ידו הפשוטה חבורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

**בס"ד**

**בדין ידו הפשוטה לרשות אחרת**

**בדעת תו' עירובין דף כ' ד"ה לא יעמוד**

תו' הביאו בשם רש"י דראשו ופיו ברשות אחרת חשיב מקום פטור והנה ביסוד ד' התו' דחשיב מקום פטור עיין בגר"ז סי' שמ"ז דמבואר דיסוד ד' התו' הוא משום הדין דידו בתר גופו גרירא דכיון דלא חשיב כרשות שגופו שם וכן לא חשיב כרשות שידו שם ע"כ חולק רשות לעצמו עי"ש וכן מבואר בחזו"א וכן צידד הגרע"א בעירובין צט' [ודלא כהק"נ ברא"ש שם בדף צט' דהוי מקו"פ משום דהוא למעלה מי' וצ"ע לפי"ד הק"נ מה קשיא ליה להרא"ש מהא דהוציא ידו משחשיכה דאי שדי לה הא בפשוטו איירי שם בלמטה מי' דבלמעלה מי' מבואר שם דל"ש כרמלית כלל ול"ש קנס כלל דהרי שרי להוציאו כמבואר בתו' שם],

**א**, עיין תו' בשבת דף צב' דהק' לפי מה דמבואר שם בגמ' דלמטה מג' אם הוציא חייב לרבא א"כ לרבה דמוקי מתני' כר"ע דקלוטה כמי שהונחה א"כ נימא דאם הוציא חייב עי"ש ולכאורה לפי המבואר כאן בתו' דיד הפשוטה הוי מקום פטור א"כ כיון שהוא מונח ביד שהיא מקום פטור לכאורה ל"ש לומר דחשיב קלוט ברשות ההיא דהרי הוא ממש מונח במקום פטור ואמנם נ' דלא קשיא דבאמת הדברים תלויים בגוף ד' התו' שם דהנה נ' שם בתו' דד' רבינו אלחנן היא כרש"י שם דלד' רבא אין כלל הסברא דידו בתר גופו גריר רק הסברא דידו לא נייח וד' התו' דלהך טעמא אין סברא להחשיבו מקום פטור אלא חשוב לגמרי כרשות שהוא שם והוא רק חיסרון בהנחה וממילא דגם ל"ח מקום פטור משא"כ לפי מה שייסדו שם התו' בשם ר"י וכ"ד התו' בדף ג' דגם רבא מודה לידו בתר גופו בלמעלה מג' א"כ ע"כ הוא ל"ח כהרשות שפשוטה לשם מחמת גרירת גופו וע"כ ג"כ חשוב מקום פטור ופשוט , אמנם בד' רש"י לכאורה מבו' לא כן דהרי רש"י כאן פירש בהא דידו לא נייח שהוא משום דלא נייח ע"ג קרקע והר"ן והרמב"ן ביארו דל"ש לידו בתר גופו גריר עי"ש [ודלא כהרשב"א שם] אלא זהו דין בפ"ע דידו כיון שאינה ע"ג קרקע לא מהני אלא דבאותה רשות חשיב כמונח אגב גופו ומ"מ כ' רש"י שם דהוי מקום פטור ובפשוטו תלוי הדבר בבי' הדין דידו לא נייח ע"ג קרקע אי הגדר דחשיב משום כך כעקור אבל וודאי לענין גוף הרשות חשיב כרשות שהיא פשוטה אליו או דגדר הדברים הוא דשם רשות הקרקע ל"ש שיקבע רק ע"י שנח בקרקע אותה רשות אבל המונח באויר ל"ש שיקבע שם הרשות של הקרקע ולפי"ז יתכן דגם דין מקום פטור תלוי בזה דלא נייח [אמנם עיין ל' רש"י שם שכ' הלכך כי הוציאה לא עקר מידי ומשמע דהגדר דהוי כעקור],

**ב**,בתו' בשבת דף יא' הק' התו' כעין קו' התו' בעירובין הנ"ל אמנם עי"ש שהעמידו קושייתם על מה דתנן שם אא"כ הוא מוציא ראשו ורובו מה מהני מוציא ראשו ורובו הא אכתי יש כאן הוצאה במה ששותה עי"ש ועי"ש שכ' דרש"י בעירובין פי' בענין אחר וכוונתם לד' רש"י הנ"ל ולכאורה יש לעיין בד' התו' בסוגיין מ"ט לא הק' ממתני' והקשו רק מד' הגמ' שם עי"ש וכבר עמד בזה הגר"ז בקו"א עי"ש שכ' דכנ' ס"ל דל"ש כ"כ בכה"ג דהרי גם האיצטמוכא הוא בחוץ עי"ש אמנם לכאורה זהו דוחק ולכאורה נ' דיש כאן פלוגתא בזה בעיקר הדין היכא דרגליו הוי במקום אחד וראשו ורובו ברשות אחרת אי אמרי' דרגליו הוי מקום פטור או דאדרבא כל גופו נגרר בתר מקום עמידתו ולכאורה בי' הפלוגתא בזה הוא ביסוד הדין דידו בתר גופו גריר דהרשב"א ביאר דהוא משום דגופו נייח והיד אין דרכה להיות מונחת וע"כ גריר היד בתר הגוף כיון דההנחה אתיא ע"י הגוף אמנם בשאר ראשונים נ' שהוא דין בפ"ע דידו נגררת אחר גופו מחמת שעיקר הרשות תלוי בעיקר הגוף ונ' דבזה תליא נידון הנ"ל שד' התו' בשבת דבכה"ג חשיב גופו מקום פטור וע"כ הביאו ד' רש"י שם אמנם ד' תו' בעירובין דבכה"ג חשיבי רגליו מקום פטור וע"כ לא קשיא כלל דיש כאן הוצאה , והמעיין בד' התו' בעירובין שם יראה שגוף היסוד דהוי מקום פטור אי"ז עיקר חידושם דזה נ' דפשיטא להו שם ולא הביאו מקורות לזה ועיקר חידושם הוא דחשיב שההנחה היתה בפה ולא אמרי' שהכל חשיב מעשה אחד כמו בהשתין ורק עי"ש [וברש"י גופיה כלל לא נזכר ענין מקום פטור דזה היה פשיטא ליה עי"ש] וממילא דע"כ לא קשיא להו כלל ממתני' דראשו ורובו כיון דבכה"ג הרגלים הוי מקום פטור ואין כאן הוצאה, והנה הגרע"א הק' על ד' התו' דאם כל דין מקום פטור אתיא רק אחר דידעי' להא דידו לא נייח א"כ לס"ד איך ניחא להו המשנה דלא יעמוד אדם וישתה ולכאורה תמוהין דבריו הא תו' לא קשיא להו ממתני' רק מהגמ' דחפצים הצריכים א"כ מה קשיא ליה איך יפרנסו המשנה לס"ד הא באמת י"ל לס"ד דזהו טעמא דמתני' אמנם לפי המבואר בתו' בשבת ניחא ובדו"ח שם כ' להדיא דקושייתו איך יפרש הא דראשו ורובו אמנם בפשוטו ל"ק קושייתו על התו' בעירובין דהרי תו' להדיא הקשו רק מהגמ' ולא מהמשנה וע"כ דמהמשנה ל"ש להקשות אמנם לפמש"נ לכאורה קושייתו קיימא גם לד' התו' בעירובין דהרי נ' דהא דל"ק מראשו ורובו הוא רק משום דהרגלים הוי מקום פטור וע"כ הוא משום הך יסוד דהוי מקום פטור וא"כ ע"כ בעי' ליסוד זה לבאר המשנה וצ"ע ,

