שיעור נו סימן קצ סעיף א-בdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נו**

**~ סי' קצ סעי' א - ב ~**

## [סעיף א] אחר שסיים בהמ"ז מברך בפה"ג ויטעום המברך ואח"כ יטעמו האחרים.

# ברכת בורא פרי הגפן שאחר הברכת המזון

וביאר המשנ"ב (ס"ק א) שאפילו אם כבר בירך על היין בתוך סעודתו צריך לחזור ולברך על היין שאחר המזון משום שברכת המזון היא סילוק והיסח הדעת.

ובמג"א כאן (ס"ק א) דקדק מה הטעם שמברכים ברכת המזון קודם הברכה על הכוס, ומאי שנא משאר ברכות שעושין על הכוס כגון בקידוש והבדלה שמברכים בתחילה בורא פרי הגפן על הכוס משום שהוא תדיר או שגורם ליין שיבוא (כמבואר בגמרא ברכות נא, ב), ורק לאחר מכן מברך ברכת המצוות, וביאר המג"א דמשום שיש סילוק והיסח הדעת כשמברך ברכת המזון לכן אינו יכול לברך על היין קודם לכן.

עוד הקשה המג"א שם דמדוע ב'שבע ברכות' מברכים בפה"ג בסוף כל הז' ברכות, הרי היה צריך להקדים ולברך בורא פרי הגפן קודם הז' ברכות ככל ברכות המצוות, ותירץ המג"א דלא פלוג, היינו שכיון שתמיד בברכת המזון מברכים בפה"ג לאחר הברכה גם כאן תיקנו לברך על הגפן אחר ה'שבע ברכות'. ובבית שמואל (באבהא"ז סימן סב ס"ק ב) תירץ שהוא כדי שיהיה היכר שהיין אינו בא בשביל הסעודה, אלא עבור השבע ברכות.

[המשך סעיף א] אם כולם זקוקים לכוס אחד ונותן המברך מכוסו לכוס ריקן שבידם, לא יטעמו עד שיטעום הוא, אבל אם אינם זקוקים לכוסו יכולים לטעום קודם שיטעום הוא.

וכתב המשנ"ב (ס"ק ז) שצריך לשפוך מעט מכוסו לכוסותיהם של השומעים קודם שטעם ממנו כדי לתקן פגימתם. והנה לגבי ברכת הפת כתב המשנ"ב לעיל (סימן קסז ס"ק עט) דאין כדאי להבוצע שיחלק למסובים עד שיטעום המברך משום דיש לחוש להפסק, אלא קודם טועם המברך ואח"כ יחלק למסובים, ויל"ע מאי שנא דהכא הוא מוזג לכוסותיהם קודם שהוא טועם מן הכוס. ונראה דהכא אם יטעם המברך בתחילה תיפגם הכוס ולא יוכל לתקן את הכוסות שלפני המסובים, ולכן צריך למזוג לכוסותיהם קודם שתייתו. ועוד נראה שאין לחוש משום הפסק במה ששופך לכוסות המסובים, דכיון ששתיית כל המסובים נטפלת לו ונחשב הכל כשתיה אחת לכן אין בזה הפסק.

# שתיית המברך מכוס של ברכה בברכת האירוסין ובשבע ברכות

נתבאר כאן בשו"ע שצריך המברך לשתות מן הכוס של ברכה.

והנה לגבי כוס של אירוסין ושבע ברכות שמברכים בחופה הביא השדי חמד (חלק ה מערכת סימן לא) שמנהג הספרדים היה שמי שמברך את הברכה הוא טועם מן הכוס, אך מנהג האשכנזים הוא שרק החתן והכלה שותים מהכוס ומי שמברך אינו שותה, ובשדי חמד שם הקשה על מנהג זה איך יכול המברך לברך בורא פרי הגפן כשהוא אינו טועם בעצמו, הרי קיי"ל שבברכת הנהנין אינו יכול להוציא אחרים אם הוא אינו נהנה בעצמו [וטעם הדבר שרק בדבר שיש לחבירו חיוב יכול האחר לברך ולהוציא את חבירו אף כשאינו מחוייב בעצמו משום שיש 'ערבות' על החוב]. ומסיק שם דדבר זה תלוי בפלוגתת הראשונים אם ברכת חתנים טעונה כוס (עיין בטור באבן העזר סימן סב), דלמ"ד דטעונה כוס יכול להוציאו אף כשאינו מחוייב וכמו שמצינו בברכת הקידוש (בסימן רעג סעיף ד) שיכול להוציא את חבירו בברכת בורא פרי הגפן כיון שיש לו חיוב לברכו משום חיוב קידוש, אך למ"ד דברכת האירוסין אינה טעונה כוס אינו יכול להוציא את חבירו אם אינו שותה בעצמו.

