חבורה ד
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ד

בגמרא מבואר דרבי שמעון סובר דבכל מנחה לא יפסול שינוי קודש משום דמעשיה מוכיחין. ורק בזבחים ליכא מעשיה מוכיחין דשחיטה אחת לכולן קבלה אחת לכולן זריקה אחת לכולן.

והנה יש לעיין מהי סברא זו של מעשיה מוכיחין. ובפשוטו היה נראה דהכוונה היא דהרי במחשבה הוא בא לעקור את הלשמה של הקרבן. דעושהו לשם זבח אחר והנה באמת הגרי"ז הוכיח מהסוגיא בפסחים דסתמא לשמה אינו רק דין בשעיית האדם שהוא מכוון לשמה אלא דהוי דין דהגמרא שם ביארה דכל שלא לשמה הוא כמו לשמה ושלא לשמה משום הסתמא ואם נאמר דזהו משום דעת האדם אם כן בחשב להדיא שלא לשמה ליכא סתמא. מבואר מהגמרא שם דזהו דין וכדביארנו דבעצם קדושת הקרבן מפרשת את המעשה שהוא נעשה לשמה. ולפי הקרבן כך מתפרש המעשה. ובע"כ ביסוד הדבר דדין דשלא לשמה הוא עקירת הלשמה. דעושה לשם זבח אחר ובזה אמרינן דבאופן דמוכח מתוך מעשיו שנעשה לשם מחבת והוא עושה לשם מרחשת המחשבה אינה חשובה כמחשבה לעקור משום שמתוך המעשה ניכר שעושה דבר אחר מכפי שמפרש במחשבה והוי כיד ימין הסותרת את עשיית יד שמאל ולאו כלום הוא.

אמנם באמת מתוך הגמרא מוכח לא כן בג' מקומות דהנה כלפי עולת העוף שעשאה לשם חטאת העוף דמעשיה מוכיחין דלא הוי חטאת העוף משום דחטאת העוף בעי הזאה. ומפורש בגמרא דלמא מיצוי דבתר הזאה הוא והנה הוא יודע דלא עשה הזאה ואם כן כלפי עצמו מעשיו מוכיחין וכן מבואר בהמשך הגמרא לגבי זכר וכן מבואר בשיטה לגבי הבדלה.

ומבואר דיסוד סברת רבי שמעון היא דמחשבה המוכחת לכל שהוא מכזב לא הוי מחשבה ומה שניכר בעיני בני אדם שבמחשבתו מכוון לדבר אחר ממעשיו אז לא הוי מחשבה אבל אם לא ניכר אפילו לו הוי מחשבה. והנה דבר זה צריך ביאור מהו הסברא הפשוטה דמחשבה הניכרת לכל שהוא מכזב לא הוי מחשבה. דרבי שמעון אמר דהוי סברא ועוד דמבואר דדורש כן מטעמא דקרא והיכן יש כאן כלל טעמא דקרא דהמחשבה תלויה במה שניכר לאנשים.

והנה באמת יש לעיין בפשט הגמרא מהו המשא ומתן דאביי הקשה דהוי הקש ותירץ לו רבה דרבי שמעון דריש טעמא דקרא. הרי מפורש בדברי המשנה טעמו של רבי שמעון מעשיו מוכיחין ומה הקשה אביי דהוי הקש הרי במשנה מבואר דהוי סברא דמעשיו מוכיחין.

וביאר הגרי"ז דבתחילה אביי סבר דילפינן בב"מ מזבחים ובזה טענה המשנה דאיכא פירכא דבמנחות מעשיו מוכיחין. והקשה אביי דהוי הקש ואם הוי הקש אז אין משיבין על ההקש וילפינן מנחות מזבחים דבכל גוונא הוי שינוי קודש.

והנה עדיין יש לעיין אם כן מה תירץ לו דהוי טעמא דקרא. באמת מצד תחילת דברי הגמרא נראה דאפשר לפרש בעוד אופן דמהתוספות משמע דלא כהגרי"ז דהנה גם אם זה פירכא על במה מצינו אז אפילו בלי הקש ניתן לפרוך דלא ניתן ללמוד שינוי בעלים במנחה מזבח משום דבמנחה לא נוהג שינוי קודש. ובתוספות משמע דרק משום ההקש פריך.

