יב ב - יד א
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב נפתלי כהן

# רש"י ד"ה מעילה הוא.

במש"כ רש"י עפ"י המשנה במעילה ו' ב' שאין מעילה בקדשים קלים מחיים אלא באימורים לאחר זריקת הדם, הנה ברש"י בזבחים (פ"ג ב' ד"ה אימורי) בתוה"ד מבואר המקור לדין זה, וז"ל: "אבל קדשים קלים אין בהן מעילה אפילו באימוריהן כדתניא בתורת כהנים (ויקרא, דיבורא דחובה ר"פ כ') את קדשי ה' המיוחדים לשם יצאו קדשים קלים, אבל לאחר זריקת דמים יש מעילה באימוריהן דנפקא לן (כריתות כ"ב ב') מוכל חלב לה' לרבות אימורי קדשים קלים לאחר זריקת דמים למעילה", עכ"ל. (וע"ע בזה בתוס' בריש מסכת מעילה, ובספר תקנת עזרא פ"ב ה"א סוד"ה קדשים קלים.)

# תוס' ד"ה מאן תנא.

התוס' אומרים שבוודאי אין כוונת התנא לומר שבקרקע הקדש שאין מעילה יש חיוב נזיקין, כי מכיון שהם נכסי גבוה, אין משמעות למה שאין בהם מעילה. [תור"פ מבאר זאת יותר, שקרקעות בוודאי לא נקראים ממונו מחמת מה שאין בהם מעילה, כי מה שאין בהם מעילה אין זה משום קלישות הקדושה שלהם, אלא זה גזה"כ.]

– הגרנ"פ (לעיל ו' ב' באות ר"כ) מוכיח ממה שהתוס' דנו, שלא רק שאין דין מעילה בקרקעות כלפי זה שאין חומש ואשם, אלא שאין גם תשלומי קרן דמעילה, כי כל מה ששייך לדון על תשלומי נזיקין בהקדש בעקבות מה שאין בהם מעילה, זה רק מצד מה שאין תשלומי קרן דמעילה. (ועל זה אומרים התוס' שמ"מ גם קרקעות הם נכסי גבוה כשאר ההקדשות, ולכן זה לא נפק"מ ביחס לדין נזיקין, וכוונת המשנה היא לקק"ל שמה שאין בהם מעילה זה משום שהם פחות הקדש.)

והנה רש"י לעיל ו' ב' (ד"ה שור רעהו) בלישנא אחרינא, אומר שאין לפרש את הברייתא שם שמזיק הקדש חייב בנזקי שו"ר בבהמתו שאכלה שדה הקדש, כי א"א להעמיד קודם פדייה מכיון שאין מעילה בקרקעות. – המאירי ותלמיד ר"ת שם לומדים שכוונת רש"י לומר שלכן בוודאי הוא פטור [ודלא כתוס' בסוגיין שנראה מהם שהיה מקום להבין שהוא חייב, אף שמ"מ התוס' פוטרים מזיק הקדש מחיוב קרן],[[1]](#footnote-1) כי במקום שאין תשלומי מעילה [כלומר שאין אפילו תשלומי **קרן** דמעילה – הגרנ"פ שם] גם אין תשלומי נזיקין. – ותלמיד ר"ת טוען על כך שהגם שאין תשלומי מעילה מ"מ יהיה בזה תשלומי נזיקין כדין שו"ר. – וגם המאירי כותב ששיטת רש"י לא נתבררה לו.

– הגרנ"פ דן שאולי אפשר לבאר את רש"י, שכל המושג שיש תשלומים להקדש נתחדש רק בפרשת מעילה, אבל באותם דברים שלא נאמר דין תשלומי מעילה, לא נתחדש כלל מושג של תשלומים להקדש, ולכן הוא גם פטור בהם מתשלומי נזיקין.

