פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ז' אדר א' ס"ח

פרק ד

משנה א

א]מבואר במשנה שבשבת התירו לסמוך על הע"ה ועיין רע"א שהקשה למה לא התירו לחזור ולעשר וזה עדיף מלהתיר ספק לא מעושר ותירץ שחששו שילמדו מזה שמותר לעשר דמאי בשבת

ולכאורא היה מקום לישב שעד כמה שיהיה אסור לאכול בלי לעשר א"כ יש כאן תיקון וודאי גם על הצד שזה מעושר כיון שלמעשה אסור לו לאכול ויש כאן וודאי דחייה על איסור שבת משא"כ האיסור אכילת דמאי הוא רק על הצד שלא עישר דכבר כתב החזו"א דבתקנת דמאי לא נחשב שגם אם מעושר יש חיוב מעשר ואפילו אם לא כנ"ל אבל יתכן שאיסור שבת יותר חמור מהאיסור הזה וכל הקושיא מצד הספק טבל שזה איסור מדאוריתא ועל זה יתכן כנ"ל

אמנם הנה הרי מבואר שמותר לעשר דמאי בין השמשות וביאר רש"י בשבת ל"ד כיון שרוב ע"ה מעשרים ולנ"ל אין בזה סברא שכיון שלמעשה אסור לאכול ללא זה יש כאן תיקון גמור אמנם ברמב"ם פכ"ג משבת הי"ד מבואר שיש שני איסורים בהפרשה א.מצד מתקן ב.מצד שזה כמקדיש וכבר האריכו בזה האחרונים ולפ"ז יתכן שהסברא להקל מצד הטעם נראה כמקדיש וצ"ע

והנה יש לדון אם ירצה בשבת לעשר האם אפשר ולכאורא לטעם נראה כמתקן אין מקום לאסור אם לא שנדון ביחס למוצאי שבת אמנם לטעם שזה כמקדיש הרי כאן שאם יעשה זה יחול ויאסר לכאורא לישראל לאכול כמו בקולות של פ"א א"כ זה סיבה לאסור

ב]בהא דהתירו בשבת לסמוך על ע"ה מבואר בירושלמי שזה רק אם הוא שוגג ורק אם לא עשה תנאי דהינו שזה רק אם גם עכשיו אין לו צורה לעשר ועיין פיה"מ שזה גם בביה"ש דמוצאי שבת ועיין רעק"א דמבואר דס"ל שכל מה שהתירו ביה"ש לעשר דמאי זה רק בע"ש ולא של מוצאי שבת ועיין ביה"ל סימן שמ"ב דהביא דהרשב"א נקט דהשבותים שהתירו ביה"ש זה גם מוצאי שבת ועיין דרך אמונה והעיקר כנ"ל

ג]בהא דמבואר דאימת הע"ה על השבת עיין רמב"ם שהכונה כי ע"ה מפחד לשקר בשבת אמנם הראשונים ביארו כי שבת קובעת למעשר והכונה לכאורא שנראה לו שאיסור מעשרות בשבת זה יותר חמור ונפק"מ אם אמר לו רגע קודם שבת לצורך אכילת שבת

ועיין ירושלמי דבמוצאי שבת אפשר לעשר ממה שהע"ה אמר על מה שהוא לא אמר והירושלמי שואל על המאן דאמר שזה מפני שע"ה לא משקר בשבת א"כ כאן יש לנו נאמנות על חלק וצ"ל שכיון שחז"ל לא סמכו על זה זה נשאר בגדר דמאי, ודמאי מאותו אדם אפשר להפריש מאחד על השני ובפשוטו צ"ב הרי באותו אדם תולים שהכל באותו מצב ועד כמה שמה שאמר בשבת שזה מעושר א"כ הכל מעושר ואם לצורך שבת יש סיבה יותר לחשוש שהוא עישרא"ש

ועיין עוד ברמב"ם שבמוצאי שבת צריך לעשר את מה שאכל ודבר זה ודאי לא שייך בדאוריתא אלא הוא דין דרבנן ומקורו בירושלמי אמנם הראשונים ביארו הירושלמי בדרך אחרת ולפ"ז וודאי שאין מקור לחידוש זה ועיין חזו"א דלרמב"ם מה שיחד למעשר מותר לאוכלו בלי להפריש עליו ולשאר הראשונים אינו כן

