פרק הבונה בגדר מלאכת כותב 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 12 הבונה

**בגדר מלאכת כותב**

1. **מצינו במלאכת כותב לשיעורא דשתי אותיות.** ויש לעיין אי עיקר החפצא דמלאכת כותב הוא בחיבור בין שתי האותיות ולפי''ז השיעור דשתי אותיות הוי בגוף המלאכה ולא הוי דין שיעור גרידא, או דנימא דהחפצא הוא בעצם המציאות של מעשה כתיבה ובזה סגי באות אחת, רק דהוי שיעור של חשיבות במלאכה דכל כמה דכותב רק אות אחת חסר ביחס של ההתעסקות בכתיבה דלא הוי מעשה חשוב, ורק בשתי אותיות איכא חשיבות להתעסקותו [דעיקר דין שיעור הוא להעמיד חשיבות להתעסקותו]. והאחרונים [יעוין במגן אבות בדף עג וכן בשפת אמת] דנו להוכיח ממתניתין בדף ע''ג דכתבה לשיעורא דשתי אותיות במנין האבות דהוי מגוף מלאכת כותב, ולפי''ז מוכרח דלא הוי דין שיעור בעלמא.
2. **ולכאורה היה נראה להוכיח מהא דמבואר במתניתין ק''ד ע''ב דבעינן שיהו נהגין זה עם זה** ומבואר דבעינן שיהא צירוף בנייהו. אולם יעוין בשפת אמת שם דדן בכתב אות א' סמוך לכתב בדף אחד ואות אחרת סמוך לכתב בדף השני ואינן נהגין זה עם זה וכתב דלכאורה הדעת נוטה דחייב דהא כתיבה איכא וגם חיבור יש לכל אות שהוא סמוך לכתב. ומבואר בדבריו דמצד מלאכת כתיבה לא בעינן את החיבור בין שני האותיות וסגי במה דכתב בפועל שתי אותיות, רק מאחר דכל אות מצד עצמה היא חסרת משמעות הלכך עדיין איכא חסרון בחשיבות המלאכה כל כמה דליכא משמעות באותיות, ובזה בעינן לנהגין זה עם זה, ולכן היכא דאיכא משמעות לכל אות בפני עצמה ע''י צירופה לאות הסמוכה סגי בהכי למשווי חשיבות לשתי האותיות ולא בעינן שהחשיבות תעמוד מכח צירוף שתי האותיות.
3. **אלא דבעיקר הך דינא דנהגין יש לעיין מהא דמבואר במתניתין לדעת רש''י ועוד ראשונים דמחייב בשתי אותיות גם בשתי אלפין** למרות דמבואר בגמ' בדף ק''ג ע''ב דליכא בזה שום משמעות ומה דמשמש לדלטורי לא מהני להעמיד יחס לחיבור בין שתי האותיות. ומבואר דלא בעינן שיהא משמעות ע''י החיבור בין שתי האותיות. והא דמבואר בגמ' בדף ק''ג דליכא בזה חיובא הוי רק היכא דנתכוין לכתוב שמעון דבזה איכא לחסרון דמלאכת מחשבת כיון דלפי מחשבתו איכא חיבור בין האותיות שבא לכתוב, אולם מצד עיקר מלאכת כתיבה לא בעי חיבור בין האותיות [יעוין בבאור הלכה ש''מ סק''ד ד''ה ובענין כתיבת אותיות שוות]. ונראה מזה דהשיעור שתים הוי כמות מילים בעלמא וא''כ צ''ב אמאי בעי נהגין זה עם זה.
4. **עוד מצינו דגם לשיטת הראשונים דבשתי אלפין פטור מ''מ היכא דכתב אותיות שונות בהא לא איכפת לן דליכא שייכות בינייהו**, וכן מבואר במאירי ובמ''ב שמ ס''ק כ''ב אות ה', וצ''ב מאי איכא בהא דהוי אותיות שונות וכי הוי יותר אומנות וגם איכא בזה חשיבות במעשה ע''י דכותב אותיות שונות א''כ יצא דבאותיות שוות ליכא חפצא בגוף הכתיבה אלא במשמעות שנוצרה ע''י החיבור בין האותיות וצ''ב מאי שיאטיה להדדי.
