מקצת היום ככולו נזירות אבילות וזבה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# בביאור שיטת רב, אבא שאול ור' יוסי, והחולקים

**א. ט"ו.** אמר רב יום שבעים עולה לכאן ולכאן וכו', ת"ש מסיפא וכו' ורב כמאן אמרה לשמעתיה, אילימא כאבא שאול וכו', מ"ט דאבא שאול, לאו משום דקסבר שביעי עולה לכאן ולכאן, אלא רב דאמר כר' יוסי, דתניא ר' יוסי אומר שומ"י כנגד יום ששחטו וזרקו עליה וכו', מ"ט דר' יוסי, לאו משום דקסבר מקה"כ.

**מתבאר** בשמעתין, דפליגי רב ותנא דמתני' אי יום שבעים עולה לכאן ולכאן, ודמיא פלוגתא זו לפלוגתת אבא שאול ורבנן אי יום השבעה דאבל עולה לכאן ולכאן, (מלבד אי נימא דאבילות דרבנן שאני), וכן מדמה הש"ס לפלוגתת רבי יוסי ורבנן גבי זבה, דאף דלכו"ע אמרינן בזבה מקה"כ[[1]](#footnote-2) מ"מ ס"ל לרבנן דכשראתה אח"כ סתרה, ולרבי יוסי לא סתרה, ורב כרבי יוסי.

**ב. והנה** שיטת התוס' והראשונים דכל נידון שמעתין הוא לענין **מקה"כ באמצע נזירותו**, דבזה ס"ל לתנא דמתני' דלא אמרינן מקה"כ, דכיון שהוא באמצע נזירות ע"כ ימשיך כל היום, והיינו דאין תפיסה לדין מקה"כ אלא בסוף דאז פוקע ממנו שם נזיר ושם אבל, ולא הכא דהוא באמצע נזירותו[[2]](#footnote-3), ובהא חדית רב, דכיון דסוף סוף מניח ופוסק את שלו ומונה עבור בנו שפיר אמרינן מקה"כ ביום השבעים, ועולה לכאן ולכאן. **וקשה טובא** (וכן הקשו הקר"א והשפ"א), דא"כ באבילות שהוא סוף ז' שפיר יהני מקה"כ לכו"ע, וכן צ"ע איזה סברא יש ברבנן דלא נימא מקה"כ באבילות ומ"ש משאר דוכתי, וכמש"נ.

**וכן** קשה גבי זבה, דהרי היא בסוף ז"נ, או בשומרת יום דהיא כבסוף השימור, ואינה באמצע, ומ"ט דרבנן דלא אמרי' מקה"כ לענין שלא תסתור. **ועוד** מאי קמייתי מאבא שאול ור' יוסי ראיה לחידושא דרב, והרי כיון דסוף הוא, א"כ ע"כ הוא ענין אחר לגמרי.

**ובשלמא** גבי אבילות היה אפשר לחדש דחשיב 'באמצע', משום דאין גדר הדין דיש תורת אבילות ז' ימים, ואח"כ אבילות עד ל', אלא **יש שם אחד ד'אבילות'**, ומי שמת לו מת יש לו להתאבל עליו, אלא דיש בזה פרטים איך מקיימים זאת והיינו ע"י ז' וכ"ג, אבל אין **חיוב** של ז' **וקיום** של ז', ואין **חיוב** של כ"ג **וקיום** של כ"ג, **אלא הוא חיוב של 'אבילות' וקיום של 'אבילות'**, ולכך כל שהוא באמצע השם 'אבל', ע"כ ימשיך המנין לעלות כפי הדין הנצרך מהשם 'אבל', והיינו דה'אבל' שעליו תובע ומצריך לנהוג ז', ואח"כ כ"ג עד ל', וכל שהיום השביעי ממשיך וה'אבל' ממשיך, ע"כ הוא ימשיך להיות יום שביעי לאבילותו. **ובזה** אתי שפיר דברי הגמ' במו"ק, דרבנן ס"ל דלא אמרינן מקה"כ **כלל** ביום ז' לאבילות, ואף דכל הנידון עם אבא שאול היה אם לומר מקה"כ באמצע הנזירות, מ"מ להמתבאר הרי כל סוף ז' הוא כבאמצע נזירות. **וכן** אתי שפיר דברי אביי שם דנקט דביום ל' לאבילות מודו חכמים דאמרינן מקה"כ, והיינו דאז כבר פוקע מיניה שם 'אבל' ושייך דין דמקה"כ[[3]](#footnote-4).

**אמנם** גבי זבה עדיין קשה טובא, דהא ודאי סוף הוא. **וכן צ"ע** לרבא ונהרדעי דס"ל במו"ק דלרבנן אין מקה"כ אפי' ביום שלושים, ואע"פ שאינו באמצע האבילות, והדק"ל. **וכן** עצם ביאור הנ"ל הוא מחודש, דהרי סוף סוף מנין ז' הוא בפ"ע, ולא דמי להכא דהוא באמצע מנין נזירותו, וא"כ הדק"ל.

**ג. ושיטת** רש"י דעיקר חידושא דרב הוא מה **שעולה לכאן ולכאן**, וכפשטיה דלישנא, ותנא דמתני' ס"ל דלא שייך שיום א' יעלה לב' נזירויות, ורב מחדש להא גופא דשייך **שיום אחד יעלה לכאן ולכאן**, כך מתבאר בודאי מרש"י ד"ה ורב, דהקשה ממתני' דלק' דמתבאר שם דיום ל' עולה לכאן ולכאן, וכתב דבאמת האי משנה אינה יכולה להתפרש לתנא דמתני' דס"ל דאין עולה לכאן ולכאן, (וע"כ יפרש למשנה כבר פדא דסגי בכ"ט יום), ואף דשם הוא בסיום הנזירות מ"מ מדמהו רש"י, אלמא אין נידון הסוגיא משום דלא אמרינן מקה"כ באמצע נזירות, אלא משום דאין ראוי שיום א' יעלה לכאן לכאן[[4]](#footnote-5). **ולפי"ז** ניחא לכאורה דימוי הגמ' לאבילות, דחידש אבא שאול דיום השביעי עולה לכאן ולכאן, היינו גם למנין שבעה וגם למנין ל', ורבנן פליגי דלא אמרינן הכי, ורב דאמר כאבא שאול.

