** שהקשה על פירוש זה של תוס' דאטו מאמר בנין מקרי, דרק דרך ביאה חישב בנין כדמוכח גבי מחזיר גרושתו שאם קידש אינו לוקה דדרך ליקוחין אסרה תורה אלמא לא מקרי בנין אלא ביאה. עי"ש. **ולכן פירש** רבינו נתנאל דצרתה היינו אחותה מבית אחר [כרש"י] ומה דמהני לפטור צרתה ולא מהני לפטור עצמה בגט הוא משום דלא גרע מאמר מקידושין בעלמא דכמו בקידושין בעלמא שמהני לאסור את אחותה אבל היא לא סגי לה בגט דיבמה יבא עליה כתיב ולכן צריכה גם חליצה. עי"ש. **ובביאור מחלו'** תוס' ורבינו נתנאל כתב **בברכת שמואל** (ס"ט אות ח') דתוס' ס"ל שמאמר הוא 'דין יבום', אלא שאינו יבום גמור דאמרה תורה דביאה גומרת בה ולא כסף ושטר, ולשיטת התוס' מהאי טעמא שאי"ז קנין גמור בדין יבום אין איסור על האחים מדין אשת אח, ומשום שדוקא לגבי צרתה דכתיב בית אחד הוא בונה וכו' אזי נדחית צרתה אבל שאר אחים אינם נדחים ממנה ומשום שכדי לדחות את שאר האחים בעי' לפס' 'לו לאשה ולא לאחיו' [עיין תוס' נ"ו ע"א] **וכיון** שאי"ז קנין גמור לא קרינן בהו לו לאשה ולא לאחיו וכו' ולכן אין בזה גם איסור אשת אח, וממילא א"ש מה שהקשו תוס' לעיל דהוי אשת ב' מתים וליכא לאיסור אשת אח שיפקיע הזיקה משאר האחים. **אבל** שיטת רבינו נתנאל היא להיפך דהצרה אינה נדחית מחמת היבום דלא שייך בזה בית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים משום דמאמר אי"ז קנין יבום אלא כקידושין, ולכן אי"ז דוחה לצרה אבל על האחים הוי ערוה דאשת אח מחמת הקידושין, וזהו שתי' הגר"ח את קושית התוס' לעיל דאיכא ערוה דאשת אח לפי שיטת רבינו נתנאל הנ"ל. עי"ש. **ועיין בשיעורי הגרש"ר** (אות קט) שר"ל בישוב קושית התוס' דלעיל, די"ל דכשם שבית אחד הוא בונה מהני שאם עשה מאמר לא צריכה צרתה כלום, כמו כן הפס' 'לו לאשה ולא לאחיו לאשה' מהני בו מה שהתחיל אחיו בקנין היבום כדי שתפקע הזיקה משאר אחים [ולא מטעם ערוה דאשת אח כמש"כ הגר"ח] ולא ס"ל כחילוק הברכת שמואל הנ"ל אכן בדעת התוס' דמ"מ הקשו כתב הגרש"ר שהם ס"ל לחלק בין צרות לאחים, או שאזלו בקושיתם לעיל שלא כשיטת ר"י בתוס' הנ"ל. עי"ש.

**לד) "ואי ס"ד דמאמר לב"ש קונה קנין גמור זה יעשה מאמר ויקנה וזה יעשה מאמר ויקנה".** שיטת **רש"י** דע"י שיעשה זה מאמר ויקנה לא תהיה אחותה אחות זקוקה ושוב לא תאסור עליו את הראשונה מדין אחות זקוקתו ויוכל לכנוס את אשתו. ולפ"ז צ"ל שמה שאמרה הגמ' זה יעשה מאמר וזה יעשה מאמר אינו בדוקא דסגי במה שהראשון יעשה מאמר. **ובתוס'** לעיל י"ח ע"ב (ד"ה אומרים) הקשו מגמ' זו לדברי ריב"ב שס"ל שקידושין לא מפקעי זיקה ולכן אומרים למי שקידש את אחותה של שומרת יבם המתן עד שיעשה אחיך מעשה ול"א שע"י הקידושין פקעה זיקה ותי' תוס' דריב"ב ס"ל יש זיקה ולכן אין קידושין מפקעי זיקה ואילו רבי אבין בסוגיין ס"ל אין זיקה וכל מה שאסור לו לכנוס הוא מטעם ביטול מצות יבמין וע"ז הקשתה הגמ' זה יעשה מאמר ויקנה שע"י זה לא יהיה איסור ביטול מצות יבמין ומיירי שעושים כן שניהם מאמר כאחד ע"י שליח דבכה"ג ליכא חשש של ביטול מצות יבמין. [ובדעת רש"י אפ"ל שס"ל כתי' הא' בתוס' שם שריב"ב יחידאה עי"ש] **והנה הרמב"ן** (שם) והריטב"א (שם) והרשב"א הקשו ע"פ התוס' דלפי דבריהם מה הקשה רבי אבין על דברי ב"ש, דדלמא ב"ש ס"ל דיש זיקה וא"כ המאמר אינו מפקיע זיקה, **ועוד הקשו** דאי משום ביטול מצות יבמין יש לגזור גם כשעשה ע"י שליח כיון שיש לחשוש שמא לא יעשו ע"י שליח, ועוד הקשה הרמב"ן בסוגיין דיש לחשוש שמא ימות לפני שיבא עליה ומצות יבמין מקיימים בביאה בלבד.

**והנה** גבי קושית הרמב"ן השניה **לכאו' י"ל** לדעת התוס' דבמאמר לחוד בלא ביאה איכא קיום מצות יבמין, [ובאמת בתוס' רא"ש בסוף הסוגיא מוכח שאם מאמר קונה קנין גמור חייב עליה גם משום אשת איש]. **אכן קשה** דהתינח אי מאמר קונה קנין גמור א"ש אבל אם מאמר אינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד א"כ היבמה צריכה עוד חליצה ומהכי תיתי שנחשב שאיכא קיום מצוה ואי"צ ביאה, [ועמד בקושיא זו **בישרש יעקב** לעיל]. **אלא שהגר"נ** זצ"ל (פ"ב אות שכ"ח) ר"ל שאפשר שמה שצריך חליצה אם אינו קונה קנין גמור הוא משום דגבי מאמר לא נאמר הדין דנעשית כאשתו לכל דבר אלא עדיין יבומין הראשונים עליה ולכן צריכה עוד חליצה אבל מצוה כבר קיים. [אכן אכתי קשה דמה שאין המאמר קונה ק"ג הוא משום דכתיב יבמה יבא עליה היינו דביאה גומרת בה ולא כסף ושטר וא"כ בפשטות אכתי לא נתקיים דין יבמה יבא עליה ויש ביטול מצות יבמין וצ"ע.] **ובחזו"א** (קל"ב א') כתב ליישב שהמאמר הגם שאינו מצוה גמורה מ"מ נחשב קצת מצוה ולא גרע מחליצה וע"כ אין כאן חשש של ביטול מצות יבמין. **ובשיעורי הגרש"ר** כתב דכיון שע"י המאמר פקעה זיקת אחיו ע"י ערוה דאשת אח [מטעם לו לאשה ולא לאחיו לאשה] א"כ אי"ז נחשב לביטול מצות יבמין ועיין בחי' הגר"נ שג"כ כתב בדרך זו באופן מעט שונה.

**בריטב"א** (לעיל י"ח ע"ב) ביאר דברי הגמ' באופן אחר, דבאמת קידושין [וה"ה נשואין] לא מפקעי זיקה ולכן לריב"ב אומרים לו המתן וכו' ומה דאיתא בגמ' דזה חעשה מאמר ויקנה וכו' אי"ז כפירוש רש"י שאחר שיעשה אחד מאמר תותר לו אשתו, אלא אחר שיעשה מאמר תותר אחותה לאחיו דקנין הקידושין מפקיע זיקה של אותה שעשה בה מאמר מאחיו ולכן אחיו יכול לכונסה וה"ה שיעשה אחיו מאמר באחותה וכך תותר לראשון אותה שעשה בה מאמר, [ולכן אמרה הגמ' זה יעשה מאמר וזה יעשה מאמר וכו']. **אלא שהקשו האחרונים** דמבואר בגמ' שגם אם מאמר אינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד מ"מ קשיא דזה יעשה מאמר ויקנה וכו', ולכאו' כיון שחייבת בחליצה מ"ט מותרת אחותה לאחיו. ותי' האמר"מ (ח' ח') בב' אופנים [דומים] א- שע"י ערוה דאשת אח נפקעת הזיקה מאחיו ב- דכיון שהתחיל לבנות פקעה זיקה מאחיו כתי' הר"י בתוס' לעיל ע"א. עי"ש. [והנה בדעת תוס' דלא תי' כריטב"א י"ל בפשיטות ע"פ הנ"ל דתוס' הרי סברי שאין איסור אשת אח ע"י המאמר כדמוכח בתוס' לעיל, עיין אות ל"ב ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר דתוס' ס"ל שיש איסור בקידושין של אחות זקוקה היכא שע"י הקידושין לא תותר לו אשתו וצריך שגם אחיו יעשה מעשה כדי להתיר אשתו של חבירו.]

**לה) "מאמר דהתירא דחי דאיסורא לא דחי". צ"ב** מאי שנא מאמר דהתירא ממאמר דאיסורא, כיון שאין איסור במאמר עצמו. **ועיין בתוס' הרא"ש** שעמד בזה וכתב "דהכי קאמר דאיסורא לא דחי לא רצו חכמים לתקן שיעשה מאמר לדחות במקום שיש איסור דרבנן". ומשמע מדבריו שאם באמת עשה מאמר שריא אלא שעל מתני' לא קשיא שיתקנו שזה יעשה מאמר ויקנה וכו'. **והנה ברמב"ן** לעיל י"ח: הביא יש מתרצים את הקו' ממאמר על דברי ריב"ב דמאמר קונה ומפקיע זיקה משום שהוי מאמר דהתירא, ואילו הקידושין בדברי ריב"ב דהוי באיסור ולכן לא מפקעי זיקה, וכתב הרמב"ן שזה אינו, דביאור דברי הגמ' במאמר דהתירא או איסורא הוא משום שמאמר הוא במקום יבום וכל שאינו עולה ליבום אין מאמר קונה בה לגמרי משא"כ גבי קידושין דמכל מקום קנו ודאי פוטרים את אחותה עי"ש. **ולכאו' ביאור** דבריו שהמאמר אינו קונה מדרבנן, שכיון שרבנן אסרו את היבום והמאמר הוא במקום היבום א"כ אין המאמר קונה מדרבנן. אלא שס"ל לרמב"ן שכ"ז שייך דוקא גבי מאמר שהוא במקום היבום ורבנן אסרו את היבום אבל בקידושין דעלמא רבנן לא אסרו כן. **אכן בתוס' רי"ד** בדף מ"א מבואר שהוי ערוה דרבנן וקידושין אינם תופסים מדרבנן וא"כ יש לחלק כן דבמאמר הוי דהתירה ותפסי' קידושין מדרבנן משא"כ בדברי ריב"ב, **וכן נראה שביאר הרשב"א** בדף מ"א [ד"ה ומסתברא] דהחילוק בין מאמר לריב"ב דהמאמר הוי קודם הזיקה [היינו בהתירא] ואילו הקידושין לריב"ב הוי לאחר הזיקה [היינו באיסורא]. עי"ש. **ועיין בחזו"א** (קל"ב) משכ"ב. **והנה** לשיטת רש"י חילוק זה בין מאמר דהתירא למאמר דאיסורה הוא גם חילוק הגמ' להלן גבי דברי רב אשי שיבמה דחזיא לכולהו חזיא למקצת ועיין בראשונים [בפרט הריטב"א] שהרבו להקשות על דבריו. והנה בתוס' ביארו באופן אחר דלשיטתם מיירי הגמ' בב' יבמות שנפלו מבית אחד ועשה בחד מהן מאמר דאחותה נפטרת כיון שלא חזיא לכולהו היינו ישום לא חזיא נמי לחליצה. **ולכאו'** הוא דין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה ומדוע שינתה הגמ' בדבריה. ועמד בזה **בקר"א**. [ועיין במה שהבאנו לעיל (אות ל"ג) **מדברי הגרש"ש** (סי כ"ה) בביאור ד' התוס' ולשיטתו אפשר שאי"ז כדין כל שאינו וכו' וצ"ע. ועיין **ברשב"א וברמב"ן** שביארו שלא אלימא זיקתה של השניה ולכן לא צריכה חליצה ויל"ע אי כוונתם נמי לדין כל שאינו ולשיטתם בדין כל שאינו וכו' שההפקעה מיבום היא עצמה ההפקעה מחליצה ואכמ"ל].

**לו) "מאמר לב"ש נשואין עושה או ארוסין עושה". בתו"י** ביאר שהספק הוא רק למ"ד שלב"ש מאמר קונה קנין גמור אבל לר"א לעיל דס"ל שאינו קונה אלא לדחות בצרה בלבד ודאי שאינו שלא עושה נשואין דגם מקדשין גרע שהרי לא סגי בגט. **אכן** במסקנה דגמ' שהנדון הוא דכל העושה מאמר פרחה ממנו זיקת יבמין והנ"פ האם מחסרה מסירה לחופה היינו שאם בא עליה בע"כ אחר מאמר אי סגי לה בגט, ולכאו' לפ"ז הספק הוא גם לר"א דלעיל דבזה אין לחלק בין אם קונה קנין גמור או שלדחות בצרה בלבד [ועיין במגיה לתו"י השלם]. ועיין עוד **בקרן אורה** משכ"ב.

**לז) השתא ארוסה וכו'.** הנה **שיטת רש"י** שק"ו דגמ' הוא משום דמאמר דרבנן וברשב"א ועוד דחקו ברש"י שאין כוונתו למאמר דרבנן עי"ש, ובאותל' הרחבנו בזה עי"ש**. ושיטת הראשונים** שספק הגמ' הוא דמאחר שמאמר הגם שהוא דאורייתא אינו מועיל לחיוב סקילה כמבואר בסוגיא דנדרים (ע"ה ע"ב) א"כ ארוסה בעלמא דמהני לחיוב סקילה ובכל אופן אינו מפר נדרים וכו' כ"ש מאמר. **אכן** עיקר דברי הראשונים הנ"ל צ"ב דבגמ' התם אי"ז מוכח אלא למ"ד שמאמר אינו קונה קנין גמור. וכן מבואר הכא **בתוס' הרא"ש** והיינו דלמ"ד שקונה קנין גמור חייב עליה גם מדין אשת איש ועיין **בקר"א** שהקשה כן לשיטת הראשונים הנ"ל. **ובתוס' פירשו** שהק"ו הוא מאחר שקנין מאמר אינו נלמד אלא מקנין קדושין א"כ דיו לבא מן הדין להיות כנדון [**והגם** שקנין מאמר נלמד מ"ולקחה" כמבואר בירושלמי והובא בראשונים בסוגיין מ"מ צ"ל שעיקר קידושין נאמרו בעלמא ולא ביבמה ועיין בקר"א.]

