1 בגדר איסור מושיט ומעביר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק הזורק

בגדר איסור מושיט ומעביר ד' אמות

1. יש לעיין בגדר הנך איסורא דמושיט דילפינן ליה ממשא העגלות וכן איסורא דמעביר ד' אמות דילפינן מהלכתא. דלכאורה לא שייכא להוצאה דהרי ליכא בהו הוצאה מרשות מסוימת לרשות אחרת והיה נראה דהוי איסורים מחודשים אלא דבמעביר ד''א מבואר להדיא בגמ' צז ע''ב דהוי תולדה דהוצאה מהא דאיתא התם במוציא מרה''י לרה''ר ועבר ד' אמות ברה''ר דלרבי דמחייב אתולדה במקום אב מחייב תרתי. וכן הוכיחו הראשונים בדף צו ע''ב מהא דמחייב מיתה על העברת ד''א, ואי הוי הלכתא גרידא לא הוי מחייב מיתה מהלכה, ומוכח דההלכתא גלתה לנו דגם זה הוי בכלל הוצאה. וגם במושיט יעוין בראשונים בדף ע''ג דמביאים מהירושלמי דהקשה דאמאי לא נקטה המשנה מושיט כאב בפני עצמו, ומיישב הירושלמי או מחמת דאיכא בזה פלוגתא דר''ע ורבנן. או מחמת דאיכא חילוק בינו להוצאה בהא דליכא למושיט תולדות, וכן דבמושיט בעי דוקא שתים דבעינן שיהא גם מקבל. ולכאורה מבואר דהוי אב בפני עצמו ולא שייכא להוצאה. אולם יעוי''ש בראשונים דמהא דמחייב קרבן אחד בהעלם אחד מוכח דהוי כזורע ונוטע ומרכיב, דלמרות דהוי אבות מ''מ מחייב חדא, כמו במוציא ומכניס דגם אי הוי אבות בפני עצמם מחייב חדא. ומבואר דמישך שייכא להוצאה רק דהוי אופן נוסף דהוצאה דאיכא לו יחס בפני עצמו. ובר''ן שם מוכיח מהבבלי דלא הקשה כן דס''ל דהוי תולדה דהוצאה וז''ל, ומדלא חשו לאקשויי הכי בגמרא דילן מסתברא לי דסבירא להו שאף הושטה בכלל המוציא מרשות לרשות היא כיון שאינו מתחייב עליה אלא מפני שרשות הרבים בינתים. ויעוין עוד בתוס' בדף ב' דגם נקט דהוי תולדה דהוצאה וכן במאירי דף ע''ג.
2. ויש לעיין בבאור השייכות בין הנך מלאכות למלאכת הוצאה. ובמעביר ד''א ידוע דברי הרז''ה ריש פרק הזורק, וז''ל, וכולהו תולדות דרה"י לר"ה נינהו לפי שד' אמות של אדם בכל מקום קונות לו וכרשותו דמיין, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לר"ה דמי. אלא דדבריו צ''ב דבשלמא היכא דנמצא ליד החפץ א''כ שייך להגדיר את הד''א הסמוכות לו כרשותו אולם איסורא דהעברה הוי גם היכא דהאדם נמצא במקום אחר רק מעביר או זורק ד''א את החפץ [וכן מצינו דאי קלוטה כמי שוהנחה דמיא מחייב על מה שהחפץ נח והמשיך ד' אמות למרות שהאדם לא נמצא סמוך לחפץ].

**עוד מצינו בגמ' דף צ''ז דרשויות מצטרפות היכא דאיכא ביניהו רה''י.** ומבואר דבעינן לצרף את השתי אמות שהעביר בשתי הרשויות, ואי עצם הניתוק ממקומו הוי המלאכה, א''כ כל כמה דעמד ברה''ר וניתקו לרה''ר אחרת בהא גופא ניתק את החפץ מד' אמות דידיה שהיה לו ברשות הקודמת ולא בעינן שיעביר שתי אמות ברשות השניה. [ורק יעוין בתוצאות חיים ז' ס''ק ג' דהביא מהרלב''ג פר' יתרו דנקט דלא בעי צירוף].

**עוד מצינו בדף ק''ב דבמעביר שתי אמות בשוגג שתי אמות במזיד ושתי אמות בשוגג כיון דבידו לעמוד בסוף שתי אמות אמצעיות אשתכח דגמר שיעורא דמזיד.** ומוכיח הגר''ח [בשיעורי הגר''ח הלוי ב''ק דף ע' ע''ב מיזלמן] דכל מה שמעביר ברה''ר הכל הוא מהעבירה ולכן השתי אמות האמצעיות מצטרפות למלאכה.

