טהרות פ_ד מ_ט - מ_י
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד משנה ט - י**

א] **היתה ככר טמאה בידו וזרקה לבין משקין טהורין ספק נגע ספק לא נגע ספיקו טמא,** התוס' ותוס' הרא"ש בנדה ד"ה: כתבו, דהא דספיקו טמא, הוא משום דספק טומאה הבאה בידי אדם חשיב כדבר שיש בו דעת לישאל, ולדעת זעירי איירי בדהוו המשקין ביד אדם.

אמנם בפיהמ"ש להרמב"ם כתב, ז"ל, והביא משל באדם טמא וככר טמא, ללמדנו שאין הבדל בין אם חל הספק במי שיבד"ל או שאיבד"ל שספק המשקין לענין טומאת עצמן טמא, עכ"ל, וצ"ב, שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל ריש פירקין מוכח דזורק חשיב כיש בו דעת לישאל, וא"כ מ"ט חשיב הכא דאיבד"ל, וצ"ל דמפרש כמש"כ הר"ש בסיפא דמתניתין דהוי הספק שמא נגעה הככר לאחר שנחה, וס"ל דבכה"ג חשיב כאיבד"ל, ועי' להלן אות ה'.

ובמקד"ד סימן מ"ו סק"ו כתב בביאור דעת הרמב"ם, דודאי אי"ז אלא מדרבנן, וכמו שמצינו כמה חומרות שהחמירו חכמים במשקין, ועיי"ש שנקט דה"נ ספיקן טמא אף ברה"ר ואף בטומאה צפה.

אך יש מקום לדון בזה, לפמש"נ לעיל פ"ג מ"ו אות ו' בדעת הרמב"ם, דהא דאיבד"ל ספיקו טהור, היינו רק דלי"ב לההלכתא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא דל"ד לסוטה, אך ליכא בזה דין דספיקו טהור, אלא הא דטהור הוא משום חזקת טהרה, ומשא"כ בספק רה"ר ושאר ספיקי טומאה שטיהרו חכמים, אית בהו דינא דספיקן טהור, ומטהרינן לי' אף בדליכא חזקת טהרה, ולפ"ז י"ל דהגם שהחמירו בספק טומאת משקין אף שאיבד"ל, מ"מ ברה"ר ובטומאה צפה מטהרינן לי'.

ב] ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לפסחים סימן י"ח כתב לבאר דעת הרמב"ם, ובהקדם, דהנה בפירש"י בפסחים דט"ז. פירש, ז"ל, ספק משקה ליטמא טמא וכו', דקסבר טומאת משקין להיות עצמן טמאין דאורייתא היא וכו', הלכך הו"ל "ספיקא דאורייתא ולחומרא", ספק משקה לטמא אחרים וכו' טהור וכו', דקסבר משקין לטמא אחרים מדרבנן וכו', הלכך הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא. לכל טמא וכו', דקסבר משקין מטמאין כלים מן התורה וכו', הלכך כי הוי ספק הו"ל ספיקא דאורייתא וברה"י ספיקו טמא. ר' יוסי ור' שמעון אומרים לאוכלין טמאין וכו', דקא סברי משקין מטמאין אוכלין מדאורייתא, הלכך ספק נמי ברה"י טמא, לכלים טהורים וכו', דקסברי משקין אין מטמאין כלי אלא מדרבנן, ועל ספיקו לא גזרו וכו', עכ"ל.

ויש לדקדק בד' רש"י, דבד' ר"מ דספק משקין ליטמא טמא ולטמא אחרים טהור, פירש דהא דלטמא טמא הוא משום דהו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא, ומ' דאינו טמא אלא מספק, ולא הזכיר כלל דאיירי ברה"י וטמא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, שהוא ודאי טמא, ואילו בד' ר' יהודה דלכל טמא ובד' ר"י ור"ש דלאוכלין טמאין פירש הטעם משום דברה"י ספיקו טמא.

ועיי"ש שכתב לחדש בזה, דלדעת ר"מ דמשקין אין מטמאין אחרים מה"ת, לא חשיב ספיקן כספק טומאה, ונ' דהיינו, דל"ד לשני בחולין ושלישי בתרומה שאף שאין מטמאין אחרים ודאי אית בהו לדין ספק טומאה, דהנהו אין מטמאין אחרים משום שאין שלישי בחולין ורביעי בתרומה, (וע"כ הן מטמאין תרומה וקודש) ומשא"כ בטומאת משקין שאין מטמאין אחרים הגם שהן ראשון לטומאה, וע"כ לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וזהו שפירש"י דלדעת ר"מ דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא הא דספק משקין ליטמא טמא הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, וכן משמע גם בל' הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ז, ז"ל, ספק משקין וכו' לטומאת עצמן טמא וכו' אבל טמא וכו' ספק נגע במשקין ספק לא נגע הרי אלו טמאין "בספק", עכ"ל, ומ' שאין טומאתן אלא בספק ולי"ב לדינא דספק כודאי, אך לדעת ר' יהודה ור"י ור"ש דמשקין מטמאין אחרים, דמי לשאר טומאות, ואית בי' לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא.

ולפ"ז כתב, דמה"ט הוא דספיקן טמא אף בשאין בו דעת לישאל, כיון שאי"ז בכלל ספק טומאה, ולי"ב לטהרת ספק טומאה שאין בו דעת לישאל, עכ"ד.

אך בהמש"ד שם עמד בזה, דאי נימא דלמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא אי"ז בכלל ספק טומאה, א"כ הי' בדין דאף ברה"י יהא ספיקו טהור דמוקמי' לה אחזקת טהרה, וכתב לישב, דהגם דלי"ב לחומר ספק טומאה שספיקו כודאי, מ"מ הך דינא דבספק טומאה ברה"י לא מוקמי' אחזקה, הוא אף בספק טומאת משקין, ולפ"ז ברה"ר יהא ספיקו טהור משום חזקת טהרה, עכ"ד, ולפ"ז הרי דה"נ הי' לנו לטהר היכא דאיבד"ל, דהגם דנימא דלי"ב לההלכתא דכל שאיבד"ל ספיקו טהור, מ"מ יש לטהר משום חזקת טהרה, וצ"ע בזה.

