ב_ק א ב ג ז - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**מסכת בבא קמא**

**פרק ראשון - ארבעה אבות**

**דף ב' ע"א**

**מתני'. ולא זה וזה שדרכן לילך ולהזיק.** עי' חזו"א ב"ק סי' א' אות א' שהקשה דמצינו באדם המזיק שחייב אע"פ שאינו הולך ומזיק, ותי' דזה רק אחר שנתחדש חיוב בור, וכן הא דנפל מן הגג ברוח מצויה והזיק חייב בד' דברים (עי' לקמן כז.) הוא רק אחר שנתחדש חיוב אש, ועי' תוס' לקמן ה: ד"ה כי שדית, שכתבו דילפינן אש מבור ואדם שנפל מן הגג ומוכח לכאו' דלא כהחזו"א.

**מתני'. הצד השוה שבהן וכו'.** עי' רא"ש לקמן דף ו. שהביא דעת יש מן הגדולים, שדבר הנלמד במה הצד יש לו את הקולות שבשני המלמדים, והרא"ש הוכיח לא כך דא"כ בור המתגלגל דילפינן במה הצד מבור ושור דהיינו רגל, צריך להיות פטור ברה"ר, ועי' בשטמ"ק לקמן ו. ד"ה שור יוכיח, שכתב דיש מתרצים דבאמת פטור ברה"ר, ועיי"ש מה שתירץ עוד ע"ז, וע"ע בשלטי הגבורים דף א: מדפי הרי"ף אות ה'. ועי' ברא"ש שם שכתב שכן מוכח מתוך התוס' כדבריו, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ש', ובמהרש"א לקמן ו. על תוד"ה תאמר בהני, שהקשו דיש בזה סתירה בדברי התוס'. וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' נזק"מ ד"ה והנה בסוגיא, מש"כ בביאור המחלוקת.

**תוד"ה ולא זה וזה וכו'.** **וק"ק דמשמע דעונשין ממון מן הדין וכו'.** עי' רש"ש שכתב דמהא דחייבין על תולדה אין ראיה דהא גם בשבת חייבין על תולדה אע"ג דאין עונשין מן הדין, וצ"ע דהא בשבת ע: ילפינן מקרא דחייב על תולדות, ועי' שטמ"ק לקמן עמוד ב' ד"ה תולדה דקרן, שכתב דהכא נמי איכא קראי לחייב על תולדות, וע"ע בשטמ"ק כאן ד"ה הצד השוה, מש"כ בשם מהר"י כ"ץ.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה הצד השוה, שתירץ דהמכילתא מיירי באיסור מזיק ולגבי עונש בידי שמים אבל ממון עונשין מן הדין. ועי' רשב"א לקמן עמוד ב' ד"ה אבל במחוברת, שתירץ דהמכילתא מיירי רק בבור דחידוש הוא אבל שאר ממון עונשין מן הדין.

**בגמ'. תולדותיהן כיוצא בהן או לאו כיוצא בהן.** עי' רש"י לקמן עמוד ב' ד"ה הכא מאי, דמבואר דאי לאו כיוצא בהן פטור על התולדה לגמרי, ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות נזקי ממון שהקשה דא"כ לענין מאי נקראו תולדות, ועי' בחי' הגרש"ר סי' א' אות א'. ועי' רי"ף שפי' הספק באופן אחר, ועי' ברא"ש מה שביאר בדברי הרי"ף, וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי שם.

**בגמ'. אי נמי שתי תולדות בהדי הדדי מחייב אכל חדא וחדא.** עי' רמב"ם פ"ז מהל' שגגות ה"ו שהביא דין זה בלשון "יראה לי" ועי' כס"מ ולח"מ שם שהקשו דהא מפורש הוא בסוגיין.

**רש"י ד"ה לא מיחייב אלא חדא, אאב מלאכה אבל אתולדה דידיה לא מיחייב.** צ"ע אמאי פטור על התולדה, ועי' רש"י שבת ו: ד"ה חייב על כל אחת ואחת, שכתב "אינו מביא על התולדה היכא דעשאה עם אביה דהו"ל כעושה וחוזר ועושה דכולה חדא עבירה היא" ומבואר דהחיוב הוא גם על התולדה אלא שאינו מביא עוד חטאת על התולדה, ונראה דזה גם כוונת רש"י כאן.

**שם**. עי' בתפארת שמואל שפי' מאי נ"מ אי החיוב על האב או על התולדה, (ועי' בקטע הקודם).

**תוד"ה ולר"א אמאי קרי ליה אב, וא"ת ונימא דנפק"מ לענין התראה וכו'.** עי' שטמ"ק סוף ד"ה וז"ל תוס' שאנץ, שתירץ דזה רק לרבנן אבל לר"א אין צריך להתרות אתולדה משום אב דידה, עיי"ש הטעם.

**בא"ד. כדאמרינן בפרק תולין משמר משום מאי מתרין ביה.** עי' רמב"ם פ"ח מהל' שבת הי"א שפסק דמשמר הרי זה תולדת בורר או תולדת מרקד, ועי' במנח"ח מצוה ל"ב במוסך השבת מלאכת בורר [אות ג' במהדו"ח] שכתב דס"ל דלרבה חייב גם משום בורר וגם משום מרקד, וכדעת רש"י בשבת שם ד"ה דנוטל אוכל, ועי' במנח"ח שם שכתב דלפי"ז אם עבר בשוגג חייב שתיים, ועי' כס"מ פ"ז מהל' שגגות ה"ו דמבואר דגם לדעת הרמב"ם אינו חייב במשמר אלא חטאת אחת, וע"ע לח"מ פ"י מהל' שבת הי"ד.

**דף ב' ע"ב**

**בגמ'. אבל במחוברת אימא כולה מועדת היא.** עי' רשב"א שהקשה דאדרבא אימא כולה תמה היא, ועי"ש מה שתי'.

**בגמ'. ת"ש בכור שורו וגו'.** עי' רשב"א שכתב דאע"ג דלמסקנא קרא מיירי במחוברת, מ"מ תלושה נמי משלמת בתם חצי נזק ובמועד נזק שלם, דלכל הפחות הויא תולדה דקרן, ועי' בשטמ"ק ד"ה וא"ת, בשם מהר"י כ"ץ, ובד"ה ת"ש, בשם המאירי, שכתבו דלמסקנא נמי בעינן למילף תלושה מקרא דצדקיה, ולפי"ז אפשר דהויא אב, וע"ע בשטמ"ק לקמן ג. ד"ה מכדי שקולין, בשם מהר"י כ"ץ.

**תוד"ה אבל במחוברת וכו'. וא"ת ומהי תיתי אי מתלושה דייה כתלושה וכו'.** עי' בשטמ"ק ד"ה אבל במחוברת, שתירץ דילפינן לה מתלושה לאחר ג' פעמים, וע"ע בנחלת דוד מה שתי' על קו' התוס', וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזק"מ ד"ה ולפי"ז נראה.

**בגמ'. דמועד לאדם הוי מועד לבהמה ומועד לבהמה לא הוי מועד לאדם.** עי' רמב"ם פ"ו מהלכות נזק"מ ה"ח דפסק לגבי נזיקין דמועד לאדם אינו מועד לבהמה, ובפ"י מנזק"מ ה"ג כתב דשור שהרג שלש בהמות הרי זה מועד להריגה, ואם אח"כ נגח אדם חייב כופר, ועי' מ"מ שם שהקשה דהוא סותר למה שפסק בפ"ו ה"ח, ועי' כס"מ שם.

**רש"י ד"ה ואגב אורחיה קמ"ל וכו' דשור המועד להרוג את הבהמה ג' פעמים לאו חשיב העדאה לגבי אדם.** עי' פורת יוסף שהקשה מי הכריחו לרש"י לפרש על מיתה ולא על נזקין.

**תוד"ה ומילתא אגב אורחיה קמ"ל וכו' אבל נגח אדם שור וחמור וכו' הוי מועד לכל.** עי' נמוק"י לקמן דף יח: מדפי הרי"ף שכתב בשם הרמ"ה דבכה"ג אינו מועד לאדם, וכ"כ בשטמ"ק כאן ד"ה מועד לאדם, בשם תלמיד הר"פ, ועי' בשיעורי הגר"ד אות מ"ד שביאר במה נחלקו.

**בא"ד. וה"ר מנחם פי' וכו' וחזר בו מבהמה וכו' דחזרה דבהמה לא חזרה היא.** עי' בשטמ"ק ד"ה לפירוש הריב"א, שכתב בשם מהר"י כ"ץ דבחזר בו מבהמה הוי חזרה נמי מאדם אבל אם חזר מאדם לא הוי חזרה מבהמה.

**שם.** עי' בחי' רעק"א בסוגיין ולקמן לז. ד"ה שם מועד לאדם, שהקשה דבגמ' שם מבואר אליבא דר' זביד דחזרה דבהמה חזרה היא וכ"ש לרב פפא, וכן הקשה בנחלת דוד, ועי' שטמ"ק לקמן לז. ד"ה קמ"ל דחזרה דבהמה, מה שתי' על קו' זו.

**בגמ'. נשיכה תולדה דשן היא לא שן יש הנאה להזיקה וכו'.** והיכא דנשכה כדי לאוכלו ולא הספיקה לאכלו עד שנפל מפיה, כתב הרשב"א דהוא תולדה דשן, ועי' מ"מ פ"א מהל' נזק"מ ה"י שנסתפק בדעת הרמב"ם דאפשר דהא נמי תולדה דקרן הוא.

**בגמ'. מ"ש קרן דכוונתו להזיק וכו'.** עי' תוס' לקמן טו: ד"ה והשתא, וברא"ש לקמן ריש סימן כ' שכתבו דכל משונה הוי תולדה דקרן אע"ג דאין כוונתו להזיק.

**דף ג' ע"א**

**תוד"ה דומיא דרגל וכו' דהא דמקשינן לחומרא הנ"מ באיסורא אבל בממונא לא**. פי' משום דהוי קולא לזה וחומרא לזה, וכן מבואר בתוס' רבינו פרץ.

**תוד"ה ושן בהמות אשלח בם וכו' בהמות שיש להן ארס כנחש וכו' דהוי נשיכה שהיא תולדה דקרן.** עי' מהרש"א שהקשה דהתוס' לקמן טז. ד"ה והנחש, כתבו דנשיכת נחש הוי תולדה דרגל כיון דאורחיה בהכי, ועי' פנ"י מה שתירץ על קושי' זו. - ובגוף דברי התוס' לקמן, עי' רשב"א לעיל ב: ד"ה נשיכה תולדה דשן, שכתב בתירוץ אחד דנשיכת נחש הוי תולדה דשן.

**רש"י ד"ה נתחככה בכותל וכו' או טינפה פירות להנאתה שנתגלגלה עליהם.** עי' ר"ח שפי' שהטילה עליהם גללים, ועי' שטמ"ק ד"ה אבל בתוספות שאנץ, שכתב דבכה"ג לא חשיב להנאתה משום דההנאה אינה מהפירות, ועי' רש"י לקמן יח: ד"ה דדחיק לה עלמא, שכתב דהטילה גללים לא הוי תולדה דשן כיון דהוי צרורות, ולפי"ז ניחא הא דלא פי' כהר"ח. - ובמש"כ רש"י שם דאפילו להנאתה לא הוי תולדה דשן כיון דהוי צרורות, עי' תוס' לקמן יז: ד"ה נובר באשפה, שכתבו דאיכא נמי צרורות דשן, ועי' רש"י שם ד"ה צרורות כי אורחייהו, וע"ע שטמ"ק לעיל ב: ד"ה א"ר פפא.

**בגמ'. תולדה דרגל מאי היא וכו' בשליף שעליה**. עי' אמרי משה סימן ל"ו אות ג' שהקשה אמאי אינו חייב בשליף מדין אש, ויהיה חייב גם ברה"ר, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חזו"א ב"ק סי' י"א אות י"ד ד"ה ויש מקום לומר.

**רש"י ד"ה וזה אב לנזקין.** **דאם נפל שור בבור ט' וכו' דלא מחמת הבור מת.** עי' שטמ"ק לקמן נ: ד"ה היו פחותין, שמביא יש אומרים שאם מת משלם מיהא דמי היזק, והמאירי חולק.

**תוד"ה בין לרב וכו' וא"ת והא רב אית ליה לקמן בור שחייבתו תורה להבלו ולא לחבטו.** עי' קה"י סימן ד' ד"ה ויש להוכיח, שהקשה לרב אמאי חייב בפותח בור, הא ההבל כבר היה שם קודם שפתח, ועי"ש מה שתירץ.

**דף ג' ע"ב**

**תוד"ה משורו למדנו וכו' אבל קשה כיון דמבור נמי יליף לפטרו בהו כלים כבור.** עי' שו"ת מהר"ח אור זרוע סי' ק"ו שתי' דכיון דעיקר הלימוד הוא משור, ובור אינו כי אם לסלק הפירכא משו"ה חייב על כלים, וע"ע שטמ"ק ד"ה משורו למדנו, ובד"ה ומהר"ם אומר, מה שתירץ על קושית התוס'. וע"ע רא"ש לקמן ו. ובפלפולא חריפתא שם אות ש', ובמהרש"א לקמן ו. על תוד"ה תאמר בהני, ובחידושי מרן רי"ז הלוי הל' נזק"מ ד"ה והנה בתוס' בב"ק.

**תוד"ה וממונך וכו' וכן גבי אש דפשיטא דאם הדליק גדישו של חבירו באש של אחר דחייב.** לכאו' נראה דאפי' בלאו הא דעשאו הכתוב ברשותו (עי' לקמן כט:) חייב, דכיון דהוא עשה את ההיזק חשיב כדידיה, משא"כ בבור שהוא עשה רק את המזיק והניזק בא אל הבור וניזוק ממנו. ועי' לקמן נו: תוד"ה המעמיד, דה"ה בשן ורגל חייב גם בבהמת חבירו היכא דהוא עשה את ההיזק. ועי' באבן האזל הל' נזק"מ פ"ד ה"ג ד"ה והנה במה שכתבו התוס', שהקשה דא"כ הא דקאמר וממונך גבי שור זה גם לאו דוקא. וע"ע קובץ ביאורים בציונים לב"ק עמוד סד-סה, ובדברי יחזקאל סי' מ"ט אות ב' ד"ה ולכאורה.

**רש"י ד"ה כחו הוא, והיינו אדם גופו וחייב.** משמע דהוי אב, ועי' רי"ף שכתב דהוי תולדה, וכן מבואר ברמב"ם פ"ו מהלכות חובל ומזיק ה"י, ועי' רש"ש.

**בגמ'. ואמאי קרי לה תולדה דרגל.** עי' לקמן יז: דמבואר דבלא ההלכתא היה חייב נ"ש משום דכחו כגופו, וצ"ב א"כ מאי קושית הגמ', הא חיובו הוא משום דכחו כגופו וזהו רגל, ועי' רשב"א שגרס בקושית הגמרא "תולדה דקרן הוא", וצ"ב דהא חיובו מדין רגל וכנ"ל, וצ"ל דלבתר דגמירי הלכתא אין החיוב מדין רגל אלא חיוב מחודש של צרורות, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ט"ז אות ד' ד"ה דהנה, וע"ע בחידושי רבי אריה לייב ח"א ריש סימן ס"ו ד"ה והנראה בזה.

**בגמ'. לרבא דמיבעיא ליה אמאי קרי לה תולדה דרגל.** צ"ב מנלן דרבא קרי לה תולדה דרגל, ועי' רשב"א.

**רש"י ד"ה בחצי נזק צרורות וכו' דקי"ל הלכתא גמירי לה למשה מסיני דממונא הוא ולא קנס וכו'.** וצ"ב אמאי בעינן הלכתא דממונא הוא הא ר"פ אית ליה לקמן טו. דכל פלגא נזקא ממונא הוא, ועי' רא"ש שפירש דההלכתא היא שמשלם ח"נ, ועי' מהרש"ל שדחק לפרש כן בדברי רש"י, וע"ע רשב"א מש"כ בזה. ועי' קה"י סימן ט"ז אות ב' סוף ד"ה בהא, וע"ע חידושי רבי אריה לייב ח"א סימן ס"ו ד"ה והנה בב"ק.

**תוד"ה לפטרו ברה"ר וכו' וי"ל כיון דמן הדין וכו' אם כן אתי הלכתא להקל ולא להחמיר.** עי' קה"י סי' ט"ז אות ב' שכתב דתי' זה הוא רק לדעת הרא"ש (הובא בקטע הקודם) דס"ל דההלכתא היא שמשלם ח"נ ולא נ"ש, אבל לדעת רש"י דההלכתא היא שזה ממונא ולא קנס א"כ לא אתי להקל, ועי"ש מה שתי' על קו' התוס' לדעת רש"י.

**דף ד' ע"א**

**בגמ'. עבד ואמה וכו' אפ"ה פטירי וכו' שמא יקניטנו רבו וכו'.** עי' מאירי שכתב דפטור זה הוא מתקנת חכמים, וכ"כ באמרי בינה קונטרס בדיני קנינים סי' י"ט ד"ה ומ"ש הנתיבות, בשם הראב"ן. ובחזו"א ב"ק סימן ג' אות א' לדף ד. מבואר דפטור האדון מדאורייתא, וכן משמע לשון הרמב"ם בפ"א מהל' גניבה ה"ט שכתב "שאין אדם חייב על נזקי עבדיו אע"פ שהן ממונו מפני שיש בהן דעת ואינו יכול לשומרן וכו'", ומשמע דהוא מעיקר הדין.

**שם.** עי' חזו"א ב"ק סימן ג' אות א' לדף ד. ד"ה ונראה עוד, שפירש אמאי לא נימא דפטור האדון על נזקי עבדו משום דחשיב כמסרו לשומר, דהעבד שומר על עצמו.

**שם.** עי' רמב"ם פ"א מהלכות גניבה ה"ט שכתב דעבד שגנב, רבו פטור משום שמא יקניטנו , ועי' בחידושי ר"ח הלוי פ"ט מהלכות גזילה ואבידה ה"א ד"ה והנה בפ"א, שהקשה דטעם זה דשמא יקניטנו בעינן רק לנזקי עבדו, אבל על גניבת עבדו בלא"ה פטור, ועי"ש מה שתירץ, וכ"כ באמרי משה סימן מ' אות ה'.

**בגמ'. וילך וידליק גדישו של חבירו ונמצא זה מחייב את רבו וכו'.** עי' אמרי משה סימן מ' אות ה' שהקשה דהא למ"ד אשו משום ממונו פטור על אש של כלבו (עי' לקמן כב.) וא"כ ה"ה בשל עבדו, ואפילו בלא טעמא דשמא יקניטנו, ועי' חזו"א ב"ק סימן ג' אות א' שכתב דהוה אמינא דהאדון חייב כיון דמחמתו אין לעבד ממון לשלם, ולפי"ז ניחא. וע"ע בחידושי הגרנ"ט סימן קי"ב ד"ה והנראה בזה.

**תוד"ה כראי אדם וכו', ותירץ דשוגג נמי פטור מדתנא דבי חזקיה.** עי' חזו"א ב"ק סימן ג' אות א' ד"ה שם ותנא דבי חזקיה, שהקשה דהא בעשה עבירה המחייבת מיתה בשעת נגיחת שורו נמי פטור מכופר משום קלב"מ ואפילו עשה בשוגג, ומה החומרא בשור יותר מאדם.

**בא"ד. ואור"י וכו' דלא מיפטר משום קלב"מ.** עי' מהר"ם שביאר דליכא קלב"מ משום דשני החיובים הם על מעשה אחד, וכן מבואר בתוס' רבינו פרץ לקמן כו. ד"ה ויהא אדם, וע"ע ריטב"א כתובות לז: ד"ה דלא נשקול. ועי' פני יהושע שכתב ע"ז "וצ"ע בסוגית הש"ס דמשמע דאף בזה שייך קלב"מ", ועי' נחלת דוד לקמן כב: על תוד"ה אילו, מש"כ בזה. אבל בחזו"א ב"ק סימן ג' אות א' ביאר דהא דליכא קלב"מ הוא משום דכופרא כפרה, ואפילו למ"ד ממונא איכא חיוב לצי"ש. וע"ע יראים סימן רצ"ג (בדפו"י ר"ז) שכתב דאע"ג דאיכא קלב"מ חייב לצי"ש, ומשו"ה בעינן קרא לפטור מכופר לגמרי.

**שם.** עי' הגהות אשר"י לקמן פרק ד' סימן ד' בסוף ההגה"ה שכתב דרוצח משלם דמים ליורשים בבא לצאת ידי שמים וכן אי תפסו יורשים לא מפקינן מינייהו, ועי' קצוה"ח סימן ת"י ס"ק ד' שכתב דס"ל דהמיעוט דעליו ולא על האדם הוא רק על כופר אבל דמים אינו פטור אלא משום קלב"מ.

**דף ד' ע"ב**

**תוד"ה ואימא מבעה זה המים וכו' וא"ת והני מים היכי דמי אי דמשקיל עליה בדקא דמיא ובכח ראשון כחו הוא וכו'.** בביאור כח ראשון וכח שני ובהא דכח ראשון חשיב כחו, עי' רש"י סנהדרין עז: ד"ה בכח ראשון, וביד רמ"ה שם ד"ה אמר רב פפא.

**בא"ד. אי נמי בתר דנחו ולא דמי לבור כגון פותקין ביבותיהן וכו' הוה אמינא דאיצטריך לכותבו לחייב כלים וכו'.** עי' חזו"א ב"ק סימן א' סוף אות ו' שהקשה אמאי לא ניחא להו בשלא ברשות, ואע"ג דהוי בור בעינן קרא לחייב כלים ולפטור ברה"ר, וכן הק' בחידושי רעק"א.

**בגמ'. והא ש"ח והשואל נושא שכר והשוכר דאדם דאזיק שור הוא וקתני**. עי' גיטין מב: תוד"ה ושור, שהוכיחו מכאן דשומר אינו חייב יותר ממזיק בידים.

**בגמ'. בממונא קמיירי בקנסא לא קמיירי**. עי' רמב"ם פ"ה מהלכות חובל ומזיק הלכה ו-ז, שכתב דנזק וצער אינו משלם על פי עצמו, ועי' באו"ש שם מה שביאר בטעמו. ועי' מ"מ שם שהקשה דהא ר' אושעיא תני נזק וצער ומוכח דממונא הוא, ועי' אבן האזל שם ד"ה ובדעת הרמב"ם, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ד' אות ב-ג.

**רש"י ד"ה תנא ליה ש"ח והשואל וכו' והא דנקט הכא והשואל לאו דוקא דהא לא משכחת ביה דנפטר וכו'.** עי' רשב"א לקמן קיב. ד"ה היתה פרה שאולה, שהביא דעת הראב"ד דגם בשואל שייך טוען טענת גנב כגון שטען לא שואל אני עליה אלא ש"ח ונגנבה ממני, ורש"י שם חולק ע"ז. - ועי' פורת יוסף שהקשה דשייך טוט"ג בשאלה בבעלים. - ועי' קצוה"ח סימן ש"מ סק"ג שכתב דשייך טוט"ג בשואל, בטוען נגנבה מחמת מלאכה.

**תוד"ה ועדים זוממין, פירש ריב"א דאפילו שילם על פי העדים זוממין חייבין וכו'.** עי' מהר"ם שפירש מה ההכרח מסוגיין דבממון חייב אפילו בכאשר עשה, וכדבריו מבואר בשטמ"ק ד"ה ועדים זוממין, בשם תוספי הרא"ש, ועי' פנ"י ורש"ש שפירשו באופן אחר.

**בא"ד. דלא שייך בממון כאשר זמם ולא כאשר עשה, דאפשר בחזרה**. עי' רש"ש שדן האם במת התובע אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה גם בממון כיון דא"א בחזרה.

**שם.** עי' ריטב"א מכות ב: ד"ה תדע, שכתב דגם בממון אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, וכ"כ בשטמ"ק כאן ד"ה עדים זוממין, וכ"כ בנימוקי יוסף ב"ב דף ל. מדפי הרי"ף. ועי' שו"ת רע"א קמא סימן קע"ו ד"ה ומ"ש מעכ"ת להוכיח, מה שהקשה לשיטת הריטב"א, ועי' מנ"ח מצוה נ"ב אות ב' [י"ב במהדורה חדשה].

**דף ה' ע"א**

**בגמ'. סבר לה כר"ע דאמר אין משלמין ע"פ עצמן.** עי' בשטמ"ק ד: ד"ה עדים זוממין, שכתב דאם הודו ששקר העידו אינם נאמנים, דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ואותו ראובן שהעידו עליו ישלם המאתים זוז לשמעון, והם אינם משלמים, למ"ד קנסא, ולמ"ד ממונא משלמין הן לו מאתים זוז, והוא אינו משלם כלום. וצ"ב אמאי אינו משלם הא אינם נאמנים, דכיון שהגיד וכו', ואי נימא דהוא משלם קשה אמאי הם משלמין הא הו"ל כאשר עשה, ועיי"ש דס"ל דגם בממון אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה.

**רש"י ד"ה וסבר לה כר"ע וכו' כגון אם הוזמו בבי"ד וכו'.** עי' ריטב"א מכות ג. ד"ה אמר רבא, שכתב דאם הודו בלא שהוזמו אפילו למ"ד עדים זוממין ממונא פטורין, דבעינן הזמה מפי אחרים. אבל הרמב"ם בהלכות עדות פי"ח ה"ח פסק דבכה"ג פטורין רק למ"ד עדים זוממין קנסא, וכ"כ המאירי מכות ג. ד"ה עדים זוממין. וע"ש שכתב דמיירי באומרים שבאותו היום היינו במקום אחר, דאל"כ לא עדיף מהכחשה.

**בא"ד. והלכו למקום אחר והודו שם בבי"ד.** עי' קצוה"ח סימן ש"נ סק"ב שהוכיח מהכא דבבאו עדים בבי"ד אחד והלך והודה בבי"ד אחר אין הבי"ד השני יכולים לחייבו כיון שבאותו בי"ד לא באו עדים קודם שהודה, וכן בהודה בבי"ד אחד ואח"כ באו עדים בבי"ד אחר יכולים הבי"ד השני לחייבו כיון שבאותו בי"ד באו עדים קודם שהודה, ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק א', וראית הקצוה"ח צ"ב דהא הכא הוי פוטר עצמו מכלום, וקי"ל דפוטר עצמו מכלום ואח"כ באו עדים חייב (עי' רמב"ם הלכות גניבה פ"ג ה"ט), ובהכרח דכוונת רש"י דפטורים היכא דלא באו עדים כלל בבי"ד השני, וא"כ אין ראיה לדברי הקצוה"ח. ועי' בתורי"ד שהק' על פי' רש"י דהא כבר באו עדים בבי"ד הראשון ואמאי נפטרים בהודאתם, ולהנ"ל ניחא.

**בגמ'. אי בושת תנא ליה.** עי' שטמ"ק לקמן פד: ד"ה חסדא, שכתב בשם מהר"י כ"ץ דהא דמשמע הכא דבושת לא הוי קנס היינו דוקא בושת בלא היזק, אבל בושת עם היזק הוי קנס, וקשה דהא הכא איכא פגם דהיינו נזק.

**בגמ'. למעוטי מוסר ומפגל.** עי' רש"י כריתות ב: ד"ה ומפגל, שכתב דמוסר ומפגל אינם משלמים ממיטב, ועי' בתוס' שם ד"ה למעוטי מפגל, ובשטמ"ק שם אות י"ג, דפליגי ע"ז, וכן משמע בתוס' רבינו פרץ בסוגיין.

**תוד"ה תחת נתינה וכו' וצ"ל דאפילו אם העידו על שור תם שהזיק וכו' דמשלמי במיטב.** צ"ב דהא שור תם משתלם מגופו, ובמטלטלין כל מילי מיטב הוא, (עי' לקמן ז:), וא"כ מדין כאשר זמם נמי משלמין ממיטב.

**בא"ד. או העידו פלוני חייב לפלוני מנה דדינו בזיבורית.** עי' מאירי שחולק וס"ל דכיון שבאו לחייבו זיבורית אינם משלמין אלא זיבורית, וע"ע בשטמ"ק ד"ה כתבו בתוספות.

**דף ה' ע"ב**

**תוד"ה כי שדית בור בינייהו, ואע"פ דכלים חדתי מיפקעי בהבלא וכו' מ"מ יש כלים שאין מתקלקלין בהבלא.** עי' בחידושי רע"א שהקשה דהא גם בכלים חדתי פטור בבור, וא"כ מוכח שאין הטעם משום שאינו ראוי.

**בא"ד, וי"ל דאתו מבור ואדם ישן או נופל מן הגג וכו'.** עי' חזו"א ב"ק סימן א' אות א' שכתב דאדם שנפל מן הגג לומדים במה הצד מאדם ואש שחייב, וצ"ע דבתוס' כאן מבואר שאפשר ללמוד אש מאדם שנפל מן הגג, וכן מבואר בשטמ"ק לקמן ו. ד"ה היינו אש, בשם גליון, ועי' בחידושי רעק"א מה שהק' על דברי התוס'.

**תוד"ה אש לפטור בו את הטמון, הוה מצי למימר לחייב בו את הכלים וכו'.** עי' שטמ"ק לעיל ג: ד"ה משורו למדנו וכו' ורבי יחיאל פירש וכו', שכתב דגם אם לומדים אש מבור וחד מהנך יהיה חייב על כלים, עיי"ש הטעם. ועי' רא"ש לקמן ו. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות נזק"מ ד"ה והנה בתוס' בב"ק.

**דף ו' ע"א**

**בגמ'. לעולם דאפקרינהו וכו'**. עי' נחלת דוד שכתב דלשמואל דס"ל כולם מבורו למדנו ה"ה דהמ"ל לעולם בדלא אפקרינהו, וע"ש מש"כ בזה.

**בגמ'. מה לבור שכן מעשיו גרמו לו וכו' שור יוכיח.** עי' בשטמ"ק ד"ה שור יוכיח, שכתב דהוה מצי למימר אש תוכיח שאין מעשיו גרמו לו, וכמ"ש התוס' לעיל ה: ד"ה כי שדית, דכיון שהרוח מסייעו לא חשיב מעשיו גרמו לו.

**תוד"ה לאיתויי בור המתגלגל וכו' אלא משום דחשיב כרוח מצויה והוי אשו.** עי' מהר"ם שכתב דרש"י פליג ע"ז וס"ל דאין זה רוח מצויה, דאל"כ אמאי לא גרס "אי בהדי דקא אזלי קא מזקי אשו הוא", ועי' בשטמ"ק ד"ה כתבו בתוס', בשם גליון. ועי' נחלת דוד לקמן יט: ד"ה לכן נלענ"ד, שכתב בדעת רש"י דהחיוב באש הוא רק כשהאש עושה את ההיזק, והרוח רק מקרבת את האש אל הדבר הניזק, אבל אם ההיזק מחמת הרוח כגון באבן שנפלה בחוזק מחמת הרוח והזיקה פטור, וכ"כ בשטמ"ק לקמן ס. ד"ה רב אשי אמר, בשם הרא"ה, וכ"כ הרשב"א בב"ב כו. ד"ה אבל הכא, ולפי"ז א"ש הא דלא גרס רש"י "היינו אש" דהכא ההיזק הוא מכח דחיפת האדם והבהמה והוי כהיזק מחמת הרוח שפטור מטעם אש.

**בא"ד. והא דאמרינן לקמן בפרק הפרה שור ואדם שדחפו לבור וכו' צ"ל דמיירי אדם בלא כוונה וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה ורבי ישעיה ז"ל, שהקשה דהא בעל הבור שותף עם בעל השור, וא"כ אפילו אם האדם בכוונה אין לפטור בעל הבור לגמרי, וע"ש מה שתירץ, ועי' בקצוה"ח סימן ת"י סק"ב שכתב דלכאו' בעל הבור צריך לשלם רביע, ומהתוס' משמע דפטור לגמרי. וע"ע בשטמ"ק, לקמן נג: גבי שור ואדם שדחפו לבור, ד"ה והר"ר ישעי' ז"ל, ובד"ה וז"ל הרא"ה ז"ל לענין נזיקין וכו'.

**תוד"ה מה לבור שכן שלא ברשות, דאפי' עשאו ברשות ואח"כ הפקיר וכו'.** עי' בחידושי רעק"א שביאר דכוונתם במפקיר רשותו ולא בורו אבל בהפקיר בורו פטור, כמבואר בתוס' לקמן כח: ד"ה ה"מ.

**תוד"ה תאמר בהני דברשות שור יוכיח, וא"ת למ"ד תנא שור לרגלו וכו'.** עי' רא"ש שהוכיח מדברי התוס' דאע"ג דילפינן במה הצד אין לנלמד את הקולות של שני המלמדים, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ש', ועי' בשטמ"ק ד"ה וז"ל תוספי תוספות להרא"ש ז"ל, שכתב דאע"פ שבבור המתגלגל אין את הקולות של רגל אלא רק של בור, אפ"ה בפותקין ביבותיהן יש גם את הקולות של רגל, עי"ש הטעם.

**בא"ד. וי"ל כגון שהלך ברה"ר והתיז והזיק ברה"י דחייב.** עי' רא"ש סי' א' שכתב דלדעת הרי"ף דפטור שן ורגל ברה"ר הוא משום אורחיה, אם היה עץ מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר והזיקה ברה"י פטורה, וה"ה לכאו' בתירוץ התוס' פטורה לפי הרי"ף. ועי' בשלטי הגיבורים דף א: [מדפי הרי"ף] אות ב' שכתב דמשו"ה השמיט הרי"ף את דברי הגמרא לקמן יט. דמבואר דבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב, דס"ל דלאו הלכתא הוא, ועי' בהגהות הב"ח על הרא"ש שם אות ד' ובים של שלמה סי' ד' שכתבו דיש חילוק בין דרסה על עץ להתיזה, וע"ע בנחלת דוד לקמן יז: ד"ה ובמאי דמשני הרא"ש, וע"ע בחזו"א ב"ק סי' ג' אות א' מה שהקשה ע"ד הרא"ש.

**תוד"ה אי דאפקרינהו וכו' וי"ל כיון שהזהירו לקוץ ולסתור שלא יזיקו ועבר הזמן הוי פושע וכו'.** עי' ב"ח סימן תי"א שכתב דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס אע"פ שהיה לו פנאי לסלקם קודם שהפקירם פטור, וכן מבואר בתוס' לקמן מח. ד"ה וטינפו, ועי' שטמ"ק לקמן כט. ד"ה במפקיר נזקיו, ובדף מח. ד"ה ולהא דפי' ריב"א, שהביא דעת הריב"א דחשיב בכה"ג לאחר נפילת פשיעה וחייב, ועי' דברי משפט שם ס"ק א' שכתב דמהתוס' כאן מוכח כהריב"א, ועי' אמרי משה סי' כ"ט אות טו - יז שכתב דהכא גם הב"ח מודה דחייב, וע"ע רא"ש סוף סימן א' שכתב דבכותל ואילן שנפלו בתוך הזמן והפקירן אע"פ שהיה לו פנאי לסלק פטור כיון שהנפילה היתה באונס.

**תוד"ה היינו בור וכו' אע"ג דבור אין הולך להזיק וכו' ואע"ג דבשעת נפילה יש לדמותו לאש כמו לבור וכו'.** עי' רא"ש סוף סימן א' שכתב דבשעת נפילה דמי טפי לבור לפי שאין כח אחר מעורב בו, ואע"פ שהולכין ומזיקין משא"כ בבור, לא גריעי מחמת זה, וכ"כ הרשב"א. ועי' בפלפולא חריפתא שם אות א' שהקשה אמאי לא אמרינן דזה אש, ואע"פ שאין כח אחר מעורב בהן משא"כ באש, לא גריעי מחמת זה, ועי' נחלת דוד שתירץ דלא דמו לאש משום שיש גבול להליכתן משא"כ באש, ועי' אבן האזל פי"ג מנזק"מ הי"ט ד"ה והנה הרשב"א, שהקשה דהא גם אבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו יש גבול להליכתן, ועי' קה"י סי' ד' ד"ה עוד יש להוכיח, מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' שטמ"ק בעמוד ב' סוד"ה ומהר"י כהן צדק ז"ל, שכתב בשם ה"ר ישעיה דלא דמו לאש משום דאש מיד כשנעשה הוא נזקק לשמרו אבל בכותל ואילן בשעת נטיעה ובנין לא היה צריך לחשוש שיפלו, ועי' אבן האזל פי"ג מנזק"מ הי"ט ד"ה והנראה לי, ובד"ה אח"כ מצאתי, שביאר דכוונתו משום שבאש החיוב הוא רק על עשית האש ולא משום ממונו, ועי"ש שהקשה אמאי לא ילפינן אש שהיא ממונו במה הצד מאש ושור, ועי' בשטמ"ק לעיל ה: ד"ה קשיא לי, שכתב בשם תוס' שאנץ דאש לא חשיב מעשיו גרמו לו כיון דחייב באש שלו אע"פ שלא הוא הדליק, ומבואר דיש באש חיוב גם משום ממונו ואפי' בלא הצד השוה.

