נ,ט בר נ,ט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף קיא ע"ב**

בהא דאמר שמואל שנ"ט בר נ"ט מותר כתב הפרי חדש (צה, ג) דאיירי באופן שנרגש טעם בשר בדגים, ומכל מקום כיון שהוקלש טעמו אין בו כח לאסור. ובפשטות הביאור הוא שבטעם כזה לא נתחדש דין טעם כעיקר. ויש לחקור בזה ג' חקירות.

א. יש לחקור האם חידש שמואל שרק טעם ראשון נחשב כעיקר, ולא טעם שני, וכל אופן שמוגדר כטעם שני אין בו כח לאסור. או שמא חידש שמואל שרק טעם חזק נחשב כעיקר, ולא טעם חלש, אלא שבדרך כלל טעם ראשון הוא חזק וטעם שני הוא חלש, אך אם יהיה טעם שני חזק כטעם ראשון, אף הוא נחשב כעיקר.

ב. מה גורם לטעם להחלש (או להחשב טעם שני) שלא נתחדש בו דין טעם כעיקר ואין בו כח לאסור, האם היציאה מהכלי או מהמאכל, שכל יציאה גורמת לו לאבד מחוזק הטעם, או שמא הכניסה לכלי או למאכל, שכל כניסה לדבר אחר גורמת לו לאבד מחוזק הטעם.

ג. הראש יוסף כאן חקר האם טעם שני אינו אוסר משום שהוא מתבטל, דכשם שטעם בטל בששים מחמת שאינו משפיע על יותר מששים, וטעם שאינו משפיע בטל, כך נ"ט בר נ"ט בטל אף בפחות מששים, כיון שהוקלש טעמו. או שמא אין צריך לדין ביטול, דטעם שני אינו חשוב כלל לאסור. ונפק"מ בדבר שאוסר במשהו, כחמץ בפסח או דבר שיש לו מתירין, האם נאסר בנ"ט בר נ"ט או לא.

(לכאורה יש להוכיח מדנקטו הראשונים שאין עושים נ"ט בר נ"ט לכתחילה, שצריך לדין ביטול. ואפשר שאפילו אם אין צריך לדין ביטול אסור לעשות שלא יהיה איסור לכתחילה, וצ"ע).

**חקירה א' (טעם שני שלא הוקלש)**

כתב רש"י קטז ע"ב דחלב הנמצא קרוש בעור הקיבה שמולחין אותה בעורה, אוסרת כל החלב שיניחו בה לאחר מכן. וכתב דיש שהתירו משום נ"ט בר נ"ט, דטעם הבשר הבלוע בחלב הקרוש אינו אוסר את החלב שיניחו בו, משום שהוא טעם שני.

[בדברי המתירין משום נ"ט בר נ"ט מבואר ג' חידושים: א, דאפילו טעם ראשון אינו אוסר אחרים, שהרי טעם הבשר שבלוע בחלב הקרוש הוא טעם ראשון.

ב, שאפילו באיסורא אמרינן נ"ט בר נ"ט מותר, ודלא כהר"ן ושאר פוסקים שרק טעם של היתר בטל.

ג, שאף באוכל ואוכל אמרינן נ"ט בר נ"ט, שהרי הטעם של הבשר לא עבר דרך כלי ומכל מקום שרי].

ורש"י נחלק עליהם דהחלב הקרוש אוסר את כל החלב, ולא דמי לדגים שעלו בקערה, דלגבי דגים כיון שבלעו רק טעם בשר ולא נאסרו, שוב אינם אוסרים את הכותח משום דהוי נ"ט בר נ"ט, משא"כ חלב קרוש הנמלח בעור הקיבה משנתנו טעם זה בזה נעשו שניהם איסור כדקיי"ל חנ"נ, וכל טעם היוצא עוד מן החלב, בין טעם חלב שבו בין טעם בשר שבו הכל אסור, לפי שכולה נבלה, וכשמתערב חלב זה עם חלב הגבינה הוי מין במינו ואוסרת הכל במשהו. והנה בפשטות כונת רש"י דהחלב הקרוש עצמו נעשה חנ"נ ואוסר כל החלב אח"כ במשהו מדין מין במינו, והחלב הקרוש הוא איסור של טעם ראשון, ולכן לא אמרינן נ"ט בר נ"ט.

אך צ"ע לומר כן, שהרי קיי"ל אין הנאסר אוסר אלא ע"י דבר האוסרו, והכא טעם הבשר שבלוע בו אינו יכול לאסור את כל התערובת משום שהוא טעם שני, ואע"פ שבמציאות יש כאן טעם בשר, כיון שהוא קלוש ואינו יכול לאסור שוב לא שייך חנ"נ גם על החלב. ואפשר שרש"י סובר דלא אמרינן אין הנאסר (לכל הפחות בבשר וחלב) וכמש"כ הר"ן סוף פרקין. ועוד י"ל כמש"כ הראש יוסף, דאף נ"ט בר נ"ט צריך לדין ביטול, ולכן לא שייך בזה אין הנאסר, כיון שיש כאן משהו, וכמו בכל פעם שבאוסר חסר השיעור ואמרינן חנ"נ.

