מראי_מקומות_רסא
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**מראי מקומות רסא – א ותוספת שבת**

מתני' שבת לד. **ספק חשיכה ספק אינו חשכה אין מעשרין את הודאי ואין מטבילין את הכלים ואין מדליקין את הנרות, אבל מעשרין את הדמאי ומערבין וטומנין את החמין.**

לרש"י מתניתין כמ"ד גזרו על השבות אף על בין השמשות. ולפ"ד לרבי [עירובין לד:] דלא גזרו על שבות ביה"ש הכל שרי. ועין ריטב"א הכא.

ועיין רמב"ם [פכ"ב-הי] וז"ל: כל הדברים שהם אסורים משום שבות לא גזרו עליהם בין השמשות אלא בעצומו של יום, והוא שיהיה שם **דבר מצוה או דוחק** וכו', וכן אם היה **טרוד ונחפז ונצרך לדבר** שהוא משום שבות בין השמשות הרי זה מותר וכו', ועין ברה"מ, ובב"י הכא וכן בסימן שמב.

ועיין בפירוש הגר"א על המשניות מה שפירש.

**לדינא** הותר שבות בביה"ש **לצורך מצוה או טרוד ונחפז**.

**הגדרת צורך** גבי שבות דשבות שהותר ע"י גוי לצורך עיין מ"ב [שכה-ס] "דמטעם שבות דשבות אין מתירין לכתחלה רק בצורך גדול או לדבר מצוה גמורה כגון שהוא צריך המשקה לקידוש או להביא התבשיל החם שהוכן לסעודת שבת מבואר דלא כל צורך נחשב צורך ואפי' לא כל דברי הסעודה מוגדר צורך רק המאכל החם. לצורך סעודה הותר.

לענין הפרשת תרו"מ מטבל ודאי שאסור המ"ב [ס"ק-ב] מתיר **באין לו מה יאכל** בשבת הוי לצורך מצוה וקי"ל דלא גזרו על שבות בה"ש לצורך מצוה.

ובנתיב חיים על המג"א כתב גבי הפרשת חלה שנאסר, ואם אין לו לחם לבן אחר, נראה לי דמותר.

ועין בביאה"ל [שמ"ב ד"ה מותר בין השמשות] דהעלה דכל **תוספת עונג** חשיב צורך מצוה. ודלא כב"ח שהתיר לעשר רק **אם יצטער** אם לא יאכלם.

★נחלקו האחרונים בשבותים שהותר בביה"ש, האם הותר רק ביה"ש של ע"ש או גם ביה"ש של שבת. עיין מ"ב שמב-ב. וביאו"ה שם.

ועיין רע"א במשניות שביאר [דבר נחמד] **ספק חשיכה** הינו ביה"ש של כניסת השבת **ספק אינו חשכה** ביה"ש של מוצ"ש. [ונקטה המשנה את צדדי האיסור בע"ש הוא החשיכה במוצ"ש הוא אינו חשיכה]. ועי"ש מה שהקשה ע"ז.

**הגדרת טרוד ונחפז** עיין מג"א סק"ו ועיין מ"ב (שמב-ה) הכונה צורך הרבה ועין מה שהביא בשם הגר"א ובשעה"צ ס"ק ד דביאר את הטעם, ובמ"ב רסא-טז.

★ועיין ביאה"ל [שמד ד"ה מותר לו] שהביא קושית הפמ"ג מ"ט מותר כל ביה"ש שיאסר **מדין תוספת** ומסיק דאולי לא מותר כל ביה"ש ואיה"נ מעט סמוך ללילה יאסר.

★מבואר בגמ' דיש חילוק דעירוב תחומים נאסר בביה"ש, ועירובי חצרות מותר בביה"ש.

וכן הוא לדינא דחלוק עירוב תחומין מעירוב חצרות.

הטעם שהחמירו בעירובי תחומין, לרש"י "תיקון מעליא דאסמכהו רבנן תחומין אקראי אבל עירוב חצרות חומרא בעלמא. ולא מיקרי שביתה מעליתא וספקא דביה"ש שפיר דמי".

ועין רעק"א במשניות שהקשה מה מהני שאסמכהו אקרא ואפי' הוי דאורייתא היינו העירוב תחומין הוא מהתורה, אבל **האיסור להניחו בשבת הוא ודאי דרבנן**. וא"כ לישרי כשאר שבותין שהותרו.

ועיין בריטב"א טעם אחר **דמקני ביתא** נאסר בביה"ש, וכן הוא בביצה יז. דעירוב תחומין נחשב קניה, אבל עירובי תחומין לא מ"ט **דלמקני שביתה בשבתא לא"**.

ועיין קה"י ביצה סימן כג דהוכיח מכאן דאסור לקנות בשבת מהפקר [רעק"א (קמא-קעד) מסתפק בזה] עי"ש.

