בגדר פסולא דמקצת סימנין להקרבה בבכור וביסוד פסולא דשרוע
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / פרק קמא דבכורות

**בגדר פסולא דמקצת סימנין להקרבה בבכור וביסוד פסולא דשרוע**

1. **יעוין בגמ' דף ג' בחידושו של ר' יוחנן דאי יש בו מקצת סימנין הוי מום קבוע לשחוט עליו,** ויעוין ברש''י וז''ל, דהאי דאשתני הוי מום קבוע לישחט עליו בחוץ כבכור בע''מ ששחטו כהן ואוכלו. ומבואר דגם לענין לפוסלו מקרבן בעי להא דחשיב מום. ולכאורה מבואר בזה דהא דנתרבה בבכור מקצת סימנין [יעוין דף ה' ע''ב] הוי חידושא בעיקר פסולא דנדמה וגם בקדשים ליכא פסול הקרבה מחמת פסולא דנדמה, אלא דיש לעיין מהגמ' בדף י''ב דדנה במעשר בהמה אי איכא פסולא דנדמה במקצת סימנין ותולה את זה בנידון אי ילפינן תחת תחת מקדשים או העברה העברה מבכור ומסקנת הגמ' דילפינן ליה מקדשים. ומבואר דלמרות דקדושת מעשר בהמה חלה גם בבעל מום כמבואר במשנה בדף י''ד [דחל בהו קדושה חמורה לאיסור הנאה וגיזה ועבודה] מ''מ ילפינן מקדשים למקצת סימנים דלא חייל בהו קדושת מעשר. ומבואר להדיא דמקצת סימנין פסילי מכח פסול נדמה [ויעוין בתוס' ב''ק ע''ח ע''א ד''ה השתא, דנקט דעיקר מיעוטא דקרא דנדמה בקדשים הוי לענין מקצת סימנין דנדמה גמור ניתן ללמוד מבכור]. ובבאור החילוק בין פסולא דנדמה לפסולא דמום לענין מעשר בהמה יעוי''ש בברייתא דמגדירה להך פסולא דנדמה לכלאים והא מבואר במשנה דף נ''ז דכלאים נתמעט ממעשר בהמה דאין במינו קרבן.
2. **ומבואר בזה דגם נדמה הוי כאין במינו קרבן**, וצ''ב א''כ הא דמבואר ברש''י בסוגין דפסולו מכח היותו בעל מום, וביותר קשה הא דמבואר גם ברש''י בדף י''ב דפסולא דנדמה בקדשים הוי מחמת בעל מום וז''ל, קמ"ל דדין כלאים אית ליה דתחת תחת גמר מקדשים כי היכי דלמזבח לא קרב כדאמר בריש פירקין מום קבוע הוא לישחט עליו במעשר נמי לא קדוש עכ''ל. ויש לעיין בבאור כונתו, ודוחק לומר דהא דחשיב ככלאים הוי לאחר הילפותא למעשר בהמה דמאחר דהוקש לקדשים ובקדשים ודאי פסול מחמת מום הלכך גם במעש''ב צריך להיות פסול ובמעש''ב בהכרח דפסולו מחמת דחשיב ככלאים.
3. **ובפשטות מבואר ברש''י דבשביל לפוסלו מדין נדמה בעינן לחידושא דבעל מום.** אולם יעוין באבי עזרי פ''ג ה''ה מאיסורי מזבח דמבאר דכונת רש''י לבאר דבקרא ד''או עז'' דנתמעט נדמה הכוונה הוא גם על מקצת סימנין שהרי אף אם יש בו מקצת סימנין אין להקריבו משום שהוא בע''מ וא''כ בהכרח דלא נכלל בקרא דעז ושוב אנו מפרשים דהוי בכלל מיעוטא דנדמה, וממילא ילפינן למעשר בהמה דגם איכא בו לפסולא דנדמה ולפי''ז הא דפסול משום מום הוי סיבה לכלול את מקצת סימנין במיעוטא דעז. אולם יעוי''ש דמוכיח מהרמב''ם פ''ג ה''ה דנקט דפסולא דמקצת סימנים הוי מחמת דחשיב מום והא ודאי קשה מהא דפסול למעש''ב.
