81 מעמיד א - בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דמעמיד, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום א' ז' מנ"א תשע"ד

**א**

א] חולין דקט"ז., המעמיד בעור של קיבה, אם יש בנו"ט ה"ז אסורה, וכתבו התוס', ז"ל, תימה דבגמ' מפרש טעמא דאסרו גבינה הנכרים מפני שמעמידים אותם בעור קיבת נבילה, מאי איריא נבילה אפי' כשרה נמי, וי"ל דמשום בב"ח ל"ה אוסרין מספק משום דליכא אלא איסורא דרבנן דדרך בישול אסרה תורה, עכ"ל.

אמנם הנה הר"י מיגש במגילת סתרים שהביא התורי"ד בע"ז דל"ה. כתב, ז"ל, קשיא לן הא דשמואל וכו' אי דאית בי' בנו"ט מאי איריא משם נבלה תיפוק לי' משום בב"ח וכיון שכן ואפי' בעור קיבת שחוטה נמי, ואי דלי"ב בנו"ט אפי' איסור נבלה נמי ליכא וכו', ואיתחזי לן בפירוקא דהא דאמר שמואל וכו' בדלי"ב נו"ט הוא דאיכא לאוקמי דליכא בב"ח, ודקא קשיא לך איסור נבילה נמי ליכא דהא ליתי' בנו"ט, כי אמרי' דהיכא דלית בי' נו"ט [שרי] הני מילי היכא דאיכא למימר דאיבטיל לי' ההוא איסורא ואשתקע לי' בגו היתרא, והכא ליכא למימר הכי כיון דאוקמי הגבינה נבילה הוא דקא מוקים לה, אע"ג דלית בה נו"ט נמי חשיב וכמאן דאיתי' לאיסורא בעיני' דמי ולא בטיל וכו', וא"ת אי הכי אפי' איסור בב"ח לא ליבטיל ועל מה תנן המעמיד בעור של קיבה אם יש בה בנו"ט ה"ז אסורה דש"מ דהא אם אין בה בנו"ט ה"ז מותרת, ל"ד איסור בב"ח לאיסור נבילה, דאילו איסור נבילה איסורא מחמת גופה הוא ולא מחמת איערובה בהדי חלב, וכיון שכן ליכא למימר דבטיל לאיסורא אלא היכא דאיכא למימר דבטיל גופה, והכא כיון דלא בטיל גופה דהא אוקומי הגבינה הנבלה היא דקא מוקים לה איסורא נמי לא בטיל, אבל לענין בב"ח איסורא לאו מחמת גוף הבשר ולאו מחמת גוף החלב ניהו, דהא בשר בלא חלב וחלב בלא בשר שריין אלא איסורי' מחמת איערובי הוא, הלכך אע"ג דהא אנן סהדי דאוקומי בשר הוא דקא מוקים לי' וליכא למימר דבטיל גופי', כיון דבשר גופי' לי"ב איסורא אלא מחמת עירוב, [אי] קא יהיב טעמא אין אי לא לא, דכיון דלא יהיב טעם אע"ג דהא איתי' בעיני' הו"ל כבשר דקאי לחודי' בלא חלב דלי"ב איסורא, עכ"ל.

ב] ובדעת התוס' שהקשו דמאי איריא נבילה אפי' כשרה נמי, ולא ניח"ל לפרש כד' הרי"ד דמשום נבילה ה"ז אוסר אף בדאי"ז נו"ט, פשוט דאזלי לטעמייהו לעיל דצ"ט:, ז"ל, ומשום דחימוץ אין בו נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם קשיא לי' אמאי לא בטיל בק"א, דל"ה אלא כמו העמדה דחלב בעלמא דתנן בפרק כל הבשר המעמיד בעור הקיבה אם יש בה בנו"ט אסורה, משמע הא ליכא נו"ט שרי אע"פ שהעמיד החלב משום דהעמדה לא חשיבא טעמא וה"ה חימוץ, עכ"ל, - והרי שנחלקו התוס' על עיקר דינא דמעמיד, וס"ל דמעמיד אינו אוסר אא"כ הוא נו"ט, וע"כ בע"כ דהא דאסרו גבינות הגוים מפני שמעמידין אותם בעור קיבת נבילה, היינו משום דפעמים דליכא ס' כנגד העור, ושפיר הק' התוס' דא"כ מאי איריא נבילה אפי' שחוטה נמי.

והנה אמנם בעיקר מש"כ התוס' דמעמיד אינו אוסר, והוכיחו לזה ממשנתינו דהמעמיד בעור הקיבה אינו נאסר אא"כ יש בה בנו"ט, וכ"ה גם בספה"י לר"ת סו"ס נ"ד, ובסה"ת סימן ע"א, מבו' שנחלקו ע"ד הר"י מיגש דס"ל דאין ללמוד מהא דאין מעמיד אוסר בבב"ח דה"נ אינו אוסר בשאר איסורים, דשאני בב"ח דאף דאין הבשר המעמיד בטל, מ"מ כיון שאינו נותן טעם בחלב ל"ה בכלל בב"ח, ומשא"כ בשאר איסורים, אלא ס"ל דאין לחלק ביניהם, - ומצינו כן גם בתשו' הר"ש שהביא המרדכי בפירקין סימן תשל"ג שנקט דמעמיד אוסר בכ"ש גם בבב"ח, עיי"ש, והרי דס"ל דמהא דמעמיד אוסר בשאר איסורים, יש ללמוד דה"ה אוסר גם בבב"ח, - וצ"ע בביאור יסוד הפלוגתא בזה, ועמש"נ בזה בסימן ב' די"ל דפליגי בהא דליכא לאיסורא דבב"ח בדליכא נתינת טעם, ואכמ"ל.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז מבו' דהא דאסרינן במעמיד הוי כ"ש מהא דאסרינן במחמץ, ועמש"נ בזה להלן סק"ו, אך בד' התוס' לעיל ודעימייהו דפליגי על דינא דמעמיד, הרי מבו' דס"ל דמעמיד גרע ממחמץ, ואף דמחמץ לא בטל, מ"מ מעמיד בטל, וצ"ע דנמצאו סברות הראשונים הפוכות בזה.

