עח - סימן ש_מ ס_ח ס_ט
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## אם יש בנתינת מוכין בכסת משום מכה בפטיש

א] השו"ע בס"ח כתב דאסור ליתן מוכין בתחילה לתוך הכסת, והוא משבת מ"ח א' דאין נותנין את המוכין לא לתוך הכר ולא לתוך הכסת ביו"ט וא"צ לומר בשבת, והשעה"צ בסקמ"ח הביא פלוגתת הראשונים בזה דבפירש"י בשבת שם (ד"ה בחדתי) ועוד מקמאי כתבו דיש בזה משום מכה בפטיש, אך הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ג כתב דהוא מגזירה שמא יתפור.

ונראה דלטעמייהו אזלי, דהנה בעיקר המלאכה דמכה בפטיט נחלקו הראשונים, דהמאירי בשבת ק"ה א' כתב בשם חכמי הדורות שהק' דכותב אות אחת והשלים לספר ואורג חוט אחד והשלים לבגד יתחייב משום מכה בפטיש, ותירצו שלא נאמר מכה בפטיש אלא במלאכה שנשלמה כולה, (כחוצב אבן בהר ונתפרקה כולה מסביבותיה שכבר נשלמה מלאכת האבן אלא שלא נפלה וזה מכה בפטיש ומפילה), אך בכותב אות אחת והשלים לספר ואורג חוט אחד והשלים לבגד שהוא עושה לצורך השלמה, אי"ז בכלל מכה בפטיש,[[1]](#footnote-2) ועיי"ש שהוכיחו כן דאל"כ היה בדין דאף במלאכות שתחילתן וסופן בא כאחד כגון קצירה, יהא חייב משום מכה בפטיש, ועד"ז כתב היראים בסימן ער"ד דלא מיקרי מכה בפטיש אלא בדבר שאינו מחוסר בנין, שהכאת פטיש הוא לאחר גמר בנין, וכ"ה מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן תשל"ז, וכ"כ בתשו' עטרת חכמים חו"מ סימן י"ט (ד"ה ודע) בדעת הרמב"ם.

אך בפירש"י בשבת מ"ז א' (ד"ה חייב חטאת) מבו' דאף על עיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש, (ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן רי"א סק"ל), וכ"ה מבו' בדבריו בביצה י"א ב' (ד"ה דאין בנין) ובכ"ד, וכן נקטו הראשונים בכ"ד.

ב] ולפ"ז הרי דלרש"י לטעמיה דאף על עיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש שפיר יש בנתינת מוכין בכר משום מכה בפטיש, אך להרמב"ם לטעמיה (למש"כ העטרת חכמים בדעתו) דכל שהוא עושה לצורך השלמת הכלי לי"ב משום מכה בפטיש, הרי דנתינת מוכין בכר דהיא מעיקר עשיית הכלי לי"ב משום מכה בפטיש, ובע"כ דהאיסור בזה הוא מגזירה שמא יתפור.

ג] ובעיקר הפלוגתא בזה, הנה בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב אמרו דכל מלאכה שאין לסמכה למלאכה אחרת חייבין בה משום מכה בפטיש, (ועמש"נ בזה להלן סק"ד), ומבו' דגם על עיקר עשיית הדבר חייבין משום מכה בפטיש, וכ"ה מבו' עוד בד' הירושלמי שם בכמה מילי דכל שגמר מלאכתו חייב משום מכה בפטיש אף דהוא נעשה לצורך השלמת המלאכה עצמה, וצ"ע.

## טעם הא דאין חייבין בכל מלאכה גם משום מכה בפטיש

ד] לדעת רש"י ודעימיה דאף על עיקר עשיית הכלי חייבין משום מכה בפטיש, קשיא משה"ק חכמי הדורות דמ"ט אינו חייב בכל מלאכה גם משום מכה בפטיש, והמרכה"מ בפ"י משבת הי"ד כתב דכל שיש בו משום מלאכה אחרת אינו חייב משום מכה בפטיש, ועיי"ש שהביא כן מירושלמי בפ' כלל גדול דתולדה שיש לסמכה לאחד מן האבות הוי תולדה דיליה, ותולדה דאין לסמכה לאחד מן האבות חייבין עליה משום מכה בפטיש, וכ"ה משמעות פירש"י בביצה י"א ב' (ד"ה דאין בנין), עיי"ש, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח בשבת ע"ה ב' בצר צורה בכלי דאם יש בה אותיות חייב משום כותב ואם לאו חייב משום מכה בפטיש, ומשמע דכל דחייב משום כותב אינו חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ החזו"א בסימן נ"א סקי"ד דבמקום דאיכא משום בונה ליכא משום מכה בפטיש.

