בפלוגתת הראשונים בדינא דגרמי
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / נזקי ממון עניינים

אור ליום ב' כ"ח טבת תשע"ב

א] ב"ק דצ"ח., אמר רבה הזורק מטבע של חבירו לים הגדול פטור, מ"ט אמר הא מנח קמך אי בעית שקלי' וכו', ואמר רבה השף מטבע של חבירו פטור, מ"ט דהא לא עבד ולא מידי וכו', ואמר רבה הצורם אוזן פרתו של חבירו פטור מ"ט פרה כדקיימא קיימא דלא עבד ולא מידי וכולהו שוורים לאו לגבי מזבח קיימי.

וכתב הרי"ף, ז"ל, הא דאמר רבה הזורק וכו' לית הלכתא כוותי' בכולהו, דהא אסיקנא אמר אמימר למאן דדאין דינא דגרמי מגבי בי' דמי שטרא מעליא, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מחובל הי"א.

וצ"ב דבהני גווני דזורק ושף וצורם מ"ש לחייב משום דינא דגרמי, הרי ממ"נ אם חשבינן לי' כהיזק במה שנפחת המטבע משויו ונפחתה הבהמה מדמי',[[1]](#footnote-2) הרי דנזק זה הוא עושה בידים, ואם לא חשיב כמזיק בידים, משום דמה שנפחתו המטבע והבהמה מדמיהן בלא חיסרון בגופן, לא חשיב זה כנזק, א"כ מאי מהני בזה דינא דגרמי, הרי לא גרם נזק כלל.

והנה אמנם בזורק ובשף י"ל דהא דלא חשיב כמזיק בידים הוא משום דאפשר להעלותו ואפשר להטביע עליו צורה, וע"כ הוי זה בכלל גרמי, אך בצורם אוזן פרתו אין לפרש כן, וגם בזורק מטבע הרי דן הרמב"ן בדד"ג לפרש דאיירי בשא"א להעלותו, ואפ"ה תלה לה בדינא דגרמי, עיי"ש.

ב] וביותר צ"ע בזה, דהנה הרמב"ן בדינא דגרמי הק' בהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, דמ"ט לא מחייב משום דינא דגרמי, וכתב דאיכא מ"ד דאה"נ, ואך דגם הא דדאין ר"מ דינא דגרמי הוא משום קנסא, והראוני שכן נקט בחי' מכת"י גיטין דנ"ג., והרמב"ן כתב ע"ז, ז"ל, והנך פירכי דפרכינן לעיל לאו כלום נינהו והכי מפריקנא להו, הוי יודע שר"מ סבור שהגורם היזק אף על פי שלא עשה מעשה בידים חייב והיינו דינא דגרמי, אבל מי שלא גרם היזק לא חייב ר"מ, ולפיכך המטמא והמדמע והמנסך וכל היזק שאינו ניכר פטור מן הדין, לפי שאין היזק לא מחמת גרמתו ולא מחמת מעשיו וכו', כללו של דבר כל שחייב במעשה בידים לרבנן, חייב בגרמא לר' מאיר, וכל הפטור במעשה ממש לרבנן כגון היזק שאינו ניכר, פטור לר"מ בגרמא וה"ה במעשה ממש, שלא חייב ר"מ אלא על גורם היזק ואין כאן היזק מאחר שאינו ניכר וכו', אבל מי שיכול לומר הרי שלך לפניך אינו ניכר ואין שמו היזק ופטור לכו"ע, עכ"ל.

וצ"ע דכ"ה דבהיזק שאינו ניכר כתב הרמב"ן דאין לחייב מדינא דגרמי, משום דכל עיקר דינא דגרמי הוא דהגורם כעושה מעשה, ובהיזק שאינו ניכר דהעושה מעשה פטור, אין לחייב מדינא דגרמי, א"כ מ"ט בזורק מטבע ובשף מטבע ובצורם אוזן פרה מחייבינן מדינא דגרמי, הרי גם בזה נימא דכיון דאף העושה מעשה פטור, אין לחייב מדינא דגרמי.

ובאמת הרמב"ן בדינא דגרמי כתב לחלק בזה בין היזק שאינו ניכר לבין זורק מטבע וכו', דעיי"ש שהביא די"מ דאין לחייב בזורק וכו' מדינא דגרמי ופליג עלייהו, ז"ל, איכא מ"ד לא חסרי' ולא מידי ויכול לומר הרי שלך לפניך לא חסרתיך ולא מידי, ולא מסתבר הכי דהא מינכר היזיקא וכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרש"ל כדאמרינן לענין גזל מטבע ונסדק, ומאחר דקי"ל דדיינינן דינא דגרמי בהיזק ניכר והאי נמי ניכר הוא אמאי לא מחייב, עכ"ל, והרי דבאמת איכא מ"ד דאין לחייב בזורק מטבע וכו' משום דינא דגרמי, משום דליכא נזק כלל ואומר לו הרש"ל, והרמב"ן פליג ע"ז וס"ל דל"ד להיזק שאינו ניכר דאין לחייב בו משום דינא דגרמי, דהכא מינכר הזיקא וכו', וזה צ"ב וכנ"ל, שהרי הגם דמינכר הזיקא, מ"מ לא מחייבינן לי' מדין מזיק, והרי דלא חשיב זה כנזק, וא"כ מ"ט יהא חייב מדינא דגרמי.

גם צ"ב טעם הסוברים דגם בהיזק שאינו ניכר מצינו לחייב מדינא דגרמי, אשר כן דעת החי' מכת"י בגיטין, וצ"ב שהרי בהיזק שאינו ניכר הוא עושה הנזק בידים, וכיון דלא חשבינן לי' כמזיק משום דהיזק שאינו ניכר לא חשיב כנזק, מ"ט יהא חייב מדינא דגרמי.

ואמנם יל"פ בעיקר הדברים, דהא דבזורק מטבע וכו' חשיב כגרמי, הוא משום שמפסיד את הדמים והחפצים שהי' בידו לקבל בעד המטבע והפרה, וע"כ גם בהיזק שאינו ניכר חשיב כגרמי, משום שמפסיד הדמים שהי' בידו לקבל בעד דבר זה, וצריך להוסיף, דאף דאין הדבר ברור שהי' מוכר לדבר זה, מ"מ שפיר י"ל דחשיב כמזיקו בכך, דומיא דמצינו בחיוב שבת דחשיב כמזיקו בהפסד דמי מלאכתו, אף שאין הדבר ברור שהי' משכיר עצמו, אך בד' הרמב"ן שכתב דבהיזק שאינו ניכר אין לחייב מדינא דגרמי מוכח לא כן, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בזורק מטבע וכו' ה"ה חייב מכח דינא דגרמי.

