מיגו לאפטורי משבועה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ד שבט ס"ט

**בדין מיגו לאפטורי משבועה והמסתעף**

א]עיין שבועות מ"ה: לעניין שכיר שנשבע ונוטל אמר ר"נ אמר שמואל לא שנו אלא ששכרו בעדים אבל שכרו שלא בעדים מתוך שיכול לומר להד"ם יכול לומר שכרתיך ונתתי לך שכרך וכו' אמר רמב"ח כמה מעליא האי שמעתתא אמר רבא מאי מעליותא א"כ שבועת השומרים דאמר רחמנא היכי משכחת לה מתוך שיכול לומר להד"ם יכול לומר נאנסו דאפקיד לה בעדים ולמ"ד אין צריך להחזיר בעדים דהפקיד ליה בשטר וכו' עכת"ד הגמ'

והנה צ"ב מהו נידון רבא וכי לא ידע שיש מיגו בתורה ומה חידוש בדינו של שמואל שעל זה הקשה שבועת השומרים וכו' וכי ללא זה לא קשה הרי יש דין מיגו בתורה ומצאנו בזה שלשה ביאורים בראשונים

**א.** הר"ן ביאר בדעת הרימ"ג דנידון הסוגיא האם אמרינן מיגו לפטור משבועה ושמואל הרי פטר לגמרי אפילו משבועה על בעל הבית והרי מעיקר התקנה שבועה על בעל הבית והפכו לשכיר אבל כאן שלא שייך שישבע כי יש מיגו א"כ צריך להיות שיהיה דין שבועה על בעל הבית וכל הסברא לפטור זה מצד מיגו ושמואל חידש שאומרים מיגו לפטור משבועה ורבא תמה שא"כ אפשר לפטור משבועת השומרים תמיד כשיש מיגו אלא בהכרח שלא אומרים מיגו לפטור משבועה

ב. עיין תוד"ה מתוך וכן ביאר הר"ן במהלך אחד דהוי מיגו דההעזה דהרי אם אומר שפרעו יכולים לתלות שהוא טרוד בפועליו משא"כ אם יאמר לו לא שכרתיך הוא מעיז פניו בפני השכיר ושמואל חידש שאומרים מיגו דההעזה לטור משבועה והגמ' שואלת שא"כ כל שבועת השומרים יש מיגו והניחא אם לא אומרים מיגו דההעזה א"כ אין לו מיגו דאם טוען נאנסו אינו מעיז ואם יטען להד"ם הוא מעיז ועיין ר"ן וריטב"א שזה וודאי שבממון אומרים מיגו דההעזה ורק בשבועה הגמ' דנה אם אומרים אמנם ברא"ש משמע שאין שום סברא לחלק בין שבועה לממון ולפ"ז צ"ל הנידון האם כה"ג חשיב מיגו או לא

ג.עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שהנידון בשבועה כמו כאן שהסיבה שמשבעים אותו כי הוא טרוד ויכול לטעות ועל ידי זה יזכר האם כה"ג שייך מיגו ושמואל חידש שגם כה"ג שייך מיגו ודמיון הגמ' לשומרים שגם שם מטרת התורה שישבע כיון שלפעמים הוא טועה ולא שם על ליבו שזה לא היה אונס ורבא ס"ל שכה"ג לא שייך מיגו והקשה שלשמואל היה צריך להיות שיפטר ולכן העמידה הגמ' שמדובר באופן שאין לו מיגו והנה עיקר הנידון וודאי מבואר בסוגיא בהמשך שר"ש שאל מבריתא שלא מועיל מיגו כלל ויהיה נשבע ונוטל

ד.עיין רימ"ג בחידושיו דביאר מפורש שחידושו של רב ושמואל הוא שאומרים מיגו לעניין הממון וצ"ל שהנידון כראשונים הנ"ל שכיון שהשבועה כיון שאומר בדדמי זה סברא שלא יועיל מיגו והגמ' דנה שא"כ גם בשומרים שיועיל מיגו והגמ' עונה שבאמת מועיל מיגו אמנם סתימת הסוגיות שתמיד יש שבועת השומרים וא"כ צ"ב החילוק ומזה הוכיח הנ"ל שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה ועדין צ"ב א"כ למה בשכרו שלא בעדים יהיה חייב שבועה ועיין לקמן

והנה כתבו כל הראשונים שזה וודאי קי"ל שגם בשומר שהיה נאמן לומר החזרתי בכל אופן יש לו חיוב שבועה ולא אמרינן מיגו דכן הוא סתימת הגמ' ועיין רמב"ן שהוכיח כן מהדין ששומר אבידה צריך שבועה והרי תמיד יכול לכפור אלא בהכרח שתמיד יש שבועת השומרים ומאידך גיסא כתבו הראשונים שקי"ל כרב ושמואל ור"י שבשכיר הוא נאמן במיגו וצ"ב החילוק