ד]בדין נאמנות על חברו עין לקמן

ה]**תרומת מעשר וכו':**בפשוטו הכונה שלקח דמאי מע"ה ועישר וזה נפל לפחות ממאה והדין שזה לא בטל כמו תרומה וכמבואר פ"ב דערלה וכן פסק הרמב"ם וס"ל לר"ש שאימת הדימוע על ע"ה והוא לא ישקר להכשיל את החבר באכילת תרומת מעשר ולכאורא צ"ב מה טעם דרבנן הרי תרו"ג הוא מפריש והטעם מבואר כאן בר"ש וכן בחלה פ"ד שכיון שזה במיתה א"כ חושב שגם הטבל של זה במיתה ולכן מפריש משא"כ תרומת מעשר כל זמן שלא הפרישו מעשר ראשון אין עוד חיוב וממילא אין כאן טבל לתרומת מעשר אבל לכאורא אחרי שהפרישו הוא לא חשוד וכמו שמבואר בירושלמי שלויים לא נחשדו על תרו"מ ואולי כיון שזה לא בטל רק מדרבנן לכן הוא חשוד וצ"ב איפה מצאנו כזה חשד ועיין מש"כ ריש פ"א

ועיין חזו"א סי' ט סק"ב דבדעת רבנן לא עוזר אפילו לשואלו בשבת דכאן שכבר הפרישו זה חמיר יותר אמנם עיין תחילת פ"ג שזה לשיטתו שתרו"מ לא מאכילים לעניים ובראשונים מבואר לא כך ועיין מה שכתבנו פ"א מ"ג

והרמב"ם ביאר שמדובר שע"ה הפריש דמאי וזה נפל לתוך החולין ואמר שהוציא מה שנפל וצ"ל או שהכונה שראה איפה זה נפל או שזה ביותר ממאה והנידון על הדין הרמה ונאמן לומר שהרים וזה וודאי צ"ב למה שלא יהיה נאמן הרי באכילת תרומה הוא זהיר וצ"ל כיון שכל הפרשתו היתה מצד דמאי לכן הוא מזלזל בזה

**משנה ב**

א]עיין ירושלמי שכאן זה היתר מיוחד מצד איבה לצורך סעודת שבע ברכות וצ"ב למה אין כאן היתר של המשנה הקודמת וביארו בירושלמי שכל ההיתר אם הכין את זה לפני שבת לצורך שבת משא"כ כאן שהודיע לו בשבת דהרי אם זה קודם שבת יכול לעשות תנאי או להפריש

ועיין בספר קלין שבדמאי דהביא כאן דהרמ"א יור"ד סימן קי"ט סעיף ט"ו הביא משו"ת מהרי"ל שאם אוכל אם מי שמיקל בפת עכו"ם יכול לאכול משום איבה ומקורו ממשנתינו ועיין גר"א שם שכתב שכמו שהתירו אצלינו והוסיף שדעת הר"מ שאיכא מאן דאמר בירושלמי שהתירו לא דוקא בשבת של פרטוגמא עכ"ד דהינו שדימו איסור פת עכו"ם לדמאי כמו שמצאנו שדימו לעניין תערובת ועוד קולות אמנם וודאי אין ללמוד מזה לשאר איסורים שיותר חמורים ובמ"ב סי' תס"ח סקכ"ג כתב שזה רק על דבר שמעיקר הדין מותר ורק נוהג בעצמו איסור ולא דבר שאסור מעיקר הדין וע"ש במהרי"ל שלא משמע כן אמנם צ"ע שכאן מבואר שדוקא במדירו ולא סתם שרוצה שיאכל אצלו וע"ש שהאריך בזה

**משנה ג**

א]נחלקו ר"א ורבנן האם צריך להפריש מעשר עני של דמאי ובביאור מחלוקתם עיין ירושלמי הובא בראשונים שר"א ס"ל כיון שזה במיתה הוא מפריש ורבנן עונים אפילו יהיה כדבריך הרי הוא לא מפסיד כלום בזה שהוא מפריש דהרי לוקח לעצמו וזה סיבה להפריש אמנם וודאי שרבנן גם חולקים בעיקר סברתו וס"ל שע"ה חשודים על מעשר עני וכמבואר בירושלמי בהמשך וצ"ב מהו מחלוקתם

ועיין גמ' במכות י"ז. דבתחילה סברא שנחלקו האם מעשר עני זה טובל ויש כאן איסור אכילה ללא הפרשה וא"כ ראוי לתקן דמאי או שמעשר עני זה רק דין ממון כמו לקשו"פ וא"כ אין סיבה לתקן דמאי והגמ' דוחה שזה וודאי טובל ומחלוקתם האם חשודים על זה ומבארת שר"א ס"ל כיון שזה ממון הוא מפריש וביאר רש"י שאין במעשר אלא גזל עניים ולזה הם לא חוששים ורבנן ס"ל כיון שטריחא להו מילתא לא מפרשי והגר"א גרס סניא להו מילתא וצ"ב הכונה ויתכן שעדיף להם לא להפריש מאשר להפריש ולקחת לעצמם