ג] והנה הרא"ש בסימן י"ג הביא ד' הרי"ף דמחייב בזורק מטבע וכו' מדינא דגרמי, וכתב ע"ז, ז"ל, והראב"ד ז"ל כתב דבההוא דזורק מטבע וצורם פרתו לאו משום דגרמי נינהו פטר להו רבה וכו', אלא מהני טעמא דקמפרש בהו, זורק מטבע הא איתיה קמיה וקחזי לי', צורם אוזן פרה משום דכולהו שוורים לאו למזבח קיימי, ורש"י נמי הזכיר בהו טעמי דגרמא בנזקין אלמא דפטור לכו"ע, והתוס' נסתפקו בד"ז בפ' לא יחפור, ועתה יש ג' חלוקים במאבד ממון חבירו בגרמא וכו', והשני הוא גרמא בנזקין ופטור לכו"ע וכו', והשלישי דינא דגרמי וכו', והיכא דהוא בעצמו עושה היזק לממון חבירו וברי היזקא הוא הנקרא דינא דגרמי וכו', ועוד יש לחלק היכא דבשעת המעשה נעשה ההיזק נקרא דינא דגרמי וכו', עכ"ל.

והנה משמעות ד' הרא"ש שהסכים לד' הראב"ד ורש"י דאין לחייב בהני מילי משום דינא דגרמי, וכן נקטו בדעתו הטור בסימן שפ"ו והסמ"ע שם סק"א והש"ך שם סק"ז והגר"א שם מכת"י מוסקבה, והגר"א שם דקדק כן גם ממש"כ הרא"ש לעיל מינה בזורק מטבע ובשף מטבע דהו"ל גרמא, עיי"ש.

ד] והנה אמנם לא נתפרש להדיא בד' הרא"ש הטעם בזה דמ"ט לי"ב משום דינא דגרמי, ומשמעות ד' הרא"ש דע"ז הוא שהביא לב' הדרכים לחלק בין דינא דגרמי דחייב לגרמא בנזקין דפטור, וכ"ה להדיא בד' הטור שם דהא דבזורק מטבע ושף מטבע אינו חייב משום דינא דגרמי הוא מכח מה שחילק ר"י בין דינא דגרמי לגרמא בנזקין, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ע שם סק"א.

אמנם כבר עמד ע"ז בבאר הגולה שם אות ו', ז"ל, חפשתי ולא מצאתי מפורש שפסקו התוס' או הרא"ש בדוחף מטבע של חבירו לים או בפוחת צורתו כרבה דפטור, לפי הב' חילוקים שכתבו וכו' נראה שחייב לדעתם בב' אלו בדוחף וכו' או בפוחת וכו', כיון שעושה מעשה לגוף הדבר הניזק ומשעת מעשה בא ההיזק, עכ"ל.

והנה אמנם הי' מקום לפרש בזה כמש"נ לדון לעיל סק"א, דבזורק מטבע הוי כל ההיזק בהדמים שעליו ליתן לבר אמוראה, ובשף מטבע הוי כל ההיזק בהדמים שעליו ליתן לצורף, וע"כ י"ל דלא חשיב כעושה מעשה בגוף הדבר הניזק ולא חשיב דמשעת מעשה בא ההיזק, אך אכתי לא נתפרש בזה דמ"ט בצורם אוזן פרתו של חבירו שהוא פוחתה מדמי' לא חשיב כגרמי,[[2]](#footnote-3) אך אי נימא כמש"נ לעיל סוסק"ב דמה שדנו הראשונים לחייב מדין גרמי, הוא במה שמפסיד את הדמים שהי' בידו לקבל בעד זה, ניחא דלא חשיב כעושה מעשה בגוף הדבר הניזק, אך לכאו' חשיב דמשעת מעשה בא ההיזק, וצ"ע.

ה] עוד צ"ע בזה, דהנה בפלוגתת הי"מ והרמב"ן אם בהיזק שאינו ניכר יש לחייב משום דינא דגרמי, הנה בד' התוס' והרא"ש הי' נראה שדעתם כדעת הני דס"ל דגם בהיזק שאינו ניכר מצינו לדון לחייב משום דינא דגרמי, שהרי הרא"ש בסוגיין הביא להני דוכתי דמצינו דגרמא בנזקין פטור, וחד מינייהו הוא הא דהעושה מלאכה בפרת חטאת פטור, והתוס' בב"ב דכ"ב: והרא"ש שם סימן י"ז הביאו להא דהעושה מלאכה במי חטאת פטור, והאו"ז ב"ק סימן קל"ו הביא לתרוייהו, והקשו ע"ז דמ"ש מדינא דגרמי דחייב, והנה הרי העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת הוא היזק שאינו ניכר, ואפ"ה נקטו התוס' והרא"ש דכיון דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי הי' לנו לחייב אף בזה.[[3]](#footnote-4)

ומה שהביאו התוס' והרא"ש רק לההיא דהעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת, ולא הביאו לעיקר דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, נראה דהוא משום דהי' מקום לומר דהיזק שאינו ניכר לא חשיב אף כגרמא וכדעת הרמב"ן, וע"ז הוא שהביאו מהא דהעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת חייב בדיני שמים, ובע"כ דחשיב זה כגרמא בנזקין, ואפ"ה אינו חייב בדיני אדם.

אמנם צ"ע לפ"ז, דהיאך נתישב ד"ז במה שכתבו דדינא דגרמי הוא רק כשעושה הוא עצמו היזק לממון חבירו, או דדינא דגרמי הוא רק היכא שבשעת המעשה נעשה ההיזק, הרי בעושה מלאכה במי חטאת עושה הוא עצמו היזק לממון חבירו ובשעת מעשה נעשה ההיזק, וא"כ מ"ט לא מיחייב משום דינא דגרמי.

ו] ונראה לבאר בזה, דהנה הסמ"ע בסימן שפ"ו סק"א כתב דהרמב"ם דמחייב בכל הני מילי וכן מחייב בזורק כלי ע"ג כרים וכסתות ובא אחר וסילקן, ס"ל דאין חילוק בין דינא דגרמי לגרמא בנזקין, ודקדק כן ממש"כ הרמב"ם פ"ז מחובל ה"ז, ז"ל, "כל" הגורם להזיק ממון חבירו חייב לשלם, עכ"ל, ש"מ דכייל להו ומחייב בכולהו, ותמה ע"ד העיר שושן שכתב דהרמב"ם מחייב בהני משום דדיני דגרמי נינהו ובגרמא בנזקין כו"ע מודו דפטור, עיי"ש, גם הש"ך שם סק"א ובסימן תי"ח סק"ד הסכים לזה בדעת הרמב"ם, דס"ל דאין חילוק בין דינא דגרמי לגרמא בנזקין, וכ"כ גם בביאור הגר"א סימן שצ"ו סק"ח, ז"ל, וכשיטתו דס"ל דכל גרמא חייב כמ"ש בסי' שפ"ו ואינו מחלק אלא בין מתכוין או לא, עכ"ל.

