יג - שליחות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - יג, נמסר בש"ק קרח תשס"ז

# בגדרי שליחות וביטולה בתרומה ובשאר הלכות

# **[הקושיא על הרמב"ם בדין ביטול שליחות בתרומה]**

# א) דרשינן בגמרא (ב"מ כב. קדושין מא:) 'כן תרימו גם אתם' לרבות את השליח. וכן הובא ברמב"ם (תרומות רפ"ד): עושה אדם שליח להפריש לו תרומות ומעשרות שנאמר כן תרימו גם אתם לרבות שלוחכם.

# וכתב הרמב"ם (שם ה"ט): האומר לשותפו או לבן ביתו או לעבדו או לשפחתו לתרום והלכו לתרום וביטל שליחותו קודם שיתרומו, אם לא שינה השליח – תרומתו תרומה. ומקור דינו בירושלמי. והראב"ד השיגו, הלא דברי הירושלמי הם לריש לקיש דאמר לא אתי דיבור ומבטל דיבור, ומה ראה לפסוק כריש לקיש כנגד רבי יוחנן דאתי דיבור ומבטל דיבור, וכמו שהסיקו בגמרא (קדושין נט) להוכיח ממשנת השולח גט, שמועיל ביטול השליחות. וביותר קשה מדברי הרמב"ם גופא שפסק כרבי יוחנן לענין קדושין (אישות ט,כ) וגירושין (גירושין ו,טז) שמועיל ביטול השליחות בדיבור קודם שעשה השליח שליחותו.

# **[מחלוקת רש"י ורשב"א אודות שליח הפועל בניגוד לרצון משלחו]**

# ב) בתורא"ש (ותוס' טוך, קדושין נט:) תמה על סברת ריש לקיש גבי אשה שנתנה רשות לשלוחה לקדשה, שאינה חוזרת ומבטלת שליחותה, 'תמוהה היא סברת ר"ל שיקדשנה שלוחה בעל כרחה אע"פ שעומדת וצווחת'. כלומר אמנם לא אתי דיבור ומבטל דיבור והשליחות עדיין קיימת [ואם בא המשלח לחזור מביטולו אין צריך מינוי חדש כמו לריו"ח שבטלה השליחות], מ"מ כיצד אפשר לשליח לעשות עבור המשלח דבר שאינו חפץ בו.

# ומצינו שנחלקו הראשונים בעיקר שאלה זו, האם יכול השליח לעשות דבר עבור המשלח בניגוד לרצונו, באופן שהשליחות לא בוטלה; השולח גט לאשתו ופגש את השליח באקראי ואמר לו גט שנתתי לך בטל הוא, אמרו בגמרא (גטין לב.) דלא אמרינן לצעורה הוא דקא מיכוין אלא הגט בטל. ופרש"י לא אמרינן אין בדעתו לבטלו רק מעכב הגט חדש או חדשים לצערה, שאם היה בדעתו לבטלו היה רודף אחריו. ותמה הרשב"א על פירושו מאי נפקא לן אם בדעתו לבטלו או רק לעכבו מליתן כעת, בין כך ובין כך אין השליח רשאי ליתנו עד שיאמר לו לשליח עכשיו אני רוצה, דאטו מי שלא בטל השליחות לגמרי אלא שאמר לו איני חפץ ליתנו עדיין, מי יהיב לה. ולכך פירש הרשב"א באופן אחר, דמהו דתימא אין פיו ולבו שוים ולא רצה אלא לצער השליח כמשחק בו. הרי משמע שלפרש"י אילו היינו אומרים שרוצה לעכב הנתינה כדי לצערה, יכול השליח ליתן לה הגט בניגוד לרצון המשלח מפני שלא ביטל המשלח את השליחות, וכפי שראינו מדברי ריש לקיש דהואיל ולא מהני ביטול השליחות על כן רשאי השליח להמשיך בשליחותו. ואילו הרשב"א נקט מסברא פשוטה 'דאטו מי שלא בטל שליחות לגמרי אלא שאמר לו איני חפץ ליתנו עדיין, מי יהיב'.

# והשתא דברי רש"י צריכים באור מצד הסברא, כתמיהת התורא"ש, ואילו דברי הרשב"א קשים מגמרא, שהרי כן מבואר מדברי ריש לקיש שכשאין ביטול אפשר לפעול בעל כרחו של המשלח.[[1]](#footnote-2)

# ג) הנה ביסוד פלוגתת רש"י ורשב"א פירשו אחרונים (דברי יחזקאל סוס"י לו ועוד) שנחלקו בשאלה האם יש לשליח כח עצמי לפעול או אינו עושה אלא מכח המשלח (וכפי שהאריכו בחקירה זו האחרונים, ע' או"ש גירושין ב,טו; קהלות יעקב גטין סי' יח ס"ק ב ה וסי' כה ועוד); לפי הצד הראשון הרי שכל עוד שליחותו בתוקף הוא פועל מכח עצמו אף אם אין הבעלים רוצים בדבר, כן דעת רש"י. אבל אם אין לשליח כח עצמי רק כאילו משלחו פועל על ידו, אי אפשר שיעשה דבר שלא ברצון המשלח. וכן נקט הרשב"א.