4. **ונראה בהקדם באור פסולא דנדמה בתורת כלאים**. ויעוין בחידושי הגרא''ל סימן מ''ח וז''ל, דאף דכלאים ונדמה ילפי' להו מתרי קראי מ"מ יסוד פסולם אחד הוא, והוא דעיקר פסולא דנדמה אינו משום שאינו דומה לאמו בעלמא אלא שהרי נאמר בתורה שור או כשב או עז והם מינים הראויים לקרבן, ונאמר בזה דבכל מין ומין בעינן שיהא שמו עליו בשלימות ואין עליו תורת עז עד שיהא גם ממשפחת עזים, ויסוד הדין דלא חשיב שור או עז וכדומה עד שיהא גם אמו ואם אמו כמותו, ומעתה נראה דגם יסוד פסולא דכלאים אינו כלל משום שחל עליו שם כלאים דליכא כלל פסול מיוחד בחפצא של כלאים, אלא יסוד פסולו הוא כיון שמעורב הוא מכבש ועז הרי אין כאן עז גמור ואין כאן כבש גמור וממילא דאין לו הכשר ממיני הקרבן, ואף דכל מין בפ"ע ממיני הקרבנות הם, מ"מ הרי נאמר דינא דרק עז גמור או כבש גמור הוא שהוכשר לקרבן ולכן פסול כשהוא כלאים ונמצא מבואר לפי"ז היטב דפסולא דכלאים ונדמה חד הוא בשם פסולו אף דכ"א נתרבה מקרא מיוחד, ומבואר לפי"ז הסוגיא דבכורות י"ב א' דלרבנן דס"ל דאין פודין פט"ח בכלאים והוא משום דילפי' לה משה דבעי שה גמור ולכן מיבעי' לה בגמ' מהו לפדות בנדמה והוא משום שאינו פסול מיוחד של נדמה בקדשים אלא משום שנתמעט מאו עז שאין מינו גמור, ומעתה מיבעי' לי' דה"ה לענין פדיית פט"ח בעי' שה גמור וממעטי' אף נדמה עכ''ל.
5. **ויעוין בחידושי הגרא''ל דמחדש לפי''ז דגם מקצת סימנין הוי נדמה** רק מאחר דהנדמה קיים רק באבר מסוים הלכך לולי חידושא דר' יוחנן דחשיב מום לא היינו רואים את זה כשינוי בבהמה אלא ככיעור בעלמא וחידושא דר' יוחנן דחשיב מום בא להגדיר את השינוי באחד מהאיברים כשינוי בבהמה בהא דחד מאבריה דומה למין אחר ולכך שייך בזה פסול נדמה, ורק דעדיין יש לעיין דגם אי חשיב כמום מנלן דגם ביחס לנדמה איכא יחס בהא דחד מהאברים דומה למין אחר דבשלמא במום דחסרון הוא בשינוי בגוף הבהמה בהא איכא למימר דלא דיינינן כל אבר בפני עצמו וביחס לכללות הבהמה הוי שינוי ופגם בבהמה, אולם עדיין לגבי פסולא דנדמה דענינו היחס לבהמה כמין אחר בהא יש מקום לומר דלענין לאשוויי כמין אחר הוי ככיעור בעלמא, ויעוי''ש בחידושי הגרא''ל דמחדש דפסולא דמום במקצת סימנין לא נובע מחמת גוף השינוי המציאותי באבריו אלא מחמת דמצב זה מעמיד בו יחס של נדמה דלא הוי ממין הראוי קרבן לכן איכא בו סיבת פסול ונמצא מוכרח מעצם פסולא דמום באבר אחד דאיכא בו תורת נדמה.
6. **ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דמבואר ברמב''ם פ''ג ה''ז מאיסורי מזבח דלא לקי עליה משום בעל מום,** דכיון דסיבת פסולא כבעל מום הוא מכח היחס שלו כנדמה הלכך נתקו הכתוב והעמידו רק בתורת פסול נדמה. וז''ל, ונראה עוד לפי"ז דשוב אין דנים בו פסול בע"מ אלא פסול נדמה דלשינוי זה נתנה תורה שם נדמה ונתקו הכתוב לנדמה ופקע מיניה פסול בע"מ ולכן כתב הרמב"ם יראה לי שאין לוקין עליו ולפמש"כ הרי"ט אלגזי קאי אף על מי שיש לו מקצת סימנים ולפמש"כ מבואר היטב משום דפסול נדמה עלי' ומש"כ הרמב"ם דחשיב מום הוא רק משום דבלא"ה לא היה בזה תורת נדמה כלל דאינו שינוי אלא כיעור בעלמא.
