29 בפלוגתת רבנן ור_ נתן
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק וארא ער"ח שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין ד"ל., ואין עדותן מתקיימת בבי"ד עד שיעידו שניהן כא', רבי נתן אומר שומעין דבריו של זה היום וכשיבא חבירו למחר שומעין דבריו, במאי קמיפלגי וכו', איבע"א סברא מר סבר ע"א כי אתי לשבועה אתי לממונא לא אתי, ואידך אטו כי אתו בהדי הדדי בחד פומא קא מסהדי אלא מצרפינן להו ה"נ ליצרפינהו, ואיבע"א קרא אם לוא יגיד ונשא עונו, ודכו"ע כרבנן דפליגי עלי' דריב"ק, והכא באקושי הגדה לראי' קא מיפלגי, מר סבר מקשינן הגדה לראיה ומר סבר לא מקשינן.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ד מעדות ה"א, ז"ל, עדי נפשות צריכין וכו' וצריכין להעיד כאחד ובבי"ד א', עכ"ל, ובכס"מ שם כתב, ז"ל, ומ"ש צריכין להעיד כאחד ובב"ד אחד אפשר שהוציאו מדאמרינן בפ' ז"ב, ר' נתן אומר בדיני ממונות שומעין דבריו של זה היום וכשיבא חבירו למחר שומעין את דבריו, מ' דבדיני נפשות כו"ע מודו דצריכים להעיד כאחד, עכ"ל.

וכבר עמדו ע"ז האחרונים, דבגמ' לפנינו ליתא הכי, ולא נתפרש דר' נתן איירי בדיני ממונות, וביותר דהרי להאיבע"א סברא דטעמא דר"נ הוא משום דאטו כי אתו בהדי הדדי בחד פומא קא מסהדי, הרי בדין דגם בדיני נפשות לא ניבעי שיעידו כאחד.

ב] ונראה פשוט בדעת הרמב"ם, דהנה להלן בסוגיין אמרינן, יומא חד הוה יתיב קמי' דר' יוחנן, אמר להו מי איכא דידע הלכה כריב"ק או לא, א"ל ר"ש בן אליקים דין ידע וכו', א"ל כך שמעתי שמודה ריב"ק לר' נתן, אמר לזה הוצרכתי השתא ומה עיקר ראי' בהדי הדדי אמר ריב"ק לא בעינן, הגדה מיבעיא.

והרמ"ה שם כתב, ז"ל, כך שמעתי שמודה ריב"ק לר' נתן דל"ב הגדה בהדי הדדי, אלמא דריב"ק שייכא בדר' נתן, וכ"ה דהלכתא כר' נתן וכו' הלכתא נמי כריב"ק, א"ל וכי לזה הוצרכנו וכו', אלא אי קא מיבעיא לן אי מודה ר' נתן לריב"ק או לא, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם.

ובפשוטו נראה, דמש"א ריב"ח דמודה ריב"ק לר' נתן דל"ב שיעידו כאחד, ואמר ר' יוחנן ע"ז דלזה הוצרכתי וכו', היינו רק בדיני ממונות, אך בדיני נפשות דמודה ריב"ק דבעינן שיראו כאחד, ה"נ בעינן שיעידו כאחד, - ונמצא לפ"ז, דלדעת ריב"ח דר' נתן אית לי' דריב"ק וחד דינא הוא, הרי דכל הא דס"ל לר' נתן דל"ב שיעידו כאחד, הוא רק בדיני ממונות, אך בדיני נפשות דבעינן ראי' כאחד, בעינן נמי הגדה כאחד.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז נראה, דגם לפ"מ דדחי ר' יוחנן דאין הדבר מוכרח דמודה ר' נתן לריב"ק, הרי מ"מ כתבו הרמ"ה והתוס' הרא"ש די"ל דר' נתן אית לי' דריב"ק, ונסתפק בזה ר' יוחנן, וא"כ הרי לפ"מ דקי"ל כריב"ק, ודאי דיש לנו לומר דר' נתן אית לי' דריב"ק, ומה"ט גופא הוא דס"ל דל"ב שיעידו כאחד, משום דאף בראי' ל"ב שיראו כאחד, וכמש"א ר' יוחנן דהוא מילתא דפשיטא דאם ל"ב ראי' כאחד אף ל"ב הגדה כאחד, וממילא דבדיני נפשות דבעינן ראי' כאחד, בעינן נמי הגדה כאחד, וזהו שפסק כן הרמב"ם, וביותר מוכח כן למש"כ הרמ"ה ב"ב דל"ב. דקי"ל כר' נתן משום דקי"ל כריב"ק, וריב"ק ודאי אית לי' דר' נתן, וכ"כ הב"י בסימן ל' והגר"א שם, - ושו"ר מבו' כן בקצרה בהגה' אמרי ברוך לטו"א ר"ה דכ"ג, עיי"ש.