ויתכן לפרש, שהדין חנ"נ מועיל להחשיב את טעם הבשר הבלוע בחלב הקרוש כטעם ראשון ממש, שהרי הוא כגוף האיסור, ואף כלפי הבשר שנבלע בו חשבינן כגוף הנבלה, ושוב הבשר יכול לאסור את החלב ואין זה נחשב כנ"ט בר נ"ט אלא כטעם של האיסור עצמו. ומעתה אע"פ שיש ששים בכל התערובת כנגד הבשר, מהני מין במינו של החלב לאסור במשהו. וכן משמעות דברי רש"י בין טעם חלב שבו בין טעם בשר שבו, דאף על טעם בשר שבו אמרינן חנ"נ.

ובזה מבואר המשך דברי רש"י, וכבר פסקנו חנ"נ ואוסרת כל החתיכות כולן ולא אמרינן נ"ט בר נ"ט הוא וכו', והיינו דהוקשה לרש"י בטיפת חלב שנפלה לחתיכה, מדוע אמרינן חנ"נ והחתיכה אוסרת כולן, לפי דברי המתירין בחלב שבקיבה נימא גם התם דהוי נ"ט בר נ"ט, שהרי אין בכח החלב לאסור כל החתיכות כיון דהוי נ"ט בר נ"ט, ומאי שנא מהכא. ועל כרחיך שאף טעם חלב שבו שהיה מתחילה נעשה כולו נבלה, דהיינו שטעם טיפת החלב שנפלה בחתיכה נעשית כטעם ראשון.

ובדעת המתירין יש לחלק, דטיפת חלב חשיב בעין ולא כטעם, ולכן לא שייך בזה נ"ט בר נ"ט.

ולפי"ז יש לפרש פלוגתת רש"י והמתירין בחקירה א' שכתבנו לעיל, דהמתירין נקטו שההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא מחמת שהוקלש טעמו, ולכן נקטו שלזה לא מהני חנ"נ שייחשב כגוף האיסור, שהרי מכל מקום המציאות הוא שיש כאן טעם קלוש שדינו להתבטל. ולכן אף החלב אינו אוסר דהא קיי"ל אין הנאסר וכו', וכיון שאין הבשר יכול לאסור גם החלב אינו יכול לאסור. אך רש"י סובר שההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא דלא אמרינן טעם כעיקר בטעם שני, ולזה שפיר מהני חנ"נ לחושבו כטעם ראשון, ומעתה אמרינן על טעם הבשר טעם כעיקר.

עוד מחלוקת ראשונים יש לתלות בפלוגתא זו, דהתוס' הביאו בשם הריב"ן שאם בישלו את הדגים בקערה של בשר אסור לאוכלן בכותח, לפי שע"י הבישול חשיב כטעם ראשון. ורוב הראשונים נחלקו עליו שאף בבישול מותר לאוכלן בכותח. והנה לדעת הריב"ן ודאי צ"ל שאין זה תלוי בטעם ראשון ושני אלא בטעם חזק וחלש, שהרי אע"פ שבישול מוציא טעם חזק מכל מקום הוי טעם שני. ובדעת שאר הראשונים י"ל דאינם חולקים על הריב"ן בעיקר היסוד שתלוי בחזק וחלש, אלא שהם סוברים שבישול אינו מועיל להוציא טעם חזק. אך ברשב"א כשבא לחלוק על הריב"ן כתב וכיון שנתן טעם בבשול הו"ל נ"ט בר נ"ט. וכן לגבי צנון כתב להקשות על פירוש שני ברש"י: צנון אמאי אסיר, דאע"ג דבלעי טפי מדגים מרותחין מכל מקום מן השני הן בולעין, ונ"ט בר נ"ט הוא ושרי, עכ"ל. ומשמע שהרשב"א נקט שעצם הדבר דהוי טעם שני זה סיבה להתיר, ולא איכפת לן כלל בטעם חזק או חלש.

**חקירה ב' (האם תלוי בכניסה או ביציאה)**

לעיל הובא דעת המתירין ברש"י קטז ע"ב, דאפילו טעם ראשון אינו אוסר אחרים. ולשיטתם הא דתניא קדרה שנתבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל בה בנותן טעם, יישב הרמב"ן, שעל ידי האור פולט ממשו של איסור הראשון, ואין זה נידון כטעם אלא כממשות. ולדבריהם צ"ל שבדין טעם כעיקר נתחדש רק שהטעם עצמו אסור כעיקר, אך אינו אוסר אחרים כמו העיקר.

והא דאמר שמואל דגים שעלו בקערה מותר לאכלן בכותח, כתב הר"ן דלשיטה זו איירי בהעלה בקערה אחת בשר ודגים, שהדגים נחשבים כטעם שני ומכל מקום התירן שמואל.

וראייתם שאפילו טעם ראשון אינו אוסר ממעשה דרב, דרב הרגיש בתבשיל טעם השיפא, ומוכיחה הגמ' שנ"ט בר נ"ט אסור, והכא בכלי בלוע טעם ראשון, ומה הראיה לטעם שני, ועל כרחיך שאף טעם ראשון אינו אוסר. אך הרמב"ן ושאר ראשונים חלקו על שיטה זו, ונקטו שאין להתיר נ"ט בר נ"ט אלא בשלשה טעמים, בשר בקערה, קערה בדגים, ודגים בכותח, אך טעם ראשון אוסר אחרים גם בלא בישול. והא דמוכיח ממעשה דרב שנ"ט בר נ"ט אסור יישב הרמב"ן, דהשיפה לא היתה הדבר המר בעצמו, אלא שהיה מעורב בה דבר מר, ובשיפה איכא טעם לחוד, ושפיר דמי לנ"ט בר נ"ט.

