ממ18 דף מח עב
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"ח ע"ב

**רש"י ד"ה ועבר תחתיה טהור.** דהך טומאה דרבנן היא וכו', וכן מבואר ברמב"ם פ"ו שאר אבות הטומאה ה"א ע"ש, ובחולין דף י"ג ע"ב מבואר בדברי התוס' דאע"ג דטומאת ע"ז עצמה דרבנן, מ"מ טומאת תקרובת ע"ז דאורייתא היא, ומצינו דחמור תקרובת יותר מע"ז עצמה, אע"ג דמשמש הוי, דהרי מבואר לקמן דף נ' ע"ב דתקרובת לית להו ביטול לעולם, ואילו ע"ז עצמה מהני ביטול, עי' מש"כ התוס' יו"ט כאן, ובחתם סופר לעיל דף ל"ב ע"ב, מש"כ בזה, ועי' בתוס' שם דאיכא מאן דאמר דפליג אדברי ריב"ב בגמ' ע"ש.

**תוס' ד"ה לא ישב בצלו**. כתבו התוס' שני תי' אי שאני אשרה משום דעשוייה לצל, או מחמת חומרא דע"ז, והיינו אף דלא דמי לבית דלתוכו עשוי, אך כיון דגודל לבד ולאו מעשה אדם, משו"ה יש לומר דמה"ט ליכא סברא דלתוכו עשויה, ועי' בריטב"א נפ"מ בין התירוצים, מה הדין בית לע"ז, דבית לתוכו עשוי להכי דוקא באשרה אסור להנות מן הצל, משא"כ בבית ע"ז יהא מותר, משא"כ אי משום חומרא דע"ז אף בבית אסור ע"ש, וע"ע בתוס' פסחים דף כ"ו ע"א ד"ה שאני עוד תלייה דכל היתרא דלתוכו עשויה הוא משום דלאו דרך הנאה היא, משא"כ בע"ז דלא כתיב לא יאכל ליכא היתרא דשלא כדרך, ואפי' דבר דעשוי לתוכו אסור להנות מצלו מבחוץ.

**הא דאיכא דרכא אחרינא.** עי' רמב"ן דתמה דאפשר ולא קמכוון שרי, ותי' כיון דאיכא הנאה חיישינן שיכוון להנאה, ובריטב"א מביא דברי הרשב"א דתמה אדבריו דסוגיא דגמ' קאי אטומאה ולא אאיסור הנאה, ולכן ביאר הרשב"א כל הסוגיא לענין טומאה, ומיישב הריטב"א דברי הרמב"ן, דנידון הסוגיא קאי לענין הנאה, דלענין טומאה לא שייך בדיעבד ע"ש.

**זורעין תחתיה ירקות בימות הגשמים וכו'.** עי' ברא"ש חולין פ"א סי' ט' דמדייק דלא תני אלא אם זורעין או לאו, ולא תני דאם זרע אסור, כדלעיל במתני' ואם עבר טמא, ומדמה את זה לשחיטה בסכין דע"ז דאע"ג דאסור אך אינו אוסר את הבהמה משום דחתיכת הבשר בסכין של ע"ז לא נעשה כל הבשר באיסור ע"ש, משמע דסבר דאין כאן הנאה גמורה אלא מניעת ההיזק, ולהכי בדיעבד מותר.

**ורבנן סברי זה וזה גורם מותר.** עי' בתוס' ר"י מפאריש דהקשה דנבייה בעין ודמי למערב כרשיני ע"ז וכרשיני היתר ביחד שזהו ודאי אסור, ותי' דזבל נבייה אינו בעין וכבר נתבטל בקרקע ודמי לפרה שנתפטמה בכרשיני היתר ושל ע"ז ע"ש, ועי' בשערי ישר ש"ג ריש פכ"ה דהוכיח יסוד זה, דהיכא דאפשר לומר דיש איזה חלק מדבר האסור אינו שייך לדין גורם, מהא דאמרינן בגמ' פסחים (דף כ"ו ע"ב) דאפילו למ"ד זה וזה גורם מותר, אם יש שבח עצים בפת אסור הפת בנאפה בקליפי ערלה ובקשין של כלאי הכרם, אף שהתנור של היתר ועצי האיסור גורמים, הרי מפורש דאם אפשר לומר דנמצא בפת איזה חלק מחלקי עצי האיסור אסור אפילו בשני גורמים, ועי' לקמן דף מ"ט ע"ב בריטב"א דכתב היכא דנעשה התנור ע"י עצי ע"ז דאיכא שבח עצים בתנור החדש ונתחזק כולו על ידם וחשוב כולו גורם חד דאסורה כעצי ע"ז עצמן, דבכה"ג לא חשיב דאיכא בתנור עצמו תרי גורמים.