7. **ובבאור הא דשאני בכור מהקדש לענין פסולא דנדמה בחד אבר.** וז''ל, ומעתה הדבר תלוי דלגבי בכורה שגם בע"מ קדוש בבכורה וקדושת בכורה חלה אף כשחסר לו לגמרי אבר זה הדומה לרחל שוב לא איכפת לן מה שיש לו מקצת סימנים אלו וחלה תורת בכורה עליו בלי אבר זה ודינו כבכור בע"מ אולם בקדשים דבעינן תמים וממילא דדין קרבן שבו אינו חל אלא על כולו בכל איבריו ומעתה הדר דינא דכל שיש לו מקצת סימנים דין נדמה עלי' וכל שבאבר אחד דומה למין אחר סגי בזה שיהי' לו דין נדמה לקדשים שהרי אין לו הכשר בתורת בע"מ אלא בתורת תמים וממילא דגם במקצתו פסול נדמה עליה עכ''ל. **ומבואר בזה יסוד גדול דכל היכא דאיכא דין תמים איכא בכל חלק בבהמה יחס לכל הבהמה** ולכן רק היכא דבעי תמים שייך שיהא בחסרון באבר אחד יחס של נדמה בכל הקרבן.
8. **ויעוין במנחת אברהם דמבאר לפי''ז הא דהוכיח הגרי''ז מהתוס' בחולין ס''ט ע''ב ד''ה תמכר, במקדיש רגלה עולה וחזר והקדיש כולה דאי חשיב הרגל דחויה א''א להקריב את הקרבן.** ומבואר דעצם הדבר דמצד הדין איכא פסול הקרבה על אבר מסוים הוי סיבת פסול בכל הבהמה, ולפי''ז מבואר היטב דכל היכא דבעי תמים דיינינן לחסרון בהך אבר כחסרון בכל הקרבן והיכא דרגלה דחויה איכא בזה צד דחיה בכל הקרבן. ובעיקר באור הך דינא דהתוס' יעוין באחיעזר יו''ד מ''א אות ו' דמבאר דחסרון בדין חשיב כמום דהיכא דהאבר מצד עצמו לא ראוי להקרבה הוי כחסר הך אבר וממילא הוי כבעל מום ויש לעין.
9. **רק דעדיין יש לעיין אמאי במעשר בהמה איכא להך פסולא דהרי מעשר בהמה הוי כבכור דכשר בו בעל מום וא''כ אמאי לא אמרינן דל מהכא כמו בבכור**. ויעוי''ש דדחק דהא הוי כבר גזה''כ. וז''ל, וצ"ל בזה דאף דגבי בכורה הרי כיון דנוהג בבע"מ שוב מי שיש לו מקצת סימנים אין לו דין נדמה, גבי מעשר גזה"כ הוא מגז"ש דקדשים דאף שנוהג בבע"מ מ"מ כל שיש לו דין נדמה לענין קדשים נתמעט ממעשר בהמה עכ''ל. ודבריו צ''ב דמה שייך בזה גזה''כ הרי כל כמה דליכא דין תמים לא דיינינן את החסרון באבר ביחס לכל הבהמה.
10. **ויעוין באבי עזרי פ''ג ה''ה מאסורי מזבח דמבאר באופן אחר את הצירוף בין ''נדמה'' ל''בעל מום''** ונראה באור דבריו בתוספת באור קצת, דהא פשיטא דבשינוי באבר אחד איכא בזה יחס לכל הבהמה רק דבכל נדמה איכא שתי צורות איך להתיחס לבהמה כגון ברחל שילדה עז ניתן להתיחס לולד כעז שאמו רחל וניתן להתיחס כרחל בצורת עז, וכשנבא לדון עליו כעז שאמו רחל לא הוי מום כיון דהוא עז רק דאיכא בזה לפסולא דנדמה דהוי ככלאים דבעינן שיהיה כל מין בפני עצמו כמו שכתב הרמב''ם בהלכה ד' והיכא דהוא עז ואמו רחל איכא בזה תערובת של שתי מינים ביצירתו, אולם אי נדון אותו כרחל בצורת עז פסולא דנמה ליכא בזה ורק דהוי מום. ולכן היכא דבאים להקריבו כיון שיכול להקרב כעז ויכול להקרב כרחל א''כ לא שייך בזה איסורא דהקרבת בעל מום כיון דשייך לדון את הקרבתו כעז שנולד מרחל. ואולם היכא דבאים לדון על חלות הקדושה כמו בבכור בהא פסול נדמה מחמת הצד נדמה דאית ביה ולפי''ז יתבאר היטב הא דנקט הרמב''ם לטעמא דבעל מום בפסולא דנדמה וכפי איך שמבואר במל''מ ה''ד הוי גם על נדמה גמור דהכונה דבעינן גם לפסולא דבעל מום דאל''כ יכול להקרב בתורת רחל עם צורת עז.