ומצאנו בזה כמה מהלכים בראשונים הרא"ש כתב וכן הר"ן שבאמת לא אומרים מיגו דההעזה ורק כאן שזה שבועה מתקנה דרבנן אומרים גם כזה מיגו וגם רבא כוונתו רק לשאול על הלשון שאמר כמה מעליא האי שמעתתא דנראה שהוא מוכרח מסברא אבל וודאי יתכן שכאן שזה רק תקנה שהוא צריך להישבע בזה אמרו מיגו ועל דרך זה ביאר הרשב"א לשיטתו שנידון הגמ' מצד שלא שייך מיגו דהרי השבועה מחמת שרצו שע"י זה ישים לב שטועה ובזה אפשר לחלק שמעיקר הדין כה"ג לא שייך מיגו ורק כאן שכל נידון השבועה הוא מתקנה דרבנן לכן סמכו לפטור גם ע"י מיגו זה

אמנם הרמב"ן לא ניחא ליה לחדש חילוק שרבא לא סבר מזה לכן ביאר שסוגיתינו סברא שאין חיסרון במיגו דההעזה ולכן רבא סבר להוכיח משבועת השומרים שבשבועה כעין זה לא אומרים מיגו לפטור אמנם הרי הגמ' הביאה בכל מקום את רבה מפני מה אמרה תורה שמודה במקצת חייב שבועה ולא נפטר במיגו מצד שזה מיגו דההעזה ולפ"ז אין מקום לטענת רבא דאצלינו שבשני הטענות הוא מעיז לכן שייך לפוטרו במיגו משא"כ בפיקדון שאם יטען נאנסו אין בזה ההעזה ואם יטען להד"ם זה טענה של ההעזה וכה"ג לא אמרינן מיגו והנה לפ"ז קשה למ"ד בסוגיתינו שאומרים גם מיגו דההעזה ואפילו בשבועה א"כ למה חייבה התורה מודה במקצת הרי יש לו מיגו של כופר הכל ותירץ הרמב"ן וז"ל אלא מודה במקצת טעמא אחרינא הוא משום דאין אדם תובע אלא א"כ יש לו וכיון דאיכא רגלים לתביעתו דהא אודי ליה במקצת רמא רחמניה עליה שבועה ולא פטריה משום מיגו עכ"ל וצ"ב כוונתו הרי למעשה יש מיגו

ועיין ר"ן שכתב וז"ל דהתם רגליים לדבר כיון דמודה במקצת דאישתמוטי קא משתמט ולפיכך לא רצתה תורה שיפטר משום מיגו עכ"ל ולכאורא כוונתו שכיון שמה שמודה כדי שיוכל לכפור וכמו שהארכנו בביאור הרימ"ג בפרק הקודם אמנם עדין צ"ב כנ"ל אבל הרי יש לו מיגו וצ"ל כוונתם שפה הדררא של התורה הוא גם כנגד המיגו דהינו שגם במצב המיגו דנה התורה שיש דררא לחיוב שבועה ומוכח שאין הסברא שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן כי זה כמו שבועה וז"ב

והנה הרימ"ג כתב שכיון שסתימת הגמ' ששומרים יש תמיד שבועה חזינן שלא אומרים מיגו לאפטורי משבועה והקשו הרמב"ן והרשב"א [וכן משמע בר"ן] הרי אדרבא מהדין של רב ושמואל שבשכיר פוטרים את הבעה"ב כשיש לו מיגו חזינן שאמרינן מיגו לאפטורי משבועה עכ"ד ולכאורא צ"ע שהרי אפשר לבאר על דרך הרמב"ן וכמו שהבאינו מהרימ"ג לעיל שנידון הגמ' בשכרו שלא בעדים שלא יועיל מיגו גם לעניין הממון ומצד בדדמי ועל זה הוכיחו משומרים שאין כזה מיגו דאל"כ שיפטר מחמת זה אמנם בכל הש"ס מוכח ששומרים תמיד חייבים שבועה ובהכרח שיש טעם חדש שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן ולפ"ז לא קשה קושית הגמ' מהדין ששכרו שלא בעדים ששם הנידון על ממון אמנם עדין קשה למה שלא יהיה שם שבועה על בעל הבית כיון שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן אמנם אפש"ל שבאמת יש וכמבואר בריטב"א בשם הרמ"ה עוד אפש"ל שאין כזו תקנה וכל שהשכיר לא נשבע מחמת סיבה צדדית אין הבעה"ב צריך להישבע וכמו שהביא הש"ך מהרבה ראשונים שאם הפועל חשוד אין הבעה"ב נשבע ובדעת הרמב"ן יתכן דלא ניח"ל לחדש טעם שלא נזכר בגמ' נגד סוגין אלא אדרבא היה צריך לפסוק דלא כרו"ש משא"כ לשיטתו שהסיבה לחלוק על דימיון הסוגיא שזה מצד מיגו דעהזה דבר זה הרי מבואר בדברי רבה בכמה מקומות וצ"ע