5. **עוד יש לעיין בפלוגתת ר' יוסי ורבנן אי מחייב ברושם בעלמא** דהיינו בשריטה בעלמא לידע איזה בן זוגו דכך עשו במשכן למרות דרשמו במשכן אותיות מ''מ ס''ל לר' יוסי דהחפצא בזה הוי הרשימה ולא גוף האות, וצ''ב שרש פלוגתתם דהרי כו''ע מודו דהוי ''מלאכת כותב'' ושריטה הוי תולדה [דיעוין בר''ח דהא דמבואר בגמ' דלר''י כותב בשמאל הוי מלאכה הוי רק כשנתכוין לרושם ומבואר דהיכא דנתכווין לכתוב החפצא הוא בכתיבה ומוכרח דהאב מלאכה הוא כתיבה] וא''כ צ''ב איך ר''י ראה ב''כותב'' שייכות לרושם הרי הוי שתי תוצאות שונות. וברמב''ם בפירוש המשניות נקט דר' יוסי חידש עוד אב מלאכה של ''רושם'' וגם הרמב''ם מודה דמחייב רק דלרבנן מחייב מדין תולדה ובמ''מ נקט דה''ה דמחייב בשתי שריטות, אולם בבאור הלכה נקט דחיובא דשתי שריטות נובע רק מחמת דאיכא חפצא ד''רושם'' אולם כמה דהאב מלאכה הוא כותב לא שייך לחייב על שריטה בעלמא בשם מלאכה דכותב. ולכאורה דברי המ''מ מוכרחים בשיטת ר' יוסי אי נימא דלא כהרמב''ם דהוי אב בפני עצמו. ומבואר דשייך להתחייב על רושם בשם מלאכה דכותב, וא''כ אפשר דס''ל לרמב''ם דבהא ליכא פלוגתא רק דר''י חידש דהוי שם מלאכה בפני עצמו ונפק''מ לחילוק חטאות.
6. **עוד יש לעיין הא דמבואר ברמב''ם דגם בצר צורה בכותל כדרך הציירין מחייב משום כותב** והמקור הוא מהירושלמי פרק כלל גדול ומבואר דגם צורה דהוי תוצאה שונה לגמרי מכתיבה איכא בזה לחפצא ד''כותב'', ויעוין בבאור הלכה דמדייק מהירושלמי דבזה לא בעי שתי ציורים ואי נימא דהשתים הוי צורה במלאכה דבעינן עשיה עם צירוף אותיות א''כ צ''ב מה שייך להתחייב בציור אחד ולכאורה גם בשתיים לא יתחיב אא''כ איכא חיבור בין הציורים ואי הוי שיעור של חשיבות במלאכה א''כ אפשר דבציור מצד עצמו איכא לו חשיבות וצ''ב.
7. **עוד יש לעיין בפלוגתת הראשונים אי איכא לחסרון דחק תוכות במלאכת כותב** דיעוין ברשב''א ק''ד ע''ב דמבאר דהא דנטל גגו של חית ועשאו שני זיינין מחייב הוי מחמת דאיכא כבר לצורת האותיות דשתי זיינין ומבואר דבעינן שיהא לגוף האותיות בשביל להתחייב ולא סגי במה דאיכא צורת אותיות מכח ההבלטהדבזה לא חשיב דאיכא ''גוף אותיות'' אולם בר''ן ועוד ראשונים תרצו דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה וסגי במה דבסופו של דבר איכא כתיבה. ויש לעיין בבאור שיטת הרשב''א דהרי גם לרשב''א ליכא מעשה כתיבה של אותיות אלא בעינן חפצא דאותיות וצ''ב מאי איכא בחפצא דאותיות למלאכת כתיבה.
