18אם שרי להוזיל ביש לן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

אם שרי להוזיל ביש לו

בדינא דמתני' (עב:) - דפוסק עמו על הגדיש ועל העביט של הענבים וכו', פירש רש"י "פוסק עמו – באיזה שער שירצה" ע"כ. ודייק מזה הטור (קעה ד'), שבפסיקה על הפירות - דעת רש"י דשרי להוזיל כמה שירצה, ואע"פ שאין לו תבואה גמורה אלא גדיש, ואין נפק"מ בזה שהוא מחוסר מלאכה, אלא דינו שווה לפסיקה בקיראה (דף סג:) שאם יש לו - מותר להוזיל כמה שרוצה.

אבל התוס' (סג: ד"ה "מהו דתימא") והרא"ש (סימן ס') חולקים, וסוברים - שאין היתר להוזיל אלא רק כשער הלקוטות. ואע"פ שע"י הגדיש נחשב כ"יש לו" להתיר לפסוק אפילו שלא יצא השער, מ"מ אין זה יש לו לגמרי - להתיר להוזיל, ולכן רק שרי לפסוק כשער לקוטות, שזהו שער שעכ"פ הלקוטות מוכרים בשער זה.

שיטת הרמב"ם

המחנ"א (מלוה ולוה, רבית כט) כתב שדעת הרמב"ם נוטה לסברת התוס'.

ונקדים, שדעת הרמב"ם שהלואת סאה בסאה אסור - אם קבע זמן לפרעון. ומקורו של הרמב"ם נראה דזהו מהא דאיתא במשנה (עה.) "לא תלוה אשה ככר לחברתה...", ואמרו שם בגמ' "אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעים סתם" ע"כ, ובפירושא דברייתא זו יש בראשונים כמה ביאורים.

יש ראשונים שפירשו, שחכמים באו להתיר הלוואת ככר משכנים, ולא דמי להלואת סאה בסאה דאסור, דשאני ככר - דשכנים לא מקפידים על זה.

דעת בעל המאור, שיש סברא אחרת להתיר בככר - דלחם מצוי כמה שרוצים. ודמי לדינא דהרמב"ם (הובא בשעור הקודם), דשרי לפסוק על הזבל אע"פ שלא יצא השער ואין לו - כיון דמצוי הוא לכל.

דעת הגאונים, שחכמים באו להתיר הלואת סאה בסאה ביצא השער, וכהא דשנו בסוגיין - דלוין על שער שבשוק, ולפי"ז יוצא, שהלל שאוסר - אוסר הלואת סאה בסאה אפילו ביצא השער. אמנם הרי"ף הכניס כאן גם את ההיתר של יש לו. [ויש להקשות על פירוש הגאונים, שהרי בגמ' אצלינו יש דיעות שאין לוין על שער שבשוק, ואיך יחלקו על ברייתא זו דלוים סתם. וצ"ל, שהם פירשו את חכמים - רק ביש לו, אבל ביצא השער - אסור לדעתם].

והנה, דעת הרמב"ם (מלוה, פ"י, א – ב) שאסור להלוות סאה בסאה אם קבע זמן לפרעון, בין ביצא השער ובין ביש לו, וחיליה דהרמב"ם - מברייתא זו, דפירש, שחכמים שאמרו לוים סתם - הפירוש הוא שדוקא בסתם שלא קבע זמן מותר, אבל קבע זמן אסור, בין ביצא השער ובין ביש לו.

אמנם הרשב"א (עה.) והראשונים חולקים על הרמב"ם, וסוברים - שאפילו בקבע זמן לפרעון שרי. דברשב"א הקשה על הרמב"ם שקביעת הזמן הוא רק לטובת הלוה - כדי שלא יוכל המלוה לתבוע בתוך הזמן, אבל אם ירצה הלוה לפרוע בתוך הזמן - ודאי שהוא יכול.

אלא דמ"מ נראה, דגם הרשב"א לא חולק על עיקר דינו של הרמב"ם, שאם לא היה יכול הלוה לפרוע בתוך הזמן - כגון שהתנה כך בפירוש, ודאי שאסור.

