ד.את מהימנת לי בשבועה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שומרים

בס"ד כ"ג אייר תש"ע

**סימן ד**

**בסוגיא דאת מהימנת לי בשבועה וכו'**

**א]בנידון הגמ' בכתובות מתי חל שיעבוד נכסים בשואל ובנידון הראשונים האם הוי איני יודע אם פרעתיך ובדין יוקרא וזולא**

**ב]בביאור סוגית הגמ' לענין קלבדר"מ לשיטות הראשונים הנ"ל**

**ג]בגדר הדין משעת פשיעה נשתעבדו הנכסים ולענין איני יודע וכו'**

**ד]בדברי התוס' בב"ק י"א והרמב"ן בב"ב קס"ח בגדר שואל**

**ה]בהא דהוי איני יודע וכו' אפילו שאין טענת ברי**

**ו]הטעם שלא ס"ל לנימוק"י לחייב מצד מתוך**

**ז]בביאור הגמ' את מהימנת לי לנימוק"י וישוב דעת הר"מ**

**ח]בביאור דבר תלמידי הרשב"א**

**ט]בביאור הריטב"א בשוכר שמסר לשואל ואינו יודע מארעות החפץ**

**בנידון הגמ' בכתובות מתי חל שיעבוד נכסים בשואל ובנידון הראשונים האם הוי איני יודע אם פרעתיך ובדין יוקרא וזולא**

א] עיין נימוק"י בב"ק ל"ט. מדפי הרי"ף לאחר שהביא סוגיא דכתובות ל"ד: דמבואר שמשעת פשיעה נשתעבדו הנכסים וז"ל וכ"כ הרא"ה דמשעת פשיעה הגורמת לאונס מתחייב השואל עלה ונ"מ לשואל חמור לרכוב עליה שלוחו ומתה בדרך והדבר ספק אם מחמת מלאכה מתה לאו דכיון דקי"ל שאינו חייב עליה עד שעת אונסין הרי הוא פטור שהרי זה כאומר איני יודע אם הלויתני אם לאו אבל השואל את החמור לרכוב עליה ונתנה לשלוחו והדבר ספק אם מתה בפשיעה או באונס חייב שהרי הוא פושע עליה כשנתנה לשלוחו והרי אין השואל רשאי להשאיל והוא מתחייב בשעת פשיעה והרי זה כאומר הלויתני ואיני יודע אם פרעתיך אם לאו שהוא חייב עכ"ל

והנה עיין גמ' כתובות ל"ד: דמובא בגמ' שני לשונות האם משעת משיכה נשתעבדו הנכסים או משעת אונסים ונפק"מ בשואל פרה ומת ומתה הבהמה באונסים האם גובים מנכסיו ודעת הנימוק"י הנ"ל וכן הוא דעת הרמב"ן והרשב"א בב"מ צ"ז: דבשומר שיש לו ספק האם הוא נפטר דיש לדון האם זה איני יודע אם פרעתיך או שזה איני יודע אם נתחייבתי שזה תלוי האם בשעת משיכה נתחייב באונסיה או משעת אונסים נתחייב באונסיה ומבואר דעתם שנידון הגמ' הוא לא רק לענין שיעבוד נכסים אלא גם לענין גדר החיוב שלמ"ד משעת משיכה נשתעבדו הנכסים גדר הדין שכבר אז חל חיוב להחזיר החפץ או דמיו ורק שאם זה מתה מחמת מלאכה נפקע החיוב ולכן אם לא יודע אם נפטר או לא חשיב שיש כאן ספק האם נפקע החיוב משא"כ למ"ד משעת אונסים נשתעבדו הנכסים חשיב שעדין לא חל חיוב ורק בשעת האונס חל חיוב ולכן בספק האם פשע הוי איני יודע אם נתחייבתי ובפשוטו לפ"ז תלוי בזה גם הנידון לענין יוקרא וזולא שאם בשעת משיכה נשתעבדו הנכסים דהיינו שאז כבר חל חיוב א"כ חל גם חיוב לפי השווי של המשיכה אמנם אם החיוב חל בשעת האונס א"כ זה חל לפי השווי של שעת האונס וכן הביא הקצוה"ח בסימן רצ"א מהראשונים וע"ש במגיה שכן הוא מפורש בתשובת הרשב"א בח"ג אמנם עיין נתה"מ סימן רצ"א שנקט שגם אם בשעת פשיעה יש שיעבוד נכסים אבל לענין יוקרא וזולא זה וודאי בשעת אונס חזינן שנקט שהנידון של יוקרא וזולא אינו ענין לסוגין וזה דלא כראשונים וכן צ"ב הבנת הנידון של איני יודע אם פרעתיך למה זה תלוי בזה

אמנם עיין ריטב"א בב"מ צ"ז: שכתב שכל מחלוקתם לענין שיעבוד נכסים מתי חשיב שחל הסיבה לשלם וכמו זורק חץ שחל השיעבוד בשעת הזריקה אפילו שהחיוב בפועל חל רק בשעת הנזק אבל החיוב בפועל וודאי שחל בשעת האונס ולפ"ז גם למאן דאמר שמשעת משיכה נשתעבדו הנכסים הוי איני יודע אם נתחייבתי כי עדין לא חל חיוב ועיין חזו"א חו"מ ס"ה שהוכיח כן גם מסתימת דברי התוס' ב"מ צ"ז: ולפ"ז ה"ה לכו"ע לענין יוקרא וזולא הוא לפי שעת האונס כיון שרק אז חל החיוב

ובאמת הרמב"ם פסק שמשעת משיכה נשתעבדו הנכסים ובכל אופן כתב המ"מ בדעתו שהחיוב של היוקרא וזולא לפי שעת האונס וכדמוכח בגמ' בב"מ מ"ג: הובא בקצוה"ח ס' רצ"א ובהכרח שדעתו כריטב"א שנידון הגמ' לענין שיעבוד נכסים אמנם לענין זמן החיוב זה וודאי שהוא רק בשעת האונס ועיין חזו"א שגם הוכיח בדעת הרמב"ם דשומרים הוי איני יודע אם נתחייבתי דאל"כ יקשה קושית הראשונים עליו מהגמ' בב"מ צ"ז: וא"ש לשיטתו שכל נידון הגמ' היה רק לענין שיעבוד נכסים ולא לענין זמן החיוב