והנה נתבאר דעיקר חידושם הוא מה דחשיב הנחה בפיו דל"ד להשתין ורק דלא חשיב הנחה ובאמת צ"ב מ"ט חשיב הנחה הא הוי מעשה אחד ולא נח דמיד שנכנס לפיו בולעם ועיין חזו"א דנתקשה בזה וכ' דכיון דהוי שתי כוחות ההנחה ואח"כ הבליעה הוי כח חדש יש כאן הפסק מעשה וראיתי להגר"א פלצינסקי זצ"ל בס' שלום יהודה שהקשה ע"ד החזו"א הנ"ל ממה שמבואר בגמ' כתובות לא' בהא דתניא בברייתא שם דבמגביה ברשות הנגזל ליכא קילבדר"מ אף דעקירה צורך הנחה ואמרי' בגמ' דקאי לבן עזאי דמהלך כעומד וע"כ העקירה מתחלת רק ביציאה ומקשי' שם דאכתי הו"ל לברייתא שם לחלק דבזורק פטור דהתם הוי עקירה צורך הנחה דל"ש שם מהלך כעומד ומבואר בגמ' דבזורק מתחיל המעשה משעה שהגביה והיינו לכאורה כי לא הפסיק במעשהו שנטל ומיד זרק והקשה הגאון הנ"ל הא לכאורה הכא נמי הוי כב' כוחות ומ"מ חשיב חדא מעשה ויש לחלק קצת בזה [אמנם גם לפי הנחתו י"ל דעכ"פ הוי כעמד לכתף ומשא"כ הכא דהוי הנחת חפץ ולד' השיטה לר"ן ליכא בזה דין עמד לכתף] ומה שהק ע"ד התו' דעכ"פ ליהוי כעמד לכתף לכאורה לפי מה שביאר השעה"צ בסי' שמ"ט ס"ק יח' והוכיח מהסו' בקנג' דדין עמד לכתף הוא רק ממש לצורך המשא א"כ י"ל דה"נ ל"ח לכתף וצ"ע בזה [אמנם לשי' לר"ן לכאורה אי"צ לזה דהכא הוי הנחת חפץ אמנם אין ברור לי ד"ז ועיין לקמן בזה ],

והנה בגוף דבריהם עיין מה שכתבו ליישב הסוגיא דדף ג': וז"ל וי"ל דלא חשיב הנחה במקום פטור אלא בדבר שהוא נוטל ממקומו אבל התם שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקום פטור עכ"ד ולכאורה כוונת דבריהם היא דהכא אף דחשיב מונח במקום פטור מ"מ לא היה כאן מעשה הנחה דהרי היה מונח ועומד על היד גם לפני שנעשה מקום פטור וס"ל לתו' דלבטל עקירה הראשונה בעי' מעשה הנחה והכא אף דמניח ידו והנחת ידו כהנחת חפץ מ"מ זה הרי לא הוי הנחה כלפי החפץ דהרי ידו לא נייח ומה דחשיב הכא הנחה בפה [וכמו שהקשה הגרע"א בסוגיין] ע"כ צ"ל דהוא משום דכלפי הרשות דמקום פטור דהוא היד או הפה חשיב נייח וכל מה דחשיב לא נייח הוא רק כלפי רשות שהיד פשוטה אליה אבל לענין שיחשב מעשה הנחה על הרשות דמקום פטור ל"ש הכא כיון דלא עשה מעשה להניח על היד ואף דחשיב מונח לגמרי על המקום פטור והניח ידו לפוש מ"מ כיון דאין כאן מעשה הנחה אינו מבטל עקירה הראשונה וכן ביאר במשנת ר"א ועוד ולכאורה הוא ממש כיסוד ד' התו' לעיל ג: דכ' דאף דחשיב מונח בהנחת גופו והניח לפוש מ"מ לענין לבטל עקירה הראשונה לא סגי בזה ובעינן דווקא שהנחת גופו הוי מעשה הנחה וכמו שהק' שם הגרע"א על ד' תו' עי"ש [ולפי"ז הדברים מתאימים מאוד דהריטב"א בסוגיין לא קיבל תי' של התו' הנ"ל והעמידה להסוגיא שם רק בלמטה מי' [לפי שי' שם דבכה"ג לא הוי מקום פטור ]דהרי בריטב"א בדף ג' מבואר להדיא דלא כתו' אלא כד' הגרע"א בקושייתו שם דסגי בתורת מונח להפקיע עקירה הראשונה שהוא כ' להדיא שם דאפשר לפרש הבעיא דעקירת גופו גם בכה"ג דטוען משתחשך ומבואר דאם עקירת גופו והנחת גופו לא הוי הנחה אינו חייב משום עקירה הראשונה [אף דיש קצת לדחות דאולי ס"ל כהתו"י דהנחה גופו וודאי הוי הנחה וע"כ חשיב ג"כ מעשה הנחה מ"מ זה דוחק] אמנם יתבאר לקמן שמטעם אחר נ' של"ש תי' התו' לד' הריטב"א כאן ועיין לק' מד' הריטב"א בשבת וצ"ע], אמנם יש להעיר ע"ז דהנה בסוגיא בדף ג: מבואר שם בעיא דאביי דמהו שתעשה ידו ככרמלית ומשו"ה אסור להחזירה וכבר תמה בראש יוסף להשי' דזה עוקר וזה מניח לא אסרו בכרמלית א"כ היכא אסור משום כרמלית הרי לא היתה עקירה מן היד שהיא הכרמלית [ועי"ש בראש יוסף] ולכאורה מבואר דכשעוקר היד עצמה ומכניסה לרשות אחרת חשיב נמי עקירה על מה שבתוך היד שנחשב עקירה מן היד וא"כ צ"ע הכא מ"ט לא נימא דכמו דעקירת היד חשיבא ג"כ עקירה מן היד כמו"כ נימא דהנחת היד שנעשית מקום פטור תחשב הנחה ג"כ על מה שבתוכה שיחשב הנחה על רשות היד, וע"כ נ' לבאר ד' תו' באופ"א דהנה נ' לעיל בסוגיא דעקירת גופו דלכאורה מוכח מד' התו' שם דזה וודאי בהנחת גופו אי לאו הנחה היא מבואר שם דאין כאן סיום גמור להמעשה ואכתי יש משמעות לעקירה הראשונה והנה נתבאר שם לפרש דזה גופא הבעיא דעקירת גופו עי"ש מד' הר"י מלוניל ומד' הפנ"י עי"ש אמנם נ' דבד' התו' יש לפרש לא כן אלא דזה באמת לכו"ע אין כאן בהנחת גופו גמר בעצם להמעשה וע"כ שאני בזה היכא דיש כאן מעשה הנחה להיכא דליכא מעשה הנחה והביאור הוא דאיכא תרי גווני שתתבטל עקירה הראשונה האחד ע"י שכיון שהונחה על הקרקע שוב אין משמעות לעקירה הראשונה וע"כ היא מתבטלת אף דלא נגמר המעשה אמנם גם בגוונא דאכתי יש משמעות לעקירה הראשונה ולא נתבטלה מצ"ע מ"מ אם המעשה עקירה נגמר ע"י מעשה הנחה נמצא דנסתיימה עקירתו במה שעשה וסיים עקירתו במעשה הנחה והיינו דאיכא גוונא אחת דבאמת העקירה לא נגמרה אלא דנתבטלה והיכא דעביד מעשה הנחה אי"צ לזה אלא אפי' לא נתבטלה מצ"ע מ"מ כיון שעשה מעשה הנחה הרי גמר מעשהו ושוב ל"ש לדון מחמת עקירה הראשונה ומעתה נ' דע"כ בעינן שאותה מעשה הנחה שעושה יחשב כסיום על עקירה הראשונה וממילא נ' דלענין עקירת היד עם החפץ בתוכה ל"ש שמעשה הנחה על היד שקבע המקום ביד יחשב סיום המעשה שעקר היד עם החפץ דהרי גם בשעת עקירתו היה החפץ ביד וזהו גופא מעשה עקירתו לעקור היד עם החפץ שבתוכו וא"כ אין כאן סיום מעשהו בזה שקובע מקום החפץ ביד וסיום מעשהו הוא רק כשמניח ידו עם החפץ ברשות אחרת ,[תוספת אח"כ –ויש לדון דגם לעניין הנחה אם יכניס לידו ויניח את החפץ ע"י ידו לרשות אחרת יהא חייב והביאור דלעניין הנחה זאת לא נתבטלה העקירה הראשונה במה שנח ביד דכיון שהניח עם ידו נתברר שאין ידו מקום ההנחה אלא מקום העברה [ולעניין העברה יש כאן חיסרון של ידו לא נייח ]וההנחה נגמרה ברשות השנית וצ"ע ואי נימא כן נמצא דאם יוציא פיו וישתה ברה"ר ואח"כ יכניס המיים עם פיו לרה"י יהא חייב וכל הפטור הכא כיון שלא השתמש עם הפה להעברה דהרי לא הכניס פיו אלא הוציא מפיו ובלעו במעיו ואי נימא כן ניחא טובא קו' העצומה של הגאו"י ממתני אמאי איכא איסור דרבנן ועיין בגר"ז כאן שביאר דהאיסור דרבנן הוא החלפה דרך מקו"פ והוא חי' גדול דאף בשני בנ"א כן הוא וכן הקושיא מהא דדנים בגמ' לחייב מדין שניים שעשו וס"ד דמדאורייתא יש כאן חיוב וצ"ע הרי הונח במקו"פ אמנם להנ"ל א"ש דבכה"ג דמכניס עם ידו כמו במשנה ל"ש עניין מקום פטור דלגבי הנחה כה"ג ל"ח נח במקו"פ וכנ"ל-ע"כ התוספת וצ"ע רב בה ]