אך הלח"מ בפ"י משבת הי"ד כתב דלמ"ד דמסתת חייב משום בונה היינו דחייב אף משום בונה, אף חייב אף משום מכה בפטיש כיון דהוי גמר מלאכה, וכ"כ הגר"א בשנו"א בשבת פי"ב, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת בונה סק"ד וכ"כ המנ"ח שם במלאכת כותב סקי"ד דהכותב אות אחת והשלים לספר חייב גם משום מכה בפטיש, וכ"כ שם במלאכת קושר סק"ב דהמטיל ציצית בבגדו חייב גם משום קושר וגם משום מכה בפטיש, וכ"כ שם במלאכת מכה בפטיש סק"א דהמנפח בכלי זכוכית חייב גם משום מכה בפטיש וגם משום בונה, וכ"כ שם במלאכת אופה סק"ז דבאופה ומבשל היה בדין שיהא חייב גם משום מכה בפטיש, (והא דאינו חייב הוא משום דה"ז נעשה מאליו), וכ"כ שם במלאכת מחתך סק"ב בקוטם קיסם דמלבד הא דחייב משום מחתך או משום בונה חייב גם משום מכה בפטיש.

## לדעת רש"י ודעימיה אם חייבין בנתינת מוכין משום מכה בפטיש

ה] המ"ב בסקל"ב ובשעה"צ סקס"ח נקט בפשיטות דלדעת רש"י ודעימיה דיש בנתינת מוכין לתוך הכסת משום מכה בפטיש, ה"ז אסור מדאורייתא וחייב חטאת, (וכן משמע בקצת בס' יחוסי תנו"א ערך רב חנן בר חסדא), - אך הנה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת מ"ח א' כתב דאין האיסור בזה מדאורייתא משום דעדיין הוא מחוסר תפירה ולי"ב משום מכה בפטיש אלא מדרבנן, וכ"נ ממש"כ הריטב"א שם בהא דשרי בעתיקי דהוא משום דאין נראה כמלאכה כלל, ומשמע דבחדתי אינו אלא נראה כמלאכה, וכ"כ המהר"מ קזיס והראש יוסף שם, וצ"ע.

## נתינת אבנט במכנסיים וחיבור כלי של פרקים

ו] בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן ס"ה כתב דמותר להכניס אבנט במכנסיים בשבת, ול"ד למה שאסרו ליתן מוכין בכסת בחדתי, דהיינו משום דעבד כלי, אך בנתינת אבנט במכנסיים דלא מבטל ליה ועשוי להכניס ולהוציא תדיר מותר אפי' בחדתי, והביאוהו הב"י בסו"ס שי"ז והמ"ב שם סקט"ז, (והט"ז שם סוסק"ח דקדק מזה דאם מבטל ליה התם אסור ליתנו וחשיב כתיקון מנא).

ז] והתהל"ד בסימן שי"ז סק"ה כתב בדין כלי של פרקים שדרכם להיות רפויים שמותר לפרקו ולהחזירו (כמש"כ השו"ע בסימן שי"ג ס"ו), דהיינו רק בישן, אבל בחדש אסור משום תיקון מנא, - וצ"ל בדעתו דל"ד לאבנט דמותר ליתנו במכנסיים משום דאינו מבטלו שם, דשאני התם דכל שאינו מבטלו שם לא חזינן לה כלל כתיקון מנא אלא כמשתמש בב' כלים יחד,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ בכלי של פרקים שכל פרק בפנ"ע הוא חצי כלי דאף דהוא עתיד לחזור ולפרקו מ"מ הו"ל כתיקון מנא.

## נתינת מוכין לתוך הכסת כשאינו מבטלן שם

ח] והנה לפ"ז נראה דאיסור נתינת מוכין לתוך הכסת הוא אף כשאינו מבטלן שם, דאף בכה"ג חזינן לה כגמר הכלי, ויש לסייע לזה, דבמתניתין במקואות פ"י מ"ב והר"ש והרא"ש שם מבו' דדרך להוציא המוכין מתוך הכר, (ועמד ע"ז בתשו' בצל החכמה ח"ד סימן צ"ב סק"א), ואפ"ה אמרו בסתמא דאסור ליתן מוכין לתוך הכסת, (ולפ"ז יש מקום לדון לאסור גם בנתינת שרוך לתוך הנעל אף כשאינו עתיד לקיימו שם).