**שם.** עי' תוס' רי"ד שכתב דאם הזיקו בשעת נפילה דמו לשור וילפינן לה במה הצד.

**דף ו' ע"ב**

**בגמ'. אמר רבא ומה אילו ידעינן וכו' המוציא מחבירו עליו הראיה.** עי' פנ"י גיטין מח: על רש"י ד"ה המוציא מחבירו, שהקשה דנימא דמיירי בניזק ברי ומזיק שמא דהוי כחמשין ידענא וחמשין לא ידענא דמתוך שאינו יכול לישבע משלם, ועי' בחי' רעק"א כאן, ובקה"י סי' ט"ז אות ג'.

**בגמ'. ר"י סבר בדניזק שיימינן ור"ע סבר בדמזיק שיימינן.** עי' בחי' רעק"א שכתב דלמ"ד בדניזק שיימינן ודאי אזלינן בתר עידית שהיתה לו בשעת ההיזק, ולמ"ד בדמזיק שיימינן יש להסתפק אי אזלינן בתר שעת ההיזק או בתר שעת העמדה בדין.

**בגמ'. אהני קרא כגון דאית ליה למזיק עידית וזיבורית וכו'.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דאם יש למזיק גם בינונית דשויא טפי מעידית דניזק י"א שנותן לו בינונית, וי"א שנותן לו עידית, דאהני קרא דאי ליכא עידית דניזק משלם מעידית דמזיק.

**שם.** עי' בחי' רעק"א שהקשה אמאי לא אמרינן דאהני קרא כגון דלית ליה לניזק קרקעות, דאזלינן בתר עידית דמזיק. ולכאו' זה תלוי בשני השיטות ברא"ש (עי' בדיבור הקודם) ועי' בשטמ"ק לקמן ז: ד"ה וזה לשון גליון אחר, שהקשה כן, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה כגון שהיתה עידית וכו' ואפי' למ"ד בשלו הן שמין וכו' ישלם כסף לר' ישמעאל.** עי' מהרש"א שכתב דהכא לא אמרינן אהני קרא דכיון דלית ליה עידית דניזק ישלם מעידית דמזיק משום דלא הוי לטובת הניזק.

**בגמ'. מאי ק"ו להקדש אי לימא וכו'.** עי' לקמן יט: במשנה דמבואר דמזיק שפטור מתשלומין משלם כפי ההנאה, ולכאו' ה"ה מזיק הקדש, וקשה א"כ אמאי לא מוקי לה בשן, ומשלם כפי ההנאה, ועי' קצוה"ח סי' שצ"א ס"ק ב' שכתב דבכה"ג דמשלם על ההנאה אינו משלם ממיטב, וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ד סי"ג, ולפי"ז ניחא. וע"ע אור שמח פ"א מנזק"מ ה"ב ד"ה אולם.

**שם.** עי' רש"ש שהקשה אמאי לא מוקי לה במועל בהקדש, ועי' רשב"א גיטין מט. סוף ד"ה אילימא, שתירץ דבכה"ג ילפינן מגזירה שוה דתחת נתינה דמשלם ממיטב ואי"צ ק"ו, וכ"כ בשטמ"ק כאן ד"ה ומהר"י כץ ז"ל כתב.

**שם.** עי' אמרי משה סימן מ' שהוכיח מכאן דגנב וגזלן נמי פטורין בהקדש אם אין החפץ בעין, דאל"כ אמאי לא מוקי לה בגנב מן ההקדש, ועי"ש שהקשה דהרמב"ם פסק דחייב [וכ"כ בשטמ"ק בד"ה ולענין פסק הלכה, בשם המאירי] ותירץ דחיובו הוא מדין מעילה ולא מדין גנב וגזלן.

**רש"י ד"ה שור רעהו וכו' לישנא אחרינא וכו' משום דלא משכחת לה וכו'.** עי' מהר"ם שהקשה דהא משכח"ל באכלה פירות תלושין של הקדש, ועי"ש מה שתירץ.

**בא"ד. ואי קודם פדייה אין מעילה בקרקעות.** עי' מהרש"ל שפירש דכיון שאין בהם מעילה חייב עליהם כשאר נכסי הדיוט, אבל ללשון ראשון אף בכה"ג פטור מאחר שסוף סוף הקדש הוא, ועי' דברי יחזקאל סימן מ"ו אות א' מש"כ בזה.

**תוד"ה שור רעהו וכו' וי"ל דכולהו נזקין פטורין בהקדש וכו'.** עי' בשטמ"ק ד"ה ולענין פסק הלכה, שהביא דעת המאירי דס"ל דהמיעוט הוא דוקא בקרן ולא בשאר נזקין.

**דף ז' ע"א**

**בא"ד. ונראה דשאר נזקין דפטירי בהקדש גמירי מקרן ומאדם ומבור דפטר בו פסולי המוקדשים.** עי' פנ"י לקמן נג: ד"ה שם בגמרא, שמסתפק אי בפסולי המוקדשים פטור רק על מיתה או גם על נזקין, ועי' בשטמ"ק שם ד"ה וז"ל גליון תוס', שכתב דפטור רק על מיתה וחייב על נזקין, ועי' מרומי שדה כאן שהקשה דא"כ מנלן לפטור בנזקי הקדש, ועי' או"ש פי"ב מנזק"מ הי"ז שכתב בדעת הרמב"ם דפטור גם על נזקין, ולפי"ז ניחא.

**בא"ד.** **ומיהו למ"ד וכו' דמה לקרן ואדם ובור דלא משלם כופר בפעם ראשונה.** עי' מהרש"א שפירש אמאי לא כתבו דאיכא למיפרך מה לרגל שהזיקו מצוי.

**שם.** עי' בחידושי הראב"ד לקמן מד. ד"ה אמר שמואל, ובחידושי הרשב"א שם ד"ה גירסת רוב הספרים, ובדף מח: ד"ה אמר, שכתבו דגם ברגל אינו משלם כופר בפעם ראשונה.

**תוד"ה ור"ע ס"ל וכו' ליתני תרי גווני שור.** עי' פנ"י לעיל ו: ד"ה בתוספות, שכתב דלר"ש בן מנסיא תם שנגח הקדש משלם מעליה, ולכאו' יש להוכיח כן מקושית התוס' דאי משלם מגופו לא קשה מידי וכמו שכתבו התוס' לעיל ה. ד"ה והא תברא.

**בגמ'. רמי ליה אביי לרבא.** עי' ר"ח שפירש דהקושיא היא רק לר"ע, וצ"ב למה לר' ישמעאל לא קשה, ולדעת הי"א המובא ברא"ש סימן ב' דלר"י אפילו אי לית ליה למזיק עידית דניזק אין דין עידית דמזיק ניחא, דלר"י אפשר לומר דישיב מיירי היכא דלית ליה לניזק קרקע דאין דין מיטב.

**בגמ'. מאכילין אותו מעשר עני עד מחצה.** עי' רמב"ם פ"ט מהלכות מתנות עניים הט"ז שפירש דנותנין לו מעשר עני עד חצי מדמי קרקעותיו, ועי' בכס"מ שם.

**תוד"ה אי דאייקור וכו' אע"ג שאינו מוצא ליתן עליהם וכו'.** עי' מהרש"א מה שפירש בדברי התוס'.

**דף ז' ע"ב**

**בגמ'. ואי אמר ליה איהו הב לי בינונית טפי פורתא וכו' א"כ הורעת כחן וכו'.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דהיינו דוקא אם גילה דעתו שרוצה ליתנה לו אבל אם אינו רוצה ליתנה כלל אינו יכול לכופו ליתן בינונית וזיבורית. ועי' מאירי מש"כ בזה. ולשון רש"י בד"ה ואי אמר ליה, משמע דאפילו אם אינו רוצה ליתנה כלל יכול לכופו, שכתב "דאי בעי ניזק למישקל סובין שקיל בע"כ של מזיק", וכן הוכיח הט"ז חו"מ סימן תי"ט ס"ב מדברי רש"י, ועי"ש מה שהקשה על דברי הרא"ש, וכן הקשה בים של שלמה סימן י"א, ועי' נחלת דוד ד"ה ובעיקר סברת הרא"ש. וע"ע בים של שלמה שם שהביא דעת כמה ראשונים דלא ס"ל כהרא"ש.

**בגמ'. א"כ הורעת כחן של נזקין אצל בינונית וזיבורית וכו'.** עי' מאירי שפירש דהורע כחן משום דמה שרוצה הניזק זהו המיטב, אבל בבע"ח לא מקשה הגמ' כן משום דלא נאמר בו מיטב.

**בגמ'. ב"ח דינו בבינונית ואי אמר ליה הב לי זיבורית טפי פורתא וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה כתב הרא"ש, שהקשה אמאי אין יכול הבע"ח לומר אי אפשי בתקנ"ח, ועי"ש מה שתירץ. וע"ע שם בד"ה ור"מ תירץ, ובד"ה ולענין פסק הלכה. וע"ע תומים סימן ק"ב ס"ק ג' ד"ה והנה.

**תוד"ה לכתובת אשה מדמינן ליה, ה"ה דהוה מצי לאוקמי בב"ח וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה לכתובת אשה, בשם הרא"ש, שכתב דדוקא בכתובת אשה יכולה לכופו ליתן לה בינונית כיוקרא דלקמיה אבל ב"ח אינו יכול לכופו ליתן לו עידית כיוקרא דלקמיה, עיי"ש הטעם.

**בגמ'. כל מילי מיטב הוא דאי לא מזדבן הכא מזדבן במתא אחריתי.** עי' נמוק"י דף ב. מדפי הרי"ף שכתב בשם הרמ"ה דאם יש למזיק כסף אינו יכול לתת מטלטלין, דכסף חשיב מיטב לגבי מטלטלין. ועי' בשלטי הגבורים שם סוף אות א' בשם ריא"ז, ובתוס' לקמן מו: ד"ה ה"ג, דפליגי ע"ז. וע"ע גיטין מח: רש"י ד"ה מן העידית, ועי' רש"ש שם שהוכיח מדברי רש"י כדעת הרמ"ה.

**בגמ', אליבא דר"י לא תיבעי לך וכו'.** עי' מהרש"א שהקשה דהא גם אליבא דר"י יש להסתפק היכא דאהני קרא, ועי"ש מה שתי', ועי' בקרני ראם שם מה שהק' על תירוצו. ועי' נחלת דוד מה שתי' על קושית המהרש"א, וע"ע ברשב"א שכתב דלר"י אין ספק משום דמבואר בדבריו דלעולם להקל אזלינן, ואפשר דזה כוונת המהרש"א.

**רש"י ד"ה או בשל עולם הן שמין ויהיב ליה מזיבורית שהרי לכל העולם הוא עידית.** עי' רש"ש שכתב דה"ה אפילו אי שויא פחות מעידית דעלמא, דכיון דעידית דידיה עדיפא מעידית דעלמא אינו מחוייב לתת מעידית דידיה אלא מזיבורית דידיה, וע"ע רש"ש לקמן ח. מש"כ בזה. ועי' פנ"י לקמן ח. ד"ה בא"ד, שכתב דזה דוקא בב"ח אבל בנזקין דכתיב מיטב אי זיבורית דידיה גריעא מעידית דעלמא ועידית דידיה עדיפא מעידית דעלמא גובה מעידית. ועי' נחלת דוד לקמן ח. ד"ה בגמ' ואב"א, שהקשה ע"ז דהא לעיל ו: מבואר דבלא אהני קרא היה גובה מהגרוע אפילו בנזקין.

**תוד"ה אליבא דר"י לא תיבעי לך דאמר בדניזק שיימינן, כיון דיליף מג"ש דשדה שדה וכו'.** עי' מהר"ם שביאר דברי התוס'.

**דף ח' ע"א**

**בגמ'. רבינא אמר בדעולא פליגי דאמר עולא וכו'.** עי' נמו"י בשם הרמ"ה מה שביאר בתירוץ רבינא.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ק"ב סק"א.

**עי'** גיטין מט: "ומפני מה אמרו בעל חוב בבינונית כדי שלא יראה אדם וכו'", ולכאו' קשה דתיפוק ליה דאין מקור שבע"ח בעידית, ועי' פני יהושע שם מט. ד"ה שם, שכתב דאפשר ללמוד בעל חוב מנזקין, וכן מבואר בתורת חיים לעיל ז. ד"ה ואי תימא, ועי' מאירי שם מח: ד"ה ובע"ח, שכתב "שמאחר שהלוה לו מעותיו שהם מיטב כל הנכסים דין הוא שיפרענו בעידית", ועי' רשב"א כאן סוף ד"ה רבינא אמר, שכתב "אע"פ שהיה ראוי לגבות מן העידית מפני שגמל עמו חסד". וע"ע רשב"א גיטין שם ד"ה מפני מה, שפירש דכוונת הגמ' לבאר אמאי לא תיקנו דב"ח בעידית משום נעילת דלת.

**תוד"ה להוציא פחות שבכלים, וא"ת אפילו פחות שבכלים מיטב הוא וכו'.** עי' נמו"י שכתב בשם הרמ"ה דעולא סבר כמ"ד או כסף או מיטב, אבל לר"פ ור"ה בריה דרב יהושע דס"ל דבמטלטלין כל מילי מיטב הוא, בעל חוב מדאורייתא בעידית.

**בגמ'. אילימא בב"א השתא לשלשה דאיכא למימר חד מינייהו קדים אמרת כולן נכנסו תחת הבעלים.** עי' טור ושו"ע סימן קי"ט סעיף ג' שהביאו שתי שיטות אי יכול הלוקח לטעון אני לקחתי תחילה והנחתי לך מקום, או שהקנין חל בסוף היום כיון שאין כותבים שעות, וא"כ קנו כולם כאחד. ועי' בסמ"ע שם ס"ק ט"ז ובדרישה שם אות ד' שכתב דלשיטה א' הא דאמרינן נכנסו תחת הבעלים היינו כשאין הלוקח טוען, אבל כשהלוקח טוען ברי שהוא היה קודם שומעין לו, וע"ע ב"י שם מש"כ בשם בעל התרומות.

**רש"י ד"ה אמרת נכנסו תחת הבעלים, הואיל ואין ניכר בשטר המכר מי לקח ראשון.** עי' מאירי שכתב דלפי"ז אף אם המכירה היתה בזה אחר זה, אלא שאין כתוב זמן בשטר או שכתוב בכולם ניסן סתמא, כך הוא הדין, ועי"ש שחולק ע"ז. וע"ע ר"ן כתובות דף נד: מדפי הרי"ף מש"כ בשם הרמב"ן, ומה שהקשה עליו.

**תוד"ה אין לו וכו' ואם נזקין קדמו גובה מן האחרון אפילו היא זיבורית.** עי' רא"ש סי' ג' שכתב דיכול הניזק לפייס לוקח ראשון שיניחו לגבות תחילה ויגבה מן העידית, ואין הבע"ח וכתובת אשה יכולין לעכב עליו.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה מכר לאחד, בשם המאירי, שהביא שיש חולקים וס"ל דבכה"ג נזקין גובין מעידית ואע"פ שהוא לוקח ראשון, ועי' בחידושי הגרנ"ט סוף סימן קי"ט שביאר במה נחלקו.

**תוד"ה מכרן לאחד וכו' יכול לכבוש השטר וכו'.** עי' מהר"ם שיף שהקשה א"כ מה תי' הגמ' דמיירי ביתמי הא עדיין יכול לכבוש השטר.

**בגמ'. דאמר להו אי שתקיתו ושקליתו כדינייכו שקליתו וכו'.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דאם לא טען אנן טענינן ליה.

**תוד"ה אי שתקת וכו' אבל ב"ח לא מצי למימר דלשקול בזיבורית מטעם דאי שתקת וכו'.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דב"ח נמי מצי למימר ליה אי שתקת ואינו יכול לומר לו לכי תיהדר, דכל מה שיכול לטעון רואין אותו כאילו הוא כבר עשוי, ועי' בתפארת שמואל שם אות ג' שהקשה ע"ז מהגמ' לקמן.

**דף ח' ע"ב**

**בגמ'. כדרבא דא"ר כל האומר אי אפשי בתקנת חכמים כגון זו שומעין לו.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דאי לא טען טענינן ליה, וביאור דבריו נראה דכיון שאומר שאינו רוצה שיגבו מעידית גלה דעתו שאינו חפץ בתקנת חכמים.

**בגמ'. ראובן שמכר כל שדותיו לשמעון וכו'.** עי' תוס' כתובות צב. ד"ה ראובן, שהביאו פרש"י דמיירי בשטר אחד, אבל בשני שטרות יכול לוקח שני לדחותו לאחרונה, והתוס' פליגי ע"ז וכתבו דמיירי אפילו בשני שטרות, דמצי לוקח ראשון למימר אי אפשי בתקנת חכמים, ועי' ים של שלמה סוף סימן י"ז שהקשה דהא אמרינן מה מכר ראשון לשני וכו', ולוקח ראשון היה יכול לדחותו לאחרונה.

**בגמ'. רצה מזה גובה רצה מזה גובה.** עי' רא"ש סימן ד' שפירש דיכול לגבות מלוקח ראשון משום דא"ל את בע"ד דידי כי הרחקת שעבודי, ומטעם זה כתב דאם נשאר ביד לוקח ראשון רק עידית גובה מעידית, ועי' ים של שלמה סימן י"ז שכתב דדוקא הרא"ש לשיטתו צריך לומר כן, אבל לשיטת הראשונים דיכול ב"ח לגבות זיבורית בע"כ של לוה ה"ה הכא גובה מטעם זה ואין ראיה לסברא דהרחקת שעבודי, וכ"כ הנמו"י דזה הטעם שגובה מזיבורית, ולפי"ז אם נשאר רק עידית אינו יכול לגבות מזה, ועי' בתפארת שמואל (על הרא"ש) אות ד'.

**תוד"ה מצי א"ל הנחתי לך מקום לגבות וכו' דלא שייך למימר הכי אלא גבי בעלים ולא גבי לוקח ראשון.** עי' נמו"י שכתב דהכא גם לגבי לוקח ראשון שייך טענת הנחתי לך מקום.

**רש"י ד"ה וקמשתעי דינא בהדיא וכו'** **אם יש לו לראובן שום תביעה על בעל חובו וכו'.** כוונתו ליישב קושית התוס', ועי' נמו"י שהקשה דהא שמעון גם כן יכול להשביעו דאין נפרעין מנכסים משועבדים אלא בשבועה, ועי"ש מה שתירץ, וכ"כ תוס' כתובות צב: ד"ה דינא, ועי' פנ"י שכתב דאין כוונת רש"י לתרץ על קושית התוס' אלא ליישב לשון הגמ', ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**תוד"ה דינא הוא וכו' וי"ל דנ"מ לראיה אחרונה וכו'.** עי' שער המשפט סימן כ' ס"ק ב' שהקשה דהא אחר שהודה שאין לו עדים ה"ל הודאת בע"ד שהעדים שיבואו פסולים הם, ומאי מהני שראובן מביאם, ואפש"ל דהודה רק על עדים שהוא יביא ולא על עדים שראובן יביא.

**שם.** עי' תוס' ב"מ יד. ד"ה דינא הוא, שתירצו דנפקא מינה לגלגול שבועה היכא דחייב לראובן שבועה דאורייתא, ועי' קצוה"ח סימן צ"ד ס"ק א' שנסתפק אם מגלגלין שבועת הנוטלין, ובסימן רכ"ו ס"ק א' הוכיח מדברי התוס' הנ"ל דמגלגלין אפילו שבועת הנוטלין ודוחה את זה.

**שם.** עי' נמו"י ב"מ ו: מדפי הרי"ף מה שתירץ עוד על קושית התוס'.

**דף ט' ע"א**

**תוד"ה משהחזיק בה אין יכול לחזור וכו' וי"ל כגון שהוזלו.** עי' קצוה"ח סימן קט"ז ס"ק ב' שהוכיח מדברי התוס' כדעת הב"י דבלקח באחריות והוזלה הקרקע או הוקרה אחר המכירה קודם הטירפא, משלם המוכר כשעת היוקר, ודלא כהש"ך והמ"מ, ועי' בפתחי תשובה ובשער המשפט שם ס"ק א' שדחו ראית הקצוה"ח.

**תוד"ה ר' הונא אמר וכו' ופסק כר"פ וכר"ה בריה דר"י, ור"ת אין סובר כן.** עי' רא"ש סימן ה' שכתב דמה שלא פסק ר"ת כר"פ ורב הונא בריה דר"י דאינון בתראי, הוא משום דסבר דלא פליגי אדרב הונא, ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**בא"ד. ובע"ח אי אית ליה זוזי וכו'.** עי' רא"ש סוף סימן ה' שכתב דבב"ח אי אית ליה מטלטלין וקרקע יכול המלוה לכופו ליתן מטלטלין, עיי"ש הטעם. ועי' טור ריש סימן תי"ט, ועי' בב"י ובב"ח שם שנחלקו בדעת הטור אי גם בנזקין הדין כן.

**בגמ'. פשיטא האי ברא והאי לאו ברא איכא דאמרי אדרבא לאידך גיסא וכו'.** עי' רי"ף שכתב דכיון דקי"ל כרב דאמר בטלה מחלוקת ה"ה בקרקע וכספים הלכה כלישנא קמא דשקיל פלגא בכספים, ועי' בבעל המאור מה שהקשה ע"ז, וע"ע רא"ש סימן ו'.

**בגמ'. רב אמר בטלה מחלוקת קסבר האחים שחלקו כיורשין הוו.** עי' ב"ב קז. דפסקינן הלכתא כרב, וכתב הרשב"ם שם ד"ה והלכתא, דשמעינן מיניה דהאחין שחלקו יורשין הוו, אבל הרא"ש כאן סימן ו' כתב דאע"ג דקי"ל בדאורייתא אין ברירה פסקינן כרב עי"ש הטעם, ועי' תוס' גיטין מח. ד"ה אי, שכתבו דכוונת רב דכלקוחות באחריות דמו ומש"ה בטלה מחלוקת, וע"ע רשב"א ב"ב שם ד"ה ואכתי, שכתב דטעמא דרב הוא משום דע"מ כן חלקו, וכ"כ הרמב"ן שם, ואפשר דזהו גם כוונת התוס' והרא"ש.

**בגמ'. קסבר האחין שחלקו לקוחות וכלוקח שלא באחריות דמי.** עי' רשב"ם ב"ב קז. ד"ה כלקוחות דמו, שביאר מ"ש מכל לוקח קרקע דקי"ל אחריות טעות סופר הוא.

**תוד"ה פשיטא האי ברא וכו' אבל הכא וכו' פשיטא דעל דעת כן חלקו.** עי' רמב"ן במלחמות ד. מדפי הרי"ף שפירש דהוא מדין לקוחות באחריות.

**תוד"ה וטרף חלקו של אחד מהם, וא"ת והא כל אחד חייב לפרוע וכו'.** עי' רא"ש סימן ו' שכתב דהיינו דוקא אם יכול לגבות שדה שלמה מכל אחד אבל אינו חייב ליטול חצי שדה מזה וחצי שדה מזה, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות נ' שכתב דלפי"ז א"צ לאוקמי באפותיקי.

**שם.** עי' מ"מ פ"י מהלכות נחלות ה"א שהביא דעת הרמב"ן והרשב"א דגובה מאחד מהן ואינו חייב לגבות מכל א' מן האחין. ולגבי לקוחות שלקחו כאחד כתב המ"מ בפרק י"ט מהלכות מלוה ולוה ה"ה דגובה מכולן ואין יכול לגבות מאחד, וצ"ב מ"ש לקוחות מיורשין, ועי' אור שמח פרק כ"ה מהלכות מלוה ולוה הלכה י'.

**תוד"ה הלכך נוטל רביע בקרקע ורביע במעות, דל"ש ביה המע"ה.** עי' מהר"ם מה שביאר בדברי התוס', ועי' רש"ש מה שהקשה ע"ז, וכן הק' הפנ"י, ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס', וע"ע תוס' ב"ב סב: ד"ה איתמר.

**דף ט' ע"ב**

**בגמ'. בהידור מצוה עד שליש במצוה.** עי' חי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מהלכות חנוכה ה"א ד"ה והנה יעו"ש, שהוכיח מנר חנוכה דיש דין הידור גם ביותר משליש, אלא דאין חיוב בהידור זה.

**בגמ'. שליש מלגיו או שליש מלבר תיקו.** עי' רא"ש סימן ז' שפסק דשליש מלגיו, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ק' שפירש דהידור מצוה דרבנן ומש"ה פסק לקולא.

**תוד"ה אילימא שליש ביתו, משמע דא"צ לבזבז כל ממונו לקנות אתרוג וכו'.** עי' רמ"א או"ח סימן תרנ"ו שכתב דהיינו דוקא על מ"ע אבל כדי לא לעבור על ל"ת יתן כל ממונו, ועי' בהגהת חת"ס שם שכתב דאין החילוק בין עשה ללא תעשה אלא בין שוא"ת לקום ועשה.

**שם.** עי' ביאור הלכה סי' תרנ"ו ד"ה אפילו מצוה עוברת, שהקשה מסוגיא דקידושין כט. דמבואר דמחויב ליתן כל ממונו לקיום מצוה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן קמ"ח לדף כט. ד"ה הוא לפדות, מה שתירץ ע"ז.

**מתני'. חוץ מרשות המיוחדת למזיק.** עי' נמו"י שכתב דאפילו הוזק בגופו של בעה"ב פטור, אבל אם הזיקו בעה"ב בכוונה חייב, ועי' תוס' לקמן לב: ד"ה זה, שכתב דבעה"ב שהזיקו אפילו שלא בכוונה חייב.

**רש"י ד"ה צבתא דחרש קגרים וכו' שהוא נטלה והוליכה לגדיש.** עי' שטמ"ק לקמן נט: ד"ה וכתב הרא"ה, שכתב דגם ר' יוחנן מודה שאם הוליכה החרש לגדיש חייב, דה"ל ככלב שנטל חררה וכו' (עי' לקמן כא:) דבעל הגחלת חייב אם פשע, והא דפטר ר"י הוא רק היכא דהוסיף החרש עצים והגדיל האש.

**תוד"ה שור עביד לנתוקי, פרש"י וכו' וקשה דע"כ בקשרו ובכסהו כראוי מיירי וכו'.** עי' רמב"ן במלחמות לקמן כב: מדפי הרי"ף שכתב בדעת רש"י דחייב משום "דה"ל למיתי לאחר זמן ומיחזי אי ניתק וניתר ע"י הגמלים או רוב הדריסה". ועיי"ש שהוכיח מזה דבור חייב על תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ודלא כהבעל המאור שם.

**תוד"ה ולר' יוחנן דאמר אפילו מסר לו וכו' תימה מאי קשה ליה וכו'**. עי' שטמ"ק ד"ה ורבינו ישעיה ז"ל כתב, מה שתירץ על קושית התוס'.

**תוד"ה משא"כ בבור וכו' וא"ת שור ולא אדם דכתיב בבור למ"ל תיפו"ל מעליו.** עי' רשב"א שתירץ דאיצטריך לפטור מדמים, ועי' קצוה"ח סימן ת"י סוף ס"ק ד' שכתב דהתוס' סברי דאין דמים לבן חורין, או דמעליו נמי אימעט דמים.

**בא"ד. וי"ל דאיצטריך שור ולא אדם לפטור עבד שנפל בתוכו וכו'.** עי' קצוה"ח סימן ת"י סק"א שהקשה דעבד לא צריך קרא, דל' של עבד הוא ככופר דבן חורין וזה מתמעט מעליו, וכן עכו"ם הקנוי לישראל א"צ קרא דזה רק גרמי, ואפילו לשיטת הפוסקים דגרמי חייב מדאורייתא היינו דוקא בגרמי שע"י אדם, אבל גרמי שע"י ממונו פטור, וכמ"ש הנמו"י לקמן כא. מדפי הרי"ף בסוף העמוד, בשם הרא"ה, ותירץ דהתוס' ס"ל כדעת הרמב"ן דגרמי חייב מדאורייתא, ואפילו גרמי שע"י ממונו.

**דף י' ע"א**

**רש"י ד"ה משא"כ באש וכו' ואם כפות הוא המבעיר חייב מיתה וקלב"מ.** עי' שטמ"ק ד"ה משא"כ באש, שהקשה דזה רק למ"ד אשו משום חציו אבל למ"ד אשו משום ממונו אינו חייב מיתה, ואפילו למ"ד אשו משום חציו היכא דכלו לו חציו אין חיוב מיתה וליכא קלב"מ.

**בגמ'. חומר באש מבבור וכו'.** עי' שטמ"ק לעיל ט: ד"ה כתבו בתוס' וי"ל דאיצטריך וכו', שהקשה אמאי לא חשיב חומר באש שחייב על מיתת עבד או עכו"ם הקנוי לישראל, משא"כ בבור ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'.** **ובא אחר והשלימו לעשרה אחרון חייב.** עי' תוס' לקמן נא. ד"ה האחרון, שכתבו דבחפר ח' ובא אחר והשלימו לט' שניהם חייבין בנזקין גם לרבנן, ועי' טור סימן ת"י שפסק דחייבין כל אחד לפי מה שחפר, ועי' שטמ"ק לקמן נא. ד"ה אבל הרא"ה, שכתב דגם בכה"ג רק האחרון חייב בנזקין לרבנן, וכן מבואר בשטמ"ק כאן ד"ה החופר.

**תוד"ה אחרון חייב וכו' דכתיב כי יכרה אחד ולא שנים.** יש להסתפק היכא דטפח אחרון נעשה ע"י חרש שוטה וקטן דאינו בר חיובא, אם חייב הראשון בנזקין, כיון דכל הפטור הוא אחד ולא שנים והכא השני אינו בר חיובא, וצ"ע.

**תוד"ה ותו ליכא וכו' וי"ל משום דדחיק לאוקמי מתניתין דלא כרבי או כרב פפא ולמיתה והיה יכול להעמיד בניזקין.** עי' שטמ"ק סוף ד"ה ותו ליכא, בשם הרא"ש, שהקשה דא"כ מאי פריך לקמן מהכוהו עשרה בני אדם, הא אין זה נזקין ואין זה אליבא דכו"ע, ועי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"א מה שתירץ ע"ז.

**תוד"ה כגון פפא בר אבא וכו' כי סתם ספסל עשוי לכך והוי כמתה מחמת מלאכה.** עי' ים של שלמה סימן כ"ח שהקשה דפטור מתה מחמת מלאכה הוא רק בשואל מדעת בעלים.

**בא"ד.** **מדקאמר בסמוך אי לאו את הוה יתבינן פורתא וקיימין, משמע דאם היה נשבר היו חייבין.** עי' מהר"ם שי"ף שהקשה מנא להו הא דלמא הטענה היא לחייב את האחרון, ועיי"ש מה שתירץ, וכ"כ בשטמ"ק בעמוד ב' ד"ה כתבו בתוס'.

**בא"ד. ור"ת מפרש דנקט פפא בר אבא וכו'.** עי' רא"ש סימן י' מה שהקשה על פי' ר"ת.

**דף י' ע"ב**

**רש"י ד"ה מאי קעביד, ואינו חייב כלום.** עי' רא"ש סימן ט' שביאר אמאי פטור לגמרי, ועי' מחנה אפרים הלכות שומרים סימן כ"ז.

**שם.** עי' פני יהושע שכתב דרש"י לא פליג אתוס', דרש"י מיירי רק במסר שורו לחמשה בני אדם וכסברת הרא"ש בסימן ט', והתוס' מיירי רק ממרבה בחבילה והילך, ועי' מחנה אפרים הלכות שומרים סימן כ"ז שנקט דהתוס' מיירי אף במסר שורו לחמשה בני אדם.

**רש"י ד"ה מרבה בחבילות, שריבה חבילות זמורות בהדלקה של חבירו וכו'.** עי' רמב"ם פ"ו מהלכות חובל ומזיק הלכה י"ד, שפירש באופן אחר, ועי' מגיד משנה שם.

**תוד"ה מאי קעביד, בכולה שמעתין צ"ל מאי קעביד טפי מאחריני וישלם כל אחד חלקו וכו'.** עי' שו"ע סימן תי"ח סעיף י' שפסק לגבי מרבה בחבילה דהיכא דגם בלי מה שהוסיף השני היתה מזיקה, הראשון חייב, ועי' קצוה"ח סימן ש"צ סק"א שביאר דנחלקו אי בזרק חץ על כלי ובא אחר ושברו במקל אמרינן מנא תבירא תבר, ופטור השני (עי' לקמן יז: תוד"ה זרק). ומדליק אש הוי כזרק חץ, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא למ"ד אשו משום חציו (עי' לקמן כב.) אבל למ"ד אשו משום ממונו לכו"ע אין זה מנא תבירא, ועי' אמרי משה סימן ל"א אות ה' בסוף ההג"ה שכתב דלענין זה אין נפק"מ בין מ"ד משום חציו למ"ד משום ממונו, וכ"כ בחזו"א ב"ק סימן י"א אות ט'. ועי' בחזו"א שם אות ה' ד"ה ובקצוה"ח, שביאר בדעת השו"ע דהשני פטור כיון דהאש של הראשון הזיקה והשני לא הוסיף כלום בנזק, וכ"כ באמרי משה הנ"ל, ובדעת התוס' צ"ל דכיון שבפועל האש של שניהם הזיקה שניהם חייבים.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ד מהלכות נזקי ממון ה"ז שפסק לגבי מסר שורו לחמשה בני אדם דכולם חייבים, ובפ"ו מהלכות חובל ומזיק הלכה י"ד פסק לגבי מרבה בחבילה דהאחרון פטור, וכן דעת הר"ש בשטמ"ק בעמוד א' סוף ד"ה אי דבלאו איהו, ועי' אבן האזל הלכות נזקי ממון שם, שהקשה מה החילוק, וע"ע חזו"א סימן ג' סוף אות י"א ד"ה ויש חולקין.

**בא"ד.** **מיהו בזה צריך לדקדק וכו'.** עי' שטמ"ק בעמוד א' ד"ה אי דבלאו איהו, וברשב"א שם ד"ה הא דאמרינן, שתירצו דמיירי שהוסיף חבילה גדולה שראוי לעשות כל ההיזק לבדו, ודמי לחופר בור עשרה ובא אחר והשלימו לעשרים.

**בגמ'.** **לא צריכא דבהדי דסמיך בהו תבר.** עי' חזו"א סימן ג' אות י"א ד"ה והנה בתחילה, שכתב דמיירי דהכביד על הספסל, אבל אם לא הכביד אלא רק לא נתן להם לקום גרמא בעלמא הוא ופטור.

**בגמ'.** **מהו דתימא כחו לאו כגופו דמי קמ"ל דכחו כגופו.** עי' חזו"א סימן י"ג אות י"א ד"ה והא כחו כגופו, שהקשה מאי קמ"ל הא פשיטא דשובר כלי של חבירו בכח ידיו חייב וה"ה הכא, ועי"ש מה שתירץ. ועי' נמוק"י מש"כ בביאור הקמ"ל.

**רש"י ד"ה לא צריכא דבהדי דסמיך עלייהו, לעולם דבלאו איהו לא הוה מיתבר כלל.** עי' בהגהות הגר"א שכתב דהטור חולק וס"ל דגם בתירוץ מיירי דבלאו איהו הוה מיתבר בתרי שעי. ועי' פרישה סוף סימן שפ"א ובדרישה שם שכתב בדעת הטור דהיכא דבלאו איהו לא הוה מיתבר כלל אין האחרון יכול לומר דהיה להם לעמוד, ורק היכא דבלאו איהו הוה מיתבר בתרי שעי יכול לומר דכיון דעכ"פ הייתם צריכים לעמוד לאחר שעה היה לכם לעמוד מיד.

**בגמ'.** **הכוהו עשרה בני אדם בעשר מקלות.** עי' רשב"א לקמן נג: ד"ה ואיכא למידק, שכתב דדוקא בעשרה מקלות פטורים אבל במקל אחד חייבים, ועי' דבר אברהם ח"א סימן כ' אות ב' ואות ט' מה שביאר בדברי הרשב"א.

**רש"י ד"ה פטורין, שאין ידוע ע"י מי נהרג.** עי' רש"י לקמן כז. ד"ה פטורין, שפירש משום דבעינן שיכה כל נפש אדם ואין זה כל נפש. ועי' בשטמ"ק ד"ה בין בבת אחת, שכתב דרש"י כאן הוא טעם על בבת אחת, ורש"י לקמן הוא טעם על בזה אחר זה, ואין לומר דטעמא דבבת אחת הוא גם משום דאין זה כל נפש, דא"כ אמאי לא פליג ר' יהודה בן בתירא גם בבת אחת. - ועי' רש"י סנהדרין דף עח. ד"ה כל דהוא נפש, דפי' דבבת אחת פטורין משום דאיש כי יכה אמר רחמנא ולא שנים שהכוהו, ועי' דבר אברהם ח"א סימן כ' אות ג'. ועי' יד רמ"ה בסנהדרין שם ד"ה ת"ר הכוהו, שפירש משום דכתיב נפש תחת נפש ולא שתי נפשות תחת נפש.

