14נותן מעות על חבית של יין
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

נותן מעות על חבית של יין

(סד.) "אמר אביי שרי ליה לאיניש למימר ליה לחבריה הילך ארבעה זוזי אחביתא דחמרא אי תקפה ברשותך אי יקרא אי זילא ברשותי, א"ל רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא אמר ליה כיון דמקבל עליה זולא קרוב לזה ולזה הוא".

שואלים התוס' (ע"ב ד"ה "האי"), אמאי רב שרביא לא הקשה את קושיותו על המשנה (עב:) "יצא השער פוסקין", שגם שם ה"תקפה" הוא על המוכר – וא"כ הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, ואמאי אין כאן אגר נטר. וצ"ל שתוס' הבינו – שאף ה"זילא" היה על המוכר, דאל"כ לא קשיא מידי, שהרי הוא קרוב לזה ולזה – כמפורש בסוגיין. ודוחק לומר ששם הזילא הוא על הלוקח, וכל קושית התוס' היתה על קושית רב שרביא - שס"ד שנחשב קרוב לשכר ורחוק להפסד, ולמסקנא שכשהזילא הוא על הלוקח מהני אף שתקפה הוא על המוכר – באמת לא קשיא. וכדברינו מדוייק להדיא בדברי ההגהות אשרי, ששואל מהמשך המשנה שם "פוסק עמו כשער הגבוה" – והיינו שה"זילא" הוא על המוכר, וע"כ שקושית הראשונים היא גם למסקנת הסוגיא, והבינו שה"זילא" היה על המוכר – ואעפ"כ מותר.

מתרצים התוס' "וי"ל דשאני התם כיון דאין הפירות מבוררין ללוקח אין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד". ודבריהם צ"ב, דסו"ס הלוקח מרויח מהמתנת המעות, והיאך מהני להתיר משום שאין הפירות מבוררין.

ביאור החזו"א

החזו"א (סימן עו אות ד' ד"ה "ובנ"י") מביא את דברי הנמוק"י (לה. בדפי הרי"ף) ביישוב קושית התוס', ומבאר החזו"א את דבריו בשני אופנים. באופן השני מבאר החזו"א את כוונת הנימוק"י ע"פ דברי התוס' הנ"ל, ונראה שם שפירש בתוס', שמשום שבסוגיא דידן מדובר שייחד לו חבית – א"כ בלא תנאי מיוחד היה ה"תקפה" על הלוקח, וממילא כשעושה תנאי שיהא על המוכר – יש כאן אגר נטר. משא"כ ב"פוסקין על הפירות" – שאין הפירות מבוררין, א"כ אף בלא תנאי – התקפה הוא על המוכר, כיון שיכול לומר שהפירות של המוכר הם שהתקלקלו, וא"כ אין זה אגר נטר.

בפירושו הראשון בדברי הנימוק"י [וכן מורה פשטות לשון הנימוק"י] מבאר החזו"א, שהתם אין אופן שיחזיר לו את מעותיו, והיינו שאף אם ייפסד כל הגדיש – חייב להביא לו פירות ממקום אחר, וא"כ אין כלל אופן של ביטול מקח ואין כאן צד הלוואה כלל אלא מכר, ובמכר ליכא איסור אגר נטר - באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד. משא"כ בנידון דידן, אם ייפסד החבית – יחזיר לו את מעותיו, וא"כ יש כאן צד הלוואה, ומשום כך באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד – אסור.

ואף שאין כאן הלוואה עם אגר נטר, שהרי באופן שהוא הלוואה [תקפה] אין כאן אגר נטר - כיון שמקבל חזרה את אותו סכום ששילם, ובאופן שיש אגר נטר [יקרה] – אין כאן הלוואה אלא מכר. מבאר החזו"א בדעת הנימוק"י, שכיון שבעיסקא זו - יש צד הלוואה ויש גם צד אגר נטר, משום כך אסרוהו חז"ל.

והיינו, שלפירושו הראשון של החזו"א בדברי הנימוק"י, במכר - לא אסרו חז"ל אופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד. ואילו לפירושו השני של החזו"א [שהיא גם שיטת התוס'], אף במכר שייך איסור אגר נטר – באופן של קרוב לשכר ורחוק להפסד, אלא שבפוסקין על הפירות – שאין הפירות מבוררין, אין כאן אגר נטר – כיון שתולין שפירותיו של המוכר הם שהתקלקלו.

"יש לו" לשיטת התוס'

בהמשך דבריהם, מבארים התוס' את דין "יש לו" (סג.) – שמותר. מפרשים התוס', ששם ע"כ איירי – שהלוקח קיבל על עצמו כל קלקול, ואף אם ייפסד כל הגדיש – לא יתן לו אחרים תחתיהם. ואף בסוגיא בדף עג:, שמפורש שם שהמוכר קיבל על עצמו את חימוץ היין, ע"כ שכל קלקול אחר – הוא על אחריות הלוקח, דאל"ה היה אסור – משום שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד.

