6התפשטות החלב בכל חתיכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

התפשטות החלב בכל חתיכה

"טיפת חלב שנפלה על החתיכה אם יש בה בנותן טעם באותה חתיכה אסור" (משנה קח.), וכן הוא בטור בסימן צב – שטיפת חלב הנופלת על חתיכה שמחוץ לרוטב מתפשטת בכל החתיכה ואוסרתה.

שואל התורת חטאת (סימן כג דין ג) מהטור בסימן קה, הפוסק שנאסר רק כדי נטילה – כדין צלי "וכן אם נפל איסור על חתיכה חמה שנתבשלה חוץ לרוטב סגי ליה בנטילה אע"ג דהיד סולדת בו".

שיטת המהרש"ל

מביאים הט"ז והש"ך (סימן צב ק"ג) את תירוצו של המהרש"ל, המחלק בין איסור עב לאיסור צלול. דבסימן קה מדובר באיסור עב – שאינו אוסר אלא כדי נטילה, ואילו במשנה ובסימן צב איירי בחלב שהוא צלול – ולכן אוסר בכולו.

מבאר הש"ך, דלא סגי בחילוק זה. שהרי דם אוסר רק כדי נטילה בצלי – אף שהוא צלול, כמפורש בסימן עו ס"א. לכן, מבאר הש"ך – שיש הבדל בין צלי לבין חתיכה מחוץ לרוטב בקדרה, וכמפורש בדברי הר"ן (מג. בדפי הרי"ף) "...ה"מ בחום של צלי וכיוצא בו אבל חתיכה זו כיון שעומדת בקדרה מתוך שיש בה הבל ולחות האיסור מתפשט בכל מחתיכה".

והיינו, שכדי לחלק בן צלי שאוסר רק כדי נטילה [או קליפה] – לבין חתיכה שחוץ לרוטב בקדרה שאוסרת בכולו, בעינן לחידושו של הר"ן – שהבל הקדרה חמיר מצלי וקיל מבישול. אולם אכתי קשיא - שבסימן קה איתא שגם בקדרה לא נאסר אלא כדי קליפה, לזה בעינן את חילוקו של המהרש"ל – בין איסור עב לאיסור צלול. ומעתה, כדי לאסור בכולו - בעינן לתרוויהו, איסור צלול והבל הקדרה.

שיטת הר"ן

הבאנו מדברי הר"ן – שהבל הקדרה הוא "דין אמצעי" [כלשון הפר"ח סק"ג] בין צלי לבישול, והיינו – שהאיסור מתפשט בחתיכה עצמה בכולה אולם אינו מתפשט מחתיכה לחתיכה.

והנה, הפר"ח (שם) הבין בשיטת הר"ן, שאף לאיסור גוש שנגע בחתיכת היתר שמחוץ לרוטב – יהא אותו דין. וכן נראה בדברי הר"ן (מג.) כשמבאר את מסקנת הגמ' "אפשר לסוחטו אסור", כותב הר"ן – שהחתיכה שבלעה את טיפת החלב חוזרת ואוסרת את כל החתיכות [אף אם נימא שהחלב לא עובר לחתיכות אלו] – אף שהם חוץ לרוטב "דכיון שגוף היתר של חתיכה זו נעשה איסור אוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה כיון שכולן עומדות בקדרה שיש בה הבל וליחות". חזינן, שאף באיסור גוש – מסייע הבל הקדרה לאיסור להתפשט אף מחתיכה לחתיכה, וכדברי הפר"ח. והוא דלא כמסקנת הש"ך ושאר האחרונים, שבעינן דוקא איסור צלול – כדי שיתפשט בהבל הקדרה.

