מקוואות - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות

**פ"א**

**מי גבאים**

**מתני':**א' – ד' ר"ש ר"מ וכל המפרשים.

**עיקר דברי המשנה להר"ש** שמים המכונסים בקרקע אינם מקבלים טומאה, רק אם נתלשו לרצון, ולכן טיפת רוק של הזב אינה מטמאה את המים אלא בשתה טהור שתלש את המים לרצון, וטיפת הרוק מטמאה את המים שבפיו, ובככר, המים נטמאים דוקא אם נתכוון להדיח שאז נחשב שנתלש לרצון.

**ושי' הר"מ** שי' מחודשת שמים מכונסים מקבלים טומאה רק במגע לרצון, ומטמאים רק אם נתלשו לרצון, ועוד יבואר.

**ולשי' הר"ש** הטיפה שבגבא אינה מטמאה משום שבטלה ברוב, ובנתלשו המים חוזרת הטיפה ומטמאה, דמכיון שיכולה לטמא את כל המים אינה בטילה ברוב. **ולשי' הר"מ** אי"צ לכ"ז אלא הטיפה מטמאה את המים שבגבא, אלא שאין המים שבגבא מטמאים אלא אם נתלשו לרצון.

**הר"ש והר"מ כאן** העמידו מי גבאים במים שאינם שאובין, **והר"מ** להלן משנה ד' העמיד אף במים שאובין ומפיק לה ממי בורות עיי"ש. **והר"מ בפט"ו מטו"א** נקט לדינא בין בשאובין בין באינם שאובין. **ועיין גר"א** דנקט נמי דדוקא באינם שאובין ודלא כהר"מ.

**ויעויין סוגיא דפסחים יז' ע"ב ורש"י ותוס' שם** שמדאו' רביעית מים, וכמבואר בתוס' אף שאובין, הם אינם מקבלים טומאה, וכמבואר ברש"י שרביעית מדאו' נחשב מקוה ולכן אינו מקבל טומאה, אלא מכיון שביטלו מקוה של רביעית לכלים לכן מקבלים טומאה, ורק במקדש הקילו. עיי"ש. **ועולה** שמדאו' אף שאובין אינם מק"ט, ומדרבנן לכאורה אף אינם שאובין מקבלים טומאה, **וא"כ מ"מ צ"ע מתני'** מדוע מי גבא אינם מקבלים טומאה, **ועיין חזו"א ריש מקוואות** שהוכיח שמי גשמים אינם מקבלים טומאה. ובפסחים לא מיירי במי גשמים ולכן פחות ממ"ס מקבלים טומאה אבל מי גבאים דמתני' מיירי במי גשמים ואף בפחות ממ"ס אינם מקבלים טומאה, **וכן מבואר בשו"ת רי"ד**[[1]](#footnote-1)) . **וא"ש** שמתני' מיירי דוקא באינם שאובין כדי שלא יקבל טומאה מדרבנן, **ושי' הר"מ** שמעמיד אף בשאובין צ"ע.

**עיין ראב"ד פט"ו מטו"א ה"א** שאין מי גבא מקבלים טומאה דוקא ברביעית, ומלשונו שמה שראוי להיות מקוה למחטין וצנוריות אינו מקבל טומאה. **ועיין פי' הרא"ש פ"ח מטהרות מ"ט ד"ה "אשבורן"** דמשמע מדבריו שמים מחוברים אינם מק"ט מחמת מחוברין ולא מחמת שהם מקוה. **עיין ר"מ פ"ב מטו"א ה"ח** דמייתי קרא "דבכל כלי" שמים מחוברים אינן מכשירין, ולא משום שהם מקוה, **ועיין חזו"א פ"ז ממכשירין סק"ח** שה"ה שאינם מק"ט משום שכל שאינו מכשיר אינו מק"ט, ונקט משו"כ שגם פחות מרביעית אינו מק"ט, והקשה שם על שי' הראב"ד שצריך רביעית, עיי"ש.

**ועיין רש"ש ריש מקוואות,** ועולה דנקט שבשאובין דוקא רביעית אינו מק"ט, ובאינם שאובין אף בפחות מרביעית אינו מק"ט, ולכן הרע"ב והר"מ מוקים למתני' באין בשאובין משום דמיירי בפחות מרביעית.

**וי"ל** שבאמת מים שבקרקע יש ב' סיבות שלא יק"ט, א', משום מקוה, ב', משום שלא הוכשרו, וי"ל שאם כבר נתלשו והוכשרו אינם מק"ט דוקא משום דין מקוה ולכן צריך רביעית, אבל אם לא הוכשרו ולא נתלשו אף פחות מרביעית אינם מק"ט. ובפי' המשנה העמיד בלא נשאבו כדי שתעמוד המשנה אף בפחות מרביעית, ולהלכה פסק הר"מ אף בנשאבו ובאמת דוקא ברביעית, וצ"ע. **ועיין תורת זרעים תרומות פ"ה מ"ו.**

**אולם הר"מ** שהעמיד מתני' דמי גבאים אף בשאובין, ואף להרש"ש דשאובין מיירי ברביעית, **וצ"ע**  הא מ"מ היה צריך להיות טמא מדרבנן כמבואר בפסחים דף יז', שרק בבית מטבחיא דכן, ומה שמבואר בפסחים שם שדוקא ברביעית מדאו' טהור, זהו משום דמיירי בשאובין, אולם מדוע אינם טמאים מדרבנן, ותי' החזו"א דמתני' דמקואות מיירי במי גשמים לא א"ש להר"מ דמוקים אף בשאובין. ולע"ע צ"ע.

**ע"ע ר"מ פ"ט ממקואות ה"ב** שטבילת מים (השקה) סגי במי גשמים שאין בהם מ' סאה, **ודלא כהראב"ד פט"ו מטו"א ה"א. ועיין חזון יחזקאל פ"ח ה"ד** שביאר דלהר"מ השקה מדין זריעה ולא מדין טבילה ולכן אי"צ מ"ס. **ומייתי ספרא שמיני פ"ט פי"א עיי"ש** שהשקה משום "שחזרו לאביהן לטהר" עיי"ש.[[2]](#footnote-2)

**ובמתני' כאן** מתבאר שאין מי גבאים משיקים את הרוק או המים טמאים שנפלו בו, וע"כ דשאני מי גבאים שאין להם תורת השקה.

**ושי' הר"מ** שמי גבאים מקבלים טומאה לרצון ומטמאים לרצון, וזהו לשי' שמי גבאים אינם כמי תמציות ויש בהם קבלת טומאה לרצון, ולכן אין להם תורת השקה, **עיין חזו"י ריש מקואות.**

**וצ"ב איך יתכן להר"מ**  ששאב מים ושפכן לקרקע אינם מקבלים טומאה **כמבואר בפ"ב מטו"א ה"ח,** ומדוע מי גבא חמיר.

**ועכ"פ ממתני'** כאן אין להקשות על הר"מ, שבאמת מי גבא בין בשאובין בין באינם שאובין מקבלים טומאה לרצון ומטמאים לרצון, אלא שצ"ע איך הר"מ פסק בפ"ב מטו"א ששאב ושפך אינו מכשיר ואינו מק"ט, דנסתר מהגמ' בפסחים שרביעית שאובין מדאו' אינו מק"ט ומדרבנן מק"ט.

**ולסיכום:**

**לשי' הראשונים,** מים מכונסים בקרקע אף שאובין, או שנשארו והומשכו בקרקע, מדאו' אינם מק"ט, ומדרבנן מקבלים טומאה כמבואר בפסחים יז', ומתני' כאן מיירי בימי גשמים כמבואר בשו"ת הרי"ד ובחזו"א ולכן אינם מק"ט מדרבנן אף שאינם כשרים למקוה.

**ומה שבפשטות מתני' דמקוואות** מיירי אף בפחות מרביעית, **ובגמ' בפסחים מבואר** דמדאו' דוקא רביעית אינו מק"ט, **וצ"ל כדברי הרש"ש** שמי גשמים משום זריעה ומחובר אינם מק"ט אף בפחות מרביעית, ולאחר שנתלשו אין חוזרין לטהרתן אלא ע"י שיחול עליהם שם מקוה ברביעית. והטעם בזה י"ל שמים שמעולם לא הוכשרו אף בפחות מרביעית אינם מק"ט, אולם מים שכבר הוכשרו ויועדו לייחשב מי תשמיש שוב לא נפקע ייעודם בכך שנתחברו לקרקע, ורק ע"י שיועדו להיות מקוה מים לטהר הופקעו מלהיות מי תשמיש ופקע הכשרם, ולכן דוקא ברביעית ודו"ק היטב.

**אולם להר"מ** עולה שמים שאובין ששפכן בקרקע אינם מק"ט ואינם מכשירין, ומשום מה מי גבא חמיר שמקבל טומאה לרצון, וכן צ"ע מדוע בפסחים יז' מדרבנן משקה בית מטבחיא דחולין טמא מדרבנן, וצ"ע בתרתי, מ"ש ממה שפסק פ"ב מטו"א שטהור, ומ"ש ממי גבא שטמא רק לרצון.

**ואולי י"ש שהר"מ דפ"ב מטו"א** במים שאובין ששפך על הקרקע שאינם מכשירין, י"ל דמ"מ מקבלים טומאה לרצון כמו מי גבא , אלא שמכיון שאין מקבלים אלא לרצון ל"ח מי תשמיש שיוכלו להכשיר זרעים, **אך עדיין צ"ע** הגמ' בפסחים שמי מטבחיא מדרבנן נטמאים, **וכן צ"ע** דמתבאר שם שדוקא רביעית מדאו' אינו מק"ט, ולהר"מ אף בפחות מרביעית אם שפך לרצפה אינו מכשיר וה"ה אינו מק"ט, ושוב לע"ע צע"ג. **ועיין גולות עיליות שפלפל בזה.**

**עיין קרית ספר פט"ו מטו"א** שמי גבא להר"מ מדאו' אינם מקבלים טומאה, ורק מדרבנן מקבלים ומטמאים לרצון.

**יש לדון** אם להר"מ דין דמתני' דמקוואות שמי גבא מקבל טומאה לרצון, אם זהו דין דאו' או דרבנן, **עיין או"ש** שכ' שזהו מדרבנן ועוד יבואר, **אולם יש להעיר שהר"מ פ"י מטו"א הט"ז** כ' שמשקה בית מטבחיא אינו מק"ט משום שכך היתה קבלה בידם, וצ"ע א"נ שמי גבא אינו מק"ט מדאו' אף בנשאבו ורק מדרבנן טמא, מדוע צריך קבלה לטהר מדאו' משקה דבי מטבחיא.

**וי"ל דסבר הר"מ** דבי מטבחיא ברביעית מק"ט מדרבנן, הכוונה שמקבלים טומאה לרצון כדברי הר"מ במי גבא, ובפחות מרביעית דמבואר בגמ' בפסחים שמקבלים טומאה מדאו' י"ל נמי שמק"ט לרצון כדברי הר"מ במי גבא, **שו"ר כן בחזו"א פ"א ממכשירין סקי"ח** ולפי"ז סברת מי גבא שמקבל טומאה לרצון הוא מדאו', ובפחות מרביעית מדאו' נטמא לרצון, **והגדר בזה** שמים שבקרקע פחות מרביעית אפשר לחשוב עליהם להיות מי תשמיש בלא תלישה, אך דוקא אם יטביל בהם הטמא לרצון ולא מהני מה שחשב עליהם פעם א' לייחשב מי תשמיש, וכן אינם מטמאים אלא אם יטביל את הטהור בכוונה שהמים נחשבים בעניו מי תשמיש, ומי גבא הם מים לתשמיש למשתמש בהם ובשעה שמשתמש בהם ,**שמי גבא** הם מים שלא הוכשרו בפועל להיות מי תשמיש, אולם יש בהם צד ייעוד לתשמיש, ואינם כמי מקוה המוגדרים שמיועדים לטהרה ומופקעים מתורת מי תשמיש, אלא מי גבא יש בהם צד ייעוד להיות מי תשמיש, ולכן הם במצב שבשעה שמשתמשים בהם חשיבי מי תשמיש בלא תלישה לשם כך, ובשעה שלא משתמשים בהם הם חוזרים להיות מים שלא מיועדים לתשמיש, ולכן אם שתה טמא והחשיב את המים למי תשמיש קבלו המים טומאה, אך המים טמאים עד כמה שהם מי תשמיש, וחל טומאה עליהם לעת שיהיו מי תשמיש וניהוג הטומאה בפועל ינהג כשהם בפועל נוהגים כמי תשמיש, ולכן מטמאים רק לשותה מהם לרצון, דהיינו שמי גבא מקבלים טומאה ומעבירים טומאה רק בזמן שהם נוהגים מי תשמיש, ובשעה שאינם נוהגים מי תשמיש אין נוהג בהם דיני טומאה בפועל, אך מ"מ אין הטומאה שחלה עליהם פוקעת מכיון שיש למים שייכות לתורת מי תשמיש, ומי גבא הם מי תשמיש בכח ולכן שייך בהו טומאה בכח, אבל לענין קבלת טומאה ושיטמאו אחרים צריך שיהיו טמאים בפועל ולא רק בכח, ודו"ק היטב. ולכן בפחות מרביעית הוי מדאו' כן, וברביעית שיש עליו שם מקוה מדאו' לא מהני להחשיבם מי תשמיש דוקא בתלישה, ומדרבנן מכיון שכבר נתלשו ונשפכו הם ג"כ בדין מי תשמיש למשתמש, ולכן נטמאים ומטמאים לרצון, ודו"ק היטב.

**והר"מ פ"ב מטו"א** שמים שנשאבו ונשפכו אינן מכשירין, י"ל שבאמת המים שבקרקע הם מי תשמיש למשתמש, ורק בשעה שמשתמש ולכן אף בנטמאו לרצון אינם מטמאים אלא לרצון, שכ"ז שמסלק דעתו מהם מלייחשב מי תשמיש הם מתבטלים מלהיות מי תשמיש וא"כ פרי שנופל למי גבא אם לא יטלם לרצון לא יכשירו, שהמים שעל הפרי יכשירו כ"ז שיראה אותם מי תשמיש, וכשיפסיק לחשוב עליהם כמי תשמיש יפקע הכשר הזרעים, עד שיתלוש ויקבע את המים כמי תשמיש ואז יכשירו את הפירות לעולם. ודו"ק היטב.

**במשנה דנפלו מים כ' הר"מ** שנפלו לרצון, **ותמה הראב"ד** שא"כ עבר בהם הטמא נמי ייחשב מגע לרצון, ומשום שהראב"ד הבין שלהר"מ מי גבא נטמאים במגע לרצון, **אך לפמש"נ הר"מ** סבר שמי גבא צריך לישתמש בהם לייעדם להיות מי תשמיש, וזה ל"ש בעבר שם הטמא, **ובנפלו מים טמאים צ"ל** שכוונת השופך לערב בגבאמי תשמיש ועירוב זה ייעד את מי הגבא להיות מי תשמיש, ודו"ק.

**עיין או"ש** שכ' שמכיון שלהר"מ תקנו שמי גבא נטמאים ומטמאים לרצון, והשקן מי גבא לדין הכשר זרעים שצריך שיהיו לרצון,ומכיון שמצאנו שמים טמאים מכשירין שלא לרצון כמבואר בריש מכשירין, הרי שבנפלו מים הוכשרו המים שבגבא בלא לרצון שהכשירן וטומאתן באים כא'.

**ועצם הענין** שמים טמאים הכשרן וטומאתן באין כא' יש לבאר, שהכשר יסודו גמר מלאכה להכשיר את האוכל להיות שטוף ומוכן לאכילה , ובלא רצון בתלישת המים אין שם למים שייחשבו ראויים לשטוף הפרי, וכן בלי רצון בנתינה אין נחשב הפרי לשטוף ואין משייכים את המים לפרי, (להר"מ שצריך רצון בתלישה ובנתינה, ואכ"מ) ונאמר שמים טמאים שיש להם שייכות עם הפרי לטמאו,הרי שאם יכשירו יטמאו, הרי שבאים כא' הכשרו וטומאתו, וע"י החלת טומאה שייכי המים לפרי ומכשירין אותו, ודו"ק. ועכ"פ לפי"ז צ"ל גם במים טמאים שהכשרן ע"י שמייעד את הגבא להיות הגבא מים לתשמיש, הרי ששלא לרצון לא חל הכשר, אולם במים טמאים, אמרינן שהכשרן וטומאתן באים כא' וע"י שהמים יתחברו למים שבגבא לטמאותם יתחברו אליהם גם להכשירן להיות מי תשמיש, וכדין הכשרן וטומאתן באים כא', ודו"ק כי קצרתי.

**עיין חזו"א פ"א ממכשירין אות א'** שכ' דנחלקו ר"י ור"מ אם כלי טמא מכשיר מים שלא לרצון מדין הכשרן וטומאתן באים כא', וכ' לפי"ז ששטיפת רוק של זב תטמא מים שעל הככר בלא רצון מדין הכשרן, וטומאתן באים כא', ושוב כוונתו רק שמים שעל הככר שאם יהיה רצון יוכשרו, אז הכלל שאם יש מגע של טומאה הרי שמגדירים את המים שעל הככר שהם מיועדים לתשמיש אף בלא רצון, שבמקום שהנידון הוא טומאה בפועל ואם המים הם במצב שהם על הככר והנידון אם נחשבים מי תשמיש, הרי שבלא טומאה צריך רצון להחשיבם למי תשמיש, ובמקום טומאה הם מוגדרים מי תשמיש ללא רצון. ויש להטעים בזה ולומר שבלא רצון אין חבור בין המים לפרי או לככר, ורק ע"י חבור בין המים לככר או לפרי חל על הפרי שם פרי שטוף ועל המים שעל הככר שם מי תשמיש, ואם חל חבור בין המים לככר ע"י טמאה שנטמא א' מחבירו בכך נחשב שהם מחוברים ושוב ממילא הפרי שטוף ומים שעל הככר הם מי תשמיש, אלא שא"כ נומר שאין המים מוכשרים ואינם מטמאים ונטמאים ושוב אינם מחוברים לפרי ולככר, ובזה אמרינן שבכה"ג אמרינן באים כא' שמכיון שאם יוכשרו יטמאו הרי שבב"א רואין את המים מחוברים לפרי ונכשרים ונטמאים, ודו"ק. **ולפי"ז** י"ל שדוקא כלי טמא שיש בו מים שלא לרצון, שאין כלי מייעד מים להיות מי תשמיש אלא לרצון שאין חבור וייחס שהמים אסופים בכלי לייעוד מי תשמיש אלא לרצון, אולם אם הכלי טמא נחלקו תנאים אם אמרינן שאם נדון שהמים נטמאים מהכלי ממילא יש ייחס שהכלי אוסף את המים, ולכן דנים בב"א שהמים נאספו בכלי ונטמאו מדין הכשרן וטומאתן באים כא', אולם כשיש מים על ככר ואין הככר מטמאתן אלא טיפה מטמאתן, א"כ מהיכי תיתי שמכיון שיש בשעה שהמים על הככר טיפה שמטמאתן שנומר הכשרן וטומאתן באים כא', שדוקא אם הכלי מטמון הרי שהוא מייחס אליו את המים להיות אסופים בתוכו וכלול בזה גם הכשר, אך טומאה מחמת דבר אחר ליכא סברא לומר שהכשרן וטומאתן באים כא', ודו"ק.

**ויש לקיים אולי את דברי החזו"א** שהטיפה צריכה לטמא הככר, אלא מדין ביטול המים טהורים אינה מטמאתה, וא"כ אם יטמא הטיפה לכיכר ואז הכיכר יטמא את המים מדין הכשר וטומאה באים כא' וכמו כלי, שטומאת המים ע"י הככר מייחס את המים אליו ומייעדים אותו לניות מי תשמיש, ונומר שהטיפה תטמא הככר והככר יכשיר ויטמא את המים מדין באים כא', ודו"ק.

**שי' ר"ש:**

**מתני':** ר"ש אומר בין הדיח בין לא הדיח טמא. **ולהר"ש** החשש שמא יפלו כל מי הגבא מן הכיכר וישאר רק הטיפה ריק ויטמא את הכיכר. ומכיון שלהר"ש בין בשתה טמא בין בהטביל כלי טמא בין בנפלו מים טמאים מטמאים מחמת טיפה טמאה, ובנפל כיכר צריך שיתלוש לרצון כדי שהטיפה תטמא המים ולא תבטל בתוכן, הרי שר"ש פליג בכולהו שאי"צ שידיח וחיישינן שינתגבו המי גבא וישאר רוק או מי כלי טמא ויטמאו בכיכר. **אולם להר"מ** הא בשתה טמא ומילא בכלי טמא אין נידון מחמת רוק ומים טמאים אלא מחמת מגע כלי וזב במי גבא, הרי שר"ש פליג רק על אופן של נפלו מים טמאים שבזה יש לחשוש שמא נתגנבו המים ונשאר רק המים טמאים, **עיין חזו"א א' ד'.**

**ועיין גר"א בתוספתא** דר"ש פליג וסבר שאין ביטול על מים טמאים ולכן הם מטמאים אף שרבו עליהם מי גבא. ויבואר להלן בזה.

**ובמשנה אחרונה ביאר שי' ר"ש** לשי' הר"מ (וכן משמע מלשון הר"מ) שמכיון שלהר,מ מי גבא הם מקבלים טומאה לרצון, הרי שמים מטמאים שמטמאים לרצון ושלא לרצון הם מטמאים את הגבא אף שלא לרצון, וכ' המשנ"א דרבנן סברי שמים טמאים מכשירין ומטמאים בב"א, ולכן ל"ש בגבא שמים טמאים יטמאו בלא הכשר, אבל ר"ש יסבור שמים טמאים מטמאים שלא בהכשר כלל ולכן אף בלא הדיח מקבלים המי גבא טומאה, עיי"ש. **ונראה** לפמש"נ שמים טמאים שנפלו לגבא ומתערבים בהם יכולים להכשיר את המי גבא לייחשב מי תשמיש מחמת שמתחברים למי תשמיש ששפך לשם, והכשר זה דינו שמועיל רק לרצון, וע"ז סבר ר"ש ששייך לדון ולומר שהכשרן וטומאתן באים כא', והמים טמאים מייעדים את המי גבא למי תשמיש שלא לרצון מחמת חבורן זל"ז לענין טומאה, ורבנן יסברו כר"י דסבר שדוקא בהכשר פירות אמרנן הכשרן וטומאתן בכ"א ולא בכלי טמא, וא"כ ה"ה דל"א כן במים המעורבים במים, ודו"ק.

**בענין ביטול מים טמאים בגבא:**

**מתבאר** דלרבנן רוק של זב במי גבא אינו מטמא משום ביטול, וכשנעקרו המים חוזר וניעור הטיפה רוק ומטמא המים, ולר"ש לביאור הגר"א אין ביטול לטיפה ומטמאה אף בלא תלש והדיח. **וצ"ע** מדוע לא נומר שהטיפה רוק בר נתבטלה במי גבא, ומדוע יש חוזר וניעור הא ל"א חוזר וניעור רק אם נשתנה התערובת, **ונראה שזוהי כוונת השו"ת רי"ד [[3]](#footnote-3)**להביא להקשות בשם הר"י.

**ועולה שם כמה תי',** א', שכמו שתרומה בטילה רק בק', כ"כ ביטול לענין מקוה הוא דוקא במ' סאה. ועולה שהשקה מדין ביטול ועוד יבואר. **והרי"ד דחה תי' זה** שביטול בק' הוא דין דרבנן, והוכיח שפחות מג' לוגין אינם פוסלים מקוה פחות ממ"ס, ומשום ביטול, וע"כ שמהני ביטול גם בפחות ממ"ס.

**עוד תי' הרי"ד** שכמו שבתערובת איסור בנותן טעם אין ביטול עד שיבטל הטעם, וזהו מכיון שהאיסור נמצא בכל טיפה מן ההיתר, ולכן אין דין ביטול עד שיבטל הטעם, כ"כ בתערובת של טיפה טמאה שמתבללת בכל המשקין ל"ש ביטול מכיון שודאי ידוע לן שבכל טיפה מים יש טיפה טמאה, ובכה"ג ל"ש ביטול. ודוקא יבש ביבש יש דין ביטול על חטאת טמאה שעל כל חתיכה אתה אומר שלא זוהי החתיכה, אבל בלח בלח ידוע שהטיפה טמאה נמצאת בכל מקום ובאיסור שייך ביטול ע"י ביטול טעם בס' או בק', אבל בטומאה שהנידון אינו איסוראכילה התלוי בטעם אלא עניינו מגע טומאה, ומכיון שודאי שנוגע בכל מקום בטומאה לכן ל"ש ביטול.

**אולם צ"ע** א"כ מדוע הטיפה שבתוך הגבא אינה מטמאה את הככר ובתוספתא מבואר משום שהיא מתבטלת, ולהרי"ד הא אין ביטול לטומאה בכה"ג, **ועיין גר"א במשניות** שכ' שאין הטיפה ממש מתבטלת , אלא שהיא מתבטלת לענין מגע, שאם ינגע במים אמרינן שהמגע אינו מגע טומאה מכיון שרוב המגע במים טהורים, וצ"ב בזה.

**ע"ע ברי"ד שהרחיב** בסברא הנ"ל וכ' שאין ביטול היכא דממ"נ ודאי אכל איסור, ולכן ביטול יב"י אין היתר לאכול כולם בב"א, ולכן כאן שהטיפה ודאי בכל מקום במים ל"ש בה תורת ביטול, אלא שצ"ע לפי"ז מדוע יש תורת ביטול לכל תערובת של איסור לח בלח.

**ונראה בקצרה** שביטול לח בלח באוכל הוא שמכיון שעיקר מאכל ע"ש טעמו הרי שביטול הטעם הוא ביטול המיעוט מלהיות שם אוכל, ולענין טומאה הביטול לח בלח הוא כמו ביטול יב"י, ומכיון שאין מקום שאין בו טיפה טמאה ל"ש תורת ביטול, אולם כ"ז לענין לבטל את עצם הטיפה ולטהרה, אך בנגע בעודה בגבא שייך תורת ביטול לומר שלמגע אין תורת מגע טומאה מכיון שעיקר המגע במים טהורים, והוי כמו ביטול של ריבוי ככולו, וצ"ע בכ"ז.

**ובקושיא הנ"ל עיין בועז, וכן מרומי שדה** שהטיפה אינה בטילה בתוך הגבא היות ואין ביטול במחובר.

**להעיר להראב"ד** שאין מי גבא מק"ט דוקא ברביעית משום מקוה, א"כ בנתלשו שיקבלו טומאה מחמת שאינם מקוה, ומדוע צריך תלישה לרצון.

**בהא דחיישינן** לטומאת משקין דרבנן מספק, לשי' הר"ש שהחשש שמא הטיפה נכנסה לפי או לכלי הטהור,הא הוי ספק דרבנן, עיין **חזו"א** מקוואות א' סק"ב, **וטהרות ס"ו סק"א.**

**הר"ש מייתי תוספתא** שגבא שנפל לתוכו יין ושמן אזלינן בתר רוב, **וצ"ע** דהא מכיון שנפל יין ונשתנה מראו א"כ אינו ראוי להיות מקוה, ואם גבא אינו מק"ט משום שם מקוה משום אך מעיין ובור יהיה טהור א"כ מדוע שלא יקבל הגבא טומאה מאחר שנפסל בשנוי מראה, וע"כ לכאורה שמים מחוברים אינם מק"ט משום מחובר או משום שלא הוכשרו. **עיין חזו"א מקוואות ס"ח סק"ט, ותניינא סי' סקי"ד.**

**עדיין צ"ב** אם השקה אינה משום חיבור למקוה אלא משום זריעה, א"כ מדוע להשקה צריך מ"ס, ומדוע הטיפה רוק או מים טמאים אינם מוכשרים ע"י חיבורם למי גבא, **ולהר"מ** א"ש דסבר שמי גבא הם נטמאים לרצון ולכן אינם מטהרים הטיפה, אך לש"ר שאין הגבא מק"ט כלל מדוע אין השקה. **עיין גולות עיליות.**

**טהרת מי גבאים:**

**פ"א משנה – ד' – ה'**

**מתני':** בשעת הגשמים הכל טהור, **וברא"ש** קלא חיישינן שהלכו שם טמאים בשעת הגשמים. **ובר"מ** שמי הגשמים גורמים לזחילתם ויוצאים הטמאים ובאים מים אחרים. **וכן ברע"ב ובגר"א.**

**ובמשנה ה': נחלקו ב"ש וב"ה ור"ש,** דלב"ש טהרת מי גבאים בירבו וישטפו, ולב"ה בירבו בלבד, ולר"ש בישטפו בלבד.

**ולביאור הר"מ** במ' ד' הרי שבשעת ירידת גשמים הכל טהור משום שרבו מי גשמים זהו נידון דמשנה ה' שטהרת מי גבאים או ברבוי או ברבוי ושטיפה. **עיין גר"א** שמשנה ה' באה לפרש משנה ד'.

**הנה ענין ישטופו** לכאורה הוא כדי שיהיה מקום לתלות שתצא הטיפה טמאה מהגבא, **עיין יכין אות כג'. וענין רבו כמבואר בתוספתא ובראשונים** שצריך שירבו המי גשמים יותר ממי הגבא, **וצ"ע** מדוע לא סגי ברוב כנגד הטיפה, אלא שמכיון שמעיקרא אין דין ביטול למי גבא לבטל את הטיפה א"כ מה מהני מי גשמים חדשים שיוכלו לבטל את הטיפה, ומ"מ מהו השיעור של רוב כנגד המי גבא שהם מעיקרא טהורים. וצ"ע. **וכ"ז** לשי' הראשונים שנידון מי גבאים מחמת טיפה של זב. **ולשי' הר"מ** שמי גבא נטמאים לרצון מפיו של הזב בלא רוק כלל, **א"כ א"ש ענין רבו,** שאם רבו מים טהורים ביטלו לטמאים, **אך צ"ע** מהו ענין ישטופו, הא לא מצרכינן שישטופו כל מים שבגבא. **ועיין חזו"א סי' א' סק"ה. ועיין משנה אחרונה.**

**ואולי י"ל** שלהר"מ מי גבא מוגדרים ספק מי תשמיש, וכששטפו הם דומים יותר למעיינות ואגמים שודאי הם אינם נחשבים מי תשמיש ולכן אינם מק"ט לרצון.

**הר"ש מייתי למתני' במכשירין פ"ב מ"ג,** דמי שפיכות שקדמו למי גשמים ורבו מ"ג טהור, ובקדמו מי גשמים אפי' משהו מי שפיכות מטמא, **ולכאורה** זהו דין דמקואות הכא, שמים טמאים שנפלו למי גשמים שהם מי גבאים חוששין לטיפה טמאה, וטהרתן במ"ג שובו אף שלא שטפו כשי' ב"ה, **ועיין חזו"א מכשירין פ"ד אות א' ב'** לבאר הכ"ל.

**ופי' הרא"ש שם במכשירין** מבאר מתני' דוקא במ"ג ומ"ש בכלי, שמ"ג שלא חשב עליהם אינם מק"ט, ובקדמו מ"ג כבר חשב עליהם ומק"ט, ובקדמו מ"ש הרי שהמ"ג לא חשב עליהם ואינם מק"ט, עיי"ש שכ' שבקרקע אין המ"ג מקבלים טומאה כלל, וצ"ע מדוע לא פי' בקרקע וכנ"ל. **והר"מ פ"ב מטו"א הנ"ו** פי' להאי מתני' בין בכלים בין בקרקעות, וכמש"נ. **ועיין כס"מ שהקשה** שהמי שפיכות יבטלו קמא קמא, וצ"ע דהא במתני' דמקואות אין ביטול למים טמאים שנופלים למי גבא, ומהי קושייתו.

**ועולה** שדין דמי גבאים הוא אף במי גשמים בכלי שלא לרצון, שמכיון שהמים אין מקבלים טומאה לכן שתה טמא שתה טהור טמא וכו', וכן לשי' הר"מ צריך להיות שהמים שבכלי מקבלים טומאה ומטמאים לרצון, וככל מש"נ לעיל. ( אא"כ נומר **כשי' ר"מ בשבת יז' ובתוספתא פ"ב ממכשירין ב'** שכלי מכשיר שלא לרצון. ודו"ק. **עיין חזו"א מכשירין ב' ג'.)**

**ועיין מקדש דוד סי' מג' אות ז'** שפלפל בהנ"ל , ולא נחת לכך שמתני' שמי שפיכות הוא ממש מתני' דמקואות וככל מש"נ, וצ"ע.

**ונראה לבאר** שנומר טעם חדש מדוע אין טיפה בטילה במי גבא, שבאמת גם להר"ש מי גבא הם קצת נחשבים מיועדים להיות מי תשמיש ואף שלא סבר כהר"מ שמשו"כ מקבלים טומאה לרצון, מ"מ גם אין הם מנגדים כ"כ את הטיפה טמאה לבטלה. (ומ"מ מגע ככר בלא הדחה אינה מטמאה מחמת הטיפה מכיון שיש ביטול על המגע כמבואר בגר"א שהובא לעיל.) **וסבר הרא"ש** דה"מ לבטל טיפה טמאה, אבל מי שפיכות הם מים מלוכלכים שמוחזקים בטומאה, וי"ל שגדר הגזירה להחזיק מי שפיכות בטומאה, ואם יבטל שם מי שפיכות יבטל החזקת טומאה שלהם, ולכן מי שפיכות שנפלו לגבא ויש רוב מי גשמים הרי שהמי גשמים מבטלים את שם מי שפיכות ואין הנידון ביטול טיפה טמאה, ומי גבאים אינם בכח לבטל טומאה אך יש להם כח לבטל שם מי שפיכות, וממילא יתבטל גזירת החזקת מי שפיכות למים טמאים, וסבר הרא"ש שרק בכלי הרי שמי גשמים שלא חשב עליהם אין להם כח אף לבטל מי שפיכות, שמים שבכלי הם מוגדרים יותר מים הקרובים למי תשמיש שלא הושלם גדרם כמי תשמיש ואינם מנגדים את המי שפיכות לבטלם, אלא להיפך, תערובת מי שפיכות בהם הןפכם למי שפיכות , ולכן בכלי מי שפיכות שנפלו לתוך מי גשמים אינם בטלים ברוב, ודו"ק.

**ויש לבאר עפ"י הנ"ל במקצת** מה שייך רבוי מי גשמים על מי גבא, לשי' הר"ש שמי גבא אינם נטמאים ואינן מבטלים לטיפה א"כ מה מהני רוב נוסף של גשמים, ומה שייך כלל ענין של רוב כנגד כל המים **די"ל**  שע"י שנפל טיפה למי גבא, הרי שאין המי גבא מבטלים את הטיפה מחמת שהוגדרו שאף שאינם מק"ט מחמת שלא הוכשרו מ"מ הם מקצת מוכשרין וקרובים לייחשב כמי תשמיש לענין שאין להם כח לבטל הטיפה, וי"ל שגדר זה שהם במקצת מין המיועדים לתשמיש חל עליהם מדרבנן בשעה שנפל בתוכם טיפה הטמאה, ולכן אם רבו מי גשמים יותר מהמי גבא בטל השם שניתן להם שהם מי תשמיש במקצת לענין שלא יבטלו הטיפה, וחוזרים להיות מים שאינם מוכשרים שיכולים לבטל את הטיפה, ודו"ק.

**לפי"ז** מתבאר, **שבאמת להר"ש צ"ע** מהו מעלת מי תמציות על מי גבאים , הא בפשטות כל החילוק שבמי תמציות מסתמא נשטפה הטיפה, א"כ אין כאן מעלה בהל' מקוואות למי תמציות על מי גבאים , ולהר"מ א"ש שמי תמציות הם במעלה שאינם מק"ט לרצון, אך להר"ש קשיא, ולהנ"ל א"ש שגם לר"ש יש מעלה למי תמציות שהם נחשבים יותר מים טהורים שיש בהם תורת ביטול לבטל את המים טמאים, משא"כ מי גבאים שהם מקצת מי תשמיש ולמרות שאינם מק"ט מ"מ גם אינם מבטלים למים טמאים , ודו"ק.

**מתני':** וכשרים לחלה וכו' בפשטות מיירי לאחר טהרתן, **ובר"מ פ"ט מקוואות** שדין זה הוא לכל מי גבאים שלא נודע שנגע טמא שכשרים לחלה ולנט"י. **ועיין תפא"י**  שדין זה לאחר טהרתן ומותר רק לחולין הטבול לחלה, **ועיין משנה אחרונה.** ועיין אליהו רבה שגרס "לחולין", **ועיין רש"ש.**

**מי תמציות:**

**משנה ו':** למעלה מהן מי תמציות וכו', דהיינו גשמים שעדיין זוחלין ומבצבצין, **ולהר"מ** דוקא מי גבא נטמאין ומטמאין לרצון ולא מי תמציות , **ולהר"ש** דוקא מי גבאים אינם מטהרים טיפת מים טמאים, אבל מי תמציות מטהרים אף שאין בהם מ' סאה. **כך מבואר בר"ש וברע"ב, ועיין תפא"י ומשנה אחרונה** שתמהו מדוע יהני טהרה והשקה בפחות מ"ס הא מקוה לטהר הוא דוקא במ"ס. **ולכן בתפא"י** ביאר שבמי תמציות אין לחשוש לטיפה שמסתמא נשטפה, ובמשנה אחרונה תי' דאתינן משום ביטול ולא משום השקה. **עיין מאירי** שכ' משום ביטול. **עיין שו"ת רי"ד** [[4]](#footnote-4) דנקט משום השקה ואוקמינהו אדאו' שסגי ברביעית.

**ולהר"מ** צ"ל שדוקא מי גבא הם דומים קצת למי תשמיש ולכן מקבלים טומאה לרצון וכמש"נ, אבל מי תמציות הם ודאי כנהרות ואגמים ואינם מי תשמיש ואינם מק"ט. **והר"ש** צ"ע אם משום השקה אם משום ביטול מ"ש מי גבאים מי תמציות, וצע"ג.

**ובאמת יש ליישב לדברי התורי"ד** שהסיבה שאין ביטול במי גבאים זה מכיון שביטול הוא דוקא במקום שאפשר לתלות שבידו רק מן ההיתר, ולכן במים טמאים שיש בהם בילה וודאי הם בכל מקום ל"ש בהם ביטול, וא"כ במי תמציות שאפשר שנשטפו, הרי שאין סיבת ההיתר מחמתשנשטפו, אלא שעצם האפשרות שנשטפו הוא סיבה לחזור ולדון ביטול ברוב מכיון שיש צד שעולה בידו רק מההיתר, ודו"ק.

**וי"ל** לפמש"נ שגם להר"ש סיבת הדבר שאין ביטול לטיפה במי גבא הוא משום שמי גבא יש בהם מקצת תורת מי תשמיש, לא לענין שיקבלו טומאה, אלא לענין שאין הם מנגדים טיפה טמאה לבטלה, וא"כ מי תמציות שהם יותר כאגמים ונהרות , הם יותר במעלת מקוה שאין להם כלל תורת מי תשמיש, ולכן יש בכחם לבטל הטיפה טמאה, **וכמש"נ א"ש לפי"ז** שגם להר"ש יש למי תמציות מעלה במעלת מקוואות יותר ממי גבאים, שמי גבאים הם מקצת מי תשמיש, ומי תמציות ל"ה כלל מי תשמיש ולכן בכחם לבטל הטיפה טמאה, ודו"ק.

**מתבאר** שבמי תמציות המים טמאים נטהרים או בהשקה או בביטול, **עיין אחיעזר ג' לג' ד', ועיין מהרי"ט ח"ב ססי"ח, [[5]](#footnote-5) ועיו"ט סק"ה, ועיין מהרי"ט** שם שאם מי תמציות משיקין יהיה אפשר להרבות מים שאובין למי תמציות, **ועיין חזו"א ד' י' ויב' , ותניינא ח' א'** שחילק שמי תמציות משיקין מים טמאים ולא שאובין.

**ר"ש** מייתי תוספתא שמקוה שאדם טובל בו מטבילין ידים בו. וכן פסק הר"מ פ"ט ה"א שלנט"י צריך מ"ס, והראב"ד שם פליג שאי"צ לנט"י מ"ס, **ועיין גר"א או"ח קנט'. [[6]](#footnote-6)**

**ר"ש** מייתי תוספתא שהחופר בצד מעיין כ"ז שבא מים מהמעיין חשיב מעיין, **עין רמ"א רא' נ', גר"א שם, וחזו"א תניינא ג' ה'.**

**מ"ס במעיין:**

**מעיין שמימיו מועטין:**

**פ"א משנה ז':** למעלה מהן מקוה וכו' שבו טובלין ומטבילין. למעלה מהן מעיין וכו' להטבילן בו וכו'.

**נחלקו הראשונים:** אם מעיין צריך מ"ס מדאו' לטבילת אדם. במעיין שזה ודאי שלמקוה צריך מ"ס אף לכלים, ולמעיין אי"צ מ"ס לכלים, ונחלקו אם צריך מ"ס לאדם, או שסגי בכך שהמעיין מכסה כל גופו של טובל.

**הר"ש פ"ה ע"ב** מדייק מתני' שבמקוה כתוב טובלין ומטבילין, ובמעיין כ' רק מטבילין, ומשמע שאין טובלין במעיין אלא אם יש בו מ"ס.

**עיין ספר הישר לר"ת סי' נז'. [[7]](#footnote-7)** ר"מ פ"ט ה"ח, **והראב"ד שער המים ס"ג הכ"ה [[8]](#footnote-8)**שסברי שמעיין סגי בכלשהו אף לטבילת אדם, **ועיין ראב"ד** דדרש שבמקוה נדרש ורחץ את "כל בשרו" ולכן צריך שיעור מ"ס. אבל במעיין כתיב ורחץ בשרו ואי"צ אלא שיכסה כל גופו.

**ועיין רא"ש מקוואות ס"א שהוכיח מגמ' בחגיגה כב' ע"א** דצריך מ"ס, שמיירי התם בארעא מחלחלא דל"ש במקוה ורק במעיין ומ"מ הצריכו שם מ"ס. **ועיין גר"א רא' סק"ו** שדחה ראית הרא"ש דמשכחת לה קרקע מחלחלת שאינה ממעינות. (**ועיין ש"ך רא' סקקי"ג) ועיין תוה"ב בדיני טבילה ריש ש"ז** שהוכיח ממתני' דלקמן פ"ה מ"ו גל שנתלש שצריך מ"ס למרות שמיירי אף בנתלש ממעיין, וע"כ שאף במעיין צריך מ"ס. ולקמן יתבאר אם גל שנתלש חשיב מעיין ואם מטהר בזוחלין. **ועיין גר"א רא' ו'** שדחה ראית הרשב"א מגל, **ועיין חזו"א ט' א'** מה שדחה דברי הגר"א. **עיין עוד ברשב"א הנ"ל מה שהוכיח מיומא עח' ע"א, ודחיית הגר"א שם, ובדברי החזו"א שם. ועיין אשכול סי' נ'** מה שדחה ראית הרשב"א מגל שנתלש. **ועיין ש"ך רא' סק"כ.**

**ומבואר במתני':** שמעיין שרבו עליו מים שאובין שוה למעיין למשהו ושוה למקוה לאשבורן, **ועיין ר"ן בנדרים דף מ' ע"ב** שכ' שכוונת המשנה בודאי שאם צריך אשבורן צריך מ"ס, אלא שבמעיין שרבו מים שאובין יש מקומות במעיין שנחשב עדיין מעיין ואי"צ מ"ס ואי"צ אשבורן, ויש מקומות שדין מקוה עליו וצריך מ"ס ואשבורן, ועוד יבואר בזה, ועכ"פ לשי' אין מושג של מעיין שאי"צ מ"ס והוי כמקוה לאשבורן.

**אולם הר"מ** נקט למתני' כפשוטה שמעיין שרבו עליו מים שאובין יש לו דין מעיין לענין שאי"צ מ"ס, ודין מקוה לענין שצריך אשבורן ואינו מטהר בזוחלין.

**ועיין גר"ח** שביארא ב' ביאורים בזה, **ובהקדם מייתי למתני' פ"ה מ"ו** דגל שנתלש מטהר במ"ס אף שהוא זוחל, **וצ"ע** ממ"נ אם הוי כמקוה ליבעי אשבורן, ואם הוי מעיין לא לבעי מ"ס. **ומייתי להש"ך רא' סק"נ** שיש לו דין מקוה לשיעור מ"ס, ודין מעיין לזוחלין. **וביאר הגר"ח** שדין זוחלין הו "במי מעיינות" אף שנתלשו מהמעיין, ודין משהו הוא דין "במעין עצמו" שאי"צ שם שעור מ"ס, ולכן גל שנתלש הוי מי מעיינות שמהני בהו זוחלין, אך כבר נתלשו מהמעיין עצמו ולכן צריכים שעור מ"ס כמקוה. **אך הקשה הגר"ח מהר"מ פ"ט ממקואות הי"ח** שפסק לברייתא דחגיגה יט' שאין טובלין בכיפין משום שתלישת גל עוקרתה מלהיות מעיין וצריך מ"ס ואשבורן, וא"כ אף דין זוחלין צריך חבור למעיין, ואף שי"ל שסבר הר"מ שתלישה ממעיין עוקרתה מדין מי מעיינות, מ"מ אזל המקור שהביא הגר"ח לדעת הר"מ שחלוק דין זוחלין מדין מ"ס. **ולכן יישב הגר"ח באופן אחר** שדין מ"ס הוא דין שעור, ולכן צירוף שאובין למעיין אינם מבטלים את שעור משהו שיש במעיין, משא"כ דין זוחלין הוא דין במים שאינם מטהרין במקוה בזוחלין, ולכן רבו מי מקוה מבטלין דין מי מעיין לטהר בזוחלין, עיי"ש.

**מעיין שרבו שאובין או נוטפין, וכן מעיין שנתרחב, לשי' הר"ש, הר"ן, הרמב"ן והרא"ש:**

**עיין היטב מתני' פ"ה מ"ג ומ"ה, ור"ש ורא"ש שם. ועיין תוספתא פ"א ה"ז.**

**יש לדון** אם מעיין שרבו עליו שאובין, אם צריך אשבורן דוקא במקום שנתרחב המעיין, או אף מקום המעיין צריך אשבורן מחמת רבוי מים שאובין. **ובתוספתא הנ"ל** מבואר בפי' שרק מקום שנתרחב צריך אשבורן, **ועיין ר"ש פ"ה מ"ג** ועולה שנקט שמקום המעיין עצמו נמי צריך אשבורן, ומשו"ה הוצרך לפרש מתני' דהתם שחפר הבריכות ולא שהוסיף מים שאובין , עיי"ש שהר"ש ביאר התוספתא הנ"ל שמחלק בין מקום המעיין למקום חדש דמיירי בהרחיבו ולא בהוסיף מים שאובין.

**ובפ"ה מ"ה** מבואר עדותו של ר' צדוק שברבו זוחלין כשר, ןמשמע שברבו נוטפין פסול וצריך אשבורן אף במקום שהלך שם המעיין מתחילה. ובאמת ברבו מי מעיין הקשו הראשונים מה חידש ר' צדוק, וכי מעט מי גשמים יפסלו מעיינות, **והר"ש תי' שם** דקמ"ל דלמרות שאין שעור טבילה בלא מי גשמים מ"מ מטהר בזוחלין, **אך הר"ן בנדרים דף מ'** יישב דחלוק בין מקומות חדשים שנוצרו ע"י הנוטפין שצריך אשבורן לבין מקומות ישנים שהיה בו מעיין בלא הנוטפין שמטהר בזוחלין, **והש"ך רא' סקי"א** נקט דהר"ש שלא יישב כן פליג וסבר שמיעוט נוטפין שייצרו מקום חדש פוסלים המעיין, **ועולה דלהר"ש** רוב נוטפין פוסלים מקום המעיין , ומעוט נוטפין שייצרו מקום חדש פוסלין המעיין, וכן בחפר בריכות שיצר מקום חדש אף בלא מעוט נוטפין פוסל המעיין.

**והר"ן שם** לא ניחא ליה לחלק בין דין כשלהו לדין אשבורן, ולכן נקט שבשאובין שריבו מעיין, מקומות הישנים הוי מעין הן לכלשהו הן לזוחלין, ומקומות חדשים הוי מקוה הן למ"ס הן לאשבורן. וה"מ ברבו שאובין או נוטפין על הזוחלין, אבל ברבו מי מעיין אף מקומות חדשים הוי כמעיין הן למשהו הן לזוחלין, **דהיינו שלהר"ן** הפוסל מעיין הוא זחילה חדשה ע"י רבוי נוטפין או שאובין, **ולהר"ש** מקום חדש אף ע"י מעוט נוטפין או ע"י חפירה פוסל לענין זוחלין, וכן רבוי שאובין אף במקום המעיין פוסל כמש"נ במתני' דסוגיין.וה"מ לאשבורן אך סגי במשהו.

**והובא הגר"ח** לבאר החילוק בין משהו לזוחלין, שבפי' קמא נקט שזוחלין תלוי במי מעיין, ולכן גל כשר בזוחל, ורבו שאובין פסול בזוחל, וענין משהו תלוי בשם מעיין, ולכן בגל צריך מ"ס, וברבו שאובין אי"צ מ"ס.

ולפי"ז צריך להיות שבחפירה ונוצר מקום חדש להוי כגל, שהמים הם מי מעיין ויהני להם זוחלין, וכן במעוט נוטפין שיצרו מקום חדש מחמת שרוב מעיין שיהני זוחלין, **וצ"ע הר"ש שבכה"ג** צריך אשבורן.

**וכן לפי בתרא דהגר"ח** שלענין זוחלין מהני ביטול רוב נוטפין, וצ"ע דבחפירה אין רוב וכן במעוט נוטפין אין רוב לבטל המי מעיין ומדוע לא כשר בזוחלין.

**וע"כ צ"ל גדר אחר** שהיתר זוחלין הוא בכל זרימת מים דרך טבען כמעיין, ולכן גל אף שהוא אינו מעיין ולכן צריך מ"ס ,אך עדיין זחילתו וזרימתו הוא זחילת מעיין ומטהר, ומעיין שרבו בו נוטפין או שאובין הרי שזחילתו אינו זחילת מעיין ואף שאי"צ מ"ס מ"מ אין לו זחילת מעין שתטהר. וכן חפירה היוצרת מקום חדש ל"ח זחילת מעיין וצריך אשבורן, וכן מיעוט נוטפין היוצרים מקום חדש כנ"ל. **עיין חזו"א ס"ו סק"ב ו'.**

**ידועין דברי הגר"א רא' סק"ה וסקצ"א משמיה דהריב"ש** שזוחלין פסולם משום שאין הם חבור לשעור מ"ס, **ולהר"ש** מעיין שרבו בו שאובין או נוטפין מטהר באשבורן ואעפ"כ אי"צ מ"ס, וע"כ שזוחלין אינו לצורך שיעור מ"ס, אלא זהו דין במקוה שצריך אשבורן. **אולם להר"ן** י"ל כהריב"ש, דלא משכחת לה אלא או שצריך מ"ס ואשבורן או שאי"צ מ"ס ומטהר בזוחלין, וק"ל.