ג] ואמנם באמת נראה וכ"ה מבו' בד' האמ"ב שם, דכ"ז הוא להאיבע"א קרא דטעמא דרבנן הוא משום דמקשינן הגדה לראי', דלפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל כריב"ק, אין מקור לומר דר' נתן פליג על רבנן וס"ל דלא מקשינן הגדה לראי', אלא אף דס"ל דמקשינן הגדה לראי', מ"מ כיון דבדיני ממונות ל"ב שיראו כאחד, גם ל"ב שיעידו כאחד, וממילא דבדיני נפשות דבעינן שיראו כאחד, אף בעינן שיעידו כאחד, דמקשינן הגדה לראי'.

אך להאיבע"א סברא דטעמא דרבנן הוא משום דע"א כי אתי לשבועה אתי לממונא לא אתי, הרי די"ל דכיון דריב"ק ודאי פליג ע"ז ולא ס"ל לה"ט, הרי ממילא דגם בדיני נפשות דילפינן מקרא דונקי וצדיק אל תהרוג או מקרא דלא יומת ע"פ ע"א דעדות מיוחדת פסולה ובעינן ראי' כאחד, מ"מ אין לנו מקור להצריך הגדה כאחד, שהרי לא קי"ל כטעמא דרבנן דע"א לממונא לא אתי, וא"כ מהיכ"ת נימא דבדיני נפשות בעינן הגדה כאחד.

ד] והעירני הרנ"כ דיש מקום לדון עוד בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפ"כ מסנהדרין ה"א, דהא דעדות מיוחדת דב' מעשים ל"מ בדיני נפשות, הוא משום שנא' ונקי וצדיק אל תהרוג, הואיל ויש שם צד לנקותו ולהיותו צדיק אל תהרגוהו, והרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת ר"מ פליג ע"ז, דל"ב קרא להכי, דה"ז מתמעט מקרא דלא יומת ע"פ ע"א, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל, דאף דמודה ריב"ק בדיני נפשות דעדות מיוחדת פסולה, מ"מ אין ללמוד מזה להגדה דבעינן שיעידו שניהם כאחד, דהאמנם אם הא דבעינן שיראו שניהם כא', הוא משום דבלא זה לא מצטרפי אהדדי, שפיר יש ללמוד דה"נ בעינן שיעידו שניהם כאחד, אך כיון דהא דבעינן שיראו שניהם כאחד הוא משום דבלא זה יש צד לנקותו, אין ללמוד מזה להגדה דניבעי שיעידו שניהם כאחד.

ואמנם יש לפקפק בזה, דמ"מ כיון דבדיני נפשות ל"מ גם עדות מיוחדת דב' חלונות, משום דלא מצטרפי אהדדי, הרי דמזה יש ללמוד דגם בהגדה בעינן שיהיו מצורפין זל"ז?אך בגמ' חזינן דלא מדמינן לה לדינא דראי' מחלון א', אלא לדינא דראיית ב' מעשים, וביותר דלחד מ"ד מודו חכמים לריב"ק בעדות קרקע, ואפ"ה ס"ל דבעינן שיעידו שניהם כאחד, והרי דכל הא דפשיטא לן דריב"ק אית לי' דר"נ, הוא רק משום דמהני אף בב' מעשים.

