כו 6
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כו

כו'

תנן באידך פרקין.

למה לי יחזור הכשר ויקבל. עי' שפ"א דאם יש לו דם בכלי אזי אה"נ דצריך לחזור וליתן שאר המתנות במקומן, וקו' הגמ' דאיך יכול לחזור ולקבל עוד דם אחרי שכבר נתכפר. אמנם עי' גרמ"ד דמכאן מוכח כהגר"ח דליכא חילוק מתנות בזשלב"מ, ולכן אין הכשר צריך לחזור ולקבל בשביל שאר המתנות. – עי' בגרמ"ד דהביא להקשות על המשך ד' הגמ' דשייכא זריקה להתיר בשר וכו', דא"כ למה בעי' דווקא לחזור ולקבל, וא"י לזרוק מהדם שנשאר בכוס עצמה, דבשלמא למ"ד לאו כמקומו כבר דקדק בזה הגר"ח, וביאר דכיון דאיכא חלות זריקה פסולה בדם, הרי דהדם שבכוס נעשה שיריים של זריקה פסולה, אבל למ"ד דכמקומו ק' טפי. ועי"ש דר"ל כד' השיט"מ דגם למ"ד כמקומו איכא דיחוי בדם שנזרק שלב"מ, והוי שיירי זריקה פסולה. והרב חזן ר"ל דהזריקה דבמקומו דבאה להתיר בשר, אין לה שייכות עם הזריקה דשלב"מ דבאה רק לכפרה, והוי כב' דיני זריקות בפנ"ע, ולכן כלפי הזריקה דלהתיר בשר נחשב הדם שנשאר בכוס מזריקת הכפרה כשיריים. וע"ע בשפ"א שהק' כן, וכ' דבפסול ניחא דאיירי שהפסול גם 'קיבל' את הדם ודלא כד' הגר"ח הנ"ל. עוד יעוי' בעול"ש לקמן כז' א' דנוקט דאה"נ דגם הדם בכוס ראוי לזריקה.

וכ"ת להתיר בשר באכילה. יש שהוכיחו מכאן דהבשר לא הותר ממעילה, ולכן גם לאחר הזשלב"מ שייכא זריקה להתירו באכילה. אמנם יש לדחות דאה"נ לפום קו' דגמ' כיון דאכתי עומד להיות מותר באכילה מכח הך זריקה דאתי להתיר בשר באכילה, א"כ נמצא דהך קרבן טעון זריקה להיתר האכילה, וא"כ אכתי קדשי ד' נינהו, ואה"נ דלאחר דתי' הגמ' דל"ש זריקה שתתיר בשר אם אינה מכפרת, א"כ שוב הקרבן אינו עומד לזריקה וא"כ ה"נ דניתר ממעילה. וכעי"ז תי' הגרמ"ד איך מהני לחזור ולקבל דם ולמה אינו נחשב כדחוי. – בעצם קו' הגמ' י"ל דס"ד דגדר הך זריקה דנתחדש דזה הוי מעשה כפרה מצד הדם עצמו, והגם דתו ליכא כאן קרבן, וכיון דזה באמת אינו נחשב כמעשה זריקה ב'קרבן', ולכן אינו מתיר את הבשר באכילה, כי הבשר והאימורין דשייכי לקרבן לא נתקיים בהם כלל מעשה זריקה, ואדרבה הם מצד עצמם טעונים זריקה, ולכן שייכא זריקה בקרבן להתיר בשר באכילה. ויתכן דלפי הך ס"ד הרי דזה גם נחשב כזריקה המכפרת, והיינו דזה הזריקה המכפרת את הקרבן.

תוס' ואי. הק' למה בדם שנתערב אחרי שנתן למעלה צריך לחזור וליתן למטה, והא איכא כבר זשלב"מ. וכ' דאליבא דר"א דאי"ל רואין כאילו הן מים לא הוי כמכופר. והקר"א הק' דא"ז מקום כפרה, מאי איכפ"ל אי נותנו לשם מים. ועי' נצי"ב דהתוס' סברי כמ"ד דמצוות צריכות כוונה, או דהכא דאיכא כוונה הפוכה דהיינו שנותן לשם מים לכו"ע ל"מ. והקר"א מיישב דכיון דהכא כל ההיתר אליבא דר"א ליתן למעלה, זה רק משום דרואין את הדמים התחתונים כאילו הן מים, א"כ א"א עכשיו להתייחס לדם הזה כאילו הוא דם, דהוי תרתי דסתרי. וע"ע גרי"ד דדין רואין נאמר כלפי הדם העליון דלא נפסל מחמת עירוב התחתון, אבל לא לענין דהדם התחתון עצמו נחשב כאילו לא ניתן על המזבח מחמת הא דרואין. אמנם לפמש"כ הקר"א דא"כ איכא בזה תרתי דסתרי ל"ק.