**ועיין חזו"א קמא ס"ו סק"ב שהוכיח מהר"ש פ"ה מ"ב**  שלטבילת אדם במעיין צריך מ"ס ואעפ"כ מטהר בזוחלין, **וכן הר"ש הקשה שם** שמים שבכלים יטהרו בפחות ממ"ס אן הושקו למעיין, ולמרות שצריכים אשבורן, ועולה ששייך אשבורן בלא שיצטרכו מ"ס. עיי"ש.

**ושי' הרא"ש כפי שעולה בדברי החזו"א ו' ד' ,** דסבר שמקום המעיין אף ברבו שאובין נחשב מעין למשהו וזוחלין, וכהר"ן ודלא כהר"ש, ורק מקום חדש שרבו שאובין להזחילו אינו במעיין, **אולם להר"ן** הוי כמקוה אף למ"ס, **ולהרא"ש** הוי כמקוה לאשבורן וכמעיין למשהו.

**הרא"ש פ"ה מ"ה** מתרץ כהר"ש דקמ"ל ר' כדוק אף במקום שצריך את הנוטפין לשיעור טבילה אי"צ אשבורן, ומשמע כמו שדיק הש"ך בדעת הר"ש שמיעוט נוטפין שיצרו מקום חדש הוי כמקוה וצריך אשבורן, דהיינו דהרא"ש מודה להר"ש שמקום חדש אינו מעיין אם זרימתו אינה רק מכח מעיין, ולמרות זאת מקום המעיין כשר אף שזרימתו אינו מכח מעיין. **דהיינו** שלהר"ן מקום חדש נקבע ע"פ רוב מים אם נוטפין או מי מעיין, ומקום ישן לעולם הוא מעיין ואינו תלוי ברוב, ולהר"ש הכל תלוי בסיבת זרימת המים שבישן הרוב קובע, ובחדש צריך דוקא כולו מעיין, ולהרא"ש סבר כהר"ן לענין ישן וכהר"ש לענין חדש, ולהר"ש והרא"ש כל המושק למעיין אי"צ מ"ס, ולהר"ן אם צריך אשבורן צריך גם מ"ס.

**ועיי"ש חזו"א שכ'** שהרא"ש נמי יכול לסבור את סברת הריב"ש ולא הבנתי דבריו.

**עיין כס"מ פ"ט הי"א וכן בב"י** שהר"מ והרא"ש לא חילקו בין ישן לחדש, ודלא כהחזו"א הנ"ל.**ולפי"ז צ"ע** מדוע אין ליטבול בנהרות בימי ניסן הא אף מקום חדש אינו נפסל אם היה זוחל מעיקרו, **עיין אמרי משה ס"א סקכ"א שהאריך ליישב בזה.**

**עיין חזו"א ו' סק"ה שכ' בדעת הר"ן** שמקום מעיין אפי' עומד ורבו מים שאובין חשיב מעיין. **דהיינו שלהר"ן**  אין זחילת מעיין שלא ע"י המעיין פוסלת כלל, ולעולם מקום שהוגדר מעיין נשאר מעיין אף אם זוחל מגורם אחר, ורק מקום חדש הגדרתו ע"פ רוב מימיו אם רוב מי מעיין או רוב נוטפין. ( ויש ליסתפק מקום שכבר היה בו רוב מי מעיין והיה נחשב למעין אם ישוב וירבה מי נוטפין אם יחזור ויפסול להר"ן, די"ל שלהר"ן כדי להחיל שם מעיין צריך רוב מי מעיין, ואם כבר חל שם מעיין שוב לא יבטל בכמה מי נוטפין שתרבה עליו, ודו"ק.)

**ולדעת הרא"ש עולה** שמעיין עצמו אף רוב שאובין לא יפסול, וכן מתבאר ברא"ש בפ"ה מ"ג שכ' שביאור מתני' דפ"א מ"ז הוא לגבי מקומות חדשים עיי"ש, דהיינו שמקום חדש נפסל, ומהא דמוכח שהרא"ש סבר כהר"ש שמיעוט נוטפין שיצר מקום חדש פסלו, (מהא שביאר שר' צדוק חידש כהר"ש ולא כתי' הר"ן) ע"כ דלהרא"ש יצירת מקום חדש תלוי אם הזחילה במקום החדש חשיב זרימת מעיין, ואם הזחילה נגרמת ע"י נוטפין אף שהם מיעוט זה נחשב שהזחילה איננה זחילת מעיין אלא זחילת מקוה ולכן צריך אשבורן, **ויש לדון** במקום המעיין עצמו שרוב נוטפין אין פוסלו, אם היה עומד וע"י תוספת נוטפין הוי זוחל אם פוסל, והנידון הוא אם להרא"ש זחילת מקוה פוסלת מעיין, אן שמקום שכבר נחשב למעיין לא איכפת לן שיזחול ע"י נוטפין, אלא שליצור מקום חדש צריך שתחילת זחילתו לא תיגרם ע"י נוטפין. וכן **יש לדון להרא"ש**  בחפר מצידיו בלא נוטפין אם יש בו חסרון.

**ועולה** דלהר"ן אין כלל חסרון ביצירת מקום חדש ע"י נוטפין, אלא כל החסרון רק ע"י רוב נוטפין ומדין ביטול נמנע מהמקום החדש לייחשב מעיין, **ולהרא"ש להיפך,** שלא מצאנו ביטול לבטל שם מעיין אלא מה שנגרם זרימת מים ע"י נוטפין הוא מפקיע שם מעיין. **והר"ש סבר לב' החסרונות,** שבמקום המעיין רבו הנוטפין פוסל מדין רוב, ובמקום חדש אף מיעוט נוטפין פוסל משום שהזרימה נוצרת ע"י נוטפין אפי' שהם מיעוט.

**והר"ן בנדרים בשם הר"מ, וכן הרמב"ן בשבת סה' הם שי' חדשה** שבגומת המעיין אם היה המעיין זוחל מעצמו לא מהני ביטול של רוב נוטפין, ורק כלפי מקום שנתרחב הרי שע"י רוב נוטפין נפסל, אולם במשך המעיין מהני רוב נוטפין לפסול אף באותו מקום שהיה בו כבר זרימת מעיין בלא הנוטפין. ועולה דהם סברי ג"כ הענין שזחילה שמחמת נוטפין פוסלת, ולכן מעיין עומד והזחילו ע"י נוטפין נפסל, **ואולי** אף במיעוט נוטפין ועוד סברי לדין ביטול המעיין ע"י רוב נוטפין, אך זהו רק בהמשך המעיין ולא בגומת המעיין, **וי"ל** שגומת המעיין לעולם יש בה סיבה ליחשב מעיין בהיותה מקור המעיין, אבל משך המעיין הוא לעולם תלוי ברובו שאם רובו מי מעיין הוא נחשב למעיין, ולכן רוב נוטפין מבטלו, ודו"ק.

**עיין היטב חזו"א ו' א-ה.** בכל הנ"ל.

**ועיי"ש סק"ד שפליג על הש"ך** וסבר שמיעוט נוטפין שיצר מקום חדש שלדעת הר"ש והרא"ש יפסול כמו בחפירה, ודחה החזו"א את ראייתו, ונקט מסברא לחלק בין מיעוט שאובין שנעשה ע"י אדם דהוי כחפירה ומקלקל את זרימת המעיין, לבין מיעוט מי גשמים שאינם מבטלים את שם זרימת המעיין וכשר. עיי"ש. **ועיין ב"י רא' סק"ב** בסופו ונמי עולה דנקט דהרא"ש והר"ש סברי שמיעוט נוטפין אינו פוסל מקום חדש, ודבריו שם קשים עיי"ש, **ועולה שם ג"כ** שתלה הנידון אם מיעוט נוטפין מצטרף לשיעור מ"ס לנידון אם מיעוט נוטפין פוסל מקום חדש, וצ"ב כוונתו, **ואולי** כשטובל במים מטהרים אלא שרובם הם מעיין, הרי שמדין רובו ככולו יש להחשיב שטובל במי מעיין, שאם מיעוט מהמים אינם אף לא מקוה הרי שאין כאן כלל טבילה, אבל אם הוי מ"מ מים מטהרים אלא שמי גשמים אינם מטהרים בזוחל, הרי שרוב הזוחלין מדין רובו ככולו קובע שמטהר בזוחל, לכ"ע לענין יצירת מקום חדש שצריך מי מעיין להגדרת יצירת מעיין, הרי שמדין רובו ככולו נחשב שנוצר מקום חדש ע"י זרימת מעיין ולא איכפת לן ממיעוט נוטפין, ודו"ק.

**עיין בית מאיר מקוואות קוטרס א', ושערי יושר ש"ג פכ"ו ד"ה "אמנם כ"ז" שהקשו מפ"ה מ"א וכן נפסק בשו"ע רא' י'** שמעיין הנמשך לבריכה שהבריכה כמעיין, ולהר"ש והרא"ש לשי' הש"ך הבריכה הוי לא גרע ממקום חדש שנוצר ע"י נוטפין שפסול להיות מעיין, **והגרש"ש** חידש מכח זה שחלוק אם חפירה או הוספת מים נוטפין גורמת למעיין ליתרחב לרחבו שאז סבר הר"ש שפסול, אבל אם חפר להמשיך משך המעיין לארכו הרי שרק סילק את העפר המונע את משך הטבעי של המעיין ובכה"ג חשיב זרימת מעיין ובכך מיירי בבריכה, עייי"ש. **ועיין דרישה רא' סקכ"א, ואמרי משה ס"א** סק"כ שיישבו באופן אחר.

**עיין ט"ז רא' סק"ג שמייתי קושית תרה"ד סי' רנד'** מדוע מקוה מ"ס משיק כל שאובין שבעולם ומעיין אינו מכשיר בהשקה נוטפין, ותי' התרה"ד שהשקה מהני להזריע מים שנתלשו, אבל נוטפין אין חסרונם משום תלושים ולא מהני להו זריעה, **ועיי"ש ט"ז** שתמה דעכ"פ מ"ש ומדוע זריעה לא תחיל שם מעיין למים מחוברין כמו שהם מטהרים מים תלושים. **ומסברא נראה פשוט** שיסוד חילוק בין מקוה למעיין הוא שמעיין שטבעו לזחול מטהר בזוחל, משא"כ מקוה שצורתו באשבורן הרי שפסול בזחילה, **ובאמת הריטב"א בשבת דס"ה** העלה צד שמעיין פסול באשבורן, וע"כ שאין מעלה במעיין, אלא מעיין וצורתו בתורת זוחל ומקוה וצורתו באשבורן, וענין השקה הוא מעלה שיש בחבור מים למים שניתן מהמקוה לשאוב להזריען, אולם כשהנידון הוא צורת עמידת המים שבמקוה באשבורן ןבמעיין בזוחל פשוט שלא צריך להיות בזה תורת השקה. והט"ז סבר שחיבור נוטפין מחיל שם מעיין מדין השקה שזרימתו נחשבת זרימת מעיין אך מסברא אין הכרח כ"כ לזה. **אולם הריטב"א בשבת דף סה' ונדרים דף מ'** משמע בלשונו שכמו שמהני השקה לשאובין כ"כ מהני השקה למקוה להיות מעיין וכ' שאין מקוה נהפך למעיין מדין השקה רק מדרבנן, עיי"ש. **ע"ע בזה באמרי משה סי' א' סקמ"ה,** בביאור פלוגתת ראב"ד בבעה"נ והאשכול, עיי"ש.

**עייו שערי יושר ש"ג פכ"ו ד"ה "אמנם עוד"** שהקשה להר"ן בריבה בגומת המעיין ונתרחב המעיין מכיון שבגומת המעיין כבר הושקו הנוטפין להיות כזוחלין איך פסלו התרחבות המעיין, והסיק דהוי מדרבנן עיי"ש, ולהנ"ל א"ש שאין המים עצמם פוסלים אלא שרבוי המעיין בגומתו ע"י נוטפין שגרם התרחבות המעיין הרי שהתרחבות המעיין איננה זרימת מעיין טבעי ואין לו דין זחילה, ופשוט.

**עיין חזו"א תניינא ס"ז סק"ח** דמייתי נידון במקוה שנוגעת במעיין באופן שאין א' זוחל לתוך חבירו, **שהפת"ת רא' סקל"ד** מייתי בשם מעיל צדקה דבכה"ג לכ"ע המקוה אינו כמעיין , והחזו"א נקט דה"מ להר"ש שחפירה פוסלת את המקום חדש, כ"כ מקוה הוי מקום חדש שאם אין מי המעיין זוחלין בו אין זחילתו זחילת מעיין, אבל לשאר ראשונים שחפירה מכשרת זחילה במקום החדש ה"ה מימ מקוה זוחלין מעצמם לא מהני חיבורם למעיין. **ומסברא צדקו דברי המע"צ** שלכ"ע אם זרימת המקוה היא איננה כלל זרימת מעיין אין בה תורת מעיין, וחפירה נחשבת שנגרם שהמעיין זורם למקום נוסף ןסברי שאין חסרון בכך שגורם צדדי עושה עוד זרימת מעיין, אבל במקרה של מקוה שנוגע במעיין י"ל דלכ"ע אין זרימת המקוה נחשבת כלל לזרימת מעיין ופסולה, ופשוט.

**בכס"מ פ"ט הי"א** ביאר את דברי הר"מ שכ' שדוקא בריבה בתוך המים (דלא כדברי הר"ן שהבין חילוק בין גומת המעיין להמשכו) שהכוונה שדוקא ריבה נוטפין לתוך המעיין אבל מילא בריכה ונתרחבה על שנתחברה למעיין אין למקוה שם מעיין, וצ"ל שמקוה נהפך למעיין רק ביצירתו, וצריך שהמקום החדש יווצר מזרימת מעיין ולא איכפת לן עירוב מי מקוה, אבל אם המקוה נתאסף כמקוה ואח"כ מתחבר למעיין אין המקום החדש נחשב למעיין, ובבריכה כמש"כ הגרש"ש הרי שהמעיין עובר ע"ג הבריכה והופכתה למעיין אף שהמקוה כבר נתאסף כמקוה, **וכ"ז דלא כהחזו"א** הנ"ל שמקוה שנוגע במעיין הושק ונהפך למעיין, ועיין בכ"ז.

**ע"ע קה"י טהרות סי' נ'.**

**עיין גר"ש עמ"ס מכות קפז' – קצב' . ושע"י סש"ג פכ"ו וכז'.**

**הר"מ בפיהמ"ש פ"ה מ"ה** ביאר שנוטפין זהו טיפות שנופלות מהמעיין, **ובגר"ח פ"ט ה"ט ובחזו"א** בגליון שם, שהוי כגל שנתלש שפקע ממנו שם מעיין, **ועיין ש"ך רא' סק"ל** בענין בריכה ממעיין שנפסק מהמעיין שעדיין שם מעיין עליו, וצ"ל שטיפות שנפלו וניתקו מהמעיין לפני שהיו בקרקע פקע מינייהו שם מעיין, אבל אם זרמו בקרקע אף שניתקו מהמעיין שם מעיין עליהם.

**פ"ב**

**מ"א ב': מתבאר** דטמא שספק טבל ספיקו טמא, וביארו כל הראשונים משום חזקת טומאה, וצ"ע תיפו"ל משום ספיקא דאו', **עיין ט"ז רא' פו' וש"ך קמה' ואבי עזרי פ"א מסוטה ה"ג.**

ספק יש בו מ"ס, ומוכח שמ"ס דאו', **עיין ראב"ד בעה"נ סי' ג', וחזו"א תניינא פ"ט אות ב'.**

**בפשטות** טומאה חמורה הכוונה לטומאה דאו', **ועיין ראב"ד פ"י מקוואות ה"ו ובכס"מ** שאב טומאה דותן חשיב טומאה חמורה וספיקו טמא, **ועיין תויו"ט כאן, ומקד"ד ססמ"ו.**

אם הלכה כר' יוסי בספק טומאה דרבנן במקום חזקה, **עיין ר"מ פ"י מקואות ה"ו, שער המלך שם, ש"ך יו"ד ק"י כללי ס"ס סק"כ. פר"ח שם סקט"ו.**

**התורי"ד בקדושין עט'** שמודה ר' יוסי במקוה שנמדד בטומאה דרבנן שספיקו טהור מחמת חזקת טהרה של המקוה.

בהא דמודה ר' יוסי בספק להטמא ולטמא, **עיין ר"ש שלהי מ"ג דמיירי** אף בודאי טמא וספק טבל ונגע בטהרות שהטהרות טהורות, ובענין מ"ש מהכרעת טמא שכולל גם את הטהרות מחמת תולדה  **עיין חזו"א ידיים ס"ו סק"א ב' ג'.**

תוספתא – נגעו אלו באלו וכו' עיין ר"מ פ"י ה"ז שבנגעו אף בלא נטמא באמצע שניות ישרפו, וביאור שי' עיין חזו"א מקוואות תניינא ס"י סק"ד.

**שאובין**

**פ"ב מ"ג ד' ה':**

בענין כולו שאוב אם פסול מדאו', ובענין טבילה בכלי, ובענין תחילתו בג"ל אם פסול מדאו', **עיין ר"ש כאן, רא"ש כאן, רא"ש ב"ק דף סז', תוס' ורמב"ן ב"ב דף סו' ע"ב, ר"ן בשבועות דף ה', רשב"א בתוה"ב שער המים ש"ד, וראב"ד בעה"נ שער ה', תוס' בפסחים דף יז' ע"ב.**

**הר"ש כ'** הטעם ששאוב כולו פסול מדאו' משום הוויתו בדבר המק"ט, ונ"מ בשאב בכלי גללים וכלי אדמה. **וכן בר"ן שבועות דף ה' ע"א** (מדפי הרי"ף) . **וכן הר"ן בב"ב דף סו' ע"ב. אולם הרא"ש והרשב"א בתוה"ב**  לא הזכירו טעם זה, ולכן בפשטות הסיבה ששאובין פסול הוא עצם השאיבה. וכדמייתי ת"כ אך מעיין ובור מה מעיין בידי שמים אף מקוה בידי שמים. **ועיין רמב"ן בב"ב דף סה' בשם הראב"ד ובר"ן בשבועות דף ה', וכן בראב"ד בבעה"נ** שפסול שאוב הוא מהאי קרא, ולכן דוקא מילא ע"י אדם נפסל מדאו' מכיון שאינו כמעיין בידי שמים, אבל מתמלא מאליו אף ע"י כלי פסול רק מדרבנן.  **ויש לדון לרא"ש ולרשב"א בתוה"ב** שלא הזכירו זאת ובפשטות פסלו אף בכלי שאינו מק"ט ואף לא ע"י אדם.

**ואולי** הגדר בזה שכל מים שאובין הם מי תשמיש הראויים לקבל טומאה וממילא אינם ראויים לטהר. **ונ"מ** בקיבל מים בכלי ושפך לבור לא לתוך אויר הבור דבכה"ג ל"ח הוויתו בדבר המק"ט, **עיין חזו"א תניינא ס"י סק"ט** דנקט כם בפשיטות. ולהר"ש והר"ן יפסול דוקא בשפך לאויר הבור דבכה"ג נחשב הוויתו בדבר המק"ט, אבל להטעם כשאיבה פועלת יפסול בכל גווני. **עיין שו"ת רא"ש סל"א ססק"ז.**

**ועולה לע"ע** ג' סיבות לפסול שאוב. א) הוויתו בדבר המק"ט, וזהו דוקא ע"י כלי המק"ט, ודוקא בשופך לתוך אויר המקוה. ב) שהמקוה לא נעשה בידי שמים, וזהו דוקא ע"י אדם. ג) אולי מחמת שהמים הוכשרו לק"ט, וזהו אף בממילא ואף בכלי גללים.

**ולשי' הר"י** ודעמיה ששאובין כשר מדאו', ע"כ דסבר נמי שהוויתו בדבר המק"ט נמי אינו פוסל מדאו', **עיין חזו"א קמא ד' יב', ושו"ת רא"ש לא' ז', וקה"י טהרות נז'. ועיין חת"ס** שהקשה דבגמ' בב"ב מבואר דשאיבה דרבנן, וא"כ ע"כ שהוויתו ע"י דהמ"ט נמי דרבנן. **ועיין חזו"א תניינא ז' י'** מה שיישב. **ע"ע מרחשת ח"א לט' כז'.**

**הר"ש כ'** דלטבול בכלי לא שרי דבעינן דומיא דמעיין, **ועיין מרדכי בשבועות** (לדף ג' שם) שזהו משום הוויתו ע"י כלי המק"ט, ובזה כ"ע סברי שיש פסול דהוויתו וכו'. **ועין ראבי"ה תתקצ'** שכ' שפסולו שאינם מחוברים לקרקע , ויש לבאר החסרון בזה או שיש דין לטבול דוקא בבור מחובר לקרקע או שמים שאינם מחוברים לקרקע פסולים משום מים תלושים הראויים לק"ט, וצ"ל שאם היו בכלי וחזרו לקרקע חזרו ונזרעו והוכשרו. **ועיין גר"א רא' סקל"ד** דנקט בדעת הר"ש דהוי רק מדרבנן. **ועיין זכר יצחק סי' ס',** דנקט שמדאו' אף בכלים כשר. **הריטב"א ב"ב דף סו' ע"א בדעת הרשב"ם, וכן תורי"ד בשבת דט"ז, וכן בשו"ת הרי"ד סס"ב** סברי דבעינן מ"ס שאינם שאובין, ולא סגי ברובן מי גשמים ומיעוט שאובין, ולית ביה תורת ביטול.**וכ' הטעם** שאין ביטול משום של"ש ביטול בדבר שהתורה נתנה לו שעור, וכגון רוב כזית חלב ומיעוט חלב טהור ל"א ביטול לחייב מלקות, **ע"ע שכ' התורי"ד** שפסול מים שאובין הוא דומיא דמי שאר משקין, ונוטה שאין החסרון בהקוואה אלא שהמים נעשו מי תשמיש, ולכן הו כשאר משקין, **וע"ע שכ'** שאם מצאנו בשאר משקין שאין ביטול כ"ש שבמים שאובין לא מהני ביטול, **וצ"ע** מדוע מים שאובין גרע יותר משאר משקין. אולם בכל הראשונים מבואר שרק כולו שאוב פסול, ואם רובו אינו שאוב כשר, **וכן נפסק בטור בשם הר"ש** שכולו שאוב פסול מדאו' ומיעוט שאוב בטל ברוב.

**והקשו האחרונים** איך מהני ביטול הא הוי מב"מ, ויש שנקטו שאינו משום ביטול ברוב אלא מדין רובו ככולו, עיין **זכר יצחק סנ"ו וח"ב סכ"ז, וברכת שמואל יבמות סכ"א. ועין גר"ש מכות אות קצ'. העולה בדבריהם** שאם פסלות שאובין הוא משום שאינו כמעיין בידי שמים הרי שאין פסלות במים, אלא הפסלות היעוד הקוואת המקוה, שאינו הקוואה הראויה לשם מקוה ( שצריך מים הנקווים מאליהם, ולא שהוקוו ע"י אדם ולצורך תשמיש) ובזה שייך דין רובו ככולו, ואם רובו מי גשמים ומיעוט שאובין הוגדרה הקוואה כהקוואת מקוה. אבל אם פסלות שאובין הוא במים (וי"ל משום שהוי מי תשמיש הראויים לק"ט) בזה הנידון הוא ביטול ברוב ככל ביטול איסור בהיתר, ובזה ל"ש לר"י ביטול מב"מ.

**עיין ר"ן שלהי פרק כל הבשר** דמייתי רמב"ן שתלה דין חתיכה נעשית נבילה בפלוגתת ר' יוסי ור' יהושע דלקמן פ"ג מ"א, אם מקוה שנפל בתוכו ג"ל ונתחלקו, דלת"ק כבר חל פסול ולר' יהושע הוכשר, דלת"ק כל המקוה נפסל בחנ"נ, ולר"י לית חנ"נ, עיי"ש, **והר"ן דחה** שהמקוה דחזינן שנפסל בתחילה ברביעית או בג"ל אף שאתה מרבה עליו מים כשרים, ולא מצאנו זאת בשאר איסורין, ולכן אין להוכיח משם, **וכוונת הר"ן י"ל כנ"ל** שגדר פסול שאובין אינו חל במים אלא בהקוואה, ולכן רביעית בתחילה פוסלת כל מה שאתה מקווה ומוסיף שם , וכאן שייך שאם כבר היה בפחות ממ"ס ג"ל שאובין חל פסול הקוואת שאובין בכל המקוה, ואין מכאן ראיה לדין חנ"נ בכל האיסורין, **ואולי הרמב"ן סובר** שענין שאובין הוא פסול במים ולכן יש להוכיח מכאן הענין של חנ"נ, ודו"ק.

**גמ' במכות דף ד' ע"א** בחבית שנפלה לים וטבל שם טמא, שלא עלתה לו טבילה,  **וברש"י שם ד"ה "לא עלתה"** שמטומאתו נטהר, אלא שנטמא בטומאת יח' דבר שטובל במים שאובין, ועיי"ש תוס', ועולה דלרש"י מים שאובין שהושקו לים הם מים מטהרים, ומ"מ יש להם שם שאובין לענין טומאת יח' דבר, **ועיי"ש גר,ש אות קפד' מה שביאר, ונראה** שאם פסול שאובין הוא אינו פסול במים אלא פסול בהקוואה בידי אדם, הרי שי"ל ששאובין שנפלו לים הגדול מדין רובו ככולו אין הקואת הים נפסלת, והטובל שם טובל במים עם דין הקוואה בידי שמים, אך גזירת יח' דבר הוא ודאי דין במים, שהטובל בהם נטמא, וא"כ י"ל שמים שאובין לא פוקע שמם בהשקה לים, ולכן הטובל בהם נטמא, ומ"מ הם כשרים לטבילת טמא, שאין הפוסל לטבילה השם מים שאובין שחל במים, אלא הקוואת אדם פוסלת, ובנפל לים אין כאן הקוואת אדם, ודו"ק.

הר"ש יישב הגמ' בפסחים דף יז' שמיא דבי מטבחיא דכן, דאף שהיו מים שאובין נטהרו בהמשכה, ועולה שהמשכה כשירה בקרקע שאינה בועלת, וכן אי"צ דוקא ג' טפחים, וכן מהני המשכת כולה, **ועיין שו"ע רא' סמד' מה' מו'** בהנ"ל שאינו כן.

**בגר"א רא' ל"ד** עולה שאף אי שאובין דאו', מ"מ הטובל בתוך הכלי הוי דרבנן, ואם יסוד שאובין הוא הקוואה בידי אדם, א"כ פשוט שדוקא שאיבה בידים פוסלת, וכלי מלא מעצמו אינו פסול מדאו', ועיין.

**התוספתא** דב' מקוואות א' שאוב וא' כשר, דמספק טמא, **וכן פסק הר"מ פ"י ה"ז,** וצ"ע להר"מ הא שאוב דרבנן, וא"כ מ"ש מספק נפל ג"ל דהוי ספיקא דרבנן וטהור, **וכן הר"מ פ"י ה"ד** בצינור שמקלח למקוה ומכתשת בצידו דספיקו טמא, וצ"ע הא הוי ספק דרבנן, **עיין כס"מ רי"פ י', ועיין חזו"א תניינא סי' ו' ז' ועיין ש"ך רא' סקקמ"ד.**

**ר"ש מ"ד מייתי תוספתא ריפ"ג** שגיסטרא המשוקעת בגת, וירדו גשמים לגת ונתמלאה הגיסטרא, דלרבנן הוי שאובין, ולא"א ל"ה שאובין אלא בנפלו שאובין לבור, ולא שנפלו לבור ושם נעשו שאובין. ואם יסוד שאובין הוא פסול במים, ומצד שמקבלים טומאה, או שנתלשו, צ"ע מדוע אם נאספו בכלי מן הבור לא יפסלו, אולם אם פסול שאובין הוא בהקוואה, שצריך שייאסף המים ביד"ש, או לתכלית מקוה ולא לכלי, הרי שאם נאספו לבור ושם נכנסו לכלי כבר לא יפקע הקוואת הבור בכך שנכנסו אח"כ לכלי, ודו"ק. **עיין חזו"א קמא ס"ג סק"ה ו'. ותניינא ס"ד סק"ד בסופו.**

**מ"ד** ר"א פוסל ברביעית בתחילה , ולרבנן דוקא ג"ל, והובא הרא"ש בשם ר"ת שג"ל בתחילה פוסל הל"מ, **עיין תוס' ורמב"ן דף סו' בב"ב** שזהו משום שרביעית או ג"ל הוי שיעור מקוה או שיעור רחיצה וכבר חל שם מקוה שאוב ולא יהני מה שירבה עליו להפקיע שם הקוואתו, ועולה נמי שיסוד שאובין הוא אינו פסול במים אליו פסול במעשה הקוואת המקוה, ואם כבר הוקווה בשיעור טבילה או שעור רחיצה שלא לשם מקוה כבר א"א לתקן גדר הקוואתו. ( **ועוד שמעתי ליישב** שענין ג"ל הוא שמכיון שיש לו שעור רחיצה הוא חשוב ואינו בטל, וכשנופל למקוה שמעולם לא היה ג"ל לעצמו אלא נתפזר מיד אין בו עכוב ביטול מחמת שמיד בטל חשיבותו, ורק אם כבר היו ג"ל לעצמם ונצטרפו לשעור רחיצה א"א לבטלם, **אך צ"ע** דלפי"ז שאובין הוא פסול במים, והנידון ביטול ברוב שאינו בטל מחמת חשיבותו כבריה, ובריה עצמו הוא דין דרבנן, ומדוע ג"ל בתחילה פוסל מדאו', **וע"כ נראה** מוכח שג"ל פוסל מצד הקוואה פסולה, ולכן בתחילה כבר נקבע שם הקוואה פסולה, וכמש"נ).

**בר"ש וברע"ב** עולה שבתחילה הכוונה שנפלו רביעית שאובין בלא שהיה בבור מים כלל, **ואולם בשו"ת מהרי"ק שוריש סנ"ו ד"ה "ועוד דהאיך"** שכ' שג"ל פוסל בתחילה "קודם שרבו עליהם מי גשמים", דהיינו שאם היו קצת פחות מג"ל מי גשמים ונפלו ג"ל שאובין חשיב תחילה, **ועיין הגה"ה ב"ב פ"ד מ"ט** ובדבריו יש לדון אם כוונתו כמהרי"ק, או כוונתו שכ"ז שאין רוב מקוה דכא' סאה מי גשמים ייחשב תחילה, **וכן מבואר בש"ך כא' סקקמ"א עיי"ש** שספק שנפל ג"ל במקוה שאין בו כא' סאה מ"ג חשיב ספיקא דאו', עיי"ש.

**הרא"ש ריש מקוואות**  מוכיח כר"ת ממשנה ה' שבג' גומות כשר רק אם ידוע שנפל מ"ס לפני גומא שלישית, ומשמע שמספק פסול, **ועיי"ש תוי"ט** שכוונת הוכחת הרא"ש שמדאו' פסול יד שיפול הג"ל לכא' סאה מ"ג, **ועולה כשי' הש" ך** עיי"ש.

**ויש לבאר ,דהר"ש והרע"ב סברי** שרק התקוות של שאובין לבדן מגדירים שההתקוות פסולה ולא מהני לתקנה וכל מה שתוסיף עליה רק יצטרף להתקוות הפסולה שכבר נקוויתה המקוה מעיקרו. אבל אם בב"א התקוו במקוה שאובין ואינםשאובין הרי שאין המ"ג נחשבים התקוות פסולה ויכול להוסיף עליהם מ"ס ולבטל ההתקוות הראשונה של השאובין. **והמהרי"ק סבר** שהגדרת תחילת ההתקוות אם היא של שאובין או של מ"ג תלוי ברוב, ואם יש רוב מ"ג ההתקוות כשירה ולכן להיפך, **והש"ך סבר** שכ"ז שלא התקווה רוב שעור מקוה של כא' סאה, עדיין אפשר להתחיל מעשה קווי במקוה שהוא פסול, ואף שהמקוה הקווה כ' סאה בתורת מקוה מכיון שלא הושלם רוב שעור מקוה עדיין כל ג"ל שאובין יחילו עוד הקוואה פסולה בבור ויפסול המקוה לעולם, ודו"ק.

**עיין פת"ת רא' סקט"ז דמייתי חת"ס ס"ס רטז'** שהקשה מדוע ג' גומות ל"ה כג' כלים שאינם מצטרפים עיי"ש. **ועיין חזו"א תניינא ד' ט'** שחילק שמכיון שכבר נפלו כל הג"ל לגומות, וכל הגומות בבור כחדא אין להם חסרון צירוף, עיי"ש.

**עוד בענין שאובין, ובענין תפיסת יד אדם:**

**מ"ו:** המסנק את הטיט וכו'. ובר"ש ובפרוש הרא"ש מתבאר שאם תלש הטיט והוציאו מן המקוה, וחזרו ג"ל מים ונטפו מן הטיט למקוה נפסל **משום שאובין.**

**והרא"ש סי' ב'** הוכיח מכאן ששאובין אינו דוקא ע"י כלי, **וכן מוכח** מפ"ג מ"ג סוחט את כסותו, **וכן מוכח** מפ"ז מ"ו בהטביל את הסגוס, דמשמע שם שאם הוציא את הסגוס נפסלו משום שאובין. **וכן מוכח** מהתוספתא שמים בלועים בשערו וסחטן דהוו שאובין, ומכ"ז הוכיח הרא"ש שלשאובין אי"צ כלי עם בית קבול.

**וצ"ע דהרא"ש סי' ה'** מייתי שטבלא שאין לבלזין שהניחה תחת הצינור אינה פוסלת המקוה, ומוכח שדין שאובין הוא דוקא בכלי. **וכן צ"ע דהרא"ש סי' ו'** גבי מתני' דחוטט בצנור לקבל צרורות דפוסל המקוה, ומפרש הרא"ש משום שהוי כלי, ומשמע שלשאובין בעי כלי. **וכן הרא"ש סי' ז'** גבי סילון שהוא צר מכאן ורחב מכאן שאינו פוסל מכיון שאינו כלי, עיי"ש.

**והראב"ד בבעה"נ ס"ג סק"ד, ושו"ת הרמב"ן בלא' מובא בב"י רא' סקט"ו** נקטו שמסנק הטיט פסולו משום תפיסת יד אדם, ומשום שהמקוה נעשה בידי אדם ול"ה כמעיין שהוא בידי שמים. ובזה יושב הרמב"ן שכלי שניקב אינו פוסל משום שאובין, וסגוס שאין לך כלי מנוקב יותר מזה הפוסל, וע"ז כ' שבסגוס מיירי שנסחט ע"י אדם ופוסלו בלא שהמים שאובין, משא"כ כלי מיירי שלא תי"א ולכן פסולו רק משום שאובין, וצריך לזה כלי שאינו מנוקב. **עיין ב"ח רא' כא'** דנקט דתי"א פוסלת דוקא בנפלו למקוה בכוונה, **ועיין ט"ז רא' כז' ומז', וש"ך רא' סקמ"ה** שפסלו שלא בכוונה , **אלא שעדיין צ"ע מדוע השו"ע רא' ס"מ** פסק שהרוצה לשאוב מים מהמקוה לנקותו, יקוב הכלי בשוליו, ומה מהני הא הוי שאיבה בכוונה הפוסלת משום תי"א, **ובט"ז שם תי'** דמיירי שהמים לא הפסיקו חבורן למקוה, ולהאי מהני ניזוק להפקיע מהם שם שאובין עיי"ש, **וצ"ע**  דלשון השו"ע דמהני מחמת נקיבת הכלי.

**ועיין בכל הנ"ל בקה"י טהרות סמ"ט** שיישב שבאמת בעינן לתרתי, שתי"א פוסלת אף שלא מדעת, אולם ה"מ במים שלא היו באים למקוה בלא תי"א, ולכן בבא לשאוב המקוה לנקותו ל"ח שהמים באים למקוה ע"י תי"א שמעיקרא אם מוציאם בכלי מחורר חשיב שלא הוציא את המים, אולם מ"מ אם הכלי היה עם שם כלי היו המים נפסלים בתוכו משום שאובין, ולכן צריך שיחרר את הכלי.

**עכ"פ מיושב** שכל המשניות הנ"ל אם יש תי"א ממש אי"צ כלי, ובטבלא, וחוטל צינור, וסילון מיירי בלא תי"א וכל פסולם משום שאובין, ולכן צריך כלי.

**ואם יסוד פסול שאובין**  הוא משום שאינו כמעיין בידי שמים, א"כ יקשה מה החסרון בכלי שאינו מחורר אם המים נשפכין וניצוקין למקוה הא לית כאן הוספת מים ביד"א, **ואם חסרון שאובין** משום הוויתו בדבר המק"ט ג"כ צ"ע דהא הבאת המים אינה בהויה דדבר המק"ט, שמעולם לא יצאו המים, **ואם חסרון שאובין** הוא משום שחל על המים שם מים שאובין (מי תשמיש) כאן י"ל שאף שאין השאיבה שעשויה לחזור נחשבת לתי"א מ"מ תיחשב לשאיבה להחיל על המים מי תשמיש, (וצע"ק אם מים שנתלשו ע"ד שיחזרו חשיבי מחוברין, מדוע ייחשבו שאובין, ולהוו ככלי שבתוך המקוה שמים שבתוכו אינם נחשבים לשאובין, וצע"ק)

**ע"ע קה"י** שם שלפי"ז פסל להעביר למקוה אחר אף שמעולם לא נפסק החיבור למקוה הקודם, דמ"מ חשיב תי"א לעשיית מקוה חדש, ופליג שם בזה על הט"ז. עיי"ש.

**עיין חזו"א קמא ס"ו סק"א** דנקט במסנק הטיט, וסגוס, וספוג, וסוחט שערו, וסוחט כסותו, שאינו משום תי"א, דמיירי אף באופן שמניח הספוג ונוטפין המים מאליהם בלא סחיטה בי"א, וא"כ הוי המשכה, **אלא נקט** שכל הני נחשב למים שאובין, דנחשב שהספוג והסגוס והכסות והשערות מחזיקות בתוכם את המים והוו שאובין. **ועולה** פסול שאובין שאינו משום תי"א, ואיננו משום הוויתו בדבר המק"ט, אלא עצם חלות שם מים שאובין הוא הפוסל.

**ובראב"ד בבעה"נ הנ"ל** כ' שם ליישב דכל הנ"ל מיירי במים שכבר נשאבו בכלי ומשם לסגוס ולשערות וכו' והחידוש דאף שהמים לא באו מהילי למקוה, מ"מ לא הוכשרו בלא השקה, ולבסוף דחה שאף מים שאינם שאובין פסולים בתי"א עיי"ש. **ועולה** שהיה ס"ד שמים שאובין לא יפסלו אא"כ נשפכו ממנו לבור, וע"כ שענין שאובין הוא ג"כ ענין של תי"א, ודו"ק וצ"ע. **עוד עולה בראב"ד** שבלא כלי אין פסול ג"ל אלא פוסל ברוב מים דתי"א, ורק שאוב בכלי פוסל בג"ל. **עין חזו"א תניינא ס"ג ס"ז יא'** בענין הראב"ד הנ"ל.

**עיין רשב"א תוה"ב ש"ה** ועולה בדבריו שמסנק את הטיט פסולו אם נוטפים המים מתוך ידו, ואם הניחם שוב אין ניטוף המים מידו ואין פסלות דתי"א, ואין החילוק בין תלש ללא תלש, ומייתי להר"ש שחילק בין תלש ללא תלש.

**הראב"ד שם** ביאר ברייתא דגליון העובר ומילא מים ברגליו, שאינו פוסל משום שלא בכוונה, וצ"ע מ"ש משלא בכוונה דמסנק הטיט שנחלקו בזה ת"ק ור"א. וצריך לחלק שמסנק מיירי בשאוב בכלי ונחלקו אם צריך כוונה, ולגיון הנידון תי"א ובזה לכ"ע צריך כוונה.

**ועיין ב"ח שם** שהקשה כנ"ל ותי' שמסנק שתולש והבדילו מהמקוה חשיב כמו כוונה. עיי"ש.

**ובט"ז שם** נקט דאף שלא בכוונה פוסל תי"א, **וכן בש"ך שם,** והש"ך חילק שבכלי מנוקב שרוצה להוציא המים וחוזרים בכהאי שלא בכוונה לכ"ע אינו פוסל.

**עיין ראב"ד שם מהדו"ק** שמים ברגלי לגיון אינו פוסל מכיון שלא ניתק מהקרקע, דהיינו שתי"א שמזרימה את המים בקרקע עצמה אין לה חסרון. עיי"ש. **עיין ש"ך סק"נ וט"ז סקכ"ח.**

**עוד בתי"א, וביאור מתני' דמניח קנקנים לנגבן:**

**מ"ז:** המניח קנקנים לנגבן – **לשי' הר"ש ומהר"מ, לר"א**  צריך ב' תנאים להכשר, ימות הגשמים, וקצת מים בבור. (ול"ג או אם יש בו) דסבר דאף בלנגבן חשיב שאובין (ול"ד לפ"ד מ"א, דהכא שמערה לבור אחשבינהו) ובא לטהרן בהמשכה, וסבר שהמשכה בכולה פסול, ולכן בימות החמה לעולם יהיה המשכה בכולו ולא יהני שבירתן, אבל בימות הגשמים יכול להמשיכה ואח"כ יתמלא במי גשמים, ומהני המשכה למיעוט. וצריך מעט מים בבור דאל"ה יש לחשוש שינתז מים בלא המשכה ור"א לשי' שרביעית פוסל בתחילה, **ור' יהושע** סבר דמהני המשכה בכולו, ורק ג"ל פוסל בתחילה, ולכן ישבר או יכפה אף בימות החמה ואף בליכא מים בבור. **צ"ע** מדוע מתני' בכלים לנגבן הא מ"מ הוי שאובין ובא להכשירן בהמשכה. **וכן להר"ש** אין חסרון בערוי אם אח"כ ממשיכן, וכוונת המשכה ישבר ויכפה ולא יערה הוא רק שלא יערה לתוך הבור בלא המשכה, וצע"ק.

**פי' הרא"ש ופהמש"נ להר"מ** מפרשים את המשנה , שהיא הולך על דרשת הספרא, דילפי' ממעיין שתי"א פוסל, וילפי' מבור שמקצת תי"א כשר. ונחלקו ר"א ור"ש מהו הוי מקצת, דלר"א הותר האי הנחת קנקנים לנגבן ושהמים שבהם אינם שאובין דוקא בתערובת מים אחרים, ולכן מיירי או בימות הגשמים או שיש מים בבור. (גרס במתני' או אם יש מים בבור). **ולר' יהושע** הותרו האי מים אף בכולה, ולכן אף בימות החמה ואין מים בבור כשר. **עוד נחלקו** דלר"א בעינן שבירה ולא שיכפול הכלי, ולר' יהושע גם כפיפה אינה פוסלת.

**הר"מ פסק כר"י, ועיין תויו"ט** שהקשה דהר"מ פסק במקומות אחרים שהמשכת כולה פסולה, **ועיין רע"א** שתמה על קושייתו דשי' הר"מ הכא אינו משום המשכה אלא שאין המים כלל שאובין כשהניח לנגבן. **ע"ע חזו"א קמא ס"ה סק"ב ג'.**

**עיין חזו"א תניינא ח' יג'** שהוכיח משי' הר"ש כאן דמהני המשכה בלא ג"ט, וכן דעת הרשב"א מובא בב"י, **אולם הקשה** דהריב"ש פי' מתני' כהר"ש וסבר דבעינן המשכה ג"ט , ולכן ייסד החזו"א דג"ט צריך דוקא אם המים לא נחו, אבל אם המים נחו באשבורן ומשם נשפכו למקוה הוי עדיף מג"ט, (יש לדון אם דין זה תואם את דברי הריב"ש שצריך ג"ט שבפחות מכך הוי לבוד.) עוד סבר החזו"א שבשבירת כלי צריך המשכה פחות מג"ט.

**עיין חזו"א תניינא ג' יז'** שביאר מדוע שבירה אינה הוויתו ע"י דבר המק"ט, ומדוע לא הוי תי"א, דהוויתו וכו' הוא דוקא בשפיכה לתוך הבור, וכאן נשפך על יד הבור, ותי"א הוא דוקא במגביהן ולא כשהם אינן מוגבהים ע"י. **ע"ע תורת זרעים עמ' קג'.**

**עיין חזו"א קמא ד' סק"ג** שדן מדוע מה שניחא ליה במים לא יעשם לשאובין אף שהניח מעיקרא לנגבן. ואולי כאן לא ניחא ליה באסיפתן לכלי אלא רוצה לשפכן לבור, ל"ח משו"כ שהוכשר מחמת דניחא ליה, ועיין.

**מ"ח:** הסייד ששכח וכו'. ולהר"ש עציץ שמים צפים עליו אינו שאוב, ולכן ישבר כדי שלא ייעשה שאוב. ובאין צפין הוי שאוב, ולכן לר' אלעזר לא ישבר משוםהמשכה משום דמיירי בימות החמה, ואין המשכה לכולה, ולר' יהושע ישבר משום דמהני המשכה לכולה. **ולהר"מ והרא"ש** בצפין ל"ה תי"א כלל, ובאין צפין הוי שאובין ולכן לא ישבר. ולר' יהושע ל"ה שאובין, דהיינו שפלוגתת ר"א ור"ש אינה קשורה למחל' במשנה ז'. **ועיין ברא"ש** דלר"י כאן לא יכפה דהוי מ"מ מקצת תי"א יותר מקנקנים בראש הגג וכאן מהני דוקא שבירה ולא כפיפה.

**בר"ש מבואר** שהעציץ שקע בבור שהיה בו מים, ומשמע שאם נתמלא העציץ מים ואח"כ נתמלא הבור לא יהני שבירה וכפיפה, **ועיין חזו"א תניינא ח' יב'** שהקשה דמכיון שנתמלא המקוה מים א"כ חשיב כאילו נפשחו מאליהם למקוה, ומודה ר"א בכה"ג שכשר. **ועיי"ש ובס"ג סק"ב, ובקמא ס"ח סק"ב** דמייתי ב"י בשם הרשב"א שמים שבכלי ומי מקוה צפין עליו אינו נעשה שאוב, אך אין מימיו מצטרפין למ"ס, והחזו"א שם תמה בזה ונקט דדוקא ברוב מים בכלי פסול. ועכ"פ להרשב"א יישב החזו"א שמים שבכלי שאינם מצטרפים למקוה משו"כ אינם נחשבים שנפלו למקוה. **ויש להעיר** מה כוונתו דבנשפכו מאליו מהני, הא להר"ש ההכשר הוא דוקא ע"י המשכה, ובנשפכו בלא המשכה באמת פסול, ומים שבכלי לפני שנשפכו ל"ה בהם המשכה. ואולי כוונתו שמים בכלי שהניח לנגבן אין בהם תורת שאובין רק לאחר שהחשיבן, ובנשפכו מאליהם הא לא החשיבן. אך צ"ע היכן מצא שגם בסייד ששכח שאין הם שאובין מיד בלא שהחשיבו.

**ועצם הנידון** אם מים שבכלי אף שאינם שאובין אינם מצטרפים למקוה להרשב"א במשהו ולהחזו"א ברובו, צ"ב משום מה, הא ל"ה שאובין ולא תי"א, וע"כ גמלא משום הוויתו דא"כ פשוט שיפסול, וצ"ע.

**מ"ט:** המסדר קנקנים בתוך הבור **לשי' הר"ש** קנקנים דהכא הוא כקנקנים דמשנה ז', ומתני' כר"י דמהני השכה בכולה, ואין חשש של רביעית תחילה. **ולשי' הרא"ש** נמי מתני' כמ"ז, אולם הרא"ש סתם ומשמע דאף לר"א מהני שבירה אף שאין מים בבור, ולעיל פליג ר"א וסבר דהוי קצת תי"א שצריך עירוב מים במקוה, וכאן לכאורה לכ"ע קי"ל ואי"צ מים בבור. **ועיין ב"י סקמ"ה מג'** דנקט דבאמת כאן נמי פליג ר"א, ונקט דהוי ק"ו מקנקנים על הגג שלא נתכוון כלל לשאוב , משא"כ כאן נתכוון לשאוב לתוך הקנקנים, עיי"ש. וחלוק קנקנים בגג דלר"י כולה, אבל קנקנים בבור דוקא שובר ולא כופה, **עיין בכ"ז בחזו"א תניינא ח' יא'** עוד נקט הב"י דבעציץ אף לר"י לא ישבר רק אם יש מים בבור, **עיין חזו"א שם** שתמה ופליג עליו.

**ועיין גר"א בביאור המשנה**  ועולה דנקט שר"י נחלק על ר"א בתלת, א', במשנה ז' דלר"א מהני שבירה רק אם יש מים בתוכו, ולר"י אף בליכא מים, ב' , במשנה ח' דלר"א בסייד צריך מים צפין מכיון דחשיב יותר תי"א, ולר"י סייד כקנקנים בגג, ג', במשנה ט', כפי איך שעולה בדברי הגר"א, מכיון שהניח קנקנים ולא שכחם חמירי מסייד ולא יהני אף מים צפין, ולר"י ל"ש. דהיינו דלר"א בעינן תלת, מים בבור, שכח ומים צפים. ובכולהו פליג ר"י , והגר"א פליג על הרא"ש וסבר דבכולם לר"י מהני כפיפה כמו שבירה. עיי"ש.

**לשי' הר"ש** דמהני בעציץ וקנקנים בבור שבירה משום המשכה, **וצ"ע** הא הוי המשכה בתוך המקוה ואיך מהני, דהא ענין המשכה הוא שלא אוצר הקוואת המקוה במים שאובין וזהו ע"י שהומשכו מחוץ למקוה, **ועיין חזו"א קמא ד' א'**  שיישב שע"י שבירה עושה שהמים באים למקוה מכלי שבור, ונראה שע"י השבירה המים מכונסים לכלי שבור שאינו כונסם בתורת מים שאובין, וחשיב שבאו למקוה כמים הכנוסים בכלי שבור שהוא כקרקע , ועיין.