אמנם עיין ריטב"א בב"מ ל"ה: שהביא בשם הראב"ד שגם למאן דאמר משעת אונסים נתחייבו הנכסים הוי איני יודע אם פרעתיך וכן דעת היש"ש בב"ק שם הובא בש"ך סימן רצ"א סק" וכן דעת הש"ך שם וכל המחלוקת לענין שיעבוד נכסים ולכאורא הכוונה שזה וודאי שחל בשעת שאלה להחזיר את החפץ דהיינו להעמיד את החפץ או דמיו אלא שכיון שהחפץ בעין והוא עומד להחזרה לכן נחלקו האם חשיב שיש כאן כבר החיוב של הדמים וממילא יחול שיעבוד נכסים או שעדין אין כאן החיוב של דמים ולא יחול שיעבוד נכסים אבל לענין איני יודע אם פרעתיך כיון שסיבת החיוב שזה החפץ קיימת והתשלומים זה תחליף של חיוב של החפץ לכן תמיד חשיב ספק האם פקע החיוב [אמנם א"כ צ"ב למה שלא יהיה שיעבוד נכסים הרי סיבת החיוב קימת והוי כזורק חץ דמבואר בנימוק"י שיש שיעבוד נכסים משעת הזריקה קודם הנזק ואולי הראב"ד פליג על זה] וודאי שכל זה שייך רק אם נימא שהדין איני יודע אם פרעתיך זה אין ספק מוציא מידי וודאי וכמו שהוכחנו בסוגיא שם ולא שצריך חזקת חיוב והנה לגבי יוקרא וזולא יתכן שדעתם כדעת הראשונים שזה תלוי בנידון האם בשעת משיכה או בשעת אונסים ויתכן שדעתם כריטב"א שזה וודאי שהחיוב בפועל רק חל כשהחפץ נאבד וכל הנידון האם חשיב שיש סיבת חיוב לפני זה לגבי שיעבוד נכסים וכנ"ל ועיין לקמן עוד בביאור דעתם

**בביאור סוגית הגמ' לענין קלבדר"מ לשיטות הראשונים הנ"ל**

ב]והנה לענין שואל שהזיק החפץ האם יהיה קלבדר"מ בשעת הנזק האם זה סיבה לפטור לכאורא לראשונים שנידון הגמ' מתי חל החיוב א"כ גם בזה תלוי לענין קלבדר"מ אמנם לראשונים שהנידון רק על סיבת החיוב אבל החיוב בפועל וודאי חל בשעת האונס א"כ לכאורא וודאי שיהיה כאן קלבדר"מ ובאמת שבסוגין מבואר שנידון קלבדר"מ תלוי האם משעת משיכה או אונסים וזה א"ש כביאור הראשונים אבל דעת הרמב"ם שאפילו שפסק שמשעת משיכה נתחייב באונסיה בכל אופן פסק שיש קלבדר"מ ועיין כסף משנה שהיה לו גירסא אחרת בגמ' וזה א"ש לשיטתו שהמחלוקת לענין השיעבוד נכסים ולא לענין זמן החיוב אמנם דעת הריטב"א צ"ע שכיון שבפשוטו גרס כגירסתינו וס"ל שלכו"ע לא חל חיוב עד האונס א"כ למה שלא יהיה על זה קלבדר"מ הרי עכשיו הוא זמן החיוב וצ"ע וצ"ל שכיון שיש סיבת חיוב גם עד כמה שהאדם ימות ולא יהיה קיים ממילא זה סברא שאין כאן דין קלבדר"מ וצ"ע והראוני דבאמרי משה סימן ל' סקכ"ד ואילך באמת נתקשה בגמ' שהרי זה ברור שאם אדם שורו יזיק בשעת קלבדר"מ הוא לא יתחייב וכיון שהשומר כבר נשתעבד בשעת קבלת שמירה מה שבפועל עכשיו חל החיוב זה לא סיבה לקלבדר"מ וע"ש שביאר שלמ"ד משעת אונסים ס"ל שכל רגע שהוא שואל חל עליו חיוב שואל מחדש ולכן יש בזה קלבדר"מ ולפ"ז א"ש שלמ"ד משעת משיכה אפילו שהחיוב בפועל חל בשעת אונסים אבל זה לא סיבה לקלבדר"מ אמנם בדעת הרמב"ם שהקלבדר"מ לא תלוי בזמן השיעבוד נכסים לכאורא מבואר דלא כסברת האמרי משה הנ"ל ודו"ק

והנה הבאינו לעיל את דעת הראב"ד והיש"ש והש"ך שלכו"ע הוי איני יודע אם פרעתיך וביארנו שהסברא שלא חל שיעבוד נכסים כיון שהחפץ נמצא א"כ למעשה כרגע זה החיוב אמנם לכאורא לפ"ז וודאי שלא יהיה קלבדר"מ בשעת האונסים כיון שהחיוב הוא באמת חל בשעת הקבלה דהינו המשיכה ורק שיש סברא צדדית לענין שיעבוד נכסים ולכאורא בהכרח לבאר שבאמת החיוב חל בשעת האונסים אלא שזה תחליף לחיוב העמדת החפץ ולכן הוי איני יודע אם פרעתיך אבל לענין קלבדר"מ כיון שעכשיו חל החיוב יש בזה קלבדר"מ אמנם זה דלא כאמרי משה הנ"ל שזה לא סיבה לקלבדר"מ