**אמנם** עדיין צ"ע למהלך זה הא דאיתא בגמ' במו"ק דרבנן לית להו כלל מקה"כ בשביעי, וכן הא דלרבא ונהרדעי שם אף בסוף שלושים לא אמרינן וכנ"ל, ותימה גדולה מנין לגמ' לחדש זאת, והלא אפשר דכל הנידון הוא אי עולה לכאן ולכאן כרבנן דשמעתין. **וכן** צ"ע איזה סברא יש ברבנן דלא נימא מקה"כ באבילות, ומ"ש משאר דוכתי, וכמש"נ.

**וכן** למהלך זה יש להעיר נמי מזבה, דמה שייך בזבה '**עולה** לכאן ולכאן', הרי אין כאן אלא קיום אחד דשומרת יום, והנידון הוא אם סותרת בראייה דראתה או לא. **אולם** באמת לכאו' תוס' נזקקו ליישב דבר זה, וז"ל ולמחר תעשה שימור גמור למקצת יום זה שנטמאת, אלמא דיום שני זה מקצת יום חשבינן ליה 'יום טהור' דליהוי שימור ליום שאתמול, **ומקצתו חשבינן ליה 'יום טומאה' דליהוי יום של מחר שימור** **להאי מקצת יום** וכו' ר' יוסי מחשיבו לכאן ולכאן, והיינו כסברת רב, עכ"ל. הנה פירשו התוס' דגם ענין זבה הוא ממש 'לכאן ולכאן', כיון דהיום עולה לקיום שמירה, ומאידך ל'דין טומאה' שמצריך את יום המחר לשמירה, (וכך העמיד הגרי"ז את שמעתין)[[5]](#footnote-6). **והנה** בש"ר לא הזכירו בזבה ענין 'לכאן ולכאן', וכן משמע ברש"י ד"ה מ"ט, דדווקא ברב שייך ענין לכאן ולכאן, ובאמת יש לדקדק כן בלשון הגמ', דלא נזכר לכאן ולכאן אלא בשמעתתא דלעיל ולא הכא, והלא דבר הוא[[6]](#footnote-7).

**ד. עוד** יש להקשות בהבנת עיקר שיטת רבנן, דהנה ר"י ס"ל דאמרינן מקה"כ ולא אכפ"ל מה דראתה בהמשך היום, ודעת רבנן דכשראתה סותרת, ולכאו' צ"ע, דהרי מודו רבנן דאמרינן בה מקה"כ, דהא מה"ט יכולה היא לטבול ולהביא קרבן פסח, וכן אפי' היא מותרת מדינא לבעלה, וע"כ הוא משום כח דמקה"כ, דאנו דנים שהיא כבר סיימה את הז"נ, וכיון דאמרן דמקה"כ אהני דלא יהא סתירה, במאי פליגי רבי יוסי ורבנן[[7]](#footnote-8).

**ועולה,** דלדעת רוב הראשונים דנידון שמעתין משום דהוא באמצע הנזירות, צ"ע אבילות וזבה דהם סוף המנין, ולרש"י דהנידון הוא דיום א' עולה לכאן ולכאן, צ"ע הוספת הגמ' במו"ק דלא אמרינן מקה"כ אפי' כשאין נידון לכאן ולכאן, וכן יש להעיר מזבה דשם לא הוזכר לכאן ולכאן, וכן צ"ב עצם שיטת רבנן בזבה.

**ה. והנראה בזה**, דהנה בגמ' קאמר מ"ט דר' יוסי לאו משום דקסבר מקצת היום ככולו, ותמוה הרי רבנן נמי ס"ל מקה"כ, וא"כ אי"ז נתינת טעם לר"י, וע"כ כוונת הגמ' לומר דפליגי בגדר דין מקה"כ, דלר"י יש גדר שונה במקה"כ מרבנן, ומה"ט ליכא סתירה. והדברים מפורשים ברמב"ן במו"ק דף י"ט:, דכתב דר"י ס"ל **דמקה"כ לגמרי** ורבנן ס"ל דאמרינן **מקה"כ אבל לאו לגמרי**, וכ"כ הרשב"א והריטב"א (ר"ה דף י.), וא"כ ביאור הלשון דהש"ס דר"י סבר מקה"כ, היינו לגמרי, משא"כ רבנן אף דמודו דמקה"כ מ"מ אינו לגמרי. ועי' היטב בדברי הרמב"ן שם, ומתבאר בדבריו דלרבנן 'אכתי **בימי זיבה היא**', אבל לרבי יוסי דמקה"כ 'לגמרי' א"כ **אינה בימי זיבה**, אלא נחשב כאילו היא כבר ביום שאח"כ ולכך הראייה אינה סותרת, וכמו דהרואה ביום ח' אין הראייה סותרת אלא זו התחלת טומאה חדשה, וכ"כ להדיא ר"פ בזה"ל קסבר מקצת היום דטהרה ככולו, ונחשוב יום שראתה בו כשני ימים, דמיד ששמרה מקצת היום ולא ראתה, חשוב יום אחד, וכשראתה אח"כ הוי יום אחר, עכ"ל, ועדיין לא נתבאר גדר פלוגתתם.

**ואפשר** דהביאור כמש"כ בקוה"ע ל"ט ג', דר' יוסי ס"ל **דכל מקצת הוא יום מצד עצמו**, ורבנן ס"ל דמקצת היום אינו כיום מצד עצמו, אלא **דמקצתו נקי נחשב כאילו היה כולו נקי.** והיינו דלרבי יוסי לא נצרך יותר ממקצת יום, דקצת יום נושא בתוכו חשיבות של יום, ואין צריך עתה להגדיר את כל המשך היום כיום נקי, ולרבנן בעי את כל היום, אלא דע"י מקצת אפשר להגדיר את כל היום, דכיון דיום הוא 'יחידה אחת',[[8]](#footnote-9) א"כ כפי שנהג במקצתו כך הוגדר כולו. והנה סברת ר"י 'דכל מקצת הוא יום מצד עצמו', בפשטות הוא מחודש, דמהיכ"ת דיהא חשיבות של יום על כל חלק מהיום, ועי' הערה[[9]](#footnote-10).

