קידושין שיעורים - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### קדושין

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

בס"ד זמן קיץ תשע"ט

**שעור פתיחה והקדמה בדין קנין עבד עברי**

הנה בגמ' בעי' לילפו' דע"ע נקנה בכסף, והעיר הפנ"י דהא כיון דכתי' כי ימכור וכי תקנה ממילא ידעי' דקנינם הוי בכסף, וגם חזינן דבעי קרא על כל סוגי העבדים ועל אמה, עוד יש לבאר מש"כ הריטב"א דאין ע"ע נקנה במשיכה, והפנ"י העיר דאמאי אינו נקנה במשיכה, וברש"י הזכיר דאשכחן נמכר בב"ד דסגי בכסף ולא בעי **חזקה**, ולא הזכיר משיכה, כמו שהעיר הפנ"י, ועי' במהרי"ט. ובגמ' מבואר דא"א למילף מהא דבע"ע הנמכר לעכו"ם נקנה בכסף, דשאני עכו"ם הואיל וכל קנינו בכסף, והעירו דמאי פירכא היא והא מ"מ חזינן דקנין כסף שייכא בע"ע. ובהמשך הגמ' פרכי' דא"א למילף ממכרוהו ב"ד הואיל ונמכר בעל כרחו, וברש"י דקולא היא וכו', וצ"ב דהא מ"מ הוי מדעת ב"ד שהם המוכרים, ואמאי חשיב מכירה בעל כרחו, ועי' כיו"ב בתוס' לעיל ה,א גבי אמה העבריה דלא חשיב מכירה בע"כ כיון דהוי מדעת האב.

ונ"ל בזה ובהקדם היסוד המבואר בכתבי הגר"ח והגרי"ז [ונבאר כוונתם], דדין קנין ע"ע אינו כקנין על בעלות של חפץ, דל"ש בעלות על ע"ע, אלא דהוי קנין מיוחד לעבדות ולחלות שם ע"ע, והביאור נראה דרק ע"י הקנין עושהו לעבד עברי, ואין הפי' דקונהו למעשה ידיו, אלא דקונה להחיל עליו דין עבד, וממילא מעש"י של האדון, ואפשר דאין העבד בגדר מקנה עצמו, אלא דבהסכמתו חל עליו ע"י הקנין שם עבד, וע"י הקנין נעשה ע"ע בקנין עבדות ובקנין איסור להתירו בשפחה כנענית כדיבואר, וזהו כוונת הגרי"ז דאין הקנין על מעש"י, אלא על קנין עבדות ושם ע"ע, וממילא כיון דחל עליו דין ע"ע מעש"י לרבו, וזהו דאמרי' ע"ע נקנה בכסף מנלן, היינו דבעי' להוכיח על מהות קנין דע"ע, [ובגמ' לעיל ג: על קדושין מקשי' רק בכסף מנלן, והכא קתני ע"ע נקנה בכסף מנלן, היינו דבעי' מקור לחלות דין ע"ע ע"י כסף ודוק], ולפ"ז ניחא היטב הא דל"ש קנין משיכה בע"ע, ורק חזקה ס"ד דיועיל כיון דהוא תחילת העבדות, ותחילת העבדות הוי קנינו לעבדות, וכ"מ במהרי"ט ע"ד רש"י עי"ש. ויסוד הדברים הוא משום דל"ש בעלות של ישראל על ישראל אחר, ולכן אין הקנין על בעלות במעש"י.

ולפ"ז ניחא היטב קו' הפנ"י, דאכן בכל מו"מ דע"י הקנין עובר לבעלות הקונה מצינו קנין כסף, אבל בע"ע דאין הקנין כסף בא להעביר לקונהו בעלות עליו אלא להחיל עליו חלות שם עבד, בזה בעי רבוי דמהני זאת ע"י קנין כסף, ולהכי בעי רבוי על כל עבד בפ"ע, כיון דחלוקים הם בסוג עבדותם דנמכר לישראל יש בו קנין איסור, משא"כ נמכר לעכו"ם, ובאמה עבריה הוי בקנייתה זכות לייעוד, [והרגיש בזה הבית מאיר להלן טז עי"ש].

והנה בגמ' לעיל ח ממעטי' בכסף הוא נקנה ואינו נקנה בתבואה וכלים, ובש"ך סימן קכג סקל"ב כ' דנתמעט בהך קרא דליכא חליפין בעכו"ם, ובקצות סימן קצה סק"א תמה דא"כ מנלן בע"ע הנמכר לישראל דאין נקנה בחליפין, ולדברינו נראה דבע"ע הנמכר לישראל פשוט דאינו נקנה בחליפין דקנין ע"ע הוי קנין מחודש להחיל עליו שם ע"ע דגופו קנוי למעש"י ומהני רק בכסף ושטר, וכל הס"ד דאיכא חליפין לקנין ע"ע הוא רק בנמכר לעכו"ם דהוי קנין למעש"י גרידא וכדיבואר להלן ובזה ממעטי' דאין חליפין לעכו"ם, וא"ש היטב דברי הש"ך. [וראה באהל חייא עמוד שנה, ולדברינו ניחא יותר].

וביסוד דברינו דהקנין בעבד הוא לא על מעש"י אלא לחול עליו שם עבד, נראה דזהו ההיתר המיוחד של ע"ע בש"כ, דלכאורה ההיתר הוא דהאדון כופהו כדי שיהא לו ולדות, וכלשון התוס' ביבמות ע: דזהו מדין העבדות, וכבר תמה האב"מ בשו"ת סימן יז דאיך יותר איסור דלא יהיה קדש מחמת חובת עבדות לאדון, ועי' בקוה"ע שם, וצ"ל בד' תוס' דכיון דהביאה הוי מחמת העבדות ל"ל לאו דלא יהיה קדש דל"ה ביאת זנות גרידא אלא ביאת עבדות, אך יש להוסיף דברים מחודשים שכ' בבעה"ת פ' משפטים [ויבואר בארוכה בשיעורים הבאים] וז"ל מושב זקנים בפ' משפטים: אם אדוניו יתן לו אשה מלמד שרבו מוסר לו שפחה כנענית, ותימה למורי ה"ר אהרן והא איכא לאו דלא יהיה קדש, ולא מצינו שיהיה לאו נדחה אם לא מפני עשה של מצוה, והאיך התיר כאן לעבור על לאו זה, **ותי' כל זמן שהעבד קנוי הרי גופו קנוי ויצא מתורת קדושת ישראל ומותר בשפחה** וכו', ונמצא דהקנין מחיל עליו דין ע"ע ומתירו גם בש"כ מחמת דקדושת ישראל שבו פחותה כדיבואר בהמשך השיעורים בעה"י.

ובדברינו מבואר הא דע"ע אינו נמכר לאחרים, דהרלב"ג בפ' משפטים הביאו הכס"מ בהל' עבדים פ"ב כ' דהא דא"א למכור עבד עברי לאחר, דל"ש בעלות על עבד עברי ואינו ניתן להעבירו לאחר במכירה או במתנה, וגם מה דע"ע עובד את הבן כ' הרדב"ז בהל' עבדים פ"ב הי"ב, והמנ"ח במצוה מב דל"ה מדין ירושה ורק הלכתא דעובד את הבן, דעומד במקום אביו, ומשום דהאדון שעשה הקנין להחיל עליו שם עבד עברי, אליו משועבד העבד למעש"י, ולא שייך להעביר בעלות זו לאחרים, ולהכי בעי' לילפותא מיוחדת דע"ע נקנה בכסף, דמהות הקנין שונה וכנ"ל, ונראה דזהו כוונת הרשב"א בשו"ת ח"ג סימן יד שכ' בתו"ד כיון שאין לאדון עליו שום ממון אלא עבודת שש הרי הוא כמקח של גופו ובעי ג"ש וכו', ומבואר היטב בזה דברי הרשב"א בכתובות נט במשה"ק דא"א להקדיש ידי אשתו מהא דא"א למכור ולהקדיש ע"ע וכ"ש ידי אשתו, והאב"מ בסי' פא תמה על דבריו, אכן נראה דכוונת הרשב"א להוכיח מהא דא"א למכור ולהקדיש ע"ע דל"ש בעלות על חבירו בישראל. [ובפנים יפות ואב"נ כ' ד"ח דהא דא"א למכור ע"ע ה"ד בע"כ אבל מדעתו מהני מכירה, וע"ע במנ"ח שדן בזה, אך להמבואר דע"ע ל"ה בר מכירה כלל פשוט דגם מדעתו ל"מ המכירה].

**והנה בסוגיא דגוא"ג ב"ב הקשו האחרונים דאם גוא"ג הוי מכירה, תיקשי בע"ע שירשו איך יחלוקו דהא ע"ע אינו במכירה, ואיך תהיה החלוקה, וע"כ ע"י גוא"ג, והמנ"ח כ' דמה"ט ל"ש גוא"ג בע"ע, אכן נראה לפי המבואר דהא דע"ע אינו במכירה אינו מחסרון בעלות אלא כדברי הרלב"ג דהוא מגזה"כ דעבדך לך ולא לאחר דאינו עובר לאחר, ועובד את הבן דהוי במקום אביו ולאו מדין ירושה וכדברי המנ"ח, ונמצא דרק מכירה כזו דמשתנה בעלות העבד למי שלא קנאו זה ל"מ בע"ע, אבל בגוא"ג דאפי' אם הוי מכירה הוי אופן של חלוקה, וא"כ בירשו ע"ע שפיר שייך גוא"ג דלא חשיב במיעוט ועבדך ולא לאחר דהבנים הם במקום אביהם ונחשב שהוא עבד שלהם, ורק מחלקים שיהא עבד של אחד מהבנים, שבלא"ה הוא עומד במקום אביו יחד עם שאר הבנים וכעת ע"י גוא"ג הוי רק עבד שלו, ושפיר הוי אופן של חלוקה ע"י גוא"ג, ול"ה כמכירה לאחרים דנתמעט בע"ע.**

וברמב"ם בפ"א מהל' עירובין ה"כ מבואר (לגבי המובא בעירובין עט: דמזכה העירוב ע"י עבדו העברי) לגי' המ"מ והראב"ד שם דשייך גם בקטן מכירה לע"ע, ועי' בדברי הכס"מ שם דל"ש בקטן שיעשה עבד, דא"י למכור עצמו ומכש"כ דל"ש בקטן מכרוהו ב"ד דלית בו דין ונמכר בגנבתו, וכן ברא"ם כ' דל"ש למכור עצמו ובמכרוהו ב"ד אין עונש בקטן, [והא דכ' טעם נפרד במכרוהו ב"ד מוכח דס"ל דנחשב מכירת הב"ד ולא מכירת עצמו, ראה להלן מח' הר"מ ומאירי בזה], וכן נקט בפשטות במנ"ח, והראב"ד שם במהדו' רש"פ השיגו דלא מצינו ע"ע קטן, ומוכרח לומר בשיטת הרמב"ם דכיון דהוי קנין מיוחד למכירה לעבדות, ויתכן דאין העבד חשיב בגדר מקנה אלא דבהסכמתו חל עליו שם עבד ע"י קנין כסף, ועיקר הקנין הוא ע"י האדון, ולהכי ס"ל להר"מ דשייך כן אף בקטן.

ועי' לשון הר"מ ריש הל' עבדים שכ' גבי מוכר עצמו "לרצונו", וצ"ב דמאי קמ"ל, ובדב"א כ' דאתי לאפוקי דלא יהני בתלויוהו וזבין, ואפשר דהטעם משום דלהחיל שם עבד הוי דין רצון מיוחד ועדיף מדין רצון הנא' בקנינים דמהני ביה תליוהו וזבין, ונראה דהר"מ השמיענו דאף דל"ה ככל הקנאה אלא קנין לחול עליו שם עבד ס"ד דיהני בע"כ, כיון דאין העבד חשיב כמקנה, דהרי זולת חידוש התורה ל"ש מכירה בעבדים כלל, דאין ב"ח יכול למכור עצמו לעבד, אלא דחידשה תורה דמוכר עצמו לע"ע, וזהו שכ' הר"מ דבעי' דין לרצונו, ואפשר דעדיף מכל דין רצון בקנינים ובעי' בזה דין מיוחד דלרצונו ולא יהני בתליוהו וזבין, דרצון להחיל עליו שם עבד עדיף מכל דין רצון דבעינן בקנינים וכדפי', אכן במה שנוגע לגי' בר"מ דמהני בקטן למכור עצמו, י"ל דכיון דאין הרצון והקנין בגדר רצון ודעת של קנינים, אלא דהוי הסכמה לחול עליו שם עבד, להכי גם בקטן ע"י תחילת עבדותו לאדון חל עליו שם עבד. ולפי המבואר נראה דבקנין כסף בע"ע לכ"ע הוי כסף קנין ולא כסף שווי (דנחלקו הט"ז והסמ"ע בחו"מ בסימן קצ בדין כסף אם הוי כסף קנין או כסף פרעון), כיון דהוי קנין להחיל עליו שם ע"ע, ומפורש כן במאירי יד: שכ' דבע"ע בעי' פרוטה אחרת דהוי כסף בתורת קנין עי"ש. (אמנם מהא דבעי' באמה ב' פרוטות שיהי' ראוי לגרעון מוכח דהוי כסף שווי, ועי' באב"מ בסי' כט סק"ב).

והנה לעיל בגמ' דף ד וביבמות ע ממעטי' דתושב ושכיר דע"ע של כהן אינו אוכל בתרומה, ובראשונים מבואר דהטעם דל"ה קנין כספו גמור דיוצא בשש וביובל ובגרעון כסף, כמש"כ הרשב"א והריטב"א ביבמות ע, אולם בתו"כ פ' אמור ממעטי' דע"ע אינו אוכל בתרומה מקרא אחרינא דיצא ע"ע שאינו כסף, וכ' הר"ש משאנץ שם דאינו כסף שאינו יכול למוכרו, וצ"ע דהרי הא דע"ע אינו נמכר הוי גזה"כ ולאו מחסרון בעלות וכדברי הרלב"ג וכמש"כ הגרי"ז, ונראה דכוונת הרשב"א והר"ש חדא היא, והיינו דקנין כספו הוא היכא דהכהן בעלים על אחר והוי קניינו כמו שהוא בעלים על בהמתו ועל עבדו הכנעני, [ואשתו דאוכלת היינו משום דהוי ככהנת], משא"כ ע"ע דאין האדון בעלים עליו, והרשב"א כתב בתורת ראיה דאינו בעלים מהא דיוצא בשש ויובל וגרעון, והר"ש כ' דל"ה כספו מהא דע"ע אינו נמכר דהוא מדיני ע"ע דל"ח ממון הניתן למכירה דאינו יכול להיות בעלים על ישראל אחר והוי רק קנין לעבדות ואינו יכול להעביר קניניו לאחרים, ולהכי הוא דלא חשיב קנין כספו. **והדברים מפורשים ברבינו הלל שכ' בתו"כ אמור בהא דממעטי' דע"ע של כהן אינו אוכל בתרומה דהוסיף דל"מ לזבוניה ולמיתביה במתנה דהא אי מת האדון אינו עובר כדגרסי' ע"ע עובד את הבן ואינו עובד את הבת ע"כ, הרי דהוכיח מהא דאינו עובד את הבת דע"ע אינו במכירה וכמש"נ.**

ובתו"כ בפ' בהר פ"ז איתא לגבי עבד עברי, שכיר מה שכיר ביומו תתן שכרו אף זה ביומו, וכ' הר"ש משאנץ והראב"ד בפי' הא' דתתן הענקה ביומו, [ויבואר במקומו דמוכח דס"ל דהענקה הוי חוב שכירות ושייך בבל תלין], עוד כ' הר"ש משאנץ וכ"ה בראב"ד שם פ"א שאם מכר עצמו ולא שילם לו דמיו עד שהתחיל לעבדו בכל יום עובר עליו, וי"מ שאינו עובר עד לאחר שש מפני שהוא אצלו כשכיר שש שנים וכו' וכ"ה בראב"ד, אלא שהראב"ד הביא בתו"ד די"א שאינו עובר עליו כשכיר יום, ומהך פירושא דעובר בבל תלין על דמי העבד מוכח דקנין כסף בע"ע הוי תשלום על עבודתו ולהכי שייך בל תלין, [ובזה פליגי הנך פי' אם הוי תשלום על כל יום או תשלום על כל ששת שנות עבדות], ויל"ע דלדברי הגרי"ז הנ"ל דהכסף בע"ע הוי תשלום על שם עבד שחל עליו וממילא מעש"י שלו, ל"ש על דמי העבד לאו דבל תלין דהתשלום ל"ה שכירות על פעולה, ובודאי בקונה עבד כנעני והתחיל לעבוד ולא שילם לו דמי עבדותו, לית ליה לאו דבל תלין כיון דאין השכר תמורת עבדותו אלא תמורת קניינו לעבד כנעני ובמקח ליכא בל תלין, ומדכ' הר"ש והראב"ד בפי' השני דבע"ע יש על הממון של קניית העבד לאו דבל תלין, משמע דהתשלום הוא תמורת מעש"י.

בס"ד  **בדין: שפחה כנענית לעבד עברי**

בתוס' ביבמות ע: מבואר דהא דעבד עברי מותר בש"כ הוא משום ועבדך עבודת לילה וכו' ותמה האב"מ בשו"ת סימן יז דאיך מחמת השעבוד לאדון יותר הלאו דלא יהיה קדש, וצ"ל בישוב דברי התוס' דכיון דהביאה היא מחמת העבדות ואינו ביאת זנות גרידא להכי אין בביאה זו משום לאו דלא יהיה קדש.

ונבאר בזה גדרי ש"כ לע"ע, בהקדם מש"כ ברמב"ם בהל' שמיטה פ"י הי"ד: מר"ה עד יום הכפורים לא היו עבדים נפטרים לבתיהן ולא משתעבדין לאדוניהן ולא השדות חוזרות לבעליהן, אלא עבדים אוכלין ושותים ושמחים ועטרותיהם בראשיהם, כיון שהגיע יום הכפורים תקעו ב"ד בשופר נפטרו עבדים לבתיהן וחזרו שדות לבעליהן ע"כ. [ומקורו בגמ' בר"ה ח:], ובכתבי תלמידי הגרי"ז זצ"ל מובא בזה לבאר הכתוב עפי"ד הר"מ הנז', דדין וקדשתם את שנת החמישים מתקיים בר"ה ואז עול השעבוד מופקע, והוי דרור בארץ, אבל דין ושבתם אל משפחתו הוי רק ביוהכ"פ, דנעשה בן חורין. [ומסתבר דמש"כ הר"מ אוכלין ושותין ושמחין, היינו כיון דעדיין אוכלים משל האדון דחייב במזונותיו כיון דהוי עבד עד יוהכ"פ, אף שאין האדון יכול לשעבדו].

ועי' במש"ח בפרשת בהר שכ' דביובל אחר ר"ה קודם יוהכ"פ אסור העבד בשפחה כנענית, וכן נקט המנ"ח דמר"ה כבר נתקדש יובל, אף דבעי תנאי דתקיעה דיוהכ"פ מ"מ ל"ל דין עבדות להכי אסור בש"כ, ויש להוסיף דכיון דמסירת ש"כ הוא מדין העבדות, להכי אין האדון מוסר לו ש"כ, ומצאתי בהלכות קטנות סי' רמה שכ' דכיון דלא נשלם דרור עד יוהכ"פ רשות הוא בידו בש"כ, אבל אין רבו מוסר לו ש"כ, וצ"ב החילוק, וצ"ל דה"נ בהיתר ש"כ שהאדון כופהו לולדות בהנך ימים דאין כופהו לולדות ה"נ אינו מוסר לו ש"כ, אבל העבד עצמו דעדיין שם עבד עליו הוא מותר בש"כ וכדיבואר.

והנה כ' הרמב"ם עבדים פ"ג ה"ג מי שמכרוהו ב"ד יש לרבו ליתן לו ש"כ וכו' וכופהו על זה כדי שיוליד ממנה עבדים והרי היא מותרת לו "**כל ימי עבדותו**" וכו', ובאור שמח שם כ' דאתי לרבות דגם היכא דנשאר לעבד בסוף שש רק עבודה של מעש"י בפחות מש"פ דמותר בש"כ, ומבואר דגם היכא דאין לעבד חובת עבדות לרבו מותר בש"כ, וצ"ע דהרי עבד מותר בש"כ מדין ועבדך וכו' והכא כיון דאין לו חובת עבדות אמאי מותר בש"כ, ונראה דאמנם בכה"ג אין האדון כופהו ואינו מוסר לו ש"כ, מדין אישות דש"כ לע"ע, כיון דאין עליו דין עבדות, [והך גופי' מה דכופהו לולדות לכאו' יחשב זכות של ש"פ, וצ"ל דבעי' שיהא לו קודם זכות ממון בש"פ ואז כופהו, וכיון דאין לו זכות ממון אינו יכול לכפותו], אמנם כיון דשם עבד עליו מותר בש"כ ול"ה ביאת זנות, ולהכי הדגיש הר"מ דהרי היא מותרת לו כל ימי עבדותו, היינו לענין ההיתר ביאה בש"כ, [וזהו גם מש"כ הר"מ כל ימי "עבדותו" ולא כ' ימי "עבודתו", דהיינו גם כשאינו מחוייב בעבודת פרוטה, אולם עי' בשנויי נוסחאות בר"מ מהרש"פ דהסמ"ג וכן בכ"י אי' בר"מ כל ימי עבודתו], ומלשון האו"ש בסו"ד משמע דמותר בהך ש"כ שהיה לו קודם דש"כ זו מותרת לו כל שש ממש וזש"כ הר"מ כל ימי עבדותו, ואפשר דכ"ה גם לשי' הרמב"ן דמהני מחילה והפקר על עבדות ע"ע ורק דבעי' ג"ש על קנין האיסור, די"ל דכיון דהאדון מחל נפקע חובת עבדותו, ורק שם עבד עליו, א"כ יש לעבד היתר ביאה בש"כ, אמנם אין האדון כופהו ומוסר לו ש"כ, כיון דליכא עליו חובת עבדות.

והנה בתוס' ביבמות הנ"ל שכ' דהא דע"ע גופו קנוי היינו לענין שצריך גט שחרור אבל לענין מצות לא, והא דשרי בשפחה כנענית היינו משום שצריך שיעבוד את רבו בין ביום בין בלילה כדכתיב כי משנה שכר שכיר עבדך דשכיר קרייה רחמנא, והבאתי תמיהת האב"מ דאיך יותר איסור דלא יהיה קדש מחמת חובת עבדות לאדון, ועי' בקוה"ע שם, ומוכרח לומר דתוס' ס"ל דכיון דהוי ביאה לשם עבדות ל"ח ביאת זנות לעבור בלא יהיה קדש, עכ"פ לתוס' כל ההיתר הוא מחמת חובת העבד לאדונו לעבדות לוולדות, ונ"מ בזה מש"כ היש"ש ב סי' כב והמהרש"ך דבאינה בת בנים אין האדון יכול למסור לו ש"כ, וזה מש"כ הר"מ דכל ימי עבדותו השפחה מותרת לו אף אם אח"כ איננה בת בנים, וכן נ"מ למהרש"א בגיטין מא דע"ע אסור בשפחה של אחרים דכה"ג ל"ש כפית האדון, ואתי הר"מ לומר דהיינו רק דא"י לכופו אבל העבד עצמו שרי בש"כ של אחרים דהיתר ש"כ לע"ע הוא מחמת שם עבד שבו דקיל קדושתיה דאין בו כלל לאו דלא יהיה קדש לגבי שפחה.

וז"ל המושב זקנים לבעה"ת בפ' משפטים: אם אדוניו יתן לו אשה מלמד שרבו מוסר לו שפחה כנענית, ותימה למורי ה"ר אהרן והא איכא לאו דלא יהיה קדש, ולא מצינו שיהיה לאו נדחה אם לא מפני עשה של מצוה, והאיך התיר כאן לעבור על לאו זה, **ותי' כל זמן שהעבד קנוי הרי גופו קנוי ויצא מתורת קדושת ישראל ומותר בשפחה**, ואפי' אם לא היה רבו מוסר לו שפחה, ותי' שאין הרב יכול לדוחקו אבל הוא מותר לישא שפחה מדעתו, והק' לו למ"ד מוכר עצמו אין רבו מוסר לו ש"כ, ואין לומר דהתם נמי אין יכול לדוחקו, אבל אם ירצה ישא שפחה, דהא אמרי' בקדושין (סט.) אשפיזה דבי ר' שמלאי א"ל זיל גנוב, ולמה לא אמר לו מכור עצמך וישא שפחה, וחזר בו, ועל דמכרוהו ב"ד דוקא יצא מתורת ישראל ולא מוכר עצמו עכ"ל. והנה מש"כ בעה"ת דיצא מתורת קדושת ישראל צ"ב, דהא ודאי ע"ע חייב בכל המצוות, וכמש"כ התוס' ביבמות הנ"ל, וכ"ה בפי' רבינו חיים לבעה"ת לפנינו דהוי ישראל גמור, ואכן בכס"מ פ"ד מאסו"מ ה"י כ' דע"ע אינו חייב בכל המצות, והמשנ"ל תמה בדבריו, אכן ברור דכוונתו כבעה"ת דאינו בקדושת ישראל לגמרי, וכוונת בעה"ת והכס"מ היא דהא דהתורה התירה ש"כ לע"ע אין זה רק היתר על הלאו דלא יהיה קודש, אלא דלענין היתר ש"כ ל"ל קדושת ישראל לאוסרו בלאו דלא יהיה קדש וכיבואר עוד להלן. [וס"ל לבעה"ת דה"ד במכרוהו ב"ד דבכחם לגרע בקדושת ישראל של העבד, משא"כ במוכר עצמו].

ונראה דכוונתם בזה דש"כ לע"ע הוי אישות מיוחדת לע"ע, דע"י היחוד של האדון לש"כ לעבדו הוי דין אישות, [כשם שיש דין אישות לב"נ], ואישות זו היא דוקא ע"י מסירת השפחה ע"י האדון, וכך מפורש בדברי המהרי"ט קדושין שם במהדו"ב, עי"ש ראיותיו דדוקא ע"י היחוד דאדון דידעי' דהם בניו התירה התורה ש"כ לע"ע, וכמ"כ הדין הוא דאין האדון מייחד שפחה אחת לב' עבדים, וכמש"כ בר"מ בהל' עבדים פ"ג ה"ה שנא' יתן לו אשה, והיינו כדין אישות דאיתתא לבי תרי לא חזי, ומוכרח כן לשי' הרמב"ם פי"ב מאסו"ב הי"א דס"ל דשפחה לישראל אינו איסור תורה, (ודלא כמבי"ט בשי' הר"מ, והר"מ יליף מהיתר שפחה לע"ע, היינו דחל דין אישות ומיה ילפי' דהותר האיסור זנות), א"כ ע"כ דחידושה דקרא בהיתר ש"כ לע"ע הוא על חלות דין אישות וכדפי', (וניחא הערת האחרונים על שי' הר"מ הנז'), ולשון המכילתא הוא יתן לו אשה המיוחדת לו, וברבינו מיוחס לפנינו ובלבד שתהא מיוחדת לו עי"ש. וכן מוכרח מהא דס"ד במכילתא לפנינו דביצא העבד בעי גט לש"כ וממעטי' זה מקרא דבגפו, וכמ"כ אי' בכריתות יא דלחד מ"ד בבא על ש"כ חייב באשם ש"ח, ועי' רשב"א גיטין מג, ומוכרח דהוי דין אישות, [וי"ל בכוונת הגמ' להלן טז. באישות לא אשכחן ובתוס' רי"ד מחקו, וי"ל הכוונה אישות בש"כ מחמת דין עבד וכנ"ל], ולפ"ז נראה דזהו כוונת בעה"ת במש"כ דע"ע ל"ל קדושת ישראל מדשרי בש"כ, כלומר דודאי דהוי ישראל גמור וחייב בכל המצוות, אלא דכוונתם דלהא מילתא דע"ע מותר בש"כ אין הפי' דהוי רק גדר דחיית לאו דלא יהיה קדש [כדס"ל שם בקושייתו], אלא דמסירת הש"כ לע"ע, מלבד דהוי לקיום דין העבדות מדין שכיר יום ולילה (כדמשמע בתוס' בפ' הערל הנ"ל), לענין זה ליכא לעבד "מעלת" קדושת ישראל, מדשרי ליה אישות כזו של ש"כ, וניחא היטב דברי התוס' ביבמות מקו' האב"מ הנ"ל, דכוונת התוס' היא לענין מה שהאדון כופהו דזכותו לכך היא מדין עבודת לילה, [וכ"כ המאירי בצריכותא טו. דהאדון כופהו כיון דהוי מדין "עבודת" רבו להכי יכול לכפותו לש"כ ככל כפי' לעבודה], אבל הא דהותר האיסור אין זה מחובת העבדות, אלא מחמת שם עבד שעליו.

וכ"נ כוונת הכס"מ פ"ד מאסו"מ ה"י הנ"ל במש"כ ע"ד הר"מ באומר לשפחה הבעלי לפלוני ישראל דהוי אתנן, וכ' הכס"מ דהוי כ"ש מעבד שאינו חייב במצות, והמשנ"ל תמה דודאי חייב הוא במצות וכו', אלא דכוונתו דבעבד הוי היתר מיוחד לש"כ דל"ל קדושה לאוסרו בש"כ, ובאין לו אשה ובנים הוי אתנן כדיבואר להלן, ולהכי כ"ש דבישראל הוי אתנן. ועי' גם לשון הרשב"א טז, א ד"ה אמר רבא שכ' כעי"ז דמותר בשפחה ופוטרו ממקצת מצוות עי"ש. וזהו הסבר שיטת הריטב"א יד, ב דגם מוכר עצמו מותר בש"כ ורק דאין האדון כופהו, ומשום דגם מוכר עצמו שם עבד עברי עליו דקילא קדושתיה לענין זה, ורק הכפיה שהיא מחמת העבדות בזה חלוק מכרוהו ב"ד ממוכר עצמו, ובהמשך דבריו כ' הבעה"ת להוכיח מהגמ' קדושין סט. דמוכר עצמו אסור בש"כ, [ודלא כריטב"א], ורק בלית ליה אשה ובנים ס"ל דמותר בש"כ אלא דאין האדון כופהו, ומתבאר בדבריו דמוכר עצמו הוי מהות של עבדות אחרת ומש"ה אסור בש"כ, משא"כ בל"ל אשה ובנים ודאי ל"ה סוג עבד אחר, וכ"נ שיטת רש"י לפנינו יד,ב דס"ל דמוכר עצמו אסור בש"כ, ואילו לענין אין לו אשה ובנים מבואר ברש"י כ,א דמדעת עצמו שרי בש"כ, שכ' רק דביש לו אשה ובנים רבו מוסר לו ע"כ, ומשמע דמד"ע שרי בכל גוונא, [וכן דייק בדברי רש"י בט"ז בדברי דוד בפ' משפטים], וכ"ה לכאורה שיטת הר"מ דרק במוכר עצמו כ' דאסור בש"כ, משא"כ באין לו אשה ובנים עי"ש ובמשנ"ל שם שהוכיח מהסיפא של הר"מ דהוא עצמו שרי בש"כ, [מיהו ברישא משמע בר"מ דרק כשיש לו אשה ובנים מותר בש"כ עיש"ה], והיינו משום דבמכרוהו ב"ד דהותר בש"כ, חלות ההיתר שייכא גם באין לו אשה ובנים. ותוס' ד"ה ולא מקושייתם נראה דמוכר עצמו אסור בש"כ, ואזלי לשיטתם ביבמות ע: הנ"ל דההיתר הוא מחמת עבדותו לאדון, וכיון דבמוכר עצמו ליכא דין ועבדך יום ולילה להכי אסור בש"כ.

והנה המשנ"ל הק' על הריטב"א שכ' דגם מוכר עצמו וכן באין לו אשה ובנים דמותר מד"ע בש"כ ורק שאין האדון כופהו, מתמורה ל. דמבואר דלמ"ד דבאין לו אשה ובנים ל"ל שפ"כ, הדין הוא דבאומר תלין שפחתך אצל עבדי הוי אתנן, וע"כ דאסורה לו ש"כ, ומשו"ה חשיב אתנן. ועי' במנ"ח במצוה תקעא שכ' דלענין אתנן אינו תלוי באיסור דביאת זנות, דגם בפנוי הבא על הפנויה חשיב אתנן אף דליכא עבירה דזנות, אלא דתליא אם לא הוי ביאה של אישות, וראה כעי"ז בכתבי הגרי"ז בתמורה שם, ובכתבי הגר"ח על הש"ס. ונראה להוסיף בזה לפי המבואר דש"כ לע"ע הוי אישות של ע"ע בשפחה, דה"ד היכא דהאדון מוסר לו ש"כ, דע"י מסירת האדון לש"כ חשיב יחוד לאישות, וא"כ ה"ד במכרוהו ב"ד וביש לו אשה ובנים, ומש"כ הריטב"א דמוכר עצמו ובאין לו אשה ובנים שרי מד"ע בש"כ, היינו דהוי רק היתר על האיסור דביאת זנות, אבל ל"ה דין אישות, [וכדמשמע בדברי בעה"ת הנ"ל דרק במכרוהו ב"ד ל"ל קדושת ישראל גמורה], ולהכי אף דמותר בש"כ יהי' לזה דין אתנן, כיון דמ"מ הביאה ל"ה ביאה של אישות, והוי בדרך זנות, ואף דהגמ' בתמורה מיירי דהאדון מסר לו הך שפחה, הא מוקמי' בגמ' דמיירי באין לו אשה ובנים, דאין זכות לאדון למסור ש"כ בע"כ דעבד, וא"כ ל"ה דין יחוד לאישות, ומש"ה הוי אתנן.

וי"ל עוד דביאת אישות של ע"ע בש"כ, ה"ד בשפחה של האדון דזהו מדין העבדות, ואם הוי מסירת ש"כ ע"י יחוד האדון נעשה לדין אישות, משא"כ בבא על שפחה של אחרים ל"ה דין אישות, (דהרי הולדות יהיו שייכים לאדון אחר ששפחתו ילדה), וא"כ אי נימא דההיתר בש"כ הוא מחמת חיוב העבדות לאדונו, ל"ש זה בשפחה של אחרים, (דבזה מיירי הגמ' בתמורה), אף אם הוי מסירה ע"י האדון, ל"ה דין אישות ומש"ה הוי אתנן. אלא דיש להעיר דא"כ ל"ל להגמ' לאוקמי באין לו אשה ובנים דלהכי הוי אתנן, תיפ"ל דהוי אתנן כיון דהוי שפחה של אחרים, ואכן זהו קו' הקרני ראם והנוב"י על המהרש"א בגיטין הנ"ל, אך כבר כ' הקובה"ע ביבמות דבגמ' בתמורה מיירי דהאדון שאל את השפחה מאחרים שיהיה לו ולדות, ושוב לא תיקשי על המהרש"א, דאם הוי שפחת אחרים ברשות, והולדות לאדונו ה"נ שרי, והגמ' הו"מ לאוקמי גם במוכר עצמו דכיון דאין האדון יכול לכפותו ל"ה אישות ומיקרי דרך זנות והוי אתנן.

[ואפשר דהמהרש"א ס"ל דשפחה של אחרים ה"נ אסורה לו, ומ"מ ל"ה דרך זנות היכא דהאדון מוסרו לו דשפחה לע"ע מישרי שרי, וזהו קו' הגמ' דאמאי הוי אתנן, ומשני דמיירי כשאין לו אשה ובנים דאז אין האדון מוסרו לו ול"ה דרך אישות להכי הוי אתנן, אבל אה"נ דאיסור איכא כיון דהוי שפחה של אחרים. ויתכן לומר בדרך נוספת, דגם כשהעבד לוקח בעצמו ש"כ הוי יחוד של אישות דיכול לייחד לעצמו ש"כ ויחול דין אישות כמו היכא דהאדון מייחד לו ש"כ, אבל כ"ז כשהעבד לוקחה מרצונו, אבל בגמ' בתמורה דמיירי בעל כרחו של העבד וכמש"כ המשנ"ל והרע"א בתמורה שם [העתקה מתשובה], להכי הוי אתנן, דבע"כ של העבד היכא דאין האדון רשאי כגון באין לו אשה ובנים דאינו יכול לכפותו, בשפחה של אחרים לא נחשב ש"כ כיחוד לאישות, ולהכי הוי אתנן ונחשב לביאת זנות. וי"ל עוד נ"מ למה שדן המנ"ח בשפחה של שנים אם שרי לד' המהרש"א דאסור בשפחה של אחרים, ולדברינו י"ל דמצד הממונות וחובת העבדות כיון דיהיה לאדון חלק בולדות ה"נ יכול לכפותו, אבל מדין יחוד לאישות בעי' שתהא כל השפחה שלו].

ובר"מ עבדים פ"ג ה"ה כ' ואינו יכול ליתן לו שתי שפחות, וצ"ע דא"כ בגמ' תמורה דפריך דשפחה לע"ע מישרא שרי נימא דמיירי דיש לו כבר שפחה מרבו וא"כ שפחה זו השנייה לא הותרה לו, אכן נראה דהאי דינא דשתי שפחות ה"ד בדין כפיית רבו דמקנייני עבדו דיכול לכופו לשפחה לולדות, ונאמר דזכותו היא לכופו על שפחת אחת, משא"כ בדין של היתר ע"ע בשפחה כנענית בזה מותר גם בב' שפחות, ולהכי פריך לענין אתנן דכיון דשפחה לע"ע שרי דל"ה אתנן הוא גם בב' שפחות. אמנם לדברינו דרק כשהאדון נותן לו שפחה הוי דין אישות, א"כ בשפחה השניה דאינו יכול לכופו וליכא יחוד האדון לזה שוב יהיה בזה דין אתנן, כמו בלוקח שפחה מעצמו וכנ"ל.

והנה האחרונים נקטו בדעת התוס' יד,ב דפליגי על הריטב"א שהרי הק' גבי מוכר עצמו דתיפ"ל דאינו נרצע משום דא"י לומר אהבתי וכו', והריטב"א אכן תי' דאית ליה ש"כ מעצמו, ולפי המבואר בדעת הריטב"א דבמוכר עצמו דשרי מדעתו בש"כ, אבל מ"מ ל"ה דין אישות, א"כ מוכח דלדין אהבתי את אשתי להיותו נידון בדין נרצע, סגי גם בהך שפחה דל"ל דין אישות, ולפ"ד י"ל דהתוס' מודי להריטב"א דמוכר עצמו יכול לקחת מדעתו ש"כ, ורק דמחלוקתם היא אם לדין אהבתי את אשתי בעי' דין אישות, וכך יסברו התוס', ומש"ה הקשו גבי מוכר עצמו דאף דמותר בש"כ כיון ל"ל דין אישות בה, לא מתקיים דין אהבתי את "אשתי", והריטב"א ס"ל דלדין אהבתי את אשתי ל"ב תורת אישות ומש"ה מתקיים במוכר עצמו דין זה וכמבואר.

ולפי המבואר דבמסירת ש"כ לע"ע איכא ב' דינים, חדא מה דהעבד מותר בש"כ וליכא בו קדושת ישראל לענין לאו דלא יהיה קדש ומשום דשם עבד מתיר בש"כ והוי אישות מיוחדת של ע"ע בש"כ, ועוד דין מה דהאדון מוסר ש"כ בע"כ לעבדו דהוא מדיני העבדות, מעתה נראה בנידון האו"ש הנ"ל דבסוף עבדותו דנשאר רק פחות מש"פ, דאה"נ אין האדון יכול לכפותו בש"כ, כיון דאין לו בו שעבוד עבדות דפרוטה, אך העבד עצמו מותר בש"כ, כ"ז דשם עבד עברי עליו מחמת קנין האיסור שבו, וזמש"כ הר"מ דהעבד מותר בש"כ כל ימי עבדותו היינו אף בחצי פרוטה אחרונה, אך אה"נ אז אין האדון כופהו. וכמ"כ ביובל בימים אלו שבין ר"ה ליוהכ"פ, כיון דאיכא עליו שם עבד, להכי העבד עצמו מותר בש"כ, דאחר ר"ה עדיין שם עבד עליו ומש"ה מותר בש"כ, אמנם מסירת ש"כ ע"י האדון הוא מדין העבדות שיש לעבד אל האדון, וכיון דפקע עבדותו אין רבו מוסר לו ש"כ, וניחא היטב דברי ההלכות קטנות.

והנה בשו"ת הרדב"ז כ"י סימן קעו מבואר דבנרצע הוי מכירה חדשה, וכפיה"נ הוקשה לו דאם הוי מכירה חדשה הוי מוכר עצמו ול"ל שפ"כ, וס"ל כריטב"א דמוכר עצמו אסור בש"כ, ולהדי' בב"ק כח. דנרצע מותר בש"כ, ובספרי ראה מרבי' כן מקרא דנרצע מותר בשפ"כ, וברבינו הלל ומש"ח כ' דס"ד דהוי מוכר עצמו ואסור בש"כ, וברבנו בחיי אכן נראה דאסור בש"כ, וצ"ע מב"ק שם, וע"כ צ"ל כתרוץ הרדב"ז שם דמותר בשפחה שהיה לו ואסור בשפחה מכאן ולהבא, ונראה על פי המבואר דבמוכר עצמו לריטב"א דשרי בשפחה מ"מ ל"ל אישות בה, שפיר י"ל דס"ל דנרצע כיון דהוי מכירה חדשה הוי מוכר עצמו, ורק הוי רבוי במכילתא דיש לו שפחה, ולהכי רק השפחה שכבר היה לו הוי אישות לעבד, אבל מכאן ולהבא שפחה אחרת אסור בה לאחר שש כיון דהוי מוכר עצמו דאין לו שפחה.

ולפ"ז י"ל ביאור חדש במש"כ הר"מ הנ"ל דהרי **היא** מותרת לו כל ימי עבדותו, דהר"מ אתי לומר דגם נרצע מותר בש"כ, וזהו כל ימי עבדותו, אך הר"מ הדגיש דהרי "היא" מותרת לו היינו דהך שפחה דוקא דהיה לו כבר היא מותר לו כשהוא נרצע ולא שפחה אחרת, וכן אין האדון יכול לכפותו לשפחה וכדברי הרדב"ז. [ועוד אפשר בכוונת הר"מ, למש"כ האו"ש שם דבנשאר חצי פרוטה, מותר רק שפחה שהיה לו מקודם, א"כ זמ"ש הר"מ דהרי "היא" מותרת היינו אותו השפחה שהיה לו קודם].

והנה כ' הרמב"ם בפ"ג מהל' עבדים ה"ג וז"ל מי שמכרוהו ב"ד יש לרבו ליתן לו שפחה כנענית בין האדון בין בנו של אדון אם מת אביו הרי זה נותן לו שפחה וכופהו על זה וכו', ומקורו טהור במכילתא דרשב"י לפנינו אם אדוניו יתן לו אשה לרבות את הבן, והדברים צע"ג דהא כיון דע"ע עובד את הבן, א"כ פשיטא דהבן מוסר לו ש"כ, דהרי כעת הוי עבד של הבן והוא אדונו, ולמאי בעינן רבוי מיוחד לזה, ומאי קמ"ל הר"מ בזה. ולכא' י"ל דהחידוש היכא דהאב לא נתן לו שפחה כגון שלא היה לו אשה ובנים, דמ"מ הבם יכול לתת לו שפחה אם אצלו יש לו אשה ובנים.

ובשעורים להלן יבואר עוד דהא ודאי דבעובד את הבן שרי העבד בשפחה וליכא לאו דלא יהיה קדש ול"ח זנות כיון דדין עבד עליו, ועבד שרי בש"כ, אמנם כיון דדין עובד את הבן ל"ה מדין ירושה דל"ש מכירה וירושה בע"ע, אלא הוי הלכה דעובד את הבן במקום האב, סד"א דלענין הך זכות של האדון למסור לעבדו ש"כ ל"ש דינא דהבן עומד במקום האב, [ואם הוי מדין ירושה י"ל דלענין קנין האיסור סד"א דל"ש ירושה], לזה השמיענו המכילתא והר"מ להלכה דכשם דע"י האב שהוא האדון שקנאו וזכותו למסור לו ש"כ, ועי"ז הוי אישות מיוחדת של ש"כ לע"ע, ומש"ה ל"ה אתנן, ה"נ כיון דעובד את הבן, הוי הבן במקום האב וחשיב כמו שהוא האדון שקנאו וזכותו למסור לו ש"כ והוי אז אישות מיוחדת של ש"כ לע"ע כמו אצל האב, וזש"כ הר"מ דאם מת אביו הרי זה הבן "נותן" לו שפחה, ומ"מ יל"ע דהר"מ לא כ' הלשון דכופהו בשפחה להעמיד לו ולדות, ואולי אין הבן יכול לכפותו על שפחה, אלא נותן לו שפחה ועי"ז הוי יחוד ואישות בשפה לע"ע וכדפי'.

והנה לשי' הריטב"א דמוכר עצמו שרי בש"כ ורק אין רבו כופהו, מסתבר דבע"ע מוכר עצמו שבא על ש"כ דהולדות הם עבדים כמותה, הרי הם עבדים של האדון שהשפחה שלו, והוי כההיא דב"ק מט. חמרתא מעברתא, דהרי השפחה הוי של האדון א"כ הולדות הוי לאדון, וכ"כ בס' הערות להגריש"א בסוגין, ועי"ש שביאר בסוגיא בתמורה כעין מש"כ. ועי' בגליוני הש"ס בגיטין בפ' השולח כיו"ב גבי מפקיר עבד כנעני שכ' דהולדות של העבד ויש לחלק. ובמנ"ח מצוה שמז -ג סק"א כ' בתו"ד דרק מחמת דע"ע גופו קנוי להכי הולדות לאדון, עי"ש שכ' דבקונה עבד מגוי למעש"י אין הולדות שלו דל"ה בכלל מעש"י, ושאני ע"ע דגופו קנוי להכי הולדות של האדון ואכמ"ל.

בס"ד  **ע"ע עובד את הבן ויציאה במיתת האדון**

ברש"י במתני' הלשון דבמיתת האדון דעובד את הבן היינו דמשלימן **ליורשיו,** וצ"ב הלשון משלימן, הרי נעשה לעבד של הבן, ובודאי הוי עבד של הבן כמנין השנים עד שש, ומה כוונת רש"י בלישנא **דמשלימ**ן ליורשיו, ונראה דכוונת רש"י דבאמת כמו דל"מ מכירה בע"ע ל"מ ירושה, ורק מגזה"כ עובד את הבן וכדברי הרדב"ז והמנ"ח שהבאתי בשיעור פתיחה, וזהו שכ' רש"י דמדיני העבדות דמשלים השנים ליורשיו, אבל תורת אדון הוא דוקא ביחס לאביו שקנאו לעבד עברי, והביאור הוא דאכן כמו דל"מ מכירה בע"ע ל"מ ירושה, ורק מגזה"כ עובד את הבן, ורש"י כתב יותר דזהו מדיני העבדות דמשלים השנים ליורשיו, אבל תורת אדון הוא דוקא ביחס לאביו שקנאו לעבד עברי.

ובגמ' להלן יז,ב ת"ר עבד עברי עובד את הבן ואינו עובד את הבת וכו' מנה"מ דת"ר ועבדך שש שנים לך ולא ליורש אתה אומר לך ולא ליורש או אינו אלא לך ולא לבן כשהוא אומר שש שנים יעבד הרי לבן אמור, הא מה אני מקיים ועבדך שש שנים לך ולא ליורש, מה ראית לרבות את הבן וכו' עי"ש. ולהלן שם בגמ' ילפי' מקרא דוחשב עם קונהו ולא עם יורשי קונהו, דע"ע הנמכר לעכו"ם אינו עובד את הבן, ונפסק להלכה בר"מ עבדים פ"ב הי"ב, ובמנ"ח מצוה מב הנ"ל חידש דע"ע הנמכר לישראל דעובר את הבן ל"ה מדין ירושה, וכ"נ ברדב"ז בהל' עבדים פ"ב הי"ב וז"ל דלאו בירושה תליא מילתא דהא בתו של ישראל יורשת את אביה ד"ת ואפ"ה אינו עובד את הבת דכתיב ועבדך ולא ליורש ומה שעובד את הבן מרבויא דקרא וכו'.

ונתבאר בשעורים לעיל דקנין ע"ע אינו לקנות מעש"י אלא להחיל עליו שם עבד עברי וממילא מעש"י שלו ונעשה ע"ע להיות מותר בש"כ, אבל אינו בעלים על עבדו כבעלות ממונית, דע"ע אינו חפץ הניתן למכירה ומה"ט אינו בירושה, ורק דהוי הלכתא דעובד את הבן דעומד במקום האב, וכ"ה בפי' הרלב"ג שהובא בכס"מ שם דמהא דע"ע עובד רק את הבן מוכח דאינו במכירה. ומה"ט נראה דגם בע"ע שמחל על עבדותו דלד' הרמב"ן בעי ג"ש להפקיע את קנין האיסור, אין הפשט דרק קנין איסור עליו, אלא דעדיין שם ע"ע עליו, ובודאי אין העבד יכול למכור עצמו לע"ע לאחר ואין האדון יכול למוכרו דעדיין שם ע"ע עליו, וגם שייך בו דין גרעון אף דאינו עובד במעש"י לרבו, מ"מ הדין גרעון הוא להפקיע דין עבד שחל עליו.

וברדב"ז שם כ' בתו"ד דכיון דהוי רבוי דע"ע עובד את הבן האי קרא במי שמכרוהו ב"ד, משא"כ במוכר עצמו אינו עובד את הבן, ומה"ט כ' שם דכיון דאין ב"ד מוכרין ע"ע לגר צדק [כגירסתו בר"מ שם פ"א ה"ג], א"כ מנא תיתי דיעבוד את הבן של הגר צדק וכו', וצע"ג דא"כ ל"ל מיעוט דע"ע הנמכר לעכו"ם דאינו עובד את הבן, הא כל נמכר לעכו"ם הוי מוכר עצמו, [ועוד דבלשון הר"מ עצמו מפורש שם דגם מוכר עצמו עובד את הבן עיש"ה], ויל"ע עוד לד' הרדב"ז דא"כ ל"ל מיעוט לנרצע דאינו עובד את הבן הא כל נרצע הוי כמוכר עצמו, (אמנם תליא אם נרצע הוי קנין חדש דאז הוי מוכר עצמו או דהוי המשך הקנין הקודם, ועי' במש"ח שכ' דלהכי מרבי' במכילתא דנרצע מותר בש"כ, דסד"א דהוי כמוכר עצמו דאסור בש"כ, ושיטת הרבינו הלל דנרצע אכן אסור בש"כ, ועי' בשו"ת הרדב"ז החדשות סי' קעו), וכן יל"ע מהא דממעטי' אמה עבריה דאינה עובדת את הבן, אך בזה י"ל דחשיב כמכרוהו ב"ד כיון דמכירתה ע"י הרב כדכ' הרשב"א טז והתוס' סוטה כג: ואכמ"ל.

והנה כ' הרמב"ם בפ"ג מהל' עבדים ה"ג וז"ל מי שמכרוהו ב"ד יש לרבו ליתן לו שפחה כנענית בין האדון בין בנו של אדון אם מת אביו הרי זה נותן לו שפחה וכופהו על זה וכו', ומקורו טהור במכילתא דרשב"י לפנינו אם אדוניו יתן לו אשה לרבות את הבן, וצ"ע דהא כיון דע"ע עובד את הבן, א"כ פשיטא דהבן מוסר לו ש"כ, דהרי כעת הוי עבד של הבן והוא אדונו, ולמאי בעינן רבוי מיוחד לזה, ומאי קמ"ל הר"מ בזה. ונראה דהא ודאי דבעובד את הבן שרי העבד בשפחה וליכא לאו דלא יהיה קדש ול"ח זנות כיון דדין עבד עליו, ועבד שרי בש"כ, אמנם כיון דדין עובד את הבן ל"ה מדין ירושה דל"ש מכירה וירושה בע"ע, אלא הוי הלכה דעובד את הבן במקום האב, סד"א דלענין הך זכות של האדון למסור לעבדו ש"כ ל"ש דינא דהבן עומד במקום האב, והבן אינו אדון לייחד לו ש"כ, דהאדון נחשב דוקא האב שקנאו והחיל עליו תורת עבד עברי, גם לקנין האיסור, [ואם הוי מדין ירושה י"ל דלענין קנין האיסור סד"א דל"ש ירושה], לזה השמיענו המכילתא והר"מ להלכה דכשם דע"י האב שהוא האדון שקנאו וזכותו למסור לו ש"כ, ועי"ז הוי אישות מיוחדת של ש"כ לע"ע, ומש"ה ל"ה אתנן, ה"נ כיון דעובד את הבן, הוי הבן במקום האב וחשיב כמו שהוא האדון שקנאו וזכותו למסור לו ש"כ והוי אז אישות מיוחדת של ש"כ לע"ע כמו אצל האב, וזש"כ הר"מ דאם מת אביו הרי זה הבן "נותן" לו שפחה, [ויל"ע דהר"מ לא כ' הלשון דכופהו בשפחה להעמיד לו ולדות, ואולי אין הבן יכול לכפותו על שפחה, אלא נותן לו שפחה ועי"ז הוי יחוד ואישות בשפחה לע"ע]. ובקרי"ס פ"ג כ' וכן הרב כופהו על שפחה אם מת אביו כיון דכתי' שש שנים יעבוד להביא את הבן כדאמרי' לעיל הוי עבודה לבן כעבודה לאב ביום ובלילה עכ"ל, הרי דכפית הבן הוא מחמת חובת העבד בעבדות יום ולילה.

והנה בערוך השלחן ביו"ד סוף סימן רסז ס"ק קנח כ' בע"ע דעובד את הבן "ובנו היורש אינו יכול לרצוע דכתיב ועבדו לעולם ודרשינן ועבדו לו ולא לבנו" היינו דאין רציעה אצל הבן, אך צ"ב בטעמו דהך דרשא ולא לבנו דאין הנרצע עובד את הבן אך מנ"ל דאין הבן שירש עבד רוצעו, וצ"ע דהיינו היכא שכבר היה נרצע אצל האב דאינו עובד את הבן, אבל הכא דעובד את הבן ואומר אהבתי אמאי לא נימא דנרצע ע"י הבן, אך נ"ל טעם אחר דבדין נרצע נאמר תנאי דאהבתי את אדוני והיינו דוקא האב ולא הבן, שהוא האדון שעשאו לעבד ולא הבן, אמנם י"ל דתליא במי שאדון לשעבדו וכיון דעובד את הבן ומשעבדו מיקרי אדונו לענין רציעה, אך לענין למסור לו ש"כ בעי' לקרא לרבוי דהבן מוסר לו ש"כ, כיון דתליא בקנין האיסור שחל ע"י מי שקנאו לעבד וכדפי'. ונמצא דגדר הדברים דע"ע עובד את הבן מגזה"כ ומיקרי עבד של הבן וגופו קנוי ורבו מוסר לו ש"כ דאית ליה קנין איסור, אך אין רבו נחשב כאדונו דרק האב שקנאו הוא נקרא אדונו. ויש לפרש דכיון דאין ירושה בע"ע והוי רק דין דעובד הבן במקום האב שפיר ילפי' דכמו דבנרצע אינו עובד הבן דמיתת האדון הוי יציאה לנרצע, ה"נ זכות רציעה נאמרה רק לאדון ולא לבנו, ויעוי' לשון רש"י יז: שכ' על ע"ע עובד הבן אם מת אדוניו עובד את בנו עד מלאת שש או עד היובל הפוגעו בתוכם, הרי דלא הזכיר יציאת יובל אם נרצע, ומשמע דאצל הבן ה"נ ליכא רציעה וכמש"נ.

