פרק מעשר בהמה
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / מעשר בהמה

בס"ד

**פרק מעשר בהמה**

###### בדין פטורא דחו''ל בחיובא דמעשר בהמה ובכור אליבא דר''ע

1. **יעוין בגמ' דמביאה את שיטת ר''ע דיליף ממעשר דגן דליכא דין הבאה במעשר בהמה דחו''ל.** ומבארת הגמ' דדינא דר''ע הוי רק לענין ליקרב אבל קדושה איכא. ויש לעיין ראשית כל גדר ההפקעה לענין הקרבה. שנית מאימתי נקבע דינו כמעשר בהמה דחו''ל אי בלידה או בהפרשה.

###### בגדר ההפקעה מהקרבה

1. **יעוין בגר''ח הלכות מעשר שני פ''א הי''ד דמעמיד בזה פלוגתא יסודית הין הרמב''ם לראב''ד,** דהנה יעוין ברמב''ם פ"א מבכורות ה''ה וז''ל, מצות בכור בהמה טהורה נוהגת בארץ ובחו"ל ואין מביאין בכורות מחו"ל וכו' אלא הרי הוא כחולין ויאכל במומו עכ"ל, ובהשגות שם ז"ל טעות הוא זה ואפילו לר"ע דאית ליה האי סברא לא אמר אלא ליקרב אבל קדושת בכור יש בו ואינו נגזז ונעבד ואינו נאכל אלא במומו עכ"ל, ותמה הגר''ח על השגת הראב''ד דהרי גם בדברי הרמב"ם מבואר להדיא דקדושת בכור יש בו וכמו שכתב להדיא דיאכל במומו, הרי דבלא מום אינו ניתר באכילה, ועל מה באה ההשגה [יעוין בכס''מ דלראב''ד היתה את הגירסא דהיתה ביד הראשונים דמצות בכור בהמה טהורה אינה נוהגת אלא בארץ דלפי''ז הוי חולין גמורים אולם הגר''ח נקט דהראב''ד אזיל על הגירסא הכתובה ברמב''ם שלפנינו] וז''ל, ונראה, דהנה ביסוד הדין דבכור אינו בא מחו"ל צ"ע, אם הוא זה דין בפני עצמו של מניעת הקרבה דבכור חו"ל אינו קרב אבל בעצם דין קדושת בכור ליכא שום נפקותא בין בכור חו"ל לבכור א"י, או דנימא דהא דבכור חו"ל אינו קרב הוא זה בעצם קדושתו, דכל דין קדושת בכור שלו הוא רק לענין איסורי בכור ואיסורי קדש, אבל לענין דין הקרבה הרי הוא מופקע מעצם דין בכורה וכל לענין הקרבה אמרינן דאין בכור נוהג בחו"ל. ונראה דזה מבואר בדברי הרמב"ם שכתב דהרי הוא כחולין, ור"ל דלענין הקרבה הרי הוא כחולין ואין בו דין בכור כלל. אשר ע"כ זהו שהשיג הראב"ד במה שכתב לא אמר אלא ליקרב אבל קדושת בכור יש בו, ר"ל דגם זה שאינו קרב הוא ג"כ גזירת הכתוב של מניעת הקרבה, אבל לא משום חסרון קדושה, ולא משום חסרון חלות דין בכור עכ''ל. **ויש לעיין בבאור הנך תרי צדדים.**

###### בבאור הך צד דהוי רק פסול הקרבה

1. **יעוין היטב בדברי הגר''ח שם דדן אי הוי פסלות להקרבה**, דהיינו שמצבו של הבכור והמעש''ב כמשתייך לחו''ל הוי פגם לענין הקרבה, או דהוי רק מניעה מהקרבה דהיינו דלא הוי מצב של פסול בבהמה אלא דנתחדש בבכור ומעשר בהמה דצורת קיום הקרבתם הוא להביאם מהארץ. **דהנה יעוי''ש בגר''ח דמבאר את סברת הראב''ד דפליג על הרמב''ם וס''ל דלא ניתן למילף מעשר שני מבכור לענין הך פטורא דחו''ל** [ונפק''מ בסוריא דרבנן דנו אותה כא''י לענין מצוות התלויות בארץ אולם אי נימא דאיכא דין נוסף ביחס לקיום דינו של הבכור א''כ לענין זה לא דנו את סוריא כא''י ] וז''ל, דלא שייך למילף מהא דבכור חו"ל נפסל מהקרבה לענין דין הבאת מקום של מעשר שני, דלא שייך ביה דין פסלות כלל, ואפילו אם נימא דהא דבכור חו"ל אינו קרב הוא לאו משום דין פסלות, כי אם דהוי גזירת הכתוב של מניעת דין הקרבה, ג"כ י"ל דליכא למילף מינה דין הבאת מקום של מעשר שני, ושונים הם זה מזה, דלא חלה על זה מדת ההיקש כלל למילפינהו מהדדי. **ויעוי''ש עוד דמבאר דכיון דהא דבמע''ש מדאוריתא ליכא הבאה מחו''ל הוי מחמת דהוי מצוות התלויות בארץ וליכא דין מסוים ביחס להבאה, א''כ בדאוריתא לא שייך למילף היקשא לענין חובת הבאה** כיון דליכא יחס לחובת הבאה בפני עצמה במע''ש, ורק עיקר ההיקש הוא הא דמבואר בתמורה לא דמקישים בכור למע''ש וממילא ילפינן מע''ש מבכור, אולם כל זה במה שנוגע לעיקר קדושת הבכור אולם במה דנוגע לדיני הבאה דבכור דבזה בעינן ילפותא במסוים לחובת הבאה ובהא לא שייך להאי היקשא.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז דהא דס''ל לרמב''ם דילפינן מע''ש מבכור הוי לשיטתו דהוי גרעון בעיקר הקדושת בכור**. וז''ל, אשר לפ"ז ניחא שפיר דעת הרמב"ם דדין הבאת מקום של מעשר שני נלמד מדין הקרבה דבכור שאינו בחו"ל, ואף על גב דהוויין שני ענינים שונים, כיון דלדעת הרמב"ם יסוד הדין של בכור חו"ל דאינו קרב אין זה דין מניעת הקרבה כי אם דהוי דין הפקעת בכורה דלענין הקרבה אין בו דין בכור כלל א"כ שפיר ילפינן מיניה גם למעשר שני, דלענין הבאת מקום פקע מיניה שם מעשר, דבזה הרי איתקשו בכור ומעשר שני להדדי דאינן באין מחו"ל וממילא דחסר לו כל הדין של הבאת מקום. אכן כל זה לדעת הרמב"ם דחסרון דין הקרבה שבבכור חו"ל הוא זה דין בעצם קדושתו, אבל הראב"ד לטעמיה דס"ל דבכור חו"ל הוא שוה בקדושתו לבכור א"י, וכל דינו הוא רק חלות דין בפני עצמו של מניעת הקרבה, ע"כ זהו שהשיג דאין לדמות דין מניעת הקרבה לדין הבאת מקום שהוא היתרא.

###### בבאור הך צד דהוי חסרון בגוף התורת בכור ובאור קושית הגמ' מאחר שאינו קרב אמאי קדוש

1. **לכאורה מבואר בזה דמצבו של הבכור כבכור חו''ל מגרע בעיקר עמידתו ומעלתו כבכור לענין קדושת הקרבה,** ונראה דמבואר בזה את היסוד של הגרי''ז דקדושת בכור לא עומדת מכח הדין הקרבה אלא עצם השם בכור דאית ביה הוי סיבה לקדושה רק דחלק מקיום מעלתו כבכור הוא בקדושת הקרבה דחיילא ביה, ובזה איכא למימר דבכור חו''ל איכא גרעון בעמידתו כבכור לענין דין הקרבתו ולענין דין הקרבתו הוי כחולין. רק דלפי''ז יצא דגם מעשר בהמה עצם מציאותו כעשירי במנין הוי סיבה למעלתו וקדושתו ודין ההקרבה הוא קיום להך קדושה, ולא דהעשירי הוי רק כמעשה הקדש.

**אולם יעוין בגרי''ז** סוף הלכות תמורה [עמוד סא] דמבאר בהא דחלוק מעשר בהמה מבכור לענין דינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין היכא דבאים לחול בב''א דרק בבכור ועולה אמרינן כן ובמעש''ב וקדושת עולה חל עולה, ומבאר הגרי''ז על פי מה דמוכיח שם מהרמב''ם דדינא דדברי הרב לא הוי אלימותא ועדיפותא בקדושת בכור ע''י דהמקדש שלו הוא דברי הרב, אלא הוי חסרון בעיקר כח הקדשו, ומבאר הגרי''ז דבבכור כיון דגם אי היתה חלה קדושת עולה בחפצא מיהא שם בכור עליו הלכך חלות הדין בכור שחל בחפצא מונע שלא יחול בו קדושת עולה ובזה שאני מעשר בהמה מבכור. וז''ל, ''משא''כ במעשר בהמה דעצם החפצא אין בו שום חלות דין ושם'' מלבד חלות קדוה''ג של מעשר עכ''ל. ולכן אי יחול קדושת עולה ליכא בחפצא שום דין וממילא אין מה שיעכב את חלות ההקדש. ומבואר להדיא דהעשירי קודש לא הוי מעלה בחפצא אלא רק סיבה לקדש. וא''כ צ''ב גדר הך קידוש דמעשר בהמה רק לענין איסור גיזה ועבודה.

**ויעוין במנחת אברהם דמביא מהגר''מ סולובייציק דהביא מהגרי''ז דתמה על קושית הגמ' דהרי מצינו תמורת מעשר דקדוש ואינו קרב ונאכל במומו לבעלים** [תמורה כא] ומיישב על פי יסוד הגר''ח דבכור חו''ל הוי גרעון בעיקר עמידתו כבכור והי כחולין לענין הקרבה ובזה הוקשה לגמ' דאמאי קדוש קדושת הגוף ומחדשת דקדוש עכ''פ לענין ליאכל במומו ודייק כן מלשון רש''י דכתב וז''ל, ליקרב לאו קדוש. וכונתו דהוי כחולין לענין הקרבה.

**ולפי מה שנתבאר בגרי''ז דבמעשר בהמה ליכא בחפצא שום דין מוקדם של ''שם מעשר בהמה'' בלי יחס להקרבה א''כ צ''ב עיקר הך דינא דקדוש ואינו קרב גם בתמורת מעשר,** דכל כמה דעיקר קדושתו היא קדושת הקרבה מה שייך חלות קדושת הגוף רק לענין ליאכל במומו. וכן צ''ב עיקר הך דינא דמעשר בהמה חל גם בבע''מ מעיקרא וברש''י בדף י''ד מבואר דהוי מגזה''כ דלא יבקר וצ''ב גדר הך גזה''כ.

**ונראה דעיקר כונת הגרי''ז** דליכא יחס למציאותו כעשירי דמחמת זה איכא בו מעלה שמסיבתו צריך לחול קדושת הגוף, ד''עשירי'' הוי רק מעשה קידוש, רק דעדיין גם חלות קדוה''ג לא הוי רק ביחס לדין הקרבה באופן דכל סיבת קדושתו נובע מחמת ייעודו להקרבה, אלא דבמעשה ההקדש נקבע יחס בחפצא בעיקר עמידתו דהוא ''חפצא של קרבן'' ודין ההקרבה הוא קיום למציאותו כקרבן [יעוין בבנין נחום לגר''נ פרצוביץ [חבורה י' עמוד רפה]. **דמוכיח דמלבד חלות קדוה''ג איכא חלות שם קרבן** ושייך שמצד אחד יחול חלות קרבן ומאידך גיסא בחלות הקדושה הוי קדושת דמים], ולפי''ז ניתן לומר דלמרות דבעלמא המום מהוה סתירה לעמידתו כקרבן, מ''מ כיון דליכא בזה גרעון בעיקר החלות קרבן כיון דחל בחפצא, רק דהוי סיבה לגרע בתביעה על העמדתו בפועל כקרבן וממילא החלות בפועל דחייל ביה הוי רק קדושת דמים, א''כ אפשר דבגזה''כ דמעשר בהמה נתחדש דחלות קדושת קרבן דמעשר בהמה ליכא בה הפקעה מכח המום והמום עומד רק כמניעה חיצונית בקיום דיני הקרבן ולא בעיקר חלות קדושתו.

**ולפי''ז ניחא הא דהוקשה לגמ' דוקא בסוגין,** דבשלמא במום או במיעוטא דתמורת מעשר ניתן לדון דהוי רק כמניעה חיצונית בקיום דיני הקרבן, אולם הכא כיון דהוי כחולין לענין הקרבתו א''כ בהא ודאי העיכוב עומד בעיקר עמידתו כקרבן, וא''כ בהא ודאי קשה מה המשמעות של קרבן רק לענין אכילה.

###### בבאור תרוץ הגמ' דפטורא דחו''ל הוי רק לענין הקרבה

1. **בבאור תרוץ הגמ' נראה דגם הך עיכובא למרות דהוי בעיקר הקדושה מ''מ לא הוי סיבה להפקיע את היחס שלו כקרבן,** כיון דגם הך עיכובא לא הוי כאין במינו קרבן, אלא הוי דין הפקעה דמאחר דבא מחו''ל לא ראוי שיחול בו קדושת הקרבה, וא''כ שייך דיהא בזה פלגינן דרק לענין הקרבה ליכא סיבה לעמידתו בפועל כקרבן, אולם לשאר דיני איכא בו קדושת קרבן. ולפי''ז ליכא ראיה מהכא ליסוד הגרי''ז כיון דאיכא בו קדושת קרבן ולא רק שם בכור.

**רק דעדיין יש לעיין בגדר הך הפקעה דכל כמה דמגרעת בגוף עמידתו כקרבן אמאי חלות ההפקעה רק גבי הדין הקרבה ולא עיקר מציאותו כקרבן**. ונראה בהקדם הא דמבואר בגר''ח דלאחר דילפינן בכור ממע''ש דלא קרב מחו''ל הדר ילפינן מעשר מבכור כמו שמבואר שם בתמורה כ''א דאיכא ילפותא מבכור לענין אופן קיום הבאתו דנאכל לפנים מן החומה ונכלל בזה ג''כ היקשא על עיקר חובת הבאתו, ולפי''ז מבאר הא דנקט הרמב''ם דבסוריא למרות דחייב מדרבנן במצוות התלויות בארץ מ''מ לענין הך פטורא דהבאה מחו''ל חשיב חו''ל.

**ויעוי''ש בגר''ח דכל מה דשייך למילף ממכור על מעשר שני לענין פטורא דהבאה רק אי הוי גרעון בקדושת הקרבן** אולם אי הוי דין מניעה מהקרבה לא שייך למילף מבכור, ורק אי הוי גרעון בעיקר קדושתו בהא שייך למילף מבכור. **ובאבי עזרי ריש הלכות מעשר שני תמה** דאדרבה אי הוי גרעון בקדושה א''כ הוי כמצוות התליות בארץ דכמו דפרי הגדל בחו''ל ליכא לו קדושה ה''ה בכור הבא מחו''ל, וא''כ מה שייך למילף לסוריא דהרי במה שנוגע למחייב מכח קדושת הארץ רבנן דנו את סוריא כא''י, ואי הוי מניעה מהקרבה בהא שייך מילף למע''ש בסוריא דגם בה יהא מניעה מדין הבאה.

**ומה דהקשה דאי הוי מניעה מהקרבה יהא שייך ללמוד גם למע''ש בסוריא** יעוין ביטב סגר''ח שם דלא מבעיא אי הוי פסול דלא שייך תורת פסול במעש''ש אלא גם אי הוי מניעה מהקרבה כיון **דהא דבמע''ש מדאוריתא ליכא הבאה מחו''ל הוי מחמת דהוי מצוות התלויות בארץ וליכא דין מסוים ביחס להבאה, א''כ בדאוריתא לא שייך למילף היקשא לענין חובת הבאה** כיון דליכא יחס לחובת הבאה בפני עצמה במע''ש, ורק מאחר דהוקשו בכור ומעשר להדדי הלכך ילפינן מע''ש מבכור לענין מה שנוגע לעיקר הקדושת בכור דבזה איכא להיקש כיון שזה נוגע לעיקר קדושת הבכור אולם במה דנוגע לדיני הבאה דבכור בזה בעינן ילפותא במסוים לחובת הבאה ובהא לא שייך להאי היקשא.

**ומה דהקשה דההפקעה מהקדושה נובעת מחמת דבא מחו''ל יעוין היטב בגר''ח הלכות מאכלות אסורות** פ''י הט''ו לגבי הא דיליף הרמב''ם מפטורא דסוריא בנטע רבעי [[דיליף ליה ממע''ש] דבחו''ל פטור לגמרי דתלה את זה בשתי הגרסאות ברמב''ם אי הוי חולין גמור או רק ביחס להקרבה, דאי הוי רק ביחס להקרבה א''כ גם במע''ש הוי כחולין רק לענין דין הבאתו ולכן מהא גופא דאיכא פטור לענין הבאה לא מצינו למילף דליכא כלל קדושת נט''ר בחו''ל והא דיליף הרמב''ם לחו''ל כונתו דאי נט''ר לא היה ממצות התלויות בארץ וחו''ל לא הוי מקום הפטור מנט''ר לא היה היה שייך בו גם להאי פטורא דהבאה כיון דהוי מקום הבאה, אולם אי הוי כחולין א''כ איכא נפק''מ בילפותא מסוריא לענין זה דמלבד דהוי כמצוות התליות בארץ איכא בו גם הפקעה על חלות שם מע''ש ונט''ר. וז''ל, הנה בפ"א מהל' בכורות כתב הרמב"ם ז"ל ואין מביאין בכורות מחו"ל לארץ וכו' אלא הרי הוא כחולין ויאכל במומו עכ"ל, ולפי גירסא זו אין בכור חו"ל חלוק מבכור ארץ ישראל רק לענין הקרבה, אבל עיקר דין בכור נוהג גם בחו"ל, וכמו שכתבנו דלא יאכל אלא במומו, ולפ"ז גם מעשר שני דנלמד מיניה הוא ג"כ רק לענין דין הבאת מקום, ד''מעשר שני של חו"ל אינו בר הבאת מקום'', אבל לא להפקיע כל דין מעשר שני בחו"ל, ופטורא דמעשר שני שבסוריא ובחו"ל הוא רק משום טעמא דכל מצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ, ולפ"ז הך ק"ו שהביא הרמב"ם הכא מסוריא אין בו תוספת טעם לפטור חו"ל מנטע רבעי, והביאו הרמב"ם רק להוכחה דאין נטע רבעי נוהג בחו"ל. אכן בטור סי' ש"ו הביא דדעת הרמב"ם היא דבכור חו"ל אין בו דין בכור כלל והרי הוא כחולין לכל דבר, אשר לפ"ז גם מעשר שני דנלמד מיניה הוא ג"כ להפקיע כל שם מעשר שני מפירות חו"ל, וגם בלאו טעמא דמצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ ג"כ אין מעשר שני נוהג בחו"ל, והוא הדין רבעי דיליף ממעשר שני, ''ושני פטורים חלוקים בדינם הם'', דאי משום טעמא דמצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ ''הרי ליתא בחו"ל כל עיקר דין וחיוב של מעשר'', והא דילפינן מבכור הוא דליכא ''חלות שם של מעשר בפירות חו"ל'', לפ"ז זהו שהוסיף הרמב"ם בהק"ו עוד טעם שני דאין נטע רבעי בחו"ל. עכ''ל.

**וחזינן בגר''ח דההבאת מקום הוי שם מחודש של הפקעה** או רק לענין חוסר היותו ''בר הבאת מקום'' או בעיקר ''חלות שם מעשר'', וא''כ ה''ה גם בבכור דמשם הילפותא להף פטורא יצא דאיכא שם מחודש של פטור דעומד ביחס לקיום הקרבתו והנידון אי הוי חולין אי הפקעה זו מהני לשלול את עיקר השם קרבן או רק לענין קיום דין הקרבתו וצ''ב יסוד הדבר.

**ונראה מבואר בזה דאיכא הפקעה שעומדת בעיקר המחייב כמו דינא דמצוות התלויות בארץ דבזה נאמר דבחו''ל ליתא כל עיקר וחיוב של מעשר אולם איכא הפקעה דעומדת בקיום מציאותו כמעשר**, דלא ראוי שיעמוד כמעשר במקום שאי אתה מביא מעשר, ושרש הנידון אי הוי חולין, אי נימא דהוי סיבה להפקיע את עצם השם חלות מעשר דלא יכול להקבע בו חלות שם מעשר, או דרק לענין הבאתו ליכא לו עמידה כמעשר, ובאור הדבר נראה דמאחר דההפקעה עומדת על התקימותו כמעשר הלכך לא הוי סיבה לשלול את עיקר שמו כמעשר אלא רק את קיום דינו.

**ולפי''ז יתבאר היטב הא דחסרון הקדושה לענין הקרבה לא מגרע בעיקר הקדושת קרבן** דגם בקרבן ההפקעה על עמידתו בפועל כקרבן, ואי נימא דלא הוי סיבה לשלול את עיקר חלות קדושת קרבן [כגירסת הרמב''ם דהוי חולין] א''כ הוי הפקעה מימושו כקרבן. ולכן ליכא הפקעה על הקדושת קרבן.

**ולפי''ז נראה דהגדרה דחו''ל וא''י לענין זה לא הוי ביחס לקדושת הארץ** אלא ביחס לזה דחו''ל לא הוי ''מקום הבאה'' ולפי''ז מבואר היטב הא דנקט הרמב''ם דגם סוריא חשיבא כחו''ל לענין זה, דלפי'''ז הוי שתי הגדרות בתורת א''י דאה''נ ביחס לא''י כמקום המחייב ליכא הפקעה על סוריא אולם לענין להגדיר את סוריא כמקום שאתה מביא בהא דיינינן ליה כחו''ל כיון דבעצמותו הוי חו''ל דמופקע מתרומות ומעשרות. וז''ל הגר''ח, דהא דסוריא דינה כארץ ישראל מדבריהם הוא רק לענין מצות התלויות בארץ דאינן נוהגות אלא בארץ, ובזה הוא דעשו סוריא כארץ ישראל לחייבה מדבריהם, משא"כ לענין הך דינא ''דאינו בא מחו"ל'', לא נשתנית סוריא, והרי היא חו"ל כדין תורה.

**ונראה עוד דאי היה ניתן להקריב בחו''ל לא היה שייך בו הך פטורא** כיון דסיבת הפטור מחמת מציאותו כמקום דלא בר הבאה, ובאבי עזרי פשיטא להי דתליא בחו''ל וא''י ולכן תמה מה שייך למילף לסוריא.

**ולפי''ז נראה דהזמן שבו נקבע היחס לו כבכור חו''ל הוי בזמן שבו חלה הקדושה** ודלא כמו שנקט המנ''ח מצוה ש''ס [יעוין לקמן] דהוי כמעשר דתליא בגמר, כיון דעיקר יסוד הך פסולא עומד על התתקימות שלו בפועל כקרבן ולא על המחייב לדין בכור ומעשר וא''כ רק בשעת הקדשו דבזה עומד בו הקיום בפועל בהעמדתו כבכור ומעשר שייך האי פטורא.

###### בדינא דצירוף חמשה שבא''י וחמשה שבחו''ל אי מהני גם לחייב את אלו שבא''י בהקרבה

1. **יש לעיין לפי''ז אי נימא דחמשה מא''י וחמשה מחו''ל מצטרפין בשיעור ט''ז מיל** [יעוין במשנה נד ע''ב] דבדעת ר''מ מבואר בדף נה דאין מצטרפין ובדעת רבנן יעוין ברמב''ם פ''ז ה''ב [יעוין בספר המפתח] דמבואר שם דלדעת הרמב''ם איכא פלוגתא יסודית בין ר''מ לרבנן אי העיקר תליא במרחק או דאיכא יחס גם לשינוי המקומות והשתא יש לעיין דאי נימא דמצטרפין, וגם לר''מ לולי הא דמקומות מחלקים היו מצטרפין, אי הוי סיבה דיהא דין הקרבה בחמשה דבא''י, או דכל צירופם הוי רק לענין אכילה במומו ואיסור גיזה ועבודה, ולכאורה אי נימא דהוי כחולין לענין הקרבה א''כ ליכא צירוף לענין קרבן, ורק אי נימא דהוי פסול בהקרבה בהא יש מקום לדון דכיון דמצד קדושת הקרבן ליכא גרעון א''כ לצירוף סגי בהא דאיכא מנין הקדושים בקדושת מעשר בהמה להקרבה, והא דהחמשה בחו''ל לא בני הקרבה בפועל לא מגרע בדין הקרבה של החמשה בא''י.

**ויעוין בחזו''א** סימן כ''ז סק''ג סד''ה ויש לעיין, לפי מה דנקט שם דבחו''ל מותר למכור ולשחוט ולהפקיע את חיובו וליכא בזה לתקנת גרנות [דאסרו לשחוט ולמכור היכא דהגיע הזמן שקבעו חכמים להכניסם למנין ולהפריש את המעשר דהוי רק בא''י כדי שיהא הבהמה מצויה לעולי רגלים] ותמה לפי''ז דא''כ מה מהני צירופא דחו''ל עם א''י דכיון דמצי לשוחטם א''כ גם אלו דבא''י מצי לשוחטם שלא אסרו לשחוט אחר הגורן אלא בשיש לו עשר. ומוכיח מזה דאיכא עשה על איחור עד הרגל ולזה דנו אי מצטרפין ואי נימא דמהני הצירוף דחו''ל לחייב את אלו שבא''י בהקרבה ל''ק מידי קושית החזו''א.

###### כמה נפק''מ התלויים בנידון אי הוי גרעון בגוף הקדושה

* 1. יעוין במנחת אברהם דמביא המנ''ח רפ''ז אות יג דלהסוברים דמטיל מום בבע''מ אסור ה''ה בבכור חו''ל אסור להטיל בו מום ובשם הגרי''ז הביא דלדעת הרמב''ם דהוי גרעון בקדושה לכיא איסור הטלת מום.
  2. יעוי''ש עוד דמביא מהמקור ברוך ח''ב סימן ב' דנקט דבכור חו''ל אם עלו לא ירדו, אולם במנח''א כתב דלדעת הרמב''ם דלענין הקרבה הוי כחולין פשיטא דירדו וגם לראב''ד יש לדון דאי נימא דהוי פסול א''כ לא הוי פסולו בקדש כיון דסיבת הפסול הוא עצם מציאותו כקרבן דחו''ל, אולם אי הוי מניעת הקרבה יש לדון אי חשיב פסולו בקדש כיון דדין המניעה מהקרבה חל בהקרבה.
  3. יעוי''ש דמביא מהישועות מלכו פרק א' ה''ה דדן אי איכא מצוה להקדישו בבכור חו''ל. וז''ל, ונסתפקתי בהא דכתב רבינו לעיל בהל' ד' בכור בהמה טהורה מצוה להקדישו שנאמר הזכרים תקדיש לה' אלקיך אפשר דבחוץ לארץ כיון דמדאורייתא אין ראוי להקרבה לא מקרי תקדיש לה' אלקיך. ויעוין באבי עזרי הלכות מע''ש פ''א דתלה את זה בפלוגתת הרמב''ם והראב''ד.
  4. אי נימא דהוי שם בכור גרידא א''כ ליכא בזה תמורה כמו שנקט הגרי''ז דבכור טריפה אינו עושה תמורה כיון דל''ה קדושת קרבן רק שם בכור, אולם לפי מה שנתבאר לעיל דגם במעשר בהמה איכא להך הגבלה בחלות הקדושה ובמעשר בהמה ליכא שם מעשר בהמה [יעוין במנח''א דמוכיח כן מהא דמע''ש לא חל על טריפה כמבואר במנחות דף ו' ולא הוי כבכור דחל על טריפה] ומוכח דהוי הגבלה בחלות קרבן וא''כ איכא תמורה.

###### בבאור הגירסא ברמב''ם דבבכור חו''ל ליכא כלל קדושה בהוי חולין גמורים

1. **יעוין בטור** סימן שו מובא שם הגירסא דהוי חולין גמורים וכן הרמב''ן בהלכות ספ''ה הביא להך גירסא. **ויעוין עוד ברשב''א ב''ק י''ב ע''ב** דבכור בחו''ל לר''ע הוי חולין גמורים וז''ל, דלר"ע פשיטא דחולין גמורין הוא ואפילו באו לא יקרבו וכדתניא התם ר"ע אומר יכול יעלה אדם בכור מחוצה לארץ בזמן שבית המקדש קיים ויקריבנו ת"ל ואכלת לפני ד' אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך ובכורות בקרך וצאנך מקיש בכור למעשר מה מעשר אינו בא אלא מן הארץ אף בכור אינו בא אלא מן הארץ אלמא חולין גמורין הוא עכ''ל. ויעוין באבי עזרי ריש הלכות מעשר שני דמקשה משו''ת הרשב''א קמא שלא דנקט דקדוש ליאכל במומו, ואולי כיון דהנידון שם בב''ק אי בעי קרא לענין דחשיב ממון בעלים א''כ בהא תליא ביחס שלו לענין הקרבה, וכונת הרשב''א דהוי כחולין לענין הקרבה ולכן פשיטא דהוי ממון בעלים, ויעוי''ש באבי עזרי דגם נקט להך סברא ומכח זה הוכיח מתוס' שם דנקט דלר''ע פשיטא דהוי חולין דס''ל דהוי כחולין לענין הקרבה, דאי הוי רק פסול בהקרבה מ''ש מבע''מ דגם בזה בעי ר''י הגלילי למילף דהוי ממון בעלים ורק דהוקשה לו מלשון הרשב''א דהוי חולין גמורים.

**ובמנחת חינוך מצוה י''ח אות כה מביא מהחינוך דנקט דמדרבנן איכא חיוב** ומיישב על פי זה את קושיות הרמב''ן מהא דמצינו בכמה דוכתי דאיכא דין בכור בחו''ל, אולם עדיין קשה קושית הרמב''ן מסוגין דמבואר דכל ההפקעה דחו''ל הוי רק לענין הקרבה ומבואר דמדאוריתא מיהא קדוש לאכל במומו ובעי מום להתיר אכילתו. ויעוין במנחת אברהם דמיישב על פי מה דמצינו ברמב''ם דמחלק בין מעשר בהמה לבכור ובמעשר בהמה פסק דלא כר''ע. ומבאר החזו''א סימן כ''ז סק''ב דכיון דהילפותא בבכור ומעשר בהמה הוי תרי קראי דבבכור ילפינן ליה בתמורה דף כ''א מקרא ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך ותירושך ויצהרך ובכורות בקרך וצאנך, ממקום שאתה מעלה מעשר דגן אתה מעלה בכור, וכאן ילפינן ליה ממעשרותיכם א''כ אפשר דהוי שתי פלוגתות נפרדות, ובמעשר בהמה פסק הרמב''ם כרבנן ובבכור פסק כר''ע כיון דאיכא סתמא דמתניתין בחלה כר''ע.

**ומבואר דהוי שתי ילפותות נפרדות**, וא''כ לפי''ז ניתן לומר דהוי שתי גדרים נפרדים, ולכן למרות דבמעשר בהמה מבואר דקדוש מדאוריתא לענין לאכל במומו, מ''מ לענין בכור הוי חולין, רק דצע''ק כיון דבתרוייהו הילפותא היא דממקום שאתה מביא מעשר אתה מעלה בכור א''כ מ''ש מעשר בהמה מבכור בגדר הילפותא וצ''ב.

**ובעיקר שיטת הרמב''ם אי נימא דהוי חולין יעוין במרומי שדה דמחדש דאם הקדישו להיות בכור צריך לתנו לכהן** וז''ל, איברא ודאי הרמב"ם מודה דאם נתקדש הבכור יש לו דין קדושת בכור מה"ת. ואל תתמה על זה שאפשר להקדיש בכור שיהא מה"ת אף על גב שלא נצטוינו לקדשו, שהרי הכי איתא לעיל דף ה' א' דר"ל אמר קדשו בכורות במדבר. ועיי"ש בגמ' הטעם לר"ל שלא נתחייבו להקדיש בכור במדבר ומשו"ה הוצרכו להקדיש, הרי דאפשר להקדיש אף על גב שאינו קדוש מאיליו. והיינו שכ' הרמב"ם והובא בלשון הרמב"ן, דמי שהביאו בעזרה אין מקבלין ממנו והרי הוא חולין, פי' אחר שהביאו לעזרה מוכח שרק על מנת כן הקדישו אינו קדוש כלל והרי הוא חולין [דהיינו דלמרות דהיכא דמביאו מונח בזה הקדש מ''מ כיון שלא בא ליתנו לכהן בתורת בכור אלא רק בתורת קרבן הלכך אינו קדוש], אבל ודאי המקדישו להיות בכור צריך ליתנן לכהן, ויש עליו דיני בכור מן התורה, וכך הנהיגו חז"ל להקדיש בכור בחו"ל כדאיתא בכולי תלמודא.

**ולפי יסודו יתישב קושית המקור ברוך** ח''ב סימן ב' דהיאך קרבו בכורות במדבר לר''ע שהקיש למעשר דגן הרי לא היה מעשר דגן במדבר ומחדש מכח זה דכל ההיקש נאמר רק על זמן שנוהג מעשר בארץ דהוקש הבכור שינהג רק בארץ, אולם ליכא היקשא לפטור את הבכור היכא דליכא חיובא בא''י. ולפי יסוד המרומי שדה דליכא הפקעה היכא דמקדישו בתורת בכור ניחא היטב, רק דעיקר יסודו צ''ב דאי הוי חסרון בגוף עמידתו כבכור מה יהני הא דהקדישו בפירוש ואפשר דבבכור הגרעון רק ב''שם בכור'' אולם כל היכא דמקדישו הוי ''חלות קדושת בכור'' שחל מכח מעשה ההקדש ולא מחמת השם בכור ובחלות קדושה ליכא גרעון.

###### בדינא דמאימתי נקבע דינו כמעשה בהמה דחו''ל אי בלידה או בהפרשה

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ב ד''ה יש לעיין, דדן** היכא דהעלה עשר בהמות מחו''ל לארץ ועישרן בארץ אי מחייב או דבלידה תליא מילתא, וכיון שנולדו בחו''ל תחילת דינם לענין מעשר לאכול במומן, אולם בנולדו בארץ ועישרן בחו''ל נראה דלא יעלו, והוציא את המעשר עצמו לחו''ל נראה דיעלו עכ''ד. ומבואר בחזו''א דשעת המעשר ודאי קובע רק דדן אי גם הלידה קובעת.

**אולם יעוין במנחת חינוך** ש''ס אות יח וז''ל, הכלל ההיקש ממקום שחייב מעשר דגן כן מעשר בהמה, א"כ במעשר דגן אזלינן בתר מקום דאקבע, דבתר דאקבע בפטור אין חל החיוב, וכן להיפך, א"כ ה"ה מע"ב גם כן בחוץ לארץ לא נתחייבו בזמן שחל עליהם החיוב ופטורים אף בנכנסו לארץ ועישרו בארץ אינו מעשר כיון דפרח החיוב בח"ל. ואם נתחייבו בא"י חל עליהם החיוב וחייבים אף ביצאו חוץ לארץ לגמרי כמעשר דגן ''ולא תלוי בלידה ובמעשר רק מקום שנתחייב'' כמו מעשר דגן כנל"ב בלי פקפוק. ויעוי''ש עוד דנקט דהזמן דבו איקבע חיובא דבכור ומעש''ב הוי רק לאחר ח' ימים דמחוסר זמן הוי כמירוח דמעשר.

**ויש לעיין בדימוי למעשר דגן**. דהנה יעוין ברמב''ם פרק א' הלכה כ''ב מתרומות [ולזה מציין המנ''ח] בהאי דינא דפירות דחו''ל תליא בהבאת מקום ואי נגמרו בא''י ובאו לחו''ל פטורים. ויעוין בדרך אמונה שם דמביא פלוגתא באחרונים אי הוי רק קודם מירוח או גם לאחר מירוח דהיכא דהגיעו לחו''ל פקע חיובם, ובציון ההלכה מציין למנ''ח דנקט כן, וא''כ צ''ב דהרי הכא מבואר להדיא במנ''ח דתליא בגמר הבהמה דאי עברו עליה ח' ימים תו לא איכפת לן דהגיע לחו''ל ואי ילפינן ממעשר דגן מ''ש.

**עוד יש לעיין בעיקר הצד דתליא בלידה דאי נימא דהוי רק פסלות להקרבה מה שייך למימר דיקבע בשעת לידתו דינו להקרבה** דלכאורה מניעת ההקרבה תלויה בזמן הבאתו, ובשלמא אי הוי הגבלה בעיקר קדושתו א''כ אפשר דתליא בלידתו דאי בשעת לידתו דאז נקבע כבכור איכא גרעון בעמידתו כבכור א''כ תו לא פקע יחס זה, ויש לעיין בכל זה.

###### בדין מעשר בהמה אי איכא בו נתינה לכהן

1. **בפשטות מבואר בגמ' דנאכל במומו לבעלים דהוי ממון בעלים.** וכן מבואר ברש''י וז''ל, מעשר בהמה בין תם בין בעל מום דבעלים הוא דלא אשכחן קרא דליתביה לכהן. אולם יעוין במהריט''א פ''ק סוף אות ח' דמהביא מהריטב''א והשטמ''ק ב''מ בסוגיא דתקפו כהן דנקטו דאיכא גזל השבט והפסד כהן במעשר בהמה והמהריט''א תמה עלייהו וז''ל, ואני שמעתי ולא אבין הפסד כהן במעשר בהמה מאן דכר שמיה, דמעשר בהמה אינו ממתנות כהונה אלא הבעלים מקריבין אותו קרבן והכל הוא לבעלים, ואין לכהן בו כלום אלא כולו לבעלים כפסח, כמ"ש הר"ם בפ"ו מהל' בכורות דין ד', וגם עורו הוא לבעלים דעורות קדשים קלים הוא לבעלים.