**ומבואר** היטב מש"כ הרמב"ן ור"פ דלרבנן נחשב אכתי בימי זיבה, ולרבי יוסי נחשב כיום אחר, דלרבנן דעיקרא דדינא הוא **כולי יומא**, אלא דע"י מקצת כבר הוגדר כל היום ליום נקי, א"כ כשבהמשך היום ראתה **הרי היא סותרת**, כיון דבסוף היום היא מגדירה הגדרה אחרת שהוא גם 'יום ראיה', הרי היא סותרת, אבל לרבי יוסי דמקצת של היום הוא ככולו, ולא צריך להחשיב כאילו הגדיר את מה שאח"כ, לכך כבר **נחשבת שאינה בימי זיבה ולא שייך בה סתירה.**

**והנה** לשון הגמ' לפי הגירסא שלפנינו (אבל לגירסת הגר"א ל"ק) מ"ט דר"י דקסבר מקצת היום ככולו, וצ"ע דהרי לרבנן נמי כן הוא, ואפשר לדחוק דר"ל מקה"כ 'לגמרי' וכהנ"ל, והוא דוחק. ולחידודא י"ל, ד**מקצת** היום **ככולו** מורה דמקצתו של יום חשוב כיום שלם, משא"כ לרבנן אין מקצתו של יום חשוב יום, אלא שמקצתו של יום יכול בכוחו להגדיר עתה את כל היום.

**הנה** נתבאר טעמייהו דרבנן דלא אהני לזבה מקה"כ וסותרת, אמנם לגבי הא דהיא טובלת אהני לה מקה"כ, כיון דע"י נקיות במקצת היא הגדירה את כל היום ליום נקי, דהכלל הוא **דלגבי התוצאה והדינים של היום, יש לן כבר את כל היום, ונחשב שהעמידה כבר ז"נ,** ולכך היא טובלת ומותרת לבעלה ומקריבה ק"פ, ורק דאם יבוא שינוי בהגדרת יום יסתר דינה.

**ו. ומעתה** נבוא לבאר לכולא שמעתין, דקאמר ורב כרבי יוסי וכו' דאחר שנתבאר האי גדר מקה"כ דהוא לגמרי, א"כ שייך דיום א' יעלה לכאן ולכאן, וכמש"כ רש"י ד"ה מ"ט דרבי יוסי, ה"נ דעולה לכאן ולכאן **משום** דמקה"כ, והיינו דכיון דבמקצת היום נתקיים כל תורת היום, וה"נ בנזירות נתקיים המנין לנזירות דידיה, שפיר יהא החלק השני עבור נזירות בנו. **ואתי שפיר** לפרש"י דחידושו דרב הוא זה גופא דיום א' עולה לכאן ולכאן, וטעמייהו דרבנן דפליגי דאינו עולה לכאן ולכאן, משום דס"ל כרבנן דהכא דגדר מקה"כ אינו לגמרי **ובעי להגדיר את כל היום,** וא"כ נזירות דידיה בעי שכל היום יהא מוגדר עבורו, **ולכך לא יתכן דיום אחד יהא בו עוד קיום נזירות.**

**ולמהלך** תוס' והראשונים דהפלוגתא והנידון דרב ותנא דמתני' הוא כאשר הוא באמצע הנזירות לפני הקרבנות, והקשינו הרי בזבה אינו באמצע, וי"ל דשורש סברתם דרבנן דלא אמרינן מקה"כ כשהוא עדיין בשם נזיר, וע"כ כל קיום יום זה עולה לנזירותו, הוא **משום דגדר מקה"כ להגדיר את כל היום, ולפיכך לא שייך שיצטמצם למקצת היום בלבד**, אבל רב כרבי יוסי ס"ל דגדר מקה"כ הוא דסגי בחלק יום, וא"כ שפיר כאשר יש סיבה להפסיק יפסיק באמצע היום[[10]](#footnote-11). ונמצא דבין לרש"י ובין לתוס' באמת בזבה ליכא ענינא דרב ותנא דמתני', והתליה ברבי יוסי היא בשורש הדבר, דיסוד פלוגתם דרב ורבנן היא בגדר מקה"כ כרבי יוסי ורבנן, ומדויק מאוד לשון הש"ס, דבתחילה קאמר לכאן ולכאן ואח"כ קאמר מקה"כ.

**ז. והנה** לתוס' דרק כשהוא באמצע לא אמרינן מקה"כ הקשינו מאבילות דהוא בסוף, ונתבאר דאפשר לדון דגם התם בין השבעה לימים דעד ל' הוא נחשב באמצע האבילות, ונתבאר היטב טעמא דאביי התם לחלק בין שבעה לל'. **אמנם** כבר נתבאר דלדעת רבא ונהרדעא התם, ע"כ יש נידון גם בסוף אבילות, וצ"ע טעמם דרבנן והדימוי דרב לאב"ש.

**והנראה בזה**, דמדברי רבנן דגדר מקה"כ היינו דבעי להגדיר את כל היום ולכך כאשר ראתה בסוף היום סותרת דשינתה את הגדרת היום, א"כ נשמע לכל מקום דאמרינן מקה"כ, **דאם בסוף היום יהא הגדרה אחרת, יסתור כמו שהזבה סותרת,** ולכך נקט הש"ס במו"ק י"ט: דהא דאמר רב עמרם א"ר אבל רוחץ בשביעי, היינו כאבא שאול. **וביאור הדברים,** דמהא דאבא שאול ס"ל דיום ז' עולה לכאן ולכאן, א"כ ע"כ ס"ל דגדר הדין מקה"כ הוא **לגמרי,** וממילא גם שייך שבסוף השבעה ובסוף השלושים ינהג ויגדיר הגדרה הסותרת, ולא אכפ"ל, כיון דכבר נחשב כיום אחר, אבל רבנן דפליגי על אבא שאול דאינו עולה לכאן ולכאן, וזאת משום **דס"ל דגדר הדין דמקה"כ כרבנן דבעי להגדיר את כל היום,** א"כ **כאשר ינהג ניהוג הסותר לאבילות א"כ נפל לו קיום היום**, דכיון דבעינן להגדיר את כל היום ליום אבילות, א"כ במה שירחץ שינה הגדרת היום, ועי' הערה[[11]](#footnote-12). **ובאמת** אי היה נפק"מ ותוצאה מהא דמנה שבעה, וכגון דזוכה בירושה רק אחרי שבעה, שפיר היה זוכה בירושה כבר בשחרית, (וכמו שטובלת ומותרת לבעלה דכבר היום הוגדר כל היום), אבל לגבי לנהוג ניהוג הסותר אינו יכול וכמש"נ.

