ענייני ריבית - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך

# האיסורים שיש בריבית

## "אל תקח מאיתו נשך ותרבית"

עובר המלווה (עה:) כשלוקח בשעת פרעון (רש"י עה:) וכן מוכח שלכה"פ לא נגמר הלאו עד הגביה מהסוגיא ב-סב עמש"כ על "את כספך" [ומהר"א ששון (תורת אמת קסב) למד מרש"י ותוס' בסוגיא שלא עובר עד שעת לקיחה]; ותוס' (סג.) פי' דאם הערב גבה את הריבית מהלווה עובר ג"כ [וילה"ס בכוונתם אם כשגבה למלווה או כשגבה לעצמו מחמת שפרע למלווה] ועמש"כ על "את כספך"

\* ויל"ע מ"ט לא נהפוך לאו זה לשני לאוין "נשך" ו"תרבית" ועי' מש"כ בלא תשיך

\* וכלפי אם ניתק לעשה מבואר בגמ' שנחלקו תנאים אם לוקים על ריבית וס"ד כלפי "לא תקח" ומשום דניתק לעשה ומסקנא שנחלקו בלא תשימון ודעת תוס' והרשב"א שכלפי "לא תקח" הוי ניתק לעשה וכ"כ הרמב"ן בפי' א', וכ"ד רש"י לפו"ר [וכן הבינוהו התוס'], אבל דעת הרמב"ן בדעת רש"י [וכ' ע"ז ונכון] וכ"ד הריטב"א והר"ן דלמסקנא לא חשיב ניתק לעשה שהרי איסור ריבית אינו רק ה"ממון" אלא אף הלקיחה נאסרה שהרי אף הלווה נאסר, ואפשר שכיוצ"ב דעת הראב"ד אלא שמטעם אחר דהיינו שכ' "וחי לא יחיה", והרמב"ם [מלווה ד-ג] כ' שלא לוקים מפני שניתן להישבון וילה"ס אם כוונתו מכח העשה או מכח הכלל המפורסם שלו שניתן לתשלומין ודו"ק שהרי פטר את הלווה אע"פ שאינו מצווה

\* עי' הדין אם בסוף לא הוא גבה אלא הלוה מעצמו בלי תביעתו פרע שלא מדעתו או שבי"ד גבו שלא מדעתו או ליורשיו בכל הני יל"ע אם עובר

==וע"ע ביראים בסוף התולדה העשתי עשרה ==

## "את כספך לא תתן לו בנשך"-

עובר המלווה (עה:) ופרש"י (עה:) בשעת הלוואה וכ"מ בראב"ד שפירש ב-ס: שהמקור ל"בתר מעיקרא" הוא מ"אל תתן", מיהו הרמב"ם בסה"מ כלל בכלל לאו זה את "אל תקח" ומשמע שם להדיא שכל שלשת הלאוין הם כולם א' ונכפלו לחיזוק ומ"מ יל"ע מתי עוברים עליהם ולשונו בהגדרת המצווה "שלא להלוות בריבית".

ויל"ע בסוגיא ב-סב. כלפי מחלוקת ר"נ וראב"י אם לוקים על ריבית שס"ד שאיירי שגבו ונחלקו אם יוצא בדיינים ומסקינן שאיירי קודם שגבה ושומא מילתא ונחלקו אם נפטר מפני שיכול לקרוע השטר ופירשו הראשונים [רש"י והר"ן] שאיירי בלאו דלא תשימון [וכמשמעות הגמ'] ומ"ט לא פירשו אף כלפי אל תתן [ולפי' תוס' ל"ק דהא שאר לאוין ננתקים בהשבה וכן פי' הרשב"א וכ"פ הרמב"ן בפי' א', מיהו לרש"י והראב"ד והר"ן והריטב"א לא, ואף הרמב"ן כ' ע"ז ונכון הוא] ועוד שהגמ' חיפשה ראיות ד"שומא מילתא" ואם מתחייב על ההלוואה מה היה הנדון, ונר' שפשיטא להו דאפילו נימא דמתחייב משעת הלוואה היינו דווקא שגבה בסוף דכל שלא גבה לא "נעשה" האיסור והיינו טעמא דלאו דלא תתן כ' הרמב"ן שניתק לעשה לפי הס"ד ולא תשימון לא

וכלפי אם ניתק לעשה הרמב"ן והרשב"א דימוהו לאל תקח ואף הרמב"ם כ' שלא לוקים עליו ועמש"כ ב"אל תקח"

## "ובמרבית לא תתן אכלך" -

עובר המלווה (עה:) בשעת הלוואה (רש"י עה:, ועמש"כ על לא תתן בנשך),

\* במשנה נראה שאי"ז עוד לאו וכ"כ ה**מאירי** וכ"נ מדברי ה**מיוחס לריטב"א** שפי' דהוצרכו הדרשות דנפק"מ להתראה, מיהו **הרמב"ם** פסק כן וכ' בסה"מ [רלה] המקור מסוגיא ב-ס: דמסקינן לעבור עליו בשני לאוין אלא שצ"ע א"כ מנ"ל לחלק בין לווה למלווה ונראה דאצל הלווה יש לאו א' רק התורה פירטה לא להשיך למלווה את כל סוגי האיסורים אבל מ"מ לא עובר בכמה דכלפיו לאו א' הוא [וכמו דלא עובר בכמה לפנ"ע] והא דהוצרכו הדרשות כלפי הלווה אפשר דנפק"מ להתראה

ודע שהראב"ד כ' בחי' ס: שעובר ב-ד' עי"ש

וכלפי אם ניתק לעשה דינו כ"את כספך"

## "לא תשיך לאחיך נשך כסף נשך אוכל נשך כל דבר אשר ישך" -

הרמב"ם [ד-ב, וכ"נ בסה"מ רלו] כ' שעובר ב-א', וצע"ג מהסוגיא ב-סא. שנראה דהוי שני לאוין וכ"כ שם להדיא ר' ברוך [ס:] ועמש"כ על "ובמרבית וכו'", וכיוצ"ב צ"ל ב"לא תקח"

\* ויל"ע מאיזה שעה עובר ולשון הרמב"ם [ד-ב, סה"מ רלו] שאסור ללוות בריבית וכ"כ בראב"ד [תשו"פ קלב], וכ"מ ברשב"א שהוכיח מרבא שאמר על רב עיליש "איסורא לאינשי לא הוי ספי" שאין איסור על הלווה באבק ומאי ראיה והרי הרשב"א עצמו פי' דאיירי כשלא גבה עדיין [ועי' חוו"ד קס א שהק' כן על הרשב"א], וכ"כ להדיא המאירי בסנהדרין כה., וכן הוכיח מוהר"א ששון [תורת אמת קסב] מהמרדכי בסנהדרין שהעמיד את הגמ' שם קודם ששילם את הריבית [והמל"מ (מלווה ד ב) העלה צד שפסולים מצד לפני עיור ומלבד שיש לדון אם העובר על לפני עיור נפסל יש להק' ע"ז דבדרבנן הרבה ראשונים נקטו שאין לפני עיור - ע"ז כב., ובריש מו"ק,- ואף האומרים שכן ראו בזה חידוש ואיך כאן נקטו כולם כן בשתיקה שאפילו נפסל לעדות ובנמוק"י בסנהדרין להדיא שאם אין לא תשיך לא נפסל מיהו אפשר דס"ל שאין לפנ"ע ועמש"כ ב"גדר איסור הלווה"]

ומהרמב"ן שאכתוב בסמוך מבואר שלא עובר בשעת הלוואה גרידא מיהו אפשר שתחלת איסורו בהלוואה כל שנתן בסוף וכמו שכ' ב"לא תתן"

\* וכלפי אם ניתק לעשה [להשיטות שריבית חשובה ניתק לעשה-עמש"כ ב"אל תקח"] בגמ' כ' שפוטרים את המלווה והערב ומשמע שלווה חייב, והרמב"ם [ד-ג] כ' שלא לוקה משום דניתן להישבון ועמש"כ ב"אל תקח", מיהו ברמב"ן כ' שלמסקנת הגמ' דמוקמינן ב"לא תשימון" מה שאמרו ר"נ וראב"י דווקא מלווה וערב הוא לאפוקי עדים שהרי לווה לא עובר בלא תשימון ומשמע דלמאי דמוקמינן בלא תקח ממעט לווה שכשהגבה לוקה

\* וכלפי ריבית דרבנן ה**רשב"א** [חי' סח:, תשובה א' תתקלח, כת"י עט] דקדק מרב עיליש שאין איסור ללווה באבק וכ' בחי' הטעם דאיסורא דלווה חידוש וכ"כ שם המאירי בשם **תוס',** והריטב"א בשם מורו [**הרא"ה**], ו**הריב"ש** [שה], וכן פסק ה**רמ"א** [קס] שבכל דרבנן אין ללוה איסור והביא [בדרכ"מ] שכ"כ ה**ר"ן** [ציין פ' זה בורר ובחי' הר"ן שבידינו כ' להיפך בדף כה. וכן ריהטת דבריו בר"ה כב והאחרונים דנו בדעתו מכח מש"כ בתשובה ונראים הדברים שכוונתו לנמוק"י בסנהדרין שכ"כ ב-ד: מדפי הרי"ף], **והנמוק"י**, **ורי"ו** [ח-א,כז-א],

מיהו **הרא"ש** [סי' מב] כ' שדווקא כעין עיסקא שלא נותן משלו כלום ובפשטות כוונתו שמכיוון שאינו נותן משלו כלום אין הלווה הנותן את האבק [והמבי"ט א נא פי' שכיוון שחולקים בשווה לא קרינן ביה לא תשיך שהרי לא נתחסר הלוו טפי ממנו, וע"ע מש"כ המהרלנ"ח הוו"ד במל"מ ד ב,]

וב**תשוה"ג** מו"מ [רכה] כ' מפורש שגם למתעסק יש איסור, וכן במאירי נר' שלא קיבל דבריהם ועיי"ש שדחה את הראיה מרב עיליש וכ"ד להדיא [סנהדרין] שהלווה נפסל לעדות, וכ"נ בתשובת הראב"ד קלב שכ' דעבר אדרבנן ועיי"ש ובמשכ"ש,

ו**ברמב"ם** [עדות י ד] פסק שלווה בריבית דרבנן פסול לעדות וכ"כ **הר"ן** בסנהדרין כה. וכ"פ המחבר חו"מ לד-י, והנמוק"י [סנהדרין שם] כ' שבריבית דרבנן הלווה לא נפסל כיוון שאינו עובר, וא"כ למדנו שלדבריהם אסור ללוה אף בריבית דרבנן [מיהו המל"מ [מלווה ד] דן שאפשר שהלווה נפסל בגלל לפנ"ע ולא הזכיר שבנמוק"י מפורש לא כך, ועי' מש"כ קודם כלפי מאיזה שעה עובר],

והריטב"א [מד:] פקפק בדינו של הרא"ה מדאמרו "אסור ללות דינר בדינר" ובאמת שזו קושיא גדולה על הריב"ש [שה] שהוכיח על מקו"א ממה שאמרו "אסור ללות" שהוא מהתורה [והרא"ה דחה שאסור ללות ולגבות קאמר וצ"ב]

\* ודע שיל"ד בכ"ז באיסור ריבית מאוחרת להשיטות שבמתכון אסור ובאינו מתכוין לא ודו"ק

## "לאחיך לא תשיך" -

כ"ג הבה"ג [תפה] וכ"נ בראב"ד בחי' וכ"כ ביראים קיח וכ"ג הר"ן בשו"ת סי' עג, אבל הרי"ף והרא"ש לא גרסו ואף הרמב"ם לא הביאו והמ"מ [ד-ב] תמה בטעמו ובסה"מ [ל"ת רלז] ציטט הגמ' כגי' הרי"ף

וטעם הרמב"ם נר' לשיטתו [ריש פ"ה] שממעטים מזה גר תושב [ודרשת הגמ' ב-עא. נר' דס"ל שאי"ז דרשה למעט רק שמבארת שלכאורה מפורש שיש איסור

## "לא תהיה לו כנושה" -

עובר המלווה (עה:) כשתובעו ודוחקו (רש"י עה:)

## "לא תשימון עליו נשך" -

עוברים המלווה והערב והעדים ולחכמים אף הסופר (עה:) ולשון הרמב"ם [ד-ב] "אסור להתעסק בין לוה ומלוה ברבית" ולשון סמ"ג [ל"ת קצא] וחינוך [סח] "שלא להשית יד בין מלוה ללוה בריבית" ויל"ע כלפי עדים אם דווקא כשחתמו דלכאורה לדעת חכמים שאפילו סופר ה"ה כל התעסקות איתם וכלשון הרמב"ם וכן באמת הרמב"ם לא הזכיר כלל חתימה מיהו כלפי סרסור כ' הרמב"ם שעובר על לפני עיוור,

וכ' הש"ך [קס א] שמוסכם לכו"ע שהלכה כחכמים מיהו בסה"ת [מו א ב] לפי הגי' לפנינו נראה שפוסק שבסופר וכל המתעסקין אין לא תשימון אלא רק לפנ"ע [ועיי"ש גדו"ת שרוצה להגיה ודבריו קשים שהרי הרמב"ם כלל בכלל לא תשימון כל המתעסקין וע"כ שחולק על הרמב"ם] והטור שלא הזכיר סופר נראה משום דהוא בכלל כל המתעסקים אלא שצ"ע על השו"ע שהשמיט

\* ולענין אם לוקים ע"ז בגמ' איתא במסקנא שנחלקו ע"ז קודם גוביינא אם המלווה והערב פטורים משום דהם בקום עשה לקרוע השטר ומשמע דלאחר גוביינא לוקים ולשיטת התוס' שכלפי "לא תקח" הוי ניתק לעשה א"כ ע"כ דס"ל שלא תשימון לא ניתק לעשה וכ"כ הסמ"ג [לאוין קצא-קצג] שלוקין [והטעם נר' ברמב"ן שלא שייך וכ"נ מהרשב"א בשו"ת ח"ב רלא שכ' הטעם דמאי דעבד עבד, וכן מוכח ברשב"א בשו"ת (מיוחסות רכג וכן נוטה בחי') מדסבר שיש צדדים שיחשב ניתק, אבל מתוס' ר"פ נר' שמשום דקאי בקרא דווקא על לא תקח] מיהו ברשב"א בחי' נראה שבזה נחלקו בברייתא אם נחשב ניתק לעשה דאם נגמר בשימה לא ניתק ואם תלוי בגוביינא א"כ ג"כ ניתק [ובתשובה כ"כ להדיא כלפי הס"ד ובחי' נר' כן במסקנא] וכ"כ להדיא במיוחס לריטב"א, מיהו ברש"י נראה להדיא שאם חשיב ניתק ה"ה לא תשימון אלא דס"ל כר"י או דס"ל דריבית לא חשיב ניתק וכ"מ בר"ן, ודעת הרמב"ם שלא לוקים מפני שניתן להישבון וצ"ל דס"ל דהסוגיא כר"י ולא כהלכה או דיסבור כפי' הרשב"א {מיהו בתשובת מהר"ם מרוטנבורג [לבוב תעז (תכו)] כ' מהר"ם שנחלקו תנאים אם עובר קודם שיגבה והשואל שם מסכים איתו ובכ"ז כ' שלא לוקים על לאו זה משום דניתק לעשה ונר' שם שכ"כ לכו"ע ומהר"ם הסכים איתו וסייע דבריו מהרמב"ם ומשמע דס"ל דאפשר להעמיד את הסוגיא לא כלפי מלקות ודו"ק בפרש"י שכ' פוטרים מלא תעשה..וכ"ז צע"ג.}

ולענין קודם שגבה נחלקו תנאים לפי מסקנת הגמ' דלר' נחמיה וראב"י לא לוקים עד שיגבה וחכמים חולקים ועיקר מחלוקתם פי' תוס' והרמב"ן שנחלקו אם המלווה והערב עברו על השומא משעת שימה דכיוון שבידם לא לגבות אפשר שעד שלא יגבו נחשב שלא עברו וכ"כ הרשב"א לפי' רש"י וכ"כ מהר"ם [שם] וכ"כ הר"ן עיי"ש, מיהו הראב"ד פי' שקריעת השטר מהני מדין ניתק לעשה דע"ז קאי "וחי" [אלא שצ"ע אם נשאר כן לדידן דכר"א קיי"ל] וכ"נ ברשב"א למאי דמסיק, ובאמת שהראב"ד כ' [תשו"פ קלב] שהמלווה קרוב לשכר ורחוק להפסד שרי למקרייה עבריינא ומשמע שם להדיא משעת הלוואה ומהר"ם [שם] תלה זה במחלוקת התנאים ואפשר דלשיטתם

ולהלכה פסק היראים [קיח] שקיי"ל כראב"י שמשנתו קב ונקי ויל"ע בדבריו דאפשר דבברייתא לא נאמר ומ"מ סוגיא דהש"ס מוכח שנאמר אפילו בברייתא כדאיתא ביבמות לז, ס.,[ועי' מהר"ב רנשבורג יבמות מט] ובמהר"ם [שם] משמע שאין אצלו הכרע בזה {ועי' ברשב"א ב רלא שנקט בפשיטות שלא תשימון לא נחשב ניתק לעשה. וצ"ע בכל שיטתו}

וכלפי עדים משמע דלוקים וכ"כ הרמב"ן להדיא וכ"נ בר"ן בשו"ת סי' כט, מיהו ביראים [קיח] נקט שדברי ראב"י איירו אפילו על עדים {- ויל"ע בזה בהא דנקטו הראשונים שנפסלים לעדות דאם נימא דבעינן דווקא לאו שיש בו מלקות יש ראיה שלוקים, ולמש"כ קודם למהר"ם א"כ אין ראיה בגמ' שלוקים -}

\* ולענין עדים בריבית דרבנן החוו"ד [קס א] נסתפק בזה ונטה להכריע שלא עיי"ש והביאו הפת"ש, וצ"ע שהרי מבואר בתוס' [ב"מ עב.] ורא"ש [ב"ק ג' ח'] ורי"ו [ב ד] שעוברים שכ' שלא נפסלים משום דבדרבנן צריכים רשע דחמס, וכך מבואר בבה"ג [תפב] שעדים על סאה בסאה עוברים, והכי מסתבר שהרי הטעם שלוה לא עובר כ' הרשב"א דחידוש הוא וכדאיתא בגמ' ס. ולכאורה אינו נכון כלפי עדים תדע שהגמ' לא נקטה אותם [אמנם ברא"ש אינו חידוש שהרי הוא בלווה ג"כ חייב ומ"מ מסתבר שהרא"ש בעדים יפסול אפילו בעיסקא דסברתו הייתה דווקא כלפי איסור לא תשיך ודו"ק]

\* וריבית דרבנן ערב מסתבר שדינו כעדים ובסופר יל"ע

## "לפני עיוור לא תתן מכשול" -

בגמ' [עה:]מבואר שהמלווה והלווה עוברים בזה שכל א' מכשיל את השני והרמב"ם [ד-ב] הוסיף "כל מי שהיה סרסור בין שניהם או שסייע א' מהן או הורהו", וכלפי ערב ועדים כ' היראים שאף הם ולא הזכירה הגמ' אלא הלאו של ריבית [ודבריו צ"ע שהרי כלפי לווה ומלוה הזכירה] והתוס' [עה:] כ' שלא הוזכר כי לא פסיקא מילתא דעוברים רק כשלא היה מלווה בלעדיהם וכ"כ הרא"ש והמיוחס לריטב"א, מיהו יל"ע בריטב"א שכ' שלא עוברים על לפנ"ע משום שאפשר זולתם ולא פי' דאיירי בהכי דשמא ס"ל שכל שאפשר זולתם והם לא שכנעו כלום ורק סילקו דבר שהיה גורם שימנע מרצונו לא עוברים בכה"ג על לפנ"ע ואפשר שכ"ד הר"י מלוניל שכ' בטעם שהלוה עובר בלפני עיור דלאו עכברא גנב אלא חורא ואפשר ששייך דוקא על הלווה שגוף האיסור נעשה על ידו

סה"ת [מו א ב] כ' שהסופר וכל המתעסקין עוברים בלפני עיור, והרמב"ם כלפיהם נקט "לא תשימון" ולא הזכיר לפני עיור

\* בענין אם יש איסור לכולם כשהמלווה לא מוזהר - ע' תוס' ע. כלפי יתומים שני תי', ועי' רמב"ן עא: שהתיר להלוות למשומד מפני שאנו איננו מוזהרים מלהלוות לו שהרי מותר לגוזלו וממילא הוא אינו מוזהר מללוות "דכתיב לא תשיך לאחיך משום אזהרתיה דמלוה מזהר ליה ללוה" וכ"כ הר"ן שם "שהיא אזהרה ללווה שלא יגרום למלווה לישוך" מיהו ר' שמואל ב"ר שלמה [הוו"ד בסמ"ג עשין קסב] כ' שאסור להלוות למשומד משום שמכשיל אותו בלא תשיך וכ"כ הרמב"ן בשם "יש מי שדן" ובדעת רש"י וראב"ן אסרו אין ראיה דאפשר שטעמם דס"ל דלאו דריבית אינו לאו של ממון ואנו מוזהרים מלהלוותו בריבית אע"פ שלא מצווים להחיותו

# שורש האיסור ופרטיו

## איסור המלווה

יל"ד בשורש איסור ריבית אם זה איסור בפנ"ע או שורשו בגזל והתורה הרחיבה אותו גם באופן שמדעתיה יהיב ובגמ' יש כמה משמעויות דכגזל שהרי ס"ד ללמוד מגזל ואונאה וכן להיפך אלא דהריטב"א פי' דזה גופא דחיית הגמ' דמדאזהריה רחמנא למלווה היה לראיה שאין האיסור מפני שמחסרו ממון אלא גזירה"כ [והרב אפשטין העיר דסו"ס למסקנא ילפינן גזל מריבית], וכן הברייתא [סב.] קראה למלוי בריבית "גזלנים" ובאמת שיש לדון בשלש צדדים; א' - גזל גמור שהתורה ראתה בכך עסק לא צודק והלה מוחל לאונסו, ב' - דהתורה הקפידה על ממונו ולכן דרשה לעשות איתו חסד ואסרה ליטול ממנו ממון באופן זה, ג' - דהתורה לא הקפידה כלל על חסרון הממון אלא שהתורה ראתה במעשה זה דבר אסור וכמו שאסור חזיר ולא מוטל עליינו לחקור על ענינו [דומה לאיסור של בן ננס ליראות עליו כגנב],

ובדברי **הרמב"ן** יש לכאורה כמה סתירות דבאמת הרמכ"ן כ' מפורש דכגזל במלחמות סד וכ"נ קצת מדבריו בסה"מ [שכחת העשין יז] ועה"ת [ויקרא כה] וכ"נ מדבריו בחי' עא: כלפי משומד שכ' להתיר משום דלא יהיה ממונו חמור מגופו, ועה"ת בכי תצא [כא] כ' מפורש שאיסורו מצד חסד ולכן התורה ברכה ע"ז ומזה נלמד שמה שדימהו לגזל היינו שהתורה הקפידה על חסרון ממונו וכ"מ מדבריו עה"ת שהוצרך לתת טעם לאזהרת הלווה שהרי בכל דיני ממונות לא מצינו כן שאם רצה ליזוק עצמו רשאי, ומאידך ב-סב. העמיד צד שלאו דריבית אינו ניתק לעשה "שעל נתינת הריבית הקפידה תורה וכו' ומלווה חייב כמו שחייב לווה דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא אלא מפני שזה מעשה איסור וכו'" ובאמת שיל"ד בדבריו עוד שכ' שמלווה כלווה וכלפי משומד כ' ב-עא: שכיוון שהמלווה לא מוזהר הלווה ג"כ לא מוזהר ומשמע שוודאי עיקר האיסור זה המלווה ומ"ט [אמנם דקדק כן בפסוק שכ' לא תשיך מ"מ נילף מיניה של"ש שיהיה אסור המלווה כלווה] ונראה שאין כוונתו שהלווה הוא כעין לפנ"ע אלא איסור בפנ"ע אלא שכל ה"חפצא" של האיסור תלוי במלווה והיינו משום שוודאי עיקר איסורו מחמת שמחסר ממונו אלא שסו"ס התורה אסרה את המעשה ויתבאר יותר עפ"י מש"כ הרמב"ן עה"ת בכי תצא [כ] שהתורה הזהירה כאן את הלווה "מפני רגילות החטא הזה"

ובתשובה סי' ב' "ובירושלמי אמרו כותאי דקסרין מותר להלוותן ברבית שגם זה אינו גזל אלא התורה אסרתו משום וחי אחיך עמך ואף על גב שרש"י אוסר רבית דמשומדין ומ"מ אין גוזלים ממונם אלא בדין כדיני ישראל"

מיהו **האו"ז** כשדן על מחילת ריבית הוכיח מהסוגיא ב-סא. שריבית אינו משום שמחסרו ממון וכמו שהוכיחה הגמ' ממה שהלוה מוזהר

ובדברי **הריטב"א** שכ' קודם משמע להדיא שאי"ז איסור שנוגע לחסרון ממונו ואפשר שזה טעמו דס"ל ב-סב. שאינו ניתק לעשה ויל"ע בדברי כלפי משומד [עא:] דבאמת עיקר טעמו שם משום דלאו אחיך ועוד שהתורה אמרה "וחי" ואותו אין מצווים להחיות אלא שבתוך דבריו הזכיר צד שנימא שגופו עדיף מממונו כמו במסור ונר' דמ"מ וודאי עיקר הקפידא של התורה ככל הלשונות שבה עיקר שורש האיסור הוא שהקפידה תורה על חסרונו של הלווה אלא שמ"מ לא היה ראוי ליאסר כמצווה כלפיו שמכח תביעתו נאסר בה שהרי מדעתו יהיב אלא התורה אסרתו כשאר איסורים ומ"מ תלתה אותו ב"אחיך" כיוון שבו תלוי הכל

**הריא"ז** [קונטרס הראיות סב.] כשדן אם דינא דאבק לגבי לצאת ידי"ש הוא כר"ק למ"ד אינה יוצאה כ' בדרך השניה "דדוקא לר' יוחנן דסבר דרבי' קצוצה אינה יוצאה בדיינים א"כ אין לחבירו בידו עליו כלום, ולא אסרתו תורה מפני שמעכב ממון חברו שגם הלווה מוזהר בדבר, והרי היא כשאר העברות, והבא לעשות תשובה מקבל עליו שלא לעשות עוד, אבל השבת ממון אין כאן, אבל למ"ד רבית קצוצה יוצאה בדייני' ודאי ממו' חבירו בידו ורמי למעבד השבת ממון, וברבית דרבנן נמי כיון דנטל ממון חבירו שלא כדין וממו' חבירו הוא בידו, אף על גב דלא אחמור שתצא בדייני', מ"מ אם בא לעשות תשובה צריך להשיב ממון חבירו דומיא דרבית קצוצה"

**וביראים** תחלה דן להתיר ריבית ממשומד לתיאבון משום שאינו בכלל אחיך ואח"כ הביא שרבותיו אסרו וכ' ע"ז "ונראין דברי רבותי לאיסור רבית במשומד לתיאבון וראיה אני מביא לדבריהם דרבית הוי כעין גזל כדאמרינן באיזהו נשך למה לי למכתב לאו בגזל לאו ברבית הלכך יש לומר כאשר ריבתה התורה לכל אבידת אחיך לרבות את המשומד הזהירה תורה על ממון חברך המשומד רבית נמי כיוצא בו דהא ממון חברך משומד הוא דהזהירה תורה שלא לקחתו"

**בתוס'** [ע:] כ' "דשמא בני נח היו מוזהרין על הרבית כמו שהוזהרו על הגזל ואף על גב דרבית לא אתי מגזל מ"מ כי היכי דדרשינן בפרק ד' מיתות דבני נח מוזהרין על הגזל מכל עץ הגן ולא גזל ה"ה לרבית ואונאה"- וכל דבריהם מבוארים דריבית וגזל איסור א' הוא ובפרט מש"כ שמקרא ד"מכל עץ הגן" ניתן ללמוד ריבית ואונאה כמו שלמד ממנו גזל.

וכעין דבריהם כ' בפי' התורה של **ר' חיים פלטיאל** [בהר כה לו] וז"ל "ומ"מ איך לא חיה אותו אדם בשביל שלקח ריבית והלא עדיין לא נתנה תורה, אלא גזל הוא מז' מצות שנצטוו לבני נח ורבית וגזל דבר אחד הם כדאמ' באיזהו נשך למה לי לאו דגזל למה לי לאו דריבית"

וכ"כ ב**גליון מחזור ויטרי** [פסח קז] "הכא אמרינן בפ' איזה נשך למה לי דכתב רחמנא לאו בגזל לאו בריבית לאו באונאה וצריכי כו' מכלל שזה תלוי בזה ומצינו שבני נח נצטוו על הגזל לפיכך קנס אותן לומר שלא יחיה כדכת' ביחזקאל בנשך נתן ותרבית לקח וחי לא יחיה מות ימות דמיו בו יהיה אבל ריבית לא מצינו שבני נח נצטוו. אם לא מפני איסור גזל"

**ובהגהות מימוניות** [ד-א] כ' שלא הזכירו ב"חמש פרוטות הן" ריבית משום דבכלל גזל

ו**במאירי** כ' מפורש בסא. שהגזל והריבית והאונאה מין א' הם

ובדעת **הטור** נראה מדבריו שהוצרך [קס] בלווה לטעם מיוחד מאחר שרשאי לזוק בנכסיו למדנו שאיסור ממון הוא ומ"מ מבואר בדבריו [קנט] שהוא בכלל המצווה להחיותו

\* וע"ע מש"כ כלפי מחילת ריבית דעת כמה ראשונים

\* רמב"ן ע: "מאי לאו תשוך. פרש"י ז"ל מותר אתה ליקח מהם נשך וכן עיקר שהוצרך הכתוב להתיר רביתו של גוי כשם שהוצרך להתיר גזלתו ואבדתו כדאיתא בקמא בפרק הגוזל"

\* שמעתי מהרב לוי שלכאורה מוכח שריבית יותר חמור מגזל מכל החומרות שמוצאים שככופר ואינו קם בתחיית המתים וכיוצ"ב, ועוד שבסוגיא שדחתה שריבית חידוש ע"כ אין כוונתה לבטל לגמרי מריבית את איסור הגזל שהרי עדיין עושים מזה צד השווה ויוכיח, אלא נראים הדברים שאיסור ריבית מה שדנו אותו בכמה ראשונים כאיסור ולא כממון אין הכוונה שאינו ממון אלא עיקר הכוונה שהוא איסור ממון כ"כ חמור שהוא עיוות בעצם של הממון ולא ניתן למחילה שהתורה לא מחלה בכה"ג, ועדיין צריכים לבאר החומר שיש בעיוות של ריבית יותר מהגזל.

אמנם על מקצת דבריו יש להשיב שבאמת אין חומר בריבית יותר אלא כמו שכ' הרד"ק שהוא מחמת הרגילות החמירה בו התורה לאוסרו לא מחמת התביעה של הנעשק אלא איסור על המלווה לא לעשות את הדבר הרע הזה, ובאיסור גזל נאסר רק מחמת תביעת הנגזל ובריבית רק מחמת איסור המלוה ודו"ק.

\* ועי' רש"י וריטב"א בר"ה כב. שכ' דמלוה בריבית לא נחשב רשע דחמס משום דמנפשיה יהיב, ומיהו ברשב"א שם כ' דזה טעם דלאינשי לא משמע דהוא חמס, ומהרשב"א לכאורה מוכח דהוא לתא דגזל אבל מרש"י אין להוכיח דאפשר דסו"ס אי"ז "חמס"

\* עי' לענין חצר דלא קיימא לאגרא לדעת הרמב"ם

\* עי' דאמרינן על רבית יתמי דאכלי "דלאו דידהו"

\* עי' לענין מתנה ע"מ שאין בו ריבית עי' בזה ברמב"ן מכות ג: וברא"ש בתשובה קח טו [ולכאורה מחלוקתם בטעם שבממון תנאו קיים]

\* עי' רד"ק תהילים טו ה

ויש להבין את החילוק בין שכירות מעות לכלים וכבר הקשתה כן הגמ' סט:

### אם האיסור הוא ב"נשך או בתרבית"

בלשונות הפסוקים מצינו שני לשונות של איסור הריבית "נשך" ו"תרבית" ולכאורה משמע שיש באיסור שני פרטים שאסור לחסר את הלוה ושיש איסור למלוה להתרבות, ויל"ד אם כך הוא באמת,

תניא בספרא [בהר פרשה ה] על הפסוק "אל תקח מאתו נשך ותרבית" - "איזהו נשך ואיזהו תרבית איזהו נשך המלוה סלע בה' דינרים סאתים חטים בג' מפני שהוא נשך, איזהו תרבית המרבה בפירות [באיסור פסיקה]" ותנינא לה נמי בריש איזהו נשך, ואמרינן עלה בגמ' "מדשביק לריבית דאורייתא וקא מפרש דרבנן מכלל דאורייתא דנשך ותרבית חדא מלתא היא והא קראי כתיבי נשך כסף וריבית אוכל ותיסברא דאיכא נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך וכו' אלא אמר רבא אי אתה מוצא לא נשך בלא תרבית ולא תרבית בלא נשך ולא חלקן הכתוב אלא לעבור עליו בשני לאוין"

ובתחילת הסוגיא ברור שהגמ' הבינה שנשך ותרבית הם שני משמעויות דהיינו שנשך היינו החסרון ותרבית היינו הרווחא וכך לשון הגמ' בתוך השקלא וטריא "נשך איכא דקא נכית ליה דקא שקיל מיניה מידי דלא יהיב, ותרבית ליכא דלית ליה רווחא", וכך פרש"י "נשך שנושך את חבירו, תרבית שיהא מלוה נשכר" וכך פי' ר' ברוך והרשב"א והריטב"א,

ועדיין יש לדון בדקדוק הדברים בג' צדדים א' דהם שני תכנים שנאסרו בריבית כשני איסורים, ב' שהגדרת מעשה הריבית היא לקיחת ממון מהלוה למלוה באופן שיש בה התרבות או חסרון כלומר שבשביל שיחשב ריבית צריכים שבלקיחה הזו יהיה התרבות או חסרון אבל סו"ס מה שנאסר הוא הריבית, ג' דהתורה רק בשביל להגדיר את הלקיחה קראה לה בשם של נשך ותרבית מחמת שיש בלקיחה זו נשך ותרבית,

ויש לברר זה מהסוגיא הנזכרת, והנה בעיקר כוונת השקלא וטריא בסוגיא נראה מפשטות הגמ' שבהתחלה הבינה מהפסוקים שחילקו את "נשך" ו"תרבית" לשני לאוין דאינם חדא מילתא כלומר דהם שני איסורים נפרדים [ודקדוק דבר זה יבואר בעז"ה בסמוך], ונתקשתה על המשנה שנראה ממה שכללה את כל הריבית דאורייתא ב"נשך" דנשך ותרבית חדא מילתא הם, ובמסקנא הכריחה דלא יתכן כי אין נפק"מ בשניהם דא"א לזה בלי זה ולמה חלקן בכדי לעבור בשני לאוין, וכך פי' ר' ברוך וכ"נ מהריטב"א, וכך פשטות לשון רש"י [מיהו הרשב"א כ' שרש"י נתכוון לפי' שלו]

מיהו הרשב"א פי' להיפך דכוונת הגמ' בהתחלה דהם איסור א' ומדחלקן הכתוב לתרי קראי למדה שהתורה הצריכה לאיסור ריבית גם נשך וגם תרבית, ונתקשתה על המשנה שנראה שסגי בנשך לחוד לריבית דאורייתא וממילא ה"ה לתרבית, ומסקנא שלא יתכן כלל זה בלי זה והא דחלקן לעבור בתרי לאוין

והנה לפי' הרשב"א לכאורה כשהגמ' בהתחלה הבינה שהוא לאו א' וודאי לא נאסרו כאן שני איסורים וירד הצד הראשון, ונראה שיל"ד כהצד הג' דאל"כ מה הוק' לגמ' שאם לא משכח"ל זה בלי זה לא הוצרכו להיכתב שניהם והרי אם התורה אסרה את התכנים של הנשך והתרבית א"כ סו"ס התורה הזכירה את מהות האיסור, אלא נראה שהתורה לא באה לכתוב אלא את המעשה האסור ולא לרמוז בו את טעם האיסור וא"כ אין לנו ללמוד מהפסוקים את תוכן האיסור, [מיהו נראה שמ"מ וודאי אם עיקר הקפידא היה על ה"נשך" לא היה לתורה לכתוב "תרבית" וכן להיפך וא"כ יש ללמוד שאם נדע שא' מהתכנים הוא מגוף האיסור א"כ גם השני הוא מגוף האיסור, אלא שנרא דזה ראיה רק כלפי נשך אבל תרבית יכולה להיכתב בשביל יפוי הלשון מכמה טעמים וכמש"כ התוס' ואכמ"ל]

ואפשר שכ"ז להו"א אבל למסקנא דלעבור עליו בשני לאוין א"כ אדרבה זה גופא הגמ' באה לחדש דהתורה באה לאסור את שני התכונות ומ"מ אין ללמוד כן בלי ראיה דסו"ס אפשר לפרש שמסקינן ריבוי לאוין בעלמא

ולפי' ר' ברוך נראה לכאורה דעיקר כוונת נדון הגמ' אם נשך ותרבית חדא מילתא בדקדוק, תלוי בנדון שאנו עוסקים בו אם נאסרו שני תכנים כהצד הא' והב' שכתבתי או תוכן א' וכהצד הג', דאם הם שני תכנים כוונת הגמ' לכאורה זה גופא לדון דמדחלקן לתרי קראי הם שני תכנים ולפי"ז ילקו שנים במקום שיהיה גם נשך וגם תרבית, ואם הוא תוכן א' כוונת הגמ' דמדחלקן לתרי קראי ע"כ שיש אופנים שיש זה בלי זה ולכן נכתבו שניהם בשביל לאסור את כל האופנים וכל א' דיבר על מציאות שונה ולעולם לא ילקו אלא א',

אלא שיל"ד במה הגמ' המשיכה "ותיסברא דאיכא נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך וכו' אלא אמר רבא אי אתה מוצא לא נשך בלא תרבית ולא תרבית בלא נשך ולא חלקן הכתוב אלא לעבור עליו בשני לאוין" דבשלמא לפי' השני זה היה ממש נדון הגמ' אם משכח"ל זה בלי זה אבל לפי' הא' צ"ב מה הטענה במה שלא משכח"ל זה בלי זה, ואפשר שהגמ' טענה דמהמשנה אין לדקדק דאינם חדא מילתא שהרי לא משכח"ל זה בלי זה, ועדיין צ"ב סו"ס מאי מסיק רבא דמשמע מדבריו שכיון שלא משכח"ל הוצרך לומר דנכתבו בשביל לעבור בשני לאוין והרי הם שני תכנים שנאסרו, ואפשר דהכלל דלא מוקמינן בלאוי יתירי [פסחים כד:] נאמר גם במקום שהם שני תכנים וכמבואר בתוס' יבמות ד. ד"ה "א"כ" בשם ריב"ן, והשתא דאתינן להכי אפשר לפרש את צורת הסוגיא גם אם הם שני תכנים כהפי' השני ודו"ק, ובאמת שבר' ברוך ובריטב"א מבוארת הסוגיא בצורת הפי' השני דהיינו שכל הסוגיא סבבה סביב אם משכח"ל זה בלי זה,

ועוד אפשר שהגמ' הבינה שאין ללמוד את התוכן מהלשון דהתורה לא באה אלא להגדיר את המעשה האסור ולא לתת טעם וכהצד הג', ומסקינן לעבור עליו בשני לאוין דהתורה באה לאסור את התכונה מחמת הטעם הרמוז בה, ובאמת שמ"מ בכדי לפרש כן צריכים ראיה דלעולם אפשר לפרש כהפי' הראשונים שרק תי' שעובר בשני לאוין

**נמצינו למדים** דלכל הפי' אנו תלויים בביאור לעבור עליו בשני לאוין אם הוא ריבוי לאוין בעלמא או ריבוי דוקא באופן שיש כאן חלוקת תכנים ובדבר זה באנו למחלוקת שהתוס' פי' בטעם שינוי הלשונות למסקנא שהוא ליפוי הלשון, והריב"ש בשיטה כ' במסקנא "פירוש שאסרו הכתוב מפני שממונו של זה מתרבה וממונו של זה מתחסר ומפני זה קראו בשני שמות הללו" ונראה שכוונתו שבשביל לאסור בשני לאוין בעינן שכל לאו קאי על תכונה אחרת, דאל"כ למה הוצרך לכתוב זה במסקנא, וכך פי' ר' ברוך "פירוש המלוה עבר על שני לאוין חד דהרבה לעצמו וחד דהמעיט לחבירו"

# חזרת ריבית

## ריבית קצוצה יוצאה בדינין

### מקור הדין וגדרו

במקור הדין הגמ' בתמורה ו' הבינה בפשטות שתלוי בעביד לא מהני ומסקנא בל"ק שכולהו מודו מכח קראי ובל"ב לא מבואר שלרבא זה נשתנה אלא רק לאביי

ויל"ד כלפי האמת אם דין חזרת ריבית הוא משום אי עביד לא מהני דהרי במחלוקת רבא ואביי קיי"ל לעולם כרבא חוץ מיע"ל קג"ם, ובנדון זה תלוי ג"כ גדר חזרת ריבית אם היא משום שמכח האיסור לא הצליח לקחת את הריבית או משום שאע"פ שלקח חייבתו תורה להחזיר לתקן איסורו דאם הוא משום עביד לא מהני וודאי שלא הצליח לקחת ואי משום ה"וחי" הנדון עוד תלוי ועומד

ומדברי רמב"ח בב"ק קיב שתלה את הדין אם היורשים חייבים להחזיר בנדון של רשות יורש כרשות לוקח וודאי משמע שיסוד החזרה הוא מכח שעדיין רשות הלוה על הממון, אלא שרבא מסיק שהטעם משום דלבריה לא אזהר רחמנא ולקמן [בחיוב הבנים] יתברר בעז"ה שיש בסוגיא זו שני דרכים אם למסקנא לרבא נשתנה כל מהות החיוב, דלהרמ"ה לא נשתנה ולהרשב"א והרבה ראשונים נשתנה

ובאמת שרבא הוא מרא דשמעתא דלא מהני והוא דרש "וחי אחיך" בב"ק קיב לפי"ג תוס' ונראה דלזה גופא הוצרך לפסוק דדרש שם שלבריה לא אזהר מכח קרא ד"וחי" וכמו שפירש שם הרשב"א [ובשטמ"ק בתמורה הק' לאביי מ"ט צריך קרא שלא מחזירים ולא הק' על רבא ומשמע כמש"כ] והרמ"ה שם באמת ל"ג שם "וחי" [ואף הרשב"א ל"ג כן רק פירש כן] וא"כ אפשר דאה"נ דמדין "לא מהני" חוזר,

#### גדר דין החזרה

לכאורה יש להעמיד כאן ג' צדדים א' שלא זכה בריבית בעיקר לקיחתו, ב' שאע"פ שזכה לגמרי מ"מ תורת דין חזרת ריבית היה לדונו כמחזיק בממון של חבירו שלא כדין דהיינו תורת גזל, ג' שאינו אלא דין מצוה להחזיר את הריבית כיון שלקחו באיסור ולא שיש כאן איזה שהוא דין גזל [או דהוי ניתק לעשה כמו שצוותה התורה לשרוף נותר לתקן הלאו],

וכבר נתבאר שיש צד שדין החזרה הוא מכח אי עביד לא מהני ולפי"ז פשוט שהוא מכח חסרון בעיקר הלקיחה

מיהו נתבאר ששיטת רוב הראשונים אינה כן אלא דלמסקנא הוא דין השבה מחודש מכח ה"וחי", ומ"מ גם לדבריהם יש לדון בזה

וביאור הדבר לדונו כגזל מכח המצוה מתבאר מתו"ד התוס' ב"ק קיב. שכ' על דברי רמב"ח שסבר שביתומים צריכים להגיע לדין שינוי רשות "וא"ת וכו' כיון דמדעת נתן לו ליתנהו גביה בתורת גזילה אלא בתורת הלואה ולכך אין חייבין להחזיר דמלוה על פה אינו גובה מן היורשין וי"ל דאע"ג דמדעת נתנם לו איתנייהו גביה בתורת גזילה דהוי כנתינה בטעות דלא נתן לשם מתנה אלא בתורת רבית ומיקרי גזילה בעיניה כיון שהמעות בעין והיו חייבין להחזיר אי לאו דכרשות לוקח דמי והוי שנוי רשות" וכוונתם צ"ב אם ס"ל שעכשיו עוד לא ידעינן מקרא שחייב להחזיר אינו אפילו מלווה ע"פ ואם מקרא חייב אינו דומה אלא לגזילה, ועוד מהו עיקר תירוצם ואם טעות כפשוטו מה תירץ רבא, ועוד דאיזה טעות היה, ועוד מה עיקר הדגשתם שנתן לו בתורת ריבית ולא מתנה הא פשיטא, ונראה עיקר טענתם שאע"פ שהתורה חייבה להחזיר א"א לדונו חמור ממלווה ע"פ שהרי מדעת נתנם לו וכל עיקר כח הריבית יוכל לחייב להשיבו וע"ז תי' כיוון שניתן כסוג זכיה שאינו שלו מכח נתינתו והריבית היא רק סיבת הנתינה אלא נותנו לקיים את חיוב הריבית וכמו שהפורע חוב אין לו אלא מה שמכח חובו מגיע לו שהרי לא נתכוון הלה אלא לקיים חיובו, וכיוון שכן כשהתורה אסרה ריבית וחייבה להחזירו הרי העמידה שאין לו זכות כלל מכח זה וממילא עיקר נתינתו כטעות שהרי נתנו בתורת ריבית (דאם לא היה נותנו בתורת ריבית אלא שנתנו מחמת ריבית לא היה שייך שהתורה תדון כטעות אבל עכשיו עיקר כח התורה ע"י שמבטלת את עיקר זכותו וממילא כטעות שהרי לא נתן לו אלא בתורת זה ודו"ק), [וע"ע במש"כ בטעם שאבק ריבית לא יוצאה בדיינים]

ומצינו בכמה ראשונים שדימו את דין חזרת ריבית להא דריבית משום גזל וכהשבת גזל

**א]** הרמב"ן בסה"מ [שכחת העשין יז] כ' מפורש דכגזל וז"ל "וענין המצוה הזאת כי כאשר מנענו ית' שלא נגזול ואם גזלנו צוה אותנו להשיב את הגזילה כמו שאמר והשיב את הגזלה אשר גזל והיא מצות עשה, כן מנענו שלא נקח רבית מישראל ואם לקחנו אותו צוה אותנו להשיבו לנותן אף על פי שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו" וכ"כ עה"ת [ויקרא כה] "צוה בהחזרת רבית קצוצה, כענין שאמר בגזל והשיב את הגזילה אשר גזל" וכ"כ במלחמות סד: "[דהא ד]אמרינן ריבית יוצא מדין גזלה הוא קאמרינן דחשיב גזלה מדאסריה רחמנא א"נ רבנן" וכ"נ ממש"כ ב-סב. כלפי הצד דלא חשיב ניתק לעשה מפני שהתורה הקפידה על הנתינה "דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא" ואע"פ שדעתו נוטה דלא חשיב ניתק לעשה היינו משום דאין האיסור משום ממון לחוד כמש"כ מפורש

**ב]** הריא"ז בקונטרס הראיות סב. דן בדין אבק אם צריך להחזירו בבא לצידי"ש ובצד שצריך כ' "למ"ד רבית קצוצה יוצאה בדיינים ודאי ממון חבירו בידו ורמי למעבד השבת ממון וברבית דרבנן נמי כיון דנטל ממון חבירו שלא כדין וממון חבירו הוא בידו"

ומאידך הריטב"א כ' ב-סב. דלא חשיב ניתק לעשה משום דלא מתקן לאויה "אלא שהכתוב רוצה שיקיא מה שאכל" ומשמע שעיקר טענתו דל"ש לתקן איסור זה כיוון שמדעתיה יהיב ול"ש בו חזרה כלל והחזרה היא מצווה בפנ"ע להקיא איסור שאכל וכיוצ"ב נראה מדבריו בקידושין ו: שכ' אחרי שהעמיד שהגובה ריבית קנאו לגמרי "ולא עוד אלא דאפילו בחזרה לא מיתקן לאויה כדמתקן לאו דגזל בהשבון" ומשמע שעיקר הטעם שלא מיתקן הוא שיעור בקנין, או אפשר לאידך גיסא שס"ל דלאו זה לאו משום ממון הוא אלא גזירה"כ וכמש"כ הריטב"א בדף סא. [ועמש"כ ב"גדר האיסור"]

##### אם יש ללמוד נדון זה משאר הנדונים

- נראה שמ"מ לא יהיה תלוי זה בנדון אם המצווה להחזיר היא את הממון עצמו שלקח דאפילו להריטב"א אפשר שסו"ס זהו האיסור שבלע

- ועוד נראה שאין נדון זה שייך לנדון הראשונים אם יש שעבוד נכסים מיניה דעיקר נדונם היה אם הוא ממש כגזל וכמו אי עביד לא מהני או שהוא רק מכח המצווה

ואם זה נכון למדנו ג' צדדים א' גזל גמור שמעיקרא לא זכה בו, ב' חיוב של מצווה להחשיבו כגזל, ג' חיוב מצווה בעלמא להקיא איסור שבלע

\* עי' שנחלקו הראשונים אם יש חזרה בר"ק שאינה ממון ועי' ברא"ש שנראה שכל מה שהביא מהרמב"ן אינו על עיקר האיסור אלא על החזרה וזה מה שהביא את הטור לפסוק מה שפסק

#### אם חייב להחזיר את מה שקיבל ממש:

יש לברר אם בחיוב חזרת ריבית נתחדש חיוב כעין גזל שהממון עצמו שקיבל מחוייב להחזיר, או שקנאו לגמרי וכל חיובו הוא דמים, והנה מכמה מקומות נראה להדיא שעיקר החיוב הוא על מה שקיבל -

**א]** באמת זה ברור שלפי רמי בר חמא בב"ק קיב שדן כלפי ריבית [ומשמע שם שאפילו במעות] רשות יורש כרשות לוקח דוודאי חייב להחזירו ממש וכל מה שיש לדון למסקנא אם זה נשתנה והנה לדעת הרמ"ה [בב"ק הוו"ד בענין 'פטור הבנים'] שרבא חידש דלבנים מותר לקחת ריבית א"כ לכאורה אין סיבה לומר שלמסקנא נשתנה וכן לשיטת המאירי אלא שיש לדון לשיטת הרשב"א

**ב]** וכ"נ מוכח מדברי סה"ת שהתחיל את חלק ד' שהוא חלק ההיתר שהיורשים מותרים ליהנות מהריבית ומשמע שהאב לא

**ג]** בסוגיא סה. מבואר בגמ' שנחלקו אביי ורבא במי שגבה גלימא בריבית אם צריך להחזיר את הגלימא דווקא ודעת אביי שלא, ואף רבא שנחלק טעמו שמוציאין משום ד"לא לימרו מכסי וקאי בגלימא דרביתא" וכ' רש"י שהטעם שסגי בחזרת דמים "מקחו קיים וקציצת הריבית יחזיר לבעליו" וכ"כ המאירי, ודקדקו הראשונים [רמב"ן ורא"ש ושא"ר] דמכר הנעשה באיסור אינו בטל ומבואר מדבריהם שלולי יסוד זה היה חייב להחזיר דווקא מה שלקח ואם בעיקר דינא דריבית אי"צ להחזיר את הדבר עצמו איך יתכן שיהיה חמור בכה"ג אלא א"כ נאמר שמאחר שמקח הנעשה באיסור קיים לכן לא חייב אפילו את עצם הריבית, וזה ק' דא"כ לרמב"ח מ"ט לא קנה, ובאמת שיל"ד דלכאורה וודאי נדון הראשונים היה כשצורת הזכיה במקח הייתה באופן שכל כח זכייתו היא בתורת קיום החיוב ואם יתברר שלא היה חוב לא קנה כלום דאל"כ לא גרע מדאם לא היה חוב כלל וא"כ לכאורה אדרבה כל נדונם היה במקום שאת גוף הממון אם יגבה יזכה בו דאל"כ לא עדיף הוא מעיקר החיוב וא"כ יל"ד במאי דנו ונראה שדנו בכל מקום שמכח איסור הדבר מנוע מלהתקיים אם זו מניעה מוחלטת ומכח אותה מניעה ג"כ בטל המקח שנעשה לקיום הדבר ההוא או שאין בכח המניעה למנוע את קיום המקח ונפק"מ באבק קודם שבא ליד המלווה שבכה"ג דינו כלפי עיקר החוב לא לגבותו וכן בקצוצה שאע"פ שזכה מ"מ זכייתו משוירת לענין זה שחייב להחזיר ומ"מ לפי"ז ע"כ שחייב להחזיר את עיקר הממון [מיהו במחנ"א הלכות מלווה, ריבית ב', פי' דאיירי בגוונא שמכר לו טליתו באופן שאפילו יתברר שלא היה חוב יתקיים המקח ודנו מצד קנסינן היתירא אטו איסורא. ואמנם כדבריו נראה בתשובת הגאון שהובא ברמב"ן מ"מ לא נראה כלל בכל דבריו שדן בזה ובמיוחד שלא הזכיר כלל את הסוגיא בעלמא מיהו אפשר להעמיד דבריו שדנו מהלכות קנס ולא מהלכות ריבית אלא שקצ"ע דלכאורה אין סיבה שהראשונים יצטרכו להוכיח שלא קנסו על דבר שנעשה באיסור דאדרבה הבא לקנוס עליו להביא ראיה]

{שמעתי מהרב ש. כהן שיש לדון דאפשר שכל נדונם היה בדבר שחל מכח הסכם שכה"ג ההסכם בטל וממילא כל שזוכה מכוחו בטל וזהו מכר משא"כ ריבית עיקרה מתנה דמדעתיה יהיב ליה ודברים אלו צ"ע ובדיקה}

ואמנם בריטב"א סה. לא הזכיר כלל את הלשון שמקח באיסור קיים וכן לא הביא שום ראיה שהביאו הראשונים רק כ' שוודאי קנאו במשיכה שהרי ממון של ריבית ממון גמור וקנאו מהא דיורשים לא חייבים בחזרה ולפו"ר דן ג"כ כלפי כל ריבית ופשט של"צ להחזיר אלא דמים ומ"מ נראה שגם הוא מודה בעיקר הריבית דאל"כ יק' שהוסיף שממון גמור הוא לקדש את האשה וכשאוסר נכסיו סתם הריבית בכלל ואם אין שום דין השבה כלפי הריבית עצמה וחייב רק את דמיה מה הוצרך לנפק"מ כלל אלא עיקר כוונתו שכיוון שממון גמור הוא ורק חייב להשיבו מכח דין חדש פשיטא שמקח שנעשה בממון ההוא קיים [מיהו השעה"מ [אישות \*] כ' בפשיטות שלדברי הריטב"א הסוגיא ב-סה. אפילו כלפי גביית הריבית עצמה והביאו הגרעק"א בגליון המל"מ פ"ח ממלווה הל' טו והסכים עמו אמנם מדברי המל"מ משמע כמש"כ שהרי השעה"מ והגרעק"א תמהו עליו שבפ"ד הסכים עם הריטב"א]

**ד]** ויש לעיין בדברי התוס' [הוו"ד בריטב"א] שהק' מה הוצרך רבא לטעם בגלימא משום ד"לא לימרו" ולא אמר כמו כלפי גריוי "הואיל וברביתא אתא לידיה", והיינו בעצם קושיית הרמב"ן שמכחה הוכיח שחמשה לאו דוקא אלא דמי חמשה, והתוס' לא סברו את תי' הרמב"ן ופי' חמשה ממש, [וכ"נ מסדר הדברים בריטב"א שהתוס' חולקים על הרמב"ן], ותי' התוס' דאיירי כשהגלימא שווה כהמחיר של החוב ומשמע קצת דאם הגלימא היתה שוה יותר זה היה טעם להוציא את הגלימא ממש וכן משמע בתור"פ שכ' דאין לפרש שהגלימא שווה יותר ולכן מפקינן מיניה דא"כ היה לו לומר דברביתא אתא לידיה, [ומ"מ אין הכרח גמור], ועכ"פ מדבריהם נר' שיש יותר סברא להוציא את גוף הדבר כשנתן לו דבר ששוה יותר מאשר כשנתן לו בשוויו ולכאורה כ"ש את גוף הריבית אלא שצ"ב הטעם, ונראה דכל שלא הוזיל לו כלום אי"ז עכשיו אלא מקח רגיל בלי שום איסור ואע"פ שע"י מקח זה מבצע את הגוביינא של הריבית מ"מ אין גופו אסור אבל כשהוזיל לו ולרבא ההוזלה היא באיסור א"כ גוף זכיית החפץ היא באיסור

{- לא נכתב בעיון - ויל"ע דאפשר שאף בגלימא אין הכוונה שיתחייב לתת לו דווקא גלימא ולא דמיה שהרי אם שילם עליה אי"ז גלימא של רבית שהרי קנאה בדמים, אלא עיקר הנדון כשהוקרה הגלימא אם מחוייב לשלם דמי היוקר או כשעת משיכה, והבינו גם שזו כוונת רבא חמשה מפקינן מיניה היינו שדנים את החמש האלו שבהם חלה חובת ההשבה הם או דמיהם ואם הוקרו מוסיף, אבל לעולם יכול ליפטר בדמים כשעת החזרה, ובאמת השתא דאתינן להכי אפילו נימא דהיינו חמשה וגלימא ממש, אפשר דכל שבשביל להצדיק את החזרה צריך לשלם עוד כבר אינו יכול כיון שלאו כל כמיניה לקנותו בע"כ ומאחר שמחוייב להחזיר ממש ואינו מבורר מחזיר הכל ודו"ק,-}

**ד]** עוד יש להוכיח שעיקר טעם הגמ' הוא דווקא בכה"ג שעיקר החיוב היה מעות אבל בלי"ז חייב להחזיר דווקא את מה שנטל, מהריב"ש [קמז] שדן במי שפרע ריבית ע"י שנתן "שנשא"ל" למלווה ואח"כ הופסד ה"שנשא"ל" אם חייב בהשבת ריבית ופסק הריב"ש דתלוי היאך היה דאם מעיקרא קצץ כו"כ ריבית ואח"כ סיכמו לתת לו את ה"שנשא"ל" לפרעון הריבית הרי"ז מכר קיים אע"פ שנעשה באיסור מכח סוגיין, ואם מעיקרא קצץ עמו לתת לו "שנשא"ל" ע"ז דינו שאינו חייב אלא להחזיר ה"שנשא"ל" אע"פ שהתקלקל מיהו שמא יש לחלק בסוגי הדברים

**ו]** וכ"נ להדיא בתשובת הרשב"א [ב קיח] שכ' וז"ל "שאין הנכסים משועבדין כלל לחזרת הרבית. ואפילו גבה כסות או כלים בתורת רבית אין אותן נכסים בעצמם בחיוב חזרה מדין גובה ב"ד. ונפקא מינה למלוה ברבית שמת, והניח לפני בניו. שאין הבנים חייבין לשלם מנכסיו. ואף על פי שהניח להם אחריות נכסים. ואפילו הניח לפניהם אותו נכסים ממש"

ואמנם יל"ד שהרי איירי באופן שלא קצצו מעיקרא כסות או כלים והרי בהכי איירי בגמ' שלרבא לא מפקינן גלימא מדינא, ונראה שדעתו דהגמ' היא דווקא באופן שניתן בתורת מכר אבל כל שבא לגבות ולא מצא מעות וגבה נכסים דינם כהממון הקצוץ בעצמו ואותו ממש צריך להחזיר, תדע שהרי בגמ' בחיטים איירי באופן שהוזיל לו את מחירם וזה ע"כ במכר גמור ולא בגוביינא

**ז]** ועוד יל"ד כן מהרשב"א והר"ן והריב"ש שלמדו שאין שיעבוד נכסים מהא דכשהחפץ בעין היתומים מחוייבים להחזירו ואם אצל האב לא היה חיוב להחזיר את החפץ עצמו נראה שלא היה שייך להוכיח כן [ושמעתי לדחות שכל דבריהם כדי לדחות את הצד של שיעבוד שבצד ההוא וודאי יש דין גבייה על החפץ בעין, ומ"מ נראה דאי"ז משמעות דבריהם]

\* ע"ע בחיוב היתומים

\* ולמש"כ שחייב להחזיר מה שגבה יל"ע הדין כשנשתנה המחיר וכן כשהשביח או הוכחש או נאסר בהנאה

**שיטת רבותינו האחרונים בכ"ז:** המחנ"א [הלכות מלווה, ריבית סי' ב'] האריך שוודאי משמע שלא קונה את הריבית מהא דרמב"ח ומסוגיא דתמורה עיי"ש, והשעה"מ והגרעק"א והמל"מ תפסו לעיקר שקונה ונחלקו אם חייב להחזיר את החפץ שגבה ממש

אלא שהגרעק"א מל"מ [מלווה ד ה] שדקדק מהרמב"ם וסה"ת [מו ד ד] וטור [קסא] שהדין שאמר ר"נ בב"ק צד: שבגזילה קיימת לא תקנו לא נאמר בריבית בדבר שאינו מסויים ומכח זה יצא לחדש דבריבית

##### נספח - בדברי רבא שחמשה מפקינן מיניה

יל"ד בטעמו ובאמת שהראשונים נראה שהבינו דהפשטות שטעמו בגלל שלא קנה מתחלה ואפשר שכ"ד התור"פ למה שנתבאר לעיל ומסקנתם משום דמיתהני בריביתא והכוונה נראה שהרי זה ברור שהקוצץ סאה ובזמן שקצץ הייתה שווה דינר וכשגבה שווה שנים לא נחשב התוספת לאבק אלא ר"ק כיוון שסן"ס כל כוחו לגבותו הוא מתורת ריבית ונראה שרבא ס"ל שכה"ג דמי כשגבה בסוף חמשה ואביי ס"ל דמכיוון שע"י בחירתו נעשה נחשב כמתנה ורבא ס"ל סו"ס "בתורת ריביתא אתא לידיה" ובכ"ז את החפץ עצמו ל"צ להחזיר דכיוון שאין בו עצמו שום ריבית א"כ אין לתוספת זו "שם" ריבית [ויל"ע דשמא בסברא זו יובנו דברי התור"פ דכל שבגבייתו הוסיף הרי עצם הוספתו נחשבת לר"ק וא"כ עליו להחזירה ככל ריבית שדינו להחזיר את הדבר בעצמו אבל כשבגבייה לא נוסף כלום אין עיקר חיובו אלא כלפי מה שקצץ מתחלה.וצ"ע.ועוד שוודאי לכאורה לא עבר ריבית דאורייתא בעצם ריבוי זה]

ולמה שנתבאר ברור שאם המקח של החמש בא בפנ"ע בלי שייכות להריבית אע"פ שבפועל נתקיים ע"י הריבית מחמת שהוא היה הכסף שניתן לקנותו מ"מ לכו"ע יחזיר זוזא

\* ויל"ד בדבריו כמה יחזיר אם נשתנה המחיר של התוספת וכן אם יכול להחזיר לו בע"כ בפירות שנתן לו ובנמוק"י כ' להדיא שיכול לתבוע דווקא כסף וממילא פשיטא דלעולם כשעת הגביה וכ"נ בר' ירוחם [ח-א, כז א] שכ' שמחזיר חמשה דינרים

מיהו ברמב"ן יש לפו"ר סתירה שתחילה כ' זוז וחומש זוז ובסו"ד כ' "שמהדר או זוזא וגריווא או חמשה [פי' גריוי]" ומבואר שאפילו באופן שצריך להחזיר זוז כלפי הארבע יכול להחזיר גריוא כלפי החמישי ונראה כוונתו בתחלה שהרשות ביד המלווה לפרוע חומש זוז בע"כ של הלווה ובסוף כוונתו שיכול להחזיר לו בע"כ את הגריווא והטעם שאע"פ שהמקח קיים מ"מ מעולם לא הסכים לשלם כך והנמוק"י ס"ל דומיא דאונאה שחייב להשלים באונאת שתות והרמב"ן סבר ששאני התם שנחת ע"מ לקנות בשוויו

\* יל"ד מ"ט אינו שייך למה שמבואר באתנן שכשפסק לה טלה א' ונתן לה מאה כולם אסורים ד"כולהו מכח אתנן קאתו" ובכמה תשובות אחרונים דנו בזה וע"ע בזרע אברהם יא

#### חזרת ריבית דין ממון או מצוה ונדונים התלויים בזה

##### א] שעבוד נכסים מיניה

כ' הרשב"א [סא:] שבי"ד לא יורדים לנכסים והוכיח כן מדלא מחייבים את הבנים להחזיר כשיש אחריות נכסים או בריבית קיימת אע"פ שגזילה גובים בשני מקומות אלו וכ"כ הר"ן והוסיף דליכא שעבוד נכסים וכ"כ בתשובת הריב"ש [תסה] שאין בי"ד יורדים לנכסים דאין שעבוד נכסים [והריטב"א סא. ג"כ נקט שאין שעבוד נכסים מכח זה שלא גובים מהבנים רק שלא יתיחס אם בי"ד יורדים לנכסים ומ"מ דימה זה לחוב למ"ד שעבודא לאו דאורייתא ולזה דימוהו ג"כ הרשב"א ושא"ר]

מיהו שיטת התוס' [סא:] דמיורשים לא גובים אפילו כשיש אחריות נכסים מכח הפסוק וקצת נר' שמיניה וודאי יש שעבוד ויותר מפורש כן בתוס' שאנץ ורא"ש שם שכ' כן בלשון "אפשר" ונתנו טעם "דפקע שעבוד הקרקע מן היורשים"

ובחינוך [שמג] הביא בזה מחלוקת אם בי"ד יורדים לנכסים

ובשיטת הר"ן יש לתמוה שהר"ן בכתובות\* ס"ל שיורדים לנכסים בצדקה מדין עד שאתה כופהו בגופו תכפהו בממונו וא"כ מ"ט כאן לא והרשב"א שכתב שלא יורדים לנכסים לשיטתו שם חולק וכן כלפי פריעת בע"ח מצווה דעת הרמב"ן [ב"ב קעה:] שכופין מדין עד שאתה כופהו בגופו תכפהו בממונו והרשב"א [ב"ב קעה:] חולק, וביותר ק' דהם להדיא פירשו שדינו כדהתם ולולי דמסתפינא אמינא שאין כוונת הר"ן והריב"ש שלא יורדים כלל אלא עיקר כוונתם שמדין השעבוד אין כח לרדת לנכסים וכשיורדים מדין כפיה זהו בכלל הכפיה שאמרו שדינו לכפותו

ועוד יל"ד לשיטת הרשב"א ודעימיה אם מדבריהם יש ללמוד שדין חזרת ריבית לא חל כלל בעצם הנכסים ואינו כגזל אלא הוא רק מצווה על הגברא, ולעיל הארכתי בזה ונתבאר שם עפ"י דברי התוס' ששייך לדון שהוא מכח המצוה נדון כגזל, ולפי"ז נראה שזה היה שורש נדון הראשונים אם באמת הוא נשאר מצווה או שנעשה מכוחו דין ממון גמור

עוד יל"ד אם כוונת הראשונים בראייתם מיתומים כראיה שע"כ כן סברו חז"ל דאל"כ מה הועיל הפסוק סו"ס תפוק"ל מדין זה ולפי"ז דעתם כן אפילו לפי רמב"ח, או שזה גופא הטעם שכיוון שנלמד שזהו חיוב שאינו מוטל אלא עליו אין בו אלא מצווה בעלמא [וכך באמת שיטת הרשב"א גופיה וכמו שיתבאר בעז"ה ב"חיוב הבנים",

ובאמת שיל"ע בעיקר נדונם מכח מה דנו שיש צד שיהיה שעבוד נכסים שכלפיו הוצרכו לראיה והנה מדהוכיחו מהא שהבנים ל"צ להחזיר בריבית קיימת בעין מבואר דס"ל של"ש לחייב את האדם בסוג חיוב של שעבוד נכסים אלא א"כ שהדבר שבו שורש התביעה ברשות התובע וא"כ ע"כ עיקר נדונם היה אם קנה את עיקר הריבית, והרי אם היו גובים מיורשים ע"כ שלא קנה וממילא מסתבר שיהיה שעבוד, וממילא למדנו שאי"ז כראיה אלא שזה עיקר המקור, מיהו נראה שלפי מה שנתבאר דהמצווה חלה על הנכסים דחשוב כגזל אע"פ שקנה מ"מ שייך לדון לחייב את הבנים כיון שמכח איסור ריבית נתחייב הממון להחזירו

וע"ע מש"כ בזה ב"חיוב הבנים"

##### חיוב הבנים

###### כשהריבית בעין בדבר שאינו מסויים

מבואר בברייתא בגמ' [ב"מ סב., ב"ק קיב.] שהבנים פטורים כשהניח להם אביהם מעות של ריבית אפילו כשהם בעין וביארה הגמ' בב"ק דזה אפילו למ"ד יוצאה בדיינים, ובתחלה פי' רמב"ח שמשום דרשות יורש כלוקח ובמסקנא מסיק רבא דהוא משום דלבריה לא אזהר, ונחלקו הראשונים בביאור דברי רבא ד**הרמ"ה** פי' דאינו מוזהר ב"אל תקח" וכ' ע"ז "ושמעינן מינה דאי נמי שקל מיניה רביתא דהוה ליה לאבוהון גבי לוה ושקלוה אינהו בתר מיתת אבוהון מדעתיה דלוה לא מחייבי לאהדורי דהא קרא בשעת לקיחה קאי וקאמר עלה דלבריה לא אזהריה רחמנא באל תקח", ולדרך זו אין לכאורה סיבה לומר שנשתנה במסקנא הבנה מהותית בעיקר דין חזרת ריבית

מיהו **הרשב"א** בב"ק כ' "שאני התם דאמר קרא אל תקח מאתו נשך ותרבית לדידיה אזהר לבריה לא אזהר ק"ל א"כ אף בגזלה נאמר כן דהא כתיב והשיב את הגזילה אשר גזל לדידיה אזהר רחמנא לבריה לא אזהר רחמנא, ונ"ל דאסיפא דקרא סמיך דכתיב וחי אחיך עמך דמיני' דרשינן בפרק איזהו נשך אהדר ליה כי היכי דניחי בהדך וכיון דמדעתיה יהיב לא אזהר רחמנא אלא להאי דשקליה דניחי בהדיה אבל לבריה דלא שקליה מיניה לא אזהר טפי מכל חד מישראל דליתן ליה כי היכי דניחי בהדיה" ודבריו צ"ב סו"ס מעיקרא מה הוק' לו שעכשיו תורץ לו דסו"ס מ"ש "וחי" מ"והשיב" ועוד מה הכניס בדבריו הא דמדעתיה יהיב ונראה שעיקר הכוונה שרבא חידש שכל עיקר החיוב אינו מדין ממון גמור שהרי מדעתו יהיב אלא שחייבה תורה להחיותו, וזה נלמד ממה שלשון החיוב בתורה הוא בלשון "וחי" דמשמעו אינו תביעת הלוה אלא מצוה שהטילה התורה על המלוה להחיותו, וא"כ מסתבר שלא חייבה אותו תורה יותר מאחרים אלא משום שהוא חיסר חיותו ודווקא הוא מצווה ולפי"ז למדנו שמקרא ד"וחי" נלמד שאין עיקר החיוב דין ממון

**ורש"י** [בב"מ סב.] פי' "וחי אחיך עמך לדידיה הוא דאזהריה רחמנא אהדר ליה דניחי בהדך דסיפיה דקרא ארישיה קאי אל תקח ואם לקחת החזר אבל לבריה לא אזהר"וכן פי' **במאירי** בב"ק פי' "שנאמר אל תקח מאיתו לא הזהיר אלא ללוקח" ולפי"ז לכאורה יהיה אסור ליתומים לגבות ודלא כהרמ"ה, מיהו כלפי הנדון אם נשתנה עיקר גדר החזרה נטיית הדברים כהרמ"ה אלא שאין בזה הכרע גמור, מיהו מ"מ אפשר ללמוד מדברי רבא שפטר את הבנים מכח שאינם חייבים שאי"ז דין גזל אלא שאפשר דאפילו לרמב"ח כך הוא וכבר נתבאר כ"ז בעז"ה בדין "גדר דין החזרה" וב"שעבוד נכסים מיניה"

ובאמת **שהריטב"א** [סא.] **הר"ן** [סא:] **והריב"ש** [תסה] נקטו מכח מה שהבנים פטורים שאין שעבוד נכסים, וכיוצ"ב **הריטב"א** [סה.] הוכיח מפטור הבנים שהאב קנאו לגמרי, מיהו לא נתפרש בדבריהם שלמדו כן מהפסוק אלא אפשר שהוכיחו כן מהברייתא שפטרה אפילו כשיש אחריות ודו"ק ומ"מ קרוב הדבר שלמדו כן מהפסוק שהרי נתנו טעם כיון שאינו אלא מצוה בעלמא של "וחי" ואם לא מכח הפסוק הרי קי"ל דעביד לא מהני

###### כשהשאיר אחריות נכסים

ויל"ע אם פטורים אפילו כשהשאיר אחריות נכסים, ואמנם לפו"ר הדבר זר שאת החפץ בעין שהוא עיקר הדבר המחוייב לא יגבו ובכ"ז יוכלו לגבות מנכסיו, אלא שבאמת אינו זר כלל שהרי כך הדין בכל גזילה לאחר יאוש למ"ד כרשות לוקח והטעם ברור דהתביעה היא רק מהאב והאחריות מכוחו משא"כ את החפץ הרי הוריש וכמכר דמי

ולשיטת רמי בר חמא בב"ק קיב לכאורה וודאי יגבו אלא שיש לדון לפי מאי דמסיק רבא

ולשיטת **הרמ"ה** הדבר ברור דלדבריו עיקר הפסוק כלפי ממון הריבית עצמו שהוא בעין שאין היורשים אסורים לקחתו וממילא אינם חייבים בהשבתו, ויש לדקדק אם טעמו מספיק ג"כ כלפי גביה מאחריות נכסים, ונראה דמלקוחות וודאי שיגבו וממילא אם גבייה מיורש היא כמו גבייה מלקוחות מסתבר שיגבו, ואם נימא שמיורש צריכים לחיוב היורש אפשר לדון שסגי בטעמו ואע"פ שוודאי ל"צ שיהיה מחויב ממש באותו חיוב מ"מ נר' שחיוב שיסודו שמחזיק בממון חבירו כל שהיורש מותר לעכב את גוף הממון כ"ש שיוכל לעכב את האחריות

ו**תוס' והרשב"א והר"ן** [בב"מ סא:] **והריטב"א** [סא. סה.] כ' שהבנים פטורים אפילו כשיש אחריות נכסים ובאמת שהם סוברים שאין כלל שיעבוד נכסים ואפילו מיניה וכמו שנתבאר לעיל, מיהו ב**תוס' שאנץ ותורא"ש** [סא:] כ"כ בלשון "אפשר" דמשמע דלא ברירא להו וכבר דייקנו לעיל שסוברים שיש שעבוד מיניה

ולמדנו שהראשונים נחלקו אם יתכן שיהיה שעבוד מיניה ולא מהיורשים [שהרי הרשב"א ודעימיה למדו ממה שהבנים פטורים דאפילו מיניה ליכא שעבוד], ונראה שורש מחלוקתם דשיטת תוס' והרא"ש בעלמא שכל גביה מהיורשים היא מכח מצווה על היורשים וממילא כל שהבנים פטורים ממילא לא יגבו מהם אפילו משעבוד נכסים

### נספח

\* ריטב"א מכות ג יש פלגינן באומר נטלתי ר"ק [וצ"ב דהרי מטבע החיוב חלוק מחוב ממון אחר]

\* מאירי קדושין ו "ויצא לנו בדין זה שאם אתה אומר שזה שאינה מקדשת מצד קדושי מלוה הוא אם נתנה לו ריבית קצוצה כגון שהלוה לה ארבעה בחמשה ופרעתם לו וקבלם ואחר כך אמר לה הרי את מקדשת לי בדינר זה של ריבית שאני מחזיר לך מקדשת שאין כאן קדושי מלוה וכו' אם אתה בא מצד ריבית אינה מקדשת והרי הדבר במחלוקת אצל קצת מפרשים יש אומרים הואיל ומן הדין הוא חייב להחזיר הרי הוא כקדשה בגזל שלו שמקדשת ויש חולקים לומר שאינו דומה לגזל שהגזל אף הנשים יודעות שהוא צריך להחזירו ומאחר שקבלתהו לשם קדושין ודאי ידעה ומחלה אבל ריבית הואיל ומדעת הלוה הוא נתן אינה יודעת בחיוב חזרתו והרי הוא בעיניה כמו שנתנה לו משלו והרי זה מחילה בטעות ונמצא שלא נתן לה כלום משלו ומתוך מחלוקות אלו כל שאירע כן חוששין לה ומחמירין מכל צד ר"ל לעיולה קדושין ולאפוקה גט

הא ריבית שאינה קצוצה כל שקבלו הוא וחזר ונתנו לה מקדשת שמאחר שאינו יוצא בדיינין שלו הוא נותן אלא שיש כאן ספק אחר בריבית שאינה קצוצה ולא קבלו וכן שאינו מלוה כגון שהלוה סאה בסאה ובשעת הלואה היתה הסאה שוה דינר ועכשו שוה ב' דינרים והרי הסאה בידה ומביאתה לו ואומר לה טלי חצי סאה מרבית שבו והתקדשי לי בו אם נאמר שמאחר שאינו רשאי ליטלו לכתחלה יבאו לב"ד אף הם אומרים לא תטול כלום אין כאן נתינה או שמא הואיל ואין היא מזמינתו על כך לדין והרי היא עומדת ליתן ואין מי שיעכב בקבלתו וכשיקבלם אין כח בדיינין להוציאו נתינה מעליא הוא ולא עוד אלא שיש חוככים אף ברבית קצוצה לומר שמקדשת אף על פי שאינה יודעת בחיוב חזרתו מפני שאינו חייב בחזרת אותם המעות דוקא ואם כן כל שלא החזירם ממונא דידיה הוא והרי הוא כמקדשה בריבית שנוטל מאחרים שאף במקום שלא נתיאש הנותן מקדשת ואין דנין אותו כגזל דאחרים שאינה מקדשת הואיל ואין חיוב החזרה באותן המעות עצמם והדברים נראין לפרש שלא באו בשמועה זו מחמת ריבית כלל שהרי כשהיו אומרים כאן בהנאת מלוה ארבעה בחמשה השיבו האי ריבית מעליא הוא ואלו היה בה משום ריבית לא היה צריך לומר אלא האי ריבית הוא ומה ענין לומר ריבית מעליא אלא שאין הכונה אלא בכך ר"ל ריבית מעליא הוא והיאך אתה קורהו הערמת ריבית אבל לא היה מפקפק שיהא פקפוק בקדושין מצד הרבית"

### אם הוא ניתק לעשה

בעיקר הדין אם לאו דריבית נחשב ניתק לעשה בגמ' סב. בתחלה וודאי הבינה הגמ' שהוי ניתק לעשה ולפי' התוס' והרשב"א כ"ה למסקנא וכ"ד הרמב"ן בפי' א' וכ"נ לכאורה דעת הראב"ד בחי' וכ"פ הרמב"ם [פ"ד ממלווה] אלא שנתן טעם שניתן להישבון ואפילו כלפי הלווה, מיהו הרמב"ן פי' בדעת רש"י שלמסקנא לא הוי ניתק לעשה ונתן טעם כיוון שעיקר האיסור שייך ג"כ בלווה ואצלו זה לא משום ממון וא"כ ה"ה במלווה ומשמע דס"ל שעיקר ההשבה משום ממון ולא

## אבק ריבית אינה יוצאה בדיינים

### בעיקר הטעם שאינה יוצאה בדיינים

איתא בגמ' סב: "אמר רב ספרא כל שאילו בדיניהם מוציאים מלוה למלוה בדינינו מחזירין ממלוה ללוה כל שאילו בדיניהם אין מוציאין מלוה למלוה בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה" והגמ' מקשה מכמה מיני אבק שאינם יוצאים בדינינו ללוה אע"פ שיוצאים בדיניהם למלוה ומסקנא דבא לאפוקי ריבית מוקדמת ומאוחרת, ויש לתמוה מה ראו לתלות את דין החזרה ללוה בדינינו בדין ההוצאה למלוה בדיניהם, וברור נראה שעיקר הכח להוציא ממלוה ללוה בדינינו הוא מה שמעיקרא כוחו להוציא את הריבית מהלוה בע"כ ונמצא שכל זכייתו היא מכח הריבית אבל ריבית מוקדמת ומאוחרת שמנפשיה יהיב ל"ש שיצא בדיינים כיון שמתנה היא שנתן מרצונו

וטעם זה בדקדוק אפשר לאומרו בשני פנים א'- אם נפרש שכל כח החזרה ממלוה ללוה הוא מחמת שרחמנא אחשביה לגזל וכנתינה לאונסו א"כ הדבר ברור שכל שמוכרח לתת מכח הריבית א"כ נתינתו היא יותר לאונסו

ב'- אפשר דכל שמכח הריבית מוכרח לתת א"כ אין זכייתו אלא בתורת ריבית והיא זכייה שמצווה לבטלה אבל כל שלא היה מוכרח לתת א"כ אדרבה עיקר זכייתו היא מכח מתנה ומ"מ אסור לו לקבלה דיש בה סרך ריבית אבל לא יצטרך להחזירה דמ"מ אין עיקר זכייתו מכח האיסור ודו"ק וזה ברור למבין

ויסוד דברים הללו מבוארים בראב"ד שכ' [הובא ברמב"ן סז ובעו"ר] "נ"ל דאבק רבית שאינו יוצא בדיינים אי תפיס ליה לוה מיניה דמלוה בתר הכי לא מהדרינן ליה ומאי דתפס תפס, והני מילי במשכנתא א"נ בזביני דאסמכתא דמנפשיה קא אכיל להו לפירי, אבל רבית מוקדמת ורבית מאוחרת דמדעתיה קא יהיב ליה לא, ואף על גב דאסיר מאי דיהב יהב ואי תפס מיניה בתר הכי מהדרינן ליה"

ומבואר שהטעם שמדעתיה יהיב ליה הוא זה שנותן את הקולא לריבית מאוחרת

ועדיין יש לדון אם טעם זה הוא הטעם בכל אבק ריבית או שהוא טעם רק כלפי ריבית מאוחרת אבל כלפי כל אבק יש טעם בפנ"ע שאבק לעולם אינו יוצא בדיינים וכללא דר"ס הוא רק כלפי מוקדמת ומאוחרת וכדמוקמינן בגמ', ובאמת לכאורה ק' לחלק בעיקר טעמם דא"כ מ"ט רב ספרא הוצרך לכלל שלו דהרי ריבית מוקדמת ומאוחרת היא לא יותר מאבק ריבית אלא א"כ נאמר דבא לומר של"צ להחזיר כלל ואפילו לצאת ידי"ש ולא מהני תפיסה ולא מנכים מהחוב

וברי"ף בדף סד מפורש דימה בין ריבית מאוחרת לאבק שכ' "אבל הלוהו ודר בחצרו דלאו אדעתא דהכי אוזפיה אבק רבית היא ואינה יוצאה בדיינין דהויא ליה כרבית מוקדמת ורבית מאוחרת"

ונראה שכמה מדברי הראשונים יתבארו אם נימא שאבק ריבית ביסודה ג"כ דינה לצאת בדיינים ורק עיקר הטעם שלא הוא משום דדמו לריבית מאוחרת דמדעתיה יהיב, והא דמצינו אבק ריבית שאינו מדעתיה ובכ"ז אינו חוזר נראה ביאור הדבר דכל מקום שהטעם שזוכה בריבית אינו בתורת ריבית רק שחכמים אסרוהו משום ריבית א"כ נמצא שאין עיקר זכייתו מתורת ריבית אלא מכח ה"זביני" כיוצ"ב רק שאסור ודמי לטעם של ריבית מאוחרת, וזה גופא כוונת הגמ' סב שאמרה על דברי רב ספרא "אמר ליה אביי לרב יוסף וכללא הוא והרי סאה בסאה דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה ובדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה אמר ליה אינהו בתורת פקדון אתא לידיה אמר ליה רבינא לרב אשי והרי משכנתא בלא נכייתא דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה ובדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה אמר ליה אינהו בתורת זביני אתא לידייהו" דאביי ורבינא הקשו שהרי יש מיני אבק שלא נכללים בכללו של ר"ס וענו להם ר"י ור"א שכיון שטעם ההוצאה בדיניהם אינה מתורת ריבית א"כ אינה סיבה שיוציאו ממלוה ללוה, ויתבאר כ"ז עוד בעז"ה בסמוך

מיהו דע שמדברי הרא"ש [סי' ה] נראה שהוא קולא בדרבנן שלא רצו להחמיר באיסוריהם כ"כ שכ' דהטעם שאינה יוצאה משום "דהם אמרו והם אמרו חכמים אסרו אבק רבית וגם אמרו שאם לקחו הרי הוא שלו ולא מפקינן מיניה", וכך מבואר בריא"ז בקונטרס הראיות סב. "וברבית דרבנן נמי כיון דנטל ממון חבירו שלא כדין וממון חבירו הוא בידו אף על גב דלא אחמור שתצא בדיינים מ"מ אם בא לעשות תשובה צריך להשיב ממון חבירו דומיא דרבית קצוצה"

ועכשיו בעז"ה נבאר כמה מקומות בראשונים שמתבארים לפי מש"כ תחלה

**א]** דברי הראב"ד בסוגיית משכנתא

כ' הראב"ד [בשטמ"ק] על דברי ר"נ שאמר בדף סו: דהדרא פירי "מחזיר את הכל משום דמחילה בטעות הואי וכו' משום דהלואה היא. אבל במכר מחילה בטעות הויא מחילה וכל שכן שלא בטעות שיודע שלא קנה ומניחו אוכל פירותיו. ולא תימא דסבר רב נחמן (רבית קצוצה) [אבק ריבית] יוצאה בדיינים דכל היכא דמדעתיה יהב ליה תו לא מפיק אבל הכא בטעות יהב ליה משום הכי הדרי פירי" ודבריו צ"ב אם עיקר טעמו במחילה בטעות משום גזל מ"ט הוסיף שבמכר כ"ש שלא בטעות דמה ענין לאומרו דפשיטא דאינו גזל אם הוא מדעתו. ובאמת שנר' מהמשך דבריו להדיא שפירש שהבעיה כשבטעות יהב ליה שאין כאן את הקולא של אבק ריבית שלא יוצאת בדיינים דשם הטעם משום דמדעתיה יהב ליה וכשבטעות אינו מדעתיה, ובזביני דמהני אפילו בטעות לכאורה הוא משום שאין כאן איסורא, ולמדנו שס"ל שכשלא הוי מחילה יוצא בדיינים משום רבית אע"פ שזה אבק

ועדיין יל"ד לפי"ז שהרי באת ונוולא פי' הראב"ד שם בתירוץ א' דמהני מחילה משום דזביני ובגמ' מפורש דהוי אבק ריבית ונר' שדעתו שמחילה בטעות מועילה ע"ד ר"ת בסה"י [תקצב, והוו"ד ברשב"א] שכיוון שיש ביניהם עסק של מכר וכל שלא חזרו רשאי הלוקח לנהוג בקיום המקח ע"פ הסיכום ה-א' וכל שקיים והשני הסכים אפילו בטעות מהני כיוון שאין עיקר כוחו מכח הסכמתו עכשיו אלא מכח ההסכמה הראשונה ולכן מהני בסוף אפילו טעות וכל שההסכמה הראשונה היא אבק ריבית א"כ סו"ס עיקר כוחו וזכיתו היא ריבית ורק כשנותן לו בסוף מדעת הרי"ז כנתינה אחרת שאינה ריבית ולכן אינה יוצאת בדיינים אבל בזביני שבעצם העסק אינו ריבית דמכח המכר הסכים רק שסו"ס חז"ל אסרו פירות אלו משום ריבית מ"מ מהני המחילה בסוף ליחשב שמדעתיה יהיב ליה

ובדרך זו יתיישבו דברי הראב"ד בהשגות שכתב שרבה סבר שמהני תפיסה באבק וכוונתו נר' כזו תפיסה של מחילה בטעות ודו"ק

**ב]** דברי בעה"מ והרמב"ן והרשב"א בסוגיית משכנתא

הראשונים הק' סתירה בדברי רבינא שבדף סז מבואר שאפיק פירי וא"כ סובר שמשכנתא היא ר"ק ובדף סב אמר שמשכנתא בלא נכייתא היא אבק ריבית ואינה חוזרת ממלוה ללוה והבעה"מ תי' שרבינא אפיק פירי דווקא בזביני ומשום מחילה בטעות דלא מהניא בהלוואה משום איסורא והרשב"א הבין כוונתו שהוי רבית קצוצה וצ"ב היכן ראה כן בדבריו וכן ילה"ק ברמב"ן שהביא בשם ר"ח שחילק בין משכנתא לזביני דבזביני הוי ר"ק ואח"כ התחיל לדון בטעמו אם משום מחילה בטעות

### כשגבה בע"כ

כ' הראב"ד סו: "מיהו אם מיחה בו ואכל מוציאין ממנו שלא אמרו אבק רבית אינו יוצא בדיינים אלא בזמן שזה נותן לו מדעתו אבל במקום מחאה ודאי גזל הוא יוצא בדיינים ואפילו במכר" ולזה הסכים הרשב"א בחי' בדף סז: בד"ה "איזיל" וסח. ד"ה "ולענין הלכה" ובתשובה ה קסה, והריב"ש בסי' שה, וכ"כ הרא"ש בתשובה קח טו מיהו ברמב"ן סז. נראה שנסתפק בזה ובריב"ש שם נראה שספיקו של הרמב"ן דווקא במשכנתא

### אם חייב לצאת ידי"ש

דעת הרשב"א בב"ק עה. "דאפילו לצאת ידי"ש אין אומרים לו", וכך כ' בשמו הריב"ש בתשובה שצב, וכך ריהטת דבריו בב"מ סא:, וכ"כ הריטב"א [סא:] ור' חיים בן מכיר [השואל בתשובת מהר"ם מרוטנבורג [לבוב תעו (תכה)]]

ומאידך בראב"ד [תשו"פ כ] כ' בתשובתו "ולדידיה אמרינן שיצא ידי שמים ואם לקח ממך שום אבק רבית שיחזיר לך או שלא יקחנו ממך" וכ"מ ברא"ש סי' ה' כ' "הרי היא כשאר ממונו אם אינו רוצה לצאת ידי"ש" ומבואר שלצאת ידי"ש צריך להחזיר, וכ"כ המאירי סב. וז"ל "אבק רבית והוא כל רבית שאינו אסור אלא מדבריהם אינו יוצא בדיינין אלא שהוא חייב להחזיר לצאת ידי שמים ומ"מ אין בית דין מגבין אותו מן הלוה למלוה הואיל ואבק רבית הוא אין בית דין נזקקים להגבותו"

וברמב"ן בחי' סד: חילק בין היכא שנתן לו הלווה מדעתו דבכה"ג ל"צ לצאת ידי"ש להיכא שלקח בסתם דבכה"ג צריך לצאת ידי"ש וז"ל בדין דר בחצירו "דאי אבק רבית הוא כיון דבסתם אכיל בא לצאת ידי שמים חייב ומיהו לדעתו של נותן אבק רבית אינו חוזר כלל ואפי' בא לצאת ידי שמים דמשום רבית קצוצה יוצאה בדיינים קאמרינן אינה יוצאה בדיינין וה"ה בבא לצי"ש כדפרישית לעיל וזה אין צריך לפנים דאבק רבית אינו חוזר כלל"

ובעיקר דעת הרשב"א יל"ע שהרי בדין ריבית דרך קנס בכמה תשובות כ' "ומה שכבר נטל אינו חייב להחזיר שאינו רבית גמורה ולא אפילו אבק רבית דנראה כהנאה הבאה לו מחמת הלואתו. ואפילו למאן דאמר בעלמא אכל שיעור זוזי מסלקי ליה הכא מודה דלא מנכה ליה משום דאבק רבית גמור נמי לא הוי. אלא גריע מיניה וכרבית מאוחרת הוא וקל מיניה. אלא שאסור לעשות כן לכתחלה מפני הערמת רבית. וכל שכן לרב אשי דאמר כל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא דהכא נמי לא מנכי ליה אף על פי שאסור לעשות כן לכתחלה מפני הערמת רבית" ומשמע קצת שאם היה אבק ריבית היה צריך להחזיר לכה"פ לצאת ידי"ש ושמא יש לדחוק עיקר כוונתו כלפי דין ניכוי, ומ"מ דבריו בב"ק אינם מתיישבים עם דבריו בב"מ סד: שהביא את טעם הרמב"ן על הסוגיא דמשום דאינו אפילו אבק ריבית ולא משום דהוא דין בכל אבק ריבית

וע"ע בדבריו חלק ה' קנט, קפז,

ועוד יל"ע שבח"ד רמז דן על אבק ריבית ולא הזכיר לו שלצאת ידי"ש הוא חייב

והנה בר"ן סב. כ' שנפק"מ בנדון הראשונים למ"ד ר"ק אינה יוצאה בדיינים אם חייב להחזיר לצאת ידי"ש היא נפק"מ לדין א"ר אם צריך להחזיר לצאת ידי"ש, וכ"כ הריטב"א וכ"כ הריב"ש שצב, וכ"כ הריא"ז בדרך א', ואף ר' חיים בן מכיר [השואל בתשובת מהר"ם מרוטנבורג [לבוב תעו (תכה)]] בתחלה היה סבור שאבק ריבית חוזר בבא לצאת ידי"ש וחזר בו מכח שר"ק אינה יוצאה, והריא"ז בדרך הב' חילק דלמ"ד שמה"ת יוצאה א"כ בדרבנן אע"פ שאינה יוצאה בדיינים חייב לצאת ידי"ש אבל למ"ד אינה יוצאה ס"ל דל"ש בו השבה דכשאר איסורים הוא ולא משום ממון, והריטב"א הביא צד לחלק להיפך שבאבק לא החמירו כ"כ ומ"מ לדינא הכריע כהדרך הא'

וצ"ע בראשונים שתלוהו זב"ז מאי שיאטיה דהרי לדידן שקצוצה יוצאה ה"ה אבק לצאת ידי"ש ואף הריא"ז לא מטעם זה חילק, ובאמת שיל"ע מאיזה טעם חייב לצאת ידי"ש להשיטות שחייב לצאת ידי"ש ונראה שמכח הלאו שכיוון שעוד שייך להשיב ולעקור מעשיו חייב בכך וכ"נ ברמב"ן שכשדן על קצוצה לשונו היא אם חייב בדרך תשובה ומשמע דס"ל שלא דן בחיוב אלא של"ש שיקרא תשובה אם יכול להשיב ואינו משיב וכ"כ להדיא במיוחס לריטב"א שאע"פ שאין הלאו נתקן ע"י השבתו מ"מ כל שלא השיב לא יכול לשוב ועוד כ' שמה שהגמ' לא פירשה שחייב להחזיר לצאת ידי"ש [ק' תוס' ושא"ר] היינו דמחזירין משמע על כרחן שבי"ד פוסקים להם שצריכים להחזיר ומבואר שבריבית אינו "חייב" כלל רק שאם רוצה לשוב א"א לו אלא א"כ ישיב, וא"כ א"ש שכל המחלוקת אם קצוצה יוצאה היינו אם נתחדש חיוב מחודש ב"וחי" אבל מה שמחויב מכח הלאו בהא לא פליגי אלא שיל"ע מ"ט לא חייב בכך מדינא ובאמת שלהרמב"ן אינו ק' כ"כ דאפשר של"ש כלל לחייב מכח צורה שלא נצטווה עליה בעצמה רק שע"י זה יוכל לעקור איסורו שעבר, אבל להשיטות שחייב [כך נראה להדיא בריטב"א עיי"ש שהק' מ"ט לא העמידו לר"י את "וחי" לצאת ידי"ש] קשה, ונראה דצ"ל שמאותו טעם גם אם חייב ל"ש לחייבו בדיני אדם דאינו לאו או עשה ולא נמסר לבי"ד

\* דו"ק שנחלקו הראשונים אם שייך חזרה לצאת ידי"ש בדבר שאינו ממון

### בגדר החיוב לצאת ידי"ש

יל"ד

מצינו בדין אבק שאע"פ שאינו יוצא בדיינים מ"מ י"א דמנכינן וי"א דיכול לתפוס, ומאידך י"א שאין את א' מהדינים האלו או את שניהם,

\* עי' שנחלקו רא"ש ור"ן אם מוכרח שמהני תפיסה להצד שחייב לצאת ידי"ש

### אם מהני תפיסה

הראב"ד בדף סז. כ' "נ"ל דאבק רבית שאינו יוצא בדיינים אי תפיס ליה לוה מיניה דמלוה בתר הכי לא מהדרינן ליה ומאי דתפס תפס, והני מילי במשכנתא א"נ בזביני דאסמכתא דמנפשיה קא אכיל להו לפירי אבל רבית מוקדמת ורבית מאוחרת דמדעתיה קא יהיב ליה לא, ואף על גב דאסיר מאי דיהב יהב ואי תפס מיניה בתר הכי מהדרינן ליה"

מיהו הוא שיטת יחיד דהרמב"ן שם נחלק עליו והביא כן מתשוה"ג, וכ"ד הרא"ש [סי' ה] שכ' ע"ד הראב"ד "לא מסתבר לי דהם אמרו והם אמרו. חכמים אסרו אבק רבית וגם אמרו (שאסור ליקח אותו) שאם לקחו הרי הוא שלו ולא מפקינן מיניה וא"כ מה מועיל לתפיסת הלוה אח"כ אין כאן ממון המוטל בספק אלא אחר שבא לידו הרי הוא כשאר ממונו אם אינו רוצה לצאת ידי שמים" וכ"ד הר"ן סז: וכ"כ הריב"ש [שה, שצב],

\* לשון הריב"ש שה "מיהו גם אין כופין הלוה לפרוע האבק ריבית למלוה כמו שמבואר בגמ' דאינה יוצאה בדיינין ממלוה ללוה אמרו אבל לא להוציא מלוה למלוה והיינו דס"ל למר בר רב יוסף דבמשכנתא באתרא דמסלקי אי אכל שעור זוזי מסלקינן ליה אף על גב דסבירא ליה דהוי אבק רבית דהא קאמר אי אכל טפי לא מפקינן מיניה והיינו משום דסבר דכיון דאין מוציאין מלוה למלוה האבק רבית האי כיון דאכל שעור זוזי מסלקינן ליה ואין זו הוצאה ממלוה ללוה כיון שאין מוציאין מן המלוה דבר אלא שמסלקין אותו שלא יאכל עוד אלא דאנן קיי"ל כרב אשי דכל דאכל בתורת אבק רבית אין מסלקין אותו ואין מנכין לו מקרן חובו דהרי זה כאלו היינו מוציאין ממלוה ללוה דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא אבל להוציא מן הלוה למלוה אין ספק שאין מוציאין וגדולה מזו כתב הראב"ד ז"ל דאפילו לאחר שאכל המלוה האבק רבית אי תפיש לוה ממלוה לא מפקינן מיניה אלא שלא הודו לו בזו דאי הכי אמאי לא מחשבינן משטרא לשטרא הא תפש וברשות תפש אלא ודאי כל שאכל המלוה אין מוציאין ממנו ואי תפש לוה מיניה מפקינן מיניה אבל אין ספק שאם לא אכל שאין מוציאין מלוה למלוה בבית דין ואין מאכילין לו דבר האסור לו"

### אם מנכינן ליה

איתא בגמ' סז. "אמר מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא הא משכנתא באתרא דמסלקי אכל שיעור זוזי מסלקינן ליה אכל טפי לא מפקינן מיניה ולא מחשבינן משטרא לשטרא וכו' אמר רב אשי השתא דאמרת אכל טפי לא מפקינן מיניה אכל שיעור זוזי נמי לא מסלקינן ליה בלא זוזי מאי טעמא סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא הוי אבק רבית ואבק רבית אינה יוצאה בדיינין" ומבואר שלמר בריה דר"י מנכים אבק ריבית מעיקר החוב שמכוחו בא הריבית אבל מחוב אחר לא, ולר"א אפילו מאותו חוב לא מנכים,

#### מחלוקת הרי"ף ור' אפרים

ובדין זה נחלקו הראשונים מחלוקת גדולה דהרי"ף למד מכאן לכל אבק ריבית שלא מנכים אותו כלל דכאפוקי מיניה הוא, ולזה הסכימו הרמב"ן והריב"ש, [ודעת הרשב"א עי' בתשובה ב קעד]

מיהו ר' אפרים [בבעה"מ סד ובמיוחס לריטב"א שם ובסה"ת מו ג כ] והרבה ראשונים עמו [והם הראב"ד ובעה"מ וההשלמה והרא"ש והריטב"א [סא:], וכת"ד מהר"ם מרוטנבורג [לבוב תעז (תכו), פראג אלף ו] וכ"ד השואל במהר"ם [לבוב תעז (תכו)] ודקדק השואל כן מלשון רש"י] נחלקו דכל סברת ר"א היא דווקא במשכנתא ולא בחוב דעלמא ויש לדקדק בשיטה זו בכמה פרטים

#### א] ביאור החילוק בין משכנתא לשאר חובות

בביאור החילוק בין משכנתא לשאר חובות כ' רבינו אפרים [בסה"ת] "דשייכא בתורת זביני דקיימא ברשות המלוה" ונראה דיש לפרשו בשני אופנים א' שכל שזכה כ"כ בריבית אינה חוזרת כלל ולא מנכינן ליה, ב' שרק בכה"ג דחובו מוחזק בידו כבמשכנתא חשיב הניכוי כאפוקי מיניה,

וכהדרך השניה מבואר ברא"ש שכ' "דלא אמר כל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא אלא במשכנתא דהוי ברשותיה לגמרי דלא מצי לסלוקי ליה עד דיהיב ליה זוזי וכמי שגבה חובו דמי הלכך כל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא" וכך נוטה לשון בעה"מ שכ' "דמשכנתא כיון דשכונה גביה שייכא בתורת זביני ולא מסלקינן ליה לעולם בלא זוזי"

מיהו מדברי ר"א עצמו נראה יותר כהאופן הראשון שהוא כ' "תדע דמשכנתא בין בנכיתא בין בלא נכיתא כי בעי לוה לסלוקי למלוה מקמי דליתי זוזי לית ליה מן דינא לסלוקי והלוהו ודר בחצרו א"נ דא"ל אחר הלואתו דור בחצרי וכ"ש הלוני ודור בחצרי כי אתי לוה לסלוקי למלוה מקמי דליתיה זוזי אית ליה מן דינא לסלוקי" ואם כוונתו להוכיח שמשכנתא כלפי הגוביינא שלה יותר מוחזקת א"כ איך סיים שכ"ש ב"הלוני ודור" אלא שנראה כוונתו משום הפירות דזה כ"ש שהיא קצוצה [ושמא נאמר דכלפי הקרן ומדין ר"ק יוצאה ולא נראה כן כלל], ועוד נראה כן שנראה מדבריו שחילק בדינו בין משכנתא בנכייתא לבלא נכייתא שדוקא בנכייתא חשיב אפוקי מיניה עיי"ש ואין דבריו ברורים ומ"מ כך משמע שם וכך נראה גם מהבעה"מ שהבינו

והראב"ד בהשגות על הרמב"ם [מלוה ו ב] "ולא נהיר שאם לא הורידו הוא לדירה אין כאן סילוק דהא ליכא תפיסה" ומשמע כדברי הרא"ש מיהו בחי' [סז] כ' "ואני איני אומר כן דכי אמרינן הני מילי במשכנתא דאדעתא דארעא נחית וברשותא דמרה נחית ליה וכי מסלקינן ליה בלא זוזי או מנכינן ליה מאי דאכל אפוקי מיניה הוא אבל הכא מאן אחתיה לגוה והוא מנפשיה נחית ולאו אדעתא דמשכנתא הילכך וכו'", והזכיר שני פרטים דנראה כוונתו בזה לשני הטעמים שהזכרנו, ודנחית ברשות היינו שלכן אין לתובעו על מה שאכל, ואדעתא דארעא היינו לסברת הרא"ש, וצ"ע אם בעינן לתרויהו בשביל לא לסלק או דסגי בחד מיניהו ובדר מדעת בעל החצר ג"כ כ' הראב"ד שמנכי וא"כ נראה דכל שאין את שניהם כבמשכנתא מסלקים, ונלמד מזה במלוה על המשכון ודר בחצירו של לוה בדלא קיימא לאגרא יכול הלוה לנכות את החוב, ובעיקר כוונת הראב"ד י"ל עוד דגם סברת דנחית ברשות היא כלפי מה שלכן א"א לסלקו מהמשכנתא שזכה בה עד לזמן הפרעון ושני הטעמים תרוויהו אמת וכל שהורידו למשכנתא לא מסלקינן ליה כלל ומגבינן ליה חובו, והיכא שהורידו לדירה בסתם למשך זמן ההלואה לא מוציאים אותו מהדירה אבל מ"מ לא מגבינן ליה וכשירד שלא מדעת מפקינן מיניה, וחילוקים אלו מבוארים בראב"ד שם אלא שנראה דהיינו דוקא בחצר דלא קיימא לאגרא דאי קיימא סו"ס הרי אוכל ריבית ויכול למחות בו אפילו במשכנתא כמבואר בראב"ד סו:

#### ב] אם מחשבינן משטרא לשטרא לפי רבינו אפרים

בגמ' מבואר שאפילו למר בריה דר"י שמנכים לא מנכים משטר לשטר ויל"ד אם לר' אפרים בחוב שאינו משכנתא מנכים משטר לשטר, ושורש הספק הוא אם ר' אפרים חידש דין ניכוי חדש שמוסכם לכו"ע ואינו שייך במשכנתא לכו"ע ומחלוקת מר בריה דר"י ור"א הייתה בחובות של משכנתא אם בהם מהני דין אחר של ניכוי ששייך אפילו במשכנתא ודין ניכוי זה שייך דוקא באותו שטר שמחשיב את לקיחת הריבית מתחילתה כקרן, או שר' אפרים חידש דר"א מודה לניכוי של מר בריה דר"י בחוב שאינו של משכנתא וניכוי זה יתכן דווקא באותו חוב

וריהטת הדברים כהדרך השניה וכך מבואר במהר"ם מרוטנבורג וז"ל "אבק ריבית הוא דאינו יוצא בדיינין ולא מחשבינן בו משטרא לשטרא למיקרע שטרא דכל מיקרע שטרא מחוב אחר שבשטר אחר כי אפוקי מיניה דמי ואע"ג דההוא חוב אחרינא לא תפיס משכונא עליה ולא מידי אלא שטרא לחודיה" וכך נראה ברמב"ן סז שהבין דלר' אפרים למר בריה דר"י אין את הסברא שבמשכנתא נחשב לאפוקי ועוד שמוכח להדיא מדבריו שלר' אפרים מה שלא מחשבינן משטרא לשטרא למר בריה דר"י היינו אפילו אם השטר השני אינו של משכנתא, וכך משמע ברש"י שבלא מחשבינן משטרא לשטרא לא איירי במשכנתא,

מיהו בר"ן בתשובה [כט] נראה להדיא שלר' אפרים מה שלמר בריה דר"י לא מחשבים משטר לשטר היינו במשכנתא וכן מבואר שלר' אפרים מחשבים משטר לשטר כשאינה משכנתא, וכך מבואר בתלמיד הרשב"א [בלוי סז.]