**ומצינו עוד במאירי דף צ''ז דנקט דמעביר מרה''י לרה''י דרך רה''ר ועבר ד אמות ברה''ר מחייב למרות דלא עקר והניח ברה''ר.** ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דרשויות מצטרפות וז''ל, וכל שכן במעביר שתי אמות מרה"ר זה ונכנס לו לרה"י ולא נח והעביר שתי אמות ברה"ר שכנגדו שהוא חייב, ומעתה אין צריך לומר בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע שאם היה ברה"ר שבאמצע ד' אמות חייב. ומבואר דהוכיח מרשויות מצטרפות דהחפצא דמלאכה נמצא בגוף ההעברה ולכן מחייב גם היכא דהעקירה וההנחה היו ברשויות נפרדות. ויעוי''ש דמתחיל בזורק מרה''ר לרה''ר דרך רה''י, וממשיך במעביר דרך רה''י, ואח''כ כתב דאצ''ל במעביר בין שתי רה''י. ונראה דהכל הוי מצבים בהעברה דבזורק דמעשהו נשלם בזריקה [דכוחו נשלם בזריקה] איכא יותר סיבה לדון את הדרך רה''י כגרעון במעשהו כיון דבעינן שנוכל לראות במעשה הזריקה את היחס לד''א משא''כ במעביר דכוחו קיים כל הזמן ובזה אפשר דלא מגרע מה דעבר בינתיים ברה''י ולכן הוי כ''ש למעביר, וגם איכא חילוק בין שתי רה''ר נפרדות שבניהם רה''י, למעביר ברה''ר אחד ורק העקירה והנחה הוי ברה''י דבכה''ג איכא יותר יחס להעברה ברה''ר כיון דהוי העברה רצופה של ד''א ברה''ר ולכן הוי כ''ש מצירופא דרשויות.

ויעוין עוד במאירי בדף ג' דמחדש דאף לדעת האומר בעלמא יש ידיעה לחצי שיעור, הוי רק היכא שעשה איסור בהעלמה כגון כתב אות אחת, או אכל חצי זית חלב, שאע"פ שאינו חייב איסור מיהא איכא, ובזה מהני ידיעה להפקיע חיוב קרבן כיון דחלק מהיעברה נעשתה בידיעה אבל בהוצאה דעיקר החיוב בהנחה הוא והכל נגרר אחריה בהא ליכא ידיעה לחצי מההוצאה כיון דליכא תחילת מלאכה קודם ההנחה. והא דמבעביר ד''א מבואר בדף ק''ב דיש ידיעה לחצי שיעור. יעוי''ש וז''ל, ואף על פי שאמרו שהמעביר שתי אמות בשוגג ושתים במזיד ושתים בשוגג פטור ''מ"מ ההעברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה'' ומבואר דאיכא חפצא בגוף ההעברה והוי כחצי זית חלב שנעשה חלק מהעבירה.

ויעוין עוד ברעק''א דף ה' ע''ב דביאר בשיטת תוס' בעירובין לג דנקט דמעביר מרה''י לרה''י דרך ד''א ברה''ר מחייב ומבאר הרעק''א דכונתו לאיסורא דד''א.

אלא דמאידך גיסא הוכיחו האחרונים מהא דבדף ו' בעי הגמרא לאוכוחי דמעביר מרה"י לרה"ר דרך כרמלית חייב ממעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' דחייב למרות דאי מנח ליה בתוך ד' אמות פטור, ופריך מי דמי התם לגבי דהאי גברא מקום פטור הוא לכו"ע מקום חיוב הוא, ומבואר בגמ' דדנה את ההעברה דד''א כמוציא דרך מקום פטור רק דמחלקת דסגי במה דלגבי אחריני הוי מקום חיוב, ואי נימא דהחפצא דמלאכה הוי בגוף ההעברה א''כ הכל הוי מגורמי החיוב ולא שייך להתיחס לזה כדרך מק''פ. עוד הוכיח האבי עזרי הלכות שבת פי''ג הט''ו מהא דמבואר בדף ח' ע''ב ברבא דנקט דמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' והגביהו באמצע למעלה מי' דמחייב, ואי נימא דכל הד''א הוי מגורמי החיוב צ''ב אמאי חייב. ובאמת יעוי''ש במיוחס לר''ן דמביא מהרא''ה דמישב את קושית תוס' דמאי חדית לן רבא דמ''ש ממוציא דרך מק''פ. ומיישב הרא''ה וז''ל, דאיצטריכא היא דדילמא היא גרעה משום דליכא העברה ארבע אמות בחיוב, ולא דמיא לההיא דמ"מ מוציא הוא מרשות היחיד לרשות הרבים. ומבואר דבהעברה איכא יותר יחס לגוף ההעברה. ויש לעיין אי חדית לן רבא דהוי כהוצאה, או דמ''מ כיון דלמטה הוי רה''ר סגי בהכי. ויעוין בחזו''א ס''ב סק''ה דדן בעיקר חידושא דרבא אי כונתו דא''צ שיעבור ד''א ברה''ר אלא עקירה ברה''ר והנחה ברה''ר במקום רחוק ד''א ממקום העקירה, או דהוי רק בהאי דרבא דלמטה הוי רה''ר.