אך המנחת שלמה בח"א סימן י"א סק"ה נקט דגם בנתינת המוכין לתוך הכר אין האיסור אלא משום דמבטלן שם, אך אם עשוי להוציא ולהכניס תדיר שרי, וכן נקט בתשו' בצל החכמה שם,[[3]](#footnote-4) (והקצוה"ש בסימן קמ"ו סוסק"ג כתב בדין נתינת שרוך בנעל דכל שאין עשוי לקיימו שם שרי), וצ"ע.

## טעם הא דאין בהחזרת מוכין לכסת משום מכה בפטיש

ח] השו"ע בס"ח כתב דמוכין שנפלו מן הכסת מותר להחזירן, והוא משבת שם דלא אסרו אלא בחדתי אבל בעתיקי שרי, והֹתוס' תלמיד ר"י הזקן שם עמד בזה דמ"ש ממטה של תרסיים דחייבין על החזרתה בתקיעה משום מכה בפטיש אף דכבר היה עליה תורת כלי, וכתב דהוא משום דגם בנתינת מוכין חדשים בכסת אי"ז גמר מלאכה מדינא, אך במטה של תרסיים דהוי גמר מלאכה ממש חייבין אף על החזרתה משום מכה בפטיש, וכ"כ הראש יוסף שם.

אך הנה בפי' הר"י מלוניל בשבת שם כתב דהא דאין בהחזרת מוכין לכסת משום מכה בפטיש, הוא משום דלאו כלי עבד דהשתא נמי ההדיוט יכול להחזירה ולא עביד כלי, וכ"כ המאירי שם, ולפ"ז מתפרש בע"א הא דל"ד למטה של תרסיים דחייבין על החזרתה בתקיעה חטאת משום מכה בפטיש, משום דהחזרה בתקיעה היא מעשה אומן, ובזה ליכא להתירא דעתיקי, וצ"ע.

## נתינת מוכין אחרים לתוך הכסת

ט] בפירש"י בשבת שם כתב דחדתי היינו שלא היו מעולם לתוכו ועתיקי הוא להחזירו לכר זה שנפלו ממנו, ומשמע דאף אם היו בכר זה מוכין אחרים וכבר היה עליו תורת כלי, מ"מ כל שמוכין אלו לא היו מעולם לתוכו אסור ליתנם לתוכו, והיינו דכל הא דשריי בעתיקי היינו משום דלא חזינן לה כלל כעשיית כלי אלא כהחזרת הכלי הראשון, אך כל שנותן מוכין אחרים חשיב כעשיית כלי אחר, וכ"כ הא"ר בסימן שי"ז סק"ז בסימן שי"ז סק"ז דאף במנעל ישן אסור ליתן משיחה חדש שלא היה בתוכו, והביאו המ"ב שם סקי"ח.[[4]](#footnote-5)

י] התוס' בשבת שם כתבו שאם ניתקו חוטי הסרבל ויכול להכניסם בלא טורח שרי כיון דעתיקי, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה', ולכאו' הוא משום דכל דא"א להכניסם בלא טורח, חשבינן לה כנתינה בתחילה דאסורה משום תיקון כלי, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ז סק"ד דהאיסור בזה הוא משום תיקון מנא, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה והמחה"ש שם סק"ט,[[5]](#footnote-6) - וזה מתפרש למש"נ לעיל דאף כר שכבר היו בו מוכין אחרים אסור ליתן לתוכו מוכין אחרים שלא היו בתוכו, והרי דכל הא דשרי בעתיקי הוא משום דחשבינן דאף בשעה שנפלו המוכין עדיין הכלי קיים אלא שהוא מפורק ואין בהחזרתם משום תיקון מנא, (וכמש"כ כן האבנ"ז בסימן רכ"ד סקט"ו), וע"כ כ"ז הוא היכא דאפשר להחזיר בלא טורח, אך כל דא"א להחזיר בלא טורח חשבינן לה כעשיית כלי מחדש.

## הוספת מוכין לכסת

יא] בס' שש"כ פט"ו הערה קצ"ט כתב לדון דשמא לא נאסר ליתן שרוך בנעל אלא כשאינו ראוי לילך בנעל בלא שרוך, אך כל שראוי לילך בנעל בלא שרוך לא חשיב כמתקן מנא, וכתב בשם הגרש"ז זצ"ל שצידד לאסור בזה.