הרמ"א (קסב, ג) פוסק וז"ל "והא דיכול ללות על שער שבשוק היינו דהלוה יכול לפרוע לו אימת שירצה, אבל אם התנה שלא יקבל פרעון עד שעת היוקר אסור". והיינו, דהרמ"א פוסק כדעת כל הראשונים שחלקו על הרמב"ם, וס"ל דרק כשהתנה עד שעת היוקר - אסור.

אמנם מסקנת הש"ך שם (סקי"א), שאפילו בהתנה שלא יוכל לפרוע עד זמן פלוני - אסור, ואף שלא התנה עד זמן היוקר. אך לשון הרמ"א משמע - דדוקא בהתנה שלא יוכל לפרוע עד שעת היוקר, וכן משמע דעת הגר"א שכתב (סקי"ד) על הרמ"א וז"ל "והא כו' אבל כו' – דוקא כה"ג אבל עד זמן קבוע מותר דלא כהרמב"ם" וכו'. ומשמע בריש דבריו, שאיירי דוקא בגוונא שדבר הרמ"א - דהיינו כשלא יוכל לפרוע עד שעת היוקר.

עוד כתב הש"ך שם, שכל האיסור הוא רק ביצא השער, אבל ביש לו שרי וכמ"ש הרא"ש.

העולה מדברי הש"ך, שקבלנו את העיקר של הרמב"ם. ונפק"מ, שגם לדידן עכ"פ כשלא יוכל לפרוע לפני הזמן שקבע - אסור, ואע"ג שיצא השער.

פסיקה על פירות – בקבע זמן

עד כאן דברנו לגבי קבע זמן בסאה בסאה. ויש לדון, מה הדין בפסיקה על הפירות - בכה"ג שקבע זמן.

דעת הריטב"א בזה (עה. במשנה), שגם דעת הרמב"ם להתיר - בקבע זמן ויצא השער, ואפילו שאין לו. ומבואר שם בדבריו – שגם להוזיל שרי.

אבל המחנ"א (שם סימן כט) חולק, וטוען שדעת הרמב"ם - שגם בפסיקה אסור להוזיל, וכל מה שפסיקה קיל מסאה בסאה - הוא רק בלא מוזיל, וחולק על הריטב"א בדעת הרמב"ם שכתב להתיר בפסיקה – גם במוזיל.

ראייתו של המחנ"א - היא מחידושו של הרמב"ם בסוגית אשראי במתא (סג:), שבגמ' איתא שהפוסק עם קיראה [מוכר שעוה] ואין לו אצלו אבל יש לו אשראי במתא - לא חשוב יש לו, כיון שיצטרך לגבות ממי שהלוה לו, ולכן אסור להוזיל. וברמב"ם (מלוה, ט, ו) פסק כן, ובסו"ד הוסיף וז"ל "והרי זה כקובע לו זמן והוזיל לו מפני שמקיפו", ש"מ - שגם בפסיקה אם קבע זמן והוזיל אסור.

בדבריו מבואר, שדעת הרמב"ם כדעת התוס' והרא"ש, שביש לו ומחוסר תיקון - אסור להוזיל בפחות מהשער, ודלא כרש"י הנ"ל. שהרי הרמב"ם הרחיב את האיסור של אשראי במתא, וכלל בזה גם קובע לו הזמן - דלא הוי יש לו להתיר להוזיל. ונראה דה"ה בכל יש לו ומחוסר מלאכה - דינו כמחוסר זמן שאסור להוזיל, שהרי מחוסר זמן דאסור להוזיל - הטעם הוא דחסר ביש לו, וה"ה נמי מחוסר תיקון - דכל מחוסר תיקון לא יוכל לפרוע לפני שיתקן את התיקון שצריך, והוי כמחוסר זמן דאסור להוזיל, וזהו כדעת תוס' והרא"ש ודלא כרש"י. [ובאמת יש להקשות על המחנ"א מדברי התוס' בעצמם (סג: ד"ה "ואמר"), שהפסיקה היתה "לזמן פלוני", ש"מ - שאפילו שקבע זמן שרי. אלא דיש ליישב ע"פ מה שהפוסקים לא פסקו לגמרי כהרמב"ם, אלא רק אוסרים אם פסק שלא יוכל לפרוע בתוך הזמן, ובזה לא דברו התוס', ולכן שרי].