1. ועיקר מה שצ''ב הוא מלאכת מושיט דמצינו בה את החילוק בין דיוטא אחת לשתי דיוטות ולדעת רש"י בעינן שאורך רשות הרבים יהא באמצע, ולרבינו האי יעוין בריטב''א דמביאו בזה''ל, דהוא הדין דחשיב מושיט אפי' כשרוחב רשות הרבים באמצע, ואין ההקפדה אלא בדבר שהוא מושיט, שאם ראשו האחד נתן ברה"י זה וראשו השני נתן ברה"י אחר ורה"ר מפסיק באמצע אז נקרא מושיט מלשון ''אשר יושיט לו המלך'', אבל אם הדבר שהוא מושיט מתרוקן לגמרי מרשות זה ומניחו ברשות היחיד אחר אלא שהוא נותנו שם בדרך רה"ר אין זה נקרא ''מושיט'' אלא ''מוציא מרשות לרשות שהוא פטור'' כיון שהעקירה וההנחה שתיהן ברשות היחיד, והא דקתני סיפא היו שתיהן בדיוטא אחת כלומר באורך רשות הרבים, אורחא דמילתא נקט שאין דרך לתת הקורה מרשות היחיד לרה"י ורוחב רה"ר באמצע, ולזה הסכימו קצת מן האחרונים, אבל מורי ז"ל היה אומר בהיפך כשיטת רש"י ז"ל, דאדרבה אינו נקרא מושיט אלא כשעוקר הדבר לגמרי מרשות זה ונותנו ברשות אחרת, אבל כשמניח ראשו האחד ברשות זה ונותן ראש השני ברשות אחר אינו נקרא מושיט, שלא חייב הכתוב מסתמא אלא כשיש עקירה והנחה ושינוי רשות. ומבואר בזה פלוגתא אי צורת המלאכה דמושיט הוי רק היכא דמונח בשתי הרשויות או להיפך דבעינן ניתוק בין הרשויות. ויעוין גם ברשב''א [ויותר מפורש ברשב''א עירובין לג] דנקט כן.

עוד מצינו את יסוד הירושלמי מובא בתו' בדף ג' ד''ה בעשותה, דבעינן דההושטה תיעשה ע''י שתים ושיהיה אדם שני שמקבל ממנו ברשות השניה ויעוין עוד בתו' בדף ה' בהא דמקשה הגמ' דאמאי חייב בעה''ב בנתן לטרסקל שביד עני כיון דמרה''י לרה''י מפיק ובתו' הקשה דאמאי לא חייב משום מושיט. ומיישב על פי יסוד הירושלמי, ובראש יוסף וכן בשפת אמת הבינו דכונתו שבעינן שיקבלנו בידו ממש, אולם בתורא''ש נראה דעיקר הכונה הוא דבעינן שהמקבל יהא ברה''י ולא מהני מה שעומד ברה''ר ומחזיק ברה''י.

עוד מצינו את יסוד התורא''ש בישוב קושית תוס' בדף ד' ע''א ד''ה מ''ש, דנקטו דבדיוטא אחת דאין מפסיק בה רה''ר ליכא לאיסורא דמושיט. ויש לעיין בבאור כונתו דהרי התם מבואר בגמ' דאיכא איסור מדרבנן להחזיר את היד ומבואר דאיכא בזה הוצאה מרשות לרשות. ובמג''א שמ''ח סק''ד ביאר דכונתו בהוציא לכרמלית. ולפי''ז מבואר דליכא איסור מושיט דרך כרמלית. וכן הוכיח הרעק''א בגליון שם. אולם בתורא''ש כתב דבעינן שיהו פתוחות לכל רוח לרה''ר, ואם הם מחוברין בצד אחד לרה''י ליכא בזה דינא דמושיט למרות שהעביר דרך אויר רה''ר. ובאבן העוזר סימן שמח ובגר''ז שם סעיף ב' כתבו בכונת תוס' דבעינן שהרה''ר תפסיק ביניהם, ולא סגי במה שהולכת לפניהם, וכונתם דבעינן שיעביר דרך אויר רה''ר ולכן בעינן שהרוח שבין דיוטא לדיוטא יהא רה''ר, ולא סגי ברה''ר שמצד הגזווטרא.

והביאו מהירושלמי פרק הזורק ה''ב דהביא בזה פלוגתא אי בעינן מוקף מכל צד או סגי ברוח אחת. ובפשטות נראה דפליגי ביסוד התורא''ש. אולם יעוין בבאור לרבינו הגרח''ק שמבאר דמוקף מכל צד עיקר הכונה שהריוח ביניהם יהא רה''ר, ולא דבעינן מוקף כל צד.

ובעיקר קושית תוס' יעוין בריטב''א החדשים שמחדש דכיון שעמדה ידו ברשות הרבים מעט לאו הושטה היא, ומבואר דבהושטה בעינן שלא יהא הפסק כלל אפילו שבמלאכת הוצאה מה דמרגיע ידו קודם שמניח לא הוי הפסק במלאכה.

ויעוין עוד בחזו''א ס''ב ס''ק י''ט ד''ה ויש לעיין דדן דבמושיט עקירת החפץ בכלל צורת המלאכה והיכא דעקר מהקרקע לא ע''מ להושיט לא יהני מה דאח''כ הושיט אותו.

ויעוין עוד בריטב''א עירובין לג דמחדש שהמושיט הוא שנותן מרשות שעומד בו לרשות שחבירו עומד שם ולא שנוטל מחבירו ומביא לרשותו ויעוי''ש דנקט כן גם לולי הירושלמי דבעי לקבלת חבירו דאת הירושלמי הוא הביא כטעם נוסף בהא דלא מהני היכא דלוקח מיד חבירו.