ובמתני' יד: והנרצע במיתת האדון וברש"י משמע דדוקא בנרצע מיתת האדון חשיב יציאה כיון דאינו עובד לא את הבן ולא את הבת, אבל בע"ע דעובד את הבן אף בליכא בן דיצא לחירות לא חשיב יציאה, ונ"מ בזה י"ל לענין הענקה, דהנה בגמ' טז דמיתת האדון לאו שיורא דאיכא נמי באיש, וברש"י פי' דהיינו בנרצע שאינו עובד את הבן, אך ברשב"א כ' דקאי על כל ע"ע היוצא במיתת האדון באין לו בן, ולכא' פליגי בחקירה זו, דלרש"י דוקא בנרצע דאינו עובד הבן וכן באמה דאינה עובדת הבן חשיב יציאה מדיני העבדות, משא"כ בע"ע ל"ה יציאה אלא מדיני ע"ע דאינו בירושה ובמכירה ועובד הבן דעומד במקום אביו, וכמש"נ בשעורים לעיל, ומש"ה בליכא בן הממשיך אדנות אביו ממילא הוי ב"ח אבל ל"ח יציאה, ולהכי ליכא הענקה, וכ"נ במאירי דרק בנרצע מעניקין, אך לרשב"א מבואר דבכל ע"ע בליכא בן אית ליה הענקה, וכן מפורש בר' הלל בספרי ראה דבנמכר לישראל ואין לו בן דיוצא במיתת אדון ומעניקין לו עי"ש, וכ"כ במנ"ח. והר' הלל לשיטתו כ' בתו"כ אמור בהא דממעטי' דע"ע של כהן אינו אוכל בתרומה וכ' הר"ש ור"ה דאין העבד קנין כספו של האדון דאינו יכול למוכרו, והר"ה הוסיף דל"מ לזבוניה ולמיתביה במתנה דהא אי מת האדון אינו עובר כדגרסי' ע"ע עובד את הבן ואינו עובד את הבת ע"כ, הרי דהוכיח מהא דאינו עובד את הבת דע"ע אינו במכירה, ומשום דס"ל דגם מה דעובד את הבן הוי רק השלמה לבן, כלשון רש"י במתני' וכנ"ל, ומשום דמיתת האדון הוי יציאה בכל ע"ע, ולהכי לשיטתו ס"ל לרבינו הלל דבאין בן הע"ע מקבל הענקה. ועי' לשון הר"מ פ"ב הי"ב נמצאת אומר וכו' במיתת האדון בלא בן וכו' ומשמע דבאין לו בן הוי יציאה כמו בנמכר לעכו"ם ונרצע, ולהר"מ ה"נ בכה"ג יהיה לו הענקה וכשיטת הרשב"א הנז', וכ"נ להדי' בלשון הר"מ גבי הענקה שכ' דהיוצא בשש וביובל ובמיתת האדון מעניקין ומשמע דקאי על כל עבד שהרי מנה יוצא בשש. ויש להוסיף דבשלנ"ל יז: בהא דס"ד דעובד את האח מוכח להדי' דהא דעובד את הבן הוי מדין ירושה ולהכי כ' דלס"ד דעובד את האח ה"ד באין בן, ולדידי' דהוי מדין ירושה מסתבר דבאין בן ל"ח יציאה וליכא הענקה. ובגמ' יח. יש בעברי שהוא יוצא בשנים ביובל ובמיתת האדון משא"כ בעבריה, ובמש"ח פ' ראה כ' דמיתת האדון ט"ס הוא דהא ע"ע אינו יוצא במיתת האדון שהוא עובד את הבן, ובספרי ליתא במיתת האדון, אך להמבואר דבאמת ליכא ירושה בע"ע והוי רק דין השלמה של השנים בעבודה לבן, ואין הבן נקרא האדון, ולענין רציעה ה"נ ל"ח אהבתי את אדוני וליכא רציעה אצל הבן, [ורק לענין למסור ש"כ הוי רבוי מיוחד במכילתא וכנ"ל ומשום דמשועבד להביא ולדות וזה בכלל השלמה לועבדך ביום ובלילה], ושפיר י"ל **דנחשב דכל ע"ע יוצא במיתת האדון, דהמיתה** **הוי יציאה לעבד ומה שעובד לבן אין זה משום דהבן נעשה אדון אלא משלים שנות עבדותו ולהכי שפיר מיתת האדון נחשב יציאה**.

**ולפי זה נ"ל לומר חידוש עצום בהא דהרמב"ם פ"ב הי"ב כ' דבעובד את הבן יוצא בשש וביובל ובגרעון, ולא הזכיר דיוצא בשטר, ובהמשך ההלכה מנה הר"מ שם כל יציאות עבד עברי דיוצא בשש וכו' ובשטר, וצע"ג דאמאי לגבי הבן לא מנה הר"מ דיוצא בשטר, ואולי הר"מ מונה רק הנך יציאות שהם בע"כ של האדון – הבן, כשש וגרעון ויובל, אבל שטר דתלוי בדעת האדון ה"נ פשוט דיוצא בשטר, אכן לולא דמסתפינא נראה איפכא, דה"נ יוצא רק בהנך יציאות שהם ממילא, אבל דין שטר שחרור מהני רק ע"י האב שהוא אדונו שהחיל עליו קנין ותורת עבד עברי, אבל הבן דדינו רק דהעבד משלים לו שנותיו, ה"נ אינו יכול לשחררו ע"י גט שחרור, דהגט שחרור הוי גם על קנין האיסור שחל ע"י האב, ודוקא מי שהחיל את קנין האיסור ושם עבד עברי הוא יכול להפקיעו בגט שחרור ולא הבן, והדברים מחודשים, אך מתאימים לכל מה שנתבאר. [ומה שהר"מ לא הזכיר לגבי הבן דיוצא במיתת האדון היינו אם הבן מת ולא השאיר בן, דבזה י"ל דאין בזה חידוש, וגם דאם הבן מת חשיב יציאה של מיתת האדון הראשון, ואין כאן דין יציאה מיוחדת לגבי הבן].**

**ב] ע"ע הנמכר לעכו"ם**

במהרש"א יד: שכ' ע"ד תוד"ה הואיל דא"א למילף דין גרעון כסף בנמכר לישראל מע"ע הנמכר לעכו"ם דיוצא ביובל ולא בשש וגרעונו לפי שנות יובל, וצע"ג דהרי מ"מ הוי דין גרעון אחד ורק דבנמכר לעכו"ם דאינו יוצא בשש גרעונו הוא לפי היובל, ועי' ברש"ש שכ' לחדש דגם אם נמכר לעכו"ם יוצא בשש מ"מ דין גרעונו הוא לפי שנות היובל.

ונ"ל בזה ובהקדם מה שדנו האחרונים בדינא דגרעון כסף אם הוי ככל קנין דקונה את עצמו מהאדון, או דהוי חידוש בדיני עבד דמבטל קניינו, ולפי המבואר בשעור לעיל דקנין ע"ע הוא דין מיוחד דהקנין הוא להחיל עליו שם ע"ע, ולהכי ע"ע אינו במכירה וכו', י"ל דה"נ סלקא דעתך דכיון שחל עליו דין עבד אינו יכול ליפקע שם עבד מיניה, וכמו דא"א למוכרו לאחרים ה"נ אינו יכול לקנות עצמו מאדונו, ואשמעי' התורה דע"י גרעון הוי ביטול דין עבד שעליו, או דהוי ביטול מכסף מקנתו או דהוי כקנין חדש דקונה עצמו מהאדון, וחידוש התורה הוא דאף דא"א למכור עבד לחברו מ"מ לגבי העבד עצמו יכול האדון למכור עבדותו, ומהאחרונים נקטו דדין גרעון שחידשה תורה בע"ע ובאמה, אינו כמכירה חדשה של האדון אלא הוי דין יציאה, כי זהו בטול המכירה הקודמת, ומפורש כן בהג"מ בשם מהר"ם הו"ד בקצות בסי' שלג במה שהוכיח מכאן לדין חזרה בפועל עי"ש, ונראה דזהו עומק דברי הרשב"א והריטב"א ביבמות ע: במש"כ דע"ע ל"ה קניינו גמור כמו עבד כנעני לענין אכילת תרומה שהרי יוצא בגרעון כסף, וצ"ע דזה הוי קנין מחדש של העבד, ומוכרח בריטב"א דגרעון הוי ריעותא בעיקר קניינו של הע"ע ודוק היטב. ונראה דיש לחלק בזה בין דין גרעון בע"ע הנמכר לישראל לדין גרעון בנמכר לעכו"ם, ויתבאר בזה דברי המהרש"א הנ"ל שכ' דא"א למילף דין גרעון כסף בנמכר לישראל מע"ע הנמכר לעכו"ם, והיינו דאכן תרי דיני גרעון נינהו, דבע"ע ובאמה אין הגרעון מדין יציאה או קנין מחדש אלא ביטול הקנין של העבדות וביטול שם עבד שעליו, וכ"נ בהג"מ שהביא הקצות בסי' שלג במש"כ לדמות דין פועל יכול לחזור בחצי היום לדין גרעון, והטעם בזה הוא דחלות קנין עבד עברי הוא להחיל שם עבד עליו וכמש"נ לעיל, וה"נ לדין גרעון ל"ה מדרכי הקנינים, שקונה עצמו מהאדון, אלא דהוי ביטול הקנין של האדון, ולהכי מהני גרעון ע"י האמה אף דהוי קטנה, [ועי' באו"ש בזה]. אכן נראה דבנמכר לעכו"ם הגרעון הוי דין קנין דקונה עצמו, וראשית י"ל טעם החילוק כיון דאינו יוצא בשש, א"כ כשנמכר לעכו"ם הוי מכירה לעולם עד היובל, ושפיר י"ל דהדין גרעון הוי דין פדיון וקנין מחדש, [וניחא מש"כ הר"מ בהל' עבדים פ"ב ה"ח דבנמכר לעכו"ם גרעונו ה"ד בכסף ולא בשו"כ, ומקורו בירושלמי עי"ש]. ואף דבנמכר לעכו"ם ל"ל כלל קנין איסור, וכמפורש בנמוק"י ביבמות מו, מ"מ כיון דגם בנמכר לעכו"ם הוי גופו קנוי כדאי' בב"ק קיג,א, [וצ"ע בריטב"א גיטין לח וכן בהמקנה שנקטו דל"ה גופו קנוי], שפיר י"ל דלענין דין גרעון הוי חלות קנין מחדש. ויש להוכיח כן מהמאירי המחודש דס"ל דגם בע"ע הוי כמו אמה העברי' דבעי' ב' פרוטות לקנין שיהיה ראוי לגרעון, ומ"מ בנמכר לעכו"ם כ' דסגי בפרוטה, וע"כ משום דבנמכר לעכו"ם הגרעון הוי דין קנין מחדש וכמש"נ.

אך יותר נראה ובהקדם דמצינו בנמכר לעכו"ם דין גאולת קרובים, ונחלקו בגמ' טו: אם הוי לשעבוד וכו', ונקט המקנה דהוי כמכירה לגואל ובזה שייך מכירת הע"ע, ולהלן נביא דמפורש כן במהרי"ט יח: וברדב"ז עבדים פ"ד, וכיון דשייך מכירה בע"ע הנמכר לעכו"ם שוב י"ל דגם הדין גרעון הוי כגדר קנין שקונה עצמו מהעכו"ם, ומה"ט מסתבר דאף להנך דס"ל דגרעון ה"ד בנקנה בכסף ולא בנקנה בשטר, כ"ז הוא בנמכר לישראל דהוי ביטול הקנין, אבל בנמכר לעכו"ם דהוי קנין חדש פשיטא דמהני גם בנקנה בשטר, וחזי' מגאולת קרובים בכסף דהוי סוג גרעון אף דלא הם שייכים לקניינו. ולפ"ז ניחא ד' המהרש"א דא"א למילף דין גרעון בנמכר לישראל ובאמה מדין גרעון בעכו"ם, כיון דדין גרעון בעכו"ם הוי דין אחר, ומש"כ המהרש"א הטעם דהוי לפי היובל, אינו אלא בגדר ראי' דהוי דין גרעון שונה מנמכר לישראל. ולפ"ז ניחא הערת המש"ח בפ' בהר בהא דקתני בתורה או השיגה ידו דגואל את עצמו, ותמה המש"ח דאם קרובין גואלין אותו כ"ש הוא עצמו, אכן י"ל דכיון דדין גרעון בנמכר לעכו"ם הוא חידוש מיוחד דיכול לקנות את עצמו מהעכו"ם, סד"א דשייך כן רק ע"י דין פדיון וגאולה ע"י הקרובים, אבל הוא עצמו אינו יכול לקנות עצמו מאדונו העכו"ם, וזהו שכתבה התורה להדי' או השיגה ידו, דהוי חידוש דקונה עצמו, משא"כ בגרעון בנמכר לישראל ובאמה הוי גדר פדיון ובזה פשוט יותר דגואל עצמו. ועי' בהמקנה שכ' להק' בדין גאולה בנמכר לעכו"ם דאיך ישתעבדו הגואלים הא ל"ש מכירה בעבד עברי, ותי' דמהני כיון דזוכה האחר שלא ע"י מכירה, ועי' בתוס' רי"ד יח. ובדברי המהרי"ט שיובא להלן דמבואר דבנמכר לעכו"ם הוי בר מכירה.

ולפ"ז י"ל דזהו כוונת הגמ' יד: דא"א למילף קנין כסף בע"ע הנמכר לישראל מע"ע הנמכר לעכו"ם, הואיל וכל קניינו בכסף, היינו דהקנין כסף בנמכר לעכו"ם מהני ככל קנין כסף בעכו"ם הקונה כל דבר, משא"כ בנמכר לישראל הוי קנין כסף למיחל עליו שם ע"ע וכנ"ל, ולהכי א"א למילף אהדדי. וע"ע בדברי המלבי"ם בפ' משפטים שנגע בזה דחלוק בנמכר לעכו"ם עי"ש.

והנה בזר"א להגרמ"ז זצ"ל תמה דאיך ילפי' דין ירושת עכו"ם, מהא דע"ע אינו עובד את הבן בנמכר לעכו"ם, דמכלל דאית ליה יורשים, והרי בלא"ה אפי' עובד את הבן לא עדיף מנמכר לישראל דל"ה מדין ירושה. עוד יש להעיר בענין זה עמש"כ המש"ח בר"פ משפטים דלמ"ד בפ' י"נ דבנכסי האם בן ובת שוים ה"נ אין הע"ע עובד את הבן, וצ"ע מסוגין דהרי לרש"י ביבמות סב,א בירושת עכו"ם בן ובת שוים, וא"כ איך ס"ד דבנמכר לעכו"ם הע"ע עובד את הבן.

ונראה לחדש בזה דהא דכ' הרדב"ז והמנ"ח דע"ע דעובד את הבן הוא לא מדין ירושה, טעמם הוא משום דע"ע לא ניתן למכירה וחד דינא הוא וכמבואר לעיל, ולפ"ז י"ל דבע"ע הנמכר לעכו"ם אם היה עובד את הבן ה"נ הוי בתורת ירושה, די"ל דבנמכר לעכו"ם ה"נ שייך מכירה בע"ע, [ועי' זר"א בסי' כג - ח שג"כ כ' מטעם אחר דבנמכר לעכו"ם שייך מכירה], וי"ל מכמה טעמים חדא דבראב"ד בתו"כ בהר משמע דבנמכר לעכו"ם ל"ה גופו קנוי כמו בישראל והיה שייך בו מחילה, וכ"נ בראב"ד לשיטתו בהשגות על הרי"ף בפ' השולח דף מ: מדפ"ה דל"ה קנין גמור, וכ"כ בריטב"א בגיטין לח ובמקנה בסוגין דבנמכר לעכו"ם אין גופו קנוי, וי"ל בגדר הדברים דבע"ע הנמכר לישראל הקנין הוא להחיל עליו שם ע"ע וממילא מעש"י שלו, ולהכי אינו במכירה ובירושה דדין עבד שחל ע"י האדון שקנאו אינו עובר לבעלות אחרת, משא"ע בע"ע הנמכר לעכו"ם הוי בעיקרו קנין ממון למעש"י כלשון הראב"ד שם, ובזה י"ל דשייך מכירה בהך עבד, ועוד דחזי' דבנמכר לעכו"ם איכא דין גאולת קרובים לשעבוד, ודין גאולת קרובים הוי כמו מכירה כדיבואר.

ובירושלמי מבע"ל אם הגואל מעכו"ם אינו יוצא בשש, ותליא אם הוי כמכירה חדשה לישראל א"כ יצא בשש, ובס' הערות להגריש"א זצ"ל כ' דמסתבר דבגאולת קרובים אין הישראל יכול לכפותו בשפחה כנענית כיון דקנאו מעכו"ם שאין לו דין ש"כ, ונראה דאינו מוכרח די"ל דלגבי הישראל הוי כמכירה חדשה ושוב נעשה כעבד עברי של ישראל מעיקרא, ולגבי הישראל הוי גופו קנוי ודינו ככל ע"ע הנמכר לישראל, ויוצא בשש, ויהיה בו דין נרצע, וכמ"כ במת דינו דעובד את הבן, כיון דנעשה מחדש כע"ע הנמכר לישראל, לכל דיניו ומשפטיו, וראיה לזה דהרי מסתבר דאין הישראל יכול למוכרו לאחר כדין כל ע"ע הנמכר לישראל, וע"כ דאצל הקרובים חל דינו להיות מעיקרא דע"ע הנמכר לישראל.

ויסוד דברינו דגאולת קרובים הוי כדין מכירה, מפורש בדברי המהרי"ט יח. מהדו"ב שכ' גבי גאולת קרובים בנמכר לעכו"ם, וז"ל ולכן מצי ליקח לשעבוד דמכוחו של עכו"ם אתי אבל נמכר לישראל כיון שאין דינו של ישראל למכרו להכי ליכא גאולת קרובים דל"מ לאקנויי להו קנין הגוף שהיה לו בו וכו', ומפורש דבנמכר לעכו"ם שייך בעבד מכירה, ומצאתי כן גם ברדב"ז עבדים פ"ד ה"י שכ' ע"ד הר"מ שם דע"ע אינו נמכר "כיון שאינו נגאל בקרובים כ"ש שאינו נמכר לא לקרובים ולא לרחוקים וכו' וכתי' ועבדך ולא ליורש וכ"ש שאינו מוכרו לעבוד את אחרים", הרי להדי' דגאולת קרובים בנמכר לעכו"ם הוי כדין מכירה, ולפ"ז שפיר י"ל מש"נ לעיל דדין גרעון כסף בנמכר לעכו"ם חלוק מגרעון בנמכר לישראל, דבעכו"ם דגופו קנוי למעש"י הגרעון הוי כקנין דקונה עצמו מהעכו"ם וא"ש היטב, ונמצא דבע"ע הנמכר לישראל אינו נגאל בקרובים משום דל"ש גבי מכירה וה"נ ל"ש בו ירושה, ומגזה"כ עובד רק את הבן, וא"ש היטב הרדב"ז לשיטתו לפנינו, ולפ"ז נראה לחדש דאם בע"ע הנמכר לעכו"ם היה עובד את הבן היה ודאי מדין ירושה, כמו דהיה שייך גבי מכירה.

ומעתה נראה דבלי המיעוט דולא עם יורשי קונהו, היה ע"ע הנמכר לעכו"ם עובד את הבן מדין ירושה, ולא גרע ממכירה דשייך בע"ע הנמכר לעכו"ם, וא"כ אלמלא המיעוט דולא עם יורשי קונהו, היה עובד גם את הבת ושאר היורשים כפי מנהגם, וכ"ה לשון הגמ' להלן יז: דבנמכר לעכו"ם אינו עובד את הבן ואת הבת, ומשמע דבלי המיעוט היה עובד את הבת, וכ"נ בראב"ד בתו"כ בפ' בהר פ"ח מ"ג שכ' גבי נמכר לעכו"ם דבלי המיעוט היה עובד גם את האח, והגר"א שם כ' דהמיעוט שאינו עובד לא את הבן ולא את הבת, ומיושב היטב כמש"כ דה"נ בלי המיעוט היה עובד את הבת.

ובזה יש ליישב קו' התוס' ב"מ עא. שהק' בהא דקתני שם גבי נמכר לעכו"ם ולגר דאינו עובד לא את הבן ולא את הבת, וכ' התוס' דולא את הבת בכדי נסבה דפשיטא הוא דהא גם בישראל אינו עובד את הבת, וכ"כ בתורא"ש שם. אכן לפ"ד ניחא היטב לומר דהגמ' היא בדוקא, והיינו ההדגשה היא גם על הבת, דזהו המיעוט בעכו"ם, כי בלי המיעוט היה ע"ע הנמכר לעכו"ם ומת אדונו, דעובד בעכו"ם גם את הבת, כיון דהוי מדין ירושה, ודוקא בנמכר לישראל דהוי חפצא דלאו בר מכירה ול"ה בתורת ירושה בזה דינו דעובד רק את הבן, [אך יתכן דעיקר קו' תוס' ב"מ שם היא על נמכר לגר צדק, ובזה י"ל דאף דילפי' דהוי כנמכר לעכו"ם מ"מ הרי ל"ל דין גאולת קרובים כמש"כ הכס"מ, דל"ש בו טעמי' שלא יטמא בין העכו"ם, א"כ הוי סוג עבדות כנמכר לישראל וממילא ל"ש בו מכירה וירושה, ובזה בלי המיעוט היה דינו דעובד רק את הבן ולהכי כ' תוס' דאינו עובד את הבת בכדי נסבה], וניחא בזה הערת הרש"ש על הא דקאמר הגמ' המיעוט ולא עם יורשי קונהו ולא קאמר ולא עם הבן ועם הבת כדקאמ' בנרצע, ור"ל דכיון דבעכו"ם בן ובת שוים לכן כללינהו בחדא, ולפ"ד מדוייק הלשון ולא עם יורשי קונהו דבלי המיעוט ה"נ היה ע"ע הנמכר לעכו"ם עובד את כל יורשיו בן בת או אח כיון דהוי מדין ירושה וכמבואר. [ויל"ע בנמכר לעכו"ם, ונתגייר העכו"ם, אם העבד נשאר כדין נמכר לעכו"ם או דנעשה כנמכר לישראל, ומסתבר דתליא כפי השעה שנמכר וממילא דינו כנמכר לעכו"ם].

ולפי המבואר ניחא היטב דברי הרדב"ז דמש"כ דמוכר עצמו אינו עובד את הבן, היינו בנמכר לישראל דלאו בר ירושה הוא, והוי רבוי דעובד את הבן, ובזה כ' הרדב"ז דהרבוי נא' רק במכרוהו ב"ד, אבל בנמכר לעכו"ם בלי המיעוט הרי היה עובד את הבן מתורת ירושה והיה עובד גם את הבת, ובזה פשיטא דגם במוכר עצמו היה הדין כן כיון דהוי דין ירושה גרידא, ול"ב לרבוי וחידוש מיוחד דעובד את הבן, אלא דממעטי' דבעכו"ם ליכא ירושה בע"ע וא"ש היטב.

ובזה ניחא דברי המש"ח, שכ' דבירושת בן את אמו למ"ד דבן ובת שוים ל"ח בן, ואין הע"ע עובד כלל, והקשינו מהסוגיא גבי נמכר לעכו"ם, אכן דברי המש"ח שייכי בע"ע הנמכר לישראל דוקא, דהוי דין דעובד הבן ולאו מדין ירושה, ולכן אם בן ובת שוים לית ליה מעלת בן, אבל בנמכר לעכו"ם דאם היה עובד הבן, הוי מדין ירושה, ה"נ היה עובד את הבת כיון דהוי דין ירושה, וכמ"כ מיושב היטב קו' הזר"א דאם עובד הבן ל"ה מדין ירושה איך מוכיחה הגמ' מקרא דולא עם יורשי קונהו דעכו"ם יורש את אביו, דאה"נ לענין נמכר לעכו"ם הא דהע"ע עובד את הבן מדין ירושה הוא וכמש"נ.

[והנה בגמ' יז: ממעטי' גם באמה עבריה דאינה עובדת את הבן ואת הבת, ומשמע דבלי המיעוט היתה עובדת את הבן, וי"ל דבאמה עבריה כ' הריטב"א להלן יט. דאין גופה קנוי דהרי ליכא קנין איסור, וע"כ דהוי קנין למעש"י, והביה"ל הוכיח כן מהא דאמרי' בגמ' יח. דמהני שטר התחייבות לגרעון אמה, אף דבע"ע כ' הרשב"א טז. דל"מ, שאני ע"ע דגופו קנוי ובעי' לקנין כסף, משא"כ באמה דל"ה גופה קנוי, ולפ"ז נראה דה"נ באמה היה שייך מכירה, [אך ברמב"ם מפורש דל"מ מכירה באמה, ועי' ערכין כח. וי"ל], וא"כ בלי המיעוט דאמה יוצאת במיתת האדון, ה"נ הוי כירושה גם לבת, ועד"ז יש מקום לחדש גם בנרצע דממעטי' דאינו עובד את הבן ואת הבת, וי"ל דבנרצע הוי רק עבד למעש"י ול"ה גופו קנוי ככל עבד, [וזהו טעמו של רבינו בחיי ורבינו הלל דנרצע אסור בשפחה, דה"נ ל"ה גופו קנוי] והיה שייך בו מכירה וירושה, וזהו דממעטי' דאינו עובד את הבן ואת הבת, והדברים מחודשים].

והנה בר"מ פ"ד ה"ד הוסיף דאמה יוצאת במיתת האדון כמו נרצע וצ"ב הוספה זו, ונראה למש"כ האו"ש שם ה"ה דבאמת הא דאין האב מוריש זכות בתו לבנו אינו משום דליתא בירושה, אלא דהבת קודמת לירושה זו, וא"כ באדון אף דהוי במקום האב הרי אינה בתו שתירשהו, ושפיר סד"א דתעבוד את הבן, וזהו שהוסיף הר"מ דיוצאת במיתת האדון כמו נרצע.

בס"ד **בדין ההענקה**

בספרי בפ' ראה: הענק תעניק לו ולא ליורשיו. ועי' במלבי"ם שכ' לתמוה דבגמ' טו,א מקשה יורשיו אמאי לא שכיר קריה רחמנא ומסיק לו ולא לבע"ח, ותי' דהמקשה בגמ' סובר דהענקה הוא מטעם שכר שכיר, והספרי ס"ל שהוא מטעם צדקה, עי' במשנ"ל עבדים פ"ג הי"ב שיש פלוגתא בזה וכו'. ועי' בר"ן מגילה דף יא. מדפ"ה דהענקה הוי בגדר צדקה, וכ"נ בשו"ת הרשב"א ח"א סימן יח בהא דלא מברכין על צדקה ועל הענקה עיש"ה.

והנה בתו"כ בפ' בהר פ"ז אי' לגבי עבד עברי, שכיר מה שכיר ביומו תתן שכרו אף זה ביומו, וכ' הר"ש משאנץ והראב"ד בפי' הא' דתתן הענקה ביומו, וכ"ה ברבינו הלל שם, ומוכח דס"ל דהענקה הוי חוב שכירות ושייך בבל תלין, [והגר"י הוטנר זצ"ל בקוה"ע שם עמד בחידוש זה דיש בל תלין בהענקה והסתפק ביובל אם עובר בר"ה או ביוכ"פ], עוד כ' הר"ש משאנץ וכ"ה בראב"ד שם פ"א שאם מכר עצמו ולא שילם לו דמיו עד שהתחיל לעבדו בכל יום עובר עליו, וי"מ שאינו עובר עד לאחר שש מפני שהוא אצלו כשכיר שש שנים וכו' וכ"ה בראב"ד, אלא שהראב"ד הביא בתו"ד די"א שאינו עובר עליו כשכיר יום, ומהך פירושא דעובר בבל תלין על דמי העבד מוכח דקנין כסף בע"ע הוי תשלום על עבודתו ולהכי שייך בל תלין, [ובזה פליגי הנך פי' אם הוי תשלום על כל יום או תשלום על כל ששת שנות עבדות], ויל"ע דלדברי הגרי"ז הנ"ל דהכסף בע"ע הוי תשלום על שם עבד שחל עליו וממילא מעש"י שלו, ל"ש על דמי העבד לאו דבל תלין דהתשלום ל"ה שכירות על פעולה, ובודאי בקונה עבד כנעני והתחיל לעבוד ולא שילם לו דמי עבדותו, לית ליה לאו דבל תלין כיון דאין השכר תמורת עבדותו אלא תמורת קניינו לעבד כנעני ובמקח ליכא בל תלין, ומדכ' הר"ש והראב"ד בפי' השני דבע"ע יש על הממון של קניית העבד לאו דבל תלין, משמע דהתשלום הוא תמורת מעש"י.

ובגמ' ממעטי' גבי ההענקה ולא לבעל חובו וכו', מוכח דהענקה הוי חוב ממון ולא רק מצוה בעלמא, דהרי אי לאו המיעוט הי' בע"ח גובה את ההענקה, מיהו הר"מ בסה"מ הביא דין הענקה בהדי מצות צדקה עי"ש. ובשיטה לנ"ל שם מבואר דמהני תפיסה דבע"ח, וע"כ דהוי חוב ממון, והנה בשלנ"ל להלן שם כ' דבר חדש דלמ"ד דבגרעון איכא הענקה מחשבין את ההענקה לפי שנות עבודתו, [ודלא כמו שנקט בס' המקנה שם], ונראה דאזיל לשיטתו דהענקה הוי חוב וכשכר פעולה, ולהכי מחשבין כפי שנות עבודתו. [ויש להסתפק למ"ד דמוכר עצמו מעניקין לו, אם בנמכר לעכו"ם שייך דין הענקה מחמת החוב והשכר פעולה אף דל"ש למצוה]. ועי' ברמב"ם פ"ג הט"ו במתה הבת ונתחייב לאב ומת האב דאינו מוריש לבנו, ומשמע דהוי מצוה בעלמא ולהכי אינו מוריש לבנו.

ויל"ע אם המיעוט דלא ולא לבע"ח הנא' בהענקה, קאי רק על שעור הענקה דה' סלעים, או גם על חיוב הענקה היכא דנתברך על ידו, דאולי בזה הוי כתשלום חוב וכדמי השכירות. ובמש"ח לפנינו כ' ד"ח בכדי ליישב הספרי והגמ' דידן, דהמיעוט בגמ' ולא לבע"ח קאי לענין נתברך בגללו דבזה ס"ד דבע"ח גובה כיון דהוי כשכיר, וה"נ בזה משלם ליורשיו ולא לבע"ח, ובזה מיישב גי' הגר"א בגמ' עפ"י הספרי דולא ליורשיו, דהיינו היכא דהוי הענקה גרידא דזה הוי מצוה בעלמא ול"ה ליורשים, אבל הסוגיא מיירי בנתברך דהוי חוב כשכר פעולתו ובזה הוי ליורשים ורק נתמעט לבע"ח עיש"ה. אמנם בדברי השיטה הנ"ל מבואר דגם הענקה דה' סלעים הוי כחוב וכמש"כ, והיה מקום לומר בדעת השיטה איפכא, דאף דהענקה הוי כחוב וכשכר פעולה, מ"מ מה דמעניק לפי ברכה הוי מצוה גרידא, וחזינן דלא נאמר בזה שיעור בנתינה, וכפי שהעיר הערוה"ש, ומש"ה י"ל דבזה פשוט יותר דאין בע"ח גובה, דהוי נתינה של מצוה בעלמא. [ועי' פנ"י טז: דשייך לתת הענקה לקטנה כיון דהוי שכר פעולה].

והנה בספרי מרבי' הענק תעניק אפי' מאה פעמים וצ"ב, והגר"א שם מחקו, ועי' בספרי דבי רב שפי' דמיירי בחזר וגנב דסד"א דבנמכר לאותו אדון אינו חייב בהענקה, והעיר דא"כ אמאי השמיטו הרמב"ם. ומטו בשם הגר"ח והגרי"ז ז"ל לפרש פי' חדש בספרי דגם היכא דהוסיף לו משלו הרבה הוי דין הענקה עליו, וזהו שאמרו בספרי אפי' מאה פעמים, דדין הענקה עליו, ואין בע"ח גובה ממנו, ולכאורה שמועה זו סותרת למובא בשם הגר"ח ז"ל בישוב שיטת הרמב"ם לדינא דולא לבע"ח, דכיון דבעי' נתינה מצאן גוי"ק הרי ע"כ דאינו נותן לבע"ח, דל"ח נתינה מצאן גוי"ק, ולכן פשוט דאין בע"ח גובה, אמנם הרי נ"מ לענין היכא דהעניק יותר דהוי עלה דין הענקה, ובעי' לקרא דאין בע"ח גובה ממנו, אלא דבזה י"ל דבמוסיף לפי ברכה הוי למצוה בעלמא וכנ"ל, וממילא פשוט דאין בע"ח גובה מהך הענקה, ובשיטה לנ"ל כ' להדי' במיעוט דולא לבע"ח דאתי בין על עיקר הענקה ובין על מה שמוסיף לפי מה שנתברך. ועו"נ דגם מה שאמר הגר"ח דבהוסיף אפי' מאה פעמים הוי דין הענקה, ה"ד היכא דהוסיף מצאן גוי"ק. [ובעיקר דין צאן גוי"ק מסתבר דהוי דין גם בתשלום החוב דהענקה, והיכא דלא שילם מצגוי"ק לא רק שלא קיים מצות הענקה אלא גם נשאר החוב, אך בחי' רא"ל נקט דהוי רק דין בקיום המצוה דהענקה].

ויעוי' במהרי"ט בקדושין שם שחידש דהמיעוט הנא' בהענקה דבעי' צגוי"ק ולא כספים, הוא רק בקרא דאשר יברכך אבל בעיקר חיוב הענקה לא נתמעטו כספים, והיינו דס"ל דחיוב ה' סלעים הוי שכירות ולהכי אין נ"מ ממה משלם, אבל חיוב לפי ברכה הוי צדקה ובזה בעי' דבר שיש בו ברכה, (ולפ"ז ל"ש תרוץ הגר"ח הנ"ל בהשמטת הר"מ לדינא דולא לבע"ח, דלא יהני מדינא דצגוי"ק, כיון דלעיקר חיוב הענקה מהני גם מכספים, מיהו למש"ח הנז' המיעוט דולא לבע"ח מיירי לענין הענקה בדין דאשר יברכך דהוי שכר פעולה דבזה ס"ד דהבע"ח גובה), ועי' במשנ"ל מש"כ ע"ד המהרי"ט.

ובאו"ש בהל' גניבה כ' עמש"כ הר"מ דנמכר בגניבתו והשאר חוב עליו עד שיעשיר, דכוונת הר"מ לומר דאין גובין חוב שאר הגניבה מהענקה דהוי בכלל המיעוט ולא לבע"ח עיש"ה, אך יש לדון דנ"מ היכא דהוסיף לו על הענקה יותר אם נחשב כחוב הענקה, והנ"מ אם יגבו מהם חוב הגניבה.

**והנה יש לדייק היטב דבר"מ כ' לגבי ברח דאינו חייב בהענקה, אבל לגבי גרעון כ' דאין מעניקין לו, ונראה דהחילוק ברור דבגרעון ל"ה יציאה כלל ול"ל פרשת הענקה ואם האדון יתן לו הוי מתנה בעלמא, אבל בברח היובל מוציאו אלא דכיון דאינו ברשות האדון ביובל אין האדון חייב בהענקה, אבל אם האדון יתן לו שפיר דין הענקה על זה ול"ה כמתנה בעלמא, ונ"מ דאין הבע"ח גובה ממנה.**

**תמצית שיעור דף טז.**

**שטר בעבד ובאמה, לקניה ולשחרור**

דף טז. בפלוגתת ר"ה ור"ח אם האב כותבו או האדון עי' כל הסוגיא. ועי' קו' תורע"א במתני', [הועתק בליקוטים יד:] דיהני לר"ח שטר בין שכתבו האב בין שכתבו האדון ונילף כן מב' הדרשות, ובשיטה לנ"ל מבואר דלמ"ד אדון כותבו בעי' לשמה, דהוי כשטר קדושין דהבעל הקונה כותבו, ומבואר בדבריו דר"ח ור"ה פליגי בגדר השטר דאמה אם הוי שטר קנין או כשטק קדושין, ולפ"ז ל"ש קו' הרע"א דנימא לר"ח דתרוייהו יכולים לכתןב השטר.

והנה אמרי' בגמ' "באישות מיהא לא אשכחן", ומבואר דשטר קניית אמה חשיב עניינא דאישות, [מיהו בגמ' לעיל ד: וכן שם ה. אמרי' על שטר דאמה דבאישות לא אשכחן דלא חשיב אישות]. ועי' בתוס' רי"ד שמחק לפנינו גי' זו מהגמ' ועי"ש שכ' דאם משום יעוד חשיב אישות, יקשה מעבד דהוקש לאמה ואמאי לגביו חשיב אישות, [ואולי כיון דבע"ע איכא אישות מיוחדת בשפחה ע"י מסירת אדון ונמצא דשם עבד גורם לאישות זו].

- וברמב"ן מפורש דהוי כשטר אישות עי"ש שהק' כקו' תוס' דנילף משטר קדושין והוסיף הרמב"ן דהוי בתרוייהו כשטר אישות והכנסה, הרי דהשטר באמה דינו כשטר קדושין מחמת היעוד, ובתרוץ הרמב"ן אם כוונתו דלמ"ד דאב כותב ל"ה שטר הכנסה.

ובגמ' אמר עולא הקישו הכתוב לאחרת בשלמא למ"ד אדון כותבו אלא לר"ח דאב כותבו כו' אלא יליף מלא תצא כו', היינו דלר"ח אב כותבו ככל שטר מכר דתליא במוכר, ושם בגמ' אב"א להכי אהני אם אחרת, ועי' בר"מ פ"ב ה"א ובכס"מ, ומבואר דלהר"מ הוי כשטר מכר. ובתורע"א הנ"ל הק' דלר"ח מאן לימא לן דרק אב כותבו אולי גם אדון כותבו כיון דיליף ג"כ מקרא דאם אחרת ליהוי כקדושין דהבעל הקונה כותב השטר, ואכן בירושלמי משמע כן, אולם בר"מ מפורש דלא כירושלמי, וע"ע בר"מ בפהמ"ש שהביא הילפו' דאחרת, ומ"מ כ' להלכה דאב כותבו, ובגמ' לעיל ה ובתוס' ורמב"ן שם מבואר דגם לר"ח הילפו' מאם אחרת וצ"ע כנ"ל. וכן נקט המקנה לעיל יד: עמש"כ התוס' דאין שטר בנמכר לעכו"ם דיליף מאם אחרת, דהוי לכ"ע גם למ"ד דאב כותבו עי"ש.

ולכאורה הפלוגתא בגמ' היא במהות השטר דאמה העבריה, אם הוי דין שטר קנין או שטר עבדות הנלמד מקדושין, וכן כ' בחי' רבי מאיר שמחה לעיל ט:, ונ"מ בעיקר הילפו' אם בעי' לשמה בהך שטר, וכמש"כ בשלנ"ל הנ"ל, והיינו דאם ילפי' מקדושין דינו כשטר קדושין ומש"ה הקונה כותב וה"נ בעי' לשמה, [ולהך מ"ד ניחא התוס' יד: דל"מ שטר בנמכר לעכו"ם דל"ש ביה מהות שטר זה דדינו כשטר קדושין, והמהרש"א טו: ס"ל דנמכר לעכו"ם יוצא בשטר, ע"כ דביציאה הוי כקנין שטר ולא מהות שטר אישות, אמנם י"ל דכ"ז בנמכר לעכו"ם דל"ל קנין איסור להתירו בש"כ, ומש"ה השטר שחרור הוי כשטר קנין, משא"כ בנמכר לישראל הוי שטר המתירו בקנין האיסור], והרי כיון דילפי' מקדושין (ולרמב"ן כ"ה לכ"ע, והרמב"ן כ' דמקרי שטר מכניס, היינו דשטר אמה הוי כשטר קדושין) ליבעי לשמה. והרע"א החדשים כ' בתו"ד דחדוש גדול לומר דבעי' לשמה בשטר, הרי דס"ל דל"ה מהות דשטר אישות, וניחא לשי' מש"כ בתורע"א דלמ"ד דאדון כותבו ה"ה אב.

ונראה דלמ"ד דיליף מאם אחרת ה"נ מהותו הוא כשטר קדושין, וכמו דבשטר קדושין מבואר בגמ' ט: דהוי שטר קיחה ונתחדש דין שטר קדושין ע"י הקונה, [ושונה בכך מכל שטר מכר], וה"נ באמה דינו כן. והנה הר"מ פסק בפ"ב ה"א דבע"ע העבד כתוב הריני מכור, ובכס"מ כ' דהר"מ לשיטתו דפסק באמה דהאב כותבו הרי דהמוכר כותב, ולו"ד יש לדון דחלוק שטר ע"ע משטר אמה, דבאמה הוי שטר קיחה והשלנ"ל כ' דמהני ליעוד, [עי"ש דדוקא לר"ה מהני ליעוד, משא"כ לר"ח דאב כותבו], משא"כ בע"ע הוי ככל שטר מכירה, ולהכי בע"ע פסק הר"מ דהעבד כותבו כי הוא המוכר [ולהר"מ גם במכרוהו ב"ד דינו כן וכמש"נ במקומו], אך הכס"מ שכ' דהר"מ לשיטתו הרי דס"ל דחד דינא הוא, וכ"ה בתוס' רי"ד לפנינו שמשוה שטר ע"ע לאמה, ולהכי מחק הגי' באישות וכנ"ל, אכן י"ל דבאמה בילפו' מאם אחרת הוי שטר אישות וכמש"כ בשלנ"ל דמה"ט בעי' לשמה.

והנה בר"מ בפ"ד ה"ג אחר שכ' נוסח השטר באמה בתי מכורה לך, הדגיש וסיים דשטר אמה עבריה האב כותבו וצ"ב כפילות הדברים, שהרי כ' ברישא הנוסח בתי מכורה לך, ועמד בזה ברדב"ז עי"ש שנדחק דסד"א דמהני גם שהאדון כותב בתך כו', ועו"ק לי דבפ"ב ה"א גבי שטר בעבד לא סיים כן הר"מ, אכן נראה דהר"מ ס"ל דלכ"ע שטר אמה הוי גדר שטר אישות, וכ"ה גם למ"ד אב כותבו ורק להך מ"ד הוי ילפו' דהוי כשטר מכר לענין זה, ולכן הדגיש הר"מ כן דוקא לענין אמה דהאב כותבו מגזה"כ, אבל בעבד פשיטא דהעבד כותבו ככל שטר מכר.

וראיה לדברינו נראה ממש"כ בפה"מ להר"מ דמוסרו לו בפני עדים, ולכא' הכוונה דאף דיש בשטר ע"ח, מ"מ בעי' ב' עדים בשעת מסירה מדין דבשב"ע לקיומי כשטר קדושין, אך הר"מ כ' כן גם למ"ד דאב כותבו והוי כשטר מכר, ומוכח דאזיל לשיטתו דלכ"ע נחשב כשטר אישות, וכדסלקא דעתך לעיל ט: דיהני קנין אמה גם בביאה, וע"כ דהוי גם כקנין אישות מחמת היעוד וצ"ע.

ב] האחרונים דנו אם ביוצא בשטר אית ליה הענקה, ונראה דתלוי במהות יציאה דשטר, דהנה המהרי"ט כ' חידוש דהוי כיציאה דגרעון כסף ומה"ט לא קתני במתני' דיוצא בשטר, [ועי' בדברי המהרי"ט מהדו"ב סוד"ה בשטר שדן אם הוי כשטר שחרור בעבד כנעני], וכן דייקו האחרונים בשי' הרמב"ם דמבואר בדבריו ב' פעמים בהל' עבדים כנ"ל דהוי כדין גרעון דהוסיף הר"מ דל"מ מחילה על עבדות אא"כ יכתוב שטר וכו', [וראה בחי' רא"ל], ורש"י טז. כ' דדין שטר בע"ע הוא דלא גרע מעבד כנעני, ומוכרח ברש"י דהוי דין שחרור כמו בע"כ, ונראה דרש"י ס"ל כד' הרמב"ן הנ"ל דמהות השטר הוא להפקעת קנין האיסור, ומש"ה לרש"י דין שטר הוא כדין שטר שחרור, והוי יציאה, [ומה"ט כ' המנ"ח הנ"ל דלרש"י בעי' דין לשמה בשטר זה], ולפ"ז מסתבר דיהי' דין הענקה ביוצא בשטר דהוי דין יציאה, אכן לשי' הרמב"ם דס"ל דהשטר מהני גם על הממונות, דמהות השטר הוי דין קנין וכדין גרעון כסף, ולפ"ז ל"ה יציאה, ומש"ה להר"מ לשיטתו ליכא דין הענקה ביוצא בשטר.

ובשיטה לנ"ל הביא מח' רבינו משה והראב"ד אם נוסח השטר הוא ה"א בת חורין [היינו דהוי שטר שחרור] ולראב"ד הוי הנוסח הרי את קנויה לעצמך ומשמע דהוי שטר קנין, ותליא דאם השטר שחרור מהני להפקעת הקנין איסור יהא נידון כשטר שחרור, אבל אם הוי להפקעת הממון הוי כשטר קנין, [ולמהרי"ט דבשטר הוי מדין גרעון, א"כ להנך ראשונים דס"ל דגרעון ה"ד בנקנה בכסף, ה"נ ביציאה דשטר דהוי מדין גרעון ה"ד ביוצא בכסף].

**ובחזו"א הק' דאם ביוצא בשטר ל"ל הענקה א"כ יוכל תמיד לשחררו בשטר בע"כ קודם גמר השש, ועי"ש שר"ל דאה"נ יוכל לשחררו, ומ"מ כ' דמסתבר דיש לו הענקה, ולקושטא דמילתא לק"מ דממנ"פ אם הוי שטר שחרור [ומהני בע"כ של העבד] כיון דהוי שחרור יש לו הענקה, ואם הוי שטר קנין אין לו הענקה, אך כיון דהוי גדר קנין בעי דעת העבד, וא"כ העבד לא יקח את השטר.**

**בדין ע"ע שחלה וברח**

בסוגין יז. מבואר דבחלה יותר מג' שנים או בברח חייב להשלים, והתוס' שם כ' לחלק בין עבד לפועל דעבד גופו קנוי ולהכי בחלה ג' אינו חייב להשלים, ומתאים לתוס' לשיטתם בדין ע"ע גופו קנוי דהיינו למעש"י, אכן הריטב"א כ' החילוק באופ"א דאלו פועל או קבלן השכירו ב"ה למלאכה זו על דבר ידוע נוטל שכרו וכיון שלא עשאו אע"פ שחלה או נאנס אין לו אלא שכר מה שעשה לפי חשבון, אבל ע"ע לא נשתעבד לו לעשות דבר ידוע, אלא נשתעבד לו שיכפוהו למלאכתו לומר שכל מלאכתו תהא לרבו, ולפיכך אם חלה ולא עשה מלאכתו תהא לרבו, ולפיכך אם חלה ולא עשה כלום **נסתפחה שדהו** של אדון אלא דכי חלה יותר משלש הוי אומדן דעתא דמוכח דלאו להכי נחת למזבן וכו' עיש"ה, וביאור דבריו נראה עפי"מ שהבאנו דברי הגר"ח והגרי"ז דבע"ע הקנין הוא להחיל עליו שם ע"ע וממילא משועבד למעש"י לאדון, וזמש"כ הריטב"א דנשתעבד לו שיכפוהו למלאכתו, ונמצא דאין השכר עבור המלאכה, להכי אמרי' נסתפחה שדהו. [ומש"כ הריטב"א שיכפוהו למלאכה היינו דמהות ע"ע הוא מה שכופהו למלאכה, ונראה דזהו כוונת רש"י טז. על הגמ' ואימא בחזקה שכ' דיכפוהו למלכה, היינו דל"ה כדין חזקה בעבד כנעני, דהתם בעי' חזקה המיוחדת בעבודת ע"כ להביא כליו למרחץ וכו' כמש"כ הר"מ, משא"כ בע"ע הרי הך עבודה אסור לעשות בע"ע, וממילא ודאי דזה ל"ה חזקה בע"ע, דרק במעשה עבדות המותרת מהני לחזקה בע"ע, ולכן כ' רש"י כאן דכופהו למלאכה אחת, דזהו החזקה דע"ע, ובעי' כפיה, היינו דאז נחשב מעשה עבדות מה שעושה בדרך כפיה, דבמלאכה אחת בלי כפיה ל"ה מעשה עבדות, ולפ"ז ניחא דבעבד כנעני ה"נ לא בעי' כפיה דעיקר החזקה הוי עבודה המיוחדת לע"כ והוי מעשה עבדות].

ונראה דהריטב"א לשיטתו בזה, דהנה הראשונים נחלקו בברח ופגע בו יובל אם צריך להשלים אחר היובל ראה במאירי ותוס' ר"י הזקן, די"א דבעי השלמה ומ"מ ל"ל הענקה כיון דברח בשעת היובל ל"ה שילוחו מעמך, כמש"כ בשלנ"ל, והריטב"א הביא דאפי' את"ל דבתר יובל כייפינן ליה להשלים מה שברח ההוא לאו בתורת עבדות הוא אלא מדין תשלומין כפורע חובו וכי משלים ליכא שלוח עבד דנעניק ליה דב"ח גמור הוא מקודם לכן, ומ"מ נראין הדברים דכיון שפגע בו יובל ויצא לחרות שוב אינו משלים ואפילו מדין פרעון חוב ותשלומין דמאי דברח ונתבטל אינו אלא גרמא בעלמא **כמבטל כיסו ושדהו ש"ח דהוי גרמא** שהוא פטור וכו', ולכאורה דברי הריטב"א שכ' דהוי כמבטל כיסו צ"ב דהרי שאני הכא דקיבל מעות עבור העבודה, ומ"ש לדמותו למבטל כיסו ש"ח, הא זהו עיקר ההתחייבות. ומצאתי בתלמיד הרשב"א שנדפס מכ"י בס' אור הגנוז שם שעמד בזה וז"ל ומיהו אינו נכון דודאי לא דמי למבטל כיסו, דהא ודאי ליכא למימר בשוכר את הפועל ונתן לו שכרו ונתבטל חצי היום שיהא פטור, שהרי לא השלים תנאו הכא נמי דכוותה היא וכו', אכן בדעת הריטב"א נראה דאזיל לשיטתו דהמעות בקנין ע"ע הוא לא תמורת המעש"י והעבודה, אלא היא כדי לחול עליו שם עבד, ונמצא דאם ברח לא מגרע מתמורת המעות דעדיין שם עבד עליו, ובשעת הקנין כבר קיבל האדון את כל תמורת המעות היינו את גוף העבד, ומה שלא עובד בפועל הוי כמבטל כיסו.

ויש להסתפק בדין חלה או ברח אצל הבן, להמבואר בשיעור הקודם דע"ע עובד הבן הוי רק השלמת העבדות לאב והאדון נחשב האב אלא דמשלים לבנו שניו, מהו בברח אם חייב להשלים, ולכאורה י"ל דאף אם חייב להשלים אך לבנו לכ"ע חיוב ההשלמה הוא בגדר פריעת חוב בעלמא ולא שנות עבדות, אך מאידך גיסא י"ל חידוש דאף להריטב"א דס"ל דבברח ובא יובל אין משלים דהוי מבטל כיסו, ונתבאר דהיינו משום דהתשלום לעבד הוי עבור דין ע"ע שעליו ולא עבור המלאכה, אכן בעובד את הבן הוי יותר השלמת העבדות ובזה י"ל דבברח ל"ה מבטל כיסו ויהיה חייב.

והנה בדברי רש"י יז. דבורח השלמה בעי, ובתי' הגמ' כ' רש"י ומאירי דברח סמוך ליובל, וביאר מו"ר הגרש"ר זצ"ל עפ"י המאירי דסמוך ליובל זמן מועט מוחלים ולהכי ל"ב השלמה. **ונ"ל לומר פי' חדש ברש"י דלפי"מ שהבאנו בשיעורים לעיל הגמ' ר"ה ח: והר"מ פ"י משמיטה הי"ד דביובל בר"ה משתחרר מעבדות וביוהכ"פ הוי ב"ח גמור, ונתבאר דאין האדון כופהו לעבודה דקראתם דרור בארץ ולכן גם אינו כופהו לשפחה לוולדות, אך איהו שם עבד עליו ומותר בשפחה, ומעתה נראה דבברח בהנך ימים ל"ל חובת השלמה כיון דאין רבו יכול לכופו לעבדות, אך מ"מ מקרי בורח מחמת דין ושם עבד שעליו, דדינו להיות אצל האדון עד שופר דיוהכ"פ, והיינו דיסוד דין בורח אינו מה דהוי בורח מהעבודה אלא דכיון דהוא בורח מאדנות של האדון יש לו דין השלמה, דהנה המקנה טז: הקשה במגבהת מציאה דאין לרבה אלא שכר בטלה בלבד, דיהיה דינה כבורח ותהיה חייבת בהשלמה, וחידש שם דבכל בורח מהני תשלום לאדון ונ"מ הכא דמשלמת שכר בטלה, אך לדברינו נראה ליישב עיקר הקו' דבמגבהת מציאה אינה בורחת מאדנות אלא דרק איננה עובדת באותו זמן, ובזה ליכא דין השלמה, דרק בבורח מאדנות איכא דינא דהשלמה, ולפ"ז י"ל דבבורח בין ר"ה ליוהכ"פ דיובל דליכא לאדון דין כפיה עליו באותו זמן ואין לו דין אדנות עליו שוב ליכא על העבד דין בורח, וזמש"כ רש"י סמוך ליובל היינו דבאמת בברח לפני היובל קודם ר"ה שייך השלמה לאחר היובל כמו לאחר שש ואז יקבל הענקה, ורק דמיירי שברח סמוך לחלות היובל ביוהכ"פ, ובזה ל"ל חובת השלמה, דפגע בו יובל דיוהכ"פ למחרת בריחתו בזמן דאינו עובד, ולהכי לא בעי השלמה, וחשיב בורח מחמת דין ושם עבד שעליו, והחידוש בזה הוא דלית ליה הענקה כיון דהוי בורח בשעת יובל ול"ה שילוחו מעמך, וזה חידוש נפלא.**

**ונראה ראי' לזה מהא דאי' בירושלמי דבחלה וברח חייב להשלים דיכול האדון לומר אילו הוית גבאי אתנשית בפריע והיינו דהיית מבריא, וצ"ע דמהיכי תיתי לטענה זו הרי כבר חלה אצל האדון והיה אנוס, ומוכרח דאף דברח בזמן שהיה חולה ואינו עובד במציאות מ"מ חשיב בורח מאדונו, דבורח אינו מחמת דבורח מעבודה אלא מחמת דבורח מהאדון וגם בחולה שברח סכ"ס ברח מהאדון וא"ש היטב.**

**ומה"ט היה מקום לדון דכמו דבחולה בעושה מעשה מחט פטור מהשלמה, ה"נ בבורח בעושה מעשה מחט ל"ח בורח דמ"מ אינו בורח מהאדון, ולפ"ז בכל עבד היכא דאינו רוצה כעת לעבוד לא יחשב בורח דאף דבורח מהעבודה מ"מ אינו בורח מהאדון וצ"ע בזה.**

והנה בריטב"א מבואר דלפי השיטה הראשונה דחייב להשלים הוי מתורת חוב, ויל"ע אם הוי גדר תשלום חוב בעלמא, או דחיוב ההשלמה היא מתורת חוב של עבדות ולא חוב בעלמא, וכך מסתבר, שהרי הריטב"א והמאירי כתבו דמשלימו בתר היובל, הרי דאינו משלים ביובל עצמו, וע"כ משום דהוי חוב של עבדות, וכיון דביובל ליכא עבדות, משלימו אחר היובל, [ובר"ן ר"ה ח: משמע דגם ביובל בין ר"ה ליוכ"פ ל"ש מכירת עבד, היינו כיון דאז הוי דרור בארץ וליכא חובת עבדות להכי ל"ש מכירה לע"ע], אבל אם הוי בגדר פרעון חוב בעלמא אמאי לא ישלימו גם ביובל, ונ"מ י"ל למה שדנו האחרונים לענין אם מותר בשפחה כנענית בשעה שמשלים, ומלשון הריטב"א משמע דאסור בש"כ כיון דמ"מ לאו עבד הוא, אך נראה דההשלמה אינה חוב בעלמא אלא היא חוב של עבדות. אכן נראה דכ"ז בברח, אבל בחלה ד' דמשלים התם נראה דהוי כחוב בעלמא וכדיבואר להלן, וממילא יוכל להשלים גם ביובל.