וילה"ע ע"ז, דלפ"ז תיקשי בהא דתנן בסיפא דלטמא טהור כיצד היתה מקל בידו ובראשה משקין טמאין וזרקה לבין ככרות טהורין וכו', והיינו משום דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, ולפי הנ"ל הרי אף אם היתה טומאתן לטמא אחרים דאורייתא נמי הי' לנו לטהר בזה, משום דאין בו דעת לישאל, שהרי אי היתה טומאתן לטמא אחרים דאורייתא היתה טומאתן בכלל ספק טומאה דכל שאיבד"ל ספיקו טהור, ועי' להלן אות ד' שהבאנו לפרש כן בד' הר"ש, וצ"ע בזה.

ג] בגליון שבפי' הרא"ש לעיל מ"ו הק', דכיון דבמשקין יש טומאה וטמא הספק בהן, אמאי לא חשיב לי' לעיל גבי ו' ספיקות דשורפין עליהן את התרומה ולימא על ז' ספיקות שורפין את התרומה, והרש"ש כתב ע"ז דלק"מ, דכיון דטומאת משקין ליטמא מה"ת, א"כ הויין ככל שאר ספק טומאה ברה"י דשורפין, ולא חשיב לי' משום דהוי שריפתן מה"ת, ובמקד"ד סימן מ"ו סק"ו כתב בביאור ד' הגליון, לפ"ד הרמב"ם דבספק טומאת משקין החמירו דאף בשאיבד"ל ספיקו טמא, וע"ז הוא שהק' הגליון דמ"ט לא תני לי' בכלל ו' ספיקות ששורפין עליהן את התרומה.

ובשיעורי אא"ז זצ"ל שם כתב לבאר ד' הגליון, לפמש"נ מד' רש"י דלמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו כודאי ואין טומאתו אלא מספק, וי"ל דמ"מ אחר שמדרבנן ה"ה מטמאין אחרים ודין ספק טומאה ע"ז, הדר דינא דספיקו כודאי, דהגם דבטומאה דרבנן ספיקו טהור, מ"מ הכא שעיקר טומאתו מדאורייתא, הרי דהגם דמדאורייתא ליכא בזה לדינא דספק טומאה, מ"מ מדרבנן דדין טומאה עלה אית בה לדינא דספק טומאה טמא בודאי, וזהו שהק' הגליון דמ"ט לא תני לה בכלל ו' ספיקות ששורפין עליהן את התרומה מדרבנן.

ד] **שם בר"ש, וזרקה לבין הככרות ספיקו טמא, וא"ת והא כה"ג אפי' בטומאה דאורייתא ספיקו טהור כיון דהטומאה נזרקת ואין לה מקום,** בשיעורי אא"ז זצ"ל שם עמד בד' הר"ש, דלכאו' עדיפא מינה הו"ל להקשות ברישא דמתני' דהיתה ככר טמאה בידו וזרקה לבין משקין טהורין ספק נגע וכו' ספיקו טמא, דמ"ט ספיקו טמא הרי אין לטומאה מקום, והנה אמנם גיר' שלפנינו במתני' היא ספיקו טהור, והגם דבפשוטו משבשתא היא, מ"מ שמא מה"ט לא הק' הר"ש אהך בבא, ועיי"ש שהוכיח מזה שדעת הר"ש כדעת הרמב"ם דלר"מ דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא לי"ב לדיני ספק טומאה, וע"כ ספיקו טמא אף שאין לטומאה מקום, וע"כ לא הקשה הר"ש אלא בסיפא דמטהרינן משום דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, וע"ז הוא שהק' הר"ש דגם אם היתה טומאתן לטמא אחרים דאורייתא, מ"מ הי' דינם שוה לשאר טומאות דספק טומאה הנזרקת טהור, עכ"ד, ועד"ז יש לדקדק גם מד' הרע"ב.

ה] **שם, וי"ל דהכא לאחר שנח נסתפקנו אם נגע אם לאו, וכיון שע"י זריקתו נולד הספק חשיב כדבר שיש בו דעת לישאל,** צ"ע שד' הר"ש סותרים למה שפירש לעיל מ"א דלת"ק זורק חשיב כדבר שאין בו דעת לישאל, והכא פשיטא לי' דחשיב כיש בו דעת לישאל, ולא הוצרך הר"ש הכא לחדש דחשיב כיש בו דעת לישאל, אלא אחר שפירש דנסתפקנו אם נגע אחר שנח, אך אם הי' הספק אם נגע קודם שנח, פשיטא לי' דחשיב כיש בו דעת לישאל, (ובפי' הרע"ב נקט דכה"ג דהוי הספק שמא נטמא לאחר שנח חשיב כאין בו דעת לישאל, וע"כ פירש דאיירי בשאדם אוחז הככרות), ושמעתי לחלק בזה, דד' הר"ש לעיל הם בזורק טהרה, ובזה הוא דחשיב כאיבד"ל, ומשא"כ הכא דאיירי בזורק את הטומאה חשיב כיבד"ל, כיון דהוי טומאה הבאה בידי אדם, אך פשטות ל' הר"ש לעיל נ' דהא דמטהרי רבנן בזורק מפתח לבין הככרות הוא ג"כ משום דאיבד"ל, ולא הוצרכנו לה"ט דאין לטומאה מקום, אלא לדעת ר"י דס"ל דזורק חשיב כיבד"ל, וצ"ע בזה.

ו] **שם, מדקתני כיצד משמע דברישא דמקל לבין הככרות מודה ר' יוסי,** בתוס' הרשב"א פסחים דט"ז. מסיק, דפליג ר' יוסי אף ברישא, והא דנקט ספק אחר, למצוא ספק אחד לאוכלין ולכלים, כגון בעיסה זו שהעיסה טמאה והעריבה טהורין, עכ"ד, וכ"כ בחי' רבינו דוד שם, וכן נ' בפיהמ"ש להרמב"ם, ובביאור הגר"א לתוספתא פירש דר' יוסי ס"ל דבזרק מקל לבין הככרות ספיקו טהור משום דהוי ספק טומאה נזרקת, וכן פירש באלי' רבה.

