ה - דין פרוז בן יומו אם תליא במה שבפועל נתעכב בעיר בתחילת היום או תליא בדעתו
קטגוריות: ש_ס / כא מגילה / קונ_ בדין פרוז ומוקף בן יומו - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ג' פורים דפרזים תשפ"ג

**א**

א] מגילה י"ט א', בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר אם עתיד לחזור למקומו קורא כמקומו ואם לאו קורא עמהן וכו', אמר רבא לא שנו אלא שעתיד לחזור בלילי י"ד אבל אין עתיד לחזור בלילי י"ד קורא עמהן.

והרי"ף שם כתב, ז"ל, לא שנו אלא שעתיד לחזור למקומו בלילי י"ד "ונתעכב ולא חזר" אבל אם אינו עתיד לחזור בליל י"ד קורא עמהן, עכ"ל, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרמב"ם בפ"א ממגילה ה"י, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דאף אם נשתהה שם ביום י"ד, מ"מ כל שהי' דעתו לחזור ונתעכב ולא חזר, קורא כמקומו.[[1]](#footnote-1)

ב] והנה לא נתפרש בד' הרי"ף, היאך הוי הדין באופן ההפוך, שהי' דעתו מתחילה שלא לחזור בלילי י"ד ולבסוף נמלך וחזר, אם הוא קורא כמקומו או לא.

ומצאנו הדברים מפורשים בד' הר"ן שם, ז"ל, אבל אם אין עתיד לחזור בלילי י"ד, כלומר שלא הי' בדעתו לחזור למקומו באותו לילה אלא להתעכב כאן ביום י"ד "ונתעכב" קורא עמהן, עכ"ל, והרי להדיא דלא סגי במה שהי' בדעתו מתחילה להתעכב כאן, אלא אם נתעכב לבסוף, אך כל שהי' דעתו להתעכב עמהן ביום י"ד ולא נתעכב לבסוף קורא עמהן, וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א, ז"ל, אינו קורא עמהם עד "שיתעכב שם יום י"ד" מדעתו, כלומר שכך הי' בדעתו בתחילת ליל י"ד, ולהכי חשוב פרוז בן יומו, עכ"ל, ומשמע דלא סגי בדעתו לחוד, אלא בעינן שיתעכב שם בפועל בי"ד, אלא דל"מ אלא אם נתעכב שם מדעתו, וכ"נ גם מל' ש"ר, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ע מפאנו בס' אלפסי זוטא בסוגיין, וכ"ה הט"ז בסימן תרפ"ח יעו"ש ובאלי' רבה שם סק"ח, והא"ר שם דקדק כן מד' הר"ן.[[2]](#footnote-2)

ולפ"ז נמצא דלדעת הרי"ף בעינן תרתי לקבעו כפרוז בן יומו, גם דהי' דעתו שלא לחזור בליל י"ד, וגם שבפועל הוא בעיר בתחילת היום, וזה צריך פירוש.

**ב**

ג] ונראה דמצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהנה הרמב"ן במלחמות כתב בטעמא דהרי"ף דכל שהי' דעתו לחזור ונתעכב ולא חזר קורא כמקומו, ז"ל, שאי"ז נקרא פרוז מאחר שלא נתעכב לדעת וכו', וכן מצינו בכ"מ שאין נותנין עליו חומרי מקום שהוא שם אלא כשאין דעתו לחזור, ואפי' נתעכב שם שלא לדעת לא עלתה לו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דודאי דמה שקובעו לתורת פרוז, הוא במה שהוא שם ביום י"ד, והא דכשהי' דעתו לחזור ונתעכב ולא חזר אינו נעשה פרוז, הוא משום דרק שהייתו בעיר לדעת קובעתו לפרוז, אך כל שנתעכב שם שלא לדעת אי"ז מועיל לחשבו כפרוז, וע"ד הא דבדינא דחומרי מקום שהלך לשם כל שנתעכב שם שלא לדעת לא עלתה לו.