ועי' בהמקנה לעיל טז: שהבאתי לעיל שכ' דבברח יוכל לשלם בממון לרבו במקום עבודת עבד, ובזה ביאר הגמ' דאין לרבה אלא שכר בטלה דהיינו מדין בורח ומהני לשלם הדמים ונשאר בצ"ע, ולדברינו אם ההשלמה הוי חוב של עבדות לא יהני לשלם בדמים אלא ע"י עבדות.

ונראה עוד נ"מ להיכא דברח ומת האדון אם משלימין ליורשיו, היינו היכא דהאדון הניח רק בת, והרי ע"ע אינו עובד את הבת, ושפיר י"ל דאם ההשלמה הוי חוב של עבדות יש לדון דאינו משלים לבת, אבל אם הוי השלמת חוב ה"נ בברח ישלים חיובו לבת האדון.

והנה ברא"ש ב"ק בפ' החובל כ' הטעם דבחלה א"צ להשלים דנסתפחה שדהו, אך ברא"ש בפ' האומנין סימן ו כ' טעמא דמחילה, והוסיף שם דדוקא כשחלה ואח"כ עבד דאז מחל, אבל עבד ואח"כ חלה לא, וכ"ה ברמ"א בסי' שלג, וסותר לטעם הנ"ל דהפטור בחלה הוא משום דנסתפחה וכו', ועו"ק על טעמא דמחילה דהרי קי"ל דע"ע גופו קנוי ולרוב הראשונים ל"מ מחילה, וכן תמה בשעורי ר"ש ונשאר בתימא.

ונ"ל בדעת הרא"ש דהנה בעיקר דין השלמה בברח וחלה מסתבר דחלוקים ביסודם, דבברח כיון דלא עביד שש שנות עבדות ילפי' מקרא דבעי השלמה לשנות העבדות, אבל בחלה דהוי אונס לא היה צריך להשלים, ושייך טעמא דנסתפחה וכמש"כ הריטב"א הנ"ל דבעבד דהתשלום הוי עבור קנין העבדות אמרי' דנסתפחה שדהו, וכ"כ הרא"ש בפ' החובל הנז' דהטעם דנסתפחה שדהו, ובחלה ד' בעי השלמה, אף דליכא על זה ילפותא, אך מבואר בריטב"א דבחלה יותר משלש הוי אומדן דעתא דמוכח דלאו להכי נחית למזבן וכו', והיינו דבחלה ד' דנעשה כחלה כל שש ל"ח שעבד, ומש"כ הרא"ש בהאומנין טעמא דמחילה, נראה דהרא"ש ס"ל דבאמת בעבד איכא חובת עבדות מדין עבד וגם מדין שכיר כמבואר בתוס' דבג' שנים מיקרי שעשה עבודת שכיר, והיסוד לזה הוא מדברי התו"כ בפ' בהר דמרבי' מקרא דכשכיר דעל תשלום ע"ע עובר בבל תלין, כמש"כ הראב"ד והר"ש שם בחד פירושא, [ולשאר הפי' קאי על הענקה וכ"כ בר' הלל שם ומוכח דהענקה הוי חוב שכירות כמש"נ במקומו], הרי דלהך פירושא מבואר דאיכא על הע"ע גם חובת עבודה מדין שכיר, וכדי שלא יסתרו דברי הגר"ח הנ"ל בגדר קנין ע"ע, י"ל לתו"כ דאיכא בל תלין דתרוייהו איתנהו ביה, ואיכא על העבד גם חובת שכיר, ויסוד לזה נראה גם מדברי הספרי בפ' ראה דאמרי' גבי חלה ונתרפא יכול יחזיר לו שכר בטלנותו ע"כ, הרי דסד"א דמחזיר לו השכר, וע"כ דאית לעבד עברי גם דין פועל, וההג"מ הו"ד בקצות סי' שלג כ' דדין גרעון כסף הרי כדין פועל חוזר בחצי היום, ומבואר דבכל עבד איכא חיוב זולת מדין עבד שבו גם מדין פועל, וא"כ י"ל בד' הרא"ש הנ"ל דבעי' לב' הטעמים, דטעמי' דנסתפחה היינו סברא בגופו קנוי וברשותו דאמרי' מזלו גרם, [והא דבחלה ד' ל"א נסתפחה שדהו כ' הריטב"א דאדעתא דהכי לא קנאו], אבל מה שמחוייב מדין שכיר על זה ל"מ הך טעמא דכיון דמ"מ לא עבד צריך להחזיר שכרו, ובזה כ' הרא"ש טעמי' דמחילה, וז"ש על הדין פועל שישנו בע"ע, ומדין פועל שיש בע"ע בזה דנו הראשונים לדמות דינא דחלה המלמד וכו', ומה"ט נראה דבחלה ד' שצריך להשלים י"ל לד' הרא"ש דהיינו בדין שכיר שישנו בע"ע כי בדין עבדות עדיין נימא דמזלו גרם, [זולת לטעם הריטב"א הנ"ל דאדעתא דהכי לא קנאו הוי כמק"ט וצריך להשלים גם מדין העבדות], וכמ"כ בד' הסמ"ג שכ' דברח ואח"כ פגע בו יובל דחייב להשלים אח"כ, י"ל דההשלמה הוא משום שכיר ולא בדין העבדות דבזה היובל מפקיעו ומשחררו.

ונראה דגם בנרצע היכא דברח איכא חובת השלמה לאחר היובל, [להנך ראשונים דמשלים אחר היובל] כיון דאית ליה חובת עבדות, וכן מפורש במאירי, וכ"נ ברש"י שכ' ברח סמוך ליובל, ונקטו דכוונתו כמאירי דבזה ליכא חובת דין השלמה כיון דהוי זמן מועט מחל לו, דאם היה חובת השלמה הו"ל הענקה לאחר שהשלים, הרי דלא נקט רש"י גוונא דנרצע דבזה ליכא חובת השלמה ולהכי ליכא הענקה, ומוכח דבנרצע בורח יש לו חובת השלמה, אכן נראה דבנרצע ההשלמה היא לחובת העבדות, ולא לחוב העבודה דהרי נרצע הוי בחינם, ולהכי היכא דחלה בזה אינו חייב להשלים, כיון דחיוב השלמה בחלה הוא מדין שכיר, ל"ש זה בנרצע דעובד בחינם.

ואפשר דזהו גם כוונת הריטב"א שהוסיף בהשלמה בחלה דכדי שלא יפסיד הלה לגמרי ממונו חייב זה להשלים, היינו דגם להריטב"א יש את ב' הדינים בע"ע חובת עבד שגופו קנוי ויכול לכפותו למלאכה, ודין פועל, וחובת ההשלמה היא מחמת הדין שכיר שישנו בע"ע וכדפי', ובזה מבואר דלהכי בעושה מעשה מחט פטור.

אך נראה דאפי' נימא דחיובו בהשלמה הוא מדין שכיר מ"מ ל"ה חוב בעלמא אלא חוב של עבדות, ולכן ההשלמה היא לאחר היובל ולא ביובל עצמו שאין בו כל דיני עבדות, וכדאמרי' בר"ה ח: דבר"ה עדיין לא נפטרו העבדים ורק ביובל ביוהכ"פ נפטרו לבתיהן, אלא דמר"ה כבר אין האדון יכול לשעבדן, ולשון הרמב"ם בפה"מ שם אע"פ שדיני יובל אינן מתחילין אלא מיום העשירי אבל מראשית השנה יתחיל חשיבותה ותסתלק העבודה מהעבדים. אכן י"ל דכ"ז בברח דאף בהגיע היובל להנך דס"ל דחייב להשלים והריטב"א הביאם דהוי חוב, מ"מ הוי חוב של עבדות ולהכי משלים בתר היובל וכנ"ל, אבל בחלה ד' דמשלים מדין פועל בזה ה"נ הוי כפרעון חוב השכירות ויוכל להשלים גם ביובל עצמו וכנ"ל.

[והנה המאירי כ' דלא כסמ"ג אלא ס"ל דאחר היובל לא בעי' השלמה, ויקשה דאיך כ' גבי חלה בשנתים לפני היובל דמשלים כיון דל"ע שלש, וצ"ל דבברח דחיוב ההשלמה הוא לשנות העבדות בזה ס"ל להמאירי דל"ש השלמה לאחר היובל, אבל בחלה ס"ל להמאירי דההשלמה היא על השכר כחוב [אף אם הוי חוב עבדות] להכי בזה שייך השלמה לאחר היובל. אמנם צ"ע דבכל ברח אף דס"ל להמאירי דאחר היובל פטור מהשלמה דכיון דחיובו מדין העבדות אמרי' דהיובל מפקיעו, מ"מ יהיה עליו חיוב השלמה מדין פועל כמו בחלה, דהרי בכל עבד איכא ב' סיבות לחיובו מדין עבד ומדין פועל וא"כ בברח יהיה חייב בהשלמה מצד חיוב פועל].

בס"ד

**קונטרס בדין קדושי ייעוד**

יח,ב בעי רבה בר אבוה יעוד נשואין עושה או אירוסין עושה וכו' עי"ש כל הסוגיא, ותמה הפנ"י דמהיכי תיתי דעדיף מכל קדושי כסף ואמאי יעשה נשואין, ועי"ש שכ' דמבע"ל דליהוי כמסר האב לשלוחי הבעל דעושה נישואין, וראה עד"ז בשלנ"ל.

ונראה בזה ובהקדם מש"כ הרמב"ם בהל' מלכים פ"ד ה"ד ..אבל ההדיוט אסור בפלגש אלא באמה העבריה בלבד אחר ייעוד ע"כ, ומבואר חידוש גדול בר"מ דקדושי ייעוד הוי כפילגש, וכ"ה בכס"מ פ"א מאישות ה"ד, וצע"ג דלאחר שיעדה הוי ככל אישות, ובהעמק דבר פ' משפטים כ' דר"ל דגם לאחר שיעדה הרי קנאה להיות משמשת בבית כאמה והיא כעין פלגש, ויעוי' בהדר זקנים לבעה"ת שכ' דזאת האמה רוצה לישאנה כדין פילגש בלא כתובה בא ללמדך שהרשות בידו, וכעי"ז בהגר"א באדרת אליהו שם, ועי' בשו"ת ראש לראובני בסימן כג.

ונראה ובהקדם ביאור מהות דין קדושי יעוד, דאף דלאחר היעוד נעשית אשת איש גמורה ככל אישות וכדאמרי' בגמ' יט: דנוהג בה מנהג אישות ואינו נוהג בה מנהג שפחות, מ"מ מהות הקדושין ל"ה ככל אישות, אלא דזהו מזכויות האדון באמה, ודין קדושיה הוא מדין העבדות, ובגמ' יח. ס"ד דגם כשמייעדה לא פקע הלכתא דיציאת שש, וכבר הרגיש בזה הריטב"א, ומבואר כן בדבריו דהס"ד הוא כיון דדין הקדושין הוא בע"כ דאב ול"ה ככל קדושין, והיינו דהוי קדושין מדין העבדות, להכי תצא בשש, [ובשלנ"ל פי' באופ"א דאף להס"ד בעי' גט בסוף שש וביובל עיש"ה].

וז"ל הרלב"ג בפ' משפטים: **שאין המייעד צריך לתת לה קדושין לאמה אלא יעוד לבד "כי הקנין הראשון מתיישר לקדושין" אם היה שם יעוד כי זה הוא קנין הגוף היותר שלם להיות** לה עכ"ל, הרי דהוי המשך קנין העבדות, והרי חזינן דמהני הקדושין בלשון הרי את מיועדת, אף דהך לישנא ל"מ בקדושין, ועמד בזה בשלנ"ל יט: ד"ה אומר דלהכי אף דבלשון מיועדת ל"מ בקדושין, מ"מ שא"ה דאית ליה קנין הגוף בגוה ומ"ה מקדשה בלשון יעוד בעלמא, [ובערוה"ש כ' דפשוט דמהני כיון דהכי הוא לישנא דקרא ייעדנה, וכ"ה בהגה' הב"ח יט:], ובמהרי"ט יח. כ' דלהכי גם למ"ד דבשטר אמה האב כותבו יהני ליעוד [עי' מנ"ח שדן בזה לומר דרק למ"ד דאדון כותבו ככל שטר קדושין דהבעל כותב, יהני ליעוד, וראה בשלנ"ל לעיל טז. דמבואר כמנ"ח], וליכא חסרון דכי יקח, ומוכרח דהוי גדר קדושין מדין העבדות ולכן ליכא חסרון דקיחה, ובתוס' בפ"ק מבואר דאף אם לא היה מהני לקדש אשה בכסף מהני קדושי יעוד בכסף, והחזו"א שם עמד בזה לומר דאם לא היה מועיל קדושי כסף ה"נ א"א ליעד בכסף, אולם בד' התוס' צ"ל דזהו מחידושא דקדושי יעוד.

ובסוגין נחלקו אם מעות הראשונות לקדושין ניתנו, ובגמ' יט: אמרי' דלחכמים דמל"ק הוי כמעכשו ולאחר ל', ומפורש בתורא"ש דהבא עליה עובר באיסור א"א למפרע, וכ"נ ברשב"א, וכ"ה בפנ"י, [וכן נקט המש"ח בפ' מטות במש"כ דמשעת המכירה אין האב מיפר נדריה וכו', וראה להלן מש"כ בדבריו, והמש"ח אזיל לשיטתו במשה"ק בהל' עבדים גבי יעוד לו או לבנו דיהי' תלוי בברירה וכו', והאו"ש לשי' בזה גם בקונט' זיקה עי"ש], ולשון רש"י הוא דהוי מכירה לאישות למפרע. אכן צ"ע דא"כ ניבעי עדי קיום בשעת המכירה, כיון דנעשית אז למפרע כאשת איש, א"כ ליבעי עדי קיום כבכל קדושין דהוי דבשב"ע, ובר"מ כ' להדי' דרק בשעה שמייעדה בעי' עדות, וכ"ה לשון הגמ' יט:, ועמדו בזה במנח"ח ובשערי יושר.

ובדעת הרמב"ם מבואר בכ"ד בלשונו דל"ה א"א למפרע, ורק משעת היעוד הוי א"א, והא דאמרי' דהוי כמעכשו דמעות הראשונות לקדושין, יש לבאר בב' אופנים, חדא דלהך מ"ד אמרי' דהאדון קנה מהאב כל זכויותיו, וכשם שהאב יכול למכור בתו ולקדש את בתו ואיהו הבעלים, זכות זו נמכרה על ידו לאדון, ונמצא דהמכירה ודמי המכירה היא גם על זכות האישות, ולשון התוס' לעיל ג: דהקדושין הם בדמי מכירתה, היינו דהקניה היא גם על זכות קדושי האמה, שזיכתה התורה לאישות מדין העבדות דיכול לייעדה לעצמו או לבנו, ועי' במהרי"ט יט. ד"ה אמר רבא דמבואר כן וז"ל אלא דזכות דיהיב ליה רחמנא לדידיה בבתו מזכה ליה לאדון באותה מכירה שכשם שהיה האב יכול לקדשה בע"כ כך האדון יקדשה עכ"ל, ונשנו הדברים במהרי"ט יד: דמוכרה לשפחות ואישות עי"ש, והיינו דע"י המכירה לאדון הוי כמכירה לאישות דמכר גם זכות זו לקדשה לאדון או לבנו, וע"ע ש"מ כתובות מו: להדי' בשם הרא"ש דהממון שהאב מקבל חשוב כסף מכירה אף דמהני לקדושין, הרי דאף למ"ד זה אין הפי' דהוי כעת הקדושין, דא"כ ניבעי עדי קדושין בשעת המכירה וכמו שהקשינו לעיל, אלא דהמכירה כעת היא לעבדות והאדון הוא במקום האב, וכשמייעדה הוי למ"ד זה למפרע מכירה לאישות, וכ"ז שהיא ברשות האדון אין להאב זכות במעש"י ובמסירתה לקדושין. אמנם בד' הר"מ נראה להוסיף לפי"מ דנקטו האחרונים בשיטתו דאף דפסק כמ"ד דלקדושין ניתנו, מ"מ ל"ה אשת איש למפרע, דהביאור הוא בהקדם דברי התוס' לעיל ה. שכ' דיעוד הוי אישות מ"מ בתחילה לא בא הכסף בשביל אישות, והרע"א בקו' עצומות תמה דלמ"ד דמעות לקדושין ניתנו הוי מעות לאישות, וע"ע בתוס' ג: לשיטתם, וכן ברשב"א וריטב"א ה. כ' כתוס' דהוי מכירה לשפחות, וכ"ה בשלנ"ל, ובש"מ כתובות מו: בשם תלמיד הרשב"א, [וצ"ע דהרא"ש כ' בתורא"ש ג: ודף ה. כד' התוס', אף דאיהו ס"ל דהוי א"א למפרע וע"כ דהוי גם מכירה לאישות], וברמב"ן לעיל ג: מפורש יותר שכ' דהוי מכירה לשפחות והאדון הוא שיש לו זכות לאישות עיש"ה לשונו המדוייק. והביאור בזה נראה דהנה להרא"ש הנ"ל דהוי אשת איש למפרע, אכן הפי' הוא דהאב מוכר לשפחות ואישות וכדברי המהרי"ט הנ"ל, אבל להר"מ דל"ה א"א למפרע, הפי' הוא דהאב מוכר בתו לשפחות, ורק דזכות האדון הוא ליעוד ונמצא דאין המכירה לאישות אלא לשפחות, כמבואר בתוס' הנ"ל ובכל הראשונים שהבאנו. וזהו ד' הר"מ דגם אחר יעוד חוזר ומוכרה ולא הוי שפחות אחר אישות, והיינו משום דלהר"מ מכירת האב הוי מכירה לשפחות להכי חוזר ומוכרה, ואף למ"ד לקדושין ניתנו, ל"ח מסירה לאישות אלא לשפחות, ויחשב כשפחות אחר שפחות, כיון שהמסירה היא לאמה, וביסוד דהוי קדושין מדיני העבדות, יש לסייע מהא דבעי' במכילתא לרבוי דביעוד בעי גט, ועי' בתרגום יונתן על קרא דויצאה חנם ובמפרש שם דקאי דבעי' גט אחר היעוד.

[וי"ל דנ"מ לחידוש המנ"ח שכ' דבעי' שהבן יהא גדול בשעת המכירה דאז יכול לייעד לבנו וחל למפרע קדושין, וברע"א על הר"מ נראה דאינו סובר כן ומהני כל שהגדיל בתוך שש דחשיב ראוי ליעוד עי"ש].

ובשלנ"ל בה' מקומות במסכתין, מפורש דגם למ"ד לקדושין ניתנו, הוי מכירה לשפחות וכנ"ל, ראה בדבריו בריש מסכתין ג: וז"ל שאני קדושי יעוד דכיון דעיקר מעות לזביני וזכי ליה רחמנא לזבונה מגו דחיילי זביני בההוא כספא חייל בה נמי הוית האדון וכו', ולהלן ה: כ' "לפי שאותו אישות ע"י מכר הוא ולא מיקרי אישות", וכן להלן יח. על הגמ' מהו דתימא לא ליבטלן הילכתא מיניה [ותצא אחר היעוד בשש], וז"ל בתו"ד י"ל שנים ויובל דממילא קאתו ה"א דמפקי לה נמי אע"פ שיעדה כיון שע"י מכירה נתקדשה לו, ולהלן יח: יעוד נשואין עושה וכו' או דלמא התם מסר לה לשום אישות הכא לא מסר לה לשום נשואין אלא לשום מכירה, ואפי' למ"ד לקדושין ניתנו לא דמי דהכא אם לא ירצה לייעדה הרשות בידו ע"כ, ולהלן יט: בהא דאומר הרי את מיועדת כ' דאע"ג דבאשה דעלמא אסתפקא לן וכו' א"נ שאני הכא דאית ליה קנין הגוף בגווה ומש"ה מקדשא בלשון יעוד בעלמא וכו', ומכל דבריו מבואר שיטה זו דלכ"ע הוי מכירה לשפחות ומזכות התורה הוא לייעדה וכמש"נ. ומצאתי בראבי"ה בשו"ת סימן תתקמ עמוד קה שכ' בתו"ד בדין קדושין לקטן "ומה יעוד דמקח הוא אין יכול לייעד לבנו קטן ק"ו לשאר קדושין דעלמא". ומעתה לשיטת הר"מ י"ל יותר דגם האישות שחלה היא אישות מיוחדת מכח העבדות, ואינו ככל אישות, וזש"כ הר"מ הנ"ל דלישראל הוי פילגש היינו כיון דהוי אישות מדין יעוד, וזהו גם דמבע"ל דיעוד עדיף ועושה נישואין, [וא"צ למהלך הפנ"י דהוי כמסר לשלוחי הבעל].

אמנם למ"ד לאו לקדושין ניתנו הוי מכירה רק למעש"י, וזכות האב קיימת למסירתה לקדושין, אלא דאם האדון מייעדה הוי כדין צאי וקבלי וכו', ולפ"ז נראה דהא דהגמ' מדמה דינא דרבנן דמל"ק ניתנו למעכשו ולאחר ל', אין הכוונה דהוי א"א למפרע, [וכדמשמע לכא' בתורא"ש ורשב"א וכנ"ל], אלא הכוונה דאה"נ לענין איסורי האישות הוי משעת היעוד שאז היא שעת הקדושין כשמקדשה בפני עדים וכלשון הר"מ הנ"ל, והא דל"מ קדושי השני היינו קדושי האב, הוא משום דפקע זכותו לקדשה משעת המכירה כיון דהוי מכירה גם לזכות אישות, [ויל"ע מהתוס' טז. ד"ה מיתה לענין אם חופה מוציאה מרשות אדון], ולהכי אף אם לא יעדה האדון וקדשה אחר ל"ה למפרע קדושין משעה שקדשה, אלא רק משעה שיצאה לחרות, ומפורש כן בר"מ פ"ד הט"ו "ואם לא מיעד האדון כו' כשתצא מרשות האדון יגמרו קדושיה ותעשה א"א", הרי דהאישות חלה רק כעת ולא למפרע, אבל אין הטעם משום אישות היעוד, אלא מחמת דפקע זכות האב לקדשה לאחר, ומשום דעל זמן שמכורה לאדון גם זכות הקדושין מכורה לאדון, ולהכי חשיב מעשה קדושין ורק דלא חל מחמת דשייכת לאדון ליעוד, אמנם אם לא ייעדה האדון ה"נ יגמרו קדושיה אחר יציאתה, וכ"נ לשון המאירי יט. דבלא קידש האדון קדושי האחר נגמרין תיכף שיצאה לחרות. [ובמנ"ח מצוה מג סקי"ח כ' דגם למ"ד דמעות הראשונות לקדושין ניתנו מ"מ ברצה לקדשה בפרוטה אחרונה מהני עי"ש ראייתו, ולכאורה כן נראה ברא"ש בפסקים סוף סימן כה, אך בשלנ"ל משמע להדי' דלהך מ"ד ה"ד במעות הראשונות, וכ"נ בריטב"א גיטין לח עי"ש].

ויש להוסיף דלפ"ז הרי בשעת חלות הקדושין שהיא שעת היעוד, איך חלו הקדושין והרי הכסף ניתן בשעת המכירה, אף דניתן לעשות בעלות האדון גם לקדושין, מ"מ הרי בשעת הקדושין עצמם ליכא נתינת כסף קדושין בפני עדים, ונראה דאה"נ זהו חידושא דיעוד דמהני באמירה גרידא שתהא מיועדת, והכסף ניתן לכך ע"י האדון המקדש בשעת המכירה, וזהו כוונת הירושלמי דביעוד מקדשה בדברים, ועי"ש במפרשים, [ובאבן האזל שם הביא מא' הגדולים - וכ"ה בשם הגר"י מפונביז' ז"ל - דהגדר הוא דכמו האב לו היה מותר לישא בתו לא הי' צריך כסף קדושין כיון דהוא הבעלים על בתו וא"צ לכסף קניה, ה"נ האדון שהוא הבעלים על הבת מחמת כסף קנייתו, להכי א"צ לכסף קדושין], וזהו גופא חידושא דקרא דקדושי יעוד דהוא קדושין מדין העבדות וכדפי', וניחא בזה גם קו' המנ"ח גבי אמה שנקנית בשטר דאיך מהני לקדושין וכו' עי"ש, ומעתה מבואר היטב מש"כ הר"מ דקדושי יעוד הוי כפילגש, היינו דהך אופן קדושין ל"ש בבת חורין, ורק באמה נתחדש הך קדושין דמקדשה בדברים וכמש"נ.

ולפי המבואר בד' הר"מ ניחא דלהכי הר"מ לשיטתו ס"ל דייעוד חשיב מכירה לשפחות, ומה"ט פסק דיכול למוכרה אחר היעוד, ועי' לח"מ ובמרכבת ובשע"י שהאריכו בשיטת הר"מ דאיך יהני מכירה אחר היעוד, כיון דפסק דמעות הל"ק ניתנו א"כ הוי מכירה לאישות, ונראה דהר"מ ה"נ ס"ל דהיעוד חשיב מכירה לשפחות, וכמש"כ להדי' מכרה לשפחות תחלה ויעד אותה האדון כו', והיינו כיון דזכות האדון לקדושי היעוד הוא מכח המכירה לעבדות, ומש"ה גם היעוד חשיב קדושין שמדין העבדות.

ונראה דזהו גם בעית הגמ' לומר דיעוד עושה נשואין, היינו כיון דהוי דין מיוחד דקדושי יעוד [ולירושלמי הנ"ל מקדשה בדברים], ושונה מכל קדושין ולהכי ס"ד דעושה נשואין, ועי' בשלנ"ל שהדגיש דהספק דהוי נשואין הוא דהכא לא מסר לשם נשואין אלא לשם מכירה ואם ירצה שלא לייעדה הרשות בידו עיש"ה. וניחא קו' האו"ש אישות פ"י ובס' הערות להגריש"א זצ"ל דאיך יהני בקנה דהא אין נשואין בקטנה, אכן י"ל דשאני נשואי יעוד דבזה ל"ב חופה הראוי לביאה.

והנה הרשב"א יט,ב הביא קו' הירושלמי דבכל יעוד כיון דהוי אשתו למפרע יהא מעש"י לבעלה ומתרץ דנעשה כאומר לאשה הרי את מקודשת לי ע"מ שמעשה ידיך שלי, ובזה ביאר הרשב"א דמש"ה ל"א לעיל גבי יעוד נשואין עושה נ"מ למעש"י כיון דבין כך ובין כך מעש"י לבעלה דהוי ליה כמ"ד ליה על מנת שמעש"י שלי ע"כ, ועי' עוד בשלנ"ל יט. עד"ז. וראה בזר"א בסימן כג סק"ה ולהלן.

ונראה בביאור הדברים, ובהקדם מש"כ התוס' חולין סה. בחידושא דיעוד דפקע דין שפחות מינה, והביאור הוא דזהו מחידוש דין יעוד דאף דהוי קנייה לאמה, מ"מ ע"י שמייעד אין הפי' דנוסף גם דין אישות, אלא דפקע הילכתא מינה כלשון הגמ' יח. ותו ל"ה שפחה אלא דנוהג בה מנהג אישות, ומעתה נראה דאף לתורא"ש דס"ל דלמ"ד לקדושין ניתנו הוי אשת איש למפרע, מ"מ עד הייעוד הוי עלה שם אמה ועבדות, דהרי בודאי ל"ש לומר דהוי א"א למפרע, ואיך עובד בה עד היעוד, אע"כ דודאי גם לתורא"ש הוי קנייה לעבדות עם זכות היעוד, וכשמייעד איסורי האישות הוי למפרע, אבל הפקעת השפחות הוי רק משעת היעוד ממש, - כלשון התוס' בחולין שם - ולהכי הוי עלה דין אמה עד היעוד, ונראה דזהו הביאור בירושלמי דלהכי מעש"י לאדון דהוי כהתנה וכו', דאין הכוונה מדיני תנאים, אלא דזהו עיקר קנייתה לאמה דהוי מעש"י לאדון, ועי' בחזו"א יט. בתו"ד שכ' דאינו מחזיר מעש"י דע"כ היא גם אמה, ורק משעת היעוד פקע דין עבדות, ומבואר כמש"כ דאפי' אם הוי אישות למפרע מ"מ לענין הרשות והבעלות ל"ה רשות בעל למפרע, דודאי נקנתה גם בתורת אמה למעש"י. וע"ע במהרי"ט לעיל טז. שכ' דיעוד מוציאה מרשות אדון עי"ש בקושייתו דנימא ק"ו וכו', ומשמע דהוי הפקעה משפחות מכאן ולהבא, ול"א דאיגלאי מילתא דמעיקרא הוי אישות.

והנה המשך חכמה בפ' מטות כ' דבר מחודש, דלהכי כתיב בהפרת נדרים בנעוריה בית אביה, דרק כשהיא בבית אביה יכול להפר, גם בנערה המאורסה בשותפות הארוס, אבל אם נמכרה לאמה כיון דאם יעדה הוי א"א למפרע, תו אין האב יכול להפר, דהוי למפרע גם ברשות הבעל, ודוקא למעש"י אמרו בירושלמי דהוי כאילו התנה שיהא לאדון וכו', ולדברינו נראה דאף דהוי א"א למפרע, מ"מ לענין הרשות לא הוי ברשות בעל למפרע, דהא נמכרה לעבדות ואין השפחות פוקע למפרע וכמבואר, ומש"ה תחשב ברשות האב לנדרים.

ומה"ט נראה לחדש דלהך ס"ד דיעוד עושה נישואין, מ"מ ל"ה נשואין למפרע, דרק באירוסין שייך לומר דהוי א"א למפרע, ולא בנשואין דתליא ברשות בעל, בזה ל"ש לומר דהוי למפרע משעת מכירה, וכן מבואר בדברי המקנה יח: עי"ש שכ' בתו"ד כן, וכן מפורש בחי' רמ"ש בסוגין, ובהגהות האו"ש שנדפס על הירושלמי בסוגין, [אמנם באו"ש באישות פ"י במשה"ק דאם היא קטנה פחות מבת ג' בשעת המכירה ל"ש חופה, משמע דנקט שם דגם הנשואין מהני למפרע עיש"ה], ועפי"ד מבואר היטב דלענין נישואין דתליא בקנין וברשות בעל, בזה ל"ש לומר דהוי למפרע ברשות בעל כיון דלא פקע דין שפחה מינה וכמש"נ.

ב] **ואם לבנו ייעדנה.** כ' הרמב"ם בהל' עבדים פ"ד ה"י אין האדון יכול למכור אמה עבריה וכו' **ויראה לי שלא הוצרך הכתוב לאסור דבר זה אלא מפני שיש לו ליעדה לבנו לכך נאמר לעם נכרי לא ימשול למכרה** ע"כ, וצ"ע הא דס"ד דיהיה מכירה באמה, כמו דיכול לייעדה לבנו, וצ"ב השייכות של יעוד למכירה.

והנה כ' הר"מ שם פ"ד ה"ח וז"ל ואם מת האדון אין בנו יכול ליעדה לו שהרי יצאת לחירות במיתת האדון, ובכס"מ כ' דזה פשוט, וצ"ע דמאי קמ"ל הר"מ דאחר מיתת האדון אין הבן יכול לייעד, [ובמכילתא דרשב"י ילפי' כן מדרשה דאין יעוד אחר מיתת האדון], הרי כבר יצאה לחירות במיתת האדון.

וביותר קשה דלהר"מ לשיטתו דיעוד הבן הוא ע"י האדון, כמש"כ שם בה"ז, וכיצד מייעדה לבנו וכו' האב אומר לה הרי את מקודשת לבני, הרי דס"ל להר"מ דהאב חשיב המקדש ואיהו אומר כו', ודלא כרש"י בחומש דהבן אומר, ובלח"מ כ' דלא פליגי וגם להר"מ היינו בשליחות הבן, אך בפשטות הר"מ ורש"י פליגי אם היעוד חל ע"י האב או ע"י הבן כמו שנקטו גדולי האחרונים, [ובאו"ש כ' דלשון הכתוב מסייע להר"מ, דקתני ואם לבנו ייעדנה, ולא קתני ואם בנו ייעדנה, היינו דתלוי באדון]. עכ"פ להר"מ לשיטתו דהיעוד ע"י האב דמייעד לבנו,תיקשי ביותר דהיכא דמת האדון הרי פשיטא דאין הבן מייעד, כיון דכל יעוד של הבן הוא ע"י אביו. וכן תמה בזר"א בסימן כג.

והנה הרדב"ז על הר"מ שם בה"ח כ' וז"ל ואם מת האדון וכו' משמע דאפילו קנאה ליעד אותה לבנו כיון שמת האדון הקונה יצאת לחירות ע"כ, מבואר ברדב"ז דהר"מ מיירי דמעיקרא האדון קנה אותה בשביל לייעד לבנו, [וזהו חידוש דשייך דבר זה, וצ"ע אם בכה"ג האדון ג"כ יוכל לייעד, כיון דקנאה מעיקרא עבור יעוד לבנו], וכפיה"נ התכוין הרדב"ז ליישב בזה חידושו של הר"מ בדין זה, דבכה"ג ס"ד דגם במת האדון, כבר זכה הבן בזכות הייעוד, וכמ"כ ניחא אף דלהר"מ לשיטתו יעוד הבן הוא ע"י האב, מ"מ בכה"ג דמעיקרא האב קנה את האמה עבור יעוד לבנו הוי כמו שיעדה לבנו, ועדיין צ"ב דהא מ"מ כיון דהבן לא ייעדה בחיי האב, מהיכי תיתי דיוכל לייעדה לאחר מיתת האדון, והמקנה טז. כ' בתו"ד ע"ד הר"מ, דסד"א דחלו קדושי בנו למפרע ולא תצא במיתת האדון דכבר חלו הקדושין, עוד כ' בהמשך דבריו שם באופ"א דס"ד דאף דאמה אינו בירושה מ"מ לענין זה איכא ירושה דהבן כבר זכה בזכות של יעוד עי"ש.

ומצינו עוד מח' לכאורה בין רש"י להר"מ, דברש"י בסוגיא יח,ב, בבעית הגמ' בדין יעוד אם עושה נישואין, פירש דמבע"ל כשהאדון מייעד, ואמאי לא פירש דהספק נמי כשהבן מייעד, [וכך לכאורה מהמשך הגמ' בת"ש דמוכיח גם מגוונא דהבן מייעד], ומשמע דבזה פשוט לן דעושה רק אירוסין, ורק ביעוד האדון ס"ד דעושה נשואין, ולד' הפנ"י והשלנ"ל דהס"ד דעושה נשואין הוא מדין מסר לשלוחי הבעל, וכיו"ב ברדב"ז פ"ד ה"ט, ז"ש רק לגבי האדון ולא לגבי הבן, ובר"מ עבדים פ"ד ה"ז הביא בעית הגמ' להדי' גם ביעד לבנו, דכ' שם יעד אותה האדון לעצמו או לבנו הרי היא כשאר ארוסות וכו', הרי דמפרש דהגמ' קאי ביעוד לבנו, [וכן נקטו מד"ע בקרבן עדה בירושלמי נדרים פ"י ה"ה ובאו"ש אישות פ"י ה"ב].

ובספק הגמ' יט. מהו שייעד לבנו קטן, יל"ע דלרש"י דהיעוד חל ע"י הבן איך יהני בקטן, והלא קטן אינו במעשה קדושין, ובשלמא להר"מ ניחא דהוי ע"י האב, ולכא' י"ל עפ"י שיטת הר"י ברזילי דמהני לקדש לבנו קטן מדין זכיה, וא"כ שפיר מהני ע"י שהאב זוכה לו, ועי' באב"מ שהק' דא"כ ביעוד לבנו קטן יהני מדין קדושין דעלמא, ותי' דבאמה ליכא אלא דין יעוד ולא קדושין דעלמא, ועי' בחי' רא"ל דבבעי' הגמ' סברי' דביעוד האב הוא המקדש ומש"ה מהני בבן קטן, ונראה דלרש"י לשיטתו בכתובות עג: דקטן התמעט בקדושין מקרא דכי יקח איש, הרי דל"ה מסברא דאינו בן דעת, ושפיר י"ל דהמיעוט הוא בפרשת כי יקח ולא בפרשת יעוד דהוי קדושי עבדות.

והנה לדעת הר"מ לכאורה גם יעוד הבן הוי אישות מדין העבדות ומזכויות האדון הם, דקנאה לקדושין לעצמו או לבנו, וזש"כ הר"מ "מדעת האדון", וכח היעוד לבנו הוא מזכות שזיכתה תורה לאדון, וגם לגבי הבן ל"ה ככל קדושין, אלא חידושא דפרשת יעוד הוא לקדושין מדין העבדות וכמש"נ לעיל.

ונראה לומר בזה ובהקדם מש"נ לעיל דקדושי יעוד הוי קדושין מדין העבדות וזש"כ הר"מ בהל' מלכים דאמה עבריה הוי כפילגש, כיון דהך קדושין הוא רק היתר באמה מדין יעוד, [וכ"כ בשו"ת בנין שלמה לבעל החש"ש], ועי' במנ"ח במ' מג אות לב שכ' דאם האדון קדשה בקדושין רגילים לא פקע השפחות, והוכיח כן מתוס' טז. ד"ה מיתה דבנתקדשה לאחר לא פקע ממנה דין אמה וה"נ אם האדון יקדשה לעצמו, והיינו דחידוש התורה הוא דביעוד פקע השפחות, וזה כמו שנתבאר דהיעוד הוי קדושי עבדות, ונתחדש באמה רק דין ייעוד שהוא מפקיע השפחות. וברשב"ם ב"ב קח: כ' וגם לבנו יכול ליעדה אבל לאדם אחר אין יכול ליעדה אלא א"כ יקדשנה האיש קדושין גמורין כו' והיינו דיעוד ל"ה קדושין גמורין וכמש"נ לעיל.

ומעתה נראה דדין יעוד של הבן מהני רק משום שנעשית כאמה של הבן, ע"י שהאב מייעד לבנו, והוי כאילחו מקנה האמה לבנו, וממילא שייך אצל בנו שיחול קדושי יעוד שהוא חידוש מיוחד בקדושי אמה עבריה, הא אם לא תעשה לאמה של הבן לא יהיה שייך בו דין קידושי יעוד, וד"ז נראה מבואר במש"כ בשלנ"ל יט. בהא דמבע"ל דמייעד לבנו קטן וז"ל **ומזכא הוא דזכי רחמנא לייעד אע"ג דלאו בר קנייה הוא עכ"ל** ומבואר דספק הגמ' הוא כיון דקטן אינו יכול לקנות אמה עבריה, [דאין כוונתו על קנייה דקדושין אלא על קניית האמה כמבואר בהמשך דבריו], וצ"ב דאמאי במה דהאב מייעד לבנו חשיב דהבן קונה אמה עבריה, ומוכרח דכיון דדין יעוד הוא מהזכותים שיש לאדון באמה דקנאה למכירה ולקדושין להיות דומיא דאב, והקדושין הם אישות מיוחדת מדין העבדות, א"כ בכדי שיחול קדושי יעוד לבן בעי' שהבן יקנה את האמה והוי כשפחה דידיה ויש לו זכויות באמה, וזהו שכ' השלנ"ל דהספק אם מייעד לבנו קטן הוא כיון דקטן לאו בר קנין הוא, ומעתה מבואר היטב מש"כ הר"מ הנ"ל דהו"א דכמו דיכול לייעד לבנו ה"נ יוכל למכור את האמה, כיון דהיעוד לבנו הוי כדין מכירת האמה לבנו.

ולפ"ז נראה דהר"מ לשיטתו בזה להכי ס"ל דבעי' שאת היעוד לבנו יעשה האב, דהרי עי"ז נעשית האמה העבריה כשפחה של הבן, והיינו דכיון דהיעוד הוי אישות מדין השפחות דקנאה לעבדות ולאישות, להכי בעי' שתהא כשפחה של הבן שיחוחל עליה אישות הבן הנובעת מכח השפחות.

וביותר נראה עפ"י דברי תוס' חולין סה. ד"ה אע"פ [הובא לעיל] שכ' דביעוד פוקע שפחות, ומבואר דמלבד החידוש של קדושי יעוד, איכא חידוש נוסף דע"י שמיעדה לעצמו נפקע "שם" אמה ממנה, והיינו דסד"א דנוסף עליה דין אישות ומ"מ הוי גם אמה, וכלשון הגמ' יח. דלא פקעה הילכתא מינה, וקמ"ל דפוקע הדין שפחות וחל בה רק דין אישות וכדאי' בברייתא ונוהג בה מנהג אישות, ושפיר י"ל דדוקא ע"י יעוד האב פוקע השפחות וכדיבואר.

ונראה דזהו טעמו של הרמב"ם בהא דכ' דגם ביעוד לבנו היעוד חל ע"י האב, דהיינו טעמא דביעוד הבן בעי' לכח האב שהוא האדון, ומשום דלהפקיע דין השפחות יכול רק האדון, שהוא קנה את האמה והחיל עליה דין אמה עבריה, א"כ הוא זהו שמשחרר דין העבדות ע"י הקדושין, ושוב קדושיו הם מדין העבדות דנחשב כאילו האדון מייעד ואז נפקע השפחות, [ודומה למש"נ לעיל בע"ע עובד את הבן, דרק האב יכול לשחררו בגט שחרור משא"כ הבן דהוא לא היה האדון שקנה את העבד ראה בשעורים לעיל, וה"נ להפקיע עבדות האמה בעי' שיהא היעוד ע"י האב שעשאה אמה], וא"כ דוקא כשהאדון מייעד לבנו פוקע השפחות וחל אישות דיעוד, אבל כשהבן מייעד בעצמו אין בכוחו להפקיע השפחות דהא אין הוא מעיקרא האדון בהיותה לאמה, ואף שנתבאר דביעוד הוי כמו שהאב מקנה השפחה לבנו, מ"מ האב החיל עליה דין אמה, ולכן רק האב יכול להפקיע השפחות ע"י האישות, אבל ביעוד הבן עצמו ישאר שפחות, עם אישות ביחד, ולהכי הוא דס"ל להר"מ דביעוד לבנו בעי' שהאב ייעדה לבנו, ועי' בלשון בעה"ת בפ' משפטים שכ' להדי' דהחידוש דבמייעד לבנו לא ינהג מנהג שפחות וכו'.

והנה המלבי"ם בפ' משפטים כא,י אות מח כ' וז"ל והנה כשייעד את האמה לבנו בכ"ז עדיין עובדת את האדון עד שש או יובל דהא לא נזכר שיוצאת ביעוד שהגם שכתב הרמב"ם שאינו נוהג בה מנהג שפחות בכ"ז כשיעדה לבנו מעשה ידיה להאדון והוא חייב במזונותיה ולפ"ז חיוב שאר וכסות הוא על האדון וכו' ע"כ, ודבריו מחודשים מאוד, [ועי' כעי"ז בהעמק דבר], ואולי יש להתאים דבריו רק לשי' רש"י דכשהבן מייעד הוי יעוד מכוחו, ואז י"ל דאינו יכול להפקיע השפחות, אך הפשטות נראה איפכא גם בדעת רש"י, ולכש"כ לד' הרמב"ם דאדרבא זהו חידוש יעוד להר"מ דכשהאדון מייעד עבור בנו בכוחו להפקיע הדין שפחות, ולזה בעי' לדעת האב וכמש"נ. **ומצאתי מפורש בבעה"ת ריב"ש [הר"י מאורליינש] בפ' משפטים שכ' במיעדה לבנו מאחר שקנאה לא ינהג בה מנהג שפחות אלא כמשפט בנות ישראל יעשה לה עכ"ל ומפורש כמש"נ.**

ולפי המבואר ניחא כל דברי הר"מ שהבאנו, דזש"כ האי דינא דבמת האדון אין בנו מייעד, וכ' הרדב"ז דמיירי אפי' בשקנאו האדון בכדי לייעד לבנו, והיינו דבזה ס"ד דכבר חל זכות יעוד לבנו והוי כשפחת בנו לענין יעוד, וכפי שנתבאר דנחשב כאילו העבדות עוברת לבנו, וממילא סד"א דגם במת האדון ע"י שהאדון קנה את האמה בשביל לייעד לבנו, כבר נעשית כאמה של בנו, וממילא כבר איכא לבנו זכות יעוד [אף שמת האדון] ועי"ז יפקע השפחות.

ויש להוסיף להמבואר לעיל עפ"י המהרי"ט דהאב מכר לאדון את בתו להיות בעלים עליה למעש"י ולקדשה והאדון נעשה במקום האב, [ואכן יש לדון דניבעי בכל מכירת אמה ב' פרוטות ותליא בגמ' לעיל ז: בתך ופרתך בפרוטה וכמו שהק' בתוס' טוך שם], וא"כ כיון דהאדון זכה בזכות הקדושין סד"א דאת זה יורש בנו ויוכל לייעד גם אחר מיתת האב וזהו דקמ"ל דגם על זה יש דין יציאה במיתת האדון. [ובהמבואר במח' הר"מ ורש"י, י"ל דתליא בסוגיא כ. היכא דרק ראוי לבן אם חשיב ראוי לייעוד, וכמ"כ י"ל נ"מ לחקירת המקנה והמנ"ח מצוה מג אות יד היכא דבשעת קנין האמה הבן הי' קטן והגדיל בשעת הייעוד עי"ש].

והנה המלבי"ם העיר דיהא שייך למכור בתו לעכו"ם לאמה ואף דאינו ראוי ליעוד מ"מ הרי הוי ראוי באית ליה לעכו"ם בן שנתגייר ויוכל ליעד לבנו, ובזר"א העיר דהבן הגר כקטן שנולד ול"ח בנו, [וברש"י לעיל יז: כ' דהוי כקטן שנולד מאליו דמי], ובאמת ברשב"א וריטב"א יד: מפורש דל"ש למכור לגוי כיון דאינו ראוי ליעוד, הרי דלא ס"ל דיכול לייעד לבנו הגר, והעיר בזה בשעורי ר"ש לעיל יז:, ונראה פשוט דלהר"מ דהאב הוא המייעד הרי ל"ש בגוי קדושין וגם קדושי עבדות ל"ש בגוי ולא יחול קדושי יעוד ע"י האב, ולדברינו ניחא יותר דהרי בעי' חלות יעוד ע"י האב לתת את האמה לבנו וכן להפקיע דין השפחות, וזה ל"ש לומר דהגוי יתן האמה לבנו הגר.

**הוספות ומ"מ ליעוד**

יעוד נשואין כו', בשלנ"ל כ' דהוי כמסר האב לשלוחי הבעל, ונתכוין לזה בפנ"י עי"ש ב' התרוצים, ולפ"ז מסתבר דאף באומר להדי' דרוצה אירוסין מ"מ יהני כנשואין כיון דיעוד חשיב כמעשה נשואין. [וברש"י נראה דבעית הגמ' למ"ד דמעות הראשונות לקדושין ניתנו, וי"ל עפ"י השלנ"ל דמשמע דלמ"ד לקדושין ניתנו מסתבר דהוי נשואין דהוי כמסר לשלוחי הבעל, והא דמבע"ל דהוי אירוסין משום דהרשות בידו שלא לייעד, ולהכי נקט רש"י להך מ"ד דאפ"ה מבע"ל דלמא הוי כאירוסין, מיהו י"ל בד' רש"י איפכא דלמ"ד דלאו לקדושין יותר מסתבר דהוי נשואין כיון דהוי יותר חידוש של קדושין מדין העבדות].

- ולענין היתר ביאה, עי' במ"מ פ"י מאישות ה"א דאפי' אם נשואין עושה אסור לבא עליה דלזה בעי' כניסה לחופה, ועי' כתבי הגר"ח דל"ח חופה וליכא היתר ביאה ודלא כמש"כ באבה"א בהל' אישות.

והא דל"א בגמ' נ"מ דהוי נשואין לחיוב חנק, ראה בתורא"ש ושלנ"ל, והא דל"א בגמ' הנ"מ למעש"י, עי' רשב"א יט: סוד"ה ת"ר (דמעש"י לבעלה) ובשלנ"ל עי"ש. [ובמנ"ח כ' פשוט דכיון דמעש"י הוי מדרבנן ל"א הך נ"מ, ולפ"ז י"ל דלהכי ל"א הנ"מ על היתר ביאה כיון דאיסור ביאה בארוסה כ' הר"מ דהוא רק מד"ס].

ונראה לחדש דלהך ס"ד דיעוד עושה נישואין, מ"מ ל"ה נשואין למפרע, דרק באירוסין שייך לומר דהוי א"א למפרע, ולא בנשואין דתליא ברשות בעל, בזה ל"ש לומר דהוי למפרע משעת מכירה, וכן מבואר בדברי המקנה יח: עי"ש שכ' בתו"ד כן, וכן מפורש בחי' רמ"ש בסוגין יט. אות ה, ובהגהות האו"ש שנדפס על הירושלמי בסוגין, אמנם באו"ש באישות פ"י במשה"ק דאם היא קטנה פחות מבת ג' בשעת המכירה ל"ש חופה, משמע דנקט שם דגם הנשואין מהני למפרע עיש"ה, והביאור נראה דלענין נישואין דתליא בקנין וברשות בעל, בזה ל"ש לומר דהוי למפרע ברשות בעל כיון דלא פקע דין שפחה מינה. אולם מדברי השלנ"ל לכאורה מבואר להדי' דגם הא דיעוד הוי נשואין אמרי' דהוי למפרע משעת המכירה, שהרי כ' דזהו ספק הגמ' כיון דבשעת המכירה אינו מוכח שייעד, הרי דלהצד דעושה נשואין הוי למפרע משעת המכירה.

**בדברי הספרי דרציעה ביום**

בספרי בפ' ראה: על כן אנכי מצוך את הדבר הזה ביום רוצעים בלילה אין רוצעים. ובפי' המלבי"ם כ' נראה פי' שאם לא אמר אהבך ואת ביתך ביום כלות העבודה רק בלילה שאחריו אין רוצעים שצריך אם אמר יאמר העבד, וסמיך ליה עמש"ש אנכי מצוך היום ר"ל ביום כלות העבודה וכו' והוא למחות הלשון בלבד כי לא נזכר בדברי הפוסקים שאין רוצעין בלילה ע"כ. אמנם עיין ברמב"ם בהל' עבדים פ"ג ה"י שכ' ואם אמר יאמר העבד וכו' עד שיאמר כשהוא עבד וכו' כגון שנשאר מן היום שוה פרוטה, ובכס"מ הביא הספרי דביום רוצעין ולא בלילה, וכ' דנרמז בדברי רבינו שכ' שנשאר מן היום שוה פרוטה ע"כ, אכן בדברי הרמב"ם נרמז רק לענין אמירת העבד דבעי' ביום, אבל לא מיירי כלל לענין הרציעה דבעי ביום, וכבר תמה בזה בפי' זרע אברהם על הספרי.

והנה בעיקר הא דאי' בספרי דבעי' רציעה ביום, כ' בפי' ספרי דבי רב בתו"ד דלהכי הר"מ השמיטו דכיון שכ' דמביאו לב"ד ממילא דבעינן ביום שאין דנין בלילה, המבואר בדבריו דדין רציעה ביום הוא משום דהוי מעשה ב"ד דדינו ביום, והיינו דכיון דרציעה צריכה שתעשה בב"ד וכדאי' במס' עבדים פ"ג ה"ה אינו נרצע אלא בימין בפני ב"ד שנא' והגישו אדוניו אל האלקים, ולהכי בעי שיהא ביום ככל מעשה ב"ד, וכן מתבאר בדברי המש"ח לפנינו עי"ש מש"כ בהא דהר"מ השמיטו, ומשמע בדבריו דבעי ב"ד משום דנרצע הוי מכרוהו ב"ד וממילא בעי ב"ד, [ויל"ע אם כוונתו דכיון דהיה קודם מכרוהו ב"ד או דגם כעת נחשב מכרוהו ב"ד דממשיך עבדותו הקודמת, ובמש"ח בפ' משפטים נקט דנרצע הוי מוכר עצמו ובזה פי' הרבוי במכילתא דשרי בשפחה דסד"א דהוי מוכר עצמו דאסור בש"כ].

ונראה דיל"ע אם בעי' ב"ד לעיקר הדין רציעה דבעי בפני ב"ד, או דרק האמירה דעבד בעי בפני ב"ד אבל לא הרציעה, ולשון הר"מ בפ"ג ה"ט מפורש דרק האמירה בעי בפני ב"ד, דמביאו לב"ד של שלשה ואומר דבריו וכו', אכן במסכת עבדים הנ"ל מפורש דגם הרציעה בעי ב"ד, וכ"ה להדי' בתוספתא מו"ק פ"ז ה"ז ודנין ד"מ וד"נ וכו' ורוצעין ע"ע, [ובמתני' ריש סנהדרין לא נזכר רציעה], אמנם במכילתא בפ' משפטים אי' והגישו וגו' אצל הדיינים שימלך במוכריו, ומשמע דלא בעינן ב"ד אלא להמלך בב"ד, וכמש"כ במלבי"ם שם עי"ש, אבל הרציעה עצמה אינו פסק אלא ביצוע הפסק ובזה לא בעי ב"ד, ואפשר דמכאן המקור לשיטת הרמב"ם המבוארת.

