זבים פ_ד מ_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ד מ"א**

א] **ר' יהושע אומר וכו' כפה שבראשה טמאה מדרס וכו' כלים שבראש הנס בספינה טמאין מדרס,** בד' הר"ש נראה, דדינא דהכא הוא חד דינא עם דינא דלעיל פ"ג דזב וטהור שישבו בספינה וכו' בגדי הטהור טמאין מדרס,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז נמצא, דחכמים דפליגי בתוספתא על ר' יהושע, פליגי גם על דינא דלעיל פ"ג, וס"ל דבכל גווני דהתם אין הבגדים טמאין מדרס, ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ז שכתב לפרש כן.

אך הראב"ד בפ"ט ממטמאי מו"מ ה"ד כתב, דמהא דבפירקין דלעיל תני לה סתמא ולא פליגי רבנן, והכא תנן דחכמים מטהרין, ומ' דגריס הכי במתניתין, נראה דרבנן מפלגי בין זב לנדה, מפני שכח האיש יפה משל האשה, והוא מסיט את הספינה מה שאין האשה יכולה לעשות, וע"כ כל בגדי הטהור טהורין, שאין כאן היסט כלל,[[2]](#footnote-3) ור' יהושע מטמא אפי' כפה שבראשה, ועיי"ש מה שפירש הרבותא בזה, וצ"ב דלכאו' דבריו קיימי לענין טומאת היסט, והרי במתניתין איירי בטומאת מדרס, ?ועי' בכ' הרא"ו בזה?, ועי' מרכה"מ שם וחזו"א סימן ג' סק"ז מש"כ בזה.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב להיפך, דר' יהושע פליג על סתמא דפירקין דלעיל דאין טמא מדרס אלא כלים שאפשר שידרוס הזב עליהן, אלא ס"ל דאף כפה שבראשה ואף כלים שבראש הנס, דאין לחוש שדרסה הנדה עליהן, טמאים מדרס,[[3]](#footnote-4) (ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפירקין דלעיל דס"ל דבכל גווני דמתניתין אין הבגדים טמאין מדרס, ורק בישבו על הספינה וכו' טמאים הבגדים מדרס, משום דאפשר שדרס הזב עליהן), ולכאו' הטעם בזה הוא, משום דאף הכפה שבראשה והכלים שבראש הנס משתתפין בהכרעת הנדה, וע"כ הן טמאין מדרס, ובטעמא דרבנן דפליגי ע"ז צ"ל, דכיון שהכפה והכלים אינם יכולים להכריע בפנ"ע והו"ל זה יכול וזה אינו יכול, הוו הכפה והכלים כמסייע דאין בו ממש, וע"כ אינם טמאים מדרס, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

עוד צ"ע בזה, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ו כתב, דבזב בכף מאזנים ואוכלין ומשקין בכף שני' אף אם כרעו הם ה"ה טמאין בהיסט הזב, ובפשוטו היינו משום דהן מוגבהין מכח הזב, דאם לא הי' הזב בכף השני' היו יורדים לארץ, וכמש"כ הר"ש והרא"ש שם, אך אם היו כלים הראויים למשכב בכף השני' וכרע הזב אינם טמאים מדרס, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ו, ומבו' מזה, דליטמא מדרס, לא סגי במה שמוגבה הזב מכח הכלי, אלא בעינן שיהא הזב מעל הכלי, וכל שכרע הזב והוי הזב מתחת הכלי, אף שהוא מוגבה מן הארץ מכח הכלי, אינו טמא מדרס, ועי' בס' שהם וישפה בהל' מטמאי מו"מ שם שכתב כן בדעת הרמב"ם, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן שם, ולפ"ז קשיא, דמ"ט דר' יהושע דהכפה שבראשה והכלים שבראש הנס טמאים מדרס, הרי אף אי נימא דהנדה מוגבהת מכחם, מ"מ כיון שהם מעל הנדה, אין לנו לחשבם כמדרס, וצ"ל דר' יהושע פליג גם בהך מילתא, וס"ל דכל כלים המכריעים את הזב טמאים מדרס, אף שהן מעל הזב, וצ"ע דלפ"ז נמצא דפליגי רבנן ור' יהושע בתרי פלוגתי דלא שייכי להדדי.