**ויעוין עוד ברס''ג** באזהרותיו על סדר עשרת הדברות בדבור לא תגנוב דנקט כן והאריך בזה הגרי"פ פערלא בספר המצוות לרס"ג מ"ע פ"ו פ"ח, ומביא מהאבן עזרא [ויקרא כז, לב] דנקט כן, רק דתמה מסוגין דמבואר דנאכל במומו לבעלים ודוחק לומר דלבעלים הכוונה לבעל המעשר דהיינו הכהן שצריך ליתן לו. ויעוי''ש עוד דמביא כמה ראיות דאיכא חילוק בין בכור למעשר בהמה לענין חיוב הנתינה לכהן.

**ויעוין בזר זהב** בחידושי הריטב"א לשבת (רייכמאן) נד, ב, דדן לבאר על פי יסוד הגרי''ז בהלכות בכורות דאיכא שתי דינים בדין מתנות כהונה. האחד. מדין קדשי מקדש דחיוב זה נובע מכח ההקרבה. שנית. מדינא דקדשי הגבול דחיוב זה חל מחמת הקדושת בכור. ולפי''ז דן לומר דהא דמצינו דאיכא חילוק בין בכור למעשר בהמה הוי רק ביחס לחיובא דקדשי מקדש, אולם בחיובא דקדשי הגבול ליכא חילוק בינייהו. ולפי''ז יצא דבמעשר בהמה מלבד הא דחל בו קדושת קרבן מכח הפרשתו איכא גם חיוב בעצמותו. **ויעוין בתורת זרעים** פ''א משנה ג' דמחדש דבמעשר בהמה מלבד דין קדושת קרבן דחלה מכח ההפרשה איכא גם חובת מעשר כמעשר דגן וז''ל, דבעיקר חלות מעשר בהמה איכא בי' תרי דיני, חדא דין הפרשת מעשר כמעשר דגן וגם דין הקדש קרבן כשאר הקרבנות.

**ונראה דלפי''ז ניתן לומר דמיעוטא דבכור חו''ל כיון דהילפותא היא ממעשר דגן א''כ לענין חיובו בתורת מעשר פשיטא דאיכא הפקעה על עצם חיובו**, רק דילפינן מהיקשא דאיכא בזה הפקעה על כל דינו הבאתו גם לגבי הבאתו כקרבן ובזה חדשה הגמ' דבקדושת הקרבן הוי הפקעה רק לגבי ההקרבה אולם בזה כבר ליכא דינא דמתנות כהונה ולכן נאכל במומו לבעלים.

**ויעוין עוד במנח''א דמביא מהעמק דבר לנצי''ב** במדבר פ''ה פסוק י' דהביא לקרא דדברי הימים ב' פרק ל''א פסוק ו' דמבואר דהביאו מעשר בהמה לבית המקדש לכהנים, ומחדש שם דמעשר בהמה לא הוי כשאר שלמים ופסח דמצוה לבעלים לאכול, ואסור ליתן לכהן, אלא אם ירצה נותן לכהן.

###### בדינא דכהנים אי חיבים במעשר בהמה

1. **יעוין בשו''ת הרמב''ם** קמו דנקט דמאחר דליכא בהם דין נתינה לכהנים פשיטא דחייבים. וז''ל, אין לשאול, אם חייב הכהן או שאינו חייב אלא בדבר כמו תרומה או תרומת מעשר, שהיה יכול לעלות בדעתנו, שבהיות הכהן לוקח אותן, אינו חייב להפרישן, כמו שאינו מפריש מתנות כהונה מבהמתו ולא יפדה בנו. ולכן הודיעונו חז"ל, שהכהנים גם הם חייבים בזה, אבל הדבר שהוא לבעליו אופן הענין בו כללי בלא ייחוד של מה שמפרישים הכהנים [כונתו דליכא בזה חיוב מחודש על הכהנים כמו בתרומה], אלא הדבר שהוא לבעליו, מחייבו, כמו שחייב הכהן להפריש נטע רביעי ומעשר שני, כך יפריש מעשר בהמה עכ''ל.

**אולם יעוין בר''ח מובא ברשב''א שבת קלו דנקט דכהנים פטורים,** ובגרי''פ רצה להוכיח ממנו דאיכא חיוב נתינה לכהנים רק דהביא מהערוך דנקט כהר''ח וכתב דליכא חיוב נתינה לכהנים. **ויעוין במשנה למלך** פ''ו ה''ג מבכורות דהקשה על הר"ח מהש"ס דב"ק דמבואר דאבעי' בכהן שנפלו לו טלאים מגזל הגר אי יורשים הוו וחייבים במעשר או הוי לקוח ופטור ומסקינן דהוי לקוח ופטור אלמא אי יורשים חייבים חזינן דכהנים חייבים והניח בצ"ע. **ובמנחת חינוך סימן ש''ס מיישב** וז''ל, ולע"ד לא קשיא דדעת הר"ח דכהנים פטורים היינו הנולדים אצלו אבל מה שנפלו לו אי אמרינן יורש הוא כיון שכבר נתחייבו אצל ישראל לא מיפקע אף על פי שבא ליד כהן וכאן מיירי שבא ליד כהן אח"ז דאם בא לידו מח"ז לא הוי לקוח אלא אחר זמן וכבר נתחייבו לא פקע רק מטעם לקוח. אבל יורש חייב הכהן.

###### בבאור גזירת יתום

1. **יעוין בשאג''א** סימן ד' וז''ל, אבל כבר עמדתי על סוגי' זו וכ"כ בחידושי שם גזירה משום יתום פי' דילמא יהיה לו אחד עשר טלאים וא' מהן יתום וגזירה דילמ' יצא היתום בתוך עשרה או בעשירי ואתי למיטעי שהעשירי הוא מעשר והי"א חולין ובאמת העשירי הוא תשיעי והי"א הוי מעשר דאמר לקמן (דנ"ט) העשירי מאיליו הוא קדוש כלומר אף על גב דלא קרא לו שם העשירי והוא ינהג בי"א מנהג חולין לגוז ולעבוד בו ועובר על לאו דגוזז ועובד בקדשים דה"ל איסורא דאוריי' כנ"ל לפרש. אבל אין לפרש כפשוטה גזירה משום יתום דילמא יכניס יתום לדיר ויתום לאו בר עשורי הוא ונמצא שלא עישר כמצותו. דא"א לומר כן דמשום גזירה דילמ' יבא פעם א' לידי תקלה לבטל מצות מעשר ע"י שיכניס יתום לדיר מפני זה בטלו מצות מעשר לגמרי הא כ"ש דגרע טפי. ועוד אין ספק תקלה דיתום מוציא מידי וודאי דביטול מצות מעשר.

###### בגזירה דתקלה והמסתעף לחיוב מצות מעשר בהמה

1. **לכאורה יש לעין דאיך הפקיעו מצוה מכח גזירה דרבנן**, ויעוין בתוי''ט וז''ל, דבשב ואל תעשה מצי למיעקר ד"ת כמ"ש ברפ"י דיבמות, ועוד דאין איסור אכילה קודם עישור. אלא חכמים קבעו זמן. וכונתו למתניתין בדף נז ע''ב דרבנן קבעו שלש זמנים לקיום חיוב מעשר ועד שמגיע הגורן מצי לשחוט ולאכול והלכך לא חשיב ביטול מצוה.

**ובעיקר הבאור בהא דמצי לשחוט ולאכול יעוין בשו''ת אהל משה** [לרא''מ הורביץ] ח''ב סימן ס''ט דליכא חיוב לעשר והוי רק מצוה קיומית דלא מצינו בתורה רק דכל אשר יעבור תחת השבט יהיה קודש ולא מוזכר חיוב לעשר. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ג דמביא את לשון רש''י בדף נ''ז ע''ב. וז''ל, אבל קודם לכן מותר דמצוה בעלמא הוא לעשר בהמותיו דהעשירי קודש מאחר שקרא עליו שם אבל הרשות בידו לאוכלו בלא מעשר. ונראה דליכא בזה חיובא. רק דמביא מספר המצוות עשה ע''ח דכתב שצוונו להוציא עישור. ומקשה החזו''א דכיון דאיכא בתורה צווי לעשר א''כ היכן איכא לזה ביטוי ומכח זה דן שאיכא בל תאחר בהפרשת מעשר.

**רק דמביא מהטו''א ר''ה דף ד ע''א ד''ה בכור ומעשר, דנקט דליכא חיובא דבל תאחר על הפרשת הבהמה למרות דהוי מצוה חיובית** כיון דמצי להפקיעם מהקרבה ע''י נתינת מום כמו שמבואר בדף נ''ג ע''ב ונמצא דאיכא יחס בחיובם להקרבה, ולכן ליכא בזה ב''ת. וז''ל, וטעמא דמילתא דשאני מ"ב מכל הקרבנות נ"ל דהיינו טעמ' משום דכל הקרבנות בין הבאים בחובה בין בנדרים ונדבות א"א לצאת י"ח בשום ענין אא"כ מקריבן משו"ה בדלא אפריש עובר דכ"ז שאינו מפרישן א"א להקריב והא נתחייב בהקרבתן עכ"פ, אבל מעשר בהמה אף על פי שמצוה לעשר בהמותיו אפ"ה אינו מוכרח שהמעשר יקריב דהא אי בעי שדי מומא בכולה עדרו ומכניסין לדיר להתעשר וכיון שיש בידו להפקיע עדרו מלהקריב המעשר למזבח ע"י הטלת מום ואין כאן אלא מצות מעשר לחוד דרמי עלי' הרי הוא ככל המצות שבתורה דאין בהן משום ב"ת אם איחרן, ולא דמי לכל הקרבנות דא"א להפקיען מתורת הקרבה, אבל באפריש מעשר בהמה ולא אקריב אם הוא תם עובר עליו בב"ת כבכור וכל הקרבנות דכיון דלא שדי מומא מעיקרא וכבר חל עליו שם מעשר בעודו תם אי אפשר מעכשיו להטיל בו מום ולהפקיעו מהקרבה דהא אסור מן התורה להטיל מום בקדשים ומעתה הרי הוא ככל הקדשים דמסתמא למזבח קיימי.

**ובבאור הא דמצי לשחוט ולאכול יעוין בחזו''א דזה אינו ביטול המצוה אלא גורם לאפטורי**. ונראה לפשוט מזה את חקירת הגר''ח בגדר חיובא דמעשר בהמה אי צירופם לעשר יוצר את החיוב או דכל חד מנייהו מחויב רק אופן הקיום הוא ע''י דאיכא י' מחויבים דמעבירם במנין. יעוין בחידושי ר' ברוך בער מקואות סימן א' דמביא את הגר''ח דמיישב עפי''ז את קושית תוס' דאמאי ליכא ביטול ברוב בקפץ אחד מן המנוין. וז''ל, דהנה יש לחקור בהחיוב שחייבה תורה במעשר על ב' אופנים, א) דכל שיש לו טלה יש עליו דין חיוב מעשר וכשיש לו עשרה טלאים מחויבים, מפריש אחד לכהן ובפחות מעשרה אין לו מעשר ליתן, ב) דבפחות מעשרה אין עליו דין מעשר כלל וכשיהיה לו עשרה יהיה חל עליו חיוב ליתן מעשר. ואמר הגר"ח שצריך לומר כהצד השני דבפחות מעשרה אין כאן חיוב מעשר כלל וא"כ לא קשה כלל קושית התוס' דדין ביטול ברוב לא שייך אלא היכא דלא הוכר האיסור, אבל הכא הוי כמו הוכר האיסור דהא חזינן דליכא עשרה.

**אולם יעוין במנחת אברהם בדף נ''ז דמביא מהגר''א או''ח סימן ח' דנקט דאיכא חיוב לעשר מדאוריתא גם אי לא רוצה לאכול ולפי''ז קשה הא דמותר לשרוף טבל** ומוכח דכיון דמפקיע את המצב דאיכא בו לחיוב המצוה וממילא פקע המצוה ליכא בזה איסורא, ומוכיח כן מהא דבביטול מצות יבמין ליכא לאיסורא דביטול עשה דגם התם הוא מפקיע את המצב המחייב וא''כ גם אי נימא דהחיוב מעשר חל מעיקרא בכל חד מנייהו לא חשיב ביטול עשה.

###### בהא דמבואר בתוס' דשייך להעמיד אפוטרופוס לקטן על חיוב מעשר

1. **יעוין בתו' ד''ה אלא משום תקלה, דמבואר דבריו דשייך אפוטרופוס לקטן בחיוב מעשר,** ובתוס' בשבת נ''ד מוקים ליה לר''א בכה''ג, ואיכא בזה כמה נידונים. **האחד.** דכיון דקטן לא מחויב א''כ לא נתחדשה כלל חיובא בבהמותיו וליכא מה שיצרפם לחיובא דמעשר בהמה. ויעוין במנ''ח מצוה ש''ס וז''ל, ושוטה וחרש אינם בני מצוה ופטורים ממצוה זו ואפי' עשרו אין במעשיהם כלום, וכן קטן כמו בכה"ת, ונ"ל אפי' קטן מופלא סמוך לאיש דהקדשו הקדש היינו דוקא בדבר הקדוש בדיבור פה, דילפינן איש כי יפליא כו' וילפינן נדרים ושבועות ונדרי הקדש. אבל זה דאינו תלוי בדיבור ואין זה נדר רק דהתורה חייבה במצוה והתורה קידשה המעשר אם כן כיון דאין חייב במצוה זו וכל מעשיו אינו כלום ג"כ המעשר אינו מעשר כמו בכל התורה כולה. **ובהא דבעי מיעוט בעכו''ם יעוין בחידושי הגרי''ז** תמורה ג' ד''ה בהא דממעטינן עכו''ם ממעש''ב.

**שנית. לפי מה דמבואר בתוס' דשייך בקטן חיובא דמעשר בהמה אמאי לא מצי להפריש כיון דלא בעי מעשה הקדש אלא העברה בעלמא,** ולמרות דמקרי דבר הנדור מחמת זה מ''מ לכאורה ליכא בזה מעשה הקדש. ויעוין בקוב''ש ביצה נט דהעיר דאי נימא דלא מהני שאלה במעשר בהמה כיון דחל ממילא [יעוין במנחת חינוך ש''ס דנקט כן בפשיטות] א''כ אמאי קטן לא מצי להפריש, אולם בטורי אבן ר''ה כ''ח ע''ב בד''ה מיהו בע''כ, כתב דמהני שאלה כיון דחשיב קדושת פיו וז''ל, דמעשר נמי איתא בשאלה ככל הקדשים הקדושים בפה. ויעוין עוד באפיקי ים ח''א סימן מ''ג דמאריך בגדר ההפרשה דמעשר בהמה.

**שלישית. קושית הקוב''ש ביצה נח על עיקר הא דשייך זה העמדת אפוטרופוס.** וז''ל, דהתם הטעם הוא לתקן הפירות מאיסור טבל כמבואר בגיטין נב דמצי לעשר רק בשביל לאכול ולא בשביל להניח, וא''כ במעשר בהמה דליכא איסור טבל מנלן דאפוטרופוס מעשר. וכבר הקשה כן בחכ''צ סימן ל''ג ויעוי''ש מה דמיישב.

**רביעית. קושית הבאר יצחק מובא בשערי חיים קידושין מ''ב סק''ה דכיון דכח האפוטרופוס הוא מדין הפקר ב''ד הפקר א'''כ אמאי לאיכא בזה פטור לקוח,** ויעוין בשערי חיים דמחדש דבכח האפוטרופוס ליכא גרעון כיון דלא בעי לקבל את הכח מהקטן אלא הוי כח עצמי והא דבעינן להפקר ב''ד הפקר הוי מחמת הך חידושא דאיכא בגיזה''כ ד''אתם ולא אפטרופוס'' דבעי ''מעשה בעלים'' וגם אי איכא כח הפרשה איכא דינא במעשה ההפרשה דיהא ''מעשה בעלים'' ולזה בעי להפקר ב''ד הפקר, וא''כ במעשר בהמה דליכא להך דינא לא בעי להפקר ב'ד הפקר ואיכא לו כח עצמי, ויעוי'ש דמבאר את נידון הירושלמי ריש תרומות אי גזבר כבעלים דהכונה אי חשיב כבעלים גם לענין דחשיבא כמעשה בלעים אבל לא הוי נידון בעיקר כח ההפרשה. ולפי''ז ל''ק מידי קושית החכ''צ כיון דהכא לא בעינן לתקנתא דהפקר ב''ד הפקר.

###### בהא דמבואר בגמ' דגם הערכין איכא תקלה

1. **יעוין בקה''י יומא סימן י''ז** דמביא מהגבו''א דמקשה דמה שייך בזה תקלה כיון דלא הוי קדושה על החפצא אלא נדר וחיוב אגברא ויעוי''ש היטב מה דמביא מהגבו''א ומה דדן בדבריו.
2. **תוס' ד''ה ואין מחרימין**
   1. **אפי' במפרש לכהנים איכא למיגזר משום תקלה דכל זמן שהם ביד בעלים הרי הן הקדש**. יש לעיין אמאי חשש זה איכא רק בזמן הזה. ויעוין בתוס' יומא ס''ו ע''א דהקשה כן וז''ל, יש לומר בזמן הבית דשכיחי קדשים היו בקיאין וזהירין במילי קדושה אבל השתא דלא שכיחי לא זהירי אי נמי בזמן הבית שכיחי כהנים ולא היו צריכין הבעלים להשהותו בידם ונותנין אותו לאלתר לכהן.
   2. **דהתם במקרקעות דאי אסרת להו איסור עולם כ"ש דאתי לידי תקלה טפי**. יש לעיין דכל כמה דאיכא לתקנתא דחילול אמאי במטלטלין לא נקטו להאי תקנתא. ויעוין בזהב הקודש דמביא מהרשב''א בע''ז דף י''ג וז''ל, ניחא ליה דהתם מקרקעי ולית להו תקנתא אלא בפדייה וכיון דמוקמת לה אפדיון עביד לה דשמואל אבל הכא מטלטלי נינהו וכיון דאיפשר הוא להוליכן לים המלח קנסינן ליה ומוליכם בעצמן.

###### בבאור דברי התוס' בד''ה ואיזהו עיקור דמחלק בין מעשר בהמה ובכור הנאכל במומו לפסולי המוקדשים

1. יעוין בתוס' דמחלק בין פסולי מוקדשים שצריכים פדיון ולכן כיון דאת דמי הפדיון יצטרך לאבד הלכך מצי כבר לאבד את הבהמה משא''כ בכור ומעשר דנאכלים במומם ולא בעו פדיון ולכן אסור לאבדם. ומבואר בתו' דמום לא חשיב כפדיון דאי חשיב כפדיון ואפ''ה איכא בזה איסור איבוד קדשים א''כ אמאי בפסולי המוקדשים מצי לאבדם דהרי גם לאחר הפדיון איכא בהו קדושת פסולי המוקדשין ומ''ש מבכור דאיכא בזה איסור איבוד על גוף הבהמה.

###### דף נ"ג ע''ב

###### בגדר לאו דלא יבקר

1. **יעוין ברש''י וז''ל, משמע שהוא לא יוציאנו אלא הוא יוצא מעצמו, עכ"ל,** יעוין ברש''י לקמן דף נ''ח ע''ב, וז"ל, ונוטל אחד מן האלולין ולא שיכוין ויוציאנו בעשירי דהא כתיב לא יבקר אלא כמדומה כגון שמנאן רבוצין או עומדין דהשתא אפשר לכווני דליהוי אחד מן האלולין עשירי אבל אם היה מעבירן בפתח תחת השבט לא ידע וכו', עכ"ל, ומבואר ברש"י דבמנאן רבוצין ועומדים ליכא דין דלא יבקר, ובכה''ג שפיר אפשר לכוין. ומקשה הגרי''ז וז''ל, הלא שפיר איכא אופן המותר לכוין שיהא בעל מום עשירי ע"י מנין רבוצין או עומדין, ולא שיעבירם תחת השבט, ומה פריך הגמרא דא"א משום דלא יבקר, וצ"ע, ודוחק לומר דכל שמבקר על בעל מום אז אסור לרש"י אף בעומדין ורבוצין, ודוקא סתם ביקור לא נאסר משא"כ תחת השבט דנאסר הכל, אפילו סתם לכוין על איזה שירצה, דהלא חד איסור כתיב בלא יבקר, ואם מוקמינן אפילו על איזה שרוצה סתם קעבר בלא יבקר ודוקא תחת השבט, א"כ בעומדין ליכא בלא יבקר כלל, וצ"ע.

**ויעוי''ש עוד דמביא מהתוס' שם** וז''ל, התוס' כתבו וז"ל, ואין שייך לאסור כאן משום לא יבקר כדאסר אפוקי בעל מום בריש עשרה בריש פירקין עכ"ל, ומשמע מדברי התוס' דמשו"ה ל"ש הכא דין לא יבקר, דזה דוקא לבע"מ כדכתיב בקרא לא יבקר. ולדעת תוס' יסוד האיסור הוא בבחירה של של הבעל מום ולא בעי דוקא מעשה ההעברה.

**ובעיקר הא דנקט רש''י דאיסורא תליא במעשה ההעברה יעוי''ש מה דתמה על דבריו**. וז''ל, צ"ע דהא שלא יוציאנו נפקא לן מקרא דכל אשר "יעבור" תחת השבט ולא שיעבירנו (דף נ"ח ע"ב), ובפשוטו היה נראה דקרא דלא יבקר קאי לענין של יעמיד האמהות של הבהמה שרוצה שולדה יצא ראשון, ואח"כ יעמיד אחרת כדי שיצא עשירי כפי רצונו, ואז אף על גב דיוצא מעצמו וליכא משום ולא שיעבירנו, מכל מקום נאסר זה מקרא דלא יבקר, ודברי רש"י צ"ע.

###### בבאור קושית הגמ' מוקדשין לאו דידיה

1. **בפשטות נראה דקושית הגמ' דלא הוי בעלים להקדיש**, רק דא''כ קשה מאי משני בקדשים קלים ואליבא דריה''ג לפי מה דכתב בקצוה''ח ת''ו סק''א דזכותו של הבעלים הוי רק בבשר ולא מצי למכור את עצם הקרבן לאחריני. וז''ל, דהא דקדשים קלים ממון בעלים לר' יוסי הגלילי אינו אלא לענין הבשר שיוכל למוכרו מחיים שיאכל הקונה את הבשר, אבל שישחוט ויזרוק על שם הקונה מודה ר' יוסי הגלילי דלא מהני דהזבח אינו נשחט ונזרק אלא על שם הבעלים שהקדישו אותו וכשם שאסור לשנויי מזבח לזבח כן אסור לשנות שם הבעלים שהקדישו אפילו בקדשים קלים הרי גם לריה''ג זכותו של הבעלים הוי רק בבשר עכ''ל. ומבואר דזכותו היא רק בבשר וא''כ עדיין צ''ב איך מצי להקדישו למעשר בהמה. אולם נראה דגם בקצוה''ח מבואר דהא דלא מצי לשנות את שם הבעלים הוי רק מהך הלכתא דאין משנין מקדושה לקדושה. ומבואר דביסוד הדבר הוא הבעלים על הקרבן. **ויעוין בחידושי הגר''ש** קידושין י''ד סק''ז דאף להקצוה"ח הלוקח חשיב המקריב והמביא את הקרבן ולא בעל הממון גרידא, אלא דהמוכר הוא המתכפר ומבואר דאיכא לו בעלות על כל הקרבן ומצי להעמיד את הלקוח כמביא של הקרבן. ויעוין בקבה דקשייתא קושיא מ'ד דהקשה דמאי ס'''ד לחייב קדשים קלים במעשר בהמה דאמאי לא הוי כשותפות כיון דגם לגבוה איכא בעלות בחלק הקרב לגבוה, ואי נימא דהבעלות שלו הוא על עצם הקרבן א''כ אפשר דבקק''ל דהוי ממון בעלים הגדר הוא דהוא זה שמעמיד את הבהמה לגבוה ולכן לא שייך בזה פטורא דשותפות דליכא להקדש תפיסה בגוף הקרבן קודם ההקרבה.

**אלא דבעיקר קושית הגמ' יש לעיין מהא דמבואר לקמן בדינא דאין משנין מקדושה לקדושה דמבואר דמעיקר דינא הוי מצי לשנות גם קדשי מזבח לקדשי בדק הבית או לקרבן אחר**. ובפשטות מבואר בזה דגם בקדשי קדשים איכא לו עדיין בעלות על הקרבן רק לא הוי כקדשים קלים דחשיב ממונו ומצי למכור לאחריני, אולם הא מיהא דחשיב קרבנו כמו שבארו דחשיב ''תורא דראובן'', וא''כ מה הוקשה לגמ' לאו דידיה דמ''ש מכל קדשים דלולי הך דינא דאין משנין הוי מצי להקדישם, וא''כ עיקר הקושיא צריכה להיות מדינא דאין משנין. **ויש שבארו דקושית הגמ' על עיקר חיובא דמעשר בהמה** דכיון דלא הוי ממונו ליכא בזה לחיובא דמעשר בהמה ולכן לא מצי להקדישו למעשר בהמה.

###### בהא דלא קאמרה הגמ' דנפק''מ בפסולי המוקדשין דאיכא לו בעלות עלייהו ומ''מ איכא בהו קדושה

1. **יעוין במהריט''א פ''ח אות פ''א ד''ה וחקירה זאת, דהקשה דאמאי לא מוקמי בפסולי המוקדשין,** ובתחילה דן דאיכא בזה פטור לקוח דכיון שכבר הקדישו חשיב כמכרו ואף שפדאו אח"כ לא עדיף מחזר וקנאו, וא"כ בלאו טעמא דהוי הקדש פטור דאפילו חולין גמורין בכה"ג פטור רק דדן דשאני מכירה מהקדש דבהקדש אמרינן דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן וכן נקט המנחת חינוך מצוה ש''ס.

**אולם המהריט''א מצדד דכיון דהילפותא דפטור לקוח ממעשר בהמה הוי מהיקשא ד''בכור בניך**'' דמה בנך דליתה בלקוח ומתנה אף מעשר כן ובנך ליתא גם בהקדש, רק דאף אי נימא דאיכא פטור לקוח מ''מ משכחת לה כשהקדישו בהיותו מחוסר זמן דהיינו בתוך ז' ימים ללידתו ונפל בו מום ופדאו בהיותו מחוסר זמן, דבכה"ג אפי' אם נחשוב הקדש כמכירה ויהא חשיב כמכרו וחזר וקנאו אכתי חייב במעשר, שהרי מתבאר בדף נו ע''א דלדידן דקי"ל דמחוסר זמן אינו נכנס לדיר להתעשר דין לקוח אינו חל על מחוסר זמן, דאפי' אם לקחו אחר שנולד כל שקנאו בהיותו מחוסר זמן חייב במעשר. והא דלא נקטה הגמ' להך נפק''מ יעוי''ש וז''ל, דעדיפא להו לומר דרבותא דמתני' הוא ג"כ לענין מוקדשים גמורים ולא לענין פסולי המוקדשין דווקא, מדקתני סתם מוקדשים ולא קתני פסולי המוקדשים בפי'. ועוד דניחא ליה להש"ס לאוקמא כרבי יוסי הגלילי דבהכי אתיא מתני' אפילו כמ"ד דמחוסר זמן נכנס לדיר להתעשר, דלמ"ד הכי הא אמרינן דלקוח אפילו אם לקחו מחוסר זמן פטור.

**אולם יעוין במנחת חינוך דדן בעיקר מיעוטא ד''יהיה קודש ולא שכבר קדוש**''. וז''ל, ואינו מבואר אם חייב במעשר כיון דאינו קדוש עתה לגמרי לא אתמעט מיהי' קדוש ולא שכבר קדוש או אפשר כיון שהיה פ"א קדוש ילפינן ולא שכבר קדוש עכ''ל.

###### בדינא דאין משנין מקדושה לקדושה

1. **יעוין במשנה תמורה ל''ב אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית אין משנין אותן מקדושה לקדושה,** ובגמ' בדף טו ע''ב מבואר דילפינן מקרא דלא יקדיש איש אותו הכתוב לגבי בכור דאיכא איסורא לשנות, ולכאורה מבואר דלולי הך גיזה''כ הוי מצי להקדיש. אולם יש מקום לדחות ולומר דבאמת לא חל הקדשו מחמת דאין לו כח להקדיש רק דבקרא נתחדש איסורא על מעשה השינוי, רק דעדיין צ''ב דבמשנה נראה דהחידוש הוא על עצם הדבר שלא חל שינוי ולא דבאה רק להשמיע את האיסור. **ויעוין בחזו''א** כ''ז סק''ב וז''ל, נראה דהאי אין משנין כולל שתי דברים דלא יעלה על דעתך דעיקר חלות ההקדש הוא שלא להשתמש בו לצורך הדיוט אבל שינוי מקדש לקדש אין זה שינוי ולא חייל על זה התפשה ולא נדר כמו שלא חל התפשה על דבר הרשות קמ''ל שזה אינו אלא כל מיני קדשים כל אחר קדושתו מיוחדת וחייל הקדשו באמירה ולא אפשר לשנותו, ובכלל זה שא''א להוסיף קדושה על קדושה והיינו דמייתא מזה בגמ' דקדושה חמורה אקדושה קלה לא חיילא עכ''ל.

**ומבואר דאיכא בזה חידוש בעיקר חלות ההקדש** דאופן קיום הקרבתו נקבע בעיקר ההקדש ולא נימא דחלק זה עדיין תלוי במקדיש, ולפי''ז לאחר חידושא דמתניתין דגם אופן הקרבתו חל בהקדש, א''כ ליכא לו בעלות להקדיש והוי איסורא בעלמא, ויעוי''ש דדן אי עובר באמירה בעלמא או דוקא בשינה בו בעבודה מן העבודות על פי רצונו לשנותו.

**אולם יעוין באחיעזר ח''ב סימן כה דמוכיח מסוגין דאיסורא דלא יקדיש לא הוי רק איסור בעלמא אלא דהאיסור הוי סיבה למנוע את חלות ההקדש**, דאל''כ מה הוקשה לגמ' על קדשים קלים דהוי ממון בעלים דאין משנין מקדושה לקדושה דהרי הכא ליכא חסרון בכח שלו להקדיש, וא''כ איכא נפק''מ היכא דעבר והקדיש ומכח זה מוכיח דהאיסור הוי סיבה דלא יחול ההקדש, אולם לפי מה דמבאר החזו''א דחידושא דמתניתין הוי בעיקר חלות ההקדש דהקביעה לענין מה חל ההקדש הוי מגוף החלות, ולא ניתן לשנותה א''כ מה יהני דהוא בעלים עדיין על הקרבן והוי שלו מ''מ לא שייך שינוי בחלות הקדושה דגם אי מוסיף קדושה הוי שינוי, דחלק מקיום החלות הוא דהקרבן עומד רק למה שהקדישו, ולפי''ז ניחא היטב קושית הגמ' אולם באחיעזר הבין דכל המניעה היא רק מחמת חסרון בעלותו ולכן כל כמה דהוי בעלים שוב מצי להקדישו.

**אלא דעדיין יש לדון לדרך האחיעזר בהא דמבואר במשנה דלא מצי לשנות מקדושת מזבח**, דלכאורה בזה לא בעי לאיסור בשביל למנוע את חלות ההקדש כיון דלא הוי בעלים אלא הוי איסורא בעלמא וא''כ מה הוכיחה הגמ' מהאי דינא דגם בקדשים קלים שלא חסר בבעלות לא חל ההקדש ונצטרך לדחוק דהגמ' הבינה דכל כמה דאיכא לאיסור איכא בזה סיבה גם למנוע את חלות ההקדש גם היכא דליכא חסרון בבעלותו.

**אולם יעוי''ש באחיעזר דמוכיח דגם בקדושת מזבח לולי דאיכא בכח האיסור למנוע את החלות היה חל הקדושה** וז''ל, ויש להסתפק הא דלא חל קדושה אחרת אם הוא מצד שאינו שלו ורשות גבוה עליו ואיך יהי' בכחו הקדישו לקדושה אחרת כיון שאינו בעליו ואין אדם מקדיש דבר שאינו שלו או די"ל דבאמת הקרבן שלו וכדאמרינן בב"ק ע"ו מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן ויש בו הקדש עילוי ויש לו בעלים דקרבנו הוא והי' בכחו לשנות הקרבן משלמים לעולה וכיו"ב רק דגזיה"כ הוא דגלי רחמנא שלא יקדיש איש אותו שנאמר בבכור דילפינן מיני' בכל הקדשים, ויש להביא ראיה מהא דמבואר בתמורה דף כ"ד בר"פ כיצד מערימין סיפא אתי לבהמה של הקדש ופרש"י דאם חטאת היא ונתעברה ורוצה להערים שלא ילך למיתה [דולד חטאת למיתה אזלא] ישנהו לקדושה אחרת וקמ"ל דולדות קדשים בהויתן הן קדושין ולא במעי אמן כו' וקשה ולדות קדשים ניהו דלמ"ד דבהויתן הן קדושים ואין בו קדושת הגוף ולא קדושת דמים כמש"כ התוס' בזבחים קי"ד הא מ"מ הא אין להבעלים המקדיש שום זכות בהם וא"כ איך יקדישם הא אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו ועכצ"ל דבאמת יש ביד הבעלים יכולת מצד הסברא לשנות את קרבנו לקדושה אחרת דקרבנו הוא וחשוב תורא דראובן ויש בו הקדש עילוי ויכול להתפיס את העובר לבה"ב לכו"ע כמבואר בזבחים ק"ג וגם בידו להתפיס בתמורה או לומר כל הרוצה להמיר יבוא וימיר ובשל אחרים א"י להתפיס אלמא דזה חשיב דין שלו [עי' בתמורה ה'] ורק דגזיה"כ הוא דלא יקדיש איש אותו שאינו רשאי לשנותו לקדושה אחרת וגזיה"כ הוא ולפיכך לא חל קדושה אחרת עכ''ל.

###### בבאור הא דגם בקדשי בדק הבית בעינן לדינא דאין משנין

1. **אלא דעדיין יש לעיין בהא דמבואר במשנה דגם מקדושת בדק הבית לקדושת מזבח איכא בזה לדינא דאין משנין**, וברש''י מבואר דזהו כונת הגמ' בסוגין דקדושה חמורה לא חיילא אקדושה קלה דקדושה קלה היינו בדק הבית ולכאורה בזה ודאי הוי רק איסורא בעלמא דגם אי נימא כדרך החזו''א דלולי חידושא דאין משנין לא היה מניעה מחמת חלות ההקדש שיחול בו קדושה נוספת ולענין זה לא חל הקדושה כל זה שייך היכא דהמניעה מכח הקדושה אולם בבדק הבית דהוי הקנאה לגבוה בהא עצם היכולת שלו לפעול בממון הוי סתירה לחלות דין ממון הקדש וצ''ב.

**אולם מצינו באבי עזרי** פ''י מביכורים ה''א דמוכיח דגם במקדיש לבדק הבית איכא חילוק בין הבעלים הפודהו לאחר הפודהו דבבעלים לא חשיב כמקח לענין מעשר וכן לענין גנב שהקדיש לא חשיב מכירה להתחייב ד' וה' אולם אחר הפודה חשיב כמקח. יעוי''ש היטב דמבאר לפי''ז את יסוד התוס' בתמורה כ''ז דדינא דהקדש שוה מנה שחללו על ש''פ מחולל הוי רק בבעלים ולא באחר, וכן הא דמבואר ברמב''ם דבעי מיעוטא דכפל בקדשי בדק הבית שלא לשלם למקדיש עכ''ד. **ומבואר דהקנאה להקדש לא הוי כהקנאה לחבירו** דפקע ממנו תורת בעלים בהאי ממון אלא דגם ההקדש הוא כצורת קיום בעלותו ולכן כל כמה. דפודהו מחזיר לעצמו את החפץ, ולפי''ז ניתן לבאר דלולי קרא ד''כי יקדיש'' דנתחדש בזה דחלות הקדושה מונעת קיומה של חלות נוספת הוי מצי להקדיש כיון דליכא הפקעה מבעלותו.

**ויש לעיין מהא דמבואר בתוס' תמורה ל''ב ע''א בהא דליכא דין הקדש עילוי בקדשי בדק הבית** דברש''י מבואר דהוי מחמת דליכא בזה טובת הנאה [יעוין לקמן מה דנתבאר בדבריו] אולם תוס' מבאר וז''ל, ונראה למורי דטעמא משום דבקדשי מזבח יש שם הבעלים לפדותן כשהוממו אבל בקדשי בדק הבית שהקדישן אין לבעלים עליהן יותר משאר אדם לפיכך אין בידו להתפיס עכ''ל. ומבואר בתו' דליכא חילוק בין הבעלים לאחר בגדר הפדיון וצ''ב.

**אלא דבעיקר הך דינא דאין משנין מקדושת בדק הבית יעוין ברמב''ם** פ''ו מערכין הל''ח וז''ל, ואין הקדש מזבח ולא החרם חל על קדשי בדק הבית שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו. ומבואר ברמב''ם דבבדק הבית החסרון הוא בגוף בעלותו ומבאר בגרי''ז דהרמב''ם לשיטתו בגדר הקדש עילוי דבאמת חל הקדש בדק הבית על קדושת מזבח ואין מניעה מחמת חלות קדושת מזבח שיתוסף קדושת בדק הבית, דהנך תרי קדושות לא שייכי אהדדי [ויעוין לקמן מה דנתבאר בשיטת הרמב''ם בגדר הקדש עילוי], וא''כ היה מן הראוי דגם מקדושת בדק הבית למזבח ניתן לשנות ולזה הוצרך הרמב''ם לומר דהך דינא דאין משנין מבדק הבית שונה מדינא דאין משנין מקדושת מזבח, דבבדק הבית הוי חסרון בעיקר מעשה הקדשו ולא בחלות הקדושה, ולפי''ז מבאר הגרי''ז הא דס''ל לרמב''ם דבדינא דאין משנין מקדשי בדק הבית ליכא חילוק הקדשות בקדשי בדק הבית גופייהו ואם הקדיש לבדק הבית לא ישנה לבדק המזבח, דכיון דהחסרון בכח ההקדש לא בעינן דיחשב שינוי, אולם ברש''י דנקט דגם בקדשי בדק הבית הוי מדינא דאין משנין כמו שמבואר בסוגין דזהו הכונה דלא משנין מקדושה קלה לקדושה חמורה היכא דמשנה בקדשי בדק הבית גופיהו לאופן אחר לא חשיב שינוי. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בין רש''י לרמב''ם אי קדושת בדק הבית הוי סיבה לגרע בכח ההקדש.

