20. חודי הדפים והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' מקץ

**נידון כתב שעל גבי חודי הדפים**

**ביאור הנידון דכתיבה שעל חודי הדפים ובגדר שיעור שני אותיות**

א]עיין שו"ת הרמ"א תשובה קי"ט ובדברי הט"ז סימן ש"מ סק"מ שדנו באותיות הכתובות על חודי הדפים האם בפתיחת הספר יש איסור מוחק ובסגירתו יש איסור כותב והנה בלבוש מבואר שיש כאן מקום לדון שזה איסור דאוריתא אמנם בשו"ת הרמ"א מבואר שיש מקום לדון שזה כתב שאינו מתקיים וכן נוטה דעת החזו"א סימן ס"א ועיין אגלי טל סימן נ"ד סקי"ג שביאר שיסוד הנידון בדבר שמחמת עצמו לא עומד להתבטל רק האדם עומד לבטלו האם הוי כאינו מתקיים וכן ביאר בדברי יחזקאל סקי"ז אמנם עיין חזו"א דפשיטא ליה שדבר שעומד למוחקו הוי כמתקיים וצ"ל דרק כאן שמצד עצם יעד הספר זה עומד להמחק גרע עוד כתב הט"ז שזה דבר שאינו מתכוין ואפילו אם זה פס"ר הרי זה רק איסור דרבנן וברמ"א שם כתב שזה אינו משאצל"ג כיון שמתכוין לפתוח ולסגור ועיין אג"ט דדבר זה פלא שלענין הכתיבה והמחיקה אין לו שום ענין

והנה עיין ברמ"א ובט"ז שיסוד ההיתר שלהם הוא שכיון דמבואר בגמ' שכתב אות אחת בטבריה או בצפורי חייב כי מחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דהינו שזה סיבה לחייב א"כ ה"ה זה נחשב כמחובר לענין זה שאם יקריבם לא הוי כותב וע"ש שדנו שאולי אפילו שמחוסר קריבה זה סיבה לחייב אבל אם מקרב לגמרי יש כאן תוספת שזה סיבה לחייב והאריכו להוכיח שאינו כן עיין בט"ז שהוכיח מהא דלא מבואר במשנה בקירב האותיות שחייב וברמ"א הוכיח מהא דמבואר בגמ' לענין כתב על גבי כתב דלרבנן שאין כאן חלות כתיבה לשמה ה"ה אין כאן כתיבה לגבי שבת הרי אולי יש כאן כבר כתב ולכן לגבי לשמה זה לא עוזר אמנם לגבי שבת כיון שיש כאן תוספת בכתב זה סיבה לחייב [וצ"ב דלכאורא אם היה חשיב שיש כאן תוספת בכתב ממילא לגבי לשמה זה היה עוזר כמו לר"י דלא חשיב כתיבה גמורה ורק כיון שיש כאן תוספת חשיב לשמה כמבואר בתוס' ]

וע"ש שכתבו שאין לומר שחלוק מחוסר קריבה של חצי אות ממחוסר קריבה של שני אותיות דהרי לגבי מלאכת כותב כך לי אות אחת כמו חצי אות ועיין מאמר מרדכי שכתב שאינו דומה כלל דבכותב עיקר הכתיבה זה האותיות וכל הדין מחוסר קריבה נאמר לגבי חיבור שני האותיות אבל לא לגבי יצירת הכתב וכן הוא באגלי טל סימן נ"ד סק"ב' ג' וצ"ב מחלוקתם האם לדמות חצי אות מתוך אות שלימה מאות שלימה מתוך שני אותיות