**ב**

ה] והנה התוס' לעיל ד"ט. דנו בדין השלישי שבא אחר כ"ד והוזמו כולם אם הוא נענש כמותם, ועיי"ש בתוס' הרא"ש ובחי' הריטב"א במכות ד"ו. בזה, וצ"ע, דכיון דבדיני נפשות לכו"ע בעינן שיעידו כולם כאחד, נמצא דעדות העד השלישי שהעיד אחר כ"ד אינה עדות המחייבת כלל, ואינו נטפל כלל לעוברי עבירה, וא"כ מה מקום יש לחייבו, ושמא הני קמאי פליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דאף בדיני נפשות ל"ב שיעידו כולם כאחד, אך למש"נ לעיל הרי דלהאיבע"א קרא מוכח כד' הרמב"ם, וצ"ע.

ועד"ז צ"ע בד' הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ג, ז"ל, היו העדים ג' וכו', אבל אם הי' הפסק בין זל"ז יותר מכדי דיבור וכו', ואע"ג שבטלה עדות כולה מפני שהן כת אחת הואיל ונפסלה מקצתה נפסלה כולה, עכ"ל, וצ"ע דהיאך הוו כת אחת מכח הגדתן, הרי דעת הרמב"ם גופי' דבדיני נפשות בעינן שיעידו כולם כאחד, אך לפ"ד הקצוה"ח סימן ל"ו דהא דיש בזה לפסולא דנמצא א' קאו"פ הוא מכח צירוף הראי', י"ל, ועוד צ"ע, דמשמעות ד' הרמב"ם שם דכשהזימו את כולם, נענשים אף אותם שהעידו אחר כ"ד, ותיקשי דהרי אין עדותם מועלת כלל, ומ"ט הן נענשים, אך י"ל דד' הרמב"ם קיימי רק בשיש אחר שהעיד עמו בתוכ"ד, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ו] ונראה ללמוד מזה, דאף לת"ק דר"נ דבעינן שיעידו שניהם כאחד, ואף בדיני נפשות דלכו"ע בעינן שיעידו שניהם כאחד, ל"ב שיעידו זה בתוכ"ד של זה, אלא כל שהעידו ביום א' עדותן מצטרפת, ורק כשהעיד זה היום וזה למחר אין עדותם מצטרפת.

ומצינו הדברים מפורשים כן בד' תורי"ד ב"ב דקי"ג:, ז"ל, אלא אפי' לת"ק דאמר אין עדותן מתקיימת בב"ד עד שיעידו שניהם כאחת לא אמר אלא לאפוקי מדר' נתן דאמר א' היום וא' למחר ולא שיעידו בתכ"ד, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד במכות ד"ה: ובס' המכריע סימן כ"ה.

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א ב"ב דקס"ה:, ז"ל, כי תיבע"ל אליבא דת"ק דר"נ, דדילמא עדים הוא דלא מצטרפין אם לא נתקבלה עדותן "ביום א'", אבל דיינין מצטרפין כאילו היו כולם מקובצים במקום א', "וכיון דביום א' קבלום לכולם" מצטרפין, או דילמא ל"ש "ופיזור בתי דינין אפי' ביום א' כפיזור עדים בב' ימים דמי", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דגם לת"ק דר"נ ל"ב שיעידו העדים בתוכ"ד, אלא בעינן שיעידו ביום א', וזהו דמיבע"ל בפיזור בתי דינים, אם כל דהוי ביום א' מצטרפין, או דפיזור בתי דינים אפי' ביום א', הוי כפיזור עדים בב' ימים.