ובאמת שהראב"ד ג"כ פי' דמה שלא מחשבינן משטרא לשטרא איירי במשכנתא מיהו אפשר שהוצרך לזה לא מכח ר' אפריים אלא מכח דין התפיסה שסובר שמהני

## אפוטרופוס שגבה רבית

בעיקר דין האפוטרופוס של יתומים או של מעות של צדקה עמש"כ \*\*\*\*\*\*ויל"ד הדין היכא שעבר וגבה היאך הדין לענין חזרה וזה מתחלק לשני נדונים עיקריים א'- כלפי האפוטרופוס אם מחויב בחזרה, ב'- כלפי היתומים כשהגיע הרבית לידם

ובעיקר הדין דנו הראשונים ובמעות יתומים כ' הרמב"ם בתשובה [קצה] שצריכים להחזיר וכ"כ בסה"ת [מו ד ו] ומהר"ם מרוטנבורג [פראג תתקסט, הו"ד במרדכי שלב, ובקדושין תקסג] וכ"נ להדיא ברשב"א בתשובה ד- רלב וכ"כ בשמו הריב"ש [תסה], מיהו הרשב"א בכמה תשובות [ב- קיח, ד-קמז,] נקט של"צ להחזיר וכ"ד הריב"ש [תסה], וכ"כ ר' חיים בן מכיר [בתשובתו למהר"ם מרוטנבורג לבוב תעו (תכה)]

וטעם הפוטרים מתחלקים דהריב"ש כ' כלפי מעות צדקה שלהשיטות שאינו אסור מעיקר הדין וודאי שאינו חוזר וא"כ לשיטת הרשב"א [בחי' ובתשובות ח"ד קמז וח"ה רמט] והריטב"א [בחי'] שמעיקר הדין אין איסור במעות יתומים קטנים וודאי שאינו חוזר כלל ואפילו בעין וכ"כ ר' חיים בן מכיר ולכאורה זה אפילו גדלו ואפילו בעין

עוד טעם כ' הרשב"א [ד- קמז] שמשום שאין קטנים אם אכלו לא גרע מגזל שאכלו כשהם קטנים שפטורים ואפילו גזלו הם וכ"ש רבית שמדעתיה, ולפי"ז לכאורה דוקא אם אכלום וכ"כ המל"מ [ד- יד] ולמד כן מגזל, אלא שבאמת וודאי רבית אינה כגזל שהרי בגזל בעודו בעין נזקקים אפילו כשקטנים ובדברי הרשב"א שם נראה להדיא שלא נזקקים וביותר שנראה שם להדיא שבעצם זהו הטעם שאין איסור להלוות מעות של יתומים וא"כ זה טעם ודאי לפטור אפילו לכשיגדלו וכמו שנתבאר אלא שבאמת בב"י הביאו בלשון קצרה שמשמעותה דומיא דגזל ממש ועפי"ז נקט כן המל"מ, ונראה שאפילו שבדעת הרשב"א גופיה האמת כמש"כ מ"מ אין כן דעת הב"י להלכה שהרי הוא הביא את תשובת הריב"ש שמשמע ממנה שטעם זה שייך דוקא כלפי מעות צדקה וגם הביאו כמחלוקת ולכן קיצר את תשובת הרשב"א באופן הזה ומ"מ אפילו כשבעין לא יחזירו כיון שקטנים לאו בני מיעבד מצוה וכ"כ הריב"ש

ועוד טעם כ' הרשב"א [ב-קיח, ובקיצור ד קמז] ובתחלה הקדים שאין שעבוד בנכסים להחזירם ע"י בי"ד ואפילו הממון בעצמו שגבה ולכן אין הבנים מחויבים להחזיר מה שירשו ואפילו ירשו ממון הרבית עצמו, והכא מכיון שהם לא התנו ולא לקחו אינם צריכים להחזיר שאין חיוב להחזיר אלא על מי שלקח והוסיף שאפילו בגזל בכיוצ"ב אין צריכים להחזיר שהרי הגוזל ומאכיל את בניו והמניח לפניהם פטורים, וסיים שמ"מ פשיטא שמה שלא גבו שלא יגבו, ומבואר מדבריו שזה טעם אפילו בגדולים ועיקר טעמו לכאורה אפילו כשבעין וכ"מ מדהוצרך לומר שלא יגבו את הנשאר, וכן נראה שאין כוונתו כאן להתיר משום שינוי רשות דא"כ מהי כל אריכותו בהתחלה שאינו אלא מצווה אלא עיקר כוונתו ללמוד מגזל שאין מחויב בחזרה אלא הגזלן [וקצ"ע שמלשונו נראה שאי"ז הטעם של יתומים שירשו רבית מיהו אין הדבר ברור עיי"ש], והב"י סיים על דברי הרשב"א אלו שכ"כ הריב"ש ותימה שהריב"ש איירי להדיא בקטנים ומטעם שלאו בני מיעבד מצווה נינהו אלמא ס"ל שבעצם מחויבים להחזיר

ולענין הסתירה ברשב"א וודאי נראה שהיא מחלוקת שהרי בח"ד רלב סובר שר"ק אסורה מדינא ושרב ענן איירי במדרבנן ובחי' ובח"ד קמז ובח"ה רמט כ' שמדינא מותר רק שביתומים אינו ראוי למסקנא דר"נ ועוד נראה שדעת מהר"ם מרוטנבורג לשיטתו דס"ל [פראג תתקסט] שר"ק אצל יתומים הוא איסור גמור והרשב"א לשיטתו דס"ל דאינו אסור מדינא

\*\*ודע שדין הגוזל ומאכיל להרשב"א אינו מטעם שינוי רשות כמבואר למעיין בחידושיו וכ"ד הראב"ד שם שהוא דין חדש ולרמב"ח ישנו אפילו לפני יאוש - כך נתבאר לי בלמדי ב"ק ולא היה בידי אז את האפשרות לבדוק את מש"כ כאן לפי"ז \*\*

# ריבית מרצון

## נתינת ריבית קצוצה במתנה ומחילתה

כ' **הרמב"ם** [מלוה ד יג] "הורו מקצת הגאונים שהלוה שמחל למלוה ברבית שלקח ממנו או שעתיד ליקח אף על פי שקנו מידו שמחל או נתן מתנה אינו מועיל כלום שכל רבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו ולפיכך אין המחילה מועלת ברבית אפילו ברבית של דבריהם, יראה לי שאין הוראה זו נכונה אלא מאחר שאומרים למלוה החזר לו וידע הלוה שדבר אסור עשה ושיש לו ליטול ממנו אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל, ובפירוש אמרו חכמים שהגזלנין ומלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן מכלל שהמחילה מועלת"

ונחלקו הראשונים בכוונת הרמב"ם אם דעתו היתה להתיר אפילו כשמחל קודם נתינה או שכוונתו דווקא לאחר נתינה שה**סמ"ג** [לאוין קצא] כ' בשמו שמהני למחול לפני וכן הבין ה**מ"מ בדעת הראב"ד [**והריטב"א הבין שהשגת הראב"ד שייכת גם אם אחרי] וכ"נ שהבין **האו"ז**, {ויל"ע **בסה"ת** [מו ד ד] דאמנם לשונותיו מורים שמיירי לאחר שגבה מ"מ בסוף הביא שיש שהק' על הרמב"ם מהא דלא מהני מחילה בטעות בהלואה והיינו משום דלא מהני במקום אסור וסה"ת דחה דשם אינו מוחל דאם היה יודע שיש אסור לא היה מוחל, ובכל זה לכאורה איירי בשעת גבייה ונר' שכן הבין הגר"א [קס ז] שהביא משם ראיה שלא מהני לפני, אלא שבאמת צ"ע דשם לא הייתה מחילה יותר מכל ריבית דעלמא ונראה דמחילה בטעות עדיפא שכיוון שחושב ששלו לא בתורת ריבית א"כ אין מחילתו בתורת ריבית ועוד שמועילה גם לאחר שגבה שע"ז עיקר הלשון "מחילה"}

אבל ה**מ"מ והריטב"א** פי' שהתיר מחילה דווקא לאחר שגבה וכ"כ מהרי"ק [יז] וכן הכריע **הב"י** [קס] וכ"ד ה**רא"ש** [סי' ב] דשרי דוקא מחילה לאחר שגבה

וכדעת הגאונים הסכימו **האו"ז** [ב"מ קסו, רלז,] **וסמ"ג** [קצא] ו**הראב"ד והרא"ה** [בריטב"א] **והריטב"א** [סא.] ואת ראיית הרמב"ם מאין מקבלין דחו האו"ז והסמ"ג שהפקר בי"ד הפקר

ולמעשה לא מצינו מי שהתיר בעצמו לתת ריבית בתורת מתנה אלא שהבינו בדעת הרמב"ם וחלקו עליו ומ"מ מדבריהם שדנו והוכיחו נראה שאין הדבר פשוט לאסור ושזה לא עיקר ריבית, ויש לדון הרבה במה דנו הראשונים אם מהני בתורת מתנה, אם כוונתם כשנותן מתנה לא מחמת ההלואה והיה נותנה גם בלי"ז או שכוונתם שנותן עבור ההלואה ובכ"ז דנו שיהיה מותר כיון שנותנה במתנה וצ"ב, וכן יל"ע אם אסרוהו מה"ת, ועוד צ"ע שהרי מצינו היתר לת"ח משום דמתנה הוא דיהבו אהדדי, ועוד יל"ע מאי שנא מריבית מאוחרת,

ובאמת שיש ארבע זמנים א' בשעת הלואה, ב' קודם פרעון ההלואה, ג' לאחר פרעון ההלואה וקודם נתינת הריבית, ד' לאחר נתינת הריבית,

**א] בהתנה בשעת הלואה** ע"ז כ' המ"מ והמהרי"ק [יז] שלא יתכן שהרמב"ם נתכון להתיר בזה והמ"מ הוסיף להוכיח מת"ח שלא הותר להם אלא כשלא קצצו מראש, ודקדקו מלשונו שלא איירי אלא לאחר שגבה,

מיהו ב**או"ז** [קסו] הביא ראיה לרמב"ם מת"ח שמותרים ללות בריבית משום שנותנים לשם מתנה ודחה שכל מה שהותר שם רק היכא שמעולם לא כוונו כלל לשם ריבית אפילו מתחלה אבל כשהתנו לריבית לא יועיל אח"כ לתת במתנה ובמי שאינו ת"ח אסור אפילו כשהתנו מתחלה למתנה אסור כיון שלא גמר לשם מתנה אלא לשכר מעותיו שבטלו אצלו, ומבואר שס"ל דלכו"ע מותר כשהתנה תחילה לשם מתנה והנדון היה כשחייב לו ריבית ונותן אותה בתורת מתנה [ולא נראה מדבריו חילוק בין קודם פרעון ובין אחרי] ולדבריו נראה וודאי שאין המחילה כוונתה לתת לו מתנה בעלמא לא מחמת הריבית שחייב לו דכה"ג פשיטא דשרי וכ"ש מאם התנו מתחלה בתורת מתנה אלא עיקר הנדון כשנותן לו את הריבית ומוחל לו על האיסור שבדבר ומסכים לכך שלא יהיה לו איסור בלקיחה זו, ומדהוצרך לחלק בין ת"ח לכאן שכאן מתחלה בתורת ריבית משמע דאותו מין מחילה דאל"כ לימא שאיירי בשניהם בשעת הלואה ובת"ח אינה בתורת ריבית כלל וכאן איירי כשנותן לו בתורת ריבית אלא שמוחל על האיסור ולכן נראה דע"כ אף בת"ח זה מחמת ההלואה ורק מיירי שנותנים דבר שהיו מוכנים לוותר עליו גם בלי אגר נטר ונמצא שההלוואה לא נשכה אותם כלום שהרי נותן את זה מרצון גמור ובזה דן כשנתחייב בתורת ריבית ועכשיו כשנותן אח ה"ריבית" נותן אותה בלב שלם מחמת שרוצה עכשיו ומוחל על זכותו שזיכתה אותו תורה שאינו מחויב למה שקצץ עמו וא"כ הו"ל רק כריבית מאוחרת ובזה נחלק וס"ל שנשאר קצוצה דריבית אסרה התורה לתת אע"פ שמוחל ועדיין יל"ע מה איכפ"ל שרוצה עכשיו והרי לעולם רוצה בשעת ההלואה וע"כ שאסרה תורה אע"פ שמדעתו ולכאורה נראה דס"ל שכל ריצוי של שעת הלואה אינו ריצוי שהרי רוצה במעותיו וכאונס רק הריצוי של אח"כ אי"ז אונס ולא ס"ל כחילוק הריטב"א שנחשב כאנוס עד הפרעון

וכעין דרך זו יש לפרש בראשונים שדנו להתיר לתת את הריבית במתנה דהיינו כשנותן או מתחייב מרצונו ולא לאונסו וכ"נ ברא"ש שעיקר הנדון היה כשנותן את הריבית מרצונו בלב שלם ושורש סברא זו כתובה בריטב"א;

ועוד יש להביא ראיה שעיקר הנדון היה על נתינה בתורת ריבית רק שבתורת "מתנה" דהאו"ז הק' על הרמב"ם מ"ט לא אמר רבא שהתיר לאדם אחר לתת ריבית שילוה לפלוני שיתיר אפילו באומר אוזפן זוזי ואתן לך ארבע זוזי, ועוד הק' מריבית מאוחרת דהוי מתנה בעלמא ושם להדיא נותן לו עבור מעותיך שהיו בטילות אצלי

ועוד דהרא"ש והריטב"א כ' שהיו שהוכיחו מהגמ' סא. שאמרה שכל ריבית היא מדעת ונמחל [וזה בעצם כוונת הגאונים שאמרו שכל ריבית בעולם מחילה היא] ואם המתירים התירו כשנותן בתורת מתנה ולא לשם ריבית מה ראיה וע"כ שאיירי כשנותן לשם ריבית אלא שמוחל וכאחד הדרכים שכ',

ובאמת שיל"ד בראיתם דוודאי שעיקר ריבית היא מדעת הלוה ומה נתחדש להם כאן, ועוד יל"ע אם דנו על שעת הנטילה ולא על שעת הקציצה א"כ מנ"ל שהגמ' גם ע"ז כ' שהוא מדעת ובאמת שהצורה המדויקת של הראיה חלוקה בראשונים;

דהאו"ז הוכיח מהחלק הראשון בגמ' שאמרה דחידוש הוא שגם הלוה מוזהר והוא פי' דהכוונה שאסרה תורה אפילו כשרוצה לתת וכ"פ הראב"ד וע"כ שלאו משום דחסריה ממונא, ולדבריו אם נימא שהלוה מוזהר רק בשעת נתינה א"כ ברור שהגמ' עסקה על שעת נתינה ובלי הגמ' היה מקום לומר שהתורה אסרה לקיחת ריבית שנותן אותה שלא מרצונו אלא כדי לקיים את חיובו ואע"פ שעיקר החיוב היה מרצונו אי"ז מרצון אלא מאונס שהיה דחוק למעות

וברא"ש כ' שדקדקו מדחיית הגמ' כלפי אונאה שדווקא אונאה "דלא ידע דמחיל" והיינו שבריבית ידע דליחול וקצת נראה ברא"ש שראייתם הייתה גם כלפי לאחר שגבה ונראה שמהלשון "ליחול" נראה שאיירי אחרי שגבה והרא"ש דחה דאפשר שפעמים מוחל וע"כ צ"ל כן שהרי נכלל בגמ' ג"כ גזל ושם ע"כ שכך הוא ודחיה זו לא שייכת על ראית הריטב"א וע"כ שלשון ליחול דייק

ובריטב"א הוכיח מהא דאמרינן שא"א ללמוד ריבית מגזל ואונאה דשם שלא מדעתו שא"א למחול קודם פרעון [נר' כוונתו פרעון הריבית אע"פ שאפשר לפקפק] ועל דבריו יק' הקושיות שהק'

**ב] כלפי לאחר פרעון** כ' הרמב"ם שהגאונים סוברים שלא מהני ולמדו זה מכמו שלא מהני קודם שהתורה אסרה מחילה זו וכ"ד הראב"ד ואו"ז וסמ"ג שנתקשו בראיית הרמב"ם מדתקנו שהלוה ימחל ושם וודאי לאחר פרעון איירי

מיהו המ"מ והריטב"א והרא"ש כ' שאין לדמותם ובטעם החילוק מצינו כמה דרכים

דהרא"ש כ' שאחרי מועלת מחילה כמו בגזל וקודם לא שסתם ריבית כך היא ולכאורה כוונתו שזה גופא התורה אסרה והחזרה מצוה מחודשת כחזרת הגזל וע"ז לא נתחדש דלא מהני מחילה, וכעי"ז נראה במ"מ שכ' שקודם "ודאי אין מחילה מועלת לעבור בשל תורה" ורק אחרי "שכבר עמד המלוה וגבהו שכבר עברו הלאוין ואע"פ שניתן להישבון המחילה מועלת בו", וביותר נר' ברמב"ם שגם לאחר נתינה לא תועיל מחילה שתבוא מחמת שרואה בעיניו שהנתינה הראשונה מוצדקת דבכה"ג אין עיקר מחילתו אלא בעיקר הנתינה באופן שאסרה תורה, ומי שלמד אחרי מלפני לכאורה דעתו שהחזרה היא משום שלא גמר נתינתו מכח האיסור ועוד אפשר דס"ל כיון שהכל פרשה א' דין הסוף כההתחלה

והריטב"א כ' שאין לדמות דרחמנא אחשביה כמחילה באונס וכ"כ תלמיד הרשב"א ומבואר דביסוד ס"ל שדין החזרה כדין הנתינה

והחולקים לא ס"ל חילוקים אלו והריטב"א כ' שטעם החולקים משום דזה לא דין ממון וכ"כ האו"ז

\* צ"ע הראיה שהביא סה"ת מהא דלא מהני מחילה בטעות דלכאורה שם היא בשעת נתינה ועוד דאינו מוחל יותר ממה שנתרצה מעיקרא ולכאורה אין הכוונה שם מחילה אלא כלפי מה שהיה לו כבר

\* יל"ע דבר שהיה נותן בלא"ה רק אם לא היה מתרצה להלות לו היה נוקם בו ולא נותן לו

### קצרן של דברים הנדונים ושרשן

נתינה לשם מתנה לא מחמת שכר בטול מעותיו וכיוצ"ב נראה שלעולם מותר

קציצה בשעת הלואה בתורת ריבית אלא שהלוה התרצה לזה לא עבור מעותיו מותר לאו"ז והיינו ת"ח

קציצה בשעת הלואה בתורת ריבית אלא שהלוה התרצה לזה מדעתו ולא בתביעת המלוה בזה הבין הראב"ד [להמ"מ] שהרמב"ם התיר ונחלק עליו

נתינה של ריבית שנקצצה באיסור ועכשיו נותנה מרצונו בלב שלם בכה"ג הבינו האו"ז וסמ"ג שהרמב"ם התיר ונחלק מטעם שהתורה אסרה ריבית לא משום גזל וכ"כ הרא"ש וכ"ד הרמב"ם לפי' המ"מ והסכמת הב"י ואף הריטב"א ותלמיד הרשב"א אסרו ומטעם שהתורה החשיבה כאונס

מחילת ריבית שגבה הרמב"ם והרא"ש והמאירי ותלמיד הרשב"א התירו דככל תביעת ממון ובזה התורה לא אסרה את המחילה. והראב"ד והאו"ז והסמ"ג והרא"ה והריטב"א אסרוה ומטעם שאינו דין ממון

ובענין אם ריבית הוא משום גזל: לכאורה השיטות שלא מהני למחול אחרי [הראב"ד, או"ז, סמ"ג, רא"ה, ריטב"א] וודאי ס"ל דלאו דין ממון; ולהשיטות שאפשר אפילו לפני [כך הבינו כמה ראשונים ברמב"ם] וודאי דין ממון הוא; ולהשיטות שחילקו [המ"מ, והרא"ש, והטושו"ע, והריטב"א בדעת הרמב"ם] תלוי בטעם החילוק וכמו שנתבאר

### נספחים

עי' ריב"ש בתשובה סי' שה "וחזר הדין שלא יהיה בו אסור רבית קצוצה; אפ"ה אין הקהל יכולין להתנות במה שיש בו אסור רבית, שהרי רבית אסרה תורה, אף על פי שנותנו הלוה מדעתו; ואין שום תנאי מועיל בו, כמו שמועיל לגבי שמטה. דאם התנה: ע"מ שלא תשמיטנו בשביעית, אין שביעית משמטתו (מכות ג':); דהתם, כיון שלא אמר: שלא תשמיטנו שביעית, אלא: בשביעית, אין זה מתנה על מה שכתוב בתורה, אלא עם חברו הוא מתנה, בדבר שבממון, וקיים; דהוי כנותן לו מתנה. וכן נמי גבי אונאה, כל שאמר: יודע אני שיש בו אונאה, ע"מ שאין לך עלי אונאה; דהא ידע ומחיל. אבל ברבית, שאפי' כשנותנו לו במתנה אסרתו תורה, מה יועיל תנאו? וכל שיתנה ויאמר כל היום כלו: שהוא נותן במתנה, או מוכר במכירה גמורה, וע"מ שלא יהיה רבית, ושאינו נודר לו בתורת רבית, מ"מ דבריו בטלים ואין בהם ממש, כל שהוא קוצץ ואומר, שבשביל מנה שהוא מקבל מעתה, יתן לו עשר בכל שנה ושנה לעולם, כ"ז שמעותיו אצלו. וא"כ, כיון שאין הלוה בעצמו יכול להתנות להתיר הרבית"

## נתינת ריבית בלי קציצה אלא מדעת הלוה

האפשרויות של ריבית בלי קציצה אלא שהלוה נותן מדעתו מתחלקות לכאורה לה' והם מוקדמת, שעת הלואה, בעוד ההלואה קיימת, בשעת פרעון, מאוחרת, וכאן נעסוק בנתיים בג' האחרונים

וכל א' מהם מתחלק לשלש שהם ה' דהיינו יש שלש מיני נתינות והם כשמפרש שמחמת ההלואה, בסתם, כשמוכח שאינו מחמת ההלואה, וכל א' מהם מתחלק לשני כוונות דיש שבאמת מתכוין לריבית ויש שבאמת אינו מתכוין לריבית, ובאופן שמפרש לריבית וודאי שכוונתו לריבית וממילא ל"ש בו אינו מתכוין

ונעמיד תחלה בעז"ה את מקור הסוגיות שמכחם יש לדון בדינים האלו ולאחמ"כ נברר את המסקנא העולה מהכל ועינינו לעזרת הקל העוזרנו מעודנו ועד היום

### בעוד ההלואה קיימת

#### עיקר הדין

תנן [סד:] "המלוה את חבירו לא ידור בחצרו חנם ולא ישכור ממנו בפחות מפני שהוא רבית" ובגמרא אמרו "אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אף על פי שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר הלוהו ודר בחצירו צריך להעלות לו שכר" ומבואר בגמ' שרב יוסף הוסיף על המשנה שאפילו בלא קיימא לאגרא אסור, [ויש שם בגמ' באמת עוד לישנא שמתירה כל שלא קצץ ולא קי"ל הכי ואכמ"ל]

ונתקשו התוס' [ב"מ סד: עה"ג והתוס' שאנץ באו"ז קעז ומשם במרדכי, והתוס' ב"ק צז.] "והשתא קשה דאדם שמלוה לחבירו וכי אסור לעשות לו שום טובה שבעולם לא מיבעיא דברים שאין רגילות להשאיל חנם כגון בית או סוס וכיוצא בהן דאסור להשאיל למלוה אפילו הוא אוהבו כל כך דבלאו הכי היה משאיל אלא אפילו דברים שרגיל להשאיל חנם לאחרים שאין רגילות ליטול שכר מהם יהא אסור דומיא דחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דמסיק דאסור" ובב"ק סיימו "וא"כ יותר מדאי יש לו ליזהר ללוה שלא יעשה למלוה שום הנאה"

ומבואר מלשונם שיש שני דרגות דיש דבר שלאחרים לא היה משאיל בחנם לכולם אלא רק למלוה מחמת שאוהבו והיינו כגון סוס [ואפשר שאינו קימא לאגרא רק שאינו משאילו לכל א' אבל מ"מ גם אינו משכירו ודו"ק], ויש דבר שלכולם היה משאיל בחנם והיינו חצר דלא קימא לאגרא ולכן ראו בסוגיא שאסור אפילו באופן הקל וכ"ש באופן החמור וזה יתברר עוד מדבריהם בתי' השני

ותי' ע"ז שני תי': א'- דהאיסור הוא דוקא בדבר שהוא "פרהסיא ואוושא טובא" ובלשונם כ' שבדבר שאינו אושא טובא כגון סוס אם בלא"ה היה משאיל לו שרי, ומשמע דהיינו אפילו דבר שלאחרים לא היה משאיל בחנם דהרי סוס זהו הדוגמא שלהם למין הזה

ב'- עיקר התי' מתחלק לשנים דכלפי המשנה מתרצים דאיירי בקיימא לאגרא ושאינם אוהבים, וכלפי המימרא של רב יוסף מתרצים שכיון שהוא שלא ברשות אסור אפילו שבלי"ז היה מרשה לו, ומה דבמשנה לא פי' דאיירי שלא מדעתו מבואר בתוס' משום דמשמעות המשנה דאיירי מדעתו, ומה שבמימרא לא תי' דאיירי באינם אוהבים מדברי התוס' משמע שבחצר דלא קיימא לאגרא לסתם בנ"א בדר"כ רגיל לתת בחינם [ומזה יש להבחין מש"כ קודם דכל היכא דלא קיימא לאגרא רגיל לתת לכולם בחנם]

ובתוס' שאנץ וברא"ש הביאו תי' זה בנוסח קצת שונה דכלפי המשנה תי' שהמשנה איירי בסתם בנ"א שלא היו משאילים לולי ההלואה ולא נתבאר בדבריהם אם היינו חצר דקיימא לאגרא דוקא דאפשר שלא רק שמ"מ הוא דבר שלא נותנים אותו לכל א' בלי סיבה [ובתוס' ב"ק כ' ככל דברי התוס' שאנץ וכ' דלפי"ז איירי דווקא בקיימא לאגרא ומכח זה נתקשו על התי' הזה], וכלפי המימרא של ר"י כ' שכשעושה שלא ברשות חייב שכר אפילו בדבר שלולי ההלואה לא היה צריך ליתן שכר, ונראה שלא רצו לתרץ על המימרא כמו שתי' על המשנה דכיון דאיירי בדר שלא מדעת חבירו ושם כל אדם דינו לא לשלם שכר אחרי שדר וא"כ ק' מ"ט חייבים וע"כ משום שכשלא מדעת חמיר טפי

ונראה עוד שבתוס' שאנץ וברא"ש אפשר דאינם ממש שני תירוצים דז"ל התוס' שאנץ "ויש לומר דדוקא מילי דבפרהסיא ואוושו טובא וכו' אסור אבל להשאילו כליו או אפי' סוסיו מותר וכו' ועוד היינו יכולים לומר דכל היכא דקודם ההלואה היו אוהבים זה את זה כל כך שהיו משאילים חצר זה לזה אם היו צריכים מותר להשאיל גם לאחר ההלואה ומתני' בסתם בני אדם שאין רגילות שיהא עושה הלוה למלוה אותה הנאה בלא הלואה דומיא דהקדמת שלום שאינה אסורה אלא באותו שאינו רגיל בקודם לכן. ומיהו בעושה שלא מדעת חבירו חייב ליתן שכר וכו'" וקרוב לזה לשון הרא"ש,

ובדברים אלו אפשר בקל לפרש דבתחלה עסקו במשנה וע"ז חידשו את האיסור של הפרהסיא והוסיפו דיתכן דבאוהבים לא אסרו וה"ומיהו" חוזר לישב את הסוגיא של הגמ' לפי שני התירוצים

מיהו ק"ק לפרש כן דבתוס' ב"ק וב"מ מבואר דהשלא מדעתו הוא רק לדרך השניה, מיהו אפשר דבאמת הוצרכו כן רק לפי ה"ועוד" לפי מה שכבר נתבאר דלגבי תשלומים כל אדם דינו כאוהבים כיון שמדינא פטורים, ואמנם עדיין לפמש"כ אין דברי התוס' שאנץ והתוס' שלנו שוים מ"מ אין כאן חילוק גדול כ"כ, ולפי דרך זו שכתבתי מתיישבים דברי הרא"ש בב"ק [ט ח] "וכתבו התוספות דלא אסרינן אלא מילי דפרהסיא דאוושן טובא וכו' אבל להשאיל כליו מותר כיון דבלאו הכי הוה משאיל ליה ומיהו עושה שלא מדעת חבירו חייב ליתן לו שכר ואפילו במקום שלא היה נותן אם לא היה חייב לו וכו'" ותמה על דבריו מהרש"ל שהרי הם שני תי' ומכח זה הגיה את דבריו ולמש"כ אי"צ הגה"ה, ועוד נראה כן מדברי הרא"ש בתשובה [קח יז] שנשאל אם מותר להשתמש ברשות הלוה וכ' בשם ר"י "דבפרהסיא ואוושי טובא כגון לדור בחצרו וליתקף בעבדו הוא דאסור אבל וכו' ועוד כתב כל היכא דקודם הלואה היו אוהבין זה את זה כל כך שהיו משאילין חצר זה לזה אם היו צריכין מותר להשאיל גם עתה אחר ההלואה ומתניתין בסתם בני אדם שאין רגילות שיהא עושה הלוה למלוה בלא הלואה דומיא דהקדמת שלום שאינה אסורה אלא למי שאינו רגיל להקדים לו תחלה" והרי לא נראה לומר שדעת להקל כמו התי' השני ועוד שהיה לו להזכיר רק את התי' שסובר לפסק הלכה [ולא הביא את התי' השני בשביל החומרא של שלא ברשות שהרי לא הזכיר זה כלל]

וזה נראה דעת הש"ך בסי' קסו סק"א שפסק את הדין שבאוהבים שרי וכ"פ החכמ"א

מיהו המהרש"ל בב"ק פ"ט ס"ט הבין ברא"ש כדברי התוס' ומכח זה פסק שגם באוהבים אסור והביאו הש"ך שם, וכ"נ מדברי הגר"א בסי' קס סקי"ד

ולשיטתם נראה שכל הסוגיא עסקה באופן של רגיל שבעצם היה נותנו גם בלי ההלואה ומסתבר שגם בליבו אין כוונתו מחמת ההלואה ובכ"ז אסור מחמת אוושא מילתא או שהוא שלא מדעתו משום מראית העין, והמשנה עסקה באיסור של אינו רגיל או של פרהסיא, ולכאורה נראה שעיקר הפי' דהאיסור הוא מכח האינו רגיל שהרי התוס' בדף עג: למדו מהמשנה לאסור בעוד ההלואה קיימת אפילו באינו מפרש, מיהו אפשר שעיקר האיסור בפרהסיא היינו סניף של אינו רגיל דכשבפרהסיא כלפי העולם אינו נחשב רגיל ודו"ק. ע"כ שיטת התוס'.

והריטב"א כ' בענין זה בכמה מקומות ויל"ד ליישבם בדף סב: כ' "אם אינו מתכוין לשם רבית אפילו לאחר שלוה וקודם שפרע יכול ליתנם לו מתנות חנם שאם לא כן נמצא המלוה מודר הנאה מן הלוה" ומשמע דהכל תלוי בכוונה וכל שאינו לשם ריבית שרי ואפילו בזמן ההלואה,

ובדף סג: כ' "הילכך האומר לחברו הריני מלוה לך מנה ודבר עלי לשלטון והמלוה הזה משתכר בדיבור זה אסור ורבית קצוצה הוא אם הוא דבר שנוטלין עליו שכר, אבל אם הוא דבר שאפילו לאדם אחר עושה כן ואינו קוצץ שעושה כן מפני הלואה זו מותר שאין המלוה מודר הנאה מן הלוה, וזה ברור" והנה כאן לא הזכיר כלל כוונה אלא נראה שהכל תלוי אם הוא דבר שהיה עושה כן ל"אדם אחר", ונראה דשם שרי אפילו במתכוין כיון שבלא"ה היה עושה כן גם לאחרים ואפשר גם דדוקא באופן של מלאכה שרי בכה"ג,

ובדף סד: כ' "ואיכא למידק דא"כ דאפילו בכה"ג שזה אינו נהנה וזה אינו חסר אסור ליהנות המלוה מן הלוה כ"ש שהוא אסור להשאיל לו שום כלי או לתת לו שום מתנה ויהא המלוה מודר הנאה מן הלוה ומעשים בכל יום שהוא שואל ולוה ממנו, וי"ל דשאני חצר דאע"ג דלא קיימא לאגרא אין דרך בני אדם להשאיל חצרם זה לזה בחנם, משא"כ בשאלת כלים וכיוצא בו שבני אדם נוהגים לשאול ולהשאיל ולתת וכל מידי דבלאו הלואה זו לא היו מקפידים הלוה עם המלוה הרי זה מותר לכתחלה, וכן כתבו בתוספות" גם כאן לא הזכיר כוונה ואם נימא דאיירי דווקא כשמתכוון קצת תימה מאי קשיא ליה ממעשים שבכל יום, ואם באינו מתכוין צ"ע מדבריו בדף סב:, והנראה שכאן בא להגביל את דבריו בדף סב: שכל מאי דשרי היינו שכשמצד המעשה אין בו שום מחזי שהוא לריבית אבל כל שלא היה רגיל לתת לו או לאחרים ממילא מוכיח שהוא לשם ריבית ואסור וזה ברור, ולפי"ז נראה שהסוגיא בדף סד: עסקה בדין זה אם שרי באופן שלא קצצו כזו ריבית שאינה ממון, ונראה שזו דעת ההגהת מרדכי שהק' מהא דבאינו רגיל אסור להקדים לו שלום ולתוס' אינו ענין כלל דבאינו רגיל אסור לכו"ע

ודע שבאופן האסור כ' הריטב"א שאסור אפילו אם מפרש לו בתורת מתנה

##### עוד דברים הטעונים ברור

**א]** רגיל בדבר של פרהסיא

הב"י בסי' קס כ' "ודמי לדירה בחצרו ושימוש בעבדיו דאסור אפילו ברגיל מקודם כמו שכתב רבינו בסמוך" והביאוהו הש"ך בסק"ט והגהת פרישה סק"י, והגדו"ת [מו ג יא] נחלק "שאפילו דבר של פרסום מותר שהרי כבר התפרסם אצל הכל שמנהגו המורגל עמו עושה ואינו מחדש שום דבר בשביל ההלואה" והמל"מ [פ"ה הי"ב] השיג דמדברי הרא"ש מוכח כהב"י, ולפו"ר נראה מהיש"ש [ב"ק ט ט] כהגדו"ת שהוא פסק

#### סוג הריבית

עי' מה שהארכתי בעז"ה בכ"ז בדין רבית מאוחרת,

#### העולה מכ"ז

שכשאינו עושה מחמת ההלואה שרי כל שהסתם ביניהם שהיה עושה לולי ההלואה ואז שרי אפילו בסתם [שאינו מפרש בתורת מתנה] ואפילו בזמן ההלואה ואפילו בקיימא לאגרא וכ"כ ההגה"ה בסי' עט הביא שר"י התיר אפילו בחסר והיינו קיימא לאגרא, וכן להדיא בריטב"א שמותר אפילו מתנה, ויל"ע מהו השיעור שיחשב שהסתם ביניהם שהיה עושה לולי ההלואה ונראה דבעינן שהדבר יהיה באופן שהדבר מובן מאליו שנותן לו ולא מחפשים לכך הצדקה

מיהו התוס' חידשו לאסור בכל גווני אם הוא דבר שאוושא מילתא טובא או אם הוא שלא מדעתו

ובדבר שהיה עושה לכולם ואינו מקפיד נראה בריטב"א דשרי אפילו במתכוין מיהו אפשר דכ"ז דווקא במלאכה שאינה אלא טירחא בעלמא

\* סמ"ג לאוין קצא "ודווקא דירת חצר שהיא בפרהסיא יותר מדאי אבל סוסו וכליו אי לא קיימו לאגרא ומתחילה היה רגיל להשאילו אינו דומה שיהא אסור", ויל"ע אם טעם חילוקו בין קיימא ללא בין ממון גמור ללא, או שטעם החילוק דאם בש?נפל חסרון?

### ריבית מאוחרת

#### עיקר הדין

תנן [עה:] "רבן גמליאל אומר יש רבית מוקדמת ויש רבית מאוחרת כיצד נתן עיניו ללוות הימנו והוא משלח לו ואומר בשביל שתלוני זו היא רבית מוקדמת לוה הימנו והחזיר לו את מעותיו והוא משלח לו ואומר בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי זו היא רבית מאוחרת"

ופשטות המשנה משמע דאיירי במפרש לו שמשום ההלואה שולח לו וכך כ' הרבה ראשונים שדוקא בכה"ג אסור דכך כ' התוס' והרמב"ן והר"ן והרא"ש עג: וכ"כ המ"מ [פ"ה הי"א] שנראה מדברי רש"י שם וכ"כ היראים [קיח] והסמ"ג [קצא] והרא"ש מלוניל [סג:] והגהות מרדכי [תלג] והטור [קס] והמאירי [ס: סד: עה:] והריא"ז [יא ב, ובקונטרס הראיות] וכ"נ מהרשב"א עג:

מיהו הטור [קס] כ' בשם הרמב"ם דאסור אפילו בסתם ופי' הב"י דהיינו מדכתב "והיה משלח לו סבלונות בשביל שילוהו" "והיה משלח לו סבלונות בשביל מעותיו שהיו בטילין אצלו" בלשון נסתר, [מיהו מהמ"מ נראה שלא דקדק זה] וכ"מ דעת סה"ת [מו ג יא] מדאמר שברגיל לתת מותר משמע שבאינו רגיל שאסור איירי בסתם, וכ"כ התור"פ והריטב"א עג: וגרסו "בשביל מעותיו" וכ' שמשמע שהוא מחשב בליבו, וכ"נ שגרס האו"ז [עיי"ש ואכמ"ל],

והיראים שם כ' שב"מתנה מרובה דמפרסמא מילתא שבשביל מעותיו נותן לו אפי' בסתמא אסור" וכ"כ הסמ"ג והביאו הטור, ובטעמם נראה שנסתפק הב"י דנסתפק אם שרי ברגיל ושורש ספיקו נראה מדבריו דהוא אם האיסור דכמפרש ברגיל שרי ואם האיסור הוא משום אוושא מילתא לא מהני בזה רגיל

וטעם הקולא במאוחרת נראה מדברי הריטב"א בדף עג: משום דאינה רבית גמורה שטען שם שבשעת פרעון וודאי אסור אפילו בסתם משום שהיא רבית גמורה כהלוהו ודר בחצירו, וכיוצ"ב מתבאר מדברי הריא"ז [בקונטרס הראיות עה] וברא"ש מלוניל [סז.] שדימו דין זה להא דריבית דברים אסורה רק בעוד מעותיו בידו [כך דעתם ול"י אם דינם מוסכם], וכן מבואר בב"י בסו"ס קסו שהוכיח מדברי הרא"ש שאוסר בסתם בשעת פרעון דאינו רבית מאוחרת

ומדברי המאירי בדף סד: נראה שהוא משום שגם כשמפרש אינו כלום מהתורה ולכן כל זמן שההלואה קיימת אסור אפילו בסתם, וזה נראה מדבריו שהק' על דברי הרא"ם והרמב"ם שסוברים שהמאריך את הזמן בקציצה אינו רבית מהתורה שא"כ מ"ט הנותן סתם בתוך זמן ההלואה אסור, [ובאמת שבדברי המאירי ס: ועה: נראה שמוקדמת ל"צ לפרש וא"ש היטב לפי טעמו]

ויש לדקדק הרבה אם מה שהראשונים התירו כל שאינו מפרש הוא כלפי המלוה שיכול לתלות במתנה אבל הלוה עדיין צריך ליזהר לא לחשב לשם ריבית, או שעיקר כוונתם להעמיד שכל מה שאסרו ריבית מאוחרת הוא מחמת שפירש

ומלשונות היראים והסמ"ג נראה שהאיסור הוא משום דמיפרסמא מילתא דלשם ריבית וזה וודאי נראה שאפילו במתכוון שרי כל שלא מיפרסם,

וגדולי האחרונים נחלקו בזה, דהמהרש"ל [הובא בפרישה ונראה שמסכים עמו, וכ"ד הט"ז סק"ג, והלח"מ והמל"מ פ"ה הי"א, ומוהר"א ששון [קסב] והביאו המל"מ, וכן הגרעק"א בגליון שו"ע הסכים לזה] הק' על הטור שהביא בשם הרמב"ם דינים סותרים שמצד א' כ' דדעתו שבשעת פרעון מותר בסתם ועוד כ' שדעתו שלאחר פרעון אסור בסתם, ותי' המהרש"ל שהרמב"ם כשאסר בסתם היינו כשהלוה מתכוין לריבית וכשהתיר בשעת פרעון בסתם היינו כשאין כוונתו לריבית, ומ"מ המלוה לעולם אין לו לחשוש שמתכוין לריבית,

ומדבריו יש ללמוד שהטור שנחלק על הרמב"ם ואסר דווקא במפרש היינו אפילו כשמתכוין לריבית, ולדבריו צ"ע היכן ראה הטור ברא"ש שחולק בתרתי על הרמב"ם והרי מהרא"ש נראה שאת מה שהתיר במאוחרת אסר בשעת פרעון ואם האיסור בשעת פרעון היינו באינו מתכוין א"כ ההיתר לאחר פרעון הוא ג"כ בכה"ג, ונראה דס"ל להטור דלהרא"ש לא אכפ"ל בכוונה כלל מדהתיר במאוחרת אפילו במתכוין וא"כ מה שאסר בשעת פרעון אינו מכח כוונתו אלא מכח שמיחזי כרבית וכדמשמע ג"כ מלשונו,

וכשיטה זו היא מסקנת הב"ח והוא הקל יותר וס"ל שאף הרמב"ם לא אסר כשמתכוין אם לא מיפרסמא מילתא עיי"ש

מיהו הש"ך [סק"י] כ' שמדברי הרא"ש ותלמיד הרשב"א נראה שאסור בריבית מאוחרת אם מתכוין אפילו אינו מפרש וכוונתו נראה שמדאסרו בשעת פרעון משום דאז ניכרת דעתו לריבית וכמבואר מלשונם אלמא בריבית מאוחרת כל שניכרת דעתו סגי וס"ל להש"ך דכל שאסור בכה"ג וודאי שאסור גם במתכוין בלב דסו"ס אינו מפרש, ולכאורה לדבריו צ"ל דמחלוקת הטור והרמב"ם היא רק כלפי המלוה אם צריך לחוש שניתן לו לשם ריבית [או שכל שנראה לשם ריבית אסור אפילו אם אין כוונתו לכך] וצ"ע מה יענה על קושיית המהרש"ל על הטור ושמא ס"ל שיעמיד את דברי הטור במכר וכיוצ"ב שאינו נכר לשם רבית ועיקר החידוש הוא של הרא"ש שאסר אפילו בכה"ג כיון שאינו רבית מאוחרת [או שמ"מ מתחזי כרבית], והיה נראה שדעת הב"י כהש"ך שהרי הוצרך לפרש דהרמב"ם יתיר ברגיל והיינו וודאי באינו מתכוין כמו שהביא מסה"ת ולא נראה מדבריו דפליגי אלא שהפרישה כ' שנראה מהב"י כמהרש"ל ול"י היכן ראה כן ומדבריו בדרישה נראה שלמד כן ממה שהב"י דקדק מהרמב"ם שבלשון נסתר איירי דהיינו שמחשב בליבו ואין בכ"ז הכרע דאפשר דהיינו שכך ניכר שזוהי מחשבתו

ולדברי הש"ך עולה שהרמב"ם אסר אפילו באינו מתכוין, ולכו"ע כך מתבאר מדברי סה"ת שהתיר ברגיל כשאינו מתכוין ומשמע שבאינו רגיל אסור אפילו באינו מתכוין וכך דקדק הגרעק"א

וצ"ע דאם נאסור בכה"ג לא מצינו ידינו ורגלינו דיהיה אסור ללוה לשלוח שום מתנה למלוה לעולם, ואמנם לפמש"כ הב"י מהתוס' בגיטין לאחר זמן יהיה מותר מ"מ עדיין לא נהירא לאסור כל מתנה בסתם,

ובאמת יל"ד באיזה גוונא פליגי דלכאורה כל שאינו רגיל לתת וכגון שאינו מכירו אלא ע"י הלואתו שאין רגילות שיתן לו כלום אם לא מחמת הלואתו א"כ הרי הסתם אצלו כמפרש ודמי למתנה מרובה שאסר היראים וכ"כ הגהת הפרישה בשם מהרש"ל שכל כה"ג כמפרש, ואם איירי בחברים שיתכן שיתן לו בלי קשר להלואה או שקרה ביניהם עוד דבר שראוי להוקיר לו טובה ואפשר לפרש דשולח לו על הדבר ההוא לכאורה לכו"ע שרי דהיינו רגיל, ובאמת שהש"ך לשיטתו נטה לומר שאין כאן מחלוקת

ושמא פליגי ברגיל ואינו רגיל דלהראשונים בעינן דבר ברור כמפרש שלשם ריבית וכך מדוקדק שלשון המהרש"ל [שבהגהת פרישה] על לאחר פרעון "דכל מה שידוע שבלא"ה לא היה עושה לו כלל הוי כמתנה מרובה", וכנגד זה בתוך זמן לשון הרא"ש "היכא דידוע שקודם ההלואה היו אוהבין זה את זה כל כך שהיו משאילין חצר זה לזה אם היו צריכין מותר להשאיל גם אחר ההלואה" ומשמע דבעינן שיהיה ברור שאינו מחמת רבית, ולהרמב"ם וסה"ת כל שרגליים לדבר אסור, ומתנה מרובה כמפרש, ולפי"ז להרמב"ם אין הפרש בין בעוד מעותיו בידו לבין לאחר פרעון, ובאמת שכך מבואר בב"י שכשדן שלהרמב"ם שרי ברגיל למד כן מדברי הרמב"ם שבעוד שמעותיו בידו שרי ברגיל ללמדו תורה, ומ"מ נראה דאינו מכריח שחולק דאין הפרש בחומר בין תוך זמן ההלואה ללאחר פרעון

ועוד אפשר שעיקר מחלוקתם בדבר שרגילות בנ"א לתת לחבריהם ולא דווקא על דבר מיוחד דבכה"ג אין מצד עצם המתנה הוכחה ואע"פ שלמלוה הזה לא היה נותן מ"מ שרי כיון שמצד המתנה בעצמה לא ניכר שום ריבית

ובאמת שיש להסתפק בטעם שריבית מאוחרת אסורה דווקא במפרש אם הוא משום דלא ניכר שהוא ריבית דדילמא מתנה בעלמא הוא או שהוא קולא בריבית מאוחרת שלא אסרוה אלא כשברור שניתנה לשם ריבית

ועוד יל"ע אם אסרוה משום מראית העין או משום אבק ריבית נגעו בה

#### מה נחשב מאוחרת

ברשב"א סד: כ' "ובאמת הדברים נראים אם קבע לו זמן להלואתו ובתוך הזמן אמר לו הלוה דור בחצרי חנם בשכר מעותיך שהם בטלות אצלי שאין כאן רבית אלא מחזי כרבית וכרבית מאוחרת היא זו אבל במרויח לו זמן רבית קצוצה היא"

אבל הריטב"א שם כ' "ומיהו בדליכא אגר נטר לי ולא האריך לו זמן כלל אלא שהלוהו ודר בחצרו מדעתו בחנם עד הזמן שקבע לפרעו זה ודאי אינו אלא אבק רבית או פחות מאבק רבית" ומשמע דחמיר מריבית מאוחרת ודלא כהרשב"א, מיהו אח"כ כ' "וכל שאמר לו דור בחצרי חנם בתורת מתנה ושלא בשכר מעותיך כלל ולא הרויח לו זמן מפני כך לא מיבעיא דלא הוי רבית קצוצה אלא אפילו אבק רבית לא הוי אלא הו"ל כרבית מאוחרת ואסור לעשות כן" ונראה להדיא שמשכח"ל ריבית מאוחרת בתוך זמן ההלואה והוא אם אומר לו שלא בשכר מעותיך אבל כשנותן לו סתם כ' שהוא אבק או פחות ולא הזכיר כלל מאוחרת ויל"ד בטעם החילוק, ונראה שרבית מאוחרת הקולא שלה שניתנת מדעת גמורה ולא מחמת ההלואה וכל שעוד מעותיו בידו בסתם היינו לשכר מעותיו וכאנוס ליתן עד שיפרש בתורת מתנה, וכל שלאחר פרעון כבר מסולק הימנו וכל מעשיו אינם אלא מתנה בעלמא

ואת שני הצדדים של מחלוקת הרשב"א והריטב"א הביא הטור בסי' קסו רק שלא הזכיר שנחלקו בזה וכ' הב"י שמהרא"ש שאסר רבית בשעת פרעון בסתם מוכח דס"ל שהוא רבית גמורה

והא דריבית מאוחרת היא אפילו קודם פרעון כן נראה מדברי הריא"ז בקונטרס הראיות סב שכ' שכל שאין התנאי יכול להוציא בדין חשיב ריבית מאוחרת, וכ"נ במאירי סד: וברא"ש מלוניל סז. שכל שלא נקצץ בשעת ההלואה או אריכות הזמן חשיב מאוחרת

ומ"מ אף לדבריהם מצינו קולא בין בעוד מעותיו בידו ללאחר פרעון כמבואר לעיל וכיוצא בדברים הללו נראה מדברי הריא"ז בפסקיו הלכה ב' והלכה יא,

#### חומר רבית זו

המיקל שבכולם הוא הרמב"ם בפיהמ"ש שכ' על ריבית מאוחרת וריבית דברים "דברי רבן גמליאל ור' שמעון כולם נכונים אבל צריך אתה לדעת כי הדברים הללו ודומיהן הם דברים מגונים בלבד" [מיהו ביד לא כ"כ כמו שיבואר בעז"ה]

וכעין זה מצינו ברשב"א בענין רבית דרך קנס הוזכר הרבה דעתו בענין חומר רבית מאוחרת שלמד ממנה לרבית דרך קנס וכך כ' בחי' "דלא גרע מרבית מאוחרת שנותן לו לאחר הפרעון שכל שמקבל מיד הלוה יותר ממה שנתן לו אסור משום מראית העין ואלא מיהו קיל טפי מאבק רבית וכו'" - ועיי"ש שלכן במקומות אחרים שנאוה סתם להיתירא, ובשאר מקומות בדבריו נראה שהוא איסור גמור וכך כ' בתשובה ח"א תרנא ונכפל במיוחסות רכא והובא בריב"ש [שלה] כ' "אלא שאני אומר שאסור לעשות כן משום דלא גרע מרבית מאוחרת. שאף על פי שאין כאן אגר נטר לי כיון שהנאה באה לו מחמת הלואתו אסור וכו' ומה שכבר נטל [חוזר לריבית דרך קנס] אינו חייב להחזיר שאינו רבית גמורה ולא אפילו אבק רבית [נר' חסר "אלא"] דנראה כהנאה הבאה לו מחמת הלואתו. ואפילו למאן דאמר בעלמא אכל שיעור זוזי מסלקי ליה הכא מודה דלא מנכה ליה משום דאבק רבית גמור נמי לא הוי. אלא גריע מיניה וכרבית מאוחרת הוא וקל מיניה" וכיוצ"ב כ' בח"ב סי' ב ועיי"ש שנשתמש ג"כ בהערמת ריבית דנראה מדבריו דהוא אותו ענין עיי"ש היטב ואין דבריו ברורים בזה ועמש"כ בענין רבית דרך קנס

ובח"ג סי' רכז כ' "ומיהו, אף במה שכתבתי שאין בו משום רבית, אסור לעשות כן, שכל זמן שיגיע ליד המלוה יותר ממה שהלוה, אסור, דלא גרע מרבית מאוחרת וריבית מוקדמת (והיינו) דאסירי" [ושם לא הזכיר הערמת רבית]

וכן הוזכר ברשב"א שהיא יותר קלה מאבק בתשובה סי' תתקלח "הלוהו ואחר שפרעו נתן קצת ממה שהרויח אין כאן אלא רבית מאוחרת וגרוע אפילו מאבק רבית" ומכח זה למד שמותר ללוה ואינו איסור אלא למלוה

מיהו הרמב"ם ה-יא קרא לריבית מאוחרת אבק וכ"כ סה"ת [מו ג יא] והאו"ז[קסט]

\* בענין ריבית מאוחרת [המקור בספרי (כי תצא רסג) מקרא דלאחיך לא תשיך; ויל"ע אם יש בו איסור למלוה דלכאורה לא לחינם נסמך לקרא הזה כיון שאי"ז מגיע כלל מכח תביעת המלוה, מיהו ברשב"א (תתקלח) כ' להיפך שהלוה לא עובר ולמד כן בכ"ש מאבק רבית וצ"ע; וע"ע מדרש תנאים דברים כג כא]

\* ראב"ד "כל אגר נטר לי אסור נראה לי דהכי אתא לאשמועינן רב נחמן דאפילו על שער שבשוק או [סאה [[1]](#footnote-1)בסאה כי] יש לו שהוא מותר אם הזכיר לו שכר השימור אסור דהוה ליה כרבית מאוחרת.

= עי' שו"ת ר"י מיגאש [קי] שהנותן משכון על ריבית מוקדמת חייב להחזיר לו את המשכון אלא שאין ברור שם למה לא הוי קצוצה

= ריבית מאוחרת בפסיקה מפורש בראב"ד סג: לאסור וכך ריהטת הראשונים ב-עג: ומפורש במאירי שם

\* קציצה שלא חלה אינה רבית עי' בתשובת הרשב"א ה קנד

= בראשונים [רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, ר"ן,] ב"ב קלח נקטו שהנותן מתנה בסתם אפילו בעודו חייב לו לא מחזיקים שנותנה כריבית מאוחרת עד שיפרש

\* עי' בסוגיא של טרשא דר"ח שיש שפי' דהוא משום מוקדמת ומאוחרת

= הילך ארבע זוזי ואזפיה לפלניא יל"ע אם כה"ג חשיב קצוצה לפמש"כ הרשב"א בנדרים מח. [ובתשובותיו ב-שנ,שנז, ובכת"י שטז] שכל שלא אומר ע"מ אלא "ו..." אינו תנאי ובאמת שבר"י מלוניל כ' שהוי ריבית מוקדמת וקמ"ל שלא חששו אפילו לאיסור דרבנן, וכ"נ מלשון ר' ירוחם [ח א] שכ' "מותר שיתן ראובן מעות במתנה לשמעון כדי שילוה שמעון ללוי מעות", ומ"מ נראה שמהרשב"א אין ראיה לזה דאפשר דכה"ג שנותן לו מעות לאו מתורת תנאי אלא אדרבה נותנם לו כשכר על שילוה לפלוני דאטו הנותן כסף ואומר הילך דינר ותעשה עמי כו"כ אין חייב לעשות, ואע"פ שבההיא דביצה [כ] שזה מקור דינו אמר "הבו ד' מאה זוזי לפלוני ולינסב ברתאי" נראה דכיון דלשון מתנה קאמר א"כ לאו שכר הוא

\*עי' ב"י [קס-ו] שדן אם ריבית מאוחרת שפי' שנותנה אגר נטר אם הוי אבק או קצוצה ועיי"ש שדן אם מאוחרת הוי אבק או גריעא מינה

#### העולה מכ"ז

### רבית בשעת הפרעון

#### עיקר הדין

מקור הנדון בסוגיא עג: "רבינא הוה יהיב זוזי לבני אקרא דשנוותא ושפכי ליה טפי כופיתא אתא לקמיה דרב אשי אמר ליה מי שרי אמר ליה אין אחולי הוא דקא מחלי גבך"

ופרש"י "הואיל ולא פסקת עמהם, ומדעתם נותנים לך ואין מזכירים לומר בשכר מעותיך שהיו בטילות אצלנו מתנה בעלמא היא" וכיוצ"ב פי' הרמב"ם [בפ"ח] "שהרי ברצונו הוסיף לו ואילו רצה לא הוסיף שהרי לא היה שם תנאי" וכ"כ התוס' שם

מיהו הרמב"ן תמה ע"ז "וקשה עלי הדבר כיון שבשעת פרעון מוסיפין לו רבית הוא שלא הזכירו וכו' אלא ברבית מאוחרת לאחר פרעון כדקתני והחזיר לו מעותיו אבל הלוהו מנה והחזיר לו מנה ופרס מדעתו חס ושלום שיהיה מותר ועוד הלוהו ודר בחצרו יוכיח שלא התנו ואסור וכו' ומה לי קודם פרעון ומה לי בשעת פרעון אדרבה בשעת פרעון מיחזי כרבית" ולמדנו דס"ל דכה"ג לא חשיב ריבית מאוחרת אלא גרע מינה ואפילו גרע משעת הלואה, והר"ן אף הוא נחלק ואסר ונתן טעם "בהא ודאי אפי' בסתמא אסור דסתם כמפרש הוא" ומשמע דס"ל שהוא רבית מאוחרת ודלא כהרמב"ן רק שמ"מ אין בזה את הקולא שצריך לפרש משום דסתם כמפרש [ולדבריו ברור שכל שמוכחא מילתא שאינו לשם ריבית שרי] וכך משמעות הרא"ש ותלמידי הרשב"א [בב"י] שכ' שכ' שבשעת פרעון מתחזי כרבית אפילו בסתם ונראה שמזה דקדק הש"ך [קס י] שאם מתכוין אסור אפילו בסתם דהרי חזינן שהכל תלוי אם ניכרת דעתו לרבית ול"צ שיפרש ממש

- ובדעת רש"י כ' הרמב"ן שני דרכים א' שאיירי שנתנו לו את התוספת אחרי שגמרו את הסכום של המקח, וכך פי' הרשב"א ברש"י בפשיטות מיהו הרמב"ן כ' ע"ז שאינו מחוור,

ועוד פי' הרמב"ן "ושמא לא אמרו כן אלא במכר שפסק סתם כשער שיצא ולא פירש כמה דזה מוזיל הוא אצלו לתת לו יותר ושער של זול הוא אצלו" ובמשמעות דבריו ילה"ס אם כוונתו שעיקר הטעם כי אפשר לכוללו במחיר או שכך הדרך שמוזיל במקחו וזה עיקר דכיוצ"ב מצינו בריטב"א שכ' הטעם "מפני שדרך מוכרי פירות להוסיף ולתת במדה גדושה ללוקחין" וכ"כ המאירי "שהוספה על המדות אף היא דרכם של מוכרים בלא פסיקת מעות מדרך רוחב לב ועל זה נאמר אוזולי מוזיל גביה" וכנראה לזה נתכוונו הר"ן והנמוק"י ותלמידי הרשב"א [בב"י] ותלמיד הרשב"א [בלוי] שכ' שדרך מכר שאני

- ובתוס' ובאגודה עג: מבואר שאינו אסור אלא במפרש מפני שהוא כרבית מאוחרת, ומשמע שאינו מטעם דרך מקח ועוד שא"א לפרש דבריהם דוקא בריבית דרך מקח שהרי נראה להדיא שבגוונא דדיברו בו שרי בכה"ג דוקא בשעת פרעון ולא בעוד ההלואה קיימת מיהו אפשר לדחוק כמו הרשב"א ובאמת שבאגודה הכי משמע.

- וברמב"ם הטור [קס] הבין שמתיר אפילו בהלואה ובשעת פרעון בסתם, ותמהו על דבריו מדברי הרמב"ם [פ"ד ה"ט] בת"ח שנתנו יותר מההלואה שמותרים ומשמע שבשאר בנ"א כה"ג אסור והיינו כשנותן מעצמו בשעת פרעון, ולמעשה הב"י והלח"מ הסיקו שדעת הרמב"ם להתיר דוקא בדרך מקח

\* עי' בזה עוד בסוגיא דשבת קמח:, ובשושבינות, ובשכי"מ,

ובשבת דף קמח פי' הרמב"ן שמה שאסר הלל להלות ככר בככר הוא שמא יוקרו חיטים והיא לא תרצה להיראות כצרת עין ולא תדקדק אתה או שלא תדע שהוקרו ונמצאו באות לריבית, ולמדנו לכאורה שאסור ריבית בשעת פרעון אפילו כשלא מכוין כלל לריבית ואפילו שהדרך לוותר בכך, ושמא שם החמירו דהוי כקצץ לפרוע אפילו יוקיר, וכחילוק זה נראה מהרשב"א שם שכ' שטעם הלל שהחמיר על יוקר החיטים משום שאין דרכם להקפיד בככרות "מפני שסתם ככרות של בעל הבית אינן עשויין במדה ידועה ואין להם קצב אחד לכל, והן אינן מקפידין זה על זה להשיב לחמם במשקל, לפיכך חשש הלל שמא יוקרו החטים וכיון דלא קייץ דמיהם אינן יודעין כמה היה שוה ובאין לידי רבית בסופן" ומבואר שאין האיסור על מה שלא הקפידו על משקל הככר דכה"ג שרי וכך מבואר בריטב"א שם ונתן טעם "ואילו לא הוקרו חטים עין יפה בעלמא הוא", וכעין דברי הרשב"א כ' הר"ן

עוד אפשר לבאר החילוק דיש חילוק בין שלא רוצה להיראות צרת עין דהיא כמוכרחת בעל כורחה לתת לבין עין יפה שהוא מרצונה הגמור ודו"ק

#### סוג הריבית

ברמב"ן ובריטב"א מבואר שאינו ריבית מאוחרת וברמב"ן מבואר דאף חמיר מתוך זמן ההלואה ונראה שאפשר שזה ג"כ דעת הריטב"א עיי"ש, מיהו בר"ן נראה שהוא ריבית מאוחרת, ונראה שכ"ד הרשב"א שכ' בדף סד: שאפילו בתוך הזמן ואפילו פי' לו שנותנו לשם שכר מעותיו באופן שכבר קבע לו זמן ולא מאריך לו את הזמן מחמת זה חשיב כרבית מאוחרת והריטב"א שם כ' דרק באופן שאומר לו מפורש שנותנו במתנה ולא כשכר מעותיו

והש"ך נראה שלמד ברא"ש ובתלמידי הרשב"א [בב"י] כהר"ן מיהו בב"י בסי' קסו מבואר להדיא שלמד ברא"ש דטעמו כי אינה רבית מאוחרת

#### העולה מכ"ז

### ברורי סוגיות השייכות

ברורי הסוגיות השייכות לדינים אלו

#### א' בני חבורה, עה.

"אמר שמואל בני חבורה המקפידין זה על זה עוברין וכו' וכדברי הלל אף משום רבית"

משמע שבני חבורה שאינם מקפידים לא נכשלים באיסור סאה בסאה

והטעם מתבאר מתוס' שבכה"ג מוחלים לא מחמת ההלואה וכך עולה מהרמב"ן שנתינתם היא מחמת שאינם מקפידים, וכ"מ ברמ"ך [בשטמ"ק]

מיהו הראב"ד והמאירי פי' הטעם דאיירי שהם שותפים וא"כ את שלו הוא נוטל ואין כאן הלואה כלל, מיהו בעיקר הסברא נראה שלא חולק שהרי פי' הטעם שהתירו לרבנן ללות ככר אפילו בלי שער משום דלא קפדי שכנים בזה

#### תלמידי חכמים, עה.

"ואמר רב יהודה אמר שמואל תלמידי חכמים מותרים ללוות זה מזה ברבית מאי טעמא מידע ידעי דרבית אסורה ומתנה הוא דיהבו אהדדי אמר ליה שמואל לאבוה בר איהי הלויני מאה פלפלין במאה ועשרין פלפלין ואריך"

ויש לדקדק הרבה מה הכוונה שנותנים בתורת מתנה דאפשר דהיינו בלי שייכות להלוואה ואפשר דהיינו בלב שלם מדעתם ולא כמחוייבים מחמת ההלואה, ואפשר דהיינו מתנה שאינה מחמת ההלואה אלא מחמת סיבה אחרת

ונראה שנחלקו בזה הראשונים דנחלקו אם איירי בקציצה דהמאירי כ' דמותר אפילו בקצוצה וכך מוכח באו"ז בסי' קסז, ונראה ברור שאין כוונתם קציצה שחלה בתביעת המלוה דזה וודאי אסור, אלא נראה עיקר כוונתם בקציצה שחייב הלוה את עצמו ומתחייב בתורת מתנה דהיינו שעיקר הסכמתו לתת אינה מחמת ההלואה אלא שמ"מ עושה זאת בהזדמנות זו עבור ההלואה, ולמדנו א"כ שהכוונה מתנה שהיא בלב שלם ולא כמי שצריך לתת מחמת ההלואה [ולכן אינה אפילו מאוחרת ודו"ק]

מיהו הרמב"ם הביאה בריבית מאוחרת בשעת פרעון וכן הר"ן כ' דמה שאמר שיביא לו מאה עשרים לא הבטיחו בכך אלא אמר לו שאם יראה שהוסיף לו יותר יבין שאינו משום ריבית אלא שאינו מדקדק בכך וכ"כ המ"מ [ד ט] בשם הרמב"ן, וביאר הרמב"ן טעם ההיתר שהם כבני חבורה שאינם מקפידין ונתינתם אינה מחמת ההלואה אלא משום דאינם מקפידים שזהו דרך כבודם לא לדקדק בכך, ובדרך זו הלך הריטב"א וכ' "ומיהו דוקא בדבר מועט ובעניני מאכל ובלא קביעות זמן דמאי דיהיב טפי אינו אלא מתנה בעלמא ועין יפה" [ול"י למה הוסיף שבלי קביעות זמן] ולשיטה זו הכוונה מתנה שאינה שייכת להלואה כלל אלא מחמת דבר אחר נותן

וסה"ת הביא י"מ שלא גזרו על ריבית מאוחרת בת"ח וכ"כ הרמ"ך, וכך נוטה לשון הר"ן בגיטין שפירש טעם הקולא בפרוזבול לת"ח לפי הרמב"ם "קל הוא שהקלו בת"ח שהלוו זה את זה מפני שהם יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם ובדברים בלבד היא נדחית דומיא דמאי דאמרינן בפרק איזהו נשך דתלמידי חכמים מותרין להלוות זה בזה ברבית" ולפי"ז נראה שאיירי בנותן מחמת ההלואה וע"ד האו"ז

וכ' התוס' והרא"ש "נראה דוקא דבר מועט שיודע בלבו שהיה נותן לו בלאו הכי ואפילו מתנה מועטת דוקא בת"ח" ובאו"ז [רלז] כ' באריכות יותר "כתב הרב ר' אלחנן זצ"ל בשם רבינו יצחק אביו זצ"ל דדוקא בדבר מועט שיודעים בלבם שבלאו הכי היו נותנים אבל דבר מרובה לא שהרי דומה שאינו יכול ליתן במתנה אף כשאינו מפרש משום ריבית ודבר מועט נמי לא אמרן אלא תלמיד חכם אבל אינש אחרינא לא דלא דייק כולי האי ונותנו בתורת ריבית עכ"ל" וכך הביאם סה"ת [מו ד ב]

ונראה שדרכם כדרך האו"ז שהרי להרמב"ן שאיירי כשיש סיבה אחרת לתת אינו ענין כלל למה שהיה נותן בלא"ה בלי סיבה כלל

ויל"ד לדעת הרמב"ן מה התחדש בת"ח דאם הם נאמנים שאין סיבת נתינתם מחמת ההלואה א"כ בכל גווני שיהיה מותר, ונראה שכל שהנתינה מוכחת דלרבית לא מועיל אף לת"ח וכל עיקר מה דמהני היינו כשיש בעולם סגנון אנשים שכך דרכם ובאלו שידוע שדרכם בכך באמת מהני אפילו בע"ה והיינו בני חבורה ובת"ח התחדש שאפילו שאין ידוע רגילותם בכך יכולים לשום בעצמם שזו דרכם

ועוד נראה לפי הרמב"ן של"ש היתר זה אלא בכה"ג של הדרך כבוד דהיינו שיש סיבה אחרת שתלויה רק בדעתו סיבת הנתינה אבל מתנה סתם באופן שאינו רגיל לא יועיל כלום דכל שאינם אוהבים כ"כ שראוי שיתן לו א"כ אסור אפילו בת"ח דסו"ס מחזי כריבית וכל שראוי ליתן מחמת אהבתם שרי אפילו באינם ת"ח, וכל החילוק יתכן באופן של "עין יפה" או "דרך כבוד" וכיוצ"ב שהם דברים התלויים בליבו ודרכו האישית ואינה סיבה התלויה בדבר המוקדם ודו"ק

#### בני ביתו, עה.

"אמר רב יהודה אמר רב מותר לו לאדם להלוות בניו ובני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית ולאו מילתא היא משום דאתי למיסרך"

**טעם ההיתר** כ' רש"י בשבת קמט: "בניו ובני ביתו הסמוכים על שלחנו דכיון דהכל משלו אין כאן רבית" וכן פי' המיוחס לר"ן שם והרי"ד שם וכ"כ הריטב"א בב"מ, מיהו הרמב"ם [פ"ד ה"ח] כ' "שאינו מקפיד ומתנה הוא שנותן להן" וכ"כ סה"ת [מו ג ב] והטור [קס] והמאירי

**מהו כדי להטעימן** רש"י פי' שירגישו בצער הנותנו וכ"כ האו"ז ור' ברוך, מיהו הר"ח [בשטמ"ק] והרי"ף בתשובה [בשטמ"ק] פי' להיפך בכדי שיטעמו כמה הוא טוב ובכ"ז יפרשו ויקבלו שכר גדול, ולכאורה שני הפי' הם תלויים אם איירי שבניו לווים או מלווים

#### נספחים

\* ואמנם מדברי **הראב"ד** לפי מה שהבין ממנו המ"מ לכאורה מהני לדעת הרמב"ם אפילו בשעת הלואה זו וודאי תימה איך יועיל ובאמת שהראב"ד תמה ע"ז אלא שקצת משמע שראה חלוקה בינה לריבית דעלמא ושמא נפרש שמתנה הכוונה שהיה נותן בלי"ז ולא נותן מחמת ההלואה כלל והראב"ד שאסר ס"ל דמ"מ לא יתכן דאנ"ס שעושה כן לבקשת המלווה ויותר נראה שהראב"ד הבין ברמב"ם שהתיר באופן שהלווה מעצמו מתחייב ריבית מרצונו בכדי שילוה לו ולא בתביעת המלווה דכל מה שאסרה תורה היינו כשמתחייב לאונסו ומסתבר דבכה"ג לא יהיה חייב לקיים את הקציצה כיון שאין הלה תובעו ועוד שכל שמכח תביעתו הוי ריבית אלא דווקא ע"י קנין ומ"מ כ"ז צ"ע היכן ראה זה בטעם שנתן הרמב"ם

\* מיהו יל"ד שהרי באו"ז מוכח שסגנון המחילה שאיירי בה שרי בשעת הלואה כבת"ח והראב"ד הרי אוסר בכה"ג וצ"ע אם הם חולקים והעיקר שנראה דאין כאן מחלוקת דהאו"ז התיר באופן שאינו עושה מחמת שמגיע למלוה על מעותיו אלא שנותן כי כך רצונו ולזה דימה התרצות שלאחר הלואה שלענין קצוצה נחשבת כהתרצות של מתנה אבל הראב"ד איירי כשנותן עבור מעותיו רק לא בתביעת המלווה

\* כ' הרמב"ן:"דלא גמר ומקני מדעתו"- נראה להדיא שעיקר החילוק בין מתנה לריבית אם זה מדעתו ודו"ק

# הלוואת סאה בסאה

## דינה בדיני ממונות

### ממה דינה ליפרע

יל"ד בדיני ממונות מה צריך לפרוע כשיש שינוי במחירים בין שעת ההלואה לשעת הפרעון [וכיוצ"ב יל"ד בשינוי מקומות]

במין הלוואת סאה יש שני אופנים

**א]** הלווה סאה ופירש לו שיפרע סאה אחרת, [ובפשטות זוהי ההלואה דאיירי בה במתני' עה.]

בכה"ג הדבר ברור שדינו לפרוע סאה אחרת בין הוקרה ובין הוזלה ולכן במקום שאין איסור ריבית כך דינו, ובהוזל הדבר מפורש בברייתא עה., ובהוקר מבואר כן בכמה תשובות בראשונים שדנו לעניין לחייב את הלווה לפרוע את היוקר, והמהרש"ם [ב קע] הוכיח כן מהתוס' סג. שכ' דאין ביד הלוה או המלוה לעשות שלא יהיה ריבית בסאה בסאה [וכ"כ מהר"ם מרוטנבורק פראג אלף ו], ואמנם בריב"ש בסי' שצו הביא מי שנסתפק דאפשר דבדין אינו מחוייב לתת לו מ"מ הריב"ש שם דחאו בשני ידיים עיי"ש,

**ב]** הלווה לו סאה סתם

בהוזלו - מוכח הברייתא בדף עה שפורע חיטים דאיתא התם "אם לא קצץ הוזלו נוטל חטיו הוקרו נותן דמיהם" דמשמע שכל שלא עשאן דמים פורע בזול, וכך משמע להדיא בדברי התוס' בב"ק צז: שכ' "אם הלוהו מעות סתם מעות שהלוה לו יפרע לו אפי' שנפסל וכו' דמטבע שנפסל חשיב כהוזל וכו' [ו]גבי הלואה היכא דהוזל משלם כי זולא דהשתא כדאמרינן באיזהו נשך מלוה אדם כור חטין הוזלו נותן חטין הוקרו נותן דמיהן" והביאם שם הרשב"א

בהוקרו - בברייתא בדף עה מבואר שהלוה כור חיטים בהוקרו נותן דמיהם, ויל"ד אם זהו מדיני ממונות או מחמת איסור ריבית, ונפק"מ באופן שאין איסור ריבית כגון ביש לו או ביצא השער, וברמב"ם פ"י ממלוה ה"א מפורש "לוה מחבירו עשר סאין חייב להחזיר לו עשר סאין אף על פי שהוקרו החיטים", מיהו מצינו שהאו"ז שם [רלד] העמיד מחלוקת רש"י ור"ח אם מיירי ביצא השער, דמרש"י דקדק דאיירי ביצא השער, ולכאורה לא נראה שרוצה לומר דרש"י חולק על ההיתר של יצא השער דבדף עב [רכב] ודף עג [רכד] האו"ז נקט שקיי"ל שמותר ולא נראה מדבריו שרש"י חולק בזה וביותר שרש"י עצמו הביא את הבה"ג בדף עב: ולא נחלק עליו, אלא נראה שכוונת האו"ז דלרש"י הסוגיא עוסקת בדיני ממונות ולכה"פ בסאה סתם יכול לפורעו בדמים, וכן בריטב"א בשבת קמח נראה שמדינא אינו מחוייב לפורעו את היוקר,

והנה במאירי ובר"י מלוניל ובריא"ז [הל"י ה] פי' את הברייתא מצד איסור ריבית וכ"מ דעת ר"ח והראב"ד שהוצרכו להעמידה בלא יצא השער

ע"ע בתשובת מהר"ם ק- רנד, שמבשמע להדיא שבהלואה מצד דינה להיפרע כמו שהלוהו

**ודע** שעצם הדבר שיש הלואה שאפשר לפרוע אותה או בדמים כדמעיקרא או בהשבת מידת החיטים מבוארת בתוס' ב"ק צז ד"ה "המלוה"

**וילה"ס** במקום שדינו ליפרע בפירות ונתבטל מן העולם הפרי שלוה לפי מה ישומו את פרעונו, וכן יל"ע אם עכשיו אין פירות אלו ושנה לאחמ"כ יהיה אם יוכל לכן הלוה להתאחר מלשלם [ומ"מ המלוה וודאי יוכל לומר שאינו רוצה ליפרע עכשיו], ועוד יל"ע במקום שסוכם שהפרעון לא יהיה דוקא במקום שלוה לפי איזה מקום ישומו את מחיר הפירות.

### דין הפרעון כשאיחר את זמן הפרעון

יל"ד הדין במי שאיחר את זמן הפרעון ובנתיים נשתנה השער כאיזה שעה משלם אם כשעת זמן הפרעון כגזל או כשעת נתינת החיטים דמידת חיטים חייב לו ואפילו נדונו כגזל הרי יכול להחזיר את הגזילה ואינו יכול ליפטר בדמים, וכיוצ"ב יש לדון כשרצה לפרוע בזמנו ועוד לא הוקרו והמלוה לא הסכים וגרם שיתאחר ועי"ז נתייקרו החיטים

ומצינו ברא"ש בכתובות [פי"ב ס"א] בדין מי שנתחייב לזון את בת אשתו חמש שנים וז"ל "ירושלמי תני זנה ה' שנים הראשונות בין ביוקר בין בזול היה ביוקר והוזלו אם הוא גרם נותן ביוקר ואם היא גרמה נותן בזול היה בזול והוקרו בין שהיא גרמה בין שהוא גרם נותן בזול פירוש אם היו המזונות ביוקר בחמש שנים הראשונות ולא נתן לה ואח"כ הוזלו אם הוא גרם שעיכב מליתן לה צריך ליתן לה כשעת היוקר אבל אם הראשונות היו בזול אינו חייב לשלם ביוקר אלא דמי אותן שנים כעין שגזל" ומבואר שכשהיא גרמה לעולם תביעת המזונות הם כשעת הפרעון והיינו שחיוב המזונות הוא חיוב "לזון" ובשעה שפורע אז מקיים את חיובו לזון ע"י שנותן דמי מזונות, ובכל זאת מבואר שכשהוא גורם את העיכוב משלם כשעת זמן הפרעון, ומלשונו נראה שנדון כעין גזילת המזונות ומשלם כעין שגזל, ומשם יש לכאורה ללמוד לכל הלואת סאה בסאה ----------ועי' בכ"ז בטושו"ע אהע"ז קיד,

מיהו בתשובת הריב"ש [שצו] מבואר בהלוה חיטים והתנה לפרוע לו חיטים ועיכבם כי רצה ליפרע מהם חוב אחר שהיה חייב לו ואח"כ הוקרו, שהדין שמחוייב לו כשער היוקר, ואין לומר שהיא מחלוקת א דמקור הרא"ש בכתובות הוא מהירושלמי, ועוד שכיוצא בדברי הריב"ש מבואר בתשובת הרא"ש [כלל קח אות ל] גופיה וז"ל "ראובן נתן לשמעון מדות של חטה לתת לו בהן קמח וכו' והתנו ביניהם לתת לו הקמח חצי מדה בכל שבוע ונתן לו שתי מדות ולא רצה לתת לו יותר ועבר עליו חדש אחד שלא נתן והשער עומד בעיניו ולאחר החדש נתיקר השער מפני שיבש הנהר ועכשיו תובע ראובן לשמעון שיתן לו הקמח, ושמעון טוען שאין לו לתת לו אלא החטה והמעות שקבל ממנו, כי זאת מכת מדינה היא. תשובה: יובש הנהר מכת מדינה היא, ואין חייב לתת לו עתה קמח, אלא חטה והמעות שקבל; אבל קמח שנתחייב לו בעוד שהשער עמד בעין חייב ליתן לו, ואין כאן משום לוה סאה בסאה, כי דרך מקח היה ולא דרך הלואה; ועוד, מי שמוכר קמח, מצוי אצלו קמח תדיר" והביאו הב"י בסוף קסב בלי לפרט את האופן שהתנה לפרוע חיטים ומשמע דס"ל דגם בסתם כך הוא

בהוזלו -

### מהות ה'עשיית דמים'

יל"ד במהות ה"עשיית דמים" שמצינו בהלואת סאה אם הוא דין מכר או שהוא צורת הלואת החפץ ככיס מלא מעות

## היתירו מהתורה

מצינו כמה טעמי קולא בהלואת סאה בסאה

**א]** בראב"ד בריש איזהו נשך עולה דלעולם עיקר הריבית צריכה להמדד בפירות וכל שאין ריבית בפירות אין כאן ריבית כלל, ונרחיב בעז"ה בשיטתו כשנאריך בסמוך על סוגיית בתר מעיקרא.

**ב]** ברמב"ן בריש איזהו נשך כ' שהטעם שקיי"ל שסאה בסאה אינו ריבית דאורייתא משום דקיי"ל דבתר מעיקרא וכ"כ שם הרי"ד בפסקיו והריטב"א והר"ן, ויבואר טעם זה בעז"ה בסמוך בארוכה

ונראה דלטעם זה לכאורה אינו דווקא בהלואת סאה אלא כל שהדבר הנקצץ בשעת הקציצה היה באותו ערך של מה שהלווהו אינו קציצת ריבית ולכן גם במלוה סאה חיטים בעד סאה דוחן לא הוי ריבית אלא מדרבנן כשבשעת ההלואה ערכם שווה,

וכן לאידך גיסא אפילו בהלווהו סאה אם קצץ עמו לפרוע בזמן היוקר [לא בזמן מסוים שהוא בדר"כ זמן היוקר] לכאורה לפי"ז הוי ר"ק

מיהו יל"ע בשינוי מקומות שמלווה לו במקום הזול ומתנה עמו לפרוע במקום היוקר [באופן שאינו מתנה את היוקר,

ודע שהחוו"ד [קסב יא] נקט שסאה חיטים בסאה דוחן הוי ר"ק ומה שמבואר בראב"ד דהוא דרבנן הוא משום דכל שני מינים דמי למכירה, ואפשר שטעמו משום דסבר דטעם היתר דסב"ס הוא משום סאה יהיב וסאה שקיל, מיהו יותר נראה שדעתו שכל שפוסק מין אחר לא נגמר זכיית המלוה אלא בשעת פרעון ונמצא שהוקר ברשות לוה, ובעז"ה נאריך בזה במקו"א

**ג]** הרא"ש בתשובה [קח טו] כ' "כיון דלא הוי אלא רבית דרבנן שהרי חטים הלוהו וחטין כמותם מחזיר לו אקילו רבנן"

והנה טעם זה לכאורה אינו שייך לבתר מעיקרא דהרי הוא יתיר אפילו אם יקצוץ את זמן היוקר ומקום היוקר, ועוד שאינו שייך אלא בהלווהו סאה ולא כמו שנתבאר ב"בתר מעיקרא" שהעיקר שהנקצץ יהיה בערך הדבר שהלוהו בשעה שקוצץ

ובאמת שטעם זה מקורו ברמב"ן בדף עב שהרי כל דברי הרא"ש שם הם ביאור דבריו ושם הרמב"ן עוסק בלבאר הטעם שהקילו בסאה בסאה טפי מפסיקה אע"פ ששניהם מדרבנן וז"ל "ואף על גב דאמרינן לעיל בריש פירקין דהלואה על שער שבשוק אסור התם הואיל ומעות הלוהו בתחלה מיחזי כרבית אבל עיקר הלואת סאה בסאה דרבנן ועל שער שבשוק שרו כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח" וכוונתו לכאורה שבסאה בסאה כל עיקר מה ששייך שם ריבית היינו מדרבנן מהטעם שאינו מחזיר לו אלא מה שהלווהו ומשא"כ בפסיקה שבתחילה היה מעות בעצם יש כאן ריבית גמורה רק שסו"ס ריבית זו אינה אלא מדרבנן

וע"כ נראה שאין טעם זה מהני בפנ"ע דאם היה איסור ריבית בתר בסוף לא היה אכפ"ל בכל זה, אבל מאחר שכל איסור ריבית הוא במעיקרא דהיינו בקציצה א"כ ב"סאה בסאה" ל"ש כלל ריבית שהרי אינו קוצץ כלום אלא להשיב לו את מה שהלווהו ואפילו יתנה מקום היוקר או שעת היוקר לא אכפ"ל דסו"ס אי"ז אלא קציצה על טירחא להעלות את חיטיו לשם שהרי עצם הדבר שמחוייב להביאו אינו מכח קציצתו אלא מכח הלוואתו

**ד]** עוד מצינו טענה בגמ' על סאה בסאה "חיטי קדחי באכלבאי" וזו טענה יותר ממה שכ' הרא"ש דטענה זו היא לומר שכבר היה למלוה את כל הרווח ההוא ואינו מקבל מהלוה כלום והיא טענה שלא תתכן אלא בדברים המתקיימים שיכולים לשומרם לזמן היוקר, וטענה זו נראה שאינה שייכת אלא כלפי המלוה ולא כלפי הלוה וא"כ נראה שלזה נתכון הלבוש שכ' "דמן התורה אין כאן איסור דאף על גב דאיכא נשך ליכא תרבית"

ונראה שכו"ע צריכים לטענה זו בהלואה ממקום הזול למקום היוקר שמבואר ברש"י ובר"י מלוניל ובטור בדף עג. דאינו אלא איסור דרבנן והיינו ע"כ משום דהיה יכול המלוה להשיג את היוקר בפירות שהיו לו ע"י שהיה מוליכם לשם.

ובאמת דשורש טענה זו שלא משלם את התוספת כריבית דאגר נטר אלא בתור שמשלם את מה שכבר היה לו לפני ההלואה, וא"כ אפשר להרחיב היתר זה בכל סאה בסאה אפילו בדבר שאינו מתקיים דעיקר ההיתר שנקצץ כקרן ולא כתוספת,

ובאמת שנראה בשיטת התוס' דזהו עיקר ההיתר של סאה בסאה, שהרי בתוס' מו. וסג: נראה שיש לדמות סאה בסאה לריבית דרך מקח והיינו ששניהם נחשבים כקרן ואין בהם באמת אגר נטר

וכך נוטים קצת דברי רש"י בדף סב. וז"ל "אינהו בתורת פקדון אתו לידיה אינהו כי מגבו סאה בסאה מן הלוה למלוה לאו בתורת רבית קא מגבו ליה אלא בתורת פקדון הוא בעיניהם דהא סאה מסר לו בידו וכי אמר רב ספרא למילתיה הכי אמרה כל שבדיניהם מוציאין בתורת רבית בדינינו מחזירין"- ומבואר שהטעם של בתורת פקדון משווה לסיבת זכייתו בתוספת שאינה תורת ריבית אלא שלו הוא נוטל

{וע"ע לשון ר"ח שם באו"ז קסט "סאה בסאה דבתורת פקדון אתא לידיה פי' והלוה סאה בסאה אומר בפקדון הוא אצלו בדינינו אין מחזירין דהוא אבק ריבית בדינייהו אומר בפקדון הוא אצלו ומה שירצה יטלנה בלא תוספת בין הוקיר השער בין זל שלו הוא נוטל"}

### נספח - ביאור סוגיית בתר מעיקרא

איתא בגמ' ס: בתוך הסוגיא של איסור נשך ותרבית התחילה הגמ' לדון שלא משכח"ל נשך בלי תרבית ולהיפך וכך אמרה "ותיסברא דאיכא נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך נשך בלא תרבית היכי דמי אי דאוזפיה מאה במאה ועשרים מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה ועשרים בדנקא נשך איכא דקא נכית ליה דקא שקיל מיניה מידי דלא יהיב ותרבית ליכא דלית ליה רווחא דדנקא אוזפיה ודנקא קא שקיל מיניה סוף סוף אי בתר מעיקרא אזלת הרי נשך והרי תרבית אי בתר בסוף אזלת לא נשך איכא ולא תרבית איכא ותו תרבית בלא נשך היכי דמי אי דאוזיף מאה במאה מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף מאה בחומשא אי בתר מעיקרא אזלת לא נשך איכא ולא תרבית איכא אי בתר סוף אזלת הרי נשך והרי תרבית"

ונאמרו בפירוש סוגיא זו כמה דרכים

#### א'- שיטת רש"י והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן:

דהסוגיא עוסקת בהלואת פירות בפירות או מטלטלין במטלטלין שהם דברים שנישומים במטבע, ובזה עסקה הגמ' אם בתר מעיקרא או בתר בסוף, ובכל צד יש קולא וחומרא, דהיינו שאם בתר מעיקרא כל שמלוה מאה במאה מותר וכל שמלוה מאה במאה עשרים הוי קצוצה ולא מתחשבים בערכם בשעת הפרעון, ואם בתר בסוף לא מתחשבים לעולם אלא בערכם בדמים של שעת הפרעון.

ולדרך זו ברור דקי"ל דבתר מעיקרא שהרי תנן דסאה בסאתיים הוי ר"ק וסאה בסאה הוי דרבנן, ואם אזלינן בתר בסוף לא היה תלוי במדת החיטים אלא בערך החיטים בשעת ההלואה והפרעון.

##### ביאור הנדון

ויל"ד מה היה שורש הנדון, ומדברי כמה מהראשונים מתבאר שאינו נדון בדיני ממונות בעיקר חיוב הלוואה, דהרמב"ן כ' שלס"ד בנשך אזלינן בתר מעיקרא ובתרבית אזלינן בתר בסוף, ועוד שהריטב"א כ' שהמקור שאזלינן בתר מעיקרא הוא מהפסוק של "לא תשימון" וכ"כ המאירי והביא ג"כ את כספך לא תתן" [ומקורו מהראב"ד אלא שלהראב"ד יש שיטה אחרת בביאור הסוגיא ולכן אינה ראיה לדידן], ומבואר שהנדון היה איזה ריבית אסרה תורה אם של שעת ההלואה או של שעת הפרעון, ועדיין צ"ב דסו"ס הרי בשעת ההלואה פסק עמו לפרוע בזמן פלוני וא"כ כיון שהפירות יש בהם יוקרא וזולא הרי זה כפוסק עמו על השער של אותו זמן ואטו המלוה סאה חיטים ופוסק עמו לפרוע לו בדמים מחיר של סאה דוחן של זמן פלוני אטו כה"ג אינו ר"ק הא למה זה דומה לפוסק מאה במאה ושאם ירדו גשמים יתן לו עוד עשרים,

והנה לעניין לאסור מכח ה"בתר מעיקרא" בסאה בסאתיים מבואר ברמב"ן הטעם "שמשעה שהלוהו נשכו וחסרו ממון" וכעי"ז בר"ן ומשמע שהאיסור רק היכא שיש בשעת ההלואה חסור ממון דהיינו שעיקר שם החוב שנקצץ ושזכה בו המלוה בשעת ההלואה הוא דבר שיש בו נשך ותרבית, וכל שבמה שנקצץ אין בו תוספת א"א לאוסרו מכח ה"בתר מעיקרא" דהרי לא חייב אותו בשום תוספת ומה שלבסוף היה יותר יקר אין זה מעיקר הקציצה אלא ממילא כך היה שהרי אף אם הוזלו היה פורע לו מדה זו, והיינו דבסאה בסאה אין בו ריבית, ולפי"ז הדבר ברור שב"מעיקרא" לא שייך לדון את הריבית של הערך כששם החיוב הוא במדה אם מצד המדה אין בו ריבית,

ודברים אלו מבוארים בדברי הרמב"ן עה"ת [דברים כג כ] וז"ל "והזכיר נשך כסף נשך אוכל לבאר שהלוה סאה חיטין בסאה וחצי יהיה נשך גמור אפילו לא יהיה שוה סאה וחצי בעת הפרעון כדמי סאה שהלוהו וביאר עוד נשך כל דבר אשר ישך אפילו באבני בנין ושאר הנלוים אולי יעלה על הדעת שאין הנשך רק בכסף שכל הדברים נקנין בו ובאוכל שהוא חיי האדם אבל בשאר הדברים נלך אחר שום הכסף לעת ההלואה והפרעון" ולמדנו מדבריו שאיסור הבתר מעיקרא כשאין בסוף ריבית יתכן שיהיה דוקא באוכל שהוא חיי האדם וגם כשבאמת נאסר היינו כי התורה אסרה ריבית בכל דבר אבל מכח שמעיקרא נקצץ כו"כ דמים לא היה נאסר, והטעם כמו שאמרנו שכשהחיוב הוא מדה א"כ הריבית של הדמים בסוף לא נכללים בקציצה אלא הם ממילא בפרעון המדה, [וכיוצ"ב נבאר בעז"ה בדברי הראב"ד מיהו לשיטתו נראה שבזה גופא מסקנת הגמ' דמ"מ יש לאסור].

מיהו עוד יש ללמוד מדבריו שאם יש ריבית גם במעיקרא וגם בלבסוף אפשר לאוסרו מצד הריבית כסף שבזה

##### ביאור השקלא וטריא

הגמ' דנה לחפש מקום של נשך בלא תרבית ובתחלה הביאה את מי שהלוה מאה במאה ועשרים ובשעת פרעון הוזלו, וביאר הרמב"ן דס"ד דבנשך אזלינן בתר מעיקרא ובתרבית בתר בסוף, וכך פי' הריטב"א והר"ן

אמנם מדברי רש"י נראה פירוש אחר דבדחיית הגמ' כ' רש"י "אי בתר מעיקרא אזלת אי חשבת להני פרוטות השתא כדמעיקרא הרי נשך והרי תרבית שהוא יכול ליקח בהם מעה במאה ונשכר עשרים" ולכאורה עיקר כוונתו בתחילת דבריו שההלוואה עומדת על מידת מטבעות וכל מטבע פורע מטבע כמותו שנקצץ בשעת ההלואה וממילא כל פרוטה שקיבל קיימה למלווה את הפרוטה שקצץ ולכאורה לפי"ז לא הוצרך למה שסיים שהרי עיקר הריבית במה שפורעו מדת מטבעות יותר ממה שהלווהו,

והנראה שהבין בגמ' שהבינה בתחילה שלשון נשך היינו לקבל מידה יותר ממה שהלוהו שהרי נוטל דבר שלא נתן, ולשון תרבית היא "השתכרות" דהיינו רווח ממון וזה תלוי בדמים שקיבל וכך הוא באמת לשון הגמ' וכך פי' ר' ברוך, ולפי"ז לא נכנסה הגמ' לנדון של בתר מעיקרא או בתר בסוף, ומסקינן דאם אזלינן בתר מעיקרא דהיינו שלא מתחשבים בשעת פרעון כיון שאנו מחשיבים את המטבע שמקבל כפורע את המטבע שנקצץ וכבר נגמר האיסור או ההיתר בשעת הקציצה א"כ כיון שבשעת קציצתו היה גם רווח ממון נחשב שקיבל יותר ממון במעיקרא ואם בתר בסוף אזלינן דהיינו שמעמידים את מעות הפרעון כנגד מעות ההלואה א"כ אין אפילו נשך דאע"פ שהם יתירים במנינם מ"מ הרי קיבל שוה מעה ועכשיו עם מעה יכול לקנות יותר וכמש"כ רש"י "לא נשך איכא שהלוה יכול לקנותם במעה וזה שוה מעה הלוהו"

ולפי"ז נראה דשייך לדון את ה"דמים" ב"מעיקרא",

ולדברי כולם נראה דלא שייך לדון ריבית של מדה בבתר לבסוף ומ"מ במסקנא וודאי שכך הוא

{- ובעיקר דברי רש"י היה אפשר שדעתו שאפילו נשך הוא רק בדמים ולכן הוצרך למש"כ שהסיבה לדון את שווי המטבעות כמו שעת הקציצה היא מחמת שהפרעון הוא פרעון הקציצה לפי מדה, ומ"מ העיקר נראה כמש"כ -}

\* ודע שאם הנדון היה בדיני ממונות היינו יכולים לבאר דהנדון היה האם שעת העמדת התמורה למלוה היא בשעת ההלואה שעכשיו זוכה במה שפסק ומשם ואילך כל שינוי שקרה במחירם הוי דידיה או שלעולם התמורה מתקיימת למלוה בשעת הפרעון ומעות הפרעון הם שעומדים כנגד מעות ההלואה, וכך באמת המשמעות הפשוטה ברש"י

\* ומכיון שעלה בידינו שאין הנדון בדיני ממונות א"כ מהצד של בתר בסוף נתחדשו שני חידושים -

א' מדאסרינן סאה בסאה למדנו שגם אם הדבר מגיע למלוה בדיני ממונות יתכן לאוסרו מטעם ריבית

ב' מדשרינן סאה בסאתיים באופן שהוזלו להיות כמחיר סאה דמעיקרא למדנו שכשפוסק סאה בסאתיים אין הכוונה שהסאה הא' היא קרן והב' היא ריבית אלא כך צורת ההלואה סאתיים תחת סאה ודו"ק

\* שמעתי מהרב לוי לבאר שבעצם ק' זולים בק' יקרים זהו וודאי ר"ק, והטעם שכיון שאין הדבר מחוייב מהלכות הלואה לפרוע סאה אלא כל עיקר מה שהחיוב הוא לפי מדה אפילו ביוקר היינו מכח שנעשה על דעת כן, וכל הנדון היה כפשוטו ממש כאיזה שעה נמדד אם העסק הוא בריבית או שהעסק הוא בלי ריבית והתוספת היא ממילא. ולא בדקתי את הדברים כהוגן מיהו וודאי שדברים אלו מיושבים יותר

#### ב'- שיטת הראב"ד, וכדבריו נראה שיטת הראב"ן וראבי"ה והגה"ה

##### פירוש הראב"ד

בתורה נתפרש לשון נשך על ריבית כסף ועל ריבית אוכל, ולשון תרבית נאמר דוקא באוכל שנאמר [ויקרא כה לז] "ובמרבית לא תן אכלך", וא"כ אין איסור "תרבית" אלא באוכל, ומ"מ גם כשמלוה שאר דברים נתרבה איסור תרבית ומשום דמ"מ מונח בו ג"כ ריבוי אוכל ע"י שיוכל להשיג בדמיו אוכל, [וכ"ז להו"א דלמסקנא נראה שיש איסור תרבית גם על הכסף בלי שייכות לאוכל], והגמ' דנה אם משכח"ל אופן שיעבור רק על נשך בלי תרבית דהיינו שיהיה ריבוי כסף בלי ריבוי פירות או תרבית בלא נשך דהיינו שיהיה ריבוי פירות בלי ריבוי כסף.

ומבואר עוד בראב"ד דהיה ברור לגמ' שכל שנעשה שינוי במחירים אם הוזלו הפירות דנים כלפי הכסף שהכסף שוה יותר ואם הוקרו הפירות דנים כלפי הכסף שהוזל, ולכן היה ברור לגמ' שסאתיים בשלש והוקרו אסור אפילו מצד נשך ואפילו אי בתר בסוף, וכ' במיוחס לריטב"א שה"ה להיפך בסאה בסאה היה פשוט שמותר שהרי תוספת הכסף שנוספה בשעת פרעון היא מחמת שהוזלו המטבעות.

והביאה הגמ' שני אופנים לדון בהם דשורש שניהם שההלואה היתה בכסף וא"כ כלפי הכסף הדבר ברור בגוף ההלואה אם יש בו נשך, והגמ' דנה אם באופן שישתנו מחירי הפירות משכח"ל נשך בלי תרבית או להיפך,

תחלה הביאה הגמ' שהלוה מאה איסרים במאה עשרים דהיינו שיש כאן נשך, ובשעת הלואה עלה שתות הכור מאה איסרים ובשעת פרעון שתות הכור עלה מאה ועשרים איסרים, ונמצא שלא היה כאן בפירות שום ריבית, ודחתה הגמ' שממנ"פ אם בתר מעיקרא - דהיינו שעת הלואה - אזלת, הרי נשך ותרבית שהרי אז קצץ סכום של חומש הכור. ואם בתר בסוף - דהיינו שעת פרעון - אזלת, אין כאן אפילו נשך מפני שהפירות הוקרו וא"כ המטבעות הוזלו. ויל"ד מה היה הס"ד לחלק בין הנשך לתרבית, ונראה דכלפי הפירות כיון שהם לא גוף החוב אלא ממילא יש עליהם השלכה א"כ סברא ששעת הקציצה בזה לא תקבע כלום שהרי יכול להשתנות עד שעת פרעון, משא"כ כלפי הנשך הרי מיד נתחייב סכום מטבעות גדול יותר ומה אכפ"ל שלבסוף אפשר שיוזלו [ועי' במש"כ לעיל בשיטת הרמב"ן שכיוצ"ב דעתו כלפי האמת].

לאחמ"כ הביאה הגמ' ציור הפוך שהלוה מאה איסרים במאה דהיינו בלי נשך, ובשעת הלואה עלה שישית הכור מאה איסרים ובשעת פרעון חומש הכור עלה מאה איסרים ונמצא שנתרבה בפירות, וע"ז ג"כ הגמ' דחתה דממנ"פ אם בתר מעיקרא דהיינו "שומא" אין כאן לא נשך ולא תרבית, ואם בתר בסוף יש כאן ג"כ נשך שהרי המטבעות שוים יותר כיון שקונים בהם יותר פירות. ויל"ד מה היה הס"ד לחלק בין הנשך לתרבית ונראה שבנשך כיון שאינו תוספת של מספר אלא של איכות אין כאן אלא קרן, ועדיין צ"ב אטו מכח הסוף ס"ד לאסור והרי קי"ל בתר מעיקרא וא"כ מה הוצרכה הגמ' כלל לומר שאין לחלק ביניהם, ונראה שס"ד לאסור אפילו בתר מעיקרא שכל עיקר כח הבתר מעיקרא הוא שלא נקצץ שום תוספת וא"כ להס"ד שיש כאן תרבית מכח תוספת במדה א"כ נחשב שמעיקרא קצץ לשלם אם יוקרו המטבעות כו"כ סאים ודו"ק.

ובעיקר מש"כ מהראב"ד והמיוחס לריטב"א שהגמ' דנה דוקא לענין הלואת כסף ולא לגבי הלואת פירות דבהלואת פירות היה ברור שהנשך והתרבית שקולים יש לתמוה טובא מ"ש בין הלוהו חיטים לבין הלוהו מעות והרי המציאות בשניהם שוה שהרי הלואת סאתיים בשלש והסאות הוזלו הוא ממש מה שהגמ' דיברה בהלוהו מאה במאה והחיטים הוזלו, וכל החילוק ביניהם הוא שבגמ' איירי כשהלוהו מעות והראב"ד איירי כשהלוהו פירות, וכיוצ"ב ק' עמש"כ המיוחס לריטב"א בענין סב"ס דהיינו ממש המקרה בגמ' של הלווהו מאה במאה עשרים והחיטים הוקרו.

ונראה פשוט שבמאה במאה כיון שבעצם בעיקר הקציצה לא נקצץ כתוספת אלא זהו הקרן לכן ס"ד שאפילו אי בתר בסוף אין כאן נשך משא"כ בסאתיים בשלש שהשלש הם ריבית מעיקרם ואף בסופם כל מה שהם שוים אותו סכום כסף היינו משום היוקר של הכסף א"כ אין זה סיבה שלא יחשב לריבית, ואע"פ שבקוצץ במעות מאה במאה עשרים מבואר שאי בתר בסוף אין כאן ריבית היינו משום דשם הוזלו המטבעות וממילא אין כאן תוספת בערך כלל משא"כ להיפך בסאתיים בשלש שהמטבעות יתייקרו ויש כאן תוספת, ובסאה בסאה היה פשוט שאין כאן אפילו נשך כיון שהמטבעות הוזלו.

נמצינו למדים דעיקר הריבית תלויה בפירות אפילו של הכסף ויש ד' דרגות א' החמור שבכולם סאה בסאתיים, דהיינו שקצץ ריבוי בפירות דבזה יש תוספת קצוצה והוי ריבית אפילו אי בתר בסוף, ב' מאה איסרים במאה עשרים איסרים ולבסוף הוקרו הפירות, יש כאן קציצה ובפועל אין כאן תוספת, ומסקנא דבתר מעיקרא והוי ר"ק, ג' מאה איסרים במאה איסרים ולבסוף הוזלו הפירות, אין כאן קציצה אלא תוספת בפועל, ומסקנא דמה"ת מותר כיון שאין כאן קציצה, ד' סאה בסאה ולבסוף הוקרו, אין כאן לא קציצה ולא תוספת.

ומתו"ד אלו מתבאר עוד טעם להתיר מה"ת סאה בסאה

##### הטעם שאזלינן בתר הפירות

##### דברי הראב"ן ור' יואל [והובא בראבי"ה ואו"ז והגה"ה] שנראים כפי' הראב"ד

כ' ההגה"ה בשם מהרי"ח "מאן דאוזיף מאה במאה ועשרים מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה ועשרים בדנקא מספקא ליה אי בתר מעיקרא אזלינן אי בתר בסוף ולא איפשיטא ואסור ליקח ממנו מאה ועשרים אף על גב דהנהו מאה הוו שוי כמו אלו מאה ועשרים כך מצאתי בתשובה אחת" ומבואר דס"ל דהספק לא נפשט וכן מבואר שהספק היה להתיר אפילו מדרבנן, וא"כ ברור שלא למדו כרש"י והרמב"ן וכמשכ"ש שלדבריהם ברור שקי"ל בתר מעיקרא מדסב"ס אסורה רק מדרבנן וסאה בסאתיים דתנן דר"ק וודאי אסורה בכל גווני, ולשיטת הראב"ד דבריהם מיושבים היטב דהספק היה רק במטבעות אבל כלפי פירות ברור שסב"ס אינו אסור מה"ת וסאה בסאתיים אסור בכל גווני ובכ"ז במטבעות מספק"ל וכמו שנתבאר כ"ז לעיל באריכות.