**ב**

ד] ונראה לפרש, דהנה מצינו שנחלקו הראשונים בעיקר דינא דמעמיד לא בטל, דהנה במרדכי ע"ז סימן תתכ"ט כתב, ז"ל, ועוד הי' נראה לרבינו טובי' מביינ"א וכו', דאפי' את"ל דדבר המעמיד הוי כבית שאור שחימוצו קשה, מ"מ אין שם אלא נתינת טעם בעלמא ורש"י פסק דטכ"ע הוי מדרבנן וכו', ואף לדעת ר"ת דטכ"ע דאורייתא למה לא יותרו דאיכא ספיקי טובא וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמעמיד לא בטל, הוא מכח דינא דטכ"ע, דאף כח ההעמדה חשיב כטעם דהאיסור.

וכ"נ מד' התוס' לעיל דצ"ט: שכתבו להוכיח ממשנתינו דהעמדה "לא חשיבא טעמא", ופירשו דזהו דפריך הגמ' שם אדינא דמחמץ, משום דגם בחימוץ אין בו נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם, - ונראה להדיא בדבריהם דהנידון לאסור במעמיד, הוא משום דהו"ל בכלל נתינת טעם, וזהו שהוכיחו ממשנתינו דהעמדה לא חשיבא כטעמא משום דלי"ב נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם, וזהו דמדמינן דה"נ ל"ה לנו לאסור בחימוץ, משום דלי"ב נתינת טעם גמור.[[1]](#footnote-2)

ה] וכ"ה מבו' גם בתשו' הר"ש שהביא המרדכי בפירקין סימן תשל"ג, ז"ל, אע"פ שכתב ר"ת דאין העמדה אוסרת אלא בס', שמא לא אמר הלכה למעשה, שיש לדחות ראייתו, שאפי' יש בחלב יותר מס' באיסור כיון שהאיסור מעמיד "היינו נותן טעם", עכ"ל, והרי דהא דמעמיד אוסר, הוא משום דחשבינן לי' כנתינת טעם.

ויש להוסיף, דהנה בד' הר"ש שם בהמשך דבריו נראה דמפרש למשנתינו דאם יש בנו"ט ה"ז אסורה, דנכלל בזה תרי גווני, חדא, בגונא שהעמיד בעור הקיבה ובהיתר, דבכה"ג לא אסרינן אלא אם ליכא ס' כנגד עור הקיבה, ועוד, בגונא שהעמיד בעור הקיבה בפנ"ע, דבכה"ג ה"ז אוסר בכ"ש, דלעולם חשבינן דהוא נותן טעם, ועי' בהגה' הרמ"א שם, - ומבו' להדיא לפ"ז, דהא דאסרינן במעמיד בכ"ש, הוא חד דינא עם הא דאסרינן בדליכא ס', וע"כ כיילא להו מתניתין בהדדי.

ו] אמנם הנה בד' הר"י מיגש מבו' דלא כן, ז"ל, כי אמרי' דהיכא דלי"ב נו"ט [שרי] הני מילי היכא דאיכא למימר דאיבטיל לי' ההוא איסורא ואשתקע לי' בגו היתרא, והכא ליכא למימר הכי, כיון דאוקמי הגבינה נבילה הוא דקא מוקים לה, אע"ג דלית בה נו"ט נמי חשיב וכמאן דאיתי' לאיסורא בעיני' דמי ולא בטיל וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דמעמיד אוסר, אי"ז משום דחשבינן לה כנו"ט, אלא הוא דין בפנ"ע דכיון דהאיסור מעמיד את ההיתר ה"ה חשוב והו"ל כמאן דאיתי' בעיני'.

וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, ז"ל, ואמנם נאסר וכו' מפני שהוא מעמיד ופעולת הנבילה ניכרת וכאילו הגבינה כולה נבילה, לפי שהדבר האסור אם התערב עם המותר והיתה פעולת זה הדבר האסור גלוי' וניכרת ולא אבד במיעוטו ולא נעלם, הרי הוא יאסור הכל, ואפילו הי' הדבר האסור מעט השיעור וכו', ע"ד מה שביארנו וכו' באמרם כל המחמץ והמתבל וכו', והמעמיד יותר חזק ממחמץ ומתבל, וכך אמרו הכל הולך אחר המעמיד, עכ"ל, ולהדיא דהא דמעמיד לא בטל, הוא דין בפנ"ע, דכל דפעולתו גלוי' וניכרת אינו בטל.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ו, ז"ל, המעמיד וכו' ה"ז אסורה בהנאה, אע"פ שהוא מבשא"מ ואע"פ שהוא כ"ש, שהרי הדבר האסור הוא הניכר והוא שעשה אותה גבינה, עכ"ל, והרי דהא דמעמיד אוסר, הוא משום דפעולת האיסור ניכרת, - וזהו גם מה שהוצרך הרמב"ם לפרש דה"ז אוסר אף במבשא"מ, והיינו דאף דמחמץ ומתבל אינם אוסרין אלא במינם, וכמש"כ הרמב"ם שם בר"פ ט"ז, מ"מ מעמיד חמיר טפי ואוסר אף בשאינו מינו, וזה מתפרש כד' הרמב"ם בפיהמ"ש בע"ז דהמעמיד יותר חזק ממחמץ ומתבל.

**ג**

ז] ונראה ברור דאזלי לטעמייהו, דהנה כבר נת' בדברינו בדין מחמץ, שנחלקו הראשונים בטעם הא דמחמץ אוסר בכ"ש, דהר"ש בחלה ובטבו"י כתב דיש בזה לדינא דטכ"ע, וכ"נ בד' התוס' לעיל דצ"ט:, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה ובע"ז מבו' דהוא דין בפנ"ע משום דפעולתו ניכרת, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם ברפט"ז ממאכ"א, ומה"ט ס"ל דאי"ז אוסר אלא במינו, ואכמ"ל.