והנה בעיקר מלאכת כותב שצריך שתי אותיות יש לחקור האם יסוד הדין כותב זה האותיות ורק שיש כאן הלכה מצד הלכות שיעורים שצריך שתי אותיות ובפשוטו לפ"ז הכותב אות אחת זה אסור כדין חצי שיעור או דנימא דכל החפצא של כתב רק בזה שיש כאן כתיבה של שני אותיות ואם יש כתיבה של אות אחת זה כמו חצי צורה והנה אם נימא דצריך דוקא תיבה בזה וודאי א"ש יותר צד זה שיסוד הדין כתיבה הוא כתיבת תיבה אמנם גם למה דדייקו האחרונים ברמב"ם וכן שיטת רש"י שאין דין דוקא לכתוב תיבה אבל בכל אופן הדין שני אותיות הוא מצד עצם החפצא של הכתב ולפ"ז בכתיבת אות אחת אין איסור חצי שיעור [וכמו שבחצי אות אין איסור חצי שיעור וכמבואר בגר"ז לענין כתב משיטא שזה אפילו לא חצי שיעור כדין חסרון תגין] וכן הביא הבה"ל סימן ש"מ ס"א מרבינו ירוחם שאפילו שבעלמא ס"ל שחצי שיעור אסור במלאכות אבל בכתיבה אין איסור ובפשוטו הביאור כנ"ל [ואינו מוכרח דיתכן שזה רק סברא שזה כמו חצי שיעור באיכות אבל לא שחסר בצורת הכתב האסורה] והנהטו מדברי הרמ"א והט"ז שדימו דין מחוסר קריבה בשני אותיות למחוסר קריבה באות אחת חזינן שנקטו שצורת הכתיבה האסורה זה שני אותיות וא"כ כל החלות שם כתיבה זה על ידי שמחוסר קריבה אינו מחוסר מעשה ודנים כאילו זה ביחד א"כ זה גם סברא לגבי שתי חצאי אותיות אמנם דעת המאמר מרדכי שיסוד האיסור הוא כתיבת אותיות ורק שצריך שיעור של שני אותיות והדין נהגין זה אם זה זה סברא בצירוף של השיעור או בחשיבות של השיעור וא"כ הדין מחוסר קריבה אינו לענין יצירת הכתב ולכן אין ללמוד מזה למקום שמדין מחוסר כתיבה דנים ליצור את עצם הכתב [אמנם יש כאן חידוש שהט"ז נקט שגם רשימות אסור אמנם מבואר בדבריו שזה רק ברשימות שיש קשר ביניהם ואדרבא מבואר שללא זו אין כאן איסור אפילו חצי שיעור וא"ש לנ"ל שכל החפצא של הכתיבה זה רשימות אם קשר ביניהם אמנם בדבריו משמע שם שאות אחת יש איסור וצ"ל שזה רק מדרבנן כי זה דבר חשוב]

והנה עיין אגלי טל סק"ב וג' שכתב להוכיח שחלוק חצי אות מאות שלימה דהרי מבואר בתוספתא פי"ב ה"ח דמשלים אות חשיב שכתב האות וכן הוא באבן העזר לענין גט משא"כ כתב אות אחת סמוך לכתב פטור דזה רק חצי מלאכה ובהכרח החילוק שיסוד הדין כותב זה כתיבת אותיות ולכן אם משלים האות חשיב שהוא כתב האות משא"כ אם היה אות והוסיף אות לא חשיב שחסר בצורה הנצרכת אלא בכמות הנצרכת ולכן חשיב שעשה חצי מלאכה ע"ש ולכאורא יש מקום לומר שזה וודאי שאין החפצא של המלאכה רק מה שיצר תיבה אלא יסודה הוא כתיבת שתי אותיות שיש מהם תיבה ולכן לא מספיק מה שיצר תיבה אלא צריך גם את כתיבת האותיות ובחלק זה לא עוזר מה שהשלים את התיבה

אמנם לכאורא היה מקום לחלוק על הרמ"א מטעם אחר דמחוסר קריבה של שני אותיות קיימות זה נחשב פחות חיסרון מאשר ליצור את האות דהינו שאפילו ששניהם חסר בעיקר החפצא של הדבר הכתוב ובאות אחת אין חיסרון של חצי שיעור אבל בשני אותיות שכל אות יש לה משמעות לעצמה כה"ג שייך לדון שמחוסר קריבה זה לא כמחוסר מעשה משא"כ כאן כל אות לעצמה אין לה משמעות כלל בזה וודאי מחוסר קריבה זה מחוסר מעשה ובפשוטו מדברי הרמ"א מבואר לא כך אמנם יש מקום לדון שוודאי שזה סברא נכונה ורק בספר שכתוב על חודי הדפים ששם יש קשר בין נקודה לנקודה כה"ג ס"ל שאין חיסרון זה וכל החיסרון מצד שזה לא ביחד וכמו אות אחת ללא האות השניה אבל במקום שיש רק נקודה של כתב וודאי שאין לזה תורת כתב גם אם אפשר לחברו אם נקודות אחרות [ויתכן שהסברא שכיון שזה נכתב ביחד לכן דנים עדין שיש קשר ביניהם] והיה מקום לומר שזה רק בספר שהוא מחובר אמנם מבואר ברמ"א שם שבכותב אות על שני קרשים יש גם סברא זו אמנם גם שם כיון שזה עומד להתחבר חשיב שיש קשר ביניהם ודו"ק בזה ולפ"ז יש מקום לומר שרק בשני אותיות שייך לדון שכשכתוב אות אחת היא כבר כמחוברת אם שאר האותיות הקימות וממילא בכתיבה של אות סמוך אין כאן יצירת התיבה משא"כ באות חסירה שחשיב שאין כאן אות דכאן יש חיסרון של מחוסר קריבה וצ"ע בפרט זה