8. **עוד מצינו את הפלוגתא בין הפוסקים [יעוין בשו''ת הרמ''א קי''ט ובלבוש סימן ש''מ מבוא במג''א סק''ו ובט''ז סק''ב] אי בחיבר אותיות קיימות או חלקי אותיות איכא כתיבה.** ובפשטות היה נראה דפליגי אי החפצא הוא הביטוי או גוף הכתיבה עצמה אלא דצ''ב דכבר הוכחנו דליכא חפצא בביטוי דהרי שתי אלפין מהני לדעת רש''י בלי שום ביטוי וכן גם מאן דפליג ס''ל דבאותיות שונות מהני בלי ביטוי וא''כ מוכח דאיכא יחס לגוף הכתיבה וצ''ב שרש פלוגתתם וכי פליכי בהלכות מעשה כתיבה.
9. **עוד מצינו את שיטת האו''ז [ח''ב סימן עו] המחודשת דבעינן כתב אשורי או יווני** וברמ''א בסימן שו סעיף י''א נקט מכח זה להלכה דקונה בית מנכרי דהותר אמריה לעכו''ם לכתוב שטר דהוי רק בכתה שלהם דהוי דרבנן וכן הובא בהגהות מימוניות פ''א מהלכות תפילין. וצ''ב מאי שיאטיה לחפצא דכתב במלאכת כותב. ויעוין בבאור הלכה שם ד''ה בכתב, דהוכיח מרוב הראשונים דלא כדבריו וצ''ב.
10. **עוד יש לעיין בהא דמבואר בגמ' דנתכוין לכתוב אות אחת ויצא לו שתי אותיות חייב,** אא''כ יצא לו שתי זיינין דבעי זיוני ובתוס' תמה דאמאי ליכא בה לחסרון ד''מלאכת מחשבת'' ומיישב דכונתו היתה לכתוב שתי אותיות רק כעת בא לכתוב אות אחת ונמצא דנתקיימה מחשבתו. וצ''ב דכל זה מהני לפטורא דמלאכת מחשבת, אולם עדיין קשה אמאי ליכא בזה לפטורא דמתעסק דכה''ת כולה דהרי נתכוין להיתר. ובתו' מזכיר בקושיתו לדינא דנתכוין לכתוב שתים וזרק ארבע ומתרץ וז''ל, דמיירי כגון שהיה צריך לכתוב שתי אותיות איזה שתי אותיות שיהיו דהשתא ''נתכוין לדבר איסור'' וגם ''נעשית מחשבתו'' ונראה מדבריו דבא לבאר אמאי ליכא לשתי החסרונות גם לחסרון דנתכוין להיתר וגם לחסרון ד''מלאכת מחשבת'' וצ''ב דמאחר דסכ''ס נתכוין כעת לכתוב אות אחת מאי איכפת לן דכונתו הכללית היתה לכתוב שתי אותיות ויש שהוכיחו מזה דשתי אותיות הוי דין שיעור וא''כ איכא בזה לאיסורא דחצי שיעור משא''כ בזרק שתים דלא מצי לאצטרופי לד' תו ליכא בזה איסורא כלל. ולפי''ז יהא מוכח דלא כהאחרונים דהוכיחו דהוי בעיקר החפצא דמלאכה, אולם עיקר דבריהם צ''ע מדברי התוס' דבתוס' נראה דרק מחמת דכונתו הכללית היתה לכתוב שתי אותיות לכן כונתו לאות אחת חשיב מחשבת איסור ואי הוי מחמת איסורא דח''ש מאי איכפת לן מחשבתו הכללית. ומבואר דעצם הדבר דכתב את האות כאות אחת משתי אותיות חשיב מחשבת איסור וצ''ב.