ולכאורה אפשר לבאר בפשט הגמרא דהגמרא ידעה דהוי סברא דבשינוי קודש במנחה לא שייך מחשבה אלא דהקשה אביי כיוון דהוי הקש וילפינן מזבחים אין משיבין על ההקש וכיוון דבזבחים בכלל גוונא הוי מחשבה הכא נמי במנחה. ועל זה תירצה הגמרא דרבי שמעון דורש טעמא דקרא ואם כן בתוך הפסוק בזבחים מונח דבאופן כזה שיהיא מעשיו מוכיחין לא יהיה מחשבה ומנחה ילפינן מזבחים אבל בתחילה דסברנו דהוי סברא חיצונה ואינה סברא הנלמדת מתוך הקרא אז בזה אמרינן דכיוון דיש הקש מזבחים ובזבחים בכל גוונא הוי שינוי קודש הוא הדין מנחות.

והנה דבר זה עצמו צריך ביאור מהו הטעמא דקרא. ונראה באופן זה דהנה רש"י ביאר דהך מחשבה דקדשים מוציא בפה הוא והנה דבר זה צ"ב מאי שייטא להכא ובמשנה רש"י הוי ליה למימר דמחשבה דקדשים מוציא בפה הוא ומדוע בתוך מחשבה הניכרת מבאר רש"י דמחשבה דקדשים מוציא בפה הוא. ונראה דהביאור הוא דמזה גופא דריש רבי שמעון טעמא דקרא. דמדוע בעינן דיבור ולא מהני מחשבה. דאם יסוד הדבר הוא דבמה שחושב לעשות עקירה הוי עקירה מדוע לא תחול העקירה במחשבה דהרי חשב שעושה לשם חטאת. ובעל כרחך יסוד הדבר הוא דבעצם לא שייך לעשות עקירה וכדביאר הגרי"ז דהרי נעשה לשמה. אלא דחידשה התורה דעל ידי מחשבה נעשה עקירה ומזה דהצריכה התורה דיבור בעל כרחך יסוד הגדר הוא דמעשה שנראה בעיני אנשים שכך בפועל הקרבן קרב אז באמת נקבע דכך הוא קרב והרי הקרבן מחוסר את הלשמה. דמה שהוא נראה שכך הוא קרב רק באופן זה יש לו כח עקירה ולכן הצריכו דיבור. והנה באופן דניכר לכל שהוא מכזב דהרי לא נראה שקרב כאן מרחשת באופן שזה מחבת אלא שהוא רוצה לעשות כנגד הקרבן אבל אין זה נראה כן אז לא הוי מחשבה דמעשיו מוכיחין. וזהו לרבי שמעון שדורש טעמא דקרא מדוע הצריכה התורה דיבור אמנם חכמים לא דורשים טעמא דקרא אלא דהתורה הצריכה דיבור כי כך הוא הלכתא דעקירה שלא נעקר הלשמה על ידי הדיבור ואין לו כח עצמי לעקור וזהו צורת הדין. וממילא ביסוד הדין מדוע בעינן דיבור נחלקו רבי שמעון ורבנן דלרבי שמעון איכא טעמא בהא ולרבנן כך היא צורת הדין ולא דרשינן טעמא וממילא דין זה אמת אפילו במקום דמחשבתו ניכרת.

והנה באמת יש לעיין מהו הטעם דבקדשים בדעת רש"י בעינן דיבור אולי מחשבה מספיקה. והנה עיין רש"י דהביא ממחשבת שליחות יד דבעינן דיבור דנלמד מעל כל דבר פשע דבעינן דיבור ורש"י מסיים דאי לא מוציאו בפה מחשבתו למאי ניחייב לה. וצ"ב כוונת רש"י. מהו הצירוף ומה רש"י ראה בב"מ דהרי שם יש מקור דבעינן דיבור משום שנאמר על כל דבר פשע אבל כאן מהו הפסוק. ואם כוונתו להוכיח דבעינן דיבור משום דאם לא כן איך נדע לחייבו אז מה הביא מבבא מציעא.

והנה אפשר לבאר באופן זה דכוונת רש"י דחזינן כלל בתורה דהיכן דהמחשבה באה לשנות דבר כמו ששם הוא מוציא החפץ מבעליו בעינן דיבור אז גם כן כאן דנלמד מלא יחשב מכל מקום בעינן דיבור כמו ששם הרי יסוד הדין הוא מחשבה והצריכה התורה דיבור אלא כך הוא יסוד הדין של מחשבה המשנה. והנה במה שסיים רש"י דאי לא מוציאו בפה איין כוונתו דמשום הכי צריך פה דהרי מה הבעיה נאמר באופן שיודה אח"כ או דבאמת יאמר בפה אז ניחייב אבל באמת כלפי שמיא גליא שהקרבן נפסל כשנעשה במחשה.

