שיעורי שבת א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור א

**הלכות רפואה בשבת**

כתב בשו"ע סעיף ב' מי שיש לו חולי של סכנה מצוה לחלל עליו את השבת, והזריז ה"ז משובח, והשואל ה"ז שופך דמים. וכתב המג"א (סק"א) בשם הירושלמי שהנשאל ה"ז מגונה שהיה לו לדרוש ברבים שמותר, וכמו שהביא במ"ב (סק"ו) פי' משום שהתלמיד חכם במקומו היה לו לדרוש בפירקא לכל, כדי שידעו העם ולא יצטרכו לו.

**דין מי שאין בו סכנה**

א] כתב השו"ע (ס"א) **מי שיש לו מיחוש בעלמא והוא מתחזק והולך כבריא אסור לו לעשות שום רפואה** [ומבואר במ"ב ס"ק ב' דהיינו אפי' דברים שאין בהם משום מלאכה אסור] **ואפי'** **ע"י א"י גזירה משום שחיקת סממנין.** וזהו במיחוש בעלמא כלשון השו"ע, אמנם באופן שנפל למשכב כתב הרמ"א לקמן (סעיף לז) דהותר ע"י א"י אפי' מלאכות דאורייתא, אך במיחוש בעלמא אסור אפי' בדרבנן דהוי שבות דשבות. ולקמן במ"ב (ס"ק נב) מבואר דיש ג"כ גדר אמצעי, והוא חולה קצת, דמבואר בשו"ע לעיל סי' שז (ס"ה) דהותר ע"י א"י באיסור דרבנן [ולהלן יבואר מהגר"ז הגדרתו].

וא"כ ג' חילוקים יש באין בו סכנה. **א.** היכא דנפל למשכב דהותר ברפואות, וכן באמירה לעכו"ם אפי' מלאכות דאורייתא. **ב.** 'חולה קצת' דמותר ע"י א"י מלאכות דרבנן דהוא שבות דשבות, משא"כ מלאכות דאורייתא. **ג.** מיחוש בעלמא דאסור בכל הרפואות, וכן אסור ע"י א"י אפי' איסור דרבנן.

**חולה שיש בו סכנה**

**ברפואה שאינה ידועה, ורפואות סגוליות**

ב] כתב השו"ע (ס"ב) **מי שיש לו חולי של סכנה מצוה לחלל עליו את השבת.** ובמ"ב (סק"ה) הביא מהמג"א (סק"א) מש"כ הרמ"א ביו"ד (סי' קנה) דבעינן שתהא רפואה ידועה לאנשים או ע"פ מומחה, ובלא"ה אסור. ובפמ"ג (א"א סק"א) תמה דהא מחללין שבת משום ספק פקו"נ, ואמאי ברפואה שאינה ידועה לא יחללו את השבת. ובביאור הגר"א ביו"ד שם כתב דמקור דין זה הוא מיומא (פג.) דפליגי שם במי שנשכו כלב שוטה דהתיר ר' מתיא בן חרש להאכילו מחצר כבד שלו, וחכמים אוסרים משום דהוא רפואה שאינה ידועה, וקיי"ל כחכמים [אלא דלא ביאר שם טעם הדבר]. ובתהילה לדוד כאן (ס"ק א) דחה דשאני התם דהוא רפואה סגולית וע"כ אסור, כמ"ש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, וכ"ה ברדב"ז (פ"ב מסנהדרין ה"א) במש"כ הרמב"ם דאין מעמידין סנהדרין אלא א"כ בקיאין וכו' ויודעין קצת בשאר חכמות כגון רפואות וכו', דטעם הדבר הוא כדי שידעו אם הוא רפואה ע"ד הטבע ומחללין את השבת, משא"כ אם הוא ע"ד סגולה.

אמנם בברכי יוסף (סי' שא ס"ו) הביא בשם הרמב"ן והרשב"א דהתירו גם ברפואה סגולית, ובספר תורת היולדת (פרק טו ס"ק א) דייק מהמ"ב לקמן סי' של (סעיף ז) דכתב שם השו"ע דטומנין השליא כדי שיחם הוולד, ובמ"ב שם 'והיה זה מדרך סגולה להם', וחילק שם (בס"ק כ"ה) דבקרקע אסור, ומבואר דנקט דמשום רפואה סגולית מחללין איסור דרבנן, אבל דאורייתא אסור.