מדייק המהרש"א, שע"כ הבינו התוס' – שבמקרים הנ"ל הזולא היה על המוכר, ומשו"ה קשיא להו, שאם גם הקלקול היה על המוכר – א"כ הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, והיאך שריא. משא"כ אם נאמר שהזולא היה על הלוקח, א"כ אף אם כל הקלקולים היו על המוכר – לא קשיא כלל, כדמפורש בסוגיין – שבאופן הנ"ל נחשב קרוב לזה ולזה.

שואל המהרש"א, שבתוס' בע"א (סוף ד"ה "אי") פשיטא להו לתוס' – שבסוגיא בדף עג: איירי שהזולא היה על הלוקח, ומשום כך הוקשה להם – אמאי בעינן לטעמא ד"מעיקרא חלא חלא", והוצרכו לחדש שקלקול של חימוץ הוא שכיח.

מתרץ המהר"ם שי"ף, שאה"נ דגם בע"ב ס"ל לתוס' שאיירי שהזולא הוא על אחריות הלוקח, וכדפשיטא להו בע"א. ואעפ"כ קשיא להו מהקלקול, משום שגם שאר הקלקולים שכיחים כקלקול של חימוץ - ומשום כך לא סגי בהכי שהזולא הוא על אחריות הלוקח. אמנם המהרש"א כנראה לא ניחא ליה בתירוץ זה, משום שהוא דחוק לומר שנתחדש לתוס' קלקולים חדשים שלא ידע עליהם בע"א - אף שהם שכיחים כחימוץ.

עוד בדברי התוס' הנ"ל

עוד צ"ב בדברי התוס' הנ"ל, שהרי התוס' ייסדו – שכל שאין הפירות מבוררין לא אכפת לן שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכדביאר החזו"א הנ"ל – שתמיד תולים שהפירות של המוכר הם שהתקלקלו. וא"כ צ"ב, מאי קשיא להו להתוס' – מפסיקה על הפירות ביש לו ומהסוגיא בדף עג:, שהרי בסוגיות הנ"ל - ודאי שאין הפירות מבוררין.

נדחק החוו"ד (סימן קעג סקי"ז), שע"כ הבינו התוס' בסוגיא בעג:, שאף אם יתקלקל כל היין – עדיין הרבנן לא יפסידו והמוכר יצטרך להביא להם יין ממק"א, ולכן נחשב קרוב לשכר ורחוק להפסד, ומשום כך בעינן לטעמא של "מעיקרא חלא חלא". משא"כ אם נאמר – שבכל מקרה הרבנן יקבלו יין מתוך כרם זה, אלא שזכותם לבחור את החלק הכי משובח, בכה"ג היה פשוט להיתר אף בלא טעמא של "מעיקרא חלא חלא" – שהרי הוא קרוב לזה ולזה, וכמו שנתבאר לעיל.

הגירסא בסוגיא שם

ונראה שהנידון הנ"ל תליא בגירסא בדברי רש"י שם.

רש"י (עג: ד"ה "ומבחרי ליה בטבת") שואל, אמאי ס"ד לרבא בר שרביא - שעיסקא זו אסורה, דמאי שנא מדין "יש לו" המפורש בדף עב: להיתירא [לתוס' הנ"ל (סד:), היישוב הוא – שיין נחשב אינו מבורר, ודלא ככל יש לו וכנ"ל, וע"כ שרש"י לא ס"ל חילוק זה]. מתרץ רש"י "לפי שהיין רגיל להחמיץ ושמא כולו החמיץ". והיינו שלשיטת רש"י, אחריות הלוקח על דבר לא שכיח – לא נחשב כאגר נטר, ודווקא אחריות על קלקול שכיח - נחשב לאגר נטר. אמנם דבריו צ"ב מהמשנה בריש פירקין, המפורש שם – שאף ביין שייך היתירא ד"יש לו", והיא קושית תוס' רבינו פרץ (עג:) על דברי הרש"י הנ"ל.

לגירסא זו ברש"י "שמא כולו החמיץ", מפורש שאף אם כולו יחמיץ - עדיין הרבנן לא יפסידו והמוכר מחויב להביא להם יין ממק"א, וממילא נחשב כפירות מבוררין, ומשום שהוא דבר שכיח - נחשב לאגר נטר. משא"כ בחיטין, אף שהוי פירות מבוררין, כיון שאין הקלקול מצוי – לא הוי אגר נטר ומותר. והוא דלא כשיטת התוס' הנ"ל, הסוברים שאף בחיטין - אם היה מחויב להביא לו חיטין ממק"א, אזי ייחשב כאגר נטר - ויהא אסור באופן זה של פירות מבוררין.