ובקצוה"ח סימן שפ"ו סק"ב כתב ע"ד הסמ"ע, ז"ל, ואמנם אי"ז קו' על העיר שושן, דודאי גם להרמב"ם אשכחן דס"ל דגרמא בנזקין פטור, דהא בשולח את הבעירה ביד חש"ו בפרק הכונס, ואינך שם פורץ גדר בפני בהמת חבירו והכופף קמתו בפני הדליקה והמבעית חבירו והנותן סם המות לפני בהמת חבירו ושיסה בו הכלב, וכל הנך להרמב"ם נמי פטור כמבואר בדבריו, אלא ודאי דהרמב"ם נמי מחלק בין גרמי לגרמא, אלא דס"ל דדוחף ופוחת וזורק בכלל גרמי דחייב הוא, עכ"ל.

והנה אמנם מד' הש"ך בסימן תי"ח מבו' דלדעת הרמב"ם כל היכא דקרינן לי' "גרמא בנזקין" ה"ה חייב, וע"כ מחייב הרמב"ם בליבה וליבתה הרוח דאמרינן בגמ' דפטורו משום דגרמא בנזקין פטור, והני דפטירי הוא משום דאינם בכלל גרמא בנזקין, ועיי"ש שכתב דהא דברקתא כתב הרמב"ם בפי"א משכנים דפטור, הוא משום דלא חשיב כלל כגרמא, והרי דפליג הרמב"ם ע"ד ש"ר דס"ל דאף בגווני דהוי בכלל "גרמא בנזקין" ה"ה פטור, אך אכתי קיימא קו' הקצוה"ח, דלכאו' לא פליגי הרמב"ם וש"ר ביסוד הדין, דלכו"ע איכא בגרמא מעליא טפי הוא חייב ובגרמא גרועה הוא פטור, ואך דלדעת הרמב"ם הני גרמות דפטור לא קרינן להו גרמא בנזקין, ולדעת ש"ר אף הני גרמות דפטור קרינן להו גרמא בנזקין, ואך שאינם בכלל דינא דגרמי.

ז] ונראה בביאור ד' הסמ"ע ודעימי', דהנה במה שחילקו תוס' והרא"ש דדינא דגרמי הוא רק היכא שהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו, או דדינא דגרמי הוא רק היכא דבשעת המעשה נעשה ההיזק, בפשוטו הי' נראה דשורש החילוק הוא בדרגת הגרמא, דגרמא כי האי דהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו או דבשעת המעשה נעשה ההיזק, חשיבא טפי כמעשה דידי' ומתייחס הנזק אליו, ואילו גרמא כי האי דאין הוא עצמו עושה היזק לממון חבירו או דלא נעשה ההיזק בשעת המעשה, לא חשיבא כמעשה דידי' ואין מתייחס הנזק אליו.

אמנם נראה דיל"פ בזה בע"א, דלעולם בעיקר דינא דגרמי דחייב האדם על כל נזק הנגרם על ידו ומתייחס הנזק אליו, אין לחלק בין האופנים, ואף היכא שלא עשה הוא עצמו היזק לממון חבירו ולא נעשה ההיזק בשעת המעשה, מ"מ כיון שבא הנזק ע"י גרמתו יש לחייבו עליו, ומה שחילקו התוס' והרא"ש בין האופנים הוא מטעם אחר, וכמו שיתבאר.

ח] דהנה בעיקר דינא דסוגיין דהשף מטבע של חבירו פטור משום דאמר לי' לא חסרתיך ולא מידי, נתחדש דלחיוב מזיק לא סגי במה שנפסד חבירו על ידו, אלא בעינן שיעשה מעשה נזק בגוף החפצא דומיא דמכה בהמה, וכיון דלא חסרי' ולא מידי ואי"ז דומיא דמכה בהמה, הרי הגם דנפחת שווי המטבע, אינו חייב בתשלומין, ועי' בשערי חיים כתובות סימן צ"ג שהאריך ביסוד זה.[[4]](#footnote-5)

ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דכל דחסרי' מקצת חייב לשלם כל הקלקול, דכיון דחסרי' מקצת והוי זה בכלל מכה בהמה, ה"ה חייב לשלם כל ההפסד, ויש להוסיף, דהאמנם הי' מקום לפרש דכל הא דבחסרי' מקצת חייב לשלם כל הקלקול, הוא רק משום דכל הקלקול הוא מכח חיסרון זה, וע"כ חשיב דכל החיסרון הוא חיסרון בגופו, אך מד' הקצוה"ח בסימן שפ"ו סק"י והנתיה"מ סימן ש"מ סק"ג שכתבו עפי"ז דכל דאיכא חיסרון מועט חייב להעלותו מן הבור וחייב לשלם דמי הרפוי, מבו' דכיון דהויא הכאה זו בכלל מכה בהמה, ה"ה חייב לשלם כל החיסרון, וכמו שפירש הנתיה"מ שם, ז"ל, דהפסד ממון ודאי דנקרא נזק רק שאינו מתחייב לשלם נזק רק כשחסרו, עכ"ל, אך אכתי דבריהם מחודשים, דבפשוטו אין לחייבו לשלם אלא את ההפסד שמכח המכה בהמה, ולא הפסד אחר שהי' באותו המעשה, ועי' חזו"א ב"ק סימן י"ג שנחלק ע"ד הנתיה"מ.

ט] ולפ"ז יש להסתפק בטעמא דמאן דדאין דינא דגרמי, אף שלא עשה מעשה היזק בידים, האם היינו משום דלדידי' ל"ב "מכה בהמה", וע"כ אף שלא עשה מעשה הכאה בבהמה, מ"מ כיון שנגרם נזק מכחו ה"ה חייב, או היינו משום דמכח דינא דגרמי חשבינן לי' כמכה בהמה.

ונראה דזהו טעם מה שחילקו תוס' והרא"ש בין האופנים, דהגם דמשום דינא דגרמי הי' לנו לחייבו על כל נזק הנגרם על ידו, מ"מ כיון דאין מזיק חייב אלא כשהוא "מכה בהמה", ע"כ אין הגורם נזק חייב אלא היכא שהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו וברי הזיקא, והיינו דמכח זה חשיב המעשה דילי' כמעשה נזק בממון חבירו והוי בכלל מכה בהמה, וע"כ הוא חייב על ההפסד הנגרם מזה, ומשא"כ היכא שאין הוא עצמו עושה היזק לממון חבירו או דל"ה ברי הזיקא, אין המעשה דילי' בכלל מכה בהמה, וע"כ אינו חייב על ההפסד הנגרם מזה.