ובעיקר היחס של הרה''ר במושיט יש לעיין הרי העביר למעלה מי' ולמעלה י' הוי מק''פ [ולא שייך למילף ממשא בני קהת דהרי בגמ' דנה אי ילפינן זורק ממושיט], ובתוס' דף ד' ע''א ד''ה אבל, מצדד דרק בלמעלה מי' איכא לאיסורא דמושיט דומיא דעגלות דהוו למעלה מי', אולם יעוין ברש''י ד' ע''ב ד''ה זורק וז''ל, אפילו בלמעלה מי' חייב. וכן לשון הרמב''ם פי''ג הי''ח ואפילו הושיט למעלה מי' ומשמע דכ''ש למטה מי'. ויש לעיין מאי ס''ד דכל האיסור הוי בלמעלה מי'.

1. ומבואר מכל הנך דאיכא שתי נדונים בצורת המלאכה דמושיט. **האחד. בצורת ההושטה** ואיכא בזה כמה נדונים ראשית כל בעצם המעשה דמושיט אי הוי כהושטת שרביט הזהב דתרוויהו נוגעים בה, ולפי''ז הדיוטא אחת מבטא צורת הושטה זו, או כהעברת דבר ממקום למקום ובזה בעינן את הדיוטא אחת כחלק מצורת המלאכה. וכן יסוד הירושלמי דבעינן שיהא אחר המקבל, והנידון בתו' בדף ה' אי בעינן דוקא ידו או דהעיקר שהמקבל יעמוד ברה''י. וכן אי בהרגיע ידו, או לחזו''א דאי עקר שלא ע''מ להושיט, הוי חסרון במעשה הושטה. וכן הא דנקט הריטב''א דהוי רק בצורה של הושטה לחבירו ולא לקיחה מחבירו. **שנית. היחס של הרה''ר באמצע**, אי בעינן מכל צד או דסגי במה דעוברת באמצע או דאפילו היכא דנמצאת רק לפניהם סגי בהכי. וכן אי בעינן שהרה''ר תהא רק בלמעלה מי'. וצ''ב יסוד הנך חילוקים דהא פשיטא דלא הוי רק דומיא דעגלות וברור דאיכא בזה טעם וחילוק דהרי לא ילפינן נתונים דליכא בהו טעמא בגוף המלאכה.
2. ומצינו איסור נוסף בגמ' בדף צ''ז איסורא דמעביר מרה''י לרה''י דרך רה''ר דילפינן ליה מבני קהת דמחייב, רק דתליא בבאור הראשונים שם בגמ' דרוב הראשונים נוקטים דלא הוי איסור מחודש וכונת הגמ' דלבן עזאי דמהלך כעומד מחייב בכניסתו לרה''ר ורק דילפינן מבני קהת דלמעלה כלמטה וחשיב מונח ברה''ר. אולם בתוס' בעירובין לג נקט דהוי איסור בפני עצמו וכבר הבאנו לעיל את דברי הרעק''א דהוכיח מהא דנקט בלשונו דהעביר ד''א ברה''ר דכונתו לאיסורא דד''א, ורק דנתחדש דלמרות דהעקירה וההנחה הוי ברה''י מחייב.

**אולם יעוין בתוצאות חיים סימן א' דהוכיח מהרשב''א בעירובין שם דהבין בכונת תוס' דהוי איסור מחודש כמו במושיט,** וכן מוכיח החזו''א ס''ב יט ד''ה והגרעק''א, מהתוס' בדף ב' ע''א בסופו, דהקשו דאמאי לא נקטה המשנה מושיט ומעביר מרה''י לרה''י דרך רה''ר. ומבואר דהוי איסורים מחודשים מכח הרשויות דהרי לא הוקשה לתוס' שיהא כתוב במשנה לאיסורא דד''א כיון שהמשנה נקטה לגוונא דהוצאה מרשות לרשות דבעינן את המעבר בין הרשויות. ומה דנקט תוס' בעירובין שהעביר ד''א יעוין במהרש''א שם דמבאר דעיקר כונת תוס' הוא דיותר מד''א אי אפשר בהושטה כאדם בינוני ובהכרח צריך לילך ברגליו וא''כ בהכרח דהוי איסור חדש דמעביר ולא מושיט.

ויעוין עוד ברשב''א ד' ע''ב דמביא מהתוס' [יעוין בתורא''ש] דהקשה דאמאי לא ילפינן זורק ממעביר. ומבואר ג''כ דהוי איסור מחודש וכמו דאיכא איסור מושיט איכא איסור מחודש דמעביר.