**ולפי דעת הרמב''ם הא דהוכיחה הגמ' מדינא דאין משנין להא דלא מצי לחול מעשר בהמה בקדשים קלים** למורת דבקדשים קלים ליכא חסרון בבעלותו הכונה לדינא דאין משנין מקדשי מזבח דשלמים לקדשי מזבח דעולה וזהו חמורה אקלה ובקדשי מזבח ליכא חסרון בבעלותו גם לדעת הרמב''ם.

###### בפלוגתת רש''י ותוס' בשומא של הקדש עילוי אי הוי לענין ליתן לבן בתו כהן

1. **יעוין ברש''י דמבאר דהעילוי בקדשי מזבח מה דיכול ליטול סלע מישראל אחר על מנת שיתננה לבן בתו כהן להקריבה,** ובתוס' מקשה עליו מהמשנה בערכין (דף כח.) דמחלקת בין נדר לנדבה דבנדר נותן כל דמיו מאחר דחייב באחריותו ובנדבה אומדים כמה אדם רוצה בשור זה להעלותו עולה שאינו חייב. ובישוב הקושיא מההיא דערכין יעוין בשפת אמת שם וז''ל, ואפשר לומר בשיטת רש"י דבאמת קשה להבין הענין דכמה אדם רוצה ליתן דמ"מ מה ממון יש לו בו בשלמא ליתנו לבן בתו כהן הוי ממון ממש דאי יתן לו דינר כדי ליתנו לב"ב א"כ יש בו ממון לבעלים אבל הנאה גרידא לא מיקרי ממון לכן פרש"י הטעם דבאמת מצינו דמביא אדם קרבן שיתכפר בו חבירו וי"ל דאפי' אחר שהקדישו לקרבן ואמר הרי זו מ"מ יכול אח"כ לתתו להקריבו לשם פלוני ויכול לקבל בעבור זה דינר שיתכפר בו חבירו ולהכי חשיב שפיר ממון עכ''ל.

**ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דנקט רש'י דבבדק הבית ליכא טובת הנאה** ובתו' מקשה עליו דאטו מי לא שייך ביה לומר כמה אדם רוצה ליתן לבדק הבית אף על פי שאינו רשאי כמו בקדשי מזבח. וז''ל, וא"כ זה שייך דוקא בקדשי מזבח דהוא כפרה ועבודות דזריקה והקטרה הוא לשם בעלים המתכפרין בו, אבל בדק הבית הרי זו גזא דרחמנא הוא ונהי דנהנה במה שמביא נדבה לבדק הבית אבל ממון לא מיקרי ולפי''ז יוצא דתוס' דלא דן לההיא דטובת הנאה דמצי ליתן לבתו בתו כהן פליג בעיקר היסוד על רש''י וס''ל דהך הנאה דהקרבה איכא בה הקדש עילוי מכח גוף ההנאה דלא בעי דיהא חשיב כ''יש לו ממון'' מכח האי הנאה.

**ובבאור הא דלא דן תוס' בקדשי מזבח להך דמצי ליטול על זה ממון יעוין בחזו''א**. וז''ל, ואפשר דלא חשיב להו לבני אדם ליתן כסף בשביל זה עכ''ל. וצריך לומר דגם אי נותנין ממון לא הוי סיבה להחשב מחמת זה כהנאת השווה ממון. ויעוי''ש דדן אי איכא זכות לבעל הקרבן לבחור כהן או דכל הטוה''נ דמצי ליתן לבית אב שנמצא שם בן בתו וע''י כך יחלוק בעור, ויעוין ברבינו גרשום דנקט כן, אולם ברש''י בפשטות נראה דמצי להחליט לאיזה כהן יעוין ביד דוד בתמורה לב ע''א דהוכיח כן מרש''י. ואי נימא דלא מצי להחליט מי יהא המקריב ניחא יותר הא דליכא בזה תורת ממון דהך הנאה ודאי לא חשיבא ליתן עבורה ממון, רק יעוי''ש בחזו''א דהעיר דא''כ אמאי תוס' הוצרך לבאר דהא דבבכור נקטה המשנה להך טובת הנאה דמצי ליתנה לבן בתו הוי מחמת דבכור נאכל כולו משא'כ עולה דרק עורה נאכל לכהנים, דהוי ליה למימר דבככור נותנו כולו לבן בתו משא''כ בעולה דרק מצי להעמידו לאנשי משמר וליתן לו רק חלק בעור. ובפשטות נראה בתו' דמצי לקבוע איזה כהן יקריב עבורו רק דהחללוק בין הנאת עורו להנאת כל הקרבן.

###### בבאור כונת תוס' לחלק בין דבר הנידר ונידב לאינו נידר ונידב

1. **יעוין בחזו''א דמבאר דתוס' בסוף דבריו דן אי הא דנקטה המשנה בערכין בהא דבכור להך טובת הנאה דאכילה דאירי בבכור ביד ישראל אי הוי בדוקא** דרק אז איכא הקדש עילוי, או דגם בהך גוונא דנמצא ביד כהן איכא לו להך טובת הנאה דנדבה דאיכא לו הנאה בעצם קיום המצוה דהקרבה, רק דהך גוונא איכללא ברישא בהך גוונא דנדבה, וזה מה שבא לחלק בסוף דבריו בין דבר הנידר ונידב, דרק בנידר ונידב איכא להך הנאה דקיום המצוה הקרבה. וז''ל, דלא נאמר אלא במקריב נדר או נדבה ויש לו בהקרבתו מצות נדבתו, אבל מקריב בכור אין כאן מצות נדבה ולא חשיב כולי האי למיחשבה בהקדש עילוי, ולכך לא מצא התנא הקדש עילוי אלא בבכור ביד ישראל עכ''ל.

###### בבאור דינא דהקדש עילוי

1. **יעוין בגרי''ז פ''ד הי''א מהלכות תמורה דמבאר דאיכא בזה פלוגתא יסודית בין הרמב''ם לרש''י ותוס',** דברמב''ם מבואר דחידושא דהקדש עילוי דקדושת בדק הבית לא הוי סתירה לקדושת מזבח ומצי חיילא על קדושת מזבח. והא דמבואר במשנה בערכין דנותן דמיהם יעוין ברמב''ם פ''ו מערכין הי''ב דמפרש ליה לענין פדיונם של הנך קדשים שהתפיסם לבדק הבית. ומבאר הגרי''ז וז''ל, ועיקר הדין בזה הוא דהפודה פודה ע''מ להקריבה למה שהיתה מתחילה ולפי כך הוא שווי הפדיון, אבל ההקדש עצמו הוא הקדש פשוט על גוף הבהמה ככל ההקדשות. ומבואר דבחלות הקדש דבדק הבית נהיה בדק הבית בעלים על הקרבן והפודה ממנו נהיה בעלים על הקרבן.

**אולם ברש''י ותוס' מבואר דבהקדש עילוי נתחדש חלות הקדש מחודשת על הטובת הנאה.** ויש לדון בגדר הך חלות קדושה. ויעוין בתוס' תמורה ל''ב ע''א ד''ה אמר עולא [בסופו] וז''ל, מדאורייתא אינו חל כלל על גוף הבהמה ומדרבנן הוא דחל על גוף הבהמה ואסור לשוחטה **ועיקר קרא ודאי אתא לומר שחל על הקדש לכל הפחות להתחייב מטעם חוב**. ובפשטות נראה דהוי חוב בעלמא. **אולם יעוין בגרי''ז** דהוכיח מהא דמבואר בתמורה ל''ב ע''א דהיכא דהתפיס קדשי מזבח בחרמי כהנים לא חל בהו דינא דהקדש עילוי, דהקדש עילוי הוי חלות דין הקדש מחודש ולכן שייך לומר דבחרמי כהנים לא נתחדש חלות הקדש עילוי.

**ובגדר הך חלות יעוין בגרי''ז תמורה ל''ב ע''ב** דמוכיח מהתוס' בגיטין ל'ח ע''ב בחידושא דרב דמקדיש עבדו גופיה לא קדיש ולדמי לא קאמר ובתוס' מבאר דגופיה הכונה לאסור בהנאה ובמעילה, ולדמי הכונה ''קדוש לימכר'' ומבואר דאיכא תרי גווני קדושת דמים, דאיכא גוונא דקדושת דמים דלא חל לענין איסור מעילה אולם חל בגופו לענין דקדוש לימכר. וז''ל, ומבואר דבמקדיש עבדו לרב הא דאמרינן דגופי' לא קדיש היינו דבעבד לא חל קדו"ד כמו בבהמה טמאה ולכן אמרינן דאין איסור הקדש והיינו דיש דין מיוחד דעל עבד לא חל הקדש על גופו ואפילו קדו"ד כבהמה טמאה, ומ"מ היה שייך הקדש עליו שיהא גופו קדוש לימכר וזהו מין הקדש אחר,וכו' וי"ל דגם הקדש עלוי הוא אותו דין דאע"פ דאין הקדש חל על גופה של עולה מדין אין משנין וכו', אבל חל עלוי והיינו דגופו קדש להמכר וכמו בעבד דנחלק לב' מיני קדו"ד עכ''ל. ומבואר דכיון דאיכא בפועל תועלת ממונית בבהמה נתחדש דשייך חלות הקדש ביחס לעצם המימוש דאיכא בבהמה בלי יחס לגוף הבהמה, דנתבע בזה דהתורת דמים דאיכא בבהמה יתממש להקדש וזה ע''י דיצטרך לקנות מהם להאי ערך ע'י נתינת דמים.

###### בבאור סברת הגמ' דכיון דכל בהמה למעשר קיימא אף על גב דאקדשה לא פקע איסורא דמעשר מינה

1. **יעוין ברבינו גרשום דכונת הגמ' דאיכא אלימותא במעשר בהמה דחלה גם על זכרים ונקבות ולכן ס''ד דחייל על קדושה קלה.** ונראה דלמרות דגם שלמים איתא בזכר ונקיבה, מ''מ הא דשלמים לא חיילא על עולה הוי מחמת דעולה בעצמותה הוי קדושה חמורה יותר מעולה, וכל הנידון של הגמ' היה משלמים למעשר בהמה דהוי קדושה קלה קדושה קלה ורק הוכיחה הגמ' מהא דעולה לא חייל על שלמים למרות דהוי מקלה לחמורה ובזה חילקה הגמ' דהיכא דליכא מניעה מצד החלות קדושה דאיכא כבר דהוי קדושה קלה, ורק דבאנו לדון דאין קדושה חלה על קדושה בהא איכא למימר דדוקא עולה לא חיילא כיון דלא חיילא על זכרים ונקבות משא''כ מעשר בהמה דאיכא בו אלימותא דחל על זכרים ונקבות.

**ואולם ברש''י מבואר דסברת הגמ' אזיל על הקדושה הראשונה** דעצם הדבר חיובא דמעשר בהמה קיים בכל בהמה הוי סיבה דלא יהא בכח הקדושת מזבח למנוע שיחול קדושת מעשר בהמה. ויש לעיין בבאור הדבר. **ויעוין בחזו''א** כ''ז סק''ב דמבאר על פי באורו ביסוד דינא דאין משנין, דיסוד הך דינא דחלות הקדושה חל לא רק לענין איסור השתמשות לצורך הדיוט, אלא הקיום דהקדיש עבורו את הקרבן חל בגוף ההקדש והוי סיבה דלא מצי לחול קדושה אחרת, ולפי''ז מבאר דלמרות דבעלמא איכא מניעה מחמת חלות הקדושה שלא יתוסף עוד קדושה מ''מ הכא כיון דחיוב מעשר קדים והוי חובה ממצוות התורה הלכך מעיקרא חלות ההקדש חל בשיור דליכא בו סיבה למנוע להאי חלות דמעשר בהמה, ויעוין עוד בד''ה למסקנא, דמחדש לפי''ז דלמסקנת הגמ' לא בעינן לאוקמי בקדשים קלים דגם בהקדישה לעולה שיך לומר דיחול עליו מעשר בהמה. וז''ל, דכיון דיש כאן חיוב לעשר וחייל קדושה על קדושה עדיין שארית בעלות בידו דחוב מעשר שיורי משייר בהקדישו שלא יעכב על ידו לעשר ולקדש העשירי. [ויש לעיין אי מוכרחים לומר לפי''ז דהמחייב במעשר בהמה לא נובע מכח הקיבוץ של העשרה אלא דהחיוב חל בבהמה בשעת לידתה רק אופן הקיום נוצר ע''י העמדתם במנין וכבר הובא לעיל מחו''ש ר' ברוך בער מקואות סימן א' דמביא מהגר''ח דחקר בזה].

###### בגדר הך חלות קדושת מעשר בהמה אי חייל על קדשת מזבח

1. **יעוין בחזו''א לפי דרכו דמבאר דהיה חל שתי קדושות.** וז''ל, וכשמקריבה מקיים מצות עולה ומצוות מעשר ואע''ג דעולה מתן ד' ומעשר מתן א' מ''מ מתקיים מצות מעשר וההוספה בשביל עולה ואע''ג דאינה נאכלת איכלה לא מעכבא ובגמ' הוי מצי למימר דחייב לעשורי דחייל קדושת מעשר, ויש כאן מצות הקרבת מעשר אלא בגמ' נקטו מילי דנפקותא למעשה בלא ימכר ולא יגאל דבזה מתפרש טפי דקרבן מעשר קמן עכ''ל.

**אולם יעוין בשעורי הגרמ''ד** סולוביצ'יק דמביא מהגרי''ז דנקט דליכא צד דיחול קדושת מעשר בהמה רק ''איסורי מעשר בהמה'' כלשון הגמ' לא פקע איסורא דמעשר מיניה.

**ויש לעיין בגדר הך ''חלות איסורא דמעשר בהמה''** **ויעוין בתורת זרעים תרומות פ''א משנה ג' דמבאר על פי דרכו דאיכא שתי דינים בחיוב מעשר בהמה דין מעשר ודין קרבן.** וז''ל, והביאור נראה, דלפי האמור דאיכא תרי דיני במעשר בהמה, דין מעשר ודין קרבן, וע"כ אי לאו מיעוטא דיהי' קדוש הו"א דנהי דאין קדושה חלה על קדושה ואינו יכול לחול עליו קדושת קרבן מעשר בהמה מ"מ דינא דהפרשת מעשר אינו נפקע, והיה חל עליו דין מעשר גרידא בלי קדושת קרבן, למאי נפ"מ למיקם עלה בלא ימכר ובלא יגאל. ובזה מדויק לשון הגמ' "לא פקע איסורא דמעשר מינה" דמשמע דקדושה ליכא עלה רק איסורא דמעשר אינו נפקע והיינו דינא דמעשר גרידא. והא דאיתא בב"ק ד' י"ג אליבא דבן עזאי דסבר קדשים קלים ממון בעלים הן דמודה הוא במעשר בהמה דהוי ממון גבוה משום שנא' בו לא יגאל ולא ימכר, הרי להדיא דהלאו דלא יגאל ולא ימכר תלוי הוא בקדושת קרבן, וזה סותר לכאורה לפירושי הנ"ל דמשום דין מעשר גרידא עובר בלא יגאל ובלא ימכר. אך זה אינו אלא אליבא דבן עזאי, אבל ריה"ג הרי סבר שם דגם מעשר בהמה הוי ממון בעלים ופליג על סברת בן עזאי בזה, ואליביה הוא דאזלה הגמ' בכורות הנ"ל כמבואר שם וא"כ לדידי' שפיר אפשר לקיים פירושי עכ''ל.

**ובעיקר יסודו דאיכא תורת מעשר בחיובא דמעשר בהמה** הרב רוטשילד הביא ראיה לדבריו מהרמב''ן בהלכות ספ''ה דמבאר הא דהוצרכה המשנה להשמיע דמעשר בהמה נוהג בחו''ל ובבכור לא השמיע להאי חידושא וז''ל, דבשלמא לענין מעשר איצטריך דלא תימה דדיניה כמעשר דגן, אלא בכור פשיטא דהא בפטר רחם תלי רחמנא וחובת הגוף הוא, וממתנות כהונה הנוהגות בכל מקום היא, כפדיון הבן ופדיון פטר חמור, הילכך לא צריך למתניא בכור בהמה טהורה דנוהג בחו''ל.

**ויעוין עוד במנחת אברהם** [עמוד שנה בהערה] דמוכיח מהיראים והחינוך דאיכא מצות אכילה בירושלים כמו במע''ש למרות דבאכילת בעלים בקק''ל לא הזכיר הרמב''ם דאיכא מצוה. ומבואר דאיכא דין אכילה מחמת הדין מעשר ומכח זה מחויב לאכול בירושלים.

###### בגדר מיעוטא דיהיה קודש ולא שכבר קודש

1. **יעוין בגרמ''ד דמביא מהגרי''ז דהוכיח דלא הוי דין פטור ממעשר בהמה** אלא הוי חידוש דין בחלות קדושת מזבח דהיא סתירה גם לקדושת מעשר בהמה. ובמנ''ח מצוה ש''ס דדן דסגי במה דהיה קדוש מבואר דהוי דין פטור.

###### בבאור שיטת הרמב''ם דמעשר בהמה מתעשר בדיעבד מהחדש על הישן

1. **יעוין ברמב''ם** פ''ז ה''ה וז''ל, ויראה לי שאם עישר בהמה משנה על שנה הרי זה מעשר מפני חומרת הקדשים שהרי לא הקפידה תורה על מעשר בהמה בפירוש שיהיה שנה שנה. ויעוין בטורי אבן ר''ה דף ב' ע''א [באבני מלואים] דתמה מהא דתנן ר''ה למעשר בהמה וכל הני ר"ה דחשיב במשנה מעכב בדיעבד כמבואר בר''ה ז' ע''ב דמש"ה לא חשיב א' בניסן ר"ה לתרומת שקלים להביא קרבנות ציבור מן החדש, כיון דאם הביא מן הישן יצא ומיישב הטו''א לפי מה דפירש בגמ' שם דלא הוי מחמת דבדיעבד יצא, אלא דהתם שאני דאם לא בא החדש בזמנו אפי' לכתחילה מביא מן הישן, ולכן לא תני ליה, וא''כ גם אי נימא במעשר בהמה חל בדיעבד כיון דלכתחילה לא מצי לעשר שייך למתני ר''ה למעשר בהמה.

**אלא דבעיקר הבאור ברמב''ם** יעוין במרכבת המשנה וז''ל, ופשט לשון רבנו דכיון שקרא עליו שם מעשר והקדישו יש להחמיר דהוי בדיעבד הקדש משום חומרא דקדשים שהרי אין מפורש בתורה ויאמרו קדשים יוצאין בלי פדיון.וכן נקט החזו''א סימן כ''ז סק''ג, אולם בחינוך מצוה ש''ס נקט דהוי מדואריתא וכן נקט הלח''מ ותמה מנלן לרמב''ם הך חידושא, ומיישב דכיון דאיכא ק"ו נגד ההיקש ואנו יכולים לקיים שניהם הלכך נקט הרמב''ם דהק''ו אהני לענין דבדיעבד חל הקדשו.

**ובאו''ש מבאר דנפק''מ לענין צירוף** וז''ל, פירוש אבל להצטרף חמשה משנה זו וחמשה משנה זו אינן מצטרפין, ואם עישר אינו מעשר, ולענין זה תני תנא (ר"ה ב, א) ר''ה למעשר בהמה. וכן מבאר הרש''ש ר''ה דף ב'. וכןמדייק המנחת אברהם מהרמב''ם דבפ''ז ה''ו כתב דה' משנה זו וה' משנה זו אין מצטרפין ומשמע גם בדיעבד.

**ובגדר הדבר** יעוי''ש דמדייק מהרמב''ם פ''ו ה''א דבתחילת דיני מעשר בהמה כתב דמצ''ע להפריש ''בכל שנה ושנה'' וכן בספר המצוות מ''ע ע''ח שצונו והוציא עשור מה שיולד לנו בכל שנה ושנה. ומבואר דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו, ובזה יבואר הא דליכא צירוף בינייהו רק דהיכא דבכל שנה איכא עשרה המחויבים בהא לא אהני הא דהוי מחייב חדש לענין דלא יחול משנה לחברתה. ונראה דיסוד הך דינא דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו נובע מיקשא דמעשר דמעשר דלא חל גם משנה לחברתה דבהא ודאי הגדר הוא דכל שנה הוי מחייב בפני עצמו רק דלהא אהני הק''ו כמו שביאר הלח''מ דבדיעבד חל מעשרו.

**ובעיקר גדר דאין מעשרין שנה לחברתה במעשר יעוין בגליונות חזו''א על הגר''ח** הלכות תרומות פ''א הכ''ב דתמה על יסוד הגר''ח דבחלה ליכא יחס לגידול דכל המחייב מתחיל בגלגול, דא''כ מה שייך בחלה לדינא דחדש וישן וז''ל, ואין חדש וישן ב' מינים אלא כל שנה מתחייבים פרותיהם במעשרן ושנה זו אינה מתחייבת בפירות של שנה אחרת והוי מפטור לחיוב ומחיוב לפטור ואם אין לחלה קשר בגידול לא שייך להגדיר בו חדש וישן ששרש חילוקן בגידול עכ''ל. **ולכאורה בגר''ח מבואר דהיחס של חדש וישן הוי שם בחפצא עצמו** והקובעלמציאות של ישן וחדש הוא לפי התפוקה של כל שנה, דכל שנה נדונית בפני עצמה כזמן של תפוקה מהקרקע, והעירו דיש להוכיח כן מהק''ו מכבשים ועזים וכן במשנה דרצתה לללמוד ק''ו מחדש וישן לכבשים ועזים ומבואר דאיכא שייכות בין תרי מיני לחדש וישן, ומבואר דגם חדש וישן הוי שם בחפצא עצמו דהוי סיבה לחלוקה בין שתיהם.

**ובתורת זרעים פ''א ה''ג מתרומות מבאר על פי יסודו דאיכא תרי דיני בחיובא דמעשר בהמה** וז''ל, ועפ"ז סובר הרמב"ם, דהא דאיתקש מעשר בהמה למעשר דגן מקרא דעשר תעשר אינו אלא לענין דינא דהפרשת מעשר אבל לא לענין דינא דהקדש קרבן שבמעשר בהמה. וטעמא נראה משום דבהך היקישא הרי לא איתקשו גופי המעשרות להדדי ורק לענין מעשה ההפרשה הוא דאיתקשו וגם ההיקש עצמו לא נכתב אלא גבי דיני מעשר דגן מטעם זה סובר הרמב"ם דכל ההיקש אינו אלא לענין דינא דהפרשת מעשר. נמצא לפ"ז דהא דאין מעשרין מן החדש על הישן אינו אלא בדינא דהפרשת מעשר בהמה אבל אם עבר ועישר שפיר חל עליו דין מעשר בהמה משום דינא דהקדש קרבן שבמעשר בהמה. וזהו שכתב הרמב"ם שאם עישר בהמה משנה על שנה ה"ז מעשר מפני חומרת הקדשים פי' משום דינא דהקדש קרבן, שהרי לא הקפידה תורה על מעשר בהמה בפירוש שיהי' שנה שנה, פי' שהרי לא נכתב האי דינא גבי מעשר בהמה אלא גבי הפרשת מעשר דגן, וע"כ כל הך דינא אינו אלא בדינא דמעשר ולא בדינא דקרבן.

**ויעוין במנחת אברהם דהעיר דלפי''ז יצא חידוש גדול** דלמרות דבדיעבד חל קדושת קרבן על העשירי מ''מ עדיין מחויב להפריש את העשירי בתורת מעשר והוי כקרא לתשיעי עשירי דנתקדש אבל לא נפטרו כולם.

###### דף נ''ד ע''ב

###### בבאור הנפק''מ בדין צירוף דמעשר בהמה

1. **יעוין במשנה בדף נ''ז ע''ב דלכתחילה צורת המעשר הוא ע''י מנינם בהוצאתם מן העדר** ובדיעבד מהני גם ברבוצים וא''כ בשלמא לענין רבוצים ניחא הא דבעי צירוף דרק בכה''ג דהם מצורפים מהני המנין, אולם בדין מנין דרך העברה מאי נפק''מ בצירוף כיון דבעי שיהיו בדיר אחד וממילא מחויבים מכח זה. ולכאורה מוכרח מזה דאיכא חיוב להביאם ונפק''מ לגבי המצוה החיובית, אולם אי נימא דהוי רשות צ''ב מאי נפק''מ. ויעוין בחזו''א כז סק''ג וז''ל, ומיהו יש לדחות דאיירי באחר הגורן ומדרבנן וכל שלא נצטרפו מותר למכור ולשחוט אבל אם נצטרפו אסור למכור ולשחוט אבל לא משמע כן שהרי עדיין לא שנינו משנת גרנות עכ''ל.

**ויעוין עוד בחזו''א** סק''ד וז''ל נראה דכל שנצטרפו פעם אחת כבר נתחייבו אע''ג דהם רחוקות אלו מאלו בשעת הגורן עכ''ל. ומוכיח כן מהא דמבואר בדף נ''ח ע''ב בהיו לו ט''ו ועישר י' ה' הנשארות חייבות להמתין לגורן אחר.

**ובעיקר הא דבעי צירוף יעוין ביראים** סימן תכד וז''ל, וכמה יהיו קרובין זה לזה ''ויצטרפו לפטור זה את זה'' כדתנן בבכורות פ' אחרון [נ"ד ב'] מעשר בהמה מצטרף כמלא רגל בהמה רועה עכ''ל. ומבואר דהנפק''מ בצירוף לא לגבי החיוב אלא לגוף חלות המעשר אי מצטרפי לפטור ולכאורה הוי רק בגוונא דרבוצים.

**ןבהא דנקט החזו''א בפשיטות דאי מביאם למקום אחד ליכא נפק''מ בצירוף יעוין ברבינו גרשום** במשנה וז''ל, היה לו עדר באמצע אלו ל"ב מביא ומעשרן כולן עד אותו עדר שבאמצע שהרי עכשיו אין בין עדר לעדר ט"ז מיל אבל החיצונים אין יכול להביא אלו לאלו שהרי יש ביניהם יותר מט"ז מיל. ומבואר בדבריו דבגוונא דליכא צירוף תו לא מהני גם יביאן אלו לאלו, דכל כמה דלא עמדו כמצורפים לא חשיב כקבוצה של עשר. ויש לעיין מאימתי בעינן דיהו מצורפים. ודוחק לומר דבעינן דמזמן דראויים לחיוב יהיו מצורפים, ואולי האופן דחשיבי כקבוצה אחת הוא רק היכא דבעדר היה צירוף ביניהם דהעדר הוא המקום שבו נקבע היחס לבהמות כקבוצות.

###### בבאור פלוגתת רב ושמואל

1. **יעוין בגמ' דרב ושמואל פליגי אי בעינן דהאמצעי ישלים את השיעור של עשרה לכל אחד מן הצדדים** או דעצם הדבר דהוי מקום דהרועה עומד שם ושומר על העדר מהני לצרפם ודנה הגמ' אי סגי אפילו בכליו של רועה. ונראה דשרש הפלוגתא הוא אי הך צירופא דראית הרועה הוי סיבה להחשיב להך שיעורא דט''ז מיל כ''מקום אחד'' ולכן לא איכפת לן אי האמצע מצורף לחיוב כין דע''י האמצעי חשיבי כולהו כמקום אחד, או דנימא דהוי סיבה למשווי כעדר אחד ''והצירוף הוא בבהמות'' ולכן בעינן דהאמצע יהא חלק ממנין הבהמות המחויבות. **ונראה דבזה יתבאר היטב הא דמבואר ברבינו גרשום** דהבאנו לעיל וכן דייק הרש''ש מרש''י דחמשה משתי הצדדים לא מצטרפים להדדי. והבאור הוא דכיון דהוי צירוף בבהמות א''כ כל הצירוף חל על האמצע ביחד עם אחד מהחיצונות, אולם לא שייך שיהא לשתי החיצונות יחס של עדר אחד ונפק''מ אי מתו האמצעיות דלא יחול המעשר בין שתי החיצונות. ולכאורה לפי''ז כל הנפק''מ בצירוף דיש לו אפשרות לעשר מכל חמשה מביניהם **אולם יעוין ברש''י ד''ה ה' מכאן, דנקט דה' הנותרות צריכות להמתין לגורן אחר**. ובבאור הדבר יעוין בחזו''א כ''ז סק''ה וז''ל, ומ''מ מקרי שכבר נתחייבו כולם כיון שאין הדבר מוכרע איזה מהם נתחייב והרי שניהם ראויים להצטרף עם האמצע ומקרי שניהם כמו שהגיעו לחיוב עכ''ל.

###### דף נ"ה ע''א

###### בבאור שיטת ר''מ דעבר הירדן חשיב גבול

1. **יעוין בגמ' דמביאה מר''ח בר אבא דמבאר את טעמיה דר''מ דעבר הירדן מפסיק** **מחמת דחשיב גבול**, ונוקטת לפי''ז דפלוגתת ת''ק ור''מ הוי פלוגתא דתנאי אי עבר הירדן חשיב ארץ כנען. ובפשטות נראה דהוי נידון ביחס לקדושת הארץ. **אולם יעוין בתשב''ץ** ח''ג קצ''ח וז''ל, ואף על גב דפליגי תנאי בברייתא דספרי ומייתו לה בפ' בתרא דבכורות (נ"ה ע"א) ירדן אי הוי מארץ כנען אי לא וכן בירושלמי דמס' חלה (פ"ד ה"ח) אית תנאי תני הירדן מא"י ואית תנאי תני הירדן מח"ל אית תנאי תני הירדן גבול בפ"ע ומשמע דכולהו מודו דעבר הירדן לא מארץ כנען הוא לאו לענין פטור חובת קרקע קא איירי אלא לענין פירושא דקרא דכי אתם עוברים את הירדן ארצה כנען דכתיב לגבי ערי מקלט הוא דפליגי אבל לענין חיוב חובת מצות קרקע שוות הן. ולפי''ז הנפק''מ הוי רק לענין דחשיבי מקומות חלוקים לענין צירופא דמעשר בהמה. **וכן מבואר בחזו''א** כ''ז סק''ד וז''ל, נראה דארץ כנען ועבר הירדן חד ארץ היא אלא הירדן עשאו גבול בפני עצמו וממילא מפסיק בין עבר הירדן לארץ כנען ומה שקראו בפני עצמו לא שאינו מכלל א''י אלא שחשוב חילוק גבול וממילא לר''מ דחילוק גבול מחלק למעשר הירדן מפסיק עכ''ל. **ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר בגמ' דאין ירדן אלא מבית ירחו ולמטה** ואי נימא דהסיבה מחמת דעבר הירדן חלוק בקדושתו מה שיך דיהא חילוק בין כנרת ועד יריחו ליריחו ולמטה. ומבואר דעצם הירדן חשיב כגבול וביחס לירדן איכא שינוי כמו שמבואר בתוס' וברש''י.

###### בגדר קדושת עבר הירדן

1. **ובעיקר גדר קדושת עבר הירדן יעוין בברכי יוסף** תפ''ט סק''ג מה דמאריך בזה בדברי הראשונים והפוסקים בזה אי חייבים בתרו''מ ובשביעת מה''ת, ויעוין במשנת יעבץ [לר''ב זו'לטי] יו''ד סימן כו מה דמאריך בזה ומיסד דגם אי עבר הירדן לא הוי בכלל א''י מ''מ חייבת עבר הירדן בתו''מ ושביעית מה''ת בתורת כיבוש חו''ל דלא גרע ארצות שכבשו בחו''ל שחייבים בתרו''מ מה''ת וכן מבואר בר''ש משאנץ בריש פרשת בהר דעבר הירדן חייב בשביעית מתורת כיבוש חו''ל מגז''ש יהיה יהיה. והא דמבואר בר''ן נדרים כ''ב דעבר הירדן לא נתקדש לביאת העומר ולמקצת קדושות היינו משום דכיבוש חו''ל מהני רק לקדש לחייב תרו''מ ושביעית אבל לא מהני לקדשה בקדושת א''י ממש דאינה מארצות שנכרתו עליה י''ג בריתות יעוי''ש מה דמאריך בזה וכן מה דמבאר את השטמ''ק והראשונים ב''מ כ''ב בירדן דנטל מזה ונתן לזה דמביאים מהירושלמי דהכונה דהרחיב את גבול הארץ ע''י דלקח מחו''ל או נמשך לארץ והרחיב את חו''ל. ולכאורה קשה היכא איכא כיבוש יעוי''ש דברים נפלאים בזה.

###### דף נ"ו ע''א

###### בגדר פטורא דלקוח במעשר בהמה ובאור החילוק ממעשר דגן

1. **יעוין בגמ' דילפינן מבכר בניך דמה בנך אין בלקוח ומתנה דלקוח פטור במעשר בהמה,** ויעוין בגמ' דפטורא דלקוח תליא בשעת עשיה ולכן בלקח עוברין או מחוסר זמן ליכא פטור לקוח. ויעוין ביונת אלם סימן ל' דחקר אי הפטור מחמת השם ''לקוח'' דאיכא בבהמה או דבעינן למחייב דיגדל ברשותו, ומוכיח מהא דליכא פטורא במחו''ז דאי נימא דהשם לקוח פוטר א''כ מה יפקיע מהבהמה את היחס שלה כלקוח כיון דבעלותו בבהמה היא בתורת מקח ובשלמא בעובר ניתן לומר דכיון דבלידה כבר הוי שלו א''כ לא חשיב לוקח על הולד, אולם במחו''ז דקנה אותו לאחר לידתו היאך פקע ממנו שם לקוח ומוכח דבעי שיגדל ברשותו וזה מה שנתחדש בגזה''כ ד''וכן תעשה'' דלא השם לקוח פטור אלא דבעינן דבזמן שנשלם בו תנאי החיוב יהא ברשותו.

**ויעוין ברמב''ם פ''ו הי''ב הלוקח עשרה עוברים במעי אמן, כולן נכנסין לדיר להתעשר שהרי ברשותו נולדו.** וכן בהט''ו וז''ל, לפיכך הלוקח טלאים בתוך שבעת ימי הלידה כשיגיע זמנם חייב לעשרן, שכיון שאין מחוסר זמן ראוי להתעשר הרי זה כמי שלקח עוברים ונולדו ברשותו. ומבואר דסיבת הפטור מחמת דבעינן דיולדו ברשותו, ולפי''ז הוי כפטורא דלקוח בדגן דילפינן ליה מ''תבואת זרעך ולא לקוח'', דגם התם הגדר הוא דבעי שיהא תבואת זרעך, רק דצ''ב קושית הטו''א ר''ה דף ח' דאמאי לא ילפינן ליה מהיקשא דמעשר בהמה למעשר דגן ויעוי''ש דמדמי שעת עשיה דמעשר בהמה לשעת מירוח דדגן, ותמה דלדעת ר''ת [יעוין תוס' ב''מ פ''ח] דפטורא דמעשר הוי רק לאחר מירוח דקודם מירוח חשיב תבואת זרעך א''כ הוי אותו דין כמו מעשר דגן ואמאי בעי לילפותא דבכור בניך. ולדעת הריב''א דפטורא דלקוח במעשר הוי רק קודם מירוח ולאחר מירוח ליכא פטורא א''כ בשלמא במעשר בהמה גלי ליה קרא דוכן תעשה דליכא לפטורא דקודם מירוח אולם אמאי לא הדר נילף מעשר דגן ממעשר בהמה למיפטר גם אחר החיוב.

**ויעוין בדבר אברהם סימן כ''ח סק''ד דמישב על פי מה דמחלק בין חיובא דמעשר דאיכא בזה חלות טבל לבין מעשר בהמה דהוי חיוב על הגברא** כמבואר בדף נ''ז ע''ב דמצי לשוחטו ולאוכלו קודם זמן הגרנות, ולפי''ז מבאר דהמעלה בזמן מירוח הוא דמאחר דחל כבר חלות טבל במירוח תו אמרינן דתו לא פקע כבר איסורא דטבל, וגם ר''ת דס''ל דמיפטר כונתו דמירוח דמוכר לא אהני לגבי לוקח והוי כקודם מרוח, ובפרט אי נימא דבעי מירוח ע''מ למכור דגם כלפי המוכר לא חשיב מירוח [יעוין ברמב''ם פ''ב ה''א ממעשר ובשטמ''ק ב''מ שם] ולפי''ז ניחא הא דלא ניתן למילף ממעשר בהמה למפטר מעשר אחר מירוח דממעשר בהמה לא ידעינן אלא שלא תחול על הלוקח מצות מעשר עכשיו בשביל לקיחתו אבל שיפקע איסור הטבל שהיה רובץ על התבואה מכבר לא מצינו כלל במעשר בהמה, והאיך נלמוד ממנו דבר שאין בו.

**ולפי''ז ניחא דגם אליבא דר''ת ליכא שייכות בין הנך תרי דיני**, דהא דמיפטר במעשר דגן לאחר מירוח הוי מחמת דאז השעה שנקבע בכרי חלות איסור טבל, ובהא נתחדש דמירוח דמוכר לא פועל חלות טבל ללוקח, אולם במעשר בהמה כיון דשעת העשיה הוי רק הזמן שבו ראוי להטיל את המצוה על הגברא נמצא דהפטור הוי כמו קודם מירוח דענינו למנוע את החיוב של הגברא ולדעת ר''ת במעשר קודם מירוח ליכא פטורא דעיקר יסוד הפטור עומד על המירוח היוצר את חלות הטבל. ורק נתחדש במעשר בהמה דבעי עשיה דהיינו דהזמן שבו איכא להאי פטורא הוי בזמן שנעשה ראוי לחיוב.

###### בדין חזר המוכר ולקחו במעשר בהמה

1. **יעוין בתוס' ב''מ פ''ח דנקטו במעשר דגן היכא דחזר המוכר ולקחו שב ומתחייב.** ויעוין בגר''ח בכורות י''א ע''ב דמוכיח מזה דפטורא דלקוח לא הוי חלות פטור בגוף הפירות. וז''ל, דשאני פטורא דלקוח משאר פטורי תרו"מ שהם ביסודם חלות דין פטור והפקעה בגוף הפירות, אבל לקוח אינו דין פטור והפקעה בהפירות, אלא שהוא פטור בבעלים לחוד, דבפירות לקוחים ליכא חיובא דהפרשה וע"כ כשחזרו הבעלים ולקחן מתחייבי שוב, דתבואת זרעך קרינן ביה עכ''ל. **ויעוי''ש דמחדש לפי''ז דעיקר הפטור אינו אלא בהחיוב מעשרות, אבל אינו מפקיע דין הפרשה מן הפירות**, ואם הפריש תרו"מ מפירות לקוחין קיימא הפרשתו ולפי''ז מיישב הא דליכא פטורא דלוקח באפוטרופסים שכח הפרשתם מדין הפקר ב''ד הפקר כיון דליכא עיכוב על חלות ההפרשה.