ז] **שם, וקשה דבההיא דפסחים כיון דבספק מגען מודה ר' יוסי דלטמא אחרים טהור היכי דייק מיני' התם דקסבר ר"י דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, וי"ל וכו' ולי' לא ס"ל אלא קסבר אליבא דנפשי' דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן וכו',** מבו' בד' הר"ש דטעמא דמודה ר' יוסי במקל לבין הככרות דספיקו טהור, הוא משום דס"ל דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן, אך בפי' הרא"ש פירש, ז"ל, דאע"ג דקסבר ר"י טומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא מודה ברישא דספק מגע טהור וכו', עכ"ל, ולא נתפרש בד' הרא"ש טעמא דמילתא, דמ"ש משאר ספק טומאה דאורייתא דספיקו טמא, וצ"ע בזה.

עוד יש להעיר בזה בד' הרא"ש, דמנלי' דר' יוסי ס"ל דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, ואפ"ה מודה דספיקן לטמא אחרים טהור, דילמא ס"ל דטומאתן לטמא אחרים לאו דאורייתא וע"כ הוא דמטהר בספיקן וכמו שפירש הר"ש, ונ' דהרא"ש לטעמי' אזיל שפירש בהא דמטמא ר' יוסי היכא שעשה מהן עיסה, דחשיב כלטמא אחרים ואפ"ה ספיקו טמא, ומזה הוא שלמד הרא"ש דס"ל לר' יוסי דטומאתן לטמא אחרים דאורייתא, וע"כ הגם דספיקן טהור מ"מ היכא שעשה מהן עיסה ספיקו טמא, והר"ש שפירש דס"ל לר' יוסי דטומאתן לטמא אחרים לאו דאורייתא, אזיל לטעמי' שפירש דהא דמטמא ר' יוסי היכא שעשה מהן עיסה, הוא משום דחשיב כטומאת עצמן, וז"פ.

ח] **שם, ופליגי בב' חביות שעשה עיסה מאחת מהן, דר' יוסי חשיב להו כטומאת עצמן שהמים מעורבין בעיסה, ור"מ חשיב להו כלטמא אחרים לפי שהמים בטלין בעיסה,** אך בפי' הרא"ש פירש, ז"ל, ולא מטמא אלא היכא שעשה מן המשקה אוכל, והיינו נמי לטמא אחרים שהלך לו המשקה ונעשה אוכל כמו חלב ורוטב שקרשו, עכ"ל, ופליג על ד' הר"ש שפירש דר' יוסי חשיב להו כטומאת עצמן שהמים מעורבין בעיסה.

ופשוט דלטעמייהו אזלי, דהר"ש אזיל לטעמי' שפירש לעיל רפ"ג דאוכל טמא שנהפך למשקה לא פרחה ממנו טומאתו, דאמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, ואשר ע"כ ה"נ מים טמאין אלו שנתערבו בעיסה ונעשו אוכל לא פרחה מהן טומאתן, וע"כ ס"ל לר' יוסי דהוי זה טומאת עצמן, ור"מ פליג וס"ל דאין לדון משום טומאת המים עצמן, שהן בטלין בעיסה, וע"כ אין לנו לדון אלא משום שקודם שנתבטלו הן מטמאין את העיסה, וע"כ חשיב כלטמא אחרים, וטעמא דר' יוסי דס"ל דאין המים בטלין בעיסה, יל"פ דהוא משום דמים הן עיקר העיסה ואינם בטלין בעיסה, עי' ביצה דל"ח: ובתוס' שם, ויל"פ עוד לפמש"כ בחזו"א סימן ה' סקכ"ב, עיי"ש, אך הרא"ש אזיל לטעמי' שפירש לעיל שם דאוכל טמא שנהפך למשקה פקעה טומאתו מיני', וע"כ ה"נ מים טמאין אלו שנתערבו בעיסה ונעשו אוכל נטהרו, וע"כ אף לר' יוסי חשיב כלטמא אחרים, ואך דס"ל לר' יוסי דבכה"ג החמירו לטמאות העיסה מספק, ולעיל אות ז' נתבאר עוד, דהר"ש והרא"ש לטעמייהו אזלי שנחלקו אם ר' יוסי ס"ל דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן או דאורייתא.

ט] **שם, תניא בתוספתא וכו' מקל שהיא מלאה משקין טמאין וזרקה לבין הככרות טהורין ספק נגע ספק נגע לא זהו ספק משקין שנחלקו עליו חכמים,** בפי' הר"ש לעיל מבו' דהיינו דס"ל לר' יוסי דבכה"ג ספיקו טהור, ורק בשעשה עיסה במשקין שהן ספק טמאין הוא דמטמא ר' יוסי, וכ"פ הגר"א בזר זהב, אך לפמש"כ בתוס' הרשב"א פסחים דט"ז. דר' יוסי מטמא אף ברישא, צ"ל דמש"א לא זהו ספק משקין שנחלקו עליו חכמים, הוא כמש"כ בחי' הגר"א דהוא משום דלית בה לכלים, וכעין מה שפירש בתוס' הרשב"א שם בטעם הא דנקט ר' יוסי במתניתין ספק אחר, ובביאור הגר"א לתוספתא פירש דס"ל דברישא לכו"ע ספיקו טהור, משום דהוי ספק טומאה נזרקת דטהור.

ולדעת הר"ש צ"ל דכל הני בבי דלהלן בהלך במבוי ועשה עיסה וכו', ובב' חביות אחת טמאה ואחת טהורה וכו' ובחבית שיש בה משקין טהורין עד חצי' וכו', ובאפה פת בתנור וכו', דתניא דאוכלין ומשקין טמאין והכלי טהור, לא אתיין כר' יוסי, אלא אתיין כר"ע, אך בבי דסיפא במרבץ את ביתו וכו' ובמכבס את כסותו וכו', ובזילף משקין טהורין וטמאין בתוך הבית, דמבו' דספק משקין לטמאות אוכלין טהור, לא אתיין כר"ע, וכ"כ בחזו"א סימן ה' סקכ"א.