וקשה הרי מערבין עירוב תחומין רק לדבר מצוה וא"כ למה נאסר הרי דבר מצוה מותר. וי"ל א. דמירי במערב ברגליו שהותר אפי' לדבר הרשות ואיה"נ זה לא מדובר בדבר מצוה, אבל עירוב תחומין לדבר מצוה מותר. ב. דתחומין לא התירו דבר מצוה. עיין מאירי ולבוש ובתוי"ט ובמ"ב ס"ק ז ומטעם הנ"ל.

**עירוב תבשילין** הותר בביה"ש עיין תקכז א ברמ"א. ועי"ש מ"ב סק"ד מה שחילק בין קיבל שבת לבד או קבלת ציבור, ועי"ש היטב בשעה"צ סק"ט.

★**ואין מדליקין את הנר** – עיין רש"י, ובריטב"א ביאר דאפי' ע"י גוי אסור.

ובפרישה סק"ב ביאר את כל המשנה בגוי דגם תרו"מ ומטבילין מדובר ע"י גוי.

ותרו"מ צ"ב מ"ש בגוי עין פמ"ג מ"ז סק"ב שהקשה את זה.

לדינא מותר ע"י גוי להדליק נר וכמו שיתבאר.

★**ואין מטבלין את הכלים** בכלי חדש הנקנה מגוי. ועיין ביאו"ה מה שרוצה לחדש דמירי בכלי טמא אפי' שכיום לא חשיב תיקון **גזירה לא בטלה**, ויל"ע אם הכלי נטמא בטומאת מת, כלפי טומאת מת כ"ז שלא הזה עליו שלישי ושביעי לא עשה כלום, וע"כ מיירי בשאר טומאות.

ובאם הכלי נטמא בעבר מטומאות מת וכרגע מטבילו משאר טומאות, יש לעיין אם בעודו טמא בטומאה חמורה מהני לו טבילה להורידו מטומאה קלה, ואם נסבור שלא מהני א"כ לאו מידי קעביד.

וצ"ע אם המטביל טמא מה בכלל מהני הטבילה הרי הכלי נטמא מיד בשעה שמוציאנו, וי"ל דרגע אחד נטהר, זה כבר סיבה לאיסור וצ"ע.

★**דמאי** הותר הואיל ורוב ע"ה מעשרין א"כ אינו נחשב תיקון, [ברע"ב הנוסח **ולא דמי למתקן**].

**עירוב חצרות** שהותר מפני דחשיב לצורך מצוה, וע"ח מוגדר תמיד צורך מצוה. [ברע"ב הנוסח חומרא בעלמא].

**וטומנין את החמין** שהותר דסתם קדירות רותחות בביה"ש, ואין את טעם הגזירה שמא ירתיח.

לדברי רש"י דמתנין סברא כמ"ד שנאסר שבות לביה"ש, ג' דברים אלו הותרו לכאורה **אפי' שלא לצורך שבת.** וכן נראה לדינא שלצורך שבת הותר כל שבות. וא"כ למאי **נקטו ג' דברים אלו ע"כ שהותרו אפי' בלי צורך שבת.**

הותר לומר לנכרי להדליק הנר. ועיין מג"א שהביא דמיירי לא במקום מצוה דכיון שעוד היום גדול בודאי יש מקומות שעדין לא קבלו עליהם שבת ודמי להא דאמרינן אינהו מכל אכלי לדידן מסתם לא סתים וא"ת הא בלא"ה שרי דאי בעי לא קבל שבת עליה כמ"ש ס"ס רסג וי"ל דשאני התם דמירי ביחיד המקבל עליו שבת, אבל בציבור שקבלו עליהם שבת חל עליהם שבת בע"פ וגרע מב"ה לכן הוצרך מהרי"ו לטעם אחר ומשמע וכו'.

מתבאר שיש כמה מצבים:

א. יחיד שקיבל מותר לומר אפי' לישראל חברו שיעשה מלאכה עבורו.

ב. ציבור שקיבלו שבת זה מחיב את כולם ואסור לומר לישראל אחר. וכן לא הותר בקולות ביה"ש, אבל אמירה לנכרי הותר אפי' לא לצורך שבת, אם זה יום גדול שבודאי יש מקומות שלא קבלו.

ג. אם זה סמוך לשבת שודאי בכל מקומות ישראל קיבלו נאסר אמירה לגוי אם זה לא לצורך שבת, והותר **אמירה לגוי לצורך שבת.** אפי' ששאר שבותים נאסרו אמירה לגוי יותר קל.