11. **ובבאור הא דמעשר בהמה פסול גם במקצת סימנים נראה דגדר הילפותא מקדשים הוא לדון את הצד נדמה דאית ביה** ולכן הוי סיבה שלא יחול בו חלות קדושה, ובהא דבכור שאני צ''ל דבבכור איכא ריבויא דכל היכא דבעיקרו הוא עז לא דיינינן את הצד נדמה דאית ביה מכח המקצת סימנין.
12. **ורק דבאור זה לכאורה לא יתכן בשיטת רש''י** דנקט לטעמא דמום בקדשים דלפי''ז ליכא משמעות למום יותר מאשר לנדמה אלא דבעינן גם לפסולא דמום, וכן ברש''י נראה דרק במקצת סימנין נקט לטעמא דמום ולבאור זה גם בנדמה גמור בעי לטעמא דמום ובזה ניתן לומר דנדמה גמור הוי פשיטא דחשיב בעל מום ורק דבמקצת סימנין הוצרכו לחידושא דר' יוחנן לאשוויי כבעל מום.
13. **ובעיקר חידושו של ר' יוחנן אי נימא דהא דפסול להקרבה הוי מחמת פסולא דנדמה דקדשים** וכל הנפק''מ במום הוא לענין שמותר לשוחטו ולאוכלו לכאורה צ''ב דבפשטות הא דבכור בעל מום מותר לשחטו ולאוכלו הוי מחמת דכל היכא דפסול להקרבה א''כ קיום דינו הוא כמתנה לכהן וממילא מותר לכהן לאוכלו וא''כ אמאי בעי מום ולא סגי בפסולא דנדמה, וכן נראה ברמב''ם פ''ד מתמורה ה''ח דכתב דולדות קדשים דיצאו דרך דופן או שילד טומטום ואנדרוגינוס יביאו בדמיהם קרבן ובלח''מ מדייק מהרמב''ם שנפדין אפילו בלא מום דאין לך מום גדול מזה. אלא דכבר הביא המנח''א מהמלבושי יו''ט יו''ד כ''א דמוכיח מהא דתנן לקמן דף י''ט דס''ל לר''ט יוצא דופן והבא אחריו שניהם ירעו עד שיסתאבו דמספק''ל אי בכור לדבר אחד [או ראשון לוולדות או לפתיחת הרחם] הוי קדוש ומבואר להצד דיוצא דופן קדוש צריך מום בשביל לאוכלו למרות דפסול להקרבה, וכן מבואר ברמב''ם פ''ב מבכורות ה''ה דטומטום קדוש בבכורה מספק צריך מום בשביל לאוכלו למרות דפסול להקרבה.