י] **שם, מגע טמא מת שפשט ידו לאויר החבית ספק נגע וכו' אוכלין ומשקין טמא והכלים טהור,** הא דנקט מגע טמא מת, פי' הר"ש דהוא משום שאינו אלא ראשון ואינו מטמא כלי, וכן פירש הגר"א בביאורו, ובחזו"א סימן ה' סקכ"א הוכיח מזה, דאף לדעת הרמב"ם פ"ח מה' מטמאי מו"מ ה"ד, דזב שהכניס ידו לאויר כ"ח ה"ז טהור משום שאינו מטמא לאברים, מ"מ טמא מת שהכניס ידו לאויר כלי חרס טימאהו, דטמא מת מטמא לאברים.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ח, חבית שהיא מליאה משקין ופשט "הטמא" את ידו לאוירה ספק נגע וכו' והחבית טהורה, עכ"ל, ועיי"ש באו"ש שכתב, דמש"כ הרמב"ם טמא לבד ולא כתב מגע טמא מת כל' התוספתא, הוא משום דלטעמי' אזיל דאפי' זב ונדה שמטמאין כ"ח בהיסט אין מטמאין כלי חרס באם הכניסו ידיהם לתוכו, וכ"ש טמא דעלמא, לכן אם הכניס ידו לחבית ה"ה טהורה, עכ"ד, וכ"כ בס' מקור ברוך ח"א סימן ט', עיי"ש שהאריך בענין זה, ואכמ"ל.

יא] מבו' בד' התוספתא דהגם דחוכרע על המשקין שהן טמאין בודאי מדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, מ"מ אינן מטמאין את החבית, ועמש"נ בזה באורך להלן אות ט"ו ואילך.

יב] **שם, חבית שיש בה משקין טהורין ונפלו לאוירה משקין ספק טמאין ספק טהורין המשקין טהורין שאין מיטמאין אלא מחמת החבית, נפלו ע"ג המשקין משקין טמאין והחבית טהורה,** יש ללמוד מד' התוספתא, דהגם דלכו"ע אין משקין מטמאין משקין מה"ת, מ"מ למ"ד דספק משקין לטמא אחרים טמא משום דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, הרי דאף אם הוי הספק לטמאות משקין, נמי ספיקו טמא, הגם שאינם מטמאין את המשקין אלא מדרבנן, ושו"ר שכבר עמד בזה החזו"א סימן ו' סק"א, ועמש"נ בזה להלן אות י"ט ואילך.

יב] הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ח הביא לדין זה, ז"ל, חבית שהיא מליאה משקין וכו', וכן אם נכנסו משקין שהן טמאין מספק לאויר החבית הרי החבית טהורה והמשקין שבתוכה טהורין שאינן מתטמאין אלא מן החבית, ואם נתערבו משקין אלו הספק במשקין שבחבית הרי כל המשקין טמאין בספק והחבית טהורה, וכן אם נפלו משקין אלו לתוך התנור הרי הפת והתנור טהורין, עכ"ל.

ועיי"ש באו"ש שפירש, דהא דאם נתערבו משקין אלו הספק במשקין שבחבית כל המשקין טמאין מספק, אי"ז משום שנטמאו מן המשקין שנפלו שם, שהרי קי"ל דספק משקין לטמא אחרים טהור, אלא הוא משום תערובת המשקין הטמאין, וכאשר כן מ' בל' הרמב"ם, וכ"ה בחזו"א סימן ה' סקכ"ב, ועיי"ש בחזו"א מש"כ בטעם הא דאין בטלין ברוב.

ועיי"ש שכתבו, דמה"ט השמיט הרמב"ם לסיפא דתוספתא דבנפלו ע"ג הפת הפת טמאה והתנור טהור, ועמד בזה הכס"מ, עיי"ש מש"כ בזה וצע"ג, דהתוספתא אתיא כר"ע דספק משקין לטמא אחרים טמא, אך לפ"מ דקי"ל דספק משקין לטמא אחרים טהור, הרי דאף אם נפלו ע"ג הפת אין הפת טמאה.

אך עמדו שם במש"כ הרמב"ם דהא דאם נכנסו משקין שהן טמאין מספק לאויר החבית המשקין טהורין, הוא משום שאינן מתטמאין אלא מן החבית, וצ"ע דהתוספתא הוצרכה לטעם זה משום דאתיא כר"ע דספק משקין לטמא אחרים טמא, אך לפ"מ דקי"ל דספק משקין לטמא אחרים טהור, הרי דאף אם היו המשקין מתטמאין מן המשקין עצמן, ג"כ הוה מטהרינן להו, עיי"ש בדבריהם, ועמש"נ בזה להלן אות י"ח.

יג] **שם, המרביץ את ביתו במים טמאים והיו שם טהרות ספק ניתזו ספק לא ניתזו טהורות ואם א"א לו שלא להתיז ספיקו טמא, ר' דוסא אומר אומרים לו שישנה אמרו לו אין שונים בטהרות, רשב"ג אומר עתים שהוא שונה,** כעי"ז פליגי בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ג, ועיי"ש מש"נ בזה.

יד] **שם, זילף משקין טהורין וטמאין בתוך הבית ואח"כ נמצאו משקין ע"ג ככר של תרומה ונטלה לישאל עלי' ה"ז טהורה, המתין לה עד שניגבה ה"ז טמאה,** פי' הר"ש דהך מילתא דמיא לכל הראוי לבילה, דכ"ז שהמשקה טופח ואפשר לעמוד על בוריו של דבר אם מן הטמאין או מן הטהורין ספיקו להקל, אך משניגבו שאין אדם יכול להכיר ספיקו טמא, עכ"ד, והרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"י פירש הטעם, ז"ל, הניח הככר עד שינגבו המים שעלי' הרי זו טמאה בספק שספק טומאה ברה"י טמא כמו שיתבאר, והרי אין כאן משקין אלא ככר שהיא ספק טמאה ספק טהורה, עכ"ל, והראב"ד בהשגות שם פירש, ז"ל, נ"ל מפני מראית העין היא טמאה שהרואה שמטהרין אותה לא ידע שמחמת ספק משקין מטהרין אותה שהרי אין עלי' משקין ולפיכך ברה"י טמאה בספק, עכ"ל, וע' חזו"א סימן ה' סקכ"א מה שתמה על כל הטעמים, וע' להלן אות כ"ד מש"נ בביאור טעמא דהרמב"ם, עוד הקשה דמ"ט מטהרי רבנן בשעשה עיסה, הרי הוי כניגבו, וצ"ע בזה.