**\*) א"ל השתא לא עבד בה מאמר כתיב יבמה יבא עליה בע"כ וכו'.** בענין ביאה בע"כ ביבמה אי קנה לכל או לדברים האמורים בפרשה עיין בראשונים להלן נ"ו ונפ"מ בפירושם בפשט סוגיין, אלא שאין כאן מקומו [ובמקומו יתבאר בהרחבה]

**לח) אלא** בתרי אמאי יפר. ופירש רש"י דטעמו של ר"י הוא שבתרי קלשה הזיקה דלא ידעי' להאי מינייהו רמיא ולכן לא יכולים להפר גם ביחד ולר"א קשה מדוע יכול להפר כ"א בלחוד. עי"ש. **ומבואר ברש"י** דהגם שס"ל לר"א שלא קלשה זיקתן בתרי מ"מ קשה מדוע יכול כ"א להפר לבד ול"צ ששניהם יפרו. **והנה** מדברי רש"י מוכח שהדין דיש זיקה לתרי הוא שהיא כארוסה או כנוסה לשני האחים דאילו היה הדין שהיא ככנוסה רק לאחד מהם הרי שחבירו לא יכול להפר ולא שייך להקשות שיצטרכו להפר ביחד. **אמנם** בסוגיא בנדרים (ע"ד ע"א) הקשתה הגמ' על דברי ר"א בסגנון אחר "בשלמא ר"ע סבר אין זיקה ור"י סבר יש זיקה אלא ר"א מאי טעמיה אי יש זיקה אין ברירה." היינו דהקושיא לר"א היא מטעם ברירה. וצ"ב מדוע ביבמות לא הקשו מטעם ברירה, והביאור כתב **במשנת ר"א** (סט"ו) דהסוגיא ביבמות ס"ל שטעמו של ר"א שיש זיקה לתרי הוא מטעם שהגם שלא ידעי מי ייבם אותם מ"מ היא כארוסה או נשואה לשניהם ולכן יכול להפר, ולכן כל הקושיא היא שצריך להפר בשותפות. אמנם בסוגיא בנדרים נראה לכאו' מהא שתלוי הדבר בדין ברירה שהזיקה היא רק לאחד מהם אלא שלא ידוע למי ולכן הקשתה הגמ' על דברי ר"א מדין ברירה ועיין בר"ן (בנדרים שם) שביאר דלדעת ר"א באמת מיירי שיפרו ביחד, ומ"מ הקשתה הגמ' דתלוי בברירה ומשום דגבי הפרת נדרים בעי' שיהיה ידוע בשעת הפרה מיהו בעלה דכתיב "אשה יפירנו". עי"ש. אכן כ"ז לשיטת רש"י אבל הראשונים בסוגיין [ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א] פליגי ע"ד רש"י וס"ל דגם כוונת הגמ' ביבמות היא כדברי הגמ' בנדרים הנ"ל, [וזה הכוונה בקושית הגמ' "אלא לתרי אמאי" עי"ש]. והיינו שטעמו של רבי יהושע שאין זיקה הוא משום שאין ברירה [והגם דבעלמא יש ברירה מ"מ הכא אין ברירה דכתיב אשה יפירנו כד' הר"ן בנדרים] עי"ש. **[ובאמת** יש לתמוה בדברי הר"ן בנדרים שם שכתב אחר ביאורו שם דכן פירש רש"י ביבמות הנ"ל, וצ"ע דברש"י מבואר אחרת מדבריו וצ"ע. וראיתי לבאר בזה דביאור דברי הר"ן דהא דבעי' בהפרת נדרים שיהיה מבורר בשעת הפרה מיהו אשה אין הכוונה שנדע אנחנו בשעת הפרת הנדר מיהו אשה דא"כ לא היה מהני גם אילו היה הדין דיש ברירה דאכתי בשעת הפרה אין אנו יודעים מיהו אשה אלא דבעי' שכלפי שמיא גליא באותה שעה היינו שבמציאות בזמן הפרת הנדר היה מבורר מיהו אשה אלא שאנחנו לא ידענו מיהו. וזה תלוי בדין ברירה דאם יש ברירה הרי יש יבם אחד מבורר שהוא אשה וקרינן ביה אשה יפירנו אבל אם אין ברירה נמצא שבעת הפרה לא היה יבם מסוים שעומד להיות אשה ולא קרינן ביה אשה יפירנו. ולפ"ז י"ל שלמ"ד אין ברירה א"כ אין קנין הזיקה מבורר לאיש פרטי אבל אם יש ברירה קנין הזיקה מבורר הוא לאיש פרטי, ולפ"ז אפ"ל שזו כוונת רש"י במה שאמר דבתרי אחים קלשה הזיקה וכוונתו דמאחר שאין ברירה א"כ אי אפשר לומר שקנין הזיקה הוא לאיש פרטי אלא הוי לשניהם כאחד וא"כ קלשה לה הזיקה אבל אי יש ברירה א"כ הזיקה מיוחדת לאדם פרטי ולא קלשה לה זיקה. ושיטת הר"ן ורש"י חדא היא.]

**ל' ע"א – סוגית נאסרה**

**א) "הרי זו אסורה עליו עולמית הואיל ונאסרה עליו שעה אחת".** לפי פשוטו נאסרה הוא דין דאורייתא [ומקורו או מסברא או מהלכה עיין בקו"ה (סי' ו' אות ח' וסי' ד' אות י"ז ובסי' א' סוף אות ג')] והנה ברמב"ם בפירוש המשנה מבואר שהסתפק מה דין צרתה של אותה שנאסרה וכתב "והדין אצלי בה שהיא חולצת ולא מתייבמת לפי שאני מסופק אם אסורה משום ערוה ותהא צרתה פטורה מן היבום ומן החליצה, או אסורה מדרבנן שאמרו הואיל ונאסרה... והיא כמו שניה וצרת שניה חולצת או מתייבמת, ולפיכך תחלוץ להחמיר." [אכן בי"ד פסק הרמב"ם שאותה שנאסרה פטורה ופוטרת צרתה]. ודברי הרמב"ם בפירוש המשנה צ"ע. א- דמשמע מדברי הר"מ שכל הנדון הוא כלפי הצרה אבל היא עצמה ודאי פטורה אף מהחליצה וצ"ע מה החילוק בין אותה שנאסרה לבין צרתה. ב- בגמ' מבואר לכאו' דנאסרה הוא מדאו' גבי א"א שלהב"ע וכן לגבי קטן בגמ' קי"א: עי"ש בלשון הגמ'. ג- עיקר דברי רבא דהוי כא"א שיש לו בנים משמע שהוא דין דאו' ולא גזירה דרבנן כמו בשניות וכד'. ובביאור דברי הרמב"ם עיין בחידושי הגרנ"ט (ס"ג) ובקר"א בסוגיין. [הרחבה אות לט].

**ב) מ) "מהוא דתימא הני מילי היכא דלא איחזיא להו בנפילה ראשונה".** יש להקדים דהנה מצאנו ג' אופנים לדין נאסרה א- בנפילה שניה ב- בנפילה ראשונה היכא דלא מידחיא מהאי ביתא לגמרי ג- בנפילה ראשונה ומדחיא מהאי ביתא לגמרי. ומבואר שבנפילה שניה ובנפילה ראשונה היכא דמדחיא מהאי ביתא לגמרי דין נאסרה פשוט יותר מנפילה ראשונה ולא אידחיא מהאי ביתא לגמרי. ובגמ' ל"ב ע"א מבואר שדין נפילה ראשונה היכא אדחיא מביתא לגמרי הוי פשוט יותר מנפילה שניה, דהקשתה הגמ' דהמשנה השניה [היינו נפילה ראשונה ומדחיא מביתא לגמרי] היא פשיטא מאחר שנכתבה המשניה הראשונה [היינו נפילה שניה] ועיין בתוס' ובריטב"א (ל"ב ע"א) שביארו שהגם שיש חידוש בנפילה שניה כמבואר בגמ' לעיל (ל' ע"א), מ"מ היכא דאידחיא מהאי ביתא לגמרי פשוט טפי שאסורה. והדברים צ"ב.

**א-** מ"ט נאסרה באותה נפילה הוי חידוש טפי שאסורה מנאסרה בנפילה שניה, וביותר יש להבין דהנה אם הטעם בנאסרה הוא מדין דרכי נועם [כמבואר בתוס' ב' ע"א בתי' אחד] א"כ הרי בפשטות בנפילה שניה אין כלל חסרון של דרכי נועם, ומ"מ מבואר בגמ' שהוא דין פשוט יותר. ועיין היטב בדברי הרשב"אוהריטב"א להלן מ"א שמבואר שנחלקו האם למעשה בגוונא שלא אידחייא לגמרי מהבית איכא לחסרון של דרכי נועם.

**ב-** עיין היטב בריטב"א להלן מ"א שהיכא שלא נאסרה בשעת נפילה אלא לאחר הנפילה אזי תלוי הדבר האם נדחית היבמה מכל הבית או שנדחית רק מאותו שנאסרה עליו, דאם נדחית מכל הבית אזי יש בה דין שנאסרה עולמית ואם נדחית רק מאותו שנאסרה עליו ולא נדחית מכל הבית אזי אחר שהותרה חוזרת נמי לזיקתה. וקשה דהתינח מסברת דרכי נועם מצאנו חילוק בזה האם נדחית מכל הבית או לא, אבל בסברת נאסרה בלא דין דרכי נועם צ"ב מה החילוק אם האשת אח נאסר בשעת הנפילה או שנאסר רק לאחר מכן. ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' ט"ו)

**ג-** בנאסרה בנפילה שניה מבואר בגמ' שהוא דין פשוט יותר מנאסרה בנפילה ראשונה וביאור הדברים בקצרה הוא שהיסוד של דין נאסרה בנפילה שניה הוא שאין מתיר על האיסור אשת אח של הראשון ואילו בנפילה ראשונה הוי אותו אשת אח שיש בו סיבת יבום ולכן הוי חידוש גדול יותר, אכן עדין צריך לבאר מ"ט נאסרה בנפילה שניה הוא דין פשוט יותר מנאסרה בנפילה ראשונה היכא שנדחית מהבית לגמרי, כמבואר בתוס' ובריטב"א שם [הרחבה אות מ].

**לט) במתני'. "הרי זו אסורה עליו עולמית הואיל ונאסרה עליו שעה אחת".** לפי פשוטו נאסרה הוא דין דאורייתא [ומקורו או מסברא או מהלכה עיין בקו"ה (סי' ו' אות ח' וסי' ד' אות י"ז ובסי' א' סוף אות ג')] הנה ב**רמב"ם בפירוש המשנה** מבואר שדוקא אותה שנפלה לפניו ונאסרה מצאנו שהיא פטורה אבל צרתה לא מצאנו מה דינה "והדין אצלי בה שהיא חולצת ולא מתייבמת לפי שאני מסופק אם אסורה משום ערוה ותהא צרתה פטורה מן היבום ומן החליצה, או אסורה מדרבנן שאמרו הואיל ונאסרה... והיא כמו שניה וצרת שניה חולצת או מתייבמת, ולפיכך תחלוץ להחמיר." [אכן בי"ד פסק הרמב"ם שאותה שנאסרה פטורה ופוטרת צרתה]. **והנה** דברי הרמב"ם בפירוש המשנה צ"ע. א- דמשמע מדברי הר"מ שכל הנדון הוא כלפי הצרה אבל היא עצמה ודאי פטורה אף מהחליצה וצ"ע מה החילוק בין אותה שנאסרה לבין צרתה. ב- בגמ' מבואר לכאו' דנאסרה הוא מדאו' גבי א"א שלהב"ע וכן לגבי קטן בגמ' קי"א: עי"ש בלשון הגמ'. ג- עיקר דברי רבא דהוי כא"א שיש לו בנים משמע שהוא דין דאו' ולא גזירה דרבנן כמו בשניות וכד'. **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (ס"ג) שר"ל לומר בכמה דרכים בביאור דברי הרמב"ם, ובסו"ד הסיק דביאור ספק הרמב"ם הוא דכיון שמבואר בגמ' בפ"ק דאילולי פס' לאסור ערוה ליבום הו"א שערוה עצמה מתייבמת, א"כ במה שחודש איסור בקרא ד"לא תקח" חודש איסור אשת אח ואחות אשה במצב של יבום, וא"כ חידש הגרנ"ט שכל היכא שפקע איסור אחו"א פקע גם איסור אשת אח הגם שא"א עתה שיחול בה דים יבום כיון שלא חל בשעת נפילה אבל מ"מ כיון שפקע איסור אחו"א כמו כן פקע איסור אשת אח, ולכן בנפילה שניה לא תפטור צרתה. אכן אכתי קשה שבנפילה שניה תתייבם היא עצמה, ואילו ברמב"ם מבואר שהיא עצמה ודאי אינה מתייבמת, וביאר הגרנ"ט דכל ענין היבום הוא שהאח החי נוטל את אישות האח המת ולא יכול האח החי לחדש בה אישות חדשה שלא היה בה מאחיו החי [ובזה מבואר דין 'עדיין יבומים הראשונים עליה' ולעיל בדף י"ט:כ' ע"א נתבאר בהרחבה] ולכן כל היכא שאין נפילה מהאח הא' לא שייך שתתחדש נפילה מהאח הב' ולכן היא עצמה אינה יכולה להתייבם גם בנפילה שניה, ורק לגבי צרתה מסתפק הרמב"ם כנ"ל [וצד השני בספק הוא שהאשת אח אינו תלוי באחו"א ועיין] ולפ"ז ביאר הגרנ"ט דמה שפסק הרמב"ם בי"ד כצד שפוטרת צרה זה משום דבי"ד פסק כדעת רבי שלמד מולקחה וא"כ לדידו ודאי שכל שהיא פטורה צרתה נמי פטורה, עי"ש. **אמנם** אכתי דברי הרמב"ם צ"ב, דבפשטות הסוגיות משמע שדין נאסרה הוא דין דאורייתא ולא דין דרבנן. **ועיין בקר"א** שכתב דכל ספיקו של הרמב"ם הוא דוקא בנפילה שניה אבל בנפילה ראשונה היינו שנאסרה בתחילת הנפילה ואח"כ הותרה ודאי שהוי דין נאסרה מדאורייתא, **אלא** שתמה ע"ז דבגמ' הקשו על רב [דמיירי בנפילה ראשונה] "תנינא" ולדברי הרמב"ן יש חילוק דזה מדאו' וזה מדרבנן, ועוד דבגמ' נראה שפשוט יותר דין נאסרה בנפילה שניה מנפילה ראשונה. ועוד הקשה מריש פ"ב גבי א"א שלהב"ע. עי"ש וצ"ע.

**מ) "מהוא דתימא הני מילי היכא דלא איחזיא להו בנפילה ראשונה".** יש להקדים דהנה מצאנו ג' אופנים לדין נאסרה א- בנפילה שניה ב- בנפילה ראשונה היכא דלא מידחיא מהאי ביתא לגמרי ג- בנפילה ראשונה ומדחיא מהאי ביתא לגמרי. ומבואר שבנפילה שניה ובנפילה ראשונה היכא דמדחיא מהאי ביתא לגמרי דין נאסרה פשוט יותר מנפילה ראשונה ולא אידחיא מהאי ביתא לגמרי. ובגמ' ל"ב ע"א מבואר שדין נפילה ראשונה היכא אדחיא מביתא לגמרי הוי פשוט יותר מנפילה שניה, דהקשתה הגמ' דהמשנה השניה [היינו נפילה ראשונה ומדחיא מביתא לגמרי] היא פשיטא מאחר שנכתבה המשניה הראשונה [היינו נפילה שניה] ועיין בתוס' ובריטב"א (ל"ב ע"א) שביארו שהגם שיש חידוש בנפילה שניה כמבואר בגמ' לעיל (ל' ע"א), מ"מ היכא דאידחיא מהאי ביתא לגמרי פשוט טפי שאסורה.

**ומתחילה יש להבין** מ"ט נאסרה באותה נפילה הוי חידוש טפי שאסורה מנאסרה בנפילה שניה, **וביותר** יש להבין דהנה אם הטעם בנאסרה הוא מדין דרכי נועם [כמבואר בתוס' ב' ע"א בתי' אחד] א"כ הרי בפשטות בנפילה שניה אין כלל חסרון של דרכי נועם, ומ"מ מבואר בגמ' שהוא דין פשוט יותר. והנה א"נ דמה שתמיד בנפילה שניה מותר האשת אח הראשון הוא משום שיש כח היתר ביבום לאשת אח הראשון [וכפשטות דברי התוס' כ' ע"א דפקע איסור אשת אח הראשון] אבל כלפי מי שנאסרה עליו אין כח לא"א השני להפקיע את האישות הראשונה [כ"כ בקו"ה] א"כ מובן דנאסרה בנפילה שניה פשוט יותר כיון שאז אין היתר לא"א הראשון משא"כ באותה נפילה שצריך להיות היתר לאשת אח באותה נפילה.