והנה עיין תוס' יומא נ"ה: ד"ה הלוקח דע"ה אפילו שהם לא חשודים על הגזל בכל אופן חשודים על המעשרות וביארו או כי זה ממון שאין לו תובעין או כי עדיין לא הפרישו ועיין רע"א שדבריהם שכל הטעם כי עדיין לא הפרישו נסתר מדברי הגמ' הנ"ל אמנם יתכן שזה עצמו מחלוקת רבנן ור"א

ועיין רא"ש כאן שביאר וז"ל בפרק בתרא (דנדרים) [דמכות] מפרש טעמא דר"א כיון דממונא דידיה הוא דטוה"נ שלו ואם רצה יתן אפרושי קאמפריש לאפקועי איסור טבל ולא מחשב ליה גזל כיון דממונו הוא ועדיין לא זכו בו עניים ורבנן ס"ל כיון דטריחא ליה מילתא לא מפריש עכ"ל ומבואר שהטעם שהוא סובר שאין כאן גזל כי סובר דזה עדין לגמרי שלו דהרי הוא הקובע למי לתת וכן הוא בר"ש ולכאורא זהו הסברא דממון שאין לו תובעין

ועיין גמ' בנדרים וז"ל הגמ' ור"א ס"ל לא נחשדו ע"ה על מעשר עני כיון דאילו מפקיר נכסיה והוי עני ושקיל ליה לית ליה פסידא ורבנן סברי נכסיה לא מפקר איניש מירתת דילמא זכי בהו אינש אחרינא הלכך נחשדו עכ"ל ובפשוטו זה דלא כגמ' במכות ועיין ר"ש שאולי אפשר לכוין הכל לטעם אחד וצ"ב כונתו

והנה שיטת הרמב"ם בעיקר תקנת דמאי דרק טבל לתרו"מ יש בו מיתה ורק מחמת איסור מיתה תיקנו דמאי ומה שצריך להפריש מעשר שני כיון ששם אין הפסד חששו לאיסור לאו ומה שצריך להפריש מעשר עני ביאר כי כיון שזה נגד מעשר שני אם לא יפרישו את זה לא יפרישו מעשר שני ומה שמפרישים מעשר ראשון בפשוטו היה מקום לבאר דלא שייך לעשות תרו"מ בלי מעשר ראשון אמנם הר"מ ס"ל שאפשר וביאר שהחיסרון שזה שינוי סדר המעשרות עכ"ד וצ"ע שהגמ' אומרת שטעם רבנן כי נחשדו וצ"ל שזה וודאי אם לא נחשדו לא שייך לתקן אטו מעשר שני דהרי כאן מפרישים ורק מחמת שגם כאן יש חשש תיקנו מחמת טעם הנ"ל

**בביאור הירושלמי**

ב]עיין ירושלמי דהנאמן לראשון נאמן לשני דהיינו שאם ראו אותו מפריש מעשר ראשון מכריו תולים שהוא הפריש גם מעשר שני ואם ראו אותו מפריש מעשר שני לר"א זה ראיה שהפריש גם מעשר ראשון ולרבנן זה לא ראיה דהיינו שר"א ס"ל שכיון שהוא צריך להעלות לירושלים לאכול את זה ומוכן להפסד זה ה"ה מוכן לעשר מעש"ר ותרו"מ ורבנן סוברים שזה לא ראיה דשם זה נשאר שלו משא"כ כאן זה מגיע לכהן ועיין חזו"א דהנידון כאן א.במקרה שקבל עליו להיות נאמן שצריך עידים שראו אותו מעשר מעשר ראשון שזה וודאי עוזר ומעשר שני מחלוקת ב.לעניין הכרי עצמו שממנו ראו אותו מעשר וכן הוא ברמב"ם פי"ב ה"ה

והנה לכאורא אם נימא שסתם טבל אין בו מיתה ומה שע"ה מפרישים תרו"ג כי יש בו מיתה ומה שלא מפרישים תרו"מ כי חושבים שעדין זה לא טבול א"כ יתכן שע"ה זה יודע הדין ולכן מעשר ראשון הוא מפריש כי רוצה להפריש תרו"מ משא"כ מעשר שני והניחא לדעת הר"מ שאפשר להפריש תרו"מ ללא מעשר ראשון א"כ אין לו סיבה להפריש מעש"ר אבל לראשונים שצריך קודם כל להפריש מעשר ראשון קשה כנ"ל וצ"ל שכיון שכל החשש שהוא לא עישר בגלל תקנת דמאי ותקנת דמאי היה לפי כזה סוג טעות א"כ כל שמצד חשש זה הוא מעשר הדרינן לעיקר הדין שרוב ע"ה מעשרים ולפ"ז יתכן דבחשוד לא יעזור מטעם הנ"ל וצ"ע