אמנם בדברי הרימ"ג בעצמו בסוגין בהמשך מבואר לעניין ויכוח בקציצה שס"ל שכה"ג אפילו שהפועל לא נשבע ונוטל אבל בעל הבית צריך להישבע בכל אופן כתב שאם שכרו שלא בעדים יהיה פטור משבועה ומקורו בפשוטו מהא דאין תמיד כה"ג שבועה על הבית ומבואר שיש כאן סברא מיוחדת דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה וגם בתחילת הסוגיא לא ביאר שזה הנידון חזינן שזה סברא פשוטה שכאן חשיב נידון של ממון וודאי אמרינן מיגו לאפטורי משבועה וצ"ע

והנה הבאינו לעיל דהרשב"א והר"ן הקשו על הרימ"ג שלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה א"כ למה בשכרו שלא בעדים אין שבועה וצ"ע הרי כמו שלדידהו שביארו שזה מיגו דעהזה או שזה בדדמי וכה"ג זה לא מיגו ורק בדרבנן הקילו א"כ ה"ה אפשר לומר כך לשיטת הרימ"ג ובאמת בקצוה"ח יישב כך את שיטתם

והנה בעיקר נידון הראשונים האם אומרים מיגו לאפטורי משבועה יש שביארו שהנידון האם מיגו מועיל כמו שבועה או שאין כוחו חזק כשבועה אמנם בפשוטו וודאי שאין זה הנידון והראיה לזה א. עיין ראשונים שכתבו שבשבועת ע"א לא עוזר מיגו מצד שע"א כשנים ולא עוזר מיגו נגד עדים והנה אם הנידון שמיגו זה כמו שבועה א"כ הרי שבועה עוזרת א"כ שגם מיגו יעזור ב.עיין רמב"ן שכתב שרמב"ח וודאי ס"ל שאומרים מיגו לפטור משבועה ובכל אופן לדבריו לא קשה מה ששבועת השומרים יש שבועה וכוונתו שהרי ס"ל שיש מודה במקצת והנאנסו זה גלגול ועל זה לא יעזור מיגו לפטור ומבואר שמיגו לא פוטר מגלגול שבועה ועיין בזה ברעק"א ב"מ צ"ח ואם נימא שמיגו זה כמו שבועה אין סיבה שיצטרך להישבע דהוא הביא דבר כמו שבועה ג.הבאינו לעיל דהרמב"ן ביאר שלסוגין שאומרים מיגו דהעזה בכל אופן מודה במקצת חייב שבועה כי ריע טענתיה והכונה שכאן סיבת השבועה היא גם אחרי המיגו ולכאורא אם הסברא שמיגו זה ראיה בדרגת שבועה א"כ אין סיבה שזה לא יעזור ומוכח מכל הנ"ל שזה וודאי שמיגו זה לא פוטר כמו שבועה וצ"ב א"כ מה נידון הראשונים שיועיל מיגו הרי התורה הצריכה שבועה

אמנם הביאור פשוט דהרי מצאנו בממונות שמצד הטוען ונטען שביניהם כגון במוציא שטר התובע יכול להוציא ממון דהינו שטענתו יותר טובה ובכל אופן ע"י מיגו הוא נפטר דהיינו שזה מאלים את טענתו ובפשוטו גדר הדין חיוב שבועה שטענת התובע אע"ג דבפשוטו היא לא טענה טובה חידשה התורה שהיא טענה שבכחה לחייב או תישבע או תשלם א"כ אפילו אם נדון שזה טענה טובה שבכוחה להוציא ממון הרי מיגו יכול להפוך הטענות והרי כאן כח הטענה הוא וודאי פחות ממקום שיכול להוציא ממון

והנה הראשונים כתבו שלעניין ע"א שזה כשנים לכן לא עוזר מיגו והכונה ששם גדר הדברים שכל זמן שהוא לא נשבע זה לא רק שבדיני הטוען ונטען הוא מוציא ממון אלא חשיב שיש לנו בירור שכך המציאות ועל זה לא יועיל מיגו כמו שלא מועיל מיגו נגד עדים ולפ"ז יתכן שס"ל לרימ"ג שגדר החיוב בכל השבועות שכל שהנתבע לא ישבע נוקטים המציאות כמבוררת כצד השני ולא שטענתו עדיפה וממילא לא יועיל מיגו דעד כמה שחשיב שהמציאות מבוררת אין למיגו כח לעזור כמו שזה לא עוזר נגד עדין או ע"א ויסוד הסברא מבואר בשערי שבועות לרב האי גאון שכתב שבכל אינו נשבע שמשלם שכנגדו לא צריך להישבע היסת דהרי מבורר שהוא צודק אמנם הרי לא קי"ל כך כמבואר בר"מ שמשבעים אותו היסת ויתכן ששם זה רק לאחר הגבייה ומעמידים נידון חדש אמנם בפשוטו הדברים מחודשים ולא מסתבר לומר שזה הגדר