ולפי"ז צ"ל דכיון שנתחדש טעם כעיקר, כשם שהוא כעיקר לגבי להאסר כך הוא כעיקר לאסור אחרים, ולכן טעם שני בעצמו אסור. ורק לאסור את הכותח אינו יכול משום שעליו לא נתחדש דין טעם כעיקר. אך הוא עצמו אסור מחמת הטעם הראשון שהוא כעיקר.

ויל"ע לפי מה שנקטו הראשונים דבעינן שלשה טעמים בשביל להתיר, דלכאורה אע"פ שטעם הבשר שבלוע בדגים אינו אוסר את הכותח משום שהוא טעם שלישי, מכל מקום מדוע הכותח לא יאסור את הדגים, שהרי בלוע בהם טעם שני של בשר, וטעם שני עדיין נחשב כעיקר. ומצינו בזה מחלוקת יסודית בין התוס' להרמב"ן.

דהנה התוס' הקשו על הריב"ן שאסר נ"ט בר נ"ט בבישול מהגמ' בזבחים שמותר לבשל שלמים של היום בקדרה שבישל בה שלמים אתמול, לפי שכל יום נעשה גיעול לחבירו. ומדוע לא נאמר שטעם השלמים של אתמול עובר לשלמים של היום, וכשיעבור זמנו יעשה נותר. אלא על כרחיך דאף בבישול אמרינן נ"ט בר נ"ט, וכיון שבלוע בבשר של היום טעם שני של היתר, הרי הוא מתבטל קודם שיבא לידי איסור. ומבואר בדבריהם שטעם שני של היתר מתבטל ולא חלים עליו איסורים. ולפי"ז מיושב שפיר מה שהקשינו מדוע הכותח לא יאסור את הדגים, שהרי טעם הבשר שבלוע בדגים שהוא טעם שני נתבטל קודם שיבא לידי איסור.

אך הרמב"ן לגבי קערות שהודחו במחבת חולבת כתב לחלוק על בעל התרומות דהוי כנ"ט בר נ"ט, וכתב: ואע"פ שהסכמנו לפרש דשלשה נותני טעמים בעינן, כאן נמי איכא ג' נותני טעמים, בשר בקערות, קערות במים, מים בחלב. ולא אמרינן חלב שבמים נתערב עם טעם שני של בשר שבהן, כשם שאין אומרים בדגים דטעם החלב שבכותח נבלע בדגים ויהא אוסרן. וכן בדין, לפי שאין בשר שבדגים או במים אוסרין עד שיתערבו עם החלב ויתנו טעם זה בזה, שאין בשר בחלב אוסר לעולם אלא בנותן טעם, הלכך הוו להו טעם שלישי והכל מותר, עכ"ד.

וביאר בשו"ת רעק"א סי' ר"ז שברמב"ן כאן נתחדש יסוד גדול בדין בשר בחלב. והוא, שאין הבשר אוסר את החלב ולא החלב אוסר את הבשר, עד שיאסרו זה את זה, אך אי אפשר שרק אחד יאסור את השני. ולכן אע"פ שהכותח יכול לאסור את הדגים מחמת שמעורב בהם טעם שני, כיון שאין הדגים יכולים לאסור את הכותח (וכן את טעם הכותח שנבלע בדגים) משום שטעם שני של הבשר אינו אוסר, שוב אין הכותח אוסר את הבשר הבלוע בדגים, משום שבעינן שיתנו טעם זה בזה.

וכן מבואר בלשון הרמב"ן (ד"ה ושמואל): דאע"פ שעשתה תורה טעם כעיקר לאסור תערובתו כמוהו, הני מילי בטעם ראשון, אבל בטעם שני דהוא בר נותן טעם אחר, אין בו כח לאסור את אחרים, דהיינו נותן טעם שלישי שלהם, עכ"ל. ומבואר שעיקר ההיתר הוא שאינו אוסר אחרים.

ולפי"ז אין ראיה ליסוד שמבואר בדברי התוס' שטעם שני דהתירא מתבטל ואינו נאסר, דיתכן שטעם שני שיכול להאסר בעצמו, כמו בנותר כשמגיע זמנו, שפיר נאסר, ושאני הכא שאין החלב אוסר טעם שני של הבשר משום שאין הבשר אוסר את החלב.

ובחזון איש (יו"ד ס"ס ט"ו) הקשה לדעת התוס' להיפך, אמנם הכותח אינו אוסר את טעם הבשר הבלוע בדגים משום שטעם שני דהתירא אינו נאסר, מכל מקום מדוע לא יאסור את הכותח, הא החלב של הכותח הוא טעם ראשון. ותירץ בג' אופנים:

א, לתוס' היה פשוט כהרמב"ן שטעם שני אינו אוסר אחרים, ורק הוקשה להם מדוע אינו נאסר מחמת הדגים, ועל זה הוצרכו לתרץ שטעם שני דהתירא מתבטל ואינו נאסר. ולפי"ז מוכח שהתוס' חולקים על היסוד של הרמב"ן וסוברים שאין צריך שהבשר והחלב יאסרו זה את זה, מדלא תירצו כהרמב"ן.