והגר"א הגי' בד' התוספתא דנטלה לישאל עלי' ה"ז טמא המתין לה עד שניגבה ה"ז טהורה, ובביאורו לתוספתא פירש הטעם בזה, דאם נטלה לשאול בעוד המשקין עלי', כיון שהפסק הוא על המשקין נטמאו המשקין, וכשהן מונחין עכשיו על הככר נטמא הככר מחמת שנגע במשקין אף אחר שנטמאו לפיכך טמא, ומשא"כ בהמתין לה עד שניגבה ואח"כ בא לשאול, שאינו שואל על המשקין טמאין שהרי כבר נתנגבה אלא על הככר, הוי ספק לטמא אחרים שטהור, עכ"ד, ועד"ז מצינו בד' הגר"א לעיל מינה שפירש דהא דבב' חביות וכו' שעשה עיסה מאחת מהן החבית טהורה, הוא רק משום שמתחילתו נולד הספק בכלי, אך אילו היו נוגעין באותן אוכלין המשקין ואע"כ נגע בכלי, הוי הדין כמו שאר משקין טמאין שמטמאין את הכלי, וכן פירש בהא דהלך במבוי ועשה עיסה ואח"כ נמצא שם שרץ ספק נגע, דהא דהכלי טהור הוא רק משום ששואלין על כולן כאחת וע"כ הוי הספק על כל אחת, משום שאחר שטימא את המשקין לא נגעו בכלי כלל, עיי"ש, וע' להלן סוף אות ט"ו.

טו]בהא דתנן במתניתין דספק משקין ליטמא טמא כיצד טמא שפשט רגלו לבין משקין טהורים ספק נגע ספק לא נגע וכו', ולטמא טהור כיצד היתה מקל בראשו וכו', כתב הפנ"י בפסחים דט"ז., דהא דתני לה במתניתין בכה"ג בתרי עניני, ולא קתני לפרש הא דלטמא אחרים בהך ענינא גופא דאותן המשקין שנטמאו ע"י הספק דטמא שפשט רגלו אפ"ה לטמא אחרים טהור, היינו משום דבאמת ל"ש לומר כן דמאחר שכבר נטמאו המשקין עצמן מחמת ספק דקי"ל ספק טומאה ברה"י טמא והיינו טומאה ודאית, וא"כ כשנעשה הספק כודאי תו לא מיקרי ספק כדי שנאמר לטמא אחרים טהור, ומשו"ה הוצרך לפרש במתניתין דהא דאמרינן לטמא אחרים טהור לאו אספק דרישא קאי אלא אמילתא אחרינא, עכ"ד, ועי' גם בהגהות הרש"ש לעיל רפ"ב שנקט כן.

ובחזו"א סימן א' סקכ"ד כתב ע"ד הרש"ש דאין הדין כן, כמבואר בהדיא בתוספתא שהביא הר"ש דחבית מלאה משקין ופשט הטמא את ידו לאוירה ספק נגע במשקין כו' המשקין טמאין והחבית טהורה, ובחזו"א סימן ה' סקכ"א כתב דשמעינן מהכא דהקילו בספק משקין לטמא אחרים אף כשנטמאו בספק רה"י, וכן תמה בשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לפסחים סימן י"ח ע"ד הפנ"י, אך בד' הגר"א שהבאנו לעיל אות י"ד, מבו' שאם כבר נשאל על המשקין וטימאום ואח"כ נגעו בכלי, ה"ה טמא, אך נ' דאי"ז אלא חומרא דרבנן, וע"כ תליא אם כבר נשאל על המשקין או לא.

טז] אמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון שהמשקין טמאין בודאי מדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, מ"ט אינם מטמאין אחרים, ואטו מי שנטמא בספק טומאה ברה"י ואח"כ נגע במשקין, לא יטמא אותן למ"ד דטומאת משקין לאו דאורייתא, גם פשוט דדבר שנטמא בספק טומאה ברה"י ואח"כ נגע באחר ברה"ר או שאין בו דעת לישאל, ה"ה מטמא אותו, ולא אמרי' דהוי זה ספק טומאה ברה"ר ובאיבד"ל דספיקו טהור, וכ"ה בחזו"א סימן ד' סק"ג ויו"ד סימן צ"ח סק"ה.

יז] ובשיעורי אא"ז זצ"ל שם כתב בתחילה לפרש בזה, לפמש"נ לעיל אות ב' לדקדק מד' רש"י דלמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, אי"ז בכלל ספק טומאה, והא דספיקו טמא הוא מדינא דספק דאורייתא לחומרא, ואשר ע"כ כיון שלא הוכרע על המשקין שהן טמאין, שפיר מטהרינן את הכלי, ועיי"ש מה שהאריך עוד בזה, אך הדברים צ"ע, שהרי דין זה דהכלי טהור, מבו' בתוספתא גם בבבא דחבית שיש בה משקין טהורין עד חצי' וכו', עיי"ש, והך בבא הרי אתיא כמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, (וע"כ אם נגעו המשקין שהן ספק טמאין במשקין שבחבית, מטמאינן להמשקין שבחבית), ולדידי' הרי דין טומאת משקין ככל ספק טומאה דהוא טמא בודאי.