- והאו"ש מיישב קו' התוס', דזשלב"מ מהני רק היכא דגם יכול מעיקרא ליתנו במקומו, הלא"ה הרי הוי כמו אינו ראוי לבילה, וכיון דהכא א"ר ליתנו למטה, אזי גם למעלה ל"מ מדין שלב"מ. ועוד יש לבאר ע"פ המבואר ברמב"ם דזשלב"מ מהני כאילו נתן במקומו, וא"כ הכא הרי אם יתן במקומו ל"מ, כי איכא דם שלמעלה המעורב עמו, ורק כשנותן לשם מים וכו' מהני.

- והקר"א מיישב דאה"נ אם היה נותנו במקומו לשם מים היה מהני, מצד דהגם דליכא כוונה אבל איכא 'מעשה זריקה' מצד עצמו, אבל אם נותנו שלב"מ לשם מים, אזי גם מעשה אין כאן כי הרי רצונו הוא רק ליתן את הדמים דלמעלה, ורק דמחמת התערובת עולה עם הדם גם הדם דלמטה. וכעי"ז בחזו"א כ' י' דביחס לזריקה דלמטה הוי כ'מתעסק' בקדשים דפסול. עוד מיישב הקר"א דכשנותן שלב"מ בעי' דווקא שיתנו לשם כפרה בכוונה. ובחזו"א שם כתב עוד דכשנותן שלב"מ נעקר בזה הסתמא לשמה, והיינו דא"כ הוי כעבודה שאין בה הסתמא לשמה. אבל מק' החזו"א דלפ"ז אם נתן הדם תחילה למטה, דסתמא לשמה מעכב יהיה פסול, וכ' עוד דשלב"מ לא הוי עבודה עד דמכוין לה, ואל"ה הרי דהוי רק כנשפך הדם ותו לא. [ויל"ע אם א"ש נמי לד' הגר"ח דנקט דגם למ"ד דלאו כמקומו איכא בזה עבודה בדם]. ויש לעורר בזה דאם אי"ז עבודה כלל, א"כ למה א"א לרבנן לכתחילה לזרוק, וגם למה למ"ד לאו כמקומו תק' איך יחזור הכשר

- ועי' שפ"א דמיישב דצריך ליתן הדם למטה להשלים הב' מתנות שהן ארבע של עולה, ואה"נ דכבר נתכפר במתנה דלמעלה. ועי' שפ"א דביאר דקו' התוס' דמל' הברייתא דשניהם עלו לו משמע דגם הבשר נאכל. ועי' בעול"ש דנותן למטה בשביל מצוות השיריים דחטאת ועולה, ושם מבאר דהנידון בתוס' אם מקום נצינת דם העולה זה מקום נתינת השיריים.

– החזו"י הק' על קו' התוס' דהרי כשנתן למעלה הרי זה היה באצבע כדין חטאת, וא"ך ר"ל דזה יהיה מהני נמי לעולה שהיא צריכה כלי, ומוכח מהכא דהכלי אינו מעכב. ועי' גרי"ז ע"ד התוס' הנ"ל, ועוד עי' חזו"א ח' ד' דמשמע להתוס' דצריך ליתן למטה מחמת השינוי דלמעלה ולא מחמת הכלי והאצבע.

וליהוי דחוי וכו'. ומסקנת הסוגי' דליכא דיחוי בזריקה, ולתוס' דאיירי בטמא נמצא דאין טמא עושה שיריים, ובסוגי' דלקמן לד' א' מבואר דטמא עושה שיריים. ועי' שיט"מ דשאני הכא דאיכא תרי דיחויים גם דהוי טמא וגם דהוי שלב"מ, ובכה"ג גם בטמא ל"ח זריקה למיעבד דיחוי, והשו"ט לפי השיט"מ דבהו"א ס"ל דהוי כמקומו לכל דבר וא"כ אי"ז דיחוי, ושוב הוי רק חדא דיחוי וא"כ עושה שיריים. אבל לפ"ז צ"ב מה הראיה ממתני' דפסול שנתן המחשבת פסול, דהתם באמת איכא תרי דיחויים, ומה הראיה להכא דהנידון אי למ"ד כמקומו זה נחשב דיחוי. ועוד הק' האחרונים דלפי התוס' דבמקומו עושה שיריים וליכא דיחוי, מה הראיה מהברייתא דפסול שחישב וכו' והרי התם איירי במקומו.

