שיעור כא קעא א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור כא**

**~ סימן קעא ~**

## [סימן קעא סעיף א] עושה אדם צרכיו בפת והני מילי דלא ממאיס ביה, אבל מידי דממאיס ביה לא. הילכך אין מניחין עליו בשר חי, ואין מעבירין עליו כוס מלא, ואין סומכין בו הקערה אם היא מלאה דבר שאם יפול על הפת ימאס, ואין נוטלין הידים ביין בין חי בין מזוג אפילו נטילה שאינה צורך אכילה, ואין זורקין הפת משום בזיון אוכלים. וכשם שאין זורקין את הפת, כך אין זורקין אוכלין הנמאסים ע"י זריקה, אבל מידי דלא ממאיס, כגון אגוזים ורימונים וחבושים שרי.

אם מותר ליטול ידיו ביין

איתא בגמרא (ברכות נ, ב) 'תנו רבנן יין עד שלא נתן לתוכו מים אין מברכין עליו בורא פרי הגפן אלא בורא פרי העץ ונוטלין ממנו לידים, משנתן לתוכו מים מברכין עליו בורא פרי הגפן ואין נוטלין ממנו לידים דברי רבי אליעזר וחכמים אומרים בין כך ובין כך מברכין עליו בורא פרי הגפן ואין נוטלין הימנו לידים'. ופירש"י שם (בפי' הראשון) שנחלקו רבי אליעזר וחכמים אם יין קודם שנתן בו מים יש עליו 'שם יין' או לא, דלדעת רבי אליעזר אין עליו שם יין כיון שאינו ראוי לשתיה והוי כמי פירות בעלמא ולכן יכול ליטול בו את ידיו, ולדעת חכמים אף קודם שנתן בו מים יש עליו שם יין ולכן ברכתו הגפן ואינו יכול ליטול בו את ידיו.

ונראה לפי שיטה זו שאין חשש ביזוי אוכלין בנטילת ידיו ביין, והמחלוקת היא רק אם יש עליו שם יין, דאז הוא לא נחשב כמשקה לעניין נטילת ידיים. והנה הגמרא שם מסיקה כמאן אזלא הא דאמר שמואל עושה אדם כל צרכיו בפת כמאן כרבי אליעזר, והיינו שלרבי אליעזר שמתיר ליטול את ידיו ביין שאינו מזוג סובר כשמואל שעושה אדם כל צרכו בפת, ולפי מה שנתבאר הרי רבנן לא חלקו על רבי אליעזר בזה, וצ"ל שכוונת הגמרא שרק לדעת רבי אליעזר שיכול ליטול את ידיו מוכח שאין בו משום ביזוי אוכלין [וכבר העיר בזה הריטב"א שם שלגירסא זו אין הכרח שרבנן חלקו עליו ע"ש].

אמנם יש שם גירסא נוספת בגמרא דמיירי ביין שמברכים עליו בורא פרי הגפן, אלא שלדעת רבי אליעזר נוטלין ממנו ידיים, ולדעת רבנן אין נוטלין ממנו את ידיו. וטעמא דרבנן דאף שהוא יין גמור ולכן מברכים עליו בורא פרי הגפן, מכל מקום אסור ליטול בו את ידיו משום הפסד אוכלין. ולפי"ז מסקנת הגמרא שם ששמואל שהתיר לעשות את כל צרכיו בפת היינו רק אליבא דרבי אליעזר שלא חשש להפסד אוכלין.

והנה התוס' שם (ד"ה כמאן) הקשו דלפי זה מסקנת הגמרא דדינא דשמואל שעושה אדם כל צרכיו בפת הוא רק אליבא דרבי אליעזר ולא כחכמים, ועוד הקשו דמבואר בגמרא בשבת (נ, ב) שכל ההיתר לעשות צרכו בפת היינו רק במקום שאינו נמאס, וכאן שהיין נמאס לכאורה יהיה אסור להשתמש בו. ומסקנת דבריהם דבאמת אין כוונת הגמרא דאליבא דשמואל יהיה מותר ליטול ידיו ביין, אלא שטעמא דרבי אליעזר הוא כמו שמואל שמותר לעשות צרכיו ביין, והוא היקל יותר שמותר להשתמש במאכל אפילו כשנמאס ע"י השימוש בו.