**ולפי''ז לכאורה גם במעשר בהמה ליכא הפקעה על גוף הבהמה וא''כ מן הראוי שיחזור ויתחייב** וכן דייק בשו''ת חמד''ש או''ח סימן א' מהרמב''ם דנקט דבנולדו ברשותו חייב ומשמע דהעיקר תליא בהא דנולדו ברשותו. **אולם יעוין במהריט''א** פ''ח אות פא ד''ה הן אמת, וז''ל, ומתבאר שם בגמרא [נו, א] דאפי' נולד ברשותו אם מכרו וחזר וקנאו פטור כיון שיצאו מרשותו, שהרי פריך הש"ס שם עלה דתניא איזהו אתנן שנכנס לדיר להתעשר זה שנתנו לה וחזר ולקחו ממנה דהא לקוח הוא ופטור, ומשני דמיירי בשנתן לה באתננה עובר במעי אמו דכיון דחזר ולקחו ונולד ברשותו חייב, אלמא דאם נתנו אחר שנולד אפי' חזר ולקחו לקוח הוא ופטור עכ''ל.

**וכן מבואר ברש"י דף י"א ע"א גבי לקוח שפטור ממעשר** וז"ל, אי אתה יכול לומר בבא ליד כהן, אם נתנו ישראל לכהן שוב אינו נכנס להתעשר לא ביד כהן ולא ביד ישראל, ואפילו חזר ישראל ולקחו הימנו וכו'. וכ"כ המנ"ח במצ' ש"ס. ובשו"ת דבר אברהם ח"ב סי' י"א אות ה' כתב שכ"ה להדיא בתוספתא בכורות פ"ז ה"ג, איזה לקוח כל שמכרו לו וחוזר ולקחו הימנו, או שנתנו לו במתנה וחוזר ולקחו הימנו.

**ויש לעיין אי פליגי גם במעשר דגן ובשו"ת חמדת שלמה או"ח סי' א' נקט דליכא בזה חילוק בין מעשר דגן למעשר בהמה דתוס' דמחייב במעשר דגן ה''ה דמחייב במעשר בהמה דחייב בכה"ג,** אולם יעוין בדבר אברהם ס''ק ז' דמחלק בין פטורא דמעשר דגן דנלמד מ''תבואת זרעך'' לפטורא דבכור דנלמד מדומיא ד''בנך'' וז''ל, ומה שכתב החמד"ש דאין מקום לחלק בין מעשר דגן למעשר בהמה ולשיטת התוס' דמכרו וחזר ולקחו חייב במעשר דגן ה"נ דחייב במעשר בהמה, לא נראה כלל וטובא איכא לחלק בינייהו, דדוקא במעשר דגן שפטור הלקוח שבו ילפינן מקרא דתבואת זרעך שזה אינו תבואת זרעו שפיר חייב המוכר שחזר ולקחו שהרי תבואת זרעו היא, דגם כשמכרו לא פקע מיניה אלא קניינו ולא מיקרי שלו אבל תבואת זרעו הויא אפילו כשהיא ביד לוקח, משא"כ במעשר בהמה שפטור הלקוח שבו הוא מקרא דבנך שיהא דומה לבנך מכיון שמכרו פעם אחת ה"ז אינו דומה לבנך ואינו מועיל עוד מה שחזר וקנה. ויעוי''ש בסק''ו דמוסיף דגדר הך דינא דמשעת עשיה הוא דמזמן שבא לשעת עשייה ואילך צריך להיות כבנך בלא הפסק שלא יצא עוד מרשותו.

**ובעיקר באור החילוק בין מעשר דגן למעשר בהמה יעוין בחזו''א** שביעית א' סק''ז וז''ל, ומיהו י''ל דשאני מ''ב שאינו טובל אלא חיובא דגברא וכל שנפטר פקע חיובו אבל בדבר שטובל י''ל דלגבי מוכר חשיב טבל ומיהו בהזמינו הלוקח למוכר נראה דלא חשיב טבל עכ''ל. ויעוין בדבר אברהם סק''ז דמוכיח דסיבת החיוב בחזר ומכרו לא נובעת מחמת דאיסורא דמוכר לא פקע וז''ל, ואולם קושטא דמילתא היא דבמעשר דגן נמי אין טעם החיוב של חזר ולקחו משום שהמוכר באיסורו הראשון עומד, דזה לא שייך אלא לר"ת דלקוח פטור בלוקח אחר מירוח אבל להריב"ם דבלוקח קודם מירוח מיירי הרי לא נתחייב עדיין המוכר ועוד דאפילו לר"ת לא א"ש דאין זה שייך אלא כשמירחו המוכר ע"מ לאוכלו ונמלך עליו ומכרו שנתחייב במעשר במירוח זה אבל כשמירחו ע"מ למוכרו לא שייך לומר כן שלא נתחייב המוכר כלל כמבואר התם בב"מ ואכלת ולא מוכר, ובשם הרמב"ן מובא בשמ"ק ב''מ דדוקא בשמירחן על דעת למכור דבאותו מירוח לא נתחייבו פטור הלוקח אבל בשמירחן על דעת לאכול ונמלך ומכרן שכבר חל החיוב באמת גם הלוקח חייב לעשר, וא"כ כל עיקר פטורא דלקוח הוא במקום שלא נתחייב המוכר עדיין ואפ"ה אם חזר ולקח מתחייב הוא עכשיו, ומוכח מזה דלאו משום טעמא דבאיסורו הראשון עומד הוא חייב אלא משום דתבואת זרעו חייבה תורה והרי זו תבואת זרעו שלא נפקעה ממנו במכירתו, וכמ"ש ומ"מ במירחו ע"מ למוכרו וחזר ולקחו עדיין צ"ע ובירור [כונתו לדון אי איכא חסרון בעיקר ה''תבואת זרעך''] עכ''ל.

**ובעיקר באור שיטת הרמב''ם דנקט דתליא בהא דהוי ברשותו יעוין במנחת אברהם דמביא מהחזון יחזקאל** דהויכח מהרמב''ם דס''ל דפטור בחזר ולקחו, ומחדש המנח''א דאיכא שתי פטורים במעשר גם בעיקר המחייב כמו במעשר דגן וגם דין פטור בחפצא, יעוי''ש המקור להנך תרי דיני, והא דנקט הרמב''ם דבעי שיולדו ברשותו כונתו להך דינא דבעי דיהא ''בקרך'' אולם עדיין איכא פטור מחמת המקח וצ''ב.

###### בהא דמבואר ברש''י דליכא בבכור וגונא דפטור לוקח

1. **יעוין ברש''י ד''ה ופריך דנקט דכיון דבכור קדוש משעה שנולד לא שייך בו פטורא דלקוח**, ובפשטות כונתו להא דמבואר בגמ' לקמן דבלוקח עובר ליכא פטור לקוח דבעי ''שעת עשיה'', רק דיש שצדדו לומר דגם למאן דלא בעי שעת עשיה הוי מחמת דס''ל דסיבת החיוב במעשר בהמה מתחילה כבר ביצירת הולד משא''כ בפטר רחם דפחיתח הרחם הוי סיבת הקדושה.

**ויעוין עוד ברש''ש דתמה דאמאי לא משכח''ל דאקני ליה משעה שיצא רובו** ויעוין בראשית בכורים דמביא מרבינו בחיי ויקרא כ''ז דכתב דאיכא פטור לוקח גם בבכור. ומבאר בראשית בכורים דכונתו להך גוונא דהרש''ש רק דסוגין אתאי כר' הונא חולין ס''ט ע''ב דלמפרע קדוש ולכן לא שייך למוכרו.

**רק דבעיקר הדבר יש לעיין דכיון דמקנהו בשעת גמר רובו א''כ נמצא דבאותו נקודת זמן שבא מתחיל החיוב הוי כבר ברשותו**, ויש לדון אי שייך בכה''ג פטורא דלוקח דכיון דבעי לשעת עשיה א''כ יש לדון אי בעי דוקא דיחול החיוב קודם המקח ובזה נאמר דכל כמה דלקח לאחר דהתחיל החיוב ליכא סיבה לחייבו, או דבעי דקודם החיוב יהא בבעלותו וברש''ש ביאר דבעי דקודם החיוב יהא בבעלותו.

**ויעוין עוד ברש''ש דמציין לתמורה כה וכונתו לדינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין,** ויעוין במנחת אברהם בפ''ק עמוד ז' מה דמביא מהקצוה''ח והרעק''א דנקטו דאיכא בזה לדברי הרב, אולם יעוי''ש מה דמביא כמה סברות מרבותינו דליכא בזה דברי הרב והנידון שם לגבי פטור עכו''ם היכא דמוכר העובר לכשיגיע לעולם יעוי''ש היטב.

###### בדברי רבינו גרשום דבלוקח מזונה כותית חשיב שעת עשיה

1. **יעוין בדבר אברהם סק''ה דמבאר דכל זמן דהוא ביד כותית כיון דלא הוי בר חיוב חשיב שעדיין לא הגיע שעת החיוב**. וז''ל, דנראה פשוט דאפילו היכא שהבהמה מצד עצמה היתה יכולה להתחייב מ"מ אם לאיזה טעם שיהיה היא פטורה ממעשר הרי זה נקרא שעה שאינה של עשייה שהרי מ"מ אינה חייבת במעשר, וכן מצאתי בפי' רבנו גרשום בסוגיין שכתב וז"ל איזה אתנן כו' וחזר ולקחו ממנה ובזונה עובדת כוכבים קא מיירי דלא איתחייבי' במעשר דמי כי חזר ולקחו ממנה כלקחו שלא בשעת עשייה ולית ביה איסור לקוח עכ"ל.

###### בדינא דאחין ושותפין במעשר בהמה ובחיובא דקלבון

1. **יעוין בגמ' דאיכא מיעוטא ד''יהיה לך ולא של שותפות''**, ומחדשת המשנה דכל היכא דקנו בתפוסת הבית אתרבי מ''יהיה לך'' לחיובא, עוד מבואר במשנה דלענין חיובא דקלבון היכא דחשיב תפוסת הבית ליכא חיובא דקלבון. ובבאור קנו בתפוסת הבית איכא פלוגתא בין רש''י לרמב''ם דברש''י גרס ''האחין השותפין'' בלי וי''ו ומבאר דדינא דמתניתין אזיל רק על יורשין וקנו בתפוסת הבית הכונה למצב של הממון קודם חלוקה ומכאן המקור למושג תפוסת הבית כהגדרה לממון יורשים קודם חלוקה. וברמב''ם גרס ''האחין והשותפין'' והמשנה מדברת גם באחין וגם בשותפין, והכונה קנו בתפוסת הבית לולדות שנולדו אחר שותפותם באמהות. והא דמבואר בגמ' דבכספים איכא תפוסת הבית הכונה למה שקנו במעות שנשתתפו בהם לצורך השותפות. וז''ל הרמב''ם בפיה''מ, וכן אם נשתתפו השותפין בבהמות כגון שהיה לזה עשרה טלאים ולזה עשרה ונשתתפו יחד כדי לפטמם ולהטפל ברעייתם והכל ביניהם בשוה, הרי עשרים ראש אלה עצמן אינן חייבין במעשר לפי שכל אחד מהן כמו הלקוח, אבל אם ילדו אצלם ואף על פי שגם הולדות משותפים ביניהם הרי אלו מפרישין מאותם הולדות מעשר. וכן אלו לקחו שני השותפין ממעות השותפות וקנו בהם בהמה הרי אותם הולדות אשר תלד אותה הבהמה חייבין במעשר וזהו ענין אמרו קנו מתפוסת הבית חייבין, ואמרו ואם לאו פטורין כלומר אם לא באו הבהמות הללו אחר השותפות אלא נשתתפו בטלאים כפי שאמרנו או שירשו מאביהם טלאים והם משותפים ביניהם פטורין.

**ויעוין בפיה''מ שם וז''ל, ותפוסת הבית נקרא הממון המשותף בין האחים קודם שיחלקו ירושת אביהם**. ויעוי''ש עוד דלענין פטורא דקלבון ביורשין גם קודם חלוקה הוי כמו שותפין לאחר שקנו ממעות השותפות וזה מה דכתב הרמב''ם דביורשין גם קודם חלוקה חשיב תפוסת הבית. [ועיקר הך דינא דביורשין אין חילוק ובכל גוונא פטורים מקלבון יעוין ברמב''ם שקלים פ''ג ה''ד ובשקל הקדש שם].

**ומבואר גם ברמב''ם וגם ברש''י דמושג תפוסת הבית ביסודו מתיחס לממון יורשים קודם חלוקה** רק דברמב''ם מחדש דגם בשותפין מה דקנו ממון השותפות הוי כתפוסת הבית.

###### בבאור חיובא דקלבון ובהא דליכא חיובא דקלבון היכא דחשיבי כחד והמתעף לגדר תפוסת הבית

1. **חיוב קלבון יסודו** או בשביל הכרע שיהא ברור שנתן שיווי דמחצית השקל יעוין שקלים פ''א מ''ו ברע''ב וברא''ש שם, או כמו שפירש רש''י במשנתינו משום שהגזברין צריכין כמה פעמים לפרוט חצאי השקלים על מטבעות גדולות כי בזה נוח להם לקנות קרבנות הצבור וכדי שלא יפסיד ההקדש מה שנותנין לשולחני עבור הפירוט חייבו חכמים לכל א' ליתן קלבון וגם בנותנין שקל בשותפות לא פלוג רבנן וחייבום בקלבון, וברמב''ם שקלים פ''א ה''ג יעוי''ש בשקל הקדש דמבאר את שיטתו דיסוד התקנה הוא היכא דשנים באים לתת שקל בשותפות כיון דצריך לפרוט לשתי חצאים [לקיים את חיובו במחצית השקל] והפריטה עולה קלבון, לכן צריכים לשלם חיוב זה ולשיטת הרמב''ם בנותן מחצית ליכא חיובא.

**והשתא יש לעיין** אמאי ביורשין קודם חלוקה ולדעת הרמב''ם גם בשותפין במה דקנו ממון השותפות ליכא חיוב קלבון.

**ויעוין ברש''י במתניתין דכתב דהוי כאב הנותן עבור בניו** ויעוין ברש''י חולין כ''ה ע''ב ביתר באור וז''ל, אביהם השוקל על בניו או על אחד מבני עירו ופוטרו בשלו פטור מן הקלבון דתנן בשקלים (פרק א משנה ז) השוקל על יד עני או על יד שכנו או על יד בן עירו פטור ובניו נמי אין מצות שקליהם עליו והוו ליה כשכנו ובן עירו. ויסוד הך דינא יעוין בשקל הקדש פ''ג ה''ג דכיון דדרך שלום ואהבה הוא נותן עבורו פטרוהו חכמים דקלבון אינו אלא מדרבנן. ''ולפי''ז יוצא דתפוסת הבית מעמידה יחס של רשות האב בהאי ממון'' וכן הוכיח **המהר''ח אור זרוע** סימן קכא מרש''י וז''ל, וסבור אני שפי' רש"י פ"ק דשחיטת חולין (כ"ה ב') קודם שחלקו הממון של האב. ''וכח האב על הממון עד שיחלוקו'' ולכך פטורים מן הקלבון. דהוי ליה אב ששוקל על בניו שהוא פטור.

**ויסוד הדבר נובע מחמת דיסוד דין דירושה הוא בא כקיום לבעלותו של המת** וזכותו של היורש לעמוד כמקיים לבעלותו של המת ע''י זכיתו בנכסיו וכל כמה דלא חלקו ועמידתם בפועל בממון עדיין חשיב דהממון עומד ברשות האב רק דאיכא להם סיבה לעמוד תחתיו בממונו ולכן חשיב דהאב נותן עבורם ולכן ליכא בזה לחיובא דקלבון.

**אולם ברמב''ם דנקט דגם שותפין דקנו ממון ממון השותפות הוי כיורשים קודם חלוקה** חזינן דההגדרה בתפוסת הבית הוי ביחס לבעלות על הממון דכל כמה דליכא ממון מסוים לכל חד מנייהו תפיסת הבעלות קיימת לתרווייהו כחד בכל החפץ, דהדין בעלות תובע את העמדת החפץ לתרוויהו וזהו באור המושג ''תפוסת הבית'' שהתפיסה היא לבית דהיינו דתרוויהו מעמידים יחס של רשות משותפת והתביעה של הממון הוא לעמוד להך רשות.

ולפי''ז סיבת הפטור מקלבון נובעת מחמת דהא דשתים שנותנים שקל בשותפות הוי רק היכא דינינן ליה כנתינה של שתי חצאים בהך שקל, אולם כל היכא שהממון נידון כבעלות אחת א''כ לא שייך לדון את הנתינה של הסלע כנתינה מסוימת לכל חד מנייהו בנפרד אלא דתרוויהו כחדא נותנים סלע, ובהא ליכא לגזירת קלבון, וכן מבואר בשקל הקדש פ''ג ה''ד בבאור הלכה וז''ל, דמה שחייבו קלבון בב' בנ"א שנותנין שקל שלם הוא דוקא בשנים שהיו צריכין כ"א ליתן מחצית ובמקרה נתחברו אבל כאן שמעולם לא נתן רק שקל א' לא חייבוהו ולכן גם אם מת אביהן כ"ז שלא חלקו חשבי' הנכסים כעדיין ברשות אביהן ופטורין מקלבון.

**ועיקר הנידון בגדר תפוסת הבית אי הוי בגוף הבעלות או ביחס למת יעוין בחידושי הגר''ש** ב''ב סימן י''ב סק''ד דמעמיד להנך שתי אופנים בגדר תפוסת הבית ויעוי''ש דתלה בזה את הנידון אי לדעת הרשב''ם ב''ב קכ''ו דיורשים אינם יכולים למכור מצו למכור ביחד. וז''ל, והנה יש להסתפק לשי' הרשב"ם אם יכולים כל היורשים להצטרף יחד ולמכור את החפץ או לא. **ונראה דהדבר תלוי בעיקר גדר הבעלות של שותפות דתפוסת הבית** די"ל דמה דחלוקין יורשין קודם חלוקה משותפין דעלמא הוא בזה דביורשין אין לכ"א בעלות גמורה על חלק מסויים אלא יש כאן רשות מיוחדת של "תפוסת הבית", ורשות זאת היא בבעלות כל האחין, [והילכך כאיש א' חשיבי וחייבין במעש"ב ופטורין מן הקלבון] ואם נפרש כן מסתבר דשפיר מצו כולהו להצטרף ולמכור את הירושה לאחר, דעד כאן לא אמרינן דלא מצי הפשוט למכור חלקו קודם חלוקה אלא כשמוכר את חלקו בפ"ע ומשום דלית ליה בעלות גמורה על חלקו, אבל כולן יחד אית להו בעלות גמורה בחפץ ושפיר יכולין להצטרף ולמכרו לאחר, [ואף על גב דאין לכ"א כח הקנאה בפ"ע, וא"כ הא י"ל דשוב לא יועיל גם צירוף כולם, מ"מ נראה דכיון דכולן יחד אית להו בעלות גמורה בחפץ שפיר אית להו נמי כח הקנאה ויכולין למכרו לאחר].אכן באמת י"ל או"א בגדר הדין דתפוסה"ב ולפי"ז אף כולן יחד לא מצו למכור, והוא עפ"י מ"ש במהר"ח או"ז שם דקודם חלוקה בעוד שהנכסים בתפוסת הבית לא זכו היורשים בחלקים אלא "בחזקת המת" הן עומדין, ודייק כן מרש"י חולין כ"ה ב' שכתב בטעמא דקודם חלוקה חייבין היורשין במעשר בהמה דהיינו משום דהנכסים בחזקת מיתנא קיימי קודם חלוקה. ולפי"ז לשיטת המהר"ח או"ז כמו שאין הפשוט יכול למכור חלקו לאחר, כמו"כ אין יכולין כל האחין להצטרף ולמכור את הירושה לאחר כיון שאין הנכסים בחזקתם דנכסים בחז' מיתנא קיימי.

**ולפי מה שנתבאר ברמב''ם דגם שותפין במה דקנו ממעות השותפות חשיב תפוסת הבית א''כ מוכרח דלא כדעת הרשב''ם וכמו דשותפין מצו למוכר ה''ה יורשין**, אולם גם אי נימא דתפוסת הבית הוי רק ביחס ליורשים מ''מ נראה דגם אי כעת גדר הבעלות הוא בעמידת הממון לתרוייהו או כקיום למת, מ''מ כיון דסכ''ס הא דיורשין זכאים בממון אביהם הוי מכח זכותא דידהו בממון אביהם ובזכותא דידהו איכא לכל חד מנייהו סיבה לזכיה באופן עצמי בממון נמצא א''כ דלמרות שבפועל הממון עומד כעת לאב לענין העמדתו לרשות היורשים או דעומד כעת לתרוייהו כחדא אולם בסיבות איכא לכל חד מנייהו סיבת זכיה בממון וא''כ כמו שבשותפין למרות דכעת אופן זכותם הוא בשותפות מ''מ מצו להקנות את זכותם לעמוד כבעלים במסוים בחלק דידהו, א''כ גם ביורשים מצו למכור להאי זכותא, רק הרשב''ם ס''ל דרק בשותפין כיון דשרש זכותם נובע מחמת הזכות הפרטית דאיכא לכל חד מנייהו רק קבעו את אופן קיום זכותם בשותפות בהא אמרינן דלענין הקנאת זכותם לעמוד באופן פרטי בממון לא פקע זכותם, אולם ביורשים דעיקר עמידתם בממון נובע מכח האב, בהא כל כמה דלא עומדים עדין בבעלות פרטית בממון ליכא להו כח הקנאה בהאי ממון אלא עמידתם בממון נקבעת כפי איך שמחויב מכח הירושה.

###### בבאור דעת הרמב''ם דאיכא חילוק בשותפין לענין חיובא דקלבון בין היכא דבאים לחייבם על גוף הבהמות להיכא דקנו ממון השותפות

1. **יש לעיין בבאור כונת הרמב''ם דכיון דבתרוויהו איכא חלות שותפות א''כ מאי איכפת לן אי דיינינן על הממון שבו נעשתה השותפות, או מה שקנו או נולד מממון השותפות,** ובשלמא לענין מעשר בהמה דאיכא פטור ''לקוח'' א''כ לגבי הממון שבו נעשה השותפות איכא פטור לקוח, אולם לענין חיובא דקלבון דתליא ביחס של הממון כנמצא תחת בעלות משותפת א''כ מה החילוק בין מה שנולד מהממון לממון עצמו. ומבואר דאיכא חילוק בין אופן עמידת הממון בממון עצמו שבו נעשה השיתוף לממון שנולד או נקנה מממון השותפות. ויעוין במגדל עוז פ''ג ה''ד מהלכות שקלים דמבאר דיסוד דברי הרמב''ם נובע מהחילוק שמצינו באופן החלוקה בין השותפים ברווחים דהגיעו מממון השותפות בין היכא דהממון שנשתתפו עדיין קיים להיכא דלא הוי בעין, דהיכא דקיים כל אחד מקבל כפי שיעור הממון דאית ליה, והיכא דלא הוי בעין חולקים לאמצע. ויסוד הך דינא בכתובות צג ע''ב. וז''ל,למדנו מזה שכל זמן שלא נשתנו המעות כל אחד נוטל לפי מעותיו כאילו לא נשתתפו וגם אם רצו לחזור בהן יכולין לחזור וכן כתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל וכן כתב ר"מ ז"ל פ"ד בהלכות שלוחין ושותפין וז"ל, השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלש מאות ונתעסקו כולן בממון ופיחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מנינם לא לפי המעות ואפילו לקחו שור לטביחה שאילו טבחוהו היה כל אחד ואחד נוטל מבשרו לפי מעותיו אם מכרוהו חי ופיחתו או הותירו השכר או הפחת לאמצע בד"א בשנשאו או נתנו במעות שנשתתפו בהם אבל אם המעות קיימין ועדיין לא הוציאו אותן ופחתו או הותירו מחמת המטבע ששינהו המלך או אנשי המדינה חולקין השכר או ההפסד לפי המעות עכ"ל. ''למדנו שכל זמן שלא נשתנו המעות אינן נקראין שותפין'' ואפילו לחזור בהן, ועל שם העסק נקראת עיסקא דשותפי.

**ויעוי''ש דמבאר על פי זה הא דמבואר דשותף מצי לחלוק שלא מדעת חבירו** ומבאר המגדל עוז דהוי מחמת דעדייין לא חל בממון דין שותפות. וז''ל, למדנו כי כל זמן שלא נשתנו המעות אינן נקראין שותפין ואפילו לחלוק יכול אחד לחלוק בלא דעת חבירו ומן השותפין נלמוד לאחין עכ''ל. ובדבריו נראה דליכא כלל חלות שותפות, אולם נראה דהא ודאי דהזכות שימוש בשל חבירו נובע מהדין שותפות, רק דיסוד החילוק הוא דכל כמה דעדיין איכא לממון שהביא כל חד מנייהו כיון דלכל חד מנייהו היה בעלות בהאי ממון ורק דכעת קבעו את אופן קיום בעלותם בשותפות נמצא דכעת השותפות עומדת רק כאופן קיום זכותם בממון דישתמשו ביחד בהאי ממון. אולם ''גוף הממון לא עומד כממון שותפים'' כיון דנעשה מכח הקנאתם בממון וחשיב דהחלק דאיכא לכל חד בממון הוי חלק דידיה דאיכא מכח בעלותו, ולפי'''ז ניחא הא מצי לחלוק שלא מדעת חבירו כיון דזכותו להעמיד את חלקו באופן מסוים ולהפקיע את זכותו של חבירו בשלו.

**ובזה מבואר החילוק לענין חיובא דקלבון**, דבקלבון בעינן שהיחס של השותפות יעמוד בגוף הממון דע''י כך דיינינן ליה כנתינה אחת ולכן בעינן דליכא לממון בעין. וביורשין דלא היה לכל אחד בעלות בממון מסוים אלא כעת נוצר להם זוכת בממון מכח הירושה א''כ כל כמה דהממון עומד בשותפות הוי כמו שותפין שקנו ממעות הושתפות דהממון עומד כ''ממון שותפים'' ולכן פסק הרמב''ם דיורשים קודם חלוקה פטורים מקלבון.

###### בבאור הא דבעי לתפוסת הבית בשביל להתחייב במעשר בהמה

1. **לשיטת רש''י דהנידון בסוגין לגבי מה שנולד א''כ מבואר דאיכא פטור מחודש של שותפות במעשר בהמה** ויעוין בחזו''א כז סק''ב וז''ל, ונראה דאפילו שותף באזנו כדאמרינן לעיל ג' ע''א בשותפות עכו''ם עכ''ל. ורק דנתחדש דבירושה כיון דהממון עומד בתפוסת הבית לא חשיב כשותפות, עוד מבואר דביורשין ליכא לפטורא דלקוח למרות דבעלותם נתחדשה כעת. ולכאורה הבאור הא דכיון דירושה הוי כקיום לבעלות המת הלכך חשיב ''בנך''.

**אולם הרמב''ם העמיד את החילוק במשנה בין הבהמות עצמם למה שנולד מהם וליכא חילוק בין יורשין לשותפין.** א''כ הא דפטירי שותפין הוי מחמת ''פטור לקוח''. וכן מבואר ברמב''ם וז''ל, שכל טלה מהן כמכור. ולפי''ז לכאורה גם ביורש יחיד חשיב לוקח על מה שזכה מכח הירושה, וכן נקט במאירי ביצה ל''ט ע''ב בשיטת הרמב''ם דגם ביורש יחידי פטור ממעשר בהמה. וז''ל, אבל אם לא נולדו ברשותו כגון שלקחם או נתנו לו במתנה או ירשם מאביו אינו חייב במעשר עד שיולידו ברשותו עכ''ל. ונראה דלפי מה שנתבאר בשיטת הרמב''ם דבתפוסת הבית לא מתבאר היחס למת בבעלות בנכסים אלא את היחס לבעלות על הממון כבעלות אחת לתרוויהו א''כ לא מצינו דאיכא יחס למת בנכסים ולכן ניחא הא דנידון כ''לוקח''.

**ויעוין גם בחזו''א כז ס''ק טו דגם נקט בשיטת הרמב''ם דבחד יורש פטור דלא הוי דומיא דבנך**. ויעוי''ש דמכריח דליכא למימר דבאמת יורש חייב ורק דהפטור משום שותפותם. ראשית כל דמ''ש מקלבון דמבואר ברמב''ם דהאחים גם קודם חלוקה חשיבי כחד, וגם מסברא קשה דכיון דיורשים אין אחד זוכה בשל חבירו אלא כולם זוכים כל זכותם מאביהם א''כ מ''ש יורש אחד מכמה יורשים. ולפי''ז נוקט החזו''א דבגוונא דחלקו את הבהמות עצמם ולא את הולדות שנולדו פטורים ממעשר בהמה גם למ''ד יש ברירה ומדייק דהרמב''ם נקט להך דינא דר' ענן דחלקו גדיים כנגד גדיים דלמ''ד יש ברירה חייבים מעשר בהמה רק ביחס לולדות. ונראה מדבריו דבגוף הבהמות גם אי חשיבי יורשים בבהמות שלקחו לא מתחייבים מכוחם במעשר בהמה.

**ובעיקר הא דמבואר ברמב''ם דסיבת הפטור מצד לקוח** יעוין בחזו''א כז סקט''ו בסופו דנקט דלפי''ז אם ירשו או נשתתפו תוך ז' ימים חשיב כירשו או נשתתפו בעוברים ומחויבים וכן נקט במנחת חינוך מצוה ש''ס.

**רק יעוי''ש במנ''ח דתמה דא''כ אמאי בעי לקרא דשותפות**. וז''ל, וצ"ע הלא בגמ' ממעטינן שותפים מיהי' לך ולא של שותפות ואם אינו ענין כו' ולהר"מ ל"ל קרא ע"ז כיון דסובר דזה הוי לקוח ולקוח מבואר בדף הקודם דפטור ממעשר. ואפ"ל דהר"מ כתב שכל טלה הוי כמכור אחר דין השותפים שנשתתפו בבהמות ואח"ז כ' וכן האחי' שירשו מאביהם כו' פטור וזה אפשר דאינו כמכור דהוא תפיסת הבית מאביהם וזה נתמעט מיהי' לך למעוטי שותפים. אך מ"מ צ"ע דהר"מ אינו מביא לימוד זה כלל דמבואר בגמ' הי' לו להביא דשותפים פטורים מלימוד זה עכ"פ גבי אחים. ע"כ נראה דאף בכה"ג ס"ל להר"מ דהוי כמכור ופטור מטעם לקוח וצ"ע מאוד דבש"ס מבואר מטעם פסוק אחר דנתמעט שותפות.

**ויעוין במהריט''א** פ''ק אות א' דמיישב אמאי בעי למיעוטא דשותפות וז''ל, נראה פשוט דאצטריך קרא דיהיה לך דאע"ג דלקוח פטור, ובשותפים שנשתתפו זה הביא מאה טלאים וזה הביא מאה טלאים קנו כל אחד ואחד בשל חבירו חלקו בהם, וכל אחד ואחד במה שקנה מחלק חבירו לקוח הוא ופטור, מ"מ לכל אחד ואחד נשאר לו חלק בטלאים שלו שנולדו ברשותו, והוה אמינא דמפני אותו חלק שיש לכל אחד ואחד ממה שנולד ברשותו יהיה חייב, דאע"ג דכל חד וחד יש חלק לחבירו שקנה ממנו שהוא פטור, מ"מ לא גרע משותפות הגוי, דקי"ל בפרק ראשית הגז לרבנן דאיצטריך קרא דגז צאנך למעט שותפות הגוי, דאף דשותפים ישראלים חייבים שותפות הגוי פוטר מכיון דהגוי פטור מצד עצמו, דנראה דאי לאו קרא דפטריה הוה אמינא דחייב הישראל בעד חלקו בכה"ג, וה"ה הכא דאצטריך קרא דיהיה לך, דלא נימא דהשותפים חייבים בעד חלק כל אחד ואחד אף דיש לחבירו חלק והוא פטור.

**ולפי דברי המהריט''א לכאורה יוצא דגם לדעת הרמב''ם איכא פטור מחודש דשותפות.** וצ''ב דברי הרמב''ם דנקט להך טעמא דכל טלה הוא כמכור. וצ''ל דלולי פטורא דלקוח מצי להתחייב גם על חלק חבירו שקנה ממנו וע''י כך לכל חד איכא שיעור טלאים המחויבים.

**אולם יעוין בקרית ספר** פ''ו וז''ל, לפירוש הרב ז"ל כיון דילפינן לעיל דלקוח פטור ממעשר בהמה לא הוה צריך האי קרא אחרינא כיון דמשום לקוח נגעו בה אלא לאשמועינן דשותפין נמי הוו כלקוח זה מזה כל שכן כשלקחו במעות השותפות והיינו יהיה לך ולא של שותפות כלומר דבשותפות נמי איכא משום לקוח מזה לזה עכ''ל. ומבואר דלא הוי פטור מחודש דשותפות אלא דהקרא גלי לן דגם בכה''ג איכא לפטורא דלקוחות.

###### ביסוד הלח''מ והגר''ח דביורש יחידי מודה הרמב''ם דלא חשיב לוקח ובבאור החילוק משתי יורשים

1. **ובעיקר הא דנקט המאירי והחזו''א דביורש אחד גם פטור לדעת הרמב''ם יעוין בלח''מ** דהקשה מהא דאיתא בב"ק דף ק"י ע"ב כי קמיבעיא לן כגון שנפלו לו עשר בהמות בגזל הגר מיחייבי לאפרושי מינייהו מעשר או לא יורשין הוו דאמר מר קנו בתפיסת הבית חייבין או דילמא מקבלי מתנות הוו ותנן הלוקח והניתן לו במתנה פטור ממעשר בהמה ע"כ, ויעוין ברמב"ם בהי"ג שם וז"ל, כהן שנפלו לו עשר בהמות בגזל הגר פטורין מן המעשר שמתנות כהונה מתנות הן וכבר ביארנו שהנותן מתנה פטור מן המעשר עכ"ל, ומבואר להדיא דאם יורשין הויין חייבין במעשר בהמה על מה שירשו וקשה על מה שפסק הכא דיורשין פטורין. ויעוין בגר''ח דנקט דביסוד הדבר מודה הרמב''ם דיורש יחידי לא הוי כלוקח וכן נקט הלח''מ, וכן נראה בקרית ספר פ''ו מבכורות שם דמביא להך דינא דהרמב''ם ביורשין רק בוגננא דאיכא שתי אחים השותפים בממון. וז''ל, ונראה לדעת הרב ז"ל דמשום לקוח נגעו בה דנשתתפו בבהמות כל טלה מהן הוי כמכור לחברו וכן האחים שירשו בהמות הוי כל טלה כמכור לאחיו כיון שיש לכולם חלק בו עכ''ל.

**ובבאור הא דשאני יורש יחידי משתי יורשים יעוי''ש בגר''ח** וז''ל, משום דס"ל דכל אחין שירשו אי משום דין ירושה כל אחד זוכה בחלקו לעצמו ואינן נעשין שותפין יחד להיות כחד בעלים, ועל כן הוי דינן, או דבאמת אינן חשובין להיות שותפין יחד, או דשותפותן נעשה ממילא ע"י חלקו של כל אחד שיש לו בהירושה, וע"כ זהו שפסק הרמב"ם דהיורשין פטורין ממעשר בהמה, דממ"נ, דאם באמת אינם שותפין ויש לכל אחד חלק במקצתן הרי כל אחד בפני עצמו לית ביה חיובא דמעשר בהמה כלל, וגם דהרי דרשינן בבכורות דף נ"ו ע"ב ''יהיה לך'' ולא של שותפות יכול אפילו קנו בתפיסת הבית ת"ל יהיה, הרי דדוקא אם נעשים שותפים וכולן נעשין כחד בעלים אז הוא דחייבים, אבל אם כל אחד יש לו חלק בפני עצמו ממעטינן מקרא דיהיה לך דפטורין ממעשר בהמה, ואם נימא דנעשין שותפים ממילא ג"כ פטורין, דכיון דאין שותפתן באה ע"י ירושה מכח אביהם, ורק דהם בעצמן משתתפין ממילא, ע"כ דינם כשנים שנשתתפו דחשוב לקוח דפטור ממעשר בהמה עכ''ל.

**ומבואר בגר''ח דביסוד הדבר איכא חילוק מהותי בין יורשים לשותפים** דביורשים מכיון דזכותם מכח שם יורש דידהו ולכל חד איכא בפני עצמו שם יורש בהאי ממון הלכך איכא לכל חד מינייהו סיבת זכיה עצמית בממון [ויעוין בגר''ח פ''ח ה''ד מתרומות דנקט דלכל חד מנייהו איכא סיבת זכיה בכל הממון מאחר דהשם יורש לא נובע מכח היחס לממון אלא בעצם היותם יורשים וז''ל, הרי מדין ירושה יש לכל אחד זכות ירושה על כל הנכסים, אלא דכל אחד זוכה בהנכסים ומעכבים זה את זה שלא יזכה כל אחד בכל הנכסים] משא''כ בשותפות דזכותם נובעת מהעמדת הממון לשותפות ובזה עיקר זכותם בממון היא בשותפות. רק מחדש הגר''ח דגם ביורשים מכיון דמכח הירושה איכא לכל חד זכות בחלק מסוים א''כ מצב זה הוי סיבה להעמיד את הממון לשותפות ביניהם.