**בגדר הדין משעת פשיעה נשתעבדו הנכסים ולענין איני יודע וכו'**

ג]והנה מבואר בגמ' שאם האבא פשע בזה שלא אמר לבנים שזה שאול ולכן הם טבחו לאחר מיתה יש שיעבוד נכסים ומזה הוכיח הנימוק"י הנ"ל שמשעת פשיעה נשתעבדו הנכסים ולא מזמן שהחפץ נאבד וכן הוא ברשב"א בכתובות ובפשוטו זה כמו מה שלמ"ד שמשעת משיכה הכוונה שחל חיוב ה"ה כאן שמשעת פשיעה זה לא רק סברא לשיעבוד נכסים אלא שחל כבר חיוב והנה מבואר בגמ' שכל השיעבוד נכסים חל רק לגבי דבר שיקרה מחמת הפשיעה אבל לגבי אם מתה לבד שזה לא מחמת הפשיעה בזה לא חל עדיין שיעבוד נכסים ולכן הם פטורים והיה מקום לומר שעד כמה שיהיה ספק מחמת מה הבהמה מתה אם מחמת הפשיעה או אונס הוי איני יודע אם נתחייבתי דכל הפשיעה זה חיוב עד כמה שתמות מחמת הפשיעה אמנם בנימוק"י הנ"ל מבואר לא כך אלא שפשיעה חשיב שהחפץ נאבד ויש כאן חיוב גמור וצ"ב א"כ למה אם זה נאנס פקע החיוב ועיין קצוה"ח שזה הפקעה של התורה אמנם לכאורא עדין בשואל שחייב באונסים אין כאן הפקעה של התורה והרי מפורש בגמ' שאין שיעבוד נכסים לענין אונס שלא מחמת הפשיעה וכן מדויק בנימוק"י דרק כי יש צד שזה קרה מחמת הפשיעה הוי איני יודע אם פרעתיך וצ"ל שעד כמה שבסוף זה נאבד לא מחמת הפשיעה זה כמו החזרה של החפץ דהרי זה נאבד גם ללא הפשיעה ולכן אין על זה שיעבוד נכסים וכן הוי איני יודע אם פרעתיך ועדין צ"ב ועיין חידושי ר' ראובן על בב"מ סימן כ"א

והנה לכאורא לדעת הריטב"א שגם אם בשעת משיכה נשתעבדו הנכסים אבל עדיין לא חל חיוב ולכן הוי איני יודע אם נתחייבתי וכן היוקרא וזולא נקבע לפי שעת האונס א"כ גם מה שמבואר בגמ' שלמ"ד בשעת האונס נתחייבו הנכסים שאם יש פשיעה אז משעת הפשיעה נשתעבדו הנכסים לכאורא אין שום מקור לומר שזה יותר מאשר לענין שיעבוד נכסים אבל לא שהוי איני יודע אם פרעתיך אמנם בקצוה"ח סימן ש"מ מבואר שם שנקט לא כן אלא שכאן לכו"ע גדר הדין שכבר חל חיוב והוי איני יודע אם פרעתיך וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך וצ"ל שזה סברא שפשיעה זה כמו איבוד של החפץ אמנם יתכן שיסוד המחלוקת הוא לא בגדר החיוב בשומר אלא בגדרי שיעבוד נכסים ולכן למ"ד שמשעת אונסים שזה מצד שבהלכות שיעבוד נכסים כיון שהחפץ קיים זה סיבה שלא יהיה שיעבוד נכסים א"כ גם פשיעה זה לא סיבה אם לא שכבר חל חיוב אמנם בפשוטו זה נסתר מהא דהגמ' מדמה את זה לדין קלבדר"מ וכנ"ל ואינו מוכרח וצ"ע ועיין מה שכתבנו עוד סימן ט"ז לענין אם נתיקר לאחר הפשיעה אם משלם כשעת האיבוד או כשעת הפשיעה

**בדברי התוס' בב"ק י"א והרמב"ן בב"ב קס"ח בגדר שואל**

ד]והנה מבואר בגמ' בב"ק י"א. דאין שמין לגנב ולגזלן ורב סבר שגם לשואל אין שמין ור"כ ור"א ס"ל ששמין וביארו תוס' שם שיש הלכה בגזלן שלא יכול לשלם שברים ובתוס' בב"מ ביארו שנפק"מ לפחת שבין השבירה לתשלומין ולענין שואל כתבו תוס' שמה הצד שאין שמין וז"ל וה"ט דמ"ד אף לשואל כיון דנתחייב באונסים נמצא שקנאו בשעה שהוציא מיד הבעלים והדמים הוא דנתחייב כמו גנב וגזלן עכ"ל ולכאורא כוונתם שבשואל חשיב שבשעת השאילה קיבל את החפץ ונתחייב בדמיו אלא שיכול להחזיר החפץ עצמו ועיין פורת יוסף שם שלכאורא זה כמ"ד משעת משיכה נשתעבדו הנכסים ובאמת להלכה ששמין לשואל זה כפסק הלכה ששואל יכול לשלם השברים עכת"ד והנה דבריו לשיטת הראשונים שהנידון גם לענין יוקרא וזולא וגם לענין איני יודע אם פרעתיך שיסוד הנידון מתי חל חיוב אבל ריטב"א שהנידון רק לענין שיעבוד נכסים א"כ חזינן אדרבא שלכו"ע לא חל עדין החיוב ולכן הוי איני יודע אם נתחייבתי

והנה בגמ' מבואר שכל מה שאין שמין זה רק לשואל ולדברי הפורת יוסף הנ"ל מבואר שהדין שמשעת משיכה זה רק בשואל אבל בשאר שומרים זה וודאי שמשעת האונס אמנם בקצוה"ח סימן ש"מ מבואר שגם בשומרים נקט הנידון הנ"ל האם משעת משיכה או אונסים ועיין קה"י שדן בזה

והנה עיין רמב"ן בב"ב קס"ח שהקשה שכל שואל שמתחייב באונסים זה אסמכתא וכתב שיש לישב ששואל זה כמו לוקח אמנם חזר והקשה ממתנה ש"ח להיות כשואל וע"ש מה שיישב בגדר אסמכתא והנה לכאורא כוונתו ששואל נחשב שקיבל החפץ ובעצם קבלתו חל חיוב דמים ורק שיכול להיפטר בחפץ דאין לומר דכוונתו דחל חיוב להחזיר או חפץ או דמיו וזה גם מספיק סיבה שלא יהיה אסמכתא דא"כ גם במתנה ש"ח שייך גדר זה אלא בהכרח שכוונתו שמה שקיבל החפץ לשימוש זה כמו לוקח וכלשון תוס' בב"ק וזה לא שייך בש"ח שהרי לא קיבל החפץ והנה לכאורא כל דברי הרמב"ן שייך למאן דאמר משעת משיכה נתחייב וכהבנת הרמב"ן שכבר חל חיוב אבל למ"ד משעת אונסים בהכרח שזה לא כך ולהבנת האמרי משה הנ"ל שזה כאילו כל רגע ורגע חל חיוב א"ש שגם הלוקח הוא כל רגע והוא נעשה בשעת האונסים ודו"ק