ויש ללמוד לאסור בזה ממש"כ בס' יחוסי תנו"א (ע' רב חנן ב"ר חסדא) בדין נתינת מוכין לכסת דאם בא להוסיף ולתת בו מוכין יותר, ה"ז אסור, שהרי גילה בדעתו שגומר מלאכתו שאע"פ שדין כלי עליו כיון שמוסיף בו הוא גמר מלאכת כלי, (והוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבת קמ"ו א' דתוספת על הפתח אסורה משום גמר מלאכה), והרי דאף דהוא ראוי למלאכתו ויש עליו תורת כלי, מ"מ כל שמוסיף עליו יש בזה משום תיקון מנא, וה"נ הוא בנתינת שרוך בנעל, (וכ"נ גם ממה שדנו לאסור בנתינת אבנט במכנסיים ומסתימת הדברים משמע דהוא אף כשהמכנסיים ראויים לתשמישם גם בלא האבנט).

**מעמר בדברים שאינם אוכל**

יב] בשבת צ"ו ב' א"ר אחא בר יעקב דהמקושש מעמר היה, ומבו' דמלאכת מעמר הוא אף בעצים שאינם אוכלין, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י בשבת ע"ד ב' דמאן דעביד חלתא חייב משום מעמר, וכ"כ הר"ח ועוד מקמאי שם, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת פי"ב דהאוסף עצים להסקה חייב משום מעמר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ל"א א' (ד"ה מן הקרפף) והרשב"א והר"ן שם ל"ג ב',[[6]](#footnote-7) - אך המנ"ח במוסך השבת מלאכת מעמר סק"א האריך בדעת הרמב"ם דמלאכת מעמר לא שייך רק באוכרלין ולא בעצים, עיי"ש, וצ"ע.

## אם חייב משום מעמר אף כשלא קשרם יחד

יג] הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת פ"ז כתב דהמעמר הוא הגודש עומרי הקציר זע"ז, ומשמע דכל שגודשם זע"ז הוי בכלל מעמר אף שלא קשרם יחד,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' ממש"כ שם פי"ב דהמלקט עצים חייב משום מעמר, וכ"נ בפירש"י שם צ"ב ב' (ד"ה מלגז) ובד' הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ל"א א' (ד"ה מן הקרפף) ובד' הרשב"א והר"ן שם ל"ג ב', וכ"כ המ"ב הכא בסקל"ז ובסימן שכ"ב סק"ו.

אך בפי' הר"י מלוניל בשבת ע"ג א' כתב דהמעמר הוא מי שמאסף הזרעים הנתלשים שהניחום הקוצרים והאוסף אותם וצוברם במקום אחד וקושרן נקרא מעמר, וכ"כ השיטה להר"נ שם דמעמר הוא שצוברם במקום אחד וקושרם, וכ"כ המאירי שם, ומבו' דלא חשיב כמעמר אלא כשקושרם יחד,[[8]](#footnote-9) וכן צידד בתשו' מהר"ח או"ז סימן רי"ד דלא מיקרי מעמר עד שיקשרם יחד להיות אגודה אחת, (וכתב דכ"ה משמעות ל' מעמר דלא מיקרי עומר אלא כשנקשרו יחד, ושבלים המקובצים יחד ולא נקשרו להיות אגודה אחת לא מיקרי עומר), ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"ו בדעתו, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בשבת ע"ג א' (בתחילת דבריו) בדעתו.[[9]](#footnote-10)

יד] והמהר"ח או"ז שם עמד בזה מהא דיש בקיבוץ מלח משום מעמר, וכתב דהיינו כשמקבץ המלח ודוחק אותו עד שנעשה חתיכה אחת, או דאף בלא דחק רק שמשימים הרבה זע"ז נעשה חתיכה אחת (שאנו רואים כמה חתיכות במלח קשות עד שצריך לכותשן), והר"מ קזיס בשבת שם כתב דשאני מלח דלא שייך בו עימור אלא ע"י אסיפה.