ג] ואולי י"ל בזה, דהנה בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ח כתב דל"ש הא דמסייע אין בו ממש, אלא בטומאת מדרס משום דבעינן שינשא רובו עליו, אך באדם הנושא או המסיט את המת, אפי' היו עשרה נושאין אותו או מסיטין אותו טמאין, עיי"ש בדבריו, והיינו דרק במשכב הזב דטומאתו היא מכח מה שנישא הזב עליו, בזה הוא דאמרינן דכל דהו"ל כמסייע, לא חשיב שהזב נישא עליו, ומשא"כ בטומאת משא דאינה מכח מה שהמת נישא עליו אלא מכח מה שהוא נושא את המת, הרי דכל שהוא משתתף בנשיאת המת, חשיב כנושא את המת, וה"ה טמא.?אך לכאו' אי"ז הביאור בדבריו, ועמש"נ בזה בדברינו בדין ב' משכבות, וצ"ע?.

ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי רבנן ור' יהושע, דרבנן ס"ל דעיקר טומאת מדרס הוא מכח מה דנישא הזב ע"ג המשכב, וע"כ ס"ל דאין הבגדים והכלים טמאים מדרס, משום דהוו כמסייע דאין בו ממש, אך ר' יהושע ס"ל דעיקר טומאת מדרס הוא מכח מה שהמשכב נושא את הזב, וע"כ כיון שהבגדים והכלים משתתפים בנשיאת הזב, ה"ה טמאים מדרס.

ולפ"ז יש מקום לומר, דבזה הוא דתליא פלוגתייהו אם טומאת מדרס היא רק בכלים שמתחת הזב, דרבנן דס"ל דעיקר טומאת מדרס היא מכח דנישא הזב ע"ג המשכב, ע"כ ס"ל דהיינו רק בכלים שמתחת הזב, דמצינו לחשוב דהזב נישא עליהן, אך ר' יהושע דס"ל דעיקר טומאת מדרס הוא מכח דהמשכב נושא את הזב, ע"כ ס"ל דאף אם הוי המשכב מעל הזב, מ"מ כיון שהוא נושא את הזב, ה"ה נטמא מדרס, ואכתי צ"ע בזה.

ד] ובביאור הגר"א כתב, ז"ל, קמ"ל דאפי' הכיפה של"ה יכול בפנ"ע להכריע את הזב אלא עם הטהור מ"מ כיון דהשתא הוא מכריע הוי כמו שהזב על גביו ויטמא מדרס, וכן כלים שבראש הנס שבספינה, עכ"ל, ובביאור הגר"א לתוספתא כתב, ז"ל, כפה בראשה, פי' דהוי כמו זה יכול שהרי האדם יכול להכריע את הזב והכיפה אינו יכול, דלענין שבת הוי האינו יכול פטור, אבל לענין מדרס פליגי, ר"א חסמא מטמא, ור' יהושע וחכמים מטהרין, עכ"ל, ועי' בכ' הרא"ו מש"כ בזה?.

ד] **נוטלת עריבה מלאה בגדים בזמן שמשאן כבד טמאין בזמן שמשאן קל טהורין,** בתוי"ט הביא בשם מהר"ם דמיירי שנושאת הנדה עם הטהורה, ודמי לדינא דלעיל פ"ג מ"ב דזב וטהור שהיו פורקין מן החמור או טוענין בזמן שמשאן כבד טמאין, והא דהדר תני לה הכא, הוא לאשמועינן דאף הכא בזמן שמשאן קל טהורין, דס"ד דהכא אף במשאן קל טמאין, משום שהן נושאות המשא ביחד זמן מרובה, או משום דדרך נשים להתייגע טפי מאנשים, עיי"ש, והסכים לזה באלי' רבה, וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש שפירשו כן.?ולפ"ז חכמים דפליגי ע"ז בתוספתא, כ"ש דפליגי על דינא דפ"ג, ובפ"ג סתם לן תנא כר' יהושע, וכ"כ בכ' הרא"ו?.