ד] ולפ"ז מתפרש בפשיטות הא דבעינן תרתי לחשבו כפרוז גם דהי' דעתו שלא לחזור בליל י"ד, וגם שבפועל הוא בעיר בתחילת היום, - דלעולם עיקר הקובעו לפרוז הוא במה שבפועל הוא בעיר בתחילת היום, וע"כ ל"מ מידי מה שהי' דעתו להיות שם אם לבסוף לא הי' שם, אלא דאי"ז מועיל לקובעו לפרוז אלא כשהוא שם לדעת, אך כל דהוי שם שלא לדעת ל"מ עיכובו שם ליתן עליו תורת פרוז.

**ג**

ה] אך מד' הריטב"א נראה ללמוד לפרש בזה בע"א, דהנה למש"כ הרמב"ן בטעמא דהרי"ף, דהוא משום דאין עיכובו שלא לדעת קובעו בפרוז, הרי דבכה"ג דמעיקרא הי' בדעתו לחזור ואח"כ נתעכב שם לדעתו הדין נותן שיתחייב לקרוא עמהן, ורק אם נתעכב שם שלא לדעתו אין דינו כפרוז, וכאשר כ"ה בדינא דחומרי מקום שהלך לשם, דכל שנתעכב לדעת נתחייב, הגם שלא הי' דעתו כן מעיקרא.

וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, אם הוא בן כרך שהלך לעיר והיה בדעתו לצאת משם בלילי י"ד וכו' אע"פ "שנתעכב שם שלא הזדמן לו דרכו ומאונס נשאר שם" ה"ה כמוקף וכו', ואם הי' בן עיר שהלך לכרך ועתיד לחזור למקומו בליל י"ד דהיינו קודם שהאיר מזרח קורא שם כמקומו אע"פ שנתעכב שם "מאונס", עכ"ל, ולהדיא דכל הא דאין דינו כפרוז וכמוקף כשהי' דעתו לחזור ונתעכב ולא חזר, הוא רק כשנתעכב שם באונס שלא נזדמן לו דרכו, אך כל שנמלך ונתעכב שם לרצונו, לא איכפת לן כלל במה דמעיקרא הי' דעתו לחזור.

ומאידך נראה לדעתם, דכל שנתעכב שם באונס, הרי דאף אם כבר נודע לו האונס בתחילת ליל י"ד, והי' דעתו בתחילת ליל י"ד להתעכב שם ביום מכח האונס, אין דינו כפרוז, דכל שהוא מתעכב שם שלא לדעת לא עלתה לו.

ו] אמנם הנה הריטב"א פירש לד' הרי"ף, ז"ל, ונראה מדבריו לפום פשטייהו, דכל שהי' בדעתו לחזור לילי י"ד אע"פ שנאנס ונתעכב שם עד יום י"ד אינו קורא עמהם עד שיתעכב שם יום י"ד מדעתו, כלומר שכך הי' בדעתו בתחילת ליל י"ד, ולהכי חשוב פרוז בן יומו, עכ"ל, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דלא תלי כלל בדעתו, וכתב לפרש לד' הרי"ף בע"א, ונתבאר לעיל סק"א בהערה.

ומבו' בדבריו בדעת הרי"ף, דאין שהייתו בעיר קובעתו לפרוז אלא כשהי' דעתו כן בתחילת ליל י"ד, ומשמע דכל שבתחילת ליל י"ד הי' דעתו לחזור, אף דאח"כ נמלך ונתעכב שם ביום י"ד מדעתו אינו קורא עמהם,[[3]](#footnote-3) ומאידך משמע בדבריו דכל שבתחילת ליל י"ד ל"ה דעתו לחזור, אף דהוא מכח האונס, קורא עמהם, וצ"ב בטעמא דמילתא.[[4]](#footnote-4)