# והראה בדברי-יחזקאל שרש"י הולך בזה לשיטתו, שפירש (בגטין י.) על הא דאמרינן והא חזרה דאורייתא, דכיון דבטיל משלח לשליחותיה דשליח נמצא שאינו שלוחו ואין כאן גירושין כלל. הרי משמע מכללא שבלא ביטול השליחות מתגרשת בנתינת השליח אעפ"י שאין הבעל רוצה בגירושין.

# **[נשתטה המשלח]**

# וצדד שם (וע' גם אור גדול ט,ג) לתלות נידון זה בפלוגתת הרמב"ם והטור לענין נשתטה המשלח, אם יכול השליח לעשות שליחותו מדאוריתא אם לאו; רש"י נוקט (כפי שדייקו מדבריו בגטין ט יג) כהרמב"ם שהשליחות בעינה עומדת הגם שהמשלח נשתטה, הרי שהשליח פועל מכח עצמו (וכמוש"כ הפר"ח באה"ע קכא בדעת הרמב"ם, וע' גם בקצוה"ח קפח סק"ב) הלכך יכול ליתן הגט אף אם אין הבעלים חפצים בדבר, כל עוד לא בוטלה השליחות. ואילו הרשב"א יסבור כדעת הטור שהשליח פועל רק מכח משלחו, הלכך כל שנשתטה או שמתנגד לדבר, אין כח לשליח לעשות שליחותו.

# אלא שקשה על כך מדברי הרשב"א גופא (ר"פ מי שאחזו[[2]](#footnote-3)) דנקט כהרמב"ם לענין נשתטה המשלח שיכול השליח לעשות שליחותו, הרי שפועל בכח עצמו, ואילו כאן נקט שא"א לעשות בלא רצון המשלח הגם שהשליחות אינה בטילה.[[3]](#footnote-4) אך קושיא זו יש לישב דלעולם נקט הרשב"א שהשליח פועל רק מכח משלחו שעל כן א"א לגרש בניגוד לרצון המשלח, רק סובר ששוטה [וכן קטן וחרש] שאני שבעצם הוא בר עשיית גירושין וקדושין וכו' אלא שמעשהו אינו מעשה המועיל מפני שנעשה בלא דעת, אבל הגברא אינו מופקע בעצם מעשיית הדבר, וכמו אדם הישן שאינו מופקע בעצם מעשיה אלא שמעשהו אינו כלום [וכבר רמז לזה בשו"ת אחיעזר (ח"א כח סק"ח) בדעת הרמב"ם. ע"ש. וכן נקט בקה"י גטין יח,ב[[4]](#footnote-5)], הלכך אעפ"י שנשתטה המשלח, יכול השליח לגרש שהרי באופן זה אין חסרון במעשה.

# [ובקהלות יעקב (שם) כתב לתלות בזה מחלוקת רש"י ותוס' (בקדושין יט) לענין חלות יבום בקטן, דהתוס' נקטו שהקטן מופקע מעשיית חלויות, ועל כן אף במקום ששוגג קונה כמו ביבום, קטן אינו בר קנין, ואילו רש"י נקט שהחסרון הוא רק במעשה עצמו בכך שנעשה בלא דעת, אבל במקום שמועיל אפילו ישן ושוגג, מועיל מעשה הקטן].

# מכל מקום קושיא קמייתא אכתי קיימא: כיצד נקט הרשב"א בפשיטות שאף שלא בטלה השליחות אין יכול השליח לגרש שלא מדעת משלחו, והלא מדברי ריש לקיש מוכח שיכול.

# ולכאו' היה אפשר לתרץ שנקט הרשב"א ששאלה זו עצמה תלויה במח' ריו"ח ור"ל, דלריו"ח כיון שיכול המשלח לבטל השליחות, הרי השליח תלוי ועומד בכל עת במשלחו הלכך נידון הדבר שכל כחו לפעול הוא מחמת המשלח שהרי הוא קשור בכל עת ברצון המשלח לקיים השליחות או לבטלה, על כן לריו"ח אי אפשר לגרש שלא מדעת המשלח, משא"כ לריש לקיש דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, נמצא שיש לשליח כח עצמאי שאינו תלוי במשלחו, ולכך מצי עביד בלא רצון משלחו.

# אך אין נראה לומר כן, שהרי מבואר בסוגיא בקדושין שמודה ריש לקיש שמעשה מבטל דיבור, כגון שקיבלה האשה קדושין מאחר וכד', הרי חזינן דאף לר"ל השליח תלוי ועומד במשלחו, שיכול הלה לבטל שליחותו ע"י מעשה.