אומר היד יהודה (סק"ו), שהן אמת – שמוכח כן בדברי הר"ן, אולם הוא רק בשיטת עצמו שם שסובר שגם ברישא של המשנה – נאסרת כל הקדרה. אולם בשיטת התוס' – מודה הר"ן שבעינן דוקא איסור לח, וכמפורש קודם לכן בדברי הר"ן "ושמעינן ממתניתין להאי פירושא שאיסור לח שנפל בחתיכה שהיא עומדת חוץ לרוטב שהאיסור מתפשט בכל החתיכה אבל אינו יוצא מחתיכה לחתיכה". וכן מביא היד יהודה מתחילת דברי הר"ן "אבל חתיכה זו כיון שעומדת בקדרה מתוך שיש בה הבל לחות האיסור מתפשט בכל החתיכה", משמע שבעינן איסור לח. והנה, כן הוא לגירסת היד יהודה בדברי הר"ן, אולם גירסתינו וכן גרס הפר"ח "שיש בה הבל ולחות האיסור מתפשט ..." [וכן הוא בש"ך סק"ג]. לפ"ז קאי אשלפניו "שיש בה הבל ולחות", ואין מכאן ראיה שבעינן איסור לח. אמנם מוכח כן מהמשך דברי הר"ן וכנ"ל.

להנ"ל, שיטת הר"ן שאף איסור גוש מתפשט בהבל הקדרה, וכן דייק היד יהודה (שם) בשיטת הרא"ה (בדה"ב ב"ד ש"א ט:, כ(.

שיטת השו"ע

בשו"ע מוכח שלא כשיטת הר"ן, וכנ"ל. דבסימן קה כותב השו"ע שאף בקדרה אוסר רק כדי נטילה ודלא כדבריו בסימן צב, וע"כ שמחלק בין איסור צלול לאיסור עב, וכדמשמע בדברי הר"ן בשיטת התוס' וכנ"ל.

אופן אחר לבאר את שיטת השו"ע, הוא ע"פ שיטת הרשב"א (משמרת הבית שם כ:) הסובר שאין "דין אמצעי", ודין הבל הקדרה כדין צלי ממש – שאינו אוסר אלא כדי נטילה [או קליפה]. וחלב שאני – שהוא איסור שמן, ולכן מתפשט בכל החתיכה [והביא הרשב"א שמפורש כן בספר התרומה סימן נ"א]. ואף שלשיטת הרשב"א (תוה"ב שם ט:) איסור שמן מתפשט גם מחתיכה לחתיכה, ואמאי כאן מתפשט רק בחתיכה גופא. צ"ל, שחלב הוא שמן קצת, ולכן מתפשט בחתיכה גופא ולא מחתיכה לחתיכה. [אמנם לשיטת ספר התרומה הנ"ל – הוא שמן לגמרי. וע"כ, שאף שמן לגמרי – אינו מתפשט מחתיכה לחתיכה].

והיינו, דאף שהרשב"א לא קיבל "דין אמצעי" בין צלי לבישול – לענין התפשטות האיסור, ודחה את דברי הרא"ה בשתי ידים "במה שאמר הפרש בין זה לצלי ונתן לו דין שלישי אשר לא נשמע לשונו ואין טעם ולא ריח בכולם" (משמה"ב שם ט.). אולם ס"ל לרשב"א שבגדר איסור שמן – שפיר שייך דרגות שונות, באיסור שמן ממש מתפשט מחתיכה לחתיכה ואילו איסור שמן קצת מתפשט רק בחתיכה גופא.

לפ"ז, אתו שפיר פסקי הטור והשו"ע. שבסימן קה איירי באיסור רגיל שאינו שמן, ולכן אוסר רק כדי נטילה – כדין צלי. ואילו בסימן צב איירי להדיא בטיפת חלב – שלהנ"ל הוא שמן קצת, ואתי שפיר שאוסרת את כל החתיכה. ואף בצלי יהא דינו כן – לשיטה זו, שהרי ס"ל שאין הפרש בין הבל הקדרה לצלי.

[הש"ך מתרץ באופן אחר, שמעמיד את דברי השו"ע בסימן צב בבשר שמן – ומשום כך החלב מתפשט בו בכל החתיכה. והוא דוחק - להעמיד סתם שו"ע בבשר שמן].

כל זה להבנת הרשב"א (תורת הבית שם כ: ובקצר יז., הובא בטור וב"י סימן קה) בשיטת רש"י – שכשמקצתה בתוך הרוטב הוי כצלי ואינו אוסר אלא כדי נטילה. והוא לשיטתו כנ"ל – שפליג על הרא"ה ולא מקבל דין אמצעי בין צלי לבישול, ומשום כך הוצרך לחדש שחלב הוא שמן – ורק משום כך מתפשט בכל החתיכה וכנ"ל.