**תוד"ה כולם פטורין וכו' דבשאין בו כדי להמית אפילו לרבנן אחרון חייב.** עי' מהרש"א ומהר"ם שי"ף שהקשו אמאי לא מוקי למתניתין בהכי, ועי"ש מה שתירצו, וכ"כ בשטמ"ק סוף ד"ה וז"ל תלמידי הר"י ז"ל.

**בגמ'. מלמד שהבעלים מטפלין בנבילה.** עי' אפיקי ים ח"א סימן כ"א שחקר האם הניזק נוטל את הנבילה בתורת תשלומין או משום דמה ששוה הנבילה אין זה בכלל ההיזק, ועי' קה"י סימן י' אות ג' ד"ה והנה. וע"ע דברי יחזקאל סי' מ"ז אות ב'.

**בגמ'. השתא אי אית ליה לדידיה כמה טריפות יהיב ליה.** עי' רא"ש לעיל סימן ה' שהוכיח מכאן דקי"ל כר' פפא ור"ה בריה דר"י (לעיל ז:) דבמטלטלין כל מילי מיטב הוא.

**בגמ'. לא נצרכא אלא לפחת נבילה.** עי' דברי יחזקאל סימן מ"ז אות ו' שהקשה אמאי בעינן קרא לפחת נבילה תיפו"ל מדפטר בבור ט' על מיתה, ואמאי אינו חייב מדין פחת נבילה, ומוכח דפחת נבילה דניזק, ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' רא"ש סימן י"א שכתב דפחת נבילה דניזק משעה שנודע לו ההיזק, וכ"כ הנמו"י עי"ש. ועי' קה"י סי' י' שביאר דהוא מדין קרנא דתורך קבירא ביה, וכ"כ באו"ש פרק ז' מהלכות נזק"מ ה"ח. ועי' אמרי משה סי' ל"א אות ב' שביאר בדברי הרא"ש שהוא מדין טורח נבילה, ועי' קה"י סימן י"א ד"ה ולענ"ד, מה שהקשה ע"ז. - ועי' נמו"י שכתב בשם הרמ"ה דדין הרא"ש הוא דוקא בהסריחה הנבילה, אבל בהוזלה הפחת דניזק, אע"פ שהוזלה קודם שידע מההיזק, עי"ש טעמו, וע"ע דברי יחזקאל סימן מ"ז אות ה', ועי' רמ"א סימן ת"ג סעיף ב' שהביא שתי שיטות בזה. - ועי' או"ש הנ"ל שכתב דדין הרא"ש הוא דוקא בשאר נזקין ולא בבור, משום דלאחר מיתה הוי כלים ובור פטור על כלים, ועי' אמרי משה סימן ל"א אות ג' מה שהקשה ע"ז.

**תוד"ה לא נצרכא אלא לפחת נבילה, אע"ג דבפ' המניח אמרינן וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה אבל הראב"ד ז"ל, שתירץ דהכא מיירי ביוקרא וזולא, דאין זה מחמת הנגיחה, ועי' רש"י ד"ה אלא לפחת נבילה, שפי' דמיירי בהסריח ומחמת זה פחתו הדמים, ועי' דברי יחזקאל סימן מ"ז אות ב' מה שביאר במחלוקת התוס' והראב"ד.

**שם.** עי' שטמ"ק לקמן לד. ד"ה דאמר ליה, בשם הרא"ה, מה שתירץ על קושית התוס', ועי' קה"י סימן י' אות ב' מה שביאר בדבריו.

**בא"ד. אבל הכא מיד היה לו למוכרה.** עי' אבן האזל פ"ז מהל' נזק"מ הלכה ח-ט ד"ה איברא, שהק' מהגמ' לקמן כז. דמבואר דאינו חייב לסלק ההיזק, ועיי"ש שמחלק בין אדם המזיק לממונו המזיק, ועי' קה"י סי' י' מה שהקשה ע"ז.

**דף י"א ע"א**

**בגמ'. אילימא דבבירא וכו' כי טרח בדנפשיה טרח.** עי' שטמ"ק ד"ה ולענין פסק, שכתב דאם הניזק העלה את הנבילה שמין אותה בזוזא, והשבח לניזק.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן שפ"ו ס"ק י' שהקשה אמאי אינו יכול לשומה בד' כשהיא בבור, מ"ש מהזורק מטבע של חברו למים צלולים דאינו חייב להעלותה (עי' לקמן צח.) וע"ש מה שתירץ. ועי' קה"י סימן י' אות ג' מש"כ בזה.

**בגמ'. אמר שמואל אין שמין לא לגנב ולא לגזלן.** עי' רמב"ם פ"א מהלכות גניבה הט"ו ובפ"ב מהלכות גזילה ואבידה הט"ו, שפסק דהכלי השבור של הגזלן ומשלם דמים, ואם רצו הבעלים ליטול הכלי נוטלין ומשלם הפחת, ועי' מ"מ בהלכות גזילה שם שהקשה אמאי לא קנה הגזלן החפץ בשינוי, ותי' דמיירי בששמו עליו, ועי' בחידושי ר"ח הלוי שם שביאר בכוונתו דמיירי בשבר קטן שעדיין שמו עליו, דלא חשיב שינוי מעשה, והקשה ע"ז דא"כ אמאי אינו יכול לומר הרי שלך לפניך. ועי' חזו"א סימן כ' אות ב' ד"ה ונראה. ועי' מחנ"א בחי' על הרמב"ם בהלכות גזילה שם, שתירץ על קושית המ"מ, דכיון שנשבר מסתמא אין הגזלן רוצה לקנותו. ועי' נתיה"מ סימן שנ"א ס"ק א' וסימן שס"א סוף ס"ק א', שכתב דשינוי קונה בע"כ דגזלן.

**רש"י ד"ה אמר שמואל וכו' אין שמין הנבילה והשברים לבעלים שיחזיר גנב הפחת וכו'.** וכן פי' הרא"ש סימן י"א. ועי' תוס' לקמן סח. ד"ה מה, ובתוס' ב"מ צו: ד"ה זיל, שהביאו פי' רשב"ם דאיירי הכא לענין פחת נבילה דהוי דגזלן, וכן פירש הנמו"י בשם הרמ"ה, (ועי' בקטע הבא).

**רש"י ד"ה אלא לנזקין שמין כדכתיב והמת יהיה לו**. צ"ב דה"ל למימר משום דכתיב "ישיב לרבות שוה כסף ואפילו סובין", ועי' פנ"י ד"ה בתוס', מש"כ בזה.

**תוד"ה אין שמין וכו' גנב וגזלן שאני משום דכתיב אשר גזל כעין שגזל וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה וקשה לפר"ת, שהקשה דא"כ איך הגמ' לקמן צד. מוכיחה מדברי שמואל דס"ל שינוי קונה, דלמא טעמו משום דכתיב אשר גזל, ועי"ש מה שתירץ.

**בא"ד. והיינו טעמא דגנב וגזלן קנו מיד כשהוציאו מרשות בעלים וכו'.** עי' קה"י סימן י"ב מה שביאר בדברי התוס'.

**בא"ד. אבל מזיק לא נתחייב אלא כמו שהזיק.** עי' דברי יחזקאל סימן מ"ז אות ב' שפירש בדברי התוס' משום דכמה ששוה הנבילה אין זה בכלל הנזק.

**בא"ד. וה"ט דמ"ד אף לשואל כיון דחייב באונסין נמצא שקנאו בשעה שהוציא מיד הבעלים.** עי' פורת יוסף שכתב דתליא בפלוגתא לקמן קיב. אי שואל חייב משעת משיכה או משעת אונסין, דאי חיובו משעת משיכה דמי לגזלן, ואי חיובו משעת אונסין דמי למזיק, ועי' שטמ"ק ב"מ צז: ד"ה וז"ל הריטב"א ז"ל ש"מ מנה לי בידך וכו', שכתב דאפילו למ"ד משעת משיכה החיוב הוא משעת אונסין אלא דחל שעבוד למפרע משעת משיכה, ולפ"ז אפילו למ"ד משעת משיכה אפש"ל דדמי למזיק.

**עי'** נמו"י דף ה. [מדפי הרי"ף] שכתב דגזלן ששבר את הגזילה אי לא הויא שבירה של שינוי גמור דינו לשלם כמזיק, וכן נקט הקצוה"ח סימן ל"ד ס"ק ג' דגזלן שהזיק את הגזילה חייב מדין מזיק. ועי' קוב"ש לקמן אות קמ-קמא ובחזו"א סימן כ' אות ג', שהביאו דעת הרא"ש והראב"ד והרשב"א דס"ל דגזלן שהזיק החפץ אינו חייב מדין מזיק, וכן נקט האמרי משה סימן ל"ב אות כ"ז.

**עי'** נמו"י דף ה. מדפי הרי"ף דמבואר בדבריו דכופר בפקדון קונה בשינוי כגזלן, ועי' תוס' לקמן קז: ד"ה ושלח, שכתב "דהא דקאמר נעשה עליו גזלן היינו להתחייב באונסין". משמע דלשאר הדברים אינו כגזלן, ועי' אבי עזרי הלכות גזילה ואבידה פ"ג הי"ד ד"ה והנה, וד"ה ובפרק, ובאבן האזל פ"ד מהלכות גניבה הלכה ב-ג ד"ה והנה, וד"ה אבל.

**עי'** נמו"י דף ה. מדפי הרי"ף דמבואר בדבריו דשואל שלא מדעת קונה בשינוי כגזלן, ועי' דברי יחזקאל סימן נ"ב אות ד' שהוכיח מדברי הראב"ד בשטמ"ק לקמן צז. ד"ה אי נחית, שחולק ע"ז. וע"ש באות ו' מה שהקשה על שיטת הראב"ד.

**תוד"ה דאין מקצת שליא בלא ולד, וא"ת לר"א דאמר וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה דאין, בשם הרא"ש, שתי' דדוקא טומאת מגע ילפינן מסוטה ולא טומאה שבאה מגוף האשה, וכ"כ התוס' בנדה ב. ד"ה מעת, ובדף יז: ד"ה ואין, וכן צ"ל בדעת רש"י כאן שפי' דאיירי לענין טומאה.

**בא"ד. וי"ל דשמעתין איירי לענין לאוסרה לבעלה.** עי' מהר"ם שיף שהקשה דהא ספק טומאה ילפינן מסוטה שהוא לענין לאוסרה על בעלה, ועי' ש"ש ש"א פי"ב ד"ה ועוד נראה ליישב, שתי' דאיסור סוטה הוא משום טומאה, ואיסור נדה אינו משום טומאה.

**תוד"ה שליא וכו' דאם יש מקצת שליא בלא ולד היה לנו להתיר מטעם ספק ספיקא**. עי' ש"ש ש"א סוף פרק כ' ד"ה אמנם, שהוכיח מהכא דספק ספיקא אמרינן אפילו נגד חזקת איסור, ועיי"ש עוד בפרק כ"א מש"כ בזה, ועי' בחי' רעק"א מש"כ בזה.

**שם.** עי' ש"ך יו"ד סימן ק"י דיני ס"ס דין ט"ו שפירש אמאי לא בעינן הכא ספק ספיקא המתהפך.

**דף י"א ע"ב**

**תוד"ה בכור שנטרף בתוך ל' יום וכו' ועוד דבסוף הקומץ רבה וכו' ומפר"ת שנטרף היינו שנעשה טריפה וכו'.** והא דביש לו שני ראשים חייב ליתן י' סלעים לכהן אע"ג דהוי טריפה, אמרינן בהקומץ רבה שם "שאני הכא דבגולגולת תלא רחמנא". ועי' מאירי כאן מה שביאר בתרוץ הגמ' שם.

**בגמ'.** **רבא אמר שומר שמסר לשומר חייב ולא מיבעיא ש"ש שמסר לש"ח וכו' דא"ל את מהימנת לי בשבועה האי לא מהימן לי בשבועה.** עי' בחידושי רעק"א ב"מ לו: אות כג-כה שהקשה אמאי פשיטא ליה טפי בש"ש שמסר לש"ח, הא הטעם הוא משום את מהימנת לי בשבועה, ובזה כל השומרין שוין, ותירץ דשבועת ש"ח אינה פוטרת ש"ש אף היכא דלא שייך טעמא דאת מהימנת לי, ועי' בחידושי הרמב"ן ב"מ לו. ד"ה שומר, שכתב דשבועת ש"ח פוטרת ש"ש, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' רמב"ם פ"א מהלכות שכירות ה"ה שכתב "ואם הביא השומר השני ראיה שיפטר בה שומר ראשון כדין שמירתו ה"ז פטור". ועי' משנה למלך שם שהקשה אמאי לא נפטר הראשון בשבועת שני, ועי' קצוה"ח סימן רצ"א ס"ק י"ב, ובחידושי ר"ח הלוי, מה שתירצו ע"ז (ועי' בקטע הקודם).

**רש"י ד"ה שומר שמסר לשומר פטור,** **הראשון בכל אותן דינים שהיה פטור אם היתה אצלו פטור נמי השתא.** משמע דבדינים שהיה חייב אם היתה אצלו כגון אם פשע השני, חייב גם אחר שמסרו לאחר, וכן משמע בד"ה ולא מבעיא. וכן הוכיח האו"ש פ"ד מנזק"מ הי"א ד"ה אך, ועי' רמב"ן ב"מ לו. ד"ה שומר, שכתב דהראשון פטור לגמרי.

**תוד"ה דעלויי עלייה לשמירתו וכו' דש"ש מסר נפשו טפי לשומרו מש"ח.** עי' תוס' ב"מ צג: ד"ה אי הכי, שפירשו אמאי ש"ח שמסר לש"ש אינו חייב משום תחילתו בפשיעה כיון שש"ח שומר פחות, וסופו באונס.

**תוד"ה כגון שעשאו אפותיקי, והשתא גובה מיתמי כמו מלוקח וכו' מ"מ היכא דגבי מלקוחות גבי נמי מיתמי.** עי' תוס' ב"ב קעה: ד"ה לא, שכתבו דלתירוץ הגמרא דמיירי שעשאו אפותיקי גובה מלקוחות ולא מיתומים, וצ"ב מה הצד דלא גובה מיתמי הא לא שייך בהו פסידא דלקוחות, ועי' תוס' לקמן קח: ד"ה לוה, שכתבו דממקבל מתנה גובה אפילו בעשה שורו אפותיקי, משום דלא שייך ביה פסידא דלקוחות, ולפי"ז ודאי דה"ה מיתמי גובה.

**בא"ד.** **ומלוה על פה לא גבי ממשעבדי ולא מיתמי וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה כגון, שכתב דרק למ"ד שעבודא לאו דאורייתא אין גובין מיתומין אלא היכא דגובין מלקוחות, אבל למ"ד שעבודא דאורייתא גובין מיתומין אפילו היכא דאין גובין מלקוחות.

**דף י"ב ע"א**

**תוד"ה אנא מתניתא ידענא, אע"ג דבכמה דוכתין אשכחן דכמקרקעי דמי לענין אונאה ושבועה.** עי' נמו"י לקמן לד: מדפי הרי"ף מה שתירץ על קושית התוס'.

**בא"ד.** **אור"י דהכא לא איירי אלא במילי דרבנן ולגבות מיתמי ומלקוחות וסבר שעבודא לאו דאורייתא.** עי' רשב"א לקמן עמוד ב' ד"ה ולענין פסק הלכה, שהקשה דהרי"ף פסק שעבודא דאורייתא, ואפ"ה פסק דאין גובין מן העבדים. ועי' קצוה"ח סימן ל"ט סק"א, שכתב דאפילו למ"ד שעבודא דאורייתא מ"מ הא דאין גובין מן המטלטלין הוא מדרבנן, ומשו"ה עבדי כמטלטלי לענין גביה, דחשיב מילי דרבנן, ולפי"ז ניחא.

**בא"ד.** **ולענין פרוזבול וקנין אגב דהוי נמי דרבנן.** עי' קצוה"ח סימן ר"ב ס"ק ה' שהקשה מהגמרא בב"מ מו. דמוכח לכאו' דקנין אגב הוי דאורייתא.

**תוד"ה והלכתא בכפות, וצ"ל נמי דמיירי בישן וכו'.** עי' תוס' רבינו פרץ שכתב דהכא לא בעינן ישן, דכיון דדעת אחרת מקנה ה"ל חצר המשתמרת לדעתו, וכ"כ בקצוה"ח סימן ר' ס"ק ב' בשם השטמ"ק בב"מ, ובשם הגהת מימוני המובא בב"י, ועי' רא"ש פ"ק דב"מ סימן ל"א שכתב ג"כ דהיכא דדעת אחרת מקנה לא בעינן משתמרת לדעתו, וצ"ב דהרא"ש כאן סוף סימן י"ד כתב דבעינן כפות וישן, והא איכא הכא דעת אחרת, וי"ל דהרא"ש שם כתב הטעם "משום דשמירת הנותן חשובה לו כשמירתו", והכא לא שייך טעם זה, דאין העבד משתמר לדעתו של נותן, וע"ע קצוה"ח שם ד"ה והנה.

**תוד"ה למה לי עומדין בתוכה, פי' ע"כ לא מטעם חצר קנה דסתם עבדים אין משתמרין לדעתו וכו' ומטעם אגב נמי לא קנה דקרקע אין נקנית אגב קרקע.** עי' נתיה"מ סימן רמ"א ס"ק ג' שכתב דקרקע אין נקנית בחצר, ועי' או"ש פ"א מהלכות גירושין ה"ו ד"ה ואולם אחר העיון, שכתב דמהתוס' כאן מוכח דקרקע נקנית בחצר, וע"ע חזו"א אבהע"ז סי' קמ"ז בעניני עבדים אות י"ז.

**דף י"ב ע"ב**

**בגמ'.** **ואליבא דריה"ג דאמר ממון בעלים הוא.** עי' קצוה"ח סימן ת"ו ס"ק ב' ד"ה שוב ראיתי, שהקשה דהא אסורין בהנאה קודם שחיטה, וא"כ אמאי הוי ממון בעלים לקדש בו את האשה לריה"ג, ועי' קה"י סימן י"ג אות ג' מה שתירץ על זה.

**רש"י ד"ה לרבות קדשים קלים וכו' ואע"ג דבקדשי שמים אין נשבעין עליהם וכו'.** וכ"כ רש"י קידושין נב: ד"ה בה' לרבות, ועי' המקנה שם שהקשה דהא בשבועת הפקדון חייב אפי' נשבע מעצמו חוץ לבי"ד, וא"כ מה איכפ"ל דאין משביעין בקדשי שמים, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' רש"י שבועות לז: ד"ה משום דהוה, שכתב דבנשבע על קרקע אין מביאין קרבן שבועת הפקדון, משום דאין נשבעין על הקרקעות, וצ"ב דהא שבועת הפקדון חייב אף בנשבע מעצמו וכנ"ל, וצ"ע.

**בגמ'.** **אבל לאחר שחיטה אפילו ריה"ג מודה דכי קא זכו משולחן גבוה קא זכו.** עי' רש"י לקמן עו. סוף ד"ה דר' יוסי הגלילי, ועי' המקנה קידושין נב: ד"ה ברש"י ד"ה כי קא זכי, ובקצוה"ח סימן ת"ו ס"ק ב', שהוכיחו מדברי רש"י שם דגם לאחר שחיטה הוי ממון בעלים עד לאחר זריקה והקטרה.

**רש"י ד"ה מחיים, שאחריות הוא עליו.** עי' המקנה קידושין נב: ד"ה שם בגמרא כי קאמר, שהקשה דהא ע"כ אין זה טעמו של ריה"ג דא"כ בקדשי קדשים שחייב באחריותן אמאי לא הוי ממון בעלים לריה"ג, ועי"ש מה שביאר בדברי רש"י, ועי' רש"ש כאן, וע"ע בפנ"י כאן.

**תוד"ה מאן תנא, כלומר פשיטא ליה דלא בא למעט ההקדשות דלית בהו מעילה כגון קרקע וכו'.** עי' מהרש"ל לעיל ו: שפירש בדעת רש"י דקרקעות כיון דאין בהן מעילה חייבין עליהם כמו שאר נכסי הדיוט, ועי' דברי יחזקאל סי' מ"ו אות א' שהקשה לפי"ז אמאי לא אמרינן דאתי למעוטי קרקע של הקדש, ואליבא דכו"ע.

**תוד"ה ואליבא דר"ש דאמר וכו' ועוד י"ל דע"כ לא מתוקמא כר"ע מדמצריך קרא לרבויי שהוא ממון בעלים.** עי' שטמ"ק ד"ה ואליבא, שפירש דכיון דאמר ר"ע לא יקריב אין שום קדושה עליה, וע"ע שם בד"ה ולענין פסק, שהביא שתי שיטות בזה.

**שם.** עי' אבן האזל בהשמטות ומילואים להלכות נזקי ממון עמוד פ"ה ד"ה והנה ביארנו, שהקשה דהא דעת התוס' לקמן ד"ה ואם איתא, דגם בכור בעל מום לא הוי ממון בעלים לרבנן, ואע"ג דלא חזי להקרבה, ועי' שטמ"ק ד"ה ואליבא.

**דף י"ג ע"א**

**רש"י ד"ה מתנות כהונה קאמרת וכו' ובן עזאי מילתיה דר' יוסי קמפרש.** עי' ר"ח שפירש דבן עזאי חולק על ריה"ג, וכן פירש הלח"מ פ"ח מהלכות נזק"מ ה"א, בדעת הרמב"ם.

**בגמ'. אלא אמר רבי יוחנן למעוטי מעשר.** עי' מאירי שכתב דהיינו דוקא לענין שבועת הפקדון, אבל לענין נזקי ממון הרי הוא כשאר קדשים קלים, ויש חולקין.

**בגמ'. שלמים שהזיקו גובה מבשרן ואינו גובה מאימוריהן.** עי' ים של שלמה סימן ל"ד שכתב דגם במועד הדין כן שאינו גובה כנגד האימורין כיון שיש בהם דין מעילה, ועי' אחיעזר ח"ג סימן ס"ב אות ג' ד"ה ובספר תפארת צבי, מש"כ בזה, וע"ע חזו"א סימן ה' אות י"ג ד"ה ומועד, מש"כ בזה, וע"ע שם ד"ה מיהו.

**בגמ'. ואי אליבא דר' נתן הא אמר כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי.** עי' טור סימן ת"י אות כ"ט שהביא דעת הרמ"ה דשנים שהזיקו ושניהן בני חיובא ואחד אין לו לשלם, משלם השני הכל לר' נתן, והטור חולק ע"ז, עי"ש הטעם.

**רש"י ד"ה לא צריכא וכו' כגון שור שוה מאתים וכו' אינו גובה אלא חציו דמי בשרו וכו'.** עי' תוס' רבינו פרץ שכתב דאינו מפסיד לפי שווי האימורין אלא לפי מה שהזיקו האימורין.

**רש"י ד"ה ואי אליבא דרבי נתן הא אמר כי ליכא לאשתלומי וכו' דאמר בתם בעל השור משלם רביע ובעל הבור שלשה חלקים.** עי' לקמן נג. דאמרינן דאי סבר ר"נ האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד הא דאין בעל השור משלם מחצה הוא משום דאמר שותפותאי מאי אהניא לי, ועי' בתוס' רבינו פרץ שם ד"ה שותפותאי, שהקשה דישלם בעל הבור מחצה וחצי רביע ובעל השור רביע וחצי רביע, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע קה"י סימן י"ז.

**דף י"ג ע"ב**

**בגמ'. ניזק אוכל בשר ומתכפר מביא לחם.** עי' קצוה"ח סימן ת"ו סק"ב ד"ה אמנם, שהוכיח מהכא דאפילו לריה"ג דקדשים קלים ממון בעלים הן, א"א למכרו לענין שיתכפר בו הקונה, אלא רק לאכילת הבשר, ועי' תוס' רבינו פרץ לקמן סו: סוף ד"ה הכא, שכתב דלריה"ג אפשר למכרו גם לכפרה.

**בגמ'. רבינא אמר למעוטי נגח ואח"כ הקדיש וכו' תניא נמי הכי יתר על כן אמר רבי יהודה וכו'.** עי' רא"ש סימן ט"ז שכתב דאע"ג דפליגי רבנן עליה דר"י מוקי רבינא מתני' כיחידאה משום דלא פליגי אלא בשור שהמית אדם אבל בשור שהמית שור לא פליגי, ועי' שטמ"ק ד"ה רבינא, שכתב בשם הראב"ד דילפינן לה מדכתיב "ומכרו את השור החי וגו'". ועי' מאירי לקמן מד: שכתב דהרבה פסקו כר"י ולפי"ז ניחא דרבינא קאי אליבא דהלכתא. וע"ע לח"מ פ"ח מנזק"מ ה"ד, ועי' רש"ש.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה ותימא, שכתב דאיירי הכא במועד אבל בתם למ"ד יוחלט השור (עי' לקמן לג.) אינו יכול להפקיר ולהקדיש, ועי' מאירי שכתב "אבל בתם אע"פ שהקדישו מוקדש אם הפקירו אינו מופקר", ועי' ים התלמוד מה שביאר אמאי יכול להקדישו אף למ"ד יוחלט השור.

**שם.** עי' מאירי שכתב דמיירי גם בהפקיר או הקדיש אחר שעמד בדין קודם גמ"ד, ומביא שדעת הרמב"ם פ"ח מנזק"מ ה"ד דמיירי רק בהפקיר או הקדיש קודם שעמד בדין.

**שם.** עי' לקמן צ: דמועד שהמית והזיק ודנוהו דיני נפשות אפשר אח"כ לדונו דיני ממונות, ועי' בגליון הש"ס שם שהקשה דהא בגמ"ד דדיני נפשות הבעלים מפקירו וא"כ ה"ל כנגח ואח"כ הפקיר, ועי' קצוה"ח סימן ת"ו סק"א שתירץ דכיון דהוי איסורי הנאה לא חל ההפקר דאינו ברשותו, ואע"ג דיאוש מהני אף באינו ברשותו אפ"ה אפשר לדונו משום דביאוש אינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, ועי' קה"י סימן ל"ז, ובחי' הגרש"ש סימן ל"ח אות ב', מש"כ בענין יאוש אי הוי כהפקר או לא. - ועי' דברי יחזקאל סימן מ"ט אות ד' שתירץ על קושית הרעק"א דהתם מיירי בנזקי שן ורגל דחייב אפילו בנגח ואח"כ הפקיר, ועי' חזו"א סימן ג' אות ט"ז שכתב דבשן ורגל נמי פטור בנגח ואח"כ הפקיר.

**רש"י ד"ה והועד בבעליו וכו' דמשמע שיהא לה בעל אחד משעת העדאה ועד שעת העמדה בדין.** עי' רש"ש שכתב דלפי"ז אפילו במכרו פטור, ועי' רשב"א כאן ולקמן מד: ד"ה עד שתהא, שחולק ע"ז וס"ל דאם יש לו בעלים חייב, ואפילו אם אין זה הבעלים של שעת הנזק. - ועי' טור סימן ת"ו שפסק דבמכר חייב, וכן בהפקירו וחזר וזכה בו, אבל בהפקירו וזכה בו אחר פטור, וצ"ב מ"ש ממכר, ועי' בחידושי הגהות שם אות א'. ועי' נמו"י ד. מדפי הרי"ף במשנה, שכתב דאפילו הפקיר וחזר וזכה בו פטור.

**בגמ'. אלא דאזקיה תורא דשואל לתורא דמשאיל וכו'.** עי' מאירי שכתב שאם ההיזק היה באונס שואל חייב נ"ש ושאר שומרים תם משלם ח"נ ומועד משלם נ"ש, ועי' חזו"א סימן י"א אות ב' ד"ה כתב, שהקשה דאם זה באונס שיפטר גם מדין שמירת נזקין, ועי"ש מה שתירץ.

**דף י"ד ע"א**

**בגמ'. אי הכי אימא סיפא נפרצה בלילה וכו' הא ביום חייב הא לא קבל עליו שמירת נזקיו.** עי' שטמ"ק ד"ה הא ביום, שהקשה דלמא חייב המשאיל קאמר, ותירץ בשם הרא"ש והרשב"א דהמשאיל ביום נמי פטור, ובשם הראב"ד תי' דהמשאיל בלילה נמי חייב.

**בגמ'. מתקיף לה ר' זירא כיון דמיוחדת לפירות הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא.** עי' חזו"א סימן ג' אות א' ד"ה ובעיקר, שהקשה לפמש"כ הרא"ש (לעיל סימן א') דשן ורגל פטור ברה"ר משום שהוא ברשות אמאי פוטר ר"ז, הא הכא אין זה ברשות.

**תוד"ה לא לזה ולא לזה וכו' ול"ג כמ"ש בספרים וכו' דא"כ גבי שן לא היה לו ליחשב חצר הניזק.** עי' רא"ש סוף סימן י"ז שכתב "דאע"פ ששור המזיק נכנס שם ברשות קרינן ביה חצר הניזק, כיון דמיוחדת רק לאחד לפירות", ועי' אבן האזל פ"א מנזק"מ ה"ח שהקשה לפמש"כ הרא"ש (לעיל סימן א') דשן ורגל פטורין ברה"ר משום שהוא ברשות אמאי חייב, הא השור נכנס שם ברשות. - ועי' נמו"י שכתב "ובעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי לתת בה פירות ולא שוורים וכו' והשתא אתי שפיר טפי דלגבי שן הויא חצר הניזק", ועי' בחידושי אנשי שם אות ב', וע"ע בשטמ"ק ד"ה וז"ל תלמידי ה"ר ישראל ז"ל.

**דף י"ד ע"ב**

**תוד"ה פרה שהזיקה טלית וכו' וקשה דע"כ פרה שהזיקה טלית היינו בחצר הניזק וכו'.** עי' רא"ש סימן י"ח שכתב דמיירי בחצר המיוחדת לזה ולזה לשוורים ולאחד מהן למטלטלין. ועי' מהרש"א שכתב דקושית התוס' היא לשיטתם לעיל עמוד א' ד"ה לא לזה. ועי' מהר"ם שיף שהקשה על תירוץ הרא"ש דא"כ אמאי חייב בעל הטלית משום בור הא הו"ל בור ברשותו, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה ותלמידי ה"ר ישראל ז"ל, וע"ע בשטמ"ק ד"ה וז"ל הרב המאירי ז"ל פרה שהזיקה טלית וכו'. - ועי' נמו"י שתירץ כתירוץ הרא"ש, ועי' תרומת הכרי סימן שפ"ט סעיף י"ג, מה שהקשה על הנמו"י.

**בא"ד. וטלית בפרה אתא לאשמועינן דלא גבי מיתמי וכו' אבל ביתמי דאי משתלמי מן העליה וכו'.** עי' רשב"א שהקשה דמטלטלי דיתמי דלא משתעבדי אינה תורה דהא למ"ד שעבודא דאורייתא גובין אף ממטלטלי דיתמי מדאורייתא, ולמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא אף מן הקרקעות אין גובין מדאורייתא, ועי' רמב"ם פי"א מהלכות מלוה ולוה ה"ז שכתב "שהמטלטלין אינן תחת שעבוד ב"ח מן התורה", וכ"כ הטור סי' ק"ז.

**תוד"ה עבדים ושטרות נמי נקנין בכסף, ול"ג שטרות דאין נקנין בכסף אלא במסירה ובשטר.** עי' רשב"א שכתב דנקנין נמי באגב.

**בגמ'. הכא במאי עסקינן ביתמי.** עי' רא"ש סימן י"ט שכתב מה דינם של מטלטלין בזה"ז.

**בגמ'. הכא נמי שתפס מחיים.** עי' מאירי שכתב דאע"פ שחזר היתום ואנסם ממנו אחר מיתת האב גובין לו מהם, שכבר זכה בהן בתפיסתו.

**רש"י ד"ה ביתמי וכו' דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב"ח דאיכא למימר לאחר מיתת אביהן קנאום.** עי' מאירי לעיל במשנה שכתב דדרך שיטפה כתב רש"י כן, ואפילו נתברר שהיו המטלטלין של אביהן אינן משועבדים. ועי' רש"י ב"מ סז: ד"ה אין בעל חוב, שכתב דהטעם דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי הוא מפני שאין המלוה סומך דעתו עליהם.

**תוד"ה שמע מינה וכו' ומפרש ר"ת ש"מ לוה ומכר נכסיו אין בי"ד גובין לו וכו'.** עי' מהר"ם.

**בא"ד. ולהכי בנזקין נמי לא גבי וכו' אבל מזיק לא דייק ואית ליה קלא.** עי' קצוה"ח סימן קי"ט ס"ק א' שהקשה מ"ש נזקין דאע"ג דאית ליה קלא אינו גובה למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, מעמד בדין דכיון דאית ליה קלא גובה אפילו למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, ועי' שער המלך פי"ט מהלכות מלוה ולוה ה"ה מה שתירץ על קושיתו.

**דף ט"ו ע"א**

**בגמ'. בני חורין למעוטי עבדים בני ברית למעוטי עכו"ם.** עי' רא"ש סימן י"ט שכתב דהו"א שבנזקין ראוי להאמין לכל אדם כדי שישתלם הניזק דמי נזקו. ועי' רמב"ם פ"ח מנזק"מ הי"ג, ובפיה"מ, מש"כ בזה. - עוד כתב הרא"ש דאיצטריך לאשמועינן דאפילו בשור של נכרי שנגח לשור של ישראל בעינן שני עדים כשרים, ועי' ים של שלמה סימן מ"א שהקשה ע"ז מהגמ' לקמן קיג. דמבואר דאפשר לדון את העכו"ם בדיניהם, ועי"ש מה שתירץ. ועי' אבן האזל פ"ח מנזק"מ הי"ג אות ב' ד"ה והנה מה שכתבנו, שהקשה דהא עכו"ם נהרג בע"א ודיין אחד, ולא יהא ממונו חביב מגופו, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה אשר תשים לפניהם וכו' ומדכתיב והיא שפטה את ישראל בדבורה וכו'.** עי' תוס' גיטין פח: ד"ה ולא, שתירצו דלא היתה דנה אלא היתה מלמדת להם הדינים, וכ"כ הר"ן שם מט: מדפי הרי"ף.

**רש"י ד"ה ממונא וכו' ונ"מ דאי מודה מקמי דאתו סהדי לא מיפטר.** עי' רש"ש שהקשה דאפילו בלא באו עדים אח"כ איכא נפק"מ, דבממון ההודאה מחייבת אותו משא"כ בקנס, ועי' פנ"י.

**בגמ'. שייר חצי כופר וכו' הא מני ריה"ג דאמר תם משלם חצי כופר.** עי' תוס' לעיל ו: סוף ד"ה שור רעהו, ולקמן מד. ד"ה הכא, שכתבו דדוקא בקרן אין משלם כופר שלם בפעם ראשונה, אבל ברגל משלם כופר שלם בפעם ראשונה. ועי' רשב"א לקמן מד. ד"ה גירסת רוב הספרים, ובדף מח: ד"ה אמר, שכתב דגם ברגל אין משלם כופר שלם בפעם ראשונה.

**דף ט"ו ע"ב**

**בגמ'. והלכתא פלגא נזקא קנסא.** עי' מאירי שכתב בשם הראב"ד דלא דמי לשאר קנסות, דהכא אם הודה בי"ד אומרים לו שלם אלא שאין כופין אותו, וכן אי תפס לא מפקינן מיניה אע"פ שהודה, משא"כ בשאר קנסות, וכ"כ המ"מ בפ"ט מהל' נזק"מ הלכה י"א בדעת הרמב"ם, ועי' רשב"א לקמן לג. מה שהקשה ע"ז. ועי' ש"ך סי' ת' ס"ק י"ג, ובים של שלמה לקמן פ"ג סימן ל"ה, שתמהו מנלן לחלק בין פלגא נזקא לשאר קנסות. וע"ע בקונטרס הספיקות כלל ב' אות י'. וע"ע קה"י סימן כ"ו, ובאבן האזל פ"ב מהל' גניבה הי"ב ד"ה ומדי עיוני, מה שביארו בדברי הראב"ד.

**בגמ'. כיון דאיכא ח"נ צרורות דהלכתא גמירי לה דממונא הוא.** עי' רש"י לעיל ג: ד"ה בחצי נזק צרורות, ובמהרש"ל שם, וברא"ש לעיל סימן א', וברשב"א לעיל ג: ד"ה והא דאמרינן, האם נאמרה הלכה שזה ממונא או שאת זה יודעים גם בלא ההלכה.

**בגמ'. האי כלבא דאכל אימרי ושונרא דאכלה תרנגולא משונה הוא.** עי' רא"ש לקמן פרק ב' סימן ג' שכתב דהשינוי הוא רק ההריגה ולא האכילה, ועל הנבילה משלם נ"ש אם אכל בחצר הניזק, ועי"ש שהביא דעת רש"י לקמן כג. ד"ה זאת אומרת, שחולק ע"ז וס"ל דגם על הנבילה משלם ח"נ כיון דההריגה היתה משונה.