וכיוצ"ב מתבאר מתו"ד ר' יואל שהביאו הראבי"ה [אלף לח] ומשם האו"ז [ב"ק ת] ומשם להגה"ה בב"ק, וז"ל "ועוד פסק רב צמח שאם עמדו אותם מעות שנפסלו ביוקר נותן לו במעות שלקח ממנו שיכול מלוה לומר ללוה אלמלא היו מעותי אצלי ולא הלויתים לך היתי מוציאם באותו היוקר הילכך פורע לו באותן המעות שלקח ממנו וכו'. ונתקשיתי אני יואל הלוי על דברי רב צמח שכתב שאם עמדו אותן מעות שנפסלו ביוקר נותן לו במעות שלקח ממנו מהא דגרסינן בתחילת איזהו נשך ותו תרבית בלא נשך היכי דמי אי דאוזיף מאה במאה מעיקרא קימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה בחומשא וכו' עד ואי בתר בסוף אזלת הרי נשך והרי תרבית ו[תו באו"ז ליתא מילה זו, ודו"ק שכך נראה יותר] כי היכי דאמרינן התם דאי שבח לעניין מעות שהוקרו המעות אף על גב דלא שבח לענין נסכא דלא מצי למשקל מיניה במעות שלווה הימינו הוא הדין כשהוסיפו על המטבע דלא מצי למשקל מיניה המטבע שהוסיפו דאי בתר נסכא אזלת הרי נשך והרי תרבית ושמא מה שאומר הגאון והוקירו אינו ממש אלא לפי מעות החדשים שהם קלים יותר מן הישנים בעבור כך נותנים פירות יותר בישנים, אבל אם היו המעות החדשים שווין במשקל הישנים והוקירו הישנים שנותנין פירות יותר בישנים ממה שהיו נותנים בשעת הלואה מן הפירות זהו אסור מדרבנן כך משמע התם דהא שבח לענין פירות" והנה לא נתקשה על דבריו מדין סאה בסאה אלא מהא דאמרינן דבתר בסוף יש איסור ריבית, ועדיין כל דבריו צ"ב אבל מ"מ נראה שהיא סוגיא בפנ"ע

כ' הראב"ן בב"ק צז: על הא דאיתא התם דאם הוסיפו על המטבע חשיב ריבית "ומהכא שמעינן דבתר (כסף) [בסוף] אזלינן לענין איסור רבית דהא הכא ליכא ריבית אלא בסוף בעת פירעון, [וכן נמי אם בסוף ליכא רבית אלא בתחילה] כגון אם הלוה לו ליטרא בט"ו אוק'[יות] בשעה שנותנין לו זקוק בליטרא וכשפרע נותנין הזקוק בט"ו אוק'[יות] כיון דבשעת הלואה איכא ריבית אסור דהא בשעת הלואה עברי בלא תשיך"

ומ"מ נראה שאינם צריכים לפרש את כל מהלך הסוגיא ממש כהראב"ד אלא את עיקר דבריו לענין הא דיש לחלק בין מטבעות לפירות, אבל את נדון הגמ' בנשך ותרבית אפשר לפרש כרש"י דהיינו חסרון והתרבות רק היפך פרש"י מהבחינה שלרש"י הנדון היה בהלואת פירות בגלל שומתם במעות ולדבריהם זה להיפך דהנדון היה בהלואת מטבעות מחמת ריבוי ומיעוט הפירות שבהם. {כך נראה לכאורה אלא שלא מספיק עיינתי בדברים}

#### ג'- שיטת המאירי

"אסור הרבית על שעת הלואה הוא וכל שבשעת הלואה רבית אף על פי שבסוף אינו רבית הרי הוא אסור וכל שאינו רבית בשעת הלואה אעפ"י שלסוף נתרבה המלוה לא נאסר כיצד

הלוה לו חטים שוים מאה דינרין בק"כ לשנה ובשעת פרעון היתה אותה החטה בעצמה שוה ק"כ הרי זה מ"מ רבית,

הלוהו חטים שוים מאה במאה דינרין לשנה אף על פי שבשעת פרעון אין שוין אלא שמנים אין זה רבית

{זה פרש"י}-{וכן הלוהו מאה פרוטות בק"כ פרוטות לשנה ובשעת הלואה היו עומדות מאה פרוטות במעה[[2]](#footnote-2) ובשעת פרעון עמדו שמנים במעה אין זה רבית}

וכן הלוהו מאה דינרין בק"כ ליקח מהם פירות ולקח מהם פירות ורוצה לפרעו בפירות ובשעת הלואה עמד שתות הכור שהוא חמשה סאין במאה ובשעת פירעון עמד שתות הכור במאה ועשרים הרי זה מ"מ רבית אף על פי שסתם הלואה זו לקנין פירות הוא והיה לך לומר שהוא כמי שהלוהו פירות והרי מחזיר לו פירות כשעת הלואה אין זה כלום, הלוהו על דרך זה מאה במאה ובשעת הלואה עמד שתות הכור במאה ובשעת פרעון הוזל ועמד חמשת הכור במאה ונמצא פורעו ש[ש] בחמש אין זה רבית כלל

וכן הלוה לו סאתים בסאתים והיו בשעת פרעון שוים אלו הסאתים כשלש סאין בשעת הלואה אין זה רבית אף מדברי סופרים ולא נאסר סאה בסאה [[3]](#footnote-3)אלא מדבריהם וכשאין לו וכשלא נודע השער כמו שיתבאר

סאתים בשלש והוזלו ועמדו שלש אלו בערך הסאתים שבשעת הלואה הרי זה רבית מ"מ

וכן על כל צד שאתה מפרש בה שמועה זו בכלן כל עניני הלואה הולכים אחר זמן הלואה אף על פי שבסוף נשתנה הענין על הדרכים שביארנו

וכן הכתוב מעיד את כספך לא תתן לו בנשך וכן לא תשימון עליו נשך וכל שפסק עליו במי שפרע מאותה שעה הוא ואף על פי שנתחדש בו דבר המונע את המלוה מלהרויח בו לא מעלה ולא מוריד והוא שאמרו משעת כתיבה עבד ליה שומא"

## אסורו מדרבנן

תנן [עה] "לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטין ואני אתן לך לגורן", וזהו עיקר דין דאיסור סב"ס

ויל"ד מה ראו חז"ל בהלואת סאה בסאה לאוסרה מאחר שהתירתה תורה, ונראה שזה מתחלק לפי הטעמים שנאמרו בהא דמותר מהתורה

ולטעם שכ' שאי"ז אגר נטר נראה בפשיטות שחז"ל ראו שכיון שיש ביניהם עסק של המתנה אפשר לפרש שהריבית ניתנה עבור זה

ולטעם שכ' משום דבתר מעיקרא יל"ד במה שאסרו חז"ל סאה בסאה אם הוא מחמת שהחמירו לראות שיש כאן קציצה של תוספת מחמת הדמים והיינו שאין ה"בתר מעיקרא" מושלם, או שהחמירו לאסור את ה"בתר בסוף".

ומסברא וודאי ראוי להבין כמו הצד הראשון דמצד ה"בתר בסוף" אין ראוי לאסור מאחר שכבר התירתו התורה מיהו אפשר דהוא כמו שאסרו ריבית מאוחרת ויש לחלק וצ"ע, {ויל"ע אם מצינו ריביות שהותרו אפילו מדרבנן ומשום דאין כאן קציצה ועמש"כ בזה ב"התנאים לר"ק"}

**א]** והנה דעת רה"ג במשפטי ההלואות שכל איסור סאה בסאה הוא דווקא בקבע לו זמן [ועי' בזה לק' בריש "היתירו מדרבנן"], וטעמו נראה שסבר כהצד הא' שאסרו מכח הקציצה, ונראה שזה ג"כ טעם הרמב"ם שסובר שלא התירו יש לו ויצא השער רק בלא קבע לו זמן והיינו משום דסובר שכל עיקר האיסור של חז"ל היה בקביעות זמן ואע"פ שאסור גם בלי קביעות זמן באין לו היינו משום דכל שאין לו הרי זה כקובע לו זמן שהרי וודאי לא יכול לפרוע לו עכשיו וא"כ נמצא שמעיקרא הלוואתם הייתה על דעת להיפרע מהחיטים של לאחר זמן וכל עיקר ההתירים הם הוא להחשיב שאין כאן זמן כיון שיכול לפרוע לאלתר ממה שיש לו

ולק' בעז"ה יתבאר שאף הראשונים שחלקו על הרמב"ם עדיין מודים לו בשרשי הסברות

**ב]** לכאורה גם מדעת הבה"ג [הבאתיו לק' בריש "היתירו מדרבנן"] שכל איסור סאה בסאה הוא במפרש שיתן לו אפילו אם יתייקר הכי משמע שבעינן קציצה, מיהו באמת בעיטור [כיס לט, הובא בסה"ת מו ה] מבואר טעם אחר וכך כ' "אסור ללוות סאה בסאה בתנאי אלא כדפסיק הלל לווין סתם ופורעין סתם בלא תנאי וכיון דלא קפדי מותר כדאמרינן בני חבורה המקפידין זה על זה אבל שאין מקפידין מותר ודוקא פורעין סתם אבל אי קפיד בפירעון סאה בסאה הוא ואסור דהא לא קאמר לוין סתם ופורעין אלא פורעין סתם קאמר ורב דיזיף מברתיה דר' חייא לוה סתם ולא רצה לפורען וחשש לרבית" ודבריו לכאורה מוכרחים ממש"כ פורעין סתם וממעשה דרב וכמו שהוכיח העיטור

**ג]** עוד דבר התלוי לכאורה בנדון זה אם יש איסור משעת ההלואה ויתברר זה בעז"ה בפנ"ע בסמוך

**ד]** בטעמי ההיתר של יצא השער ויש לו חיטה א' מתבאר שכל האיסור היה על עיקר ההלואה

**ה]** מהא דביש לו מותר לאכול את החיטים מוכח שכל האיסור היה על עיקר ההלואה וכמו שנבאר בעז"ה בסמוך

### אם האיסור הוא משעת ההלואה

**א]** באופן שפי' שאפילו יוקירו יפרע לו אותה מדה מפורש בבה"ג ריש הל' ריבית [תפב] שעוברים משעת הלואה וכ' שגם העדים עוברים, וכ"כ הריטב"א בתשובה [קלה] שבכה"ג עובר משעת הלואה וכך מבואר בדבריו בחי' ב"מ מד:,

**ב]** ובאופן שהלווה בפירוש סאה בסאה ורק לא פי' ואפילו יוקירו, ברמב"ן בשבת קמח כ' "וכי להלל משעת הלואה הוא אסור והלא אפי' סאה בסאה אינה אסורה דליכא למימר בה משעת הלואה עביד ליה שומא אלא לוה הוא אדם סאה [בסאה] לכתחלה אם הוזלו נותן לו חטיו ואם הוקרו נותן לו דמיהם" וריהטת דבריו נראה להדיא שהתיר אפילו סאה בסאה וכך מפורש בדבריו לפי הגי' שבסוגריים המרובעות [ולפני הגרא"ז נראה שלא הייתה גי' זו ודחק את לשון הרמב"ן בהתחלה עיי"ש], וכך ריהטת הר"ן בחי' שם, וכ"כ הריטב"א בב"מ מד: בשם "מורנו בשם רבותיו" ולכאורה היינו הרא"ה בשם הרמב"ן, ויישב הרא"ה לפי"ז את מעשה דרב שלווה דינרים וכשנתייקרו הלך לשאול את רב ולכאורה צ"ע מעיקרא איך לא שאל בכדי שלא יעבור בריבית במעשה ההלואה אלא שבהלואה עצמה אין איסור, ומש"כ בגמ' ב"מ מד: אסור ללות דינר בדינר מטעם איסור של סאה בסאה פי' שם הרא"ה דהכונה אסור ללות ולפרוע, וכ"כ הריטב"א בתשובה [קלה] וכ"נ מדבריו בב"מ שכ' על דברי הרא"ה "ולי נראה דהכא לישנא כפשטיה וכשהתנה בפירוש שיפרע סאה ואפילו יוקירו וכדאמרינן אסור ללוות דינר בדינר, הא כל שלוה סתם מותר אלא שאם הוקירו הפירות אסור לתת לו אלא כפי מה שהיה שוה בשעה שלוה" ומלשונו נראה שאינו חולק בדין ורק מפרש את הגמ' באופן שהתנה מפורש שאפילו יוקירו, [אלא שיל"ד שכלפי מעשה דרב שם הוכיח דאיירי בסתם מלישנא דגמ' ולכאורה לא צריך היה להוכיח שאיירי בלא התנה וי"ל ואכמ"ל ומאידך עי' במה שאכתוב בעז"ה בסמוך דמשמע דמעשה דרב איירי בסאה בסאה]

מיהו הריטב"א בשבת הביא בשם הרמב"ן שאסור כשמפרש סאה בסאה, וכך דקדק הריטב"א מרש"י ב"מ שכ' "אסור ללות דינר בדינר שמא יוקירו ויבא לידי רבית" וכנראה דקדוקו הוא ממה שכ' לשון עתיד על ה"אסור"

**ג]** ובאופן שלוה סתם אפילו להריטב"א בשבת בשם הרמב"ן שרי וכמבואר בדבריו שם שבהלואת ככר סתם שרי כיון שאינו חייב לפרוע אלא שוויה,

\* דעת הרשב"א - בשבת הביא את הרמב"ן ומשמע דמסכים עמו מיהו הדברים שם סתומים אם איירי בסאה סתם או בסאה בסאה [מיהו משמעות דבריו שמה שיכולה לפרוע דמים הוא רק אם אין לה חיטים עיי"ש היטב וצ"ע], ומאידך בב"מ מד: נתקשה במעשה דרב איך לווה מעיקרא כשלא ידע אם מותר ללות ביש לו ומשמע דאסור ללות, ונראה דהרשב"א התיר רק בלוה סאה סתם ובמעשה דרב היה משמע לו דאיירי בפי' דינר בדינר דהרי ר' חייא אמר לו "זיל שלים לה טבין ותקילין" ומשמע דהיה חייב לתת לה כך, עוד אפש"ל שלא הוק' לרשב"א מכח איסור סאה בסאה אלא שהיה לרב לא ללוות באופן שכל הפסידא תהיה למלוה שהרי בהוזלו יתן דינרים ובהוקרו דמיהן ודוחק

\* דעת הרא"ש - בדבריו בתשובה [קח ז] מבואר שאין איסור בהלואה מיהו אין ראיה להתיר יותר מסאה סתם, ועי' היטב בתוספותיו ב"מ מד:

## היתירו מדרבנן

מצינו מדרבנן כמה מיני היתירים וכמו שיבואר בעז"ה בסמוך מיהו יש להקדים את המחלוקת הגדולה שנחלקו בה הגאונים והראשונים בפי' הא דאמרינן בגמ' בדף עה. "אמר ר"י אמר שמואל וכו' חכמים אומרים לוים סתם ופורעים סתם"

שיטת רש"י והראב"ד והרא"ש בפי' "סתם" בלי עשיית דמים דהיינו שמותר ללות סאה אפילו בסתם ובשיטת הגאונים בפי' המימרא הזו מצינו שני דרכים

**א'** כ' סה"ת [מו ה א] "ופירשו הגאונים ז"ל ור"מ בכללם דלווין סתם פירושו שלא יקבע עמו זמן" ובאמת שכך מבואר במשפטי ההלוואות המיוחס לרה"ג [עמוד תמח].

**ב'** עוד כ' שם בסה"ת "מר רב יהודאי גאון ז"ל כתב לווין סאה ולא פירש מה יחזיר לו אם סאה אם דמיה מותר אבל אם פירש לוה סאה אני מחזיר לך וליכא בשוק לא חטים ולא תרעא ולית ליה ללוה חטי כלל אסור הא איכא חדא מיניה שרי והכי פסקו רבנן קשישי קמאי" והיינו שפירש מה שאמרו 'סתם' שלא פי' לו שיפרע לו "סאה", ובאמת שקרוב לזה נראה מדברי הבה"ג [תעה] שכ' "וכי קא אמרינן דלית ליה דינרי או דלא שכיח בשוקא אסיר למיזף הני מילי היכא דיזיף מיניה דינרי ופריש ליה אבל ודאי יזיף מיניה סתם שפיר דמי דקיימא לן לוין סתם ופורעין סתם" וכוונתו ב"פריש ליה" נראה מתבארת ממש"כ בדף תפב דכשכתב שם את עיקר איסור סאה בסאה כתב כך "בשעת הלואה בדינר ועמדה בעשרה דינרין ואמר לו לוה למלוה הלויני חבית זו ואם עומדת במאה דינרין אני לוקח לך חבית במאה דינרין אין לו למלוה אלא דינר דהיינו סאה בסאה" ומבואר שבעיקר האיסור העמיד דפי' שיפרע לו ביוקר ומשמע דבלא"ה שרי והיינו שכך פי' את לוין סתם ואמנם משמעות דבריו שאסור פי' שיפרע לו אפילו ביוקר מיהו שמא גם אם פי' שיפרע לו סאה הרי"ז כמפרש שיפרע לו סאה אפי' יקרה.

וכ"נ מהעיטור [כיס לט] "אסור ללוות סאה בסאה בתנאי" וע"ע במש"כ ב"איסורו מדרבנן"

וכ"נ מתשובות הרשב"א ז תקה [ואינה של הרשב"א אלא של רבינו יעקב בר' יצחק הלוי ז"ל] עיי"ש

וברי"ף וברמב"ן נראה כפי' הגאונים שהרי פי' מימרא זו גם על יש לו וא"כ מה חידשו על המשנה דכבר נתבאר שם שלחכמים מותר עד שיבוא בני וע"כ שבו לחדש דבעינן סתם

ולפי דרך פירושים אלו נחלקו הגאונים אם הוא היתר בפנ"ע או שהוא היתר באופן שיש לו ויצא השער דבבה"ג ורב יהודאי גאון ורה"ג הנ"ל מבואר שהיתר בפנ"ע ורק כשההלואה היא לא בסתם צריכים להיתירים של יש לו ויצא השער וכך כ' הרמב"ן במלחמות בשם בעל הלכות ראשונות

מיהו הרי"ף כ' דה"לוין סתם" היינו על שער שבשוק או ביש לו, וכ"כ המלחמות בשם ר"ח, והדין כך ברור להפי' שפי' רש"י ודעימיה, ובשאלתות ג"כ לא הזכיר כלל שיש עוד היתר שקוראים לו "לוין סתם"

### יש לו 'עד שיבוא בני'

תנן [עה] "לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטין ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח והלל אוסר" ומשמע בגמ' דהיינו ב"יש לו" דנחלקו אם סגי בסאה א'

ועיקר היתר זה תחילתו הוא ההיתר הגמור באופן שבאמת דיברו ותכננו שיפרע מהחיטים שיש לו בבית והיינו האופן שאיירי בה המשנה שיש לו את החיטים שרוצה לפורעו בהם רק שמחוסר מפתח וכיוצ"ב, וחז"ל הוסיפו להתיר שכל שיש לו נעשה כמי שאמר לו כן וזה מבואר בגמ' ב"מ מד: "רב דינרי הוו ליה, וכיון דהוו ליה דינרי נעשה כאומר לה הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח" וכך כ' הר"ן שם שזה התחדש "התם הוא דאמר בהדיא אבל הכא נעשה כאומר קאמר" וכ"כ הנמוק"י "ושמעינן מהכא דכל כה"ג אפילו לא אמר בהדיא שרי" וכ"כ הריא"ז עה. בקונטרס הראיות "פי' לאו דוקא שצריך לומר כך, אלא אף על פי שאומ' לו הלויני סתם, כיון דיש לו בביתו כאלו אומר עד שיבא בני דמי, והכי אמרי' בשמעתי' קמ' דפ' הזהב כיון דאית ליה נעשה כאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, והכא לא נקט להאי לישנא אלא למעוטי היכא דא"ל הלויני ואני נותן לך לגורן"

ועוד נחלקו בגמ' אם להוסיף להתיר אפילו כשיש לו חיטה א' והכי איתא בגמ' "אמר רב הונא יש לו סאה לוה סאה סאתים לוה סאתים רבי יצחק אומר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין תני רבי חייא לסיועיה לרבי יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין"

ועיקר טעם ההיתר של יש לו מבואר ברש"י ב"מ מד: "שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו דרבית סאה בסאה דרבנן ובכי האי גונא לא גזור", [וכ"כ הנמוק"י שם "וטעמא דכל שיש בידו שרי משום דמעכשיו אלו שבידו הם נקנין למלוה וכשהוקרו הוי כאילו ברשותו הוקרו דכיון דרבית סאה בסאה דרבנן הוא וכל שכן דינר בדינר בכה"ג לא גזור רבנן"] ובדף עה. כ' רש"י "דכיון דיש לו שפיר דמי דהא סאה בסאה דרבנן הוא דלאו נשך דאורייתא וכי יש לו לא גזור"

והרא"ש בתשובה [קח טו] כ' "דטעמא דהתירא כשיש לו חטין משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה תחת כל סאה וסאה שמלוה לו והאי טעמא שייך אפילו בקבע לו זמן"

ור' ברוך [עה.] כ' "מאי טעמא דכיון דאית ליה גמר בליביה למפרע מהנך חיטי והוה ליה כמאן דיחדן ליה ואי הוקירו או הוזלו בתר הכי ברשותא דמלוה קיימי ולא חיישינן משום רבית"

והרי"ד "פי' כשאומ' לו הלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח דיש לו פירות בביתו, כל היכא דקיימי ברשו' מלוה קיימי, ואם הוקרו למלוה הוקרו ואין זה ריבית"

והמאירי [מד:] כ' "אם היה ללוה זה דינר זהב בביתו ואינו פנוי עכשו לילך לביתו או שהיו ביד בנו או שנסגר ביתו ולא יכול ליכנס וכן כל כיוצא בזה הרי זה מותר הרי זה כמי שהקנה לו זה שבביתו בזה וקנאו מלוה מעכשו וברשותו הוקר וכן הדין בהלואת סאה בסאה שהלואה כזו אינה אלא מאיסור סופרים ובזו לא גזרו ואפילו לא פרעו מאותה שבביתו אלא מאותה שבשוק שהרי בידו לעשות כן הואיל ואין זה קנין גמור"

וריהטת דבריהם שההיתר של יש לו הוי כאילו כבר פרעו את החיטים שיש לו וכמו דשרי בפסיקה כשיש לו,

{{ודע שעכשיו ראיתי שבדברי החכמ"א קלד ב מבואר כך וז"ל "חשבינן כאילו הקנה הלווה לזה מה שיש לו להמלוה ונחלטת לו ואם כן אם נתיקר הרי ברשות המלוה נתיקר שהרי זה כאילו הוא פקדון ביד הלווה והרי זה דומה כאומר לחבירו הלויני סאה חיטין עד שאמצא המפתח ואתן לך מה שיש לי בביתי דודאי אין כאן הלואה כלל" וצ"ע}}

ומ"מ מסברא אין לזה טעם שהרי בא ללוות ולא להחליף את החיטים במה שיש לו ואע"פ שבאופן האמיתי של "עד שיבוא בני יתכן לומר כן ק' לומר שמכח זה ירחיבו להתיר בכל יש לו, ובאמת נראה מכמה מקומות שאין פירוש הדבר כך

**א]** הלשון - לשון המשנה כשבאה להגדיר את ההיתר של יש לו השתמשה בלשון של עד שיבוא בני ולא השתמשו כן בשום מקום לבד מפסיקה בהוזלה שבאמת שם תוס' הדגישו שכח ההיתר הוא כיון שאפילו בהלוואה מותר כן

**ב]** ברור שההיתר של יש לו ושל יצא השער ענינם א' דהרי לא יתכן שהדין של יצא השער לא נשנה במשנה, ועוד שכך מוכיח לשונות הראשונים שכ' על יצא השער שנעשה כאומר לו עד שיבוא בני, ועוד שהלל חולק בשניהם.

**ב]** לשונות הרא"ש בתשובה לגבי יצא השער מוכיחים דעיקר חלוקת המשנה בין יש לו לאין לו יותר מהותית שהרי כך כ' כשביאר את ההיתר של יצא השער "משום שבידו לקנות בכל עת שירצה ויפרע לו ודמי כעד שיבא בני או כעד שאמצא מפתח אבל כשלא יוכל לפרוע לו אלא עד זמן קבוע דמי להלויני כור של חטים עד הגרן דאסור" ומה הטעם שהזכיר את המשלים ולא את עיקר החילוקים של יש לו ואין לו, ועוד שבדבריו שם נראה להדיא שההיתירים שוים ביסודם שכ' בביאור ההיתר של יצא השער "היכא שיצא שער קבוע במקום שהלוהו והיו חטין תמיד נמצאים לקנות דדמי כעד שיבא בני או עד שאמצא המפתח ואף על גב דהתם החטין הן ברשותו אלא שאין בנו בכאן או שאין המפתח מצוי בידו אבל הכא נהי דהחטין מצוין בבתי המוכרין והשער ידוע מכל מקום אין בידו מעות לקנותם"

**ג]** הרמב"ן בדף עב: חילק בין פסיקה בחוב שלא מהני על שער שבשוק מהלוואת סאה בסאה ופי' הטעם שסאה בסאה "על שער שבשוק שרו כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח" ומבואר ש"עד שיבוא בני" לא מהני בפסיקה בחוב ואם מה שמהני עד שיבוא בני הוא מדין יש לו של כל פסיקה תמוה שהרי אף מעמידים מלוה ע"ג פירות שיש לו, אלא ע"כ היתר בפנ"ע הוא של "עד שיבוא בני" לכה"פ באופן שיש לו רק חיטה א' {מיהו העירו ע"ז שיתכן שכוונת הרמב"ן שעל שער שבשוק החשיבוהו כעד שיבוא בני שמותר בכל מקום}.

**ד]** ההיתר של חיטה א' - לפי השיטות דאיירי אפילו בב"א [בסמוך בעז"ה אאריך בזה עיי"ש] וודאי אין הכוונה שכאילו נפרע.

**ה]** כ' המרדכי [תלט] וכך פסק הרמ"א בסי' קסב דלא מהני אם יש לו בעיר אחרת ומאי אכפ"ל דסו"ס הרי נחלטים לו בכל מקום שהוא ומ"מ אינו מפסיד כלום כיון שרשאי הלוה לאוכלם ואחריותו עליו [ויש עוד לפלפל בזה אם זו ראיה].

אלא וודאי נראה שעיקר ההיתר של יש לו באופן אחר ונראה דשורשו א' ופרטו מתפצל לשני אופנים שהם תלויים בהבנת עיקר מה שחז"ל ראו את בצורך לאסור את סאה בסאה

ושורש הדבר דכש'יש לו' צורת המטבע של ההלואה משתנה שאינו הלואה שכל פרעונה מתחיל בשעת הפרעון, אלא זו הלואה שמתחילתה כבר נעמדה כעין החלפה דזכה המלוה להיפרע מפירות אלו ואע"פ שאחריות הלוה עליהם מ"מ הדבר מועיל וכפי שיתבאר בעז"ה, ותועלת הדבר נראה שמתחלקת לשני אופנים

**א'-** לפי הצד דנתבאר שעיקר איסור סב"ס משום שבשעת ההלואה נחשב שחייב את הלווה לפרוע מחיטים יקרות לאח"ז וכל שיש לו ללוה לפרוע לו עיקר ההלואה נעשית ליפרע מחיטים בשווים שיש לו, אלא שביש לו דבר זה יותר אלים דגם כלפי היוקר יש היתר דכיון שיש לו חיטים בשווים ובשעת ההלואה נעמדה זכותו ליפרע ממנו מהחיטים שיש לו א"כ כל שפורעם אפילו לאחר שנתייקרו אינו מקבל את היוקר כריבית אלא משום שברשותו הוקר שכבר זכה ליפרע מהם, וכל שגובה אותם בסוף הרי מקיים זכותו הראשונה שמעולם לא חייבה תוספת

ואע"פ שמותר לו לאוכלם וכמש"כ רש"י עה. ביאר רש"י עצמו הטעם וז"ל "שהרי אינה קנויה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה ונמצאת אותה שלוה נזקפת על פירות שבשוק וכו' וכשלוה וכו' לוה בהיתר דהא אילו לוה סאה אחת ואכלה ואכל גם הראשונה הואיל כשלוה בהיתר לוה ישלם חטין וכו'" וביאו"ד נראה שכל שמצד ההלואה כבר זכה הלה ליפרע בחיטים ממילא כבר כל יתייקרות מותרת אפילו שאין לו כבר כיון שכל מה שחז"ל אסרו בסאה בסאה הוא את הפסיקה הא' דהיינו את ההתחייבות לפרוע חיטים בעד החיטים בזמן שיתכן שהחיטים שנתחייב לו יקרות יותר מהחיטים שלווה, אבל כל שמצד הפסיקה לא נתחייב לו תוספת כל התייקרות מותרת.

**ב'-** לפי הצד שנתבאר שראו בזה צד של אגר נטר, נראה דע"י היש לו ניכר יותר שאין עיקר העסק שלהם הוא אגר נטר, ויסוד היתר זה נראה להדיא בשיטת רש"י בדף מו שהתיר אפילו בהלואת סאה בסאתיים באופן שלוה עד שיבוא בני

**ודע** שבשני דרכים אלו נראה שתלוי אם היתר פסיקה ביש לו והיתר סאה בסאה ביש לו הוא אותו היתר, דלהצד שהכל בשביל לבטל את האגר נטר בהכל הטעם א', ולהצד שהוא בשביל הבתר מעיקרא אפשר דהם שני טעמים, ונראה עוד שבשני טעמים אלו תלוי אם מותר ללות סאה חיטים בסאה דוחן ביש לו ודו"ק.

\* עי' תורי"ד שבת קמח: שפי' הטעם שבזמן מועט שרי דלא חיישינן שמא יתייקר "דלזמן מועט שרי דלא יהא אלא סאה בסאה שיאמר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצע מפתח"

**ודע**

#### ההיתר של חיטה א'

בביאור עיקר ההיתר של חיטה א' - כ' רש"י [עה.] "כמה כורין דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתיה שהרי אינה קנויה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה ונמצאת אותה שלוה נזקפת על פירות שבשוק וזו פנויה ללוות עליה וכשלוה כל אחת ואחת לוה בהיתר דהא אילו לוה סאה אחת ואכלה ואכל גם הראשונה הואיל כשלוה בהיתר לוה ישלם חטין הכא נמי כשלוה בהיתר לוה כל סאה וסאה שהרי זו עומדת" ובפשטות נראה מדבריו שההיתר הוא שדנים שנעשו כמה הלואות זאח"ז, וכך מבואר במאירי שכ' תחלה כלשון רש"י וסיים ש"יראה שדוקא בזאח"ז", וכ"כ התוס' בשם ריב"ן, וכשיטה זו כ' הרשב"א בדף סג., והמ"מ פ"י ממלוה ה"ב, וכ"כ הריטב"א [עה.] ששרי דוקא בזאח"ז וכ' שכ"ד רבו [ובתשובה קלה כ' זה בשם "מורי הרא"ה ז"ל אומר בקבלה מרבותיו ז"ל" וכ' ע"ז שם "אע"ף שזה נראה כדין חדש טעמא דמיסתבר הוא לכל מודה על האמת"], וכ"כ התשב"ץ בח"א סי' קיד, מיהו כ' התוס' בשם ר"י של"צ בפועל לעשות את כל ההלואות זאח"ז אלא שיאמר לו שיקנה זאח"ז, וברשב"א כ' "דטעמא דמילתא דבלוה כל שיש לו טיפה ולוה עליה כמה טיפין רואין כאילו לוה טיפה כנגד טיפה שיש לו ואח"כ כלוה ב' טיפות כנגד שתים וכן לעולם" ומשמע שאפילו לומר ל"צ וכן במ"מ.

מיהו התוס' כ' [וכ"כ האו"ז בשם ר"א שכ' בשם ר"י] "דאין צריך לדקדק אלא לוקח הרבה בבת אחת לרבי יצחק דאותה טיפה יכול להיות כנגד כל טיפה וטיפה" וכ"כ התורא"ש ודימה זה להא דגיטין ל שקרקע בגודל קרדום מחשיבה את כל החוב כקיים, ונראה מזה דטעמם שכיון שאינו קונה את החיטה אלא רק שמשועבד לו לגוביינא א"כ יכול להיות כנגד כמה חיטים.

ומדברי השאלתות [מג] נראה דיש ללמוד דרך חדשה שכך כ' כשהעמיד את הנדון אם סגי בטיפה א' "ברם צריך היכא דבעידנא דקא יזיף אית ליה פירי ולא הוי יזפתה כולה מי שרי אי לא מי אמרינן ההוא שעתא דקמו להו פירי כי אית ליה שיעור יזפתא כולה הוא דאמרי' מההיא שעתא דקמו להו פירי ברשות דמלוה אבל היכא דלית ליה שיעור יזפתא כולה לא שרי אלא מאי דאית ליה או דילמא כיון דאית ליה פורתא כל גריוא וגריוא חזו לאיפרועי" וביאו"ד נראה שנחלקו בהיתר של יש לו אם זה משום דכבר זכה בכנגד המלוה או שהוא כעין ההיתר של יציאת השער שכל שיכול לפרוע קודם היוקר אין כאן צד ריבית וממילא כל שיש לו חיטה א' סגי שהרי דנים כאלף הלואות חלוקות ואת כל א' מהם יכול לפרוע, ולמסקנא דמהני הוא משום דסגי ביכול לפרוע, ולפי"ז נראה שלר"ה דבעינן שיהיה הכל וודאי לא מהני שער שבשוק ובאמת שר"ה בדף עב: סבר שאסור מיהו מבואר שם שחזר בו וסבר שמהני וזה קצת דוחק, ושמא נאמר שאף ר"ה לא מטעם שחלק על שורש היתר של יכול לפרוע אלא שמ"מ הצריך שיוכל לפרוע הכל דלא דנים כאלף הלוואות ודו"ק

וכהשאלתות נראה מוכח ברי"ף שפי' בהא דאמר שמואל בדף עה. לוין סתם ופורעין סתם "לווין סתם ופורעין סתם ודוקא על שער שבשוק כדרב הונא. א"נ היכא דאית ליה מההוא מינא כדתני ר' חייא לסיועיה לרבי יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין" והדבר לכאורה תמוה מה נתכוין שמואל לחדש דאם בא לחדש את ההיתר של יש לו ויצא השער היה לו לפרש אלא נראה שדעת הרי"ף שעיקר כוונת שמואל לחדש דללות סתם דהיינו כל שלא מפרש את הפרעון היקר שרי, וכל שאין לו ולא יצא השער כמפרש דמי שהרי אין בידו לפרוע בשער של עכשיו, [ועדיין צ"ב שם ברי"ף מה שהביא את מעשה דרב לאחמ"כ עיי"ש]

\* שורש הדבר דדין יש לו הוא מכח שיכול לפרוע עכשיו מבואר בתשב"ץ ח"א קיד

### יצא השער

ולא רק ביש לו שרי אלא אפילו ביצא השער וכדפי' הגאונים בהא דדף עב: "אמר רב ששת אמר רב הונא אין לוין על שער שבשוק אמר ליה רב יוסף בר חמא לרב ששת ואמרי לה רב יוסי בר אבא לרב ששת ומי אמר רב הונא הכי והא בעי מיניה מרב הונא הני בני בי רב דיזפי בתשרי ופרעי בטבת שרי או אסיר אמר להו הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי ליה מעיקרא סבר רב הונא אין לוין כיון דשמעה להא דאמר רבי שמואל בר חייא אמר רבי אלעזר לוין אמר איהו נמי לוין"

ופי' הבה"ג בה"ג [תעה] "ולא מיבעיא היכא דאית ליה דינר יזיף דינרי ופרע דינרי שפיר דמי אלא אפילו איתיה במתא דשכיחן דינרי בשוקא דאי בעי זבין דינרי ופרע ליה שפיר דמי דאמר רב הונא לוין על שער שבשוק, ומפרשין רבנן מאי לוין על שער שבשוק סאה בסאה" וכ"כ בעמוד תפב "אי נמי אין לו ללוה לא חיטין ולא יין ובשעה שלוה ממנו יש בשוק ליקח לו נוטל מלוה מאה דינרין דכיון דהילכתא כרב הונא דאמר לווין על שער שבשוק היינו עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח איגליאת מילתא דסאה בסאה כי אסרוה רבנן דלא יצא שער בשוק", והביאו רש"י עב: "ובהלכות גדולות מפרש אין לוין סאה בסאה על סמך שער שבשוק דנימא הואיל וחיטי בהיני וחיטי בשילי הוה ליה כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח"

ובשאלתות האריך לפרש כן וז"ל [מג] "היכא דלית ליה ושכיח בשוקא דאי בעי זבין ופרע בעידנא דקא יוזיף מאי מי אמרי' כיון דלדידיה לית ליה אסיר או דילמא כיון דשכיח בשוקא כי אית ליה דמי ת"ש וכו' רב הונא בני בי רב דמיזפי להדדי יזפי בתשרי ופרעו בטבת מהו אמר להו הא חיטי בהינו והא חיטי בשילה דאי בעי זבנין ופרעין א"ל מעיקרא אין לווין קאמרי' כיון דשמע להא דאמר רב שמואל בר חייה בר יהודה משמי' דר' אלעזר לווין על שער שבשוק הדר ביה מאי לווין על שער שבשוק אילימא דקא יהיב ליה זוזי על פירי זביני אינון והאמר מר אף על פי שאין לזה ויש לזה אם יצא השער פוסקין אלא דאוזפיה זוזי והשתא מוקים ליה אפירי והאמר מר אם יש (עליו) [לו מותר] אמר רבא מותר ללוות על שער שבשוק אלא מאי לווין על שער שבשוק סאה בסאה",

וכך פסק הרי"ף והרמב"ם [פ"י] והתוס' והראב"ד והרמב"ן והרשב"א והרא"ש, לבד מהעיטור [כיס לט]

#### טעם ההיתר

וטעם ההיתר נראה מלשון הגמ' דאי בעי יזפי ופרעי שאין כאן שום קציצה של נשך שהרי יכולים ברצונם לפרוע בשער הנמוך, ואפשר דזו סברא ג"כ על תרבית שאין לו שום תביעה לקבל את היוקר, וכך נראה ממה שדימה הבה"ג לעד שיבוא בני [ועוד יתברר זה בדברי הרמב"ן בעז"ה], וכך הוא לשון הרמב"ם "שהרי כשלוה ממנו היה השער ידוע ואילו רצה היה קונה ומחזיר לו שהרי לא קבע לו זמן"

ונראה דמ"מ יתכן שכל היתר זה הוא בתנאי שתוגדר זכות המלוה ליפרע מהחיטים של השער הזה וממילא מכאן ואילך שייך לומר ע"ז ברשותיה אייקר משום דכבר הוקבע פרעונו מהחיטים הזולות ומשא"כ בלי"ז שלעולם הלוואתו היא על החיטים של זמן הפרעון ואם הם יקרות יותר נמצא שהלוה חיטים זולות בעד חיטים יקרות ודו"ק

ויל"ד שהרי בהרבה ראשונים נראה שההיתר של יש לו ומכח שמשעה ראשונה זכה בחיטים וברשותו נתיקר וכמו שציינתי כ"ז במקומו וא"כ יל"ד מה הטעם שלא התירו את היש לו מאותו טעם של יציאת השער [ובאמת שהשאלתות כן התיר את היש לו מטעם זה, וכבר כתבתיו במקומו], ונראה בעזהי"ת שכיון שעיקר יש לו היינו כשאינו מזומן לפירעון אלא שמנוע ממנו עד שיבוא בנו או ימצא מפתח א"כ בכה"ג לא מהני יציאת השער שהרי לא יוכל לפורעם עד שיתייקרו ובעינן להא דברשותיה אייקר ודוק והוא דבר נפלא

#### אם בעינן יש לו מעות

ונחלקו הראשונים בעיקר ההיתר של שער שבשוק אם בעינן יש לו מעות שיוכל לקנות אתם חיטים דבתשוה"ג שע"צ [ד ב לד] כ' "והלכתא לווין על שער שבשוק ואף על פי שאין לו. ומאי ניהו כגון דלית ליה חיטי ואית ליה זוזי דמהימן דאי בעי זבין משוקא ופרע ליה שרי ליה למיזף חיטי בזוזי על תרעא דשוקא כההוא יומא דיזיף דקי"ל כרבי ינאי דאמר מה לי הן ומה לי דמיהן" ולכאורה כוונתו שאין לו חיטים שיוכל ללות מדין יש לו אבל יש לו מעות דבכה"ג שרי כאילו יש לו חיטים [ועדיין צ"ב כוונתו בלשונו מהמילה "שרי" ולכאורה כוונתו לעוד דין דהיינו להתיר לפרוע לו את ההלואה של החיטים במעות ועדיין צ"ע] וכ"כ התוס' עב: והראב"ד עה. והריטב"א עב:, מיהו הרמב"ן עב: כ' "ואף על פי שאין לו מעות בשעת הלואה יכול הוא ליקח פירות באשראי כיון שיצא השער ומעות מצויין הן אצל בני אדם יותר מן הפירות ואף על פי שאין לזה יש לזה והראב"ד ז"ל כתב והוא דאית ליה דמיהן שיכול ליקח בהן פירות וכמדומה שאין זה דעת הגאונים ז"ל שלא ראיתי כן לאחד מן הגאונים אלא כולם התירו סתם" וכ"כ הרשב"א והר"ן ואף הראב"ד בדף עה סוד"ה "ת"ר" כ' הטעם מפני שמוצא ללות וכנראה לאחמ"כ חידש שצריכים שיהיו לו מעות.

וכ' הרא"ש דלהראב"ד סגי ביש לו מעות לקנות סאה אחת דהוי כיש לו סאה שלווה עליה כמה סאים, ויל"ע אם זה נכון גם להשיטות של"צ מעות אם סגי במה שיכול ללות ולקנות סאה א' או דבעינן שיוכל ללוות כשיעור הכל ולא חשוב כיש לו, ובלבוש קסב ס"ג כ' להדיא שסגי בחיטה א'

#### החילוקים אימתי אפשר להעמיד מלוה על שער שבשוק

כבר נתבאר שבעיקר ההיתר נחלק העיטור [כיס לט] ובכלל קושיותיו על הבה"ג הק' "במאי דכתבי רבוותא ור' שמעון קיירא דלא אסרי סאה בסאה אלא היכא דליכא שער בשוק והא דאמר רב הונא לוין על שער שבשוק סאה בסאה ולא דייק לן וכו' ותו כי אמרינן לעיל מה לי הן ומה לי דמיהן ופוסקין על שער שבשוק אף ע"פ [שאין לו] ופרכינן מיהא דאמר כולן אם יש לו מותר ומשני התם הלואה הכא זביני ש"מ הכא גבי הלואה היכא דאין לו לא מהני שער שבשוק"

ואת קושיית העיטור האחרונה מ"ש מהא דאין מעמידין מלוה ע"ג חיטין הק' שא"ר, ויל"ד בעיקר קושייתם דדימו שיהיה מותר לפסוק ע"י מלוה מחמת ההיתר של אי בעי יזפי ופרעי אם דעתם שההיתר הזה שייך ג"כ בפסיקה

ומדברי העיטור יש ללמוד שעיקר הקושיא הייתה משום ששניהם הלואה וכך מורים לשונות הראב"ד והרמב"ן שאביא [מיהו ברשב"א וברא"ש אין מלשונם דקדוק ומ"מ אין לנו לשנות כוונתם משא"ר], והטעם בזה נראה שכל שניתן להוצאה א"א לדון בו היתר מכח מה שקיבל שיפרענו מהשער שהרי אדרבה אינו זקוק להעמיד לו כלום מהם שהרי להוצאה ניתנו

ועיקר תירוצם שהיא קולא בהלוואת סאה בסאה משום שהיא חיטין בחיטין, מיהו נראה שבדקדוק התי' חלוקים וכמו שיתבאר בעז"ה, ומכיון שדבריהם משפיעים מאוד על הבנת ההיתר בפסיקה לכן בכדי שלא נצטרך לחזור על הדברים בפסיקה נאריך כאן גם בנוגע בדבריהם לפסיקה, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

וכך לשון הראב"ד [עה.] לאחר שפי' שבעינן יש לו מעות "והכא הלואה היא ובעינן יש לו או הן או דמיהן, [ו]מה לי הן ומה לי דמיהן אמרינן גבי סאה בסאה ולא בהלואה אחריתי וטעמא דמילתא משום דאיכא הכא טעמא אחרינא להיתרא דאמר ליה חטי קדחו באכלבאי כן נראה לי"- וכוונתו לכאורה דמה דבעינן יש לו הן או דמיהן זה משום חומר הלוואה אבל בזביני ל"צ לזה, ומאי דמ"מ מהני ע"י שיש לו דמיהן טפי משאר מלוה דהיינו כשפוסק ע"י מלוה הוא משום שיש כאן טענת חיטי קדחי, וכנראה שכך יפרש את דברי הגמ' בדף סג: שאמרו רבה ורב יוסף שטעם ההיתר בפסיקה ביצא השער הוא מאי אהנית, והק' עליהם אביי שא"כ יהיה מותר ללות סב"ס והיינו דלמה יצטרכו שיש ללוה מעות ולא סגי בטענת חיטי קדחי וכמו שבזביני ל"צ מעות למוכר, וע"ז ענו לו שם התם הלואה הכא זביני, וטעם החילוק אפשר שהוא קולא בדרך מכר של"צ שהלוקח יוכל לקנות, והיותר נראה שבזביני כיון שנתן לו מעות לקנות בהם א"כ אפשר להשתמש בדמים שקיבל להסיר את הריבית מהצד של הלוקח ומשא"כ בהלואה שלהוצאה ניתנה.

והרמב"ן כ' "ואף על גב דאמרינן לעיל בריש פירקין דהלואה על שער שבשוק אסור התם הואיל ומעות הלוהו בתחלה מיחזי כרבית אבל עיקר הלואת סאה בסאה דרבנן ועל שער שבשוק שרו כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח" וכ"כ הרשב"א והרא"ש רק שלשונם בסוף "אבל הלואה סאה בסאה [ברשב"א דרבנן] על שער שבשוק שרו כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח" והרא"ש בתשובה [קח טו] האריך בביאור זה ובתו"ד ביאר דהקולא של סאה בסאה "משום כיון דלא הוי אלא רבית דרבנן שהרי חטים הלוהו וחטין כמותם מחזיר לו אקילו רבנן"- ונראה ברור שאין עיקר כוונת הרמב"ן ודעימיה בחילוק שהחמירו בבא בחובו כיון שהיא הלואת מעות ולא נתינת מעות בעין, שהרי כל קושייתם הייתה מהלואה להלואה, ועוד שהרי ברור מלשון הרמב"ן שהתי' שיש קולא בהלואת סב"ס שעיקרה דרבנן דהיינו שהוא מחזיר רק קרן וכן הוא להדיא בתשובת הרא"ש וזה צד קולא גם כלפי נתינת מעות בעין, וכך להדיא בתשובת הרא"ש [קח טו] שהקולא של סאה בסאה בדין זה הוא מחמת שחיטים כמות שהלוהו משלם לו [ויש לדחות קצת שעיקר קושיית הרמב"ן הייתה מהא דאפילו כשיש לו מעות לא מעמידין מלוה, ואע"פ שהקלו יותר בסב"ס מטעם הרא"ש של"צ אפילו מעות ודוחק].

ואמנם דברי הראב"ד והרמב"ן נראים לפו"ר דומים מ"מ נראה שהם רחוקים כמזרח ממערב, שהרי להראב"ד הקלו בזביני טפי מהלואה דבהלואה החמירו שהצריכו יש לו הן או דמיהן, ולהרמב"ן להיפך שבסב"ס הקלו של"צ כלל למעות משא"כ בזביני דצריכים שיהיה לו מעות ע"י שנותן לו עכשיו, ולדברי הרמב"ן צ"ע דברי הגמ' בדף סג: דמאי מקשיה אביי שיתירו סב"ס והרי באמת כך הדין דשרי כשיצא השער, וכבר הק' כן הרשב"א והתורא"ש ותי' שאביי הק' שיתירו סב"ס בלי יציאת שער כיון שסגי בטעם ה"מאי אהנית" להתיר, ובדבריהם אלו מבואר שבהיתר פסיקה יש קולא טפי מסב"ס שהתירו בפסיקה כשיש מאי אהנית בלי שיש איזה שהוא פתרון לריבית מצד המוכר ולא כמו סב"ס שהצריכו להתיר דוקא מחמת שהלוה יוכל לפרוע מהשער שיצא, וטעם הדבר נראה שהרי כל הקולא של סב"ס יותר מפסיקה היינו לפני ה"מאי אהנית" שכיון שבא תחילה במעות נמצא שבעצם נותן תוספת אבל זה גופא בא ה"מאי אהנית" לתקן דנחשב שיש לבעל המעות את הרווח של החיטים

נמצא ג' דרגות א' - החמור מכולם זה בא בחובו של מעות ורוצה להעמידם על חיטים דבכה"ג לכו"ע אסור ביצא השער ואפילו יש למוכר [הלוה] מעות והטעם כיון שאין למלוה זכות בעצם מעותיו לקבל חיטים, ב' וג' - סב"ס ופסיקה שבזה נחלקו הראב"ד והרמב"ן ולכו"ע קודם שיצא השער יש בצד המלוה צד קל בסב"ס מפסיקה שבפסיקה המעות אינם חיטים, ונחלקו ביסוד ההיתר שעליו סמכו חז"ל להתיר ביצא השער דלהראב"ד שניהם [סב"ס ופסיקה] שקולים ביסוד ההיתר והיינו שבעינן שמצד שניהם אין כאן נשך ותרבית ומ"מ מצינו צד הקל בפסיקה שאפשר להשתמש באותם מעות בשביל ההיתר, ולהרמב"ן קודם שיצא השער סב"ס קלה יותר שעיקר האיסור דרבנן ולכן כל מה שהצריכו ביצא השער שיוכל הלוה לפרוע דהיינו שמצד הלוה אינו ננשך ולא הצריכו לטענת חיטי קדחי, מיהו למעשה לאחר שיצא השער ונעשו המעות עם טענת מאי אהנית א"כ כבר דומים לסב"ס ואדרבה קילי טפי שהרי דרך מקח ולא גזרו כלל ולא הצריכו מצד הלוה שום אפשרות לקנות

{מיהו הפרט שבמכר להראב"ד ג"כ צריכים שמצד המוכר צריכם שיוכל לקנות אינו ברור בדבריו ותלוי בשני הדרכים שהצגתי בתחלה, ואם נאמר שהראב"ד בזה מודה לרמב"ן א"כ אין מחלוקתם אלא בהבנת ההיתר של סב"ס}

והנה בעיקר דברי הרמב"ן והראב"ד ליישב את הקושיא של העיטור נראה דיש חולקים שהרי רש"י הביא פירוש בגמ' שלוין על שער שבשוק היינו שמלוהו מעות ומתנה שאם לא יפרע לזמן פלוני יפרענו חיטים כשער של זמן ההלואה, וכ' האו"ז ששני הפי' בגמ' אמת ושניהם להלכה ומשמע שרוצה לומר דלשניהם נתכוונו בגמ' ללוין על שער שבשוק, וע"כ א"כ שכוונתו שבשניהם החסרון דומה, ובאמת שכך הוא לפי מה שנתבאר שעיקר הנדון היה אם בהלואה שייך יציאת השער כיון שלהוצאה ניתנה, ובכ"ז עולה מדבריו שמהני בהלואת מעות וע"כ דלא ס"ל חילוק הראשונים [ומדברי הראב"ד והרמב"ן יש לכאורה ללמוד דלא ס"ל לדינא את פרש"י], ואמנם יש לדקדק מה יענה על קושיית העיטור ממעמידין מלוה וזו קושיא בעצם על עיקר פרש"י, ובאמת יש כמה ראשונים שסוברים דביש לו מעות מהני וא"כ היה אפשר שכ"ד רש"י והאו"ז, מיהו בעז"ה מצאתי במאירי שהק' על רש"י [הוא קאי על פירוש העיטור שפי' כרש"י רק בלי תנאי] מהתם ותי' "אינו דומה שהרי באותה שעה לא על דעת חטים הלוהו ואפילו לא הלוהו לגמרי על דעת חטים אלא שאמר אם אין לו מעות יפרע לו חטים כך וכך כשער של עכשו הרי זה כמכר ומותר"

ומ"מ עולה שיש מחלוקת במלוהו מעות דרך הלואה ע"ד ליפרע בחיטים כשער זמן ההלואה, ובעז"ה נאריך בעניין זה בפנ"ע.

### דבר מועט

דין זה מתחלק לשנים

#### א' ריבית של יוקרא

"וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר לחברתה עד שתעשיה דמים שמא יוקרו חטין ונמצאו באות לידי רבית" ואמרינן עלה בגמ' "אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעים סתם"

ורש"י והרבה ראשונים פירשוהו על ככרות דמותר אפילו כשאין לו ובלי שער שבשוק,

ובטעם דין זה מצינו בראשונים שלש פי' א'- שכיון שהיא הלואה מועטת לא שכיח שהריבית בה משמעותית, [ובדקדוק דרך זו מצינו כמה לשונות דרש"י כ' של"ג על דבר מועט וכ"כ בעה"מ וכ"כ התוס' בצד הב', עוד כ' התוס' שאפילו שמקפידים על דבר מועט מ"מ מוחלים אותו מחמת ההלואה שלא בתורת ריבית, והראב"ד כ' שלא קפדי שכנים בזה].

ב'- שכיון שהוא דבר מועט ומצוי ממילא אין בנ"א מקפידים מלהלותן וחשיב כיש לו גם בלי יציאת שער.

ג'- לשון המאירי "והככרות הואיל ודבר מועט הוא ואין הלואתם מצויה אלא ליום או יומים אין לחוש בהם לשנוי שער"

וכהטעם הא' פרש"י "לוין ככרות סתם בלא קציצת דמים שלא החמירו לדקדק באיסור סאה בסאה כל כך" ולכאורה כוונתו שכיון וכדרך זו פי' התוספות "ורבנן שרו אפי' במקפידין דמחלי על דבר מועט ונותנין שלא בתורת רבית ואפי' לא מחלי איכא למימר דטעמא דרבנן דשרו לפי שלא החמירו באיסור סאה בסאה כ"כ לאסור אפי' ככרות כדפי' בקונטרס".

ומאידך הרמב"ן פי' כהטעם הב' "בשאלת ככר דבר מועט לא בעינן שער שבשוק שאע"פ שאין לזה יש לזה מידי דהוה אזבל בימות החמה" וכ"פ הר"ן והמאירי.

והראב"ד ובעה"מ פי' את שני הטעמים וז"ל הראב"ד "עוד נראה לי דלענין ככרות אשה מחברתה רבנן שרו ואף על פי שאין לה משום דמילתא זוטרתי היא ושכיח לאוזופי חדא מחברתה אי נמי משום דלא קפדי שכנים אהדדי בהאי מילתא" וז"ל בעה"מ "שבשאלת ככר לא חיישינן ולא מידי ששכרו ופחתו מועט ועוד שהוא מצוי תדיר ואם אין לזה יש לזה אפילו בלא שער שבשוק מידי דהוה אפוסק עמו על הזבל כל ימות השנה".

והרשב"א הביא את דברי הרמב"ן בשם רה"ג, ואת הראב"ד, וכ"כ הנמוק"י.

והתור"פ הביאו את הטעם הא' בשני האופנים שלו ואת הטעם הג'.

ודע שבדברי הרמב"ן יש מקום להבין שדבריו לקוחים מדברי רה"ג ומכח זה כמה ראשונים העתיקו דבריו בשם רה"ג, מיהו האמת יורה דרכו למעיין בחידושים ובמלחמות שלא כלפי זה כוונת הרמב"ן להביא את תשובת הגאון

ובעיקר פי' הגמ' הרי"ף פי' דאיירי ביצא השער או יש לו וכ"פ הרמב"ם, ובדעת הרי"ף נחלקו הראשונים אם נתכוין להצריך כן אפילו בככרות או שפי' את המימרא של לוין סתם על עיקר המשנה דהיינו בסאה בסאה, והנה בעה"מ והאו"ז [רלו] הבינו שאפילו בככר הצריך כן, וגדולה מזו כ' הר"י מלוניל על דברי הרי"ף "**אבל חכמים אומרים לווין ככר סתם ופורעין סתם** ואפילו אם אין לו ככר דכיון דאפילו סאה בסאה אינו רבית גמור אלא מדרבנן בככר שהוא דבר מועט לא דקדקו כל כך. **ודוקא על שער שבשוק**, כלומר שיצא השער וידוע וכו'. **אי נמי היכא דאית ליה מאותו המין**, יש לו קמח או סולת ואף על פי שאינו ככר לחם דכיש לו דמי דהא אינו מחוסר אלא שתים" מיהו אין דבריו ברורים דהרי וודאי יציאת השער ויש לו מהני אפילו בסאה וכמש"כ הרי"ף בדף עב

ומ"מ בעיקר דעת הרי"ף האריך הרמב"ן שאין כוונתו לאסור בככר אלא שרק לא פי' בגמ' כאן היתר זה מיהו מ"מ יש ללומדו מסוגיא דשבת

והנה הב"י לא ראה את דברי הרמב"ן וסמך על דברי הרי"ף והרמב"ם לדחות את ההיתר של דבר מועט מההלכה, ונראה שלדינא כיון שהרמב"ן כ' שאין ללמוד מהרי"ף כן וממילא ה"ה שאף מהרמב"ם אין ללמוד כן שהרי מקור היתר זה לדבריו הוא מסוגיא דשבת ולא ממימרא דלוין סתם

#### ב' ריבית של תוספת במדה

בדברי הרשב"א והריטב"א והר"ן בשבת קמח: מצינו היתר בדבר שאין מקפידין על מידתו שמותר לפרוע בלי הקפדה וז"ל הרשב"א "מפני שסתם ככרות של בעל הבית אינן עשויין במדה ידועה ואין להם קצב אחד לכל, והן אינן מקפידין זה על זה להשיב לחמם במשקל" ומבואר שם בדבריו שכל חשש הריבית בכה"ג הוא היוקרא ולמדנו שאפילו להלל כה"ג מותר, ובריטב"א שם האריך יותר וז"ל "ויש שפירשו כי לכך אסרו ההלואה מתחלה מפני שבעלי בתים אין עושים ככרותיהם במשקל, גם אין שיעור אחד לכולם ופעמים שפורעת ככר שהוא גדול מן הראשון, ואילו לא הוקרו חטים עין יפה בעלמא הוא"

וטעם הדבר ברור שכל מה שאסרו סאה בסאה היינו משום דכנקצץ כן מעיקרא לפרוע את היוקר, וכל שפורעו אפילו בלי לדעת אסור, אבל תוספת מדה שמרצון גמור הוא נותנו ולא משום ריבית אלא משום דאינו מקפיד, ומצד ההלואה אין שום דרישה מצד המלוה לקבלו וודאי שרי.

### אם שרי אפילו בקביעות זמן

**א]** כבר נתבאר לעיל [בריש ה"היתרו מדרבנן"] דשיטת רה"ג במשפטי ההלואות דמותר ללות לעולם סאה בסאה כל שלא קבע זמן, וטעמו נתבאר לעיל ב"איסורו מדרבנן", ומ"מ כל הראשונים חולקים ע"ז.

**ב]** שיטת הרמב"ם דאם קבע זמן אסור אפילו אם יש לו או יצא השער, וכשיטתו כ"ד הסמ"ג, וכ"כ הריטב"א בדף עה בשם הגאונים ורש"י ותוס' וכ"כ הוא עצמו בדף מד: וכ"כ הרי"ד בפסקיו עה. והריא"ז [ה י ג] וכ"כ הרמ"ך [עה], ורי"ו [נ"ח ח"ב] כ' שכ"ד הרי"ף והב"י תמה מהיכן הוציא זה, ול"י טעם תמיהתו שהרי ברור שהרי"ף שפי' דלוין סתם בא לומר את הדין של סאה בסאה ביש לו או ביצא השער ע"כ פי' כהרמב"ם דאל"כ היכן מרומז בדברי הגמ' ההיתירים של יש לו ויצא השער, ומטעם זה נראה שכ"ד הרמב"ן, [אלא שבאמת צ"ע אם זו ראיה שהרי הרשב"א הביא שהגאונים פי' על שער שבשוק ובכ"ז פירש ד'סתם' היינו בלי עשיית דמים ודלא כהרמב"ם, מיהו שמא סמך על מה שסיים מרה"ג שבככר ל"צ שער וצ"ע]

ונראה דטעמם יתכן בג' אופנים

א'- כעין דרך שיטת רה"ג שכל עיקר איסור סאה בסאה הוא משום הקביעות זמן שנחשב שקצץ עמו על החיטים היקרות, אלא שדעת הרמב"ם שכל שאין לו לעולם נחשב כקבע לו זמן שהרי מ"מ אינו יכול לפורעו עכשיו וע"י היש לו והיצא השער הרי יש לו לפרוע עכשיו וחזרה ההלואה להיות בלי זמן פרעון אבל כל שקבע לו זמן לא מהני מידי, ועי' מה שאכתוב לאחר הג' טעמים.

ב'- שעצם הקביעות זמן היא חסרון נוסף שנראה שדעתו על היוקר וכ"כ המ"מ וז"ל "והטעם אפשר שהוא שכל שזה קובע זמן למה שהוא מתייקר ומוזיל נראה שדעתו שלאותו זמן יתייקר וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו מפני כך אסור" וכסברא זו נראה בריטב"א מד: שכ' דסתם הלואה שלושים יום לא נחשב קביעות זמן, וכעין סברא זו מבוארת במאירי [סב] שביאר שעיקר היתר דיצא השער משום דבכה"ג אינו מכוין לשם ריוח.

ג'- שהחסרון של קביעות זמן הוא מגרע את ההיתר של יש לו ויצא השער כיון שלא נעשה על מנת להיפרע מהחיטים של היום, וכ"כ הרי"ד להדיא וז"ל "לא יאמ' לו הלויני עד הגרן או שום זמן קצוץ ואף על פי שיש לו בביתו דכיון דקצץ לו זמן אינו פורעו אלא עד אותו הזמן ואין לומר הנהו דבביתיה קיימי ברשותיה דמלוה אבל אומ' לו הלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח מפני שהוא לאלתר ואף על פי שעיכב ולא נתן לו מיד כיון שיש לו לפורעו כל היכא דקיימי קיימי ברשותיה ועל האי אמרן לעיל לוין סאה בסאה על שער שבשוק דאע"ג דאין לו פירות בביתו כיון דשכיחי בשוקא למיזבן ומפרע ליה כמאן דאיתנהו בביתו דמי ודוקא בשלא קצב לו זמן [אבל אם קצב לו זמן] אסור", וכ"כ נכדו הריא"ז [ה י ג] וז"ל "ואם קבע לו זמן ואמר לו הלויני חטים עד הגורן אף על פי שהיו לו חטים בביתו אסור שהרי הואיל וקבע לו זמן אינו לווה על סמך אותן החטים כמו שביאר מז"ה בפסקיו"

.

**ודע** דנראה דמדברי המ"מ והריטב"א אין להוכיח דלא כהדרך הראשונה דנראה דכל מה שהוצרכו לזה היינו כדי לבאר דאסור אפילו באופן שהלוה יכול לפרוע לו מיד שזה טעם החולקים, ואדרבה נראה דמדבריהם מוכח דהבינו כהדרך הא' דאל"כ אין לזה טעם לומר שיש עוד איסור חדש בסאה בסאה מחמת הקביעות זמן, אלא ודאי עיקר איסור סאה בסאה הוא מחמת שקובע זמן רק שעיקרו כשהקביעות זמן היא ללוה שאינו יכול לפרוע והוסיפו המ"מ והריטב"א דאפילו באופן שרשאי לפרוע כל שנראה שדעתו על היוקר אסור, וזה עיקר.

**ודע עוד** דדעת רי"ו [נ"ח סוף ח"ב] שטעם הרמב"ם משום דקביעות זמן בסאה בסאה היא לטובת המלוה כיון שיש בה יוקר ודעתו על היוקר וכעי"ז הבין בדעתו הרשב"א.

**ודע עוד** שהמהרי"ק [בתשובות חדשות א'] נקט וכדרך זו וחידש שאסור רק באופן שפוסק לזמן שידוע כזמן היוקר

**ג]** שיטת הראב"ד [בהשגות על הרמב"ם פ"י] והרשב"א [בחי' ובתשובה כת"י] והרא"ש [בתשובה קח טו] שכל הלוה רשאי לפרוע תוך הזמן שרי.

ובאופן שאין הלוה יכול לפרוע בתוך הזמן, ביצא השער מבואר ברא"ש שאסור וכ"מ להדיא ברשב"א ולא מצינו מי שמתיר בכה"ג.

וביש לו דעת הרא"ש שם שמותר בכל גווני ודעת הרשב"א בחי' סתומה ולכאורה אין סיבה להגיד שנחלק בזה על הרמב"ם דלא מצינו בדין זה חלוקה בין יש לו ליצא השער בלתי ברא"ש, וברי"ו נראה בזה להדיא כהרמב"ם, ומ"מ ממה שנחלק הרשב"א על הרמב"ם שקביעות זמן היא לטובת הלוה אין סיבה לומר שנחלק עליו גם בדין של יש לו.

### ידיעת ההיתר

#### ביצא השער

כ' הרמב"ם פ"י ממלוה ה"א "על השער שבשוק כיצד היה השער קבוע וידוע לשניהם" ומבואר בב"י שעיקר טעם הידיעה בכדי שלא התכוונו לשם ריבית, ועוד כ' הב"י דסגי לדעת שיצא השער ול"צ לדעת בכמה יצא, ועל עיקר דין הידיעה נקט הב"י שהרא"ש חולק ומ"מ לדינא פסק המחבר כהרמב"ם, והש"ך [סק"ז וט'] כ' שאינו חולק על הלכתחילה, והב"ח נקט שאינו חולק כלל.

ולענין דיעבד כ' הרמב"ם שם בה"ב "לא היה לו וכו' או שלא ידעו שער השוק ה"ז אסור ללוות סאה בסאה וכו' ואם לוה ולא עשה אותן דמים וכו' ואם הוקרו נוטל דמים שהיו שוין בשעת הלואה" ומבואר שאפילו בדיעבד לא מהני כשלא ידעו את השער, מיהו הב"י דקדק מדברי הרא"ש בתשובה [קח טו, הוב"ד בטור קסב] שחולק שהרא"ש דן במי שלוה סאה בסאה שעל המלוה לברר שהיה יש לו או יצא השער ולא הזכיר שצריך שידע כלום, וכ"ד הש"ך, והב"ח נדחק שהרא"ש איירי כשטוען שידע [ומשמע שסובר שע"ז ל"צ ראיה ואפשר שאפילו שבועה ל"צ], ואף הגדו"ת [מו ה סוף אות א] מסיק שאין הרא"ש חולק אלא שסתמא דמילתא ידע כיון שהוא דבר מפורסם.

ולהלכה לכאורה דעת הב"י כהרמב"ם שהרי פסק דבריו בלכתחילה ולא שמענו לדבריו חילוק בין לכתחילה ודיעבד וכ"ד הגדו"ת והב"ח והט"ז, לבד מדעת הש"ך [סק"ז וט'] שכ' להלכה כדעת הרא"ש.

#### ביש לו

כ' הר"ן בב"מ מד: שרב הסתפק אם צריך לומר מפורש עד שיבוא בני וזה גופא פשט לו ר"ח שתקנו ד"נעשה כאומר לו", וכן כ' הנמוק"י [מד:, כו: מדפי הרי"ף] "ושמעינן מהכא דכל כה"ג אפילו לא אמר בהדיא שרי וכן כתב הרנב"ר ז"ל וטעמא דכל שיש בידו שרי משום דמעכשיו אלו שבידו הם נקנין למלוה וכשהוקרו הוי כאילו ברשותו הוקרו דכיון דרבית סאה בסאה דרבנן הוא וכל שכן דינר בדינר בכה"ג לא גזור רבנן" מיהו הנמוק"י כ' עוד "היו לו דינרי זהב אלא שאינו מוצא המפתח או שהדינרים ביד בנו שיצא חוץ ללכת לשוק וזה צריך עכשיו לאותם דינרים אלא שאינו יכול להמתין עד שימצא המפתח או עד שיבא בנו כה"ג מותר דינר בדינר ולקמן פרק איזהו נשך הוא מבואר יותר ומשנה מפורשת שנינו שם אבל אומר הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח אלא דמהכא משמע דאפילו לא אמר כן בפירוש כיון שיש ברשותו ואדעתא דהכי עביד שרי ללוות דינר בדינר"

וכ' הב"י [קסב] שאין כוונתו שיצטרך להתכוין על דעת לפרוע לו מאותם חיטים שהרי שרי אפילו ביש לו חיטה א', וכן אין כוונתו שיצטרך להתכוין להקנות לו שהרי וודאי ההיתר הוא גם בעם הארץ, ולא פי' הב"י מה כן הצריך הנמוק"י שיעשה על דעת כן, ונראה לכאורה שלכה"פ ידע שיש לו [והיה מקום לומר שצריך שידע גם שיש היתר מחמת שיש לו ועושה את ההלואה על סמך ההיתר הזה, מיהו נראה של"צ שהרי ביציאת השער לא הוזכר אלא שיודע שיצא השער], ועי' ב"ח ונראה שהוא ג"כ לא הצריך יותר מזה [ול"י הטעם שהבין הב"ח מהב"י לא כדבריו, וכבר הש"ך בסק"ז כ' שהם לא חולקים] וכ"ד הש"ך אלא שדעת הש"ך דכ"ז לכתחילה.

מיהו הרמב"ם לא הזכיר ידיעה ביש לו וכן בשו"ע לא הוזכר ודקדק הט"ז בסק"ג והגדו"ת [מו ה ב] דס"ל דל"צ המלוה לדעת שיש לו, ואף בדברי הנמוק"י פי' הט"ז והגדו"ת שעיקר כוונתו של"צ לומר "הלויני עד שיבוא בני" היינו של"צ לומר למלוה שיש לו משום דל"צ ידיעת המלוה [וכך פי' בכוונת הב"י ול"י איך יתכן לפרש כן ואכמ"ל], ואף על ידיעת הלוה כ' דאפשר של"צ ידיעה ברורה שיש לו [ויל"ע אם כוונתו דווקא באופן שמתכוין על דעת שאם יש לו יגבה ביוקר ואם אין לו לא וצ"ע]

וטעם החילוק בין יש לו ליצא השער פי' הט"ז שכיון שביש לו נקנה למלוה הסאה של הלוה א"כ ל"צ את ידיעתו דחז"ל הקנו אפילו כשאינו יודע

ודע שמדברי הפרישה סק"ט נראה שס"ל שביש לו ל"צ לדעת כלל

**ודע** שהט"ז בסק"ג נקט שהמלוה כשמלוה מפורש סאה בסאה צריך לכתחילה לדעת וילה"ס בכוונתו אם הוא סברא בעיקר ההיתר של יש לו או שהוא מדין שלא יתכוין לאכול בשר חזיר, ונפק"מ במי שאינו יודע כלל מאיסור סאה בסאה, ולכאורה נראה כהצד השני דהרי כשמלוה סאה סתם מבואר של"צ אפילו לכתחילה, מיהו נראה דכשמלוה סתם אין דעתו על ריבית ולכן ל"צ אבל כשמלוה סאה בסאה אפשר שחסר בעיקר ההיתר, ומ"מ במה שהש"ך הצריך לכתחילה וודאי נראה שהוא חסרון בהיתר ומ"מ סגי שידע שיש לו ול"צ ללמד אותו שיש איסור והוא מותר מחמת שיש לו.

## הדין כשהוזל

\* לפרוע בסאה בסאה את שווי החיטים של שעת ההלואה כשהוזלו כ' הבה"ג תפב "הלוהו חבית של יין או סאה של חיטים בשעת הלואה בעשרה דינרין ובשעת פירעון בדינר אם עשאה דמים ואמר לו מלוה ללוה חבית זו שאני מלוך עומדת בעשרה דינרין ועכשיו אני נושה בך עשרה דינרין נוטל עשרה דינרין ואם לא עשאה דמים אסור דהיינו סאה בסאה דאמור רבנן אסור ללות" ועוד כ' בדף תפה "והילכתא כרבי יצחק דאמר יש לו סאה לווה עליה כמה כורין, וכי קאמרינן אסור ללות סאה בסאה שמא יוקרו החיטים או יוזלו ונמצאו באין לידי ריבית, כשאין לו כל עיקר, אבל יש לו אפילו סאה אחת לוה עליה כמה כורין" [צ"ע דמשמע דגם כלפי ה"יוזלו" יועיל היש לו] וכ"ה לשון רנ"ג בשבת קמח "עד שתעשנו דמים שמא יוקרו חטים או יוזלו ונמצאו באות לידי ריבית"

וכך מבואר בריטב"א ובתשב"ץ

עי' לעניין פסיקה בר"ח ב"מ נז:

## קביעות זמן לפורעו בזמן היוקר

יל"ד בדין הקובע זמן לפורעו בזמן היוקר אם בכה"ג הוי ר"ק אבק, ואת"ל שאבק אם שרי ביש לו [מיהו ביצא השער אין מקום להסתפק כיון שאינו יכול לפורעו עכשיו בזמן הזול.

ודין זה מבואר בכלבו [פד, הובא בב"י קסב] "והר"מ כתב ואם אין לו כלל אז יתן לו חבירו במתנה מעט ואז יכול להלוות כמה סאין שירצה אבל מ"מ ללוות בתנאי שלא יוכל לפרוע עד זמן היוקר אסור כמו סאה בסאתים", ובפשטות דבריו שדימה את זה לסאה בסאתיים משמע שהוא ר"ק, ונראה שאינה ראיה דעיקר כוונתו למש"כ התוס' שאין את ההיתר של יש לו בהלואת סאה בסאתיים ועיקר טעמם שכל שקוצץ תוספת בהלואה אינה אלא אגר נטר ולא יועיל היש לו שכל עיקרו אינו אלא בכדי לסלק את האגר נטר.

ובעיקר הדבר נראה שבדבר שאינו יכול להתקיים לזמן היוקר נראה שיהיה ר"ק, ובדבר שיכול להתקיים עד זמן היוקר ילה"ס מחמת טענת חיטי קדחי שלא נחשב כקצץ את התוספת אלא רק את השמירה לזמן פלוני וצ"ע.

ומ"מ נראה שבמלוה סאה חיטים בסאה דוחן שיפרענו בזמן שהדוחן ביוקר וודאי הוי ר"ק

וכ"ז בקוצץ להדיא זמן היוקר אבל בקוצץ זמן מסויים ורק סומך בליבו שאותו זמן הוא ברוב שנים זמן היוקר וודאי אינו קצוצה ומסתבר דביש לו שרי מדלא חילקו בכך.

## הלואה סאה בסאה ממקום למקום

ודין זה מתחלק בין מקום שקצץ לקבל במקום היוקר לבין מקום שהלוהו סתם ולבסוף אירע שהפרעון היה במקום היוקר

### במקום שקצץ לפורעו במקום פלוני

איתא בגמ' "המוליך פירות ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנם לי ואני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום אם יש לו פירות באותו מקום מותר ואם לאו אסור" - ויל"ד היכי מיירי אם באופן שהמקום השני הוא ביוקר עכשיו ושרי אפילו שהרי זה כקוצץ לקבל את היוקר או שאיירי בחשש שיכול להתייקר למחר כמו כל איסור סאה בסאה, ויש בזה בעצם שני ספיקות א' אם ההיתר ביש לו נאמר אפילו במקום היוקר, ב' אם האיסור באין לו הוא אפילו כשאינו מקום היוקר.

#### א' אם ההיתר ביש לו נאמר אפילו במקום היוקר.

ולכאורה וודאי האיסור באין לו איירי גם בכה"ג שאינו מקום היוקר אלא שרק לברר אם ההיתר של היש לו נאמר גם בכה"ג שהמקום של הפרעון הוא מקום היוקר, וברה"ג [ס' המקח מג (שצז)] ובטור ובר"י מלוניל ובמאירי מבואר שאיירי ממקום הזול למקום היוקר, וכך משמעות דברי רש"י עג. ד"ה "אין לו" [והביאוהו האו"ז והמ"מ] והפסקי רי"ד, ומבואר ברש"י ובר"י מלוניל שגם בכה"ג אינו אלא איסור סאה בסאה דרבנן וביש לו לא גזור, ופשטות דברי רש"י דהוי ממש כסאה בסאה ושרי אפילו ביש לו חיטה א', וכך נראה להדיא מדברי האו"ז [רכד] שנקט דשרי אפילו ביציאת שער וכוונתו וודאי ביציאת שער של מקום הזול דבמקום היוקר לא מהני מידי דגם אם יקנה עכשיו יהיה ביוקר, וטעם הדבר שנידון כסאה בסאה נראה שכיון שיכל להביא פירות אלו למקום היוקר נמצא שבעצם היה לו היוקר בפירות אלו ורק היו מחוסרים הולכה וא"כ אין הריבית כאן התוספת ממון אלא הולכת הפירות, ושורש היתר זה הוא הטענה של חיטי קדחי באכלבאי.

מיהו אין הדבר מוסכם דבמיוחס לריטב"א פי' את הסוגיא באופן שבשעת הההלואה שני המקומות שוים במחירם וקצת נראה דהוא מטעם שחולק שבכה"ג אסור.

ועוד דבמאירי שפי' את הסוגיא ממקום היוקר למקום הזול מבואר שההיתר של יש לו בכה"ג הוא משום דדמי לחליפין ומשמע א"כ דבהא לא סגי בהיתר של חיטה א', [ובאמת שכך משמעות דברי רה"ג שכ' את דין זה אחרי דין פסיקה בהוזלה ביש לו וסיים על זה "וכו כן מי וכו'", מיהו במשפטי ההלואות מפורש מתיר אפילו כשיש לו מקצת מן הפירות].

##### פרטי דינים בדין זה

**א]** היכן צריך שיהיו החיטים שיש לו

בלשון הברייתא מבואר שאיירי בחיטים שיש לו שם ויל"ע אם מהני ג"כ שיש לו כאן או במקו"א,

והנה מדברי האו"ז הנ"ל שמהני ביצא השער ונתבאר שכוונתו יצא השער כאן ממילא כ"ש דמהני יש לו כאן, וכך מוכח במיוחס לריטב"א שכ' שהחידוש כאן דמהני יש לו במקו"א וכ"כ הרי"ד אלא שהוסיף שהטעם דמהני אפילו שיש לו רק במקו"א משום דכחליפין וא"כ נראה דבלי"ז ל"צ לזה, [ודע שמהמיוחס לריטב"א א"א ללמוד למקום היוקר שהוא פי' דאיירי ששני המקומות שווים], וכך נראה מדברי הגר"א שהוכיח לכל סאה בסאה שלא מהני יש לו במקום אחר מהא דאמרו שיש לו שם מותר משמע דאין לו שם אלא במקו"א אסור.

ומאידך מדברי המאירי שמדין חליפין הוא נראה דבעינן דווקא שיש לו במקום היוקר,

#### ב' אם האיסור באין לו הוא אפילו כשאינו מקום היוקר.

לכאורה וודאי דמאי שנא מכל סאה בסאה אלא שהמאירי לאחר שפי' את הסוגיא במקום היוקר כ' "ויש מפרשים אפילו לא היו שם ביוקר שהרי זה כסאה בסאה ואין לו" ומשמע להדיא שהטעם שפי' מתחילה במקום היוקר הוא מחמת האיסור באין לו שאם אינו מקום היוקר מותר אפילו באין לו וצ"ב הטעם ואמנם היה אפשר להעמיד באופן שיצא השער וס"ל שלא מהני יציאת השער ממקום למקום מ"מ נראה דזה דוחק ואינו במשמע, והנראה שס"ל שכל כה"ג דרוצה המלוה להעביר פירותיו למקום אחר אין העסק כהלואה אלא עיקרו העלאת הפירות לאותו מקום והלוה מוכן להעלות לו אם מרשה לו לאוכלם

### באופן שאירע הפרעון במקום אחר ממקום ההלואה

## הלוואת מלאכה - שכירות

תנן [עה] "אומר אדם לחבירו נכש עמי ואנכש עמך עדור עמי ואעדור עמך ולא יאמר לו נכש עמי ואעדור עמך עדור עמי ואנכש עמך"

בדין זה ילה"ס אם היינו הלואה שמלוה לו מלאכה ומחוייב הלוה להחזירה לו, או דהיינו כעין פסיקה ששוכרו למלאכת מחר ע"י מלאכתו היום, או דהיינו טרשא שתשלום שכר המלאכה שעושה עבורו היום היינו מלאכתו מחר

\*\*

## הלואת מין במין אחר - כשבשעת הפסיקה קוצץ מהמין של הפרעון מדה ששוה בשעת ההלואה למין שמלוהו

### דינו בדיני ממונות

דין זה צע"ג אם שייך לחייב כשמלוה שהחוב יהיה ממון אחר, והיה נראה קצת להוכיח בראב"ד שלא חל שהרי הראב"ד לגבי יש לו למד דין זה מדין פועל שאמר נכש עמי ואעדור עמך ושם לכאורה לא חלה הפסיקה שהרי הראשונים בע"ז סב הוכיחו באתנן שאינה יכולה לחייב מין פירות מסויים, מיהו שמא כל דבריהם שם דווקא לחייב ממון בעין אבל לחייב פעולה שהוא אותו מין ממה שקיבל אפשר דחל שהרי כשמושך חפץ משמע בכמה ראשונים שיכול לחייב מין מסויים, [וביותר שמעתי דשמא חשיב כאותו מין לעניין הלואה שפורעו את הדבר שנתן, וזה מחודש מאוד וצ"ע]

### איסורו מדראורייתא ומדרבנן

לעניין אם אסור מהתורה עמש"כ באיסור סאה בסאה, וכל הטעמים שם לא שייכים כאן לבד מ"בתר מעיקרא" אלא שבאמת זה ההיתר העיקרי בראשונים, ואמנם אף בזה היה מקום לפקפק להצד שנימא שלא חל החיוב דנמצא שקצץ לו את הסאה של שעת הפרעון, מ"מ מאחר שמצינו בראשונים שיש בתר מעיקרא בפסיקה אפילו שלא חל [וכמו שביארנו שם בעז"ה] מסתמא ה"ה כאן אע"פ שיש לחלק קצת.

והחוו"ד [קסב יא] נקט שהיתירו מהתורה הוא משום דכל שני מינים דמי למכירה לענין ריבית, ונראה ששורש לדבריו מדברי המאירי שאביא בעז"ה בהיתר של יצא השער.

### התירו מדרבנן

#### ביצא השער

נראה דדין זה יש ללמוד מדברי הרמב"ן ושא"ר בדף עב: שנתקשו על ההיתר ללוות סאה בסאה ביצא השער מהא דאין מעמידין מלוה ע"ג פירות ותי' דהקלו דוקא בחיטים בחיטים וא"כ כל שהם שני מינים אסור

ומאידך רש"י פי' ששרי להלות מעות ולהתנות ליפרע מחיטים כשער זמן ההלואה וכ"פ האו"ז והעיטור והמאירי, וביאר המאירי לשיטה זו את ההפרש מהא דאין מעמידין מלוה ע"ג חיטים "אינו דומה שהרי באותה שעה לא על דעת חטים הלוהו ואפילו לא הלוהו לגמרי על דעת חטים אלא שאמר אם אין לו מעות יפרע לו חטים כך וכך כשער של עכשו הרי זה כמכר ומותר"

ומ"מ אף למתירים אפשר דדוקא במעות התירו שהם בעצמם דמי החיטים שמתחייב אבל חיטים בדוחן לא, וכך מוכח במאירי שהביא את הראב"ד שאסר כה"ג אפילו ביש לו ואמנם כ' שיש חולקים מ"מ לא נראה מדבריו שהכריע שלא כדבריו

מיהו דע שלכאורה אם אסור אסור לעשות פסיקה בלשון הלואה, והלשון הלואה על פסיקה מצוי מאוד בגאונים ואלו מקצת מלשונות - הבה"ג תפא כ' "[פסק] והיכא דאוזפיה עשרה זוזי וזבין ליה חיטי או שערי והוה קא אזלן תרי גריוי בזוזא ומן קמי דיהיב ליה קמא להו גריוא בזוזא" "והיכא דאוזפיה זוזי סתמא אחיטי או אשערי ולא יצא שער בשוק ובעידנא דאוזפיה הוה קאזלן תרי גריוי בזוזא או בציר או טפי ואכתי לא קם תרעא, ובעידנא דקא פרע להו יקרן להו וקמן להו גריוא בזוזא, ההוא אבק ריבית הוא"

רה"ג בס' המקח [שער מב] "היכא שמלוה המעות עכשיו וממתין הסחורה לזמן ידוע" ובשער מג "מי שלוה מעות מחבירו לתת לו פירות בהם על שער שבשוק" ובכל השער ההוא הזכיר פעמים רבות לשון הלואה וכן בשער מד,

וע"ע בלשון המאירי עב: כ' "אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער ר"ל שבא זה ללות ואמר לו שיוציא לו מעות על סאה חטה", אלא שבאמת להמאירי שרי וכנתבאר.

#### ביש לו

כ' הראב"ד על מתני' עה ש"לא יאמר לו נכש עמי ואעדור עמך עדור עמי ואנכש עמך" "פירוש נכש עמי היום ואעדור עמך למחר מפני שיש פעמים שהעדור קשה מן הניכוש [ופעמים שהניכוש קשה מהעידור] ואינם עומדים בשער אחד ואפילו בזמן אחד. ולמדנו מן המשנה שלא ילוה אדם לחברו סאה שעורים בסאה דוחן אף על פי שהם בשער אחד ואף על פי שיש לו הדוחן שהרי ניכוש ועידור כמי שיש לו הן והם בשער אחד ואפילו הכי כיון שהם שתי מלאכות ופעמים שאינם שוות אם תתיקר המלאכה ביום השני לפועל האחרון אסור" והשטמ"ק הביא נוסחאות שסיים "ולא מחוור" וכ"ה במיוחס לריטב"א מיהו סה"ת [מו ה ז] והטור הביאו בשם הראב"ד לאסור, וכ"כ בשמו המאירי רק שסיים שיש חולקים.

ובפשטות כוונתו שהלוהו סאה חיטים ונתחייב לפרוע לו סאה דוחן, והאיסור הוא מחשש היוקרא של הדוחן, ולמד דין זה מהמשנה משום דהוא למד שעיקר דין המשנה כלפי חשש יוקרא ובנכש ונכש שרי משום דיש לו, ובנכש ועדור אין היתר זה,

והטעם בזה שלא הקילו ביש לו רק בריבית של סאה בסאה שהיא ריבית קלה וכדרך שכ' הרמב"ן בדין שער שבשוק, ולפי"ז נראה שגם אם החיטים והדוחן היו באותו שער כל הזמן ולעולם לא משתנים לא מהני מידי כיון שסו"ס אי"ז השבה של הקרן, ומש"כ הראב"ד בטעם המשנה שאינם עומדים בשער א' הוצרך לזה דוקא במלאכות דלכאורה כל מיני המלאכות דבר א' הם שנתן לו מלאכה ולא משנה מה פעל במלאכתו, ולזה לכאורה כוונת הפרישה [קסב כא] שכ' "והטעם דהא לא התירו לו כשיש לו סאה אלא משום דאינו דרך רבית דהא לא נותן לו אלא מה שלוה לו וכשיעורו מה שאין כן בלוה לו חטים ומחזיר לו דוחן וכו' וק"ל"

מיהו המאירי כ' "גדולי המפרשים למדו ממשנה זו שלא ילוה אדם לחברו סאה שעורים בסאה דוחן אף על פי שיש לו ושהשער שוה שהשער מצוי להשתנות מאחד לחברו והרי הוא כנכש ועדור ויש חולקין בזו" וכך הבין הט"ז [סק"ט] שכ' "הטעם בסה"ת כיון שהם שני מינים ולפעמים אינם שוות" ומבואר שהראב"ד אסר חיטים בדוחן משום שהשער מצוי להשתנות, ובאמת שהמאירי לא פי' את המשנה שם מחשש יוקרא אלא כפרש"י, ונראה לדבריו שעיקר טעם הראב"ד שכל שפוסק מין אחר שאינם בשער אחד עצם פסיקתו היא כריבית שהרי מתחייב לו דבר שהמחיר שלו משתנה ויתכן שהלוה יפסיד מחמת זה והמלוה ירויח, וזה נלמד מהמשנה שיש כזה איסור שהרי עיקר החילוק בין נכש ואעדור לנכש ואנכש שבנכש ואנכש אע"פ שיתכן שהניכוש שיהיה יהיה יותר יקר מ"מ אין עיקר כוונתם אלא להשיב את אשר קיבל והוא ראוי מעצמו להשיבו, ומשא"כ בדבר אחר אין בעצם דבר שמצדיק ממילא לקבלו אלא רק קציצתם ונמצא שמחמת הלואתו נתחייב לו את התוספת, מיהו אם השער של שניהם לעולם היה שוה היה מותר דמ"מ אין כאן קציצה של ריבית שהרי מ"מ ההלואה כבר חייבה מעצמה לקבל כל כך, ואין קציצתו אלא לקבלה בדבר אחר ושרי ודו"ק, ובאמת שכהפי' הזה מתבאר בט"ז שם שכ' שבכה"ג בדרך מכר מותר כיון שדרך הוא למכור כדי להרויח בו אח"כ, ומבואר שבהלואה אסור כי אסור לעשות דבר שירויח בו אח"כ.

[ובמאמר המוסגר - דממילא אין שום ראיה בראב"ד שלמד במשנה שהאיסור הוא איסור של יוקרא דלעולם ס"ל שהאיסור הוא תוספת בקושי שהיא תוספת ממש ומ"מ הותר בנכש ואנכש כיון דנחשב כקרן וכמו שכ' מהר"ם במרדכי רק שמ"מ הצריך שיהיה יש לו דסו"ס ע"י סברת מהר"ם לא חזר להיות יותר טוב מסאה בסאה ודו"ק]

#### נספחים

\* יל"ע אם דברי הראב"ד נאמרו ג"כ במעות דאפשר דשם יכול לטעון לו דמלוהו חיטים

\* יל"ע מ"ט אין היתר של טרשא

\* יל"ע בנכש ועדור למה נחשב הלואה

## נספחים

\* בדיני מטבעות חו"ל אם נחשבים טיבעא או פירי באיסור סאה בסאה עי' בריטב"א ובמיוחס לריטב"א ובמאירי וברי"ף בריש הזהב, וע"ע לענין לשון בנ"א בנמוק"י ב"ב פ' גט פשוט [עו:], וע"ע בתלמיד הרשב"א של בלוי בהזהב מד: מו:,

\* ריטב"א בע"ז סב: וא"ת ותיפוק ליה דהוה ליה אבק רבית, י"ל דעל שער שבשוק הוו יזפי דשרי כדאיתא התם, אי נמי דלפי דמים היו משלמין ולא סאה בסאה" וצ"ב למה לא העמיד ביש לו והתוס' שם באמת כך העמידו

\* ראבי"ה אלף לח בשם ר' יואל והועתק באו"ז סי' ת' "ועוד פסק רב צמח שאם עמדו אותם מעות שנפסלו ביוקר נותן לו במעות שלקח ממנו שיכול מלוה לומר ללוה אלמלא היו מעותי אצלי ולא הלויתים לך היתי מוציאם באותו היוקר הילכך פורע לו באותן המעות שלקח ממנו ואי מיזל זיילי ואפסדינהו האי מלכא ושאר מלכותא סגו אי אית ליה למיזל למלוה להיכן דסגיא אפילו על ידי הדחק לישקול מלוה מיניה דהא לא חסר מידי. ונתקשיתי אני יואל הלוי על דברי רב צמח שכתב שאם עמדו אותן מעות שנפסלו ביוקר נותן לו במעות שלקח ממנו מהא דגרסינן בתחילת איזהו נשך ותו תרבית בלא נשך היכי דמי אי דאוזיף מאה במאה מעיקרא קימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה בחומשא וכו' עד ואי בתר בסוף אזלת הרי נשך והרי תרבית ו[תו באו"ז ליתא מילה זו, ודו"ק] כי היכי דאמרינן התם דאי שבח לעניין מעות שהוקרו המעות אף על גב דלא שבח לענין נסכא דלא מצי למשקל מיניה במעות שלווה הימינו הוא הדין כשהוסיפו על המטבע דלא מצי למשקל מיניה המטבע שהוסיפו דאי בתר נסכא אזלת הרי נשך והרי תרבית ושמא מה שאומר הגאון והוקירו אינו ממש אלא לפי מעות החדשים שהם קלים יותר מן הישנים בעבור כך נותנים פירות יותר בישנים, אבל אם היו המעות החדשים שווין במשקל הישנים והוקירו הישנים שנותנין פירות יותר בישנים ממה שהיו נותנים בשעת הלואה מן הפירות זהו אסור מדרבנן כך משמע התם דהא שבח לענין פירות"

\* בענין לפסוק בהלואת סאה בסאה לפרוע במעות על סמך היתר של יש לו יש שלמדו להתיר את תשובת הרשב"א כת"י עה, והוא תימה להתירו שהרי יסוד כל ההיתר הוא מכח שההלואה עומדת ליפרע בחיטים וברשותיה אייקר ואם נאמר שהתנה לפורעו חיטים ולחזור ולקנותם ממנו תנאי זה מי התירו אע"פ שחוזר וקונה אותם ממנו בשוויו, וכוונת הרשב"א יש לדחוק שאיירי שכך כוונתם לפרוע במעות אבל אינם מחוייבים בכך

\* יש לדון הרבה בהלואה שיש בה שינויי מקומות

א' בהלואת פירי בפירי לעניין יוקר וזול שבין שני המקומות

ב' בהלואת מטבע במטבע כשא' מהמקומות הוא פירי - ובזה עי' בנתיבות שלום [קסב א כג] שכ' דלפו"ר נראה שאם במקום ההלואה הוא פירי הוי כסאה בסאה ואם במקום ההלואה הוא טיבעא שרי

\* עי' בנתיבות שלום [קסב א כג] שדן בהארכת זמן של הלואת סאה אם חשיב כהלואה חדשה וצריכים את ההיתר של יש לו מחדש, ונראה ש

\* יל"ע הדין במלוה חמץ לפני פסח ופורע לאחר פסח אם מהני ההיתר דיש לו ועי' בזה באו"ח סי' תנ, וע"ע בדברי סופרים [עמק דבר סקס"א] שהוכיח מתוס' בע"ז

\* נראה ברור שאם קנה חיטים לאחר ההלואה קודם שנתייקרו חיטים בשוק לא יהיה בזה היתר שהרי עיקר ההיתר הוא שבהלואה לא נקצץ ריבית, ועוד שאין מה שישעבד את ה"יש לו", ולא היה זה צריך לפנים אלולי שגברא רבה נסתפק בזה

\* בה"ג תפב "בשעת הלואה בדינר ועמדה בעשרה דינרין ואמר לו לוה למלוה הלויני חבית זו ואם עומדת במאה דינרין אני לוקח לך חבית במאה דינרין אין לו למלוה אלא דינר דהיינו סאה בסאה ואף על פי שקנו מלוה בדיבורו לא מהני דהא אמור רבנן קניין בריבית לא מהני ועדים נמי עוברין בלא תעשה ואם אמר לוה למלוה המתן עד שיבוא בני או עד שאמצא המפתח ועמדה בק' דינר מלוה נוטל מאה דינרין דהא אין הלכה כהילל דתנן לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חיטים ואני נותן לך לגורן אלא אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח והילל אוסר וקיימא לן אין הלכה כהילל אלא כרבנן אי נמי אין לו ללוה לא חיטין ולא יין ובשעה שלוה ממנו יש בשוק ליקח לו נוטל מלוה מאה דינרין דכיון דהילכתא כרב הונא דאמר לווין על שער שבשוק היינו עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח איגליאת מילתא דסאה בסאה כי אסרוה רבנן דלא יצא שער בשוק"

\* בר"י מלוניל ובמאירי עה מבואר שמהני מחוסר שני מלאכות בסאה בסאה

\* תשובת הרי"ף הרכבי קנד [ובשו"ת הרי"ף רמד] "וכן אם אמר אדם לחברו הלוני דינרים ולא היו אצלו דינרים ואמר לו אתן לך מעות ואכתוב עליך בשטר אותן הדינרים שתקנה בהמעות שיהיו עליך מלוה זה מותר כי לא יוסיף עליו בכמות כלום ואין חלוק בשער שבשוק בין מעות בדינר ובין דינר במעות ובין סאה במעות ומעות בסאה וסאה בסאה הכל מותר לפי שער שבשוק, מפני שמי שנתן לחברו דמי הפרקמטיא והפרקמטיא היתה מצויה בשער זה בשוק הרי זה כמו שנתן לו הפרקמטיא. ובדומה לזה אמרו הא חיטי בהינו הא חיטי בשילו אי באעו זבני ופרעי. ומי שהקדים ליתן מעות על פרקמטיא בשער שבשוק והיתה מצויה לקנות ולא רצה המוכר ליתנה לו אין כופין אותו למסרה להקונה אלא חייב הוא לקבל מי שפרע. ותמצא באור זה בתשובה שלנו"

\* עי' תשובת הרא"ם [קצה, הובאת בשטמ"ק ב"ק צז] שיש ללמוד מדבריו כדעת הבית אפריים שאסור ללוות סאה ולהתנות שאם יוזלו חיטים יפרע לו יותר חיטים עד כדי שיעור הדמים של עכשיו עיי"ש היטב

\* עניני מטבע מהרשד"ם יור"ד קעו רכד רכב, דברי ריבות תיט, מהרש"ך א **קיא** סב עב

\* לשונות מהגאונים בענין סב"ס

בה"ג [תעה] "מאן דאוזפיה לחבריה דינרי ולבתר כן אייקור איסר ליה למשקל מיניה דינרי דקימא לן דדהבא פירא הוא דהוה ליה סאה בסאה והני מילי היכא דלוה לית ליה דינרי אבל אית ליה יהיב ליה דינרי ושפיר דמי ונעשה כאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח ואפילו אית ליה חד דינר יזיף ליה כמה דינרי ושפיר דמי דאמור רבנן טפת יין אין לו טפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין ולא מיבעיא היכא דאית ליה דינר יזיף דינרי ופרע דינרי שפיר דמי אלא אפילו איתיה במתא דשכיחן דינרי בשוקא דאי בעי זבין דינרי ופרע ליה שפיר דמי דאמר רב הונא לוין על שער שבשוק ומפרשין רבנן מאי לוין על שער שבשוק סאה בסאה וכי קא אמרינן דלית ליה דינרי או דלא שכיח בשוקא אסיר למיזף הני מילי היכא דיזיף מיניה דינרי ופריש ליה אבל ודאי יזיף מיניה סתם שפיר דמי דקיימא לן לוין סתם ופורעין סתם"

שם [תפ] "ודאי יהב ליה זוזי או חיטי או שערי כי היכי דמשתרי תרעא חרפא ולא יהב ליה בתרעא חרפא ויקר ליה תרעא ואף על גב דהוו קא אזלין בתרעא חרפא חמשא גריוי והשתא אזלן תלתא לא שנא כי יהיב ליה חיטי או שערי בעינייהו כי היכי דהוו אזלי בתרעא חרפא חמשה ולא שנא כי חשיב ליה זוזי השתא ויהיב ליה דאישתכח דקיהיב ליה טפי ממאי דשקל מיניה לית בה משום ריבית מאי טעמא דאמר ליה מלוה ללוה שקילי טיבותיך שדיא אחיזרי אי יהבת ליה בתרעא חרפא בענינא דהוה לי בהדך הוה יקרן ברשותאי והני מילי דיהב ליה מדעתיה אבל על כורחיה אי אוזפיה שערי או חיטי מהדר ליה ואפילו אייקור אבל יהב ליה זוזי על חיטי בתרעא דזילא והשתא איקר אי יהיב ליה מדעתיה לית ביה משום ריבית אבל יהיב ליה ומשקל מיניה בעל כורחיה לית מן דינא למתבעיה ולא שקיל אלא זוזי מה דיהיב"

[תפא] "הלוהו חבית של יין או סאה של חיטים בשעת הלואה בעשרה דינרין ובשעת פירעון בדינר, אם עשאה"

[תפב] עיי"ש היטב לענין סאה בסאה

שאלתות מג "ברם צריך היכא דבעידנא דקא יזיף אית ליה פירי ולא הוי יזפתה כולה מי שרי אי לא מי אמרינן ההוא שעתא דקמו להו פירי כי אית ליה שיעור יזפתא כולה הוא דאמרי' מההיא שעתא דקמו להו פירי ברשות דמלוה אבל היכא דלית ליה שיעור יזפתא כולה לא שרי אלא מאי דאית ליה או דילמא כיון דאית ליה פורתא כל גריוא וגריוא חזו לאיפרועי ת"ש דאמ' רב הונא יש לו סאה לווה עליה סאה סאתים לווה עליה סאתים ור' יצחק נפחא אמר אפי' אין לו אלא סאה לווה עליה כמה כורין תני ר' חייא לסיועיה דר' יצחק נפחא טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לווה עליה כמה טיפין אי נמי היכא דלית ליה ושכיח בשוקא דאי בעי זבין ופרע בעידנ' דקא יוזיף מאי מי אמרי' כיון דלדידיה לית ליה אסיר או דילמ' כיון דשכיח בשוקא כי אית ליה דמי ת"ש דאמר רב ששת אמ' רב הונא אין לוין על שער שבשוק א"ל רב יוסף בר חמא לרב ששת מי אמ' רב הונא הכי והא בעו מיניה מרב הונא בני בי רב דמיזפי להדדי יזפי בתשרי ופרעו בטבת מהו אמר להו הא חיטי בהינו והא חיטי בשילה דאי בעי זבנין ופרעין א"ל מעיקרא אין לווין קאמרי' כיון דשמע להא דאמ' רב שמואל בר חייה בר יהודה משמי' דר' אלעזר לווין על שער שבשוק הדר ביה מאי לווין על שער שבשוק אילימ' דקא יהיב ליה זוזי על פירי זביני אינון והאמר מר אף על פי שאין לזה ויש לזה אם יצא השער פוסקין אלא דאוזפיה זוזי והשתא מוקים ליה אפירי והאמ' מר אם יש עליו אמ' רבא מותר ללוות על שער שבשוק אלא מאי לווין על שער שבשוק סאה בסאה"

# פסיקה [הקדמת מעות]

## גדרו בדיני ממונות

### פסיקה ב'יש לו'

#### בא באיסרו

זה וודאי שפסיקה זו חלה בדין גמור לכה"פ לעניין מי שפרע מבואר כן בגמ' עד: בנדוניא ושם איירי לכה"פ ביש לו

אלא שיש לדון באופן המבואר בתוס' סד: שהמוכר יכול לאכול את החיטים אם בכה"ג חל המקח לגמרי על חיטים או שכיון שסו"ס לא מכר את גופן של החיטים שיש לו לא יתכן שיחול מחמתם קניין פסיקה של חיטים

והנתיה"מ [רח סק"ג, רט סק"ט] נקט שלא יתכן שיחול בכה"ג קנין גמור אלא רק למי שפרע, מיהו בפרישה [רח] מבואר שיכול לחול, והנתיה"מ הביאו ותמה על דבריו.

ודברי הנתיה"מ צע"ג שבתוס' סב: ד"ה "הרי שנושה" מבואר שבפסיקה אם היה מילתא דלא שכיחא היה קונה קנין גמור [ושמא דעתו דזה גופא תי' התוס' עיי"ש ודוחק], ועוד נראה שמהריב"ש שפי' טעם פסיקה בהוזלה משום שקונה מן התורה מבואר שיכול לקנות קניין גמור, ועוד מהרשב"א סב: שפי' בדברי רה"ג שמהני לפסוק ע"י החיטים כשפסק ביש לו משום דקונה מן התורה מבואר דלא כהנתיה"מ

#### בא בחובו

\* מיוחס לריטב"א "וקשיא לן לכל הנהו פירושי היכי אמר וכולן אם יש לו מותר ואע"ג דיש לו היכי קני באותן מעות ואפילו לקבולי עליה מי שפרע הא מלוה נינהו ומלוה להוצאה ניתנה כדאמרינן בקדושעו ושוין במכר ש(לא) קנה ואי מלוה להוצאה ניתנה במאי קני איכא לתירוצי שהקנו לו בקנין א"נ בשמשך ולאו מילתא היא דהא חזינן בברייתא דלקמן מעמידין מלוה על גב פירות ואע"ג דליתיה בעין יש לו [בעינן בודאי דהא קתני יש לו משפט זה צ"ב] אבל אם הקנה לו לא חזינן מעמידין מלוה על גב פירות [עיקר כוונתו נראה שאם היה קניין אינו נקרא עוד מלוה] אלא י"ל דאע"ג דלא קני להו אף לקבולי מי שפרע משום דמלוה הוא מיהו לאפוקי מאיסור ריבית קני להו אפילו במלוה כיון דאית ליה ומצאתי בשם הר"ז ז"ל דהוה ליה כמעות לר"ל דאע"ג דלא קנו מן התורה ולא מדרבנן קנו לקבולי מי שפרע הכי נמי לא שנא ונפקא מינה לקדושי אשה ולקנות קרקע שהם ניקנים בכסף לגמרי ובמלוה לא קני להו לגמרי אלא לקבולי עלייהו מי שפרע מיהו לגבי מטלטלין מלוה ומעות גמורין חדא אינון דלא קנה אלא לקבולי עלייהו מי שפרע דלא הוה ליה דברים לחודייהו אלא כדברים ומעות נינהו לקבולי עלייהו מי שפרע".

\* רא"ש מלוניל "ומיהו קשיא הא דאמרינן קנה, ואי מלוה להוצאה ניתנה במאי קנה, משמע דבהלואה לא קנה מידי. ואי משוינן חילוק בין הגיע זמן המלוה לשלא הגיע כל זה צ"ע. ואיכא למימר דאע"ג דלא קני יש בו משום מחוסרי אמנה, דכיון דיש לו הפירות סמכא דעתיה, ולא חיישינן דילמא הדר ביה וחיטי קדחי באכלדיה. אבל אין לו הפירות אפילו משום מחוסרי אמנה ליכא, דלא סמכא דעתיה כיון שאין לו פירות, ולא אמרינן דלא כאיסרו בא בעלמא לידו בלא ראיית המקח"

\* במאירי ס: בדין פסיקה בחוב כשיש לו כ' "אם היה לו יין מזכהו ואף על פי שאינו מושך כשנתיקרו ברשותו נתיקרו ואף על פי שלענין הדין אם רצה לחזור חוזר הואיל ומ"מ יש כאן מי שפרע קנייה גמורה היא לענין רבית"

"ויש חולקין להתיר העמדת מלוה על גב פירות אף על פי שאין לו כאלו נתן לו עכשו דמים כמו שיתבאר ולא יראה כן ודברים שנכנסו תחת משנה זו בגמרא אלו הן"

\* מאירי סג "זה שכתבנו למעלה בכלן אם יש לו מותר פירשו חכמי הצרפתים מפני שזכה בהם מעכשו וברשותו הוקרו אף על פי שלא משך הואיל והחליט חובו בהם יש כאן מי שפרע כמי שנתן המעות למדת מדבריהם שהקונה מטלטלין בחובו וחזר אחד מהם יש כאן מי שפרע ואף על פי שבענין מקדש במלוה אמרו קדושין מ"ז א' ושוין במכר שלא קנה מ"מ יש בה משום מחסרי אמנה ויש אומרים שבפסיקת מעות על הפירות אפילו מי שפרע אין בו הואיל ולא נתן מעות על מנת ליטול עכשו"

עב: "זה שבארנו שפוסקין על שער שבשוק אף על פי שאין לו אם חזר בו אין בו אלא מי שפרע שהרי מעות אינן קונות ואף על גב שמאחר שאין לו אין כאן חשש נשרפו חטיך והיה לנו לומר שאף מן התקנה לא יחזור אינו כן שלא חלקו חכמים בתקנתם ועוד שאם אין לו היום יהא לו למחר ושמא תאמר ואף לענין מי שפרע היאך הוא קנוי והרי לא בא לעולם אינו כן שכל שמוכר דבר לחברו ואינו בידו הואיל ונמצא עכשו לימכר אינו קרוי דבר שלא בא לעולם כמו שיתבאר בבתרא פרק רביעי ובתוספתא אמרו המוכר דבר לחברו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לא כל הימנו לאבד זכותו של זה ומה שאמרו שדה זו לכשאקחנה תהא קנויה לך שאינו כלום דבר זה בפרט לא בא לידו ואין בידו להביאה עכשו בידו"

\* ריאז בקונטרס הראיות ראיה א' [סב] "בכלן יש לו מותר. פי' מז"ה בפסקיו ואם יש לו החטי' והיין והשמן מותר, ואף על פי שאי' מעות בידו דכיון דיש לו פירות זכי בהו מהשתא, ואף על גב דלא משיך וכי מוקרי ברשותיה מוקרי ולא הוי רבית הואי' ואם בא לחזור קאי במי שפרע, וכך פי' נמי המורה וכי מקשי' מהך ברייתא לרב מתרץ לה כשמשך דמשמ' התם דאם לא משך לא קנה החטי' בדמי' שהוא חייב לו, ומכאן תשובה לדב' מז"ה שפי' בפירקי' דלעי' במהדור' קמ', במאי דאמרי' התם יש דמי' שהם כחליפי', שאם מכר פרתו לחבירו בהלואה שהיתה לו אצלו קנה אף על גב דלא משך את הפרה, דבמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, וכן כתב ר"י בפסקיו ופסק כן כמ"ש לעיל, והכא משמ' דלא קנה החטי' בדמי' שהיה חייב לו אלא א"כ משך אותם לא צריכא שייחד להם קרן זוית. פי' אף על גב דלא משך ומצי הדר ביה מ"מ כל כמה דלא הדר ביה כי אייקור ברשותיה אייקור ולא מיחזי כרבית כיון שהם דמין, ואפי' א"ת שהדמים שהוא חייב לו הואיל והם כמו מלוה אצלו אינן ראויין לקנות כלל ואפילו לקבל מי שפרע שהרי אשה אינה מתקדשת במלוה הואיל ולא נתנו המעות מתחילה לכך וה"נ מעות של מלוה אינם ראויין לקנות כלל ואפילו לקבל מי שפרע דאין לומר בזה מעות קונות שהרי לא נתנו מתחילה לכך ובשעת הקניין אין כאן אלא דברים בעלמא כדפרישית בפירקין דלעיל דייחד לו מ"מ כיון דרוצה לעמוד בדבורו כי אייקור ברשותיה אייקור שאע"פ שיכול לחזור בו אם רוצה לעמוד באמונתו ברשות חבירו הוקירו וכשנותן לו דמיהן אי' ביה משום רבית שהרבה בני אדם נושאים ונותנים בדברים ועומדים באמונתם. א"נ יש לפ' שמתחלה כשפסק לתת לו החטי' תפס לו קנין עליהם שאין יכול לחזור בו, אבל לא משכן ולא ייחדן לו בעין בעת הקנין שיהיו קנויים לו אותם החטים עצמן דהא ודאי פשיטא כדמקשי' אי כשמשך מ[א]י למימרא אלא לאחר שנתחייב בהם ע"י הקנין ייחדן לו ואף על פי שייחדן אינן קנויים לו החטים עצמן ויכול לחזור בהם ויתחייב לו בחטים אחרים והוא כמו חוב אצלו ואפ"ה אמרינן הואיל וייחדן כי אייקור ברשותיה אייקור ואם לא ייחדן ודאי היה אוסר לתת דמיהם שנתחייב בהם ע"י קנין"

### פסיקה ב'יש לו' אלא שמחוסר מלאכות

\* בריב"ש סי' רעד מבואר שמהני הקניין למי שפרע אפילו שלא מהני לעניין ריבית [ועיי"ש שאיירי בחסרון יותר מג' מלאכות אלא שהוא רק עפר ולא מהני אפילו לשמואל, וצ"ע אם מהני גם לקניין גמור

\* עי' מהר"ם אלשיך קלו

### פסיקה ב'אין לו'

עיקר דינו לכאורה צריך להיות שאינו חל שהרי הוא כדבר שלא בא לעולם כיון שלא בא לרשותו, וכך באמת פסק הבה"ג בריש הלכות ריבית וז"ל "והני מילי דיהב ליה מדעתיה אבל על כורחיה אי אוזפיה שערי או חיטי מהדר ליה ואפילו אייקור אבל יהב ליה זוזי על חיטי בתרעא דזילא והשתא איקר אי יהיב ליה מדעתיה לית ביה משום ריבית אבל יהיב ליה ומשקל מיניה בעל כורחיה לית מן דינא למתבעיה ולא שקיל אלא זוזי מה דיהיב" וכ"פ רה"ג בס' המקח סוף שער מג וז"ל "ותדע שבכל פרי שלא יצא בגוף האילן או כל סחורה שאינה ברשותו של מוכר לא נתקיים עליה הממכר ואפילו שהוא בקנין אלא עד שיהא באילן" ופשטות דבריהם שלא חל כלל ואפילו לעניין מי שפרע.