ג]עיין עוד בירושלמי שאם אומר על פירות פדוי הוא נאמן פדוי לי ופדוי לכם אינו נאמן דהיינו שאם אומר שפירות אלו היו מעשר שני והוא פדה אותם הוא נאמן וזה פטור ממעשר ראשון ושני אבל אם אומר שצריכים לפדות הוא לא נאמן ועיין ראב"ד פי"ב ה"ה שביאר וז"ל נראה לי כשאמר פדוי הוא אימת קדושתו עליה ולפיכך נאמן אף על הפרשתו עכ"ל ולכאורא הכונה כיון שפדה את זה זה מראה שיש לו אימה ממעשר שני וא"כ מסתבר שאת המעשר שני מראש הוא תיקן כהוגן אלא שצ"ב הרי זה פדוי וא"כ אולי הוא משקר ולא הפריש על זה מעולם

ועיין עוד בירושלמי שדבר זה לומר שזה מתוקן גם ממעשר ראשון זה תלוי במחלוקת ר"א ורבנן האם הנאמן לשני נאמן לראשון והירושלמי דוחה שכאן שזה קדוש זה כמו תוספת ביכורים שפטור מהדמאי וצ"ב כונת הירושלמי הרי הוא אומר שפדה את זה וא"כ אין לזה שום קדושה ועיין חזו"א מה שרצה להגיה אמנם בראב"ד מבואר שלא כדבריו והרמב"ם פסק שלא נאמן דהינו שזה כר"א ולרבנן זה לא עוזר אמנם משמעות הר"מ שגם מעשר שני צריך להפריש ולכאורא זה נגד הירושלמי והחזו"א נקט שהר"מ מודה שלא צריך להפריש מעשר שני וצ"ע א"כ מה החידוש שצריך לפדות

ד]ועיין רמב"ם שם שהוסיף עוד וז"ל לפיכך מי שאינו נאמן שהוציא פירות מביתו ואמר אלו מעשר ראשון נאמן והראב"ד השיג א"א לא מצאתי וכו' אבל כך אמרו הנאמן לראשון נאמן לשני אבל לא אמרו שיהיה מסתמא נאמן לומר מעשר ראשון זה ויהיו פירותיו מעושרים וכו' עכ"ל ועיין מהרי"ק שגם כונת הר"מ לעניין פירות אלו ולא לעניין פירות אחרים ולפ"ז אין כאן מחלוקת ועיין חזו"א שהקשה איך מדובר אם נותן את זה ללוי דהינו שמפסיד ממון הרי זה הדין של רבנן שנאמן לראשון נאמן לשני וקשה אם נימא שהראב"ד חולק גם לעניין פירות אלו ואם לוקח לעצמו א"כ למה שיהיה נאמן הרי זה לא מחייב אותו ואולי כיון שתרו"מ הוציא מזה מסתמא גם תיקן שאר הדברים ועין דרך אמונה שיתכן שיש אורחים לווים לפניו שבין כה צריך להאכילם ונותן להם פירות אלו וכיון שהחזיק את זה כממון לוים מאמינים לו שבאמת הפריש וה"ה שאר המעשרות

ה]**עיין פאה פ"ח מ"ב נאמנין על הלקשו"פ בשעתן:** דהינו שנאמנים לומר שזה לקשו"פ וממילא זה פטור מהמעשר ובטעם הדבר עיין מלאכת שלמה שזה מילתא דעבידא לגלויי וברא"פ ביאר כי הוא מתבייש לומר שקיבל מעשר עני אם לא שזה נכון ועיין עוד בירושלמי דמאי פ"ו מי"א

ו]**עוד מבואר במשנה שנאמנים לומר שזה מעשר עני:** דהינו לעניין שלא יהיה על זה תקנת דמאי ולא צריך לעשר מזה שאר המעשרות דהיינו שאם בעה"ב הפריש מעשר עני הוא וודאי הפריש שאר המעשרות ובירושלמי שואל שזה כר"א דאם ראהו שהפריש מעשר שני תולים שגם הפריש מעשר ראשון והירושלמי דוחה דאין אדם עושה בדבר מצוה עבירה דהיינו דבחלק שהוא הפריש ועושה בזה מצוה לתת לעני הוא ודאי מתקן את זה

וצ"ב מה הירושלמי תולה דבר זה בר"א ורבנן הרי כאן שהוא נתן את זה לכאורא זה כמו מעשר ראשון שאם הפריש לכו"ע הוא נאמן גם על השני וכל מחלוקתם כי זה נשאר שלו ויתכן דשם עצם הפרשתו מחיבת לתת תרו"מ לכן זה נחשב הפסד משא"כ כאן עצם הפרשתו יכול לקחת לעצמו וזה לא ראיה שיתן וממילא גם יעשה מעשר ראשון ומה שהוא נתן יתכן שאחרי שהפריש לא ע"מ ליתן לבו נקפו מצד גזל והחליט לתת ורק מעשר שני שזה נשאר שלו כה"ג הירושלמי מדמה שאם זה ראיה גם כאן הרי לא ניחא ליה להפריש ולקחת לעצמו