ומצאנו באחרונים בסימן רצ"ו כמה ביאורים בזה הש"ך הביא בשם הלבוש שביאר שאדם שמשקר מוכן הכל לעשות כדי לזכות בממון אבל לעניין שבועה לא איכפת לו שיתחייב שבועה אדרבא הוא מעדיף לטעון טענות שיש בהם חיוב שבועה כדי להישבע ולהראות את צידקתו עכ"ד והדברים לכאורא מחודשים הרי אדרבא כל יסוד השבועה שגם אדם שקרן שמוכן לגזול אבל לא רוצה להישבע לשקר וכן לכאורא לפ"ז במקום שע"י הטענה השניה הוא היה נפטר גם ממון כה"ג הרי כן איכפת לו וא"כ זה יעזור גם לשבועה והרי כל הראשונים בסוגין הקשו דבשכרו שלא בעדים שלענין הממון המיגו עוזר בכל אופן זה לא יעזור לעניין הממון וכן לפ"ז בחשוד שמתחייב לשלם המיגו צריך להועיל והרי כל ראית הרימ"ג מע"א בנסכא דר"א ששם הוא מתחייב לשלם ובהכרח שזה סברא לעניין חיוב שבועה שזה לא פוטר

ובסמ"ע שם כתב וז"ל כי דוקא בהוצאת הממון הקילו לומר מיגו כי קשה להוציא הממון מיד בעליו אבל היכא שנפטר בשבועה מהוצאת ממון לא רצו חז"ל לפוטרו משבועה מכח המיגו עכ"ל וביאור כוונתו שמיגו זה לא מסלק את כל הדררא אלא זה רק מחליש את הדררא ולכן לעניין הוצאת ממון זה כבר מחליש את טענת התובע וממילא הוא לא יכול להוציא ממון אבל שבועה שאין דינה הוצאת ממון דהרי תמיד זה לא דררא שמוציאה ממון גם ע"י המיגו נשאר הדררא לחייב שבועה [וזה על דרך סברת הראשונים שמיגו דההעזה עוזר לממון ולא עוזר לשבועה וביאר הר"ן לעיל כי זה מיגו גרוע ולא אלים לאפטורי משבועה עכ"ל ויבואר בס"ד לקמן] ועיין ט"ז שהקשה שלפ"ז לשיטות שמיגו להוציא אמרינן בהכרח שגם אומרים מיגו לאפטורי משבועה דחזינן שמיגו הוא בירור גמור והשו"ע פסק בתורת וודאי שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן ובכל אופן לעניין מיגו להוציא הביא שתי שיטות והנה באמת שיטת הרימ"ג באמת שמיגו להוציא לא אמרינן וכן הוא ברמב"ם בפיה"מ בשביעית והם ס"ל שלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה והרמב"ן שס"ל שמיגו להוציא אמרינן ס"ל שאמרינן מיגו לאפטורי משבועה אמנם בדעת השו"ע צ"ע כנ"ל וגם מסברא הדבר צ"ע שכיון שמיגו זה סברא כמבואר בגמ' כתובות י"ח לעניין הפה שאסר והרי דעת הרבה ראשונים שהפה שאסר זה מדין מיגו ועוד דבפשוטו שיטת רש"י שגם הפה שאסר לא פוטר משבועה עיין בבעה"מ ורמב"ן גיטין נ"א: ובמה שהארכנו בסוגיא דטענת ברי במודה במקצת והרי בגמ' מבואר שזה סברא וא"כ למה לומר שזה לא בירור גמור שיעזור לעניין שבועה וצ"ע

ובט"ז שם ביאר וז"ל ונלענ"ד הטעם דאף שיש סברא טובה מכח המיגו שטענתו אמת מ"מ כל מה דאפשר לברורי מבררינן כיון שי"ל שע"י השבועה יפרוש אנו עושין כן דוגמא לדבר דאזלינן בתר רובא בכל מקום וכל היכא דיכול לברר לא סמכינן ארובה וכו' עכ"ל והנה צ"ב לפ"ז בחשוד שיצטרך לשלם או באינו יודע לא נימא כן ולא משמע כך

אמנם לכאורא אפשר לבאר על פי דרכו דהנה לולי החיוב שבועה הרי בדיני הטוען ונטען טענת הנתבע יותר טובה ויש לדון מה נתחדש בדין חיוב שבועה האם שלענין חיוב שבועה בדיני הטוען ונטען טענת התובע חזקה וכל שהוא לא נשבע טענתו חזקה יותר ומכח זה הוא מחיבו שבועה או ממון או שזה וודאי שנשאר שטענת הנתבע יותר טובה אלא שבכל אופן חיבה אותו התורה לשלם או לברר את טענתו ע"י שבועה והנה בפשוטו וודאי כצד הראשון ולכן כל שיהיה לו מיגו צריך להיפטר מעיקר החיוב שבועה כי הרי גם נגד טענתו הטובה להוציא ממון או להישבע יש לו טענה יותר טובה כדחזינן שבעלמא זה מוציא ממון אמנם אם נימא כצד השני א"כ לא יועיל שיהיה לו מיגו וע"י זה טענתו יותר חזקה דהרי גם לפני זה טענתו יותר חזקה ובכל אופן חיבה אותו התורה שבועה ויתכן שגם אם כצד הראשון שגדר הדברים שחשיב שטענת התובע עדיפה אבל כיון שמצד הטוען ונטען טענת הנתבע עדיפה ובכל אופן העדיפה התורה את טענת התובע א"כ לא יעזור להביא עוד חיזוק לטענתו דזה נתחדש בחיוב שבועה שדררא זו יוצרת לתמיד שטענתו עדיפה אמנם זה דוחק ומסתבר יותר כמהלך הראשון