מיהו מצינו בראשונים שני דרכים לדון מכוחם שכן חל המקח,

#### א' לעניין מי שפרע.

יש לדון אם דין מי שפרע נתחדש דוקא באופן שקונה מן התורה ורק חז"ל ביטלוהו ונשאר מ"מ לעניין מי שפרע, או שיש מי שפרע בכל דברים ואיכא בהדייהו מעות, ונפק"מ בכל זה במקום שלא קונה מן התורה כגון במלוה או בדשלב"ע.

והנה אליבא דר"ל שמעות לא קונות וודאי שיש מי שפרע גם במקום שאין כח של קניין גמור וכדאמרינן אליביה בב"מ מח. "דברים ואיכא בהדייהו מעות קאי באבל דברים וליכא בהדייהו מעות לא קאי באבל", מיהו יש לדון לר' יוחנן שהרי לא הוצרך לחידוש הזה.

- ראיות שיש מי שפרע גם היכא שאינו קונה קניין גמור

**א]** בדין זה נשאל הרא"ם [הובא בשטמ"ק ב"מ מז:] ולמד מר"ל שה"ה לר"י וז"ל "מה שעלה על דעתך שאין חיוב מי שפרע חל אלא בדבר שהוא נקנה מן התורה במעות ומשום גזרה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה הוא דלא קנה אבל דבר שלא נתקיים בו המקח מן התורה במעות כמו מי שמכר דבר שאינו ברשותו וקבל בו המעות שאין חייב בו במי שפרע. אין הדבר כמו שעלה בדעתך אלא חיוב מי שפרע חל ואפילו בדבר שאינו נקנה מן התורה, הלא תראה וכו' הנך רואה כי אפילו מאן דסבירא ליה מעות אינן קונות אית ליה דחייב במי שפרע דכוותה נמי לדברי האומר מעות קונות אין לנו להרחיב הדבר עד שנאמר שאין חייב במי שפרע אלא בדבר שהמקח קיים בו מן התורה במעות וכו' לפי שמה שחייבנו אותו במי שפרע הוא מטעם שקבל המעות עם הדברים וכו'"

מיהו הרמב"ן [מח:] והרשב"א [מח.] דקדקו מגמ' זו לאידך גיסא שמשמע שדווקא לר"ל חידשו כן אבל לר"י נשאר כדס"ד מעיקרא שמשום שקונה מן התורה יש מי שפרע.

**ב]** עוד הביא הרא"ם שם בסו"ד ראיה מהא דסיטומתא איכא למ"ד [בב"מ עד.] שקונה רק למי שפרע, וכן דקדקו הרמב"ן והרשב"א שם, ולא יישבו ע"ז כלום להחולקים.

**ג]** עוד הביא הרמב"ן שם ראיה שיש מי שפרע מסוגיא דנדוניא בב"מ עד: לפי פי' הגאונים שם שאיירי בחתן שנתן מעות לחמיו לקנות לו נדוניא והלך וקנה לו מאחרים והחתן חזר בו ופסק רב פפא שיש לו לקבל מי שפרע ואע"פ דשם לא היה לחמיו את הנדוניא, מיהו משמע ברמב"ן שלפי' רש"י שם אין ראיה וכך הוא לכאורה דרש"י פי' דחמיו נתן לחתן מעות והחתן פסק עם אחרים ואח"כ חזר בו החתן כנגד האחרים וע"ז פסק ר"פ שמקבל מי שפרע וא"כ אפשר שהיה להם נדוניא בשעה שפסק, אבל הרשב"א בסוגיא בדף עד: פי' כרש"י והראב"ד, ובכ"ז בדף מח. הוכיח בסתם, ועוד שלהדיא מוכח מדבריו בדף עד: שהסוגיא עסקה גם לענין המי שפרע של המשלח דהיינו החתן וממילא אף לפרש"י יש ראיה.

וברא"ם שם השואל הק' לו ג"כ מגמ' זו, והרא"ם אע"פ שסובר שיש מי שפרע בכ"ז העמידה דווקא באופן שלאחר מכן כבר באה הסחורה לרשותו והיינו שסובר שמ"מ מדין מי שפרע אינו מחוייב לקנות לו אלא שאם קנה מחוייב לתת.

ובדעת החולקים פי' הרשב"א שם שאפשר שקונה קניין גמור משום שהוא דבר המצוי ובעז"ה נאריך בסמוך בדין זה.

עוד אפשר בדעתם כמו שנראה מדברי רה"ג בס' המקח סוף שער מג דמעשה דנדוניא איירי בפסיקה ביש לו [ולא נתפרש שם היאך פי' אם כפרש"י או בדרך אחרת].

**ד]** עוד הביא הרמב"ן שם מהירושלמי שקונה למי שפרע בפסיקה באין לו [מיהו לשון הירושלמי "א"ר יוסה ש"מ בר נש דיהב לחבריה עשרה דינרין וא"ל ע"מ דתיקום לי בהון מאה גרבין כיון ששלח ידו בהם צריך להעמיד לו מקחו" וכ' הרמב"ן "פי' אף על פי שאין לו ואם אינו מעמיד מקבל עליו מי שפרע" ולכאורה ראייתו הייתה מהא דדוקא אם שלח בהם ידו דהיינו נשתמש בהם וצ"ע]

**ה]** ברש"י עד. ד"ה "לא סמכה" מבואר שיש מי שפרע בפסיקה במקום שסמכה דעתיה ואפילו באין לו

- ראיות שאין מי שפרע אלא היכא שקונה קניין גמור

**ו]** הרמב"ן והרשב"א שם הוכיחו שאין מי שפרע אלא היכא שיש קניין מן התורה, מהא דאמר הרי"ף שבמשכון ודברים אין מי שפרע והרמב"ן הביא כדבריו להדיא מהירושלמי בשביעית.

**ז]** עוד הוכיחו הרמב"ן והרשב"א שם מהירושלמי שלא קונה למי שפרע כשפוסק ע"י מלוה.

**ח]** בתוס' ב"מ יד. [ד"ה עד] משמע להדיא שבקרקע באתרא דלא קנו בכספא קונה למי שפרע [והרמב"ן בב"מ מח: נקט שאפילו נימא דיש מי שפרע במטלטלין אפילו במקום שלא קונה מן התורה, מ"מ בקרקע לא תקנו כלל, ועי"ש שנראה שמהרי"ף מביא שלא כדבריו]

**ט]** בריטב"א סג. סג: וסה: מבואר שבפסיקה באין לו על שער שבשוק אין מי שפרע [יותר להדיא בסג:]

**י]** בר"י מלוניל ס: מבואר שיש מי שפרע ביצא השער

לשון הרא"ם בתשובה הנ"ל "אלא שלא נחייב מי שפרע למי שמכר מה שאינו ברשותו מטעם שקבל המעות אלא אם קנה אחר כך אותו הדבר שמכר אותו ובא לרשותו שאז יכול הוא להשלים דברו אם ירצה שאז נחייב אותו במי שפרע לפי שמכיון שקנה הדבר ההוא ובא לרשותו חל עליו מדרך האמונה וצידוק הדיבור להשלים דיבורו ולתת הדבר ההוא להקונה ואם לא עמד בדיבורו נחייב אותו במי שפרע. אבל אם לא קנה הדבר ההוא ולא בא לרשותו מן הנמנע הוא לחייב אותו במי שפרע אלא למי שבא אותו דבר לרשותו והיה אפשר לו לעמוד בדבורו ולמסרו לקונה. ולזה חייבו מי שפרע למי שקבל מעות בעד הנדוניא לפי ששנה בדיבורו בשכבר קנה אותה והיתה ברשותו והיה אפשר לו לתתה לבעל המעות עם היות שבעת שקבל המעות עדיין לא היתה ברשותו. זהו עיקר העיקר שראוי לסמוך עליו בענין זה"

#### ב' לענין קנין גמור.

יש כמה אופנים שאפשר לעשות שהפסיקה תהיה מחוייבת בקניין גמור

##### דבר המצוי

כמה ראשונים חידשו שהפוסק על דבר המצוי בשוק קונה אפילו לדידן שאין אדם מקנה דשלבל"ע דחשיב דבר שבא לעולם כיון שכבר הוא מצוי בשוק.

**א]** ובעניין זה גרסינן בב"ב סט: "אמר ליה ארעא ודיקלי חזינן אי אית ליה דיקלי יהיב ליה תרי דיקלי ואי לית ליה זבין ליה תרי דיקלי ואי משעבדי פריק ליה תרי דיקלי" ונאמרו בגמ' זו כמה פי' מיהו בספרי הרי"ף נמצאו שני נוסחאות מדבריו על דין זה בנוסח א' כ' "מהא שמעינן דמאן דמזבן ליה לחבריה מידי דשכיח למזבן אף על גב דליתיה לההוא מידי ברשותיה מיחייב למיזבן ולמיתן ליה וקי"ל נמי פוסקין על שער שבשוק ואע"ג שאין לו ותניא נמי בתוספתא המוכר פירות לחבירו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לאו כל הימנו לאבד זכותו של זה". ובנוסחאות אחרות של הרי"ף כ' "ואיכא מאן דשמיע ליה מהאי מימרא דמאן דמזבין לחבריה מידי דשכיח למיזבן אף על גב דליתיה לההוא מידי ברשותיה מיחייב למיזבן ולמיתן ליה ואנן לא סבירא לן הכי דכל מידי דלאו ברשותיה דבר שלא בא לעולם הוא והא דאמרינן וכו'".

ושני נוסחאות אלו הובאו בראשונים דמהראב"ד בהשגות פכ"ד ממכירה מתבאר שהיה לפניו כהגי' הא', וכך הביאוהו המ"מ שם וההשלמה בב"ב שם סו"ס ד', ומאידך העיטור [במאה שערים, ובספר !] הרשב"א והריטב"א הביאו רק את הגי' הב', והר"ן והמאירי הביאו את שני הנוסחאות אלא שנחלקו כמי לפסוק דהמאירי כ' את הנוסחא הא' בשם רוב הנוסחאות וכ' שכנראה שחזר בו וזו מסקנתו, והר"ן כ' שנראה כמש"כ במקצת הנוסחאות.

ודע שבתשובת הרי"ף [ח"א רמד, הרכבי קנד] מבואר שיש מי שפרע וז"ל "ומי שהקדים מעות לחבירו על פרקמטיא על שער שבשוק והיתה מצוייה לקנות ולא רצה ליתן לו אותה פרקמטיא אין כופין אותו ליתנה לו אלא שמקבל על עצמו מי שפרע"

**ב]** עוד כיוצ"ב כ' המאירי בב"מ עב: וז"ל "ושמא תאמר ואף לענין מי שפרע היאך הוא קנוי והרי לא בא לעולם אינו כן שכל שמוכר דבר לחברו ואינו בידו הואיל ונמצא עכשו לימכר אינו קרוי דבר שלא בא לעולם כמו שיתבאר בבתרא פרק רביעי ובתוספתא אמרו המוכר דבר לחברו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לא כל הימנו לאבד זכותו של זה ומה שאמרו שדה זו לכשאקחנה תהא קנויה לך שאינו כלום דבר זה בפרט לא בא לידו ואין בידו להביאה עכשו בידו"

**ג]** בסוגיא דנדוניא ב"מ עד: מבואר לפי חלק מהפי' שחל חיוב לעניין מי שפרע [עמש"כ לעיל בזה לעניין מי שפרע] וכ' הרשב"א בשביל ליישב את הצד שלא קונה למי שפרע אלא היכא שקונה קניין גמור "ואולי בזו נוכל לומר דנדוניא דבר מצוי הוא הרבה כל ימות השנה ופוסקין עליו שאע"פ שאין לזה יש לזה והרי זה כמי שיש לו וכענין שאמרו בזבל שפוסקין עמו על הזבל כל ימות השנה ועל ההיא מתני' הוא דאייתו ליה להאי עובדא דנדוניא והיינו נמי דאקשו ליה רבנן לרב פפא ואי לא פסק כשער הגבוה מקבל כדמעיקרא מעות נינהו ומעות לא קנו ואם אין פוסקין עליו לפי שאין לו דעדיפא מינה הוה להו לאקשויי והא דבר שלא בא לעולם הוא, אלא דבהא איכא לדחויי דדלמא לרבותא קאמרי ליה הכין דאפילו בדאית ליה לא קנה דמעות אינן קונות. ואף על גב דאמרינן מה שתעלה מצודתי מכור לך לא קנה התם אין הדגים מצויים לצוד כל כך כמו שהנדוניא מצוייה תדיר בשוק"

**ד]** וכיוצ"ב כ' הרשב"א בתשובה [מיוחסות רכה] בעניין מי שפסק על זקוקים עם גוי בקניין כסף להשיטות שגוי מוכר בכסף "כותי זה כשקבל המעות מיד שמעון נתחייב לו בה' זקוקים אף על פי שאין לו אם אין לזה יש לזה הרבה מוכרים יש בשוק וכדתניא יצא השער פוסקים אף על פי שאין לזה יש לזה ואף על פי שקבל ממנו פחות מדמי פסק השער שבשוק אין בכך כלום דלא נאמרו דברים אלו אלא בישראל ומשום רבית שהרי למקנייה ממש אפי' בישראל קני היכא דליכא משום אגר נטר לי כדאמרי' האי מאן דיהיב זוזי אקירא וקאזלי ארבעה בזוזא בשוקא ואמר ליה אנא יהיבנא חמשא והמתן עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח שרי אבל אי לית ליה אסור משום אגר נטר לי הוא אבל בכותי שרי"

##### כשמחייב את עצמו

כ' הרשב"א בתשובה [ג סה] "שאלת מי שחייב עצמו ליתן לחברו כל מה שירויח מכאן ועד שלשים יום ושעבד לו בקנין גמור כל נכסיו שקנה ושיקנה מקרקעי ואגבן מטלטלי מי אמרינן דלא אמר כלום לפי שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם או נאמר החיוב שאני: תשובה. דבר ברור הוא זה דחייב דלא אמרו בדבר שלא בא לעולם אלא במקנה הדבר שלא בא לעולם כגון פירות דקל אבל במחייב עצמו ליתן מה שיוציא הדקל לאחר עשר שנים דבריו קיימין שזה אינו מקנה הפירות אלא מחייב עצמו ליתן, ובחיובין ובתנאין ואפילו בשעבודין ובשכירות לא שייך דבר שלא בא לעולם. חיובין בזה שאמרת ובמחייב לזון את בת אשתו חמש שנים דחייב אף על פי שאין לו עכשיו המזונות אלא שירויח או יקנה ויזון וכן הפוסק על שער שבשוק ואף על פי שאין לו [בהמשך הביא שם דוגמאות לתנאים ושעבודין ושכירות]"

##### אינו מסויים

בפסקי הרי"ד סג: מצינו חידוש שכשמוכר באופן שאינו מסויים חל אפילו בדשלב"ע וז"ל "ואי קשיא ואמאי מקבל עליה מי שפרע והא אין אדם מקנה לחברו דבר שלא בא לעולם ואפי' אם קנה ממנו על ידי סודר יכול לחזור בו תשובה במתני' פוסק לו כשגדלת תבואתו אבל עדין לא נגמרה וישנה לעולם קרינא בה אי נמי נגמרה אלא שעדין לא קצר ולא תימא דוקא כשיש לו תבואה בשדהו אז הוי מכר אבל אם אין לו תבואה בשדהו לא הוי מכר משום דמה מכר לו דבר שאין לו אלא אפי' אם אין לו תבואה נמי חייב לקנות וליתן לו דאימת אמרינן אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כגון האומר תבואה זו העתידה ליגדל בשדי אני מוכר לך התם ודאי לא קנה שלא מכר לו אלא אותה התבואה ואותה עדין לא באה לעולם אבל אם מכר לו כך וכך כורין תבואה אף על פי שאין לו כיון שסתם התנה לו חייב לקנות וליתן לו ואם קנה ממנו בסודר חייב לקנות וליתן לו ואם קיבל ממנו מעות בלבד חוזר בו ומקבל עליו מי שפרע"

ונראה דשורש דבריו מהטעם דמהני כשמתחייב ומ"מ דעתו שכל שאינו מסיים בסתם כך מתפרש

#### נספחים

\* עי' חכמי פרובינציא יח

\* עי' במיוחס לריטב"א עד שפי' שפ שאמימר הכניס עפר בשביל שיהיה סמכא דעתיה ויהיה מי שפרע אע"פ שלעניין ריבית כבר יצא השער

\* סה"ת מו ד סב הביא את המחלוקת אם קונה

\* ברש"י סב: כ' שהיו יכולים להקשות מהדין של המרבה בפירות על הכלל של רב ספרא דהיינו שאע"פ שבדיניהם מוציאים מלוה למלוה בדינינו אין מחזירין, ולמדנו שרש"י סובר שבמרבה בפירות מוציאין מלוה למלוה, והיינו באין לו, וילה"ס אם היינו אפילו בלי יציאת השער דהרי במשנה למסקנא מוקמינן בפסיקה בחוב שאסור אפילו שיצא השער

\* ברא"ש מלוניל סג. כ' שיש מי שפרע בפסיקה ביצא השער ולא נתבאר בדבריו אם הוא סברא בקניין גמור או דווקא לעניין מי שפרע

\* ברמב"ן מח: מבואר שלא קנה ואפילו דן אם יש מי שפרע ותלה את זה בנדון של האם מי שפרע תלוי בקנין או שהוא דברים ואיכא בהדייהו מעות, אלא שמ"מ לענין מי שפרע צ"ע מסקנתו שם שהרי מסיק מכח הירושלמי שאין מי שפרע וכדברי הרי"ף שם במשכון ודברים והוא תחלה דימה ביניהם וצ"ל שיש הפרש ביניהם ואי"ז כלל שכל דבר שלא קונה אין בו מי שפרע [ומ"מ לענין רבית מייתי מהירושלמי שאין בו איסור והכי קיי"ל שאין בפסיקה של מלוה ביש לו איסור]

## היתרו מה"ת

### פסיקה בהוזלה

\* עי' מאירי עב: שכ' "ומ"מ אף זה המלוה אומר הריני מוציא לך בה כשער של עכשו שאם יקבלנה ממנו בזול בשכר המתנת מעותיו הרי זה רבית קצוצה אלא שאף הוא מתכוין להוציא בה כשער של עכשו וממתין לו"

### פסיקה בשוויו

רש"י ב-ס: ד"ה "המרבה","לרבית", משמע שההיתר משום דרך מו"מ והביא ע"ז פסוק דבעינן "מלווה הונו" [והריטב"א תמה שאין כזה פסוק] וע"ע ב-ס: ד"ה "אינהו"

וכ"כ הראב"ד ס:

מיהו הריטב"א ס: כ' שההיתר משום דאינו נושך בתחילתו אלא מתרבה מאליו והתורה אסרה דווקא כשיש נשך ברור משעת נתינה ועיקר כוונתו נר' שמבחינת העסק בתביעתו בעד המעות לא הייתה שום תוספת והיינו בעצם ההיתר של בתר מעיקרא, וכ"כ המאירי שם "ופירש שהתרבית ר"ל רבית של דבריהם הוא על ידי מכר ושאינו קוצץ רבית למקחו אלא שהוא נעזב למקרה"

וכ"נ מדברי הר"י קרקושא [ב"ב סט:] שדחה את ראיית הרי"ף שלמד מדין יציאת השער של ריבית לדין דשלב"ע של קנינים, ודחה הר"י קרקושא "ואין ראייתו ראיה דהתם לאפוקי מאיסור רבית דרבנן שלא אסרו סאה בסאה אלא משום מראית העין"

ודע שהריטב"א כבר נתבאר שדעתו שאינו קונה בפסיקה על השער אפילו למי שפרע ובכ"ז ס"ל שיש בתר מעיקרא, וכן יל"ע במאירי שאע"פ שדעתו שקונה אפילו קניין גמור על השער מ"מ הרי בדף סג. כ' "זה שאנו קורין לענין זה לשון אמנה וכן הדין שהרי המוציא מעות לחברו על הפירות בשער של עכשו מאמין הוא בו ליתנן לו אף על פי שאינו חייב שהרי מעות אינן קונות ומ"מ כל שהוא נותנן רשאי הוא ליטלן ואין כאן רבית אלא אומרים שברשותו הוקרו ואף על פי שלא משך קודם שהוקרו ושלא ייחד לו קרן זוית כלל" ומשמע להדיא שאין הקניין מוסיף בהיתר וצ"ע

## אסורו מדרבנן

### פסיקה בהוזלה

הדבר ברור שהוא ההוזלה מחמת שמקדים מעותיו וההקדמה אפילו שניתנה לשם מכר הויא כעין הלואה, מיהו יל"ע איך דנים ריבית זו אם היא עצם המקח הוא הריבית או שדנים שמכר לו בשוויו והוסיף לו פירות עבור הקדמת מעותיו

ובדברי הרשב"ם והרמ"ה ב"ב פז. מבואר שכל איסור הוזלה יתכן בדבר שיש בו דין אונאה וברמ"ה ביאר זאת "דכי חיישי רבנן במשא ומתן לשכר הקדמת מעות הני מילי במקח וממכר דשייך ביה הונאה ואי בעי למיהדר ביה ולמתבע מיניה אונתיה מצי תבע הילכך כי מחיל גביה נמי איכא שכר הקדמת מעות" וברשב"ם משמע שגם בלי דין חזרת אונאה עצם ההסכמה להתאנות נחשבת כאגר נטר, ומ"מ מדברי שניהם נלמוד שהריבית היא תוספת הפירות

### פסיקה בשוויו קודם יציאת השער או בחוב

נראה דבאיסור פסיקה נכללו שני חסרונות

**א]** דכיון שאין למוכר הפירות ויצטרך לקנותם ביוקר נמצא שמעיקרא כלפי זמן אספקת המכר מכר לו בזול מחמת הקדמת המעות, ואיסור זה הוא אפילו אם לא נראה כאן הלואה דכל אגר נטר אסור אפילו בדרך מכר, ואסור זה הוא דוקא קודם יציאת השער

וזה מבואר בהרבה ראשונים

**א'** הרי"ף בתשובה [בשטמ"ק עב:] "אסור לתת מעות על פירות חדשים בשער קצוב לפי שעתיד לצאת השער ביוקר יותר מזה ויהיה מה שלקח אותו בזול מפני קדימת המעות והוא אסור"

**ב**' הרי"ד בפסקיו עב: "שאם יוקירו פירות נמצא שבשכר הקדמת המעות זילזל לו"

**ג'** הר"י מלוניל עב: "כי אין לו אין פוסקין עליהן אם לא יצא השער משום דמתחזי כרבית דבשביל הקדמת המעות יהיב ליה חטים בזול"

**ד'** הנמוק"י עב: "דכיון שלא יצא השער כמה נמכרים שמא יתייקרו כשיצא השער שלהם נמצא שהיה משתכר זה בהמתנת מעותיו שיתן לו פירות כפי מה שפסקו בזול"

**ה'** הריא"ז [ט א] "חוששין שמא יצא השער שלהם ביוקר ונמצא שזלזל לו מפני שהקדים לו המעות"

**ה'** הטור [קעה] "שבשביל הקדמת המעות הוא מקבל עליו ליתן כפי זה הסכום אף אם יתייקרו"

**ו**' הש"ך [קעה א] "אין פוסקים כו' שזה מוזיל גביה בשביל הקדמת המעות ומקבל עליו שאם יתיקר יתן לו בזול כמו שהן עכשיו"

והנה בריב"ש שו כ' "בשאין לו אף על גב דהשתא לא מוזיל גביה מ"מ אסור כל שלא יצא השער לפי שכיון שלא נקבע השער אנו חוששין שמא ישתנה ויוקרו פירות בתוך הזמן שקבע לו ונמצא שמרויח הקונה בפסיקא בהקדמת מעותיו וגם המוכר יצטרך לקנותם כשער היוקר" ולפו"ר נראה מדבריו שחז"ל אסרוהו גם בלי לראות שמוכר ב'זול' עבור ה'נטר' אלא כל שמחמת ההלואה מרויח או הלה ננשך אסור, ומ"מ אפשר דעיקר כוונתו שהוא מרויח עבור הקדמת מעותיו והיינו כמו שכ' שא"ר

**ב]** דאפילו אם נראה את המכר בשויו, כיון שלבסוף מתייקר ומקבל יותר ממה שנתן נדונת התוספת כאגר נטר, ואיסור זה הוא מכח הצד הלואה שבכל פסיקה דכל הקדמה כיון שאין לו יש בה צד הלואה, וכמו שאסרו סאה בסאה שאפילו ששורש תביעתו היא קרן, ועיקר איסור זה הוא במה שאסרו פסיקה בחוב אפילו כשיצא השער ומ"מ אף בבא באיסרו בעינן ליכול לקנותו כיון שיש כאן הלואה, ויתברר בעז"ה בסמוך.

וכלפי חסרון זה נראה שהוצרכו לטענת מאי אהנית ולכן מצינו בכמה מקומות שמותרים בלי טענה זו כמו ברה"ג ובדבר המצוי תדיר, ויתברר כל דבר בעז"ה במקומו.

#### פסיקה בחוב

איתא בגמ' סג. "תני רבי אושעיא הרי שהיה נושה בחבירו מנה והלך ועמד על גורנו ואמר תן לי מעותי שאני רוצה ליקח בהן חטין ואמר לו חטין יש לי שאני נותן לך צא ועשאן עלי כשער של עכשיו הגיע זמן חטין למכור אמר לו תן לי חטין שאני רוצה למוכרן וליקח בהן יין אמר לו יש לי יין שאני נותן לך צא ועשאן עלי כשער של עכשיו וכו' כולם אם יש לו מותר אין לו אסור וכו' אמר רבא שמע מינה מדרבי אושעיא תלת שמע מינה דמעמידין מלוה על גבי פירות וכו' ושמע מינה הוא דיש לו"

ואיתא שם בגמ' סב: שיטה שאוסרת אפילו ב'יש לו', ויש לברר בטעם החסרון בזה

ובטעם החסרון פרש"י סב: "והוא לא קיבל עכשיו מעות שנוכל לומר יכול הוא לקנותו בדמים שקיבל נמצא שאינם אצלו אלא בהלואה בעלמא" "דלא כאיסרו הבא לידו דמי שאין זה דומה לנותן איסר בשעה שפוסק דאיכא למימר יקנה לו עכשיו בשוק במעות שקיבל" עוד כ' סג. "ומיהו היכא דאין לו לאו כאיסרו הבא לידו הוא דהיכא דיהיב ליה זוזי פוסק ואף על גב שאין לו דיכול זה לקנותו במעות שקיבל דחטין מצויין לו הואיל ויצא השער אבל זה אין בידו במה יקנה ודמי לרבית", וכ"כ הרשב"א שם על דברי הרמב"ן שכ' שכל החסרון של מלוה אינו אלא כלפי ההיתר של יציאת השער "ונראין דבריו באמת דהא טעמא דיציאת השער אינו אלא משום דאם אין לזה יש לזה, וכל שאין לו ובא להעמיד מלוה עליהן אין אומרים אם אין לזה יש לזה דבמה יקנה", וכך מבואר בסה"ת [מו ה ח] "וכן היה לו אצלו מעות של הלואה ואמר לו תן לי מעותי ולא היו בידו מעות לפרעו וכו' אף על פי שהזכרנו למעלה [שמותר] לקבל מעות דרך מקח וממכר ולפסוק כשער של השוק אף על פי שאין לו מאותו המין הואיל ויצא השער ה"מ כשקבל מעות מעתה והתם יש טעם להתיר שאע"פ שאין לזה יש לזה והרי המעות מצויות לקנות בהן שמקבל ממנו" ומבואר שבעצם כל ההפרש בין בא בחוב לבא במעותיו אם יכול לקנות במעות שנותן לו, והיינו אם יש את עיקר ההיתר או שהרי"ז כפוסק קודם יציאת השער, וכ"פ ר' ברוך סב: שכ' "פירוש חיישינן שמא יוקירו וקסבר האי תנא דכי פסקינן על הפירות היכא דזוזיו דלוקח בידו דמצי למימר ליה מאי אהנית לי כן הייתי לוקחן באותה שעה והיו מתיקרין בביתי אבל הכא לא בא המלוה באיסרו בידו כלומר במעותיו בידו לא מצי אמר ליה אי הוו לי זוזי דהא ליתנהו" ובדבריו נוסף שהוא חסרון במאי אהנית.

ועוד מבואר כן ממה שהתוס' סב: היה פשיט"ל שלא שייך כלל היתירא דיצא השער וכ"כ הריטב"א שם שכ' "דהא טעמא דהתם משום דאע"פ שאין לזה יש לזה וההוא טעמא לא שייך גבי זה שלא הביא מעות כלל".

מיהו לא נהירא שהרי איכא למ"ד בגמ' דלא מהני אפילו ביש לו ופי' הריב"ש לדבריו את החסרון לדרך א' "שכיון שהיה נושה בו מתחלה מיחזי כרבית כשיקח פירות בפחות משוויים אפילו ביש לו אבל כשלא היה נושה בו מתחלה אלא שבא באיסרו בידו דרך מקח וממכר הוא", ועוד שבדרך מקח מותר אפילו באין לו לשיטת רה"ג, ועוד שבאמת ברמב"ם ובסה"ת ובטור הביאו דין זה כדין בפנ"ע באיסור סאה בסאה.

וביאור דבר זה מתברר מהראשונים בדף עב: והבאנו לשונם וביאורם לעיל בדין סאה בסאה כשיצא השער והעולה מדבריהם שבאמת כלפי עיקר ה'יש לו' כשיצא השער אפשר גם ע"י שמצי יזיף ולכן בסאה בסאה סגי באין לו מעות או להראב"ד עכ"פ ביש לו מעות ומ"מ ל"צ במעות שקיבל, והחסרון בבא בהלואתו שכיון שהחוב הוא מעות א"כ היוקר היא ריבית גמורה, וממילא נראה שבבא באיסרו דבר זה נפתר ע"י ה'מאי אהנית' שהוא מחזיר את הפסיקה לאותו כח של חיטי קדחי, והטעם שדבר זה יתכן רק במעות שקיבל נראה מדברי רש"י סג: שכ' "והוא לא קיבל עכשיו מעות שנוכל לומר יכול הוא לקנותו בדמים שקיבל נמצא שאינם אצלו אלא בהלואה בעלמא" דכל שבא באיסרו יכול להעמיד את תביעתו בעיקר נתינת המעות ונמצא שאינם בידו אלא בשביל להעמיד חיטים כהמדה שאפשר להשיג בהם וא"כ אין כאן ריבית כלל, אבל בבא בחובו כיון שכבר הלוהו אע"פ שבא זמן הפרעון מ"מ כל שמאריך לו את הזמן הרי מוותר על תביעת מעותיו ואינו לוקחם ומחייבו באריכות הזמן לתת חיטים והיא ריבית גמורה שהרי אין לו מכח מה לתבוע שהרי באריכות הזמן לא נתן לו כלום ודו"ק.

וקצרו של דבר לפי"ז דעיקר הטעם שכיון שבפסיקה בעינן ל'מאי אהנית' ובפסיקה בחוב אין מקום לתביעת ה'מאי אהנית' לחול באופן שבאמת אין כאן שום נשך ותרבית ותובע רק את מה שנתן לו שהרי לא נותן לו כלום שמתוכו הוא תובע את החיטים, והוא ברור ודו"ק.

ולפי"ז מה שפרש"י בברייתא "דלא כאיסרו הבא לידו דמי שאין זה דומה לנותן איסר בשעה שפוסק דאיכא למימר יקנה לו עכשיו בשוק במעות שקיבל", וכן פי' בדברי רבה שהעמיד מתני' כהברייתא "אבל אין לו והוא לא קיבל עכשיו מעות שנוכל לומר יכול הוא לקנותו בדמים שקיבל נמצא שאינם אצלו אלא בהלואה בעלמא" אינו סתירה לדברי הריב"ש

ודע שבעיקר איסור פסיקה בחוב מצינו ברא"ש מלוניל "ואיכא למימר דאע"ג דלא קני יש בו משום מחוסרי אמנה דכיון דיש לו הפירות סמכא דעתיה ולא חיישינן דילמא הדר ביה וחיטי קדחי באכלדיה אבל אין לו הפירות אפילו משום מחוסרי אמנה ליכא דלא סמכא דעתיה כיון שאין לו פירות ולא אמרינן דלא כאיסרו בא בעלמא לידו בלא ראיית המקח", וכיוצ"ב פי' הריב"ש בדרך השניה לשיטת הברייתא דאוסרת אפילו ביש לו, ור' ברוך סב: הביא פי' זה והק' עליו וז"ל "ויש מפרש דלא באיסרו בא בידו ולא נתן ללוה איסר שיאמר קנו לי מעותי והפירות לא משכן במה יקנה ואיכא פירכא דאי הכי אף על גב דהוקירו ליכא איסורא דאימת קני להו ההיא שעתא דמשיך דההיא שעתא דמשך אוזולי אוזיל גביה"

#### {מהדו"ק

יש להעמיד כמה נדונים בעיקר הגדרת האיסור שהתחדש בפסיקה

##### א' מהי צורת הריבית שראו כאן חז"ל

**א]** דחז"ל לא ראו כאן מקח כלל ולא קנה כלום אלא בשעה שמעמיד את המקח וממילא כשהוקר נותן לו בעד מנה מנה ופרס

**ב]** דהמקח חל לגמרי ומ"מ חז"ל אסרו זה משום דסו"ס מתייקר על חשבון הלוה וכהלואת סאה בסאה. [ובאמת שכבר נתבאר באיסור סאה בסאה שעיקרו משום שהוא כעין הלוהו מאה במאה עשרים ולא משום שההתייקרות על חשבון הלוה אסורה]

**ג]** דהמקח אמנם חל אבל מכיון שהחיטים שהתחייב להעמיד לו הם אפילו אם יתייקרו א"כ נמצא שבאמת בעד מנה נתחייב לו מנה ופרס ואע"פ שצורת ההתחייבות הייתה מנה ולבסוף נתייקרה, הרי סו"ס בעצם ההתחייבות מחייבת לשלם יותר וא"כ עצם התחייבות זו בעבור ההקדמה היא ריבית

והנה בכמה מהראשונים מבואר שהאיסור הוא שמוכר בזול מפני הקדמת המעות

**א]** הרי"ף בתשובה [בשטמ"ק עב:] "אסור לתת מעות על פירות חדשים בשער קצוב לפי שעתיד לצאת השער ביוקר יותר מזה ויהיה מה שלקח אותו בזול מפני קדימת המעות והוא אסור"

**ב]** הרי"ד בפסקיו עב: "שאם יוקירו פירות נמצא שבשכר הקדמת המעות זילזל לו"

**ג]** הר"י מלוניל עב: "כי אין לו אין פוסקין עליהן אם לא יצא השער משום דמתחזי כרבית דבשביל הקדמת המעות יהיב ליה חטים בזול"

**ד]** הנמוק"י עב: "דכיון שלא יצא השער כמה נמכרים שמא יתייקרו כשיצא השער שלהם נמצא שהיה משתכר זה בהמתנת מעותיו שיתן לו פירות כפי מה שפסקו בזול"

**ה]** הטור [קעה] "שבשביל הקדמת המעות הוא מקבל עליו ליתן כפי זה הסכום אף אם יתייקרו"

**ו]** הש"ך [קעה א] "אין פוסקים כו' שזה מוזיל גביה בשביל הקדמת המעות ומקבל עליו שאם יתיקר יתן לו בזול כמו שהן עכשיו"

והנה בריב"ש שו כ' "בשאין לו אף על גב דהשתא לא מוזיל גביה מ"מ אסור כל שלא יצא השער לפי שכיון שלא נקבע השער אנו חוששין שמא ישתנה ויוקרו פירות בתוך הזמן שקבע לו ונמצא שמרויח הקונה בפסיקא בהקדמת מעותיו וגם המוכר יצטרך לקנותם כשער היוקר" ולפו"ר נראה מדבריו שחז"ל אסרוהו גם בלי לראות שמוכר ב'זול' עבור ה'נטר' אלא כל שמחמת ההלואה מרויח או הלה ננשך אסור, ומ"מ אפשר דעיקר כוונתו שהוא מרויח עבור הקדמת מעותיו והיינו כמו שכ' שא"ר

ונראה שכל הני ל"צ לפרשם כהצד הא' אלא העיקר כהצד השלישי שכתבתי

##### ב' איזו הלואה יש כאן

**א]** דעצם מה שמקדים מעות עבור מקח של שלאחר זמן זהו כעין מלוה, ובפרט באופן שהמוכר מחוייב שעבוד הגוף להעמיד את המקח, [ולצד זה יל"ע אם ההלואה היא דוקא במעות או גם עצם שמאחר לו את זמן הספקת החיטים חשיב כמלוה של חיטים

**ב]** דמעות לא קונות וא"כ המעות נחשבות למלוה

**ג]** דמכיון דהוי דשלב"ע ולא קנה א"כ המעות הלואה [וזהו לפי הצד הא' בנדון הא']

##### ג' אם חז"ל חידשו לאסור ריבית דרך מכר או שחז"ל אסרוהו כי ראו בו צד מלוה

**א]** יל"ד כשאסרו חז"ל פסיקה איזו הלוואה ראו בה שאסרוה אם את המעות שנתן שכל שעוד לא קיבל תמורתם הרי הם כבהלואה אצלו או שאפילו לאחר שקנה החיטים שחייב לו ומתאחר לספק לו והלה ממתין לו הרי"ז כהלוואה {ולכאורה נפק"מ בהוזלה אם בעקרון מותר במקום שהותר בשוויו שהרי כבר אין כאן הלואה}

**ב]** עוד יל"ד אם כשחז"ל החמירו לאסור פסיקה הוא משום שאסרו ריבית דרך מקח או שראו שאינו כ"כ מכר והחשיבוהו למלוה

**ג]** עוד יל"ד באיסור פסיקה אם הוא משום שדנים שבעד מעות שווה מנה מכר לו חיטים בשוה מנה ופרס דרואים שנתינת המעות היו בשעת הפסיקה וקיום המכר בשעת נתינת החיטים ונמצא שמכר לו בזול, או שהאיסור הוא עצם ההתייקרות של המקח על חשבון הלווה [המוכר], או שעיקר מכר החיטים שיש בהם אפשרות יוקרא בעד המעות נדון כהוזלה ושהסכים לכך מחמת ההקדמה

ובאמת שאם בנדון הא' אנו דנים שנאסרה ההמתנה של העמדת המקח ממילא מבואר כלפי הספק השני שאסרו ריבית דרך מכר וכלפי הס' הג' הריבית היא היוקרא או המכר של החיטים בעד ההקדמה.

ואם בנדון א' לא חששו להתייקרות משום דהתייקרות דרך מכר וודאי שרי ורק חששו להקדמת המעות דהוו כמלוה א"כ בס' השלישי ע"כ הריבית מה שנותן לו חיטים בזול ודנים שרק אז נגמר המכר, מיהו הספק השני ישאר בעינו דילה"ס אם מה שהחשיבוהו למלוה משום שחסר ב"מכר" ונחשב למלוה או שדמי לריבית גמורה ואסרוה אפילו בדרך מכר}

##### פסיקה בחוב

בסוגיא בדף סב: וסג. נחלקו ברייתא ור' אושעיא אם מהני פסיקה בחוב ביש לו,

ולר"א שמהני פסיקה בחוב כשיש לו לכאורה כל החסרון של פסיקה בחוב הוא שאין את ההיתר של יציאת השער כיון שלא יכול לקנות במעותיו חיטים, וכך פרש"י סג. "ומיהו היכא דאין לו לאו כאיסרו הבא לידו הוא דהיכא דיהיב ליה זוזי פוסק ואף על גב שאין לו דיכול זה לקנותו במעות שקיבל דחטין מצויין לו הואיל ויצא השער אבל זה אין בידו במה יקנה ודמי לרבית", וכ"כ הרשב"א שם על דברי הרמב"ן שכ' שכל החסרון של מלוה אינו אלא כלפי ההיתר של יציאת השער "ונראין דבריו באמת דהא טעמא דיציאת השער אינו אלא משום דאם אין לזה יש לזה, וכל שאין לו ובא להעמיד מלוה עליהן אין אומרים אם אין לזה יש לזה דבמה יקנה"

ולברייתא לא מהני אפילו ביש לו, ולפו"ר החסרון לדבריו זהו גריעותא במלוה וכך כ' הריב"ש [בשטמ"ק] "שכיון שהיה נושה בו מתחלה מיחזי כרבית כשיקח פירות בפחות משוויים אפילו ביש לו אבל כשלא היה נושה בו מתחלה אלא שבא באיסרו בידו דרך מקח וממכר הוא. אי נמי דסבירא ליה דבהלואה לא קני אפילו למי שפרע הילכך אפילו ביש לו אסור אבל בכסף כיון דקני למי שפרע הרי הוא כאלו קנאם לגמרי כיון שיש לו וליכא משום רבית כמו שכתב רש"י בשמעתין"

מיהו רש"י פי' בברייתא "דלא כאיסרו הבא לידו דמי שאין זה דומה לנותן איסר בשעה שפוסק דאיכא למימר יקנה לו עכשיו בשוק במעות שקיבל", וכן פי' בדברי רבה שהעמיד מתני' כהברייתא "אבל אין לו והוא לא קיבל עכשיו מעות שנוכל לומר יכול הוא לקנותו בדמים שקיבל נמצא שאינם אצלו אלא בהלואה בעלמא",}ע"כ מהדו"ק}

### נספחים

\* בעניין אם בעינן מי שפרע להיתר עי' שיטמ"ק סג: בשם שיטה, ועי' תוס' סב:, ועי' סה"ת מו ד סב,

\* במאירי ס: בדין פסיקה בחוב כשיש לו כ' "אם היה לו יין מזכהו ואף על פי שאינו מושך כשנתיקרו ברשותו נתיקרו ואף על פי שלענין הדין אם רצה לחזור חוזר הואיל ומ"מ יש כאן מי שפרע קנייה גמורה היא לענין רבית"

"ויש חולקין להתיר העמדת מלוה על גב פירות אף על פי שאין לו כאלו נתן לו עכשו דמים כמו שיתבאר ולא יראה כן ודברים שנכנסו תחת משנה זו בגמרא אלו הן"

\* מאירי סג "זה שכתבנו למעלה בכלן אם יש לו מותר פירשו חכמי הצרפתים מפני שזכה בהם מעכשו וברשותו הוקרו אף על פי שלא משך הואיל והחליט חובו בהם יש כאן מי שפרע כמי שנתן המעות למדת מדבריהם שהקונה מטלטלין בחובו וחזר אחד מהם יש כאן מי שפרע ואף על פי שבענין מקדש במלוה אמרו קדושין מ"ז א' ושוין במכר שלא קנה מ"מ יש בה משום מחסרי אמנה ויש אומרים שבפסיקת מעות על הפירות אפילו מי שפרע אין בו הואיל ולא נתן מעות על מנת ליטול עכשו"

עב: "זה שבארנו שפוסקין על שער שבשוק אף על פי שאין לו אם חזר בו אין בו אלא מי שפרע שהרי מעות אינן קונות ואף על גב שמאחר שאין לו אין כאן חשש נשרפו חטיך והיה לנו לומר שאף מן התקנה לא יחזור אינו כן שלא חלקו חכמים בתקנתם ועוד שאם אין לו היום יהא לו למחר

## היתרו מדרבנן ביש לו

### פסיקה בשוויו

היתר זה נמצא גם כלפי פוסק במעות באופן שלא יצא השער, וכן נמצא כלפי פסיקה בחוב אפילו לאחר שיצא השער, ולכאורה שניהם היתר א' דהחסרון של חוב נתבאר לעיל דלכה"פ לר"א הוא משום דל"ש ההיתר של יצא השער.

ויל"ד אם ההיתר בזה הוא משום דאין כאן הלואה או משום דברשותו אייקר

וכלפי פסיקה בחוב פרש"י ההיתר בדף סב: "דאי הוה ליה יין הוה קנוי לו מעכשיו ואי אייקר ברשותיה אייקר" וכ"פ סג. "יש לו מותר ולא אמרינן דלאו כאיסרו הבא לידו היכא דיש לו דזכי בהו האי מהשתא ואף על גב דלא משיך כי מוקרי ברשותיה מוקרי ולא הוי רבית הואיל ואם בא לחזור קאי עלייהו במי שפרע" [והביאו הרשב"א עיי"ש]

#### כשמחוסר מלאכות

לק' בסמוך בשיטת רה"ג ור"י נבאר בעז"ה דבאופן של מחוסר מלאכות מותר לפסוק בשויו ואסור להוזיל והטעם שמכיון שיש לו הרי קונה עכשיו לא מחמת השער ולכן יכול לקצוץ המחיר שרוצה רק בתנאי שלא יוזיל דכיון שמחוסר מלאכות הרי יש כאן נטר

והנה בתוס' מבואר שיכול לפסוק כשער של לקוטות, וברה"ג נראה שאפילו לפני שיצא השער יכול לפסוק במחיר סביר כיון שהוא קובע מה השער היום כיון שהוא המוכר היחיד [תחילה לקוצרים], ובדברי התוס' יל"ע היכן מצאו שיעור זה של שער של לקוטות,

ונראה דהם פי' בהא דתניא [עב:] "היו חדשות מארבע וישנות משלש אין פוסקין עד שיצא השער לחדש ולישן היו לקוטות מארבע ולכל אדם משלש אין פוסקין עד שיצא השער ללוקט ולמוכר" כפי' הראב"ד שפי' דאין לפסוק על הישנות כשער החדשות לעל של בעה"ב כשער של לקוטות וכ"כ הרא"ש מלוניל וכ"פ בקיצור פסקי הרא"ש, ונראה דהיה מקום להתיר בכה"ג והטעם נראה שכל שיש כזה שער אינה הוזלה, וקמ"ל שעיקר דין יציאת השער בעינן גם בשביל שיחשב כמי שיש לו או למאי אהנית ובשביל זה בעינן שיצא השער ממש לדבר שפוסק עליו

וכדרך פירוש זה יש מפורש בתוספתא לפנינו ריש פ"ו וז"ל "אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער אפילו ישנות הולכות מארבע אין פוסקין על החדשות מארבע עד שיצא השער לחדש ולישן יצא השער לאחרים אף על פי שאין לו מותר לקוץ הימנו במה דברים אמורים בזמן שמוצא ליקח באותו השער אבל אם היו לקוטות והולכות מארבע והוא אינו מוצא ליקח אלא משלש הרי זה אינו פוסק עד שיצא השער ללוקח ולמוכר" וכדברי רה"ג בקיש שער מג הם כדברי התוספתא ונראה שגרס כן בגמ' או שלקח דבריו מהתוספתא בלי לציין שזה מקורו וכן ברי"צ גיאות הגי' כמו בתוספתא אלא שלא ברור שבאמת כ"ג בגמ' או שנתכוון להביא את התוספתא כתוספת על דברי הגמ', ומ"מ הסברא העולה מפירוש הראב"ד מבוארת בתוספתא.

ובאמת שרה"ג סיים על הדין של חדשות וישנות שאם יש לו גדיש שפי"ד.

### פסיקה בהוזלה

באמת שבאופן שהמוכר אינו מעוניין שהמקח ישאר אצלו רק שנאלץ מחמת שהחפץ סגור בחדר וכבר דחוק למעות ומבחינתו בעד נטילת הדמים כבר מוכן להקנות את החפץ רק שהלוקח מעכב שרוצה שיהיה באחריות המוכר עד שיהיה מזומן לו א"כ אין כאן צד מלוה מיהו לפי"ז ההיתר רק באופן שאינו מעוניין בזמן, ולא משמע כן.

ע"כ בודאי ההיתר הוא גם באופן שהמוכר קבע את הזמן בכדי שיוכל להשתמש במקח עד אותו זמן

בדין זה יש לדקדק בשני פרטים א' מה מתיר את הקדמת המעות, ב' מה מתיר את המתנת המקח,

#### א' בעד הקדמת המעות -

יסוד ההיתר בזה נראה שמכיון שיש לו הוי מכר גמור מה שמוכרו לו עכשיו בפחות ואין איסור למכור בזול בשביל להשיג מי שישלם לו כבר עכשיו על החפץ, דלא אסרה תורה אלא אגר נטר דהיינו שבעל המעות תובע עבור המתנתו תוספת ודו"ק, וזהו שאמרו הראשונים בדוכתי טובא דבדרך מכר אוזולי הוא דמוזיל גביה שעיקר כוונתם שאין נתינת תוספת הפירות תשלום על הנטר אלא להיפך הוא מכר את שלו בזול בשביל לקבל את המעות מוקדם ולא אסרה תורה למכור בזול, וזהו שאמרה הגמ' בב"ב פז. "זלזולי בשכירות מי אסיר" לפי פי' הרא"ם ור"י והרשב"א והריטב"א [דלא כרשב"ם והרמ"ה], וכן בגמ' בב"מ סה. על הקדמת דמי שכירות "אוזולי הוא דקא מוזיל גביה" ופי' הרא"ם בב"ב שכוונת הגמ' לבאר הטעם שמותר להקדים,

ומ"מ נראה דיש כאן מחלוקת ראשונים בצורת ההיתר אם הייתה ע"י שאין כאן מלוה כלל ולכן ל"ש לראות את ההוזלה בעצמה כאגר נטר, או שאפילו נימא דכיון שהמכר לא נקנה לגמרי חשוב כמין הלואה מ"מ לגבי להתיר את ההוזלה מותר דאינו אגר נטר כלל אלא מכר גמור הוא

##### א' שאינו אגר נטר - רה"ג ורי"ף ור"י מלוניל

כ' רה"ג בס' המקח [שער מג, שצו] "תדע דכל היכא שהפירות אצל המוכר מצויות בשעה שנוטל הדמים ממנו שאלו רצה לתתם לו מיד יש סיפק בידו והוה מזלזל ונותן אין זה אסור שיטול דמים מן הפירות יותר ממה שנטל ממנו דמים כדגרסינן אמר רב נחמן האי מאן דיהיב ליה זוזי לקיראה וקא אזלן ארבע גריוי וא"ל יהיבנא לך חמשה איתנהו שרי דאי בעי יהיב ליה לאלתר ליתנהו אסור דהוה ליה כאגר נטר לי וכו'" ובמשפטי ההלואות כ' "כשיהיה הדבר שפוסקין עליו ברשות הלוה אלא שאינן במקום שיכול להגיע אליהם מפני שום דבר שמונע ממנו והלוה מצטרך לטול דמיהם מן המלוה אין בזה הדרך על הקונה ערעור ולא שום אסורא בקנותו אותן בפחות ממה ששוה מפני שהן ברצון המוכר שרוצה המוכר לזלזל במקחו ואין רבית בזו הדרך ואע"פ שלא באו פירות הלוקחים ברשותו [נדצ"ל ברשותן] בשעת נטילת הדמים כמו שאמרו אמר ר"נ וכו' כמש"כ בס' המקח", וכ"כ הר"י מלוניל "שאם היו לו פירות אפילו לא יצא השער פוסקין דכל מה שיש לו לאדם בתוך ביתו יכול ליתן במתנה או בזול כפי שירצה" וכ"כ הלבוש [קעה] "דכיון שיש לו יכול הוא להוזיל גביה כמו שירצה שכל אדם יכול למכור פירותיו בזול ומי ימחה בידו" - ועיקר כוונתם נראה שכיון שיש לו הרי כבר יכול למכור וליטול את המעות מכח המכר שהחליט למכור וא"כ ההוזלה נעשית מכח המכר ולא מכח המלוה, דעיקר מה שאסרו בפסיקה בהוזלה היינו משום שאין לו וא"כ אדרבה כל זכיית הלוקח בהוזלה היא מכח מעותיו שהקדים ומכח ה'מלוה' זוכה בתוספת פירות, [סוף דבר עיקר החילוק דכל שמתחיל מכח החפץ הרי זוכה מכח הצד מכר וכל שמתחיל מכח המעות הרי זוכה מכח הצד מלוה]

[והסבר זה ברור יותר אם נימא שכל האיסור בריבית הוא כשמחמת ההלואה נותן ריבית ולא להיפך שמחמת הריבית מלוהו, ומ"מ ל"צ לזה דהדבר מוסבר היטב בלא"ה]

##### ב' שאין כאן נטר - רש"י ורמב"ן וריב"ש ומאירי

מיהו הרמב"ן [מלחמות סה] "ואם יש לו מותר נעשה כמי שקנו לו מעותיו אותן פירות בעצמם ואין כאן מלוה והמתנה", וכ"כ רש"י [בדף עב:] אלא שהוסיף שכל מה שאנו דנים את זה שאין כאן מלוה וכאילו משך היינו משום דעיקר הריבית בזה אפילו באין לו היא דרבנן וז"ל "דכיון דיש לו אין כאן רבית דמעכשיו הוא קנוי לו ואף על פי שלא משך דכי אין לו נמי אבק רבית מדרבנן הוא וכי יש לו לא גזור" וכ"כ המאירי עב: "שאם היתה לו יכול למכרה על צד שירצה או ליתנה כלה או חציה שכל שיש לו אין כאן רבית ומעכשו קנאה ואף על פי שלא משך שאין זה אלא אבק רבית וביש לו לא גזרו", וכ"כ הריב"ש [שו] "אסור אא"כ יש לו למוכר הפירות שהוא פוסק דאז יכול לפסוק ואף על גב דמוזיל גביה מותר כדאמרינן בגמרא בהדיא וכו' וטעמא דכיון דמעות קונות מן התורה ואם חוזר בו מקבל מי שפרע הרי זה לענין רבית כאלו קנאם קנין גמור מעתה כיון דאין אסור רבית במכירת פירות אלא מדרבנן והלכך אין כאן הקדמה"

##### שיטת רה"ג ור"י - עוד הגבלה בעיקר ההיתר של הוזלה

תוס' בדף סג: חידשו "דפוסק עמו על הגדיש לא שרינן אלא לפסוק עמו בשער לקוטות אבל לפסוק שוי שיתא בחמשא לא כיון דאכתי לית ליה שעדיין צריך תיקון ואי מוזיל גביה כולי האי מחזי כאגר נטר אבל כשיש לו מזומן בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח מותר אפילו שוי חמשא בארבע" וכ"כ התורא"ש מו. וסג:, וכ"כ הרא"ש [פ"ה סי' ס'] ביתר ביאור וז"ל "פוסק עמו על הגדיש דכיון דיש לו תבואה יכול לפסוק כשער הלקוטות אבל אינו יכול לפסוק פחות משער הלקוטות והא דאמר לעיל אמר ר"נ וכו' אי אית ליה שרי דשאני הכא דמיחסרא למידש ומידרייה לכך חשיב קצת כיש לו וקצת כאין לו" וכוונתם לכאורה דכל שמחוסר מלאכות יש כאן נטר אבל מ"מ סו"ס יש כאן צד מכר ולכן הותרה הוזלה מועטת דאינה ניכרת כאגר נטר דבכלל המחיר הוא ואפשר לתלותה בצד המכר, ויש הוזלה גמורה שהיא מותרת רק בדבר שאינו מחוסר שום תיקון דאין כאן נטר כלל.

ובאמת שדברי ר"י מבוארים ברה"ג בס' המקח שער מג דבדין היה הוא תחילה לקוצרים [שצד] כ' וז"ל "ולא התירו נמי לפסוק אלא למי שהוא תחילה לקוצרים דאמרינן כמו שיתחיל הוא עכשיו יצא השער" ומבואר דס"ל דתחלה היינו דוקא תחילה דכיון שהוא ראשון ועוד לא יצא השער רשאי לקבוע מחיר ואמרינן שכיון שהוא הראשון שמוחר א"כ הוא מחליט את השער של עכשיו שהרי במחיר שמוכר הוא המחיר עכשיו כיון שהוא לבדו השוק הרי הוא חשוב כמו אם כל המוכרים החליטו על המחיר, וזה ברור, מיהו נראה שלא יוכל לקבוע כל מחיר שירצה אלא מחיר סביר, ובדין פסיקה בהוזלה כ' [שצו] "תדע דכל היכא שהפירות אצל המוכר מצויות בשעה שנוטל הדמים ממנו שאלו רצה לתתם לו מיד יש סיפק בידו וכו'" [העתקתי לשונו בשלמות לעיל]

ודו"ק ששיטת רה"ג ור"י מתיישבת יותר עם הדרך הא' שכתבתי ודו"ק [ונראה שזה הטעם שברמב"ן במלחמות סה כ' דל"ש יש לו בטרשא ובסוגיא בדף מו נראה מדבריו שהסוגיא עסקה בדין פסיקה רגילה, וכן נראה מדבריו שם שלא דימתה הגמ' פסיקה לסאה בסאה דשני ענינים הם, ובכל זה יבואר בסמוך שאין כן שיטת התוס' וכל זה לשיטתם]

העולה מכל זה שמלבד מה שהארכנו לעיל בביאור ההיתר של הוזלה, לשיטת רה"ג ור"י יש תנאי שהמכר יוכל להתקיים לאלתר דאז נחשב שבגוף המכר לא היה שום זמן אלא כל ההמתנה היא אח"כ בקיום המקח שכבר קנה לאלתר ודו"ק היטב, והפרט השני ביש לו שיהיה מזומן לאלתר הוא הסגנון ב'יש לו' שדימו התוס' בין הלואת סאה בסאה לפסיקה בהוזלה.

ודע עוד שבטרשא ברור שלא מתאים ההיתר של יש לו מצד החלק הא' שהארכנו בו דסו"ס עיקר ההיתר בסוף שהתוספת של הפירות אינה על הלואה אלא על עצם המקח שבו לא היה זמן כלל, וזה לא יתכן אלא בפסיקה שהנדון היה כלפי הקדמת המעות, אבל בטרשא שהנדון הוא מחמת איחור הפרעון לעולם יש כאן זמן בגוף המכר, מיהו עדיין יתכן לדון את הפרט השני שנתחדש בדברי רה"ג ור"י דע"י ה'יש לו' מצליכים להפריד את ההמתנה מעיקר הקציצה אלא שממתין לו על המעות שנתחייב לו, ואמנם לעניין הוזלה לא יועיל דסו"ס להתיר הוזלה צריכים את החלק הא' וכמו שנתבאר, מ"מ נראה שיועיל במקום שיש תוספת שאינה מוכחת אם היא לאגר נטר או לסיבה אחרת דכל כה"ג כיון שההמתנה היא במעות שחייב לו ולא רואים את עיקר המקח כהלואה לא תלינן באגר נטר,

והשתא דאתינן להכי ברוך ה' הועלתה ארוכה לתמיהה העצומה שבסוגיא בדף מו בדין שולחני שהחליף דינר בדינר וטריסית ומבואר בגמ' שמותר כשיש לו דהוי הלויני עד שיבוא בני וביארו התוס' דהיינו הלואת סאה בסאה וביארו שאע"פ שבהלואה לא הותר כה"ג אלא בסאה בסאה בלי תוספות מ"מ בדרך מכר הותר אפילו שמוסיף לו, והוסיפו שבדרך מכר אפילו הלל מודה דשרי, ואמנם את עיקר הדברים האלו אפשר לפרש דאין דמיון אמיתי בצורת ההיתר של יש לו במו"מ לצורת היש לו של סאה בסאה אלא עיקר הכוונה רק לדמות בפרט השני של היש לו של הוזלה שנתבאר לשיטת רה"ג ור"י שאין כאן המתנה בגוף המכר,

מיהו כל ריהטת דבריהם שבשניהם ההיתר הוא א' ורק בדרך הלואה חמיר שלא הותר אלא סאה בסאה, וז"ל בדף מו "ה"ק כמו שמותר סאה בסאה דרך הלואה באומר עד שיבא בני משום דסאה בסאה רבית דרבנן ה"נ דרך מקח וממכר אפילו סאה בסאתים מותר באומר עד שיבא בני" וכעי"ז כ' התורא"ש שם "כשיש לו בעין אלא שמחוסר ביאת בנו וכו' מותר דרך מקח וממכר אפילו שוה חמשה בארבעה כמו סאה בסאה דרך הלואה", ובמיוחס לריטב"א סג: בשם התוס' כ' "דכיון דסאה בסאה הוא שהוא דרך הלואה מותר מטעם זה כ"ש שוה חמשה בארבעה דדרך מקח וממכר", ובסה"ת [מו ה י] בשם התוספות [כ"נ ברור עיי"ש] "דה"ל כהלויני עד שיבא בני, דכי היכי דהתם אף על גב דקאמר ליה דרך הלואה שרי כיון דאיכא חדא לטיבותא דסאה בסאה ליתיה אלא רבית דרבנן, הכא נמי אף על גב דסאה בסאתים הוא שהרי הוסיף לו טריסית ורבית דאוריתא הוא, כיון דאיכא חדא לטבותא דדרך מקח וממכר הוא ואוזולי הוא דמוזיל גביה שרי"

ועוד שנראה מלשונם בדף מו שעיקר חומר ההלואה הוא דהוי ריבית גמור וז"ל "סאה בסאתים כי הכא שנותן לו טריסית יותר אסור והוי רבית גמור" ומשמע שאינו מחמת סגנון ה"יש לו" של מלוה שאינו שייך להתיר תוספת, וכ"כ התור"פ שם וז"ל "דהא דאמרינן מותר ביש לו היינו דוקא סאה בסאה דלאו היינו ריבית אלא מדרבנן אבל הכא דהוי דרך הלואה הוי ריבית מדאורייתא" מיהו אין בזה ראייה גמורה דכתבו כ"ז בקושייתם על רש"י ולא שזה הטעם אליבא דאמת, מיהו הב"י הביאם כך אליבא דאמת

והנראה בכ"ז דבסוגיא דשולחני באמת לא הותרה הוזלה גמורה אלא רק הוזלה שדרך שולחני ליטול עבור ההחלפה וכבר מבואר כן בריא"ז ובמאירי וכך פי' הב"י בכוונת הרמ"ה שהובא בטור, ולזה נראה שנתכון הרא"ש שכ' בתורא"ש בדף מו בטעם ההיתר במו"מ "דהוי דרך מקח וממכר ומוזיל גביה מפני שהשולחני נותן לו מעות שהוא צריך ואין כאן הלואה דליהוי כאגר נטר" וכעי"ז כ' בפסקיו, וכ"כ רי"ו, ומבואר דקולת המו"מ הוא שאינו אגר נטר אלא שנותן לו עבור המעות שהוא צריך, ונראה שלא הוצרכו לזה אלא כאן כיון דל"ש כאן סתם אוזולי הוא דמוזיל גביה וכמו שנתבאר דכאן היא דרך טרשא ולא פסיקה, ובכה"ג שרי רק באופ שיש לפרש את התוספת עבור דבר אחר.

#### ב' בעד המתנת העמדת המקח

\* עי' בנ"א ה' שפשיט"ל שיכול לתבוע מיד את המקח ולמד כן מדאמרינן עד שיבוא בני וכ"כ הסמ"ע בקונטרס הריבית

\* ריטב"א "והא דאמרינן מהו דתימא ליהוי כעד שיבא בני. ק"ל דהא התם לא שרו אלא סאה בסאה ואלו הכא מוזיל גביה מהשתא, ועוד דהא לקמן פסק רב נחמן הלכה כהלל שהוא אסור, וי"ל דהכא כיון דזביני נינהו שרינן אף על גב דמוסיף ליה טפי דאוזולי הוא דמוזיל גביה"

רמ"ך "ואי איתיה ברשותיה שרי דאוזלי הוא דמוזיל גביה"

כ' הרי"ף בתשובה [בשטמ"ק עב:] בטעם ההיתר "ואם מכר מה שיש לו בזול אין בזה איסור לפי שאין בו רבית",

מאירי "ואם היה המקח בידו אף על פי שבהקדמת המעות מוכרו בפחות יש לומר אוזולי הוא דקא מוזיל גביה" "ומכל מקום אם היו בידו הרי מזכהו פירות אלו מעכשו ואין כאן המתנה ואם הוזיל מקחו יוזיל ואנו אין לנו"

תוס' מנחות צ "דכיון דיש לו אוזולי אוזיל גביה ואין כאן אגר נטר ליה"

במיוחס לריטב"א בשם הראב"ד "דדרך מקח וממכר מותר דאזולי אוזיל גביה דבשביל הפרוטות שלקח ממנו מוותר לו דינר וטריסית"

תורא"ש מו "דהוי דרך מקח וממכר ומוזיל גביה מפני שהשולחני נותן לו מעות שהוא צריך"

סה"ת [מו ה י] "כיון דאיכא חדא לטבותא דדרך מקח וממכר הוא ואוזולי הוא דמוזיל גביה שרי"

רשב"א סג. "אבל כשיש לו הרי יש לו ואוזולי אוזיל גביה בין בא באיסרו בין בא לחוב בדמיהן"

מצינו לשון אוזולי במקום שאין כאן צד הלואה - סה"ת מו ה י "פירוש, אי אמרת בשלמא בחליפין שפיר דבדרך מקח וממכר אקני ליה ושרי ואוזולי קא מוזיל גביה", ובמאירי,

ר"ח ב"מ מו "וכל כי האי גוונא יד ביד שרי אף על גב דטפי ליה דכי מקח וממכר דמי ושרי"

מרדכי תלג "פי' רבינו חננאל (\*עד) [\*בעד] שיבא בני או עד שאמצא מפתח ודוקא גבי זביני מותר לאוזולי היכא דאית ליה שכן דרך מנהג התגר לאוזולי אבל ללות סאה בסאתים (\*דרבית) [\*דהוי רבית] דאורייתא בין יש לו בין אין לו אסור"

אגודה פ"ד סב "ואמר רבינו תם הכא אף על פי דסאה בסאתים היה, מכל מקום כיון שהתנה לשלם פרוטות, דרך ממכר הוא מאחר שאינו משלם אותו מין שנתן לו. ודוקא הכא שאינו פוסק שום זמן אבל אם היה מתנה ליתן לזמן אסור. ומיהו בפירוש הקונטרס משמע שפוסק זמן"

כ' ר' יונה ב"ב פז."אמר רבא ותסברא האי שכירות הוא וזלזולי בשכירות מי אסור. פירוש הלא מן הדין אף על פי שלא שכרו עד ימות הגורן מותר דמעות שהקדים לו לאו הלואה נינהו כלל אלא אגריה הוא דקא מקדים ליה שהרי מעכשיו הוא נשכר לעשות עמו בגורן ודמי ללוקח חפץ הנמצא ביד חברו אף על פי שמתנה עמו שלא יתן לו החפץ עד חדש או שני חדשים מותר להקדים לו המעות ולאוזולי גביה ולא אמרינן דמעות הלואה נינהו וכי יהיב ליה אותו החפץ בזול הוי אגר נטר אלא כיון דמעכשיו מכר לו אותו חפץ מכר גמורה היא הכי נמי שכירות גמורה היא והיכי דמי דאסרינן במכר להקדים לו מעות ולאוזולי גביה כגון שמוכר לו דבר שלא בא לעולם שאין כאן תורת מכר"

והרשב"א שם כ' "ותסברא זלזולי בשכירות מי אסיר. פי' מורי ז"ל דכיון שגוף הפועל בעולם הרי הוא כמוכר לו חפץ בפחות מכדי דמיו למסור לו החפץ לאחר שלשים יום דכיון שהחפץ בידו כזלזולי בדמיו הוא ושרי, וכן ודאי נראה כדבריו דהא שרי אפי' בהלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח ובדלועין דאזלי בני זרתא זרתא בזוזא בשוקא וקאמר ליה אנא יהיבנא לך בני גרמידא דכיון דמנפשיהו קא רבו כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמו, וכל שכן כאן שישנו לחפץ בעולם וכן גופו של פועל, אלא דמשום שפועל יכול לחזור בו אמרו ברישא דלא קא עביד בהדיה דאסור דמחזי כרבית, וכתב מורי ז"ל דדוקא בפועל הוא דאסרו בדלא קא עביד מהשתא בהדיה דמחזי כרבית הואיל ולא משתעבד פועל לגמרי מהשתא דהא יכול לחזור בו, אבל בשכירות קרקע שזוכה בו מהשתא זכייה גמורה שרי למימר ליה מהשתא בדינר ולקמיה יפה סלע"

והריטב"א כ' "ומהדרינן ותסברא שכירות היא וזלזולי בשכירות מי אסור. פי' ותסברא דשייך התם רבית דוקא ואפי' ברישא והלא שכירות גופו היא וזלזולי בשכירות גופו למה אסור, הא למה זה דומה למוכר כלי שברשותו בזול שאפי' קבל דמים עכשיו ופסק שלא ליתנו לו עד לאחר שלשים יום מותר דאוזולי אוזיל גביה ממוניה, וגדולה מזו אמרו בההוא גננא דזבין קרי בני גרמידא גרמידא דשרי ואף על גב דמזדבני בני זרתא זרתא ואף על גב דליתנהו ברשותו ממש כיון דממילא קא רבו, וכ"ש בשהכלי ברשותו, וגדולה מזו אמרו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח, ובודאי דלכו"ע במכר כלי מותר, אלא דבשכירות גופו לפי שהפועל יכול לחזור בו משום כי לי בני ישראל עבדים הוה משמע לן מעיקרא שאין זה כמוכר דבר מסוים, וכל ששוכר עצמו לאחר זמן שיהא אסור דמעות הם בהלואה אצלו, ואנן אמרינן השתא דזלזולי בשכירות אפי' לאחר זמן מותר כאילו משכירו ליומו דמ"מ גופו שהוא מצוי בעולם משכיר ועליו חלין דבריהם ואף על פי שיש לו רשות לחזור בו"

"ופרקינן דרישא משום מראית העין דכיון דלא עביד בהדיה מהשתא מיחזי כהלואת מעות וכאגר נטר לי', ואומר מורי נר"ו דאפי' רישא אינו אלא מפני שיכול לחזור בו, שאילו שיעבד עצמו בקנין לפעולה ההיא בענין שלא יוכל לחזור בו הרי הוא כמכר כלי לגמרי שהוא מותר או כמוכר קרקע מהיום במאה ולקמיה יפה אלף שהוא מותר כדאיתא בפרק איזהו נשך, והפי' שפירשתי הוא ג"כ שיטת רבותי י"א ושיטת הר"י ז"ל"

## היתרו מדרבנן ביצא השער

### פסיקה בשוויו

במשנה [עב:] כ' "יצא השער פוסקין ואף על פי שאין לזה יש לזה" [ויס"ג זה בברייתא עי' בתוס' סב:] ונראה דיש לפרש בשני דרכים

**א'-** דכוונת המשנה כלפי המוכר, וכך פרש"י ס: "יצא השער פוסקין ואף על פי שאין לזה יש לזה ויכול המוכר הלז לקנותם עתה במעות הללו" וכן פי' בדף סב: וז"ל "אף על פי שאין לזה המוכר יש לזה לאיש אחר ויכול לקנותו עכשיו בדמים שקיבל" ולפי"ז משמע שעיקר פסיקה המותרת היינו כשיש לו ומ"מ אפילו באין לו שרי דאע"פ שאין לזה הרי מ"מ יש לזה וממילא חוזר להיות כיש לו, וכך פי' להדיא הרי"ף בתשובה שהובאת בשטמ"ק עב: "אם היה תחלה לקוצרים והיה קצירו גדיש היה מותר לפסוק עמו לבדו לא עם זולתו לפי שהחטים שלו הם מצויין והחטים של זולתו אינם מצויין ואם היה סוף הקוצרים הנה החטים מצויין אצל זולתו ואין מדקדקים אם היה אצלו או לא היה שאף על פי שאין לזה יש לזה"

וכ"כ הריב"ש [שו] "כשיצא השער אף על פי שאין לו מותר לפסוק בהקדמת מעותיו והרי זה כמי שיש לו דאעפ"י שאין לזה יש לזה ויכול המוכר לקנות עתה פירות באלו המעות שמקבל מן הקונה והיינו מתני' דתנן אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער ותניא בברייתא יצא השער פוסקין אף על פי שאין לזה יש לזה"

וכך פרש"י בדף סג: את דברי רבא שאמר "השתא דאמר רבי ינאי מה לי הן ומה לי דמיהן אמרינן מה לי דמיהן ומה לי הן נמי אמרינן ופוסקין על שער שבשוק ואף על פי שאין לו" והסכים עמו הרשב"א ד"קמ"ל רבא דטעמא משום דכמי שיש לו דמי דאע"פ שאין לזה יש לזה והלכך אפילו [על] שער שבשוק שרי" ואף הרמב"ן כ' שגם זה נכון

ויסוד ההיתר בזה נראה דכבר נתבאר לעיל בעיקר איסור פסיקה שעיקר האיסור הוא משום דנדון כפסיקה בהוזלה מכיון שהחיטים שפסקו עליהם בפועל הם חיטים של זמן אספקת המקח דהם חיטים יקרות יותר וע"ז מהני מה שיצא השער דהוא כמי שיש לו דאז נדון שבעצם מצד עיקר המקח בעד המעות זכה בחיטים בשווים ואותם נתחייב להעמד לו ואע"פ שהזמן של האספקה הוא מאוחר יותר הוא מילתא אחריתי ונדון כמי שמניח אצל המוכר את החיים שקנה עד זמן פלוני [סוף דבר ע"י שיש לו הזמן אינו בעיקר המקח אלא בחיטים שמחוייב להעמיד לו ודו"ק]

ומ"מ גם לדרך זו צריכים גם לטענת 'מאי אהנית' של הדרך השניה דהיא מבוארת בגמ' רק דלא ס"ל לפרש כן בגוף המשנה

והנה בסמוך נבאר בעז"ה שני צדדים בהבנת ה'מאי אהנית', ונראה שלהדרך הזו שהמשנה התירה מטעם היש לו ראוי לפרש דהמאי אהנית משלים את ההיתר של ה'יש לו' והיינו שבעצם ע"י היש לו נחשב שבמעותיו קנה את החיטים בשווים וכל החיטים הם הקרן של המעות שנתן וה'מאי אהנית' הוא השלמת דבר זה דהיינו שמ"מ קרן זו לא נתחדשה לו עכשיו בפסיקה זו אלא כבר הייתה לו בכח ונמצא שאינו מחזיר לו אלא את שלו ודמי לקולא של הלואת סאה בסאה [וזה הצד הראשון שאכתוב בסמוך]

וכך מבואר ברשב"א עב: שהק' על מאי דאיתא בגמ' שם דהטעם דשרי משום דהמוכר יזיף מחבריה "איכא למידק דהא אמרינן טעמא בריש פרקין משום דקאמר ליה הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי, ונ"ל דתרי טעמי בעינן ואיתיה להאי ואיתיה להאי דאי לאו טעמא דכי לית ליה אזיל יזיף מחבריה לא שרינן משום טעמא דהא חיטי בהיני והא חיטי בשילי משום דמאן דשקיל זוזי אפירי אנן סהדי דלאו אדעתא למזבן בהיני ושילי מיד ולמיתן להאי שקלינהו אלא מימר אמרינן כיון דאיכא חיטי בהיני ושילי ויצא השער רבים מלוים לחבריהם והילכך אמרינן דלמא מזבן זבין האי מהשתא באיסרי דמייתי בידיה ואי לא אזיל יזיף מחבריה אבל כל היכא דליתא להאי טעמא אסור ומאי דלא פריש התם פריש הכא" ועיי"ש דמסיק דיתכן שלמסקנת הגמ' שם ל"צ לשניהם אלא סגי בחיטי בהיני ושילי, ומ"מ דבריו מבוארים שהצורך בקניית המוכר הוא השלמת טעם המאי אהנית של הלוקח [שהרי כל עיקר דבריו כלפי טעם זה, ודו"ק.

וכעין דברי הרשב"א מבואר בב"י ובשאר הפוסקים בריש סי' קעה.

**והמתבונן** בדברים אלו יבין שבעצם תוספת ה'מאי אהנית' היא כלפי החסרון השני שהעמדנו בעיקר איסור פסיקה דהיינו שאפילו אם נחשבנו כקרן סו"ס אפילו קרן שמתרבית חז"ל אסרו כמו בהלואת סאה בסאה וע"ז מהני המאי אהנית שכל כה"ג שאינו מרויח כלום דכבר היה לו רווח זה בלי ההלואה לא אסרו כל שהוא דרך מקח וכדאמרינן בגמ' "אמר ליה אביי לרב יוסף אלא מעתה מותר ללות סאה בסאה משום דמצי אמר ליה שקילא טיבותיך ושדייא אחיזרי דאמר ליה חטי דקדחי באכלבאי אמר ליה התם הלואה הכא זביני",

וממילא מובן כמין חומר היתירו של רה"ג בפסיקה שניה דשם ל"צ מאי אהנית מכיון שאינו דרך הלואה כלל ואי"צ אלא את החלק הא' בכדי שלא יחשב הוזלה, ובעז"ה אאריך בזה בסמוך.

**ב'-** דכוונת המשנה כלפי הלוקח, והיינו ה'מאי אהנית' שאמרו רבה ורב יוסף בגמ'

ועיקר הפשט במשנה דקאי על הלוקח מבואר בהרבה ראשונים - בר"י מלוניל עב: כ' "כשיצא השער פוסקין משום דאע"ג שאין לזה יש לזה ולא מיתחזי כרבית דלא מהני ליה ולא מידי", בפסקי רי"ד עב: כ' "שאע"פ שאין לזה יש לזה ולא אהנייה מידי בהקדמת מעותיו", בנמוק"י שם "משיצא השער פוסקים כדמפרש בגמרא בברייתא דכיון שיצא השער אף על פי שאין לזה יש לזה ואף על פי שאינו פוסק עליהם ע"מ לקבלם עכשיו אלא לאחר זמן מ"מ כיון דעכשיו כשפוסק יצא השער והיה יכול ליקח שהרבה מוכרים יש והיה מצניעם בביתו עד לאותו זמן דבעי להו מש"ה שרי" וכ"כ רי"ו [נ"ח ח"ב] "מותר אף על פי שאין לו שאף על פי שאין לזה יש לזה כי מאחר שיש ללוקח מעות והיה יכול ליקח אותן כשער של עכשיו כמו כן מותר לתתן לזה המוכר ושיקבל עליו לתת לו חיטין בכל זמן כשער של עכשיו אף על פי שאחרי כן הוקרו דמה לי הן מה לי דמיהן"

וכ"נ בר' ברוך שפי' [עב:] "לא יוכל ליתנם עד שיצא השער וידע היאך נמכרין ויקנה בכך דאע"ג דמוקרי קודם שיקחם מצי אמר ליה מאי אהנית לי אבל אם נתן לו קודם שיצא השער חיישינן שמא יצא השער יותר ביוקר והו"ל אגר נטר לי ולא מצי למימר ליה מאי אהנית לי דהא אף על גב דהוו זוזיה בידיה לא הוה מצי למיזבן בההוא תרעא"

ובעיקר טעם ה'מאי אהנית' יל"ד בביאורו, ונראה דאפשר להבינו בשני צדדים -

**א'** דאפשר שסוף כוונתו בעצם להעמיד שעיקר תביעת החיטים היא קרן וכמו שעשה ה'יש לו' בדרך הא' רק שהמאי אהנית מאלים טענה זו שהיא קרן גמורה שכבר היה אותה ללוקח ואינו תובע אלא את מה שכבר היה לו וממילא היא ריבית קלה מאוד, [או שכבר לכן אין לחוש לראות את עצם הפיכת המעות לחיטים כריבית], ולפי"ז היינו ממש כהדרך הא' ואין ביניהם אלא משמעות דורשין.

**ב'** ואפשר דבאמת כיון שיש כאן מכר בעצם ניתן לראות את כל מה שמקבל בעד המעות מחמת המכר שביניהם, רק שמכיון שיש כאן ג"כ הקדמה א"כ אפשר ג"כ לראות את התוספת שנותן מחמת ההקדמה ואסור, אבל כל שיצא השער ואינו מרויח כלום כיון שיכל לקנות במעות שנותן כל כך חיטים א"כ הכל מוצדק מחמת המקח ואינו מחמת ההקדמה, וכך מבואר בר"י מלוניל [עב:] שכ' "כי אין לו אין פוסקין עליהן אם לא יצא השער משום דמתחזי כרבית דבשביל הקדמת המעות יהיב ליה חטים בזול, אבל כשיצא השער פוסקין משום דאע"ג שאין לזה יש לזה ולא מיתחזי כרבית דלא מהני ליה ולא מידי".

וכך נראה להדיא מדברי הרא"ש מלוניל סג. "בפוסק על שער שבשוק, דכיון דיצא לאו אגר נטר לי [הוא], דהא משכ[ח] לזב[ו]ני, דהא חיטי בשילי והא חיטי בהיני ולא מידי קא עביד ליה כי מחייב עצמו לתת לו החיטים. ואי הדר ביה קאי במי שפרע".

ונראה שכן דעת המיוחס לריטב"א עב: שהביא את קושיית הראב"ד דהק' שיש סתירה בין הסוגיות דבדף סג: הביאו טעם ללוקח דלא שקיל רביתא, ובדף עב: הוזכר בגמ' הטעם שמצי יזיף והיינו טעם למוכר דלא יהיב רביתא כיון שיכול לקנות, ותי' הריטב"א שכמו שבטרשא דר"פ שקבע מחיר בזמן הזול כבזמן היוקר, וטענת ר"פ הייתה שמבחינתו אין לו צורך למכור היום וא"כ אינו ריבית, והגמ' דחתה שסו"ס זיל בתר דידהו שיש ריבית, וכ' המיוחס לריטב"א שלכן לא סגי בחד מיניהו אלא בעינן היתר מצד שניהם, ולמדנו דס"ל שסגנון ההיתר של מאי אהנית הוא כעין ר"פ שאינו שיקול מחמת ריבית, ועוד שאם היה סובר שכל המאי אהנית הוא כעין יש לו א"כ קושיא מעיקרא ליתא, וזה מוכיח שגם הראב"ד נראה דהכי ס"ל.

### עוד התירים בפסיקה בשויו על סמך שער

#### רה"ג - דרך מקח וממכר

כ' רה"ג בס' המקח שער מד "דין המלוה את חבירו על פירות ידועים ורוצה להחליף אותן פירות בפירות אחריני ודין זה מתחלק לשני חלקים, החלק האחד אם היה נתינת המעות תחילה כדי שיתן לו בהם פירות שרוצה [כמו ורוצה] הלוקח להחליף בין שיהיו לו בין שלא יהיו לו יכול המוכר לקבלן על עצמו (ו)אם היו מצויות באותו מקום וכו' אבל אם (הוא עוקר) [היה עיקר] נתינת המעות הלואה שלא היה לשום פירות אין ראוי להחליפו פירות בפירות וכו' אלא היכא שהפירות מצויות ביד המוכר באותן עיתים שקיבלן על עצמו לתתם ללוקח וכו'"

ולמדנו דמותר לפסוק על פירות עם החוב של הפירות שחייב לו מהפסיקה הא' ולא נדון כבא בחובו, ובטעמו כ' הרמב"ן "ואלו בא באיסרו לידו כיון שיש לו חטים וקנה אותם מותר להעמידם עכשיו על היין אף על פי שאין לו, שהוא כמעמיד חטיו על יינו של חברו שזה דרך מקח וממכר הוא ולא גזור רבנן" וכעי"ז כ' הרשב"א וז"ל "דאי באיסרו בא לידו בפסק הראשון כבר קנו לו מעותיו דבר תורה החטים דהא בשיש לו עסקינן, וכיון שכן אפילו לא משכם ובא לחוב בהם ביין מותר כאלו בא באיסרו בידו, דכל דרך מקח וממכר אבק רבית הוא והקלו בו",

ומבואר שהם פי' בדברי רה"ג שאיירי בפסיקה הא' ביש לו, וילה"ס בשיטתם אם בעינן שיהיו לו החיטים בשעה שפוסק על היין, ולכאורה פשטות דבריהם נראה שכן שהרי החשיבוהו כמעמיד חיטיו על פירות של חבירו, וביותר מה שכתב הרשב"א דכאלו בא באיסרו, ועוד שהרי לכאורה לשיטה זו כשהגמ' בתחילת הסוגיא שאלה וכי אין לו יין מאי הוי מכח המשנה של יצא השער כוונת הגמ' להיתר הזה שבדרך מקח שרי לפסוק אפילו אינו בא באיסרו ואם זהו היתר חדש שאינו מכח החיטים שנותן עכשיו א"כ מאי שיאטיה למשנה, ועוד שבכל פסיקה מ"ט צריכים להא דיכול לקנות והרי הוא דרך מו"מ, אלא וודאי לכאורה מיירי כשיש לו את החיטים ופוסק אתם על היין, וכיוצא בהיתר זה מצינו ברש"י בסוגיא בדף סב: שאם היו לו חיטים היה שרי לפסוק אתם וכן בריטב"א שם ובר"י מלוניל ס: ובמיוחס לריטב"א בדף סג:, ובאמת שכך נראה להדיא שהבין הט"ז וז"ל [קסג סק"ה] "והיינו במעמידו על החטין ואומר בעד אלו החטין אתן לך יין דפירות בפירות הוא".

ומ"מ אחרי הכל לא יתכן לפרש כן שהרי ברה"ג וודאי משמע לכה"פ בפסיקה השניה של"צ שיהיה לו את הפירות שפוסק אתם שהרי לא הזכיר אותם כלל ואף לא מיירי באופן שמעיקרא היו לו שנאמר שבסתם בהכי מיירי, ועוד שאף ברמב"ן נראה כן מדלא פי' את הפשט בגמ' שבא לחוב בדמיהן שאיירי באין לו חיטים אלא העמיד בזקף ואם בלשון לא היה משמע ליה א"כ היא גופא יקשה על הגמ' מ"ט לא משני הכי, וזה קשה ביותר על הרשב"א שהביא מהראב"ד שכך פי' את הכוונה של בא לחוב בדמיהן שאין לו אותן חיטים, ובדברי הרשב"א מבואר שהפירוש של הראב"ד הוא דלא כרה"ג, ואפילו אם נדחוק שהראב"ד לא התיר אלא באותן חיטים ורה"ג אפילו בחיטים אחרים מ"מ תמיהה שהרשב"א שם אחרי פי' הראב"ד נתקשה איך רה"ג יפרש את הגמ' ומאי קושיא שיפרש כדרך הראב"ד רק בלי"ל חיטים כלל.

אלא העיקר של"צ יש לו חיטים אלא בשעת הפסיקה הראשונה, וטעם הדבר נראה שכיון שיש לו אין פסיקה זו נדונת כלל כמלוה אלא מקח גמור הוא וממילא כל הפסיקות שאח"כ אינם אלא כמחליף פירות בפירות בגוף המכר וכולהו דרך מקח נינהו,

והנה נתבאר לעיל בעז"ה שיש שני פרטים באסור א' שחשיב כהוזלה שאסורה אפילו בדרך מקח כל שיש זמן דהוי אגר נטר, ב' דאפילו אם יצא השער וחשיב פסיקה בשויו ולא בהוזלה אסור כיון שהיה מעיקרא מנה ובשעת פרעון מנה ופרס דכל כה"ג אסור בכל דבר דחשיב כמלוה דומיא דאסור דסאה בסאה, וכן נתבאר שכל הדין שבעינן והנה כאן ע"י שחשיב דרך מקח בטל החסרון השני וממילא ל"צ שיכול לקנותו מיהו עדיין צריכים להא דיצא השער דלא יחשב כהוזלה דאסור אפילו במקח

ודע שבמשפטי ההלואות המיוחס לרה"ג מבואר ג"כ כמו שכתוב בס' המקח אלא ששם מפורש שהפסיקה הראשונה הייתה ביציאת השער וז"ל "האופן הא' שתהיה ההלואה במקום שיש שם שוק קבוע לאלו הפירות שלוה הלוה עליהם והיה השער שלהם ידוע והקדים אליו ופסק עמו על שער שבשוק בשעת ההלואה משפטו שיטול הפירות שפסקו עליהם וכו' וכן אלו הפך דמי הפירות שפסקו עליהם על זה הדרך לפירות אחרות כדרך שער שעת היוקר שהוא שעת הפרעון ויקרו עוד הפירות [ה]אחרות קודם ביאתן לרשות המלוה והפך וכו' כדרך שער שבשוק וכו' מותר וכו' כמו שאז"ל אמר רבא וכו' ופוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, האופן השני כשיהיה שורש הפסק שפסקו מחוב שהיה על הלוה ופסק המלוה עמו החוב הנזכר על שער שבשוק בפירות ואין הפירות עדין ברשות המלוה ונהפכו מפירות לפירות כמו שזכרנו באופן הא' אסור וכו' ועין לו ליטול אלא הקרן שנתן וכו'"

#### אכלבאי וארבי

בגמ' עב: מבואר דיש צד להתיר טפי בשער של אכלבאי וארבי, והטעם מבואר ברמב"ן ורשב"א [סג:] שהוא מכיון שעד זמן הפרעון אינו עשוי להשתנות, וברור שכוונתם דאפילו אם נשתנה בסוף שרי כיון שלא הייתה כאן מעיקרא פסיקה של ריבית, ויל"ד אם כלפי האמת נשאר היתר זה, ויש ללמוד זה מהנמוק"י [עב:] שפי' הטעם שלא מהני שער של עיירות כיוון שהדבר ידוע שלזמן שפסק עמו ישתנה השער,

ודע שדקדוק לשון הנמוק"י מורה דאע"פ דבצורת ההיתר מצד הלוקח בעינן שוודאי יוכל לקנות ורק אז חשיב שאינו משתכר מ"מ כלפי ההיתר הזה שהוא מצד המוכר כל שיתכן שישאר השער שרי, וצ"ע בזה.

#### שער של לקוטות

בגמ' עב: מבואר שפוסקין ללקוטות על שער של לקוטות, ומבואר עוד בגמ' דטעם ההיתר בנוי גם על מה שיכול המוכר ללוות, ונחלקו הראשונים בטעם דבר זה דהרשב"א והמיוחס לריטב"א למדו שהוא כלל בכל שער שבעינן גם שהמוכר יוכל לקנות או ללוות [מיהו בטעם הדבר הם שני דרכים וכבר נתבארו בעז"ה לעיל]

מיהו התוס' כ' "יזיף מלקוט חבריה אי לאו משום דמצי למיזף אף על גב דמצי למזבן אין חשוב שער לפסוק עליו" וסיים ע"ז בתורא"ש "ולהכי איצטריך תרוייהו דמצי למזבן מלקוט חבריה ולמיזף, אבל לר' אסי אמר ר' יוחנן לא שרי לבעל הבית לפסוק על שער שבשוק משום דמצי למיזבן בשוק ולמיזף מבעל הבית חבריה דלאו אורחיה דבעל הבית למיזף אף מבעל הבית חבריה" מבואר שכשיש חסרון של שער גרוע מהני מצי יזיף ולכן הוק' לו על ר"י דהרי החסרון הוא שהשער גרוע ויועיל מצי יזיף,

ויש לפרש דבריהם בשני אופנים - א'- דהנה במיוחס לריטב"א [כל דבריו שם צריכים ביאור בפנ"ע ואם יעזרני ה' אכתבנו במקום שבו העתקתי את כל לשונות הראשונים בפסיקה] מבואר ג"כ דכל מה שהוצרכו בסוגיין למצי יזיף הוא משום שהוא שער גרוע אלא שמשמע מדבריו להדיא דמהני מאותו טעם של כל פסיקה ע"י מאי אהנית רק שבשער גרוע כל החסרון הוא מצד המוכר שבעינן מצוי לו וכה"ג לא חשיב מצוי לו, וא"כ אף דברי התוס' יש לפרש בכה"ג.

ב'- מיהו פשטות הדברים שבכה"ג אין מאי אהנית כיון שהוא שער גרוע ומאי דמהני הוא מטעם יש לו, והיינו שכל שיש למוכר ע"י שמוצא ללות חשיב כיש לו ומהני לכה"פ לפסיקה בשויו ויתכן שאפילו להוזיל שרי, ועי' מה שאכתוב בזה בעז"ה בסמוך בהיתר של דבר המצוי

וכדרך זו נראה מפסקי הרא"ש שכ' שהחסרון של שוק של עיירות הוא ב"מאי אהנית" ובכ"ז בתורא"ש מבואר שכה"ג כשמצי יזיף שפי"ד [ולכאורה לדבריו פוסקין ללקוטות על שער של עיירות וצ"ע דלא שמענו כן]

ועוד נראה כדרך זו בריטב"א שכ' "בעל הבית זילא ביה מילתא וכיון דכן אין לפסוק עליו שאין שער של לוקט חשוב לפסוק עליו לשום אדם אחר שאין לו" ומשמע שכל שמוצא ללות חשיב כיש לו

ונפק"מ בכ"ז שלא יצטרכו לנכות חסרונות בפוסק על שער של לקוטות

#### דבר המצוי

מצינו בכמה מקומות שיש היתר שבדבר המצוי לא בעינן שער,

א] זבל - דתנן "ופוסק עמו על הזבל כל ימות השנה" ונחלקו בהא מילתא תנאים במשנה אם הוא דוקא בימות החמה או גם בימות הגשמים, ומבואר ברש"י ובריטב"א עד: וברמב"ם שעיקר דין זה איירי באין לו והסכים עמו הראב"ד, וכ"פ ר' ברוך עב:, והנה ברור לכאורה דאיירי כשאין שער דאם יש שער מה שייך בזה מחלוקת אלא שהתירו אפילו שאין שער, וכך מבואר בבעה"מ וברמב"ן עה שמהני בלי שער שבשוק ומבואר בבעה"מ הטעם משום דהוא מצוי תדיר, וכך מוכח להדיא ברשב"א מח. שהביאו כדוגמא לדבר המצוי הרבה.

ואמנם בתורא"ש מבואר שאיירי גם ביש לו והנדון מצד מה שהוא מחוסר מלאכה וצע"ג להלכה אם פוסקים גם באופן שאין לו דבטור נראה דלא מהני וכן בקיצור הפסקים.

ודע שדין זבל בפשטות איירי אפילו בהוזלה דהרי כולם מנויים ביחד במשנה

ב] עפר - איתא בגמ' עד. כלפי עפר שחור שמותר לפסוק באין לו דאע"פ שאין לזה יש לזה, וכ' הראב"ד "פירוש ואין מקפידין זה על זה מלהלוות עפר זה לזה מפני שמצוי הרבה. והא דאמר רבי יוסי אף על פי שאין לזה וכו' לא אמר אלא בעפר שיש ממנו רב ולא היו מקפידין מלהלות זה לזה אבל בפירות ושאר דברים לא אמר אלא אם כן יש לו או שיצא השער לפי שמקפידין זה על זה בהלואתם" - ודבריו מבוארים שבדבר שאין בני אדם מקפידים מלהלוותם מהני אפילו בלי שער, והיינו לכאורה בלי מאי אהנית אלא מכח ה'יש לו', וכך מבואר בתוס' שם דאיירי באין לו ולא יצא השער ומהני משום שיכול ללות, וכ"נ ברמב"ם,

וביותר מבואר בתוס' דמהני לפסוק אפילו בשער מוכרי קדירות בזול כבכל יש לו של מחוסר מלאכות והיינו ע"כ משום יש לו דאין כאן מאי אהנית, וכך מבואר באו"ז רלב

ולמדנו שיש היתר של יש לו גם בלי יציאת השער וא"כ צ"ב מה הוצרכו להיתר דיציאת השער דלעולם תפוק"ל מכח ה'יש לו' ונראה דכל שצריך לקנות בדמים א"כ נוחתים לשומת הדמים ואם יתכן שיצטרך לקנות ביוקר הוי כהוזלה משא"כ ביכול ללות דאז הרי צורת השגתו אינה ע"י הכסף וממילא יכול להעמיד את מקחו כמתוך שלו ובכה"ג לא משגיחים על היוקר כלל אלא רק שלא יהיה בזול וזהו כיסוד הט"ז.

והיותר נראה שכל שמדין יציאת השער הרי כיון שדעתו להשתמש במעות ולא להעמיד מיד ועד כמה שמשתמש אינו יכול להעמיד א"כ הרי יש כאן מלוה אבל כל שצורת השגתו היא לא ע"י מעות הרי אין כאן מלוה והוי מקח גמור ול"צ למאי אהנית

{ודע שהתורא"ש כ' "מדנקיט האי לישנא כמו פוסקין על השער אף על פי שאין לזה יש לזה משמע שצריך שיצא השער לביצים כדפי' לעיל שפוסק עם הלקוטות כשער הלקוטות, ואשמועינן אף על פי שלא יצא השער לקדירות בשוק שער הביצים הוא שער הזול לקדרות כמו שער הלקוטות לגבי תבואה" ומשמע שהבין דאיירי ב'יש לו'}

### פסיקה בהוזלה

## פרטי דינים בהתרים

### יש לו

\* חילוקים בדיני היש לו - מצינו דין "יש לו" ו"יצא השער" בג' מקומות א' סאה בסאה, ב' פסיקה בשוויו [כלפי חשש יוקרא], ג' פסיקה בהוזלה,

#### יש לו חיטה א'

פסיקה בהוזלה - ברמ"ך סג: כ' שלענין הוזלה לא הותר יש לו מעט, ולכאורה בכלל זה כל האוסרים בפסיקה בחוב ובאיסרו

פסיקה בחוב - ברמב"ם [פ"י ה"ו] מבואר דלא מהני וז"ל "אם יש לו חטים כשיעור מעותיו מותר" והביאוהו הרמב"ן והרשב"א סג. והסכימו עמו, וכ"כ הטור בסי' קסג, ובכלל זה לכאורה כל האוסרים בפסיקה באיסרו, מיהו רי"ו [נ"ח ח"ב] כ' בשם יש מי שכתב שסגי בסאה א' וכ' שלזה הסכים הרא"ש, וכ"נ בר"י מלוניל [עה. בשטמ"ק] שכ' שהברייתא שהביאה הגמ' בדף עה. למקור שמהני יש לו מעט בסאה בסאה היא שנויה על המשנה הראשונה באיזהו נשך ושם הרי מוקמינן לה בלקח בהלואתו

פסיקה בשוויו באיסרו - דעת החינוך [שמג] דמהני חיטה אחת, וכ"כ הר"ן [נז:] בשם יש מי שאומר, וכ' הב"י [קעה] שכך הוא פשט דברי הרמב"ם שכ' [פ"ט] "בד"א בשלא היה לו כלום מאותו המין בעת שפסק עליו, אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום אף על פי שעדיין לא נגמרה מלאכתו הרי זה מותר לפסוק עליו אף על פי שעדיין לא יצא השער".

מיהו ברא"ש בתשובה [סט ז] מבואר דלא מהני [וזה צ"ע על רי"ו שהביא בשמו שאפילו בחוב מהני], וכך דקדק הר"ן [נז:] מדברי הרמב"ן והרשב"א נז:, וכ"כ המ"מ [פ"ט ה"א] בשם הרמב"ן והרשב"א, וכ"כ הטור.

\* בדין אשראי במתא בפסיקה כ' המאירי עב: "ונמצאת למד שכל שאנו צריכים ליש לו דוקא שיש לו הא אם היו לו חטים חוב אצל אחרים ונטל מעות עד שיגבה את שלו ויתן לו אסור הואיל ומחוסרים גביה הרי הם כמי שאין לו"

#### הדין קביעות זמן

יל"ע באיסור וההיתר של פסיקה אם נאסר אפילו כשלא קבעו זמן כלל וכן לאידך גיסא אם כשהותר הותר אפילו כשקבעו זמן; ויש לדון בכמה סוגים א'- כשקבעו זמן שכל א' מהם יכול לתבוע שיתקיים דווקא בזמן פלוני, ב'- כשהלוקח יכול לתבוע את קיום המקח כשירצה והמוכר חייב ליתן מיד שיתבענו, ג'-כשהמוכר חייב להעמיד עד זמן פלוני דווקא והלוקח חייב לקבלו מיד כשיעמיד לו, ד'- כשביד כל א' לתבוע את קיום המקח לאלתר מיהו אין דעתם שיהיה לאלתר אלא כשירצו, ה'- כשנעשה ע"ד שיעמיד לו לאלתר אלא שאין הדבר כ"כ בידו להעמיד מיד

**וכלפי האיסור** באמת לשון רש"י [סב:] "אין פוסקין על הפירות ליתן לו מעות בכור חטין, ולומר לו תנהו לי לסוף זמן גדול" וזה נוטה לומר שכשבסתם שרי וכיוצ"ב לשון הטור [קעה] "אינו יכול להקדים מעות לחבירו ולפסוק עמו שיתן לו חטין כל השנה כשיעור מעותיו כפי מה ששוה עתה" וכן במאירי [ס:] "שהוציא לו מעות לכל כור וכור דינר זהב ושיתן לו הלה תבואתו לקציר"{מיהו בדף עב לא הזכיר כלום}, ורה"ג בס' המקח [שער מב] כ' "והיכא שמלוה המעות עכשיו וממתין הסחורה לזמן ידוע וכו'" מיהו בעיקר הסוגיא בשער מג לא הזכיר כלום ובמשפטי ההלוואות כ' "ויצטרך הלוה ליטול עליו דמים עד שירויח לו הא-ל ויקנה וכו'"

מיהו מדברי הראשונים שנכתוב בסמוך שאפילו ביש לו ויצא השער אסור בקביעות זמן לטובת הלוקח א"כ ע"כ אסור בלי יש לו אפילו כשמצד הלוקח אין קביעות זמן, ומהשיטות בסה"ת שאסרו אפילו קביעות זמן מצד המוכר [לכאורה, ועכ"פ אסור אפילו כשהזמן לטובת הלוקח] א"כ ע"כ בלי יש לו אפילו בלי קביעות זמן כלל אסור, וכ"נ מדברי הרמב"ם בפיהמ"ש שכ' כלפי יצא השער "וחייב להמציאם לו כל זמן שידרשנו ואף על פי שיקנה אותם ביוקר"

עלה בידינו: שכשיש קביעות זמן שהלוה/המוכר לא חייב לתת לאלתר וודאי אסור, וכשיש קביעות זמן שאין המלוה/הלוקח חייב לקבל לאלתר יש ללמוד מסה"ת והרמב"ם שאסור, וכשאין קביעות זמן כלל והסיכום היה שגם יתבצע לאלתר יש ללמוד מרה"ג ורש"י והטור להתיר, ובמקום שאין שום חיוב מצד הסיכום שיתקיים לאלתר ואדרבה דעתם להתאחר קצת אלא שבידם לתבוע את הקיום לאלתר בכה"ג לא נמצא מקור מפורש והדעת נוטה לאוסרו.

**כלפי ההיתר** של "יש לו" ו"יצא השער" כ' התוס' ר"פ בדף עג: והוו"ד בריטב"א שלא הותר פסיקה אם הלוקח יכול לעכב לא לקבל את הסחורה לאלתר וכ"כ הרי"ד שם אלא שכ' מטעמים נפרדים דהתור"פ והריטב"א כ' משום שאם הלוקח יכול לעכב א"כ לא נגמר המכר והוו מעות הלוואה וכל מה שהותר פסיקה הוא כשהלוקח לא יכול לעכב מלקבלם [עיי"ש שהוסיפו כלפי יוקרא שברשותיה אייקר ומשמע דבלי"ז אסור אע"פ שהמכר נגמר דכל הסברא שנגמר המכר הוא סברא לדון את התוספת מכח המכר ולא אגר נטר], והרי"ד כ' שאם יתנה הלוקח שלא יקבל נמצא שהמוכר קבל עליו אחריות התבואה והוי רבית, [וטעם חזק הוא וצ"ב מה הטעם שלא פי' כן תור"פ והריטב"א ושמא מחמת התי' של הגמ' לפי מה שפי' שם הריטב"א עיי"ש ואכמ"ל]

ובסה"ת [מו ד נו] הביא שנחלקו אם מותר לפסוק בקביעות זמן לפי שיטת הרמב"ם שאסור ללוות סאה בסאה בקביעות זמן וטעם המתירים שבדרך מכר התירו יותר וכן כ' בריטב"א והוסיף שאפילו בהוזלה שרי וכ"כ רש"י ותוס' סג: שבהוזלה איירי שפסק עמו לזמן פלוני, ושיעור הקביעות זמן שהותר לפי הריטב"א וודאי הכוונה כשהזמן לטובת המוכר אבל מצד הלוקח אסור והאוסרים בסה"ת איירו על כל זמן שאסור שהרי בסאה בסאה כ' סה"ת [מו ה א] שלהרמב"ם בעינן שיוכל לתבוע לאלתר

עלה בידינו: כשקבע זמן שאין ביד א' מהם להקדימו בע"כ של חבירו וודאי אסור מכח התור"פ והריטב"א והרי"ד מיהו בריטב"א מבואר באופן שהתנאי לא היה הזמן אלא שמכח חשש מסוים דרש לקבל לאחר שיוסר הספק מותר, וכגון שקונה יין וחושש שיתברר כחומץ ולכן רוצה לקבל רק לאחר טבת שמתברר שאינו חומץ, ודקדק הרב שמואל יהושע גודמן מדבריו שכ' "שאף בתנאי זה שהתנו אלו נתנו לו יין טוב שאינו ראוי להחמיץ עד טבת היה להם לקבלו תוך זמנו" דמשמע דדוקא כה"ג שבעצם מחויב לקבלו לאלתר אלא שזכותו לקבל יין מבורר וממילא המוכר מוכרח להתעכב אבל אם יש לו צורך בדבר רק מחר ולכן מתנה לקבל מחר אסור ודפח"ח, וצ"ע אם דינו של הריטב"א נכון ג"כ לשיטת הרי"ד שהרי סו"ס חייב באחריות אלא שהעיקר נראה שאי"ז כחיוב אחריות כיון שאם יקיים את תנאי המקח יוכל לקיים המקח היום, ונראה שאם הדרך למכור באופן של סיכום מראש לזמן מאוחר ולא שהייתה הקדמה מיוחדת במקח הזה מותר גם להרי"ד שהרי עיקר הרבית כאן צ"ב שהרי לא מחשש היוקר אסר אלא האחריות והרי אי"ז תוספת שהרי אין כאן חפץ מסוים אלא צ"ל שכיון שבכל מקח לוקח לאלתר והחפץ על אחריות הלוקח וכאן הלוקח זכה בתביעת המקח שהרי המוכר נתחייב לו ולא נתחייב באונסים נמצא שנשתכר יותר משאר לוקחים בשכר הקדמת מעותיו [ויל"ע אם הוי תרבית בלי נשך] אבל כל שכך הדרך לא נשתכר כלום, וכ"ז כשלא שייך יוקרא וא"כ בעצם ל"צ להיתרים של יש לו ויצא השער אבל נראה דאם צריכים להיתרים אלו שעיקרם בנוי ע"ז שיכול להשתמש בחיטים של היום לפרוע לכשיתייקרו וא"כ אם מתנה לא לקבלם א"כ מחייב את המוכר באחריות וזה יתכן כוונת הרי"ד מיהו בתור"פ ובריטב"א א"א לפרש כן שהרי פי' שאיירי כשלא חיישינן ליוקרא

==רא"ש מלוניל סב:, רה"ג שער מב, דו"ק שהרי"ד בסאה בסאה [עה.] אסר בקביעות זמן [לכה"פ מצד הלוה] וכלפי פסיקה דן בטעם האיסור של קביעות זמן ואסר מטעם אחר, ויל"ע בסמ"ג [קצא] ממש"כ "שאמר לו הא לך כ"ה סלעים ותפרנסני מדי חדש בחדשו כל השנה" עיי"ש והובא בב"י קעה

### יצא השער

#### שערים לא קבועים

##### חדשות וישנות

תניא [עב:] "היו חדשות מארבע וישנות משלש אין פוסקין עד שיצא השער לחדש ולישן" כ"ג הבה"ג [תפא] והרי"ף והרמב"ם [פ"ט ממלוה ה"ד] והרא"ש וכ"נ מהראב"ד, ורש"י גרס "אין פוסקין על החדשות", וברי"צ גיאות הגי' כמו בתוספתא "אפילו ישנות הולכות מארבע אין פוסקין על החדשות מארבע עד שיצא השער לחדש ולישן" ומכל דברי רה"ג בס' המקח מבואר כגי' התוספתא [ואמנם לפנינו העתיק את הברייתא כהגי' לפנינו נראה ברור שהוא שבוש לכל מעיין {מיהו יל"ע שבאוצר הגאונים החדש העתיקו את הדברים כלפנינו ולא העירו שבתרגומים אחרים כ' אחרת ובזמן שהיה לפניהם לכה"פ עוד שני תרגומים}.