**המקומות שיש לדון בגדר דין כותב**

ב]והנה הגמ' לעיל פ. דנה במוציא לשתי רה"ר האם חייב או לא ועיין תוס' שהביאו מר"ח שצ"ל משני רה"ר דהרי בכותב מבואר שגם אם כתב אות אחת בטבריה ואות אחת בציפורי הוא חייב חזינן דמה שזה בשני רשויות זה לא חיסרון אמנם עיין תוס' שכתבו שאין לדמות הוצאה לכתיבה ועיין תוס' ב"ב נ"ה: ובתוס"ר שביארו הדברים וז"ל דודאי גבי כתיבה אית לן למימר דמחוסר כתיבה לאו כמחוסר מעשה דמשעת כתיבה נגמרה המלאכה אלא צריך לקרבן שיהיו נהגין זה אם זה אבל הכא מלאכה דעבד היינו הוצאה ואינה נגמרת עד דמיתי לאותו רשות עכ"ל והנה עיקר כוונתם לכאורא כמבואר בשיטה לר"ן דבהוצאה כל רשות זה כאיסור אחר ולכן לא שייך לומר שזה לא מחוסר קריבה דהרי אם יקריב זה יצור איסור הוצאה חדש לאותו רשות אבל כאן בהקרבה המלאכה היא האותיות שכתב וגם על ידי קריבה לא נוצר כאן תוספת כתיבה אמנם מפורש בלשונות הראשונים דמשעת כתיבה נגמרה מלאכה דהינו שגם אם היה הלכה של מחוסר קריבה אין הביאור שקודם הקריבה אין כאן עדין הכתיבה של הדבר האסור אלא כבר יש כאן את כל המלאכה רק יש תנאי של צירוף ויתכן שגם מתוכן דבריהם מוכח שלא חסר כאן בעצם היצירה דאם חסר בעצם היצירה לכאורא זה כמו הוצאה דצריך ליצור כאן עוד המלאכה ופרט זה צ"ע

ועיין תוס' במנחות נ"ז. ד"ה בשתים בסופם שדימו בישול של חתיכת בשר בשלשה מקומות לכתיבת שתי אותיות שמחוסרים קריבה והנה שם וודאי שזה חסרון שיעור ולא שאין כאן עדין היצירה האסורה ועיין תוס' בסוגין דגם משמע שהצד ששם פטור זה כמו שכאן במחוסר כתיבה פטור אמנם הוסיפו שהצד לחייב דזה לא כמו כאן דמחוסר קריבה בכתב זה יותר חיסרון ויתכן שזה על דרך הרמ"א אמנם יותר מסתבר שזה חיסרון שיעור כמו באיכות אבל לא שחשיב שאין כאן עדין הכתב האסור וכנ"ל

והנה מבואר בגמ' שכתב אות אחת והשלים לספר חייב ועיין ליקוטי אגלי טל סמ"ט שהקשה דאם נימא דשני אותיות זה לא רק הלכה מצד שיעור אלא שאין לזה שם כותב בפחות משני אותיות א"כ מה יעזור שזה משלים את הספר וצ"ל שבמקום שיש לזה חשיבות מיוחדת גם לאות אחד יש המעלה כמו שתי אותיות אמנם הדבר מחודש שגם דבר שהוא לא בגדר כתב בכל אופן אם הוא חשוב הוא חייב ולכאורא זה כמו אות ללא תגין לשיטות שפטור אם זה משלים ספר שלא יעזור וצ"ע אמנם למה דנתבאר לעיל דגם לרמ"א יסוד הדין כותב זה כתיבת אותיות א"כ יתכן שכאן הרי זה גם משלית תיבה וממילא מצד הדין של כתיבת תיבה זה מתקיים כאן רק שיש גם דין של שני אותיות ובזה עוזר מה שזה חשוב [ולפ"ז במשלים תיבה יהיה איסור חצי שיעור ודו"ק]