**בהא דהוי איני יודע וכו' אפילו שאין טענת ברי**

ה]והנה בעיקר הנידון הנ"ל שדנו הראשונים האם הוי איני יודע אם נתחייבתי או איני יודע אם פרעתיך ונפק"מ בספק פשיעה וכדו' צ"ע כמו שהקשה היש"ש בב"ק הובא בש"ך דהרי מבואר בגמ' שהחיוב של איני יודע אם פרעתיך זה רק אם יש טענת ברי והרי כאן מדובר שהמפקיד לא יודע מה קרה לחפץ וא"כ מה הצד לחייב כאן ועיין חזו"א חו"מ סימן ה' שכתב לדחוק שהנידון לענין לצאת ידי שמים ואין זה במשמעות הדברים וכן בריטב"א במתניתין שהביא הנידון האם השוכר חייב אם הוא לא יודע מה קרה והרי בפשוטו מדובר שהמפקיד לא יודע מה קרה לבהמתו שלא היתה בידו וביותר שאם הוא יודע הרי דעת הש"ך שאם המפקיד ברי אין שבועת השומרים אמנם עיין סוגיא דאיני יודע אם פרעתיך שהבאינו דעת הרבה ראשונים שצריך רק ברי על ההלואה ולא צריך ברי שלא היה פירעון וא"כ גם כאן הרי יש ברי על הנתינה לשמירה ולכן גם בשמא חייב ובקצוה"ח כתב לדון עוד שכל מה שצריך ברי זה במקום שהוי ליה למידע אבל אם לא יודע זה ריעותא אבל כאן שזה לא הוי ליה למידע גם שמא ושמא חייב והארכנו בזה שם ע"ש

**הטעם שלא ס"ל לנימוק"י לחייב מצד מתוך**

ו]והנה מבואר מדברי הנימוק"י שכל מה שהוא חייב זה רק מצד איני יודע אם פרעתיך ולא מצד מתוך ועיין ש"ך שהקשה הרי יש לו חיוב להישבע שהיא מתה מחמת מלאכה וכיון שהשומר הראשון לא יודע א"כ הוי מחויב שבועה ואינו יכול להישבע ומשלם ובנתה"מ ביאר שברישא שיכל למסור לשומר אחר זה כמו לא הוי ליה למידע ולכן אין מתוך אבל בסיפא אפשר גם לחייב מצד מתוך ודבריו צ"ע דמה הנימוק"י הוצרך לחדש שיש כאן פשיעה ולהוכיח שחל שיעבוד נכסים משעת פשיעה מהגמ' בכתובות הרי תיפו"ל מצד מתוך ובהכרח שס"ל שאין כאן מתוך ובחזו"א כתב שמדובר שהמפקיד טוען ברי וכה"ג ס"ל לש"ך שאין שבועת השומרים וכל זה דוחק דמאיפה הוא יודע איך היא מתה הרי היתה בדרך וכל זה חסר בדברי הנימוק"י ועיין קצוה"ח שכתב ליישב שס"ל שהשבועה דאוריתא זה אינו ברשותו והשאר מצד גלגול וכאן מדובר שרואים הבהמה מתה לפנינו וא"כ אין כאן את החיוב שבועה דאוריתא וממילא אין מתוך אמנם עיין חזו"א ונתה"מ ובמשנת הגר"א קוטלר שהאריכו בראיות ששבועה שלא פשעתי בה וה"ה שאר דברים המחייבים בשומר זה וודאי דאוריתא וא"כ הדרא קושיא לדוכתא למה שלא יהיה כאן מתוך

אמנם עיין סוגיא דחשוד וכן סוגיא דמתוך וסוגיא דגלגול דהבאינו את דברי הט"ז שאין מתוך ללא טענת ברי והרמב"ן לקמן צ"ז: נסתפק בזה ועיין סוגיא דחשוד דבפשוטו זהו דעת הרמב"ם ושלכן שומר חשוד לא משלם ע"ש וא"ש דבשומרים לא שייך לחייב מצד מתוך אם הוא לא יכול להישבע כל שהמפקיד לא טוען ברי שהוא חייב אמנם עיין רמב"ן לקמן שהקשה משומר שמסר לשומר דמבואר בגמ' שחייב כי אין שבועה וכתב שפה שהוא פשע זה גרע וכה"ג חייב אפילו למאן דלית ליה מתוך וכוונתו לכאורא שכה"ג שגרם שלא יוכל להישבע זה כמו שהוא לא רוצה להישבע שוודאי צריך לשלם ובפרט אם ננקוט כמו הרימ"ג דמבואר דגם במקום שאין מתוך כמו למאן דלית ליה מתוך זה הפקעה חדשה אבל מצד דיני השבועה צריך להישבע א"כ כאן שמצד שמירתו היה צריך לדאוג שזה לא יקרה כה"ג חשיב פושע שיהיה עליו דין שבע או שלים אמנם בדעת הנימוק"י צ"ל שס"ל שגם במקום שהוא פושע אין מתוך כל שהוא לא טוען ברי ולא ס"ל הסברא שהוא פושע שהוא חייב ובביאור הגמ' עיין לקמן

ובנתה"מ בכללי מיגו בסופו כתב עוד סברא שלא יהיה פה מתוך מצד שכל הדין של מתוך במקום שיש דררא כל שהוא לא נשבע נקטינן כמו בצד הדררא אבל כאן שאין שום דררא כל הדין שבועה הוא חיוב לברר ובזה לכו"ע אם לא יכול לברר זה לא סיבה לדין מתוך ע"ש שהאריך