ונראה דבזה הוא דתליא פלוגתייהו בדין מעמיד, דהנה בד' התוס' לעיל דצ"ט: מבו' דדינא דמעמיד הוא דומיא דדינא דמחמץ, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בתשו' שם דמדמי להו להתיר בגונא דהעמיד באיסור והיתר ואין באיסור בפנ"ע כדי להעמיד, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז דאיסורא דמעמיד הוא דומיא דאיסורא דמחמץ, ואך דמעמיד חמיר טפי, ומה"ט הוא אוסר אף בשאינו מינו, וכמש"נ לעיל סק"ו.

ואשר ע"כ להתוס' והר"ש לטעמייהו דדינא דמחמץ דאוסר בכ"ש, הוא מכח דינא דטכ"ע, הרי דה"נ הא דמעמיד אוסר בכ"ש הוא מכח דינא דטכ"ע, אך להרמב"ם לטעמי' דדינא דמחמץ דאוסר בכ"ש אי"ז מכח דינא דטכ"ע אלא הוא דין בפנ"ע משום דפעולתו ניכרת, הרי דה"נ הא דמעמיד אוסר בכ"ש אי"ז מכח דינא דטכ"ע, אלא הוא משום דפעולתו ניכרת.

ח] ויש להוסיף, דהנה בעיקר ד' הני קמאי דאיסורא דמעמיד הוא מכח דינא דטכ"ע, צ"ע, שהרי אף דהועמד ההיתר מכח האיסור, הרי אין טעם האיסור עצמו נרגש בהיתר, ומ"ש בזה דינא דטכ"ע.

אמנם הנה באמת עד"ז הק' הפר"ח בסימן צ"ח סק"ז ע"ד הסוברים דדינא דמחמץ הוא מכח דינא דטכ"ע, והק' הפר"ח דהדבר ברור דכשאדם מחמץ בשאר של שעורים וכיו"ב, אף שנתחמצה העיסה מחמתו, אין טעמו נרגש כלל בעיסה, ועיי"ש שהאריך בזה.

ועמש"נ בדברינו בדין מחמץ סק"א בדעת הר"ש ודעימי', דהא דחימוץ הוי בכלל טכ"ע, אי"ז משום דמלבד החימוץ גם ניכר טעם השאור, דזה ודאי אינו וכמש"כ הפר"ח שם, אלא היינו דגם כח החימוץ הוי בכלל טעם האוסר, ומכח החימוץ הוא דהוי זה בכלל טעם כעיקר, ונת' שם בהערה דאף דעיקר החימוץ אינו מכח התפשטות השאור עצמו בתוך העיסה, אלא מכח סמיכות השאור לעיסה, איכא כח חימוץ בעיסה עצמה, מ"מ כיון דהחימוץ נגרם ע"י העיסה, חשבינן לי' מכלל העיסה, וע"כ הו"ל כטעם דהעיסה, ונת' שם דמה"ט תלי דין חימוץ בדין זוז"ג, ול"ד לשאר נותני טעם דכל דאין באיסור עצמו ליתן טעם אינו אוסר, וכמו שעמד ע"ז הר"ן בשלהי ע"ז.

ונראה דה"נ הוא בדין מעמיד, דהגם דאין טעם האיסור עצמו נרגש בהיתר, מ"מ כח ההעמדה עצמו הו"ל בכלל טעם האוסר, ומכח ההעמדה הוא דהוי זה בכלל טכ"ע, וגם בזה צ"ל, דהגם דעיקר ההעמדה אינו מכח התפשטות המעמיד עצמו בתוך הגבינה, אלא מכח סמיכותם זל"ז, מ"מ כיון דההעמדה נגרמת ע"י המעמיד, חשבינן לכח ההעמדה דהוא מכלל האיסור, וע"כ הו"ל כטעם, ומה"ט הוא דכל שהעמיד באיסור והיתר תליא בדינא דזוז"ג.

**ד**

ט] ולפ"ז נראה ברור, דבזה הוא שנחלקו אם י"ל דאף דמחמץ לא בטל, מ"מ מעמיד גרע מיני' ובטל, או דבמעמיד יש לאסור טפי, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דמחמץ לא בטל הוא משום שפעולתו ניכרת, וע"כ ס"ל דאם במחמץ דלא נעשה מכחו אלא חימוץ העיסה, חשבינן לי' כפעולתו ניכרת ומכח זה לא בטל, כ"ש דבמעמיד שעיקר הגבינה היא מכחו, דחשיב כפעולתו ניכרת ולא בטל.

אך התוס' ודעימייהו לטעמייהו דס"ל דהא דמחמץ לא בטל הוא משום דחשיב כנותן טעם, וע"כ בזה שפיר י"ל דמעמיד גרע ממחמץ, דאף דחימוץ חשיב כנתינת טעם, מ"מ העמדה לא חשיבא כנתינת טעם, והיינו כמש"א לעיל דצ"ט: דשאני שאור שחימוצו קשה, וע"כ הוא דחשבינן לי' כנתינת טעם, וזה מתבאר מד' התוס' שם, דנידון הגמ' שם הוא דמ"ט מחמץ אוסר ומ"ש ממעמיד דלא חשיב כנו"ט, וע"ז משני דשאני שאור שחימוצו קשה, - גם י"ל כמש"כ בתשו' מהר"ח או"ז בתשו' חדשות סימן ז' בטעם החילוק בין מחמץ למעמיד, ז"ל, ושמא התם אינו רוצה כי אם שיתחבץ את החלב ולא שיהא בו טעם שאם הי' אפשר שלא הי' משתנה טעם החלב הי' חפץ יותר, משא"כ בשאור שהוא חפץ בחימוץ העיסה ואין טעם מצה נוח לו, עכ"ל, והיינו דשאני חימוץ דחשיב טפי כנתינת טעם, דע"י החימוץ יש לעיסה טעם חמץ, ומשא"כ בהעמדה דאין עיקרה בשינוי טעם הגבינה.