והנה יש להקשות עוד במה דמבואר בסוגיין בעמוד ב' דכשהוציא ידו למעלה מעשרה אין בזה איסור עי"ש בתוס' ומבואר דאף דאם יזרוק החפץ יתחייב מ"מ השתא אכתי לא היה כאן עקירה לרה"ר ולכאורה צ"ע לפי"ז לד' התו' הנ"ל דהיד חשיבא מקום פטור א"כ הרי בשעה שהוא ביד הרי וודאי חשיב מונח במקום פטור ואם אחר יקח משם יפטר משום כן וא"כ לכאורה השתא אכתי לא עקר לרה"ר [וי"ל בזה] אמנם להנ"ל נ' דכל הא דחשיב השתא עקירה רק ללמעלה מעשרה זהו משום דאם יניח כאן יפטר אמנם ביד הפשוטה דהוי מקום פטור הלא אף אם יעשה מעשה הנחה על היד שהיא מקום פטור אכתי לא יגמר מעשהו ואכתי יתחייב כשיזרוק וע"כ כבר השתא חשיב עקירה לרה"ר ,

ג,והנה באמת יש להעיר עוד בד' התו' לבעיא דאביי דיחשב ככרמלית א"כ איך יפרנס המשנה דלא יעמוד וכו' דראשו ורובו שרי [וכקו' הגרע"א]הא יש כאן עכ"פ איסור כרמלית ולכאורה היה מקום לדון דהוציא ידו ריקנית ליכא דין כרמלית אפילו להצד דמי אסרוה כיון דלא עשה כלל הוצאה וכדמשמע קצת מלישנא דברייתא דהוציא ידו מלאה אמנם מד' התו' שהק' ממטלטל אדם וכו' מבואר דאף הוציא ידו ריקנית ראוי להיות כרמלית ואולי יש לדון דבאמת תליא בזה גופא דאולי לאחר שחידשו תו' דגדר כרמלית הוא רק כלפי רשות אחרת א"כ י"ל דהוא רק כלפי חזרה אבל היכא דאכתי היא שם ובמקומה ל"ל דין כרמלית א"כ גם כלפי להוציא ממנה ל"ח כרמלית [ונ"מ עוד דאחר המוציא ממנה לא יאסר אף להצד דמי אסרוה ומשמע כן בתו' דלא כ' נ"מ זו בהגירסא דאסרוה[אמנם עיין בצל"ח בסוגיין] ] וע"כ ל"ש זה כששותה ומכניס המים לתוך פיו והפה נשאר בחוץ ורק אם יחזיר פיו או ידו יש איסור כרמלית וצ"ע בסברא זו עוד יש לדון דגזירת כרמלית וודאי לא נאמרה בפה כיון דהוא ממש חד עם הגוף לא מסתבר לתת לו דין רשות אחרת [אף דשם מקום פטור נאמר בו כיון דאי"ז רשות ואולי י"ל ע"פ ד' הראב"ד לק' דמשמע מיניה דהדין דידו של אדם כד' על ד' מהני נמי לענין רשויות וע"כ יתכן דלא גזרו כרמלית רק היכא דשייך תנאי רשויות שיש ד' אבל בפה דלא חשיב כד' על ד' לא גזרו לדונו ככרמלית וצ"ע בכ"ז[ולכאורה להלכה ליכא נ"מ בחילוקים אלו כיון דלאו ככרמלית דמיא והוא רק קנס בעלמא וצ"ע אמנם שוב התבוננתי די"ל דאביי יעמיד המשנה בלמעלה מעשרה אמנם זה אינו מיישב הגוונא דשותה ברה"י דהתם ל"ש למעלה מעשרה אך לד' הרשב"א ניחא דלדידיה בלא"ה ברה"י לא מיבע"ל דליהוי כרמלית אמנם לד' רש"י שם דמיבע"ל גם ברה"י אכתי קשה וגם לד' הרשב"א אכתי קצ"ע שלא הביאו המשנה והעמידוה בהכי וכמו בברייתא כאן ,