ביאור התוס' בשיטת רש"י

התוס' ביארו את שיטת רש"י באופן שונה (כמבואר בתוס' צו: ד"ה "אם"), שכשמקצתה בתוך הרוטב אינו נחשב כמעורב בכל הקדרה אולם סגי בהכי כדי שיתפשט בכל החתיכה [כן הבינו רוב האחרונים (חוו"ד סק"ו, יד יהודה סק"ו), ודלא כהבנת הט"ז (סק"ב) – שאף לרש"י מתפשט בכל הקדרה]. והיינו "דין אמצעי" בין צלי לבישול, אולם לא משום הבל הקדרה,אלא משום שמקצתה בתוך הרוטב – ולכן מתפשט בכל החתיכה [דלא כצלי] אולם לא החתיכה מחתיכה [דלא כבישול]. ולפ"ז, דברי השו"ע בסימן קה – אינם תואמים לשיטת רש"י.

סיכום

התקשו האחרונים בסתירת דברי הטור והשו"ע – בדין חתיכה שמחוץ לרוטב, בסימן קה נפסק שנאסרת רק כדי נטילה ואילו בסימן צב נפסק שנאסרת כולה. ומצאנו כמה אופנים ליישוב קושיא זו.

1. ע"פ שיטת הר"ן והרא"ה – שהבל הקדרה הוא דין אמצעי בין צלי לבישול, ובצירוף דברי המהרש"ל - המחלק בין איסור עב לאיסור צלול. והשתא, בסימן קה מדובר באיסור עב – שאף בהבל הקדרה אינו אוסר אלא כדי נטילה. ואילו בסימן צב מדובר באיסור צלול – שבהבל הקדרה אוסר את כל החתיכה אולם אינו מתפשט מחתיכה לחתיכה.
2. ע"פ שיטת הרשב"א – שחלב הוא קצת שמן. ולכן, בסימן צב שמדובר בחלב - מתפשט בכל החתיכה ולא מחתיכה לחתיכה, ואילו בסימן קה מדובר באיסור בעלמא שאינו שמן כלל – ודינו כצלי. [והש"ך חילק בין בשר רגיל לבשר שמן, והוא דוחק כנ"ל].

שיטת הרשב"א

חתיכה שמקצתה ברוטב שנפל עליה איסור ויש בה ששים כנגד האיסור, נפסק בסימן צב ס"ב ש"הכל מותר" והיינו שאף נטילה לא בעינן. אולם במשנה גופא לא מוכרח כן, שהרי כתוב "אם יש בה בנותן טעם באותה חתיכה אסור" ולא כתוב מה דינה כשאין בה בנותן טעם.

והנה, לשיטת הרא"ה והר"ן הנ"ל שהוא דין אמצעי – ולענין החתיכה גופא דינו כבישול, מסתבר כדעת השו"ע – שכל החתיכה מותרת. אולם לשיטת הרשב"א שדינו כצלי ממש – אלא שאיסור שמן מתפשט בכולה, נראה שבעי נטילה. שהרי שיטת הרשב"א (הובא בסימן קה ס"ה, והוא מתורת הבית ב"ד ש"א כא) דדבר שמן שמפעפע בצלי בכולו, כשיש בו ששים – בעי נטילה.

אמנם, הפלתי (סק"ד, הביאו רעק"א בשו"ע על הש"ך סק"ג) נדחק - שלענין נטילה מודה הרשב"א שמהני הבל הקדרה, ומשום כך ס"ל לשו"ע שאף לרשב"א לא בעינן נטילה – כשיש ששים נגד האיסור. והוא דוחק, שהרי הרשב"א – דחה דין אמצעי זה בשתי ידים, ולא ס"ל כלל סברא זו של הבל הקדרה. וכן ס"ל ליד יהודה (סק"ח בקצר) שלרשב"א בעינן נטילה.

ביאור דברי הש"ך

הש"ך בסוף סק"ג כותב - שאין נ"מ לדידן בחילוקים הנ"ל [הבל הקדרה, איסור צלול, איסור שמן],כיון שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן. וממילא, כל איסור שנפל על חתיכה, חיישינן שמא הוא שמן – ואוסר את כל החתיכה. שואל רעק"א שאכתי יש נ"מ. דאם ס"ל "הבל הקדרה" או שס"ל שחלב הוא שמן, א"כ לא בעינן נטילת מקום. משא"כ בלא סברת הבל הקדרה או שלא נסבור שחלב הוא שמן, אף באופן שיהא ששים כנגד האיסור – אכתי יצטרכו נטילת מקום.