14. **ויעוי''ש דמביא מהגרי''ז דקדושת בכורה הוי קדושה בפני עצמה** ויש לעיין בבאור הדברים דהרי קדושה ענינה יחוד והפרשה לגבוה וכל כמה דהוי בעל מום מעיקרו ולא ראוי להקרבה איך יחול בהו קדושת הגוף ומ''ש מקדשים שקדם מום להקדישם. ומבואר בזה דאיכא קיום לגבוה בעצם מציאותו כבכור וצ''ב דמה שייך קיום בלי דינים בפועל, וצ''ל דגם הדין מתנות כהונה הוי קיום של היחוד לגבוה דהיחוד לגבוה הוא לענין שיעמוד לשבט הכהונה. **וכן מבואר במהריט''א פרק ה' אות מב** וז''ל, דשאני בכור דעיקר קדושתו אינו בלבד בשביל הקרבה כי אם עיקר קדושתו נמי הוא בשביל שהוא בכלל מתנות כהונה דזיכה רחמנא לכהנים דמש"ה אפי' בעל מום מעיקרו משעה שנולד קדוש בפטר רחם אף על גב דלא חזי להקרבה ואסור בגיזה ועבודה ואסור למוכרו באיטליז ולשוקלו בליטרא משא"כ במוקדשים דעיקר קדושתם הוא להקרבה דדוקא בפסולי המוקדשים קודם פדיונם המטיל בהם מום לוקה כיון דמעיקרו היה תם והיה לו שעת הכושר ונראה להקרבה וגם אחר שנפל בו מום נהי דלגופיה לא חזי להקרבה מ"מ דמיו חזו להקרבה אבל לאחר שנפדו דלא חזו לא גופם ולא דמם לא קרינן בהו תמים לרצון כלל.

ונראה דבזה יתבאר היטב הא דמבואר בתוס' דף כ' ע''א סד''ה ור''י, דסגי בהכרעה על הקדושה בשביל לחייב בנתינה לכהן, דלפי''ז יוצא דהדין מתנה בשרשו הוי דין איסורי ולכן לא שייך בזה הכרעת מוחזק, ונראה דגם הרא''ש והרמב''ן דפליגי על תוס' מודו בעיקר היסוד רק דס''ל דדין מוחזק נובע מכח עצם התוצאה דאיכא הפקעת ממון דהוי סיבה לא לקבל את ההכרעה ביחס לממון, אולם נראה דהיכא דההכרעה עומדת קודם היותו בכור כהא דמבואר לקמן בדף כא ע''ב דמהני הכרעה דרובא על האיסור מהא דמכח הא דלא שבחה המוכר בשעת המקח איכא ראיה דלא בכרה ובפשטות הוי רוב בשלילה ומבואר דמהני כלפי הממון, אא''כ נימא דהוי רוב אלים דמהני גם לממון ודוחק, ונראה דהתם כיון דאיירי קודם הלידה א''כ יוצא דהנידון עומד על האם ביחס לולד שעומד להולד אי יהא לו סיבה לקדושת בכורה ובהא איכא למימר דלא חשיב עדות על ממון דרק היכא דכבר איכא לנפק''מ של הממון בהא דיינינן את עדותו ביחס לממון ויש לעיין בזה.

**ביסוד הגרא''ל ביסוד פסולא דמום דמקצת סימנין**

1. **לעיל הבאנו את יסוד הגרא''ל דפסולא דמום נובע מחמת היחס שלו לנדמה דהוי מין שאינו ראוי לקרבן ולכאורה יסוד זה נסתר מסוגיא דילן**, דיעוין בגמ' דמקשה דמאי חדית ר' יוחנן דמ''ש מפיו דומה לשל חזיר דמבואר דשינוי הוי מומא, ומישבת דאיכא למימר דרק התם דנשתנה לדבר שאינו קדוש בבכורה הוי מום וקמ''ל דגם נשתנה בדבר בקדוש בבכורה חשיב מום, ובפשטות נראה בגמ' דלולי חידושא דר' יוחנן היה ניתן לומר דליכא בזה תורת שינוי בגוף הבהמה בהא דאבר אחד מאבריה דומה למין אחר ורק היכא דנשתנה לדבר שאינו קדוש בבכורה בהא איכא תורת פסול בהך שינוי מחמת הניגוד שמעמיד לקדושת בכורה ור' יוחנן חדית לן דחשיב שינוי בגוף, וצ''ל לפי דבריו דאדרבה גם ר' יוחנן ס''ל דלא חשיב שינוי רק דחדית לן ר' יוחנן דהיחס שלו בהאי אבר כנדמה הוי סיבת הפסול דלמרות דהוי סוג מין הקדוש בבכורה אולם מאחר דאיכא יחס של תערובת מינים מכח הך אבר לכן איכא בזה סיבת פסול.