ה] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהך בבא ר' יהושע תני לה, ואיירי בשהנדה נושאת לבדה את העריבה, וכל שמשאה כבד ה"ה טמאין מדרס וכאילו נשענה על אותן הבגדים, וכ"כ בחי' הגר"א דנוטלת משמע שהיא נוטלת לבדה, (וכתב לפ"ז דאיירי לענין טומאת מדרס, דכשמשאן קל אינם טמאין מדרס, אך הן טמאין בהיסט הזב), ובביאור הגר"א פירש הטעם בזה, דבזמן שמשאן כבד והמשא מכביד על הזב, ה"ה מושך את הזב לארץ, והוי כמו שמכריע את הזב דטמא כל הכלים שבו הראויין למשכב, עכ"ד, וכעי"ז כתב בביאור הגר"א לתוספתא.

וצ"ב, דלכאו' הא דכלים המכריעין את הזב טמאין מדרס, הוא משום דהזב מוגבה מכחם וחשיב כנישא עליהן, אך הכא הרי אין הזב מוגבה מכחם אלא הוא מושפל מכחם, ומ"ט הן טמאין מדרס.

ומבו' להדיא בד' הגר"א, כמש"נ לעיל פ"ג מ"א אות ה' ומ"ב אות ג' דבכל גוונא שהטמא עומד במקום זה מכח הטהור, חשיב כנתלה על הטהור, וליכא נפ"מ אם ה"ה מוגבה מכחו או מושפל מכחו, עיי"ש, - ועי' עוד בחזו"א סימן ג' סק"ה שפירש לדינא דהכא בע"א.

ו] והרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ובחזון נחום כתב דהוא משום שכבר הביא לדינא דפורקין מן החמור או טוענין דבזמן שמשאן כבד טמאין וכו', והוא חד דינא עם דינא דהכא, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם גופי' דמפרש דב' דינים חלוקים הם, דדינא דפורקין מן החמור וכו' הוא בטמא וטהור הפורקין יחד ולענין טומאת היסט, ודינא דהכא הוא בנדה הנושאת את העריבה לבדה ולענין טומאת מדרס, ואינם ענין זל"ז. - ובחזו"א סימן ג' סק"ו כתב דאפשר דהשמיטה הרמב"ם, וממילא שמעינן דאין בזה טומאה ואין הלכה כר' יהושע.

ובאמת דלמש"כ הגר"א דהא דהבגדים שבעריבה טמאים מדרס הוא משום דהן מושכין את הזב לארץ, נראה דודאי דלדעת הרמב"ם לא קי"ל הכי, שהרי כבר נת' לעיל אות ב' בדעת הרמב"ם, דאין נטמא משום מדרס, אלא בשהזב נישא מעל המשכב, אך כל שהזב מתחת המשכב, אף שהוא מוגבה מכח המשכב, אינו טמא מדרס, ולפ"ז מסתבר דה"נ כשהמשכב מושך את הטמא לארץ, אינו טמא מדרס, (וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"א ובפ"ח ה"ו, וכמש"נ לעיל פ"ג מ"א אות ה'), וע"כ ודאי דלא קי"ל כר' יהושע דהבגדים שבעריבה טמאים מדרס, - וארוחנא לפ"ז, דפלוגתא דרבנן ור' יהושע בדין בגדים שבעריבה, אינה פלוגתא אחרינא, אלא הויא לטעמייהו דפליגי בדין כפה שבראשה ובדין כלים שבראש הנס.?ואף למש"נ דל"ב בדוקא שיהא גבוה יותר, ורק בהכרעה הוא כן, דעיקר ההכרעה מתייחסת להתחתון, מ"מ כל שהוא משפילו לכאו' אין לנו לטמאותו, ודו"ק?.

ז] **שם בר"ש, אפשר דבגדים שבה טהורין לגמרי,** צ"ע דמ"ט הן טהורין לגמרי, ואינם נטמאין בהיסט הזב, וכמש"כ כן בהגה' שבפי' הרא"ש, ועי' במלאכת שלמה ומשנ"א ורש"ש מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ג' סק"ח הוסיף, דאע"ג שנושאין יחד, מ"מ הלא לרבנן לקמן מ"ז לא בעינן רובו של זב על אחד, וה"ה לענין היסט, (ועיי"ש שכתב לישב, דאפשר דהכא במשאן קל היינו דזה יכול וזה יכול, והו"ל הטמא מסייע ואין בו ממש).