11. **ונראה בהקדם דיסוד מלאכת כותב הוא להעמיד את כלי הביטוי באופן מעשי ולהעמיד לזה קיום בעולם המעשה.** ומאחר דבמשכן היה כתיבת אותיות א''כ האב מלאכה הוא אופן של הבעת מילים בכתב, ולכן ס''ל לרבנן דהבעה דרך שריטה לא חשיב מלאכה ורק באופן שכתב שתי אותיות אפילו הפוכות כמו שמבאר רב האי גאון הא דאיתא במשנה שתי סימניות דהמטרה בזה לסימון בעלמא [ויעוין במ''מ פי''א ה''י דמבאר כן גם בדעת הרמב''ם]. ונראה דגם בזה איכא הבעה דרך אותיות רק דבא להביע סימן [ויעוין בבאור הלכה שמ סעיף ה' סד''ה מותר דפליג על המ''מ דנראה מדבריו דגם לרבנן איכא חיובא בשתי שריטות] . אולם ר' יוסי ס''ל דכיון דהמטרה במשכן היתה לסמן את הקרשים הלכך ילפינן מזה דגם היכא דכל התוכן של ההבעה היא סימן דיינינן ליה כמלאכת כותב ולכן מחייב גם בשריטות. ולדעת הרמב''ם גם רבנן מודו דמחייב מדין תולדת כותב ורק ר''י מחייב ליב כאב מלאכה בפני עצמו של רושם דהיינו שר' יוסי סיים את אופן הבעה זו של רושם כהתעסקות בפני עצמה. והא דיליף מכתיבת המשכן שתי אבות גם כותב וגם רושם נראה דמאחר דאיכא בזה גם הבעה דרך אותיות וגם סימן איכא בזה שתי התעסקויות נפרדות רק דלפי''ז יצא דשייך במעשה אחד להתחייב בשתי אבות.

**אולם יעוין בדברי יחזקאל** סימן ד' דנקט כמו שמשמע במ''מ דרבנן מחייבי גם בשריטה מכח תולדת כותב. ומבאר הדברי יחזקאל דס''ל לרמב''ם דכל כמה דמחייב בכתיבת שתי אותיות שעשאם לסימן או נונין הפוכין או אפילו גם אי כתב א' ב' כסימן למספר אחד ושתים כמו שעשו במשכן לא חשיב הכי כתיבה דכתיבה חייב להיות שיהא צירוף בין המילים ולכן א' א' פטור דהוי רשימה בעלמא וליכא שום צירוף ביניהו גם לא בתורת סימן. ולכן פירש הרמב''ם בפיה''מ דלת''ק רושם חייב משום כותב. וכונתו גם רושם דשריטות ולא רק באותיות ורק דהוי תולדת כותב. וצ''ל דהוי כהך תולדות דלא הוו אותו מעשה כמו מפרק תולדה דדש דהעיקר דאיכא איזה ביטוי ע''י שתי הדברים שכתב. ויעוי''ש בסק''ד דמוסיף דמאחר דהוי תולדה בעינן דיהא דומיא דאב דיהא ברשימה עצמה ביטוי כמו א' ב' דבא לסמן אחד ושתים, ולכן בנוטריקון דכתב א עם מקף למעלה לא דיינינן למקף כרשימה כיון דהמקף הוי רק הוראה לקורא שיקרא ע''פ מה שלא נכתב וליכא כונה עצמית ברשימה. ולפי''ז מבאר דר' יוסף יליף ליה ממשכן את שתי האופנים דמאחר דבקרש הי''ד כתבו י''ד דזה הוי מילה בפני עצמה הנמצא דהוי כותב ממש ובשאר הקרשים דכתבו יא יב יג מאחר דאין להם משמעות מחייב רק מדין רושם. רק דת''ק ס''ל דגם זה בכלל מלאכת כותב ור''י יליף מזה דאיכא גם מלאכת רושם. ודבריו צ''ב דהרי באותיות שונות מובא בפוסקים דמחייב גם בלי משמעות. וכן עיקר דבריו דלת''ק מחיב גם בשריטה בתולדת כותב צ''ב כמו שהבאנו לעיל מהבאור הלכה דתמה בזה.

