30 טעה ולא הזכיר של ר_ח בברהמ_ז והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

יום ועש"ק כי תבא כ' אלול תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ט. הדר יתיב וקאמר טעה ולא הזכיר של ראש חודש אומר ברוך שנתן ראשי חדשים לעמו ישראל לזכרון ולא ידענא אי אמר בה שמחה אי לא אמר בה שמחה אי חתים בה אי לא חתים בה וכו'.

ולדינא כתב הרי"ף שם, דהיכא דטעה ולא הזכיר ר"ח אומר וכו' ולית בה חתימה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מברכות הי"ג, וכ"כ ראבי"ה בסימן קל"א, וכ"כ עוד רבים מקמאי, והיינו משום דספק ברכות להקל.

אמנם בתוס' ר"י שיריליאון כתב, ז"ל, מסקנא דמילתא וכו' וכן בימים טובים ור"ח, וחותם בה בשל ר"ח הואיל ולא איפשיט לן, עכ"ל, וכ"כ המיוחס לריטב"א, וצ"ב דמה טעם הוא זה דכיון דלא איפשיט לן חותם בה, הרי ספק ברכות להקל.[[1]](#footnote-2)

ובפשוטו צ"ל, דהר"י שיריליאון לטעמי' אזיל, שכתב לקמן דנ"ד:, ז"ל, אימא בי עשרה ותרתי רבנן קשיא, וכיון דלא איפשיטא לן עבדינן לחומרא, ואי ליכא יברך אפי' ליכא תרי רבנן, וכ"כ התוס' שם, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז, דמ"ט הוא מברך אפי' ליכא תרי רבנן, הלא בכל ספק ברכות אזלי' לקולא ולא מברכי' מספק לא תשא, אמנם הנה שו"ר בגל' הגרע"א ד"י למג"א סימן רי"ט סק"ד כתב דהמברך הגומל שלא בפני עשרה אי"ז ברכה לבטלה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

ולכאו' מוכח מזה בדעתם, כמש"כ הגר"א בסימן תפ"ז ס"א בדעת התוס' ותוס' ר"י שיריליאון לעיל די"ב., דבספק ברכות חוזר ומברך, משום דקי"ל דר' יוחנן דספק התפלל חוזר ומתפלל ולואי שיתפלל אדם כל היום כולו, וה"נ בברכות, משום דברכה שא"צ אינה אלא מדרבנן, וזהו שכתבו דלחומרא יברך אפי' ליכא תרי רבנן.

ולפ"ז נראה דמה"ט כתב הר"י שיריליאון בסוגיין דכיון דלא איפשיטא חותם בה, משום דבספק ברכות עבדינן לחומרא.

ב] אמנם בעיקר הדברים צע"ג ממש"כ בתוס' ר"י שיריליאון לעיל דכ"א., ז"ל, ק"ש דרבנן, ומכאן הי' משמע שכל ברכות דרבנן ספק אם אמרן שלא יצטרך לחזור ולומר, וכן פסק בשאילתות דרב אחאי, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי דספק ברכות דמי לספק קרא קר"ש דאינו חוזר וקורא, ול"ד לספק התפלל דחוזר ומתפלל, ולפ"ז הרי הדר צ"ע מש"כ הר"י שיריליאון בסוגיין ולקמן דנ"ד: ולעיל די"ב. דמספק עבדינן לחומרא, ושמא כל מש"כ בדכ"א. דמספק אינו חוזר ומברך, הוא רק בספק אם בירך, ולא בספיקא דאיבעיא, וצ"ב הטעם בזה.

והנה אמנם מל' הר"י שיריליאון והרא"ש שם נראה, דאף דא"צ לחזור ולברך מספק, מ"מ הוא רשאי לחזור ולברך, ונראה דהוא משום דס"ל דאיסורא דברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן וספיקו לקולא, ואך דא"צ לחזור ולברך, משום דספק ברכה לקולא, ולפ"ז י"ל דמה"ט בההיא דלקמן דנ"ד: ס"ל דעבדינן לחומרא ומברך אפי' ליכא תרי רבנן, דהתם כיון דודאי הוא מחויב בברכת הגומל ומספק"ל אם מצי לברך בדליכא תרי רבנן, ס"ל דל"ש בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, כיון דחיובו הוא ודאי, וע"כ יש לו לברך מספק.[[2]](#footnote-3)

ומש"כ הר"י שיריליאון לעיל די"ב. דמספק עבדינן לחומרא וחוזר ומברך, י"ל לפמש"כ בס' המכתם לעיל דל"ה. בשם התוס', דכיון דברכת הנאה דלפניו אסמכוה אקרא דהילולים ועבדוהו נמי למאן דלא מברך כאילו נהנה מקדשי שמים משום לד' הארץ ומלואה, מאן דמספק"ל אי בריך אי לא בריך ועדיין הוא אוכל, חוזר ומברך, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ באהל מועד שער הברכות דרך א' נתיב ג', וצריך לדחוק לפ"ז, דמש"כ הר"י שיריליאון בדכ"א. דבכל ברכות דרבנן אינו חוזר ואומרן מספק, כונתו רק במקום דחיובו הוא חיוב ברכה בעלמא, אך בספק בירך ברכה שלפני' ועדיין הוא אוכל, דהוי הספק אם מותר לו לאכול, צריך לברך מספק.