וכ"ה גם במה שחילקו דדינא דגרמי הוא רק כשבשעת המעשה נעשה ההיזק, והיינו דמכח זה חשיב המעשה דילי' כמעשה מזיק והוי בכלל מכה בהמה, וע"כ הוא חייב על ההפסד הנגרם מזה, ומשא"כ היכא שלא נעשה ההיזק בשעת המעשה, לא חשיב מעשה דילי' כמעשה מזיק שהרי בשעת המעשה אכתי ליכא נזק כלל ואינו בכלל מכה בהמה, וע"כ אינו חייב על ההפסד הנגרם מזה.

ונתחדש לפ"ז, דהא דדינא דגרמי הוי בכלל מכה בהמה, אי"ז מכח שמתייחס אליו הנזק שקרה לבסוף חשיב כמכה בהמה, אלא הוא משום דהמעשה שעשה חשיב כמכה בהמה כיון שמכח מעשה זה נעשה הנזק, ובזה הוא דאמרינן דלא חשיב מעשה דילי' כמכה בהמה, אלא כשהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו וברי הזיקא, או היכא שבשעת מעשה נעשה ההיזק.

י] ונראה מקור לזה, ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן נ"ג, ז"ל, שאין דינא דגרמי אלא בנזקין שהוא עושה ממש, כגון מוכר שטר חובו לחבירו וחזר ומחלו שבדבורו נמחל והזיק את הלוקח, וכגון שורף שטרותיו של חבירו וכיו"ב, א"נ שעם גמר מעשיו או דברו בא ההיזק כגון מראה דינר לשלחני וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דאיכא תרי גווני דהוו בכלל דינא דגרמי, האחד הוא בנזקין שהוא עושה ממש, והשני הוא כל שעם גמר מעשיו או דברו בא ההיזק.[[5]](#footnote-6)

והדברים צ"ב, שהרי לדעת חכמים לא דיינינן כלל דינא דגרמי, וא"כ הגם שמצינו דר"מ דאין דינא דגרמי במחיצת הכרם שנפרצה, מ"מ מהיכן ידעינן דפליג ודאין דינא דגרמי בהני תרי גווני, הרי אי נימא דבמחיצת הכרם חשיב דהוא עצמו עושה הנזק, א"כ מהיכא ידעינן דגם כשלא עשה הוא עצמו הנזק ה"ה חייב אם בשעת מעשה בא ההיזק, ואי נימא דבמחיצת הכרם לא חשיב דהוא עצמו עושה הנזק אלא חשיב דבשעת מעשה בא ההיזק, א"כ מהיכא ידעינן דגם כשלא בא הנזק בשעת המעשה ה"ה חייב אם הוא עצמו עושה הנזק, ובפשוטו צ"ל דהני תרי גווני שקולין הן, ואם בחד מהן חייב ה"ה באידך, וזה צ"ע.

ונראה דמזה מקור למש"נ, דעיקר הפלוגתא אם דיינינן דינא דגרמי, הוא אם חייב אדם על כל נזק הנגרם על ידו ומתייחס הנזק אליו, ובזה אין לחלק בין האופנים, וכל מה שחילקו הראשונים בין האופנים, הוא כדי שיהא בכלל מכה בהמה, ולפ"ז י"ל דהא מילתא הוה פשיטא להגמ', דכל שהוא עצמו עושה הנזק או שבשעת מעשה בא הנזק, מצינו לכללו בכלל מכה בהמה, וע"כ כיון שמצינו דס"ל לר"מ דחייב אדם על נזק הנגרם על ידו, יש לחייב בב' האופנים, דכל הא דלחכמים הוא פטור, הוא משום דאין הנזק מתייחס אליו כלל, אך לר"מ דנזק שנגרם על ידו מתייחס אליו, הרי דכל שעושה הוא עצמו הנזק או שבשעת מעשה בא הנזק, והוי בכלל מכה בהמה, ה"ה חייב, ודו"ק.

יא] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הסמ"ע ודעימי' דלהרמב"ם אין חילוק בין גרמא לגרמי, ושלא כדעת ש"ר, והיינו משום דלדעת התוס' ודעימייהו לאו כללא הוא דכל דחשיב כגורם הנזק ה"ה חייב, אלא אף בגרמא בנזקין דחשיב כגורם הנזק, מ"מ כיון שאינו דומיא דמכה בהמה אינו חייב, אך לדעת הרמב"ם כללא הוא דכל הגורם להזיק ממון חבירו חייב, וליכא תנאים בזה, ובהני גווני דפטור, הוא משום דלא חשיב כלל כגורם הנזק.

יב] ובטעמא דהרמב"ם דס"ל דכל הגורם להזיק ממון חבירו חייב וליכא תנאים בזה, נראה דהוא משום דס"ל דזהו עיקר דינא דגרמי, דכל שגרם להזיק ממון חבירו חייב אף שאינו דומיא דמכה בהמה, וע"כ ס"ל דאין לחלק בזה בין האופנים, אלא כל שהוא בכלל גרמא, ה"ה חייב.

ונראה מקור נאמן בד' הרמב"ם להך מילתא דמשום דינא דגרמי מחייבינן לי' אף בגוונא דאינו בכלל מכה בהמה, ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מזכי' הכ"ד, ז"ל, הורו רבותי שאם הי' מנהג המדינה שיעשה כל אדם סעודה ויאכיל לריעיו או יחלק מעות לשמשין ולחזנין וכיו"ב ועשה כדרך שעושין כל העם וחזרה בה משלמת הכל, שהרי גרמה לו לאבד ממון, וכל הגורם לאבד ממון חבירו משלם וכו', עכ"ל.