# בקדשים קלים ואליבא דר' יוסי הגלילי דאמר ממון בעלים הוא.

הגרנ"פ (באות תמ"ח) אומר שלכאורה ההבנה הפשוטה במחלוקת ריה"ג ורבנן היא, האם הבעלים הוא ה"ניזק" או לא, שלפי רבנן שקק"ל ממון גבוה, הבעלים אינו הניזק אלא ההקדש, וממילא זה מתמעט מהדין ד"שור רעהו" שאין חיוב נזיקין להקדש, ולפי ריה"ג שקק"ל ממון בעלים, זה נחשב שהבעלים הוא הניזק, ושוב ממילא זה לא נכלל במיעוט האמור. – אבל הוא מדייק מרש"י בסוגיין לא כך, וכן הוא מוכיח מהמשנה בגיטין כפי שיבואר.

– כי הנה רש"י בסוגיין כותב שטעם של ריה"ג הוא שקק"ל ממון בעלים – "ושור רעהו קרינן ביה". – ומדייק הגרנ"פ שמשמע ברש"י שהנידון האם זה נחשב "שור רעהו" או לא, הוא שורש המחלוקת, ועצם טעמו של ריה"ג הוא שזה נחשב שור רעהו, ולא ששורש טעמו של ריה"ג הוא שהניזק נחשב בעלים ורק "ממילא" זה לא נכלל במיעוט דשור רעהו.

– ובמשנה בגיטין (נ"ד ב') נאמר שהכהנים שפיגלו במקדש מזידין חייבים, ומבאר רש"י (שם נ"ג א' ד"ה הכהנים): "שהרי צריכין להביא אחרים, ואי נמי נדבה היא קשה בעיניו שלא הקריב קרבנו שהרי להביא דורון היה מבקש." (והרמב"ן והריטב"א בגיטין נ"ג א' מבארים כטעמו הראשון של רש"י שם, שזה מצד חיוב האחריות של הבעלים, שלכך זה נחשב שהכהן עשה נזק לבעלים.) – ואומר הגרנ"פ שמסתימת הדברים נראה שמדובר באותה משנה גם על קק"ד ולא רק על קק"ל, וכ"ה ברש"י ה' א' (ד"ה ומפגל), והדבר צ"ב, כי קק"ד הם בוודאי ממון גבוה, וא"כ מדוע שיתחייב לבעלים על כך.

– ומזה מוכיח הגרנ"פ יסוד, שהפטור של שור רעהו אינו בא למעט דוקא את ההיזק שנעשה לגבוה, אלא שנתמעט מגזה"כ זו גם היזק שנעשה לבעלים בדבר שהוא ממון גבוה, ולעולם זה מוסכם שבין בקק"ל ובין בקק"ד הבעלים נחשב הניזק בזה, מכיון שהוא נחשב בעל הקרבן לגבי כמה דינים, וגם יש לו היזק בזה. אלא שיש מיעוט דשור רעהו שאין חיוב על היזק הקדש, ובזה הוא שנחלקו ריה"ג ורבנן בקק"ל האם זה נחשב שור רעהו או לא, כי אם הוא נחשב שור רעהו, הרי שממילא יש לחייבו על ההיזק של בעל הקרבן.

– וההיזק הוא כפי שמפרשים רש"י בפירושו הראשון, וכן הרמב"ן והריטב"א שם, מה שהוא חייב באחריות הקרבן שכעת הוא צריך להביא קרבן חדש. – ואומר הגרנ"פ שאין כוונת הראשונים לדין שגורם לממון כממון דמי שנתחדש בשומר לפי ר"ש (להלן ע"א ב'), כי דין זה דגורם לממון נאמר במקום שהשומר אינו הבעלים, ואעפ"כ יש לו תביעה על הדבר מכיון שהוא "גורם לממון" עבורו, משא"כ כאן שהבעלים נחשב בעל הקרבן, והקרבן של הניזק ותביעת הנזיקין שלו היא מחמת עצם הבעלות שלו, מה שצריכים להגיע לזה שהוא מפסיד מחמת חיוב האחריות שלו, זהו רק הסבר מה ההיזק שהיה כאן לבעלים באיבוד הקרבן שלו, שלכן זה נחשב נזק גמור לבעלים, אך מ"מ תביעת ההיזק היא על איבוד עצם הבהמה של בעל הקרבן. – ורש"י בגיטין הוסיף בזה עוד טעם – הקיים גם בנדבה – שהבעלים היה מבקש להביא דורון – שגם זו סיבה להגדיר שהיה כאן ניזק לבעל הקרבן, ועל הטעם הזה חולקים הרמב"ן והריטב"א, שמה שהבעלים לבסוף לא הביא את הדורון שביקש, אינו סיבה לחייב בחיוב נזיקין.