וכ"ה מבו' גם בד' תוס' חכמי אנגלי' בסוגיין, ז"ל, אטו כי אתו בהדי הדדי בחד פומא מסהדי, צ"ע אין בחד פומא מסהדי כל א' בתוכ"ד של חבירו אחר גמר עדות של חבירו, וי"ל דא"א לצמצם שלא ישהה מעט יותר מכדי דיבור, עכ"ל, ומבו' מזה דגם לדעת ת"ק ל"ב שיעיד כל א' בתוכ"ד של חבירו, וזהו דמפרשינן בדעת ר"נ, דכ"ה דעדותן מצטרפת אף שלא העידו בתוכ"ד, ה"נ היא מצטרפת כשלא העידו כאחד כלל.

ז] והנה אמנם בעיקר ד' הרי"ד והריטב"א דעיקר דינא דת"ק דר"נ הוא דבעינן שיעידו ב' העדים ביום א', צ"ע מסוגיין דאמרינן דהא דגמרו את הדבר מכניסין את העדים, אתיא כת"ק דר' נתן, דבעינן שיעידו שניהם כאחד, והרי להדיא דבעינן שיעידו ב' העדים כאחד ממש, ולא סגי במה שהעידו ביום א'.

ונראה פשוט, דהתם כיון שהעידו זה שלא בפני זה אינם מצורפין זל"ז אף שהעידו ביום א', וכל מש"כ הרי"ד והריטב"א דכל שהעידו ביום א' עדותן מצטרפת גם לת"ק דר"נ, הוא רק בשהעידו זה בפני זה, דכיון שבאו יחד להעיד עדותם מצטרפת. ומש"כ הריטב"א דמיבע"ל דאף בפיזור בתי דינים מהני, הוא משום דהתם איירי שאותם העדים חזרו והעידו בבי"ד השני, ונמצא דהיתה עדות העדים זה בפני זה, וע"כ שפיר מצרפין לעדויות שהעידו בכמה בתי דינים, ודו"ק.

ובאמת דכן מ' בלישנא דגמ', דמפרשינן טעמא דר' נתן, דאטו כי "אתו בהדי הדדי" בחד פומא קא מסהדי וכו', וממש"א כי אתו בהדי הדדי, ולא אמרינן כי מסהדי בהדי הדדי, מ' להדיא דל"ב שיעידו בתוכ"ד, אלא בעינן שיבואו יחד להעיד, ועי"ז הן מצטרפין זל"ז.

וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ת"ק סבר ע"א וכו' לממונא לא אתי, וכיון דאסהידו תרווייהו "זה שלא בפני זה" אשתכח דכל חד וחד כי אסהיד לחודי' לאו לחיובי' ממונא קאתי וכו', עכ"ל, וכ"ה בד' הרמ"ה לעיל מינה, ז"ל, דעד השתא לא שמעינן לה לסהדותייהו אלא "זה שלא בפני זה", והשתא צריכינן לעיולינהו לתרווייהו כ"ה דלשמעינה לסהדותייהו כד מסהדי בהדי הדדי למפסקיה לדינא אפומייהו ודלא כר' נתן, עכ"ל, ונ' להדיא דגם לדעת ת"ק דר"נ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, אלא בעינן שיהיו זה בפני זה, וכל הא דל"מ כשהכניסו ע"א ואח"כ הכניסו את השני, הוא משום דהויא עדותם זה שלא בפני זה, ולא משום דלא העידו בתוכ"ד.

ז] ושו"ר שנחלקו בזה האחרונים, דבקצוה"ח סימן ל"ו סק ובחי' הגר"ח פ"ה מעדות נקטו דלת"ק דר"נ בעינן שיעידו בתוכ"ד,[[3]](#footnote-4) אך בס' משכן העדות ש"ו פ"ג ובכ' הגר"ח לקמן דמ"א: ובזכר יצחק סימן י"ח כתבו דל"ב שיעידו בתוכ"ד, ובמשכן העדות וזכר יצחק שם כתבו דבעינן שיעידו זה בפני זה, ובכ' הגר"ח שם כתב דבעינן שיהא מושב בי"ד א', והיינו דמה"ט ל"מ שהעיד זה היום וזה למחר, משום דאי"ז מושב בי"ד א'.