והנה הא דהאשה שחזרה בה חייבת מדינא דגרמי, בפשוטו היינו דבשעה שחזרה בה ה"ה גורמת לו לאבד ממון, שמכח שחזרה בה נמצא שהממון שהוציא בעד הסעודה וכו' הוא לאיבוד, אך אין לפרש דחשבינן שמתחילה כשנתרצית גרמה לו לאבד ממון, שהרי מתחילה לא הי' דעתה לחזור בה, וודאי אין לחשבה מכח זה כמזיק, ובפרט להרמב"ם לטעמי' דדינא דגרמי הוא רק בשנתכוין להזיק, וכ"ה להדיא בד' הט"ז אהע"ז סימן נ' ס"ג ובד' הבית מאיר שם ובד' השער משפט סימן שפ"ו סק"א וגל' מהרש"א שם ואו"ש בהל' זכי' שם, עי' בדבריהם.[[6]](#footnote-7)

ואמנם כמדומה דבכה"ג ל"ש כלל לומר דמכח דינא דגרמי חשבינן לה כמכה בהמה, שהרי אין כאן ממון מסוים שנאבד על ידי חזרתה, שהרי כבר הוציא הממון קודם שחזרה בה, ואך דע"י שחזרה בה נמצא דהממון שהוציא הוא ללא צורך, וממש"כ הרמב"ם לחייב בכה"ג מדינא דגרמי, נ' דיש ללמוד דמשום דינא דגרמי מחייבינן בכל הגורם לאבד ממון חבירו, אף אם אינו דומיא דמכה בהמה.

יג] ולפ"ז נראה, דזהו טעמא דהרי"ף והרמב"ם דס"ל דהזורק מטבע והשף מטבע והצורם אוזן פרה חייבין מדינא דגרמי, אשר בפשוטו צ"ע, דממ"נ אם חשיב זה כנזק, הרי עשה לנזק זה בידים, ומה ענין זה לדינא דגרמי, שהרי עיקר דינא דרבה דאינו חייב בכה"ג, הוא משום דבכל הני גווני כיון דלא חשבינן לה כחיסרון בגוף המטבע והבהמה, אינו בכלל מכה בהמה, וע"כ מחייבינן לי' מדינא דגרמי, דזה עצמו הוא שנתחדש בדינא דגרמי, דכל הגורם להפסיד ממון חבירו חייב, אף אם אינו דומיא דמכה בהמה.[[7]](#footnote-8)

וכ"נ בל' ראב"ן בסוגיין, ז"ל, וכיון דדיינינן דינא דגרמי אזלו להו כולהו פטורי דרבה בין בזורק מטבע חבירו בין השף מטבע דכולהו "גורם הפסד ממון הוא לחבירו" וחייב, עכ"ל, וזה מתפרש כמש"נ, דהגם דלא עביד חיסרון בגוף הדבר הניזק, ואינו דומיא דמכה בהמה, מ"מ כיון שגרם הפסד ממון לחבירו, ה"ה חייב.

יד] ועד"ז נ' בדעת הסוברים דיש לחייב בהיזק שאינו ניכר משום דינא דגרמי, דאינהו ס"ל דהא דהיזק שאינו ניכר לאו שמי' היזק, אי"ז משום דחשיב דליכא כלל הפסד לחבירו, אלא היינו משום דאין ע"ז תורת נזק בגוף הדבר, ואינו בכלל מכה בהמה, ועי' שע"ח ב"ב סימן ד' שהאריך בזה, וביאר בזה ד' הקצוה"ח שנקט דעדים זוממין מחויבין אף אם זממו היזק שאינו ניכר, וע"כ שפיר יש לחייב בזה מדינא דגרמי, דהגם דאי"ז דומיא דמכה בהמה, מ"מ כיון שגרם להפסיד ממון לחבירו ה"ה חייב.

ובדעת הרמב"ן דפליג ע"ז וס"ל דבהיזק שאינו ניכר אינו חייב מדינא דגרמי, נראה דהוא משום דס"ל דבהיזק שאינו ניכר חשיב דליכא נזק כלל, ואזיל הרמב"ן לטעמי' דס"ל דיסוד דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא משום דאמר לי' הרי שלך לפניך, והיינו דמה"ט לא חשיב שנחסר חבירו כלל, וע"כ אין לחייב בזה משום דינא דגרמי, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן די"מ דגם בזורק מטבע וכו' אין לחייבו משום דינא דגרמי, משום דלא חסרי' ולא מידי ויכול לומר הרי שלך לפניך לא חסרתיך ולא מידי, וה"נ הוא בהיזק שאינו ניכר דיכול לומר לו הרש"ל לא חסרתיך ולא מידי, וע"כ אין לחייב בזה משום דינא דגרמי.

ומצינו הדברים מפורשים כן בד' ראב"ן במכילתין, ז"ל, והיזק שאינו ניכר כיון דלאו שמיה היזק כר' יוחנן לא דיינינן ביה דינא דגרמי, שהרי שלו לפניו, עכ"ל, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ן, דבהיזק שאינו ניכר כיון דהרי שלו לפניו, ליכא נזק כלל, וע"כ ל"ש בזה דינא דגרמי.

טז] ולפ"ז נראה, דזהו שחילק הרמב"ן בין היזק שאינו ניכר דאין לחייב בזה משום דינא דגרמי, לזורק מטבע וכו' דיש לחייב בהן משום דינא דגרמי, משום דכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרש"ל, והיינו דבהיזק שאינו ניכר דאומר לו הרי שלך לפניך ולא חסרתיך ולא מידי, אין לחייב משום דינא דגרמי, דלא עדיף הגורם נזק מהמזיק בידים, אך בזורק מטבע וכו' ס"ל להרמב"ן דודאי חשיב כנזק ול"מ לומר לו הרש"ל, וכמו שדימה הרמב"ן לגזל מטבע ונסדק דאינו אומר לו הרש"ל, ואך דמ"מ אינו חייב משום מזיק, כיון דאי"ז דומיא דמכה בהמה, וע"כ כ"ז הוא רק למאן דלא דאין דינא דגרמי, אך למאן דדאין דינא דגרמי דלדידי' כל הגורם להפסיד ממון חבירו חייב אף אם אי"ז דומיא דמכה בהמה, שפיר יש לחייב בהני גווני.

יז] ומעתה נ' בדעת התוס' והרא"ש, דס"ל ביסוד הדין כדעת הי"מ, דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, אי"ז משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, אלא הוא משום דהיזק שאינו ניכר אינו דומיא דמכה בהמה, ואשר ע"כ דנו מ"ט לא מחייבינן בהיזק שאינו ניכר משום דינא דגרמי, וזהו גם מה שדן הרא"ש בדין זורק מטבע וכו', דפטורו הוא משום דאינו דומיא דמכה בהמה, דמ"ט אינו חייב משום דינא דגרמי.

וע"ז הוא שכתבו התוס' והרא"ש, דדינא דגרמי הוא רק היכא שעושה הוא עצמו היזק לממון חבירו וכו' או דהוא רק היכא שבשעת מעשה בא ההיזק, והיינו דלא מחייבינן משום דינא דגרמי אלא היכא דהוי בכלל מכה בהמה.

