שיעור לח סימן קפ-קפא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור לח**

**~ סימן קפ סעיף ג-ה וסימן קפא סעי' א ~**

## [סימן קפ סעיף ג] קודם שיטול ידיו, יכבד הבית שלא ישארו שם פירורין וימאסו במים של נטילה, אף על פי שמותר לאבד פרורין שאין בהם כזית, שמא יהא השמש עם הארץ, שמותר להשתמש בשמש עם הארץ, ויניח גם פרורין שיש בהם כזית שאסור לאבדן ביד, לכך יכבד תחלה. ועכשיו אין אנו נוהגים כך, מפני שאין אנו מסלקין השלחן, ואנו נוטלין הידים חוץ לשלחן במקום שאין שם פרורים, וליכא למיחש למידי.

וכתב המשנ"ב (ס"ק ט) שאף בזמנינו במקום שנוטלין הידים בכלי על השולחן צריך לנקות את השולחן מפירורי הפת שלא ימאסו מנצוצי מי הנטילה.

# לאבד פירורים שיכולים להצטרף לכזית

והנה השו"ע בהמשך דבריו (סעיף ד) כתב שאע"פ שמותר לאבד פירורים שאין בהם כזית מכל מקום דבר זה קשה לעניות, וע"ש במשנ"ב (ס"ק י) שזהו דווקא כשדורס עליהם, אך כשמשליכן למים ועל ידי זה נאבדים אין לחוש כיון שהוא פחות מכזית, אך הביא שיש מחמירים דבאופן שיש הרבה פירורים שיצטרפו לכזית אין להשליכם למים. ויתכן שאף בדין של סעיף ג שאסור ליטול את ידיו במקום שיש פירורים, דבזה יש לחוש דאף במקום שהפירורים פחותים מכזית, אם יש לחוש שירטבו כולם, והם יכולים להצטרף לכזית, דיש להחמיר לסלקם קודם שנוטל ידיו כדי שלא ירטבו.

# לאבד פירורים של שאר מאכלים

והנה לעיל (בסעיף ב) לגבי הדין שצריך לשייר פת על השולחן בשעה שמברך ברכה אחרונה, נראה שהאוכל שאר מיני מאכל או אפילו פת הבאה בכיסנין דאינו צריך להשאיר פת על שולחנו, וכ"כ בשו"ת שלמת חיים (סימן קפז). וגם בדין המבואר בסמוך (סעיף ה) שצריך לסלק את הסכין בשעת הברכה נראה שאינו שייך אלא בפת שמברך ברכת המזון.

ועיין לעיל סימן קעא שיש איסור לזרוק פת על חתן העולה לתורה, והביאו שם בשם הגריש"א שהחמיר בזה שלא לזרוק אף פת הבאה בכיסנין, אך הבאיו בשם האמרי נעם שנראה שיש להקל בזה בפהב"כ.

וכן יש לדון בדינא דסעיף ד שאסור לאבד פירורים שיש בהם כזית אם דין זה הוא רק בפת גמורה שיש לה חשיבות מיוחדת ולכן אסור לאבדם, אך בפירורים של פת הבאה בכיסנין, וכן פירורים של שאר מאכלים אין איסור לאבדם על ידי שמשליכם למים וכדומה או שאסור בכל מיני פת ויל"ע לדינא.

## [סעיף ה] נוהגים לכסות הסכין בשעת ברכת המזון, ונהגו שלא לכסותו בשבת ויום טוב.

# הטעמים לכסות הסכין בשעת ברכת המזון והנפק"מ בזה

והטעם שצריך לכסותו מבואר הביא המשנ"ב (ס"ק יא) ב' טעמים מהבית יוסף האחד שהברזל מקצר ימי האדם, ואינו בדין שיהיה מונח על השולחן שדומה למזבח שמאריך ימי האדם, וכדכתיב לא תניף עליו ברזל, וטעם נוסף הביא בשם רבינו שמחה שפעם אחת הגיע אחד לברכת בונה ירושלים, ונזכר בחורבן הבית ותקע סכין בבטנו, ולכן יש לסלקו בשעת הברכה.