**הר"ש מייתי תוספתא** שבזילף בידו ורגליו ג"ל פסול, ובלגיון העובר כשר, **ובר"ש** נקט שכשר משום המשכה, וברא"ש מקוואות סס"ב נקט שהחילוק בין אדם שפוסל לבהמה שאינה פוסלת. עיי"ש מעדיו"ט שאדם שמק"ט פוסל. ושי' הראב"ד כבר הובא לעיל, או, שהחילוק אם נעשה בכוונה, או שהחילוק אם המשיכן עם הקרקע ובכה"ג אין כלל פסול של ג"ל שצריך שינתקו מהקרקע. **עיין בכ"ז חזו"א תניינא ג' י'.**

**מ"י:** מבואר במתני' **דלכ"ע** מים שבטיט מצטרפים למ"ס. **ונחלקו** אם מטבילים בטיט, **וברע"ב** מבואר שהנידון הוא אם מים מקדמים. **ובפ"ז מ"א** מבואר שטיט הנירוק מצטרף, **ובפ"ז מ"ז** מבואר לדין מים מקדמים אף בטיט העבה. ושם ביאר הר"ש משום מים מקדמים. **וצ"ע להרע"ב** אם במתני' עלתה טבילה משום מים מקדמים למה דוקא בטיט רק, **ועיין משנה אחרונה** דהתם יש מ"ס בלא הטיט, אבל כאן שהטיט מצטרף למ"ס הרי דנחלקו אם בכה"ג נמי אמרינן מים מקדמים, וצ"ב. **ועיין חזו"א קמא' ט'ט'** דביאר דלר"א אין מטבילין בטיט הנירוק משום דבטיט הנירוק ל"ש מים מקדימים עיי"ש. ועדיין לא נתבאר במה נחלקו ר"י ור"א **ע"ע חזו"א קמא ד' סק"ח.**

**ומבואר במתני'** שלר"י טובל רק בטיט שמים צפין ע"ג, ובמפרשי המשנה משום שרק בכה"ג מים מקדמים. **ורש"י בסוכה יט' ע"ב** שטיט הנרוק טובלים במקצתו ולא בכולו, והקשו תוס' שם והר"ש ורא"ש כאן דא"כ אינו דומה לג"ט אויר שמצטרף ואין ישנים תחתיו, ובטיט כשמצטרף טובלים בו לרש"י. ולכן פירשו דהכוונה שם למתני' שטיט נרוק אין טובלים בו אך מצטרף. ולרש"י צ"ל דמיירי בטיט אחר לא דמתני' ושלכן לכ"ע טובלין במקצתו ולא בכולו, וצ"ע. **ועיין ריטב"א סוכה יט'** דנקט כרש"י, ונקט שבאמת גם בסוכה מותר לישן תחת האויר והסכך ביחד, ורק כולו תחת האויר א"א, וכן בטיט בכולו אינו טובל אבל במקצתו טובל. **ועיין ערוך לנר** שביאר דרש"י מירי בטיט יותר רך ולכן טובל במקצתו ולא בכולו, ובמתני' מיירי בטיט עבה ולכן צריך למים מקדימין, **ויש לדון** אם לדברי הריטב"א נמי טיט דסוכה ודמתני' אם הוו תרתי. **עיין ראב"ד בעה"נ ס"ב ס"א** שכ' כרש"י בסוכה.

**ונראה לבאר** שבאמת פלוגת ר"א ור"י דמתני' היא איננה במים מקדמין, (וי"ל כסברת החזו"א שטיט רק ל"ש מים מקדמין מכיון שעירוב המים והטיט אינו משתנה בתחיבת הרגל.) אלא טיט יכול ליצטרף לטבילה א' עם מים, וכמו ג"ט אויר שיכול ליצטרף למקום א' עם סכך לישן תחתיהם כחדא, אך טבילה בטיט לבדו לא מהני טבילה. ולכן לכ"ע בטיט בצד א' וטובל במים וידו טובלת בטיט חשיב כאילו ב' טבילות והטבילה בטיט אינה כשירה אלא אם טובל טבילה א' במים וטיט, ונחלקו ר"א ור"י במים צפין דלר"י חשיב טבילה א' במים וטיט ומצטרפין וכמו שינה בסכך ואויר, ולר"א גם מים צפין הוי ב' חצאי אבילות א' במים וא' בטיט והטבילה בטיט פסולה משום שכולו טיט פסול כמו שכולו תחת אויר פסול, ודו"ק היטב.

**היו מים מצד א' מודה ר"י וכו'.** ואם משום מים מקדמים א"ש, ואם מהני טבילה בטיט צ"ע מ"ש מים צפין, **עיין חזו"א ת' ס"ו סק"ה ו'.**  ולפמש"נ א"ש כמש"נ שטיט בצד מחשבו לב' טבילות, ומים צפין חשיב טבילה א'. (עיין גר"א קס' ס"ט)

**עיין חזו"א ק' ח' ב'** במה שביאר עצם הענין שטיט מצטרף ואין טובלין בו. ומ"ש מים וחלב שאין החלב מצטרף לשיעור מקוה. עיי"ש שכ' דטיט היינו דביתיה דמים, עיי"ש.

**עיין ב"י לא' לב', ב"ח לח',**

**גמ' בזבחים כב'** וקושית הר"ש משם, **עיי"ש שיטמ"ק אות כב', קרן אורה שם** ליישב הר"מ והשו"ע דמייתי רק לשיעור פרה שותה.

ע"ע קוב"ש פסחים קפד', וזכרון שמואל פ' ג'.דהקוב"ש הוכיח מצירוף טיט הנירוק שמ"ס הוא רק שעור מקוה ואי"צ טבילה במ"ס, והגר"ש נקט ל"צ וסבר שטבילה במים חשיב כטבילה בטיט הנירוק, ובאמת צריך טבילה במ"ס, עיי"ש נ"מ אם שפה"נ מהני לאשווי מקוה עם שיעור מ"ס לטבילה.

**הר"ש הקשה** מהסוגיא בזבחים כב' דמבואר שכל הכשר למקוה כשר למי כיור אבל לא לרביעית, ותלתה הגמ' שטיט שפרה שותה כשר אף לרביעית. **ונקטו הר"ש והתוס' שם ובחולין קו'** ששיעור פרה שותה הוא שיעור טיט הנירוק, **ועולה** שטיט הנירוק פסול בטבילה בכולו, וכשר לר"י רק במים צפין, ומ"מ לנט"י כשר. **ועיי"ש שטמ"ק** בשם תוס' חצוניות אות כב' שבאמת יישב דטיט הנירוק אינו כשר כלל לכיור, ושעורי המשנה כאן הם בטיט הנירוק, ושיעור פרה שותה היא יותר דק מטיט הנירוק וכשר לטבילה ולנט"י ותלוי בפרה שותה. **ועיין חזו"א ת' ו' סק"ה ו'.**

**אולם הר"מ והשו"ע רא' סל"ד** מייתו לשיעור של פרה שותה שבו נצרך מים צפין ועולה דלא התוס' חצוניות. עיין ב"י דמייתי שהסמ"ק לא מייתי שיעור פרה שותה אלא שעורי דמתני', ועיין חזו"א הנ"ל דהסמ"ק אולי התוס' חצוניות.

**פרק ג'**

**מ"א:** רי"א ב' מקוואות וכו'. ומבואר שאם נפלו לוג ומחצה בב' חצאי מקוואות ונתחברו המקוואות לא נפסל, **ויש לדון** אם מיירי בדוקא שכשנתחברו היו מ"ס ואז מכיון שכשנעשה ג"ל היו מ"ס ובאין בב"א ולכן כשר וכן בא"ר במתני', או"ד מכיון שמעיקרא נפלו פחות מג"ל שוב אינם פוסלין ואף אם נתחברו יש ג"ל ועדיין יש פחות ממ"ס. **ובפי' הרא"ש** משמע שכשר מכיון שלא נפלו בב"א ושוב אינם פוסלים, (**וכן משמע בגר"א**  פ"ב מ"ה שהשווה ג' גומות למתני' דהכא, וע"כ שמכיון שלא נפלו בב"א בטלו ואינם פוסלים עוד, והגר"א סתא עצמו.) **ועיין גולות עליות** דמייתי הא"ר דנקט כפי' קמא דדוקא אם בב"א נתחברו למ"ס, ובגולות עליות פליג עליו. **ועיין חזו"א קמא ב' ב', ותניינא ד' ו' ח' ט' דנקט** נמי שכשר מחמת שלא נפלו בב"א, ועוד נקט דחיבור המקוואות חשיב המשכה זל"ז, **ועיין תורת זרעים עמ' קג'** דנקט שחבור המקוואות נחשב נפילת הלוג ומחצה א' לחבירו שלא ע"י כלי. **ועיין שו"ת מבי"ט ח"ב סל"ו**  דנקט שאם באו מ"ס וג"ל יחד פסול, **ועיין גר"א בתוספתא פ"ג ה"ד**  (המובא בר"ש) וביאר שבנפלו בריכה עליונה לתחתונה כשר מחמת שתולין ששלמו מ"ס קודם שנפלו ג"ל, ור' יוסי שפוסל בנפל מחיצה כ' הגר"א דאז חשיב שנפלו בב"א ופסולים, ומשמע שמ"ס וג"ל בב"א פסול.

**ע"ע בהנ"ל במפרשי המשנה, ברש"ש, ובבועז פ"ו אות כה'.**

**שם:** פחות ממ"ס שנפל לתוכם ג"ל ונחלק, נחלקו ר"י וחכמים, דלר"י כשר ולחכמים פסול. **והר"ן בחולין** סוגיא דחנ"נ (סוף פרק כה"ב) מייתי רמב"ן שנחלקו אם אמרינן חנ"נ, והר"ן דכאן שאני שיש חילוק בין תחילה שפוסל ברביעיצ, עיי"ש. (עיין רע"א במשניות כאן) ומ"מ לרבנן לכאורה ע"י ג"ל נעשו הכל שאובין, אם משום חנ"נ או מטעם אחר, **ויש לדון** אם להמשיך האי מקוה אם חשיב המשנה בכולו דהא נחשב שכולו שאוב. **וכן** אם כל ג"ל מתוך המקוה יפסול מקוה אחרת בג"ל, **עיין בזה גולות עליות כאן,** ולשון הר"מ פ"הה,ב וה"ו שבג"ל נפסלו כל המים שבבור. **ומאידך בפ"ד ה"ח** פסק הר"מ דמקוה שרובו אינם שאובין ומיעוטו שאובין מהני ביה המשנה ול"ח המשכה בכולו. **ויש ליישב** דגדר הפסול בכולו הוא שפסול שאובין הוא פסול בהקוואה, ובאמת אין כל מים שבבור נחשבים שאובין, אלא שהקואת הבור חלק מהמים בתורת מי תשמיש גורם שם על הבור שהקוואתו הוא למי תשמיש, אך השם שחל על כולו חל על הקוואת הבור, לא על עצם המים, ווההמשכה חלה על המים עצמם, ודו"ק. ועדיין יש לחקור אם ג"ל מאותו בוא ייחשב שאובין לפסול מקוה אחרת, האם כ"ז שלא הוכשר המקוה הוגדרו בפועל כל המים שבתוכו מי תשמיש מחמת היותם בבור במוקווה למי תשמיש, או"ד שם מי תשמיש חל רק על המים השאובין ועל הקוואת הבור ולא על המים שבתוך הבור, ודו"ק. **עיין חידושי הגר"ד פוברסקי על מכות דף ג' ע"ב.**

**שם:** וחכמים אומרים לעולם הוא בפיסולו עד שיצא מלאו ועוד. **ועיין ב"י, ושו"ע סכ' כא' כב' וזהו משמיה דהראב"ד ס"ג אות ה' ו'** שחלוק, שמקוה שנפסלת בג"ל הרי שסגי שיכנסו מ"ג בשיעור שיצא מהמקוה המים הקודמים אף שודאי שגם המ"ג החדשים הם בכלל היוצאים, משא"כ מקוה שכולו שאוב לא הוכשרו אא"כ יצאו כל המים שאובין, וצ"ב החילוק, ומדוע בנפסל בג"ל שכל המקוה כשאוב אי"צ שבאמת ייצאו כל המים אלא שיצאו מהקודמים ומהנכנסים שיעור כ' סאה שהיה בתחילה. ועיין חזו"א סי' ה' סק"ב – ו' שהאריך בכ"ז. **ונראה לבאר** שבמקוה של מ"ג פחות ממ"ס שנפסל בג"ל הא אין כולו שאוב, וגדר פסולו שמחמת שהבור מקווה ג"ל שאובין הרי שנפסל הקוואת המקוה, ומחשיבים את הבור כמקווה שאוב והמ"ג נוסף עליהם, ואף אם יטול מעט מהמים וודאי הג"ל שאובין כבר נתמעט שנפסל הקוואת המקוה, ומחשיבים את הבור כמקווה שאוב והמ"ג נוסף עליהם, ואף אם יטול מעט מהמים וודאי הג"ל שאובין כבר נתמעט לא מהני שכבר נקבע הקוואת המ"ג בגדר הקוואת שאובין (כמי תשמיש) ובזה מסתברא שאם יוסיף מ"ג בשיעור כ' סאה אף שעי"כ יצאו מים מעודפים של מ"ג ומי מקוה מ"מ חל הגדרה שהוחלף מי המקוה, והמים שבבור הוחשבו שהוקוו מחדש ושוב אין להם סיבה לייחשב מוקווים כמים שאובין ולכן הם כשרים, משא"כ בבור שכולו שאוב שהפסול במים עצמם לא מהני להכשירן רק ע"י סילוק כל המים, ודו"ק היטב.

**ויש להעיר** מדוע כל מ"ג שנכנסים לבור אינם נפסלים משום פסול ג"ל ואיך לבסוף יחשבנו אותם לחשבון מים שהחליפו את המים שבבור, ונראה לומר שהוספת המ"ג שהכוונה להחליף בהם את מי המקוה הם אינם נטבלים למקוה אלא נחשבים תחילת הקוואה חדשה שאין בה פסול, ודו"ק.

**החזו"א שם** מייתי שיש אומרים שמים שנוספו למקוה לאחר שנפסל בג"ל אינם נפסים, והחזו"א דחה דא"כ בג"ל תחילה כל המים שנוספו לא יפסלו ויהני להכשירו למעט הג"ל מעט, וזאת לא מצאנו, ונראה כמש"נ לעיל, שכל מים שנכנסים למקוה למטרה להחליף את המים הם אינם מצטרפים להקוואה ואינם נפסליםץ

**ע"ע חזו"א שם** שהחלפת המים ע"י שיוציא בידים ויכניס אחרים עדין ישאיר פסול ג"ל במים הנכנסים , וזהו הנידון בש"ך שם סקנ"ז בשם האגודה, והנידון בזה שרק זרימת מים שמוציאה הקודמים ונכנסת במקומה נחשבת הקוואה חדשה שאינה נפסלת במים הקודמים, אך להוציא בידיים ולהכניע אחרים חשיב המים אחרים שמצטרפים למקוה הקודם ונפסל עמם בשאור.

**הר"ש מייתי תוספתא** בב' מקואות זו ע"ג זו, ושניהם חסרות, ג"ל שנפלו בעליונה ג"ל שאובין ונתפתקה עליונה לתחתונה, התחתונה אינה נפסלת דאמרינן שהג"ל העליונה אינו נכנס לתחתונה, וממילא התחתונה כשירה והעליונה כשירה משום שמחוברת לעליונה, **וצ"ע** הא העליונה כבר נפסלה בג"ל וכל ג"ל ממנה פוסל התחתונה, וע"כ עולה שאין כל ג"ל ממקוה שנפסל בג"ל פוסל מקוה אחרת בג"ל, **אך צ"ע** הא התחתונה אין בה מ"ס מ"ג ואף שאין ג"ל שאובין אך יש פחות מג"ל שאובין שאינם משלימים לשיעור מ"ס, וי"א שבאמת פחות מג"ל מ"ש משלימים מקוה, **ועיין חזו"א קמא ג' ב'** שיישב דלהאי מהני המשכה כלשהו שנוטל על גב המקוה העליונה ולכן התחתונה כשירה ומושלמת עם מים שהומשכו, והעליונה מושקת לתחתונה.

**מ"ב:** כיצד הבור וכו' **עיין א"ר** שגרס והאמה נכנסת וכו' ובדבריו עולה החילוק הנ"ל בין מקוה שיש בו ג"ל שמחשבים הנכנסים עם היוצאים ומקוה שכולו שאוב צריך שיצא מים לפי חשבון, עיי"ש.

**שם:** ויטהרו העליונים מן התחתונים ובר"ש וברא"ש שהכשרו משום גו"א, **ועיין בועז סק"ב** שהקשה דתיפו"ל משום השקה , ותי' דל"ש השקה ממעלה למטה רק עם גו"א, שיסוד השקה הוא זריעה וצריך שייחשבו מקוה א'.

**עיין משנה אחרונה, ומהרי"ח, וחזו"א ת' ג' יב', וקמא ד' ט'** אם נידון דגו"א כאן הוא אותו נידון של ר"י וחכמים דפ"ז, ורצו לומר שבפ"ז הוי נידון דאו' להשלים שעור מקוה, וכאן הוי נידוןדרבנן לטהר שאובין. **עיין ט"ז סקמ"א.**

**הר"מ** השמיט דמיירי בעליונה ותחתונה, **עיין כס"מ פ"ה ה"ו, ותוי"ט.**

**מ"ג:** בור שהוא מלא שאובין והאמה נכנסת, **עיין תוי"ט** דמיירי בחרדלית של גשמים ולכן אינה מטהרת את המקוה בהשקה. אך אם היה מעיין היה מטהר בהשקה. **וכן עיין בר"ש פ"ה מ"ב, ורא"ש מקוואות יא', ורא"ש ב"ק מרובה ס"ג. וריטב"א מכות דף ד',** ועולה שמעיין זוחל מטהר בהשקה מקוה, **ועיין או"ז מקוואות שלו'** שמעיין זוחל אינו מטהר. **וכן עיין ריטב"א מכות דף ד' בשם הרא"ה. עיין בכ"ז באמר"מ א' ד', ושע"י ש"ג פכ"ז, וחזו"א קמא ד' יב'.**

**(השמטה) בגר"א יישב קושית הראשונים מחולין קו'** שאין בהמה שותה מיירי בטיט (ולא במים עכורין) ומ"מ טובלין בו, מכיון דמיירי שיש מ"ס מים מלבד הטיט, ובכה"ג אין חסרון לטבול בתוך הטיט, ודייק מהגמ' בזבחים שאין פרה שותה אין משלים דוקא כשצריך להשלים עם הטיט, אבל באי"צ להשלים עם הטיט טובלים בו אף בטיט. ומשמע בדבריו שבאמת באין פרה שותה הטיט משלים למ"ס (ודלא כמשמעות הפשיטה בכ"ז מ"א שרק טיט הנירוק משלים, וצ"ל דמתני' אף בקנה עומד נחשב טיט הנירוק לצירוף אלא רק אין מטבילין בו.) אלא שבכה"ג לכ"ע אין מטבילין אפי' במים צפין ואולי כסברא שנקטנו שכאן אף במים צפין חשבי ב' טבילות, וטבילת הטיט אינה טבילה כמו שטבילה בכולו אינה טבילה, אולם אם יש מ"ס לעולם מטבילין אף בטיט, וי"ל הטעם בזה דהוי כסוכה ודולה שישן מתחת לאויר. כ"כ בכה"ג לעולם חשיב טבילה במ"ס ולא מחשיבין את הטבילה בטיט כטבילה לעצמה שפוסלת.

**מ"ד:** מכלי א' מב' ומג' מצטרפין – **עיין בעה"נ ס"ג** אות ז' שמכלי א' מצטרף אף מכמה שפיכות, ואי"צ לתנאי דמתני' שהתחיל בשני עד שלא פסק לראשון, **ועיין א"ר** שבכלי א' אף עם כמה פיות יותר מג' מצטרף, וזהו לישנו דמתני' דמכלי א' "מצטרף" . **עיין חזו"א ת' ד' ט', וליקוטים ה' ג'.**

**עיין רש"י תמורה** יב' ע"ב ד"ה "מב'" שדוקא מג' כלים פסול שצריך שישפך לוג לוג, **וכן בבעה"נ ס"ד אות ה'. ועיין שו"ע סט"ו וש"ך סקמ"ז.**

**עיין תוס' תמורה שם ד"ה "יוסף"** שכ' שכשמנקים המקוה אין לחשוש שנופל ממנו למקוה, דהוי כמו ד' כלים, וצ"ע הא מכלי א' אף ד' שפיכות פוסל, **ועיין חזו"א הנ"ל** שאם שואב ושופך שוב ושוב חשיב כב' וג' כלים ולא ככלי א'. **אך צ"ע** דא"כ אף בב' או ג' שפיכות לא יפסל משום דלא שפך שני עד שלא פסק הראשון, **עיין ב"י סק"מ** (עמ' רעג) בהנ"ל. **ועיין חזו"א קמא ה' ז'.**

**בפשטות** בד' כלים אין צירוף לג"ל שאובין, וקמא בטיל , **אולם יש לדון** בג"ל הפוסל בתחילה (אם מדאו' או מדרבנן) אם יפול לבור בד' כלים אם יהיה כשר, דהכא ל"ש ביטול והג"ל יצטרפו בתוך הבור לפוסלו. **עיין חזו"א שדן בזה ה' ד' ט', וליקוטים ז'** **א' וה' א', עיי"ש. ויש לדון הסברא להתיר בכה"ג,** שיסוד פסול ג"ל הוא ע"י שהבור מקווה ג"ל שהוא שיעור רחיצה של מים שאובין כבר הוגדר הקוואת הבור לתכלית שאובין ומה שיווסף בו מ"ג ימשך אחר הקוואת השאובין, ובזה י"ל שהכל תלוי בתחילת רגע ראשון של ההקוואה ושיעור ג"ל הוא שיעור בהקוואה, שבפחות מג"ל שהוא שיעור רחיצה לא חל שם הקוואה לשם מים אובין, לכן כשנפל לוג אחר לוג הרי שכל לוג הוקווה שלא למטרת שאובין, ובתו הבור אינם מצטרפים לפסול, שחלות שם הקוואה חל בשעת כניסת המים לבור, ודו"ק.

**ולפי"ז יש לבאר** גדר פסול ג"ל שפוסל כל המקוה אף אם נתמעט מג"ל שאובין עד שיצא מילואו, שגדר הפסול אינו תלוי בהימצאות ג"ל שאובין במקוה, אלא פסולי הקוואה נקבעים בשעת הקוואתו, ואם בתחילה היו ג"ל שאובין לא איכפת לן שנתמעטו דמ"מ הקוואת המקוה היא לשם שאובין ע"י לוג א' שבא מתוך ג"ל שהוקוו בתחילה לשם שאובין , ודו"ק.

(השמטה) **נראה ליישב** הגר"א שכ' שבנפל לוג ומחצה בכ' סאה ולוג ומחצה בתוך סאה ונתערבו, שכשרים משום שבאו בב"א המ"ס והג"ל, וקשה מביאור הגר"א בתוספתא דמבואר שבב"א פסול. **ונראה** שמסברא באמת אם הוקווה המקוה במ"ס וג"ל בב"א צריך להיות פסול מכיון שהבור מקווה שלא לשם מקוה את הג"ל ופוסל את כל הקוואת המ"ס. אולם בלוג ומחצה כאן ולוג ומחצה כאן באמת צ"ב מדוע סבר הגר"א שלא יבטלו הלוג ומחצה בכל מקוה ומקוה, וכן מדוע סילוק המחיצה לא ייחשב המשכה של הלוג ומחצה מכאן לכאן . וצ"ל דסבר הגו"א שמכיון שיש כאן ב' מקוואות שסופם להיות א' ע"י סילוק מחיצה, הרי משו"כ אין להחשיב את סילוק המחיצה להמשכה, וחשיב כאילו מלמפרע היא א', וכן משו"כ לא בטל הלוג ומחצה בכ', דחשיב שלמפרע נפלו ג"ל למקוה א', הרי שבהאי חסרון, שבאמת היה צריך להיות המשכה וביטול, אלא מחשיבים את ב' המואות למפרע כחדא ולכן הוי כג"ל שנפל ולא הומשך מכאן לכאן, אולם ממ"נ עד כמה שהוא נחשב כמקוה א' ושהלוג ומחצה נפל יחד עם חבירו, ולא בטל ולא הומשך, א"כ יש גם להחשיב שהב' לוגין ומחצה נפלו למקוה א' של מ"ס, וזהו כוונתו, שבסילוק המחיצה שע,י אתה מחשיבה למקוה א' גם יש להחשיבה מעיקרא של מקוה א' של מ"ס ולכן כשירה, ומ"ס באמת אם נפלו מלוג ומחצה לטו' סאה ולוג ומחצה לטו' א' וסילקו המחיצה יפסל להגר"א ולא אמרינן שנתבטלו הלוג ומחצה כ"א במקומו, אלא נחשב כאילו מעיקרא נפלו ג"ל לל' סאה, ומאידך אם נפלו לבור א' מ"ס וג"ל בב"א ודאי מודב הגר"א שפסול. ודו"ק.

**בפשטות** ענין של ג' כלים הוא ג' שפיכות, **אולם הבאנו שרש"י בתמורה וכן בש"ך סקמ"ז** שצריך שכל שפיכה יהיה לוג, ועולה שהענין אינו בצירוף ג' שפיכות, אלא הוא תלוי בשם שפיכה שאינה בפחות מלוג, **ועיין בעה"נ ס"ג אות ז'** שהקשה מדוע בבעל קרי תלוי בג' שפיכות של ג"ל כל א', ואולי כוונתו שהיה צריך להיות תלוי בט' שפיכות של לוג לוג, ודו"ק.

**נתכוון לרבות** להטור והשו"ע הכוונה שנתכון לשפוך מעיקרא כל הג"ל, **והר"מ** שנתכוון להרבות המקוה, **עיין גר"א ובשו"ע סקנ"ב, ועיין** חי' הגר"א שכ' שמכיון שנתכוון לרבות המקוה חשיבי ולא בטלי. **והרשב"א שער הקצר שער ו'** שאם נתכוון להפיל המים למקוה בכה"ג חשיב נתכוון לרבות. **ועיין פי' הרא"ש** שנתכוון לרבות אמקוה קאי ומשמע דל"ש בטמא וטהור, וע"כ דלא כפי' הטור, אלא כפי' הר"מ או הרשב"א, ודו"ק.

**בתוספתא המובא בר"ש –**במקוה לא עשו בה את הצפורן- או בגירסא את הצירופין – **עיין חזו"א תניינא ו' י', וחזו"א טבנ"י א' ב'.** ואם הגירסא שלא עשו את הצפורן א"כ הוי מקוה לחומרא ושופך מים לחומרא וצ"ע, ואם גרסינן את הצירופין הרי שהתוספתא כ' בפי' שבאפך עליו ג"ל אין בו צרוף של נתכוון לרבות, וכדברי הר"ש והרא"ש.

**יש לחקור** אם צירוף ג' כלים הוא שחשיב המשך "שפיכה א'", ולכן מצטרף לג"ל, או"ד הוו ג' שפיכות אלא שבג"פ מצטרפים המים שבבור לג"ל, שג"פ יכולים מים שבבור ליצטרף לשיעור ג"ל, ונ"מ שאם חשיב שפיכה א' סגי בחצי לוג וחצי לוג וב' לוגין שנחשב לשפיכה א', ואם צירופים בתוך המקוה עד ג' שפיכות, הרי שי"ל שצריך בכל שפיכה שיעור כלשהו ולכן צריך לוג לוג. ומכלי א' דמהני בד' שפיכות ואי"צ שיתחיל השני עד שלא יגמור הראשון זהו ודאי שמכלי א/' זה נחשב לשפיכה א'.

לכאורה בבע"ק ששופך ט"ק, וכן בטהור שטבל בט"ק שאובין הענין הוא ג"כ או שצירוף ג"פ הוא מצטרף לשפיכה א', או שג"פ מצטרף למעשה רחיצה א', ודו"ק.

**מתכוון לרבות להטור** הוא שכוונתו מעיקרא לשיעור ג"ל, וזה שיך גם בבע"ק וטהור ששפך ע"ע מים שאובין. **ולהר"מ** שהכוונה הוא לרבות המקוה, **וכן להרשב"א** שסתם נתכוון להפיל למקוה, וזה ל"ש בבע"ק וטהור ששפך ע"ע שאובין, **ובאמת הבאנו שהרא"ש** פי' דכוונה לרבות זהו דוקא במקוה. **ועכ"פ** סברת הר"מ והרשב"א הוא שאם שפך בכוונה או ע"ד לרבות המים שבבור מיועדים ליצטרף בתוך הבור, אך להטור י"ל שהמחשבה לשפוך ג"ל מצרפם למעשה שפיכה א', ודו"ק.

**עיין רבינו יונה בברכות דף יגק ע"ב מדפי הרי"ף ד"ה "כי אתא"** שכ' שבע"ק צריך שישפוך שפיכה א' בלי שום הפסק, ואף בכלי א', וע"כ שדין שפיכה בבע"ק יש הלכה אחרת שצריך בפועל שפיכה בלא הפסק, וא"כ פשוט שדען נתכוון לרבות ל"ש בבע,ק. וי"ל שדוקא בשפיכה למקוה שלבסוף הם מצטרפים יחד בפועל לג"ל הרי שכוונה לרבות ובכמה שפיכות מכלי א' מצטרף, אבל בבע"ק אין להם שום צירוף בלא שישפכו כא'.

**בדברי התוספתא המובא בר"ש וכפי שפי' הגר"א שם,** עולה שטומאת השופך על עצמו ג"ל שאובין עיקרו שהרוחץ במים טמאים נטמא כמו שהאוכל ושותה טמא נטמא לפסול הגוויה, אלא שעשו מים טהורים כטמאים, וקבעו שרחיצה במים טהורים מטמא המים וחוזר ומטמא הרוחץ, וזהו "טמאני וטמאתיו" וכן עולה שעיקר פסול ג"ל במקוה הוא שג"ל מים טמאים פוסלים המקוה ועשו מים טהורים כטמאים.

**פ"ד**

**מ"א:** המניח כלים תחת הצינור – **בר"ש ובר"מ** שהצנור עצמו אינו פוסל דמיירי בקבעו ולבסוף חקקו, **וברא"ש כאן וברמב"ן וברשב"א בשבת טז' ע"ב** משום שאין לצנור בית קבול, ועוד יבואר בזה.

**שם**: א' כליםגדולים – המחזיקים מ' סאה ואינם מק"ט ומ"מ משווי שאובין, ומשום שאובין ולא משום הוויתו, ופשוט. **עיין תוס' בשבת טז' ע"ב ד"ה "אחד" ועיי"ש רש"ש.**

א' כלים חטנים- שמקבלים פחות מסיכת קטן רא"ש כאן, ועיין תוס' בשבת שם שבפחות מסיכת קטן ל"ח שאובין, **ועיין בזה ד"מ לד' ובפרישה לט', ועיין חזו"א ת' ז' ו'** דמ"מ אין כאן לוג לוג, ותי' דנ"מ לפסול כל המקוה ולא בג"ל.

**ועכ"פ לשי' ר"ש ורא"ש ורש"י בשבת טז' ע"ב** לא נחלקו ר"ש וב"ה במניח תחת הצנור או במניח בחצר בשעת קשור עבים ונתמלא דחשיב שאובין, ונחלקו במניח בשעת קישור ונתפזרו וחזרו ונתקשרו דלב"ש אזלינן בתר הנחה הראשונה בשעת קישור, ולב"ה לא. **ועיין גר"א סקנ"ה דנקט בדעת רש"י**  (כנראה בשבת טז' ע"ב ד"ה "בטלה מחשבתו") שאם נתפזרו ונתקשרו ולא שכח חשיב לכ"ע אף לב"ה שאובין, ורק בשכח לב"ש אזלינן בתר המעשה הראשון ולב"ה לא. **אולם בדעת הטור נקט** שאין כלל ענין אם שכח או לא, ואף בזוכר אם נתפזרו ונתקשרו שבטלה המחשבה הראשונה לא חשיב שאובין, **ויש לדון** בחצר בשעת פיזור ונתקשרו וחשב למלאות אם מהני במחשבה בעלמא. ולדעת הטור ודאי לא מהני דהא אף בהניח בשעת קישור ונתפזרו לא מהני זכור. ולרש"י יש לדון אם זכירה מועלת לעצמה, או"ד שזכירה רק מבטלת את היסח הדעת של הפיזור, ודו"ק. ועכ"פ לשי' כל הני ראשנים "שוכח" דמתני' הכוונה פיזור עבים. ובשוכח בלא שהניח ודאי ל"ח שאובין. **עיין חזו"א ת' ח' י'.**

**ושי' הר"מ בפיהמ"ש ובפ"ד ה"ד** דב"ש וב"ה נחלקו אם גזרו שוכח אטו מניח, ובמניח תחת הצנור לב"ש גזרו אף על שוכח ולב"ח לא גזרו. וסברי ר"מ ור"י שבמניח בחצר בשעת קישור עבים חשיב כמניח תחת הצנור ולב"ש גזרו שוכח אטו מניח, ונחלקו ר"מ ור"י במניח בחצר ונתקשרו ונתפזרו ונתקשרו, דלר"מ בכה"ג שבטלה מחשבתו וחשיב כמניח בחצר בשעת פיזור עבים ובין בשוכח בין במניח כשר, ולר"י אף בכה"ג חשיב כמניח תחת הצנור, וגזרו בזה נמי שוכח אטו מניח. **עיין כס"מ שם. עיין חזו"א ק' ה' א', ות' ח' י'.**

**ועולה דהר"מ וש"ר** נחלקו בתרתי, **א'-** דלשי' ר"ש ורא"ש וכו' אחד השוכח הכוונה במניח צנור בשעת קישור, ונתפזרו ונתקשרו, ושעת פיזור חשיב שכח. דלב"ש פוסלים וב"ה מכשירן. ולהר"מ "שוכח" דהכא הוא מי ששכח תחת הצנור, ונחלקו ב"ש וב"ה אם גזרינן שוכח אטו מניח. **ב'.** נחלקו ש"ר עם הר"מ, דלש"ר אין חילוק בין מניח תחת הצנור או תחת עבים בחצר, ובשניהם בנתקשרו ונתפזרו ונתקשרו נחלקו ב"ש וב"ה, והר"מ מחלק דנתקשרו ונתפזרו ונתקשרו מהני להכשיר לב"ה דוקא במניח בחצר ולא במניח תחת הצנור . ויש לבאר במה נחלקו, ואם ב' הפלוגתות תלויות זב"ז.

**יש להעיר על שי' הר"מ** אם לב"ש שוכח בשעת קשור עבים גזרו אטו מניח, א"כ כל מניח בשעת קשור ונתפזרו ונתקשרו,איך יתכן דלר"מ בזה מורו ב"ש שכשרים הא תיפו"ל דהוי כשוכח בשעת קשור העבים השני, וצע"ג. ( ואולי מיירי שבמניח בשעת קשור שלא יכל יותר לסלקו ולכן בקישור השני אינו נחשב אף לא שוכח, וצ"ע אם יש גבול כלשהו לשוכח.)

**ויש לחקור** אם מים שאובין דמתני' בכלי גללים וכו', אם יסוד פסולם משום מים שאובין שהוכשרו לתשמיש, או יסוד פסולם משום תי"א ושאינו ר"כ בידי שמים.

**הובא הגר"א** דנקט בדעת רש"י שבנתפזרו הסיח דעת מהם, ומשמע שבזוכר ורוצה באסיפת המים מהני לפוסלם, **ובדעת הפטור** נקט הגר"א שאם נתפזרו לא מהני זכירתו. **ויש לתלות בהנ"ל** שאם יסוד הפסול הוא מים שאובין לכוונת מי תשמיש א"כ מסתבר שיועיל רצון וזכירה לאשווי שאובין, והוי כמו כל הכשר זרעים דמהני רצון דדרשינן כי יתן כי יותן. אולם אם יסוד מים שאובין דהכא הוא משום תי"א, הרי שמסתבר שרצון לאסיפת מים אינו משווי לבידי אדם ולא בידי שמים, וכדי לאשווי לבידי אדם צריך מעשה ולא רצון. **וא"כ י"ל דלרש"י** מים שאובין כאן הוא משום הכשר מי תשמיש ולכן הענין תלוי בזכירה , **ולהטור** הענין תלוי בדין תי"א ולכן צריך מעשה הנחה, ובנתפזרו בטל הקשר למעשה ההנחה הראשונה ולכן אף בזוכר ל"ח מעשה הנחה שמביאה את איסוף המים לכלי, ולא איכפת לן שזוכר שהניח. ודו"ק.

**הנה מתבאר שנחלקו הראשונים** במניח לנגבן בשעת קשור עבים, **דלהר"ן בשבועות** (דף ה' ע"ב מדפי הרי"ף) **וכן להרשב"א תוה"ב שע"ה ז'** חשיב שאובין, **והר"מ בפ"ד ה"ג** פסק דל"ח שאובין. והיה מקום לתלות ולומר שאם פסול שאובין הוא משום הכשר מי תשמיש הרי שצריך את הרצון למלאותן, ואז מסתבר שמניח לנגבן לא ייחשב שאובין, אבל אם פסול שאובין הוא משום תי"א יש לומר שאף מניח לנגבן מכיון שידוע שיתמלאו חשיב תי"א, וא"כ י"ל דהר"ן והרשב"א יסברו שגדר הפסול משום תי"א, ולכן מניח לנגבן פסול, ולהר"מ גדר פסיל שאובין משום רצון למי תשמיש ולכן בהניח לנגבן כשרים.

**אולם יעויין הר"מ פ"ד ממקוואות ה"ב** שכ' שפסול שאובין משום תי"א, **ובה"ג** כ' כיצד המניח קנקנים בראש הגג לנגבן אף בעונת גשמים כשר, **ועולה** דלהר,מ כשר אף משום תי"א, **וע"כ צ"ל** שאף משום תי"א צריך כוונה ורצון למלאותן, ולהר"ן והרשב"א היות ופסיק רישיה שיתמלאו חשיב כווונה ורצון למלאותן. וא"כ אין הכרח שהר"ן והרשב"א לא יסברו משום מים שאובין להכשר תשמיש, ומ"מ במניח בקשור עבים פסול מכיון שיש פסיק רישיה שיתמלאו, וחשיב דעת ורצון. וק"ל.

**ועכ"פ נבא לבאר פלוגתת הר"מ והר',** דלהר"מ גזרינן שוכח אטו מניח, ולש"ר לא, וכן להר"מ פיזור עבים לר"מ מכשיר בחצר ולא בצנור, ולש"ר אין חילוק, ופיזור עבים אם מכשיר הוא מכשיר אף בצנור.

**ונראה** שאם פסול שאובין משום הכשר מי תשמיש, וכמש"נ שהעיקר תלוי ברצון אם בג' לבלזין שיך לשאוב מדוע אסיפתן לכלי, ואין הענין תלוי במעשה, הרי שכל המעשה הפוסל הוא הרצון לאסיפה בכלי, ול"ש כלל לגזור שוכח אטו מניח, ודוקא אם יסוד פסול שאובין הוא משום תי"א, וכמש"נ שעיקרו מעשה שלא בידי אדם, אלא כש"כ שגם שלא בידי אדם צריך רצון למלוי אך הוי תנאי בעלמא, אך עיקר הפוסל הוא מעשה שלא בידי אדם, ולכן שייך למגזר שוכח אטו מניח. **וא"כ כמש"נ** דשי' הר"מ שפסול שאובין הוא משום תי"א משו"כ גזר שוכח אטו מניח, משא"כ ש"ר י"ל שיסברו שגדר פסול שאובין משום הכשר מי תשמיש ועיקר הפוסל הוא הרצון למלוי ולכן לא שייך לפסול שוכח אטו מניח.

**כ"כ יש לבאר פלוגתתם** אם חלוק מניח תחת הצנור למניחל בחצר לענין נתפזרו , דלהר"מ שיסוד הפסול הוא תי"א והוא תלוי בעיקר במעשה הנחה, הרי שמניח תחת הצבור הוי מעשה יותר מובהק לייחשב תי"א שאותו לא יפקיע פיזור עבים מכיון שהמעשה **עניינו הנחה תחת צנור** ומעשה זה נשאר עד שלבסוף יפזרו גשמים ורק מעשה הנחה בחצר שאינו מעשה מובהק כ"כ, שכל ענין המעשה הוא תלוי בעבים ומעשה הנחה תחת העבים בטל בפיזור העבים ול"ה כמו בהנחה בצנור שמעשה ההנחה בצנור נשאר אף בשעת סילוק העבים, ולכן רק כאן סבר ר"מ שבנתפזרו מודו ב"ש לב"ה, **אולם לש"ר** י"ל שגדר פסול שאובין הוא משום הכשר מי תשמיש, ואינו תלוי אלא ברצון איסוף הרי שכאן אין כ"כ הבדל בין הנחה בצנור להנחה בחצר, ופיזור עבים מבטל את המעשה ההנחה שמיועדת לאסיפת המים, או שסילוק העבים מסיחדעתו שאינו חושב על אסיפת המים. ואין הבדל בין מניח תחת הצנור למניח בחצר.

**וכן מיושב מה שהקשינו על הר"מ** שמניח בשעת קשור ונתפזרו ונתקשרו שייחשב כשוכח, דמכיון שלהר"מ עיקר הפוסל הוא הנחה משום תי"א, הרי שגם שוכח הוא הנחה שלא לדעת, אולם במקום שעתיד לירד גשמים, אבל מניח בשעת קשור ונתפזרו בטלה ההנחה הראשונה ובקשור השני ל"ח אפי' הנחה של שכח, ודו"ק.

**מ"ב:** המניח וכו' אם יש לה לבלז וכו' ובפשטות נקטו כל הראשונים שצריך ד' לבלזים , **ובב"י מייתי בשם הרוקח** דסגי בג' לבלזין לפסול, **וצ"ע** אםבג' לבלזין שייך לשאוב מדוע ל"ה שאיבה ומ"ש מסגוס שנחשב שאיבה. יש לדון לענין הכשר מים לקב"ט אם כלי עם ג' לבלזין אינו מכשיר, ואם מכשיר לק"ט צ"ע הא שאובין בפשטות עניינו עשיית המים למי תשמיש הפוסל את המים מלהיות מי מקוה ומדוע לפסול המקוה צריך ד' לבלזין, וצע"ק בכ"ז.

**שם:** זקפה לידוח וכו' בפשטות אין המים נכנסים דרך תוך הכלי, **ועיין מאירי** דמייתי צד שאף בנכנס לתוך הכלי היות וכוונתו לידוח אין כאן שאיבה, ובפשטות כל הראשונים פליגי, **ולכאורה יש לתלות** בפלוגתת הר"ן והר"מ בהניח לנגבן בשעת קישור עבים דלהר"מ כשר, **ואולי** כאן שכוונתו למלאות הכלי להדיחו חשיב אף להר"מ קבלת כלי הנופלת, וק"ל. **הר"מ** כ' שזקפה לידוח מיירי שהמים נכנסים לתוך דופן הכלי מכיון שלא עשאה לקבל, **ועיין שה"ג ב"ב דף לה' ע"ב מדפי הרי"ף** ולכאורה הכוונה שאם הכלי עומד שלא כדרך קבלה אלא מוטה על צידו וכונתו להדוח ולא למלאות אינו פוסל , אבל במונח הכלי כדרכו אף שכוונתו להדוח פוסל, וכן אם מונח מוטה לצידו וכוונתו למלאות נמי פוסל, ויש לדון לשון הרא"ש והר"ש שנקטו דלא קיימא דרך קבלה אם כוונתם כהר"מ, וצ"ע.

**הרא"ש כ'** דמיירי שבלא הכלי היו המים באים למקוה, דאל"ה אך בהניח לידוח הא הוי הוויתו בדבר המק"ט, **עיין חזו"א ת' ח' ב'** שדן מה איכפת לן שבין היה בא למקוה הא השתא הוא בא ע"י דבר המק"ט. ונראה בקצרה שבמים שעוברים דרך צינור אף שהיו נכנסים למקוה בלא הצנור מ"מ חל שם שהמים נכנסו דרך הצנור, שכן דרך מים ליכנס דרך צנור, אבל אם מים נשפכים למקוה ומונח שם כלי אין כאן קריית שם שהמים נכנסו ע"י הכלי אלא הם הלכו ע"ג הכלי ונכנסו למקוה, ודו"ק.

**הר"ש מייתי תוספתא** שטבלה הנתונה תחת הצנור לידוח המים הוכשרו לק"ט וכששלמו מ"ס הוכשרו ונעשו מקוה, **ועולה** דשייך מים שהם מי תשמיש ומק"ט ואינם בפסול שאובין, וכשהושלמו למ"ס נעשים מקוה, ויש לדון אם כאן פירכא לצד שנקטנו כל הזמן שפסול שאובין משום מי תשמיש , ואולי רק מי תשמיש שנתייעדו לכך ע"י שאיבה פסולם לעולם מדרבנן, אבל כל מי תשמיש אחר ע"י מי הדחה כשהושלמו למ"ס חזרו לכשרותם, וצ"ע.

**מתני':** החוטט בצינור וכו'. **ובר"ש** דמיירי בחקקו ולבסוף קבעו. ובפשטות אם חקק הגומא אחר שקבעו נמי אינו פוסל, **וכן בר"מ פ"ו ה"ו. אולם הב"י סקל"ו** דייק בפיהמ"ש בר"מ שאם חקק הצנור ואח"כ קבעו ואח"כ חקק בו גומא פסול. וזהו דמכיון שקודם שקבעו היה פשוטי כלי עץ לא מהני קביעתו להכשירו, והב"י נקט דהר"מ ביד החזקה חזר בו מנה, **ועיין או"ש שם, וחי' ר' ראיה ליב ח"ב סע"ד .**והנידון בזה י"ל, האם הצריכו ששם כלי פוסל יחול עליו לפני שקבעו, או"ד ענין קבעו הוא כדי להפקיע שם כלי, ולכן בקבעו ולבסוף עשאו כלי ל"ה כלי, משא"כ בחקקו יקבעו כבר נעשה כלי, ולפי"ז אם כבר עשאו פשוטי כ"ע אף שאינו פוסל שאין בו בית קבול, מ"מ כשקבעו לא פקע מיניה שם כלי, ושוב כשחקק בו גומא הוי כלי עם בית קבול ופוסל. ובאמת סברא זו מסתברת יותר וצ"ב השי' העקרית שקבעו ואח"כ חקק גומא כשר. ועיין ח' רא"ל שם דנקט שהר"מ חזר בו רק משום דלמסקנא פשוטי כ"ע אינם כלים כלל, אבל באמת בפשוטי כלי מתכות לדינא בחקק צנור וקבעו וחטל גומא פסול. עיי"ש.

**עיין משנה אחרונה כאן שהקשה** דהא המשמש לקרקע ל"ה כלי לק"ט אף שלא חברו לקרקע, וא"כ צנורות העשויות ליתחבר לקרקע אינם צריכים לפסול אם חברם, **והחזו"א ת' ב' יג'** ישב דאף שאינם מק"ט מ"מ חשיבי כלים כמו כלי אדמה לדין שאוב, ועיין מ"א שדחה תי' זה שאם אין להם שם כלי לק"ט ה"ה ל"ה כלי לשאיבה, שבשניהם דין מחובר מפקיע שם כלי לטומאה ולשאיבה עיי"ש. ועוד יבואר.

**בחילוק** שבין כלי חרס שצריך רביעית ובשל עץ סגי בכלשהו, **עיין מ"א**  שבשל חרס אם אין מקום לרביעית אין תועלת בגומא לסנן המים עיי"ש.

**עיין מרדכי קדושין תקס'** שבשל עץ סגי בכלשהו מכיון שאח"כ המשהו יגדל לכדי רביעית. **עיין ט"ז** סקמ"ד **וחזו"א** ת' ז' יא' שביאר דלמרות שלכע"ע אינו מקבל צרורות מ"מ רוצה בקבלת המים שירחיב את החטט, והוי חידוש גדול שרוצה בקבלת המים לצורך שיפעלו חור בצנור וחשיב משו"כ שאיבה. **עוד מבוא רשם** במרדכי שאי"צ חטיטה בידיים, שדן שם לחשוש שמא יהיה חטט ויפסל, ומשמע שאי"צ חטט בידיים.  **וכן מבואר במרדכי**  שאני חטט שנעשה לאחר קבעו מכיון שחקקו קודם להיות פשוטי כ"ע נפסל אף שחטט אח"כ, וכשי' פהמ"ש להר"מ הנ"ל. **ע"ע חזו"א ליקוטים ז' א'. וב"י עמ' רע', שה"ג (ב"ב דל"ה מדפי הרי"ף ) רמ"א סעיף לו', חזו"א תניינא ז' יג'.**

**הרשב"א** שע"ה ה' כ' שהחטט נעשה לסנן את האבנים מן המים, **ובראב"ד** ש"ג אות י' כ' שהוא נעשה כדי להחזיר את האבנים לגג, **ועיין דבר אברהם ח"ג** סי"ג דלהראב"ד דוקא בכה,ג חשיב כלי קבול לאבנים שרוצה בעצם קבלת האבנים.

**לשון פי' הרא"ש וכן לשון הר"מ** שע"י החטט כל הצנור נעשה כלי, **וכן מבואר בנקודות הכסף על הש"ך סקע"ז, ועיי"ש ש"ך** שהקשה מדוע לא חטהרו משום המשכה, **ותי' בנקה"כ** משום שכל הצנור כלי. **ועיין חזו"א תניינא ה' ח'. ע"ע חזו"א ק' ה' ג'.**

סלון שרחב באמצע אינו פוסל שאינו עשוי לקבלה, עיין א"ר דמיירי דוקא שהוא רחב מן הצדדין אבל רחב למטה חשיב בית קבול. **עיין ראב"ד פ"ח ה"ז** שפסל סלון כפוף פסול, וצ"ע ממתני', **עיין חי' ר"א ליב ח"ב סע"א, עיין גר"ח פ"ו ה"ד וגליוני חזו"א שם, עיין חזו"א ת' ג' יג'.**

**וכבר נתבאר דלנקה"כ** כל הצנור נחשב כלי, **ולהחזו"א** כל המים עוברים בחטט וחשיבי שאובין, ומ"מ צ"ע הא אין כוונתו לשאוב ולכנס המים וא"כ הוי כמו מניח קנקנים לנגבן, ואף להחזו"א שרוצה שיעברו המים בחטט כדי לסננן הא מ"מ הוי כמו מניח קנקן לידוח, שאין רוצה לכנוס את המים אלא לסנן, וצע"ק.

**הגר"ח פ"ו ממקואות ה"ד** ליישב שי' הראב"ד שמי שרוצה להכשיר מקוה ע"י חבור צנור צריך שלא יהיה כפוף, ונקט שאף במתני' אין חסרון דכפוף משום שהנידון הוא שאיבה, אבל שם שאתינן להכשיר ע"י צנור משוםגו"אהרי שצריך שמקום הצנור יהיה ראוי לטבילה, מכיון שע"י נעשו ב' המקוואות ל"א, וצנורות כפופין ודאי א"א לטבול בהן. ונראה הכוונה בדבריו (וכן בחזו"א בגליון שם, ות' ג' יג') שבמקום שכל כוונתו רק להעביר את המים הצנור הכא שאין כאן כונה לקבל את המים, אבל כשמשיק מקוה למקוה והדין הוא שב' המקוואות והצנור שביניהם הם עצם המקוה, הרי שהדין עצמו שמקום הצנור נחשב לעצם המקוה הוא מגדיר שהמים מכונסים שם, ואי"צ לומר שאז כוונתו של האדם שיתכנסו המים בצנור, אלא עצם ההגדרה שהצנור הוא עצמו של מקוה הוא קובע שהמים מוגדרים מכונסים בצנור ולא רק עוברים בצנור. (ואין הגר"ח מתכוון שבהאי צנור אף שאינו שואב מ"מ א"א לטבול בו משום טבילה בכלי, אלא כמש"נ.)