ולפ"ז הדר צ"ב ד' הר"י שיריליאון בסוגיין דהואיל ולא איפשיט לן חותם בה בשל ר"ח, דמ"ט לא אמרינן דספק לקולא.

ג] ולכאו' צ"ל בזה, כמש"כ בתוס' הרא"ש, ז"ל, ונראה דאע"ג דתלמודא לא קא פשיט לה, נראה שאין לשנותה משבת ויו"ט ויש לחתום בה, עכ"ל, ובפשוטו כונתו לפשוט איבעיא דגמ' דיש לחתום בה,[[3]](#footnote-4) ומצינו כן בכ"ד בד' הרא"ש שהכריע באיבעיות דגמ' ובפלוגתות דאמוראי מסברא, אך נראה דיל"פ דאין כונתו לפשוט איבעיא דגמ', אלא כונתו, דכיון דלא איפשיט, והוא רשאי לחתום או לא לחתום, וכמש"נ בדעת תוס' הרא"ש לעיל דכ"א.,[[4]](#footnote-5) ע"כ אין לנו לשנותה משבת ויו"ט, וי"ל דזהו גם מכוון הר"י שיריליאון, וי"ל דזהו מש"כ הרא"ש בסימן כ"ג, ז"ל, ור"י כתב דאין לשנותה משבת ויו"ט ויש לחתום בה, עכ"ל, ויתכן דר"י היינו הר"י שיריליאון, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] ובדעת שאר קמאי דאינו חותם בה, צ"ע לדעת הרשב"א לעיל ד"מ: ודעימי' דמקום שאמרו לחתום ולא חתם אינו יוצא יד"ח, וכל ששינה את המטבע לא יצא, דא"כ היאך הוא רשאי לברך מספק בלא לחתום, הרי להך גיסא דצריך לחתום, אם אינו חותם הו"ל ברכה לבטלה, ועד"ז שמעתי להעיר גם בברכת בנ"ר שנחלקו הראשונים אם חותם בה בשם, וקי"ל דמספק אינו חותם בה.

והראוני בנובי"ת אהע"ז סימן פ"א שכתב, ז"ל, משה"ק מר על נוסח ברכת אירוסין שאנו נוהגין וכו' לחתום בסוף בברוך וכו', איך אנו מכניסין עצמנו בספק ברכה לבטלה והרי קיי"ל בכל מקום ספק ברכות להקל וכו', והנה וכו' מש"כ שיותר טוב היה שלא לחתום כדי שלא להכניס עצמנו בספק לא תשא, אצלי דברים אלו אינן אלא מן התימה, דכאן ממ"נ לא ימלט מספק לא תשא שאם הדין שיחתום והוא לא חתם ה"ז משנה ממטבע שטבעו חכמים ולא יצא בברכתו ונמצא ברוך אתה ד' שאמר בפתיחה עבר על לא תשא, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) וצ"ע לדבריו, דמ"ש מהכא שכתבו הראשונים דמספק אינו חותם.

ה] וי"ל בזה בתרי גווני, חדא למש"נ לעיל סק"ב מד' הר"י שיריליאון והרא"ש, דעיקר דינא דספק ברכות להקל, הוא דא"צ לחזור ולברך, אך לא אסרינן לי' לברך משום ספק ברכה לבטלה, דספק ברכה לבטלה לקולא, ולפ"ז י"ל דמה"ט הכא דודאי הוא חייב לברך ומספק"ל אם יחתום בה או לא יחתום בה, אמרינן דספק לקולא ואינו חותם, ולא אמרינן דלא יברך כלל, שהרי ודאי הוא חייב לברך.

ועד"ז י"ל, דגם לפשטות הדברים דבכל ספק ברכות אינו רשאי לחזור ולברך, י"ל דהיינו רק משום דמספק אינו חייב לברך דספק ברכות להקל, אך הכא דמספק ה"ה חייב לברך, י"ל דלי"ב משום חשש ברכה לבטלה, כיון שהוא מחויב לברך, וע"ד שכתב הגרע"א בתשו' בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

וי"ל עוד, דגם לדעת הרשב"א דבמקום שאמרו לחתום ולא חתם לא יצא, לאו היינו דאין ע"ז תורת ברכה כלל והו"ל ברכה לבטלה, אלא היינו דלא יצא יד"ח משום דחיסר החתימה, אך שפיר איכא תורת ברכה על הפתיחה ולי"ב משום ברכה לבטלה, וע"כ כל דמספק"ל אם צריך לחתום, ה"ה מברך בלא חתימה מספק, אך זה חידוש, דבפשוטו כיון דהוי משנה ממטבע אי"ז ברכה כלל, וכאשר כן נקט הנוב"י הנז'.