ולפ"ז ניחא הא דלפי דבריהם לא מחייבינן בהיזק שאינו ניכר ובזורק מטבע וכו' משום דינא דגרמי, הגם דבהני גווני הרי עושה הוא עצמו ההיזק לממון חבירו ובא הנזק מיד, והיינו דכיון דאין כל הגורם הפסד ממון לחבירו חייב, אלא בדהוי בכלל מכה בהמה, הרי ממילא דאין מקום לחייב מדינא דגרמי בהיזק שאינו ניכר או בזורק מטבע וכו', דאינם בכלל מכה בהמה, וז"ב.

יח] ומצינו כעי"ז בבעה"ע אות מחילה נה:, ז"ל, וצ"ע אי דיינין דינא דגרמי, ומסתברא דוקא דעביד היזיקא בגופא בממונא דחבריה וחסרי' כ"ש, כגון מוחל ושורף שטרותיו ומזיק שיעבודו של חבירו וזולתן, אבל לא אזיק בגופא בממונא דחבריה וממילא הוא לא דקי"ל דגרמא בנזקין פטור, כגון שף מטבע וזורק מטבע לים הגדול וצורם פרתו של חבירו דלא חסרי', וכגון הא דגרסינן בב"ק זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסילקן פטור מ"ט דההוא בתרא לא נגע כלל בההוא היזיקא דלא בהו מידי וכו', וכן ד' דברים העושה אותן פטור מדיני אדם וכו', דכל הני פטורי אליבא דר' מאיר משום דממילא נינהו ולא מינכר ושורף שטרותיו ומוחל ודן את הדין ומראה דינר לשלחני ומסור דאמרי' כההוא דאחוי אמטכס' דכל הני מחייב ר' מאיר משום דינא דגרמי כדמוכח התם בגמ' דכולהו משום דמזיק בגוף הממון הוא, עכ"ל.

וביאור דבריו, דלא מחייבינן משום דינא דגרמי בכל גורם הפסד לממון חבירו, אלא בעביד מעשה נזק וחיסרון בממון חבירו, וע"כ בשף מטבע וזורק מטבע וצורם אוזן פרה, דלא עביד חיסרון בממון חבירו, אין לחייבו משום דינא דגרמי, וזה ע"ד מש"נ בדעת התוס' והרא"ש.

יט] ובעיקר פלוגתת תוס' והרא"ש עם הרמב"ן בדינא דהיזק שאינו ניכר, דלהתוס' והרא"ש הי' מקום לחייב בזה משום דינא דגרמי, וכל הא דאינו חייב בזה משום דינא דגרמי הוא רק משום דדינא דגרמי הוא רק בדהוי המעשה דילי' דומיא דמכה בהמה, ולדעת הרמב"ן אין לחייב בזה משום דינא דגרמי, משום דלא גרם נזק, נראה דאזלי לטעמייהו בזה.

דהנה ביסוד הדין דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, מצינו שנחלקו התוס' והרא"ש ודעימייהו עם הרמב"ן ודעימי', דדעת התוס' ודעימי' דהוא דין בפנ"ע דכל שאין ההיזק ניכר לא חשיב כמעשה היזק, ודעת הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דאומר לו הרי שלך לפניך ולא חסרתיך ולא מידי, וכאשר כ"ה בחי' הריטב"א גיטין דמ"א., ז"ל, היזק שאינו ניכר הוא כ"ז שיכול לומר הרי שלך לפניך, עכ"ל,

דהנה התוס' ותוס' הרא"ש בגיטין דמ"א. דנו דמ"ש שחררו רבו ראשון משחררו רבו שני, והרמב"ן שם כתב בפשיטות דהוא משום דבשחררו רבו ראשון פקע זכותו לגמרי ולא שייך לומר הרש"ל.

ועד"ז כתב הרמב"ן במוחל שט"ח ובדינא דגרמי כתב הרמב"ן כן גם בשורף שטרו ובמראה דינר לשולחני ובשבת

אך להתוס' לטעמייהו דסגי שניכר ההיזק אף שאין ניכר השינוי, אין ראי' מהני דוכתי, דבשורף שטר ומראה דינר לשולחני הוא ניכר כמש"כ הרב אב"ד, וגם בשבת הוא ניכר, ובמוחל צ"ע ועמש"כ הרב אב"ד שם, וגם במשחרר עבד כתב תוס' הרא"ש שיצא עליו קול שחרור.

אך הרמב"ן שעמד ע"ז הוא משום דס"ל דלא סגי במה שניכר ההיזק, וע"כ ס"ל דבכלאים לא חשיב כהיזק ניכר רק משום דהוא שינוי, ובמטמא דאינו שינוי לא חשיב כהיזק ניכר, וגם בכלאים ס"ל דאם העירוב הוא רק גורם האיסור לא חשיב כהיזק ניכר.

ומצינו גם דפליגי בזה בהא דאם התפיסו ביד בי"ד אינו יכול לומר הרש"ל, דהתוס' כתבו דהוא משום דה"ז ניכר וכו', אך הרמב"ן כתב דהוא משום דהוא ביד בי"ד, ודימה להא דאינו יכול לומר הרש"ל כשהוא ביד גזלן, ואזלי לטעמייהו, דלהתוס' כל שניכר ההיזק ה"ה חייב, ולהרמב"ן לא סגי במה שההיזק ניכר אלא בעינן שלא יהא בידו לומר הרש"ל.

ועפי"ז עמדו התוס' דמאי מדמי הגמ' שינוי קונה לדינא דהיזק שאינו ניכר, ולדעת הרמב"ן ניחא, וכמש"כ בקוב"ש, דאם שמי' היזק, בע"כ דהיינו משום דל"מ למימר הרי שלך לפניך, וא"כ גם גזלן ל"מ להחזיר לזה, והא דבהרקיבו מקצתן מזיק חייב וגזלן פטור, י"ל דהוא או משום דבגזלן דנים על הכל, או דאה"נ צריך לשלם הפחת וכמו שנקט הגר"ח.

כ] שוב העירוני דנראה טפי לפרש הא דבזורק מטבע וכו' תלי בדינא דגרמי, הוא מטעם אחר, והיינו דכיון שאין בהן חיסרון והפסד בגוף הדבר, אלא שנפחתו דמיהם, לא חשיב כמזיק בידים אלא כגרמי, והיינו משום דלא הזיק הדבר עצמו, אלא הפסיד לבעלים את הדמים שהי' להם, וזה אינו אלא כנזק דממילא, וזה מתישב טפי בל' בעה"ע שכתב דבגוונא דלא חסרי' הוי ההיזק "ממילא", והיינו דכיון דלא חסרי', ליכא היזק בגוף הדבר, וכל ההיזק הוא במה שנפחתו הדמים שהי' לבעלים בו, והיזק זה הוא הזיקא דממילא, ודו"ק, ובד' הרמב"ן בדד"ג מבו', דבזורק מטבע לים, הי' מקום לומר דאף אם המטבע אבוד מן הבעלים לגמרי ולא חשיב כלל כשלו, מ"מ לא חשיב כמזיק בידים אלא כגרמי, והיינו משום דגם בכה"ג אי"ז חיסרון בגוף המטבע, אלא הוי ההפסד כלפי הבעלים, וזה לא חשיב אלא כגרמי.