י] ונראה דבזה הוא גם שנחלקו אם יש לאסור משום דינא דמעמיד בבב"ח, דהר"י מיגש לטעמי' דס"ל דהעמדה ל"ה בכלל נתינת טעם, והא דמעמיד לא בטל הוא משום דפעולתו ניכרת, הרי דאין לאסור מכח זה אלא בשאר איסורים, אך בבב"ח דעיקר האיסור הוא משום העירוב שהן נותנים טעם זב"ז, הרי דאף דמעמיד לא בטל, מ"מ כיון שאינו נותן טעם בחלב, אי"ז נאסר משום בב"ח.[[2]](#footnote-3)

אך התוס' והר"ש לטעמייהו דס"ל דאם מעמיד לא בטל, היינו משום דחשבינן לה כנתינת טעם, הרי ממילא דיש לאסור מכח ההעמדה גם בבב"ח, כיון דחשיב דהבשר נותן טעם בחלב, והגם דהוי זה מין אחר דנתינת טעם, מ"מ י"ל דליכא נפ"מ בזה, דמהא דדרך בישול לא למדנו אלא דבעינן שיתן הבשר טעם בחלב, וכל דהוי בכלל נתינת טעם, יש בזה לאיסורא דבב"ח, וז"ב.

**ה**

יא] והנה נחלקו רבוותא בעיקר דינא דמעמיד, דהפליתי בסימן פ"ז סקי"ח כתב בתו"ד, ז"ל, לכן נראה דהך מעמידין בקיבה חלב לגבינות, וכי מניחין אותו בו כ"ד שעות עד שיהי' כבישה מעל"ע, הלא בקט זמן בעונה א' תיכף הגבינות וחלב נקפה, ומעולם אין צריך מעל"ע וכו', אלא כיון דאוקים ועשה פעולתו תיכף אוסר, אפילו בלי מעל"ע דפעולתו ניכרת בהעמדה ותיכף אוסר כאילו הי' בחמין, (ובלא"ה צ"ל כן לשיטת הפוסקים דסוברים דזולת חומץ וציר ליכא כבישה בצונן כלל, וא"כ למה יאסור העמדה, וצ"ל כמו שכתבתי), עכ"ל, והסכים לזה הפמ"ג שם בשפ"ד סקל"ה.

אמנם הנה בתשו' הגרע"א ח"ד סימן כ' כתב, ז"ל, מש"כ ידידי דהחלב מקבל טעם משום ההעמדה, אבל העור לא קבל טעם מהחלב, אני לעצמי דנתי דענין ההעמדה היא ע"י שהעור בחלב איזהו ימים וממילא הוי כבוש, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דכל איסורא דמעמיד הוא רק משום דינא דכבוש.[[3]](#footnote-4)

שוב נתבוננתי די"ל דלעולם מודה הגרע"א ליסוד ד' הפליתי דיש לאסור במעמיד משום כח ההעמדה עצמו אף בדליכא פליטת טעם כלל, וכל ד' הגרע"א הם רק בהא דאסרינן במעמיד חלב בעור הקיבה משום איסורא דבב"ח, דבזה אין לאסור משום כח ההעמדה, שהרי אי"ז אוסר בבב"ח, וכל האיסור בזה הוא משום נתינת טעם, ובזה ס"ל דאין לאסור אלא בשנכבש יום א', ואמנם ילה"ע קצת, דבד' הראשונים מ' דבאותו האופן דמעמיד אוסר בשאר איסורים בכ"ש, הוא אוסר בבב"ח בנו"ט, ואי נימא דבשאר איסורים הוא אוסר אף בשלא שהה מעל"ע, מ' דגם בבב"ח הוא אוסר אף בכה"ג, אך י"ל דאורחא דהעמדה הוא ששוהה מעל"ע, וכאשר כ"ה בל' הגרע"א, (אך הפליתי כתב דדרך העמדה הוא בזמן מועט, וצ"ע), - ובאמת צ"ע כן בד' הפליתי שפירש דהעמדה אוסרת אף קודם מעל"ע משום דפעולתו ניכרת, וצ"ע דאכתי מ"ט אסרינן במעמיד חלב בעור הקיבה בנו"ט, הרי בבב"ח לא אסרינן משום כח ההעמדה, ועי' ביד יהודה סימן פ"ז סקכ"א שכבר רמז להעיר כן ע"ד הפליתי.

ודרך אחרת בזה מצינו בד' היד יהודה בסימן פ"ז סקכ"א בתו"ד, דלעולם אין מעמיד אוסר משום דפעולתו ניכרת, אא"כ איכא גם נתינת טעם, ואך דהא דיש בזה נתינת טעם, אי"ז משום דינא דכבוש, אלא דמכח חוזק ההעמדה, אף פולט הדבר המעמיד מטעמו,[[4]](#footnote-5) - ועיי"ש שכתב לישב בזה קו' הגרע"א דמ"ט לא אסרינן במעמיד בעור הקיבה, מכח הא דהעור בלע מן החלב והוי בב"ח, ותו הוי מעמיד דאיסור, ולהנ"ל ניחא דאיירי בשלא שהה יום א' דלא בלע העור מן החלב.[[5]](#footnote-6)

יב] ובפשוטו נראה דנידו"ז תליא בפלוגתת קמאי ביסוד דינא דמעמיד, דלדעת התוס' והר"ש ודעימייהו דאם מעמיד לא בטל היינו דכח ההעמדה עצמו חשיב כטעם דהאיסור, הרי בדין דאיסורא דמעמיד הוא אף בדליכא פליטת טעם כלל מן האיסור, שהרי כח ההעמדה עצמו חשיב כטעם דהאיסור, והוי כח ההעמדה עצמו החפצא דאיסורא, שהרי בדינא דטכ"ע נתחדש דהטעם הוי חפצא דאיסורא, ואי"ז הפקעת הביטול בעלמא, וכמש"נ במק"א להוכיח מהא דאסרינן בשורה ענבים במים שכתבו הראשונים דליכא פליטה כלל, וכן מהא דאסרינן בכל פליטת טעם להני קמאי דס"ל דבלא דינא דטכ"ע לא נאסר הטעם כלל בתערובת, ואכמ"ל.[[6]](#footnote-7)