**יש לדון** אם מים שבתוך הצנור בכהאי גוונא של השקה אם ייחשב גם שאוב להכשר טומאה, **וכן** צנור שחטטו להנקה"כ שכל הצנור הוא כלי, וצ"ב הא המים מ"מ אינם מתכנסים בכלל הצנור ואיך נעשו שאובין, ומ"מ יש לדון אם חשיב קבלת המים גם לענין להכשירן לק"ט, **וכן** להחזו"א שבכוונתו שיעברו המים לסננן חשיב שאובין, האם ייחשב קבלת המים לק"ט, **וכן** צנור שעשוי לאדמה ואין הכלי נחשב לכלי אלא שהוא שואב לא גרע מכלי אדמה, יש לדון אם ייחשב שאיבה אף לק"ט. **וכן** צ"ע החזו"א שחטט קטן בצנור עץ פוסל. מכיון שרצונו שהמים ירחיבו מקום החטט, וצ"ע מדוע חשיב שאובין . **וכן עדיין צ"ע**  מדוע חקקו וקבעו וחטטו להל' אינו מק"ט כהר"מ ביד החזקה , הא מכיון שחקקו בתלוש וקבעו ולא בטל ממנו שם פשוטי כ"ע. וא"כ כשחטטו מדוע לא יכשיר.

וכן עדיין צ"ע מדוע עשית כלי לכלי אדמה שאינו כלי וכשקבעו הוי קרקע גמורה, וא"כ מה הסברא שלענין שאיבה מהני לפסול, וכקושית המ"א ותי' החזו"א צ"ע.

**עוד יש להעיר** שהמרדכי בשם ר' ישעיה מייתי ראיה מהכשר זרעים ברצון ובמחשבה לדין חטט שנעשה מאליו שחשיב כלי רצון ומחשבה, וצ"ע מדוע לא מייתי מעצם דין הכשר כלי להיות כלי דסגי במחשבה דהא הנידון הוא הכשר צנור להיות כלי ע"י חטט שנעשה מאליו, ומדוע מייתי מהכשר זרעים וצע"ג.

**ונראה אולי לומר** שענין שאובין, אם עניינו משום תי"א, ומים שאינם בידי שמים, הרי שאין כלל נידון של כלי ושם כלי, אלא נאמר כלל שכל הבאת מים שלא כדרך טבען אם נעשה ע"י פעולה בתלוש חשיב תי"א, אבל בקרקע אף אם משנה את הילוכי המים ל"ח חסרון לבידי שמים ואין תי"א, ולפי"ז תמיד הנידון הוא עד כמה יש פעולה במים שייחשב שלא בידי שמים, והכנסת מים לצנור שמטרתו לסנן אבנים שבו, מכיון שלכלי יש שם כלי מצד החטט, הרי שהכנסת המים אליו חשיב פעולה במים שלא בידי שמים באופן הפוסל שמכניסן לכלי, ונפסלים המים אף אם אינם מכונסים, אלא מחמת שהמים עברו תהליך של מעבר בכלי בידי אדם, ודו"ק. ובאמת להכשר ק"ט לא יוכשרו המים . ודו"ק. וכן מעבר לסננן או מעבר להרחיב החטט בצנור עץ, נמי אין כאן קבלת מים להכשירן לק"ט, ואין כאן אלא פסולת אדם להעביר מים דרך כלי ועי"כ נפסל משום תי"א, ודו"ק. **וא"ש** שכל הנידון הוא הכשר המים ולא הכשר החטט, והנידון אם עשה פעולה במים, ובחטט שנעשה מאליו הנידון רק אם פסל במים להעבירן דרך כלי כלשהו, ותלוי בהכשר שלא במעשה אלא במחשבה. ולכן מייתי המרדכי מהכשר זרעים ולא מעשיית כלי במחשבה, וצ"ע.

**וכן** בחקקו קבעו וחטטו י"ל שבאמת חשיב כלי, וכשקבעו לא פקע שם כלי וכשחטטו יש כלי , ואולי להכשר ק"ט יכשיר, אולם לענין שאובין שאין הנידון שאיבה וכינוס המים אלא הענין הוא תי"א הרי די"ל שנחשב שעושה פעולה בקרקע שיעברו המים למקוה ואינו פוסל, שבאמת כל ענין כלי הוא תי"א ותי"א בקרקע אינה חסרון, ולכן כל חטיטה בקרקע אף שהצנור נחשב כלי ואולי יש לו דין תלוש אולם בפועל הוא חפצא של מחובר, וכשדנים עשיה במים שייחשב תי"א צריך עשיה בתלוש ולא עשיה בקרקע וחקקו וקבעו וחטטו עדיין נחשב עשיה בקרקע ואינו פוסל, ודו"ק. **וכן י"ל**  בכלי אדמה אף שכשמחברים חשיב בקרקע מ"מ מכיון שפעולתו ע"י חבור כלי לקרקע והוא עצמו התי"א הרי דחשיב עשיה בתלוש, וכמו כל כלי גמור שמחברו לקרקע שפוסל וחשיב עשיה בתלוש, וקצרנו.

**יש להקדים משנה ה'**

**משנה ה':** השוקת שבסלע וכו'. ומבואר שכלי מחובר אינו כלי לקדוש מי חטאת, ולהזאת מי חטאת, ולצמיד פתיל, ולשאוב במקוה. **ובפי' הרא"ש, וברא"ש ס"ח, ובר"ש פ"ה מ"ז** דמיירי בקבעו ולבסוף חקקו, אבל בחקקו ולבסוף קבעו חשיב כלי. **ומייתו לגמ' בב"ב ס"ה סו', וצ"ע** דהתם מסקינן דלרבנן לענייני דאו' אף קבעו ואח"כ חקקו חשיב כלי, ורק בדרבנן בקבעו ואח"כ חקקו ל"ח כלי, וא"כ ענין צ"פ הוי ענין של דאו' לקולא, **עיין מ"א כאן.**

**ובאמת בפשטות זהו סיפא דמתני'** היתה כלי וחברה בסי"ד דחשיב כלי לכל הני דלעיל אלא שיש לדון ולומר שרישא מיירי בכלי שנחטט הסלע שהיה מעולם מחובר, וסיפא מיירי אף בקבעו וחקקו, וזה פי' הרא"ש והר"ש דל"כ כמש"נ.

**ובספר בעה"נ בסופו** לוקט משו"ת הראב"ד ( עמ' רכג') שבאמת רישא מיירי בחקק בסלע שהיה קבוע מעולם כדי להכשיר למי חטאת וצ"פ, וסיפא מיירי אף בחקקו ואח"כ קבעו שפוסל אף בשאיבה דרבנן, אבל באמת בקבעו ולבסוף חקקו בצ"פ ובמי חטאת חשיב כלי, ורק לשאובה דרבנן ל"ח כלי, עיי"ש.

**ובישוב שי' הר"ש והרא"ש** בקבעו ולבסוף חקקו ל"ח כלי לצ"פ ולמי חטאת, שזהו נגד סוגית ב"ב סו' לכאורה דמבואר שם דבדאו' אף קבעו וחקקו חשיב כלי, **ועיין חזו"א תניינא ב' יג', וגר"ח סטנציל אות תיג', וקה"י טהרות סי' נג'.**

**והחזו"א יישב** שבאמת כלי טהור לחברו כדי להפקיע ממנו קב"ט סגי בכל חבור לקרקע כדי שייחשב כלי אדמה שאינם מק"ט אף בתלוש, ולכן פשוט שאף בחקקו ולבסוף קבעו נעשה כלי אדמה ואינו מק"ט (ויש לדון בזה שכלי אדמה אינם מק"ט מכיון שמעיקרא נעשין ע"ד להישתמש בהם במחובר, אבל דף נחתומין שחקקו שלא ע"ד לחברן א"כ מנא ליה שבחבור לקרקע ייחשב משו"כ כלי קרקע אף שהם מוגדרים תלושים. ונקט החזו"א שמעת שהכלי משמש לקרקע שור אינו מק"ט וצ"ע מנא ליה.) אבל כלי שכבר קיבל טומאה אינו עולה מטומאתו רק בשנוי מעשה, וכאן בחקקו לדף של נחתומין וקיבל טומאה (הוי אוקימתא של החזו"א דמיירי בדף של נחתומין שהוא טמא.) שהפקעתו משם כלי הוא או ע"י שנוי מעשה, או ע"י חבורן לקרקע שע"י שחשיב קרקע עולם אי"צ שנוי מעשה (ג"כ חידוש של החזו"א, ועיין להלן גר"ח דלא סבר כן, וצריך לעולם שנוי מעשה) וכאן נחלקו ר"א ורבנן בדף של נחתומין טמא שחברן לקרקע, דלר"א הוי כמחובר וטהור בלא שנוי מעשה, ולרבנן חשיב כתלוש ורק שנוי מעשה יעלנו מן הטומאה.

וסברה הגמ' בס"ד שענין תלוש ולבסוןף חברו אי"צ שיהיה לו שם כלי מעיקרא, ונחלקו ר"א על כל עץ בלא שם כלי בתלוש ולבסו, חברו אם חשיב תלוש או מחובר. ולכן הקשתה הגמ' דלר"א אף צנור חקוק וחטוט שחברו שחברו קפע מיניה שם כלי לגמרי מחמת קרקע עולם, ואינו פוסל בשאיבה, ולרבנן אף קבעו וחקקו מכיון שהוא כתלוש אף שאינו מק"ט משום שהוא כלי אדמה מ"מ הוא פוסל מקוה לא גרע מכלי גללים, ומכיון שחבורן אינו מועיל להחשיבן מחובר אלא הם תלושין א"כ הוי ככלי אדמה שפוסלין המקוה. ותי' הגמ' לבסוף שלענין שאיבה דרבנן אמרו שמודו רבנן שחבור תלוש לקרקע חשיב כקרקע גמור ומבטל שם כלי לגמרי כשנוי מעשה ואין כאן פסול שאיבה. והקשתה הגמ' דא"כ בחקקו וקבעו נמי שיבטל שם כלי וייחשב קרקע עולם ויפקע שם כלי ולא יפסול בשאוב.

**ומסקנת הגמ'** "שאני התם דאיכא תורת כלי עליו" הוי כמו "אלא", שמסקנת הגמ' שכל חסרון תלוש ולבסוף חברו הוא רק בהיה עליו שם כלי מעיקרא בתלוש (וכן משמעות הגמ' בב"ק דף סז') ולכן צנור שחקקו וקבעו פוסל, ולפי מסקנא זו קבע סתם עץ וחקקו לכ"ע חשיב כקרקע, **ומיושב משנה דידן** דמיירי בקבע סלע וחקקו ולמסקנא לכ"ע בכה"ג הוי כמחובר ולכן פסול למי חטאת ואי"צ צ"פ, ודו"ק. אולם כ"ז לפי איך שביאר החזו"א את המשנה של דף נחתומין דמיירי דוקא בדף חקוק טמא, אבל להרשב"ם דמוקים בין בחקקו ואח"כ קבעו בין בקבעו ואח"כ חקקו, א,כ ל"ש לבאר למסקנא לחלק בין תורת כלי עליו לקבעו ולבסוף חקקו, דהא לרבנן דף של נחתומין טמא אף באין שם כלי עליו מעיקרא, וע"כ מסקנת הגמ' הוא רק סברא בדרבנן לשאיבה, אך החזו"א בא ליישב מתני' דידן ודלא כהרשב"ם, ולהרשב"ם עדיין צ"ע מתני'.

**והגר"ח יישב** שבאמת יש ב' דינים בחבור כלי בקרקע, **א',** שמחובר לקרקע יש לו דין מחובר שאינו מק"ט, וזה תלוי בתלוש, ולבסוף חברו אם חשיב כתלוש וטמא או כמחובר וטהור, ובזה מדאו' אין חילוק בין קבעו וחקקו או חקקו וקבעו, ואף בקבעו ואח"כ חקקו חשיב מדאו' תלוש ורק בשאיבה דרבנן החשיבוהו כמחובר.

**אולם** דוקא עץ שקבעו שוב ואח"כ חקקו שוב אינו נחשב כלי מחמת חבורו וביטול תשמישו ע"י חבורו לקרקע, **אבל כלי שכבר חקקו,** וקבעו בקרקע לא מהני להפקיע ממנו שם כלי שכלי שכבר היה כלי אינו מאבד שמו רק ע"י שנוי מעשה. **עוד הוסיף הגר"ח** שפשוטי כ"ע אין בחבורן לקרקע סיבה לבטל מהם שם כלי אף בקבעו ואח"כ חקקו, ודוקא כלי עם תוך ע"י חבורו בטל ממנו תשמישו, משא"כ דף של נחתומין אין חבורו מפקיע ממנו את תשמישו.

**ועפי"ז יישב הגר"ח** ששוקת שבסלע לענין טהרת פרה מיירי בכלי עם בית קבול, הרי דהכא ע"י חבור לקרקע לא אתינן לבטלו מדין מחובר, אלא מדין ביטול תשמישו, וכאן מדאו' יש חילוק שחתיכת עץ שקבעה בקרקע וחקקה לא חל עליה שם כלי, אבל חקקה ואח"כ קבעה בקרקע לא פוקע ממנו שם כלי רק ע"י שנוי מעשה , ולכן חשיב כלי לקבלת מי חטאת ולהזאת מי חטאת. משא"כ דף של נחתומין דמיירי בפשוטי כ"ע וכמש"נ אין חבורן לקרקע מבטל מהם את תשמישן ושם כליין, ואתינן לטהרן ע"י דין מחובר לקרקע וכאן מדאו' אין הבדל בין חקקו ואח"כ קבעו או קבעו ואח"כ חקקו, ולעולם תלוש ולבסוף חברו הוא כתלוש. ורק מדרבנן בחקקו ואח"כ קבעו חשיב מחובר.

**ועדיין קשה שהגמ' בב"ב** השוותה דף של נחתומין לדין שאיבה במקוה, ומתני' דידן השוותה שאיבה דמקוה לשוקת דטהרת פרה, וצ"ע הא לפמש"נ ענין דכלי לשאיבה הוא ענין של ביטול שם כלי ע"י ביטול תשמישו בחבורו לקרקע, דהא מיירי בכלי שיש לו תוך (שוקת, או צנור שחטטו), ולכן כאן מדאו' שאני בין קבעו ואח"כ חקקו לחקקו ואוח"כ קבעו וכמש"נ, וא"כ מדוע בב"ב משווינן שאיבה דמקוה לדף של נחתומין שהנידון שם הוא ביטול טומאה ע"י דין מחובר לקרקע.

**וביאר הגר"ח** דמתני' דידן מיירי בשוקת המושקת למקוה שבא לטבול בה, ואין טבילה בכלים מדאו', וזה תלוי בשם כלי, ולכן חבור לקרקע מפקיע שם כלי עם צורתו של בית קבול, ותלוי בחקקו וקבעו או קבעו וחקקו. אבל דין דצנור הוא משום שאיבה, ושאיבה תלוי בכלי המק"ט ומשום הוויתו בדבר המק"ט, ולכן אין הענין בחבורו לקרקע להפקיע ממנו שם כלי אלא להכשירו מדין מחובר, ובז כמש"נ אין חילוק בין קבעו ואח"כ חקקו לחקקו ואח"כ קבעו, רק מדרבנן. **ולא נתבארה לי כוונתו.** מדוע שם ענין שאיבה הוא משום תי"א, וכמש"נ שאף כלי אדמה כן, הרי שאין הדבר תלוי כלל החשיבות שם כלי אלא רק בשם שאיבה, ושם שאיבה אי"צ כלי, ועדיין צ"ע א"כ מדוע לחבר הכלי מדין מחובר לקרקע יפקיע שם שאיבה. ולא נתבאר כ"כ. **ועיי"ש שיישב עפי"ז** את הטור שפסק שלטבול בתוך כלי שקבעו וחקקו מותר, וכולם הקשו שחילוק זה מצאנו רק בדרבנן וטבילה בכלי הוי דאו', ולהנ"ל מיושב דטבילה בכלי עניינו תלוי בשם כלי, ולזה מהני חבורו לקרקע מצד ביטול תשמישו. עיי"ש.

**ועולה** דנקט שטבילה בכלי הוא חסרון שאינו נוגע לדין שאובין, ולכן צריך לזה חשיבות שם כלי. וצ"ע דהא לכאורה אף בכלי אדמה אין לטבול מדאו'. **וכבר נתבאר** שדין אין טובלין בכלי שפסול מדאו' אף אם שאובין דרבנן הוא או משום שיש דין לטבול בקרקע דומיא דמעיין. ובתוך כלי אינו בתוך קרקע, או שמים בכלי הם שאובין בכל רגע ופסול יותר ממים שהיו שאובין ועתה הם מחוברין, **וא"נ כהצד השני** צ"ב דטבילה בכלי הוא משום שאובין כמו כל מים שאובין ומדוע לטבילה בכלי תלוי יותר בשם כלי, **וא"נ כהצד הראשון** הרי שי"ל שפסול טבילה בכלי הוא שמה שהמים מונחים בכלי עם שם כלי היא המפקיע משם מונחים בקרקע ול"ה דומיא דמעיין, ולכן אם ע"י שקבעו וחקקו ל"ה כלי כשר לטבול בהם, משא"כ שאיבה תלוי בפעולת שאיבה, וגם כלי שקבעו וחקקו חשיב שיש כאן פעולת שאיבה במים ופוסלים משום שאובין, ורק דין מחובר גמור מפקיע שיש כאן מעשה שאיבה, ולמ"ד תלוש ולבסוף חברו הוי תלוש אף בקבעו וחקקו הרי דחשיב מעשה שאיבה במים.

**המשך המשנה:** נקובה מלמטה וכו' כלשהם וכו' וכמה יהיה בנקב כשפופרת הנאד, **עיין ר"ש** שיש כאן ב' דינים, שלענין כלי שא"א לטבול בו שעור בטולו בנקב כלשהו, ושפופרת הנאד הוא שיעור לעירוב מקוואות. **אולם הר"מ** פ"ו ה"ג ד' פסק להאעי שיעורא דשפופה"נ שהוא לענין ביטול שם כלי, **והקשו האחרונים** א"כ מדוע מייתינן ביבמות ממתני' לדין עירוב מקואות הא הוו ב' עניינים הא' שיעור ביטול כלי והב' שיעור עירוב מקוואות. **ועיין כס"מ וב"י** שהאריכו בזה. ובר"מ שם עולה ששוקת שחיברה ונקבה צריך שפופה"נ, ובנקבה משהו ואח"כ חברה סגי בנקב משהו, ובדות בים מצריך שפה"נ אף שלא חיברה והיה צריך להועיל נקב משהו. **ועיין** **ב"י** דנקט דלהר"מ נקב משהו הכוונה נקב שיכול להוציא כלי מדי טומאת כלי, ובכלי עץ זהו במוציא רימון שהוא גדול יותר משפה"נ ולכן התירו בשפה"נ, משא"כ בכלי חרס סגי במוציא זית שהוא פחות משפה"נ. אולם בחיברה ואח"כ נקבה צריך לשי' הר"מ לעולם כשפה"נ.

**ועיין גר"ח פ"ו ה"ד** שכ' דהכא מיירי לענין טבילה בתוך כלי, ולכן אף אם הכלי נקוב ובטל ממנו שם כלי מ"מ לא מהני לטבול בו מכיון שאין לטבול בכלי משום שאינו טובל בקרקע, ואף בכלי שבטל ממנו שם כלי מ"מ הטובל בו אינו טובל בקרקע, ולכן רק ע"י עירוב מקוואות דשפוה"נ מהני לטבול בו שע"י עירוב מקוואות חשיב הטבילה בכלי כטבילה חוץ לכלי.

אולם בכלי שנקבו וחברו לקרקע הרי שמחמת שהוא מחובר לקרקע יש לו שם מחובר, והמעכבו לייחשב מחובר הוא שם כלי, ולכן בנקב כלשהו פקע מיניה שם כלי וכבר נעשה מחובר ויכול לטבול בו, משא"כ דות שבים שאינו מחובר לא מהני נקב דמ"מ אינו טובל בקרקע ולכן צריך שפה"נ, עיי"ש. ועדיין צ"ל שבחברו לכלי לקרקע קודם שנקבו לא יהני ביטול הכלי שע"י ייחשב מחובר אלא לעולם הוא נחשב תלוש ולא מהני ביה טבילה לייחשב טבילה בקרקע ולכן לעולם צריך שפה"נ.

**ועולה לע"ע** שנקב כלשהו הוא לענין לטבול בתוך הכלי ועולה שהוא שיעור אחר ואינו בהכרח דומה לשיעור של ביטול כלי לענין ק"ט. **ועיין חזו"א ק' ה' ט' ,** שמכיון שפסול שאוב הוא אף בכלי גללים הרי ששיעור ביטול כלי לענין זה יכול להיות במשהו, ויכול להיות דוקא בשיעור גדול של שפה"נ, ואין הענין לבטל שם כלי, **ויש לדון** שגם לענין לטבול בתוך הכלי שאין הענין "שם שאיבה", אלא הנידון הוא טבילה בקרקע הרי שגם בזה אין צריך ביטול כלי אלא ביטול שם כניסת המים בכלי שעי"כ נחשב שהמים נאספים בקרקע שמתחת לכלי ולכן ל"ח שאינו טובל בקרקע, ודו"ק. **ועיין ב"י** דנקט שנקב כלשהו לא מהני רק לפסול שאובין ולא לענין לטבול בתוכו, **ועיין שו"ת רע"א סי' מ'** דנקט דמה אף לענין לטבול בו. **ועיין חי' הגרי"ז שם**  דנמי נקט כן שגדר הנקב הוא כדי להחשיב שהמים מונחים בקרקע ולא כדי לבטל הכלי, ולא משום עירוב מקוואות, אלא שגדר נקב כדי שייחשב שהמים מונחים בקרקע הוא תלוי באותו גדר של עירוב מקוואות, דהיינו אימתי חשיב נקב המגדיר את המים שהם נאספים מחוץ לכלי, ואו שעי"כ הם נחשבים מחוברים למים שמחוץ לכלי, או שהם נחשבים מחוברים לקרקע שמתחלת לכלי. עיי"ש.

וגם להגרי"ז יש לבאר החילוק בין מחובר לאינו מחובר, שבאינו מחובר ודאי המים נאספים בכלי אף בנקוב, ורק במחובר שכל הגורם להשאיר שם כלי הוא מה שהכלי מיועד לאסוף לתוכו מין ומיועד למעשה כלי, הרי שאם יש נקב שהמים ייחשבו כנאספים אליו שוב אין שום סיבה שלא להגדיר את הכלי כטפל לקרקע ולכן אין שם כלי.

**יש ליישב עפ"י הנ"ל** דלכאורה בשפופה"נ מדוע מהני דוקא למטה בכלי ולא למעלה, הא לא אתינן משום ביטול כלי אלא משום עירוב מקוואות, או משום שהמים עומדים בקרקע, וא"כ מה איכפת לן שהכלי אוסף מים לתוכו למטה מן הנקב, ולפמש"נ א"ש דכ"ז שהכלי נחשב כלי לגבי למטה מן הנקב הרי שזהו סיבה שלא יטפל כלפי הקרקע, וממילא עדיין יהיה חסרון של טבילה בכלי **ע"ע בהנ"ל בשו"ת הרי"ד טו', וחזו"א** קמא ה' ט', ב' ב', ות' ו' יד' טז', גידולי טהרה סי' ד'.

**פ"ה**

**מ"א ב':** מעיין וכו' העבירו ע"ג שפה כלשהו כשר חוצה לה ע"כ. אבל בתוך השוקת פסול, **והקשו הר"ש והרא"ש** הא יש חבור דשפה"נ, ותי' דגזרינן , להר"ש דוקא במחובר, ולהרא"ש אף בתלוש שמא יטבול בו בלא חבור שפה"נ. **והריטב"א במכות דף ד' בשם הרא"ה** דל"ש כאן השקה ועירוב מקוואות משום שאין מעיין מתחבר למקוה שאינם שווים בגדרם, עיי"ש. **ובר"מ פ"ט ה"ט** נמי כ' שהפסול מעיקר הדין,**ועיי"ש גר"ח** שדקדק בר"מ שכ' "יוצאין מן השקת ונזחלין" שהוקשה לר"מ מדוע המים לא יוכשרו כקושית הר"ש וע"ז תי' שהמים שבשקת נחשבים מקוה ומכיון שהם זוחלין אינם חבור למעיין ולכן נפסלים שאין בהם השקה. **ועיין חזו"א ק' ה' יג'. ע"ע ב"י קצח' סקכ"ט, רמב"ן ב"ב סה' ע"ב, תוס' בפסחים קט' ע"ב ד"ה "בים", רשב"א שע"ה ג', ראב"ד ג' יב'.**

**עיין ב"י סק"ח במה שהאריך ונחלק עם המהרי"ט, דמייתי לשו"ת הרשב"א ג' רכח'** שמעיין הנכנס לשוקת ויוצא ממנו, שאין טובלין בשוקת אבל מחוץ לשוקת חוזר להיות מעיין המטהר בכלשהו, והב"י נקט כן כפשט במתני' שבהעבירו ע"ג שפה כלשהו כשר שהכוונה שהמים יצאו מתוך השוקת אל השפה ודלא כפי' הרא"ש והר"מ שהכוונה שהיה מעל השוקת רום משהו שאינו נכנס לשוקת שמשיק ומטהר את כל המים שבשקת. והמהרי"ט פליג ונקט גם בדעת הרשב"א שצריך שיטהרו המים שבשקת ע"י מים שהולכים למעלה ואינם נכנסים לתוך השוקת. ורק להרשב"א שפופה"נ באמצע הכלי נמי מכשיר לטבול בתוך הכלי. **ועולה** שבאמת מדאו' מעיין בהנכנס לכלי החיבור מכשיר לטבול בכלי, ורק משום גזירת מרחצאות אסור לטבול בכלי, ולהרשב"א מהני שפופה"נ באמצע הכלי לטהר המים שבכלי, ולהרא"ש והר"מ דוקא נקב למטה שאין יכול לקבל עוד מים מטהר משום ביטול הכלי אך לעולם גזרו משום מרחצאות, ובכלי שאינו קבוע בקרקע נחלקו הרא"ש והר"ש הנ"ל אם גזרו כמש"נ לעיל. ומ"מ המים שיוצאים אינם שאובין ורק בתוך הכלי אין לטבול, וצ"ב לשי' הב"י דעד כמה שהכלי הוא כלי משום גזירה מדוע מחוץ לכלי יכול לטבול, וצ"ל שגזירת מרחצאות הוא רק פסול לטבול בכלי ולא פסול שאובין, וק"ל. ועוד צ"ע מדוע להרשב"א להכשיר הכלי מגזירת מרחצאות צריך דוקא מ"ס מחוץ למקוה, ויש ליישב.

**לשי' הרא"ש והר"מ** שהעבירו ע"ג שפה הרי שקצת המים שע"ג שפה משיקין ומטהרין את המים שבשקת, וזאת למרות שכולם זוחלין, וצ"ע הא המים שבמקוה הם רוב, ובפ"א מ"ז מבואר שרוב מים שאובין בתוך מעיין שיש בו מיעוט מים מעיין אין לו דין מעיין אלא דין מקוה. **עיין ט"ז סק"ג וש"ך סקל"ג וחזו"א ת' ר' יב' טז'.** וי"ל שמכיון שהזחילה בכלי היא זחילת מעיין אין חסרון להאי זחילה, וכמו בגל שנתלש , עמשכב"ז לעיל פ"א מ"ז. ועדיין צ"ע דהתם בגל בעינן מ"ס ומדוע כאן בתוך השוקת ומחוצה לה מטהר בכלשהו. ולהגר"ח שדין מ"ס הוא בתלוי במי מעיין, ולא בזחית מעיין, הרי שי"ל שאף אם המים שבכלי נעשין שאובין מ"מ לא פקע מינייהו שם של מי מעיין שמטהר בכשלהו. או שנומר שמעולם לא פקע מהם שם מעיין שהם בכל רגע ורגע מושקין למים שמעל השקת , ולפי"ז אם יתמלא השקת ואח"כ יצוף מים ע"ג יצטרכו מ"ס, וצ"ע בכ"ז.

**מתני':** העבירו ע"ג בריכה והפסיקו הריהו כמקוה, **עיין תוס' בבכורות** נה' ע"ב ד"ה "שמא" דמיירי בבריכה שנתמלאה ממעיין והיא אשבורן ומטהרת כשמחוברת למעיין , וכשאינה מחוברת הריהי כמקוה, **ועיין חזו"א ת' ב' יג'** דנקט כן בדעת ר"ש ורא"ש, **ועין ראב"ד בעה"נ ב' יט'. אולם הב"י ס"י** נקט בדעת הר"ש והרא"ש שדוקא בריכה מליאה במים והושקה למעיין היא כמעיין וכהיפסק ההשקה היא כמקוה , אבל בריכה שהיא כולה ממי מעיין אף בנפסק היא כמעיין. **עיי"ש דרישה סקכ"א .** ובב"י שם נקט בדעת הר"מ שכל מעיין שאינו זוחל אינו מטהר , ומעיין הנאסף בבריכה אם אינו זוחל בצידו השני הוא מקוה ולא מעין. **ועיין פהמ"ש, ועיין חזו"א ת' ב' טו'.**

**ע"ע ט"ז כב', ש"ך לב', חזו"א ת' ב' יד' טו', ועיין מרחשת ח"א סל"ט אות כה'. ע"ע חזו"א ת' ג' א' ה' ובקמא ה' יא'** אם צריך חבור המעיין לבריכה כשפ"ת. **ע"ע חזו"א ק' ו' י'.**

**מתני':** חזר והמשיכו פסול וכו', **וצ"ע**  מדוע צריך עד שיצאו כולן, ולא סגי ברוב זוחלין, **עיין ראב"ד ב' טז', ופרישה כא', ומשנה אחרונה, ועולה** דהיינו רק לענין זבין דל"ח מים חיין ע"י רוב, אבל אי"צ אשבורן ומ"ס, **ועיין חזו"א ק' ו' י'** בדרך אחרת.

**מ"ב:** העבירו ע"ג כלים, **עיין חזו"א ק' ה' יב' דנקט דלהר"ש** פלוגתתם אם מעין העובר בכלי אם חששו שמא יפסוק הזחילה ולכן קבעוהו כמקוה, ולר"י דהוא כמקוה גזרו על גבי ספסל אטו כלי, ועולה שם שכל הבריכה כמקוה מחמת הספסל, עיי"ש.

**אבל להרא"ש** כל המשנה כאן הוא גזירת אחורי הכלים ואחורי הכלי וספסל ענין א' הוא עיי"ש. **ועיין ט"ז סקכ"ג וש"ך סקל"ד** שביארו שהכלי מפסיק בין המעיין להמשכו. **וביא"ר** פי' שמכיון שאסור לטבול בכלי הוא מפסיק בין המעיין לאחורי המעיין. **ועיין גר"ח פ"ט** שתלה פלוגתת ר"י ור"י במה שנחלקו לקמן מ"ה אם אפשר להזחיל בדבר המק"ט, **ועיין מ"א** שביאר שפלוגתתם אם במעיין פוסל הוויתו בדהמק"ט.

**מ"ה :** תחילתה נתבארה בפ"א.

ונוטפין שעשאן זוחלין וכו', **ולהר"ש** מיירי שמקוה זחל וסותם יציאת המים בדבר המק"ט כדי שלא יזחול. **והרא"ש** מעמיד דמיירי שאם לא יסתום יציאת המים יגרע שעור מ"ס ולכן חשיב הוויתו, אבל מה שייגרם שיזחול החלק העליון ועדיין ישאר מ"ס אשבורן אין כאן חסרון דהוויתו, ועולה פלוגתא דלהר"ש אם גורם הכשר למים העליונים יש חסרון דהוויתו, ולהרא"ש אם יש במקוה מ"ס אשבורן יגורם למעלה מהם שיהא אשבורן בדהמק"ט אין בו חסרון מכיון שהמקוה עצמו כבר כשר הוא. **והרא"ש עצמו פליג** וסבר שמניעת פסלות אין בה משום הוויתו, ומודה בה ר"י שכשר, ופלוגתתם בפשוטי כ"ע שסומך עליהם אדם אם חשיב הוויתו. ומשמע שהנידוןהוא אם אדם מעמיד עץ ואין האדם נוגע במים אם חשיב מחמת האדם הוויתו. ובזה נחלקו ר"י ור"י במתני'.

**ועיין חזו"א ת' ח' ג'** שפשוט אין לפסול מקוה משום הבדהמק"ט דוקא אם רוב המים הוויתם בפסול, אולם בשעת טבילה סבר הר"ש צריך שכל המקוה לא יהיה בו הויה בדבר המק"ט ונקט שאולי זה מדרבנן. **ובשו"ת הרא"ש לא' ז'** הוכיח שמניעת פסול המקוה אין בו משום הוויתו, ממתני' להלן מ"ו שמבואר שגודר בכלים את החרדלית וטובל בה. **עיין חזו"א ק' ו' ח' בשעה"מ סוף שער ח'** כ' הרשב"א שאדם האוחז בכלי שאינו מק"ט אינו נחשב הוויתו, ולהרא"ש בזה נחלקו ר"י ור"י .

**עיין פת"ת סקל"ה** בריצוף המקוה בברזל כדי שלא יחלחלו המים ויתמעטו ממ"ס **והכשיר זאת בשם נוב"י וח"ס.**

**פ"ד מ"ד**

**המשכה**

מתני': מים שאובין ומי גשמים שנתערבו וכו'.

**ולשי' הר"ש והרא"ש תנא דמתני'** סבר שכדי שלא יחול פסול ג"ל, צריך ג' דברים המשכה , ורבייה, ושיתערבו מ"ג ומ"ש קודם שיגיעו למקוה. **ובגמ' בתמורה יב' לראב"י** סגי בהמשכה ורביה אף בנתערבו במקוה, **ולרבנן** התם סגי בהמשכה. **דהיינו שיש ג' דעות,** תנא דמתני', ראב"י ורבנן.

**ובדעת רבנן, לרש"י בתמורה שם,** באמת המשכה לבד מהני להכשר מקוה, **ולדעת הרשב"ם מובא שם בתוס'** מהני המשכה רק שלא יפסלו המ"ש את המקוה, אך אמנם מצטרפים , ורק אם יהיו מ"ס מ"ג יוכשר המקוה, אבל ברביה והמשכה מצטרפים המ"ש למ"ס. **ועיי"ש ר"י בתוס' ושטמ"ק סק"ל,** ועולה דהסוגיא שם סברה דלמתני' דהתם בתמורה לראב"י המשכה בלבד מהני שלא יפסול בג"ל ואם אח"כ יהיה רוב מ"ג יוכשר המקוה אבל אם יהיה מ"ס מ"ג ומ"ס מים שהומשכו ישאר המקוה בפסולו. **ועולה ג' צדדים** בהמשכה בלא רביה, **או** שמהני להכשיר לגמרי את המים, **או** שמהני למנוע פסול ג"ל אך אין מצטרפים לשיעור מקוה אך אי"צ רוב מ"ג, **או** שאין פסול ג"ל אבל צריך רוב מ"ג כדי להכשיר המקוה. וצ"ב בהנ"ל.

**בר"ש כ'** בדעת ראב"י שאף בנפלו למקוה ג"ל שאובין מומשכין ואח"כ נתרבו המ"ג דכשר, **וכן י"ל בדעת תוס' והשטמ"ק בתמורה. ו**עיין.

**הר"מ בפה"מ** כאן מפרש למתני' דידן שאי"צ שיתערבו קודם שיכנסו המ"ש למקוה, **והקשו הכס"מ והב"י** והתויו"ט דסיפא דמתני' מוכרח דל"כ שכ' היו מקלחין וכו'. ובתוס' בתמורה שם בסופו יישב קושיא זו עיי"ש. **אולם הב"י יישב** דלהר"מ הכוונה שאם היתה רביה של מ"ג קודם שנכנסו המ"ש באמת אי"צ שיתערבו המ"ש והמ"ג חוץ למקוה, אבל אם נכנסו המ"ש שהומשכו קודם למקוה ואח"כ רבו מ"ג לא מהני והמקוה פסול, ולזה מהני שאם נתערבו המ"ש והמ"ג מחוץ למקוה מהני אף אם נכנסו למקוה קודם רוב מ"ש. והדברים צ"ב, ועכ"פ זהו דלא כהר"ש דלראב"י מהני רביה אף בנכנסו קודם מים שהומשכו. ועיין.

**וברמ"א רא' סמ"ד** נמי כ' שצריך שיקדמו המ"ג למ"ש המומשכין. **ועיין ר"ן שבועות דף ה'** מדפי הרי"ף נמי כן. **ובבעה"נ ס"ד ה"ז** כ' כהר"ש שאין נ"מ אם באו קודם המ"ש ואח"כ המ"ג.

**יש לברר** אם נתערבו חוץ למקוה מיעוט מ"ש ורוב מ"ג מדוע לא סגי בביטול ברוב, ומדוע צריך להמשכה , דדוקא בתוך המצוה ג"ל פוסל ולא בטל, אבל חוץ למקוה שג"ל אינו פוסל שיבטל. **ועיין חזו"א ק' ה' ה'.**

**ובדברי הב"י מתבאר לשי' הר"מ** שאם היו במקוה פחות מכא' סאה מ"ג ונפלו לשם ג"ל שאובין ממושכין שהמקוה נפסל.

**והב"י נקט** בדעת הר"מ שאין פלוגתא בין מתני' לראב"י ורבנן דתמורה, וענין רביה והמשכה אינה במחל' כלל, ומהני רביה של מ"ג והמשכה של מיעוט שאובין. אבל אם קודם שרבו מ"ג לכא' סאה פוסל ג"ל מים מומשכין, אא"כ היו המים המומשכין מעורבין במ"ג שאז אינם פוסלים בג"ל. ורבין משמיה דר"י דתמורה הוא דין נוסף שמקוה שנפסל בג"ל מהני המשכה לכולו אם יש בו רוב כשרים. **ועולה דלרש"י** ודעמיה לרבנן מהני המשכה בכולו, ולראב"י מהני המשכה ורביה, ולתנא דמתני' בעינן נמי מים מעורבין, **ולרשב"ם** דתמורה רבנן סברי דכדי ליצטרף צריך רביה והמשכה אבל כדי שלא יפסול בג"ל סגח בהמשכה בכולו. **ולהר"מ** בלא רביה אף מים ממושכין פוסלים בג"ל, והמשכה בכולו הכוונה מקוה שנפסלה בג"ל ורובה כשירה מהני המשכה לכולה. **להרשב"ם בתמורה** מימרא דרבין הומשכה כולה כשירה הוא שהמשכה מהני שלא יפסול בג"ל ואם אח"כ רבו מ"ג כשר. או אם יש מ"ס מ"ג אין המ"ש המומשכין פוסלים, **אולם להר"מ** שביאר מימה דרבין באופן אחר, שאם נפסל בג"ל מהני המשכה בכולו, א"כ מקור לחי' זה, ולכן סבר הר"מ שמים מומשין בלא רביה אין להם שום מעלה והם פוסלים בג"ל. **עיין חזו"א ת' ד' יג'.**

**ועיין ש"ך סקצ"ט** שחידש בדעת הר"מ דמהני המשכה בכולו להכשיר פסול ג"ל אם רובן מ"ג , דה"מ אם קדמו מ"ג למ"ש, אבל בקדמו מ"ש למ"ג בשיעור כ' סאה ויבואו אח"כ מ"ג יותר מכ' סאה לא יהני המשכה בכולו בכה"ג. ומשמע שאם יקדמו מ"ג כ"ס ואח"כ יבואו כ"ס מ"ש יהני המשכה, ורק בקדמו מ"ש מומשכין בשיעור פלגא בזה הפסול של המ"ש אלים ולא מהני ביה המשכה. וכן אף בקדמו מ"ש פחות מכ"ס ויבואו אח"כ יותר מכ"א מ"ג יהני המשכה בכולו, ורק בקדמו כ"ס מ"ש מומשכין שוב לא יהני המשכה בכולו. **ועיין בגליון רע"א** שכ' דמ"מ יהני בכה"ג המשכה בכולו לענין שאם יהיה מ"ס מ"ג לא יפסלו המים המומשכין מדין ג"ל, ונקט דאף להני דפליגי על הרשב"ם (שי' הר"מ) דלא מהני המשכה למנוע פסול ג"ל, מ"מ מ"ש שקדמו מהני להו המשכה בכולו לענין שלא יפסלו בג"ל, וצ"ע בכ"ז **עיין פרישה סקמ"ח, וט"ז סקנ"ה וסקס"ט,** דמייתו ר"ש פ"ו מ"ג גבי ג' מקוואות של כ' סאה ואמצעית שאובה וטבלו בב' החצונות דלא הוי חבור, ואין האמצעית נפסלת משום ג"ל שנשפך לה האמצעית השאובה, ובפרישה ביאר משום שיש ביטול ברוב מ"ג עיי"ש, אך בט"ז יישב דהתם הוי המשכה בהיתר ולכן לא פסל, משא"כ בנידון דידן מקוה כ"ס מ"ג שנפל לתוכו מים שאובין מומשכין דחשיב המשכה בפסול ופוסל בג"ל וצ"ב כל דבריו. **עיין חזו"א ת' ד' יד' טו' טז',** ויש לדקדק הרב בדבריו**. ע"ע חזו"א יו"ד קלט' ו' – י'.**

**יש לבאר שכוונת הרע"א** (וכן מבואר בחזו"א הנ"ל בכוונת הרע"א,) שכוונתו שגם להר"מ ולכ"ע מים מומשכין אף שאינם מצטרפים אינם פוסלים את המים הבאים, ולכן אם יש מ"ס מ"ג אין המים המומשכין מקלקלים, עיי"ש.

**ביאורים בכל הנ"ל:**

**עצם הענין דבעינן רביה והמשכה** נראה לבאר, שיסוד פסול שאובין הוא הקוואת מים שלא בהכשר (דחשיב ע"י מים שאובין שהוקוו לתץשמיש או בידי אדם) וג"ל שאובין שהם שיעור רחיצה גורם הגדרה שהמקוה הוקווה לתכלית ג"ל שאובין וזה פוסל ומחיל על כל ההקוואה שם של הקוואה בפסול. ובאמת יש ב' דברים הגורמים למקוה להיקוות בפסול, א', עצם היצמאות הג"ל מ"ש בתוך המקוה , ב', היכנסות הג"ל שאובין, שהם נכנסים לשם התקוות מים שאובין היא ג"כ פוסלת. ונראה שע"י רביית מ"ג מדין ביטול ברוב פקע מהג"ל שאובין שבתוך המקוה שדם היקוות של תשלית פסולה, אולם אם לא יומשכו קודם הרי שבכניסתם למקוה בעודם שאובין הוגדר שהוכנסו לשם הקוואה בפסול, ולא יהני ביטול רק לעצם המים שהם מים שאובין הגורמים למקוה להיות מוקוות בפסול, ולזה מהני ביטול, אך לא יהני ביטול למעשה של כניסת המ"ש למקוה שנעשה פעולת התקוות בפסול, ולז צריך המשכה שעניינו ביטול שם כניסת המים למקוה ע"י שפיכה אלא הם נכנסו מעצמם, ולכן אין כאן מעשה כניסת מים עם מעשה הקואה פסולה, אלא רק מציאות של התקוות שלמ"ש בתוך המקוה ולזה מהני ביטול וכמש"נ.

**הא דהותר ביטול לכתחילה,** וכן הא שהמים שאובין שנתבטלו לא חוזרים ונעורים ע"י רבוי שאובין לאחמ"כ. **ונראה** שמכיון שכל פסול שאובין הוא ביצירת הגדרה על כל הקוואת המקוה, וע"י ביטול ייחשב וייעקר מהמ"ש שם הקוואת שאובין ויתהפכו להיות באמת מוקווים בהכשר ע"י שילכו אחר רוב מ"ג משו"כ אין כאן חסרון של ביטול לכתחילה, וכן לאחר שנתבטלו הפכו להיות מקוה גמור ול"ש בהם חוזר וניעור.

**ותנא דמתני' לשי' רוב הראשונים** (מלבד שי' הר"מ ) דסבר שמלבד רביה והמשכה בעינן שיתערבו בחוץ, נראה דסבר שמ"ש אף בהמשכה נחשבים כמתקווים לשם שאובין, שעצם מה שהם שאובין מגדיר את התקוותם לשם שאובין, ולכן לא יעזור רביה לתקן את פעולת התקוותם לשם שאובין, ורק ע"י שמתערבים בחוץ עם מ"ג, הרי שפקע קצת תכלית התקוותם לשם שאובין, או מכיון שכבר חוץ למקוה התחיל תערובת מ"ג שלבסוף רבו המ"ג, הרי שתחילת הביטול ע"י רביה התחיל חוץ למקוה והוא מפקיע את התקוות לשם שאובין, ודו"ק.

**הר"ש מלוניל בתוס' בתמורה** הוסיף (ונקטנן בדעת רבנן התם דל"פ על ראב"י) שהמשכה עצמה מועלת שאינה פוסלת, ולכן אם יש מ"ס מ"ג ומ"ס מומשכין כשר, והגדר בזה שההמשכה ביטלה את מעשה ההקואה בפסול, ולכן אין המים המומשכין מגדירים את הקוואת המקוה כולה בפסול, ולכן מים מומשכין אינם פוסלים המקוה, אך הם עצמם מוקווים במקוה לשם שאובין, ולכן מ"ס מ"ג אינם נפסלים מחמת המ"ס מ"ש מומשכין, **וכן הביאור להר"ש כאן** דמהני המשכה ואח"כ רביה, שהמים שהומשכו ונכנסו למקוה מעצמם אינם נותנים הגדרה של מעשה הקוואת פסולים ורק הם עצמם מוקווים בפסול, ולכן הם אינם כשרים אך אינם פוסלים את המקוה, ולכן יהני רביה דלאחמ"כ להגדיר הקואת המקוה ככשרה ומדין ביטול מצטרפין המומשכין למ"ג, ועיין.

**ושי' הר"מ** שהמשכה ואח"כ רביה לא מהני, ואין מים מומשכין בטלים אם באו למקוה לפני ברוב מ"ג. ולענין אם המומשכין פוסלים את המקוה נקטו ברע"א בהגה"ה בשו"ע דנקט שאם יהיו מ"ט מ"ג המים המומשכין אינם פוסלים, אולם בב"י עולה שמים מומשכין פוסלים בגל קודם רביה של כ"א סאה מ"ג, וכן עולה בט"ז בכמה מקומות. **ובפשטות** הבנת דברי הר"מ שמומשכין תחילה אינם מצטרפים הוא דסבר שאף מים הבאים מאליהם אם הם שאובין הם מגדירים את ביאתם כביאת מים שאובין העושה פסלות בהקואת המקוה, וחשיב הקואת מקוה לתכלית שאוביןשמשו"כ אינם בטילים, שאם רק הם עצמם במצב של שאיבה ואין הם מגדירים הקואה פסולה במקוה מדוע שלא יבטלו ברוב מ"ג, וא"כ צדקו דברי הב"י שאם כדי שלא ליבטל במ"ג צריך לומר שהם קבעו הקואת פסול א"כ שיפסול בג"ל ומ"מ לא יהני מ"ס כשרים מחמת ההקוואה בפסוחל של המומשכין, ודו"ק.

**עוד בשי' הר"מ** בדברי רבין שהומשכה כולה הכוונה מקוה שלם שנפסל בג"ל. והש"ך חידש שאם קודם שהיו כא' סאה כשרים נפסלו ע"י ג"ל שאובין או מומשכין לא מהני להו המשכה בכולו. **ונראה לבאר הדבר** דסבר הש"ך שהמשכה בכולו מהני למקוה שעיקר עשייתו בהכשר אלא שיש בו עשיה פוסלת שאינה בטילה כגון ג"ל שאובין, אולם אם הוגדר שעיקר עשיית המקוה בפסול, אף שרובו מ"ג, כגון שנפל ג"ל לפני שהוכשר עיקר עשיית המקוה קודם כא' סאה, הרי שהוגדר שעיקר עשיית המקוה בפסול, ולזה לא מהני המשכה בכולו. **ויש להעיר** אם כפשטות דברי הרע"א שהמ"ש שהומשכו לפחות מכא' אינם מצטרפים אך אינם פוסלים ולכן אפשר להוסיף מ"ס מ"ג ולהכשיר, וא"כ אם ישלים לכא' סאה מ"ג יחשב שעשה עיקר עשיית המקוה בהכשר, ומדוע לא יהני המשכה בכולו, וצע"ג. ולכן אולי נראה שכוונת הרע"א שבכה"כ דהש"ך שנפסל המקוה ע"י שכא' סאה נעשו שלא בהכשר ולזה יוסיף מ"ס מ"ג בזה שוב נחשב שעיקר עשיית המקוה בהכשר ויש רק כא' ראשונים הבאים לעכב, ושוב בכה"ג שיש עשיית מקוה בהכשר עם מעכב אחר בזה מהני המשכה בכולו. ודו"ק.

**בביאור דברי הט"ז** שבג' מקוואות כ' סאה כל א', ואמצעית שאובה וטבל והושקו דלא עלתה טבילה, ולא נפסלו ב' חצונות משום ג"ל מומשכין שנפלו לתוך פחות מכא', ונקט הט"ז שדוקא בהמשך ג"ל שאובין לפחות מכא' הוי המשכה בפסול ופוסל, משא"כ כאן שטבל וחשב להשיק כ' למ' מ"ג דחשיב המשכה בהיתר, **ונראה** כוונתו דלפמש"נ הפסול שפוסל את כל ההקואה הוא הקוואת ומילוי המקוה ע"י מ"ש, והוגדר מעשה הקואה בפסול מחמת שבפועל קורה המקוה של התקוות הבור במ"ש, ולכן אם הפעולה שעשו הכוונה היתה להשיק ב' מקוואות דכ' סאה לכ' שאובה הרי שכוונתם היתב להמשיך ולמלאות בור מקוה כשר, אלא שלא צלח צירוף ב' המקוואות החצונות הרי שבכה"ג אין כאן מעשה הקוואה בפסול ודו"ק.