**עוד** מבואר בגמ' דגם בנפילה ראשונה יש חידוש דאיכא נאסרה במקום שלא אידחי לה מהאי ביתא לגמרי. **וצ"ב** מה מוסיף מה שלא נדחית מהבית לגמרי. והנה מצאנו בתוס' בדף ב' דדין נאסרה תלוי בדרכי נועם וא"כ י"ל דס"ד דכל שלא נדחית מהבית לגמרי ולא הותרה לשוק לא יהיה חסרון מדין דרכי נועם קמ"ל. [והנה נחלקו הראשונים האם יש דין דרכי נועם היכא שלא נדחית היבבמה לגמרי מן הבית עיין בתוס' לעיל ב' ובראשונים בדף יז ולדעות שיש בכה"ג חסרון של דרכי נועם א"ש חידוש הגמ' אבל לדעות שאין בגוונא שלא נדחית מהבית לגמרי חסרון של דרכי נועם על כרחך שיש דין נוסף של נאסרה וזה קמ"ל בגמ']. **ועיין היטב בדברי הרשב"א** להלן מ"א שמבואר בדבריו שהחידוש בדינו של רב שגם בכה"ג שלא נדחית היבמה מהבית לגמרי איכא לדין דרכי נועם ועי"ש שכתב שאין לומר שחידש רב שגם במקום שאין חסרון של דרכי נועם איכא לדין נאסרה, וכל דברי הגמ' הם בדרך 'מהו דתימא' שאין בכה"ג שלא נדחית היבמה דין דרכי נועם וקמ"ל שגם בכה"ג יש חסרון של דרכי נועם הנה ברמב"ם (פ"ז מיבו"ח הי"א י"ב) פסק לדין נאסרה בב' הלכות, בהלכה י"א כתב הרמב"ם דין המשנה בדף ל' ע"א היינו נאסרה בנפילה שניה. ובהלכה י"ב פסק את דברי המשנה בדף ל"ב [ב' אחים נשואין ב' אחיות ומת אחד מהן ואח"כ מתה אשתו של שני] היינו נאסרה באותה נפילה היכא שנדחית היבמה מהבית לגמרי. וקשה דלא פסק הר"מ את דינו של רב היינו נאסרה באותה נפילה היכא שלא נדחית היבמה מהבית לגמרי, ובגמ' מוכח שמדין המשנה בדף ל"ב לא היה אפשר ללמוד את דינו של רב כיון שהתם נדחית מהבית לגמרי ועיין במ"מ [בהל' י"א] שכתב "דמתבאר בגמ' דלא שנא מתה אשתו של שני בעוד שהיתה אחותה זקוקה קודם שכנסה נשוי נכרית ולא שנא מתה אחר שכנסה" והיינו דינו של רב וקשה דהגם שמתבאר כן בגמ' לכאו' הוא דין נוסף ומ"ט לא כתב הרמב"ם ד"ז אשר א"א ללומדו מב' הדינים האחרים. ומהתימא שלא נמצא מי שעמד בזה. אכן לפ"ד הרשב"א הנ"ל יש קצת ליישב, ולומר דבאמת אין חילוק בין דינו של רב לדין המשנה בדף ל"ב ע"א דהגם דהתם מיירי שנדחית היבמה מהבית לגמרי מ"מ י"ל דס"ל לרמב"ם שאין חילוק לגבי דין דרכי נועם האם נדחית היבמה מהבית לגמרי או לא דכל היכא שהיבמה נפטרה ממנו שעה אחת הרי איכא דרכי נועם שהיא פטרה ממנו עולמית, וכל דברי רב הם בדרך מהו דתימא שלא נטעה לומר שדין המשנה בדף ל"ב הוא בדווקא כמו שאיתא שם שהיכא שנדחית מהאי ביתא לגמרי איכא לדין נאסרה, אלא שגם בכה"ג שלא נדחית מהבית לגמרי מ"מ איכא לדין המשנה הנ"ל. ונמצא שאין דינו של רב דין חדש בדין נאסרה אלא רק ביאור בדברי המשנה בדף ל"ב שלא תטעה בהבנתה כמבואר. **ועיין היטב בדברי הריטב"א** להלן מ"א דמבואר בדבריו שאין חסרון של דרכי נועם בגוונא שלא אידחייא מהאי ביתא לגמרי ולשיטתו צ"ל שחידושו של רב הוא שאע"פ שאין חסרו של דרכי נועם מ"מ איכא לדין נאסרה [או דדרכי נועם הוי 'סימן']. עוד מבואר בריטב"א להלן מ"א שהיכא שלא נאסרה בשעת נפילה אלא לאחר הנפילה אזי תלוי הדבר האם נדחית היבמה מכל הבית או שנדחית רק מאותו שנאסרה עליו, דאם נדחית מכל הבית אזי יש בה דין שנאסרה עולמית ואם נדחית רק מאותו שנאסרה עליו ולא נדחית מכל הבית אזי אחר שהותרה חוזרת נמי לזיקתה. וקשה דהתינח מסברת דרכי נועם מצאנו חילוק בזה האם נדחית מכל הבית או לא, אבל בסברת נאסרה בלא דין דרכי נועם צ"ב מה החילוק אם האשת אח נאסר בשעת הנפילה או שנאסר רק לאחר מכן. ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' ט"ו) שביאר בב' אופנים א- דזיקה לא פקעה ע"י מה שנעשית האשה חייבי כריתות וכשיטת התוס' דקידושין לא מפקעי זיקה [ושיטת הריטב"א שגם נשואין לא מפקעי זיקה עיין בדבריו בדף י"ח ואכמ"ל] אלא שאם אין עוד אחים דממילא לא שייך בה חליצה ויבום ממילא נפקעת הזיקה. ב- דבתחילת נפילה סיבת הפקעת היזיקה הוא מדין פטור ערוה דאחו"א ולא מדין איסור אחו"א ולכן אין נפ"מ אם יש אחים או לא דמ"מ כיון שהיא אחו"א איכא בה פטור יבום מקרא דעליה ושוב לא מתחדשת בה הזיקה אבל ערוה לאחר נפילה אין בה את הקרא דעליה דהוי פטור יבום אלא שיש בה איסור יבום ובזה תלוי הפקעת הזיקה במה שאין בה דין יבום בפועל, ולכן אם יש שאר אחים שיש באשה זו דין יבום וחליצה בפועל לא פקע ממנה זיקת יבום גם כלפי אותו שנאסר בה ואחר שתותר לו יהיה לו בה דין יבו"ח. עי"ש.

**הנה** בנאסרה בנפילה שניה מבואר בגמ' שהוא דין פשוט יותר מנאסרה בנפילה ראשונה וביאור הדברים בקצרה הוא שהיסוד של דין נאסרה בנפילה שניה הוא שאין מתיר על האיסור אשת אח של הראשון ואילו בנפילה ראשונה הוי אותו אשת אח שיש בו סיבת יבום ולכן הוי חידוש גדול יותר, אכן עדין צריך לבא מ"ט נאסרה בנפילה שניה הוא דין פשוט יותר מנאסרה בנפילה ראשונה היכא שנדחית מהבית לגמרי, דהנה בתוס' ובריטב"א (ל"ב ע"א) ביארו שהגם שיש חידוש בנפילה שניה כמבואר בגמ' לעיל (ל' ע"א), מ"מ היכא דאידחיא מהאי ביתא לגמרי פשוט טפי שאסורה. וצ"ב, דמאחר שנתבאר דבנפילה שניה דין הנאסרה פשוט יותר מאחר שכבר ליתא לדין יבום על האשת אח הראשון והוא לא הותר ע"י יבומו של השני, א"כ כיצד נאסרה בנפילה ראשונה יהיה פשוט יותר, דמה איכפת לן מה שנדחית היבמה מהבית לגמרי. וצ"ל [עיין בחי' בגר"נ זצ"ל] ע"פ המבואר בדברי הריטב"א בדף מ"א דכל היכא שנדחית היבמה לגמרי מהבית א"כ בזמן זה היא אינה יבמה כלל וכל היכא שהיא אינה יבמה כלל דנגמרה הנפילה הראשונה, ודאי נלמד ד"ז מדין דרכי נועם שכל היכא שאין היא מוגדרת כיבמה הרי לא יתחדש בה אח"כ דין יבום [והכא איכא בדרכי נועם גם סיבה וגם סימן]. וא"כ הוי כמו בנפילה שניה שאין עוד דין יבום כלפי האישות הראשונה כיון שמחמת הראשון היא כבר לא יבמה, ולא עוד אלא שהוא דין פשוט יותר משום דבנפילה שניה ליכא לטעם דדרכי נועם, ועוד אפ"ל דמבואר בגמ' שבנפילה שניה נחשב הדבר כלא יאדחיא מביתא לגמרי ובפשטות צ"ב מ"ט נחשב שלא נדחה מהבית לגמרי ואולי י"ל דבנפילה שניה היה מקום לבאר שהאישות הראשונה נופלת שוב ליבום [וזהו ענין לא איידחיא מהבית לגמרי] וא"כ הנאסרה הוא כמו בנפילה ראשונה וא"כ הוי חידוש טפי מאשר היכא שנדחית מהבית לגמרי גם בנפילה ראשונה. וצ"ע.

**מא) בתוד"ה ונאסרה.** הקשו תוס' דלמ"ד נשואין הראשונים מפילין היה אפ"ל שמתה האחות בחיי הראשון. ותי' תוס' דלמ"ד נשואין הראשונים מפילין מ"מ ליכא בזה דין נאסרה. **ולבאר הדברים** יש להקדים יסודות הסוגיא דנשואין מפילין. הנה מבואר בגמ' (לעיל י"ג ע"א) דלמ"ד נשואין מפילין כיון שהיתה צרת ערוה שעה אחת בשעת נשואין אסורה עולמית ומ"ד מיתה מפלת סובר שאין דין איסור ופטור צרה בשעת הנשואין אלא בשעת המיתה. **וכתב בקו"ה** (סי' ו' אות ג') דביאור מחלוקתם היא דלמ"ד נשואין מפילין זמן הנשואין הוא סיבת היבום [הגם שבזמן הנשואין אין זיקת יבום בפועל] ולכן בזמן זה יכולה הצרת ערוה לקבל 'שם צרת ערוה' שזה אוסרה עולמית, ואילו מ"ד דמיתה מפלת ס"ל שסיבת הנפילה אינה זמן הנשואין אלא זמן המיתה וקודם לכן אין סיבה ליבום גם לזמן שלאחר מיתה ולכן לא שייך ליתן שם צרת ערוה בזמן זה עי"ש. **ונראה** לכאו' לבאר יותר דלמ"ד נשואין הראשונים מפילין כיון שזמן הנשואין הוא סיבת היבום א"כ נחשבת הצרה לצרת ערוה "במקום מצוה" משא"כ למ"ד מיתה מפלת הגם שסיבת הנפילה הם זמן הנשואין אבל מ"מ אי"ז נחשב שזמן זה הוא "מקום מצוה" ולכן הצרה אינה צרת ערוה במקום מצוה. ועיין. **והקשה בקו"ה** (שם) מאי שנא דין צרת ערוה דלמ"ד נשואין הראשונים מפילים נאסרה הצרה כבר מחיים ואילו היכא שהיו לו בנים ומתו לכ"ע מתיבמת הגם שהיה זמן בנשואין שהיתה אישות זו אסורה עליו ולא היה בה סיבה ליבום. ותי' בקו"ה דכיון דדין נשואין מפילין הוא שיש בנשואין סיבה לזיקה על זמן המיתה, א"כ גם בזמן שיש לו בנים יכול להיות לו זיקה על הזמן של להבא היינו ללאחר מיתת בניו, משא"כ הלענין צרת ערוה שנקבע בה שם צרת ערוה מחיים ושוב לא פקע. [ויל"ע בזה דבפשטות בזמן שיש לו בנים אין סיבת נפילה כלל] ואולי י"ל דבזמן שיש לו בנים כיון שאין זה מקום מצוה כלל א"כ אין שייך בזה ענין נשואין מפילין וכל ענין היבום מתחדש במזמן שאין לו בנים משא"כ דין צרת ערוה כיון שבזמן שאין לו בנים חשיב מקום מצוה א"כ זה נותן לצרה שם צרת ערוה ותו לא פקע. [ולפ"ז נסתפקתי מה הדין אם היתה צרת ערוה בזמן שהיו לו בנים ואח"כ נתגרשה הערוה ומתו בניו וצ"ע].

**מב) בגמ' להלן** ק"ט ע"א מבואר שהמגרש אשת והחזירה ס"ל לר"א שאסורה ליבם וביארה הגמ' דהאיסור מחמת הצד שנשואין הראשונים מפילים. עי"ש. ובתוס' בסוגיין כתב דלשון "נשואין הראשונים" שנקטה הגמ' דידן הוא מחמת הגמ' שם, שהרי אצלנו אי"ז נשואין הראשונים אלא נשואין מפילין בסתמא. ומבואר לכאו' שהדין נשואין מפילין שם ובסוגיין יסודו אחד הוא. **והביאור** הוא [עיין קו"ה שם אות ה'] דמ"ד דנשואין מפילין ס"ל שזמן הנשואין נחשב לזמן נפילה [על הזמן של המיתה] ולכן היכא שגרש אותה ונמצא שנאסרו הנשואין הראשונים אחר נפילה א"כ יש בהם דין נאסרה משא"כ למ"ד מיתה מפלת א"כ זמן הנשואין אינו זמן נפילה כלל ולא שייך לדון לגביו על דין נאסרה. **והקשה** בקו"ה מדוע למ"ד זה בהיו לו בנים ומתו היא מתיבמת לכ"ע ולא אמרי' נאסרה, ותי' ע"פ יסודו דלעיל דהזמן שבו היו לו בנים הוא גם סיבה ליבום לענין הזמן שימותו הבנים משא"כ כאשר גרשה ונסתיימו הנשואין הראשונים א"כ נתבטל ממנה שם נפילה גם על הזמן דלהבא. עי"ש. **והנה** מבואר דשייך גם דין נאסרה למ"ד נשואין הראשונים מפילין, וקשה דבתוס' בסוגיין (הנ"ל) מבואר שהיכא שהיו שנים נשואין ב' אחיות ומתה אחת מהן ואח"כ מת בעלה של השניה הערוה עצמה מתייבמת כיון שכבר הותרה וגם למ"ד נשואין הראשונים מפילים וטעם הדבר כתבו האחרונים הוא משום שכל מה שיש לאוסרה הוא מדין נאסרה ולדין נאסרה בעי' שעת נפילה בפועל ולא רק סיבת נפילה. וצ"ע לפ"ז מדוע בגירש והחזירה איכא דין נאסרה הרי לא היתה שעת נפילה בפועל. **והנה** בביאור דברי התוס' בדף ל' כתב בחי' הגרי"ז לפי יסודו שצרת ערוה הוא דין "איסור" וא"כ דין נאסרה בערוה עצמה שהוא דין "פטור" היינו שיבמה שנפלה ונפטרה נאסרה עולמית זה שייך רק בשעת נפילה ממש ולא בזמן נשואין, ואי מטעם איסור ערוה הרי הוא כבר הותר שמתה אחותה אבל הצרה שענינה הוא דין איסור ואיסור זה חל כבר שבעת נשואין כיון שנחשב מקום מצוה שוב אין מה שיפקיע אותו. ולפ"ז נראה די"ל נמי גבי גרשה דהתם אי"ז דין נאסרה של פטור בנפילה אלא שאישות זו של נשואין הראשונים נאסרו ליבום בזמן שגרש את אשתו ושוב אין מה שיתירם ליבום. ועיין. והנה לפ"ז יש לדון למ"ד מיתה מפלת מה מתיר את הנשואין הראשונים, ולכאו' י"ל שהמצוה בנשואין השנים מתירים את האשת אח שבנשואין הראשונים אלא שא"כ קשה מדוע למ"ד נשואין מפילין אי"ז כך וע"כ צריך להגיע לחידוש של נאסרה והדרא קושיא לדוכתא. **ובקו"ה** (א' ו') כתב דלמ"ד מיתה מפלת י"ל דבאמת הרי לכל זמן הנשואין אין סיבה להיתר יבום שהרי אינו סיבה ליבום ומ"מ מותר דע"כ בהכי שריא רחמנא וא"כ יהיה מותר גם אחר גרושין, אבל למ"ד נשואין מפילין י"ל שכל מה שיש היתר על כל זמן הנשואין הוא משום שזמן זה הוא ג"כ סיבה ליבום וא"כ היכא שפקעה סיבת היבום מזמן אחד מהזמנים שוב אין לו היתר ולכן אסורה אחר שגרשה והחזירה [ולפ"ז מוכח יסודו של הקו"ה שבזמן שיש לו בנים הוי נמי סיבה ליבום לכשימותו וצ"ע.]

**מג) נחלקו האחרונים** למ"ד נשואין מפילין מה הדין היכא שמתה אשתו [והותרה הערוה] האם הותרה גם הצרה. **בקו"ה** (סי' א' אות ד' וסי' ו' אות ד') נקט בפשיטות דהצרה תהיה מותרת ומשום שדין איסורה תלוי בערוה וענין האיסור הוא שצרת אחו"א היא כאח"א לענין יבום וכשם שאשתו אוסרת את אחותה כמו כן היא אוסרת את צרתה ולכן כשמתה אשתו ואין סיבה לאסור את אחותה כמו כן אין סיבה לאסור את הצרה. עי"ש. **ועיין נמי בברכ"ש** שנקט שהצרה מותרת בכה"ג. **אכן באמרי משה** (סי' ז' אות ג') נקט בפשטות דהצרה אסורה, [וסברתו היא בפשטות מטעם שמאחר שהערוה אסרה את צרתה מחיים באיסור אשת אח שלא מותר ליבום או איסור צרת ערוה שוב אין מה שיתיר את איסורה] ולפ"ז הקשה ע"ד התוס' בדף ל' הנ"ל שנקטו שהערוה עצמה מותרת בכה"ג וק' דלכאו' הצרה תפטור את הערוה מדין צרת ערוה [ועי"ש שר"ל ע"פ היסוד דהוי א"א בנפילה זו שאינו פוטר צרה] עי"ש.

הנה יש לדון היכא שגרש את הערוה ואח"כ מתה אשתו [והותרה אחותה] האם מהני ההיתר שלה גם לצרתה [ותלוי בסברות הנ"ל] **ועוד** יל"ע היכא שלא גירש את הערוה אלא היא מתה [דלכאו' נחשב שהותרה הערוה מאחר שהיא מתה] האם תותר גם צרתה וצ"ע בזה לסברות דלעיל. [ועיין בחידושי רבי ראובן סי' כ"ו שתלה בזה מחלו' ראשונים מתוס' י"ג ע"א ד"ה מתה עי"ש היטב ובמאירי ב:].