והנה סיים המשנ"ב שם שלפי הטעם השני נהגו לסלק את הסכין בשעת הברכה, ומשמע מדבריו שלפי הטעם הראשון סגי בכך שמכסה את הסכין, אך לטעם השני שהוא מחשש שיתקע הסכין בבטנו לא סגי בכיסוי וצריך להסירו לגמרי מהשולחן. [ולשון השו"ע שנהגו לכסות את הסכין משמע קצת דס"ל דלא כטעמו של רבינו שמחה, שהרי לדעת רבינו שמחה צריך להסירו לגמרי וכנ"ל, וע"ע בסמוך].

# להסיר הסכין בשבת ויום טוב

והנה כתב השו"ע שנהגו שלא לכסותו בשבת ויום טוב. ובבית יוסף מבואר דהיינו רק לטעמא ד'לא תניף עליו ברזל', אך לטעמא דרבינו שמחה אין לחלק בין שבת לחול. ובמג"א (ס"ק ד) ביאר הטעם דלפי טעמא שהוא משום דומיא דמזבח שלא תניף עליו ברזל, אז אין צריך להקפיד על זה בשבת, כיון שהוא רק כדי להזכיר הדין שבבניין המזבח יש איסור להניף עליו ברזל, אך בשבת שאסור לבנות בו את המזבח אין צריך להקפיד על זה. אך באחרונים כתבו שאף לפי טעמו של רבינו שמחה יש להקל בשבת שא"צ להסיר את הסכין מהשולחן, ובט"ז (ס"ק ג) ביאר שהוא משום שאותו מעשה היה בחול ולכן גזרו רק בחול ע"ש, ובא"ר כתב טעם אחר שהוא משום שאסור להתאבל על חורבן בית המקדש בשבת, ולכן אין לחוש שיגיע לכך.

# סכין העשוי משאר מיני מתכות

במג"א (ס"ק ד) כתב דעל פי הטעם המבואר בבית יוסף שצריך להסיר את הסכין משום דדמי למזבח דכתיב ביה לא תניף עליו ברזל, א"כ דין זה הוא דווקא בסכין העשויה מברזל, אך סכין העשויה משאר מתכות אינו צריך להסירו מעל גבי השולחן [אמנם לטעמו של הרבינו שמחה לכאורה אין חילוק בזה וכ"כ הפמ"ג (א"א ס"ק א)]. אמנם הפמ"ג (שם) הסתפק בעיקר דינו של המג"א דשמא האיסור לבנות את המזבח בברזל שילפינן מקרא דלא תניף עליו ברזל הוא אפילו בשאר מתכות, [וכן דקדק מדברי התוס' בעבודה זרה (כג, ב ד"ה בקשו) שהקשו דאי נימא שהיה שמיר בימי בית שני, מדוע אמרינן בפרק ר"י (עבודה זרה נב, ב) שלא יכלו לחתוך אבנים בלא פגימה אלא על ידי ברזל הרי יכולים לחותכם ע"י השמיר, ותירצו דע"י שמיר אינו נעשה ממש חלק ללא פגימה ע"ש, ולכאורה עדיין יקשה הרי הוא יכול לחתוך בכלי העשוי משאר מתכות, ומוכח שאף שאר מתכות נאסרו ע"ש].

אמנם התהילה לדוד (ס"ק ג) הביא דמפורש בפירוש הרמב"ן על התורה (בסוף פרשת יתרו) שכל האיסור להביא ברזל במקדש היינו ברזל דווקא אך שאר מתכות שרי [ע"ש שביאר שלכן עשו יסודות המשכן מנחושת].

# אם צריך לסלק שאר כלי האכילה

יש לדון דלפי הטעם המבואר משום שנאמר לא תניף עליו ברזל, הרי שכל מיני ברזל צריך לסלק מעל גבי השולחן, ולכאורה יש לסלק גם את שאר הכלים העשויים מברזל שמונחים על השולחן, וכמדומה שמנהג העולם להקל בזה וצ"ע.