**ואתי** שפיר הא דקאמר הש"ס דרב ס"ל כאב"ש, היינו דרב דחידש דמקה"כ לגמרי, הוא מצא שיטתו באב"ש, דיום ז' עולה גם לשלושים משום דגדר מקה"כ הוא לגמרי, (וכן לאב"ש כל אבל רוחץ בשביעי, דכבר הוה כיום ח' ולכך אינו סותר).

**ח. ועולה מזה,** דגם לתוס' אף **בגוונא דאינו באמצע,** מ"מ כיון דבעי להגדיר את כל היום **לא יוכל לנהוג ניהוג הסותר.** ועוד דין נשמע מינה, דלא נוכל לקבוע היום לקיום אחר. **ואף** שכ' התוס' דכשסיים נזירותו עולה היום לנזירות אחרת, ולכאו' כיון דנתבאר דלא אמרו תוס' דווקא באמצע, אלא בכל מקה"כ בעי הגדרת כל היום, א"כ איך יהא היום עולה לנזירות אחרת. **וי"ל** דלהדיא כתבו דהוא רק אחר הקרבנות, והיינו דאז **פקע מיניה כל שם נזיר,** וכל מה דהוגדר היום היינו ל'יום נזירותו', ועד כמה שאין נזיר אין משמעות ליום נזירותו, דעתה אינו אלא ראובן בעלמא (וכמו דהנוזר בסוף היום לא אכפ"ל דאין לו את תחילת היום, כיון דאז אינו נזיר ולא בעינן אלא את יומו של הנזיר, ה"ה אחר הקרבנות).

**ט. והנה** הקשינו לרש"י דכל חסרון שמעתין הוא דאינו עולה לכאן ולכאן, דא"כ מנין לגמ' במו"ק לחדש דלרבנן לית להו מקה"כ כלל בשביעי ובשלושים, ולהנ"ל מבואר, **דשורש אחד להכל,** דבהא דס"ל לרבנן דאינו עולה לכאן ולכאן שמעינן דגדר מקה"כ היינו דבעי להגדיר את כל היום, ושמעינן נפק"מ נוספת מגדר זה דלא שייך שבסוף השבעה ירחוץ ובסוף השלושים יגלח, דבזה הוא סותר כמו הזבה שסותרת בראיתה ומשנה את הגדרת היום[[12]](#footnote-13). **ונמצא** דאין נפקותא בין רש"י לתוס', דגם לרש"י א"א לפרש דכל הסוגיא היא רק 'לכאן ולכאן', אלא הוא גם הדין השני **דכיון דבעי להגדיר כל היום א"א לסתור להגדרת היום**, וכמו דאמרן לתוס', אלא כל פלוגתתם היא רק ביום ל' דנזיר אחר דהביא קרבנותיו, דרש"י חדית דגם בזה א"א להגדיר את יום נזירותו לנזירות שניה, ותוס' ס"ל דאחר הקרבנות שאני וכמש"נ.

**י. והנה** בנזיר שנטמא ביום מלאת קודם שהביא קרבנותיו, תנן לק' דלחכמים סותר, וכתב המאירי דסותר כמו דמצינו דלרבנן סותר בזבה, והנה אחר הקרבנות תנן דאינו סותר, ולכאו' צ"ע מ"ש מזבה, דכיון דע"כ צריך להגדרת כל היום יהא סתירה עד סוף היום. **וי"ל** דכבר נתבאר דאחר הקרבנות אין כאן נזיר ואין כאן יום נזירות, וכמש"נ. **ועוד**, דאין כאן את הדבר הסותר דהיינו 'נזיר' שנטמא, **דכל הסתירה היא בזה שמטמא את ראש נזרו,** משא"כ בזבה דבעינן דאשה זו יהא לה יום נקי, וא"כ בסוף היום היא משנה את הגדרתו שהגדירוהו כיום נקי, ולכך סותרת[[13]](#footnote-14).

**והנה** כתבו התוס' דף ט"ז. ורבנן אית להו דלא אמרי' מקצת היום ככולו אלא היכא דהביא קרבנותיו בטהרה ביום ל', דיצא כאילו הביאם ביום ל' ואחד. **ופשטות הדברים**, דליכא כלל מקה"כ אלא ע"י מעשה דהבאת קרבנותיו. **אמנם** צ"ע זה גופא מאיזה כח יביא הקרבנות ויחול התגלחת אי ליכא מקה"כ אלא בקרבנות, וי"ל כבר עמדו בזה התוס' דף ו. וז"ל כי **אמרינן מקה"כ**, **היינו לענין תגלחת והבאת קרבנותיו,** דאם גילח ביום שלשים **בדיעבד יצא** אם לא נטמא, אבל נטמא ביום שלשים קודם תגלחת והבאת קרבנותיו לא אמרינן מקצת היום ככולו להחשיב כנטמא ביום שלשים ואחד, עכ"ל. ואין הדברים מחוורים לגבי מה אמרינן מקה"כ ולגבי מה לא, ואיך שייך לחלק בזה. **ונראה,** דבמשנתם של חכמים הנ"ל הענין מחוור היטב, דגדר מקה"כ הוא להגדיר את כל היום, ולגבי התוצאות העולות מקיום מנין הימים אמרינן דכבר במקצת היום נחשב כאילו יש לו ל' יום, ולכך מתקבלים קרבנותיו ויצא בתגלחתו (ולא הוה כיום כ"ט), וכמו הזבה דטובלת דנחשב אחר מקצת היום דכבר העמידה ז"נ, אמנם כיון דבעינן להגדיר את כל היום א"כ **במשך כל יום הנזירות שייך סתירה** ומה"ט סותר, ומשא"כ **אחר הקרבנות דאז כבר הוה כאילו הוא יום ל"א**, והיינו **דאז המקה"כ הוי לגמרי** והוה כאילו נגמר היום וכאילו הוא נטמא ביום ל"א. והדברים מפורשים בתוס' 'להחשיב כנטמא ביום שלושים ואחד', וכן נראה במאירי עי' הערה[[14]](#footnote-15). [[15]](#footnote-16).