ודע עוד דע"פ מש"כ המחנ"א בדעת הרמב"ם, מבואר כדעת התורת חיים (סג: בענין אשראי במתא), שמה שאסור באשראי במתא - הוא רק במוזיל, אבל בשוויו – שרי. ולהנ"ל - גם ברמב"ם מבואר כן, שהרי הרמב"ם השווה אשראי במתא לקבע לו זמן, ורק אסר במוזיל, וזה ראיה לתורת חיים.

סאה בסאה – באשראי במתא ובמחוסר מלאכה

דברנו בדין אשראי במתא בפסיקה, ויש לדון באשראי במתא לגבי הלואת סאה בסאה. ויש בזה רמ"א מפורש (קסב, ב) וז"ל "אבל אם אחרים חייבים לו לא מיקרי יש לו" ע"כ, ומבואר בזה שאשראי במתא אסור בהלואת סאה בסאה, ואף שכאן לא הוזיל גביה, [שהרי סאה הלוהו, וסאה פרע ליה]. וצ"ב, מאי שנא ממש"כ הרמב"ם באשראי בפסיקה - שרק אסור אם מוזיל מהשער.

ובאמת, שכבר עמד על זה רע"א (על הרמ"א הנ"ל), וביאר - שהלואת סאה בסאה חמיר מפסיקה בהוזלה, כמבואר בתוס' (סג: ד"ה "מהו דתימא"), וכיון שפסיקה בהוזלה אסור - ודאי שסאה בסאה אסור, וזהו המקור של הרמ"א.

א"כ למדנו - שאשראי במתא אסור בסאה בסאה, ועדיין יש לדון מה הדין בהלואת סאה בסאה ביש לו גדיש - דזהו מחוסר תיקון.

והנה, כבר נתבאר, שבגוונא שאסור להוזיל בפסיקה, אסור גם בהלואת סאה בסאה - אפילו בלי הוזלה, וא"כ הלואת סאה בסאה - ביש לו ומחוסר מלאכה, צריך להיות תלוי - בפסיקה בהוזלה ביש לו ומחוסר מלאכה, וכבר הובא שנחלקו בזה רש"י עם תוס' והרא"ש, ושהמחנ"א הוסיף שגם דעת הרמב"ם כדעת התוס', אלא שיש לדון היאך קיי"ל להלכה.

ועיין בשו"ע (קעה,ד) שמדבר בפסיקה בלא יצא השער ויש לו ומחוסר מלאכה, דהשו"ע מתיר שם, אלא דהשו"ע לא כתב מפורש - אם שרי להוזיל וכרש"י, או דאסור להוזיל - וכהתוס'.

והש"ך שם (סק"ז) הביא את דעת ר"י בתוס' - שאסור להוזיל, ולא שרי אלא כשער הלקוטות. אבל הגר"א שם (סק"ה) כתב, שמזה שהשו"ע סתם את דבריו - ולא פירש שמחוסר מלאכה גרע מכל יש לו, משמע מזה - שפסק כרש"י שמותר אפילו להוזיל.

ובאמת דיש להעיר בזה, מה טעמו של הגר"א. ובפרט שלולי חידושו של הטור - שכתב שרש"י חולק על התוס', היה נראה שגם רש"י לא מתיר להוזיל, שהרי רש"י לא כתב שפוסק בכל מחיר שירצה, אלא בכל שער שירצה, וא"כ היה נראה שרק כשיש כמה מחירים בשוק, דאז יהיה מותר לפסוק גם כהשער הנמוך שבהם, אבל אין ראיה להתיר להוזיל פחות מהשער שמוכרים בו. אך עכ"פ הטור העמיד לנו שיש כאן מחלוקת.

[ובאמת, שגם דברי התוס' שהתירו לפסוק כשער הלקוטות - לא מובנים, וב"ה מצאתי שכבר הקשה כן הגדולי תרומה (שער מו, ס"ד אות נז). שהרי אסור לפסוק לבעל הבית כשער הלקוטות, או משום שזילא ביה מילתא ללוות מלוקט, או משום שזו סחורה גרועה שמעורב בה שיפון, ואיך כאן התירו התוס' אפילו כשער הלקוטות].