**הגרי"ז בתמורה יב'** שמי שסובר שלהמשכה צריך קרקע מחלחלת אי"צ ג"ט, שקרקע מוילחלת משום זריעה, וג"ט משום ביטול השפיכה לבור, **ולהנ"ל**  צריך את שניהם, זריעה לתקן המים, והמשכה ג"ט כדי להפקיע את מעשה השפיכה לבור. וכמש"נ אף אם יתוקן המים עדיין לא יופקע מעשה השפיכה לבור אם נעשה לשם שאובין, ודו"ק.

**פ"ה מ"ד:**

**כל הימים וכו', עיין ר"ש רא"ש ופהלהר"מ פרה ח' ח',** ולר"מ כל הימים כמקוה לאשבורן, ומ"ס, ומים חיין. ולר' יהודה כל הימים כמעיין לכל דבר, וים הגדול כמקוה לכ"ד, **ולר' יוסי להר"ש והרא"ש** כל הימים כולל ים הגדול כמעיין לכ"ד מלבד זאת שאינו נחשב מים חיים. **ולפהמ"ש להר"מ לר' יוסי** ים הגדול כמקוה לכ"ד, ושאר ימים כמעיין לכ"ד מלבד דל"ה מים חיים. **ובפהמ"ש כ'** דשאר ימים לר"י דהוו כמעיין הוי בין לענין זוחלין הן לענין מ"ס. ורק מים חיין לא חשיבי. **וכן ברשב"א** ריש שער הטבילה**. ועיין ב"ח סקי"א** שכ' דים חשיב כמעיין רק לענין זוחלין אך בעינן מ"ס כמקוה. **וכן משמע ברא"ש מקוואות סי"ג עיי"ש.**

**ועיין רש"י שבת קט' ע"א ד"ה "ר' יוסי", וכן ברע"ב בפרה ח' ח' ובר"ש וברא"ש שם.** שטעם דכל הימים כמעיין לזוחלין משום שטבע הנחלים לזחול לשם , ועכ"פ משמע רק לענין זוחלין.

**ועולה** דלהר"ש ודעמיה ר' יוסי סבר דקרא דמקוה ימים בא לומר שכל הימים כמקוה, ומ"מ בזוחלין כשרים מכיון שטבען של ים לזחול, **וכמש"כ החזו"א ק' ו' ו'** שזחילת מעיין במקוה כשירה. וזהו מסברא. וכבר ביארנו בזה שזחילה פוסלת אם הטבע שלה להיות באשבורן, וזחילה טבעית של ים הוא כשל מעיין ואינו פוסל, אך דין מקוה יש לה שאינה מים חיים וצריכה מ"ס. **ולהר"מ** כל הימים כמעיין דקרא רק לים הגדול, ומ"מ כל הימים אינם מים חיים מסברא מכיון שאינם נובעים, **עיין חזו"א הנ"ל.** ולכן כל הימים כשרים בזוחלין ובכלשהו.

**הר"מ פ"ט ממקואות הי"ב** פסק שכל הימים מטהרין בזוחלין ואינם כשרים לזבין ומצורעין ולמי חטאת, **ולכאורה סתר עצמו מפיהמ"ש** שכ' שהים הגדול הוי מקוה לכ"ד. **ועיין ר"מ פרה פ"ו ה"י יא'** שפסק שים הגדול פסול לזבין וכו' ושאר ימים כשרים דוקא באשבורן אבל בזוחלין אין כשרים לזבין ומצורעין ומי חטאת, **ועיין ב"י וכס"מ** שביאר שפסלו שאר ימים זוחלין משום נהרות, **ובחזו"א פ"ט ממקואות י"ב ופ"ו מפרה י' יא'** נקט שזהו פסול דאו'. שימים שהמשיכום שלא כדרך טבעם אף דהוו כמעיין לזוחלין ומשהו מ"מ ל"ח מים חיין. עיי"ש.

**עיין אבי עזרי פ"ו מפרה.**

**פ"ה מ"ו:**

גל שנתלש וכו' פי' א' בראשונים דנתלש ממעיין או מים ואין בו חסרון דזוחלין ומ"מ בעי מ"ס, ונתבאר לעיל פ"א מ"ז.

**אולם האשכול סי' נ' , ובפי' הראב"ד עדויות פ"ה מ"ב**, דמיירי בנתלש ממקוה, ומ"מ חשיב אשבורן, וביארו האחרונים, או שדרך גל להיות מחובר ודבוק באויר ואינו זוחל. וכן משמע באשכול, ואז אפי' אם הגל יפול למקום אחר כשר לטבול בו, ובראב"ד שם משמע שזהו משום שהגל יוצא מהים ןעתיד לחזור לים, ועולה שזוחל הוא כשאין לו שום חבור וצירוף, אבל מים שמחוברים לים וטבעם שלא לינתק מן הים אף שהם גל הנשפך ליד הים וטבעו לחזור לים חשיב אשבורן, ודו"ק. **ועיין אמרי משה ס"א סקי"ח** שביאר בדעת האשכול (והראב"ד) דמיירי שהגל עתיד לישפך למקוה, הרי שכל זחילה ממקום אשבורן למקום אשבורן חשיב אשבורן,  **עיין חזו"א ת' ח' ו'.**

**הגמ' בחולין לא' ובחגיגה יט',** לאחר דמוקי מתני' דגל שנתלש ביושב ומצפה וצריך כוונה לטבילה, בעי הגמ' מאי קמ"ל מתני' **ותי'** או דלא גזרינן אלו כפין או דלא גזרינן אטו חרדלית, ולרש"י שם חרדלית חסרונו משום קטפרט, ותוס' שם הקשה תיפו"ל משום זוחל.

**ועיין תוס' בחגיגה יט' ע"א ד"ה "נגזור"** דר' אלחנן נקט כרש"י שחרלית חסרונה משום קטפרס מהא דאין מטבילין אף בחרדלית של ים, עיי"ש ולא נתבאר דבריו בסוף ש, **עיין חזו"א ק' ג' יב'.** ועולה נידון אם יש במעיין חסרון של קטפרס, דהיינו דלר' אלחנן גם מעיין צריך חבור למים ולכן קטפרס פסול, וזוחלין אינו משום חסרון חבור אלא שמקוה אין דרכו בזוחל, ועיי"ש. **ועיין תוס' בחולין לא' ע"ב ד"ה "גזירה" ועיי"ש רש"ש** שהוכיח מדברי תוס' שמעיין בקטפרס כשר והוי חבור, **ועיין ב"י סוף אות נד' דמייתי ראבי"ה** לדון אם מעיין מטהר בקטפרס **ועיין דרכי משה אות ו'. ובחזו"א ק' ג' יב' יג'** עולה דנקט בפשיטות שבמעיין קטפרס הוי חבור. **ע"ע חזו"א ת' ט' א'. עיין רש"י טבו"י** פ"ב מ"ז דקטפרס אינו חבור בין העליון לתחתון אבל לעצמו הוי חבור עיין רש"ש הנ"ל. **ועיין משנה אחרונה בטבו"י שם, ובחזו"א טבו"י ה' ז'** דנקטו בדעת הר"ש שאינו חבור אף לעצמו.

ובפלוגתת ב"ש וב"ה אם מטבילין בחרדלית, **להר"ש והרא"ש** מיירי בחרדלית של גשמים ולב"ה אין מטבילין משום קטפרס וזוחלין, ולב,ש שניהם כשרים, וכבר הובא **הר' אלחנן** בחגיגה שמיירי אף בחרדלית של ים וחסרונו רק קטפרס, **ועיין פי' הראב"ד לעדויות פ"ב מ"ה** שנחלקו ב"ש וב"ה דלב"ש הוי כגל שנתלש, ולב"ה ל"ד לגל שנתלש שהוא יוצא ממקום טהרה והולך למקום טהרה, וכבר נתבאר דאף בחרדלית של מקוה גל שנתלש חשיב אשבורן מחמת שהוא אינו ניתק מן הים, ולב"ש אף חרדלית המיועדת לאשבורן נחשב אשבורן, ולב"ה דוקא אשבורן שאינו עומד ליתלש חשיב אשבורן ולא דבר שרק מיועד להיות אשבורן. **הר"ש נקט "ומיהו"** שאף לר"ש פסול בזוחלין, וכאן מיירי שיש פרסת חמור המחוברת בשפופה"נ, וכוונתו דלב"ש אם טובל באשבורן סגי אף ששיעור מקוה הוא רק ע"י חבור לזוחלין. וב"ה פליגי דצריך אשבורן למ"ס. **עיין חזו"א ק' ו' יב'** ומוש"כ דע"כ ב"ה פליגי בזוחלין מהא שטיהרו בגודר בכלים, וצ"ע אולי גדירה בכלים מועילה לסלק חסרון וקטפרס, ומנא לן דסברי שיש חסרון דזוחלין, ולע"ע צ"ע.

**ועולה** בר"ש שקטפרס וזוחלין הם ב' פסולים במקוה, ואם כהריב"ש המובא בגר"א שזוחל חסרונו בחבור מ"ס א"כ זוחל וקטפרס הוו אותו חסרון, וע"כ שזוחל הוא חסרון בעצם צורת המקוה שצריך אשבורן. ושי' ר' אלחנן הנ"ל שמעיין נמי פסול בקטפרס אף שמעיין אינו צריך חבור. וממ"נ אם מעיין צריך חבור א"נ להריב"ש שזוחל ג"כ יפסול. וע"כ עולה שמקוה ומעיין צריכים חבור, ולכן שייך בהם חסרון קטפרס, וזוחלין אין בהם כל חסרון חבור אלא רק חסרון של צורת מקוה באשבורן, ולכן במעיין אין חסרון זוחל ובמקוה יש למרות שבמעיין יש חסרון של קטפרס.

**הרא"ש בסי"א** הוכיח ממתני' דמודים שגודר בכלים, שלמרות שאינו מהדק הכלים ועדיין החרדלית ממשיכה לזחול אחרי הכלים ואין בזה חסרון של זוחלין, וע"כ שמקוה מ"ס אשבורן ועליו זוחלין מים אינו פוסל את המקוה, **ועיין רשב"א שה"מ ש"ב** דסבר שנפסל המ"ס מחמת זחילת המקוה למעלה ממ"ס. **עוד הוכיח הרא"ש** מהתוספתא פ"ד שב"ה אם יש עוגל מ"ס ולמרות שהחרדלית עוברת ע"ג. **והביא הרא"ש** עוד הוכחות שאין פסול זוחל למעלה ממ"ס, מפ"ג דבור שהאמה עוברת לו אינו פוסל המקוה, **ועיין חזו"א לקוטים ד' א'** דנקט שהרא"ש חידש ב' חדושים , א', שזחילה מועטת אינה זחילה ולזה הוכיח ממתני' ומהתוספתא שלמרות שכל החרדלית שנעצרת ע"י הכלים ממשיכה לזלוג מעט מעט בהכי ל"ח זחילה, וב' , שזחילה אפי' מרובה למעלה משעור מ"ס אינה פוסלת ולזה מביא מעוגה ועליה עוברת חרדלית וכן ממקוה שהאמה עוברת על גביה. **והרשב"א בשה"מ** הנ"ל שסבר דזחילה למעלה ממ"ס פוסלת הוסיף שזחילה שאינה ניכרת אינה זחילה ולכן מקוה המחלחל בקרקע אינו פוסל, וכן מקוה שנמדד ונמצא שאינו חסר ממ"ס כשר למרות שנחסר קצת וע"כ שיש בו זחילה מועטת . **והשו"ע פסק כהרא"ש** שזחילה למעלה ממ"ס אינה פוסלת, וכן פסק שזחילה מועטת אינה פוסלת, **והגר"א סקצ"ו** הקשה דהחידוש שזחילה מועטת אינה זחילה זהו להרשב"א שזחילה למעלה ממ"ס פוסלת, אבל השו"ע שפסק שזחילה למעלה ממ"ס כשירה לא סובר שזחילה מועטת כשירה, וצ"ע השייכות, **ומ"מ זהו דלא** **כהחזו"א הנ"ל** דנקט בדברי הרא"ש שבא לחדש הכי ב' חדושים ודו"ק, וצ"ע. **ובאמת הגר"א סקצ"א** נקט שכל ראיותיו של הרא"ש הם רק לדין של זוחל למעלה ממ"ס, **וצ"ע** דבגודר בכלים מנא לן שיש אשבורן מ"ס וזוחל רק למעלה ממנו, וצ"ע. **ועיין חזו"א שם סק"ג שחידש בדעת הרא"ש והשו"ע,** דבפשטות נקב למעלה משעור מ"ס כשר מכיון שאין המ"ס שלמטה מהנקב העשוי לצאת, ונקב למטה משעור מ"ס פוסל מכיון שהמים מיועדים לצאת ואינם נחשבים בכה"ג אסורים במקום א' להיות אשבורן.

**אולם החזו"א חידש בדעתם באופן מחודש** שלהשו"ע והרא"ש רק מים המתאספים לצאת הם אינם אשבורן, ולכן מקוה שיש בו הרבה יותר ממ"ס ויש נקב שאינו גדול ואסיפת המים סביב הנקב לצאת הוא אינו ממעט משיעור מ"ס המקוה כשר גם אם הנקב יהיה למטה משיעור מ"ס, ולפי"ז ביאר החזו"א את תמיהת הגר"א על המח' שפסק כהרא"ש דלמעלה ממ"ס כשר ופסק דזחילה מועטת איננה זחילה, דלהרא"ש אין פסול זחילה אלא אם יש מים מכונסים לצאת הממעט משעור מ"ס ובזה פשוט שצריך לפסול אף בזחילה מועטת, ודוקא להרשב"א שזחילה בחלק ממי המקוה פוסלת את כל המקוה, ומשום שעצם הזחילה במקוה פוסלת הרי שלשי' שייך לדון בזחילה מועטת אם היא פוסלת אבל להרא"ש אין זחילה פוסלת המקוה אלא היא פוסלת רק את המים העומדים לצאת ובזה ל"ש לחלק בין מועטת למרובה. עיי"ש.

**ונראה לבאר קושית הגר"א הסתירה בשו"ע,** דהא כבר ביארנו ב' צדדים בפסול זוחלין, **או כדברי הריב"ש** שבזוחל יש חסרון חבור וממילא ליכא שעור דמ"ס, או שזוחל הוא פסלות בצורת מקוה, **וכבר כ' שלהר"מ** וע"ר הרי שמקוה שזוחל זחילת מעיין אין בו פסול, **וכן שי' הר"ש הרא"ש וריב"א** דים כמקוה ולר' יוסי כשר בזוחל נכיון שזחילתו זחילת מעיין ואינו פוסל וע"כ שים נחשב זוחל אלא הכשרו מכיון שכך הוא דרכו. **וכן לר' אלחנן** בחגיגה יט' דמעיין פסול בקטפרס, דהיינו שגם מעיין צריך חבור וקטפרס אינו חבור, וע"כ שזוחל אינו מעכב חבור דא"כ מדוע מעיין כשר בזוחל, וע"כ שזוחל הוא פסול בצורת מקוה. **אולם שי' הראב"ד והאשכול** שגל מים אינו נחשב זוחל מכיון שטבעו לשוב לים, וע"כ שגדר זוחל הוא איננו צורה של מים זורמים, אלא הענין שיהיה צירוף ודבוק בין המים למים, ולכן גל שטבעו לשוב לים הוא נחשב עדין מחובר לים והוא עדיין מצטרף לשעור מ"ס, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה** שנידון דזוחל למעלה ממ"ס, ונידון דזחילה שאינה ניכרת תלויים זב"ז ובצדדים הנ"ל, **שאם יסוד ענין פסול זוחל** הוא ענין של צירוף מ"ס להיות כחדא הרי שהפסול הוא אף בזחילה שאינה ניכרת, דמכיון שאין המקום אוחז את המים שבתוכה אלא המים יוצאים משם הרי שהם אינם אסורים וממילא אינם מחוברים, וכן פשוט שזחילה למעלה ממ"ס אינה פוסלת הלמטה ממ"ס, דהמ"ס שלמטה שאינם עשויים לצאת הם אסורים ומחוברים יחדיו. **אך אם יסוד זוחלין** הוא ענין של צורת מקוה באשבורן וצורת מעיין בזוחלין, א"כ יש לדון שזחילה במקוה פוסלת את כל המקוה מכיון שאין למקוה צורה שלימה של מקוה אשבורן אם יש בו בקצתו זחילה. וכן יש לדון שזחילה שאינה ניכרת אינה משנה הצורה של המקוה אם נראה אשבורן, שכל הפסול הוא צורת מקוה זוחל ותלוי אם הזחילה ניכרת, ופשוט. **ולכן סבר הגר"א** דהשו"ע שפסק שלמעלה ממ"ס אינו פוסל ומשום שיסוד פסול זחילה הוא שאין למים שעתידים לצאת חבור זל"ז, א"כ פשוט שאף באינה ניכרת צריך להיות פסול, ודו"ק היטב.

**וראית הרא"ש ממתני'** דגודר בכלים שאינו פוסל, ולמרות שכאן הוי זחילה למטה ממ"ס, **ויש ליישב בתרי אנפי,** או שיסוד אשבורן הוא ליצור חבור, **וי"ל**  שחרדלית שעושה לה סכר וממעט זרימתה, אף שאינה אשבורן גמור, מ"מ חשיב איזשהו חבור וצירוף של אסוף כלשהו, שמים שבכלי או בבור אינם מחוברים אלא בעומדים בלא זחילה אף לא משהו, אבל חרדלית שטבעה לזרום הרי שכל מעצור נחשב צירופם זל"ז ע"י אשבורן כלשהו. ויש לבאר עפי"ז מה חידש התנא שיכול לגדור בכלים, ועיין ר"מ שלא כ' דוקא אם המים עומדים שם, ואולי כמש"נ שנתחדש אשבורן אף שזורם , אולם כ"ז רק להרא"ש שתכלית ענין אשבורן הוא צירוף המים, אבל להרשב"א שהענין שלא יהיה לו צורת זוחל ודאי אם המים זוחלין יהיה בו פסול של זוחלין. ודו"ק. **עי"ל** שענין אשבורן הוא מעשה אסיפת מ"ס, ובחרדלית קבע בגדירת הכלים שלעולם יעמוד שם מ"ס, שיזחול אך יבואו אחריהם עוד מי גשמים, ואין ענין לאסוף את אותם המים, אלא יש ענין שיצור מקום שתמיד יתאסף שם לשעורמ"ס, ודוקא בור שאם יזחל יתמעט ממ"ס בזה נחשב שיש פגם בחפצא של עשיית אסוף של מ"ס, אבל בחרדלית קבע מצב שתמיד יתאספו שם מ"ס ובכה"ג חשיב מעשה צירוף ואסיפה של מ"ס למקום א' וכשר, וזהו חידוש וכנלע"ד כעת.

**יש להעיר שהרא"ש בפ"ד מ"ד** (בפי' למס' פרה פ"ח מ"ה ) נקט שימים כמקוה ומ"מ אינו פוסל בזוחל משום שטבען לזחול, וכבר כ' שענין טבען לזחול הוא שייך רק אם גדר הפסול צורת אשבורן , אך אם הענין הוא איסוף מים הרי שים נחשב שמצרף אליו את כל מימיו מחמת שטבעם שאינם נפרדים זמ"ז, אך עכ"פ ל"ש הענין שיוכשר מכיון שטבען לזחול, וא"כ הרא"ש בלמעלה ממ"ס סבר שיסוד זוחלין משום צירוף, ולענין ים עולה שענין זוחלין משום פסול של צורת זחילת מקוה, ולע"ע צע"ק.

**פ"ו**

**מ"א:** כל וכו'

**ומבואר** דעוקה היא כמקוה הסמוך למקוה וצריך עירוב כשפופה"ז. ויבואר בזה לקמן , אם ע"י שפפה"ז חשיבא מקוה א' ואי"צ שיהיה בשניהם לכה"פ רביעי, או"ד הצירוף הוא רק לשיעור מקוה אך צריך לכ"א שיהיה שיעור מקוה לעצמו רביעית, **עיין בעה"ז ג' יט' – כא',** עיי"ש בראב"ד שכ' דלמים דבעוקה אם יכניס מיעוט שאובין ויטול כנגדה יפסל העוקה. **ועיי"ש מגיה דהחזו"א ת' ו' יב'** תמה הא בכל העוקה שאובין נמי כשר ועיי"ש שתי' דסבר כהתורי"ד שאין שפופה"נ מהני להשקה ,ועוד יבואר.

**ומבואר במתני'** שחורי וסדקי המערה אי"צ לחברן בשפה"נ וסגי במשהו, ובאמת מכיון שחורי וסדקי הם המקוה עצמו א"כ מדוע צריך שיגעו המים זב"ז, **ועיין גר"ח פ"ז ה"ה מטו"א ד"ה "והנה י"ל "** שעמד בזה, והוכיח שיש במקוואות דין "חבור" ויש דין "ערוב", וחבור מקוואות הוא בשפה"נ, אולם מקוה א' שאין צריך לחבר מקוה למקוה מ"מ יש דין במקוה שיהיו המים מחוברין ולזה סגי במשהו, ולשי' הריב"ש שדין אשבורן הוא כדי לצרף המים לשעור א"כ פשוט שכדי ליצטרף לשיעור מ"ס א' צריך שיהיו נוגעין זב"ז, ועדין בב' מקואות אף שנוגעין זב"ז המחיצה מפרדת חבורן ורק ע"י שפופה"נ נעשין למקוה א' ופשוט. ואף להחולקים על הריב"ש י"ל דסברי שזוחלי אינו מפקיע רחבור, אך ודאי סברי שצריך מ"ס מחוברין להכשר מקוה. וק"ל.

**בפשטות** משהו דחורי וסדקי מהני לצרף המים שבהם להשלים מ"ס, ו**כן נקט החזו"א** ק' ז' א ותי' ט' וט', **ועיין דבר אברהם** א' סו"ס יח' שנסתפק בזה וצ"ע מהו הנידון כלל.

**וביאור** השיעור של עוקה שהיא דוקא במעמדת עצמה, **להר"ש והרא"ש** הכוונה שאם המקוה הוא שאינו יכול להיות מלא מ"ס בלא שישפך לעיקה הרי והעוקה נחשבת כחורין וסדקין, **ועיין חזו"א ק' ז' א'** דפשוט שב' מקוואות וכותל ביניהם באופן שאין יכול למלאות הא' מ"ס בלא שיכנס לחבירו דמ"מ יצטרכו שפה"נ ול"ה כחורין וסדקין, וא"כ צצ"ע מ"ש עוקה שהיא תלויה בשיעור זה, עיי"ש. וי"ל פשוט שבעוקה במערה (שהיא שוקת בתוך המערה) הרי שבאמת יש לדון אם העוקה מעיקרא מעצם המערה או היא נפרדת, ולזה שייך השיעור של מחזקת עצמה, אבל ב' מקוואות שנעשו ע"ד להיות ב' מקומות כנוסי מים פשוט שא"א לצרפם ע"י סברא דמחזקת עצמה ופשוט. **עיין חזו"א ק' ז' ב'** שהקשה על הר"מ מהתוספתא המובא בר"ש פ"ה מ"ו.

**מ"ב:** דלי שהוא מלא וכו'.

**ומבואר** שכלי שצריך טבילה מתו שכשרים המים שבתוכו לכלי עצמו מהני לכלים שבתוכו.

**עיין רש"י בחגיגה** דף כב' ד"ה "מיגו" שטהרתו כטומאתו, וכשם שטומאה נכנסת לתוך הכלי פחות משפה"ז כך טהרתו, **עיין ט"ז סקי"ז** וצריך טעם לדברים. **ועיין משנה אחרונה.**

**לכאורה** הנידון הוא לפסול המים שבתוך הכלי משום, שאובין, מים שאינם מעורבין עם המקוה וצריך חבור שפה"נ, וכן משום טבילה בכלי. **ועיין ר"ח בחגיגה שם** שמכיון שהכלי טמא לכן נחשב המים שבתוכו שהם מעורבין ואי"צ שפה"נ.

**ועיין תורי"ד שם** שכ' שמכיון שהכלי טמא ל"ח מים שבתוכו שאובין.

**ונראה שהכל חדא,** שמכיון שמכניס הכלי ע"ד לטבול הרי שגדר המעשה הוא שיכנס הכלי למים, ואין גדר המעשה שיתכנסו המים לכלי ולכן ל"ש שאובין, ולא טבילה בתוך כלי, ואין חסרון של ערוב מקוואות, שבאמת כלי כשלעצמו תכליתו לכנוס לתוכו מים ואם כונס לתוכו מים המים הם שאובין, ובזה שהם מכונסים בתוך הכלי הם נעתקים מכינוסם במקוה וצריך לחברם ע"י שפה"נ, אולם כשכוונתו ע"מ לטבול הרי שייך כוונתו שיתכנסו המים בכלי, אלא כוונתו להיפך להכניס הכלי ל המים ולא את המים לכלי.

**עיין מרדכי ע"ז אות תתנט'** שכ' דמיגו דעלתה טבילה לחלק החצון של הכלי עלתה לחלק הפנימי, וצ"ע כוונתו.

**עיין ב"ח סקי"ד** שכ' דמהני טבילה לפנימי מכיון שהוא כלי א' עם החצון. **וצריך להבין** שאם המים אינם שאובין וחשיבי מעורבין והטבילה איננה בתוך כלי וכמש"נ, א"כ למאי הוצרך להוסיף שהם כלי א', ומה מהני סברת כלי א' להא דהמים שאובין ואינם מעורבין.

**ונראה לבאר כוונת המרדכי** שכמש"נ הענין הוא להגדיר שמכניס את הכלי למים ולא את המים לכלי, שעצם זה שכוונתו שהמים יקיפו הכלי מכל צדדיו הוא עצמו מגדיר שרוצה שהמים יכסו הכלי ולא יתאספו בכלי, ןכוונת המרדכי ומיגו שהמים מחוץ לכלי אינם כדי שיתכנסו לכלי אלא להיפך כוונתו שהמים יכסו את הכלי הרי שגם כלפי המים שבפנים כן. ונ"מ שאם יכניס ע"ד לטבול אך יהיו רק מים בתוך הכלי ולא מחוצה לו שיהיה פסול, וצריך את המים החצונים להגדיר שעשה טבילה ולא שאיבה.

**ואת דברי הב"ח יש לבאר** שעדיין למרות כל מש"נ שכוונת הטובל כלי חצון הוא ע"ד לטבול ולא ע"ד לשאוב וכו', מ"מ יש לומר שנעשה פלגינן ונומר שהמים שבתוך הכלי הנצרכים לכלי בתורת טבילה אינם נחשבים שאובין לגבי הכלי, אך המים כשלעצמם לגבי כלים אחרים אולי ייחשבו אסופים בכלי ויהיה להם חסרון שאובין, וטבילה בכלי, וחסרון ערוב מקוואות, ולזה הוצרך שיהיו הכלים שבתוך הכלי החצון ככלי א' ויש כאן מעשה טבילה א' על כולם, ואל"ה היו עושים האי פלגינן והיה הטבילה מועלת לחצון ולא למה שבתוכו, **ואולי נ"מ** שאם יטבול כלי חיצון ויפול לתוכו כלי שלא ע"ד לטובלם יחד , וכוונת המטביל היה לטבול את הכלי הפנימי כשלעצמו בתוך המקוה ויצא לו כך שטבלו בתוך הכלי החצון בשעה שנטבל, שבכה"ג אף שהמים שבתוך החצון כשרים לחצון מ"מ יהיו פסולים לפנימי, ורק הכוונה לטבלם יחד משווי להו שם כלי א' וכמש"נ, ודו"ק.

**הר"ש והרא"ש רפ"ה** הוכיחו דמהני השקה לשאובין מטבילת כלי בתוך כלי בשכופה"נ, ועולה שבשפיפה"נ מהני מדין השקה לכלי טהור, **ועיין שער המים ש"ג** דנקט שצריך שיהיו מ"ס במקוה מלבד המים שבכלי, **ועיין חזו"א ת' ג' ב'** שתמה שהמים מעולם לא נתלשו וא"כ צריך להיות שהמים שבכלי יצטרפו למ"ס, **ולא הבנתי תמיהתו** דמכיון דמיירי בכלי טהור, והמים שבתוכו בפסול של מים בכלי וההשקה מכשירתו א"כ ודאי שצריך שיהיו מ"ס מלבד המים שבכלי.

לבאר את דברי רש"י בחגיגה י"ל, שאם לא היה מועיל מגע טומאה בתוך הכלי, ומשום שתוך הכלי אינו חשיב מגע (והוי קצת כמו בית הסתרים) א"כ גם אין המים צריכים ליכנס לכלי, או שהמים שבתוך הכלי ודאי מכונסים אצלו ולא שייך שכוונתו להכניס הכלי עם תוכו למים ולא שהמים יתכנסו לתוכו, אבל מכיון דחזינן שתוך כלי הוא מקום מגע טומאה ה"ה הוא מקום מגע מים לטהרה ושייך לומר שבכלי טמא כוונת הטובל להכניס הכלי למים ולא את המים לכלי, ודו"ק.

**עיין טורי אבן חגיגה כב'** שהעלה שכלי טמא שני לטומאה ובתוכו כלי ראשון לטומאה דחשיב טהור וטמא ולא עלתה טבילה, **וצ"ע** הא לפמש"נ כונתו של טובל לטהר הכלי החצון וא"כ אין כוונתו לאסוף המים אלא להכניס הכלי למים, **ואולי להב"ח הנ"ל** שצריך שיוגדרו הכלים ככלי א' הרי שבכה"ג שא' ראשון וא' שני ל"ה כלי אחד, וצ"ע.

**התוספתא** כאן שקומקום מלא מים אם פיו למעלה אי"צ שפופה"נ ואם פיו מן הצד צריך שפפה"נ, **והר"מ מוקים** בכלי טמא וצ"ע מדוע מן הצד גרע. **עיין תורי"ד בחגיגה וחזו"א ת' ג' ג'** שמן הצד הכוונה שאין הכלי נטבל כולו במים ולכן לא עלתה טבילה למה שבתוכו. **ויש לדון** אם הטובל נתכון לטבול החצון ולא הצליח כגון שהיה לחצון חציצה, דמ"מ מכיון שכוונת המעשה היתה שלא לשם כינוס המים א"כ צריך להועיל למה שבתוכו, אך א"נ כהב"ח שצריך שיהיה החצון והפנימי כחדא הרי שאולי צריך שיחול טהרתם כחדא. וצ"ע. וכן להמרדכי שכדי שיחול טבילה על המים שבפנים צריך שיחול מעשה טבילה לצד חצון של הכלי א"כ אם אין הקומקום כולו בתוך המים לא ייחשבו המים שבפנים למי מקוה אלא ייחשבו כשאובין. ונראה שזה שנתחדש בתוספתא או כהב"ח או כהמרדכי .

**עיין ש"ך סקכ"ח** שביאר את שי' הר"מ בדברים תמוהים, **ועיין דבר אברהם א' סי' יח' סק"ג.** והש"ך כ' שם שדוקא כלי שעומד עם פיו כלפי מעלה הרי שי"ל שהמים שע"ג הכלי הם מקוה, משא"כ אם פיו כלפי צדו אין המים שמעל כל הכלי יכולים לייחשב מקוה והדברים תמוהים, **ונראה לבאר** ולייסד שיש דין שהטובל ייחשב מתכסה במים וכביכול טפל למים (וכביכול ענין טבילה הוא הנבעת האדם במים וע"י מחובר לקרקע ומכאן כח הטהרה) וכלי או אדם שטובלים הם נטפלים ע"י שמתכסים במים, ולזה היה מקום להבין שמים שבתוך הכלי אף אם אינם שאובין ואינם מונחים בכלי אך די בכך שאינם נטפלים לייחשב נאספים לכלי, אך עדיין ענין תכלית טבילה שהנטבל יטבל למים זה ל"ש ע"י מים שבתוך הכלי, וע"ז כ' הש"ך שאם פי הכלי כלפי מעלה י"ל שהמטביל את הכלי הוא הכסוי מלמעלה כנגד תוך הכלי, אולם אם פיו כלפי צדו הרי שאין המים שמלמעלה כנגד תוך הכלי ולא מתקיים ענין כסוי המים על הכלי, וי"ל שכלפי הכלי החצון עצמו מהני הכסוי של הצד החצון של הכלי, אבל כלים שבתוך הכלי אינם מכוסים וטפלים למקוה ורק אם יש כסוי מלמעלה כנגד תוך המקוה ומה שבתוכו שייך שיחול חפצא של סוי וטבלות הנטבלים למים, ודו"ק היטב.

**מ"ג: ג' מקוואות וכו'. ומתבאר** שבשאוב באמצע שאין הכשרים יכולים ליצטרף רק ע"י האמצעי דפסול. וצ"ע מדוע לא נדון שבב"א חל על כל הג' מקוואות שם מקוה א' ויוכשר. דמכיון שע"י חבור דשפוה"נ חשיבי חדא, ובפשטות אם ינטל נותלי המקוואות ויתחברו יחד בב"א יוכשר, (אם אין פסול ג"ל בב"א עם מ"ס) וא"כ מדוע בשפה"נ לא ייחשב שהם נתחברו בב"א. **ועיין חזו"א ק' ג' ט'** שכ' שאם ינטל המחיצות בב"א כשר, ועיי"ש שביאר מדוע במתני' פסול, וזאת מכיון שהמים טופח ע"מ להטפיח מלמעלה נפסלין מחמת שהם מתערבין עם שאובין, ולא נתבאר כ"כ דבריו.

**ועכצ"ל** יסוד שחבור ע"י שפוה"נ או טופח מלמעלה אינו מערבן להיות לחדא, אלא חל ביניהם דין חיבור, ולכן מכיון שחבור בחצונות הוא ע"י חבור האמצעי , הרי שצריך החבור לעבור ב' שלבים חבור חצון לאמצעי ואמצעי לחצון, ובכה,ג שוב ל"ח שבב"א נתערבו מ"ס עם שאובין, אולם עדין יש לדון אם חבור חצון ואמצעי חשיב נפלו ג"ל ופסלוהו, וצ"ל שחבור זה כשלעצמו אינו נחשב כפל ג"ל שאובין, אך אם אתה בא להכשיר ע"י ביטול מחיצות אתה צריך להחשיבם כהקואה א' ושוב כבר נפסלו מקודם כג"ל שנשפך וצ"ע, או נומר שמ"מ יש דין שאין שאוב שאינו ראוי לטבילה יכול להיות חבור בין ב' מקוואות, ועדין כל דין זה הוא צ"ע רב.

**ובהא** שאין הכשרים נפסלים ע"י ג"ל שנשפך מהפסול, **ובר"ש כ'** משום רביה והמשכה , **ועיין חזו"א ת' ג' ז', ועיין א"ר כאן. פרישה סקמ"ח, ט"ז סקנ"ה, וסקס"ט.**

**ועיקר הדברים הוא** שהשאובין נתבטלו מחוץ למקוה במ"ג, ומחוץ למקוה ל"ש שיחול פסול ג"ל שפסול ג"ל פוסל רק בתוך המקוה, ועד שהגיע לתוך המקוה כבר נתבטלו שאובין במ"ג. ועצם החבור בין השאובין לבין המ"ג ל"ח שנפל ג"ל למ"ג דהוי רק חבור ולא עירוב גמור, אי"ש.

והא דל"ח הוויתו בדבר המק"ט, דהא המים מתחברים מכח טבילת אדם, **עיין מ"א שהוכיח** כשי' הר"מ שהוויתו אינו פוסל במקוה אלא רק במעיין. **ועיין ט"ז עג' וש"ך סקקכ"ג** ועולה בדבריהם שאין חסרון בהוויתו רק אם המים נדחפים מכח אדם למקוה, וכאן שהאדם טובל והמים נדחקים לצאת ל"ח משא"כ הוויתו, עיי"ש.

ול"ח תי"א, **עיין חזו"א ק' ד' ד' ו'** משום שלא ניתקו המים מן הקרקע. עיי"ש.

**והריב"ש רצב', הובא ברמ"א ס"נ** כן מדוע ל"ח המים שמחוץ למקוה המחברים את ג' המקוואות כזוחלין, ותי' דמכיון שהם עתידין לחזור למקוה ל"ח זוחלין. **עיין חזו"א ת' ד' ב'** משכב"ז. **עיין גר"א סקצ"ג. דמייתי מהרי"ם וכן הוא בש"ך סק"ל** דמוקי למתני' במקוואות שנתמלאו ממעיין ושם מעיין עליהם שמטהרים בזוחלין. ועיי"ש בש"ך שהוסיף ונראה כוונתו שמכיון שיש עירוב מקוואות בין ג' המקוואות הרי שזחילה בין א' לחברתה אינה פוסלת, וכבר נתבאר, שאם חסרון זוחלין הוא שאין חבור בין המ"ס, שצריך שיאספו למקום א' א"כ כאן ג' המקוואות הם אסוף א' ואין זחילה מא' לחברתה פוסלת. אולם גם אם חסרון זחילה הוא חסרון בצורת אשבורן, מ"מ חפצא של צורת זחילה היא יציאה מחוץ למקוה ולא בתוך המקוה, ודו"ק.

**ע"ע חזו"א ת' ח' ז' וק' ז' סוסק"ז ולקוטים ו' ב'.**

**עיין ש"ך סקק"כ** ובדבריו עולה שזחילב ע"י טבילת אדם ל"ח זחילה, ועיין בזה **חזו"א ת' ט' ח'.**

**ומתבאר במתני'** שע"י שהושקו ג' המקוואות אם השאיבה מן הצד כולם כשרות, ואפשר להקוות אף על השאובה שכבר הושקה והוכשרה, **עיין שו"ת רא"ש לא' ב'** שהוכיח כן. **וכן נפסק בשו"ע סז"ה. וסנ"ב, ועיין ש"ך סקקי"ב דמייתי שי' רבנו ירוחם** שהשאובין כשרים רק כ"ז שהם מצורפים למ"ג. וצ"ע ממתני'. **עיין נוב"י ת קמא'. ואמרי משה א' מב – מד, וחזו"א ת' ד' י', ויו"ד קכג' סק"ו, ושו"ת משנת ר' אהרן כז'.**

**ובאמת ברבנו ירוחם** מיירי בערוב מקואות ע"י שפה"נ, ודינא דמתני' מייתי כפשוטו שכ"ג מקואות וירד א' וטבל ונתערבו שהוכשרו הטובלים והמקואות, ומשמע שהמקואות עומדות בהמשכן, **וגם הש"ך הנ"ל מייתי לרי"ו** דוקא בסנ"ב לגבי ערוב מקואותבשפה"נ ולא מייתי זאת בהנ"ה לגבי ג' מקואות שטבל בהם ונתערבו, **ולכן י"ל חילוק,** שדוקא בעירוב מקואות ע"י שפה"נ הרי דבאמת הוו ב' הקואות, ואף ע"י שפה"נ אין הם בחפצא הקואה א', אלא שע"י דין חבור וע"י פתח דשפה"נ חל דין חבור שע"י הם כהקואה א', אולם באמת בחפצא הם ב' הקואות עם דין חבור דשפה"נ, **ובכה"ג סבר הרי"ו** שכשבטל החבור בטל צירופם ושוב חזרו להיות כ"א הקואה לעצמה כדמעיקרא וחזרו לפסולם, וכמובן כ"ז רק ע"פ מש"נ שבשאובין יש פסולבהקואה, ובאמת יש גם אולי פסול בעצם המים שהם חשיבי מים שאובין, אולם י"ל שבזה לכ"ע מכיון שהושקו פעם א' למקוה כשר נטהרו, אלא שעדיין אף שהמים הוכשרו מ"מ עדיין הוי מקוה שהוקוה לתכלית שאובין וההקואה פסולה, ובזה כמש"נ במקום שיש ב' מקואות חשיב ב' הקואות וחבורן ע"י שפה"נ הוי חלות חבור המגדירן להקואה חדשה משותפת, ושוב ע"י ביטול החבור חזרו להקואתן הראשונה והשאובה חזרה לפיסולה, **אולם נראה פשוט** שבג' מקואות שטבלו בהם ונתחברו מלמעלה, נראה שבכה"ג אין כאן ג' הקואות עם דין חבור, אלא חבורן מלמעלה מגדיר שיש כאן מעיקרא הקואה א' בבורא', וכמו בור שיש בו למטה מחיצות בחצי גובה המים ודאי לא ייחשב ג' הקואות עם דין חבור אלא הוא נחשב שאין כלל ג' הקואות ומחיצה שאינה חוצצת את כל גובה המים אינה מחיצה, הרי שבכה"ג כשנטבלו נתחברו מלמעלה בטלו הקואות הראשונות ונעשה הקואה א' עבור כולם ולכן אף כשחזרו נשארו בטהרתן, ודו"ק היטב.

**ידוע שי' הראב"ד** שבנתן סאה שאובין למקוה מ"ס, ונטל סאה עד שנתמעט מרוב מקוה פסול, ול"א שהמים שאובין כבר הושקו ונטהרו, ונקטו האחרונים הנ"ל דהרי"ו והראב"ד בחדא שי' שאין השקה לשאובין לטהרן, והם כשרים כ"ז שהם בביטול ברוב מ"ג.

ולהנ"ל אין הכרח דהרי"ו סבר כהראב"ד, דיוכל לחלק כמש"נ שדוקא בב' הקואות עם חבור בביטול החבור חזרו להקואתן הראשונה, אבל במים שאובין שהושקו בתוך המקוה עצמו וכזרעו, ואין להם הקואה לעצמה ודאי הוכשרו אף שנסתלקו רוב המ"ג, ודו"ק.

**על שי' הראב"ד הקשו ממתני' סמ"ח** דממלא בכתף מעליון לתחתון עד שירדו לתחתון מ"ס ולמרות שהמים שירדו לתחתון ל"ש שיהיה בהם רוב מ"ג. ועיין חזו"א הנ"ל שחילק בין נתן ונטל לבחין ממלא בכתף, וחילק בסברות דגזירות דרבנן, **והיה נראה לבאר בזה,** וכמש"נ דאף הראב"ד מודה שעצם הפסול במים בטל ע,י זריעה, אלא שעדיין יש פסול של הקואה שנעשית בפסול, וא"כ י"ל דסבר הראב"ד שמקוה שנוקוה במ"ס ונתן בתוכו שאובין ונטל ממנה עד שהעמידה על פחות מרוב מ"ג הרי שפעולת נטילה מן המקוה מבטלת שם הקואה בהכשר ומעמידתה על הקואה של השאובין שנתן בה, אולם כשנותן מים במקוה שיש בה מ"ס כשכוונתו שישפכו חוצה למקוה אף שבפועל מתחלפים המים שבעליון ונשאר רוב שאובין מ"מ שם הפעולה הוא אינו החלפת המים אלא שפיכת שאובין שיושקו וישפכו למטה, ובזה לעולם לא בטל שם הקואת העליון בהכשר, ואינו דומה לנטל מהמקוה שבזה הוא עושה פעולה של ביטול הקואה שמקודם והוצאת המ"ג ולהשאיר מ"ש ובזה הוא ביטל ההקואה הראשונה והחליף להקואה חדשה, ובכה"ג פסל הראב"ד, ודו"ק.

**ר"ש מייתי תוספתא פ"ג ה"ה** ב' מקואות וכו' אפי' אדומים והלבנום, **עיין שו"ע סנ"ו וט"ז שם, ועיין פי' הגר"א על התוספתא.**

**מ"ד:** הספוג והדלי וכו'

**להר"ש** הנידון ג"ל שאינו ניכר בעין וק"ל. **ולהרא"ש והר"מ** מיירי במים בתוך כלי שנפל הכלי למקוה שלא פסלוהו, ולכאורה מיירי אף שיש בכלי פתח דשפה"נ ומ"מ ל"ח ג"ל שנפל. **עיין חזו"א ק' ד' יא' ות' ד' ד'** שדן לחלק מלקמן מי"א לגבי מטהרת שבמרחץ, ומדוע לא יפסל המקוה מחמת המים שבכלי. **ועכ"פ בפשטות** מים שבכלי אף עם פתח שפה"נ ל"ח רק כמחוברים למקוה ולא כנפלו למקוה ולכן לא נפסלו בג"ל.

ובענין שאיבה ע"י ספוג עיין חזו"א ק' ו' א', ות' ג' ט'.

**מ"ה:** השידה וכו', ולת"ק בעי שפה"נ ולר' יהודה ביטול רובו. ולכאורה לענין הכשר מים שאובין שבו סגי בשפה"נ לערוב מקואות, וצ"ע שי' ר' יהודה. וכן לרבנן מדוע לא סגי בשעור ביטול כלי פחות משפה"נ. ובב"י (עמ' רמא) שבאמת העיקר הוא שעור ביטול הכלי, ובכלי עץ לא הצריכו רמון וסגי בשפה"נ. והגר"ח כ' דאף לאחר ביטולו מעם כלי צריך שפה"נ שטבילה בתוך כליפסולה אף שאין לה שם כלי ולכן צריך שפה"נ, ותרתי בעינן ביטול כלי, ולכן לר"י צריך ביטול רובו משום שפה"נ. והענין צריך ברור, אם ע"י שפה"נ ל"ח שטובל בכלי א"כ למאי צריכינן ביטול כלי ולר"י כשיעור ביטול כולו. וצ"ל שכ"ז שיש עליו שם כלי הרי ודאי חשיב שטובל בכלי, ורק אם בטל ממנו שם כלי וחסרונו שאינו טובל בקרקע לזה מהני שפה"נ שהמים נחשבים מונחים בקרקע ולא בכלי, ודו"ק.

**ע"ע בגר"ח בדעת הראב"ד** שהוכיח מר' יהודה שהצריך ביטול ברובו דע"כ אף לרבנן לא מהני שיעור ביטול כלי כדי טהרתו אלא צריך שפה"נ, ודברי הראב"ד צ"ע דלהיפך אם לר' יהודה צריך שיעור ביטול כלי גדול של ד' או רובו א"כ לרבנן מהני שעור ביטול כלי כרימון וכד', ומנא לן לשיעור שפה"נ. ועיין בגר"ח שם שביאר דלהראב"ד פלוגתת רבנן ור"י הוא דלר"י צריך ביטול כלי ולכ"ע ביטול כלי הוא בד' אוברובו, ולחזק סגי בערוב מקואות, עיי"ש וצ"ע.

**עיין חזו"א ק' ו' יא'** שהעיר מדוע ר' יהודה ל"פ במתני' לעיל לגבי טבילה בכלי שלא סגי בפתח כשפה"נ אלא צריך ד"ט או רובו. ונקטן שאה"נ ר"י פליג נמי התם, ועוד תי' דשאני כלים שהם מכוסים כולו במים וסגי בשפה"נ, משא"כ שידה שאינה מכוסה לכן צריך ד' או רובה. אולם יש להקשות לשי' הר"מ וכפי שביאר הגר"ח הרי ששידה צריך תרתי, צריך ביטול כלי שעור טהרתו, וצריך שפה"נ, וא"כ צ"ע הא בטובל כלי בתוך כלי הרי שמה שפיו כשפה"נ אינו שבירת כלי כדי טהרתו, וצ"ע אף לרבנן, מדוע בשידה צריך שבירה כדי טהרתו ובכלי בתוך רכלי אי"צ, ולע"ע צ"ע.  **מתני':**  אם היה שק או קופה וכו', ויש לחקור אם הנקבים מצטרפים לשפה"נ או"ד מחמת הנקבים אין כאן מעיקרא כלי קבול למים**, ועיין**  **פהמ"ש להר"מ** ויש לדון בדבריו. **וכן בלשון הר"ש**  י"ל שאי"צ שפה"נ מעיקרא. **וכן הוא לשון הרמ"א ס"ט** דבכה"ג הוי עדיף משפה"נ מכיון שאינו מקבל מים. ולפי"ז י"ל שדוקא סל שכולו נקבים, אבל אם הוא כלי גמור שיש בו נקבים שמצטרפים לשפה"נ לא מהני, ששק וסל אין הענין שהנקבים מצטרפים אלא שכשכולו אין לו שם כלי לאסוף המים ודו"ק, **ועיין חזו"א ת' ט' ג'.**

**בגמ' בחגיגה כב' ע"א** מבואר שמהני לטבול בסל וגרותני, ומ"מ אם חילק המקוה בסל וגרותני לתרתי פסלו, וכפי שעולה בפי' הר"ש וכן בר"מ הנ"ל החילוק פשוט, וכן נראה כוונת הר"ש כאן שסל וגרותני אין נקבים מצטרפים אלא שאינם כלי לשאוב המים, אך בחילק המקוה לב' פסלו מכיון שאין לכל מקוה שעור מקוה, ונקבים אינם מצטרפים.

**אולם הראבי"ה בסי' תתקפח' הובא במרדכי בשבועות תשמו', ובב"י עמ' רפז ,** שסל וגרותני הנקבים מצטרפים, ולפי"ז בכל כלי שלם שיש בו נקבים הראויים ליצטרף לשפה"נ מהני, והשתא צ"ע מדוע בחלקו בסל וגרותני נפסל המקוה הא יש שפה"נ שמצטרף ע"י הנקבים.

**ויישב הראבי"ה** דמכיון שמיירי שע"י שחלקו אין המקוה א' שלם הרי שבכה"ג לא מצטרפים נקבים. וכן נפסק בשו"ע סנ"ב שבהיו נקבים דקים הם מצטרפים רק אם היה מקוה א' שלם וא' חסר. **ובשי' הר"ש** יש להוסיף שבחלק בסל וגרותני את המקוה לב' הרי ששם מחיצה נפרדת לב' מקואות, ולא מהני חבור המים זל"ז, **עיין היטב תורי"ד חגיגה שם. ועיין חזו"א ק' ז' ד'. ועיין דבר אברהם ח"א יח' סקי"א א'** ועיי"ש שייסד ששפה"נ יש בו תרתי, א', חבור מים בשפה"נ, ב', שעור פירצה במחיצה שבין המקוואות דשפה"נ, ובסל וגרותני אף שיש חבור מים דשפה"נ מ"מ אין פרצה במחיצה שעור שפה"נ, והמחיצה מפרדת המקואות לב' מקואות.

**ושי' החכם צבי סי' מ'** שאין חילוק כלל בין טבילה בסל לבין מחיצה של סל וגרותני דלעולם בשק שהמים עוברים אף כנגד הבד ל"ח כלל מחיצה וכשר הן בטבילה בהם הן במחיצה על ידם, אבל בסל וגרותני שהם סותמים את המים אלא שיש נקבים בכה"ג אין הנקבים מצטרפים כלל לשפה"נ. דהיינו דלחכ"צ אין נקבים מצטרפים לעולם, ושק אינו נחשב כלל לחילוק מקואות.

**ועולה דלהר"ש** שק וסל אינם צריכים שפה"נ לטבול בהם, אבל הם מהווים מחיצה להפריד מקוה לב' מקואות ולא מהני צירוף נקבים. **ולהראבי"ה** צירוף נקבים מהני לחבר בין מקוה שלם לחסר, ולא מהני לחבר בין ב' חצאי מקואות, **ולחכ"ד** אין כלל חבור נקבים אלא ששק אינו מהוה כלל חלוק מקואות מכיון שהמים עוברים גם דרך הבגד.