**ג**

ו] בטעם האיבעיא אם חותם בה או לא, כתב הרא"ה, ז"ל, דהא דר"ח לא חשיבא כולי האי למחתם בה, עכ"ל, ובתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, מילתא דתמיהא היא היאך נסתפק בזה, כיון שתקנו ברכה זו לאומרה בר"ח כמו בשבת ויו"ט למה לא יחתום בה כמו בשבת ויו"ט, ואפשר דהנך ב' ספקות הא בהא תליא, דבשבת דקאמר לאות ולברית הוי מטבע ארוך כיון שמזכיר בה אות וברית וחותם בה, וכן בי"ט שמזכיר שמחה וזכרון, עכ"ל, וכיון לזה מדעתו בנשמ"א כלל מ"ז סק"ה, וכ"ה בארחות חיים הל' ברהמ"ז דין נ' ובכל בו סימן כ"ה, ז"ל, והרמב"ם ז"ל כתב שאינו חותם בה לפי שהוא מטבע קצרה, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ובתוס' הר"י שיריליאון כתב, ז"ל, אי חתים או לא חתים, דלא חשיבא הך ברכה אלא כמו ברכת הפירות וברכת המצוות ואינה אלא הודאה בעלמא וזכרון המאורע, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו, דמ"ש משבתות וימים טובים שחותם בה, אף שאינה אלא הודאה בעלמא וזכרון המאורע, ואין מ' בדבריו דכונתו כמש"כ הרא"ש דאם אינו אומר שמחה, הוי מטבע קצר, שלא הזכיר לזה, ומ' דכיון דהויא כל הברכה הודאה, אין לחתום בה, וזה צ"ע, דא"כ מ"ט בשבתות וימים טובים חותם בה.

והנה כתב המג"א סימן קפ"ח סק"ז, ז"ל, ומ"מ צ"ע דנראה לכאו' דאין מחזירין אותו, דהא י"א דמצוה להתענות בר"ה וכו', ולכן נ"ל דאומר בר"ה בלא חתימה כמו בר"ח, עכ"ל, ומבו' מדבריו, דטעם הא דבר"ח אומר בלא חתימה, הוא משום דבר"ח אין ההזכרה מעכבת שהרי אם פתח בהטוב והמטיב אין מחזירין אותו, וע"כ גם כשלא פתח בהטוב והמטיב לא תיקנו בזה אלא ברכה בעלמא בלא חתימה, ומשא"כ בשבתות ויו"ט שההזכרה מעכבת, תיקנו ברכה גמורה בחתימה, וכ"ה בלבוש שם ס"ז, ז"ל, וגם אינו חותם בברוך, דכיון דבר"ח סגי דלא אכל ול"ה הך ברכה חובה ביום זה וכו', לפיכך א"צ לחתום, ול"ד לשבת וכו' והויא הך ברכה חובה לפיכך צריך לחתום, עכ"ל, אמנם מד' בעה"מ שנקט לדינא דלמ"ד דבטעה ולא הזכיר של ר"ח אומר ברוך שנתן וכו', ה"נ אם פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, מוכח דלא כטעם זה, ודו"ק.

ושוב מצאתי מפורש כן גם בד' הב"י בסימן קי"ד שכתב, ז"ל, ונראה לי דאלא הזכיר של ר"ח בברהמ"ז קאי דאיסתפק לן בגמ' אי לא חתים והלכך מספיקא לא חתים, וסבר דה"ה לתפילה וכו', ותימה דכיון דבפ' שלשה שאכלו אמרינן דכשטעה ולא הזכיר של שבת ויו"ט בברהמ"ז אומר ברוך שנתן וכו' וחותם, הכי הו"ל למימר גבי תפילה, דהא תפילה דחובה היא לברהמ"ז דשבתות ויו"ט דמיא דחובה למיכל בהו, ולא לברהמ"ז דר"ח דאי בעי אכיל אי בעי לא אכיל וכו', עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דטעם הא דבשבת ויו"ט חותם ובר"ח אינו חותם, הוא משום דבשבת ויו"ט חייב לאכול, ובר"ח אי בעי לא אכיל.