**ובבאור הא דפטירי יעוי''ש דמבאר דמכח הצד ירושה איכא שתי סיבות לפוטרם**. האחד. מחמת דחסר בשיעור המחייב כמו שנקט וז''ל, דכל אחד בפני עצמו לית ביה חיובא דמעשר בהמה. ויסוד הדברים מבואר בדבריו בהלכות בכורים דגם בלי פטורא דשותפות היכא דהוי חיוב גברא כמו בראשית הגז בהא לא שייך צרוף משתי אנשים. וז''ל, דכיון דהחיוב חייל רק על הבעלים אם כן מאחר דכל אחד בפני עצמו ליכא גבי' שיעורא שתחייבנו, ממילא לא שייך שיהא אחד מסייע לחבירו בחיובו ולא מצטרפי יחד. **רק דיש לעיין בקנו מהממון המשותף דחשי בעלות אחת אי בזה בעינן שיעור לכל חד מנייהו** כיון דסכ''ס החיוב בפועל הוא על הגברא דבראשית הגז לא מצינו חילוק באופן השותפות וגם אי קנו בעי שיעורא לכל חד מנייהו, וא''כ ה''ה במעשר בהמה, או דכיון דבמעשר בהמה איכא צירוף בבהמות לענין חיובם א''כ אפשר דלקיום של הצירוף סגי בהא דהוי בעלות אחת. ויעוין באמרי בינה או''ח ח' דנקט דבקנו מממון השותפות לא בעי שיעורא לכל חד רק מבאר דהך גוונא דתןסת הבית ילפינן העברה העברה מבכור דחל בשותפות יעוי''ש היטב ומקור הך גז''ש הוא בדף ל''ב וצ''ב.

**עוד מבאר הגר''ח דלענין זה איכא ''לפטורא דשותפות''** דכל כמה דלכל חד מנייהו איכא זכות עצמית בחלק מהממון בהא איכא לפטורא דשותפות, והא דבשותפות בעי להך מיעוטא וליכא בזה לחסרון שיעור, נראה דהוי מחמת דכל חד הביא עשרה טלאים כמו שמבואר ברמב''ם ולכן ליכא חסרון שיעורא, כיון דלמרות דכעת איכא בפועל דין שותפות בממון, כיון דבעיקר הממון עדין קיימת זכותו של כל חד מנייהו כמו שנתבאר לעיל נמצא דאיכא לו זכות בעשר, ולכן בהא בעינן לגזה''כ דשותפות דכיון דסכ''ס כעת ליכא לו בפועל זכות בהנך עשר דידיה דהממון עומד לשותפות ועדיין לא חשיב כבעלות אחת בגוף הממון הלכך חסר ב''יהיה לך''. ורק ביורשים דגם אי ירשו עשרים טלאים כיון דליכא יחס בירושה לממון מסוים נמצא דזכותו של כל אחד קיימת בכל הממון והלכך איכא גם חסרון בשיעור.

**והא דנקט הרמב''ם לטעמא ד''לקוחות'' בשותפין** כונתו לבאר אמאי לבאר אמאי לא נימא דמכח זכותו של כל חד בכל הממון מכח השותפות שוב ליכא בזה לפטורא דשותפות כיון דכל סיבת הפטור מחמת דמצד בעלותו בגוף הממון ליכא לו תפיסה בכל הממון אלא רק בחלק שהביא [דליכא עדיין חלות שותפות בגוף הממון כמו שנתבאר לעיל] ולכן לא ניתן לחייבו מכח בעלותו העצמית בטלאים, אולם כל כמה דזכאי מכח השותפות בכל הממון שוב ניתן לחייבו מכח חלות השותופת שנתחדשה לו בפועל בממון, ובהא בעינן לפטורא ד''לקוח''.

**ויעוי''ש לפי''ז דנקט דגם ביורשים בעינן לטעמא דלקוחות** לבאר אמאי לא נימא דכיון דמכח זכות הירושה דאיכא לכל אחד חלק במסוים איכא סיבה להעמיד את הממון בשותפות א''כ הוי סיבה לחיובא. ובהא איכא לפטורא דלקוח כיון דהתהוות הממון כממון שותפות לא הוי בכלל הירושה, אלא הוי עשיה מחודשת שנתחדשה מכח הזכות ירושה. ונראה דהא דרש''י פליג על הרמב''ם וס''ל דגם בשתי יורשים ליכא פטור לוקח הוי מחמת דס''ל דיסוד בעלות דירושה נובע מחמת הקיום לבעלות המת ולא כדעת הרמב''ם דתפוסת הבית ענינה הא דהוי מחמת דהוי בעלות אחת בממון וממילא גם קיום דינם בשותפות קודם חלוקה הוי קיום זכותו של המת.

###### בבאור הא דחלקו וחזרו ונשתתפו למ''ד יש ברירה חזרה תפוסת הבית למקומה

1. **יעוין במשנה דחלקו חזרו ונשתפו הוי כלקוחות**. ובגמ' מבואר דהוי רק אי אין ברירה או בגוונא דשתי מינים דלכו''ע אין ברירה, אולם אי יש ברירה גם אם חזרו ונשתתפו חייבים במעשר בהמה ופטורים מן הקלבון. ויעוין ברש''י דמבאר דחזרה תפוסת הבית למקומה. ולשיטת רש''י דעיקר חיובא דמתניתין נובע מחמת השם יורש דאית להו בממון ממילא ניתן לומר דכל כמה דיש ברירה וזכותו גם לאחר החלוקה הוי בתורת יורש וכקיום לבעלות המת א''כ אמרינן דהיחס לזכותו כירושה קיימת בעיקר זכותו וגם היכא דחוזר ונשתתף עם אחיו איכא בזה קיום לזכותו של המת והלכך לא חשיב כלוקח אלא כהמשך לבעלות המת.

**אולם בדעת הרמב''ם דתפוסת הבית ענינה היחס לשותפות אי קיימת בעיקר הבעלות וחשיב כרשות אחת** או דחשיב כשתי רשויות בהאי ממון, ומה דקובע יחס זה הוא אופן כניסתם לשותפות אי הוי ע''י התערבות חלקים של כל חד מנייהו, או דנוצר מהממון המשותף, וא''כ כל כמה דחלקו גם אי נימא דיש ברירה כיון דכעת זכותם עומדת בחלקים א''כ כשחזרו ונשתתפו ליכא סיבה לבטל למפרע את החלוקה, וא''כ השותפות החדשה לא יכולה להיות נדונית כבעלות אחת. ונראה דכיון דהיחס של השותפות קיים בגוף הבעלות א''כ ניתן לומר דאי יש ברירה למרות דכעת לכל חד איכא חלק מסוים בממון אולם עדיין לא הוי כלוקח כיון דהוי מימוש של שותפותו בממון, דהרי זכות החלוקה קיימת בעיקר השותפות דחלק מקיום דינה הוא האפשרות לממש את חלקו באופן מסוים ונמצא דזכותו כעת באה כקיום לזכותו בבעלות המשותפת הלכך לא הוי כלקוח. ולכן גם בחזרו ונשתתפו אמרינן דחזרו לבעלות המשותפת. ויעוין במנחת אברהם דגם נקט כן דהחזרה היא לבעלות המשותפת רק נקט דכל זמן דחלקו איכא לפטורא דלקוח ולכן הוצרך לומר כדעת החמד''ש דליכא פטור לוקח במוכר שחזר וקנה מהלוקח.

###### בישוב הקושיא מב''ק ק''י מירושה בגזל הגר דמחייב במעשר בהמה

1. **יעוין בגר''ח לפי מה שנקט דגם לרמב''ם כל היכא דזכותו מכח ירושה ליכא בזה לפטורא דלוקח**, א''כ בגזל הגר כיון דזכיתם מכח ירושה ליכא בזה לפטורא דמעשר בהמה רק דהתם איכא חידוש כיון דגם לאחר שחלקו אנשי משמר מחויב מי שהגיע לחלקו הבהמה א'''כ אמאי לא תליא בפלוגתא דברירה ויעוי''ש מדוכיח מהא דלא מצו לחלוק גזר הגר כנגד גזל הגר דגם זכיתם אחר חלוקה הוי משולחן גבוה ולא הוי עשיה בניהם וז''ל, א"כ הא מיהא דעיקר זכייתו בחלקו ע"י חלוקת המשמר אינו שייך לדין ברירה, כיון דמשולחן גבוה קא זכו ואין לכהנים בהן אכתי זכיית ממון, וכמו שנתבאר. ולפי זה אם אך כהנים בגזל הגר יורשים הם חשיבי יורשים גם לאחר חלוקה, כיון דכל אחד נוטל בפני עצמו משולחן גבוה, [ואף על גב דע"י זכייתו זכה יותר דנעשה ממונו לכל דבר, מ"מ כיון דעיקר זכייתו בהחלוקה היא מדין ירושה שפיר הוי דינו כיורש, ולא איכפת לן במה שזכה יותר כיון דהזכיה היא ע"י ירושה], וא"כ שפיר חייבין במעשר בהמה גם לדעת הרמב"ם דיורשין פטורין, דהרי נתבאר טעם פטורן משום דנעשו לקוחות, משא"כ הכא בגזל הגר דלעולם הויין יורשים, בין קודם חלוקה בין לאחר חלוקה, ע"כ ממילא חייבין לעולם במעשר בהמה, אם לא שנימא דכהנים בגזל הגר מקבלי מתנות הן, דאז חשוב לקוח בעיקר זכיית המשמר עכ''ל.

###### בקושית המהריט''א מהא דמבואר בתמורה י''ג דמעשר אינו בא בשותפות

1. **יעוין במהריט''א פ''ק אות א' דהקשה מהא דמבואר בתמורה י''ג ג דנתמעט שותפין מתמורה מהא דמה מעשר אינו בא בשותפות**, וקשה על הרמב''ם דנקט דאיכא גוונא דשותפות במעשר בהמה היכא דזכו בממון המשותף א''כ נילף דבכה''ג איכא תמורה. ויעוין בגרי''ז בתמורה שם מה דמיישב על פי הגר''ח וז''ל, ונראה דהנה בחי' הגר"ח על הרמב"ם שם כ' דגם הרמב"ם סובר דבאמת יש מיעוט דיהיה לך ולא של שותפין, אלא דהרמב"ם סובר דמרבינן מ''יהיה'' דקנו בתפיסת הבית חייבין לאו דוקא ביורשין אלא דבשותפין שייך ג"כ זה דבנשתתפו מקרי רשות אחד לגבי מעשר וחייבין במעשר אלא דפטורין מטעם לקוח, אבל בלא לקוח היה רשות שותפין נכלל בכלל תפיסת הבית דחייב, אבל באופן שאם יהיה לכל אחד חצי בהמה מיוחד אז פטורין ממעשר או משום דליכא שיעור לחייבו כיון דאינם מצטרפין למקרי רשות אחד או משום דאז פטורין מלא יהיה לך דשותפין פטורין דדוקא אם היו שותפין בכל החפץ אז מקרי רשות השותפין רשות אחד ומתחייבין לולי הפטור של לקוח אבל אם לכל אחד יש חצי מיוחד אז לא הוי כרשות אחד ופטורין שפיר מטעם שותפות, וא"כ גם לפי הרמב"ם איכא פטור שותפות במעשר ושפיר ילפינן דכמו דבמעשר איכא פטור שותפות כן גבי תמורה ליתא בשותפות, ובקרבן הלא כל אחד הרי מתכפר בפנ"ע א"כ שפיר הוי כמו שותפין במעשר היכא דלכל אחד יש חלק בפנ"ע דפטורין.

**ויעוין בחידושי הגרא''ל ח''ב סימן נ''ג דמוסיף בזה,** וז''ל, ואשר לפי"ז י"ל דהילפותא לענין תמורה אינו מהא דקרבן מעשר אינו בשותפות, אלא מעצם חיובא דמעשר דהרי בחיוב מעשר נאמר פטור שותפות כ"ז דל"ח כאחד, ונלמד מזה מיעוטא דשותפין אין עושין תמורה, ויסוד הדברים לפי"ז הוא דבקרבן שותפין דדין השותפות הוא בכפרה ל"ש בזה כלל ענין דכחד חשיבא דכ"ז הוא רק בקניני ממון, אבל בכפרה הרי כל אחד מתכפר בעצמו, וחלות כפרה מיוחד הוא לכל אחד בפני עצמו, וממילא דלעולם תורת שותפין עלייהו דל"ח כחד, ולכן ילפי' בזה ממעשר שאינו חייב בשותפות ה"נ אין השותפין עושין תמורה ודו"ק. ומבואר שפיר לפי"ז אף לדעת רש"י דיורשין חייבין במעשר משום דרשות תפוסת הבית שאני וכחד חשיבא, מ"מ אם הביאו קרבן מתפוסת הבית חזר בזה תורת שותפות, משום דבדיני כפרה ל"ש לומר דכחד חשיבא וכ"א מתכפר בעצמו וממילא דהדר דינא דשותפין הן ואין עושין תמורה וכמש"נ עכ''ל.

###### בדין ברירה בשתי מינים

1. **יש לעיין ראשית כל אימתי חשיב ב' מינים ואימתי מין אחד. שנית באור ההשפעה של שתי מינים על דין החלוקה.** **ובבאור הגדרה דשתי מינים** בגמ' מצינו שתי אופנים. האחד. חילוק במין עצמו כגדיים ותיישים. שנית היכא דהוי אותו מין רק הוי רעה ויפה כההיא דט' וי' דהוי אותו מין רק דשווים בשומא מחמת דחד מנייהו רע מחבירו. ויעוין במלבושי יו''ט בקונטרס בדיני ברירה מסימן א' והלאה, דמאריך בהאי דינא דברירה ביפה ורעה אי חשיב כשתי מינים ותלה את זה בפלוגתא דר' אלעזר ור' ענן בסוגין. אולם ברש''י נראה דלא פליגי אהדדי ובאמת הטורי אבן חגיגה כ''ה ע''ה נקט דגם לדעת ר' ענן יפה ורעה חשיב ב' מינים מהא דגדיים ותיישים חשיבי ב' מינים. וז''ל, והרי אפי' לחלק גדיים כנגד תיישים שהן מין א' אלא שאלו גדולים ואלו קטנים הואיל ולא שוו אהדדי אין לומר ברירה אפי' למ"ד יש ברירה. אולם במלבושי יו''ט נקט דכיון דנשתנה שמו חשיב מין אחר.

**ויעוין עוד במלבושי יו''ט סימן ב' דאיכא בזה נפק''מ לגבי כפיה לחלוק** דאי חשיב שתי מינים לא מצי לכופו לחלוק זה כנגד זה.

###### בבאור ההשפעה דשתי מינים על דין החלוקה

1. **בפשטות נראה דכל כמה דליכא כפיה לחלוק א''כ לא שייך למימר דהחלוקה דשתי מינים עומדת כקיום לחלות השותפות** וממילא לא שייך בזה כלל ברירה דיסוד דין ברירה בחלוקת שותפין ויורשין נובע מחמת דהזכות להעמיד את חלקו במסוים הוי אופן קיום חלות השותפות והירושה דחלק מקיום דין השותפות דכל אחד יוכל לממש את זכותו בחלק מהממון באופן מסוים וא''כ כל כמה דלא מצי לכופו לא שייך לומר דנכנס בעיקר החלות וממילא הוי מקח גמור.

**אולם יעוין בחזו''א שביעית** סימן ד' ס''ק י''ט דמקשה מאחר דכל כמה דלא מצי לכופו לחלוק חשיב שתי מינים ופשיטא ליה לחזו''א דעדית וזיבורית למרות דהוי מין אחד כיון דהוי רעה ויפה לא מצי לכופו לחלוק עדית כנגד זיבורית ומקשה דא''כ אמאי באחין שחלקו למאן דס''ל דהוי יורשין לא מצינו דבעדית וזיבורית הוי לקוחות. ומכח זה מוכיח דהשתי מינים לא הוי גרעון בעיקר זכות החלוקה אלא הוי סברא רק לענין מעשר בהמה. ומבואר בדבריו דהא דלא מצי לכופו לחלוק לא הוי גרעון בעיקר זכות החלוקה [וצ''ל דזכות החלוקה מתיחסת לשוויות ולא לגוף החפץ], אלא רק עיכובא דכל כמה דהוי שתי מינים לא מצי לכופו לחלוק. אולם כל כמה דנתרצו לחלוק שוב איכא בזה ''תורת חלוקה'' ולמ''ד יש ברירה הוי יורשין.

**ובבאור הך סברא דמעשר בהמה שאני**. יעוין בחזו''א בכורות כז ס''ק טו וז''ל, בעלמא לא מחלקינן בהכי אלא הכא כיון דפטרינן לקוח משום דומיא דבנך ויש לנו למעט גם ירושה אלא דמסתבר לן למחשב יורש כחד עם מורישו והלכך יש לנו מקום לחלק בין חלקו גדיים כנ''ג לחלקו גדיים כנ''ת דכיון דנחתו לשומא לא הוי דומיא דבנך אף אם יש ברירה וחשיב יורש מ''מ כל שזכה ירושתו בשומא חפץ כנגד חפץ אמעיט דלא הוי דומיא דבנך עכ''ל.ומבואר בדבריו דהומאי דבנך תלוי בצורה בה נעשה בעלים ומאחר דהוי צורת מקח ע''י דנחתו לשומא הלכך הוי סיבה לפוטרו.

אולם ברעק''א דהביא שם החזו''א מבואר להדיא דהוי כלל בעיקר דין החלוקה וכן מבואר במלבושי יו''ט דדן להך חסרון דשתי מינים בכל דיני התורה [ויעוין עוד ברשב''א קידושין י''ז ע''ב] , **ורק דגם בזה יש לעיין לפי מה דיסד הגרי''ז** [יעוין בשיעורי הגר''ש ב''ב אות נ''ג] **דגם למ''ד אין ברירה אין הביאור בזה דהוי הקנאה מחודשת שכ"א מקנה לחבירו**, אלא לכו"ע הוי זה מעשה חלוקה, ורק דנחלקו בדין המעשה חלוקה גופא האם הוי עלה דין לקוחות והיינו דהוי עסק מחודש שאינו שייך לירושה, ומה שכ"א עומד בחלקו אחר החלוקה הוא מצד החלוקה ולא מדין יורש, ומשו"ה שייך ביה דין דמחזירין זל"ז ביובל ומשום דהחלוקה עצמה הויא עלה דין מקח, או דיש ברירה ואין החלוקה עסק מחודש אלא דהוי גמר וברירה בדין הירושה או השותפות ומה שכל אחד עומד בחלקו אית לי' דין יורש ע"ז וע"כ אין מחזירין זל"ז ביובל אבל בהא כו"ע מודו דאין כאן הקנאה מחודשת. והשתא יש לעיין אי חסרון דשתי מינים הוי בעיקר חלות הושתפות דלא מונח זכות חוקה לאופן זה וממילא הוי מקח גמור, או דנימא דבעיקר זכות החלוקה ליכא יחס לסוג הממון אלא לערך ורק דמעשה חלוקה בשתי מינים לכו''ע נידון כמעשה מקח. ויעוין באבי עזרי פ''ז ה''ה מהלכות עכו''ם דדן בזה יעוי''ש היטב.

###### דף נ''ז ע''א

###### בבאור סברת הגמ' דרק במעשר בהמה אין ברירה דבעי דומיא דבנך דברור לך

1. **יעוין בחזו''א בכורות כ''ז ס''ק ט''ו על פי דרכו דחסרון דשתי מינים הוי רק ביחס למעשר בהמה תלוי בצורה** וכל כמה דהוי צורת מקח איכא בזה לפטורא ד'''בנך''. וז''ל, וכמו דאמרו בגמ' נ''ז ע''א האי סברא אפילו חלקו גדיים כנגד גדיים ואפי אית לן בעלמא ברירה הכא פטור ממעשר דבעינן דומיא דבנך. ולפי''ז כונת הגמ' דהיה ניתן לומר דגם אי בעלמא יש ברירה מ''מ מעשה חלוקה מגרע בדומיא דבנך.

**ובזכרון שמואל** סימן נ''ב סק''ב מבאר דהוי כסברת תוס' בגיטין כ''ה דבדין לשמה בעי שיהא מבורר בשעת כתיבה וה''ה הכא היה מקום לומר דבעינן דיהא מבורר מתחילתו, ומאחר דברירה לא הוי אגלאי למפרע דלא היה כאן שותפות אלא הוי ''חלוקה'' [רק דזכות החלוקה קיימת בעיקר חלות השותפות ומעיקרא נקבע דמה שיעשה בו מעשה חלוקה יהא זכאי בו] הלכך לא חשיב מבורר מתחילתו.

**ויעוין עוד בתוס' דף נ''ב ע''ב בד''ה אמר ר' אסי דמבאר דגם למ''ד אין ברירה שייך למימר דלגבי דין יובל חשיב ירושה. וז''ל,** אבל כולהו אחריני סברי אף על גב דלקוחות הן דאין ברירה מכר הוא דאמר רחמנא דליהדר ביובל ירושה ומתנה לא כדאמר לעיל וכדאמר נמי לקמן בפרק בתרא (דף נו:) דאע"ג דא"ר יוחנן דאפילו חלקו ט' כנגד ט' וי' כנגד י' אין אומרים הוא חלקו המגיעו משעה ראשונה לכך אפ"ה אצטריך לאשמועי' דלקוחות הוו וחוזרים ביובל דסלקא אדעתין דאין חוזר מטעם דפרישית עכ''ל. ובבאור הדבר יעוין בחידושי הגר''ח תמורה ל'. וז''ל, והנראה דיסוד מוסד הוא מהגמ' ב"ב דבירושה איתא לדין חלוקה דאי ליתא לדין חלוקה מה שייך למילף מחלוקת הארץ דאקנו ע"י גורל דגורל בודאי אינו מעשה מכר בקנין אלא ודאי דילפינן מחלוקת הארץ דיש דין חלוקה והתחלקות הנכסים נעשה ע"י מעשה חלוקה והיינו דיש עוד אופן מכירה והיינו חלוקה, ומחלוקתם אם יש ברירה או אין ברירה היא אח"כ לענין דינים על הנכסים דלמ"ד יש ברירה הנכסים אצלו בתורת ירושה ולמ"ד אין ברירה לוקח הוא על הנכסים אבל עצם הקנין נעשה ע"י מעשה חלוקה וסובר ר"י כיון דלוקח הוא על הנכסים חוזר ביובל, ואמוראי דפליגי עליה סברי דילפינן מחלוקת הארץ עצם דין חלוקה וחלוקה אינה חוזרת, וזהו פי' הגמ' בבכורות (דף נ"ב ע"ב) מכר הוא דאמר רחמנא ליהדר ביובל מתנה וירושה לא וכמו"כ חלוקה אינו חוזר.

###### בבאור סברת הגמ' דאי אשמועינן שדה הו''א דחוזר ביובל כתחילה

1. **36ואי אשמועינן שדה וכו' א"נ כתחילה**, יעוין רש"י בסוגין וביתר באור בגיטין כ''ה וז''ל, כשם שמתחילה היתה בלא חלוקה לאיש אחד כך יחזור ביובל לאיש אחד וטעמא לאו משום דאין ברירה הוא. ומבואר דהוי דין בפני עצמו דלא שיכא כלל לברירה דבעינן דומיא דחלוקת הארץ, אולם יעו''ש ברשב''א וז''ל, ואינו מחוור, ונראה דה"ק היינו טעמא דחוזרת ביובל, משום דלא חשבינן ליה בחלוקה לגמרי לגבי יובל מיהא, דאין חלוקה אלא כחלוקה שבתחלתה של ארץ ישראל שנחלקה בגורל ואורים ותומים וכל ישראל וכדאיתא בשילהי בית כור. וכן מבואר בריטב''א שם. ומבואר להדיא כיסוד הגר"ח דגם אי יש ברירה הוי ''דין חלוקה'' וזוכה מכח החלוקה, ויעוין בגר"ח שם דבאמת מבאר כן בכונת הגמ' וזכינו דבראשונים מבואר כדבריו וז''ל הגר''ח, וכן בגיטין (דף כה ע"א) ואי אשמעינן שדה משום דלחומרא אי נמי כתחילה, והיינו דלמ"ד יש ברירה ג"כ הו"א דחוזרת, ואי דהוברר הדבר דמעולם לא היה שייך להשני איך שייך חזרה, אלא ודאי כמוש"כ דע"י מעשה חלוקה הוי ההתחלקות והו"א דגם בחלוקה איתא לדין חזרה ביובל וזהו כתחילה כמו שהיתה אצל אביהם קודם מעשה החלוקה.

###### ביסוד פסולא דיתום

1. **מבואר בגמ' דילפינן בקדשים תחת אמו למיפסל יתום, וילפינן תחת תחת למעשר.** ובגדר המציאות דיתום יעוין בחולין ל''ח ע''ב האי יתום ה"ד אילימא דילידתיה אמיה והדר מתה, לעולם תיחי ותיזיל אלא דמתה והדר ילידתיה מכי יולד נפקא אלא פשיטא זה פירש למיתה וזה פירש לחיים. ומבואר דבעינן דיהא עם אמו אחר הלידה קצת, וכל כמה שעם גמר הלידה מתה אמו איכא בו פסולא ד''יתום'' ונראה דהוי שם פסול מחודש.

**רק יעוין בגרי''ז מנחות ו' ע''א דמביא את הגמ' בחולין** ל''ח דאיתא התם מחלוקת בשחט מסוכנת דצריכה פירכוס אי פירכוס באמצע שחיטה או בסוף שחיטה, ופרש"י דפירכוס בסוף שחיטה הוי הוכחה שחיה קצת אחר שחיטה, ומייתי ראיה מהדין דממעט יתום דכיון דבהכרח איירי דמתה עם גמר הלידה ואפ''ה ממעט יתום, נמצא דבעינן חיותא אחר הלידה וה''ה אחר שחיטה. והדברים תמוהים דמה שייכות זה לשחיטה כיון דגם בזה פירש למיתה וזה לחיים חשיבא לידה לענין יוצא דופן, א"כ גם לענין שחיטה מקרי חיות ורק דאיכא פסול מחודש דיתום ומאי שיאטיה להגדרת שחיטה.

**ומיישב הגרי''ז** וז''ל, ולזה נראה דחקירת הגמרא אי פירכוס באמצע השחיטה או בסוף הוא דשחיטה לא סגי בזה דבבהמה היה מעשה שחיטה, אלא דצריך ג"כ שיקויים **''מעשה שחיטה בחיה''**, אבל אי מעשה השחיטה אינה נקראת מעשה שחיטה בחיה אינה שחיטה להתיר באכילה, ומחלוקתם היא היכא דחיותא וגמר השחיטה היתה בב"א דמעשה שחיטה בודאי הוי כאן, דהרי בשעת שחיטה חייתה, אי חשיב שחיטה בחיה וחשיבא דנתקיימה השחיטה בחיי', או דילמא כיון דלא חיתה אחר זה כלום ''אין זה חשיב בחייה'', ומייתי ראיה מיתום, דנראה דהא דמרבינן מעם אמו דצריך שתחיה האם אחר הלידה אין זה דין מחודש בקדשים דאחר הלידה תחיה אמו, אלא דהוי זה דין ותנאי בלידה דלא סגי במה דחשיבא מעשה לידה אלא **''דצריך שיחשב מעשה לידה בהאם'',** שגם באם החיה תחשב מעשה לידה דמדין יוצא דופן לא נודע אלא דצריך שתהא ''מעשה לידה'', אבל אין צריך שתהא מעשה לידה דוקא בחייה, ולו יצוייר דבמתה יהא נקרא מעשה לידה ג"כ כשר, אבל מדין עם אמו ידעינן דצריך שיהא נקרא ''מעשה לידה בהאם'', ולהכא צריך שתחיה האם לאחר הלידה, ושפיר פרש"י דחזינן מהא דכל היכא דצריך שיתקיים מעשה לידה בחיה צריך שיהא חיות אח"כ עכ''ל.

**ויעוי''ש עוד דמיישב לפי''ז את קושית הראב''ד בפ''ג הי''א דאמאי לא מנה הרמב''ם לפסולא דיתום באיסורי מזבח** **ולפי''ז ניחא כיון דנכלל בפסולא יוצא דופן** וז''ל, וזהו כדברינו דהדין יתום דממעטינן מתחת אמו אין זה דין מחודש דצריך להיות אחר הלידה עם אמו, אלא דגם זהו תנאי בדיני הלידה דצריך להיות לידה בהאם, ואחר גילוי הקרא דתחת אמו גם פסול זה נכלל ביוצא דופן, אלא דמקרא דכי יולד הו"א דצריך שיהא רק מעשה לידה, דלא איכפת לן אי בחייה או במיתתה, וזה דמגלה לנו הקרא דתחת אמו, דצריך שתהא לידה בחייה.

**ועיקר היסוד דפסולא דיתום איכללא בפסולא דיוצא דופן יעוין במלבושי יו''ט** ח''ב בפלפולים סימן ה' עמוד ס''ג דגם נקט כן רק דמבאר דכל כמה דלא חיתה אמו מעט אחר הלידה דיינינן ליה כמו שגמר המיתה קודם הלידה ולכך הוי כיוצא דופן.

**רק יעוי''ש דמקשה מסוגין בדף נ''ז ע''ב** דמבואר דהא דת''ק מכשרי יוצא דופן ומחוסר זמן ויתום, הוי מחמת דס''ל דליכא לפסולא דיוצא דופן ומחוסר זמן, וביתום איירי שהעור שלה קיים, דבזה ליכא לפסולא דיתום. **ומבואר להדיא דהוי פסול בפני עצמו**.

**ובעיקר הא דמהני העור של האם גם מהא חזינן דאיכא קיום ביחס של האם לולד אחר הלידה,** דהרי הא מהני מחמת דהולד מתחמם בו כמו שמבואר בגמ' עוד מקשה המלבושי יו''ט מהא דירש פרקין דגזרינן אטו יתום ואי נימא דכל פסולא דיתום הוי רק בגוונא דזה פירש למיתה וזה פירש לחיים הוי מלתא דל''ש, וביותר קשה דמאחר דאי העור קיים ליכא פסולא א''כ הא ודאי לא משכחת שתמות עם לידת הולד ולא יהא לעורה. עוד מקשה המלבושי יו''ט דאי החסרון בלידה עצמה מה יהני הא דעורה קיים.

**ומכח זה מיסד דלהך שיטות בחולין ל''ח דלא בעי פרכוס אחר שחיטה ע''כ ס''ל דכל כמה דהמיתה והשחיטה באים כאחד ליכא חסרון בשחיטה ודיינינן דהשחיטה הוי בחיות האם א''כ גם בלידה ליכא חסרון,** ובהכרח דס''ל דהוי גזה''כ מחודשת דבעינן שתחיה אמו אחר לידה ולא חיישי לקושית רבא דלעולם תיזל ותיחי ובעי שיעור מועט שיהא תחת אמו ולכן מהני הא דעורה קיים.

**אולם לדעת רבא דפסולא דיתום הוי בגוף הלידה א''כ קשה הא דמהני עורה קיים** **ומכח זה הכריח המלבושי יו''ט לדדעת רבא פסול יתום במעשר בהמה הוי פסול מחודש דבעינן דבעת העברת השבט יהא תחת אמו**. ומביא מהמכילתא דאיכא ילפותא מחודשת מבכור למעשר בהמה יעוי''ש היטב. ולפי''ז מבואר היטב הא דמהני עורה קיים וכן הא דאיכא לגזירה דיתום דיתום כזה דלית ליה אם בשעה שנכנס לדיר שכיח טפי, ויעוי'ש עוד דמבאר היטב את הגמ' בדף נ''ח ע''ב דלכך מעמידים אימותיהם בחוץ והם מבפנים משום יתום דהכונה כדי להודיע דבעינן שאמו תהא קיימת בשעת ההעברה [ודלא כמו שפירש שם רש''י]. והא דאיתא במשנה ואיזה יתום כל שמתה אמו או שנחטה ואח''כ ילדה יעוי''ש דהוי ט''ס וכן במשניות שלפנינו ליתא לתיבת ילדה וגם ברש''י נראה דלא היה לפניו גרסא זו. ולפי''ז מיושב היטב הא דלא הביא הרמב'ם לפסולא דיתום בקדשים כיון דאליבא דרבא ליכא פסול יתום בקדשים אלא רק נפסל משום יוצא דופן.

**ובעיקר גדר פסולא דיתום יעוין במרכבת המשנה דנקט דהוי מלתא דמחוסר זמן.** וז''ל, ואני אומר דיתום הוא בכלל מחוסר זמן דקרא כתיב שבעת ימים יהיה תחת אמו דהיינו שני תנאים חדא שתהיה בת שבעה ימים אז ראוי להקדש שנית שיהיה תחת אמו עכ"פ שעה אחת כדפי' רש"י חולין דף ל"ח ע"ב, הילכך כל שנולד אחר מיתת או שחיטת אמו הוי מחוסר זמן עולמית ואין ראוי להקדש עכ''ל.

**ויעוין עוד באבן האזל דגם הלך בדרך זו ויעוי''ש דמיישב לפי''ז את החילוק בין קדשים למעשר בהמה** דבקדשים הוי מלתא דמחוסר זמן וכיון דלא הוי כמחוסר זמן דכתיב ביה לא ירצה הכא הוי רק דין לכתחילה על מעשה ההקדש ובמעשר בהמה דהוי ילפותא דלא נכנס לדיר להתעשר בהא הוי פטור בעיקר דינו יעוי''ש היטב. ויעוין עוד בסוף דבריו מה דמבאר באופן נפלא את הגמ' בחולין דמדמה דין פרכוס בשחיטה לדינא דיתום.

**ויעוין עוד בהשמטות דמוסיף לבאר אמאי פסולא דיתום שייכא למחוסר זמן** וז''ל, ומובן בפשיטות דיש חילוק בין המעוט דכי יולד פרט ליוצא דופן ובין תחת אמו פרט ליתום, דכי יולד כתוב בעיקר הגדרת הבהמה הכשרה לקרבן וע"ז אמרו שור או כשב פרט לכלאים או עז פרט לנדמה כי יולד פרט ליוצא דופן שכולם הם חסרונות בעצם הבהמה הראויה לקרבן, אבל יתום נתמעט מקרא דוהי' שבעת ימים תחת אמו וזה אינו דין במהות הבהמה וכמש"כ דעי"ז שאמו מתה אין שינוי בהבהמה אלא שמצות התורה הוא, והי' אפשר שגם מחוסר זמן לא יהי' פסול בדיעבד אלא שגילתה תורה ומיום השמיני והלאה ירצה ומבואר שמקודם לא ירצה עכ''ל. רק דעדיין יש לעיין מסוגין דנקטה דגם אי מחוסר זמן כשר עדיין איכא לפסולא דיתום.

###### ות"ק אי גמר תחת תחת מקדשים הני נמי לא

1. **יעוין במנחת אברהם דתמה דמאי ס''ד דיחול קדושת מעשר בהמה בכלאים יוצא דופן וטריפה**, הרי בתמורה י''ז מבואר דהוי כאין במינו קרבן יעוין ברמב''ם פ''א מתורה הי''ז דהוי כממיר בחמור או בגמל. וכן יש להקשות הא דבדף נ''ד ע''ב ס''ד דעל חיה יחול מעשר בהמה למרות דאין במינו קרבן. ומוכיח מזה דשייך חלות קדושת מעשר בהמה בלי חלות קרבן ודבר יתבאר יותר על פי יסוד התורת זרעים דאיכא חלות מעשר בלי דין קרבן.

###### דף נ''ז ע''ב

###### בהא דמבואר במשנה דקודם הגורן מותר לשחוט ולאכול

1. **יעוין ברש''י** בד''ה שלש גרנות, וז''ל, אבל קודם לכן מותר דמצוה בעלמא הוא לעשר בהמותיו דהעשירי קודש מאחר שקרא עליו שם אבל הרשות בידו לאוכלו בלא מעשר. ונראה מרש''י דליכא בזה חיובא. **ויעוין בשו''ת אהל משה** [לרא''מ הורביץ] ח''ב סימן ס''ט דנקט דליכא חיוב לעשר והוי רק מצוה קיומית דלא מצינו בתורה רק דכל אשר יעבור תחת השבט יהיה קודש ולא מוזכר חיוב לעשר. ויעוין עוד בר''ן ר"ה דף ו' א בד"ה בפיך, דמקשה דאמאי לא נזכר בבריתא דבל תאחר את מעשר ובכור ופסח ומיישב וז''ל, ונ"ל דהיינו טעמא משום דהנהו כולהו לא שייך בהו אמר ולא אפרשיה דבכור ומעשר ופסח מופרשין הן וכו'. עכ"ל. ומבואר בר''ן דבמעשר בהמה ליכא גוונא דאמר ולא אפריש ואי נימא דאיכא חיוב להפריש אמאי לא שייך ב''ת על ההפרשה עצמה ומוכיח הגריש''א דס''ל לר''ן שכל החיוב מתחיל עליו רק אחרי שהעבירן תחת השבט, וע"ז כתב הר"ן דמופרשין הן, ונשאר ב"ת רק על ההקרבה.

**אולם יעוין בחזו''א כ''ז סק''ג דמוכיח מהרמב''ם דהוי חיוב.** וז''ל, אבל לשון הרמב"ם (פ"ו מבכורות) משמע שזו מ"ע חיובית, וכן אמרו לעיל (נ"ג ב) עשר תעשר בשתי מעשרות הכתוב מדבר [ויעוין היטב בתו''כ סוף פר' בחוקתי], ובסהמ"צ (עשה ע"ח) כתב הוא שצונו להוציא עישור וכו'.

**ובבאור הא דמצי לשחוט ולאכול אי הוי מצוה חיובית** יעוין בחזו''א שם וז''ל, דזה אינו ביטול המצוה אלא גורם לאפטורי ובזה אין איסור. **ולכאורה נראה לפשוט מזה את חקירת הגר''ח בגדר חיובא דמעשר בהמה** אי צירופם לעשר יוצר את החיוב או דכל חד מנייהו מחויב רק אופן הקיום הוא ע''י דאיכא י' מחויבים דמעבירם במנין. יעוין בחידושי ר' ברוך בער מקואות סימן א' דמביא את הגר''ח דמיישב עפי''ז את קושית תוס' דאמאי ליכא ביטול ברוב בקפץ אחד מן המנוין. וז''ל, דהנה יש לחקור בהחיוב שחייבה תורה במעשר על ב' אופנים, א) דכל שיש לו טלה יש עליו דין חיוב מעשר וכשיש לו עשרה טלאים מחויבים, מפריש אחד לכהן ובפחות מעשרה אין לו מעשר ליתן, ב) דבפחות מעשרה אין עליו דין מעשר כלל וכשיהיה לו עשרה יהיה חל עליו חיוב ליתן מעשר. ואמר הגר"ח שצריך לומר כהצד השני דבפחות מעשרה אין כאן חיוב מעשר כלל וא"כ לא קשה כלל קושית התוס' דדין ביטול ברוב לא שייך אלא היכא דלא הוכר האיסור, אבל הכא הוי כמו הוכר האיסור דהא חזינן דליכא עשרה עכ''ל.