**בגמ'. ולא מגבינן בבבל.** עי' רא"ש סימן כ' שכתב דאם אומר קבלו עדותי כדי שאם אתפוס לא יוציאנו מידי אין מקבלין, משום דחשיב דיני קנסות.

**בגמ'. ואי תפס לא מפקינן מיניה.** עי' רא"ש סימן כ' שכתב בשם הרמ"ה דהיינו דוקא היכא דתפס כשיעור נזקיה אבל טפי מנזקיה כגון כפל וד' וה' אי תפס מפקינן מיניה, דהא דמהני תפיסה הוא מתקנ"ח, ויותר מכדי נזקו לא תקנו, והרא"ש חולק ע"ז וס"ל דהא דמהני תפיסה הוא משום דעביד איניש דינא לנפשיה, ומהני אפילו ביותר מנזקו, ועי' נתיה"מ סימן א' ס"ק ה' ד"ה ועש"ך, שכתב דהיינו דוקא היכא דליכא מומחין אבל היכא דאיכא מומחין לא מהני תפיסה אפילו לסברת הרא"ש.

**שם.** עי' ים של שלמה סוף סימן מ"ג שכתב דאחר שתפס זכה בה בדין ואין יכול המזיק לחזור ולתפוס ממנו, ועי' נתיה"מ סימן א' ס"ק ה' שכתב דמדברי הרא"ש יש להוכיח דיכול לחזור ולתפוס ממנו.

**שם.** עי' רא"ש סימן כ' שהביא דעת הראב"ד דאם הודה המזיק אפילו תפס קודם הודאתו מפקינן מיניה, והרמב"ן חולק כיון דבעינן הודאה בבי"ד ובזמן הזה ליכא מומחין. ועי' ש"ך סימן א' ס"ק ט"ז שכתב דלדעת הרמב"ן כיון שאין זה מודה בקנס יכול הניזק לתפוס מכח הודאתו אפילו לא באו עדים, וכ"כ הסמ"ע שם ס"ק י"ח, ועי' בקצוה"ח שם ס"ק ו' מה שהקשה ע"ז. ועי' נמו"י לקמן יז. מדפי הרי"ף שכתב דלא מהני תפיסה בקנס אלא היכא דאיכא סהדי, ואפילו הודה מזיק לא מהני הודאתו עד דאיכא סהדי.

**שם.** עי' מנח"ח מצוה מ"ב אות א' [ב' במהדורה חדשה] ד"ה וכל זה כתבתי, שכתב דאע"ג דמהני תפיסה בקלב"מ, היינו דוקא בממון, דכיון דחייב לצי"ש מהני תפיסה (עי' קצוה"ח סימן פ"ז ס"ק כ"ג), אבל בקנס דאין חיוב לצי"ש לא מהני תפיסה בקלב"מ, וע"ע שם מצוה נ"א אות ג' [י"ג במהדורה חדשה] ובקצוה"ח סימן א' ס"ק ז'.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ב מהלכות גניבה הי"ב שפסק דבספק חיוב קנס מהני תפיסה, ועי' ראב"ד שם שחולק ע"ז, ועי' מ"מ שם שביאר דעת הרמב"ם.

**בגמ'. דתניא ר"נ אומר מניין שלא יגדל אדם כלב רע וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה מדרבי נתן, שכתב דר"נ לא מיירי אלא בסכנת נפשות, ולא בסכנת נזקין. ועי' דבר אברהם ח"א סי' ל"ז אות כ"ה שהקשה דהא הכא מיירי בסכנת נזקין וא"כ מה הראיה מר"נ, ועיי"ש שכתב דצ"ל דרק דרך דמיון הביא הש"ס להא דר"נ ומדרבנן הוא.

**תוד"ה והשתא דאמרת פלגא נזקא קנסא וכו' אבל למ"ד פלגא דנזקא ממונא לא מחייב כלל.** עי' שטמ"ק ד"ה כתוב בתוס', שהקשה מהא דתנן לקמן יט: אכלה כסות או כלים משלם ח"נ, ועי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"ל שתירץ באופן אחר, ועי' חזו"א סימן י"א אות ב' לדף טו: מש"כ בזה.

**בא"ד. אבל למ"ד פלגא נזקא קנסא הוי תולדה דקרן דתרווייהו משונים הם אע"ג דקרן כוונתו להזיק.** עי' פלפולא חריפתא לעיל ברא"ש סימן א' אות ש' שפירש דילפינן לה מקרן ושן במה הצד, ועי"ש שהוכיח מהכא דדעת התוס' כהרא"ש דכיון דעיקר הלימוד מקרן חייב ברה"ר כקרן.

**תוד"ה ואי תפס לא מפקינן מיניה, אור"ת דוקא אי תפס המזיק עצמו וכו' אבל מידי אחרינא לא.** עי' ריטב"א כתובות מא: ד"ה ואי תפס, שכתב דדין זה הוא דוקא בשור תם, שאינו גובה אלא מגופו, משא"כ בשאר קנסות, וכ"כ המאירי כאן, וע"ע מש"כ הנמו"י דף ח. מדפי הרי"ף בשם הרמ"ה.

**בא"ד. דאי בכל דבר לא מפקינן יבוא לידי תקלה וכו'.** עי' רא"ש סימן כ' שהקשה דאם יתפוס יותר מכדי נזקו יכולין בי"ד לדונו להחזיר המותר דאין זה דיני קנסות.

**דף ט"ז ע"א**

**תוד"ה ראוי לה אין שאין ראוי לה לא, אין להקשות דילמא הא דקאמר מועדת היינו לשלם מן העלייה.** עי' רש"ש שתי' דע"כ הא דקאמר מועדת היינו לשלם נ"ש, דהא שור המזיק ברשות הניזק אינו משלם מן העליה וקרי ליה מועד.

**תוד"ה והנחש הרי אלו מועדים וכו' ואפילו נחש שאין נהנה מנשיכתו וכו' מ"מ כיון דאורחיה בהכי הוי כמו רגל.** עי' רשב"א לעיל ב: ד"ה נשיכה תולדה דשן היא, שכתב בתירוץ אחד דהוי תולדה דשן.

**שם.** עי' שו"ת אחיעזר ח"ג סימן ס"ד אות א' שהקשה דמהגמ' לקמן כו. מוכח דנחש הוי קרן, ועי' אבי עזרי פ"א מנזק"מ ה"ח ד"ה ובספ"ב, ובחזון יחזקאל פ"א ה"ג בחידושים ד"ה ובשו"ת אחיעזר, מה שתירצו על קושיתו.

**דף ט"ז ע"ב**

**בגמ'. אמר שמואל ארי ברשות הרבים דרס ואכל פטור.** עי' פנ"י שהקשה לפי מה שכתב הרא"ש (לעיל סימן א') דשן ורגל פטורין ברשות הרבים משום שהוא ברשות, אמאי פטור בארי הא ודאי אין לו רשות להניח לארי לילך ברשות הרבים בלא שמירה, וכן הקשה בים של שלמה סימן מ"ז, ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. טרף ואכל פטור.** עי' ים של שלמה לקמן פרק ב' סימן ט' שכתב דלשיטת הרא"ש לקמן (פ"ב סימן ג') דהיכא דההריגה היתה בשינוי והאכילה כדרכו חייב על האכילה מדין שן, ה"נ החיוב הוא רק על הפחת שפחתה המיתה אבל האכילה הוי שן ופטור ברשות הרבים, וברשות הניזק משלם נזק שלם. ועי' אמרי משה סימן ל"א אות א' מה שהקשה על זה, ועי' קה"י סימן י"א.

**בגמ'. והתניא וכן חיה וכו' טרפה בהמה ואכלה בשר משלם נזק שלם.** עי' ים של שלמה לקמן פרק ב' סימן ט' שהקשה לשיטת הרא"ש (הובא בקטע הקודם) מה הקושיא, דלמא הא דחייב נזק שלם היינו על האכילה, ועי' אמרי משה סימן ל"א אות ד' מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. אי הכי מאי האי דקתני לה גבי תולדה דשן גבי תולדה דקרן בעי למתנייה קשיא.** עי' בחידושי רבנו מאיר שמחה לקמן יט: שנסתפק בכלבא דאכל אימרי רברבי ג' פעמים אי הוי קרן מועדת או שן, ועיי"ש מה שהוכיח מכאן.

**רש"י ד"ה חייב, דלאו אורחיה היא ותולדה דקרן הוא ומשלם חצי נזק ברה"ר.** עי' תרומת הכרי סימן שפ"ט סעיף ח' שהביא דעת המגיד משנה דמשלם נזק שלם ברשות הרבים, והקשה על זה דא"כ מה מקשה הגמ' מברייתא דחיה שנכנסה לחצר הניזק, הא גם שמואל מודה דמשלם נזק שלם.

**תוד"ה והתניא וכן חיה וכו' ולא הוה מצי לשנויי דכרבי טרפון אתיא וכו' מדקתני לה גבי תולדה דשן כדמסיק**, עי' מהדורא בתרא שהקשה דהא רבינא לא חש להאי קושיה וא"כ אמאי לא אוקמא בפשיטות בדלא אייעד וכרבי טרפון, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה כי תניא מתניתא וכו' וי"ל משום זאב נקט דכיון דאייעד חוזר לקדמותו והוי שן דפטור ברה"ר.** עי' שטמ"ק ד"ה וז"ל תלמידי הר"ר ישראל ז"ל, שהקשה דא"כ מה מקשה הגמ' גבי תולדה דקרן בעי למתנייה, נימא דנקט לה גבי שן משום זאב, ועי"ש מה שתירץ, וכן הקשה המהרש"א ועי"ש מה שתירץ.

**פרק שני - כיצד הרגל**

**דף י"ז ע"א**

**מתני'. על הראשון משלם נזק שלם ועל האחרון משלם חצי נזק.** עי' מלא הרועים שהקשה דתפשוט מהכא דחצי נזק צרורות מעלייה משלם, (עי' לקמן יח.) דאל"כ הוה ליה למימר על הראשון משלם נזק שלם מעלייה ועל האחרון חצי נזק מגופו, ועי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' רש"ש שכתב דמדקתני אחרון ולא שני משמע דה"ה על שלישי משלם חצי נזק וכדעת הרא"ש (לקמן סימן ב'). ועי' במרומי שדה שדחה ראייתו.

**רש"י ד"ה משלם חצי נזק, דדליל היינו צרורות וכו'.** עי' רשב"א לקמן עמוד ב' ד"ה ועגלה, שפירש דמשלם חצי נזק משום דהוי משונה ולא משום צרורות.

**תוד"ה היתה מבעטת, אגב דשוה לצרורות נקט לה הכא.** עי' רשב"א מה שתירץ על קושית התוס', וע"ע פנ"י ורש"ש ומלא הרועים ד"ה במשנה היתה מבעטת.

**שם.** עי' מהר"ם שיף שהקשה דא"כ לעיל טז: דפריך אמאי תני לה גבי שן, אמאי לא משני דמשום דשוה לשן נקט לה גבי שן.

**דף י"ז ע"ב**

**בגמ'. ס"ד אמינא ושלח את בעירה כתיב בהמה אין חיה לא קמ"ל.** עי' שטמ"ק ד"ה תנא, שהקשה דהא תנן לעיל טו: הזאב והארי וכו', ולשיטת התוס' שם (טז. ד"ה והנחש), הוא מדין שן, ועי"ש מה שתירץ, (וע"ע בקטע הבא).

**רש"י ד"ה קמ"ל מתניתין דאשן דחיה נמי מיחייב.** עי' שטמ"ק ד"ה ורבינו ישעיה, שפירש דגם להו"א שן דחיה חייב והנידון כאן הוא לגבי פטור ברה"ר, דהו"א דבשן דחיה אין פטור דרה"ר, קמ"ל. ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הלכות נזקי ממון ד"ה ובאמת, שתמה דהא כל חיובא דחיה ילפינן מבהמה ואיך יתכן שתהיה יותר חמורה מבהמה, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה סד"א ושלח את בעירה כתיב, אע"ג דכבר אשמועינן ברישא דאפילו תרנגולין מועדין וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה בהמה, שתירץ דהו"א דחייב בשן דחיה משום תולדה ומשום הכי חייב בתרנגולין, קמ"ל דהוי אב. ועי' בית הלוי חלק ג' סימן מ"ט שביאר מאי נפק"מ אי הוי אב או תולדה.

**בגמ'. אמר רבא בשלמא סומכוס קסבר כחו כגופו דמי אלא רבנן וכו'**. עי' תורת חיים שפירש אמאי הקשה כן רק על הברייתא ולא על המשנה.

**בגמ'. הדר אמר רבא לעולם כגופו דמי וכו'.** צ"ב דלמא לעולם לאו כגופו דמי, והלכתא גמירי לה דחייב חצי נזק, ועי' רא"ש לקמן סימן ב' שכתב דהלכתא לגרועי אתא, ועי' נחלת דוד לקמן יט. ד"ה מיהו. ועי' פלפולא חריפתא שם אות כ', שתירץ באופן אחר. וע"ע בשטמ"ק ד"ה אמר רבא, שתירץ דאי לאו כגופו דמי א"כ חצי נזק צרורות ליהוי קנסא.

**בגמ'. וחצי נזק צרורות הלכתא גמירי לה.** עי' לעיל ג: "ואמאי קרי לה תולדה דרגל וכו'", ועי' רשב"א שם, ומבואר דלבתר דגמירי הלכתא אין החיוב מדין רגל אלא חיוב מחודש של צרורות, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ט"ז אות ד' ד"ה דהנה, מש"כ בזה.

**שם.** עי' לעיל טו: "כיון דאיכא חצי נזק צרורות דהלכתא גמירי לה דממונא הוא", ועי' רא"ש לעיל פ"ק סימן א' שכתב דעיקר הלכה לחצי נזק גמירי, והא דממונא הוא ממילא ידעינן כיון דתולדה דרגל הוא, ועי' רש"י לעיל ג: ד"ה בחצי נזק צרורות, ובמהרש"ל שם, וברשב"א שם ד"ה הא דאמרינן, וע"ע קה"י סימן ט"ז אות ב' סוף ד"ה בהא, מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה עגלה מושכת בקרון וכו' אם הלכה קרון שהזב עליה על גבי כלים וכו' ובנזקין נמי וכו'.** עי' מרומי שדה שהקשה דהא בזב טמא משום משכב ואין זה דומיא דנזקין שהשור מושך את העגלה, ועי' נמו"י שפירש דהזב מושך את העגלה, ולפי"ז אתי שפיר.

**תוד"ה כל שבזב טהור וכו' וכל עיקר האי כללא לא בא אלא למעט זורק.** עי' פנ"י מה שביאר בדברי התוס'.

**בגמ'. בעי רבא דרסה על כלי ולא שברתו ונתגלגל למקום אחר ונשבר מהו וכו'.** עי' נחלת דוד שהקשה מהא דאמר רבא לקמן נג: דשור ואדם שדחפו לבור השור משלם כופר ומוכח דאין זה צרורות, דהא ליכא כופר בצרורות (עי' לקמן מד: רש"י ד"ה ואכתי צרורות). ועי' חזו"א סימן י"א אות י"ב ד"ה וניחא, מה שתירץ על קושיתו.

**בגמ'. זרק כלי מראש הגג וכו' לרבה פשיטא ליה לרבא מיבעיא ליה.** עי' נמו"י דף ז: מדפי הרי"ף שכתב בשם הריטב"א דלהלכה שניהם פטורין, דהמוציא מחברו עליו הראיה, ועי' דברי משפט סימן שפ"ו ס"ק ג' שהקשה דאפילו אי בתר מעיקרא אזלינן יתחייב השני מדינא דגרמי, דהוא גרם שלא יוציאו מהראשון מספק, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה זרק כלי מראש הגג וכו' נראה דאם זרק וכו' ובא אחר וקדם ושברו דפשיטא דחייב.** עי' אמרי משה סימן ל"א אות ו' ז' שהקשה אמאי חייב השני הא הכלי היה אבוד ממנו ומכל אדם (עי' ב"מ כב: מנין לאבידה ששטפה נהר וכו', ושם כד. המציל מן הארי ומן הדוב וכו'), וכן קשה בזרק כלי אמאי חייב השני אי בתר תבר מנא אזלינן הרי הכלי היה אבוד ממנו ומכל אדם. ותירץ דכיון דהזורק חייב הרי הכלי שוה כדי לתבוע נזקיו. ועי' רש"י לקמן כו: ד"ה זרק, שכתב דמיירי בזרק בעל הכלי, וצ"ע. ועי' רא"ש לקמן סימן ט"ז, שחולק על רש"י ולפי"ז ניחא. ועי' חזו"א סימן י"א אות ט', שתירץ כהאמרי משה, ועי"ש מה שהקשה ע"ז. וע"ע בחידושי הגר"ח (על הש"ס) סימן רכ"ה, ובחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות גזילה ואבידה ד"ה בב"ק, מש"כ בזה.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן ש"צ ס"ק א' שהוכיח מדברי הרא"ש בסימן ב' דלא כהתוס', ועי' נמו"י שכתב בשם הרא"ש כהתוס', וצ"ע. ועי' נחלת דוד, ואמרי משה סימן ל"א אות ה' בהג"ה ד"ה גם, שדחו ראיית הקצוה"ח. - עוד הוכיח הקצוה"ח שם מרש"י לעיל י: גבי מרבה בחבילה דלא כהתוס', ועי' נחלת דוד, וחזו"א סימן י"א אות ה' ד"ה ובקצוה"ח, ובאמרי משה הנ"ל שדחו ראייתו. - עוד הוכיח הקצוה"ח שם מהנמו"י לקמן דף י. [מדפי הרי"ף] ד"ה אשו משום חציו, דלא כהתוס', ועי' אחיעזר ח"א סימן י"ט אות ו' ד"ה והנה, ובאמרי משה הנ"ל שדחו ראייתו. - וע"ע בקצוה"ח שם שכתב דה"ה באש שעומדת לשרוף כלי הוי מנא תבירא, והיינו דוקא למ"ד אשו משום חציו אבל למ"ד אשו משום ממונו ודאי לא הוי מנא תבירא, ועי' אמרי משה הנ"ל בסוף ההג"ה, ובחזו"א סימן י"א אות ט', מה שתמהו על דבריו.

**דף י"ח ע"א**

**בגמ'. דקאזיל מיניה מיניה.** עי' בעל המאור לקמן דף יא: מדפי הרי"ף שהקשה דהרי"ף פסק כרבה ואפ"ה כתב הכא דמיירי דקאזיל מיניה מיניה, ועי' במלחמות שם שתירץ דדעת הרי"ף דרבה סבר בתר תבר מנא אזלינן, ומש"ה לא אמר דהזורק חייב, והא דהשני פטור הוא משום דאין לו דמים כיון שסופו להשבר. ועי' נמו"י, וברשב"א כאן, וברא"ש סימן א' בשם הראב"ד, מה שתירצו על קושית הבעל המאור.

**תוד"ה במועד מתחילתו מי שמעת ליה וכו' וקשה דהיכי פשיט הא דרבא וכו' דצד תמות במקומה עומדת.** עי' פנ"י לקמן עמוד ב' ד"ה בא"ד ומדקתני וכו', שהקשה דאפילו בלא צד תמות משלם מגופו אע"ג דאייעד, כיון דרבנן ס"ל אין העדאה לצרורות, ועי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה במועד, שיישב דעת רש"י, דאי משום צד תמות במקומה עומדת היה משלם רביע מגופו ורביע מעלייה, וע"ע בנחלת דוד מה שתירץ על קושית התוס', ועי' חזו"א סימן י"א אות י"ז מה שביאר בקושית התוס'.

**דף י"ח ע"ב**

**בגמ'. בעי רבא יש העדאה לצרורות או אין העדאה לצרורות.** עי' רא"ש סימן ב' שהקשה אמאי לא הביא הרי"ף ספק זה, ותירץ דאין נפק"מ בזה"ז כיון דאין העדאה בבבל. ועי' ים של שלמה סימן ד' שתי' דספק זה הוא רק לפי הצד דצרורות מגופו משלם, ולהלכה קי"ל דמעלייה משלם. וע"ע במאירי ד"ה צרורות, וד"ה תרנגול, שכתב דלהלכה אין העדאה לצרורות, ולפי"ז ניחא דלא הביא הרי"ף בעיא זו.

**בגמ'. ת"ש בהמה שהטילה גללים לעיסה וכו'.** עי' חזו"א סימן א' אות ד' ד"ה ובשו"ע, שהקשה אמאי אינו חייב על הגללים משום אש, ועי"ש מה שתירץ. וע"ע חזו"א סימן י"א אות י"ד ד"ה ויש מקום לומר, מה שתירץ על זה.

**רש"י ד"ה דדחיק לה עלמא וכו' ונראה בעיני דכל גללים להנאתה הוא ואפ"ה לאו תולדה דשן נינהו.** עי' בשטמ"ק לעיל ג. ד"ה אבל בתוס' שאנץ, שכתב דאין זה תולדה דשן כיון שאין לה הנאה מזה שנפלו הגללים על הפירות.

**בא"ד. והא דאמרינן בפ"ק טינפה פירות להנאתה הוי תולדה דשן, היינו כגון שנתגלגלה עליהן וכו'.** עי' ר"ח לעיל ג. שפירש דטינפה פירות היינו שהטילה עליהן גללים. ועי' שטמ"ק כאן ד"ה וה"ר יהוסף הלוי, שפירש דהתם מיירי בגללים המחוברים לגופה ומשו"ה לא הוי צרורות.

**דף י"ט ע"א**

**בגמ'. ובפלוגתא דסומכוס ורבנן קמיפלגי, והא משונה הוא, דאית ביה בזרני.** עי' רי"ף שהביא את הברייתא דתני רמי בר יחזקאל, וכתב ע"ז "והוא דהוו ביה ביזרוני, אבל לא הוו ביה ביזרוני משונה הוא וח"נ הוא דמשלם" ועי' בעה"מ שהקשה דהא למסקנא ברייתא זו אליבא דסומכוס היא, אבל לרבנן בין דהוו ביה בזרני בין דלא הוי ביה בזרני לא משלם אלא ח"נ, ועי' רא"ש סימן ב' שתירץ דאין כוונת הרי"ף לקבוע הלכה כרמי בר יחזקאל דהא הביא אח"כ הא דאמרי בי רב סוס שצנף וכו', ומ"מ הביאו להשמיענו דהיכא דלא הוו ביה בזרני משונה הוא ואינו משלם אלא רביע נזק להצד דיש שינוי לצרורות, וכ"כ הנמו"י, ועי' רשב"א שתירץ דלמסקנא דאיירי דאית ביה בזרני קאי אפילו לרבנן ולא חשיב צרורות, ועי"ש שהקשה דא"כ הול"ל "אלא" דאית ביה בזרני.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ב מנזק"מ ה"ט שפסק דאי אית ביה בזרני משלם ח"נ כצרורות, ואי לית ביה בזרני משונה הוא ומשלם חצי נזק ככל הקנסות, והראב"ד שם הקשה ע"ז דהא ספק הוא אם יש שינוי לצרורות לרביע נזק, ואמאי משלם ח"נ, ועי' מ"מ שם מה שביאר בדעת הרמב"ם, ועי' או"ש שם שביאר דבריו, וע"ע באבן האזל שם.

**בגמ'. בעי רב אשי יש שינוי לצרורות לרביע נזק או אין שינוי לצרורות לרביע נזק.** לדעת רש"י הספק הוא האם תם משלם חצי ממועד וא"כ בצרורות משלם רביע, או דמשלם חצי מהנזק וא"כ ה"ה בצרורות משלם ח"נ. ועי' תוס' רבינו פרץ שפירש דהספק הוא האם בצרורות משלם חצי מהנזק וא"כ אין שינוי, או חצי ממה שהיה משלם אם היה מזיק בגופו.

**שם.** עי' רמב"ם פ"ב מנזק"מ ה"ה, שכתב דבבעטה והתיזה צרורות "אם תפס הניזק רביע נזק אין מוציאין מידו, שהדבר ספק הוא שמא שינוי הוא ואינו תולדת רגל שהרי בעטה", וע"ע בהלכה ו' שם, ועי' ראב"ד שם מה שהקשה ע"ז. ועי' מ"מ שם שביאר דספק הגמ' לפי הרמב"ם הוא האם צרורות בשינוי הוי תולדה דקרן ומשלם רביע נזק, וה"ה דחייב ברה"ר, או דהוי תולדה דרגל ומשלם חצי נזק ברשות הניזק ופטור ברה"ר. ועי' ב"י סימן ש"צ אות ב' שנקט דלפי הצד שאין שינוי, החצי נזק הוא ממונא, ואע"פ שזה משונה. ועי' דרישה שם שכתב דה"ה דמשלם מן העלייה לפי הצד שאין שינוי, וע"ע אמרי משה סימן כ"ח אות ו'.

**שם.** עי' רא"ש סימן ב' שהקשה למה לא הביא הרי"ף בעיא זו, ותירץ דליכא נפק"מ כיון דקנסא הוא ולא דיינינן בבבל, ותפיסה מהני אפילו לחצי נזק כיון דספק הוא, והקשה ע"ז מהא דקי"ל (ב"מ ו:) תקפו כהן מוציאין אותו מידו, דמספק לא מהני תפיסה, ועי' בקונטרס הספיקות כלל ד' אות ד', שתירץ דהתם הוא ספק במציאות ומש"ה לא מהני תפיסה, משא"כ בספיקא דדינא. וע"ע שם באות ב' מה שתירץ אמאי לא הביא הרי"ף בעיא זו. וע"ע במאירי לעיל יח: ד"ה צרורות, וד"ה תרנגול, שכתב דלהלכה אין שינוי לצרורות, ולפי"ז ניחא דלא הביא הרי"ף בעיא זו.

**בגמ'. בעי רב אשי כח כחו לסומכוס ככחו דמי או לא מי גמיר הלכה וכו'.** עי' רא"ש שהוכיח מכאן דלרבנן כח כחו ככחו ומשלם ח"נ, ועי"ש שכתב דהתוס' לקמן כב. ד"ה ורבי יוחנן, פליגי ע"ז.

**בגמ'. היתה מהלכת במקום שא"א לה אא"כ מנתזת וכו'.** עי' ר"ח שביאר דהספק הוא אי הוי אורחיה ומשלם נ"ש דתולדה דרגל הוא, או דלמא השתא מיהא מחמת ביעוט הוא וצרורות נינהו, ומשלם ח"נ.

**רש"י ד"ה או דלמא השתא מיהא מחמת ביעוט הוא וכו' לישנא אחרינא אורחיה הוא וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה או דלמא, שפירש אמאי לא פירש רש"י דנפק"מ אי קנסא הוא או ממונא.

**שם.** עי' פנ"י שהקשה אמאי לא פי' רש"י דנפק"מ אי משלם מגופו או מן העלייה למאי דקי"ל כרב פפא דצרורות כי אורחייהו משלם מן העלייה.

**בגמ'. כיון דאי אפשר לה אורחיה הוא או דלמא השתא מיהא וכו' תיקו.** עי' רא"ש שכתב דלדברי האומר דכל תיקו אי תפס לא מפקינן מיניה ה"נ אי תפס הבהמה משתלם ממנה חצי נזק, ואע"ג דאיכא הכא ספק ספיקא. ועי' קונטרס הספיקות כלל ו' אות ז' שכתב דמוכח מהרא"ש דס"ס לא מהני להוציא ממון, ועי"ש שהוכיח מהתוס' בכתובות דפליגי ע"ז.

**בגמ'. בעא מיניה ר' ירמיה מר' זירא היתה מהלכת ברה"ר ובעטה והתיזה וכו'.** עי' בהשגות הראב"ד פ"ב מנזק"מ ה"ה שכתב דהספק הוא בצרורות כי אורחייהו ול"ג "ובעטה", וכן מבואר ברשב"א, ועי' שטמ"ק ד"ה בעא מיניה, שכתב דרש"י גרס "ובעטה", ועי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' מהר"ם.

**בגמ'. התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י מהו וכו' א"ל הדרי בי.** עי' רא"ש לעיל פ"ק סימן א' שכתב בדעת הרי"ף דאם היה עץ ארוך מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י ודרסה עליו ברה"ר והזיקה ברה"י פטור, ועי' שלטי הגבורים דף א: מדפי הרי"ף אות ב' שכתב דמשום הכי השמיט הרי"ף בעיא דר' ירמיה לר' זירא, דס"ל דלאו הלכתא הוא, ועי' בהגהות הב"ח על הרא"ש שם אות ד', ובים של שלמה פרק א' סימן ד', ובאבן האזל פ"א מנזק"מ ה"ח אות ד', שכתבו דיש חילוק בין דרסה על עץ להתיזה.

**דף י"ט ע"ב**

**בגמ'. ואי לא אצנעיה פושע הוא.** עי' שטמ"ק ד"ה וכן כתב הראב"ד, שהקשה דהא בעל התרנגול נמי פושע הוא שלא שמר תרנגולו, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה אלא מתני' בדאדייה אדויי, ואיירי בדליל הפקר או דחבריה ואצנעיה.** ואע"פ שהצניעו, בעל תרנגול חייב. ועי' בהשגות הראב"ד פ"ב מנזק"מ הלכה י-יא שפי' בדעת הרמב"ם דבאצנעיה גם בעל התרנגול פטור, ועי"ש שחולק ע"ז. ועי' בחידושי הראב"ד שכתב דאם הדליל אינו של בעל התרנגול חייב בעל התרנגול אע"ג דאצנעיה, ואם הדליל של בעל התרנגול ואצנעיה פטור, וי"א דאף בכה"ג חייב משום דתחילתו בפשיעה לגבי דליל אחר, וסופו באונס.

**תוד"ה וכי איתמר דרב הונא וכו' ובקונטרס פירש וכו' וקשה לפירושו מ"מ ליחייב משום אשו וכו'.** עי' נחלת דוד שתירץ דדעת רש"י דדוקא היכא שהאש מזיקה והרוח רק מקרבת את האש אל הדבר הניזק, חייב משום אש, אבל היכא דההיזק מחמת הרוח אינו חייב משום אש, וה"נ ההיזק מחמת התרנגול, וכן כתב בשטמ"ק לקמן ס. ד"ה רב אשי אמר, בשם הרא"ה, וכ"כ הרשב"א ב"ב כו. ד"ה אבל הכא.

**מתני'. ואם נהנית משלמת מה שנהנית.** עי' שו"ת הרשב"א ח"ד סימן י"ג שכתב דדינו כבע"ח שאינו חייב לשלם ממיטב, ועי' בקצוה"ח סי' שצ"א ס"ק ב' שכתב דמשלם מזיבורית כיון דל"ש ביה נעילת דלת. ועי' או"ש פ"א מנזק"מ ה"ב ד"ה ואולם.

**בענין חיוב נהנה** - עי' קצוה"ח סימן רמ"ו ס"ק ב'.

**מתני'. מתוך החנות משלמת מה שהזיקה.** עי' תוס' לקמן כא. ד"ה דקיימא, שכתבו דאע"פ שעומדת ברה"ר ואכלה כדרכה משלמת מה שהזיקה כיון שהיא רשות גמורה לניזק, וכ"כ הרשב"א שם ד"ה מחזרת.

**רש"י ד"ה מצדי הרחוב משלמת מה שהזיקה, כדין קרן תם חצי נזק** **ומועד נזק שלם.** עי' תוס' לקמן כא. ד"ה ובמחזרת, שהקשו דכיון דאורחיה למיכל אורחיה נמי לעלות לצידי רחבה, ואמאי חשיב משונה, וע"כ פירשו דמשלמת מה שהזיקה משום דחשיב רשות הניזק, וכן פי' הנמו"י שם. ועי' תוס' רבינו פרץ שם ד"ה ושמואל אמר, וברשב"א לקמן כ. שפירשו אמאי לא הוי כחצר השותפין. ועי' שטמ"ק לקמן כא. ד"ה עוד כתבו בתוס', מה שהקשה עוד על פי' רש"י.

**רש"י ד"ה ואסלא חצי נזק,** **דמשונה הוא וכגון דתפס ניזק דאין דנין וכו'.** עי' נמו"י שכתב בשם הרמ"ה דדוקא בתפס המזיק עצמו אבל תפס מידי אחרינא לאו תפיסה היא, כיון דתם אינו משלם אלא מגופו.

**דף כ' ע"א**

**בגמ'. אמר אילפא בהמה ברה"ר ופשטה צוארה וכו' אמר רבא בקופצת.** עי' רי"ף שהביא דברי אילפא וכתב ע"ז "והוא דקפצה אבל עמדה לא דהיינו אורחה". ועי' בעל המאור שהקשה דהא אילפא מיירי באכלה מע"ג חברתה, ובין שקפצה בין שעמדה חייבת, ורב אושעיא מיירי ברה"ר ובלא ע"ג חברתה, ומש"ה דוקא בקופצת משלם ח"נ, ועי' רמב"ן במלחמות שביאר דעת הרי"ף, וע"ע רא"ש סימן ד' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה בקופצת וכו' שאין דרכה בכך ותולדה דקרן הוא וחייבת חצי נזק קאמר.** עי' נמו"י שכתב בשם הרא"ה והריטב"א דכיון דאורחה למיכל אורחה נמי למקפץ ואין זה תולדה דקרן, והא דחייבת הוא משום שן דחשיב רשות הניזק, וכן פירש הרשב"א.

**רש"י ד"ה כגון דקיימא עמיר ברשות הניזק, ובהמה ברה"ר.** עי' שטמ"ק ד"ה מתגלגל מהו, שכתב דבדוקא כתב רש"י דהבהמה ברה"ר, ליישב קושית התוס' מכלב שנטל חררה.

**תוד"ה מתגלגל מהו וכו' וקשה דלקמן גבי כלב שנטל חררה וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה ורבינו ישעיה, מה שתירץ על קושית התוס'.

**שם.** עי' פנ"י מה שביאר בדעת רש"י.

**בא"ד. ואכלה בחוץ פטורה תנא אגב רישא דמילתא דפשיטא היא.** עי' מהדורא בתרא ונחלת דוד שהקשו, דהא אית ביה רבותא היכא דסופה להתגלגל בפנים, דאפ"ה פטורה, ועי' שטמ"ק ד"ה וז"ל תלמידי הר"י ז"ל, שכתב דבסופה להתגלגל בפנים נמי פשיטא דפטור, עיי"ש הטעם.

**בגמ'. מאי טעמא כל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור.** עי' שטמ"ק ד"ה כל המשנה, שהקשה אמאי בעינן ובער בשדה אחר לפטור שן ורגל ברה"ר תיפוק ליה דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור, ותירץ דדוקא בשינה בו פטור אבל לא שינה בו חייב, ועי' חזו"א סימן ח' אות ח' שנקט דשינה בו לאו דוקא, וה"ה הזיק בשן ורגל נמי פטור.

**בגמ'. מצי אמר ליה מאי חסרתיך.** עי' תוס' ב"ב יב: ד"ה כגון זה, שכתבו בשם הריצב"א דהוא משום דכופין על מדת סדום.

**תוד"ה זה אין נהנה וזה אין חסר, אפילו בחצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר וכו'.** עי' קצוה"ח סימן שס"ג ס"ק ג' שהקשה מאי שנא מהא דאמרינן לקמן פה: דהדקיה באינדרונא חייב לשלם לו שבת, ותי' דהכא השבת הוא בממונו ושבת דבהמתו פטור.

**שם.** עי' רי"ף שכתב דבכה"ג צריך להעלות לו שכר דהא חסריה ממונא, ועי' רא"ש סימן ו' מש"כ בזה, וכ"כ הנמו"י דף ח: מדפי הרי"ף בשם הרא"ה, ודוקא כשדר בו אבל אם סגר את הבית ולא דר בו פטור, ובשם הרמ"ה כתב דאפילו לא דר בו חייב, ואפילו למאן דלא דאין דינא דגרמי, כמו שחייב בהדקיה באינדרונא, וכ"כ הטור סי' שס"ג בשם הרמ"ה, ועי' בקצוה"ח סימן שס"ג ס"ק ג' שהקשה דהא הכא הוא שבת דבהמתו ואמאי חייב.

**בא"ד. דאפילו גירשו חברו וכו' אין זה אלא גרמא בעלמא.** עי' רא"ש סימן ו' שכתב "אין זה אלא גרמא בעלמא ולא מיחייב אלא כשעת הגזילה", ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ל' שהקשה דהא לאו גזילה היא אלא מזיק בגרמא, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בשטמ"ק ד"ה לא צריכא.

**דף כ' ע"ב**

**תוד"ה הא איתהנית, אפילו למ"ד וכו' שאני הכא שהיה יכול למונעו מתחילה.** וכ"כ התוס' ב"ב יב: ד"ה כגון זה, בשם הריצב"א, ועי' מרדכי סימן ט"ז שכתב בשם הראבי"ה דאינו יכול למונעו מלדור בביתו, משום דכופין על מדת סדום.

**בא"ד. וא"ת ההיא דתחב לו חבירו וכו' שאם היה מחזיר היתה נמאסת ואין שוה כלום.** עי' מה שתירצו ע"ז התוס' בכתובות ל: ד"ה לא צריכא.