ובשו"ת הרשב"א (ח"ד תשו' רמה) התיר לכתוב בשבת קמיע היכא דאיתמחי גברא [וכשהוא לייתובי דעת היולדת, וכגון כשבקשה זאת, התיר אף באינו מומחה], והוא לשיטתו דהתיר רפואה סגולית בשבת, וכן מצאנו במנחת שבת (סי' פד ס"ק כט) שהביא משו"ת צ"צ החדשות (סי' לח) שהתיר רפואות סגוליות אפי' במלאכה דאורייתא, אמנם הרבה פוסקים לא התירו רפואות סגוליות [ודווקא לצאת הותר בקמיע דהוא דרך מלבוש].

**בגדר רפואה שאינה ידועה**

ג] ובגדר תרופה שאינה ידועה, במג"א (סי' קכח ס"ק ע) כתב דאסור לומר בשבת הרבש"ע דהטבת חלום בברכת כהנים, דהוי רפואה שאינה ידועה [ושאני מתענית חלום דהוא כאש לנעורת וחשיב ידועה], והוא אחד מהטעמים שיש שנהגו [בחו"ל] שלא לישא כפים ביו"ט שחל בשבת. ובזר זהב (איסור והיתר סי' נט אות ט"ז) כתב דגדר רפואה שאינה ידועה היינו דלא סמכינן על כל הדיוט הבא ואומר שיתנו לחולה רפואה זו מאיסור זה, כי ראה לאחר שהיה חולה ג"כ בחולי זה נרפא ע"י רפואה זו, כדרכן של הדיוטין שאומרים תמיד כן ולא סמכינן עלייהו, וע"ז קאמר הרמ"א 'אם לא שתהא רפואה ידועה', היינו שנודע ומפורסם לרבים שאיסור זה מרפא, והרופאים ג"כ נותנים זה לחולי זה עכ"ל. ובזה מיושב קושיית הפמ"ג לעיל, דכשיש ספק אם תרופה זו מהני באמת הותר, וכאן היינו ע"י הדיוטין בעלמא. אלא דכתב הזר זהב דמהמג"א מוכח לא כן, דרבש"ע דברכת כהנים מקורו בגמ', אלא דלא לכולם מועיל, ולמתבאר רפואה זו חשיבא ידועה, והניח דברי המג"א בצ"ע.

ועיין במנחת שבת (סי' פד ס"ק כט, הובא במנחת יצחק ח"י סי' לא אות טז) דאפילו להמתירים לחלל שבת לצורך רפואה סגולית, היינו דוקא היכא שהוחזקה כודאי מרפאת, וכתב לדון אי הותר לחלל שבת ליקח ברכה מצדיק, ונקט שם דוודאי מוגדר כרפואה שאינה ידועה ואסור, וז"ל גם זכורני מאמר הזוהר שכתב וז"ל אע"פ שהקב"ה מתאווה לתפילתן של צדיקים מ"מ לפעמים עביד רעותיה ולפעמים לא עביד רעותיה ע"כ, וא"כ עכ"פ מידי ספיקא לא נפקא דאולי לא יתקבל תפילתו, ושוב אין שבת נדחה מפני ספק כזה עכ"ל, ועיי"ש במנחת יצחק.

**בביאור דעת הרמ"א בענין הוצאת שן בשבת**

ד] כתב השו"ע (ס"ג) **כל מכה של חלל דהיינו מהשינים ולפנים ושינים עצמם בכלל מחללין עליה את השבת ודוקא שנתקלקל אחד מהאיברים הפנימים מחמת מכה או בועה וכיוצא בזה אבל מיחושין אין נקראים מכה. הגה: מיהו מי שחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו אומר לא"י להוציאו.** הנה דברי הרמ"א צ"ב, דאי חשיב מכה של חלל אם כן אמאי יכול לומר רק לא"י להוציאו ולא יאמר לישראל, ואי לא חשיב מכה של חלל א"כ אף אמירה לא"י אסורה. ובמשנ"ב (סק"י) מבאר דמה שכתב הרמ"א שמצטער עליו להוציאו, היינו דכאיב ליה טובא, דמבואר בגמרא (ע"ז כח.) שהוא פיקוח נפש, וכן מבואר בגר"א (סק"ו וכן לעיל סק"א) וכהס"ד בגמ' בע"ז (שם), ומבאר המשנ"ב דמ"מ דוקא ע"י אינו יהודי שרי להוציאו, משום דאין זה רפואה ידועה (כמבואר בא"ר אות ג). ובשו"ת מהרי"ל דיסקין (קו"א סי' ה אות לח) הוכיח מהכא דברפואה שאינה ידועה עכ"פ מותר באיסור דרבנן, וכגון אמירה לעכו"ם אפי' באיסור דאורייתא, ודלא כמג"א דאוסר אמירת רבש"ע דהוא איסור דרבנן [ובאמת לפ"ז הדרא קושיית הפמ"ג הנ"ל לדוכתא, דהרי הוצאת שן לכאו' הוא דבר שיש בו ממש, ואמאי לא הותר לכל הפחות משום ספק פיקו"נ, אא"כ נדחוק דהוא צד תועלת רחוקה]. ובשבט הלוי (ח"ח סי' ע אות ד) דן להתיר בזמנינו אף ע"י ישראל, דהוברר ע"י כל רופאי השיניים דבאופן דל"מ טיפול שורש וכדו' רפואתו הוא בעקירת השן, וא"כ הוא רפואה ידועה, ומותר ע"י ישראל.