אמנם מדברי הראשונים מבואר בכמה דוכתי דס"ל דבשומרים איכא לדינא דמתוך וכן ס"ל שבשומר שמסר לשומר איכא לדינא דמתוך א. עיין רמב"ן רא"ש ר"ן ריש ב"מ שכולם נקטו ששומר שמסר לשומר חייב מצד מתוך ב.עיין ראשונים בב"מ צ"ז שכולם דנו שיהיה מתוך בשבועת השומרים ג.עיין בראשונים בב"ב ע: שכולם הקשו בפקדון ביתומים למה לא צריכים לשלם מצד מתוך ומבואר שפשיטא להו שגם בשומרים וגם במקום שאין טענת ברי איכא לדינא דמתוך והארכנו בזה בסוגיא דחשוד ומתוך עיין בעניני טוען ונטען ד. ועיין ש"ך שהביא עוד כמה דוכתי

**בביאור הגמ' את מהימנת לי לנימוק"י וישוב דעת הר"מ**

ז]והנה עיין ש"ך שהקשה דבגמ' מפורש דשומר שמסר לשומר חייב מצד דאת מהימנת לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה דהיינו מצד מתוך וכמו שהבאינו לעיל מהראשונים תחילת בב"מ וצ"ב איך יבאר גמ' זו הנימוק"י

והנה מתבאר מדברי הנימוק"י דבשומר שמסר לשומר הוי פשיעה עצם המסירה לענין שיחול שיעבוד נכסים משעת המסירה ולכן הוי איני יודע אם פרעתיך ואפילו דמבואר בראשונים ובפשוטו הוא מוכח בגמ' שזה לא פשיעה לענין שיחשב תחילתו בפשיעה וסופו באונס וכן מפורש בדבריו שרק דן מצד איני יודע אם פרעתיך ולא דן מצד תחילתו בפשיעה בכל אופן חשיב פשיעה לענין שעד כמה שהשומר יפשע יחול שיעבוד על השומר הראשון משעת המסירה וממילא הוי איני יודע אם פרעתיך וכן ביאר הרעק"א במערכה ובקצוה"ח סימן ש"מ ובמקור הדברים הקצוה"ח ביאר דהוא מהגמ' בכתובות דמבואר שאם טבחוה ואכלוה גובים מהשיעבוד נכסים וס"ל לנימוק"י שזה לא פשיעה גמורה שיחול על זה דין תחילתו וכו' ובכל אופן חזינן שחל כבר שיעבוד נכסים דכל פשיעה קלה כבר חל שיעבוד נכסים

ובמערכה דרעק"א ביאר וכן הוא בקצוה"ח דהנה מבואר בדבריו שאין לחייב מצד מתוך ובש"ך הקשה שהרי הגמ' אומרת שהסיבה ששומר שמסר לשומר חייב בגלל שאת מהימנת לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה וביארו הנ"ל דהנימוק"י למד שזהו הביאור בסוגין שאיהו לא מהימן לי בשבועה ולכן זה פשיעה מה שמסר לו וממילא הוי איני יודע אם פרעתיך וכנ"ל שכל שהיה פשיעה הוי איני יודע אם פרעתיך ודבריהם צ"ע הרי הנימוק"י ביאר שהסיבה שזה פשיעה מצד שאין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר ובגמ' הרי מבואר טעם אחר בגלל שאת לא מהימן לי בשבועה ובקצוה"ח משמע שאם הוא היה נאמן בשבועה ממילא השומר הראשון היה נפטר ודבריו פלא שהשומר השני גם אם היה נאמן בשבועה יכול לפטור את חובת השבועה אבל עד כמה שיש כאן מחייב מצד דיני טוען ונטען דהוי איני יודע אם פרעתיך א"כ מה יעזור שבועת השני הרי ברי על ידי אחר זה וודאי לא עוזר לפטור וצע"ג

ויש מקום לישב בדוחק דדעת הנימוק"י כדעת הראשונים שבשומר שמסר לשומר למ"ד שפטור זה גם אם הוא פושע והביאור כמו שביאר בחידושי הרמב"ן שהעמיד גברא במקומו או כמו שביאר הגר"ח שהוא מסתלק מהשמירה לגמרי וא"כ לא שייך לדון מצד איני יודע אם פרעתיך דעצם זה שהעמיד שומר זה פוטר אותו והוא וודאי פטור ולכן צריכים לטעם שאיהו לא מהימן בשבועה ומימילא לא יכול להעמיד שומר במקומו אמנם עדין יש לדון במקרה שהשומר אומר שזה נגנב למה הוא חייב ובזה אין לחייבו מצד מתוך וכנ"ל וצריך להגיע לאיני יודע אם פרעתיך והטעם שהוא פושע כי אין רצוני אמנם עדיין צ"ע למה הטעם של איהו לא מהימן בשבועה זה לא מספיק שיחשב פשיעה וממילא הוי איני יודע אם פרעתיך ויש מקום לומר שהסברא שלא יהיה לו בירור מה קרה זה לא חיסרון בעצם השמירה וממילא לא חשיב פשיעה ורק מצד שאין רצוני וכו' חשיב פשיעה וא"ש הכל אמנם עדין צ"ע שא"כ דברי הנימוק"י מוכרחים בסוגין והוא לא כתב מסוגין כלום

ובש"ך משמע שבמקום שהנידון שהחפץ בעין כה"ג וודאי הוי איני יודע אם פרעתיך וכמבואר סוף בב"ק ובזה נידון סוגין דיתכן דהחפץ בעין והטעם מצד איני יודע אם פרעתיך אמנם במקרה שזה נאנס בזה צריך להגיע לגמ' בכתובות שמשעת פשיעה חל שיעבוד נכסים אמנם צ"ב הרי גם אם זה בעין אבל אצל השומר הראשון זה וודאי לא נמצא והרי הוא טוען על זה ברי וגם יכול להישבע וכל חיובו דמי החפץ ולגבי זה צריך להגיע לשעת פשיעה אמנם עיין חזו"א סימן ה' דגם כתב שאם הוא אכל החפץ הוי וודאי איני יודע אם פרעתיך ואולי גם כאן עד כמה שהשומר השני מחזיק ברשותו א"כ המסירה לשומר זה כמו מעשה מזיק גמור אמנם צ"ב הסברא שכה,ג הוי וודאי איני יודע אם פרעתיך