אך לדעת הר"י מיגש והרמב"ם דהא דמעמיד לא בטל היינו משום דפעולתו ניכרת, הרי דלפ"ז בפשוטו כח ההעמדה עצמו ל"ה כלל החפצא דאיסורא, שהרי אינו בכלל טעם דהאיסור, וע"כ אין לאסור אלא היכא דאיכא פליטת טעם מן האיסור, ובאנו לדון אם היא בטלה בהיתר, ובזה הוא דאמרינן דכיון דפעולת האיסור ניכרת, אינו בטל, וגם ד"ז הוא חידוש, דהרי הפעולה הניכרת אינה מכח פליטת הטעם, אלא מכח גוף האיסור, ומ"מ אין אנו דנים על פליטת הטעם בפנ"ע ועל גוף האיסור המעמיד בפנ"ע, אלא מהני הא דהאיסור העמיד את ההיתר, שלא יתבטל פליטת הטעם דהאיסור שנתערבה בהיתר, אך כל דליכא פליטת טעם מן האיסור, ונמצא דאין מעורב בהיתר כלל מן החפצא דאיסורא, אין לנו לאסור את ההיתר, דהגם דפעולת האיסור ניכרת, מ"מ כיון דליכא תערובת איסור בההיתר, אין מקום לאסור בזה, ויש להוסיף, דבע"כ דאיכא פליטת טעם מן האיסור, שהרי הר"י מיגש והרמב"ם פירשו דבבב"ח אין לאסור משום ההעמדה ולא אסרינן אלא בדליכא ס' כנגד העור, והרי דאיכא פליטת טעם מן העור, וע"כ הוא דאסרינן בדליכא ס'.[[7]](#footnote-8)

ועי' יד יהודה סימן פ"ז סקכ"א שכתב דבד' התרוה"ד בהגה' שערי דורא סימן פ"ג סק"א נראה דלדעת האוסרים מעמיד הוא אף בדליכא פליטת טעם כלל, אך בל' הר"י מיגש מבו' דהא דמעמיד אוסר הוא רק משום דנתערב בההיתר גם מגוף האיסור, עיי"ש בדבריו, - ולמש"נ הרי דאזלי לטעמייהו, דהתרוה"ד דקאי על ד' התוס' דהצד לאסור מעמיד הוא משום דכח ההעמדה עצמו חשיב כטעם דהאיסור, ע"כ יש לאסור משום זה אף בדליכא פליטת טעם כלל, אך הר"י מיגש לטעמי' דס"ל דהא דמעמיד לא בטל הוא משום שפעולתו ניכרת, הרי דאין לאסור אלא כשנתערב בההיתר מגוף האיסור, וכמש"נ.

אמנם הנה בד' הפליתי מבו' דאף דס"ל דאיסורא דמעמיד הוא משום דפעולתו ניכרת, מ"מ ס"ל דיש לאסור אף בדליכא כלל פליטה מן האיסור, וזה צ"ב וכנ"ל, דאם ליכא פליטה מן האיסור ולא נתערב בההיתר כלל חפצא דאיסורא, מה לי דפעולת האיסור ניכרת, וצ"ל דהוא דינא דרבנן, דכל דפעולת האיסור ניכרת בההיתר, ה"ז אוסר את ההיתר, וצ"ע בזה.

**ו**

יג] בפשוטו הי' נראה, דלדעת הר"י מיגש והרמב"ם דדינא דמעמיד הוא משום דפעולתו ניכרת והו"ל כעומד בפנ"ע, ודאי דאין דינא דמעמיד אלא מדרבנן, - ורק להני קמאי דדינא דמעמיד הוא משום דהו"ל כנתינת טעם, הוא די"ל דהוי זה דינא דאורייתא, וכמש"כ ההגמ"ר.

אמנם הנה מצינו שיטה חדשה בזה בתורי"ד במהדו"ב בע"ז שם, ז"ל, מפני שמעמידין אותה בעור קיבת נבילה, פי' ה"ה בעור קיבת כשרה, כדתנן בפ' כל הבשר המעמיד בעור הקיבה אם יש בה בנו"ט ה"ז אסורה וכו', והאי נו"ט הוא כדי להקפיא דומיא דשאור שהוא כדי להחמיץ וכו', ואי קשיא א"כ תאסר בהנאה וכו', תשובה אי"ז בב"ח דלא אסרה תורה אלא דרך בישול וזה צונן הוא והו"ל כחתיכת בשר צונן שנפל לתוך חלב צונן, אלא מפני שהועמד החלב מכח זה העור אמרי' "כאילו טעם העור יש בזו הגבינה", ודוקא לענין איסור אכילה אמרי' הכי ומחמרינן אבל לענין איסור הנאה מוקמינן לי' אדיני' דכיון דלא נתבשל שם העור "לא נתן בו טעם" ושרי, והטעם שנתתי וכו' אלא ודאי צונן בצונן לא בלע לא החלב מן העור ולא העור מן החלב ואין כאן איסור בב"ח מדין תורה כלל, אלא כיון דאקומי קא מוקים לה לבשר חשבינן להו "כאילו טעם העור יש בבשר" והוא חומרא דרבנן, ודוקא לענין איסור [אכילה] אחמור רבנן לאסרו משום בב"ח, אבל לענין איסור הנאה לא אחמור ואוקמי' אדיני', עכ"ל.

ומשמעות ד' הרי"ד, דהא דמעמיד לא בטל בשאר איסורים הוא דינא דאורייתא, ורק בבב"ח הוא דאין בזה בב"ח מדין תורה, משום דליכא נתינת טעם כלל,[[8]](#footnote-9) - ונראה עוד להדיא בדבריו, דהא דמעמיד לא בטל, אי"ז משום דחשבינן לי' כנתינת טעם, שהרי כתב דליכא נתינת טעם כלל, (אף דיש לדחות דהיינו דאף דחשבינן לי' כטעם, מ"מ אי"ז כנתינת טעם דעלמא), אלא הוא משום דחשבינן לי' כעומד בעיני', כמש"כ כן הרי"ד במהדו"ק, ומ' דלא חזר בו מזה, ואפ"ה ס"ל דהוי זה דינא דאורייתא.