**ספק ביה"ש אינו בכלל ס"ס** דנימא א. ספק ביה"ש האם זה יום או לילה. ב. ספק האם עכשיו ביה"ש או יום. עיין ב"ח ומג"א וביה"ל.

★**איסורים דרבנן לא הותרו ביה"ש** ויש לברר למה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא. ויותר כל איסורי דרבנן ומוקצה.

★**עבר ועשה מלאכה ביה"ש** – המשנ"ב בשם הפמ"ג שאסור מדין שאסור להנות ממעשה שבת כמו כל מלאכה שעשה בשבת שנאסר בהנאה וצ"ע גם כאן למה לא נאמר ספק דרבנן לקולא [דהרי איסור הנאה ממעשה שבת הוא איסור דרבנן, וכדמצינו בסי' שיח שהקילו במחלוקות [שיח ס"ק כז], ובזה י"ל היות ולדינא נאסר לו לעשות מלאכה בביה"ש, א"כ גבי איסור הנאה דינים אם זה בתורת ודאי.

ועיין ביאה"ל דאה"נ מעשה שבת של ביה"ש נאסר, רק יש לנו ספק מתי ביה"ש בגלל שיטת ר"ת שלדברי ר"ת הביה"ש הוא כ-60 דק' אחר השקיעה.

וצ"ע האם אפשר לצרף את ר"ת למי שמיקל ומחלל שבת בזמן ר"ת. ובק"ש של ערבית לא קורא בזמן ר"ת וא"כ מה שייך לצרף את ר"ת.

וצ"ע **למה לא מצרף את שיטת רבי יוסי,** שלשיטת ר"י כל ביה"ש דידן הוא עדיין יום, וביה"ש מתחיל אח"כ וזמנו כהרף עין, בגמ' שבת לה: לא הוכרע כרבי יהודה או כרבי יוסי.

כלפי איסור אכילה לפני הבדלה המ"ב מצרף את שיטת ר"י [עיין ביאה"ל רצט-א ד"ה משתחשך].

וכן להתפלל מנחה אחר שקיעה, בדיעבד מצרף את רבי יוסי [עיין שעה"צ (רלג-כא)]. ועיין ביאה"ל [תטו-ב ד"ה נאכל עירבו] דנקט כביה"ש דרבי יוסי.

וכן בביאו"ה בסימן שמ"ב החמיר שאין קולות ביה"ש במוצ"ש דלדעת רבי יוסי זה עדיין ודאי שבת.

וכן גבי נשיאת כפים שדינה ביום עין שעה"צ [תרכג-יא] שצירף את שיטת רבי יוסי.

וכן גבי תשלום שכר שכיר ביומו תתן שכרו נקט כרבי יוסי עיין אהבת-חסד [פט-ה"א ונתיב החסד ה].

★ובדברי הביאה"ל דהיקל הנאה ממעשה שבת בביה"ש בגלל שלר"ת עדין לא ביה"ש, צ"ע ה"ז שם אחד דהיינו כל הספק האם כבר התחיל שבת או לא, מה משנה שזה ביה"ש או לר"ת לפני ביה"ש בסה"כ הספק האם יום או לילה, וכנ"ל גבי **ספק ביה"ש** שלא צירף לס"ס, וצע"ג.

**תוספת שבת**

בגמ' ר"ה ט. מצינו תוספת לשביעית, וכן ליוה"כ שבתות ויו"ט, וכן במו"ק ד וביומא פא:

ושם בעמוד א' יש דרשה שאין כרת במלאכה בתוספת וכן יש דרשה שאין כרת על אכילה בתוספת.

בפשטות סברו הראשונים שיש חיוב **מדאוריתא** להוסיף בכניסתו וביציאתו.

במאירי בר"ה הובא שיטה שהפסוקים זה רק אסמכתא ויש חיוב **מדרבנן** להוסיף, וכן בתר"י ברכות כז וז"ל "אע"פ שתוספת שבת די בכל שהוא אפ"ה אם מוסיף הרבה יותר בכלל תוספת הוי וחיב עליו, אע"פ שאפשר לומר **שאינו אלא מדרבנן**, אפ"ה אסרו לעשות בו שום דבר וכו'.

דעת ר"ת הובא בריטב"א בר"ה וכן במרדכי [מגילה תשצח] דלרבי ישמעאל המצוה להוסיף **רק ביציאת השבת**, ולא בכניסתו, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"א ה"ו משביתת עשור, וז"ל "וצריך להוסיף מחול על הקודש בכניסתו וביציאתו שנאמר ועיניתם את נפשותיכם בתשעה לחדש בערב כלומר **התחיל לצום ולהתענות** מערב תשעה הסמוך לעשירי וכן ביציאה **שוהה בעינויו** מעט וכו'".

ועיין ברה"מ שביאר בדעת הרמב"ם שיש תוספת רק **ליוה"כ** ולא לשבת, וגם יוה"כ נאמר דין תוספת **רק לעינוי ולא למלאכה**.