## מעמר שלא במקום גידולו

טו] התוס' בביצה ל"א א' (ד"ה מן הקרפף) כתבו דל"ש עימור אלא במקום שגדלים שם, כדמוכח בפ' כלל גדול, וכ"כ השטמ"ק שם והרשב"א והר"ן שם ל"ג א' והוכיחו כן ממה שאמרו בשבת ע"ג ב' דמאן דכניף מילחא ממילחתא חייב משום מעמר, דמשמע דוקא דכנף ממילחא, ומשמעות דבריהם דכל שמעמר שלא במקום גידולו אי"ז בכלל מעמר אף אם עדיין לא עימרם אלא הביאן למקום אחר כל אחד בפנ"ע, וכ"כ המאורות בשבת שם והמאירי שם בשם י"מ (ופירשו דהוא משום דאין דרך עימור אלא במקום שקצר משם, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דאין מעמר אלא ממקום חיבורן וגידולן, וכ"כ הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו ובפכ"א הי"א, וכ"כ המ"ב הכא בסקל"ה וסקל"ז לדינא.

אך בד' היראים בסימן ער"ד משמע דאף המקבץ פירות שלא במקום גידולם חייב משום מעמר, (וכ"נ שפירשו הסמ"ג לאוין ס"ה והאו"ז בסימן נ"ז בדבריו), וכ"כ האו"ז בסימן נ"ז והמהר"ח או"ז בסימן רי"ד, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"נ בד' הרא"ה בביצה ל"א א' (והריטב"א בשבת שם רמז לדבריו), וכן דקדקו השה"ג בשבת פ"ז והכנה"ג בהגה"ט הכא בסק"ג ממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"א דאין מקבצין את המלח וכיו"ב מפני שנראה כמעמר, והשמיט למה שאמרו הכא דהיינו כשמקבצו ממילחתא, וכ"כ הס' הבתים בשערי המלאכות שער ט' והאהל מועד בדרך ד' נתיב ו' בדעתו.

טז] הריא"ז בשבת פ"ז ה"א דין י"ב כתב דאם שטח צימוקין ליבשן וליקטן אחר שנתיבשו חייב משום מעמר, שכשמיבשין אותן זה הוא גמר תיקונן וכשלוקטן זה הוא תחילת ליקוטן, (ודמי למלקט שבלים לעשות מהן עמרים), - אך בד' הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ו משמע דאף במקבץ גרוגרות ועשה מהן דבילה אינו חייב אלא אלא כשהוא במקום נפילתן מן האילן, וכל שהוליכן למקום אחר ונתיבשו אין בקיבוצם משום מעמר.

והראב"ד בכתוב שם בביצה כ"א ב' כתב בדין סופלי דחיותא, דהקיבוץ שאוספים אותם יחד ומוליכים אותם לכוביא מקום שהבהמות אוכלות שם יש בזה כעין מעמר, והשביתת השבת במלאכת מעמר סק"ז כתב ללמוד מדבריו דאף שלא במקום גידולו הוי בכלל מעמר, - אך לכאו' יש מקום לדון דלמש"כ הריא"ז דהמלקט צימוקין במקום שנתיבשו חייב משום מעמר כיון דכשמיבשין אותן זהו גמר תיקונן וכו', הרי דה"נ הוא בגרעיני התמרים דכל שאוספן במקום שהוציאום מן התמרים הוי בכלל מעמר, אך לעולם אין מעמר שלא במקום גידולו.

## מעמר שלא במקום גידולו אם אסור מדרבנן

יז] בד' המאורות והמאירי בשבת ע"ג ב' מבו' דלדעת הסוברים דאין מעמר אלא במקום גידולו מותר לעמר שלא במקום גידולו ולי"ב איסור אף מדרבנן, וכ"נ בד' הסמ"ג לאוין ס"ה וההגמי"י בפכ"א משבת הי"א והשטמ"ק בביצה כ"א א', וכ"כ השה"ג בשבת פ"ז, וכ"כ החיי אדם בכלל י"ג ס"א והגר"ז הכא בסט"ו והמ"ב בסקל"ז.

אך הטל אורות במלאכת מעמר בסופו הוכיח מד' היש"ש בביצה פ"ד סימן ו' דאף דמדאורייתא אין מעמר אלא במקום גידולו מ"מ מדרבנן ה"ז אסור אף שלא במקום גידולו, והא"ר הכא בסקי"ח כתב לדון בזה, עיי"ש.

יח] והחיי אדם שם כתב דהא דלא אסרו חכמים במעמר שלא במקום גידולו אטו מקום גידולו הוא משום דמקום במקום לא מיחלף, ובדבריו שם ס"ב כתב דמה"ט הוא דל"ד למה שגזרו במעמר אף בדברים שאינם גידו"ק, והיינו משום דמיחלפי בגידו"ק.