# התוס' בקדושין (נט: ד"ה לא) כתבו מסברא שאפילו לריש לקיש אם אמרה האשה לשליח אין רצוני שתקדשני, פשוט שאינה מקודשת. ופירש בקהלות יעקב (גטין כה) שמהותו של השליח הוא שעושה על פי משלחו, והרי אילו קידשה לעצמו ולא למשלחו ודאי אינה מקודשת למשלח, והכי נמי כהשליח רואה שהמשלח אינו רוצה את הדבר הרי אינו פועל על פי המשלח ועל רצונו, הלכך אעפ"י שאין השליחות בטלה לריש לקיש, סוף סוף אי אפשר לממשה שהרי אין נחשב שליח אלא כשעושה עבור משלחו[[5]](#footnote-6).

# ולפי זה יש לפרש סברת הרשב"א בגטין באופן פשוט, דהלא שם מיירי שהגיע המשלח לשליח ואומר לו שלא יגרש, ובזה ודאי א"א לשליח לעשות בע"כ של המשלח כסברת התוס'. לא אמר ריש לקיש שאפשר לגרש בלא רצון המשלח אלא כשהמשלח ביטל שלא בפני השליח שאז השליח עושה עבור משלחו ועל פיו.

# ואילו רש"י סובר שאפילו אמר בפני השליח שלא יתן רשאי השליח ליתן. ואכן כבר דייק כן המהר"ם בקדושין מדברי רש"י שם שאינו סובר כהתוס' אלא אף בשביטל לפניו סובר ריש לקיש שיכול לבצע שליחותו, ולשיטתו זו הלך בגטין שלפי הצד שאינו מבטל השליחות, יכול השליח לגרש אפילו יודע שאין זה רצון משלחו.

# אלא שעיקר הסברא צריכה באור, כיצד עושה שליחותו עבור משלחו כשהלה עומד וצווח.

# **[שני סוגי שליחות: המנאה וציווי; נפ"מ לענין ביטול השליחות בפני השליח ושלא בפניו]**

# ד) הנה כבר ייסדו רבותינו האחרונים (הגר"י מפוניבז'; הגרשש"ק בשערי ישר ז,ז ובקונטרס השליחות) ששני מיני שליחות המה; יש שליחות שענינה נתינת כח לשליח, כגון בגירושין שאין בכחו של אדם לגרש אשת חברו וא"כ הבעל במנותו שליח נותן לו כח לעשות גירושין. ויש שליחות שאין צריך בה נתינת כח אלא ענינה רק שמעשה השליח מתייחס אל המשלח, וכגון שליחות לשחיטת קרבן פסח שאף לולא השליחות אם שחט האחר שחיטתו שחיטה, אלא שדין השליחות מחדש ששחיטת השליח עולה למשלח למצוותו[[6]](#footnote-7). וכבר הראה הגרשש"ק נפקותות רבות בהבחנה זו.

# ופירש שמחלוקת ריו"ח ור"ל אם דיבור מבטל דיבור, אמורה רק בשליחות מהסוג של נתינת כח אבל בשליחות על מעשה, לדברי הכל אי אפשר לבטלה שלא בנוכחות השליח. מאידך כשאומר לו בפניו שאינו רוצה הדבר, הכל מודים שאין מעשה השליח מתייחס למשלח. וכגון לדעת שמאי הזקן שיש שליח לדבר עבירה כדיליף (בקדושין מג) מ'אותו הרגת בחרב בני עמון', ודאי שאם ביטל המשלח שליחותו שלא בפניו לא יהני לפוטרו גם לריו"ח. ומאידך גיסא, אם אמר לו בפניו שלא יעשה הדבר והלך ועשה, הרי עשה על דעת עצמו ולא על דעת משלחו הלכך המשלח פטור.[[7]](#footnote-8)

# וטעם חילוק זה, משום שלנתינת כח צריך תורת 'מינוי', ליתן סמכות וממשלה לאדם אחר לבצע דבר שרק בעליו זכאים בו, ועל כן שייך לבטל אותה המנאה ונתינת כח, משא"כ בשליחות על מעשה א"צ שם 'מינוי' אלא 'ציווי' על העשיה, ובזה ל"ש תורת ביטול שלא בפניו.

# מעתה יש לחקור באותם דברים שצריך להם שליחות של מינוי למתן כח, האם צריך בהם גם ציווי אם לאו. והנה הקשו הראשונים (בגטין סו) מה בין 'כל השומע קולו יכתוב גט' דהוי שליחות לכתיבת הגט, ובין 'כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום' דשרי במודר הנאה, הרי משמע שאינו לשון שליחות. והתוס' נקטו שאמנם גם שם הוי שליחות אלא שכשאומר בלשון כללית כזו אין איסור במודר הנאה. אבל הרמב"ן פירש שלענין תרומה די בנתינת רשות לכל הרוצה לתרום, דסגי בגילוי דעת גרידא, משא"כ בגט. ותמה הר"ן הלא ודאי לתרומה בעינן שליחות ואין די בגילוי דעת, כדאמרינן בב"מ (כב.) על הא דתניא בתוספתא (תרומות) ביורד לתוך שדה חברו ותרם שלא ברשות, דע"כ מיירי בעשאו שליח ואין די במה שגילה דעתו לבסוף באמרו 'כלך אצל יפות', ד'גם אתם' אמר רחמנא לרבות שלוחכם, מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם.