**בביאור ד' הריטב"א בעירובין דף כ' ובשבת דף יא'**

עיין בריטב"א דהביא ד' התו' ומבואר שם שמה דחשיב מקום פטור הוא דווקא היכא דהפה למעלה מעשרה דמשו"ה חשיב מקום פטור ואף דד' הריטב"א בעירובין לג' דבגופו של אדם אף למעלה מעשרה חשיב מונח בארץ מ"מ היכא דהיד או הפה ברשות אחרת ל"ש להחשיבם כמונחים בארץ מחמת הגוף כיון שאינם ברשות הגוף וע"כ כ' דהיכא דשותה ופיו למעלה מעשרה חשיב מקו"פ ופטור אח"כ על מה שמכניס לגופו ולכאורה צ"ע טובא על דבריו הא כיון דידו לא נייח אין כאן הנחה וכמו שהק' הגרע"א ע"ד התו' וכאן אין לומר דכלפי רשות היד חשיב נייח כיון דלדעתו לכאורה אין המקו"פ מחמת היד אלא מחמת המקום והרשות שהיד פשוטה לשם וא"כ זהו דינא דידו לא נייח דל"ח הנחה ברשות אחרת וכמו"כ קשיא במש"כ שם דהסוגיא דשבת דף ג: דאי שדי לה חייב חטאת קאי בגוונא דידו למטה מעשרה וקשה כיון דכשלמטה מעשרה ל"ח הנחה כלפי הרה"ר שפשוט לשם א"כ ה"ה דלא יחשב הנחה כלפי המקום פטור שהוציא ידו לשם ולכאורה נ' מבואר מד' הריטב"א כיסודו של הגרא"ק והגר"נ בד' התו' [אמנם בד' התו' לכאורה אין הכרח לזה כמוש"נ]דבדין מקום פטור אי"צ הנחה המבטלת עקירה הראשונה וסגי במה דחשיב מונח במקום פטור וע"כ אף דידו לא נייח מ"מ סגי בזה שעכ"פ עמד לפוש שם כדי שלא יחשב צורת מלאכה גמורה של מוציא מרה"י לרה"ר כיון דעבר דרך מקו"פ [ויש קצת יסוד לזה מד' הריטב"א בשבת דף ד' לענין מושיט דאף דידו לא נייח מ"מ במעביר דרך רה"ר ונח שם כבר לא חשיב מלאכת מושיט עי"ש בתו' ובריטב"א שם] ואכתי צע"ק בזה דהרי לכאורה ל"ח כלל מונח מחמת דין ידו לא נייח וא"כ גם אי נימא דלא בעי' מעשה הנחה מ"מ הכא כלל ל"ח מונח גם בד' התו' שם עירובין בפשוטו מבו' לא כן אלא בעי' מעשה הנחה לבטל עקירה הראשונה [ויש ליישב קצת ואכ"מ ועיין לעיל מה שנ' בד' תו' שם] ולכאורה היה נ' באופ"א דס"ל לריטב"א דהא דאמרי' ידו לא נייח דהוא משום דידו גרירא בתר גופו ואין לה שם הרשות שהיא פשוטה לשם כיון דל"ש לתת לה שם רשות היחיד כשהיא גרורה לרה"ר אמנם אולי לענין מקום פטור אי"צ לתת לה שם רשות אחרת וע"כ אמרי' בזה ידו נייח ואכתי צ"ע בסברא,

והנה הריטב"א בעירובין לא הביא תי' התו' הנ"ל בעירובין על הא דאי שדי חייב חטאת אלא העמידה דווקא למעלה מעשרה ומבואר דלא ס"ל כתו' בזה [ועיין מש"כ לעיל בזה]ונ' דהביאור הוא פשוט מאוד דהרי לשיטתו המקום פטור הוא מחמת המקום שפשוטה ידו לשם וא"כ הרי כלפי זה יש כאן מעשה הנחה גמור של הנחת ידו באותו רשות ול"ש כלל סברת התו' הנ"ל ופשוט אמנם אכתי צ"ע טובא דהריטב"א בשבת הביא את תי' התו' הנ"ל ואף דגם שם ס"ל דהמקו"פ הוא משום הלמעלה מעשרה וצ"ע טובא בזה מ"ש סברת התו' לפי"ז וצ"ע,

והנה בגוף מהלך הריטב"א עיין בית מאיר שהק' קו' גדולה מסיפא דמתני' דאסור לשתות ברה"י ואם מה דחשיב מקום פטור הוא משום למעלה מעשרה מ"ש זה ברה"י דהרי רה"י עולה עד לרקיע וצע"ג ,[עי"ש מה שדן דאולי ל"ק חפצים הצריכים על הסיפא אמנם אכתי קשה מה דמבואר שם דבגמ' דבכרמלית שריא ומשמע וודאי בכל גווני וגם לפי"ד התו' בשבת קשיא ג"כ מראשו ורובו דמתני' וצ"ע טובא בזה] ,

**בביאור ד' רש"י**

הנה התו' הביאו ד' רש"י דהוא חשוב מקום פטור והנה החזו"א הק' בזה קו' גדולה ע"ד רש"י דהנה רש"י בדף צט' ביאר בד' הגמ' שם במה דמסייעי' לרבא דאמר המעביר דרך עליו חייב וביאר רש"י שם דעיקר החידוש דרבא הוא דאף דעבר דרך מקום פטור מ"מ חייב ועי"ש ברש"י שביאר שראיית הגמ' מהמשנה היא דמשמע דאיירי בהעביר למעלה מי' והקשה החזו"א הא לד' רש"י יד הפשוטה הוי מקום פטור וא"כ אפשר לפרש הקושיא בפשוטו דלעולם כשמטלטל ברה"ר נמצא שההעברה הייתה במקום פטור ואולי י"ל בד' רש"י דיד באמצע פעולתה לא מתיחסת כלל כמקום כלפי החפץ דיד יש לה ב' שימושים האחד לפעולות והאחד למקום וכ"ז שמשמשת אין אנו דנים אותה כמקום הנחה וע"כ ל"ח כלל כמונח ביד וצ"ע בסברא זו אמנם בתו' מוכח לא כן דהרי כ' בסוגיין להוכיח דידו לאו כרמלית מהא דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר והתם הרי לא נח כלל כמו שכ' הגרע"א כאן ומ"מ אי חשיב ככרמלית היה אסור,

**בביאור ד' הרשב"א**

א,עיין ברשב"א בעבודת הקודש ש"ג פ"ה דמבואר שם שיטה חדשה בענין זה שדעתו שם דיד הפשוטה לרה"י לא חשיבא מקום פטור אמנם יד הפשוטה לרה"ר כל שהיא למעלה מג' הויא מקום פטור [עי"ש בלשונו שאויר למעלה מג' ברה"ר הוא מקום פטור ולכאורה לשונו צ"ע אמנם לכאורה ע"כ כוונתו דביד הפשוטה חשיב מקום פטור וכבר הביאו שפירש כן הגאו"י על התוספתא],

