פלוגתא דר_מ ורבנן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא / טומאת אבר היוצא

חולין עב. פלוגתא דר"מ ורבנן בטומאת אבר היוצא

**א. ביאור פלוגתתם-**

הוציא עובר את ידו וחתכה ואח"כ שחט את אמו האבר טמא והעובר טהור שאין בהמה מקבלת טומאה מחיים (רש"י ותוס'), וכתבו בתוס' דאף אם מת העובר מ"מ אינו מקבל טומאה דחשיב כחי אגב אמו שהרי מועלת לו שחיטת אמו.

שחט את האם ואח"כ חתך, לר"מ הבשר מגע נבילה ולרבנן מגע טריפה שחוטה ואינו מטמא [אלא במוקדשין, ויסוד טומאת טריפה במוקדשין כתב באתוו"ד-טז דטריפה מקצת נבילה היא ותקנו בו חכמים טומאה במוקדשין][[1]](#footnote-2).

וסברת רבנן דשחיטת האם חלה על האבר ואף שא"י להתירו באכילה מ"מ מוציאתו מידי טומאה, וכמו שמצאנו שחיטת טריפה שמועלת להוציא מידי טומאה ואינה מתרת באכילה, וכפי שבארנו האחרונים דבשחיטת טריפה יש חסרון בשחיטה כלפי היתר אכילה ומ"מ נתחדש מגזיה"כ מיוחדת שיש מושג של שחיטה להוציא מידי טומאה.

ובמקו"א נתבאר דעת רבנן אם איסור האבר הוא משום אבמה"ח ומ"מ לענין טומאה הועילה השחיטה או שאיסורו משום טריפה.

ודעת ר"מ מבואר בברייתא עג. שענה להם דדוקא טריפה שהיא גופה מהני להוציא מידי טומאה אבל לא בדבר שאינו גופה, והיה נראה מזה דטעמיה דר"מ שלא מצאנו שיכול להתחלק היתר אכילה מטומאה אלא בטריפה שהוא חסרון בגוף שחיטתה, אבל באבר היוצא אין חסרון בשחיטה רק בהתייחסות שלה לאבר, וע"ז הק' ממ"נ אם הוא מתייחס להאבר יתיר לגמרי ואם אינו מתייחס לא יועיל כלל, וע"כ דעתו שאין השחיטה מתייחסת כלל לאבר.

ובתוס' כתבו עפ"י משמעות הגמ' עג. דיסוד פלוגתתם דשחיטה עושה ניפול, וצ"ב.

א. בפשוטו היה נראה לפרש דהא גופא כוונת ר"מ שאין השחיטה מתייחסת להאבר כלל, וזהו הטעם שאינו מדמה לטריפה משום שאין השחיטה מתייחסת כלל להאבר כיון שאינו בכלל 'בבהמה' אין השחיטה מתייחסת אליו כלל וזהו ענין שחיטה עושה ניפול [ואין הכוונה כפשוטו דהוי כאילו נפל אלא שאין השחיטה מתייחסת להאבר, עיין רגמ"ה] וכענין מיתה עושה ניפול שיל"פ כה"ג.

מיהו צ"ב קצת לפי"ז לשון הברייתא דמשמע שהוא נידון אם לדמות בהלכות שחיטת טריפה ולא משום דס"ל לר"מ שאין השחיטה מתייחסת לאבר מצ"ע.

ב. ושמעתי מהגרג"כ בנו"א דסברת ר"מ היא דפרשת שחיטת טריפה שהיא שחיטה המוציאה מידי טומאה לא נתחדש אלא בגופה אבל באברים לא מצאנו חידוש זה, ועצ"ב יסוד הדברים.

ולפי"ז אינו ענין למיתה עושה ניפול רק הכא הוא ענין מיוחד כלפי המושג של שחיטת טריפה שלא נתחדש כלפי אברים או כלפי חלק מהבהמה אף באופן דלא שייך בו ענין עושה ניפול דעלמא.

בהמשך המשנה מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה וכו' דעת הר"מ בפיה"מ והמאירי שהוא המשך לטעמו של ר"מ ואתא עלה מטעם נוסף דאף טריפה מן הדין שתטמא שאין בה שחיטה גמורה אלא דכיון שהיה לה שעת הכושר אינה מטמאה אבל טמאה אין שחיטתה מטהרתה, ומה"ט אבר היוצא נמי לא היתה לו שעת הכושר ומטמא, וע"ז ענו רבנן דכל שיש במינו שחיטה כבר הועילה בו השחיטה להוציא מטומאה.