# **[להרמב"ן, בשליחות של תרומה די בהמנאה בלא 'ציווי', משא"כ בכתיבת גט]**

# אך באור דברי הרמב"ן הוא (כמוש"כ בשו"ת עונג יום טוב סוס"י קח) שאמנם צריך לתורת שליחות בתרומה שהרי משם למדנו (בקדושין מא:) דין שליחות לכל התורה, אבל אין צריך לה 'ציווי', וכל שאמר 'כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום' יש בזה נתינת כח ודי בזה למינוי שליחות אעפ"י שלא ציוה לתרום [ולהכי שרי במודר הנאה], ורק בכתיבת הגט גזרת הכתוב היא דבעינן ציווי (ע' גטין עא. ויש סוברים שא"צ שם כלל דין 'שליחות' אלא גזה"כ הוא שהבעל יצוה לסופר לכתוב, ומשום 'לשמה'), אבל בשאר כל ההלכות של חלויות כגון תרומה גירושין וקדושין, סגי במינוי בלא ציווי.

# ואם כן זכינו ללמוד מדברי הרמב"ן שבסוגי שליחות של נתינת כח, די במינוי ללא ציווי, שלכך מהני אף בלשון 'כל הרוצה לתרום יבוא ויתרום', מלבד כתיבת גט שצריך ציווי דוקא.

# הרי שלפי האמור לעיל דביטול שליחות שלא בפני השליח מהני רק בשליחות של נתינת כח,

# שבזה נוטל את מה שנתן, א"כ י"ל דהיינו דוקא משום דלא בעינן 'ציווי' כמו שנתבאר עפ"י הרמב"ן, אבל במקום שצריך 'ציווי' לשליחות אין די בביטול וכדברי הגרשש"ק הנ"ל לענין שליח לדבר עבירה.[[8]](#footnote-9)

# ובזה אתי שפיר הא דאמרינן בגטין (לג.) לדעת רשב"ג, אמר לעשרה כתבו גט לאשתי, אינו יכול לבטל אלא זה בפני זה, ופירשו דקסבר מלתא דמתעבדא באפי עשרה צריכא בי עשרה למישלפה [ומבואר שם בתוס' שיש נפקותות נוספות היוצאות מעיקרון זה, אף להלכה שאנו נוקטים כרבי החולק על רשב"ג]. וצ"ע הלא סוף סוף אינו חפץ בשליחות ואין השליח עושה ע"ד משלחו, ומה טעם צריך לבטל בפני עשרה דוקא – אך שם הלא מדובר על כתיבת הגט שלזה בעינן 'ציווי' כנ"ל, על כן א"א לעקור אלא לפי כח הציווי [ושם לא מהני אף כשביטל בפניו אלא בפני כל העשרה ביחד, שרק אז פקע חלות 'הציווי'. ולאידך גיסא, לפי מה דקיי"ל כרבי א"צ ביטול בפניו[[9]](#footnote-10), ואף שלפי האמור אין מועיל ביטול לציווי מ"מ אפשר שבכתיבת גט יש גם מינוי ומתן כח, ואותו מינוי אפשר לבטל שלא בפניו], משא"כ בשאר הלכות שבתורה מהני אף בלא אותו כח, דאין שם אלא מינוי.

# **[באור חדש למח' רש"י ורשב"א: האם בשליחות בכל התורה די בהמנאה או צריך גם ציווי]**

# ה) מעתה יש לבאר פלוגתת רש"י והרשב"א הנ"ל, ולומר שנחלקו בפלוגתא דרמב"ן ותוס'; רש"י נקט כהרמב"ן דבכל התורה סגי במינוי שליחות בלא ציווי, ועל כן השליח שקיבל כח מהמשלח לגרש או לתרום, יכול לעשות שליחותו אפילו בעל כרחו של משלחו, כל עוד לא ביטל הלה את השליחות, שהרי כחו בידו [ותואם הדבר ביותר לפי מה שנתבאר לעיל שסובר שיש לשליח כח עצמאי לעשות הדבר, והיינו ע"י שקיבל סמכות וכח מהבעלים, ואינו צריך את ציווי המשלח לעשות], ועל כן אפילו עומד וצווח לפניו שלא יתן יכול ליתן שהרי כחו שקיבל לא ניטל ממנו כל עוד הוא שליח בר-תוקף. ואילו הרשב"א סובר שבכל התורה צריך ציווי דוקא [כהתוס' והר"ן בגטין דלא כהרמב"ן], ולכן כל שעומד וצווח בפניו הרי אינו יכול לפעול בניגוד לדעת משלחו כמו שנתבאר.[[10]](#footnote-11)