2. **ויעוי''ש דמוכיח יסוד זה מהירושלמי סוטה** פ"ט הלכה ה' וז"ל, היתה רגלה קלוטה כשל חמור מה את עביד לה כמחוסרת אבר או כבעלת מום, אין תעבדינה כמחוסרת אבר פסולה, אין תעבדינה כבעלת מום כשרה ע"כ, וביאורו שהרי עגלה ערופה כשרה בבע"מ ופסולה במחוסרת אבר, וזהו דמיבעי' לי' כשהיו רגלי' כשל חמור מה דינה, ולכאורה תמוה דאף דזהו דינא דר' יוחנן דחשיב מום מ"מ מה זה שייך למחוסר אבר הא אין כאן אלא מום גרידא ואשר ע"כ מוכח כמש"כ דעצם הדבר דחשיב מום הוא בע"כ משום דבאבר זה דין נדמה עלה וממילא דכשרגליה קלוטות כשל חמור שוב אין רגלי' ממין עגלה כלל וא"כ חשיבא כמחוסרת אבר שאין לדון על הכשרה אלא מלבד הרגלים ודו"ק היטב עכ''ל.
3. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דמבואר בתוס' דשינוי דמקצת סימנין אלימא מהך שינוי דגדול וקטן**, ולכן גם לפי מה דס''ל גמ' דליכא בזה פסולא דשנוי רק פסולא דשרוע ולכן הוי רק באזן אחת גדולה ואחת קטנה מ''מ מקצת סימנין חשיב שינוי וז''ל, ההיא דלעיל שינוי חמור טפי משתיהן גדולות או שתיהן קטנות. ובפשוטו כונתו דגדול וקטן למרות דדומה לעגל או לאווז מ''מ הוי שינוי רק מחמת הגודל ובהא לא חשיב שינוי משא''כ במקצת סימנין דהוי צורה אחרת, אולם לפי מה שנתבאר בגרא''ל דהפוסל הוא לא גוף השינוי אלא הא דנעמד ע''י המקצת סימנין כמקצת שה ומכח זה איכא פסול א''כ איכא למימר דהחילוק ביחס לבהמה כנדמה מכח השינוי באבר דהיכא דהוי צורה אחרת בהא דנים את היחס למין השני בגוף הבהמה, משא''כ היכא דהוי רק שינוי בגודל בהא הוי חידושא למידן את היחס של השינוי בגודל כעגל וכאווז מאחר דנובע רק מחמת הגודל וניתן עדין להתיחס אליו כעז עם שינוי בעיניים.
4. **ויעוין עוד בחידושי הגרא''ל סימן מ''ט דמבאר על פי זה הא דמבואר ברמב''ם דליכא לפסולא דשרוע בעינו אחת גדולה ואחת קטנה אלא רק בשינוי באברים** ומקור דבריו מהא דפסק כרבנן דר''י בדף מ' ע''ב לגבי אזן אחת גדולה ואחת קטנה [יעוין ברמב''ם בפ"ב מהל' איסורי מזבח ה"ב ובפיה''מ שם], וצ''ב מסוגין דמבואר דאיכא בזה פסולא דשרוע ומביא מהאחרונים דכתבו בדעת הרמב"ם דס"ל דלפי המסקנא דקיי"ל כר"י דשינוי הוי מומא ופסולא דעינו אחת גדולה וכו' הוא משום שינוי שוב הדר בי' בגמ' ודינא דשרוע אינו אלא בנשמטה יריכו, וצ"ע שהרי לפי הס"ד מבואר להדיא בגמ' די"ל דפסולו משום שרוע, והשקו"ט היא שם רק אי יש בזה מום גם מדין שינוי ומסקי בר"י דשינוי הוי מומא, ומהיכי תיתי לומר דהדר בי' בגמ' בדינא דשרוע.
5. **ויעוי''ש דמחדש דפסולא דשרוע לא נובע מעצם המצב דאיכא שינוי בין האברים אלא מחמת דאיכא מכח זה צורה אחרת בעצם מבנה האבר בגוף** **ביחס לאבר השני**, והא דנשמטה יריכו הוי שרוע משום דנשתנה בזה צורת הירך שאינה במקומה הראוי לה מחמת גדלותה או שנשמטה, ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דבעינו אחת גדולה ואחת קטנה דתנן במשנה דהוי מום, תנא עלה בברייתא גדולה כשל עגל וקטנה כשל אוז, ומבואר להדיא דאיכא בזה שיעורא ורק באחת גדולה מחבירתה כשל עגל הוא דהוי שרוע וחזינן מזה דבעינן דיהא שינוי בגוף הצורה של האבר ביחסו לגוף ורק היכא דדמיא לעגל בהא איכא יחס לגודל כשינוי בין האברים.