ובביאור דין הברייתא לגי' רש"י וכ"ג הריטב"א והמיוחס לריטב"א - יבוארו בעז"ה לק' בערך בפנ"ע

והביאור לגי' התוספתא וכגי' רה"ג והרי"צ גיאות - מבואר בדין פסיקה בשויו ביש לו

ובביאור הגי' המצויה ברוב הראשונים נאמרו שני פי' א'- פי' הראב"ד והרא"ש מלוניל והקיצור פסקי הרא"ש ופירושם הוא בסגנון של גי' התוספתא וביארנום ג"כ בדין פסיקה בשויו ביש לו.

ב'- שיטת הרי"ף בתשובה הובאת בשטמ"ק "היו חדשות מארבע וישנות משלש. הכוונה בזה שאם היה המנהג כשהיו נמכרות החדשות ארבעה בסך ידוע היו נמכרות הישנות הרביע פחות משיעור המדה בחדשות אין סומכין על זה השער לפסוק עליו אבל לא נתיר לפסוק על שום דבר עד שיצא השער שלו בין שהיה חדש או ישן" וכוונתו לכאורה שאסור לפסוק כלל וכדעת המ"מ שכ' על הרמב"ם שגרס בגמ' כהרי"ף "ולדברי רבינו וגירסתו שכתב אין פוסקין סתם נ"ל שהכוונה בין חדש בין ישן הטעם שכל שיש חילוק בין חדש לישן אינו שער קבוע שעתידין הן להיות שוין או באחד משערים אלו או פחות מאחד מהם או יותר והרי הוא כשער של עיירות שאין פוסקין עליו מפני שאינו קבוע", וכעי"ז כ' המיוחס לריטב"א בשם הרשב"ד, וכ"כ הב"י בשם תלמידי הרשב"א וסה"ת [מו ד ס, ולפנינו שם בשיבוש ומ"מ ניכר שיש שם שיבושים וניכר שנכפל פעמיים הדין של הברייתא וכן יש שם סתירה אם פוסק על הישנות וכנראה לפני הב"י היה הגי' מתוקנת שחילקם לשני גירסאות ושני פירושים, ובאמת שכ"נ ג"כ מרש"י והריטב"א ששינו את הגי' בביל לפרש כן ומשמע שמשמע להו שבסתם משמע שבכל גווני אסור, ועי' מאירי וניכר שם שיש ט"ס ושכוונתו ג"כ לחלק בין הגירסאות ומטעם המ"מ עיי"ש.

#### לפסוק על דבר בזמן שאינו משובח ולקבלו בזמן שכבר השביח

שורש הנדון בזה מכיון שבעצם סו"ס יוכל המוכר אם ירצה להשיג את המקח ללוקח בדמים שקיבל מבלי שיצטרך להוציא מכיסו כלום שהרי יכול לקנות עכשיו ולחכות שישביח ולמוסרו לקונה

ובדין זה כמה מיני אופנים

א' חדשות וישנות, יל"ד אם שרי לפסוק על חיטים בזמן שהם זולות מחמת שהם עוד לא נתייבשו ופוסק עליהם לקבלם בזמן שכבר יתייבשו ויהיו שווים יותר, והנה בבריתא עב: שנינו "היו חדשות מארבע וישנות משלש אין פוסקין עד שיצא השער לחדש ולישן" ופרש"י דהאיסור הוא לפסוק על החדשות דווקא, ואיירי באופן שכשיתן לו את החיטים יתן לו חיטים ישנות שהרי כבר עד שיגיע זמן הפרעון כבר יתייבשו החיטים, ופשטות דבריו נראה שהאיסור הוא בזה עצמו שכיון שעד שיביאם יתיבשו וישביחו נמצא שנותן לו יותר, ונראה דכ"ש שאין לפסוק על חיטים ישנות על סמך החיטים החדשות ומטעם שיוכל להעמיד לו בדמים הללו חיטים ישנות ע"י שיקנה אותם כשהם חדשות וימתין שיתייבשו דהרי פוסק בזול ואילו היה מותר כ"ש שהיה מותר בפוסק על החדשות שבכלל מאתיים מנה וקיל טפי שהרי אינו חייב להביא לו מהישנות אלא מכח המציאות שאין לו להשיג מוכרח לכך, וא"כ הדבר מבואר בדבריו שאסור

וכפי' זה נראה בריב"ש בתשובה [שו] שהעתיק את פרש"י אחרי שהביא את הדין שאסור להוזיל באין לו וכ' שגדולה מזו אמרו והעתיק את פירושו, ומדכתב דהיא גדולה אלמא יש כאן טעם להתיר טפי משאר הוזלה והיינו כמו שפירשתי בדעת רש"י שאסור אפילו אם יכול להמציא את ההוזלה ע"י המעות שקיבל.

מיהו המיוחס לריטב"א תמה על דינו של רש"י דלמה יהיה אסור כיון שיכול לקנות עכשיו ולייבשם, וכ' דטעם האיסור דהחדשות לאחר שיתייבשו תהיה מדת הסאה במדת פחות מסאה והם פסקו על סאה ויצטרך להוסיף לו עוד חיטים שאותם לא יכל לקנות בדמים שקיבל, וכך פי' הריטב"א בגוף הגמ' ומכלל דבריו משמע דבלא"ה שרי והיינו כטענת המיוחס לריטב"א.

ובאמת שנראה שהב"י הבין בדעת רש"י כמו שכ' הריטב"א והמיוחס לריטב"א שכ' על דברי רש"י "ולפי דבריו כל שלוקחם על מנת שמעכשיו יהיו ברשותו ואם ייבשו ייבשו לו מותר ולענין הלכה נקטינן ככל הנך רבוותא דאסרי" וכוונתו יש ללמוד מדבריו ברמזים לדין זה שכ' "היו חדשות מד' סאין בסלע וישנות מג' סאין אם פוסק על החדשות בפחות מד' סאין" ובסגנון זה מבואר בפרישה באות יח [רק דס"ל דלרש"י אסור בכל גווני ומטעם גזירה].

[ויל"ד לפי הבנת המיוחס לריטב"א בשיטת רש"י ולריהטת הריב"ש מאי שנא מכל יוקר שמותר לפסוק בשעת הזול ויתנם בזמן היוקר ונראה דיוקר מעלמא קאתי ואינו שינוי בגופו משא"כ כאן כיון שהשביחו בגופם נמצא שלא השביח ללוקח שהרי לא זכה בהם בעין בשביל שיוכל לזכות בהם].

#### לפסוק על דבר כשיצא השער לדבר שמחוסר מלאכות בשביל שיגיע להיות הדבר שפסק עליו

בדין זה שנינו [עד.] "תנו רבנן אין פוסקים על הביצים של יוצר עד שיעשו דברי רבי מאיר אמר רבי יוסי במה דברים אמורים בעפר לבן אבל בעפר שחור כגון כפר חנניא וחברותיה כפר שיחין וחברותיה פוסקין אף על פי שאין לזה יש לזה"

ובגמ' זו יש לדקדק בשני פרטים

**א']** איזה דבר פוסק ליתן ובפשטות היינו דומיא דמתניתין לתת קדירות וכ"פ הרמב"ם ותוס' והראב"ד והריב"ש [רעד] בפי' הראשון

מיהו הריב"ש בפי' השני פי' שפוסק ליתן ביצים, וכ"פ המיוחס לריטב"א בפי' העיקרי שלו

**ב']** יל"ד מה הכוונה אע"פ שאין לזה יש לזה אם הכוונה שיש לזה קדירות מוכנים [או ביצים לפי' השני] ולפי"ז אין ראיה לדבר המחוסר מלאכות,

והתוס' פי' כהפי' שפוסק על קדירות ופי' שיש לזה היינו שיש לאחרים ביצים וכ"פ הריב"ש [רעד] בפי' הראשון, וכך נראה כוונת הראב"ד שפי' דיש לזה עפר [דעפר ממש לכאורה מחוסר ג' מלאכות]

## הקדמת דמי שכירות

תניא [ב"ב פו:] "השוכר את הפועל לעשות עמו לגורן היום בדינר ולגורן יפה סלע אסור להנות הימנו אבל אם שכרו מהיום בדינר ליום ולגורן יפה סלע מותר"- ומבואר דמותר לשלם מראש בשביל שיוזיל לו, מיהו מבואר שכל זה בתנאי שמתחיל במלאכה מיד, ובטעם דבר זה היה שם בגמ' שקלא וטריא דבתחלה הבינה הגמ' שהוא דין גמור דכל שמתחיל במלאכה מיד הרי התחילה עכשיו שכירות כל המאה יום, מיהו מסקנא "אמר רבא ותסברא זלזולי בשכירות מי אסיר מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא רישא דלא קא עביד בהדיה מהשתא מיחזי כי אגר נטר לי סיפא דקא עביד בהדיה מהשתא לא מיחזי כי אגר נטר לי"

ויל"ד היטב מהו ההיתר בהו"א ומהו ההיתר במסקנא

**בהו"א** כ' הרא"ם "כיון שהתחיל לעשות עמו מאותו היום אין כאן הלואה כדי שיהיה אגר נטר ליה ואף על גב דקיימא לן שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף הני מילי היכא דלא בעי משכיר למיתן ליה מתחלה הוא דלא מחייבינן ליה לשלומי אלא לבסוף אבל היכא דיהיב ליה מדעתיה מתחלה מכל מקום שכירות מיקריא ולא הלואה ואין כאן אגר נטר ליה" ולכאורה לזה נתכוון ר' יונה שכ' "דלא הוו מעות הלואה כיון דמהיום מתחיל עמו במלאכה אלא אגריה הוא דמקדים ליה" - והיינו שאין כאן הלואה כלל שהרי זוכה מיד במעות בתורת שכירות שמתחייב להעמיד עבורם הפעולה או כל דבר הנשכר, וברשב"ם הדברים סתומים ומ"מ נראה ג"כ מדבריו כעין דברים הללו

**במסקנא** לכאורה נראה בר' יונה שעיקר טענת רבא הייתה שכל שהחפץ בעולם אפילו שמסכמים על זמן מאוחר מ"מ חלה תורת השכירות או המכר ומותר להוזיל שאין כאן הלואה, וכל האיסור שאסרו כשהוא לא מתחיל מיד היינו משום דדמיא להו לאינשי כהלואה משום דיכול לחזור בו, מיהו כל שכבר התחיל אע"פ שיכול לחזור לא דמיא לאינשי כהלואה

אמנם ברא"ם נראה שהתחדש לגמ' היתר אפילו אם יש כאן הקדמה וז"ל "ותסברא זלזולי בשכירות מי אסור כלומר וכי מי שנתרצה ולקח בשכירותו פחות ממה ששוה מי אסור וכיון שכן לעולם אימא לך דכיון דאמר ליה מדינר ליום כל יומא ויומא באנפי נפשיה ולא שייך יומא בחבריה ודקאמרת אמאי מותר משום דאוזלי בעלמא בשכירות הוא דקא מוזיל ולאו אגר נטר לי הוא ודמיא לההיא דתנן מרבין על השכר ואין מרבין על המכר כו' דאוקימנא לטעמא דמילתא משום דאוזולי הוא דקא מוזיל ביה בשכירות. מאי שנא וכו' כלומר רישא נמי אמאי אסור. ומהדרינן רישא לא עביד בהדיה מההוא יומא מיחזי כאגר נטר ליה דהוה ליה כעין הלואה גביה עד דעביד בהדיה סיפא כיון דמתחיל למעבד בהדיה ליכא נטירותא כי היכי דליהוי ההוא אוזולי דקא מוזיל גביה אגר נטר ליה" והנה נראה שאין כוונתו למש"כ תחילה שהרי למה שכ' תחלה עיקר ההיתר שאין כאן הלואה והוא עכשיו העמיד שעיקר ההיתר כיון שהיא הוזלה ולא אגר נטר ועוד שעכשיו רק הביא את הגמ' בב"מ, אלא מדבריו נלמוד שיש היתר שהוא שאינו אגר נטר אלא הוזלה בשכירות ומ"מ הוזלה זו אסור שתיעשה מחמת נטר והיינו שאסרו בפועל להקדים קודם שמתחיל, [ועוד למדנו מדבריו שכוונת הגמ' בב"מ סה להתיר את הקדמת המעות]

ובאמת שכדרך זו נראה מהרשב"א בשם ר' יונה "פי' מורי ז"ל דכיון שגוף הפועל בעולם הרי הוא כמוכר לו חפץ בפחות מכדי דמיו למסור לו החפץ לאחר שלשים יום דכיון שהחפץ בידו כזלזולי בדמיו הוא ושרי" מיהו נראה שאין לפרש את הרשב"א כן מאחר שבר"י מבואר לא כך וכל דבריו בשמו, אלא עיקר כוונת הרשב"א כלפי מה שאמרה הגמ' 'זלזולי בשכירות מי אסיר' דהיינו דלר' יונה עיקר הכוונה שאין כאן אגר נטר כלל אלא הוזלה והוא דבר שלא אסרתו תורה, וזה כ' הרשב"א שלעולם אין כאן אלא זלזול בדמיו שהוא דבר המותר

והריטב"א שם

## נספחים

ת"ש השוכר את הפועל לעשות עמו בגורן מהיום בדינר וכו'. פי' רישא שמשכירו עכשיו לזמן הגורן ואינו עושה עמו עד ימות הגורן וכיון דמוזיל גביה אסור, אבל סיפא שמתחיל לעשות עמו היום אף על פי ששכרו לימים ומוזיל בשבח של ימות הגורן מותר, וקושיין מסיפא דאם איתא לדרב ושמואל דכשאומר סאה בסלע כל סאה וסאה חשיב כמקח באפי נפשיה שכרו לימים ג"כ כל יום ויום חשיב באפי נפשי' ושכירות של ימי הגורן חשוב בפני עצמו כאילו לא התחיל עתה במלאכה כלל ומה לי רישא מה לי סיפא, אלא ודאי ש"מ דכוליה חד שכירות הוא וכיומא אריכתא, ה"נ אף על פי שאומר סאה בסלע כיון שדעתו לשלשים סאין ועליהן פסק דמים הכל מקח אחד ולא קנה עד שימדוד הכל וקשיא לרב ושמואל.

ומהדרינן ותסברא שכירות היא וזלזולי בשכירות מי אסור. פי' ותסברא דשייך התם רבית דוקא ואפי' ברישא והלא שכירות גופו היא וזלזולי בשכירות גופו למה אסור, הא למה זה דומה למוכר כלי שברשותו בזול שאפי' קבל דמים עכשיו ופסק שלא ליתנו לו עד לאחר שלשים יום מותר דאוזולי אוזיל גביה ממוניה, וגדולה מזו אמרו בההוא גננא דזבין קרי בני גרמידא גרמידא דשרי ואף על גב דמזדבני בני זרתא זרתא ואף על גב דליתנהו ברשותו ממש כיון דממילא קא רבו, וכ"ש בשהכלי ברשותו, וגדולה מזו אמרו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח, ובודאי דלכו"ע במכר כלי מותר, אלא דבשכירות גופו לפי שהפועל יכול לחזור בו משום כי לי בני ישראל עבדים הוה משמע לן מעיקרא שאין זה כמוכר דבר מסוים, וכל ששוכר עצמו לאחר זמן שיהא אסור דמעות הם בהלואה אצלו, ואנן אמרינן השתא דזלזולי בשכירות אפי' לאחר זמן מותר כאילו משכירו ליומו דמ"מ גופו שהוא מצוי בעולם משכיר ועליו חלין דבריהם ואף על פי שיש לו רשות לחזור בו.

ופרכינן א"כ דאפי' כה"ג שרי לזלזולי בשכירות, רישא אמאי אסור.

ופרקינן דרישא משום מראית העין דכיון דלא עביד בהדיה מהשתא מיחזי כהלואת מעות וכאגר נטר לי', ואומר מורי נר"ו דאפי' רישא אינו אלא מפני שיכול לחזור בו, שאילו שיעבד עצמו בקנין לפעולה ההיא בענין שלא יוכל לחזור בו הרי הוא כמכר כלי לגמרי שהוא מותר או כמוכר קרקע מהיום במאה ולקמיה יפה אלף שהוא מותר כדאיתא בפרק איזהו נשך, והפי' שפירשתי הוא ג"כ שיטת רבותי י"א ושיטת הר"י ז"ל.

\* עי' בדין פסיקה במקצת מעות

\* חינוך שמג הביא שם מחלוקת אם בעינן ביש לו אותו מין ממש

\* עי' רמ"ך דמשמע ממנו להדיא שפסיקה בהוזלה היינו על דעת לתת אותם ממש שהרי דימה את זה למוכר שט"ח, וכ"ד המרדכי

\* בדף עד. נחלקו רב ושמואל ביש לו איזה חסרונות של מלאכות נחשבים ליש לו "אמר רב מחוסר שתים פוסק שלש אינו פוסק. ושמואל אמר בידי אדם אפילו מאה פוסק בידי שמים אפילו אחת אינו פוסק" ופסקו רה"ג [שער מג] ר"ח והרי"ף כרב דאיסורי [ובר"ח נוסף דסוגיין כוותיה, ועי' היטב ברה"ג וע"ע בסוגיא של עפר], וכ"פ הרמב"ם בפ"ט והחסרון כשמחוסרים הדברים הנ"ל כ' רש"י דכאין לו, וכ"כ הרמב"ם [לרב] והוסיף "וכאילו לא בא לעולם עדיין" וכ"כ סה"ת והמאירי, ואפשר שמה שהוסיף שלא בא לעולם הוא גופא טעמא דרב שתלה הכל במספר המלאכות דהצריך שיחשב כבא לעולם, ורי"ו [נ"ח ח"ב] פי' שכל שאינו מחוסר שלש סמכה דעתיה

- ובשמואל מבואר שדבריו שלא מהני בידי שמים הוא אפילו במחוסר רק מלאכה א', ולרב דבעינן שלא מחוסר יותר משני מלאכות כ' רה"ג דגם מיקל מרב וס"ל דכל ששניים לא אכפ"ל דבידי שמים, וכ"כ ר' ברוך והריא"ז, וכ"ז דלא כתלמיד הרשב"א, ובאמת שהנמוק"י כ' שכל שמחוסר שני מלאכות כבידו דמי ולפי"ז יש לדון כתלמיד הרשב"א

- עי' ברי"ד שנתקשה לשמואל שאסור בידי שמים איך מהני לפסוק על קרי בני זרתא משום דממילא קרבו ותי' דדלא כרב וכ"כ הריא"ז, ועוד תי' הרי"ד דכיון שאינם מחוסרים אלא את הבידי שמים אף שמואל מודה והריא"ז הק' עליו שהם מחוסרים מלאכת הקליעה [אצ"ל התלישה] וכל דבר חשוב מחוסר מלאכה כדחזינן שאפילו הוצאת היין מהבור נחשב חסרון מלאכה

- עי' בסה"ת [מו ג כט] שכ' שאסרו חכמים לפסוק עד שיצא השער ועוד אסרו לפסוק במחוסר שני מלאכות ומלשונו נראה שהיא הלכה נוספת ולא שחוזר עיקר איסור פסיקה

\* לשון הרדב"ז א' תצז "ותו כיון דהכא שקיל מיניה פורתא פורתא שרי ולא קבע ליה זמנא שרי אבל בנ"ד דשקיל מיניה מאה ועשרים בבת אחת ודאי אסור ודכוותה חלק הרמב"ם ז"ל בתשובה בלשון קדר שהוא ז"ל אסר למכור בהעלאה ואם מכר לו לגבות ממנו מעט מעט מותר שכן דרך הנושאים והנותנים"

\* לשון הרדב"ז א' תצז "דהתם נהי דעיקרו הלואה מ"מ אין איסור בהלואה אלא בפסקא שפוסק עמו כשער הזול ומה שייך ללמוד הלואה ממכירה דהלואה ביותר איכא איסור תורה ולפיכך אפילו בזמן שמפסיד כל הקרן יש לאסור משום אבק רבית אבל אם הוא דרך מקח וממכר שאין בו איסור תורה אף על פי שמוכר ביוקר מפני המתנת המעות"

\* יל"ע בפסיקה בהוזלה אם יאמר לו פירותי הנמכרים בעשר מכורים לך בחמש אם בכה"ג אסורו מה"ת ועי' ברמב"ן בענין לא ישכור ממנו בפחות

\* בענין בצים של יוצר פי' הריב"ש [רעד] שני פי' במחלוקת ר"מ ור"י א' שנחלקו בגוונא דמתניתין שפוסק על קדירות אם סגי במה שיכול להשיג בצים מהרבה אנשים שהוא דבר מצוי כזבל

\* יש לעיין סו"ס אם צריך במעות שקיבל וא"כ מאי מקשינן ב-סג: ועיקר הקושיא הטעם שהיא דווקא לרבא וליישב את הסוגיא לשיטות שמהני ביש לו מעות

\* הפרשים בין יש לו ליצא השער - כלפי סרסור נראה מלשון הטור שצריך לתת לו רק ביצא השער ובפשטות נראה שביש לו לא נחשב הלואה מיהו עי' בפרישה שם שכ' שהטעם שצריך לשלם כי המלוה מתחסר שיצטרך לשלם לספסר ומ"מ בריטב"א מפורש דלא כהפרישה, ויל"ע כלפי חסרונות אם צריך לנכות גם ביש לו

\* אם מותר לפסוק ע"י פירות שיש למי שפסק עמו- מפירוש הריטב"א בדברי רש"י סב: מבואר דס"ד דשרי ולמסקנא אוקימנא בדלית ליה חיטין הא יש לו שרי וכ"פ המיוחס לריטב"א אלא שהדגיש שאיירי כשהיה לו בין בשעת הפסיקה של החיטין ובין בשעת הפסיקה של היין ומשמע שדווקא בכה"ג שרי

ומוכח דשרי ג"כ בפירוש הראב"ד ב-סג: במאי דאקשינן מדר' אושעיא

\* בענין קיום המקח

עי' רי"ד סב ב (סג ב), סה"ת סוף חלק ד,

\* עי' ר"י מלוניל [ס ב] שנראה להדיא שסגי שיש לו חיטים כשפוסק על היין אבל מעות בעינן דווקא של לוקח והחילוק ברור

\* יל"ד אם האיסור בפסיקה הוא היוקר או שמכיון שלא נגמר נחשב כבהוזלה וכן בסאה בסאה אם האיסור שנדון כהלוה לו סאה זולה בעד היקרה ועי' בשינוי לשון הטור בין פסיקה ב-קעה לסאה בסאה ב-קסב

\* הלשון "מאי אהנית"- מיוחס לריטב"א עב:,

"שקילא טיבותיך"- רשב"א עב:

\*כ' הסמ"ג [לאוין קצג] "במה דברים אמורים בפוסק על חשבון הסאין כאשר בארנו-{כוונתו נראה למש"כ כלפי עיקר פסיקה "כיצד היה השער לחטים קבוע בשוק ארבע סאים בסלע הרי זה פוסק עמו על מאה סאין ונותן לו כ"ה סלעים ואם יתן לו מאה סאין של חטים לאחר זמן בעת שיה[י]ו החטין סאה בסלע אין בזה ריבית כלל"}- אבל בפוסק על חשבון המעות שאמר לו הא לך כ"ה סלעים ותפרנסני מדי חדש בחדשו כל השנה צריך לפסוק עמו כשער הגבוה שאם יוזלו יותר משער על עכשיו שיתן לו כשער הזול של אמצע השנה או סופה, אבל אם לא פסק עמו כשער הגבוה והוזלו נותן לו כשער שהיו שוין כשנתן לו המעות, ומי שיחזור בו מקבל מי שפרע, [ו]רש"י פירש דפוסק על שער הגבוה אכולה מתניתין קאי"- והוו"ד בב"י קעה

וכוונתו צ"ב אם בא לחדש דין באיסור רבית או בדיני ממונות שהרי מלשונו נראה שעיקר כוונתו להצריך שיפסוק מפורש בכדי שיהיה לו כשער הגבוה [וכ"נ בדרכ"מ הארוך שכ' על דבריו וכ"כ הטור] מיהו א"כ צ"ב הטעם שהתנה את זה דווקא כלפי פוסק בחשבון מעות, ועוד שמהלשון "בד"א" נראה שעד עכשיו איירי דווקא כלפי פוסק על חשבון חיטים, ובאמת שבב"י נראה להדיא שהוא דין ברבית שהרי כ' על ההגהות מיימוניות שמקומם צריך להיות על הרמב"ם פ"ט ה"א והוא עיקר דין פסיקה,

ונראה שעיקר כוונתו שהרי תחלה אמר שיש צורה לפסוק באופן שבטוח במנין החטים אפילו נתייקרו שזה עיקר דין הפסיקה שאיירי שם תחלה שכשיש שער אי"ז רבית לקבל את המנין שפסקו אע"פ שמכילים יותר דמים וע"ז כ' שבד"א שמקבל בסתם את מה שקצץ דווקא באופן שקצץ חיטים אבל אם קצץ דמים אם רוצה לקבל יותר אם יכילו הדמים יותר חיטים צריך לפסוק מפורש ולפי"ז לכאורה אי"ז דין ברבית מיהו ראיתי מי שכתב "מהנראה שכיון שהרי בסתמא פסק כשער של עכשיו כיון שלא אמר כשער הגבוה ממילא אם לא יתן כשער של עכשיו אף אם הוזלו הרי זה ריבית כיון שמוסיף לו בחיטים על מעותיו שחייבו אז אפ' אם אמר לן תשלם לי יותר בפי' ולא מהני אא"כ אמר מעיקרא שהחיוב יהיה כפי השער של אמצע השנה ודוק" עכ"ל ודפח"ח וכ"כ הריטב"א [עה.] כלפי סאה בסאה שבסתם והוזלו אסור לתת יותר דרבית ואע"פ שבדרך מכר מותר להוסיף כדאיתא בדף עג: במעשה דרבינא נראה שכאן שסיכם איתו סכום המעות אסור

{תחלה פי' שכוונתו שאם פסק כשיעור דדמים ונתייקרו לא יקבל את היוקרא משום רבית ולכן צריך שיפסוק כשער הגבוה כדי שיקבל לפחות אם יוזלו כשיעור מעותיו דבלי"ז יפסיד כפול וכמו ב-סאה בסאה שצריך לעשותה דמים ומ"מ פ' זה דחוק}

### {{במאמר המוסגר לשונות הראשונים בסוגיית פסיקה

#### לשונות רש"י

**ס:** "יצא השער - פוסקין, ואף על פי שאין לזה יש לזה, ויכול המוכר הלז לקנותם עתה במעות הללו"

**סב:** "אף על פי שאין לזה המוכר יש לזה לאיש אחר ויכול לקנותו עכשיו בדמים שקיבל"

"מתניתין בבא לחוב בדמיהן עסקינן שלא נתן לו זה המוכר ללוקח דמי החטין שחייב לו שיחזור ויקבלם הימנו בשביל היין אלא בא לעשות עליו דמי החטין חוב ולפסוק על החוב יין וכך אמר לו אני מקבל עלי חיטך בשלשים דינר כמו שאתה יכול למוכרן והרי לך אצלי בהן יין כשער של עכשיו דאי הוה ליה יין הוה קנוי לו מעכשיו ואי אייקר ברשותיה אייקר אבל אין לו והוא לא קיבל עכשיו מעות שנוכל לומר יכול הוא לקנותו בדמים שקיבל נמצא שאינם אצלו אלא בהלואה בעלמא"

"דלא כאיסרו הבא לידו דמי שאין זה דומה לנותן איסר בשעה שפוסק דאיכא למימר יקנה לו עכשיו בשוק במעות שקיבל"

**סג.** יש לו מותר - ולא אמרינן דלאו כאיסרו הבא לידו היכא דיש לו, דזכי בהו האי מהשתא, ואף על גב דלא משיך - כי מוקרי ברשותיה מוקרי, ולא הוי רבית, הואיל ואם בא לחזור - קאי עלייהו במי שפרע, ומיהו, היכא דאין לו - לאו כאיסרו הבא לידו הוא, דהיכא דיהיב ליה זוזי פוסק, ואף על גב שאין לו, דיכול זה לקנותו במעות שקיבל, דחטין מצויין לו הואיל ויצא השער, אבל זה אין בידו במה יקנה, ודמי לרבית.

בשמשך - הימנו החטים מתחילה, דדמי החטין דידיה קא מקבל, דברשותיה אייקר, דמשעה שמשך כלתה לה תורת הלואה וקיבל חובו, וכן בכולן.

**עב:** פוסק עמו - באיזה שער שירצה לתת לו מאותו גדיש, דכיון דיש לו - אין כאן רבית, דמעכשיו הוא קנוי לו, ואף על פי שלא משך, דכי אין לו - נמי אבק רבית מדרבנן הוא, וכי יש לו - לא גזור.

#### דעת הרי"ף

כתב הריא"ף בתשובה וזה לשונו מועתק מלשון ערבי [בשטמ"ק עב:]: "מה שאמרת מה היא הסיבה באמרם פוסק עמו על הגדיש בתנאי שיהא תחלה לקוצרים אין זה תנאי אבל אצלנו אסור לתת מעות על פירות חדשים בשער קצוב לפי שעתיד לצאת השער ביוקר יותר מזה ויהיה מה שלקח אותו בזול מפני קדימת המעות והוא אסור. ואם היה אותו שלוקח המעות מוקדמין תחלה לקוצרים אם היה מה שקצר כבר גדיש מותר לפסוק עמו השער לפי שמי שהיה קצירו גדיש הוא כמי שיש לו חטים ואם מכר מה שיש לו בזול אין בזה איסור לפי שאין בו רבית.

וכן מה שאמרת אם נמשך זה אל שאר חלקי המשנה רצוני לומר ועל העביט של ענבים ועל המעטן של זתים ועל הבצים של יוצר ועל הסיד וכו' ופוסק עמו על הזבל וכו' או נאמר שאינו אלא בחלוקה הראשונה ורצוני לומר פוסק עמו על הגדיש כבר אמרתי לך שתחלה לקוצרים אינו תנאי ובמה שאמרתי לך שאר חלקי המשנה הדין בהם שוה.

ומה שאמרת מה הפרש יש בין היותו תחלה לקוצרים או היותו סוף לקוצרים. ההפרש בזה הוא שאם היה תחלה לקוצרים והיה קצירו גדיש היה מותר לפסוק עמו לבדו לא עם זולתו לפי שהחטים שלו הם מצויין והחטים של זולתו אינם מצויין. ואם היה סוף הקוצרים הנה החטים מצויין אצל זולתו ואין מדקדקים אם היה אצלו או לא היה שאף על פי שאין לזה יש לזה" עכ"ל הריא"ף - ומדבריו מתבאר שמה שאמרו היה הוא תחלה לקוצרים אי"ז הלכה חדשה אלא שכשיצא השער אע"פ שאין לזה יש לזה ול"צ שיהיה לו ממש ואם לא יצא השער צריך שיהיה לו ממש ולכאורה א"כ טעם ההיתר ביצא השער שווה ל"יש לו" ומה שלא מהני להוזיל ביצא השער כיון שלא יוכל להשיג בזול, ובאמת שמשמע מדבריו שבזבל ג"כ יכול לפסוק בזול, מיהו נראה שוודאי אין כוונתו שביש לו מותר לפסוק לגמרי בזול דא"כ סו"ס מהו שכתוב היה הוא תחלה לקוצרים והרי גם כשכבר יש להרבה גדישים מ"מ כלפי להוזיל יש נפק"מ במה שיש לו גדיש אלא עיקר כוונתו למכור בזול היינו בזמן הזול

#### דעת התוספות

כ' התוס' סב: "אף על פי שאין לזה יש לזה - דאע"ג דלא משך חטין אין זה רבית כיון שאם היה בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע ולכך חשיבי כנתיקרו ברשות לוקח" וברור נראה אין כוונתם להוסיף היתר חדש אלא שס"ל שבסוף כל היתר שיהיה ע"כ יסודו שקנה וברשותו נתייקר דאל"כ ע"כ כוחו בזכות זו היא רבית וכל הטעמים באים לדון על עיקר עשיית המכר שאינו רבית וע"כ צ"ל כן שהרי מקח של "מי שפרע" לא מבטל שם הלואה וכמו שכ' התורא"ש בסוגיא דחביתא [סד] וע"ע בתור"פ ובריטב"א עג: שמבואר בדבריהם שכלפי האמת צריכים לטעם של "ברשותו נתייקרו" {וידוע שהחוו"ד לא פי' כן וצ"ע ושמעתי דכיוצא במש"כ כ' המהריט"ץ וצ"ע בפנים}

כ' התוס' עב: "יזיף מלקוט חבריה - אי לאו משום דמצי למיזף אף על גב דמצי למזבן אין חשוב שער לפסוק עליו" דבריהם צ"ע דסו"ס אם אינו חשוב שער ואין בו מאי אהנית מאי מהני שיכול ללוות ולכאורה יש ללמוד דיש להתיר לפסוק מטעם יש לו בלי מאי אהנית וכ"נ מדברי התוס' עד. שכ' כלפי לפסוק על קדירות עם יוצר שאין לו ביצים "אי נמי אפילו אין שער יכול להיות דחשיב כיש לו לפי שדרך יוצרים דיזפי מהדדי שיש הרבה מהם" וביותר שהרי צורת המשנה איירי כלפי לפסוק פחות מהשער דשרי מטעם יש לו וע"ז התירו אפילו ע"י יכול ללות

#### המיוחס לריטב"א

#### רי"ד

עב: "שאע"פ שאין לזה יש לזה ולא אהנייה מידי בהקדמת מעותיו"

"דכיון דיש לו אין כאן ריבית דמעכשיו הוא קנוי לו אף על פי שלא משך, דכי אין לו נמי אבק ריבית הוא מדרבנן וכי יש לו לא גזרו שרשאי אדם לזלזל בשלו"

#### ר' ברוך

סב: "אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער. פירוש למעני אל תקדמה. לא יוכל אדם להקדים זוזיו בפירות עד שיצא השער ויתברר היאך ימכר באותה שעה, וכן לוקח ממנו אי מוזיל לו אם רוצה. ואע"ג דהוקירו בשעת גבייתן לא חיישינן לאבק רבית, דמצי אמר ליה מאי אהנית לי, כדמפרש לקמן בהלכת אין פוסקין על הפירות"

"פירוש חיישינן שמא יוקירו. וקסבר האי תנא דכי פסקינן על הפירות היכא דזוזיו דלוקח בידו, דמצי למימר ליה מאי אהנית לי, כן הייתי לוקחן באותה שעה והיו מתיקרין בביתי. אבל הכא לא בא המלוה באיסרו בידו, כלומר במעותיו בידו לא מצי אמר ליה אי הוו לי זוזי, דהא ליתנהו. ויש מפרש דלא באיסרו בא בידו, ולא נתן ללוה איסר שיאמר קנו לי מעותיכו), והפירות לא משכן במה יקנה. ואיכא פירכא, דאי הכי אף על גב דהוקירו ליכא איסורא, דאימת קני להו ההיא שעתא דמשיך דההיא שעתא דמשך אוזולי אוזיל גביה"

סג. (סב:) "אמר רבא השתא דאמר רבי ינאי מה לי הן מה לי דמיהן, אמרינן נמי מה לי דמיהן ומה לי הן. פירוש אדם דקידם מעות על פירות כשער השעה והוקירו, כשם שאמרו מה לי הן ומה לי דמיהן, ואם אין לו יקח ממנו דמיהן בשיווין בשעת הפרעון אף על גב דאין הפירות בעולם, הם הכי נמי אף על גב דאין למוכר פירות בשעת מקח דמים יהבינן ליה על שער שבשוק. דמאחר שיגיעו הדמים לידו יקבל עליו הפירות. וכיון דאמרינן מה לי דמיהן מה לי הם, הוי ליה כמאן דנקיט פירי ברשותיה ושרי: ואותביניה מהא דרבי אושעיא, וכולן יש לו מותר אין לו אסור: ופריק התם הלואה הכא זביני. פירוש התם אם אין לו ואחר כך יוקירו לא יוכל לומר לו המלוה מאי אהנית לי, דהא מעותיו בהלואה הן, ולא יוכל לומר אילו לא נתת לי אתה, מאחר הייתי לוקח. דאין לו במה יתן לו ללוה. הילכך כי יש לו הוו להו כמופקדין גביה וברשותיה הוקירו ושרי זביני דאיכא למימר מאי אהנית לי, דהא בזוזיה קאי ונקיט, לא חיישינן"

עב: "אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער וכו'. פירוש, ראובן שרוצה ליתן מעות על פירות, לא יוכל ליתנם עד שיצא השער וידע היאך נמכרין ויקנה בכך. דאע"ג דמוקרי קודם שיקחם, מצי אמר ליה מאי אהנית לי. אבל אם נתן לו קודם שיצא השער חיישינן שמא יצא השער יותר ביוקר, והו"ל אגר נטר לי. ולא מצי למימר ליה מאי אהנית לי, דהא אף על גב דהוו זוזיה בידיה לא הוה מצי למיזבן בההוא תרעא: היה הוא תחלה לקוצרים וכו'. פירוש, הרי שקצר שדהו תחלה לכל אדם, דליכא עדיין שער בשוק: פוסק עמו על הגדיש. דכחטים מתוקנים דמו. וכיון דאית ליה לא חיישינן לשער. דכי בעינן שער, היכא דלית ליה"

#### הרא"ש מלוניל

סג. "וש"מ איתא דר' ינאי. דאמר מה לי הן מה לי דמיהן. דודאי כשפוסק לתת לו הדמים במלוה אף על גב דיש לו עדיף מפוסק על שער שבשוק. ואם איתא דבפסיקת שער שהוא זביני אסור למשקל דמי הפירות אלא אותן פירות שפסק עמו דהויין זביני, משום דמחזי כריבית, כל שכן בהלואה דאסור למשקל אלא אותן הפירות שפסק עמו דהוי זביני, אבל למשקל מיניה פירות אחרים שלא פסק עמו מחזי דעקר להו לזביני ויהיב ליה בדמי המלוה שלא היתה אלא חמשים דינר לפירות שוים ק' דינר, ובמאי קנינהו הנהו פירות. אלא ש"מ דשרי למשקל אותן הפירות שפסק כדי למשקל הדמים, דמה טוב הן מדמיהן. מ"מ בדמי הפירות שהיה חייב לו יהיב ליה הדמים, ובין אותן פירות ובין פירות אחרים בין דמים יכול ליתן לו. כיון שהיו לו פירות ראשונים בשעת פסיקה קנינהו. ובדמי אותן פירות קא שקיל מיניה כל מאי דשקיל. וכן הדין בפוסק על שער שבשוק, דכיון דיצא לאו אגר נטר לי [הוא], דהא משכ[ח] לזב[ו]ני, דהא חיטי בשילי והא חיטי בהיני ולא מידי קא עביד ליה כי מחייב עצמו לתת לו החיטים. ואי הדר ביה קאי במי שפרע. וחיטי דחייב ליה הכל מאי דשקיל מיניה בדמי החיטים שרי ולא מתחזי כריבית"

סג: "והשתא דאמרינן מה לי הן מה לי דמיהן. וכשם שיכול ליתן לו בשעת פירעון חיטים כך יכול ליקח דמיו דדמי חיטים קא שקיל ומה טובים החיטים מדמיהם שהם המעות מכל מקום דמי החיטים קא שקיל מיניה: הכי אמרינן בשעת פסיקת דמים מה טובים דמיהם הפירות שהם דמי המעות מהם מהמעות ומאי הנאה קא עביד ליה כשנותן לו המעות על שער שבשוק הא משכח לזבוני. וכי היכי דאם יש לו הפירות למוכר ודאי שרי דזביני הוו לגמרי, ה"נ זביני הוו לגמרי, ואשמועינן דפוסקין על השער שבשוק. דאי ממתניתין [הוה אמינא] הני מילי באכלבי דארבי דמשיך תרעייהו, אבל על שער שבשוק לא, קמ"ל דכיון דמשכח לזבוני הו"ל המעות כמי שיש בידו הפירות, דמה לי דמי המעות שהם הפירות מהם דהיינו המעות, הלא יכול ליקח מהמעות פירות"

"מאי טעמא אמור רבנן פוסקין על שער שבשוק וכו'. דהא מתחזי כאגר נטר לי. דמשום המעות [שנתן לו] באשראי הוא מיחייב לתת לו דמי הפירות אם נתייקרו ומוכרח ליקח אותם: ומשני דקאמר ליה חיטי בהיני והא חיטי בשילי. דאם נתת לי זוזי הוה זבנינא בהו, ולאו הנאה מידי קא עביד בהדיה, דהא אשכח לזבוני. ואף על גב דיהיב זוזי לספסירא, זוזי דאיניש עבדין ספרותא. ומתחזי דלאו משום טעמא שיש לו מקרי דמשכח לוקח לזבוני. דאי הוי ביש לו מאי קשיא ליה אי אוזיל גביה. דכל שיש לו למכור, מותר למכור בזול. אלא טעמא כדפרישית דלאו הנאה מידי קא עביד ולאו אגר נטר לי הוא: כללא דריביתא כל אגר נטר לי אסור"

#### דעת הר"י מלוניל

בעקר טעמא דמתניתין כ' -"כי אין לו אין פוסקין עליהן אם לא יצא השער משום דמתחזי כרבית דבשביל הקדמת המעות יהיב ליה חטים בזול, אבל כשיצא השער פוסקין משום דאע"ג שאין לזה יש לזה ולא מיתחזי כרבית דלא מהני ליה ולא מידי"

וכלפי שער של עיירות כ' -"אין פוסקין על שער שבשוק אפילו בשוק של עיירות לפי דלא משך תרעייהו וכהרף עין משתנה השער ולא מצי למימר ליה הלוקח למוכר מאי (אקנית) [אהנית] לי דאי הוו לי זוזי הוה משכחנא למזבן חטים בדמים הללו משום דבעוד שהיה הולך לביתו הוה משתנה השער"

וכלפי שער של לקוטות כ' -"לפי דתבואה של לקוטות בעבור שהם בזול נמכרין ביום אחד וכשיתבעם הלוקח מבעל הבית לא ימצא מהם ויצטרך בעל הבית ליתן לו מפירות יפות ומחזי כאגר נטר לי" ומשמע מדבריו ששער של לקוטות ועיירות שני חסרונות הם דבעיירות אין מאי אהנית מפני שלא יוכל אפילו ביום א' להשיג ובשל לקוטות יש חסרון מצד המוכר שלא יוכל לקנות לכשיתבעם ולפי"ז א"ש שבשל לקוטות מהני מצי יזיף ולא בשל עיירות, ומדברים אלו יש לנו ללמוד דהגם שיש מאי אהנית מ"מ בעינן שהמוכר ג"כ יוכל להשיג בשער הזול בשעת פרעון ושמא מ"מ ל"צ לזה דבר ברור דכל שיש אפשרות שיוכל להשאר השער אי"ז רבית ודווקא בשל לקוטות יש חסרון שאינו יתכן שישאר וכיוצא בסברא זו מצינו בנמוק"י אלא ששם ס"ל שכל טעם בפנ"ע מהני

#### דעת הרא"ש

בביאור דברי רבא שלמד מר' ינאי שפוסקים על שער שבשוק כ' הרא"ש [ז'] "ואשמעינן רבא דפוסקין על שוק של עיירות ולא בעינן כדורמוס. ודבר זה למד רבא מדרב ינאי שמתיר ליתן דמי החטין כמו החטין לפי שגם כשנותן לו החטין נותן לו דמיהם שהרי מן החטין יכול ליקח דמים. אף על פי שאין מזדמן לו לבעל החטין בשום פעם בין בדורמוס בין בשוק של עיירות למצוא קונין לחטין ויתן לו דמים לאלתר. אפ"ה חשבינן כשנותן לו חטין כאילו מעות מוכנים בידו. ומחמת זה מתיר ר' ינאי לפרוע לו דמים אף על פי דמיחזי כרבית. כ"ש בשעת פסיקא דשרי לפסוק על שער שבשוק. כי מן הדמים שנתן הלוקח למוכר יכול הוא לקנות חטין. דמי שיש מעות בידו יותר הוא נקל ומזומן למצוא חטין לקנות אפילו בשוק של עיירות מאותו שיש לו חטין למכרן במעות. גם בשעת פרעון נראין יתרון הדמים רבית ואפ"ה אנו עושין הדמים בחטין משום מה לי הן מה לי דמיהן. כ"ש בשעת הפסיקא. דאפי' אם אין לו פירות אין כאן כל כך איסור דשמא לא יוקרו שנעשה הדמים כחטין ואפילו בשוק של עיירות"- והנה מבואר מדבריו שיש שני סברות להקל בתחילת הפסיקה יותר מהאופן של ר' ינאי, א' דיותר מצוי להשיג חיטים ע"י מעות אפילו בשוק של עיירות מלהיפך, ב' דבשעת פסיקה לא כ"כ ניכר הריבית, ובסברא השניה מפורש שר' ינאי חידש סברא כלפי מחזי כרבית ומזה למד רבא שאף בפסיקה אין לחוש למיחזי, וכך נראה גם מלשונו בסברא הא',

[ובעיקר דברי ר' ינאי יל"ע בדבריו איך פי' כוונתו, דמלשונו בטעם הא' נראה שר' ינאי השתמש בסברא של מה לי הן להכריח שכבר יש את המחזי של רב גם כשפורע פירות וזה הרי התירו ולפי"ז אין סיבת ההיתר ב"מה לי הן" אלא רק ראיה, מיהו בטעם השני כ' הרא"ש "עושין הדמים בחטין משום מה לי הן מה לי דמיהן" דמשמע כוונתו שע"י ה"מה לי דמיהן" מתירים, וע"כ נראה שגם בטעם הא' כוונתו שעיקר ההיתר מכח ה"מה לי הן" שמכיון שכבר רואים בחיטים שמעות מוכנים בידו א"כ נמצא שכשנותן לו את החיטים הוא בכלל קיום המקח], וחידוש ר' ינאי הוא שמכיון שבעצם מתקיים כאן ההיתר ע"י מה לי הן" לא חיישינן למה שמיחזי כריבית, ומזה למד רבא לפסיקה באופן שיש בה חסרון זה דהיינו דבעצם צריכה להיות מותר מחמת "מה לי הן" ומ"מ היא מחזי כריבית משום דלא ניכר ההיתר

ויל"ד מהו ההיתר שנבנה על מה לי הן דלכאורה נראה מדבריו שרבא לא חידש את עיקר הטעם של פסיקה אלא רק על שוק של עיירות דלא כ"כ מצוי לקנות וזה למדו מר' ינאי שאפילו בחיטים שאין מצוי כלל למכור אמר כן, וא"כ נראה שאין לנו להמציא מחלוקת בין רבה ורב יוסף שפי' את הטעם משום מאי אהנית אלא רבא בא להרחיב את הטעם שלהם שהוא קיים אפילו בשוק של עיירות

ובחסרון של שוק של עיירות כלפי מאי אהנית כ' הרא"ש בפסקים סי' ס "בשער של כרכים שייך האי טעמא שהשער שלהן נמשך וקיים זמן מרובה. אבל בשער של עיירות לפי שעה השער משתנה" ומשמע שקשה ללוקח להשיג, וא"כ נראה שכלפי"ז בא ה"מה לי הן" שאומר שבעצם לעולם אין רווח ללוקח דכל מה שמקבל כבר יש לו בכספו, [ואפשר דכך גם יותר נכון הדמיון לר' ינאי דגם שם עיקר טענת ר' ינאי שע"י "מה לי הן" אנו אומרים שמה שמקבל הוא מקבל כקיום הקרן שיש לו ואין כאן שום ריבית ודו"ק]

וכ"כ מפורש ר' ירוחם [נ"ח ח"ב] את הטעם של מה לי הן כלפי הלוקח

עוד כ' הרא"ש [ט'] "רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו מ"ט אמור רבנן פוסקין על שער שבשוק וכו' דא"ל שקלי טיבותך ושדיא אחיזרי. וכו'. א"ל רב אדא בר אהבה והא בעי למיתב זוזי לספסירא דיהיב. רב אשי אמר זוזי דאיניש אינהו עבדי ליה ספסרותא. מדבריהם למדנו שאין לו ללוקח להשתכר כלום בקנייה זו, על כן יראה לי וכו'"- וילה"ס מדברי מי למד כן דהראב"ד פי' דרב אדא קאי אמתניתין מיהו ברא"ש שגרס "א"ל" ע"כ פי' דעל רבה ור"י קאי וכפרש"י ולמדנו שפסק דבריהם ושרבא לא חולק עליהם שהרי הב"י [קעה] דקדק מדבריו שפסק כרבא ועי' מה שאכתוב בסמוך

עוד כ' הרא"ש [ס'] "א"ר אסי א"ר יוחנן אין פוסקין על שער שבעיירות. דטעמא שפוסקין על שער שבשוק משום דא"ל מאי אהנית לי וכו' ובשער של כרכים שייך האי טעמא שהשער שלהן נמשך וקיים זמן מרובה. אבל בשער של עיירות לפי שעה השער משתנה"- ולפו"ר משמע שרבא שחולק על ר"י טעמא אחרינא הוא ומ"מ נראה שאין בזה דקדוק של כלום דעיקר כוונתו דכיון דזהו הטעם שפוסקין ממילא מובן שיש סברא לאסור בשוק של עיירות

ובתורא"ש בדף ס: כ' "דהא לקמן מפרשינן טעמא דפוסקין על שער שבשוק אף על פי שאין לו משום דא"ל שקיל טיבותך וכו' ורבא מפרש טעמא מה לי הן מה לי דמיהן והני טעמי לא שייכי אלא בפוסק לפי השער" [וזה לשון התוס' שאנץ בשטמ"ק] ומשמע לכאורה דשני טעמים הם וג"ז אינו כלום דכשאמר הני טעמי אין הכוונה שכל טעם בפנ"ע יכול להתיר אלא עיקר כוונתו שכיון שההיתר בפסיקה היא ע"פ טעמים אלו א"כ כל שחד מהם ליתא ל"ש להתיר ובהוזלה שניהם ליתא {ובתחלה כתבתי - ולכן נראה ששניהם שורש א' שאצל הלוקח הכל קרן ומ"מ שניהם באו משני דרכים שר' יוחנן הצריך "מאי אהנית" דהיינו שברור שהכל בכלל ורבא למד מר' ינאי שכלפי מחזי סגי במה שבעצם זה בכלל ודו"ק}

עוד כ' הרא"ש [תורא"ש עב:] "יזיף מלקוט חבריה. אי לאו דמצי למיזף אף על גב דמצי למזבן לא חשיב שער לפסוק עליו ולהכי איצטריך תרוייהו דמצי למזבן מלקוט חבריה ולמיזף, אבל לר' אסי אמר ר' יוחנן לא שרי לבעל הבית לפסוק על שער שבשוק משום דמצי למיזבן בשוק ולמיזף מבעל הבית חבריה דלאו אורחיה דבעל הבית למיזף אף מבעל הבית חבריה" מבואר שכשיש חסרון של שער גרוע מהני מצי יזיף ולכן הוק' לו על ר"י דהרי החסרון הוא שהשער גרוע ויועיל מצי יזיף, ויל"ד אם דברים אלו מתיישבים עם דבריו בפסקים שחסרון שער גרוע משום דחסר במאי אהנית, ובאמת שנראים הדברים שכשיכול ללוות חשיב כיש לו ול"צ למאי אהנית ובבעה"ב שא"א להתיר מטעם יש לו כיוון שאינו לווה ע"כ צריכים למאי אהנית, מיהו א"כ בפוסק על שער של לקוטות ל"צ לנכות חסרונות

עוד כ' בתורא"ש עד. "וכפר שיחין וחברותיה אף על פי שאין לזה יש לזה. מדנקיט האי לישנא כמו פוסקין על השער אף על פי שאין לזה יש לזה משמע שצריך שיצא השער לביצים כדפי' לעיל שפוסק עם הלקוטות כשער הלקוטות, ואשמועינן אף על פי שלא יצא השער לקדירות בשוק שער הביצים הוא שער הזול לקדרות כמו שער הלקוטות לגבי תבואה"

#### דעת ר' ירוחם

"מותר אף על פי שאין לו שאף על פי שאין לזה יש לזה כי מאחר שיש ללוקח מעות והיה יכול ליקח אותן כשער של עכשיו כמו כן מותר לתתן לזה המוכר ושיקבל עליו לתת לו חיטין בכל זמן כשער של עכשיו אף על פי שאחרי כן הוקרו דמה לי הן מה לי דמיהן"

#### דעת הריב"ש

סימן שו "כבר ידעת שאסור לקנות פירות בפסיקא ליתנם לזמן ידוע בהקדמת מעות כל שלא יצא השער ואפילו יפסוק בסך ששוין עתה ולא מוזיל גביה ואפילו הכי אסור אא"כ יש לו למוכר הפירות שהוא פוסק דאז יכול לפסוק ואף על גב דמוזיל גביה מותר כדאמרינן בגמרא בהדיא האי מאן דיהיב זוזי אקירא וקא אזלן בשוקא ד' ואמר יהיבנא לך חמשה אי אית ליה שרי ואי לא אסיר וטעמא דכיון דמעות קונות מן התורה ואם חוזר בו מקבל מי שפרע הרי זה לענין רבית כאלו קנאם קנין גמור מעתה כיון דאין אסור רבית במכירת פירות אלא מדרבנן והלכך אין כאן הקדמה

אבל בשאין לו אף על גב דהשתא לא מוזיל גביה מ"מ אסור כל שלא יצא השער לפי שכיון שלא נקבע השער אנו חוששין שמא ישתנה ויוקרו פירות בתוך הזמן שקבע לו ונמצא שמרויח הקונה בפסיקא בהקדמת מעותיו וגם המוכר יצטרך לקנותם כשער היוקר

אבל כשיצא השער אף על פי שאין לו מותר לפסוק בהקדמת מעותיו והרי זה כמי שיש לו דאעפ"י שאין לזה יש לזה ויכול המוכר לקנות עתה פירות באלו המעות שמקבל מן הקונה והיינו מתני' דתנן אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער ותניא בברייתא יצא השער פוסקין אף על פי שאין לזה יש לזה ואף על פי שיצא השער ומותר לפסוק אבל צריך לפסוק כסך השער הקבוע אבל אם מוזיל גביה מן השער [הקבוע] הרי זה אסור שהרי בודאי מפני הקדמת המעות מוזיל גביה והיינו דתנן בריש פרקין כיצד לקח ממנו חטים בדינר זהב הכור וכן השער כלומר שהפסיקה הראשונה בהיתר היתה כי כן היה השער ולא אוזיל גביה דאלמא אי אוזיל גביה היה בו אסור רבית וההיא דאסרינן בקיראה בשאין לו משום דמוזיל גביה ביצא השער היא כדקאמר וקא אזלן בשוקא ד' וגדולה מזו אמרו בברייתא היו חדשות מארבע וישנות משלש אין פוסקין על החדשות מארבע עד שיצא השער לחדש ולישן כך היא גירסת רש"י ז"ל ופי' שהחדשות הם בזול עתה לפי שלא נתיבשו כל צרכן והפוסק על החדשות כשיקבלם ממנו לאחר זמן הרי נתיבשו כל צרכן ולכן אין פוסק לקבל ד' סאין בסלע כיון שהישנות אין שער שלהם כי אם שלש סאין בסלע עד שיצא השער בארבע לחדש ולישן

גם הטעם שהזכירו בגמרא דא"ל שקילא טבותא וכולי דהא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אינו מספיק אלא כשאינו מוזיל גביה ודבר זה לא נסתפק בו אדם דודאי כשפוסקין על הפירות כשיצא השער צריך שלא יפחות מסך השער הקבוע הא לאו הכי אסור אלא א"כ יש לו

ולכן הוא מבואר, שהקונים צמר בתוך השנה ממי שאין לו צמר, בזמן ששוה שני פרחים וכן השער, והוא פוסק עמו לתתם בזמן הגזה בסך י"ח דינרין בהקדמת המעות, כלן או קצתן, כמו שבא בשאלה, שזה אסור, כיון דמוזיל גביה מסך השער הקבוע. ואפי' יש לו למוכר צאן העומד ליגזז, ויש בהן קצת מן הצמר שפסק עמו, והצמר מתרבה מאליו, ובשעת גזיזה יספיק לכל מה שפסק, אפ"ה אסור; דהא לא מיקרי יש לו, כיון שאין לו עתה כל מה שפסק. כדתניא (שם /מסכת בבא מציעא/ ס"ד): ההולך לחלוב את עזיו ולגזוז את רחליו וכו'; אבל אם אמר לו: מה שעזי חולבות כך וכך מכור לך; מה שרחלי גוזזות כך וכך מכור לך; מה שכוורתי רודה כך וכך מכור לך; אסור. דאמרינן טעמא בגמרא: דמשום דליתנהו בההיא שעתא, אסור; ואף על גב דאיכא קצת, דהא קתני בהדיא: ההולך לחלוב את עזיו ולגזוז את רחליו, אלא דליתנהו לכלהו עדיין; ואף על גב דממילא קא רבו, אסיר, דלא דמי לקרי, משום דלאו מן הצמר הראשון קא רבי, דהא אי שקלת ליה אתי אחרינא בתרייהו; כדאיתא בגמרא. וכן אפילו פסק המוכר הזה עם אחרים שיש להם צמר קודם שפסק עם זה, לא מיקרי זה יש לו, לזה הפוסק, כיון דמחוסר גוביינא, ואינו ברשותו. כדאמרינן בגמרא, גבי קיראה: לא צריכא, דאית ליה אשראי במתא; מהו דתימא: כיון דאית ליה אשראי במתא, כעד שיבא בני, או עד שאמצא מפתח, דמי, קא משמע לן, דכיון דמחוסר גוביינא, אסור"

#### דעת המאירי

**ס:** "ופירש שהתרבית ר"ל רבית של דבריהם הוא על ידי מכר ושאינו קוצץ רבית למקחו אלא שהוא נעזב למקרה כיצד לקח ממנו חטים בדינר זהב הכור שהוציא לו מעות לכל כור וכור דינר זהב ר"ל כ"ה דינרין ושיתן לו הלה תבואתו לקציר ודבר זה מותר אף על פי שאפשר שיתיקרו בשעת הקציר או שאירע שנתיקרו הואיל ובשעת הוצאת המעות יצא השער על צד מה שהוציא הלה את מעותיו ר"ל שיצא השער דינר זהב לכור וכמו שאמרו למטה אין פוסקין על פירות עד שיצא השער הא יצא השער פוסקין אף על פי שאין פירות ללוה שהרי בידו לקנות בכל מקום שירצה אחר שלקח ממנו על הדרך שביארנו"

**סג:** "זה שביארנו בפסיקה על הפירות שכל שיוצא השער פוסק אף על פי שאין לו כבר כתבנו שהטעם על זה הוא מפני שמאחר שיש מעות ביד הפוסק הרי היה יכול לקנות בכל מקום שירצה והרי המלוה אומר ללוה שקילא טיבותיך ושדי אחיזרי הא חיטי בחיני והא חיטי בשילי"

**עב:** "ואין לזה סאה חטה שאם היתה לו יכול למכרה על צד שירצה או ליתנה כלה או חציה שכל שיש לו אין כאן רבית ומעכשו קנאה ואף על פי שלא משך שאין זה אלא אבק רבית וביש לו לא גזרו אלא שאין לו ומ"מ אף זה המלוה אומר הריני מוציא לך בה כשער של עכשו שאם יקבלנה ממנו בזול בשכר המתנת מעותיו הרי זה רבית קצוצה אלא שאף הוא מתכוין להוציא בה כשער של עכשו וממתין לו ואמר שאם לא יצא השער והוא שיהא קבוע ומפורסם אסור אף על פי שנתן לו מיהא כשער היוצא הואיל ואין השער ברור עדין כל כך שכל שער שאינו ברור אינו עומד ומשתנה תמיד אבל אם יצא השער פוסק אף על פי שאין לו שהרי מ"מ אף על פי שאין לזה יש לזה והוא יכול ליקח בדמים אלו היכן שירצה"

"ופוסק בכל שער שירצה שכל שיש לו קנאו מעכשו כמו שכתבנו"

#### דעת הנמוק"י

כ' הנמוק"י [מג/עב] "אין נותנין מעות לישראל חבירו ע"מ ליתן לו בהם פירות לסך כך לזמן פלוני דכיון שלא יצא השער כמה נמכרים שמא יתייקרו כשיצא השער שלהם נמצא שהיה משתכר זה בהמתנת מעותיו שיתן לו פירות כפי מה שפסקו בזול אבל משיצא השער פוסקים כדמפרש בגמרא בברייתא דכיון שיצא השער אף על פי שאין לזה יש לזה ואף על פי שאינו פוסק עליהם ע"מ לקבלם עכשיו אלא לאחר זמן מ"מ כיון דעכשיו כשפוסק יצא השער והיה יכול ליקח שהרבה מוכרים יש והיה מצניעם בביתו עד לאותו זמן דבעי להו מש"ה שרי"- לכאורה כוונתו לפרש שה"אע"פ שאין לזה וכו'" קאי על הלוקח דלכן לא נהנה כלום דאין לפרש שעל המוכר דא"כ נמצא שחזר בו ממה שהתחיל שזה שאינו פוסק ע"מ לקבלם השתא זו בעיה ובסמוך חזר ואמר כן וע"כ שעיקר כוונתו דאה"נ שמצד המוכר זה רבית מ"מ הלוקח לא נשתכר כלום

ועד כ' הנמוק"י "[דלא קביעי תרעייהו] דבעיירות קטנות אינו נמשך השער אלא מעט ותיכף תתייקר מפני שאין רבים מביאין שם תבואה למכור והרי זה כאילו לא יצא השער דכיון שלא נתן מעותיו ע"מ לקבל עכשיו ידוע הוא שהשער יהיה מסולק קודם שיקבל ויצטרך אז הלה להתייקר וליתן כשער שפסק ונמצא משתכר בהמתנת מעותיו שהרי אפשר שגם הוא לא היה יכול ליקח בשעת השער מפני שמסתלק מיד וא"כ הוי כאילו לא יצא השער שאין פוסקין"- מדקדוק לשונו נראה ששער יכול להתיר בשני אופנים או מצד המוכר שאינו ננשך שהרי יש אפשרות שבזמן הפרעון ישאר אותו שער, או מצד הלוקח שאינו משתכר שהרי יכול עכשיו לקנות ולהצניע ובזה בעינן דבר ברור שאינו משתכר}- זה סוגר שתחילתו בתחילת כל העתקת לשון הראשונים}

# ריבית דרך קנס

## מקור ההיתר:

ה**ר"י מיגאש**;[ב"ב קסח.] כ' כלפי מי שקנס את הלווה אם לא יפרע ביום פלוני שמבואר בגמ' שדנה מצד אסמכתא ולא מצד ריבית "ואף על גב דהא קא רווח מלוה ואשתכח דקא שקיל מיניה טפי מהלואתו הא מילתא שריא ולית בה משום חשש ריבית. וטעמא דמילתא דכי אמרי' ריבית הוא ואסור הני מילי היכא דהוה ההוא תוספת דקא שקיל אגר נטר ליה ובהא מילתא כד מעיינת בה לא משכחת בה אגר נטר ליה כלל דהא אילו פרע ליה לוה למלוה במשלם זימנא דקצב ליה מאי דאישתייר גביה מהאי שטרא הוה שקיל ליה מלוה בלא תוספת וכי לא פרע ליה במשלם זימנא הוא וכו' וכיון דאלו פרע ליה לוה במשלם זימנא וכו' אשתכח דלא מטיא ליה הנאה למלוה מחמת האי זימנא דארווח כי היכי דנהוי אגר נטר לי, וכי מטי זימנא ולא יהיב ליה מידי דקא מהדר ליה שליש לשטרא למלוה וגבי ליה לכוליה מלוה אילו הוה מרווח ליה זימנא אחרינא הויא ליה ההוא תוספת אגר ההוא זימנא דקא מרווח ליה והשתא דלא קא מרווח ליה זימנא אחרינא אלא קא שקיל מיניה כוליה שטרא במשלם זימנא קמא אשתכח דליכא הכא אגר נטר לי וכו'" והוו"ד **בסה"ת** [בלשונו סג-ה] ותמצ"ד בשער מו-ד-לב "דכיון דאי פרע בזמניה פטור וכו' הילכך כי לא פרע ליה ומחייב בההוא טופיאנא לאו אגר נטר לי הוא וליתיה רבית" ו**רי"ו** [נט"ז - בחדש] כ' "שאי"ז אגר נטר ואין כאן חשש ריבית דלא הרויח זמן בשביל זה שנותן לו"

וכ"כ ה**רשב"א** ולמד כן ג"כ מ"הלווהו על שדהו ואמר לו אם לא תפרע תוך שלש שנים הרי היא שלי"ומיירי אפילו בשווה יותר כמבואר בגמ' שדנה אם קנה דווקא כנגד מעותיו, והגמ' דנה רק מכח אסמכתאוכ' הרשב"א הטעם [בחידושים ב"מ סו.] "דכללא דרביתא כל אגר נטר לי אסור הא כל שאין בו אגר נטירא מותר וכו' אבל במתני' ליכא אגר נטר לי כלל לא קודם הזמן שקבע לו ולא לאחריו, ולא נתכוון זה אלא שיפרענו בזמנו ואם לא שיסתלק ממנו לגמרי, ונמצא שאם פרעו בזמנו...אין כאן שכר המתנה ואם לאו הרי השדה מכורה לו מיד ואין כאן המתנה, וכו' אלא שהטעם כמו שכתבתי לפי שאין שם אגר נטר לי כלל לא בתחלה ולא בסוף, ונ"ל שכן דעת ה"ר יוסף הלוי ז"ל" וכ"כ בשו"ת [ב ב] "מותר לומר לחבירו אם לא פרעתיך מכאן ועד יום פלוני, הרי מנה זה שלך במתנה משום דהכא ליכא אגר נטר כלל. דהא אי פרע ליה בזמנו, לא שקיל מידי. ואי לא פרע ליה בזמנו, ביה זמנא זכה בההוא מנה. וחייב לפרוע לה מיד, מה שהלוהו וכו' וטעמא דמלתא כדאמרן דליכא כלל אגר נטר לי. דאי פרע ליה בזמניה, ארעא הדרה ליה. ואי לא פרע ליה, בההוא שעתא הוא דזכו בה." ועוד כ' [ג רכז] "כללא דרבית כל אגר נטר לי, אסור ומינה, כל דליכא אגר נטר לי אין רבית בו, לא רבית קצוצה, ולא אבק רבית. והלכתא כל כיוצא בזה, שאומר לו אם לא תפרעני מכאן ועד יום פלוני, תתן לי כך וכך, אי נמי תתן לי כל מה שאפסיד מיד, ולא שאמתין לך כלום מחמת תשלומי אותו הפסד, הרי זה אין בו משום רבית.וכו' והטענה בזה, כמו שאמרתי שאין כאן אגר נטר ליה, שאם יפרענו מכאן ועד יום פלוני, לא יוסיף לו כלום, ואם לא יפרענו לאותו זמן, מיד יפרע לו הכל, מבלי שימתין לו מאותו יום ואילך מחמת אותו מותר כלום" וכיוצ"ב כ' ב-א' תרנא ונכפל בח"ז רסא ובמיוחסות רכא

ו**הריטב"א** [בשו"ת לה] כ'-"דעתי הוא שאין באחד מהם משום רבית כלל שאין כאן אגר נטר לי אדרבה אלו היה פורע בזמנו אין עליו תוספת חיוב. ולא חייב אותו קנס אלא כדי שיפרענו בזמנו ולא יפרע אלא הקרן" וכ"ד בחידושים סה: עב:

ו**הריב"ש** [שלה] כ'-"אין כאן אגר נטר ליה וכו' שהרי אם היה נותן לו סחורתו בסוף הזמן, לא היה כאן רבית כלל וכו' וברגע אחד בעבור קץ הזמן, הוא מתחייב בבת אחת בכל התוספת, ואין זה נקרא רבית, אלא קנס, ומותר אפי' לכתחלה" - "ליכא אגר נטר ליה, שאינו מרויח בהמתנה כלום, שאפי' ממתין לו כל הג' שנים, אם פרעו בסוף הזמן אינו מרויח כלום; וא"כ, כשלא פרעו והוחלט לו, אין כאן רבית אלא קנס"-"והטעם הוא, לפי שאין זה אגר נטר לי', אלא קנסא בעלמא" ועוד כ' [תסד] "דאין זה: אגר נטר לי'; אף על פי שהקרקע שוה יותר, לפי שאין זה מתרבה מעט מעט; ואם היה פורע בזמנו, לא היה נחלט. אלא כהרף עין הקרקע נחלט לו, בבת אחת ואין זה אלא כעין קנס" [וע"ע בדבריו בסימנים קעה,שח,]

## עיקר טעם ההיתר:

יש לדון מכח שני טעמים לאסור- **א'** גוף נתינת הממון שלכאורה ניתן בעד ממון ההלוואה, **ב'** שכוחו לתבוע ממנו חיוב זה הוא ע"י ההלוואה וכן התרצות הלווה הוא מחמת ההלוואה,

וכל אריכות דבריהם לכאורה להוכיח שאינו ניתן בעד ה"נטר" ויש בו לכאורה שני דרגות א'-שעושה כן באמת מחמת הקנס על שלא פרע, ב'-שרצונו להרויח בכך שיודע שאפשר שיאנס ולא יפרע בזמן, והיה נר' לכאורה שכשקנס גמור וודאי שרי דאינו אגר נטר וכל דבריהם לפרש דכזה סוג תנאי הוא לשם קנס, וא"א לומר כן שהרי בסוגיא ב"ב זהו קנס גמור ולא הזכירו זה ועוד שבכל אריכות דברי הרא"ם וסה"ת ורי"ו והרשב"א לבד מהרשב"א בחידושים לא הזכירו כלל שכוונתו להבטיח את מעותיו ולא שדרך קנס וביותר שהרשב"א ב-א' תרנא כ' שהדעת מכרעת שמתכוונים להערמת ריבית ובכ"ז מותר מה"ת ומשמע דס"ל שמותר כל שאינו תשלום של אגר נטר, אלא שבהכרח צ"ל שמש"כ הם הוא עיקר ההיתר בפנ"ע והביאור נר' שסוג תנאי כזה שלהלוואה יש זמן פרעון [וזה תנאי מוכרח כמבואר בלשונותיהם] וכשיפרע בזמנו אינו חייב כלום א"כ א"א לראות שנתחייב בעד ההלוואה דהיינו קבלת המעות להשתמש בהם אלא עיקר המחייב הוא אי הפרעון בזמן בין שנחשיבהו כקנס ובין שנחשיבהו סיבה אחרת ואע"פ שאם יתנה את הריבית באם ירדו גשמים וודאי אסור זהו משום שגשמים הם מצד עצמם לא דבר ששייך לדונו כמחייב ואינו אלא תנאי בעלמא אבל כל שיש עליו תביעה ושייך להגדירו ש"הוא" חייב שרי ודמי לקוצץ לקנות ממנו ביוקר שוודאי א"א לראות שההלוואה חייבה את הממון הנוסף אלא את המכר והמכר חייב את הממון, ומה שהריב"ש הדגיש בכל דבריו שקנס נר' משום דאם לא היה טעם מסתבר ע"כ היינו מפרשים תנאי זה כירידת גשמים,

וזהו שהריב"ש הדגיש בכל דבריו מה שמתרבה ברגע א' וכוונתו וודאי שאינה כלפי הזמן שנקבע לחלות החיוב [ואטו אם יתנה שעל כל חודש כו"כ ויחול חיובם של כולם ברגע א' יהיה מותר] אלא עיקר כוונתו שכל תחילת החיוב וגומרו הוא מכח רגע א' והיינו שהסיבה שמחמתה נתחייב אינה השתהות הממון בידו אלא מקרה שקרה ברגע א' כמו אי פריעת החוב בזמן

מיהו בריטב"א כ' את הקנס לעיקר ההיתר ובאמת שעדיין יל"ד מ"מ עיקר ההתחיבות וודאי שהוא בעד ההלוואה ועוד אטו אם יקנוס עצמו שאם ילך למקום פלוני יתחייב כו"כ אינו ריבית, ועוד יל"ד דמה מחייבו בממון אם לא ה"אגר נטר"

ונר' דיש לדון מכמה פנים

**א'**-דבכל הלוואה יש שני נתינות א-גוף הממון, ב'-הזמן, וכל שתובע מכח זה שממונו נמצא אצלו יותר מההלוואה אינו מחמת ההלוואה דכבר אינו שייך אליה ואע"פ שלולי ההלוואה לא היה מתרצה הלווה להתחייב בעיכובו מ"מ עכשיו כשלווה ומתחייב אין החיוב אלא מכח נטילת גוף הממון וראיה לזה שסה"ת [מו-ד-לב] כ' שמותר ריבית כזו אפילו בהרווחת זמן ומה רבותא בכך ולדרך זו א"ש שבכה"ג אין כאן נתינת גוף הממון, ולדרך זו ל"צ דווקא שנתכוונו לקנס

**ב'**-כיון שהחיוב הוא על עיכובו את הממון וזה דבר שזכות המלווה לתבוע ואין בקבלה זו חשש ריבית א"כ כל שקוצץ עליו קנסות לקיים חיוב זה אינו נחשב שנתקבל אלא את החזרת ההלוואה שהרי זה כל זכותו באמת ומצינו כיוצ"ב בתשובת הרשב"א כלפי מי שקנס עצמו אם לא יגרש את אשתו שכה"ג הוי גט מעושה ודבריו צ"ב דהרי זכתה בממון מדעתו אם לא יגרשנה והוא רוצה בממון זה ולכן מגרשנה ואטו הנותנת ממון בכדי שיגרשנה נקרא גט מעושה אלא ביאו"ד שכיוון שלא נתכוון אלא לגרשנה לא זכתה אלא שממון זה יכפנו לגרשנה ואין לה תביעה בעצם על גוף הממון וה"ה הכא לא זכה אלא שיפרענו בזמנו,

**ג'**-נר' שכל כה"ג שאין דעתו אלא שיפרענו בזמנו אין תובעו כלום ורק חושש שלא יפרענו א"כ אי"ז אלא שיש למלווה דבר המונעו מלהלוות והלווה מסלק החשש בכדי שיוכל להלוותו ואי"ז אגר נטר

ולפי שני הדרכים האחרונים שרי דווקא כשקנס ובכ"ז נר' שאינו תימה שלא הזכירו זה דהם עסקו בלבאר שאינה נתינה על ה"נטר" דאם הייתה כן אסור אפילו כשניתן בתורת קנס ומה שהוצרכנו לקנס הוא מטעם אחר

## ריבית המתרבה בקנס והמסתעף:

במרדכי ב"מ סי' תנה העתיק מכת"י ר' יעקב מאורליינש נוסח שטר שבתוכנו כ' "והנני מחויב לפורעם לו תוך ט"ו ימים להזמנתו ולהגיע לידו בעיר פלוני באחריותו וכל זמן שאעכבם ולא אפרע לו עלי לתת לו במתנה כל שבוע ושבוע שאעכבן מיום ההלואה ולמעלה עד יום הפרעון כך וכך פשיטין ממטבע פלוני וכן בכל שבוע ושבוע" וכ' ע"ז הב"י שבכה"ג אסור לכו"ע משום הערמת רבית ואח"כ הביא את הרשב"א דלהלן

וברשב"א בתשובה [ח"ב סי' ב] איירי בא' שכתב "אבל אם תעכב מלפרוע לי האלף והק"ק דינרין הנזכרים, בשום צד בעולם, כולן או מקצתן, היה תנאין בינינו להוסיף לי על סך הנדוניא הנזכר, על כל עשרים דינרין מהם, ששה פשוטין בכל חודש וחודש" והשואל רצה להתיר מכח מתני' דב"ב של המשליש שטרו וכ' ע"ז "אבל בנידון שלפנינו, דאומר לו אם לא נתתי לך מכאן ועד יום פלוני, משם ואילך אתן לך כך וכך בחודש, או לפ' ופ' בליטרא, הרי זו רבית גמורה. ולא תהיה כזאת בישראל. ולפי דברי ראובן זה, נראה שהוא סבור שאין רבית אלא במלוה לזמן וקוצץ לו סך ידוע לאותו זמן. כגון שהלוהו מאה במאה ועשרים לשנה. אבל במלוה את חבירו, ואומר לו אם תחזור לי היום, בלא כלום. אבל מכאן ואילך, בכך וכך תוספות לחודש או ליום, הרי זה מותר. וזו שגגה גדולה וכו' אלא כל זמן שהוא אוכל בהמתנתו, הרי זה רבית"

בתשובת הריב"ש [קעה] מדובר במלמד שההורים לא שילמו לו שכר לימוד ואחרי שדחקם הרבה ולא שילמו הוציא את הילדים מהבית הספר "ענו ואמרו, שתאריך להם זמן עד חדש ימים. וענית להם, שעל תנאי זה תאריך להם זמן הפרעון וכו' ואם לא יתנו לך וכו' תוציא את בניהם ותגרשם מבית הספר, ויתנו לך השכר אשר יעלה לך בכל שבת ושבת, אף על פי שגרשת את בניהם מבית הספר והם בטלים. וענו ואמרו הכל מקובל עלינו," וזה וודאי קנס גמור וענה הריב"ש "הוא אסור משום רבית. שהרי הם מתחייבים שאם לא יפרעו לך לזמן ההוא כל מה שחייבים לך, שיתנו לך שכר כל שבת ושבת אף אם תגרש הנערים, וזה כל זמן שמעותיך בטלים אצלם, וזו רבית גמורה היא. ולא דמי לההיא דהלוהו על שדהו וכו' דהתם אין שם אגר נטר ליה; שהרי וכו' מיד הוא קונה השדה ברגע כמימריה, ואין כאן אריכות זמן, אלא קנס הוא, ולא רבית. אבל בנדון זה, שהם מחייבים עצמם, שאם לא יפרעוך לזמן ההוא, שיתנו לך אחר עבור הזמן זוז בכל שבוע ושבוע, עד שתהיה נפרע מכל מה שחייבין לך, והזוזים ההם של כל שבוע ושבוע, זו רבית גמורה היא. דכללא דרביתא כל אגר נטר ליה, אסור" ולמדנו מפורש שקנס אינו היתר וכמו שנתבאר לעיל ולפי"ז כל שלוקח קנס כו"כ על כל איחור של תקופה מסוימת אסור שהרי אינו על האיחור של הרגע האחרון אלא על עיכוב המעות תח"י וזה נקרא שכר המתנה

ועוד למדנו ש"נטר" אינו דווקא בנותן מדעתו להשתמש ש"הוא" נטר לו אלא אפילו בתובעו והלה בע"כ מעכב הוי ריבית

ויל"ד בגזלן אם מותר לו לשלם תוספת על מה שגזל מחמת שחיסרו כל זמן הגזילה ומצינו בתשובת ר' ברוך [תשובות מיימוני משפטים כט, מרדכי ב"ק קכב,] שמי שנשתמש בפקדון ללא רשות אסור לו לשלם על זמן זה דריבית הוא כיוון ש"הרי הן מלווה עליו ואינן בחזקת הבעלים וא"כ ריבית הוא" וכ"כ הראב"ד [תשו"פ קמ] וע"ע באו"ז ב"מ קפ"א ובראבי"ה-תתקטז, תתקנז, [הוו"ד בקיצור במרדכי שם] וע"ע בתשובת ר' חיים בתשובות מהר"ם מרוטנבורג פראג רצח בסוף התשובה

\* לשון הרשב"א ח"ב סי' ב "אפילו לומר אם לא פרעתיך מכאן ועד יום פלוני, אתן לך בעד אותו יום תוספות דינר"

\*אם איסור ריבית הוא דווקא אגר נטר

## אם מותר לכתחילה:

בר"י מיגאש נראה שמותר לכתחילה, וכ"כ הריטב"א בתשובה לה ובחי' סה: עב:, ואף הריב"ש נטה להתירו לכתחילה שבסימנים תסד קעה שח כ' להיתר בלי לדון בצד אחר ובסימן שלה הביא את הרשב"א שאוסר ותמה עליו ויישבו ומ"מ משמע שלא כ"כ סובר כן רק שלא רצה להקל נגד הרשב"א

ובתשובת מהרלב"ח [קג/קד] הוכיח מדברי תשובת הרא"ש שהביא הטור [חו"מ עג] שמותר

מיהו הרשב"א בחי' כ' "ומ"מ אפשר שאין הדבר מותר לכתחלה לעשות כן, דלא גרע מרבית מאוחרת שנותן לו לאחר הפרעון שכל שמקבל מיד הלוה יותר ממה שנתן לו אסור משום מראית העין, ואלא מיהו קיל טפי מאבק רבית ועל כן שנאוה סתם להתיר במשנתנו ובמשנת גט פשוט וכללן כולן ר"ג במשנתנו ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת ור' שמעון שאמר יש רבית דברים. כנ"ל"

ובתשובה ח"א תרנא ונכפל במיוחסות רכא והובא בריב"ש [שלה] כ' "אלא שאני אומר שאסור לעשות כן משום דלא גרע מרבית מאוחרת. שאף על פי שאין כאן אגר נטר לי כיון שהנאה באה לו מחמת הלואתו אסור. ואמרינן נמי תני רב ספרא ברבית דבי רבי חייא יש דברים שהן מותרין ואסור לעשותן מפני הערמת רבית.וכו' אלמא כל שהוא נוטל יותר ממה שהלוה הרי זה אסור. וכן נמי מוכיח במה שאסרו חכירי נרשאי וכו' ומה שכבר נטל אינו חייב להחזיר שאינו רבית גמורה ולא אפילו אבק רבית דנראה כהנאה הבאה לו מחמת הלואתו. ואפילו למאן דאמר בעלמא אכל שיעור זוזי מסלקי ליה הכא מודה דלא מנכה ליה משום דאבק רבית גמור נמי לא הוי. אלא גריע מיניה וכרבית מאוחרת הוא וקל מיניה. אלא שאסור לעשות כן לכתחלה מפני הערמת רבית. וכל שכן לרב אשי דאמר כל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא דהכא נמי לא מנכי ליה אף על פי שאסור לעשות כן לכתחלה מפני הערמת רבית. ומתני' נמי דפרק אי זהו נשך דכותה היא שהוא שנויה גבי דהלוהו על שדהו דקתני דלא מסלקין ליה מיניה. ואף על פי שיש לדון בדבר כן נראין הדברים. ואין מורין בדבר זה להקל. וכל שכן כאן שהדעת מכרעת שהם מתכוונים להערמת רבית"

וכיוצ"ב כ' בח"ב סי' ב "ולא עוד, אלא שלבי מגמגם לאסור לכתחילה וכו' משום דלא גרע וכו'" הכל כמש"כ בתשובה הקודמת

ובאמת שאין דברי הרשב"א ברורים מכח מה דן לאסור דנשתמש בשני לשונות דתחלה כ' "דלא גרע מרבית מאוחרת. שאף על פי שאין כאן אגר נטר לי כיון שהנאה באה לו מחמת הלואתו אסור" ואח"כ כ' דהוי הערמת רבית ואח"כ עוד עירב הדברים עי' בלשונו ובשו"ע כ' "הערמת רבית" והדרכ"מ בסי' קעז [אות ח' ובקצר אות ה\*] כ' בשמו "כיון שנהנה מחמת הלוואתו אסור ועוד דלא גרע מהערמת רבית" ומשמע שהם שני טעמים ומהמחבר אין ראיה שחולק דאפשר שנקט טעם זה לעיקר כיון שהוזכר ברי"ו

ובח"ג סי' רכז כ' "ומיהו, אף במה שכתבתי שאין בו משום רבית, אסור לעשות כן, שכל זמן שיגיע ליד המלוה יותר ממה שהלוה, אסור, דלא גרע מרבית מאוחרת וריבית מוקדמת (והיינו) דאסירי" ולא הזכיר הערמת רבית

והריב"ש הק' שהרי בייתוס בן זונין היה עושה כן עפ"י חכמים ויישבו שאף לדעת הרשב"א כל שפורע בסוף בקרקע שרי ד"כיון דלא שקיל זוזי בסוף לא מיחזי הערמה" [ובזה חולק על הרשב"א שהרי הרשב"א כ' שבהלווהו על שדהו הוי דיעבד שרק לא מוציאים כיון שהיא כבר ממושכנת אצלו] ובאמת שהוא ראה את התשובה בחלק א תרנא שהרי את לשונה העתיק מיהו הרשב"א עצמו נתקשה על דבריו מקושיא זו בתשובה חלק ב סי' ב וכ' דמכירה שאני, ובחי' הדבר ק' שהרי על הראב"ד שם שפי' שיש איסור הק' שהרי בייתוס היה עושה כן ועל דבריו אח"כ שג"כ ס"ל שאסור לא הק' אלא מגוף המשנה שלא כ' שאסור ופי' שכיון שהוא איסור קל סמכה על הכלל של סוף המשנה שאסור רבית מאוחרת

וכ' הריב"ש שם שאף להרשב"א בדרך מכר יהיה מותר [פי' כשעיקר העסק הוא מכר ועשו קנס]

והדרכ"מ בסי' קעז [אות ח' ובקצר אות ה\*] כ' "ובתשובת בר ששת סימן של"ה האריך בדבר וכתב דאפילו למאן דאסר הני מילי היכא דזוזי יהיב וזוזי שקיל אבל אי יהיב פירי ושקיל זוזי או להיפך שרי עכ"ל" ופסק כן בשו"ע בהג"ה סעיף יד ויל"ד לאיזה היתר נתכוין אם להיתר שנוטל פירות א"כ איך התיר להיפך ואם להיתר של דרך מכר ומהמשך דבריו בדרכ"מ נראה שבא להתיר אפילו דרך הלוואה מדדימה לדינו של רש"י בלוין על שער שבשוק שמלווה ע"מ שאם לא יפרע בזמן פלוני יתן לו חיטים וא"כ כוונתו לחילוק הראשון וא"כ צ"ע מנ"ל שגם להיפך, ובש"ך וביאור הגר"א והפתחי תשובה ציינו על דברי הרמ"א את דברי הריב"ש שהתיר דרך מכר שזהו פסק המחבר בסעיף יח, ומלשון הש"ך נראה שסעיף יח זהו מש"כ הדרכ"מ "וכן להיפך" [וצע"ג דבסעיף יח איירי ג"כ בנותן מעות] ולפי"ז בדרכ"מ כוונתו הייתה להביא את כל חלקי הריב"ש, ובאמת שאם כן א"ש שהדרכ"מ לא הביא את דין הריב"ש במכר והב"י הביא, וצ"ע אם כוונתם לחלוק על הרמ"א ולהתיר מטעם דרך מכר או שס"ל שאף הריב"ש שהתיר לפי הרשב"א בכה"ג כוונתו מטעם מכר, ומ"מ צ"ע שבריב"ש לא משמע כן, וכן ברמ"א מדדימה לנדון של לוין על שער שבשוק ועוד שהב"י אסר בזה וכאן התיר דרך מכר וצ"ע

## בדעות החולקים:

הרשב"א הוכיח דשרי מכח הלווהו על שדהו וכ"כ הריב"ש ויל"ד דהא תוס' [סה:] הק' מ"לכשתרצה למוכרם" מ"ש וכן הראב"ד [סו.] ולא חילקו דדרך קנס שאני אלא שבאמת א"א ללמוד מזה כלום שהרי הריטב"א בחידושים כ' כדברי הרשב"א ובכ"ז הק' כתוס' וכן בסה"ת [מו-ד-כג] הביא דברי הראב"ד אע"פ שפסק כהרא"ם וכן הגר"א [קעז סקל"ה הק' על הדין ששרי דרך קנס מהברייתא וציין לעיין בתוס' ורא"ש]

ונר' דגם ב"לכשתרצה למוכרם" שייך היתר זה שהרי אם יפרע לו מעות לא יצטרך למכור לו וכמש"כ מפורש בסה"ת [שם] ונר' שכ"מ בתוס' שהרי פי' שכשיגיע הזמן ידחוק אותו לפרוע ויהיה חייב למכור לו ולכאורה תימה שיתן לו לגבות בשוויה מכח גובינא אלא נר' שס"ל שעיקר התנאי של "לכשתרצה למוכרם" היינו כלפי פרעון שרוצה שאם יפרענו קרקע יצטרך לשלם יותר כדי שירצה לפורעו מעות ועוד שאם יפרע לו קרקע בתוספת זה יפצה אותו, וא"כ אין תובעו אלא שיפרע לו מעות וזה זכותו, ובאמת הרשב"א שחילק מטעם האגר נטר באמת פי' דב"לכשתרצה למוכרם" איירי שהתנה לעולם ואפילו אחרי שיפרענו וכמפורש בדבריו ואדרבה משמע מדבריו שלולי זה לא יתורץ דשניהם כקנס

ועדיין יל"ד בשיטתם דבשלמא להריטב"א שהוא חילק שב"לכשתרצה למוכרם" לא נתן לו ברירה למכור א"כ דרש לקבל את התוספת וזה אגר נטר אבל לתוס' שהאריכו בדבריהם שבהלווהו על שדהו מותר משום ד"מלתא בעלמא הוא דעבד" וכן להראב"ד סו"ס לפי תירוצם אין ההיתר מכח אגר נטר ואין לומר דתוס' חולקים על היתר זה שהרי רי"ו [ח-ה] כ' כתוס' והוא סובר כהרא"ם

ונר' דלתוס' והראב"ד ורי"ו וסה"ת אסור באופן שלבסוף בגוף ההלוואה יתרבה

ויל"ע בזה ברי"ו [מישרים טז] כ'-"מלוה על המשכון ואמר לו אם לא אפדנו עד זמן קצוב יהיה המשכון שלך וכו' וכתב בספ' התרומה דאסור לעשות כן [ב]פחות מכדי שוויו וכן מלוה לחבירו מנה ואמר ליה אם לא אפרעך מכאן ועד יום פלוני הריני מחייב עצמי מעכשיו לתת לך ג' זהובים אחרים לפי שורת הדין מותר ואסור לעשות כן מפני הערמת רבית. וכן כתב אב' מאגש דקנס הכתוב בשטר אין זה רבית" והנה בתחלה במשכון אסר ולבסוף בקנס התיר אלא שמהלשון "וכן" נר' שמה שאסר תחלה הוא משום הערמה וצ"ע

והב"י בסי' קעז הביא שדעת רי"ו בשם סה"ת שאסור

# צד אחד בריבית - {{דע שיש אריכות על סוגיא זו ביחוסי תנאים ואמוראים ערך ביתוס בן זונין והועתק בשיטות קמאי מגילה כז.}}

## המקומות שהוזכרו בהם:

\* עשה שדהו מכר [סג.] והתנה עימו שעד שלש שנים אפשר לפדות ואם לא יקנה למפרע וכיוצ"ב בית בבתי ערי חומה ובלשון המשנה "הלוהו על שדהו, ואמר לו: אם אי אתה נותן לי מכאן ועד שלש שנים - הרי היא שלי - הרי היא שלו" –

והוי צד א' משום דאם לא יפדה הוי מכר [כ"כ רש"י וראב"ד, ור' גרשום בפי' השני],ור"ג פי' "להכי קרי ליה צד אחד ברבית דלא חשיב רבית [גמורה] אלא רבית דהלואה כגון הלוהו סלע בה' דינרין אבל רבית דמקח וממכר קרי צד אחד רבית"

\* פסק איתו על פירות והוקירו מותר לו לכו"ע לקיים מקחו ולתת לו פרותיו אבל מעות אסור לפי רב ומ"מ גם לפי"ד חשיב צד א' ומותר לר' יהודה –

והוי צד א' משום שלא פסק לשלם דמים ולכן יש כאן רק צד ריבית אם לא יתן פירות[כ"כ רש"י]

\* לוקח ששילם מקצת דמים ואמר לו המוכר "לכי מיתית קני מעכשיו" ואיתא בגמ' ששניהם אסורים הלוקח שמא לא יגמור מקחו ונמצא שאכל בשכר מעותיו והמוכר שמא יגמר המקח ונמצא שנתחייב לו בשכר שלא שילם דמי מקחו מיד ואמרה ע"ז הגמ' דהוא דלא כר' יהודה ופרש"י דלר"י למוכר מותר ותורא"ש פי' שללוקח מותר (ומדבריו נראה שא"א לפרש על המוכר דאל"כ מנ"ל שלשניהם ועוד שללווה הביא דוגמא אחרת) וכ"כ הראב"ד, והתוס' שאנץ [סג.] ואו"ז [קפה] ור"ב הספרדי פי' דקאי על שניהם,

והא דהוי צד א' – פרש"י דספק אם יגמר המקח וכ"כ הראב"ד ותוס' שאנץ [סג.] ואו"ז [קפה]

\* "משכן לו בית, ואמר לו: לכשתרצה למוכרם, לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור" [סה:] - ובתוכן התנאי פי' הרשב"א [סו:] שאפילו אחרי שיפרע לו אם ירצה למוכרם ימכור לו וכ"כ בפסקי רי"ד, ובר"י מלוניל כ' שהתנה עד זמן פלוני, וסה"ת (מו-ד-כג) פירש עד שיפרענו וכ"מ בעיטור (סה:-פותיקי), עוד כ' בפסקי רי"ד שלא נתן לו המעות לשם מקח אם יתקיים התנאי אלא הלוואה גמורה היא והתנה למכור לו מיהו בראשונים מוכח שאפילו במעכשיו איירי וכ"כ להדיא הראב"ד בהשגות ברמב"ם [מלווה ו] אלא דשמא מ"מ לא נעשה הקנין במעות שכ"כ מפורש בסה"ת[מו-ד-כג],

והא דהוי צד א' – פרש"י שמא לא ירצה למוכרה וכ"כ הראב"ד בפירוש השני והעיקרי וכ"כ סה"ת (שם) וכ"כ תוס' במגילה (כז:), והראב"ד הביא עוד פי דשמא ישווה כך וכ"פ ר' ברוך הספרדי

\* "מכר לו שדה, ואמר לו: לכשיהיו לי מעות החזירם לי אסור"[סה:]

והא דהוי צד א' – פי' תוס' שאנץ [סג.] "דאם לא ירצה מוכר לא יתן לו מעות והבית בתורת מכר בא לידו" וכיוצ"ב כ' תוס'

\* או"ז [שו"ת תש"ע, ב"מ ק"פ] כ' שלמכור שט"ח כשיש ספק אם הלווה יפרע חשיב לכה"פ צד א' ושרי לר' יהודה.(וע"כ דחשיב ע"י מכר דהא אינו בידו)

\* הרשב"א [שו"ת ב-קע"ד] "יצחק וכו' לחתניו עשרת אלפים דנרין ויהיו מתעסקין בהן מכאן ועד עשר שנים, ויהי' הריוח שלהם. והם יחייבו עצמם ונכסיהם לבניו: לפרוע וכו' ושיפרעו משלהם כל מס שיוטל על הממון ההוא, עד אותו הזמן וכו' תשובה וכו' ועל ענין המס, אפשר וכו' אינו אלא אבק רבית. לפי שלא היה היתום חייב כלום למס, באותה שעה שחייב עצמו יעקב בפרעון המס. ולא עוד, אלא שאפשר שלא יבקש המלך מס כל אותן השני'. אף על פי שהמלך עשוי לבקש בכל שנה, כיון שאפשר כן, הוה ליה: צד א' ברבית ואינו אלא אבק ריבית"- נר' שאין ללמוד ממנו שכל ספק ריבית חשיב צד א' דכאן איירי כמבואר מלשונו שהמס היה על הממון של ההלוואה וא"כ בעצם אינו ריבית שדין הוא שממון שנמצא בזכותו שהוא ישא בהפסדיו ורק שמ"מ אסור דסו"ס כיוון שהיתומים חייבים למלך הוא פורע חובם הרי"ז ריבית ולכן צריך ג"כ ל"צד א'" ונר' לפי"ז שא"ש אפילו כרש"י וניחא שהרשב"א בחידושים הביאו ולא נחלק ועוד שא"א לו כאן לסבור כתוס' שהרי אינו ביד א' מהם

\*תוס' [סט.] לגבי עיסקא כשפסק לו שכר מסופק-ואפשר שכ"ז דווקא כשוודאי נתחייב ורק ספק אם השכר יבוא לעולם כך שבעצם עיקר העסק הוא בשכר ורק כשבסוף לא בא השכר איגלאי שלא היה דבר שמחמתו עסק עבורו לבד מההלוואה

\*הרשב"א [סז:-סח.] נקט שמשכנתא הוי צד א' בריבית והמחלוקת בגמ' אם נחשב כריבית קצוצה אע"פ שלא קץ נחלקו בדין צ"א בריבית

## הביאור המילולי של צד א' בריבית:

ב**ירושלמי** [ה-ג, מכת"י] "מה טעמא דר"י כל ריבית שיש לה צד א' של היתר מותר"

וכ' **ר"ח**-[מגילה כז:] "צד אחד ברבית. פירוש אם תהיה הלואה שתים בשלש וכיוצא בה הרי זו רבית גמורה משני צדדין גבי מלוה וגבי לוה ושניהן עוברין אבל העושה שדהו מכר על תנאי גבי לוקח הוי רבית דאי מייתי זוזיה מהדר ליה בעל כורחיה אבל גבי מוכר לא הוי דאי בעי לא מהדר ליה לעולם ולא אתי לידי איסור רבית. ואפילו מהדר ליה לא הוי רבית אלא כשיחזיר ומן מוכח מהשתא שיחזיר ושמא לא יחזיר לעולם"

ו**ר' גרשום** כ'-"להכי קרי ליה צד אחד ברבית דלא חשיב רבית [גמורה] אלא רבית דהלואה כגון הלוהו סלע בה' דינרין אבל רבית דמקח וממכר קרי צד אחד רבית ואיכא דאמר היינו צד אחד ברבית שאם יפדנו יהא רבית מה שאכל ואם לא יפדנו לא יהא רבית" [ולהפירוש ה-א' לכאורה אפילו כשאינו ס' ג"כ יחשב צ"א ועי' **רי"ו**[ח-ה,כח-ג,] שאחרי שהביא את כל המקרים האסורים בנתן מקצת דמים כ' שכל אלו הם צד א'

ו**רש"י** פי' [סג] "היינו צד אחד ברבית; פעמים יש רבית ופעמים אין רבית,","צד א' כי האי גוונא, שמא יבוא לידי רבית שמא לא יבא" וכיוצ"ב כ' בהרבה מקומות

ובאמת שמוכח בהרבה מקומות שצד א' היינו שיש צד שלא יבוא לכלל ריבית בלי קשר לצד מכר.-

**א'**-כשלוקח נתן מקצת דמים - לפרש"י שכה"ג לר' יהודה מותר המוכר לאכול פירות וכ"כ התוס' שאנץ [שטמ"ק סג.] ואו"ז [קפה] ובכה"ג הצד שמותר היינו כשנתבטל הכל ודידיה אכל ואינו קיום המכר.

**ב** -"משכן וכו' לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור" ואמרה הגמ' שלר' יהודה שרי משום דהוי צד א' ונתבאר שהצד היתר הוא שלא ימכור/שיהיה בשוויו,

**ג**- כ"מ ברשב"א בשו"ת ב-קעד לפ' מה שנתבאר בו בעזהי"ת.

## בתנאי ה"צד אחד":

כ' **רש"י** [סג.] "רבית שאינה על ידי הלואה אלא על ידי מכר וכ"כ **הראב"ד** "ודוקא דאיכא צד מכר" וכ"כ **תוס' במגילה** [כז] **וערכין** [לא] שבעינן צד מכר וכ"כ **ר' גרשום** בפי' ה-א' [הוו"ד לעיל-א] - ובדבריהם יל"ד מה טעם ההיתר ובמיוחד שצ"ב הצירוף שתרתי בעי' ע"י מכר ושיהיה רק צד א' בריבית, ואמנם לשון התורא"ש ותור"פ שזה קולא ב"זביני" ויל"ד בזה שהרי דין דאוריתא הוא כמבואר בתוס' רא"ש סד: ויותר נר' כוונת התורא"ש שר' יהודה שהתיר לכתחילה דוקא בזביני וכן לשונו שבהלוואה החמירו ולפי"ז עיקר ההיתר הוא ה"צד א'" ומה"ת שרי אפילו בהלוואה.

ומדברי הראב"ד ור"ג וכן משמעות דברי רש"י שעיקר ההיתר הוא מכח שיש בו צד מכר ונר' לפי"ד שכל שהריבית ברורה א"א להתיר מכח המכר שיש כאן דסו"ס הכסף הזה של ההלואה חייב תוספת אבל כל שעצם ההלואה אינה מכריחה ריבית ואת התוספת ניתן לתלות במכר תולים במכר ושרי.