ושמא יל"פ עד"ז גם בדעת הר"י שיריליאון, דבשבתות וימים טובים דההזכרה מעכבת, ומדינא יש לו לחזור לרחם ולברך כל הברכה, ע"כ הגם שתיקנו לה ברכה בפנ"ע ולא הצריכוהו לחזור, מ"מ תיקנו שיחתום בה דומיא דהא דחותם בבונה ירושלים,[[7]](#footnote-8) אך בר"ח דאין ההזכרה מעכבת, הרי דהגם שתיקנו דכל שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, הויא ככל ברכת הודאה דאין חותם בה, וצ"ע.

ז] והנה בשעה"צ סימן קפ"ח סקט"ו כתב לדון בד' המג"א, ז"ל, ובאמת אפילו אם נסבור כהמג"א וכו' דשוה לר"ח וכו' שאין מחזירין וכו', מ"מ לענין חתימה לא נזכר שום רמז בסוגיא, דלהכי מספק"ל דלא חתמינן בה משום דאי שכח לגמרי אינו חוזר, אלא פשוט דטעם הספק בש"ס הוא אי ר"ח חשיב כיו"ט לענין לתקן בשבילה ברכה ארוכה בפתיחה וחתימה, וכיון דהכי הוא, פשוט דר"ה יו"ט גמור הוא וצריך לחתום,[[8]](#footnote-9) וקצת י"ל סברת המג"א לפ"מ שהסביר בתוהרא"ש ספיקא דגמרא לענין ר"ח, עיי"ש, אך הלא הרא"ש בעצמו לא סמיך שם על טעם זה לדינא אפי' לענין ר"ח עיי"ש בסו"ד, עכ"ל.

והנה במה שהביא מתוס' הרא"ש, לכאו' כונתו, דלמש"כ הרא"ש דהצד דאינו חותם הוא משום דהוי מטבע קצר, הרי דה"נ בר"ה אינו חותם משום דהוי מטבע קצר.[[9]](#footnote-10)

ומש"כ דהרא"ש בעצמו לא סמיך על טעם זה לדינא, נראה כונתו, שהרי הרא"ש שם מסיק, ז"ל, ונראה דאע"ג וכו' ויש לחתום בה וכו', ולענין שמחה וכו' נראה שאין לאומרה וכו', עכ"ל, והרי דאף דאין אומר שמחה ה"ה חותם בה, ולפ"מ שפירש הרא"ש מתחילה דב' הספיקות הא בהא תליא, הרי נמצא דכיון שהכריע דאינו מזכיר שמחה, גם אין לו לחתום בה, שהרי הא בהא תליא.[[10]](#footnote-11)

ח] ואמנם לדינא צ"ע בזה, דהנה בתר"י בסוגיין כתב, ז"ל, לאות ולברית ברוך מקדש השבת, ומפני שאחר שאומר אשר נתן מנוחה לעמו ישראל מוסיף לאות ולברית, הו"ל ב' ענינים והו"ל מטבע ארוך ולפיכך חותם בה בשם ובמלכות ואומר בא"ה אמ"ה מקדש השבת, וכן חותם ביו"ט מפני שמוסיף לששון ולשמחה, עכ"ל, ולפ"ד תר"י נמצא, דבר"ה דאינו מוסיף כלום, הו"ל מטבע קצר, ואין חותמין בו, ואף לדעת הסוברים דבר"ח חותמין, הוא משום דמסיים בו לזכרון, וחשיב כמטבע ארוך, ולא מצינו חולק בזה ע"ד תר"י, וצ"ע בזה לדינא.

שוב מצאתי בנשמ"א כלל מ"ז סק"ה שכבר עמד ע"ז, דלפ"ד תר"י הדין נותן דבר"ה אינו חותם, וכן הכריע לדינא, ואך שנסתפק שם דשמא אף בר"ה אומר לאות ולזכרון, ולפ"ז צריך לחתום בה, עיי"ש.[[11]](#footnote-12)

ובדעת המ"ב שלא הזכיר לד' תר"י אף דהנשמ"א עמד ע"ז נראה, דאף דהא דחותמין ביו"ט בשם הוא משום שמוסיף בה לששון ולשמחה והוי מטבע ארוך, מ"מ אחר דביו"ט חותמין בשם, תו מן הדין יש לחתום בשם אף בר"ה, דג"כ הוי מטבע הברכה אשר נתן ימים טובים וכו', אף דהוי זה מטבע קצר, ועד"ז כתב הגר"ז שם סי"א בטעמא בתרא, עיי"ש.