ב, תוס' חולקים על הרמב"ן וסוברים שטעם שני יכול לאסור את הכותח, אלא דבעינן שיאסרו זה את זה, וכיון שהחלב אינו אוסר את הבשר הבלוע בדגים שוב אין הבשר אוסר את הכותח.

ג, תוס' סוברים שהא בהא תליא, דכשם שאין איסור חל על טעם שני מחמת שמתבטל קודם שיבא לידי איסור, כך אין טעם שני אוסר אחרים מחמת שמתבטל, ולפי"ז אין ראיה כלל כיצד סוברים התוס' ביסוד של הרמב"ן.

ועכ"פ מבואר שהתוס' והרמב"ן נחלקו בעיקר ההיתר של נ"ט בר נ"ט, שלפי התוס' טעם שני אינו נאסר, ולפי הרמב"ן טעם שני יכול להאסר ורק לאסור אחרים אינו יכול. ונפק"מ לנותר, שלפי התוס' כיון שטעם שני נתבטל קודם שיבא לידי נותר שוב לא חלים עליו איסורים, ולפי הרמב"ן יכולים לחול עליו איסורים. ונפק"מ לדידן לגבי חמץ בפסח, וכגון שבישל חמץ בכלי קודם פסח, ובאותו יום בישל בו תבשיל שאינו חמץ, לדעת התוס' התבשיל מותר אף כשיבא פסח, כיון שטעם חמץ שבו נתבטל קודם שיבא לידי איסור, ולפי הרמב"ן כשיבא פסח יחול על הטעם הבלוע בו איסור חמץ.

ויש שביארו פלוגתת התוס' והרמב"ן י"ל עפ"י החקירה השניה שכתבנו לעיל, האם הטעם נקלש בכניסה או ביציאה, דלכו"ע אין הטעם נקלש אלא בב' פעמים, וכן הוא הלשון "נ"ט בר נ"ט", דמשמע ב' פעמים. אלא שהרמב"ן סובר שהיציאה גורמת לקלישות, ופשוט שהיציאה הראשונה מהאוכל אינה מקלישה את הטעם, אלא פעם ראשונה נקלש ביציאת הטעם מהכלי, ופעם שניה ביציאתה מהדגים, אך כל עוד שהטעם בלוע בדגים לא הוקלש טעמו ב' פעמים, ושפיר יכול להאסר בנותר ובחמץ. אך התוס' סוברים שהכניסה גורמת לקלישות, ולכן בכניסה לכלי הוקלש פעם אחת, ובכניסה לדגים הוקלש פעם שניה, וכיון דהוי היתר מתבטל ושוב לא נאסר כשיבא זמנו.

ועוד יש לפרש פלוגתתם, דהנה חזינן שאף לפי תוס' טעם ראשון יכול לאסור אחרים, דהא אם בישל חלב בכלי שבישל בו בשר נאסר החלב, ולא אמרינן שבחלב יש טעם שני ואינו נאסר. ורק באופן שעמד בהתירו אינו חוזר ונאסר. והיינו טעמא דלגבי טעם ראשון אמרינן טעם כעיקר אף לגבי לאסור אחרים, ומה שהחלב נאסר הוא מחמת הטעם הראשון. והשתא ס"ל להתוס' שאם טעם שני עמד בהתירו הרי זה נידון של טעם שני, דלא אמרינן בזה טעם כעיקר. ואילו הרמב"ן סובר שאף זה נידון של טעם ראשון, שיש בכוחו לאסור אחרים ואפילו לאחר זמן, ורק לגבי שטעם שני יאסור טעם שלישי חשיב נידון של טעם שני ולא אמרינן בזה טעם כעיקר.

**חקירה ג' (האם צריך לדין ביטול)**

הרי"ף פ"ז (לב. בדפי הרי"ף) כתב לגבי פת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאכלה בכותח, משום דהוי כדבר שיש לו מתירין, דיכול לאכלה בלא כותח. והקשה הר"ן שם אם כן מדוע דגים שעלו בקערה מותר לאכלן בכותח, הא הוי דבר שיש לו מתירין. ועל כרחיך כל שנאסר לאכלה בכותח לעולם חשיב שאין לו מתירין עם כותח. ויש לפרש דהרי"ף והר"ן פליגי בחקירה זו, דהר"ן שדימה לדבר שיש לו מתירין סובר שצריך לדין ביטול, ואילו הרי"ף סובר שאין צריך לדין ביטול, ולכן אף שיש לו מתירין מותר לאוכלו בכותח.

ובעיקר מה דחשיב ליה הר"ן כדבר שיש לו מתירין, לכאורה מוכח שהוא סובר כתוס' שטעם שני אינו נאסר, ולכן אנו דנים על הטעם השני, וכיון דיש לו מתירין אינו בטל. אך להרמב"ן שטעם שני יכול להאסר בעצמו, ורק לאסור אחרים אינו יכול, מה שייך בזה דבר שיש לו מתירין, הא לאחר שנתערב בכותח כבר אין לו מתירין, וקודם שנתערב בכותח הרי הוא טעם בשר לחוד ואין כאן שום איסור. אמנם מצינו להדיא בסוגיין שהר"ן סובר כהרמב"ן, שטעם שני אינו אוסר אחרים.

