15 מצא במקום רוב גוים לדעת רבנן
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ב' ה' תמוז תשע"ב

א] ב"מ דכ"ד., וכן היה רשב"א אומר וכו' המוצא בסרטיא ופלטיא גדולה ובכל מקום שהרבים מצויין שם הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתיאשין מהן, איבעיא להו כי קאמר רשב"א ברוב גוים אבל ברוב ישראל לא.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, כי קאמר רשב"א ברוב גוים, וא"ת א"כ מה צריך טעם מפני שהבעלים מתיאשים תיפו"ל דיש לתלות דמגוים נפל דהוו רובא, וי"ל דאיצטריך דאפי' יודע ודאי שמישראל נפל קאמר הרי אלו שלו, דהמפסיד מתיאש ואומר דגוים שקלי לי' ואפילו אם ישראל ימצאם לא יכריז דתולה דמן הגוים נפל דהן רובא, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש ובריטב"א, והריטב"א הוסיף לפרש דהא דיודע דמישראל נפל, הוא כגון שעברו שם שיירא של ישראלים ונפל זה מאחד מהם.

ב] ומד' הרמב"ם למדנו דא"צ להעמידה בכה"ג, דהנה כתב הרמב"ם פי"א מגזו"א ה"ז, ז"ל, הי' רוב העיר גוים וכו', אבל אם מצא בסרטיא ופלטיא וכו' ובכל מקום שהרבים מצויין שם הרי המציאה שלו, ואפי' בא ישראל ונתן סימני', שהרי נתיאש ממנה כשנפלה מפני שהוא אומר גוי מצאה, עכ"ל.

והנה בביאור מש"כ הרמב"ם דאפי' בא ישראל ונתן סימני' שהרי נתיאש ממנה כשנפלה, נראה פשוט, דכל שלא בא ישראל ונתן סימני' ל"ב להא דנתיאש ממנה כשנפלה, אלא בלא"ה הוא רשאי להחזיקה לעצמו, משום דאזלינן בתר רוב דמגוי נפלה, אך כשבא ישראל ונתן בה סימן ונתברר שמישראל נפלה, דסימנים מהני כנגד הרוב, וכמבו' בסוגיין דחבית הנמצאת בעיר שרובה גוים ובא ישראל ונתן בה סימן מותרת בשתי', כל הא דהויא המציאה שלו הוא משום שנתיאש ממנה כשנפלה.

וכ"ה במאירי, ז"ל, המוצא דבר במקום שהרבים מצויים שם וכו' הרי אלו שלו אע"פ שיש בה סימן, שחזקתה שלהם היא, וכן שאף הוא סובר שגוי מצאה ומתיאש וכו', נתברר שהיא של ישראל כגון שנתן סימן, אף בזו זכה בה מצד אחר והוא שכבר נתיאשו הבעלים מצד שחשב גוי מצאה, עכ"ל, וכ"ה גם בתור"פ בתי' בתרא.

ונראה פשוט, דהרמב"ם פירש כן להא דתניא דהרי אלו שלו מפני שהבעלים מתיאשים מהן, דהא דבעינן להא דהבעלים מתיאשים מהן, הוא בכה"ג שבא ישראל ונתן סימן, דעי"ז ידעינן דמישראל נפל, וכל הא דהרי אלו שלו הוא משום שהבעלים מתיאשים מהן.

ג] ובדעת התוס' ודעימייהו שהוצרכו להעמידה בגונא דידוע דמישראל נפל, ולא פירשו כפשוטו דהא דבעינן לה"ט דהבעלים מתיאשים מהן הוא דמה"ט ל"מ אף כשבא ישראל ונתן בה סימן, הי' מקום לדון דפליגי בעיקר הדין, וס"ל דאם אזלינן בתר הרוב ואמרינן דמגוי נפל, נעשה המוצא עי"ז כמוחזק בממון, ותו אף אם בא ישראל ונתן בה סימן ל"מ להוציא מידו, דהו"ל כסימנים להוציא דל"מ, ועי' בשיעורי הגר"ש סימן ? שדן בעיקר הדין בזה, ושו"ר בס' באר המלך פי"א מגזו"א ה"ז שכתב כן בדעת התוס', וכתב עוד דס"ל דכה"ג הו"ל כסימנים נגד רוב דל"מ.[[1]](#footnote-2)

אך טפי נראה דלא ניח"ל לפרש כן, משום דהברייתא איירי בשעת המציאה דהרי אלו שלו, וע"ז הוא דמפרשינן דהוא משום שהבעלים מתיאשים מהן, וע"כ אין לפרש דהוצרכנו לה"ט דמכח זה ל"מ מה שבא ישראל ונתן בה סימן, שהרי הברייתא לא איירי כלל בכה"ג, וע"כ הוצרכו לפרש דאיירי בגונא שידוע מתחילה דמישראל נפל, דבכה"ג כל הא דבשעת המציאה הרי אלו שלו הוא משום שהבעלים מתיאשים מהן, שו"ר שכבר כתב הגרצפ"פ זצ"ל במכתבו שבס' באה"מ פי"א מגזו"א ה"כ.