**י"א. ונמצא** דרבי יוסי חידש דמקה"כ לגמרי, והוה כיום אחר, וב' נפק"מ יש מזה, **א'**, לגבי שכבר לא שייך סתירה. **וב',** לגבי ששייך שיעלה לכאן לכאן, משא"כ לרבנן דמקה"כ אינו לגמרי, (וגדר מקה"כ לרבנן דמחילים עתה הגדרה על הכל, ואהני לגבי תוצאות הקיום היינו לטבול להביא ק"פ ולשמש, וכן לגלח ולהביא קרבנות וכדו', אבל לא אהני מקה"כ לגבי לסתור ולגבי למנות לאחר וכמש"נ), ולדרך הפשוטה בתוס' אין הענין משום לכאן ולכאן, אלא דכל שהוא באמצע נזירותו לא אמרינן מקה"כ.

**ומדוקדק** מאוד מאוד לשון הש"ס, דבתחילה קאמר 'לכאן ולכאן' דזהו כל הנידון (היינו נפק"מ ב'), ברב ורבנן, ואבא שאול ורבנן, אבל בזבה שני הש"ס למטבע הלשון ולא קאמר אלא דר"י אית ליה מקצת היום ככולו, כי התם הוא הנפק"מ הראשונה דיש מהפלוגתא בגדר מקה"כ, היינו לגבי הסתירה.

**י"ב. הנה** דנו הראשונים האם מקצת לילה גם יש בו דין מקה"כ, והרמב"ן הביא דחכמי הצרפתים ס"ל דלא אמרינן, אמנם הרמב"ן הסיק דבאבילות אמרינן, ושוב כתב דבאמת דבר זה תלוי בפלוגתת רבי יוסי ורבנן, דלרבי יוסי יהני לילה ולרבנן לא. **ולכאו'** הוא תמוה מאוד, מה ענין פלוגתת ר"י ורבנן לנידון דלילה, (וכן הקשה הרשב"א במגילה דף כ'), **ועו"ק** מ"ט גבי אבילות פסק בפשיטות דמהני בלילה, והרי הוא גופיה תלי לה בר"י ורבנן.

**והביאור** בזה נראה,[[16]](#footnote-17) להמבואר דלר"י גדר מקה"כ דמקצת היום חשוב יום, א"כ ה"ה מקצת מהלילה חשוב יום, אבל לרבנן דבעינן דהמקצת יגדיר את כל היום, א"כ בזה בעינן דווקא עיקרו של יום, דהיינו 'היום', אבל מה שנעשה בלילה אינו יכול ליתן הגדרה על 'כל היום'. והא דהביא שם לקרא דוספרה לה, היינו דכל מקום דבעינן ספירה, ענינו הוא להעמיד את היום, ובעינן יום שלם אלא דע"י מקצת מגדירים את כל היום, משא"כ לר"י לעולם סגי במקצת יום.

**ומש"כ** הרמב"ן דבאבילות פשוט דסגי בלילה, היינו ע"פ הא דאיתא בשמעתין דבאבילות דרבנן לכו"ע אמרינן לכאן ולכאן, ובפשוטו הוא תמוה, דעד כמה דנקיטנא דאין ראוי שיום אחד יעלה לכאן ולכאן, מ"ט בדינים דרבנן נימא הכי. ונראה הביאור, **דה"ק דאבא שאול קאמר דבאבילות דרבנן מודינן לגדר דינו דר"י** דלא בעי אלא מקצת יום דיש בו חשיבות ולא בעינן את כל היום, ולכך עולה לכאן ולכאן. וא"כ אתי שפיר כמין חומר הא דנקט הרמב"ן דמהני שם מקצת לילה, דעד כמה דגדר הדין שם דבאבילות גם רבנן מודו לרבי יוסי[[17]](#footnote-18), דסגי במקצת יום שיש בו חשיבות של יום, א"כ לילה נמי, וכמש"נ.

**והנה** חכמי הצרפתים (שברמב"ן) וכן הרא"ש במו"ק סי' ל' כתבו דגם באבילות לא מהני לילה, כדכתיב בזבה וספרה לה שבעת ימים, וספירה ביממא, ותמוה איך למדו מגזה"כ דכתיב גבי זבה לאבילות וכל דוכתא. **וי"ל,** דעי' היטב בדברי הרא"ש דכל מקום **דבעי ספירה ומנין** חל בו הדין דספירה ביממא, והיינו דאין זה חידוש בזבה, אלא חידוש בספירה, **וגדר ענין ספירה היינו דבעינן 'ימים'**, ולרבנן הכוונה להעמיד את כל היום[[18]](#footnote-19), ומקה"כ יהני רק משום דמגדיר את כל היום. ומעתה ס"ל לחכמי הצרפתים והרא"ש דגם אבילות הוא באותו גדר, אבל הרמב"ן ס"ל דאבילות הוא גדר אחר. ונראה ודאי דגם לרמב"ן הוא ל"ד זבה, אלא ה"ה נזירות דמדמי לה בשמעתין לפלוגתת ר"י ורבנן בגדר מקה"כ, ורק אבילות שאני כדאיתא הכא בגמ'.

**י"ג. הנה** בפשטות עיקר גדר סתירה הוא דכאשר ראתה באותו היום **אגלאי** דאפי' מקצת יום לא היה כאן, דע"י דראתה בהמשך היום מתגלה למפרע דכלל לא היה יום נקי, אך צ"ע דא"כ לר"י נמי הרי לא היה שימור. ואין לומר דבזה גופא פליג, דהרי הוכחנו מסוגיין דפלוגתתם היא בגדר מקה"כ ולא בסברא בעלמא.