וצ"ל דמה שהטעם עצמו יכול להאסר היינו משום שדין הטעם הראשון להיות כעיקר לאסור אחרים, ואין זה נידון של הטעם השני אלא של הטעם הראשון. וכן מה שהטעם השני אינו אוסר אחרים היינו משום שדינו שאינו כעיקר, ולכן אינו אוסר אחרים. והשתא כשאנו דנים על הטעם השני אמרינן שאין הטעם שלו בטל כיון שיש לו מתירין שלא לאוכלו עם חלב ולא יתבטל דינו לאסור אחרים.

**נ"ט בר נ"ט באיסורא**

כתב הר"ן: והוי יודע דלא שרינן נ"ט בר נ"ט אלא בשל היתר כבשר בחלב, דכיון דטעם שני אכתי התירא הוא כיון דאקליש כולי האי לא חשיב למיסר, אבל במידי דאיסורא כל היכא דאיכא טעמא אוסר עד סוף כל העולם. ולעיל כתבנו שהמתירין ברש"י קטז ע"ב נקטו דאף באיסורא אמרינן נ"ט בר נ"ט.

ובטעם הדבר שאיסורא אסור לעולם ביאר האיסור והיתר (לד, ז), דקיי"ל בכל איסור הנבלע בהיתר שחתיכה עצמה נעשית נבלה, ואפילו ההיתר שבו נעשה כמו איסור, והרי ההיתר הוא טעם ראשון ולא שייך לגביה נ"ט בר נ"ט. והוכיח מזה הראש יוסף דנ"ט בר נ"ט מהני מדין ביטול, דאם אין כאן איסור כלל הא קיי"ל אין הנאסר, ומה מהני חנ"נ. אמנם ביאור זה לא יתכן בדעת הבית יוסף דנקט להלכה שבכל האיסורים לא אמרינן חנ"נ, ומכל מקום נקט שבכל האיסורים לא מהני נ"ט בר נ"ט.

(הר"ן כשיישב דברי ספר התרומה לגבי קערות ומחבת כתב: דמאי דשרינן נ"ט בר נ"ט לאו משום דסברינן שאין הטעם הראשון מתפשט והולך עד השלישי, דאם כן אפילו בשאר איסורין נימא הכי למאן דלית ליה חנ"נ. ומבואר שלמאן דאית ליה חנ"נ הרי זה אוסר אף שאין הטעם מתפשט כלל, ודלא כהראש יוסף. אמנם התירוץ הוא פשוט, דהר"ן אזיל לשיטתו דלא אמרינן אין הנאסר).

וברשב"א בתחילת הסוגיא כתב: נמצא דהוו קודם איסורן נ"ט בר נ"ט, ואפילו למ"ד טעם אסרה תורה כעיקר לאסרו תערובתו, הני מילי טעם ראשון וכו', אבל טעם שני אין בו כח לאסור אחרים אלא מותר לגמרי. ומשמע מדבריו דבדין טעם כעיקר נתחדש (מלבד שהטעם עצמו נחשב כאיסור) שהטעם יכול לאסור אחרים, ולכן כל היכא שהטעם אסור הרי הוא יכול לאסור אחרים לעולם, אך בעוד שהטעם היתר לא נתחדש טעם כעיקר כיון שאינו יכול לאסור אחרים. ולכן כאשר הטעם הראשון שיוצא מהבשר (שבלוע בכלי) נכנס בחלב, אמרינן טעם כעיקר ואוסר את החלב, אך אם אין בכוחו לאסור אחרים ממילא הוא מתבטל ושוב אינו אוסר.

**דגים שנתבשלו או נצלו בקערה**

כתבו התוס' דריב"ן בשם רש"י פירש שדוקא דגים שעלו בקערה מותר לאכלן בכותח, אך אם נתבשלו אסור, דהוי כטעם ראשון. והוכיח כן מצנון שחתכו בסכין של בשר, דאסור לאוכלו בכותח משום שאגב חורפיה דצנון בלע טפי, והא בישול מוציא טעם יותר מחריפות דצנון. וכל זה לפירוש שני ברש"י דאיירי בסכין נקי, אך לפירוש ראשון דאיירי בסכין שיש בו שמנונית הרי נבלע בצנון בשר בעין ולא רק טעם.

וכתבו התוס' שריב"ן אסר מחמת כן ביצים שנתבשלו בקדירה של חלב לאכלן עם בשר. אך הרמב"ן והרא"ש נקטו שאפילו אם נאמר כהריב"ן היינו דוקא בנצלו בלא מים, אך אם נתבשלו עם מים חשיב ג' טעמים, בשר בקדירה, קדירה במים, מים בדגים. ואין לחוש שמא הדגים קיבלו טעם מגוף הקדירה, והוי רק טעם שני ע"י בישול, דהא רוב הטעם מתפשט במים. ולשיטתם צ"ל דאע"פ שהריב"ן עצמו החמיר אף בנתבשלו, דהא אסר את הביצים, מכל מקום בנתבשלו לא קיי"ל כוותיה. או דלא ס"ל שהיה מעשה כזה.