ולכאו' יש לפרש עוד בזה, דהנה הב"י הכא כתב דאף דקי"ל כאביי בשבת שם דאין עימור אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, שלא לחלק כ"כ בין אביי לרבה, (דלרבה בשבת שם הוא חייב משום מעמר), ולמדנו מדבריו דכל הא דאסרו חכמים במעמר שלא בגידו"ק, הוא משום דאף שלא בגידו"ק יש לעיקר החפצא דמעמר, (וכדחזינן דלרבה יש עימור אף שלא בגידו"ק), אך אם ל"ה במעמר שלא בגידו"ק לעיקר החפצא דמעמר ל"ה אסרינן בזה מדרבנן, - ולפ"ז י"ל דבמעמר שלא במקום גידולו לי"ב לעיקר החפצא דמעמר, וכמש"כ התוס' בביצה ל"א א' "דלא שייך" עימור אלא במקום שגדלים שם, וע"כ לא אסרו בזה חכמים.

1. בס' שלחן שלמה יו"ט סימן י' (ד"ה ומיהו בלא"ה) כתב לתמוה בזה דכיון דגמר המלאכה בפנ"ע אסורה כ"ש תחילתה וסופה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרי לא שמענו שיהא אסור ליתן מזרון ע"ג המיטה אף כשמבטלו שם, והיינו משום דאף בכה"ג חזינן לה כמשתמש במיטה והמזרון יחד, ולא חזינן לה כעשיית כלי אחר, (אך ליתן קרש ע"ג המיטה י"ל דאסור כשלא היה קרש זה עליה מעולם, וצ"ע), ובאבנט ומכנסיים הדבר תלוי אם מבטלן שם או אינו מבטלן שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב דאף דדרך להוציא המוכין מתוך הכר כמבו' במתניתין במקואות שם, מ"מ כיון דהוא רק לזמן מרובה, (כמש"כ התוי"ט במקואות בשם המהר"ם דמוציאין את המוכין כדי לכבס ולתקן את הכר), חשיב כמבטלן שם, - אך לפ"ז יתחדש דיש לאסור ליתן אבנט לתוך המכנסיים אם אינו מוציאו משם אלא לצורך כיבוס, ולא שמענו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיה מקום לדחות דדבריהם קיימי במשיחה שעדיין לא היתה במנעל, וע"כ אסור ליתנה במנעל דחשיב כתיקון מנא דהמשיחה, אך לכאו' לעולם לא חשבינן לה לנתינת משיחה במנעל כתיקון מנא דהמשיחה אלא כתיקון מנא דהמנעל, ובע"כ דכל שלא היתה המשיחה במנעל זה חשבינן לה כתיקון מנא דהמנעל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הרמ"א שם ס"ב כתב דהאיסור בזה הוא מגזירה שמא יקשור, (ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם), והפמ"ג באש"א שם סק"ט כתב בדעת המג"א דהאיסור בזה הוא משום דאסור לטרוח בשבת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והשביתת השבת מעמר סק"ז הוכיח כן, שהרי ילפינן למלאכת מעמר מהעימור שהיה בסממנין שהיו במשכן והם לא היו אוכלין. [↑](#footnote-ref-7)
7. המנ"ח במוסך השבת מעמר סוסדק"ב כתב דאין מעמר אלא בקיבוץ נפזרים והמניח עומר ע"ג עומר ל"ה בכלל מעמר, וצ"ע שלא הביא לד' הרמב"ם המפורשים דהגודש עומרי הגדיש זע"ז חייב משום מעמר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך האג"ט מעמר סק"א כתב בד' המאירי דרק באיסוף העומרים אינו חייב בלא קשירה, אך באסיפת השבלים חייב בלא קשירה, (אך גם לפ"ז הוא דלא כמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דגם בגדישת העומרים זע"ז חייב בלא קשירה), ופירש דהוא משום דבאיסוף העומרים דרך לקשרם שם וע"כ לא חשיב עימור עד שיקשור, ומשא"כ באסיפת השבלים לעשות מהם עומרים קטנים דאין דרך לקושרם משום דסופם לעשות מכולם גדיש אחד, וע"כ חייב בלא קשירה, (ועמש"כ השביתת השבת מעמר סק"ג בע"א). [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בסו"ד כתב בדעתו דרק במעמר שלא במקום גידולו אינו חייב אלא כשעשאן גוף אחד, ועמש"נ בזה להלן סק"?. [↑](#footnote-ref-10)