**וע"כ** צ"ל דאין הכוונה דמתגלה דלא היה אפי' קצת שימור, אלא הוא דין סתירה וכמו שהסיקו הגרי"ז ור' לייב (סי' י"ג) מכמה ראיות. וגדר הדין הוא דבאמת מה ששמרה מקצת הרי הוא שמירה, ולר"י סגי בזה ולכן לא שייך סתירה, וכן לרבנן ניתן הגדרה על כל היום, אמנם מה שראתה אח"כ הוא משנה את ההגדרה שהוגדר היום ואי"ז אלא מכאן ולהבא למפרע[[19]](#footnote-20) [[20]](#footnote-21).

בגמר הסוגיא דיברו הרבה בני החבורה דיש לבאר בפשיטות דכיון דהגדרנו את כל היום ליום אבילות א"כ א"א שיעשה איסורים דהרי הגדרנו זאת ליום של אבילות, ומקצה"כ נימא רק לגבי תוצאות מהא דיש לו את הני ימים וכמש"נ בפנים ויש לשנות קצת בפנים.

1. **דמה"ט** היא טובלת בשביעי ביום (דבשישי א"א לטבול), ואף מותרת לבעלה מדינא, וכן מה"ט הביאה הפסח. [↑](#footnote-ref-2)
2. **כ"כ** תוס' דהא דיום ל' עולה לכאן ולכאן הוא משום דסיים את נזירותו, משא"כ הכא שהוא 'באמצע הנזירות', לכך ע"כ האי יומא עולה וממשיך לעלות לנזירותו, וכן נקטו הקרן אורה כאן, והתפארת ציון (י"ג:), דעיקר טעמם דמתני' הוא דבאמצע לא אמרינן מקה"כ. וכן נראה במאירי דהעמיד בתירוצו את שורש שמעתין דהיא הלכה במקה"כ דכשהוא באמצע נזירותו א"א לצמצם ולומר מקה"כ יעוש"ה, וכ"כ תוס' שחידושו דאב"ש הוא **'אע"פ שעומד באמצע אבילות',** וכ"כ רבינו פרץ ותוס' חכמי איוורא דכל עיקר שמעתין משום דהוא באמצע, אבל כשסיים מנינו שפיר אמרינן מקה"כ ועולה לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אמנם** צ"ע, דאי באמת הוא באמצע האבילות א"כ מ"ט דאב"ש, ובשלמא ברב אמרן דשיעבוד הבן מפסיק את היום, והחלק השני של היום מלידת הבן אינו נתבע כלל להמשיך עבור נזירות האב, אבל הכא מ"ט שיחול אבילות הל' באותו היום. וי"ל דבאמת באב"ש מתבאר דאע"פ שמצד עיקר שמו הוא 'אבל', מ"מ **יש כאן ב' מנינים,** והוא מעמיד מקה"כ על סיום מנין ז', וכל מה דא"א באמצע הוא רק כשהוא **באמצע המנין,** דאין הימים יחידות בפ"ע אלא יש מנין אחד של ז', ורק הכא דהוא בסוף המנין שבעה, וכן בנזירות מחמת לידת הבן הוא פוסק ומניח את המנין, ונתפלג מנינו דעד שבעים, ושוב אחר הלידה הוא ימשיך עוד ל', א"כ שפיר יכול לדון מקה"כ עד ההפסקה, ולדון דכבר קיים את השבעים במקה"כ, (ואפשר דבגוונא דבנו יש גם שעבוד ויהני גם בנזירות מפורשת דלית בה כלל מקה"כ, וכמש"נ בסוף שיעור ד', אבל אי"ז גוף ענינו דרב ואב"ש ושורש סברתם יתבאר לקמיה). [↑](#footnote-ref-4)
4. **ויש** להביא יסוד להא דיש בזה נידון וחידוש, (ולכך בשופי נימא דזהו הפלוגתא והנידון דשמעתין), מדברי הגמ' לעיל דף ו. דלרב מתנא הוצרך התנא לשנות את הדין שיום שלושים עולה לכאן לכאן לומר דשייך שיום א' יעלה לב' נזירויות, ובר פדא קאמר שם 'אנא נמי אהא סמכי', וביארו תוס' בזה"ל כלומר מכאן אני מדקדק דמשך נזירות כ"ט יום וכו'. ומתבאר שם דר"ל **דע"כ דאי"ז גדר דמקה"כ,** כי לא שייך להבין דע"י מקה"כ יעלה לכאן ולכאן. וכ"כ שם להדיא רבינו פרץ וז"ל, אין לנו לומר שיעלה חציו שני למנין שניה גם כן מטעם שנחשיב אותו חצי אחרון ככולו, **משום דתרי מילי בחד יומא ליכא**, ולהכי מסייע לבר פדא מסיפא. וכ"כ שם השיטה לחכמי איוורא, וז"ל אמר לך בר פדא אנא נמי אהא סמכי. כלומר מכאן אני לומד דנזירות אינו אלא כ"ט וכו', שאם היה צריך יום שלשים להשלים נזירות ראשונה, לא היה עולה לנזירות שניה, **דפשיטא לי' דתרי מקצת היום ככולו לא אמרינן**. ואחר דחזינן דכך היה פשוט לרב ספרא א"כ שפיר נימא דזהו חידושו דרב, ובזה פליג תנא דמתני. [↑](#footnote-ref-5)
5. **לכאו'** צ"ע, דכיון דא"א שיעלה לכאן ולכאן, א"כ אדרבה נקיים את הראשון דהיינו 'היום שימור' (וכמו בנזירות דידיה ובאבילות שבעה), ואולי י"ל דבנזירות שייך לדון דנזירות הבן תחל מחר וכן אבילות ל', אבל הכא ע"כ הוא יום טמא, ואם לא שייך שיעלה לכאן ולכאן לא יעלה שום אחד מהם. ועכ"פ עי' היטב בדברי התוס' דהוצרכו להאריך בסברא מ"ט נחשיב כל היום כטמא, (ואולי משום דפליגי על רש"י ואין להם חיסרון דאינו עולה לכאן ולכאן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והטעם** שבאמת לא הוזכר כאן ענין לכאן ולכאן, י"ל דבשלמא בגוונא ד'עולה' לחובתו, א"כ אחר שיום זה 'עולה' לפרישות ונזירותו, לא יהני לנזירות בנו, דא"א לקיים חובה שיעלה היום כשהוא כבר עולה לניהוג וקיום פרישות נזירותיו, וכן באבילות, כיון דאבילות יום זה עולה לאבילות שבעה, איך יהני אבילותו ליום אחר, אבל בזבה **אין היום 'עולה' לקיום חובה ודין** בהא דהיא טמאה והיום הוא יום טמא, ונקט הש"ס דאין חיסרון להגדיר יום בב' הגדרות, ורק לענין שיעלה לקיום חובתו יום שכבר השתמש בו לקיום חובתו לא מהני, (ולדוגמא בעלמא, יש להליץ בזה דברי התנא במנחות, 'דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין'). [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן צ"ע משנתם דחכמים, דבזבה ונזירות ס"ל דבעצם אמרינן מקה"כ, ובאבילות מבואר במו"ק דלית להו מקה"כ כלל.** [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** מהר"ל מנחות צ"ט:, מקצת היום כמו כולו וכו' וטעם דבר זה אשר נחשב המקצת כמו הכל, מפני כ**י היום הוא אחד, ולפיכך מקצת היום כמו כולו נחשב,** ואע"ג שלא נחשב כולו מצד הזמן, אבל מצד צורת היום נחשב מקצת כמו כולו, דאינו תולה בהמשך הזמן, שלא יהיה נחשב יום אלא שיהיה י"ב שעות, שזה אינו רק נחשב יום אפילו מקצת. וכיון שנחשב יום אפילו מקצת, אם שנה פרק אחד ביום ופרק אחד בלילה קיים והגית בו יומם ולילה. ואלו היה התורה נופלת תחת הזמן, לא היה נחשב כאשר לומד פרק אחד ביום כמו כל היום, אבל כיון שאין שייך זמן בתורה, אם למד פרק ביום נחשב כאלו עסק בתורה כל היום. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וע"ד** אפשר י"ל, דהנה זה מוסכם דמקבל נזירות באמצע היום מהני (תוס ו.), אלמא גם חלק מיום נחשב יום, ולא בעי כ"ד שעות וכן לא בעי לכל 'היום', ובזה ניתן להבין דברי ר"י דכל חלק קטן מיום חשוב יום ויכול לקיים בו קיום של יום, וכי בגלל דהוא ממשיך מגרע גרע, והרי אי לא היה ממשיך היה סגי בחלק היום. וסברת רבנן מובנת דכיון דסוף סוף הוא יום אחד ע"כ זהו יומו. **וביתר עומק י"ל דגם לרבי יוסי מקצת היום מגדיר את כל היום, אמנם לא בעינן את כל היום, ותחילת הדין הוא דסגי במקצת יום, אך הסיבה דסגי במקצת יום כיון דמקצת יום מגדיר את כל היום, ומיד אחד מקצת היום הושלם המנין ומעתה הוא כיום אחר, אבל לרבנן תחילת הדין הוא דבעינן לכל היום כולו, אלא דאהני כבר עתה מכח מה שהגדיר ופעל על סוף היום.** [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו,** דלרש"י עיקר הנידון הוא דלא יתכן דיום א' יעלה לב' קיומים, ולתוס' עיקר הענין הוא דא"א להפסיק, דע"כ יעלה לו כל אותו היום ואף שלא יהא הגדרה אחרת באותו יום, אבל כאשר הראשון אינו באמצע, שפיר יהא הגדרה אחרת על אותו היום. [↑](#footnote-ref-11)
11. **לכאו'** הוא דבר מחודש, דסתירה שמענו בראיית דם, דבזה סותרת את מה שהגדירה את היום ליום נקי, אבל מה שנוהג היפך הגדרת היום ליום 'אבל', מנין דמשוי ליה סתירה. **וביותר קשה,** דהרי אבל שרחץ ועבר על ניהוגי אבל, עלו לו הימים ואינו צריך לנהוג עוד ימי אבילות, וא"כ מוכרח דאינו סותר, וי"ל ודאי אבילות גמורה אינה נסתרת, אבל בחידוש דמקה"כ להגדיר את כל היום ליום אבילות בזה הוא סותר, דהנה מצינו בפוסקים דבעינן דינהג בפועל בתחילת היום ניהוגי אבילות, ובלא"ה לא יעלה לו, ועוד איתא ברמב"ן מו"ק י"ט דכל עוד דהמנחמים נמצאים שם ונוהג אבילות לא נימא דנסתיים האבילות (גם לאבא שאול), אלמא החידוש דמגדירים לכולי יומא הוא שייך לניהוג טפי מהאבילות עצמה ולכך גם יסתור.