והנה, כבר הובא שנחלקו הש"ך והגר"א - האם מותר בקובע זמן שלא יוכל לפרוע בתוך הזמן, שהש"ך אוסר [גם לדידן שחולקים על הרמב"ם] והגר"א שרי [אא"כ קבע שלא יוכל לפרוע עד שיתייקר, דזהו בוודאי רבית, ולא שייך לנידון דידן]. וגם הבאנו שהרמ"א אסר להלוות סאה בסאה - ביש לו אשראי במתא.

ויש להקשות לדעת הגר"א - שסאה בסאה שרי בקובע לו זמן, א"כ מנין להרמ"א שאשראי במתא אסור, שהרי המחנ"א הביא, שברמב"ם מפורש שאשראי במתא - הוי כקובע לו זמן. דבשלמא לדעת הש"ך - שגם בקובע לו זמן אסור, א"ש דעת הרמ"א דאסור באשראי במתא - ע"פ דעת הרמב"ם שאשראי הוי כקובע זמן שאסור, אבל להגר"א דקובע זמן שרי - איך יאסור באשראי.

ולכאורה צריך לחדש בדעת הגר"א, דהרמ"א לא פסק את הרמב"ם [ע"פ דיוק המחנ"א] - שהשווה אשראי לקובע זמן, אלא מחלק בין אשראי במתא לקובע זמן, דאשראי אסור כמו שמפורש בגמ', אבל קובע לו זמן קיל מיניה ושרי.

ובאמת, שלדעת הגר"א שפוסקים כרש"י - שביש לו ומחוסר מלאכה מותר להוזיל, יש להוכיח כנ"ל - שאשראי במתא חמור מיש לו ומחוסר מלאכה. שהרי לדעתם, יש לו ומחוסר מלאכה - מותר להוזיל, ואע"פ שבגמ' (סג:) מפורש שכשיש לו אשראי במתא - אסור להוזיל, וע"כ שלא ס"ל כהרמב"ם - המשווה אשראי לקובע זמן. ולדעתם - מחוסר מלאכה לא עדיף מקובע זמן, ובכולם אסור, ואילו להגר"א דפסק כרש"י, בע"כ - שמחוסר זמן קל יותר מאשראי במתא, דמחוסר מלאכה - שרי להוזיל, ובאשראי במתא - אסור.

שיטת ההגהות מרדכי

כתב ההגהות מרדכי (סי' תלג), שמה דשרי בקיראה ומוזיל גביה כשיש לו, מ"מ צריך ליתן לו – דווקא מהני קיראה שיש לו.

במחנ"א הקשה, איך שרי לפסוק על דילועין בני אמה (סד.) - והא יש לו רק קטנים, והכא מוזיל גביה - שיתן לו בני אמה. ותירץ המחנ"א שכאן מוכר לו הני דלועין - כשהם מחוברים בקטנותם, דמהשתא קנאם לגמרי בקנין כסף, דקרקע נקנית בכסף, ודידיה אשבח ואין כאן רבית כלל. ולדבריו, ודאי לא שייך לתת דילועין אחרים, דכבר קנה את אלו, [אלא שדברי המחנ"א הם רק בדילועין, ובאופן שיש לו רק קטנים].

ויש לידע, שאף שיש שלמדו שההגהות מרדכי איירי בסוגיא דדילועין, וס"ל שדוקא שם נאמר הדין שצריך ליתן לו מהנהו, דשם פסק על גדולים ולא היו לו גדולים אלא קטנים. מ"מ בחזו"א (עו, א) ובגדולי תרומה (חלק ה' אות ד') משמע שלמדו - שההגהות מרדכי דבר בפוסק על שעוה (סג:), ולפ"ז ה"ה בכל יש לו - צריך ליתן מהנהו דיש לו.

אלא שהחזו"א עצמו הביא, שדעת המהרי"ט (הובא ברע"א בתשובה נב) - שלא צריך ליתן דוקא מאלו שיש לו, ואף שבחזו"א הקשה על המהרי"ט מההגהות מרדכי, מ"מ הפשטות בפוסקים - שנוקטים כמהרי"ט, דביש לו אפשר ליתן לו אחרים - גם כשמוזיל גביה.