עוד אי' במכילתא תניא רבי אומר **בנמכר בב"ד** על גניבתו הכתוב מדבר אבל כאן אינו נרצע אלא בינו לבין עצמו, ופי' המלבי"ם דדוקא ההגשה צריכה להיות בב"ד אבל הרציעה יכולה להיות בינו לבין עצמו, וכ"ה לשון הר"מ שם פ"ג ה"ט שכ' כיצד רוצעין מביאו לב"ד של שלשה ואומר דברו לפניהם ומגישו לסוף שש אל הדלת וכו', הרי דרק ההגשה בעי ב"ד ולא הרציעה עצמה, והיינו כמכילתא הנ"ל, וניחא היטב הא דהר"מ השמיט הספרי דבעי רציעה ביום, דהספרי קאי כמסכת עבדים דרציעה עצמה צריכה ב"ד ולהכי בעי שיהא ביום ככל דיני ב"ד, אך הר"מ שפוסק כמכילתא דא"צ ביום לרציעה עצמה ולהכי השמיט הספרי דה"נ לא בעי רציעה ביום דכיון דהרציעה ל"ה מעשה ב"ד ה"נ ליכא דין יום, ורק האמירה דהאדון בפני ב"ד בעי ביום, ואכן דיוקו של הכס"מ הנ"ל הוא מדברי הר"מ לענין האמירה וכמש"כ. ומתבאר בד' הר"מ דהרציעה עצמה א"צ ב"ד דהוי דין על האדון לרציעה אבל האמירה של העבד אהבתי וגו' הוי דין שיאמר בב"ד, ולכן הר"מ ס"ל דרק האמירה בעי' שיהא ביום ולא הרציעה עצמה.

ומבואר דפליגי המכילתא והספרי דלמכילתא לא בעי ב"ד ולספרי בעי ב"ד, ונראה דהמכילתא ס"ל דנרצע הוי כמוכר עצמו כיון דהוי קנין חדש שמוכר עצמו, ולהכי סד"א במכילתא דאסור בשפחה, וכמ"כ אמרי' במכילתא מיעוט דאין רציעה באשה דאין מוכרת עצמה, ומעתה נראה דהר"מ ס"ל כמכילתא, וס"ל דהא דבעי ב"ד הוא כדי שב"ד יחיל עליו דין עבד שמכרוהו ב"ד שיהא מותר בשפחה וזה חל ע"י אמירתו בפני ב"ד ופסק ב"ד דהוי נרצע דאז הוי מוכר עצמו עם דינים של מכרוהו ב"ד, [ומה"ט י"ל בלשון הר"מ דבעי שלשה אבל לא בעי תורת ב"ד ונ"מ לדין רוב ומיעוט]. ולפ"ז נראה דלמ"ד דמוכר עצמו נרצע ה"נ לא בעי ב"ד כלל. וכך מפורש במכילתא שם ובירושלמי קדושין בה"ב "הא כיצד זה שהוא נמכר בב"ד והגישו אדוניו אל האלקים וזה שהוא מוכר עצמו והגישו אל הדלת", וכן אי' במכילתא דמוכר עצמו נרצע בינו לבין עצמו.

[ולעיקר הדבר אם נרצע הוי מוכר עצמו מפורש בזה בשו"ת רדב"ז מכ"י סימן קעו שהביא את דברי רבינו בחיי בפ' משפטים שכ' דע"ע יוצא בחמשה דברים וחדא מינייהו רציעה, וביאר הרדב"ז דרציעה הוי יציאה מרשות האדון לענין מת דאין הבן יורשו, וכן דע"י רציעה יוצא מעבדות לילה דאין רבו מוסר לו שפחה כנענית כיון דהוי קנין חדש וחשיב מוכר עצמו, ורק בשפחה שהיתה לו קודם מותר בה גם אחר שנרצע עכתו"ד. וכבר ביארנו דמוכרח כן עפ"י הסוגיא ב"ק כח דמפורש דנרצע מותר בשפחה כנ ענית, ובמכילתא מרבי' דמותר וביאר מש"ח דלא נימא דהוי כמוכר עצמו וכנ"ל].

וע"ע בתוס' סוטה ח. בדין אין עושין מצות חבילות חבילות הנא' גם לענין רציעה, ובמהרש"א ורש"ש שם מש"כ על דברי התוס', ומבואר להדי' במהרש"א דהרציעה היא חובת האדון ולכן בב' עבדים של ב' בנ"א ל"ה חבילות, ולתוס' מוכרח דהוי מצות ב"ד ואפי' אם הוי ע"י האדון הוי מעשה ב"ד, וכמו שהעיר הרש"ש שם בביאור התוס' ובישוב קושית המהרש"א עי"ש.

ועי' בחזו"א בקדושין יד: שכ' דרציעה ל"ה מצוה, ומלבד דדבריו נסתרים מלשון רש"י קדושין כא: שכ' דרציעה מצוה היא, (וכוונת רש"י שם לבאר דמה"ט שרי לרצוע ע"ע כהן ולעשותו בע"מ), וכן בשו"ת הרשב"א ח"א קלז משמע דחייב לרוצעו, וכ"מ בגמ' להלן כא גבי עבד כהן ובפרש"י וכנ"ל, אך ביותר הלא בגמ' בסוטה הנז' מפורש על רציעה דינא דחבילות חבילות, וע"כ מוכרח ליישב דבריו דקאי אם דין רציעה הוא על ב"ד, וא"כ אף אם רציעה הוי מצוה, היא מצוה על הב"ד דוקא, והמצוה שעל הב"ד היא אחר האמירה, ובזה כ' החזו"א דאין האדון חייב להביאו לב"ד, אלא הוי רשות ביחס לאדון, וע"ע ברדב"ז בהל' עבדים פ"ג ה"ט שכ' דאמרי' ברציעה אין עושין מצות חבילות אף דל"ה מצוה וכו' עי' בדבריו.

והנה הרמב"ם שם פ"ג הי"א הביא הגמ' בקדושין כב. רבו חולה והוא אינו חולה או שהיו שניהם חולין אינו נרצע וכו', ובכס"מ הביא דבגמ' סלקא בתיקו, ופסק רבינו להקל על העבד ולא יוכל להשתעבד בו אף אם העבד רוצה. ובפשטות הוא משום דהממע"ה והעבד תפוס בעצמו, וברדב"ז כ' דאין מתירין לו ש"כ מן הספק, וכן באו"ש כ' דהטעם כיון דמספק אסור בשפחה כנענית וליכא קיום אהבתי וכו'.

ונראה עוד דליכא רציעה כיון דהוי חבלה, ומספק אינו יכול לרוצעו מחמת איסור חבלה, אכן נראה דכ"ז ניחא להרמב"ם לשיטתו, דהנה אם דין רציעה הוי חובת ב"ד ל"ש חובל בב"ד, דלגבי ב"ד לא נאמר דין ולאו דחבלה, ועי' פנ"י פ' משפטים שכ' בהא דבפרק אלו נערות (כתובות לב) אמרי' דחבלה הותרה מכללה בב"ד, (ובש"מ שם דהיינו קולא שלא חששו שמא יוסיף על ההכאות, ועי' באו"ש בהל' רוצח פ"ב ה"ט), ולא אמרו דהותר מכלל בנרצע, ותי' דזה נכלל בתרוץ הגמ' דחובל הותר מכללו בב"ד, וה"נ נרצע בעי ב"ד, ותרוצו שייך אם רציעה הוי מדיני ב"ד, אכן להמבואר בשיטת הר"מ דרציעה ל"ה מדין ב"ד, א"כ בספק אם הוי עליו דין נרצע, כיון דדין רציעה הוא על האדון תו מספק אסור לרצוע, דמספק הוי עליו דין חובל, (מיהו יש לדחות דגם אם רציעה הוי מדין ב"ד מ"מ רק במחוייב ברציעה ל"ה חבלה, אבל בספק ל"ל תורת ב"ד לחבול בו).

## **בס"ד סיון תשע"ט שעורים בפרק האיש מקדש**

**בדין: מצוה בו יותר מבשלוחו**

בסוגיא נזכר הדין דמצוה בו יותר מבשלוחו, לענין קדושי אשה ולענין הכנת צרכי שבת, והפת"ת אב"ע סימן לה סק"ב הביא בשם היד המלך דרק בקדושין ושבת אמרי' כן, אכן המג"א בסימן רנ סק"ב כ' דה"ה בכל המצות, ובשעה"ת שם משמע דכ"ה גם בשאר סעודות מצוה כסעודת מילה וחתן, אך ברור דכוונת המג"א דמצוה בו יותר מבשלוחו קאי על כל המצות, וכמו שנביא להלן מדברי המג"א לענין בדיקת חמץ, ומפורש כן בשלה"ג בשם הריא"ז בסוגין דף טז: מדפ"ה דבכל המצות אמרי' כן דמוטב יעשה הוא ולא שלוחו.

ויל"ע ביסוד דין זה דניתן לפרשו בכמה אופנים חדא דהוי מדין כבוד המצוה שיעשה בעצמו, ואפשר לומר יותר דהוי גם ריעותא בקיום המצוה בנעשית ע"י שליח דל"ה קיום המצוה בשלימות, כיון דבעי דהגברא יהיה מחובר למצוה בעשייתה, אף דמ"מ יש לו קיום מצוה גם בנעשית ע"י שליח, אם ל"ה מצוה בגופו, וכ"נ לשון הריא"ז בשלה"ג הנ"ל, ובר"ח ור"ן שבת קיט כ' דקיום המצוה באדם עצמו **עדיף טפי**, וברש"י כ' דכי עסיק גופו במצות מקבל שכר טפי, ובמאירי כ' כרש"י דאית ליה שכר טפי, ומשמע דהוי רק מעלה לגבי השכר כיון שהוא טורח במצוה, [ולענין שבת כ' המאירי בשבת קיט. דהוי מטכסיסי מצות שבת שישתדל בצרכי הכנת שבת], היינו דמראה הידורו וחביבותו למצוה, אך יתכן דגם ברש"י הכוונה דאית ליה שכר יותר כיון דעושה המצוה בשלימות. ויש לפרש דהוי גם מילתא דאיסורא דהוי ענין של בזוי מה שיש לו אפשרות לעשות בעצמו ועושה ע"י שליח, ואכן ברב פעלים ח"ב יו"ד סימן לה הביא מהחיד"א בשיורי ברכה סימן רסד ותבו"ש סימן כח סקי"ד דהוי מענין זלזול במצוה שנראה כמתעצל בה, וממילא לא קיים המצוה בשלימות [ולכן כ' התבו"ש דהיכא דהוי כיבוד המצוה שנותן לאדם חשוב שפיר טפי], והעיר החיד"א דבסוגין משמע דהוי רק מצוה לכתחילה לעשותה בעצמו, אך י"ל דזהו גדר הדין שיעשה בעצמו שלא יראה כזלזול. ובאחיעזר ח"א אב"ע סימן כח אות טז ד"ה אולם מתבאר בתו"ד דבמצוה לחבירו ל"א מצוה בו יותר מבשלוחו, ורק במצוה דרמיא אקרקפתא דגברא אמרי' כן, וי"ל הטעם דבמצוה לחברו עיקרו התוצאה וכגון בחסד לחברו ובזה שפיר מתקיים גם ע"י שלוחו, אך לדברינו דבעי דהאדם יתחבר למצוה שייך זה גם במצוה לחבירו.

והנה במ"ב שער הציון סי' רנ סק"ט דן אם בכל המצות מותר לבטל מת"ת גם ביכול לעשות ע"י אחרים, מחמת דמצוה בו יותר מבשלוחו, דאפשר דבשאר מצוות ואפי' בחסד לחברו הוי מצוה על כולם ויכול לעשות ע"י אחרים, וא"נ הוסיף מ"ב דדוקא בהכנה לכבוד שבת אמרינן כן דחמירא משא"כ לענין שאר מצות אם הוא ת"ח ונוגע לביטול תורה וצ"ע עיש"ה, ומעיקר ספיקו דהוי בכל המצות מוכח דמצוה ע"י שלוחו ל"ה מצוה בשלימות, ולמסקנתו דה"ד בכבוד שבת י"ל הטעם דזה גוף המצוה שהוא יכין לכבוד שבת, וכן בר"מ פ"ל מהל' שבת הנ"ל הלשון דחייב משום כבוד שבת להכין בעצמו, ובהל' אישות לא כ' הלשון "דחייב" אלא דמצוה בו יותר, וע"כ דבשבת שאני, וצ"ל דמ"מ אי לאו דמצוה בו יותר מבשלוחו לא הוה אמרי' דהכבוד שבת הוא דבעצמו יעשה ההכנות וסגי במה שיהיה ע"י אחרים כיון דהוי ביטול תורה דידיה, ורק מכיון דחזינן דמצוה בו יותר מבשלוחו ונתבאר דמדיני המצוה עצמה דקיום מצותה ע"י האדם המחוייב עדיף, להכי אמרי' דבמצות כבוד שבת מתקיימת המצוה יותר כשמקיימה בגופו ומחמת חומר המצוה דכבוד שבת יש לקיימה בשלמות בו יותר מבשלוחו. [וזהו גם המח' אם אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו גם בהכשר מצוה, דלהר"מ משמע דהוא רק במצוה עצמה כקדושין וכבוד שבת דהיא מצוה בפ"ע, ולהרא"ש הוא גם בהכשר מצוה דמ"מ הוי הידור יותר ע"י עצמו], וכ"נ בשו"ע הרב בקו"א רנ אות ב [ציינו בהגהות רא"מ בשבת קיט] מבואר דכבוד שבת הוא כשהוא בעצמו מכבד לשבת, וזוהי מצות הכיבוד דשבת, והא דהגמ' מוכיחה מכאן למצוה בו יותר מבשלוחו הוא ממלח שיבוטא דוקא במה שחביב עליו יותר עי"ש. [ובערוה"ש שם סימן רנ כ' דאצלינו נשותינו עושות ומכינות בעצמן לכבוד שבת אשתו כגופו, וזה חידוש דאשתו כגופו מהני להחשיב כמו שעשה המצוה, ולרש"י דהוי ענין בטירחה ומקבל יותר שכר, מה יהני בזה אשתו כגופו הא מ"מ איהו לא טרח].

והנה לשון השו"ע שם ס"א ישתדל להכין בעצמו "**שום דבר**" לצרכי שבת כדי לכבדו, משמע דסגי בהכנה אחת ול"א דבעי שיעשה כל ההכנות, וכ"ה בשו"ע הרב שם, ומוכח כן בגמ' דרב ספרא מחריך רישא רבא מלח שיבוטא דלא עשו אלא דבר אחד לצורך השבת, ואם הוי עניינא דהידור ליבעי שיעשה כל ההכנות, אך י"ל דסגי במה שמכין משהו לכבוד שבת, [ועוד דהא בלא"ה בני ביתו יכינו צרכי השבת אף בלי שליחות ממנו ול"ש בזה ענין שליחות כלל], ובודאי אם הוי גדר זלזול במצוה שפיר מסתבר דכל שעושה אף חלק מהמצוה בעצמו תו ליכא זלזול במצוה. ומצינו כעי"ז במג"א בסימן תלב - ה גבי בדיקת חמץ דיבדוק הוא קצת בעצמו כדי לקיים מצוה בו יותר מבשלוחו, ומבואר דלא בעי' שיעשה הכל בעצמו אלא סגי שיעשה מקצת בעצמו ונתקיים בכך מצוה בו יותר מבשלוחו, והשד"ח כ' דלהכי יכול לכבד בס"ת אחרים לכתוב אותיות דסגי במה שעושה חלק מהמצוה.

אמנם צ"ע לר"ן שכ' דקדושין אינם מצוה בפ"ע אלא הכשר למצות פו"ר, וא"כ אמאי לא סגי במה שמתעסק אח"כ בגופו במצות פו"ר ממש, ואמאי בעי שיתעסק גם בקדושין, דהרי חזינן דלא בעינן שיתעסק בכל המצוה וסגי במקצת. וצ"ל דבקדושין ודאי גהוי ענין בפ"ע שיהא קיום פו"ר ע"י קיחה דקדושין, ומלבד זאת י"ל דלר"ן דגם בהכשר מצוה אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו, להכשר מצוה איכא חשיבות בפ"ע כמצוה ולא כחלק ממעשה המצוה ולהכי לא סגי במה שמתעסק אח"כ במצוה עצמה אלא בעי' שיתעסק גם בהכשר מצוה. [וחזי' במנחות מב דשו"ט אם מברכין על עשיית ציצית וסוכה היינו דאף דהוי הכשר מצוה ראוי לברך עליו בפ"ע, ומבואר שם הטעם משום דאיכא דינים בעשייה דתולמ"ה וכו' ואכן הירושלמי סובר דמברכין על עשיית סוכה וציצית, והבאתי בשעורי סוכה דהירושלמי לשיטתו דסוכה ישנה פסולה ומשום דאיכא דינים בעשייה ואכ"מ, והא דלבבלי אין מברכין אמרי' שם הטעם דאין עשייתה גמר המצוה, והר"ן בריש כתובות דלהכי לא מברכין על קדושין לקדש האשה כיון דאין מברכין על מצוה שאין עשייתה גמר מלאכתה].

ונראה דבסוגין דמיירי לגבי האשה דאצלה הוי רק מצוה קיומית כדיבואר להלן, וכן אצל האיש הוי גדר הכשר מצוה להכי בזה ל"א דהוי איסור דזלזול, דאם הוי מענין של בזוי שייך רק במה שמצווה ועושה, ולא במצוה קיומית, [ולשון תוס' ר"י הזקן דכל מצוה **המוטלת עליו** וכו'] וכן ל"ש זה בהכשר מצוה, ורק מעניינא דהידור וחביבות שייך זה גם בהכשר מצוה ובמצוה קיומית, אלא דנחלקו הראשונים בסוגין אם קדושין הוי רק הכשר מצוה וכדיבואר.

והנה בשו"ת מהר"ם בר ברוך ח"ד סימן תלב [ציינו בגליוני הש"ס] כ' **ומה שנוהגין לחזור ולקדש מי שקידש על ידי שליח נ"ל משום דמצוה בו יותר מבשלוחו מיהו רוב העולם אין נוהגין כן** עכ"ל, והמרדכי בסימן תקו כ' שלא יקדש שנית שלא להוציא לעז על קדושי השליח, ובשו"ת תשב"ץ ח"ב סימן עד ד"ה דע הביא די"א דהיכא דקידשה השליח ובירך השליח ברכת אירוסין דצריך המקדש לחזור לקדשה ולברך ברכת אירוסין כיון דמצוה בו יותר משלוחו, והאריך בזה בשו"ת ריב"ש סימן פב לדחות דברי השואל שכ' בשם הראב"ד דיחזור ויקדש ויברך שנית, והריב"ש השיב דאחר שנתקדשה בשלוחו מה מצוה יש לחזור ולקדשה וכבר היא מקודשת ועומדת, כי הא דרב ספרא מחריך רישא ורבא מלח שיבוטא, שאם היה חרוך או מלוח ע"י אחרים לא היה מחריך או מולח שנית וכו' ונשנו הדברים גם בריב"ש סימן תח עי"ש, **עכ"פ חזינן מעיקר המו"מ בזה דהיכא דהמצוה נעשית ע"י שליח הוי פחיתות בעשיית המצוה, ומצוה בו יותר מבשלוחו הוי מדיני המצוה עצמה שיעשה הוא בעצמו,** אך אפשר דדבריהם קאי לגבי קדושין דוקא דעיקר המצוה שיהא אישות דרך לקיחת קדושין, ואפי' אם הוי רק הכשר מצוה, מ"מ זוהי מהות המצוה דפו"ר שיהא ע"י הקדושין ולהכי אמרי' בזה דהמצוה בו שיעשה הלקוחין. [וע"ע במהרי"ט ובב"ש סי' לז סק"ו דגם באב המקדש בתו מצוה בו יותר משלוחו, וכ"נ במאירי, ודלא כב"ח שם ד"ה כשם שכ' דגבי אב ליכא מצוה בו יותר מבשלוחו, ואפשר דתלוי אם דין האב הוא דהוי בעלים או דהוי כשליח הבת].

ובדברינו מתבאר ספיקו של החיי אדם כלל סח - ז דהיכא דע"י השליח יהיה המצוה בהידור [כגון בכתיבת ס"ת] אם נימא דמצוה בו יותר מבשלוחו עדיף מהידור מצוה, ולכא' הידור הוי דאוריי' בגוף המצוה, ואולי ס"ל דע"י שליח הוי זלזול במצוה ולהכי יקדום להידור. ובדובב מישרים ח"א [קמא סימן מז אות ב] הסתפק גבי ס"ת אם יודע לכתוב והסופר כתיבתו נאה טפי, והסיק דהידור מצוה דס"ת עדיף ממצוה בו יותר משלוחו, והביא מישמח משה בפ' עקב [דף קח להר"מ טייטלבוים זצ"ל] דדין מצוה בו יותר מבשלוחו נאמר היכא דהשליח עושה בחינם אבל עושה בשכר ליכא דין מצוה בו יותר מבשלוחו כיון דמשלם שכר הרי טורח במצוה והוי כמו טירחא בגופיה, והדו"מ שם הוכיח כן מהמג"א לענין בדיקת חמץ שכ' דיתן בשכר לאחר לבדוק עכתו"ד.

והנה במהר"ח או"ז בסימן קכח, מבואר דמצוה בו יותר מבשלוחו אמרי' רק בקדושין וכיוצא שיש בה הנאה למשלח ולא לשליח, ולא בשאר מצות שכולן שוין בהנאתה כשחיטה ותרומה, [ודלא כהמקנה בסוגין שכ' דגם בשחיטה ותרו"מ אמרי' כן], והביא אחד מהראיות מהא דמצוה על כל אחד ללמד בנו תורה ומ"מ הרגילות לשכור מלמד לבנו, ויש לדון בדבריו דהרי סגי במקיים בעצמו חלק מהמצוה ולזה סגי במה שאח"כ ג"כ לומד עם בנו, אך לדברי הישמח משה כיון דהשליח הוי בשכר ל"א מצוה בו יותר מבשלוחו ואזדא ליה לראית מהר"ח או"ז, אך בעיקר הדבר דבשליח הנוטל שכר שאני י"ל בתרי אנפי חדא די"ל דכיון דהוציא הוצאות הוי כאילו טרח בעצמו, ולפ"ז ה"ד במשלם שכר על מצוה במסויים ולא אם משלם שכר כללי על כל עבודותיו כפועל שלו, אך מצאתי בשדה חמד ח"ט [דב"ח סימן מד] שהביא מאחרונים דבשכר חבירו לעשות בעדו כיון דהוי כפועל הוי כעושה בעצמו, וכן ציין למחנ"א בזה, ודבריו ניחא לטעם דהוי זלזול דבזה ששכר חברו ל"ה זלזול, אך אם הוי הידור לטרוח בעצמו יש לדון דגם בשכר חברו כפועל הוי ריעותא במה שלא עשה המצוה בעצמו. [ולכא' דברי מהר"ח או"ז מוכרחין דהרי ילפי' בגמ' בפסח דין שליחות דחשיב דכולן שוחטין, והרי מצוה בו יותר מבשלוחו, וע"כ דכיון דגם לשליח יש קיום מצוה דהוא אחד מהחבורה שפיר הוי כמו שכ"א שוחט].

והנה בסוגיא מבואר לכאורה דגם בהכשר מצוה אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו, דהרי הר"ן כ' דהמצוה היא פו"ר ועליה אמרי' מפני שמסייעתו [ועי' בשלנ"ל דלגביה איכא מ"מ מצוה קיומית, וע"ע בהמקנה דלגביה איכא מצות שבת], הרי מבואר בר"ן דגם בהכשר מצוה אמרי' כן דהרי בשעת הקדושין עדיין ליכא קיום דפו"ר והוי רק הכשר מצוה, וניחא דמיון הגמ' להא דהאמוראים הכינו בעצמם לשבת, דלכא' ההכנות לשבת הוי הכשר מצוה כדי שיהיה לו לאכול בשבת, אמנם ברמב"ם בהל' שבת פ"ל ה"א וה"ב איזהו כבוד וכו' ובה"ו הביא דרב ספרא וכו' ומשמע דהכנות לשבת זהו גוף המצוה דכבוד שבת, דכבוד שבת הוא שיהא לו מוכן מערב שבת כל צרכי השבת ואפי' אם נאנס לבסוף ולא אכלן בשבת קיים מצות כבוד שבת במה שהכין לשבת, ולהכי נאמר בזה דינא דמצוה בו יותר מבשלוחו, וניחא היטב להר"מ לשיטתו, דס"ל ברמזים ריש אישות דמונה למצוה לישא אה בכתובה ובקדושין ולפרות ולרבות ממנה, הרי דקדושין הוי מצוה בפ"ע, וכ"כ הרמב"ם ריש הל' אישות ה"ב וליקוחין אלו מ"ע של תורה, והיינו דהקדושין עצמם המצוה, וכ"ה בש"מ פ"ק דכתובות דהוי מצוה בפ"ע ומברך אשר קדשנו על הקדושין שהבדילנו מהאומות וכו', ודלא כרא"ש פ"ק דכתובות סימן יב גבי ברכת אירוסין דל"ה ברכת המצות אלא ברכת השבח, דאין הקדושין מצוה ולקיים פו"ר שייך ע"י פילגש בלא קדושין, וא"כ הקדושין הם הכי תימצי להיתר ביאה, ונראה דהרא"ש ס"ל כד' הר"ן דגם על הכשר מצוה שייך דינא דמצוה בו יותר מבשלוחו, אך להר"מ לשיטתו הקדושין הוי מצוה בפ"ע, וה"נ ההכנות לכבוד שבת וכדפי'. וניחא הרא"ש לשיטתו דהמג"א או"ח סימן תס ס"ב הביא דהתעסק באפיית המצות משום דמצוה בו יותר מבשלוחו, הרי דגם בהכשר מצוה אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו. [ובפמ"ג כ' כן לענין עשיית סוכה דמצוה בו יותר מבשלוחו].

ומצאתי דבר נחמד בעמק שאלה פ' ברכה סימן קסט -א כ' דבכל הכשר מצוה ל"א מצוה בו יותר מבשלוחו זולת במקומות שההכשר מפורש בתורה כבקדושין כי יקח, ובשבת והכינו את אשר יביאו, ובמצה ושמרתם את המצות וכו', ובזה ביאר החז"ל דרצה הקב"ה לזכות את ישראל והרבה עליהם מצוות, היינו עניני הכשר מצוה עי"ש דבריו נחמדים, ולפי דברי הנצי"ב דוקא בהכנה לסעודת שבת נאמר דין זה, ודלא כשע"ת או"ח רנ שכ' דגם בהכנה לסעודת חתן וברית אמרי' מצוה בו וכו', ולנצי"ב דוקא היכא דנאמרה בתורה מצוה בהכשר וההכנה.

**בעניני שליחות**

א] בגמ' הובא מקור לשליחות בגרושין, בק"פ, ובתרומה, והנה בגרושין הוי שליחות כח להחיל הגרושין, ולענין שחיטת קדשים ופסח, פשוט דאי נימא כפנ"י והרע"א והמנ"ב [וכמו שנראה באו"ז] דדין בעלים בשחיטת הפסח ל"ה לעיכובא, ע"כ דהדין שליחות הוא לייחס מצות השחיטה לבעלים, דהרי בלא"ה אינו לעיכובא, [ובזה מבואר דדוקא לענין ק"פ קתני ששלוחו "כמותו" היינו דבשביל לייחס המצות שחיטה למשלח בעי' שיהא השליח כמותו, אבל בשליחות כח לא בעי' שיהא כמותו], וכ"נ באו"ש בהל' מקוואות, ואף אם דין בעלים הוי לעיכובא [כהמנ"ח מצוה ה סקכ"ב והנוב"י], מ"מ הדין שליחות הוא לייחס לבעלים את השחיטה. ולענין שליחות במעילה, הנה במעילה כא. עשו כמעטן כו' הרי דאיכא שליחות רק על התיחסות, ולפ"ז מבואר דשליחות דמעילה הוי שליחות על מעשה גרידא, ויבואר במקומו, [ויש שכתבו דקטן דהתמעט בשליחות, ה"ד משליחות על חלות, וכדמוכרח כן בגמ' מעילה שם (ועי"ש בקר"א), וכ"נ בתוס' שבועות ג ועי' בקו' הרע"א בשבועות שם גבי הקפה ע"י קטן, הועתק ברע"א החדש בסוגין עיש"ה].

והנה בשליחות לקדושין במהרי"ל תשו' עד הו"ד באב"מ בסימן ל סק"א הק' דל"ל לשליחות כלל הא בכך שהאשה קיבלה את המעות ש"מ שדעתה מסכמת וא"כ יהני גם בשלח ע"י גוי או קוף, ותי' דכיון דהאומר לאשה טלי קדושיך ע"ג קרקע ל"מ להכי בעי לשליחות, ולפ"ז הוי שליחות מעשה לנתינה, ותמוה דא"כ אמאי עבד אינו בתורת שליחות לקדושין, ובאב"מ שם ונתיבות רמד סק"א מבואר דבקדושין הוי לעיכובא שיאמר המקדש לאשה הרי את ולהכי בעי לשליחות דעומד במקום הבעל, ולכא' היינו דהוי במקומו לזה והוי שליחות על חלות למעשה קיחה דהבעל.

ובשליחות בגרושין דבעי קרא גם על האשה כ' תורא"ש ושלנ"ל דכיון דמתגרשת בע"כ סד"א דא"י למנות שליח במקומה, והינו דכיון דהבעל הוא בעל המעשה דמגרש בע"כ סד"א דרק הוא עושה שליח, והשליחות דבעל הוא לענין נתינת הגט לשם גרושין מכח נתינת הבעל, ובאשה השליח דחשיב כנתינה לידה, ונראה דשליח האשה מקבל דין יד וכלשון הר"מ פ"ה מגרושין ה"א דונתן בידה הוא חיקה או חצרה או שלוחה שעשתה ידו כידה, ולהכי בשל"ק בעי עדים, וזהו דמרבי' רבוי מיוחד דגם האשה עושה שליח ועפנ"י שרמז לזה, ומדוייק כן גם בר"מ פ"א מגרושין ה"ג שכ' או ביד שלוחה שהוא כידה, ולכן הר"מ בהל' גרושין הקדים דיני של"ק לשל"ה, דעיקר החידוש הוא בש"ק דהוי כיד האשה, [וכ"כ הפנ"י], וכן בר"מ ריש הל' גרושין כ' לגבי האשה שיתנהו לה ולא הזכיר לשלוחה, משום דנתינה לשלוחה נקרא נתינה לאשה, ונמצא דשל"ק חל בזמן קבלת הגט.

ולפ"ז נראה לחדש דאף דפליגי הרמב"ם והטור היכא דהבעל נשטתה אם השליחות קיימת, ועי' או"ש פ"ב מגרושין הט"ו בביאור המח', אמנם נראה דבנשטתה המשלחת אחר המנוי דלכ"ע בטל השליחות, דל"ש לומר דהוי כידה כיון דלאשה עצמה ליכא אז יד. ולהמבואר לעיל בגדר שליח להולכה לכאורה נ"מ דאף דבשליח להולכה בנשטתה לא בטל השליחות ה"ד בשליחות בגרושין משא"כ בקדושין דהוי שליחות מעשה א"כ בנשטתה ל"ש שליחות.

ובגמ' מבואר דגם לדין שליח עושה שליח בעינן לשני לימודים חדא על שליח האיש ועוד על שליח האשה, וע"כ משום דבשל"ק ל"ה רק בגדר שליח על ההתייחסות המעשה להמשלח, אלא דנעשה כידה, וחלוק הדין שליחות בה משל"ה וכמבואר.

ונראה להוסיף בזה דלענין של"ק כיון דהוי ידו כידה סד"א דאין לו כח עצמי לעשות שליח, ורק היכא דיש לשליח כח עצמי עושה שליח, ולהכי בעי' קרא לשל"ק ולשליח להוכה דתרוייהו עושים שליח, [וגם סברת הריב"ש (דלהלן) דהיכא דהוי "כמותו" ממש עושה שליח, זה ל"ש בשל"ק דהוא טפל לאשה ונעשה כידה אבל אין לו דין עצמי, ולהכי סד"א דאינו עושה שליח].

ב] **שליח עושה שליח**. בשו"ת הריב"ש בסי' רכח מבואר דבכה"ת שליח עושה שליח דילפי' מגרושין, ולא פרכינן מה לגרושין וכו' כדפרכי' על עיקר לימוד שליחות מגרושין, כיון דגילוי מילתא בעלמא הוא, ולפנינו נחלקו בזה המאירי והשלנ"ל. ויש לבאר כוונת הריב"ש דבשליח נעשה שליח גלי לן קרא דחל עליו דין שליח בשעת המינוי ולהכי ילפי' לכה"ת דשליחות חלה בשעת המינוי ולהכי עושה שליח, ולכן מתבאר בריב"ש שם דבמילי אינו עושה שליח שני משום דבמילי לא חל עליו דין שליח בשעת המינוי אלא בשעת קיום השליחות, אבל בשליחות על מעשה הוי שליח מיד ולהכי בכה"ת הוי שליח עושה שליח, ונתכוין לזה באמרי משה בסי' יח דהביאור דחלות השליחות חלה עליו בשעת מעשה השליחות ולכן כ"ז דהוי מילי ל"ה עדיין שליח ולהכי אינו עושה שליח, והצ"פ כ' דזהו סברת הרמב"ן ט: דבעי' בשטר דעת האשה ול"ס בדעת השליח כדס"ל להר"מ פ"ג מאישות הי"ח, דלא מתחיל השליחות רק בשעת הקדושין וא"כ צריך שיהיה מתחילה קדושין דהיינו שיהא מדעתה עי"ש. ובזה מבואר מש"כ הרשב"א דהיכא דהוי בקנין מהני במילי [ולהר"מ מכירה פ"ה הי"א ל"ש בזה קנין כלל], והיינו דע"י הקנין חל עליו דין שליחות מיד בשעת המנוי, וכיון דכבר חל עליו דין שליח יכול לעשות שליח שני. והנה בדברי הריב"ש שם מבואר בתחילת דבריו דלגבי ק"פ שליח כבעלים לגמרי, וכלשון הגמ' גבי פסח דשלוחו כמותו, ובגרושין הוי רק רבוי דיכול לגרש ע"י השליח ולכן צריך רבוי דשליח עושה שליח, והיינו דבק"פ שהכתוב קרא השליח בשם כל הקהל ע"כ דהוי כבעלים, ולכן פשוט דשליח עושה שליח, [ונתכוין לזה המקנה דבק"פ פשוט דשליח עושה שליח], ולפ"ז י"ל דלאחר הרבוי דבגט שליח עושה שליח נתרבה דגם בגט השליח כבעלים, וכ"מ בריב"ש בהמשך דבריו שכ' דהשני עושה שלישי כמו בפסח דגילוי מילתא בעלמא הוא וכיון דנפיק לן מפסח וגרושין שליחות בכה"ת אית לן שהוא כמותו לגמרי וכו', היינו דמפסח הוי גילוי דגם בגרושין הוי דין דשלוחו כמותו, וממילא עושה השליח שליח שני, וכן לעולם, ולא פרכי' מה לגרושין שישנן בע"כ, כיון דהוי רק גילוי דשליח כמותו, וזהו עיקר החידוש דעושה שליח שני להיותו במקום הבעלים. ובשלנ"ל אכן מפורש דלא בעי למקור נוסף דשליח האשה עושה שליח דרק לגבי עיקר השליחות באשה ליכא למילף משליחות דבעל דבגרושין בדידי' תליא מילתא וכיון דגלי לן קרא דהאשה עושה שליח ה"נ עושה שליח עי"ש.

והנה הריטב"א כ' דלגבי פסח לא מהני שישחוט מדין זכיה דבעי' שחיטה בגופו ורק מדין שליחות מהני, ויש לבאר בדבריו דבפסח בעי לשליחות שיהא "כמותו" והוי שחיטה דידיה, ובזכיה פועל עבור חברו אבל ל"ה כמותו, ואף אם זכיה מדין שליחות מ"מ כיון דליכא מנוי ל"ש לומר דהוי כמותו, ועוד נראה דזכיה מהני היכא דהוי חלות עבור חבירו, אבל בשליחות להתייחסות ל"ש שיועיל ע"י זכיה. [ויל"ע על הריטב"א דלהלן בגמ' מב. ילפי' שליחות מלקיחת הפסח וממנוי, ועי"ש תורא"ש דמיקרי קדשים, עכ"פ כאן ל"ש תרוץ הריטב"א, והדר תיקשי דמה ראיה היא לשליחות, נימא דמהני למנות חבירו מדין זכיה וצ"ע].

והנה בזכר יצחק בחי' הגריי"ר סימן ו כ' דרק בשליחות חלות נתרבה דשליח עושה שליח ולא בשליחות מעשה, אך בשעורי ר"ש אות שלג כ' איפכא דכל הא דצריף למילף דשליח עושה שליח הוא רק גבי שליחות על עשיית חלות אבל בשליחות מעשה מסברא שליח עושה שליח.

ג] והנה בגמ' מקשי' דנילף שליחות מקדשים ומשני דמה לקדשים שרוב מעשיהן ע"י שליח, וכבר הק' העצמ"י דהא קי"ל דבקדשים הכהנים הוי שלוחי דרחמנא, ועו"ק דהלא הגמ' דנה למילף משליחות דמהני בשחיטת קדשים ופסח, ומאי פירכא דרוב מעשיהם ע"י שליח בהקרבה, הא דנינן כעת למילף משחיטה, [ואכן לענין שליחות בשחיטה בזה ה"נ הוי שלוחי דידן, וכמבואר ברשב"א לעיל כג: ובנדרים לו. ועי' מש"כ בשעורי נדרים בזה].

ונראה לחדש בביאור הסוגיא, דהא דבעי' בעלים בשחיטה, אינו דין עצמי מחמת שחיטה, אלא דנא' דעל הבעלים איכא חובת הקרבה של קרבנו, וחייב בטיפול והבאה של הקרבן, ואינו יוצא ידי נדרו עד גמר ההקרבה, [ואף לשי' רש"י בחולין קלט. דיוצא נדרו בהבאה לעזרה, כבר נתבאר בשיעורי זבחים דה"ד החיוב ממון ולא החיוב קרבן מחמת הכפרה ואכ"מ], ולפ"ז נראה דגם להלכה דכהנים שלוחי דרחמנא, היינו דלדין כח ההקרבה ל"ב למנוי שליחות על חלות ומש"ה ליכא חסרון דאיהו ל"מ עביד, ומ"מ בעי' לשליחות לייחס מצות ההקרבה לבעלים, ולענין זה הוי שלוחי דידן, דהשליחות מתייחסת לבעלים, ורק דלא בעי' מנוי של הבעלים לכהנים, דרחמנא עבדיה לשלוחי הבעלים, אבל מ"מ יסוד החיוב של ההקרבה הוא על הבעלים, ולכן גם לענין שחיטה שהיא תחילת ההקרבה, [כמש"נ במק"א דשחיטה נידון כתחילת הקרבה], חיובו הוא על הבעלים, אלא דבזה השוחט הוי שלוחי דידן, ולענין שאר העבודות הכהנים שלוחי דרחמנא, [וליכא חסרון דאיהו ל"מ עביד, דד"ז נא' רק היכא דבעי' מנוי שליחות מכוחו, וא"ש מש"כ התוס' לעיל כג: דהוי קצת דידן ואכ"מ], עכ"פ יסוד הדברים דהא דבעי' שחיטה בבעלים הוא משום דין ההקרבה שחל על הבעלים. וד"ז מוכרח גם ממש"כ התוד"ה נפקא בתי' עי' מהרש"א, ולכא' צ"ע דדין דעת קאי על ההקרבה, והרי הכא מיירי על שחיטה, ומוכח כמש"כ.

ובזה ניחא דברי הגמ' דמשני דרוב מעשיהן ע"י שליח, היינו דתי' הגמ' דבקדשים שיש דין הקרבה על הבעלים רוב מעשיהן ע"י שליח, דהתורה מינתה את הכהנים לשלוחים בהקרבה, וממילא ליכא למילף מהכא שליחות מהא דמהני בשחיטה, דזהו דין מיוחד דמעשיהן וכל דיני הקרבתן ובכלל זה שחיטה הוי ע"י שליח וכמש"נ.

ובעיקר ראית הגמ' ממתני' דפסח דהוא אוכל וכו' יל"ע דאמאי לא פריך בפשיטות דבקראי דפסח חיובא על כל כל החבורה ולר"י אין הפסח נשחט על היחיד, וא"כ בעי שכולם ישחטוהו והרי אין שוחטין קדשים בשנים, וע"כ דאחד שוחט בשליחות כולם, ונראה לחדש דבשחט אחד השותפין בקרבן או המנוים בפסח נתקיימה מצות שחיטה בבעלים, דכיון דיש לו חלק בקרבן שפיר מהני שחיטתו בלי דין שליחות משאר השותפין, והא דפריך בגמ' להוכיח לדין מפסח מהך מתני' נראה דעיקר הקו' מהא דאחרים אוכלים עמו, אף דהם לא שחטו, והדברים מפורשים בלשון הרשב"א מב. שכתב דמהך דהן אוכלים משלו ע"כ דמהני שליחות, ובדומה לזה נתכוין במנחת ברוך, [אך בתוס' מב. ד"ה ודילמא משמע דהראי' היא מהא דשוחט לכולן], ונראה ביאור הדברים דהמנח"ב דן דפסח דין בעלים בשחיטה הוי לעיכובא משא"כ בשאר קרבנות, ובפשטות הכוונה דבפסח איכא מצוה מיוחדת על הבעלים לשחוט כדתי' ושחטו, [והריב"ש מובא להלן כ' דמפסח ילפי' דשלוחו הוי כמותו ממש דמיקרי שחטו], ואפשר דכיון דפסח נקבע הבעלים רק בשחיטה דהרי עד השחיטה נמנין ומושכין ידיהם שפיר להכי בפסח הוי עיכוב בשחיטה ע"י הבעלים, דהבעלים קובע בשחיטה את קביעותו בקרבן פסח, אך י"ל עוד דדין בעלים הוי דין בחובת הרצוי ולכן בכל הקרבנות יהיה דינו בכשר ולא עלו, אבל בפסח [וכן בחטאת] דל"ש לא עלו יהיה פסול ולהכי בעי' לשליחות, אך מ"מ ל"ה פסול בחפצא של הקרבן אלא לענין שיצא י"ח, וזש"כ הרשב"א דמייתי ראיה מפסח דהם אוכלים משלו היינו דיוצאים ידי פסחם אף שלא שחטו, [ומלשון הרשב"א משמע דאם ל"מ השליחות כיון דלא קיימו מצות השחיטה אינם יכולים לאכול משלו, וצ"ב דהשחיטה והאכילה של הפסח הם ב' מצות], ולהכי מהא דהוא יוצא אף ששחט לבד בלי שאר הבעלים לא מייתי לשליחות, ומשום דאף דלא כל הבעלים שחטו ליכא חסרון במצות שחיטה דידיה וכדפי'.

ובתוס' הק' דנילף מפר כ"ג וכו' ותי' דהיינו בחטאת דהוי בע"כ, ועי' מהרש"א [וצ"ב בדבריו חדא דגם בחטאת שייך כפיה היכא דאינו רוצה להביא, ועוד דגם בכפייה בעי אמירת רוצה אני, ועוד מש"כ דבעי למילף שליחות היכא דלאו בדידיה תליא, הרי מביא מתרומה והתם בדידיה תליא מילתא], וקרני ראם ובבית מאיר, עכ"פ מבואר דבחטאת הוי יותר סיבה לפסול בלי השליחות, וסיוע למש"כ, וממה שהק' תוס' דנילף מפר כו' מוכח דדין בעלים בשחיטה מעכב, דאל"כ נימא דלהכי בעי קרא בפר לומר דהתם מעכב דין בעלים דכ"ג, ועי' בתורא"ש. אלא דבעיקר קו' תוס' י"ל דשאני בפר כ"ג דהוי דין נפרד דבעי' שחיטה **דכהן גדול** ומ"ש שליחות בשחיטת פר, דהא מ"מ השליח אינו כהן גדול, וא"כ ל"ש למילף מיניה על שליחות דמהני בשאר קדשים, וכמ"כ ל"ש קו' מהרש"א על תוס' דנילף מפר כ"ג לכל הקדשים דל"מ שליחות, דשא"ה דבעי' שחיטה דכהן גדול, ובלא"ה תליא אם דין כ"ג הוי מחמת דבעי כהונה גדולה בפר יוהכ"פ, או דבעי' שחיטה בבעלים דפר והכ"ג הוא הבעלים, ועי' תוס' מנחות ה ויומא מב דכ"ג מדין בעלים, והשעה"מ בהל' עבודת יוהכ"פ דן דמה"ט זר אינו חייב מיתה בשחיטת הפר, כיון דהדין כהונה הוא מדין בעלים, וכן נ"מ בזה אם עבודת חלל תוכשר לפר כ"ג עי' הפלאה כתובות כג ואכ"מ, ועכ"פ אם דין שחיטת פר כ"ג על ידו הוא מדין בעלים דכהן גדול ל"ש בזה שליחות כדפי'.

**בדין שליחות בתרומה ודין עכו"ם בתרומה**

בסוגית הגמ' מא: צ"ע דמקשי' דעכו"ם אינו בשליחות בתרומה משום דאינו בתורת תרומה ומדמי' לעבד דאינו נעשה של"ק, ומשני דלחכמים עכו"ם שהפריש תרומתו תרומה, ומקשי' דלר"ש אינו בתרומה וכו', ואטו המקשן לא ידע מהך משנה דלחכמים הוי תרומה, ולר"ש אינו בתרומה, וגם למאי האריכה הגמ' דעבד אינו בתורת גיטין כלל ועכו"ם איתא בדנפשיה. [ובעצמ"י עמד בזה ותי' דסד"א דכיון דעכו"ם אינו במצות תרומה ואיסור טבל חשיב דאינו בתרומה, וע"ע בשעורי ר"ש שכ' ליישב עפ"י התוס' רי"ד בסוגיא]. עוד צ"ב כוונת הריטב"א בסוגיא שכ' דעכו"ם איתא בתרומה בדיעבד, ולענין גט, עבד אינו בגט גם בדיעבד עיש"ה, ואולי כוונתו דעכו"ם אינו באיסור טבל ובמצות תרומה וצ"ב.

עוד צ"ע בסתירת הר"מ דאף שפסק בפ"ד מתרומות ה"א דעכו"ם אינו בתרומה, מ"מ הביא בה"ב קרא למעט עכו"ם בשליחות בתרומה, והקשה השעה"מ כאן ובלח"מ בהל' אישות פ"ג דתיפ"ל דאינו בתורת ול"ל לקרא דאינו בשליחות בתרומה.

ונראה ובהקדם מש"כ רש"י דעכו"ם תרומתו תרומה ליאסר לזר, וכ"ה ברש"י גיטין כג:, וצ"ב דהו"ל למימר דהוי תרומה **להתיר השירים ולקבוע תרומה**, והנה המרומי שדה בסוגין כ' דגם למ"ד דעכו"ם איתא בתרומה, ליכא חיוב מיתה על תרומת עכו"ם לזר האוכלה, והיינו דהוי פרשה אחרת מדין תרומת ישראל, וכדברים אלו מפורש בר"ש מסירליאו בתרומות הובא שם במלאכ"ש פ"ג דתרומת עכו"ם הוי כדין קדשי עכו"ם ונתמעטו לכמה דינים, ובדבריו משמע דקאי לרבנן דר"ש, וכ"ה בפי' הר"ש ראה להלן. וברש"י גיטין כג: כ' דהא דעכו"ם יכול להפריש הוא דומיא דעכו"ם נתרבה להקדיש קרבנות מקרא דאיש איש, ועי"ש ברש"י דעבד איתא בתרומה דחייב כמצות כאשה, וצ"ע דתיפ"ל גם בעבד דתרומתו תרומה דיכול להקדיש, ועמדו בזה במהר"ם שיף ובכתב סופר בגיטין שם. אכן הביאור ברש"י הוא דחלוק ביסודו דעבד כיון דחייב במצות כאשה א"כ דין תרומתו כתרומת ישראל, כיון דהוא אסור בטבל ומצווה על תרומה דחייב במצות כאשה, [וכ"נ בריטב"א ב"מ צו דמשום דאית ליה איסור טבל הוי בתורת תרומה], אבל בעכו"ם דאין בו איסורים ומצוות, בזה כ' רש"י דמהני תרומתו כמו דעכו"ם יכול להקדיש קרבנות, א"כ נראה דכמו דעכו"ם בקרבנות הוי חפצא בפ"ע ואין מועלין בקדשיו וכו' [עי' זבחים מה,א], ה"נ בתרומת עכו"ם, ולפ"ז נמצא דעכו"ם ליתא בתרומה דישראל. [אולם הא מיהא מבואר בתוס' רי"ד בסוגין דתבואת עכו"ם למ"ד דאין קנין הוי טבל לגבי הישראל, ובמהרי"ק כ' דבהיותה ביד עכו"ם לכ"ע יש קנין, אך במתני' בדמאי מבואר דמפריש משל עכו"ם על של ישראל].

ויש להוסיף דבהא דבקדשי עכו"ם אין מועלין אמרי' בזבחים מה. ובתמורה ג. דהטעם דילפי' מתרומה דכתיב בה בני ישראל ולא עכו"ם, ולכאורה משמע דהא דאין מועלין בקדשי עכו"ם קאי דוקא כר"ש דאין תרומה בעכו"ם, וכ"נ בתוס' בסוגין מא: שכ' דלר"ש ליכא תרומה דממעטי' מבני ישראל כמו במעילה, ועי' תוס' תמורה ג. שכ' לגבי תמורה דאתי כר"ש, ובמים קדושים שם שכ' דה"ה לגבי הא דממעטי' קדשי עכו"ם ממעילה דומיא דתרומה קאי כר"ש ולא כרבנן וכ"כ בס' חידושים לבעל גדולי טהרה בתמורה שם דאכן לרבנן דתרומת עכו"ם תרומה פליגי וס"ל דמועלין בקדשי עכו"ם, וכפיה"נ בש"מ בתמורה בהשמטות שם עמדו בזה, והביאו גירסא דבני ישראל כתי' במעילה גופי' ולא מילפותא לתרומה, ובתוס' גיטין כג: משמע כדברי המים קדושים, וכן מפורש בתוס' טוך בסוגין שכ' להדי' דהא דאמרי' דקדשי נכרים אין בהם מעילה דילפי' חטא חטא מתרומה דכתיב בה בני ישראל ולא נכרי, היינו כר' שמעון ולא כרבנן עכ"ל.

אכן  **ברש"י ערכין ה: כ' להדי' דהילפו' מתרומה היא דאין חיוב מיתה על תרומת עכו"ם וז"ל מה תרומה אין מיתה נוהגת אלא בתרומת ישראל דבהדיא כתיב ולא יחללו את קדשי בני ישראל אף מעילה אינה נוהגת אלא בקדשי ישראל עכ"ל,** ונפלא דרש"י לשיטתו דגם לרבנן בתרומת עכו"ם חל ליאסר לזר ואין בו חיוב מיתה, ושפיר ילפי' דאין מועלין בקדשי עכו"ם כמו דאין חיוב מיתה על תרומת עכו"ם וא"ש היטב, והביאור דגם לרבנן בעכו"ם הוי דין תרומה אחר ואין בו חיוב מיתה לזר, ולהכי ילפי' מיניה דבקדשים ג"כ אין מועלין בקדשי עכו"ם.

**ונראה דדבר זה מוכרח מעיקר הסוגיא דאמרי' דלרבנן ממעטי' מגם אתם דעכו"ם לאו בר שליחות בתרומה אף דאיתי' בדנפשיה, והרי מצינו ד' תוס' גיטין סה. למהרש"א שם דמופלא הס"ל דאיתי' בתרומה איתי' בשליחות ולא נתמעט מגם אתם, וא"כ יקשה הא לרבנן עכו"ם איתא בתרומה ואמאי התמעט מגם אתם, וע"כ דהאיתי' בתרומה בעכו"ם אינו איתא בתרומה כתרומת ישראל, ולהכי שייך למעטו בשליחות לתרומה מגם אתם. [ויל"ע דאולי בתרומת עכו"ם אינו מתיר השירים לישראל, כיון דאין תרומתו כתרומת ישראל, אך במתני' דדמאי ובמנחות סז. נראה דמהני להפריש משל עכו"ם על של ישראל].**

**והנה הקצות בסי' קפח בסק"ג הק' דלרש"י בב"מ עא: שכ' דקטן התמעט משליחות דכתיב בתרומה איש וילפי' שליחות מתרומה מגם אתם, והרי בתרומה מופלא יכול להפריש וא"כ נימא דהוא בר שליחות בכה"ת, וכנראה הקצות ג"כ סבר דלענין תרומה מופלא הוי בר שליחות וזה כמהרש"א גיטין הנ"ל, אלא דהק' דיהיה בשליחות בכה"ת כיון דילפי' מתרומה, אכן הביאור בזה דלגבי תרומה והקדש ונדר מופלא חשיב כגדול, וחזי' לרב הונא בנדה מו דבהקדיש לוקה עליו ונעשה בר עונשין, אבל לכה"ת הוי קטן, ולהכי לגבי כה"ת לאו בר שליחות הוא, וכך מדוקדק בלשון תוס' בנדה מו: שכ' דלר' יהודה מופלא הס"ל יכול להקדיש דלענין זה הוי כגדול, אבל לתרומה אינו יכול להפריש להתיר השירים וכו', ולדידן דמופלא הס"ל יכול להפריש היינו דלענין זה הוי כגדול ולהכי הוי בר שליחות, אבל לכה"ת הוי כקטן ואינו בר שליחות. ועד"ז כ' במנחת ברוך בסימן טז ענף א עי"ש.**

ומעתה נראה דזהו מהלך הגמ', דהמקשן ודאי דידע דלת"ק עכו"ם ישנו בתרומה, אך ס"ל דכיון דאינו בתרומת ישראל, אינו יכול להיות שליח לישראל להפריש תרומתו, דהרי בדין תרומת ישראל עכו"ם אינו בתורת, ולענין שיהא נחשב "בתורת" בעי' שיהא לעכו"ם "חובת הפרשה" כמו בישראל, וזה הרי ליתא בעכו"ם, דבעכו"ם מהני להחיל קדושת תרומה כמו דמקדיש קרבן, אבל ל"ל חובת הפרשה, וא"כ סבר המקשן דזה אינו נחשב דעכו"ם בתורת תרומה, ועל זה משני הגמ' דדוקא עבד דאינו בתורת גיטין כלל, דל"ש לענין גט, בכל גוונא, אבל עכו"ם הא איתא בתרומה "דנפשיה" דכיון דלכה"פ ישנו בתורת דין תרומת עכו"ם חשיב איתא בתרומה דנפשיה לענין שליחות, וזהו גם כוונת הריטב"א דכיון דבדיעבד תרומתו תרומה הוי איתא בתרומה, היינו דישנו בתרומה דידיה, ואכן התוס' רי"ד ס"ל דעכו"ם פוטר רק טבל דידיה, ולא טבל דישראל שגדל ברשות ישראל וקנה העכו"ם ממנו וזהו דאמרי' דנפשיה עיש"ה, ובדבריו מוכרח מש"כ דעכו"ם בתרומה הוי פרשה אחרת מדין תרומת ישראל, ולכן עכו"ם כיון דאינו בחובת הפרשת תרומה אינו יכול לפטור טבל של ישראל, ונתכוין לדברי באבני נזר באב"ע סימן תלז, והעיר תלמידו בראשית בכורים בכורות יא דנתכוין לתוס' רי"ד.