מיהו **תוס' בב"מ והרמב"ן** הק' שיהיה מותר לר' יהודה סאה בסאה ותי' שאינו ביד לווה (או מלווה) וכ"כ **מהר"ם מרוטנבורג** [פראג - אלף ו] ובאו"ז ורשב"א שהבאתי תחלה איירי במה שאינו בידו ומשמע שחולקים

ותוס' הוכיחו שאפילו בהלוואה מותר מ"משכן לו בית וכו' לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי" שאמרו בגמ' דמותר למוכרה בזול לר' יהודה [ותוס' במגילה תי' דהוי צד מכר ומשמע כוונתם מכח שהמעות נתנו בתור צד מכר וכ"נ להדיא מדברי הראב"ד שכ' שכה"ג אינו אלא אבק ריבית משום דע"י מכר הוא ולמד כן מדהוי צד א' בריבית, ובמיוחס לריטב"א בשם תוס' כ' משום דהוי משכנתא דחשובה כזביני]

ויש לדון אם לשיטתם שרי כל הלואה אם יש ביד א' מהם לא להגיע לידי ריבית וזה דבר שאין הדעת סובלתו,

ואפשר שכשביד מלווה היינו דווקא כשנעשה מעיקרא ע"ד שלא יבוא לכלל ריבית תדע שהרי אל"כ לכה"פ יהיה אומר ועושה

ועוד נר' שלא הוק' להם אלא כגון סאה בסאה שהוי קרן ולא קצץ "ריבית" אלא שנתרבתה מאליה ואין הריבוי קיום הקציצה, וכל שאר הגמ' אף לפי"ד בעי' למכר בשביל שלא יחשב שקצץ תוספת על ההלוואה אלא שיתקיים המכר לפחות לזמן וא"כ זה בעצם בכלל הקרן רק שבהלוואה כה"ג סו"ס אסור וכשצד א' שרי דכבר אינו נקצץ ועדיין יל"ד אם כללא הוא שכל שיש בשעת קציצה שני צדדים והוא קרן שרי דא"כ אם יתנה שיפרע לו במקום/זמן היוקר אם תלך למקום פלוני יהיה מותר ונר' דלא אלא בעינן שמהות ה"בידו" תעמיד שעצם הריבית אינה ריבית אלא זוכה בה מכח ה"היתר", ובצד מכר נר' שתלוי דכשמוכר בזול שבסוף באמת לעולם אפשר לראות זכיתו מכח המכר, א"כ כל שבידו רואים שבסוף נעשה המקח ומחמתו זכה שכיוון שלא נקצץ על ההלוואה ויש לו קיום בפנ"ע נדון מחמת עצמו, אבל כלפי אכילת פירות לכאורה בעינן דווקא סוג תנאי שיגדיר שבבחירתו רצה בביטול המקח ולא ביטלוהו אלא מכאן ולהבא

נמצאו שלש מיני צד א': א'-ספק אי יכלל בזה תוספת שנמצא שעיקר הקציצה הייתה קרן שעלולה לבוא לכלל ריבית,-וזהו סאה בסאה- ב'-הריבית עצמה ברורה וספק אם יהיה מכח הלוואה או מכח דבר אחר כמכר שאינו תוספת-וזהו אכילת פירות, ודווקא שע"י מכר ולא היתר שיהיה רק היתר לאיסור כבמשכנתא- ג'-נתינת ממון שיש בו שני עסקים מכר בזול והלוואה שכה"ג אסור כיוון שממון ההלוואה נושכו במכר אבל כשהמכר מסופק א"כ ההלוואה מצד עצמה לא חייבה ריבית רק שסו"ס יש בה צד שבסוף יתחסר ע"י-וזהו לכשתמכרם תמכרם לי- ובכולם אין תוספת שנקצצה על ההלוואה אלא שמעיקרא היה צד שיגיע לכלל מצב שמחמת ההלוואה יתווסף ממילא מדבר אחר ריבוי,

וכ"נ מלשון מהר"ם מרוטנבורג[פראג - אלף ו]שכ'-"ואפי' לרבי יהודה דשרי ה"מ היכא דהדבר תלוי ביד הלוה לעשות שלא יהא כאן רבית אף על פי שיתקיימו תנאיהם" ומבואר שדווקא כשיכול לקיים את התנאי בלי ריבית שרי ולא מהני כשיכול שהתנאי לא יגיע לכלל קיום וכ"ה לשון הירושלמי "צ"א של היתר" ובאמת זהו לשון התוס' "שבשעת הפסק הוי צ"א של היתר" ואע"פ שבמשכן לו בית ואמר לו לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי צד ההיתר לכשלא ימכור התם שאני שבעצם קנייתו מקח וכל איסורו שנעשה ע"י הלוואתו ולכן צריך רק שיוכל לקיים את תנאיהם ב"הלוואה" בלי ריבית וכיוון שיכול לא למכור מצד ההלוואה שפי"ד

[נ.ב.-(נכתב אח"כ באגב) יל"ד סו"ס מה בדיוק ההיתר וכן כלפי עיסקא אם מתאים מה שכ' בסוף ולאיזה חלוקה שייך וכן אפשר שתרתי בעינן א'-שיהיה צד "היתר" ודעתם שיתקיים בסוף בלא ריבית וצ"ע לפי"ז אם נכונים ה-ג' חלוקות שכ']

\*ריב"ש-שה,שט,שלה,תסד

## לדעת רבנן אם אסורו מה"ת

כ' ב**סה"ת** [מו-ב-ט] כלפי נתן מקצת דמים שהוי ר"ק וכ"כ [מו-ד-יט] כלפי "לכשיהיו לי אחזירם", אבל כלפי "תמכרם לי" כ' [מו-ג-כ]-שהוא אבק

**ורי"ו** כ' [נ"ח-ה,כח-ג] "וכל אלו של מכר הן צד אח' ברבית ואסור ויש מן הגדולים שהם אבק רבית והרוב הסכימו שהוא רבית קצוצה וכן כתב הרמב"ם ז"ל" ומש"כ שי"א שהוא אבק נר' כוונתו לשיטת הראב"ד [סז.] שכ"כ אלא שיל"ד בדבריו שכ"כ אחרי שהביא נתן מקצת דמים ומנה את כל האפשרויות, ועשה שדהו מכר. ואח"כ הביא כשתרצה למוכרם ומשמע שבזה לא פליגי ויל"ד אם לכו"ע אבק או לכו"ע ר"ק וכן כלפי לכשיהיו לי מעות החזירם לי כתבו אח"כ וכ' שהוא ר"ק ומשמע דזה לכו"ע

ו**הראב"ד** [סז.] כ' "וכן כל הנהו שמעתתא דלעיל פעמים ששניהם אסורים. ומשכן לו בית ומכר לו בית כולם כיון דעל ידי מכירה הן אבק רבית הוו דמי איכא מידי דלרבי יהודה מותר לכתחלה ולרבנן מוציאין בדיינים" ומשמע דלא קאי על המקרים שרק א' אסור דאינו צד א', וכן מבואר דגם "כשתרצה למוכרם", ו"תחזירם לי" - הוי אבק

ו**ברמב"ם** [מלווה פרק ו] כ' כלפי נתן מקצת דמים - במקרים שרק א' אסור כ' שמוציאים, וכלפי שניהם אסורים לא כ' כלום ולכאורה משמע שאין מוציאין וכיוצ"ב נר' ב**מאירי,** ו**תלמיד הרשב"א** כ"כ להדיא וז"ל[סג:]-"בכל מקום שאמרנו אסור לאכלן, אם עבר ואכלן אין כאן אלא אבק רבית, מלבד שאם אמר המוכר לכשתביא מעות תקנה שיש למוכר לאכלן כמו שאמרנו, שאם אכלן הלוקח מוציאין ממנו שזה גזל גמור. וכן כשאמר קנה כל השדה במקצת מעות אלו שאתה נותן, אם אכלן המוכר מוציאין ממנו שזה גזל גמור"-ודבריו צ"ב שפתח באבק וסיים בגזל ונר' דעתו דס"ל שמה שדנים אותו כאבק הוא משום שאינו גזל גמור וממילא אינו ריבית גמורה משני טעמים א'-דשורשם א' כידוע, ב'-דכיוון שאינו גזל גמור ויש בידו ליטלם לא יתכן להיות ר"ק שהרי לא מחמת הלוואתו דווקא באה לו, ומ"מ סה"ת[שם] ורי"ו[שם] כ' שדעת הרמב"ם שהכל קצוצה וע"כ שסברו שאין לחלק ביניהם ובאמת שרי"ו הביא את השיטות דהוי אבק כלפי כל המקרים וכ"כ המיוחס לריטב"א וכ"נ ב**או"ז**[קפה] שהכל אבק

וב"לכשיהיו לי תחזירם" כ' הרמב"ם והמאירי שהוי ר"ק

ו**הרשב"א** [ב קעד] כ' דצד א' הוי אבק וצ"ע אם קאי על הכל

בקצרה-בלכשיהיו לי מעות החזירם" לכו"ע לבד מהראב"ד=ר"ק

בעשה שדהו מכר-להראב"ד=אבק וכ"כ רי"ו בשם י"א, והביא י"א ש-ר"ק,

בנתן מקצת דמים ולוקח אוכל-סה"ת=ר"ק וכ"כ רי"ו בשם י"א, והביא י"א שאבק וכ"כ או"ז ותלמיד הרשב"א ומיוחס לריטב"א

ומוכר אוכל-

"כשתרצה למוכרם"=דעת הראב"ד וסה"ת שאבק

# משכנתא

## דינה בדיני ממונות

\* ר"י מיגאש שבועות מב ב "והיכא דמשכן ליה אינש גבי חבריה כרמיה או בוסתניה ואיתני עליה למיקם בכל מיני פולחניה ופשע ולא פלח ליה מידי ליה כגון חפירה וזמירה אי נמי היכא דמסר ליה כרמיה בתורת אריסות למיקם בכל מיני פולחני ופשע ולא פלח ליה מסתברא לן דכי האי ודאי חיובי מחייב דעד כאן לא אמרינן דפטור אלא היכא דמטי ליה פסיד' בעלמ' או ממילא מחמת דלא נטר ליה דהיינו תורת שומר אבל היכא דמטי ליה פסידא מחמת דלא פלחיה הא ודאי כיון דתנאה הוי עליה למיפלחיה ולא פלחה כי הזיקא דבידיה דמי ומיחייב חיובי"

\* עי' כמה דיני משכנתא בסה"ת שער יד ח"ג, ושער מג ח"ב, ושער מט ח"ה ד,

\* בענין מחילה בחוב של משכנתא עי' תשובת הרשב"א ח"ג יד, שנד, ותשובת הרא"ש

\* בענין אם המלוה יכול לתבוע את הלוה לפדות בתוך הזמן באתרא דמסלקי ולאחר הזמן בכל משכונא

**ובענין בתוך הזמן:** הרא"ש [סי' לד] למד ממה ששביעית משמטת באתרא דמסלקי שהמלוה יכול לתבוע את הלוה לפדות את המשכונא שאל"כ הרי כל הלואה לא נשמטת בתוך הזמן והרמב"ן בתשובה [מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] הביא שיטות שהוכיחו כן ואמר שלדבריהם צ"ל שאפשר גם בתוך הזמן לתבוע שהרי רק אז יש נפק"מ בין מסלקי ללא ובי' שלפי"ד צ"ל שהזמן הכתוב בשטר הוא לומר שרק עד אז יוכל לאכול את פירות המשכונא, מיהו הרמב"ן כ' לדחות ראיה זו שבאתרא דמסלקי קרינן ביה לא יגוש אפילו אם אינו יכול לתובעו כיון שזכותו לאכול פירות הוא מחמת שאינו פורע, [ומדבריו אלו למדנו יסוד גדול שעיקר החילוק בין מסלקי ללא מסלקי שבמסלקי עיקר אכילתו על עיכוב מעותיו ובעצם רבית גמור הוא ובלא מסלקי עיקר אכילתו מכח שהקרקע שלו] ולדברי הרמב"ן בחי' צ"ל ע"כ כסברא זו שהרי העמיד את הסוגיא במשכנתא דסורא באתרא דמסלקי וכ' שם מפורש שהמלוה לא יכול לתבוע, ואף בדבריו בתשובה משמע שנטה למעשה שאינו יכול לתבוע תוך הזמן וכך נקט הרשב"א בפשיטות

ובדעת הרא"ש יל"ע אם מוכח כן שהרי הרשב"א העמיד את הסוגיא לאחר הזמן ומכאן למד שאתרא דלא מסלקי נחשב כלא מסלקי גם לאחר שהגיע הזמן והרמב"ן שלא פי' כן הוא לשיטתו שכ' בסוף דף סז שחשיב אתרא דמסלקי

ובדעת הרא"ש בענין זה עמש"כ לק' בנדון זה ומ"מ מלשון הרא"ש נראה שאפילו בתוך הזמן שהרי לשונו "בכל עת" ועוד שהרי כ' "יכול המלוה לכוף ללוה לפדותו בכל עת. כמו שהלוה יכול לסלק המלוה כך המלוה יכול לומר ללוה פדה משכון שלך" וכך מבואר בטור [קעב]

**ובענין לאחר הזמן:** באמת שיל"ד מאיזה טעם יש לדון שלא יוכל לתבוע וברמב"ן [שבועות מג:, ובתשובה סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] מבואר שתלוי בנדון אם יכול בכל משכון מטלטלין לתבוע שהרי באמת למד משם, ושם נראה שהנדון הוא מכח שמכיון שמחזיק את החוב במשכון ממילא כאילו נפרע ואיך יתבע פרעון אחר, ובאמת שלגבי משכונא בנכיתא דן הרמב"ן עוד טעם שכזביני רק כ' שאינו נראה, מיהו בסה"ת נראה להדיא שחלוקים שהרי דן בענין קרקע והביא בזה מחלוקת אע"פ שכבר הכריע קודם שבמטלטלין יכול לתבוע כשבא זמנו, וכן בתשובת הראב"ד שהביא שם באמת לא העלה דין ברור אלא תלאו במנהג וכשאין מנהג ליהודים כ' ללכת אחרי מנהג הגויים וצ"ע אם נדונו הוא מכח הנכייתא וכהסברא ששלל הרמב"ן או דסתם משכונא היינו מכר ואינו מוכרע מדבריו שאפשר שכן כוונתו להכריע מכח מטלטלין שיכול לתבוע ורק תלה במנהג כיון שמנהג עוקר הלכה וכבר כ' הרמב"ן בתשובה הנ"ל "אתה יודע שכבר נשאל עליו הראב"ד ומה שנסתפק בו והורה עליו [בעמעום]"

ועיקר נדון זה יל"ע אם הוא שווה באתרא דמסלקי ללא מסלקי ולשיטת הרמב"ן ל"ש לחלק ביניהם מיהו יל"ד כן בשיטת הרשב"א ועי' שבראב"ד איירי באתרא דלא מסלקי לאחר שהגיע הזמן

ובעיקר הדין הרמב"ן בתשובה [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] הביא שיש שלמדו שיכול לתבוע מהא דאיתא בגיטין מא שאפותיקי סתם ששטפה נהר גובה משאר נכסים ופי' הרי"ף בתשובה דהיינו משכונא וכוונתם לכאורה שאם גובה משאר נכסים ע"כ שיכול לתבוע שכל שאינו יכול לתבוע ממילא הוו"ל כאפותיקי מפורש [וסברא זו כ' הרמב"ן שם מפורש כלפי משכון מטלטלין שמהא דכשנאנס גובה משאר נכסים מוכח שיכול לתבוע שאל"כ הוו"ל אפותיקי מפורש] והרמב"ן דחה ראיה זו שלא נתכון הרי"ף שזו המשכנתא של הש"ס אלא איירי במשכונא שהתנו מפורש שיפרע ממנה אם לא יפרענו לזמן פלוני ומ"מ הרמב"ן הוכיח כן שיכול לתבוע מדינא דמשכון דמטלטלין וכ"כ הרמב"ן בחי' סז בפשיטות כשהעמיד את החילוק בין סורא לנכיתא

\* דין הגוביינא ממנה והדין כששטפה נהר - הרמב"ן בתשובה [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] הביא שהרי"ף בתשובה פי' את הסוגיא בגיטין ששטפה נהר גובה משאר נכסים במשכונא והביא שיטות שלמדו דבהכי איירי המשכונא שבש"ס והרמב"ן נחלק שאין דין המשכונא לענין גוביינא אלא לאכול פירות והרי"ף איירי כשפי' כן מפורש, וכך לשון הרמב"ן גיטין מא "העושה שדהו אפותיקי ושטפה נהר. פר"ח ז"ל אפותיקי סתם כגון משכנתא, וכן כתב רבינו יצחק ז"ל בתשובה, ומשמע שאפותיקי סתם הוא שמשכן לו שדהו לאכול פירות בכדי דמיהן או בנכייתא והתנו שיהא גובה ממנו לזמן פלוני אם לא פרעו, ומשכונה סתם היא שאין כתוב בה גוביינא כלל, וכן פי' הרב אלברגלוני ז"ל, ומיהו באפותיקי כל זמן שלא שטפה נהר אין לו אלא מאותה שדה" ובראב"ד בדף סז. מפורש כשיטה ראשונה וז"ל "דמשכנתא אית ליה אחריות על אותו קרקע וכזביני דמי דהא מיניה קא גבי זוזי ולא מצי לדחויי לארעא אחריתי"

ונראה דיש בזה סתירה ברמב"ן דר' אפרים כ' על הא דאמרינן שמשכנתא באתרא דלא מסלקי נחשבת כמוחזקת לענין בכורה דמוכח מזה שכשיש לאחד פירות ולאחד גוף בעל הגוף לא נחשב מוחזק אלא בעל הפירות והביאו הרמב"ן בסוף הלכות בכורות ובב"ב קכה: ובשני המקומות הרמב"ן לא הסכים כלל לקבל את דינו לגבי קנין פירות מיהו לגבי משכנתא הסכים לשמוע ובצורת הדברים בזה יש חלוקים בין שני המקומות דבהלכות בכורות תחלה העמיד את שיטתו שמוכח מהתוספתא ששדה שאמורה לחזור ביובל נחשבת מוחזקת למוכר ומזה למד שכן הדין לכל קני"פ ולאחמ"כ הביא את ר"א וע"ז כ' שכלפי קני"פ לא יתכנו דבריו וכן לא במשכנתא דסורא שהיא כקני"פ מיהו לגבי משכנתא אפש"ל "דמשכנתא דלא מסלקי בתורת זביני דהא רמיא אגופא דארעא שעבוד ממונא, ולא הדרא לעולם למרה עד דיהיב דמיה" ודבריו מבוארים שבמשכנתא יש לו דין גוביינא ודלא כמש"כ קודם, מיהו מאידך בחי' בב"ב תחלה הביא את דברי ר"א ואח"כ טען שדבריו יתכנו רק כלפי משכנתא ואפילו דסורא "משום דאית ליה שעבודא דמלוה אגופה דארעא וכיון דלא מצי מסלק ליה מיניה בתורת זביני אתינן לה ואמרינן כי מהדר לה ניהליה ופרע ליה זוזי האי א"נ משכנתא דסורא השתא הוא דקני" ואח"כ דחה דבריו גם במשכנתא מכח ק"ו מהא דשדה שחוזרת לאביו ביובל נחשבת כמוחזק אע"פ שזביני נינהו ורחמנא אוקמיה אפדיון

= וע"ע ברמב"ן בגיטין לז שלמד ממה שאמרו שמשמט משכנתא לאפותיקי סתם שמשמט, והרשב"א שם דחה הראיה באפשרות א' שבמשכנתא סתם אין בה גוביינא כלל עיי"ש וכן דחה הר"ן על הרי"ף בפשיטות, ונראה שדעת הרמב"ן הייתה שמ"מ נחשב כאפותיקי מכח מה שאוכל פירותיה, וע"ע במאירי שם, וע"ע ברשב"א ג מג שכ' דהוי אפותיקי סתם

= וע"ע בסה"ת סד ג בסופו

= ומענין לענין ברשב"א נראה שיש שני חלקים במשכנתא אכילת פירות והגוביינא שהרי כ' בדף סז: "וכל שאמרו לא מסתלק מסתברא דלא מסתלק כלל קאמר ואפי' מאכילת פירי אלא לא מסתלק ואוכל" ובדף סח. "דכל מסתלק ולא מסתלק מאכילת פירות משמע" ולכאורה איזה מקום יש לפרש את ה"לא מסלקי" אם לא כלפי אכילת פירות אלא שנראים הדברים שכוונת הרשב"א שיש אכילת "פירות" דהיינו שאוכלם כרווח ויש שאוכל את פירות השדה לגבות חובו והיה לו צד לפרש שכשהלוה מזומן לפרוע יכול לתבוע שיפסיק לאכול "פירות" דהיינו רווח אפילו באתרא דלא מסלקי אבל לא יכול לסלקו מפירות השדה אם רוצה ליפרע דוקא מהם

= עוד יש לדון בדין כל משכנתא שהגיע הזמן אם חוזרת למלווה לפני שפורע חובו או שרק מפסיק לאכול פירות או שאפילו ממשיך לאכול פירות

ובדברי **הרי"ף** בתשובה [שהובאת ברמב"ן סד:] מבואר שמשכונא בנכיתא שהגיע זמנה מפסיקה להיות משכנתא וז"ל "שכשנשלם הזמן נעשו המעות אצל הלוה בתורת הלואה וכו'" ובי' הרמב"ן "ודבריו ברורים שאמר שכיון שנשלם זמן המשכונה ואינה ממושכנת אצלו עוד אסור לאכול פירותיה ואפי' בנכייתא שעל זה שנינו וכו' כיון שאין זו משכונא אלא הלואה בעלמא" וודאי משמע שפקע כל זכות האכילה והוי גזל, מיהו ברור שזכות הגובינא לא פקעה להשיטות שיש זכות גביה וצ"ע אם נשארת השדה ממושכנת בידו גם בלי שיאכל פירותיה או שחוזרת לבעלים רק שיש לו זכות לגבותה

ו**הרמב"ן** בתשובה [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] כ' להשיטות שאפשר לתבוע באתרא דמסלקי בתוך הזמן זמן הכתוב בשטר נכתב בשביל לומר שלא יאכל פירות לאחמ"כ והוסיף "שלא היו כותבין כמו שנוהגין עכשו לומר כל זמן שתמשך משכונה זו בידו יהא אוכל פירות בנכיתא" ומתחילת דבריו משמע שלדידן הזמן לא מהני לענין זה ומסו"ד משמע שאפשר שכל הנדון לא היה בדין אלא שלדבריהם צריכים לומר שלא כ' "כ"ז שתמשך וכו'" אבל בדין אף לדידן שכשלא כ' חוזר וזה נראה עיקר מכח הרי"ף בתשובה, מיהו אין ללמוד מכאן אלא לאתרא דמסלקי וכן לשיטת הרמב"ן באתרא דלא מסלקי שהרי לדבריו כשעבר הזמן הדר הוי אתרא דמסלקי

ובעיקר נדון זה יש לדון בזה מדברי **הרשב"א** בחי' שפי' את הסוגיא שע"י "איזיל ואייתי זוזי" מפסיק לאכול דאיירי באתרא דלא מסלקי וכשהגיע הזמן ולא כ' לו "אכול בנכיתא כ"ז שתמשך וכו'", שבכה"ג בסתם כ"ז שלא מיחה בו כעין מכר היא להמשיך לאכול בנכיתא עד שימחה בו בהדיא ולכאורה כח מחאתו בזה משום שכבר פסק הזמן רק אם שותק זו הסכמה להמשיך וכשמיחה זהו גזל גמור, וכ"נ דעת הראב"ד שהובא בסה"ת שכ' "ופסיקנא דלא אכיל ואפילו אמר איזיל ואטרח דדוקא כי מחי ליה הא שתיק אכיל אף על גב דשלים זמניה דמשכנתא בכל מאי דממשכנה [אולי צ"ל "דממשכה"] משכנתא בידיה משכנתא דהיתרא היא, ואכיל בנכיתא עד דפריק לה או עד דמחי ליה" [מיהו הרשב"א והמיוחס לריטב"א הביאו בשם הראב"ד להיפך שלא יכול לסלקו עד שיביא זוזי וכ' הרשב"א דאיירי באופן שכ' לו "כ"ז שתמשך וכו'"]

וממה שהוצרך להעמידה דווקא בלא מסלקי נראה דבמסלקי חוזר מאליו בסוף הזמן וכך נראה מהטעם שנתן שכעין מכר דזהו דווקא בלא מסלקי וכן נראה מדבריו שכ' בדף סח. [ד"ה "ולענין הלכה"] ובתשובה [ח"ג מג] "וכל משכנתא בנכיתא אפילו באתרא דמסלקי שריא. וכן כל משכונה שאמר לו כל זמן שתמשך משכונה בידי תאכל [בנכיתא כך וכך שריא]. ובאתרא דלא מסלקי ובנכיתא לזמן שקצץ לו אעפ"י שלא כתב לו כל זמן שתמשך משכוני זו בידך מיסתברא דאי אכיל ומנכיה ליה שרי כל שלא מיחה בידו או שלא אמר לו אטרח ואייתי זוזי או איזיל ואייתי זוזי" [הסוגריים הם תוספת שהוסיף בתשובה] ומסדר דבריו מבואר שבא להעמיד את פיסקי דין נכייתא והבבא האמצעית שהצריך לכתוב "כ"ז שתמשך וכו'" לכאורה נראה דאיירי באתרא דמסלקי דבבא השלישית כ' מפורש דבלא מסלקי ל"צ לכתוב [ובאמת שהב"י נתקשה בקושיא זו והעלה צד להעמיד דברי הרשב"א במשכנתא האסורה שהיא לא ממשיכה בסתם אלא אם כ' מפורש אלא שהוא לא הביא את הרשב"א מהמקור אלא מדברי הנמוק"י שהביא רק את הבבא האמצעית והב"י נתקשה מדברי הרשב"א השניים שהביא הנמוק"י ובדברי הרשב"א עצמם לכאורה א"א לפרש כן ובמיוחד שבתשובה כ' ככל דבריו בחי' באותו סדר ושם נוסף מפורש דבנכייתא איירי וע"כ כמש"כ דבמסלקי איירי, ובאמת שבנמוק"י ע"כ צ"ל כמש"כ הב"י שהרי הוא כ' שמהני מחאה במשלם זימניה], ועוד נראה כן להדיא בדבריו בתשובה בכת"י סי' עט "וכן אני אומר שכל שקצב זמן קרוי אתרא דלא מסלקי ואפילו אחר עבור הזמן ויש לי על מה שאסמוך אלא שאין זה מקום אריכות" ומשמע וודאי שכוונתו ליסוד שאמר בעלמא שנחשב כלא מסלקי גם לאחר הזמן ומדבריו שם נראה לכאורה שדן כלפי חסרון שלא כ' לו כ"ז שתמשך עיי"ש היטב

מיהו במש"כ שמחאתו בלא מסלקי מדין גזל צ"ע שהרשב"א בחי' [סח. ד"ה "ולענין הלכה"] ובתשובה [ח"ג מג] כ' שאם מיחה הוא גזל שהרי הראב"ד כ' שבכל אבק רבית אם מיחה ואכל לאחמ"כ הוי גזל ותימה מ"ט הוצרך לדברי הראב"ד [ואמנם בצרור הכסף -ה ו ג- כ' מהרשב"א בשם הראב"ד את עיקר דינו בלי שייכות לאבק כ"ז לא יתכן כלל ברשב"א לפנינו ואכמ"ל] וב"ה מצאתי בתלמיד הרשב"א בדף סז שכ' בשם הרשב"א שע"י המחאה בטלה הנכיתא וממילא הוו"ל כמשכנתא בלא נכיתא שהיא אבק ולפי"ז צ"ל שהמשכונא ממשיכה גם לאחר הזמן רק שלא אוכל הפירות וס"ל להרשב"א שמ"מ מדין ממון לולי איסור רבית מגיע לו לאכול פירות עד שיפרענו [וז"ל תלמיד הרשב"א "וכתבו רבותי וכו' וכתבו עוד שאם אכל מאותו היום שהתרה בו ואילך, שגזל הוא בידו ומוציאין ממנו. וטעם הדבר, שהרי כתבנו למעלה שהסכמת האחרונים לומר שהאוכל אבק רבית לאחר שהתרו בו גזל הוא בידו ומוציאין ממנו. וזה גם כן מאחר שהוא מתרה בו שאינו רוצה שיאכל פירות שדהו בנכיתא הרי הוא מאותה שעה ואילך כאוכל בלא נכיתא שהוא אבק רבית. והילכך הרי הוא גזל מיום ההתראה ואילך ומוציאין ממנו כל מה שאכל וכו' ומ"מ אף לפי דברי רבותי אין מסלקין אותו מן הקרקע עד שיפרע לו את מעותיו. אלא שאם יאכל את הפירות יגבם מחובו. ואם בא בעל המשכונה לבית דין כופין את הלוה שיפרענו מיד" ולמעיין שם יש הרבה לדקדק בדבריו אלא שמ"מ נראה שיש ללמוד מדבריו מש"כ] ולפי"ז כל עיקר נדון הרשב"א על לאחר הזמן הוא כלפי הנכייתא ולא כלפי עיקר המשכנתא ובאמת שכ"נ שהבינוהו הב"י והדרכ"מ והש"ך בסי' קעב שהש"ך בסקי"ז כ' שלהרשב"א לא מהני מחאה במשכנתא באתרא דלא מסלקי בתוך הזמן וכ"נ בב"י ודרכ"מ ודבריהם תמוהים לכאורה דאדרבה ברשב"א מפורש שמה שלא העמיד את הגמ' בלא נכייתא הוא משום שכ' "אכיל" וכ"כ הב"י עצמו אלא נראה שהבינו שכוונת הרשב"א להעמיד בלא נכייתא ולאחר זימנא שבזה לא ראה שום חידוש וכך מדוקדק לשון הרשב"א שבהתחלה כלפי נכייתא הזכיר בגו זימניה וכלפי בלא נכייתא לא הזכיר כלום

ועוד יל"ד בדברי הרשב"א בתשובה ח"ג נד שכ' בענין יורשים שתבעו להוציא ממשכונותם מלווה שעבר זמנו "והדין עם היורשין להוציא הבתים מיד שמעון ובלבד שיפרעו לו מה שלוה אחיהם ומשכן לו עליו את הבית" ומשמע שכל שלא פורעים נשאר ברשות המלווה ואפילו במסלקי ונראה שלענין גוביינא לעולם לא יוצאת מרשותו אלא שאינו רשאי לאכול פירותיה

ועוד יל"ד בדברי הרשב"א בתשובה הנ"ל [ח"ג נד] שכ' לאחר שפרט הדינים באופן שכתב לו "שיהא דר בו בנכיתא זו כל זמן שתמשך המשכונה בידו" "אבל אם אין כתוב בשטר המשכונה הראשון כל זמן שתמשך משכונה זו בידך אלא שמשכנה לו לחמש שנים סתם לסוף חמש שנים נשלם הזמן ואינו דר בו אלא בשכר דהוה ליה כהלוהו ודר בחצרו שצריך להעלות לו שכר" וצ"ב מ"ט אינו ממשיך כמש"כ הרשב"א דאפילו באתרא דלא מסלקי איירי כדמוכח שם [ואין לומר דמשום דשם איירי שה"לא מסלקי נגמר קודם הזמן הכתוב בו וממילא ע"כ הזמן נכתב בשביל לעצור את המשכונה, שהרי הזמן מהני שהמלוה לא יוכל לתבוע קודם] ונראה דשם שהם יורשים המשכונה לא ממשיכה אפילו באתרא דלא מסלקי כיון שלא סיכמו כלום מעיקרא ועוד שמדברי הראב"ד שהבאתי קודם נראה שבעינן לשתיקתו ואין שתיקתם מחילה שהרי לא מדעתם ירד ואפשר ג"כ שלא ידעו וילה"ס הדין בנשתטה המלוה ועבר הזמן ודו"ק

וכ"ז מיישב את הסתירה כלפי הנכיתא אבל כלפי ששם החשיב גם אחרי מחאה רק לאבק וכאן הרי חייב לשלם ולא דן את זה כאבק צ"ע

ועוד יל"ד בדברי הרשב"א בתשובה הנ"ל [ח"ג נד] שהמשיך וכ' "ומכל מקום אם כתב לו שהוא ממשכן לו הבית ושלא יוכל לסלקו עד שיפרע לו מה שהלוהו, הוה ליה כמשכן לו בית בלא נכיתא באתרא דלא מסלקי ולפי מה שאני סבור וכמו שכתבתי, ואין כאן אלא אבק רבית ומה שאכל אכל" ויל"ד מ"ט לא ממשיכה הנכייתא כמו באופן שכ' לו אכול בנכייתא זו כ"ז שמשכונה זו בידך ואמנם אפשר לחלק שלא כ' לו בהדיא בנכיתא אלא שק"ק ששינה את לשון התנאי שלא כ' ותמשך משכונה זו וכו' ומכאן נראה קצת דהאכילה בנכיתא היא דבר נוסף על האכילה בלא נכיתא וכשכתב לשון של המשך הוא לכל דיניה וכשכ' רק שלא יוכל לסלקו עיקר הכוונה לכופו לפרוע אלא שכיון שסו"ס נשארה משכונה ממילא פירותיה שלו ולכן דוקא הבלי נכיתא

ולמדנו בין מהחי' ובין מהתשובה ששלש מיני משכונות לאחר הזמן א'- שנשאר רק הזכות גוביינא, ב'- שנשאר זכות אכילת הפירות מכח המשכנתא בלא הנכיתא, ג'- שנשאר הכל, אלא שיש חילוקים בפרטים בין התשובה לחי' וצ"ע

\* כתיבת "אכול וכו' כ"ז שתמשך משכונא זו בידך" הוזכרה ברשב"א עמוד תקמג, ובתשובת הרי"ף ברמב"ן סד:, ובתשובת הרמב"ן [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג],

### אתרא דמסלקי או לא מסלקי

\* בענין אתרא דלא מסלקי שהגיע זמנו ויכול לסלק יל"ד אם חשיב אתרא דמסלקי או עדיין נשאר דינו אתרא דלא מסלקי ובענין זה כ' הרמב"ן "והוי יודע דבאתרא דסתם משכנתא שתא ולא מצי לסלוקיה עד שתא א"נ אתני בהדיא דלא לסלוקיה עד חד זימנא, עד ההוא יומא דיניה כדין אתרא דלא מסלקי ואבק רבית, מכאן ואילך אתרא דמסלקי הוא ורבית קצוצה הוא, ואין זה צריך לפנים" מיהו הרשב"א [בחי' סז:, ובתשובה ח"ג מג] הוכיח מהא דאמרינן דשביעית משמטת באתרא דמסלקי ולא באתרא דלא מסלקי והוק' לו שהרי בתוך הזמן בתרויהו לא משמט שהרי אין המלוה יכול לתובעו והוו"ל כמלוה חבירו לעשר שנים שאינו משמט ומקושיא זו הכריח שאיירי לאחר הזמן ובכ"ז באתרא דלא מסלקי אינו משמט והטעם משום דהוא כמכר עד שיפרענו, ודעת הרמב"ן בקושיא זו כבר נתבאר לעיל בדין תביעה בתוך הזמן,

ובעיקר דין זה בדעת הראב"ד - הרשב"א [סח. ב"ולענין פסק"] נתקשה בסתירת דבריו עיי"ש, וברא"ש [סי' לה] מבואר להדיא לענין סתם משכנתא כדברי הרמב"ן מיהו צ"ע אם כן ס"ל בכל גווני שהרי מדברי הראב"ד לכאורה מוכח שיש בדבר חילוקים

=עי' בתשובה ח"ו רמו שהוכיח שאפילו כשאי אפשר לסלק מכח סתם משכנתא שתא חשיב אתרא דלא מסלקי

=עי' רשב"א ח"ה סי' ר, א תתקפא

=עי' סמ"ע חו"מ סי' סז סק"י

= בתשובה כ' הרשב"א שכן הדין לענין בכור ובע"ח

\* יש לדקדק מהו החילוק המהותי שיש בין משכנתא באתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי וכן יש לדקדק אם החילוקי דינים ביניהם הם חילוק מוכרח מעיקר דין הסילוק או שאינו אלא מצב המגדיר מה בעצם העסק ביניהם

### משכנתא בלא נכיתא

### משכנתא בנכיתא

בדין שטפה נהר אם מפסיד המלוה וממשיך לנכות- מדברי הרמב"ן בתשובה [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] מתבאר שדין הנכיתא הוא כעין גובינא שהפירות הם אפותיקי ליפרע מהם

יל"ד אם הנכיתא היא דבר בפנ"ע ועי' רשב"א דף קי, ועי' דמהני מחילה אפילו באתרא דלא מסלקי,

\* עי' ברשב"א כת"י פא שנכיתא קנויה יותר ממשכנתא רגילה

### משכנתא דסורא

בענין אם מצי לסלוקי דעת הראב"ד [בהשגות על הרמב"ם סו"פ ו', וכ"מ בחי' ב"מ עט] שלא מצי לסלוקי דאל"כ היינו משכנתא בנכייתא וכ"ד הרשב"א בדף סז: ובדף עט, וכך דקדק הרמב"ן מדברי ר"ח והרי"ף וכ' שכך דקדק ג"כ ר' יצחק אלברגלוני

ומאידך דעת הרמב"ם ותוס' והרא"ש והמ"מ דמצי לסלוקי והטעם שעדיפא ממשכנתא בנכייתא לענין רבית כ' התוס' והרא"ש "כיון שכתב סכום השנים בשטר מיחזי כמכר ושרי"

והרמב"ן כ' שלש דברים שמחמתם אינו דומה לנכיתא א' שאין אחריות המלווה עליו, ב' ואי שטפה נהר אינו גובה משאר נכסים, ג' שאינו יכול לכופו לפרוע לו חובו, וכוונתו בדבר הראשון צ"ב ובאמת שנראה דכוונתו בהכל לדבר א' ותחלה כלל את היסוד ש"אין אחריות המלוה [ה-מ' בחיריק] עליו" ואח"כ פירט שני נפק"מ מכך וברמב"ן בתשובה [סי' מ, הוו"ד בסה"ת מט ה ג] ג"כ מתבאר ששני פרטים האחרונים תלויים זה בזה, ויל"ע בעיקר כוונת הרמב"ן בחילוקים אלו אם כוונתו שזו סברא שאי"ז הלואה או שאי"ז רבית, ובאמת שברמב"ן מתבאר שפשיט"ל שהלואה היא לענין שמיטה שהרי פי' כן את הגמ' ששביעית משמטתו וביותר שמהרי"ף שלא פי' כן הוכיח דס"ל שאיירי בלא מסלקי, אלא ע"כ דזו סברא ברבית ולכאורה היה נראה שזה מאותו היתר של נכיתא דהוי כ"מה ששדי עושה מכור לך" וכמש"כ הרמב"ן ואפילו תמה מ"ט יש מי שחולק ותי' שכיון שיכול לתובעו נדון שהשאר מלוה ומוזיל לו בשכר מעותיו וממילא בסורא נשארת טענת הרמב"ן,

ונראה שבדעת הרמב"ם א"א לומר כן שהרי לפי"ז יהיה מותר רק במקום של ספק והרמב"ם כ' שמותר אפילו לגאונים שלא חילקו בין בית לשדה וכן התיר לדבריו אפילו בבית שס"ל לרמב"ם דהוי וודאי, והרמב"ם באמת נתן טעם להיתר שהוי שכירות וכן במ"מ כ' דהוי שכירות משום שאין המלוה יכול לתבוע חובו ומשמע דס"ל דזה עיקר ולא אכפ"ל שבשטפה נהר יחזור ויגבה והיינו משום שהרי זה דין כל שכירות ומה שאח"כ הביא את הרמב"ן כנראה רק לסייע לעיקר הדין

ועיי"ש עוד שדימה את זה למוכר שדה אחוזה ול"י אם כוונתו לדמות שנחשב מכר וא"כ צ"ע מנ"ל באמת שהוא מכר שהרי בית בבתי ערי חומה רבית הוא או שכונתו להוכיח שמותר וא"כ צ"ע מנ"ל שבאמת מותר להוזיל וזה אפשר שמדלא מצינו דין זה כלל הכי משמע, ומ"מ בשדה אחוזה אין מקור למקום שגם הדמים חוזרים כשנסתחפה

\*\*עי' רמב"ם בפיהמ"ש שביעית פ"י מ"ו

## דינה בדיני רבית

### משכנתא באתרא דלא מסלקי

שיטת הרשב"א בלא נכיתא עי' בד"ה "אמר איזיל" שנסתפק בזה

### משכנתא בלא נכייתא

#### דין המשכנתא

יל"ד מה דין משכנתא בלא נכייתא לענין רבית ובטעם הדבר וזה מתחלק לכמה פרטים

באתרא דלא מסלקי - לשיטת **רש"י ותוס'** היא מותרת לגמרי דמכר גמור הוא ומשמע לכאורה שאפילו בבית, ולשיטת **הראב"ד** הוי אבק לכו"ע וכ"ד **הרמב"ן בשיטת הרי"ף**, וכ"ד ה**רשב"א**, ולשון הרמב"ן "והוה ליה כמוכרה מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן", ובשיטת **הרמב"ם** כ' הב"י שהיא כבמסלקי

באתרא דמסלקי - בגמ' בדף סז. סבר רבא דהוי אבק רבית משום "דלא קץ" ונחלקו הראשונים אם רבינא שמסקינן דאפיק פירי הוי במשכנתא ולדעת הרי"ף והראב"ד [כ"נ עיקר דעתו] והרמב"ן והרשב"א לרבינא הוי ר"ק מיהו ר"ח ור"ת ותוס' ובעה"מ ס"ל שלרבינא ג"כ אינה ר"ק [מיהו לשיטת ר"ח פי' הרמב"ן במלחמות אפשרות שבזביני הוי ר"ק] ולדינא הלכה כרבינא לכו"ע וממילא נפק"מ בין הפי' הנ"ל אי הוי ר"ק או אבק, ואמנם הרשב"א פקפק שאין הלכה כרבינא ומ"מ מסיק שכבר הורה זקן

#### טעמי ההיתר

ובביאור "לא קץ" נחלקו הראשונים

**א'** רש"י פי' "משכן לו שדה ולא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, אלא סתם, והוא ירד ועשה ואכל", וכעי"ז פי' הראב"ד - "דלא קאמר לו הלויני ואכול פירות בשכר מעותיך אלא משכונה סתם היא. ואפשר דמנכה ליה מה שיאכל" וכוונתו לכאורה שאפילו שנתן לו ע"ד לאוכלם מ"מ לא דיברו להדיא שיאכל בתורת רבית ואם קודם שיאכל יטען שנתכוון שיאכל בניכוי נאמן ולא יוכל לאכול אלא בניכוי מיהו לאחר שאכל ושתק לו כיון שסתמא דמילתא נתן לו בתורת רבית לא נאמן תו מאחר שהוחזק על ידו, וכיוצ"ב הוא בענין "את ונוולא" שכיון שלא הרשהו לאכול אם לא חל המקח ויכול לטעון שהוא גזל אי"ז קציצה

**ב'** ור"ת בסה"י [סי' תקעה] על הגמ' בדף סב כ' "והיכא דלא קץ דהוי כמלוה את חבירו סלע ולא קצץ ולבסוף נותן לו חמש דאינו יוצאת בדיינין. אבל היכא דקץ (סד"א) [דאמר] הלויני לדור בחצירי יוצאה בדיינים והוה ליה כמלוה סלע בחמש" ומבואר שיש חילוק בין קץ ללא קץ וכשלא קץ דמי לרבית מאוחרת ולפו"ר נראה שפי' "לא קץ" כפי' הראב"ד שאפשר שכוונתו שיאכלם כפירעון ומשמע שאם יתבע כן יוכל רק שלאחר שכבר נטל והוחזק לאוכלו כרבית לא יכול לתבוע דמ"מ מחזקינן את שתיקתו שבתורת רבית יאכל ובלי ניכוי מיהו תימה לומר כן שהרי אמרינן התם שבדיניהם מוציאים מלוה למלוה אלמא דהלוה חייב לתן לו בתורת רבית וע"כ צ"ל שכוונתו רק לדמות לרבית מאוחרת מהבחינה ש"לא קץ" דעיקר יסוד הסוגיא שם שכל שמכח ההלוואה זוכה חוזר ומה שלא הוי כרבית מאוחרת של"ש לדון אותה כגזל שהרי מדעת גמורה יהיב

וכא' משני פי' אלו משמע ברי"ף שכ' "כרבינא דרבית קצוצה היא ויוצאה בדיינין דהויא לה כהלויני ע"מ שתאכל שדה זו בחנם דהיינו רבית קצוצה" ומשמע מדבריו שבכה"ג לכו"ע הוי ר"ק וא"כ ע"כ פי' "לא קץ" בתורת רבית אלא שילה"ס לדבריו אם הכוונה ש"לא קץ" כפרש"י והראב"ד או שזכות אכילתו אינה מכח הקציצה וכפר"ת, ויל"ד לדבריו במאי פליגי שהרי רבינא חולק אף במכר

**ג'** מיהו הריטב"א פי' "והנכון לפרש דבמכר טעמא מאי משום דלא יהיב ליה דבר קצוב דאפשר דלא הוה ליה רווחא ושיהא ההוצאה יתירה על השבח, והכא נמי גבי משכנתא דשדה וכרם אין שבחו קצוב דאפשר דלא עבדא כלל או דלא עבדא טפי מן ההוצאה" ובעיקר טעם היתר הספק עמש"כ על הרמב"ם וכן במש"כ בעיסקא בטעם שאינו רבית מה"ת כשכל האחריות על המקבל

ובדברי ר' חיים בן מכיר תלמיד מהר"ם מרוטנבורג בתשובתו למהר"ם [לבוב תעז (תכו)] מבואר ג"כ שההיתר מסתמך על הספק שהרי כשרצה שם להביא מתשוה"ג שנראה שפסקו כרבינא הוכיח שהאופן שהם פסקו שקצוצה איירי בדבר מסופק

ואמנם מצינו ברש"י בדף סב שכ' "דאבק רבית הוא, כיון דזימנין שאין עושים פירות שהכרמים לוקין אין זו רבית קצוצה" ומבואר שההיתר הוא מכח שאינו ברור שיהיו פירות ואמנם הוא לא פי' כן "לא קץ" מ"מ יל"ד דשמא ס"ל דתרויהו צריכי אלא שלפי מש"כ שס"ל ש"לא קץ" היינו שבאמת לא התחייב לתת לו הרי בגמ' בדף סב איירי שנתחייב לו שהרי בדיניהם מוציאים וע"כ צ"ל דשני היתרים הם ועמש"כ ב"סוגיות הגמ'" שמבואר כן במה שפי' הרשב"א בדברי רש"י

וכדרך זו מצינו בשיטת הרמב"ם בשם רבותיו ועי' במש"כ בשיטתו שני דרכים אם זהו ההיתר ש"לא קץ" או היתר חדש

\* עוד בעיקר ההיתר של משכנתא בלא נכייתא: מלשון התוס' בדף סד: נראה שברור להם שההיתר של משכנתא בלא נכייתא הוא משום ספק שהם כ' שיש להוכיח כשיטת רש"י שבית הוי רבית ברורה ממה דאיתא בערכין שבית בבתי ערי חומה הוי ר"ק ומבואר שפשיט"ל שאם הוי קצוצה אינו ספק, מיהו בתורא"ש שם הלשון "אלמא חשיב ליה רבית קצוצה אף על פי שהבית ממושכן בידו, ולפי' הקו' ניחא שמחלק בין בית לשדה" וכ"ה בתוס' המובא באו"ז [סי' קעו] ולפו"ר כוונתם למש"כ ר"ת בהיתר של משכנתא בנכייתא שכיון שממושכן בידו ממילא כבר אין ללוה את הפירות ושווה לו למוכרם בזול וא"א לומר כן שהרי התוס' דחו טעם זה של ר"ת אלא נראה עיקר כוונתם להק' שכיון שהבית ממושכן בידו א"כ היינו משכנתא בלא נכייתא ומ"מ אם כי שמלשונם אין ראיה שהבינו שזה הטעם מ"מ דבריהם סתומים מאוד שהרי לא איירו כלל דיש היתר של ספק על משכנתא בלא נכייתא והיה להם להאריך קצת דלפרש"י נימא שזה ההיתר שהרי ר"ת לא נחלק אלא להקל שאפילו בית חשיב ספק אלא משמע שפשיט"ל שטעם ההיתר הוא ספק

וכ"כ מפורש התוס' בבכורות טז כשדנו על צאן ברזל אם הוי ר"ק וכ' "דלא הוי רבית דאורייתא כיון דאם לא יבא השבח לא יטול כלום כמו בלא נכייתא שהיא רבית דרבנן"

ומאידך מדבריהם נראה קצת שה"זביני" שהוזכר בגמ' בדף סב מועיל להתיר ברבית [ומ"מ אי"ז ראיה כלל שהם דיברו על נכייתא ורק הביאו מקור שחשיבא מכר] אלא שבאמת נראה שהכל א' דבספק הוא מגדיר שאין הזכות בממון מגיעה להם אלא מכח השדה שהיא מכורה ולא כרבית

ועמש"כ באריכות על עיסקא בטעם שאינה רבית מה"ת כשכל האחריות על המקבל ושם נתבאר מכמה ראשונים שדימו בין ההיתר של ספק של משכנתא לעיסקא ובעיסקא וודאי ההיתר הוא מכח קרן שאינה רבית וכך מוכח שם עיי"ש

וע"ע ברשב"א בתשובה ח"ד רלב שכ' כלפי קרוב לשכר שהוא קל מכל רבית "מפני שקרן היתומים מיוחד והרי הוא כפקדון אצל המקבל ואין מקבלין ריוח אלא מיניה וביה הריוח ממש שנמצא במעותיהם ולא מכיס המקבל" ושם משמע בדבריו שבמשכנתא ג"כ שייך היתר זה וביתומים מותר

\* ברא"ש בתשובה [צא ג, והוו"ד בטור קעב] מבואר טעם ההיתר מה"ת על משכנתא בבית מפני שיכול ליפול

\* ברמב"ן בדף ע למד ממשכנתא בלא נכייתא שבעיסקא שכל האחריות על המקבל הוי ר"ק ומבואר דטעם הנדון להתיר משכנתא שייך ג"כ בעיסקא וע"ע ברמב"ן בגיטין ל. שהביא שיטות שהטעם להתיר מהתורה בלי נכייתא בבית ובשדה הוא משום ס' ועיי"ש שהרמב"ן נחלק בדמיון לההיא דגיטין ולא הזכיר אם לא מסכים בעיקר הטענה

\* עי' בהשלמה בסימן ו' שלאחר שהביא את הרמב"ם שבבית הוא קצוצה כ' "רבינו יעקב ז"ל כ' דל"ש בית ול"ש שדה אבק רבית הוא דלמא נפלה או נפלה בו דליקה" ומבואר בדבריו שגם לר"ת הטעם שאינו קצוצה הוא משום ספק

\* ברשב"א מבואר טעם ההיתר משום צד א' ברבית ואמנם ברמב"ן מוכח לא כך שהרי נתקשה על מאן דשרי היאך יתיישב בסוגיא בערכין וכעין ראיה זו ישנה בתוס'

\* עוד הוזכר בתוס' שיש סברא להתיר מטעם זביני

\* עמש"כ על ההיתר של עיסקא כשכל האחריות על המקבל

### משכנתא בנכייתא

#### דין הנכייתא

דין נכייתא הוזכר בגמ' פעמיים בדף סז: מימרא דרבא [ברמב"ן הגי' "מר"] בריה דרב יוסף משמיה דרבא [ברמב"ן הגי' רבה] שהתיר בנכייתא ויש שם שני גי' במאי איירי שלגרש"י וכ"כ הרמב"ן בשם גירסת הספרים איירי באתרא דמסלקי וכך הכריע הרשב"א, ולגי' הראב"ד וכ"כ הרמב"ן בשם מקצת נוסחי עתיקי איירי באתרא דלא מסלקי ולזה נטה הרמב"ן,

ועוד הובא שם "רב כהנא ורב פפא ורב אשי לא אכלי בנכייתא, רבינא אכיל בנכייתא" ונחלקו הראשונים במאי איירי שהראב"ד פי' דאיירי באתרא דלא מסלקי והרמב"ן והרשב"א פי' במסלקי וכ"מ מדברי הרי"ף וכ"ד התוס', עוד מבואר ברי"ף ש"לא אכלי" היינו מדינא

ותוס' נתקשו היאך אכיל הרי לעיל אמרינן שצורבא מרבנן לא ניכול בנכייתא ועוד שרבינא ור"א נחלקו בקיצותא אם שרי ומשמע דאפילו מאן דשרי אסר לצורבא מרבנן נכייתא, ותי' שרבינא לא רצה להחזיק עצמו כצורבא מרבנן ועוד שלעיל בפלוגתא דקיצותא גרסינן רפרם במקום רבינא, ועוד פי' דסוגיין עוסקת בקיצותא והוי כמאן דשרי ודקדקו כן מדברי ר"ח שפסק דהלכה כר"א ולכן אסור לצורבא מרבנן אלא כמשכנתא דסורא, וכל דבריהם מוכיחים שבאמת רב כהנא ורב פפא ורב אשי דלא אכלי היינו מטעם שהוו צורבא מרבנן וכך דקדק התורא"ש מדבריהם [וכנראה לזה נתכוון הרא"ש שכ"כ בשם תוס'] וכ"פ הראב"ד, ועוד נראה שגם את פלוגתא דקיצותא פי' כן שהרי מהיכ"ת להם דמאן דשרי קיצותא אוסר לצורבא מרבנן נכייתא וע"כ אי"ז מכח מימרא דרבא דא"כ זהו ממש הקושיא הראשונה, ועוד מה הועיל להם להגיה רפרם סו"ס תיקשי מרבא ואם משום דפליג עליה א"כ ל"צ להגיה,

ופסק **הרי"ף** כרב כהנא ורב פפא ורב אשי וסייע הרמב"ן דבריו גם מר"א ורפרם שנחלקו בקיצותא ומשמע דנכייתא לכו"ע אסור ולדבריו ליכא נכייתא שמותרת, וכן הכריע **הרמב"ן** וכ"כ הרמב"ם בשם הגאונים שאסור בנכייתא וכ"כ ר"ח וכ"כ בתשוה"ג שע"צ בח"ד ש"ב בסי' ב' [תשובת רש"ג] וכ"כ שם בסי' יב [תשובה לא נודעת למי וקצת נר' שהיא לרס"ג]

מיהו **הראב"ד** נחלק שבלא מסלקי שרי וכ"ג בדברי רבא וכך פי' דברי רבינא ומאי דרב כהנא ורב פפא ורב אשי לא אכלי היינו דצורבא מרבנן ומ"מ הלכה כרבינא שעבד עובדא בנפשיה

ומדברי **התוס'** נראה דס"ל דשרי אפילו במסלקי מיהו לצורבא מרבנן אסיר וכך פסק **הרשב"א** אלא שהוא לא החמיר אפילו לצורבא מרבנן וכ"נ בתשוה"ג שע"צ בח"ד ש"ב בסי' כג [בשם ר' משלם]

**והרמב"ם** פסק בשם רבותיו דבשדה שרי נכייתא כיון שאין פירותיה מצויין וכן שיטת **רש"י** אלא שרש"י למד שזה כל ההיתר שהוזכר בגמ' בנכייתא אבל להרמב"ם צ"ע אם כוונתו כך לפרש בגמ'

#### טעם היתר הנכייתא

ובטעם ההיתר של נכייתא איתא בגמ' סז: דילפינן לה ממקדיש שדה אחוזה שסגי לפדותה בד' זוזים [סלע ופונדיון לשנה] אע"פ שהפירות שוים הרבה יותר ופרש"י "הכא נמי לא שנא דהא חזינן דהיכא דיורד לספק ונותן מעות סלע לשנה, ספק יהיו בה פירות ספק לא יהיו בה פירות הוו זביני מעיקרא ומיפרק בהכי" ובפשיטות כוונת רש"י שילפינן שנחשב כה"ג למכר כיון שהפירות מסופקים [ואף הרמב"ן כ' שילפינן "משדה אחוזה לומר דדרך מקח בהכי" מיהו עמש"כ על דברי הרשב"א בסמוך], וכך שיטת רש"י בכ"מ בהיתר הנכייתא כמש"כ בדף סד: "דהתם זימנין דלא שקיל ביה מידי ואפילו הכי מנכי ליה והוה ליה קונה את הפירות בנכייתא זו על הספק" וכ"כ בדף סז: "בנכייתא שינכה לו מן החוב דבר קצוב לשנה דנראה כמוכרו לו ויורד בספק דאפילו תלקה ולא יהו בה פירות ינכה לו אותה קצבה הלכך כי שקיל מיניה טפי לאו רבית הוא"

ומדברי הרא"ש [סו"ס לד] שכ' שילפינן משדה אחוזה דשרי אפילו לצורבא מרבנן משום שדבר שהתורה התירה אותו א"צ להחמיר מתבאר שלמד שמצינו היתר ממש לאיסור רבית ולא רק מקור שנדון כמכר [ועי' בתשוה"ג שע"צ ד-ב-כג] ובדרך זו מצינו שני דרכים

**דרך א':** המיוחס לריטב"א כ' בשם ר' שלמיה שבראיה הגמ' סברה שהפודה שדה מהקדש אינו זוכה לאלתר בגוף הקרקע אלא רק ביובל ובנתיים אוכל פירות בשכר הלוואתו ולא הותר להדיוט ליטול רבית מהקדש אלא רק להיפך ודחיית הגמ' שאין כאן הלואה כלל אלא רחמנא אוקמא אפדיון, וביאו"ד נראה שעיקר הוק' לגמ' כיון שהרי המקדיש הקדיש את גוף הקרקע כדמוכח מדביובל אינה חוזרת לבעלים א"כ איך הפדיון יורד לפי השנים וע"כ שחזרת הגוף לבעלים כמו שיובל מפקיע את ההקדש ונותן לכהנים ה"ה כשהבעלים פדה היובל מפקיע מהקדש ומחזיר לבעלים ומה שאוכל פירות הוא בשכר הלואה

**דרך ב':** הרשב"א בכמה מקומות [סב:, סז., סז: ד"ה "אמר איזיל", סח. ד"ה "ולענין הלכה", ובתשובה ח"ג מג] הוכיח שאיירי באתרא דמסלקי מדילפינן משדה אחוזה ובי' דבריו בדף סח. "ושדה אחוזה כל היכא דבעי לסלוקי פריק ומסלק את ההקדש" וכעי"ז כ' ב-סז: ומבואר דס"ל שלמדנו מקור לאיסור רבזית בעצמו וס"ל שההקדש נדון כמלווה שהרי למד לווה שמסלק ממקדיש שמסלק וצ"ל דס"ל שאדם שמקדיש שדה אחוזה נחשב שהתחייב להקדש כסף ונתן להם למשכנתא שדה ויל"ד שהרי לכאורה דמי למשכנתא דסורא ובשלמא להרשב"א סורא היא דווקא בלא מסלקי אבל להרא"ש אפילו במסלקי ונראה שסתם מקדיש עומד לפדותה דאין עיקר הכוונה לתת את השדה ואינו כסורא שמצד העסק עיקרו להיגמר, וראיה לזה שעיקר ההקדש הוא בכדי לפדותה מתני' בערכין כד. "אין מקדישין לפני היובל פחות משתי שנים" ומפרשינן בגמ' שאפשר להקדיש אלא שעצה טובה קמ"ל משום שאז הדין שכשבא לפדותה צריך לתת את כל החמישים ולא מחשבים לפי השנים שנותרו ואם עיקר הכוונה לתת את השדה מה שייך בזה עצה טובה

וכשיטה זו נראה מוכרח בדעת התוס' והרמב"ן שהרי תוס' והרמב"ן סז: פי' הטעם שאסור נכייתא משום ששאר הכסף הוא הלוואה ומחמתו משכיר לו בזול וא"כ תימה גדולה היאך למדו משדה אחוזה ואיך אמרינן דמאן דלא אכיל דהתם הקדש הוא ורחמנא אוקמיה אפדיון וע"כ שגם שם יש עוד חלק שנחשב כהלוואה ועיקר דינו לחזור וכל שלא יפדה ימשיך ההקדש לאכול בנכייתא ודחיית הגמ' לפי"ז כמש"כ הרמב"ן במלחמות על שדה אחוזה שזביני הוא ורחמנא אוקמיה אפדיון ובאמת שהרמב"ן כשהביא את הגמ' לשונו "התם לאו הלואה הכא הלואה" ולמש"כ בזה גופא פליגי אם שם היא הלואה

ודרך זו צע"ג שהרי מותר להקדש להלוות ברבית ועוד שכיון שכשנתחייב את הכסף נתחייב את הרבית א"כ הוי כמו נדוניא דשרי הרשב"א בתשובה [ח"ב ב]

כ"ז המבואר בגמ' במקור ההיתר, ובעיקר הטעם כבר נתבאר דדעת רש"י שמשום שהוא ספק הוי זביני,

ועוד מצינו בראב"ד עג. והוו"ד ברשב"א ובסה"ת [מו ג כה] ובתור"פ שהק' על רב שאסר פרדיסא מ"ש ממשכנתא דנכייתא ושם ההיתר לשמואל משום דזימנין דהוו ביה תיוהא וא"כ משמע שמכח משכנתא באו להצדיק את שמואל ואף תוס' בדף סד. הק' כן על משכנתא דסורא ונראה שמה שלא הק' על נכייתא משום דאפשר דרב אסר בנכייתא אבל דסורא שריא לכו"ע וכך הוא לשונם "מ"ש ממשכנתא דסורא דמשמע לקמן דשריא לכ"ע" ועוד שבתוס' בדף סז: נתקשו בהפרש בין סורא לנכייתא וא"כ נראה לכאורה דמאן דשרי נכייתא הוא כטעם סורא, וכן מבואר ברמב"ן סד: שההיתר הוא מכח שיפסיד אם לא יהיו פירות, ואע"פ שהראשונים נחלקו על רש"י והרמב"ם והתירו אפילו בבית היינו משום דס"ל שאפילו בית נחשב ספק וכמבואר בתוס' וברשב"א סד: וכ"כ להדיא הטור בסי' קעב וז"ל "וכל מה דכתיבנא היינו בממשכן שדה שפעמים אינה עושה פירות הלכך מותר בנכייתא שנכנס בספק שמא לא יעשה פירי והוי קרוב לשכר ולהפסד אבל בממשכן בית וחצר שפירותיהן דהיינו הדירה מצוייה תמיד כתב רש"י שאסורין אפילו בנכייתא וכ"כ הרמב"ם ור"י ור"ת מתירין גם בבית שפעמים נופל הבית או נשרף וא"כ חשיב שפיר קרוב לשכר ולהפסד" וכ"כ להדיא הרשב"א בתשובה ח"ב סי' רי"ג שנכיתא מותרת דווקא באופן של ספק, וכ"נ מדברי האגודה שכ' "ור"ת אמר דבית זימנין נופל או נשרף ושרי"

ונראה לפי"ז שבחצר של"ש כלל תיוהא אסור לכו"ע וצ"ע, וזה תלוי במחלוקת הב"י והטור אם דוקא נפילה עיי"ש

ויל"ד שהרי רש"י [סד:] נתקשה בחילוק בין לא ישכור ממנו בפחות לבין נכייתא וכל הראשונים נתקשו בשאלה זו ונאמרו ע"ז כמה תי' ושם העמידו לכאורה הראשונים את טעם היתר הנכייתא ולכאורה לא כל התי' בנויים על היתר של ספק, ובאמת שמעיקרא דדינא נראה שקושיית שהוי "לא ישכור בפחות" היא קושיא רק כלפי שאר החוב שאינו מתנכה אבל על משכנתא דסורא לא יקשו כן והנדון של הספק הוא להתיר את עצם הנכייתא שהרי אם אפילו באופן שהכל מתכלה אסור א"כ ל"ש לדון כלל להתיר משכנתא,

ואמנם הם דברים מיושבים בטעם אך אינם מיושבים בדברי כולם וכמו שיבואר בעז"ה

**רש"י** תי' דבית הוי וודאי וכן דקדק הרמב"ן מדברי הבה"ג, ולתי' זה הוא ממש הגבלה בעיקר ההיתר של הנכייתא שכ' קודם, ולפי"ז לכאורה אינו כמש"כ אלא דהקושיא הייתה על עיקר ההיתר, וקצת תימה אטו ס"ד ששרי לשכור בפחות והרי טרשא אסורה וזה כל איסור פסיקה וכן תניא [סה:] "לא תמכרנה אלא לי בדמים הללו אסור", ושמא ס"ד לחלק בין שכירות למכר וצ"ע, ולפי מה שיתבאר במקו"א שלרש"י איירי דווקא במשכנתא א"ש בפשיטות

**ור"ת** [סה"י תקצב, והוו"ד ביראים קיח והסכים עמו, וכן הוו"ד בתוס'] תי' דמשכנתא מותרת לשכור בפחות משום שכבר מכח המשכון אין הבעלים יכול לאכול פירותיה וממילא שווה לו למכור בכך ודברים אלו צע"ג שא"כ מה ענינם לשדה אחוזה ובאמת שאפשר שאפילו אם שוה לו לתת בזול מ"מ לתת בחנם אסור לו דהוא רבית וזה למדו משדה אחוזה שאי"ז "רבית" אלא מכר ועדיין הוק' שסו"ס אף לשכור בפחות אסור וכמש"כ שזה עיקר מה שהוק' לראשונים וע"ז תי' ר"ת שאינו עושה עבור האגר נטר

**ור"י** [בתוס'] פי' שמשכנתא חשובה זביני שהרי אפילו בלא נכייתא אמרו כן בגמ' סב: וכדרך זו פי' **הראב"ד** [סז.] "וטעמא דמילתא משום דמשכנתא אית ליה אחריות על אותו קרקע וכזביני דמי דהא מיניה קא גבי זוזי ולא מצי לדחויי לארעא אחריתי מה שאין כן בהלויני ודור בחצרי שלא בדרך משכונא" [הרמב"ן הביא תי' זה בשם י"מ ואמר שאינו נכון בלי לפרש טעם] ואמנם תוס' לא סוברים שצריכים כ"כ כהראב"ד שמכח הקנין יחשב כמכר כדמוכח מדבריהם בדף סז. שלמדו להתיר באת ונוולא מכח משכנתא ודו"ק שלכן תוס' התירו אפילו באתרא דמסלקי [וע"ע בדבריהם סו:] מ"מ נראה אי"ז מחלוקת מהותית בעיקר ההיתר ודו"ק, ודבריהם צ"ב שהרי היתר הזביני לכאורה הוא סיבה להתיר מכח שמגיע לו ממילא הפירות וא"כ הם מגיעים לו בחינם ואיך היתר הנכייתא מצטרף עם היתר הזביני ונראה שבאמת כמש"כ התוס' בדף סז: שהטעם לאסור נכייתא היא מכח החוב שלא מתכלה וע"ז מהני סברת ר"י והראב"ד שאי"ז רבית מה שמקבל את זה בחנם דאדרבה יכל מכח ההלואה אף לקבל בחנם רק שלא עשה אלא לקבל בשכר בכדי שלא יהיה רבית

ומ"מ לענין אם בעינן להא דספק גם בשביל להתיר את הרבית של החוב נראה שתלוי בדין משכנתא בלא נכייתא עי' במשכ"ש

**והרמב"ן** פי' "והתירוץ הנכון דמשכנתא כיון דמפיק דמי עלה כזביני דמיא שהרי מעותיו על אותה משכונא הם ובין שהיא עושה פירות ובין שאינה עושה פירות מנכה לו וכל חובו כלה באותה נכייתא דמי למה ששדי עושה מכור לך דמותר, אבל בהלוהו ודר בחצרו הקרן שלו קיים בחובו והוא משכיר לו חצרו בפחות ופורע מכיסו ואין מעותיו כלין כאן" וכיוצ"ב נתקשה הרמב"ן [סז.] לדידן שאסור נכיתא "אלא שיש לשאול למה והלא דרך מקח בכך הוא שהרי אמרו מה שעזי חולבות מכור לך מותר ותניא נמי גבי שדה כה"ג ואף על פי שהוא מקדים לו מעות" ולפו"ר שזהו מכר של הפירות רק שמקדים לו ומוכר בזול וזה א"א כלל שהרי בוודאי הלוואה היא לכל דיניה ובפרט שהרי יכול לתבוע חובו כשירצה, וכיוצ"ב מצינו ברמב"ן בגיטין ל בהא דאמרינן שישראל יכול להלות מעות לכהן על סמך שכשיבוא לידו מעשרות יגבה אותם בחובו ולא יוכל לתבוע פרעון אחר ואומרת הגמ' שם שאין חשש רבית בדבר זה [אפילו שסיכמו סכום פירות קצוב ויתכן שיתייקרו בנתיים] מפני שאם לא יהיו פירות הוא פטור גם כשיש אינו רבית ובי' הרמב"ן "הילכך זביני הוו ושרי וכו' דמיא לההיא דאמרינן התם מה שעזי חולבות מכור לך שאין בו משום ריבית" ושם ג"כ א"א לפרש דהוי מכר בדיני ממונות שהרי נראה שם בגמ' להדיא ששייך שם דין שמיטה ועוד מבואר שם ברמב"ן שהטעם שאין המלוה יכול לחזור בו משום דהוא אפותיקי וע"כ שיש ללמוד שהיתר זה אינו תלוי אם באמת זהו מכר, וכן מש"כ שכל מעותיו כלים באותה משכנתא ולפו"ר כוונתו בזה בשביל טענת התוס' שאם חלק הלוואה א"כ מכר בפחות מחמת ההלואה ולפי"ז אסור כל שאינה משכונא לעולם וזה א"א שהרי בדבריו בהמשך בשם תשובת הרי"ף איירי בכה"ג שעד שהגיע הזמן שרי למאן דשרי בנכייתא, ועוד יל"ד שהרי בדבריו בסמוך על תשובת הרי"ף לפי מה שביאר את דבריו אין היתר בנכייתא אלא במשכנתא ממש ולכאורה ג"כ לזה נתכוון במש"כ "דמפיק דמי עלה" וצ"ב הטעם,

והעיקר שנראה מכ"ז שעיקר טענת הרמב"ן שסוג עסק כזה אינו "רבית" אלא שהדברים צ"ב וכן נראה שזה עיקר מחלוקתו עם הראב"ד שהרי לכאורה צ"ב שהרי לשניהם צריך בסוף שתהיה משכנתא ולכאורה הטעם בזה שהו זביני שאוכל מכח זכותו בקרקע אלא שזה אינו דלהרמב"ן המשכנתא לא מגרעת כלום בעיקר דין הרבית אלא היא רק תנאי להיתר של הנכיתא שבלי"ז לא יחשב שאוכל כנגד כל הכסף אבל להראב"ד עיקר ההיתר הוא דאפילו בלא נכיתא אינו רבית קצוצה

ובדעת **הרשב"א** ג"כ צע"ג בביאור הנכייתא והוא האריך לפרש זה בתשובה מכת"י פא, פג, ועוד בח"ב סי' ריג, ובחי' עמודים תקלג, תקלט-תקמא

----------------- מעשר כספים אהבת חסד חלק ב' פרק 18 ------------------------

\*יל"ד אם היתר הנכייתא נבנה על היתר שלא בנכייתא

### משכנתא דסורא

### ברורי המקורות

-- בסוגיא זו רבו השיטות והפירושים והגמ' ויש שיטות שדבריהם יתבררו כהוגן יותר כששיטתם תוצג בבת אחת ויש שיטות שיתבררו יותר בחלוקה לפי סדר הסוגיות ולכן חילקתי לשני חלוקות וכל שיטה הבאתי בשניהם מיהו עיקר האריכות בכל שיטה בחרתי באחד משני החלוקות --

#### סוגיות הגמ'

מצינו שבע סוגיות שעוסקות בדין משכנתא אם הוי קצוצה / אבק / מותר לכל אדם ולא לצורבא דרבנן / מותר אפילו לצורבא דרבנן

**א'**- סב.-: "אמר ליה רבינא לרב אשי והרי משכנתא בלא נכייתא דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה ובדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה" ומבואר דהוי אבק לדעת ר"א ורבינא

* לרש"י: איירי בשדה, ולא נתבאר להדיא אם איירי במסלקי ולכאורה איירי במסלקי דבלא מסלקי לרש"י לק' סז: היתר גמור הוא, מיהו הפנ"י [סז. על תוד"ה "פירי"] דקדק מלשון רש"י שכ' "דכל זמן שלא פרע לו מעותיו הכרם מכור לו עד זמן שפסקו ביניהם שיכול לפדותה" דמשמע דאיירי באתרא דלא מסלקי ומשמע שהפנ"י פי' כוונת רש"י שהוי מכר עד שיוכל לפדותה ומאז אינו מכר, ונראה שלפי דקדוק זה מבואר שתשובת ר"א דהוי זבינא היא בדווקא על לא מסלקי שהרי משמע שממתי שיוכל לפדותה כבר אינו זביני, ומ"מ צ"ע לפי"ז כל הסוגיא שם דמצד א' נראה ברש"י שההיתר הוא משום דהוא ספק ומצד שני נראה שהוא מטעם מכר
* להרמב"ם: איירי בשדה
* להראב"ד:בדבריו בחי' פי' דאיירי באתרא דלא מסלקי דכמכר וכ"כ בהשגות על בעה"מ וכשיטת הרמב"ן והרשב"א וזה נראה עיקר בדבריו, אבל בדבריו בהשגות על הרמב"ם העלה צד שכל משכנתא היא אבק רבית וכשיטת התוס'
* להרי"ף לפי הסבר הרמב"ן וכ"ד הרשב"א וכ"ד מהר"ם מרוטנבורג [לבוב תעז (תכו)]: איירי באתרא דלא מסלקי ולכן הוי אבק אפילו בלא נכייתא אפילו לרבינא
* לתוס' ובעה"מ:כל משכנתא לעולם היא אבק רבית

**ב'**- סו: "אמר ר"נ השתא דאמור רבנן אסמכתא לא קניא הדר ארעא והדרי פירי למימרא דסבר רב נחמן וכו' התם זביני הכא הלואה"

* לרש"י: הטעם שר"נ החזיר את הפירות הוא משום ר"ק ואע"פ שאינה רבית של תורה מ"מ הוי קצוצה כיון שהיא דרך הלוואה, וכ' עוד שזה דלא כרבה שאמר במשכנתא שהוי אבק משום דלא קץ ומשמע דפליגי ביסוד זה אם כל הלוואה חשיב קצוצה ויל"ע במקום של ספק אם יוציאו או שרק כלפי ההיתר שלא קץ כ"כ וצד זה קצ"ע שהרי מנ"ל לרש"י דס"ל את ההיתר הזה ונראה שמדקדוק לשון הגמ' שנקטה שמטעם הלואה הדרי פירי ומשמע שבכה"ג בזביני לא הדרי, וראיה שבמקום ספק לא יוציא ממה שפרש"י שר"נ איירי לאחר ג' שנים ופי' הגר"א דתוך שלש הוי אבק כדלעיל סב ולכאורה תימה שהרי לר"נ בהלואה אין אבק וע"כ דשאני שמטעם ספק וכמו שבאמת פרש"י לעיל והא דלאחר שלש אין את ההיתר של ספק היינו משום דלא קנה וכמש"כ הרמב"ם
* להרמב"ם: הוי ר"ק כיון שלא קנה
* להרי"ף לפי הסבר הרמב"ן ולתוס' והרשב"א:אינו מדין רבית אלא מדין מחילה בטעות
* להראב"ד ובעה"מ:מדין מחילה בטעות מיהו נראה מדבריהם שמ"מ מדין רבית יוצא רק שכה"ג אפילו אבק יוצא בדיינים

**ג'**- סז. בענין זביני דאסמכתא "ארעא הדרה פירי מאי רבית קצוצה הוו ויוצאין בדיינין או דילמא כי אבק רבית הוו ואין יוצאין אמר רבה בר רב הונא מסתברא כי אבק רבית הוו ואין יוצאין בדיינין וכן אמר רבא כי אבק רבית הוו ואין יוצאין בדיינין. אמר ליה אביי לרבה משכנתא מאי וכו' אמר ליה התם טעמא מאי משום דלא קץ ליה הכא נמי לא קץ ליה. אמר רב פפי עבד רבינא עובדא, וחשיב ואפיק פירי, דלא כרבה בר רב הונא" ומבואר דבזביני יותר פשוט דאבק משום דזביני, ובמשכנתא בלא נכייתא לרבה בר רב הונא ולרבה [כ"ה לפנינו וכ"ג הראב"ד והרמב"ן והרא"ש ויס"ג רבא והיא גי' הרשב"א וכ"ה ברי"ף לפנינו והב"ח הגיה רבה] הוי אבק רבית, ורבינא עבד עובדא ואפיק פירי ולכאורה הוא משום ר"ק ואפילו בזביני מיהו תוס' וכמה ראשונים פי' דמדין מחילה בטעות

* לרש"י: כאן רש"י לא הזכיר טעם המקילים משום שהוא ספק אלא מטעם שלא קץ עמו להדיא לאכול פירות ובאמת שבזביני אפשר דלא שייך ההיתר של ספק וכמש"כ הרמב"ם וכן לכאורה כוונת הרשב"א סב: שכ' שרש"י תי' את הסתירה בין כאן ללעיל סב: שלעיל בקרקע דהוא ספק והכא בבית ולכאורה תמוה כוונתו שהרי להדיא כאן איירי בארעא אלא כוונתו דווקא כלפי המשכנתא שהוא קונה אותה אבל באסמכתא שלא קונה הכל ר"ק מיהו ברמב"ן בדף סד: כ' שלרש"י בשדות בגלל שהוא ספק י"א שבלי נכייתא הוי אבק ולכאורה כוונתו לרבה בר רב הונא והיינו שלמד דכל הסוגיא כאן מכח הספק דנו והיפך הרשב"א והוא לשיטתו דחה את רש"י מכח הסוגיא כאן דאיירי בארעא ובכ"ז רבינא אפיק פירי ובעיקר טעם הסוגיא לחלק בין הלוואה לזביני לכאורה נראה בדעתו שהכוונה למש"כ לעיל בדעת ר"נ שבהלוואה הכל חשיב אבק מיהו בהא דרבינא חשיב ואפיק פירי לא פי' כלום ומדלא הוצרך לפרש נראה שאפילו בזביני הוציא פירות והוא משום שחלק על עיקר ההיתר שלא קץ ומטעם זביני בפנ"ע א"א להתיר ומיהו במשכנתא לא יוציא ומטעם ספק לפמש"כ הרשב"א בדעתו
* להרמב"ם: שיטתו מבוארת באריכות ב"שיטות הראשונים" ובקצרה נאמרו שני דרכים א' שהסוגיא עוסקת בהיתר של "לא קץ" ובזה נחלקו אמוראי והלכה כרבינא, ב' שהסוגיא עוסקת בהיתר של ספק ובזה פליגי אמוראי הי חמיר הלוואה או זביני ומשום דלא קנה וקיי"ל כרבינא דזביני חמיר והמקור שלרבינא חמיר מכח סוגיא דלעיל סב:
* להרי"ף לפי הסבר הרמב"ן וכ"ד הרשב"א: ברי"ף מבואר דרבינא אפיק פירי משום ר"ק בזביני וכ"ש במשכנתא "דהויא לה כהלויני ע"מ שתאכל שדה זו בחנם דהיינו רבית קצוצה",
* להראב"ד: בחי' ובכתוב שם פי' דרבינא משום ר"ק ודווקא במשכנתא ולא במכר, ובהשגות על הרמב"ם פי' להיפך דדווקא על מכר ומשום מחילה בטעות וכתוס' ובעה"מ
* לתוס' ובעה"מ: רבינא נחלק משום מחילה בטעות ודווקא במכר

**ד'**- סז. "אמר מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא הא משכנתא באתרא דמסלקי וכו' הוי אבק רבית, ואבק רבית אינה יוצאה בדיינין" ומבואר שאפילו באתרא דמסלקי הוי אבק רבית ובעל המימרא לפנינו "רבא" וכ"ה ברי"ף וברשב"א מיהו ברמב"ן הגי' רבה, ובסוף הסוגיא איירי בה רב אשי ומשמע שג"כ ס"ל הכי

* לרש"י: פי' דאיירי בלא נכייתא וא"כ צ"ל דבשדה איירי, והטעם שלא איירי בנכייתא נראה ברש"י משום שהוא מותר וזה ג"כ מוכיח דבשדה איירי, ויל"ע בדבריו, שפי' דהטעם שנקט "מסלקי" משום דכה"ג כמכר ואפילו אכל שיעור זוזי לא מסלקינן, וצ"ב דהרי דעתו בסמוך שבלא מסלקי לכו"ע שרי וצריך לדחוק שלזה גופא כוונתו כאן ומה שנקט לשון זו- דלא מסלקינן- הוא משום שבהא איירי הסוגיא, ואין לומר דפליגי וס"ל דהוא יחידאה בזה שהרי כאן הוא אותו אמורא ומוכח שסובר שהוא אותו אמורא ממה שכ' שאיירי בלא נכייתא ומשמע שהוא מכח מימרא דרבא דבסמוך מדכתב "כדלקמן" ועוד דאל"כ הרי היא מחלוקת לק' [ובדוחק ס"ל כהשיטות שלכו"ע לאיניש דעלמא שרי]
* להרי"ף: איירי בנכייתא
* להרמב"ן: רבה לטעמיה דאבק ור"א דאיירי בה משום דנפק"מ לאופנים שהוו אבק
* להרשב"א: רבא ור"א חולקים על רבינא ונטה לפסוק כך הלכה רק שמחמת הרי"ף חשש וכ' שכבר הורה זקן

**ה'**- סז: "אמר רבא בריה דרב יוסף משמיה דרבא האי משכנתא באתרא דמסלקי [גי' הראב"ד "דלא מסלקי"] לא ניכול אלא בנכייתא, וצורבא מדרבנן אפילו בנכייתא לא ניכול" ומבואר דבנכייתא במסלקי שרי לרבא בריה דרב יוסף משמיה דרבא,

* לרש"י ותוס' והרשב"א: איירי במסלקי דווקא דבלא מסלקי שרי לכתחילה אפילו בלא נכייתא
* להראב"ד: איירי בלא מסלקי ולכן שרי בנכייתא דבלא נכייתא הוי אבק
* להרמב"ן: לגרש"י נקט מסלקי משום צורבא מרבנן דבלא מסלקי שרי בנכייתא ונתקשה בזה ונטה לומר דלרבותא נקט כן, ולגי' הראב"ד פי' כהראב"ד ונטה שכן עיקר רק דס"ל דלית הלכתא הכי

**ו'**- סז:

**ז'-** סז: "רב כהנא ורב פפא ורב אשי לא אכלי בנכייתא, רבינא אכיל בנכייתא, אמר מר זוטרא טעמא דמאן דאכיל בנכייתא מידי דהוה אשדה אחוזה" ומבואר מחלוקת אמוראים אם שרי משכנתא בנכייתא

* לרש"י: כל היתר זה שייך דווקא בספק וזה גופא ילפינן משדה אחוזה דחשיב מכר כה"ג אפילו שנותן לו מעט ומשום דהוא ספק
* לתוס': פי' דסוגיין איירי בדין צורבא מרבנן והביאו שני פי' א' דאיירי בנכייתא רגילה ולפי"ז נתקשו על רבינא שהיקל ונדחקו שלא היה רוצה ליטול השם לעצמו להחשב צורבא מרבנן או שצריך לגרוס רפרם, ב' דאיירי בקיצותא ופליגי במחלוקת דלעיל אי שרי לצורבא מרבנן קיצותא
* להראב"ד: איירי בלא מסלקי ומאי דלא אכלי היינו משום דאמרינן לעיל דצורבא מרבנן לא ניכול
* להרמב"ן והרשב"א: איירי בין במסלקי ובין בלא מסלקי

#### שיטות הראשונים

##### שיטת הרי"ף לפי הרמב"ן

בלא נכייתא ומסלקי הוי קצוצה לרבינא וכך הלכה וזה דלא כאביי ורבה ורבה בר רב הונא דס"ל דהוי אבק, ובלא מסלקי הוי רבית דרבנן, ובנכייתא לרבינא שרי אפילו במסלקי ומ"מ קיי"ל שאסור אפילו בלא מסלקי דרב כהנא ורב פפא ורב אשי לא אכלי וקיי"ל כרבים ועוד הוכיח כן הרמב"ן מדאסרינן קיצותא שהוא באתרא דלא מסלקי ומדמסקינן דלא שרי אלא בסורא

##### שיטת הרמב"ם

הרמב"ם [פרק ו] פסק שכל זביני שבטל או משכנתא בלא נכייתא הוי ר"ק מיהו כ' בשם רבותיו שבשדה במשכנתא כיון שקנאה אינה ר"ק כיון שאין הרווח ברור ובכה"ג מותר בנכייתא והכריע כדבריהם

וטעם רבותיו צע"ג מאי אכפ"ל שיש ספק ואם יש היתר שספק אינו רבית א"כ למה במקום שלא קנה אסור ובאמת שמלשונו נראה שעיקר החילוק אם נחשב שהפירות מצויים בשעת ההלוואה שכך כ' [פ"ו הל"א] "כל הלואה בתוספת כל שהוא הרי זו רבית של תורה ויוצאה בדיינין, וכן וכו' או שמשכן בידו מקום שפירותיו מצויין בעת ההלואה כגון שמשכן חצרו ע"מ שידור בו בחנם הרי זו רבית של תורה ויוצאה בדיינין, וכן המוכר שדה או חצר באסמכתא הואיל ולא קנה הגוף הרי כל הפירות שאכל רבית ומחזיר אותן" ועוד כ' [הל"ז] "שהרי אין בשדה פירות מצויין בעת ההלואה ואפשר שירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה ולפיכך היא אבק רבית וכו' משכן לו מקום שפירותיו מצויין תדיר כגון חצר או מרחץ או חנות ואכל פירותיהן ה"ז רבית קצוצה, משכן לו שדה וכיוצא בה ובאו שם פירות ואכלן הרי זו אבק רבית" ומשמע מלשונו לכאורה שעיקר טעם ההיתר של שדה הוא משום שבשעת ההלוואה לא היתה רבית ומה ש"באו אח"כ פירות" אינו נחשב שמשעת ההלוואה כבר היו אלא מכח מה שקנה משעה ראשונה באו לו,

ועיקר יסוד היתר זה פי' הגר"ח שהוא שרבית קצוצה היינו רבית ברורה ולא אסרה תורה לקחת דבר מסופק וכיוון שכל איסור רבית הוא מלווה למלווה א"כ הבחינה של הדבר אם הוא רבית הוא צריך להיות גם כלפי החסרון של הלווה וממילא כל שבשעת לקיחת הרבית הדבר הוא ספק נמצא שהדבר שנלקח ממנו יש בו רק ספק רווח ואע"פ שבסוף הרויח סו"ס לא נלקח מהלווה דכבר משעה שנלקח כבר נתחסר את הספק ומה שקרה אח"כ כבר לא קרה ברשותו, וזה עיקר החילוק בין קנה ללא קנה שכשקנה כבר לקח את הרבית ואותה שעה היא האיסור ואין להקשות לדבריו סו"ס הקנין משעה ראשונה הוא רבית שהרי ספק זה נמכר בשוק נראה דאינו קושיא שמה שנמכר כך בפועל הוא מחמת הספק ואינו מגדיר לכן שכך הערך של הדבר אלא דבר זה נחשב דמי הימור אבל גוף הדבר אינו אלא הדבר שיגדל מחר והיום הוא ספק דומה למכירת כתובה שנחשבת טובת הנאה משום שאין הערך שלה נחשב עכשיו כמחיר קנייתה [אמנם יל"ד ע"ז שהרי עדים זוממים שזממו להפסיד כתובה איתא בגמ' שמשלמים כשווי טובת ההנאה ומ"ט לא נימא דכיוון שספק הממע"ה ושמא בדין מזיק דינו לשלם גם בספיקות וצ"ע ואכמ"ל]

ונראה דיש לפרש עוד בדרך אחרת שעיקר היתר המשכנתא היא שגוף קניית המשכונא היא מכר ואינה רבית והפירות שבאו אח"כ כיון שהם מכח הקנין א"כ הם בכלל המכר ואינם רבית ואם הפירות היו מצויים א"כ כשניתנה הקרקע ניתנו הפירות ולא מכח הקרקע אלא כדבר בפנ"ע בתור רבית.

ובמקור דינו של הרמב"ם לחלק בין שדה למכר כ' הרמב"ם "הורו רבותי שהמלוה את חבירו ומשכן לו שדהו על מנת שיאכל פירותיה כל ימי המשכונא אף על פי שאינו מנכה לו כלום הרי זו אבק רבית ואינה יוצאה בדיינין שאין הממשכן את השדה דומה לממשכן בית שהרי אין בשדה פירות מצויין בעת ההלואה ואפשר שירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה ולפיכך היא אבק רבית, וכן אין המשכונא דומה למי שמכר באסמכתא שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו וכזה יראה מן הגמרא שהמשכונא אבק רבית ואין לך להעמידה אלא בממשכן שדהו כמו שהורו רבותי" וכ' עוד בהלכה ח "הורו מקצת גאונים שכל משכונא שאין בה נכוי כלל הרי היא רבית קצוצה ולא ירדו לעומק הדבר להפריש בין שדה לחצר ולפיכך נתקשו להן דברי חכמי הגמרא"

ודבריו וודאי נראים שלגאונים נתקשו דברי התלמוד שהזכיר קודם שנראה דהוי אבק ולפי דבריו התשובה דשם אייירי בשדה והגמ' שנתכוון אליה לכאורה היה נר' למה שכ' הרי"ף [שהוא הגאונים שהזכיר כמש"כ המ"מ] על הסוגיא ב-סז. שדנה אם מסלקינן ליה וקשיא הלכתא אהלכתא, [ומש"כ הגר"ח דלכאורה הוא מה שאמר רבה שלא קץ ל"י כוונתו שהרי הם פסקו כרבינא שחולק ושמא שם עוד לא הסיק בדעתו כן], והמקור שבזביני אפילו בשדה הוי ר"ק נראה ממימרא דר"נ דהדרא ארעא ופירי על שדה וכ"נ מרבה בר רב הונא שאיירי בארעא ומסקינן שרבינא אפיק פירי [אלא שהלח"מ הק' שהרמב"ם העתיק מעשה זה על חצר] ואפשר אפילו בל מקור אלא שמאחר שהוצרך לחלק בין זביני למשכנתא ומטעם ספק וס"ל שטעם ההיתר כיון שקנה ממילא בזביני זה ל"ש

אמנם מדברי הראב"ד מוכח שהבין כוונתו לסוגיא ב-סב: וקשיא דרבינא אדרבינא [ונראה שמ"מ אין עיקר הקושיא משום דשניהם רבינא אלא שסו"ס מפורש בגמ' דהוי אבק רק שוודאי לא יתכן להעמידה כשיטת הסוברים דהוי אבק משום דרבינא הוא מרא דשמעתין] ולפי"ז נר' ברמב"ם שתירץ ששם איירי בשדה והסוגיא שנלמד ממנה שמשכנתא היא רבית קצוצה היינו הסוגיא ב-סז שרבינא אפיק פירי ולמד הרמב"ם כהרי"ף ושזו פשטות הגמ' דכ"ש משכנתא ולפי"ז הטעם של "לא קץ" נדחה מההלכה ומה שכ' הרמב"ם על שדה הוא מכח סוגיא אחרת ומטעם אחר כ"ז וודאי פשטות הרמב"ם ומצאתי ב"השלמה" כאן שפי' כן להדיא וכיוצ"ב כ' הרשב"א בדף סב בדעת רש"י, וכ"נ ממש"כ הגר"א בסי' קעב סק"א בפשיטות שלרש"י והרמב"ם מתחיישבים כל הסתירות בסוגיות

ובאמת שמדברי הראשונים אפשר ללמוד דרך נוספת שר"ח כ' שרבינא איירי דווקא בזביני שהוא ר"ק אבל במשכנתא הוי אבק וההכרח לזה הוא מכח רבינא דדף סב והרמב"ן במלחמות כ' לדעתו שרבינא ס"ל שזביני יותר הוי רבית ממשכנתא היפך סברת אביי ומדברי הרמב"ן שם נראה שהסברא שהייתה לדון כן היינו מכח שמשכנתא קנויה יותר דעיי"ש בקושיותיו שהוכיח שזביני קנוי יותר אבל אם שיטת הרמב"ם שזביני לא קנוי כלל א"כ חזר הפי' למקומו אלא שהרמב"ם ס"ל של"ש לחלק בין משכנתא לזביני רק בהיתר של ספק וס"ל שבית הוי דבר ברור וממילא יש חילוק בין שדה לבית וכך באמת נראה לפו"ר שהבין את הרמב"ם המ"מ ונמשכו אחריו בדרך זו הלח"מ והגר"ח [ולול"ד היה נראה שאף כוונת המ"מ למש"כ תחילה] ויל"ד לפי' זה אם טעם ההיתר בספק הוא משום דלא קץ או טעם אחר ובאמת אם הוא טעם אחר צע"ג הצורך לפרש כן שהרי מ"מ עיקר המקור לפרש דרבינא חולק על הק"ו של אביי היינו מכח דף סב וא"כ למה צריכים להוסיף שגם בדף סז איירי בשדה ואמנם הלח"מ והגר"ח הוכיחו מלשון הגמ' שם "ארעא" [והיא הוכחת הרמב"ן] מיהו זה כלפי זביני אבל במשכנתא אפשר דאיירי בבית ולחילוק הרמב"ם בין זביני למשכנתא הכל מיושב, אלא נראה שס"ל ש"לא קץ" היינו ספק וכמש"כ הגר"ח להדיא בתחילת דבריו ה"לא קץ" רק דס"ל שבזביני אין היתר זה ולפי"ז צ"ל שעיקר חילוקו של הרמב"ם בין קנה ללא קנה בהיתר של ספק נתון למחלוקת,

ויל"ע לפי' זה א"כ את עיקר החילוק בין בית לשדה כבר הוזכר בגמ' ואיך יתכן שהרמב"ם תלה את עיקר החילוק בדעת רבותיו והרי עיקר המחלוקת ביניהם ברבינא שנחלק בזביני אם נחלק גם במשכנתא ובדוחק י"ל כדברי הגר"ח שכ' שהגאונים פי' בלא קץ פי' אחר

ומדברים אלו יתיישב מה שיש לכאורה לתמוה על מה שרבותינו נתקשו הרבה בדברי הרמב"ם מנ"ל שני החילוקים שכ' שיש חילוק בין משכנתא לאסמכתא ושיש חילוק בין שדה לבית ודבריהם צ"ע שהרי כל חילוק הרמב"ם בין משכונה לאסמכתא הוא בהיתר של שדה, מיהו למש"כ הרי מבואר שאיכא למ"ד שהיתר של ספק אפילו באסמכתא וא"כ אפשר שהבינו את כוונת הרמב"ם שע"י תרתי נעשה קל דהיינו ע"י שספק וע"י שקנה וע"ז נתקשו מנ"ל שבחד לא סגי

ובשני דרכים אלו תלוי אם הרמב"ם פסק את ה"לא קץ" של הגמ' בדף סז

וילה"ס בדברי הרמב"ם שחילק בין בית לשדה אם הוא בעצם סובר כתוס' רק שסובר שבית אינו ספק וממילא אף לדבריהם בעצם כך הוא או שהוא פסק כהרי"ף ורק חידש היתר נוסף במשכנתא או שהיא כעין הכרעה בין הרי"ף לתוס'

ובאמת שכלפי התוס' לכאורה זה תלוי אם טעם התוס' הוא מטעם ספק, וכלפי הרי"ף תלוי לכאורה בשני הפי' שכ' ברמב"ם אם המקור הוא מסברא או מכח ה"לא קץ" שאם הוא מכח ה"לא קץ" הרי הרי"ף חלק ע"ז ואם מסברא אי"ז דבר שסותר את עיקר דברי הרי"ף

-- עוד יל"ד בעיקר דברי הרמב"ם שתלה את ההיתר של נכייתא בשדה במחלוקת אם שדה הוי ר"ק וריהטת זה משמע דס"ל שההיתר של נכייתא הוא היתר רק בדרבנן ולפי"ז אפשר דאף רבינא דאכיל בנכייתא היינו דווקא באופן של שדה וכפרש"י דומיא דשדה אחוזה

##### שיטת רש"י

##### שיטת הראב"ד

##### שיטת הרשב"א

### העולה מהשיטות

אתרא דמסלקי -

בלא נכייתא: שיטת הרי"ף והראב"ד והרמב"ן והרשב"א דהוי רבית קצוצה; ושיטת ר"ח והתוס' דהוי אבק; ושיטת הרמב"ם שבבית קצוצה ובשדה אבק; ולרש"י בשדה אבק ולדבריו בבית נראה מתוס' שהוא קצוצה וכ"כ בשיטתו הרמב"ן ורי"ו [נ"ח ח"ה, כח ד], מיהו מדברי הרא"ש והטור קצת משמע שגם לרש"י בבית הוא דרבנן וצ"ע

בנכייתא: לשיטת ר"ח והרי"ף והראב"ד והרמב"ן הוי אבק רבית; ושיטת תוס' והרשב"א דמותר לכתחילה מיהו לתוס' לכאורה אסור לצורבא מרבנן; ושיטת רש"י והרמב"ם שבבית אבק ובשדה מותר לכתחילה

אתרא דלא מסלקי-

בלא נכייתא: שיטת הגאונים שהביא הרמב"ם וכ"ד הרי"ף לפי מה שנראה שהבין הראב"ד וכ"כ הגר"א בשיטת הרי"ף [קעב א, וכן בהגהותיו על הרא"ש] דהוי קצוצה; ושיטת הרי"ף לפי הרמב"ן והרשב"א ושיטת הראב"ד והרמב"ן והרשב"א דהוי אבק רבית; ושיטת התוס' דמותר לכתחילה לאיניש דעלמא, ולצורבא מרבנן נחלקו דלהרא"ש שרי ולהרשב"א אסור

בנכייתא:

# עיסקא ובכללה שכירות באחריות

## דינה בדיני ממונות

איתא בגמ' ב"מ קד: "אמרי נהרדעי האי עיסקא, פלגא מלוה ופלגא פקדון. עבוד רבנן מילתא דניחא ליה ללוה, וניחא ליה למלוה"

### זכות המתעסק בשכר המלווה

ויל"ד מה נתחדש בהאי "עבוד רבנן" אם נשתנה כמה שכר קבל המתעסק או דרק חידשו כלפי האחריות [ומ"מ זה וודאי לא נראה שחידשו רק כלפי השכר] וב**רש"י** כ' "המקבל פרגמטיא וכו' למחצית השכר- חצי אחריות אונסים עליו כמלוה, וחצי אחריותה על בעלים כפקדון" ומבואר שכשמקבל למחצית שכר נעשה חלק השכר באחריותו וכ"נ מדבריו במשנה סח., וכ"כ מפורש **הרי"ף** בתשובה [קעט, נדפסה בסוף הגמרא ובשטמ"ק סח:] שמה שאמרו פלגא מלווה לא נתכוונו שיהיה חצי מלווה אלא עיקר הכוונה שהחלק שנוטל בשכרו יהיה מלווה ושהשאר יהיה פקדון, וכן מתבאר ב**שערי שבועות** [שער ח] שכ' "שיתוף ממון ומלאכה הוא הנזכר בתלמוד לקרותו עיסקא כגון וכו' שחולקין הרווח זה נוטל בזכיית ממונו וזה נוטל בזכיית עסקו" ומפורש שאת הפלגא נוטל עבור טרחו, וכ"כ **הריא"ז** "דכיון שמתעסק בהן בשותפות והשכר הוא לאמצע גם אחריות האונסי' נמי הוא על שניהם" ועיי"ש שכ' דעבוד רבנן מילתא היינו בכדי שלא תנעול דלת לגבי מקבלין, וכ"נ דעת **הר"י מלוניל והמאירי** [קד:] שכתבו שעבוד רבנן מילתא וכו' היינו שאם תהיה כל האחריות על הנותן ימנע מלתת ואם על המקבל ימנע מליקח וזה ברור שכל מניעתם מלתת או לקבל היינו כשהאחריות היא יותר ממה שמקבלים דוודאי ניח"ל שכל הרווח יהיה להם אע"פ שכל ההפסד ג"כ יהיה להם ועוד שוודאי נראה שעיקר תקנה כלפי האחריות בלבד, ונר' שכן מבואר **מתוס'** סט. ד"ה "אי" שכ' להדיא כלפי אריס שקיבל בהמה שכיוון שהיה טורח בכל הבהמה של ר"א וכו'" אע"פ שפלגא מלווה ועוד שכלפי אחרי שהאריס נשתתף בפלגא אמרו שטורח בחצי הבהמה של ר"א ועוד מוכח כן מתוכן דבריהם דדנו שם על אותו אריס שאמרה לו אשתו שאם ישתתף עם בעה"ב יקבל יותר שכר ממה שהעה מקבל ופי' התוס' הטעם שסבורה כן שמעיקרא טרחה בכל הבהמה של ר"א ועכשיו טורח רק בחצי והדברים ברורים

מיהו ה**גאונים** פי' [**בה"ג** הל' ריבית] "ניחא ליה למלוה, דאי אמר נישוייה כולה עיסקא הלואה אסיר ליה למלוה למיכל רוחא דהוה ליה ריבית, ואי אמר מר לישויה לכוליה פקדון אי מיתניס או מיגניב לית ליה לאישתלומי מלוה ולא מידי, הילכך שויוה רבנן פלגא מלוה דאי מיתניס מיפרע מהא פלגא, ושויוה רבנן פלגא פקדון דאי מטי הנאה אמרינן פקדון ברשותא דמריה קאי וכמאן דאיתעסק ביה איהו ורוח דמי וכי מטי הנאה לא מיחזי כריבית, וניחא ללוה, דאי אמרת ניהוי כוליה הלואה קם ליה כוליה ברשותא דידיה ואי מיתניס בעי שלומי כוליה, ואי אמר מר ליהוי כוליה פקדון פקדון ברשותא דמריה קאי כל רוחא דמאטי אסיר ליה לאיתהנויי מיניה, הילכך שויוה רבנן פלגא מלוה דכי קא טריח בדידיה קא טרח ודמלוה ממילא קא שבח, ופלגא פקדון דאי מיתניס ברשותא דמריה מיתניס ולוה לא משלם אלא פלגא, וכד משלם אי פסידא עיסקא לא דרי לוה אלא תילתא זיאנא, ואם רווח שקיל פלגא מן רוחא, דההוא דביני וביני הוי לשכר עמלו ומזונו כי היכי דלא מיחזי כריבית. ואם יהיב ליה מידי ואמר ליה האי מידי להוי לה אגר טרחך, דארי פלגא באגר פלגא בהפסד, דהא יהיב ליה שכר עמלו ומזונו" וכ' ע"ז **רה"ג** [שע"צ ד-ח-ה] "אלין מילי כסדר הזה וכלשון הזה אתאמרו משמא **דרבנן סבוראי** וסדירן בפומיהון דכולהון רבנן בתלמוד" ובאמת שכדברים האלו מתבאר מה**ר"ח והרי"ף** בהלכות [ב"מ קד:] ומ**שערי שבועות** [שער ח'] וכן ה**עיטור** [כיס] כ' שיש ע"ז פי' מרבנן סבוראי אלא שנפל שם חסרון, ומכ"ז נראה שעיקר התקנה הייתה גם שירויח המתעסק הרבה ובכדי זה הוצרך לקבל אחריות דבלי"ז יהיה אסור לו ליהנות מזה והכוונה לכאורה בסתם דיצטרכו לזה נתינה מפורשת ועוד דאפילו כשיתן לו מדעת קרוב הדבר למתנה ולא לשכר דאין מגיע לו כ"כ מן הדין

ומ"מ באמת שצ"ע דסתרי דברי הרי"ף והשערי שבועות ושמא נאמר שהכל א' והיינו שוודאי עיקר זכייתו בפלגא הוא מכח טרחו אלא שחז"ל ראו שאי"ז נכון שחלק הראוי לשכרו יהיה באחריות הנותן אלא הראוי שיהיה באחריות המקבל שהרי כל א' נתן חלקו בעסק וכנגד זה חולקים ברווחים ובעל המעות נתן מספיק גם בלי שיקבל ע"ע אחריות ואדרבה עיקר עסקם הוא שותפות ויש להם לחלוק בהכל ונראה שיש בזה יותר עומק ו-ה' יאיר ענינו בתורתו

ו**ברמב"ם** פ"ו משלוחין הל' ב' בעיקר התקנה הזכיר רק את האחריות ולא התיחס כלל לשכר המקבל אבל כלפי הנותן סיים שלפיכך נוטל שכר זה החצי וצ"ע כוונתו עיי"ש היטב

וע"ע **בתורא"ש** ע: שכ' "ונוטל הנותן הולדות רק שהמקבל נוטל מחצה בשכר עמלם וטרחם ומזונם כדרך מקבלי בהמות למחצה" ומבואר שכשכל האחריות על המקבל מה שנוטל מחצה הוא בשכר עמלו ולא מחמת האחריות

[מהשטמ"ק קד: - }"וזה לשון **רבינו האיי גאון** בתשובה: ובספר אחר מצאתיה מיוחס ל**הריא"ף.** ודשאילתון המקבל עיסקא מהו על הפקדון שומר חנם או שומר שכר. הכין חזינא דאף על גב דאמרינן בעיסקא דפלגיה מלוה ופלגיה פקדון הכין טעמיה דמילתא בתורת מלוה שהוא חייב באחריותו ובתורת פקדון שיש לבעליו ליטול מה שהוא מרויח ולא זה כמלוה מכל פניו ולא זה כפקדון מכל פניו. דהא קאמרינן אמרי נהרדעי השתא דאמרת פלגא מלוה אי בעי לוה למישתא ביה שיכרא שתי רבא אמר להכי איקרי עיסקא דאמר ליה לאיעסוקי ביה יהבתיה ניהלך ולא למשתי ביה שכרא ופקדון נמי לאו למיתב לנטוריה יהביה ניהליה אלא לאיעסוקי ביה ולמשקל ולמטרח. הילכך לאו כשומר חנם לכל דבריו הוא ולא כשומר שכר לכל דבריו הוא אלא אית עליה למעבד במאי דעבדין תגרי בכי האי מילתא ודאי אם יש בהן שמקילין ויש בהן שמחמירין מחייב למעבד כחומרא ולנטורי כמאן דמחמיר מתגרי בשמירתו דאמר ליה לתקוני שויתיך ולא לעוותי. אבל בשמירת שומר גרידא לית עליה ואפילו כשומר חנם במאי דרגילין תגרי לאקולי ביה. צא וראה דאפילו שומר חנם דהיכא דלא שמר כספיו בקרקע ונגנבו חייב לשלם ומקבל עיסקא לא מצי כל אימתי דנפיק ועייל למיהוי כספים דאית בידיה שמורים בקרקע והילכך אם עשה כדרך שהסוחרים כיוצא בו עושים לא מיקרי פושע ולא מיחייב בכוליה ההוא מדעם ולפום הדין עיקר הוי דינא בכל מילי. עד כאן

### הגדרת ה"מלווה"

כבר מבואר בתשובת **הרי"ף/רה"ג** שצוטטה לעיל שכשאמרו מלווה נתכוונו שחייב באחריות כבמלווה ואי"ז מלווה גמורה וכן מפורש ב**רי"ף** [סב] שכ' בטעם שגובה מיורשים לפני בע"ח מוקדמים "דלא קני ליה מיתנא אלא לאיעסוקי בהו בלחוד כיון דמת הדר עיסקא למאריה" וכ"כ ה**רמ"ך** [שטמ"ק קד:] כשדן אם יכול יורש המתעסק למחול למי שהלווה לו את הפלגא מלווה וכ' שלא "דהא לאו דאבוהון הוו אלא שליחא הוא דהוה מהאי מרי עיסקא" ואח"כ הוסיף שג"כ המתעסק עצמו אינו יכול למחול וכ"כ המאירי וז"ל "שמ"מ לא נתנו להוצאה אלא להתעסק ולא נקראו מלוה אלא לחיוב אחריות וכו' הא לשאר דברים דינה כדין פקדון וכו' שלא קנאם אלא להתעסק" ובדבריו להדיא שלכל הנפק"מ דינו כפקדון וכ"כ **מהר"ח או"ז** [לט] וכ' שכ"ד **הר"ח והרי"ף** ולפי"ז נקט שכשהגיע הזמן פקע אחריותו מן החפץ כשואל שנסתיימו ימי שאילתו ועוד כ' לפי"ז שאם הלווה לגויים ועדיין לא החזירו שכל עוד שלא הופסד החוב לא חייב לפרוע לו ודמי למי שהפקיד חפץ ומחמת פשיעת הנפקד לא יכול להחזירו בזמן שפשיטא שלא יכול לתבוע דמים

{וכבר מכח צד זה נקטו כמה גאונים שאינו חייב באחריות גמורה ופטור בשבויה וכ"כ **בה"ג** וז"ל "עיסקא פלגא מלוה אי מיתניס ליקו ברשותא דלווה לשלומי בגניבה ואבידה, אבל בשבויה ובשבורה ובמתה לא משלם, מידי דהוה אשומר שכר מה שומר שכר לא משלם בשבורה ובשבויה ובמתה אף האי נמי לא משלם, מאן משלם בשבויה ובשבורה ובמתה שואל, דכולי הנאה דידיה היא, עיסקא דכוליה הנאה לאו דידיה היא כשומר שכר דמי, והיכא דנפלי גנבי על ספינתא כשבוי דמי ולא משלם" וכ"כ **ר' מתתיה** הוו"ד בתשובת רש"ג שבסמוך וכ' שם שראייתו הייתה מרבא שאסר לשתות בזה שכרא, וכ"כ בתשוה"ג [שע"צ ד ח א'], מיהו **רש"ג** [שע"צ ד-ח-ה'] נחלק מיהו מדבריו שם נראה דס"ל שמלווה גמורה היא שהרי הוצרך לדחות את ראיית ר' מתתיה ויובאו דבריו בסמוך וכן ה**עיטור** [כיס לט.]כ' "ובפלגא דמלוה הוה עליה דין מלוה ומיחייב עלה בכל אונסא כדאיתא בפרק האיש מקדש לאפוקי מדרב מתתיה גאון וממר שמעון קיירא בהלכותיו דאמר לא מחייב אלא בגניבה ואבידה ואי נפלו גנבי על ספינתא כשבוי דמי ולא משלם וליתה אי' קנו מיניה דלא מיחייב באונסא לא מהני כלל וכן כתב רבי' שרירא (ולפנינו ברש"ג ליתא) ומסתמא דמהני"

מיהו דברי **רש"י** לק' קד: כשנתן טעם להא דלא נעשה מטלטלין אצל בניו נר' שהוי כאחריות נכסים דעלמא דרק פי' דהכא אין את הטעם שמטלטלי לא משתעבדי וכ"כ ה**ר"י מלוניל**, ובתשוה"ג תשובה ל**רב שרירא גאון** [שע"צ ד-ח-ה, בסוף התשובה] שהטעם שלא יכול לשתות בזה שכרא דדמי למי ששם ממונו בשיתוף עם אחר ומת שהיורש אפילו שהממון שלו לא יכול להשתמש בממון לדבר אחר מפני שמשועבד לשותפות ומשמע להדיא דהוי מלווה גמורה רק מהלכות שותפות אינו יכול [וצ"ע מה הוצרך לדמות ליורש ולא להמשתתף בעצמו שג"כ לא יכול מטעם זה להשתמש למשהו אחר ולכאורה חיפש אופן שנעשה הדבר בע"כ שבכה"ג הוא מכח הממון דהמשתתף עצמו הוא עצמו משועבד לכך ובעסקא לא רצה לפרש כן וצ"ב הטעם וקצת נראה דס"ל שהוא ריבית כיוון שהסכים מכח ההלוואה להשתעבד לו אבל כל שהוא מכח הממון לא הוק' לו שהרי לא הלווהו אלא כזה מין ממון]

ובאמת שכבר נחלקו ע"ז באריכות **מהר"ם מרוטנבורג ור' שמריה** [תשובה א' בתשובות מיימוני משפטים יב ובפראג תתקעג; ותשובה ב' בדפוס לבוב תקמא(תצ)]

\* וכ' ה**ראב"ד** [ע.] שכ' בטעם שלא תקנו תקנת השוק בכשמשכן המקבל ממון בעד העסק "תירוצא דמילתא משום דלא הוי לא כמכר ולא כמשכון אלא אחריותא בעלמא הוא משום דעיקר שעבודא דיתמי אעיקרא דעיסקא הוא דההוא גברא לא שרי ליה למישתי ביה שכרא ולא ליחודי עסקא לנפשיה אלא רווחא לתרווייהו ואם מת אינו נעשה מטלטלין אצל בניו ואלו היה מכר או משכון אין בו אחד מכל אלו" והביאוהו **הרמב"ן והרשב"א** והסכימו עמו; ויל"ע אם מוכרח מדבריהם כ-א' מהצדדים

\*מאירי קד: וכן אם נתן מתנה לאחרים מוציאין מידם ואפילו שנה המקבל בהם או מכר או נתן או הפסיד

\* עי' תשובת ר"ת במרדכי ב"ק קעט

**נדונים שנדונו השייכים להגדרת המלווה**

סתם הלואה שלושים יום - מרדכי ב"ק קמו

מחילת החוב - רמ"ך [קד:]

שמיטה - מהר"ם ור' שמריה [שם] נחלקו בזה, אמנם מהם נראה שנחלקו אם פקדון או מלוה ופשיט"ל שאם פקדון לא משמט מיהו מהר"ח או"ז [לט] כ' שאם הגיע הזמן בתוך השמיטה זה לא משמט כיוון שאינו מלוה אלא פקדון שחייב באחריות וכיוון שהגיע הזמן להחזיר פקעה חיוב אחריותו וכמו שואל שנסתיימו ימי שאילתו

לקדושין ומכר (אם נחשב מקדש במלווה) - מהר"ם ור' שמריה [שם] נחלקו בזה

מכירת החוב - הרבה ראשונים נקטו בפשיטות שמהני והם:תוס' [ב"ק ע.], הרמב"ן [ב"ב עז:] או"ז [ב"ק רצה], נמוק"י בשם הרא"ה [ב"ק קד:(לז)]

כשעבר וחלק את חלק המלווה - הרי"ף ב-קד: בשם רבוותא (וכ' בעל העיטור ב"מאה שערים" שבזה הסכימו הגאונים כולם) כ' שמהני והאריך לחלוק עליהם וכדבריו פסק ברמב"ם ומאירי

בע"ח מוקדם - כ' הרי"ף שאין בע"ח מוקדם גובה ונתן טעם שלא קנאו אלא להתעסק בהם, אמנם מסברא יש מקום לדון דאפילו יהא נדון רק כאפותיקי מ"מ לא יגבה בע"ח מוקדם דשעבוד הנותן אלים טפי דכעין שיעור הוא מיהו מהרי"ף לכאורה מוכח לא כך מדהוצרך לטעמו אלא שאי"ז מוכרח דנקט את האמת, [ובאמת שיש לעיין שהר"ן ונמוק"י הביאו דינו של הרי"ף של"צ שבועה לגבות מיורשים כשהעסקא בעין בשם רה"ג ואח"כ כ' "ומסתברא נמי שאין בע"ח של מקבל גובה ממנו" וקצת משמע שאי"ז בשם רה"ג וא"כ צ"ב מ"ט לא הביאוהו בשם הרי"ף ושמא הוא משום שחולקים על טעמו]

כשבעל המעות תובע ליפרע מעות - יל"ע הדין אם בעל המעות תובע דווקא מעות כדין כל מלווה ולכאורה היה נראה שוודאי אין לו זכות וא"כ יש ללמוד מזה שהוי כפקדון שהרי ברמב"ן \* מבואר שלא יתכן בחוב להגדיר שהפרעון יהיה דווקא בדבר מסוים והטעם דכל כה"ג הוי מכירה ובעינן קנין המועיל וכשיעשה קנין א"כ קנאו ושוב אינו חייב באחריות ואם אומר לו אין לך פרעון אלא מזו שכה"ג כל אחריות מעותיו מדבר זה ואפילו יאבד ולכן לא יוכל לתבוע דבר אחר אפילו בלי קנין שהרי לא נשתעבד מתחלה לפרוע לו מדבר אחר, ועל דבריו יש לדון א"כ היאך ב"צאן ברזל" כ' הרמב"ן בגיטין מג: שכל עוד קיימים אין לו תביעה אלא עליהם ומ"ט סו"ס כיוון שכשיאבד יוכל לתבוע אחרים א"כ לעולם כך דינו וע"כ צ"ל שכל שהיה שלו והוא קבל אחריות שאני דמה שיכול ליפטר בזה דווקא משום דעיקר תביעתו להחזיר את שלו והשאר אינו אלא אחריות ולמדנו שדווקא כשכעין פקדון מהני כזו מין זכות

גובה ממיטב או מבינונית - עי' ריא"ז ב"ק פ"א ה"א אות כג. וז"ל "וכן ארבעה שומרין שהן שומר חנם, והשואל, נושא שכר והשוכר, שנתחייבו לשלם כל אחד בדין המבואר בו, משלמין כולו ממיטב. ולפי זה מי שיש לו מעות מחברו למחצית שכר שחציים דינם כמלוה וחציים דינם כפקדון כמו שביארנו בפ' אי זה הוא נשך, אם הוצרך בעל הממון לגבות ממנו קרקע גובה חלק הפקדון מהמיטב כדין ארבעה שומרין, וחלק המלוה מן הבינונית כדין בעל חוב, כמבואר בקונטרס הראייות בראיית א'"

\* עי רמ"ך בשטמ"ק קד: שנקט שמהשבח של העיסקא גובים בע"ח של המתעסק כשמת ואפילו מיתמי קטנים וכ' הטעם "אף על גב דיתמי זוטרי נינהו כיון דלא זכו ביה יתמי בחיי אבוהון לאו מטלטלי דיתמי נינהו ומיקנא נמי לא קנו ליה לההוא רווחא עד דמטי לידייהו"

## דינה בהלכות ריבית

### הטעם דאינו ריבית דאורייתא

#### כשכל האחריות על המקבל

בקרוב לשכר ורחוק להפסד שהאחריות כולה על המקבל וחולקים בשכר באמת שיטת **הריטב"א** [ע.-:] שהיא ר"ק מיהו הוא שיטת יחידאה ואמנם אף בדברי ר' חיים בן מכיר תלמיד מהר"ם מרוטנבורג בתשובתו למהר"ם [לבוב תעז (תכו)] מבואר ג"כ שהוא ר"ק מיהו אין כוונתן לרבית של תורה אלא ליוצאת בדיינים וכשיטת רש"י לעיל סז:

וטעם ההיתר מן התורה כ' **רש"י** [ע.] "אבל רבית ממש לא, אלא, מה שישתכרו מעותיהם יחלוקו, ואף על גב דבדיקנני אסור לאו רבית ממש הוא, אלא אבק רבית הוא, ומדרבנן" ומבואר מלשונו שאינו רבית כיון שהוא מה שנשתכרו מעותיהם"

מיהו **תוס'** [בבכורות טז:] כ' "מ"מ רבית דרבנן היא דכיון שכל אחריות על המקבל מלוה היא ונוטל חצי השבח בשכר המלוה אלא דלא הוי רבית דאורייתא כיון דאם לא יבא השבח לא יטול כלום כמו בלא נכייתא שהיא רבית דרבנן" וכיוצ"ב כ' תור"פ בב"מ ע: "דוודאי רבית מן התורה לא הוי דשמא לא יהיה בהם שום רווח" ולפו"ר נראה שהם נתנו טעם אחר להיתר אלא שבאמת שמדברי ר' אברהם בן הרמב"ם יש ללמוד שהכל א' וכך כ' **ר' אברהם בן הרמב"ם** "ואמנם הטעם להתרת קרוב לשכר ורחוק להפסד ליתומים הוא מפני שאין במעשה הזה לקיחת דבר מממון הלוה נוסף על הקרן שלוה ואין היתומים אכלי דלא דידהו בקרן ממונם או ברוח, כי הם אינם לוקחים אלא ממונם בעינו או רוח, אם יקרה, כי זאת היא אמתות קרוב לשכר ורחוק להפסד. וטעם אסור זה לגדולים הוא שמלוה זה מאחר שקרן ממונו שמורה היא, נראה כאלו מה שהוא מקבל מן הריוח, אם היה, הוא ריוח הלואה ולא ריוח מסחר וכאלו מה שהוא מקבל (חוא) [הוא] מממון הלוה הואיל והלוה חייב באחריות הקרן כפי שבארנו. ואין זה, ר"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, אבק רבית אלא דומה לו בלבד, לפי הטעם שבארנו. כי באבק רבית גם כן יקצב לפי הרוב למלוה ריוח נוסף על ממונו משעת מסירת הכסף, כמו במכירת המתנה, בתוספת על המחיר וכיוצ"ב אלא שזה במצב שאינו כמו רבית קצוצה בשאר דברים וגלוי (כמוהו). וכבר באר מה שבארתי בענין זה אבא מארי זצ"ל באמרו בחבור[ו] שזה כאבק רבית הוא וכו'. ר"ל הואיל ואין זה אסור אלא משום שהוא דומה לאבק רבית ועיקר האסור של אבק רבית מדבריהם, הרי לא אסרוהו בנכסי יתומים" ועוד כ' "ומשל למה שהגדרנו עכשיו הוא לקיחת פירות שדה ממושכנת. כי זהו ריוח מקווה, לא קצוב, ואין קצוב אלא קרן הממון כי (השדה) הממושכנת הזאת, אף על פי שברור שהיא אבק רבית, דומה היא לקרוב לשכר ורחוק להפסד, הואיל והריוח מקווה ואינו קצוב כפי שנתבאר. על כן היא מותרת ליתומים"

ומבואר בתחילת דבריו שיסוד ההיתר כרש"י ומ"מ בדבריו מתבאר שהוא מטעם ס' ויש ללמוד מזה שעיקר ההיתר בספק היינו שאז הדבר הנקצץ הוא הקרן שמביאה את הפירות והוא אינו רבית והפירות שלו ממילא ומ"מ מבואר בדבריו שמשכנתא נקראת "אבק" והיא חמורה מעיסקא שהיא רק "כאבק" והטעם שעיסקא היא מממון המלווה ממש אבל משכנתא היא בעצם מממון הלוה רק שסו"ס אפשר לדון את הכל כנגד הקרן וכמו בטרשא שמותר מטעם זה רק שטרשא חמור כיון שהתוספת ברורה ודו"ק ומ"מ החילוק בין תוס' לרש"י היא שלתוס' דומה ממש למשכנתא ולא ס"ל מעלה זו שממעותיהם, ולפי"ז בעצם צדקו דברי הריטב"א שהיא קצוצה רק שהם לשיטתם שחולקים על הרי"ף במשכנתא וס"ל שהוי דרבנן, וכך באמת סבר ר' חיים בן מכיר תלמיד מהר"ם מרוטנבורג בתשובתו למהר"ם [לבוב תעז (תכו)] שבא להוכיח שיוצא בדיינים רבית של עיסקא מכח הרי"ף של משכנתא, ו**הרמב"ן** [ע.] באמת הק' מ"ש ממשכנתא שחשיב ר"ק וכוונתו לכאורה לשלול את טעם התוס' וע"ז תי' שני תי' "ויש לומר כיון דלא יהיב ליה אלא מינייהו בהו לאו רבית דאוריתא הוא, א"נ זוזי פקדון נינהו בעיסקא ואחריותייהו כשומר שכר שמתנה כשואל הוא בשכר מחצה, ואי יהיב ליה מעלמא ודאי רבית דאוריתא הוא, אלא מינייהו בהו דמי לפקדון שקבלו עליו צאן ברזל, ומדרבנן הוא" וביאו"ד נראה שאינו קרוי נשך אם כל מה שהתנה זה לתת לו ממה שירויח מכח ההלואה שהרי סו"ס לא חייב לתת מכיסו כלום והטעם השני שהוי כפקדון ויש לדון בדבריו עמש"כ על דבריו בצאן ברזל [וע"ע בחת"ס יור"ד קלד ובביאו"ד עמש"כ על הרמב"ן] ומ"מ נראה שאם היה נותן שכר לא מיניה וביה הוי ר"ק והטעם נראה מדברי החת"ס [שם] שהוא מכח החלק שנוטל המקבל שהוא מלווה גמורה מיהו אפשר לדון לכאורה לדעת הרמב"ן גם לולי שהיה נחשב כהלוואה שהרי נסתפק בדודא אם הוי ר"ק ומ"מ בדעת **הרשב"א** צ"ל כן שפשיט"ל שחיוב אחריות לבד אינו נחשב כמלווה מדאורייתא וכאן כ' "ואפ"ה אבק רבית הוי דלאו הלואה היא אלא עסקא דהא מיניה וביה יהיב ליה ולאו מדיליה, ואי נמי בעי למישתא ביה שכרא מרי עסקא מעכב על ידיה ואם מת לא נעשו מטלטלין אצל בניו" ומשמע דאם אינו מיניה וביה היה אסור והיינו מכח הפלגא מלוה [ואפשר שכוונתו שזה עצמו מגדיר את זה פקדון] וע"ע בדבריו בתשובה ד-רלב

ובעיקר החילוק בין שני בתי' עדיין צ"ב שהרי גם להתי' ה-א' ע"כ הוא סובר שרואים אותו כפקדון מסוים דאל"כ הרווח נקרא מכיסו של הלווה וא"כ מה בדיוק החילוק ונראה שלהתי' ה-א' הוי מלווה שמדינו הרווח ללוה עד שיתנה ומכח התנאי זוכה ברווח ובתי' השני פקדון גמור והשתא דאתינן להכי א"כ אפשר שהרמב"ן בתי' לא נתכוון לחזור בו מהבנתו בשאלה שהרי כשהק' ממשכנתא נראה שהבין שהוא מכח ספק וע"ז תי' ששאני הכא שהוא מיניה וביה וכמש"כ קודם שתוס' ורש"י הוא פי' א' ועיקר דברי רש"י להוסיף שהכא עדיף שממונו הוא וכ"כ **הר"ן** "דכה"ג אבק רבית הוא דכיון דלא שקלי אגרא אלא מיניה וביה ואפשר דלא ה"ל רווחא לא הוי ריבית קצוצה"

ומדברי הגר"א בסי' קסז נראה שעיסקא אינה הלואה גמורה ולכן אינה רבית מה"ת

\* ובתרומת הדשן [שב] כ' "מ"מ לא הוי אלא איסור דרבנן הואיל ואינו קוצץ עמו כלום, אלא שאם יהיה ריווח יפול לאמצע ולא הוי אלא קרוב לשכר ורחוק להפסד."