**בגמ'. ת"ש רבי יהודה אומר וכו' שאני התם משום שחרוריתא דאשייתא.** עי' רשב"א בעמוד א' סוף ד"ה אלא בחצר, שהקשה דבמשנה שם מסיים ר' יהודה "אלא בעל העליה בונה את הבית ואת העליה ומקרה את העליה ויושב בבית עד שיתן לו את יציאותיו". ולשיטת הרי"ף (הובא לעיל עמוד א') דזה לא נהנה וזה חסר חייב, מה בכך שלא נהנה, מ"מ יתחייב לשלם משום שזה חסר שחרוריתא דאשייתא, ועי' נחלת דוד שם ד"ה והרשב"א, מה שתירץ על קושיתו.

**תוד"ה טעמא דניקף הא מקיף פטור וכו' וי"ל שאני עמד ניקף דגלי אדעתיה דניחא ליה בהוצאה.** עי' בחידושי הגרש"ש סימן י"ט אות ה-ו שפי' דבגלה דעתו חיובו הוא משום דמשתרשי ליה, וע"ע שערי יושר שער ג' פרק כ"ה (עמוד רס"ח) ד"ה ונלענ"ד.

**בגמ'. זאת אומרת הדר בחצר חבירו שלא מדעתו צריך להעלות לו שכר.** עי' קוב"ש פסחים אות ק"ח, ובקובץ הערות סימן נ"ב אות א' ואות י"ג, ובקובץ ביאורים בכורות אות א' ד"ה והנה, שהוכיח מהכא דחיוב מעילה הוא מדין גזל, דאל"כ מה הראיה ממעילה להדיוט, ועי' בחידושי ר"ח הלוי פ"ח ממעילה ה"א ד"ה ונראה.

**תוד"ה נתנה לחבירו וכו' וא"ת מ"מ למעול דהוי מתכוין לקנות וכו' והכא הוא סבור שלו הוא.** עי' ר"ן נדרים לד: ד"ה אמר רבא, שכתב דאפילו נתכוין לקנות לא מעל כיון דיד גזבר כיד הקדש, ואין מעילה אלא במוציא מרשות הקדש לרשות אחר.

**תוד"ה והוא שהניחה ע"פ ארובה, פ"ה וכו' ותימה כי קבעה נמי לא קני דשינוי החוזר לברייתו הוא.** עי' נחלת דוד שתירץ דדוקא לענין קנין בעינן שינוי שאינו חוזר אבל לענין מעילה בשינוי כל דהו סגי.

**דף כ"א ע"א**

**תוד"ה כהדיוט מדעת דמי וכו' כלומר דדעת שכינה איכא שלא יהנה אדם בלא מעילה.** עי' שטמ"ק ד"ה כהדיוט, שפירש דהו"ל כהדיוט שמוחה, דחייב לשלם, וכ"כ בתוס' רבנו פרץ. ועי' בנחלת דוד מה שהקשה ע"ז, ועל כן פי' דהו"ל כהדיוט שהתנה עמו הדר בו ע"מ שיתן לו שכר, וכ"כ המהר"ם, וכן פי' הרשב"א.

**בגמ'. הכי קאמר נמצא הבית של שמעון מעלה לו שכר, תרתי וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה הא דקיימא, שהקשה דהא גלה בדעתו דניחא ליה בשכר ומשו"ה חייב, וכמ"ש התוס' לעיל כ: ד"ה טעמא, ועי"ש מה שתירץ. ועי' או"ש פ"ג מגזילה ה"ט מה שתירץ על קושית השטמ"ק, וכ"כ בשערי יושר שער ג' פרק כ"ה (עמ' רס"ח) סוף ד"ה ונלענ"ד.

**עי'** נמו"י שכתב דבשכר בית בזול והשכירו לאחר ביוקר אם אין לו רשות להשכיר מותר השכירות לבעה"ב, משום דר' יוסי דאמר (ב"מ לה:) "כיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו", ואם יש לו רשות להשכיר מותר השכירות לשוכר, ועי' קצוה"ח סימן שס"ג ס"ק ח' מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. א"ר הונא אמר רב הדר בחצר חבירו וכו' משום שנאמר ושאיה יוכת שער.** צ"ב דהא לעיל אמרינן דבלאו האי טעמא נמי פטור משום דזה נהנה וזה לא חסר, ועי' מהר"ם שתירץ דמיירי דאיכא שחרוריתא דאשייתא לכך מצריך כנגד זה שיגיע קצת הנאה לבעל הבית, וכ"כ הנמו"י, ועי' נחלת דוד מה שהקשה ע"ז, ועי' רא"ש סימן ו' שכתב דמייתי מהך קרא אסמכתא וסעד לדבריו, ובאמת אף בלא טעם זה פטור, ועי' נחלת דוד שהקשה דא"כ מאי קאמר מאי בינייהו. ועי' רשב"א מש"כ בזה.

**בגמ'. ההוא מעיקרא קרמנאי הוו דיירי ביה.** עי' קצוה"ח סימן שס"ג ס"ק ה' שהקשה דתיפוק ליה משום שחרוריתא דאשייתא, ותירץ דעדיין לא פרעו לו היתומים דמי הבנין, וכ"כ הרא"ש סימן ו' דמיירי שלא היה להם לפרוע כדי דמי בנינו, ועי' רשב"א.

**תוד"ה ויהבי להו ליתמי דבר מועט, ומחמת כן חייב לשלם מה שנהנה אע"פ שלא חיסר כ"כ וכו'.** וכ"כ הרא"ש סוף סימן ו', וכ"כ הרשב"א לעיל כ: ד"ה שאני התם, ועי' נמו"י שהביא דעת הרמ"ה דאינו חייב לשלם אלא מה שחיסר.

**תוד"ה דקיימא בקרן זוית וכו' ולפי' ר"י צ"ל דכל מה שהגדיים יכולין להגיע ולאכול חשיב רה"ר אפילו לחמור וכו'.** עי' רשב"א שכתב דלגדיים הוי רה"ר ולחמור הוי כרשות הניזק.

**דף כ"א ע"ב**

**בגמ'. בעלמא בור ברשותו פטור ושאני הכא דאמר לאו כל כמינך דמקרבת להו לפירותיך לרה"ר וכו'.** עי' הגהות מיימוניות פ"ב מנזק"מ הי"ז שהקשה מהכא על דברי התוס' לקמן (כג. ד"ה וליחייב), שכתבו "דיותר יש לאדם ליזהר עצמו שלא יזיק אחרים משלא יוזק", ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה אי כרב אי כשמואל, רבי יוסי לא מצי סבר כשמואל וכו' אע"ג דלר' יוסי אין נפקותא.** עי' שטמ"ק ד"ה אי כרב, שכתב בשם רבנו פרץ דנפק"מ אם עמדה בחצר המזיק והחזירה ראשה לרה"ר.

**בענין תחילתו בפשיעה וסופו באונס** - עי' בחידושי רעק"א ב"מ לו: ד"ה בא"ד, שכתב דלדעת הסוברים דבעינן אונס הבא מחמת הפשיעה טעם החיוב הוא דכיון דבא מכח הפשיעה הוי כולה פשיעה, ולדעת הסוברים דלא בעינן אונס הבא מחמת הפשיעה טעם החיוב הוא משום דכיון שפשע נשתעבדו נכסיו ונתחייב לשלם עד שיסתלק הפשיעה.

**בגמ'. כגון דמקרבי כלים לגבי כותל דכי קפצי בקפיצה לא נפלי עלייהו וכו'.** עי' נמו"י במשנה, שהקשה דהא יכולין לשנות בקפיצה ולקפוץ סמוך לכותל על הכלים ויתחייבו חצי נזק, ואמאי לא הוי תחילתו בפשיעה לגבי חצי נזק, ותירץ דתחילתו בפשיעה הוא דוקא בפשיעה גמורה, אבל מה שיכולים להזיק בשינוי אין זה פשיעה גמורה, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' רשב"א שהקשה דא"כ בקפצו אמאי חייבין נזק שלם הא משונה הוא, ותירץ דכיון דמדעתן קפצו ופעמים עושין כן אין זה משונה ומשלם נ"ש, ותחילתו בפשיעה לא הוי דאין זה פשיעה גמורה.

**בגמ'. משכחת לה בכותל רעוע מאי ניהו דאיבעי ליה לאסוקי דעתא דנפיל ארחי וכו' תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא.** עי' ים של שלמה סימן י"ט שפי' דתחילתו בפשיעה שמא יפול הכותל וסופו באונס שנפלו הכלב והגדי, ועיי"ש שדן אי חשיב אונס הבא מחמת הפשיעה כיון שאפילו היה הכותל ברי היו יכולים ליפול ממנו, ועי' בנחלת דוד שפי' דתחילתו בפשיעה היינו מה שהעלן על הכותל דחיישינן שהכלב והגדי יפילו הלבנים וסופו באונס שנפלו הכלב והגדי, והוי אונס הבא מחמת הפשיעה.

**תוד"ה הא נפלו פטורין, אלמא קסבר וכו' א"נ בכלי ארוך וכו'.** עי' תוס' חדשים [על המשניות] ד"ה שקפצו, שהקשה אמאי לא תירצו דיש שם כלים הרבה, מהן קרובים ומהן רחוקים, ותירץ דהתוס' ס"ל דבעינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס באותו כלי, ועי' שטמ"ק ד"ה וכן תירץ ה"ר ישעיה ז"ל.

**דף כ"ב ע"א**

**תוד"ה דאפיך מיפך, וא"ת למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב לחייב נ"ש וכו'.** עי' מרדכי סימן י"ח שתירץ דלא מיחייב תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב, וע"ע בתוס' רבינו פרץ, ועי' נחלת דוד לעיל כא: ד"ה ולדברי.

**בא"ד. וכן כל קרן בחצר הניזק תחילתו בפשיעה לענין שן ורגל.** עי' שטמ"ק ד"ה וז"ל תלמידי הר"י ז"ל, שהקשה למ"ד פלגא נזקא קנסא אמאי לא הוי ממונא משום דתחילתו בפשיעה לענין שן ורגל, ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. ר' יוחנן אמר אשו משום חציו.** עי' תוס' סנהדרין עז. ד"ה סוף חמה, שכתבו דלרבי יוחנן אבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה הוי נמי חציו, ועי' שטמ"ק לקמן נו. ד"ה אילימא, שכתב בשם הרא"ה דדוקא באש ס"ל לר"י דחציו הוא ולא באסו"מ, וכ"כ בחידושי ר"ח הלוי פי"א מהל' שכנים ה"א ד"ה והנה, בדעת הרמב"ם, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י' אות ו' ד"ה ובחידושי.

**רש"י ד"ה משום ממונו וכו' וקס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינו שלו דלר"י חייב וכו'.** משמע דלמסקנא אינו כן, ועי' פנ"י שכתב דלשון "קס"ד" לאו דוקא דהא אף לפי המסקנא קיימא האי איכא בינייהו, ועי' מהרש"א מש"כ בזה, וע"ע שטמ"ק לקמן כג. ד"ה וז"ל הגליון, ובנחלת דוד שם ד"ה לכך נלענ"ד, שפירשו אמאי למסקנא לא קאי האי איכא בינייהו.

**תוד"ה ועל הגדיש ח"נ, ואע"ג דלגבי שולח בעירה לא מחייב עד דמסר לו שלהבת לר"ל וכו'.** עי' נחלת דוד שהקשה דהתם מיירי לענין חיובא דבעל האש ומשו"ה אינו חייב אלא בשלהבת לר"ל, ולר"י עד דמסר לו גווזא, אבל הכא חייב על מה שהכלב הזיק ולא משום אש אלא משום צרורות, ומשו"ה גם בגחלת חייב לכ"ע, ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**שם.** עי' שטמ"ק לקמן נט: ד"ה וכתב הרא"ה ז"ל, שכתב דדוקא היכא דהוסיף החרש עצים ס"ל לר"י דפטור במסר לו שלהבת, אבל אם החרש רק הוליך את האש לגדיש מודה רבי יוחנן דחייב, דהו"ל ככלב שנטל חררה והלך לגדיש וכו' דהיכא דפשע בעל גחלת בגחלתו חייב.

**תוד"ה אשו משום ממונו וכו' ולא שיהא האש שלו דאפילו הדליק באש של אחר חייב וכו' ולא כפ"ה וכו'.** עי' פנ"י שכתב דכן מוכח מהא דתנן לקמן נט: "אחד הביא את האור ואחד הביא את העצים וכו' בא אחר וליבה המלבה חייב", ואע"פ שאין האש שלו, וכן מהא דתנן התם "שלח ביד פקח הפקח חייב", ואע"פ שאין הגחלת שלו, וזה באמת קושיא גדולה לכאו' על דברי רש"י, ועיי"ש מש"כ ליישב דעת רש"י.

**בא"ד. כדאשכחן בפרק הכונס בכופף קמתו של חברו בפני הדליקה ומטיא ברוח מצויה.** עי' נחלת דוד שתי' דשאני התם שעשה מעשה בגוף החפץ וחייב מטעם מזיק בידים, וכמש"כ התוס' לעיל ו. ד"ה לאתויי.

**בא"ד. וגבי גץ שיצא מתחת הפטיש אע"ג דמסתמא מפקיר ליה.** עי' נחלת דוד שתירץ דהתם גם לר"ל חייב משום חציו כיון דמכחו קאזיל ע"י מה שמכה בכח בפטיש על הסדן ועל הברזל, וכן מבואר ברמב"ם פ"ו מחובל ומזיק הי"א.

**תוד"ה ור' יוחנן בדאנחיה אנוחי וכו' דאי כח כחו לאו ככחו דמי הוי על כל שאר הגדיש פטור.** עי' בהגהות הגר"א שכתב דכן דעת הרמב"ם וכ"כ הכס"מ פ"ב מנזק"מ הי"ז, ועי' רמב"ם פ"ו מהלכות רוצח הט"ו שכתב "נשמט הברזל מן העץ המתבקע אינו גולה מפני שאין זה מכחו אלא מכח כחו ונמצא כמו אונס", ומשמע דאי לא הוי כאונס היה גולה, ואע"ג דהוא כח כחו, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ט"ז אות ג' מש"כ בזה.

**בגמ'. האי אש לאו ממונא דבעל גמל הוא.** עי' חזו"א סימן י"א אות י"ד שכתב דאע"פ שהפשתן ממונו פטור, דאינו חייב לשמור על פשתנו שלא יובער באש והאש תזיק, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**תוד"ה ואי במסכסכת אמאי חייב חנוני הכל גם בעל הגמל יתחייב עמו.** עי' פני יהושע שכתב דמסתימת לשון רש"י נראה דהקושיא היא שבעל הגמל ישלם הכל והחנוני פטור לגמרי, ועיי"ש מה שביאר בזה.

**דף כ"ב ע"ב**

**בגמ'. בשלמא למ"ד אשו משום חציו משום הכי פטור.** עי' תוס' סנהדרין עז. ד"ה סוף חמה, שכתבו בתרוץ אחד דאפילו למ"ד אשו משום חציו אינו חייב מיתה באש שהמיתה ע"י רוח מצויה, ורק לענין ממון הוא חייב, ועי' מהרש"ל שם, ועי' מהרש"א שם שהקשה מהגמ' כאן דמבואר דחייב מיתה למ"ד אשו משום חציו, ותירץ דהכא מיירי באש שהלכה מעצמה בלא רוח כלל, והתוס' מיירי באש שאינה יכולה ללכת מעצמה אלא רק ע"י רוח. וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ג מהלכות רוצח הי"ב מש"כ בזה בדעת הרמב"ם.

**שם.** עי' רשב"א שהקשה אמאי פטור על הגדיש הא נשרף קודם העבד, ועדיין אינו חייב מיתה וליכא קלב"מ, ותירץ דאמסקנא סמיך דאוקימנא כשהצית בגופו של עבד, והמ"ל ולטעמיך (ועי' בקטע הבא). ועי' תרומת הכרי סי' שצ"ב ד"ה ולפי, שהקשה דהא עקירה צורך הנחה הוא, ועי' אמרי משה סי' ל' אות כ"ו מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. הב"ע כשהצית בגופו של עבד דקלב"מ.** עי' רשב"א שהקשה דהא שריפת הגדיש היא אחר שכבר נשרף העבד ואמאי איכא קלב"מ הא משעת שריפת העבד נתחייב בנפשו, וממון לא נתחייב עד שנשרף הגדיש, (ועי' בקטע הקודם), ותירץ דלר"י רודף הוא משעת הדלקת הגדיש, ולר"ל צ"ל דנשרף הגדיש קודם שמת העבד ומש"ה פטור. ועי' אמרי משה סימן ל' אות ג' שהקשה דמשעה שהדליק אסור להורגו, דאין בזה הצלה לנרדף ואמאי פטור לר"י הא בשעת שריפת הגדיש אינו מתחייב בנפשו. וע"ע באמרי משה שם אות י' שהקשה דלר"ל נמי נימא דרודף הוא משעת הדלקת הגדיש, וע"ש בהג"ה מה שתירץ ע"ז, וכן הקשה באו"ש פ"א מהלכות רוצח סוף ה"ח.

**תוד"ה והיה גדי כפות לו וכו' ואע"ג דשריפת העבד מחמת חציו וכו' שייך ביה שפיר קלב"מ הואיל וע"י מעשה אחד בא הכל.** ואפילו למאן דלית ליה עקירה צורך הנחה (עי' תוס' לקמן ע: ד"ה לענין שבת), איכא הכא קלב"מ, כמ"ש בשטמ"ק לקמן ע: ד"ה כמאן כר"ע, דכיון דחיוב מיתה אתי קודם חיוב תשלומין פטור.

**שם.** עי' קובץ ביאורים בציונים לב"ק (עמוד ס"ג) שהוכיח מכאן דהחופר בור בשבת פטור מנזקים שיזיק אח"כ, ועי' אמרי משה סימן ל' אות כ"א. ועי' ברכת שמואל סימן י"ז אות ו' ז' שכתב דבור חלוק מאש, וחופר בור בשבת חייב בנזקין שיזיק אח"כ.

**דף כ"ג ע"א**

**בגמ'. כגון שנפלה דליקה לאותו חצר.** עי' אבן האזל פי"ג מנזק"מ הי"ט ד"ה אבל באמת, שהוכיח מהלשון "נפלה דליקה" דיש חיוב באש שלו אע"פ שלא הוא הבעיר, ועיי"ש עוד בד"ה והנראה לי, וכן מבואר בשטמ"ק לעיל ה: ד"ה קשיא לי. ועי' ר"ח שכתב "כגון שהצית אש בחצר", וכ"כ הנמו"י, ולפי"ז אין ראיה. וע"ע באבן האזל שם פרק י"ד הלכה ד' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה אית ליה נמי משום ממונו, והיכא דליכא לחיוביה משום חציו וכו'.** עי' מהרש"ל שפי' בדעת רש"י דלר' יוחנן אינו חייב משום חציו אלא היכא דהוי ממונו, ועי' ים של שלמה סימן כ"ב, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה ועוד פי' אחר, ובד"ה וז"ל הגליון, ובנחלת דוד ד"ה לכן נלענ"ד, וע"ע מהרש"א ופנ"י לעיל כב. על רש"י ד"ה משום ממונו, מש"כ בזה.

**עי'** נמו"י שהקשה איך מותר להדליק נרות בע"ש עם חשכה למ"ד אשו משום חציו, הרי ההדלקה נגמרת בשבת, והרי זה כאילו מבעירה הוא בעצמו בשבת, ועי"ש מה שתירץ, ועי' קצוה"ח סימן ש"צ ס"ק א' מה שהוכיח מדברי הנמו"י, ועי' אמרי משה סימן ל"א אות ה' בהג"ה ד"ה גם, שדחה ראיתו. - וע"ע בנמו"י שם שכתב דבהדליק אש ומת ואח"כ הזיקה גובים מנכסיו.

**רש"י ד"ה ה"ג וליחייב נמי בעל הגחלת, דהא בין מר ובין מר משום ממונו אית להו.** עי' שטמ"ק ד"ה וליחייב נמי בעל הגחלת, שהקשה מה דחקו לפרש כן, דאפילו אי הוי אשו משום חציו שייך לאקשויי הכי, ועי' פנ"י שתירץ דהכא אין זה חציו אע"פ שזה רוח מצויה משום שאין זה קרוב לודאי היזק, וכמש"כ התוס' לעיל כב: ד"ה חציו.

**תוד"ה בששימר גחלתו, וא"ת ומה שמירה היא זו כיון שיכול הכלב ליכנס שם בחתירה.** עי' נמו"י שתירץ בשם הריטב"א דסתם כלבים יש להם בעלים ועליהם לשומרן, וכ"כ בחידושי הראב"ד, ועי' רשב"א מה שהקשה ע"ז. - עוד תירץ הנמו"י בשם הרמ"ה דבעל הגחלת פטור משום שהתורה מיעטה בשמירתו וסגי ליה בשמירה פחותה, וצ"ע דהא ליכא הכא אפי' שמירה פחותה, דהכלב הוא כרוח מצויה.

**בא"ד. וי"ל כיון דנטר כדנטרי אינשי לא אטרחוהו רבנן טפי.** עי' נמו"י לקמן כד: מדפי הרי"ף ד"ה שהוחלקה, שכתב דדוקא בשומר חנם מהני נטר כדנטרי אינשי, אבל בשמירת נזקין אע"ג דנטר כדנטרי אינשי חייב.

**תוד"ה סתם דלתות חתורות הן, תימה דלמא משום דהוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס.** עי' תוס' רבינו פרץ שתירץ דאי סתם דלתות אינם חתורות הו"ל משונה, ולא אמרינן תחילתו בפשיעה לגבי שן וסופו באונס לגבי קרן לחייב נזק שלם, ועי' תוס' לעיל כב. ד"ה דאפיך מיפך. ועי' מהרש"א ומהר"ם שהוכיחו מדלא תירצו התוס' כן דדעת התוס' דאם סתם דלתות אינם חתורות פטור לגמרי משום דהוי אונס, וכמו שפי' הרא"ש לעיל סימן ג', ודלא כרש"י ד"ה זאת אומרת, שפירש דמשונה הוא ומשלם ח"נ.

**בא"ד. וי"ל דא"כ לא מיחייב בחתירה כי אם רביע.** עי' שטמ"ק ד"ה סתם דלתות, שהוכיח מכאן דהתוס' פירשו דראיית הגמ' שסתם דלתות חתורות היא מהא דחייב על הגדיש ח"נ, ודלא כרש"י שפירש דהראיה היא מהא דמשלם על החררה נזק שלם.

**שם.** עי' נחלת דוד לעיל כא: ד"ה ולדברי, שהוכיח מכאן דתחילתו בפשיעה לענין צרורות וסופו באונס ברגל אינו משלם אלא חצי נזק, כיון שהפשיעה היא רק לענין ח"נ, ועי' קה"י סימן י"ט שכתב דיש לחלק.

**תוד"ה תפשוט דפי פרה כחצר הניזק דמי וכו' כגון אם הושיט פירות בפי פרה חש"ו ועכו"ם דלאו בני תשלומין נינהו.** עי' ש"ך סימן שצ"א ס"ק א' שכתב דאם המושיט פיקח חייב מדין גזלן, ואע"ג דקי"ל דהגוזל ומאכיל לאחר רצה מזה גובה רצה מזה גובה, הכא כיון דבעל הפרה לא הזיק בידים גובה מהמושיט תחילה, ועי' בקצוה"ח שם שכתב דהיכא דאינה יכולה ליקח בעצמה חייב המושיט מדין מזיק דהו"ל מעמיד בהמת חבירו על קמת חבירו, (עי' לקמן נו:), ועי' בקטע הבא.

**שם.** עי' רא"ש סימן ט' שכתב דה"ה היכא דהמושיט פיקח ואין לו לשלם, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ה' שכתב דאע"ג דפיקח בר תשלומין הוא מ"מ כיון דאין לו לשלם חייב בעל הפרה משום דר' נתן (לקמן נג.), ועי' ש"ך סימן שצ"א ס"ק א' מה שהקשה על דבריו, ועי' קצוה"ח שם.

**בא"ד. וכגון שהבהמה לא היתה יכולה ליקח אם לא שהושיט לה.** עי' קצוה"ח סימן שצ"א ס"ק א' ד"ה אמנם, שהקשה דאפילו היכא דהבהמה יכולה ליטול בעצמה יהיה תלוי בספק, כיון דהיא לא לקחה אלא החש"ו הושיט לה, ועי' בשטמ"ק ד"ה עוד הקשו, שהקשה כן ותירץ דאם יכולה ליקח בעצמה הו"ל תחילתו בפשיעה.

**בא"ד. ומייתי משיסה בו את הכלב דשיסוי מקרי אפילו הכניס יד חברו בפי הכלב או הנחש.** עי' שטמ"ק ד"ה עוד הקשו, שהקשה דהא כתבו התוס' דהספק הוא רק בהושיט חרש שוטה וקטן, ובשיסה בו את הכלב מיירי דהמושיט בר דעת, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בנחלת דוד מה שתירץ על קושיתו.

**דף כ"ג ע"ב**

**בגמ'. לדברי חכמים ארס נחש מעצמו מקיא לפיכך נחש בסקילה ומכיש פטור.** עי' תוס' לקמן נו. ד"ה אילימא, שהקשו אמאי אין המכיש חייב משום אש למ"ד אשו משום חציו, ועי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה יכלי למימר לגדור מר גדירא בארעיה, היה נשמט אביי וכו'.** עי' רא"ש סימן י' שכתב דאביי חולק על רב יוסף וס"ל דכשמתפשטים בשדה אין הרועה יכול לשמור את כולם שלא יכנסו לשדות אחרים הלכך צריך אדם לגדור שדהו, ובעיר מודה אביי דאם נכנסה לחצר הניזק ואכלה חייבת, שאין אדם יכול לנעול דלתי ביתו כל היום. ועי' בשטמ"ק ד"ה וז"ל ה"ר ישעיה ז"ל, שכתב דדרך אנשים לגדור שדותם ומשו"ה סובר אביי דבשדה על הניזק מוטל לשמור.

**תוד"ה איזהו מועד וכו' אומר ר"י דהא דאמרינן בהבא על יבמתו וכו'.** עי' טורי אבן חגיגה ד. ד"ה כי הוי הדר ביה, שכתב דלרבי דס"ל דחזקה היא בתרי זימני, הפסוק מיירי רק לענין תשלומי נזק שלם, אבל לענין מועד לכל סגי בשני מינים, והיכא דנגח שור שור וגמל הוי מועד לכל, דהא איכא ג' נגיחות וגם איתחזק בשני מינים, ועי"ש שדחה את זה דהתוס' ביבמות סה. ד"ה נישאת, כתבו דלענין ממון מודה רבי דחזקה היא בג' זימני כדאשכחן בשור המועד.

**תוד"ה שיהו התינוקות וכו' אע"ג דאדם אית ליה מזלא.** עי' שטמ"ק סוף ד"ה ורבנו ישעיה ז"ל, שפירש דהחזרה היא שאינו נוגח שוורים מחמת משמוש התינוקות.

**רש"י ד"ה ולא ישמרנו האידנא, בנגיחה שלישית חייב עליה נ"ש.** עי' שטמ"ק ד"ה ועוד תימה, שהקשה דהא רבא גופיה דייק ביבמות סד: מהמשנה כאן כרשב"ג דחזקה היא רק אחר ג' פעמים, ועי"ש מה שתירץ, ועי' מהר"ם מש"כ בשם גליון תוס', (הובא בקטע הבא).

**שם.** עי' רשב"א שכתב דהעדאתו וחיובו באין כאחד, ועי' מהר"ם על תוד"ה ולא ישמרנו, שכתב בשם גליון תוס' דרבא מיירי אליבא דרבי דס"ל דבתרי זימני הוי חזקה, (עי' יבמות סד:).

**דף כ"ד ע"א**

**תוד"ה ולא ישמרנו האידנא חייב וכו' וי"ל דלכתחילה וכו' וכמ"ד גומרין דינו של שור שלא בפניו.** לכאו' למ"ד אין גומרין דינו של שור אלא בפניו נמי אתי שפיר, דדוקא לחייבו סקילה בעינן בפניו ולא לעשותו מועד. ועי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ט לדף כד. ד"ה וכמ"ד, שכתב דקבלת העדות של מזימין אחרונים בעינן בפניו, ולפי"ז ניחא דקבלת העדות היא גם כדי לחייבו מיתה.

**בא"ד. ור"ת מפרש שאין נאסר ע"י גמר דין כל זמן שהוא קיים וכו'.** עי' קובץ ביאורים בציונים לב"ק עמ' ס"ד שהוכיח מכאן דאיסורי הנאה שהזיקו הבעלים פטורין. וע"ע חזו"א ליקוטים סימן י"ט לדף כד. ד"ה שם, מש"כ בזה.

**בא"ד. והא דקתני לקמן בברייתא וכו' מ"מ כיון דמייעדין אותו וממילא מתחייב נזק שלם ברביעית וכו'.** עי' פנ"י שהקשה דהא קי"ל אין העדים נעשים זוממים עד שיגמר הדין על פיהם (עי' מכות ה:), והכא עדיין לא נגמר הדין של נגיחה רביעית, וכן הקשה בנחלת דוד. ועי' בחידושי הראב"ד שכתב דמיירי שנגח נגיחה רביעית ונגמר דינו לשלם נ"ש ואח"כ הוזמו, וכ"כ המאירי, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כ"ש.** עי' טור או"ח סוף סימן קי"ד, שהביא הוכחת המהר"ם מרוטנבורג מכאן לענין משיב הרוח ומוריד הגשם, וה"ר פרץ חולק, ועי' ב"י שם שביאר דברי ה"ר פרץ, וע"ע בחידושי הגרש"ש סימן ל"ג אות א' שביאר במה נחלקו. - ועי' דרישה שם אות ג' שהקשה מה הראיה מר"מ הא לא קי"ל הכי, דר"י ור' יוסי פליגי עליה והלכה כמותם, ועי"ש מה שתירץ, וכן הקשה הט"ז שם ס"ק י"ג, ועי' מ"א שם מה שתירץ ע"ז.

**בגמ'. איבעיא להו שלשה ימים דקתני לייעודי תורא או לייעודי גברא.** עי' שטמ"ק ד"ה איבעיא להו, שכתב דאותו ספק יש גם בג' פעמים לר"מ, ונקט ג' ימים כר' יהודה דהלכה כמותו, וכ"כ בתוס' רבינו פרץ. אבל ברש"י ד"ה לייעודי תורא, משמע דהספק הוא רק אליבא דר' יהודה.

**תוד"ה אי לייעודי גברא, לא שיהא מועד לעבור בהתראות דא"כ לא היה מתחייב עד נגיחה של חמישית נ"ש.** עי' תוס' רבינו פרץ לקמן עמוד ב' ד"ה במכירין, שחולק על תוס' וס"ל דבעינן שיהא מועד לעבור בהתראות, ועי"ש מה שתירץ על קושית התוס'.

**תוד"ה השתא הוא דקמסהדי בי וכו' ונראה לתרץ דאין חצי נזק חלוק כיון דהוי קנס בחד דוכתא הוי קנס בכל דוכתי.** עי' תוס' לקמן מה: ד"ה לא פטר, שכתבו דאף למ"ד צד תמות במקומה עומדת כיון דאייעד לאו קנסא הוא, וכ"כ התוס' לקמן לט. ד"ה אין מעמידין, וצ"ע מדברי התוס' כאן שכתבו דהוי קנס בכל דוכתי, ועי' בשטמ"ק לקמן לט. ד"ה עוד כתבו, מה שתירץ ע"ז.

**דף כ"ד ע"ב**

**תוד"ה במכירין בעל השור וכו' וי"ל דיכול לומר אחד מהם נאבד.** עי' רשב"א שכתב דאפילו הודו הבעלים שלא נאבד אינו חייב דמודה בקנס הוא, וכעין זה כתב הש"ך סימן ת' ס"ק ו'. ועי' תומים סימן פ"ח ס"ק י"א שכתב דכה"ג לא חשיב מודה בקנס מכיון שיש עדים שחייב והודאתו היא רק שיש לו לשלם. ועי' קצוה"ח סימן ת' ס"ק א' שהקשה עליו מדברי הרשב"א.

**בא"ד. ואומר ר"י דשמא אין העדאה מועלת אלא בבני חיוב.** משמע שנסתפקו בזה, ועי' מלא הרועים שהביא ראיה לדין זה מהגמ' לקמן מא. דמבואר דמועד לעכו"ם לא הוי מועד לישראל, ועי"ש מה שדחה. ועי' פנ"י שם שפירש דהוא משום דישראל אית ליה מזלא טפי, ולפי"ז אין ראיה משם. וע"ע ים של שלמה סימן כ"ח מש"כ בזה.

**בגמ'. איבעיא להו המשסה כלבו של חברו בחברו מהו משסה ודאי פטור.** עי' רש"י, ועי' מרדכי סימן כ"ג שהקשה אמאי אינו חייב מדינא דגרמי, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע נמו"י לקמן מג: מדפי הרי"ף שכתב "דחשבינן ליה גרמא דשמא לא יזיקנו".

**בגמ'. בעל כלב מאי מי אמרינן וכו'.** עי' רמב"ם פ"ב מנזק"מ הי"ט שפסק דבעל הכלב חייב ח"נ, וכ"כ המאירי לעיל כג: ד"ה מי ששיסה, ובהשגות הראב"ד שם כתב ע"ז "ואם מועד הוא נזק שלם משלם". ועי' מ"מ שם שביאר בדעת הרמב"ם דס"ל דאינו נעשה מועד כיון שלא עשה מעצמו, אלא ע"י שיסוי, ודמי לשור האיצטדין (עי' לקמן לט.), ועי' קה"י סימן כ"ג שביאר דבריו. וע"ע רמב"ם פ"ו מנזק"מ ה"ה ובראב"ד ובמ"מ שם, ובחידושי מרן רי"ז הלוי שם.

**תוד"ה המשסה כלבו של חבירו וכו' לא דמי לשור האיצטדין שהאדם נלחם עמו להורגו.** עי' נמו"י מה שתירץ בשם הרא"ה על קושית התוס'. ובשם הריטב"א תירץ דשור האיצטדין דפטור היינו ממיתה אבל לשלם נזקין אפשר דחייב. ועי' נחלת דוד שביאר דדוקא לענין מיתה שהחיוב הוא על השור פטור שור האיצטדין מכיון שהשור אנוס, אבל בנזקין החיוב הוא על הבעלים והוא אינו אנוס.

**מתני'. רבי טרפון אומר נזק שלם.** עי' רש"ש שנסתפק למ"ד פלגא נזקא קנסא אי הכא הוי ממונא או קנסא, וכתב דנראה שהוא קנסא עיי"ש הטעם, ועי"ש מה שהקשה ע"ז. ועי' פנ"י לקמן כה. ד"ה בתוס' בד"ה אני לא אדון וכו'.

**מתני'. אמר להם רבי טרפון ומה במקום שהקל על השן ועל הרגל וכו' מקום שהחמיר על הקרן וכו'.** עי' תוס' גיטין מט. ד"ה שור, שכתבו בתירוץ אחד דדוקא קרן פטור בהקדש, אבל שן ורגל חייבין, ועי' בחידושי רעק"א שהקשה דא"כ היאך יליף ר"ט בקל וחומר משן ורגל הא איכא למיפרך מה לשן ורגל שכן חייבים בהקדש, משא"כ בקרן, וע"ע בחידושי רעק"א לעיל ז. ד"ה ולשיטת, מש"כ בזה.

**מתני'. אמרו לו דיו לבא מן הדין להיות כנדון וכו'.** עי' תוי"ט סוף ד"ה אמרו לו, שהוכיח מכאן דעונשין ממון מן הדין וכמש"כ התוס' לעיל ב. ד"ה ולא זה וזה, דהא אפילו רבנן לא פליגי אי לאו דיו, ועי' רש"ש שדחה ראייתו ע"פ דברי המגיד משנה פ"ב ממאכלות אסורות ה"א, ועי"ש שהביא דהשאגת אריה בסימן פ' הוכיח מהתוס' בפסחים דלא כהמ"מ.

**דף כ"ה ע"א**

**תוד"ה מידי ולא ד"א כתיב וכו' ואע"פ שלא מצינו נ"ש מגופו.** צ"ע דהא אשכחן בתם שחבל באדם לר"ע דמשלם נ"ש מגופו (עי' לקמן לג.).

**בא"ד. וכן לקמן יש דברים הנוגעים במת שאין להם טומאת ז' ואין נעשים אב הטומאה כגון אוכלין ומשקין וכלי חרס.** עי' תוס' פסחים יז. ד"ה רביעי בקודש, שפירש בדעת רש"י דאוכלין שנגעו במת נעשין אב הטומאה לטמא אוכלין ומשקין ולא לטמא אדם וכלים.

**דף כ"ה ע"ב**

**בגמ'. מפץ במת מנין.** עי' רש"י שבת פד. ד"ה מפץ, שפירש דמיירי במפץ של קנים, ועי' תוס' שם ד"ה מפץ, מה שהקשו ע"ז, וע"כ פירשו דמיירי במפץ של שיפה וגמי, וע"ע בתוד"ה וקמייתי.