# **[חלויות שאינן צריכים רצון חיובי אלא די להם בניחותא; ישוב הרמב"ם]**

# ו) עתה נבוא ליישב דברי הרמב"ם שפתחנו, על פי דברי עצמו במקום אחר, דהנה כבר תמהו על מה שפסק (בהל' תרומות פ"ד ה"ג) התורם שלא ברשות, אם בא בעל הבית אח"כ ואמר לו כלך אצל יפות תרומתו תרומה שהרי אינו מקפיד. והלא בסוגיא בב"מ שם העמידו דין זה בששלחו שליח מקודם, שאל"כ לא מהני דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם. ופירש הכס"מ ועוד מפרשים שהרמב"ם נקט על פי סתימת הסוגיא בקדושין (נב: ועוד) שדברי התוספתא מתפרשים כפשוטם בלא שוייה שליח, שכן אמרו שם גבי ההוא גברא שקידש אשה בדבר של חברו, ומצאו הבעלים ואמר לו מדוע לא נתת מדבר אחר שהוא יותר טוב, והשוו זאת בגמרא לדין התורם שלא מדעת חברו ובאו הבעלים ואמרו כלך אצל יפות [אלא שחילקו מצד האומדנא המציאותית, שמשום הבושה הוא שאמר כן אבל לא נתרצה באמת]. ואמנם התוס' שם העמידו אותה סוגיא גם כן באופן כזה שהרשהו מתחילה לקדש באחד מחפציו, אבל הרמב"ם נקט עפ"י פשט הדברים שאין מדובר בדשויא שליח [וכן מבואר מתוך פירוש 'ר"י הזקן' שם, שהוא כידוע פירוש ר"א מן ההר], ופסק כאותה סוגיא שבכל אופן מהני.[[11]](#footnote-12)

# ובאור הנידון אי בעינן שויא שליח אם לאו הוא, דבב"מ שם פרכינן על אביי דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש אמאי מהני גילוי דעת של הבעלים לאחר ההפרשה באמרו 'כלך אצל יפות' הלא באותה שעה לא היתה התרצות בפועל על התרומה. ותרגמה רבא אליבא דאביי בדשויא שליח והרי יש כאן ידיעה ורצון בפועל. ועל זה אמרו 'הכי נמי מסתברא, דאי ס"ד דלא שוויה שליח מי הויא תרומתו תרומה והא אתם גם אתם אמר רחמנא, לרבות שלוחכם, מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם – אלא הכא במאי עסקינן בדשויא שליח'. והנה יש שפירשו שגזרת הכתוב מיוחדת היא בתרומה שצריך שליחות לדעת, ואולם הפירוש המחוור הוא כפי שבאר הגר"ש שקאפ דלענין שליחות אין די בניחותא והסכמה כמו לענין יאוש וכד' עד שנדון בזה אם צריך יאוש בפועל או אף יאוש בכח מהני, אלא בעינן עשיה חיובית לשליחות, וכשאר חלויות שאדם צריך לפעול ולא סגי בכגון שאנו יודעים את דעתו ורצונו אילו היינו שואלים אותו, אלא צריך שבפועל יעשה הדבר מתוך ידיעה ממש בשעת מעשה, וכמו שבהפרשת הבעלים יש פעולה ודעת ממש, כך ב'גם אתם' לרבות שלוחכם, צריך שיתרום השליח מתוך דעת ממשית של הבעלים, ועל כן גם רבא דאמר בעלמא יאוש שלא מדעת הוי יאוש, מודה בשליחות לתרום דבעינן דעת בפועל, ועל כרחך לאוקמי בדשויא שליח.

# ומעתה, לפי הסוגיא בקדושין נב דמשמע בפשיטות שנקטה שא"צ להעמיד בדשויא שליח כאמור, הרי מבואר שענין השליחות בתרומה עכ"פ אינה כשאר חלויות שצריך להם פעולה חיובית אלא די בניחותא דבעלים והתרצותו.

# וזהו שפסק הרמב"ם (אישות ה,ח) 'הנכנס לבית חבירו ולקח לו כלי או אוכל וכיו"ב וקידש בו אשה ובא בעל הבית, אע"פ שאמר לו למה לא נתת לה דבר זה שהוא טוב ממה שנתת לה אינה מקודשת, שלא אמר לו דבר זה אלא כדי שלא להתייבש עמו'. הרי מבואר דמהני גילוי דעת והסכמה שלאחר מעשה ואין צריך רצון פעיל. וטעם הדבר מבואר (וכן באר הגרש"ר) עפ"י מה שצדד הגרשש"ק שבקנינים די במעשה קנין של הקונה ואין צריך לפעול הקנאה מצד המקנה אלא די בכך שדעתו הכללית להסכים לקנין והקונה עושה מעשה המורה בעלות ושליטה [וכמו המגביה מן ההפקר שקונה בלא הקנאת מקנה. ואמנם יש קנינים שעיקרם משום גמירות דעת המקנה, כגון סודר וסיטומתא שלא נעשית פעולה בחפץ, אבל כשעושה פעולה ממשית בחפץ י"ל דמהני אף בלא פעולה חיובית מצד המקנה]. ואף דקיי"ל כאביי דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש, כבר פירשו האחרונים דעת הרמב"ם עפי"ד החמדת-שלמה שלמסקנת הסוגיא בב"מ לא נחלקו אביי ורבא אלא ביאוש, אבל בשאר דברים הכל מודים שא"צ התרצות בפועל אלא סגי בגילוי דעת לאחר מעשה.[[12]](#footnote-13)