ולכאורה אפשר לפרש דבריו בתרי אנפי האחד דביסוד הדין ס"ל כסברת התו' דיד הפשוטה לרשות אחרת הוי מקום פטור אלא דס"ל דמ"מ ברשות היחיד ל"ש כן או דס"ל ביסוד הדברים כד' הריטב"א דבעי' דווקא רשות מקו"פ אלא דס"ל דיד הפשוטה כיון שהיא למעלה מג' ואינה רחבה ד' חשיבא מקו"פ ואף דידו של אדם חשובה כד' על ד' זהו רק כלפי דין מקום ד' אבל להחשב ד' על ד' לגבי רשויות לא מצינו ובאמת מן הסברא היה נ' יותר כצד זה דלכאורה לסברת התו' דידו בתר גרירא מחשיבו למקו"פ א"כ לכאורה ל"ש הסברא דברה"י ל"ש מקו"פ דהרי השם מקו"פ אתיא ליה מזה שאינו כרשות היחיד ול"ח כנמצא ברה"י אמנם נ' לא כן דיעויין ברשב"א בדף ה' שהביא ד' הראב"ד שהק' דידו של אדם למעלה מעשרה ליהוי רה"י כיון שחשובה כד' על ד' ומבואר דהדין דידו של אדם כד' על ד' הוא גם מחשיבו כד' על ד' לגבי רשוית וא"כ ע"כ המקו"פ הוא משום יד הפשוטה וכסברת התו' ואין להקשות דבסברא הך מקו"פ אינה סותרת רה"י כמו שנ' לעיל דהרי הרשב"א בסוגיין כ' להדיא סברא זו בבעיא דאביי דיחשב ככרמלית דד' הרשב"א שם הוא דאיירי רק ברה"ר ולא ברה"י דליכא כרמלית ברה"י ואף דהא דחשיב כרמלית הוא משום דל"ח כנמצא ברה"י וצ"ע בזה ,

ב,הנה יש להעיר בסוגיא דבעי אביי דתעשה כרמלית דמשמע דבלא"ה שרי וצ"ע הא עכ"פ איכא כאן איסור הנחה שהוציא והניח ועיין ראש יוסף דדן לומר די"ל דהנחה לבדה אינה אסורה בלא עקירת אחר דהנחה אסורה רק כהשלמת מלאכה והכא ל"ש דהרי העקירה היתה מאותה רשות ורק עקירה לבדה אסורה לעולם משום דיש כאן התחלת מלאכה שאפשר לגומרה אמנם ברשב"א בעבוה"ק שם בדין קולט מי גשמים מבואר לכאורה דיש איסור הנחה לבדה אף שלא קדמה לה עקירה אמנם אכתי י"ל דהיכא דהוא מעשה אחד עם העקירה שעקר מאותה הרשות וכיון דידו לא נייח ולא נתבטלה עקירה הראשונה חשיבא ההנחה המשך למעשה הראשון וממילא דאין כאן איסור הנחה כלל כיון שחשיב הנחה ברה"י מעקירת רה"י ואין בזה איסור משא"כ במי גשמים דחשיב הנחה ברה"י כלפי הרה"ר שהיו שם המי גשמים אמנם אכתי צ"ע דעי"ש לעיל בד' הרשב"א בעבוה"ק דמפורש שאסורה ג"כ הוצאה מרשות לרשות ללא עקירה והנחה כלל וכן משמע בסוגיא בדף קנג' עי"ש וא"כ צ"ע מ"ט לא יחשב עכ"פ הוצאה מרשות לרשות ולכאורה אין לומר דכיון דיש כאן אגד ידו ל"ח הוצאה גמורה מרשות לרשות דהרי הרשב"א לעיל ביאר דאגד יד הוי רק חיסרון בהנחה ולכאורה היה נ' שמוכרח שד' הרשב"א היא דיד הפשוטה הוי מקום פטור וממילא דל"ש בזה איסור הוצאה אמנם זה צ"ע דמפורש ברשב"א שם דמקו"פ ל"ש ברה"י וא"כ היכא דפשוטה לרה"י ייאסר מדינא ואף דהרשב"א ס"ל דנידון הגמ' לאסרו משום כרמלית הוא רק ברה"ר ולא ברה"י מ"מ מפורש ברשב"א שם דאדרבא ברה"י וודאי מותר וצ"ע דבכה"ג הוי הוצאה מרשות לרשות דהרי ברה"י ל"ש מקו"פ לד' הרשב"א וע"כ מבואר דאף דכ' הרשב"א דאגד יד הוי חיסרון בהנחה מ"מ הך סברא דלעולם לא נחשב בכה"ג מונח באותה רשות ל"ח ג"כ הוצאה גמורה וראיה גדולה לזה הוא דבגמ' עירובין צח' מבואר דבאגדו בידו ולא נח שרי להחזיר עי"ש והרי הרשב"א ביאר לעיל דאגדו בידו הוי חיסרון בהנחה וא"כ מ"ט שרי להחזיר וע"כ דאף דעיקרו חיסרון הוא בהנחה מ"מ כבר מגרע שלא חשוב הוצאה גמורה מרשות לרשות דזה גופא דל"ש ביה הנחה ברשות אחרת חשבי' לזה שלא נגמרה ההוצאה ,

והנה להלכה יש להעיר דהנה התו' בעירובין כ' שם דלפי"ד דיד הפשוטה הוי מקום פטור א"כ קשה בהא דמשחשיכה אי שדי הרי יכול להעבירו לידו אחרת וכ' דצ"ל דאיירי בנקב קטן שאינו נכנס שם רק יד אחת [ועיין ריטב"א שבת דף יא' מה שעמד בזה] והנה הטור והרא"ש פסקו להלכה דחלוק מבעו"י למשחיכה דמשחשיכה אי שדי חייב חטאת ע"כ לא קנסו וצ"ע שלא חילקו דאיירי רק בנקב קטן ואולי י"ל דכיון דאיכא גוונא דחיוב חטאת אמרי' דלעולם לא נקנוס בזה אמנם אכתי צ"ע בד' הרא"ש שהרי הוא הביא ד' הרי"ף שלא הביא כלל הדין דמשחשיכה וכ' רק נדבמזיד אסור וכ' הרא"ש דמ"מ נ' ד' הרי"ף דיש חילוק בין משחשיכה למבעו"י וסמך הרי"ף על מה שהביא ד' רב ביבי דהתירו לרדותה עי"ש וזה לכאורה צ"ע דעכ"פ הו"ל להריף להביא דין משחשיכה דהרי יש בזה חידוש גדול דגזרי' לעולם אטו נקב קטן וזה וודאי א"א למילף מדרב ביבי שבא לעולם לידי חיוב חטאת ולכאורה היה נ' מד' הרא"ש כאן דאינו מקום פטור אמנם הפוסקים הביאו ד' הרא"ש בעירובין עיין בגר"ז ובאבן העוזר וגם צ"ע בסתירת ד' הרא"ש [ואולי י"ל דס"ל דהנחה על יד אחרת לא חשיבא מעשה הנחה לפי מה שביאר הגרע"א בבעיא דעקירת גופו דבעי' שינוי מקום בשעת מעשה ההנחה ומיד ליד אולי ל"ח שינוי מקום עיין תו' לק' דף ה' בגי' הר"ח שם]אמנם נ' יותר דהרא"ש לא ס"ל כלל קו' זו של תו' דאף דיכול ליתנו על יד אחרת מ"מ לא ידעי אינשי ויבואו להפילם לארץ [והרי בלא"ה יש עוד עצות שלא יהא חיוב כגון שיבקש מאחר שיקח ממנו],