יח] ועיי"ש שכתב עוד בזה, לדעת הרמב"ם דאין משקין הבאין מחמת ידים מטמאין כלים, והצל"ח כתב דכ"ז הוא בסתם ידים, אך ידים שנטמאו ע"י ראשון לטומאה, משקין שנגעו בהן מטמאין כלים כיון שתחילת הטומאה באה להן ע"י אב הטומאה, ולפ"ז י"ל דל"מ דין ספק טומאה ברה"י במשקין לטמא כלים, דאף דהמשקין טמאין ודאי, מ"מ אינן מטמאין את החבית, שהרי להצד שלא נגע בהן הטמא, אין טומאתן באה מכח אב הטומאה, אלא טומאה חדשה היא ול"מ לטמאות את הכלי, ונמצא שכד דייני' לגבי טומאת המשקין לטמאות את הכלי, אין המשקין אלא ספק טמאין, וע"כ הוי בכלל ספק משקין לטמאות כלים דטהור, וזה ע"ד מש"כ באחיעזר ח"א סימן א' בשם הגר"ח בביאור דעת הרמב"ם בהא דאין הנזיר מגלח על ספק טומאה ברה"י, עכ"ד.

ויש להוסיף, דלפ"ז יתישב מה שהביא הרמב"ם לדינא דהתוספתא בחבית שמלאה משקין טהורין עד חצי' ונכנסו משקין שהן טמאין מספק לאויר החבית, ופירש דהא דמשקין טהורין הוא משום שאינן מתטמאין אלא מן החבית, והבאנו לעיל אות י"ב להקשות, דלפ"מ דקי"ל דספק משקין לטמא אחרים טהור לא בעינן לה"ט, ולפי הנ"ל ניחא, דכיון שהוכרע על משקין אלו שנפלו לחבית שהן טמאין, הרי הן מטמאין אוכלין ומשקין אחרים, ורק את החבית אינם מטמאין וכנ"ל.

ולפ"ז נמצא דמש"כ הרמב"ם דאם נתערבו משקין אלו הספק במשקין שבחבית הרי כל המשקין טמאין בספק, אי"ז משום תערובת המשקין הטמאים, אלא משום שהמשקין הטמאין מטמאין את שאר המשקין, אך לפ"ד הדר קשיא מ"ט השמיט הרמב"ם לסיפא דתוספתא דבנפלו ע"ג הפת הפת טמאה והתנור טהור, ע' מה שהבאנו בזה לעיל אות י"ב.

יט] ונ' לפרש עוד בזה, ובהקדם, דהנה בפשוטו הי' נ' דכ"ה דספק משקין לטמא אחרים טהור למ"ד טומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, ה"נ ספק אוכלין לטמא אוכלין אחרים טהור, כיון דמדאורייתא אין אוכל מטמא אוכל, וכן נקטו המשנ"א והתפא"י במתניתין.

והנה לפ"ז הי' בדין, דאף לדעת ר' יהודה דס"ל דמשקין מטמאין כלים מה"ת וס"ל דספק משקין לטמא כלים טמא, מ"מ ספק משקין לטמא משקין אחרים טהור, שהרי מודה ר' יהודה דאין משקה מטמא משקה דאין טומאה עושה כיוצ"ב, אך לדעת רבינא בפסחים די"ח: י"ל דלר' יהודה משקה מטמא משקה, וע' אור חדש בפסחים שעמד בזה, ואכמ"ל, וה"נ לדעת ר"י ור"ש דספק משקין לטמא אוכלין טמא, מ"מ ספיקן לטמא משקין טהור, ומצאתי בצל"ח פסחים בסוגיא דר"ח סגה"כ אות קי"ג שנקט כן, ועיי"ש שעמד דמ"ט נקטו ר"י ור"ש בברייתא בפסחים דט"ז. דלכלים טהורין ולא אמרו דלכלים ולמשקין טהורין, וביותר תמוה בהא דכייל ר' יהודה וקאמר לכל טמאין, והרי באמת ספיקן לטמא משקין טהור, עיי"ש מש"כ בזה.

אמנם באמת בעיקר הדין בזה יש להוכיח דלמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, אף ספיקן לטמא משקין טמא, וה"נ יהא הדין בספק אוכלין לטמא אוכלין, וזה מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש חבית שיש בה משקין טהורין ונפלו לאוירה משקין ספק טמאין ספק טהורין המשקין טהורין שאין מיטמאין אלא מחמת החבית, נפלו ע"ג המשקין משקין טמאין והחבית טהורה, והרי להדיא דספק משקין לטמא משקין טמא, ואמנם בסיפא הי' מקום לדחוק, דהא דהמשקין טמאין הוא משום תערובת המשקין הטמאין, אך ברישא מפורש דבשנפלו המשקין לאויר החבית, אם היו המשקין מיטמאין מחמת המשקין, (ופירש הר"ש דהיינו דהוה חזינן להחבית כמאן דמליא טומאה), היו המשקין נטמאין, וצ"ב הטעם בזה, דכיון דמדאורייתא אין משקה מטמא משקה, א"כ מ"ט מטמאינן בספק משקין לטמא משקין אחרים, אמנם יש מקום לדחות בזה, דאיירי התם בגונא שהמשקין שנפלו נטמאו בספק טומאה ברה"י, וכיון שהוכרע עליהן שטמאין הן, ע"כ הן מטמאין משקין אחרים, וזה לפמש"נ לעיל אות י"ח ולהלן אות כ"ה, ודו"ק.

כ] והנה מצינו עוד כמה גווני דהגם שאין קבלת הטומאה אלא מדרבנן, מ"מ מטמאינן מספיקא ברה"י, חדא הוא לדעת התוס' ודעימייהו דאוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט אלא מדרבנן, ולא מצינו דאם מספקא לן אם נגע בטומאה ברה"י יהא ספיקו טהור, ובמתני' לעיל פ"ב מ"א מ' להדיא דספיקו טמא, דתנן בסיפא דבספק שהקלח נגע בידי' הירק טמא, והרי ברישא איירי אף בשאין בעלה כביצה, (והתוס' סוכה דכ"ו: הוכיחו מהך מתני' דאוכל פחות מכביצה מקבל טומאה).