כתבו התוס' עד. דפלוגתתם איירי בעובר בן ח' שהרי בבן ט' אין לר"מ היתר ע"י שחיטת אמו כלל ולא אכפ"ל משחיטת אמו כלל וא"כ אם העובר חי הרי הוא טעון שחיטה ואינו מטמא כלל.

[ודבריהם צ"ע שכ"כ בתו"ר והרי דעתו דאף לר"מ מהני שחיטת ב"ט חי אגב אמו ורק אם יצא לחוץ חי פקעה השחיטה, וא"כ איכא לאוקמי בב"ט חי בשעת שחיטה ואח"כ מת?

ומבואר בזה בע"כ דגם מה דאר"ח מחלוקת בעובר חי אבל בעובר מת לכו"ע שחיטה עושה ניפול הרי גם לענין זה אם מת אחר שחיטת האם חשיב כעובר מת לדעת הרא"ש, ואין לזה מובן בסברא.

וכה"ג עיין לקמן פה: לא צריכא אלא לשוחט את הטריפה ומצא בה ב"ט חי דס"ד דלר"מ שחיטה שא"ר שמה שחיטה ניתר הולד, ומקשינן והא לר"מ אין היתר ב"ט חי, ומבואר שם בראשונים דלא מוקי בב"ח או ב"ט מת דבכה"ג אין צד שתועיל השחיטה להולד עיי"ש בתוס' וברשב"א בביאור הדבר.

וצ"ב מ"ט לא מוקי לה בב"ט שמת אחר השחיטה דאף לר"מ שרי, וצ"ל דגם לענין דהתם כל שמת קודם שיצא מיקרי כב"ט מת דלא ס"ד שתועיל השחיטה להתירו, ויל"ע בזה].

**ב. טומאה במקום חתך-**

בדין טומאה במקום חתך הנה לשיטת רש"י סח. דמקום חתך אינו בכלל בבהמה מסתבר דלר"מ יש בו טומאה כמו אבר היוצא דגם בזה אמרינן ניפול.

אבל יש לדון כפי פשטות הגמ' צט. דיסודו משום מחובר לאיסור אסור, ויל"ד אם יהיה בו דין טומאה שהרי אין בו עצמו סיבת טרפות רק איסור טרפות בעלמא.

ולפי מהלך הפשוט שהבאנו במתני' דטעמיה דר"מ משום שהשחיטה עושה ניפול להאבר משום דלאו בבהמה הוא מסתבר דבמקום חתך לא חשיב ניפול שאין חסרון ביחס של השחיטה אליו.

אבל אם כמו שהבאנו מהגרג"כ לפרש דטעמיה דר"מ שלא נתחדש דין שחיטת טריפה כלפי אבר אחד לכאו' הדין נותן דה"נ במקום חתך לא שייך בו פרשה זו של שחיטת טריפה.

אבל מ"מ יש לדון בזה אם די"ל שכל החידוש של שחיטת טריפה שיש בו חסרון בשחיטה ומ"מ מטהר מידי נבילה הוא רק באופן שיש מציאות של טרפות וחסרון בשחיטה שאינה מתרת באכילה, אבל במקום החתך אין חסרון כלל בעצם השחיטה רק כיון שהוא מחובר לאיסור נאסר באיסור טריפה וי"ל דבזה אי"צ לחידושא דשחיטת טריפה ושפיר ניתר מידי טומאה אף באבר אחד.

ועיקר הדין בזה הנה בלב אריה עב: נקט בפשיטות שאין בו טומאה וכנ"ל שאין איסורו אלא משום מחובר לאיסור, אבל נתקשה מד' הגמ' שם שדנה היאך מטמא האבר את העובר והרי מגע בית הסתרים הוא, ומשני עולא דבשעת פרישתו נוגע ולא חשיב מגע ביה"ס, ועוד משני רבינא דכל העומד לחתוך כחתוך דמי ולא חשיב כמגע ביה"ס.

ותמה היאך יטמא העובר מהאבר בשעת חיתוך והרי בפשוטו איירי שהוא חותך גם את מקום החתך שהרי הוא אסור באכילה ואין העובר נוגע באבר עצמו רק במקום החתך?