**מד) "טעמא דגירש ואח"כ מת אבל מת ואח"כ גירש אסורה, אמר רב אשי ז"א יש זיקה.** וביאר רש"י שאם לא כנסה המגרש ודאי מותרת לשני משום זיקת הראשון ורק אם כנסה המגרש אסורה לשני והגם שכנסה אחר גרושין מ"מ הוי צרתה בזיקה. והיינו משום שאם לא כנסה הרי לא הוברר שהיא זקוקתו של בעל האחות אבל מאחר שכנסה הוברר שהיא זקוקתו והוי אחו"א בזיקה, **וביארו הראשונים** דכ"ז הוא משום דנשואין הראשונים מפילין דלכן חשובה אחות אשתו בזיקה אבל אי אין נשואין מפילין מאחר שבשעת מיתה אינה אחו"א לא איכפת לי מה שהיתה אחו"א בזיקה. **והנה** מבואר ברש"י שאם לא כנסה הגם שמת השני לא אמרי' שנפלה ממנו במתתו ותהיה אסורה לשני מטעם אחות אשה בזיקה, **אמנם** בדעת רבא להלן בע"ב דס"ל מיתה מפלת מבואר ברש"י דהיכא דהיתה זקוקה עד שמת ולא גירש את הערוה אזי נחשב שנפלה מהמת הגם שלא כנס אותה [ועיין ברמב"ן שהוא מסברת אילו היה חי היה מיבם, וברשב"א פליג] וקשה בסתירת דברי רש"י. [ועמד בזה ברש"ש י"ח עי"ש] **וביש"ש** (סי' י') כתב לתרץ דדוקא לרב אשי דס"ל נשואין מפילין בעי' שיכנוס אבל לרבא שגם בשעת מיתה היתה זיקה לערוה אי"צ שיכנוס. והסברא צ"ב. **ועיין באו"ש** (קו' זיקה אות ז') שביאר דיש חילוק בזה בין דין נשואין מפילין למ"ד מיתה מפלת והוא דסברת אילו היה חי היה מיבם זה סברא רק סמוך למיתה היינו שאמרי' שאפשר שרצה ליבם ולא הספיק עד שמת ולכן גם אם לא כנסה אמרי' שנופלת ממנו אבל למ"ד נשואין מפילין שצריך שבתחילת הנפילה תחשב כאשתו שהגם שיגרש אח"כ תהיה זו אחו"א, בזה ל"א סברת אילו היה חי היה מיבם דאין משמעות לסברא זו אלא סמוך למיתה ולכן אינה מועלת לדברי רב אשי. עי"ש.

**שיטת הרי"ף** דגם רב אשי ס"ל שמיתה מפלת ומ"מ אסור במת ואח"כ גירש מב' טעמים **א-** דכיון שהיא צרתה בזיקה יש לחשוש שאם נתירה יבואו להתיר גם בלא גרשה כיון שלא ידעו שמחמת שגרש קודם היא מותרת אלא יחשבו שאין איסור צרות בזיקה, משא"כ צרת ערוה עצמה מן הנשואין כשגרש הערוה קודם מיתה אין לגזור דערוה עצמה גמירי לאינשי ואית ליה קלא. **ב-** דבערוה עצמה בשעת נפילה הרי נפלה במצב של היתר אבל הכא שנפלה לפניו היא במצב של איסור זיקה א"כ לא מהני בה גרושין. וכתב הרי"ף שהטעם הב' עדיף. עי"ש. **והנה** טעמו השני של הרי"ף צ"ב, **א-** דלכאו' גם הכא נחשב שנפלה בהיתר כיון שכ"א יכל לייבם [ועיין בראשונים שתי' שכיון שכנס לבסוף אגלאי מילתא שהיתה צר"ע בזיקה] **ב-** מה איכפת לן שהיתה צר"ע בזיקה הרי ס"ל דנשואין מפילין ולא היתה צר"ע בשעת נפילה שהרי הערוה לא היתה במקום מצוה. ותי' הראשונים שג"ז הוא מדין גזירה דכיון שהצרה במקום מצוה גזרו להחשיב גם את הערוה כאילו היא ג"כ במקום מצוה, שלא יבואו לטעות. עי"ש. ועיין היטב ברמב"ן מש"כ עוד בדברי הרי"ף.

**מה)** **בתוד"ה זאת.** לכאו' קושית התוס' **צ"ע** דמאי שנא איסור אשת אח שליכא משום שכל אחד שמייבם היא כזקוקה לו מאיסור צרת אחו"א. ולכאו' צ"ל שאיסור אש"א פקע אבל איסור צרת אחו"א הגם דעתה אינה אחו"א אבל אי"ז פוקע למפרע וצ"ב. **וגם** בתי' התוס' יל"ע האם כוונתם דבאמת פקעה הזיקה ע"י נשואי החי או"ד שכוונתם דהוי צר"ע שלא במקום מצוה [ועיין **בביאור הגר"א** (קע"ה סקי"ח) **ובשיעורי הגרש"ר** (אות קצד) משכ"ב.

**מו) זו היא למעוטי מאי... ולרבא... ברש"י** ד"ה זו היא ביאר שלשיטת רבא זו היא ממעט היכא שלא גירש אחד מבעלי אחיות את אשתו ומת דאז אסורה גם הנכרית כיון דהוי צרת אחו"א בזיקה ועיין **רמב"ן וברשב"א** שביארו דרש"י ס"ל שמאחר ששניהם עתה באים להתייבם א"כ הם צרות בזיקה כיון שחשבינן שכאילו המת ייבם את הנכרית וחזר והפילה ליבום. **והנה יל"ע בדעת רש"י** דהגם שמנפילה שניה היא צרת ערוה אבל מה מפקיעה ממנה את הדין יבום מנפילה ראשונה ובפשטות י"ל בב' אופנים א- שהאיסור אשת אח מחמת הזיקה מהאח השני הוא האוסר אותה ליבום ב- שהגם שאין איסור אשת אח מצד האח השני מ"מ שם צרת ערוה שיש מהאח השני מונע את היבום גם מחמת האח הראשון. **ותמה הרשב"א** לפירוש רש"י, דא"כ אתה עושה אותם צרות לאח"מ ואין צרה אלא מחיים, ועוד הוסיף שכיצד יתכן שמחיים כ"א יכל ליבם ולא אסרה זיקת אחיו החי על המייבם ואילו לאח"מ אוסרת זיקתו, עי"ש. ועיין בשיעורי הגרש"ר שביאר דברי הרשב"א מתיחסים לב' הביאורים הנ"ל בדברי רש"י עי"ש. **והנה** בדעת רש"י לכאו' סברתו הוא משום שאילו היה חי היה מייבם ולכן היא נחשבת אשתו של המת דאחר שמת א"א להפקיע ממנו את הזיקה משא"כ כששניהם חיים יכול כ"א להפקיע זיקת חבירו כמבואר בראשונים, [וכ"כ האו"ש קו' זיקה אות ל"ב] **וקשה דהנה** סברא זו מבוארת גם ברשב"א לעיל י"ח לענין זיקה ככנוסה וצ"ב מ"ט הכא לא הסכים עם סברא זו. [ויש לחלק בין זיקה ככנוסה ליש זיקה בסברא זו ועיין].

**\*)** בקושית רש"י דהוי אשת ב' מתים עיין היטב ברמב"ן ולעיל בסוגית זיקה ככנוסה הרחבנו בזה.

**מז) בגמ'. "ואילו בגרושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה לא קתני מ"ט אמר רבא אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק." ובתוס'** (ד"ה אשה) הקשו דהיכא שגירש ואח"כ כנס לא היתה מעולם בחזקת היתר לשוק דמתחילה הוי ספק אי היתה צרת ערוה. ותי' תוס' דמ"מ הוי בחזקת היתר כיון שמוקמי' לערוה בחזקת שלא נתגרשה. עי"ש. **וברמב"ן** כתב על דברי תוס' דאי"ז כלום, ולכן העמיד דהכא מיירי באמת שכנס ואח"כ גירש ודלא כר' ירמיה אלא שמיתה מפלת ולכן איכא חזקה לשוק. **ובביאור מחלו'** תוס' והרמב"ן **כתב בקו"ה** (סי' כ"ז אות ג') דהרמב"ן אזיל לשיטתו בגיטין ס"ד ע"א דאיתא התם האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם ומת שלוחו אסור בכל הנשים שבעולם שמא הוא קידש את אחת מקורבותיה דחזקה שליח עושה שליחותו. והקשו הראשונים דא"כ כל הנשים שבעולם יאסרו להנשא לכל אדם דיש לחשוש שמא קידש את זו, ותי' בתוס' דאילו איתא שנתקדשה לא היתה חוזרת ומתקדשת, אבל המשלח אסור בכל הנשים שבעולם כיון שחיישי' שמא קידש השליח את אחת מקרובתיה, ואפי' יבואו כל הנשים ויאמרו שלא קידש אותם לא נאמנות, ועי"ש שהסיקו דהוי קנס בעלמא וברמב"ן שם פליג ע"ד תוס' וס"ל דשאר נשים מותרות מדינא והוא אסור מדינא בכל הנשים, דשאר הנשים מותרות מדינא כיון שיש להם חזקת פנויות ואין חזקה שליח עושה שליחותו מוציאה אותן מחזקת פנויה שלהן, אבל הוא עצמו אסור בכל הנשים שבעולם לפי שאין חזקה של קרובות שאינם באות לדון לפנינו מועלת לו. וביאר הקו"ה דהרמב"ן אזיל לשיטתו בסוגיא ביבמות ובסוגיא בגיטין וסובר שאין אנו מכריעין מחזקה של אדם אחד לחבירו אא"כ יש לנו נדון על אותו אדם בעצמו, אבל היכא שאין אנו דנים על האשה עצמה אין לנו להכריע ממנה על חברתה ולכן הכא שאין אנו דנים על הערוה עצמה אם היא אשת איש או לא א"א להכריע מחזקה שלה על הצרה וכמו דאין אנו יכולין להכריע מחזקת פנויות של הקרובות שאינם באות לדון לפנינו על האשה עצמה שרוצה המשלח עתה לקדשה. וכתב עוד בקו"ה (שם) שדברי הרמב"ן הנ"ל הם כשיטת רש"י בקידושין ס"ו גבי ינאי המלך דאיכא תו"ת אם נשבית אמו דאמרה הגמ' מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני, וביאר רש"י שאין להעמיד על החזקה של האם משום שאין היא באה לדון לפנינו להתירה ולבן עצמו אין חזקת כשרות. והיינו כסברת הרמב"ן הנ"ל שחזקה של מי שאינו בא לידון לפנינו לא מועיל לחבירו אפילו שדינם תלוי זב"ז. אלא שהקשה הקו"ה דברמב"ן שם הקשה לפירוש רש"י וכתב שכל דבריו הם למ"ד חזקת האם לא מהני לבת אבל למ"ד חזקת האם מהני לבת (כתובות י"ג) א"כ ה"נ חזקת אמו של ינאי צריכה להועיל לבנה. וא"כ משמע שהרמב"ן פליג על סברא זו של רש"י ולפ"ז א"א להסביר ברמב"ן כסברת רש"י. וכתב הקו"ה שאי"ז קושיא די"ל דכונת הרמב"ן להקשות דכשם שבגמ' בכתובות מועיל חזקת האב לבנים ומוקמי' לגברא בחזקת אבוה והגם שכלפי האב אין כלל חזקה שהרי גם אם נשא גרושה אין הוא מתחלל, וע"כ שהטעם הוא משום שיש חזקה לאב שיהיו בניו כשרים, וא"כ ה"ה למ"ד חזקת האם מהני לבת שיש חזקה לאם שבנה יהיה כשר גם אם אין היא באה לדון לפנינו כמו שהאב אינו בא לדון לפנינו. אבל בסוגיין שאין חזקה לערוה שצרתה תהיה צרת ערוה א"כ בעי' לדון שהחזקה שלה תכריע לגבי צרתה וכיון שאינה באה לדון לפנינו אין מועלת לה החזקה וה"ה גבי חזקת פנויה של הקרובות בסוגיא בגיטין הנ"ל.

אכן יש להקשות לביאור זה של הקו"ה דהתינח גבי דברי הרמב"ן בספק של שליח שקדש חד מהנשים בעולם דאז באמת אין אנו דנים כלל על הקרובות שאינם באים לידון לפנינו וממילא חזקתן אינה מועלת לאותה שבאה לדון לפנינו, אבל בסוגיין הרי ודאי אנו דנים על הערוה אם היא נתגרשה או לא שהרי יש בה נפ"מ אם היא גרושה או לא לענין להתירה לכהונה וכד' והגם שאין בה נפ"מ לענין היתר לשוק דממנ"פ היא מותרת או מדין גרושה או מדין ערוה, אבל מ"מ יש נדון לפנינו אם היא נתגרשה או לא וכלפי זה פסקי' בתר חזקת אשת איש שלה שאינה מגורשת, וא"כ אכתי קשה מ"ט לא תועיל החזקה שלה לענין צרתה.

הנה באמרי בינה (שחיטה סי' כ') ביאר נמי שמחלוקת הרמב"ן ותוס' בסוגיא ביבמות הנ"ל תלויה במחלוקתם בסוגיא בגיטין הנ"ל, אלא שביאר ד"ז באופן אחר. דכתב שכל מה דמהני חזקה של אחד לחבירו הוא באופן דהספק לפנינו הוא מחמת חסרון ידיעה דאז אמרי' שחזקה של אחד מועלת לחבירו אבל היכא שאיכא ספק לפנינו כגון בזרק גט ספק קרוב לו ספק קרוב לה דאיכא ספק לפנינו אזי לא מכריעה חזקה של אחד לגבי חבירו. ולכן היכא דאיכא חזקה שליח עושה שליחותו או שיש גט לפנינו בכה"ג ס"ל לרמב"ן דלא מכרעת חזקה של אחד לגבי חבירו. משא"כ בחזקה בעלמא כגון בחזקת חי (בגיטין כ"ח) וכד' שהוי ספק בחסרון ידיעה מהני הכרעת החזקה של אחד לגבי חבירו. עי"ש. וקשה דמבואר ברמב"ן בגיטין שהטעם הוא משום שאין הקרובות באות לדון לפנינו, ומוכח שאילו היו הקרובות באות לדון לפנינו היתה מועלת החזקה שלהן לגבי קרובותיהם ואילו לדברי האמרי בינה גם בכה"ג לא היתה מועלת החזקה שלהם לגבי הקרובות. וא"כ קשה להעמיס את דברי האמרי בינה בדברי הרמב"ן בגיטין הנ"ל.

ולמתבאר נראה שאין שייכות בין המחלוקת בדברי הרמב"ן ותוס' בסוגיין לדבברי הרמב"ן ותוס' גבי הסוגיא בגיטין. ובאמת בסוגיא בגיטין הנ"ל מצאנו ביאורים אחרים בדברי הרמב"ן. דבנו"ב (יו"ד ס"ו) הקשה לדברי הרמב"ן שם מהא דאיתא בגיטין כ"ח ע"א הניחו זקן או חולה נותן לו בחזקת שהוא קיים וכו' ומבואר שחזקה של אחד מועלת לחבירו [ולד' האמר"ב הנ"ל מיושב היטב] וביאר הנו"ב שכל דברי הרמב"ן בגיטין הוא דוקא גבי חזקת פנויה שהיא חזקה יותר חלשה משאר החזקות כיון שהיא עומדת להנשא ורק היכא שעומדת לפנינו ורוצה להנשא אין חזקה זו פחותה משאר חזקות כיון דאמרי' שיש חזקה שלא תקלקל את עצמה עי"ש. [ויסוד להא שחזקת פנויה היא חזקה יותר חלשה מבואר בתוס' הרא"ש בכתובות ע"ה ע"ב עי"ש]. וביאור נוסף בדברי הרמב"ן בגיטין הנ"ל כתב החת"ס (שם) שרק היכא שבאה האשה להנשא איכא חזקת פנויה משום שאז ניתן להעמיד את החזקה שליח עושה שליחותו בנשים אחרות, אבל אם אין הקרובות באות לדון לפנינו אין לנו להעמידן בחזקת פניות כיון שא"כ תתבטל החזקה דשליח עוה שליחותו שהרי על כל הנשים בעולם איכא חזקת פנויות, ולכן לא מעמידים את הקרובות שלא באות לדון לפנינו על חזקת פנויות כיון שא"כ בטלת חזקת שליח עושה שליחותו עי"ש. ולפ"ז אין שייכות כלל בין הנדון בסוגיין גבי חזקת הערוה אי מהני לצרה לנדון התם גבי חזקת הפנויות שמועלת לזו שרוצה להנשא. ועיין.