**ד**

ט] והנה לדעת המג"א דהא דאין חותמין בר"ח, הוא משום דאין ההזכרה מעכבת, יש להסתפק אם ה"נ בשכח להזכיר שבת או יו"ט בגונא דאינו חוזר, אין חותמין בה, או שלא חילקו חכמים בדבר, ובשבת ויו"ט לעולם חותמין בה,[[12]](#footnote-13) ועד"ז יש להסתפק גם בדין ר"ח, לדעת הסוברים דבשבת ר"ח אף אם שכח ר"ח מחזירין אותו, אם מה"ט גם כשמברך אשר נתן חותם.[[13]](#footnote-14)

ולכאו' יש לפשוט לזה, ממש"א בסוגיין דטעה ולא הזכיר של יו"ט, אומר ברוך שנתן ימים טובים לעמו ישראל לשמחה ולזכרון ברוך מקדש ישראל והזמנים, והנה הרי דעת רבים מקמאי דהא דטעה ולא הזכיר של יו"ט מחזירין אותו, הוא רק בליל א' של פסח וליל א' של סוכות, אך בשאר ימים טובים אין מחזירין אותו, ולפ"ז הרי ממה שסתמו בגמ' דבטעה ולא הזכיר של יו"ט חותם, מוכח דגם במקום דאין ההזכרה מעכבת, ה"ה חותם בשם, דכמדומה דאין מקום כלל לומר, דכל מש"א דחותם, הוא רק בליל א' של פסח וליל א' של סוכות, דכל כי האי הו"ל לפרושי, וגם הראשונים שדנו אם בשאר ימים טובים מחזירין אותו, לא דנו לגבי החתימה, ולפ"ד המג"א בע"כ צ"ל, דכיון דפעמים שההזכרה מעכבת, תיקנו בה חכמים ברכה בשם, ותו לא פלוג ואף במקום שאינה מעכבת, ה"ה חותם בשם.

י] אמנם הנה במג"א שם סקט"ז כתב בדין סעודה ג' בשבת, ז"ל, משמע מלשונם דאם לא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך וכו' כמו בר"ח, עכ"ל, ובביאוה"ל שם כתב, ז"ל, ומשמע דלענין חתימה ג"כ שוה לר"ח דאינו חותם, ואזיל לטעמי' בסק"ז דכל היכא דבדיעבד אין מחזירין אותו ה"ה דאינו חותם אם נזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב, אכן לפמש"כ שם וכו' א"כ ה"ה בעניננו נהי דמחמרינן שלא להחזירו אם נזכר לאחר שפתח בהטוב והמטיב, מ"מ יום שבת בודאי חשיבא וכשנזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב צ"ל אשר נתן וכו' בפתיחה וחתימה, ובפרט בסעודה ג' דמעיקר הדין כבר פסק המחבר בסי' רצ"א ס"ה דחיובה דוקא בפת וכו', עכ"ל.

והנה לפ"מ שדקדק הביאוה"ל מד' המג"א וכן דקדק בנהר שלום שם והנשמ"א כלל מ"ז סק"ה מבו' דס"ל, דאף בהזכרת שבת ויו"ט, כל דהוי הדין דאין מחזירין אותו, אף כשנזכר קודם הטוב והמטיב ואומר ברוך אשר נתן, אינו חותם, וכן נ' להדיא בד' הלבוש שם ס"ח, וזה דלא כמש"נ.

אך מל' הביאוה"ל נראה דלא פסיקא לי' ללמוד כן מד' המג"א, והיינו משום די"ל דמש"כ המג"א דאומר ברוך וכו' כמו בר"ח, אין כונתו לדמות לר"ח דאין חותם, אלא לדמות לר"ח דאף דאין מחזירין אותו מ"מ כל שלא פתח בהטוב והמטיב אומר ברוך וכו', ושלא כדעת הבעה"מ דס"ל דכל דאין מחזירין אותו, גם אם נזכר קודם הטוב והמטיב אינו אומר ברוך וכו', וצ"ע בזה.

ויש להביא קצת סמך לזה, ממש"כ המג"א שם סקי"ד לדון דבשבת ר"ח ושכח שבת ור"ח, יש לחתום גם בשל ר"ח, משום דאף בחול י"א שצריך לחתום וכו', ואי נימא לדעת המג"א דדין חתימה תליא אם בפועל צריך לחזור או לא, הרי נמצא דלדעת הסוברים דבשבת ר"ח ושכח של ר"ח מחזירין אותו, אף הוא חותם בשם, והי' לו להמג"א לצרף גם לדעה זו להצריכו לחתום גם בשל ר"ח, ונ' מזה דלא חילקו חכמים בדבר, וכל ששכח ולא הזכיר ר"ח ואומר ברוך אשר נתן וכו' אינו חותם, אף בגונא דהזכרת ר"ח מעכבת.