וכ"ה להדיא בפסקי הריא"ז בפירקין, ז"ל, חלב שהעמידו בעור קיבת שחוטה אסור משום בב"ח ואיסורו מדברי סופרים שלא אסרה תורה אלא דרך בישול, ואם הי' עור קיבת נבילה איסורו מה"ת הואיל ויש בו כדי להעמיד ה"ה כאילו בשר נבילה עומד שם בעין, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפ"ב דע"ז, ז"ל, גבינת הגוים אסורה באכילה מד"ס שגזרו עליה מפני שהגוים מעמידין וכו' והרי כח עור הקיבה ניכר בה וכאילו איסור הנבילה עומד שם בעינו, אבל אם הי' עור קיבת שחוטה, אפי' אם הי' העור עומד שם בעינו אין לחוש בו לאיסור תורה, שלא אסרה תורה בב"ח אלא דרך בישול ואין לגזור על הסתם משום איסור ד"ס, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דאיסורא דמעמיד הוא משום דחשבינן לי' כעומד בעיני', וה"ז אסור מדאורייתא.

יד] וכ"נ ללמוד גם מד' הרשב"א בתשו' מכת"י סימן נ"ד, ז"ל, הדין נותן לאסור הכל ואין מתירין בס', לפי שאין נותנין אותן הבצים רק כדי להעמיד הבשר, וכיון שכן אינו בטל, והראי' בפ' אין מעמידין וכו' ושאני הכא כיון דאוקמי' קא מוקים כמאן דאיתיה לאיסורא בעיני' דמי, וה"ה דלא בטיל בס', וכן נראה דעת הראב"ד ז"ל שהקשה לטעמא דאמר לפי שמעמידין אותה בעור קיבת נבילה א"כ תבטל האיסור מן הנבילה בס', ותירץ דכיון דאוקומי מוקים לא בטיל כלל, וא"ת והא אפי' בשחוטה נמי מ"ש נבילה דנקט, י"ל דאי בשחוטה כיון דצונן בצונן הוא לא הוה אסרינן לי' מספק, דהו"ל ספק דרבנן דדרך בישול אסרה תורה, אבל השתא דנקט נבלה ודאי איסורא דאורייתא וספיקא לחומרא, עכ"ל.

והנה מבו' להדיא בד' הרשב"א דהא דמעמיד לא בטל הוי זה דינא דאורייתא, וכמש"כ בסו"ד דהוי איסורא דאורייתא וספיקא לחומרא, ומבו' בדבריו דאי"ז משום דחשיב כנותן טעם, אלא הוא משום דחשבינן לי' כעומד בעיני', וכמו שהביא כן ממש"א דע"כ אסרוהו בהנאה, וכ"ה משמעות כל דבריו, ויש לסייע עוד לזה, דהרי הרשב"א לא הכריע אם טכ"ע דאורייתא, ואם דינא דמעמיד הוא משום דחשיב כנו"ט, הרי דלהצד דטכ"ע לאו דאורייתא ודאי דאין איסורו מדאורייתא, וממש"כ הרשב"א דאיסורו הוא מדאורייתא, מ' דאי"ז משום דחשבינן לה כנתינת טעם.[[9]](#footnote-10)

טו] והנה לעיל סקי"ב נת', דלפ"ד הר"י מיגש והרמב"ם דדינא דמעמיד הוא משום דפעולתו ניכרת, אין לאסור אלא אם יש פליטת טעם מן האיסור, דכיון דכח ההעמדה עצמו ל"ה חפצא דאיסורא, ורק דמהני זה שלא יתבטל האיסור, הרי דאם אין פליטת טעם מן האיסור, ואין מעורב כלל מן האיסור בתוך ההיתר, אין מקום לאסור בזה.

אמנם הנה בד' התורי"ד מבו' לא כן, דבדבריו מבו' להדיא דליכא בליעה כלל מן האיסור בהיתר, ומשמעות דבריו דאף אם שהה יום א' לי"ב בליעה מן האיסור, וכנראה הוא משום דס"ל דדינא דכבוש הוא רק בכבוש בחומץ וציר, וכ"ה להדיא בתשו' הרי"ד סימן ג' וסימן קי"ג שכתב דקיבה ששהתה בעורה כמה ימים אינה בולעת מטעם העור, עיי"ש, ואפ"ה אסרינן בזה משום דינא דמעמיד דחשבינן לי' כעומד בעיני', וצ"ב הטעם בזה.

וביותר צ"ע, דאף אי נימא דסגי בהא דפעולתו ניכרת לאסור אף אם ליכא פליטת טעם כלל, לכאו' כ"ז הוא מדרבנן, די"ל דכיון דפעולת האיסור ניכרת בההיתר אסרו חכמים את ההיתר, אך בד' הרי"ד מבו' דה"ז אסור מדאורייתא, וזה צע"ג.

טז] ובע"כ צ"ל בזה, דאף דכח ההעמדה לא חשיב כטעם, מ"מ חשבינן לי' כחלק מגוף האיסור, וע"כ כל שהוא מעמיד את ההיתר וחשבינן לי' כעומד בעיני', ה"ז אסור מדאורייתא.

ויותר נראה בזה, דהנה ל' הרי"ד בפסקיו בסוגיין, דכיון דמכח עור דנבלה הועמדה "כאילו היתה כל הגבינה נבילה דמיא", וכ"ה ל' התורי"ד במהדו"ק בע"ז שם, ונראה מזה דס"ל דאיסורא דמעמיד הוא דכל שהוא מעמיד את ההיתר, חשיב כל ההיתר כאיסור, והוא ע"ד איסורא דנגרם באיסוה"נ, ובמעמיד נתחדש דה"ז אוסר אף באיסורי אכילה, וע"כ ה"ז אסור אף בדליכא פליטת טעם מן האיסור, כיון דחשבינן לכל ההיתר כאיסור.

יז] ועיקר הך מילתא דיש מקום לדון דבמעמיד חשיב כל ההיתר כאיסור, מצינו כן בד' הפמ"ג באש"א סימן תמ"ב סק"ט, עיי"ש, ולכאו' בדבריו מבו' דגם במחמץ הוא כן, וצ"ע.