ולעניין הלכה מצינו בשו"ע (סימן קס סעיף יב) ג' דעות בזה דעה א' ס"ל שאין נטילת מים ראשונים אלא במים בלבד, וי"א שהיין כשר לנטילת ידיים, אלא שאסור ליטול בו את ידיו לכתחילה, כדי שלא יזלזל בדבר שנשתנה לעילוי, והדעה הג' ס"ל שמי פירות ראויים ליטול ידיים בשעת הדחק, אך יין פסול אפילו בדיעבד. וע"ש במשנ"ב (ס"ק סד) שהכריע לדינא כדעה השלישית שמי פירות ראויים בשעת הדחק, ויין פסול מדינא ע"ש. [ולדעה ב' בשו"ע משמע שכל האיסור של ביזוי משקין הוא דווקא ביין, אך בשאר משקין מותר לכתחילה, וכאן כתב המשנ"ב (ס"ק ח) שיש איסור של ביזוי אוכלין אפילו בשאר משקין, וכבר עמד על זה בביאור הלכה לעיל (סימן קס ד"ה לכתחילה) ע"ש.

מתי אין לחוש משום ביזוי אוכלין

כתב המשנ"ב (ס"ק ד) 'ואם עושה לרפואה שרי אפילו מימאס ביה וכדלקמן בסימן שכ"ח ס"כ ואפילו בלא רפואה אם הוא דבר שהוא צורך האדם ודרך העולם לעשות בהאוכל צורך זה ג"כ שרי', ומתבאר במשנ"ב שיש ב' אופני היתר של ביזוי אוכלין או שעושה כן לצורך רפואה, או כשהוא דבר שיש בו צורך האדם ודרך העולם לעשותו. ובביאור הלכה (ד"ה לא) הביא דמדברי המג"א משמע שכל דבר שהוא צורך האדם אין בו משום בזוי אוכלין, אמנם דעת הביאור הלכה שאין היתר כזה אלא דווקא אם מנהג העולם לעשות כן.

והנה המג"א (בהקדמה לסימן) הוכיח דבריו מהא דהתירו ליטול את ידיו במשקין ולא חששו להפסד אוכלין וכמו שמבואר בסימן קס (סעיף יב) שמותר ליטול ידיו ביין ולא חששו להפסד אוכלין. אמנם כתב הביאור הלכה שהוכחת המג"א היא רק לדעת היש אומרים שאין לחוש לביזוי אוכלין בשאר משקין וכנ"ל, אך לדעת הפוסקים דלעיל שפסקו כדעה האחרונה בשו"ע שם הרי אין היתר ליטול ידיו במי פירות אלא בשעת הדחק, ואדרבה יש להוכיח שסברו שיש משום ביזוי אוכלין אפילו כשיש בה צורך האדם, שהרי, ודאי אין האדם נוטל את ידיו במי פירות אלא באופן שאין לו מים רגילים, ואפילו הכי לא התירו אלא בשעה"ד, ומוכח שאין להתיר בעלמא ביזוי אוכלין לצורך האדם.

ובמג"א (שם) הביא ראיה לשיטתו מהא דהתירו לזלף יין ע"ג קרקע, ומוכח שאין ביזוי אוכלין שיש לו צורך בכך. ובמשנ"ב (ס"ק ד) הביא דין זה דמותר לזלף על גבי הקרקע, וביאר הטעם משום שהוא צורך האדם ודרך האדם לעשות בהאוכל צורך זה. והנה בימינו אין הרגילות לעשות כן ולכן נראה שיש לאסור לעשות כן.

והנה כתב האליה רבה כאן (ס"ק ד) על מה שנהגו לקחת שיבולת שועל ועל ידי שמשפשפים בו מנקים ומבריקים את הכלים, דאסור לעשות כן משום ביזוי אוכלין, אמנם המשנ"ב לקמן (סימן שכג ס"ק לח) הביא מהמג"א שהמהרי"ל אסר לעשות כן בשבת ע"ש, ומשמע שבחול שרי. וצ"ל שהיה רגילות לעשות כן ולכן אין בזה משום ביזיון אוכלין, אך במקומו של הא"ר לא היו רגילים בכך ולכן כתב שיש לאסור לעשות כן בחול משום ביזוי אוכלין.