ואולי אפ"ל במחלוקת הרמב"ן ותוס' בסוגיין באופן אחר. דס"ל לרמב"ן דהא דערוה פוטרת את צרתה היינו דוקא אם הערוה היא אשתו ודאית, אבל בנדון דידן אין הערוה ודאי אשתו אלא ספק, רק שדין התורה הוא דמוקמי' לה בחזקת שלא נתגרשה, אבל אין החזקה מבררת את מציאות הדברים אלא שמחוקי התורה הוא שלהוציאה מחזקת אשת איש אי אפשר מספק, אבל הספק במקומו עומד, הלכך ערוה כזו אין בכחה לפטור צרה. והתוס' ס"ל דכיון דסו"ס נקבע לנו הדין דהערוה בחזקתה יכולה לפטור צרתה, דהגם שאין החזקה מבררת לנו מציאות הדברים, מ"מ הוי אשתו בתורת ודאי לפי דברי התורה ופוטרת צרתה. אלא שאכתי יש לבאר במה תלויה מחלוקת זו האם ערוה שיש לה דין ערוה רק מחמת חזקה האם מהני לפטור צרתה. והנראה דיש לחקור בגדר דין פטור [או איסור] צרת ערוה האם הוא מדיני הערוה שאוסרת או פוטרת את צרתה היינו דהוי כעין כח שנתנה התורה לערוה שהיא פועלת פטור או נותנת איסור על צרתה לענין יבום, או"ד שגלי לן רחמנא בלצרור שאשה שיש לה צרה שהיא ערוה על היבם היא אסורה או פטורה מיבום כמו הערוה עצמה אבל אי"ז דין שהערוה פועלת בצרה אלא דין של הצרה עצמה שכל שהיא במציאות צרה של ערוה היא פטורה. [הנה יש מקום לדייק בכ"מ ביבמות כב הצדדים ואכמ"ל] ולפ"ז י"ל דהנה דיני חזקות התורה הם דיני הנהגה כלפי מי שאמרה תורה את החזקה וכלפי הדינים המתיילדים מזה [והלן נביא ענין חזקת האם מהני לבת במה ששייך לנדון דידן] אבל אין בכח החזקה שנקיש ממנה לדינים אחרים שאינם כלפי מי שעליו נאמרה החזקה, ולכן אם דין פטור [או איסור] צרת ערוה הוא מדיני הערוה שפוטרת את צרתה הרי תלוי הדברי בדינה של הערוה וכל שכלפיה נאמרה החזקה שהיא אשת איש הרי שיכולה היא לפטור את צרתה, אבל אם דין פטור או איסור צרת ערוה הוא מדיני הצרה א"כ בעי' שתהיה הערוה בודאי צרה שלה וכל היכא שהיא צרתה רק ע"י חזקה שנאמרה בערוה אי"ז מועיל כדי שנחשיב את צרתה לודאי צרת ערוה. ועיין.

**מח) בא"ד.** הנה מבואר בתוס' דכל הטעם שהיא בחזקת היתר לשוק הוא משום שהיתה שעה אחת צרת ערוה, **ובש"ש** (ש"ה פ"ה) הביא דברי המהרי"ט דס"ל שאשה שהיתה פנויה ונשאת ומת בעלה ולא ידוע אם היה לו אחים או לא היא בחזקת היתר לשוק, כיון שקודם שנשאת הרי היתה בחזקת היתר ומה שנעשית אשת איש ואסורה הרי פקע איסור אשת איש במיתת הבעל וא"כ חוזרת להיות בחזקת היתר כבתחילה. וכתב הש"ש דמתוס' הנ"ל מוכח לא כן שאילו היה זה חזקת היתר לא היה צריך לטעם שהיא בחזקת היתר רק משום שהיתה צרת ערוה בודאי שעה אחת הרי יש לה חזקת היתר מקודם לנשואין. **והטעם** דבאמת ל"א כדברי המהרי"ט ביאר הש"ש, דכיון שנולד הספק בשעה שהיתה אסורה באיסור אשת איש לא שייך בזה חזקת היתר [וגם אם לא מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ חזקת היתר אין כאן] וכל החזקה דרבה היא שכיון שבמצבה עתה אם ימות בעלה היא בחזקת היתר לשוק [שהיא צרת ערוה] א"כ עתה היא במצב של חזקת היתר, אבל חזקת היתר של קודם הנשואין לא מהני כלל. **אכן** יש חילוק פשוט בין דברי התוס' הנ"ל לדברי המהרי"ט [ומבואר כן **בנו"ב** (קמא יו"ד נ"ז) **ובחזו"א** (פ"א סק"ה)] דבנדון דידן לא שייך כלל החזקה של קודם הנשואין דכיון דהכא מיירי שידוע שיש לו אחים א"כ אם נעמידה בחזקה דקודם הנשואין הרי היא צריכה להיות מותרת גם לאחיו וזה לא יתכן מאחר שנשאת אלא ע"כ אזלה חזקתה דמעיקרא גם לגבי שאר העולם דמאי אולמא אחיו זה משאר העולם, משא"כ בנדון המהרי"ט דלא הוחזק שיש לו אחים יש להעמיד על החזקה דמעיקרא ותהיה באמת מותרת לכל העולם. **אכן** עיקר סברת הש"ש מסתברת מאוד דלכאו' החזקה של קודם הנשואין היא חזקת פנויה וחזקה זו לא יכולה להשאר לה לאחר שימות בעלה דמאחר שנשאה יש מקום לספק שאין לה היתר לשוק גם אחרי מיתת בעלה וכיצד אפשר להשתמש בחזקת פנויה דמעיקרא, **והנה יעויין ברמב"ן** גבי ספק קידושין שאמרה הגמ' שיש חזקת היתר ליבם, וכ' הרמב"ן דהיכא שנשא קודם את הערוה [בקידושי ספק] א"א לומר שיש היתר ליבם דמה שהיתה מותרת לו קודם קידושין אי"ז היתר ליבם אלא היתר לשוק עי"ש. ולכאו' ביאור הדברים הוא כנ"ל דמה שהיתה מותרת לו קודם לכן אי"ז אלא משום שלא היה סיבה לדון על איסור ליבם אבל היכא שנשאה אזי אין את ההיתר של מקודם אלא צריך להיות היתר חדש של יבום וזה ספק אם היה. ועיין. [ועיין עוד בשו"ת רעק"א (תנינא סי' קי"א) שדן שלא שייך חזקת היתר לאדם בעלמא ועיין באילת השחר גיטין ס"ג משכ"ב]

**מט) בא"ד.** עוד הקשו תוס' בעיקר דברי רבה מ"ט הכא אמרי' דאשה בחזקת היתר לשוק עומדת ואילו גבי ספק שחיטה אמרי' שאם נולד הספק מחיים כגון ספק דרוסה אמרי' דכיון שנולד הספק כשהיא בחזקת איסור ל"א שהיא בחזקת היתר אם תשחט, ולכאו' כוונת תוס' להקשות מדין מחזיקין מאיסור לאיסור מדוע הכא לא נחזיק מאיסור אשת איש [או אשת אח] לאיסור יבמה לשוק. ותי' תוס' דהתם מה דחיישי' לספק דרוסה הוא משום דשיכא ומוכחא מילתא טפי לאיסורא מלהתירא עי"ש. **ובפשטות** כוונת תוס' דס"ל שאין מחזיקין מאיסור לאיסור בעלמא. **ועיין בש"ך** (יו"ד סי' נ') שביאר [להבנת הש"ש] שבאמת בזה פליגי אביי ורבא על רבה דלשיטתם מחזיקין מאיסור לאיסור ולכן ל"א דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת. [אמנ בש"ש ש"ה פ"ח פליג ע"ד הש"ך וס"ל שאביי ורבה חלקו בענין אחר עי"ש] ועיין בתוס' בביצה כ"ה שהקשו על פי' רש"י התם שביאר שבהמה בחזקת איסור עומדת היינו איסור איסור אמ"ה והקשו תוס' שאיסור אמ"ה אזיל כיון שמתה עי"ש, ומוכח דלא ס"ל שמחזיקין מאיסור לאיסור כשיטת רבה בסוגיין ואילו רש"י ס"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור. [וכן נקט בדעת רש"י ברשב"א בחולין אכן ברעק"א ביאר באופ"א שיטת רש"י ואכ"מ]. **הנה מבואר** שדין חזקה דרבה הוא סתירה לדין מחזיקין מאיסור לאיסור, **ועיין באבי עזרי** (ה' שחיטה) שהוכיח כן דהנה הא דאין מחזיקין מאיסור לאיסור אי"ז רק בב' איסורים אלא גם באותו איסור עצמו שהרי הכא בגמ' מבואר שגם בספק קידושין איתא לד"ז היינו דיש חזקה דרבה דנעמידה בחזקת היתר ליבם הגם שאפ"ל שכמו שעתה היא אסורה באיסור אשת אח גם לאח"מ תהיה אסורה באיסור א"א, ומוכח דמה דלא מחזיקין מאיסור לאיסור [בספק גרושין] אי"ז משום שיש כלל שלא להחזיק מאיסור לאיסור אלא משום שהחזקה דרבה שהיא בחזקת היתר עומדת אומרת לנו שלא נחזיקה לאיסור. עי"ש. [ולפ"ז ביאר דברי התוס' בכתובות ע"ה: שלכאו' נראה שס"ל שמחזיקין מאיסור לאיסור ולהנ"ל אי"ז סתירה עי"ש ועיין נמי בש"ש ש"ה פ"ד מש"כ בד' התוס' שם ואכ"מ]. **אכן בשער"י** (ש"ה פי"ט) כתב שאין קושית התוס' הכא כלל מדין מחזיקין מאיסור לאיסור כיון שהתוס' כתבו קודם לכן שגם היכא שגרש ואח"כ כנס איכא חזקה מכח חזקת הערוה וא"כ אי"ז דין של חזקת היתר כלל ואי"ז סתירה למחזיקין מאיסור לאיסור. [וגם בש"ש ש"ה פ"ז עמד בזה ותי' בדוחק] ולכן ביאר הגרש"ש באופ"א שקו' התוס' היתה שיש יסוד בחזקות שלא מחזיקין מציאות אלא דין ורק דין שהוא עתה נפ"מ לפנינו וא"כ כמו שגבי ספק בבהמה לא מחזיקין מחיים שאינה דרוסה כיון שעתה אין בזה נפ"מ שהרי היא בחזקת איסור כמו כן לא נחזיק עתה שום דין על הצרה כיון שאין בה עתה שום נפ"מ. עי"ש באריכות.

**נ) וברמב"ן** הקשה על דין רבה מהא דמחזיקין מאיסור לאיסור **ותי'** דהתם [גבי בהמה] אפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה אבל הכא א"א שתצא מבעלה אא"כ תהא מותרת לשוק עי"ש. היינו שמעה מיתה הוא ודאי מתיר לכן היא עומדת עכשיו בחזקת היתר ולא שייך להחזיק מאיסור לאיסור משא"כ מעשה שחיטה שאין עתה מציאות שיש בה ודאי מתיר ולכן מחזיקין מאיסור לאיסור. [ועי"ש ברמב"ן תי' נוסף, וביאור דבריו, דכיון שעתה היא אסורה ליבם שהרי היא צרת ערוה אי אפשר להחזיק מאיסורה עכשיו לאיסור לשוק שהרי האיסור לשוק הוא סתירה לאיסור של עכשיו וע"כ שהאיסור של עכשיו אומר שהיא תהיה מותרת לשוק עי"ש.] **ועיין ברשב"א** שהקשה על הרמב"ן בתי' הראשון דודאי שאפשר שתצא מבעלה ולא תהיה מותרת לשוק כגון שהיה הגט קרוב לערוה ומת הבעל, ומדוע לא נקטי' דכך היה מדין מחזיקין מאיסור לאיסור. [וצ"ל בדעת הרמב"ן שמעשה מיתת הבעל הוא בעצמו ודאי מעשה מתיר משא"כ מעשה שחיטה ועיין] **וברשב"א תי'** דמיתת הבעל הוא דבר שממילא האשה מותרת מחמתו ולכן יש חזקת היתר משא"כ שחיטה היא אסורה עד שיתחדש בה ענין המכשירה הלכך שאתה בא לומר שהותרה עליך הראיה עי"ש. ודבריו צ"ב, ולכאו' כוונתו כעין דברי הרמב"ן הנ"ל וכן נקט **בחזו"א** (פ"א סק"א) עי"ש. **אמנם בעונג יו"ט** (סי' ס"ט) ביאר דכוונת הרשב"א היא שבשחיטה צריך מעשה משא"כ במיתה ולכן יש בזה חזקה [וצ"ב, ומדבריו נראה שאיסור זה שצריך מעשה להתירו הוא איסור שמחזיקין ממנו לאיסור אחר ועיין]. ומ"מ מבואר מדבריו שדין חזקה דרבה אינו סתירה לדין מחזיקין מאיסור לאיסור. ועיין. **וביאור אחר** בדברי הרשב"א מתבאר בדבריו בחולין (ט' ע"א ד"ה בהמה בחייה) דכתב שם דבהמה מחוזקת מאיסור לאיסור "ויש כיוצא בזה ביבמות פ' ארבעה אחים וכולן שהיו בהן ספק קידושין או גרושין וכו' ושם כתבתי." עי"ש. ולכאו' דבריו צ"ע דהכא ברבה מבואר לכאו' דלא מחזיקין מאיסור לאיסור [והגם שאי"ז סתירה לדין מחזיקין מאיסור לאיסור כמש"כ הרשב"א בסוגיין אבל מ"מ אין ביאור דינו של דברי רבה כדין מחזיקין מאיסור לאיסור] **ועיין בשער"י** (שער החזקות פ"כ) שמה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת ואמר הרשב"א שמוחזקת לאיסור הוא מדין חזקה דרבה היינו שכיון שאם תמות בלא מעשה שחיטה היא תהא אסורה א"כ היא מוחזקת לאיסור עד שלא יתחדש בה מעשה שחיטה והבא לומר שנתחדש בה מעשה שחיטה עליו הראיה וה"ה לאידך גיסא ביבמה שבמצבה הטבעי בלא שיתחדש מעשה האוסרה היא בסו"ד תהיה מותרת לשוק, עי"ש. נמצא שלא רק שאין סתירה מדינו של רב לדין מחזיקין מאיסור לאיסור אלא אדרבא דינו של רב להיתר הוא מאותו יסוד שמחזיקין מאיסור לאיסור [גבי איסור בהמה]. ועיין באבי עזרי (ה' שחיטה) משכ"ב.

**מראה מקומות – ארבעה אחים**

**ל"ב ע"א – ל"ב ע"ב**

**נא) "ת"ר בא עליה חייב משום אשת אח ומשום אחו"א דברי יוסי."** וביאר רש"י (ד"ה בא עליה) דמיירי שבא עליה בחיי אשתו, **ולפ"ז** מחלוקת ר"י ור"ש קאי על הרישא דמתני' היינו מתני' בדף ל' ע"א עי"ש. [**הנה** בהמשך הגמ' מבואר שר"י ס"ל הכי מטעם איסור מוסיף ולכאו' לענין איסור מוסיף מבואר ברמב"ם (פ"ב ה"ג משגגות) דבעי' שהיה האח שנוסף עליו האיסור בעולם, וא"כ מיירי הכא בג' אחים וכ"כ החזו"א קל"ד עי"ש. וא"כ ע"כ לא קאי מחלו' ר"י ור"ש על מתני' דידן דאיכא רק ב' אחים. וצ"ע.] **אכן ברשב"א** הביא פירוש הר"ח דמיירי הכא אחר מות אשתו ומ"מ אסורה עליו מטעם אחו"א ותמה הרשב"א דמהכי תיתי יהיה חייב משום אחו"א אחר שמתה אשתו [והביא הרשב"א מדברי התוספתא דמבואר כדברי הר"ח ודחק דברי התוספתא דלצדדים קתני עי"ש.] **ובביאור דברי הר"ח כתב הגרש"ר** ע"פ הקדמת ג' יסודות א- דעת הפרמ"ג (בספרו פורת יוסף לעיל ג' ע"ב) דיש שם איסור צרת ערוה. ב- דאיסור זה אין לו היתר לאחר מיתת אשתו. ג- דאיסור זה יש גם בערוה עצמה היינו שמהדין המחודש של התורה בצרת ערוה נלמד לכל העריות שבמקום מצוה איכא איסור זה גם כלפי הערוה עצמה דדין הערוה המוחדש של אחו"א במקום מצוה אין לו היתר לאחר מיתת אשתו. עי"ש. **אלא** שהקשה דא"כ אי"צ לדין נאסרה כיון שנשאר בה איסור אחו"א, ובאמת קשה מ"ט לא השיג הרשב"א ע"ד הר"ח מסוגיא זו, וכ' הגרש"ר (חי' הגרש"ר סי' ג' אות ז' במוסגר) שבדוחק י"ל דס"ל לר"ח דהוי סוגיות חלוקות אי דין צ"ע הוי איסור או פטור דבזזה תלוי חידושו של הר"ח. עי"ש.