ויעוין בחזו''א שם ד''ה והאמר ר''א, דמבאר הא דלדעת תוס' דהוי איסור מחודש לא הוי כמושיט דהוי רק בדיוטא אחת, וכן הא דנקטו הראשונים בפשיטות דליכא חיוב מחודש במעביר ולא תלו את זה בנידון אי ילפינן זורק ממושיט. וז''ל, ואף אם ילפינן זורק ממושיט מ''מ מעביר לא ילפינן ממושיט כיון דהאדם הולך ממקומו לא דמי למושיט, וכן לדעת תוס' דילפינן מעביר ממשא בני קהת מ''מ מושיט אינו בכלל זה והלכך אין מושיט חייב אלא בדיוטא אחת, ויעוין בריטב''א בעירובין לג דתמה שם על תוס' וז''ל, דכי האי גונא שהוא מביאו ברגליו מרשות היחיד לרשות היחיד אינו ''מושיט'' אלא ''מעביר מרשות היחיד לרשות היחיד''. וחזינן לפי''ז דאיכא יחס אחר למעביר ע''י דהאדם הולך ממקומו דבזה ליכא לאיסורא דמושיט, ורק לדעת תוס' איכא בזה איסור מחודש. ויש לעיין בגדר האי איסורא. וכן בבאור החילוק בין זורק למעביר אי ילפינן זורק ממושיט.

1. ונראה **בהקדם יסוד איסור הוצאה דמבואר בראשונים ריש פרקין דהוי מלאכה גרועה.** ונראה דיסוד הך איסורא נובע מאיסור מלאכה הכללי של שבת שענינו שהתעסקות האדם בשבת לא יהא בה כניסה לחול, וכל כמה דהתעסקותו הוי התעסקות דחול איכא בזה סתירה לקדושת השבת. והשתא נראה דאיכא שתי אופנים להגדיר את האדם כיוצא ממצב של שביתה. דבכל המלאכות דבגוף המלאכה איכא תוצאה שמגדירה את עשיתו כפעולת מלאכה א''כ בזה גופא נעמד כ''עושה מלאכה'' כיון דכך צורת העבודה, אולם בהוצאה כיון דליכא משמעות מעשית בגוף המעשה א''כ הסיבה שיוצרת את הניתוק של האדם היא מחמת שהתעסקותו של האדם היא ביחס לרשות שנמצא בה וכל התעסקות שיש בה יציאה לרשות אחרת איכא בזה שינוי ויציאה מהשביתה.

**רק דהחילוק בין הוצאה לד' אמות ומושיט,** דבהוצאה דאיכא שינוי בגוף הרשות שמעביר בה את החפץ הלכך מצב זה גופא הוי סיבה לדון את מעשהו כיציאה משביתה, אולם במעביר ד' אמות ומושיט דליכא שינוי בגוף הרשות שהעביר בה את החפץ לא מבעיא במושיט שהעביר מרה''י לרה''י, אלא גם בד''א ברה''ר, כיון דסכ''ס גוף הרשות לא הוי ''רשות היחיד''. ואם כי בלשון הרז''ה נראה דהוי רשות דידיה, אולם נראה דאינו כן דבשלמא היכא דהוא ליד החפץ ניתן לומר דהנך ד''א חשיבא כרשותו דידיה, אולם היכא דלא נמצא ליד החפץ, או בזורק את החפץ והחפץ עובר ברה''ר ד''א דלמאן דס''ל קלוטה כמי שהונחה דמיא מחייב על העברת ד' אמות צ''ע במה מקרי רשות היחיד. ובהכרח דעיקר היחס הוא מכח האדם, וכיון דלאדם איכא ד' אמות, א''כ היכא דמתעסק בחפץ שנח ברה''ר דיינינן את הד' אמות שהחפץ מונח בהם כד''א דידיה לענין דחשיב דהוציא את החפץ ממקומו. ולא כהתעסקות בתוך מקום שביתתו.

1. **ולפי''ז יתבאר הא דמחד גיסא חזינן דאיכא להעברת ד''א יחס של הוצאה, ומאידך גיסא איכא יחס להעברה עצמה במעשה העבירה,** והבאור בזה הוא דמאחר דליכא שינוי רשות בחפץ מצד עצמו, אלא רק ביחס לאדם, הלכך בעינן שהיחס של ההוצאה יעמוד בגוף מעשהו, ולכן כל משך ההעברה הוי חלק ממעשה העבירה, ורק המאירי והרעק''א בדעת תוס' חידשו דמאחר דעיקר החפצא דהוצאה נובע מכח היחס לאדם, א''כ לא בעינן כלל שהעקירה וההנחה תיעשה ביחס לד''א ברה''ר שמהם הוא מנתק את החפץ, אלא רק ביחס למעשהו, דהיכא דאיכא בפעולתו עקירה והנחה שייך לדון את המעבר ד''א ברה''ר כיציאת האדם משביתתו כיון דהשינוי נעמד ביחס אליו.