**ועדיין צ"ב שי' הראבי"ה** מהו הסברא שצירוף נקבים מועיל לצרף למקוה שיש בה כבר מ"ס, ולא מועיל לצרף ב' מקואות שאין בהם מ"ס, וצ"ל שהראבי"ה סבר שלשיעור שפה"נ יש ב' עניינים , א', חבור מים למים בשפה"נ, ב', ביטול מחיצה ועירוב מקואות בשיעור שפה"נ, ויסבור שב' מקואות פחות ממ"ס צריך כדי להחיל שם מקוה לבטל מהם שם מחיצה המפרדת ע"י נקב שפה"נ, וסבר דלזה לא מהני צירוף נקבים, משא"כ לצרף פחות ממ"ס למקוה שיש בו מ"ס אי"צ לבטל מחיצה אלא סגי בחבור מים בשפה"נ ולזה מהני צירוף נקבים, אולם פשוט שאן הכוונה שלצרף פחות ממ"ס למ"ס סגי בחבור ואי"צ ערוב מקואות, דא"כ היה סגי במשהו **כמש"כ הגר"ח בטו"א** שחבור במשהו ועירוב בשפה"נ, וע"כ דצריך עירוב דשפה"נ ומ"מ חלוק צרוף ב' חצאי מקואות שצריך ערוב ע"י ביטול מחיצה ולביטול מחיצה לא מהני צירוף נקבים וצירוף פחות ממ"ס למ"ס סגי בעירוב שע"י שפה"נ דחבור מים ולזה סגי בצירוף נקבים. וצ"ע.

**הר"ש מייתי התוספתא** שחבור למעיין בכ"ש ואי"צ שפה"נ, **והר"ש פ"ה מ"ב** נקט דל"כ, **וכן** במתני' דשידה שבים עולה דצריך בים שפה"נ, ועיין **חזו"א ק' ז' ג', ות' ג' ג', וב"י סק"ט** שעמד בזה ומסיק שודאי צריך שפה"נ. **וברשב"א שעה"מ סי' ג', ובאו"נ שלז'** נקטי דסגי במשהו.

**ונראה הסברא** דסגי במשהו, שיסוד שפה"נ הוא רק לעירוב מקואות, דהינו במקום שצריך אשבורן והדין שצריך שיוקוו במקום א', הרי שצריך ביטול מחיצות שייחשבו שהוקוו במקום א', אולם במעיין שאין דין שיוקוו במקום א' הרי שסגי שחבור כלשהו שהמים שבקו מקום ייחשבו למעיין ואי"צ שיתערבו עם המעיין כדי שיוכשרו לטהרה, ועיין .

**מ"ו:** גסטרא וכו', **להר"ש** מיירי בשבר כלי המונח במקוה ויש בו קצת מים שאינם מחוברים למקוה, ואעפ"כ יכול לטבול בהם אבל המים טמאים, ואם היו המים צפין הכוונה שהמים שבגסטרא מחוברים למי המקוה שאז המים אינן טמאים, ועולה שהמים שבגסטרא אף ללא חבור למקוה כלל הם ראויים לטבול בהם, אך אין בהם תורת השקה לטהר את המים, ואולי המים שבגסטרא אינם שאובין מכיון שהם לא מונחים בכלי ממש, אך אין להם השקה לטהרן, וצ"ע. ומ"מ עולה ששייך מים טמאים שיהיו כשרים לטהר כמקוה. **ולהרא"ש** מיירי במים בגסטרא המחוברין למי המקוה, ולכן יכול לטבול בו , אלא שכשמוציא הכלי נטמאים באויר הגיסטרא, משא"כ במים צפין אין אויר גסטרא ולכן מטהרין. **עיין חזו"א ק' ז' .**

**מ"ז:** ערוב מקואות כשה"נ, **ובטהרות פ"ח מ"ט** דמשקה טופח ע"מ להטפיח הוי חבור, **עיין ר"ש טהרות שם, תוס' גיטין** טו' ד"ה "הנדוק", **ותוס' בחגיגה** כא' ד"ה "כעביה", **ויבמות** דף טו' ד"ה "ערוב", **ורשב"א שעה"מ ש"י. ועיין גרי"ז מקואות, חי' הגר"ש גיטין סי' יז', וגר"ח טו"א כ"ז ה"ה וחזו"א ק' ג' ח'. ות' ט' ז'.**

**ולר"ת** שעור נקב שפה"נ , ושעור חב ור מים בטופח ע"מ להטפיח. **להר"י** לערוב מקואות צריך שפה"נ , ולהשקה סגי במשהו, **ולהר"ש בתי' א'** צריך פירצה שפה"נ עגול לפירצה באמצע הכותל שבין המקואות, ופירצה למעלה הרואה את האויר צריך רוחב שפה"נ וגובה קליפת השום, ובשניהם סגי במים מחוברים בטופח ע"מ להטפיח. **ובתי' השני** שכשיש נקב עגול בתוך כותל המקואות צריך שפה"נ הן לפירצה הן למים, וכשיש פירצה למעלה שרואה את האויר צריך פירצה רוחב שפה"נ וגובה קליפת השום וצריך מים בגובה קליפת השום שהוא גובה הפירצה , וכשהמים צפין מלמעלה נחלקו רבנן ור"י בסגי בטופח ע"מ להטפיח או שצריך גובה של קליפת השום. דהיינו ששפה"נ עגול, או שפה"נ על גובה קליפה הוא שעור פירצה, ובזה נחלקו ר"ת ור"י אם צריך שכל גובה הפירצה יהיה מלא מים, ובמים צפין מלמעלה שאי"צ פירצה נחלקו אם חבוןר מים בטופח ע"מ להטפיח או בקליפת השום.

**הרשב"א בשה"מ** ש"י סבר שקליפת השום וטופח להטפיח הוי שיעור א'. **וכן בריב"ש רצב'.** עיי"ש שנקטו בדעת הר"ש שבצפין לכ"ע סגי בטופח להטפיח.

**עיין חזו"א ק' ג' ז'** שהקשה על תי' קמא דהר"ש, איך יתכן שבנקב עגול באמצע כותל המפריד בין המקוואות סגי בפירצה שפה"נ וסגי בחבור טופח ע"מ להטפיח ברוחב משהו, בנקב עגול, ואם ישבר הכותל מלמעלה וישאר רק נקב בכותל הרואה פני אויר צריך רוחב שפה"נ, הא יש לצרף את כל האויר שמלמעלה לנקב ויוכשר ברוחב משהו. **ונראה** שאין זה כ"כ קשה, שענין פירצה בשפה"נ צריך להיות פירצב בכותל המפריד בין המקוואות, ואויר שמלמעלה אינו מקום שיכול לחול בו פירצה בין המקוואות, ולכן אה"נ כשיש פירצה בין המקוואות דשפה"נ סגי בחבור מים משהו, אך כשיש רק נקב למלעלה רואה פני אויר צריך לכה"פ רוחב שפה"נ, ודו"ק.

**עיין ראב"ד ס"ג אות טו' טז' שכ'** כשי' ר"ת בהא שאי"צ שכל הנקב שפה"נ יהיה מלא במים אולם צריך שיהיה מלא עד אמצע הנקב כדי שיהיה חבור ברוחב של שפה"נ, דהיינו דסבר שסגי בפירצה בלא מים דשפה"נ לענין גובה הפירצה, אבל לענין רוחב שפה"נ צריך חבור מים, ועוד הוסיף שצריך שיהיה מעל האמצע העגול מים בשעור קליפת השום, **וצ"ע** שאם מצריך רוחב שפה"נ בגופה קליפת השום, הא זה לא יהיה בעגול, דהא מאמצע העגול ולמעלה הוא מתקצר וא"כ ממ"נ אם סגי בשפה"נ משהו למאי הצריך עוד קלה"ש מלמעלה כשהוא פחות מרוחב שפה"נ. **והנראה** דבאמת להר"י מה מהני שכל העגול מלא במים הא מ"מ חסר רוחב שפה"נ בגובה 'לה"ש, דהא לעולם בעגול אין לרוחב שפה"נ אלא במשהו, וע"כ א' מהני תרי, או שיש לעגול המלא מים מכל מקום ומקום באורך של קוטר העגול שפה"נ, ואז כל העגול מלא במים בשעור שפה"נ, או, ששעור קלה"ש הוא רק על פני המים אבל בתוך המים אי"צ רוחב שפה"נ אלא בגובה משהו, ומ"מ מתיישב הראב"ד, שאם יש מאמצע העגול קלה"ש מים הרי שמאמצע העגול ועד סוף הקלה"ש יש טיפין טיפין של מים באורך שפה"נ המתלקטים לשיעור מים של שפה"נ בגובה קליפת השום ודו"ק. וכן לפי' השני נמי אם יהיה מעל אמצע העגול מים הרי שאמצע העגול הוא בתוך המים ולא על פני המים, ואז אין דין של שיעור קלה"ש, אבל אם המים יהיו עד אמצע העגול הרי שיהיה מצב שהשפה"נ הוא על פני המים, ועל פני המים צריך גובה קלה"ש, ולכן צריך לכסות במים מעל האמצע כדי שהאמצע לא יצטרך קלה"ש, ודו"ק היטב.

**מתני':** כל שיעמוד ממעטה וכו' רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים, **ועיין זבחים כב'**  שנחלקו רבנן ורשב"ג אם מטבילין בברית המים ונחלקו לשי' **אולם הר"מ פ"ט ה"ו סתר עצמו מהי"א,** שפסק דמטבילין ומ"מ פסק שממעט משפה"נ, **וכן בשו"ע סל"ג וסנ"ב. ועיין תויו"ט כאן, ועיין גרי"ז זבחים כב'** שיישב דאף אם טובלין ביבחושין ואינם מפקיעים מחבור מים, מ"מ מפקיעין משם פירצה במחיצה, וכמש"נ ששפה"נ יש בו גם דין של פירצה במחיצת המקוה עיי"ש. **ועיין חזו"א במרתב בהוספות סוף טהרות** דנקט שלענין לטבול מיירי ביבחושין מרוסקין ובזה ל"פ רבנן ורשב"ג דמשנתינו, ובמשנתינו נחלקו בסברא אחרת אם דבר שכך דרכו להיות בנקב ובחושין אם הוא חוצץ או לא, עיי"ש. ע"ע משנה אחרונה כאן.

**מ"ח:** מטהרין וכו' מביא סלון וכו' כשערה ודיו. **עיין ר"ש ומהר"ם, ועיין חזו"א ק' ה' יד'.**

**הר"ש הקשה** למה מהני כשערה הא בעינן שפה"נ או טופח ע"מ להטפיח, ותי' דמיירי במקוה שאוב שבאין להשיקו דשאובה דרבנן והקילו בשערה. **וכן בשו"ע סנ"ב עיי"ש.**

**ולשי' ר"ת** שצריך רק נקב שפה"נ וסגי בחבור דקלה"ש י"ל שזהו שעור דחוט השערה, **עיין שעה"מ, ויש לדון** דלר"ת הענין הוא שהנקב הוא משום פירצה מבטל מחיצה והקלה"ש או טעמלה"ט הוא לחבור, אולם כאן בסלון של חרס לא מוזכר שצריך שיכניס הצנור בתוך הכתלים המפרידים בין המקוואות, ואף אם מכניס פיות הסילון מלמעלה ג"כ כשר, וצ"ע הא ליכא פירצה במקוה, **וכן צ"ע** במקוואות הרחוקות זמ"ז, ול"ש כלל ענין של ביטול מחיצות.

**שי' הרא"ש** שצריך בתחילה שפה"נ ובסוף שערה, **עיין מא', וחזו"א ק' ג' ט', וליקוטים ז' ג'.**

והענין קולא דקטפרס וזוחלין חבור, **עיין חזו"א ת' ג' יב', ות' ד' ג' ,וק'** ג' א' ט', וסתירת הר"מ בזה פח' ה"ז ח', **ועיין שע"י ש"ג פכ"ז. וי"ל** שלהוציא משאובין מהני קטפרס דסגי בחבור ואי"צ עירוב, וכמו שאי"צ שפה"נ או דהקילו מדרבנן כמו לענין חוט השערה.

ובענין הא דמניח ידו, אי חשיב תי"א, **עיין בעה"נ ס"ג ה"ד ומ"א פ"ב מ"ו, וחזו"א תניינא פ"ג ס"ז וסט"ז. ואשכול מקוואות נג'.**

**הרא"ש סי' יב'** הוכיח ממתני' דמהני השקה לפסול הוייתו, דהא סילון מק"ט, **והרשב"א בשעה"מ שח ובשו"ת ג' רכח'** דמיירי בסילון מחובר לקרקע, **ובשו"ע סמ"ט** מייתי לב' הצעות. **עיין אמרי משה ס"א סקנ"ד** שביאר עשיית השקה בדבר שהוויתו וכו' לא מהני אבל פסול הויתו יוכשר ע"י השקה. **והחזו"א ת' ג' יח'** דחה וסבר שפשוט דמהני השקה לפסול הויתו, וכאן הרשב"א מיירי בהשקה שאינה מועלת מדאו' בחוט השערה ובקטפרס ומשו"ה הצריך שלא יהיה הויתו.

**מ"י:** האביק שבמרחץ וכו' **להר"ש והרא"ש** לר"מ אביק באמצע מחשיב את כל המקוה לשאוב משום שגרופין עליו, ומן הצד המים המכונסים באביק (או הגרורין עליו) הם שאובין אך אינם נחשבים כג"ל שנפל למקוה אלא כמקוה סמוך למקוה.

**ולהר"מ מלשונו בפי' המשנה** משמע שרק המים שבאביק הם שאובין, ובאמצע הם נחשבים מעורבים בכל המקוה והוי ג"ל שנפל, ומן הצד הם כמקוה סמוך למקוה.

**ולרבנן ,להר"ש,** כ"ז שאין המקוה מקבל רביעית בלא גרירה על האביק כל מי המקוה נחשבת שאובה, **ולהר"מ** כ"ז שאין המקוה מחזקת רביעית בלא גרירה על האביק הרי שהמים שבאביק נחשבים מעורבין בכל המקוה, ואם יש למקוה רביעית בלא גרירה על האביק אין המים שבאביק נחשבים מעורבין אלא רק כמקוה סמוך למקוה. ( ויש לדון אם לרבנן כן אף באמצע ולקולא, ודו"ק.) **ולראבר"צ** לעולם המים נחשבים גרורין על האביק, **ולהר"ש** הוו שאובין, **ולהר"מ** חשיבי מחמ"כ מעורבין והוי ו"ל שנפל.

**ופשטות** לשון הראשונים שהנידון הוא משום מים שאובין, **ולהר"ש** כל המקוה שאוב משום שהמים גרורים על האביק, וצ"ע ממתי שאיבה מוגדרת מכח שאם ינטל האביק ישפכו המים, דשאיבה הוא איסוף וקבלת מים בכלי, וצ"ע. **ועכצ"ל** שמקוה שעיקר יכולתו לאסוף המים הוא מכח האביק, הרי שדפני המקוה נטפלים לכלי ונחשב שהמים נאספין ונשאבין, וכמו בשאיבה בכלי גללים, או בחקקו ולבסוף קבעו, שענין שאיבה היא הגדרה על המים שנאספו (לתשמיש) ואינם בקרקע דרך טבעם, ולכן איסוף שעיקרו ע"י אביק ונעזר ע"י דפני המקוה הוא נחשב איסוף הפוסל משום שאוב. וההבדל בין אמצע לצד הוא שבאמצע נחשב יותר שהוא עיקר המסובב לאיסוף המים, וכן לרבנן אם אין המקוה מקבל רביעית אז האביק הוא עיקר האיסוף ודפני המקוה מסייגין לו.

**ובפ"ב מ"ד מייתי הר"ש** שגיסטרא בבור המים גדורין עליו כשאובין, ולרבנן פסול ולר"א כשר עיי"ש, ודוחק לומר שזהו אותו נידון דמתני'. **וי"ל** דגיסטרא מיירי שאין הסיד שבבור יכול להחזיק את המים, ובכה"ג ודאי הגיסטרא הוא עיקר איסוף המים והסיד רק מצטרף, ולכן שם אין חילוק בין מהאמצע לבצד וכו'. משא"כ באביק הוא נעשה כדי להוציא את המים המלוכלכים , ואין עשייתו לאסוף את המים, אלא לאחר שכבר נעשה הוא מחזיק את כל המים, ובזה חשיבותו תלוי אם הוא באמצע או בצד, או אם יש רביעית בלא באביק, ודו"ק בכ"ז. **יש לדון** אם ר"א דתוספתא שמכשיר לעולם בגיסטרא אם בע"כ הוא חולק על מתני', ואולי לר"א יש לחלק מאידך גיסא שמכיון שמ"מ עיקר המקוה הוא סיד והגיסטרא בא לסייעו לכן א"א לומר שדפנות המקוה יהיו נטפלין לגיסטרא, וצ"ע.

**מי"א:** המטהרת וכו', **בר"מ** משמע שאם בנקב עצמו יש ג"ל פוסל, **וברא"ש** משמע שכל המים שבתחתונה שכנגד הנקב מצטרפין לג"ל לפסול. **ועיין גר"א א"ר** שפי' המשנה באופן אחר.

**ולהר"ש** הענין שהמים שכנגד הנקב אין להם מחיצה המבדלת והם כנפלו למקוה ופסלוה. **ולהר"מ** רק מה שבנקב טפל למקוה הכשירה ופוסלה. **עיין חזו"א קמא ג' ה' ב' ד'** במש"כ בזה, וחידש שבמחיצה פרוץ מרובה חשיב נפלו ופוסל אף שאין ג"ל כנגד הפירצה. **ע"ע חזו"א תנינא ד' ד' ה'.** עיין שכ' לדון שבכלי ל"א שאם יש ג"ל כנגד הנקב פוסל, שאין להחשיב מים שבכלי כחדא עם המקוה. **עיי"ש סק"ח מש"כ בדברי הגר"א, ע"ע בק' ד' יא'** בענין כלי.

**צ"ע**  מדוע באביק דנים לפסול או להכשיר רק משום מים גרורין, תיפו"ל משום שיש ג"ל כנגד פתח הכלי, ודוחק דמיירי דוקא בכה"כ שאין הפתח גדול, **ונראה** שיסוד ג"ל בפתח הכלי הוא ענין שייש כאן אשבורן א' לרוחב המקוה (ואולי גם במקוה מעל מקוה ויש פתח שיש בו ג"ל כנגד פתחו נמי חשיב פירצה במחצית המקוה וחשיב אשבורן א') אבל כלי לעולם אינו נחשב אשבורן א' עם המקוה שמסביבו ולכן רק משום מים גרורין הוא נחשב מעורב עם מי המקוה.

**הר"ש כ'** דר"א דמתני' הוא לשי' עם **מש"כ בתוספתא רפ"ג** שגיסטרא אינה פוסלת, **ויש להעיר** הא התם אתינן משום מים גרורין,וכאן משום ג"ל כנגד הפתח ומאי שיאטא זה לזה. **וי|ל פשוט דעיין ר"ש פ"ב מ"ד וגר"א בתוספתא בפ"ג** שכ' שטעמו של ר"א אינו משום דפליג על מים גרורין אלא מודה למים גרורין ומכשיר משום שאמרו רק "מים שנפלו" ולא מים שנובשו שאובין בתוך המקוה, וסבר ר"ש דה"ה במתני' מודה ר"א שמים שיעור ג"ל כנגד הנקב הוא ערבוב אלא מ"מ ל"ח מים שנפלו ולכן כשר, וחשיב שר"א לשי' ופשוט. אלא שיש לדון באביק אם בזה **נמי** חולק ר"א, לא הוזכר בר"ש וצע"ק.

**פ"ז**

**מ"א:** יש מעלין ולא פוסלין וכו' השלג וכו'.

**והפשטות בר"ש וברא"ש** ששלג מצטרף למ"ס ואינו פוסל בשאוב.  **ועיין ראב"ד פ"ב א' – ה',** שכ' דשלג רק משלים לשיעור, אך פסול בכולו. ומשו"ה אינו פוסל דל"ש גזירה דג"ל אטו כולו דשלג כולו אינו כשר. והקשה לאנשי מידבא שהכשירו כולו שלג מדוע לא גזרו ג"ל שאובין ,ותי' ויש לפרשו בב' אופנים, או שבאמת לאנשי מידבא שלג שאוב פוסל בג"ל ורק כשר לאחר שנפשרו,או דסבר שאנשי מידבא הכשירו כולו שלג רק בנפשרו ולכן לא גזרו בשלג (שלא הופשר) משום שאובין. **ועיין רז"ה שם** שתמה מנא ליה לראב"ד שאנשי מידבא לקחו השלג בידיים. **ועיי"ש הגהות רע"א דנקט בדעת הרז"ה** שלת"ק ששלג אינו כמים ורק מצטרף להשלים מקוה הרי שאין פסול שאוב, ולאנשי מידבא ששלג כשר הריהו כמים לכל דבר ופוסל בשאיבה, ולפי' קמא הנ"ל בדעת הראב"ד נפקא שפלוגתת הראב"ד והרז"ה הוא רק דלהראב"ד לאנשי מידבא שלג שאוב שנתפשר אינו פסול עוד מדין שאוב, ולרז"ה שלג כמים ולאחר שנתפשר עדיין בפסולו עומד. ולפי' השני הנ"ל בדעת הראב"ד נחלקו הראב"ד והרז"ה דלהראב"ד לאנשי מידבא כולו שלג כשר רק בנתפשרו, ולרז"ה אף בעודו שלג כשר, ודו"ק.

**ויש לדון** לת"ק ששלג כשר רק להשלים ולא בכולו, אם הוי דין שאין טבילה בשלג, או שאין שלג נחשב מים לענין כולו אלא רק להשלים.

**עיין מרדכי בשבת אות שלב'** דמייתי שיש שהוכיח ממתני' שמותר לטבול בשלג, והר"ר אלעזר דחה הראיה דמתני' מיירי בהופשרו וקמ"ל דאינו פוסל בשאיבה, דהיינו ששלג אינו מים לא להשלים ולא לפסול. וקמ"ל מתני' דמ"מ אינו פוסל בשאיבה לאחר שהופשרו. וצ"ב מה נחלקו ת"ק ואנשי מידבא, דלת"ק דוקא הופשרו מקצתן אין בהם פסול שאוב ולאנשי מידבא אפי' מקוה שלם שהופשר אין בו פסול שאוב. וצ"ע מהו הנידון, הא בפשטות הנידון שאם היה שאוב בעודו שלג לא חל פסול לכשיפשר, וא"כ מ"ש כולו מ"ש מקצתו. **ועיי"ש** במרדכי לבסוף שאף מי שהקל לטבול בשלג חזר בו משום של"ש מעשה טבילה בכל גופו בשלג, עיי"ש.

**ועיין רע"א בשו"ע ס"ל** שכ' דשלג שהופשר פסול דאזלינן בתר נפילתו לבור, ואף בשלג שאינו שאוב, ועולה דנקט בשי' הראב"ד דת"ק ואנשי מידבא נחלקו בשלג שאינו שאוב דהופשר דלת"ק כשר רק במקצתו ולאנשי מידבא כשר בכולו, וצ"ע מהו החסרון של שלג שאינו שאוב שהופשר, וצ"ל דמכיון שהוקוה במקוה שלא בהכשר שהיה שלג שאינו כשר למקוה הרי כשהופשר לא מתחדש הקואה כשירה חדשה.

**עצם הענין** ששלג כמים להכשר מקוה ומ"מ אינו פוסל בשאיבה הוא צ"ע דממ"נ אם שלג כמים שיהיה בו פסול שאוב. **ועיין חזו"א ת' ו' ד'** ששלג עומד מעצמו ואינו נסמך על דפני הכלי ולכן אינו יכול להיות שאוב. **ועיין חזו"א ת' י' יב'** שטבילה בשלג כשירה דוקא אם השלג בבור מוקף מחיצות ולא בערימת שלג. וצ"ע הא הבור אינו מחזיק את השלג ומה מהני מה שהוא בתוך הבור, וכמו שאין כלי עושהו לשאוב מדוע הבור משוי ליה לאשבורן, ועולה שאף שאין השלג אסוף מחמת הבור יש ענין שיהיה בבור, או שיש ענין שטבילה תיהיה בתוך בור, וערימת שלג הוי כמו טבילה באויר, וצ"ע.

**י"ל** שהסיבה ששלג אינו נפסל בשאיבה הוא שענין מים שאובין הוא שהם מי תשמיש, ושלג אינו מי תשמיש שעדיין חסר הכשרו לתשמיש ע"י שיופשר. **ועיין חת"ס שו"ת תיג'** שכ' שענין שאובין הוא שהמים ראויים לק"ט ושלג אינו ראוי לק"ט, ואנחנו כ' בלא זה, אלא ששאובין עניינו מי תשמיש ושלג אינו מי תשמיש.

**השו"ע בסל"א** פסק ששאובין שהגלידו והפשירו בטל מהם פסול שאובין, ומקורו מהתוספתא בטהרות פ"ב ה"ג, **ועיין ב"י כט'** דמייתי ב' פירושי סמ"ג בהאי תוספתא אם משום שבהגליד הוי מקוה, או שבהגליד הוי כשאובין שהומשכו שמהני להוסיף עליהן. והשו"ע פסק כפי' קמא, וכן בד"מ שם.

**וצע"ג** אם שלג כמים מדוע בהגליד פקע מהם שם שאובין. וצ"ל דכמו שאין על שלג חלות פסול שאובין וכמש"נ שלא חל עליהם שם מי תשמיש כ"כ אף שכבר היו מי תשמיש והגלידו פקע מהם שם מי תשמיש וחזרו להכשרן, אך עכ"פ ודאי אם הסיבה שאין שלג פוסל דל"ש מעשה שאיבה בשלג שעומד מעצמו א"כ צריך להיות שאם כבר נשאב אין סיבה להתיר אח"כ ע"י שהוגלד. ודו"ק. **עיין בכ"ז בחזו"א ו' ד', ובשו"ת משנת ר"א כט' כה', ובאחיעזר ג' לג'.**

**והנ"ל בעיקר קשה על שי' הרז"ה** ששלג נפסל בשאיבה, וכן מבואר בתוספתא הנ"ל וא"כ מדוע הוכשר בכך שהגליד, וע"כ או שיבאר כפי' אחר דהסמ"ג שכוונת התוספתא שהגליד כהומשך, או שיש לחלק בין שלג לגליד, וגליד ודאי אינו מים ולכן הוכשר מדין שאוב בכך שהגליד, עיין חזו"א הנ"ל.

**במש"כ החזו"א**  שמקוה הוא דוקא במחיצות , וערימת שלג או מים מ"ס המתפרסים ברוחב מישור גדול לא מהני, **וצ"ע** לפי"ז דהא הכלל שמקום שאינו ראוי לטבילה אינו יכול להיות חבור בין ב' מקואות, וא"כ איך יתכן חבור בין ב' מקואות של כ' סאה ע"י חבור ממעל המקוה כגון במים צפין או בג' בריכות שטבלו בהם ונתחברו מלמעלה, הא המים שבין המקןאות אין להם שם מקוה ואין הם מקום הראוי לטבילה ואיך המקום מחבר את ב' המקואות. וצ"ע.

**מ"ב:** המים בין טמאין וכו' עיין ר"מ פ"ז ה"ד, ועיין פ"ה ה"ט שטמאין פוסלין גם פחות מג"ל. וצ"ע.

**הר"ש** מייתי ירושלמי לחלק במי שלקות בין רכין לקשין, **ועיין חזו"א ק' ח' ב'**  הא ברכין נמי חשיב אוכל לענין איסור. **בענין תמד** שהחמיץ ולא החמיץ **עיין סוגית חולין** כה' וראשונים שם, **ועירובין כט'** וראשונים שם, **וחזו"א ת' ה' י'. מרדכי בשבועות אות תשמה'** לדון אם מי פירות פסול מדאו'.

**הרא"ש כ'** שציר הוא היוצא מן הדגים , וצ"ע הא כשר לטבול בעינו של דג. **ועיין תוס' שם וגרי"ז זבחים כב'. וחזו"א ת' ו' ט'.**

**ובהא** דמהני בנטל סאה ונתן סאה במי פירות הוא משום ביטול , **עיין סוגיית יבמות פב' ע"ב וראשונים שם.** ובהא דלא מהני ביטול בפחות ממ"ס, **ועיין שע"י ש"ג פכ"ז,** ובשאובין מהני ביטול בפחות ממ"ס **עיין ברכ"ש יבמות כא'. וחזו"א ת' ה' יב'.**

**הר"מ פסק** דבמי פירות מהני רק פעם א' נתן ונטל סאה, **עיין קר"א זבחים כב'.**

**השו"ע פסק** שיכול ליטול וליתן יט' פעמים, **והקשה הרע"א שו"ת רכב'** הא יכול ביותר מיט' מכיון שלא נכנס בכל פעם שנטל רק מי פירות, **ותי'** דכל היתר ע"פ רוב הוא משום דתלינן שנטל כל המי פירות. **ועיין חזו"א ת' ה' יא'** שיישב באופן אחר משום מראית העין, **עפ"י תו"י** ביבמות פב' ע"ב.

**שי' הראב"ד** דמים שאובין נמי ברובו כבר נתבאר לעיל פ"ו.

**מ"ג ד':** מבואר ששאר משקין ששינו מראה המקוה פסלוהו. **וברמב"ן ורשב"א יבמות פב'** ע"ב עולה דהוי פסול דאו'. **ובבעה"נ ס"ב ס"ד** מבואר שזהו מדרבנן דנראה כמקוה דמי פירות, **ועיי"ש הי"ג** דמייתי קרא דמים ולא מי פירות עיי"ש.

**ובר"ש** שאם אין מ"ס ימתין עד שירדו גשמים דע"י מלוי בכתף יפסל בג"ל, ועולה שמקוה שנשתנה מראיו נפסל בג"ל, **ולהלן הובא בר"ש** תוספתא שאין פסול ג"ל במקוה דשנוי מראה . ולהתוספתא הא דאינו ממלא בכתף הוא כדי שיהיה שעור מ"ס, שאין השאובין ומי פירות מצטרפין. **עיין חזו"א ק' ח' ט'.**

**ע"ע שטמ"ק בהשמטות בזבחים עח' ע"ב,** שכ' ששנוי מראה פוסל מדאו' מכיון שהקפידה תורה על מראה מים, עיי"ש שכ' שמשו"ה בדם קרבן ומי מקוה שתלוי במראה לכן אמרינן רואין ולא הוי מין במינו עייש, ולכאורה עולה שם שדין שנוי מראה הוא פסול מחמת עצם השנוי מראה. ופשטות הסוגיא שם דתלי בדין ביטול הרי שמכיון שמי פירות אינם כשרים מכיון שאינם מים, ומחמת חזותא מילתא אינם בטלים הרי דשוב נתקלקל הגדרת הקואת המקוה שהוא הקואת מי פירות וכל המים נגררים אחר הקואה הפםולה של המי פירות, או שכל המים כולם ע"י שנוי מראה נחשבים למי פירות. **עיין חזו"א ק' ח' ח', וזכר יצחק נח', וגר"ש מכות קפ' – קפג.**

**ועיין שבת קמד' ע"ב** שנחלקו אמוראים אם דוקא "משקה" פוסל בשנוי מראה, או אף מוחל ומי תרדין שאין עליהם שם "משקה" מ"מ מכיון שאין הם כשרים למקרוה הם פסולים בשנוי מראה.

**ולפי"ז** צבע יבש שנפל למקוה ודאי אינו פוסל, אך א"נ שעצם השנוי מראה פוסל אולי יפסול, ואינו דומה לסלי זיתים שאין כלל ממשות. עיין משכב"ז עליות. ועיין מ"ב קס' ד' שכ' שאף צבע פוסל, וחז\ו"א נט"י כב' ט' שהכשיר.

**עיין ר"ן בשבת שם** דלמ"ד דדוקא משקה פוסל בשנוי מראה אין הפסול אלא כמו ג"ל שאובין שפוסל במקוה חסר בלבד, ולמ"ד שאי"צ משקה הרי שפוסל אף מקוה שלם. דהיינו שנחלקו אם הוי פסול הקואה כג"ל שפוסל רק בחסר בעשיית ההקואה, או שהפסול הוא בשנוי מראה עצמו הגורר את כל המים לייחשב מי פירות. ודו"ק.

**הבעה"נ ב' טו', ובשו"ע כח'** פסקו שבמעיין אין חסרון דשנוי מראה, וכן מהני להשיק מעיין למקוה עם פסול דשנוי מראה, **והחזו"א ה' יב'** הוכיח שהפסול רק מדרבנן, **אולם י"ל** שאם הפסול הוא שהקואת המי פירות גודר את המים א"כ זה ל"ש במעיין ושייך אף בהשקה, אבל אם הוי פסול דשנוי מראה צ"ע מ"ש מעיין מ"ש מקוה .

**הובא הר"ש** שבליכא מ"ס ימתין עד שירדו גשמים דאל"ה יפסל בג"ל, והר"ש ל הלן מ"ד מייתי תוספתא שמקוה חסר שנשתנה המראה אינו נפסל בג"ל, ומקוה מ"ס שנשתנה המראה ודאי לכ"ע לא נפסל בג"ל, **וצ"ב** מדוע מקוה שנשתנה מראהו, שכל מה שבתוכו דין יין עליו, וכמאן דלית ביה מים כלל, הרי שאם נפל לתוכו ג"ל שאובין שייחשב ג"ל תחילה, ושיפסול הן במ"ס הן בפחות ממ"ס. אם לא שנומא שכשנופל מיד הג"ל עצמו כיין ואינו פוסל, ודחוק שזהו הטעם, ומה גם מה יהיה כשהג"ל שנפל אינו מעורבב ומדוע בכה"ג לא יפסול בג"ל.

**ובהקדם** נבאר הא דלכ"ע אין ג"ל פוסל מ"ס שנשתנה המראה, **ובר"ש וברא"ש**  כ' **משום** שאין מקוה מ"ס נפסל בג"ל, וע"כ שגם בעוד הם נחשבים ליין מ"מ לכשיהפכו למים ע"י שיחזור המראה זה נחשב שהמ"ס היו מוקווים במקוה כדין לענין שאם יחזרו להיות מים הם מוקווים כדין שלא ע"י תי"א וכד', ולכן הג"ל אינו פוסלן אף שאין להם שם מקוה מכיון שהמקוה הוא במ"ס כהקואה כשירה. וג,ל אינו פוסל הקואה שלימה ומוכנה להיות מקוה, אף שאין עלה עדיין שם מקוה.

**ולפי"ז מובן שי' הר"ש** שג"ל פוסל מקוה חסר שיש בו שנוי מראה, דהא אין מקוה, ואין הקואת מ"ס שיעור מקוה, ולכן ודאי ג"ל הפסול, **אולם** צריך לבאר התוספתא וכן נפסק בשו"ע שג"ל אינו פוסל אף בפחות ממ"ס. **ואולי י"ל** שכל מעלת ג"ל שהוא שיעור רחיצה כבריה שאינו הטל, וכ"ז בג"ל במקוה של יין ולא במקוה של מים שאז אין הרוב מי רחיצה שנומר שהג"ל חשיב כבריה ולא בטל.

**עיין חזו"א ת' ה' יג'** בג"ל שפסל מקוה ואח"כ נשתנה מראהו אם הוכשר משום פסול ג"ל.

**מ"ה:** ויעויין סוגיא דמכות דף ד'. ועולה לחד צד התם דלת"ק בג"ל מים שנשתנה המראה ליין פוסל בג"ל, וא"נ ששנוי מראה פוסל מקוה מדאו' שהוא נחשב כולו מי פירות צ"ע מדוע הוא פוסל בג"ל. **ומאידך** אם פסול ג"ל דאו', ואם פסול שנוי מראה דרבנן א"כ מים שנשתנו מראיהן הם כמים לכ"ד מדאו', ומדוע שלא יפסול מדאו' בג"ל תחילה.

**מ"ו:** מקוה וכו' ירדו שנים וכו' שני טמא וכו' רי"א אם היו רגליו וכו'.

**ובגמ' בחגיגה יט** מבואר שנחלקו רבנן ור"י אם אמרינן גו"א. **ובגיטין טז'** עולה לכאורה דפליגי אם טופח ע"מ להטפיח הוי חיבור. **עיין חזו"א ק' ג' י'. ועיין גר"ח פ"ז מטו"א** שיישב דודאי פליגי בגו"א, אלא שדין טולה"ם הוא נצרך רק לדין חבור, וזה שייך רק במקום שצריך לחבר ע"י גו"א, אבל באשבורן אי"צ טופלה"ט, ואם לא מהני גו"א לא משכחת לה דין דטופהל"ט עיי"ש. **ויסוד דבריו** שסגי בטופח לאשבורן, וצריך טולה"ם רק במקום שצריך דין חבור. וביאור דבריו שבאשבורן א' אין צריך לחדש חבור אלא להיפך צריך שלא יחול פירוד בין מים למים ובטופח עדיין נחשב שאינו נפרד, אבל במקום גו"א או קטפרס שצריך חלות צירוף וחבור הרי שלזה צריך שעיר דטולה"ט ודו"ק. **ועיין חזו"א ת' ד' א'.**

**בתוס' בגיטין טז' ע"א** דלר"י אין חסרון קטפרס משום שסופו ליפול, ומ"מ צריך גו"א, וסופו ליפול מהני לקטפרס ולא לחילוק גובה המים ולזה צריך גו"א, ועיין. והענין בזה שבאמת מכיון שאין המים באשבורן א' והם צריכים צירוף משו"ה אתינן לגו"א ולזה לא מהני סופו ליפול, אבל קטפרס חסרונו שאין בו תורת חבור מכיון שהמים זוחלין, ובזה אם סופו ליפול מהני ואין לו חסרון זוחלין (וכמו שנתבאר לעיל גבי גל שמשם בא ולשם חוזר דאין בו חסרון זוחלין) וק"ל, **עיין אמר"מ א' יז'.**

**ובתוס' בגיטין שם** בשם ר"י דקטפרס אינו חבור רק לענין השקה, ולמקואות הוי חבור, **אולם** עולה לכאורה דמ"מ בעינן גם לגו"א. וי"ל כנ"ל דאף שמחוברים ע"י קטפרס מ"מ אין הם באשבורן א' ורק ע"י גו"א הם באשבורן א', ועיין.

**הר"מ פ"ח הי"ב** פסק דשני טמא משום דל"א גו"א, **וצ"ע מדוע בה"ח** גבי ג' גוממיות וחרדלית ביניהם פסק שאינו טובל בעליונה ותחתונה רק משום שאין זוחלים מערבין עיי"ש **עיי"ש כס"מ** דנקט הר"מ שטעמם של רבנן משום זוחלין ולא משום דלית להו גו"א, וצ"ע ממש"כ הר"מ בהי"ב. **ועיין תויו"ט פ"ב מ"ג, ופנ"י גיטין טז', ובברכ"ש גיטין כח', ודבר אברהם א' יח', ואו"ש ח' ח'.**

**בעה"נ ב' יב'** שכ"ז שרגליו של ראשון במים יכולים להרבות בשאובין ואינו פוסל המקוה, וכ' דלענין שאובין דרבנן הקילו דגו"א מהני. **ועיין חזו"א ק' ג' א', ד' ט', ות' ג' יב',**  שאף אי שאובה דאו' מ"מ מהני חבור מים של הראשון לענין שאין לפסול את המקוה בשאובין, **ועולה** שודאי החבור מהני שהמקוה הוא מ"ס אלא שאין למקוה הכשר טבילה מכיון שאינו בגובה א' וגו"א לא אמרינן, אולם המקוה יש לו שעור דמ|ס, וצ"ל דחסרון הפרש גובה המים הוא רק חסרון הגדרה של "מקוה לטבילה" אך יש כאן איסוף של מים בשיעור מ"ס לענין ששאובין אינו פוסלו. וצ"ע. ע"ע חזו"א  **ת' ד' יז'.** עיי"ש דנקט שדברי בעה"נ שבקטפרס יכול להרבות שאובין, שזהו כדברי הר"ש לעיל פ"ו מ"ח שהקילו בשאובין בקטפרס, ולכאורה הוו ב' עניינים, דהר"ש כ' שקטפרס הוי חבור לענין שאובין, ובעה"נ כ' רק שקטפרס ואף בלא גו"א החסרון הוא רק בהקואה א' של המקוה להיות כחדא, אך מ"מ חשיב שיש מ"ס מים כשרים בחדא לענין שאין ג"ל פוסלו, וי"ל שהגדר בזה שמ"ס קטפרס חשיב מקוה הראוי לטהרה, אלא שלדין טבילה בפועל צריך רשבורן וקטפרס וזוחל ובלא גו"א אין המקוה כשר לטבילה אך יש עליה שם מקוה שלם לענין שאין ג"ל פוסלו. ודו"ק.

**הטור סס"ב** פסק כר"י דמהני גו"א, **עיי"ש ב"י.**

**מתני':** הטביל את הסגוס וכו' הכר והכסת וכו'.

**להר"ש** הנידון דכ"ז שהסגוס נוגע במים לא נתלשו המים ואינם שאובין עדיין. משא"כ כר וכסת מיד כשיצאו שוליהן נעשו שאובין.

**ובר"מ פ"ח הי"ב (**וכן משמע בשלונו בפהמ"ש) **וכן בראב"ד בעה"נ פ"ב הי"ג** שהנידון דהמים שבסגוס נחשבים כחלק מהמקוה משום גו"א. ונסתפק הבעה"נ אם דין זה תלוי ברבנן ור"י דגו"א, קט צד דלרבנן שאני גו"א בין אדם לסגו"ס, וצ"ב.

**עיין כס"מ שם, ט"ז סקע"ז, ש"ך סקקל"א, וחזו"א ק' ג' י'. ות' ד' א'.**

**עוד נקט בעה"נ לבאר דינא דמתני' באופן ג'** דמיירי שהיה בסגוס מים שאובין, והם פוסלים את המקוה רק כשהוציא את הסגוס שאז נתמעטו המים שבמקוה ממ"ס, עיי"ש. ולפי"ז צ"ב מדוע כר וכסת שאני שמיד שהוציא שפתותיהם נחשב שנתמעט המקוה ממ"ס ובסגוס רק בהוצאת כולו נחשב שנתמעט ממ"ס, ולע"ע צ"ע. **ובחזו"א ת' ג' ז'** הקשה מדוע המים לא הוכשרו כבר בהשקה למקוה מ"ס.

**לפי' הר"ש צ"ע** מדוע אין למים שבסגוס גם חסרון דגו"א.

**מ"ז:** הטביל בו את המיטה וכו'. מפני שהמים מקדמים וכו'. להר"ש הכוונה שכשנעשית גומא היא ומתמלאת מים והשלחן טובל כולו במים, "ומים מקדמים" הכוונה שקדמו מים לגומא לפני רגלי השלחן. **עיין א"ר כאן. ותויו"ט ומ"א פ"ב מ"י. ועיין חזו"א ק' ח' יד ות' ט' ו'** שביאר איך מצטרפין הגומות הא לית בהו שפה"נ ותי' דהוו כחורי המערה ופשוט.

**ושי' הרא"ש כאן ובהל' כא' ולג'** "שמים מקדמים" הכוונה שהמים קדמו להטפיח את רגלי השלחן בעוד השלחן במים, ולכן אח"כ אין תחיבתן לטיט חציצה מכיון שהמים שעל רגלי השלחן מחוברים למקוה. **והרא"ש הקשה על רש"י בנידה סו' ע"ב** שכ' דאשה אינה טובלת בנמל משום טיט והקשה ממתני', ומייתי שיש מיישבים שאדם כבר ומכביד על הטיט והוי חציצה, אך כ' דה"מ לטעם הר"ש אבל לטעם דידיה דמים מקדמין אין חילוק, ולכן פי' שלא תטבול מפני הבושה. **עיין ב"י קצה' לג', ודברי חמודות שם אות קלב', ומעדני יו"ט שם אות ס'. ועיין מה שהאריך בבינת אדם בית הנשים יג' כד'.**

**עיין רע"ב** שכ' שרגלי המיטה כבר טבלו קודם שהגיעו לקרקע המקוה, ולכאורה כוונתו דמהני טבילה בכלי לא בכולו, ורגלי המיטה כבר טבלו. **וכן לכאורה בר"מ פ"ח הי"ב וביראים אות כו'** שכ' וז"ל שכבר עלתה טבילה למיטה קודם שהגיעו רגליה בטיט העבה עכ"ל. והדבר תמוה.

**הר"ש כ'** דהטיט ל"ה חציצה משום דמיירי בטיט רב שאינו חוצץ, ולזה לא מהני מים מקדמים, והרא"ש לא הקשה כן, ויש לדון אם לפי' הרא"ש לא קשה ומיירי אף בטיט החוצץ. **עיין תועפות ראם על היראים אות קצב'. עיי"ש עוד** דלפי' הר"ש א"ש חילוק בין אדם לכלי שאדם מחמת כובדו אין המים קדמו לגומא. אך להרא"ש הא מ"מ קדמו המים על גוף רגלי האשה ומצטרף למקוה.

**יש להעיר** מדוע הוצרך הר"ש לפרש שהמים קדמו לגומא ולא ניחא ליה בפי' הרא"ש שהמים שעל רגלי המיטה הם מים ראויים ליצטרף למקוה.

**ונראה** דסבר הר"ש שצריך להכניס את הנטבל לתוך המים, ויש דין "ביאת מים", ולכן אין המים שעל רגלי המיטה נחשבים שהמיטה טובלת בו שלא הכניסה למיטה אל המים שדבוקים בו, אלא יש כאן מים שדבוקים על המיטה שרוצה לצרפם אח"כ לאחר שדחק את כל המיטה למקוה להיות עוטפים את המיטה ובהא ל"ח טבילה וביאת מים. ולכן הוצרך לומר שהמים קדמו לגומא קודם שבאו רגלי המיטה ורק מים אלו נחשב שהמיטה נכנסה אליהם ובאה בהם ביאת מים וחשיב טבילה, ודו"ק היטב. (ויש לדון לר"מ דאמרינן גוד אסיק ואפשר לטבול מחטין על גופו של טובל שעלה מהמקוה ורגליו נוגעות במקוה, דא"כ כל טמא יוכל לשטוף עצמו במים (אף שאובין) ואח"כ בעודו רטוב ליכנס ברגליו למקוה ואז יושקו מים שבגופו למקוה, וייחשב כולו טבול וכמו שמהני טבילת מחטין כ"כ גופו עצמו ייחשב טבול, וזה לא מסתבר, וע"כ שבכה"ג יהיה חסרון שאינו נחשב ביאת מים, שאין עטיפת מים על האדם יכולה לייחשב לאחמ"כ למצב של טבילה, ודו"ק.)

**ולפי"ז יש ליישב היטב את שי' הר"מ והיראים והרע"ב,**  שאין כוונתם שמהני טבילה לחצי כלי, אלא כוונתם שבאמת מים מקדמין הוא כפי' הרא"ש שהמים שעל רגלי המיטה מצטרפים למקוה, אלא שהוקשה להם דבכה"ג ל"ח ביאת מים, דלא יתכן שכלי רטוב ייחשב לכלי טבול, ולכן כ' הר"מ שמכיון שרגלי המיטה טבלו במים וטבילתם ממשיכה כ"ז שהמיטה במים כהמשך למעשה ההכנסה והטבילה הראשון, שוב בכה"ג אפשר לצרף את המים שעל רגלי המיטה להחשיב את כל המיטה כטבולה במים לאחר שישקענה בטיט, ודו"ק היטב.

הא דעולה דלהר"ש קשה מדוע הטיט אינו חציצה ולכן מוקים בטיט שאינו חוצץ, ולהרא"ש לא הוצרך לזה, **ונראה** שענין חציצה הוא שמוגדר שהטובל לא בא במים, הרי שאם יש מים ברגלי המיטה המוגדרים כתחילת טבילת המיטה במים שוב אין חציצה יכולה להגדיר את הרגל שהוא מחוץ למים, אלא להיפך נחשב שהרגל במים ועליהם החציצה, ובאמת טיט שנדבק לפני שנכנס למקוה יחצוץ אף שעל רגל המיטה יהיה טופח עמלה"ט, דכבה"ג מוגדר רגל המיטה שנכנס למקוה עטוף בטיט, משא"כ רגל טבולה עטופה במים שוב אין לטיט שעליהם שם חוצץ בין הרגל למקוה, ודו"ק,  **וה"מ להרא"ש אבל להר"ש** שמים מקדמים לגופא ולשם בא רגל המיטה הרי שהטבילה רק לאחר שנדבק בוץ ברגלי המיטה וודאי חשיב חציצה. ודו"'ק.

**שם:** מקוה שמימיו מרודדין, **עיין רא"ה בבה"ב** ז' ז' שכ' שכ"ז שלא רדדו המ"ס למקום א' אין למקום שם מקוה ואם יוסיף לה שאובין לא יחול בהם השקה, **עיין משמרת הבית.** ויש לבאר עפ"י מש"כ לעיל שהשקה צריך מקוה כשר לטבילה, ומשו"ה לא מהני בקטפרס, ונומר כן אף בהשקה לשאובין, ודו"ק.

**ועיין חזו"א ק' ח' יד'** שביאר מדוע המים שבין העצים מצטרפים למקוה בלא שפה"נ. **ועיין חזו"א ת' ט' יב' דמייתי ש"ך סקק"מ** שצריך שפה"נ והחזו"א דחאו.

**ב"י בסעיף סו'** בשם רשב"ץ דלרדד בכלים פסול. **עיין ט"ז סק"פ וש"ך שם. וגר"רא סקקי"ח, וחזו"א ת' ט' יד'. ודבר אברהם ח"א יח' ב'.**

**שם:** מחט שהיא נתונה וכו'. **עיין רא"ש סי' כג'** דמיירי שהגל לא נתלש דאם נתלש הא אין בו מ"ס, ומשמע שמשום חסרון דזוחלין ליכא אף בנתלש לגמרי. **עיין תויו"ט, ט"ז עד', ש"ך קכג', חזו"א ק' ג' יא ות' ד' ב'.**

**פ"ח מ"ח:** נידה שנתנה וכו', **ובר"ש** שנטמאית אגב רוקה מידי דהוי אנבילה בקומטו של זב. **ובנידה מב' ע"ב** מתבאר שנבילה בקמטו של זב מטמא במשא ולא המגע. **ועיין תוי"ט** שעמד ע"ז דלפי"ז תטמא האשה רק לכשיצא הרוב מפיה לחוץ. **והתויו"ט מייתי הגמ' בקדושין דף כה' ע"א** דלשון כגלוי לטומאה וכטמון לטבילה עיי"ש. דהיינו שלענין מגע טומאה הלשון כגלוי אף בתוך הפה כשהוא סגור, **ובאמת צ"ע** מדוע לשון הוא גרע מקומטו של זב ומדוע משמע בגמ' בקדושין שלשון כגלוי גמור. **ובאמת צ"ע** הגמ' בקדושין היכי מיירי אם מיירי בלשון בחוץ הא מסתמא אף לטבילה הוי כגלוי ואם מיירי בלשון בפנים א"כ אף למגע לא מק"ט. **ועיין המקנה שם** שכ' באמת להוכיח שלשון בחוץ נמי אי"צ ביאת מים מכיון שכל מקום שדרכו להיות בית סתרים אי"צ ביאת מים. וצ"ע.