[ומצד חשבון הסוגיא היה נראה שס"ל לנימוק"י שכל סוגין זה רק סברא בשומרים ולא בשואל ושהטעם של איני יודע אם פרעתיך לא שייך רק בשואל ולא בשומרים ובזה א"ש הכל וצ"ע הסברות לחלק]

והנה ברמב"ם פ"א משכירות לענין שומר שכר שמסר לשומר חינם שרגיל להפקיד אצלו שמיעט בשמירתו כתב שחייב והוסיף שהוא פושע ובפשוטו מדויק שם שזה לא פשיעה לענין תחילתו בפשיעה וסופו באונס וצ"ע מה הוצרך לזה והאריכו בזה האחרונים עיין ש"ך קצוה"ח וחידושי הגר"ח וביותר קשה דגם בפרק ד' משאלה כתב לענין שומר שמסר לשומר כיון שהוא פושע ושם הסכימו כל האחרונים שזה לא תחילתו בפשיעה וצ"ע מה הוצרך לומר שהוא פושע אמנם לנ"ל דברי הרמב"ם א"ש דהרמב"ם ס"ל שאין כאן מתוך וכנ"ל שצריך טענת וודאי וכשיטתו בחשוד וכל דין הגמ' מצד איני יודע אם פרעתיך והטעם שהוי איני יודע רק מצד שיש כאן פשיעה וס"ל שהפשיעה מה שמסר לאדם שהוא לא נאמן בשבועה אמנם עיין סוגיא דאיני יודע אם פרעתיך שכתבנו דפשטות דברי הרמב"ם שצריך ברי על הפירעון וא"כ כאן לא שייך לדון מצד איני יודע אם פרעתיך וצ"ע

והנה בעיקר מה שנקט הנימוק"י שיש כאן איני יודע אם פרעתיך מבואר בראשונים בתחילת ב"מ לא כך דהקשו כולם שומר שמסר לשומר למה הוא חייב הרי עד המסיע פוטר משבועה והאריכו בזה הראשונים והנה אם נימא שיש כאן חיוב מצד איני יודע אם פרעתיך א"כ עד המסיע וודאי לא יפטור דאין לו נאמנות בדיני טוען ונטען ובהכרח שלא הוי איני יודע אם פרעתיך אמנם יתכן שהם מודים שזה פשיעה אלא שס"ל שצריך טענת ברי ואין כאן טענת ברי

ובנתה"מ סימן ש"א סק"א כתב שאם אחד לקח חפץ של חברו והניחו ברה"ר ואחרי זה הוא נעלם או ניזוק יש לו חיוב גמור של מזיק ועל פי זה כתב שם בסק"ב לבאר דכל שומר שמסר לשומר הרי אם השומר יקח לעצמו הראשון חייב וכנ"ל וממילא כיון שהוא לא נשבע ואין לו נאמנות שבועה הוא חייב מצד מזיק עכת"ד ולפ"ז בנימוק"י שיודעים שזה מת אין לחיבו אלא מצד איני יודע אם פרעתיך אמנם צ"ע וכי אם היה לו נאמנות שבועה מצד פרשת שומר זה יפטור אותו מצד חיוב מזיק וצ"ל שאם יכל להעמיד שומר אחר במקומו ממילא כה"ג זה לא נחשב מזיק אלא שהעמיד דבר זה לשמירתו וכל זה דוחק

ובעיקר הנידון האם סוגין זה מצד מתוך או טעם אחר יש להעיר דתוס' בב"ב ובשבועות טרחו לבאר איך ההלכה האם אומרים מתוך או לא ולא הוכיחו מסוגין שאת מהימנת לי וכו' דחזינן מזה דאומרים מתוך אמנם יתכן דכאן דהוא פשע שמסר לשומר אחר לכו"ע אומרים מתוך וכמבואר ברמב"ן

עוד שמעתי לדקדק דבמרדכי הביא מהמהר"ם מרוטנבורג שכל הסברא של על דעת אשתו ומפקיד זה רק עד כמה שהחיסרון מצד את מהימנת וכו' אבל לא אם החיסרון מצד אין רצוני וביאר שמה שהגמ' אומרת שאין ראיה מרב דזה היה דרכו להפקיד שהכוונה שהוא סובר שחייב אבל רק מצד את מהימנת וכו' וצ"ע הרי רב לא ס"ל מתוך וא"כ לרב לא יתכן לחיב מצד את מהימנת וכו' אמנם לרמב"ן הנ"ל שפה לכו"ע אומרים מתוך א"ש

**בביאור דבר תלמידי הרשב"א**

ח]עיין ב"י סימן רצ"א [סעיף כ"ה] שכתב וז"ל כתבו תלמידי הרשב"א שומר שכר שמסר לאשתו ובניו או למי שהבעלים רגילים להפקיד אצלו דעת הרמב"ן שאילו נשבע השני שהוא ש"ח שלא פשע בה ואומר שנגנבה או שאבדה שהראשון הוא חייב שהרי זה פטור בשבועתו וכיון שהוא פטור ואומר שנגנבה או שאבדה אע"פ שאין אנו יודעים הראשון חייב ולא מצי למימר שמא באונס מתה ופטור אני שעליו לברר, וכן היכא שאינו רוצה להישבע השני שמתה כדרכה או שהלך למדינת הים הראשון חייב ולא מצי למימר שמא באונס מתה ופטור אני או בפשיעה וחייב השני וכן כתב מורי הר"ש. אבל דעת רבינו דש"ש שמסר לשומר חנם ואין השני רוצה להישבע או שהלך שהראשון פטור ואפילו הלא תובעו בברי שנגנבה מפני שזהו טוען שאינו יודע אם נגנבה והוא חייב או אם נאנסה או מתה בפשיעה והוא פטור והוי ליה כמנה לי בידך והלא אומר איני יודע אם נתחייבתי לך דפטור עכ"ל

והנה מבואר מדבריהם שזה וודאי שאם השני פשע הוא חייב לשלם והראשון פטור אלא שדנו בשני אופנים אופן אחד שהשני טוען שמתה כדרכה אבל לא מוכן להישבע על זה שכה"ג צד הספק האם זה נאנס או לא ואופן שני אם השני הלך למדינת הים ולא נשבע כלל דהרמב"ן והרשב"א ס"ל שהראשון חייב, ורבינו [ובפשוטו הוא הרא"ה] ס"ל שפטור