עוד יש לדון כשיש כמה מסובים בסעודה, וחלקם ממשיכים באכילה אף לאחר שהוא מברך, והרי הוא אינו יכול ליקח מהם את הסכין המשמש אותם לאכילה, ולא נראה שיצטרך להמתין שהם יסיימו את הסעודה. אמנם נראה שאם הם כבר גמרו את סעודתם שצריך לסלק גם את הסכין שלהם, אך אם התחיל לברך ורק אחר כך חבירו גמר לא מסתבר שצריך להפסיק בברכתו כדי להוציא את הסכין של חבירו וצ"ע לדינא.

## [סימן קפא סעיף א] מים אחרונים חובה.

# מקור חיוב מים אחרונים

ובמשנ"ב (ס"ק א) כתב הטעם משום שהידים מזוהמות הן מן האכילה ופסולות לברכה וסמכו חז"ל אקרא דכתיב והייתם קדושים אלו מים אחרונים. והוסיף המשנ"ב שם דאפילו למי שאינו מברך בעצמו אלא שומע לצאת מפי המברך ויותר מזה אפילו כשאין ידיו מזוהמות כלל מן האכילה ג"כ חייבו חז"ל בנטילת מים אחרונים והוא מפני חשש מלח סדומית. ומקור דברי המשנ"ב הוא מהטור כאן שהביא מהשאילתות 'שהמברך לפי שמזכיר השם צריך ליטול קודם שיברך אבל האחרים אינו אלא משום סכנת מלח סדומית ואם רצו אין נוטלין קודם ברכה', ומבואר שיש ב' טעמים לחיוב נטילת ידיים למים אחרונים הא' הוא משום שמזכיר את השם צריך ליטול את ידיו, וטעם נוסף הוא כדי להסיר את המלח סדומית, ולטעם זה יכול יטול מים אחרונים גם לאחר הברכה [ואף שמלח סדומית לא מצוי לא פלוג רבנן, כ"כ המשנ"ב שם. ויש שטוענים שבזמנינו חלק מהמלח מיוצר בסדום וחשיב 'מלח סדומית'].

והנה מדברי השאילתות מדוקדק [וכן משמע במשנ"ב] שהטעם שצריך ליטול את ידיו משום שמזכיר את השם הוא רק במברך עצמו, אך השומעים אינם צריכים לברך מטעם זה [אלא רק משום חשש מלח סדומית], והיינו דאף דקיי"ל ששומע כעונה, מכל מקום אינו נחשב כמו המברך עצמו ואין צריך נטילה [וכבר בב"ח הקשה מדוע משום שומע כעונה אינו צריך נט"י ע"ש].

אמנם במשנ"ב לעיל (סימן עט ס"ק ז) מצינו לגבי האיסור לומר דברים שבקדושה כנגד הצואה, שכתב שם דאף אם אינו מברך בעצמו אלא שומע את הברכה מהשליח ציבור, יש איסור שיעמוד השומע כנגד הצואה, משום דשומע כעונה. ומבואר שהשומע הרי הוא ממש כעונה ואסור לו לעמוד במקום המטונף. אכן איסור זה של העומד כנגד הצואה חמיר טפי, שהרי אסור אפילו להרהר בדבר שבקדושה כנגד הצואה, ומטעם זה נראה שאינו יכול לצאת ידי חובתו דלא גרע מהרהור.