הט"ז (ס"ק א) הביא את קושיית הב"ח איך התירו למשוח את הידיים בשמן כדי להעביר את הזוהמא הרי יש בזה משום ביזוי אוכלין, ותירץ דהוא תקנת חכמים משום קדושה דברכת המזון ע"ש. ומקושייתם מוכח דלא ס"ל כהמג"א, שהרי לדעת המג"א כיון שיש צורך בדבר אין בזה משום ביזוי אוכלין, וכבר הרגיש בזה המג"א (בהקדמה לסימן) וכתב שלדבריו א"צ לדברי הב"ח [וגם לדעת המשנ"ב צ"ל שלא היו רגילים לעשות כן, דבדבר שהעולם רגיל לעשות כן לכו"ע אין משום ביזוי אוכלין].

להכין דבק מקמח

ומכל מקום עולה שנחלקו בזה האחרונים דלדעת המג"א כל מה שצורך האדם מותר לעשות ואין בו משום ביזוי אוכלין, אך לדעת המשנ"ב אין היתר אלא בדבר שהדרך לעשות כן. ויש בזה כמה נפק"מ, דהנה יש שנהגו להכין דבק העשוי מקמח, ולכאורה יש בזה משום ביזוי אוכלין [אמנם ע"ע בסמוך אם יש על קמח 'שם אוכל' לעניין ביזוי אוכלין], אמנם לדעת המג"א כיון שיש צורך מותר לעשות כן לכתחילה, אך לדעת המשנ"ב ההיתר הוא רק אם רגילים לעשות כן. ומה שרגילים לשחק בבר-בצק, שהוא משחק העשוי מבצק יש להתיר ע"פ המשנ"ב הנ"ל כיון שרגילים בכך.

האיסור לפצוע זיתים

כתב המשנ"ב (ס"ק ד) 'אסור לפצוע זיתים ליטול ידיו במים היוצאים מהם [שחזקים הם ומעבירים את הזוהמא] מפני שהזיתים נמאסים עי"ז ואיכא הפסד אוכלין', ומקורו מהגמרא (שבת נ, ב) ששאלו את רב ששת מהו לפצוע זיתים בשבת, וענה להם שאף בחול אסור לעשות כן משום ביזוי אוכלין. ואמנם רש"י שם פירש שע"י שפוצע את הזיתים זה משבח את טעם הזיתים ואפילו הכי לא התירו לעשות כן משום ביזוי המשקה היוצא מן הזית [ולפי דבריו מתחדש חידוש באיסור ביזוי אוכלין, דאפילו במקום שהשבחת הפרי נעשית ע"י שייזרק חלק מהפרי אסור משום ביזוי אוכלין של החלק שייזרק], אך המשנ"ב כתב דאיירי בגוונא שהוא צריך רק את המשקה של הזיתים והזיתים עצמם הולכים לאיבוד, ובשעה"צ (ס"ק ד) הביא שמדברי רוב הראשונים משמע כפירוש זה.

מה נחשב כ'אוכל'

כתב השו"ע בסעיף ה שהזורקים חיטין לפני החתנים צריך ליזהר שלא יזרקו אלא במקום נקי, וגם שיכבדו את המקום אחר שזרקו. ובשעה"צ (ס"ק כ) הביא שבבית יוסף כתב שלא נהגו כן. ובביאור דעת המקילין כתב המאמר מרדכי (ס"ק ו) הטעם דכיון שאינו נמאס מיד, אלא בכך שמשהה אותו שם הרי זה כ'שב ואל תעשה', וגם הדורסים על זה הרי זה בלא מתכוין, ועוד תירץ שם דאפשר שכיון שחיטה הוא דבר מועט לא החמירו בזה. ובשעה"צ כתב תירוץ נוסף, דאפשר שחיטין אינם נחשבים כאוכל לעניין דין זה של ביזוי אוכלין. וכן כתב השטמ"ק בברכות (נ, ב סוד"ה ה"ג) [ומה שציין השעה"צ לגמרא תענית כ, ב, דשם מבואר שרב הונא זרק ירקות לים כדי לקיים את השוק ע"ש, וצ"ע מה כוונתו שהרי ירקות לכו"ע אסור משום ביזוי אוכלין].

ויוצא שהשו"ע החמיר שגרגירי חיטה נחשבים כאוכל, והשעה"צ הביא שיש מקילין דחיטין לא נחשבים כאוכל לעניין ביזוי אוכלין. ומעתה יש לדון אם גם יש להקל שקמח לא יחשב כאוכל לעניין ביזוי אוכלין [ונפק"מ לעניין עשיית דבק מקמח וע"ע לעיל משנ"ת בזה], דלכאורה דמי לחיטין שלדעת השעה"צ לא נחשב כאוכל, אך יש לדון דיותר נראה שהקמח יחשב כאוכל, כיון שהוא יותר קרוב לעשותו לחם, ואפשר שבזה אף לדעת השעה"צ אין לחקל דלא הוי אוכל וצ"ע.