והעירוני עוד, דלמש"נ דלעולם בזורק מטבע וכו' הוי מזיק בידים, ואך דאי"ז בכלל מכה בהמה וע"כ אינו חייב אלא מדינא דגרמי, הרי לכאו' ל"ש בזה דינא דגרמי דבהמתו פטור, שהרי אי"ז גרמי אלא מעשה בידים, ואי"ז משמעות הדברים, ובד' הרמ"א סימן שפ"ו נ' להדיא דגם בהני מילי הוא פטור, ובע"כ שלא כדרך זו.

1. וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז מחובל ומזיק דבצורם אוזן פרתו של חבירו הוא חייב משום דגרם לפחות דמי', והנה אמנם הנימו"י בסוגיין כתב דבצורם לא אפחת מדמי' אלא שאינה ראוי' להקרבה, אך צ"ב דאם אכן לא אפחת מדמי', א"כ מ"ט הוצרך רבה להא דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי, וגם מ"ט הוא חייב מדינא דגרמי, הרי קי"ל דבנזקין הויא הנבילה לניזק, ואם שווי הנבילה הוי כשווי הבהמה החי', אינו משלם לו כלום, ובע"כ צריך לדחוק בד' הנימו"י דהיינו שלא נפחת דמי' מחמת עצמה, אך מ"מ כיון שאין בידו למכרה לקרבן, ע"כ פוחתין בנ"א בדמי', וכדרך מו"מ שדבר שאין ביד הבעלים למכרו כ"כ, פוחתין דמיו, וע"כ לא חשיב זה כנזק, ועיקר הך מילתא דבצורם אוזן פרה נפחתים דמי' מכח שא"א למכרה להקרבה, כ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שפ"ו (כתי"מ) שכתב דהך דינא לא שייך בזה"ז (וע"כ השמיטוהו הטוש"ע).

   ואמנם לפ"ז י"ל דמה"ט חשיב זה כגרמי, כיון שאין פוחתין דמי' מחמת עצמה, וע"כ חשיב זה כנזק דממילא, ודו"ק.

   ובעיקר הדברים יל"ע מד' הש"ך בסימן שפ"ו סוסק"א שכתב דהא דלא קנסו בצורם אוזן פרתו של חבירו, הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא דכולהו שוורים לאו למזבח קיימי, עיי"ש, וצ"ב שהרי הנזק הוא במה שנפחתו דמיו, וזה שפיר שכיח הוא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת באו"ז ב"ק סימן קל"ז ור"י קרקושא ב"ב דכ"ב: כתבו כחילוק קמא, ואח"כ כתבו דבהני תלת מילי יש להסתפק אם אתיא אף כמאן דדאין דינא דגרמי, ורי"ו נתיב ל"א ח"ב הביא לב' החילוקים, ואח"כ כתב דבהני תלת מילי הוא חייב מדינא דגרמי. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם יש לדחות, דמכוון התוס' והרא"ש הוא לפ"מ דאמרינן בגיטין דנ"ג. דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק, הא דהעושה מלאכה במי חטאת פטור הוא כגון ששקל בהן משקלות, ובכה"ג הרי טעם פטורו הוא משום דחשיב כגרמא בעלמא, וזהו שעמדו התוס' והרא"ש דמ"ש מדינא דגרמי דחייב, אך אי"ז במשמעות סתימת דבריהם שהביאו לעיקר הדין דהעושה מלאכה במי חטאת פטור, והרי אנן קי"ל דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, וביותר לא משמע כן בד' הרא"ש בסוגיין שכתב בסו"ד, ז"ל, והא דפריך בהניזקין למ"ד היזק שאין ניכר שמי' היזק מהעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת דפטור מדיני אדם, ומשני היינו טעמא דפטור משום דליכא אלא מחשבה בעלמא והוי גרמא בעלמא ופטור, היינו כרבנן דר"מ דלית להו דינא דגרמי אבל לר"מ מחייב בדיני אדם, עכ"ל, ומ' דמה שהביא בתחילת דבריו מההיא דעושה מלאכה בפרת חטאת, אי"ז מכח סוגיא דהניזקין, וגם בד' האו"ז לא משמע כן, שבסימן קל"ו הביא בסתמא מההיא דעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת דגרמא בנזקין פטור, ובסימן קל"ז אחר שחילק בין דינא דגרמי לגרמא, עמד אם זה מתישב בעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת לפום סוגיא דהניזקין, ומ' דמה שהביא מזה בסימן קל"ו אי"ז מכח סוגיא דהניזקין, אך הנה הרא"ש בב"ב כתב בסו"ד דההיא דמי חטאת דלא כר"מ, ובודאי כונתו לפום סוגיא דהניזקין וכמש"כ בסוגיין, ואפ"ה כתב לזה בסתמא, וא"כ י"ל דגם מה שהביא מתחילת דבריו מההיא דעושה מלאכה במי חטאת הוא לפום סוגיא דהניזקין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' כעי"ז בנתיה"מ סימן ש"מ סק"ג דהא דבחבלה דאדם באדם אינו חייב בנזק אלא בשחיסרו, הוא משום דאי"ז דומיא דיד ביד שיש שם חיסרון, ועיי"ש שכתב דמסתבר דבבהמה חייב אף בלא חיסרון, דכתיב מכה בהמה ומשמע בהכאה בעלמא אף בלא חיסרון, וצ"ע דא"כ מ"ט השף מטבע פטור. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה נראה לישב מש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ע"ו וח"ה סימן קצ"ד, דשליש שהחזיר שטר למלוה, אינו חייב מדינא דגרמי, משום דאין הלוה מתחייב מיד בחזרת השטר למלוה, וכל שאינו ניזוק מיד אינו קרוי דינא דגרמי אלא גרמא בניזקין, ודמי לשוכר עדי שקר דפטור, עכ"ד, ובביאור הגר"א סימן שפ"ח סקפ"ז עמד ע"ז, שהרי קי"ל דעדים שהעידו שקר חייבין מדינא דגרמי, אף שאינו מתחייב מיד עד שיפסק הדין, ובקצוה"ח סימן נ"ה כתב לחלק בזה, ז"ל, דשליש שהחזיר שטר למלוה ל"ה מזיק אלא עדים שחתומים בו והו"ל כמו שוכר עדי שקר וכו', אבל עדים שחתמו בשקר אינהו דקא מזקי, עכ"ל, וצ"ב דהיאך זה מתישב עם טעמא דהרשב"א דטעם פטורו הוא משום שלא בא הנזק מיד.