**רק דעדיין יש לדון אי יסוד זה מחייב דהמחייב נמצא בהעברה עצמה וחשיב כגורם החיוב**, או דמאחר דסכ''ס החפצא דמלאכה הוא בשינוי רק דהשינוי נעמד מכח מעשה ההעברה דידיה, א''כ החפצא דאיסורא נעשה בגמר ההעברת ד''א ורק האופן שבו איכא משמעות להוצאה הוי ע''י מעשה הההעברה במשך ד''א. ובזה יש לבאר את הרעק''א בשו''ת קמא קסד [מובא בחידושי רעק''א כתובת לא] דנקט דגם אי נימא דלעולא דממונא משלם מלקא לא לקי גם במיתה כל היכא דחל חיוב ממון בתנאי החיוב [ולא היה אז חיוב מיתה לפוטרו] הוי כעשאו אחר ופטור ממיתה, לא שייך למימר כן בהעברת ד''א. וז''ל, דעיקר חיוב מיתה על העיקרה והנחה ומה בכך דבאמצע בין העקירה וההנחה בשעת קריעת השיראים ליכא מעשה לענין חיוב מיתה. ומבואר דעיקר החפצא דאיסורא הוא בשינוי של החפץ מד''א שהיה בהם וזה נעשה בעקירה והנחה וברעק''א שם נקט כן בפשיטות ולא תלה את זה ביסוד התוס' דאיכא העברת ד''א גם היכא דהעקירה וההנחה הוו ברה''י. ומבואר דגם אי לא בעי עקירה והנחה ברה''ר מעשה העבירה נשלם בהנחה דבזה איכא לניתוק של החפץ מהד''א שהיה בהם ורק מאחר דהיחס של הניתוק נעמד ביחס למעשהו לכן לא בעינן שהעקירה וההנחה יעשו ברה''ר.

1. ונראה עוד דיש לבאר בזה את דברי הרמב''ם (פי"ב מהלכות שבת הט"ו) וז"ל, מותר לאדם לטלטל ברה"ר בתוך ד"א על ד"א שהוא עומד בצידן וכו' ומפי הקבלה אמרו שזה שנאמר בתורה שבו איש תחתיו שלא יטלטל חוץ למרובע זה אלא במרובע זה שהוא כמידת אורך אדם כשיפשוט ידיו ורגליו בו בלבד יש לטלטל. ומקורו מהגמ' בעירובין מ''ח ע''א וכן בדף נ''א ע''א. רק דברש''י שם מבאר דקאי על יוצא חוץ לתחום דיש לו ד''א. אולם ברמב''ם מפרש גם על איסורא דד''א ברה''ר. ויעוין באור גדול עירובין פ''ד משנה ה' דמביא מהשאילתות ועוד ראשונים דמפרשי כרש''י דאזיל על איסור תחומין. ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דהתם משערינן בד''א דידיה ולא בשל קדש ובאיסור ד''א ברה''ר לא מצינו דיהא חילוק בין סוגי האנשים. ויעוי''ש דתמה על הרמב''ם דמדמי להדדי. ויעוי''ש דמביא גם מהסמ''ג דהביא להאי דרשה דעירובין ביחס לאיסורא דמעביר ד''א.

ומבואר ברמב''ם שתי יסודות. האחד. דהוי כתחום שבת דמשערים בד' אמות דידיה, וגם אי איסורא דהעברת ד' אמות ברה''ר הוי כד' אמות דקדש [יעוין במשנת השבת דהביאו מהר''ש והרא''ש בכלים פי''ז מ''ט דמשערינן בשל קדש] מ''מ היכא דעומד ליד הד''א משערים בד' אמות דידיה ולא מחייב גם אי העביר ד''א דקדש. [יעוין בחזו''א קיב [ד]' יא בסוגרים דמביא מהרשב''א דהיכא דעומד ליד החפץ דנים לפי ד' אמות דידיה]. שנית. דאיכא איסורא בעצם השינוי ממקומו של החפץ גם אי העבירו משהו ולא בעי שיעבירנו ד''א, אלא העיקר שלא יטלטל חוץ למרובע זה. ובחזו''א שם כתב דהך איסורא ודאי הוי מדרבנן ולא הוי דין דאוריתא. ובפמ''ג שמט א' במשבצות זהב בד''ה ובטלטול, כתב וז''ל, ומ"ש בר"מ ז"ל ומפי הקבלה שבו איש תחתיו, הוא אסמכתא מד"ס, דתחומין הוא מדרבנן, גם טלטול ד"א במרובע הזה ולא יותר אפי' פחות מד"א הכל מדרבנן. ויעוין בחזו''א שם בד''ה והא דמבאר בכונתו דדברי הרמב''ם לא שייכא כלל לאיסורא דד''א ועיקר דינו היכא דמוציא משהו חוץ למרובע דידיה והוי איסור דרבנן מחודש. רק דתמה שם הפמ''ג מלשון הרמב''ם דנראה דהוי דאוריתא ובחזו''א דחק דעיקר שיעורא דד''א דידיה הוי דאוריתא ומהני גם לאיסורא דד''א ורק האיסור להוציא במשהו הוי דרבנן.

ויש לעיין לדעת החזו''א דאי איסורא דד''א לא שייך כלל למקום השביתה של האדם אלא הוי איסור בעצם העברת החפץ מד' אמות של החפץ מה שייך לומר דהיכא דעומד במקום החפץ משתנה שיעורא דד' אמות דהחפץ וכן קשה עיקר הדבר לחלק בלשון הרמב''ם בין עיקר השיעור דהוי דאוריתא לאיסור הוצאה מהמרובע במשהו דהוי דרבנן.