**נב) ביסוד דין אין איסור חל על איסור.** מבואר בגמ' להלן דהגם שאין איסור חל על איסור מ"מ איכא נפ"מ באותו איסור שלא חל לענין לקוברו בין רשעים גמורים. **ועיין באחיעזר**(סימן ג') שכתב שהגם שאין איסור חל על איסור מ"מ השם ערוה קיים ומהני שלא יתפסו קידושין [ובקו"ה (סי' ל') ביאר בזה שסיבת האיסור השני קיימת עי"ש.] וא"כ הקשה מהי קושית הגמ' לר"ש דתתייבם יבומי הרי מ"מ יש איסור ערוה של אחו"א. [**ועיין בקו"ה** (ג' אות י') שתי' דחלוק יבום מקידושין ובכדי לפטור מיבום לא סגי בשם ערוה שמונע תפיסת קידושין כיון שאשה הקנו לו מהשמים אלא בעי' לאיסור בפועל, ולפ"ז ישב ד' הגמ' לעיל ג: דמבואר דאילו אתי עשה ודחי ל"ת היתה הערוה מתיבמת. עי"ש.] **ותי' האחיעזר** דכל מה דמהני הערוה דאח"א למנוע את הקידושין הוא דוקא אחר תי' הגמ' דאיסור אחו"א מתלי תלי וביאור הדבר שהאיסור קיים ויש בו נפ"מ כגון לענין לקוברו בין רשעים גמורים כמבואר בהמשך הגמ' ולכן הוא גם מונע תפיסת קידושין, אבל בס"ד דגמ' הבינה הגמ' שאם אין איסור חל על איסור א"כ הערוה של אחו"א אינה קיימת כלל וא"כ אינה יכולה להיות סיבה גם למנוע תפיסת קידושין וא"כ תתייבם יבומי. **ולפ"ז** ביאר האחיעזר שזו סברת ב"ש (לעיל י"ג) דס"ל שאח"א אינו יכול לפטור צרה דכיון דאין איסור חל על איסור א"כ אין הערוה של אח"א קיימת כלל, וכתב דמוכח כן מהדין השני של ב"ש דהיכא שחל קודם לכן איסור אח"א לא חל איסור אשת אח והוי ערוה שלא במקום מצוה ואילו היה דין אאחע"א שהאיסור השני ג"כ קיים ויש בו נפ"מ דלקוברו בין רשעים גמורים א"כ היה נחשב למקום מצוה. ועיין לעיל בסוגיא דב"ש וב"ה דנתבאר מה דשייך למחלוקתם.

**אלא** שיש לבאר האם מה שאין איסור חל על איסור היינו שהאיסור עצמו כלל לא חל או רק שאין דין עונש על האיסור השני. **ובזה** נחלקו האחרונים **דבפרמ"ג** (או"ח פתיחה להלכות פסח ח"ב פרק א' סוף אות ט"ז) כתב דהגם שאין איסור חל על איסור מ"מ כ"ז הוא לגבי שאין חייב שתיים, אבל מ"מ תרי איסורין רביעי עלי' ולכן יש נפ"מ לקוברו בין רשעים גמורים. אלא שהביא **דעת הש"ך** (יו"ד רל"ח) גבי דיני שבועה שמבואר בדבריו דהא דאין איסור חל על איסור היינו שהאיסור השני כלל לא חל עליו. **ועיין באבנ"מ** (שו"ת סי"ב) שדייק כן בדעת רש"י להלן ד"ה אלא אמר רבא דמשמע מדבריו שרק בי"ד אין מחייבין שתיים אבל כיון דעבד תרתי נקבר בין רשעים גמורים. עי"ש. **וכתב** האבני מלואים (שם) לחלק בין דין אין איסור חל על איסור לבין דין אין שבועה חלה על מי שמושבע ועומד, דהא דאין איסור חל על איסור הגם שבי"ד אינם עונשים שתיים מ"מ ודאי איכא איסור מחמת האיסור השני שהרי במציאות היא אחו"א והתורה אסרה אחו"א אלא שאין חייב ע"ז כל היכא שקדם איסור א"א וכן בנבילה ביו"כ וכד' אבל גבי שבועה כיון שמושבע ועומד אין בכוחו להחיל איסור נוסף עי"ש. **ובזה** מבוארת שיטת הש"ך שהביא הפרמ"ג הנ"ל.

**והנה ברמב"ם** (פירוש המשנה לכריתות פ"ג) כתב בדין אין איסור חל על איסור "נקודה נפלאה" דהקשה מ"ט באיסור בשר בחלב שנתבשל עם איסור אחר [נבילה או חלב] לא אמרי' מיגו דאיתוסף איסור הנאה [שיש בבשר וחלב] איתוסף נמי איסור אכילה, ותי' דאיסור הנאה תלוי באיסור אכילה וכיון שאין איסור חל על איסור ולא נאסר משום בשר בחלב כמו כן לא איתוסף איסור הנאה. עי"ש. **וכתב הקו"ה** (סי' ל' אות ז') שמדבריו מוכח דאין האיסור השני חל כלל ולא רק שאין עונשים עליו שהרי אילו היה חל היה נאסר בהנאה. ועי"ש בקו"ה הוכיח כן גם מדברי התוס' להלן ל"ג (ד"ה אלא) וכן הוכיח מתוס' ר"פ גיד הנשה. עי"ש. **ועיין בחי' הגרש"ש** (נדרים ס"א) שכתב נמי דשדברי הפרמ"ג נסתרים מדברי הרמב"ם הנ"ל [**ועוד** כתב דאילו היה האיסור חל לא היה לגמ' להקשות שתתייבםיבומי, אלא שכ' דאי"ז ראיה דס"ד כיון שאיסור זה יותר קלוש שהרי אין נענשים עליו ממילא ידחה ע"י מצות יבום עי"ש, ובאמת באחיעזר הנ"ל כ' דס"ד דגמ' והמסקנה הם בנדון האם יש שם ערוה של אחו"א או לא.] **ועוד כ'** דעיקר דברי הפרמ"ג אינם מסתברים כלל, משום שמה שאין לוקים על האיסור השני הוא בגלל שאינו חל דאילו היה חל ודאי היו לוקים עליו, וע"כ דממה שאין לוקין עליו מוכח שהאיסור אינו חל. **ומה שהוכיח** הפרמ"ג מהא דאיסור חל על איסור מהני לענין לקוברו בין רשעים גמורים, כתב הגרש"ש שאי"ז ראיה, דכוונת הגמ' שכיון שיש עוד איסור הגם שלא חל האיסור מ"מ הדבר מתועב יותר ולכן קוברים אותו בין רשעים גמורים. עי"ש. **אמנם בספר הזכרון לגר"ח שמואלביץ זצ"ל** מובא שיעור הגרש"ש [שכתב הגר"ח זצ"ל] בענין הנ"ל, ושם ביאר דברי הפרמ"ג, דהנה מה דאין איסור חל על איסור הוא משום שא"א להיות "שני פעמים רע" אבל אזהרות שייך אפי' עשר פעמים ולכן כתב הפרמ"ג שגם האיסור השני חל ואין כוונתו שבאמת חל האיסור על החפצא דזה לא יתכן שא"כ היה לוקה ועוד דמדברי הרמב"ם הנ"ל מוכח לא כן, אלא כוונתו שכלפי האזהרה של התורה אפשר שיהיה כמה אזהרות וא"כ כשעשה העבירה עבר על כמה אזהרות. עי"ש. **ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר** בסוגין מה שהוסיף להקשות ולבאר בדברי הפרמ"ג הנ"ל. ואכמ"ל.

**נג) חמותו ונעשית אשת איש נדון בחמותו, אשת איש ונעשית חמותו נדון באשת איש.** מבואר בגמ' שחמותו ונעשית אשת איש הוי איסור מוסיף כיון שנתווסף איסור על כל העולם אבל אשת איש ונעשית חמותו אי"ז איסור מוסיף [אלא איסור כולל]. **וצ"ב** דמאחר שע"י שנעשית חמותו נאסר חתנה בעוד נשים מדוע אי"ז איסור מוסיף [וכן לענין אשת אח ונעשית אחו"א]. ומבואר שדין איסור מוסיף תלוי באיסור האשה ולא באיסור האיש. **והנה ברש"י** במכות כ"ב ע"א (ד"ה מגו דחיילא) כתב דחמותו ונעשית אשת איש הוי איסור כולל. **ודבריו תמוהים** דהא בסנהדרין פ"א [ובסוגיין נמי] מבואר דהוי איסור מוסיף. **ובנו"ב** (מהדו"ת או"ח סי' ק"כ) ביאר בזה דכלפי האיש האשה היא חפצא דאיסורא וכלפי האשה האיש הוא חפצא דאיסורא וממילא כאשר אנו דנים בחיובו של האיש א"כ האשה היא איסור מוסיף שנתווסף בה איסורים אבל שדנים כלפי האשה דהאיש הוא החפצא דאיסורא לא שייך איסור מוסיף בו אלא איסור כולל כיון שנתווספו לה אנשים שנאסרה עליהם. עי"ש. ובדעת המפרשים שהקשו ע"ד רש"י ולא ס"ל כנו"ב **כתב הגרש"ר** שס"ל שהאשה תמיד היא החפצא דאיסורא וגם כלפי האשה כך הוא עי"ש. **ועיין בחזו"א** (קל"ד סק"א) שכ' דעיקר הפרשה דעריות נאמרה באיש והאשה רק נתרבתה מוהיו הנפשות העושות ולכן כל גדרי איסורי עריות נקבעים לפי האיש. [ועיין סברא דומה לזו לענין איסור להנשא לפסולים במנ"ח (מצוה א' אות ט"ו) עי"ש.] ועיין נמי במקנה בקידושין (ע"ז ע"ב בתד"ה פרט) שכ' כעי"ז.

**נד) עוד כתב רש"י במכות** (שם) דחמותו ונעשית אשת איש הוי איסור מוסיף כיון שמעיקרא קיימא בחנק והשתא קיימא בשריפה, וכן כתב ברש"י בחולין (ק"א ע"ב) דשבת לגבי יוה"כ איסר מוסיף הוא משום דאיתוסף ביה מיתת בי"ד. **וברש"י הכא** כ' דאין בזה איסור מוסיף. ולזה לא יועיל מש"כ הנו"ב הנ"ל, דהכא צריך להיות איסור מוסיף מטעם זה גם כלפי האיש וצ"ע. **ועיין בשער המלך** (פרק י"ז מאיסו"ב ה"ח) שכ' להקשות ממש"כ רש"י להלן ל"ג ע"א ד"ה מיגו דזר ששימש בשבת לא חשיב איסור מוסיף כיון שלא נתוסף איסור בחתיכה עצמה עי"ש, ולכאו' כיון שאיתוסף בו חיוב מיתת בי"ד צריך שיהיה איסור מוסיף, **ותי' השעה"מ** דאפשר דקאי רש"י למ"ד דזר ששימש בשבת חייב מיתת בי"ד, ועוד כתב דיותר נראה שכוונת רש"י אינה לאיסור מוסיף כלל אלא לאיסור חמור ואזיל התם בדעה שבאיסור חמור איסור חל על איסור. עי"ש. **ועיין בערול"נ** במכות (שם) שתמה בעיקר דברי רש"י דמהכי תיתי שמה שיהיה בו תוספת מיתה יועיל להחשיבו איסור מוסיף הרי כל מה שיש בו דין מיתה יותר חמור הוא רק אם חל האיסור השני אבל אם לא חל באמת אין בו דין מיתה מחמתו. [ועי"ש שכ' ליישב בב' אופנים].

**נה) ובעיקר הדבר אי איסור אשת אי הוי איסור מוסיף.** נתבאר שרש"י ס"ל דהוי איסור מוסיף ועיין בריטב"א שהקשה מדוע אמרה הגמ' היכא שנשא תי ואח"כ נשא מת שאיכא איסור מוסיף מחמת איסור אשת אח ולא אמרה דאיכא איסור מוסיף מחמת מה שנעשית אשת איש, ותי' דעדיף לו לנקוט כן דמאותו סיבה שנאסר עליו נאסר גם על אחרים ועוד תי' דנקט איסור אשת אח שהוא חמור יותר מאחר שקיים גם לאחר מיתת שאר האחים. עי"ש. **אכן בשטמ"ק בכריתות** (י"ד ע"ב אות ט') מבואר שאיסור אשת איש אינו איסור מוסיף כיון שמותר לאחר מיתה דהתם מבואר שטרח הש"ס למצא מדוע איסור אשת אב הוא איסור מוסיפ על שאר איסורי עריות, והקשה השטמ"ק אמאי לא אמרי' דהוי איסור מוסיף מטעם אשת איש, ותי' דכיון שאיסור א"א מותר לאחר מיתה משא"כ איסור עריות [כאשת אב וכד'] אי"ז איסור מוסיף. עי"ש.

**נו) נחלקו הראשונים** האם באיסור מוסיף בעי' שיהיו האנשים שנתווסף עליהם איסור זה קיימין או לא. **דברמב"ם** (פ"ד משגגות ה"ג) מבואר שצריך שיהיו האנשים שנתווסף עליהם איסור זה קיימין. **אכן בראשונים בקידושין** ע"ז ע"ב [רמב"ן וריטב"א] מבואר שאי"צ שיהיו קיימין. עי"ש. וצ"ב בסברת מחלוקתם. [ויתבאר אי"ה להלן]. **הנה בכס"מ** ביאר שמקורו של הרמב"ם הוא מדברי הגמ' בכריתות י"ד ע"ב דאמר ר"י דבת בתו שנשאה אביו חל עליה איסור אשת אב ופריך מאי איסור מוסיף איכא ומשני כגון דאיכא ברא לסבא דמיגו דאיתוסף איסורא לגבי בריה איתוסף איסורא לגבי דידיה עי"ש. ומהא דאמרה הגמ' כגון וכו' משמע דבעי' שיהיה האיסור בפועל. [ועיין בחזו"א משכ"ב] **הנה לפ"ד** הרמב"ם לכאו' בעי' בסוגיין שהיו ג' אחין ולכאו' מתני' הכא קאי בב' אחים בלבד וצ"ע [ועיין לעיל אות נא].

**מראה מקומות – ארבעה אחים**

**ל"ב ע"ב – ל"ג ע"א**

**נז) האי איסור כולל הוא.** הובא לעיל מחלו' הראשונים האם באיסור מוסיף בעי' שיתווסף איסור בפועל או לא. **וכן נחלקו בראשונים** גבי איסור כולל **דשיטת הרמב"ם** (פ"ב משגגות ה"ג) דבאיסור כולל בעי' שהכולל יהיה בעולם בפועל וכן מבואר ברמב"ם בפי"ח מאיסו"ב. והנה הגם שחלק הריטב"א ע"ד הרמב"ם לגבי איסור מוסיף מ"מ לגבי איסור כולל **מבואר בריטב"א** (ל"ב ד"ה אמר ול"ג ע"א ד"ה ויש לפרש) דבעי' שיהיה הכולל בעולם ולכן בעי' שיהיה לחמותו שאר קרובות. ומבואר לשיטת הריטב"א דיש חילוק ביין איסור כולל לאיסור מוסיף **וצ"ב** גדר החילוק, **ואולי אפש"ל** דהנה מצאנו בתוס' ד"ה איסור כולל שחילקו דלגבי איסור מוסיף לא איכפת לן דהוי ב' שמות ואילו לגבי איסור כולל לא הוי היכא דהוי ב' שמות ואפשר שהטעם הוא דאיסור מוסיף ענינו הוא דכיון שבאיסור השני יש תוספת איסור על החפצא כגון אחו"א שנעשית אשת אח דיש תוספת איסור על האשה לשאר אנשים א"כ סברא היא שאין באיסור אחו"א סיבה למנוע מאיסור אשת אח לחול כיון שיש בו יותר איסור [לכפי אחרים] אבל איסור כולל כגון אחו"א על אשת אח אין תוספת בחפצא דאיסורא אלא שמחמת האיסור האחר נאסר האח בקרובות האשה וא"כ כל מה שחל איסור כולל הוא משום שאגב שאר הקרובות שהיו מותרות ויש להם להאסר מחמת שהא אחו"א נאסרת האשה ג"כ באיסור זה, וד"ז הוא רק מצד המיגו אבל אי"ז טעם בעיקר האיסור שיחול על האיסור, ולכן אפשר שבעי' בכולל שם אחד משא"כ במוסיף וכן אפשר שזה הטעם דבמוסיף לא בעי' שיהיה בעולם מי שמוסיף עליו כיון שהוא סברא בעיקר האיסור משא"כ בכולל דהוי רק מטעם מיגו [ואע"פ דלשון מיגו אמרה הגמ' גם גבי מוסיף מ"מ אי"ז כל הטעם משא"כ בכולל] וצ"ע. **הנה במאירי** להלן ל"ד הביא בשם יש מפרשים שגם באיסור כולל אי"צ שיהיה איסור בפועל וסגי במה שיש בכוחו לאסור. ועוד יל"ע במה שביארנו דחלוק איסור כולל מאיסור מוסיף, **דהנה בתוס'** להלן ל"ג ע"א סוד"ה בר קפרא מבואר לכאו' שדין איסור כולל ואיסור מוסיף הוא מאותו גדר עי"ש. ולהלן יתבאר.