והנה קשה עוד מה שהקשה חזו"א ס"י שהרי ר"א ס"ל שדמאי לא צריכים להפריש מעשר עני כי הם לא נחשדו וא"כ איך יתכן שזה כר"א ואם נימא שכאן שנותן זה אחרת א"כ גם לרבנן וזו קושיא עצומה ולכאורא צ"ל שהירושלמי ס"ל שהטעם של ר"א שאין מיתה בטבל למעשר עני וכפשטות הגמ' במכות ולכן לא תיקנו על זה מעשר עני ולפ"ז אם רואים אותו מפריש זה ראיה שהוא וודאי הפריש הכל

והנה בתירוץ הירושלמי לכאורא א"כ ה"ה במעשר שני אפילו שזה לא ראיה שהפריש מעשר ראשון כל זה לעניין שאר הפירות אבל לעניין פירות אלו אמרינן שאדם לא עושה מצוה עבירה אמנם בירושלמי בסוגין מבואר לא כך אלא רק מצד שזה דומה לתוספת הביכורים אמנם הגר"א ביאר שכל הסברא שכשהוא נותן לעני כה"ג הוא מתקן לו אבל מעשר שני שהוא עצמו אוכל זה לא שייך ולפ"ז א"ש

ז]**עוד מבואר במשנה ובן לוי נאמן לעולם:**ובפשוטו הכוונה וכן הוא בראשונים שהוא נאמן לומר שקיבל את זה בתור מעשר ראשון וממילא זה פטור מדיני דמאי דהינו להפריש מזה מעשר ראשון או מעשר שני ועני ובירושלמי יש עוד דין שגם לענין התרו"מ של מעשר ראשון הוא נאמן שגם לויים ע"ה מעשרים את זה ועין תחילת דמאי מה שביארנו בזה

והנה בפשוטו הביאור שאם בעה"ב נתן ללוי חינם זה ראיה שזה באמת מעשר ראשון וממילא זה עצמו סיבה לפטור משאר המעשרות אמנם עיין לשון הר"מ פי"ב הט"ו וז"ל וכן בן לוי שאמר פירות אלו ממעשר שניטלה תרומתו הם הרי זה נאמן לעולם על תרומת מעשר כשם שישראל נאמן על תרו"ג אבל אינו נאמן עליו לפוטרו ממעשר שני עכ"ל והדבר פלא דעד כמה שמאמינים לו שזה מעשר ראשון זה וודאי לא חייב במעשר שני והיה מקום לומר שבאמת הוא לא נאמן לומר שזה מעשר ראשון ורק המשנה אומרת שאני לא צריך לחוש שזה מעשר ראשון שטבול לתרו"מ אבל לפ"ז יצטרכו גם להפריש מזה מעשר ראשון ובר"מ מבואר שרק מעשר שני צריך להפריש ועיין חזו"א מה שכתב להגיה בדברי הר"מ

והנה בירושלמי שם מבואר נאמן בן לוי לומר מעשר ברור הוא לפוטרו מהשני אבל באומר ניתן לי או באומר משלו אינו נאמן ועיין גר"א שביאר שאין הדרך להפריש אלא בפני הלוי ולכן אם אומר שלא הפרישו לפניו חוששים שזה לא מעשר ראשון ולכאורא ללא זה למה שהוא יהיה נאמן לומר שקיבל את זה בתור מעשר ראשון וצ"ע בכ"ז

**משנה ד**

א]מבואר במשנה מי שקרא שם לתרו"מ של דמאי ולמעשר עני של וודאי לא יטלם בשבת ואם היו כהן או עני למודים לאכול אצלו יבאו ויאכלו ובלבד שיודיעם עכ"ל והנה בפשוטו יסוד האיסור כמבואר בירושלמי מצד נתינת תרומה בשבת