# **[להרמב"ם, בתרומה א"צ מתן כח לשליח אלא די בניחותא של המשלח כדי שייחשב השליח כ'בעלים' על ההרמה. ונפ"מ שאין מועיל ביטול שלא בפניו]**

# ז) ודאתאן להכי יש לומר שלדעת הרמב"ם אף בהרמת תרומה כן הוא הגדר, שאין צריך פעולה חיובית מצד הבעלים דוקא אלא די בהתרצות וניחותא מצדם באופן שאינם מעכבים את ההפרשה. ויסוד לזה יש על פי הירושלמי (ריש תרומות) שמסתפק אם מועיל להפריש תרומה מפירות הפקר. הרי משמע עכ"פ לפי הצד הזה, שאין צריך הפרשת 'בעלים' באופן חיובי אלא די במעשה של האדם המרים כל שאין בעלים המעכב.

# וא"כ יש לומר שאף כי צריך דין 'שליחות' בהרמת תרומה ואין די בנתינת רשות או בגילוי דעת מצד הבעלים שנוח להם בהפרשה [הגרשז"א במעד"א בכמה מקומות צדד לחדש בדעת הרמב"ם דא"צ דין 'שליחות' להפרשת תרומה, וכבר כתב בעצמו שהוא דבר חידוש שלא כפשטות הסוגיות וגם אין כן דעת רבותינו. וביותר יש להוכיח מדברי הרמב"ם גופא (רפ"ד) שצטטנו בתחילת הדברים, שלמדנו מקרא ד'גם אתם' לרבות שליח[[13]](#footnote-14)], אך גדר השליחות שונה בתרומה מבשאר מקומות, שלמדנו מקרא ד'גם אתם' שע"י עשיית שליח נחשב השליח כ'בעלים' לענין היכולת להפריש, אבל אין צריך תורת 'מינוי' ו'מתן כח' לשליח לתרום שהרי כאמור מצד הבעלים די בניחותא והתרצות לתרומה, ועיקר הפעולה עושה התורם בפועל, אך כיון דסוף סוף כשיש בעלים לפירות צריך שהמפריש יהיה בעליו ולא אחר [כדילפינן בגמ' (בקדושין מא:) מ'אתם' - ולא אריסים וכו' ולא התורם את שאינו שלו[[14]](#footnote-15)], על כן גילתה תורה שאף השליח נעשה 'בעלים' לענין ההפרשה, וזהו 'אתם - גם אתם, לרבות את השליח' כלומר השליח נחשב גם הוא כ'בעלים', אבל אין כאן המנאה חיובית, וכיון שכן הרי די בגילוי דעת לאחר מעשה מצד הבעלים שנוח לו בהפרשת האחר, כי שליחות לתרומה אינה פעולה חיובית של מתן כח כשאר שליחויות [דלא כהסוגיא בב"מ] ומועיל בה עשיית שליח בכגון 'יאוש שלא מדעת'.[[15]](#footnote-16)

# ועל כן סובר הרמב"ם שלענין תרומה – שלא כבשאר דברים - לא אתי דיבור ומבטל דיבור [ודלא כהסוגיא בקדושין נט דכיילא שליחות לתרומה בין שאר הדברים שנחלקו בהם ריו"ח ור"ל, כי כאמור מחלוקת הסוגיות היא בגדר שליחות בתרומה אם היא כשאר שליחות של מתן כח אם לאו], משום שביטול שלא בפניו מועיל רק בשליחות של מתן כח, ולא בכגון שליחות על מעשה שא"א לבטל שלא בפניו כנ"ל [ואף דסוף סוף בעינן לניחותא דבעלים והשתא דביטל שליחותו אין כאן ניחותא, מ"מ כיון שנעשה שליח עפ"י ציווי הבעלים והציווי לא נתבטל כנ"ל, יכול לעשות שליחותו עפ"י הציווי הראשון], וה"נ בשליחות להרמת תרומה שאין בה נתינת כח לשליח אלא ממילא נעשה השליח כבעלים.[[16]](#footnote-17)

# **עיקרי דברים לשיעור יג**

# **א)** נראה מפרש"י שהשליח יכול לעשות שליחותו בניגוד לרצון המשלח, באופן שלא ביטל הלה השליחות. והרשב"א חולק.

# השאלה תלויה בחקירה האם יש לשליח כח עצמי או פועל רק מכח משלחו. (ב ג)

# מדברי ריש לקיש יש להוכיח שהשליח יכול לעשות שליחותו גם כשהמשלח אינו רוצה שיעשה. והרשב"א שנקט שאינו יכול, זהו רק כשהשליח ידע מהתנגדות המשלח שאז אינו פועל בתורת שליח העושה שליחותו אלא פועל על דעת עצמו. וגם באופן זה חולק רש"י וסובר שהשליח עושה בניגוד לדברי משלחו. (ג)