ז] ונראה לפרש בזה, דלעולם עיקר הא דחייל עליו תורת פרוז הוא מכח מה שנתעכב בעיר ביום, ואף אם נתעכב שם שלא מדעתו, והא דבעינן שיהא דעתו לכך בתחילת הלילה, הוא משום דבעינן שיהא עליו תורת פרוז בתחילת הלילה, וכל דבתחילת הלילה ל"ה עליו תורת פרוז ל"מ מידי מה דאח"כ הוי פרוז,[[5]](#footnote-5) וע"כ כל שלא הי' דעתו מתחילה להתעכב שם, ולא הי' עליו בתחילת הלילה תורת פרוז, הרי דהגם שאח"כ נתעכב שם, ל"מ זה למיהב עלי' תורת פרוז,[[6]](#footnote-6) ורק אם בתחילת ליל י"ד הי' דעתו להתעכב שם, אשר בכה"ג נמצא דמה שנתעכב לבסוף הי' בדעתו בתחילת הלילה, מהני עיכובו ליתן לו דין פרוז, וחשיב שפיר דכבר בתחילת הלילה הי' פרוז.[[7]](#footnote-7)

ומצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בס' אלפסי זוטא להרמ"ע מפאנו, והביאו המחזיק ברכה בסימן תרפ"ח סק"ג, ז"ל, בן כרך שהלך לעיר ועתיד לחזור אפי' אחר חצות ונתעכב ולא חזר קורא בט"ו כאנשי מקומו, "דכיון שלא נתחייב בקריאתה בעיר בלילה אף ביומו אינו פרוז", עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ.

**ד**

ח] והנה הרא"ש בסימן ג' כתב, ז"ל, ואשמועינן שהדבר תלוי בכונתו "בשעה שיצא מביתו", אם הי' דעתו להיות בלילי י"ד בביתו הרי הוא כמקומו אף אם נתעכב שמה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש דלא תלי בדעתו בתחילת ליל י"ד, אלא ה"ז תלוי בדעתו בשעת יציאתו מביתו, וכל שהי' דעתו בשעת יציאתו להתעכב בעיר ביום י"ד קורא עמהם, וכל שהי' דעתו שלא להתעכב בעיר ביום י"ד, הרי דאף שאח"כ גמר בדעתו לישאר בעיר ביום י"ד, ל"ה פרוז וקורא כמקומו.

ומצאנו הדברים מפורשים כן להדיא בחי' הר"א מן ההר, ז"ל, דבן עיר שהלך לכרך אם עתיד לחזור למקומו קורא כמקומו בי"ד, דוקא שהי' בדעתו כשיוצא מעירו לשוב למקומו בליל י"ד, דהואיל וכך הי' בדעתו "אפי' אם ידע בודאי בליל י"ד שאינו יכול לצאת מן העיר עד שיעבור ט"ו קורא כמקומו בי"ד בתוך הכרך, "שהרי כשבא לכרך הי' דעתו לשוב למקומו בלילי י"ד" ולקרוא בי"ד, אבל וכו' שכשהלך לכרך הי' יודע שלא יוכל לשוב למקומו בי"ד ויעמוד שם ט"ו קורא עמהם בט"ו וכו', "דפרוז ומוקף בן יומו לא מיקרי אלא כשהלך שם אדעתא שיהי' עמהם יום הקריאה" דכה"ג קורא עמהם וכו', אבל אם היה בדעתו שיהי' שם י"ד וט"ו, אדעתא שיהי' מיקרי בן יומו "נכנס לשם" והוי מוקף, וכן נמי אם הוא בן כרך שהלך לעיר, אם הי' בדעתו לצאת משם בלילי י"ד דל"ה אפי' פרוז בן יומו, אם נתעכב שם וידע שיעמוד שם י"ד וט"ו קורא בט"ו, אבל "אם הי' בדעתו כשבא לשם שיעמוד שם כל זמן חיוב קריאתה" דהיינו כל הלילה אדעתא שיהיה פרוז בן יומו "בא לשם", עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דתליא בדעתו בשעה שבא לכרך ולעיר, ול"מ מה שנתעכב שם אח"כ.[[8]](#footnote-8)

ט] ונראה הביאור בזה דכל שבשעה שבא לעיר הי' דעתו שלא להתעכב שם ביום י"ד, הרי שלא קבע עצמו בביאתו להיות פרוז, וע"כ אף שנשתהה אח"כ ל"מ לחשבו כפרוז, דלא קבע עצמו בהעיר בתורת פרוז, דקביעותו בהעיר הרי ל"ה למיהוי בה בי"ד, וע"כ לא חייל עלי' תורת פרוז.[[9]](#footnote-9)