האיסור לזרוק פת ופהב"כ

מבואר בשו"ע שאסור לזרוק פת משום ביזוי אוכלים. ובמשנ"ב לעיל (סימן קסז ס"ק פח) כתב שלא יזרוק חתיכת 'המוציא' על השולחן, אפילו אם לא נמאס הפת ע"י הזריקה, וציין לשו"ע כאן והיינו משום שיש בזה ביזוי אוכלין, ועוד כתב שם טעם אחר שלא יזרוק פרוסת 'המוציא' כיון שיש בזה ביזוי מצוה. ושם בשיעורים ביארנו דלפי המבואר כאן שיש בו משום ביזוי אוכלין יוצא שיש איסור לזרוק פת אפילו שלא בצע עליה, משום חשיבות הפת. והנה בשו"ע לקמן (סעיף ה) מבואר דבשאר מיני אוכלין אין איסור לזרוק [ורק כתב השו"ע שיקפיד לזרוק אותם במקום נקי שלא ימאסו], ומבואר שהאיסור שלא לזרוק נאמר דווקא בפת משום חשיבותה.

אמנם יש לדון אם האיסור לזרוק פת משום חשיבותה היינו דווקא בפת שברכתה 'המוציא', אך פת הבאה בכיסנין אינה בכלל איסור זה, או דכל שיש עליו שם פת נחשב כפת לעניין זה ואסור לזורקו [ובשיעורים לעיל הארכנו בזה והבאנו שנחלקו האחרונים בזה דבאמרי נעם (להגר"א נ, ב) וכן ברש"ש (שם) כתבו שאין לפת הבאה בכיסנין חשיבות לענין זה שיהיה אסור לזרוק אותה, אמנם דעת הגריש"א (בשיעורים על מס' ברכות שם) שאסור לזורקם דחשיב פת לעניין זה ע"ש עוד].

כתב המשנ"ב (ס"ק יא) דבגמרא איתא שמאכל אדם אין מאכילים אותו לבהמה, אמנם האליה רבה מסתפק אם קיי"ל כגמרא זו. ובכת"ס (או"ח תשובה לג) מביא ראיה שלבהמה שלו מותר לתת ורק להמתת אחרים אסור. אמנם במחצה"ש כאן הביא דדעת רש"י שהאיסור להאכיל לבהמה חיה ועוף הוא מחשש הפסד, וא"כ במקום שאין לו דבר אחר לתת לבהמותיו אפשר להקל ולהאכיל את הבהמות אף באוכל של בני אדם.

ויש להביא ראיה להקל בזה דמצינו לגבי שביעית שכתב הרמב"ם (פרק ה משמיטה ויובל הלכה ה) שאסור לתת מאכל אדם לבהמה משום הפסד פירות שביעית, ומשמע שכל האיסור הוא בשביעית, אך בשאר שנים אין בזה איסור ומוכח דלא הוי ביזוי אוכלין. וכן יש לדקדק מדברי המשנ"ב לקמן (סימן שכד ס"ק לא) שהביא שיש שנוהגים לתת אוכל לפני העופות ב'שבת שירה', וכתב שם שאינו נכון לעשות כן כיון שאין מזונותיו עליו, ומשמע שאין איסור של ביזוי אוכלין בהאכלת הבהמות [ובזה אף לדעת הכתב סופר אין להקל כיון שהעופות אינם שלו, ואולי מנהג זה נחשב קצת כצורך מצוה וצ"ע].

**הדינים העולים:**

1. אסור ליטול ידיו ביין, וי"א שבשעת הדחק שאין בזה איסור. ובמי פירות י"א שמותר לכתחילה וי"א שרק בשעה"ד וכן פסק המשנ"ב.
2. לדעת המג"א כל שהוא צורך האדם אין בו משום ביזוי אוכלין, ולמשנ"ב רק בדבר שהדרך לעשות כן.
3. המשנ"ב מסתפק אם חיטין נחשבים כאוכל לעניין איסור של ביזוי אוכלין. ובקמח נראה דיותר חשיב אוכל וצ"ע.
4. אסור לזרוק פת, ויל"ע אם ה"ה שאסור לזרוק אף פת הבאה בכיסנין.