ויעוין בחת''ס ריש פרקין וז''ל, והנה בהך קרא דאל יוציא יש לי מקום עיון דמשמע בעירובין דף מ"ח ע"א דקאי אמעביר ארבע אמות ברשות הרבים שאל יוציא אדם חפציו ממקומו שהוא יושב שם שהוא תופס ד' אמות ע"ש ולזה נתכוונו תוס' לקמן דף ד' ע"א ד"ה והא בעי עקירה וכו' ע"ש, וא"כ הוה מעביר ד' אמות דאורייתא ממש, וצ"ע ריש פרק הזורק מפיק ד' אמות ברשות הרבים הלכתא גמירי ליה וליכא שום קרא וצ"ע לכאורה, שוב מצאתי שנתקשה בזה בספר מרכבת המשנה פרק י"ג מהלכות שבת הי"ז וכ' שהוא רק אסמכתא ולע"ד לא משמע כן מתוס' דף ד' ע"א ד"ה והא בעיא עקירה וכו'. וי"ל ביושב במקומו ומוציא הכלי ע"י הושטת ידו חוץ למקומו דהיינו ד' אמות זה הוא מפורש בקרא שבו איש תחתיו אל יוציא איש ממקומו, דמקומו של אדם הוא ד' אמות. אך אם האדם תופס החפץ בידו והולך ומעבירו ד' אמות זה אינו מפורש בקרא דהרי אינו מוציא כלי ממקומו של עצמו שהרי בכל מקום שהוא הולך מקומו עמו ואין החפץ יוצא ממקומו של אדם ולזה הוצרך הלכתא גמירי ריש פרק הזורק.

ומבואר דאיסורא דהעברת ד''א מישך שייכא לאיסור תחומין ובאמת היכא דהוא נמצא במקום החפץ וניתק את החפץ ממקומו לא בעי שיעבירנו ד''א ותליא בד' אמות דידיה, ורק היכא דהולך עם החפץ בזה בעי שיעבירנו ד''א. ובזה אפשר דתליא בשל קדש ויש לעיין.

ולפי מה שנתבאר ניחא היטב דמאחר דיסוד האיסור נובע ממעשה ההעברה שבה התנתק האדם ממקום שביתתו וחשיב כיוצא לרשות אחרת, א''כ כל כמה דהוא נמצא ליד החפץ בזה היחס למקום שביתתו נקבע לד' אמות דידיה, ורק היכא דלא נמצא ליד החפץ בזה משערים בד' אמות דקדש, דבזה היחס לשינוי בד''א כשינוי שביתת האדם נובע מכח ד''א דהחפץ דחשיב כשינוי כלפיו, [ובהולך עמו יש לעיין אי כיון דליכא שנוי במקומו בעינן ג''כ לדון את היחס לשינוי מחמת החפץ].

1. והשתא יש לעיין בגדר איסורא דמושיט. ונראה דיסוך הך מלאכה דמושיט בנויה על היחס של רה''ר כמחברת בין שתי רשויות היחיד וגם בזה איכא שייכות להוצאה בכך דאיכא בזה יציאה ממקום שבביתתו כיון דפעל עם רה''ר. ורק דפלוגתת רב האי גאון ורש''י ודעמיה אי החפצא הוא במה דמשמשת כמעבר ביניהם, ולכן בעינן שתצא לגמרי מרשות היחיד זו לרשות השניה, ולפי''ז החילוק בין דיוטא אחת לשתים הוא דכל היחס של רה''ר כמקום מעבר וחיבור ביניהם הוי היכא דהוי בדיוטא אחת דכך צורת ההעברה בין רשויות, אולם בשתי דיוטות לא רואים את את מעשה ההעברה כהעברה בין הרשויות אלא כהעברה בין האנשים ורה''ר רק עומדת כמחסום ביניהם והוי ''מעשה שימוש גרידא'' וליכא בזה מעשה מלאכה.

אולם רה''ג ס''ל דהחפצא הוא במה דרה''ר מחברת ביניהם וזה ע''י דהחפץ נמצא על שתי הרשויות, והא דנקטה המשנה דיוטא אחת אורחא דמילתא נקט שאין דרך לתת הקורה מרשות היחיד לרה"י ורוחב רה"ר באמצע.

1. ונראה דבזה יתבאר היטב יסוד הירושלמי דבעינן דיהא אחר המקבל מידו דמאחר דעיקר הנושא במלאכה הוא החיבור של רה''ר כמקום מעבר בין שתי הרשויות הלכך האופן שבו רואים את החיבור הוי בצורה של נותן ומקבל [ולכן דן הירושלמי דחשיב כשתים שעשו], ולפי''ז הצד [בבאור התו' בדף ה'] דבעינן דוקא ידו ולא כלי, דאפשר שהחיבור נעשה ע''י עשיה בין שתים, וכשנותן לכלי עיקר המעשה מתיחס לכלי ומה שהאחר מחזיקו הוי כמקום בעלמא. וכן ניחא הא דהצריך התורא''ש שיעמוד ברה''י ולא מהני בעומד ברה''ר ומקבל ברה''י דבזה ליכא חיבור בין הרשויות דהחיבור נעשה בין הנותן למקבל ותליא במקום עמידתם ואי עומד ברה''ר ומקבל ברה''י לא שייך לדון את החיבור בין שתי רה''י.

וכן לפי''ז יתבאר הא דמבואר בריטב''א בעירובין דהוי רק בהושטה לחבירו ולא בלקיחה מחבירו, דנראה דהצורה שבה רואים את החיבור הוי בצורה של נותן ומקבל גם אי לא בעינן כהירושלמי שיהא בפועל מעשה קבלה אולם הא מיהא בעינן שהצורה היא דאיכא נתינה ממנו לחבירו משא''כ בלוקח מחבירו דהוי עשיה בחד צד.