[ושמעתי מהרב אוירבעך לבאר שמיגו רק מועיל במקום שהטענה מצד עצמה אין ראיה שהיא שקר אלא שהיא טענה מחדשת כגון פרוע נגד שטר או תוך זמנו שוודאי יכול להיות שזה היה אלא כיון שזה לא מסתבר לכן זו טענה שלא מתקבלת אבל במקום שיהיה חיסרון מצד עצם הטענה שנראית כשקר כה"ג לא יעזור מיגו ולכן בכל חיוב שבועה לא מועיל מיגו דשם תמיד גדר הדברים שיש חיסרון בעצם טענתו אמנם דבר זה מחודש שתמיד מיגו לא עוזר במקום שהחיסרון שהטענה מצד עצמה נראית שקר וצריך בזה בירור בכללי מיגו]

והנה הקשינו לעיל על הרשב"א והר"ן שכמו שלשיטתם ביארו שלענין שכיר כיון שזה דרבנן מועיל מיגו של ההעזה או לענין שאומר בדדמי א"כ למה לעניין מיגו לפטור משבועה אין לומר כך והנה אם נימא כנ"ל מהסמ"ע שיסוד החיסרון שמיגו אין כוחו טוב וכעין החיסרון דמיגו דההעזה א"כ וודאי קשה כנ"ל אמנם אם כנ"ל שזה סברא שביחס לגדר החיוב שבשבועה לא שייך שיועיל מיגו א"כ אין שום סברא לומר שבדרבנן זה אחרת ואין זה דומה בראשונים שזה חיסרון על מיגו מסוים

והנה הרא"ש הקשה על הרימ"ג וז"ל ודבריו אינם מובנים לי כיון דמיגו דאוריתא הוא מי לי ממון מה לי שבועה אטו ממון לאו שבועה הוא דזמנין דלא בעי לאישתבועי וקא יהיב ממונא עכ"ל ומבואר מדבריו שאין לחלק בין ממון לשבועה לענין מיגו והנה הראשונים הוכיחו מהני עיזי דאכלי חושלא דמיגו דההעזה אפילו שזה לא עוזר לשבועה וכדחינן ברבה זה מועיל לממון ועיין קצוה"ח שתמה על זה דהרא"ש הרי דחה שאין סברא לחלק והנה באמת יתכן שדעת הרא"ש שלא מועיל מיגו דהעזה לפטור מממון וס"ל שבהני עיזי וכו' זה לא מיגו דההעזה ע"ש בב"ב בתר"י [אמנם עיין שו"ת הרא"ש שהוכיח משם שמועיל מיגו דההעזה] והרמב"ן והר"ן שס"ל חילוק זה באמת לא הקשו על הרימ"ג מסברא דהרי לשיטתם ס"ל סברא זו

אמנם לנ"ל אין ענין זה לזה דזה וודאי דאם הסברא שמיגו לא עוזר לשבועה כי זה גרוע ואין בכוחו לפטור משבועה א"כ אין מקום לטענת הרא"ש שכל שבועה זה ממון דאדרבא כיון שגם אחרי שיש מיגו נשאר הדררא אלא מוכח שהרא"ש הבין שאין זה כוונת הרימ"ג דמיגו בכוחו לסלק הדררא לגמרי אלא כוונתו שלעניין חיוב שבועה נתחדש שרק שבועה מסלקת הדררא ולזה הקשה הרי כל שבועה יסודה או תשלם והרי ביחס לזה מועיל טענת מיגו לסלק התביעה וז"ב ולפ"ז לעניין מיגו דההעזה שם וודאי שיש סברא שזה עוזר לממון ולא לשבועה וכנ"ל וז"ב