**תוס' ד"ה ורבנן סברי.** הקשו התוס' דלפי"ז אמאי אין זורעין תחתיה ירקות בימות החמה, ותי' דגורם דצל כולו אסור, ועי' בדבריהם לקמן ד"ה שאם (דף מ"ט ע"א) דאין נקראין זה וזה גורם אלא כששניהם מענין אחד, ויעויין בחידושי הר"ן דדוקאע היכא דשני הגורמים מתערבין זה בזה כנמיה וקרקע אבל היכא דחד לחודיה וחד לחודיה קאי מותר לס"ד דגמ', ויש לדון אי כוונתו כסברת התוס', ועי' בסוף הסוגיא דנחלקו הראשונים אי הדרינן ביה מהאי חילוק או לאו.

**מה שהשביח בנמיה וכו'.** עי' בחי' הרמב"ן וחי' הר"ן דהקשו מאי שנא משחיטה בשבת דסגי בתיקון כל דהו, אע"ג דיצא שכרו בהפסדו, ותירצו דשאני מלאכת שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, להכי תלוי בתיקון, משא"כ ע"ז נאסר הנאה, ואין כאן הנאה, והיינו כדברי היראים (דף קל"ח ע"ב בדפי הספר סי' רע"ד) דכתב בזה"ל דלענין עבודת כוכבים דכתיב לא ידבק בידך מאומה ריוח ממון יותר הקפידה תורה ומאחר שפיחתו דמיו בשחיטה לא דבק והיינו דתנן לענין עובד כוכבים בפ' כל הצלמים יוליך הנאה לים המלח ע"ש, וכמו שביאר הגרי"ז (חי' הגרי"ז ענינים סי' ל"ד) ע"ש, ויש לדון לפי"ז במאי פליגי רבי יוסי ורבנן.

**אמנם** יעויין בדברי השערי ישר שם (ד"ה ויש לפרש) דמבאר סברת הגמ' באופן אחר, דכיון שאין גוף האיסור בתוכו, וכל איסורו אינו אלא מכח התועלת שבאה מדבר הגורם, לא אסרו רבנן אלא היכא דאית ליה הנאה, להכי מהני הטלת הנאה לים המלח, והיינו דאמרי' מה שמשביח בנביה פוגם בצל, דלכאורה הוא דבר מתמיה שהוא כעין עשית חשבון עם האשרה, ומה ענין הנכיון הזה לנכות השבח שהושבח ע"י הנביה ע"י ההפסד שהצל גורם, כיון דמ"מ בא שבח ע"י דבר האסור הוא הנביה, וכיון דליכא אלא איסור דרבנן דעשאוהו כגופו של איסור, היכא דלית ליה הנאה, דהנאת הפירות דאית ליה ע"י נבייה יוגרם גרעון בהירקות ע"י הצל, חשיב כאילו ליכא שבח ע"י הנבייה ע"ש.

**וסבר רבי יוסי זו"ז גורם אסור והתנן וכו'.** ר"י אומר נוטעין יחור של ערלה ואין נוטעין אגוז של ערלה וכו', ותמה הר"ן בשם הרמב"ן לעולם אימא לך דסבר ר"י זה וזה גורם מותר בדיעבד והכא לכתחלה קאמר ותירצו דדוקא נטיעה בידים אסור לכתחלה אבל ירקות דמתני' דהנאה דממילא ליכא איסור בזה למ"ד זו"ז גורם מותר, ועי' בשערי ישר (ש"ג פכ"ה ד"ה והנה לכאורה יש להוכיח מדברי תוס' פסחים) דכתב על נידון הר"ן, דכל היכא דבשעה שתכלית התועלת נצמח אז ליכא שום שארית מן האיסור או דבר הבא בגרמת איסור, מותר לכתחילה מה"ת לעשות תחבולה בגוף האיסור לכלותו בכדי להנות אח"כ, ומשו"ה אם זה וזה גורם מותר דחשבינן שאח"כ ליכא שום שארית מן האיסור ולא דבר הנגרם ממנו, מותר לנטוע אגוז של ערלה שיצמח ממנו פירות, וכן לצבוע היה מותר לולא שאסרה תורה הנאה הנראית לעינים, והתוס' (בד"ה אין נוטעין) שכתבו דאסור לנטוע סברי כהרמב"ן דאסור מה"ת לעשות זה וזה גורם דהוי מתהנה מאיסורי הנאה, אף דזה וזה גורם מותר לא חשבינן דליתא שום תועלת לדבר הנגרם מדבר האסור, אלא דבדיעבד מותר ע"ש.