[ומתקשה הגרנ"פ לפי"ז מדוע באמת לא פוטרים בכהנים שפיגלו מצד הגזה"כ דשור רעהו, והלא נתבאר שגם כשהבעלים ניזוקו מ"מ נאמר מיעוט זה במקום שהוא לא נקרא שור רעהו, והוא אומר שהאחרונים כבר הקשו כן. – ומיישב הגרנ"פ שיתכן שמיעוט זה נאמר רק בממונו המזיק ולא באדם המזיק.]

הגרנ"פ (באות ת"נ) מביא את דברי הרשב"ם בב"ב (קכ"ג ב' ד"ה לרבות) הכותב על הדין של ריה"ג – "שהרי ממונו הן שהבשר והעור שלו ואין לגבוה בהן אלא אימורים ולכהן חזה ושוק, ובה' ובעמיתו קדריש דהיינו שלמים שהאימורים לשם והבשר לבעלים". – ומשמע מזה שבאמת כל הדין כפירת ממון שיש בקק"ל לריה"ג זה רק ביחס לבשר והעור הנחשב ממונו, ולא ביחס לאימורים.

– וטוען הגרנ"פ (שם ולהלן י"ג א' באות תס"ו) שברש"י (ד"ה מעילה) משמע שגם באימורים זה נחשב כפירת ממון ודלא כרשב"ם, כי לשון רש"י היא – "הא אי לית בהו מעילה אף על גב דמקדש קדשי אני חייב בנזקין כגון קדשים קלים שאין בהן מעילה מחיים אלא באימורין לאחר זריקת דם", ומשמע שהוא מתייחס לאימורים שמחיים אין בהם מעילה – ואעפ"כ הוא חייב בנזקיהם.[[2]](#footnote-2)

[ולכאורה גם רש"י לומד כמו הרשב"ם שהטעם שריה"ג מרבה דוקא קק"ל הוא משום שזה נחשב "בה' וכחש בעמיתו וכחש" וכמבואר בדבריו בד"ה שהן ממונו, והטעם לזה הוא משום שבשלמים יש בשר ואימורין – שהבשר לבעלים והאימורין לגבוה, ואעפ"כ משמע שיש מחלוקת בין רש"י לרשב"ם, שברש"י נראה שזו ילפותא בעלמא ללמד שיש בשלמים דין כפירת ממון – גם באימורים, ואילו ברשב"ם משמע שרק הבשר והעור נחשבים "ממונו".]

# ומעלה מעל בה' לרבות קדשים קלים שהן ממונו דברי ר' יוסי הגלילי.

הקצוה"ח (ת"ו א') מקשה מדוע זה נחשב כפירת ממון, והלא קדשים אסורים בהנאה. – ועד"ז הוא מקשה כיצד היא מקודשת לריה"ג, והא הו"ל מקדש באיסורי הנאה.

– והקצוה"ח דן לומר שמכיון שיש לו היתר לאחר השחיטה וד' עבודות הקרבן, נמצא שיש לו הנאה בזה ואין זה דומה לשאר איסורי הנאה. – אלא שהוא דוחה את זה, מכיון שמבואר בסוגיין שלאחר שחיטה משולחן גבוה קא זכו, וא"כ יוצא שאז אין לו דין ממון, וכל הדין ממון שלו הוא מחיים, ומחיים הרי הקרבן אסור בהנאה.