**בדינא דהגאונים דכל הנוטלים אינם נוטלים אלא בשבועה**

] עיין ראשונים שהביאו בשם הגאונים שכלל גדול הוא שכל הנוטלים אינם נוטלים אלא בשבועה וכתבו לפ"ז שה"ה מי שיש לו משכון שנאמן לטעון עד כדי דמיו במיגו של לקוח דהוא צריך להישבע ובפשוטו מבואר כאן שתי חידושים א. שיש כזו שבועה דהינו שכל שאדם נוטל מחמת שטענתו טובה הוא צריך להישבע ב. שאפילו אם כנ"ל אבל היה מקום לומר שאם היה לו מיגו הוא נפטר ובזה חידשו שמיגו לא פוטר אותו מאותו שבועה ועיין ראב"ד בהשגות על הרי"ף וכן הוא ברשב"א שמצאנו בגמ' כתובות שהמוציא הוצאות על נכסי אשתו ישבע כמה הוציא ויטול וכתבו שמכאן נלמד שכל שאדם מוציא ע"י טענה וחברו לא יודע ורק הוא יודע הוא צריך להישבע וכתבו שלפ"ז גם בגמ' בב"ב ל"ו. בעיזים שהזיקו והניזק תפסם ונאמן לומר עד כדי דמיהם שכה"ג צריך שבועה כי הרי בעה"ב לא יודע ומבואר שס"ל שעד כמה שאיכא כאן סיבה לתקן שבועה אין שום סברא שיועיל על זה מיגו ולכאורא הסברא שסיבת התקנה היא גם במקום שיש מיגו אמנם חלקו שבשאר מקומות כגון במשכון שהנתבע הרי טוען ברי כה"ג אין לנו מקור לחייב שבועה אמנם המעיין ברמב"ן ועוד ראשונים נראה שס"ל שגם בהני עיזי וכו' אם היה מיגו מסברא זה היה צריך לפטור משבועה זו דהינו שס"ל שגם אם נכונה ההנחה שיש תקנת שבועה בנוטל אבל מיגו צריך להועיל ולכן בהני עיזי חייבו שבועה רק מצד שזה מיגו דההעזה וכיון שאין מיגו לפטור משבועה ממילא חוזרת התקנה הנלמדת ממוציא הוצאות ע"ש אמנם הביאו מהגאונים שלא ס"ל כך אלא שמיגו לא פוטר וצ"ב טעם הדבר

וע"ש ברמב"ן שלאחר שנתקשה בדינו דהרימ"ג דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן הביא את הגאונים הנ"ל ותמה עליהם שהרי מיגו צריך לפטור וכתב וז"ל וזה הדין יצא להם ממ"ש הרב הלוי ז"ל שאין אומרים מיגו לאפטורי משבועה לפי דבריו, עוד אמרו טעם אחר דכיון דלאו אגופיה דמשכון קטעין אלא בעי לאפוקי ממונא מרשותא דחבריה לית ליה בלא שבועה וזה הטעם יותר נכון וכו' עכ"ל ודברים אלו הובא ברא"ש בקיצור לשון והנה עיין ביאור הגר"א שכתב ששני הטעמים צריכים זה לזה דהטעם השני הוא מה פתאום יש כאן בכלל שבועה אמנם עדיין במשכון היה צריך להיפטר מדין מיגו ולזה צריך להגיע שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן אמנם בלשון הרמב"ן מבואר מפורש שזה שני טעמים וכן בכל הראשונים שדחו את הרימ"ג שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן בכל אופן לא חלקו על הגאונים שבמשכון יש שבועה ולכאורא צ"ל שכוונת הרמב"ן בטעם השני שהתקנה היתה גם על נטילה ע"י מיגו שיצטרכו שבועה וממילא לא שייך לדון שמיגו יפטור ועל דרך שהבאינו לעיל מהרשב"א אמנם לפ"ז צ"ל שעיקר הטעם של השבועה זה גם לטעם הראשון אלא שעדין קשה שיפטר במיגו ועל זה ביארו שני טעמים או שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן או שכאן סיבת התקנה היתה גם על נטילה במיגו אמנם הלשון קשה שהרי כשהרמב"ן ביאר את הטעם השני כתב את סיבת השבועה ולא יותר מזה והרי זה גם ללשון הראשון וצ"ע

והנה עיין רמב"ן בד"ה כללו של דבר, שביאר שיש שבועה במוציא הוצאות על נכסי אשתו וכתב שה"ה בהני עיזי וכו' וכתב שאין לפטור במיגו מצד שזה מיגו דההעזה שלומדים ממודה במקצת שזה לא פוטר משבועה והוסיף וז"ל וא"ת א"כ הויא ליה שבועה דאוריתא לאו מילתא היא דכל הנשבעין שבתורה נשבעין ולא משלמין הן עכ"ל וצ"ב מהו נידון הרמב"ן שיהיה פה שבועה דאוריתא הרי מדאוריתא אין כאן סיבת שבועה כלל ורק לאחר שתיקנו במוציא הוצאות שיש שבועה כשאחד נוטל מהשני עדין יש לפטור מצד מיגו ועל זה כתב שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן אבל מהיכי תיתי שיהיה בזה שבועה דאוריתא וצע"ג

ולכאורא מבואר מכאן שכיון שמיגו דההעזה לא מועיל לעניין חיוב שבועה א"כ גם כשיהיה המיגו לעיקר הממון ממילא יוצר חיוב שבועה ובטעם הדבר שכיון שהטעם שלממון זה עוזר ביאר הר"ן לעיל שזה מיגו גרוע ומצאנו בתורה שזה לא עוזר לשבועה ועוזר לממון וביאור הדברים שאת חיוב שבועה שנוצר מחמת דררא זה עדין נשאר ואין שום סיבה לפטור ולפ"ז לכאורא מכ"ש במקום שכל הזכיה בממון רק מכח מיגו עדין נשאר דררא בדרגא של שבועה וממילא יהיה חיוב שבועה אלא שצ"ב מהיכי תיתי להמציא שבועה וצ"ל שזה מכ"ש וכעין הק"ו של הגמ' לעניין העדאת עדים אלא שכתב הרמב"ן שכיון שכאן הוא נוטל ומדאורייתא אין נטילה בשבועה לכן אין כאן שבועה