ותינח בדעת עולא י"ל דאזיל לטעמיה דסח: שאין איסור באבר היוצא וחזר ואין לו מקור לאסור מקום חתך כלל, כמבואר בסוגיא סח:, אבל מ"מ נתקשה טובא בדעת רבינא שהרי מבואר בתוס' דכל העומד לחתוך כחתוך הוא מכח שיש איסור אכילה ועומד לחותכו, והרי הוא חותך גם את מקום החתך שאסור באכילה וא"כ אין כאן מגע אלא במקום החתך ולא בכלל האבר, עיי"ש משכ"ב.

ובפשוטו מבואר מזה דלר"מ יש טומאה גם במקום חתך, וביאור הדברים צ"ל טעמו של ר"מ אינו משום דאבר היוצא אינו בכלל 'בבהמה' ושחיטה עושה ניפול רק כדרכו של הגרג"כ שלא נתחדש דין שחיטת טריפה אלא בגופה ולא באברים, ואף שאין כאן מציאות של טרפות וחסרון ביחס של השחיטה מ"מ עצם איסור טריפה משום מחובר לאיסור אסור גורם חסרון בשחיטה להיתר אכילה [שזהו דינו של האיסור שא"י להיות ניתר בשחיטה לגמרי] ובעינן לפרשת שחיטת טריפה ולא נתחדש כלפי אברים.

[וכעי"ז יש לדון גבי טריפה שנתרפאת לשיטת הסוברים שיש בו איסור טריפה משום דטריפה אין לה היתר, או אולי גם בולד טריפה או ביתרת לפמש"כ הרשב"א בתשובה א-צח דשפיר היא חיה, הרי אין בו מציאות של טרפות רק איסור טריפות בעלמא ויל"ע אם גם זה הוא בכלל החידוש של שחיטת טריפה].

**ג. טומאה באבר שחזר-**

עוד יש לדון עפ"י הנ"ל באבר היוצא וחזר למ"ד שאוסר אותו מקרא דבשר בשדה אם יש בו טומאה לר"מ, ובפמ"ג מ"ז יד-ג נסתפק בזה.

ברשב"א סח: בשם בעלי התוס' מבואר שאין בו טומאה [וכבר דקדק כן בראש יוסף שם], וד' הרשב"א צ"ב רב שהרי מבואר במתני' דאף באבר היוצא לחוץ מן הדין דמי לשחיטת טריפה ומ"מ ס"ל לר"מ שא"א להכשירו, א"כ אף באבר היוצא נימא כן?

כנראה ביאור דעתו דס"ל דאבר היוצא וחזר דמי למקום חתך שאין בו כעת מציאות של טרפות רק יש לאוסרו משום דילפינן דטריפה שנשחטה שוב אין לה היתר, וי"ל דבכל כה"ג השחיטה שפיר מתייחסת להאבר אלא שיש בו איסור טריפה לחוד ואי"צ לחידושא דשחיטת טריפה בכה"ג ושפיר חלה גם באבר.

אבל לפי"ז נמצא כאן סתירה דגבי מקום חתך מתבאר שיש בו טומאה אף שיסוד איסורו משום מחובר לאיסור ואין בו סיבה של טריפות וצ"ע מ"ש מאבר שחזר שאין בו טומאה כיון שאין בו סיבה של טריפות, וצ"ע.

1. כתבו התוס' דקודם ששחט את האם וודאי אין האבר מטמא שאם הוא מטמא היאך אחר השחיטה חוזר להיתר לרבנן והרי כבר חלה בו טומאה [ועיין בחי' הגרי"ז זבחים סט. שאי"ז ראיה גמורה ומצאנו כה"ג שהשחיטה תפקיע טומאה גם אחר שחלה].

   ומבואר עב: בס"ד דכל שהאבר מחובר הרי טומאת בית הסתרים היא ומה דמבואר במשנה שאם שחט ואח"כ חתך מטמא הוא משום דא"א שלא יגע בשעת החיתוך ובשעה זו לאו מגע בית הסתרים הוא.

   אבל לכאו' ברישא דמתני' הרי כל שעדיין לא גמר לחתוך אין בו טומאה כלל באבר רק אחר שחתך ומה"ת יגע אחר גמר החיתוך בעובר, וא"כ למה הוצרכו רש"י ותוס' לומר דאינו מקבל טומאה מחיים, וצ"ל דמ"מ אמרינן דמסתמא גם אחר שחתך כולו הרי הוא נוגע בעובר, ודוחק. [↑](#footnote-ref-2)