**בגמ'. ומה פכין קטנים שטהורין בזב מטמא במת מפץ וכו'.** עי' קה"י שבת סימן כ"ה, וטהרות סימן ו' ד"ה ועפמש"כ, שכתב דהלימוד מהק"ו דכיון דתשמיש מדרס משוי עליה תורת כלי, ממילא מיטמא נמי במת, ועי' רש"י סוכה כ. ד"ה והתנן כל המטמא.

**רש"י ד"ה פכין קטנים טהורין בזב וכו' דכלי חרס אינו מטמא וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה ומה פכים קטנים, שכתב בשם הרשב"א דהגאונים פירשו דמיירי בפכים קטנים של עץ, ועי"ש שפירש לפי"ז מה הק"ו.

**בא"ד. ולמדרס נמי לא חזי.** צ"ע דהא ילפינן (שבת פד.) דמדרס כלי חרס טהור, וא"כ אפי' אי הוה חזי למדרס נמי טהור. ועי' בגליון הש"ס בכורות לח. ובתוס' רעק"א [על המשניות] כלים פ"ב מ"ג שהקשה קושיא זו על דברי רש"י בעירובין קד: ובבכורות שם, ועי' בתפארת ישראל כלים שם בועז אות ג' מש"כ בזה.

**בא"ד. ובהיסט נמי להכי אפקיה רחמנא וכו' דכל שאינו מטמא במגעו אינו מטמא בהסיטו.** עי' חידושי ר"ח הלוי פ"ח מהלכות מטמאי משכב ומושב ה"ד ד"ה והנה בב"ק, שפירש בדעת רש"י ותוס' דממגע אין לעשות ק"ו, דאין זה דין שלא מטמא במגע אלא משום שא"א ליגע בתוכן, והק"ו הוא מהא דלא מטמא בהיסט, ועי"ש מה שפירש בדעת הרמב"ם.

**תוד"ה ומה פכין קטנים וכו' וא"ת מה לפכין קטנים שכן מטמא מאוירן וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה והקשו גם כן, שכתב בשם הרא"ש דלא חשיב פירכא משום דלא שייך אויר במפץ.

**בא"ד. שיכול לתלות שער של מת בפיהן.** עי' רש"ש שהקשה דשער של מת מטמא קודם שנכנס לאויר הכלי משום אהל, וא"כ גם המפץ יוכל להתטמא באויר, ועי' בהגהות הגר"א.

**תוד"ה וקמייתי ליה וכו' וי"ל דהאי ק"ו נמי מהני לפשוטי כלי עץ וכו' א"נ הברייתא מיירי בכל מפצים וכו'.** עי' רש"י שבת פד: ד"ה והא לית טהרה במקוה, שכתב דפשוטי כלי עץ אין להם טהרה במקוה, ועי' תוס' שם עמוד א' ד"ה מפץ, שכתבו דיש להם טהרה, דנפקא לן מ"וכל כלי עץ תתחטאו", משא"כ שיפה וגמי שאינם בכלל עץ. ועי' רמב"ם פ"א מהלכות כלים הי"ג שכתב דכל הגדל מן הארץ הרי הוא כעץ, ועי' קה"י שבת סימן מ"ה וטהרות סימן ח', שפי' לשיטת הרמב"ם אמאי אין למפץ טהרה במקוה.

**בגמ'. ותהא שן ורגל חייב ברה"ר מק"ו ומה קרן שברשות הניזק וכו'.** קשה דאיכא למיפרך מה לקרן שכן כוונתו להזיק, וי"ל דכל זה אכניס בק"ו וכמ"ש התוס' לעיל עמוד א' ד"ה אני לא אדון. וע"ע בשטמ"ק לעיל ג. ד"ה דומיא דשן וא"ת וכו', מה שתירץ ע"ז, וע"ע אבן האזל פ"א מנזק"מ ה"ב.

**דף כ"ו ע"א**

**בגמ'. וחצו את כספו כספו של זה ולא כספו של אחר.** צ"ע דהא איכא נמי חצי נזק צרורות.

**רש"י ד"ה ויהא אדם חייב בכופר, כגון במזיד ולא אתרו ביה וכו'.** עי' תוס' רבנו פרץ שהקשה דאכתי פטור מהא דתנא דבי חזקיה (לקמן לה.) ועי' רשב"א שכתב דהגמ' קאי למאן דלא ס"ל כחזקיה, ועי"ש מה שתירץ עוד ע"ז, וע"ע פנ"י, ובקוב"ש כתובות אות צ"ד, מה שתירצו ע"ז.

**בא"ד. דליתיה בר קטלא ולא בר גלות.** משמע דאם היה בר גלות לא היה מתחייב בכופר, ועי'מאירי כתובות לז: ד"ה כשם, שכתב דמי שנתחייב גלות וממון גולה ואינו משלם, משום דקלב"מ.

**בגמ'. איבעיא להו רגל שדרסה על גבי תינוק בחצר הניזק מהו שתשלם כופר.** עי' תוס' רבינו פרץ שכתב דהספק הוא רק לגבי כופר, אבל סקילה ודאי ליכא כיון שאין כוונתו להזיק, וכ"כ התוס' לקמן מד. ד"ה הכא, ועיי"ש שכתבו דהספק הוא אפילו למ"ד כשאין השור בסקילה אין הבעלים משלמין כופר, משום דילפינן רגל בכוונה מקרן בכוונה, ועיי"ש עוד מה שהקשו ע"ז.

**שם.** עי' בחידושי הראב"ד לקמן מד. ד"ה אמר שמואל, שכתב דעד ג' פעמים ודאי אינו משלם כופר ברגל דומיא דקרן, והספק הוא רק לאחר ג"פ, וכ"כ הרשב"א לקמן מד. ד"ה גירסת רוב הספרים, ובדף מח: ד"ה אמר, ועי' תוס' לעיל ו: סוף ד"ה שור רעהו, ולקמן מד. ד"ה הכא, שכתבו דברגל משלם כופר גם בפעם ראשונה.

**בגמ'. קרן כיון דעבד תרי ותלתא זימני אורחיה הוא.** עי' נחלת דוד שפירש דהא דנקט תרי ותלתא היינו תרי לרבי ותלתא לרשב"ג, (עי' יבמות סד:), ועיי"ש שהקשה מזה על דברי התוס' לעיל כג: ד"ה איזהו מועד.

**תוד"ה או דלמא קרן כוונתו להזיק, תימה מאי מספקא ליה וכו' פשיטא דקרן חמירא מהאי טעמא.** עי' שטמ"ק ד"ה או דלמא, וד"ה וכ"כ תלמיד הר"פ ז"ל, שתי' דהספק הוא האם הפסוק אם כופר יושת עליו קאי נמי אשן ורגל או רק על קרן.

**בגמ'. השור בסקילה ובעליו בין תם בין מועד משלם כופר שלם.** עי' תוס' רבינו פרץ שהקשה דהא מודה ר"ט דקרן בחצר הניזק אינו משלם אלא מגופו, וא"כ הכא כיון שהשור בסקילה לימא ליה הביאהו לבי"ד וישלם לך, ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. כופר שלם בתם לר"ט מנא ליה וכו' אלמא איכא כופר ברגל.** עי' אחיעזר ח"ג סימן ס"ד אות א' שהקשה דלמא יליף לה בק"ו מנחש דהוי רגל שכוונתו להזיק (עי' תוס' לעיל טז. ד"ה והנחש), אבל ברגל שאין כוונתו להזיק ליכא כופר, ועי' אבי עזרי פ"א מנזק"מ ה"ח ד"ה ובספ"ב, ובחזון יחזקאל פ"א ה"ג בחידושים ד"ה בשו"ת אחיעזר, מה שתירצו על קושיתו.

**דף כ"ו ע"ב**

**בגמ'. היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה לענין נזקין חייב.** צ"ע לשיטת התוס' לקמן כז: ד"ה ושמואל, דאדם המזיק פטור באונס כעין גניבה אמאי חייב הכא, ועי' נמו"י שכתב דלאו אונס גמור הוא דאיבעי ליה למיחש שמא הניח איזה דבר בחיקו ושכח, ולפי"ז ניחא, וע"ע נחלת דוד בתוס' שם מש"כ בזה.

**בגמ'. לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה.** עי' בחידושי רע"א שהקשה אמאי צ"ל משום מלאכת מחשבת שזה פטור רק בשבת, תיפוק ליה דמתעסק הוא, וזה פטור בכל איסורים, ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. הכיר בה ושכחה וכו' לענין ד' דברים פטור.** עי' נמו"י לעיל י: מדפי הרי"ף שכתב דאין זה פשיעה דבשעה שהניחה אינו פושע כיון שעדיין יכול להזהר בה, ואי משום דשכח אנוס הוא לגבי שכחה, ועי' ב"מ לה. "כל לא ידענא פשיעותא היא", וצ"ע. ועי' אבי עזרי פ"ג משכירות ה"ב ד"ה והנראה, מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' נמו"י לעיל י. מדפי הרי"ף שכתב דה"ה מי שלא התפלל מפני שסבור שיתפלל אח"כ ואח"כ שכח אינו פושע והרי הוא בכלל טעה ולא התפלל שמתפלל שתים לתשלומין וכן לענין שבועה, ועי"ש מש"כ עוד בזה. וכן פסק בשו"ע או"ח סימן ק"ח סעיף ח' ועי' מג"א שם ס"ק י"א ובמחצית השקל שם שהקשו דביור"ד סימן רל"ב סעיף י"ב לגבי שבועה כתב הרמ"א די"א דהוי אונס וי"א דלא הוי אונס, וא"כ למה לגבי תפילה לא הביא דעת החולקים, ועיי"ש מה שתי'. וע"ע בדרך החיים בדיני תפילת ערבית אות ה' (נדפס בסידור אוצר התפלות) שכתב דאינו אנוס ואינו פושע אלא שוגג הוא, ועיי"ש שמיישב עפי"ז קושית המג"א.

**בגמ'. לענין שבת מלאכת מחשבת בעינן.** עי' רשב"א שהקשה מהא דתנן (שבת יא.) "לא יצא החייט במחטו סמוך לחשיכה שמא ישכח ויצא", והלא אפילו שכח ויצא פטור דאין זה מלאכת מחשבת, ותירץ דשמא ישכח שהוא שבת קאמר.

**תוד"ה לענין עבד פלוגתא דרשב"ג ורבנן, תימה דבפ"ק דקידושין וכו'.** עי' רשב"א ונמו"י מה שתירצו בשם הראב"ד על קושית התוס', ועי' בחידושי הראב"ד.

**תוד"ה בשגגה מכלל דהוה ליה ידיעה וכו' ומה"ט נמי ממעטינן וכו' אע"ג דגבי שבת וע"ז כתיב בשגגה ומחייבינן אומר מותר.** עי' רמב"ן מכות ריש פ"ב שתירץ דבשבת וע"ז כתיב "תחטא בשגגה", ואומר מותר שוגג הוא בחטא, וברוצח כתיב "מכה נפש בשגגה", ואומר מותר מזיד הוא בהכאה.

**בגמ'. ואמר רבה זרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור.** עי' רמב"ן במלחמות.

**בגמ'. מ"ט מנא תבירא תבר.** עי' אמרי משה סימן ל"א אות ו' ז' שהקשה דבלאו טעמא דמנא תבירא תבר יפטר השני משום שהכלי היה אבוד ממנו ומכל אדם (עי' ב"מ כב: מנין לאבידה ששטפה נהר וכו', ושם כד. המציל מן הארי ומן הדוב וכו'), ותי' דכיון שהזורק חייב הרי הכלי שוה כדי לתבוע נזקיו. ועי' רש"י ד"ה זרק, שכתב דמיירי בזרק בעל הכלי, וצ"ע. ולדעת הרא"ש (מובא בקטע הבא) ניחא. ועי' חזו"א סימן י"א אות ט' שתירץ כהאמרי משה, ועי"ש מה שהקשה ע"ז. וע"ע בחידושי הגר"ח (על הש"ס) סימן רכ"ה, ובחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות גזילה ואבידה ד"ה בב"ק, מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה זרק, בעל הכלי.** עי' רא"ש סימן ט"ז שהקשה דא"כ פשיטא דפטור השובר דהא אבידה מדעת היא והו"ל כאילו הפקירוהו בעליו, ועל כן פי' דמיירי בזרקו אחר, ועי' נתיה"מ סימן רס"א סוף ס"ק א', שתירץ דמיירי במקום שיש מצילין ולא מייאש נפשיה. וע"ע מחנה אפרים הלכות זכיה מהפקר סימן ו'.

**עי'** לעיל יז: מה שצוין עוד בענין זרק כלי מראש הגג וכו'.

**תוד"ה קדם וסילקו, ולר"י נראה דהא גרמא בניזקין הוא ופטור לכ"ע.** עי' רא"ש סימן ט"ז שפירש דכל שאינו עושה מעשה בגוף דבר הניזק אין זה אלא גרמא, וכ"כ הרשב"א, ועי' מאירי שביאר דכל שאינו עושה מעשה המפסיד אלא שמסלק את המציל גרמא בעלמא הוא, אבל הנמו"י כתב דהסכימו המפרשים לפסק הרי"ף דאי"ז גרמא אלא גרמי כיון דברי הזיקא.

**בגמ'. דתניא הכוהו עשרה בנ"א בעשרה מקלות בין בב"א בין בזאח"ז כולן פטורין וכו'.** עי' רשב"א שהקשה אמאי פטור הראשון הא הכהו הכאה שיש בה כדי להמית, ומ"ש מאמדוהו למיתה דחייב (עי' סנהדרין עח.) ועיי"ש מה שתירץ.

**עי'** לעיל י: מה שצוין עוד בענין הכוהו עשרה בני אדם וכו'.

**דף כ"ז ע"א**

**בגמ'. בא שור וקבלו בקרניו פלוגתא דר"י בנו של ר' יוחנן בן ברוקה ורבנן.** עי' רש"ש שכתב דהיינו לר' יהודה בן בתירא דאמר אחרון חייב, אבל לרבנן דאמרי כולן פטורין, ה"ה בשור פטור מן הכופר אפילו למ"ד דמי מזיק, וכ"כ בשטמ"ק ד"ה פלוגתא. ועי' חזו"א סימן ב' אות ט"ו מש"כ בזה, (ועי' בקטע הבא).

**שם.** עי' ר"ח שפירש דלמ"ד דמי ניזק חייב, שהרי שורו הרג, ולמ"ד דמי מזיק פטור, דאפילו הרג בעצמו פטור כרבנן דריב"ב, וצ"ב אמאי למ"ד דמי ניזק חייב הא רבה אית ליה (לקמן מג.) דכשאין השור בסקילה אין הבעלים משלמין כופר, והכא אין השור בסקילה לרבנן דריב"ב דכמיתת בעלים כך מיתת השור. ועי' חזו"א סימן ב' אות ט"ו שכתב דמיירי דקבלו בקרניו דרך הילוכו והוי כופר דרגל, (עי' רש"י לקמן מח: ד"ה דחזא ירוקא). - עוד קשה דהא אין לו דמים ומה ישלם, ועי' חזו"א שם שכתב דמשלם כמה שהיה שוה אילו היה חי, דבכופר אין התשלום בעד ההיזק, ואפילו למ"ד כופרא ממונא.

**בגמ'. נפל מראש הגג ברוח שאינה מצויה והזיק ובייש חייב על הנזק.** עי' רמב"ן ב"מ פב: ד"ה ואתא, שכתב דרוח שאינה מצויה משמע אפילו כאותה של אליהו, ועי"ש שהוכיח מכאן דאדם המזיק חייב אפילו באונס גמור. ועי' תוס' לקמן עמוד ב' ד"ה ושמואל, שכתבו דהכא מיירי באונס כעין אבידה ומשו"ה חייב, אבל באונס כעין גניבה אדם המזיק נמי פטור. וע"ע בשטמ"ק ד"ה נפל ברוח שאינה מצויה.

**בגמ'. על בגדו ונשרף חייב.** עי' רש"י. ועי' אבן האזל פ"ז מנזק"מ הלכה ח-ט ד"ה איברא, שהקשה מכאן על דברי התוס' לעיל י: ד"ה לא נצרכא, דמבואר בדבריהם דהיכא דיכול הניזק לסלק ההיזק פטור המזיק, ועי"ש שמחלק בין אדם המזיק לממונו המזיק, ועי' קה"י סימן י' מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. קרע את כסותי שבור את כדי חייב, ע"מ לפטור פטור.** עי' לקמן צג. דמוקי לה דאתא לידיה בתורת שמירה, אבל לא אתא לידיה בתורת שמירה אפילו לא א"ל ע"מ לפטור פטור, ועי' קצוה"ח סימן רמ"ו ס"ק א' מה שביאר בזה.

**בגמ'. בעי רבה הניח גחלת על לב עבדו מהו.** עי' נמו"י שפי' דאי מיירי בעבד כפות ודאי חייב מיתה, והספק הוא אי חייב בנזקין וכגון שהאדון עומד שם ויכול לסלקה, ואי בעבד שאינו כפות מיירי ודאי פטור ממיתה, והספק הוא לענין נזקין דכיון דמצי העבד לסלקה לאו גיריה דמזיק נינהו, ועי' רשב"א, וע"ע בבעה"מ ובמלחמות.

**פרק שלישי - המניח את הכד**

**בגמ'. פתח בכד וסיים בחבית ותנן נמי זה בא וכו' ותנן נמי וכו'.** עי' רשב"א שהקשה למה צריך ג' משניות להשמיענו דין זה, ועי"ש מה שתירץ.

**דף כ"ז ע"ב**

**בגמ'. קמ"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב.** עי' שב שמעתתא ש"ב פ"ד ד"ה אמנם, שכתב דהיינו דוקא היכא דהספק לפנינו, אבל היכא דליכא ריעותא ודאי לא נחתינן לספיקא.

**שם**. עי' בחידושי רעק"א סנהדרין ג: על תוד"ה דיני, שכתב דמדברי הרשב"ם ב"ב צג. מבואר דמפקינן ממונא ברובא דאיתא קמן, אבל מדברי התוס' בסנהדרין שם, ובכתובות טו: מבואר דבכל ענין אין הולכין בממון אחר הרוב, וכ"כ בתרומת הדשן סימן שי"ד (הובא בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ד') דנחלקו בזה הרשב"ם והתוס', וע"ע שטמ"ק ב"ב נב: ד"ה ושמואל אמר כי אזלינן.

**תוד"ה קמ"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב, תימה מה טעם אין הולכין ליתי בק"ו מד"נ.** עי' תוס' סנהדרין ג: ד"ה דיני ממונות, שתירצו דרובא דלרדיא רוב גרוע הוא ומשו"ה לא מהני בדיני ממונות, ועי' שב שמעתתא ש"ד פ"ו מה שביאר בדבריהם. ועי"ש עוד בפ"ז מה שהקשה על דבריהם. וע"ע קונטרס הספיקות כלל ו' אות א'.

**בא"ד. וי"ל דהתם גבי דיינין שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו וכו'.** ביאור דבריהם עי' בקונטרס הספיקות כלל ו' אות ב' ג', ובקוב"ש ח"ב בקונטרס דברי סופרים סימן ה', ובחידושי הגר"ח [על הש"ס] אות רכ"ט.

**בא"ד. אבל גבי שאר ממון דאיכא מיעוט וחזקה לא אזלינן בתר רובא.** עי' שב שמעתתא ש"ד פ"ח ד"ה ואחי, שהקשה אמאי בנפשות לא אמרינן דאדם מוחזק בגופו, ועי' בקוב"ש ח"ב בקונטרס דברי סופרים סימן ה' אות א' ב', ושם בקובץ ביאורים על ש"ש אות כ"ד מה שתירץ על קושיתו.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות איסורי ביאה הלכה כ"ז שכתב דאסופי הנמצא בעיר שרובה ישראל שקדש אשה, הרי זו ספק אשת איש, והבא עליה פטור שאין הורגין מספק, ובהשגות הראב"ד שם הקשה דהא הולכין אחר הרוב בדיני נפשות, ועי' מגיד משנה שם שכתב בדעת הרמב"ם דלא מצינו רוב כי האי גוונא בדיני נפשות, ועי' קונטרס הספיקות כלל ו' אות ד' שכתב דנחלקו בפלוגתת התוס' בסנהדרין (הובא לעיל) והתוס' כאן.

**תוד"ה ושמואל אמר באפילה שנו, והא דפליגי וכו' ונראה לדקדק דאדם המזיק דמפטר באונס וכו'.** עי' רמב"ן ב"מ פב: ד"ה ואתא, שכתב דאדם המזיק חייב אפילו באונס גמור, ועי"ש שדחה ראיות התוס'. וע"ע קה"י סימן כ"ד.

**בגמ'. רב נחמן אמר עביד איניש דינא לנפשיה.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דהיינו דוקא ליטול את שלו מידו, אבל למשכנו בשביל חוב שחייב לו לית ליה רשותא, וכ"כ בשו"ת הריב"ש סימן שצ"ו ד"ה עוד אמרתי לו. ועיי"ש שכתב דבעבר ומשכנו קי"ל דאי עבד מהני, וע"ע ב"י ריש סימן צ"ז ד"ה כתב הרשב"א. - וע"ע בריב"ש הנ"ל שכתב דדוקא להכנס לביתו ולמשכנו אין לו רשות משום "לא תבוא אל ביתו לעבוט עבוטו" (עי' ב"מ קיג.), אבל לעכב פקדון שיש ללוה ביד המלוה יש לו רשות, ועי' מרדכי סימן ל' שהביא ראיה דאין לו רשות למשכנו מהגמ' בברכות ה: והתם ליכא איסורא, ועי' ט"ז סימן ד' סעיף א'.

**שם**. עי' רא"ש סימן ג' שכתב דהיינו דוקא היכא שיכול לברר שבדין היה יכול להוציאו, אבל אם אינו יכול לברר לאו כל כמיניה לומר שלי הוא ולהציל ממוני עשיתי. ועי' ט"ז סימן ד' סעיף א' ובסמ"ע שם ס"ק ב' ובשער המשפט שם.

**שם**. עי' רמב"ם פ"ב מסנהדרין הי"ב, וצ"ע שלא הזכיר שרשאי להכותו, ועי' לח"מ שם.

**בגמ'. כי פליגי היכא דליכא פסידא וכו' דכיון דליכא פסידא ליזל קמיה דיינא**. עי' בקובץ ביאורים אות י"ג שהקשה אמאי אינו רשאי להכותו כדי להפרישו מאיסור גזל, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי הגרש"ר ב"ב סימן י' אות ג' ד"ה לכן. ועי' רש"י לקמן כח. ד"ה איסורא, שכתב: "ורשאי להלקותו ולהפרישו דהאי דינא לאו לנפשיה הוא", משמע דלנפשיה אינו רשאי אף לאפרושי מאיסורא, ולפי"ז ניחא, וע"ע בחידושי הגרש"ר שם אות ז' מה שביאר בדברי רש"י.

**דף כ"ח ע"א**

**בגמ'. שור שעלה על גבי חבירו להורגו וכו'.** עי' רמב"ם פ"ו מחובל ומזיק ה"ו שכתב דמיירי ברשות המזיק, וצ"ב דהא מבואר הכא דהוא מדין עביד איניש דינא לנפשיה, וא"כ למה לא יפטר אפילו ברה"ר, ועי' מגיד משנה שם שכתב דכוונת הרמב"ם לאפוקי רשות העליון, ועי' חזו"א סימן ד' אות ג' ד"ה והנה, ובד"ה בדרישה, שביאר אמאי ברשות העליון אין לו רשות.

**שם**. עי' פתחי תשובה סימן ד' ס"ק ג' שכתב בשם תשו' חוות יאיר דהיינו דוקא כשפשע בעל השור העליון, אבל אם לא פשע בעל השור העליון ליכא דין עביד איניש דינא לנפשיה.

**בגמ'. מאי לאו במועד דליכא פסידא.** עי' מהרש"ל ב"מ צג: ד"ה גמ', שהקשה דהא איכא פסידא דכושרא דחיותא וטרחא יתירא, ועי' חזו"א סימן ד' אות ג' לדף כח. מש"כ בזה.

**בגמ'. הממלא חצר חברו כדי יין וכדי שמן בעל החצר משבר ויוצא משבר ונכנס**. עי' רמב"ם פ"ו מחובל ומזיק ה"ה, שכתב דאם שברן בכוונה ה"ז חייב לשלם, וצ"ע דהא מבואר הכא דהוא מדין עביד איניש דינא לנפשיה, וא"כ למה לא יפטר אפילו שברן בכוונה, ועי' מגיד משנה שם, ובביאור הגר"א סימן שע"ט ס"ק ד' ה', וע"ע באבן האזל שם. ועי' חזו"א סימן ד' אות ג' ד"ה ר"מ פ"ו, שכתב דכוונת הרמב"ם אם שברן לכוונת שבירה בלי צורך כניסה ויציאה. ועיי"ש עוד מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**בגמ'. ר"נ בר יצחק אמר בעבד שמסר לו רבו שפחה כנענית עד האידנא היתירא והשתא איסורא.** עי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק א' שכתב דלכפיה על המצוות בעינן ג' מומחין, ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק א' שהקשה עליו מהגמ' כאן, ועי' במשובב שם שחילק בין אפרושי מאיסורא לכפיה על המצוות. וע"ע בשו"ת חת"ס חו"מ סימן קע"ז ד"ה ומ"ש פר"מ.

**בגמ'. מיצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו**. עי' דבר אברהם ח"א סימן א' ענף ו', שדן האם רה"ר היא כהפקר או שהיא קנויה לכל בני המדינה.

**בגמ'. אמר רבא מאי זה וזה פאה לפוטרן מן המעשר**. עי' רמב"ם פ"ב ממתנות עניים הי"ג שפסק דזה וזה פאה גמורה, ועי' נחלת דוד שהקשה ע"ז מהגמ' כאן, ועי' תורת זרעים עמוד קל"ו ד"ה ומה שהשמיט, מה שתירץ ע"ז.

**תוד"ה (אי הכי) אמאי זה וזה פאה וכו', סתמא דמילתא היה בדעתו וכו'.** עי' תורת זרעים פאה פ"א משנה א' ד"ה הגמ' בב"ק, (עמוד ט') שהקשה דא"כ התברר עכשיו שלא היתה פאה מעולם ואמאי פטורה מן המעשר ועי"ש מה שתירץ, וכ"כ בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ט לדף כח. ובקוב"ש ח"ב סימן י"ד אות יא-יג, וע"ע בשטמ"ק ב"מ ל: ד"ה אמר ר"ל, שכתב "דכשהניח פאה מצד אחד מיד נפטרה, ובשביל שחזר וזכה בה לא מחייבא, דמתחילה פאה גמורה היתה".

**תוד"ה זה וזה פאה לפוטרו מן המעשר וכו' ופאה דמיפטרא מן המעשר לא מטעם הפקר דהא תנן וכו'.** עי' רשב"א שכתב דרש"י פליג ע"ז.

**בא"ד. דהא תנן במסכת פאה ב"ש אומרים הפקר לעניים הפקר, ובה"א אין הפקר עד שיפקיר וכו'.** עי' קוב"ש ח"ב סימן י"ד אות ט"ז, שהקשה מה הראיה משם, הא התם לב"ה לא נעשה הפקר אף לעניים, משא"כ בפאה דהוי הפקר לעניים אף לב"ה.

**בא"ד. אלא היינו טעמא דמיפטרא כדדרשינן בספרי ובא הלוי וכו'**. עי' תוס' לקמן סט. סוף ד"ה כל שלקטו, שכתבו דהא דהפקר פטור מן המעשר ילפינן נמי מ"ובא הלוי". ועי' רמב"ם בפיה"מ מעשרות פ"א משנה א' שכתב דהא דהפקר פטור מן המעשר ילפינן מ"זרעך" המיוחד לך ולא של הפקר, ועי' קוב"ש ח"ב סי' י"ד אות ט"ו.

**דף כ"ח ע"ב**

**בגמ'. אבל הוא עצמו פטור, קרקע עולם הזיקתו**. עי' רשב"א שהקשה שישלם בעל המים לכל הפחות חצי נזק דומיא דשור שדחף את חברו לבור דמשלם בעל השור חצי נזק (עי' לקמן נג.), ועי"ש מה שתירץ.

**שם**. עי' או"ש פי"ב מנזק"מ ה"י ד"ה ולדברי, ובד"ה לכן, שהביא דברי הרמב"ן שכתב דאם התקלה היא ממונו חייב אפילו אם הנזק הוא מקרקע עולם, ועי"ש שהקשה ע"ז דא"כ יתחייב הכא בעל המים דהוא בעל התקלה, ואע"פ שהנזק היה מקרקע עולם.

**בגמ'. ורב ה"מ היכא דאפקרינהו אבל היכא דלא אפקרינהו ממונו הוא**. עי' רש"י, ועי' רמב"ן במלחמות דף יג: מדפי הרי"ף שכתב דרב נמי מצי סבר בור ברשותו חייב, וטעמא דרב הוא משום דס"ל (לקמן נ:) בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו, והבלא לית ביה ממשא ולאו ממונו הוא, וא"כ אפילו אי בור ברשותו חייב לא מצינו שחייבה תורה על בור שהוא ממונו. ועיי"ש מה שפירש בטעמא דשמואל, ומה שהקשה על פי' רש"י.

**רש"י ד"ה דאפקרינהו וכו' דסבר רב בור שחייבה עליו תורה בהפקיר רשותו ובורו הוא דחייבתו.** עי' תוס' מה שהקשו ע"ז, ועי' אמרי משה סימן כ"ט אות י"ג שביאר בדעת רש"י דהחיוב הוא על מעשה ההפקר.

**תוד"ה ונשוף באבן וכו' אבל נתקל באבן ונשוף בקרקע פטור וכו' ואפילו שמואל מודה וכו'**. עי' תוס' לקמן נ: ד"ה לשמואל, שכתבו בתירוץ אחד דבכה"ג נמי חייב לשמואל, וכ"כ הרשב"א כאן.

**בא"ד. ואע"ג דשור שדחף חברו לבור.** עי' חזו"א סימן ה' אות י"ב לדף כח: שכתב דשיטפא דלישנא הוא, דבשור שדחף ודאי חייב אפילו נחבט בקרקע עולם.

**בגמ'. אמאי אנוס הוא ואונס רחמנא פטריה וכו'.** עי' רשב"א.

**שם.** עי' ש"ך סימן שע"ח ס"ק ב' שהקשה אמאי נרדף ששיבר את הכלים חייב (עי' סנהדרין עד.) הא אנוס הוא, ועי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' קה"י סימן כ"ד ד"ה ובדף כ"ח, שהקשה לשיטת הרמב"ן (ב"מ פב:) דאדם המזיק חייב אפילו באונס גמור מה הקושיא, ותירץ דהכא מיירי לאחר נפילה ומדין בור, והא דאדם חייב באונס גמור היינו דוקא כשהוא הזיק אבל על יצירת מזיק באונס אינו חייב, וכ"כ בחידושי רבנו חיים הלוי פ"ג מהלכות שכירות ה"ב ד"ה ונראה.

**תוד"ה אמר רבה במתכוין להורידה וכו' וא"ת והא ר' יהודה אית ליה בפרק האומנין דנתקל לאו פושע הוא.** עי' שטמ"ק ד"ה ולפירוש ריב"א, ולעיל כז. ד"ה נפל ברוח שאינה מצויה, מה שתירץ על קושית התוס'.

**דף כ"ט ע"א**

**בגמ'. וחייב בדיני שמים.** עי' ים של שלמה לקמן פרק ו' סימן ו' שכתב דבגרמא בנזקין אע"ג דחייב בדיני שמים אי תפס מפקינן מיניה.

**רש"י ד"ה וחייב בדיני שמים, משום דלא סליק.** עי' נמו"י שכתב דאם לא היה לו פנאי לסלק פטור אף בדיני שמים.

**בגמ'. מר סבר נתקל פושע הוא.** עי' רמב"ם פ"ו מהלכות חובל ומזיק הלכה א' שפסק דנתקל ונפל על הכלי ושברו חייב נזק שלם, ועי' מחנ"א הלכות שומרין סימן ל"ט ד"ה איברא, שהקשה דבהלכות שכירות פ"ג ה"ב מבואר שהמעביר חבית בחנם ונשברה פטור, ואמאי אינו חייב משום אדם המזיק, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בשטמ"ק לעיל כז. ד"ה נפל ברוח מצויה, מש"כ בשם הריב"א.

**בגמ'. ומר סבר נתקל לאו פושע.** צ"ע לשיטת הרמב"ן (ב"מ פב:) דאדם המזיק חייב אפילו באונס גמור אמאי אינו חייב הכא מטעם אדם המזיק, ועי' רמב"ן במלחמות שכתב דנתקל אינו אדם המזיק אלא אש, כיון שאינו נופל מכחו אלא מכח הקרקע, ועי' בעל המאור.

**תוד"ה פליגי בשעת נפילה בנתקל פושע וכו' פליגי במפקיר נזקיו ואפילו לאחר נפילת פשיעה וכו'.** עי' רי"ף שפירש דרבי יהודה לטעמיה דנתקל אונס הוא והו"ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, אבל במפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה מודה ר"י דחייב.

**בא"ד. דאי היה לו פנאי לסלק וכו' ואפילו נתנו אחר שם.** עי' רמב"ן במלחמות לקמן טו. מדפי הרי"ף שכתב דאם אחר נתנו שם, מי שנתנו שם חייב ולא הבעלים, ואע"פ שהיה להם לסלקן זה הדין אינו נוהג בבור שיהיה זה חופר בור וזה מתחייב שיהא עליו מוטל לכסותו.

**שם.** עי' תוס' לקמן מח. ד"ה אע"ג, שנסתפקו היכא דנתנו אדם בר חיובא האם חייב החופר או בעל הבור.

**בא"ד. ומודה ר"מ לחכמים וכו' דפטור אע"פ שהיה לו פנאי לסלק דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה במפקיר נזקיו, שכתב דהיכא דהיה לו פנאי לסלק קודם שהפקיר הו"ל כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה וחייב, ועי' רש"י ותוס' לקמן מח. ד"ה ונטנפו, ובשטמ"ק שם ד"ה ולהא דפי' ריב"א. ועי' ב"ח סימן תי"א שכתב דאע"פ שהיה לו פנאי לסלקם קודם שהפקיר פטור, ועי' דברי משפט שם ס"ק א' שכתב דבתוס' כאן, ובתוס' לעיל ו. מוכח כהריב"א, ועי' אמרי משה סימן כ"ט אות טו-יז מש"כ בזה.

**בגמ'. אמר רב אחא כגון דעברה במיא דרך שרעתא דנהרא.** עי' ר"ח שכתב דמיירי דבנפילתו התיז מים מן הנהר וטינף בגדים, ולכאו' קשה דהא צרורות נינהו ופטור ברה"ר, וצ"ל דמיירי בהתיז לרה"י, (עי' לעיל יט. התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י וכו').

**בגמ'. היכי דמי אי דאיכא דרכא אחרינא פושע הוא.** עי' נמו"י שכתב דהיינו דוקא לגבי גמל אבל אדם שנתקל פטור לרבנן אפילו איכא דרכא אחרינא, דכיון דבן דעת הוא סבר דיכול למעבר ולא איתקיל.

**בגמ'. דאתקיל ואתקילה ביה גמלא.** עי' נמו"י שכתב דאפילו לרבנן דס"ל נתקל לאו פושע, אי איכא דרכא אחרינא חייב, משום דתחילתו בפשיעה לגבי גמל וסופו באונס דהוא נתקל.

**דף כ"ט ע"ב**

**בגמ'. שני דברים אינם ברשותו של אדם ועשאן הכתוב כאילו הן ברשותו.** עי' שטמ"ק ד"ה שני דברים, שהקשה אמאי לא חשיב נמי שור המועד שנסקל דאסור בהנאה ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו. ועי' ערוך לנר כריתות כד. ד"ה שור, שביאר היכא אשכחן דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, ועיי"ש מה שתירץ על קושית השטמ"ק, וע"ע ערוך לנר סנהדרין עט: ד"ה בא"ד דשוה"נ, מה שתירץ על קושית השטמ"ק.

**שם.** עי' קובץ ביאורים בציונים לב"ק עמ' סד-סה שהקשה לשיטת התוס' (לעיל כב. ד"ה אשו משום ממונו) דבאש חייב אפילו אינה ממונו, אמאי לא חשיב נמי אש דאינה ברשותו ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו. ועי' בתוספות חכמי אנגליה פסחים ו: ד"ה בור ברה"ר, שתירצו דרק בבור מצינו שקראו הכתוב בעל הבור אבל גבי אש לא מצינו אלא כי תצא אש, וע"ע לעיל ג: על תוד"ה וממונך, מה שצוין בזה.