והנה לפ"ז היה מקום לומר שאחרי שרבנן תיקנו שיש נשבעים ונוטלים וביטלו חיסרון זה ממילא יהיה כאן שבועה ומטעם הנ"ל ולפ"ז לכאורא אם נימא שהטעם שלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה שזה כמו מיגו דההעזה שזה לא מספיק בירור לענין שבועה א"כ בכל מקום שאדם נוטל ממון ע"י מיגו הרי זה דרגת בירור שמשאיר דררא בדרגת שבועה ויהיה חיוב שבועה ולפ"ז לא צריך לתקנה מיוחדת של שבועה בכל נוטל אלא בכל מקום שכל סיבת נטילתו מצד מיגו ממילא נשאר חיוב שבועה אלא שזה רק דרבנן כיון שזה שבועה ליטול וא"ש לשון הראשונים שעיקר טעם השבועה מצד שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן אמנם לפי מה שהארכנו בענף א' דהטעם שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן לא שזה חיסרון בבירור ע"ש ואין זה דומה לחיסרון דמיגו דההעזה א"כ לא שייך דבר זה

והנה במה שנקטנו שהדין שבועה בהני עיזי דאכלי חושלי לפ"ז הוא מצד שכיון שהמיגו לא עוזר לשבועה ממילא יש חיוב שבועה כן הוא משמעות הרמב"ן לעיל מ"ב: בהשמטות שביאר שטעם השבועה בהני עיזי כיון שהמיגו לא עוזר לעניין שבועה ולא הזכיר כלל שזה ביחד אם תקנת שכל הנוטל לא יטול אלא בשבועה ע"ש וכן הוא משמעות הר"ן בסוגין שגם לאחר שהביא בשם רבינו אפרים שחלק על עיקר דברי הגאונים שיש כזה שבועה בכל אופן בהני עיזי כתב שיש שבועה כיון שזה מיגו דההעזה ובהכרח כוונתו כנ"ל

אמנם בדברי הרמב"ן בסוגין משמע לא כך שבד"ה מכל מקום כתב מפורש שבהני עיזי יש שבועה רק מצד תקנה דרבנן כיון שהוא נוטל והוא יודע וחברו לא יודע וצ"ל הטעם שביחס לנידון שיהיה שבועה בנוטל כיון שמדאורייתא אין שבועה ורק מדרבנן א"כ איפה שתיקנו תיקנו ולא אמרינן שממילא כיון שיש שבועת הנוטלים א"כ בכל מיגו זה יהיה כך וכדחזינן לענין ע"א שגם מדרבנן נשאר שע"א לא מחייב שבועת הנוטלים וכל דברי הרמב"ן רק ביחס לדאוריתא וצ"ע

והנה במה שרצינו לעיל לבאר דכונת הרמב"ן שאם מיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן ממילא תמיד זה יחייב שבועה צ"ע שא"כ בכל מיגו לאיפטרו יצטרכו שבועה ולא שמענו דבר זה מעולם ובהכרח שלרימ"ג לא ס"ל כלל זה שכיון שהמיגו לא עוזר לעניין שבועה ממילא זה יוצר חיוב שבועה אלא שזה לא יוצר חיוב שבועה אמנם יתכן שכל מה שזה סיבה לחייב שבועה זה רק לענין נוטל אמנם לעניין נפטרים זה לא שייך וצ"ב טעמו של דבר

ואיכא בזה נפק"מ רבתא האם בכל הנפטרים ע"י מיגו וזה יהיה מיגו דההעזה האם יהיה בזה שבועה דאוריתא דלכאורא הרי כל טענת הרמב"ן שבההעזה אין שבועה דאוריא כיון שזה נוטל ולפ"ז בנפטרים וודאי שיהיה דאוריתא אמנם אם נימא כנ"ל שזה רק סברא בנוטלים א"כ בנפטרים לא יהיה שבועה כלל והנה אם נימא שגם בנפטרים יש את סברת הרמב"ן א"כ מהא דלרימ"ג אין כזה הלכה שכל מיגו צריך שבועה א"כ בהכרח שאין הסברא ברימ"ג שזה כמו מיגו דההעזה אלא שזה סברא אחרת וככל הנתבאר בענף א'

ובעיקר הנידון הנ"ל האם במיגו דההעזה איכא שבועה דאוריתא בנפטרים שמעתי בשם הגרצ"י אידלשטין [ר"י אורחות התורה] שהביא מדברי הריטב"א בב"ב מ"ו: שכתב מפורש לעניין טענת פרעון שזה ההעזה שהוא חייב שבועה וכן הוא ברא"ה כתובות י"ח ע"ש ובאמת שכן הוא סתימת לשון הריטב"א לעיל מ"ב: שכתב שכלל גדול אמרו שכל מיגו דההעזה צריך שבועה וסתימת דבריו לא רק במקרה שיש כבר חיוב שבועה ע"ש