    **אמנם** באמת הרב משולם מנביץ שליט"א אמר לבאר זאת באופן אחר, דאחר שנתבאר דבעי להגדיר את כל היום, והרי לא נסתיים היום וכולי יומא הוא מוגדר יום אבילות, א"כ זהו גופא אוסרו בכל האיסורים, דאיסורי אבל היינו מי שנמצא בימי אבילות הרי הוא נאסר, ודווקא בז"נ וכדו' דעיקר הדין הוא להעמיד ז"נ, א"כ ע"י דהגדרנו בתחילת היום את כל היום נחשב כבר שהעמידה, וממילא יכולה לטבול ומותרת לבעלה, אבל באבילות נאמר דכל עוד שהוא בתחום האבילות הרי האבילות אוסרתו, וכן לא דמי להא דבנזיר הוא מביא קרבנות ומתגלח ע"י מקה"כ, דכאשר העמיד את ימי נזירותו יכול וצריך הוא להביא קרבן, משא"כ באיסורי אבל וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם**, הא דלאביי דווקא בסוף שבעה לא מהני, אבל בסוף שלושים מהני, צ"ע לפי"ז, ועי' בחידושי הר"ן שם י"ט. ובר"י מלוניל דנראה שם דהוא משום דאבילות דשלושים קיל. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ונראה** דרש"י דס"ל דאף אחר הקרבנות א"א דאותו יום יעלה לנזירות אחרת, אלמא ס"ל דע"כ כל יום זה הוגדר ליום נזירות, וא"כ ילה"ק טובא מ"ט לא יהא סתירה וי"ל כמו תרוץ ב' הנ"ל דאין כאן מעשה הסותר כלל דכל הסתירה היא כאשר מטמאים נזיר, והיינו דאה"נ אי היה הכא טומאה היה נסתר כל היום אבל אין כאן את המגע של הטומאה בקדושת הנזיר. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ז"ל** המאירי (ריש ו:) ואף על פי שהוא מודה שאם **גילח ביום שלשים יצא, התם משום מקצת היום ככלו,** אבל זה שנטמא קודם הבאת קרבנותיו **אין מקצתו ככלו** שהטומאה **מפקעת טהרת אותו מקצת** **למפרע כדין זב וזבה** שטובלין ביום שביעי עצמו ואם ראו לאחר טבילה סותרין את הכל, עכ"ל. וצ"ב דאחר דדימה לסתירה, מ"ט הוצרך לומר דאין מקה"כ. ולהנ"ל הוא מחוור, דאין מקה"כ לגמרי קאמר, ומה"ט יש סתירה (ומ"מ איכא מקה"כ לגבי התועלות והנפק"מ, ולכך מגלח כמש"כ בתחילת דבריו). [↑](#footnote-ref-15)
15. **והנה** ר"א ס"ל דאינו סותר אף קודם קרבנות כתבו התוס' ו: "דאחרי שעשה מקצת נזירות ביום שלשים ואח"כ נטמא חשיב כנטמא ביום שלשים ואחד", והיינו דס"ל דלעולם גדר מקה"כ דנחשב כיום אחר, והנה אי רבי יוסי ס"ל כוותיה ודאי ניחא, אמנם לא נזכר כן בשום דוכתי דר"י כר"א, וצ"ל דמודה ר"י בנזיר דכיון דנזרו עליו לא פקע מיניה תורת הנזיר עד הקרבנות, דדוקא בזבה דאין עליה שם קדושה, א"כ כאשר היה לה ז' נקיים פקע מינה כל שם זבה, משא"כ הנזיר דקדושתו ונזרו עליו עד הקרבנות, א"א לדון שנתקיים נזירותו לגבי עיקר השם נזיר, דלזה יש קביעת זמן עד הקרבנות, והגם דלגבי קיום מנין אין לו קיום זמן והוא ככל מנין, אבל לגבי הדין סתירה שפיר יסתור. אמנם צ"ע דכיון דלגבי המנין ס"ל דנחשב כבר כיום אחר, (ולכך שפיר מונה מנין אחר לבנו ועולה לכאן ולכאן) א"כ כבר קיים ונחשב 'אחר מלאת', (והרי זה פשוט דביום ל"א אף דלא הביא הקרבנות אינו סותר), וצ"ע, **ועי' בכל זה בקרן אורה ריש פרק ג'.** [↑](#footnote-ref-16)
16. **הרב** דניאל כהן שליט"א. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אמנם** חכמים דאבא שאול לכאו' פליגי וס"ל דאין חילוק בין אבילות לשאר מילי, אמנם כיון דבגמ' מבואר דדברי אבא שאול אינם דווקא לשיטת רבי יוסי שפיר פסק הכי הרמב"ן וצ"ע בזה, או דנימא דלפי"ז ע"כ כוונת הגמ' לומר במסקנתה דהטעם דחכמים הוא סברא בעלמא דאין שייך כלל באבילות מקה"כ, אבל אי היה שייך היו מודים דעולה לכאן ולכאן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** ברא"ש שם בשם מהר"ם מרוטנבורג דשמועה רחוקה סגי בשעה אחת בלילה מפני שאי"ז ספירה ועי' בטור דכוונתו דאז אמרינן מקה"כ וצ"ב דאי לא בעי אלא שעה א"כ מ"ט בעי מקה"כ ואי בעי מקה"כ מ"ש שמועה רחוקה דמהני ולהנ"ל הכל מבואר דר"ל דבשמועה רחוקה אהני גדר מקה"כ כר"י דחלק יום חשוב יום דלא בעי אלא חלק יום משא"כ בשאר מקומות דכתיב ספירה או אז בעינן להמעיד 'ימים'.