ועיין ר"ש שהקשה למה המשנה לא אומרת מעשר ראשון של וודאי ותירץ שאין לו זכות להפריש מזה תרו"מ אלא רק הכהן וחזר והקשה למה לא כתוב תרומה של וודאי וכתב לדון דכה"ג לא יכול להזמין את הכהן לאכול אצלו כי הרי צריך להפריש ואסור להפריש תרומה בשבת וכתב לדייק שלכן המשנה פ"ז לעניין טבל לא כתבה שאומר מה שעתיד להפריש למחר ודחה דבירושלמי מבואר שמועיל תנאי גם בוודאי והרי כאן עשה קריאת שם קודם שבת וחזר והקשה עד כמה שמועיל תנאי בטבל וודאי למה הגמ' ביבמות צ"ג אומרת שר' ינאי היה לו טבל שהיה צריך להגיע בשבת והפריש קודם שבת שלא מן המוקף הרי יכל לעשות אם תנאי ואז זה יהיה מן המוקף ותירץ שעדיין לא ידע שמועיל תנאי בטבל וודאי והנה בפשוטו מבואר מדבריו שדן על שלש מקרים ובכולם יש מקום לאסור בשבת וכל ההיתר מדין תנאי הפרשה מער"ש א. כשעשה את החלות והקביעות מקום בער"ש ורק מפריש את זה למעשה בשבת וזהו דין משנתינו ב.כשעשה החלות בער"ש על מה שיפריש למחר ע"י ברירה דהינו שלא חל כלום בשבת ובכל אופן צריך גם כה"ג להגיע היתר של תנאי ג.בגמ' ביבמות ששם כדי שלא יהיה חיסרון של מן המוקף עושה מעשה קודם שבת וחלות בשבת וזה מותר מצד התנאי והביאור שבכל אלו חשיב שיש כאן תיקון מצידו בשבת ועיין חזו"א סקי"ז שתמה דבקבע מקום בער"ש ורק מפרישו בשבת אין שום סיבה לאסור ולכן ביאר שכונת הר"ש דפה שהוא לא יכול לאכול התרומה א"כ לא יכול לקבוע סתם מקום בער"ש דהרי קשה לצמצם אחרי זה ולהוציא בדיוק וודאי הנידון שמחיל על מה שמוציא מחר וזה הוא לא יכול כי יש כאן מעשה הפרשה בשבת והנה לשון המשנה מי שקרא שם וודאי משמע לכל הפחות מעשה הפרשה ולא סתם תנאי המתיר להפריש בשבת ולכל הפחות מוכח לפי זה שגם זה מותר בשבת ודלא כחזו"א שדן שכה"ג אסור אמנם וודאי פשטות דברי הר"ש כפשוטו שהחלות גם היה בער"ש וכמו שביאר הר"מ ומבואר שגם כה"ג יש מקום לאסור בשבת עד כמה שבירור חלות של קודם שבת אסור בשבת

ועיין שנות אליהו שנקט כך שבאמת בר' ינאי מוכח שלא עוזר תנאי בוודאי ולפ"ז האיסור במשנה לעניין מעשר עני לא מצד הנתינה לכהן אלא מצד ההפרשה ולכן לא כתוב תרומה דאז יהיה אסור להפריש וא"כ לא יכול לאכול אם הכהן ביחד וכמו שישב הר"ש ומבואר שגם כה"ג שחל מער"ש אסור להפריש וכן ביאר הבה"ל סימן תק"ו בדעת הרמב"ם ע"ש

ב]עיין מה שכתבנו באריכות בסוגיא דמעשר בשבת ע"י תנאי

ג]בפשוטו יסוד האיסור במשנה מצד נתינת מתנות כהונה בשבת ועיין תוס' בביצה שביארו שבאוכל אצלו אין סיבה לאסור אלא שאדם שלא רגיל לאכול אצל חברו וודאי היו נותנים לו את זה קודם שבת ואם יבוא לאכול אצלו בשבת יתלו שהוא עישר את זה בשבת ולכן רק בלימודים מותר ועיין ר"ש שמשנתינו כמאן דאמר שאין מוליכין מתנות ביו"ט אמנם הרמב"ם חילק דביו"ט מותר ובשבת אסור

ד]ובלבד שיודיעם בפשוטו זה עוד הלכה והר"ש ביאר שהכהן יזהר להיות טהור והעני כיון שאולי לא רוצה לקבל מתנות עניים והרמב"ם ביאר כי הם לא ידעו וזה כמו שאדם לקח מעשרות ועשה מהם צרכיו וצ"ע דאין כאן שום הנאה שסותרת לדיני התרומה והיה מקום לאסור מצד גניבת דעת שהם חושבים שנותן להם משלו והוא נותן להם מעשרות

**משנה ה**

**בדין חשוד להעיד על של אחרים**

א]עיין בכורות ל"ה. דכהנים חשודים להפיל מום בבכור ולכן לא נאמנים על בכור שלהם להעיד עליו שנפל בו מום לבד ורשב"ג אומר שעל בכור של מישהו אחר הם נאמנים ור"מ חולק וס"ל שהחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו ובגמ' יומא ע"ח. פסקו הלכה כרשב"ג ובפשוטו מחלוקתם בכל דיני התורה אחד שהוא חשוד האם נאמן על של מישהו אחר ומבואר בגמ' דטעמו דרשב"ג דאין אדם חוטא ולא לו דהיינו שהוא עצמו גם רואה דבר זה כעבירה רק יצרו תוקפו לצורך הנאה לעבור אבל אם אין לו הנאה אין סיבה שישקר