עוד יש לעיין מהרשב''א דפירש כרה''ג דמחייב בנונין הפוכין וס''ל דחק תוכות פטור בשבת ומוכח דבעי כתיבה ויעוי''ש בסק''ה דתמה בזה. ודחק דאין כונת הרשב''א דלחיובא דשבת לא מהני חק תוכות אלא דמאחר דהוי אותיות זז דאין להם משמעות והוי כאא לכן מוקים ליה בספר כמו שמבואר ברש''י, וא''כ כל חיובו מחמת התיקון שנעשה בספר ולכן הוכיח הרשב''א דלא חשיב חק תוכות דבספר פוסל חק תוכות וצ''ב.

1. **והשתא נראה דשיעורא דשתי אותיות הוי מצב בצורת היחס של הכתיבה כ''כלי ביטוי'',** דמאחר דצורת הביטוי היא מצירופי אותיות הלכך כל כמה דכתב רק אות אחת ליכא בזה יחס של ביטוי, ולפי''ז מבואר היטב הא דבעינן נהגין זה עם זה דמאחר דבעינן את הצירוף של השתים בשביל להעמיד באותיות הנכתבות צורת ביטוי הלכך בעינן דיהו סמוכות חד לחברתה דרק באופן זה נוכל לראות את האותיות כ''כלי ביטוי''. ויש לדון לפי''ז בהא דנקט הבאור הלכה סימן שו סעיף יא דהיכא דאיכא שתי אותיות סמכות והשלים את שתיהם ונקרי זה עם זה דחשיב נהגין זה עם זה מכח צירוף הואתיות [יעוי''ש דמוכיח כן מהירושלמי לפי דרכו בבאור הירושלמי] ויש לדון דמאחר דבעצם עשיתו לא העמיד כלי ביטוי אלא רק אפשר למילים להיות נקראים יחד אי חשיב בהכי ''עשית כלי ביטוי'' או דסגי במה דמכח מעשיו נוצר כלי ביטוי ע''י שתי המילים.
2. **ולפי''ז נראה לבאר את הנידון אי מחייב בשתי אלפין דנראה דמאחר דהנושא להמעיד את השתי אותיות ככלי ביטוי א''כ כל כמה דחזר על אותו אות פעמים הוי חסרון ביחס של האותיות ככלי ביטוי**, ורק אי איכא משמעות ע''י חיבורם בהא איכא יחס בעשיתו ככתיבת שתי אותיות באופן דהמשמעות דאיכא מכח צירוף האותיות הוי היכי תימצי להעמיד יחס לשתי אותיות ככלי ביטוי, ולכן היכא דכתב אותיות שונות בהא לא בעינן למשמעות היוצאת מהאותיות לאשוויי ככלי ביטוי אלא עצם מציאות שתי אותיות שונות דהוי שתי צורות ביטוי שונות בהא גופא חשיב ''כלי ביטוי'' ולא בעינן למשמעות משותפת ע''י האותיות.
3. **והשתא נראה לבאר הא דמחייב ב''ציור אחד'',** דנראה דמאחר דשיעורא דשתים בא להעמיד יחס של ביטוי לכתיבתו א''כ נראה פשוט דכל זה היכא דהביטוי נעשה ע''י אותיות אולם בביטוי הנעשה ע''י ''ציור'' עצם מציאותו של הציור הוי ''כלי ביטוי''.