- ולכאו' דיש לבאר דנידון הגמ' אי ב' דיחויים בטמא, קעביד דמעתה א"ע שיריים, ושפיר מייתי הגמ' ראיה מטמא שחישב מחשבת פסול. ועי' בקר"א חזו"א י' ד' או"ש מעה"ק יד' ב' מקור ברוך א' יב' ומ"ש, וכן הביא הגרמ"ד מהגר"ח בביאור ד' הרמב"ם, בענין טמא שחישב מחשבת פסול, דהוי ב' דיחויים וא"ע שיריים. [ועי' גרי"ד דנתקשה דהרי לא חיילא כלל המחשבה ואמאי חשיב כדיחוי]. וכעי"ז בקר"א שהביא מס' מים קדושים וכן בחי' הגרז"ס והעול"ש, דטמא שלב"מ הוי כמו פסול במקומו, והיינו דבטמא שלב"מ ליכא למעליותא דהטמא שהוא מרצה וכו', והדר דיניה להיות כשאר הפסולין. עי' בשפ"א דביאר הא דל"א כמקומו בטמא, משום דדין כמקומו הוא רק לענין כפרה, אבל היכא דלבסוף אינו מתכפר כמו הכא דנעשה ע"י טמא, א"כ לא נתחדש כאן כלל דין כמקומו ואי"ז מעשה זריקה.

- [וע"ע בגרמ"ד דיל"ד מה הדין בטמא שחישב של"ש, דהנה אם לא היה מחשב מחשבת פסול, הרי דהיה הטמא עושה את הדם שבצוואר שיריים, וא"כ היה הקרבן נפסל, אבל עכשיו מכח דחישב נמי מחשבת פסול והוי ב' דיחויים דבזה א"ע שיריים, א"כ הרי נמצא דמחשבתו הכשירה את הקרבן. ועי"ש שכ' עוד לדון באופנים אחרים וכגון במותר הפסח דבעי עקירה וכו', דבמחשבתו של"ש הוא מכשיר את את הקרבן. והנה אם עיקר הלאו הוא מצד הטלת מום, י"ל דהיכא דמכשיר את הקרבן ל"ש כלל הלאו הזה].

– עי' בפנים מאירות דמיישב קו' התוס' דנקטו שלב"מ לאשמועי' דווקא משום דזה היה פסול ל"מ, אבל א"ז היה כשר היה מהני, והיינו דזה הוכחה כד' שמואל. ובזבח תודה כ' ליישב דהחי' דאפי' היכא דנתנו פסול שלב"מ, מ"מ רק אם יש דם הנפש יחזור ויקבל, אבל הדם עצמו שנזרק וכן הדם שבכוס אינן ראויים ונפסלו.

- עי' רש"י לקמן לב' א' במתני' דמבאר דהחידוש בפסול דנתן שלב"מ, דאי ס"ל דכמקומו דמי, אזי החי' דהגם דמעשה הזריקה עצמו הוא כשר, מ"מ אין פסול עושה שיריים, ולכן יחזור ויקבל. אבל אי ס"ל דהוא עושה שיריים, הא דיכול לחזור ולקבל משום משום דלאו כמקומו דמי. ובד' רש"י מבואר דהגם דאיכא הכא תרי דיחויי, אכתי עושה שיריים, דהרי הכא הוי פסול שלב"מ, ומ"מ מבאר רש"י דבהכרח יחזור ויקבל משום דלאו כמקומו, דאל"ה יעשה שיריים, ועי' בזה בנצי"ב ובחזו"א י' א'. ועי' גרי"ד דכ"ז זה רק אם נוקטים דכל 'פסול' עושה שיריים, וא"כ מבואר דא"צ תורת 'עבודה' למיחל בה שיריים, ולכן גם בתרי דיחויי יהיה שיריים, וביותר דבאמת אחרי שהוא פסול ליכא בזה כלל שם של ב' דיחויים, דמה שייך להוסיף במעשה דידיה עוד דיחוי, הרי הוא כבר דחוי ועומד מעיקרו, אבל אם רק טמא עושה שיריים, והיינו משום דרק היכא דאיכא תורת עבודה מסויימה שייך בה שיריים, ולכן שפיר יש לתלות אי איכא ב' דיחויים או לא, ורש"י שם איירי בפשיטות בפסולים גמורין ולא בטמא.