ועיין רמב"ם פי"ב מהלכות מעשר הי"ז וז"ל חשוד שהעיד על אחרים נאמן חזקה אין אדם חוטא ולא לו ואין צריך לומר ע"ה לפיכך ע"ה שאמר זה טבל וזה תרומה זה ודאי וזה דמאי אפילו בשלו נאמן אמר אלו פירות מתוקנים בשל אחרים נאמן והוא שלא יראה כעושה קנוניא כמו שביארנו עכ"ל ומבואר שפסק כרשב"ג לכל דיני התורה וכן כתב בהלכות שמו"י פ"ח הי"ז וכן בפי"א מעדות ה"ז

ובראב"ד הלכות מעשר שם הקשה דבמשנה ו' מבואר הנכנס לעיר ואין מכיר אדם שם אמר מי כאן נאמן ואמר לו אחד אני איני נאמן איש פלוני נאמן הרי זה נאמן ובירושלמי שואל ועד אחד נאמן ועונה קל הוא שהקילו באכסנאי וכונת הירושלמי להקשות שסתם ע"ה כיון שהוא חשוד הוא לא נאמן מעיקר הדין וכן ביאר הר"ש שם ולכן כתב שכל מה שקי"ל כרשב"ג זה רק לעניין בכור שזה קנס בעלמא מה שכהנים לא נאמנים אבל לשאר דיני התורה הלכה כר"מ ובביאור הגר"א יור"ד סי' קי"ט ס"ק י"ח ביאר שכונתו שכל מה שנחלקו הוא רק בבכור ולא בשאר דיני התורה והקשה מהירושלמי שמבואר שמחלוקתם גם בשאר דיני התורה

והנה ע"ש בגר"א שהקשה מעוד כמה דוכתי א.בריש פירקין מבואר לעניין דמאי בשבת שאם שאל אדם אחר שאינו נאמן יכול לסמוך עליו רק לעניין שבת מצד כבוד שבת אבל במוצאי שבת צריך לעשר הרי מוכח שאפילו סתם ע"ה לא נאמן לעניין מישהו אחר

ב.במשנתינו מבואר שאם אומר למי שאינו נאמן שיקנה לו מן הנאמן הוא לא נאמן רק אם אומר לו מאיש פלוני כי הוא יכול לברר וא"כ הוא מפחד לשקר הרי מבואר שגם להעיד על מישהו אחר לא נאמן ולא אומרים אין אדם חוטא ולא לו [ולכאורא היה מקום לומר דפה יש לו הנאה כי זה טירחא לחפס אדם נאמן וצ"ע]

ועיין ביאור הגר"א שם שכתב לדון לחלק בין חשוד שכה"ג גם לרשב"ג הוא לא נאמן על של אחרים לסתם ע"ה שלא ראינוהו עובר עבירה שכה"ג לא חושדים אותו אלא במקום שיש לו נגיעה ולא לעניין אחרים ובזה יישב את משנה א וכן את משנה ה' שמדובר באינו נאמן דהיינו חשוד ובאמת הירושלמי שהנכנס לעיר זה רק בגלל חיי נפש זה רק לר"מ ולהלכה גם ללא זה מותר אמנם תמה על הרמב"ם שמפורש פסק כרשב"ג גם לעניין חשוד ובכל אופן העתיק הירושלמי שזה היתר מיוחד של חיי נפש וכן קשה ממשנה א' וה'

ועיין רא"ה בבד"ה בית רבעי שער שני שפסק כרשב"ג גם לעניין גבינה והוסיף וז"ל והיה לו לכתוב למחבר הזה במקום הזה משנה אחרת של מס' דמאי שאמרו שם הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם וכו' ואמרו בירושלמי וע"א נאמן בתמיהה כלומר כיון שעל גופו הוא בא להעיד אם כשר אם לאו היאך ע"א נאמן והשיבו קל הוא וכו' עכ"ל ומבואר דס"ל שכל המחלוקת עד כמה שבא להעיד על החתיכה שכה"ג מועיל ע"א אבל אם באים להעיד על אדם שהוא כשר צריך שני עידים וכן כתב הריטב"א ע"ז ל"ט: וכן כתב הפר"ח סי' קי"ט הובא ברעק"א במשניות וכן תירץ במחנה אפריים הלכות עדות והנה בפשוטו עד כמה שצריך שני עידים א"כ זה כמו דיני עדות גמורה שמומר לתאבון הוא פסול לעדות ויצטרכו שני עידים כשרים אמנם הפר"ח נקט שיועיל שנים שלא חשודים על אחרים וצ"ע והנה בזה מיושב הקושיא ממשנה ה' ומשנה ו' אבל עדין קשה ממשנה א' דשם הנידון על החתיכה האם זה מעושר או לא