עוד מצינו כן, בהא דהמשקין תחילה לעולם מדרבנן, ולכאו' הי' בדין דעכ"פ משקין שנטמאו משני לטומאה שכל עיקר טומאתן אינה אלא מדרבנן, יהא ספיקן טהור, וגם משקין שנטמאו מראשון לטומאה, הגם שעיקר טומאתן היא מדאורייתא, מ"מ כיון שאינם תחילה אלא מדרבנן, ומדאורייתא אינם מטמאין אחרים, הי' בדין שיהא ספיקן לטמא אחרים טהור, דומיא דהא דלמ"ד טומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, מטהרינן בספיקן לטמא אחרים, אך בתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"י מבו' להדיא דספיקן טמא, ורק במשקין שנטמאו מולד הטומאה דרבנן, הוא דמטהרי רבנן בתוספתא שם, דכשם שספיקו לטמא אחרים טהור, כך המשקין הנוגעין בו ספיקו לטמא אחרים טהור, ובפשוטו גם בזה פליג ר"י ב"ר יהודה שם, ועמש"נ בטעמו להלן משנה י"א, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ש מהא דמטהרינן בספק משקין לטמא אחרים, משום שטומאתן לטמא אחרים אינה אלא מדרבנן, ובפסחים דט"ז. מ' שהוא דבר מוכרח דאם אין מטמאין אחרים אלא מדרבנן, ספיקן לטמא אחרים טהור, וע"כ מוכחי' מהא דס"ל לר' יהודה דלכל טמא, דס"ל דמשקין מטמאין כלים מה"ת, עיי"ש.

כא] ונ' הטעם בזה, דעד כאן לא הקילו בספק טומאה דרבנן, אלא בדהוי עיקר הטומאה "טומאה דרבנן" כטומאת משקין למ"ד לאו דאורייתא, או כאוכל אוכלין טמאין וכל ולד הטומאה דרבנן, אך בטומאה שעיקר שֵם הטומאה הוא דאורייתא, הרי דהגם דלא היתה קבלת הטומאה אלא מדרבנן, הוי ככל ספק טומאה דברה"י ספיקו טמא, שו"ר כעי"ז בחזו"א סימן ו' סק"א, והבאנו דבריו להלן אות כ"ו.

ואשר ע"כ הגם דפחות מכביצה אינו מקב"ט אלא מדרבנן, מ"מ כיון שעיקר טומאת אוכלין טומאה דאורייתא היא, ואף אוכל פחות מכביצה אית בי' טומאה דאורייתא בשקיבל כביצה טומאה ונחתך, ע"כ ספיקו טמא, וה"נ הוא בהא דהמשקין תחילה לעולם, דהגם דקבלת טומאה זו אינה אלא מדרבנן, מ"מ כיון דטומאת תחילה דמשקין אי"ז שֵם טומאה מחודשת דרבנן, שהרי אף מדאורייתא משקין שנטמאו באב הטומאה הוו ראשון, ע"כ ספיקן טמא, ועי' להלן סוף אות כ"ב שמצינו דכוותה בהא דמשקי בי מטבחיא דכן משום שטומאתן מדרבנן, ואילו אוכל קודש פחות מכביצה מקב"ט הגם שאין טומאתו אלא מדרבנן.

כב] אשר לפ"ז נ' דע"כ הגם דספק משקין לטמא אחרים טהור, מ"מ ספק אוכל לטמא אוכל ומשקה לטמא משקה למ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא טמא, שהרי חלוק הוא עיקר הדין דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, מהא דאין אוכל מטמא אוכל מדאורייתא, דהא דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא הוי זה קולא בטומאתן, שאין בכחה לטמא אחרים, וכלישנא דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, והרי דהוי זה חיסרון בטומאת המשקין, אך הא דאין אוכל מטמא אוכל אי"ז גריעותא בטומאת האוכל, אלא דינא הוא במעשה קבלת הטומאה דאין טומאה עושה כיוצ"ב, וכמש"כ כן בכתוב שם ספ"ק דפסחים, ז"ל, שהכלי כשאינו מטמא כלי אינו משום קולא של הכלי אלא משום דאין טומאה עושה כיוצ"ב וחומר המקבל הוא שאינו מיטמא מכיוצ"ב, עכ"ל, וע' תוס' פסחים די"ח. מה שפירשו בהא דלא עבדי' ק"ו דמשקין הבאין מחמת אוכל לא יטמאו אוכל ואוכל הבא מחמת משקין לא יטמא משקין, משום דמה שאין אוכל מטמא אוכל אי"ז משום קולתו אלא משום שאין עושה כיוצ"ב.

ומצינו כן עוד בכ"ד שחלוקין הן זמ"ז, חדא דהנה פשוט דלמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, ה"נ משקין שאינם ראויין שיקבלו טומאה משום חיבת הקודש, כיון שטומאתן טומאת משקין היא, אינם מטמאין אחרים מדאורייתא, ואילו בהא דאין אוכל מטמא אוכל, כתבו התוס' בכ"ד דעצים ולבונה מטמאין אוכל, ועי' תוס' חגיגה דכ"ד. וצל"ח בסוגיא דר"ח סגה"כ אות מ"ה, והיינו משום דהגם דטומאתן טומאת אוכלין היא, מ"מ כיון שאינם אוכל, ה"ה מטמאין אוכל אחר, ובל' הרמב"ן בחולין דל"ה. מבו' דאין העצים מטמאין עצים אחרים, עיי"ש.