להנ"ל, יתכן לפרש בכוונת הש"ך שהבין בשו"ע "הכל מותר" - חוץ מנטילה, שהרי השו"ע בסימן ק"ה פוסק את שיטת הרשב"א. וא"כ אין נ"מ בנידון זה, שבין אם נסבור שחלב הוא שמן ובין אם נסבור שהוא כחוש, בכל אופן בעינן נטילת מקום - באופן שיש ששים כנגד האיסור.

אלא שדברי הש"ך עדיין קשים, שכותב שגם בהבל הקדרה אין נ"מ. ולכאורה, אם ס"ל הבל הקדרה – לא יצטרכו נטילה אף אם חלב ייחשב כאיסור שמן, וכקושית רעק"א.

ונראה הלכה למעשה, שבכולה חוץ לרוטב ויש ששים כנגד האיסור – בעינן נטילת מקום. לא מיבעיא לשיטת הרשב"א הנ"ל – שאף אם החלב שמן בעינן נטילה, הוא פשוט. וכן לשיטת רש"י – דכל שכולה חוץ לרוטב הוי כצלי ולא ס"ל הבל הקדרה, א"כ ודאי בעינן נטילה. אולם במקצתה בתוך הרוטב – יש מקום להקל. שהרי לר"י – דינו כבישול גמור, ואף לשיטת רש"י – לא ברירא שבעינן נטילה, שהרי להבנת התוס' ברש"י - מתפשט בשווה בכל החתיכה, ולשיטת הר"ן והרא"ה – הבל הקדרה מהני שייחשב כבישול לענין החתיכה גופא.

קושיות החוו"ד בשיטת הש"ך

הש"ך (סימן קה סקי"ז) נוקט כשיטת הר"ן – שבשר בחלב נחשב כאיסור עצמו. והיינו שאף אם ייפרדו – עדיין יישארו באיסורם. ולכן חתיכת בשר בחלב שנגעה בחתיכה אחרת מחוץ לרוטב, אוסרת כדי נטילה – אף שטעם הבשר יוצא בלא חלב (וכן הוא בקצרה בש"ך סימן צב סק"ז). ואף שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן – וא"כ לכאורה היה צריך לאסור בכולו, מבאר הש"ך – שלענין זה אנו בקיאים, כיון שאינו אסור אלא מחמת חלב הבלוע בו – לא מחמירים כולי האי, ואוקמוה אדינא – שכחוש אינו אוסר אלא כדי נטילה.

דברי הש"ך צ"ב – איזה קולא מצא כאן. שהרי ס"ל לש"ך שהחלב לא יוצא, והאוסר הוא טעם הבשר – שנחשב כאיסור עצמו. וא"כ אמאי נקל ונאמר, דכיון שנאסר ע"י בליעת החלב - משום כך אנו בקיאים בין כחוש לשמן – שמשום כך הבשר לא יאסור אלא כדי נטילה. וע"כ צ"ל, דס"ל לש"ך דהא שבב"ח נחשב כאיסור מחמת גופו – הוא רק חומרא דרבנן, ומשום כך אנו בקיאים בו בין כחוש לשמן. והיינו, שאחרי שהבשר נפרד מהחלב – מדאורייתא פקע איסוריה, והא שנשאר באיסורו - הוא רק מדרבנן.

יסוד דומה מצינו בדברי הש"ך בסימן פז סק"ל. דאף שנקטינן ש"מעמיד" אוסר אפילו באלף, וכן הדין בבב"ח שאסר היתר מחמת מעמיד. אולם בב"ח שנאסר רק משום כבוש – שהוא בב"ח רק מדרבנן, אינו אוסר משום מעמיד, ובעינן שיתן טעם - כדי לאסור. והיינו שבבב"ח דרבנן – הקלו רבנן לענין מעמיד, וכמו כן ס"ל לש"ך שכשנפרד הבשר מהחלב – איסורו רק מדרבנן, וממילא מקילים לומר שאנו בקיאים בין כחוש לשמן.