4. **ולפי''ז נראה לבאר את שיטת האו''ז דבעי כתב אשורית או יוונית**. דמאחר דבעינן להעמיד כלי ביטוי הלכך בעינן דהביטוי יעמוד באותיות עצמם ולא כסימנים בעלמא דשאר לשונות לא הוי לשון בעצם ויש לדון לפי''ז ביסוד הנוב''י או''ח סימן ל''ג דנקט דהא דאיתא במתניתין דבכל לשון חייב לשיטת האו''ז הכונה דלמרות דבעי שגוף הכתב יהא אשורית או יוונית מ''מ מה שמבטא בהאי כתב יכול להיות בכל לשון ולא בעינן שיהיה נקראין באותו לשון שכתבו. ולפי מה שנתבאר דהצורך בלשון יונית הוי מגוף החפצא דביטוי נראה דבעינן את לשון יוונית ואשורית דעיקר הביטוי נעשה בלשון ואי באשורית וינית ליכא תיבה כזאת חסר בזה בביטוי של אשורית ויוונית ומאי איכפת לן שהמילים אשורית ויוונית . ויעוין בדברי יחזקל סק''ט דהעיר דהאו''ז עצמו מבאר דכל לשון הכוונה אשורית ויוונית ולפי''ז ליכא ראיה לחידושו של הנוב''י ויעוין בדברי יחזקאל דנקט דגם לדידן דאיכא חיובא בכל לשון הא מיהא בעינן דהביטוי יעשה בכתב עצמו ולא מהני מה דיש משמעות להך תיבה בכתב אחר כיון דהאותיות מצד עצמן ליכא בהם חיבור כתיבה אחת והוי כשתי אותיות נפרדות.
5. **והשתא נראה לבאר הא דהצריך הרשב''א חפצא דאותיות ולא מחייב בחק תוכות**. דבשביל לאשוויי את מעשיו כ''יצירת כלי ביטוי'' בעינן דיצור את עצם האותיות, ולכן בחק תוכות דלא יוצר את עצם האותיות לא הוי ''מלאכת כתיבה'' ובזה לא יהני ''מלאכת מחשבת'' כיון דלא יצר אותיות והוי חסרון בגוף המלאכה, והראשונים ס''ל דסגי בצורה של אותיות למורת דליכא חפצא דאותיות
6. **ונראה עוד דלפי''ז יבאר הנידון אי מהני צירוף חלקי אותיות.** דמאחר דבעינן ליצור כלי ביטוי א''כ כל כמה דהאותיות חתוכות ליכא שום משמעות לאותיות והוי כקוים בעלמא ונמצא דבצירופם הוא יצר אותם והעמידם ככלי ביטוי, וגם בשתי אותיות כל כמה דבעינן את הצירוף של שתי אותיות נמצא דכעת העמיד להך צירופא. אולם מאידך גיסא אי בעינן במלאכה את עצם ההתעסקות ביצירת האותיות אפשר דבזה הוי חסרון ביצירתם כיון דכבר היו קיימים ורק חיברם והי חסרון במעשה מלאכה.ויעוין בשו''ת הרמ''א קי''ט דעיקר טענתו דכיון דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי נמצא דליכא עשיה בקריבה ומבואר דהוי חסרון במעשה מלאכה.
7. **ונראה לפי''ז דיסוד פלוגתת ריב''ב ורבנן אי כתב אות אחת נוטריקון חייב** לא הוי אי דינינן דאיכא שתי אותיות אלא אי הוי כלי בטוי בכה''ג וזה מה דהביאה הגמ' את הפסוקים דאיכא צורה של ביטוי כזאת דלפי מה שנתבאר עיקר הנושא להעמיד בכתיבה כלי ביטוי ורק דהתשי אותית משוי למה שתכב יחס של מעשה ביטוי. וא''כ אי בצורה זו איכא בטוי של שתי אותיות עצם האות הוי מעשה ביטוי ולא צריכים לראות את השתי אותיות.
8. **והשתא נראה דניתן להבין הא דנתכוין לכתוב שתי אותיות וכתב אות אחת חשיב נתכוין לאיסור.** דכיון דבא לכתוב את האות הזאת כחלק משתי אותיות, נמצא דבא להעמיד בהאי אות כלי ביטוי ולמרות דעדיין לא נשלם העמדתו כביטוי עד כתיבת האות השניה מ''מ הוי חלק ממעשה האיסור, דהנושא הוא לא התוצאה דאז נימא דכל זמן שלא הגיע תוצאה ליכא כלל חפצא דאיסורא, אלא השיעור דשתי אותיות הוא בשביל להגדיר את המעשה כמעשה ביטוי ונמצא דשאני מח''ש דעלמא אלא הוי חלק ממעשה האיסור.