עיר אחרת

כשיש לו פירות אך אינם בעיר אלא בעיר אחרת, המחנ"א (מלוה, רבית, כט) מדייק מרש"י (סג: ד"ה "איתנהו") שכתב "אם בידו אבל אינם בעיר וכו' דהוי ליה הלויני עד שיבא בני דתנן במתני' דמותר" ע"כ. דנראה מזה שאפילו שאין לו בעיר - חשוב כיש לו. אבל בהגהות מרדכי (סי' תלט) כתב, שלא חשיב יש לו - אא"כ יש למלוה דרך לאותו המקום.

הגר"א (קסב סק"י) הביא ראיה לדעת ההגהות מרדכי מהגמ' (עג.), מהא שהמוליך פירות ממקום למקום [שרוצים למוכרם שם כי שם הם שווים יותר], ומצאו חבירו בדרך ואמר לו תנם לי, ואפרע לך פירות שיש לי באותו מקום, דאם יש לו מותר. ודייק הגר"א, מדאמרו "ואני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום" - דמשמע דלא מהני אם יש לו במקום אחר, וש"מ כמש"כ הגהמ"ר - שרק שרי אם יש למלוה דרך לילך שם.

המחנ"א בהתחלה, רצה ללמוד שעיר אחרת - הוא כחסרון מלאכה, ורש"י שהתיר אפילו כשיש לו בעיר אחרת - הוא כשיטתו שהתיר להוזיל בכל פסיקה שיש לו מחוסר מלאכה.

אלא דיש להקשות על זה. שהרמ"א פוסק כהגהות מרדכי, שהרי הרמ"א כתב (קסב, ב) דאם יש לו במקום אחר ואין למלוה דרך לשם – דאסור. וקשה לדעת הגר"א (קעה, סק"ה), דלעיל טוען שההלכה כרש"י - דשרי להוזיל במחוסר מלאכה, וא"כ למה כאן אסר הרמ"א - ביש לו במקום אחר, והרי זה לא גרע ממחוסר מלאכה.

וצ"ל כמש"כ הכנסת הגדולה (הובא בהוספות על השו"ע, בסי' קסב ס"ב), שהלואת סאה בסאה יותר חמורה מפסיקה בהוזלה. ולכן אפילו להגר"א - שפוסקים כרש"י דשרי להוזיל בפסיקה, מ"מ בהלואת סאה בסאה דחמורה - אסור ביש לו בעיר אחרת ואין דרכו לילך שם, דזהו מחוסר מלאכה.

ובזה מצאנו תשובה לנידון דלעיל - מה הדין הלואת סאה בסאה ביש לו ומחוסר מלאכה. שהרי הרמ"א החמיר בסאה בסאה ביש לו בעיר אחרת ואין לו דרך לשם, וכבר ביאר המחנ"א שזהו מחוסר מלאכה, וא"כ מבואר בזה - שסאה בסאה אסור ביש לו ומחוסר מלאכה.

ביאור החילוק בין סאה בסאה לבין פסיקה

דעת החוו"ד (סימן קסג ססק"א), שלומד שכל פסיקה ביש לו - הביאור הוא שיש למלוה קנין ממש [לענין רבית] בפירות, ולכן הוא לומד שצריך דעת מקנה. אבל כל זה אתי שפיר רק בפסיקה על הפירות, משא"כ בסאה בסאה, חידש החוו"ד שוודאי אין כוונת הלווה להקנות, אלא שחכמים הקנו לו, וממילא לא בעינן דעת מקנה. ולפי"ז מובן למה מהני בפסיקה על הפירות אפילו קבע זמן, משום שיש כאן קנין. וכן במחוסר מלאכה שרי - משום שיש כאן קנין.

אמנם דברי התורת חיים - שמהני יש לו אשראי במתא, לא מובנים לדעת החוו"ד. שהרי בפשטות באשראי במתא – לא שייך קנין. וגם לדבריו, מתבאר שההיתר של יש לו בפסיקה - שונה מההיתר של יש לו בהלואת סאה בסאה.

יוצא לנו, שיש כמה נפק"מ בהיתירא דיש לו - בין סאה בסאה לבין פסיקה, הן לגבי אשראי במתא [בלי הוזלה] - שבפסיקה שרי ובסאה בסאה אסור. והן לגבי קביעות זמן - שבפסיקה בלי הוזלה שרי ובסאה בסאה אסור, וכן לגבי יש לו מחוסר מלאכה, שאפילו להגר"א שבפסיקה שרי - מ"מ בהלואת בסאה דחמורה אסור.