ובאמת נראה דאין כוונת רש"י להכריח דבעינן דיבור דרש"י לא כתב דאי לא מוציאו איך נחייב ליה אלא למאי נחחיב לה והכוונה דהדין הוא שמחשבה שלא נאמרה בפה אין לה כח לעקור את המעשה וזהו הדין הנלמד מעל כל דבר פשע דהמחשבה שלא מוציאו בפה אין לה חשיבות השיטה באמת תיקן למאי נחייב ליה. אבל גם עדיין קצת מדויק דלא כתוב אמאי אלא למאי ומהו המכוון ואפשר כדברינו. דהוא בא לבאר גדר הדין הנאמר שם. ומזה ילפינן לכל המחשבות הבאות לשנות. ומזה בעצם דרש רבי שמעון טעמא דקרא.

באמת עיין בשיטה בב"מ מג דהשיטה שם הביא מקור אחר לזבחים שכתוב כל דבר שהכוונה דיבור רע ומזה ילפינן דבעינן על ידי דיבור אלא דבאמת עיין ברמב"ן בספר המצוות ויל"ע האם קאי גם על שלא לשמה או דלא רק על חוץ לזמנו. ואפשר דהשיטה למד משם דמכל מקום הלא יחשב בקדשים הוא על ידי פה.

הנה ברש"י מבואר דרבי שמעון פליג בתרתי על מתניתין ויש לעיין דלא הוי תרתי אלא דבר אחד דמחשבה שאינה ניכרת לא עוקרת הלשמה והוי מחלוקת אחת רק דיש לה ב' נפק"מ וכן יש לעיין ברש"י ד"ה רבי שמעון שכתב דאפילו מנחת חוטא וכו' ויש לעיין מדוע הוי יותר רבותא כיון דמחשבה דלא מינכרא לא עוקרת את הלשמה ובשלמה אם הוי מחשבה הפוסלת אז בזה הוי חידוש יותר אמנם בעקירת הלשמה לא מצינו דחטאת חמור יותר כלפי החפצא של העקירה אלא דרק אם נעקר אז הוא מעכב.

והנה לדעת הגרי"ז זהו יותר מובן דלעצם המחשבה מצינו שהיא פוסלת יותר בחטאת אז שמא גם פוסלת באופן שמוכח דשם היא כעין שאר מחשבותא אמנם לדרכינו צ"ע. וכן גם התרתי יותר מובן.

והנה באמת אפשר לומר לפלפולא דבנחת נדבה הוא עקירת הלשמה ומנחת חוטא הוא מחשבה הפוסלת וכן בפסח וחטאת אמנם בוודאי נראה דהאמת הוא דאינו כן ובאמת צ"ע בכוונת רש"י.

הנה בביאור סברת רבי שמעון קביעותא דמנה ולאו כלום הוא נראה באופן זה דחובת הקרבן יכולה לחול רק בדבר שיחול להפריש וכיוון דאינו יכול להפריש מרחשת דהרי לא הוי מרחשת אלא רק סולת שמן ולבונה ואין כאן שם מרחשת דמרחשת הוא דבר שנעשה רק על ידי העשייה ועכשיו ליכא שם של מרחשת ואין זה דומה לשור שחור ושור לבן דזה עכשיו קייים בשעת ההפרשה ושייך שיחול עליו כזה חובת קרבן אמנם מרחשת אינו בהפרשה וזה גם לדעת רבנן דזה דבר שנעשה רק על ידי המציאות ואין כזה שם קרבן בוודאי ישנה כזה שם קודש אבל אין כזה שם קרבן אלא דשם הקרבן הוא מנחת נדבה וזהו דבר שנעשה על ידי העשייה ממילא לא שייך שיחול עליו כזה חובת קרבן כיוון דבשעת ההפרשה הרי הוי רק סולת שמן ולבונה ובהפרשה לא שייך שיחול שם של מרחשת דאין זה מרחשת אף בחובת קרבן לא שייך שיחול שם כזה אמנם רבנן סברי דכן שייך להפריש מרחשת וממילא דשייך דיחול הנדר [ אמנם עיין קג. ויש לעיין דשמא סברי דשייך שיחול חובת קרבן גם על דבר שלא שייך שיחול בהפרשה. ואפילו שבהפרשה לא שייך שיהא מרחשת שהרי זה הפרשה של סולת אבל כשנודר להדיא דהוי דבר זה מרחשת אז מלתא דהנדר הדבר הזה נהיה מרחשת. ויל"ע בזה] והנדר שנדר לדעת רבי שמעון הוא רק כפי החובת קרבן ולא יותר.