    אמנם יש להעיר טובא דהרי הרא"ש לא חילק בין רבי יוסי לרבנן ובפשטות ס"ל כמו דהקשו תוס' והראשונים והכריחו דגם רבי יוסי לא התיר בלילה, והיינו דכל דברי הרא"ש הם גם לרבי יוסי וכן מוכח דהרי הלכה כאבא שאול ואפ"ה כתבו דלא מהני לילה, וכאן יש לתמוה דבשיטתו של ר' יוסי דסגי בחלק יום מה מקום יש לחילוק זה וע"כ מתבאר דגם לר"י אהני משום דבכח המקצת להגדיר את כל היום, ורק דס"ל דלא נצרך אלא מקצת יום שהיה הגדה לכל היום משא"כ רבנן ס"ל דבתחילת הדין בעינן את כל היום אלא דכבר ע"י מקצת של יום יש לן את כל היום, ואתי שפיר דגם לר"י יש חילוק בין מקום דבעי ספירה לבין שמועה רחוקה. [↑](#footnote-ref-19)
19. **לדוגמא** בעלמא, כמו מעשה שחיטת קרבן, דאם בתחילת השחיטה חשב לשמו ובזה הוגדרה כל השחיטה ל'שחיטה לשמה', ושוב חשב באמצע השחיטה שלא לשמה, שבזה חידש ושינה את הגדרת השחיטה (והגם דיש לחלק, יש בזה כדי לסבר את האוזן). [↑](#footnote-ref-20)
20. **ונראה** ודאי דהברכה דברכה על הטבילה אינה לבטלה, (ומוכח מהא דשרי לה לטבול, ורק על בעילתה איתא דהיא תרבות רעה), והיינו, דסוף סוף המקוה פעל בה דבר לפי שעתו אלא דאח"כ השתנה ההגדרה, וכן מה"ט הקריבו הכהנים את הקרבן ולא חשו לחולין בעזרה, וכן בירכו על הזבח, דעד כמה דלפי שעה **זו היתה ההגדרה של היום שהוא יום נקי,** שפיר אי"ז לבטלה ואי"ז מוגדר חולין, אבל אי הגדר היה שאגלאי מלתא למפרע דטעינו ולא היה כאן אפי' מקצת שימור לא היה שרי להם להקריב. [↑](#footnote-ref-21)