יש גורסים ברש"י "שמא שלו החמיץ". וע"כ פירושו, שאף כשרק קצת היין החמיץ - תלינן שמא הם של הלוקח, ואם יעשו תנאי שזכותם לבחור יין טוב - הוי אגר נטר. והוא היפך שיטת התוס' הנ"ל [ע"פ ביאור החזו"א], שבפירות שאינם מבוררים - תולים שפירותיו של המוכר הם שהחמיצו.

לגירסא זו ברש"י, ליכא מקור לומר שאם כל הפירות יחמיצו - יתחייב המוכר לתת להם ממק"א. אלא שאעפ"כ, בקלקול שכיח - נחשב לאגר נטר, כיון שאף אם רק מקצת מהפירות יתקלקלו - תלינן שהקלקול היה בחלק הלוקח.

וא"כ, אוקימתת החוו"ד בסוגיא בדף עג: שמדובר באופן - שאף אם כל היין יחמיץ הוא על אחריות המוכר, תליא בשתי הגירסאות בדברי רש"י שם, והחוו"ד שסיים "ואף שמדברי רש"י שם לא משמע כן", ע"כ גרס כגירסא "שמא שלו החמיץ". וכן מסתבר, שהרי דבריו מוסבים על דברי הט"ז שם סקי"ז - שגורס בדברי רש"י שלו החמיץ, אולם הש"ך סקכ"ג גרס כגירסא השניה - שמא כולו החמיץ.

להלכה

שיטת רש"י [לגירסא דילן "שמא כולו החמיץ"] היא חומרא גדולה, שהקונה מקרר וכדו' על סמך ההיתר של "יש לו", העיסקא חלה רק על המקררים הנמצאים ברשות המוכר בשעת המקח, ואינו יכול להביא לו ממק"א. משא"כ לשיטת התוס' ושאר הראשונים, באופן ש"יש לו" - לא אכפת לן כלל אם מביא לו ממק"א, ויתכן שכן הוא אף לגירסא השניה ברש"י. אמנם דוק שהש"ך העתיק את דברי רש"י, אף שגרס "כולו החמיץ" וכנ"ל.

עוד תירוצים בראשונים

הבאנו את קושית התוס' - מאי שנא חביתא מכל פסיקה על הפירות, והבאנו את תירוצם של התוס', ושתי תירוציו של הנימוק"י [שלחזו"א תירוצו השני הוא ע"ד התוס'], וכן הבאנו את תירוצו של רש"י וביארנו את שיטתו בשני אופנים לפי חילוק הגירסאות שבדבריו.

ההגהות אשרי מיישב באופן אחר, שבפסיקה על הפירות - העיכוב הוא מצד המוכר ולא מצד הלוקח, וא"כ - מן הדין שיטול את האחריות הפירות על עצמו. משא"כ בחביתא, המניעה הוא מצד הלוקח - כיון שחושש שמא יחמיץ, וא"כ אין סיבה שהאחריות תהא על המוכר, ולכן בעינן להיתר של קרוב לזה ולזה [והוא ע"ד החזו"א בשיטת התוס'].

הריטב"א ורבינו פרץ (עג:) מיישבים ע"פ החילוק הנ"ל אולם באופן שונה. דהיות והמניעה היא מצד הלוקח - א"כ אין כאן עדיין קנין והוי הלוואה, ומשום כך בחביתא יש בעיה. משא"כ בפסיקה על הפירות - הלוקח מוכן לקחת מיד, א"כ יש כאן קנין והוי מכר ולא הלוואה.

והיינו, שתרוויהו משתמשים באותו חילוק, אולם לריטב"א - הוא חסרון בקנין, ואילו להגהות אשרי, קבלת האחריות בפסיקה אינו נחשב כרבית - כיון שמן הדין ראוי למוכר לקבל על עצמו את האחריות.

יישוב סתירת הסוגיות

התוס' (סד.) ועוד ראשונים הקשו סתירת הסוגיות. שבסוגיא דילן בעינן להתנות להדיא - שה"תקפה" יהא באחריות המוכר, ומשום כך בעינן שהזולא יהא על אחריות הלוקח - כדי שייחשב קרוב לזה ולזה. ואילו בסוגיא בדף עג: חזינן - שהיה מותר לרבנן לבחור את היין הטוב, והיינו שאחריות התקפה הוא על אחריות המוכר - אף בלא תנאי, ואעפ"כ אין זה נחשב קרוב לשכר ורחוק להפסד – משום שנחשב כמקח טעות שהרי "מעיקרא דחמרא חמרא דחלא חלא". והאריכו הראשונים ביישוב סתירה זו.