**שם:** נתנה שערה קפצה ידה וכו' כאילו לא טבלה. ובפשטות משום חציצה. **עיין בועז זבחים פי"ג אות א'** שהקשה הא מין במינו אינו חוצץ. והאריך בזה ותי' לבסוף שמב"מ אינו חוצץ, כגון רגל כהן ע"ג רגל חבירו, היינו שרגל חבירו אינה חוצצת אך רגל הכהן איננה כנוגעת ברצפה, עיי"ש שאין ב' החצונות נוגעות זב"ז אלא האמצעי כאויר בין ב' החצונות, ולפי"ז לענין טבילה צריך מגע מים ולכן ל"ש הענין של מב"מ אינו חוצץ.

**בעצם ענין של חציצה בטבילה יש לחקור,** האם יסוד דין טבילה הוא ענין של רחיצת גופו במים, או הדין הוא רק שצריך ביאת מים. ושיהיה מוקף במים. ולענין חציצה האם ע"י חציצה פקע שם רחיצת גופו במים. או"ד אי"צ רחיצה אלא רק ביאת מים, וע"י חציצה חשיב שנגרע עצם שם ביאת מים, שכניסה למים עם חציצה ל"ח ביאת מים.

**ומהא דמדאו' רובו ואינו מקפיד אינו חוצץ** אף שרוב גופו אינו נוגע במים, ולכאורה ע"כ שעיקר ענין טבילה הוא ביאת מים, וברובו ומקפיד חשיב שרובו חוץ למקוה, אבל באינו מקפיד אין החציצה מפקעת שם של ביאת מים. **ואעפ"כ** כולו ואינו מקפיד ל"ח טבילה אף מדאו', **וצ"ל** דאף שעיקר טבילה הוא ביאת מים, אולם ביאת מים שאין בה כלל שם רחיצה ל"ח ביאת מים, ורק אם עשה מעשה ביאת מים, דעניינו שנכנס למים עם שם מעשה רחיצה, אז אף בלא רחיצה מהני, ולכן סגי אם רחץ מקצת גופו ושאר גופו הוא במצב של כניסה למים שהיה ראוי לרחיצה ורק חציצה שאינו מקפיד עליה חוצצת בכה"ג חל שם מעשה טבילה וביאת מים לשם רחיצה על כל טבילתן. אבל כולו אף באינו מקפיד לא חל שם מעשה רחיצה בלא שיש לכה"פ מקצת רחיצה. **ומהא דמדאו'** מיעוט המקפיד אינו חוצץ ע"כ שאם כלל כוונת כניסת גופו הוא לשם רחיצה אין פגם בכך שמקצת גופו בא למים עם כוונה שישאר חצוץ מן המים וכאילו מחוץ למים, דעיקר שם מעשה ביאת מים חל על כלל מעשה טבילה. **ומדרבנן** לא מסתבר שאמרו שביאת מים עם כוונה לימנע ממקצת שיהיה כרוב. **ולפי' כל הנ"ל** יש להעיר שבקפצה ידה הרי שאין הפקעה משם ביאת מים, דבישלמא אם יש חציצה הרי שאותו מקום כאילו מחוץ למקוה, אבל תוך היד ודאי נחשב שיש בו תורת ביאת מים של כלל גופו והמקום הסגור אינו נחשב מחוץ למקוה דמתייחסים לכלל ביאת האדם והוא כולו במקוה,  **ועכצ"ל** שכניסה למקוה אף בלא חציצה אם נכנס באופן שלא ירטב במים חשיב כאילו הוא חוץ למקוה, **וא"כ עולה** שאין כאן דין חציצה אלא דין שיכנס באופן שירטב וא"ש דל"ש כאן מב"מ אינו חוצץ. שדין חציצה שיש בו דין מב"מ אינו חוצץ שייך רק במקום שצריך למנוע הפרדה, כגון עבודה בכלי שצריך שיוגדר מעשה האחיזה בכלי ולא ע"י דבר אחר, וכלי בתוך כלי נחשב מעשה עבודה בכלי ואין הכלי חצון חציצה והפרדה בין הכהן לכלי הפנימי, וכד', אבל בטבילה אין הענין שלא יהיה הפרדה בין הטובל למים, אלא אם בלא שום הפרדה אם טובל ומקפיד שלא לירטב אין לזה שם טבילה, ולכן ל"ש בזה ענין של מב"מ אינו חוצץ, ודו"ק.

**קרצה שפתותיה: עיין ר"ש ורא"ש כאן, תוס' נידה סז' ע"א ד"ה "פתחה", בעה"נ טבילה ב' ג', דרכ"מ קצח' יא', ושו"ע סל"ח. חכ"מ אקכא' י', קוב"ש ב"ק אות כג' תוה"ב ז' נ'. ועולה ב' פירושים או** שקרצה שפתותיה על מקום מגולה, **או** שבאמת קרצה על מקום בית סתרים אלא שאם קרצה בחוזק חשיב אינו ראוי לביאת מים. דהיינו שצריך שיהיה ראוי לביאת מים אם תשהה שם הרבה זמן.

**וקפצה ידה** הוי חציצה רק במיעוט וחוצץ מדרבנן ודוקא במקפיד, **עיין מ"א** שחידש שכל חציצה שיודע עליה חשיב מקפיד. **ועכ"פ** מתני' הוי רק מדרבנן, **ועיין סדרי טהרה קצח' כג' בשם הזכרון יוסף** דבקפצה ידה שאין מים ראויין לבא הוי פסול טבילה מדאו'.

**עצם** דין בית הסתרים שצריך ראוי לביאת מים **עיין תוס' קדושין דף כה' ד"ה "כל"** דהוא מדאו', **ורמב"ן רשב"א וריטב"א** שם שהוא רק מדרבנן. **והגמ' תלתה** בדין כל הראוי לבילה וכו', **וצ"ע** הא כל הראוי לבילה מלמד שאם יש מצות בילה או שהנה מעכבת מ"מ הוי גלוי שצורת המנחה צריך להיות ראוי לבילה. אולם בבית הסתרים הא יש בין א' שצריך טבילה שיש בה תורת מעישה של ביאת מים, ואם טובל באופן שלא מיועד לבא מים בכל מקום חסר בשם ביאת מים, ובית סתרים מה שאין המים נכנסים לשם מכיון שכך דרכו אין בכך לגרע שם ביאת מים. אולם אם יש סיבה נוספת שהמים לא יוכלו ליכנס לשם הוי גרעון בשם ביאת מים מכיון שהטובל נכנס עם גורם המונע כניסת המים מלבד הרגילות שאין כניסת מים בבית סתרים, אולם כ,ז הוי גדרים בדין חציצה עצמה ומ"ש לענין ראוי לבילה, ולע"ע צ"ע.

**הס"ט** הבין בדעת הזכרון יוסף שדוקא ביה"ס נידון לעצמו ואי"ר לביאת מים בביה"ס פוסל מדאו', **אבל בגולות עליות** נקט שקפיצת יד וקריצת שפתחם אף על גופה ולא על בית הסתרים חוצץ במשהו מכיון שאינו יכול להיות טפל לגופה. **ויש לדון**  סברא נוספת שקפיצת יד הוי חסרון בעצם מעשה הטובל, שטבילתו בצורה של מעשה שאי"ר לביאת מים לתוך ידה, משא"כ בחציצה מעשה הטובל מיועד לביאת מים אלא שיש גורם חצוני המעכב את ביאת המים ובזה נאמרו שעורים ושאינו מקפיד חשיב כגופו.

**שם:** האוחז באדם וכו'. **עיין תוה"ב ז' ז'** שנחלק עם הרשב"א אם מהני שאוחז הכלי ברפיון, ואם גזרינן אטו שלא ירפה. **ועיין דבר אברהם א' יז' ח', עיין רמ"א יו"ד קכ' ב'** דמייתי מרדכי דמהני רק בהדיח ידיו במי המקוה **עיי"ש גר"א. ועיין חזו"א ת' ט' ו'. ועיין שם בחזו"א** מדוע אי"צ קלה"ש וסגי בטופח על מנת להטפיח.

**פ"ט**

**מ"א** אלו חוצצין וכו'. **עיין שבת נז' ע"א** בעיא דהוצאה בשבת בתיכי חלילתא, דהיינו שרשרות שתולין בשער, ולא"ד לא גזרו באריג, ולא"ד תיכי לא קפדן, **ולל"ק דרש"י** ודאי אינו חוצץ, אולם לא"ד דלא קפדן אם היו מקפידין במטונפין ומורידין בטבילה גזרו בהו משום טלטול.

**ולרבותיו של רש"י** נחלקו הא"ד לענין חציצה באריג דמיטנפן דמכיון שמקפידין להורידן לא"ד בתרא חוצץ. **ועולה** שנחלקו אם שייך חציצה בדבר שאינו דבוק לבשרו אם מקפיד עליו, **ועיין ב"י קצח' ד'** דמייתי ב' פירושים הא' כנ"ל שנחלקו אם בגד שמקפיד עליו ואינו חוצץ בין גופו למים אם חשיב חציצה, **ובפי' השני ביאר הב"י** שהנידון שכשמטונף הוא באמת חוצץ ונחלקו ב' הלישנות אם בכה"ג דאריג אם גזרו על מיעוט ואינו מקפיד. והוכיח דרבותיו של רש"י סברי ששיער נמדד רובו ומיעוטו עם הגוף דאל"ה בטנפינן הוי חציצה דאו' ומדוע לל"ק לא החמירו, וע"כ דאף שיער הוי מיעוט ומקפיד ובאריג לא גזרו. **והטור פסק** כרבותיו של רש"י, ופסק דשער נידון לעצמו, וע"כ הוכיח הב"י והטור סבר כפי' קמא ונחלקו אם אריג שאינו חוצץ בין בשר למים אם הוי חציצה.

**והרע"א שבת נז' שם** הקשה הא בע"כ אף לפי' קמא דהב"י ל"ש שיסברו רבותיו של רש"י דשער נידון לעצמו, דא"כ מדוע היכי דלא מטנפן דלא קפדן לא הוי חציצה עכ"פ מדרבנן כדין רובו ואינו מקפיד, וא"כ ב' פי' הב"י אינם מתפרשים בדעת רבותיו של רש"י לדעת הטור שפסק כמותן ופסק ששער נידון לעצמו. **ועיין סד"ט סקי"ג** דנקט שבאמת בשער לא גזרו ברובו ואינו מקפיד.

**ובאמת קשה דהרמ"א בקצח' ד'** פסק כהטור וכרבותיו של רש"י דתיכי חללילתא חוצצין במקפדת. **והשו"ע שם סכ"ג וסמ"ו** פסק שתכשיטין רופפין וכן נידה שטבלה בבגדיה טהורה ולא השיג הרמ"א. וע"כ צ"ל דהתם מיירי באינו מקפיד, ומ"מ עולה שאף רובו ואינו מקפיד אינו חוצץ בבגדים שאינם דבוקים לגוף, ובסתימת הלשון עולה שאף כולו ואינו מקפיד לא חוצץ בכה"ג, וצ"ע הא הטור והרמ"א פסקו דבגד רפה ומקפיד חוצץ דהיינו דהוי חציצה וא"כ מדוע לא גזרו ברובו ואינו מקפיד, ואף בכולו שהוא חציצה דאו' אינו חוצץ שם. **ובאמת** עצם הענין שבגד רפה שאינו צמוד הוי חציצה הוא צ"ע בא המים נכנסים תחתיו. **עיין זכר יצחק סא', ובחי' מו' הגרי"מ פיינשטיין זצ"ל.**

**והנראה בזה** דכבר נתבאר שיסוד ענין חציצה הוא אינו בכך שהמים אינו נוגע בגופו, אלא יסודו שהוא מפקיע חפצא של ביאת מים, ולכן טיט החוצץ ברגלי המיטה להר"ש חוצץ וכמש"נ שמכיון שהר"ש מצריך הכנסת הרגלים למים הרי שהבוץ שעליו חוצץ אף שהמים מחלחלין תחתיו דמ"מ הכנסת רגל עם טיט עליו מגרע שם הבאת הרגל למים וחשיב שהמים באים אל הרגל ע"י שמחלחלין, ורק להרא"ש שהמים שעל הרגל קודם שטחבן לקרקע הוא המטהר הרי שקדמו המים על הרגל והבוץ אינו חוצץ שאינו מעכב שם ביאת הרגל אל המים, ודו"ק, **כ"ז י"ל** שאדם לבוש בגדים ומקפיד שלא לרחוץ בנהר עם בגדיו הרי שיסוד ביאת מים הוא כסוי ועטיפת גופו במים, וכשהוא לבוש בגדים שמקפיד שלא ליכנס עמהם למקוה הרי שהוא מוגדר עטוף בבגדים ועליהם עוטף מים ונגרע הגדר שהוא עושה מעשה ביאת מים. וחשיב שעוטף בגדיו עם מים, והמים מחלחלין תחת בגדיו אל גופו ואין הגברא בא אל המים וחשיב חציצה, אולם באינו מקפיד הרי שבכך חשיב שאין כלל תורת חציצה, ול"ד לחציצה גמורה שיש כאן באמת תורת חציצה האמורה לעכב גדר ביאת מים ע"י שנמנע רחיצת הגוף בטבילה, אלא שנאמרו שעורים בזה, שמדאו' כולו אף באינו מקפיד פקע תורת ביאת מים, וברובו רק מקפיד הוי גרעון בשם ביאת מים, וחכמים גזרו שמניעת רחיצת הגוף של מיעוט ומקפיד או רובו ואינו מקפיד ג"כ מפקיע שם ביאת מים, אולם בבגד רפה ואינו מקפיד שמעיקרא אין הבגד מונע ענין רחיצת גופו בטבילה, אלא שבמקפיד כמש"נ חשיב שאינו עוטף גופו במים וחסר רק בעצם מעשה ביאת מים, וא"כ י"ל שבאינו מקפיד והאדם הטובל רגיל לרחוץ עם בגדיו בנהרות שוב אין כלל תחילת ענין של חציצה, דהמים מחלחלין תחת בגדיו, ומעשה ביאת מים יש כאן מכיון שבגדיו טפלין לגופו ובעטיפת בגדיו חשיב שמביא על גופו מים, ולכן כאן ל"ש כלל תורת חציצה, ומשו"ה לא גזרו חכמים ברובו ואינו מקפיד או ברוב שערו אם דנים את שערו כדבר לעצמו, וכן י"ל שאף בכולו ואינו מקפיד בכה"ג הוי טבילה, דבהכי אין כלל חסרון במעשה אבילה כלל, ומיושב היטב.

**עיין פרישה קצח' כג'** להני דשער נידון לעצמו אם כל מקום קבוץ שער הוא לעצמו, או שכולם נידונים יחד.

**הרא"ש סי' כה', ובעה"נ ב' ו', ותוה"ב ז' ז'** דחוטי מצר חוצצין מכיון לפעמים מקפיד עליהם, **ועיין פת"ת סק"א**  דמייתי זכרון יוסף דצריך לכה"פ שמקפדת לעיתים מזומנות.

**מ"ב מ"ג:** בית הסתרים, **בתוה"ב** ז' ז' דכל בה"ס דוקא באשה **והטושו"ע** ס"ו פסק שדוקא בא"מ נ"מ בין אשה לאיש ושאר בה"ס אף באשה אין חוצץ. **עיין ר"ש מ"ג ופ"ח מ"ה, ורע"א מ"ג, ומ"א ותויו"ט מ"ב ג'.**

**עיין תוס' בנידה סז'** ד"ה "פתחה " דלר"ת פתחה מיה אינו חוצץ לבעלה רק לטהרות, והוכיח ממתני' דידן שבית הסתרים הוי חציצה לאשה אף דהא בית הסתרים אי"צ כלל טבילה , וע"כ דמתני' מיירי דוקא לטהרות, עיי"ש. **והקשה בב"י ס"י** הא מ"מ בעינן ראוי לביאת מים ואם מקפדת בביה"ס הוי מ"מ אינו ראוי לביאת מים, וצ"ע. **ונראה ליישב דברי התוס' בדעת ר"ת** דסבר שלכלוך הנוצר בגוף הוא אינו חציצה של דבר חצוני המונע את רחיצת הגוף, אלא הוי כגוף בעצמו החוצץ מה שתחתיו, הוי כמו מצב של בית הסתרים במקום שאינו רגיל להיות ביה"ס שבו מצב שביה"ס צריך לעכב את הטבילה, אולם מסברא דבר זה הינו מעכב רק במקום שצריך באמת טבילה, אבל ביה"ס שנוצר בו סיבה נוספת להיות ביה"ס כגון לכלוך, זיעה בביה"ס אין עכוב בזה דהא האי מקום ביה"ס אי"צ טבילה ומה איכפת לן שחל על המקום ליחשב ביה"ס מסיבה נוספת, ולא דמי לקפצה שפתותיה באופן רגיל חדא דע"י קפיצת שפתים ביותר נמנע כניסת מים יותר ולכן הוי חציצה משא"כ כאן הלכלוך אינו מונע יותר כניסת מים מאשר בלא לכלוך. ועי"ל ששונה מעשה הטובל באופן שאינו רגיל שגורם הגדרה שמגרע בפעולתו שם ביאת מים ללכלוך שבא מעצמו ואינו מגרע יותר ונשארר באותו מצב של ביה"ס ודו"ק.

מבואר דרטיה חוצצת וכן נפסק בשו"ע, **ובסד"ט סקכ"ד הקשה שבהל' נט"י קסא' א' וקסב' י'** מבואר שאינה חוצצת, ומבואר עוד יותר, שאי"צ כלל נטילה על מקום הרטיה, ובטבילה פשוט שגם אם רטיה שאינו מקפיד מ"מ צריך לטבול את מקום הרטיה בתוך המים, **וע"כ צ"ל** דשאני נט"י שמקום הרטיה אינו נחשב "יד" ונפקע ממנו חובת נט"י ולכן ל"ש עוד לדון בה תורת חציצה, ודו"ק. **עיין חזו"א נט"י א' כה'.**

וטיט היון וכו' שאין טובלין בהם, בר"ש כ' משום חציצה. **ובר"מ** כ' משום שאין טיט מצטרף למ"ס צקוה. **עיין חזו"א ק' ט' ט', ות ו' ו'. ואין מטבילין:** דלא מהני השקה למקום טיט, **עיין חזו"א שם.**

**רובו ואינו יקפיד וכו'. עיין קה"י סוכה ה', ולו"ש קצח' ב' ויושר לשלמה מועד כז'. ועיין או"ש פ"ד מאיס"ב ה"ח וזכר יצחק סא'** מ"ש מבגדי כהונה שמיעוט חוצץ.

**מ"ד:** לפלוף וכו'.

**עיין נידה סז'** אמר מר עוקבא לפלוף שבעין לח אינו חוצץ יבש חוצץ. **ובמתני'** לעיל לפלוף שחוץ לעין חוצץ, **ובמתני' דידן** לפלוף שבעין **אינו** חוצץ. **ולהר"ש** מר עוקבא הוא מתני' דידן דלח אינו חוצץ ויבש חוצץ, אבל חוץ לעין אף לח חוצץ. **ועיין חזו"א צד' ב'** שביאר מדוע לח בחוץ חוצץ. דהלחות עבה ודביקה ומעכבת המים וליגע בשר. **התוס' שם סז'** ע"א ד"ה "לפלוף" סבר כהר"ש.

**הרא"ש סי' כה' ובתו"ר בנידה שם** בתוך העין אף לח אינו חוצץ, ודברי מר עוקבא הוא חוץ לעין ולח אינו חוצץ מכיון שהלחות גורמת שאין חציצה. **עיין ב"י קצח' ס"ז.** שביאר מדוע בתוך העין יבש אינו חוצץ מכיון שלעולם יש לחות הדמעות. **עוד הביא הב"י דעת המרדכי** שבחוץ לעולם הוי יבש ובפנים לעולם הוי לח. **ובתוס' בנידהשם** דלהר"ח כל הני מילי הוי רק לטהרות לטהורה לבעלה. **עיין ש"ך קצח' יג', וסד"ט כא', וחזו"א שם סק"ג.**

**שרף הלח:**

**התוס' בחולין כו' ע"ב ד"ה "הכא"** דבלח המים מחלחלין ואינו חוצץ. **ובב"י סי"ד מייתי מרדכי** (שבועות תשמח') שהטעם מפני שאין דרך בנ"א להקפיד ע"ז. **ועיין יראים סי' כו'[[9]](#footnote-9)** שגם כ"כ. והקשה מזבחים לה' שהקשתה הגמ' מדוע אין דם ברצפת המקדש ל"ה חציצה ומשני שדם אינו חוצץ וכמבואר במתני' דדם ודיו וחלב אינו חוצץ, ומשמע שאין עניינו משום שאינו מקפיד, ותי' שגם כוונת הגמ' בזבחים משום שאין הכהנים מקפידים, **עיי"ש בתעפות ראם. ועיין חזו"א צד' ח', וקה"י טהרות נח'.**

**צואה שתחת הצפורן:**

בתוספתא שחלוק מול הבשר שאינו חוצץ ושאינו כנגד הבשר חוצץ, **וכן ברא"ש סי' כו' ובתוה"ב ז' ז', עיין ב"י סי"ח**  והר"מ פסק שאף שלא כנגד הבשר אינו חוצץ ודלא כתוספתא, **עיין ב"י וב"ח.** והב"י הקשה סתירה ברשב"א שבנט"י פסק שאף שלא כנגד הבשר אינו חוצץ עיי"ש מה שיישב . **עיין ש"ך סקכ"ב.**

**צפורן המדולדלת:**

**בתוספתא** דלר"י בר"י דוקא פירשה רובה אינה חוצצת. **עיין טור סכ"א.** והר"מ פ"ב הי"ד דלעולם אינה חוצצת. **והב"י מייתי גירסא** (דלא כדמייתי הר"ש כאן) שאבר מדולדל חוצץ, והקשה הב"י מדוע חוצץ הא מקום חבורו מעולם לא היה מקום ראוי לקבלת מים, ותי' בב' אופנים, או שע"י שנדלדלו חשיב כאילו נתלשו וחל עליהם שם מקום לקבלת מים. ומ"מ צפורן שאני עיי"ש. **עוד פי'** שהכוונה שחציצה הדבוקה בצפורן אינה חוצצת. דהיינו שהאבר אינו חוצץ ומאידך אין מה שדבוק בו חוצץ, והענין צריך תלמוד, **עיין חי' מרן הגרי"מ. (עיין ש"ך סקכ"ו, וט"ז סקכ"ב).**

**קשות שעל המכה:**

**בר"ש ורא"ש** דמיירי לענין ידות לקבל ולהוציא טומאה. **ובר"מ פ"ב הי"ד וכן בא"ר** שסיפא דמתני' דלא טמא ולא מטמא אזיל אכולהו מתני' דלעיל בין אלו החוצצין בין אלו שאין חוצצין, **וכן הוא בר"מ פ"א מטו' ה"ד.** דהיינו דמתני' אתא לאשמועינן וכן משמע בר"מ שם, דס"ד שמה שאינו חוצץ ונחשב טפל לגוף אולי נעשה יד. **והר"ש** מייתי התוספתא דלא מטמאין ולא מיטמאין חוץ מקרום והאגד וכו' שבאמת אגד שעל גבי היד חשיב יד לקבל ולהוציא טומאה, **עיין חזו"א** ק' ט' יא' דתמה ע"ז. **ועיין ב"י סכ"ג.**

**מ"ה:** אלו וכו' בכלי זכוכית וכו' **עיין רע"א כאן** דמייתי לגמ' בשבת טו' דהא כלי זכוכית אין להם טהרה ככלי חרס ומוקמא בנתן בהם אבר, והוסיף הרע"א שאם זכוכית מטמא מגבו ככלי מתכות א"כ יהני טבילה לטומאה שנטמא מגבו. ובדברי הגמ' שם שבנתן אבר חשיבי ככלי מתכות, וגדר הדבר ומדוע נסתלק חומרא דכלי זכוכית. **עיין קה"י טהרות יד' טו'. וחזו"א כלים ג' ה'. וחי' הגר"ח תכד'.**

**בכלי זכוכית הזפת והמור:**

**עיין רש"י שבת טו' ע"ב ד"ה "בכלי"** שכ' ששאר חציצות שעתידים ליפול מן הכלי מעצמו אינו חוצץ דחשיב אינו מקפיד, **וצ"ע** דאינו מקפיד הכוונה שמתוך שאינו חושב לסלקו הוא נטפל לגוף ואינו חוצץ, ומ"ש זה בשאר לכלוכים שעתידים ליפול ומשו"כ חשיב אינו מקפיד. **והב"י סי' רב'** מייתי דלהסמ"ג להיפך, דק"ו שאר חציצות.

**עין חזו"א ק' י' יב'** שמה שמבואר שכלים מלוכלכים אין להם חציצה מכיון שאינו מקפיד עליהם, דמיירי אף שיש לכלוך על רובו ול"ה כרובו ואינו מקפיד דחשיב מעצמו של כלי לא מחמת שאינו מקפיד אלא מחמת שביטלו ממש לכלי.

**מ"ו:** בר"ש דמוכר רבב אינו מקפיד, **ובטור סי"ז** דה"ה אשה שוחטת אינה מקפדת , **ועיין סד"ט סקנ"ב** דמייתי ש"י שהקשה מזבחים לה' שדם חוצץ רגלי כהנים אף שאינם מקפידים לא גרע משוחט, וע"כ שמוכר רבב אינו יקפיד על בגדו ולא על גופו. עיי"ש שיישב דרגלי כהנים הוי רובו ולכן חוצץ אף שאינו מקפיד, דהיינו שענין רובו ומיעוטו ברגלי כהנים הוא לענין הרגל בלבד ולא לפי כל גופו, ועוד יישב שהדם שעל הרצפה חוצץ והוא אינו נחשב טפל לגוף, עיי"ש.

**מ"ז:** ר"ש מייתי תוספתא טבעת נתונה וכו', עיין היטב  **חזו"א ק' ט' סק"ט י'.**

**פרק י'**

**מ"א:** כל ידות וכו' להר"ש שמקום חבור הידית לכלי חוצץ אם לא מרקן, **ולהר"מ** תוך הידית אינו טובל מחמת שנתמעכה.

**עיין חזו"א ק' י' א'** דלקמן מ"ה כ' הר"ש שאין לכלי חסרון חציצה בבית הסתרים, וע"כ שמקום חבור הקת לכלי אינו נחשב ביה"ס, וא"כ מדוע כ' הר"ש בנשברה מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת משום ביה"ס הא חבור הקת לכלי אינו ביה"ס.

**שם:** הטבילו דרף פיו כאילו לא טבל.

בר"ש משום שאין מים מגיעים לשם, ודוחה לפרש משום שאובין, ועיין תוס' רי"ד חגיגה כב' דמייתי מאן דמפרש משום שאובין. **עיין חזו"א ק' י' יא' עיין קרית ספר פ"ג ממקואות** שנסתפק אם דרך פיו אינה טבילה דוקא ברובו או במיעוט ומקפיד, ובפשטות בכה"ג חשיב שחסר בעצם מעשה הטבילה ואף מיעוט ואינו מקפיד ל"ח טבילה.

**רא"ש ס"ל**  שכלי צר צריך שיתמלא מים, **ובשו"ע רב' ס"ח, ועיי"ש רמ"א וט"ז וש"ך** שאי"צ שפי הכלי יהיה שפה"נ, **אולם בדברי חמודות סקק"ל נקט בדברי הרמ"א** שצריך שיהיה שפה"נ. ושי' הפשוטה שאי"צ ולמרות שכלי בתוך כלי צריך, שכאן הכלי עצמו צריך טבילה ואין המים שבתוכו קובעים מקום לעצמם לייחשב מחוץ למקוה, וקצרנו.

**מ"ב:** והתפילה וכו'. וכן פסק הר"מ, **ועולה** שתפילין מקבלין טומאה, **ולמרות ששי' הר"מ בפ"ב מכלים ה"ג** שכלי העשוי למלאות אינו מק"ט, וכמו קת בתוך הסדן אין חשיב החור שבסדן בית קבול. **ועיין ר"ש כלים פכ"ו מ"ב** שהוכיח שכלי העשוי למלאות מק"ט מהא דתפילין מק"ט, **וצ"ע** שהר"מ פסק שעשוי למלאות אינו מק"ט ומ"מ תפילין מק"ט, וכן מוכח מהר"מ כאן. **וכן פסק הר"מ בפ"ז מכלים הי"ב דמייתי למתני' דכלים פי"ח מ"ח.**

**ויש לחקור** בכלי העשוי למלאות, דהיינו שאינו עשוי ליפתח לעולם אם הסיבה שאינו מק"ט הוא שעצם זה שהבית קבול סגור לעולם הוא מגרע בשם בית קבול, **או"ד** קת הנתון בסדן הוא נחשב ככלי א' שאין לו בית קבול, שמכיון שהקת נמצאת בסדן לעולם הרי שאין כאן רק בית קבול של סדן הסתום ולכן הוא בטל משם כלי, אלא הקת והסדן נהפכו לכלי א' שלם שאין בו בית קבול.

**ובאמת בתפילין יש לדון** אם יסודם בתים שיש בתוכם פרשיות, **או"ד** יסודם פרשיות ושיש לחופם בעור, וכן הוא לשון הר"מ ריש הל' תפילין שתפילין הם פרשיות המחופין בעור, ולצד קמא פרשיות בתפילין הם כמו קת בסדן והם כלי א' שאין בו בית קבול, אולם לצד בתרא שיסוד תפילין הוא פרשיות שדינם להניחם בתוך בית, הרי שאף אם אין עשוי לפתחם לעולם מ"מ מהות בתי התפילין הוא מקום וכלי להניח בהם הפרשיות, **וא"כ י"ל דהר"מ** פוסק שכלי העשוי למלאות כגון קת בסדן אינו מק"ט מכיון ששם אין כלל בית קבול אלא יש כלי א' של כת וסדן שאין בו בית קבול, משא"כ תפילין שביסודם הם כלי לקבל הפרשיות הם מק"ט, ודו"ק. והר"ש שהוכיח מתפילין שכלי העשוי למלאות מק"ט, הוא יסבור או שתפילין עניינו בתים שיש בתוכם פרשיות והוי ככלי א' סתום שאין בו בית קבול ואם מק"ט ה"ה קת בסדן נמי, או שכלל לא סבר שקת בסדן הוי כלי א', אלא הנידון שלא יק"ט הוא רק משום שבית קבול סתום נפקע ממנו שם בית קבול, וזה יש גם בתפילין שהם סתומין לעולם, ולכן הוכיח שאם תפילין מק"ט ה"ה קת בסדן ,ודו"ק.

**ועכ"פ עולה** שתוך התפילין חשיב בית קבול לק"ט, ומאידך חשיב בית הסתרים שאי"צ ביאת מים. ובשלמא להר"ש הרי שבאמת תוך התפילין הוא מקום סתום לגמרי ודומה לקת בסדן ומ"מ מק"ט, הרי דמסתברא שיהיה נחשב בית הסתרים, אולם להר"מ שיסוד תפילין הוא כלי לקבלת הפרשיות צ"ע אם מצאנו בית קבול ממש שייחשב בית הסתרים, ולע"ע צ"ע. **עיין שעורי הגרי"מ.**

**מ"ג:** קשרי העני וכו' בתוספתא מובא בר"ש להלן מ"ד, שקשרי עני אינו חוצץ ואם מקפיד חוצץ, וקשרי בע"ב חוצץ ואם אינו מקפיד אינו חוצץ, **וצ"ע** הא בעלמא כל החציצות אם הוי מקפיד או לא היא תלוי ברוב בנ"א ולר בדעת כל א' וא'. **עיין מאירי** שעמד בזה ונקט שתוספתא זו לא להל', **והר"מ כן הביא זאת לדינא בפ"ג הכא.** וצ"ע, והב"י ריש סי' קצח' נסתפק בדעת הר"מ, אם אזלינן בתר דעת כל א' וא' להקל ולהחמיר.

**מ"ד:** ובגדים וכו' עד שיבעבעו, **וברא"ש** כדי שיצא כל האויר ואז המים מגיעים לכל מקום בבגד. **ובר"מ** שלא יעלה הבגד עצמו חוץ למקוה, אבל במכובס מהני מה שעולה חוץ למקוה שהלחות שבבגד הושקה למקוה וחשיב שכל הבגד טובל, עיין גולות עליות דא"כ בגד לח יהני טבילת מקצתו, **וצ"ע** מדוע ל"ה גו"א ולדינא ל"א גוד אסיק. וכן לפמש"נ לעיל במים מקדמין שאין לחות שעל כל נחשב לאחמ"כ לטבילה א"כ ה"ה הכא. ולע"ע צ"ע.

**מ"ה:** כל ידות וכו' עד מקום המידה וכו'.

**והקשו הר"ש והרא"ש** (עיין שם רא"ש בהל' ס"ל) הוא החלק העומד ליקצץ חוצץ מהמים לבא בחלק של היד שהוא מעצםהכלי,**ותי'** דהוי ביה"ס ואין חסרון של ביה"ס בכלי. וצ"ע הא אותו מקום נחשב כאילו הוא מחוץ למים, ובפשטות ביה"ס אי"צ מגע מים אך צריך שכל החפץ יהיה טבול במים .**עיין מאירי כאן, עיין אבי עזרי** פ"ב מקואות הט"ו שהקשה דמכיון שהמקום עומד להיות גלוי ע"י קציצה א"כ ל"ח ביה"ס כמבואר בחולין עג' שבכה"ג ל"ח ביה"ס לענין מגע טומאה, **עיין אג"מ יו"ד א' נח'. וחזו"א ק' י' יא'.**

**עיין תוס' חולין עג' ד"ה "מטביל"** שתי' דמיירי ביד עם חוליות ול"ה חציצה. **ובר"ן שם** דהוי מיעוט שאינו מקפיד.

**והאו"ז שסב' מייתי מהראביה'** לתרץ שאין חציצה רק בדבר הדבוק לדבר ולא בדבר שהוא א', וצ"ע.

**ועדיין צ"ע** הא ל"ח כלל טבילה שלא בא כל הכלי במים, עיין חזו"א ואבי עזרי הנ"ל.

**מ"ו:** לב"ש אין מטבילין חמין בצוננין ורעין ביפין, ולךב"ה מטבילין. **ולהרא"ש** לב"ש גזרינן שמא לא יטביל יפה, **עיין מה שהקשה** הרא"ש (עיין רש"ש מה שיישב) ולכן הרא"ש והר"מ נקטו דלב"ש מדאו' ל"ה טבילה מכיון שאינם מתחברין זל"ז, **והרא"ש הוסיף** שאין כאן טבילה, אלא השקה שעניינו חבור בין מים למים ולכן אין חבור בין חמין לצוננין ובין יפין לרעין.

**והריטב"א במכות דף ד'** שאין להשיק לים הגדול משום דהוי חבור בין מתוקין למלוחין, וצ"ע הא לב"ה אין חסרון של מין בשאינו מינו. **עיין קה"י טהרות סי' נה'.**

**שם:** כלי שהוא מלא משקים וכו' כאילו לא טבל.

וצ"ע הא לח אינו חוצץ **עיין תוס' זבחים עח' ע"ב ד"ה "דלי" , וחזו"א ק' י' ב'**

**שם:** מלא מי רגלים. מלא מי חטאת.

**עיין ב' ביאורים בר"ש** אם רואין אותו מים, דהיינו שהוא מין מים ומהני ביה השקה, או שאינו מין מים ומהני מדין ביטול ורואין אותו כאילו הוא יין, **עיין רש"י ותוס' בזבחים עח' ע"ב** שנחלקו כנ"ל. ולביאור השני מי חטאת אי"צ אלא ביטול ברוב ואין רואין אותן כיין, דהיינו לקולא, ומי חטאת, **בר"ש כאן וברש"י בזבחים שם,** דמכיון שהם אב טומאה וחשיבי מחמת קדושתן, וצ"ע מהם ב' הטעמים כאן.

**ובתוס' שם כ' הטעם** או כרש"י, וא"נ משום שאין זריעה להקדש. והוא משום מעלה עשו להקדש שאין לטהרן בזריעה **עיין פסחים לד' ע"ב. וצ"ע** דאף שהמים לא יטהרו מ"מ שיושקו למקוה לענין שיטהר הכלי ומדוע הוא חוצץ, ומוכח שמים טמאים אינם כשרים למקוה. **עיין חזו"א ק' י' ד', ובפרה טו' יא יב'. ועיין מ"א** כאן שבאמת הכלי נטבל וחוזר ונטמא מהמים, ולא משום חציצה אתינן. ובר"מ פ"ג הי"ח מבואר שמשום חציצה אתינן.

**יש להעיר** מה מהני השקה למי חטאת, הא יחזרו ויטמאו מכיון שהם עדיין מי חטאת, **עיין חי' הגרי"מ.**

**עיין חזו"א ק' י' ד'** מ"ש רוק שאין לו השקה ומי רגלים יש לו השקה. ונקט שרוק אינו בטל למים ולכן אין לו השקה. **ע"ע בעינינן חזו"א ת' י' יד' ק' ו' ד'. ואבן האזל פ"ב מפרוה"מ הכ"ב.**

**מ"ז:** בר"ש מייתי תוספתא באכל חצי פרס וטבל וחזר ואכל דטמא ולא מהני טבילה, **עיין חזו"א טהרות א' ב'** דבאכל כדי פרס וטבל והמשיך לאכול אינו מצטרף דטבילה מפסקת, וה"ה בדאו' בנבלת עוף טמא עיי"ש.

**עוד בר"ש** אם יש איסור ליטמא **עיין מקד"ד מא' א' וסי' מו' ז'.**

**עיין דרך אמונה פ"י מתרומות ה"ד** מדוע לטומאת גויה שתית משקין שיעורה בכא"פ ולא כשאר איסורין ששיעורה בכדי רביעית.

**מ"ח:** אכל וכו'. **ומבואר** שמים בגוף אדם נטהרים בטבילת האדם, ושאר משקין שאין להם השקה אינם נטהרים.

**ועיין ר"ש דמייתי תוספתא "**שתה מים טמאים והקיאן, טמאין, מפני שנטמאו בו ביציאתן" עכ"ל. ומשמע שהמים טמאין נטהרו בגופו אף שלא טבל, וטומאתן רק מחמת שנגעו באדם ביציאתן. **וכן פסק הראב"ד פ"י מטו"א ה"ח. ועיין או"ש** כאן שהקשה א"כ מדוע בבהמה ששתתה מים טמאים והקיאתן דהם טמאים הא ל"ש שיחזרו המים ויטמאו מהבהמה, עיי"ש.

**ועיין חזו"א ק' י' ה'** שהקשה מ"ש השקה אם אין המים נוגעין במקוה. **עיי"ש עוד** דמייתי תוס' המובא בר"ש בטבו"י פ"ה מ"ב, דמדמע שלמים יש השקה ויש טהרה בגוף, ומשמע שמים הבלועים בגוף האדם הוא טהרה לעצמו ולא מדין השקה, ועיי"ש דנקט שכמו שמהני השקה כן מהני ביטול המים לאדם (וכביכול הוי זריעה לגוף האדם,) עיי"ש. **עיין מאירי בסוגיין, ועיין משנה אחרונה כאן,** שהשווה לטבילת מעוברת דל"ח חציצה לעובר משום היינו רביתיה. **ועיין מקד"ד סי' מח' סק"ב.**

**עיין דברי** **יחזקאל סי' א'** בענין מים שנמאסו בפי אדם או בהמה אם מטמאים, דבתוספתא כאן מבואר דמטמאים, וברשב"א בשבת דף יד' מבואר שאינם מטמאים.

**עיין משנת ר' אהרן טהרות סי' לג'** אם טבעת בלועה אינה נטמית ואינה מטמאה משום דין שהגוף מציל, או משום שהטבעת טפילה לגוף. עיי"ש.

**מתני':** בלע טבעת טמאה טובל ואוכל בתרומה, עיין חולין עא' ע"ב דרבה חידש שב' טבעות א' טמאה וא' טהורה הבלועים באדם אין הטמאה מטמאה את הטהורה, **והקשה שם תד"ה "כי"** דהיינו מתני' שיכול לאכול תרומה ואין איסור שמטמא התרומה, **ועיין במים חיים** (לגר"ח שמואלביץ) שתמה דתרומה לאחר אכילה אין איסור לטמאותו.

**שם:** חץ שהוא תחוב באדם וכו' – **עיין ב"י קצח' יא'** ב' ביאורים מה הכוונה "נראה", אם הוא כשיש חשש שמא מכסה את העור, או שלעולם גזרו אטו מכסה את העור, **עיין ש"ך קצה' טז', וסד"ט שם כה'. ובר"ש כ'** שחץ תחוב אינו חוצץ שהוא כבית הסתרים, **ולשון הר"מ בפה"מ** משמע שזהו משום שאינו מקפיד. **ועיין נוב"י ק' סד' ות' קלה'** שביאר בזה שתחת העור אינו צריך כלל טבילה ול"ה אפי' ביה"ס. ( עיין אג"מ יו"ד צז') הא דמבואר בתוספתא כאן ששתה מים ונסרח או יצאו מלמטה טהורים, **וצ"ע דהר"מ פסק בפ"ב מטו"א הכ"א** שמים טמאים אינם יוצאים מטומאתם לעולם. **עיין דברי יחזקאל סי' א' סקי"א. ועיין מקד"ד מג' ב' וחזו"א מכשירין ד' ט'** דהכא מבואר שבליעת בהמה ל"ח סרוח, ובפסחים יח' מבואר דהוי סרוח.

**ובתוספתא:** נחלקו רבי ורבנן בחץ ברגלו, דבשל עץ לב"ע חוצץ ובשל מתכת רק לרבנן חוצץ, ובקרום עליו אינו חוצץ, **והנידון דהלא במתני'** חילקו בין נראה או אינו נראה וא"כ אם ברייתא מיירי באינו נראה ובזה לרבנן חוצץ א"כ מתני' כרבי, ואם ברייתא מיירי בנראה שבנה לרבי אינו חוצץ ומתני' כרבנן. **ועיין ב"י קצח' סקי"א** שהאריך בזה שנחלקו בזה הראשונים. **והר"מ** עולה דמתני' כרבי, והקשו דא"כ חו"ל להר"מ לחלק שבשל עץ חוצץ אף באינו נראה. **עיין דרכי משה סק"ה. ועיין ש"ך סקי"ז, וסד"ט סקכ"ו. ובר"ש כ'** דשל מתכת אינו חוצץ משום שסכנה להוציאו ואינו מקפיד. **עיין סד"ט סקכ"ו, ושו"ת רע"א סי' ס'.**

**פ"ח**

**מ"א:** ארץ ישראל טהורה, **ובר"ש** שאפי' עיירות עכו"ם, **עיין מל"מ פי"א מט"מ ה"ו ד"ה "ודע דהא"** מייתי סתירה בזה מהר"ש באהלות פי"ח מ"ט. **עוד מבואר בר"ש** שאשקלון וחברותיה הוי כחו"ל לענין שטמאו עיירות עכו"ם, והוי כא"י שגזרו טומאה על מדור עכו"ם.

**כשרים לבעלי קרי,** ומשום שלב"ק כשר שאובין. (**עיין חזו"א** ק' ט' א' ה').

**ובדין זה נחלקו ר,מ ור"יבברכות דף כב'. והר"מ פ"ו מברכות ה"ה** למש"כ הלח"מ בדעתו ששאובין פסולים לבע"ק. **עיין ראב"ד שם. ומג"א או"ח פח' א'. ע"ע מג"א תרו' ט'** דשאובין שבכלי פסולים לבע"ק וכשרים רק בקרקע. **ועיין גולות עליות** שהחילוק לשלי פסול מדאו' ושאובין דרבנן, **עיין זכר יצחק נו' ס'.**

**עיין חשק שלמה יבמות מה' ומנח"ח מ' קפ'** שהקשו מדוע ביבמות שם אמרינן שסומכים על עבד שטבל לקריו דמהני לטבילת גירות, הא לקריו יכול לטבול במים שאובין. ומובא שם שכן הקשה מרן ר' ישראל מסלנט.

**עיין מקד"ד מז' א'** שספח שמן דחנוכה כל השמנים היו טמאים, למרות שעדיין לא גזרו שעכו"ם זבין לכ"ד, ולא גזרו שקדשים טמאים בהיסח הדעת, מ"מ חיישינן שמא שילפי עכו"ם השמן והביאו שמן אחר, **וכמו בתוספתא כאן** שחששו שמא זילפו מי מקוה והביאו שאובין.

**עיין מקד"ד מא' ד'** שביאר פלוגתת ר"ג ואונקלוס אם לטבול במרחץ או בים, דר"ג אכל על טהרת חולין ןואונקלוס אכל על טהרת קדש.

מרחץ שבלניה עכו"ם בזמן שפתוחה לרה"י **טמאה**, והר"ש משום ס"ט ברה"י טמא, **עיין מקד"ד מו' ג' וחזו"א ק' ט' א'** שהקשו הא לרבנן במקוה שנחסר הוי טמא אף ברה"ר משום תרתי לרעותא ולר"ש ילפי' סוף טומאה מתחילת טומאה, וכן צ"ע מדוע מתירין לכתחילה לטבול בו וליכנס לספק.

נעלה או שנתייחדה לרשותו, **עיין ב"י רא' ד' ושו"ע ס"ד ונו"כ, וחזו"א ת' י' ח' .** מתי פוסלים מקוה שברשות עכו"ם, עיי"ש היטב. ע"ע חזו"א ק' ט' ג'.

**מ"ב: הר"מ פ"ה משאה"ט הט"ו** שלא אסרו קרי באונס כגון המהרהר ומטיל חלוקים וכו' רק לתרומה ולא לחולין, וכן הוא בר"ש סמ"ד מהתוספתא **ועיין מג"א פה' א' וגליון רע"א שם. ועיי"ש מחצית השקל** שבערב יו"כ טובל אף משום מים חלוקים. **וכן מג"א תרו' ח'.** ומגא תנז' סק"ח בענין חלת חו"ל.

**עיין מ"א** שהקשה מנידה מג' שכל שכבת זרע שאין כל הגוף מרגיש אינה מטמאה, וא"כ מדוע כאן במים חלוקין מטמא, **ועיין חזו"א ק' ט' ו'.**

**מ"ג:** המהרהר בלילה וכו' עיין ר"ש סמ"ד מהתוספתא דה"מ לתרומה ולחולין טהור, **עיין חזו"א ק' ט' ו'.**

**הפולטת:** עיין סוגיא בשבת פו', **ולרש"י** שם לראב"ע הכל תלוי ביום ג' מהשקיעה (לילה ויום) וזה בין ב' לד' עונות, **ולר"י** הכל תלוי ביום ד' מהשקיעה וזה בין ד' לו' עונות, ולר"ע הכל תלוי בה' עונות מעל"ע. **ולהר"מ כאן בפיהמ"ש** לראב"ע צריך ג' עונות שלמות, ולר"י הכל תלוי ביום ד' מהזריחה (יום ולילה) ויכול להיות בין ד' לו' עונות, ולר"ע צריך ה' עונות מעל"ע. **עיין רש"י בשבת פו' ע"א** ד"ה "פעמים שהם שש" שכ' דמיירי שנבעלה בבין השמשות ליל ד', **וצ"ע** הא אולי כבר נכנס יום ד' ועונה ראשונה אינה שלימה, וצ"ע מדוע לא נקט שנבעלה בסוף יום ג', וצ"ל דאז תהיה טהורה ביום ה' ולא ביום ד', וא"כ צ"ע מה מהני בביה"ש הא ממ"נ או דהוי יום ה' ולא יום ד' או דהוי יום ד' אך ליכא ו' עונות שלימות, **והר"מ כאן** כ' דמשכחת לה ו' עונות בנבעלה יום ד' לאחר זריחת החמה וצ"ע הא ל"ה עונה שלימה, ולע"ע צ"ע. - **הר"מ** כאן פסק כראב"ע דסגי בג' עונות **וכן בפ"ה נשאה"ט הי"א, ובפ"ז מתרומות ה"ז** פסק דפולטת טהורה רק אחר ג' ימים, **ועיי"ש או"ש** שביאר שמכיון שפליטתה טהורה לאחר ג' עונות חוץ מעונת הביאה, הרי שבנבעלה בליל שבת, ג' עונות הם יום שבת ליל א' ויום א', וטובלת ביום ב' וצריכה הערב שמש ואוכלת רק בליל ג' ,וזהו לאחר ג' ימים. **ועיין דרך אמונה דמייתי שו"ת ריב"ש החדשות סל"ד** שדברי הר"מ הם מדרבנן ומדאו' סגי בג' עונות. עיי"ש.

**מ"ד:** עכו"ם שפלטה וכו'. מבואר במתני' הדין של טומאת פליטת ש"ז שמטמאה את האשה בכעל קרי, ואין כאן רק טומאת מגע בש"ז, ונ"מ שמטמאה בפנים כבחוץ שמשום מגע הא הוי טומאת ביה"ס, **וכן לר"ש בנידה דף מא' מב'** שפולטת מטמאה מבחוץ מ"מ נ"מ שמטמאה במשהו וכן נ"משסותרת עיי"ש הסוגיא. **ועיין מ"א** שנסתפק אם פולטת תלויה בשת ביאה, דהא ודאי שיש טומאת משמשת, וצריך קרן בן ט' וקטנה בת ג' ופחות מכך ל"ה משמש ומשמשת , אבל לענין טומאת פולטת נסתפק המ"א אם צריך שם ביאה, וקטן פחות מט' הבא על הגדולה אם חשיבא פולטת וכן גדול הבא על הקטנה אם חשיבא פולטת. **וצ"ע** מדוע לית האי ספיקא בקטן פחות מבן ט' הבא על קטנה פחות מג'. **ועיי"ש שהוכיח** מהסוגיא בנידה דהקשתה שכל פולטת תיטמא משום משמשת ותי' רק בטבלה לשימושה, ומדוע לא משני בקטנה או קטן דמשמשת ליכא וטמאה משום פולטת. **וכן המנח"ח קפ' ובחת"ס בשבת פו'** נקטו שצריך קטן בן ט'. ובאמת עיקר הדין הוא אם צריך פליטה מחמת ביאהותשמיש וא"כ יש להסתפק ,איך הדין בפולטת ש"ז שנקלט בה באמבטי. ולכאורה הצד לטמא רביאת קטן פחות מט' ולמרות שאין לש"ז שם ש"ז וע"כ משום שפולטת הכוונה שפלטה כל מה שיצא מחמת תשמיש בלא שיהיה לו שם ש"ז, וא"כ לכה"פ צריך שיהיה לו שם תשמיש, וממ"נ שלא יהיה טומאה בכה"ג, אלא שביאת גדול בקטנה יש לדון אולי אין הענין תלוי בתשמיש אלא בש"ז הנפלט מהמקור.