ובכס"מ פ"ה מהלכ' שבת נקט בדעת הרמב"ם שגם מדרבנן אין תוספת בשבת ולדבריו צ"ע בגמ' בברכות דא"ל "מי בדלת" הרי אין תוספת לא מדאוריתא ולא מדרבנן ומה ענין לבדול.

וב"העמק שאלה" [לנצי"ב] קסז, נקט שאה"נ לרמב"ם דאין תוספת אין ענין לבדול, דהינו יכול להתפלל מעריב בע"ש מבעו"י ואח"כ מותר במלאכה.

ועין בביאה"ל ד"ה יא שנקט **בדעת הרמב"ם דמצוה מדרבנן להוסיף** עי"ש. וכן בגר"א "ודאי מצוה להוסיף וזהו התקיעות". לולי דבריו היה מקום להסביר דמצוה לא מדין תוספת שבת אלא בתור גדר וסיג שלא להכשל במלאכה].

לדעות הסוברים שאין תוספת שבת כלל או שמדאוריתא אין, צ"ב איך מקדש [לפני שבת] ונפטר מחובתו בלילה, הרי שקידש עדין לא היה שבת מדאוריתא.

**א.** ועין ברמב"ם [פכט מהלכות שבת יא] "יש לו לאדם לקדש על הכוס ערב שבת מבעו"י אף על פי שלא נכנסה השבת, וכן מבדיל על הכוס מבעו"י אף על פי שעדיין היא שבת שמצות זכירה לאומרה בין בשעת כניסתו ויציאתן בין **קודם לשעה זו מעט,** מבואר ברמב"ם דזה גופו מצות קידוש המצוה היא סמוך לשבת.

**ב.** במרדכי הנ"ל נקט שאפשר לקדש מדרבנן, **ודרבנן מועיל לדאוריתא** עי"ש, ובמג"א [רסז-א] הקשה עליו מזה שקטן לא מוציא גדול בברכת-המזונות מוכח שחיב מדרבנן לא מוציא דאוריתא.

וכן קשה גבי תפילת ערבית איך מתפלל של שבת בחול [דהרי אין תוספת וממילא חשיב חול עין פרי יצחק שביאר מצד תפלת ערבית רשות].

**קטן שהגדיל במוצאי יוה"כ** או שבת האם חיב בתוס' עין מנ"ח שיג-טז.

**נשים בתוספת** עין במנ"ח הנ"ל. ועין בהערות על המנ"ח.

**איך מקבלים תוספות**, בפשטות בדיבור, קבלה בלב עין מ"ב [רסא-כא]. ובריטב"א ר"ה ט שקבלת שבת זה **רק ע"י תפלה או קידוש.**

**ע"י קבלת שבת האם נהפך לכל דיניו לשבת**, עין ט"ז תרסח במה שפליג על המהרש"ל וס"ל לט"ז שבשעה שקיבל עליו את קדושת שמיני עצרת למרות שעדין אוחז בסוכת **נפטר מסוכה** ע"י קבלת יו"ט.

ועין במ"ב תרסח-ז שהביא את דברי המהרש"ל, ועין בשעה"צ יא שביאר דלא הביא את דעת הט"ז דנחלקו עליו.

ועין בט"ז תצד "דמאחרין להתפלל ערבית בכניסת שבועות כדי שיהו ימי הספירה תמימות" מבואר דאם יתפלל מוקדם מחסר בתמימות והיינו לשיטות דכאילו התחיל היום הבא לגמרי ולכן מחסר כלפי האמת, אבל אם נימא דנשאר עדין היום הקודם לכל דיניו רק יש לו דיני פרישה ממלאכה למה חסר בתמימות, דין זה הובא במ"ב [ולהנ"ל זה סתירה ממה שהובא בתרס"ח דלא כט"ז].

ועין ישועות יעקב [קיא] גבי דין סמיכת גאולה לתפילה, ובשבת אין דין סמיכת גאולה לתפילה. א. דתמיד סומכים מטעם יענך ה' ביום צרה ושבת לאו יום צרה. ב. מצד שהתפלה בשבת היא לא בקשות רחמים, וכתב ישוע"י נפק"מ **מתפלל של שבת בע"ש** דנוסח התפילה של שבת ולטעם ב' לא צריך לסמוך, משא"כ לטעם א גם שקיבל שבת זה יום צרה, דהרי עדין לא שבת [רק תוספת שקיבל על עצמו] ואח"כ חזר בו עי"ש.

**קיום סעודת שבת** בזמן תוספת לכאורה תלוי בנידון הנ"ל. ועיין במ"ב רסז-ח שהביא מחלוקת האם יוצא חובת סעודה בזמן תוספת ומסיים ולכתחילה נכון לחוש לדבריהם.