**והשתא אי נימא דכל טלה יש עליו כבר חיוב מעשר** ורק דכל כמה דליכא קיבוץ של עשרה מחויבים ליכא היכי תימצי לקיים את ההפרשה נמצא דהיכא דשוחט חד מנייהו הוא מפקיע את אפשרות הקיום של החיוב, אולם אי נימא דכל המחייב נובע מקיבוץ העשרה א''כ בהא איכא למימר דכל כמה דשוחט חד מנייהו ליכא בזה דחיה על המצוה אלא הפקעת עצם המצב שמחייב את המצוה.

**אולם יעוין במנחת אברהם** בדף נ''ז דמביא מהגר''א או''ח סימן ח' דנקט דאיכא חיוב לעשר מדאוריתא גם אי לא רוצה לאכול ומקשה לפי''ז בהא דדנו הראשונים אמאי אסור להאכיל טבל ודנו משום איסור הנאת כילוי ולא כתבו משום ביטול מצ''ע דהפרשה, ומוכח דליכא איסורא על מה שמבטל את האפשרות לקיום המצוה.

**ונראה דהוכחתו מהנאת כילוי אינה ראיה** **דיעוין בחזו''א דמאי סימן ד' סק''ב דמחלק בין הבעלים דמחויב במעשר דאצל הבעלים עובר בעשה דתרומה ומעשר היכא דנהנה הנאת כילוי**, ורק אחרים דליכא להו חיוב מעשר בהא הוי איסורא דעלמא מהיקשא [יעוין שבת כו]. וז''ל, ונראה דאם הנהנה הוא בעלים עובר בעשה דתרומה ומעשר וכן באוכל עכ''ל. וכן מבואר בחידושי הגרי''ז הלכות מעשר דלבעלים איכא איסורא להאכיל לבהמה מכח חובת המעשר.

**רק יעוין בחזו''א שם דמחדש דלשרוף ליכא איסורא גם לבעלים** וז''ל, אבל בשורף אינו עובר בעשה אע''ג דנראה עיקר כדעת האומרים דמעשר היא מצוה חיובית שהרי עובר בבל תאחר מ''מ כל שלא עבר עדיין בב''ת שורפו ומיפטר מעשה עכ''ל. ויש לעיין בבאור החילוק בין נהנה לשורף, ואולי כל כמה דנהנה כיון דהעמיד קיום לטבל בהנאתו לא פקע ממנו סיבת חובת ההפרשה, רק דליכא היכי תימצי לחייבו משא''כ בנשרף דביטל את מציאותו כדבר המשמש לאדם בהא ליכא לסיבת החיוב, ולפי''ז הכא דנהנה מהמעשר לא הוי כשורף ותו איכא בזה ביטול מצוה אא''כ נימא דכל המחייב נובע מהצירוף של העשר ובזה הוי כשורף.

###### בבאור היתרא דשחיטה אי נימא דאיכא כבר חיוב אי דמיא לביטול מצות יבמין

1. **ובעיקר הנידון אי מצי לבטל את אפשרות הקיום במצוה שמחויב בה לכאורה יש לדמות לאיסורא דביטול מצות יבמין** ביבמות כו' ע''א [בשני אחין נשואים שתי אחיות ומת אחד מהם דאי מיבם האח השלישי הוא הופך את אחותה לערוה עליו ואי ימות האח השני יפקיע ממנה מצות יבום] דגם התם הוא מעמיד הפקעה על קיום מצות יבום. **ויעוין בקרן אורה דפשיטא ליה דביטול מצוה הוי איסור דאוריתא** רק דדן דיבום שאני. וז''ל, ויש לדון בהאי איסורא דביטול מצות יבמין דלכאורה יש בזה סרך איסור תורה דאסור לבטל מצוה המוטלת עליו, או יש לומר כיון דמצות יבום קודם למצות חליצה, וחליצה במקום יבום לאו כלום היא, אפשר דמחויב הוא לקיים מצוה אחת כדינה משתיהם שלא כדין. ועוד נראה דבכי האי גוונא דמבטל לה על ידי גרמא בעלמא ליכא חשש איסור תורה. וכן משמע מהא דר"ג סבירא ליה דמותר לבטל מצות יבמין עכ''ל. ומבואר בדבריו דפשיטא ליה דהוי איסור דאוריתא רק דדן דיבום שאני או מחמת עדיפותא דמצות יבום או מחמת דהוי גרמא אולם הכא הוי בידים כיון דפועל בגוף החפצא דמצוה עצמו.

**ולכאורה היה נראה לדמות לפלוגתת הרז"ה והרמב"ן בסוגיא דאשתפוך חמימיה אי מצי להכניס עצמו להיתר של פקו"נ ולעבור על איסור שבת** יעוין בר"ן שבת קל"ד ע"ב ולכאורה מבואר בזה דהתביעה על הלאו מתחלת כבר בשעה שהתחיל לעשות מעשה שמכריח המשך שיש בו דחיה על האיסור ולכן צריך לדון לפי המצב כעת ולא יהני מה שאח"כ יתחדש היתר פקו"נ. ויעוין ברשב"א בביצה דף ח' ע"ב ד"ה אתי עשה. וז"ל, דכל שהוא עושה על דעת שידחה הלאו לבסוף ואי אפשר לו בלא"ה ה"ז כדוחה אותו בתחילה עכ"ל. ולפי"ז גם בביטול עשה ניתן לומר דהעשה מחייבו לא להעמיד עשיה שתבטלו. וגם לדעת הרמב''ן דמצי לבטל הוי רק מחמת דמחויב כעת במצוה ומחמת זה לא נתבע ממנו לדון את הביטול על איסור שבת כיון דהמעשה שעושה כעת הוא מצוה אולם היכא דעיקר פעולתו הוא ביטול המצוה בהא ודאי מוטל עליו לא לדחות את החיוב, רק דאפשר דהתביעה המוקדמת קיימת רק בלאו דאיכא חפצא דעבירה ומכח זה נתבע ממנו גם על עשיות מוקדמות שיפגעו בלאו אולם בעשה כל התביעה עומדת רק אי נוכל לראותו כמבטל עשה.

**אלא דאי נימא דביטול מצות יבמים הוי דאוריתא א''כ מבואר דגם בעשה איכא תביעה מוקדמת על ביטול העשה**, אולם נראה עוד יש לדון דהוי רק היכא דמעמיד דחיה על האיסור וגם אי פקו''נ הוי הותרה כיון דסכ''ס הוי היתר על האיסור הלכך חשיב כדוחה את האיסור. ולפי''ז נראה דשאני ביטול מצות יבמים מסוגין דבביטול מצות יבמים יוצר פטור ערוה וגם בזה חשיב כדוחה את המצוה משא''כ הכא דמפקיע את מציאות המצוה.

###### בבאור המשמעות של החיוב למרות דמצי לבטלו

1. **יעוין בחזו''א דמקשה דאי רשאי מה''ת למכור ולשחוט לעולם ואינו עובר בעשה לעולם א''כ היכן הוא הצווי לעשר ומכח זה דן דאיכא בל תאחר בהפרשת מעשר**, ומבואר בחזו''א דבל תאחר לא הוי היתר לאחר אלא דלולי בל תאחר לא היה הגבלת זמן לחייבו להפריש והבל תאחר קבע דמזמן הרגל מוטל עליו לקיים את חיובו, ולמרות דלא הוי זמן בגוף המצוה עצמה וכל כמה דיקיים בסוף את המצוה לא ביטל את עצם המצוה מ''מ הוי תביעה לא לאחר את קיום המצוה ורק אם שחטו כיון דהפקיע את אפשרות קיום המצוה בהא נתבע על ביטול המצוה. וז''ל החזו''א, ואם הגיע הרגל ויש לו עשר בהמות ולא עישרן עובר בעשה דאיחור ואם מוכר או שוחט אח''כ ביטל את העשה דמעשר דבכל רגע הוא מוזהר לעשר ואם עישר אחר הרגל תיקן עשה דמעשר אבל עשה דאיחור לא תיקן עכ''ל.

**רק דמביא מהטו''א ר''ה דף ד ע''א ד''ה בכור ומעשר, דנקט דליכא חיובא דבל תאחר על הפרשת הבהמה למרות דהוי מצוה חיובית** כיון דמצי להפקיעם מהקרבה ע''י נתינת מום כמו שמבואר בדף נ''ג ע''ב ונמצא דליכא יחס בחיובם להקרבה, ולכן ליכא בזה ב''ת. וז''ל, וטעמא דמילתא דשאני מ"ב מכל הקרבנות נ"ל דהיינו טעמ' משום דכל הקרבנות בין הבאים בחובה בין בנדרים ונדבות א"א לצאת י"ח בשום ענין אא"כ מקריבן משו"ה בדלא אפריש עובר דכ"ז שאינו מפרישן א"א להקריב והא נתחייב בהקרבתן עכ"פ, אבל מעשר בהמה אף על פי שמצוה לעשר בהמותיו אפ"ה אינו מוכרח שהמעשר יקריב דהא אי בעי שדי מומא בכולה עדרו ומכניסין לדיר להתעשר וכיון שיש בידו להפקיע עדרו מלהקריב המעשר למזבח ע"י הטלת מום ואין כאן אלא מצות מעשר לחוד דרמי עלי' הרי הוא ככל המצות שבתורה דאין בהן משום ב"ת אם איחרן, ולא דמי לכל הקרבנות דא"א להפקיען מתורת הקרבה, אבל באפריש מעשר בהמה ולא אקריב אם הוא תם עובר עליו בב"ת כבכור וכל הקרבנות דכיון דלא שדי מומא מעיקרא וכבר חל עליו שם מעשר בעודו תם אי אפשר מעכשיו להטיל בו מום ולהפקיעו מהקרבה דהא אסור מן התורה להטיל מום בקדשים ומעתה הרי הוא ככל הקדשים דמסתמא למזבח קיימי.

**ויש לעיין דאי נימא כדעת הטו''א דליכא בל תאחר עדיין יקשה קושית החזו''א מה המשמעות של החיוב.** **ויעוין במרומי שדה** נ''ז ע''ב וז''ל, נראה דכל זה כל זמן שלא יצא במנין, אבל שהתחיל למנות ויצא הוי טבל ואסור לשחוט עד שיצא העשירי אלא שאינו טבל שיהא חייב מיתה עכ''ל. [יעוי''ש ראיתו].

**אולם יעוין במנחת אברהם דמביא מהגרא''מ שך דנקט איפכא דכל ההיתר למכור ולשחוט הוי היכא שכבר העביר אותם במנין והתחיל למנות** ובזה קודם תקנת גרנות יכול לשחוט כיון דיכול עכשיו להמשיך המנין אבל היכא דלא הנכיסם למנין בהא פשיטא דאסור לשוחטו דחשיב ביטול עשה. ויעוין במנח''א דמביא מהקרית ספר פ''ז מבכורות דנקט ג''כ דבהעבירם במנין ליכא איסורא וז''ל, אין הטלאים הנולדים כמו הטבל אלא מותר למכור ולשחוט ''כל מה שיצא מן הדיר במנין עד שישלים לעשרה'' והעשירי יהיה קדש.

**ויעוין עוד במלאכת שלמה** שקלים פ''ג מ''א וז''ל, וא"ת לפי דין התורה שאלו הזמנים אינן קובעין ומותר לאכול ולמכור אף על פי שלא עישר א"כ היכי שייכא מצוה זו שמצות עשה מן התורה היא לעשר כמו שלמדו בת"כ מפסוקים שהוא בעמוד ועשה וי"ל שהמצוה היא שר"ח אלול ר"ה למעשר בהמה כמו ששנינו בר"ה פ"א וכל הנולדים מא' באלול עד א' באלול של שנה האחרת נקראים ישן לגבי מה שיולד בשנה האחרת ואין מעשרין מזה על זה שאין מעשרין מן החדש על הישן א"כ כשיגיע ר"ח אלול שנה האחרת מצוה לעשר כל הנולדים בשנה שעברה ואין לאכול מהם עד שיעשר כמו קביעות הגרנות שקובעין מדברי חכמים.

###### ביסוד תקנת גרנות

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ג דכתב דעיקר תקנת גרנות מכריח דמעשר בהמה הוי מצוה חיובית,** רק דרשאי למכור ולשחוט ובהא שייך שחז''ל יקבעו זמן שבו כבר אסור להפקיע את המצוה, אולם אי לא הוי חובה מה שייך תקנה לאסור שחיטה ומכירה. ובשיטת רש''י צ''ל כמו שמבואר בגמ' דטבלה כגורן ומבואר דרבנן שוייהו כטבל כדי שתהא בהמה מצויה לעולי רגלים.

**אלא דבעיקר יסוד התקנה יעוין בראשית בכורים** דהקשה דבשביל שתהא בהמה מצויה לא הוצרכו לאסור בשחיטה אלא סגי דיתקנו שזמן ההפרשה יהא מזמן הגורן דהא מבואר בגמ' דכיון דניח''ל לאינש למעבד מצוה בממוניה ולא להפקיע את החיוב הלכך שוחטים רק לאחר ההפרשה, ועיקר התקנה ענינה שזמן ההפרשה יהא סמוך לרגל דאז ימתינו לזמן זה וא''כ אמאי בעי לאסור את השחיטה.

**ויעוין בריטב''א ר''ה ב' ע''א דנקט דעיקר התקנה דלא ישהו מעשרותם** וז''ל, דכי היכא דאיכא לתבואה גורן למעשר, דמההיא שעתא אסור לאכול ממנה אפי' אכילת עראי עד שיעשר כגון מירוח וראיית פני הבית להן, וכן שעת גלגול לענין חלה כך עשו חכמים גורן למעשר בהמה שאסור לשחוט ולמכור עד שיעשר כדי שלא ישהא מעשרותיו, ואלו הן גרנות הנזכרים שם וקבעו בהם ג' זמנים אלו כדי שתהא בהמה מצויה לעולי רגלים כדמפרש בגמרא עכ''ל. ובפשטות נראה בריטב''א דאיכא חיוב לעשר דאל''כ מאי איכא בהא דמשהה מעשרותיו. ויש לדון לפי''ז בספק החזו''א אי תקנת גרנות נוהגת בחו''ל דאי נימא דעיקר יסוד התקנה הוא שלא להשוהת מעשרותיו א''כ גם בחו''ל איכא חיוב מעשר.

**ובעיקר הא דרבנן שוייהו כטבל היה נראה להוכיח מזה את יסוד התורת זרעים** פ''א מתרומות דבחיוב מעשר בהמה מלבד הקדושת קרבן איכא תורת מעשר.

###### דף נ"ח ע''א

###### אמר רבא לדברי בן עזאי נולדו לו חמשה באב וחמשה באלול וחמשה בתשרי כונסן לדיר להתעשר וכו'

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ט דמוכיח מסוגין את יסוד הרש''ש דא''צ דיבור במנינו אלא סגי במה שיודע מנינם.** וז''ל, והלא אי אפשר לו למנות את האביים ואת התשריים שהרי אינו יודע אם האביים חייבים או התשריים ומ''מ חשיב מנין כיון שעומד על מנינם אחד אחד עד שידע עשרה ודאים עכ''ל. **רק דמביא מהליקוטי הלכות דמוכיח מהרמב''ם דבעי מנין**. ויעוין במנחת אברהם דדן איך אופן המנין בהך גוונא דאב ותשרי אי בתחילה מונה כל החמשה של אב מאחד עד חמש ולאחמ''כ מונה את החמשה של תשרי מאחד עד חמש, או דמונה את שניהם בתורת מנין אחד, דבכל שנים מהם איכא אחד, והשתא אי נימא דמונה שתי מנינים א''כ ליכא חסרון במנין, ורק אי מונה תרוייהו במנין אחד בהא ליכא מעשה מנין אלא רק ידיעה. ובספר זהב הקודש דן דאי מונה כל קבוצה בנפרד נמצא דכשמונה את הבהמה השניה בתורת ב' עדיין לא נתברר לנו שהבהמה הראשונה שמנה אותה כא' בה מתחיל המנין דשמא היא הקבוצה הפטורה וא''כ ליכא בירור לעשירי מכח מעשה המנין, ואדרבה אי ימנה אחד של אב ומיד ימנה בהמה אחת שנולדה בתשרי בהא איכא ממ''נ שכבר עבר חד בהאי מנין ובזה איכא למימר שודאי לנו שמנה כל מספר בפני עצמו אפילו שלא יודע להצביע היכן נמצאים מ''מ איכא בזה תורת מנין.

###### דף נ"ח ע''ב

###### בדין עשירי ודאי ולא עשירי ספק

1. **יש לעיין ביסוד הך דינא דעשירי ספק דהרי ספק לחומרא** כמבואר במשנה לקמן דמן המעושרין לתוכן כולן ירעו עד שיסתאבו וכו'. וכן יצאו שנים בעשירי דעשירי וי"א מעורבין, ומבואר דהמצב של עשירי ספק מגרע בעיקר החלות וכן מדייק בשערי יושר שער א' פ''ה מעצם הילפותא ד''יהיה''. וז''ל, ועוד נראה לי ברור דכיון דכתיב עשירי "יהיה" קודש ודרשינן עשירי ודאי מעטה תורה שלא יחול מעשר מספק, ובשאר דוכתי לא מעטה תורה על החלות אלא על הנהגת המעשה כמו ''לא יבוא ממזר'' עכ''ל. ומבואר דידיעת האדם במציאות הודאית של קיומו של עשירי הוי חלק מסיבת החלות. רק בגדר הדבר צ''ב דהרי הא מבואר במשנה דיצאו שנים בעשירי דלמרות דלא ידוע מיהו העשירי חל דין עשירי ומבואר דסגי בידיעה דודאי איכא בהך מנין עשירי וצ''ב גדר הדבר.

**ויעוין בשערי יושר דלא הוי דין ידיעה ביחס לעשירי אלא הוי דין במנין של התשע שדרכו איכא יחס לעשירי כעשירי.** וז''ל, וביאור ענין זה שהקפידה תורה שלא יהיו ספק להמונה המעביר תחת השבט שהוא עשירי, ואף דמעשר חל בלא כונה ובטעות, אבל מ"מ בעינן שימנה תשעה ואז עשירי חל בטעות אף שקרא לעשירי תשיעי, וכן כתבו בתוס' נדרים י"ח ע"ב וז"ל ואם של מעשר סתמא נדר אסור, וא"ת והלא עשירי מאליו הוי קדוש וא"כ לא הוי דבר הנדור, וי"ל דבעי העברת מנין ואם היו עשרה ונטל אחד בלא מנין אינו קדוש כדאמר בפרק מעשר בהמה (נח ב) מיקרי שפיר דבר הנדור, עכ"ל. מבואר בדבריהם דהקדושה באה ע"י המונה ומשו"ה חשיב דבר הנדור שאינו מתקדש ממילא אלא ע"י הבעלים, וע"כ י"ל דהקפידה תורה שיהיו המנין ברור להמונה, ואם מסופק הוא על אחד מהמנוים אם הוא בכלל המחויבים במעשר בטל המנין. ויש להטעים ענין זה דמספר שאינו ברור לא חשוב מספר ומנין, וע"כ נלענ"ד דאם קרא לעשירי ע"י ספק שנסתפק בשעת המנין ואח"ז נתברר שכל העשרה היו ראויים למנין דג"כ לא יהיו ע"ז שם מעשר דכיון דלפמש"כ עיקר הדבר שצריך שיהיו ודאי בשעת המנין וע"ז לא שייך איגלאי למפרע כמובן, אבל יצאו שנים בעשירי דעשירי ממילא קדוש משו"ה חל על הספק היינו אף שאינו ידוע לבעלים דרק עד תשעה צריך מנין הבעלים כן נראה לענ"ד.

**רק דיש לעיין לפי מה שנתבאר לעיל בפלוגתא בין הרש''ש ללקוטי הלכות אי בעי מעשה מנין או דסגי דיודע במנינם**, דאי ליכא דין מעשה מנין לכאורה אין מקום למה דנקט השערי יושר דהוי חסרון במנין, וצ''ל דהידיעה הודאית עצמה הוי חלק מסיבת החלות ואולי היא הנותנת דמאחד דהדין מנין קיים בידיעת האדם הלכך בעינן דיהא לו ידיעה ודאית.

###### בבאור דין המנין במעשר בהמה

1. **מבואר במתניתין דבעינן לכונסן לדיר. ויעוין בפיה''מ** וז''ל, דיר הוא המקום המוקף שמכניסים בו את הצאן והבקר בעת המעשר יש שהוא עשוי מבנין או מן הקנים וכיוצא בהן עכ''ל. ובפשטות נראה דדין זה מעכב, ונראה דהא פשיטא דליכא חסרון בצירופא דעשרה דהא מבואר לעיל דהשיעור לצירופא דעשרה הוי ט''ז מיל וא''כ כל כמה דאיכא להך צירופא איכא עשרה מחויבים [או דבהם נתהווה החיוב אי בעינן עשרה לגוף החיוב, ואי נימא דכל בהמה מצד עצמה מחויבת הי' העמיד את המצב שבו איכא לקיום דמנין] וא''כ יש לעיין מה מוסיף כניסתם לדיר, והיה ניתן לומר דהוי רק בגוונא דמנין דרך העברה דצריך שיעשה פתח קטן שיצאו אחד אחד ולכן צריך בשביל זה מקום עם פתח, אולם בפשטות נראה דגם במנאן רבוצים או עומדים בעינן שיהיו בתוך דיר, וא''כ מבואר דהצורך בדיר הוא בשביל עיקר העמדתם למנין. והבאור בזה נראה דהמנין לא הוי מעשה ספירה גרידא להגיע על ידו לעשירי אלא בעינן שיעמיד את עצם הבהמות כעומדות במנין, וזה ע''י סיומם במקום שמיועד למנין, דבזה היחס של המנין קיים בכל חד מנייהו.

**ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דהוכיח החזו''א סימן כ''ז סק''ו דגם היכא דאיכא לו מאה טלאים והכניס רק עשר ומת אחד בדיר דנפטרו במנין הראוי ולא מחייבינן ליה להכניס טלאים אחרים** למרות דאיכא בכולהו לצירוף ט''ז מיל. ונראה דכיון דבדיר נקבע העמידה למנין בגוף הבהמות הלכך נקבעו כבר כקבוצה אחת שבה יעמוד המעשר וממילא לא שייך כבר צירוף של טלאים מבחוץ.

**ונראה להביא כמה ראיות דאיכא קיום בגוף המנין ולא רק כהיכי תמצי לקביעת העשירי.** ראשית כל מהא דבעינן לכתחילה בצורת המנין שיעשה דוקא דרך ההעברה תחת השבט ובעשירי מניח את השבט עליו וצבעו בסיקרא דאיכא בראש השבט [יעוין במאירי חגיגה ח' בבאור הגזירה דאין מעשרין ביו''ט שמא יצבענו בסיקרא וז''ל, דשמא בהעברתו הבהמות תחת השבט יגע בעשירי בשבט ונמצא צובעו בסיקרא שבו.] וכ''נ במשנה בנזיר דף לא ע''ב דאיתא שם דהניח את השבט על השמיני וקראו עשירי. ובחזו''א כ''ז סק''ח הוכיח מזה דבעינן שיגע השבט בכל אחד ואחד אולם נראה דהתם איירי בטעה וקרא לשמיני עשירי או לי''ב עשירי ועל זה קאמרנ והניח את השבט דבשל לקובעו עשירי בעי את הנחת השבט, וכ''נ מוכח מהא דהצביעה בסיקרא הוי מכח הנחת השבט בעשירי רק אי נחלק דאיכא הנחה ללא צביעה ואיכא הנחה עם צביעה. ונראה דגם הא דבעי שיצבענו בסיקרא לא הוי מחמת חשש תקלה אלא מצורת הקביעה ע''י השבט דהאופן שבו איכא יחס בשבט לקביעת העשירי הוא ע''י הסיום דמעמיד בטלה עצמו.

**והשתא אי נימא דהעיקר הוא הספירה של הגברא א''כ כל כמה דמצי לקיימה ברבוצין מה שייך דיהא בזה דין לכתחילה דיהא דרך העברה**, דמה שייך לכתחילה ובדיעבד במעשה דהוא רק היכי תימצי לפעול חלות בעשירי וכי הוי מצווה דשייך בהו דיעבד ולכתחילה. ומבואר דאיכא קיום בגוף עשית המנין בבהמות עצמם ובהך קיומא דאיכא בבהמות שייך לכתחילה ובדיעבד דכל כמה דעוברים תחת השבט היחס של המנין קיים בהם עצמם.

**עוד חזינן בדינא ד''מנין הראוי פוטר''** [דף נט] ולכאורה אי המנין הוי היכי תימצי א''כ כל כמה דלא הגיע לעשירי ליכא משמעות לספירה. ומוכח דאיכא קיום בגוף המנין, ולכן היכא דהמנין נעשה באופן שהיה ראוי להעמד מכוחו עשירי בהא סגי להעמיד בבהמות להך קיומא דנעמדו למנין להוציא מתוכם עשירי, ובהא סגי לפוטרם.

###### בדינא דמנאן רבוצין אי בעי מנין

1. **יעוין בגמ' דמרבה מ''עשירי היה קדש מ''מ'' דגם ברבוצין ובלי העברה תחת השבט הוא קדוש**. ויש לעיין לפי מה שנתבאר דאיכא קיום בגוף המנין, אי גם לאחר הריבוי בעינן לקיומא דמנין רק דלא בעי דיהא בצורה של העברה תחת השבט אלא סגי במה שמנה אותם בהיותם רבוצים, או דנתחדש דלא בעי כלל למנין מצד הגברא.

**ויעוין ברש''ש דנקט דלאחר רבויא דאיכא בברייתא דעשירי מאליו הוא קדוש תו לא בעי כלל מנין מצד הגברא**. וז''ל, נ"ל דבכלל הריבוי הוא אפי' לא מנאן כלל רק שהעבירן א' א' בפתח הדיר ''העשירי ממילא קדוש''. ודין זה שמעינן מגמרא דלקמן (ס) קסבר עשירי למנין בהמות הוא קדוש וע"ש בפרש"י. ורואה אני שהדברים ק"ו ואפילו רב מארי דלקמן שם יודה בכאן. וכונתו לפלוגתא בגמ' בדף ס' היכא דמנאן זוגות זוגות דפליגי ר' מארי ור' כהנא דלדעת ר''כ למנין בהמות הוא קדוש למרות דמנה את הזוג החמישי במספר ה'. ומבואר דליכא יחס למעשה המנין אלא העיקר תליא במה דהעמידם למנין וממילא נדונים כמנויים. ומחדש הרש''ש דגם לר' מארי דס''ל דתליא במנינו ורק הזוג העשירי קדוש, מ''מ כל זה מחמת דהעמיד מצדו את המנין כלפי הזוגות, אולם בסתמא גם לר' מארי לא בעי למעשה מנין של הגברא.

**אולם יעוין ברמב''ם** פ''ז סוף הלכה א' וז''ל, לא סקרו בסקרא ולא מנאן בשבט או שמנאן רבוצים או עומדים הרי אלו מעשר ''הואיל ומנאם עשרה עשרה וקידש עשירי הרי זה מעשר'' עכ''ל. ויעוין בליקוטי הלכות סוף פרק תשיעי בעין משפט אות ז דפליג מכח זה על הרש''ש. וז''ל, ובאמת זה אינו כדמוכח ברמב''ם סוף הלכה א' אלא הטעם כיון דאכוין לאפוקי זוגות זוגות מנין של האיש הזה כך הוא כשיסופר ה' זוגות השני שבזוג החמישי הוא אצלו העשירי עכ''ל. ומבואר בחפץ חיים דבעי מעשה מנין מצד הגברא. רק דסגי בהא דע''י מנין הזוגות תעמוד הבהמה השניה שבזוג החמישי בשם ''עשירי''. ונראה דזהו כונת הליקוטי הלכות שם וז''ל, והנה מהא סוגיא שמעינן בעלמא דאף דלכתחילה מצוה למנותן כסדר א' ב' ג' וכו ע'ד י' וכדלעיל במשנה מ''מ בדיעבד אם לא מנה רק העשירי שם מעשר עליו עכ''ל. ויש לעיין בכונתו כמו שתמה החזו''א ססק''י וז''ל, ואינו מובן אם הביט על העדר כולו ונטל אחד מן העשר הלא תנן במתניתין דאין זה מעשר והלא מנה העשירי שלקח עכ''ל. ונראה דעיקר כונתו דלא בעי צורת מנין של א' ב' ג' אלא סגי בהא דאיכא תורת מנין רק בעשירי, וכונתו דלדינא מהני היכא דהעבירן אחד אחד ולא מנה רק את העשירי דבזה גם דמתקים תורת מנין כיון דע''י העברתם במנין איכא משמעות דהא דקרא לו עשירי כמו שבזוגות איכא תורת עשירי לזוג החמישי למרות דליכא צורה של מנין של א' ב' ג' וכו' אלא דע''י דהעמידם כזוגות איכא יחס לעשירי כעשירי וחשיב כמנה את הי'. אלא דבעיקר הוכחת הח''ח יעוי''ש בחזו''א וצ''ב.

**אולם יעוין בחזו''א כ''ז סק''ט דמוכיח כמה ראיות כהרש''ש דלא בעי מעשה מנין רק דמוסיף החזו''א** וז''ל, ור''ל שידעו הבעלים מנינם וזה דין מוכרע שא''צ דיבור במנינו אלא סגי במחשבה והדבר נלמד מהא דר' כהנא. ומבואר בחזו''א דאין הכונה דלא בעי מנין מצד הגברא אלא עיקר החידוש דלא בעי מעשה מנין אלא סגי דמעביר אותם במחשבתו ע''י יחוד עינו בכל חד וחד, ולפי''ז דוחה את דיוקו של הח''ח מהרמב''ם דעיקר כונת הרמב''ם דלא בעי מעשה העברה ויחוד עינו על כל אחד ואחד עד שהגיע לי' היינו ''לא מנאן בשבט'' אבל מנאן בפיו או בלבו ולאפוקי שראה אותם בב''א עכ''ל.

**ומבואר בזה ג' שיטות יסודיות** אי בחידושא ד''עשירי מ''מ'' נתחדש דהמנין נעשה מכח עצם ההעברה, וכן נראה בפשטות ברש''ש. ובחזו''א נקט דסגי במנין במחשבתו. ובח''ח נקט דבעי מעשה מנין מצד הגברא רק דלא בעי העברה תחת השבט.

###### בדין צירופא דמנין דהעברה עם מנין דבוצין

1. **יעוין בחזו''א כז ס''ק י''א דפשיטא ליה דחצין בפתח וחצין בדיר הוי מעשר,** וכן גם במנאן רבוצין איכא יחס לדיבורו והיכא דקרא לתשיעי עשירי ולי''א עשירי חלו שלשתן כמו במנין דהעברה, רק דדן היכא דיצאו ט' דרך פתח והעשירי לא יצא דרך הפתח אלא נכנס לדיר וקרא לעשירי ט' או י''א, אי בכה''ג מהני עקירתו להפקיע את עצם הקדושת מעשר מאחר דהוי שתי צורות מנינים, וכל כמה דהעמיד את המנין של ט' בהעברה ובעינן להעמיד את היחס בעשירי הנמצא בדיר מכח העברת הט', בהא אהני דיבורו לעקור את את העשירי מהמנין, ורק אי העמיד את המנין ברבוצים בהא כיון דליכא יחס מציאותי של הפקעה בין העשירי לט' כיון דכולהו נמצאים באותו מקום הלכך העשירי קדוש מאליו משא''כ היכא דאיכא חלוקה בינייהו דהט' בדיר והעשירי בחוץ בהא אפשר דאהני עקירת שמו להפקיעו מהמנין.

###### בבאור שיטת הרמב''ם בדינא דמנאן למפרע והמסתעף לנידון אי בעי מנין

1. **יעוין ברש''ש שם דהוכיח את יסודו מהרמב''ם פ''ח ה''ז בדינא דמנאן למפרע דקדוש** [דף ס' ע''א] כגון שיצא ראשון ואמר עשרה ויצא שני ואמר תשעה עד שיצא עשירי ואמר אחד דקדוש, ומבאר הרמב''ם דהוי מחמת שעשירי מאליו קדוש. ומוכיח הרש''ש דלאחר חידושא דרבא לא בעי מעשה מנין אלא עצם המציאות דהעמידם למנין ויוצא עשירי הוי סיבה לקדשו. ורק בעיקר דברי הרמב''ם מקשים האחרונים דבגמ' מבואר דהוי מחמת דפרסאה קרי לחד עשרה וחשיב דמנה עשירי. [וראיתי בחסדי דוד לתוספתא פ''ז ה''ז דמבאר דצורת מנין הפרסיים הוי בדרך ימים הנכנסים דנרות חנוכה דמתחילה היו אומרים עשרה היינו דיש לי למנות עשרה ואח''כ כשמוציא הראשון ובא למנות השני אומר ט' דהיינו שחסר לו ט', וכן הלאה עד שמגיע לי' ואומר חד דהיינו שלא נשאר לו למנין י' אלא אחד] עכ''פ מבואר בגמ' דאיכא בזה תורת מנין וצ''ב דברי הרמב''ם. ויעוי''ש בחסדי דוד דמבאר דהגמ' באה לישב גם אי לא נימא כחידושא דרבא ונימא דלמנינו הוא קדוש ולא למנין בהמות מ''מ איכא גם בזה תורת מנין, והא דנקטינן במנאן זוגות דלמנינו הוא קדוש למרות דלא בעי מעשה מנין, מבאר החס''ד כמו שנתבאר לעיל ברש''ש. וז''ל, דהא דאמרינן עשירי מאליו קדוש היינו היכא דליכא הוכחה דכונתו לקדושי בענין אחר אבל כשמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דבעי לממני זוגי ושיתקדש זוגא עשיראה מעשיו קיימין עכ''ל.

**ובעיקר באור שיטת הרמב''ם** יעוין בחזו''א כ''ז ז' ד''ה ויותר נראה, דמבאר דעיקר כונת הגמ' דבהא מודה ר' מארי דדיינינן למנין בהמות, וסגי במה דיודע מנינו, דרק היכא דאיכא משמעות למנינו בהא ס''ל לר' מארי דלא אזלינן בתר מנין בהמות [ובבאור המשמעות דהך מנין יעוין בחזו''א שם דמבאר דמונה שנים שנים הכונה דמונה שתי מנינים בב''א והשנים שהוא מונה לאחד היינו שיש בהם אחד למנין אחד של עשרה ושני למנין שני של עשרה] אולם כל כמה דליכא משמעות למנינו שוב אזלינן לפי מנין הבהמות. וז''ל, ר''ל הואיל וסוף סוף יודע מנינו שפיר הוי מעשר דמודה ר' מארי דאפשר ליקדש למנין בהמות אע''ג דלא מני, ובלבד שידע את מנינן והא דאמר במנין דפרסאה הפלגת הענין הוא שהרי פרסיים מונין כן והרי לפנינו הוא מנין, ''וכ''ה בהדיא בר''מ פ''ח ה''ז'' וכן בדין שאם במנין התורה אינו מנין לא יועיל מנין פרסאה עכ''ל.

###### בדינא דעשירי מאליו הוא קדוש

1. **יעוין בגמ' דדרשינן מ''יהיה קדש מ''מ'' דעשירי מאליו קדוש**, ובגמ' בדף נ''ט מביאה מרבא דנקט להאי דינא דמאליו הוא קדוש ומבארת דבא לחדש שתי חידושים. האחד. דלא בעי מעשה הקדש מצדו על הטלה העשירי. שנית. דגם במעשה המנין לא בעי דימנהו כעשירי, וגם אי נמצא בדיר איכא בו שם עשירי. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ו דמוכיח דלא בעי כלל לדעתו וגם אי ממאן בקדושתו חייל בע''כ מהא דמבואר בדף ס' דהיכא דיש לו י''ט ויצאו ט' והתחיל מנין חדש בשביל לפוטרם במנין הראוי עשירי מאליו קדוש אע'ג דממאן בקדושתו. וז''ל, ומשמע דעשירי מאליו קדוש היינו משמים מקדשי ליה. ולכארוה מוכח מזה דחלות מעשר בהמה הוי כחלות בכור דליכא בזה כלל יחס לאדם בגוף החלות, רק דהחילוק בין בכור למעשר דבבכור מציאותו כבכור עומדת מחמת עצמו, ומעשר בהמה מציאותו כ''מעשר'' עומדת מכח המנין אולם בחלות ההקדש ליכא לו שייכות.

**רק דיש לעיין בגדר המנין** אי הוי כמצב מציאותי בעלמא דבו איכא יחס למעשר כעשירי ודרך משל כמו אי היה שייך ליצור ולד דיהא פטר רחם, או דהיחס של עשירי הוי קביעה בבהמה שנעשית מכח האדם. ודבר זה יתבאר היטב על פי מה דהוכחנו לעיל דהמנין הוי לא ספירה בעלמא אלא איכא קיום בעשית המנין בבהמות עצמם.

**ובפשטות מוכח בתוס' בנדרים י''ח ע''ב ד''ה ואם של מעשר, דהגדיר את היחס למעשר כדבר הנדור מכח המנין דאיכא במנין קביעה בבהמה**. וז''ל, וא"ת והלא עשירי מאליו הוי קדוש וא"כ לא הוי דבר הנדור. וי"ל דבעי העברת מנין ואם היה י' ונטל אחד בלא מנין אינו קדוש כדאמר בפרק מעשר בהמה ומיקרי שפיר דבר הנדור עכ"ל.