כמה הערות בסו' דאגד יד

הנה בעירובין דף צח' מקשי' בגמ' שם ממתני' דלא יעמוד אדם ברה"י ויטלטל ברה"ר ובלבד שלא יעביר ד' אמות דחייב ומקשי' לימא מסייע ליה לרבא דאמר המעביר דרך עליו חייב ועי"ש בתו' דהבי' בד' רבא הוא דבא לחדש דאף בשעה שמעביר כנגד גופו ל"ח כמונח עי"ש ולכאורה צ"ע לפי"ז מה מסייעי' לד' רבא הרי הכא בלא"ה ל"ח כמונח כיון דעומד ברשות אחרת א"כ ידו לא נייח וכמבו' בדף ג: דאינו חשוב הנחה כלל ונ' דמבואר מזה דכיון דיסוד הדין לד' תן' דל"ח הנחה הוא משום דידו בתר גופו גרירא ומשו"ה גם ל"ח כמונח ברשות אחרת וע"כ נ' דהיכא דשייך לרשויות ל"ח נח ברשות אחרת אבל כלפי הנחה דל"ש לשם רשויות כמו לענין ד' אמות חשיב הנחה והוא פשוט דהרי אפי' תגררנו בתר גופו עכ"פ הוי הנחה לענין ד' אמות דהרי גם אם נח ברשות היחיד הוי הנחה לענין ד' אמות אמנם לכאורה לפי"ז קצ"ע מ"ט ל"ח הפסק לעקירה הראשונה ואי שדי חייב חטאת הרי חזי' דחשיב מצ"ע הנחה וצ"ל דעכ"פ ל"ח גמר על הוצאתו כיון שלא נקבע לרשות אחרת ואי"ז סיום על עקירה של רשויות ועיין חזו"א שכ' ג"כ בפשיטות דיד הפשוטה הוי הפסק לענין ד' אמות עי"ש,

ראיתי לדון בדבר המצוי בחו"ל שמניחים עיתון בחור בכותל למטה מי' וחציו של העיתון עומד באוויר רה"ר וצ"ע אי שרי להכניסו בשבת ועיין בשו"ת בצל החכמה בזה ,[כל עניין זה נכתב שלא בעיון הראוי]

ומתחילה חשבתי דאסור משום דאגד כלי לכאורה הוא פטור אבל אסור אמנם י"ל דהכא שרי דל"ח מונח ברה"ר כלל כיון דהוא רק עומד באוויר ומתחילה חשבתי אולי הוי כנח ברה"ר דהוי כעין טח בפניה שדבוק לכותל וכיון שהוא באוויר רה"ר הוי כנח אמנם נ' דל"ד לטח דהכא מונח בתוך הכותל דהוא רה"י [אם לא נדונו כחורי רה"ר ואכ"מ]ול"ד לטח דחשיבא הנחתו באוויר רה"ר כיון דאינו עומד בתוך הכותל אלא דבוק על הכותל במקום דחשיב רה"ר אמנם אכתי יש לדון דכיון דסו"ס נמצא באוויר רה"ר אף דאין לו הנחה ברה"ר מ"מ אסור דהרי אי"צ הנחה ברה"ר כדי לאסור דהרי כ' הרשב"א דהוצאה מרשות לרשות אסירא אף בלא עקירה והנחה כלל עיין בעבודת הקודש וכן היא פשטות הסוגיא דף קנג' עי"ש אמנם כבר' נ' לעיל דמהסו' דף ג:' מבואר דאין איסור הוצאה היכא דאגיד לרשות הראשונה ונ' דכן היא פשטות הסוגיא בעירובין דף צח' דשרי [ועיין בצל החכמה שם שדן משום כך להיתר]ולכאורה הוא ק"ו ומה שם דהחפץ כולו נמצא ברשות אחרת מ"מ כיון דאגיד באגד יד שרי להחזירו כ"ש היכא דאדרבא עיקר מקום החפץ הוא ברה"י ששם היא הנחתו אלא דאדרבא אגוד קצת לרה"ר[והוא כעין ד' הרשב"א דף צט' בדבר המונח ברה"י או ברה"ר ואגוד למקו"פ] דוודאי שרי להכניסו [וה"ה יש לדון בדבר המצוי שיש עציץ שמונח על הגדר ויש לו ענפים שיוצאים לאויר רה"ר למטה מי' אי שרי להכניס העציץ ול"ש זה כלל לענין שדי נופו בתר עיקרו דשם הנושא הוא על חפץ המונח על הנוף דהנוף הוי מקום הנחה כלפי החפץ אמנם לענין הנוף עצמו בעציץ וודאי הנחתו במקום שמונח הכלי ואין לנוף עצמו הנחה ברה"ר כלפי לטלטל אותו ],