אמנם הנה הרמב"ן וש"ר בנדה ל"ב ב' והריטב"א בעירובין כ"ז א' כתבו, דכל שהסיטו זב וטהור יחד את הכלים, אינם טמאים בהיסט, עיי"ש,[[4]](#footnote-5) ומבו' בדבריהם דאף בזה אינו יכול וזה אינו יכול לא חשיב כהיסט, משום דבעינן הסיטו בכולו, (ועי' באו"ש פ"ט ממטמאי מו"מ ה"א שנקט כן, ועיי"ש שפירש לפ"ז למשנתינו בדרך מחודשת), ובהגה' הגרא"ז שם פירש דהיינו, דרק כשהזב לבדו הסיט הו"ל כאילו נגע בכולו, אבל טהור וזב שהסיטו הוי כאילו נגע הזב רק בחצי הניסט, (ובהיסט בעינן שיסיט את כולו, וכמש"כ התוס' בעירובין כ"ז א').

ולפ"ז ניחא ד' הר"ש דמשמעות דבריו דמפרש למתניתין בשנושאת הנדה עם הטהורה, ונמצא דהוי היסט הבגדים ע"י הנדה והטהורה יחד, וע"כ אינם טמאים בהיסט, - וכ"ה מבו' בחי' הגר"א, דרק לפ"מ שחזר בו ופירש דאיירי בשהנדה נוטלת לבדה, הוא שהוצרך לפרש דהא דבמשאן קל טהורין הוא מדין מדרס אך טמאים הבגדים בהיסט, אך לפ"מ שפירש מתחילה דאיירי בשנשאה הנדה עם הטהורה, אינם טמאים בהיסט, עיי"ש.

1. ומבו' לפ"ז דלא רק בגדים שהטהור לבוש בהן שהן טפלים לגופו טמאים מדרס, שהרי אף כלים שבראש הנס טמאים, וזה דלא כמש"כ בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל לעיל פ"ג מ"א, ונת' שם אות ?, אך לפי דבריו צ"ל דאיירי הכא בכלים כבדים שהם מכריעין את הזב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפי דבריו מתפרש טעם הא דתני הכא להך דינא בנדה וטהורה, ולא תני לה בזב וטהור, אך הרא"ש כתב דהוא משום דבעי למימר כפה שבראשה וכל אשה ראשה מכוסה, ועוד י"ל בזה, לפ"ד המהר"ם שהביא התוי"ט דסיפא דנוטלת עריבה וכו' קמ"ל דכשמשאן קל טהורין אף שדרך נשים להתייגע טפי מאנשים, ובמשנ"א כתב דהא דקתני לה בנשים הוא משום דבעי למיתני כפה שבראשה טמאה, ובאנשים לא מצי למיתני מצנפת שבראשו טמא, דלא שייך טומאת מדרס במצנפת שאינו מיוחד למדרס, ואמנם זה תליא בטעם הא דכפה שבראשה טמאה מדרס, עמש"נ בכלים פכ"ח מ"ה אות א', ואכמ"ל, ועי' עוד בזה בכס"מ בהל' מטמאי מו"מ שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הר"ש כתב דהא דנקט כפה שבראשה, לרבותא נקטי', דאפי' כפה שבראש הטהורה נחשב כיושבת עליו אע"פ שאינה יושבת עליו, וצ"ב, ושמא כונתו ע"ד ד' הרמב"ם, דאף בכפה שבראש הטהורה דאין לחוש שישבה הנדה עליו, מ"מ ה"ה טמא מדרס, - ובביאור הגר"א כתב דהא דנקט כפה שבראשה קמ"ל דאפי' הכיפה שלא הי' יכול בפנ"ע להכריע את הזב אלא עם הטהור, מ"מ כיון דהשתא הוא מכריעו הוי כמו שהזב על גביו ויטמא מדרס, וכן כלים שבראש הנס בספינה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' הרמב"ן בנדה שם נראה דזהו שנתחדש בדין עליונו של זב, דאף היסט כה"ג טמא, מדין טומאת היסט, אך בד' ש"ר שם מבו' דטומאת עליונו היא טומאה בפנ"ע, ואינה מדין היסט. [↑](#footnote-ref-5)