וכן מבואר בלשונו בסוגין שבשכרו שלא בעדים כיון שזה מיגו דההעזה אפילו שזה עוזר לעניין הממון אבל יש חיוב שבועה ולא כתב מחמת שמעיקר התקנה זה שבועה על בעה"ב ורק בתור שזה פשיטא כתב מטעם זה ע"ש אמנם עיין בר"ן שביאר שהצד שיהיה כאן שבועה מצד שמעיקר התקנה השבועה על בעה"ב ומשמע שמצד שזה מיגו דההעזה זה לא סיבה לשבועה אמנם יתכן שלא ברירה ליה בסוגין שלומר פרעתי זה לא ההעזה דהרי הרמב"ן נקט שזה לא ההעזה וכן הוא נקט בתירוץ אחד ע"ש ויתכן עוד שכיון שכל זמן שהשכיר לא נשבע לא זכה בממון כלל א"כ לא נתקן שבועה שרק תגרום שהבעה"ב ישבע ודו"ק

]והנה בעיקר מה שכתבו הגאונים שכל הנוטלים נשבעין עיין ראשונים שהביאו המקור מהדין מכיר כליו וספריו ביד אחר שישבע כמה נתן ויטול ולא אמרינן שיש לו מיגו שיגיד שהוא עצמו קנה את זה ובהכרח שמיגו לא פוטר משבועת הנוטלים וראיה זו מבוארת ברמב"ם ועיין רימ"ג שכתב שגם אם אמרינן מיגו לאפטורי משבועה אבל בנוטלים זה וודאי לא כך ולכאורא מקורו ממשנה זו והנה הר"ן דן ששם גם אם יטעון לקוח זה לא יעזור אמנם הרמב"ן והריטב"א ריש פירקין וכן כאן נראה שוודאי שיהיה נאמו ומשמע שמעיקר הדין החפץ צריך להישאר אצלו גם אם לא יודע מכלום ע"ש ועיין רמב"ן שהביא מהירושלמי שזה תקנה כדי שבעה"ב לא יקנו כלים מהגנבים לכן הטילו עליהם שבועה ומבואר שמעיקר הדין לא צריך שבועה והנה לכאורא זה ראיה נגד שבועת הגאונים הנ"ל דאל"כ צריך שבועה מעיקר הדין וצ"ל שכיון שמעיקר הדין לא צריך להחזיר החפץ כלל א"כ גם כשרבנן אמרו לו להחזיר וודאי מגיע לו כמה שקנה את זה ולא צריך להגיע לשבועה

והנה הרמב"ן נתקשה כיון שבדין של מוציא הוצאות על נכסי אשתו נתחדש שכל מקום שאחד יודע ואחד לא יודע יש שבועה א"כ למה שכאן לא יהיה שבועה מעיקר הדין ואין לומר דכאן יש לו מיגו שיכל לומר שהוא קנה את זה דהרי זה מיגו דההעזה שלא פוטר משבועה וכתב הרמב"ן שכאן שגם טענת הבעה"ב שגנבו לו היא מחודשת א"כ אין סיבה לחיבו שבועה ע"ש

והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל התקנת שבועה במוציא הוצאות זה רק כיון שהאשה לא יודעת ואם היתה יודעת והיתה טוענת שזה פחות באמת לא היו לוקחים ממנה א"כ כל זכיתו בממון כי חברו לא יודע אבל כאן הרי גם אם הנגנב היה יודע כמה זה לכאורא הוא לא היה נוטל הכלים בלי שישלם כמה שהבעה""ב אומר וכן בהני עיזי וכו' דהראשונים דנו הרי שם יש לו מיגו וגם אם בעל העיזים היה אומר שהם וודאי הזיקו פחות הוא היה נוטל כפי טענתו דהרי יש לו מיגו אמנם מכל הראשונים שדימו חזינן לא כך

והנה הרמב"ן הקשה על הגאונים מסוגין

]לכאורא צ"ע לגאונים שכל הנוטלים נשבעים למה צריך להגיע לתקנה של שכנגדו עוד צ"ע בהא דמבואר ברמב"ם שבהוחזק כפרן נוטלים ממנו ללא שבועה ולמה שלא יהיה שבועה זו והיה מקום לומר שביש וודאי חיוב והשאלה האם נפרע אין דין זה אמנם הרמב"ן הרי הקשה מהירושלמי של שכיר שיש נידון האם פרע חזינן שנקט שגם כה"ג צריך שבועה

**אייר ס"ט**

ועיין שו"ע סימן ע"ה סעיף י שאיני יודע אם פרעתיך וברי ושמא הוא נוטל ללא שבועה ועיין ט"ז שהקשה למה אין כאן את תקנת הגאונים שכל הנוטלים אינם נוטלים אלא בשבועה וצ"ע ואם נימא ששם רק צריך שלא יהיה את הריעותא שהברי לא יודע אבל במקום שלא הוי ליה למידע הוא גובה אפילו בשמא ושמא א"כ יתכן שכה"ג אין שבועה ועיין מה שכתבנו בזה בהלכות טוען ונטען סוגיא דאיני יודע אם פרעתיך