אך בדעת הרמב"ם נראה דס"ל, דלישנא דהרי אלו שלו מורה דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן ל"מ,[[2]](#footnote-3) וע"כ בכלל הא דתניא במצא במקום שהרבים מצויין דהרי אלו שלו, נכלל דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן ל"מ, וע"ז מפרשינן טעמא בברייתא דהוא מפני שהבעלים מתיאשים מהן.

ד] והנה לקמן בסוגיין ת"ש מצא בה אבידה אם רוב ישראל חייב להכריז אם רוב גוים אינו חייב להכריז, מאן שמעת לי' דאמר אזלינן בתר רובא רשב"א, ש"מ כי קאמר רשב"א ברוב גוים אבל ברוב ישראל לא וכו', ואיבע"א לעולם רבנן מי קתני הן שלו אינו חייב להכריז קתני ויניח וייתי ישראל ויהיב ביה סימנא ושקיל.

ופירש"י, ז"ל, אינו חייב להכריז קתני, דכיון דרובא נכרים דלמא דנכרים הוא, ושלו נמי ל"ה דלא אזלי רבנן בתר רובא בממונא, עכ"ל, ובחי' הר"ן כתב לפרש, ז"ל, דכיון דרובה גוים נינהו לא מחייב בהשבת אבידה דאזיל בתר רובא כשאר איסורין, ומיהו שלו נמי ל"ה דכיון דאפשר שיבא ישראל ויתן סימניה יניח, ולא מטעמא דאין הולכין בממון אחר הרוב וכו', אלא הכא מדרבנן בעלמא הוא דתקון דלא ניזיל בהא מילתא בתר רובא כיון דאפשר שיבא ישראל ויתן סימני', עכ"ל.

אמנם לדעת הרמב"ם נראה לדון לפרש בזה בע"א, דלעולם לא פליגי רבנן בהך מילתא על רשב"א דאזלינן בתר רוב, וכל הא דפליגי רבנן על רשב"א הוא רק במקום שבא ישראל ונתן בה סימן ונתברר שמישראל נפלה, דלרשב"א הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתיאשים מהן, ולרבנן אין מתיאשים מהן וה"ה חייב להחזיר.

ואשר זהו שאמרו, דשפיר אתיא הך מתניתין כרבנן, דמי קתני ה"ה שלו, דנכלל בזה דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן ל"מ, אינו חייב להכריז קתני, דכ"ז שלא בא ישראל ונתן בה סימן, תלינן דמגוי נפלה ואינו חייב להכריז, אך לעולם אם בא ישראל ונתן בה סימן חייב להחזיר לו, ונמצא לפ"ז דבאמת קודם שנתן בה ישראל סימן רשאי המוצא להחזיק בה לעצמו, והא דלא קתני הרי אלו שלו, הוא משום דכל דבא ישראל ונתן בה סימן חייב להחזיר לו, אך אי"ז מתישב היטב בלישנא דגמ' דיניח וייתי ישראל יהיב בי' סימנא ושקיל, דמשמעות ל' זה הוא דאינו רשאי להשתמש בזה, אלא יש לו להניחה עד שיבא ישראל ויתן בה סימן.

וכן נראה להדיא בד' הריא"ז בקונט' הראיות, שפירש , ז"ל, אבל ס"ד למימר אם רוב גוים אינו חייב להכריז, דאפי' אי אתי ישראל ויהיב סימנא לא יחזיר אלא הן שלו, דכיון דרוב גוים מצויין שם כבר נתיאשו הבעלים, עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו, דגם לפ"מ דמשני באיבע"א דלעולם רבנן ומי קתני הרי אלו שלו אינו חייב להכריז קתני, מ"מ קודם שבא ישראל ונתן סימן ה"ה רשאי לעכבה לעצמו דאזלינן בתר הרוב, ואך דאם בא ישראל ונתן בה סימן ה"ה חייב להחזיר לו דלא נתיאשו הבעלים, וזה להדיא כמש"נ בדעת הרמב"ם.[[3]](#footnote-4)

ה] והנה לקמן בסוגיין, רב יהודה הוה שקיל ואזיל בתריה דמר שמואל בשוקא דבי דיסא, א"ל מצא כאן ארנקי מהו, א"ל הרי אלו שלו, בא ישראל ונתן בה סימן מהו, א"ל חייב להחזיר, תרתי, א"ל לפנים משורת הדין.