# **ב)** נחלקו הראשונים במשלח שנשתטה, האם יכול השליח לעשות שליחותו מדין תורה.

# יש להוכיח שנידון זה אינו תלוי בהכרח בחקירה הנ"ל בענין כחו של השליח, כי אף אם השליח פועל רק מכח משלחו, יתכן ששוטה אינו מופקע מתורת עשיה בעצם הלכך אפשר לעשות הדבר ע"י שליח בר דעת. (ג)

# **ג)** הבחנת האחרונים בין שני גדרי שליחות; שליחות הצריכה נתינת כח לפעול הדבר, כגון בקדושין וגירושין, ושליחות על מעשה בלא נתינת כח כגון בשחיטת קדשים או בשליחות לדבר עבירה לדעת שמאי הזקן.

# אפשרות ביטול השליחות שלא בפני השליח, אמורה רק בגדר שליחות של נתינת כח הנעשית על ידי 'המנאה', ולא בשליחות על מעשה שהיא נעשית ע"י 'ציווי'.

# מאידך, התנגדות המשלח בפני השליח, מועילה בשליחות של ציווי לכל הדעות [עפ"י הגרשש"ק]. (ד)

# **ד)** יש להוכיח מדברי הרמב"ן ששליחות של 'מינוי' אינה צריכה ציווי אלא די בלשון 'כל הרוצה לעשות יבוא ויעשה', בניגוד לכתיבת גט שצריך ציווי דוקא. ולפי האמור לעיל יתכן שבכתיבת גט לא יועיל ביטול שלא בפניו וכד' כי צריך כח חזק יותר כדי לבטל הציווי.

# יש לומר שנידון זה תלוי במחלוקת הראשונים דלעיל; לרש"י בכל מינוי א"צ ציווי ולכך אין מועילה התנגדות המשלח בפני השליח אם לא ביטל השליחות, ולרשב"א צריך ציווי לכך אין השליח רשאי לעשות כשהמשלח אומר לו לחדול. (ד ה)

# **ה)** התורם את של חברו שלא ברשות, מדברי הרמב"ם משמע שמועיל גילוי דעת הבעלים שלאחר מעשה. ופירשו המפרשים שהדבר שנוי במחלוקת הסוגיות.

# יסוד השאלה הוא האם שליחות זו נחשבת כעשיה חיובית או דיה בניחותא והתרצות.

# משמע ברמב"ם שהולך לשיטתו זו גם במקדש אשה בחפץ של חברו ואח"כ נתרצה חברו. והיינו משום שקנין החפץ אינו צריך גמירות דעת חיובית מצד המקנה אלא די בהסכמתו הכללית למעשה הקונה. (ו)

# **ו)** יש לומר בדעת הרמב"ם שהרמת תרומה אינה פעולה חיובית של הבעלים אלא המרים הוא הפועל ודי בהתרצות הבעלים.

# אך היות וגזה"כ שהבעלים הוא המרים, הרי שנתרבה השליח להיות כבעלים, אבל כחו לפעול לא ניתן לו מהבעלים אלא מצד עצמו.

# לפי זה מובנים דברי הרמב"ם שאין מועיל ביטול שליחות בתרומה שלא בפני השליח, מפני שאין זו שליחות של נתינת כח. (ז)

1. מלשון הרשב"א 'שלא בטל שליחות לגמרי' משמע דמבטלו מלהיות שליח לעת עתה עד שיאמר לו ליתן, ועל כן תמה דודאי כעת אינו יכול לפעול כשליח (ואי"ז תמיהת הרא"ש שהקשה כיצד מתקדשת בניגוד לרצונה). ואילו אליבא דר"ל דלא אתי דיבור ומבטל דיבור אין ביטול לשליחות כלל. וכן נקט כסברא זו בדעת הרשב"א, בדברי יחזקאל (לו) בסוף דבריו. וכן נראה ב'אור גדול' ט,ג.

   [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע במש"כ בקה"י (גטין יח,א) דמהרשב"א בפרק עשרה יוחסין משמע כדעת הטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. # בדברי יחזקאל שם יצא לחלק משום כך בין שינוי רצון לנשתטה. ולבסוף הסיק שסברת הרשב"א היא משום שמבטל שליחותו לשעה, כסברא הנ"ל במוסגר.