והנה לכאורא לרמ"א בהפריד העוגה מערב שבת גם כן אסור לאוכלה דהרי כה"ג עדין זה נידון כמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה וחשיב שיש כאן כתב וא"כ אסור לאוכלו אמנם לאחרונים הנ"ל דבאות מופרדת אין כאן כתב כלל א"כ וודאי אין סיבה לאסור

**הטעמים הנוספים להתיר ובדין מחיקת השם בכה"ג**

ג]והנה עיין ברמ"א שם שכתב שם עוד טעם להתיר שכיון שזה עומד לפתוח ולסגור אין זה דרך כתיבה ומחיקה וביאר הנשמת אדם שהוי ככתב שאין מתקיים דהיינו שהמושג כתב זה דבר קיים וכאן שזה לא קיים כי עומד לפירוק חסר בכל חשיבות כתיבה והוי יותר גרוע מכל אין מלאכתו מתקיימת

ובפרישה הובא בא"ר וכן כתב המ"ב להתיר מצד שזה כמו דלת דהינו שכמו שמותר לפתוח דלת בשבת ואין זה בונה ה"ה כאן ולכאורא יסוד סברתם דבדלת חשיב שהדבר כבר קיים ואין כאן שום יצירה חדשה וזה עביד וקאי ולכן זה סברא גם לענין כותב שלא חשיב שיש כאן יצירה חדשה כלל

ובשו"ת הרמ"א וכן בחוות יאיר כתב לדמות לדין מטה של תרסיים שמבואר בגמ' שאם זה רפוי מותר ועיין חזו"א סימן ס"א שתמה בדמיון דשם יסוד הדין הוא מה שיש כאן יצירה שתוכנה זה חיבור החלקים משא"כ כאן כל שעשה דבר שחשיב אות חייב על זה ומה איכפת לן שזה לא דבר אחד ובפשוטו מבואר מדבריהם שיסוד השם אות זה רק דבר מחובר ולכן כל שהאות אינה מחוברת אין לזה שם כתב ולכן דימו שכמו שלענין בונה חיבור רפוי לא מוגדר שזה דבר אחד ה"ה כאן לא מוגדר שזה דבר אחד ולכן אין כאן איסור כותב ועיין מהר"ש הלוי סימן כ"ו בהיתרו השני דנראה שכוונתו כנ"ל שאין לזה שם אות כשזה לא מחובר ולפ"ז יש מקום לדון דבמניח שני חתיכות קרשים אחד ליד השני בצורה של אות אין בזה איסור כותב אפילו מדרבנן ואין זה דומה לכתב שאינו מתקיים דכאן אין לזה שם כתב כלל

והנה בדעת החוות יאיר יתכן שזה הביאור אמנם לכאורא בדעת הרמ"א וודאי שאין זה כוונתו דהרי עיקר היתרו בתחילה שמחוסר קריבה זה לא מחוסר מעשה וחשיב כאילו יש כאן כבר כתיבה דהינו שאין תנאי בחפצא של אות שזה יהיה דבר אחד ובפשוטו מוכח מזה שהרמ"א נקט שיסוד ההיתר במטה של תרסיים זה שכיון שזה עומד לפרוק והרכבה לא דנים את זה כיצירה חדשה וזה דלא כביאור החזו"א שאין כאן איחוד החלקים וכן זה דלא כגרשז"א שביאר שזה פעולת השתמשות שלכאורא זה לא שייך כאן אלא שצ"ע מה זה שונה מקנה של סיידים וצ"ל ששם שהפירוק הוא צורך צדדי זה אחרת וצ"ע

והנה יש לעיין לגבי איסור מחיקת השם בכתוב על חודי הדפים האם עוזר היתרו דהרמ"א והנה ההיתר דמחוסר קריבה לכאורא זה רק סברא במלאכת כותב דשבת אבל במציאות של קדושת השם מסתבר שזה כשמציאות השם כתובה ולא עוזר על זה מחוסר קריבה וכן הסברא שזה כמו דלת לכאורא זה סברא במושג של יצירה בשבת שאין לזה חשיבות יצירה אבל זה לא סברא שיחשב שאין כאן מחיקת השם וכן הסברא הראשונה של הרמ"א שזה לא דרך כתיבה וביאר החיי אדם שכזה סוג כתב שאינו מתקיים חסר במציאות הכתב דמסתבר שזה סברא כדין אין מלאכתו מתקיימת שזה הלכה בשבת וצ"ע ורק אם נימא שיש תנאי במציאות של כתב שזה יחשב דבר אחד וכאן זה לא דבר אחד כיון שאין חיבור כלל בין האותיות ולכן חשיב שאין כאן כתב ועיין שו"ת חוות יאיר סימן ט"ז שנקט שגם לגבי איסור כתיבת השם עוזר הסברא שזה לא חיבור ובהכרח שזה תנאי בדין כתיבה וכנ"ל