כתב מהרש"ל בהגהותיו על השערי דורא (נז, ה), דכל מה שהחשיבו הרמב"ן והרא"ש את המים כטעם נוסף, היינו ביציאת הטעם מהכלי לדגים, אך אם בישל את הבשר בכלי במים, ולאחר מכן צלה את הדגים בקערה בלא מים, אין זה נחשב לג' טעמים (בשר במים מים בקדירה קדירה בדגים), דכיון שיש ממשות בבשר יכול ליתן טעם עצמו בנגיעה במחבת אפילו בלא המים, ורק ביציאת הטעם מהכלי, כיון שיש בכלי רק טעם, עיקר הטעם מתפשט למים ולא לדגים. ועוד כתב שם, דכיון שעיקר ממשות הבשר מתמצה במים, חשיבי המים כבשר עצמו.

וכמו כן מסתבר שלפי הריב"ן שנתבשלו או נצלו אסור ועלו מותר היינו רק בדגים, ואין הבדל כיצד בישל את הבשר בקערה, דאם העלה בשר חם לקערה ולאחר מכן בישל או צלה שם דגים, אסור לאכלן בכותח. ואם בישל או צלה בשר ואח"כ העלה שם דגים, מותר לאכלן בכותח.

(מסתבר לומר שאין כונת הרמב"ן והרא"ש שהמים באמת נחשבים כטעם נוסף לגבי החשבון של נ"ט בר נ"ט. אלא כונתם רק כלפי חומרת הריב"ן שע"י בישול יוצא טעם יותר, והוי טעם חזק כטעם ראשון, וע"ז כתבו שאם בישל במים אין זה טעם חזק כולי האי, והדר דינו להיות כנ"ט בר נ"ט של דגים שעלו בקערה בלא בישול).

ובבית יוסף כתב שרוב הראשונים חולקים על הריב"ן, ואפילו דגים שנצלו בקערה מותר לאכלן בכותח. ולפי"ז צ"ל דהא דנקטה הגמ' דגים שעלו בקערה אין זה בדוקא, אלא הוא הדין בנתבשלו ונצלו. (אך לדעת הרמב"ן והרא"ש ניחא, דנקטה הגמ' עלו לאפוקי נצלו. והא דלא נקטה הגמ' נתבשלו, יישב המהרש"ל עפ"י השערי דורא שיש יותר סברא להקל בנתבשלו מאשר בעלו, כיון שיש שם ג' טעמים, ונקטה הגמ' עלו לרבותא). אך צ"ע על השו"ע שפסק להתיר אף בנצלו, ומאידך לגבי דבר חריף פסק לאסור אף בלא שמנונית, ובכל הראשונים מבואר שבישול מהני להוציא הטעם יותר מחריפות, ואיך יתכן שחריף אסור ובישול מותר. ותירצו הש"ך והגר"א (צו, ב) שע"י חריפות הצנון יוצא גוף הטעם טפי מבישול, וחשיב כטעם ראשון.

**קערות שהודחו במחבת חולבת**

כתב בספר התרומה שאם הדיח קערות שבישלו בהם בשר באותו יום במחבת חולבת בת יומא, יש לאסור את הקערות והמחבת. והרמב"ן נחלק עליו דהוי נ"ט בר נ"ט, הבשר בקערות הקערות במים והמים במחבת, וכן להיפך. ובדעת ספר התרומה כתבו התוס' ג' אופנים מדוע לא הוי נ"ט בר נ"ט.

א, כאשר יש שמנונית בשר בקערות אין זה נידון של טעם אלא של בשר בעין ואוסר בששים.

ב, פעמים שהקערות נוגעות בגוף המחבת שלא דרך המים, וטעם ראשון הבלוע בקערות יוצא למחבת.

ג, כיון שטעם שני של בשר ושל חלב נכנס במים מיד נאסרו המים ואוסרים הקערות והמחבת. וביאור דבריהם נראה כפירוש שני של הר"ן, דודאי הטעם מתפשט גם בשלישי ורביעי, אלא שאם הטעם השני עמד בהתירו שוב אינו נאסר, אבל כאן שטעם שני לא עמד בפני עצמו כלל אלא תכף שבא לעולם נתערב בטעמו של חלב מסתברא דאסור. ובביאור הדברים י"ל כמש"כ לעיל שבדין טעם כעיקר נתחדש שיש בכח הטעם לאסור אחרים, ואפילו טעם שלישי ורביעי, ואם אינו יכול לאסור מחמת שהוא היתר הרי הוא מתבטל. ולכן היכא שיש בכח הטעם לאסור מיד כשיוצא, אע"פ שאוסר את הטעם השלישי הרי זה נידון כשאר איסורים דאפילו בשלישי ורביעי אמרינן טעם כעיקר לאסור.

ד, הר"ן כתב עוד ליישב ספר התרומה, דהכא טעם החלב הנפלט לתוך המים מקבל טעם מטעם הבשר ראשון שבקערות, דמאן לימא לן שלא יתערבו פליטת הבשר ופליטת החלב בעצמן שלא באמצעות המים.

ה, הרא"ש כתב טעם נוסף לאסור על פי הריב"ן, שע"י בישול יוצא הטעם יותר, וחשיב כטעם ראשון. ודחה, דעד כאן לא אסר הריב"ן בנתבשלו אלא לאכלן בכותח עצמו, שטעם שני של הבשר נותן טעם בממשות של החלב, אבל הכא שטעם שני של הבשר שבתוך המים אינו נותן טעם לחלב אלא מתערב עם טעם שני של החלב המים מותרים והכל מותר.