ובתהילה לדוד כאן (ס"ק א) הקשה ממש"כ השו"ע ביורה דעה (סימן א סעיף י) דערום לא ישחוט, משום שאינו יכול לברך כנגד הערוה, ומשמע שאסור אף לשמוע את הברכה מפי אחרים משום דשומע כעונה, וכ"כ בנו"כ שם (בש"ך ס"ק לז ובט"ז ס"ק יב). וביד אברהם שם (בגליון השו"ע) הקשה שהרי קיי"ל שמותר להרהר כנגד הערוה ואם כן מדוע אינו יכול לשמוע את הברכה מפי אחרים. ותירץ שם בשם התבואות שור דכיון שהשומע הוא כעונה ממש אסור לשמוע את הברכה ולצאת בה כשהוא כנגד הערוה [וכעין זה מתבאר מדברי התוס' בברכות (כ, ב ד"ה כדאשכחן) לגבי בעל קרי שאף שהותר בהרהור, מכל מקום החמירו בו בשומע כעונה יותר מהרהור].

ובביאור עניין זה נחלקו האחרונים דהנה מלשון הט"ז והש"ך שם משמע שהאיסור הוא משום ששומע הרי הוא כעונה ממש וכמו שאסור לדבר אינו יכול לצאת בשמיעה. אמנם בתהילה לדוד לעיל (סימן קד ס"ק ז) הביא דברי הפמ"ג (שם א"א ס"ק ז) שדן שם לגבי השומע כעונה כשידיו מטונפות אם יצא ידי חובתו, ומשמעות דבריו שהטעם לומר שאינו יוצא בשומע כעונה כשידיו של השומע מטונפות, הוא משום שיש דין בשומע כעונה שצריך השומע להיות במקום שיכול לכתחילה לברך בעצמו, אך כיון שמי שידיו מטונפות אסור לו לברך לכתחילה אינו יכול לצאת ידי חובת שומע כעונה [ואף שבדיעבד אם בירך כשידיו מטונפות יצא ידי חובתו, מכל מקום אין דין 'שומע כעונה' כשהשומע נמצא במצב שאינו יכול לענות לכתחילה]. וכתב שם דכן משמע פשטות דברי המג"א (סימן פה ס"ק ב) שביאר את הדין שערום לא יתרום אפילו שהוא שומע את הברכה מאחר, משום שהוא אינו יכול לברך בעצמו.

ויש להעיר שמדברי הביאור הלכה לעיל (בהקדמה לסימן עד) שכתב שאסור לשמוע ברכה מחבירו כדי לצאת ידי חובה כשהוא ערום, משמע שהאיסור הוא מדין שומע כעונה דנחשב כמו הדיבור עצמו וכדעת הש"ך והט"ז, [ודלא כהפמ"ג ומג"א שיש דין שיהיה השומע ראוי לברך בעצמו, אכן מלשון המשנ"ב (סימן עה ס"ק כט) משמע קצת כהמג"א].

ועל כל פנים לדעת כל האחרונים הנ"ל מוכח שיש הלכה בשומע כעונה דנחשב כעונה ממש, וא"כ צ"ע מדוע כאן כתב המשנ"ב שהשומע אינו מחוייב בנטילת מים אחרונים מדין שומע כעונה, ומדוע לא חייבו מדין 'שומע כעונה' שיצטרך ליטול ידיו קודם ברכת המזון.

ונראה דאף שנתבאר ששומע הרי הוא כעונה ממש מכל מקום מצינו בכמה מקומות שלא אמרינן ששומע הוא ממש כעונה. וכמו שמצינו בסימן קד (סעיף ז) שפסק השו"ע שמי שהיה עומד באמצע התפילה ושמע קדיש או קדושה ישתוק ויכוין למה שאומר השליח ציבור. ומבואר דאף שיש דין שומע כעונה מכל מקום לא הוי הפסק, והיינו דהשומע אינו ממש כמברך עצמו. וע"ש גם בביאור הלכה שם (ד"ה ויהא) שהסתפק שם דלפי המבואר בשו"ע שהשומע אינו כעונה ממש, אם ה"ה שהנצרך לנקביו אף שאסור לו לברך בעצמו, מכל מקום אפשר שהוא יכול לצאת בברכה מאחר, שהרי הוא אינו כמי שעונה בעצמו.