ויש מקום לפרש בזה דעת הראב"ן בפסחים דכל שהעמיד באיסור ואח"כ חזר והעמיד בהיתר שנאסר וכו', ה"ז אוסר אפי' אחר ד' וה' פעמים, והובא במג"א סימן תמ"ב סק"ט, ועי' במקו"ח שם סק"ו שהק' ע"ז, דבדין הי' להתיר אף בפעם השני', דהרי ההעמדה השני' היא גם מכח ההיתר והו"ל כזוז"ג, ועי' ביד יהודה סימן פ"ז סקכ"ו שהביא דהוא להדיא כן בירושלמי ערלה פ"ב ה"ו, עיי"ש.

ונראה מד' הראב"ן דבהעמדה חשבינן לכל ההיתר כאיסור, וע"כ חשיב דכל הגורם הוא כאיסור, ול"ה זוז"ג, והנה אמנם לפירש"י בתמורה די"ב. מבו' דבמחמץ אין הדין כן, וצ"ל בדעת הראב"ן דס"ל כפי' התוס' בתמורה שם, דלדבריהם אין מקור מזה, וצ"ע, - ויותר נראה בדעתו, דלאו היינו דההיתר עצמו נאסר, אלא היינו דכיון שההעמדה היא מכח האיסור, ע"כ כל כח ההעמדה שיש עכשיו בההיתר הו"ל כאיסור, וע"כ לא חשיב כזוז"ג,[[10]](#footnote-11) ואכתי צ"ע בכ"ז.

**ז**

?יח] בעיקר מש"נ לפרש בד' התוס' ודעימייהו דדינא דמעמיד הוא משום דהעמדה חשיבא כנתינת טעם, ונת' דהיינו דכח ההעמדה חשיב כטעם דהאיסור, ונת' לפ"ז דע"כ יש לאסור גם בדליכא פליטה מן האיסור, כיון דכח ההעמדה עצמו יש עליו תורת טעם, הנה שוב העירוני דיש מקום לפרש ד' התוס' בע"א, דיסוד דינא דטכ"ע, הוא דכיון דהאיסור נרגש בההיתר בטעמו, ה"ה חשוב בתערובת זו ואינו בטל, וזהו דמדמינן דה"נ אם האיסור ניכר בההיתר ע"י שהוא מעמידו או מחמצו, ה"ה חשוב בתערובת זו ואינו בטל, ולפ"ז י"ל דגם לדעת התוס' אין לאסור אא"כ איכא פליטת טעם, (וזה כד' היד יהודה בסימן צ"ב סוסקי"ז שהבאנו לעיל סקי"ב בהערה), ולפ"ז גם יל"פ הא דבמחמץ ומעמיד מהיתר ואיסור תלי בדין זוז"ג, ודו"ק.

ואמנם גם אם נימא הכי יש להעמיד דברינו דהתוס' ודעימייהו דס"ל דיש לאסור משום דינא דמעמיד אף בבב"ח, הוא לטעמייהו דמעמיד הוי בכלל נתינת טעם, - והיינו, דהנה בד' הר"י מיגש מבו' דעיקר הא דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, הוא משום דבמעמיד אמרינן דהאי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, ובבב"ח האיסור הוא מכח העירוב, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא להר"י מיגש לטעמי' דאיסורא דמעמיד הוא משום דפעולתו ניכרת וע"כ חשבינן לי' כעומד בפנ"ע ואינו בטל, אך לדעת התוס' הרי הא דמעמיד לא בטל, אי"ז משום דחשבינן לי' כעומד בפנ"ע, אלא הוא מכח מה שהוא מעמיד ומחמץ את ההיתר וה"ה חשוב בתערובת זו, וי"ל דמה"ט יש לאסור גם בבב"ח, דל"ב בדוקא שיהא נתינת טעם דומיא דנתינת טעם דבישול, אלא בעינן שישפיע הבשר על החלב בתערובתו, ודו"ק.

1. ואמנם ילה"ע בזה, דאם אכן מה שדנו התוס' לאסור במעמיד, הוא משום דחשיב כנתינת טעם, א"כ מה הוכיחו דאין מעמיד אוסר מהא דתנן אם יש בה בנו"ט, הרי כיון דמעמיד הוי בכלל נתינת טעם, יל"פ כן גם להא דתנן דאם יש בה בנו"ט, דהיינו אם יש בה כדי להעמיד, - אך נראה דלא ניח"ל להתוס' בכך, דהרי מתניתין איירי בשהעמיד החלב בעור הקיבה ובע"כ דיש בה כדי להעמיד, וע"כ בע"כ דהא דתנן אם יש בה בנו"ט, היינו אם ליכא ס' כנגד העור, - ובאמת התורי"ד במהדו"ב בע"ז דל"ה. שפירש למתניתין דאם יש בה בנו"ט דהיינו אם יש בה כדי להעמיד, מבו' בדבריו דקשיא לי' כן דבע"כ איירי בשיש בה כדי להעמיד, וע"כ פירש דאיירי בשהעמיד בעור הקיבה עם הקיבה עצמה, וזהו דתנן דאם יש בעור הקיבה בפנ"ע כדי להעמיד, ה"ה אסורה, וכעי"ז הוא בתשו' הר"ש שהביא המרדכי בסימן תשל"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הט"ז בסימן צ"ח סקי"א כתב בדין מתבל דאי"ז אוסר בבב"ח, ודימה ד"ז להא דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, ועי' מנחת יעקב סימן פ"ה סקס"ג ויד יהודה בסימן צ"ח סקכ"ב ובסימן צ"ב סוסקי"ז שתמהו על דבריו, - ולמש"נ יש לקיים עיקר ד' הט"ז, דהנה כבר נת' בדברינו בדין מחמץ, דבד' הרמב"ם מבו' דגם איסורא דמתבל הוא משום דפעולתו ניכרת, והוי דינא דמתבל חד דינא עם דינא דמעמיד, וע"כ כ"ה דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, ה"נ מתבל אינו אוסר בבב"ח, - אך אכתי צ"ע, דכבר נת' שם דכל הא דמעמיד אינו בכלל טכ"ע, הוא רק כשאין טעם האיסור עצמו ניכר אלא הוי טעם חדש, אך כשטעם האיסור עצמו ניכר, ודאי דהוי זה בכלל טכ"ע, וא"כ בכה"ג יש לאסור גם בבב"ח, והט"ז לא חילק בזה, וכבר הרגיש בזה היד יהודה בסימן פ"ז שם, - ועי' עוד בפמ"ג בפתיחה להל' תערובת ח"ג ספ"א שעמד עוד ע"ד הט"ז, דאף אם מתבל אינו אוסר מדאורייתא, מ"מ גדר איסורו מדרבנן הוא משום דחשבינן לי' כנו"ט, וכן נקט היד יהודה שם, ועמש"נ בזה בדברינו בדין מחמץ. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע באמת היאך יתפרש דינא דמעמיד לדעת הסוברים דאין כבישה אלא בחומץ וציר, וכמו שהוכיח הפליתי, וגם צ"ע היאך יתפרש דינא דמעמיד לדעת ר' יוחנן דכבוש אינו במבושל, ועמד ע"ז האמרי בינה דיני בב"ח סימן ה'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יל"ע בזה, אם ה"ז מתישב לדעת הסוברים דאין בב"ח נאסר אלא כשהבשר והחלב נותנים טעם זב"ז, דלכאו' אף דהעור המעמיד את החלב נו"ט בחלב, מ"מ החלב אינו נו"ט בעור, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ט"ו סק"ט במוסגר, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"ט דג"כ כתב דבמעמיד איכא פליטת טעם אף קודם מעל"ע, וכתב ג"כ לישב בזה לקו' הגרע"א הנז', וכתב לדון להתיר מכח ה"ט אף כששהה יום א', עיי"ש בדבריו, אך בדבריו שם נראה דלא הוצרך לזה לעיקר איסורא דמעמיד, דבזה ס"ל דיש לאסור משום כח ההעמדה אף בדליכא נתינת טעם, אלא הוצרך לזה לפרש להא דה"ז אוסר בבב"ח, אף דבבב"ח לא אסרינן משום כח ההעמדה, וכ"נ גם בד' האמרי בינה דיני בב"ח סימן ה', עיי"ש.