והנה בהלך למדינת הים שאולי הוא פשע בזה באמת צ"ע כוונת הרמב"ן שהרי עד כמה שהוא מודה שפשע הראשון לא חייב ולא אמרינן שלגבי גניבה ואבידה הוא עדיין שומר והרי לא נשבע, דעד כמה שהעמיד גברא שחייב בזה מקיים את דינו ולא חייב יותר מזה וא"כ גם כשהלך למדינת הים כיון שיתכן שפשע וכה"ג אין שום חיוב על השומר א"כ למה שישלם ולכאורא אין דין שבועה על דבר זה וצ"ע אמנם במקרה שהראשון נשבע שלא פשע ורק שלא רוצה להישבע שמתה כדרכה לכאורא הרי לענין גניבה ואבידה הוא נשאר שומר והוא חייב שבועה וכיון שלא יכול להישבע שזה נאנס למה שיהיה פטור וצ"ע דעת רבינו שפוטר

ובש"ך ובקצוה"ח האריכו שדעתו כנימוק"י לעיל שאין דין מתוך בשומרים והחיוב רק מצד איני יודע אם פרעתיך וכל זה כשיש פשיעה בזה שמסר לאחר אבל כאן שאין שום פשיעה דהרי הוא רגיל להפקיד אצלו א"כ לא שייך לחיבו מצד איני יודע אם פרעתיך דזה איני יודע אם נתחייבתי עכת"ד והנה לכאורא לדבריהם גם אם השומר השני יאמר שזה נגנב הראשון פטור דהרי אולי זה נאנס אמנם מדבריהם משמע שכה"ג הוא וודאי חייב ורק דנו במקרה שהוא טוען שזה נאנס ורק לא רוצה להישבע או שהוא הלך ולא נשבע ויש צד של אונס ובהכרח שגם ללא איני יודע אם פרעתיך זה סיבה לחייב

ובמשנת הגר"א קוטלר זצ"ל כתב לדון שגם לגבי אונסים הוא הסתלק משמירתו ולכן כיון שכאן עד כמה שזה אונס סיבת הפטור לא מצד אונס אלא מצד שלגבי זה הוא לא שומר כה"ג אין על זה מתוך דאין עליו חיוב שבועה ועיין גליונות החזו"א על הגר"ח שגם נקט שלענין אונסים הוא העמיד גברא במקומו אמנם עדין צ"ע שלכאורא א"כ גם אם באמת השומר יגיד שזה נגנב הוא יהיה פטור דאולי זה נאנס ואולי ביחס לזה לא יכול לטעון העמדתי גברא בחריקאי אם באמת גם אם זה יגנב הוא יוכל להיפטר אלא שא"כ לכאורא זה סברא גם שאם באמת זה לא נגנב אבל הוא לא נשבע וצ"ע

ולכאורא אפשר ליישב דבריהם דהנה הבאינו לעיל מהרמב"ן שדן שללא טענת וודאי אין מתוך והקשה משומר שמסר לשומר וכתב ששם כיון שהוא פשע גרע ועיין לעיל סק"ה מה שביארנו בזה וגם ללא זה עד כמה ששומר שמסר לשומר לדעתו לא שייך לחייב מצד מתוך דהרי זה לא הוי ליה למידע ורק כשמסר שלא מדעתו ויש סברא של איהו לא מהימן הוי פשיעה וממילא יש מתוך ולפ"ז יש מקום לדון במסר למי שרגיל להפקיד ומאמין לו בשבועה והדין שאם הוא ישבע שזה נאנס זה יפטור הראשון כמבואר בדבריהם האם יש כאן פשיעה. דהרי העמיד אצל בן אדם שיכול לברר המאורעות בשבועה אמנם יש מקום לדון כיון שאין עליו חיוב לברר שזה נאנס ומספיק שהוא ישבע שהוא לא פשע א"כ לגבי מה שאין כאן בירור שבועה הוא פשע ויתכן דבזה נחלקו הראשונים דהרמב"ן ס"ל שחשיב פשיעה וממילא הוא חייב מצד מתוך והחולק ס"ל שכה"ג לא חשיב פשיעה ממילא הוא פטור מצד שאין טענת וודאי או מצד שזה כמו לא הוי ליה למידע ובזה א"ש שאם אומר שזה נגנב הראשון חייב שעד כמה שגם אז פטור א"כ וודאי שיש כאן פשיעה דהרי גם אם זה יגנב הוא יהיה פטור וכל מה ששיך להחשיב שאין פשיעה רק אם השומר אומר שזה נאנס ולא רוצה להישבע או שאינו לפנינו ויתכן שיודע שזה נאנס ודו"ק בזה

**בביאור הריטב"א בשוכר שמסר לשואל ואינו יודע מארעות החפץ**

ט]והנה עיין ריטב"א במשנה שכתב בשם הרמב"ן שמה שהמשנה אומרת ישבע השוכר שאם לא יודע מה קרה שישבע שהוא לא יודע דהוי איני יודע אם נתחיבתי אמנם הראב"ד כתב שזה איני יודע אם פרעתיך והנה אם נימא דאירי שמסר לשומר אחר שלא לדעתו זה לא יתכן דהרי על מקרה זה ששומר שמסר לשומר מבואר בגמ' שיש הטענה של איהו לא מיהמן לי בשבועה והוא חייב ולפי כל הטעמים חייב וזהו דין הגמ' ואיך יכתבו הראשונים נגד הגמ' ובהכרח צ"ל כוונתו במקרה שהוא הרשה לו למסור וכמו שאביי העמיד אמנם עדין צ"ע למה שלא יהיה מתוך ובפשוטו הביאור כנ"ל או שזה כמו לא הוי ליה למידע [אמנם צ"ע שדעת הריטב"א בשבועות שגם בלא הוי ליה למידע חייב] או שצריך טענת וודאי ואין כאן פשיעה ויתכן עוד שכאן שהרשה לו למסור והרי עד כמה שימסור בוודאי שהוא לא ידע כה"ג וודאי מונח בזה שאינו חיב להישבע אלא מה שיודע וצ"ע [והנה מה שנשבע שאינו יודע אין לומר שזה מצד היסת דהרי מדובר כאן בשבועת המשנה בפשוטו ובהכרח שס"ל שיש בשומרים שבועה שלא יודע והארכנו בזה בסוגיא דגלגול שבועה]