– האמרי ברוך (בהגהותיו על הקצוה"ח) טוען על כך שמכיון שיש לו דין ממון מחיים – א"כ את אותו הדין ממון שיש לו הוא יכול לתת לאחרים, ואין זה נחשב איסור הנאה, כי יש לו בזה היתר אכילה לאחר מכן. [ולכאורה כוונת האמרי ברוך היא שהגם שאין לו דין ממון בקרבן לאחר מכן אלא משולחן גבוה קא זכו וכטענת הקצוה"ח, מ"מ מכיון שיש לו מכח הבעלות שלו שימוש בקרבן שהוא יכול לאוכלו לאחר מכן, די בכך שזה ייחשב שיש לו זכות ממון בקרבן.]

– הגרש"ש (בסי' כ"א במהדורה החדשה, ומובא בחידושי הגרנ"פ באות תס"א) והקה"י (בסי' י"ג אות ג') מיישבים שאין זה דומה לשאר איסורי הנאה שעניינם הוא שהתורה הרחיקה את הנאתם, משא"כ בהקדש שהעניין של איסור ההנאה ממנו הוא הפגיעה בזכויות של ההקדש[[3]](#footnote-3), אבל כל שימוש שאינו פוגע בזכויות ההקדש לא נאסר ושפיר הוא נחשב לזכות ממון שיש לבעלים.[[4]](#footnote-4)

– ובשם הגר"ח זצ"ל מובא (נדפס בחידושי הגר"ח להלן י"ג א') שהוא חילק שבמקום שהתורה אסרה בהנאה מפני גריעות החפץ, שהתורה רצתה שלא ישתמשו בו – אז הוא לא נחשב בעלים עליו ואין כאן כפירת ממון וא"א לקדש בזה, משא"כ בהקדש שהתורה אסרתו בהנאה מפני חשיבותו ומעלתו, בזה האיסור הנאה אינו מגרע מהבעלות ומדין הממון של הבעלים. (ע"ש שהובא מהמשמרת חיים א' קי"ד ביאור בזה.)[[5]](#footnote-5)

# רש"י ד"ה מחיים.

רש"י כותב שהטעם שקק"ל הם ממון בעלים לריה"ג מחיים, משום "שאחריות הוא עליו".

האחרונים (עי' בפנים מאירות ובפנ"י ובהפלאה כאן ובמקנה בקידושין נ"ב ב', וברש"ש, ובהגהת המהריא"ז ענזיל לשו"ת אבנ"מ בסוס"י ב', וכן בגרנ"פ באות תנ"ד) מקשים על רש"י כמה קושיות:

א' – הרי רק לר"ש אומרים שגורם לממון כממון דמי, ולא קי"ל כר"ש.

ב' – עד כמה שמחמת החיוב אחריות הו"ל ממון בעלים, א"כ נימא הכי גם בקק"ד.

ג' – לפי"ז יוצא שזה דוקא בנדר שאמר "הרי עלי" ואח"כ הוא הקדיש לכך בהמה, שאם היא אבדה מוטל עליו לקיים נדרו, אבל בנדבה שאמר "הרי זו" שאם אבדה אין אחריותו עליו, באמת זה ממון גבוה, ובמשנה לא משמע כן, כי הגמ' מדייקת במשנה שבנכסים שאין מעילה הוא חייב כי זה נחשב ממון בעלים – ומשמע גם בנדבה.

ד' – בסוגיין הקשו מבכור מחיים מדוע שם ריה"ג לא סובר שזה ממון בעלים, והא בכור אין בו חיוב אחריות.

ההפלאה מבאר שאין כוונת רש"י לסברת ר"ש בעלמא דגורם לממון כממון דמי, כי כלל זה נאמר במה שאינו ממונו, אבל כאן אנו אומרים שהקק"ל הם באמת ממונו, אלא שרש"י בא לבאר מהו ההיזק שיש לו מממונו הזה, ובנדבה רש"י לא הוצרך לבאר זאת, כי לריה"ג הוא יכול למכור לאחרים את הקרבן נדבה שלו שהם יקריבוהו, והמעות חולין בידו (כמבואר בגמ' בפסחים צ' א'),[[6]](#footnote-6) ורק בנדר שא"א למכור את הבהמה כי הוא מחויב לקיים את נדרו שאמר "הרי עלי"[[7]](#footnote-7), בזה בא רש"י לבאר שמ"מ יש לו הפסד מצד האחריות שבזה. – אבל בקק"ד שאינם ממון בעלים, לא ס"ל לריה"ג דגורם לממון כממון שלכך הוא ייחשב בעל הקרבן. – ולפי"ז מיושבות בפשיטות שלושת הקושיות הראשונות, ודוק.