ולדינא נראה דודאי אם שכח ולא הזכיר שבת בסעודה ג' ונזכר קודם הטוב והמטיב, דמברך אשר נתן וכו' וחותם בשם, דמלבד מש"כ הביאוה"ל לצדד דבשכח של שבת צריך לחתום בשם אף בגונא דאין ההזכרה מעכבת, ונת' דגם בד' המג"א אינו ברור דפליג ע"ז, גם יש לצרף כמש"כ הביאוה"ל דעת רוב קמאי דאף אם שכח של שבת בסעודה ג' מחזירין אותו ודעת הרא"ה והרשב"ץ דאף בסעודה ד' מחזירין אותו, ויש לצרף עוד לדעת הרא"ש ודעימי' דאף בר"ח חותמין, ובסעודה ד' בשבת וסעודה ג' ביו"ט ליכא להצירוף השני, וצ"ע אם לדינא יש לחתום אף בלא צירוף זה.

יא] אמנם כ"ז הוא בשעדין לא יצאה שבת, אך אם בירך ברהמ"ז אחר שיצאה שבת, כבר כתב הביאוה"ל שם דאינו מברך, משום דהא דמזכירין של שבת אף שמברך אחר שיצאה שבת, אי"ז אלא מספק, ואין לברך מספק שום ברכה בשם ומלכות.

והנה עיי"ש בביאוה"ל שכתב ע"ז, ז"ל, וזה כתבנו לפי הכרעתנו למעלה דגם בר"ח צריך לברך בשם ומלכות, אכן לפי מ"ש שארי אחרונים שגם בר"ח וה"ה בסעודה ג' של שבת אפילו כשמברך מבעו"י אינו מזכיר שם ומלכות, אין נ"מ בכ"ז, דודאי גם עתה מותר לברך בלי שם ומלכות, עכ"ל.

ויש להעיר בזה, דהנה הטעם לומר דבר"ח אינו מזכיר שם ומלכות, כתב בברכ"י דהוא משום דהא דאין חותמין בה הוא משום דאינה ברכה כלל, וע"כ אף אין בה שם ומלכות.

ולפ"ז הרי נמצא, דבשכח של שבת בסעודה ג', שנקט הביאוה"ל לעיקר דחותמין בה ול"ד לר"ח, הרי ודאי דאף מזכירין שם ומלכות, וא"כ מ"ט נקט הביאוה"ל בפשיטות דלהסוברים דבר"ח אינו מזכיר שם ומלכות, ה"נ בסעודה ג' של שבת אינו מזכיר שם ומלכות.

ונראה במכוון הביאוה"ל, לפמש"כ בפמ"ג שם מש"ז סק"ה, ז"ל, אבל בשל ר"ח כתב ברוך כו' ולא הזכיר שם ומלכות, וכן נראה לכאו', דאל"כ הא ר"ח אין חוזר ואיך יאמר ברכה בחינם בשם ומלכות, עכ"ל, וכיון דהא דאין מזכירין בה שם ומלכות, הוא משום דאין ההזכרה מעכבת, ע"כ אף בסעודה ג' של שבת אין מזכירין שם ומלכות.

אך אכתי צ"ע סתימת ד' הביאוה"ל, אחר דלפ"ד הברכ"י שהביאו בביאוה"ל לעיל לכאו' אין הדין כן, ואולי ס"ל להביאוה"ל, דלדעות אלו דאיבעיא דגמ' הוא אם יש עלי' תורת ברכה כלל או אין עלי' תורת ברכה, ודאי דטעם האיבעיא הוא משום דאין ההזכרה מעכבת וכד' המג"א, וע"כ לא תיקנו בזה ברכה וכד' הפמ"ג, וע"כ לדעות אלו ודאי דאף בשכח בסעודה ג', אינו מזכיר בשם ומלכות, וצ"ע בזה.

1. והנה כדעה זו דחותם בה, כתב גם בה"ג בהל' ברכות וראב"ן סימן קפ"ו והרוקח בסימן רכ"ח, אך בדעתם י"ל שכתבו כן ע"פ הירושלמי שהביאו ראבי"ה סימן קל"א ואו"ז ח"א סימן ר' וח"ב סימן תס"א שחותמין בה ואינו לפנינו, אך ד' הר"י שיריליאון שכתב דחותם בה משום דלא איפשיט, צ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בפשוטו אי"ז כן, אלא אף בכה"ג אמרינן דספיקא דרבנן לקולא, וגדולה מזו מצינו בד' הפמ"ג בסימן קצ"ד אש"א ג' דאף ספק דאורייתא ל"ה לחומרא אלא היכא דמתקן ודאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני דאי נימא הכי, יש ללמוד מד' הרא"ש דמן הדין לא הי' לחתום בר"ח, וצד האיבעיא לחתום הוא כדי שלא לחלק משבתות ויו"ט, ובזה הכריע הרא"ש דמסתבר כצד זה שאין לחלק משבתות ויו"ט, דאי נימא דאיבעיא דגמ' הוא בעיקר מטבע הברכה אם ראוי לחתום בה או לא, היאך הכריע הרא"ש באיבעיא דגמ' מכח טעם חדש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם יש מקום לדון, דלדעת הסוברים דבמקום שאמרו לחתום ולא חתם יצא יד"ח, הרי דה"נ במקום שאמרו שלא לחתום וחתם, לא חשבינן לחתימתו כברכה לבטלה, שהרי הויא מכלל ברכתו, ואך דהוי זה שינוי מן המטבע, וצ"ע בזה.