אמנם ודאי דאין הכוונה במיחוש לחוד אלא רק בכאיב ליה טובא וחלה כל גופו כמ"ש המ"ב (שם) ובשבט הלוי כתב שלדינא אין להקל רק כשיש מוגלה או דלקת וכדו'.

ה] אמנם יש לבאר דברי הרמ"א באופן אחר, דהא מקור דין זה הביאו הב"י בשם הארחות חיים (הל' שבת אות שלד), והד"מ (סק"ב) הביאו מהאיסור והיתר (סי' נט דין כד), ושם מפורש דמצטער עליו הרבה הוי כחולה שנפל למשכב שאין בו סכנה, ומשו"ה, הותר דווקא ע"י עכו"ם, וכ"כ בשו"ע הרב, דדווקא קלקול אחד מהאברים הפנמיים ע"י מכה או בועה כמ"ש השו"ע, הוי מכה של חלל ופקו"נ, אבל כאיב ליה טובא לא [אלא דלפעמים כאיב ליה טובא באברים הפנימיים מורה על קלקול וכדו' וכמו בחשש אפנדצי"ט וכדו' והוא ספק מכה של חלל שמחללין עליה את השבת, משא"כ בשינים דהוא חיצוני וניכר]. וכן מפורש ברמב"ן, ובר"ן (שבת ל"ט: בדפי הרי"ף) דכאיב ליה טובא אינו פקו"נ, ולפי"ז משו"ה חילק הרמ"א דדוקא ע"י גוי אבל ע"י ישראל לא, דהא אינו חולה שיש בו סכנה וכמבואר לקמן (סעיף יז) דין נפל למשכב שאין בו סכנה.

וכדבריהם פי' ג"כ בבית מאיר [סוף סי' שכ"ח] אלא דהוא נקט דהמחבר פליג גם בזה וס"ל דכאיב ליה טובא [שזהו דין חולה כל גופו שלא נפל למשכב] לא הוי כנפל למשכב, והיינו שלדעת הרמ"א עפ"י הארחות חיים (הובא בב"י) כאיב ליה טובא חשיב כחולה שאין בו סכנה עכ"פ לעניין היתר אמירה לעכו"ם, אבל המחבר סובר כמו שנראה ברמב"ן והר"ן דכאיב ליה טובא הוי רק מיחוש בעלמא וא"כ אסור אף אמירה לעכו"ם.

ו] והנה במג"א (סק"ג) כתב 'ומצטער עליו. צ"ל שחלה ממנו כל גופו וכו' והוצאת שן הוי מלאכה דאורייתא דהא חובל לרפואה' [ובאמת האחרונים התקשו מדוע הוא דאורייתא הא מקלקל הוא, עיין כאן בביה"ל ד"ה ומצטער]. ודייק הגר"ז דדווקא משום דהוא חובל דאורייתא בעי חלה ממנו כל גופו, הא אם הוי דרבנן שרי גם בלא"ה כיון דמצטער, וכמשנ"ת לעיל מהמ"ב ס"ק נ"ב, דיש גדר של חולה קצת שאז מותר באמירה לעכו"ם במלאכות דרבנן. וכאן מצאנו גדר הדבר מהו חולה קצת שהותר בו אמירה לעכו"ם במקום שבות, דהיינו שאינו חולה כל גופו אבל יש לו צער גדול ואי"ז רק מיחוש [עי' בגר"ז ס"כ]. ולפי"ז לפי מה שנקט בביה"ל דהוצאת שן אין בו חובל דאורייתא, ה"ה דשרי גם באינו חולה כל גופו ע"י אינו יהודי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': 03-6171111או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-3-3, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה., והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.**