ולדינא כתב השדי חמד דלכן נראה נכון לעשות כמנהג הספרדים שהמברך טועם מן הכוס. ובאמת יל"ע מדוע נהגו האשכנזים שהמברך בעצמו אינו שותה מן הכוס, ומאי שנא מכוס של קידוש וכוס של ברכת המזון שנהגו שהמברך שותה בתחילה ונותן מכוסו לאחרים.

וע"ש בשדי חמד שהביא שאב"ד מיר שלח לו לבאר טעם האשכנזים שהמברך אינו שותה מן הכוס דהוא על פי המבואר בגמרא בתמיד (כז, ב) דלא ישתה אדם ויתן לתלמידו אלא אם כן שפך מהם וכן נפסק בשו"ע (סימן קע סעיף טז) שלא ישתה מן הכוס ויתן לחבירו משום סכנת נפשות, ובמשנ"ב (שם ס"ק לז) הביא שנחלקו האחרונים בביאור דין זה דדעת המג"א שם שהסכנה היא שמא חבירו איסטניס שיכול לבא לידי סכנה אם ישתה מכוס ששתו בו אחרים, ומחמת שנותן לו חבירו את הכוס בידו יש לחוש שיתבייש וישתה ממנה ויבוא לידי סכנה, וכתב המשנ"ב דלפי דעה זו אם מניח את הכוס על השולחן יש להתיר דחבירו אינו מוכרח לשתות ממנה. אך הט"ז שם הביא מצוואת ר' אליעזר הגדול דטעם האיסור שיש לחוש לסכנת נפשות שמא יש לחבירו איזה חולי וכשישתה מכוסו יחלה בעצמו, ולפי טעם זה אם הוא מכיר באותו אדם ששתה שהוא אינו חולה מותר לו לשתות מאותה כוס דאין לחוש שיחלה מחמת כך.

ויש להוסיף עוד דמבואר בשו"ע שם (סעיף כב) שאחר ששתה מן הכוס ונשאר יין בכוס צריך לקנח את מקום נשיקת הפה, וכששותה מים יכול לנקות ע"י שישפוך מים מהמקום ששתה ממנו. ומבואר מכל זה שאם נותן בידו יש לאסור תמיד [אף אם מכירו דחיישינן שהוא איסטניס ויבוא לידי סכנה וכנ"ל] וזה מה שמבואר בסעיף טז, ואם מניחו לפניו יש לאסור מחשש חולי אך בזה אם מכירו שרי, ואף אם מכירו צריך לשטוף את מקום נשיקת הפה בתחילה משום דרך ארץ שלא ישתה מפיו של חבירו, אף שאין לחוש לסכנה.

[אכן הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק ח) הקשה על מש"כ השו"ע בסעיף כב דמקנח את מקום נשיקת הפה ונותן לחבירו דהא עדיין יש לחוש לסכנה כמבואר בשו"ע בסעיף טז וכתב שם שבאופן שנשאר הרבה מים אין לחוש לסכנה ע"ש].

ובאמת צ"ע מה שנהגו בברכת המזון ובקידוש והבדלה שהמברך נותן מכוסו לכל המסובים וכמשמעות השו"ע כאן שהיו שותים מהכוס של מי שמברך ברכת המזון ולא חששו לסכנה וכן משמע בשו"ע בהלכות קידוש (סימן רעא סעיף יד), ועוד דבשעה"צ בהלכות קידוש (שם ס"ק פט) מבואר כן להדיא שכתב שאם שותים כל השומעים מאותו כוס של המברך אין לחוש לכך שהכוס פגום, ומבואר דשרי לעשות כן שישתו המסובים מהכוס של ברכה ולא חששו בזה לסכנה, וביאר השדי חמד שבמקום מצוה לא חששו לסכנה. וכן כתב הבן איש חי (חלק א פרשת בהר) שטעם ההיתר הוא משום שלצורך מצוה הקילו.