עוד מצינו כן, בהא דס"ל לשמואל בפסחים דט"ז. דמשקי בית מטבחיא דכן מלטמא טומאת אחרים, משום דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן ובמשקי בית מטבחיא לא גזרו, והצל"ח שם אות ע"ה הק' מ"ש מהא דאוכל מטמא אוכל דאי"ז אלא מדרבנן, וגזרו רבנן אף בקדשים, עיי"ש מש"כ בזה, ונ' ע"פ הנ"ל, דשאני טומאת משקין לטמא אחרים, דמדאוריתא ליכא טומאה על משקין לטמא אחרים, ומדרבנן הוא שנתחדשה בהן טומאה לטמא אחרים, ובמשקי קודש לא חיילא טומאה מחודשת זו, ומה"ט תניא בפסחים די"ז. דאם נטמאו בחוץ והכניסן ה"ה מטמאין אחרים, שכבר חלה בהן טומאה לטמא אחרים ולא פקעה, וכמו שפירש"י שם, ומאידך תניא דאם נטמאו בפנים והוציאן אינם מטמאין אחרים, משום שלא ירדה להן תורת טומאה מתחילה לטמא אחרים, אך בהא דאין אוכל מטמא אוכל דאי"ז כלל חיסרון בטומאת האוכל, הרי שכיון דמדרבנן אוכל מטמא אוכל אין מקום לחלק דאוכל קודש לא יטמא אוכל, שהרי עיקר ההלכה היא דמשקין בי מטבחיא "דכן", וזל"ש רק כלפי טומאת משקין לטמא אחרים דבקדשים לא נתחדשה תוספת טומאה זו, אך בדין אוכל מטמא אוכל מדרבנן, דאי"ז כלל תוספת בטומאת האוכל ל"ש כלל דין זה, וזה ע"ד הא דלדעת ר"ת דמשקין פחות מרביעית אין מטמאין אחרים אלא מדרבנן, מ"מ אף משקי קודש פחות מרביעית מטמאין אחרים, כמבו' בסוגיא דפסחים שם, וגדולה מזו מצינו, דאף להסוברים דאין אוכל פחות מכביצה מקב"ט אלא מדרבנן, מ"מ ה"ה מקב"ט אף בקדשים, והיינו משום דרק בטומאת משקין דכל עיקר טומאתן היא טומאה מחודשת מדרבנן, טיהרו במשקי בי מטבחיא, ומשא"כ בטומאת אוכל פחות מכביצה שעיקר טומאתו טומאה דאורייתא היא.

כג] ונ' דמה"ט הוא דספק משקין לטמא אחרים טהור וספק אוכלין לטמא אוכלין טמא, דבספק משקין לטמא אחרים, הרי הגם דעיקר טומאת משקין טומאה דאורייתא היא, מ"מ כל עיקר טומאתן לטמא אחרים טומאה דרבנן היא, וע"כ בטומאה זו ספיקו טהור, ומשא"כ בספק אוכלין לטמא אוכלין, שטומאת האוכלין טומאה דאורייתא היא, הרי שהגם דהא דהאוכל מטמא אוכל אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ כיון דשֵם הטומאה הוי טומאה דאורייתא, הוי זה ככל ספק טומאה דברה"י ספיקו טמא.

כד] ומקור גדול לזה נראה, ממה שפירש הרמב"ם בפי"ד משאה"ט ה"י, לדינא דתוספתא דהמתין לה עד שניגבה ה"ז טמאה, דהוא משום שספק טומאה ברה"י טמא כמו שיתבאר והרי אין כאן משקין אלא ככר שהיא ספק טמאה ספק טהורה, עכ"ד, ובחזו"א סימן ה' סקכ"א כתב ע"ז דאינו מובן דמ"ש מכל ספק ד"ס, ולפמש"נ מבו' היטב ד' הרמב"ם, שהרי ספק טומאה ברה"י טמא אף בדהוי מדרבנן, ורק היכא דכל עיקר שם הטומאה הוא דרבנן הוא דספיקו טהור, וע"כ רק אם הוי הנידון על המשקין שעיקר טומאתן לטמא אחרים דרבנן, הוא דספיקן טהור, אך אם הוי הנידון על הככר שהיא ספק טמאה, ששֵם טומאתה הוא דאורייתא ככל טומאת אוכלין, ספיקה טמא, וע' כעי"ז במקד"ד סימן מ"ו סק"ו.

ומצינו עוד עד"ז בדעת ר"י ב"ר יהודה בתוספתא שהביא הר"ש להלן מי"א, עמש"נ שם אות ו'.

כה] ולפמש"נ דהא דספק משקין לטמא אחרים טהור, הוא משום שחומר טומאת משקין לטמא אחרים אינו אלא מדרבנן, וע"כ בטומאה זו מטהרינן מספיקא, נ' לבאר היטב הא דמשקין שנטמאו בספק טומאה ברה"י אין מטמאין אחרים, ולא אמרי' דכיון שהוכרע עליהן בודאי שהן טמאין, אף יטמאו אחרים, דומיא דמי שנטמא בספק טומאה ברה"י, דודאי הוא מטמא משקין, אף למ"ד דטומאת משקין לאו דאורייתא, והיינו משום דהגם שלגבי טומאת עצמן הוכרע עליהן שהן טמאין בודאי, אך לגבי טומאתן לטמא אחרים שהיא חומר בטומאתן ואי"ז אלא מדרבנן מטהרינן מספיקא, ויל"ד עפי"ז במה שהוכיחו השושנת העמקים כלל י"א והגרע"א בתשובה ס"ד מהך דינא דספק דאורייתא שנתגלגל לדרבנן הוי לקולא, עיי"ש, ואכמ"ל.

כו] שו"ר בחזו"א סימן ו' סק"א, ז"ל, ונראה דגם בולדי טומאה דרבנן נמי אין כללא להקיל בספיקן, שהרי תניא בתוס' בר"ש לעיל מ"י דספק משקין טמאין שנגעו במשקין, טמאין, ואע"ג דאתיא כר"ע דמשקין לטמא אחרים דאוריתא וכמש"כ לעיל סי' ה', מ"מ אין טומאה עושה כיו"ב מה"ת, כדאמר פסחים י"ח א' מאי לא כך היה כו', ובתוס' בר"ש במשנתנו כשם שהראשון עושה שני כו' כך ספק ראשון עושה ספק שני כו' אע"ג דאין אוכל מטמא אוכל מה"ת כדאמר שם י"ד א', אלמא דהחמירו בספק דרבנן ברה"י, ואפשר דכל שעיקרו מה"ת ספקו ברה"י טמא, וספק ד"ס דקתני אין לו עיקר מה"ת, עכ"ל.