6. **ולפי''ז מבאר הגרא''ל דלפי המסקנא דעינו אחת גדולה חשיב מום מדינא דר"י דשינוי הוי מומא שוב אין לדון בה מתורת שרוע**, דמאחר דפסולא דמום בשינוי באבר נובע מחמת דחשיב כמין אחר ואיכא לעין הזאת תורת עין של עגל א''כ לא שייך בזה לפסולא דשרוע דאין כאן עין גדולה אלא דהוי עין של עגל דכעין של עגל היא מותאמת לגוף וליכא בזה שינוי דיינינן דאיכא בו צד של עגל ועצם הדבר דאיכא בו צד עגל לא שייך לפסולא דשרוע דפסולא דשרוע עומד על השינוי באברים.
7. **ונמצא א''כ דהא דפסק הרמב''ם דרק בנשמטה יריכו איכא פסול שרוע לא הוי מחמת דליכא פסול שרוע בשאר האברים רק דליכא להיכי תימצי דפסול שרוע בשאר האברים,** דבשינוי בעין כיון דאיכא פסולא דמום לא שייך פסולא דשרוע, וכן הא דס''ל לרבנן באזן אחת גדולה ואחת קטנה דלא חשיב שרוע לא הוי מחמת דליכא לפסולר דשרוע בשאר איברים אלא הוי מחמת דשינוי באזן לא מעמיד יחס לאבר כשינוי ביחסו והתאמתו לגוף רק דהוי שינוי בגודל בעלמא. וז''ל הגרא''ל, והנראה בזה דהנה בעיקר הדין המבואר במשנה מ' ב' דאזנו אחת גדולה ואחת קטנה כשירה לדעת חכמים ואין בה משום שרוע, נראה לבאר דלא נאמר דין גדולה אלא משום שיש שיעור ומדה מסוימת לאבר זה ומצד עצם צורתו יש לו דין שיעור ובזה הוא דנאמר מעתה דאבר אחד גדול מחבירו דין שרוע בי' ומעתה צ"ל דזהו הדין המבואר במשנה דבאזן ליכא כלל שיעור, ואפילו קטנה עד כפול וכן אפילו גדולה ביותר צורת אזן רגיל עלי', וממילא דלא איכפת לן כלל מה דאחד גדול מחבירו ואין בזה דין שרוע כלל.
8. **ובאמת יש לעיין לשיטת ר''י דגם באזן איכא פסולא דשרוע וכן לשיטת הראשונים דרבנן לא פליגי אאזן** [יעוי''ש ברש''י דפליגי רק אביצים] דאמאי ליכא בזה שיעורא כמו בעין, ומ''ש אזן מעין. ויעוין בחזו''א כ''ה ס''ק י''א וז''ל, ואע''ג דבעין גדולה או קטנה יהבו רבנן שיעורא כשל עגל וכשל אווז הכא באזן בניכר לעין סגי. ומבואר לכה''פ בשיטת ר''י דהנושא של פסול שרוע נובע מגוף השינוי בין האברים והא דבעי שיעור בעין לא הוי מחמת דבעינן דהאבר יעמוד במתכונת אחרת בשביל למשווי את הגודל כשנוי אלא עצם השינוי הוא סיבה ולכן שייך שיהא בזה חילוק בין אזן לעין דבאזן תלוי במראית העין ובעין בעינן דיראו בזה עין של מין אחר. ויש לעיין אי לדעת ר''י דפסולא דשרוע תליא בשינוי גם בחידושא דר' יוחנן דחשיב מום לא בעינן באזן יחס של מין אחר וסגי בגוף השינוי. ויעוי''ש בחזו''א דלא מחלק בזה, ולפי מה שנתבאר בגרא''ל דפסולא דמום נובע מחמת יחסו כנדמה מחמת המום א''כ אפשר דגם אי נימא דפסולא דשרוע יסודו בשינוי בין האברים בהא סגי בגוף השינוי אולם במום דבעינן לאשוויי לבהמה כבעלת מום בהא לא סגי בגוף השינוי אלא רק מחמת דמעמיד בו יחס של נדמה.