**נח) בתוד"ה איסור.** **מבואר בתוס'** דבאיסור מוסיף אי"צ שיהיה בשם אחד אלא גם בב' שמות מהני ובאיסור כולל לא מהני היכא דהוי מב' שמות. אכן ברמב"ם (פ"ד משגגות ה"ב ובפרוש המשנה לכריתות י"ד) מבואר שגם בכולל אין צורך שיהיה משם אחד [ואפשר שהר"מ לשיטתו שאין חילוק בין כולל למוסיף גם לענין שצריך שיהיה איסור בפועל]. והנה בגמ' בכריתות י"ד הקשתה הגמ' גבי איסור אשת אב על שאר עריות מה איסור מוסיף איכא ולכאו' קשה דהוי איסור מוסיף במה דהוי אשת איש [ועיין לעיל אות נה מה שהבאנו מדברי השטמ"ק בזה] וביותר מאחר שתוס' והרמב"ם ס"ל דמהני מוסיף גם בב' שמות א"כ אשת איש יועיל להיות מוסיף שיאסר משום אשת אב וכן צ"ב לשיטת הרמב"ם שבעי' שיהיה המוסיף בעולם ויצא לו כן מסוגיא דכריתות הנ"ל [עיין לעיל אות נו מדברי הכ"מ] ולכאו' מחמת איסור אשת איש נתווסף איסור על מי שהיה בעולם. ותירץ הגרש"ר (אות רע"א) דכל מה דמהני איסור מוסיף שאינו משם אחד היינו דוקא באיסורי קורבה אבל בסוג איסור אחר כגון איסור אשת איש שאינו איסור קורבה לא מהני להוסיף עליו איסור קורבה אחר.

**נט) אית דגרסי "ותו חמותו ונעשית אשת איש איסור מוסיף הוא."** וברש"י כ' דלא גרסי' ליה דודאי דהוי איסור מוסיף ומ"מ נידון בחמותו שהיא מיתה החמורה דאין איסור מבטל איסור. **וכתבו תוס'** דאין לומר דהיה משמע שאם לא התרו בו משום חמותו והתרו בו משום אשת איש דלא חייב משום אשת איש שהרי בסוגיא בסנהדרין משמע שחל איסור אשת איש. וכן כתב בריטב"א ועוד. [ועיין בערול"נ בדל ל"ב ע"א מש"כ לישב גרסת הספרים]. **והנה מבואר** מדברי הראשונים שרק אם איסור חל על איסור מהני מה שהתרו בו משום אשת איש אבל אם אין איסור חל על איסור אזי הגם שלא התרו בו משום האיסור הראשון והתרו משום האיסור השני לא נענש באיסור השני. **אכן שיטת המהרי"ט** שהיכא שכל מה שאין יסור חל על איסור הוא שאין מחייבים ב' חיובים אבל אם גם אם אין איסור חל על איסור אם לא התרו בו משום האיסור הראשון אלא משום השני נדון בשני. [ויל"ע האם גם לשיטת הפרמ"ג שהובא לעיל אות נב הדין הוא כדברי המהרי"ט הנ"ל] **ועיין בערול"נ** במכות כ"ב שכ' דשיטת הרש"י והריב"ן שם [שיש איסור מוסיף כלפי היכא שנתווסף דין מיתה] היא כשיטת המהרי"ט עי"ש. **ועיין בשער המלך** פי"ז מאיסו"ב ה"ח שהאריך בדברי המהרי"ט הנ"ל.

**ס) "אלא אמר רבא... מאי נפ"מ לקוברו בין רשעים גמורים."** עיין **ברש"י** דמשמע דהטעם הוא משום דעבד תרתי איסורים ובאבנמ"ל (שו"ת י"ב) דייק מזה כדעת הפרמ"ג דהגם דאין איסור חל על איסור מ"מ חל האיסור השני אלא שאין נענשים עליו ובחי' הגרש"ש לנדרים ס"א ובקו"ה (ל' אות ח') ביארו שהוי מעשה חמור ומגונה יותר [ובקו"ה כתב שסיבת האיסור קיימת וז"נ הביאור גם בגרש"ש]. **ויש לבאר במה פליג ר"ש** [דבראשונים מבואר (עיין ברמב"ן להלן ל"ג ע"א ד"ה ואסיקנא ובתוס' וריטב"א כאן) שפליג ר"ש גם לענין לקוברו בין רשעים גמורים] **ובקרן אורה** כתב דרק לר"ש הגם שאין איסור חל על איסור ואינו נענש ואינו צריך לקרבן מ"מ חשיב שעבר על האיסור השני ג"כ אבל לדעת ר"ש האיסור השני כמאן דליתא כלל, ולפ"ז כתב דהא דהקשתה הגמ' לעיל ותתייבםיבומי היינו דוקא לר"ש ומהטעם הנ"ל אבל לר"י לא קשיא ומהטעם הנ"ל [ועיין לעיל אות נב משכ"ב מדברי הגרש"ש והאחיעזר]. **ולהלן נביא** שדעת הראב"ד לכאו' מתפרשת כדעת הקר"א הנ"ל. **אכן בתוס'** (ד"ה בין) מבואר שר"ש ס"ל שהגם שיש בעבירה זו ב' איסורים מ"מ כיון דלא מחייב אלא חדא אין קוברין אותו בין רשעים גמורים. עי"ש. הרי מבואר שכל מחלוקת היא האם מה שעבר עברה שיש בה ב' איסורים שאינו חייב עליה אלא אחד אי הוי סיבה לקוברו בין רשעים גמורים או לא, [אבל אי"ז מחלוקת ביסוד דין אין איסור חל על איסור]. **אכן לרא"ה** [הו"ד בריטב"א] דעה אחרת בזה דבאמת ר"ש מסכים לענין לקוברו בין רשעים גמורים וכל מה שנחלק הוא לענין איסור מוסיף דלר"י איכא איסור מוסיף ולר"ש ליכא איסור מוסיף כמו שליכא איסור כולל. [אכן בדברי רב אשי להלן ל"ג: מוכח שס"ל לר"ש דאין נפ"מ לענין לקוברו בין רשעים גמורים. ועמד בזה במגיה לריטב"א וצ"ע]. ועיין עוד בהערה הבאה.

**והנה נחלקו הראשונים** האם לדברי רבא מודה ר"י באיסור מוסיף או לא **דברש"י** דייקו הראשונים [עיין ריטב"א] שס"ל לרבא דלר"י לכיא כלל לדין אין איסור חל על איסור גם באיסור מוסיף [ועיין במגיה לריטב"א ציון 548 שכ' דדעת הריב"ם בפירוש המשנה בסנהדין נמי כרש"י הנ"ל]. **והטעם** דפליג רבא גם על איסור מוסיף [בדעת ר"י] הגם שלא הוקשה לו ע"ז כלל ביאר הריטב"א משום דלא מסתבר לו להעמיד דברי ר"י גבי חמותו ואשת איש בב' ענינים הא' לענין חטאות והב' רק לענין לקוברו בין רשעים גמורים. **אכן בתוס'** מבואר שרבא לא פליג על ר' אבהו באיסור מוסיף ורק כלפי איסור כולל כ' דנפ"מ לקוברו בין רשעים גמורים.

**סא) "במאי קמפלגי באיסור כולל ואליבא דרבי יוסי."** [והגם שבגמ' לעיל מבואר שחלקו בסברות אחרות מ"מ קים לגמ' שעיקר מחלוקתם הוא באיסור כולל ולר"י. כ"פ הרשב"א ותוס' הרא"ש] וביאר רש"י שמה דאמרי' לעיל דרבי שמעון אומר בא עליה אינו חייב אלא משום אשת אח בלבד דמשמע שרבי יוסי חולק בזה וא"כ חולק הוא באיסור כולל אי"ז לדעת לדעת בר קפרא אלא לדעת רבי חייא. **והקשו הראשונים** דבאשת איש ונעשית חמותו שאמר רבי יוסי שנדון באשת איש מוכח שלא ס"ל לרבי יוסי שחל איסור כולל, וקשיא לרבי חייא ואין לומר דרבי חייא תנא ופליג כדמוכח מהמשך הגמ' דאקשי' מברייתא לבר קפרא ול"א תנא ופליג. **ובתוס' תי'** (לעיל ד"ה איסור) דס"ל דבשתי שמות אין איסור כולל, **ובריטב"א** [וכן הרמב"ן] תי' דמיירי שאין לחמותו קרובות ובאיסור כולל בעי' שיהיה חל איסור בפועל. [ולעיל נתבארו דבריהם]. **וברמב"ן ביאר** לדעת רש"י שרבי חייא ס"ל לענין לקרברו בין רשעים גמורים דחל איסור כולל ובזה מיירי מחלו' רבי חייא ובר קפרא, ולעיל קאי בדיני אדם ובזה ס"ל שלא חל איסור כולל לר"י. [וכן הביא ברשב"א תירוץ זה **בשם הראב"ד**] **והקשה ע"ז הרמב"ן** דאי"ז נכון דסברת לקוברו בין רשעים גמורים אי"ז שייך לדין איסור חל על איסור אלא גם אם אין איסור חל על איסור צריך שיועיל לקוברו בין רשעים גמורים ואם היה דין שחל איסור כולל היה צריך לחול לגמרי. עי"ש. **ובאמת נראה** שתלוי ד"ז במה שנתבאר לעיל, דלדעת תוס' דגם ר"ש מודה לר"י בדין אין איסור חל על איסור אלא שס"ל שאי"ז סיבה לדין לקוברו בין רשעים גמורים מבואר נמי כרמב"ן שאין דין לקוברו בין רשעים גמורים נפ"מ בעיקר הדין דאיסור חל על איסור, אכן במה שהובא מדברי הקר"א שר"ש פליג וס"ל שאין איסור חל על איסור כלל ולכן לא קוברים אותו בין רשעים גמורים א"כ י"ל דזו סברת הראב"ד שדין לקוברו בין רשעים גמורים הוא נדון בעיקר הדין אי חל איסור על איסור ולכן אפ"ל שיש נפ"מ בזה באיסור כולל. ועיין.

**מראה מקומות – ארבעה אחים**

**ל"ג ע"א**

**סב) "בשלמא זר מעיקרא שרי במלאכה ואסור בעבודה אתיא לה שבת מגו דקא מתסר במלאכה מיתסר נמי בעבודה."** הנה בפשטות דין אין איסור חל על איסור הוא באופן שמהות ב' האיסורים הוא אחד אלא דהוי ב' איסורים ואפי' ב' שמות איסור דאמרי' שלא חל איסור אחד על חבירו. אבל היכא דהוי שמהות האיסור היא שונה לכאו' אין דין אין איסור חל על איסור. **אכן בסוגיין מבואר** דגם כאשר יש ב' סוגי איסורים יש בזה את הכלל שאין איסור חל על איסור שהרי איסור זרות הוא מהות אחרת לגמרי מאיסור שבת ושייך נמי זה בלא זה [כגון מקטיר על הרצפה שיש איסור שבת ואין איסור זרות דאיסור זרות הוי רק בהקטרה על המזבח וכן להיפך באיסור זריקה שיש איסור זרות ואין איסור שבת] ורק שבאופן מקרי נפגשו ב' האיסורים [וכגון שהקטיר בשבת ע"ג המזבח] ומבואר שיסוד דין אין איסור חל על איסור הוא שבפעולה אחת א"א לחייב משני סיבות היינו שכיון שפעולה זו אסורה מסיבה אחת א"א לחייב עליה מסיבה אחרת. **והנה בגמ' להלן** ל"ד ע"א "אמר ר"מ אם היתה שבת והוציאו בפיו חייב" וביאר רש"י שחל עליו איסור יוה"כ ושבת בב"א ולכן חייב גם משום שבת וגם משום יוה"כ. **והקשו בתוס'** (ד"ה והוציאו) דאי"ז שייך לדין אאחע"א דגם למ"ד אין איסור חל על איסור בב"א ואפי' בזה אחר זה יהיה חייב [כגון שיעשה מעשה הוצאה ואכילה בזא"ז] ואפי' אם יחולו איסור שבת ויוה"כ בזה אח"ז דבשביל איסור מלאכת שבת לא ימנע איסור אכילת יוה"כ. עי"ש. הרי מבואר בתוס' דהיכא דהוי ב' גדרים באיסור לא שייך לדין אין איסור חל על איסור. **ואילו מסוגיין** משמע לא כן דעבודה ושבת הוי נמי ב' סוגי איסורים. [הנה יש לחלק קצת שבמלאכת שבת בעי' נמי למעשה העקירה וזה אינו שייך כלל לאיסור אכילה גם מחמת הפעולות החלוקות, אכן שיטת רש"י דכיון דגמר המלאכה היא ההנחה במעיו א"א לחול ע"ז איסור אכילה של יוה"כ.] ועיין. ועיין להלן ל"ד ע"א במה שיובא שם מדברי הקו"ה ליישב הקו' ע"ד התוס' הנ"ל ביסוד עמוק.

**סג) "מגו דמתסר במלאכה מתסר נמי בעבודה."** עיין **ברש"י** ומבואר בדבריו שאילו עבודה בשבת היתה אסורה לכהנים הוי איסור מוסיף דמיגו דאיתוסף איסור עבודה על כהנים בשבת כ"כ חל עליו איסור שבת בעבודה זו. עי"ש. **והנה ברעק"א** הקשה מ"ט היכא דהוי איסור נבילה לא חל עליה איסור יוה"כ הרי מיגו דאיתוסף איסור יוה"כ על אותם שנולדו היוה"כ הזה ניתוסף איסור יוה"כ לכל העולם. ועי"ש ברעק"א שר"ל שאיסור מוסיף הוא רק היכא שלאותו שנתוסף עליו איסור זה היה מותר בלה"כ מחמת האיסור הראשון אבל היכא שלא היה מותר לו מחמת האיסור הראשון אי"ז נחשב למוסיף ולכן בקטן כיון שלא נחשב שהיה מותר לו מחמת איסור נבילה ורק נתווסף עליו איסור יוה"כ א"כ אי"ז נחשב לאיסור מוסיף. אלא שהקשה מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה לכריתות (פ"ג מ"ה) דמבואר לא כן עי"ש. **והנה בספר בני ציון** (סי' ס"ז) האריך הרבה בדינים אלו וכתב ליישב קושית הרעק"א הנ"ל ע"פ יסוד דביסור גברא לא שייך דין מוסיף כלל דכל מה ששיך דין איסור מוסיף הוא היכא שנתווסף בחפצא איסור לגבי שאר בנ"א [או היכא שתווסף עליו איסור על שאר חתיכות דאמרי' מיגו דאיתוסף עליו איסור לגבי שאר חתיכות נתוסף גם בחתיכה זו] אבל באיסורי גברא כגון יוה"כ לא שייך כלל איסור מוסיף דמה שייך מה שנתוסף על גברא פלוני איסור יתווסף על שאר בנ"א שהרי גם לגברא זה לא ניתוסף שום איסור בחתיכה גופא אלא איסור עליו כאיסור גברא ואין שייכות בין גברא זה לגברא אחר. עי"ש בהרחבה. **אכן ברש"י** הנ"ל מוכח שגם איסור גברא כגון עבודה לשאר כהנים נחשב איסור מוסיף וכדברי הרעק"א. וצ"ע. **אכן לולי** דברי הרעק"א נראה לומר שיש חילוק בין עבודה לנדון הרעק"א כיון שאילו היתה עבודה אסורה בשבת לכהנים היה גדר הדבר שעבודה בשבת הוא איסור גדול יותר מעבודה בחול שהרי עבודה בשבת אסורה גם לכהנים משא"כ גבי נבילה ויוה"כ הגם שיש מי שנאסר ביוה"כ שלא היה אסור בו קודם אי"ז מגלה לנו שיוה"כ הוא איסור יותר מוסיף וגדול מאיסור נבילה אלא שהיה מי שעד עתה לא נכלל באיסור זה מסיבות צדדיות ועתה הוא נכלל באיסורים אלו. וצ"ע. ועיין בחזו"א קל"ד סקי"ג י"ד מה שדן בכעין זה.