י] והנה אמנם נראה פשוט דכל שאחר שבא לעיר גמר בדעתו להתעכב שם יום י"ד, ודאי דה"ז מועיל לאשוויי לי' לפרוז, וכל הא דל"מ הוא רק בגונא שאינו מתעכב שם מדעתו, אלא שיודע שאינו "יכול" לצאת משם ויודע שיעמוד שם, וכל' הר"א מן ההר.

והטעם בזה הוא, דכל שהוא מתעכב שם שלא לדעתו, ל"מ לחשבו כפרוז אלא אם מעיקרא כשבא לשם הי' יודע שיתעכב שם, דבכה"ג מהניא ביאתו שם לקבעו בתורת פרוז אף שאינו משתהה שם לרצונו,[[10]](#footnote-10) אך כל שכשבא לשם ל"ה יודע שלא יהא בידו לצאת, ול"מ ביאתו לקבעו בתורת פרוז, הרי דמה שאח"כ נודע לו דלא יוכל לצאת, ל"מ לחשבו כפרוז, דלא חשיב דהוא קבע עצמו שם ביום י"ד, רק נקבע שם שלא לרצונו, וע"כ ל"מ זה לחשבו כפרוז, ומשא"כ כל שידע בביאתו שלא יוכל לצאת, הרי דשפיר חשיב שהוא קבע עצמו שם ביום י"ד, במה שבא לשם, - אך כל שברצונו נשתהה שם ביום י"ד ודאי מהני, דשפיר חשיב דהוא קובע עצמו שם ביום י"ד ושפיר חייל עלי' דין פרוז, דכ"ה דמצי לקבוע עלי' תורת פרוז ע"י ביאתו, ה"נ מצי לקבוע עלי' תורת פרוז ע"י שהייתו, שהרי ודאי דלא בעינן "מעשה ביאה" לעיר, ורק בגונא שהוא מתעכב שם שלא לדעתו הוא דאינו קובע עצמו להיות פרוז, ובכה"ג לא חשיב כפרוז אלא כשהי' דעתו לכך בשעה שבא לשם דבכה"ג חשבינן דקבע על עצמו בביאתו תורת פרוז.[[11]](#footnote-11)

יא] ונמצא לפ"ז דלדעת הרא"ש והר"א מן ההר מתפרשים ד' הרי"ף ע"ד ד' הראב"ד והרמב"ן דכל שהוא מתעכב בעיר שלא לרצונו אי"ז מועיל לחשבו כפרוז בן יומו, ואך דנתחדש בדבריהם דכל דמעיקרא הי' דעתו להתעכב בעיר, אף אם מה שמתעכב בעיר הוא שלא לרצונו, ה"ז מועיל לחשבו כפרוז בן יומו, ושמא גם הרמב"ן מודה לזה, (וגם לענין דינא דחומרי מקום שהלך לשם י"ל דהוא כן), ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, וצ"ע.