**ונראה דמוכרח כן בשי' רש"י והתוס' רי"ד לשיטתם במש"כ דסוגין אתי למ"ד אין קנין לעכו"ם להפקיע, והתוס' כ' דמיירי בגדל ברשות ישראל שליש ואח"כ מכרו לגוי, דנתחייבה ברשות ישראל, ומבואר לתוס' דמ"מ לרבנן מהני הפרשת דעכו"ם לפטור חיוב הישראל, אכן לרש"י ותוס' רי"ד לשיטתם בזה כיון דנתחייב כבר ברשות ישראל ל"מ הפרשה דעכו"ם, ולהכי פי' דס"ל דאין קנין לעכו"ם להפקיע מתרו"מ.**

[וליסוד דברינו יש להוסיף דהרע"א בגיטין סד: הוצאת המאור העתק משו"ת רע"א תניינא כ' דלשי' תוס' קטנה יכולה להיות שליח לקבלת הגט כיון דאיתא בדנפשה, והפנ"י שם ד"ה שאני הרגיש בזה גם דלתוס' כיון דקטנה איתא בנדפשה כשאין לה אב תוכל לעשות שליח, וכ"ה בתו"ג שם, אכן באו"ש אישות פ"י ה"ב כ' דאין להקשות כן כיון דעל זה הגט שנעשית שליח לקבלו בזה לאו בת זכיה היא להתגרש דלא נכתב ונחתם לשמה, אכן הרע"א נקט דסגי מה דאיתא בדנפשה בקבלת גט וא"צ שתהיה ראויה בהאי גט, וזה דומה למש"כ גבי תרומה בעכו"ם דכיון דאינו בתורת תרומת ישראל מיקרי דליתא בדנפשיה, וברש"י גיטין כג. כ' דקטן אינו בתורת שליח לגט דילפי מאיש דכתיב בשליחות למנוי פסח, וצ"ע דתיפ"ל דקטן לאו בר כריתות, וכך נקט הרע"אשם ולא הביא את דברי רש"י הנז', ובשערי חיים גיטין כ' דאף דקטן אינו יכול לגרש אשתו, סד"א דמתורת שליחות שאני דהגרושין חלין מכח המשלח].

ועי' בר"ש תרומות פ"ג מ"ט דכ' בדעת רבי שמעון דקאי רק על חיוב חומש אבל מודה לת"ק דתרומת העכו"ם תרומה ומדמעת, ובירושלמי שם אי' דר"ש פליג גם על דימוע אבל מודה דתרומתו תרומה ופוטר את הטבל, ומדמה הירושלמי לקדשי עכו"ם דקדשי ואין חייבים עליהם משום פנו"ט, אך בכל הראשונים בסוגיא מבואר דר"ש חולק וס"ל דל"ה תרומה כלל, עכ"פ מבואר בפי' הר"ש משאנץ דלרבי שמעון הוי דין מיוחד של תרומת עכו"ם, וצ"ל דלדידי' הא דאמרי' הכא דלר"ש ל"ה איתא בדנפשיה דאיהו סבר דבעי שיהא שייך בתרומת ישראל ולא סגי הא דשייך בתרומת עכו"ם, אכן לכל הראשונים מבואר דלרבנן נחשב דהוי בתרומה מחמת דיש בו דין תרומת עכו"ם, וי"ל דגם להגמ' בתרוץ הא דחשיב איתא בדנפשיה, הוא משום דתרומה הוי שליחות על מעשה, וכדיבואר להלן וס"ל דגם בשליחות מעשה נתמעט עכו"ם דאינו בן ברית, [אף דקטן לא התמעט בשליחות מעשה], אך מ"מ לענין זה סגי בכך מה שעכו"ם איתא בתרומה דידיה, ויבואר להלן בדעת כמה ראשונים דלהפריש משלו על של חבירו לא בעי' שליחות גמורה כיון דיכול להפריש גם על של הפקר, והוי רק שליחות מעשה, ולהכי סגי בזה לומר דעכו"ם איתא בשליחות דתרומה אף דישנו רק בדין תרומת עכו"ם, [אך מ"מ פשוט דגבי ישראל ועבד דאיתא בחלות תרומת ישראל, אף אם יהיה גוונא דל"ל תבואה ואינם יכולים להפריש בפועל, דודאי נעשים שליחות כיון דהוי בתורת חלות תרומה, ומה שכעת אין לי בפועל זה לא מגרע בדין בתורת, ופשוט].

ויש להוסיף דלרבי שמעון דעכו"ם אינו בתרומה ולתוס' ותורא"ש הטעם דבתרומה כתי' בני ישראל ולא עכו"ם אלמא ממעט ליה מקרא בהדיא, ובתורא"ש כ' **דגוי לאו בר הפרשה הוא**, ולפ"ז קשה דל"ל לטעם דאינו בתורת וכו' הא בלא"ה עכו"ם מופקע מהפרשת תרומה, וצ"ל דסד"א דמתורת שליח דהוא שלוחו כמותו של הישראל מהני, וכמש"כ לעיל גבי קטן בשליחות לגט. [וצ"ל בהבנת תורא"ש דאף דעכו"ם איתא בהקדש קרבנות, מ"מ ס"ל לר"ש דלענין תרומה להתיר השירים ולתקן הטבל עכו"ם כיון דאינו מצווה, לאו הוי בר הפרשה].

ובמש"כ לבאר הסוגיא בגדר תרומת עכו"ם, נראה מוכרח כן מהמשך הגמ' דאמרי' דלר"ש אינו בתרומה, והנה רש"י פי' טעמי' דר"ש משום דמירוח עכו"ם פוטר, והראשונים הקשו בזה דמשכח"ל בהקדימו בשבלים וכו' והתוס' פי' דטעמי' דר"ש הוא משום דנתמעט מבנ"י וכו', וצ"ע דלרש"י דהטעם משום דמירוח עכו"ם פוטר, א"כ גם לר"ש עכו"ם לא הופקע מתרומה, אלא דרק חסר בהיכי תימצי לחיוב דל"ה טבל, וא"כ אמאי מיקרי אינו בתורת תרומה, הרי בודאי חסרון היכי תימצי לא משוי לאינו בתורת, וכה"ק בשעורי ר"ש בסוגין, ולפ"ד ניחא היטב דודאי בישראל דהוי בפרשת תרומה כה"ג דהוי חסרון בהיכי תימצי ל"ה אינו בתורת, אבל בעכו"ם הרי בלא"ה אינו בתורת תרומת ישראל, אלא דהמתרץ ס"ל דכיון דאיתא בתרומה דנפשיה סגי בהכי להחשב בתורת, אכן אם ליכא היכי תימצי כלל מחמת דמירוח עכו"ם פוטר, תו לא משכח"ל תרומה בעכו"ם, ונמצא דגם בדנפשיה אינו בתורת תרומה. [ויל"ע ברש"י ב"מ צו שכ' גבי עבד דכיון דאין לו נכסים ל"ש ביה דין שואל והוי אינו בתורת, וראה בריטב"א שם שתמה על רש"י דחסרון היכי תימצי ל"ח ליתא בשאלה, ועי' בשעורי הגרא"ו בקובץ ב"מ שם].

[ובעיקר קו' הראשונים על רש"י דמשכח"ל בהקדימו בשבלים כו' וכן בקו' התוס' דמשכח"ל בגדלו שליש אצל ישראל וכו', י"ל בד' רש"י דס"ל דבכזה תרומה דבגמר מלאכה ליכא תרו"מ שוב ל"ש תרומה בהקדימו בשבלים, והראשונים שהקשו כן ס"ל דמירוח ישראל ברשות עכו"ם חייב א"כ התבואה הוי בר חיובא וממילא שייך הקדימו בשבלים, אבל רש"י לשיטתו דכ' הש"מ בכורות יא: בשיטתו [וכמש"כ בתש' רב"א סימן א] דגם ישראל ברשות עכו"ם פטור, וע"כ דבעכו"ם הוי הפקעה, ושוב י"ל דכיון דלא יבא לכלל חיובא, אף אם הישראל ימרח, ממילא ליכא דין של הקדימו בשבלים].

ומעתה י"ל דלהכי הר"מ לא ס"ל כסוגיא אלא הביא מיעוט על עכו"ם בשליחות תרומה, דלפי"מ שכ' בהל' תרומות פ"ד הט"ו הנכרי שהפריש משלו ד"ת שאינה תרומה **לפי שאינו חייב** [כ"ה גי' רמב"ם פרנקל] והיינו דגוי אינו בכלל הפרשה דמירוח עכו"ם פוטר וליכא איסור טבל, והיינו כפרש"י, וא"כ י"ל דס"ל להר"מ דזה הוי רק חסרון היכי תימצי, ובזה ליכא חסרון מדין שאינו בתורת תרומה, ולהכי בעי למיעוט דעכו"ם אינו בשליחות בתרומה.

וי"ל עוד דהנה בר"מ בפה"מ בתרומות סופ"ג כ' בהא דלחכמים תרומת העכו"ם תרומה דגם עכו"ם יש להם שכר וכו', ומשמע דהר"מ אתי לומר דגם לחכמים לא הוי כמו פרשת תרומה דישראל והוי תרומה משום דנוטלין שכר, וי"ל דס"ל להר"מ דכ"ה גם לר"ש, ורק דלר"ש אינו בתרומה משום דמירוח עכו"ם פוטר, וכיון דזה הוי חסרון היכי תימצי לא חשיב אינו בתורת וכנ"ל. [ויתכן עוד דלר"ש דסד"א למעט גם שליח לתרו"מ, והיינו דבעי' הפרשה ע"י הבעלים דוקא, א"כ לדידי' ודאי בתרומה הוי שליחות כח, ובזה בעי' שיהא בתורת כמו בישראל, ולהכי ס"ל דעכו"ם אינו נחשב בתורת תרומה להיות שליח כיון דלכ"ע אינו בתורת תרומת ישראל].

ויל"ע לרבנן דתרומת עכו"ם תרומה וחייבין עליה חומש, אם חל על החומש דין תרומת עכו"ם, או דחל עליה דין תרומת ישראל, ונ"מ אם על התשלומי תרומה יהיה חיוב מיתה לזר, ולכאורה מסתבר דהוי רק כתרומת עכו"ם דהרי חיובו מחמת דאכל תרומת עכו"ם, אך יש בזה חידוש דשייך לגבי ישראל שיחול קדושת תרומה רק כדין תרומת עכו"ם.

[ואגב, חזינן ברש"י בסוגין שכ' דעבד אינו בתורת גיטין דל"ל קדושין, ולכא' זה הוי חסרון היכי תימצי, דל"ל קדושין ולא בעי גט, והו"ל לרש"י לומר דמופקע מגט כמו דמופקע מקדושין, וצ"ל דכוונת רש"י בגדר ראיה דעבד מופקע מכל פרשת אישות].

ב] ובעיקר מה שכתבתי אם שליחות בתרומה הוי שליחות חלות או שליחות מעשה, הנה בפשטות הוי דין שליחות לכח חלות ההפרשה, ומתרי טעמים, חדא דבעי' דין בעלים להפרשת התרומה בכדי להחיל קדושת התרומה, ועוד דע"י ההפרשה נעשה לממון כהן ובכדי להוציא הממון מהבעלים בעי' לכח דין שליחות, אמנם בגמ' אמרי' מיעוט ולא התורם את שאינו שלו, וצ"ע דל"ל קרא להכי פשיטא דאינו יכול לתרום על שא"ש, וברש"י בגיטין ובריטב"א לפנינו כ' דעיקר המיעוט הוא על אריסין, אכן בר"מ בתרומות פ"ד ה"ב הביא קרא על הא דאינו יכול לתרום על שאינו שלו, וצ"ע דכיון דהר"מ כ' בה"א דבעי שליחות בתרומה, הרי דבעי בעלים להפרשה, וא"כ מה החידוש בר"מ בה"ב דאינו יכול להפריש שא"ש. ועי' במהרי"ק על הר"מ בתרומות שם שכ' דכיון דעומד להפרשה ל"ל לבעה"ב קפידא וכו' ומוכח דעיקר מה דאינו מפריש בש"ח הוא משום קפידא דבעה"ב, וי"ל עוד להך ראשונים דבטבל מעורב התרומה, א"כ נמצא דבהפרשה ל"ה חלות חדשה כמו הקדש אלא בירור החלקים ולהכי סד"א דלא בעי' לזה לדין בעלים. [ובשלנ"ל מבואר דהגמ' מיירי על מפריש משלו על ₪, והיא בעי' הגמ' בנדרים לו ועי"ש ברשב"א וברש"ש לפנינו].

והנה לד' הירוש' בריש תרומות דמיבע"ל דמהני בשל הפקר מוכח דעל חלות תרומה לא בעי לדין בעלים, ולכאורה כן נראה בר"מ פ"ד מתרומות ה"ב שכ' גבי מפריש באינו שלו דל"מ, והוסיף הר"מ "**שלא ברשות בעלים**", הרי דגם באינו שלו עיקר המניעה היא דהוי שלא ברשות, [והרי בגמ' להלן ילפי' מקרא מיוחד ולא התורם שאינו שלו, הרי דאי לאו קראי ס"ד דמהני, ובאו"ש הק' דא"כ ל"ל לדין שליחות בתרומה, והר"מ בפ"ד ה"א הביא דין שליחות, וע"כ צ"ל דאין השליחות על החלות הפרשה אלא על ההתייחסות המצוה לבעלים, [ודמי לקדשים דהשליחות אינו אלא לייחס מצות השחיטה לבעלים וכנ"ל], ובזה ניחא הערת הרש"ש בהא דהגמ' מוכיחה שליחות בתרומה רק ממתני' דפיחת עשרה, וי"ל דהתם דקתני דאומד דעת בעל הבית מוכח דהוי מדין שליחות. [ובאחיעזר ח"ב סימן לז כ' דאף להצד בירושלמי דא"י להפריש בהפקר היינו רק בחלק התרומה אבל על הכרי של הפקר יכול להפריש, וע"ע בקובץ ביאורים גיטין אות לז דלענין היתר השירים ל"ב שליחות ומהני ע"י אחרים אם ניחא להו לבעלים, וא"צ לדין שליחות].

ולפ"ז י"ל דבתרומה לא יהי' חסרון דאיהו ל"מ עביד, וכד' הסמ"ג שהביא המשנ"ל בפ"ד ה"א דעושה שליח לתרום על דשלב"ל, ומשום דהוי רק שליח להתייחסות, ובזה ניחא היטב הא דהר"מ הביא פסוק נפרד בפ"ד ה"א דגם אתם וכו' ול"א דתיפ"ל דליתא בדנפשיה, וכבר הק' כן בשעה"מ שם, דלהר"מ לשיטתו דפסק כחכמים דעכו"ם אינו בתורת תרומה, א"כ בלא"ה אינו נעשה שליח, כיון דעכו"ם ל"ה בתורת תרומה, ולפ"ד ניחא היטב דהר"מ לשיטתו דס"ל דשליחות דתרומה הוי שליחות על מעשה ובזה ל"ב שיהא בתורת, ולכן הר"מ לשיטתו הוצרך לומר מיעוט מגזה"כ דבני ברית למעט עכו"ם משליחות בתרומה, ולהלן יבואר באופ"א בשיטת הר"מ, והנה ד' הר"מ פ"ד ה"ט דבשליחות בתרומה ל"מ ביטול שלא בפניו, וביאר בחי' הגר"ש בגיטין דהיינו משום דהוי שליחות מעשה, אבל אם הוי שליחות כח ודאי דמהני ביטול גם שלא בפניו.

והנה הר"מ בהל' אישות פ"ג הט"ו כ' גבי שליחות להולכה דל"ב עדים, והוסיף הר"מ דהוי כשליחות לתרומה וצ"ב הדמיון, ועי' בהשגות הראב"ד שם, ובמעשה רוקח כ' דכיון דמקור שליחות ילפי' מתרומה, להכי הזכיר הר"מ ד"ז וצ"ב. ונראה דכוונת הר"מ להוכיח דגדר שליחות להולכה אינו שליחות על חלות למיהוי דבשב"ע, אלא הוי שליחות על מעשה, וכמו שיסד הזכ"י, עי"ש שביאר בזה הא דגבי שליחות להולכה לד' הר"י מיגש ליכא חסרון דאינו בתורת, דהוא מה"ט דהוי רק שליחות על מעשה, ואמנם ברמב"ם בהל' גרושין חולק על הר"י מיגש, וגם בשו"ע מבואר כר"י מיגש רק לגבי גט ולא בשליח להולכה בקדושין כמו שהעיר הב"ש, מ"מ נראה דאף דבפשטות שליחות להולכה הוי שליחות על כח להחיל קדושין עבור המשלח, אמנם כבר העיר בעונג יו"ט סימן קלו דכיון דבקדושין מהני טלי קדושיך ע"כ הקרקע, ועי' בתוס' רי"ד לעיל ח: גבי תנם ע"ג הסלע, א"כ ל"ל כלל לדין שליחות להולכה בקדושין, [ועי' בעונג יו"ט שם שחידש דבעי לשליחות רק היכא דאמר לשליח שיקדש לאיזה אשה שירצה, וכבר תמה עליו באמרי משה בסימן כה סקכ"א, ועי' שם שכ' דהשליחות בעי' על הכוונה לקדושין, ובאב"מ בסימן לה סק"ט כ' דהשליחות היא לענין הדיבור דהוי בכלל קיחת הקדושין, וכ"נ בנתיבות סימן רמד סק"א], והביאור דעל עיקר הקדושין א"צ שליחות אלא סגי בדעת המקדש עצמו ושליחות בעינן רק לענין האמירה כד' האב"מ, או לגבי הנתינה בידה ובזה סגי בשליחות מעשה, ונמצא דהשליחות היא רק להחשיב שהוא המקדש וחשיב דיבור דידיה לקדושין, אבל עצם הקדושין נעשים ע"י המשלח והוי כמו זרק לה הקדושין מרחוק ונפל בידה דהזורק הוא המקדש, ומעתה י"ל דאה"נ דעיקר השליחות להולכה בקדושין הוא לייחס מעשה הקדושין לבעל והוי כעין שליחות מעשה, [ויל"ע דאיך מהני ביטול שליחות להולכה שלא בפניו], ולפ"ז מדוייק הר"מ שכ' לדמותו לשליחות לתרומה, דלשיטתו שליחות בתרומה הוי ג"כ רק שליחות על מעשה וכמש"נ. ובזה מבואר הא דכ' הראשונים דלמסק' ילפי' דין שליחות מתרומה וגרושין, היינו דבעי' לילפו' על דין שליחות על כח כגרושין, ועל דין שליחות לייחס לבעלים כבתרומה וכמש"נ.

ובירושלמי תרומות פ"א אי' דחש"ו שקדשו לאחרים מהני ופי' הרש"ס דקדשו לאחרים לא גרע מאילו זרק לה פיקח דרך אויר בעלמא ונפל בידה דהוי קדושין, ונראה ראי' למש"כ דשליחות בקדושין הוי שליחות מעשה, ובזה הרי גם קטן לא נתמעט כמבואר בתוס' שבועות ג. ולהדי' מוכרח כמש"כ דשליחות להולכת הקדושין הוי שליחות מעשה.

**קונטרס בדין שליחות לדב"ע במעילה**

בטעמא דאשלד"ע בכל התורה דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, ידוע דברי הסמ"ע ושכ"ה בתוס' ב"ק עט ובתורא"ש ב"מ י: דהוי חסרון במשלח דסבר דהשליח לא ישמע לו, ומה"ט נקטו הגר"א ורע"א בד' השו"ע דבשליח מומר ישלד"ע, אולם ברש"י בקדושיו מב: מבואר הטעם דהוא מחמת השליח דבעבירה עושה על דעת עצמו, והוי כעושה מאליו דכיון דאיכא דברי הרב וא"צ לשמוע הצווי ממילא כשעושה העשייה מתייחס אליו וכמש"כ הרע"א.

[ולדברי הסמ"ע יש להעיר דאמאי סבר דהשליח לא ישמע לו, והא לשי' רש"י היכא דישלד"ע חייב רק המשלח, וא"כ ה"נ השליח ישמע לו כיון דאינו חייב, ועי' בשעורי הגרש"ש ב"מ סימן יג, ומוכרח דאף לשי' רש"י דבישלד"ע השליח פטור, היינו בעונשי ב"ד, אבל ביד"ש נענש (נוסף על לפנ"ע) ולהכי יכ"ל המשלח דהיה סבור דלא ישמע לו, ויותר נראה דגם לשי' רש"י דהשליח פטור דהמעשה מתייחס למשלח, ה"ד על חיוב תשלומין, אבל לגבי האיסור ועונשין לכ"ע היה החיוב על שניהם. ועי' בדברי הגהות אמרי ברוך על הקצות סימן שדם שכ' דלענין רציחה ודאי דגם הרוצח יהיה חייב, וכ"כ באו"ש אישות פ"ג הי"ז דלשמאי ה"נ שניהם חייבים ברציחה. ומפורש כדבריהם בפי' רב שמואל בן חפני עה"ת ר"פ וישלח שגורס בדברי שמאי "אף שולחו חייב", אולם המקנה כ' דלשמאי השליח פטור, וכ"כ בחכמת שלמה בשו"ע סימן רצב ס"ד עי"ש].

ויל"ע בדברי הסמ"ע בטעמא דאשלד"ע דאיני יודע אם יעשה השליחות, דא"כ איך שייך הגזה"כ במעילה וכל הנך דישלד"ע, הא מ"מ אין המשלח מתכוין לשליחותו, וכבר עמדו בזה. [ובתוס' נראה דחלקו על טעם הסמ"ע, שהרי כ' גוונא דמעילה בנזכר שליח, דבזה בעה"ב מעל, ולדברי הסמ"ע הרי בכה"ת תליא בשעת השליחות דאז איכא לסברת דברי הרב דאינו יודע אם ישמע לו ול"ש זה לשעת עשיית השליחות, אע"כ דהתוס' קאי כרש"י בסוגיא דהחסרון בשליח דאינו עושה מחמת צווי המשלח, ולכן תליא דאם הוי השליח מזיד בעשייה אינו עושה מחמת המשלח אלא מחמת עצמו]. והנה לענין טביחה ושלח"י שפיר י"ל עפי"ד המהרי"ט הנ"ל דחיובו משום שגרם לשלח"י וטביחה וכנ"ל, אמנם לענין מעילה הא חיובו מדין שליחות הוא כדילפי' שליחות במעילה משליחות דתרומה.

והנה בשלהי מעילה אמרי' דגם בשלח ע"י חש"ו חייב במעילה ואמרי' דאף דלאו בני שליחות נינהו עשאום כמעטן של זיתים וכו', ומבואר דלא בעי' לדין שליחות לחיוב מעילה, והנתיבות קפב סק"א כ' דבמעילה דחייב בשליחות לדב"ע לא ילפי' מתרומה ולהכי חייב גם ע"י חש"ו, ותמה בהגהות אמרי ברוך בדבריו דהרי שליחות במעילה ילפי' מתרומה ויבואר להלן. עכ"פ י"ל דאף דמחמת דברי הרב הוי גריעותא במנוי השליחות של המשלח כיון דחשב שלא יעשה וממילא מעשה השליח אינו מתייחס למשלח, אבל במעילה הגזה"כ היא דסגי בשליחות מועטת לחיוב והיינו דל"ב לגדרי שליחות, [ובגמ' מעילה יח אמרי' זאת כחומרא "במעילה" דישלד"ע היינו דהוי חומרא בחיוב מעילה דסגי בשליחות מועטת וממילא דישלד"ע].

והנה הפנ"י בסוגין הקשה על עיקר דין ישלד"ע במעילה, דהא במעילה ל"ב לדין שליחות כלל, ואולי י"ל דהא דבשלח חש"ו מעל דעשאום כמעטן כו' ה"ד במעילה דהוצאה דילפי' מע"ז, אבל במעילה דהנאה דילפי' מתרומה ה"נ בעי' לדין שליחות, [וכעי"ז כ' הקהל"י בכתובות סימן לח ובמעילה שם], ויש להוכיח כן מדברי תוס' מעילה כא: כדיבואר להלן, אלא דלפ"ז הדר תיקשי על הסמ"ע גבי שליח במעילה דהוצאה, אכן נראה דיש לדון דאי נימא דשליחות במעילה הוי שליחות מעשה כמו שדנו האחרונים, בזה י"ל דליכא לסברת הסמ"ע, **דאפשר דרק בשליחות כח לקנינים שייכא סברת הסמ"ע, אבל בשליחות מעשה לא בעי' גמירות דעת למנותו אלא כיון דאמר לו לעשות ועשה על פיו מתייחס המעשה למשלח.**

והנה כתב הרמב"ם פ"ז ממעילה ה"ב אבל אם היו בשר עולה וכיוצא בו לא מעל אלא האוכל בלבד שהרי הוא חייב באיסור אחר יתר על המעילה ובכה"ת כולה אשלד"ע אלא במעילה לבדה שלא יתערב עמה איסור אחר ע"כ, וביארו האחרונים דהטעם דבנתערב איסור אחר ליכא שלד"ע במעילה, דכיון דלאיסור האחר כגון לאכול בשר עולה אמרי' אשלד"ע, תו בטלה השליחות, ובטל גם השליחות למעילה, ונקטו האחרונים דזהו מש"כ הר"מ דרק במעילה ישלד"ע, אף דגם בטביחה ושלח"י אמרי' דישלד"ע, אלא דדוקא במעילה בנתערב איסור אחר בטלה השליחות למעילה, אבל בטביחה ל"א כן, מכמה טעמים, יש שכ' עפ"י המהרי"ט דבטביחה ושלח"י חיוב המשלח הוא מחמת דבגרימתו פשע ול"ב לשליחות לזה, ובעונג יו"ט ודב"י כ' באופ"א דדוקא בנתערב איסור אחר שיש בו שליחות אמרי' דבטל כל השליחות אבל באיסור שבת דל"ש שליחות לדב"ע דלמען ינוח כתיב והמשלח לא עביד מלאכה, להכי בטובח בשבת בשליחות ישלד"ע עכתו"ד האחרונים. ויש מקום לדון דכוונת הר"מ דדוקא במעילה דהוי שליחות מעשה ובפרט במעילה דהנאה ובזה כיון דבטל חלק מהשליחות כל השליחות בטלה, אבל בשליחות דקנינים ובשליחות כח כגניבה וטביחה בזה אף דנתערב איסור שבת שייך לחלק השליחות ואמרי' דהטביחה הוי שליחותו.

**אמנם צ"ע דכיון דבמעילה אמרי' דגם בשלחן ע"י חש"ו מועל כדאי' בשלהי מעילה דעשאום כמעטן של זיתים, א"כ לא בעי' תורת שליחות למעילה, וא"כ אף בנתערב איסור אחר דבטל השליחות יהא המשלח מועל.**

איברא דעיקר הגמ' במעילה צ"ע, דהרי בסוגין ילפי' שלד"ע במעילה משליחות בתרומה, [ואף דבתרומה ל"ה לדב"ע עי' תורא"ש לפנינו, ובשיטה קדמונית בסוף מעילה], וא"כ ליבעי במעילה שליחות ממש, וקושיא זו כבר עמדו בה בתוס' מעילה כא: ד"ה נתנו וז"ל אדרבא נילף שליחות דמעילה משליחות דתרומה עי"ש תרוצם דמשמע דדוקא במעילה דהוצאה חייב ע"י חש"ו וכפי הסברא שכתבתי לעיל, וכן מפורש בקרי"ס בהל' מעילה שם. ומצאתי בראבי"ה בסימן תתקכב שג"כ העיר כקו' התוס' עי"ש שהביא דרבותי פירשו דבשלח ביד חש"ו הוי מעילה מדרבנן דקשיא ליה דגמרי' שליחות במעילה מתרומה, וכ' עלה דשגגה היא דבתרומה נמי אם שלח חש"ו לאמור לגדול שיתרום הוי תרומה דאתעביד שליחות, וכנראה מפרש דהמשנה מיירי שאמר לחש"ו שיאמרו לגדול ולהכי מעל המשלח, וכ"נ ברוקח בהל' עירובין סימן קצה וז"ל גבי מעילה כגון ששלח ביד חש"ו ואמר לאחר לקבלו מידו וכו', והבאתי דבריהם בכנסת הראשונים במעילה שם עיש"ה והוא פי' חדש במתני' דמעילה.

אכן בדעת הרמב"ם י"ל דמיירי במעילה דהנאה דילפי' מתרומה, ובזה ה"נ ליכא לדינא דמתני' דשלח ע"י חש"ו דמעל אלא בעי' תורת שליחות ולהכי בנתערב איסור אחר בטל השליחות, אכן זהו חידוש גדול לומר כן בד' הר"מ שסתם ולא הזכיר חילוק בין מעילה דהנאה למעילה דהוצאה לענין השליחות למעילה, וגם מלשונו בה"א משמע דאף דמיירי במעילה דהנאה מ"מ הביא הדין דמועל ע"י ששלח חש"ו.

לכן נראה לחדש בדעת הרמב"ם באופ"א דאכן תרי דיני שליחות במעילה איכא, דאה"נ בשלח חש"ו חייב במעילה דעשאום כמעטן של זיתים וכו', התם הגדר הוא דכיון דמכוחו איכא מעילה לכן מעל, אף דל"ה דין שליחות, אלא דכיון דחש"ו עבדי לדעת משלחן, חייב המשלח משום דבגרמתו איכא מעילה בהקדש, ונראה לפ"ז דאה"נ בשלח חש"ו, גם בנתערב איסור אחר יהיה חייב, אבל בשלח גדול למעול בהקדש, הוי מדין שליחות כה"ת, כיון דגדול קעביד אדעתא דנפשיה ל"ש לחייב המשלח על גרמתו, ולזה בעי' רק לדין שליחות למילף מתרומה לחייב המשלח, ולייחס את מעשה ההוצאה למשלח, וסברא מעין זו מצאתי בחי' רמ"ש בסוגין לחלק בין חש"ו לגדול דעביד אדעתא דנפשיה, עי"ש שהעיר כקו' הפנ"י דמאי מדמי שליחות במעילה לסוגית שליחות הא חייב גם ע"י חש"ו, ותי' דבשלח גדול דאדעתי' דנפשיה שפיר בעי' לדין שליחות, **ומסיים דכ"ה כוונת התוס' במעילה הנ"ל בתרוצם**, וכן תי' מד"ע בחזו"י בתוספתא מעילה פ"ב, ובשעורי הגרימ"פ זצ"ל בחגיגה י. והקר"א במעילה שם רמז לזה דעיקר הילפו' מתרומה בעי' היכא דשלח גדול למעול, אבל בשלח חש"ו פשוט דבעה"ב חייב דאדעתי' דידיה מעלו עי"ש.

**ונראה דאכן שני מקורות מצינו לשליחות במעילה דישלד"ע, דהרמב"ם בפה"מ בשלהי מעילה פ"ו כ' בעל הבית מעל והוא ציוהו סמך זה למה שנאמר ואשמה הנפש ההיא רומז אל מי ששגג תחילה ודמה שזה חולין וצוה להטפל בו, וכ"ה ברע"ב, והתוי"ט תמה דבסוגין ילפי' משליחות בתרומה, ונראה דתרי דיני הם, דהגמ' מיירי בשלח גדול ובזה מעילה הוי ככל שליחות וזה ילפי' מתרומה דישלד"ע, אבל הר"מ מפרש המשנה דבשלח חש"ו דמעל וזה ילפו' מקרא דואשמה הנפש ההיא דמי ששגג תחלה דאפשר להתחייב ע"י גרמא.**

ולפ"ז נראה לחדש דדוקא בשלח גדול למעול בזה כ' הר"מ דבנתערב איסור אחר אשלד"ע כיון דבטלה השליחות, כיון דבשלח גדול למעול בעינן לדין שליחות לחייב את המשלח במעילה, וכיון דנתערב איסור אחר בטל השליחות ולהכי ל"א ישלד"ע ומעל השליח, אבל בשלח חש"ו דלא בעי' לדין שליחות ה"נ גם בנתערב איסור אחר מעל המשלח כיון דבגרמתו היה מעילה ע"י החש"ו. [והר"מ ע"כ מיירי בשלח גדול, דבשלח קטן דלאו בר עונשין הוא ל"ש לומר נתערב איסור אחר דלדידי' ל"ח נתערב איסור אחר], ומצאתי בשעה"מ שאכן כ' דבמעילה מתורת גרמא שגרם לזה חייב גם ע"י חש"ו חייב, אלא דיקשה דבנתערב איסור אחר בשליחותו נימא דלא גרע משלח חש"ו, וע"כ צ"ל דבשלח גדול דהוי בר דעת ל"ש לחייב המשלח מחמת דבגרמתו מעל, אלא הוי מדין שליחות, והתורה ריבתה במעילה דין שליחות, [ודוגמא לזה עי' במנ"ח רפב דבשלח עכו"ם להטיל מום בקרבן ל"ש לומר דחייב דהוי בגרמתו כיון דבן דעת הוא שעושה מרצונו, ועי' הגר"ח החדשים בב"מ עמוד צה], וכיון דנתערב בשליחות איסור אחר בטלה השליחות, ולהכי מעל השליח. וכמ"כ י"ל נ"מ דבשלח גדול יכול לעשות שליח אחר, משא"כ בחש"ו דל"ה שליחות למעילה אלא כמעטן של זיתים, בזה ה"נ אינם יכולים לעשות שליח אחר.

**ומצאתי בס' פתח הבית בעניני שליחות סימן כא דף נא שכ' דדוקא בחש"ו מעל המשלח משא"כ בגוי דהוי בר דעת עושה ע"ד עצמו והוסיף דהתורה ריבתה שליחות גבי ישראל ולא בנכרי.**

**ויש לסייע ליסוד דברינו מהגמ' להלן נ. דפריך גבי שליחות במעילה באמר לו הבא לו מהחלון וכו' דאם דברים שבלב הוי דברים נימא דבטל השליחות, וכבר העיר הגרש"ר ז"ל דאם מעילה הוי שליחות על מעשה מהיכי תיתי דמחמת דברים שבלב בטל השליחות, וצ"ל דמ"מ כיון דאין דעתו לכך ל"ה שליחות, אבל עדיין יקשה דאם במעילה כל היכא דבגרמתו הוי מעל המשלח א"כ אפי' אם דברים שבלב הוי דברים הרי מ"מ המעילה היא בגרמתו, אולם לדברינו ניחא היטב, כיון דבשלח בר דעת חיוב המעילה הוא מתורת שליחות ול"ש לומר דחיוב המשלח הוא מחמת דבגרמתו הוי וכנ"ל, וכיון דהוי שליחות שייך לומר דאם דברים שבלב הוי דברים בטל השליחות.**

ויש לציין דבריטב"א בערובין לא. הביא המתני' דמעילה בשלח חש"ו והביא סוגין והסיק דאע"ג דחש"ו לאו בני שליחות נינהו כיון שמדעתו עשו מה שעשו אנו חושבים כאלו נעשה על ידו למעול על ידם, וכאלו היה כאן שליחות גמורה הוא, **ושמעי' מינה יש מעילה אפי' ע"י גוי** עכ"ל. וצע"ג דהרי גוי ל"ה בר שליחות, ואין לחייבו מטעם דלא גרע מחש"ו דהמשלח מעל, דשאני גוי דהוי בר דעת ולנפשיה עביד, וע"כ דס"ל לריטב"א דבמעילה ל"ב שליחות כלל, ולכן מועל ע"י גוי שלקח מחמתו, ולשיטת הריטב"א אם יסבור כדינו של הר"מ הנ"ל בנתערב איסור אחר, דיהא דינו דגם בשלח ישראל גדול ונתערב בו איסור אחר דבטלה השליחות נימא דהמשלח מעל, וי"ל דס"ל כן להסמ"ע שכ' דאשלד"ע הוי סברא דלא התכוין לעשותו שליח, והקשיתי לעיל דבמעילה איך הגזה"כ דחייב, אך אפשר דהסמ"ע יסבור כדעת הריטב"א דבמעילה חייב משום דהוי בגרמתו וגם בשלח בר דעת ס"ל כן.

ויש להוסיף בהערת האחרונים בסתירת הרש"י להלן נ. והרש"י בחגיגה י. דלרש"י להלן בנזכר דבעה"ב פטור רמיא מעילה על השליח ככה"ת, ולרש"י בחגיגה הטעם דמבטל השליחות, די"ל דלרש"י להלן היינו מצד אתעביד שליחותיה, ובזה ל"ש בטליה לשליחות שלא בפניו ונמצא דאתעביד שליחותיה ולכן כ' רש"י הטעם דנזכר הו"ל מזיד ותו הו"ל ככה"ת דאשלד"ע, אבל לרש"י בחגיגה קאי על דין שלוחו כמותו במעילה היינו בגדול ובזה כ' רש" הטעם דבנזכר שליח מעל דבטליה לשליחותיה.

ב] והנה שיטת רש"י בסוגיא דאם ישלד"ע מחייב שולחו ופטור השליח, אולם בתוס' רי"ד ס"ל דגם השליח חייב ולענין נזקין רצה מזה גובה וכו', וצ"ע על התוס' רי"ד מהא דבמעילה דישלד"ע חייב רק המשלח ולא השליח. [וכבר הק' כן הקצות ע"ד הש"ך בשם אביו שנקט דהשליח חייב]. ונ"ל בזה ובהקדם במש"כ החת"ס בתש' או"ח סימן רא דודאי בישראל שאמר לכהן אכול בתרומה אף אם ישלד"ע ל"ש לחייב את המשלח הישראל כיון דהתרומה נאכלה ע"י כהן ולא ע"י זר, ומה"ט איפכא בכהן שאמר לישראל אכול דיהא המשלח הכהן חייב כיון דנאכל ע"י זר, וכיו"ב לענין האומר לשליח בעול את אשתי וכו' עי"ש. ולפ"ז יש להעיר דהתוס' בסוגין כ' דהרבוי דישלד"ע במעילה קאי בשגג משלח ונזכר השליח, ולכאורה בכה"ג כיון דהמעילה שע"י השליח היא במזיד דל"ה מעשה מעילה, איך שייך לחייב את המשלח על סוג מעשה מעילה שחל ע"י מזיד של השליח המועל.

ונראה דביסוד חיוב מעילה דהוא משום גזילת הקדש וכמש"כ הגר"ח א"כ מעשה ההוצאה והגזילה מההקדש מתייחס למשלח שהוא הזוכה בהקדש שיוצא לחולין והוא מתחייב במעילה ולהכי כיון שהוא שגג מעל, ומה"ט נראה דגם להתוס' רי"ד שכ' דבישלד"ע גם השליח חייב, ה"ד בשלח הבעירה כיון דהשליח עשה את מעשה ההיזק, אבל במעילה דהחיוב משום שנהיה גזלן, א"כ חשיב דרק המשלח הוא הגזלן מחמת השליחות, ולהכי רק המשלח מעל, ומסתבר דלענין כל גזילה אם היה הדין בהם דיש שלד"ע, הרי פשוט דאף דהשליח גוזל מ"מ כיון דקונה למשלח הרי קניני גזילה דשנוי וכו' קונים למשלח דהוא נעשה הגזלן, וה"נ במעילה דהוי חיוב דגזילת הקדש נחשב לכ"ע דהמשלח הוא הגזלן ורק הוא המועל, וסברא זו למדתי בדברי הנתיבות בסימן רצב סק"ה לגבי שלח"י שכ' דאם איכא שנוי נקנה למשלח בקניני גזילה והוסיף בתו"ד דכ"ה לגבי מעילה דמתייחס הגזילה והמעילה למשלח ורק המשלח חייב והשליח פטור עיש"ה דמפורש בדבריו כמש"כ.

ומה"ט ניחא דינא דהיכא דבעה"ב מזיד דלא חל עליו מעילה דהדין דמעל השליח, ועי' ברש"י להלן נ. וברש"י חגיגה ב' טעמים בענין, אך לדברינו י"ל דכיון דלגבי המשלח דהוי מזיד ל"ש גזילה דמעילה להכי מעל השליח, וזה כוונת הגמ' להלן נ. דאם יאמר מזיד הייתי ליכא מעילה למשלח אלא לשליח, הרי דלא אזלי' בתר שגגת השליח לחייב המשלח עי"ש. [אלא דבלא"ה יש לדון דכ"ד התוס' רי"ד ה"ד בשליחות מעשה דאז שייך לחייב גם את השליח, אבל בשליחות כח דכח השליח לפעול הוא מכח המשלח בזה מודה התוס' רי"ד דאין העבירה מתייחסת אלא למשלח דמכוחו נעשה המעשה, וא"כ לגבי מעילה אם נימא דהוי שליחות כח להכי שפיר רק המשלח מעל, אמנם זה אינו כי התוס' רי"ד מדבר על שליחות בהשולח את הבעירה והזיק וזה הוי שליחות מעשה].

והנה למ"ד דישלד"ע [או בהנך דנתרבו דישלד"ע], יל"ע מתי עובר המשלח, ולכא' עובר בשעה שהעבירה נעשית ע"י השליח דאז מתייחסת מעשה העבירה להמשלח, אמנם הנה בשלנ"ל מג. הק' דאיך מתרין המשלח הא הוי התראת ספק שמא לא יעבור השליח, ותי' דמיירי שהוא מסור בידו א"נ דאה"נ דאין המשלח נהרג וכו', ולכא' אינו מובן קושייתו, דהא שפיר י"ל דמתרין את המשלח תוכ"ד לעשיית השליח, ומשמע לכאורה דס"ל דההתראה הוא תוכ"ד למנוי השליח, והיינו דשעת מנוי השליח היא העבירה דזהו חטאו ששלחו לעשות עבירה, ולכאורה כ"מ מהא דמרבי' בשלח"י מעל כל דבר פשע דאמר לעבדו או לשלוחו וכו', הרי דחשיב חטא בדבור, היינו בדבור השליחות, דאם המשלח עובר בשעת עשיית המעשה ע"י השליח ל"ח "דבר", אמנם בזה י"ל שפיר עפי"ד המהרי"ט דבשלח"י חיובו הוא על מה שגורם לשלח"י, (וכן בטביחה), [והרי השליח אינו שומר, ושלח"י נתרבה חיובו דוקא בשומר ששלח"י, ואיך נחייב בזה את המשלח, ותלוי קצת בחת"ס הנ"ל, ויש לחלק], עכ"פ בזה ניחא דחשיב עבירה בדבור בשעת מנוי השליח, אבל בכל שליחות לדב"ע שפיר י"ל דהעבירה היא רק בשעת עשייתו ע"י השליח. [ואין להקשות מהא דאמרי' נזכר בעה"ב וכו' והרי בשעת השליחות היה שוגג, אכן התם הוא מחמת דבטליה שליחותיה כרש"י בחגיגה י].

**אך באמת נראה דליכא כלל ראיה מהשלנ"ל, דבאמת בודאי העבירה למשלח היא בשעה שהשליח עושה את העבירה, וכוונת השלנ"ל דלענין התראה בזה מתרין בו קודם השליחות שאם יעשה השליח את העבירה הרי המשלח מותרה ועומד, דל"ש להתרות את המשלח קודם העבירה דהרי לא יוכל אז לבטל את השליחות, ועד"ז כ' הפרי יצחק בסוף ח"ב בסוף סימן סו ונתכוין לשלנ"ל דההתראה היא קודם השליחות וביאר שם דמה"ט ל"ה התראת ספק. [ויל"ע דנ"מ לשמאי בשלח אחד להרוג ועד ההריגה נשתטה המשלח, ולירושלמי בנשטתה המשלח לא בטל השליחות, אם נימא דהמשלח חייב על הרציחה כיון דבזמן המנוי היה בר עונשין והוי כבר כמו זרק חץ ונשטתה דכבר נתחייב מיתה].**

בס"ד **בדין זה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן**

כתב הרמב"ם בהל' מעילה פ"ז ה"ב אבל אם היו בשר עולה וכיוצא בו לא מעל אלא האוכל בלבד שהרי הוא חייב באיסור אחר יתר על המעילה ובכל התורה כולה אין שליח לדבר עבירה אלא במעילה לבדה שלא יתערב עמה איסור אחר עכ"ל, ומבואר דבשליחות במעילה בהתערב איסור אחר בטלה השליחות, והק' בקצות רצב סק"א משלח לטבוח בשבת דכ' הטור בשם הר"מ דחייב בדו"ה דאמרי' ישלד"ע, והרי נתערב בה איסור דחילול שבת ואמאי חייב, והקצות כ' דבמעילה בנתערב בטל השליחות, משא"כ בטביחה למהרי"ט המשלח חייב משום דבגרמתו נעשית העבירה ולהכי הוא גם בנתערב איסור אחר, והשעה"מ במעילה שם הק' דגם במעילה אי' במעילה כא דגם בשלח חש"ו חייב משום דאיתעבדיה שליחותיה, וכבר נתבאר בשיעור הקודם דאף דבמעילה גם בשלח חש"ו ישלד"ע דאיתעבדיה שליחותו, מ"מ בשלח גדול למעילה הוי כל החיוב מדין שליחות, ודברי הר"מ קיימי רק בשלח גדול למעילה וכמש"נ בשיעור הקודם.

ובעונג יו"ט ודב"י כ' ליישב הקו' משלחו לטביחה בשבת, דכיון דלענין מלאכות שבת ל"ש שליחות דכיון דהמשלח שבת ממלאכה ל"ש לחייבו, תו ל"ח נתערב בו איסור אחר, דרק היכא דנתערב בו איסור אחר ששייך בו שליחות אמרי' דבטלה השליחות גם לענין מה דישלד"ע, ולפ"ז יש להק' דהר"מ שכ' גוונא דנתערב איסור אחר כגון ששלחו לאכול מבשר עולה, והרי הך איסורא היינו באכילה מה שאוכל בשר עולה, וכיון דעל אכילה ל"ש שליחות דאמרי' ז"נ וז"מ ל"א, א"כ איך כ' הר"מ דבטלה השליחות למעילה.

והערה זו קשה מאוד על דברי הגר"ח בספרו בהל' מעילה דנראה דנחית בדברי הר"מ להא דבנתערב בטל השליחות ובתו"ד הרגיש דהרי על בשר עולה ל"ש שליחות דהוי איסור אכילה, וסיים דעל המעילה שחיובה מדין גזילה שייך שליחות, ולדבריו הר"מ ס"ל דל"א בשליחות אכילה מהקדש דין ז"נ וזה מתחייב כיון דחיובו מדין גזילה, וכבר עמד בזה בשעה"מ בהל' מעילה שם, ופי' דמש"כ הר"מ דרק במעילה ישלד"ע היינו במעילה דהנאה דבזה בכה"ת ל"א ז"נ וז"מ, וס"ל להר"מ דבמעילה גם בשליחות להנאה אמרי' ישלד"ע, ודלא כספק התוס' מג. וגם בשבות יעקב בח"ב סימן קעד כ' בד' הר"מ דגם במעילה דהנאה אמרי' ישלד"ע וזמש"כ הר"מ דבהכ"ת היינו בשליחות דהנאה. אלא דלפ"ז צ"ע טעם הרמב"ם בהא דבנתערב איסור אכילת בשר עולה וכו' דכיון דנתערב איסור אחר בטל כל השליחות למעילה, ומהו האיסור אחר המבטל את השליחות למעילה, וממנ"פ אם נימא דלהר"מ במעילה דהנאה ל"א ישלד"ע, א"כ אדרבא כיון דל"ש שליחות על אכילת בשר עולה שוב הוי נתערב איסור אחר שאין בו שליחות ואמאי בטל השליחות למעילה.

ונראה ובהקדם ביאור כל הסוגיא דז"נ וז"מ ל"א, בגמ' מג. אמר רבא דמודה בית שמאי דבהנאה אמרי' דאשלד"ע דז"נ וזה מתחייב ל"א, ונקטו האחרונים הביאור דבעבירה כזו שההנאה היא האיסור והיא החפצא דעבירה כביאת עריות ואכילת חלבים, בזה ל"ש שליחות, דכיון דאין המשלח נהנה ל"ש לחייבו, ובברכ"ש כ' דכיון דהוי דין בגופו שאכל להתחייב ל"ש בזה שליחות, [והאו"ש ריש הל' שלוחין הק' דנימא בפשטות דכמו דבמצות דאכילת מצה דהוי מצוה בגופו ל"ש שליחות ה"נ בעבירה, ול"ל לטעמי' דז"נ וז"מ ל"א], אכן יש לפרש הגמ' באופ"א ובהקדם דקדוק בלשון רש"י שכ' דז"נ וזה מתחייב ל"א, **כיון דהשליח נהנה**, ולדברי האחרונים הו"ל לרש"י להדגיש הא דהמשלח לא נהנה דלהכי פטור, ורש"י הדגיש טעם הפטור דהשליח נהנה, היינו דהנאת השליח היא סיבה לפוטרו, ועמד בזה הגרנ"פ זצ"ל באהל חייא עי"ש.

ומבואר מדברי רש"י באופ"א והיינו דהיכא דהשליח נהנה קעביד מחמת עצמו שנהנה ואינו עושה המעשה מחמת קיום צווי משלחו, ומצאתי בתו"ד הנובי"ק אב"ע סימן עה שנחית לסברא זו דבנהנה לא קעביד מחמת משלחו.

ונראה דכ"מ ברש"י הנ"ל שכ' דז"נ וזה מתחייב ל"א, משום דהשליח נהנה, ולדברי האחרונים הו"ל לרש"י להדגיש הא דהמשלח לא נהנה דלהכי פטור, ורש"י הדגיש טעם הפטור דהשליח נהנה, היינו דהנאת השליח היא סיבה לפוטרו דנחשב דעושה לדעת עצמו וכדברי הנוב"י, והוא ראיה נפלאה לפי' זה.

ונראה דנ"מ בזה היכא דהשליח נהנה במעשה אבל אין ההנאה מכלל העבירה, וכגון אם נהנה ברציחה וכיו"ב, דאם הטעם דזה נהנה משום דכשהעבירה היא ההנאה ל"ש שליחות א"כ ה"ד היכא דהעבירה היא ההנאה ולא בגוונא דהמעשה הוא עבירה ונהנה בעשייתו, אבל אם הטעם דכשנהנה עוה הדבר מחמת עצמו ולא מחמת השליחות שוב גם בכה"ג נימא דאשלד"ע דז"נ וז"מ ל"א דעושה ע"ד עצמו, וד"ז מפורש בתורא"ש שכ' דלא מרבינן שליחות במעילה אלא דכעין שליחות דתרומה שאין לתורם שום הנאה אבל היכא דנהנה השליח כה"ג לא נתרבה שליחות למעילה עכ"ל, ומבואר דהטעם דל"א בהנאה שליחות הוא משום דהשליח נהנה וגם בהנאה צדדית במעשה אמרי' דאשלד"ע וכמש"נ.

ויש להוסיף דאף שהנובי"ת אב"ע סוף סימן קיב כ' דלגבי שלח"י דישלד"ע הוא גם היכא דנהנה השליח בשלח"י דאמרי' ישלד"ע דרק היכא דעיקר החיוב על הנאה ל"א זנוז"מ, אבל בשלח"י דהחיוב על השלח"י אף דנהנה השליח חייב, ולכא' ז"ש רק להנך דבז"נ טעם הפטור משום דבעי' בעבירות אלו הנאה היא עיקר המחייב וכו', וא"כ סותר לנובי"ק סימן עה שכ' הטעם דבהנאה עושה ע"ד עצמו ולא ע"ד משלחו, אך צ"ל דגם לנוב"י לשיטתו ניחא, דמה שכ' דבשליח נהנה נחשב עושה לדעת עצמו ה"ד היכא דהעבירה היא בהנאה ולא בשלח"י דהנאה היא ממילא אבל המחייב הוא שלח"י ולענין זה יש שלד"ע ודוק.

והנה הנוב"י שם בקמא אב"ע סימן עה חידש בתו"ד דבמעילה כיון דחייב גם בשלח חש"ו ול"ב שליחות תו ל"ש לפטור את המשלח מסברא זו דאם נהנה הוי מחמת עצמו ולא מחמת השליחות ולהכי במעילה יהיה חייב גם בזה נהנה ולא נימא הכלל דז"נ וזה מתחייב, דהך כללא הוא משום דכשהשליח נהנה הוי עשייה מחמת עצמו, אבל במעילה בלא"ה לא בעי' לשליחות והמשלח חייב כיון דהוי בגרמתו, אכן להמבואר בשיעור הקודם זה אינו דכבר נתבאר דגם במעילה היכא דשלח גדול בעי' לדין שליחות, ושפיר שייך לומר דאם השליח נהנה קעביד ע"ד עצמו משום הנאתו וז"נ וז"מ לא אמרי' ואשלד"ע.

והנה בתוס' טוך נראה דמספ"ל בהנך שני הפשטים שנתבארו בדין ז"נ וזה מתחייב ל"א, עי"ש שהק' ממשאיל קורדום של הקדש לחברו דמעל והרי השואל הוא שנהנה ותי' דמשאיל קצת נהנה בדבר, וגם אין לדמות הנאת שאלה להנאת אכילה ובעילה וכו', והנה קו' זו והתי' נמצא גם בריטב"א ובשלנ"ל, וצ"ב בקושייתם דהתם ל"ה שליחות כלל, וחזינן בהנך ראשונים דהוי דין כללי דזה נהנה וזה מתחייב ל"א, ולהכי הק' דהשואל נהנה וכו', ותי' דגם המשאיל נהנה, והתוס' טוך תי' דזה אמרי' רק בהנאת אכילה ובעילה, אך לדברי הנובי"ק אב"ע עה שהבאתי הרי הוי דין דבז"נ עושה לדעת עצמו ולא לדעת משלחו ושייך זה רק בשליחות, ול"ש זה כלל במשאיל קורדום.

ובתוס' טוך המשיך וז"ל ומצינן למימר דה"ה רחיצה וסיכה במים ושמן של הקדש, מיהו ל"ד לאכילה ובעילה שהחיוב בשביל האכילה והבעילה שנהנה בשליח, אבל ברחיצה וסיכה החיוב הוי בשביל שנתן לו רשות להפסיד ההקדש ומעל בכך המשלח אפי' אין באותו רחיצה וסיכה עדיין הנאה לשליח ושוב אין מעילה בהנאת השליח שכבר יצא לחולין במעילת המשלח, ואם הכל בא בבת אחת שניהם מעלו, ועוד מצינן למימר דלא יתחייב משלח ברחיצת וסיכת שליח, דלא מרבינן שליחות במעילה אלא כעין שליחות תרומה שאין לתורם שום הנאה אבל היכא דאיכא הנאת רחיצה או סיכה לשליח לא מרבינן עכ"ל תוס' טוך, וזה חידוש לומר דיצא לחולין עוד קודם הסיכה בשביל שנתן לו רשות להפסיד ההקדש, ובריטב"א הנוסח כן לענין משאיל של הקדש דהתם משעת שאלה מחייב זה עד שלא יהנה חבירו כלל ואפילו לא יהנה נמי משום דאפקא לחולין וכו', ובסו"ד תוס' טוך כוונתו כתורא"ש דילפי' ממעילה ותרומה ודוקא בליתא הנאה לשליח ישלד"ע.