ובעיקר חידוש הראשונים הנ"ל שכה"ג צריך שני עידים, בדברי הראב"ד שהקשה מהירושלמי חזינן לא כך וכן הר"ש והרא"ש שביארו שהקושיא כי הוא חשוד הרי מבואר שאם הוא לא חשוד הוא כן נאמן וכן מבואר שם מביאור הגר"א על הירושלמי

ועיין חזו"א סק"ז שהביא את הדין שכדי להעיד על ע"ה שנוהג כחבר מבואר בר"מ שצריך שני עידים נאמנים דהינו לאפוקי ע"ה ולכאורא מבואר שכה"ג זה לא כעדות באיסורים ויתכן שזה דין דרבנן מיוחד להעמדת המושג חבר אמנם כתב שם החזו"א שאם ידוע לנו שיש חברים בעיר ויש ע"ה והוא רק בא לברר מי הם אין זה החזקה של בן אדם ופה מועיל ע"א ע"ש

ועיין חזו"א סק"ו שכתב ליישב שכל מה שאמרינן שהוא נאמן זה בדבר שאיכפת לו העבירה ואם יהיה לפניו היתר ואיסור הוא מעדיף את ההיתר אבל דבר שלא איכפת לו שיך סברא זו דהרי לא רואה את זה כאיסור כלל ולפ"ז דמאי שע"ה הרי וודאי לא מעשרים וסומכים על רוב ע"ה מעשרים ואפילו אם יהיה לפניהם חבר וע"ה לא יעדיפו לקנות מחבר כה"ג הוא לא נאמן ולפ"ז א"ש כל המשניות לעניין דמאי שהרי הע"ה סומך על רוב ע"ה מעשרים ולכן הוא לא נאמן ורק במקום שללא נאמנותו זה טבל וודאי הוא נאמן עכ"ד והנה עיקר הדברים מבואר בביאור הגר"א יור"ד סי' ב' סקי"ב דמומר אוכל נבילות לתאבון נאמן לומר שקנה מהמומחה וזה לא דומה לדמאי דמבואר במתניתין שלא נאמן רק אם אומר שקנה מפלוני **דבדמאי אינו חושש כלל** ועיין ש"ך סקי"ח שאפילו מועד לאכול דהיינו שהרבה פעמים עבר עבירה זו הוא לא נאמן

והנה הרמב"ם לעניין משנה ז' שחמרים שנכנסו לעיר וכל אחד אומר על חבירו מתוקן שלא נאמנים וביאר הר"מ מחמת גומלין ולנ"ל לא צריך להגיע לזה שהרי לעניין דמאי הוא סומך עליו ואולי איירי בחשוד וודאי אמנם זה לא יתכן דהגמ' אומרת בדמאי הקילו אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שיתכן דמה שהגמ' אומרת דחישינן לגומלים הכונה שללא זה הינו מתירים מחמת חיי נפש של בני העיר וכמבואר בירושלמי ורק מחמת שחישינן לגומלים לכן לא סומכים עליהם

והנה בירושלמי בפירקין ה"ז מובא תני הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם או שהיה עומד בגורן ואינו מכיר אדם שם הרי זה נשאל בין לחבר ובין לע"ה דברי רשב"ג רבי אומר אין נשאלין על התרומה אלא לחבר בלבד והירושלמי תולה דבר זה במחלוקת ר"מ ורשב"ג לענין בכור וגירסת הגר"א שהירושלמי דוחה שכל הטעם של רשב"ג פה כי מדובר לעניין חלוקת תרומה שיש קול וזה מילתא דעבידא לגלויי והוא מפחד לשקר והנה צ"ב למה זה לא דומה לשם ואם נימא כרא"ה א"ש שפה זה להעיד על בן אדם שהוא כשר וכן לביאור החזו"א דפה זה דברים שלא איכפת לו כלל

אמנם בגירסתינו מבואר שהירושלמי נשאר בתליה אלא שאומר שלעניין חלוקת תרומה זה לא עוזר וביאר החזו"א שמא יעלו על פי זה להחשיבו כחבר ולפ"ז מבואר דלא כרא"ה אלא שעוזר על זה ע"ה ובפשוטו ה"ה ע"א וכנ"ל דתליא הא בהא וכן צ"ע על סברת החזו"א הנ"ל

**משנה ו**

א]מבואר במשנה שנאמן לומר על אדם אחר שהוא נאמן ועיין ראב"ד ה"ז וכן ברא"ה שהביאו מהירושלמי שזה דוקא אם זה שלא בפניו אבל אם זה בפניו לא נאמן וביאר החזו"א דחישינן יותר לגומלים אמנם בגר"א שם גרס שזה הולך על מקרה שהוא עצמו שאל את הע"ה האם פלוני נאמן וכה"ג בפניו לא נאמן כי יתכן שאומר לו רק כי לא רוצה לפגוע בו ע"ש וכן נראה שהיתה כאן גירסת הר"ש

**דיני חשוד**

א]