והדברים צריכים ביאור, דאם הריב"ן החשיב טעם שיוצא ע"י בישול כטעם ראשון, הרי יש כאן טעם ראשון שמתערב בטעם ראשון, ומדוע התירן הרא"ש. ואפשר שאף לפי הריב"ן לא הוי ממש כטעם ראשון, אלא ממוצע בין טעם ראשון לשני, ויש בכוחו לאסור חלב ולא טעם חלב.

ועוד יש לבאר עפ"י מה שנקט רעק"א (בהשמטות, הובא בשו"ע צורת הדף), דכל מה שהחמיר הריב"ן בבישול היינו כלפי הטעם עצמו, שיוכל להאסר מאחרים אף שעמד בהיתרו, אך לאסור אחרים אין בכוחו אף בבישול, דלא הוי ממש כטעם ראשון. ולכן כשמערב טעם שני בכותח עצמו, אע"פ שאין בכח טעם שני לאסור את הכותח, מכל מקום הכותח אוסר את הטעם הבלוע בדגים, שהרי יש בכח טעם לחוד להאסר מאחרים. אך כשמערב טעם שני בטעם שני, אין בכחם לאסור זה את זה, ולכן נשארים בהיתרן. [ובביאור דבריו י"ל דלגבי הטעם עצמו הסיבה שאם עמד בהתירו אינו נאסר הוא משום קלישות הטעם, ולזה שפיר מהני בישול דהוי טעם חזק. אך לגבי לאסור אחרים נתחדש שרק טעם ראשון הוי כעיקר ולא טעם שני, ולזה לא מהני בישול, דמכל מקום הוי טעם שני]. אך בלשון הרא"ש לא משמע כן כלל.

ובעיקר הדין שמבואר ברא"ש שאף להריב"ן אם בישלן בכלי בשרי מותר ליתנן בכלי חלבי, כן פסק הרמ"א. ומסתבר שאף ע"י בישול מותר, אף שלא מפורש כן בהדיא. ובט"ז הביא שמהרש"ל חולק על הרמ"א ואסר בבישול אף ליתנן בכלי חלבי. וכבר כתב הפמ"ג דברא"ש מוכח כהרמ"א דאף להריב"ן גופיה בכה"ג שרי.

**לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה**

הבית יוסף הביא בשם הסמ"ק שדוקא בעלו הדגים בקערה מותר לאכלן בכותח, אך להעלותן לקערה על דעת לאכלן בכותח אסור, וכ"כ הג"מ ורבינו ירוחם. וטעם הדבר, דהוי כביטול איסור לכתחילה. אך כתב הבית יוסף, דבספר התרומה התיר לערות קטניות שבישל בקדרה חולבת לקדרה של בשר אפילו בת יומא, דהוי נ"ט בר נ"ט, ומבואר שמותר אף לכתחילה. וכבר תמה עליו הדרכי משה דהסמ"ק אסר רק להעלותן על דעת כן, אך אם העלה ודאי מותר לאכלן בכותח אף לכתחילה, וכלשון הגמ' דגים שעלו בקערה (דיעבד) מותר לאכלן בכותח (לכתחילה). ולכן נקט דבאופן שהעלה כבר מותר לאכלן לכתחילה בכותח, אך להעלותן על דעת כן אסור.

ובבדק הבית הביא הבית יוסף מרבינו ירוחם שאם בישל ירקות בקדרה חולבת בת יומא מותר לאכלו בתבשיל של בשר. ודוקא בדיעבד, אך לכתחילה אין לו לבשל בכלי של חלב דבר שרוצה לאכול עם בשר, עכ"ל. וכתב עליו הבית יוסף שאין דבריו נראים, אלא לכתחילה נמי מותר. ובפשטות כונתו כמש"כ בפנים בשם ספר התרומה, שאין איסור לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה. אך הש"ך בביאורו הארוך הקשה מדוע נחלק הבית יוסף בחינם על כל הפוסקים שאסרו לכתחילה. ולכן כתב בדרך אפשר, שרבינו ירוחם לא איירי באוכל הקטניות עם בשר אלא עם תבשיל של בשר, דהיינו טעם בעלמא. ועל זה נחלק הבית יוסף שלכתחילה מותר לבשל ירקות בסיר בשרי על מנת לבשלן אח"כ בסיר חלבי. אך על מנת לאכלן עם כותח מודה הבית יוסף דאסור, וכן נקט הש"ך בספרו.

והסיק הש"ך דמכל מקום לא ידעתי איך חלק על רבינו ירוחם בסברא בעלמא בלי ראיה להקל. ובפמ"ג נסתפק לדינא האם מותר לכתחילה לבשל בסיר בשרי על מנת לבשל בכלי חלבי, והסיק (מ"ז ד') שמסברא יש לאסור אך הדרישה והב"ח נקטו להתיר אף לכתחילה. וצ"ב טובא איך יתכן להתיר לכתחילה, הא מכל מקום הוא גורם לביטול לכתחילה, ומאי שנא אם ביטלם בחלב עצמו או אם ביטלם בטעם חלב.