**רש"י ד"ה שאם נטע.** האגוז של ערלה מותר, אלמא כי גדל האילן וטוען פירות הוו להו הנך פירות בגרמא דאגוז דאיסור וקרקע דהיתר, דלא כדברי התוס' לקמן (ע"א) ד"ה שאם נטע, וקשה טובא לדברי רש"י לפי"ז אמאי במתני' לת"ק דסברי לפי ס"ד דגמ' זה וזה גורם מותר, אמאי אין זורעין בימות החמה, וע"כ לענין בדיעבד קאמר וכמו שהוכיחו התוס' ד"ה ואין נוטעין ע"ש, ולכן הוכיחה הגמ' בדעת רבנן דסברי זו"ז גורם מותר, וכיון דאם נטע אגוז נחשב לעולם זו"ז גורם, אפי' בימות החמה נמי ומאי שנא.

**תוס' ד"ה ואין נוטעין אגוז של ערלה.** ויהיה היוצא מהם זה וזה גורם, עי' במהר"ם דע"כ האי זו"ז גורם לאו דוקא, דשיטת התוס' בכה"ג אינו נחשב זו"ז גורם דכל ענין לחודה, אלא רבנן מתירים משום דמה שגדל מן האילן עצמו מותר, אפי' בלא גורם אחר דלא אסרה תורה אלא פרי ולא אילן הגדל ממנו ע"ש, ולשון התוס' דוחק, אך לכאורה כן מוכח לשיטתם.

דף מ"ט ע"א

**רש"י ד"ה והבריך והרכיב.** לשון אחר אם נטע האגוז של ערלה שהוא איסור הנאה וכו', וקשיא לי וכו', קאי רש"י לשיטתו דאף אגוז וקרקע חשיב זו"ז גורם, אך לשיטת התוס' שני ענינים, אף כה"ג אסור ונטע הבריך והרכיב חדא מילתא הוא, ובעיקר שיטת רש"י עי' משה"ק בחי' הרמב"ן ומש"כ הר"ן בביאור דברי רש"י (דף כ"א ע"ב בדפי הרי"ף) דכל שאפשר לו להיות איסור כאותו גורם של היתר בטל לגבי גורם של היתר כיון שא"א להיות כמוהו, וכל דינא דזו"ז גורם הוא משום שנתבטל האיסור בהיתר ע"ש בדבריו על הרי"ף ובחידושים.

**תוס' ד"ה הא רבנן.** לאו משום דאית להו זו"ז גורם מותר וכו', עי' מהר"ם דביאר כוונתם דאפי' בגורם אחד מותר וכאגוז ע"ש, ואזיל בזה לשיטתו בביאור דבריהם לעיל ד"ה ואין נוטעין ע"ש.

**חדש יותץ ישן יוצן.** עי' בריטב"א לקמן במתני' (ע"ב) דהיינו למ"ד זו"ז גורם אסור, אך למ"ד זו"ז גורם מותר בין חדש בין ישן יוצן, דאסור לכתחלה להנאות מגורם דאיסור, וצ"ב היאך מהני חדש יוצן, כיון דנגרם ע"י איסור, לעולם השימוש בתנור הוי כלקיחת הנאה דאסור, אע"ג דאם אפה בו ודאי מותר דזו"ז גורם הוא.

**רבי יוסי לדבריהם דרבנן קאמר.** עי' רש"י דקאי ארישא דמתני' דמודה רבי יוסי דמותר, דלעולם זורעין תחתיהן, דזו"ז גורם מותר, אך לדברי התוס' בתחלת הסוגיא דכל ענינא דזו"ז גורם היינו דוקא היכא דהוו גורם בחד ענין, משא"כ בשני ענינים אסור לכו"ע, קשה מאי קאמר, ועי' בחי' הרמב"ן דפליג אדברי רש"י וביאר דברי הגמ' אמתני' דלעיל דאף זו נעשה זבל ע"ש, ועי' בר"ן דחולק אביאור הרמב"ן וביאר דאע"ג דלס"ד דגמ' הא דאסרי בימות החמה אינו מדין זו"ז גורם אסור, מ"מ למסקנא דגמ' הדרינן ביה דרישא דמתני' חשיב זו"ז גורם, וע"ע בריטב"א דביאר דהדרינן ביה ואף קרקע וצל חשיב זו"ז גורם, ועי' מש"כ בזה התורת חיים.