אמנם יש קצת לדון בראיה הנ"ל מעירובין דנ' דיש כאן פלוגתא בראשונים בגדר דין אגדו בידו דהרשב"א כאן דימה דין אגד יד לאגדו בידו דכמו דהתם ל"ח הנחה ה"ה באגד יד ל"ח הנחה ונ' דס"ל דאין הגדר באגדו בידו משום דיכול למשוך אצלו דהרי בדין אגד יד הוא גם בגוונא דהניח אחר בתוך ידו דאין חייב כשמכניסו כמבואר בדף צב' [ומבואר שם שהוא דין אחד עם גוונא דמוציא לרה"ר ואכתי אגוד בידו דבזה איירי שם רבא] ולכאורה התם ל"ש כ"כ הסברא דיכול למשוך אצלו דזהו סברא כלפי מי שעושה שלא נגמר מעשהו [וגם ל"ש בזה לחלק בין תוך ג' ללמעלה מג' כמבואר שם בסוגיא לד' רבא] וע"כ גדר אגדו בידו הוא כעין דין אגד יד שאגוד עדיין במקום הגוף [והא דלד' הרשב"א דין אגדו בידו הוא לכו"ע צ"ל ע"כ דעדיף היכא דאכתי חלק מהכלי ג"כ נאגד ברשות השני ואכתי צ"ב לד' הרשב"א מ"ש דאגד יד קי"ל דלמטה מג' חיב ול"ח אגד ומשא"כ לענין אגדו בידו אפי' ע"ג קרקע ל"ח הנחה ולכאורה ע"כ צ"ל דלד' רבא באמת ל"ד לאגדו בידו ואכתי צ"ב]] אמנם ד' הר"מ היא דדין אגדו בידו הוא דין בפ"ע דיכול למשוך אצלו כמבואר בר"מ כאן ועיין כאן בגליון רעק"א שבי' דשאני מאגד כלי דלא בעי' דיוכל למשוך והוא משום דהוא רק חבל ולא גוף החפץ ובאמת בכל דין אגד יד ל"ש הסברא דאגדו בידו ועיין רמ"ך לעיל בהגהותיו על הר"מ שנתקשה בזה מ"ש אגד יד דקי"ל להלכה דלאו שמיה אגדעכ"פ למטה מג' ואגדו בידו מהני אפי' תוך ג' והא נמי יכול להחזירו שיחזיר ידו וע"כ צ"ל דשאני אגדו בידו שגם חלק מן החפץ אכתי בידו ואפי' דל"ח ממש גוף החפץ כמו שבי' הגרע"א מ"מ כיון דיכול למשוך על ידו חשיב כאילו חלק מגוף החפץ עדיין ברשות אחרת משא"כ באגד יד שגוף החפץ כולו בחוץ לא מהני מה שיכול להחזירו [ובאמת נ"מ לדינא דאם קורא בראש הגג וידו מחזקת בספר באוויר רה"ר ונתגלגל יתכן דל"ח אגדו בידו וצ"ע ועיין היטב בשו"ע הרב סוף סי' שנד' בסוגריים ובחי' הגרע"א בדף ה:] וא"כ י"ל דהא דמבואר בעירובין דאגדו בידו שרי זהו רק באגדו בידו שהוא סברא מחמת שיכול למשוך אצלו דזהו סברא דלא נגמרה ההוצאה אבל באגד יד היכא דשמיה אגד כמו למעלה מג' נהי דאינו חייב מ"מ חשיב שהחפץ נמצא ברשות אחרת ואסור הוצאתו[והרי חזי' דאגדו בידו מהני אפי' תוך ג' ואפי' מונח ע"ג קרקע לגמרי אינו אלא משום שבות[וגם השבות הוא רק דילמא נפיל ולא יהא אגדו בידואבל בלא"ה אין איסור הוצאה אפי' מדרבנן] ובאגד יד למטה מג' חייב חטאת להלכה וגם לאביי דנו הראשונים דלרש"י יהא חייב עיין לעיל דף ג' בר"ן שם [ריטב"א הישנים]] וע"כ בעיתון י"ל דכיון דעכ"פ חלקו בחוץ אסור [דהכא ל"ח שיכול למשוך אצלו דהוא רק אם עדיין לא עזב ידו אבל מה שיכול לעשות מעשה ולהחזירו לא מהני אמנם עיין תו' פסחים פה' די"ל דגם אגד כלי חשיב שיכול למשוך אצלו עי"ש שי"ל שזה כל פטורא דאגד כלי רק בכה"ג] ומה שהבאנו לעיל ראיה מדף ג: כבר נ' דלד' ש"ר אין להוכיח משם די"ל דהוי מקו"פ וע"כ שרי להכניסו ורק לד' הרשב"א דס"ל דליכא מקו"פ דיד ביד הפשוטה לרה"י ל"ש לומר כן כמוש"נ לעיל אמנם אכתי לד' הר"מ נ' כן דעיין שו"ע הגר"ז דנקט בד' הר"מ דס"ל דל"ח מקו"פ ביד הפשוטה והוי ממש כרשות הפשוטה לה והא דפטור למעלה מג' הוא רק משום לא נייח וכד' רש"י עי"ש וא"כ ע"כ הא דשרי בדף ג: הוא או מטעם דלענין הך איסורא סגי בזה במה שאכתי אגוד קצת לרה"י או דכלל ל"ל לר"מ הך איסור דרבנן שכ' הרשב"א בהוצאה בלא עקירה והנחה [וצ"ל דל"ח הנחה לבדה או משום דרק סיום לעקירה אסור כמש"כ הראש יוסף שם או כמוש"נ לעיל כיון דהוא חוזר לאותו רשות ]וממילא דהכא שרי אמנם בסברא נ' דהכא כו"ע יודו דשרי דכל הנידון הוא היכא דהחפץ לגמרי בחוץ דבזה יש לדון דאסור כל היכא דל"ש הסברא דיכול למשוך אצלו אבל היכא דמונח לגמרי ברה"י אלא דאגוד קצת לרשות אחרת בזה לכו"ע שרי גם כבר הביאו דיש דס"ל דבעירובין הוא רק היתר בכתבי הקודש אמנם י"ל דהכא בכל גווני שרי ומשום הסברא הנ"ל דמונח לגמרי ברה"י ,

ונ' ברור שמותר מחמת הסברא הנ"ל ונ' דלשי' ש"ר שאין דין איגודו במקום פטור והכל תלוי היכא שמונח וודאי שרי ואפי' להרשב"א צריך ראיה גדולה לאסור אמנם באופן הפוך שנח העציץ ברה"ר והענף ברה"י לשי' ש"ר חייב ןלשי' הרשב"א פטור אבל וודאי אסור ולכן אם רוצה להוציא את העיתון לרה"ר יהא איסור גמור וגם להוציא לרה"י צ"ע אם יש בחור ד' טפחים הרי תלוי בפלוגתא אם חורים המפולשים חשיבי כחורי רה"י או כחורי רה"ר ואם הוי כחורי רה"ר הרי קי"ל שנמדדים לפי גובהם ורחבם וחשוב ככרמלית ויהא איסור גמור להוציאם לרה"י ואלי יש להקל בדרבנן דחשיב כחורי רה"י [עוד יש לדון לפי ד' החזו"א דבפתוח לכרמלית אפי' חור פחות מד' נימא מצא מין את מינו ויהא חשוב ככרמלית אמנם הביאוה"ל נקט דבחורים ל"א מצא מין את מינו לכו"ע] ,

הנה בל' הר":מ מבואר להדיא דהסברא דאגדו בידו הוא חיסרון בהנחה ולא בעקירה עי"ש בלחם משנה וכן נ' לכאורה בל' הרשב"א בסוגיין אמנם עיין ריטב"א בעירובין שם שהקשה במשנה דבור ברה"ר ויש לו חןליא עשרה עי"ש שהק' דהא הוי אגדו בידו ולא נח ויהא שרי אפי' עובר דרך רה"ר והיינו דלכתחילה יהא שרי להעביר דרך רה"ר ולכאורה מבואר מד' הריטב"א דהוא חיסרון גם בעקירה דאי לאו הכי איך יהא מותר לכתחילה להוציא הדלי לרה"ר וכן איך יהא שרי להוציא המים ולהעבירם ברה"ר הא יש כאן עקירה וע"כ מבואר מד' הריטב"א דהוא חיסרון גם בעקירה אמנם אכתי צ"ע בזה דהרשב"א שם ג"כ נתקשה מאוד בזה עי"ש שמשום כך רצה לדחות המשנה מהלכה כיון דקאי כר"ע וצ"ע הא מדבריו כאן נ' דהוא רק חיסרון בההנחה ולא בעקירה וא"כ מה קשיא ליה הא מה דמבו' בגמ' לעיל דשרי הוא רק בגוונא דבא להחזיר החפץ וע"כ כל שלא נח ל"ש איסור דאיסור עקירה אין כאן ואיסור הנחה י"ל דגם ליכא כיון דעקר מרה"י ואכתי לא נגמרה עקירת ובא להניחה ברה"י וע"כ ל"ש איסור הנחה [וכמבואר זה בסוגיא דידו של אדם ככרמלית דלענין עקירה וודאי אסור אף דהלהחזיר שרי בלא קנסא ] ואולי צ"ל דס"ל לרשב"א דיסוד איסור דרבנן של עקירה הוא היכא דשייכא הנחה אבל היכא דגם יניח לא יחשב הנחה אין איסור בעקירה לבדה וה"נ אף דאם יזרוק מידו יהא חייב מ"מ עכשיו ל"ש הנחה וכמו למעלה מעשרה דאין איסור אף דאם יזרוק יהא חייב [אמנם ד' הרשב"א גופיה דגם למעלה מעשרה יש איסור דילמא זריק ליה אמנם אכתי ל"ד דהתם ע"כ יניח למטה אבל הכא גם אם יניח יהא שרי ] ואף דלהוציא יד יש איסור עקירה התם משום דאם יניח יהא אסור אבל הכא אפי' ינוח הכלי לא יהא אסור[רק אם יפול מידו] ,