והאחרונים הקשו דמאי פריך תרתי, הרי שפיר י"ל דאם מצא ארנקי הרי אלו שלו משום דאזלינן בתר רוב, ומ"מ אם בא ישראל ונתן בה סימן ונתברר שמישראל נפלה, חייב להחזיר, דבהא קי"ל כרבנן דאף ברוב גוים לא נתיאשו הבעלים, ועי' בחי' הגרע"א שהאריך בזה.

ולפמש"נ בדעת הרמב"ם והריא"ז ניחא, דבמה שהשיב לו בתחילה דהרי אלו שלו, נכלל דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן הרי אלו שלו ואינו חייב להחזיר לו, וזהו דפריך תרתי, דמעיקרא קאמר דהרי אלו שלו ונכלל בזה דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן אינו חייב להחזיר, והדר קאמר דאם בא ישראל ונתן בה סימן חייב להחזיר, ועי' בפנ"י שם שכתב כעי"ז.

1. אך ילה"ע ע"ז מהא דבמצא חבית יין בעיר שרובה גוים ובא ישראל ונתן סימני' מותרת בשתי', וי"ל, - שו"ר שכבר העיר כן הגרצפ"פ זצ"ל במכתבו הנד' שם פי"א ה"כ, ועיי"ש בבאה"מ מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וגדולה מזו מצינו בד' הריטב"א בריש פירקין, ז"ל, מדקתני אלו מציאות שלו ולא קתני אלו מציאות שאינו חייב להכריז, שמעינן שאפילו הביא הלה עדים שנפל ממנו אין נותנין לו, עכ"ל, ועי' עוד בד' תור"פ והריטב"א לקמן דכ"ה: במש"א שם דיכול לומר של אמוריים הוא, שהק' שהרי הישראל בא ונותן סימני', עיי"ש, והרי דבהא דתנן דהרי אלו שלו נכלל דל"מ שיבא ישראל ויתן סימני'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולמדנו עוד מד' הריא"ז, דגם לל"ק דגמ' לא פליגי רבנן על רשב"א בהך מילתא, ומודו דא"צ להכריז, וכל הא דלא ניח"ל לאוקמה למתניתין כרבנן, הוא משום דלישנא דאינו חייב להכריז מ' דהוא שלו לגמרי, ואף אם בא ישראל ונתן בה סימן, ולפ"ז צ"ל דהא דמשני דאיירי בטמון וכו', היינו משום דאף בטמון מ"מ אם רוב גוים הרי אלו שלו, דנתייאשו הבעלים מהן, וכמש"כ הריטב"א.

   אמנם הנה בד' התוס' לעיל דכ"ג. ותוס' הרא"ש בסוגיין שכתבו דלרבנן חייב להכריז, נראה דס"ל דל"ק פליגא בזה על ל"ב, וס"ל דלרבנן אף הוא חייב להכריז, וע"כ הוא דלא ניח"ל לאוקמה למתניתין כרבנן.

   ועי' עוד בשטמ"ק בשם הריב"ש דמבו' להדיא בדבריו דס"ל דגם לל"ק אינו חייב להכריז, ואך דס"ל דלישנא מ' דהרי אלו שלו לגמרי, וע"כ הק' דגם בטמון דין הוא דאם בא ישראל ונתן בה סימן יש לו ליתן לו, וכתב דמ"מ כל כמה דלא בא הישראל הוא רשאי ליקחה לעצמו.

   ומה"ט הק' הריב"ש בההיא דנהר בירן, דהיאך ס"ד דהוא משום דאין הלכה כרשב"א ברוב גוים, דא"כ מ"ט הוא חייב להכריז, והרי דפשיטא לי' דלא פליגי בזה לישני, אך לדעת התוס' ניחא, דהגמ' שם אתיא כל"ק.

   אמנם באמת כדעת הריב"ש בישוב ההיא דנהר בירן, מוכח גם מד' רש"י שפירש התם דמשום דאימור מישראל נפיל ע"כ הוא חייב להכריז ולא אמרינן יניח, ואי נימא דמעיקרא דס"ד דהוא משום דאין הלכה כרשב"א ברוב גוים, אתיא כפי הל"ק דלדעת רבנן אף ברוב גוים הוא חייב להכריז, מ"ט פירש רש"י לשנויא דגמ' כפי הל"ב, דאף לדעת רבנן אינו חייב להכריז, והאמנם עיי"ש בחי' הגרע"א מה שהאריך לפרש מקורו של רש"י לזה, אך מ"מ לכאו' אי"ז מתישב לפרש דהגמ' בס"ד אתיא כל"ק ובשנויא דגמ' הדרינן בן מזה בלא שנזכר כן בפירוש, ונ' מזה כד' הריב"ש דגם בס"ד דגמ' ידעינן דמודו רבנן דאינו חייב להכריז, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)