   [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"ע במובא בשיעור כג. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע' כעין סברא זו בר"ן נדרים לו. בכהנים שפיגלו במזיד ובשוגג. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע"ע או"ש מקואות פ"א אות יא. (וע"ע בסוף שיעור קיג). [↑](#footnote-ref-7)
7. # לכאורה אין משם ראיה, דהתם עיקר חיוב המשלח משום שגרם הריגתו ע"י אמירה לאחר. תדע (רמ"י) דהלא יליף לה שמאי מ'אותו הרגת מחרב בני עמון' והלא אין שליחות לנכרי (וי"א כן אף בשליחות לדבר עבירה בעלמא, כדמ' בש"ך קפב סק"א. יעו"ש בנתיה"מ), וע"כ דא"צ לענין זה גדרי שליחות כלל.

   # בסגנון אחר: שם הוי שליחות על 'מעשה טכני' של הריגה, ובזה ודאי אין מועיל ביטול שלא בפניו, משא"כ בשליחות על מצוות כגון בק"פ אין די במעשה השחיטה אלא צריך שיעשה המצוה עבורו, וזה לא מהני אלא ע"י בר-שליחות, וא"כ מהי תיתי דלא יהני ביטול על שליחות זו.

   ויעוי' במרדכי ר"פ השולח בשם רש"י דמ' דמהני ביטול השליחות בקרבן פסח שלא בפני השליח. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. # צ"ב בדברי הגרשש"ק מה טעמו ומקורו לומר דבשליחות על מעשה צריך ציווי, שמא גם כן די בגילוי דעת, דלמה יגרע משליחות של נתינת כח. ואולי משום שללא ציווי אין המעשה מתייחס למשלח שהרי אין צריך כח בעלים דוקא, ולא מהני בזה גילוי דעת (עפ"י רמ"י. ולפי"ז יש ליתן טעם מדוע בתרומה מהני 'כל הרוצה לתרום' גם לפי מה שיתבאר דאינה מסירת כח, שהרי צריך לה בעלים).

   עוד יש להעיר דילפינן דין שליחות מפסח וגירושין לכל התורה הרי משמע שדינם שוה ביסודם, דאילו היו חלוקים ביסוד דינם, כיצד ילפינן מבינייהו. [↑](#footnote-ref-9)
9. כמוש"כ הרמב"ם פ"ו מגירושין הי"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. # מצד הסברא יתכן שאף אי לא בעינן ציווי דוקא (ועי' בלשון הרשב"א נדרים לו: ד"ה הא) א"א לעשות בניגוד למשלח כי סו"ס רק מכחו השליח פועל. ונראה שהיא סברת התורא"ש בתמיהתו.

    ויתכן שלדעת רש"י אינו אלא מעכבה מליתן לכתחילה אבל בדיעבד שכבר נתן מסכים לכך. וכן משמע מפשט הדברים בגטין י שהנידון שם הוא רק לענין חזרה ולא הוזכר כלום מביטול השליחות ואעפי"כ פרש"י דכשחוזר הרי ממילא אינו שליח, וע"כ דהכא מיירי שאינו חוזר מעצם הדבר רק מעכב מעשה הנתינה כעת, ובדיעבד ניחא ליה - *לבדוק*. [↑](#footnote-ref-11)
11. *<לע"ע: קצוה"ח רסב; קר"א נדרים לו: עוי"ט קט>* [↑](#footnote-ref-12)
12. צ"ע לדחות ההנחה הפשוטה בסוגיא שנחלקו בדבר אביי ורבא. ובפירוש ר"י הזקן בקדושין ביאר שבאמת תלוי הדבר באביי ורבא, והרמב"ם שהביא טעם דכיסופא כי טעם זה אמת וכולל אף כשאמר לו זאת קודם הקדושין, אבל אחר הקדושין אכן לא מהני בלא"ה דקיי"ל כאביי. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצריך שיהא בתורת שליחות דוקא, לאפוקי שאינו בן ברית וכד'. *לברר במעד"א בפנים. ולע' כתבי קה"י החדשים תרומות ל* [↑](#footnote-ref-14)
14. ומובן מדוע צריך קרא על זה שאין אדם תורם שאינו שלו, משא"כ בקדושין וכד' – וכבר עמדו על כך האחרונים - דס"ד דא"צ בעלים כיון שאינה כהקנאה פעילה וסגי בניחותא. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן בלשון הגרשש"ק (שער"י ז,ז ד"ה אבל) מבואר ששליחות תרומה דומה לשליחות לשחיטה ולא לשליחות להקנאה. והטעם כנ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. וע"ע בקרן אורה בנדרים סוף דף כט בקוצר אמרים. וכן בשיעורי הגרש"ר קדושין מב. ונראה שעל כן מועילה אמירת 'כל הרוצה לתרום' בתרומה דלא בעינן מינוי ממש, דומיא דכל הרוצה להמיר שאינו אלא נתינת רשות של 'הבעלים', ומיושב בזה קושית הראשונים בגיטין סו. וכן מובן שאם שינה בטל השליחות כי לא עשה ע"פ ציווי הבעלים, משא"כ אילו היה זה מסירת כח, בשינוי קל לא בטלה השליחות. רמ"י בשם הגריד"ד שליט"א. [↑](#footnote-ref-17)