והנה בתוס' כ' דמספק"ל לר"י לענין מעילה באומר לחברו אכול ככר של הקדש וכו', והתוס' במעילה כא: אכן נקטו דבכה"ג גם במעילה אמרי' דאשלד"ע, אך בשי' הרמב"ם פ"ז ממעילה נקט הגר"ח דמפורש בדבריו דגם בשולח חברו לאכול מהקדש אמרי' במעילה דישלד"ע עי"ש, ובמה שהסתפקו התוס' ביארו הגר"ח בהלכות מעילה והוסיף בברכ"ש להגרב"ד דספיקם הוא כיון דמעילה חיובו מדין גזילה שפיר אף דבא ע"י הנאה נימא בזה ישלד"ע, ול"א ז"נ וזה מתחייב, כיון דאין חיובו מחמת הנאה אלא מחמת הגזילה, או דלמא דכיון דמ"מ אתי ע"י הנאה ואיהו מקכוין ליהנות בזה נימא ג"כ דל"א ז"נ וז"מ, ויש להוסיף עוד למש"נ במק"א דגם לדברי הגר"ח אין החיוב ככל גזילה אלא דיסוד החיוב הוא הנאתו וממילא תשלומי המעילה הוא מדין גזילה, וכמה ראיות בדבר חדא הא דאמרי' בר"ה כח. דשייך במעילה פטור דמצות לאו להנות ניתנו, וע"כ דל"ה גזילה גרידא, וכן בפסחים כו. אמרי' פטור דשלא כדרך הנאה במעילה, וע"כ דעיקר המחייב הוא הנאה ותשלומיו כגזילה, ואם חשיב לקיחת הנאה שוב חיוב מעילתו ותשלומי קרן חומש ואשם הוי מדין גזילה, וכיון דלקח מהקדש למצוה ולאו ליהנות ניתנו ל"ח הנאה וממילא ל"ה גזל, [וראה עוד ראיות במשא יד ח"ג פ' ויקרא מהא דתוס' דימו תשלומי תרומה לתשלומי מעילה, ובתשלומי תרומה ביאר הגרי"ז דל"ה מדין גזל דהא חייב גם על תרומה שלו], וניחא היטב מה שהסתפקו תוס' דנימא במעילה דאכילה ז"נ וזה מתחייב לא אמרי', דאף דהוי חיוב גזילתו מ"מ יסוד חיובו הוא מחמת שנהנה מההקדש וכדפי'.

[והנה בסנהדרין כט,א אמר רבי שמואל בר נחמן אמר רבי יונתן מנין שאין טוענין למסית מנחש הקדמוני, דא"ר שמלאי הרבה טענות היה לו לנחש לטעון ולא טען, ומפני מה לא טען לו הקב"ה לפי שלא טען הוא, מאי הוה ליה למימר דברי הרב ודברי תלמיד דברי מי שומעין דברי הרב שומעין. ובש"ך בסימן לב סק"ג כ' להוכיח מהך גמ' לגבי דין אין שליח לדבר עבירה, אם המשלח חייב בדיני שמים, וז"ל (לאחר שהביא הגמ' בסנהדרין הנז'), וטעם דאמרי' אין שליח לד"ע הוא נמי משום אותה טענה דדברי הרב כו', ואי תימא דבדיני שמים חייב הא התם דיני שמים הוי, וא"כ לא הוי מועיל הטענה דדברי הרב נגד הקב"ה משום דדיני שמים הוי, ואע"ג דאיתא במדרש רבה שדנו אותו בסנהדרין של ע"א, מ"מ דין שמים הוא, אלא ודאי אין שליח לד"ע אפי' בדיני שמים, ויש לדחוק בדוחק עכ"ל הש"ך, ועי' מש"כ בחכמת שלמה ובמים קדושים בגליון השו"ע שם. [ועיקר דברי הש"ך מבוארין במושב זקנים בראשית וז"ל אמרי' בסנהדרין וכו', הק' ר"י היכי יליף דילמא האי דלא טעין ליה הקב"ה דראוי לחייבו בדיני שמים, אבל לחייבו בדיני אדם לעולם טוענין למסית לפוטרו ממיתת ב"ד כדאי' פ' האיש מקדש השולח הבערה בידי חש"ו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים וכו', עי"ש תרוצו]. ובשעה"מ וכן במגיה למשנ"ל פ"ב מהל' רוש"נ מבואר דכיון דלגבי אכילה והנאה זה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן, כדאי' בקדושין מג. דבהנאה לכ"ע מה"ט אין שלד"ע, דזה נהנה וזה מתחייב לא אמרי', ה"נ פטור המשלח אף בדיני שמים, ולכך שייכא טענת דברי הרב וכו', ונתכוין לזה גם הפני יהושע בב"ק נו,א עי"ש, וכ"כ הרע"א בליקוטים כאן, ואם כי הדברים מסתברים דבדין זה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן, ליכא כלל התייחסות למשלח, כיון דבחלבים ועריות האיסור הוא ההנאה, ולמשלח ליכא כל הנאה, [אך יש לדון למש"נ לעיל דהטעם הוא דבנהנה הוא עושה מחמת עצמו ולא מחמת המשלח, ובזה יש לדון דכיון דמ"מ הוי בגרמת המשלח, אולי יהא חייב המשלח ביד"ש]. אמנם צ"ע דמעיקרא נימא בגמ' דאיכא הך טענה לנחש דזה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן, ולמה ליה להגמ' למינקט טעמא דדברי הרב וכו', [וביד רמ"ה בסנהדרין שם מבואר דכוונת הגמ' לדינא דאין שליח לד"ע], ובס' המקנה בסוגין ד"ה מכלל הביא דברי המשנ"ל הנז', והק' כן על דבריו וז"ל אך אין לשון הש"ס משמע כן דהול"ל הכי שזה נהנה וזה מתחייב ואין זה ענין למה שאמרו דברי הרב וכו', ותו דהא האשה אמר' לנחש לא תאכלו ולא תגעו, וכיון דבנגיעה לא שייך זה נהנה דאין הנאה בנגיעה, א"כ משעת הנגיעה כבר נתחייב הנחש וכו' עי"ש. ונראה בזה ובהקדם הגמ' בסנהדרין נו,ב דאמרי' דבן נח נצטווה על הגזל אמר רבי יוחנן דאמר קרא וכו' מכל עץ הגן ולא גזל, וברש"י מדאיצטריך למישרי ליה ולהפקיר לו עצי הגן ש"מ שאינו מופקר לו נאסר לו ע"כ, ולכאורה נראה בפרש"י דכוונת הגמ' דאיסור אכילה מעץ הדעת ל"ה איסור אכילה גרידא, אלא יסודו איסור גזילה, היינו דלאדם הראשון ניתן לאכול רק מכל עץ הגן, ובזה שרי ליה והוי הפקר לגביו, אבל שאר עצים שאינן מופקרין לו נאסרו לו מדין גזל, ומיניה ילפי' דנצטווה על הגזל. וכן נראה במדרש תנחומא ר"פ קדושים כיון שנברא אדם הראשון וכו' אמר להם לא גנב הוא זה שנאמר ותאכל מן העץ וכו', הרי דאתינן עלה משום גניבה. ומעתה נראה דלענין איסור אכילה מעץ הדעת, כיון דיסוד איסורו הוא מחמת גזילה, א"כ שפיר לא שייך כאן דינא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, דאין האיסור משום האכילה וההנאה של עץ הדעת, אלא משום גזילתו מהבורא ית"ש, ורק דהצווי הוא שלא יגזול ע"י אכילתו, והאכילה הוי ההיכי תימצי לגזילה, ולכן לא אמרי' טעם דזה נהנה וכו' לפטור את הנחש, אלא אמרי' דינא דדברי הרב, והארכתי בזה בחי' על התורה ואכמ"ל].

**אך עדיין צ"ע דאם נימא דהטעם דז"נ וזה מתחייב ל"א הוא משום דאם נהנה עושה מחמת עצמו ולא מחמת המשלח, א"כ מה לי דנהנה מהקדש המעילה מדין גזילה, סכ"ס כיון דנהנה עושהו מחמת עצמו ולא מחמת המשלח, וא"כ בשליחות לאכילת מעולה הא ליתא בשליחות ואמאי כ' הר"מ דחשיב נתערב עמו איסור אחר, הא ליתא בשליחות.**

**והנה ברע"א בדו"ח מערכה ה [הועתק בסוגין במהדו' אריאלי] כ' בהא דאי' במעילה דבדבר שיש בו פגם לא מעל עד שיהנה ויפגום, דאם שלח שליח למעילה והשליח פגם ונהנה הסיק הרע"א דתרוייהו אין מועלין, דלענין ההנאה לתוס' ליכא שליחות נמצא דהפגימה מתייחסת למשלח וההנאה מתייחסת לשליח, וכיון דבדבר שיש בו פגם בעי' פגימה והנאה, א"כ תרוייהו אין מועלין עכתו"ד, ובשפ"א מעילה יח נקט דבזה המשלח מעל, וביאר דבכה"ג הוא דהסתפקו תוס', ונראה דתליא במה שהארכתי בכנסת ראשונים במעילה שם בגדר דבר שיש בו פגם דלא מעל עד דיפגום ויהנה, אם המעילה היא מחמת הפגם ובעי להנאה כדי שלא יה מזיק הקדש, או דהמעילה היא מחמת הנאה ורק דבעי הנאה כדרך הפוגמת בדבר יש בו פגם, והבאתי דכנראה זהו ספק השפ"א שם אם משלם כפי ההנאה או כפי הפגם, וכגון שההנאה מרובה והפגם בפרוטה, והבאתי דבמאירי פסחים כט מבואר דהמעילה מחמת ההנאה דלכן כ' דליכא קיבלבד"מ, אך בר"מ מבואר דההנאה מחמת הפגימה, ועי"ש בארוכה, ומעתה נראה דאם המחייב הפגימה בתנאי שיהנה א"כ שפיר י"ל דהפגימה מתייחסת למשלח ויהא חייב וסגי במה שנהנה השליח להצטרף לפגימת המשלח, ואפי' אם בהנאה אין שליחות לדב"ע מ"מ המחייב הפגימה ולקיום התנאי דבעי הנאה סגי בכך, והרי חזינן בראב"ד ובר' הלל שהבאתי בכנסת ראשונים דאפשר לצרף פגימה והנאה משני בני אדם הנאת חבירו והנאת המשאיל, א"כ ה"נ אפשר לצרף הפגימה של המשלח והנאת השליח, אלא דהך גופא תליא דאם בנהנה אשלד"ע מחמת דעושה מחמת עצמו ולא מחמת משלחו, א"כ בפגם ונהנה השליח, שוב י"ל דכיון דבמציאות נהנה הרי עושה המעילה מחמת עצמו ולא מתייחס למשלח כלל. [וחזי' דבשוגג דשליח ונזכר בעה"ב דשליח חייב, ובאיפכא כ' תוס' דישלד"ע, הרי דחשיב לגבי המשלח שוגג].**

**וע"ע ברע"א במערכה שם אות טז דהיכא דהשליח שוגג והמשלח מזיד אינו מתחלל ולא אמרי' דהשוגג של השליח יחשב כאילו המשלח שוגג, דמ"מ הוי מעשה השליח, [ומצינו דיון בח"מ באב"ע סימן קכ סקט"ז בבעל שעשה שני שלוחין לכתוב הגט וכתבו שניהם דפסול דבעי שיהא אחד כותב גט ולא שני גיטין, וע"ע במנ"ח מצוה תרו אות ה בסוגרים שהביאו וכ' דהאחרונים דחו דבריו כיון דהוי שליח דידיה הוו להו כחד וא"כ חשיב כתיבה אחת. ועי' או"ש פ"ג מאישות הי"ז ד"ה ובהך דצירוף המשלח לשליח חשיב שנים שעשו, ולענין שבת יחשב כשנים שעשו, ועי"ש תי' חריף דלהכי לא אמר רבא לענין מעילה דמודה דז"נ וכו' והיא קו' הרע"א והשבות יעקב הנ"ל דמעילה ל"ש לחייב שניהם או לפטור השליח עי' בכל דבריו המחודשים מאוד. וראה עוד בתמורה י. בשותפין שלחו אחד להמיר דל"ח שנים ממירין].**

**והנה הרע"א בקו' עצומות הק' על תוס' קושיא עצומה דאם נימא דבאמת לא מעל אמאי לא אשכח רבא לחדש סברא זו רק לשמאי לנקוט לדינא דאע"ג דבמעילה ישלד"ע מ"מ באומר לשלוחו הושט ידך לסל דפטור דלא מצינו זה נהנה וצע"ג עכ"ל. [וכה"ק בשבות יעקב שם], והרע"א הקדים לזה קו' נוספת דנקט דלהצד דחייב הוי בגזה"כ דחטא חטא מתרומה והק' הרע"א דאמאי אמרי' בגמ' שלא מצינו בכה"ת כולה והלא מצינו כן לגבי מעילה דנתחדש בה שליחות גם לגבי הנאה.**

**ונראה דחדא מיושב בחברתה, דיסוד ספק התוס' הוא לחייב במעילה כיון דחיובו מדין גזילת הקדש וכדברי הגר"ח, ונמצא דגם במעילה ז"נ וזה מתחייב ל"א, אלא דבמעילה הוי זה מוציא וזה מתחייב כיון דחיובו מדין גזילה, ושפיר ניחא דהגמ' אמרה שלא מצינו בכה"ת זה נהנה וכו' דשאני מעילה דהטעם דחייב דהוי חיוב גזילה וזה מוציא וזה נתחייב אמרי', אכן הרע"א שהק' למד דגם מעילה חיובו משום הנאה הוא, [ומה ששיעורו בפרוטה, הא הרע"א דן בב"ק מא דבכל אסו"ה שיעורו בפרוטה], ואפי' נימא דחיובו בגדרי גזילת הקדש, מ"מ כיון דאית ליה הנאה נמצא דעושה ע"ד עצמו ולא על דעת משלחו וכנ"ל, ולהכי הק' דאם נימא דבמעילה בשליחות לאכילה חייב המשלח א"כ תאמר הגמ' דמצינו במעילה דז"נ וזה מתחייב אמרי', ומאידך גיסא הק' הרע"א דאם נימא דבמעילה דהנאה אין המשלח חייב אמאי אמרי' כן רק לשמאי נימא כן גם לדידן על מעילה דהנאה, אך לדברינו דמעילה חיובו משום גזילת הקדש והא דלספק הר"י בשליחות להנאה אין המשלח חייב הוא משום דכיון דהגזילה היא ע"י הנאה נידון כהנאה, אבל שפיר י"ל דכיון דמ"מ ל"ה גדר דזה נהנה וזה מתחייב דהרי חיובו הוא משום גזילת הקדש, להכי אין הגמ' מביאה זאת לעיקר דינא דזה נהנה וזה מתחייב לא אמרי'.**

**עכ"פ בעיקר ספק תוס' באומר לחברו אכול מככר של הקדש, אצ"ל דהספק הוא ביסוד הגר"ח אם מעילה הוי מדין גזל, דאפי' נימא ודאי כדברי הגר"ח, י"ל דמ"מ מספ"ל לתוס' אם הטעם דז"נ וזה מתחייב לא אמרי', הוא משום דאין המשלח נהנה, או הטעם הוא משום דאם השליח נהנה הרי עושה ע"ד עצמו, וכשני הדרכים הנ"ל, וזה גופא ספק התוס', ואפשר לומר עוד דספק התוס' הוא גבי מעילה בדבר שיש בו פגם אם המחייב הוא ההנאה או המחייב הוא הפגם וכמש"נ לעיל.**

**ובישוב דברי הר"מ הנ"ל שכ' דבשלחו לאכול בשר עולה חשיב דנתערב איסור אחר ואשלד"ע למעילה, נראה לחדש דבאיסור אכילה מעולה, מלבד איסור הנאה מהקדש איכא איסור נוסף, שאין איסורו מעשה האכילה וההנאה, אלא ביטול מצות הקטרת כליל שנא' בעולה, ובזה אין האכילה וההנאה מעשה העבירה, אלא מה שלא מקטיר ומבטל מצות הקדשים שבחפצא, [ועי' בחש"ש זבחים מה. שדן אם בקדשי עכו"ם ישנו דין כליל תקטר, וכיו"ב דנתי במק"א לענין קדשים פסולים ואכ"מ], ובזה ה"נ שייך שליחות דל"ש כאן הכלל של ז"נ וז"מ לא אמרי', ומש"ה כ' הר"מ דחשיב נתערב עמו איסור אחר כיון דהך איסור דכליל תהיה איתי' בשליחות וכדפי'. ומצאתי בשו"ת שבות יעקב בח"ב סימן קעד שאכן כוונתו ליישב כן בד' הר"מ דבמעילה גם בשליחות לאכילה אמרי' דישלד"ע [וכדנקט השעה"מ הנ"ל בד' הר"מ] ומש"כ הר"מ דחשיב נתערב איסור אחר בשליחות לאכול בשר עולה כוונת הר"מ לשיטתו בפי"א ממעה"ק ה"ג דהאוכל מבשר עולה דעובר בשני לאוין לאו דמעילה שנהנה מהקודש ולאו דכליל תהיה, וכל שאיסור אחר הוא אצל המעילה יהיה מאיזה איסור שיהיה בכה"ת כולה אמרי' אשלד"ע וכו', וכוונתו כנ"ל דבאיסור לאכול בשר עולה ולבטל כליל תקטר שייך שליחות אבל דינו ככל התורה דאשלד"ע וזה מבטל כל השליחות למעילה, ומסיים שהוא אמת בכוונת הרמב"ם והן הם הדברים שנתבארו.**

בס"ד **בזכות האב בקדושי וגרושי הבת**

בבעית הגמ' מד: נערה מהו שתעשה שליח וכו', בירוש' כאן בה"א ובגיטין פ"ו ה"ב אי' על דעתי דרשב"ל יש לה דעת אצל אביה ועושה שליח, על דעתיה דר' יוחנן אין לה דעת אצל אביה ואינה עושה שליח, מבואר בירושלמי דמח' ר"י ור"ל לעיל מג: אם לרבנן נערה יכולה לקדש עצמה היא דלר' יוחנן היא כיד אביה ולהכי אינה יכולה לעשות שליח, ולר"ל יש לה יד בפ"ע ולהכי מקדשת את עצמה ומשו"ה לר"ל עושה שליח.

ובחמדת שלמה וביד דוד להגר"ד מקרלין ז"ל הק' דאמאי לא מיבעי' ליה לגמ' לר"ל לעיל מג: דס"ל דנערה מקבלת קדושיה לרבנן, אם עושה שליח, והנה בעיקר הגמ' דמבע"ל אם נערה עושה שליח לקבל גיטה נחלקו הראשונים אם בעית הגמ' היא גם לר"ל, דבשלנ"ל הביא את הירושלמי הנ"ל דמפורש דלר"ל בגט עושה שליח, וספיקת הגמ' אם נערה עושה שליח ה"ד לר"י, אבל לר"ל ודאי דעושה שליח, ובשלנ"ל כ' דלר"ל אית ליה יד במקום אביה אפי' בקדושין דמדעתא אלימא ידה, והיינו דלר"ל יש לה יד בפנ"ע ולהכי יכולה לעשות שליח, דלר"ל מה שמקבלת גיטה הוא לא בתורת יד ושליחות דאביה אלא דהיא הוי הבעלים ולהכי מצי משוי שליח, ובפנ"י כ' דלהכי לר"ל גם בת קטנה יכולה לקבל גיטה כיון דהיא כבעלים. אולם ברמב"ן ותורא"ש לעיל מד. מפורש דגם לרבנן דר"י מבע"ל דאינה עושה שליח, ובתורא"ש כ' דאפי' לרבנן אין שתי ידים זוכות כאחד לענין זה שתהא ידה זוכה לה מכח עצמה אלא כיון דבת דעת היא ידה זוכה לה מכח אביה עכ"ל, ולפ"ז **לענין קדושין פשיטא לן דאינה עושה שליח דאין כח הבת אלא מכח אביה** וכדיבואר.

ולרמב"ן לשיטתו במלחמות בגיטין ל: מדפ"ה שכ' דלמסק' דאינה עושה שליח הוא משום שהיא רק כיד אביה **והאב הוא עיקר הבעלים** שאין הנערה במקום אב אלא כשליח "שמינתה תורה" בדבר **שמכנסת עצמה לרשות אביה** לא זכתה לעשות שליח וכו', וע"כ הביאור דלענין קדושין לכ"ע הבת אינה אלא שליח מאביה, ולהכי אינה עושה שליח, וכ"כ בחזו"א סימן קמח בהערות לסוגין דגם לר"ל כחה הוא מכח אביה ולהכי אינה עושה שליח.

וברמב"ן במלחמות בגיטין סד: [ל: מדפי הרי"ף] כ' דלמ"ד דנערה עושה **שליח יש לה יד לזכות בעצמה** וכו', וברמב"ן שם [ובחי' לפנינו] מבואר בד' הרי"ף דאף דלרבנן בין היא ובין אביה ה"ד בנערה, אבל בקטנה אביה ולא היא, משום דהוי ברשות אב, ורק דמקבלת בשליחות האב, וז"ש בנערה ולא בקטנה, דלאו בת שליחות הוא, ובזה מיישב מהגמ' מד: דהתם קאי דעושה שליח ומשום דלנערה כח עצמי, אבל למסק' דאין עושה שליח **ומשום דיד נערה היא רק משום שליחות האב**, וז"ש בנערה ולא בקטנה עכתו"ד. **וצריך להוסיף דל"ה בפרשת שליחות דכה"ת, אלא דהתורה מינתה אותה לשליח דידה פועלת בשביל האב, ומ"מ גם בזה איכא המיעוט דקטן התמעט משליחות, וכדכ' הרמב"ן דקטן אין לו יד בשל אחרים דקטן אין לו דעת לפעול לאחרים ולאו בר שליחות וזכיה הוא, ולכן קטנה אינה יכולה לקבל בשביל האב,** כ"נ ביאור הרמב"ן שם, וברמב"ן בהשמטות בגיטין אות י נראה סותר שיטתו, ועי' בר"ן לפנינו, ובריטב"א ותורא"ש דמשמע דמקבלת הגט מכח האב, ולמאירי משמע דהוא מכח עצמה, ובתרומת הדשן ח"ב סימן מו כ' דהאב הוי כאפוטרופוס וכו'.

והמעיין ברמב"ן במלחמות בגיטין שם מדוייק במש"כ דירדה תורה לסוף דעת האב שהוא רוצה **שתכנס עצמה לרשותו**, [וכ"ה ברמב"ן לפנינו אך המשך הדברים נמצא רק ברמב"ן במלחמות שם] ואין לו קפידא בגרושין שישנן בע"כ, הנה התחיל בל"ק, וכלפי הלשון השני דקדק שם דאין לו קפידא, היינו דה"נ אין כאן אומדנא של רצון אלא שאינו מקפיד כיון דהוי בע"כ, וכמש"כ רש"י מד. דמה לנו לדעתו.

ועי' לשון הגמ' להלן מד. "**ובשליחות**" סבר לה כר' יהודה, הרי דמקבלת מכח שליחות האב, וברשב"א בגיטין שם בתו"ד הביא ראיה זו, ונתכוין לזה במהרש"א לפנינו עיש"ה. אכן מבואר כאן חידוש דהלא הגמ' קאי ליישב אליבא דריש לקיש, ומוכח דגם לר"ל דכמח' בזו כך מח' בזו ולרבנן נערה מקבלת קדושיה, מ"מ אין זה משום שיש לה יד, אלא דהוי **כשליחות מאביה.** והרשב"א כ' דמה"ט קטנה שיש לה אב אינה יכולה לקבל גיטה כיון דאין שליחות לקטנה [וכדברי הרמב"ן הנ"ל].

ונראה הביאור בזה דבגמ' אמרי' לר' יוחנן, ב' חילוקים בין קדושין לגט דדוקא בגט הבת מקבלת גיטה לרבנן משא"כ בקדושין, דבקדושין שאני הואיל ומפקעת עצמה וכו' וכן דבעי דעתה, ומפקעת עצמה היינו לגבי נדרים דבעי' גם לארוס, או דעומדת לינשא כמש"כ בתורא"ש ב' הטעמים, וחזינן דיותר סברא הוא דבקדושין בעי' לכח האב.

וברי"ף בגיטין ל: מדפיו כ' נו"א בחילוק בין גט לקדושין **דשאני בקדושין דכל שבח נעורים לאביה**, וצ"ע דבגמ' אמרי' ב' טעמים אחרים או משום דמכנסת עצמה לרשות אב או משום דבעי' דעתה וכו', ונראה דכוונת הרי"ף לגמ' לעיל ג: דמדזכי לאב כספה ע"כ דהוא הבעלים, ולריטב"א לעיל ד: זהו עיקר הטעם, עי' שם בריטב"א שכ' דדברי הגמ' לפנינו הוא לבאר החילוק בין גירושין לקדושין.

ונ"ל דכוונת הרי"ף לפרש דגם טעם הגמ' דמפקעת עצמה, היינו דכיון דזכות האב בכסף קדושין הוי זכות בבת דהוא בעלים, תו אינה יכולה לקבל קדושין כיון דעי"ז מפקעת מזכות האב, ואינה יכולה להפקיע עצמה מרשותו, דכיון דע"י הקדושין שהיא תחלת נשואין תצא מרשות האב להכי אינה יכולה לקבל קדושיה, וגם לר"ל בעי' שיהא לה מכח האב לקבל קדושיה, ולכן לא אלימא ידה לשויא שליח, ועיקר הדגשת הגמ' אינו דרק בגט מקבלת כיון דניחא לאב הואיל ונכנסה לרשותו, **אלא דאם מגרעת מרשות האב בזה אינו יכולה להפקיע מרשותו**, אבל בקבלת גיטה הוי רק דין דהאב מקבל גיטה דיש לו יד לזה, וכלשון מתני' בכתובות מו: דהאב זכאי לקדושיה וכו' ולקבל את גיטה, הרי דלא קתני וזכאי לקבלת גיטה, ומשום דדוקא לענין קדושין הוי האב בעלים, וחזי' שיטת בראשונים דהאב מקבל גט גם לבתו קטנה נשואה, והרי נשואין מוציאים מרשות אב, וע"כ דהוי רק דין יד לאב, וזה כוונת הרי"ף דלענין קדושין דהאב הוי בעלים רשות האב מעכבת על בתו, אבל בגרושין דהוי האב רק יד לקבלת גט בזה רשותו אינה סותרת לבת וגם היא יש לה יד.

**ונוסיף בס"ד ביאור בזה דגבי קדושין אם נימא דאף היא יש לה יד לקבלת קדושיה נמצא דהכח שניתן לה סותר את הבעלות של אביה ע"כ דלענין קדושין לא ניתן לה כח עצמי, דכיון דהאב בעלים אינה יכולה להפקיע עצמה מרשותו וע"כ דהיא יד אביה, דבקדושין אם נימא דהנערה יש לה יד גמורה נמצא דעל כח קדושי נערה יש שני בעלים האב והבת ול"ש דכוותה דיהא דבר שיש עליו שני בעלים וכאו"א עושה כרצונו בלי דעת חבירו, ועוד דל"ש דתפקיע עצמה מרשות האב כיון דהוא בעלים וע"כ דהיא רק יד אביה לקדושין, אבל בגרושין דאף האב עצמו אין לו בעלות שלימה דהרי הבעל מגרשה בע"כ של האב לפיכך אין כאן סתירה לבעלותו דהאב אף אם הבת יש לה יד, ושפיר י"ל דהבת עצמה יש לה יד לקבל גרושיה, אבל בקדושין דהוא מדעתה דכדי שיחולו בעי דעת מקנה ומקבל הקדושין הוא שותף בחלות הקדושין, מסתבר דהאב הוא הבעלים היחידי על עשיית הקדושין. ונמצא דר' יוחנן ס"ל דכחה הוא רק מכח האב ולכן רק בגרושין יש לה כח, אבל לר"ל בגט יש לה כח בפ"ע, וילפי' קדושין מגרושין דמקבלת קדושיה, אבל שפיר י"ל דגם לר"ל בקדושין בעי' שיהא לה גם כח מהאב כיון דמפקעת עצמה ממנה וע"כ מקבלת מכח האב, ולכן ס"ל להנך ראשונים דלא אלימא ידא לשויה שליח. ולפ"ז הירושלמי דלר"ל עושה שליח היינו דוקא בגרושין אבל בקדושין י"ל דגם לר"ל אינה עושה שליח כיון דבעי לכח האב וכמש"נ. אכן בשיטה לא נודע למי כאן הביא את הירושלמי מפורש גם לענין קדושין דלר"ל הבת עושה שליח לקבל קדושיה עיש"ה.**

ועי' בריטב"א לעיל ד, ב ד"ה ואיצטריך דנראה דלר"ל דיש לה יד לקבל קדושיה הא דזכי האב בכסף קדושיה הוא דזכי **ליה רחמנא מדידה כמו דזכי נמי מעשה ידיה**, אך הריטב"א כאן כ' דאינה עושה שליח לקדושיה, ומשמע דכחה רק מכח אביה וסותר להריטב"א הנ"ל, ועמד בזה בחי' הגר"ש הימן זצ"ל בחלק שני. אכן לדברינו אינו סתירה בריטב"א, דאכן לר"ל יש לה יד לקבל קדושיה וזהו שהק' הריטב"א דאיך זוכה האב בכסף קדושיה כיון דהיא נמי בעלים על הקדושין, [ולכה"פ שיתחלקו בכסף הקדושין], ועל זה תירץ הריטב"א דזוכה האב כמו דזוכה במעש"י, אבל לענין לעשות שליח אינה יכולה כיון דהיא צריכה לכח אביה, ואביה עדיף דהרי היא ברשותו לענין מעש"י ולהכי אלים כוחו לעשות שליח.

ונראה דמח' הראשונים הנ"ל אם לר"ל הבת עושה שליח תליא בכוחה של הבת, והיינו דיש לדון דאף דר"ל ס"ל דכמחלוקת לענין גט כך מח' לענין קדושין, ולהלן מד. צווח דויצאה והיתה וכו', מ"מ גם לדידיה חלוק קדושין מגט, דבגט הבת הוי בעלים, ולהכי מבע"ל דתעשה שליח, אבל בקדושין דמפקעת מדין שבח נעורים לאביה, כח הבת הוי רק משליחות דאב, [ומ"מ יכולה לחכמים לקבל קדושין בע"כ דאב], ולהכי נקט תורא"ש דלגבי קדושין יותר פשוט דאינה עושה שליח, וכן לשון הגמ' מד. דבשליחות סבר כר' יהודה, **והרי מיירי לר"ל, ולגבי קדושין**, ומוכח דהוי מדין שליחות דאב, והיינו משום דגם לר"ל יש בזה סברא לגריעותא מחמת דמפקעת מרשות אב, ומוכרח כן מהא דאמרו בירושלמי לפנינו בה"א דלגבי נשואין לכ"ע **וגם ר"ל מודה דבעי דעת האב דלאו כל הימנה להשיא עצמה להפסיד מעש"י לאביה**, והיינו דכל היכא דמפקיעה את זכות האב בזה האב הוא הבעלים, וניחא קו' תוס' כתובות מז. סוד"ה דזכי שהק' דצ"ע אמאי לא גמרינן קדושין מחופה דיש זכות לאב בקדושין כמו בחופה, ובאו"ש פ"י מאישות ה"ב סוד"ה עוד הנני כ' עפ"י הירושלמי הנ"ל דה"א דאע"ג דנשואין הוא לאב שבזה יוצאת מרשותו לעולם, אבל בקדושין אפשר דדוקא ע"י עצמה ובזה לא זכי רחמנא לאביה עכ"ל, וכן בבית יעקב כתובות שם כ' ליישב קושית תוס' דשאני נשואין דמפקעת מרשות אב משא"כ בקדושין עי' בדבריו. [וכ"כ בבית מאיר דבנשואין שלא לדעת לא תיקנו גט ומיאון להפקיע זכות האב במעש"י].

ונמצא דגם לר"ל יש לחלק בין גט לקדושין, דבגט עדיף דמכנסת עצמה כו' אבל בקדושין אינה אלא שליחות מאביה, ולהכי לגבי קדושין אינה עושה שליח, ורק לגבי גיטין מבע"ל אם הבת הוי בעלים או דכחצר אביה וכמו שביאר הספק ברמב"ן במלחמות בגיטין שם, אבל לגבי קדושין ה"נ ידעינן דהבת אינה עושה שליח, ובעית הגמ' נערה מהו שתעשה שליח, הספק גם לר"ל, וכ"כ בריטב"א דספק הגמ' הוא גם לר"ל, ועי' בשלנ"ל, ובחזו"א מש"כ ע"ד הריטב"א. ובגמ' לעיל ג: ואימא תיקדש נפשה וכו' עי"ש בריטב"א היטב, ובתורא"ש שם כ' דהגמ' שם קאי כר"ל. **[ועי' לשון הר"מ פ"ג מאישות הי"א לגבי קדושי בתו נערה שכ' "רשותה בידו", ובקטנה משמע דהוי בעלים**, וע"ע בר"מ עבדים פ"ד ה"א כהאי לישנא דהאב בעלים על קדושי בתו].

והנה בעיקר בעי' הגמ' **נערה מהו שתעשה שליח** וכו', בתורא"ש מבואר דגם לרבנן אינה זוכה מכח עצמה אלא מכח אביה דאין ב' ידים וכו', ומבע"ל אם ידה אלים לעשות שליח, היינו דהוי כיד אריכתא דאב, או דהוי רק כחצר דאב ול"ש שיהא לה שליחות, אולם בלשון הרמב"ן במלחמות בגיטין ל: הנ"ל משמע דהספק אם יד אביה היינו דיש לה יד לעצמה, או כחצר אביה דאינה אלא שליחות האב, והסיק דלמסק' דאינה עושה שליח הבת היא רק בשליחות האב ולהכי אינה עושה שליח, ומש"ה לרי"ף דקטנה דאינה בת שליחות אינה מקבלת גיטה וכמו שהבאתי לעיל דבריו. - ועי' בגמ' בגיטין כא. אב"א של"ק בע"כ שכן מצינו דאב מקבל וכו', ובקושית האור שמח גרושין פ"ג הי"ב דסותר לסוגין דהאב בעלים, ובמאירי בגיטין שם כ' דאכן פליגי בזה בגמ' שם ולרבא אפשר דהאב הוי בעלים, **וניחא בזה לרבא לשיטתו מה שהסתפק אם עושה שליח.**

ובמסק' הגמ' צווח ר"ל וכו' וליכא דאשגח בה ועי' בתוס', ותוס' ר"י הזקן ושלנ"ל פי' דגריעותא דקדושין דבעי בה דעת מקנה ול"ה כגרושין דהוי בע"כ ולכן ל"ש ההיקש דויצאה והיתה, והשלנ"ל הוסיף דהרי הא דנערה מקבלת גיטה הוי מסברא ולא מקרא ל"ש ע"ז ההיקש, והפנ"י כיון לזה והוסיף דר"ל פליג וס"ל דגם זה מפורש בקרא דונתן בידה דהבת המתגרשת מקבלת גיטה ושפיר שייך ההיקש, ובתוס' ר"י הזקן הוסיף פי' שני דלא אשגח דויצאה והיתה לאו בכ"מ הוא אלא היכא דאיתמר איתמר, [ולשיטתו כתב כן גם להלן ס. דר' יוחנן שם כשיטתו הכא דלאו כללא הוא בכ"מ לויצאה והיתה וכעי"ז ברשב"א שם עי"ש], ובתורא"ש לעיל מב. בתו"ד לענין שליחות לדב"ע דילפי' חטא חטא מתרומה כ' דדבר שאינו סברא כלל דישלד"ע לא ילפי' מאהדדי לתרומה כי היכא דבכ"ד ילפי' ויצאה והיתה ואין היקש למחצה ואפ"ה קאמר לקמן דלקדושין לד"ה אביה ולא היא משום דבקדושין מפקעת עצמה וכו' ועיש"ה. ולירושלמי הנ"ל ניחא יותר דהרי לר' יוחנן ס"ל דנערה מקבלת גיטה משום דהוי כיד אביה ומכח אביה היא, ולהכי לר' יוחנן חלוק קדושין מגרושין, דבקדושין דמפקעת עצמה אינה יכולה להיות יד אביה ול"ש ההיקש, אבל ר"ל פליג דס"ל דיש לה כח בפ"ע לקבל גיטה ואיכא ב' ידים בגט, יד אביה ויד עצמה, ולהכי לר"ל עושה שליח לקבל גיטה ויליף ויצאה והיתה דגם בקדושין יש לה יד.

ולפי המבואר יש להוסיף דלהנך ראשונים דלר"ל לרבנן בגט היא עושה שליח, נמצא דרבי יוחנן שפיר מחלק דבקדושין דמפקעת עצמה לא נתנה לה תורה להיות יד אביה, ור"ל ס"ל דיש לה יד בפ"ע ואיכא שתי ידים זוכות יד עצמה ויד אביה, ולר"ל עושה שליח לקבל גיטה ושפיר יליף ויצאה והיתה כיון דיש לה יד לקבל גיטה ה"נ יש לה יד לקבל קדושיה, אבל ר' יוחנן ס"ל דהוי רק כיד אביה ולהכי ל"ש להקיש וכמש"כ, ולהנך ראשונים דגם לר"ל בקדושין אינה עושה שליח ומשום דבקדושין ע"כ בעי לכח האב כיון דהוא בעלים והיא מפקעת עצמה, ניחא יותר דלהכי ר' יוחנן לא אשגח ביה, היינו כיון דגם לר"ל ל"ה היקש גמור לגט וכמש"נ.

והנה המ"מ בפ"ג הי"ב כ' בשם העיטור דבגוונא דהבת תהא ספק נערה ספק בוגרת יתן הבעל את הגט תחילה לידי האב ולאח"מ לידי הבת, ועי' במנ"ח תקעט סק"ו שביאר עפ"י הרמב"ן הנ"ל דכיון דבת מקבלת גיטה דדעתו של האב דניחא ליה בכך כיון דמכנסת עצמה לרשותו, א"כ היכא דלאחר הגרושין לא תיכנס לרשותו לא יהא בידה כח לקבל גיטה דכאן אין את האומדנא דניחא ליה לאב שתקבל את גיטה, ולהכי היכא דהוי ספק נערה ספק בוגרת דכיון דמספק יצאה מרשות אביה בזה אין מקבלת גיטה עכ"ד. וכיו"ב י"ל במה שנחלקו הראשונים בקטנה שנשאת אם אביה מקבל גיטה, ולהמנ"ח י"ל דכיון דבנשאת לאחר הגרושין לא תחזור לרשות אביה א"כ ליכא לאומדנא להאב שמסכים שתקבל גיטה, וא"כ לא תוכל לקבל גיטה דרק אביה הוי כבעלים לזה, אך עיקר דברי המנ"ח אינם מוכרחין די"ל דכונת הרמב"ן דאף **היכא דיהא אומדנא דלא ניחא ליה לאב מ"מ התורה קבעה דהבת הוי שליח האב לקבל גיטה דהתורה עשאתה לשליח ומש"כ הרמב"ן דהתורה ירדה לדעת האב, הוי כטעמא דקרא, ולכן גם בעומד ומוחה מקבלת גיטה.**

אכן יש לעורר עוד על המנ"ח דהן אמנם כוונת הגמ' דבקדושין דמפקעת עצמה ע"כ דהיא אינה בעלים, משא"כ בגט דמכנסת עצמה לרשות אביה, אך יל"ע אם כוונת הגמ' משום דמכנסת כלשון רש"י והרמב"ן הנ"ל דירדה תורה לדעתו של אב דכיון דמכנסת וכו' ניחא ליה לאב שתקבל הגט, אך יתכן דעיקר ההדגשה היא כיון דאינה מוציאה עצמה מרשות אביה, ונ"מ בגוונא דאינה מכנסת ואינה מוציאה וכנידון המנ"ח, וכן נ"מ במאמר כשאין לו עוד אחין, דבראשונים מבואר דקו' הגמ' במאמר היא דהא ע"י המאמר מוציאה מרשות אב כשיש אחים דשוב לא יוכל למוסרה ליבום לשאר האחים, ובתוס' טוך כ' **דבמאמר מפקעת מרשות אביה דמקודם היה יכול להשיאה לאיזה יבם שירצה ועכשיו אסורה לאחרים, ובגליון שם הקשה תימ' לוקמה כשאין שם אלא יבם אחד וליכא הפקעה וי"ל מדמפליג בין נערה לקטנה ליפלוג בנערה עצמה בד"א כשאין אלא יבם אחד אבל בב' יבמים וכו'** עכ"ל, ומבואר להדי' בדבריו דהנידון משום דמוציאה עצמה מרשות אב, וזהו דשו"ט בליכא אחין דל"ח הוצאה מרשות האב **אף דאינה מכנסת**.

והנה בשו"ת מהרי"ט ח"ב אב"ע סימן ו דן דבשטר קדושין כותב בתך מקודשת משא"כ בגט כותב ע"ש הבת, וכ"ה בתש' הרדב"ז ח"ו ב' אלפים שלב שכ' לחלק בין גט לקדושין, דבגט כותב הגרושין ע"ש הבת, ובקדושין כותב בתך, והוכיח מסוגין מג: דמחלק בין גיטין לקדושין, וביאר דבריו ברידב"ז על הירושלמי גיטין פ"ו ה"ב ד"ה ר"ל אמר, דבגט הבת היא הבעלים והאב כשליח כגמ' בגיטין כא, אבל בקדושין דיוצאת מרשות האב ע"כ דהאב הוא הבעלים ולהכי כותב בשטר בתך מקודשת, ודבריו מתאימים למש"כ לחלק בין זכות הבת בקדושין לזכותה בגט וכמש"נ. [ובתרוה"ד ח"ב סימן מו הביא ב' שיטות בנוסח גט של ארוסה קטנה המתגרשת ע"י אביה אם הנוסח הוא בתך מותרת כו']. ועי' מש"כ באב"נ אב"ע ח"ב סימן שעח סק"ה. ובאבי עזרי פ"ג מאישות הי"ד ביאר דלענין דיחשב ונתן בידה בעי' לומר דהאב הוי שלוחה.

והנה במסקנת הגמ' משני דשאני מאמר דזקוקה ועומדת, וברש"י מבואר דתרוץ הגמ' קאי על ל"ק, ובתוס' ר"י הזקן מבואר דקאי על ל"ב, ובשלנ"ל מבואר דקאי על ב' הלשונות, ועכ"פ עיקר תי' הגמ' הוא דבזה סגי ל"ב לשליחות מהאב, דכיון דזקוקה ועומדת אינו נחשב דהיא המפקיעה מרשות האב דהוי כחלות התורה, **ולפ"ז נראה לחדש דבמאמר תוכל הבת לעשות שליח, דכל מה דאינה עושה שליח לקדושין הוא משום דהיא שליחת האב, כיון דיוצאת עי"ז מרשות האב וכנ"ל, אבל במאמר דזקוקה להכי מקבלת בלי שליחות האב, ממילא תוכל לעשות שליח. [ויל"ע לגבי כסף קדושין דמאמר מנ"ל דהוי דאביה, הא כיון דהיא הבעלים נימא דהוי לבת עצמה וי"ל].**

וכל דברינו מתאימים מאוד ללישנא קמא דטעם החילוק בין גט לקדושין הוא דקדושין מפקעת וכו', אך נראה דגם לטעם השני דגרושין דבע"כ וכו' שייכים דברינו, והיינו דאין חילוק הגמ' רק מחמת דגט ניתן בעל כרחה של המתגרשת, דזה לא הוי פירכא לחלק בין גט לקדושין, אלא עיקר הפי' בגמ' הוא כדכ' תוס' גיטין כא. דבע"כ היינו **בע"כ של האב** דמקבל הגט בעל כרחו, והוכיחו התוס' מהגמ' כאן דאמרי' דהוי בע"כ וסיימו דכן פרש"י, ואכן ברש"י להדי' מודגש בד"ה אביה "איהו נמי על כרחיה הוא" היינו דהוי בע"כ של האב, וכ"כ בתורא"ש במסכתין לעיל ה: והביאור דכיון דהוי בע"כ דאב שוב ל"ה בעלות גמורה דאב, ולהכי גם הבת מקבלת הגט וניחא היטב.

בס"ד בדין קדשה שלא מדעת אביה ובדין מחאת הבת

בסוגיא מה: מו.

באב"מ סימן לז הק' להנך ראשונים דבנתרצה האב הוי קדושין למפרע, [רש"י ור"ן מה:], איך מהני מחאת הבת, וכה"ק בשע"י ובשעורי הגרש"ש [הובא במראה מקומות]. והגרש"ש כ' דאין כוונת רש"י דהוי למפרע.

והנה קושיא זו נמצאת ברמב"ן בהוספות מכ"י, עי"ש שכ' דמהא דאוכלת בתרומה מוכח דהוי קדושין למפרע ולפ"ז הק' דאיך מהני מחאת הבת, ויש להק' דאפי' אם הוי קדושין מכאן ולהבא משעת רצון האב, ולכא' מ"ש מחאה של הבת הא הוי קטנה, אכן בר"ן על הרי"ף עמוד 38 ד"ה גרסי' מדוייק דבעי' **שיהא קבלת הקטנה לשם קדושין**, וכמש"נ בסוגיא לעיל דבצאי וקבלי האב הוא המקנה, אבל קבלת הקדושין הוא ע"י הבת, דגם קטן אית להו דין כוונה, ושפיר ע"י מחאתה תו לא חשיב קבלת קדושין, כן נראה כוונת הר"ן, וכ"נ מבואר במהר"ם לפנינו עיש"ה, אלא דאם רצוי האב מהני דליהוי קדושין למפרע, בזה צע"ג דהא כבר קיבלה לשם קדושין.

ובר"ן על הרי"ף עמוד 38 ד"ה גרסי' הוסיף על רש"י דמהני חזרת הבת **כיון דאכתי לא קיימי קדושין**, ולכאורה הרי שיטת הר"ן לעיל ס"ל כרש"י דהוי קדושין למפרע, כיון דהוי זכות לאב וכו' עי"ש. ונראה ברור דכוונת הר"ן, כדברי הרמב"ן בהוספות מכ"י ושם מבואר דברים נפלאים בזה, והיינו דבתחילה כ' דל"ה זכות גמור, דהוי חובה לאב שמפסיד מעש"י וכו', אלא דגם הוי זכות להשיא בתו ונידון כזכות, ולהלן כ' דהקדושין תלויין ועומדין ואתי דיבור ומבטל דיבור, ובעי' לרצון האב, ואם מת האב קודם ששמע ל"ה קדושין וכו', ונראה ביאור דבריו דבודאי היכא דהוי זכות גמור הרי אם נתרצה הוי קדושין למפרע, [וכל היכא דהוי זכות גמורה כ' המחנ"א זכיה סימן ו דאפי' מיחה לא ביטל הזכיה ודלא כאב"מ לז סקי"ב], אבל הכא דל"ה זכות גמור בעי' באופן חיובי לרצון של האב, ולא רק שלא ימחה, ומדוקדק לשון הגמ' שמא נתרצה האב, ולא קתני שמא לא ימחה, היינו דהכא בעי' שיהיה רצונו לכך כדי שיחשב זכיה ויחולו הקדושין, ונמצא דבלי רצון האב ל"ה קדושין, וכ"ז דליכא לרצון הוי רק בבחינת דיבור, ושפיר מהני מחאת הבת דל"ה קבלת קדושין, ומלשון הרמב"ן משמע דאף דמהני למפרע, היינו דמכאן ולהבא משעה שיש רצון מפורש של האב, דנינן ליה כלמפרע, דע"י רצונו חלים הקדושין למפרע, ולכן מועיל מחאתה, דכ"ז דליכא רצון הוי רק דיבור ולא נקרא דכבר יש קדושין, אבל מ"מ אוכלת בתרומה, כיון דמכאן ולהבא הוי קדושין למפרע ושפיר הוי אשת כהן, אבל מ"מ הא מיהת דבעי' רצון חיובי של האב לאשויי עלה תורת קדושין, והטעם כנ"ל דכיון דאינו זכות גמורה**, להכי רק מכאן ולהבא חשיב למפרע ושפיר מהני מחאת הבת, לומר דל"ה קבלת קדושין,** וכל הדברים הנ"ל מבוארין ברמב"ן בהוספות מכ"י, ועל זה בנויין כל דברי הר"ן בכל הסוגין במש"כ כנ"ל.

ועי' עוד ברמב"ן הנז' בהוספות מכ"י, [נדפס כאן מד במהדו' זכרון ומהדו' מערבא מהוספות בכ"י] לאחר שביאר הגמ' דלרב כ"ז שלא שמע האב קדושין תלויין הן ויכולה לעכב דאתי דיבור ומבטל דיבור וכו'. וכ' עוד דכ"ז שלא שמע האב לא גמרי קדושין ובלא שמע ומת אינה מקודשת ול"א דמסתמא ניחא ליה במעשה דבתו, דא"כ היא ודאי אינה יכולה לעכב שהרי אין קדושין אלו חסרין רצוי משעה ראשונה עכ"ל, הרי דלרמב"ן בעי' לרצוי האב וכ"ז דליכא רצוי חשיב כדיבור בעלמא ושפיר מהני מחאת הבת וכדפי', ולהכי ס"ל לרמב"ן דבמת האב ל"ה אפי' ספק קדושין אף דהוי זכות, ומוכרח דבזכות שאינו גמור בעי' לרצוי של אח"כ, והיינו דרק בזכות גמור חשיב דעת בעלים, אבל הכא דל"ה זכות גמור ע"כ דגמר הקדושין ה"ד כשיש את רצוי האב, ולשון הרמב"ן בחולין לט דאם נתרצה האב הוי לגביו רק זכות עיש"ה לשונו ומתאים לשיטתו בסוגין.

**ומצאתי בש"מ מכ"י חולין לט שהביא בשם הרא"ה דלא כרמב"ן וז"ל: דמ"ס חוששין שמא נתרצה האב והו"ל כנתקדשה לדעת אביה שנתרצה בשעת הקדושין ואפי' בשלא הספיק לשמוע עד שמת חוששין שנתרצה אילו שמע הילכך הו"ל כאילו נתקדשה לדעתו עכ"ל. וכפיה"נ ס"ל דהכא הוי ככל דין זכיה והוי למפרע, ולהכי גם בלא שמע האב ומת מקודשת.**

**והנה בתוס' רי"ד מו. מבואר חידוש דע"כ ל"פ אם בעי' שידכו אלא בקטנה שאין לה דעת ובעינן לרצוי האב היינו דבעי' רצון בפועל, ולזה בעינן שידכו, משא"כ בנערה ל"ב רצון האב אלא שלא ימחה וכו', ומבואר בדבריו דגם לר' יוחנן דאמרי דרבנן מודי לר"י בקדושין דמפקעת וכו' מ"מ אין דעת רבנן כר' יהודה, דלר' יהודה אין לנערה יד כלל דאין ב' ידים זוכות כאחת, אבל לרבנן יש לה יד ורק בעי שלא ימחה האב עי' בדבריו, [וכל הראשונים כ' דהגמ' מיירי גם בנערה ונקט קטנה משום דין מיאון], ומעתה י"ל גם בנ"ד דבנערה דהעיקר הוא שלא ימחה האב, ה"נ גם בלא שמע האב ומת מקודשת, [דבנערה לר"ל הא יש לה יד, ובשיעורים לעיל נתבאר דלכמה אחרונים יש לה בעלות לקבלת קדושיה ועושה שליח], ורק דהאב ג"כ זוכה בקדושיה, וממילא היכא דאינו מוחה סגי בהכי, ולא בעי' לרצון האב באופן חיובי, ורק בקטנה דבעי' לרצון חיובי של האב בזה אם לא שמע האב ומת דאינה מקודשת.**

**ונ"ל עוד נ"מ בזה לפי"מ דנתבאר לעיל מח' הרמב"ן והרא"ה במת האב ולא שמע אם תהיה מקודשת, ובדעת תוס' רי"ד י"ל דבקטנה במת האב קודם ששמע ל"ה מקודשת, אבל בנערה [אף אם הרי"ד יסבור כרמב"ן] תהא מקודשת כיון שלא מיחה האב, ויש ליישב בזה עוד סתירות הסוגיות דבדף מה: מבואר דהוי למפרע דאוכלת בתרומה, דהתם מיירי בנערה, ובדף מו. מהני מחאת הבת ע"כ דל"ה למפרע ממש, כיון דמיירי בקטנה, ובזה ניחא לעיל מה: גבי חופה דאוכלת בתרומה, ולכא' משמע דמהני הרצוי למפרע, ובפשטות י"ל דהכא דכבר נתרצה בקדושין עדיף, דבזה דנינן ליה דהוי כזכות גמורה כיון דנתרצה בקדושין, ומש"ה אמרי' דאיכא רצון על החופה למפרע, וכ"נ בר"ן, [ועו"נ דבחופה דל"ה חלות אלא מעשה חופה עדיף לומר דחל למפרע, ועד"ז כ' באבי עזרי], אכן י"ל עוד כנ"ל דהלא התם מיירי בנערה, וי"ל דחל למפרע כיון דהעיקר שלא ימחה האב, דנערה הרי יש לה יד ורק רשות האב סותרת והיכא דלא מיחה האב שפיר מהני קבלת קדושיה. [וע"ע עונג יו"ט דלגבי רצון דידה חל למפרע עפ"י הר"ן דהיא מפקרת עצמה וכו' משא"כ באיש לא יהני למפרע, ועד"ז נראה בשו"ת מהרי"ק שורש ל עיש"ה].**

בס"ד **בדין זרה מדרבנן לתרומה**

דף מה: נתקדשה לדעת אביה והלך אביה למדה"י ועמדה ונישאת אמר רב אוכלת בתרומה רב אסי אמר אינה אוכלת שמא יבא אביה וימחה ונמצאת זרה אוכלת בתרומה למפרע, וכן הלכתא כמש"כ הר"מ תרומות פ"ח הט"ז דאינה אוכלת בתרומה, והאחרונים העירו דהא ספיקא דרבנן לקולא וכיון דארוסה אוכלת מהתורה ורק מדרבנן אינה אוכלת, והכא הוי ספק שמא ימחה א"כ נימא ספק דרבנן לקולא, ובתוס' כאן כ' דנמצאת זרה למפרע זרה דנקט לא קאמר שתהא זרה דאורייתא שהרי מן התורה ארוסה אוכלת בתרומה אלא זרה מדרבנן קאמר ואע"ג דל"ש הכא לא משום סימפון ולא משום שמא ימזגו דכיון דנכנס לחופה דוכתא מייחד לה ומבדק בדיק לה אפ"ה לא חילקו חכמים בין ארוסה לארוסה כלומר כיון שאין חופתה חופה גמורה שהרי יכול האב למחות לא פלוג רבנן בין זו ללא נכנסה לחופה כלל עכ"ל תוס', ועי' בתורא"ש תי' נוסף דכה"ג אינו בודקה, והרשב"א דחה ב' התרוצים, ועל תי' תוס' הק' מלעיל יא, א קיבל מסר והלך דמבואר דבמסר לשלוח הבעל כיון דליכא חשש שמא תשקה אוכלת בתרומה ול"א דלא פלוג ונשאר בצ"ע עיש"ה וכן ברשב"א לעיל י, א.

והנה על הקו' דספקא דרבנן לקולא ואמאי לא תאכל בתרומה, מצינו ג' דרכים בזה, באבני מילואים שו"ת סימן טז כ' דכה"ג אינו בודקה ואינו מייחד לה מקום וממילא אינה אוכלת מצד ודאי שמא תשקה דהא לא מייחד לה מקום, ותי' זה מתאים לתורא"ש הנ"ל, ובמרומי שדה כ' דגם בספק דרבנן איכא דאיכא לברורי ויתגלה האמת ל"א לקולא, ודרך נוספת כ' בבאר יצחק לרי"א זצ"ל באב"ע סימן א ענף ה **[א"ה כעת ל"מ בבא"י שם וצריך לבדוק מקומו**] שכ' דאף בספק דרבנן כיון דאיתחזק איסורא באכילת תרומה קודם הנישואין להכי ל"א לקולא, אך תמוה דכבר כ' בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תא דבספק דרבנן של גזירות ואין לו עיקר מהתורה ספיקו מותר אף דהוי נגד חזקת איסור, וכן ביאר בשיטתו בש"ך יו"ד סימן קי כללי ס"ס אות כ דבספק דרבנן אף שהוא נגד חזקת איסור מותר כל שאין לו עיקר מהתורה, והדק"ל דנימא דספק דרבנן לקולא ואמאי לא תאכל בתרומה.