**ויעוין באפיקי ים ח''א סימן מ''ג דנקט ג''כ דאיכא תורת עשיה מצד האדם בעשית המנין מחמת דבעינן שימנה לשם מעשר ויעוי''ש דמבאר לפי''ז את דברי הטו''א בחגיגה כ''ח ע''ב דמהני שאלה במעשר בהמה.** וז''ל, ונראה דהסברא כך היא. למאי דמבואר בבכורות שם (דף נ"ח ע"ב) יכול הי' לו מאה ונטל עשרה. עשרה ונטל אחד יכול יהי' מעושרין ת"ל עשירי ואין זה עשירי. ומבואר מזה דבעינן דוקא שיהא ''מנין לשם מעשר'' ואז הוי על העשירי קדושת מעשר ופשוט דאף אם העביר הצאן בפתח הדיר ומנה א' ב' עד י' ולא היה בדעתו כשמנה לשם מעשר להקדיש העשירי בודאי לא שייך במנין כזה שלא היה במחשבה לשם מעשר כלל דנימא דהעשירי מאלי' קדוש וגם דיפטרו במנין הראוי דלא הוי מנין מעשר כלל. נמצא דגם העשירי אף שגזה"כ הוא שקדוש מאלי' אף אם לא קרא שם עשירי מ"מ ע"י מנינו התשעה הוברר להיות עלי' שם עשירי. ומה לי אם קרא עלי' שם עשירי בהדיא או דע"י שקרא להיוצא בתשיעי תשיעי. ממילא גרם ובירר בזה דעל הבא אחריו הוה שם עשירי וממילא שוב קדיש מאלי'. אבל כיון שע"י מנינו הוה עלי' שם עשירי ועי"ז קדיש שוב מהני שאלה דהוי ככל הקדש דעלמא דמהני שאלה. דע"י שאלתו עוקר מנינו למפרע. ואין על עשירי שם עשירי כלל. ולא שייך גם דין דמנין הראוי בזה. דכ"ז אם הי' מנין לשם מעשר. אבל כאן דעוקר המנין למפרע. ל"ש בזה יעבור ולא שכבר עבר. דעקר מחשבת מעשר ממנינו למפרע. ולא עבר תחת השבט לשם מעשר כלל. ומנין כזה אינו כלום לפטור. וא"ש סברת הטו"א ז"ל דמהני שאלה. ולא תקשה גם מש"ס דף ל"א דלא קאמר גבי מעשר מגו דאי בעי מתשיל עלייהו. דא"כ כשישאל יצטרך תו לעשר מחדש. ולא ירויח כלל מזה ולא הוי מגו.

**ויעוי'''ש עוד דמבאר לפי''ז הא דדחקו התוס' ז"ל במס' חגיגה (ד"ח ע"א) לתרץ דברי הש"ס דקאמר טעמא דאין מעשרין ביום טוב משום סקרתא. ולא קאמר משום דאין מקדישין ביום טוב** יעו"ש. ולכאורה הלא כיון דעשירי מאלי' קדוש לא שייך הא דאין מקדישין כמו שנקט תוס' בדף נח ע''א. וז''ל, ולמ"ש ניחא דעכ"פ כיון דרק ע"י מנינו ומחשבתו חייל הקדושה על העשירי מגזה"כ. א"כ ממילא המנין גופי' אסור משום דאין מקדישין ושפיר קשה לתוס' עכ''ל.

**אלא דבעיקר באור התוס' יעוין בלקח טוב לגר''י ענגיל דנקט דעשית המנין הוי מעשה בעלמא** ומבאר לפי''ז הא דליכא בזה לחסרון דמילי למרות שנעשה באמירה בעלמא דמנין, כיון דהוי רק שליחות מעשה גרידא, והא דחשיב דבר הנדור הוי מחמת עצם הדבר דבעי למעשהו בשביל חלות ההקדש. וז''ל, רק כשקיבל השליח השליחות על מילי וצריך להועיל דבר באותם הדברים, כגון בהקדש דצריך להקדיש הבהמה בדיבורו ע"כ אין למילי דשליח כח לפעול ולהועיל רק למעשהו, אבל במעשר דקיי"ל בבכורות שם דעשירי מאליו קדוש ורק שצריך שיהיה דיבור המנין א' ב' כו' עד י', וא"כ צריך אך מציאות המילי ולזה שפיר יכול לעשות שליח שימנה עבורו דכשיש דיבור המנין אז אמרה תורה דעשירי מתקדש מאליו, ואינו דומה להקדש שהדיבור מקדשו וכו', דקדושת מעשר בהמה באה מאליה ולא מן האדם כלל, ואעפ"כ מיקרי דבר הנדור כיון שצריך מנין של האדם.

###### בדינא דהיוצא עשירי אומר ה"ז מעשר והמסתעף לדינא דעשירי מאליו קדוש והא דחשיב דבר הנדור

1. **יש לעיין בכונת המשנה דכיון דעשירי מאליו הוא קדוש א''כ למאי בעינן לאמירתו**, והיה ניתן לומר דכונת המשנה בגוונא דאיכא יותר מי' בהמות דכל זמן שלא יצא מהדיר ליכא מה שיקבע אותו ל''עשירי'' ובזה רק ע''י קריאת שמו חל בו קדושת מעשר בהמה, רק דצ''ב איך מהני אמירתו בחלות קדושת מעשר דכל כמה דעשירי קדוש מאליו א''כ מבואר בזה דהוי כבכור דקדושתו ממילא וליכא שייכות לאדם בחלות הקדושה, ויעוין בלקח טוב דדן דבאמת הוא הפועל את החלות רק דלא בעינן לדעתו אלא עצם המצב של מעשה המנין דקבע את הטלה העשירי בשם עשירי הוי סיבה לחלות, רק דדבר זה סותר מה שהשריש לנו הגר''ח הלכות יבו''ח וכן השערי יושר -- דהכלל אימתי אמרינן דהאדם פועל את החלות או התורה פעלה את החלות הוא אי בעינן לדעתו וכל כמה דלא בעינן לדעתו אין הוא פועל את החלות. ונראה דאפשר לומר דחלות עשירי הוי קביעה בבהמה דהיא עשירית כמו שנתבאר לעיל דמנין הוי עשיה בבהמה ומכח זה חל הקדושה, ולפי''ז יצא דאמנם חלות הקדושה היא מאליה אולם האדם פועל את מציאותה כעשירי והאופן של הקביעה שלה כעשירי שייך בשתי אופנים או מכח גוף המנין או מחמת קביעתו במסוים לחד מהטלאים כעשירי [כמובן אחר שמנה תשע דבזה יש משמעות לקביעתו כעשירי].

**ויעוין בר''ן בנדרים יח ע''ב דמבאר הא דמעשר בהמה מקרי דבר הנדור.** וז''ל, דדבר הנדור הוא כשהיה קורא לעשירי עשירי ואסור לכל עד שיקרבו מתיריו. ומבואר בר''ן דאיכא משמעות גם לעשיתו. ובזה חשיב ''דבר הנדור'' רק דיש לדון אי רק בכה''ג מצי להתפיס, או מאחר דאיכא כבר גוונא דחל מכח דיבורו תו קרי ''דבר הנדור'' וכן מצדד הגר''ש סימן י''ב סק''ז.

**ויעוי''ש בגר''ש** וז''ל, ומבואר בדברי הר"ן חידוש דהנה בפשוטו הי' אפשר לומר דכיון דעשירי מאיליו קדוש מה דהוא קורא לעשירי עשירי לא מעלה ולא מוריד לענין ''חלות הקדושה'' וגם כשהוא קורא לו עשירי הקדושה אינה חלה ע"י קריאת השם שלו כי אם דמאליו הוא קדוש, אכן בר"ן מוכרח דכשהוא קורא לו עשירי הקדושה חלה ע"י פיו, דהרי קריאת השם עשירי שלו היא קודם שחלה הקדושה מאליה ומשו"ה חלה הקדושת מעשר בהמה מכח הקריאת שם דעשירי וחשיב דבר הנדור עכ''ל. ומבואר בדבריו דבאמת בגוונא דקרא לו עשירי הוא פועל את גוף חלות הקדושה וצ''ב יסוד הדבר.

**ויעוין בחידושי הגרש''ש** נדרים סימן ט' וז''ל, ונ"ל בכוונתו דאף שאם יוצא בעשירי ממילא קדוש זה דוקא אם לא קרא אותו עשירי אז הוא נעשה קדוש ממילא אבל כשקורא אותו עשירי אז הוא קדוש ע"י האדם והוה דבר הנדור. ומבואר דגם היכא דליכא עוד בהמות בדיר והעשרי מסוים כבר בדיר מ''מ היכא דאיכא גם סיבת הקדש מכח אמירתו ליכא לדינא דעשירי קדוש מאליו.

**אלא דעיקר דינא דמתניתין בפשטות נראה דאיכא בזה קיום להא דקוראו עשירי גם ביצא העשירי ויעוין ברמב''ם** פ''ז מבכורות ה''א וז''ל, והיוצא עשירי בין זכר בין נקבה בין תמים בין בעל מום סוקרו בסקרא ואומר הרי זה מעשר עכ''ל. ונראה ברמב''ם דהוי דין לכתחילה למנות באופן זה דקוראו עשירי והיה ניתן לומר כמו שנתבאר לעיל דמצינו במשנה דאיכא לכתחילה ובדיעבד באופן המנין דלכתחילה בעינן למנותם תחת השבט ונתבאר בזה דקיומא דמנין הוי בגוף הבהמות, ולפי''ז ניתן לומר דלמרות דלאחר שעברו ט' ויצא העשירי הוא ממילא מסוים כ''עשירי'' אולם איכא מעלה לקבוע בו עצמו את מציאותו כי', וזה ע''י הקריאת שם ולפי''ז הוי דין מסוים במנין דמעשר בהמה.

**ויעוין בשטמ''ק בנדרים יח ע''ב דמוכיח ממתניתין דאיכא דינא להקדישו לעשירי ומכח זה חשיב דבר הנדור רק דבשטמ''ק מבאר דהוי חלות הקדש והוי כדינא דבכור דמצוה להקדישו**. וז''ל, והילכך כי אתה מתפיס בדבר הנדור יהא ''צריך הוא לומר בשעת עישור הרי זה מעשר כדאיתא בבכורות'' וכיון דאמר הרי זה מעשר נכנסה בו קדושה והוי כדבר הנדור ''כדאשכחנא בשילהי פרקין דלעיל גבי בכור'' משום דאמר בבכור הרי זה בכור חשיב כדבר הנדור ''דעל ידי פיו נתקדש'' ולא דמי לחלת אהרן דשרי משום דהתם טבל היתה מעיקרו ובהפרשתו לא אסר אלא התיר אבל מעשר בהמה אינו טבל ''וכל שעה שלא קרא עליה שם מעשר לא מיתסר'' עכ''ל. ומלשונו נראה דכל כמה דהקדישו בפה חלות הקדושה הוי רק מחמתו ונראה כדרך הגרש''ש דהיכא דקדשו לעשירי בפה החלות חל מכח האדם.

**ויעוי''ש עוד דנקט דגם בבכור היכא דמקדישו בפה החלות חל מסיבתו.** וז''ל, ולפ"ז אולי י"ל ג"כ בבכור לר' יעקב דכיון דמצוה להקדישו, י"ל דכוונת התורה הי' שתהי' קדושתו ע"י האדם, היינו אף שאם לא יקדיש האדם יהי' קדוש מאלי', אבל אם יקדיש האדם תהי' הקדושה ע"י האדם, ואף דכאן ל"ד למעשר בהמה דבכור הוקדש מרחם ולא יצויר שתהי' הקדושה ע"י האדם אם לא שיקדישנו קודם יציאת רובו, והמצוה להקדישו הוא ודאי אח"כ אשר כבר הוא קדוש, אולי י"ל דכוונת התורה שתופקע הקדושה דמעיקרא ותחול עליו קדושת האדם, רק אם אינו מקדישו נשארת עליו קדושתו דמקודם, אבל איך שיהי' כיון שציותה תורה להקדישו ודאי יש בזה ענין מה שמתחדש ע"י האדם דאל"כ לא שייך הקדש על מה שקדוש כבר, ומשו"ה נקרא דבר הנדור.

**ויעוי''ש עוד ברא''ם** וז''ל, כמעשר בהמה אסור דמכל מקום על קריאת פיו נתקדש וכו' ומעשר הוי שפיר דבר הנדור דקרבן הוא ואין איסורו מעצמו דקודם שקרא לו שם היה מותר.

**וכן בקונטרס שם** וז''ל, שאינו אסור עד שיקרא עליו שם מעשר ומבואר דס''ל ג''כ דאיכא דינא דיקרא לו שם וכל כמה דקרא לו אסור רק מחמת הקריאת שם. **ויעוי''ש ברבינו אברהם מן ההר** וז''ל, פי' ר"ש דהוי כדבר הנדור שצריך לומר בשעת עישור הרי זה מעשר, כדאמרינן בשלהי פרקין דלעיל גבי בכור. והעיקר שדבר הנדור הוא, שקדושתו באה על ידי אדם ולא דמי לבכור דבכור בפטר רחם תלי רחמנא וממילא הוא קדוש אבל זה קדוש על ידי אדם שמוציאו.

**ויעוין עוד בפירוש רבינו חיים פלטיאל על התורה** וז''ל, הא דכתיב התם תקדיש היינו לומר הרי זה בכור דה"נ דרשינן כל אשר יעבור תחת השבט שצריך לומר הרי זה מעשר,

###### בדין שיור במעשר בהמה

1. **יעוין במשנה במעילה י''ג ע''א דולד המעושרת אסור לו לינוק מאמו כיון דהחלב שלה קדוש.** ומבואר במשנה דהמתנדבים עושים כן ובמפרש ורבנו גרשום וכן תוס' בפירוש הראשון מבארים דאיירי בנולד קודם המעשר וכיון דהוי חולין אסור לו לינק מהקדש והיכא דמעיקרא התנה ושייר דלענין חלב לא יחול קדושתה ליכא איסורא [ובתוס' שם סד''ה אתיא, מבאר דהולד גם קדוש ואסור מצד עבודה והמתנדבין הכונה עשירים שנתנדבו להניק משלהם לטובת ההקדש]. ומבואר דאיכא לו יחס לחלות ההקדש ולכאורה נראה מזה כמו שהובא לעיל מהלקח טוב דמצדד דחשיב דאיהו פועל את החלות ע''י מעשה המנין רק דנתחדש דלא בעי דעת בהך חלות אולם עדייין קשה דכיון דלא בעי לדעתו א''כ לא הוי בעלים להתנות ולשייר.

**אולם יעוי''ש במפרש** וז''ל, ושמעתי דלהכי מהני להו תנאה הואיל ויכולין לעכב שלא תכנס נקבה זו לדיר עד לאחר זמן הלכך מהני תנאה והוי כנדבה. ויש לעיין בבאור כונתו ואפשר דכונתו כמו שנתבאר לעיל דבמעשר בהמה איכא שתי שלבים. דראשית כל נקבע כמעשר ובשלב שני חל הקדושה נמצא דהאדם פועל את קביעתו כעשירי, וא''כ שייך לומר דהשיור חל בגוף המנין לענין העמדתה לחלבה דלא קובע בה יחס של מנין ומשייר אותה בעדר. **ויעוין במקדש דוד** בקונטרס קדשים סוף סימן ב' דנקט כן ומיישב לפי'''ז הא דליכא בזה דין פשטה וז''ל, הנה במכניס לדיר ומתנה שאם תקדש יהא חלבה חולין דמהני יש לעיין אמאי לא נימא פשטה קדושה בכולה, דהכא ע"כ לא משייר חלבה ממש דהחלב שנולד אח"כ ל"ש ביה שיור דהוי דבר שלב"ל אלא משייר בבהמה לחלבה, ואמאי לא נימא פשטה דהא אף בגיזותיה אמרינן פשטה בחולין (קל"ה א), ונראה דבמעשר בהמה ל"ש פשטה כיון דאין קדושה מכח פיו אלא בהעברת תחת השבט ומה דמשייר הוא שמתנה שע"מ כן הוא מכניסה לדיר היינו למה ששייר מחוסר הכנסה לדיר ל"ש בזה התפשטות דעל מה ששייר מחוסר העברה תחת השבט והתפשטות לא הוי כהעברה תחת השבט, וכיון דאי אפשר להקדש רק ע"י העברה תחת השבט ל"ש התפשטות, ורק בקדושת פיו אשכחן התפשטות דההתפשטות חשיב רק כמו קדושת פה עכ''ל. רק דקושיתו מדינא דפשטה עדיין קשה מהא דמבואר שם במשנה דגם בולד המוקדשין מהני הך תנאי.

###### בפלוגתת ת''ק וריבר''י בנטל אחד מעשרה אי הוי מעשר בהמה

1. **יש לעיין לדעת החזו''א דסגי במחשבה א''כ אמאי היכא דנטל עשר לא חשיב מנין דאי לקח עשר בהכרח דמנאם במחשבתו**. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ח מה דמיישב בזה. וז''ל, ואע''ג דע''כ עבר בלבו מנין של כל אחד ואחד מ''מ כיון שהוא במהירות שאין נקבע בלבו איזה ראשון ואיזה אחרון לא מקרי מנאן אחד אחד אלא מקרי מנין של עשרה עשרה, ובכלל משנתינו שהיה מנינן ידוע לו מקודם שמחזיק עשרה עשרה בגדר בין עדר לעדר אין זה מעשר דצריך מנין לשם מעשר, ומ''מ נראה דאף אם מנאם עכשיו בהבטה כללית על כל העדר אין זה מעשר עכ''ל.

**ובבאור שיטת ריבר''י יעוין בגמ' דיליף ליה בהיקשא ממעשר דגן או לדעת רש''י כת''י מהא דניטל במחשבה** וז''ל, והיינו מחשבה שאינו מונה עשירי אלא מפריש כל מי שעולה בדעתו. וכן הביא התוס' בד''ה אף בשם רש''י וז''ל, דמשום מחשבה מוקי ר' יוסי בר' יהודה בשמעתין כאבא אלעזר בן גמלא. אולם בתוס' סד''ה כשם, מקשה דאמאי לא ילפינן מעצם ההיקש למעשר דמה מעשר דגן אחד מעשרה אף מעשר בהמה אחד מעשרה בלא העברה תחת השבט אלא שיש עשר לפניו ונוטל אחד מהם. ומיישב דהילפותא מדין אומד וז''ל, ונראה לפרש דלר"י בר' יהודה הוי מעשר אף על פי שאין שוין במכניס לדיר להתעשר דמסתמא אז אין דרכם להיות שוין הילכך צריכה לאוקומה כאבא אלעזר בן גומל דשרי מאומד ולא חייש למרבה במעשרות כדפרישית ואי לאו דאבא אלעזר אמינא אף על גב דבמעביר לא חיישינן בשוין בכי האי גונא שנוטל אחד מעשרה דילפינן ממעשר דגן בעינן שוין.

###### בבאור שיטת רש''י

* 1. **מבואר ברש''י דמעצם הא דבמעשר מפריש אחד מעשר אי הוה בעי מעשה הפרשה ליכא ראיה למעשר בהמה.** ונראה לפי מה שנתבאר דיסוד דין מנין הוי עשיה בגוף טלאים למשווי כמנויים למנין עשר ונמצא דלא הוי מעשה ספירה גרידא ביחס לגברא אלא הוי הגדרה בגוף החפצא. ונראה להוסיף בזה דהחפצא בהעמדת המנין בגוף הבהמה נובע מחמת דעיקר הענין במעשר בהמה הוי כמו שמצינו בדגן דבעי תרומה שזהו ה''ראשית'' וכן מעשר. ה''ה הכא בעינן להעמיד את הראשית שזהו הבכור וכן מעשר ולכן בעינן שהיחס למעשר יהא קיים בגוף הבהמות רק דבזה שאני ממעשר דגן דמעשר דגן כיון דהוי טבל נמצא דהיחס של מעשר קיים בגוף הכרי משא''כ הכא דהוא זה שהעמיד את היחס של מעשר לכן בעי עשיה מצדו ורק ריבר''י חידש דגם היכא דלקח קבוצה של עשר והעמיד את העשירי כמעשר מהקבוצה חשיב בהכי כקביעה בטלה דהוי כמעשר. ויליף ליה ממעשר דגן דלמרות דבמעשר דגן היחס קיים בגופו מ''מ אי הוה בעי מעשה הפרשה בגוף המעשר לקובעו מכח מעשה ההפרשה לא היה שייך למילף להכא דמאחר דלא עשה מנין א''כ עצם מה דמוציא אחד מעשר לא מעמיד בו יחס למעשר כיון דליכא דין טבל בבהמות שנוכל לראות את ההפרשה שלו מהקבוצה כמתיר וכמעשר דידהו, ורק מאחר דנתחדש במעשר דלא בעי מעשה וסגי במחשבה א''כ גלי לן קרא דהך יחס ד''מעשר'' יכול להקבע במחשבה בלי עשיה בגוף הדבר, וא''כ גם במעשר בהמה יכול לקבוע את היחס של מעשר במחשבתו במה שמעמידו כמעשר להך קבוצה.

###### בבאור שיטת תוס'

* 1. **יעוין בתוס' דמבאר דהא דלא ילפינן מעצם הא דמהני במעשר חד מעשר,** הוי מחמת דמעשר בהמה אינם שוים ולכן בעי לחידושא דאבא אלעזר בן גמלא דמהני אומד במעשר. ולכאורה צ''ב דמה איכפת לן שאינם שוים הרי במעשר בהמה כל אחד מופרש מחבירו וכל הקיום הוא במנין ומאי שיאטיה לאומד דענינו בהפרשה דליכא משהו מסוים דמפריש אותו והא קובע את הדבר הנפרש בהפרשתו. ויעוין בחזו''א סק''ח וז''ל, אבל אם במעשר אמרה תורה ונחשב דסגי באומד אף שצריך אחד מעשר איכא למילף דהבטה כללית על העדר לקבוע מנין העדר חשיב מנין אע''ג דאומד ממש לא שייך במעשר כיון דאחד מופרש מחבירו ואמרה תורה מנין מ''מ הבטה כללית במ''ב הוי כאומד במעשר דגן, ולפי''ז אפשר דמודה ריבר''י בלא ראה עכשיו מניינם אלא ידוע לו מספר העדר מקדם דאין זה מעשר עכ''ל.

###### בדינא דקפץ אחד מן המנויין כולם פטורים

1. **יעון בגמ' ב''מ ו ע''ב דאביי מוכיח ממתניתין את היסוד ד''עשירי ודאי ולא עשירי ספק''** דאי ליכא פטור ודאי על ספק אמאי כולם פטורים דלעשר ממה נפשך דאי בר חיובא הוא שפיר מעשר ואי לאו בר חיובא הוא נפטר במנין הראוי. ומבואר דלולי פטורא דעשירי ספק לא היה מחויב לעשר ע''י דיעביר י''א וממ''נ יחול בו קדושה או בתור עשירי או כדין י''א שקרא לו עשירי ולכן איכא בזה לפטורא דמנין הראוי ויעוי''ש בתוס' דתמה בזה דאמאי לא מחויב להעביר י''א [אי נימא דהוי מצוה חיובית או דאירי בזמן הגורן דמחיוב מדרבנן או לחזו''א עובר בעשה כשיעבור הרגל]

###### בבאור הא דלא היה מחויב להעביר י''א והמסתעף לפטורא ד''מנין הראוי'' ולדין מנין למעשר

* 1. **יעוין בתוס' דנשאר בתימה** אולם בראשונים מצינו כמה ישובים בזה. **מהלך השר מקוצי**. יעוין בריטב''א דמביא מהשר מקוצי דתירץ דעביד להו שני פתחין והעשרה האלו יוצאין בפתח אחד והעשרה הבאין אחריהן יהיו יוצאין בפתח אחר, וכיון שכן לא יהא עשירי קדוש מאליו כיון שלא יצא בפתחן של תשעה והתשעה נפטרו במנין הראוי. ודבריו צ''ב דכל כמה דנקטינן דמחויב לעשר מספק ע''י דיביא י''א איך מצי לכתחילה להעבירם בשתי פתחים ולבטל האי חיובא.

**ונראה בהקדם מה דיש לעיין בעיקר דינא דמנין הראוי פוטר דאי סגי בהעמדתם למנין א''כ אמאי לא מצי לבטל את המנין ע''י שישחוט השאר או יסגור הדלת.** ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ו ד''ה אותם, וז''ל, ונראה דמ''מ אם יפסיק במזיד וינעול דלת שלא יצאו עוד או שישחוט לא נפטרו במנין הראוי שלא נאמר אלא בנאנס אבל אם יהיה לו רשות להפסיק לא מקרי שכבר עבר שלא עבר במצות מעשר דחשיב כאגלאי מלתא שאין דעתו לגמור כיון דבידו לעשות כן לעולם עכ''ל. וכונתו דכל סיבת הפטור במנין הראוי מחמת דדיינינן את היחס של המנין בכל הי' דנכנסו לעדר והלכך בעינן דמצד עצמם עמדו לימנות במנין עשרה ורק דקרה התחדשות של אונס דגרמה את ביטול המנין וכל כמה דמצי המונה מעצמו להפקיע את המנין שוב לא נוכל לראות דמיד בשעה שנכנסו למנין לולי שתהא התחדשות שתפקיע אותם מהמנין ימנו כולהו כיון דתלוי בדעתו וכל רגע ורגע מצב זה יכול להתשנות ולכן לא שייך בזה לפטורא דמנין הראוי.

**והשתא נראה דאיכא למימר דרק לענין הפקעה במזיד ליכא להאי פטורא,** אולם היכא דאיכא ספק בהא לא מחיבינן ליה מספק במנין כיון דכפי המצב שלפנינו איכא סיבת פטור, וא''כ אפשר דלשר מוקצי לא הוקשה שיתחייב למנות י''א אלא דאמאי הוצרך אביי למנין הפוטר ולא נקט דאיכא סיבת פטור מחמת דאיכא בפועל עשירי.

**ועיקר היסוד דלא מחויב מספק מחמת דאיכא לפטורא דמנין הראוי** **מבואר בחידושי המהר''ל שם**. וז''ל, דודאי אילו מנין הראוי אינו פוטר, אף על גב שלא אמרה תורה לעשר שנים, כיון דספק תורה לחומרא צריך האדם להחמיר ולעשר שנים י' וי"א אבל אין עשירי וי"א מן התורה, רק כיון דבודאי פטור מן טעם מנין הראוי א"כ אף מדרבנן נמי פטור, שאילו היה י' וי"א מן התורה היה קשיא דלעשר עשירי וי"א, אבל עשירי וי"א אין דין התורה כלל וא"כ מדין התורה פטור מפני מנין הראוי, דכל אשר יעבור תחת השבט לא שכבר עבר, וה"ה מדרבנן פטור ג"כ, ולא קשיא מידי.

###### מהלך שו''ת הרשב''א

* 1. **יעוין בשו''ת הרשב''א ח''א רצ''ט דמיישב בשתי אופנים.** או על פי מה דמיסד דליכא לפטורא דעשירי היכא דמעיקרא ליכא בדיר עשירי מבורר ובעי לפטורא דמנין הראוי. וז''ל, הא דלא קאמר נפטרו מן הדין משום דעשירי קדוש מאליו אי זה שיהיה בין שיהיה אותו שהוא עשירי למנין שלו בין האחד עשר למנין שלו. היינו טעמא משום דכל היכא דליכא בדיר עשירי ברור הראוי ליקרב לא שייך למימר בהו ליפטרו משום עשירי דקדוש אלא משום מנין הראוי וכאותה ששנינו קרא לתשיעי ומת עשירי בדיר תשיעי נאכל במומו וכולן פטורין, ואמרינן עלה מאי טעמא כולן פטורין לאו משום דקדש ליה עשירי לא משום מנין הראוי דאמר רבא מנין הראוי פוטר וכל שאין בדיר עשירי ברור ראוי ליקרב הרי הן כאלו מתו שאין המנויין פטורין משום קדושת עשירי ברור דהא ליתיה אלא משום מנין הראוי דראוי הוא לפטור אלא שאינו ניכר עכ''ל.

**ומבואר דבריו חידוש גדול דלמרות דכלפי שמיא איכא סיום לעשירי מ''מ כיון דאיכא ספק אי ראוי להקרבה הוי כמת** ומבואר ג''כ דפטורא דמעשר לא נובע מעצם ההפרשה של העשירי אלא בעי להגדיר את כל העשרה כחטיבה אחת דהעמידה עשירי וכל כמה דליכא בירור בפועל לעשירי ליכא כלפינו יחס של קבוצה של עשרה ולכן בעי לחידושא דמנין הפוטר דזה סגי ליחס שלהם במה דהעמידו את האפשרות לעשירי ובהא סגי להא דבפועל איכא עשירי למרות שאינו ניכר.

**ועיקר היסוד לכאורה מבואר בר''ח ב''מ ו' ע''ב** דיעוי''ש דמבאר להך דינא דמנין הראוי בגוונא דהעשירי ברח קודם שצבעו בסיקרא וז''ל, ואף על פי שקודם יסקרו בסיקרא קפץ מתוך הדיר ויצא לחוץ ונתערב עם המנוין התשעה נפטרו במנין הראוי למעשר עכ''ל. וצ''ב דכל כמה דמנה כבר לתשע מאי איכפת לן דלא צבעו בסיקרא הרי ברגע שיוצא נתברר כעשירי ומבואר ג''כ דבעינן דיעמוד כלפינו כעשירי ומאחר דמיד בשעת יציאתו נתערב וליכא בו סיום על היותו עשירי תו הוי חסרון שם עשירי ומבואר בר''ח דהמנין בסיקרא בשביל גוף הקיום דשם עשירי.

**עוד אופן מיישב הרשב''א לפי מה דנקט ג''כ דמעיקר הדין איכא הכא סיבת פטור מצד מנין הראוי ולא מחויב מכח ספק דאוריתא במנין** ורק דאיכא עליו תביעה דכל כמה דאפשר לתקוני מתקינין ובהא איכא סברא דלא מחויב יותר ממה שהיה לולי הספק, וכיון דלולי הספק היה מפריש רק עשר לא מחויב להביא י''א. וז''ל, דאביי לא בא לומר מעיקרא שיהו הספקות חייבין במעשר מדינא. אלא משום דכל היכא דאיכא לתקוני לרוחא דמילתא ממה נפשך כגון שאין לו אלא תשעה והוא מתקין. ומינה קאמר דאם איתא דמתקנין כל היכא דאיכא לתקוני ממה נפשך אף בשקפץ אחד מן המנויין נמי אף על פי שפטורין מן הדין נתקן ממה נפשך ונעשר כדרך שהיינו מעשרין קודם שקפץ זה לתוכן. כלו' ימנה י' ויקדש עשירי לבד. ואותו עשירי ירעה מספק עד שיפול בו מום ויאכל במומו. אבל להחמיר ולמנות ולהפריש עשירי ואחד עשר יתר ממה שהיינו נוטלין קודם הספק לא. והילכך על כרחנו משום מנין הראוי בלחוד הוא דנפטרו המנויין ולא מדין המעשר גמור.

###### מהלך התורא''ש והריטב''א בשם הרב החסיד

* 1. **יעוין בריטב''א** וז''ל, ובשם הרב החסיד ז"ל שמעתי תירוץ אחר דלעולם כל שהספק בתוך עשרה מפסיק הוא ומבטל אותו מנין לגמרי וכאלו אין כאן מנין כלל וא"א בעשרה שהספק בתוכן לבא לכלל עשירי ''והעשירי בלא קריאת שם אינו קדוש כי הספק ביטל המנין'', ולא אמרו עשירי מאליו קדוש אלא כשהוא בתוך מנין שלו שבא אחר צירוף של תשעה, אבל כל אותן תשעה שהספק בתוכן דינם ''כאלו לא נמנו ולא נכנסו לדיר להתעשר לענין שיהא העשירי קדוש'', אלא שנפטרו מ"מ ביציאתן כיון שהיה שם מנין הראוי עכ''ל. ומבואר בדבריו דהיכא דהמנוי נכנס בתוך המנין של הט' תו נתבטל המנין ומה דממשיך לספור ליכא בזה תורת מנין וממילא לא קדוש העשירי רק דמחלק בין התורת מנין לקיום דינא דמנין הראוי פוטר לבין המנין הנצרך לאשוויי לעשירי דקדוש מאליו. והבאור בזה נראה דיסוד הך דינא דהמנין נתבטל נובע מחמת דהמנין צריך להעמיד את כל העשרה כקבוצה אחת הנמנית להעמיד עשירי וכל כמה דבאמצע נכנס טלה לא מחויב תו ליכא צירוף בנייהו, אולם כל זה אי בעינן את היחס שלהם כקבוצה אחת בזמן יציאת העשירי דבזה כבר איכא ניתוק בנייהו אולם לענין פטורא דמנין הראוי דנתחדש בזה דדיינינן את היחס שלהם כמנין של עשרה הוי בתחילת העמדתם למנין ומכיון דבשעת העמדתם היה צירוף בינייהו תו לא פקע הך צירופא לענין הך פטורא דמנין הראוי.

**עוד יש לדייק מלשונו דאי היה שייך לקרוא שם לעשירי היה שייך לקרוא שם לעשירי** ובכך לאחדם לקבוצה אחת ורק מאחר דליכא בירור מי העשירי לכן ליכא משמעות לקריאת שם מספק ויש לעיין.

**ויעוין בתורא''ש דגם מביא ליישב דהוי חסרון במנין רק בדבריו נראה דאיכא ביטול על עצם המנין של הטלאים שמנה אחר כניסת המנוי לתוך המנין ואפ''ה איכא בהו לפטורא דמנין הראוי.** וז''ל, ואם היה יודע בודאי שיצא הקופץ בשביעי או בשמיני אין לו לסיים עוד החשבון עד עשרה דכיון דאותו שכבר עבר יצא הפסיק המנין ''ויתחיל משם ואילך א' ב' ג' ד' כבתחלה'', הילכך אי לאו בר חיובא הוא שיצא בשביעי או בשמיני בין אותם שיצאו לפניו בין שיצאו לאחריו נפטרו במנין הראוי דבשעה שיצאו אותם שלפניו היה ראוי להשלים המנין עליהם אם לא שיצא הקופץ ואותם שיצאו לאחריו היו ראויים לעשר אם היה מונה אותם כדין ומתחיל א' ב' ג' ד' עכ''ל. ויש לעיין בבאור דבריו דכל כמה דהאחרים שיצאו אח''כ לא חשיב כחלק מהעשרה ובשביל פטרם בעינן להתחיל בהם מנין חדש של עשרה א''כ מה שייך לדון בהם לפטורא דמנין הראוי מכח האפשרות שהלהם להעמיד עשירי ע''י דיתחיל בהם מנין חדש דממ''נ אי דינינן ליה כתחילת מנין חדש למרות דהמשיך בהם את המנין הקודם א''כ צריך להמשיך את מנינם ואי דיינינן לטעותו דדן אותם כחלק מטלאים שיצאו כבר א''כ בהא ליכא צירוף בינייהו ואולי דיינינן לטעותו בטלאים שהמשיך אח''כ למנותם כנפסק באונס האפשרות למנין מחודש, ובאמת סיבת הפטור מחמת אפשרות עמידתם למנין חדש.

###### ביסוד פטורא דעשירי ודאי ולא עשירי ספק

1. **יש לעיין בבאור דינא דעשירי ודאי, ובפשטות היה נראה דעצם המצב שהעשירי מסופק הוי סיבה לפוטרו** וסיבת הספק בעשירי יכולה להיות משתי סיבות או מחמת דשמא יצא המנוי בעשירי או דכבר יצא קודם וממילא אין כאן עשירי, ולפי''ז הוי כדינא ד''ממזר ודאי ולא ממזר ספק'' דנתחדש בזה דהיכא דהמציאות הדינית מסופקת ליכא בזה איסורא. ויעוין בש''ש ש''ב פט''ו דמדמי להדדי ומוכיח מהראשונים ב''מ דנקטו דלא מהני רובא לעשירי ודאי דה''ה בספק ממזר לא יהני, **ויעוין בספר הכתב והקבלה** פר' בחוקתי דהקשה לרעק''א מ''ש מספק טומאה ברה''י טמא וברה''ר טהור דמהני בזה רובא דאיתא קמן שרצים או צפרדעים לאשוויי כודאי [יעוין כתובות טו], ותירץ לו הרעק''א דרק היכי שהספק לענין זה בלחוד לא מהני רוב, אבל היכי דאיכא נפ"מ לדינים אחרים ונתחזק לשאר דברים אזלינן גם לענין טומאה וגם לענין מעשר, וחלוקת הדינים בין שרץ לצפרדע נפ"מ לענין ללקות בכעדשה, וחיזק סברתו דאל"ה לא משכחת עשירי ודאי דטריפה פטורה ממעשר מקרא דכל אשר יעבור פרט לטריפה שאינה עוברת כמבואר בגמרא בכורות דף נ"ח ע"ב, ואיך משכחת עשירי ודאי שמא טריפה היא דהא רוב לא הוי כודאי אלא ע"כ כיון דדנים עליה לשאר מילי שאינו טריפה ממילא הוא עשירי ודאי וכן לענין קהל ודאי, וברעק''א לא מחלק בין רובא דליתא קמן לרובא דאיתא קמן יעוין בש''ש שם דמחלק בזה.