**בגמ'. וחמץ משש שעות ולמעלה.** עי' משנה ברורה סימן תל"ה ס"ק ג' שכתב דאין ירושה בחמץ בפסח, ואין היורשים צריכים לבער, ויש חולקין. ואם כוונו היורשים לזכות בזה וחצרם קונה להם עוברים בבל יראה.

**שם.** עי' מנ"ח מצוה ט' אות ג' [ה' במהדורה חדשה], ובמצוה י"א אות א' [ד' במהדורה חדשה] ד"ה והנה, שדן בחמץ שהיה אסור בהנאה קודם הפסח כגון תבואה של כלאי הכרם האם גם בזה עשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו. וע"ע פמ"ג סימן תרמ"ט באשל אברהם אות כ'.

**בגמ'. למוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילהו.** עי' רמב"ם פי"ב מנזק"מ ה"ו שפסק דהמוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילהו בעל הבור חייב וזה האחרון פטור, ועי' ראב"ד ומ"מ שם, ועי' ברכת שמואל סימן כ"ג מה שביאר במחלוקת הרמב"ם והראב"ד.

**בגמ'. כשהפכה לפחות משלשה.** עי' רשב"א שכתב דהוא הדין שלא הרחיקה ממקומה שלשה, דאם הרחיקה ממקומה שלשה הו"ל בורו של שני, וכ"כ בהגהות אשר"י.

**תוד"ה אלא א"ר אשי כשהפכה בפחות מג' וכו' דשאני הכא משום דאפילו הבטה בהפקר קני.** עי' ים של שלמה סימן ט"ו שכתב דאף דלא קי"ל הכי, מ"מ כיון דאיכא מ"ד דקני א"כ אפילו מאן דפליג עליה לא מצריך הגבהה ג' טפחים, אלא בהגבהת טפח סגי, וכ"כ בפלפולא חריפתא אות צ'.

**בא"ד. אי נמי כשמגביה בידו דכיון שהוא בידו קני בפחות מג'.** עי' נתיה"מ סימן קצ"ח ס"ק ג' שכתב דלתירוץ זה א"צ אפילו טפח, דידו קונה מטעם חצרו. - וע"ע בנתיה"מ שם שכתב דמה שבולט חוץ לידו אינו יכול לקנות מטעם ידו אלא מטעם הגבהה, וכן מבואר בשו"ת רעק"א ח"א סימן רכ"ב אות כ"ג.

**דף ל' ע"א**

**מתני'. המצניע את הקוץ ואת הזכוכית וכו'.** עי' רש"י לעיל כט: ד"ה המצניע, שפי' דמצניען ברה"ר. ועי' נמו"י שפי' דהצניען בכותל שלו ושכחן ואח"כ סתר את הכותל.

**רש"י ד"ה לא יהא אלא כרפשו וכו', ושלו הוא וכו' מכלל דלא אפקריה וכו'.** עי' חזו"א סימן ה' אות י"ב לדף ל. שהקשה דהא אפילו באפקרינהו מודה רב הכא דחייב, דדמי למניח אבן ברה"ר ונתקל באבן והוזק באבן דמודה רב שחייב, ועי"ש מה שתירץ. - וע"ע בחזו"א שם שביאר איך נעשה העפר שלו.

**בגמ'. ובא בעל כותל וסתר כותלו ונפל לרה"ר והזיקו חייב המצניע.** עי' חזו"א סימן ב' אות כ' שכתב דאם בעל הכותל ראה את הקוצים קודם שסתר אינו רשאי לזורקן לרה"ר, ואין נפקותא בין זורקן בידים לסותר כותלו והן נופלין דהיינו כחו, ולא דמי למכסה בורו בדליו של חברו שמותר לבעל דלי ליטול דליו, דהתם הבור כבר קיים והוא רק מסיר את השמירה, משא"כ הכא דהקוצים אינם ברה"ר אלא הסותר מניחן ברה"ר, ועי' תוס' רי"ד.

**שם.** עי' נמו"י שכתב דאם הזיקו בשעת נפילה חייב בעל הכותל אפילו אם הכותל רעוע, וכן פסק הטור סימן תט"ו והרמ"א שם סעיף ב', ועי' ב"ח שם שכתב דהטור למד דין זה מדברי הרא"ש, ועי' באר הגולה שם אות ז'.

**תוד"ה וחייב בעל הכותל, וא"ת כותל רעוע נמי איבעי ליה לאסוקי אדעתיה וכו'.** עי' נמו"י מה שתירץ בשם הרמ"ה על קושית התוס'.

**תוד"ה אפילו תימא רבי יהודה וכו' וא"ת והא מתני' קתני כל הקודם בהן זכה.** עי' שטמ"ק ד"ה אפילו תימא, שתירץ דהיינו לאחר שהזיק.

**דף ל' ע"ב**

**בגמ'. איבעיא להו וכו' לאלתר קנסינן או לכי מייתי שבחא קנסינן.** עי' רא"ש סימן ז' שכתב דכיון דלא איפשיטא לא מפקינן ממונא מחזקת מריה קמא, ותפיסה לא מהניא בספיקא דדינא. ועי' ש"ש שמעתא ד' פרק כ"ה מש"כ בזה.

**בגמ'. וחכמים אומרים גובה את הקרן אבל לא את הריבית.** עי' קצוה"ח סימן ל"ח ס"ק א' ד"ה ועיין בפרק איזהו נשך, שהקשה למאן דאמר חייבי מלקיות שוגגין פטורין מתשלומין (עי' כתובות לה.) אמאי משלם את הקרן הא הלוה עבר על לא תשימון ועל לא תשיך. ועי' שטמ"ק לקמן ע: ד"ה אתנן, שכתב בשם המאירי דבדבר שקיבלו עליו דרך תנאי משא ומתן לא אמרינן קלב"מ, ולפי"ז ניחא, דבהלואה לא אמרינן קלב"מ, וכ"כ בקה"י כתובות סימן ל"ו.

**תוד"ה שטר שיש בו ריבית קונסין אותו וכו' נראה לר"י שר"מ קונס להפסיד החוב לגמרי וכו'.** עי' תוס' ב"מ עב. ד"ה שטר, שכתבו דה"ה במלוה ע"פ נמי קניס ר"מ, וכ"כ בשטמ"ק שם ד"ה וז"ל הריטב"א וחכ"א.

**שם.** עי' תוס' ב"מ עב. ד"ה שטר, שהביאו פי' ריב"ם דר"מ לא קניס אלא שאינו גובה ממשעבדי אבל מבני חורין גובה ע"פ אותו השטר אף לר"מ וכ"כ הרשב"א כאן.

**תוד"ה וחכמים אומרים גובה את הקרן וכו' וקשה לר"י למה השטר כשר כיון שהעדים עוברים על לא תשימון וכו'.** עי' קצוה"ח סימן נ"ב ס"ק א' ד"ה ובעיקר, מה שתירץ על קושית התוס'. ועי' בנתיה"מ שם, ובמשובב שם.

**בא"ד. אפילו תימא רבנן גזירה שמא יגבה מזמן ראשון.** עי' רש"י ב"מ עב. ד"ה פסולים, שכתב דאין פסולים אלא לגבות ממשעבדי, ועי' תוס' שם ד"ה שטר, שכתבו דפסולים משמע דלא גבי ביה כלל.

**בא"ד. ואי אין ניכר בשטר שיש בו ריבית נמי לגזור שמא יגבה ריבית במקום קרן.** עי' שו"ע סימן נ"ב סעיף א' שפסק דאי אין ניכר בשטר שיש בו ריבית השטר פסול. וכתב הרמ"א דאם החייב מודה צריך לשלם לו הקרן, וי"א דפטור, דקנסינן למלוה. ועי' סמ"ע שם ס"ק ד' שכתב דהי"א זהו התוס' בסוגיין. ועי' ש"ך שם ס"ק ד' וט"ז שם ובביאור הגר"א שם ס"ק ה', שחולקים ע"ז.

**בא"ד. א"נ כגון שיש עדים שהם אנוסים מחמת נפשות.** עי' בחידושי הגרש"ש סימן כ"ח שהקשה דאם כן איך אפשר לגבות על פי השטר הא אין כאן עדות כלל, דאנוסים היו.

**דף ל"א ע"א**

**מתני'. ונתקל הראשון ונפל ונתקל השני וכו'.** עי' נמו"י שכתב דאין חילוק בין מקום מדרון לשלא במקום מדרון, וכן מבואר ברמב"ם פ"ג משכירות ה"ב לגבי מעביר חבית ממקום למקום ונשברה, ועי' לח"מ שם. ועיין עוד בחידושי רבנו חיים הלוי שם מה שכתב בדעת הטור בזה.

**בגמ'. אמר רבי יוחנן לא תימא מתני' רבי מאיר היא דאמר נתקל פושע הוא וחייב.** צ"ב דאם כן גם השני פושע בתקלתו ואמאי חייב הראשון בנזקי שני, ועי' תוס' לעיל כז: ד"ה ושמואל אמר, שכתבו דהיכא דנתקל מחמת מכשול אנוס הוא לכ"ע, ולפי"ז ניחא, ועי' נמו"י כאן. וע"ע רשב"א לעיל כח: ד"ה אלא, שכתב דאפילו למ"ד נתקל פושע אינו פושע גמור שיחשב מזיק את עצמו בפשיעתו, אלא לאפוקי שאינו אנוס, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. אלא אפילו לרבנן דאמרי אנוס הוא ופטור.** צ"ב לשיטת הרמב"ן (ב"מ פב:) דאדם המזיק חייב אף באונס גמור אמאי פטור, ועי' נמו"י במשנה.

**תוד"ה אמר רבא ראשון חייב בנזקי שני וכו' וקשה כיון דפושע הוא אמאי פטור כשגופו הזיק ממון השני וכו'.** עי' שטמ"ק לקמן עמוד ב' ד"ה וז"ל תלמיד ה"ר פרץ ז"ל, שביאר דהשני אינו אלא בור כיון שאינו עושה מעשה בפשיעה, משא"כ הראשון שעשה מעשה שנפל בפשיעה, ועי"ש מה שתירץ על קושית התוס' מהמשנה לקמן, ועי' חזו"א סימן ד' אות ד' ד"ה והנה מסקינן, מש"כ בזה. וע"ע בנמו"י לקמן טו: מדפי הרי"ף במשנה ד"ה ואם עמד וכו' חייב.

**דף ל"א ע"ב**

**רש"י ד"ה ה"ג ראשון ודאי פושע הוא וכו', גופו כדין מזיק וחייב אף על כלים דשני.** עי' חזו"א סימן א' אות א' שהקשה דהא תנן לעיל ב. דאדם דרכו לילך ולהזיק וא"כ אמאי חייב על גופו כדין מזיק הא אינו הולך, ותירץ דאדם שאינו הולך ילפינן במה הצד מאדם ובור, וכן אדם שנפל מן הגג (עי' לעיל כז.) ילפינן במה הצד מאדם ואש, ועי' לעיל ה: תוד"ה כי שדית, שכתבו דאיכא למילף אש מבור ואדם שנפל מן הגג, ומוכח לכאו' דלא כהחזו"א.

**בא"ד. וממונו הו"ל בתורת בור וכו' אם הוזק ממון בממון פטור.** עי' פנ"י שהקשה מ"ש מהא דתנן "נשברה חבית בקורה חייב" ואע"פ שזה היזק ממון בממון, ותירץ דהתם כיון שהקורה עדיין עליו כגופו דמי, משא"כ הכא דהזיקו השברים לאחר שהם מוטלים על הארץ. וע"ע בנמו"י לקמן טו: מדפי הרי"ף במשנה ד"ה ואם עמד וכו' חייב.

**מתני'. נשברה כדו של זה בקורתו של זה פטור שלזה רשות להלך ולזה רשות להלך.** צ"ע מ"ש מפותקין ביבותיהן (עי' לעיל ו.) דברשות הוא ואם הזיקו חייבים לשלם, ועי' נמו"י דף טו. מדפי הרי"ף במשנה, שתירץ דשאני הכא שאין דרכם של בני אדם להתבונן בדרכים.

**דף ל"ב ע"א**

**בגמ'. כיון דברשות קעביד פטור או דלמא איבעי ליה לעיוני.** עי' מחנה אפרים הלכות נזקי ממון סוף סימן ה' שהקשה לשיטת הריב"א בשטמ"ק לעיל כז. ד"ה נפל ברוח מצויה, דהיכא דמתעסק ברשות והזיק פטור, מה הספק הא הכא מתעסק ברשות הוא, ועי' קה"י סימן כ"ד ד"ה ובמחנ"א, שתירץ דהא דמתעסק ברשות פטור היינו דוקא היכא דלא פשע והכא מיירי בפשע.

**בגמ'. טעמא דבעטה הא הוזקה ממילא פטור והא מתני' דממילא וקתני חייב.** עי' חשק שלמה שהקשה דהא בהוזקה ממילא פטור משום איש בור ולא שור בור, דהשור עושה את הבור ע"י הרביצה, אבל במשנה אדם המזיק הוא ומשו"ה חייב אע"ג דממילא הוא. ועי' חזו"א סימן א' אות ב' לדף לב. שכתב דבכה"ג אינו נפטר משום איש בור ולא שור בור, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. מתני' דפסקה לאורחא כשלדא.** עי' רי"ף שהביא את המשנה כצורתה, ולא פירש דמיירי בפסקה לאורחא כשלדא, ועי' רא"ש סימן י' שביאר טעמו. וע"ע בביאור הגר"א סימן שע"ט ס"ק א', ובנחלת דוד, מה שכתבו בזה.

**תוד"ה איבעי לה לסגויי באידך גיסא וכו' וי"ל משום דהוי רגל ברה"ר.** עי' נמו"י לעיל יא. מדפי הרי"ף ד"ה לבעוטי, שפירש דהא דאית לה רשותא לסגויי עלה הוא משום דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור.

**תוד"ה שנים שהיו מהלכין וכו' ולא הזיקו ממש במתכוין אלא כלומר הוזקו זה בזה.** עי' הגהות הגר"א שהביא דעת הרמ"ה דה"ה הזיקו פטורים, וכן הביא הטור בסימן שע"ח. ועי' ים של שלמה סימן כ"ג שכתב דכוונת התוס' דבמתכוין להזיק חייב, אבל הזיק שלא בכוונה פטור וכדעת הרמ"ה, וע"ע אבן האזל פ"ו מחובל ומזיק ה"ג ד"ה עוד.

**בגמ'. ומודה איסי בע"ש בין השמשות שהוא פטור מפני שרץ ברשות.** עי' נמו"י שכתב בשם הרמ"ה דדוקא בסתם דתלינן שרץ לצרכי שבת, אבל אם ידוע שאינו רץ לצרכי שבת אלא לשאר צרכיו כבחול דמי וחייב, וכן פסק הרמ"א בסימן שע"ח סעיף ח'.

**דף ל"ב ע"ב**

**בגמ'. דטעה דיינא גופיה.** עי' תוס' לקמן עט. ד"ה נתנו, שכתבו דהיכא דהשליח שוגג יש שליח לדבר עבירה. ועי' קצוה"ח סימן שמ"ח סוף ס"ק ד' שהקשה דא"כ הכא אמאי שליח בי"ד גולה הא אינו אלא שליח והבי"ד הוא המשלחו, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ד'. וע"ע דבר אברהם ח"א סימן כ' אות א' מה שתירץ על קושית הקצוה"ח.

**תוד"ה מיתיבי הזורק אבן לרה"ר וכו' והא דפריך בגמ' וכו' ולא אתיא ההיא סוגיא כמאן דמתני דריב"ח ארישא.** עי' לח"מ פ"א מחובל ומזיק הי"ז שהקשה דהרמב"ם פסק כמאן דמתני לה ארישא, ובפ"ו מהלכות רוצח הלכה ו-ז פסק גבי זורק אבן וסותר כותלו דאינו גולה משום דהוי שוגג קרוב למזיד, ועיי"ש מה שביאר בדעת הרמב"ם.

**דף ל"ג ע"א**

**בגמ'. ומאן דמתני לה אקמייתא, אבל אהא פטור לגמרי.** עי' ר"ח שפירש דפטור מד' דברים וחייב בנזק, וכן פסק הטור סימן תכ"א, והרמב"ם בפ"א מהלכות חובל ומזיק הי"ט פסק דפטור מכלום, ועי' ב"י סימן תכ"א אות ט"ו, שכתב דטעמו משום דגזה"כ הוא למעטו לגמרי ואפי' מנזק. וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י"ט אות ב' ג', ובחזון יחזקאל פרק א' הלכה א' ד"ה אבל לכאורה קשה (עמוד 4).

**תוד"ה והוציא הלה את ראשו, לא דמיא להיה תחתיו כרים וכסתות וכו'.** עי' רשב"א שכתב דמאן דמתני לה אהא לא ס"ל כרבה, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ט אות ג'.

**בא"ד. דאין לו לחשוב שיסלקו הכרים וישברו הכלים.** עי' שטמ"ק ד"ה וז"ל הר"ר ישעיה ז"ל, שהקשה דהא התם פוטר אפילו היכא דקדם הוא וסילקן, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ט אות ד' מה שביאר בדברי התוס'.

**בגמ'. ת"ר פועלים שבאו לתבוע שכרן מבעה"ב וכו'.** הרי"ף השמיט ברייתא זו, ועי' רא"ש סימן י"ב שביאר דטעמו משום דבזה"ז נשתנה המנהג ומש"ה נשתנה הדין.

**בגמ'. אי דשכיח בבית מ"ט דת"ק.** עי' נמו"י דף טו: מדפי הרי"ף ד"ה אין קום התם, מש"כ בשם הרמ"ה.

**מתני'. שני שוורין תמין שחבלו זה את זה משלמין במותר חצי נזק.** עי' רא"ש סימן י"ג שכתב דמיירי שהתחילו בבת אחת או שהזיק השני את הראשון לאחר זמן, אבל אם האחד התחיל הוא משלם חצי נזק והשני פטור, דכל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור.

**שם.** עי' נמו"י שכתב דאם אחד מהם שוה פחות מחצי הנזק אינו מנכה לו אלא מה שיוכל לגבות מגופו. ועי' בחידושי רעק"א שכתב דלפי מה שהוכיח הרא"ש מדברי רש"י (הובא לקמן) אינו כן.

**מתני'. וכן שני אנשים שחבלו זה בזה משלמין במותר נזק שלם.** עי' רא"ש סימן י"ג שכתב דמיירי שהתחילו בבת אחת או שהזיק השני את הראשון לאחר זמן אבל אם האחד התחיל השני פטור, דעביד איניש דינא לנפשיה, ואם היה יכול להציל עצמו בחבלה מועטת וחבל בו הרבה, חייב.

**רש"י ד"ה מועד בתם משלם במותר, כלומר אם הוא הזיק את התם יותר משהזיקו תם.** עי' רא"ש סימן י"ג שדייק מדברי רש"י שהתם משלם נ"ש בנגיחה זו ולפי"ז תירץ קושיית התוס' ד"ה שני. - ועי' בגידולי שמואל שכתב דאף לדעת רש"י היכא דמזיק אחד אינו בר חיובא כגון שהבעלים חרש שוטה וקטן או שהיה אנוס, אין מנכין לו מה שחבל כיון שהוא פטור לגמרי.

**תוד"ה שני שוורים תמים שחבלו זה בזה וכו' תימה דכולה מתני' שאין צריכה היא.** עי' נמו"י שתירץ דקמ"ל דלא אמרינן זה גובה וזה גובה, "דכיון דזכי להו רחמנא למיגבי ממיטב, זהו מיטב שלהם שיעמוד כל אחד בשלו". וצ"ע דא"כ בתם שאין דין מיטב אלא גובה מגופו אמאי לא אמרינן זה גובה וזה גובה.

**בא"ד. וי"ל דלר"ע איצטריך שלא תאמר וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה וכן כתב הר"ר ישעיה ז"ל, שכתב דגם בשניהן מועדין יש חידוש.

**פרק שביעי – מרובה**

**דף ס"ב ע"ב**

**מתני'. אין הגונב אחר הגנב משלם תשלומי כפל.** עי' קצוה"ח סימן ל"ד ס"ק ג' שכתב דפטור אף מקרן אם אין החפץ בעין דאינו לא גנב ולא גזלן, ואינו עובר משום לא תגנוב או לא תגזול, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ה' שכתב דהיינו דוקא אם השני רק הגביה ולא הוסיף על מה שעשה הראשון, אבל אם אכלו או שעשה שינוי הוה ליה גזלן מהבעלים וחייב, ועי' אמרי משה סימן ל"ב אות ו' שהקשה ע"ז מהא דתנן "ולא הטובח ולא המוכר אחר הגנב משלם תשלומי ארבעה וחמשה", דאע"פ שעשה שינוי אינו מתחייב, וע"ע באות ח' שם מה שהקשה על הנתיה"מ. ועי' חזו"א סימן ט"ז אות ז' שכתב דהגונב מן הגנב נתמעט רק מגניבה ולא מגזילה, ופטור רק מכפל וד' וה' וחייב בקרן, וכ"כ בשיעורי הגרש"ר ב"מ ח"ב סימן ל"ח בשם הגרי"ז, וע"ע בחידושי הגרש"ר ב"ק סימן כ"ד אות ב', וע"ע אור שמח פרק ג' מהלכות גניבה הלכה ב' ד"ה ולכאורה, שכתב ג"כ דהמיעוט הוא רק מכפל ולא מקרן, ועיי"ש שכתב בשם הקרית ספר דעובר נמי בלאו דלא תגנוב. וע"ע אמרי משה סימן ל"ד אות ג' מה שהקשה על הקצוה"ח.

**שם.** עי' לקמן סט: "בשלמא לגנב ראשון לא משלם וכו'", ועי' אמרי משה סימן ל"ב אות ו' שכתב דמשמע בגמ' דהא דאינו משלם לבעלים הוא מסברא דאינו ברשותו, ומהפסוק לומדים דאינו משלם לגנב ראשון, ועיי"ש מש"כ בזה, וע"ע שם סימן ל"ד אות א', ועי' קובץ שיעורים אות י"ז.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א לקמן עו. ד"ה אמרי, שהקשה לרבי שמעון דס"ל דבר הגורם לממון כממון דמי, אמאי אין משלם גנב שני כפל לגנב ראשון מדין גורם לממון, ועי' אור שמח פרק א' מהלכות גניבה הלכה י"ז, ובדברי יחזקאל סימן נ"ט אות ג' מה שתירצו ע"ז.

**שם.** עי' לקמן סט: דמבואר דלמאן דס"ל אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו גנב שני משלם כפל לבעלים, ועי' תוס' רי"ד שם שכתב דאם באו עדי גנב ראשון קודם שבאו עדי גנב שני שניהם משלמין כפל לבעלים, ונראה דהיינו דוקא כפל אבל קרן לא ישלמו שניהם לבעלים, אלא גנב שני ישלם לגנב ראשון, ועי' קובץ שיעורים אות י"ז מה שביאר אמאי חייב לגנב ראשון, וע"ע אמרי משה סימן ל"ד אות א'.

**בגמ'.** **יצאו קרקעות שאינם מטלטלין.** עי' לקמן קיז: דיליף לה מקרא אחרינא, ורבי אליעזר פליג התם, ועי' קובץ שיעורים אות ב' שכתב דהתם מיירי בגזילה והכא מיירי בגניבה.

**תוד"ה יצאו קרקעות וכו' תיפוק ליה דאין בהם כפל בטוען טענת גנב דלא משלם אלא בשבועה.** עי' אור שמח פרק ד' מהלכות גניבה הלכה י' שכתב די"ל דהא דאין טוען טענת גנב חייב כפל אלא בשבועה הוא משום דקודם שנשבע עדיין לא נפטר מתשלומי הפקדון, אבל היכא דפטור בלא שבועה אפשר דחייב כפל אף בלא שבועה, ועי' קהלות יעקב סימן ל"ו שהקשה דאם כן מה הקשו התוס', הא כיון דליכא שבועה בקרקע מתחייב כפל בטענה לבד בלא שבועה.

**בא"ד, וי"ל דאיצטריך להיכא דנשבע על ידי גלגול.** עי' נתיה"מ סימן רצ"א ס"ק ל"ד שכתב דעבדים שטרות וקרקעות אין בהם דין שמירה כלל ולכך פטור אף בשליחות יד, ועי' תוס' ב"מ נז: ד"ה ש"ח, שכתבו דאם פשע בעבדים שטרות וקרקעות פטור דנתמעטו מכל הפרשה, אבל הרמב"ם בפרק ב' מהלכות שכירות הלכה ג' פסק דחייב בפשיעה, ועי' קהלות יעקב סימן ל"ו אות ב' סוף ד"ה ועיקר הדבר, שכתב דלדעת הרמב"ם גם הנתיה"מ מודה דיש דין שמירה בעבדים שטרות וקרקעות, ועיי"ש עוד בד"ה ודברי, מה שביאר לפי"ז אמאי פטור על שליחות יד. ועי' קובץ שיעורים אות ג' שהקשה אם אין דין שמירה כלל בעבדים שטרות וקרקעות אמאי חייב כפל בנשבע על ידי גלגול.

**שם.** עי' תוס' לעיל נז: ד"ה נמצא, שכתבו דשמא אין שייך כפל בטוען טענת גנב בבעלים, ועי' שטמ"ק שם ד"ה נמצא, שכתב דטעמא משום שאין כפל אלא היכא דטענת גניבה גורמת הפטור והתם טענת בעליו עמו גורמת הפטור, וקשה א"כ אמאי איכא הכא כפל בנשבע על ידי גלגול הא אין טענת גניבה גורמת הפטור אלא טענת קרקע. ועי' אור שמח פרק ד' מהלכות גניבה הלכה י' ד"ה ולפי"ז, שביאר דברי התוס' שם באופן אחר.

**בא"ד, וי"ל במשיג גבול.** עי' שטמ"ק ד"ה כתוב בתוספות, שכתב בשם הר"א מגרמישא דתירוץ זה לא שייך בטוען טענת גנב, ובשם תלמידי הר"פ כתב דאף בטוען טענת גנב משכחת לה שטוען אחרים השיגו הגבול ונמצא שהוא המשיג.

**בא"ד, א"נ במחובר לקרקע כי ההיא די' גפנים טעונות וטוען שנגנבו לו ה' ונמצא שהוא גנבם.** עי' קובץ שיעורים אות ד' שהקשה דכיון דתלשן תו לא הוי קרקע, ותירץ דאזלינן בתר שעת קבלת השמירה, וע"ע ש"ך סימן צ"ה ס"ק ב'.

**שם.** לכאו' קשה דכיון שהוא גנבם אם כן שלח בה יד בשעה שתלשן, ולקמן קז: אמרינן "הטוען טענת גנב בפקדון כיון ששלח בו יד פטור", ומוכח מתוס' לכאו' דאין שליחות יד בקרקעות, וכמש"כ בנתיה"מ סימן רצ"א ס"ק ל"ד, ועי' קצוה"ח סימן ס"ו ס"ק מ"ד, ובקהלות יעקב סימן ל"ו אות ב' ד"ה ושו"מ.

**תוד"ה יצאו שטרות, וא"ת למה לי קרא למעט מכפל והא אפילו אבדו בידים לא משלם קרן למאן דלא דאין דינא דגרמי.** עי' בחידושי הגר"ח [סטנסיל] סימן רמ"ב שהקשה דהא שטר יש לו שיווי גם בתורת ראיה ואת זה הזיק בידים ואמאי חשיב גרמי, ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' תוס' שבועות לז: ד"ה מיעט שטרות, שהקשו כעין זה ותירצו דדוקא כששרפו במקומו פטור אבל אם נטלו ושרפו חייב, ועי' ים של שלמה לקמן פרק ט' סימן י"ט שכתב להלכה דהא דהשורף שטרו של חבירו פטור היינו דוקא היכא דלא שקליה בידיה אבל שקליה בידיה הוי גזלן וחייב לכו"ע, וכ"כ בפסקי תוס' בשבועות שם, ועי' ש"ך סימן שפ"ו ס"ק י"ג שתמה ע"ז דבתוס' מבואר דבלא הפסוק היה חייב ולהכי אתי קרא למעוטינהו מגזילה, וא"כ אחרי הפסוק אין לחייבו משום גזילה אלא רק משום גרמי.

**בא"ד, ואפילו מאן דדאין לא הוו אלא מדרבנן.** משמע דאי הוה חייב מדאורייתא הוה ניחא, וכן מבואר בתוס' שבועות לז: ד"ה מיעט שטרות, שתירצו דס"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, ועי' ברכת שמואל סימן ל"ג אות א' שהקשה בשם הגר"ח דהתוס' לקמן עא: ד"ה וסבר לה כתבו דאף לר"מ דדאין דינא דגרמי אינו חייב ארבעה וחמשה, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן כ' מש"כ בזה.

**בא"ד, וי"ל כיון דאי איתיה לשטר בעין חייב להחזיר סלקא דעתך דכשמחזיר משלם הכפל עמו.** עי' בחידושי הגר"ח [סטנסיל] סימן רמ"ב מה שביאר בתירוץ התוס', וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן כ'.

**דף ס"ג ע"א**

**תוד"ה רעהו אמר רחמנא וכו' וא"ת דלקמן נפקא לן בפרקין למעט הקדש מוגונב מבית האיש ולא מבית הקדש וי"ל וכו'.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות גניבה הלכה א' שהביא את שני הפסוקים, ועי' לחם משנה שם שכתב דס"ל דקרא ד"וגונב מבית האיש" בעינן לאפוקי מדרבי שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי, ועי' אבן האזל שם, ובשו"ת אחיעזר ח"ג סימן ס"ב אות א' מה שהקשו ע"ז, ועי' בחידושי הגר"ח [סטנסיל] סימן רמ"ט ובברכת שמואל סימן ל"ד שתירצו בשם הגר"ח דאיצטריך חד קרא לקדשי בדק הבית וחד קרא לקדשי מזבח, ועיי"ש מה שביארו בזה, וע"ע רש"ש.

**תוד"ה למה לי וכו' כי היכי דדרשינן לענין שבועה מה כלים שנים הכי נמי לענין כפל.** עי' קובץ שיעורים אות ה' שכתב דהיינו דוקא בטוען טענת גנב דתלוי בדיני שומר.

**תוד"ה דבר שאינו מסויים וכו' ועוד היינו יכולים לפרש דבר המסויים וכו' לאפוקי חצי רימון וחצי אגוז דלא.** עי' בגליון הש"ס שציין לדברי התוס' שבת צג: ד"ה אמאי, שכתבו דשותפין שגנבו כל אחד חייב כפל על חצי שור דתשלומי כפל נוהג בכל דבר ובכל שהוא, ועי' קובץ שיעורים אות ו' מה שכתב בזה.

**דף ס"ג ע"ב**

**עי'** רמב"ם פרק ד' מהלכות גניבה הלכה י' שפסק דשומר שגנב מרשותו חייב כפל, והראב"ד שם כתב ע"ז "א"א זה אינו כלום", ועי' מגיד משנה שם שפירש דכוונת הראב"ד להקשות דמוכח מהא דכל טוען טענת גנב אינו חייב אלא בשבועה, דשומר שגנב מרשותו אינו חייב כפל דאל"כ למה לן שבועה, ולכאו' י"ל בדעת הרמב"ם דכל טוען טענת גנב בלא שבועה אינו גנב משום דלא עביד מעשה, ונתחדש בגזירת הכתוב דאם נשבע הוי גנב אע"ג דלא עביד מעשה, והא דאמרינן לקמן קה: "הכופר בפקדון נעשה עליו גזלן וחייב באונסין", היינו דוקא גזלן אבל גנב צריך מעשה, אלא דאכתי קשה מהא דתנן "והעדים מעידים אותו שאכלו משלם את הקרן", אמאי לא חשיב האכילה מעשה גניבה, ועי' בכל זה בכסף משנה שם, ובאבן האזל שם ד"ה ובדרך אחר, ובאמרי משה סימן ל"ה אות א-ב. - ובדעת הראב"ד י"ל דס"ל כמש"כ בתרומת הכרי סימן רצ"ב סעיף ב' ד"ה ויש לי לתמוה, דשומר כיון דידו כיד הבעלים אין הגבהתו מוציאה מרשות הבעלים, ומשו"ה אינו מתחייב מתורת גזלן בלא גזירת הכתוב דשליחות יד, ועי' בשלטי הגבורים לקמן מה: מדפי הרי"ף אות ב' שכתב בשם הריא"ז דשומר שגנב מרשות הבעלים אינו חייב כפל "הואיל ומתחילה בתורת היתר בא לידו ולא בא לידו בתורת גניבה". וע"ע באמרי משה הנ"ל, ובאבן האזל שם מה שביארו בדעת הרמב"ם והראב"ד.

**עי'** בעל המאור לקמן לז: מדפי הרי"ף שכתב דהרי"ף השמיט דיני טוען טענת גנב מפני שהם קנסות, אבל אנו דנים בהם כדין שאר קנסות דמהני תפיסה, ועי' רמב"ן במלחמות שם שכתב דכיון דטוען טענת גנב אינו מתחייב בלא שבועה ובזמן הזה ליכא דיינים מומחין, אינו מתחייב בכפל לעולם דהוה ליה כנשבע חוץ לבית דין, ועי' נתיה"מ סימן א' ס"ק ד' מה שביאר בזה, ועי' משנה למלך פרק ד' מהלכות גניבה הלכה ב' שכתב דיש לתמוה על הרא"ש והטור שכתבו דינים אלו, ועי' רי"ף כאן שהביא מימרא דרבי חייא בר אבא א"ר יוחנן, וצ"ע.

**עי'** לקמן קז: "אמר רב ששת הטוען טענת גנב בפקדון כיון ששלח בו יד פטור", ועי' בחידושי רעק"א שם שהקשה דהא שומר צריך לישבע שלא שלח בו יד, וטוען טענת גנב אינו חייב כפל בלא שבועה, וכיון שנשבע אמאי העדים נאמנים ששלח בו יד ופטור מכפל, הא איכא הודאת בעל דין שלא שלח בו יד וחייב כפל, ועי"ש מה שתירץ, ועוי"ל עפ"י מש"כ הנתיה"מ סימן כ' ס"ק א' דבכה"ג שטוען טענה לזכותו לא הוי הודאת בעל דין, וע"ע בחידושי ר' מאיר שמחה לקמן קז: מש"כ בזה.

**תוד"ה והעדים מעידים אותו שאכלו וכו' וסיפא נקט שגנבו לרבותא דאע"פ שהוא בעין חייב כפל כיון שטוען טענת גנב.** עי' לקמן קו: דאמרינן גבי טוען טענת גנב והעדים מעידים אותו "שאכלו", ועי' תוס' לקמן קז: ד"ה ושלח בו יד, מש"כ בזה. ועי' שטמ"ק שם קו: ד"ה כגון שאכלו, מש"כ בשם הרא"ש, ומבואר בדבריו דאם טבח קודם שטען טענת גנב חייב כפל, ופטור מד' וה' כיון שטבח קודם שנתחייב בכפל, ועי' תוס' רי"ד שם אות מ"ו שכתב כדברי הרא"ש, וכתב ע"ז "לאו מילתא הוא דאם כן כפל אמאי משלם והא קודם שנעשה עליו גנב אכלו, אלא מאי אמרת כיון שטען טענת גנב ונשבע ובאו עדים אגלאי מילתא דכששחט בגניבה שחט", ומבואר בדבריו דחיוב הכפל חל למפרע משעת השחיטה ומשו"ה מתחייב גם בד' וה', וכן מבואר בהשגות הראב"ד פרק ד' מהלכות גניבה הלכה ב', ובחידושי הרשב"א לקמן קיב. ד"ה היתה פרה שאולה, בשם הראב"ד, ועי' אמרי משה סימן ל"ה אות ח'. והרא"ש סבר דהחיוב חל בשעה שטוען טענת גנב, ואע"פ שבאותה שעה אין החפץ בעולם, ועי' באמרי משה הנ"ל אות ו-ז, ובאבן האזל פרק ד' מהלכות גניבה הלכה א'.

**בגמ'.** **ואפילו טוען טענת גנב בשבועה הוא דמשלם תשלומי כפל אבל שלא בשבועה אינו משלם תשלומי כפל.** עי' אור שמח פרק ד' מהלכות גניבה הלכה י' שכתב דהא דבעינן שבועה הוא משום דכל זמן שלא נשבע לא נפטר עדיין מלשלם לבעלים ולא נגמרה הגניבה, אבל היכא דפטור בלא שבועה חייב כפל בטענת גנב אף בלא שבועה, ועי' קהלות יעקב סימן ל"ו שהקשה עליו מדברי התוס' לעיל סב: ד"ה יצאו קרקעות. ועי' אמרי משה סימן ל"ה אות ג' שהקשה מהא דבעינן ילפותא דדוקא בשבועה, והיכא שלא נפטר וצריך לשלם פשיטא דאינו גנב, וע"כ הילפותא היא באופן שהבעלים מאמינו או דהביא עדי שקר שנגנבה, ואפ"ה אינו חייב בלא שבועה. ועי' רש"י לעיל נז: ד"ה קרנא, שכתב דכפל משום שבועה הוא דקנסיה רחמנא.