   ועיי"ש בחזו"א בהמשך דבריו דמבו' כן להדיא בדבריו, דבהעמדה הוי האיסור משום כח ההעמדה עצמו, ומכח זה כתב די"ל דכל דאין ההעמדה אלא מכח הבשר, אין לאסור בזה מדינא דחנ"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה היד יהודה בסימן צ"ב סוסקי"ז נקט דגם לדעת הר"ש הא דמעמיד אוסר בבב"ח הוא רק משום דאיכא גם פליטת טעם, ועיי"ש שנקט דגם לדעת הר"ש ליכא לדינא דחנ"נ במעמיד, כיון דאין עיקר איסורא דמעמיד מכח נתינת טעם, וצ"ע דלכאו' לדעת הר"ש כח ההעמדה עצמו חשיב כנתינת טעם, ול"ב שיהא מלבד זה פליטת טעם, וגם דכיון דאיסורא דמעמיד הוא משום דכח ההעמדה חשיב כנתינת טעם, שפיר י"ל דיש בזה לדינא דחנ"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יש לדחות לזה, די"ל דאף דלדעת הר"י מיגש והרמב"ם לא חשבינן לכח ההעמדה כנתינת טעם, מ"מ חשבינן לי' כחלק מממשות האיסור, וע"כ כל שפעולתו ניכרת ואינו בטל, ה"ז אסור, ולפ"ז גם יש לדחות למה שדקדק היד יהודה מד' הר"י מיגש דאין מעמיד אוסר אלא בדאיכא פליטת טעם, ועמש"נ להלן סקט"ז לדון לפרש כן בד' הרי"ד, ויש להוסיף, דלפ"ז ניחא טפי הא דאסרינן מכח הא דפעולתו ניכרת, אשר נת' להעיר בזה, דאם האיסור הוא מכח פליטת הטעם, הרי דפליטה זו אין פעולתה ניכרת, אך אי נימא דהאיסור הוא משום כח ההעמדה, ניחא. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובתורי"ד שם כתב דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ואך דכיון דליכא נתינת טעם לא אסרוהו אלא באכילה, אך בפסקיו בע"ז שם ובסוגיין נקט דאי"ז אוסר בבב"ח אף מדרבנן, והא דתנן הכא דהמעמיד בעור הקיבה אם יש בנו"ט ה"ז אסורה, קאי על קיבת נבילה, אך בפסקיו בע"ז שם בסו"ד כתב דהא דלא אסרינן לגבינות הגוים משום זה, הוא משום דאין האיסור בכה"ג אלא מדרבנן, ולא היו אוסרים גבינות הגוים משום חשש זה, וכ"ה בפסקי הריא"ז בשם הרי"ד, וכנראה הם ב' מהדורות בד' הרי"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה הראש יוסף בסוגיין דן לפרש בד' הרשב"א דדינא דמעמיד הוא מדאורייתא, ועיי"ש שדחה לזה מכח ד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן רע"א וסימן רפ"ה שכתב להדיא דהא דמעמיד לא בטל אינו אלא מדרבנן, עכ"ד, וצ"ע דבד' הרשב"א לא נתפרש דדינא דמעמיד אינו אלא מדרבנן, אלא דדבר חשוב וכו' אינו אלא מדרבנן, ולכאו' יש מקום לחלק בין הא דדבר חשוב לא בטל להא דמעמיד לא בטל, וכאשר כ"ה מוכרח מד' הרשב"א בתשו' מכת"י דמבו' מדבריו דמעמיד לא בטל מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולדרך זו יש מקום לומר דאין ד"ז נסתר ממש"א בתוספתא וירושלמי דאחר ג"פ שרי, משום דליכא אף מעט מהאיסור, די"ל דהגם דכח ההעמדה חשיב כאיסור, מ"מ ליכא פליטה כלל מן האיסור, וכח ההעמדה בפנ"ע אינו אוסר, וזה תליא במש"נ לעיל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)