ואפשר ליישב אם נאמר שכל מה שאסרו הראשונים לעשות נ"ט בר נ"ט לכתחילה זה רק משום שמהני מדין ביטול, ואסור לבטל איסור לכתחילה, אך אם אין כאן איסור כלל ואין צריך לדין ביטול, הרי זה מותר לכתחילה. והשתא יש לחלק שכאשר מערב טעם בשר בחלב עצמו צריך לדין ביטול, אך כאשר מערב טעם בשר בטעם חלב אין כאן איסור כלל.

להלכה נקט הפמ"ג שיש להחמיר שלא לבשל לכתחילה בסיר בשרי על מנת לבשל אח"כ בסיר חלבי, ואם עשה כן לכבוד שבת אין למחות בידו. ובחכמת אדם (מח, א) הקל שאם הוא שעת הדחק, כגון על הדרך, מותר לבשל לכתחילה על מנת כן, רק שלא יאכל בחלב. (כלומר, שלא יעשה על מנת לאוכלו בחלב).

ובאופן שעבר ובישל על דעת לאכלן בכותח, נקט המנחת כהן שאסור לאכלן בכותח, דקנסינן ליה. והפרי חדש חולק דכיון דהוי הרחקה בעלמא אין לאסור בדיעבד אף כשעשה על דעת כן. ובפמ"ג דייק שאם כבר עירבו עם כותח לדברי הכל מותר. והקשה על זה דאם נאמר שבטעם שני ושלישי יש משהו של איסור וצריך לדין ביטול, מטעם זה יש לאסור אף בדיעבד כשעירבו עם הכותח.

**נטל"פ ונ"ט בר נ"ט**

כתב הרמ"א שאם היה הכלי שנתבשלו בו או נצלו בו לפגם, שלא היה בן יומו, נוהגין היתר לכתחילה לאכלן עם המין השני. ובט"ז הביא שמהרש"ל חולק ואסר לאכלן עם המין השני, דכיון שיש לו אפשרות אחרת הרי זה נחשב כסומך על נטל"פ לכתחילה ואסור מדרבנן. ובחכמת אדם שם פסק כהרמ"א דשרי לכתחילה.

ולגבי לבשל לכתחילה בנטל"פ כדי לאכלן בחלב, כתב החכמת אדם שאסור אלא אם כן הוי שעת הדחק, דכיון דאיכא תרתי, נטל"פ ונ"ט בר נ"ט יש להתיר לעשות כן לכתחילה כשאין לו כלי אחר.

וכתב החכמת אדם שם, שאם חימם מים בכלי של איסור שאינו בן יומו, אסור להשתמש במים אלו אף דהוי נטל"פ כיון שמים לחוד לעולם חשיב כלכתחילה, ואין סומכים על נטל"פ לכתחילה. (ואף שתחילתן בהיתר לגבי מים לעולם דנים אותם כמו הכלי, עי' להלן). אך אם חימם מים בכלי בשרי, מותר לעשות בהם קפה עם חלב, כיון שלגבי בשר וחלב יש לצרף את ההיתר של נ"ט בר נ"ט. (ואף שאסור לעשות כן לכתחילה, אם חימם מים מותר לכתחילה לעשות בהם קפה).

ולגבי קערות ומחבת כתבו התוס' שאע"פ שספר התרומה אסר, מכל מקום אם אחד מהם אינו בן יומו, אותו שהוא בן יומו מותר, דבלע מנטל"פ. אך הרמ"א פסק ששניהם מותרים, וביאר הט"ז דאותו שהוא בן יומו מותר לפי שקיבל טעם פגום, ואותו שאינו בן יומו אע"פ שקיבל טעם שאינו פגום מכל מקום הוי נ"ט בר נ"ט דהתירא. ובאופן ששניהם בני יומן שניהם אסורים לפי שהטעם מתערב מיד ואוסרים זה את זה, אך כשאחד מהם אינו בן יומו הרי הטעם שהוא בן יומו אינו נאסר, דאין בכח הפגום לאוסרו, וקיי"ל שטעם שני דהתירא מתבטל ואינו אוסר. (ואכתי צ"ב מדוע לא אמרינן שיאסור קודם שיתבטל, ואף שאינו יכול להאסר מכל מקום יכול לאסור מיד).

ובדעת התוס' שאסרו את הבן יומו ביאר הראש יוסף, דס"ל כהריב"ן שע"י בישול אסור אף בדיעבד, והשתא טעם הבשר שאינו פגום אוסר את החלב כדין טעם ראשון. והרמ"א אזיל לשיטתו שלא החמיר כהריב"ן בדיעבד.

עוד כתב הרמ"א שהמים נוהגים בהם איסור לכתחילה. וביארו הט"ז והגר"א שהמים בלעו מבשר וחלב, ואף שהם פגומים מכל מקום לכתחילה אסור, ולא שייך בהו דיעבד כיון שאינם חשובים. וצ"ע דהא מה דאסרינן נטל"פ לכתחילה כתבו התוס' בע"ז שזה משום שתחילת בליעתן היתה של טעם שאינו פגום, ולכן התבשיל מותר. ומחמת כן פסק השו"ע שאם בישל בשר ולאחר כמה ימים בישל שם חלב, אסור לבשל בסיר זה לא חלב ולא בשר, אך פרוה מותר. וצ"ל שמים נחשבים תמיד כמו הקדירה עצמה.