**סד) "אלא מליקה בבת אחת היא דמשכחת לה." ברש"י** ביאר דבשעת מליקה חיילי תרוויהו שהרי עד שעת מליקה לא היה עליה איסור זרות אלא איסור מעילה **ועיין בתוס'** (ד"ה אלא) שדן דאיסור זרות לא חל עד שעת זריקה עי"ש. **ובראשונים הביאו פירוש הראב"ד** דס"ל שמיד שהביא ב' שערות נתחייב באיסור נבילה הגם שלא נתנבל עדיין עוף זה שאכתי לא נמלק מ"מ הא איכא נבילות טובא שנתחייב בהו וכן בזרות נתחייב בזמן זה. **וכן כתב** הראב"ד (בקידושין ע"ז הו"ד שם בריטב"א) גבי נבילה שנתנבלה ביוה"כ דחשיב איסור נבילה קדים ליוה"כ כיון שהרבה נבילות איכא. משא"כ גבי בעל מום ששימש בטומאה דאי"ז נחשב שבא בב"א כיון שהוי מחוסר מעשה. **והקשה הרמב"ן** דא"כ גם חמותו ונעשית אשת איש י"ל דאשת איש קדם כיון דהרבה אשת איש יש בעולם ואילו חמותו הוי כטומאה דהוי מחוסר מעשה. **וברשב"א תירץ** דכל דברי הרמב"ן הם לענין שהאיסורים יחולו כיון שסיבתם היתה בב"א בשעה שנהיה גדול אבל א"א לומר שיפקיע איסור אשת איש שבא אח"כ את איסור חמותו שכבר חל עליו קודם שנעשית אשת איש שאין איסור מפקיע איסור [כמש"כ רש"י לעיל בד"ה אית דגרסי עי"ש]. **אלא שקשה** לדברי הרשב"א ממש"כ הראב"ד גבי נבילה ביוה"כ דחל עליו איסור נבילה הגם שיה"כ חל קודם, **וי"ל** דכל דברי הראב"ד הם כלפי איסור גברא כגון יוה"כ דאז עדיף איסור נבילה כיון שהוא איסור חפצא והגם שחל קודם איסור יוה"כ מ"מ אי"ז יכול לאסור את החפצא של הנבילה כיון שאיסור נבילות קיים בעולם אבל היכא דב' האיסורים הם איסורי גברא ודאי שלא יבטל איסור אשת איש את איסור חמותו. **וכעי"ז כתבו באחרונים** [עיין ישוע"י יו"ד ח"ג וכעי"ז בברוך טעם שער הכולל דין ב']. **ובשיעורי הגרש"ר** תירץ עפ"ד רש"י בשבועות כ"ד שכתב שאיסור נבילה חל ביוה"כ כיון שגם קודם לכן היה איסור של אבר מן החי אלא שהקשו תוס' דכיון שפקע איסור אבר מן החי צריך לחול איסור נבילה ויוה"כ בב"א עי"ש, ובזה קאי דברי הראב"ד דאינם חלים בב"א אלא איסור נבילה נחשב שקדים אבל אם היה חל קודם איסור יוה"כ לא היה איסור נבילה מפקיעו. **ועיין עוד בראשונים** מה שהקשו מסוגיא בפרק גיד הנשה גבי איסור גיד הנשה של שליל [היינו עובר במעי אמו] ויש לדון בזה לתי' הנ"ל.

**סה) בתוד"ה אלא. מבואר בתוס'** דאיסור נבילה נמי לא חל עד לאחר הזריקה עי"ש. וצ"ב לשיטת רש"י ועיין בחי' הגר"ח בסטנסיל מש"כ בישוב שיטת רש"י ועיין בשיעורי הגרש"ר מה שדן בזה. ואכמ"ל. והנה מעיקר דברי תוס' כתבו באחרונים להוכיח דלא כפרמ"ג דס"ל שאיסור חל על איסור ורק העונש אינו חייב א"כ הכא חל כבר איסור נבילה הגם שלא מחייב וא'כ איך יחול אח"כ איסור זרות. וצ"ע. ועיין עוד בשעיורי הגרש"ר שהק' כמה קושיות מכמה מקומות ע"ד הפרמ"ג.

**סו) "אלא קמפלגי באיסור בת אחת ואליבא דרבי יוסי." ובתוס'** כתבו דלשיטת ר"ש שאינו מחייב אלא אחת [לדעת רבי חייא ] אשת אח החמור הוא שחל [והטעם שהוא חמור הוא משום שאין לו היתר לאח"מ אלא ביבום] והברייתא דכתוב שחייב רק משום אחו"א אי"ז בב"א דא"כ לא היה חייב משום אחו"א אלא משום אשת אח. **ובתוס' הרא"ש** כתב דאפשר דהאי ברייתא ס"ל שאיסור אחו"א עדיף כיון שאין לה היתר במקום מצוה ולכן חלה היא ולא אשת אח. [וכן איתא בקידושין ס"ז ע"ב דמבואר דמה לאחו"א שלא הותר במקום מצוה תאמר באשת אח וכו'.] עי"ש. **ועיין בשא"ר** [רמב"ן רשב"א ריטב"א] שס"ל שאין חיוב דוקא על האיסור החמור אלא על אחד מהן. עי"ש. **והנה** לדברי בר קפרא שס"ל שבאיסור בת אחת אינו חייב אלא אחת יש לדון הם ג"כ יחויב לדעת תוס' באיסור החמור, ובפשטות כן הוא, אלא דיש להקשות דלעיל אמר בר קפרא שחייב משום זרות הגם ששבת הוא האיסור החמור וכן חייב משום טומאה הגם שהאיסור החמור הוא בעל מום. **אכן כתב החזו"א** (קל"ד סק"ג וסק"ד) דלפ"ד התוס' ד"ה בר קפרא א"ש, והיינו דמבואר בתוס' דדוקא באיסור בת אחת שיש בו הותרה לא חל האיסור שבב"א עי"ש ולפ"ז א"ש שהאיסור שחל הוא האיסור שלא הותר הגם שהוא פחות חמור. [משא"כ לדעת ר"ש דהגם שאין חלים שניהם אי"ז כדברי ר"י דאילו לדברי ר"י חלין שניהם לענין לקוברו בין רשעים גמורים ולכן אנו דנים את ב' האיסורים ביחד ויש לנו לחייבו רק באחד מהם אזלי' בתר האיסור שלא הותר כלל אבל לדעת ר"ש שאין איסור חל על איסור כלל א"כ בב"א אין אנו דנים על שניהם ביחד כלל ולכן שיש לנו לבחור אחד מהן אנו בוחרים את החמור מבניהם. ועיין].

**סז) בתוד"ה בר קפרא.** במש"כ תוס' דבאיסור בת אחת כגון אחות אשה וכו' משום דהותרה, צ"ב דמה שייך הותרה גבי אחו"א ועיין היטב במהרש"א ובקרני רא"ם משכ"ב. ועיין ברש"ש שביאר דברי התוס' באופ"א שבאמת אין דין הותרה באחו"א ועיין בחזו"א (קל"ד סק"ג וסק"ו) משכ"ב.

**מראה מקומות –** **ארבעה אחים**

**ל"ג ע"א – ל"ד ע"א**

**סח) הובא לעיל** [אות סו] דלשיטת התוס' רא"ש נחלקו הבריתות דלעיל (ל"ב ע"א) לדעת ר"ש מה איסור יותר חמור אי אשת אח או אחו"א. וצ"ב במה תלויה מחלוקתם. **ובדרף פלפול אפ"ל** שנחלקו האם אשת אח הוי הותרה או דחויה. דאי אשת אח הותרה א"כ אחו"א יותר חמור שבה אין היתר כלל אלא רק שלאחר מיתה שוב אינה אחו"א משא"כ אשת אח שיש בה דין שהותר האיסור ליבום. אבל אי אשת אח הוי דחויה א"כ י"ל שלאשת אח לעולם אין היתר לאיסורה אלא רק דבמקום יבום אמרה תורה דיש דחיה לאיסור משום מצותו בכך, אבל אחו"א סו"ס יש מצב שלא תהיה אסורה והיינו שיפקע איסורה אחר מות אשתו. [וא"ש לתוס' לשיטתו דס"ל דאשת אח הוי דחויה כמבואר בריש מכילתין ולכן ס"ל דלכ"ע אשת אח חמור יותר מאחו"א]. ועיין.

**סט) "א"נ דחתך אצבעו בסכין טמאה." וביאר רש"י** "והוא המום ונטמאה בחתיחתו בסכין." היינו שבאותו זמן שגמר לחתוך את אצבעו אזי נטמאה הסכין מחתיכה זו גופא וחזרה וטמאה אותו באותו זמן. וכן מבואר בתוס' (ד"ה אצבעו). **וקצת קשה** לפ"ז לשון חתך אצבעו בסכין טמאה דמשמע שהיתה טמאה קודם לכן. **ועיין בתו"י** דכתב דבאמת מיירי בסכין שהיתה טמאה והא דלא נטמא בתחילה שנגע הסכין באדם וא"כ מה שהוא בעל מום בא אח"כ ואי"ז איסור בב"א, כתב בתו"י דכיון דהיה רק זמן מועט בין החתיכה לבין מה שנטמא חשיב איסור בב"א. **וכדברי התו"י מבואר בתוס'** בכתובות ל' ע"ב דהתם גבי קלב"מ מבואר בגמ' דמשכחת לה איסור גניבה ואיסור חלב בב"א היכא שתחב לו חבירו בבית הבליעה ומצי לאהדורי ע"י הדחק, ודנו שם תוס' דלכאו' נמאסו האוכלים קודם לכן ולא יהיה חייב ממנ"פ וכתב ריצב"א דמיירי באוכלים שאינם נמאסים וכיון שתחב לו חבירו ובלע ונהנה מיד חשוב באין כאחד והגם שאי"ז באין כאחד ממש מ"מ חשיב באין כאחד כמו דאיתא בסוגיין גבי סכין טמאה. עי"ש.

**והדברים צ"ע** דלכאו' כיון שלא הוי באין כאחד ממש א"כ במציאות קודם שחל עליו איסור בעל מום חל עליו איסור טומאה וכיצד יחול עליו איסור בעל מום. וצ"ע.

**ע) "אלא קמפלגי באיסור בת אחת ואליבא דר"ש." הנה בתוס'** (ד"ה באיסור בת אחת) כתבו דאליבא דר"ש דלא חל איסור בת אחת חייב על החמור שבהן, והובא לעיל [אות סו] שלשיטת בר קפרא אליבא דר"י דאינו חייב באיסור בת אחת אינו חייב על החמור שבהם שהרי אמר בר קפרא דחייב על זרות ולא על שבת כיון דשבת הותרה, ונתבאר שלפי ר"י שכל הטעם הוא משום דהותרה שבת ע"כ אין איסור חל על איסור גם בב"א א"כ חייב על הקל [דבאמת לענין לקוברו בין רשעים גמורים חל איסור על איסור] אבל לר"ש שאינו חל כלל ב' איסורים א"כ יש לנו לבחור את החמור. **אכן הכא** שנחלקו אליבא דר"ש באיסור ב"א ומבואר שדברי בר קפרא הם אליבא דר"ש א"כ נמצא שגם לר"ש אינו חייב על החמור אלא על הקל ולא כמש"כ התוס' לעיל. ועיין.

**עא) "השתא רבי יוסי באיסור כולל מחייב תרתי באיסור בב"א מבעיא."** **הנה** הוכחת הגמ' היא מהא שנחלקו רק גבי בעל מום ששימש בשבת ובעל מום ששימש בטומאה ולא גבי זר שאכל מליקה דע"כ פליגי באיסור כולל ולא באיסור בב"א, וא"כ ע"כ שר"י מחייב באיסור כולל. ואילו בתוס' (בד"ה ואיסור) כתבו דהכרח הגמ' דלר"י איכא איסור כולל דאל"כ לא היה טועה כ"כ בדברי רבי עי"ש. **ועמד בזה הרש"ש** ועי"ש משכ"ב בדוחק.

**עב) "שחיטה בזר כשירה."** וביאר **רש"י** דאין כאן זרות. **וברש"ש ובשער המלך** (פ"ו מאיסורי ביא"מ) דייקו ברש"י דאיסור שבת איכא בזר ששחט דהגם שקרבן ציבור דוחה שבת מ"מ רק לכהנים הותר ולא לזרים, [ועי"ש ברש"ש כמה ראיות לזה] ועיין ברש"ש שכתב לפ"ז דחלל שעבד בשבת חייב מיתה **ובשיעורי הגרש"ר** הקשה ע"ז ממדרש בפ' נשא דמבואר התם שפטור ממיתה. ועי"ש משכ"ב. **אכן** בעיקר מש"כ הרש"ש והשעה"מ, **עיין בחזו"א** (קל"ד) שהוכיח מכמה מקומות שאין בשחיטת זר איסור שבת, וביאר כוונת רש"י דאין איסור זרות וממילא אין איסור שבת. עי"ש.

**עג) "יש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ארבע חטאות ואשם אחד." עיין ברש"י** שביאר דאיכא תרתי איסור מוסיף דמעיקרא היה חלב זה של הבהמה אסור עליו משום איסור חלב ומשעה שהוקדשה ניתוסף בה איסור הנאה [דקדשים אסורים בהנאה ואילו חלב מותר בהנאה] ומיגו דאיתוסף איסור הנאה חל עליו איסור קדשים באכית חלב זה. **ועיין ברש"י בשבועות** כ"ד שכתב דהוי איסור כולל שאוסר [ההקדש] את כל הבהמה. וצ"ע בסתירת דבריו. **ובתוס' בחולין** ק"א פליגי ע"ד רש"י הכא וס"ל שאיסור הנאה אינו נחשב לאיסור מוסיף ולכן ביארו דהוי איסור חמור על איסור קל [ועיין ברעק"א במערכה ג' מש"כ].

**והנה ברמב"ם** בפירוש המשנה לכריתות (פ"ג מ"ה) ביאר כרש"י הנ"ל אלא שהקשה לפ"ז מדוע היכא שבישל בשר בחלב עם חלב [או נבילה] לא חייל איסורבשר בחלב על איסור חלב מטעם מוסיף כיון שיש איסור הנאב בבסר בחלב משא"כ באיסור מוסיף, **ותי' הרמב"ם** [וכ' דזה נקודה נפלאה] דאיסור מוסיף מהני רק היכא שיכול המוסיף לחול גם בלא שיכול עיקר האיסור דבזה אמרי מוסיף, ולכן באיסור הקדש דעיקר האיסור הוא ההנאה ולא האכילה יכול לחול איסור מוסיף מחמת האכילה, אבל בבשר בחלב דאם לא יאסר באכילה לא יאסר גם בהנאה א"כ א"א לדון מצד המוסיף רק על ההנאה דבלא שיחול מחמתו איסור אכילה לא חל ג"כ איסור אכילה ולכן לא שייך בכה"ג איסור מוסיף. עי"ש. **ועיין באחרונים** שהוכיחו מדברי הרמב"ם הנ"ל שלא כדברי הפרמ"ג ביסוד דין אין איסור חל על איסור [עיין לעיל אות נב] ועוד האריכו בביאור דברי הרמב"ם **עיין בקובץ הערות** סי' ל' **ובשיעורי הגרש"ר**.

**עד) בהא דחייב אשם מעילות. באחרונים הקשו** מהא דאיתא בפסחים כ"ט דהאוכל חמץ הקדש בפסח לרנב"ה דס"ל דחייבי כריתות אית בהו דין קלב"מ פטור מאשם דכיון שאין קרן מדין קלב"מ ליכא נמי אשם. ולפ"ז הכא שהוציא בפיו לר"מ שחייב משום שבת א"כ יפטר מאשם מדין קלב"מ. ונאמרו בזה כמה תירוצים **עיין בצל"ח** בפסחים שם **ובקצה"ח** סי' כ"ח סק"א **ובנתיבות** שם ואכמ"ל.

**עה) "אם היתה שבת והוציאו בפיו חייב." עיין ברש"י ובתוס'** (ד"ה והוציאו). ולעיל אות סב נתבאר דמוכח דדין אין איסור חל על איסור הוא גם היכא שהוי ב' סוגי איסורים והכל תלוי במה דהוי אותה פעולת איסור. וצ"ע דברי התוס'. **ועיין בקובץ הערות** (סי' ל"ג את א') שביאר קושית התוס' וז"ל "וכונתם דבכל מקום דאמרינן אאחע"א הוא כששני האיסורים הן על פעולה אחת כגון באשת אח ואחו"א שהאיסור משניהן הוא על הביאה וכן בחלב ונותר האיסור הוא על האכילה וכן בעל מום ששימש בטומאה ששני האיסורין הם על העבודה. אבל אכילת יוה"כ והוצאת שבת האיסורין הן על פעולות חלוקות ואף שעכשיו עשאן במעשה אחת ע"י הבליעה דבליעתן זוהי הנחתן היינו שעשה ב' פעולות במעשה אחת אבל מ"מ הם פעולות חלוקות. עכ"ל. **וביאור דבריו י"ל** דמעשה הוצאת שבת [היינו עקירה והנחה] הוא מעשה אחר ממעשה אכילה דמעשה אכילה ביאורו הוא פעולת האכילה ומעשה הוצאת שבת גדרו הוא שנעקר החפץ ממקום למקום, וא"כ מלבד מה דהוי מהות אחרת של איסור הוי ג"כ פעולה אחרת אלא שכשעשה עקירה והנחה במעיו נמצא שבמעשה אחד עשה ב' פעולות חלוקות ולכן ס"ל לתוס' שהגם שדין אין איסור חל על איסור הוא כלפי פעולת היאסור מ"מ הכא הוי ב' פעולות חלוקות. עי"ש. **אלא שאכתי צ"ב** ממה שכ' תוס' דאפי' יעשה אכילה והוצאה בזה אחר זה נמי יחול איסור שבת על איסור יוה"כ ומשמע שהוקשה לתוס' דהוי מהות אחרת של איסור וזה צ"ב כנ"ל [באות סב] ועיין. **ועיין ברש"ש** מש"כ ע"ד התוס'.