**דף ס"ד ע"ב**

**בגמ'.** **מודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור.** עי' קצוה"ח סימן ש"נ ס"ק ב' שכתב דדוקא בבי"ד שהודה אין יכולים לחייבו, אבל בי"ד אחר יכולים לחייבו על פי עדים שבאו קודם שהודה בפניהם, וכן אם באו עדים בבית דין אחד והלך והודה בבי"ד אחר אין הבית דין השני יכולים לחייבו אפילו אם יבואו אח"כ עדים, כיון שבאותו בי"ד הודה קודם שבאו עדים, ומודה בקנס אין זה כנמחל שיעבודו אלא דאותו בית דין אין מחייבין אותו כיון שהרשיע את עצמו, ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק א' שחולק עליו.

**בגמ'.** **אמר לך ההוא מיבעי ליה למודה בקנס דפטור.** עי' רש"י שביאר דלהך מ"ד איכא ב' קראי, והיינו דס"ל דנאמר במודה בקנס ב' דינים **א.** דהודאתו פוטרתו, ומשו"ה אפילו באו אח"כ עדים פטור, **ב.** דאין מחייבין אותו על פי הודאתו כדין הודאת בעל דין בממון, ועי' חזו"א סימן י"ח אות ז' שכתב דנפק"מ בדין השני היכא דהודה חוץ לבית דין, דאין זה הודאה הפוטרת ומ"מ אין מחייבין אותו על פי הודאתו, ועיי"ש שכתב עוד נפק"מ בזה, וע"ע קצוה"ח סימן א' ס"ק ו'.

**דף ס"ה ע"א**

**תוד"ה אין לי אלא בידו וכו' גגו חצירו כלומר שהכישה במקל מחצירו של בעה"ב ונכנסה לגגו חצירו וקרפיפו.** עי' רש"ש שהקשה דבכה"ג תיפוק ליה משום משיכה, ואין צריך דוקא גגו חצירו וקרפיפו דאפילו בסימטא נמי חייב, ועי' קובץ שיעורים ב"ב סוף אות ש"ח שתירץ דהתוס' קאי אליבא דהלכתא דמשיכה אינה קונה מן התורה אלא רק מדרבנן.

**שם.** עי' רש"י ב"מ י: ד"ה גגו, שכתב "שאם נכנסה שם ונעל בפניה לגונבה שהוא חייב", ועי' קצוה"ח סימן שמ"ח ס"ק ב' שכתב דמשמע מרש"י שאם נכנסה מעצמה לרשותו ונתכוין לגוזלה לא מחייב במחשבה, אע"ג דבמציאה כהאי גוונא קני אפ"ה בגניבה וגזילה אינו קונה במחשבה עד שיעשה מעשה, וכן מבואר לכאו' בתוס' כאן, ועי' אבן האזל פרק ב' מהלכות גניבה הלכה ט"ז ד"ה איברא דרש"י, שכתב דבתוס' משמע דלא סגי בנעל בפניה משום דבעינן שיעשה מעשה בעיקר הגניבה. ועי' אמרי משה סימן ל"ב אות ב' שהוכיח דדוקא גנב להתחייב כפל בעינן מעשה אבל גזלן להתחייב באונסין נעשה גם בלא מעשה.

**בגמ'.** **גופא אמר רב קרן כעין שגנב תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה כשעת העמדה בדין.** עי' רא"ש סימן כ' שכתב דסברא הוא דקרן נתחייב בשעת גניבה אבל כפל וד' וה' לא נתחייב עד שעת העמדה בדין דאי מודה מיפטר, וכשעת העמדה בדין דכפל כמשמעותו כשויו עתה כשיגמר הדין, אבל לענין ארבעה וחמשה שמין כמה היה שוה בשעת טביחה ומכירה דההיא שעתא קמחייב, וצ"ב דהא גם ד' וה' עד שיגמר בדין אי מודה מיפטר, ועי' בחידושי הגרנ"ט סימן קל"א מה שביאר בדבריו.

**בגמ'.** **משום דאמר ליה אנא פטימנא ואת שקלת.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גניבה הלכה י"א שכתב דאם הגנב הוציא הוצאות והשביח הגזילה השבח שלו, ועי' לחם משנה שם שכתב דמקורו מהא דאמרינן הכא "אנא פטימנא ואת שקלת", וכתב ע"ז ואין זה ראיה מוכרחת, וע"ע רמב"ן במלחמות לקמן לד. מדפי הרי"ף ד"ה ועוד כתב.

**בגמ'.** **ת"ש שמינה והכחישה משלם תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה כעין שגנב.** עי' שטמ"ק ד"ה וריב"א, שכתב דבתוספתא משמע דבשמינה והכחישה משלם כפל כעין שגנב, וארבעה וחמשה כשעת העמדה בדין. ועי' לקמן בתוד"ה מה לי, מה שצוין בשם הקובץ שיעורים והחזו"א.

**תוד"ה אנא מפטימנא ואת שקלת וכו' ומיהו לפי האמת אפילו כשנפטמה מאליה משלם כפל ד' וה' כעין שגנב וכו' מצי אמר ליה אטו שמינה גנבי מינך.** עי' תוס' לקמן סו. ד"ה טלאים כדמעיקרא, שכתבו "ואע"פ שעל שעת טביחה בא ד' וה' מ"מ כמו כן שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה", ועי' קובץ שיעורים אות כ"ב שהקשה דהא הטביחה עצמה גניבה היא כדאשכחן בתברה או שתייה.

**שם.** יש לעי' אמאי לא הוי כשותפין שגנבו וטבח אחד מהן דפטור מד' וה' משום דלא הוי וטבחו כולו באיסורא (עי' רש"י לקמן עח: ד"ה שותף שטבח שלא לדעת חבירו) וכעין זה הקשה בכתב וחותם להגרע"א סימן נ"ג לדף סו. ד"ה ואפשר לומר, וע"ע חזו"א סימן י"ז אות ג' ד"ה והדבר מוכרח.

**שם.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דדעת הרי"ף דאף לפי האמת בנתפטמה מאליה משלם כפל וארבעה וחמשה כשעת העמדה בדין, ועי"ש מה שביאר בזה.

**תוד"ה מה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, פ"ה משום דהכחשה התחלה דטביחה היא וקשה לר"י דלא שייכא הכחשה לטביחה מידי וכו'.** עי' נמוקי יוסף שפתח בדברי רש"י וסיים בפירוש השני של תוס' ומשמע מדבריו שהוא פירוש אחד.

**בא"ד.** **מה לי קטלה כולה דאין הולכים בתר הדמים דהשתא דקנאה בשינוי ואינה של נגנב אלא בתר מעיקרא שהיתה שלו וה"ה בקטלה פלגא.** עי' בכתב וחותם סימן נ"ג להגרע"א שהקשה דהא בכחשה ע"כ מיירי דאין זה שינוי, דאי קנאה בשינוי אין משלם ארבעה וחמשה דשלו הוא טובח שלו הוא מוכר, ועי"ש מש"כ בזה, ועי' בתוס' רבינו פרץ מש"כ בזה, ועי' שטמ"ק ד"ה הא דתניא, שכתב בשם הראב"ד דלא גרסינן בברייתא תשלומי ארבעה וחמשה אלא כפל לחודיה דמיירי שקנאה בשינוי ואינו משלם ד' וה'.

**בא"ד.** **ולפי"ז ה"ה בהוכחשה ממילא משלם כדמעיקרא דמה לי מתה כולה מה לי מתה פלגא.** עי' קובץ שיעורים אות כ"ג שהקשה למה ישלם ד' וה' בעד שמינה הא מעשה הטביחה לא היה אלא בכחושה, ועי' חזו"א סימן ז' אות ג' לדף סה. מש"כ בזה.

**בא"ד.** **כלומר אפילו למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף ולא מחייב ד' וה' עד משהו אחרון וכו'.** עי' קובץ שיעורים אות י"א שהקשה דהא אף למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף לא מחייב עד משהו אחרון, דבעינן וטבחו כולו באיסורא כמבואר לקמן עב. ותירץ דמ"מ המעשה המחייב הוא כל השחיטה משא"כ למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף אין החיוב אלא על משהו אחרון לבד.

**בגמ'.** **תברה או שתייה משלם ד'.** עי' קצוה"ח סימן ל"ד ס"ק ג' שכתב דאין לחייבו מטעם גזילה דהוה ליה גונב מן הגנב אלא חיובו מטעם מזיק, ועי' חזו"א סימן כ' אות ג' שהוכיח בדעת הראב"ד והרשב"א דגזלן שמזיק את הגזילה אינו חייב מדין מזיק, וכן הוכיח בקהלות יעקב סימן מ' ד"ה והנה, אבל בנמוקי יוסף לעיל ה. מדפי הרי"ף מבואר דאיכא חיוב מזיק בגזלן, וע"ע קובץ שיעורים אות קלט-קמא ובאמרי משה סימן ל"ב אות כ"ז. ועי' נתיה"מ שם ס"ק ה' שכתב דחיובו משום גזילה, וכן מבואר ברא"ש לקמן פרק ט' סימן ג', ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ז' מהלכות חובל ומזיק הלכה ד' ד"ה אלא, שהוכיח מהרמב"ם בפרק א' מהלכות גניבה הלכה י"ד דחיובו מדין גניבה או גזילה, ועיי"ש מה שביאר בזה, וכ"ה בחידושי הגר"ח [סטנסיל] אות רמ"ג ואות שי"ג, וע"ע אמרי משה סימן ל"ב, ובאפיקי ים ח"א סימן כ"א אות י' מש"כ בזה.

**בגמ'.** **איתבר ממילא משלם זוזא.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דגזלן אינו חייב בפשיעה, דגזלן אינו מקבל עליו שמירתה, וע"ע תוס' לעיל נו: ד"ה פשיטא. ועי' בתוס' רעק"א ב"מ פרק ג' משנה י"ב אות כ"ט שהוכיח דשומר ששלח יד בפקדון ונתייקר ואיתבר ממילא אפילו בפשיעה משלם כשעת שליחות יד, וכתב דצ"ל דכיון שנעשה גזלן פקע ממנו חיוב השמירה וחייב רק מדין גזלן, ועי' בחידושי רעק"א בשו"ע סימן רצ"ד סעיף א' שכתב דכופר בפקדון לא פקע ממנו חיובי שומר, ואם אחר שכפר נתייקר ופשע בו חייב מדין שומר כשעת הפשיעה, וצ"ע מאי שנא שליחות יד מכופר בפקדון, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן כ"ב אות ז' מש"כ בזה.

**שם.** עי' שטמ"ק ב"מ מג. ד"ה הא דאמרינן, שהקשה בשם הרמב"ן דהרי גזלן חייב באונסין וא"כ אמאי אינו משלם כשעת האונס כדאשכחן בשואל, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שם בד"ה וז"ל הריטב"א מה שתירץ ע"ז, (וע"ע בקטע הקודם).

**רש"י ד"ה תברה וכו' וגבי טביחה ומכירה הוי כי תברה או שתיה".** מבואר דבמכירה נמי משלם כדהשתא, וכן פסק הרמב"ם בפרק א' מהלכות גניבה הלכה י"ד, ובפרק ג' מהלכות גזילה ואבידה הלכה א', ועי' בכתב וחותם להגרע"א סימן נ"ג שכתב דאינו מובן לדמות מכירה לתברה, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן כ"ד אות ח' מה שביאר בזה, וע"ע באפיקי ים ח"א סימן כ"א אות י"א מש"כ בזה, ועי' בתוס' רבינו פרץ לקמן סו. ד"ה לימא, שכתב דמכירה הוי כאיתבר ממילא, וע"ע רא"ש לקמן פרק ט' סימן ג' מש"כ לענין גזלן שקנה בשינוי.

**רש"י** **ד"ה משלם קרן וחומש ואשם וכו' ואין כאן כפל דמודה בקנס הוא.** עי' פני יהושע שכתב דמשמע דאע"ג דבאו עדים אח"כ פטור מכפל, וקשה אמאי לא מקשה מהכא לשמואל דאמר לקמן עה. מודה בקנס ואח"כ באו עדים חייב, ועי' חזו"א סימן כ' אות י"א ד"ה אם, מש"כ בזה, (ועי' בקטע הבא).

**רש"י ד"ה ואם משבאו עדים ונתחייב בכפל הודה.** משמע דמיירי דוקא לאחר גמר דין, וקשה דכיון שבאו עדים, לא מהני הודאתו לפטרו מכפל אף קודם גמר דין, ושמא י"ל דכשמודה קודם גמר דין מתחייב בחומש קודם שנתחייב בכפל, ולחכמים כיון שנתחייב בחומש אינו מתחייב כפל דכשם שהכפל פוטר מחומש כך החומש פוטר מכפל, ועי' חזו"א סימן כ' אות י"א ד"ה שם תוד"ה כפילא, ובשו"ת אבני נזר חו"מ סימן קפ"ח. - ועוי"ל דהודה דכתבה קודם גמר דין אינו מתחייב אח"כ בכפל כיון דחזרה קרן לבעלים, עי' רש"ש לקמן סט. ד"ה גמרא, ובחזו"א סימן כ' אות י"א ד"ה אם.

**רש"י ד"ה משלם כפל ואשם וחומש עולה לו בתוך הכפל וכו' דאי הוה כפילא טפי מחומשא לאו חומשא הוי ולא מיפטר ליה עד דמשלם חומש.** עי' שטמ"ק סוף ד"ה אלא כי אמר רב, שכתב בשם הרא"ש דאפילו אם יאמר לו הילך החומש ואשלים עליו כדי הכפל אינו נראה שמפני החומש נתן לו.

**בא"ד.** **דחומש כפרה דשבועה הוא.** צ"ע דלקמן קד: אמרינן דחומשא ממונא הוא, ועי' רמב"ם פרק ז' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ח' שכתב "שהחומש עם הקרבן לכפרה הם באים".

**דף ס"ה ע"ב**

**תוד"ה כפילא ארבע וחומשא זוזא וכו' קשה קצת מה בכך אי כפילא ארבע וחומשא זוזא וכו' וריב"א מפרש דאלשון ברייתא קפריך וכו'.** עי' מהר"ם שהקשה לפי סברת התוס' דאף אם הכפל יותר מהחומש נפטר מהחומש מאי איכא בין רבי יעקב לחכמים, ותירץ דאיכא בינייהו היכא דהחומש יותר מהכפל. ועי' שטמ"ק ד"ה וכתב הר"א מגרמישא, שכתב "ושמא לרבי יעקב צריך לפרש אני נותן לך בתורת חומש כמו כן".

**תוד"ה אלמא קרן כעין שגנב וכו' וחומשא זוזא כשעת העמדה בדין כדאמר דתברה או שתייה משלם ד'.** עי' מהדורא בתרא שכתב דאע"ג דבברייתא לא נזכר דמיירי בתברה או שתייה מ"מ אפשר לאוקמי דמיירי בשברה וחייב אשעת שבירה, וקשה דהא חומש מתחייב על הכפירה והשבועה ולמה יתחייב כשעת השבירה. ועי' שטמ"ק ד"ה כתב הר"א מגרמישא ז"ל, מה שתירץ על קושית המהדורא בתרא.

**בגמ'.** **כגון שנשבע וחזר ונשבע ארבע פעמים והודה.** עי' רשב"א שכתב דמיירי שכפר והודה בבי"ד זה וחזר וכפר בבית דין אחר ונשבע שם, דבבית דין אחד כיון שהוחזק לכפור ולישבע לשקר שני פעמים היאך מוסרין לו שבועה, ועי' חזו"א סימן כ' אות י"א לדף סה: שהקשה דהא חומש אין צריך שבועת בית דין וא"כ אפשר לאוקמי בנשבע חוץ לבי"ד.

**בגמ'.** **אמר ליה ואלא מאי שינוי לא קני אמאי משלם כעין שגנב לשלם כדהשתא.** עי' שטמ"ק ד"ה אמר ליה, שכתב בשם הראב"ד דכוונתו להוכיח דהברייתא משבשתא היא.

**רש"י ד"ה נעשה שינוי בידו וקנאו בשינוי להא מילתא דאי טבח ומכר שלו הוא טובח ופטור מד' וה'.** מבואר דס"ל דבשינוי זה אינו קונה את גוף הגזילה לגמרי אלא רק לענין ד' וה' דשלו הוא טובח שלו הוא מוכר, ועי' פני יהושע מש"כ בזה, וע"ע רמב"ן במלחמות לקמן לד. מדפי הרי"ף, ועי' תוס' רבינו פרץ שכתב דקנאו בשינוי זה לגמרי ומצי לסלוקי לבעלים בזוזי, ומשו"ה אינו משלם קרן כדהשתא אלא כשעת הגניבה.

**רש"י ד"ה כעין שגנב וכו' ולרבה דאמר תברה או שתייה משלם ד' כדהשתא ליכא לאותובי דיכול לשנויי דהך מתניתא כפל וד' וה' דוקא נקט וכו'.** עי' רשב"א שכתב דקרן משלם כדהשתא משום דרבה אבל כפל וד' וה' "דקנסא נינהו" לא משלם אלא כעין שגנב דאמר ליה תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות גניבה הלכה י"ד שכתב דבתברה או שתייה משלם גם כפל וד' וה' כדהשתא, ועי' בחידושי ר"ח הלוי פרק ז' מהלכות חובל ומזיק הלכה ד' ד"ה אלא דלפי"ז, מה שביאר בדעתו, וע"ע אמרי משה סימן ל"ב אות ג' ובאות יב-טז.

**בגמ'.** **מ"מ קשיא.** עי' רשב"א שכתב דאע"ג דלרבי אלעאי הברייתא משבשתא היא, מ"מ אנן דקיי"ל כרבי אלעאי קשיא לן, דלא משבשינן לה, וע"ע שטמ"ק ד"ה אמר ליה.

**בגמ'.** **נתן לה באתננה חיטין ועשאן סולת זתים ועשאן שמן ענבים ועשאן יין וכו' ובית הלל מתירין.** וכן פסק הרמב"ם בפרק ד' מהלכות איסורי מזבח הלכה ט"ו, ועי' מנחת חינוך מצוה תקע"א [אות ה' במהדו"ח] שהקשה דבפרק א' מהלכות גניבה הלכה י"ג פסק הרמב"ם לגבי גניבה כרבי אלעאי דטלה ונעשה איל הוי שינוי וקנה, וא"כ אמאי לא כתב לגבי אתנן רבותא טפי דאף טלה ונעשה איל מותר להקריבו, ועי' תוס' רי"ד (מובא בקטע הבא) שכתב דמודה רבי אלעאי באתנן דטלה ונעשה איל אסור להקריבו, ולפי"ז ניחא.

**שם.** עי' תוס' רי"ד שהקשה דהא טלה ונעשה איל פסול באתנן אף לרבי אלעאי דכיון שנפסל בעודו טלה שוב אין לו תקנה, אלמא אין דין המזבח ודין הגזילה שוין והיכי ילפינן גזילה ממזבח, ותירץ דבודאי בשינוי הבא מאיליו אין שוין אבל בשינוי הבא בידים דהוא שינוי חשוב כי היכי דחשיב לענין גזילה חשיב נמי לענין מזבח. - ועי' קצוה"ח סימן שנ"ד ס"ק א' שהביא ראיה לדעת הסוברים דלידה לא חשיב שינוי בגניבה אפילו לגבי הולד מהא דמבואר גבי אתנן דאין זה שינוי, ולפי התוס' רי"ד לכאו' אין ראיה דלידה הוי שינוי הבא מאיליו.

**דף ס"ו ע"א**

**תוד"ה טלאים כדמעיקרא וכו' או כחושה ונתפטמה או איפכא לשלם כפל נמי וכן ד' וה' כדמעיקרא כמו קרן.** עי' קובץ שיעורים אות כ"ב שכתב דמבואר בדבריהם דגם בכחושה ונתפטמה וטבחה משלם קרן כדמעיקרא, והא דקאמר רבה דבתברה משלם ארבע היינו דוקא בהוקרה דלא מצי למימר אטו יוקרא גנבי מינך, (ועי' רש"י לעיל סה: ד"ה כעין שגנב) ועיי"ש שהקשה דהא טעמא דרבה הוא משום דבשעת שבירה קא גזל לה והטעם הזה שייך גם בנתפטמה דבשעת שבירה קגזיל פטומה, ועי' אמרי משה סימן ל"ב אות כ"א מש"כ בזה, ועי' חזו"א סימן ז' אות ג' לדף סו. שכתב דמש"כ התוס' "כמו קרן" קאי רק על הוכחשה אבל בנתפטמה וטבחה משלם קרן כשעת טביחה.

**בגמ'.** **אמר רבה שינוי קונה כתיבא ותנינא.** עי' מחנה אפרים בחידושים על הרמב"ם פרק ב' מהלכות גזילה הלכה ט"ו שכתב דאם הגזלן אינו רוצה לקנות בשינוי אינו קונה בעל כרחו, ועי' נתיה"מ סימן שנ"א ס"ק א' וסימן שס"א סוף ס"ק א' שכתב דשינוי קונה בעל כרחו של גזלן, ועי' תרומת הכרי סימן רס"ב ד"ה והנראה לי בזה, שהביא ראיה לדעת הנתיה"מ, ולכאו' יש לדחות ראייתו ע"פ מש"כ בחידושי ר"ח הלוי פרק ב' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ט"ו ד"ה והנה בב"ק וכו' תנן בהמה והזקינה (והובא בחידושי מרן רי"ז הלוי שם ד"ה ובעיקר) דאף היכא דלא קנה בשינוי מ"מ כיון שנשתנה ואין זה כעין שגזל אינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך.

**בגמ'.** **כתיבא והשיב את הגזילה אשר גזל מה ת"ל אשר גזל אם כעין שגזל יחזיר ואם לאו דמים בעלמא בעי לשלומי.** עי' קובץ שיעורים אות י"ד שהקשה דהא בקרא מבואר רק דאין חיוב השבה אבל מנלן דקונה, ותירץ דעל ידי מעשה הגזילה נקנית הגזילה לגזלן אלא דחיוב השבה מפקיע את הקנין וכיון דפקע חיוב השבה ממילא הוא קנוי לגזלן מגניבה הראשונה, וע"ע קהלות יעקב קידושין סימן כ"א ד"ה ויסוד זה, מש"כ בזה. ועי' מג"א סימן תרל"ז ס"ק ג' שהביא דעת היראים דאף למ"ד גזל עכו"ם שרי מ"מ לא מיקרי לכם, ולכאו' כיון דאין חיוב השבה אמאי אינו קונה ע"י הגזילה, ועי' נתיה"מ סימן שנ"א ס"ק א' (מובא בקטע הבא) ועי' חזו"א סימן ט"ז אות י"ג ד"ה והנה, מש"כ בזה.

**שם.** עי' נתיה"מ סימן שנ"א ס"ק א' שכתב דגזלן שלא מתחייב באונסין אינו קונה הגזילה בשינוי, ועי' חזו"א סימן ט"ז אות י"ג ד"ה ולדעת רבה, שכתב דאף היכא שאינו מתחייב באונסין קונה בשינוי, ועי' תוס' רי"ד סוכה מא: ד"ה החזירו, שכתב דבגזל פחות משוה פרוטה אע"פ שאינו חייב ליתן לנגזל כלום מ"מ אם עשה בה שינוי מעשה קני, ומבואר לכאו' דלא כהנתיה"מ, ושמא י"ל דשאני התם דחזי לאיצטרופי, - עוד יש להוכיח דלא כהנתיה"מ מהא דתנן "לא הספיק לתנו לו עד שצבעו פטור", ומבואר דשינוי קונה אע"פ שאינו מתחייב בהשבה ולא לשלם דמים (עי' בקטע הבא).

**בגמ'.** **לא הספיק ליתנו לו עד שצבעו פטור.** עי' רא"ש חולין פרק י"א סימן ב' שכתב דכיון שנתכוין לגוזלו מן הכהן ושינהו קנאו בשינוי, ועי' רש"י לקמן צג: ד"ה פטור, שכתב "ודמים נמי לא משלם דלאו גזל גמור הוא דלא מטא לידיה", וע"ע ר"ן חולין מז: מדפי הרי"ף במשנה, ובדף מד: מדפי הרי"ף ד"ה הזרוע, מה שביאר בזה.

**רש"י ד"ה עד שצבעו פטור וכו' אבל קודם שצבעו מי שחטפו זכה בו.** עי' רמב"ם פרק י"ב מהלכות תרומות הלכה ט"ו שפסק דכהן שחטף מתנות כהונה שלא מדעת הבעלים זכה בהן, שאין לבעלים בהן אלא טובת הנאה וטובת הנאה אינה ממון, ועי' תוס' ב"מ ו: סוף ד"ה והא הכא, (מתחיל בעמוד א') שכתבו בתירוץ אחד דאף למ"ד טובת הנאה ממון זכה בהן ואין הבעלים יכול לתובעו אלא דמי טובת הנאה שיש לו בו.

**שם.** עי' מחנה אפרים הלכות זכיה ומתנה סימן ח' שדן אי מהני תפיסת הכהן בחמש סלעים דפדיון הבן, ועי' קובץ שיעורים אות כ' שכתב דמרש"י כאן יש להוכיח דמהני.

**רש"י ד"ה מוצא אבידה לאו כיון דמייאש לה מרה וכו' מנין לאבידה ששטפה נהר וכו'.** עי' שטמ"ק ד"ה מוצא, שהקשה בשם הרא"ש דהתם אין הטעם משום יאוש דהא אפילו עומד וצווח שאינו מתיאש מותרת מגזירת הכתוב, ועי' שטמ"ק ב"מ כז. שהקשה בשם הרמב"ן דהא התם יאוש שלא מדעת הוא ולא הוי יאוש אלא ע"כ גזירת הכתוב היא, ועי' דבר אברהם ח"ב סימן ט"ז אות ג' מש"כ בדעת רש"י. וע"ע רמב"ם פרק י"א מהלכות גזילה ואבידה הלכה י'.

**תוד"ה הכא נמי כיון דמייאש וכו' אע"פ שאין יאוש מועיל באבידה בתר דאתי לידיה וכו'.** עי' בחידושי רעק"א מה שתירץ ע"ז, וכ"כ בקצוה"ח סימן שס"א ס"ק ב', וע"ע חזו"א סימן י"ח אות א' ד"ה שם, מש"כ בזה.

**בא"ד.** **דבמציאה נמי וכו' מ"מ היה קונה לענין זה שלא מחייב לשלם כי אם דמים כמו לגבי גזל.** צ"ב מה מחייבו לשלם דמים הא שומר אבידה אינו חייב באונסין ופשיעה אין כאן, ועי' קצוה"ח סימן שנ"ג ס"ק ד' מש"כ בזה, וע"ע קהלות יעקב ב"מ סימן כ"ה מש"כ בזה.

**תוד"ה כיון דבאיסורא אתי לידיה, מכאן משמע דיאוש אינו כהפקר גמור.** עי' נתיה"מ סימן רס"ב ס"ק ג' שכתב דכוונת התוס' דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה משא"כ בהפקר, ומה"ט כתב דאם נתיאש מאבידה וכלה היאוש קודם דאתי ליד הזוכה אין צריך לחזור ולזכות בו רק כיון שראהו תיכף זכה בו ואין שום אדם יכול לזכות בו שוב, ועי' תרומת הכרי שם מש"כ בזה, וע"ע בקצוה"ח סימן ת"ו סוף ס"ק א'. ועי' חזו"א סימן י"ח אות א' שכתב דכוונת התוס' דהפקר הוא עושה מעצמו אבל יאוש הוי הפקעה נגד רצונו, וע"ע שם אות ג' (וע"ע בקטע הבא).

**דף ס"ו ע"ב**

**בגמ'.** **אמר ליה כי קאמינא אנא זה מתיאש וזה רוצה לקנות האי זה מתיאש וזה אינו רוצה לקנות.** עי' קצוה"ח סימן ת"ו סוף אות א' שהוכיח מכאן דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, דאל"כ נהי דאינו רוצה לקנות אכתי היכי מצי אמר ליה הרי שלך לפניך הא כבר יצא מרשות הבעלים, ועי' תרומת הכרי סימן רס"ב סעיף ה' ד"ה והן לכאורה, ועי' בהערה שם אות א' שדחה ראית הקצוה"ח.

**שם.** עי' תוס' לקמן סט. ד"ה כל שלקטו, שנסתפקו אי יאוש קונה דוקא כשהגזילה בחצירו של גזלן או אף כשהגזילה ברשות הרבים, ועי' בחידושי הגרש"ש סימן ל"ח אות ו' ד"ה ועד"ז, שהקשה דאי קונה אף ברשות הרבים היה ראוי שיקנה אף בעל כרחו, ועי' שיעורי הגרש"ר ב"מ ח"ב סימן א' אות ה'.

**תוד"ה שמע מינה דיאוש לא קני וכו' מ"מ יש כאן יאוש ושינוי רשות באותן קרבנות שאין הגזלן חייב באחריותן.** עי' תוס' ב"ב מד. ד"ה דוקא מכר, שכתבו דמוכר באחריות חשיב שינוי רשות, ועי' בחידושי הגרש"ש שם סימן כ"ה שהקשה מאי שנא מהכא דכתבו התוס' דהיכא דאיכא אחריות לא הוה שינוי רשות, ועיי"ש מה שכתב בזה.

**שם.** עי' נמוקי יוסף ב"ב כג: מדפי הרי"ף בסוף העמוד, שכתב דמכירה באחריות לא חשיב שינוי רשות, ועי' תוס' שם מד. ד"ה דוקא מכר (הובא בקטע הקודם), ועי' ש"ך סימן ל"ז ס"ק כ"ט שתמה על דברי הנמוקי יוסף דמה ענין אחריות אצל שינוי רשות, ועיי"ש שכתב דמדברי כל הפוסקים משמע דמכר באחריות נמי חשיב שינוי רשות.

**תוד"ה דגזל משכב דחבריה וכו' ועוד קשה לרשב"ם וכו' משמע דמטמא משכב ומושב שאין שלו.** עי' תוס' רי"ד אות י' שתירץ דאע"פ שמטמא משכב שאינו שלו מ"מ גזירת הכתוב הוא שהגזול לא יטמא, מידי דהוה אסוכה דלרבנן אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו ואינו יוצא בגזולה.

**תוד"ה דגזל קרבן דחבריה, תימה ל"ל קרא דאי בחטאת וכו'.** עי' פני יהושע שתירץ דמיירי בקדשים קלים ואליבא דרבי יוסי הגלילי דאמר מחיים ממון בעלים הם (עי' לעיל יב:) ויכול לקדש בו אשה וה"ה דיכול למוכרם, וכ"כ בתוס' רבינו פרץ, ועי' קצוה"ח סימן ת"ו ס"ק ב' ד"ה אמנם, שכתב דאף לרבי יוסי הגלילי אינו נמכר אלא לאכילת בשר אבל שישחט ויזרק על שם הקונה מודה רבי יוסי הגלילי דלא מהני. - עוד כתב הפני יהושע די"ל דקאי כרבי שמעון דס"ל דקדשים שחייב באחריותן הוי ממון בעלים, ועי' קצוה"ח סימן שפ"ו ס"ק ז' שהוכיח דאף לרבי שמעון כל זמן דאיתא בעינא לאו ממון הוא כלל וליתיה במכירה.

**בא"ד.** **ואין לומר שבא הכתוב לפסול הקרבן דהא אמרינן לקמן גבי גנב שאם שחט תמימים בפנים לשם בעלים חזרה קרן לבעלים.** עי' תוס' רי"ד לקמן עו. אות ל' שכתב דהתם מיירי דוקא בשחט לשם בעלים והכא מיירי כגון דאקרביה אדעתא דנפשיה, וע"ע בתוס' רי"ד כאן אות י"א. וע"ע פני יהושע.

**עי'** נתיה"מ סימן שס"א ס"ק ב' שכתב דאם ראה אנס בא כנגדו ונתיאש קודם שגזלו הוי יאוש כמו יאוש דאבידה, ואף דודאי נעשה גזלן עליו כיון שמחמתו בא היאוש מ"מ כיון שכבר קודם שבא ליד הגזלן נעשה אבידה לא הוי יותר מגזל דאבידה דאין עליו שום חיוב השבה, וחיוב תשלומין של הגזלן אינו רק מטעם גרמי.

**עי'** רא"ש סוף סימן ב' שכתב דקיי"ל כרבה וקני יאוש לחומרא, ואם קידש אשה בגזילה לאחר יאוש צריכה גט דרבה סבר דלכל הפחות קני מדרבנן, אבל מדאוריתא קיי"ל דיאוש לא קני, ועי' בפלפולא חריפתא שם אות ט' שהקשה דהרא"ש בקידושין סוף סימן י"ט כתב "אבל בגזל דעלמא אע"ג דשדיך לא הוו קידושין אלא אם כן קידשה ביה לבתר דקנייה ביאוש בעלים דהוי כדידיה", ומשמע דהוי קידושין דאורייתא, - עוד הקשה הפלפולא חריפתא דהא הוי יאוש ושינוי רשות ביד האשה וא"כ אמאי אינה מקודשת ודאי, ועי' בחידושי רעק"א מה שתירץ ע"ז, וע"ע בקצוה"ח סימן שנ"ג ס"ק א' מש"כ בזה (מובא בקטע הבא).

**עי'** קצוה"ח סימן שנ"ג ס"ק א' שכתב דנחלקו הראשונים בטעמא דשינוי רשות, לדעת הרא"ש שינוי רשות אינו קנין אלא דהלוקח דבהתירא אתי לידיה קונה ביאוש, משא"כ הגנב דבאיסורא אתי לידיה, ומשו"ה דוקא שינוי רשות שאחר יאוש מהני, ודעת הרמב"ם דשינוי רשות הוא כמו שינוי קצת ומהני אף לגזלן עצמו, ומשו"ה ס"ל דשינוי רשות ואח"כ יאוש נמי מהני.

**דף ס"ז ע"א**

**תוד"ה הא לאו הכי הדרא בעיניה וכו' דמה שצריך יאוש בעורות לאו משום קנין דקנין הוי משום שינוי השם לחודיה והיאוש אינו אלא כדי שתועיל מחשבת יחודו וכו'.** עי' רמב"ן במלחמות לקמן מא. מדפי הרי"ף ד"ה ומה שכתב עוד, שביאר דקודם יאוש כיון שהבעלים מחזרין אחר הגזלן, שמא יחזירנה להם והם יחזירוהו לשמו הקודם והוי שינוי החוזר לברייתו, ועי' קצוה"ח סימן רס"ב ס"ק א' ד"ה אלא, שכתב דלפי"ז י"ל דאע"ג דקיי"ל דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש, לענין שינוי השם סגי נמי ביאוש שלא מדעת.

**בגמ'.** **ואי אמרת שינוי השם מילתא היא אפילו קבעו ולבסוף חקקו נמי ליפסל.** עי' שטמ"ק ד"ה ואי אמרת, שהקשה דתקשי לכו"ע דהא איכא נמי שינוי מעשה, ועי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה שאיבה, מה שמקוה נפסל בג' לוגין מדרבנן הוא.** משמע דמקוה שכולו שאוב פסול מדאורייתא, ועי' תוס' ב"ב סו. ד"ה מכלל, מש"כ בזה. ועי' שטמ"ק ד"ה שאני שאיבה, שכתב בשם הראב"ד די"ל דכולו שאוב נמי דרבנן הוא, וי"ל עוד דכל שאיבה על ידי כלים שלא בידי אדם ממש דרבנן הוא.

**בגמ'.** **התם איכא שינוי השם מעיקרא טיבלא והשתא תרומה.** עי' אחיעזר ח"ב סימן ל"ז אות ג' שהקשה דנהי דבחלק התרומה איכא שינוי השם וקנה הגזלן, אבל בכרי הנשאר שנעשה חולין מתוקנים אין שינוי השם ולא קנאו הגזלן ואם כן הו"ל תורם משלו על של חבירו דלא מהני, וכתב דצ"ל דמיירי שתרמו הגזילה על כרי שלהם.

**שם.** עי' רשב"א שהקשה אמאי לא אמרינן במעשר דלרבי מאיר דאמר מעשר שני ממון גבוה הוא איכא נמי שינוי רשות, ותירץ דאגב תרומה נקט שינוי השם דתרומה ממון כהן היא ועד דאתי ליד כהן לא זכה בה הלכך אין בה אלא שינוי השם לבד, ועי' רמב"ן במלחמות לקמן מא. מדפי הרי"ף ד"ה עוד כתב ה"ג, מש"כ בענין שינוי רשות בתרומה, - ועי' רמב"ם פרק ה' מהלכות מעשר שני הלכה א' דמבואר בדבריו דאיכא ירושה במעשר שני, ועי' קובץ שיעורים ב"ב אות שע"ג שכתב דמוכח מזה דאף למ"ד מעשר שני ממון גבוה גוף המעשר שני שלו הוא אלא שדין ממון שבו של גבוה הוא, ולפי"ז לכאו' ליכא שינוי רשות במעשר שני אף למ"ד מעשר שני ממון גבוה.