וכן נראה לפי''ז לבאר הא דמבואר בריטב''א בדף ד' דבעינן שלא ירגיע ידו, למרות דבהוצאה ליכא חסרון, ולפי''ז יתבאר היטב דבהוצאה דאיכא שינוי בחפץ א''כ במעשה נצרך רק את ההעברה מרשות לרשות ובזה מה דהרגיע ידו לא מגרע בהתעסקותו בהוצאה, אולם בהושטה דעיקר החפצא דאיסורא נמצא בגוף המעשה הושטה ע''י שמחבר בזה בין רשות הרבים כמעבר בין הרשויות הלכך כל כמה דמרגיע ידו ברה''ר פקע היחס של החיבור של רה''ר בין שתי הרשויות, וכן ניחא נידון החזו''א דאפשר דבזה בעינן שמשעת העיקרה לא יהא הפסק דכיון דהנושא הוא בחיבור בין הרשויות הלכך בעינן את החיבור משעת העקירה עד ההנחה.

1. והשתא נראה לבאר את הנידונים ביחס של רה''ר באמצע. וראשית כל נראה דהא דמהני למעלה מי' הוי מחמת דכל היחס של רה''ר כמק''פ הוי היכא דבעינן לדון את ההנחה ברשות, ובזה כיון דלמעלה מי' לא הוי מקום שימוש הוי מק''פ, אולם כל היכא דהיחס של רה''ר הוי כמעבר בין הרשויות בהא גם למעלה מי' חשיב רה''ר, והא דדן התוס' דדוקא למעלה מי' איכא איסורא אפשר דכל כמה דהוי למטה מי' שוב בעינן לדון עליו כמקום הנחה, דבתוך י' הוי מקום הנחה ולא נוכל לראותו כמקום מעבר בעלמא למרות דבפועל הוא רק עבר שם מ''מ המקום מצד עצמו לא עומד כמקום מעבר והוי גרעון ביחס של החיבור בין הרשויות.

ולפי''ז נראה לבאר את הנידון ביחס של הרה''ר באמצע אי בעינן מכל צד, או דסגי במה דעוברת באמצע או דאפילו היכא דנמצאת רק לפניהם סגי בהכי. דאפשר דמאחר דבעינן לדון את רה''ר כמקום מעבר ולא כמקום הנחה הלכך בעינן שלא יהא שום צד חיבור בינייהו ברה''י, דכל כמה דמצד אחר מחוברים תו לא רואים את הרה''ר כמחברת בינייהו, כיון דאיכא גם אופן של חיבור דרך רה''י ואז דיינינן לרה''ר רק כמחסום ביניהם, ולא כמעבר שמובנה בגוף צורת הרשות. וגם אי נימא דלא בעינן מכל צד מ''מ אפשר דבעינן שלכה''פ תעבור באמצע, אולם אי עוברת רק לפניהם בהא ודאי דיינינן ליה כמחסום בעלמא.

1. והשתא נראה לבאר הא דאיכא יחס אחר למעביר ע''י דהאדם הולך ממקומו דבזה ליכא לאיסורא דמושיט וכמו שהוכיח החזו''א גם אי ילפינן זורק ממושיט, ונראה דמאחר דעיקר החפצא דמושיט הוא החיבור בין הרשויות ע''י רה''ר א''כ כל מה דשייך לדון את מעשהו כמחבר בין הרשויות הוי היכא דמונח במעשהו עירוב הרשויות ולכן בעינן שעיקר מעשהו יעמוד כהושטה מהך רשות להך רשות, או לכה''פ בזורק דהוי כח אחד, אולם היכא דהולך ממקומו דיינינן לכל פסיעה ופסיעה בנפרד, ולא רואים במעשהו את עירוב הרשויות, ורק לדעת תוס' איכא בזה איסור מחודש, דעצם הדבר שנשתמש ברה''ר להעביר את החפץ הוי יציאה ממקום שביתתו.
2. ונראה עוד לבאר על פי זה הא דהקשה החזו''א בקי''ט בסופו על יסוד הירושלמי דבעינן שיהא אדם המקבל מהא דדנה הגמ' אי ילפינן זורק ממושיט ובפשטות בזורק הוא זורק לרשות השניה ויעוי''ש דכתב דיש לדחות דאיירי בזורק ביד חבירו.

ונראה דאפשר לומר דשרש הפלוגתא אי ילפינן זורק ממושיט הוא אי בעינן בדווקא לצורת החיבור של ''הושטה'', או דעצם הדבר שהחפץ עבר בכח אחד מרה''י לרה''י דרך רה''ר איכא בזה לאיסורא דמושיט. ולפי''ז ניתן לומר דהיכא שהושיט בידיו כיון דאיכא לפעולתו כל רגע ורגע א''כ כל כמה שלא יושיט לחבירו ממש איכא בזה חסרון ביחס של פעולתו כפעולת חיבור בין הרשויות ורק כשמושיט לחבירו בהא חזינן את פעולת ההוצאה מרה''י זו לרה''י השניה כפעולה אחת.