אמנם הרב אב"ד מיר כתב מכח זה להצדיק את מנהג האשכנזים שלא לשתות מן הכוס של ברכה כיון שיש לחוש לסכנה שישתו החתן והכלה מהכוס שלו. אך עדיין צ"ע דא"כ מדוע לגבי ברכת המזון וקידוש והבדלה סמכו להקל שישתו השומעים מהכוס של המברך.

ונראה דנוהגים לסמוך על דעת המג"א שם דס"ל שכל הסכנה הוא רק היכא שמניח את הכוס בידיו של השומע דאז הוא מוכרח לשתות ויש לחוש שיבוא לידי סכנה וכמו שנתבאר, אך לא חוששים לסכנה מחמת חולי כיון שהוא מכירו שאינו חולה, וא"כ יש ליישב המנהג שדווקא בחופה שהמברך מוסר את הכוס לחתן בידיים יש לחוש לסכנה ולכן נהגו שלא לטעום מן הכוס, אך בברכת המזון ובקידוש שמניחו על גבי השולחן אין לחוש אלא רק שמא הוא חולה וכיון שמכירו יש להקל בזה.

ובאמת יש מסדרי קידושין שנהגו לשפוך מעט מן הכוס על ידם ולטעום כדי ליהנות מן היין [ולחוש לשיטות שברכת האירוסין אינה טעונה כוס וממילא היא ברכת הנהנין שאינו מברך אא"כ הוא נהנה בעצמו מהדבר], אך אין שותים מן הכוס משום שיש לחוש לסכנה וכנ"ל. אמנם יש שנהגו שלא לטעום מן הכוס כלל וטעמם יבואר בסמוך ע"פ הביאור הלכה דאף אם ברכת האירוסין אינה טעונה כוס עדיין יכול להוציא אחרים בברכה.

# אם יכול להוציא את חבירו בברכת היין שאינה חיוב גמור

והנה בעיקר קושיית השדי חמד דכיון שברכת האירוסין אינה טעונה כוס אינו יכול לברך כדי להוציא אחרים נראה דדבר זה תלוי במה שהביא הביאור הלכה (בסעיף ד ד"ה יטעום) בשם הרעק"א על מש"כ השו"ע דאם המברך אינו רוצה לטעום מן היין שיטעום אחד מן המסובין, דכתב הרעק"א שבכהאי גוונא המברך ברכת המזון לא יברך בורא פרי הגפן, אלא אותו אחד ששותה מן הכוס הוא יברך בורא פרי הגפן, וטעמו דכיון שקיי"ל דברכת המזון אינה טעונה כוס הוי כמו ברכת הנהנין דהיכא שאינו נהנה בעצמו אינו מברך להוציא אחרים. אמנם הביאור הלכה מסיק דכיון שיש מצוה מן המובחר לברך על הכוס הוי כמו דבר המחוייב שיכול להוציא את חבירו מדין ערבות אפילו כשהוא בעצמו אינו חייב. וביאור הדבר שרק היכא שהוא שותה את הכוס רק בשביל הנאתו אמרינן שלא יהנה ולא יברך, אך במקום שהוא שותה את הכוס משום מצוה מן המובחר יכול להוציא את חבירו.

ולפי דברי הביאור הלכה יש ליישב מנהג האשכנזים שאינם שותים מהכוס שתחת החופה ומברכים רק כדי להוציא את החתן, דאף אי נימא דברכת האירוסין אינה טעונה כוס הרי מצוה מן המובחר לעשותה על הכוס, וא"כ יש בה דין ערבות שיכול להוציא את החתן והכלה אף אם הוא בעצמו אינו שותה מן הכוס.