התוס' מתרצים, שע"כ ה"תקפה" בסוגיא דילן אינו חימוץ גמור, ומשום כך לא נחשב כמקח טעות - ובעינן תנאי כדי שיהא באחריות המוכר, משא"כ חימוץ גמור - תמיד נחשב מקח טעות.

ההגהות אשרי (סימן טו) מתרץ, שתלוי אם החמיץ לפני טבת או שהחמיץ אחרי טבת, דרק עד טבת אמרינן "מעיקרא חלא חלא" והוי מקח טעות, משא"כ בסוגיא דילן איירי שהחמיץ אחרי טבת - ומשום כך בעינן לתנאי.

עוד שואלים התוס' הנ"ל, אמאי בסוגיא בדף עג: לא סגי שאחריות הזולא הוא על הלוקח - כדי שייחשב קרוב לזה ולזה, ואמאי בעינן שם לטעם של "מעיקרא חלא חלא". מתרצים התוס', שחימוץ הוא דבר שכיח, ומשום כך לא סגי בזולא כדי שיהא קרוב לזה ולזה, ועדיין הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד.

בריטב"א (עג:) מיישב באופן דומה, שיוקרא וזולא מתשרי ועד טבת - הוא דבר לא שכיח, ולכן אין נ"מ באחריות מי יהא היוקרא והזולא - ובעינן דווקא לטעם של "מעיקרא חלא חלא".

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם (פ"ח ממלוה ולוה ה"י) מביא את שתי הסוגיות הנ"ל בהלכה אחת (וכן הוא בשו"ע סימן קעג סי"ג) "מותר לאדם ליתן דמי חבית של יין לחברו ולומר לו אם החמיצה מכאן ועד יום פלוני הרי היא ברשותך אבל אם הוזלה או הוקרה הרי היא שלי. וכן מותר לאדם לקנות מחבירו מאה כדין של יין בדינר ואינו נוטלן עד טבת וכשנוטלו בודק ומחזיר החומץ ולוקח היין הטוב שלא קנה ממנו אלא יין ואלו שהחמיצו מתחלה היו ראויין להחמיץ אבל לא יוודע הדבר עד אחר זמן". והוא צ"ב, שכל הראשונים טרחו ביישוב סתירת הסוגיות, והיאך הרמב"ם ונו"כ סתמו ולא ביארו - היאך יתקיימו שתי הלכות אלו יחד.

והנה, יישוב התוס' - ודאי לא שייך בשיטת הרמב"ם, שהרי הזכיר חימוץ בסתם, והיינו חימוץ גמור. וא"כ צ"ב מאי שנא רישא שתליא באחריות הזולא, ובדין השני תליא ב"מעיקרא חלא חלא".

אמנם, יישוב ההגהות אשרי - קצת מדוייק בדברי הרמב"ם, דאל"כ לאיזה צורך העתיק הרמב"ם את התאריכים מהסוגיא, ולא פסק בסתם. וע"כ שיש נ"מ בתאריכים, וברישא איירי אף אחרי טבת. וכן הוא בב"י בסימן דידן שהבין כן בדעת הרמב"ם. אולם עדיין דברי הרמב"ם סתומים, שלא פירש להדיא חילוק זה.

יישוב המחנ"א

המחנ"א (הלכות מכירה דיני אונאה סימן יא) מדייק בדברי הרמב"ם, שברישא איירי בחבית מסוימת, ומשום כך זכה בו הלוקח, ואף אם יחמיץ לא שייך מקח טעות [ולא מהני כאן "מעיקרא חלא חלא"] - ומשום כך בעינן תנאי כדי שהאחריות תהא על המוכר, ומשום כך בעינן שהזולא יהא על הלוקח כדי שייחשב קרוב לזה ולזה. משא"כ בסיפא - שקנה מאה כדין בסתם, לא הוו מבוררין – ואם החמיצו הוי מקח טעות משום ש"מעיקרא חלא חלא", ואף בלא תנאי הוו באחריות המוכר - משום שתולין שפירותיו של המוכר הם שהתקלקלו [כשיטת התוס'], ומשום כך לא אכפת לן שאף הזולא יהא על המוכר. והוא ע"ד ביאורו של החזו"א בדברי התוס'.

דברי המחנ"א הנ"ל, הם דלא כהבנת החוו"ד הנ"ל בשיטת התוס'. שהרי לשיטת החוו"ד בעינן להיתר זה של "מעיקרא חלא חלא" רק משום אופן שייפסד כל הכרם - שאזי הפירות מבוררין. ואילו לביאור המחנ"א בשיטת הרמב"ם, אדרבה - ביאור זה מהני רק באופן שאין הפירות מבוררין, ואילו באופן שהפירות מבוררין - לא מהני כלל האי טעמא [וכן היא שיטת הט"ז סקי"ח - שלא מהני האי טעמא בפירות מבוררין].