**ומבואר דסיבת ההיתר מחמת הספק דאיכא על העשירי.** ויעוין בשערי יושר ש''א פ''ה דתמה דאי איכא דרישה דהעשירי יהא מבורר אמאי ביצאו שנים בעשירי עשירי וי''א מעורבים הרי העשירי לא מבורר ומכח זה מסיק **דהחסרון הוא במנין** וז''ל, דהקפידה תורה שיהיו המנין ברור להמונה, ואם מסופק הוא על אחד מהמנוים אם הוא בכלל המחויבים במעשר בטל המנין, ויש להטעים ענין זה דמספר שאינו ברור לא חשוב מספר ומנין וכו', אבל יצאו שנים בעשירי דעשירי ממילא קדוש משו"ה חל על הספק, היינו אף שאינו ידוע לבעלים דרק עד תשעה צריך מנין הבעלים כן נראה לענ"ד. ועוד נראה לי ברור דכיון דכתיב עשירי "יהיה" קדוש ודרשינן עשירי ודאי מעטה תורה שלא יחול מעשר מספק, ובשאר דוכתי לא מעטה תורה על החלות אלא על הנהגת המעשה כמו לא יבוא ממזר. וזה אמיתי בעזה"י עכ''ל. ויעוי''ש עוד דמבאר דלפי''ז לא שייכא כלל לספק טומאה וספק ממזר. **ויעוין בדבר אברהם** ח''א ל''ד דגם הלך בדרך זו דהוי חסרון במנין**.**

**ולפי''ז עיקר החסרון הא בתשעה ולא בעשירי** ויש לעיין מרש''י בכת''י במשנה דהעמיד את הספק בעשירי וכן ברבינו גרשום בד''ה מאי אמרת. ויעוין עוד ברמב''ם ספ''ו וז''ל, כל בהמה שהיא ספק אם בת מעשר היא או אינה בת מעשר, הרי היא פטורה מן המעשר. ונראה דלא הוי הלכה במנין של התשע אלא מעצם הדבר דליכא בירור לעשירי, והא דביצאו שנים חל דין עשירי למרות דכל חד מנייהו הוי ספק נראה כמו שנקט **בחזון יחזקאל** בתוספתא דבכורות פ''ז ה''א דהך דינא דעשירי ספק לא הוי הלכתא בחלות מעשר דהיכא דהוי ספק אזלינן ביה לקולא, אלא הוי הלכתא ב''עשירי'' דהעשירי שעליו בא לחול קדושת מעשר צריך להיות ודאי, ובהא בעינן דהספק יעמיד צד דליכא כלל עשירי בהך מנין, אולם כל כמה דמצד המנין איכא עשירי ורק דאנן לא ידעינן מיהו העשירי בהא ליכא גרעון.

**ונראה דגם אי הוי הלכה בעשירי ניתן לומר דהוי דין מסוים במנין דמעשר בהמה דהעשירי הוא זה שחותם ומעמיד את הקבוצה של העשר כחטיבה אחת.** **ויעוין ברש''ר הירש** ויקרא כז וז''ל, רק אם יש שם עשירי הרי העשרה מהווים טור סגור של נכסים, ואפשר למנות תשעה מהם כמובילים לקראת העשירי, אך אם העשירי החותם הוא מוטל בספק, הרי אין שם קבוצה מגובשת של נכסים והקבוצה מתפרקת לפרטיה ולפיכך כנראה "עשירי ודאי ולא עשירי ספק".

**ובעיקר דינא דעשירי ודאי יעוין במלבושי יו''ט דיני ברירה סימן י''ט ובן בשו''ת נוב''י יו''ד תנינא קצו מבן המחבר דמחדשים דדינא דעשירי ודאי הוי רק דין לכתחילה, דלא חייבתו התורה לעשר מספק,** אבל בדיעבד אם עישר, שפיר חל עליו קדושת מעשר, [להצד דמחויב], כיון דדין מעשר שייך בהו, ורק דפטורין מלעשרם. ומבואר בדבריהם דעצם הספק על החלות מעשר הוי סיבה לקולא.

**וז''ל הנוב''י**, והא ראיה דבמעשר אם קפץ אחד מן המנויין לתוכן כולן פטורין ואם קפץ אחד מן המעושרין לתוכן כולן ירעו עד שיסתאבו כמו שאיתא במשנה במס' בכורות נ"ח ע"ב ע"ש ואמאי לא נימא נמי על כל אחד מהתערובת עשירי ודאי ולא עשירי ספק ויהיה כל הדיר פטור כמו קפץ אחד מן המנויין. א"ו ע"כ צ"ל דמעשירי ודאי כו' לא קא ממעט אלא שאינו חייב ליעשר הואיל ועדיין אין בו קדושה כלל אבל אם כבר חלה קדושה על אחד אין לפטור הספק אם יש בו קדושה או לא.

**ויעוין במלבושי יו''ט דמיישב על פי זה את הקושיא של שער המלך** מהגמ' בדף נ''ז דעשתה צריכותא בר' יוחנן דס''ל אין ברירה דאי אשמועינן שדה הו''א דהוי ספק ורק לחומרא מחזירין ובמעשר בהמה לא אמרינן אין ברירה לקולא, וצ''ב דכל כמה דהוי ספק שוב איכא בזה לפטורא דעשירי ודאי, ומחדש השעה''מ דאיכא חילוק בין ספיקא דדינא לספיקא דמציאות [וכן נקט הרעק''א בגיטין כ''ה ע''א בתוד''ה ואי אשמעינן] ומקשה המלבושי יו''ט מהא דאמרינן בדף נח ע''ב בספיקא דראש השנה למעשר בהמה דמבואר בגמ' דאיכא בזה לדינא דעשירי ודאי, ומכח זה מוכיח את יסודו דהוי רק דין לכתחילה והצריכותא בדף נ''ז הוי לגבי אי עבר והפריש דהוי ספק ואלזינן לחומרא.

###### דף נ''ט ע''א

###### בדינא דרבא דעשירי מאליו קדוש אי שייך שיחול הקדש גם מכח הבעלים

1. **כבר הבאנו לעיל את הר''ן בנדרים דמחדש דהיכא דקרא לו שם הקדושת מעשר חל מכוחו ולכן מקרי דבר הנדור**, ויש לעיין לשיטת תוס' דמבאר דהא דמקרי דבר הנדור הוי מחמת המנין אי פליג בזה על הר''ן וס''ל דליכא כלל יחס לקריאת שם של הגברא בחלות מעשר, ויעוין בתו' תמורה כו ע''ב דהקשו בהא דאמרו התם דאי אמר חציו עולה וחציו מעשר דהוי עולה, ומקשה תוס' דמ''ש מאמר על הבכור שיהא עם יציאת רובו כולו עולה דחייל קדושת בכור מחמת דינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וה''ה במעשר כיון דחייל מאליו א''כ צריך להיות בזה לדינא דדברי הרב ומיישבים דבגמ' איירי באמר חציו עולה עם יציאת מיעוטו. ומוכיח החזו''א דקודם יציאת רובו אף שיצא מיעוטו מ''מ אם הקדישו בעליו קדוש, ומבואר דגם לדעת תוס' שייך חלות הקדש מכח הבעלים, רק דיש לעיין בעיקר הך שיעור דראשו ורובו המבואר בתוס' דהנה בגמ' בדף ס' ע''ב מבואר בלשון הגמ' דאי עשירי אפיק רישא חשיב עשירי, אולם מאידך גיסא מבואר בתוספתא פ''ז ז' וז''ל, היה מונה והוציא ראשו ורובו מן הדיר וחזר כמנין לכל דבר. וכן העתיק הרמב''ם בפ''ז הי''ב.

**ויעוין בחזון יחזקאל** על התוספתא שם דמבאר דדינא דהתוספתא אזיל רק על התשע המנויים דכל שלא הוציא ראשו ורובו לא חשיב כמנוי אולם העשירי דקדוש מאליו אפילו נשאר בדיר, א''כ לא בעי דיהא לו יחס של ''מנוי'' אלא תליא בידיעה שהוא עשירי, ולכן סגי באפיק רישא. ולפי''ז צ''ב דברי התוס' דמאי איכא בהא דלא הוציא ראשו עדיין.

**ויעוין בחזו''א** כ''ז ס''ק י''ב דנקט על פי דברי התוספתא דכיון דסתמא דעתו למצות המנין לכתחילה, ומאחר דלכתחילה בעינן דגם העשירי יצא דרך הפתח הלכך בעינן דיצא ראשו רובו [והא דנקטה הגמ' דאפיק רישא אפשר דקיצרו בדבר כיון שהוזכר דרך אגב], ורק דאי דעתו למנותו ולהיות מנוי קודם שהוציא ראשו וכדין מנאן רבוצין ועומדים הדין נותן דחייל מנינו, דכי בשביל שיצא דרך הפתח לא יכול למנותו מנין נפרד, ויש לדון לפי''ז בדברי התוס' דכיון דבסתמא דעתו למצות מנין לכתחילה, א''כ ליכא סיבה לקדושת עשירי ביציאת מיעוטו וא''כ ניחא הא דחייל הקדשו ביציאת מיעוטו.

**אלא דבעיקר באור התוס' ניתן לומר** דגם אי נימא דחייל כבר ביציאת מיעוטו כמו שנקט החזון יחזקאל מ''מ איכא חילוק בין היכא דנמנה מצד עצמו להיכא דסיבת מנינו כעשירי מחמת שנשאר בדיר, דהיכא דיצא ראשו ורובו וחשיב מנוי מצד עצמו א''כ בהא הקדשו של הבעלים לעולה עומד מול החלות מעשר בהמה עצמו, משא''כ בנשאר בדיר דכל סיבת קביעתו כי' מחמת דהוא היחיד שנשאר בדיר א''כ כל כמה דמעיקרא מקדישו לעולה מפקיע את עצם מנינו וממילא ליכא סיבה לקדושה.

###### ודלמא עשירי הוא דלא קרייה קדש קרייה

1. **יעוין ברש''י דמביא בזה שתי פירושים** או דלמרות דאיכא ראיה דלא בעי למקרי עשירי אבל מ''מ אפשר דבעי למקרי קדש. ונראה דהבאור בזה הוא דלמרות דלא בעי את אמירתו למעשה המנין דהיחס שלו לעשירי נעשה ממילא, אולם עדיין אפשר דחלות הקדושה בעי מעשה הקדש ולכן בעי שיאמר דהוא קודש.

**פירוש שני מביא רש''י** דהיחס הוא לחלות הקדושה דאמנם לא בעי למקרי עשירי אולם אפשר דהוי רק לענין להאכל במומו אבל קדושת הקרבה באמת בעי למקרי עשירי, ובגדר הנך שתי קדושות יעוין בתורת זרעים דמוכיח מזה את יסודו דאיכא שתי קדושות במעשר בהמה גם קדושת קרבן. וגם דין מעשר דדינו ליאכל. וז''ל, והיינו ר"ל דדינא דהקדש קרבן להקריבו אינו חל עליו, דלזה צריך קריאת שם עשירי אבל מ"מ דינא דמעשר חל עליו להיות נאכל במומו.

###### בהא דנקט הרמב''ם במת עשירי בדיר לטעמא מנין הראוי

1. **יעוין ברמב''ם פ''ח ה''ז דנקט לטעמא דמנין הראוי במת העשירי בדיר.** וז''ל, מת העשירי בדיר התשיעי יאכל במומו וכל השמונה שיצאו ונמנו פטורין ואף על פי שלא נתקדש עשירי שלהן ליקרב אלא מת קודם שיצא שהמניין הראוי פוטר עכ''ל. וכבר תמה שם הלח''מ דאמאי בעי לטעמא דמנין הראוי, ויעוין לעיל דהבאנו משו''ת הרשב''א ח''א רצ''ט דהוכיח מדינא דמת בדיר דליכא לדינא דעשירי מאליו קדוש היכא דהוא לא מבורר בדיר ומבואר דלמד דלא הוי דיחויא בעלמא אלא כך נשארה הגמ' למסקנא דהכא ליכא לטעמא דרבא וצ''ב אמאי לא חשיב דאיכא סיום לעשירי הנמצא בדיר. ויעוין באו''ש דנקט דהרמב''ם איירי בגוונא דאיכא עוד טלאים ולפי''ז אפשר דגם הרשב''א הבין דהגמ' דוחה דהוי מצד מנין הראוי מחמת הך גוונא דאיכא עוד טלאים וכונתו להוכיח דלא חל קדושת ספק על מי שעומד לצאת.

**רק דיעוין ברש''י דף נ''ט** ע''ב בד''ה מנין הראוי. וז''ל, שאם היה לו עשרה טלאים והכניסן לדיר ומנה תשעה או שמונה ומת אחד מן הנשארים בדיר או יצא בפתח אחר שלא נתקדש העשירי פטורין אלו שמנה כבר משום דהוו מנין הראוי עכ''ל. ותמה המים קדושים דאם היו לא עשרה ויצאו ט' העשירי ממילא קדוש. ולכאורה מבואר ברש''י כדעת הרמב''ם בפשוטו דהיכא דמת ליכא לדינא דעשירי קדוש וכן מוכיח הבני דוד [ר' דוד פלאקון תלמידו של המל''מ] דרש''י ס''ל כהרמב''ם. רק צ''ב יסוד הדבר ויעוין במרכה''מ וז''ל, והמסתכל בלשון רבנו פ"ז מהל' בכורות ה"א ובפרקין ה"ג נראה ברור דדוקא שאמר זה עשירי או אפי' לא אמר כל שיצא העשירי מאליו קדוש משא"כ בדאיכא תרתי שלא אמר ולא יצא לא קדיש מאליו. והיינו דמדחה דף נ"ט ודלמא דאפטר במנין הראוי ולעולם דאין העשירי קדוש כשמת עד שלא יצא ולא אמר ומשו"ה הוצרך רבנו לטעם מנין הראוי דנפטרו אף על גב דלא נתקדש העשירי כלל עכ''ל. ויש לעיין לפי דבריו בבאור חידושא דרבא דעשירי מאליו קדוש דבפשטות נראה בגמ' דהיכא דלא מת ונשתייר בדיר בהא איכא לחידושא דרבא דעשירי מעשר, כמו שמבואר ברש''י בע''א דאע''ג דלא יצא קדוש מאליו בדיר, וכן מבואר ברמב''ם בתחילת דבריו. וז''ל, ונשאר העשירי בדיר התשיעי יאכל במומו וזה שנשאר בדיר מעשר אף על פי שלא יצא ולא ביררו עכ''ל. ואולי כל סיבת קדושתו מחמת דעומד לצאת ולהמנות כעשירי וחשיב כבר כתחילת הקרבתו אולם כל כמה דמת ונשאר בדיר שוב ליכא סיבה לקדושה וצ''ב.

**ויעוין עוד בישועת דוד** ח''ה סימן כ' [מובא בשיעורי ר' דוד בקידושין דף נ''א] דמחדש דהיכא דבתחילה היו עוד טלאים גם אי אח''כ יצאו וישאר טלה אחד בעשר לא יקבע כעשירי מאחר דבשעת גמר המנין לא היה עשירי וכונת הרמב''ם להך גוונא דנשאר לבד ולכן אי מת בעי לפטורא דמנין הראוי.

###### דף נ''ט ע''ב

1. **יעוין בגמ' דמביאה פלוגתא היכא דקרא לתשיעי עשירי ונשתייר עשירי בדיר אי חל בתשיעי קדושה ליאכל במומו** ושרש הנידון אי גם בקדושת תשיעי בעי שיעקר שם עשירי או רק בקדושת י''א. ויש לעיין ראשית כל ביסוד חלות קדושת י' וי''א. שנית יסוד דינא דבעי שיעקר שם עשירי. שלישית. באור הנידון אי גם בתשיעי איכא להאי דינא.

###### בבאור יסוד דינא דחלות קדושת י' וי''א

* 1. יעוין בגמ' ס' ע''ב דמביאה ילפותא להא דאי קרא עשירי לט' וי''א דקדיש מקרא דכל מעשר בקר וצאן כל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדש. ויעוי''ש דממעט שמיני וי''א דבעינן שיהא סמוך לו. והא דמצינו חילוק בין י''א דקריבה שלמים לט' דקדוש רק ליאכל במומו. יעוין בתמורה כא ע''א דילפינן ליה מעשירי להוציא את התשיעי, והא דאחד עשר קרב שלמים יעוין בדף ס''א ע''א דילפינן ליה מ''אם מן הבקר'' לרבות אחד עשר לשלמים. ומבואר ג''כ דאיכא שתי גדרים בדין מעשר קדושת הקרבה וקדושה ליאכל במומו.

**רק דיש לעיין בעיקר יסוד הך קדושת עשירי דאיתא בט' וי''א** וכי שם עשירי הוי שם דניתן להטיל אותו בלי שייכות למציאות שלו כעשירי. ויעוין במשנה בדף ס' דפליגי ר''י ור''מ אי י''א עושה תמורה, דר''י ס''ל דאין תמורה עושה תמורה, ור''מ טען לו דאי הוי תמורה הרי תמורת מעשר אינה קריבה, ובר''י ודאי מבואר דהוי גדר ''תמורה''. ויש לעיין אי ר''מ פליג בעיקר היסוד, או דס''ל דכמו דמצינו דהך תמורה קריבה א''כ חזינן דלא הוי כשאר תמורה. ויעוין בחזו''א כ''ז ס''ק י''ג דבתשיעי ודאי מודה ר''מ דהוי תמורה, ורק באחד עשר ס''ל דכיון דרבי רחמנא שלמים אע''ג שתמורת מעשר אינה קריבה א''כ אפקעיה רחמנא מדין תמורה לגמרי. ויש לעיין בזה דכיון דהמחייב מחמת השם עשירי א''כ מוכח דאיכא שייכות בין העשירי לי''א, וביותר דהא מבואר דבעינן שיהא סמוך לו, וא''כ צ''ב גדר הקדשו. ויעוין עוד בדף ס' ע''ב דראב''ש ס''ל דלא שייך דיחול גם בתשיעי וגם בי''א דאין מימר וחוזר ומימר ומבואר ג''כ דתרוייהו קדשי מדין תמורה.

**ויש לעיין בהא דבעי שיעקר שם עשיר ממנו** דאי הוי מדין תמורה אדרבה בעי דיהא לו שם עשירי כדי שממנו נוכל לעשות תמורה, עוד יש לעיין דכל כמה דבעי דיעקר שם עשירי צ''ב מה שייך דיהני אמירתו אחר שכבר נתקדש העשירי, וכן תמה בחידושי ר' מאיר שמחה, עוד יש לעיין נידון הגמ' בנזיר ל''ב בדינא דתשיעי וי''א דקדשי באמירת עשירי אי הוי רק בטעות או גם בכונה וצ''ב שרש הנידון דאמאי לא יחול גם מדעת ומ''ש משאר תמורה.

**ונראה בהקדם דברי המשך חכמה** פר ויקרא כ''ז ל''ב בבאר הילפותא דכל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדש לה' דמהא ילפינן דשלשתן מקודשים. וז''ל, נראה דקשיא לשון הפסוק דהוה ליה למכתב "מכל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדוש לה'", ולפי שכתוב לשון "כל אשר יעבור תחת השבט", דריש דכל אשר יעבור תחת השבט יהיה קדוש לה', אך לפי זה אם כן כולם קדושים וזה אי אפשר לכן דרשו כאילו היה כתוב "כל אשר יעבור תחת השבט תחת העשירי יהיה קדש לה'", והיינו שיהיה במקום העשירי. וכמו דכתיב (בהעלותך ח, יח) "ואקח את הלויים תחת כל בכור בבני ישראל" ש"תחת" הוא ענין במקומו ותמורתו וכמו דאמרינן "זו תחת זו" וזהו דוקא אם כבר נמנה וסמוך לעשירי אז אם קרא את התשיעי ואחד עשר עשירי קדוש תחתיו וזה נכון דכן דרך הפסוק לחסר תיבה וכו' עכ''ל.

**ומבואר דיסוד חלות הקדושה דשם עשירי בט' י''א הוי בגדר תמורה דהוי תחתיו, אולם נראה דלא הוי כתמורה דעלמא**, דהעמדת התמורה הוי ביחס לגופים שמעמיד גוף זה תמורת גוף זה, אלא דהוי תמורה ביחס לשם, דהיינו דהעמיד את השם עשירי לבהמה הסמוכה לה ע''י דמעמיד אותם תחתיו בשם עשירי דאית בה.

###### בבאור הגמ' בתמורה דאיכא ''תמורת שמו'' ו''תמורת גופו'' והמסתעף להא דבעי שיעקר שם עשירי וכן לבאור הנידונים בהך דין תמורה

* 1. **ויעוין בתמורה י''ג ע''ב וז''ל, רבי אומר למה יצאת מעשר מעתה לידון ב''תמורת שמו'' ו''בתמורת גופו''** לומר לך תמורת שמו קריבה תמורת גופו אינה קריבה, תמורת שמו נגאלת תמורת גופו אינה נגאלת, תמורת גופו חלה על דבר הראוי ועל דבר שאינו ראוי ותמורת שמו אינה חלה אלא על דבר הראוי בלבד [יעוי''ש ברש''י דהכונה דלא חלה על בע''מ מעיקרא].

**ומבואר דהוי שתי גדרי תמורה דאיכא תמורת גופו ואיכא תמורת שמו, ואיכא נפק''מ בינייהו.** ונראה דיסוד החילוק נובע מחמת דלא הוי התפסת גופים דבהתפסת גופים היחס של התמורה קיים בגוף חלות ההקדש דכל שם החלות הוא בהיותה תמורה דהך בהמה משא''כ היכא דהתמורה היא ביחס לשם נמצא דהיחס של התמורה עומד רק בסיבת ההקדש דסיבת הקדשה היא במה דהיא תחת השם עשירי, אולם החלות חל כעת בה עצמה ולכן צריך שלא תהא בעלת מום, ולכן בי''א קריבה שלמים ולא הוי כתמורה שאינה קריבה כיון דסכ''ס איכא לה עמידה עצמית להקרבה, ולפי''ז ניתן לבאר דגם ר''מ מודה בזה רק דס''ל דלאחר דגלי קרא דקריבה שלמים נתגלה בזה דלמורת דסיבת החלות נובע מחמת עמידתה בשם עשירי, מ''מ בחלות ליכא כלל יחס לעמידה שלה תחת העשירי אלא רק בסיבת החלות. **ויעוין בחזון יחזקאל** פ''ז ה''ז ד''ה שלשתן, דגם נקט דר'''מ מודה דיסוד הך קדושה נובע מדין תמורה יעוי''ש מה **דמבאר פלוגתיייהו.**

**ולפי''ז יש לבאר את הנידון בנזיר ל''ב אי רק בטעות איכא להך דינא,** והבאור הוא דכיון דהמחייב להך תמורה הוי בהא דעומדת בשם עשירי א''כ כל היכא דיודע דהיא לא עשירית חסר בהעמדה שלה בשם עשירי, דלכה''פ בעינן דלפי טעותו הוי עשירי, אולם אי גם בידיעתו עומד דטלה זו הוא י''א א''כ אין משמעות לאמירתו עשירי לאשוויי בשם עשירי.

**והשתא יש לבאר הא דעינן דיעקר שם עשירי**, דנראה דבשביל שיוכל ליכנס בשם עשירי בעינן דיעקר שם עשירי מהי''א ע''י דקרא לו תשיעי, ובזה ניתן לדון דהשם עשירי דקרא לי'''א הוא במקום השם עשירי של העשירי.

**ולפי''ז יתיישב היטב קושית ר' מאיר שמחה דמה מהני עקירתו לאחר דחל כבר קדושה בעשירי** דנראה דמאחר דהחלות תמורה די''א עומד ביחס לשם ולא ביחס לגוף א''כ מאי אכפת לן דחל כבר קדושה בגופו מ''מ עדיין היחס שלמו כעשירי הוי דבר בפני עצמו רק דבסתא כיון דגופו נתקדש לעשירי א''כ ממילא גם שמו עומד כעשירי אולם כל כמה דעקר את שמו לא מהני החלות שחל בגופו להעמיד את שמו כיון דשם הדבר נובע מהיחס שלנו כלפיו.

**ונראה עוד דלפי''ז יתבאר היטב תרוץ הגמ' בקידושין נ''א דאמי ליכא בדינא דיצאו שנים בעשירי וקראן עשירי דעשירי ואחד עשר מעורבין זב"ז לחסרון דכל שאינו בזאח''ז אפילו בב''א אינו** ולדעת רש''י הקושיא היתה שלא יחול קדושה כלל דשניהם לא יהיו קדושים, ובתוס' בעירובין (דף נ א) פירשו, דזה ודאי דקדושת עשירי חיילא דהא עשירי מאליו קדוש וכל קושית הגמ' הוא רק על השני אמאי חל נמי קדושת אחד עשר הא כיון דקדושה זו חלה מחמת מעשה דידיה שקראן עשירי נימא כל שאינו בזא"ז וכו'. ובבאור שיטת רש''י נראה דכיון דשם עשירי הוי קביעה בבהמה [רק דלא בעי מעשה מנין במסוים בעשירי אולם המנין שנעשה בט' קובע בו יחס של עשירי] א''כ כל כמה דאינו בזאח''ז דלא שייך שם עשירי לתרוייהו ה''ה בב''א.

**ובגמ' מתרצת דשאני מעשר בהמה דאיתא בטעות** דהיכא דטעה וקרא לשלשתן עשירי חלו כולהו ולכן חל נמי היכא דיצאו תרויהו. ויש לעיין לשיטת רש''י דהקושיא היתה על תרוייהו א''כ מאי שיאטיה להדדי הרי הכא לא דינינן שיחול מדין טעות. ונראה דבהא דחלו בטעות מתבאר דהשם עשירי לא מוגבל רק לטלה היוצא עשירי, אלא שייך דיחייב גם טלאים אחרים מדין תמורה, וא''כ ה''ה ביצאו כאחת ליכא גרעון בשם עשירי מכח מה דיצאו בב''א כיון דבשם עשירי ליכא סתירה בין הי' לי''א, ויעוין היטב ברש''י עירובין דף נ'.

###### בבאור הנידון אי בתשיעי גם בעי עקירת שם העשירי

* 1. **יעוין בגמ' דמביאה שתי טעמים אמאי לא בעי עקירת שם,** או מחמת דקילא קדושתו או מחמת דעדיין לא איברר ליה עשירי. ונראה בהקדם מה דיש לעיין בעיקר הצד דהתשיעי יצטרך לעקירת השם מעשירי דאימתי יחול חלות ההקדש דאי לא חל כעת איך יחול אח''כ ואי חל כבר אמאי יפקע, ויעוין בישועת דוד ח''ה סימן כ' כ'א דנתקשה בזה, ונראה דמאחר דמעשה המנין לא הוי כמעשה הפועל חלות הקדש, אלא הוי קביעת הטלה העשירי כעשירי במנין, וכל מה דמהני הא דקרא לתשיעי עשירי הוי מחמת דאהני הדין ''תמורת שמו'' למידן את התשיעי כעומד בשם של העשירי, נמצא דכל סיבת החלות מכח עמידתו בשמו של העשירי, וא''כ לא שייך בזה כלתה כיון דלא הוי חלות הקדש אלא קביעתו כעשירי וממילא מתלי תלי וקאי בעשירי ולא שייך להקשות דהוי כלתה דבורו כיון דחל כבר כעת עמידת בשם של העשירי.

**ומבואר לפי''ז דיסוד קריאת שם הוא בקביעה של שמו כעשירי** וא''כ ניתן להבין דבדין עקירת שם העשירי יהא בזה חילוק בין ט' לי', דבט' כיון דליכא עדיין למציאות של העשירי א''כ לא איכפת לן שלא נעקר שמו כיון דמכניסו בתורת שמו קודם דנעמד השם על העשרה, והוי כלוקח את השם קודם שיגיע לעשירי, ובהא לא מגרע הא דכשיצא יתקדש מאליו בתורת עשירי בלי שיעקר שמו כיון דדיינינן קודם יציאתו. וכן מאחר דהוי רק קדוש ליאכל במומו בהא לא מגרע מציאותו של הי' בקדושתו דלענין ליאכל במומו מצי לעמוד תחתיו דליכא בזה סתירה לעשירי כיון דעיקר הקדושה עומדת בי', ורק בי''א דגם קדוש ליקרב בהא איכא סתירה לעשירי ולכן בעינן שיעקר שמו כל כמה דמעמיד קדושת הקרבה במקומו.

###### בדין קרא לתשיעי עשירי וי''א עשירי אי בעי דיבור או סגי במחשבה

1. **יעוין בחזו''א כ''ז ססק''ח דנקט דכיון דקרי ליה תמורה בעי דוקא דיבור** [למרות דלגוף המנין ס''ל לחזו''א דסגי במחשבה] ומוכיח החזו''א מהא דקיי''ל דגם בנתכוין במזיד איכא להאי דינא והיכא דנתכוין הרי במחשבתו יודע דלא הוי עשירי ובהכרח דכל סיבת החלות נובע מחמת דיבורו א''כ כי היכי דכונתו בדיבור ה''ה טעותו חלה בדיבור. ויעוין עוד בס''ק י''א דדן לפי שכתב דאפשר לעשר במחשבה ורק קודשת ט' וי''א ועקירת שם עשירי בעי דיבור היכא דכל מהנין היה במחשבה ותשיעי קראו עשירי ועשירי תשיעי אי יש ממש בדיבורו דאפשר דבשביל דיהא יחס לדבורו בעינן דיהא דיבר בכולן כיון שמנין הראשונים ג'''כ גורם לקדושת מעשר.

###### דף ס' ע''א

###### היו לו ט''ו טלאין לא יאמר אברור עשרה ואטול מהן אחד והשאר פטורים אלא כונסן לדיר ומוציא עשרה ונוטל מהן אחד, והשאר מצטרפין לגורן אחר

1. **יעוין ברש''י דמביא שתי פרושים בזה ויעוין היטב בחזו''א כ''ז סק''ט ומבואר בדבריו דאיכא בזה שתי נדונים.** האחד. הא דלא מצי לברור עשרה בינייהו דלכאורה כיון דרק עשרה מתוכם יכולים להעמד למנין א''כ למרות דהגיע הגורן ומחויב למנותם ראוי שיחול החיוב רק על י' מבינייהו ופליגי בזה הנך תרי פירושי דלפירוש קמא החיוב חל על י' מבינייהו רק דלא רשאי לברור את הכחושים, ולפרוש בתרא חשבינן כל ט''ו כאילו כבר נתחייבו לענין זה דצריך ליתן לכולם אפשרות לעשורי. **נידון שני**. מה הדין של הנותרים דלפירוש בתרא כיון דכבר נתחייבו תו אסור למוכרן ולשוחטן לא מצטרפים לגורן אחר. אולם לפירוש קמא כיון דרק י' נתחייבו א''כ ה' הנשארים מותר למכור ולשחוט רק דכונת הגמ' דראויים להצטרף לגורן אחר.

###### וכי מטי עשירי חד קרי מרישא

1. **יעוין בחזו''א** כ''ז ססק''ו דתמה דאי דעתו לעשות עשירי למנין שני א''כ מפסיק במזיד מנין הראשון ובכה''ג ליכא לפטורא דמנין הראוי ואם דעתו לעשות עשירי למנין ראשון א''כ מנין שני אינו מנין הראוי ומיישב וז''ל, וי''ל שאין דעתו עכשיו כלום והדבר יוכרע כשיגיע לעשירי ואפי אם יחשוב על אחד מהמנינים לאו כלום הוא שהרי יכול לשנות ממה שחשב וממילא חשיבי תרוייהו מנין הראוי עכ''ל.

###### מתניתין. מנאן אחד תשיעי ועשירי מקולקלין

1. **יעוין ברש''י דמביא פלוגתא אי היכא דטעה מעיקרא ומחמת זה קרא לעשירי תשיעי ולי''א עשירי למרות דבעלמא תרוייהו קדשי ליקרב מ''מ הכא לא קדשי ליקרב אלא נאכלים במומן**. ובחזו''א כ''ז סק''ט כתב דצ''ע טעמיה דמהיכן יליף ליה. ויעוין ברמב''ם פ''ח ה''ו דגם נקט כן. ונראה לפי מה שנתבאר בתורת זרעים דקדוש ליקרב וקדוש ליאכל הוי שתי דיני קדושה. דקדוש ליאכל הוי כמעשר שנאכל לבעלים א''כ אפשר דהחסרון במנין מכח טעותו מגרע רק בקדושת קרבן, דבהא בעי שיקבע בו השם עשירי מכח הבעלים ולכן היכא דטעה מעיקרא איכא חסרון בגוף המנין והלכך לא מצי למקבע ביה שם עשירי לקדושת קרבן [והא דבטעה בתשיעי וקראו עשירי לא חשיב גרעון במנין נראה דכיון דכל סיבת קדושתו של התשיעי מכח שמו של העשירי א''כ איכא יחס לעמידתו כעשירי], אולם לקדושה לענין ליאכל בהא אפשר דסגי בבירור שנמצא מגוף הליכת הבהמות בזאח''ז כיון דחיובא דמעשר לאכילה הוי כמעשר דהתביעה קימת בבהמות עצמם. ויסוד הסברא לחלק בין הנך תרי קדושות מתבאר בפירוש רש''י לעיל דף נ''ט ע''א בקס''ד דלענין קדושת הקרבה בעי קריאת שם עשירי ולענין קדוש ליקרב קדוש מאליו.

**ובעיקר באור החסרון במנאן אחד יעוין בתוס' דמבאר דהוי ספק אי במה שמנאן אחד נעשו אחד,** ובחזו'''א תמה דמה ספק יש בזה ואמאי לא חשיב כשתים. ונראה דכיון דהמנין הוי קביעה של הגברא א''כ הנידון אי כל כמה דהעמידם כחד לא מהני מה דיצאו בזאח''ז למשווי כשתים כיון דהעמיד לתרוייהו כמתחילי המנין, עוד מקשה החזו''א דאמאי לא הוי עשירי ספק, דהרי גם ספיקא דדינא מקרי עשירי ספק כדמוכח בדף נ''ח ע''ב לבן עזאי דנסתפק אימתי ר''ה למעשר בהמה. **ויעוין ישוב נפלא בזה מהרב שימל.**

###### ביסוד הפלוגתא אי למנין בהמות קדוש או למנינו

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ז דמבאר את שיטת ר' מארי דלמנין שלו קדוש דכונתו להעמיד ב' מנינים בב''א** והזוג הראשון שמנהו לאחד כונתו שיש בו אחד למנין ראשון של עשרה ואחד למנין שני של עשרה, ור' כהנא ס''ל דאין זה מנין למנות שני מנינים בב''א אלא צריך שיצאו זאח''ז למנין עשרה, רק יעוין בחזו''א דדן היכא דהקפיד שלא יקדש למנין בהמות אי בכה''ג ליכא כלל מעשר ורק בטועה שאפשר שיחול למנין שלו בהא אמרינן דאין מתחשבין במנינו וקדוש למנין בהמות, והא דמקשה הגמ' על המשנה מהא דמנה לזוג הראשון כחד ולאחמ''כ המשיך למנות ב' ג' ד' וכו' למרות דהתם נתכוין בדוקא להך מנין הוי מחמת דאיירי בטעות. ומסיים החזו''א וז''ל, וכן מסתבר שא''א למחשב מנינו מנין מעשר נגד רצון הבעלים.

###### דף ס' ע''ב

###### תוד"ה עד שישתוק ועוד יש לפרש דאם קראו לתשיעי תשיעי תו לא הוי טעות כשקרא לעשירי תשיעי וכו'

1. **יעוין ברש''י בד"ה וקרייה אחד עשר דנקט כמו המהלך הראשון של תוס'** דהעיקר דלא שלא יקרא לתשיעי עשירי, וברש"י בכת"י להלן בד"ה וכמאן דלא כרבי, נקט כעוד יש לפרש דבעי שישתוק לגמרי ולא יקרא לו אפילו תשיעי דאי קרא לו תשיעי שוב ליכא עקירה בי' ע''י מה שקראו ט' ויעוין ברש''י כת''י דמבאר דהוי משום "דתרי זימני תשיעי לאו כלום הוא". ומבואר דהוי חסרון רק היכא דקרא לו ט' אולם אי קרא לו י''א הוי עקירה וכן נקט החזו''א כ''ז ס''ק י''א.

###### ביאור דברי הרמב"ם בהא דמחלק בין יצאו שניהם בתשיעי ליצאו באחד עשר

1. **יעוין ברמב"ם** [הל' בכורות פ"ח ה"ד] כתב, יצאו תשיעי ועשירי כאחד, בין שקראן עשירי בין שקראן תשיעי, שניהם מוקדשים ויאכלו במומן וכו', ואם יצאו עשירי ואחד עשר כאחד, אם קראן עשירי הרי עשירי ואחד עשר מעורבין, והרי הן כמעשר שנתערב בשלמים וכו', ואם קראן אחד עשר, הרי העשירי והחולין מעורבין זב"ז וכו', עכ"ל. ובלח"מ הקשה, דהא בגמ' מבואר דביצאו שניהם בתשיעי וקראן תשיעי, דינם כמו יצאו שנים בעשירי וקראן אחד עשר, דהוי עשירי וחולין מעורבין זב"ז.

**ויעוין בשיעורי ר' דוד קידושין דף נא.** וז''ל, ונראה בזה, דבאמת חילוק גדול יש ביניהם, דביצאו שנים בתשיעי וקראן תשיעי, הרי כשקורא לכל אחד תשיעי הרי ממילא דעל השני שיצא עמו חל שם עשירי, דאם זה תשיעי הרי ממילא השני שבא אחריו הוי עשירי, והוי כאילו קרא לשניהן עשירי ומשו"ה סובר הרמב"ם דשניהם קדושין כמו בקראן עשירי, משא"כ ביצאו שנים בעשירי וקראן אחד עשר לא שייך לומר כן דהא אחר אחד עשר לא בא עשירי ולא חשיב שקרא כלל עשירי ומשו"ה הוי עשירי וחולין מעורבין זב"ז. ולפי"ז נמצא דביצאו שנים בתשיעי ולא קרא כלל, אלא שתק, יודה באמת הרמב"ם דהוי עשירי וחולין מעורבין זה בזה.

אכן בפיהמ"ש כתב הרמב"ם, דגם ביצאו שניהם בעשירי, וקראן אחד עשר, נמי כולם קדושים כמו ביצאו שנים בתשיעי וקראן תשיעי, דשניהם קדושים ע"ש וצ"ע דזהו שלא כדברי רבא, וכן סותר דברי עצמו ביד החזקה עכ"פ לפי דבריו שם, אין חילוק בין קראן תשיעי, או ששתק ולא קראן כלל, דהא בקראן אחד עשר לא שייך סברא הנ"ל דחשיב כקראן עשירי וכנ"ל, ואפ"ה כתב דכולם קדושים, וא"כ ה"ה ביצאו שנים בתשיעי, נמי אין מוכרח דהוי מטעם שמונח בזה עשירי, וא"כ ה"ה בלא קראן כלל. **ויעוין עוד מהלך מחודש בהערות הגירש''א.**

###### דאמרינן חד עישורא קאמר

1. **יעוין בחזו''א** ססקי''א דתמה דאמאי לא שיילינן ליה ומיישב על פי יסודו דלקריאת שם עשירי לט' וי''א בעי אמירה דוקא ולפי''ז הנידון בהלכות דיבור אי הוי דיבור מוכרע לי''א, או דאין כאן דיבור ודאי לעקירת שם עשירי.