והנה היה מקום לדון שאין זה מעשה כתיבה ומחיקה שיסודו לכתוב אותיות על רקע או למחוק מהרקע אבל כאן המציאות נשארת כתובה רק שמחבר החלקים ועיין שו"ת מהר"ש הלוי סימן כ"ו בהיתרו הראשון וז"ל אבל הכא בספרים מה שהיה כתוב אע"פ שפותח הספר נשאר כתוב כשהיה ואינו מוחקו לגמרי עכ"ל ולכאורא כוונתו כנ"ל אמנם בפשוטו אינו כן כמו שהוכיח האגלי טל סק"ג מהא שחייבים על חק תוכות והרי שם יצר את האות לא דרך שהביא דיו על הקלף ובפשוטו גם הרשב"א לא חלק מטעם זה דא"כ גם עד כמה שאין פסול חק תוכות אבל כאן הצורה שנהיה כתיבה דרך זה שגירד את ראשו של הד' ובהכרח שלא צריך דוקא מעשה כתיבה וכל טענת הרשב"א שחק תוכות חשיב שאין כאן מציאות של כתב כלל ולכן חידש שזה מחזיר את האות הקודמת ויש כאן כתב אבל למעשה צורת הכתיבה שמצידו זה בהבאת האות על הכתב לא דרך מעשה כתיבה וכן עיין דברי יחזקאל סקי"ז שהביא מהירושלמי דמי שנותן עפצים על מי מילים שזה מגלה הכתב חשיב כותב עיין פי"ב ה"ד וכן יש אחרונים שנקטו דבמוריד השעוה מהאותיות הוי כותב

**בביאור דברי המג"א דמחבר אותיות לפרוכת הוי כותב**

ד]והנה יש לדון האם קירוב שני אותיות ועל ידי זה נוצר תיבה האם יש בזה איסור והנה לדעת הרמ"א והט"ז שכל הדין כותב כי דנים שהם חפצא אחד א"כ זה סברא לא לחייב דהרי טעם החיוב מתחילתו שזה כמו דבר אחד אמנם לחולקים ומצד שאין יסוד החיוב צורה של שני אותיות א"כ אין לנו מקור לדון שזה כאילו כבר דבר אחד ויתכן שמה שיוצר תיבה יש לזה חשיבות של כותב אמנם לדעתם אין לנו שום מקור לחידוש זה דהרי שני אותיות זה לא מצד שדנים שיש כאן יצירה של תיבה אמנם מסברא יש מקום לדון כן שהרי עיקר מעלת הכתב זה ליצור מזה תוכן כתוב

והנה גם לדעת הרמ"א היה מקום לדון שאפילו שמחוסר קריבה זה לא מחוסר מעשה לגבי לחייב אבל ודאי שיש כאן תוספת במה שזה אות אחת ממש או תיבה אחת אמנם עיין רמ"א שם שהוכיח דתוספת בכתיבה זה לא סיבה לחייב מהא דכותב על גבי כתב אם זה לא עוזר בשלא לשמה ה"ה לגבי שבת ולא אומרים שזה רק תוספת וצ"ע הרי מבואר בתוס' שגם לצד שחייבים זה רק במקום שזה מוסיף וביארו האחרונים שיש כאן רק תוספת בכתיבה ולכן זה רק עוזר בלשמה ולא על חק תוכות וכדו' וא"כ אדרבא מבואר שתוספת עוזר והצד לפטור כי חשיב שאין כאן שום תוספת כי אם היה כאן תוספת זה היה עוזר לגבי לשמה וצ"ע