   שו"ר בראבי"ה סימן תתמ"ו, ז"ל, כיון דספיקא לא חתמינן מספיקא דהוי ברכה לבטלה וקעבר משום לא תשא וגו', עכ"ל, ולהדיא דאם חתם במקום שא"צ לחתום, הויא החתימה ברכה לבטלה, ועובר משום לא תשא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולא נתפרש בדבריו, דאף דגם אם לא יחתום קאי בספק לא תשא, מ"מ היאך הוא רשאי לחתום, ולכאו' הי' לנו לומר שלא יברך כלל, כיון דבין אם יחתום ובין אם לא יחתום קאי בספק לא תשא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש בכל בו שהביא דעת בה"ג דאומר ברוך אשר נתן ראשי חדשים לעמו ישראל לאות ולזכרון בא"ה מקדש ישראל וראשי חדשים, ובנשמ"א כלל מ"ז סק"ה פירש בדבריו, דלדעת בה"ג שאומר לאות ולזכרון הוי מטבע ארוך וע"כ חותם בשם, אך לדעת הרמב"ם דאומר לזכרון הוי מטבע קצר ואינו חותם בשם, אך הנה בד' בה"ג שלפנינו ליתא לתיבת לאות, וגם הכל בו לא הזכיר להא דלדעת הרמב"ם אינו אומר לאות, ולכאו' אין הכרח כלל בד' הכל בו שכונתו דתליא זב"ז, אלא פירש דטעמא דהרמב"ם הוא משום דחשיב כמטבע קצר.

   ומה שנקט הנשמ"א שם עפי"ד תר"י, דלא חשיב כמטבע ארוך אלא משום שאומר לאות ולברית או שאומר לששון ולשמחה שהם ב' דברים, צ"ע דלכאו' מש"כ תר"י דהוי ב' ענינים אין כונתו דלאות ולברית או לששון ולשמחה הוו ב' ענינים, אלא כונתו כמשמעות לשונו דכיון שאומר אשר נתן שבתות וכו' ומוסיף ואומר לאות ולברית הוי זה ב' ענינים, עיי"ש.

   והנה אמנם בד' תוס' הרא"ש מבו' די"ל כן, דאם אומר בר"ח לזכרון הוי מטבע קצר, ואם אומר לזכרון ולשמחה הוי מטבע ארוך, אך נראה דהיינו רק משום דלזכרון ולשמחה תרי מילי נינהו, אך ביו"ט שאומר לששון ולשמחה דחד ענינא הוא לכאו' אי"ז טעם לחשבו כמטבע ארוך, ובע"כ דהא דחשיב כמטבע ארוך הוא משום דאומר אשר נתן ימים טובים וכו' ומוסיף לששון ולשמחה, ואמנם בד' תוס' הרא"ש מבו' דהא דביו"ט חשיב כמטבע ארוך הוא משום שמזכיר שמחה וזכרון, אך העירוני דלדידי' דאומרים ביו"ט לשמחה ולזכרון שפיר ניחא דהוי זה ב' ענינים וחשיב כמטבע ארוך, אך לד' תר"י שאומרים לששון ולשמחה והוי זה חד ענינא, לכאו' אי"ז טעם לחשבו כמטבע ארוך, וצ"ע בזה.