ונראה ליישב כל הסוגיא ובהקדם ביאור דברי תוס' בסוגיא שהבאתי, וצריך להקדים סוגית הגמ' בכתובות בפ' אע"פ במח' משנה ראשונה ומשנה אחרונה אם בהגעת זמן אוכלת בתרומה גם מדרבנן, דלמ"ר אוכלת דדוכתי' מייחד לה וליכא גזירת שמא תשקה ולמשנה אחרונה אינה אוכלת עד שתיכנס לחופה. וברשב"א לעיל יא. ובכתובות שם מבואר דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה פליגי בהא, דלמשנה ראשונה היכא דמייחד לה דוכתיה ליכא לגזירת שמא תשקה, ולמשנה אחרונה אכתי איכא משום מזיגת הכוס כיון דשייכא בהדא בדוכתא דמייחד לה, ולשון הרשב"א לעיל יא, א סוד"ה איכא בינייהו "אלא דפליגאן אי חששא זו מסתלקת בהגעת זמן או בכניסה לרשות הבעל דוקא", וצ"ב דפליגי אם במציאות שייך הגזירה, ועי' בש"מ שכ' דלמשנה אחרונה אף היכא דליכא חשש דשמא תשקה אמרי' דאינה אוכלת מדרבנן דלא פלוג, ובשעה"מ בהל' אישות בחופת חתנים ס"ז העיר דאמאי למשנה ראשונה לא אמרי' דלא פלוג כיון דהוי ארוסה כו', ובערוך לנר יבמות נו, ב ע"ד תוס' שם תמה עוד דלמשנה ראשונה דאוכלת משום דדוכתא מייחד לה, אמאי הוא דוקא בהגעת זמן, דאף בלי הג"ז נימא דאם דוכתא מייחד לה ליכא החשש שמא תשקה, ותי' דבכה"ג אמרי' לא פלוג. ונראה דיש לפרש מחלוקת משנה ראשונה דפליגי דלמשנה ראשונה שמא תשקה הוי גזירה בעלמא אבל גם בדרבנן נשאר הד"ת דארוסה דהוי קנין כספו אוכלת בתרומה, ולהכי בליכא לגזירה אוכלת, אבל משנה אחרונה ס"ל **דמחמת הגזירה מיקרי זרה מדרבנן**, וזהו הלשון הנזכר בסוגין דנמצאת זרה וכ' תוס' דהוי זרה מדרבנן, והיינו דחז"ל קבעו דבעי' לדין אכילת תרומה דתחשב כל טהור בביתך וה"ד בנשואה ממש דנעשית ככהנת, ועד"ז כתב גם בזכר יצחק סימן לא עמוד קלח עי"ש.

ובשעורי כתובות הבאתי דנחלקו הריטב"א והרא"ה דדעת הריטב"א לעיל נז, ב ולהלן סג, א דבהגעת זמן דחייב במזונותיה, מעשה ידיה לבעלה, אך הרא"ה להלן קז. ס"ל דמעש"י לעצמה, וכבר נקטו לפרש פלוגתייהו אם בהג"ז חיוב המזונות הוי בגדר חיוב מזונות דנשואה או דהוי חיוב חדש מקנס על שמעוכבת לינשא מחמתו, ובתוס' רי"ד לעיל מח, ב מבואר דתליא בין משנה ראשונה למשנה אחרונה, דלמ"ר מעש"י לבעלה, משא"כ למ"א, ולפ"ז י"ל דהריטב"א והרא"ה ל"פ, אלא דהריטב"א מיירי למ"ר, דס"ל דבהג"ז חייב במזונותיה כדין נשואה ולהכי מעש"י לבעלה, והרא"ה קאי למ"א דבהג"ז חייב במזונותיה רק מקנסא בעלמא והוי חיוב מחודש של מזונות ולהכי מעש"י לעצמה, וי"ל דמח' משנה ראשונה ומשנה אחרונה לענין אם אוכלת בתרומה היא דלמשנה ראשונה כמו דחייב במזונותיה כנשואה, ה"נ הוי כנשואה לאכילת תרומה לענין זה דלא גזרו שמא תשקה, וכיון דדוכתא מייחד לה וליכא חשש שמא תשקה אוכלת, אבל ה"ד בהגעת זמן דיש לה קצת דין נשואה, וניחא קו' הערל"נ הנ"ל, והמשנה אחרונה ס"ל דמעש"י לעצמה והוי רק מזונות מדין קנס דמעוכבת לינשא, וכיון דל"ה נשואה תו אינה אוכלת בתרומה, אף אם ליכא לגזירה, דכיון דל"ה כנשואה שוב אמרי' דינא דלא פלוג מכל ארוסה דאינה אוכלת. וד"ז מתבאר בתוס' שאנץ כתובות נח שהביא שיטה דאף אם ארוסה אינה אוכלת בתרומה "מהתורה", מ"מ למ"ר בהג"ז אוכלת כיון דהוי כנשואה, ושיטה זו הובאה גם ברמב"ן, וברשב"א לעיל ה, א ד"ה וכסף דאף אם ארוסה אינה אוכלת מהתורה מ"מ בהגעת זמן עדיפא הואיל ובעלה חייב במזונותיה, (ואף דחיוב המזונות אינו אלא מדרבנן, מ"מ הוי חיוב מזונות בגדר נשואה, וכן מבואר בדברי האור שמח בהל' אישות פ"י סוף הי"ט בדעת הספרי זוטא פ' קרח), והתוס' שאנץ דחה שיטה זו, וכ' בסו"ד דודאי הג"ז ל"ה כנשואה דהרי אינו יורשה ואינו מיטמא לה, ובישוב שיטה זו צ"ל דשאני לענין ירושת הבעל דהוא מדין שארות להכי תליא בנשואין ממש, עכ"פ מבואר דלמ"ר בהג"ז אוכלת בתרומה כעין גדר נשואה.

וי"ל עוד דהנה ברש"י בפ' אמור כב, יא כ' דאשת כהן אוכלת בתרומה מן המקרא הזה קנין כספו ועוד למד ממקרא אחר כל טהור בביתך וגו' בספרי. ובתוס' ביבמות סז, ב ד"ה קנין כספו הביאו הספרי דנשואה אוכלת בתרומה מכל טהור בביתך, וכ' התוס' דדרשה זו אסמכתא בעלמא דהא ארוסה אוכלת בתרומה ד"ת, ובכמה ראשונים כ' דאשה אוכלת בתרומה מקרא דכל טהור בביתך וקרא דקנין כספו הוי אסמכתא, אכן ברש"י לעיל י, ב מפורש דנשואה אוכלת בתרומה מקרא דכל טהור בביתך, ועמד בדבריו בפנ"י דמבואר דרש"י חולק על התוס' וס"ל דנשואה אוכלת מקרא דכל טהור בביתך, וארוסה אוכלת מדין קנין כספו, [ואין להקשות דאשה הנשואה לכהן תיפ"ל דאוכלת מדין קנין כספו כארוסה, דשאני באשת כהן נשואה דאוכלת כדין כהנת, ורק ע"י הנשואין הוי כאכילת כהנת מצד עצמה, משא"כ בארוסה דאוכלת מצד קנין כספו אוכלת רק מדין קנין הבעל, וכן מבואר בישועות מלכו על הרמב"ם הל' תרומות פ"ז הי"ח]. עכ"פ מבואר בד' רש"י דאיכא תרי קראי חדא לארוסה דאוכלת מדין קנין כספו, וחדא לנשואה דאוכלת מדין כל טהור בביתך, ולפ"ז י"ל דהא דרבנן גזרו דארוסה אינה אוכלת מגזרה דסמפון ושמא תשקה, אין הפי' דהוי רק גזירה בעלמא, אלא דמדרבנן בעי' דין ביתך לענין תרומה, דחכמים אמרו דמכיון דחיישי' לסימפון ושמא תשקה להכי אינה יכולה לאכול מדין קנין כספו אלא רק מדין כל טהור בביתך, (וכ"נ להדיא בירושלמי בפרקין סוף ה"ד, וכן בירושלמי ביבמות פ"ט ה"ה עיש"ה), **ונמצא דלאחר הגזרה דרבנן הוי זרה מדרבנן וכלשון הגמ' לפנינו** וניחא הערת תוס' שכ' דהוי רק זרה דרבנן, דאכן עיקר כוונת הגמ' לומר דמדרבנן אין זה רק גזירה בעילמא שמא תשקה וכו' אלא דמרבנן אינה אוכלת דהוי כזרה ובעי' כל טהור בביתך, ולכן גם בליכא לגזירה אינה אוכלת דל"פ, אבל אין הכוונה כבכ"ד לא פלוג, אלא דהכא בעי' דין נשואה ומדרבנן ביטלו זכותה בתרומה, והאיסור הוא מחמת זרות, (ואולי חייבת בקרן וחומש מדרבנן), וכך משמע בלשון התוס' רי"ד כתובות מח, ב שכ' דמדרבנן ארוסה אינה אוכלת בתרומה דל"ה קנין כספו גמור, וכ"ה בש"מ בשם רש"י במה"ק, וכ"נ ברש"י במתני' שם שכ' דלעולם הוי ברשות אב לתרומה ולכל מילי וכו' ועי' רע"א, ומשמע דאינה אוכלת משום דהוי עדיין ברשות האב, וכן נוטה לשון הר"מ בפהמ"ש שם, ולפ"ז י"ל דבזה פליגי משנה ראשונה ומשנה אחרונה, דהמשנה ראשונה ס"ל דבהגעת זמן כיון דיש לה מזונות מדין נשואה וכמש"כ לעיל דמעש"י לבעלה וכו', שפיר מיקרי כל טהור בביתך, ורק מגזירה בעלמא דשמא תשקה אינה אוכלת, ולהכי בדוכתי מייחד לה דליכא לגזירה דינה דאוכלת גם מדרבנן, אבל מ"א ס"ל דבהג"ז ל"ה כנשואה, ואפי' אם הוי כנשואה למזונות מ"מ הא לא הוי נשואה ממש דבעי' חופה, ולהכי אינה אוכלת בתרומה דס"ל דהא דמדרבנן אינה אוכלת היינו דהוי "זרה" מדרבנן, דבעי' שתאכל מדין ביתך דוקא, ולהכי גם היכא דליכא לגזירה דשמא תשקה כיון דדוכתי' מייחד לה בהג"ז מ"מ אינה אוכלת כיון דל"ה נשואה.

והעולה בדברינו דאף למשנה ראשונה דדוכתי מייחד לה מהני לאכילת תרומה היינו רק בגוונא דהג"ז דהוי כנשואה, אבל בארוסה גרידא ודאי ל"מ, אף למשנה ראשונה דס"ל דבהג"ז אוכלת הוא משום דבזה דמי לנשואה, ולפ"ז נ"ל דבחופה דר"ה דעושה אירוסין (קדושין ה, א) אינה אוכלת בתרומה אף דדוכתי' מייחד לה כיון דהוי ארוסה, ולא דמי להג"ז דאוכלת למשנה ראשונה דהוי כדין נשואה, ותימה לי על האב"מ בסימן לז סק"ו שכ' דבחופה דר"ה אוכלת בתרומה, כיון דדוכתא מייחד לה, ולדברינו למשנה אחרונה בעי' נשואה ממש, וגם למשנה ראשונה ה"ד בהג"ז דהוי כנשואה אבל בחופה דרב הונא דהוי רק ארוסה אף דדוכתי' מייחד לה בודאי דאינה אוכלת בתרומה מדרבנן, אמנם עיין בשיטה לנ"ל לעיל יח, ב שכ' גבי יעוד דאף אם ארוסין עושה אוכלת בתרומה כיון דל"ש בה גזירת שמא תשקה וסימפון, ודבריו מסייעים לאב"מ ודלא כמש"כ.

ונראה להוכיח עוד כדברינו, דביבמות סו, א גבי אשת כהן דמאכילה עבדיה בתרומה דקנינו שקנה קנין וכו', וצ"ע דאמאי מובא במתני' בגמ' וברמב"ם פ"ז מתרומות דין זה רק לגבי אשת כהן מהנשואין, הא משכח"ל גם מהארוסין, דהא מהתורה ארוסה אוכלת, ורק מדרבנן אינה אוכלת שמא תשקה, וא"כ נימא דמאכילה עבדיה, דלגבייהו ל"ש הגזירה, ועוד דכיון דאינה אוכלת רק מגזירת שמא תשקה תו הוי כמו דפומייהו כאיב ליה, וא"כ בכה"ג צ"ל הדין דמאכילה לעבדיה כדמוכרח בסוגיא שם, ובנהור שרגא שם עמד בזה, ועפי"ד ניחא דהרי מחמת הגזירה דשמא תשקה, נא' דארוסה אינה אוכלת דבעי' דין ביתו, ולכן שפיר ארוסה אינה מאכילה עבדיה.

ועי' בתוס' יבמות נז, ב שכ' גבי חופה בקטנה פחותה מבת ג' דכיון דאינה בודקה איכא חשש סימפון ואינה אוכלת, והמשנ"ל פ"ג מאישות והשעה"מ שם בקו' חופה הק' בד' התוס' דאפי' אם ליכא חשש סימפון, מ"מ כיון דל"ה חופה הוי ארוסה, ותו אף בליכא חשש סימפון אמרי' לא פלוג ואינה אוכלת, וכדברי התוס' בקדושין מה, ב, והמשנ"ל ר"ל בד' התוס' דה"נ מהני החופה בקטנה פחות מג', ועי' עוד בתוס' יבמות נח, א ד"ה דהני בסו"ד במש"כ דחופה לפסולות לא גרע מהגעת זמן ואוכלות בתרומה דכיון דנכנסה לחופה ליכא חשש שמא תשקה וכו' ועי"ש מהרש"א וקרני ראם ומהר"ם וישרש יעקב, ומבואר דכיון דהיה מעשה חופה ליכא חשש סמפון ואוכלת, וצ"ב דהא כיון דהחופה לא אהני תו הוי ארוסה ושייך בזה לא פלוג, ותמה בזה בישרש יעקב שם. ונ"ל לפי"מ שנתבאר דמחמת הך גזירה הוי ריעותא ברשות הבעל ול"ה עדיין ביתו לאכילת תרומה, שפיר י"ל דאם היה מעשה חופה ואהני למידי (כיבואר להלן), תו הוי כנשואה לאכילת תרומה. ובזה ניחא קו' המשנ"ל על התוס' גבי קטנה פחות מג', דה"נ כיון דאיכא בה מעשה חופה לא גרע מהגעת זמן, דנראה דגם בקטנה בפחות מג' אף דל"ה חופה היינו רק לדין חופה להיתר ביאה, אבל מ"מ מהני לדין קנין דחופה דהוי כנשואה ליורשה וכו', ומש"ה למזונות הוי כנשואה, ולהכי כ' התוס' דליכא חשש סימפון, והיינו דאם היה החשש אפשר דכיון דל"ה עדיין נשואה גמורה אינה אוכלת דלא חשיב ביתו, וביאורו של דבר הוא דבנשואה ממש דאכילת האשה היא כעין אכילת הכהן, בזה ל"ש לגזור דאם תשקה לא תאכל, דהוי ככל כהן דל"ג שיתן לבנו חלל וכיוצא, אבל היכא דהוי נשואה רק לקניני הבעל, וכגון בחופת נדה לשיטת הרמב"ם הידועה ואכ"מ, בזה אם היה חשש שמא תשקה אפשר דאינה אוכלת אף דהוי נשואה.

ודברינו מוכרחים מהא דבקיבל מסר והלך דאוכלת בתרומה דהוי כנשואה בקנינים לבעלה, ואמרי' דאוכלת משום דל"ש שמא תשקה, הרי דאם היה שייך שמא תשקה, היינו גוזרים אף דהוי קצת כנשואה, וע"כ משום דל"ה נשואה גמורה ולא נעשית ככהנת עד שיהיה חופה גמורה להיתר ביאה, עכ"פ י"ל דגם הא דבמסר והלך אוכלת היינו דוקא למשנה ראשונה, אבל להמשנה אחרונה דבעי' מדרבנן נשואה לאכילה תרומה וארוסה הוי זרה מדרבנן וגם היכא דליכא חשש שמא תשקה אינה אוכלת, ה"נ במסר והלך אינה אוכלת, וניחא היטב קושית הרשב"א על תוס' שהבאתי דמ"ש הכא דאמרי' לא פלוג, ולעיל י, א לגבי קבל מסר והלך דאוכלת בתרומה כיון דל"ש הגזירה, דאכן י"ל דהגמ' לעיל במסר והלך ה"ד למשנה ראשונה אבל למשנה אחרונה ה"נ גם בקבל מסר והלך אינה אוכלת, ומצאתי תי' זה ברע"א בגליון הר"מ פ"ג מאישות בישוב קו' המשנ"ל שהקשה כקו' הרשב"א עיש"ה, וכדבריו נראה מפורש בס' הישר לר"ת בסימן ו עיש"ה.

ולפ"ז ניחא היטב דברי הבאר יצחק דלהכי ל"א בסוגין דספק דרבנן לקולא כיון דהוי איתחזק איסורא בתרומה, והקשינו דהא באיסור דרבנן דגזירות שאין לו עיקר מהתורה כ' הרשב"א דגם בחזקת איסור אזלי' לקולא, אכן לדברינו א"ש היטב, דהכא האיסור דרבנן אינו רק גזירה בעלמא אלא שרשיו בתורה דמדרבנן הוי זרה לתרומה ומדרבנן אמרו דבעי' דין נשואה לאכילת תרומה מדין כל טהור בביתך, ושפיר להכי אף דהוי איסור דרבנן אמרי' ספק לחומרא מחמת החזקת איסור בתרומה וא"ש היטב וכמש"נ.

ולפ"ז נראה לחדש במה שהוקשה לי דאמאי לא נחלקו בסוגין דנ"מ דהרי ארוסה אסור לבא עליה מדברי סופרים, א"כ הכא דשמא ימחה אביה על החופה והוי ארוסה נימא דלרב אסי אסור לבא עליה, והדבר פלא דהשו"ע לא הביא סוגין כלל, והר"מ הביאו רק בהל' תרומות, והרי נ"מ בהל' אישות אם מותר לבא עליה, ואם נימא דאסור לבא עליה מספק שמא ימחה, א"כ יקשה לד' הר"מ דבעי חופה הראוי לביאה ומה"ט בחופת נדה לא קני, א"כ גם אם אח"כ נתרצה האב אבל כעת הוי חופה שא"ר לביאה.

ונראה לחדש בזה דהאיסור לבא על ארוסתו הוא בבא בבית חמיו והוי כדרך פריצות, וא"כ הכא דכיון דהיה מציאות של חופה והוי ברשות הבעל ליכא איסור בועל ארוסה, דהוי בדרך נשואין, ויסוד זה נראה גם בגמ' לעיל יח: דמבע"ל ביעוד אם עושה אירוסין או נישואין, ואמאי ל"א שם הנ"מ לענין אם מותר לבא עליה, וע"כ דכיון דהיא ברשותו הוי דרך אישות וגם אם עושה ארוסין מותר לבא עליה, [אמנם בשם הגר"ח מובא לבאר המ"מ אישות פ"י ה"א ושם מבואר איפכא דביעוד כיון דליכא חופה אף אם עושה נשואין אסור לבא עליה, דהיתר ביאה הוא רק אחר מעשה חופה, אך בגמ' יט. אי' דביעוד נוהג מנהג שפחות וכ' הקרי"ס דהכוונה לשכ"ו, א"כ מפורש דמותר לבא עליה אף אם היעוד עושה ארוסין, ומפורש כדברינו דכיון דהוי בביתו מותר לבא עליה].

ולפי דברינו כאן י"ל עוד דלגבי האיסור דרבנן לבא על ארוסה שפיר י"ל דל"ח שמא ימחה האב דספק דרבנן לקולא אף באיתחזק איסורא, ורק לענין תרומה נחלקו כיון דמדרבנן הוי זרה לתרומה ויש לו עיקר מהתורה וכמש"נ.

בס"ד

**בדין קנין במלוה במכירה ובקדושין**

כתב הרמב"ם בפ"ה מאישות הי"ג דהמקדש במלוה אינה מקודשת, אמנם לענין מקח כתב הר"מ בהלכות מכירה פ"ה ה"ה ופ"ז ה"ד דבמלוה קנה, וכבר השיג הראב"ד על הר"מ מסוגין דמ"ז דמדמי דין מקדש במלוה לקונה במלוה, ובמ"מ נקט דהוי מחלוקת הסוגיות, וראה באב"מ סימן כח סקט"ז שהאריך בזה, ובנתיבות קצ"ט ב' ושד"מ, ובקה"י לנתיבות כ"ח סי' ז'.

ובתוס' ר"י הזקן לפנינו כתב בישוב דעת הר"מ דזה תלוי בין ר"י לר"ל דלר"י דמעות קונות דבר תורה ה"נ מהני ל"ש מעות בעין ל"ש מעות מלוה, אך הסוגיא לפנינו אזלא בדעת ר"ל דמעות אינם קונות מטלטלין ורק בקרקע יש ילפותא מיוחדת דשדות בכסף יקנו בהני בעי דווקא כסף ולא מלוה, וכ"ה בתוס' ר"י הזקן לעיל דכ"ח. והביאור בזה בפשוטו דלר' יוחנן כסף קונה הוא מסברא דזהו האופן הרגיל של קנין בנ"א לחבירו ואף במלוה שאין כאן כסף בעין יכול הוא לקנות, אך לר"ל דכסף קני רק בקרקעות והוא מקרא דשדות בכסף יקנו, א"כ קני רק מה ששם כסף עליו חוץ ממקח דבמלוה לא קנה משום דאין כאן כסף בעין.

ובאבן האזל בהל' מכירה ם כ' בד' הרמב"ם דהחילוק בזה דבקדושין דהוי כסף קנין שפיר בעי ממון בעין ולא חוב, אבל במכר י"ל דס"ל להר"מ כד' הסמ"ע דהוי כסף שווי להכי מהני גם בקבלת מלוה דהוי ג"כ שווי, ויבואר להלן.

והנה בב"מ מז מבואר בדעת ר' יוחנן דמעות קונות ד"ת ומקורו הוא לדעת רש"י שם ובבכורות י"ג דנלמד מפדיון הקדש דכתיב ונתן הכסף וקם לו, ובתוס' שם כתבו המקור מדכתיב וכי תמכרו ממכר וסתם קנין בכסף, ובנמק"י שם כתב דזהו סברא שכן דרך הלוקחים, והרי"ף כתב ק"ו דאם קונה ע"ע בכסף כ"ש דקונה מטלטלין בכסף, עכ"פ לפי כל השיטות מקורות אלו ישנם נמי בקרקעות, ומעתה צ"ע דאמאי בקדושין דף כו מקשי' מנלן דקרקע נקנית בכסף וילפי' לה מקרא דשדות בכסף יקנו, ואמאי בעי קרא בפ"ע לקרקעות, הא כי היכי דקני מטלטלין קני נמי קרקעות, והעיר כן הפנ"י, וכה"ק בעצמות יוסף ובמקנה, ועי"ש בפנ"י דנקט בחד אופן דסוגין כר"ל, וכ"מ בשו"ת ר' אברהם בן הר"מ ס' עח, אמנם בירושלמי קידושין פ"א ה"ה מבואר דאף ר"י דריש הך קרא דשדות בכסף יקנו לקנין כסף דקרקע.

והנה שיטת הרמב"ם אף דנסתרת מסוגין דלרב ל"מ מלוה בין בקדושין ובין במכר, אמנם סוגיות הגמ' בהזהב מז: ושם מח דמהני במכירה ע"י מלוה, דפרש"י דקונה הפרה ע"י החוב שחייב מחמת השור וכו', ואכן המ"מ הנ"ל כ' שם דהוי מח' הסוגיות, והר"מ פוסק כסוגיא דפ' הזהב עי' בדבריו. והנה בסוגין דאמרי' דל"מ מכירה במלוה כ' רש"י דהיינו מקרקעי, ובב"מ דמבואר דמהני מיירי רש"י במטלטלי. [ויל"ע עוד דלרש"י שכ' דקנין כסף נלמד מחילול הקדש, והרי בהקדש הדין דהקדש מתחלל על המלאכה, הרי חזינן דהקדש מתחלל על חוב, א"כ שפיר שייך למילף מיניה דקנין כסף מהני גם בחוב, ובסברא נראה דהחילול בהקדש הוא על השוי דהוי פדיון וחילול על השויות דהקדש, ועי' באב"מ בסימן כח שם שעמד בזה].

ונ"ל דבזה חלוק קנין כסף דבמטלטלי לקרקעות, דבמטלטלי קנין כסף הוי כסף שווי כדברי הש"מ דהטעם בר' יוחנן דרוב קנינים בכסף כדכתי' אוכל בכסף תשברני והיינו דהכסף הוי כשווי לדבר, ולכן בשווי מהני גם במלוה, וכמש"כ באבן האזל הנ"ל ביסוד הר"מ שחילק במלוה בין מכר לקדושין דשם ל"מ, דהוא משום דבקדושין הוי כסף קנין אבל במכר הוי כסף שווי וכנז', משא"כ בקרקע הוי כסף קנין דהרי קנין כסף בקרקע ילפי' ליה מקרא אחריני דשדות בכסף יקנו ופרש"י דהיינו בכסף בעין, וע"כ אם בעי' קרא אחרינא לקנין כסף בקרקעות, הוי חלות קנין כסף שונה מכסף במטלטלי, והיינו דבקרקעות הוי כסף קנין כד' הט"ז, [והט"ז אכן מיירי בקרקע עי' ראיותיו שם דהוא לגבי קרקע, אמנם הסמ"ע כ' שם להדי' דגם בקרקע הוי כסף שווי], להכי ל"מ במלוה דלכסף קנין בעינן ממון בעין.

**ומצאתי במהרש"ם ח"ה סימן ג** **שכתב בקצרה לחלק דבקרקע הוי כסף קנין משא"כ במטלטלין דילפי' מחילול מע"ש והתם הוי כסף שווי עי' בדבריו בסוף הסימן**.

וכ"נ מוכרח בתוס' רי"ד לעיל כו שכ' דלא קתני חליפין במתני' כיון דאי' במטלטלין וכדאמרו לעיל שם כב: בהא דלא קתני חליפין בעבד כנעני, והרי קתני במתני' קנין כסף ואיתא במטלטלין, ועמד בעיקר הקו' על כסף במהרש"א לעיל כב: ותי' דאזיל על אחר התקנה דרבנן דביטלו במטלטלין קנין כסף ובעי משיכה, ועי' תורע"א, אך לדברינו י"ל דקנין כסף בקרקע ומטלטלין חלוקים ביסודם וכמש"נ.

**וראה לשונו של הטור חו"מ סי' קצ"ח שכתב דבר תורה מעות קונות במטלטלין וכו' כיון שפסקו סכום הדמים ונותנו למוכר, מדויק מדבריו כדעת הסמ"ע שהכסף שקונה הוא כסף השיווי, אמנם בסי' ק"צ כתב הטור בכסף כיצד מכר לו בית או שדה ונתן לו את הכסף קנה ואין אחד מהם יכול לחזור בו, משמע דלגבי קנין קרקע אין צריך לכסף שיווי כהסמ"ע אלא כדעת הט"ז דנתינת כסף לקנין גם היא קונה, ונראה דכ"ז בקנין קרקע אך בדינא דמעות קונות במטלטלין שם זה מועיל מדין שיווי המקח.** ויש לסיייע לדברינו מעיקר לשון הגמ' בב"מ שם, דר' יוחנן שנה פירקו במטלטלין בלשון מעות קונות, ואילו גבי קנין קרקעות תנן נקנית בכסף, והיינו דמעות קונות הוי בתורת שווי, וגם סגי בפרוטה שבשוק, אבל קרקע נקנה בכסף היינו בתורת קנין ובעי פרוטה של משה כבקדושין, ואם נימא דחלוק כסף דקרקעות מכסף דמטלטלין דדין כסף האמור במטלטלין מיסודו הוא נתינת דמי המקח, ניחא דבזה שנה ר"י לשונו מעות קונות כי מעות המה כל המטבעות היוצאות בהוצאה, אכן בכסף דקרקע שענינו הוא מעשה קנין יתכן דבזה בעי דווקא מטבע כסף ששם כסף עליו, ולכן נקט הש"ס לשון נקנית בכסף, ועוד דבמטלטלין הקנין הוא גוף המעות דכיון דענינם דמי המקח ממילא כל שמשלם הרי הוא קונה את הדבר וזהו שורש קנינם, אך בקרקעות הוי רק צורה של מעשה קנין ואין הכסף קונה אלא הקרקע נקנית בכסף וכמש"נ.

ונראה עוד בזה דהנה באב"מ הוכיח כדעת הסמ"ע מהא דכסף מטלטלין ילפינן מפדיון הקדש וכן מקרא דאוכל בכסף תשברני שכסף זה הוא כסף דמי המקח, אמנם דעת הט"ז דא"צ כסף שיווי אלא גדר קנין כסף הוא כסף קנין, והוסיף שם הב"ח דכן נלמד מקרא שדות בכסף יקנו דמשמע שהוא מעשה קנין מסוים בכסף, ולדברינו ניחא שפיר כיון דדין קנין כסף האמור בקרקע וקנין כסף האמור במטלטלין חלוקים ביסודם, כי במטלטלין מועיל זה מדין דמי המקח וכדהוכיח האבנ"מ מהמקור של קנין כסף האמור במטלטלין, ואילו קנין כסף דקרקע יסודו הוא משום כסף קנין וכמ"ש הב"ח שכ"ה משמעותו דקרא שדות בכסף יקנו והוא המקור לדין קנין כסף דקרקע וכמש"נ, ושפיר ניחא הא דבקדושין דכ"ו מקשינן מנלן דקרקע נקנית בכסף וילפינן לה מקרא דשדות בכסף יקנו, אף דלר' יוחנן ד"ת מעות קונות מקרא אחרינא, אלא דר"י מיירי במטלטלין וכמש"נ.

ובדברינו ניחא מש"כ תוס' ע"ז עא. סוד"ה פרדשני דבמתנה ל"מ כסף, והריטב"א ב"מ מז כתב כן בשם תוס', והדגיש דבמתנה "במטלטלין" לא מהני קנין כסף, וביאר הדבר"י בטעמם דס"ל דהוי כסף שווי ול"ש זה במתנה, [ועי"ש שדייק כן גם בר"מ בפ"ג מזכיה ה"א שלא הזכיר קנין כסף במתנה], אך אם הוי כסף קנין אמאי לא יהני במתנה שיתן פרוטה לשם קנין, אבל אם כסף שווי שייך זה רק במכר שצריך לפרוע דמיו ול"ש זה במתנה, ובתוס' רי"ד לעיל יג מפורש דגם במתנה מהני כסף, והיינו משום דהוי כסף קנין, ובהעמק שאלה בפ' ויחי תמה על שיטת תוס' ממשנה מפורשת דב"ב קנו. גבי המחלק נכסיו בשכ"מ דאמרי' דבקרקע במתנה נקנית ע"י קנין כסף. אכן לפי דברינו ניחא היטב, דדוקא במטלטלין דהוי כסף שווי בזה כ' הריטב"א ותוס' דל"מ במתנה, אבל בקרקע דהוי כסף קנין שפיר בקרקע גם במתנה מהני קנין כסף כדאי' במתני' ב"ב הנ"ל, ובתוס' בע"ז מוכח דמיירי במטלטלין שהרי כ' דבמתנה דליכא כסף קונה במשיכה, הרי דמיירי במטלטלין וניחא היטב. [ומה"ט ניחא קו' האב"מ בהא דבפדיה"ב ל"מ לפדות בחוב דמ"ש ממכר, ולדברינו דוקא במכר דהוי כסף שווי מהני בחוב, אבל בפדיה"ב דהוי מעשה פדיון בכסף, שפיר בעינן ממון בעין ולא בחוב]. ולפי דברינו במתנת קרקע ה"נ לא יהני בכסף דמלוה, דהא דמהני להר"מ במלוה ה"ד בכסף שווי וזה ל"ש במתנה וכדפי'.

אכן בדעת הרמב"ם אין לחלק כן, שהרי כ' להדי' בהל' מכירה שם דגם בקרקעות מהני ע"י מלוה, ולדברינו ע"כ ס"ל דגם בקנין כסף בקרקע הוי כסף שווי ולהכי מהני במלוה, ולפ"ז להרמב"ם גם במתנה בקרקע לא יהני כסף כיון דהוי כסף שווי, ואכן מדוייק כן בר"מ בהל' זכיה שהביא המתני' דב"ב גבי מתנת שכ"מ והזכיר רק חזקה ושטר ולא הזכיר קנין כסף עיש"ה וניחא היטב לשיטתו.

**ונראה דזהו גופיה תירוץ התוס' ר"י הזקן דתליא בין רבי יוחנן ור"ל, והיינו דדוקא לר' יוחנן דד"ת מעות קונות דילפי' דרוב קנינים בכסף הוי כסף שווי בין במטלטלין ובין בקרקעות, ולהכי בכל דבר הוי כסף שווי, ומהני גם במלוה כיון דהוי שווי, אבל לר"ל דליכא קנין כסף במטלטלין, ורק בקרקעות הוי ילפו' נפרדת לקנין כסף ע"כ דדוקא לר"ל בקרקע הוי כסף קנין ולהכי ל"מ במלוה, וזש"כ הר"י הזקן בד' הר"מ לחלק דלר"ל דאין מעות קונות ע"כ דבקרקעות דהוי רבוי הוי כסף קנין, ול"מ במלוה, ולר"י גם בקרקעות הוי כסף שווי, והרמב"ם דפסק כר"י להכי גם בקרקע הוי כסף שווי ולהכי מהני במלוה.**

ובזה ניחא סוגין דס"ל דל"מ מכירה במלוה, והמ"מ כ' דהוי מח' הסוגיות עם הסוגיא בפ' הזהב, אכן לדברינו י"ל דהרי בסוגין הוי מימרא דאמר רב דל"מ מכר במלוה, וי"ל דרב אזיל לשיטתו דס"ל בב"מ דף מח כר"ל גבי נתנה לבלן, וכמש"כ המלא הרועים והבית הלוי ח"א סימן כב, ולר"ל דהוי כסף קנין להכי ל"מ במלוה. **ונראה דנ"מ בזה דבמתנה אפי' מהני קנין כסף לא יהני במלוה כיון דשם ודאי הוי כסף קנין.** ומצאתי בכתבי קהל"י החדשים על ב"מ בסימן נה שכ' כעי"ז בביאור התוס' ר"י הזקן על הדרך שביארנו.

ובדברינו י"ל דהרמב"ם לשיטתו בזה, דהנה מבואר בגמ' דפרוטה הוא שמינית מאיסר, והנ"מ לקדושי אשה, והר"מ כ' בהל' אישות דבעי שיעור משקל חצי שעורה של כסף, ועי' באב"מ בריש סימן כז שהעיר דאמאי לא סגי בפרוטה של ממון והביא דכן ס"ל לריטב"א עי' שם בכל דבריו. ובתוס' בריש פרק הזהב העירו דנימא דנ"מ למתני' להלן שם נה. דחמש פרוטות הן, והתוס' שם הקשו דנימא נ"מ למקח דבעי' פרוטה כזו, ולכאורה יש לדון דלענין מקח סגי בפרוטה של ממון בשוק ולא בעי' במשקל חצי שעורה, וכן הר"מ הביאה בהל' אישות דוקא ולא בהל' מכירה, ומשמע דבמכירה לא בעי' הך שיעורא, והתוס' בקושייתם ע"כ ס"ל דבמקח ובכל דיני מתני' ב"מ נה. בחמשה פרוטות דקתני במתני' בעי שיעור פרוטה במשקל חצי שעורה של כסף, והנה הר"מ הביא הך דינא לגבי קדושין וכן בהל' טו"נ פ"ג לענין הודאה בשבועה, אך לשאר דיני מתני' כגזל ואבידה ומעילה בהקדש לא הזכיר דזהו שיעור הפרוטה. ונ"ל בשיטת הרמב"ם דבמכירה דהוי כסף שווי, להכי נידון כפי השוי בשוק, משא"כ בקדושי אשה דהוי כסף קנין בעי' בשיעור של חצי שעורה כסף, ומתאים לאחרונים הנ"ל שכ' לחלק בין קדושין למכירה דשאני בקדושין דהוי כסף קנין, ואכן בס' המקנה לעיל יב כ' דהא דפרוטה הוא משקל חצי שעורה ה"ד בקדושין אבל לכה"ת סגי בפרוטה שבשוק, וז"ל שם בתו"ד אבל גבי מעילה דלא כתי' ביה כסף דלמא באמת סגי בפרוטה כל דהוא וצ"ל כיון דכלל' מתני' חמשה פרוטות הן משמע דכולם שוים ונ"מ בגזל ואונאה ואבידה בעינן נמי פרוטה שהיה בימי משה וצ"ע דלא נזכר בפירוש עכ"ל המקנה, הרי דלא ברירא ליה בזה, ומעתה י"ל בדעת הרמב"ם דפליג על התוס' בסוגין וס"ל דרק בקדושין בעי הך שיעורא משא"כ בכל הנך דמתני', ובדברינו כאן י"ל דנ"מ דבכסף קנין בעי פרוטה של שמינית איסר כחצי שעורה, כמו שבעי' בכסף קדושין, אבל בכסף שווי נמדד לפי שויו בשוק, וניחא היטב מה שהקשיתי דהר"מ הזכיר דין חצי שעורה כסף רק לענין קדושין ולא בהל' מכירה, דאכן לפי"מ דס"ל בהל' מכירה דהוי כסף שווי, מש"ה אה"נ דסגי בפרוטה כפי שווי פרוטה שבשוק. ולש"ר הנ"ל יהיה בזה חילוק בין קרקע למטלטלין וכמש"נ.

**בס"ד**

**קונטרס בדין מחשבה בתרומה והקדש**

**ובדין דברים שבלב**

א] בריש פירקין בהא דפרכי' דמה לקדשים שישנן במחשבה כ' רש"י גמר בלבו "לומר" שור זה עולה הרי הוא עולה, ובאפיקי ים ח"א כד-י הוכיח מדברי רש"י דאף כשגמר בלבו להוציא בשפתיו מהני המחשבה, דלא כטו"א בחגיגה י דכה"ג לא חל במחשבה כיון דרוצה שיחול בדבורו, והדב"א בהשמטות ח"א סימן טז דחה דה"נ רצה שיחול במחשבה אלא דרצונו שיחול בזמן שיוציא בפיו ע"י מחשבתו. ועי' בשלנ"ל לעיל שם שהק' גבי שליחות בתרומה דתיפ"ל דיחול מצד מחשבת בעה"ב, ולטו"א ניחא כיון דרוצה שיחול בדיבור השליח תו לא חל במחשבתו.

והנה בריטב"א נ. הביא קו' ר"ת ממתני' דמסכת תרומות נתכוין לומר תרומה ואמר מעשר דלא אמר כלום, דכיון דדברים שבלב ל"ה דברים נימא דיחול מה שבפיו, ותי' דכיון דלא נתכוין להוציא דברים שהוציא בשפתיו ואיתקיל לישנא וכו', וכ"ה ברשב"א ועו"ר בסוגיא שם, אולם בריטב"א הוסיף ותדע דהרי הוא מותר במה שנתכוין בלבו וע"כ דבלב אינן דברים, והיינו דגם מה שחשב בלב שיהיה תרומה לא חל משום דהוי דברים שבלב ול"ח דבור. וצ"ע דהרי תרומה חלה במחשבה, ואמאי כ' הריטב"א דדברים שבלב ל"ה דברים, וא"כ כיון דל"ה דבור דאיתקיל מילוליה אמאי לא יחול מחשבתו, ועי' תוס' ערכין ה. ד"ה אדם בתי' הראשון דאכן נקטו דחל תרומה שחשב בלבו כן, [ובהגהה בטו"א הביאו בשם אמרי בינה שהק' מתוס' על הטו"א], ובתי' השני בתוס' נראה דס"ל דגם מה שחשב בלבו לא חל וצ"ע הטעם, והטו"א בחגיגה י. הנ"ל כ' דבנתכוין לעשות בדבור לא חל במחשבה, ומש"ה לא אמר כלום ולא חל גם מה שבמחשבתו, ולכא' בזה ניחא שיטת הריטב"א, אמנם צ"ע דבריטב"א א"א לומר כן דא"כ ליכא ראיה דדברים שבלב ל"ה דברים, דהא אפי' אם הוי דברים מ"מ כיון דרוצה שיחול בדיבור לא חל במחשבה.

ונ"ל בזה דלהלכה דקי"ל דדברים שבלב ל"ה דברים הא דמרבי' דהקדש ותרומה חל במחשבה, אין הפשט דהתם דברים שבלב הוי דברים, אלא דאף דל"ה דברים וכל חלות ל"מ בלב, אכן בתרומה והקדש הוי גזה"כ דחל ע"י מחשבה, וזהו דאמרי' דהוי ב' כתובין וכו', ובשעורי נדרים הבאתי דבהקדש במחשבה דנו הבית יצחק בתשובה ח"ב יו"ד סימן עז,ג ובשו"ת מהרי"א יו"ד סימן שלג דליכא לאו דבל יחל, דדין נדרי הקדש לעבור בבל יחל ה"ד בהקדש בפיו, ומצאתי מבואר כן במהרי"ק על הר"מ פי"ד ממעה"ק, דבתי' הראשון כתב כדברי הטו"א דאם רוצה שיחול בדבור לא חל במחשבתו, ובעוי"ל כ' דבמחשבה חייב להביא אך אינו עובר בבל יחל ובל תאחר עיש"ה, ובזה ביארנו דברי רש"י בפ' אמור שכ' על הקדש להפליא בדבורו, וכ"ה ברש"י חגיגה י. דבעי מבטא שפתים בנדר שבועה והקדש, וצ"ע דהא הקדש חל במחשבה, אלא כוונת רש"י דלענין דין נדרי הקדש ה"ד בהקדש בדיבור, ובזה יש ליישב כוונת רש"י מש"כ שחשב לומר שור זה עולה, היינו דמחיל במחשבתו קדושה וחושב לומר כדי שיהיה עליו גם דין נדרי הקדש, עכ"פ מתבאר דהקדש במחשבה והקדש בפיו תרי סוגי הקדש הם, דבהקדש במחשבה כיון דדברים שבלב ל"ה דברים לא נחשב לדיבור וליכא בל יחל, דגם בהקדש דברים שבלב ל"ה דברים, והוי רק רבוי לחלות ההקדש במחשבה אף דל"ה דברים, אכן נראה דכ"ז להלכה דדברים שבלב ל"ה דברים, אבל למ"ד דהוי דברים גם בלב נחשב לדברים, דהוי דיבור ע"י לבו, ושפיר י"ל דנ"מ דגם בהקדש במחשבה יהיה בל יחל דנחשב כנדרי הקדש, [אף דל"ה ע"י פיו ממש ומבטא שפתיו מ"מ כיון דהוי דברים שוב נחשב כדיבור], ומוכרח כן דהרי הרשב"א בסוגין הקשה מידות נדרים להוכיח דדברים שבלב הוי דברים, ותי' דהתם הוי דיבור, אבל בקו' הרשב"א מוכח דאם דברים שבלב הוי דברים ה"נ הוי דברים גם לענין נדרים, וכן מפורש בתוס' רי"ד ריש נזיר שכ' גבי ידות נזירות דכיון דהוי אומדנא וכו' בזה דברים שבלב הוי דברים, הרי דנחשב לדיבור.

וד"ז מבואר גם בתורא"ש בסוגין נ. דס"ל דרק באומדנא דמוכח ל"ח דבור לבטל דבור שבפיו כשסותר, משא"כ אם דשב"ל הוי דברים חשיב כדיבור לסתור דבור פיו עי"ש, וכן ביאר בדבריו בשעורי ר"ש אות שפד דאם דברים שבלב הוי דברים נחשב כדיבור, ולכן לא אלים דיבור פיו מדיבור של לבו עי"ש. ומעתה י"ל דהריטב"א ס"ל כיסוד הטו"א, אלא דס"ל דתליא בזה, דאם דברים שבלב ל"ה דברים הוי מחשבה בעלמא, ולכן ברוצה שיחול בדבור לא חל במחשבה, דהרבוי דתרומה חל במחשבה ה"ד כשרוצה שיחול במחשבה, אבל כשרוצה שיחול בדיבור הרי רצונו שיחול בשלימות ע"י דיבור ובזה ה"נ לא חל במחשבה, ושפיר שייכא דברי הטו"א, אכן למ"ד דדברים שבלב הוי דברים הרי חשיב כדבור אלא דהוי דיבור מכח לבו ולא בנענוע שפתיו, א"כ בזה ל"ש כלל דברי הטו"א, כיון דתרוייהו דין דבור עליו, [ולמשל אם יהיה דבור בשני לשונות או בשני פיות, אטו שייך לומר דרוצה שיחול רק ע"י הך נוסח או ע"י פה זה, פשיטא דלא, כיון דתרוייהו הוי חלות של דיבור, וה"נ אם דברים שבלב הוי דברים דדין דבור עלה, וכמש"נ דיהיה על זה בל יחל דמקרי מבטא גם לגבי נדר, להכי כיון דדברים שבלב אם הוי דברים הוי כדיבור ל"ש יסוד הטו"א].

ויסוד דברינו דאם דברים שבלב הוי דברים חשיב כמו דיבור מלבד מה דמוכרח כן בתורא"ש כנ"ל, נראה כן גם מקו' תוס' שהק' דמשמע דאם פירש דבריו מהני אף דלא כפל תנאו כו' וברמב"ן ורשב"א הקו' בנו"א דאפי' דברים שבלב הוי דברים אמאי מהני הא לא כפל תנאו, ומשמע דלתוס' אם דברים שבלב הוי דברים חשיב ככפל תנאו דהלב הוי דברים, והנה לגבי תרומה דחל במחשבה דע"כ גלי לן קרא דבזה דברים שבלב הוי דברים וכמש"כ הרשב"א דכיון דאינו סותר לפיו מהני, ולכא' א"כ הוי המחשבה כדיבור, וא"כ איך שייך כלל דברי הטו"א גבי תרומה הא הוי כדיבור, אכן זה אינו דגם בקדשים ותרומה הוי רק גלוי דאיכא חלות במחשבה, אבל ל"ה דין דיבור, וזהו דין נוסף ובזה הוי ב' כתובים ולא ילפי' מיניה, ונמצא דגם בתרומה נחשב כדין מחשבה לענין זה, ומ"מ בתרומה מהני שאלה גם בתרומה במחשבה, אף דל"ה כדיבור ממש, עכ"פ מסקנת דברים נראה דלהלכה דדברים שבלב ל"ה דברים, בתרומה במחשבה הוי גזה"כ שחל גם לענין דהוי חלות במחשבה וגם לענין דאף דל"ה דיבור חל, ובזה שייך דברי הטו"א הנ"ל, אבל אם דברים שבלב הוי דברים בכה"ת ודאי לב נחשב כדיבור ובזה ל"ש דברי הטו"א וכדפי'.

ועי' ברמ"א סימן צד ס"ו גבי חולה דמתפלל והוא שיכול לכוין הדעת דהרמ"א כ' דאם א"א לו להתפלל מ"מ יהרהר בלבו שנאמרו אמרו בלבבכם ובהגר"א הביא המדרש דאם אין אתה יכול להתפלל הרהר בלבבך שנאמ' אמרו בלבבכם הרי דשייך אמירה על הרהור בלב, ויש לדון מדברי הרשב"א ברכות טו דאם בעי' לשון בק"ש ל"מ ע"י הרהור בלב, ומשמע דבלב לית ליה תורת לשון ואכ"מ.

**ב] הטעם דדברים שבלב אינם דברים**

כתב הר"מ בהל' מכירה פי"א ה"ט אבל המוכר סתם וכו' אע"פ שמראים הדברים שאינו מוכר אלא לעשות כך וכך וכו', שהרי לא פירש ודברים שבלב אינן דברים. ומבואר בלשון הר"מ דדברים שבלב אינם דברים לאו מחסרון נאמנות הוא שהרי מראין הדברים כן אלא דכיון דלא פירש חשיב דברים שבלב, ועי' ברשב"א בסוגיא שכ' דע"כ מיירי דקודם המכירה גילה דעתו דמוכר ע"מ לעלות לא"י, דאל"ה פשיטא דאינו נאמן לומר כן, וכן המאירי כ' דהכא מיירי דאפי' גילה דעתו לפני הלוקח קודם המכר מ"מ כיון דבשעת המכר ל"א כלום מכרו קיים, וכ"נ ברא"ש וברי"ד, והיינו דהיכא דלא גילה דעתו ל"ה אף בגדר דברים שבלב, וליכא נאמנות כלל, [ומש"כ הרשב"א גבי כסבור וכו' דהוי מ"מ ספק, צ"ל דה"ד התם דל"ש לומר דהו"ל לפרש כיון דלפי דעתו היא כהנת לית ליה מה לגלות קודם ודוק], אכן בגילה דעתו קודם דמוכר ע"מ לעלות לא"י, ורק בשעת המכירה לא אמר מידי, אף דידעי' כן, מ"מ כיון דבשעת המכר לא אמר כן תו הוי דברים שבלב, ובמ"מ שם הביא דברי המפרשים הרשב"א ועו"ר דאף שגילה דעתו קודם הוי דברים שבלב, ובאמת הא בר"מ מפורש החי' באופ"א דגם היכא דבשעת המקח מראין הדברים דאינו מוכר אלא לעשות כך, דמ"מ הוי דברים שבלב, וא"כ לפ"ז כ"ש בנידון הרשב"א שאמר קודם, וכיו"ב יש להעיר על לשון השו"ע סימן רז ס"ד דהביא ב' הענינים היכא דאמר קודם והיכא דבשעת מעשה מוכח כן ורק לא אמר בהדיא, והגר"א שם הביא מקור לב' הדינים מסוגין עיש"ה, וצ"ל דבתרוייהו איכא ריעותא דלא אמר להדי' בשעת המכירה ולכן תלינן דחזר בו, או כדיבואר להלן דאית ליה ב' מחשבות וכדיבואר.

ועי' לשון התוס' בגיטין לב. דמשמע דהוי חסרון נאמנות (יובא להלן), ואכן כך הביא בשלנ"ל פי' זה, ויעוי' בתוס' ר"י הזקן שהדגיש דל"ה חסרון בנאמנות, וכ"ה בר"ן ותוס' רי"ד, וכן המרדכי בכתובות צז כ' להדי' דל"ה חסרון נאמנות, וכדיבואר להלן. עכ"פ מבואר דבלא אמר קודם המכירה ל"ה אפי' דברים בלב כיון דסותר למעשיו [וכ"נ בחזו"א] וגם במקח כשנעשה בין שנים כשלא יודע כוונת השני ל"ה דברים, אלא דלשון הרשב"א תורי"ד ותורא"ש משמע דכה"ג אינו נאמן שבלבו היה ול"ה דברים כלל, אכן היכא דדיבר קודם שוב הוי דברים ורק הוי דברים שבלב, אבל ל"ה חסרון נאמנות דא"כ גם כשאינו סותר לפיו לא יהני, אלא הפשט דכיון דיש צד שחזר בו ל"ה בלבו ובלב כל אדם וממילא הוי מכירה לכל הצדדים וכדיבואר. אמנם ברשב"א הסיק בדינא דדברים שבלב דה"ד היכא דבא לבטל דבורו וכו' וזהו מה שתי' על קושייתו מדין מחשבה בתרומה ומדין ידות בנדרים וכו', דנוכיח מהא דמהני דדברים שבלב הוי דברים, הרי דהוי דין נפרד דדברים שבלב ל"מ לסתור דבורו, וא"כ ל"ש כלל לחסרון נאמנות, ויעוי' ברע"א החדש [שהועתק בו קטע מס' וזאת ליהודה] שכ' דאף אם כלפי שמיא גליא דהוי כמחשבתו מ"מ לא יהני מדין דברים שבלב, ולשון התוס' בגיטין צ"ב שהתחילו בדבריהם דל"ה חסרון נאמנות, וסיימו "אע"פ שנאמן לומר כך היה בלבי שכיון שלא חשש לפרש רוצה הוא שיתקיים הדבר בכל ענין", ובתורא"ש שם הוסיף דממילא אמרי' דחזר בו מתנאו, וכן ברא"ש בכתובות שם כ' דשמא חזר בו וצ"ב.

ויל"ע גבי דברים שבלב היכא דאית ליה מגו אם יהי' נאמן, דאם השו"ט הוא רק מחסרון נאמנות לכאורה יהני המגו, ואכן בסוגיא בקדושין נ. הול"ל מזיד הייתי כו', מוכרח דגם מגו ל"מ, והשלנ"ל הרגיש בזה, וכך אמנם הוכיח השעה"מ סי' פז סקכ"ה דהמגו ל"מ, ומשום דעדיין הוי דברים שבלב, ודלא כחכם צבי שנקט דיהני מגו, ולכא' אם הוי דין דדברים שבלב ל"מ, מאי יהני המגו הא עדיין הוי דברים שבלב, ומשמע דס"ל דהוי רק חסרון נאמנות ולכן מהני המגו, ועוד קשה מהא דאמרי' בסוגיא בכולן אע"פ שאמרה וכו' הרי דאפי' לחומרא ל"מ דברים שבלב, ואם הוי חסרון נאמנות הרי עכ"פ לגביה הוי שויה אנפשי', [ובתוס' רי"ד באמת פי' כן הגמ' להלן שאני התם דלחומרא דהיינו מדין שויא אנפשי' עיש"ה]. אכן נראה דאין כוונת התוס' בגיטין דהוי חסרון נאמנות, ונקדים דברי הראשונים בסוגיא דהיכא דהוי אומדנא דמוכח מהני גם בדברים שבלב דהוי כדבור, [ועי' תוס' רי"ד ריש נזיר גבי ידות בנזירות], ומ"מ לא אלים לבטל דיבורו כמפורש בריטב"א ועו"ר [ויובאו להלן], ורק אם דברים שבלב הוי דברים חשיב כדיבור פה, כדמשמע בתורא"ש, ומעתה נראה דכ"ד הראשונים הנ"ל שכ' ענין חזרה, היינו רק לומר דכיון דבשעת המכירה לא פירש א"כ בשעת המכירה גופא אית ליה תרי מחשבות בלבו, היינו דהיה רוצה לעלות לא"י, אולם אית ליה גם מחשבה למכור בכל אופן, ונמצא דאין לו מחשבה החלטית דהמכירה יהיה בתנאי זה, ושוב ל"ה אומדנא דמוכח דדעתו כן, ובנידון הסוגיא אף דידעי' דהמכירה היתה מחמת דעולה לא"י, וכמש"כ הרשב"א וש"ר הנ"ל, [והפנ"י חידש דמיירי בפירש בתחילת המכירה ולא פירש בסוף המכירה, והרי בכה"ג מסתבר דל"ש חסרון בנאמנות, אע"כ כדפי' דכיון דלא גמר תנאו מונח כאן אפשרות מכירה בכל אופן וכדפי'], מ"מ כיון דבשעת המכר לא אמר כן להדי', תו אמרי' דאף שמעיקרא המכירה היתה על דעת זה, יתכן דבשעת המכירה גומר בדעתו למכור בכל אופן, ומש"ה כבר ל"ה אומדנא דמוכח, וחל על כוונתו דין של "דברים שבלב", ואף אם נאמין לו לדברים שבלבו, מחמת מגו וכיו"ב, מ"מ כיון דהוי בכלל דברים שבלב [ויעוי' בקצות בסימן רנה דכל ספק אומדנא ל"ח לדין אומדנא המוכחת] תו ל"ה בכלל דברים, דהא יתכן דבלבו היה עוד מחשבה כפי שדיבר סתמא, והיינו למכור בכל ענין, ודבר זה מבואר במרדכי בכתובות שם שכ' לדמות היכא דלא התנה תנאי כפול דאף דאיכא לאומדנא ל"מ, דכיון דלא כפל תנאו אמרי' דלא איכפת ליה בדוקא כן, כמו הכא שלא התנה בשעת המכירה עיש"ה ומבואר כמש"כ, ובדעת החכ"צ י"ל דס"ל דהמגו מהני רק לבטל הריעותא במה שלא דיבר בשעת המכירה, דאמרי' דע"ד הראשונה מכר ושוב הוי כדיבור בפה, וגם בשעת המכירה כוונתו למכור דוקא באופן זה, [ועי' בפנ"י בסוגין שהזכיר כ"פ בסוגיא ענין דע"ד הראשונה], אבל ל"ה בגדר מגו של נאמנות, כיון דאין השו"ט מחסרון נאמנות וכמש"נ.