ובאמת יש ראיה לדברי הביאור הלכה מסתימת לשון השו"ע (בסעיף ד) דמשמע שיכול ליתן לאחר לשתות ומשמע שהוא עצמו מברך, וכן מוכח מדין כרפס (בסימן תעד) דיכול להוציא אחרים אף אם אינו אוכל מזה, ואף שאכילת הכרפס הוא אינו חיוב גמור אלא מנהג, ומוכח דאפילו בדבר שאינו חיוב גמור יש בו דין ערבות.

[אך יש להעיר ממש"כ השו"ע (סימן רצז סעיף ה) לעניין ברכת הבשמים שמי שאינו מריח אינו יכול לברך כדי להוציא את חבירו, וצ"ע דכיון שיש מנהג לברך על הבשמים מדוע אינו יכול להוציא את חבירו וצ"ע. ועיין חזו"א (סימן לה ס"ק ז) וז"ל 'אם יש לו [בשמים] חייב לברך עליו ולהריח בו, ומ״מ לא נפיק בזה מתורת ברכת הנהנין כיון דעיקרו ברכת הנהנין ואין החוב כל כך, וכמבואר בשו״ע שם סעיף ה' ע"ש. וע"ע בשיעורים על הלכות הבדלה שהארכנו בזה].

# החיוב לשתות מן הכוס של ברכה

[ויש להעיר דבכל כוס של ברכה צריך שישתו מן הכוס, ואם אינו שותה מן הכוס חשיב כמו שלא בירך על הכוס כלל, וכן מבואר בחכם צבי שהובא בשערי תשובה כאן. ובאמת למ"ד דברכת האירוסין צריכה כוס צריך שישתו מן הכוס בשיעור של מלא לוגמיו, דכל היכא דטעון כוס צריך לשתות כמלא לוגמיו כמו בקידוש והבדלה [וכמבואר בט"ז יורה דעה (סימן רסה ס"ק י)]. וכן בכוס של 'שבע ברכות' דלדעת הרא"ש טעונה כוס, צריך להקפיד שישתו ממנה כמלא לוגמיו, ולכן בחופה שהחתן והכלה טועמים מעט מן היין צריך שיטעום אחד מן השומעים שיעור של כמלא לוגמיו, והמברך יכוין להוציא אותו בברכת בורא פרי הגפן כמבואר במשנ"ב בסימן רעא (ס"ק סט) דבעינן שישתה מי שהוא יוצא ידי חובתו בברכה של המברך. וכבר נתבאר בשיעורים בהלכות קידוש שגם בסעודה שלישית בשבת שבע ברכות צריך שישתו מן הכוס כמלא לוגמיו כדי שייחשב כברכה על הכוס. ואין לומר שישתה אחר תפילת מעריב, כמבואר בגמרא בפסחים (קה, ב) שלא מועיל לשתות לאחר זמן. והמנהג הוא שהחתן מזמן והוא שותה מן הכוס [ויש להקל שגם הכלה תשתה אף שהוא קודם הבדלה, כיון שחיוב הבדלה לנשים הוא קל יותר ואכמ"ל, וכבר הארכנו בזה בשיעורים על הלכות קידוש].

# חיוב נשים במצוות עשה שהזמן גרמא

ובעיקר דברי הביאוה"ל שכשיש מצוה מן המובחר לברך על הכוס יכול להוציא אחרים אף כשלא שתה בעצמו, הקשה הביאור הלכה ממש"כ הרמ"א לקמן (סימן תקפט סעיף ו) דמי שמוציא את הנשים בתקיעת שופר שלא יברך כדי להוציא אותם, ומוכח שאף שנהגו הנשים לשמוע את השופר לא אמרינן שיכול לברך בשבילם משום ערבות [ודבר זה תלוי לכאורה במחלוקת אם יש ערבות לאשה עי' בשעה"צ סימן רעא ס"ק ט]. ותירץ הביאור הלכה דמה שנהגו הנשים לשמוע שופר הוא אינו מצוה ואין לו רמז בש"ס והיה עדיף שכלל לא יברכו ע"ש. ומבואר מדברי הביאור הלכה שדין זה שהנשים יקיימו מצוות עשה שהזמן גרמא הוא אינו חיוב כלל. ויש להעיר מדברי הרעק"א (לקמן סימן תקפט נדפס במהדו' פריעדמאן) שהיקל ליולדת לטעום קודם תקיעת שופר משום שהוא חיוב רק משום מנהג ע"ש, ומשמע שהוא חיוב גמור על פי המנהג וצ"ע.