   גם במה שנקט שם הנשמ"א דכל קמאי מודו להך מילתא, צ"ע מד' ועי' גם ראב"ן סימן קפ"ו ורוקח סימן רכ"ח ואו"ז סימן ר' וטור סימן קפ"ח שדעתם דחותם בה, אף דמבו' בדבריהם דאין אומרים בה אלא לזכרון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיקר הך מילתא, דהא דחותם בברכת אשר נתן, הוא דהא דחותם בבונה ירושלים, מצינו כן בד' הב"י בסימן קי"ד שכתב, ז"ל, ואפשר דהזכרה דברהמ"ז שאני, דמאחר דסמוך להזכרה הוא חותם בברכת בונה ירושלים, כשצריך לאמרה אחר סיום ברכת בונה ירושלים צריך לחתום בה ג"כ בשבתות ויו"ט, אבל הזכרה דתפילה מאחר שאינו חותם סמוך לה בברכה, גם כשמזכיר אחר שסיים תחיית המתים אינו חותם בברכה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' גם בד' הגר"ז בסימן קפ"ח סי"א שכתב ב' טעמים בדעת הסוברים דבר"ה חותם, חדא, דלא מנעו החתימה בר"ח אלא מפני שכיון שאין בו קדושה וכו' י"ל שאין לחתום בו מקדש ישראל ור"ח אלא בתפילת מוסף בלבד אבל בברהמ"ז די בהזכרתו בלבד, משא"כ בר"ה ויוהכ"פ שהם מקראי קדש ובכל התפילות חותמין בהן מקדש, חותם ג"כ בברהמ"ז, עכ"ל, עוד כתב, ז"ל, ובר"ה י"ל שהכל מודים שאין לשנותה משאר יו"ט, שלא חילקו חכמים בברכה א' לומר פעם כולה ופעם מקצתה וכו', אבל בר"ח אינו מברך אותה ברכה שמברך בשבת ויו"ט וכו', ואצ"ל בסעודה ג' או ד' של שבת ויו"ט שפותח באותו נוסח ממש שבסעודות ראשונות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומכוון השעה"צ דלפ"ז יש לקיים דינא דהמג"א, אך בד' המג"א גופי' אי"ז מתישב, דהרי לפ"ז נמצא דאף אי נימא דאם שכח ולא הזכיר של ר"ה מחזירין אותו, מ"מ כל שנזכר קודם הטוב והמטיב דמברך אשר נתן וכו', אינו חותם, כיון דהוי מטבע קצר, וגם דלפ"ז לא תליא בהאיבעיא דגמ' בר"ח, דכל הצד דבר"ח חותם הוא אם מזכיר בה שמחה והוי כמטבע ארוך, אך בר"ה דאינו אומר אלא שנתן ימים טובים לעמו ישראל את יום הזכרון הזה, הוי מטבע קצר, ואין חותמין בו. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם עי' בנשמ"א כלל מ"ז סק"ה מש"כ לדחות בזה בד' הרא"ש בהלכותיו, אך אי"ז מתישב בד' הטור בסימן קפ"ח ובקיצור פסקי הרא"ש, עיי"ש, וגם לפי דבריו לא נתישבו ד' הרא"ש עם מש"כ בתוס' הרא"ש בתחילה דזהו טעם הספק אם חותמין בה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שנקט לעיקר כד' הכל בו, דהטעם דאין חותמין בר"ח הוא משום דהו"ל מטבע קצר, וכתב לפ"ז דבסעודה ג', אף לדעת התוס' דאין מחזירין אותו, מ"מ כל שנזכר קודם הטוב והמטיב ואומר ברוך אשר נתן וכו', חותם בשם, כיון דהוי מטבע ארוך. - ויש להוסיף, דלפ"ז גם בחוה"מ יש לו לחתום בשם, כיון דהוי זה מטבע ארוך, אך למש"כ הרא"ה דהטעם דאין חותם הוא משום דלא חשיבא כולי האי, י"ל דאף בחוה"מ אינו חותם, וכן נקטו הרבה מן הפוסקים לדינא. - ומשמעות ל' הרמב"ם בפ"ב מברכות ועוד מקמאי דחוה"מ דמי לר"ח לגמרי, אך הרשב"ץ פירש בד' הרמב"ם דחוה"מ הוי כחנוכה ופורים, דאף אם נזכר קודם שהתחיל הברכה שאחרי' אינו מזכיר. - עוד ילה"ע, דלפ"ז הרי דבשבת ר"ח ודאי דיש לו לחתום גם בשל ר"ח, כיון דהוי זה מטבע ארוך, אך ראבי"ה סימן קל"א והגמי"י פ"ב מברכות כתבו דחותם רק בשל שבת, והמג"א פקפק בזה, משום די"א דגם בחול חותם בשל ר"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועי' בד' הגר"ז בסימן קפ"ח סוסי"א שהזכיר לסברא זו, דבשכח של שבת בסעודה ג' או ד', כיון דהוי אותו מטבע שמברך כששכח בסעודות הראשונות, ה"ה חותם בשם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להביא מקור לזה, ממש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, והלכך ר"ח שחל להיות בשבת, כיון דע"כ אכיל, אפי' טעה בשל ר"ח בברהמ"ז מחזירין אותו וכו', ואצ"ל בשלא פתח הטוב והמטיב שאומר ברוך שנתן, ואפי' בכל ר"ח נמי אומר ברוך שנתן, עכ"ל, והרי להדיא דכל שנזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב, ליכא נפ"מ בין ר"ח שחל בחול לבין ר"ח שחל בשבת, וכ"ה דבר"ח שחל בחול אינו חותם, ה"נ בר"ח שחל בשבת אינו חותם. [↑](#footnote-ref-14)