#### כשחולקים בשכר ובהפסד

נראה שהיתר של עיסקא למחצית שכר מהתורה הוא ג"כ מיניה וביה שהרי אם מותר רבית מיניה וביה היינו שמהתורה יש לו זכות ליטול את מה שמעותיו השביחו אע"פ שיש להם תורת מלוה וא"כ נכלל בזה שזכות המתעסק ליטול רווח לעצמו היינו מכח מה שהוא טורח ומתעסק והרי הם כשותפים שאחד הביא את המעות וא' הביא את הטירחא וחולקים בשכר ומה"ת אפשר לדון כך אע"פ שפלגא באחריותו ואי"ז דומה למי שנותן שכר מכיסו אפילו שלא הרויח דכיון שאין הרווח מגיע מכח השכר שנותן א"כ א"א לראות את זה כחלקו בעסק שמכוחו זוכה בשכר אלא תשלום על מה שנותן לו הלה שכר והוי אגר נטר משא"כ טירחא שהיא מביאה את השבח א"כ טירחתו היא חלקו בעסק וזה ברור

ויל"ע עדיין לשיטת תוס' שפי' שאין מעלה למה שממעותיו משביח ואפשר שגם הם מודים כלפי עיקר בקרן שיכול להחשיב את חלקו כעיקרי בעסק באופן שיחייב את השני להשקיע ג"כ משלו

ומוכח כן בתרוה"ד [שא] שכ' "ולא דמי לשאר קרוב לשכר ורחוק להפסד כמקבל עסקא מחבירו או כמושיב את חבירו חנוני למחצית שכר או מושיב תרנגולים וכן שמין עגלים וסייחים" ומבואר שהנותן למחצית שכר איסורו קרוב לשכר וכדרך זו משמעות הראשונים בדף ע: שדנו מה החידוש במשנה של צאן ברזל שלכאורה תימה היכן מצינו בחנווני שאסור לתת לו רווח

מיהו הרמב"ן במלחמות בדף סה כ' שהנותן לחבירו סחורה למוכרה במקום היוקר ואח"כ ילוה אותה "מחזי כרבית כמי שאמר לחבירו הוליך חבילתי למקום פלוני או עשה עמי מלאכה בשביל שאלווך שאסור דומה זו למשנתנו אין מושיבין חנווני למחצית שכר" ובפשטות כוונתו שמיחזי כרבית מכח דין משנתנו דדין שקוצץ עמו לעשות עמו מלאכה עבור ההלואה הוי רבית דרבנן ואפשר לדחוק אלא שמ"מ האמת נראה כן שס"ל שטירחא הוי רבית דרבנן וכיוצ"ב מצינו במהר"ם מרוטנבורג לגבי אלווך ע"מ שתלויני שס"ל שמלאכה אינה רבית דאורייתא ועמשכ"ש, ואמנם הריטב"א סג: כ' דהוא רבית קצוצה מיהו בדבריו מבואר שאינו נחשב כמחסרו כלום ולכן הוצרך להוכיח כן מהסוגיא שם דחשיב ריבית וע"ע מש"כ על אלווני ע"מ שאלווך

וכטעם זה צ"ל בדינא דמהר"ם מרוטנבורג [הוו"ד ברא"ש סי' כג, ונפסק בטוש"ע קסז]

\* עי' רשב"ם ב"ב פז וברמ"ה שם שנראה שבפועל כל שנותן לו שכר כל דהו אין המלאכה ריבית כיון שאין הונאה בשכירות

\* כ' התור"פ סח. "דמעיקר הדין לא היה צריך ליתן לו מטורחו כלל כי התנאי ביניהם שיטרח למוכרה וליטול חצי השבח אלא משום דמיחזי כרבית תקנו חכמים שיתנו לו שכר טרחו"- וכוונתם צ"ב ולכאורה כוונתם שנוטל חצי השבח בשכר טרחו וכמש"כ מיהו אפשר לדחות שעיקר כוונתם בדיני ממונות ולא באו לפרש כלל הטעם שאינו רבית

### הטעם דאסרוהו מדרבנן

יש לדקדק אם כשאסרו קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא משום דע"י האחריות נחשב כמלווה וממילא השכר רבית או שחז"ל אסרו כאיסור חדש עסק שהוא קרוב לשכר מלהפסד

ומשיטת הריב"ן והריטב"א שכל שאחריות זולא על הנותן שרי וודאי מוכח דכל האיסור הוא דהוי כהלוואה ונראה שכן מוכח משיטת רש"י שפי' שהטעם שאינו רבית דאורייתא כיוון שאינו נותן אלא מרווח המעות ומבואר דמה"ת שייך לאסור בכה"ג והיינו ע"כ משום דהוי הלוואה

\* ובתרומת הדשן [שב] כ' "מ"מ לא הוי אלא איסור דרבנן הואיל ואינו קוצץ עמו כלום, אלא שאם יהיה ריווח יפול לאמצע ולא הוי אלא קרוב לשכר ורחוק להפסד"

\* יל"ד הרבה בדברי התוס' בבכורות וב"מ ע:

\* באיסור הרבית בקרוב לשכר כ' המיוחס לריטב"א שהוא משום הטרחא וכן בתרוה"ד [שא] העלה צד כזה ולבסוף מסיק לאסור משום דמחזי כרבית עיי"ש וכן בלבוש בריש סי' קע"ז כ' שהאיסור מה שקיבל עבורו את האחריות וכן טירחתו

\* עי' במש"כ על ההיתר של ר"י

### שיעור השכר להתיר האיסור

#### ביאור פועל בטל

מבואר במשנה שבעינן לתת לחנווני שכר כפועל בכדי לצאת מאיסור רבית ובי' הגמ' יותר ע"פ התוספתא דהיינו "כפועל בטל" ובי' אביי דהיינו "כפועל בטל מאותה מלאכה דבטל מינה"

##### שיטת רש"י ובעה"מ

ופרש"י דהיינו כר"ש שצריך ליתן לו שכרו משלם ולכן מחשבים את שני המלאכות דהיינו המלאכה שעסק בה עד עכשיו והמלאכה שמוסר לו

אלא שבאמת צ"ע לאיזה צד אם להחמיר להצריכו לשלם יותר או להקל של"צ לשלם את המחיר המלא של העסק ובאמת יש בזה לכאורה קולא וחומרא דוודאי כל שמחשבים את המלאכה הקודמת א"א שיהיה פחות ממי שאין לו מלאכה כלל שוודאי זה שעובד אע"פ שעובד בקשה ביותר אין סיבה שיסכים לפחות ממה שמסכים מי שאין לו מלאכה כלל ומאידך וודאי שיש בזה קולא כדמוכח בגמ' דעבדינן צריכותא והיינו שההתחשבות באומנות הקודמת היא באופן שמכח זה יקבל פחות מהמחיר הרגיל של העסק של אדם רגיל שאינו דחוק למצוא דיכול למצוא מלאכות אחרות ונראה דה"ה שאם הוא אדם בטל שדחוק למצוא מלאכה ישומו לו כאדם כזה

[וכ"ז דווקא כאן בעיסקא שהנדון לתת לו את השכר על המלאכה שלא יקבל רבית אבל לגבי דיין שנוטל שכר בטלה ישומו לו לעולם את המלאכה הקודמת לגמרי רק שיורידו שכר בטלה וכך מדוקדקים לשונות רש"י שבבכורות ובהשבת אבידה צייר שני ציורים א' שהיה נוקב מרגליות, ב' שהיה נגר, דשם בעצם נוטל שכר בטלתו, וכאן פי' רק אם היה עוסק במלאכה כבדה ונותן לו קלה]

##### שיטת ר"ח והרי"ף

כ' הרמב"ן בפרק אלו מציאות ל: "פי' ר"ח ז"ל כגון אם היה חייט והניח מלאכתו והשיב את האבדה ונשתהה שם כשיעור תפירת בגד ששכרו סלע לא יאמר לו כבר בטלתי מלאכתי שיעור סלע תנה לי, אלא משערין לו שכרו בעת שאין לו מה יתפור אלא יושב ובטל אם יבוא אדם ויאמר לו הנך יושב בטל תקח בתפירת הבגד חצי סלע או תשאר בטל כל היום ובעת שהמלאכה מצויה כגון קרוב לרגל וכיוצא בו שכר תפירת בגד סלע ומה שמתברר שנוטל בשעה שאין לו תפירה לתפור הוא שנוטל מבעל אבדה ע"כ דברי ר"ח ז"ל" וכעין דברים הללו כ' התורא"ש בדף לא: והתוס' בבכורות כט: בשמו וכן הרשב"א בדף לא:

וכ"ז לענין השבת אבידה אבל לענין רבית צריך דקדוק דהנה הרמב"ן כ' "כבר כתבתי (לעיל ל' ב') שר"ח ז"ל מפרש שאם היה חייט לא יאמר בטל אני ממלאכתי סלע תנה לי, אלא אומדין אותו בעת שאין לו מה יתפור והוא יושב ובטל היום, אם יבא אדם ויאמר לו תקח בתפירת בגד חצי סלע או תשאר בטל היום, ובעת שהמלאכה מצויה כגון בפרוס הרגל וכיוצא בו שכר תפירת הבגד סלע, ומה שמתברר שנוטל בשעה שאין לו תפירה הוא שנוטל ממנו, ורבינו הגדול ז"ל פירשה כן בתשובותיו"

וזה לשון הרי"ף בתשובה [בתמים דעים סי' רכ"א ונדפס בסוף הגמרא בב"מ והובא בשטמ"ק סח:] "ופירוש זה הוא שיראו המלאכה שהיה עושה זה המתעסק קודם העסק דרך משל היה חייט והיה משתכר בכל יום זוז אחד כשמוצא מה לתפור אז נאמר לו כמה הוא הפחות שבשיעורים שהיית מתרצה לקחת אותו יום אם היית יושב ובטל ואם לא תמצא מה לעשות תשב בטל ולא תעשה שום דבר במה שהיית מתרצה לנפשך כמו אותו הסך הראוי לתת שכר בכל יום כל ימי העסק ואינו דבר שנוכל לתת לו גבול ידוע לפי שזה יתחלף כפי המלאכה ולפי המתעסק לפי שקצת מן האנשים יתרצו לקחת דבר מועט ולא ישב בטל ויש מי שירצה לישב בטל מלעשות שום דבר ועל כן מצאנו לרבי מאיר"

ומבואר מכל זה שפי' דהיינו ממש כההיא דהשבת אבידה ונוטל כשיעור המלאכה הקודמת רק שמקבל כשעת הזול ובאמת שלכאורה לא נראה שיקבל לגמרי כמו המלאכה ההיא שהרי אם המלאכה ההיא קשה ועכשיו מיקל למה לא יורידו וע"ד פרש"י אלא וודאי יורידו וכ"כ להדיא הרמב"ן בחידושים ובמלחמות שאף לר"ח מורידים ע"ד פרש"י רק שמ"מ ס"ל לר"ח שאף את המלאכה הראשונה לא משערים כשוויה עכשיו אלא כשעה שהפועלים בטלים וכ"נ להדיא ברשב"א להמדקדק בדבריו [בד"ה "כמה שכרו"]

וא"כ יל"ד למאי הילכתא שמים במלאכה הראשונה והרי מ"מ שמים כשעה שאין לו מלאכה וא"כ יש לשום באופן הזה ישר כלפי העסק ונראה שיש הפרש בשומא בין אדם בטל סתם וזקוק למלאכה שמוכן בנקל לישכר לבין אומן שיש לו מלאכה ועוד שמלאכתו מרוויחה לו בזמן מסוים בשנה כהוגן רק שבשעת השפל מוכן ליותר בזול וכך לשון הרשב"א בדף סח: "שנוטל כשיעור מה שהוא עושה בשעה שאינו מוצא מלאכה מרובה, שכל המלאכות יש להם זמן שאדם מוצא לעשות הרבה ואז מתייקר שכר האומנין וכשאינן מוצאין מלאכה דים מוזילין ומשתכרין בפחות" וזה ג"כ דקדוק לשונם של הר"ח והרי"ף שכ' שיהיה בטל "היום" ונראה שזו ג"כ דעת הנמוק"י שכ' "כשיעור מה שהוא מוזיל ממלאכתו בשעה שאינו מוצא מלאכה לעשות" וזה לשון קרובה ללשון הרשב"א וכוונתו כמש"כ ודו"ק וכך פי' כוונתו המהרש"א [ואמנם כ"ז דלא כמהרש"ל מיהו כבר בררנו דברינו מהראשונים]

והראב"ד כ' "פירוש בשיש לאומן ריבוי מלאכה נוטל בשכרו ששה פשיטים על הבגד וכשהמלאכה מועטת עושה בארבעה וזה מפני שאין לו טורח בעסק זה כטורח אותה מלאכה. אי נמי כשהאומן בוטח על מלאכתו שלא תפסוק ממנו עושה אותה בפחות לפי שמלאכתו ארוכה עמו וכן המקבל העסק הגדול יודע שלא יפסוק עד זמן מרובה ממנו עושה עמו בפחות הילכך אפילו יטרח בעסק בטורח האומנות אינו נוטל בשכר האומנות אלא כשיעור שעת בטלתו ממנה והרב פירש בה כל צרכו" ומבואר בדבריו שנסתפק בביאור דברי הר"ח אם איירי באופן שאין טורח בעסק כטורח האומנות הראשונה ולפי"ז לכאורה לא יקלו כפול ודלא כהרמב"ן ובצד השני שלו היינו כהרמב"ן שיקלו שני קולות דאפילו כשטורחם שווה מקבל כשעת הזול

ועוד נראה שאם הטורח בעסק יותר מהאומנות הקודמת יצטרך להוסיף לו ולא גרע מאדם שאין לו מלאכה כלל שוודאי נותן לו

מיהו התורא"ש בשם ר"ח כ' "ור"ח פירש כאן כפועל בטל כגון אדם בטל שאינו מוצא מי ישכירנו ומשתכר בנקל ולא יתן לו כמו שפועלים נשכרים עכשיו שהם ביוקר ומוצאין הרבה משכירין כגון שנשכר עתה בשני סלעים ובשעה שהוא בטל לא היה נוטל אלא סלע" וכ"כ התוס' בבכורות כט: בשמו

ולשונם מגומגמת שבתחלה נראה באדם שלא מוצא כלל להשתכר ובסוף סיימו "בשעה שהוא בטל" דמשמע דאיירי בזמן מסוים שאינו מוצא מיהו מ"מ וודאי נראה שהעיקר דאיירי במי שאינו מוצא כלל ובאמת שהדרישה [קעז סוף אות ב'] דקדק מהתוס' מדכתבו את פר"ח פעמיים ששני פי' הם דבהשבת אבידה אסור לו ליטול שכר על המלאכה ומקבל את המלאכה שמפסיד ורק שמים אותה כשעה שלוקח כשאין לו במה להשתכר אבל ברבית אדרבה מותר לו וצריך לקחת שכר על העסק ולוקח לפי טורח המלאכה רק שלא נוטל כמי שהניח מלאכתו שהיה עוסק בה וכדבריו נראה גם לכאורה מדתוס' הק' תחלה על פר"ח ובסוף הביאוהו בסתם [ואינה ראיה גמורה דאפשר שכבר הסתפקו במה שתמהו כבר]

והדרישה בי' שזו הייתה דעת הטור שכ' ששמים לפי אדם בטל שאין לו שום מלאכה כמה ירצה ליקח בשביל להתעסק בעסק הזה ושהטור הכריע כפי' ר"ח מאחר שהרמב"ן והרשב"א תפסוהו לעיקר והשיג על הב"י שכ' בשם ר"ח כעין מש"כ על השבת אבידה

ולפי מה שנתבאר צדקו דברי הב"י שהרי הרמב"ן והרשב"א הביאו את ר"ח כבהשבת אבידה וברי"ף בתשובה מפורש כן ואמנם שתוס' נראה שהביאו את ר"ח באופן שונה נראה שזה לשיטתם שלא קיבלו את ר"ח במש"כ בהשבת אבידה ולכן לקחו מדבריו רק מה שנראה להם מדבריו שהרי לא העתיקוהו בלשונו כמו שלגבי השבת אבידה אין זה לשון ר"ח

ומ"מ לפמש"כ אין כ"כ נפק"מ אלא שלהרי"ף ור"ח והרמב"ן לא מקילים כ"כ כבאדם שאין לו מלאכה וכמו שנתבאר ומצאתי ב"ה שמהר"ם כ' להדיא שפר"ח והטור באותו דרך וחילוק קטן יש ביניהם

מיהו הש"ך בנקודות הכסף דחה את דברי הדרישה שהטור הוא בשיטת ר"ח "דלדידהו אינו משלם לו בעד המלאכה השניה כלל וכו' אלא משלם לו בעד המלאכה הראשונה כפי הזול" ודבריו צ"ע שהרי בהמשך דבריו כ' שבמלחמות מבואר כדבריו וזה תימה שהרי מפורש במלחמות שר"מ מודה שמקבל פחות אם העסק יותר קל ונראה כוונתו ששני שומות הם דיש שמקבל שכר על ביטולו רק בכדי לדון כמה התבטל דנים כלפי המלאכה של עכשיו ויש להיפך מי שמגיע לו שכר על מה שעושה עתה אלא שבכדי לשום את המלאכה כמה היא שווה דנים אותה באופן יחסי למלאכה הקודמת

והנפק"מ גדולות [מלבד מה שיש לדון אם סו"ס יצא אותו סכום בצורת החשבון] א'- דכשטורח העסק יותר מטורח האומנות להרמב"ן לא יטול כלום מכח דין פועל בטל ולהטור אדרבה זה עיקר שומתו

ב'-

##### שיטת התוס' והסמ"ג והרא"ש

ידועה ומפורסמת המחלוקת הגדולה שנחלקו בה ההרים הגדולים הלא הם הב"י והמהרש"ל בביאור דברי התוס' ועמהם כל חכמי לב

דעת הב"י שכוונתם לחלוק שלא משערים כלל בעסק שעוסק בו עכשיו אלא רק באומנות שעסק בה ובאמת שזה ברור שאם לא עסק בכלום ג"כ צריך לתת לו שכרו ויל"ד כמה יתן לו ועוד אטו אם עסק עד עכשיו שהיה מרויח בה פרוטה יהיה סגי בפרוטה ונראה שאה"נ אם עד עכשיו טרח טורח כיוצ"ב בפרוטה א"כ אין כאן רבית כלל שהרי לא עושה מחמת ההלוואה כלום שהרי עד עתה כך נשכר אפילו שלא לווה כלום אבל אם לא היה עוסק עד עתה בכלום לכאורה צריך ליתן לו כמה שהיה הוא מסכים להשתכר וכדרך פי' מהרש"ל מיהו בלשון הב"י שכ' "כמה רוצה ליטול פועל אחד כדי ליבטל ממלאכתו לגמרי" קצת משמע שיש לשום באדם מן השוק שמרויח ממוצע כמה יסכים ליטול בכדי ליבטל מיהו הסברא בזה צע"ג שהרי אינו בטל משום מלאכה שנוכל לדון כן ומסברא היה מקום לדון להקל יותר שהרי התוס' חילקו שיש הפרש בין חנווני לשומת בהמות שדווקא בחנווני צריכים כפועל בטל והיינו משום שמבטלו ממלאכתו וא"כ אפשר שאם הוא אדם בטל ל"ש כלל וחוזר להיות דינו כשומת עגלים

ומ"מ נראה שעכ"פ גם אם נימא שהב"י חולק היינו להקל טפי אבל וודאי שיהיה סגי כהמהרש"ל שהרי באיש כזה זו שומא גמורה ומהניא לכו"ע

וכדברי הב"י נמצא מפורש ברי"ו הנדפס מחדש נתיב ח' ח"ג וז"ל "שאומדין כמה ירצה אדם ליטול ויהא יושב ובטל שלא יעשה שום מלאכה וזהו כפועל בטל כלומר כאדם בטל לגמרי בין עוסק במלאכה מרובה בין מועטת"

ודעת המהרש"ל שכוונת התוס' כמש"כ הטור ששמים כמה אדם בטל יסכים לקבל בשביל עסק זה וכ' שכ"ד הנמוק"י וכבר נתבאר זה קודם בשיטת הר"ח

והמהרש"א ומהר"ם והפלפולא חריפתא הכריעו כדברי הב"י

והדרישה הכריע כשיטת הב"י בפשט דברי התוס' ולדינא הסכים עם הטור מפני שכ"ד הר"ח והרמב"ן והרשב"א

והב"ח הכריע שפשט הסמ"ג כהב"י שהרי היה נח לו בפירושם בההיא דאבידה שכך נחשב שלא נוטל שכר על ההשבה, והרא"ש כהטור עיי"ש שדקדק מלשונותיו, ושבדברי התוס' אין הכרע, ומ"מ לדינא הכריע כהסמ"ג

ול"י הטעם שהתעלמו הדרישה והב"ח מדברי התוס' בבכורות שג"כ כתבו כדברי הסמ"ג

והש"ך בנקודות הכסף תי' את כל הקושיות שמכחם כל הנ"ל הכריעו כהב"י מיהו לא נתבאר בדבריו אם כוונתו להכריע כן אלא עיקר כוונתו להצילו שלא יחשב כשוגג

##### ברורים בשיטות שונות

בעיקר שורש השומא של פועל בטל נראה שנחלקו רבותינו את איזה שומא רצו להשיג דזה ברור שהיא שומא שבאה להשיג את השכר המינימום שעוד נחשב שכר אבל נחלקו אם רצו להשיג צורה לשלם את הפעולה שעוסק בה או שרצו להשיג שלא יבטל בחינם

###### שיטת הב"י

בדברי הב"י יש כמה תמיהות גדולות שלכאורה עיקר מחלוקתו עם הטור ומהרש"ל שפירשו בתוס' שמשלמים על המלאכה הנוכחית כפועל בטל ממלאכות אחרות והוא הכריע שמשלמים על ביטול המלאכה הקודמת את שכר המלאכה רק שמ"מ נדון כמי שבטלו ממלאכתו ולא משלם את כל השכר

ותימה שכל עיקר הכרעתו במחלוקת זו הייתה מכח דקדוק בשאלה של תוס' בזמן שיש עוד הרבה דקדוקים שהרבו בהם האחרונים ועוד ק' קושיית הש"ך שהב"י כ' שהרמב"ם בפיהמ"ש פי' כרש"י ולפי מש"כ באמת הוא כתוס' שהרי לא הזכיר כלל את המלאכה של עכשיו,

ונראה דעת הב"י שכוונת התוס' שלא מתחשבים כלל בדרגת הטורח אלא כמה פועל היה מסכים ליקח בכדי לישב בטל כפועל שבכה"ג לכאורה כל המלאכות שוות שהרי חזינן שלפי דרגת הקושי לוקח יותר שכר וא"כ ע"כ כשדרך משל חנווני לוקח סלע וחייט שיותר קשה לוקח שניים ונגר שיותר קשה לוקח שלש א"כ בעצם שכר על פעולה בטלה לגמרי שאין בה שום פעולה הכל שוים לקחת שני דינרים

ואמנם באמת שדבר זה משתנה מאדם לאדם אבל מסתבר שבשוק הכללי יש איזה שהוא מחיר לעבודה שאין בה כלום וכך מדוקדק לשונו שכ' "כמה רוצה ליטול פועל אחד כדי ליבטל ממלאכתו לגמרי" דהיינו שאין זה שומא ביחס לפועל זה כמה היה מסכים ועדיין יל"ד שכ' "ליבטל ממלאכתו" ולא כ' ליטול להיות בטל דנראה דיש הפרש בין מי שיש לו מלאכה שלא יסכים לא אלא אם יקבל שכר חשוב למי שאין לו שיסכים בכל דהו

ולפי"ז אף להב"י יש הפרש בין השבת אבידה לרבית וכמש"כ הש"ך בדעת המהרש"ל שהרי באופן שיש לו מלאכה שמרויח הרבה בלי טורח בהשבת אבידה יקבל הכל וברבית יקבל כשכר העסק וכן לאידך גיסא שבאופן שאם נחשב בו יקבל פחות כך נשום בהשבת אבידה וברבית אפשר שלא נקל כ"כ דכבר יהיה מיחזי כרבית מיהו נראה דמ"מ אפשר שאף ברבית ישומו באדם זה כשע"י זה יהיה פחות אלא שמ"מ לא בקולא זו עסקה הגמ' ולכן מהרמב"ם שפי' כלפי המלאכה שעוסק בה את גוף הגמ' וודאי שפי' כרש"י

ומה שלא פי' הב"י כהבנת האחרונים נראה מכח מה שנקטו בפשיטות הדרישה והש"ך שוודאי נראה שלענין רבית צריכים לתת שכר על המלאכה שעוסק בה ואם נפרש דברי התוס' כפשוטם וודאי שאינם מסתברים

ולפי"ז יתיישב דקדוק הב"ח שדקדק ברא"ש שכתב שכרו שווה דמשמע אותו סכום כלפי המלאכה הקודמת [אמנם הש"ך בנקודות הכסף דחה שאי"ז דקדוק]

###### שיטת הדרישה

כל דברי הדרישה מראים שס"ל מסברא שצריכים לשום את העסק של עכשיו ולא את האומנות והבין שאם שמים את האומנות אי"ז כשכר ולכן ג"כ דקדק מלשון המשנה שכ' שמקבל שכר כפועל שלתוס' אי"ז כפועל שהרי מקבל רק שכר ביטולו

###### שיטת הב"ח

הב"ח העמיד את הנדון של הב"י והטור באיזה מלאכה משגיחים אם במלאכה הראשונה או במלאכה השניה, ולא נכנס כלל לסברות אם משלמים על הביטול או על העסק, וקצת נראה דס"ל שאין כאן שורש בדיני רבית אלא הכל צד קולא בשכר ושאפשר להקל משני צדדים ודן באיזה קולא מקילים

ובאמת שכך נראה להדיא מדבריו שדקדק מלשון המשנה שנקטה שכר כפועל ואמר שבשלמא לסמ"ג היינו שבאו להחמיר שצריכים לדון כלוקח פועל לעבודה ולא אדם בטל אבל להטור אדרבה נותן לו שכרו כאדם בטל ומכח זה הכריע כהסמ"ג לדינא והרי מפורש בדבריו שכששמים את נמלאכה הראשונה לפי תוס' היינו בכדי להחמיר את שומת המלאכה של עכשיו ולא שלוקח שכר על ביטולו רק שלא שמים כלל את "טורח העסק"

###### שיטת הש"ך בנקודות הכסף

##### ולענין הלכה

נמצינו למדים ד' דרכים בצורת השומא

א'- לפי האומנות הראשונה ונותן לו כמה שיסכים לקבל וליבטל ממנה לגמרי - כ"ד רי"ו והיא שיטת הב"י בתוס' והרא"ש והסמ"ג וכן הסכים הדרישה בדעתם וכן הסכים הב"ח שכ"כ הסמ"ג ולדבריו מוכח כן גם בתוס' בבכורות

ב'- לפי העסק כמה שווה לאדם בטל ליטול בכדי להתעסק - כ"ד הטור וכן דקדק הדרישה מתוס' בדעת הר"ח

ג'- שמים את האומנות הראשונה אבל לא כלפי אדם בטל אלא מורידים רק את ההפרש בין המלאכות אם העסק יותר קל - זוהי דעת ר"ש בברייתא ולדעת רש"י ובעה"מ כך היא סתם מתני' ומ"מ לנגד שאר הפי' כ"ד הב"י מהרי"ף וכ"כ הרמב"ן בדעת הר"ח והרי"ף וכ"נ מדברי הרשב"א והדברים מוכרעים שכ"ד הנמוק"י מיהו כל אלו יש להם עוד קולא ששמים את המלאכה הקודמת לא כשוויה אלא לפי אדם זה כשאינו מוצא להשתכר וע"ע בדרך הרביעית

ד'- שמים את העסק כמה היה מסכים אדם זה שהיה לו עד עכשיו אומנות פלונית ליטול בכדי שיעזוב אומנותו כדי לעסוק בעסק זה - מלשונות הב"ח כך נראה מיהו מלשונות שא"ר נראה כהדרך השלישית והדרכים דומים

והכל מודים שלעולם לא יתן יותר ממה ששוה העסק ההוא לאדם שיש לו אפשרות לישכר במקו"א

והכל מודים באדם שלא היה לו מלאכה שלא יטול יותר ממה שאדם שאין לו מלאכה יטול

ובהא שצריך לשום את המלאכה הראשונה וודאי נראה שכן הלכה אלא שנראה שיש להקל כהשיטות ששמים במלאכה הראשונה כזמן שאינו מוצא להשתכר שכך רוב המוחלט של הפוסקים בצירוף שיש שיטות שלא שמים כלל במלאכה הראשונה אבל נראה שאין להקל כהשיטות ששמים במלאכה הראשונה כמי שבטל עכשיו לגמרי וצ"ע אם בשעת הדחק יש לסמוך ע"ז

ובש"ך הביא את כל השיטות ולא הכריע כלום

#### חלוקת השכר

הוזכרו בסוגיא כמה מיני שכר - כפועל בטל; שכר עמלו ומזונו; תרי תלתא באגר ופלגא בהפסד; פלגא באגר ותלתא בהפסד; קוצץ לו דינר; ריש עגלא; מותר שליש; ויל"ד באופן החלוקים

סדר הסוגיא לפי הדינים:

**כפועל בטל;** {כלפי חנווני ונותן מעות ליקח בהם פירות}כ' תוס' [סח.] והרי"ף [בהלכות ובתשובה] שדווקא בכה"ג כיוון שעוסק בו כל היום,

**שכר עמלו ומזונו;**

**תרי תלתא באגר ופלגא בהפסד;**

**פלגא באגר ותלתא בהפסד;**

**קוצץ לו דינר;**

**ריש עגלא;**

**מותר שליש;**

סדר הסוגיא לפי השיטות:

##### דעת הגאונים

בתשובת רה"ג [שע"צ ד-ח-ו] כ' דלר"מ סגי בכל שהוא [וכפרש"י] אבל הלכה כר"ש לגבי ר"מ מיהו מתני' דלא כר"ש ולכן צריך לתת כפועל בטל מאותה מלאכה "ושיעור שכר פועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה הוא שצריכין לשער שכר משנקרא לעשות וישב בטל מאותו מעשה ומשערין זה בקירוב" או תרי תלתי וכרבא

מיהו השואל כ' שהשיב לו "אדוננו ראש הישיבה" שסגי בכל שהוא ובאמת שכן משמעות הבה"ג

ובתשובת רש"ג [שע"צ ד-ח-ב]השיב כשיש לו ג"כ קרן של"צ שכר מכח ר"א מהגרוניא עיי"ש וצ"ע שם

##### דעת ר"ח

האו"ז הביא לשון ר"ח [סי' ר'] "פר"ח זצ"ל ש"מ דאי אית ליה למקבל עיסקא אחריתי לדידי' דשקיל וטרי, אף על גב דלא שקל שכר טורחו ממרי עיסקא שרי כרב דפר' ריבית איסורא הוא וקיימא לן הילכתא כרב באיסורי ומדרבי אלעזר מהגרוניא כרב דקיי"ל מעשה רב עכ"ל" ועוד כ' [סי' שמב] "פר"ח זצ"ל וכו' ואי איתא למקבל עיסקא ממונא דנפשיה דשקיל וטרי ביה אף על גב דמקבל עיסקא מחבריה ולא שקיל מיניה אגר טירחיה שרי. מעשה בר' אלעזר מהגרוניא דאמר לאריסא עד האידנא זוזי דידי הוו ואי לא יהיבנא לך טפי מיחזי כריבית השתא שותפי אנן וכו'. עכ"ל" [וכ"כ המרדכי שכה בשם ראבי"ה] ומבואר דס"ל שכשיש לו ממון בעסק זה דומה לגביל לתורי, וצ"ע כוונתו שנראה של"צ שום דבר ומאידך למד כן מרב ועוד שכ' דר"א מהגרוניא קאי כרב ומאי שאטיה שהרי התיר מטעם שאריס למריה דארעא משתעבד וע"כ צ"ל שס"ל שטענה זו לא נאמרה כלפי איסור רבית אלא שצ"ע איך למד מרב של"צ כלל שכר והרי גם לרב בעינן מותר שליש

וכדברי ר"ח איתא במהר"ם מרוטנבורג [לבוב תכה (שפ)] וז"ל "אמנם אם לא קצצה לה רחל מידי על טורחה וסמכה ע"ז כיון דאית לה זוזי ללאה משל עצמה וכו' דשרי וכו' כיון דבלא"ה הייתה טורחת בדידה כעובדא דר"א מהגרוניא כדאמרי אינשי גביל וכו'"

##### דעת הרי"ף [בהלכות ובעיקר בתשובה (סי' קעט, הובאת בשטמ"ק סח: ונדפסה בסוף הגמ')]

כ' הרי"ף בהלכות לאחר שפסק הלכה כר"מ "ומיהו הא דאמר ר"מ בין מרובה בין מועט לאו בכולהו יומי דשותפות קאמר אלא בכל יום ויום קאמר עד מישלם יומי שותפותא דיהיב ליה כל יומא כפועל בטל של אותה מלאכה דבטל מינה והיינו דקאמר בין מרובה בין מועט כדפסקו ומתנו אהדדי לפום ההיא עבידתא דבטל מינה, ואי בעי למיפסק כל יומי דשותפותא פסקינן כדרבא דאמר אי שקיל מלוה פלגא באגר דארי תרי תילתי בהפסד ואי שקיל תילתא באגר דארי פלגא בהפסד וההוא טופיאנא דשקיל ליה מן מנתיה [במלוה] הוי לשכר עמלו ומזונו וה"מ בחנוני וכיוצא בו דלית ליה עיסקא אחרינא לדידיה אלא הדין עיסקא בלחוד כדתניא המושיב את חבירו בחנות למחצית שכר אם היה אומן לא יעסוק באומנותו לפי שאין עיניו על החנות בשעה שעוסק באומנותו אבל מאן דאית ליה עיסקא אחרינא ולא קא מבטיל ליה מיניה לא בעי באגריה כולי האי כדאמרינן אמר רב מותר שליש בשכרך מותר ושמואל אמר לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקם אלא אמר שמואל קוצץ לו דינר ואקשינן וסבר רב לא קייצינן ליה דינר והא אמר רב ריש עיגלא לפיטמא מאי לאו דא"ל מותר שליש ופרקינן לא או מותר שליש או ריש עגלא ואי בעית אימא כי קאמר רב מותר שליש בשכרך מותר כגון דאית ליה בהמה לדידיה דאמרי אינשי גביל לתורא גביל לתורי והלכתא כרב דקי"ל הלכתא כרב באיסורי"

ועיקר כוונתו להגביל שני הגבלות בדינא דר"מ א'- דלא מהני לכולהו יומא דשותפותא והיינו שעיקר כוונת ר"מ במה שאמר בין מרובה בין מועט נתכוון לפועל בטל ובתשובה האריך להוכיח כן

ב'- שבמי שאינו חנווני לא בעינן כולי האי ויל"ד כלפי מה בא להגביל אם את דין פועל בטל או את דין תרי תלתי וכ' מרן הב"י בתחלה כ' שלכאורה דעתו שלא מהני לקצוץ פחות מתרי תלתי שהרי נראה שקאי על דינא דתרי תלתי שהוא דווקא במי שאין לו עסק וכ' שכ"ד הרי"ף בשערים וכמש"כ הרמב"ם בשם רבותיו אלא שלאחר שהאריך להוכיח מדברי הראב"ד ורש"י והסמ"ג והסמ"ק ובעיקר מרי"ו והטור שמהני לקצוץ כל שהוא כ' "הרי כל דברי הפוסקים שוים להתיר כל שריוח המתעסק יותר על הפסדו זולתי רבותיו של הרמב"ם ושערי הרי"ף ומכל מקום על דברי הפוסקים האחרונים אנו חיים וכיון שלא הזכירו בדבריהם רבינו ירוחם ורבינו שהרי"ף והרא"ש חולקים על מה שכתבו הם משמע דסבירא להו דהרי"ף והרא"ש נמי הכי סבירא להו. ומעתה יש לפרש דבריהם על פי דרך זו וכו'" ופי' דמש"כ תרי תלתי לאו דווקא אלא העיקר שהרווח יותר על ההפסד ומש"כ "וה"מ בחנווני" חוזר לתחילת הדברים דהיינו פועל בטל ואיירי בסתם ובאמת שהרא"ש להדיא עיקר חילוקו הוא בין סתם לקוצץ מראש מיהו ברי"ף כ' להדיא בהתחלה "כדפסקו ומתנו אהדדי" ועיקר חילוקו כמש"כ בין כולהו יומי לכל יום ויום וכבר הק' כן הדרישה על דבריו, ועוד נתקשה הב"י עצמו שהרי במותר שליש לכאורה איירי בהתנו ואיך מייתי מינה ראיה

ובאמת ב"ה זכינו ובא לידינו תשובת הרי"ף שהאריך לפרש את הסוגיא וכל דבריו בהלכות נראה להדיא שהם קיצור של מש"כ שם ובאותו סדר והובאת חלקו ברמב"ן בחי' ובמלחמות ובתשובת הראב"ד

ובתשובה כ' "ידענו שפי' כפועל בטל ר"מ היא ובין מרובה בין מועט כפי התנאי שהתנה בעל הממון עם החנוני ועל פי מה שפירשנו" וכוונתו למה שפי' קודם שאין שכר קבוע בפועל בטל אלא הכל תלוי בסוג האדם וסוג העסק והכל תלוי בפועל המסוים לכן אמר "בין מרובה ובין מועט" ומ"מ משמע להדיא שהתנו ביניהם

ואמנם בסדר התשובה כ' שדין זה דווקא בחנווני כלפי פועל בטל ולא כלפי תרי תלתי וכפי' הב"י מ"מ אח"כ נתקשה מדוע התירו תרי תלתי ובי' "וזה שרבותינו התירו זה לפי שהיה אצלם מסכים לסתם משנה וזה שאם חלקנו זה הסך הנותר למתעסק על שיעור הממון לחלקים על מספר ימי העסק אז יפול מהם חלק לכל יום כמו שזכרנו ואם נתרצו שניהם בזה מותר" ולמדנו מבואר מדבריו דשיעור תרי תלתי הוא דווקא ושיעור זה וודאי איירי בהתנו מעיקרא וכמש"כ בהלכות ואף לפי' הב"י כך הוא ועוד שהרי כל עיקר כוונת הב"י להעמיד את ה"וה"מ בחנווני" על תחילת דבריו מטרתו הייתה בכדי שדין תרי תלתי יהיה לאו דווקא וזה מבואר ברי"ף שאינו ובאמת שהב"י עצמו סבר שהפשטות כמבואר בתשובה רק נדחק מכח דברי רי"ו והטור ועמש"כ על דברי רי"ו שלהמתבאר בתשובת הרי"ף אף ברי"ו אינה ראיה ומסתבר שמדברי הטור לבד לא היה דוחק כ"כ ובמיוחד שנראה שלא היה דוחה את תשובת הרי"ף המפורשת

ולמש"כ אף אין את ראית הב"י מהגמ' שכל עיקרה היא מכח שס"ל דתרי תלתי אינו פועל בטל

ולהאמור יש לנו לדון בדעת הרי"ף שלא מהני לקצוץ פחות מתרי תלתי או שכר לכל יום ויום שיהיה ניכר שכר שמתאים באמת שהיה מתרצה בכך לעסק שכולו פקדון שהרווחים לנותן וכ"ד הגר"א בדעת הרי"ף

ואמנם הדרישה דחה באופן חדש את הראיה מהרי"ף שכל דברי הרי"ף הם באופן שלא התנו ביניהם שום דבר אלא רק עסקו מה יורו להם בי"ד כשיבואו לפניהם אבל אם ביניהם נתרצו לפחות מהני ול"י בברור כוונתו שאם עיקר כוונתו שאיירי כלפי מה עיקר הדין בלי שיסכימו אחרת ובע"כ של המתעסק יכול לתת לו הרי מפורש בתשובת הרי"ף שבעינן לגבי תרי תלתי התרצות המתעסק, מיהו אפשר כוונתו שזה סכומים שבי"ד מציעים להם כשכר ויסכימו ביניהם על א' מהם אבל אם מעצמם העלו שרוצים באופן פחות שרי וצ"ע ולפי"ז אפשר לפרש כן אף בתשובת הרי"ף ול"י איך נוהגים למעשה בדבר כזה שהרי סו"ש הב"י והגר"א לא פי' כדבריו ובאמת שהראב"ד בתשובה הבין שדעת הרי"ף שלא מהני לקצוץ והוא נחלק עליו וכ"ד המאירי שלא מהני לקצוץ בחנווני ונראה שם שכך למד בדעת הרי"ף ומ"מ כל צורת דברי הדרישה לא מצאנו לה זכר בראשונים וריהטת דבריהם לא כך

עוד יל"ד בכוונת הרי"ף במה שחילק בין חנווני לבין מי שיש לו עסק אחר וכ' הב"י שפשטות דבריו נראה שס"ל שכל שיש לו עסק אחר שרי מותר שליש וכ' שהוא נגד פשטות הגמ' ונקט שזה מחלוקת ראשונים

מיהו בתשובת הרי"ף האריך בדבר זה וכ' "עלה בידינו שרב ושמואל לא נחלקו אלא אם כן היה העסק באופן זה כגון דאית ליה תורא לדיליה ואם לא היה באופן זה שניהם מסכימים שקוצץ לו דינר וזה השכירות הוא בנושא שבזולת החנוני וכיוצא בו כפי הנראה מפשטן של דברים לפי שאינו לוקח שכירות אלא כפי שיעור בטלתו בקצת עתים לפי שאינו יושב ומתעכב לעסקא זו כמו החנוני ועל כן יספיק לו שכירות דינר בכל זמן עסקתו ולא אמרו דינר דוקא מבלי תוספת ומגרעת והדינר הוא דינר כסף חלק מכ"ה בדינר זהב. הנה נתבאר בתכלית הביאור מה שכבר הקדמנו שאין חייב לקצוב שכירות לכל יום אלא לחנוני וכיוצא בו בלבד. גם נתבאר שהעסקא לשליש ולרביע מותרת ואין הפרש בזה בין החנוני וזולתו שהחנוני הוא לוקח שכירות כשיעור עכבתו כמו שלוקח זולתו והחנוני וזולתו ראוי להם ליקח שכירות אם אין להם קרן בכלל העסקא אבל אם יש להם קרן בכלל העסקא ואפילו דבר מועט אין חייב לתת להם שכירות כמו שאמרו רבי אלעזר מהגרוניא הוה ליה ההוא אריסא דהוה יהיב ליה זוזי דזבין דיכרי וכו' ואמרו עוד במקום אחר אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואין בזה שכירות. זהו מה שמצינו לבארו מענין שכירות המתעסק ודי בזה לאנשי לבב ובעלי תבונה"

ועולה בדבריו מבואר דיש ד' דרגות, א'- חנווני שהוא עוסק רק בעסק צריך שכר גמור דהיינו כפועל בטל ושכר זה הוא יחסי לבטלתו והוא לפי כל ימי השותפות והיינו מתני', או תרי תלתי באגר וכו' וכרב עיליש וזהו שיעור שונה שאינו יחסי לבטלה, ב'- כשיש לו עוד עסקים סגי בקוצץ לו דינר או פחות לפי מה שהתנו ביניהם והיינו דשמואל ונראה מלשונו בתשובה שזהו שכר של בטלה מועטת שלו ונראה דע"כ צ"ל כן שהרי ר"מ ור"י ור"ש נחלקו ע"כ ג"כ בכה"ג שהרי הגמ' לגבי תרנגולים ועיזים תלתה במחלוקתם ואינו מוכרח ועי', ג'- כשעוסק באותו מין מלאכה דיש לו סברת "דגביל לתורא" סגי במותר דינר והיינו דרב, ד'- כשיש לו שותפות ממש בעסק ל"צ כלום והיינו דר"א מהגרוניא,

ובדברים אלו התישבו הגמ' ואין כלל מחלוקות וברור שכך יש להורות ועוד יתבארו דברי כל ראשון במקומו

עוד יש ללמוד מדבריו שנתן טעם לתרי תלתא שזהו שכר שיגיע לו מספיק עבור שכרו של כל יום ויום ששיעורים אלו הם כלפי הפלגא פקדון

\*עמש"כ מהר"ם לבוב תכה (שפ)

##### דעת הרמב"ם בפיהמ"ש:

כ' הרמב"ם בפיהמ"ש "שכרו כפועל, רוצה לומר כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה, בכל יום מה שראוי לו כל משך זמן השותפות. ואם נתן לו בריוח יותר מן ההפסד הרי זה מותר, כגון שיסכים עמו בפירוש שאם יהיה שם הפסד יהיה עליו כך וכך חלקים, ואם יהיה שם ריוח יהיה לו כך וכך חלקים, ויהיו חלקי הריוח יותר מחלקי ההפסד בהכרח, הרי העדפה זו שמעדיף לו תהיה לו במקום שכר עבודתו. ואם לא היו שם דברים מפורשים כלל, הרי המתעסק במסחר מרויח החצי ומפסיד השליש אם יהא שם הפסד. וכל זה כשלא נתן החנוני בקרן לא מעט ולא הרבה אבל אם נתן אפילו דינר באלף והעדיף לו באיזה שיעור שיהיה חולק עמו בשוה ואין בזה רבית, והרי הוא כאלו סוחר לעצמו באותו הדינר ואינו מיוחד לשירותו של זה בלבד. וכן אסור שיתן אחד את הבצים והשני התרנגלות ויחלקו האפרוחים בשוה ויהיה בעל הבצים מתעסק בגדול האפרוחים והאכלתם אלא אם כן יתן לו שכר עמלו ומזונו. וכן אין שמין עגלים וסייחים כמה הם שווין עתה וינתנו לרועה לפטמן עד שישמינו ויחלקו הריוח בשוה אלא אם כן קבל זה שמתעסק בפטומן שכר עמלו ומזונו, או שיעדיף לו במשהו בריוח, או שיהא לו בעצם העגלים והסייחים איזה חלק כמו שביארנו. וזהו ענין מקבלין שישתף אותו בקרן, ויהיה חלק זה המתעסק קיים לא ישתנה ואפילו מתו הבהמות, והנאה זו היא שתהיה כנגד התעסקותו"

ועולה מדבריו דיש ד' דרגות, א'- בסתם נעשה תלתא באגר ופלגא בהפסד והיינו מעשה דרב עיליש, ב'- כשקצץ מפורש אם נותן לו שכר בעינן כפועל בטל בחנווני ושכר עמלו ומזונו בשומת עגלים והיינו מתני', ג'- כשקוצץ מפורש ונותן לו מתוך הרווח סגי שיעדיף את חלק הרווח מההפסד , ד'- כשיש לו חלק שלו בעסק ל"צ שכר והיינו מתני' שמקבלין עגלים ולכאורה יפרש כן מעשה דר"א מהגרוניא,

מיהו יל"ע מהי החלוקה שמהני בה מותר שליש ועוד מהיכן הוציא את החלוקה השלישית

ועוד יל"ד הרבה בדבריו שכ' שם כלפי חנווני שאם שם דינר משלו צריך ג"כ שיעדיף משהו ברווח וכן כלפי מקבלין עגלים כ-' "והנאה זו היא שתהיה כנגד התעסקותו ואמנם כלפי חנווני אפשר שמה שהצריך שיעדיף משהו בשכר היינו מכח הדינר דבלי"ז סו"ס לא מרויח כלום מכח דינרו מיהו עדיין צ"ע בדבריו כלפי עגלים

##### דעת הרמב"ם ב"יד":

דבריו צע"ג דבפ"ו משלוחין כ' "והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה, ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך להעלות לו שכר של כל יום ויום אלא אפילו העלה לו דינר בכל ימי השותפות דיו ואם פחתו או הותירו יהיה לאמצע בשוה, וכן אם אמר לו כל הריוח יהיה לך שלישו או עשיריתו בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר הרי זה מותר, ואם הפסידו יפסיד מחצה, ואם היה זה המתעסק אריסו והיה לו עסק אחר אינו צריך להעלות לו שכר אחר כלל שהאריס משועבד הוא לבעל השדה" - ובדבריו מבואר שבכדי שיוכל שהעסק יהיה פלגא בשכר והפסד צריך שיתן לו כפועל בטל ואם יש לו עסק אחר סגי שיתן לו פחות והביא בזה ג' אפשרויות, א' דינר, ב' תוספת הרווח על ההפסד אפילו בעשירית, ג' אם היה אריסו ל"צ כלום,

ובפרק ח' כלפי השם בהמה כ' "צריך ליתן עמלו כפועל בטל, ואם אמר לו הרי הראש והאליה שלך בעמלך יתר על מחצית השכר מותר, היו למפטם בהמות אחרות שמפטם אותם עם זו השומא אצלו, וכן אם היו לו עגלים וסייחין אחרים או ביצים אחרות שלו הואיל והוא מתעסק בשלו ובשל חבירו אפילו לא העלה לו אלא דבר מועט בכל ימי השותפות הזאת דיו וחולק בשכר בשוה, ואם היה אריסו הואיל והוא מטפל בשלו ובשל בעל השדות אין צריך להעלות לו כלום" - והנה כאן הוסיף עוד אופן של היתר כשלא היה לו עסק אחר דהיינו ליתן לן הראש שזה לכאורה מקביל לדינר שכ' כלפי חנווני אלא ששם הצריך עסק אחר וכאן לא וצ"ב, וכן כלפי שיש לו עסק אחר כאן כ' שסגי בתוספת של דבר מועט ולא פי' יותר וכלפי חנווני פי' שני אופנים, ובראב"ד הבין כוונת הרמב"ם שכ' דבר מועט למותר שליש ולפי"ז נראה להדיא שמה שהזכיר הרמב"ם בחנווני דינר היינו דשמואל ומה שיש מקום להסתפק אם מה שהזכיר בחנווני תוספת בשכר כוונתו לרב וכך באמת פי' הכס"מ להדיא וז"ל "ובבא שניה דברי רב ולאשמועינן היתירא" [ומש"כ הכס"מ שאין כוונתו לרב נראה ברור למדקדק שכוונתו רק שאי"ז ממש האופן שרב דיבר בו דהיינו "מותר שליש" שלא הזכיר כלל "שליש" וזה הוא ג"כ מה שנתקשה שהשמיט להא דרב וסיים "ואע"פ שהגהות כתבו בפ"ח דלא כשמואל אלא כרב וכו' מ"מ רבינו לא הזכיר ההיא דמותר שליש" ומה שהיה נח לו בדברי סה"ת אע"פ שלא הזכיר ממש שליש מ"מ אותו עיקרון] וצ"ל לפי"ז דס"ל דלשמואל אסור בכה"ג אע"פ שאם ירויח וודאי יקבל משהו וא"כ בתרי תלתי היכי שרינן ובאמת שבב"י כך הק' על מי שפי' באופן זה את דברי הרמב"ם וצ"ע

ועוד יוצא לפי"ז שכשהתנו מתחלה שרי אפילו מותר שליש אפילו כשאין לו עסק אחר וכ"כ להדיא בכס"מ עיי"ש היטב

ומש"כ ריש עגלא בשם בהמה באין לו עסק אחר נראה מדברי הב"י שאיירי בפסק עמו שהרי למד מזה שמהני לפסוק מעיקרא אפילו פחות משתות הרווח וכ"כ להדיא הגר"א [סק"ו]

וצע"ג דלכאורה שני דברים אלו סותרים שהרי אם נפרש ריש עגלא בפסק מעיקרא ובגמ' מבואר שריש עגלא דווקא ולא מותר שליש וא"כ לא מהני לפסוק מותר שליש ולכאורה מה שצריך לומר שבב"י ס"ל שלא מהני מותר שליש אפילו פסק מראש ובכס"מ יפרש ריש עגלא בלי שפסק ומה שמותר צ"ל שהיינו כשכר עמלו, מיהו בביאור הגר"א משמע שלהרמב"ם מהני מותר שליש בפסק מעיקרא [וכך וודאי הוא לכאורה לפי פי' בביאור מותר שליש דהיינו שהרווח יותר מההפסד] ומאידך ס"ל שריש עגלא היינו בפסק מראש

ועוד יל"ד שמדברי הרמב"ם בפ"ו דקדק הב"י שמהני אפילו באופן שיש לו עסק אחר ומדברי הרמב"ם בפ"ח נראה יותר דדוקא מאותו מין שהרי סתם נותן בהמה יש לו זמן להתעסק בעוד עסק וא"כ מ"ט הזכיר הרמב"ם שיש לו עגלים אחרים [ובאמת שבב"י כ' שכ"ד רי"ו, אבל בכס"מ בפ"ו כ' שברי"ו נכ"ז מבואר שבעינן דווקא אותו מין ואף בדעת הרמב"ם נסתפק עיי"ש, ובאמת בפרישה שהעתיק את הב"י דילג על מש"כ בדעת הרמב"ם ורי"ו עיי"ש]

ובדין תרי תלתי לדעת הרמב"ם כ' ברמב"ם "ועוד תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן ופחתו או הותירו ולא רצה ליתן לו שכר עמלו בכל יום ולא התנו ביניהן שום תנאי שיהיה שכר המתעסק באותו חצי של פקדון שליש ריוח הפקדון שהוא שתות ריוח כל הממון" וביאר הב"י דהיינו דין כשלא רוצה לתת מעצמו שום דבר מכל הדינים שבי"ד פוסקים תרי תלתי ואפילו ביש לו עסק אחר וכך פסק בשו"ע, ובמש"כ שכן הדין אפילו ביש לו עסק אחר נחלק הגר"א [סק"ו וסקט"ז] ואמנם בהתחלה הסכים כן בדעת הרמב"ם אבל בסוף החליט שאף בדעת הרמב"ם אין מקור לומר כן

ולול"ד רבותינו היה נראה לפרש בדרך לימוד בדברי הרמב"ם שחלק עשירית לא גרע מדינר ודין מותר שליש היינו הדבר מועט שכ' בפ"ח ודין הריש עגלא היינו כדינר ואיירי כשלא פסק מראש וכשיש לו בהמות אחרות סגי אפילו בדבר מועט דהיינו מותר שליש

ולפי"ז נראה שצ"ל כדברי הרי"ף שיש הפרש בין חנווני לשם בהמה ולכן היקל בתרתי דהיינו ב"ראש" כשאין לו עסק אחר ובדבר מועט כשיש ואפשר שטעם החילוק כמש"כ הראשונים כלפי דינים אחרים שחנווני כל היום עסוק בעסק אלא שא"כ צ"ע איך למד הרמב"ם משמואל לחנווני ונראה שכיוון שיש לו עסק אחר כבר אין לו את החסרון שיש לחנווני ומ"מ להקל כרב א"א דשם יש תרתי לטיבותא שהרי גוף המלאכה אינה לוקחת את כל הזמן ואף המלאכה עצמה אינה מיוחדת לבעה"ב

ועדיין צ"ע שהרי בבהמה לא הקלו באריס ובחנווני שיש לו מעות כן למד הרמב"ם להתיר מבהמה שיש לו אחרות ומ"ש ממותר שליש שלא למד ונראה דעל שני דברים צריכים לשלם - א' על שמבטלו ממלאכתו, ב' עצם הטירחא עבורו, ואריס הוא פותר טענה של טרחא אבל כשאין לו בהמה הרי מתבטל אע"פ שהוא זמן מועט ודוק שהרמב"ם כ' כפועל בטל גם כלפי השם בהמה אבל כלפי שיעור השכר חנווני נחשב כפעולה גמורה אפילו כשיש לו מעות דסו"ס הרי מתעסק במלאכה חשובה עבורו וביותר אפשר שכלל לא נאמר בגמ' דמהני גביל לתורא אלא כלפי בהמות אלא שמ"מ מהני שאינו מיוחד למלאכתו ובכה"ג מהני אריס

וכ"ז יל"ד אם איירי כשהתנו מראש ולכאורה היה נראה מהא דשמואל שנקט "קוצץ לו דינר" שאיירי כשהתנו אלא שהכס"מ הכריע דאיירי כשלא התנו שהרי הרמב"ם בפ"ו הל' ד' התיר אפילו בחנווני ואפילו כשאין לו עסק אחר אם יתנו מראש בכל תוספת של חלק הרווח יותר מההפסד

ומ"מ העולה בידינו שיש שני מיני עסקים ובכל א' יש שלש מצבים אין לו עסק אחר, יש לו, יש לו ואריס, וכן יש שני סוגי שכר דהיינו כשקצץ וכשלא קצץ, וסה"כ ז' חלוקות; א' כשקצץ מהני כל תוספת רווח ואפילו בחנווני כשאין לו משהו אחר [וילה"ס אם דווקא רווח מגוף העסק שהרי בפיהמ"ש חילק ביניהם], וכשלא קצץ: ב' חנווני כשאין לו משהו אחר נותן לו כפועל בטל ואם לא תרי תלתא בשכר או תלתא בהפסד והיינו מתני' ודרב עיליש, ג' חנווני כשיש לו ג"כ מעות משלו מהני דינר והיינו דשמואל או תוספת רווח יותר מההפסד והיינו דרב [ולמש"כ היינו כדינר], ד' חנווני כשיש לו מעות שלו והמתעסק אריס שלו ל"צ כלום והיינו דר"א מהגרוניא, ה' השם בהמה ואין לו בהמות אחרות שכר עמלו ומזונו כפעל בטל והיינו מתני' [ולמש"כ או ריש עגלא ואליתא והיינו דרב ודר"א מהגרוניא], ו' השם בהמה ויש לו בהמות אחרות סגי בדבר מועט והיינו דרב דמותר שליש, ז' השם בהמה ויש לו בהמות אחרות והמתעסק אריס שלו ל"צ כלום והיינו דר"א מהגרוניא

##### דעת הראב"ד

מצינו בדבריו כמה דרכים; בתשובה כ' שפועל בטל הוא בסתם ובכה"ג איירי ר"ש [וכוונתו נר' משום דקאי על דברי ר"י] ור"מ שאמר בין מרובה בין מועט הכוונה כשקצץ והיינו דקוצץ לו דינר וכ"כ בחי' סט. ב-"א"נ", והיינו תרי תלתי ואין השיעור בדווקא וכ"כ בחי' קד: בפי' השני,

עוד פי' בחי' בשם "אית דמפרשי" שכוונת ר"מ "בין מרובה בין מועט" היינו תרי תלתי והיינו בסתם ור"ש חולק שבסתם נותן לו כפועל בטל וכלפי דינר העלה שני צדדים א' דקוצץ שאני, ב' דזהו שיעור של פועל בטל, וצ"ע שם איך כוונתו ליישב המשנה עם ר"מ

ומ"מ לדבריו יש שני מידות סתם ומפרש ובשני הפי' תלוי מה דין כל א' דבסתם לפי' ה א' כפועל בטל, ולפי' השני תרי תלתי [לר"מ והלכתא כוותיה כדמוכח מרב עיליש]; ובמפרש לפי' ה א' כל שיסכימו, ולפי' השני זה תלוי בשני הצדדים בקוצץ לו דינר,

##### דעת העיטור [קבלנות סג, כיס לח-לט]

[דבריו שם מגומגמים ומש"כ הוא הנראה לי מדבריו] חילק ארבע מידות דחנווני ונותן לו מעות שצריך להתבטל כל היום בעינן לכו"ע כפועל בטל והיינו מתני' וכשלא היה לו אומנות סגי בתרי תלתי [ומ"מ לא סגי כבבהמות], וכשלא מתבטל כל היום כבבהמה בכה"ג פליגי וסגי בכל מה שיקצוץ לר"מ והלכה כוותיה שהרי סוגיין כוותיה ברב ושמואל ור"א מהגרוניא או תרי תלתי כרב עיליש, וכשיש לו בהמה אחריתי סגי אפילו במותר שליש,

וצ"ע בדבריו מתי נאמר מותר תרי תלתי ועיי"ש שכ' דאיירי כשאין לו אומנות אחרת אלא שצ"ע שם אי איירי בחנווני או בבהמה עיי"ש ודו"ק שרב עיליש מסתמא קיבל מעות והוא השווה מעות לחנווני

##### דעת הר"י מלוניל

דיש שני דרגות א'- כשמתבטל נותן לו כפועל בטל או תרי תלתי, ב'- כשיש לו מלאכה כזו שממילא צריך להתבטל מחמתה א"כ אינו מתבטל ממלאכתו הראשונה וסגי בדבר מועט וכרב דמותר שליש מהני וכ' "ומיהא ילפינן דמאן דאית ליה משלו מנה או מאתים שמתעסק בהן בחנותו וקא שקיל מחבריה עיסקא של מנה או מאתים לא צריך ליטול כל כך בשכר אלא בקיצוץ דינר בבהמה סגי ובפירות בשני דינרין או בשלשה סגי שאינו צריך לשכר פועל דהא כבר הוה מתבטל מאומנותו בשביל עסקו שלו שהיה מנה או מאתים" וצ"ע שהזכיר דינר והלכה כרב ושמא כיוון שאיירי בדבר קצוב הצריך כן דמותר שליש שמא ל"ש לקצוץ כן

##### דעת בעלי התוס' [סמ"ג, מהר"ם מרוטנבורג, רא"ש]

ב**סמ"ג** [עשין פב] נקט שפועל בטל כפי' ר"י דהיינו כר"מ וכ' שכלול בדברי ר"מ שאמר בין מרובה בין מועט" ולא אמר "כפועל בטל וכו'" דנתן כלל "גם באדם שאין לו מלאכה אלא זו שמתנהג תמיד לגדל בהמות אחרות לחצי שכר וכיוצא בזה ומשמעינו מתוך לשונו שבכל מה שיתן לו בין רב בין מעט רק שיהא ניכר שכר שדי בכך הילכך די בדינר או בראש עגל" ומשמע מדבריו להדיא דלא מהני דינר לחנווני

ועיקר הדין נראה מדבריו שיש שלש דינים א' מתבטל ממלאכתו והיינו מתני' דכפועל בטל, ב' מי שעסקו לקבל עגלים בעיסקא והיינו ריש עגלא ודינר כשקצצו מראש, ג' אינו מתבטל כלל והיינו מותר שליש,

מיהו הב"י כשדן שמהני כשקצצו מראש אפילו כל שהוא כ' "וכן נראה מדברי סמ"ג שכתב במצות עשה סימן פ"ב (קסח:) שהלכה כרבי מאיר שהוא אומר כמה הוא שכרו בין מרובה בין מועט בכל מה שיתן רק שיהיה ניכר שכר שרי ודי בדינר או בראש עגל ואחר כך כתב במה דברים אמורים שצריך דינר או ראש עגל באדם שאין לו בהמות משלו אבל אם יש לו בזו אמר רב מותר שליש בשכרך מותר. ואף על פי שיש לדקדק במה שכתב אחר כך ומפני כך לא שנה רבי מאיר [ב]דבריו וכו' מכל מקום לכאורה משמע מדבריו אלה שכל שריוח המתעסק יתר על הפסדו אפילו דינר שרי אפילו אין לו עסק אחר" ול"י לסוף דעתו שהרי שוברו בצידו ושמא ס"ל שכוונת הסמ"ג שר"מ איירי במי שקצץ ולא הזכיר את מי שלא קצץ משום שרצה לתת שיעור גם לכה"ג וזה דוחק גדול שהרי דינא רבה משמיענו אפילו בכל עסק

והגר"א [ס"ק ו] באמת כ' שדעת הסמ"ג שלא מהני לקצוץ דינר רק באדם בטל

וב**מהר"ם מרוטנבורג** [פראג תתקעג, לבוב תכה (שפ)] כ' דסגי בדינר על מתעסק במעות

וב**רא"ש** כ' בהתחלה שאם לא פ

##### דעת הריטב"א

דינים מחדשים בדבריו

דהשיעורים דינר וריש עגלא נאמרו רק בצירוף מותר שליש שלא ילך לביתו ריקן דאל"כ כמאן [ולפי"ד נדחק בפי' "או מותר וכו'"

הא דתניא חצי מחצה בשל חבירו צריך שכר עמלו כמי שיש לו בהמה אחרת

##### דעת המאירי

חילק ל-ג' מידות א' חנווני כשאין לו עסק אחר בעינן פועל בטל או תרי תלתי, ב' בהמה סגי בדינר וה"ה חנווני שיש ג"כ לו סחורה בחנות, ג' בהמה כשיש לו בהמות אחרות סגי בדבר מועט כמותר שליש או כשהוא חייב לו טובה כאריס

##### דעת ר' ירוחם

כ' רי"ו [נ"ח-ג, כח א] - הסוגריים הם עפ"י הדפו"ח - "המושיב חבירו בחנות וכו' וכל ימי השותפות יתן לו בכל יום (דבר מועט) [כמו שכתבנו] והוא שהושיבו בסתם ואם רצו לפסוק מתחלה כמה יתן לו [כל ימי השותפות] פוסק או בסחורה עצמה כגון אם לוקח מלוה חצי שכר נוטל שני שלישי הפסד ואם נוטל שליש שכר נוטל חצי הפסד וכל זה הויתור בשכר עמלו ומזונו ו[כל] זה כשמבטל ממלאכתו [בהושבת החנות] אבל אם אינו מבטל ממלאכתו (לא בעי כל זה) או אם נעשה שותף עמו בקרן אפילו כל שהו אינו נותן [לו] שכר (לו) אלא שיתן לו שום הנאה יותר בחלוקה כמו דינר; ועוד פשוט מותר שליש (שליש) [בשכרך] מותר כשמתעסק במלאכה אחרת או כשיש לו שוורים אחרים או כשנותן לו דינר בשכרו אבל כשאין לו עסק אחר נותן לו שכר עמלו ומזונו או ראש עגלה וכן כתבו הגאונים דכל שיש לו עסק אחד נותן לו דבר קצוב בשכר עמלו ודיו פירוש במתבטל ממלאכתו אבל כשאינו מתבטל די לו מותר שליש מן הריוח אפילו שהוא ספק שאם לא יהיה שם מותר שליש"

עוד כ' [נכ"ז-א, עז א] "ולעולם יזהר שיתן לו שכר עמלו ומזונו או כפועל בטל כמו שכתבתי ברבית בח"ג או הראש או האליה יותר מחלקו מן הריוח ואם היה שותף עמו בבהמה או שיש לו בהמות אחרות שמתעסק בהן או מלאכה כמותה שאין מתבטל בשביל חבירו די שיתן לו יותר שום דבר מועט בכל ימי השותפות"

ובחילוק ה-א' כ' שיש הפרש בין מתבטל ללא כלפי פועל בטל ותרי תלתי דכשלא מתבטל סגי בדינר,

ובחילוק השני כ' חילוק בין יש לו עסק אחר ללא כלפי מותר שליש דכשאין לו עסק אחר בעינן שכר עמלו ומזונו או ריש עגלא [ועיקר כוונתו בחילוק זה צ"ב כלפי מה קאי כל "או", שכ' "או" כשיש לו שוורים כלפי מה אמור דאפשר דכלפי מתעסק במלאכה אחרת ואפשר כלפי נותן לו דינר וכן יל"ע כלפי ה"או" של דינר ובאמת שמרן הב"י [קעז] הבין בפשיטות שה"או" של שוורים קאי כלפי הדינר והיינו שה"כשמתעסק במלאכה אחרת" הוא לעולם נצרך ואח"כ הוסיף רי"ו שצריכים עוד תנאי להתיר והיינו או שיש לו שוורים אחרים או שנותן לו גם דינר [וכעין פי' הריטב"א] ול"צ ריש עגלא וכשאין לו עסק אחר בעינן ריש עגלא או שכר עמלו, ונראה טעמו שפי' כן ולא פי' דיש שלש אופנים להתיר משום שאח"כ סיים אבל אין לו עסק אחר נראה שכל החלוקות הראשונות היו כשיש לו מלאכה אחרת, וכן לא פי' שסגי בדינר במקום מותר שליש וכמו שפי' במסקנתו משום שבכלל מאתיים מנה ועוד שהלשון קצת דחוק, אלא שמרן הב"י הק' שבחילוק ה-א' כ' שסגי בדינר אפילו בלי מותר שליש ולכן פי' כוונתו כלפי המותר שליש שמהני ג"כ דינר במקום מותר שליש]

ובחילוק ה-ג' כ' בדעת הגאונים שהצריכו דבר קצוב כשיש לו עסק אחר שכ"ז במתבטל אבל כשלא סגי במותר שליש

[ובגי' הדפוס הישן היה מקום לומר דיש לו עסק ולא מתבטל הם שני דברים שונים דשלא מתבטל היינו שלא היה לו מלאכה מקודם ויש לו עסק היינו שיש לו גם לאחר שקיבל את העסק עוד מלאכה וזה שייך גם באופן שמתבטל שעכשיו עובד פחות. מ"מ אין כ"ז נכון ומבואר כן להדיא בדפו"ח, ומוכח כן בדברי מרן הב"י שאם כהפי' שכ' אין מקום לקושיותיו ואכמ"ל וכן מדוקדק למעיין בדבריו, וטעמו שלא פי' כן נראה שמסדר הדברים וודאי נראה שכוונתו לדברי הרי"ף והרא"ש. מ"מ סוף דבר ברור שיש לו עסק הוא אותו עיקרון של לא מבטלו ממלאכה, ויש לתמוה א"כ במש"כ שהגאונים שאמרו שכשיש לו עסק בעינן דבר קצוב היינו כשמבטלו ממלאכה והרי הם שני הפכים וצ"ל שכוונתו לפרש דברי הגאונים שיש לו עסק היינו שהיה לו עסק קודם ועכשיו מבטלו ממלאכה, ואמנם היה מקום לפרש שיש שלש דרגות לא מבטלו דהיינו כשיש לו עסק אחר ואינו מתבטל כלל, מבטלו ויש לו עסק אחר והיינו כשאינו מבטלו לגמרי, מבטלו לגמרי כחנווני אלא שבדברי מרן הב"י א" לומר כן שהרי הק' על החלוקה השניה מ"ט לא סגי בדינר כיון שישלו עסק ומאי קשיא ליה נימא כיון שמבטלו וזה גופא ההפרש בין שוורים אחרים מיהו אפשר דס"ל ששוורים היא סברא בטורח וע"כ איירי כשאין מבטלו דכשמבטלו אפילו יש לו עסק אחר לא סגי במותר שליש כדאיתא בחלוקה ה-ג', מיהו מ"מ למסקנא וודאי שאין לפי' הב"י מקום שנתפרש חילוק זה אע"פ שאפשר שהוא נכון בלי מקור, ובסמוך נאריך בזה בעזה"י]

ויל"ע בדבריו מהו ששינה שבחילוק ה-א' כ' דכשלא מתבטל בעינן דינר ובחילוק ה-ב' וה-ג' כ' דסגי במותר שליש ועוד דכשמתבטל כ' בחילוק ה-א' פועל בטל או תרי תלתי ובחילוק ה-ב' כ' שכר עמלו או ריש ענלא ובחילוק ה-ג' כ' דסגי בדבר קצוב ומשמע אפילו דינר וזה היפך מש"כ בחילוק ה-א'

ומרן הב"י הק' ג"כ קושיא אחרונה, ועוד הק' מש"כ בשמו קודם כלפי החילוק ה-ב', ועוד דקדק את הלשון "כגון" שבחילוק ה-א' דל"צ תרי תלתא בדווקא

ומכח זה חידש דלעולם יש לדון שני אופנים א' בקצץ, ב' בסתם כשמחלקים בסוף, ולפי"ז פי' בחלוק ה-א' דפועל בטל הוא בסתם וכלפי"ז חילק דכשלא מתבטל נוטל דינר אבל כלפי תרי תלתי דאיירי בקצץ לא פי' כלום וכוונתו בתרי תלתי שבכל שיסכימו סגי ואפילו במתבטל וזהו ג"כ מש"כ בסוף בשם הגאונים שנותן לו דבר קצוב, ואח"כ פי' שמהני מותר שליש והיינו בקצץ בלא מתבטל או שיתן לו דינר בסתם [וזהו הדין שכ' בחילוק ה-א' וכ' מרן שזהו דוחק שכפל דבריו] וכשאין לו עסק דהיינו שמתבטל בעינן פועל בטל או ריש עגלא בלא קצץ

ולדבריו ממילא מתורץ ג"כ השאלה שהק' בלא מתבטל דדינר איירי בסתם ומותר שליש בקצץ

ולדבריו יוצא דיש שני חלוקות שהם ארבע דמתבטל או אין לו עסק כשלא קצץ בעינן שכר שלם דהיינו כפועל בטל או ריש עגלא, וכשקצץ בעינן דבר קצוב ומ"מ סגי בדינר, וכשיש לו עסק ואינו מתבטל כשקצץ סגי במותר שליש ובסתם דינר

ומיני השכר הם; פועל בטל והיינו ריש עגלא, תרי תלתי דהיינו דבר קצוב, דינר, מותר שליש,

והב"י הק' לדבריו שקיצר שהיה לו לומר שכשאין לו עסק לא אחר סגי במותר שליש [וכוונתו נראה שהרי מותר שליש איירי בקצץ ושכר עמלו או ראש עגלא הרי זה דינים שבסתם] וכן שכפל דבריו כמש"כ קודם,

ודבריו נדחקים הרבה שמש"כ רי"ו "וזה כשמתבטל" כוונתו רק כלפי החלק של פועל בטל [ובמיוחד לפי הגי' שבדפו"ח "וכל זה" ובאמת שלהב"י היה את הגי' המקוצרת], ועוד שוודאי פשטות רי"ו שפעם כ' חלוקה במתבטל ממלאכתו ופעם כ' חלוקה כלפי יש לו עסק דשני דברים הן ועוד שהגאונים כ' דמי שיש לו עסק סגי בדבר קצוב ופי' רי"ו דאיירי במתבטל וא"כ למה נקטו שיש לו עסק וע"כ שכשאין לו עסק גרע ובעינן טפי ואין לומר דזה גופא כוונתם שהיה לו עסק ומתבטל ממנו שהרי לשונם מורה שבאו להקל מחמת שיש לו עסק [אמנם היה אפשר לפרש כוונתו שכשאין לו עסק גרע בקצץ ובעינן ריש עגלא אלא דלא משמע כן בדבריו ועוד שמ"מ א"כ לא היה לו לחלק בין יש לו עסק ואינו מתבטל לאין לו עסק דהם רחוקים בשני דרגות] ובאמת שהדבר נראה ברור שכוונתו לגאונים שמצינו בר"ח וברמב"ם ובעוד קדמונים שדנו בנדון זה לדמות בהמה שאר עסקים וצ"ע שהב"י אפילו לא דן בזה

ועוד צ"ע מדברי רי"ו בנתיב כז שהזכיר רק את מיני השכר שניתנים בסתם

והנראה שדבריו מיושבים עפ"י תשובת הרי"ף שחנווני שאני מבהמה דדבריו בחילוק ה-א' איירי בחנווני וחילק בין מתבטל ממלאכתו והיינו שהיה לו אומנות אחרת לבין שלא מתבטל ששותף עמו בחנות וזה דומה למי שהיה לו כבר חנות ורק הוסיף לו גם את הסחורה שלו ובכה"ג ל"מ מותר שליש כיוון שכל היום עוסק בה ומ"מ בדינר סגי, וכלפי בהמה שלא מתבטל עבורה כל היום אם יש לו מלאכה אחרת סגי במותר שליש אלא שאם המלאכה השניה היא מין אחר צריך ג"כ דינר וכ"ז כשיש לו עסק אחר אבל כשאין חוזר דינו להיות כחנווני

ועדיין צ"ע משה"ק מרן הב"י מ"ש שבחנווני סגי בדינר ובבהמה בעינן ג"כ מותר שליש ונראה כמש"כ בדעת הרמב"ם שכלפי חנווני הקל בדינר אע"פ שכלפי בהמה כשאין לו בהמה הצריך פועל בטל והטעם משום דחנווני אינו מיוחד כלל למלאכת בעה"ב משא"כ בבהמה ודו"ק

ולפי"ז א"ש דבריו בנתיב כז שמנה את כל המידות השיכים לבהמה ולא נכנס לפרטים של הדבר מועט שסמך על מש"כ בנ"ח,

ולדרך זו ישנם ה' מידות; א' פועל בטל או תרי תלתי בחנווני כשמתבטל ומשמע אפילו פירש דהא במפרש איירי, ב' דינר בחנווני שלא מתבטל ויל"ע אם אפילו לא מפרש [והב"י נקט אפילו בסתם], ג' מותר שליש בבהמה כשיש לו בהמות אחרות ולכאורה דווקא במפרש, ד' מותר שליש או דינר[פי' שהתחייב שלכה"פ דינר שלא ילך לביתו ריקם] בבהמה כשיש לו עסק ממין אחר, ה' ריש עגלא או פועל בטל בבהמה כשאין לו עסק אחר [וצ"ע על ר"א מהגרוניא שנתן ריש עגלא אע"פ שהיה לו עסק אחר ושמא שם איירי בסתם] ומשמע שריש עגלא עדיפא מדינר דנראה לכאורה שהוא מקביל לתרי תלתי רק שבבהמה ל"צ כ"כ הרבה

##### דעת הטור

כ' הטור [סי' קעז] "הילכך צריך ליתן לו שכר טרחו ולא כל שכרו אלא רואין אדם שבטל וכו' וכן צריך ליתן לו בכל יום, וה"מ שלא פסק עמו אלא נתן לו למחצית שכר אבל אם רוצה לפסוק עמו על כל העסק בדבר ידוע ואפי' בדינר אחד רשאי, ותקנת חכמים הוא למי שנותן עסק לחבירו סתם ואינו פוסק שיקח המקבל חצי הריוח ולא יקבל עליו אלא שליש האחריות ונמצא שתות כל העסק שלוקח ממנו ריוח ואינו מקבל עליו אחריות הוא שכר טרחו או שלוקח שני חלקי הריוח ואינו מקבל עליו אלא חצי האחריות או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק וה"מ שצריך ליתן שכר טרחו בחנוני וכיוצא בו דלית ליה עיסקא אחרינא אלא הדין עיסקא כדתניא המושיב את חבירו בחנות וכו' אבל מאן דאית ליה עסקא אחרינא דלא קא מבטיל מיניה לא בעי אגרא כולי האי כגון רועה שיש לו בהמות לעצמו ולוקח אחרת בעיסקא שא"צ לטרוח יותר בשביל העסקא וכיוצא בזה"

ובתחלה דבריו ברורים בנותן למחצית שכר דבעינן שכר כפועל בסתם ואם קצץ סגי בדינר וכדעת הרמב"ם אח"כ הביא את דין תרי תלתי כתקנ"ח למי שנתן בסתם דהיינו לכאורה שלא פי' את אופן החלוקה והיינו לכאורה תוספת על האפשרויות הראשונות אבל וודאי שרי לתת כפועל ומכאן אין דבריו ברורים שכ' "או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק" על מה קאי דהרי אם קצץ מראש כבר פי' כן ואם בסתם הא וודאי לא מהני שהרי בעינן כפועל או תרי תלתי [אמנם מהב"ח נראה שהבין דמהני ודבריו צ"ע] ועוד יש לדון בדבריו כלפי מה התנה בסו"ד שכ"ז דווקא בחנווני אם כלפי הדין של תרי תלתי או כלפי הדין של פועל בטל

ודעת הב"י שה"או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק" היינו בנותן בסתם והמשך של התקנ"ח וכוונת הטור באופן שיש לו עסק אחר דבכה"ג סגי בדינר אפילו בסתם, ומש"כ "וה"מ בחנווני" קאי על תחילת דבריו שנותן לו כפועל כשלא פסק [ומכאן למד דדעת הטור כהרמב"ם ודבריו צע"ג]

והדרישה הסיק [וכ"פ בפרישה] שכוונת הטור ב"או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק" היינו שאם רוצה במקום תרי תלתי לתת לו דבר ברור לשכר טרחו מכיסו ואפילו לא יהיה רווח שרי ומש"כ תחלה שדווקא בפוסק סגי בדינר היינו דינר מהרווח שאם לא יהיה רווח יפסיד וחידוש דינו לא שמענו משום ראשון

ודעת הט"ז [סק"ד] בבי' "או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק" שבא הטור לפרש שהתרי תלתי הם לאו דווקא דכל שריווח המקבל עדיף משל הנותן אפילו שבסוף לא ירויח אלא דינר שרי מיהו דווקא באופן שנתן לו חלק ברווח כגון עשירית שככל שמרויח יותר חלקו גודל ולכן טורח ברצון בחלק הפקדון וקצת נראה מדבריו דמהני בכה"ג דווקא כשפסק כן מראש קודם שהתחיל להתעסק אלא שכבר קיבל את העסק ואין בעה"ב יכול לחזור בו עיי"ש היטב ואי"ז מוכח כלל וצ"ע

ודעת הגר"א שט"ס הוא בטור בענין הדינר, ומש"כ הטור "וה"מ בחנווני" קאי על הכל דאף תקנת תרי תילתי לא נאמרה במי שיש לו עסק אחר, ומ"מ לדינא אין הפרש בין הפי' שלו להב"י

העולה מכ"ז בדעת הטור שבפוסק מראש קודם קבלת העסק לכו"ע מהני מה שיפסוק ואפילו דבר לא ברור אלא רק אם ירויח [ואמנם להגר"א לא מצינו מפורש אבל כך מוכח שהבין ונראה טעמו שכיון שמקור הטור לדבריו הוא מקוצץ לו דינר דשמואל ושם כל טענת שמואל הייתה שילך ריקן אם יהיה רווח וצ"ע]

ובאופן שלא פסק: בחנווני [דהיינו שאין לו עסק אחר] בעינן פועל בטל או תרי תלתי לבד מדעת הט"ז שילה"ס אם מהני באופן שיתן לו אחוזים אחרים עמש"כ לעיל

ובאופן שיש לו עסק אחר [ומשמע דווקא אותו מין. ב"י] סגי אפילו בדינר, והגר"א דקדק שאפילו באופן שמעצמו לא נותן שהוא פי' את דין הטור בתרי תלתי בכה"ג וכמש"כ הרמב"ם וע"ז סיים "וה"מ" מיהו יל"ע בדעת הב"י אם בעינן תרי תלתי שהרי כך דעתו בדעת הרמב"ם ולא הזכיר כלפי הטור ובצורה שהעמיד את ה"וה"מ" אין את דקדוק הגר"א

##### ההלכה למעשה

מדברי הב"י מתבאר שיש שני חלוקות א'- מתבטל כחנווני והיינו אין לו עסק אחר, ב'- לא מתבטל אלא יש לו עסק אחר

## עבר והתנה בעיסקא שלא כדין

### כל האחריות על המקבל

כ' הרמב"ם [מלווה ה ח]"אסור לאדם שיתן מעותיו קרוב לשכר ורחוק להפסד שזה אבק רבית הוא והעושה כן נקרא רשע, ואם נתן חולקין בשכר ובהפסד כדין העסק" מיהו הראב"ד [תשו"פ קלב] כ' דלא גבי רווחא כלל אמנם בדבריו מבואר שאם עבר וגבה רווח לא יתחייב המתעסק לשלם כשיפסיד עיי"ש וכ"כ בתשובה הר"ן [עב] והרא"ש [פח-ז] שאינו גובה רווח וכן וודאי דעת הרמ"ה [הוו"ד בטור קעז שכ"כ אפילו כשהתנו פלגא ברווח והפסד], ומהר"ם מרוטנבורג תחלה [פראג קנא] היה סבור כדעת הראב"ד ולבסוף [לבוב תעו (תכה)] חזר בו מכח הרמב"ם והאריך שם הרבה לבאר שני הצדדים בדעת בנ"א איזה תנאי יותר עיקרי אם קרנא עדיפא ליה או רווחא ועוד כ' שם שאין התנאי בטל מאיליו ולכן אם גבה כבר לא יוצא בדיינים אלא כשבאים לפנינו אנן מבטלינן ליה [עי' כיוצ"ב ברא"ש ב"ב פ"י סי'\* ]

ויל"ע בדעת הרשב"א שכ' על כשהתנו פלגא באגר ובהפסד שכיוון שהתנו באיסור השטר בטל וחוזר לדין של עיקר עיסקא ולכאורה א"כ ה"ה בקרוב לשכר ורחוק להפסד וכהרמב"ם ולא מטעמיה של מהר"ם

### פלגא ברווח ובהפסד

**יש ד' ציורים:** א'-שלא היה רווחים כלל: ובזה יש לדון משני פנים א'- ביד מי הבחירה לבחור, ב'- שהרי אין ריבית,

הרשב"א כ' שכיוון שהתנו באיסור תנאם בטל וחוזר לדינא דרבנן דהיינו פלגא מלווה והעמיד בהכי את הסוגיא והיינו דס"ל שוודאי עיקר הדין שיפסיד ברווח; והרמב"ן נקט שאין התנאי בטל כיוון שלא הוא עצמו הריבית ומ"מ לדבריו ג"כ הדין לכאורה כך; ויל"ד בדברי הר"א אב"ד והראב"ד שנתקשו ברב עיליש ולא העמידו בכה"ג דמשמע לכאורה דס"ל שמ"מ בעל המעות יפסיד ויש לדון להיפך דאפשר דס"ל דאפילו ברב עיליש לא יפסיד תרי תלתי מצד שני האופנים א'- כיוון שהוא מו"ק ואל"כ אף באיניש אחרינא ג"כ יהיה דינו כך, ב'- וגם נראה שהם לא פי' כרש"י שתלוי ברב עיליש אלא התנאי היה שהכל יהיה באופן שאין כאן ריבית; מיהו ברמב"ם נראה שעיקר הדין היה שיפסיד הנותן תרי תלתא שהרי כ' בריש פ"ז משלוחין שאם התנו בפירוש שיהיה השכר וההפסד בשווה ואבד כל הממון שיש מי שהורה שישלם שליש והרמב"ם נחלק עליו מהטעם השני שכיוון שלא הרויח אין כאן ריבית [והרמב"ן נחלק וס"ל שיש כאן ריבית שהרי עשה שליחותו]

ב'- שלא היו הפסדים כלל - דעת הרמ"ה [בטור קעז] והרא"ש [שו"ת פח ז] והטור [שם] שלא גובה שום רווחים ובאמת שכ"ד העיטור [כיס] אלא שהוא נתן טעם שהוי שטר שיש בו ריבית; ברמב"ם [שלוחין ו ג] מבואר שיגבה תלתא ואמנם אין דבריו מפורשים כשהתנה באיסור מ"מ מדבריו ריש פ"ז מוכח שאיירי גם בכה"ג; וכ"כ בתשוה"ג מו"מ [רכה]; ומדברי הר"א אב"ד שהעמיד בר"ע שמעיקרא הפסיד דבלי"ז היה גובה ברווח פלגא וא"כ ה"ה באיניש אחרינא מדלא העמיד דבזה הנפק"מ מיהו נראה שאי"ז ראיה דוודאי לפי הפי' שלו שכבר נתן את הרווח אם לא היה ראיה מדחלקו בהפסד מעיקרא היינו אומרים שתנאם היה תרי תלתי בהפסד, ומדברי הראב"ד בחי' שלא אוקמה לרב עיליש בהכי נראה דס"ל שיגבה פלגא רווחא מיהו נראה שאי"ז מעלה לר"ע והם הק' "מאי אהני לר"ע" ומ"מ מסתבר שלהראב"ד הדין שיגבה פלגא שהרי יכול הנותן לומר לו שהיה מנכה מההפסד וכמש"כ הראב"ד לגבי נותן עיסקא סתם; ודעת הרמב"ן לכאורה שיהיה חייב שכר כפועל מדין אבק ריבית שכיוון שעוד לא הגיע ליד המלווה יכול להשאיר אצלו אמנם במלחמות נטה לפטור כיוון שלא עשה ע"ד להשתלם הרי"ז כמי שגבה אבק ריבית; ודעת הראב"ד בתשובתו [תשו"פ קלב] שחייב מדינא שכר כפועל אלא א"כ פרע לו בשתיקה דאז באדם רגיל שאינו גברא רבה תלי' שמחל

ג'- שהיו תחלה רווחים ונטל פלגא ואח"כ היו הפסדים : זהו האופן שהעמיד הראב"ד בחי' וב"כתוב שם" את רב עיליש ומשמע מדבריו שיהיה הדין תרי תלתי בהפסד ואף הרשב"א לא השיג על הראב"ד בזה אלא שילה"ס אם גם באופן שהתרי תלתי הוא יותר מהרווח שגבה; מיהו לדעת הרמב"ן לעולם תנאם קיים ונסתפק אם יקבל כפועל; ובדעת הרמב"ם יל"ע הרבה שהוא כ' שגובה שליש לשכרו אם יש רווחים מהרווחים ואם יש הפסדים מההפסדים ולכאורה וודאי שאין כוונתו שבפועל יזכה בשניהם אלא כוונתו כמו שפירשוהו המיוחס לריטב"א והגר"א שתלוי במקבל אלא שלא ברור אם לאחר שבחר שנה א' לעולם כך נקבע או שלעולם תלוי בו לשנות וצ"ע

ד'- שתחלה היו הפסדים ונטל פלגא ואח"כ היו רווחים : זהו האופן שהעמיד הר"א אב"ד את רב עיליש ומשמע דבכה"ג יטול הנותן תלתא בשכר והרמב"ן חולק וכנ"ל

### כל האחריות על הנותן והתנה דבר קצוב

## היתירים בעיסקא

### ההיתר של ר"י

תוס' ב"ק קב. כ' "אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע מכאן יש להביא ראיה אם אדם נותן מעות לחבירו למחצית שכר ואמר ע"מ שלא תלוום אלא על משכונות של כסף וזהב ותשמרם בקרקע ואם תשנה יהא ברשותך לחייב בכל דבר ואם פחתו פחתו לך שאין זה רבית דהא הכא אם שינה מדעתו אמר אם פחתו פחתו לו אפ"ה אם הותירו הותירו לאמצע ולא הוי רבית כיון דאם לא היה משנה דעתו לא היו כולן ברשותו אלא השכר וההפסד לאמצע כדין פלגא מלוה ופלגא פקדון" ולשון הר"ש משאנץ בזה הועתק באו"ז ב"מ סי' ר' וכלשונו לשון הרא"ש [ב"ק ט-יח], והמרדכי ב"ק סי' קכב, ועיקר דין זה פסקו ג"כ בתשוה"ג [שע"צ ד-ח-טו], ור' ברוך [בתשובות מיימוניות כט], והראב"ד [תשו"פ קלד, קמ], והטור [קעז], ותלמיד הרא"ש, מיהו הר"ן בתשובה עג פקפק בהיתר זה

ויש לדון מכח איזה צד דנו לאסור שיחשב רבית ומה הטעם שאינו כן

ובדברי הראב"ד ור' ברוך נראה שכל עיקר נדונם היה אם עי"ז נעשה גזלן וקנאם ונעשו מלוה שהם פי' שהטעם שמותר שלא נעשה מלוה כיון שלא נתכוון להוציא מהבעלים

אבל בדברי הר"ש משאנץ מבואר שדן מצד קרוב לשכר ורחוק להפסד ונתן טעם שמותר כיון שאם היה עושה כמו שאמר לו היה קרוב לשניהם וכ"כ הנמשכים אחריו [הרא"ש המרדכי הטור והשו"ע] ודבריהם צ"ע דאם יסוד איסור קרוב לשכר הוא מפני שנעשה מלווה וממילא השכר הוא רבית א"כ בכה"ג פשיטא דלא הוו מלוה ואם משום דכגזלן היה להם לתת טעם כהראב"ד ור' ברוך ושמא נלמד מדבריהם שהוא איסור חדש שמי שהאחריות עליו ממילא השבח יהיה שלו

והנראה בעזהי"ת שהם באמת לא דנו אם היה פושע באופן כזה שבלי תנאי היה האחריות עליו שפשיטא ששרי אלא עיקר הנדון היה כיון שחיובו לשמור בכה"ג הוא מכח תנאו א"כ בעצם דרישת חיוב האחריות חלה מכח תביעתו ואע"פ שמאחר שתובע חוזר להיות כך עיקר דין שמירתו מ"מ יש לאסור שהרי הוא מטיל עליו את האחריות ולוקח חלק בשכר ובאמת שהר"ן להדיא למד בדברי ר"י שאיירי שהוא התיר לו לשנות ורק שהאחריות תהיה עליו אם ישנה ובכ"ז שרי וזה וודאי ע"י תביעתו חל עליו שהרי ברשות שינה ובכ"ז למד להתיר מהגמ' שאיירי כששינה שלא ברשות והיינו כמש"כ שהכל א'

[ושמעתי מהרב ישורון דרך דומה שעיקר יסוד הסוגיא של לתקוני שדרתיך היינו שאינו שלוחו בקניה זו ובזכות בעה"ב לטעון שאינו שלוחו אם הפסיד אבל אם הרויח לא אכפ"ל והוי שלוחו [באמת שכ"נ ברש"י ב"ק קב: ד"ה "אבל" בדעת ר"מ] וא"כ הרי"ז כמתנה שאם יהיו רווחים יהיה שלי ואם יהיה הפסדים יהיה שלך שכתבו תוס' סד. שאסור]

וטעם ההיתר נראה מלשון הר"ש שכיון שלא בעה"ב שלח אותו לעשות באופן הזה אלא הוא "מעצמו" בוחר בזה וכן ג"כ לשון הר"ן בתשובה "כיון שאם לא היה משנה מדעתו לא היה הפחת ברשותו", והטעם בזה נראה שכשיש חיוב אחריות שבא מכח תביעת הבעלים הבעלים מחויב לתת למי שנתחייב באחריות קנין כלווה וממילא שהרווחים שלו אבל כל שמצד שליחותו יכול להרויח גם בלי השינוי והמקבל מעצמו משנה אין לו תביעה לזכות בכלום שאדרבה לא ישנה

ועוד אפשר שבכה"ג אין חיוב אחריותו אלא כמתנה שומר חנם שהרי כשלא ישנה האחריות על הנותן ונמצא שגדר האחריות ממש מכח השינוי ולא מכח קבלת הממון כמלווה ולזה יותר נוטה לשון תשוה"ג שנתן טעם שבעצם הסכים לקבל פלגא בהפסד אלא שהוא לא רצה להכנס לסיכון ההוא

ויש לדון באופן שיתנה עמו שלא יתעסק אלא ישמור על המעות ויהיה אחריותו כדין שומר אבל אינו מקפיד אם יעשה בזה סחורה אם נאמר ג"כ שהיה יכול לא להתעסק והיה כל האחריות על הנותן והוא מעצמו התעסק ובעיקר דין זה נחלקו הראבי"ה [תתקנז] ור' יואל [בראבי"ה תתקטז] שר' יואל פסק במפקיד מעות אצל חנווני שהדין שיכול להשתמש שאם יחלקו בשכר אינו רבית כיון של"ש קרוב לשכר ורחוק להפסד אלא א"כ התנה כן [וכ"נ דעת הרשב"א [תתקלח] שכ' שנפקד שיתעסק במעות ע"ד להרויח לבעלים הרווח לבעלים ואין בזה רבית מיהו אפשר שכה"ג אינו מלוה כלל כיון שאין לו רווח וכמש"כ חכמי לוניל הוו"ד בסה"ת]

והראבי"ה אוסר דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד וכ' שחלוק מהא דשליח ששינה שהשכר לאמצע משום דשם הרי מוכן להרויח באופן של קרוב לשכר ולמדנו מדבריו שכל ההיתר של ר"י יתכן כשיכול להרויח בלי שההפסדים יהיו על המקבל אבל אסור להתנות שבכל צד רווח יהיה רחוק להפסד ולר' יואל לכאורה שרי ובאמת שמלשון הראשונים שאם לא היה משנה היה קרוב לזה ולזה א"כ אין לנו ללמוד להתיר יותר מזה שהרי הם הדגישו שאיירי באופן שיהיה ג"כ קרוב לשכר ולא אמרו שכיון שמעצמו חייב עצמו באחריות שרי ועוד שהרי למה לא מצאו אופן יותר נח מיהו זהלא ק' כ"כ שהרי אם יתנה כן יש סיכון שבאמת לא יהיה לו כח להתעסק וישאירו בביתו

ובתשוה"ג כ' "דכי אמרינן הכין היכא דשקל שמעון מן ראובן ממונא וקבל עליה רוחא פלגא ופלגא, וזיאנא לית עליה מידעם. אבל הכא הכין קאמר ליה דהוי קרוב לשכר ולהפסד, והאי דאמר לא תשדריה דדחיל דילמא באלי כוליה והאי סמך ברחמנא ושדריה סייעתא דשמיא היא ואית ליה מן ההוא רוחא" וצ" אם אפשר לדקדק ממנו כחד מיניהו

ובתלמיד הרשב"א והרא"ש בב"ק קב כ' "ולא אמרינן כיון דשינה והוי כל האחריות על המתעסק והדרו להו כל המעות מלוה וכל מאי דשקיל מיניה הוי ריביתא, אלא אמרינן כיון דמעיקרא אתא עיסקא בידיה בהיתרא אע"ג דשינה אכתי בשליחותיה קאי כדמעקרא ולאו מלוה הוא אלא שליח והאי דמיחייב באחריות טעמא אחרינא הוא" ולמדנו דס"ל שהנדון היה להחשיבו כמלווה מכח מה שמחויב באחריות ע"י השינוי שהוא בעצם מחמת שנדון כעושה מעצמו וא"כ בעצם הוא כלווה והשכר שלו ומסקנא שלא בטלה השליחות בכך

\* עי' היטב רשב"א ה קפז

\* בענין האחריות כשמשנה עי' שו"ת המבי"ט א' קעט, ואבקת רוכל קסג,

## אחריות בשכירות וצאן ברזל

ישנם ארבע סוגיות שמתוכם יש לדון בענין שכירות א'- רב חמא מוגר זוזי ומבואר בגמ' דבכה"ג בזוזי אסור במרא שרי. ב'- שבספינה מותר אגרא ופגרא ומטעם שלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה וכיוצ"ב שרי בבהמה. ג'- שאסור לשכור דודא בזמן שהפחת על השוכר אלא א"כ יש חוסכא דנחשא שהוא על המשכיר. ד'- צאן ברזל שאסור לקבל ויש אופנים שמותר לפי מה שיבואר להלן

וקודם כל נציע את ביאורי הראשונים בכל סוגיות אלו

### בסוגיא של רב חמא

מבואר בסוגיא שיש אופן של שכירות שיש בו חילוק בין זוזי למרא משני סיבות שזוזי לא הדרי בעיניהו ולא ידיע פחתייהו, וברמב"ם ובהרבה ראשונים מבואר דאף בזוזי אינו אסור אלא משום אבק [מיהו בריטב"א מבואר דהוי ר"ק וע"ע במהר"ם [תשובות מיימוני' מה]],

ויש לדון בשני ענינים עיקריים א'- באיזה מין שכירות איירי, ב'- בתנאי ההיתר של מרא אם כל היתר הוא בפנ"ע

#### שכירות מעות - האיסור

ובעיקר מין השכירות וודאי איירי כשיכולים להוציאם דהא אסרינן מטעם שלא הדרי בעינייהו ומ"מ בפרטי העסק שהחשיבו כשכירות נחלקו הראשונים

[דרך א':] מ**פרש"י** נר' שרב חמא חשב להתיר מחמת הלשון וכ"כ ה**ריב"ש** [שה, תסד] וכ' שאין הלכה כרב חמא שאין הלשון גורם והוי רבית קצוצה, ולפי' זה באמת ק' לפרש כפי' התוס' שבמרא שרי אפילו בלא הדרי בעיניה דסו"ס אי"ז באופן של לא הדרי בעיניה של זוזי

[דרך ב'] ואם נרצה להעמיד שיהיה נפק"מ מכח מה שהוא שכירות לכאורה נראה דאיירי כשאין לו רשות לכלות את הממון ששכר אלא שבמעות יכול להתעסק בהם בהוצאה ובתנאי שהקרן לעולם קיימת ואחריות האונסים על המשכיר כשאר שכירות וכ"נ שפי' **תרוה"ד** [שב] ו**מהר"ח או"ז** [ריא] שהם למדו מסוגיין לאסור עיסקא באופן שאחריות אונסים על הנותן, וכ"נ מסתמות **המאירי** שכ' שאסור לשכור המעות אע"פ שבשכירות אחריות האונסים על הנותן ואם מוציאם לגמרי ל"ש [ודוחק לומר שכוונתו לתור"פ], ואפשר שלזה נתכוין ה**יראים** [קיח] שכ' דרב חמא היה משכירם בלי פחת ולכן אסור והוא עצמו פי' דלהשכיר ליראות בהם אסור משום שיש פחת אפילו במעות ועוד איך יפרש שזוזי לא הדרי בעיניהו אלא שהכל טעם למה אין פחת כיון שמחזיר אחרים ובכ"ז בלי"ז שרי וניחא רק לפי' הזה, ולמסקנא אסור שכל דלהוצאה הוי מלוה או לפי' היראים משום שאין פחת,

[דרך ג'] ואפשר עוד באופן שניתן להוצאה גמורה למשתי ביה שכרא רק שכ"ז שהמעות בעין אחריותם על הנותן וזה ממש דומה למרא שכתבו התוס' שניתן להוצאה אבל יכול להשתמש בו כשהוא בעין וכיוצ"ב במעות היינו כמש"כ שכ"ז שמשתמש בעיסקא האחריות על הנותן ומ"מ במעות כיון שניתנו להוצאה ואין בהם פחת יוצאים לאלתר מחזקת הבעלים [וע"כ צ"ל כן דאל"כ היינו מרא], ונראה עוד ששייך כה"ג באופן שאינו רשאי להוציא רק מ"מ הקנה להם את המעות לזמן ושייר לעצמו את הזכות שלא יוציאום ומ"מ אינו אלא כמשכון בעלמא וקבל ע"ע את האחריות [וצ"ע אם יש דבר כזה דיון שקבל אליו את האחריות א"כ לא נתחייב לפורעו אלא מגופו מיהו הרי אם יפשע יתחייב כלווה וצ"ע], ומענין דרך זו אפשר באופן שפי' **בתור"פ** [סט:] שכ' שאיירי שיכול להוציאם לגמרי מיהו קבל על עצמו שאם יאנסו המעות כ"ז שהם בעין יפסיד וכן לאחר שיוציאו אם יכלו נכסי הלוים באונס יפסיד וכ"כ הריטב"א בשם תוס' וכ' ע"ז "ולא נהירא", וכן פי' הריב"ש בסי' שה, שח, בדעת **התוס'** וכ' שבכה"ג אפשר שלדידן במעות אינו אלא אבק, והטעם שאסור למסקנא לכאורה דכל שלהוצאה נחשב הלואה, ולהתור"פ לכה"פ בכה"ג שאין הקרן מסוימת

וכדרך ב' או ג' וודאי נראה כוונת **מהר"ם מרוטנברג** [תשובות מיימוני מה] שלמד מסוגיין לאסור באופן שהמלווה קבל ע"ע אחריות וע"ע מה שאכתוב בסמוך בשם מהרי"ק

[דרך ד'] ו**הרא"ה** [הוו"ד **בריטב"א**, ובריב"ש שה, תסד,] פי' שכ"ז שלא הוציאום היה אחריות המעות על המשכיר ועל אותה שעה היה נוטל שכרו וכן פי' **הר"ן**, ובריטב"א הוסיף שכל זמן שלא הוציאום היו שכורים להם להתעטר, ובכה"ג לדידן כ' ג"כ הריב"ש שאפשר שאינו אלא אבק, והטעם שאסור למסקנא היינו שמכיון שאין פחת עד ההוצאה וודאי השכר ניתן עבור ההוצאה

ובדעת **התוס' והסמ"ג** [קצא] **והרא"ש** [מו] **והטור** [קעו] נראה דע"כ אפשר שס"ל כמהר"ם שהרי תרוה"ד כ' שאפשר שמודים לגליון דכל מה שאסור לפי התוס' היינו דווקא כשיש אחריות גניבה ואבידה ואם איירי במלווה גמורה וודאי שאין הדין כן ועוד שהרי להדיא למסקנא טעם האיסור משום דהשכר הוא בשביל ההוצאה ולא משום גרעון האחריות וע"כ שפי' לדבריהם דעיקר טענת הגמ' על רב חמא שמעות לא הדרי בעיניהו ולכן לא חשיבי פקדון [ובאמת שכך משמע בלשונם] והיינו שלרב חמא חשיבי פקדון אפילו כשמוציאם.