החוו"ד (סימן קה סק"ה) שואל על הש"ך הנ"ל, אמאי הצריך לומר שהחלב כחוש – ומשום כך אין נאסר אלא כדי קליפה. הרי סגי בכך שיאמר שהבשר כחוש [ואנו בקיאים לענין זה], וממילא טעם הבשר שיוצא – אינו אוסר אלא כדי נטילה.

עוד שואל החוו"ד, על הש"ך – לשיטתו. דבסימן צב סק"ו העמיד הש"ך את דברי הרמ"א – במקצתה בתוך הרוטב, והיינו שטיפת חלב שנפלה על חתיכה שמקצתה ברוטב ויש ששים בקדרה כנגד טיפת החלב – הקדרה מותרת והחתיכה אסורה. ואהא כותב הש"ך בסק"ז שאוסר כדי נטילה, משום שחיישינן לרש"י הסובר שאין החתיכה נחשבת כמעורבת בקדרה – וממילא החתיכה נאסרה. והא דאוסרת רק כדי נטילה, הוא כנ"ל – שלענין זה אנו בקיאים בין כחוש לשמן .

והשתא, שואל החוו"ד פליאה רבתי. דמה יתן ומה יוסיף שהבשר הוא כחוש [ואנו בקיאים], הרי כשמקצתה ברוטב – ודאי מתפשט טעם הבשר בכל הקדרה. ואף שלענין החלב – ס"ל לרש"י שהחתיכה נחשבת כמחוץ לרוטב, הרי ס"ל לש"ך שטעם הבשר אוסר לבדו – וא"כ ודאי שיאסור את הקדרה אף שהוא כחוש.

חילוק בין רש"י לר"י

לכאורה היה מקום לחלק, דדברי הש"ך נאמרו רק אליבא דר"י. והיינו שלהדיא בסוגיא "מבלע בלע מפלט לא פלט", ולרש"י מדובר במקצתה בתוך הרוטב. א"כ מוכח שבעינן לחלב כדי לאסור הלאה [שהרי טעם הבשר ודאי יוצא בתוך הרוטב וכנ"ל] – והוא לא נפלט, ולכן אין החתיכה אוסרת בקדרה.

וכל דברי הר"ן – שלא בעינן לחלב שיצא כדי לאסור [וכן נקט הש"ך], היינו רק אליבא דר"י - שהעמיד את הסוגיא שכולה חוץ לרוטב. שאזי יתכן לומר דאף שטעם החלב לא יוצא כלל [מפלט לא פלט] – הבשר לבדו בכחו לאסור, אלא שאינו אוסר – כל שכולו חוץ לרוטב, ואהא קאמר הש"ך – שוודאי אוסר כדי נטילה.

אולם אינו כן, דאף שבחשבון אתי שפיר חילוק זה, אולם קושית החוו"ד לא תתורץ. שהרי הש"ך מדבר להדיא בשיטת רש"י, וכנ"ל - שהעמיד את דברי הרמ"א במקצתה בתוך הרוטב, ואעפ"כ אינו אוסר אלא כדי נטילה – משום שהוא כחוש.

תירוץ החוו"ד בשיטת הש"ך

אומר החוו"ד, ששתי קושיותיו מתורצות חדא בחברתה. שהרי שאל – אמאי הש"ך הוצרך לכך שגם החלב כחוש וכנ"ל. והשתא יבואר, שמשום שהחלב כחוש – א"כ אוסר את הבשר רק כדי נטילה. ואף שלענין החתיכה גופא אין אנו בקיאים ונאסרת כולה – שהרי הוא איסור דאורייתא, אולם לענין זה שחתיכה זו תאסור חתיכות אחרות משום טעם הבשר שתפלוט – שלדעת הש"ך הוא חומרא דרבנן, לענין זה – הדר דינא שאנו בקיאים בין כחוש לשמן ונקטינן שהחלב כחוש, וא"כ חתיכה זו גופא אינה אסורה אלא כדי נטילה – והיאך תאסור את שאר הקדרה.