## [סעיף ב] אחר ששתה כוס של ברכת המזון יברך ברכה אחת מעין שלש.

# ברכה אחרונה אחר שתיית היין

ואחר שתיית היין צריך ליזהר לברך ברכה אחרונה קודם שיעבור שיעור עיכול. ובשיעור כדי עיכול בשתיה הארכנו בשיעורים לעיל (על סימן קפד סעיף ה), וע"ש שהבאנו מהאליה זוטא (סימן ד ס"ק א) שהוא קרוב לשעה ע"ש.

# טעה ובירך ברכה אחרונה כשדעתו להמשיך ולשתות

והנה בביאור הלכה (ד"ה יברך) הביא מש"כ המג"א כאן (ס"ק ג) שאם דעתו להמשיך ולשתות לא יברך ברכה אחרונה, וחידש המג"א דאף אם טעה ובירך ברכת המזון א"צ לברך על מה ששותה אחר כך דכיון שהיה בדעתו לאכול עוד, הברכה אחרונה שלו בטעות. והקשה הרעק"א דמאי שנא ממש"כ השו"ע לקמן (סימן תפז סעיף ב) לגבי מי שבירך ברכת המזון ונזכר שלא אכל אפיקומן דצריך לחזור ולברך, וכתב לחלק דמש"כ המג"א שא"צ לברך היינו דווקא כשהיה דעתו בשעת הברכה לשתות עוד רק שטעה בדין וחשב שצריך לברך ברכה אחרת, אך אם טעה במציאות ושכח שדעתו לשתות עוד, כשרוצה להמשיך ולשתות צריך לחזור ולברך. ובביאור הלכה סיים דכמה אחרונים חולקים על המג"א ודעתם דברכה אחרונה הוא סילוק גמור בכל גווני, ואף אם טעה בדין צריך לחזור ולברך אם רוצה להמשיך ולשתות והעלה דצ"ע למעשה.

ונראה דבטעה במציאות ודאי צריך לחזור ולברך דבזה כו"ע מודו דהוי סילוק, וכמו שמצינו במשנ"ב (סימן קלז ס"ק יג) לגבי מי שבירך ברכת התורה כשעלה לתורה וטעה וקרא רק ב' פסוקים דצריך לחזור ולברך כשחוזר לקרות, דכיון שבירך ברכה אחרונה נסתלקה ברכתו הראשונה לגמרי, ומוכח דכיון שטעה וחשב שגמר את הקריאה ובירך ברכה אחרונה חשיב כסילוק מן הברכה ראשונה שלו וצריך לחזור ולברך כשחוזר וקורא.

**הדינים העולים:**

1. אחר ברכת המזון צריך לברך בפה"ג על היין כי הסתלק ממה ששתה לפני כן.
2. מנהג האשכנזים שאינם שותים מכוס של ברכת האירוסין בחופה. וטעמם משום שיש לחוש לסכנה שיהיה מחוייב לשתות מזה כיון שנותנו בידו.
3. דבר המחייב ברכה על הכוס צריך המברך או אחד השומעים לשתות מן הכוס מלא לוגמיו.
4. נחלקו האחרונים אם מי שאינו מחוייב בברכה אלא משום מצוה מן המובחר אם יכול להוציא את חבירו כשהוא אינו שותה מן הכוס. והביאור הלכה נקט להקל.
5. מבואר בביאור הלכה שאי אפשר להוציא נשים כשאינו יוצא בעצמו כיון שאשה אינה מחוייבת כלל במצות עשה שהז"ג, והמנהג שהם עצמם מברכות על זה.
6. בירך ברכה אחרונה על היין והיה בדעתו לשתות עוד צריך לחזור ולברך, ואם טעה בדין וחשב שצריך לברך א"צ לחזור ולברך כשממשיך לשתות.