עוד מצינו שנחלקו האחרונים בעניין חיוב לבישת הכובע בשעת הברכה, דדעת הדרכי משה (סימן קפג ס"ק ג) שרק בברכת המזון חייבים גם השומעים להניח כיסוי לראש, אך בשאר ברכות רק המברך עצמו צריך ללבוש, והשומעים אינם צריכים כיסוי, אמנם הב"ח שם הקשה דהא קיי"ל ששומע כעונה ולכן גם בשאר ברכות השומעים צריכים לכסות את הראש. ומבואר שאף דקיי"ל ששומע כעונה מכל מקום נחלקו האחרונים אם מחמירים על השומע שיהיה דינו כמי שאומר בעצמו דדעת הדרכי משה דשומע אינו ממש כעונה עצמו, ובדבר שהוא רק חומרא השומעים אינם צריכים להחמיר כמו מי שעונה ממש.

ולפי|ז יש לומר דה"ה לדין זה של נטילת ידיים למים אחרונים שהוא חומרא מדין נקיות לעניין הברכה, לא החמירו רק במי שמברך בעצמו אך מי שהוא רק שומע כעונה לא החמירו [אלא רק משום מלח סדומית וכמו שנתבאר למעלה].

# דין מודד מלח

הנה מקור דין שיש חיוב ליטול מים אחרונים הוא מהגמרא בחולין (חולין קה, א), ושם בסוגיא מבואר דכן הדין גם במודד מלח דכ"ש שצריך ליטול ידיים משום שיש לחוש שיטול מלח ויעבירם על עינו [וכך כתבו הראשונים שם (עי' רא"ש פרק ח סימן ז), וצ"ע שהושמט בפוסקים.[אך עיין בכף החיים כאן (ס"ק ב) שהביא דין זה בשם הבן איש חי]. ובספר וזאת הברכה (פרק יד אות ט) הביא בשם הגרי"ש אלישיב שבזמנינו לא החמירו בזה וצ"ע.

אכן מנהג העולם שלא ליטול ידיים אחר שנוגעים במלח, או במלפפון במלח וכדו', ונראה טעמם דבזמנינו שאין מצוי מלח סדומית, עיקר חיוב הנטילת ידיים הוא משום 'והתקדישתם' וכמו שכבר נתבאר לעיל, וכן נראה מדברי הגר"א בביאורו (ס"ק יב), ולכן זה לא שייך במודד מלח. אכן יש שגרסו בדברי הרמב"ם (ברכות פרק ו הלכה ג) שאף המודד מלח צריך נטילת ידים וע"ש בכסף משנה שדבר זה תלוי בגירסאות ברמב"ם ע"ש.

# ליטול מים אחרונים עד כף היד

בשו"ע (סעיף ד) מבואר שצריך ליטול עד פרק שני של אצבעות, וכבר עורר במשנ"ב (ס"ק י) שלא נכון המנהג ששל אותם שאינם נותנים אלא רק טיפין על ראשי האצבעות, שאינו מגיע אפילו עד סוף הפרק הראשון ע"ש.

**הדינים העולים:**

1. אסור לאבד פירורים שיכול להשלימם לכזית, ובשאר מאכלים אין להחמיר.
2. מכסים הסכין בשעת הברכה. י"א משום דשולחן כמזבח, וי"א ממעשה שדקר אחד את עצמו.
3. יש נפק"מ בזה אם צריך רק לכסות או שצריך לסלק מהשולחן. וכן אם הוא דין דווקא בסכין מברזל או גם בשאר מתכות. וכן אם בשבת ויו"ט צריך להחמיר, וי"א שלכו"ע א"צ להחמיר בשבת ויו"ט וכן המנהג.
4. חיוב מים אחרונים הוא משום והתקדישתם או משום מלח סדומית.
5. למפרשים שהוא משום והתקדישתם אין דין זה בשומע כעונה, ונתבאר באורך שמצינו בכמה מקומות שאין דין השומע כעונה ממש.
6. המנהג להקל שהמודד מלח אינו צריך ליטול ידיו.
7. צריך להקפיד ליטול לפחות עד פרק השני של היד.