אלא שלפ"ז – אין חתיכה זו אוסרת שאר חתיכות כלל, ואמאי פוסק הש"ך – שאוסר כדי נטילה. וצריך לדחוק בכוונתו, שמדובר שהחתיכה האחרת נגעה במקום הנטילה שנאסר – ומשום כך נאסרה אף היא כדי נטילה.

קושית רעק"א

טוען רעק"א, שדברי החוו"ד נסתרים ממתניתין. שהרי לדברי החוו"ד חלב הוא כחוש, אלא שאין אנו בקיאים – ולכן מספיקא אסרינן את כל החתיכה. אולם בזמן המשנה ודאי היו בקיאים בין כחוש לשמן, ואיתא במשנה "טיפת חלב שנפלה על החתיכה אם יש בה בנותן טעם באותה חתיכה אסור" –והיינו שכל החתיכה נאסרת. וע"כ שהוא מעיקר הדין, והיינו כאחד מהתירוצים שנאמרו לעיל [הבל הקדרה, חלב שמן, מקצתה ברוטב]. אולם החוו"ד ס"ל – שאין החתיכה נאסרת אלא כדי נטילה. והוא נגד המשנה ונגד ביאור כל הראשונים.

ואף שמצינו שיטה דומה בראבי"ה [הובא במרדכי סימן תרצא] - שרק החלק שמחוץ לרוטב נאסר. היינו שמפרש את לשון המשנה "חתיכה" – היינו החלק שמחוץ לרוטב, והוא נאסר כולו – לשיטת הראבי"ה. משא"כ שיטת החוו"ד בדעת הש"ך – שרק כדי נטילה נאסר, ודאי נסתר מלשון המשנה, שהרי לא יתכן לקרוא לכדי נטילה – "חתיכה".

דעת החוו"ד

החוו"ד עצמו (שם), שיטה אחרת לו בביאור הסוגיא, דהן אמת – שבב"ח הוא גופו של איסור, אולם הש"ך (סימן פ"ז סק"ל) ייסד שהנ"מ בב"ח דאורייתא, משא"כ בב"ח דרבנן – אינו כגופו של איסור.

והשתא טוען החוו"ד, שנידון דידן הוא דרבנן. שהרי להדיא ברשב"א שמקצתו חוץ לרוטב נידון כצלי (כנ"ל), וס"ל לחוו"ד שצלי וטיגון אינם בב"ח דאורייתא - כמו שהוכיח מרש"י בסנהדרין ד:, ודלא כשיטת הפר"ח והפמ"ג בריש סימן פז.

א"כ, נידון המשנה – שטיפת חלב נפלה על חתיכה שמקצתה [או כולה] חוץ לרוטב, הוי בב"ח דרבנן – ואינו כגופו של איסור. וממילא, כל שרק טעם הבשר יוצא בלא החלב – אינו אוסר כלל, ולכן החתיכה שנאסרה – אינה אוסרת עוד חתיכות.

דברי החוו"ד צ"ב. שהרי מקור החידוש – שבב"ח הוא גופו של איסור, הוא בדברי הר"ן והרא"ה וכנ"ל. ולהדיא בדבריהם שחתיכה שמקצתה ברוטב [הנידון בסוגיין] אוסרת שאר חתיכות – בלא טעם החלב, ודלא כחוו"ד. וע"כ שסבירא להו חד מתלת, או שס"ל שהבל הקדרה משוי ליה כבישול – וממילא יש כאן בב"ח דאורייתא, או שס"ל שצלי נחשב בב"ח דאורייתא. או שנוכיח מכאן דלא כדברי הש"ך, וס"ל לר"ן שאף בב"ח דרבנן – נחשב כגופו של איסור.

והיינו, שיסודו של החוו"ד – שנידון הסוגיא לא נחשב כגופו של איסור [אף שבב"ח דאורייתא נחשב גופו של איסור], נסתר מדברי הר"ן. ואם לא נלך בשיטת הר"ן, א"כ אין כלל מקור לחידוש – שבב"ח נחשב כגופו של איסור. וא"כ החוו"ד תופס את החבל בשני קצותיו, דס"ל כר"ן – שחידש גופו של איסור, אולם את הסוגיא מפרש אחרת מהר"ן, והוא דוחק [עיין רעק"א שתמה על דברי החוו"ד באופן דומה].