**ה**

יב] החזו"א בסו"ס קנ"ב כתב, ז"ל, הראב"ד הזכיר שלא הזדמן לו דרך ונתעכב באונס, וכן הרמב"ן הזכיר שהוא יושב ומתעכב שלא מדעתו, ואמנם לא נקבע כאן הדין מצד דדירה בע"כ לא שמה דירה דא"כ לא שייך לקבוע זמן בזה דאפי' יצא מביתו באונס כגון שהובילוהו בכבלים לעיר או לכרך, וכל הראשונים הזכירו שנשתנה ממה שחשב מקדם, הרי"ף כתב שעתיד לחזור ונתעכב, וכן הר"מ כתב אם היה דעתו ונתעכב, הרא"ש כתב שהיתה דעתו בשעה שיצא מביתו, הרמב"ן והר"ן כתבו שחשב בי"ד להיות בכרך בט"ו, הריטב"א כתב שהיתה בדעתו בתחילת ליל י"ד, אלא ודאי הוקבע הדין ע"פ מחשבה בזמן כניסת היום ומה שלא נתקיימה מחשבתו זהו עיכוב שלא מדעתו, וכל הפרת מחשבה יפול גם לשון אונס דגם כפי' מחמת חפץ האדם מקרי אונס, וכמו שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, אונסא דנפשי', ונראה דלא חילקו חכמים כאן בין בא לעיר או לכרך באונס או ברצון אפי' באונסא דאחרינא, דאין לנו לחדש במה שלא הוזכר בגמ', וכן מש"כ הפוסקים דנתעכב נגד מחשבתו הראשונה אזלינן בתר מחשבתו הראשונה היינו נתעכב באונס דנפשי' שיש לו חפץ להתעכב מחמת ריוח ממון או שאר מצוא חפציו, ואפי' מתעכב בשמחה וחפץ לב, והיינו שלא הזדמן לו דרך שהזכיר הראב"ד, עכ"ל.

יג] וצ"ע היאך דבריו מתישבים במש"כ הרמב"ן לדמותו לדינא דחומרי מקום שהלך לשם דכל שנתעכב שם שלא לדעת לא עלתה לו, והרי דגם הכא כל הא דכל שהי' דעתו לחזור ונתעכב ולא חזר לא חשיב כפרוז בן יומו, הוא רק כשנתעכב שם שלא לדעתו, אך כל שנתעכב שם לדעתו חשיב כפרוז.

ומשה"ק החזו"א ממה שהזכירו הראשונים שהיתה דעתו מתחילה לכך, נתישב במש"נ לעיל סק"י בדעת הרא"ש והר"א מן ההר, דכל שהיתה דעתו מתחילה להתעכב שם, אף אם הוא שלא לרצונו, חשבינן לי' כפרוז, עיי"ש