   ולפמש"נ מד' הרשב"א דדינא דגרמי הוא בין היכא דההיזק הוא מיד ובין היכא שעשה מעשה היזק בממון חבירו, הוא מתישב היטב, דבעדי שקר דע"פ עדותם מוציאין ממון ואינהו קא מזקי, הרי דאף דלא בא הנזק מיד, הוי בכלל דינא דגרמי, ומשא"כ במחזיר שטר שאין הוצאת הממון על פיו, ולא עשה היזק בממון חבירו, שהרי אינו אלא כמביא עדים אחרים, ל"ה בכלל דינא דגרמי כיון דלא בא הנזק מיד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתבו לישב בזה משה"ק הראב"ד שם ע"ד הרמב"ם, ז"ל, זאת הגרמא דומה לזרעוני גנה ולא צמחו שאינו משלם לו ההוצאה, וכללו של דבר אבוד ממון שבעל הממון עושה אותו אע"פ שגרם לו זה פטור, עכ"ל, וכתבו האחרונים לישב, דהא דבזרעוני גינה ולא צמחו אינו משלם לו ההוצאה, הוא משום שלא בא הנזק בשעת המעשה, וכה"ג לא חשיב כגרמי וכמש"כ התוס' והרא"ש, ומשא"כ בגוונא דהרמב"ם דבשעשה שחזרה בה בא הנזק, ה"ה חייבת מדינא דגרמי.

   אמנם דבריהם צ"ע, שהרי בד' הרמב"ם מבו' דס"ל דדינא דגרמי הוא אף היכא שלא בא הנזק בשעת המעשה, שהרי דעת הרמב"ם דהזורק כלי ע"ג כרים וכסתות ובא אחר וסילקן שניהם חייבין מדינא דגרמי, אף שלא בא הנזק בשעת המעשה, והנה אמנם יש מקום לדון דחשיב שפיר דבשעה שסילק השני את הכרים בא הנזק, משום שעי"ז הוי הכלי כאבוד, וגם בהא דהראשון חייב י"ל דהוא משום דמה שנשבר הכלי לבסוף הוי מכחו, וע"כ י"ל דדמי להיכא דבשעת מעשה בא הנזק, אך אכתי תיקשי ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מנז"מ ה"א דהפורץ גדר לפני בהמת חבירו ויצאת והזיקה אם הי' גדר חזק ובריא חייב, והמאירי ב"ק דנ"ה: והגר"א בסימן שצ"ו סק"ח פירשו דהוא מדינא דגרמי, והרי דדינא דגרמי הוא אף כשלא בא הנזק בשעת המעשה, אך בד' הט"ז באהע"ז שם נראה דהא דאינו משלם דמי ההוצאה, הוא משום דדילמא לא הי' יודע שהזרע רע, (וכבר נחלקו הראשונים בר"פ המוכר פירות אם איירי בשידע המוכר מכך או לא), ולפ"ז ניחא.

   אך לכאו' י"ל בדעת הרמב"ם על דרכם, דבמוכר זרעים וזרען ולא צמחו, לא חשיב כגורם הנזק, כיון שזה שזרע גרם הנזק לעצמו, ודמי להא דהמבעית את חבירו לא חשיב כגורם היזק, משום דאיהו דאבעית אנפשי', ומשא"כ באשה שחזרה בה שכבר הוציא הארוס את מעותיו, הרי נמצא שכשחזרה בה, ה"ה גורמת את הנזק, וע"כ היא חייבת. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצריך להוסיף, דלכאו' זה ניחא לדעת הרמב"ם וראב"ן ודעימייהו דס"ל דכל הגורם נזק לממון חבירו חייב, אך לדעת הרמב"ן דס"ל דאינו חייב אלא בגוונא דמחמת גרמתו בא היזק שא"א אלא באותו היזק ואינו תלוי בדעת אחרים אלא בשעה שגרם בא ההיזק או שהוא עתיד לבוא, והרי דס"ל ביסוד הדין כדעת התוס' והרא"ש דאין הגורם נזק חייב אלא בדהוי דומיא דמכה בהמה, וא"כ מ"ט ס"ל דהזורק מטבע וכו' חייב משום דינא דגרמי, וגם בהיזק שאינו ניכר דן לחייבו משום דינא דגרמי, ולא פטרו אלא משום דאי"ז נזק כלל ואומר לו הרש"ל לא חסרתיך ולא מידי, וכמש"נ להלן סקט"ז, הגם דאינו דומיא דמכה בהמה.

   אמנם באמת נראה, דלדעת הרמב"ן הא דאין הגורם חייב אלא היכא שבשעת גרמתו בא היזק שא"א אלא באותו היזק וכו', אי"ז משום דבעינן דומיא דמכה בהמה, שהרי דעת הרמב"ן דדינא דגרמי הוא אף בגונא שלא עשה מעשה בגוף הדבר הניזוק ולא הי' הנזק מיד, וע"כ ס"ל דהזורק כלי ע"ג כרים וכסתות ובא אחר וסילקן חייב המסלק, וע"כ נמי דן מ"ט הפורץ גדר אינו חייב על הנזקים שהזיקה הבהמה, אלא הא דאינו חייב אלא היכא שבשעת גרמתו בא היזק וכו', הוא משום דבעינן לחשבו שכבר בשעת מעשהו הוא גורם נזק, כל' הרמב"ן שם, דמעידנא דאמר וכו' "מההיא שעתא הוא דגרם נזק", ואע"פ שאח"כ הוא משלם כיון שהדיין חייבו לשלם ועל כרחו משלם הדיין "הוא הגורם משעה שחייבו", וכן במחיצת הכרם שנפרצה "שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק" דבלא זה לא חשבינן לי' כמזיק, אך כל היכא שהוא גורם נזק בשעת המעשה, ה"ה חייב אף אם אינו דומיא דמכה בהמה, וע"כ שפיר מחייבינן בזורק מטבע וכו' משום דינא דגרמי.

   ועמש"נ בדברינו בגדרי גרמי לדעת הרמב"ן, שנת' דלדעתו עיקר החילוק בין גרמי לגרמא, הוא דגרמי הוא כשהוא עצמו עושה הנזק בגרמתו, וגרמא הוא כשהוא גורם לאחר שיזיק, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן בב"ב דכ"ב:, ולפ"ז ניחא בפשיטות. [↑](#footnote-ref-8)