אמנם עדין יש מקום לדון שמדרבנן זה אסור אמנם עיין ט"ז שהאריך להוכיח שאין בזה איסור דרבנן אמנם עדין יש מקום לחלק שאם רק הקריב אחד לשני זה לא סיבה דהרי אין כאן חיבור גמור וגם קודם זה היה נחשב שזה ביחד אבל אם חיברם ממש יחד או שהיו מחוברים ומפרידם יש בזה איסור והנה מבואר במרדכי שאסור לאכול עוגה אם אותיות ועיין שו"ת הרמ"א שזה מצד שמכלה הכתב ומבואר שמצד ההפרדה זה לא סיבה אמנם עיין ט"ז וכן בשו"ת מהר,ש הלוי שנקטו שבלשון המרדכי משמע שעצם ההפרדה אסורה וביארו שלהפריד ממצב מחובר זה יותר גרוע [והנה לשיטות שאות לא מחוברת זה לא כתב זה וודאי אסור והנה לפ,ז לדעת הט"ז גם הפרדה בין שני אותיות אסור אמנם לחולקים כה"ג מותר אם לא מצד המג"א לקמן]

והנה כתב המג"א שאסור לחבר אותיות לפרוכת ומקורו מהגמ' גיטין כ. שמבואר שאם חיבר אותיות לבגד זה פסול לגט וביאר רש"י כי זה לא קבוע ומשמע שאם זה קבוע זה יהיה גט כשר וא"כ ה"ה לגבי שבת זה כותב ועיין חיי אדם שהקשה שאולי כל זה דוקא לענין גט שיסודו כתיבת תוכן אבל כאן שיסודו כתיבת אותיות וזה כבר כתוב א"כ אין כאן שום תוספת במה שמחברו ויתכן דגם דעת המג"א כך אלא שס"ל שכיון שיש כאן כתיבה לגבי גט מסתבר שגם לענין שבת יש איסור דרבנן וכן בלשונו הוא שיש איסור ולא שחייב

והנה בפשוטו טעם האיסור מצד חיבור האותיות אחד לשני וכן נקט באגרות משה או"ח סימן קל"ה וע"ש שדיק דמהא דללא חיבור אין איסור חזינן שכתב לא מחובר אין בזה איסור ולפ"ז למד גם לחיבור שני חצאי אות ללא חיבור שאין בזה איסור אמנם הדבר תמוה דהרי המג"א אסר חודי הדפים וכי החיבור של הספר יש בזה סברא שזה חיבור יותר מחיבור רפוי של האותיות לפרוכת ויש שנקטו ששם כיון שהספר מחובר זה גרע אמנם הרי כאן הכתיבה מצד סגירת הספר וחלק זה אין בו שום חיבור ובפשוטו צ"ל או דכל מה דהמג"א חלק על הרמ"א מצד ששני חלקי אותיות זה יותר בגדר מחוסר מעשה אבל לענין אות שלמה הרי מבואר בגמ' שזה לא מחוסר קריבה ורק אם הופכם מש לחפצא אחד זה סיבה לאסור או דנימא דהמעלה המיוחדת של כתיבת תיבה זה רק אם זה ממש חפצא אחד ואין זה דומה לשתי אותיו שזה רק צירוף בהלכות שיעורים

והגרשז"א ביאר שטעם המג"א שכיון שיצר לאותיות רקע לכן הוי כותב ולדבריו גם אם לא יצר תיבה יש איסור והוא מחודש שעד כמה שגם אות ללא רקע הוי כתב בפשוטו א"כ למה שבהוספת רקע יחשב כותב ואם נימא שאות ללא רקע זה לא אות א"כ וודאי שאסור לקבוע האות שזה ממש כותב ועיין מחזה אליהו דהביא מהנוב"י שדן שאסור לפתוח קשר של תפילין מצד מוחק ומבואר שנקט שגם אות ללא רקע הוי אות אמנם עיין ספר הליקוטים מהרמב"ם שהביאו מהרד"ע שלגזור אות בצורת אות אין בזה חיוב ולכאורא מצד שאין כאן כתיבה על רקע וצ"ע ויש שדנו שבאמת אות ללא רקע זה גם כתוב אלא שמה שמחברם לרקע זה נחשב כתיבה ביחס למקום זה והדברים מחודשים שזה יחשב כתיבה

**שבט ע"א**

]ראיתי לדון דהמ"ב הביא מחלוקת רש"י ורמב"ם האם עוזר נהגין זה אם זה במקום שזה באמצע דף ויכול לקפל ולהניחם ביחד שזה תלוי דם הדין נהגין לעצם המחייב א"כ כיון שזה לא מתקיים אין זה מועיל דחשיב אין מלאכתו מתקיימת אבל אם המלאכה זה האותיות וזה רק סברא בצירוף של השיעור בזה לא צריך שיהיה מלאכתו מתקימת אלא מספיק מה שזה יכול להיות ביחד וצריך לעין בזה