1. **שו"ת הרי"ד סימן א ד"ה ומה שכתב**

   ומה שכתב ר"י ז"ל שאפי' בקרקע אם הם פחותים ממ' סאה מקבלים טומאה כי ההיא דתנן +מקואות פ"א, מ"ד+ אחד מי גבאים מי בורות מי שיחים מי מערות מי תמציות שפסקו ומקוות שאין בהם מ' סאה בשעת הגשמים הכל טהור, פסקו הגשמים הקרובים לעיר ולדרך טמאים והרחוקים טהורי' עד שילכו רוב אדם. ולעיל מינה קתני +שם משנה א+ שתה טמא שתה טהור טמא כו' ועוד תנן +שם פרק ז, משנה ב+ אלו פוסלין ולא מעלין המים בין טמאי' בין טהורי' וכו' כי לא סלקא להו השקה למים טמאים בפחות ממ' סאה. ותנן נמי +שם פרק ח, משנה א+ ר' אליעזר אומ' הקרובים לעיר ולדרך טמאים מפני הכביס'. אינו נ"ל כלל. דאדרבה מכל אלה שהביא מוכיח דבעודן בקרקע אינם מקבלים טומאה ואע"פ שהן פחותי' ממ' סאה, אך אם נשפכו והיו טמאין והם פחותין ממ' סאה הראוין לטבילה **ודוקא בתלושין שנפלו בקרקע +נראה להגיה: שנתלשו מקרקע+ גזרו רבנן טומאה אבל במחוברי' לא, דהכי תנן בריש מקואות +משנה א+ שש מעלות במקוואות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו מי גבאים שתה טמא ושתה טהו' טמא, שתה טמא ומילא בכלי טהור טמא, שתה טמא ונפל ככר של תרומ' אם הדיח טמא ואם לא הדיח טהור כו' עד ר' שמעון אומר בין שהדיח ובין שלא הדיח טמא**. ופיר' ר"י ב"ר מ"צ ז"ל שתה טמא ושתה טהור טמא שמא ירדה טיפה מפי הטמא ואותה הטיפה עצמה באת בפי הטהור וניטמאו כל משקין שבפיו וניטמא (גם) משום שותה מים טמאים. וכן הדין בשלשה הבבות, ובשלשתן לענין תרומה אם הדיח טמא ואם לא הדיח טהור, ובשלשתן פליג ר' שמעון בין הדיח בין לא הדיח טמא. תניא +תוספתא מקואות פ"א, ה"א+ א"ר נחמיה מפני מה אמרו אם לא הדיח טהור מפני שאין המים שבגבי עלולין לקבל טומאה עד שיתלשו, הגבהן הטהורין רבו על הטמאין, ומפני מה אמרו אם הדיח טמא הוכשר מים שבידיו ונטמאו וטמאו הככר, ר' שמעון אומר בין שהדיח בין שלא הדיח טמא שאני אומר לסוף שטיפת המים הטמאים נוגעין בככר. ופי' ר"י הגביהן כו' כלומ' וכשהגביהן נמי כיון שלא הוחשבו רבו הטהורין על הטמאים פי' על אותה טיפה של טמאים וביטלום, אבל כשהדיח חישבן והוכשרו מים שבידיו ונטמא וטמאו הככר, ור' שמעון סבר טמא שאני אומר לסוף שנפלו המים מזה הככר נשארו הטיפין בסוף וטמאו הככר. +משנה ג+ נפל לתוכן המת או שהלך בהן הטמא ושתה טהור טהור, שהטעם שאין מים שבגבי עלולין לקבל טומאה אחד מי גבאים ומי בורות כו' שאין בהם מ' סאה הכל טהור. פי' בין הקרובי' בין הרחוקי', פסקו הגשמים הקרובין לעיר ולדרך טמאי' והרחוקין טהורי' עד שילכו רוב אדם, פי' משעה שפסקו הגשמים ועד שעה שיש לשער כי (לא) הלכו רוב אדם לשם טמאים דאיכא למימר שתה בהו טמא או מילא בכלי טמא עד כאן פר"י. ולמדנו מכאן שאי' המים מחוברין מקבלים שום טומאה שהרי אם נפל לתוכן המת או שהלך בהן הטמא טהורין, וכל טעמ' דטומאה דרישא אינו אלא משום משקין טמאין שנפלו שם ולא טמאו אותן המשקין את מי הגבי שהרי ככר הנופל לתוך טהור עד שידיח. ומאי דתנן בפרק ז' +לפנינו הוא פ"ח, מ"א+ דמקוואות ר' אליעזר אומר הקרובין לעיר ולדרך טמאין מפני הכביסה והרחוקין טהורין, לאו משום דמקבלי טומאה במקומן הוא דהא במקוואות שלימין מיירי כדתנן התם בריש פרק [ארץ] ישראל טהורה ומקוותיה טהורין, ופירו' דסתם מקוותיה בחזקת כשרות מחזקי' להו ולא חיישי' שמא בקילון נשאבו, או שמא נפלו עליהם מים שאובין ג' לוגין קודם שיושלמו למ' סאה והן בפסולן לעולם ועד שיצא מהן כל מלואן, ועלה פליג ר' אליעזר ואמר דכל מקוואות א"י הקרובין לעיר ולמעבר הדרך טמאין הם מפני שדרכן של בני העיר מכבסין שם ואנו חוששין שמא קודם השלמתן כבסו שם בגדיהם והמים הנסחטין מן הבגדים הוו להו שאובין +הר"ש מפרש שיש לומר דחסרין היו ונפלו מן הכלים שמכבסים שם+ כדתנן בפ"ג (דמקום) [דמקואות] +משנה ג+ גבי סוחט את כסותו ונפלו באותן השאובי', ואין להם תקנה בהשלמתן עד שיצאו מהן כל מלואו וכיון שנפסלו לטבילה הם טמאים מחמת הכלים שנתכבסו בהן. ומה שכתב' לו אתם בההיא דתנן +מקואות פרק א, משנה ד+ אחד מי בורות כו' עד ומקוות שאין בהן מ' סאה בשעת הגשמים בכל טהור. הכי פי' המשנה אחד מי בורות שפסקו והן חסרין ממ' סאה דומיא דמקוואות שאין בהן מ' סאה, בשעת הגשמים הכל טהור דמסתמ' שלימים הם מחמת הגשמים, פסקו הגשמים הקרובי' לעיר ולדרך טמאים, פי' חסירים מפני שבני העיר ובני הדרך מסתפקי' מהן ונמעטין והרחוקי' מן העיר ומן הדרך טהורין דעדיין הן במילואן עד שיהלכו רוב בני אדם.

   [↑](#footnote-ref-1)
2. **ספרא שמיני פרשה ט**

   דין אחר ומה מים שהם חוזרים לידי אביהן לטהר מכשירים את הזרעים, משקים שאין חוזרים לידי אביהן לטהר אינו דין שמכשירים את הזרעים, [↑](#footnote-ref-2)
3. **שו"ת הרי"ד סימן א**

   ומה שהקשה ר"י לפי המפרש שתה טמא ומילא בכלי טמא מטעם הני שנעקרו בפי הטמא שותה ונתלשו בשולי כלי טמא, ואמר וכי אפשר לטמא השותה שיפלו מפיו רביעית מים ונאמר שעמדו במקום אחד ושתאם זה הטהור שהרי אין המים פוסלין את הגוף בפחות מרביעית +כדתנן מעילה יז, ב: כל המשקין מצטרפין זו עם זו ופוסל את הגויה ברביעית, ועיין תוספות פסחים יד, א ד"ה דאיכא+ יפה הקשה ואתם לא תרצתם כלום בקושיא זו, ותירוצה הוא כאשר פי' ר"י, כי ודאי לפי אותו הפתרון שמפרשי' דאי אפשר שלא נפלו מפיו של טמא ומשולי הכלי כשיעור רביעית והוא הפי' שכתבתם אתם בכתבכם יפה הקשה דליכא למיחש לכולי האי שיפלו מפיו רביעית ושיעמדו למקום אחד ולא יתערבו ויתבלבלו המים, אלא הפירוש הנכון הוא כאשר כתבתי מפי ר"י ב"ר מ"צ ז"ל דחיישי' שמא ירדה טומאה מפי הטמא ואותה הטיפה עצמה באה בפי הטהור וניטמאו כל המשקין שבפיו ונטמא גם הוא משום שותה מים טמאים, והשתא ליכא לאקשויי מידי דבטיפה אחת בלבד שנפלה מפי הטמא ומשולי הכלי מטמאין המשקין הנתלשין מן הגבי לתוך פיו ואותן המשקין שנטמאו מאותה הטיפה מטמאין את האדם, וכן כשמילא המים בכלי טהור אותה הטיפה נכנסה לתוך הכלי וטמאה המשקין הניתלשין בתוך הכלי, ואע"ג דכתב רש"י ז"ל בפ"ק דפסחים +דף יז, ב+ גבי אבל לית בהו רביעית טמאין דלא חזו למקוה ומדאוריי' טמאין אף במחובר הכא נמי טמאין ודקיימא לן שיעור טומאת משקין ברביעית ה"מ לטמא אחרים כו' כדכתבית התם בקונטר' +רבינו כאן אינו מסיים הקושיא מדברי רש"י ולהלן נושא ונותן בדברי רש"י.+

   ומה שהקשה עוד ר"י על זה הפתרון אמאי לא בטלי המים טמאים בטהורין בעת שמתערבין ביניהם מאי שנא מחתיכה של חטאת טמאה ופרוסה של לחם הפנים טמא +יבמות פא, ב+ ותרומה טמאה דבטלי במאה +תרומות פרק ב, משנה ב+ וברזל טמא שבללו עם ברזל טהור +כלים פרק יא, משנה ד,; מכשירין פרק ב, משנה ג+ ומי שפיכות עם מי גשמים דבטלי ברוב +מכשירין שם+ הא גברא והא תיובתא וכגון זו צריכה לפנים ואתם תירצתם כמו שאמרינן לגבי חתיכה של חטאת טמאה ולגבי סאה תרומה טמאה שאינם בטילים אלא דוקא לגבי מאה הכי נמי רביעית מים טמאין חשובין הם ולא בטלי אלא במ' סאה כי היכי דשאובין בטילים במ' סאה.

   הוא בא אליכם בחרב ובחנית ואתם דוחין אותו בקש ובקנה, מה זה התירוץ שתירצתם לו, מאה דתרומה סמכוה רבנן אקראי +ירושלמי תרומות פרק ד, ה"ז; ספרי קרח פיסקא קכא: מנין שאין עולין א"ר יונה כתיב מכל חלבו את מקדשו ממנו דבר שאת מרים ממנו שאם יפול לתוכו מקדשו וכמה הוא אחד ממאה, - מלשון רבינו שכתב סמכוה רבנן משמע דזה הוא רק אסמכתא בעלמא ועיין תוי"ט תרומות פ"ד, מ"ז+ וחטאת ולחם הפנים לא גריעי מתרומה, אבל מים טמאים היכן מצאת חשיבותן בכל התורה עד שתאמר שאינן בטילים אלא במ' סאה ונסתייעתם משאובין הרי השאובין אם היו פחותי' מג' לוגין בטלים בפחות ממ' סאה אם הקוה עליהן והשלימן למ' סאה, וג' לוגין נמי דלא בטלי אין זה בעבור חשיבותם ולא משום דלא בטלי אלא גזירה דרבנן דילמא אתי לאשלומי מ' סאה בשאובין כדפרשי', דאי לאו הכי כיון דאיכא מ' סאה כשרי' בלא השאובין בטלי' השאובין בהן ואע"ג דנפלו בפחות ממ' סאה אלא משום גזירה אחמור בהו רבנן דליפסלו למקוה חסר ואע"פ שהקוה עליהם, אבל מים טמאים למה אין בטלין ברוב ומאי שנא (ממשפכות) [ממי שפיכות] הבטילין ברוב הלא יש בהו כמה רביעיות.

   ובזה העלמתם עיניכם בזקן ואינה לפי כבודו ולא תירצתם לו כלום, ותשובת קושייתינן כך נ"ל מאי דאמרי' גבי חטאת ולחם הפנים ותרומה טמאה דבטלי במאה ה"מ בדבר יבש שלא נתן טעם האיסור בהיתר שהאיסור עומד לבדו (והתר) וההתר לבדו אלא שאין אנו מכירים האיסור ומן התורה חד בתרי בטל כדאמרי' בנדה ובפרק הניזקין +גיטין נד, א+ ורבנן הוא דאחמור וסמכו אקרא ואמרו דלא תבטל אלא במאה. אבל היכא דקא יהיב טעמא כגון שנתבשלו ביחד בין +צ"ל: כיון+ שטעם האיסור מעורב בהיתר לא בטיל לעולם ואפי' במאה עד שיתבטל אותו הטעם כדתנן בפ"ב דערלה +משנה ו - ז+ ומייתי' לה בפרק גיד הנשה +חולין צט, א+ ולמה אמרו כל המתבל והמחמץ והמדמע להחמיר מין במינו, להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו כיצד כו' עד סופא, אלמא כל מידי דיהיב טעמא לא בטיל במאה אלא דבר יבש שאינו מתערב זה עם זה, וטעמא דמילתא דכל דבר יבש כגון דבכל חד וחד איכא למימר אין זה האיסור אלא ההתר הוא זה מן התורה בטל חד בתרי ורשאי לוכל /לאכול/ כל חד וחד ומדרבנן בטל במאה, אבל היכא דיהיב טעמא היאך תוכל לומר זו היא חתיכה דהתירא שטעם האיסור נפשט בכל החתיכות והילכך כל כמה דיהיב טעמא לא בטיל, ותערובת המשקין כך דומה לבישול האוכלין דכי היכי דבישול האוכלין מערב טעם זה בזה הם הכי נמי עירוב המשקין מערב ומבלבל זה בזה ואינך יכול לשתות משקין דהתירא שלא יהא מעורב בהן ממשקין דאיסורא והילכך אם היו מין במינו אינן בטילין אלא במאה והוא דלא יהיב טעמא, ואם היו מין (במינו) בשאינו [מינו] בטלין היכא דלא יהיב טעמא ואע"ג דליכא מאה. אבל היכא דיהיב טעמא אפי' ביותר ממאה לא בטיל כגון ציר וכיוצא בו שכל זמן שיש בו שיעורו דהיינו נותן טעם לא בטיל לעולם, ואין זה לא מפני חשיבות ולא מפני חומרא דרבנן אלא כך הדין נותן של כל זמן ששיעורו של איסור (ממוס) [ממוסמס] ומעורב בהיתר אינו בטל, ומשקין טמאין נמי כיון דכל טיפה וטיפה מהן חשובה לטמאת כמה משקין כדכתבית לעיל היאך נוכל לבטלם והרי מתערבין הטמאין עם הטהורין שאינך יכולים ליקח מן הטהורין שלא תהא טיפה של טמאין בהן, וכל זמן שהן מעורבין בגבי אין כח למשקין טמאים לטמאים +צ"ל: לטמאם+ אבל כיון שנתלשו בפי השותה או בכלי הממלא שנעשו עלולין לקבל טומאת הטמאים מעוברת +צ"ל: מעורבת+ בהן אתיא ההיא טיפה ומטמאה להו, ובודאי אילו הייתן רוצים למשקין שלא יוכל לטמאות אחרים עד שיהא בהן רביעית כדסבר רש"י ז"ל +פסחים יז, ב+ היו מתבטלין הטמאין בטהורין שהרי אין בהן רביעית במקום אחד אבל כיון שטיפה אחת מהן חשובה לטמאת כמה משקין היאך נוכל לבטלם +קושי' זו של הר"י שיתבטלו מים הטמאים ברוב הטהורים עמדו בזה גם באחרונים במשנה אחרונה שעל המשניות מקואות פ"א, מ"א ובתפארת ישראל. והראב"ד בהשגות להרמב"ם הלכות טומאת אוכלין פט"ו, ה"א כתב: וכששתה הטמא וחזרו המים שנגעו בפיו לגבא אע"פ שהן טמאין רבו הטהורים שלא נתלשו על הטמאים שחזרו לשם ובטלו. ודעת רבינו כי טומאה לא מתבטלת כמו באיסור שנותן טעם שאינו מתבטל, ובתפא"י שם מוכיח שאף בטומאה לח בלח מתבטל.+

   ועוד ארחיב הסברא ואוכיח שלא יתבטלו משקין טמאין בטהורין, דמאי דאמרי' בכל דוכתא דמדאורייתא חד בתרי בטל היכי דמי כגון זית אחד של איסור שנתערב בשני זתים של היתר ואין אנו מכירים הזית של איסור איזה הוא וכל זית וזית עומד בפני עצמו התם הוא דאמרי' בטל ברוב בכי האי גונא שאם אכל זית אחד מהם אמרי' זיל בתר רובא ודהיתרא קא אכיל ואפי' אשם תלוי אינו חייב להביא שאינו מביא אשם תלוי אלא על שתי חתיכות אחת של איסור ואחת של היתר שאין כח בהיתר לבטל את האיסור +כריתות יז, ב כדעת חייא בר רב חתיכה אחת משתי חתיכות+ אבל היכא דהוו חד דאיסורא ותרי דהיתרא לא משום דבטל ברוב ואפי' לכתחלה מותר לאכול כל אחד ואחד מהן דאזלינן בתר רובא ואמרי' דהתירא הוא כדאמרי' בגיד הנשה גבי גיד וגבי חתיכה דנבילה +חולין צט, ב; ק, א+ אבל ודאי אם אכל כל שלשה זתים חייב חטאת הוא +שיטה זו שאם אכל אדם אחד כל ג' החתיכות יתחייב חטאת מזכירה רבינו גם בתוספותיו לבבא בתרא לא, ב ומציין שם לדבריו אלו שכתב כאן, ולא מצאתי חבר בדברי הראשונים לשיטה זו, ושיטת הרא"ש בסוף פרק גיד הנשה מביאו הטור יור"ד סימן קט שמותר לאדם אחר לאכול כולם יחד, וכ"כ הסמ"ק מביאו ב"י שם, והרשב"א מצריך לאוכלו אחת אחת, ולפי שיטת הרמב"ם בפט"ו, ה"ד מהלכות מאכלות אסורות מותר מן התורה ומדברי סופרים הכל אסור, ובתוספות חולין ק, א ד"ה בריה שאני כתבו: בטל ברוב ואפילו איסור מדרבנן ליכא כדמשמע הכא, ומיהו שמא לחד גברא היה אסור+ דהא ממה נפשך אכל לההוא זית דאיסורא. ואין לומר שם דבטל ברוב, דלא אהני ליה בטילא אלא היכא דאכל חד מיניהו +י"ל: אמרינן+ האי זית דהיתרא הוא משום דהתירא הוי רובא אבל היכא דאכל כולהו דקים לן דזית האיסור התם קאי לא מיבטיל אלא חייב חטאת. והם הכי נמי הכא דשתה טהור מהנהו מים שבגבי או מילא מהן בכלי כיון דקים לן דבהנהו מים שבתוך הכלי או שבתוך לוגמיו קיימ' טיפה דטמאין והיא חשובה לטמאת אותה היכא מיבטלא אלא אתיא ההיא טיפה ומטמאה לכל אותן המשקין שנתלשו ונעשו עלולין לקבל טומאה.

   ובעזר הצור נתרצה הקושיא של חטאת ולחם הפנים ותרומה, לא נשארה אלא קושי' מי שפיכות שהן משקין עם משקין ובטלין ברוב, ונ"ל לתרץ דלעולם משקין טמאין לא בטלי בכל כמה דנפלי אך אם נפלו למ' סאה שנטהרו מטומאתן לגמרי, ומי שפיכות היינו טעמא דבטלין ברוב מפני שאינן מים טמאין ממש אלא מפני שהן משקין (בזוניין) [בזויין] שאין אדם מקפיד עליהן ואינו חש לשומרן מן הטומאה גזרו עליהן חכמים טומאה ולא גזרו עליהם אלא כשעומדים בעינם אבל כשרבו עליהם מי גשמים לא גזרו עליהן, אבל אם היו טמאין בודאי אינו בטילה טומאתן עולמית עד שתטהר במ' סאה, ודיקא נמי מדקתני מי שפיכות ולא קתני משקין טמאין דהוה משמע שטומאתן ודאית אלא תנא מי שפיכות דהיא חומרא בעלמא דאחמור בהו רבנן, וכן נמי גזוזטרות +מכשירין פרק ב' משנה ג, ושם הגירסא: גסטריות+ שישראל וגוים מטילין לתוכן, טומא' מי רגלים של גוים אינם אלא מדרבנן שגזרו עליה' להיות כזבין לכל דבריהם +נדה לד, א+ והילכך בטילין ברוב שלא החמירו עליהם חכמים אלא כשהן בעינן, אבל אם היו גזוזטראות שזבין ודאין וטהורין מטילין לתוכן אינם בטילין ברוב, דתניא בתוספת תרומות +פרק י, הלכה טו+ ובתוספות טהרות +פרק ה, הלכה ג+ ומיתינן לה בפרק כל הזבחים שנתערבו +זבחים עט, ב+ חרסן של (זבה) [זב] ושל זבה פעם ראשון ושני טמא ושלישי טהור בד"א שכיבסו במים אבל כבסו במי רגלים אפי' עד עשירי טמא, ראב"י אומר אחד מים ואחד מי רגלים פעם ראשון ושני טמא שלישי טהור +לפנינו בתוספתות שם ובגמרא הנוסח שונה עיי"ש+ הנה כמה החמירו בחרסן של זבים והכא תנן דבטלי ברוב אלא ודאי זהו טעם הדבר מפני שהיא טומאה דרבנן אבל לעולם משקין טמאין דאורייתא אינן בטלים במי גבאי' עד שתפרח טומאתן מהן במ' סאה, ומברזל טמא שבללו עם ברזל טהור לא קשיא מידי דלא מיבעיא דטומא' ברזל טמא שחוזר לטומאה ישנה דטומאתו היא מדרבנן +מגזרת י"ח דבר, שבת טז, ב+ אלא אפי' אי הות דאורייתא כולי כלי בעינן מברזל טמא ואז חשיב להיות טמא דברזל שבור לא מטמא עד שיעשנו כלי והכא לית כאן כלי מברזל טמא, ודמי למאי דתנן בפרק בתרא דכלאים +פרק ט, משנה א+ צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הרחלים אסור אם רוב מן הגמלים מותר מחצה על מחצה אסור, וכן הפשתן והקנבוס שטרפן זה בזה וטעמא דמילתא משום דצמר שאינו טווי אינו אסור וכשהוא חוזר וטווהו בעינן שיהא או כולו או רובו מצמר רחלים.

   ומה שנסתייע מרש"י דפיר' בפסחים +פסחים יז, ב ד"ה בקרקע טהורין+ דכל מים פחותים ממ' סאה אפי' בקרקע מקבלין טומאה מדרבנן. ואתם השבתם לו דלא קאמר רש"י אלא על מים שאובין שהן בקרקע אינו נראה לי, דפרש"י הכי משמע דכל כמה דליכא מ' סאה דלא חזו להטביל אדם וכלים הן מקבלין טומאה מדרבנן ואינכם צריכים לזו הדחייה, רש"י אינו עסוק אלא להעלות פתרון ההלכה ואינו עסוק בדין מי גבאים וכפי מה שנראה לו לפי שעה פי', ואילו היה מעיין במתני' דמקוואות ובברייתא דתניא שאין מי הגבי עלולין לקבל טומאה עד שיתלשו לא הוה מפר' הכי אלא הוה מפרש בפירו' דלא גזור רבנן טומאה אלא בתלושין שנשפכו לארץ דמדאורייתא אע"ג דהוו טמאין טהרו מטומאתן אם נגררו והומשכו על גבי קרקע ורבנן אמרו דמקבלי טומאה אע"ג דהוו טהורין, אבל לעולם על מי גבאים שלא נתלשו לא גזרו עליהן טומאה ואדרבה הן מטהרין המים הטמאין בזמן שלא פסקו מי התמציות ואע"ג דלית בהו מ' סאה שאינן ראויין לטבילה אוקמינהו אדאורייתא ומטהרין המים הטמאים שנשפכו בהן +טעם הדבר דמי תמציות שלא פסקו מטהרין מים הטמאין אינו מבואר בדברי רבינו כאן, הר"ש והרא"ש העתיקו לשון התוספתא מקואות פרק א, הי"ג: למעלה מהם מי תמציות שלא פסקו שמטבילין בהם את המים, וכן הרמב"ם בהלכות מקואות פ"ט, הל"ב העתיק לשון התוספתא: ומטביל בהן את המים, אבל בפירוש המשניות שלו פ"א, מ"ד כתב: ואחר אמר שבזמן הגשמים הנה כולם בחזקת טהרה ולא נאמר נטמאו בכלי טמא או באדם טמא או במשקין טמאין כי הגשמים ימשיכם ויוציא מים ויבוא מים אחרים, נראה הטעם הוא כי הגשמים ומי התמציות מוציאים המים הטמאים ומביאים מים אחרים, ועיין בספר שערי טהרה להר"ש גורן דף ו בתוספות טהרה שם ד"ה מטבילין, ומש"כ שם בביאור דברי רבינו אין הכרע, והמאירי במקואות שם כתב: והרי אותם המים - מי התמציות - מבטלים את הטיפה הטמאה, גם דבריו יש להבין מהו ההבדל בין מי גבים למי תמציות שאלו כן מבטלים טיפה הטמאה ואלו אינם מבטלים, ולדעת התוי"ט הוא מטעם השקה עיין דבריו+ כדתנן התם +מקואות פרק א, משנה ו+ למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו שתה טמא ושתה טהור טהור כו', ובתר הכי תני למעלה מהן מקוה שיש בו מ' סאה שבו טובלין ומטבילין כו', מכלל דברישא ליכא מ' סאה ולא חזו לטבילה ואפי' הכי טהרו חכמים הטמאין. [↑](#footnote-ref-3)
4. **שו"ת הרי"ד סימן א**

   ומה שנסתייע מרש"י דפיר' בפסחים +פסחים יז, ב ד"ה בקרקע טהורין+ דכל מים פחותים ממ' סאה אפי' בקרקע מקבלין טומאה מדרבנן. ואתם השבתם לו דלא קאמר רש"י אלא על מים שאובין שהן בקרקע אינו נראה לי, דפרש"י הכי משמע דכל כמה דליכא מ' סאה דלא חזו להטביל אדם וכלים הן מקבלין טומאה מדרבנן ואינכם צריכים לזו הדחייה, רש"י אינו עסוק אלא להעלות פתרון ההלכה ואינו עסוק בדין מי גבאים וכפי מה שנראה לו לפי שעה פי', ואילו היה מעיין במתני' דמקוואות ובברייתא דתניא שאין מי הגבי עלולין לקבל טומאה עד שיתלשו לא הוה מפר' הכי אלא הוה מפרש בפירו' דלא גזור רבנן טומאה אלא בתלושין שנשפכו לארץ דמדאורייתא אע"ג דהוו טמאין טהרו מטומאתן אם נגררו והומשכו על גבי קרקע ורבנן אמרו דמקבלי טומאה אע"ג דהוו טהורין, אבל לעולם על מי גבאים שלא נתלשו לא גזרו עליהן טומאה ואדרבה הן מטהרין המים הטמאין בזמן שלא פסקו מי התמציות ואע"ג דלית בהו מ' סאה שאינן ראויין לטבילה אוקמינהו אדאורייתא ומטהרין המים הטמאים שנשפכו בהן +טעם הדבר דמי תמציות שלא פסקו מטהרין מים הטמאין אינו מבואר בדברי רבינו כאן, הר"ש והרא"ש העתיקו לשון התוספתא מקואות פרק א, הי"ג: למעלה מהם מי תמציות שלא פסקו שמטבילין בהם את המים, וכן הרמב"ם בהלכות מקואות פ"ט, הל"ב העתיק לשון התוספתא: ומטביל בהן את המים, אבל בפירוש המשניות שלו פ"א, מ"ד כתב: ואחר אמר שבזמן הגשמים הנה כולם בחזקת טהרה ולא נאמר נטמאו בכלי טמא או באדם טמא או במשקין טמאין כי הגשמים ימשיכם ויוציא מים ויבוא מים אחרים, נראה הטעם הוא כי הגשמים ומי התמציות מוציאים המים הטמאים ומביאים מים אחרים, ועיין בספר שערי טהרה להר"ש גורן דף ו בתוספות טהרה שם ד"ה מטבילין, ומש"כ שם בביאור דברי רבינו אין הכרע, והמאירי במקואות שם כתב: והרי אותם המים - מי התמציות - מבטלים את הטיפה הטמאה, גם דבריו יש להבין מהו ההבדל בין מי גבים למי תמציות שאלו כן מבטלים טיפה הטמאה ואלו אינם מבטלים, ולדעת התוי"ט הוא מטעם השקה עיין דבריו+ כדתנן התם +מקואות פרק א, משנה ו+ למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו שתה טמא ושתה טהור טהור כו', ובתר הכי תני למעלה מהן מקוה שיש בו מ' סאה שבו טובלין ומטבילין כו', מכלל דברישא ליכא מ' סאה ולא חזו לטבילה ואפי' הכי טהרו חכמים הטמאין. [↑](#footnote-ref-4)
5. **שו"ת מהרי"ט חלק ב - יו"ד סימן יח**

   והשתא דאתינא להכי אשכחן טעמא רבה לאותם הגדולים שהיו טורחים טובא לנקות את המקואות כי הטעם שכתבו מהר"י קולון ומהר"י איסרלן ז"ל דס"ל כמ"ד דלא מהני לאד' מעיין כל שהיא עד שיה' בו מ' סאה אכתי אינו מספיק דנהי דלטביל' אדם לא מהני לטהרת המים מידי שאובים אמאי לא מהני הא ודאי לא גרע מעיין שאין בו מ' סאה ממי תמציות שלא פסקו דתנן שתה טמא ושתה טהור טהור נפלו מים טמאים ושתה טהור טהור שאע"פ שאין בהם מ' סאה מטהרים הם את המים הטמאים וק"ו הדברים אם במקום שלא טהרו ידים וכלים טהרו את המים מטומאת' מקום שטהרו ידים וכלים לא כ"ש שיטהרו את המים ואם העלו את המים הטמאים מטומאה לטהרה כ"ש שיעלו את המים הנמשכים להכשירן במי גשמים אבל יש לומר שאותם גדולים חששו לכמה מקואות שבקרקע שהם מי תמציות שחופרים בעומק ומי גשמים הנבלעים בקרקע מתמצי' לתוך אותה גומא ועל הרוב הם מלוחים מעפריתי הארץ ורובם פוסקי' מימיהם בימות הקיץ כשיבשה לחלוחית הארץ והני ודאי אין להם דין מעין שמטהר בכל שהוא אפי' בזמן שבוצצים דהיינו דאמרי' בחגיג' אע"ג דארעא חלחולי מחלחלא אין המי' הנבלעי' בקרקע חבור אעפ"י שעתידין להתמצות אלא בעינן מ' סאה במקום אחד והראיה שתקע בה מסמרות הרב מהר"י קולון ז"ל באותה תשובה שיש בין מעין לבורות היינו מההיא דפ"ח דפרה באר שנפל לתוכה חרסית או אדמה ימתין עד שתציל וכו' ואם כשרים למי חטאת דבעינן מים חיים כ"ש שכשרים למי מקוה ותמיה לי איך יסבור הרב ז"ל שכל הבארות כשרים למי חטאת א"כ למה הוזכרה באר אחאב שכשרה למי חטאת ועוד אפי' המעינות אין כלם שוים דתנן המים המכזבים פסולים ואלו הם המים המכזבים המכזבים אחת בשבוע ואם המעינות המכזבים אחת לשבוע שנים לא מקרו מים חיים היאך יכשיר כל מי בורות המכזבי' בשעתן מים לא נאמנו אלא ודאי ההיא דבאר שנפל לתוכה חרסית וכו' בבאר מים חיים מיירי דומיא דבאר אחאב ומערת פמייס שהוזכרה שם שהיא כשרה לא נצרכה אלא משו' דמי הירדן עצמו פסולין דתנן מי ירדן ומי ירמוך פסולין מפני שהם מי תערובות ואמרי' בעלמ' ירדן יוצא ממערת פמייס ונכנס לתוך ימה של טבריא וכו' ולפי שמתערבי' בה מימות אחרי' תיכף כשיצא ממערת פמייס ונפסלו להכי תנן מערת פמייס כשרה כלומר בעוד המים בתוכה ולא חיישינן שמא חוזרין לתוכה מי תערובות וגם מטעם זה רוב הבארות פסולין למי חטאת שאעפ"י שיהיה באר מים חיים יש בו תערובת מי תמציות שמי גשמים מתמצים לתוכם מתוך שהם בעומק הארץ ולא אמרו אלא באר אחאב וכיוצא בה שהיא כרויה בתוך הסלע שאין שם מי תמציות כלל ולענין טהרת מקוה במי כל באר שאינה מושכת ומוציאה מים חיים אלא שהכותלים בוצצי' מעט מכאן ומעט מכאן אין להם דין מעין שיהא מטהר אלא דין מי תמציו' ותניא בתוספת' דפ"ק החופר בצד הים בצד הנהר בצד הביצין הרי הם כמי תמציות החופר בצד המעין כל זמן שהם באים מחמת המעין אעפ"י שפוסקים וחוזרין ומושכין הרי הם כמעין פסקו מלהיות מושכין הרי אלו כמי תמציות הרי לך שאעפ"י שמתמצה מן הים ומן הנהר נקראים מי תמציות וצריך שיהיה בהם מ' סאה אם לא כשמושך מן המעין שהדבר נרא' שהוא המעין עצמו לכך סובר אני להחמיר בבורו' הללו שבבתי' שרובן פוסקים בימות הקיץ שלא להטביל בהם כלים אלא א"כ ידוע שיש שם מ' סאה דלא דיינינן להו כדין מעין אלא כדין תמציות דטבילת כלי עכו"ם דאורייתא היא מכלי מדין וראוי להחמיר בשל תורה ודאתינן עלה במקוה זה שמעין גמור הוא אין שם בית מיחוש ולא נחלק אדם בו מעולם דודאי מטהר בכל שהוא ואם נפסק המעין בשעה שנפלו בו מים שאובין כשחוזר המעין ונמשך חזר ונטהר. [↑](#footnote-ref-5)
6. **ביאור הגר"א אורח חיים סימן קנט סעיף יד**

   הטביל כו' ואם כו' וי"א שצריך כו'. כמ"ש בחולין ק"ו א' השתא כל גופו כו' ובפ"ב דחגיגה ולקדש מטבילין אלמא דמהני הטבלה ובתוספתא המטביל ידיו כו' כמ"ש בסי"ט אלא דדעת וי"א שצריך כו' הוא רש"י שם ד"ה דאפסקינהו דס"ל דבעי דין מקוה כמו לכל גופו וכ"מ במתני' פ"א (דכלים) [דמקואות] מתני' ז' למעלה מהן מקוה כו' ומטבילין וע' רמב"ם שם וז"ש במתניתין הקודמת וליטול מהן לידים דוקא ליטול וכ"ה להדיא בתוספתא פ"א דמקואות הביאה הר"ש שם מתני' הנ"ל וז"ל התוספתא למעלה מהן מי תמצית שלא פסקו שמטבילין בהן את המים ואין מטבילין בהם אדם וידים וכלים זה הכלל כל מקוה שאדם טובל בו ידים וכלים טובלין בו אין אדם טובל בו אין ידים וכלים טובלין בו וכ"מ לכאורה בגמ' דלא אכשר אלא מטעם ק"ו השתא כל גופו וכן דעת הרמב"ם שם וכמ"ש בסט"ז וכ' בהדיא דאם אין במקוה מ' סאה אין מטבילין בהן הידים ודעת החולקין צ"ע והרע"ב מפרש לקדשים דוקא ואין דבריו נכונים ונראה טעם החולקין דהרשב"א ותר"י פי' דאפסקינהו כו' פי' לגמרי ואף שאין בהם מ' סאה ולא מחוברין עם המקוה דפסקינהו לגמרי משמע וכמו כלים דסגי מן התורה ברביעית כמ"ש בפ"ק דפסחים ואע"ג דבפ"ו דנזיר אמרינן דחכמים בטלוה מ"מ לנט"י דרבנן לא בטלוה וכ"כ תוס' שם ד"ה דפסקינהו לפי' ראשון וראיה מאריתא דדלאי דסתמא לית בהן מ' סאה ואי לאו דשאובין נינהו מטבילין בהו כמש"ש רשב"א בחי' ועוד דוקא ששאבן אבל אם המשיכן מותר (ואף את"ל) דמחוברין למקוה מ"מ הא אמרי' דקטפרס אינו חיבור וכאן אמרי' דהוי חיבור אלמא מקילינן בהו ואמרינן ג"כ ואי בזיע דולא כו' אע"ג דלענין טבילת גופו אמרינן דניצוק אינו חיבור ובעי' כשפופרת הנוד. ומ"ש השתא כל גופו כו' ר"ל לענין מרירותם דלא חיישינן למרירותם וה"נ דכמתוקים חשבינן לה ואף בפחות ממ' סאה וז"ש מ"ס גזרינן ומהתוספתא הנ"ל אין ראיה דהא אמר שם ג"כ כלים ודי ברביעית אלא דעל המים קאי אותן מים ואמי תמצית דרישא כמש"ש וע' ר"ש פ"א מתני' ו' תניא בתוספתא כו' כנ"ל אבל מעיין סגי אף לאדם בכ"ש כמ"ש בפ"א ופ"ה דמקואות וכמ"ש הרמב"ם כ"ש דכשר לידים אלא שר"י כ' דוקא לכלים אבל לאדם בעינן (רביעית) [מ"ס] ממ"ש ברפ"ג דחגיגה דהא ארעא חלחולי מחלחלא וזה לא שייך אלא במעיין ועתוס' בפסחים י"ז ב' ד"ה אלא וכן הסכימו רוב הפוסקים וכמ"ש בי"ד ר"ס ר"א כ' ב"י מ"מ כיון דנט"י דרבנן אזלינן לקולא הואיל ובלא"ה הרשב"א והר"י מכשירין אף במקוה ברביעית. ולי נראה דכאן כ"ע מודים דלא עדיפי מכלים כמ"ש בתוספתא דמקואות הנ"ל ומעיין לא בטלוה מכלים לכ"ע כמ"ש הרא"ש (ובתוספתא) [ובתוספות] דפסחים הנ"ל כמו שהוכיחו מדאמרי' והמקוה במ' סאה וע"כ לאחר שבטלוה: [↑](#footnote-ref-6)
7. **ספר הישר (חלק התשובות) סימן נז**

   תשובה להרב ר' אליעזר. א. (בענין טבילה לחצאין).

   +השואל הזה, אשר אליו הריץ רבינו את תשובתו, הוא ר' אליעזר בן שמואל ממיץ, אשר היה תלמידו של ר"ת והובא כמה וכמה פעמים בתוס'. והוא בעל מחבר של ספר יראים כאשר העיד בהקדמה בעל המסדר והוא ר' בנימין בן אברהם אחיו של בעל שבלי הלקט עיין בשה"ל שם דף ג' ע"ב. ועיין עוד בסימן נ"ח הבא בהערה א'. ותוכן דברי השואל לא נדע בבירור, כי אינם לפנינו, ולכן גם דברי רבינו בתשובתו סתומים כמה פעמים. אך זאת נבין מתשובת ר"ת כי רוח השואל בעיקרו וברובו על שלשה דברים בענין מקואות סובב והולך. בראשונה דעת השואל שגם למעיין יש לו שיעור למטה ברביעית לטהרת כלים כמו גבי מקוה ד"ת ולזה מסכימים דבריו בספר יראים עמוד הביאה סימן קצ"ב ששם כתב בפירוש גבי מעין אבל כל גוף הדבר שהוא מטביל בו עולה בו אך שיהיה בו רביעית כגון למחטין וצינוריות והמקוה במ' סאה. ועיין במרדכי פ"ב דשבועות שכתב שרא"ם נסתפק בדבר בס"י. אך לנוסחא שלפנינו אין מקום לספק. ולפי הנראה מתשובת ר"ת כאן תלה השואל את דבריו באילן גדול בדברי ר"ת ששמע או שראה. ועל זה אומר ר"ת שלא היה ולא יהיה. שנית היתה דעת השואל שגם לטהרת אדם אין צריך למעין מ' סאה רק שיהיה כל גופו עולה בהן וזה דעת הרמב"ם והראב"ד ולזה מסכימים גם דברי רא"ם בספרו ס"י שם. ולזה מתנגד ר"ת שדעתו כדעת ר"י בעל תוס' כי לטבילת אדם גם למעין שיעורו בארבעים סאה כמו למקוה. ועוד שלישית בא רא"ם השואל להמליץ בעד רבינו משלם שהתיר טבילה לחצאין. וזה לא היה דעת עצמו כמו שגם ר"ת אמר עליו שהוא כופר בטבילה לחצאין. וגם לזה מסכימין דברי השואל בספרו ס"י שם.+ אץ ברגלים רהיטין נלאה גם אני מטורח הדרך, אצתי להשיב להרב ר' אליעזר על קצת דרכיו +רומז בזה שאינו משיב על כל שאלותיו, ועיין מה שכתב רבינו בסוף תשובתו הזאת שנמחק כתבו של ר' אליעזר מעבר השני+ אבינה לאשוריו. על אשר כתב על המעין שמטהר בכל שהוא אפילו לאדם מתוך דברי המשנה שנותנת חילוק בין מעין למקוה, תמה אני מדוע לא קראת בכתבי (שפי') [שפרשת] כי המעיין אינו מטהר אלא ברביעית אבל בכל שהוא לא יטהר אפילו דברים שכל גופו עולה בהן בפחות מרביעית. וכל דבריך שכתבת כאילו אני השויתי שיעור מקוה ומעין, ודבר זה לא היה ולא עתיד להיות, ותעודות +תעודות כמו ראיות+ שלך אינן. שכתבת משש מעלות +מקואות פ"א מ"א וגומר, וכונת ראיתו שמשם נראה שכל הקולות והמעלות הנוהגות בראשונות נוהגות גם באחרונות א"כ כל המעלות של מקוה במ' סאה נוהגות גם במעין שהוא למעלה ממנה בכ"ש, וא"כ כמו שהמקוה מטהר אדם וכלים במ' סאה כך יטהר מעין אדם וכלים בכ"ש, והראיה הזאת דומה קצת לראית ר"י בעל התוס' מת"כ פסחים דף י"ז ע"ב ד"ה אלא+ שכל שש מעלות נוהגות ראשונות בשניות וזה לא היה ולא נברא ולא משל היה +רומז על ב"ב דף ט"ו ע"א איוב לא היה ולא נברא אלא משל היה, וע"ז אומר שכאן אפילו משל אינו ולא שום דמיון+ שיש מהן להחמיר ויש מהן להקיל, ואי אפשר ונקל הוא לראות בגירסת המשניות, אך פירושן סתום. שאם תדקדק בהן תמצא חילוק בין גבאים לביצים ומעיין ולברכות ולנהר ולמי תמציות ולים ולמים מכונסין. ועוד שמאותה משנה שכתבת אתה מישב, שהוא אומר +מקואות פ"א מ"ז, וכונת דברי רבינו, לא זו בלבד שראיתך אינה מוכרחת שהרי גם בשאר דברים הנאמרים במשניות שם יש מהן להקל ולהחמיר, אלא שגם ראיתך מושבת מאותה משנה עצמה שנאמר שם בפירוש שמעלת המעין היא רק להטביל כלומר כלים ולא לטבול כלומר אדם עצמו+ למעלה מהן מעיין שמימיו מועטין שרבו עליו מים שאובין פי' כגון בהמשכה שוה למקוה לטהר באשבורן פי' במ' סאה בלא זחילה דרובה בהמשכה ולמעין להטביל בו בכל שהוא פי' בפחות ממ' סאה ומרביעית. ומדקתני לעיל מהך גבי מקוה טובלין ומטבילין דהיינו טובלין אדם ומטבילין כלים והכא להטביל קתני ולא לטבול ש"מ דאין אדם טובל בשום מעיין בכל שהוא. ומה שפי' דהך ברייתא +צ"ל: משנה, וכונתו שמה שפירש לחלק ולומר לא כל המעינות שוים ובמשנתנו לכן כשר המעין רק להטביל ולא לטבול משום שרבו עליו מים שאובין, ועל זה אמר הא ליתא שהרי כתוב במשנה שוה למעין להטביל בו בכל שהוא שמשם משמע שזה דינו של כל מעין בעלמא להטביל בכל שהוא ולא לטבול+ מעיין שמימיו מועטין מעין ע"י צינור שחקקו ולבסוף קבעו לא יפה פירשת למאן דפוסל חקקו תחילה אלא יש לך לפרשו קבעו ולבסוף חקקו אי נמי בהמשכה. וא"ת זה המעין שמימיו מועטין שאני משאר מעין הואיל והמשיך לו מים ממקום אחר, הא ליתא דקתני שוה למעין להטביל בו בכל שהוא. ותו אמרינן בתוספתא דמקואות +פ"א וז"ל וזה הכלל כל מקום שאדם טובל ידים וכלים טובלין אין אדם טובל אין ידים וכלים טובלין+ מקוה שאדם טובל, שם כלים וידים טובלין גבי הכשר מים +דלעיל מיניה איתא למעלה מהן תמצית שלא פסקו שמטבילין בהן את המים+ אע"פ ששיעורו חלוק וכל טבילת מקוה מן התורה ברביעית לעלים ומעיין בכל שהוא לכלים ולאדם במ' סאה ששיעורו באדם בינוני כמו ששיערו בכזית בינוני וכביצה בינונית וכל שיעורי תורה בינונית, אבל גבי כלים לא שייך בינונית. אבל גבי שורף פרה וטבילת כלים חדשים מן התורה צריך מ' סאה כדאיתא בע"ז +דף ע"ה ע"ב ועיין בתוס' שם ד"ה מים+ ושורף פרה כדאיתא בספרי +פ' חקת י"ט, ח'+ השורף פרה טעון כיבוס בגדים ולא שורף בגדים מנוגעים, במים במים שני פעמים שהיה בדין הואיל ואדם טעון טבילה וכליו טעונין טבילה מה אדם טובל בראוי לו אף כלים טובלין בראוי להם, דהיינו כדי רביעית או יותר עד כדי שגופן עולה בהן, ת"ל במים במים שני פעמים מקום שאדם טובל שם בגדיו וכלים טובלין. ועל גל שנתלש +מקואות פ"ה מ"ו+ שהעמדתו לר' יוסי דמטהר בזוחלין +שם /מקואות פ"ה/ מ"ד דסבר כל הימים מטהרין בזוחלין וא"כ מעין הוא ואעפ"כ צריך לו מ' סאה לאדם, אלמא שגם גבי מעין צריך מ' סאה לאדם+ א"כ מעין הוא, ומה שאתה דוחק לחלק בין מעין למעין ובין זוחלין לזוחלין טענה של חנם הוא. ומה שכתבת מהלכות גדולות שאתה סובר שחדשת לעשות גירסא אין לך תינוק שונה תלמוד שלא הגיה ובדלא נפישי נשמעו הדברים ואתה תופסו חידוש וכתבת אותו בתיבה גסה, ואני משתקם בנזיפה חדא דלגבי מקוה קאמר ובמקוה ליכא מאן דפליג בר מינך ועוד לא היה לו לומר בדלא נפישי מיא אלא וכי ליכא מיא כולא האי דמה ענין להזכיר נפישי ועוד דקאמר כולה קומתה ועוד שרבי יהודאי גאון מודה דבעינן מ' סאה בנהר, ועוד שכל מגיה ידו על התחתונה. ומכמה ראיות שכתבתי אינך משים לב אל אחת. ועוד בזמן שאתה כופר בטבילת חצאין משכוני נפשך למה לך. ותמה אני עליך כי כל הראיות שאתה מביא ממקומך אתה מוכרע. שכן שנינו למעלה +מקואות פ"ז מ"ז, וכונתו שמשם ראיה שאין טבילת חצאין עולה לו, דא"כ ל"ל טעמא שהמים מקדמין, וכן גבי מקוה שמימיו מרודדין לא היתה צריכה כבישה אם יש טבילה לחצאין+ ממקוה שמימיו מרודדין שהבאת הטביל בו את המטה אע"פ שרגליה שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמין, ולדבריך תיפוק ליה שכבר טבלו הרגלים קודם ששקעו בטיט. והאי דמקוה שמימיו מרודדין שהרי כובש חבילי עצים כדי שיגבהו המים ולא יצטרך להתגלגל. ותמה אני אם כי ניים ושכיב מר אמר להא שמעתא. [↑](#footnote-ref-7)
8. **בעלי הנפש שער המים סימן א**

   ת"ר (ספרא שמיני פרשתא ט ה"א) אילו נאמר מקוה יהיה טהור ולא נאמר מעיין הייתי אומר אפילו מילא מים על כתפיו ועשה מקוה לכתחלה יהא טהור ת"ל מעיין מה מעיין בידי שמים אף מקוה בידי שמים אי מה מעיין מטהר בכל שהוא אף מקוה מטהר בכל שהוא ת"ל אך מעיין מעיין מטהר בכל שהוא והמקוה בארבעים סאה אי מה מעיין מטהר בזוחלין אף מקוה מטהר בזוחלין ת"ל אך מעיין המעיין מטהר בזוחלין והמקוה באשבורן. ותנן במקוואות (פ"ה מ"ה) הזוחלין כמעיין והנוטפים כמקוה העיד ר' צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפין שהן כשרין. והא דאמרינן המעיין מטהר בכל שהוא לאו כל שהוא ממש אלא דלא בעינן ארבעים סאה. מיהו בעינן כדי שיתכסה בו כולו כאחת. [↑](#footnote-ref-8)
9. **ספר יראים סימן כו**

   וראיה עוד דבהקפדה הטעם תלוי דתניא בתוספתא [מקואות פ"ו] הדם והדיו והחלב ושרף תושקמה ותאנה לחים אין חוצצים ושאר כל השרפים בין יבשים ולחים חוצצין מפני שהן שטף לכלוך פי' דרך העולם להקפיד עליהם שאינו אלא לכלוך. ואין להביא ראיה דלאו בהקפדה תליא מילתא, כדאמרינן בזבחים פרק כל הפסח שבח הוא לבני אהרן שמהלכים עד ארכובותיהן בדם, ופרקינן והא הוי חציצה ומשני לח הוא ותנן הדם והחלב והדיו כו' התם נמי בהקפדה תליא מילתא, דבין בטל הדם לרגלו הוי כאלו אין דבר בין רגלו לרצפה ולהכי לא הוי חציצה. [↑](#footnote-ref-9)