והנה הרמב"ן רשב"א ריטב"א דנו בשומר שמסר שלומר למ"ד שפטור או לדידן ברגיל להפקיד שיכול למסור לו בפשע השומר האם הראשון חייב והאריכו להוכיח שהוא פטור והקשו דברי"ף על הגמ' מ"ב. באדם שמסר הפיקדון לאמו והיא לא הטמינה בקרקע כי חשבה שזה שלו והגמ' אומרת שהבן ישבע שנתן לאמו והיא תשבע ששמרה כראוי ולשון הרי"ף שהיא תשבע ומיפטר ומשמע שאם היא לא נשבעת הוא לא נפטר ובהכרח שעד כמה שהשני חייב הראשון גם חייב וע"ש מה שדנו בזה ולכאורא לנ"ל במקרה שהאמא אומרת שזה נגנב ועוד לא נשבעה אפילו שהיא חייבת אבל למה לחייב את הבן הרי לגביו אין מתוך ואין פשיעה במסירתו ואפילו אם במקרה שהיא אומרת שפשעה בזה הוא צריך לשלם אבל כה"ג שרק לא נשבעה למה שיצטרך לשלם ומוכח שיש כאן מתוך ולכאורא זה דלא כמו שהריטב"א הביא במשנה מהרמב"ן ואולי לשיטות שהראשון חייב אפילו שאין עדות שהוא פשע והרי אולי הוא לא פשע אלא בהכרח שיש כאן תמיד מתוך ולא חשיב לא הוי ליה למידע אמנם הרמב"ן עצמו לא ס"ל כן וצ"ע

**דיני שומר שמסר לשומר**

א]שומר חינם שמסר לש"ח או ש"ש שמסר לש"ש בדרכו להפקיד אצלו והשני נשבע שזה נאנס או דבר הפוטרו לכו"ע הראשון פטור ואם השומר השני לא קיים את דינו הוא חייב לשלם ובפשוטו אם יש לו לשלם עיקר התשלומין הוא עליו ואם אין לו מה לשלם בזה נחלקו הראשונים האם הראשון משלם והשו"ע פסק שלא משלם והרמ"א בפשוטו הכריע כשיטות שהוא משלם וצ"ע

ב]שומר שכר שמסר לשומר חנם בדרכו להפקיד זה וודאי שבחיובים של גניבה ואבידה הראשון חייב וזה וודאי שאם השומר השני נשבע שלא פשע ואומר שזה נגנב שהראשון חייב ואם הוא מודה שהוא פשע דעת הרמב"ן והרשב"א והריטב"א שהשומר הראשון פטור וכשיטתם לעיל אמנם בפשוטו דעת הרמב"ם שכה"ג הראשון חייב ויתכן שאפילו אם יש לשני אפשר לגבות מהראשון והש"ך פסק בזה דלא כרמב"ם ואם השומר השני אומר שזה נאנס ולא רוצה להישבע על זה דעת הרמב"ן והרשב"א שהראשון חייב ודעת תלמידי הרשב"א שהוא פטור והש"ך פסק שהוא חייב ואם הראשון לא רוצה להישבע שלא פשע או שהלך למדינת הים ויתכן שפשע תלמיד הרשב"א הביא מרבינו שהראשון פטור ושהרמב"ן חולק וברמב"ן בסוגין משמע שהוא פטור וצ"ע בזה

ג]שומר שכר אסור למסור לשומר חינם אפילו בדרכו להפקיד אמנם לאשתו ובני ביתו נחלקו הראשונים והש"ך בסימן ע"ב פסק שמותר אמנם לענין חיוב גניבה ואבידה הוא נשאר חייב והגר"ח נקט בדעת הרמב"ם שהוא נפטר לגמרי

ד]שומר שמסר לשומר באין דרכו להפקיד מבואר בגמ' שהראשון חייב אמנם כתב הש"ך שאם הבעלים רוצה הוא גובה מהראשון וכדין רצה מזה גובה רצה מזה גובה

ה]בנ"ל דעת הנימוק"י שחשיב פשיעה לגבי מה שהשני לא ישמור ונפק"מ שיהיה שיעבוד נכסים משעת פשיעה וכן שיחשב איני יודע אם פרעתיך אמנם בשאר ראשונים משמע לא כך

ו]שומר שמסר לשומר מבואר בגמ' שחייב מצד את מהימנת לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה ובפשוטו זה מדין מתוך אמנם בדעת הנימוק"י יש שביארו שכוונת הגמ' מצד איני יודע אם פרעתיך וזה שייך לשיטות שלא צריך ברי ונפק"מ שבמקום שאין חיוב שבועה בכל אופן יהיה חייב

ז]יש שני לשונות בגמ' לגבי שיעבוד נכסים האם זה חל בשעת משיכה או אונסים ודעת רוב הראשונים שזה חל משעת אונסים והרמב"ם פסק שזה חל משעת משיכה אמנם לענין יוקרא וזולא זה וודאי כשעת אונסים עוד מבואר בגמ' שבשעת פשיעה נשתעבדו הנכסים לכו"ע ובפשוטו לפ"ז גם לענין יוקרא וזולא וכן משמעות שו"ת הרשב"א אמנם הנתה"מ נקט שזה רק משעת האונס וצ"ע

ח]לענין שומר שאומר שלא יודע האם החזיר אם יש צד שהחפץ בעין זה וודאי איני יודע אם החזרתי שחייב ובחזו"א כתב שגם אם יש לו צד שאכלו ואם יש לו ספק האם חייב מצד חיובי שומרים דעת הרמב"ן רשב"א נימוק"י בשם הרא"ה שזה תלוי בנידון האם משעת משיכה נשתעבדו הנכסים או משעת אונסים ודעת הריטב"א והרמב"ם שלכו"ע הוי איני יודע אם נתחייבתי ודעת הראב"ד וכן נקטו הש"ך והיש"ש שהוי איני יודע אם פרעתיך

ט]