ח] ולפ"ז ניחא ד' תוס' והרא"ש והריטב"א שדנו דהשלישי שהעיד אחר כ"ד והוזם נהרג, דאף אם ס"ל דבדיני נפשות לכו"ע בעינן שיעידו כאחד, מ"מ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, אלא אף אם העיד אחר כ"ד, מ"מ אם העידו זה בפני זה עדותם מצטרפת, ונמצא דאף עדות השלישי מועלת, ושפיר חשיב כנטפל לעוברי עבירה.

ולפ"ז ניחא גם ד' הרמב"ם שכתב דאם העידו אחר כ"ד והוזם א' מהם בטלה עדות כולם, וגם ס"ל דהשלישי שהוזם נענש עמהם, דהגם דס"ל דבדיני נפשות בעינן שיעידו כאחד, מ"מ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, וע"כ שפיר מצטרפת עדות אותם שהעידו אחר כ"ד לעדות הראשונים, וראיתי שכבר כתב כן בכ' הגר"ח בדעת הרמב"ם בטעם הא דעדות כולם בטילה, עיי"ש.

1. ומש"א בסוגיין דכו"ע כרבנן דפליגי עלי' דריב"ק ונחלקו אם מקשינן הגדה לראי', לא אתיא כדעת ריב"ח, שהרי דעתו דר' נתן אית לי' דריב"ק, ומה"ט הוא דס"ל דל"ב הגדה כאחד, והדבר פשוט דלדעתו מודה ר' נתן דמקשינן הגדה לראי', ואך דכיון דס"ל כריב"ק בראי' ל"ב שיראו כאחד, ע"כ ס"ל דגם בהגדה ל"ב שיעידו כאחד, וממילא דבדיני נפשות דבעינן ראי' כאחד, בעינן נמי הגדה כאחד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא י"ל בזה, וראיתי שכ"כ בס' דברי חפץ סימן י"א, דכל דכבר איכא ב' עדים שהעידו בתוכ"ד, והויא עדותם עדות מעליא, תו מצטרפת אליהם גם עדות עד המעיד אחר כ"ד, דכל הא דאין עדותם מצטרפת עד שיעידו שניהם כאחד, מבו' בסוגיין דהוא משום דעדות כל עד בפנ"ע לאו מידי היא, וי"ל דהיינו דבשעה שהעיד אין עלי' תורת עדות, ואח"כ כשהעיד העד השני ל"מ לקיים את עדות הראשון שכבר בטלה לה, אך כל שבשעה שהעיד כבר קיימת עדות ב' עדים שהיא עדות מעליא, שפיר מצטרפת עדותו לעדותם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם באמת בד' הגר"ח שם לעיל מינה נראה דלא פסיקא לי' הך מילתא, עיי"ש שכתב, ז"ל, וקשה לפ"ז מכל שטרות דעלמא, דכל עד בפ"ע הוי כמו שנחקרה עדותו בב"ד, והוי כמו שהעידו בב' בתי דינין, והויא עדות מיוחדת בהגדה, דאין עדותן מתקיימת לרבנן דר"נ, וכדאיתא בב"ב דף קס"ה דב' עדים שהעידו בב' ב"ד בפ"ע תליא בפלוגתא דר"נ ורבנן, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמש"א בגמ' שם דלרבנן דר"נ ל"מ כשהעידו בב' בתי דינים, היינו משום דאין מצטרף עדות בב' בתי דינים, והנה אי נימא דלרבנן דר"נ בעינן שיעידו בתוכ"ד, הרי א"צ לזה, ובע"כ דד' הגר"ח שם קיימי אי נימא דגם לרבנן דר"נ ל"ב בתוכ"ד, וכמש"כ בכ' הגר"ח, ומ"מ בעינן שיעידו בבי"ד א'. [↑](#footnote-ref-4)