צ"ע להשי' אגודו בידו בשאר דברים אסור אפי' בלא נח א"כ אמאי לא אסור במוציא פירות בידו להחזיר משום כך [והתו' שהקשו איפכא ס"ל דאיגודו בידו ולא נח שרי לעולם אמנם להשי' דס"ל דהתם אסור צ"ל דהכא ידו בתר גופו גריר וע"כ חשיב כאילו מקום החפץ אינו ברה"ר משא"כ התם דרק איגודו בידו לרשות אחרת והנה לד' התו' דס"ל איפםכא דאיגודו בידו הוא היתר גמור גם בשאר דברים הק' שם מ"ש מהכא וכבר תמהו הא התם ל"ש גדר כרמלית אמנם יתכן דקו' התו היתה כלפי מה דמבואר הכא דוודאי אסור להוציא לכתחילה והתם לפי פשוטו שרי גם להוציא וכמבואר בריטב"א הנ"ל וע"ז כ' תו' דהתם איכא גזירה אטו גופו ברשות אחרת וע"כ אסןור אמנם ל' התו' לא משמע הכי אמנם עיין בשו"ע הגר"ז בסי' שנב' שכ' דאיגודו בידו שרי לכתחילה להוציא לכרמלית אמנם אם אגוד ליד הפשוטה אסור להוציא ומבואר לכאורה כהחילוק הנ"ל דגם לגבי האיסור לכתחילה יש חילוק דביד הפשוטה אסור אמנם י"ל דכוונתו דיד הפשוטה כיון דעומדת ברשות אחרת ל"ח אגוד לרשות הראשונה אף דידו בתר גופו גריר מ"מ כיון דסו"ס עומדת ברשות זו אי"ז אגוד ממש ואף אם הסברא מטעם שיכול למשוך אצלו מ"מ חשיב שיכול למשוך עד מקום שעומד היד וכיון דהיד ברשות אחרת אין כאן אגידה גמורה אך אכתי צ"ע אם שייך לומר כן גם להדיעות דחשיב מקום פטור דהרי אגוד ליד דחשיבא מקום פטור ואולי מה שמחזיק ע"י היד ל"ח מקו"פ ורק מה שעומד על ידו אך אכתי צע"ק דבגר"ז משמע דרק כלפי הדין לכתחילה אמר כן דבעצם הדין דיכול להחזיר לא התנה דבעי' שיהא אגוד ליד שאינה פשוטה וקצת משמע דכוונתו דבעצם שייכא היתרא דאיגודו בידו גם ביד הפשוטה ורק לגבי האיסור לכתחילה מצינו שם שאסור [אמנם לענין דיעבד קי"ל שם בסוגיא דשרי להחזיר בשוגג וה"נ הכא כיון שנפל בשוגג ]וע"כ הטעם דביד הפשוטה גזרי' אטו שגם גופו ברשות אחרת וכנ"ל ,

ג, בד' הר"ן דף ג' מבואר דלרש"י אף לאביי כשמונח ע"ג קרקע חייב והביאור דדין אגד יד תלוי במה שגופו גורם ההנחה[וצ"ע בתחילת ד' הר"ן שם דבי' בד רש"י דהוא רק משום יד ברשות אחרת ןלא משום ידו בתר גופו אפי' לא כהרשב"א דהוא מעכב הנחה אלא דיד בעצם לא נייח רק דבאותו רשות אגב גופו נייח גם צ"ע דל' הר"ן שם משמע דאגד יד ואגד כלי דמו וכל החילוק הוא רק דזה בידי אדם וזה בידי שמים ומשמע דאין זה דין ידו בתר גופו אלא כמו אגד כלי וצ"ע בזה ] וע"כ היכא דע"ג קרקע ל"ש זה משא"כ תוך ג' אף דיש לבוד ליד ל"ח שיש לו הנחה מכח רשות אחרת דסו"ס הגוף הוא שגורם הנחתו ומה שנחלקו אביי ורבא בתוך ג' הוא משום שהחפץ יש לו לבוד וי"ל דכל שיש לחפץ הנחה מצ"ע ואי"צ להנחת היד ל"א דיגרר אחר הגוף אמנם בבעה"מ נ' להדיא דהנידון באביי ורבא הוא משום לבוד של היד דבכה"ג דהיד סמוכה לקרקע ושייכא ממש לרשות ל"א ידו בתר גופו גריר וכן נ' יותר בסברת הר"י בתו' שם לחלק בין קלוטה לללבוד דבקלוטה הנידון על החפץ וע"כ מהני ידו בתר גופו משא"כ בתוך ג' כיון דהיד הוי כרשות ממש ל"א ידו בתר גופו וכן נ' לד' הרא"ש בדף ג' לפי בי' הראש יוסף שם דחשיב מונח ממש ברשות אחרת והוא רק פטור בעקירת והנחת ידו כיון דהיד עצמה לא חשיבא מונחת אף דהחפץ יש לו הנחה ברשות ועיין זכרון שמואל בזה וע"כ הא דמהני תוך ג' הוא משום דהיד נקבעת ברשות וע"כ עקירת ידו הוי עקירה כיון דהיד קבועה ברשות והיינו ע"כ משום הלבוד דיד ולא הלבוד של החפץ ויש להעיר בזה מד' הראשונים שהק' בסו' דדף ה' דר' אבהו מהא דרבא שם קשיא ליה ולכאורה להשי' דס"ל שלבוד הוא בחפץ הרי י"ל דר' אבהו איירי בלבוד דיד דהרי זה דחשיב כד' על 'ד' לכאורה תלוי בלבוד דיד וא"כ נ"מ דאכתי שייכא ר' אבהו גם לרבא בגוונא דהיד למטה מג' והחפץ למעלה מג' וי"ל בזה בסו' שם דד' על ד' אי תלוי בחפץ או ביד ואכ"מ וצ"ע בזה ,