נמצא דעיקר כוונת התוס' ותורא"ש בגיטין והרא"ש בכתובות (והפנ"י בסוגיא) דחיישי' דחזר בו היינו רק לומר דל"ה מחשבה ודאית בשעת המכירה ע"ד כן, וליכא על זה אומדנא דמוכח דמכר ע"ד כן וממילא נשאר רק בגדר דברים שבלב וכמבואר, ומדוייק מאוד בגמ' כן, דאמרי' הו"ל דברים שבלב ודברים שבלב ל"ה דברים, והעצמ"י העיר על כפילות הלשון, אלא דהכוונה דב' ענינים נאמרו בסוגיא, חדא לקבוע דחשיב דברים שבלב דל"ה אומדנא דמוכח, ועוד עיקר דינא דדברים שבלב ל"ה דברים, או מטעם דא"י לפעול חלות ע"י דברים שבלב, או משום דסותר לדבורו וכדיבואר להלן. [ובזה מבואר דברי הרא"ש שכ' דהסוגיא מיירי במקרקעי אבל במטלטלין עביד איניש דזבין אפי' שישאר כאן, והיינו דגם בגילה דעתו קודם הוי כמו שלא גילה דעתו כיון דבזה יותר מצוי דמשתנה דעתו בשעת המכירה ותו ל"ה דברים כלל, כמו היכא דלא גילה דעתו כן, ויל"ע במכר קרקע ומטלטלין בקנין אחד מה דינו].

והרשב"א בסוגיא הק' מדינא דתליוה וזבין, ותי' דאגב אונסי' וכו'. וקשה דלדינא דדברים שבלב לא מהני, ל"ל לטעם דאגב אונסי', וצ"ל דהוי כאומדנא דמוכח דאינו רוצה למכור וחשיב כדיבור, ולהכי בעי' לדינא דאגב אונסיה, ודמי לדברי הריטב"א והרי"ד גבי גט מעושה דבזה ל"א דינא דדברים שבלב, דהוי כאומדנא דמוכח דאינו רוצה ומש"ה גט מעושה פסול. ובקו' הגמ' מקרבנות משני דאנ"ס דניחא ליה בכפרה, ובב"ב מח הנוסח דאגב אונסיה וכו' ועי' רע"א, אך י"ל דאגב אונסיה ל"ה אומדנא דאינו רוצה ונשאר דברים שבלב ולהכי בסוגין בעי' לאנ"ס לומר דמה שאינו רוצה בלבו ל"ה דברים כלל.

והרמ"א בסי' רז ס"ד הביא השיטה [שלה"ג] דבמתנה מהני גם בדברים שבלב, והסמ"ע סק"י כ' הטעם דבמכר גמר ומקני משא"כ במתנה בכל דהו מבטלה, ולכא' אם הוי חסרון נאמנות מאי נ"מ, ולפ"ד ניחא דהכוונה דבמכר אמרי' דבמכירה חזר בו ומכר בכל גוונא, ותו ליכא אומדנא דמוכח ונשאר בגדר דברים שבלב, משא"כ במתנה דבכל דהו מבטלה א"כ אף שלא אמר להדי' בשעת המתנה נשאר האומדנא, ועדיף מדברים שבלב וחשיב כדיבור. ויבואר להלן.

**בדין דברים שעיקרן בלב**

**במאירי בסוגין הקשה דאיך מהני ביטול חמץ בלב, והא הוי דברים שבלב, ותי' המאירי דלא אמרו אינן דברים אלא במקום שיש בו טענה עם אחרים אבל שבועה ובטול חמץ דברים שבלב דברים, ועוד שזו שבבטול אין כאן דברי פה שיהיו דברים שבלב סותרות אותם ולא אמרו אינן דברים אלא לענין סתירה מה שנאמר בפה** וכו', וצ"ב ב' תרוצי המאירי.

והנה לד' הרשב"א בסוגיא במסק' דדברים שלב דל"מ היינו כיון דסותר לדבורו, וכך הוא לשון המרדכי בכתובות צז בשם הרא"ם (והוא היראים שהזכיר הרשב"א), והדגיש המרדכי דאין החסרון בנאמנותו, והוכיח כן מהא דבכ"מ דליכא תנאי כפול והן קודם ללאו, אף דידעי' שכך כוונתו לא מהני, וע"כ דכיון דלא כפל לתנאו תו ל"ה אומדנא דמוכח וממילא הוי בכלל דברים שבלב, והוא כמש"נ בשעורים לעיל דליכא ראיה בשעת המכירה דדעתו בדוקא ע"מ כן והוי עלה הדין דדברים שבלב ל"מ לבטל דבורו ועיש"ה. והרשב"א הוכיח כן מהא דמהני מחשבה בתרומה וקדשים, אמנם צ"ע איפכא דלדידי' א"כ ל"ל לרבוי דמהני מחשבה התם, הא כיון דאינו סותר לדבורו תו דברים שבלב הוי דברים, ומוכרח כמש"כ רבותינו דגם להרשב"א איכא דין נוסף דא"א לעשות חלות ע"י לבו, והיינו דב' ענינים איכא בדברים שבלב חדא דא"י לפעול חלות בלבו, ועוד דאם סותר לדבורו ל"מ, והיינו לא רק מדינא דאין מחשבה מבטל דבור, אלא דאמרי' דגם על דבורו איכא מחשבה להגיד דבורו, ומש"ה עדיפא על מחשבתו הנסתרת ע"י דבורו. וכך מוכרח בקצות בסי' יב שכ' דל"מ מחילה בלב משום דברים שבלב, ויקשה דלהרשב"א ה"ד היכא דסותר דבורו, והנתיבות בסי' רנט כ' דלד' הרשב"א יועיל מחילה בלב, אכן בד' הקצות נראה דס"ל דע"כ גם להרשב"א ל"מ לעשות חלות ע"י לבו, ובזה מיושב קו' השער המשפט בסי' צח סק"א שכ' דלהר"ן דהפקר בלב ל"מ ע"כ דגם באינו סותר לפיו ל"מ ודלא כרשב"א, אכן זה אינו דבזה ל"מ משום דא"י לפעול חלות הפקר בלב, וכבר עמדו בזה רבותינו זצ"ל עיין בדבריהם. [והנה ברש"י שבועות כו כ' על תרומה דחלה במחשבה דהיינו תרומת המשכן, והתוס' חלקו אלא דקאי על הפרשת תרומה, ובד' רש"י י"ל דאזיל לשיטתו ביבמות פו דכל טבל מעורב בו התרומה וההפרשה אינו אלא בירור החלקים וזה ל"ה חלות חדש ולהכי מהני בלב, ומש"ה פי' רש"י דקאי על תרומת המשכן דהוי חלות הקדש].

ובזה נבאר דברי המאירי הנ"ל שהקשה דאיך מהני ביטול חמץ בלב, והא הוי דברים שבלב, וכוונתו בקו' דל"מ לפעול חלות ע"י לבו, והמאירי כ' דלא אמרו אינן דברים אלא במקום שיש בו טענה עם אחרים אבל שבועה ובטול חמץ דברים שבלב דברים, ועוד שזו שבבטול אין כאן דברי פה שיהיו דברים שבלב סותרות אותם ולא אמרו אינן דברים אלא לענין סתירה מה שנאמר בפה וכו', ונראה דב' התרוצים צריכי, והיינו דבתרוץ השני כ' דכיון דאינו סותר לדבורו מהני, וזהו כד' הרשב"א והמרדכי, אולם עדיין ק' דאיך מהני חלות ביטול והפקר ע"י לבו, [ויעוי' בשו"ת הגר"ש היימן ז"ל בתשו' לבעל האחיעזר דבתו"ד כ' דגם להרשב"א דדברים שבלב אינם דברים ה"ד בסותר לדבורו, ה"ד לענין תרומה וכו', אבל בקנינים וכיו"ב בלא"ה א"א לפעול חלות ע"י לבו, ויל"ע לגבי הפקר ומחילה אם חשיב כקנינים דמקרי חלות בלב, או דל"ח חלות בחפץ, ומה"ט יש דס"ל דמהני בלב, וע"ע באחיעזר שכ' דאף דהקדש חל במחשבה מ"מ חילול הקדש דהוי כקנין בעי' לזה דוקא דיבור, ומתאים למש"כ, ויש לבאר בזה את שי' הר"מ בפי"ד ממעה"ק דהקדש במחשבה מהני רק לחיוב הבאה ולא לחלות הקדש ודוק], ובזה כ' המאירי חידוש דרק בדברים שבינו לחברו ל"מ בלב, והיינו דלפעול קנינים וכיו"ב ל"מ ע"י לבו, משא"כ להחיל דיני ביטול וכיו"ב מהני גם ע"י לבו, וכעין סברא זו מצאתי בדבר אברהם ח"א סי' טז סק"ז שכ' דגם בנדר הי' מועיל מה"ט לאסור בלבו דאינו תלוי באחרים, אלא דבעי' לדין מבטא שפתים, [ועי' בקצות בסי' יב בתו"ד דרק בהקדש מזבח מהני מחשבה, ולהקדיש לבד"ה ל"מ במחשבה, וכ"ה לחד מ"ד בירושלמי בחגיגה ודלא כשי' רש"י, וי"ל הטעם דלבד"ה הוי כקנינים ולא נתרבה דיחול בלב, ורק בקדושת מזבח דהוי כאיסורים בזה נתרבה דמהני, ומיניה יש ללמוד דלפעול חלות לשמים מהני בלבו].

ונראה דכן מבואר גם בד' הרמב"ם בהל' שבועות פ"ג ה"ג דבנדרים דברים שבלב ל"ה דברים, ומ"מ מבואר ברמב"ם דמהני לומר דתנאי היה בלבו גבי שבועה, עיין בר"מ שם פ"ב הי"ב, והמחנ"א נדרים סימן ה ד"ה והרמב"ם חידש דלפרש דבריו מהני דברים שבלב, וצע"ג מסוגין גבי מכירה דהוי גם לפרש דבריו דאדעתא למיסק וכו', ואמרי' דל"מ משום דברים שבלב, ועמד בזה באבן האזל פי"א ממכירה ה"ט עי"ש. ונראה דכל דברי המחנ"א אמורים היכא דהוי בינו לבין עצמו כנדר דבזה הבאנו דבלבו מהני, אלא דמ"מ מהני רק היכא דאינו סותר לפיו, ודבר זה מבואר בתוס' שבועות גבי פת חיטים דמהני לפרש כוונתו לפת חיטים, וכן במרדכי סוף פירקין גבי נותן הסבלונות לאשה בלא שדוכי דמהני לפרש דהוי לקדושין, והוסיף המרדכי דגבי מכירה בסוגין ל"מ לפרש כיון דאיכא לוקח, והיינו דרק בנדר דהוי לעצמו מהני לפרש, אבל במכר דאיכא לוקח ותליא גם בדעת הקונה להכי ל"מ דברים שבלב גם לפרש, וכ"ה בתש' מיימוני אישות סימן ד, ולפ"ז היכא דסותר ל"מ בכל גוונא, והיכא דהוי רק תנאי ולפרש מהני רק בנדר, ודבר זה מוכרח בגמ' נדרים כח דרק באומר יאסרו פירות בסתמא מהני מה שמתכוין להיום, אבל באומר להדיא לעולם ל"מ כוונתו, והיינו דבסותר לפיו ל"מ בכל גוונא, ולפ"ז לגבי גט וקרבנות כיון דבלבו לא ניחא ליה, (עי' תורא"ש ב' פי' אם לא ניחא ליה כלל או דהוי ספק), ונמצא דלבו סותר לדבורו להכי לא מהני אף אם נימא דגט וקרבן חשיב עושה לעצמו, וכמ"כ לענין מעילה דהוי מו"מ בינו לבין השליח אף היכא דהוי לפרש לא יהני מדין דברים שבלב וניחא כל הסוגיא. ובתפא"י במשניות שלהי מעילה פ"ו נתכוין לחלק כן עי"ש שכ' אב"י ולדעתי הצעירה י"ל דדוקא בנדרים אמרי' דהיכא דאין מחשבתו שבלב סותרת דבריו שבפיו אמרי' דהוי דברים כיון דרק לעצמו ועל עצמו נדר וכו' עי"ש.

והנה הריטב"א כ' דגם באומדנא דמוכח ל"מ בסותר לפיו, וזהו הכוונה דלאו כל כמיניה לעקור התנאי, וצ"ע מדברי הריטב"א גבי גט מעושה שלא כדין שכ' דהוי אומדנא וכו', וצ"ל דהתם דהוי בכפיה ל"ח דבור וכלשון התוס' רי"ד דאפי' דבור בפה אין כאן, אלא דא"כ צ"ע דגם אם ל"ה אומדנא דמוכח או בגט מעושה כדין, נימא דהוי דברים שבלב הוי דברים דכיון דכפוהו ל"ח דבור.

ונראה דשאני בגט דאיכא הלכה מיוחדת דרצון וכמו שמנה הר"מ כן בפ"א מגרושין ה"א בעשרה דברים דבעי' בגט דבעי' שיגרש לרצונו, ואם הוי דין מקנה דכה"ת ל"ל קרא להכי, וע"כ דיש דין רצון נוסף בגט שיהא לרצון המגרש, עי' בר"מ ריש הל' גרושין, ומש"כ בזכר יצחק סימן כג, וד"ז מבואר בנתיבות סי' רה סק"א וסק"ט דבגט יש הלכה מיוחדת של רצון ולכן הצריך הר"מ שיאמר רוצה אני, משא"כ במכירה לא הזכיר הר"מ אמירת רוצה אני עי"ש, ולפ"ז נראה דזהו הביאור בר"מ המפורסם בהל' גרושין פ"ב ה"כ שהוסיף הטעם דיצרו וכו', והק' הלח"מ דתיפ"ל דדברים שבלב ל"ה דברים, והגמ' משני כן אם דברים שבלב הוי דברים, ואמאי הוסיף הר"מ ה"ט, ובחוט המשולש ח"ג סוף סימן טז כ' דאם הטעם משום דברים שבלב גם במעושה שלא כדין יהא הגט כיון דבפיו אומר רוצה אני, אמנם נראה דאי לאו ה"ט דרק יצרו תקפו ובלבו רוצה, לא סגי בהא דדברים שבלב ל"ה דברים, דמ"מ לא חשיב רצון, כיון דרצון בגט תלוי גם בכוונת לבו, וזהו שהוסיף הר"מ ה"ט דמש"ה נחשב דאיכא רצון בגט, ונמצא דבעי' לב' הטעמים, וראיתי מובא כעי"ז בשם הגרב"ד זצ"ל, והוסיף שם מעשה בקרמנצוק באחד שהבטיחוהו שיתן גט ויקבל ממון ובסוף לא קיבל ממון אם נחשב לרצון עי"ש, ולפ"ז ניחא היטב הסתירה בריטב"א, דבגט מעושה כיון דאיכא אומדנא דמוכח דאינו רוצה, תו מבטל דיבורו וליכא רצון הבעל לגרושין.

ולאור המבואר י"ל דזהו סברת השלטי גבורים הנ"ל דבמתנה דברים שבלב הוי דברים, וכ"ה בשו"ע סימן רז ס"ד ברמ"א, ובסמ"ע סק"י כ' דבמתנה שהוא בחינם אומדן דעתי' כל דהו מבטל המעשה, דיתכן דגם במתנה בעי' רצון גמור, ואם בלבו אינו חפץ ליכא רצון גמור, וי"ל עוד סברא עפ"י המאירי הנ"ל דבמתנה ל"ח דבר שיש לו בו טענה עם אחרים דרק הוא מתחייב ליתן ממילא גם דברים שבלב הוי דברים.

ונראה לבאר בכל הנ"ל באופן נוסף ובהקדם מש"כ ברע"א בשו"ת קמא סימן כג הובא בליקוטים שהק' דאיך אמרי' בעכו"ם דאדעתא דנפשי' קעביד ול"מ אף באומר לשמה, הא הוי דברים שבלב, (וע"ע בחת"ס אב"ע סימן צ בשם הח"צ ובאחיעזר יו"ד סימן כד לגבי גירות דהוי עיקרן בלב והיכא דבלבו אינו מתכוין לקיים המצות ל"ה גרות), וכ' הרע"א דבהנך חידשה התורה דבעי' כוונת לשמה, ותלוי בכוונת לבו וע"י לבו הוי דברים לדין לשמה, והם דברים שעיקרן בלב וכו', וכיו"ב כ' הרע"א שם לגבי ביטול חמץ דיסודו דמבטל בלבו ולכן אם אין בלבו כן אינו ביטול, ומובא בשם הגרי"ז שהק' מהנך ראשונים שכ' דבלשמה בסת"ם בעי' דבור א"כ מוכח דל"ה דברים שעיקרן בלב, אולם נראה דלק"מ דכוונת הרע"א דדינא דדברים שבלב ל"ה דברים שייך היכא דהמעשה פועל את החלות, משא"כ בלשמה וביטול חמץ דהחלות הוי במחשבתו, ואך להנך דבעי דיבור היינו דהדבור הוי ראיה על מחשבתו [והוי כדברי הקדמונים – כ"ה באגרות הרמח"ל - דהלשון הוא קולמוס הלב וכו'], וכיון דהחלות חל ע"י ליבו שפיר ל"ש בזה חסרון דדברים שבלב. [והרע"א ציין לקו' המשנ"ל גבי שמא לא ימסור יפה להקדש והא הוי דברים שבלב, וגם בזה נראה דהנתינה להקדש הוי עיקרן בלב].

אך יל"ע על הרע"א מקו' הגמ' גבי רצון בקרבנות, [וכנראה שהרע"א בעצמו בתניינא הרגיש בזה כמו שציין המו"ל על שו"ת רע"א קמא], דלכאורה רצון תליא בכוונת הלב, ואיך הגמ' מדמי ליה לסוגיא דדברים שבלב, ונראה ליישב דדין רצון הוי דין דמעשה ההקרבה יהיה מרצון הבעלים דכיון דהוי בעל הקרבן בשעת ההקרבה בעי' שיהא לרצונו, ובתוס' רי"ד ב"ק סו: מבואר דדין רצון בקרבנות הוא משום דבעי' שליחות מהבעלים להקרבה, ולפ"ז שפיר שייך בזה דינא דדברים שבלב.

ולפי המבואר מדברי הרע"א י"ל הבנה חדשה בדברי המאירי ובכל הנ"ל, והיינו דביטול חמץ וכן נדר דהוי בינו לבין עצמו בזה, אכן תליא בכוונתו האמיתית, והוי כדברים התלויים בלב, ורק במכר כשעוסק אם לוקח בזה הוי חלות של מעשה קנין, ודברים שבלב ל"ה דברים, וזהו סברת הרמ"א דבמתנה דבשב"ל הוי דברים, דמתנה הוי כדברים התלויים בלב הנותן בכוונתו ליתן המתנה.

[ובדברי הר"מ בהל' גרושין הנ"ל יש לבאר הא דבמתן תורה כפה עליהם הר כגיגית, ובמדרש תנחומא פ' נח דקאי על תורה שבע"פ דקשה כגידים וכו', וקשה דא"כ יכפו גם על הגוים, ונראה דדודאי רצון לקבלת התורה הוי ענין של עיקרו בלב, ושאני בכלל ישראל דהכפי' בעי' רק מחמת יצרם אבל בליבם איכא רצון לקבל התורה ושפיר שייך כפייה, משא"כ באומה"ע דמופקעים בליבם מכל קבלת התורה מרצון, ועי' בשו"ת חת"ס או"ח קפה דדברי הר"מ שייכים רק לאחר שהיה קבלת התורה בפורים דהדר קיבלוה מרצון וכו' עיש"ה בדבריו, וחידוש לומר כן דקודם לא היה דינו של הר"מ, ויותר נראה כמש"כ דגם במ"ת דכפה עליהם הר כגיגית הוא משום דבליבם רצו לקבל גם התורה שבע"פ ורק דקשה כגידים ולהכי שייך כפייה וכמש"נ ודוק].

**קדושי אחות אשתו, ובסוגיא דכל שאינו וכו'**

א] הרמב"ם בפ"ט מאישות הביא דינא דמתני' נ,ב דבמקדש ב' אחיות ל"ה קדושין אפי' באחת, ויש להעיר דאמאי לא הביא הר"מ הטעם לזה דהוא מדינא דכל שאינו בזא"ז אפי' בב"א אינו, כמבואר בסוגיא שם, ובפרט דבהאי טעמא איכא נ"מ להרבה דינים בש"ס, והרי להר"מ לשיטתו דפוסק דקדושין שאין מסורין לביאה לא הוי קדושין, ע"כ דהטעם הוא מדין כל שאינו, כמבואר בסוגיא נא. ויעוי' בר"מ בפהמ"ש בקדושין שם שכ' דהטעם הוא מקרא דלצרור כדס"ד בגמ' שם ועי"ש בפנ"י. ונראה בזה ובהקדם דברי הרשב"א בקדושין נא. דמבואר בדבריו בכל הסוגיא שם דבלי דינא דכל שאינו וכו' היו חלים קדושי שניהם, וכ"כ בתורא"ש שם, [ומש"ה כ' דלאביי בכה"ג בלי דינא דכל שאינו דתרוייהו מקודשות היה מודה דקדושין שאמל"ב ל"ה קדושין], וכן נקט הפנ"י בדברי רש"י נא. גבי תודה שכ' דאין השמונים חלות מקודשות מדינא דכל שאינו וכו' עיש"ה. וביאור שיטתם הוא דס"ל דכיון דבשעת הקדושין עדיין ל"ה ערוה דאחות אשתו, תו חלים ב' הקדושין ותרוייהו בעי גט, [וזמש"כ הרשב"א דבזה מודה אביי דקדושין שאמל"ב ל"ה קדושין], וחידושא דרבה הוא דגם בב"א חשיב כבזאח"ז, וכל אחת נעשית ערוה, דהוו כבזא"ז וכל אחת נחשבת כמו שהיא קדושין השניים והוי ערוה, וכ"נ גם מלשון הרמב"ן, ולפ"ז חידושא דרבה הוא בתרתי, חדא דהוי כבזא"ז ולא חלו שניהם, ועוד דלא חל אף קדושי אחת, (וקו' הגמ' שם ממעשר וכו' היא דלא יחול כלל, אבל תרוייהו בלא"ה ל"ש שיחול).

אולם בריטב"א שם משמע דגם בלי דין דכל שאינו היו חלים רק קדושי אחת, וכבר דנו דכן מוכרח גם לשי' רש"י הידועה ביבמות מט: שכ' גבי סוטה דתפסו בה קדושין דאי לא"ה היו פוקעין הקדושין, אלא דסותר לדיוק הפנ"י ברש"י בסוגין גבי תודה, דמשמע דבלי דינא דרבה היו חלים שניהם, וכמ"כ הרשב"א ביבמות יא ס"ל כרש"י הנ"ל, וסותר לשיטת הרשב"א לפנינו, אלא דזה תלוי בהבנת דברי רש"י ביבמות הנז', דיש לפרש דפקעו הקדושין והוי כמו דל"ה קדושין מעולם, וא"כ למפרע ליכא איסור קרובות ול"ה אחות אשתו, ומצאתי בחי' הגרז"ס ז"ל בגיטין עג דבר מחודש דכוונת רש"י היא דכיון דהקדושין מתחדשים בכל רגע, להכי באינם ראויים אח"כ פקעי הקדושין עי"ש. ויש לדייק בזה גם מדברי התוס' רי"ד שם נט: במש"כ דבשנים שקדשו אשה לאחר ל' דיהי' בזה הדין דכל שאינו וכו', וע"כ דהא דצריך בזה לדין כל שאינו, אף דהרי ל"ש באשה אחת ב' קדושין, אלא דאתי לומר דמש"ה לא חלים אף קדושי אחת.

ובעיקר דינא דכל שאינו עי' בתוס' בכורות ט. דבחל מאליו כקדושת בכורה ל"א כן, ומהתוס' רי"ד בסוגין לא נראה כן ממשה"ק גבי אאחע"א, דהרי התם הוי מאליו, ועפ"י התוס' י"ל דזהו כוונת הגמ' בקדושין שם בתרוץ דשאני מע"ב דאיתא בטעות, דהוי כראיה דאם חל בטעות ומקרי תמורת שמו (עי' תמורה יג: ומבואר דדין שלמים עלה בא מכח שם מע"ב וחשיב תמורת שמו, וניחא הסוגיא דקרי ליה דמע"ב חל בטעות), ע"כ הטעם משום דמע"ב ל"ה מעשה הקדש דידיה, וכ"כ באהל משה להגרא"מ ח"ב סימן סט עיש"ה, [אך בעירובין נ. הגי' שאני מע"ב דאי' בזא"ז בטעות ולפ"ז הוי תירוץ בפ"ע], וכ"נ בדברי הגרי"ז במנחות עט: שכ' גבי כ"ש דמקדש שלא לדעת דלא יהי' בזה דינא דכל שאינו, אולם מלשון הגמ' בעירובין נ. לא נראה כן דשם נוסף שאני מע"ב דאי' בטעות בזא"ז עיש"ה.

והנה הגר"ח בהל' נדרים כ' דבחסרון היכי תימצי כבנדר דבאיכא הפרה ל"ש הקמה, ל"א כל שאינו וכו', ואכן כך מבואר בתוס' גיטין מב. ד"ה הא (וברור שלזה התכוין לציין הרע"א בגה"ש, ומש"כ תוס' גיטין מט. הוא ט"ס), והחזו"א בגליונות הק' ממעשר ומע"ב, דהוי רק חסרון היכי תימצי, [וכבר הביאו בשם הגרי"ז דע"כ התם הוי גם חסרון בדין דל"ש יותר מעשר].

ונ"ל בזה דהנה בתורא"ש אף שכ' כהרשב"א דבלי כל שאינו היו חלים שניהם, מ"מ כ' סברת דהי מינייהו מפקת, וכ"ה בתוס' זבחים ל. עי"ש, וצע"ג דלשיטתו הרי שניהם חלים, והי מיניהו מפקת שייך רק אם אחד נפקע. ומוכרח דס"ל דבדינא דרבה נא' ב' חידושים חדא דמדין כל שאינו חשיב כל אחד כמו שהוא השני, ולכן שייך זה רק היכא דהוי סתירה דינית, אבל אם הוי סתירה במציאות ל"ש לומר דכ"א הוי כמו שהוא השני, דבמציאות ל"ה שני אלא הוי עשייה בב"א, אבל היכא דהוי סתירה דינית הוי כ"א כמו שהוא השני, וממילא אין חלים שניהם, אמנם ס"ד דאחד מהם מכל מקום יחול, ועל זה אמרי' דהי מינייהו מפיק ולהכי לא חלים שניהם. ולפ"ז נראה דקו' הגמ' ממע"ב הוא רק על הדין השני של רבה דאמרי' דמשום הי מינייהו מפיק לא חל אף אחד, דלענין מעשרות ל"ש שיחולו שניהם, [וניחא הערת החזו"א על הגר"ח הנ"ל מקו' הגמ' גבי מעשרות דהוי חסרון היכי תימצי, כיון דדברי הגר"ח קיימי לענין הדין שלא יחולו שניהם דיחשב כ"א שהוא השני, אבל לא קאי לענין מה דגם אחד לא חל דהי מינייהו מפיק, וקו' הגמ' ממעשר הוא על הדין השני דנימא שלא יחול גם אחד. ובזה מדוייק גם התוס' גיטין מב שכ' ב' הטעמים לענין מוכר שדה לב' בנ"א, חדא דנראה משום דהוי סתירה במציאות ועוד דאפשר לקיים שניהם, ועי' תורא"ש ומהר"ם שם, דה"נ בעי' לב' הטעמים, לומר דשניהם לא יחולו, ושלא נימא דאחד לא יחול דהי מינייהו מפיק, ועל זה אמרי' דאפשר לקיים שניהם. ועי' ברשב"א שכ' גבי תמורת עולה ושלמים דאפשר לקיים שניהם, והק' החמד"ש דהרי להרשב"א בלאו דינא דרבא אפשר לקיים שניהם, אמנם י"ל דכוונת הרשב"א רק לענין דלא נימא סברת הי מיניהו מפיק דאפשר לחצאין, אף דל"ש תמורה באברים, וכמו במעשר דאמרי' סברת לחצאין, אף דהרי איהו רוצה להפריש יותר, אלא דהוי רק סברא להפקיע דינא דהי מינייהו מפיק].

ב] ובחמדת שלמה בקדושין שם הק' דאי נימא דגם בלי דין דרבה היתה מקודשת רק אחת, א"כ במקדש ב' אחיות לא יחולו הקדושין כלל מדין את וחמור, כמו דאמרי' בסוגיא דבאומר כולכם אין הנכריות מקודשות מחמת האחיות, ה"נ האחיות עצמם לא יתקדשו כלל, כיון דאחת מהן אינה יכולה להתקדש עי"ש. ונראה בזה דהנה בעיקר דין את וחמור נתבאר במק"א דאף שברשב"ם ב"ב קמג. משמע דהטעם דל"ק הוא מאומדנא דלא התכוין להקנות וכו', וכעי"ז בריטב"א בקדושין שם בשם הראב"ד מטעמא דטענת השטאה וכו', מ"מ נראה בכמה ראשונים דיסוד הדין הוא במהות הקנין דכל קנין שבחלקו התבטל בטל כולו, ומפורש כן בש"מ ב"ב קמח בשם הר' יונה, [והאב"נ והרש"ש בסוגיא כ' דבר דומה דהוי כדין עדות שבטלה מקצתה וכו'], ונראה דמוכרח כן בדברי המרדכי בב"ב שם [הועתק ברע"א החדש כאן] שכ' דבמקנה מטבע וקרקע בחליפין אף דאין מטבע נקנה בחליפין ל"ה כאת וחמור כיון דלמטבע איכא קנין אחר, וצ"ב דמ"מ כיון דל"מ ביה חליפין תו הוי ככל את וחמור דאיכא האומדנא דכוונתו לבטל כל הקנין, ומוכח במרדכי דהא דאת וחמור ל"ק הוא משום דקנין שבטל מקצתו בטל כולו, ובזה ס"ל להמרדכי דה"ד היכא דהוי כחמור דלאו בר קנין כלל הוא ובזה בטל כל הקנין, [ויסוד זה מבואר בכמה קטעים בדברי הרע"א שהועתקו ברע"א החדש בלקוטים בסוגין עיש"ה, ראה בשעורים בפ' מי שמת בארוכה].

והנה המ"מ כ' בד' הר"מ פ"ט מאישות דאף דבהל' מכירה ס"ל דבאת וחמור קנה מחצה ה"ד באמר בתרי מילי משא"כ באמר כולכם דהוי בחד דיבורא, עוד כ' דבאישות החמירו ואת וחמור ל"ק, ולכא' חילוקים אלו שייכי רק באומדנות, משא"כ אם תלוי בקנין הרי בתרוייהו הוי קנין אחד, ואכן המהרי"ט חו"מ סנ"ב כ' דאם הוי דין דהקנאה שבטלה מקצתה בטלה כולה, אפי' מיפק להו בתרי מילי כיון דתרוייהו בהקנאה אחת כחדא דיינינן ליה. וע"ע בתוס' רי"ד בסוגיא ב' הפי' בדמיון הגמ' לאת וחמור דהרי שא"ה דמיירי דמקנה לבר קנין ולמי שאינו בר קנין, אבל הכא האשה והאחיות הם דבר הנקנה, וכ' הרי"ד דהדמיון לאת וחמור דכך אין דבר נקנה עם מי שאינו נקנה, ובתי' השני כ' דגם הכא הוי שתי קונים דבעי' לקנות כסף הקדושין, (וכ"נ כתי' השני ברשב"ם ב"ב שם), ודבריו נוטים לומר דבזה פליגי ב' התרוצים, וי"ל בכמה אנפי ודוק.

והנה ברש"י והרשב"א בסוגיא נא: מבואר דבמקדש אחת מהאחיות אף דלא יהני הקדושין מדין א"מ לביאה מ"מ ל"ה כאת וחמור, ועי' אב"מ בסי' מא, וצ"ב דכיון דמ"מ הקדושין לא חלו תו שייכי האומדנא לבטל כל הקדושין ככל דין את וחמור, ומוכרח הביאור ברש"י דכיון דכ"א הוי בת זכיה ובת קדושין, ורק מספק כ"א הוי א"ר לביאה זה ל"ח כאת וחמור, ורק היכא דמופקע מהקנין קדושין בזה בטל כל הקנין, והוי כל שכן מדברי המרדכי הנ"ל דאם שייך בו קנין אחר ל"ה כאת וחמור, א"כ הכא כיון דכל אחת היא בת קדושין ורק משום דא"ר לביאה ל"מ, זה ל"ח לדין את וחמור, וכ"כ באבי עזרי בהל' אישות שם. [ועוד נראה דבמקדש ה' נשים אף דהוי מעשה קדושין אחד, מ"מ החלות הוי לכאו"א, ול"ה כמקנה לחמשה בנ"א דהמעשה והחלות הוי אחד, ועי' רמב"ם אישות פ"ד ה"א ויש לאיש לקדש נשים רבות כאחת, ובמ"מ דהמקור מסוגין, ועי' רשב"א דכ"ה בירושלמי, והיינו דהחידוש דשייך מעשה קדושין אחד לה' נשים, ולכן אם אחת לאו בת קנין הרי הוי חסרון במעשה הקדושין, ובבטל המעשה לאחיות בטל כל המעשה, משא"כ במקדש אחת מב' אחיות דהחסרון רק בחלות דא"ר לביאה, דבודאי בקדושין שא"מ לביאה ל"ה חסרון במעשה הקדושין עצמם, אלא הוי דין דחלות הקדושין מהני רק כשהקדושין מביאין להיתר ביאה, (וכדכ' התוס' שם, ומשה"ק האב"מ ממקדש אשה לחצייך וכו' ובמקדש ח"ש וחב"ח דתיפ"ל דהוי א"ר לביאה, נראה פשוט דהתם מצד הקדושין הוי ראוי לביאה, ורק מצד החצי שלא קידש א"ר לביאה), והרי במקדש כמה נשים כאחת החלות הוי חלות נפרד לכאו"א, וממילא אף אם לאשה אחת אינו חל מדין א"ר לביאה, אי"ז חסרון בשאר הקדושין מדין את וחמור, כיון דהמעשה קדושין שפיר חל בכולן, ורק אם המעשה בטל לאחת בטל לכולם, ככל דין את וחמור דבבטל מקצת הקנין בטל כולו וכמש"נ].

ועפי"ז מיושב היטב קו' החמד"ש, דנראה דדוקא במקדש ב' האחיות ונכריות, דב' האחיות הוי ערוה כ"א לשניה, ובמיוחד לאחר דין כל שאינו וכו', (דלכא' הגמ' הרי קאי לרבא דס"ל כרבה בדין כל שאינו, וכ"נ הרש"ש בד' רש"י שהוסיף דתרוייהו לא קדשי עי"ש), ובזה בטל כל הקנין, דנמצא דחלק מהמעשה קדושין ל"ה מעשה כלל שהרי קידש האחיות דכ"א חשיבי כערוה לקדושין מדין כל שאינו וכו', והוי מעשה שבטל מקצתו דבטל כולו, אבל במקדש האחיות גרידא אף דיכול לחול רק קדושי אחת, מ"מ כ"א בפ"ע הוי בר קנין ובת קדושין, ונמצא דהוי מעשה קדושין שחל כולו, ורק בחלות איכא סתירה דא"י לחול בשניהן, ובזה ל"ה חסרון מדין את וחמור, ול"ש לבטל ב' הקדושין מדין את וחמור, ובודאי מסתבר דהיכא דכ"א בר קנין ורק ביחד ל"מ לאחד, וכגון אם היה הדין דעובר גרידא בר זכיה ורק עובר ונולד יחד ל"מ, הרי ל"ש להחיל עלה דין את וחמור כיון דרק ע"י הצירוף אינו זוכה, אבל הוא עצמו בר זכיה, [והוי כ"ש מדין המרדכי הנ"ל דאם שייכא בו אף קנין אחר ל"ה כדין את וחמור], וה"נ הכא הרי כל אחת בר קדושין היא, ורק לאחר דין כל שאינו נאמר דכ"א הוי קדושי ערוה. אכן כל האמור לעיל הוא לפי"מ דמבואר דדינא דאת וחמור דלא קנה אינו רק חסרון אומדנא דלא התכוין להקנות, אלא הוא משום דקנין שבטל מקצתו בטל כולו, ובזה ה"ד היכא דחלק מהמעשה הקנין בטל בעצמותו, ומשו"ה במקדש ב' אחיות ל"ש להחיל עלה דין את וחמור, וניחא קו' החמד"ש וכמבואר, אבל להרמב"ם לשיטתו הרי נתבאר דבדין את וחמור הוי חסרון באומדנא וכמש"כ המהרי"ט, ומש"ה באמרם בדבור אחד ס"ל דלכ"ע ל"ק, ועכ"פ בזה ודאי הוי רק חסרון אומדנא, ולפ"ז ה"נ במקדש ב' אחיות שפיר י"ל להר"מ לשיטתו דהטעם דלא חלו אף קדושי אחת דהוא מדין את וחמור, וכקו' החמד"ש, וניחא שפיר הא דלא הביא הר"מ טעמא דכל שאינו וכו' דלשיטתו ה"נ לא בעי' לה"ט, [ואף דלהר"מ רק באמירת כולכם שהוא בדבור אחד ס"ל דלא קנה, משא"כ בב' דבורים פסק דקנה מחצה, אכן המ"מ שם כ' בד' הר"מ דבאישות החמירו דבכל גוונא את וחמור ל"ק, ושפיר ניחא ד' הר"מ כמש"כ].

**בס"ד דף נב: מקדש בקדשים ובמע"ש ובאסו"ה**

**סיום והדרן מהדו"ק**

תוד"ה המקדש ובתוס' ישנים, לעי' היטב ברש"ש ופנ"י [אם הוי ב' שיטות בתוס', ויותר ניחא להגיה בתו"י אע"פ שיכול "למסור", וכ"ה בש"ס עוז והדר, ומבואר לגי' זו דלמכור ה"נ אינו יכול], ובתורא"ש מודגש דכיון דל"ש מכירה ל"ה ממון לקדושין, וכ"ה בתורא"ש לשיטתו להלן נו: גבי מקדש באסו"ה עיש"ה, וע"ע בפנ"י ובחזו"א. ועי' הערת הרש"ש דמדברי התוס' יש לפשוט ספק המשנ"ל גבי מקדש באסו"ה היכא דשוה לאשה חולנית אם סגי דשוה לאשה, ולתרוץ התוס' הכא מוכח דאף דלגבי האשה ראוי לאכילה מ"מ כיון דאין הבעל יכול למכור הזכות אכילה ל"מ לקדושין, אכן יש לחלק טובא דדוקא לענין אסו"ה דן המשנ"ל דכיון דהוי מותר לאשה יהני, אבל בהקדש דל"ה ממון הבעל כלל לא יהני אף היכא דלאשה הוי ממון. ומעיקר התוס' והתו"י משמע דלענין לקדש בהנאה בעי' הנאה כזו שאפשר לתבוע על זה ממון ולמוכרה, וזש"כ תוס' דבמקדש בחלקו כיון דא"א למכרו אינה מקודשת בהנאה, וכן ביאר בשעורי רבי שמואל, אך הקשה שם מכ"ד דמוכח דמקדשת בהנאה אף היכא דא"א לתבוע על כך ממון כמו בקדושין באדם חשוב וכו' עי"ש.

והנה התוס' רי"ד בסוגין ס"ל דבמקדש בפט"ח אינה מקודשת אף דאיכא ביני ביני ומשום דאזלי' בתר השתא דאסו"ב, והרי"ד מדמה ליה להקדש דהמקדש בחלקו אינה מקודשת, אף דיכול לפדותו בש"פ, [ועי' בשעה"מ דפליגי בזה ב' לשונות בגמ' בכורות ט:, ועי' בכורות יא. דלגבי גונב פט"ח חייב בת"כ משום הביני וביני, וע"כ דחלוק בזה חיוב גנב דבזה כיון דיש לו לאח"ז חייב, אבל לגבי קדושין כיון דכעת הוי אסו"ה להכי לחד לישנא אינה מקודשת], וכבר העיר הריט"א בבכורות שם דשאני הקדש דהוי ממון שאינו שלו ולהכי ל"מ מה דיכול לפדותו בש"פ, ונראה הבאור בדבריו, דהנה מתני' דהמקדש בחלקו ומתני' דהמקדש באסו"ה תרי עניני הם, דהמקדש באסו"ה הוי ממון דידיה ורק דאסור בהנאה, ולד' הרבה ראשונים אסו"ה הוי שלו ורק דאינו ברשותו הוא, ועי' בקצות בסי' תו, [ובזבחים פח. מבואר דאפשר להקדיש אסו"ה, וכ"נ בתוס' חולין קמ. והמנ"ח מצוה תס"ד ביאר עפ"י הריב"ש דקדוה"ג חלה על אינה ברשותו], וחידוש המשנה דאף דהי' יכול להנות שלכד"ה או באפרן וכיו"ב ל"מ לקדושין, [ובעיקר קו' התוס' דשרי שלכד"ה, עי' היטב בדברי החמד"ש בסוגיא, ויל"ע במרדכי רפ"ב דפסחים במש"כ דכל דין אפרן מותר הוא משום דהוי שלכד"ה], אבל דינא דהמקדש בחלקו דאינה מקודשת הוא מטעם אחר דל"ה ממון דידיה כלל, דהוי ממון גבוה, ונמצא דאין החסרון משום האסו"ה דקדשים, אלא משום דל"ה ממון דידיה, ולפ"ז יש לחלק דגבי המקדש בחלקו אף דיכול לפדותו בש"פ, - כקו' התוס' רי"ד הנז' - מ"מ כעת הוי מקדש בממון שאינו שלו, ול"ד לאסו"ה דפט"ח דיש לדון דכיון דבידו ומצוותו לפדותו בשה אית ליה כעת זכות דביני וביני דהוי ממון דידיה וכדפי'. ולפ"ז נראה דאפי' נימא כהמשנ"ל עפ"י הר"ן דאזלי' בתר האשה דאם הוי לגביה ממון מהני, ה"ד באסו"ה דהוי ממון גם לגבי הבעל ורק דאסור לו בהנאה, משא"כ במקדש בהקדש דל"ה ממון דידיה כלל, אף דהאשה יכולה לפדותו ולעשותו לממון שלה, או אף בגוונא דהתוס' דאית לאשה זכות אכילה, מ"מ כיון דל"ה ממון הבעל כלל, להכי פשיטא דלא יהני לקדושין.

והנה הראשונים נחלקו במקדש באסו"ה דרבנן אם מקודשת, ועי' רשב"א וריטב"א בסוגיא, והטעם להנך דסברי דמקודשת, הוא משום דלא פקע מיניה תורת ממון ומש"ה מהני לקדושין, דכיון דבאסו"ה פקע דין ממון שבו מחמת האיסור, שפיר י"ל דבאסו"ה דרבנן דהוי רק איסור גברא לא פקע מיניה דין ממון, וכמ"כ מבואר בזה שי' רש"י בחולין ד דאף דדמי אסו"ה אסורין למחליף מ"מ מהני לקדושין, והמשנ"ל כ' דהיינו משום דלדידה הוי ממון, אכן י"ל עפי"ד הרשב"א שם דאסור למוכר רק מקנסא, א"כ הוי רק איסור גברא והוי ממון גם לגביו, ומש"ה חשיב כסף קדושין מהבעל, ובזה יש לבאר גם כוונת הרשב"א בסוגיא ממה שהוכיח (להק' על תרוץ התוס') שכ' גבי אסו"ה דאפרן מותר דמיירי הכא דאין באפר ש"פ, והק' הרשב"א דאפר דעיה"נ אף דש"פ אינה מקודשת, והקשו האחרונים דהרי התם נא' לא ידבק והאפר דעיה"נ ה"נ אסור, אכן י"ל דהלא ידבק הוי רק איסור גברא ולא פקע מיניה תורת ממון, ומש"ה היתה צ"ל מקודשת דלא גרע מאסו"ה דרבנן. והנה הב"ש תמה דאף באסו"ה דרבנן מ"מ כיון דא"א להנות מהדבר ולגבי המתקדשת הרי אינו ראוי איך תהיה מקודשת, אכן נ"ל דכיון דאית ליה תורת ממון תו מהני מדין לדידי שויה ליה, דע"י קבלת האשה הוי כדין לדידי כו', ובמאירי הזכיר בסוגין דינא דלדידי שוי לי עיש"ה, (ולפ"ז מהני רק בקיבלה האשה את הקדושין ולא בקיבל שלוחה), משא"כ באסו"ה מה"ת דל"ל תורת ממון ל"מ דין לדידי וכו' וכד' הר"ן הידועים. אמנם צ"ע מש"כ הראשונים והמשנ"ל בד' רש"י דע"כ הא דבמכרן וקידש בדמיהן מקודשת דהוא משום דלאשה הדמים מותרים, ותיפ"ל דהרי גם לרש"י דהדמים אסורים, זה אינו אלא מדרבנן, והרי שי' רש"י דבמקדש באיסור הנאה דרבנן מקודשת [זולת מטעם הפקר ב"ד כמש"כ רש"י בפסחים ז], וכיון דאף דאסור למחליף הוא רק מדרבנן, א"כ הוי ממון לקדושין, ולהנ"ל דגם לרש"י בפסחים בעי' לטעמא דלדידי שוי ליה, א"כ ז"ש רק לגבי האשה, ולא לגבי המקדש וכיון דלגביו הדמים אסורים ל"ה ממון הבעל, דל"ש לגביו לומר דלדידי שוי ליה, אלא דא"כ יהי' מוכרח מעיקר שי' רש"י דבאסו"ה דרבנן היתה מקודשת, והרי לגביו ל"ש לדידי שוי ליה, וא"כ ע"כ דאזלי' מה דלגבי האשה הוי תורת ממון.

והנה המהרש"א להלן נו: כ' ע"ד התוס' דלא קתני המקדש בפנו"ט דבקדשים לא קמיירי, דהא דלא כ' התוס' דפגול הוי בכלל מתני' דהמקדש בחלקו וכו', דבפגול פקע איסור קדשים מיניה וכו', וצע"ג לומר כן, דהרי פגול דינו בעלה לא ירד, ודינו בקרב המתיר וכו' והוי בר הקרבה, ועי' בקרני ראם וברש"ש שתמהו בד' המהרש"א, ועוד דא"כ מה כ' התוס' לתרץ דבקדשים לא קמיירי, והרי פקע מיניה דין קדשים. ובשיעורי זבחים ביארנו בד' המהרש"א דס"ל כד' הח"ח והגר"ח בשי' הרמב"ם דהא דמועלין בקרבן פיגול ה"ד על האימורין דהוי בר הקרבה ועליהם איכא דין אם עלו לא ירדו, אבל לגבי הבשר ה"נ אין מועלין מה"ת, ומעתה י"ל דכיון דהכא ודאי דמקדש בבשר ולא באימורים, ובזה כ' המהרש"א דפקע מיניה איסור קודש. אכן נראה עוד פי' חדש במהרש"א דכוונתו היתה להק' דבלא"ה אינה מקודשת מצד דהוי ממון גבוה וכמתני' נב: דבמקדש בחלקו אינה מקודשת כיון דל"ה ממון דידיה, ובזה תי' המהרש"א דפקע דין קדשים, היינו דאין כוונתו דפקע הקדושה, אלא דפקע דין ממון גבוה מיניה והוי של הבעלים, דהרי גם בקדשי מזבח אף דמעיקרא תורא דראובן וכו', מ"מ כיון דאיכא קדושה על הקרבן וחובת כפרה והקרבה מש"ה שייכא להקדש ול"ה דידיה לקדושין, וא"כ י"ל דכ"ז בקרבן כשר דחובתו להקרב לגבוה, אבל היכא דהוי קרבן פסול ול"ה בר הקרבה לכפרה, תו הוי ממון של הבעלים, [ואף דמועלין בקרבן פגול כיון דדינו בעלה לא ירד, היינו כיון דמ"מ אית ביה קדושה, ואולי ל"ה מעילה מגדרי גזילה, כיון דהוי ממון המקדיש, אלא הוי דין מעילה של נהנה מקדושת גבוה וכדברי הנתיבות בסי' כח, ועי' בחס"ד בתוספתא פ"ק דמעילה מש"ג גבי בעלות בקדשים פסולים], ולכן היה שייך לקדש בזה אשה, זולת מטעם דהוי אסורי הנאה, וזמש"כ המהרש"א לישב דבזה אינה מקודשת רק מחמת דאסור בהנאה, אבל לא מצד דהוי ממון דהקדש וכדפי', [מיהו לשון המהרש"א הוא דפקע "איסור" קדשים מיניה וצ"ע], ובזה תי' התוס' דכיון דמ"מ האסור הנאה הוי איסור הקדש להכי לא קתני במתני' דבאיסור קדשים לא קמיירי. [ויש לדון דבקדו"ד ובד"ה שנפסלו, עדיין הוי ממון גבוה דהוי בקניינם לגבוה, והחס"ד כ' דהוי הפקר וכ"נ ברש"י ע"ז נג ואכ"מ]. ועי' בדברי המהר"י בי רב בסוגיא ומשמע בדבריו כיסוד שכתבתי עיש"ה. ויעוי' בתורא"ש שהוסיף ע"ד התוס', דבתחילה הק' דליתני מקדש בפגול ותי' דהוי בכלל המתני' דמקדש בחלקו, ואח"כ הקשה דליתני מקדש בחטאות המתות וכו', ובזה תי' דבקדשים לא קמיירי, ונראה בדבריו דבחטאות המתות דפקע דין קרבן מהם והוי חב"ע כדאי' בגיטין כח:, ה"נ הוי דידי', ומש"ה ל"ש למתני' דמקדש בחלקו, ורק דכיון דהוי אסו"ב דקדשים, בקדשים לא קמיירי, משא"כ בפגול דעדיין הוי קרבן ל"ה דידי' ושייכא עדיין להקדש ומש"ה הוי בכלל מתני' דהמקדש בחלקו.

ונראה ביאור חדש בתוס', ובהקדם דברי הר"מ בפ"ה ממע"ש ה"ד שכ' דבמע"ש אין מקודשת דאין לו לעשות שאר חפציו עד שיתחלל, וידוע מהלך הגר"ח בד' הר"מ דגם לר"מ דמע"ש ממון גבוה הוי בעלים ושייכא ירושה ורק מדיני קודש ל"מ למכרו, ולהכי הוסיף הר"מ טעם דאינה מקודשת מדיני קודש דמע"ש, והארכתי בזה במשא יד ח"ג בפ' בחוקותי, אכן בד' הר"מ נראה באופן נוסף לפי"מ שביארתי בספרי שם דזכות אכילה במע"ש הוי בעלות לאכילה ולא דהוי רק משלחן גבוה כאזמני', ולהכי הר"מ פסק דמחמת ההיתר אכילה במע"ש הוי לכם לאתרוג ולמצה ולשללה בעיה"נ ולעריסותיכם בחלה ולחיוב בכורה וכידוע ואכ"מ, וזהו דסד"א דמהני לקדש אשה בזכות אכילה, והארכתי בזה במשא יד שם, מעתה נראה דחידוש הר"מ דכיון דל"מ מכירה מדין קודש ה"נ ל"מ לקדושי אשה דלענין זה הוי הפקעה בדין כסף ובדין בעלים, וזהו הכלל דכל היכא דל"מ מכירה ל"מ לקדושין, וד"ז מבואר ממקדש במעשר בהמה דאי' בתוספתא במסכתין פ"ד דהמקדש בבשר מעשר אינה מקודשת, ובאו"ש פ"ו מבכורות כ' דמכאן המקור להר"מ דהמוכר מע"ב לא מהני המכירה, ועי' ברש"י בחולין קלז. שהביא י"מ דבמע"ב אינה מקודשת כמו דל"מ מכירה, ורש"י דחה הך פירושא, וכבר נתבאר בכנסת ראשונים פ"ק דתמורה דפליגי אם הלאו דלא ימכר במע"ב הוי איסור גברא או דהוי הפקעה בבעלותו, וממילא להכי ל"ח ממונו ואינה מקודשת, וכיו"ב אי' בתוספתא בכורות גבי מן דהוי כמעשר של גבוה, והאו"ש שם פירשה דקאי על מע"ב, וכ"כ בחסדי דוד שם, [ונתבאר היטב במשא יד ח"א פ' בשלח דהמן הוי משלחן גבוה וכמעשר שני לר"מ, וכמעשר בהמה עי' שם], עכ"פ מכל הנ"ל מבואר דכל היכא דא"א למוכרו, א"א לקדש בו אשה, וניחא כוונת הר"מ גבי מע"ש דאינה מקודשת דאין לו לעשות שאר חפציו עד שיתחלל, דאף דהוי בעלים לאכילה היינו לגבי דידיה, אבל כיון דמדיני המע"ש לר"מ דאינו יכול למכור הזכות אכילה ה"נ אינו יכול לקדש בכך, וכמו כן במעשר בהמה כמו דאינו יכול למכור אינו יכול לקדש בבשר מע"ב, ולפ"ז נראה דזהו כוונת תוס' בסוגין דל"מ לקדש בהנאה של האכילה בקדשים דכיון דהוי ממון דהקדש ואינו יכול למכור ה"נ אינו יכול לקדש בהך הנאה, ול"ש לנידון אם בעי' הנאה שאפשר למוכרו, דהכא שאני דכיון דמדין הקדשים ל"מ מכירה ה"נ לא שייך לקדש בזה וכדפי'.

🙤