ובעיקר החידוש של סוגיין שאסור בהני גווני נחלקו הראשונים בטעם ולדרך המהר"ם ודעימיה וודאי עיקר הטעם שכל דלהוצאה מלווה היא אפילו בלי כל האחריות והיינו לא הדרי בעיניהו, ולדרך היראים כי אין פחת, מיהו ברש"י נראה שעיקר טעם לא הדרי בעיניהו היינו שאחריותן עליו וכן פי' הריטב"א ואפשר שכן למד הרמב"ן [שדימה בטעם ההיתר את סוגיית דודא לרב חמא ומ"מ אינה ראיה] ופי' זה יתכן לפי' רש"י או הרא"ה שבשני פי' אלו לא מוכחים לשום צד כיוון שאצלם איירי במלוה גמורה, ובדעת הגליון תוספות [נראה שהוא לר"א מטוך] שהובא בתרוה"ד [שב] ובמהר"ח או"ז [ריא] שהתיר כשנותן מעות באחריות אונסים על הנותן פי' הגר"א [קעו ב] שס"ל שכולה סוגיין איירי כשאחריות אונסים על הנותן ובכה"ג הכל תלוי בפחת וזה לכאורה כהיראים רק שהיראים אסר אפילו כשאחריות אונסים על הנותן

ובפוסקים נראה שנחלקו ג"כ בכל פי' אלו

בטור בסימן קעו פסק את דינו של רב חמא שאסור לשכור מעות להוציאם **והרמ"א** שם פסק ששרי אם כל האחריות על הנותן ובסימן קעז סעיף ו' פסק ששרי דווקא ברבית דרבנן כגון עיסקא אבל ברבית קצוצה לא ובדרכ"מ מבואר שכוונת החילוק שיש הפרש אם נותן לו את המעות בהלוואה ורק מקבל אחריות או שנותן לו בעיסקא דהיינו שהשבח עוד ברשות נותן רק שמשכיר לו [ולק' בענין ההיתר נאריך בזה בעזהי"ת], וא"כ בסימן קעו שהתיר היינו באופן שנחשב ברשות נותן וזהו הלשון שכירות שדינו ככל שכירות דעלמא, וא"כ יש ללמוד מכאן שהבין שרב חמא איירי באופן של עיסקא,

ועוד נראה כן שהרי המקור להתיר ברבית דרבנן היינו מהמהרי"ק כמבואר בדרכ"מ ובמהרי"ק נראה שם להדיא שלמד כן מתשובת מהר"ם מרוטנבורג בענין "הבחור" [תשובות מימוניות מה] ושם למד מרב חמא

מיהו צ"ע שהמקור לאיסור בר"ק הוא מדברי הריב"ש בסימן שח שאסר ללוות על ספינה באופן שאחריות הספינה על המלווה והבין שדעתו אפילו אם כל האונסים על המלווה, והריב"ש למד כן מרב חמא וא"כ ס"ל שרב חמא איירי בהלוואה גמורה ובאמת שהריב"ש שם הביא את פי' התור"פ שהוא באמת הלוואה גמורה ובשאר מקומות [שה, תסד,] שדן ברב חמא זה לא היה הפי' העיקרי אלא שבאמת נראה שהביא דווקא את הפי' הזה דאיירי בהלואה גמורה, ולא משום דס"ל כך לפרש את הסוגיא ואף הרמ"א הביאו רק לענין הדין,

ועוד יל"ע שהדרכ"מ כ' שם שתרוה"ד התיר בכה"ג ותרוה"ד כל עיקר דבריו סביב דברי רב חמא וא"כ ס"ל שרב חמא בכה"ג איירי, ונראה שס"ל שמדלא הדגיש תרוה"ד לצורך ההיתר שיוציא בלשון שכירות א"כ ס"ל של"צ [ועוד שאפשר ששם ע"כ לא איירי בשכירות שהרי היה הלווה מלווה אותם ברבית לאחרים וכיון שלא היה שלוחו א"כ א"א להחשיב את ההלואות כשלו. וזה צ"ע]

וכן דעת **הגר"א** שכ' [קעז כד] שהמקור לדינו של ר' ישעיה שאסור בעיסקא לקחת שכר קצוב מרב חמא וכ"נ מדבריו בסי' קעו סק"ב

ועוד מבואר בגר"א בסי' קעז ס"ק כה שכשהתרוה"ד התכוין רבית דרבנן הוא התכוין להא דרב חמא וצע"ג\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

ובדעת הב"י יל"ע שהביא את תרוה"ד ואח"כ הביא דברי הריב"ש שכ' להדיא שלאחר שהוציא אחריות אונסים על הלוה וא"כ ע"כ היינו כהרא"ה ולא נראה מדבריו שחולקים, ואמנם זה יתכן לפי הדרך ה-ג' אלא שק"ק שא"כ הלשון הוצאה של הריב"ש היינו לגמרי וא"כ נראה שכל האיסור הוא מכח מה שניתן להוצאה ובלי"ז שרי ובסי' קעז דעתו שר' ישעיה אסר בכה"ג אפילו כשכל האחריות על הנותן, ונראה שס"ל להב"י דכיון שהשכיר לו ומדיני השכירות שכל שלהוצאה כל האחריות על השוכר א"כ לא פקע שם שכירות מיניה ולעולם איירי בקרן קיימת, ולפי"ז באמת הב"י בדווקא לא הביא את הריב"ש ב-שה דששם להדיא הביא את פי' הרא"ה דהשכר עד שהוציא, ועדיין צ"ע שהרי הב"י הביא מהמרדכי שאפילו החזירם השוכר בעצמם לאחר שהוציאם וחזרו אליו ודקדק הב"י שע"כ איירי כשלא שכרם להוציאם דא"כ מלוה להוצאה ניתנה ואסור אפילו אם לא הוציאם כלל ולכאורה אם אסור לו להוציאם לגמרי א"כ ל"ש מיהו נראה דמ"מ כלפי החזרת המעות בעין שייך לומר כן וצ"ע

\* יל"ד אם ההיתר לתרוה"ד כשקבל עליו אחריות אונסים הוא משום דבכה"ג אינו מלווה אלא שכירות או משום דע"י קבלת האחריות זה סיבה להתיר אפילו אם נחשב מלוה [והטעם כגון הרמב"ן כלפי מה ששדי עושה ודו"ק ועי' רא"ה שהובא בנמוק"י גיטין ל]

בדברי הגליון תוספות להדיא ההיתר שהוי שכירות ועוד שדימה כה"ג לדברי התוס' שמותר לשוכרם ליראות בהם והיינו פקדון גמור

וכ"נ וודאי ב**מהר"ם מרוטנברג** [תשובות מיימוני מה] שכוונתו ללמוד מסוגיין לאסור בכה"ג,

#### שכירות מעות - ההיתר

##### כשאחריות גניבה ואבידה על הנותן

לכאורה מכל הראשונים [הרא"ה והריטב"א והר"ן דלעיל] שדנו שרב חמא איירי שקיבל אחריות רק עד שהוציאם שזה היפך משמעות הגמ', ועוד שדבר הלמד מענינו שכל הסוגיא עסקה בדיני עסקא, ועוד שנתנו טעם שקיבל את השכר על אותה שעה ומשמע שבזה טעה שבאמת נחשב שקבל את השכר על ההלואה וכמו שאמרה הגמ' שמעות אין בהם פחת וע"כ שכר הלואה נוטל אבל אה"נ שרי ליטול שכר על הזמן ההוא אפילו שהוא רשאי להוציא וזה גופא זכותו] לכאורה מכ"ז מוכח שאם באמת יהיו אחריות האונסים עליו גם לאחר ההוצאה שרי והיינו באופן שלא רשאי לכלות את הקרן אלא להעמידו בעיסקא ואפשר דזה דעת הגליון תוספות [נראה שהוא לר"א מטוך] שהובא בתרוה"ד [שב] ובמהר"ח או"ז [ריא] שהתיר כשנותן מעות באחריות אונסים על הנותן וכ' שכן כ' ר"ת בתשובה והרב אביגדור [מיהו הגר"א ביאר דעתם באופ"א],

מיהו תרוה"ד ומהר"ח או"ז שניהם נקטו שזה לא מסתדר עם סוגיא דרב חמא לפי הפירוש שרב חמא קבל על עצמו אחריות אונסים ולכאורה כל קושייתם כי הבינו שרב חמא איירי באופן כזה אבל לפי' הריטב"א והר"ן והריב"ש אין משם קושיא ואדרבה יש ראיה להתיר וכמש"כ, ועי' בחוו"ד קעו-ב שמתבאר מדבריו שהראשונים חלוקים על התרוה"ד ומ"מ כדעת תרוה"ד כ' לעיל [שכירות מעות - האיסור] שמשמע כן ממהר"ם

ובדעת התוס' והרא"ש [סי' מו] והטור [קעו] יש לדון שהרי פירשו במרא שמותר אפילו יתן לו רשות להוציאו ולעשות כל חפצו דמשמע שיכלה את הקורדום ע"י השימוש ואין דבר שעומד כנגד ומשמע דרב חמא בכה"ג איירי וכפירוש הראשונים ודלא כתרוה"ד מהו אפשר שכיון שהטעם שמותר הוא משום שכר הפחת ממילא שרי אפילו בכה"ג ולעיל [שכירות מעות - האיסור] פי' דבריהם כתרוה"ד ובאמת שע"כ הכי ס"ל שהרי הטור הביא בסימן קעז [ו] את ר' ישעיה [הוא הרי"ד בפסקיו סח.] שאוסר שכר קצוב בעסקא אפילו כשכל האחריות על הנותן משום דמיחזי כרבית ומקורו של ר' ישעיה הוא מרב חמא

מיהו תרוה"ד כ' להתיר באופן שכל האחריות אפילו דגניבה ואבידה על הנותן וכ"כ מהרי"ק [שורש קיט] ומשמע מדבריו שכן הדין אפילו לר' ישעיה שהרי להוכיח שאסור הוכיח מדבריו ובכ"ז בכל דבריו הדגיש שהאיסור הוא באופן שהגניבה ואבידה על המקבל אבל הב"י [קעז-ה] נחלק עליו שכיון שהטעם הוא מחזי כרבית א"כ קיים הטעם גם כשאחריות גניבה ואבידה על הנותן ואף בדעת התרוה"ד שהתיר כ' הב"י [קעו-א] שנראה מדבריו שאין לעשות מעשה להתיר, ואף הגר"א [קעו ב, קעז כה] החמיר בענין זה מאוד וחלק על תרוה"ד, מיהו הרמ"א [בדרכ"מ בשני המקומות] נחלק לאידך גיסא שהתרוה"ד כן התכוין להתיר והסכים עם המהרי"ק ופסק כן להלכה בהג"ה ולזה הסכים הש"ך [קעו ב, קעז כ] וכך לכאורה כוונת הט"ז בסימן קעו סק"א

מיהו כ' הרמ"א שכ"ז כשנתן לו בעיסקא ושאר רבית דרבנן אבל ברבית קצוצה לא מהני ומקור חילוק זה מבואר בדרכ"מ שתרוה"ד [שב] התיר אפילו בהלואה אבל הריב"ש [שח- הוו"ד בשכירות מעות האיסור] ומהרי"ק [קיט] חולקים ולא התירו אלא ברבית דרבנן

ודברי הרמ"א צ"ב למה כוונתו ר"ק שהרי א"א בהלואה גמורה שא"כ מה שייך שאחריות האונסים על הנותן, ואמנם באמת חילוק כזה הוזכר בתרוה"ד שסיים שאינו רוצה להתיר בר"ק מיהו שם כ' לחלק בין שכר קצוב ללא קצוב והרמ"א קורא גם לשכר קצוב רבית דרבנן שהרי בזה איירי המהרי"ק שהתיר כשכל האחריות על הנותן ועוד שמלשונו נראה להדיא שעיקר החילוק הוא הלואה או עיסקא ואפשר לדון בארבעה צדדים:

**א'-** כדרך חילוק המהרי"ק [קיט] בין עיסקא שניתנו גוף המעות להוצאה לבין שצריך להתעסק עם המעות האלו דווקא [הובא באריכות לק' בצאן ברזל]

**ב'-** שר"ק נקרא כשניתן לו להוצאה וקבל ע"ע המלווה שכל עוד שהממון עצמו בעין או חליפיו האחריות עליו

**ג'-** שיש הפרש אם הקנה לו את גוף המעות או שרק נתן לו זכות להרויח אתם וחילוק זה הוזכר בחוו"ד אלא שלא פי' כן להדיא את דברי הרמ"א עיי"ש

**ד'-** והעיקר שנראה כמו שמשמע בט"ז שעיסקא היינו שמצד נתינת עיקר הממון ניתן כבכל עיסקא שמחצה לנותן והמקבל מתעסק בשליחות הנותן והנותן משכיר/מקנה חלקו שאמור להרויח עבורו למקבל כמו שמקנהו לאחרים ואי"ז מבטל את עיקר התנאי ביניהם שמצד עיקר הממון מחויב לעבוד עבור הבעלים, אבל הלוואה היינו שנותן לו את הממון לצורכו ולא מבעיא כשמרשהו אפילו להוציא שפשיטא שהרי"ז כמלוה אע"פ שהאחריות על הנותן כל שהקרן קיימת אלא אפילו באופן שאין לו רשות להוציא את המעות לגמרי מ"מ ניתן לו באופן שהוא מוציא לצורכו והרי"ז כקנוי לו לזמן שכה"ג עדיין נחשב שהגוף שייך לנותן אבל מ"מ למקבל ג"כ הקנין כעין קנין הגוף ומצד עיקר המעות הוא שיכול להשתמש בהם ולהרויח

וכן נראה מדברי הלבוש וז"ל "שאם הנותן מקבל עליו כל האחריות מותר בריבית דרבנן, כגון עסק דסחורה או שאר ריבית דרבנן, דהוי תרתי דרבנן, עיקר הריבית דרבנן אפילו אם היה הלואה, וגם קבלת האחריות אין בו איסור אלא דרבנן, וכיון דאיכא תרתי אזלינן לקולא ושרינן. אבל בריבית קצוצה, כגון בהלואות מעות ממש, אפילו מקבל עליו המלוה כל האחריות אסור. או בריבית דרבנן ואינו מקבל עליו אלא מקצת כגון דגניבה ואבידה ולא דאונסין, או דאונסין ולא דגניבה ואבידה, הרי זה אסור, עד שיהיו תרתי לקולא כדכתבינן אז יש להקל" ומבואר מדבריו דאיירי באופן שגם אם כל האחריות תהיה על המקבל יהיה רבית דרבנן ודו"ק וממילא באופן של צאן ברזל ושכר קצוב הוי ר"ק ואסור אפילו כל האחריות על הנותן ובאמת שבמקור הדין דהיינו בר' ישעיה אסר גם בעיסקא של עגלים שכל האחריות על הנותן ולא ניתן להוצאה

ועוד נראה להוכיח שחשיב מלווה אפילו באופן שעוד שייך לנותן שהרי הגה"מ [קדושין תקס"ג ונפסק בשו"ע קע"ז סעיף ז'] כ' שהנותן עיסקא למחצית שכר ואח"כ סיכמו לעשות קצבה התנאי בטל ואם המשיך להתעסק והרויחו חצי המעות יתן לו עד הקצבה ובי' מהרי"ק שאיירי כשאחר הקיצבה עדיין חצי האחריות על הנותן ומבואר בדרכ"מ ובט"ז שסיכום זה כוונתו שעשאוהו מלוה ולכאורה תימה א"כ הטעם שאם הרויח הרווח לנותן אלא ע"כ שלא פקעה בעלותו במעות במה שנעשה מלווה אלא שהוא סגנון של "הסדר" ושייך שיתבטל מכח איסור רבית [אמנם החוו"ד תמה על הט"ז אלא שהוא לשיטתו ואכמ"ל]

וכן בכלל רבית דאורייתא אפילו כשמיחד לו כנגד זה ממון אחר שאחריות הנותן עליו וכדמוכח בריב"ש ומהרי"ק

וילה"ס באופן ממוצע דהיינו "שכירות" של מעות שבכה"ג מאחר ששכרם זכותו להרויח ואינו כשלוחו של המשכיר אלא שמ"מ מרויח במעות שדינם לולי שכירותו להרויח לבעלים ואינו דומה למלווה שאמרנו ששם כל כח הבעלים הוא מכח ששייר לעצמו את ה"זמן" של לאחר זמן המלוה משא"כ שכירות שמכח המעות עכשיו זכותו שהרי אין בדין השכירות להוציא את המעות מרשות הבעלים, [וכך נראה כוונת הרמ"א והלבוש בסימן קעו שהתירו להשכיר את המעות להוצאה כל שכל האחריות על הנותן ועי' בגרעק"א שם שנראה שהבין שהוי ר"ק מיהו צ"ע כוונתו שהק' מהריב"ש ולא מדברי הרמ"א בסי' קעז]

והראיה לדרך זו שהרי ברמ"א ובש"ך מבואר שתרוה"ד התיר אפילו ברבית דאורייתא ושם לא הוזכר כלל שניתן להוצאה או שיכול להעמיד כנגדם עסק אחר וכן לא הוזכר שמקנה את המעות אדרבה נראה שם שדעתם היה לא להוצאה אלא לעסק ורק שהרווחים יהיו קצובים,

ועוד שהש"ך בהתחלה והגר"א כך נשאר לבאר את מקור הדין מכח התרוה"ד שסיים שלא רוצה להחמיר ברבית דאורייתא ושם וודאי לא נתכוין לחלוק זה ועוד שהרי לשונו שם להדיא שהחילוק בין קצוב לספק

ובאמת שעדיין יל"ד שהרי הש"ך בסימן קסז סק"א נקט שבעיסקא מותר להתנות תנאי שיגרום שקרוב לוודאי ירוויח הנותן כשמתנה על הקרן ולא על הרווח ובהלוואה אסור אפילו על הקרן ומקורו שם נראה מכח התרוה"ד וצ"ב היכן ראה חילוק זה שם ועוד שבאמת עיקר דינו הוא ג"כ בשכירות כמבואר בש"ך בסימן קעו סק"ב וזה פשוט כיון שסו"ס הקרן ברורה והרווח ברור היינו ר"ק

והעיקר שנראה שבסתם כל קציבת שכר היינו הלוואה דכיון שמוסר לו את גוף הממון והלה משלם על נתינה זו שהממון יעמוד בחזקתו לזמן מסוים אינו נדון כשכירות אלא למלוה וכל שהשכר לא קצוב אלא תלוי ועומד ברווחים א"כ לא נסתלקו ידיו והרי הוא כשלוחו

ובעיקר דינו של הרמ"א נחלק הש"ך [סק"כ] וכ' שאף להריב"ש ומהרי"ק שרי, מיהו כ' שאסור כשיש פלגא מלוה [ומהרמ"א מוכח למעיין שחולק על חילוק זה], ואף דעת המבי"ט ח"א סי' ו' כדעת הש"ך,

###### **נספחים**

\* ביאור דברי מהרי"ק בשורש קיט

נראה מדבריו שדן כלפי עיסקא שהייתה נהוגה בזמנם שאת המעות שקיבל היה מוציא בהוצאותיו וכנגדם היה מייחד לנותן ממון בעסקיו וממון זה היה באחריות הנותן למקצת אונסים וביאור סדר דבריו שם נראה דתחלה דן לאסור מצד מין האחריות ואפילו אם יחלקו רק ברווחים ואפילו לפי ריב"ן שהתיר בזולא לבד מ"מ בעסק כזה שאין העסק עיקרו לבעלים מצד שהוא בעצם ממונם ויכול המתעסק להחליפו כשירצה בממון אחר וודאי אפילו לריב"ן בעינן אחריות גמורה

ואח"כ דן לאסור מצד מה שקצבו שכה"ג אסור אפילו בעיסקא של חז"ל ואת זה למד מתשובת מהר"ם של הבחור שאסר להלוות באופן שאחריות האונסים על הנותן מכח רב חמא והדגיש שבכה"ג אסור כיון שלא קבל עליו גניבה ואבידה ומקורו נראה מלשון מהר"ם שהדגיש כן ומזה נראה הבין שאיירי באופן של עיסקא וזהו מקור הרמ"א שבריבית דרבנן מהרי"ק התיר [ובאמת שצ"ע שלשון מהר"ם והמהרי"ק שם שהוי ר"ק]

ואח"כ הוסיף שאע"ג שתחילת המעות להשתכר אסור כמש"כ הגהת מרדכי [קדושין תקס"ג] שהנותן עיסקא למחצית שכר ואח"כ החליטו לעשות קצבה אם הוציא הכסף הוי ר"ק לדברי ר"ת [ול"י לאיזה ר"ת נתכוין] ואם לא הוציא והרויחו חצי המעות יתן לו עד שיעור הקצבה כיון שמעיקרא ניתן בהיתר וע"ז כ' שמז רואים שאין להם על מה לסמוך שהם מוציאים את המעות לכל צרכיהם ונותנים דבר קצוב שבכה"ג לר"ת הוי ר"ק ואף להחולקים הוי אבק מכח ר' ישעיה

ונראה מדבריו להדיא שראיתו מתשובת מהר"ם הייתה על עיסקא דשרו רבנן ובזה התיר כשאחריות אבידה על הנותן, והגה"מ איירי כשמוציא בהוצאותיו שהרי על דברי הגה"מ הדגיש שיש ללמוד שבכה"ג שמוציא בהוצאותיו וודאי אסור ובכה"ג אסור בכל גווני שהרי לא הזכיר מין היתר כזה, ואת דברי ר' ישעיה הביא להשיטות שחולקות על ר"ת וסוברות שאינו ר"ק [וכנראה לא סגי ליה בתשובת הבחור משום שמהר"ם סובר כר"ת בהגה"מ]

וכוונתו שמוציא בהוצאותיו נראה לכאורה שאפילו שמיחד לו ממון אחר שאחריות האונסים של ממון זה עליו שהרי זה מה שהם נהגו, ועוד נראה כן ממה שכ' שהגה"מ לא התיר רק אם לא הוציא בפועל וגם הצריך שירויח כשיעור הרבית ולכאורה הם לא שני דברים שהרי מכיון שהצריך שיתן לו מרווח א"כ לא משכח"ל אלא כשלא הוציא, אלא שנראה כמש"כ והוכיח מדלא סגי שיתן לו רווח עסק אחר שבאחריות הנותן,

ומכל מש"כ נתבררו דברי הרמ"א ויש להבין דברי הש"ך בסי' קעז ס"ק כ' שהשיג על הרמ"א שמה שמהרי"ק החשיב כר"ק אפילו כשכל האחריות על הנותן באופן של הגה"מ משום שהיה פלגא מלוה ולפו"ר כוונתו שהוי רבית על הפלגא מלוה וא"א לומר כן להמעיין אלא נראה כוונתו שלא נחשב שכל האחריות על הנותן כיון שאחריותו הייתה דווקא בפלגא ואחריות על כל הפלגא [אפילו מאבידה] שווה לאחריות על כל הממון רק מאונסים, ודעתו לכאורה מובנת רק אם לא דנים את זה שחצי מסכום הממון מלווה אלא שחשובים כמשותפים בממון ע"י שמשותפים באחריות וממילא כל צד שיתוף נחשב פלגא מלווה וכסברא זו מצינו במיוחס לריטב"א ע:

וטעם הרמ"א אפשר שאינו חולק ע"ז אלא שעיקר ראייתו מדקרי ליה קצוצה א"כ לא מסתבר שיתיר כשכל האחריות על הנותן

##### כשאחריות כחש על הנותן

ויל"ע באופן שהנותן יקבל על עצמו אחריות כחש ובאופן שאין כחש בפועל פשיטא שאסור דזה גופא טענת הגמ' שזוזי לא ידיע פחתייהו אבל באופן שיש כחש יל"ע דלכאורה זה תלוי אם בעינן את שני הטעמים בשביל לאסור כשיטת תוס' או שבעינן את שני הטעמים בשביל להתיר כשיטת הרי"ף ורש"י מיהו כבר יתבאר בעזה"י בסמוך שלכו"ע הוזכר ההיתר של פחת על אופן של ניתן להוצאה ועוד דאפילו נימא שלשיטתם בעינן תרתי להתיר לא מפורש שלא סגי בפחת להתיר אפילו כשניתן להוצאה אלא שיקשה למה הזכירה הגמ' כלל חילוק זה כיון שאינו גורם בדין כלל ובאמת הגר"א בסי' קעו [סק"ב] כ' שלרש"י אין הפרש בין ניתן להוצאה ללא וכך באמת לכאורה משמע ביראים וכמו שנכתוב בסמוך בעזה"י

עוד מצינו את ההיתר של כחש בסוגיא של ספינה לדעת תוס' והרמב"ן ושם כ' המרדכי [שכט] בשם ר"י שבעיסקא אסור בכה"ג ואפילו במיניה וביה וז"ל "ספינה אגרא ופגרא מכאן נראה לר"י דמותר לשוכר להתנות להיות כשואל ולהיות כל האחריות עליו ואף על גב דבחנוני אסור וגם בתרנגולין ועגלים וסייחים" וצ"ע בטעמו דאפשר כוונתו מטעם שאין כחש וכיוצ"ב כ' המ"מ על צ"ב [עמש"כ\*] ועוד אפשר לפרש כוונתו שבעיסקא כיון שניתן להוצאה ועוד שהשבח מגופו למקבל אסור דהוי מלוה גמורה ולפי"ז מה שהתירו ברב חמא היינו דווקא כשאונסים על הנותן ובלי"ז אסור אפילו מיניה וביה שהרי חנווני היינו מיניה וביה,

ובאמת שמריהטת התוס' נראה שלכה"פ במיניה וביה שרי שהרי ריב"ן התיר באחריות זולא וראיית התוס' לאסור היא מכח ספינה וא"כ אין לנו לאסור יותר משם ובאמת שבהגהות מרדכי [תלג] כ' להדיא להתיר בעיסקא כשמקבל פחת בגוף העסק

ומ"מ בשכר קצוב נראה שיש להחמיר כשכל האונסים על המקבל שהרי אין לנו מקור להתיר יותר מהאופן של רב חמא שאחריות אונסים על הנותן ומ"מ באופן שמותר נראה שאפילו להב"י שרי ולמדנו שבכחש יש סברא יותר מהיכן שכל האחריות על הנותן

\* ויל"ע אם בעינן כחש מחמת מלאכה דווקא כגון שנתן לו מעות להשקיע אותם בדברים שמשכירים אותם ומתבלים מהשימוש או שסגי שיש בו כחש מחמת שמתיישן ומרקיב וכיוצ"ב

\* ויל"ע באופנים שמותר אם שרי אפילו כשיש שבח שאמור לבטל את הכחש והתנאי היה שהרווחים ישלימו תחלה את הכחש

##### אחריות יוקרא וזולא על הנותן

ריב"ן [הוו"ד בתוס' ע., ובאו"ז סי' רה, ובטור קעז] התיר בכה"ג וכ"כ הראב"ן [בפרק איזהו נשך והוו"ד במרדכי שלו לא בשמו אלא "מצאתי"] וכ"כ הריטב"א בדף סח; מיהו ר"י נחלק בתוס' ע. ובאו"ז שם וכ"כ הסמ"ג [לאוין קצא, והוו"ד בהגה"מ פ"ח ממלוה אות ח']

וצע"ג שהאו"ז בסי' קנו כ' בשם ר"י שמותר ביוקרא וזולא על הנותן וכ"כ תוס' שאנץ נא:

#### שכירות מרא

ולענין מרא שרב חמא דימה לזה לכאורה נראה שלכו"ע היינו בשכירות רגילה דהא אמרינן דהדרא בעיניה, ומסקינן דשרי משום דהדר בעיניה וידיע פחתיה ונחלקו הראשונים דלדעת **התוס' והרשב"א והריטב"א והר"ן והרא"ש** בשכירות גמורה לעולם מותר והיינו הטעם שהדרא בעיניה, ומה שהוזכר ידיע פחתיה היינו שמרא באופן של מעות מותר, וזה פשוט לדרך של הרא"ה דכיון שהזמן שקודם ההוצאה יש בו פחת ממילא שייך לומר שהשכר הוא כלפי הזמן ההוא, ולדרך מהר"ם ודרך התור"פ נראה שאין הכוונה ממש בגוונא דמעות דווקא אלא אפילו אם יוכל להוציאו במלוה גמורה מ"מ שרי שהתשלום הוא על הזמן שידיע פחתיה [ויל"ד בטעם ההיתר אם עי"ז אינו מלוה בזמן ההוא או שזה פשוט אפילו במעות שאינו מלוה בזמן ההוא אלא שעי"ז התשלום על הזמן ההוא או שוודאי חשיב מלוה אלא שאגרא על פגמא ובכה"ג שרי אפילו אם נחשב כמלוה וכמש"כ הרמב"ן גבי דודא]

ומאידך דעת ה**יראים** [קיח] שעיקר ההיתר תלוי בידיע פחתיה ולעולם לא שרי שכירות בלי"ז וכ' שזהו מטעם האיסור של צאן ברזל ועוד כ' דזהו מעשה דדודא שהיה משכיר ואת פחת השימוש היה נוטל ולכן אסור ולדבריו לכאורה אין כלל משמעות לניתן להוצאה וכ"כ הגר"א [קעו ב] בשיטת רש"י והריף דבסמוך, ותוס' הק' על שיטה זו מהתוספתא וכ' הב"י [קעו] שלדבריהם לאו דסמכא היא כיון דפליגא על הגמרא מיהו היראים כ' שבתוספתא איירי כשיש פחת וכיוצ"ב כ' במהר"ח או"ז [ריא], והגליון תוספות [נראה שהוא לר"א מטוך] שהובא בתרוה"ד [שב] ובמהר"ח או"ז [ריא] התיר לקצוץ על שכירות מעות אפילו להוצאה כשאחריות אונסים על הנותן אפילו לאחר הוצאה ולמד כן מהתוספתא וכ' הגר"א [קעו ב] בדעת הגליון תוס' שג"כ ס"ל כשיטת רש"י שהכל תלוי בפחת וס"ל שסוגיין איירי כשכל האחריות על המקבל ולכן אסור ובאמת נראה שכך הבינו דעת הגליון תרוה"ד ומהר"ח או"ז שהם הק' שמתוס' מבואר שרב חמא אסר אפילו כשאחריות על הנותן

והשיטה הממוצעת היא פי' רש"י וגי' **הרי"ף** וכפרש"י כ' **האו"ז** וכ"ג **ברי"ד והריא"ז** וכ"נ **במאירי ובמיוחס לריטב"א** שטעם הידיע פחתיה הוא כלפי הדרא בעיניה ותוס' הבינו בשיטת רש"י דהיינו שכירות רגילה דתרתי בעינן וכשיטת היראים לאסור שכירות בלי פחת וכ"כ הרא"ש בשיטת הרי"ף והק' על שיטתם מהתוספתא מיהו באו"ז ובמאירי ובמיוחס לריטב"א כ' ג"כ את התוספתא וכ' שהא דרב חמא דומה לנשתכר בהם שכ' בסיפא של התוספתא דאסור ובביאור המדויק נראה שנחלקו דלהמאירי והמיוחס לריטב"א כוונת הגמ' ואפילו הדרי בעינייהו היינו כשלא הוציאם כלל אע"פ שהיה לו רשות להוציאם ובאמת נדחקו שלכאורה כל שהיה לו רשות להוציאם כמי שהוציאם דמי, ובאו"ז כ' שהוציאם ובסוף החזירם בעין כשבאו לידו שוב ודבריו צ"ב ונראה היה לפרש כוונתו שלא היה לו רשות להוציאם ולהחזיר אחרים אלא רק היה לו רשות להוציאם באופן שבטוח שבסוף יחזרו אליו אותם מעות וכל שלבסוף חזרו אותם מעות הרי"ז ככל שכירות ובכ"ז אסור כיון שאין בו פחת ועוד אפשר שהלה שלא ברשות הוציאם אלא שהיה יודע שלא מקפיד כל שבסוף יחזרו אליו דומיא למה שהתיר ר"י [ב"ק קב] לתת מעות לעיסקא עם תנאים קשים שמסתמא המתעסק ישנה מהתנאי ושרי כיון שיודע שלא התנה כן אלא משום רבית - ובב"י [קעו] הביא דברי האו"ז מהמרדכי וכ' שוודאי איירי בששכרן להתלמד דאל"כ מלוה להוצאה ניתנה וכוונתו לכאורה לדרך השניה והביאו הש"ך - [וכאחד מדרכים אלו נראה בריא"ז אלא שיש שם ט"ס ואין דבריו ברורים רק שניכר מתוכם פי' זה מיהו הוא לא הביא את סיפא דתוספתא] -

ולכאורה אין הבדל מהותי בין שיטה זו לשיטת התוס' דבעצם זה כפירוש התוס' דטעם הפחת לאופן שניתן להוציא רק ששונים בקריאת הגמ' אם כלפי מרא שניתן לו רשות להוציא או כלפי מעות שהחזירם בעין מיהו אפשר דלהמאירי ודעימיה באופן של תוס' במרא יהיה אסור כיון שסו"ס לא החזירו בעין וצ"ע

### ספינה, ושם פרה, ודודא:

ובאמת שמרהיטת הסוגיא וודאי נראה דשני סוגיות הם דספינה ושם פרה דנו לאסור מצד אחריות האונסים שהרי דנו על "מיתה", וב"דודא" דנו לאסור מצד קבלת הפחת שהוא מחמת מלאכה ואינו בדין לשלמו, ומ"מ בראשונים מצאנו הרבה שיטות בביאור הסוגיא

#### שיטת הריטב"א והיראים ורש"י וסה"ת

**שיטה א':** ה**ריטב"א** פי' כההבנה הפשוטה שכתבנו שבהיתר של ספינה ופרה ל"צ שום קלקול דבכדי להתיר את אחריות האונסים סגי במה שמשלם כשעת שבירה ויוקרא וזולא על הנותן, וכלפי דודא דברו בלי אחריות והאסור מטעם שמחייב על פחת שבא מחמת מלאכה. וכ"ד **היראים** [קיח] שהסוגיא של דודא איירי בלי אחריות אונסים ובאמת לשיטתו בסוגיא של רב חמא זה מוכרח שהרי אוסר לשכור כלי שאין בו פחת, ומדברי הריטב"א למדנו שאע"פ שבסוגיא של רב חמא למד שמותר הכא אסור כיון שחיב עצמו והיינו שחיוב זה כוחו לחול רק מכח דהוי כמלוה דל"ש ע"ז להתנות מדין שוכר וכ"ד כמה ראשונים וכמו שנכתוב בשיטה הרביעית,

וכדרך זו ריהטת **רש"י** וכבר דקדק ר"י [באו"ז סי' רד, ובהגהות אשר"י] בדבריו שלא ס"ל שצריך בספינה פחת, ואע"פ שמדבריו בסוגיא של רב חמא משמע שלכה"פ כשיש אחריות אונסים בעינן פחת נראה שהיינו פחת כל דהו

וכדרך זו נראה ב**ספר התרומות** [מו-ד-מט, נא, נה,] שכלפי ספינה [מט] פי' הנדון כיון שעשאה דמים וההיתר כיון שמשלם כשעת שבירה נמצא שרק אז קבלה על עצמו ואי"ז כמלוה, ולא הזכיר כלל כחש, וכלפי דודא לא הזכיר כלל אלא שמותר להשכיר וליטול הפחת שפחת מהמשקל ומשמע דבשכירות רגילה איירי, ובכה"ג בעינן כחש והיינו חוסכא דנחשא, וכלפי מטבעות [נה] כ' שאסור להתחייב באונסים וטעמו נראה כיון שאין בהם יוקרא וזולא, ולפי"ז כלי כסף יהיה מותר אפילו שאין בהם פחת, והיה אפשר עוד לפי"ד שכל מה שהותר קבלת אונסים הוא דוקא כשיש איזה שהוא פחת וכדאיתא במרא ואי"ז הפחת קלקול גמור כמו חוסכא דנחשא וכך לכאורה צ"ל בשיטת רש"י

ובאופן שכשנשבר ישלם כשעת משיכה נקט הריטב"א שאסור מדרבנן

#### שיטת תוס' והרמב"ן והרא"ש והטור [והר"ן]. וההשלמה בתי' השני.

**שיטה ב':** **תוס'** [ע., וכן הביא באו"ז סי' רד מר' אלחנן בשם ר"י] **והרמב"ן** היה פשיט"ל שהגמ' דנה לאסור מצד אחריות האונס וזה לכאורה כוונת הגמ' "פחת" [אלא שהיה יותר נראה לפרש שהגמ' ידעה שההיתר נסמך על קלקול מסוים ולכן הקשתה "לא פחתא"] ולכן נתקשו מאי שנא ולמדו מכאן שאף בספינה ופרה ההיתר הוא מכח קלקול שקיים ושני הסוגיות עסקו באותה שאלה ותירוץ, וכ"כ **הרא"ש והגה"ה** [סי' מט] וכ"ד **הטור** [קעו] אלא שבטור יל"ע שהרי כ' כלפי דודא שההלואה נעשית מיד וא"כ איך אפשר ללמוד מזה לספינה;

מיהו נראה שיש חלוק בסוג הפחת שצריך שלהרמב"ן בעינן שיהיה פחת מחמת המלאכה שישלם עליו וכמו במרא וכ"כ בהגה"ה וכ"כ בתור"פ וכ"כ הרמ"א [קעו ג] להלכה "ובעד זה נוטל שכר", אבל בתוס' נראה שבעינן שיקבל על עצמו פחת בכדי שיצא מתורת מלוה לתורת פקדון ומ"מ הכרח אין לזה אלא שכך ריהטת דבריהם שדימו לריב"ן וכ"כ הטור [ובאמת שצ"ע בסוג קלקול שמגיע מחמת הזמן אם חשיב מחמת מלאכה כגון שמשכיר פרחים שאינם בלים מגוף השימוש מיהו חייהם קצרים וממילא יוצא שנחסר מכח שכירותו ודו"ק

ונראה שיש ללמוד כן מהתוס' יבמות סו: שסברו שכשלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה אסור לכהן ששכר אותה להאכילה בתרומה דהיינו שס"ל שהיא עי"ז ברשות בעלים,

וכדרך זו נראה שנקט **הר"ן** שאף הוא הק' מדודא שאסרו אע"פ שלא קיבל עליו זולא ולמד מזה שלעולם צריך איזה קלקול ונראה דדעתו בקלקול כשיטת תוס' שהרי אף הוא לא הזכיר מחמת מלאכה ועוד שהרי ס"ל שמשלם כשעת משיכה והרמב"ן והרשב"א נקטו שבכה"ג ל"ש ההיתר של "מרא" וכ"כ הרמ"א [קעו ג] "ולכן אם נשבר וכו' בשעת שבירה" [וקצ"ע דבדרכ"מ כ"כ בדעת הטור ובטור מבואר להדיא שטעם ההיתר שאין ההלואה מתחילה לאלתר אלא לאחר מיתה ושמא צ"ל שאין כל ההלואה מתחילה אלא לאחר מיתה כיון שמחיים הוא שותף ועמש"כ ע"ד הרמב"ן בצ"ב]{ועי' במ"מ שנקט הלשון שמפני זה מותר}

וכדרך זו נקט **ההשלמה** בתי' השני

ולדרך זו נחלקו כאיזה שעה משלם דלהרמב"ן כשעת שבירה וכ"ד הטור ורי"ו [וכ"כ ר' אלחנן בשם ר"י אלא שילה"ס אם מדין רבית ומסו"ד משמע שאסור בלי"ז עיי"ש], וברא"ש על נהגו בני כופרא כ' שמשלם כשעת שבירה והגר"א [קעו ט] למד מזה שדעתו כהרמב"ן מיהו הב"י לא הביאו ובאמת שדברי הגר"א קשים שהרי בבני כופרא הדבר מפורש בגמ' וכבר פי' הראב"ד שהם החמירו ע"ע או שכך הדין ממון כל שלא התנו [והיינו שברמב"ם על ספינה כ' שמשלם כשעת שבירה אע"פ שס"ל ששרי כשעת משיכה וכמו שכ' בדעתו המ"מ מכח מש"כ בספינה], ולהר"ן כשעת משיכה,

ויל"ד מאיזה טעם אסור אם משלם כשעת משיכה ונפק"מ אם מותר ליטול שכר אם בסוף לא נשברה וחזרה בעיניה ובאמת שלכאורה ל"ש לאסור זה בדבר שיש בו כחש ובאמת שלהדיא בדברי רי"ו [ח ג] מבואר שמותר בפרה, ובדבר שאין בו כחש להשיטות שמתירים ובכ"ז אוסרים אם מתחייב לשלם דמים כדמעיקרא [ולא נמצאה דעה כזו מפורשת] יש לדון, וכן יש לדון אם לא קבל אונסים אלא רק גניבה ואבידה אבל התנה לשלם כדמעיקרא,

ובמאירי מפורש שהצד לאסור היינו אם בסוף קרה האונס שנעשה למפרע כמלוה אלא שקשה ללמוד מדבריו שהרי ס"ל כשיטת הרשב"א שמותר רק בא לפרש את הס"ד לאסור אחרי טענת הרשב"א ששכירות היא ומתנה לשלם כן על השבירה ואדרבה ממה שהאריך הרשב"א לבאר שההיתר הוא משום שחיובו הוא מדין מתנה לכאורה נראה שעיקר טעמו כלפי שגוף השכירות תחשב כהלואה מכח שכבר נתחייב מכח קבלתו ואע"פ שאינו מחויב כל שהדבר בעין מתנה בעלמא היא, וכן נראה מדברי המ"מ שהקשה על הראב"ד והרשב"א מצאן ברזל ושם האיסור הוא מכח קרוב לשכר שוודאי ל"צ שיגיע האונס בשביל לאסור ומשמע שלהרמב"ן ניחא ועדיין צ"ע וע"ע במש"כ על הרמב"ן בצ"ב והעולה שם שהרמב"ן סובר שאפילו בסוף חזרה חשובה מלווה ומ"מ נראה לענין אסור שאין הדבר מוכרע לאסור שהרי כל שחזרה בעיניה הרי משלם אגרא על פגמא ואין לנו לדחות דברי רי"ו המפורשים

ולגבי מיניה וביה מסתבר ג"כ לאסור וכ"מ מהמ"מ שהרי הק' על הראב"ד מצ"ב שהוא מיניה וביה ומשמע דלהרמב"ן א"ש

#### שיטת הראב"ד והרשב"א והרמב"ם. וההשלמה בתי' הראשון.

**שיטה ג':** היא שיטת **הראב"ד והרשב"א וההשלמה** [בתי' ההראשון] שפירשו שלהתיר בספינה סגי כל שאינו מתחייב בדמים בעודה מחיים לא מחמת כחש וכ"ש שלא מחמת זולא אע"פ שכל שמתה נוטל את כל שוויה משעת משיכה, אבל כל שעשאה דמים מחיים דהיינו שמתחייב בהפסדים שלה בעודה בעין אינו מותר אלא א"כ יש כחש ברור שאותו לא קבל, וכ' המ"מ [ח יג] שכ"ד הרמב"ם [ודבריו צ"ע שהרי בספינה הרמב"ם הזכיר את ההיתר באופן שמשלם כשעת שבירה ולול"ד היה נראה לחלק שאם קוצב דמים קצובים מותר שדמי לטרשא אבל לומר לו תשלם לי כדהשתא אסור וכעין זה כ' בצאן ברזל בדעת רש"י בבכורות, ואף בדעת הרמב"ן אפשר שכן הוא, וע"ע במש"כ בסמוך בדעתו שההיתר הוא משום דמשלם אגרא על פגמא והרשב"א נקט של"ש לומר כן אם משלם כשעת משיכה וצ"ע]

ובדרך זו יש לכאורה שני חידושים שאינם תלויים זב"ז א'- שבצד המיתה מותר לקחת דמים כשעת משיכה, ב'- של"צ שהדבר יהיה דבר שהשימוש מכחיש אותו, והר"ן באמת ס"ל שיכול לשלם כשעת משיכה ובכ"ז הצריך כחש, וברמב"ם לא הזכיר כלל כחש אמנם מדברי המ"מ שכ' לחלק מצאן ברזל כי שם לא עומד להכחיש א"כ ס"ל כהר"ן

וילה"ס לדרך זו [דהיינו הר"ן והמ"מ] מכח מה היה עיקר הנדון לאסור א'- אם מצד קבלת האונסים וכדרך התוס' והרמב"ן שע"י חיוב האחריות נחשב החפץ בהלואה אצלו ואף בדודא מצד זה דנו רק ששם לא יכלו להתיר מטעם לא עשאה דמים אלא לאחר מיתה כיון שמחיים עשאה דמים, ב'- או דלמא להיפך שאפילו בספינה ופרה מכיון דאיירי כששם כדמים של שעה ראשונה נמצא שסו"ס נטל את כל הפחת ולא הותר השכר בשכירות אלא משום קבלת הפחת וכטענת הגמ' בדודא להריטב"א, ג'- או דלמא שס"ל כדרך הריטב"א דשני סוגיות הם ומ"מ הם עצמם דנו כלפי ספינה שיאסר מצד "דודא"

ובמ"מ מבואר שהצריך את הכחש כלפי שלא יהיה צ"ב והיינו כהדרך הראשונה

\* ולדרך זו החילוק מצאן ברזל הוא מה שהדרא בעיניה כל שלא מתה והיינו לכה"פ בזולא ולהר"ן והמ"מ בעינן אפילו כחש וצ"ע אם ל"צ כחש א"כ מ"ט הצריכה הגמ' אונסא וזולא להתיר בצאן ברזל ואמנם הריטב"א פי' דסגי בזולא מ"מ הראב"ד והרשב"א לא פי' כן ונראה שהראב"ד עמד על שאלה זו ותי' ששאני צ"ב שיש בהם שבח למקב"ל והוי כמלווה אצלו ואינה חוזרת בעיניה

[ועי' בחוו"ד קעו-ה שהבין בדברי המ"מ שהם שני תי' ולכאורה כוונתו שתי' של זולא הוא להשיטות של"צ כחש ודבריו יתכנו בשיטת הריטב"א]

#### המאירי והר"י מלוניל והמיוחס לריטב"א

**שיטה ד:** היא שיטת **המאירי** שכ' שבכל שכירות יש שלש פרטים שמוציאים מכלל רבית - חוזרת בעין, אונסים על הנותן, פחת מחמת מלאכה, ובזה גופא חידשה הגמ' ששרי לקבל אחריות על האונסים ועדיין אי"ז רבית אבל אסור לקבל פחת שע"י מלאכה והיינו דמים מחיים, ולכאורה לדבריו יהיה אסור אפילו אם לא יקבל אונסים וכדרך הריטב"א אלא שאי"ז מוכרח דאפשר דאדרבה כל שהאונסים על הנותן הוא היתר

בפנ"ע ומ"מ מסתימות דבריו נראה שאסור, והסוגיא של דודא לדבריו ג"כ עסקה בזה ובאה לחדש שפחת כיוצ"ב לא נכלל באיסור ואין הטעם ברור וז"ל "השכיר לו דבר שבמשקל כגון כלי כסף וכלי נחשת והוא מתנה להחזירם לו במשקל אף על פי שלא נתחייב בכך בכל שבא מחמת המלאכה מותר שהכלי מתקלקל כלו בתשמישו ומתישן ומזדלזל וזהו הפחת הנכלל בדמי השכירות אבל פחת חסרון המשקל הוא פחת אחר שאינו בכלל בדמי השכירות ויכול להתנות עליו" ו**במיוחס לריטב"א** הביא בזה מחלוקת ש**תוס'** כ' כהמאירי ויש שחולקים ובעל המיוחס לריטב"א הכריע כתוס'

וכדרך פי' זה פי' ב**ר"י מלוניל** [ויל"ע מדבריו בדודא שכתב שמכיון שקיבל עליו לשלם הפחת א"כ מיחזי כרבית שנותן לו עבור המתנת דמי הדודא דמשמע שמכח האחריות הוק' לו ואמנם מצינו קולא בדודא שהפחת שלו חשיב כמיתה ולא ככחש של השתמשות וכן יל"ע על לשונו לגבי פרה וצ"ע] אלא שיש שינויים ביניהם שבמאירי פי' שההיתר של דודא שייך בכל דבר והר"י מלוניל כ' שכל דבר מה שנשאר ממנו שווה כבראשונה ורק בדודא יש חוסכא דנחשא

והמאירי בסוגיא של ספינה חילק את הסוגיא לשלש שיטות א'- דלעולם נותן כשעת משיכה ואפילו בסתם, ב'- שבסתם כשעת שבירה אבל יכול להתנות כשעת משיכה, ג'- דלעולם נותן כשעת שבירה וכך נקט לעיקר מיהו לא מצד רבית אלא מצד דיני ממון שכיון ששילם שכירות א"כ זכה בפחת

\* ומ"מ נראים הדברים שלא הותר בדודא אלא כשהפחת שקבל דומה למיתה שהוא חסרון גוף הדבר ולא התיישנות ושחיקה וכיוצ"ב שהם בלאי בדבר שבעין דאטו שרי לקבל זולא אם יש כחש על הנותן ולא מבעיא לשיטת הרמב"ן שדודא חשיב כחש שלאחר מיתה דוודאי אין לנו ללמוד ליותר מזה אלא אפילו להראב"ד והרשב"א שהחשיבוהו ככחש מחיים מ"מ נראה שאין ללמוד להוסיף על כחש שיותר דומה לזולא

#### דעת ר' ירוחם

ר' ירוחם [ח א,] הביא את הדין של רב חמא שאסור בזוזי ואח"כ דן בענין אחר לגמרי ואח"כ הביא את הדין של ספינה וכ' שאסור להתחייב גם פחת וגם שבירה וכ' שמ"מ אם עשה הוי אבק, ואח"כ הביא את הדין של מרא שמותר לשכור אפילו אם יכול להוציאו וע"ז כ' ששרי דווקא כשמשלם כשעת הוצאה וכן דבעינן שיהיה דבר שידוע הפחת שלו,

וזה ברור שכוונתו בסוף לדין של מרא ולפו"ר היה נראה שס"ל שדווקא שם בעינן פחת ולא בספינה שהרי וודאי הא דמרא גרע שהרי ניתן להוצאה, מיהו הב"י [קעו] למד מדבריו כלפי ספינה שצריך כחש ועוד כ' שהוא פי' את ספינה כשיש אחריות אונסים שהרי מכיון שאיירי כשיכול להוציא וודאי אחריות אונסים על המקבל ולכאורה תימה הוא שהרי מה שכ' שניתן להוצאה היינו במרא שתוס' והרא"ש פי' שאחריות אונסים על הנותן ומנ"ל שרי"ו חולק בזה

ונראה שהב"י פי' בדעת רי"ו "הדרא בעיניה" כפרש"י שהעיקר תלוי באחריות אלא שצ"ע מנ"ל לפרש כן ואם משום שלא הזכיר פרט זה אף הטור לא הזכיר כן [ושמא אף בדעת הטור פי' כן]

\* עי' מרדכי שכט שמבואר דס"ל שספינה איירי באחריות אונסים והביאו ב"י

### צאן ברזל ובכללה עיסקא שקרובה לשכר ורחוקה להפסד

איירי במי שקבל צאן באחריות גמורה ונותן לו ע"ז שכר או רווח ובגמ' מבואר שיש לדון אם הוי רבית ושזה תלוי ברשותא דמאן נינהו ובתחלה הגמ' הבינה שבזה תלוי ג"כ לגבי לפטור מבכורה כשהבעלים גוי ובסוגיא זו רבו הפי' ויש קודם כל להעמיד את הפי' השונים ואח"כ לברר את העולה מהם

#### שיטת רש"י

**שיטה א'**: שיטת **רש"י** ששמו את הצאן בדמים ועד שיתן לו מעותיו חולקים בשכר [וברש"י בכורות טז כ' שחולקים בולדות ואפשר שבשבח פיטום גופה אינם חולקים] וכן מבואר שאם לא יפרענו מעותיו יוכל לקחת חזרה את הצאן ולפי"ז לכאורה בעצם זה מכר והגמ' דנה אימתי חל המכר אם לאלתר והצאן אפותיקי בעלמא ואינו פוטר מבכורה והוי רבית כמשכנתא שהרי הצאן הם משכון על המעות [כ"כ בדעתו התורא"ש מפורש], או שחל בשעה שישלם לו מעותיו שהרי שייר לעצמו זכות במכר

ותוס' נתקשו לשיטה זו שהרי וודאי אסור מדרבנן ככל קרוב לשכר ורחוק להפסד ואמנם הריטב"א פי' דאם ברשותא דמקבל שרי אפילו מדרבנן וכן לכאורה דעת הרמב"ן מ"מ לפרש"י ק' לפרש כן כיון שיכול לסלק בזוזי א"כ משמע לכאורה שכל הנדון היה אם חשיב כחל המכר ולפי"ד היה נדון ג"כ אם כשיש אחריות אסור, ובאמת ברש"י בב"מ משמע שהנדון היה מה דין "סתם" צ"ב אם הם באחריות המקבל וזה אביי תי' שאירי בבכורות "כגון" שקבל עליו הנכרי אונסא וזולא, וכך א"ש דקדוקי לשונו דנראה שפי' הכוונה "ברשות"-"באחריות" ושנדון הגמ' באחריות מי [ועי' מהרש"ל שנתקשה בכוונתו ונדחק],

ולפי"ז א"ש מה שאביי בתירוץ הזכיר אונסא וזולא שלכאורה תימה אם סגי בחד ואם בעינן תרויהו א"כ מ"ט את מתני' דב"מ העמיד שתרויהו על המקבל ולפרש"י א"ש שכך הדרך

מיהו ברש"י בבכורות לא נראה שפי' כן ושמא ס"ל שכה"ג שחייב לו כסף יותר קל שאי"ז כחיוב אחריות אלא שקצבו כבר את המחיר של החפץ בלי להתחשב בשינויים אח"כ בין לטוב ובין למוטב והמכר יחול בשעת מיתה ולפי"ז איירי דווקא באופן שהשבח למקבל וכבר כ' שכן משמע מרש"י שם [וכיסוד זה כ' הצעתי לעיל בספינה לדעת הרמב"ם]

ומ"מ מסקנא שברשותא דמקבל ואסור ובכורות שאני

#### שיטת הרמב"ן

**שיטה ב':**שיטת **הרמב"ן** כדרך פרש"י שחולקים בשבח מיהו נראה מדבריו להדיא שלא מצי לסלוקי בזוזי {ובדף ע. פי' להדיא שאינו אסור אלא מדרבנן משום דבאמת פקדון הוא משום שלא ניתן להוצאה [ובניתנו להוצאה בתורת עיסקא נסתפק] - כך הבנתי תחלה בדבריו שם מיהו שמעתי לפרש כוונתו שבאופן שכל השכר לנותן פשוט שאינו אלא פקדון ואינו רבית,}

ויל"ע לדבריו מה הגמ' דנה אם ברשות מקבל שהרי הרבית רק מדרבנן {ומה"ת הוא פקדון ואחריותו כמתנה שומר חנם להיות כשואל} ובכורה הוא נדון בדאורייתא ובאמת אף כלפי רבית אם לא יתן מיניה וביה יהיה רבית דאורייתא ולכאורה היינו משום דנחשב כהלוואה [ואמנם לדעת הרמב"ן שכירות באחריות גמורה נסתפק אם הוי דאורייתא אע"פ שלכאורה וודאי אינה מלוה [ואינו ברור] מ"מ שם נסתפק וכאן נראה שפשיטא ליה] וכל הטענה שהוא פקדון הוא לענין הוולדות שנחשבים ששייכים לבעלים מדינא ואינם רבית וא"א לאוסרם אפילו מדרבנן [ולפי"ז אפשר דמה שהגמ' דמתה בדווקא לבכורה שגם שם הנדון הוא כלפי הוולדות]

ואפשר לפי"ז שכל נדון הגמ' ל"ש בעיסקא ששם לעולם מדינא השבח למתעסק וא"ש לפי"ז למה הגמ' לא דנה את נדון זה כלפי המשנה הקודמת [ואינה קושיא כ"כ מפני שהק' מהדומה יותר ששניהם צאן ברזל]

ועוד אפשר שכל נדון הגמ' כלפי החלק שמקבל הנותן אבל חלקו של המקבל וודאי הוי מלווה

ולמש"כ כל נדון הגמ' היה כלפי החלק שמקבל הנותן ושמעתי שי"מ להרמב"ן כל נדון הגמ' היה כלפי בהמות שמגיעות לחלק הישראל שיכול הגוי לתופסם בשביל חובו ומזה הגמ' הקשתה מכח מה שנחשב כהלואה חלקו של המקבל, ונראה שא"א לפרש כן כיון שחלקו של נותן שפיר חשיב ברשותיה א"כ אף בחלקו של ישראל כלפי שיעור זכות זו עדיין ברשותיה דנותן

\* וביסוד ההיתר של קביל עליה אונסא וזולא מבואר ברמב"ן הטעם שלא עשאה דמים מחיים ובגמ' מפורש שמהני אפילו לגבי בכורה ולמדנו שדעתו שלא עשאה דמים מחיים היינו שעדיין הם ברשות נותן ואע"פ שהרמב"ן עצמו פי' ההיתר ששקיל אגרא על פחתא הכוונה שעדיין הוא שותף בחפץ לענין הפחת ולא יצא מרשותו [ובאמת שכך מוכח ברמ"א והוו"ד לעיל בשיטת התוס' לגבי ספינה], ועדיין יל"ע לדבריו איך מתקיים ההיתר של שקיל אגרא על פגמא והיה מקום לפרש שליסטים מזוין כיון שהנזק מגיע מכח השכירות [שהרי הליסטים בא למקומו של השוכר] א"כ כלפיו ג"כ יש מקום לדון דחשיב כשקיל על פגמא, ויותר נראה שכלפי שבח כל סיכון שעל הבעלים מתיר שכיון שיש לו חלק באחריות דין הוא שיטול בשבח ולפי"ז בשכר יצטרכו כחש דווקא או ששוכר אותה להשתמש במקום שיש סיכון יותר כלפי האונס שעל הבעלים,

והעיקר שנראה שאחריות אונסים כיון שהוא כלפי כל החפץ בכה"ג ל"צ שקיל אגרא על פגמא שהרי כל החפץ באחריותו ומהני א"כ גם לשכר

ובדעת שא"ר נראה שלא נחלקו ע"ז ואע"פ שהמיוחס לריטב"א כ' טעם אחר נראה שהוצרך לזה כיון שפי' שהפחת על המקבל וחשיב שעשאה דמים מחיים וכך מדוקדק בדבריו להדיא עיי"ש

- וצ"ע הדין בעיסקא שחמירא טפי וכמש"כ הרמב"ן אם בכה"ג ג"כ שרי ומ"מ נראה שבעיסקא שהמעות עצמם להוצאה ורק זוכה עבורו בחלק מעסקיו וודאי לא מהני ועמש"כ בשיטת המהרי"ק

- ובעיסקא למחצית שכר צ"ע אם יועיל בפלגא פקדון לעשותו שלא יהא דמים מחיים

\* ובשיטת הרמב"ן יש לברר כלפי האמת הטעם שבעינן אונסא וזולא בכדי להתיר שהרי כל שכלפי בכורה הוי ברשות נותן לגבי רבית מותר וכלפי בכורה הרי כתב הרמב"ן למסקנא בדעת רבא שלא נחשב צאן ברזל עד שהכל על המקבל ואפילו זולא, ודוחק לומר שחולקים בזה שלדעת רבא שקרי צ"ב דווקא בכה"ג ממילא הוו ברשות נותן אפילו בזולא שהרי לענין רבית נראה ברמב"ן להדיא שגם לרבא בעינו אונסא ולא סגי בזולא ולכן נראה שאע"פ שלא נקראים צ"ב עד שהכל למקבל מ"מ אכתי ברשות מקבל הם גם בפחות מזה וראיה לדבר שהרי ביבמות סו לגי' הרי"ף הגמ' כלפי שוכר אמרה שאינו מאכיל משום שאינו מיחייב בכחש ובפחיתות דמים ורש"י שם גורס ג"כ אונסים והרמב"ן שם דחאו שהרי אפילו שואל לא מאכיל ולמדנו דס"ל שאפילו שהגמ' הזכירה עוד פרטים מ"מ סגי בחד מיניהו ולכן הוק' לו על גרש"י שמשמע ששואל מאכיל וא"כ לגירסת הרי"ף ג"כ לא בעינן תרויהו בכדי להאכיל, ועוד שהרי הגאונים ור"ח שם סוברים שצ"ב אפילו הכחש על הנותן כל עוד שהם בעין ואע"פ שבמשנה מפורש שאוכלים בתרומה וברמב"ן שם נראה שאינו חולק עליהם לגמרי שהרי יישב דעתם באופן שלא שמאם בדמים, ובאמת שכך ריהטת הרמב"ן בב"מ שהרי הצריך לגבי ספינה כחש,

ועוד ראיה לזה ששייך לפרש כן דאע"ג דלא חשיבי צ"ב מ"מ נחשבים ברשות מקבל משיטת האו"ז דס"ל שרבא חולק על אביי בדין דבה"ג חשיבי ברשות מקבל

ולפי"ז נראה ששיטת הרמב"ן שאסר דמים כשעת משיכה היינו מכח שגוף השכירות חשובה כמלווה ואפילו לא נאנס בסוף

#### שיטת רבינו תם בתוס'

**שיטה ג'**: שיטת **ר"ת** **[בתוס'** כאן ובכורות] שהסוגיא עוסקת כשפסק דמי השבח וקבל עליו לתת בין יהיה ובין לא יהיה והגמ' דנה אם הוא רבית דאורייתא ועיקר חידוש המשנה שאמרה מפני שהוא רבית הוא דהוי רבית דאורייתא ואת זה תלתה הגמ' ברשותא דמאן קיימא

ויל"ע אי מיירי במצי לסלוקי בזוזי והנה התוס' כ' "דשפיר חשיבי ברשות הנכרי כיון דאי לא יהיב ליה זוזי תפיס לבהמה ואי לא משכח לבהמה תפיס לולד אף על פי שנותן לו מהם קצבה בכל שנה ולהכי לא נפקי ולדות אכתי מרשות נכרי כי יש לו בהן עדיין קצת קנין" דוודאי לכאורה כוונתם שאם לא יהיב ליה זוזי של הקרן ואיירי בזמן שנגמר הזמן של הצ"ב וזהו כוונתם "אף על פי שנותן לו מהם קצבה בכל שנה" דהיינו שכבר נתן לו את השבח ובכ"ז יכול לתפוס את הוולדות לקרן וכן מפורש בתוס' בבכורות שכ' "דשפיר חשיבי ברשות עובד כוכבים כיון דאי לא יהיב זוזי תפיס לבהמה ואם לא משכח בהמה תפיס ולד שהכל משועבד לו מחמת קרן" ולפי"ז מבואר שיכול סלוקי

מיהו שמעתי פי' אחר שהרי עיקר לשון התוס' הוא מלשון הגמ' ברבא ושם ע"כ להשיטות שלא מצי ק' ונתבארו בזה בראשונים שני פי' עי' מש"כ בתור"פ ומ"מ פי' א' פי' שם שתובע את הרווח ולפי"ז תפיס לבהמה בתוך הזמן וא"כ אפשר לפרש כן בתוס' שלנו ג"כ ומש"כ בתוס' בבכורות "מחמת הקרן" היינו כלפי מה שתופס את הוולדות ולפי' זה יש עדיפות שכך מושווים כל בעלי התוס',

ומ"מ נראה ראיה ברורה שהרי התוס' כאן ובבכורות ובפסחים [ו'] הק' מהא דרבא שיד נכרי באמצע פוטר מהא דפסחים בדף ו' איתא לל"ק דרבא שבהמת ארנונה כשמצי לסלוקי בזוזי חייבת בבכורה הרי שדימו את סוגיין למצי לסלוקי [ובפסחים לשונם "אף על גב דמצי מסלק ליה לנכרי בזוזי כדאמר התם כיון דאלו בעי נכרי זוזי ולא משכח שקול בהמה" והלשון מצי וודאי לא סובל שאם לא ישלם השבח יקח את הקרן] ואמנם יש מתעקשים לומר שכוונתם לדמות את שני האופנים שבשניהם הזכות של הגוי שמכחה נחשבת ידו בבהמה יכול לסלקה הישראל בדמים ומלבד מה שיל"ד על עיקר הדמיון מ"מ בריטב"א להדיא הקושיא מפסחים רק אם הכא מצי לסלוקי ועוד שהתור"פ שנקט שלא מצי באמת לא הק' משם - ויל"ע שם במהר"ם חלאווה ובר' דוד -

ויל"ע לפי"ד הטעם שהוי רבית דרבנן אם ברשותא דנותן הם ומלשון התוס' נראה שלא הוי מלוה ולפי"ז יש ללמוד שמה"ת ההפרש בין הלואה לשכירות אינו בגלל שיש צדדי הפסד לנותן

ודו"ק שבדעת ר"ת מבואר שאם לא היה ברשות מקבל מכח הסברא שיכל לגבות מהם חובו כבר לא היה רבית דאורייתא אע"פ שנותן מכיסו וא"כ ברור שאין חיוב אחריות בעלמא עושה רבית דאורייתא ומסתבר שכל שלא מצי לסלוקי בזוזי וודאי לענין רבית ברשותא דנותן הוא וצ"ע

ומ"מ לפי"ז יש מקום להבין לר"ת מה היה הצד שלא יהיה ר"ק דלכאורה הרי"ז מכר גמור עם המתנת דמי המכר, ולפי"ז א"ש מה שהסוגיא דמתה דווקא בין בכורה לרבית ולא הביאה תרומה ושן ועין דשם וודאי כל שנחשב ברשות מקבל סגי וכמבואר ביבמות שאפילו למ"ד הדין עמה נחשב ברשות מקבל לתרומה ושן ועין דכיון שמחוסרי גוביינא הוו כשעבוד,

ובעיקר מה שהק' לדבריו דהוי מכר גמור אינו ק' כ"כ דשמא אינו מכר גמור אע"פ שמצי לסלוקי מ"מ עיקר תביעתו זה הם [ולא כמו שצייר רש"י] וכמש"כ הרמב"ן בגיטין מד: אפילו למ"ד הדין עמו ושאינם נעשים מטלטלין אצל בניו

ובאמת שיש לדון מה הדין אם רוצה למוכרו קודם וכן כשמתו אם חייב לו עוד את השכר הקצוב

\* דו"ק שתוס' פי' לפר"ת שהנדון אם חשיב ברשותא דנותן היינו מכח שיכול לתבוע את הולדות לגביית חובו והוסיפו "אע"פ שנותן לו מהם קצבה" ולכאורה כוונתם להדגיש שבעינן שיוכל לגבות עבור הקרן וכן לשונם להדיא בתוס' בבכורות [וזה נכון לשני הפי' לעיל] מיהו בתורא"ש אין לזה רמז ועי' בשיטת ר"פ בסמוך ומ"מ לדעת התוס' נראה שאם אין הוולדות משועבדות לקרן אע"פ שמשועבדות לרבית מ"מ הוי ברשות מקבל והטעם משום דעיקר הטעם שע"י שיכול לגבות אם אינו משלם נחשב שעוד לא הקנה לו עד שישלם וזה ל"ש אלא אם הוא משועבד לקרן דכלפי הרבית כחוב אחרינא ודומה לבהמת ארנונה שכתבו התוס' דל"ש לדון כן ולכאורה יש ללמוד מזה שלפר"ת אין הכסף ניתן כשכר הוולדות אלא כשכר הבהמה לוולדותיה

[אמנם שמעתי לפרש בתוס' כאן שעיקר כוונתם להדגיש שאפילו שכבר נותן לו קצבה וא"כ הוי יותר מכר וכדרך שכ' המהרש"א שע"י שחולקים בוולדות נשאר ברשות נותן]

\* ויל"ד בשיטתו במה שהק' רבא שליפלוג וליתני בדידה דלכאורה מבואר שמותר כשנותן שכר קצוב אם אונסא וזולא על הנותן מיהו תוס' סיימו שלשיטת ר"ת ל"ק על רבא שמרישא שמעינן שמ"מ גם רבית דגוי היא פשיטא ולכאורה כוונתם לרישא של מקבלין עגלים וסייחים שמשם קודם הקשו על רש"י ושם הרי הוי מיניה וביה וע"כ צ"ל חד מתרי או שס"ל שאין לחלק ביניהם לענין זה או דס"ל דכ"ז בכלל כוונת אביי שקיבל עליו אונסא וזולא וא"כ אינו שכר קצוב אלא חלוקת רווחים וכפי' הרשב"א,

ועוד יש ללמוד מזה דהם פי' שהנותן קיבל אפילו מתו דומיא דעגלים שלכאורה הכל על הנותן לבד מגניבה ואבידה

#### שיטת ר"ת בתור"פ

**שיטה ד':** שיטת **ר"ת בתור"פ** דאיירי שהשכר קצוב וכמש"כ התוס' אבל אין יכול לסלקו בזוזי וכ' שזה חידוש הסוגיא שכה"ג מחמת האחריות נעשה מלוה

ועוד מבואר בדבריהם שמה שהוזכר בגמ' שהבעה"ב תובע קודם כסף ואם לא יפרע הצאן משועבד לו היינו כלפי השכר ומשמע קצת שהשכר הוא כנגד הוולדות, אלא שצ"ע בדבריהם שהרי בגמ' אמרו שאם לא יהיב זוזי תפיס לבהמה ואי לא משכח לבהמה תפיס לוולדות ומה הכוונה שתופס את הבהמה בשביל דמי הרווח וכן ק' בריטב"א ועי' במש"כ בריא"ז שהוא פי' שתופס אותם בתוך הזמן אם אינו משלם וגם את הוולדות שהוזכרו היינו בשביל הקרן לפי"ז וא"כ אין ללמוד מדבריהם שהשכר הוא כנגד הוולדות

וככל דברים אלו נראה בתוס' חיצוניות בבכורות

#### שיטת הרמב"ם

הרמב"ם פי' בפ"ח ממלוה באיסור של צ"ב באופן שחולקים בשכר וריהטת דבריו משמע שלא מצי לסלוקי בזוזי ובהלכות בכורות פ"ד הל"ד כ' "המקבל צאן מן הנכרי בממון קצוב ופסק עמו שיהיה השכר ביניהם ואם פיחתו פיחתו לישראל, אף על פי שברשות ישראל הם והרי הם כקניינו הואיל ואם לא ימצא הנכרי אצלו ממון אחר לגבות ממנו יגבה מן הבהמות האלו ומולדותיהן נעשה כמו שיש לו אחריות עליהן ועל ולדותיהן והרי יד הנכרי באמצע ופטורין מן הבכורה הם וולדותיהן" ולשונו קצת נראה שמצי לסלוקי ואפשר שדימה ביניהם ונקט בכ"מ את החידוש יותר ומ"מ אין לשונו מוכרע ואפשר עוד דס"ל שכל שיש זמן קצוב שהשכר ביניהם הרי כלפי זמן זה לא מצי לסלוקי וצ"ע

עוד כ' בפיהמ"ש בתרומות [יא ט] שבשם פרה שהכהן מאכילה בתרומה מדובר באופן שמותר מצד רבית כדאיתא בב"מ ומבואר דס"ל שאע"פ שאוכלת בתרומה שריא לענין רבית ונראה כוונתו כשקבל אונסא וזולא ולא ס"ל כהרמב"ן דחשיב עשאה דמים מחיים ומותר דווקא מיניה וביה וכמש"כ בדעת המיוחס לריטב"א וכ"כ מפורש ר' אברהם מן ההר ביבמות סו שמותר דווקא באופן שחולקים בשבח, ואמנם אפשר דלא פליגי וכמש"כ ברמב"ן [מיהו המ"מ נראה שפי' דלהרמב"ם בצ"ב הכחש על הנותן וא"כ מ"ט חשיב שעשאם דמים מחיים וצ"ל שכוונת המ"מ להקשות שמדהזכירו בצ"ב אונסא ולא כחש נראה דלא מהני כחש אבל כשהתירו אונסא התירו אפילו כשחייב בכחש]

ובהיתר של אונסא וזולא כבר נתבאר שס"ל כשיטת המיוחס לריטב"א

#### שיטת הריטב"א

שיטתו דאפילו כשלא מצי לסלוקי ואפילו מיניה וביה הוי ריבית קצוצה וכ"ז דווקא אם נחשב ברשות מקבל אבל אם ברשות נותן מותר אפילו מדרבנן ומה שאמרו ששרי ביתומים קרוב לשכר ורחוק להפסד פי' באופן שלא כל האחריות על המקבל אלא שרחוק להפסד ממה שתקנו חז"ל ב"תרי תלתי"

עוד ס"ל ששרי בקבלת זולא ומה שאמרה הגמ' דלא קבל עליה אונסא וזולא היינו שהמקבל לא קיבל אונסא וזולא אלא רק אונסא ובכה"ג שרי ובאמת שנראה דלדבריו שרי להתחייב אפילו כחש באופן שחולקים ברווחים דכל מה שנאסר בדודא לדבריו היינו כלפי שכר מכיסו שאז אין על מה לשלם

ויל"ע לדבריו אם שרי בעיסקא שכר קצוב כשאחריות זולא על הנותן [ובמיניה וביה התיר במשנה ב-סט] ולשונו ב-סט שמותר ליתן כל רווח ומשמע שמה שאינו רווח אסור וצ"ע

#### שיטת סה"ת[מו ד נב, נד,]

שאיירי כשחולקים ברווחים ולמד מהסוגיא שהתירו אביי ורבא בדקביל עליה אונסא וזולא של"צ בעסק שיהיה ממש קרוב לזה ולזה אלא סגי שיקבל קצת וכבחביתא דחמרא וכך למד ברמב"ם, ועיי"ש שלמד להתיר בעסק שיש קצת אחריות על הנותן אפילו לא מענין זולא ומשם נראה שאין כוונתו לדמות ממש לחביתא ושסגי בזולא [ועי' גדולי תרומה]

וכלפי שכירות נראה שלא מהני בכה"ג דזה רק היתר כלפי מיניה וביה

#### שיטת הרשב"א

בתחילה הביא את פרש"י ונראה מדבריו להדיא שס"ל שמה הוצרך רש"י לפרש שחולקים בגוף השבח הוא משום שסופו לפרוע לו כסף והצאן עצמו לא חוזר והרשב"א הק' עליו והסיק שאיירי שכל השבח למקבל ונותן לו שכר קצוב ונראה מדבריו שאיירי כשצריך להחזיר בסוף את הצאן [זה משמע מדבריו בשאלתו שאפילו הצאן עצמו יתחייב בבכורה] ונראה שמה שס"ל שרש"י לא יכל לפרש שהכל למקבל היינו משום דא"כ ל"ש לדון כלל שברשות מקבל שהרי זה מכר עם רבית על המתנת המעות ובמה המכר לא נגמר ורק כשחולקים בוולדות זה גורם שנוכל לדון שהמכר לא נגמר

ובפי' הגמ' פי' שהוכיחה מדלא מצאה היתר בישראל שע"כ לא מקרי צאן ברזל אלא כשעשאה דמים מחיים ויש לדקדק מדבריו דס"ל דכשלא מצי לסלוקי בזוזי מותר לחלוק בשבח ולא חשיב עשאה דמים שהרי עיקר נדון הגמ' לדבריו היה כלפי הוולדות וא"כ מה ההוכחה שהוולדות למקבל מהא שאיירי דוקא בעשאן מחיים דמים ואין לפרש כמש"כ הרשב"א בסמוך כלפי אביי שהמנהג היה שכל שאחריות אונסים על המקבל שגם כל השבח למקבל דא"כ שכל עיקר הסוגיא בעצם הסתמכה על הנחה זו א"כ מ"ט הרשב"א לא תמה כבר על העיקר והק' כן רק על אביי אלא ע"כ שתחלה הגמ' דנה בישירות כלפי הוולדות ורק באביי הוק' לו שתלה את זה באחריות אונסים

[ולהרשב"א הסוגיא דחוקה מאוד שהיא דנה מה נקרא צ"ב ואביי תי' שלא היה מנהג בצאן ברזל לחלוק בשבח כשכל האחריות על המקבל אלא רק כשיש אחריות ג"כ לנותן ובכה"ג לא רצתה המשנה לדבר אלא רצתה לחלק בכשאחריות על המקבל]

ויל"ד לדבריו את החילוק בין צ"ב לעיסקא שאסורה בקרוב לשכר ורחוק להפסד ונראה שצ"ל כדברי הראב"ד והרמב"ן שצ"ב דמי לשכירות כיון שחוזרת בעיניה

\* ובדינא דאביי דשרי כשקבל אונסא וזולא נראה ברשב"א ממש"כ על הירושלמי "שקבל על עצמו קצת מהפסדן כאונסא וזולא וכיוצ"ב" דפי' כפי' המיוחס לריטב"א

#### שיטת הראב"ד

דעתו צריכה אריכות גדולה בישוב דבריו

#### שיטת המיוחס לריטב"א

פי' דאיירי כשנותן לו דמים כנגד חצי הוולדות ומ"מ מכל דבריו מבואר שכלפי רבית אין בזה נפק"מ וכשאסור מה"ת אף הולדות עצמם אסורות לתתם וכשמותר מותר לגמרי אפילו לתת שכר והטעם נראה דס"ל שכה"ג נדון כעוד מכר בפנ"ע שקונה את הולדות ועי' במה שאכתוב בסמוך,

ועיקר האיסור כ' שהוא מחמת הטירחא שטורח בפלגא פקדון ומ"מ כ' שלא מהני שכר עמלו ומזונו וטעמו נראה משום שעצם קבלת האחריות על הפקדון הוא רבית

הכריע כפרש"י שיכול לסלוקי בזוזי דאם אינו יכול לסלוקי פקדון בעלמא הוא ורק מדרבנן החשיבוהו כהלוואה ודין הוא שיהיו ברשותא דנותן כלפי בכורה דהוי דינא דאורייתא [וצ"ע בדבריו שלא פי' מנ"ל לגמ' שאיירי ברבית דאורייתא]

ובהא דתי' אביי דההיא דבכורות איירי כשקבל עליו אונסא וזולא פי' דמה שקראו צ"ב היינו משום דמיתה ופחת היו על המקבל וכה"ג לאו מכר גמור הוא ואפילו רבא מודה רק שנחלק דלא קרו ליה צ"ב והק' ע"ז שכשהפחת על המקבל הרי עושהו דמים מחיים והיכי שרי ותי' דכיון שחולקים בארבעת דברים הללו [מיתה, אונסים, זולא, כחש] הוו"ל כפלגא פקדון ושרי ע"י שכר עמלו ומזונו ולפי"ז נראה דשרי רק שבח ואע"פ שהוא פי' קודם שנותן לו דבר ידוע על חצי מהשבח נראה דאיירי באופן שצורת התנאי שזוכה בעצם בוולדות וחוזר ומוכרם למקבל ובאמת שכבר מוכח כן מדבריו קודם שהרי פי' שכשלא מצי לסלוקי ע"כ הוי רבית דרבנן מדשרי כה"ג לגבי יתמי וא"כ מבואר דס"ל שכה"ג חשיב כקרוב לשכר ולא רבית,

\* כלפי אחריות גניבה ואבידה נראה שהיה על המקבל ובכ"ז שרי ואינו נכלל בחלוקת האחריות

\* ובעיקר ההיתר לדבריו נראה שכ"ד ההגהות מרדכי [תלג] והאגודה [בדף סד] שנראה מלשונם שבהלוואה צריכים שההפסד והרווח שקול מיהו לא שמענו מדבריהם שגניבה ואבידה לא בכלל השקלול ומ"מ הדברים נראים ובאמת כדברים אלו נראה להדיא בב"י בסי' קע"ז שכ' "כתב הריב"ן שמותר ליתן עיסקא וכו' ור"י אוסר וכו'. כלומר אלא אם כן אחריות אונסין וזול על שניהם שיהיו שוים בשכר והפסד ולא שיהא הנותן קרוב לשכר ורחוק להפסד כמו לדברי הריב"ן תוספות עלה ע'" ומבואר בדבריו שעיקר המחלוקת של ר"י עם ריב"ן שבעינן שיהיו שקולים ברווח וההפסד וזה ע"י שחולקים בכל האונסים או שחולקים בחצי ממיני האונסים ופשטות לשונו משמע שסגי לחלוק באונסים ומ"מ בכה"ג צריכים שכר עמלו

\* ויל"ד כשמקבל א' מארבעת דברים האלו אם שרי לקבל רביע שכר ומסתבר ששרי

\* וע"ע מש"כ על דברי הרמב"ן והרמב"ם

#### שיטת הריא"ז

מדבריו מתבאר שפי' את הסוגיא בלא מצי לסלוקי בזוזי וכן דאיירי כשחייב לתת לו דבר קצוב ולא שבח ואת זה למד ממאי דאיתא ברבא שתובע זוזי ואי לא משכח תובע את הבהמה

וקצת נראה מלשונו שעיקר נדון הגמ' היה ע"ד פרש"י והרשב"א דהיינו שהנדון היה מה היא המציאות שדיברו בה

ובעיקר כוונת הגמ' שהוי יד נכרי באמצע פי' דהיינו שאם לא יתן לו את השכר הקצוב יקח ממנו הבהמה ואם לא משכח לה יקח את הוולדות במקום הבהמה מכח אחריות הקרן וכ"ז מעמיד שאין כח המקבל בבהמה אלא כשוכר בעלמא [וכדרך זו נראה כוונת התור"פ והריטב"א]

ולדבריו הגמ' לא דנה כלל כלפי האיסור וההיתר

#### שיטת האו"ז [רז] והראבי"ה

האו"ז פי' כפירש"י כדרכו, ובדברי אביי שאונסא וזולא על הנותן הוי ברשות נותן נראה שפי' דאיירי כשהמיתה על המקבל מיהו בקושיית רבא שינה מפרש"י שפי' שהק' לפלוג היינו להוכיח שחשיבי ברשות מקבל ופסק כן להלכה והוכיח כן מדברי הרי"ף ואין ראייתו ברורה

וכדעתו נראה בראבי"ה [אלף נו] שהתיר מכח סוגיין לגוי לחרוש בשוורים של ישראל בשבת דחשיבי ברשותו ומדבריו שם נראה קצת שאפילו לענין אכילת תרומה כך הוא

ונראה שמ"מ להלכה אין לחוש לשיטתם שהרי הרמב"ם ורש"י והראב"ד והרמב"ן וסה"ת והמיוחס לריטב"א ס"ל שלא פליגי בעיקר דינא וכן מוכח בתוס' [שהרי הק' שפשיטא] וכ"נ ברשב"א ובריא"ז

#### שיטת המהרי"ק

המהרי"ק בשורש קיט והוו"ד בב"י בסי' קעז כ' שיש שני מיני עסקאות

**א'**- שנותן למקבל סחורה שאינו רשאי אלא להתעסק בה לקנות ולמכור ולעולם ממון העיסקא מבורר ועומד בחזקת הבעלים

**ב'**- שנותן למקבל מעות והלה מחוייב בשיעור ממון זה להעמיד לו בעסקיו זכות והמעות עצמם מוציאם בצרכיו ואפילו לא יוציאם בצרכיו ויקנה בהם ממש סחורה מ"מ כיון שבמעות עצמם לא היה שייך לקבל זולא שלהם נמצא שעיקר קבלת הזול התחילה במה שיקנה עם המעות אבל בנתיים כבר יצאו מחזקתו כיון שלהוצאה ניתנו [כנ"ל לפרש כוונתו עי"ש היטב]

**\*** ומסתבר שבאופן שלא ינתן להוצאה כלל א"כ שייך להגדיר את הזולא במעות שהרי אף בנותן עיסקא הרי מוכרה ונהפכים למעות ואע"פ שיש לדון ולחלק לאסור כאן מ"מ כך נראה

וכ' מהרי"ק שכל מה שנחלקו ר"י וריב"ן היינו באופן הראשון אבל באופן השני לכו"ע אסור בלי קבלת כל האונסים

ונראה שלפי"ז יש לדון שכל ההיתר של לא עשאה דמים מחיים אינו שייך כלל באופן השני וצ"ע אם יועיל אחריות כחש או אונסא וזולא ואינו מותר עד שאחריות גניבה ואבידה על הנותן

עוד כ' שם מהרי"ק שלפי ר"י להתיר בעינן שאחריות כל האונסים על הנותן ומ"מ וודאי משמע שם שמהני אם יחלקו במיני האונסים בכל העיסקא שוודאי חשיב כלמחצית שכר והארכתי בענין זה בדברי המיוחס לריטב"א מיהו עמש"כ על הרמב"ן

#### נספחים

\* עי' מש"כ על שכירות מעות ומה שהותר שם כ"ש שהותר כאן וזה ברור

\* עי' סמ"ג לאוין סה בענין שורים צ"ב שמשכירם לגוי בשבת

\* להעמיד חלוקה כלפי דבר שניתן להוצאה

\* לדון אם האסור מה"ת ועי' רמב"ן רשב"א ריטב"א רי"ו טור כלפי שכירות, וכלפי צ"ב עי' תוס' תור"פ ריטב"א המיוחס לריטב"א

\* דוק ברש"י ור"ג ושיטמ"ק בבכורות שפי' שאם ברשות נותן ברשותו אשבח

\* המקומות שצריכים לחילוק הרמב"ן והראב"ד בין עיסקא לצ"ב - בדעת הרשב"א שמותר קרוב לשכר בצ"ב

\* בענין הטעם שהסוגיא הביאה מרבית ולא מהא דיבמות נראה פשוט שהרי בבכורות דנו כלפי הולדות שאף הם ברשות הגוי ואפילו מה שלוקח הישראל וכלפי זה דנו ברשות מי ודווקא מרבית למדנו שהולדות ברשות מקבל דאל"כ לאו רבית הוא מיהו זה לא יתכן להרשב"א והריטב"א שכ' שהנדון כלפי האמהות

\* יל"ד הרבה אם יש הפרשים בין ההיתר של שם פרה לצ"ב

\* דו"ק שבשם פרה רש"י פי' לחרוש בה וא"כ וודאי משמע שהשבח לבעלים ולא שמענו מי שהעיר על דבריו שיהיה אסור

\* באגודה נראה שלא פי' כהראשונים שסגי באחריות אונס, ובאו"ז פי' כהראשונים ובכ"ז מסיק לאיסור

\* בר"י מלוניל נראה להדיא שגניבה נקרא דמים מחיים

{{{בסוגיא של ספינה ודודא וי"א שאף במרא מבואר ששייך רבית בשכירות ויש לדון מצד מה נדון כרבית דאפשר לדון מכמה צדדים, א'- שע"י האחריות נחשב כמלוה, ב'- שאם לבסוף נשבר אגלאי שאינו אלא שכירות, ג'- שכל שכירות שאין בה פחת אינה עדיפה ממלוה,

ויש כמה אופנים שיש לדון בהם א'- עשאה דמים גמורים דהיינו שאפילו הוזל משלם, ב'- עשאה דמים שאם תשבר ישלם כהשתא ואפילו בפחת שמחמת מלאכה ישלם הפחת, ג'- עשאה דמים שישלם כהשתא ודווקא כשתשבר מאליה ולא בפחת שמחמת מלאכה, ד'- עשאה דמים שישלם כשעת שבירה ומ"מ ישלם על כל פחת ואפילו מחמת מלאכה, ה'- כנ"ל ודווקא בפחת דממילא, ו'- שכירות ומתנה לשלם פחת שמחמת מלאכה

יש כמה מיני פקדון שיש לדון כלפיהם את קבלת האחריות והם מחולקים ל ב' מינים עיקריים בסוג האחריות וכל א' מתחלק לשני מיני שכר

**א'** שמאה בדמים וכבר חייב לו מעות ורק סיכמו שכל עוד לא משלם יקבל הנותן החלק שסיכמו וכן הצאן משועבד כאפותיקי ליפרע ממנו אם לא יהיה לו מעות

ואופני השכר **א'** - כשמקבל חצי הולדות -

**ב'**- כשנותן לו דבר קצוב על חצי הוולדות - וזהו פי' המיוחס לריטב"א במסקנתו בצאן ברזל

**ג'** - כשנותן לו דבר קצוב על כל הוולדות

**ב'** שמאה בדמים שאם תמות או תפחת או תוזל יפרענו

ואופני השכר **א'** - כשמקבל חצי הולדות

**ב'**- כשנותן לו דבר קצוב על חצי הוולדות

**ג'** - כשנותן לו דבר קצוב על כל הוולדות }}}}}

צאן ברזל, שם פרה, ספינה, דודא, עיסקא,

ריבית, בכורה, תרומה, שהגוי יעבוד בבהמתו בשבת, שן ועין, יום או יומיים, דבר הגורם לממון, חמץ [של גוי ביד ישראל ושל ישראל ביד גוי],

בכורה יותר קל שהרי שותף באזנה פוטר מבכורה ולכאורה בכה"ג וודאי מאכיל כיון שאין לו קנין בגופו וכן יוצא בשן ועין

רבית עי' מש"כ על ר"ת בתוס'

### העולה מכ"ז

נמצינו למדים שיש לדון מכמה צדדים

**א'**- גוף החפץ שכמו שאסור לקחת שכר על מעות בהלואה יהיה אסור לקחת שכר על חפץ בשכירות וזה מתחלק לשלש - א, אפילו כשאין אחריות כלל ולדמות שכירות להלואה ובזה דן היראים, וכן תוס' והרא"ש במרא, וכן סה"ת והריטב"א בדודא והמאירי והר"י מלוניל בספינה ודודא**.**

ב, כשיש אחריות גניבה ואבידה שע"י האחריות נחשב החפץ בהלואה אצלו

ג, כשיש אחריות אונסים שע"י האחריות נחשב החפץ בהלואה אצלו

**ב'-** שכיון שקבלם ע"ע בדמים הרי נעשו דמיו מלוה

\* על מי היה הקושיא הרשב"א כ' שני צדדים אם גם על האמא והריא"ז כ' שגם על האמא

\* מהו המלווה כשיש אחריות אם החפץ מוגדר אצלו במלווה שהרי אחריותו עליו או שהדמים שנישומו עליו דהיינו שנדון שמכר את החפץ וחייב את דמיו - ועי' לשון רש"י סח. "סתם המקבל פרגמטיא למחצית שכר מקבל עליו אחריות חצי הקרן באונסין וזולא, הלכך ההיא פלגא, כיון דמיחייב באונסין מלוה הוא אצלו, שהרי שומא היא אצלו במעות כשער השוק", ועוד כ' "דהואיל וזה מקבל עליו אחריות חצי דמי הביצים, אם יתקלקלו או אם ימותו, הוה ליה פלגא מלוה, שהרי [כשהם - הג' הב"ח] נישומין עליו בדמים מעכשיו דמיהן עליו במלוה"

ובמיוחס לריטב"א כ' על צ"ב "דהוו דמי צאן הלוואה גביה"

#### הדינים העולים:

יש לנו לכאורה ד' דרגות במין העסק והרבית: א'- שכירות רגילה שהחפץ אמור לחזור ומשלם על זמן השימוש, ב'- אותו אופן אלא שחולקים ולא נותן שכר מכיסו, ג'- כשניתן להוצאה, ד- כשניתן להוצאה אלא שהשכר מיניה וביה,

\* כל שמותר בשכירות מותר ממילא במיניה וביה ומה שיש לדון במיניה וביה הוא באופן שנאסר בשכירות

\* בניתן להוצאה כל מש"כ היינו באופן שהמעות עצמם לא ניתנו להוצאה גמורה רק לקנות "בהם בעצמם" את העסק ועמש"כ על המהרי"ק

שכירות בלי אחריות כלל והדרא בעיניה - לכו"ע שרי / ובמיניה וביה - וודאי שרי **///** וכשניתן להוצאה - לדעת הב"י אסור ולדעת המהרי"ק והרמ"א מותר / ובמיניה וביה - מותר.

שכירות רגילה - דעת היראים דשרי דווקא כשיש פגם וכך הבינו תוס' והרא"ש ברש"י והרי"ף מיהו באו"ז ובמאירי ובמיוחס לריטב"א הבינו שאין ללמוד כן מדבריהם ואף תוס' והרא"ש ושא"ר נקטו שמותר אפילו בדבר שאין בו פחת / ובמיניה וביה - לכו"ע שרי **///** וכשניתן להוצאה - מדברי הרא"ה והריטב"א והר"ן והריב"ש נראה להתיר וכ"כ הגליון תוספות [נראה לר"א מטוך] ור"ת ור' אביגדור, אבל המהר"ם מרוטנבורג ור' ישעיה והטור ותרוה"ד ומהר"ח או"ז כולם אוסרים וכך פסק השו"ע, ובאופן שיהיה שייך כחש [ויהיה על הנותן כבכל שכירות] שרי ויל"ע אם בעינן דווקא מחמת מלאכה / ובמיניה וביה - שרי.

שכירות עם קבלת אחריות פחת שמחמת מלאכה [אבל שלא מחמת מלאכה וודאי שרי] - בריטב"א אוסר בכה"ג וכ"נ שדעת רש"י וסה"ת וכ"נ סתמות המאירי [והר"י מלוניל] ואין צ"ל שכ"ד היראים מיהו דעת שא"ר והטור שלא נאסר אלא כשקיבל אחריות אונסים [בב"י לא הביא חולקים ומ"מ בשו"ע לא נתפרש ונראה שיש להקל] / ובמיניה וביה - למתירים שכירות פשוט שמותר ולריטב"א צ"ע והלב נוטה להתירו **///** וכשניתן להוצאה נראה דאין להחמיר יותר

שכירות עם קבלת אונסים וכחש על הנותן - אם משלם כשעת שבירה והוא דבר שיש בו פחת מחמת מלאכה מותר לכו"ע,

ואם אין בו פחת רק ממילא ולא מחמת מלאכה משמעות הרמב"ן לאסור וכ"נ בהגה"ה וכ"כ הרמ"א להלכה ואפשר שכ"ד תור"פ מיהו התוס' נראה שמתירים,

ואם אין בו פחת כלל רק זולא אסור לדעת התוס' והרמב"ן והר"ן והמ"מ והרא"ש והטור ורי"ו, ומותר לדעת הראב"ד והרשב"א, ויש בזה שני תי' בהשלמה, ואם התנה על א' מהאונסים כליסטים מזוין וטריפה לכאורה מדברי הרמב"ן עולה שמותר ולא מצינו מי שחולק להדיא

ואם משלם כשעת משיכה [כמובן באופן המותר מצד הכחש - מיהו כשקבל מקצת אונסים ל"י אם שרי-] מותר לדעת הרמב"ם והראב"ד והרשב"א והר"ן והנמוק"י, ואסור לשיטת הרמב"ן והטור ורי"ו והגה"ה וכך הכריע הרמ"א להלכה [ובדעת המחבר ילה"ס] ובאופן שלא נאנס וחוזרת בעיניה דעת רי"ו שמותר וכן נראה להורות אע"פ שיש לפקפק בדעת הרמב"ן / ובמיניה וביה - אם יש על הנותן פחת ממילא ולא מחמת מלאכה לכאורה לדברי המיוחס לריטב"א יהיה מותר אם זה אחוז מוצדק כנגד קבלת הפחת ואם יש ג"כ אונס א' וודאי שרי ואפילו פלגא, ואם הפחת על המקבל יש לדון ויבואר בסמוך, ואם משלם כשעת משיכה ג"כ צ"ע אם אסור לאוסרים בשכירות ומסתבר לאסור וכ"נ מהמ"מ **///** וכשניתן להוצאה נראה לאסור / ובמיניה וביה נראה להתיר באופן שיש כחש אבל אם אין כחש מותר לשיטת הריב"ן והראב"ן והריטב"א

שכירות עם קבלת אונסים וכחש - זה וודאי אסור כמבואר בסוגיא דדודא מיהו עי' במש"כ בשיטת המאירי בדודא ומ"מ באופנים שמותר זה לא ביותר מהדין הקודם / ובמיניה וביה וקבל עליו א' מהאונסים התיר המיוחס לריטב"א ולא מצינו מי שחולק עליו ואדרבה לכאורה כ"ד הרמב"ם ור' אברהם מן ההר **///** וכשניתן להוצאה פשיטא שאסור / ובמיניה וביה וקבל עליו א' מהאונסים צ"ע

שכירות שכל האחריות ואפילו זולא על המקבל - אין בו צד היתר מדרבנן מיהו אי הוי קצוצה נראה שנחלקו בזה

1. כ"ה במיוחס לריטב"א ובמאירי בשמו, ולפי"ז נר' שבפסיקה ביש לו שרי כה"ג וצ"ע [↑](#footnote-ref-1)
2. ברור שנפל כאן חסרון מפני הדומות "ובשעת פרעון עמדו מאה ועשרים במעה הרי זה מ"מ ריבית ואם הלוהו מאה פרוטות במאה פרוטות לשנה ובשעת הלואה היו עומדות מאה פרוטות במעה" [↑](#footnote-ref-2)
3. נדצ"ל את ה"אלא" לאחר ה"מדבריהם" ולומר "אלא כשאין" [↑](#footnote-ref-3)