1. אך הריטב"א כתב דאף דכן נראה מד' הרי"ף לפום פשטייהו, לא נהירא כלל, שאי"ז תלוי בדעתו אלא כל שנתעכב שם ביום י"ד הוי פרוז בן יומו, אלא יש לפרש לד' הרי"ף דה"ק דאם דעתו לחזור בליל י"ד אע"פ שנתעכב שם כל הלילה עד סמוך לעלות השחר שהם קוראים מקרא מגילה של לילה אינו קורא עמהם הלילה. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הנה בד' המאירי משמע קצת דלא תלי אלא בדעתו בתחילת ליל י"ד, דכל שהי' דעתו להתעכב שם למחר בתחילת היום חל עליו "מיד" דין פרוז, וכ"נ בדבריו שם בדעת הראב"ד דבן עיר שהלך לכרך כל שדעתו להתעכב שם בתחילת היום כבר פרח ממנו מתחילת הלילה דין פרוז במחשבה זו, וכן נקט הפמ"ג במש"ז בסימן תרפ"ח סק"ו דכל שהי' בדעתו שלא לחזור בליל י"ד קורא בי"ד אף אם נמלך וחזר בלילה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הר"ן בע"א, וכ"כ החזו"א בסימן קנ"א ובסימן קנ"ב סק"ה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"ה מבו' גם בד' המאירי דתלי בדעתו בתחילת הלילה, עיי"ש, וכ"נ גם בד' ספר המאורות בתו"ד, - ואך דלדעת המאירי י"ל דתלי רק בדעתו בתחילת הלילה, ול"ב כלל שבפועל יהי' שם בתחילת היום, וכמש"נ לעיל סק"ב בהערה, וי"ל כן גם בדעת המאורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואין לומר דהוא משום דעיקר דין פרוז בן יומו הוא מכח דעתו בתחילת הלילה, דדעתו להתעכב שם ביום היא דמשויא לי' לפרוז, וע"כ כל שהי' דעתו בתחילת הלילה לחזור למקומו ל"מ מה שלבסוף נתעכב שם, - דא"כ הי' בדין דכל שהי' דעתו להתעכב שם ולבסוף נמלך וחזר למקומו הוי פרוז, ובד' הריטב"א משמע להדיא דאין הדין כן, וכמש"נ לעיל סק"ב. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובסימן ח' סק"ו נתבאר דלדעת הריטב"א יש ללמוד כן מד' הירושלמי דבעינן שיהא פרוז בתחילת ליל י"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומה שנחלק ע"ז הריטב"א, י"ל דאי"ז משום דס"ל דל"ב שיהא פרוז בתחילת הלילה, אלא היינו משום דכל שהי' בעיר בתחילת הלילה ונמשכה שהייתו בעיר עד אחר עלות השחר, נמצא דשהייתו בעיר בתחילת יום י"ד התחילה כבר בתחילת הלילה, ומכח זה יש עליו תורת פרוז כבר מתחילת הלילה, - ונפ"מ דלפ"ז גם לדעת הריטב"א י"ל דאינו נעשה פרוז בן יומו אלא אם הי' בעיר בתחילת הלילה, אך כל שבא לעיר אחר תחילת הלילה אינו נעשה פרוז בן יומו, ועמש"נ בזה בסימן ד' ענף ה'. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"ה להדיא בד' המאירי דכל שדעתו להתעכב בעיר חייל עלי' "מיד" דין פרוז, - ואך די"ל דלדעתו לא תלי אלא בדעתו בתחילת הלילה ול"ב כלל שבפועל יתעכב שם, וכמש"נ לעיל סק"ב. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם שמא חלוקים הם הרא"ש והר"א מן ההר, דבד' הרא"ש מבו' דתליא בדעתו בשעה שיצא מביתו, אך בד' הר"א מן ההר משמע דתליא בדעתו בשעה שבא לכרך ולעיר, אך גם הר"א מן ההר כתב בתחילת דבריו שהי' דעתו "כשיצא מעירו", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. וזהו שכתב הר"א מן ההר בסו"ד, ז"ל, אבל אם הי' בדעתו כשבא לשם שיעמוד שם כל זמן חיוב קריאתה דהיינו כל הלילה, "אדעתא שיהי' פרוז בן יומו בא לשם", ופרוז בן יומו נקרא פרוז, עכ"ל, וזה כמש"נ דבעינן שיהא קביעותו בעיר בתורת פרוז. [↑](#footnote-ref-9)
10. וי"ל דהיינו רק כשעיקר ביאתו לעיר היא ברצונו, דבכה"ג כל שיודע שיתעכב שם עד יום י"ד, ה"ז מועיל לקבעו בתורת פרוז, אך כל שעיקר ביאתו לעיר אינה ברצונו, אי"ז מועיל לקבעו כפרוז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. החזו"א בסימן קנ"ב סק"ו כתב ע"ד הרא"ש דאין כונתו דאף אם נשתנתה דעתו קדם כניסת ליל י"ד לא אזלינן בתר דעתו בכניסת ליל י"ד דזה אין סברא כלל דמחשבתו בי"ג תהא עדיפא ממחשבתו בכניסת י"ד ועוד אם יצא לפני שנה נמי, [הגע עצמך אילו חזר לכרך ויצא עכשו מכרך ע"מ שלא לחזור בי"ד, יפטר מחיוב כרך, שהרי יצא עכשו מביתו ע"מ שלא לחזור ונתבטלה יציאתו הראשונה, כי לא חזר לכרך נמי כבר בטלה מחשבתו ראשונה] אלא הרא"ש נקט דלא נשתנתה דעתו עד ליל י"ד, וכ"ה בהדיא ברמב"ן ובר"ן דמחשבתו קדם כניסת ליל י"ד היא המכרעת, עכ"ד, - אך הנה בד' הר"א מן ההר מפורש דתליא בדעתו בשעה שבא לעיר ולא תליא בדעתו בתחילת ליל י"ד, ומשה"ק החזו"א ע"ז נתישב בדברינו דאה"נ דכל שבליל י"ד הוא מתעכב שם מדעתו יש עליו תורת פרוז, וכל הא דאזלינן בתר דעתו בשעת ביאתו לעיר הוא רק כשהוא מתעכב שם שלא לדעתו, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-11)