הגרנ"פ מביא את ההפלאה ומבאר כיצד לפי"ז מיושבת גם הקושיא הרביעית הנ"ל, שהנה בבכור יש שני דינים – שאם הוא תם דינו להיקרב קרבן והוא נאכל לכהנים, ואם נופל בו מום הוא נאכל בלא הקרבה ופדיון, ולכך בבכור זה פשוט גם בלא החיוב אחריות שיש כאן הפסד לכהן, מכיון שאם ייפול בו מום הוא יאכלנו כך ולא יזכה בו משולחן גבוה.

אלא שהגרנ"פ טוען על המהלך של ההפלאה שברש"י בגיטין המובא לעיל מבואר שמלבד ההפסד שיש לבעלים מצד אחריות הקרבן, גם בנדבה זה נחשב הפסד כי הוא רצה להקריב דורון, וכפי שהוא ביאר לעיל בעקבות דברי רש"י הללו, שזה מוסכם גם לפי רבנן דריה"ג שהוא נחשב ניזק משום כך, ומה שחידש ריה"ג זה רק שקק"ל נחשבים שור רעהו מחמת מה שהוא בעלים על הקרבן. – ולפי"ז יוצא שגם בלא החיוב אחריות הוא נחשב ניזק ושלא דנו בסוגיין מדוע הוא נחשב ניזק, כי זה דבר פשוט ומוסכם, אלא כל הנידון בסוגיין הוא רק האם הוא מוגדר ממון בעלים או לא, ולפי"ז עדיין דברי רש"י צ"ב.

– ולכן הגרנ"פ אומר שלחומר הקושיא צ"ל כביאורם של המהריא"ז ענזיל והרש"ש (שכתב זאת בדרך "אולי"), שאין כוונת רש"י לחיוב אחריות אם אבדה הבהמה, אלא כוונתו למה שיש דין שהבעלים מטפלים בהבאת הקרבן לעזרה, שזו סברא שלכך דוקא מחיים זה נחשב ממונו, (אולי הסברא בזה כי הדין לטפל בבהמה מורה על כך שטרם נשלמה ההבאה לגבוה.) והוא מניח זאת בצ"ע.

# ומחיים מי אמר והתנן בכור וכו' שאני מתנות כהונה דכי קא זכו משלחן גבוה קא זכו.

שיטת רש"י (בסוגיין ובקידושין נ"ב ב') והתורא"ש (בשיטה בסוגיין) שהחילוק בין מחיים לאחר שחיטה הוא בין בחלק הבעלים ובין בחלק הכהנים, וחילוק זה נשאר גם למסקנא, מלבד בבכור שהוא מתנות כהונה וגם מחיים הוא ממון גבוה כי משולחן גבוה קא זכו.[[8]](#footnote-8)

ושיטת תוס' (ונתבאר טפי בתור"פ), שחלק הבעלים הוא בוודאי ממון בעלים גם לאחר שחיטה, והחילוק בין מחיים לאחר שחיטה נאמר רק על החזה ושוק שהוא חלק הכהנים, ומ"מ למסקנת הסוגיא מוכח מבכור שחלק הכהנים הוא ממון גבוה גם מחיים, ויוצא שלפי האמת אין חילוק בחלק הכהנים (ובכלל זה גם חזה ושוק) בין מחיים לבין לאחר שחיטה, ודלא כסוגיא בקידושין נ"ב ב'.[[9]](#footnote-9)

יש להרחיב בביאור שני המהלכים בסוגיא.

## בביאור שיטת רש"י.

התורא"ש לא מקבל את דרכם של התוס' מחמת שתי טענות: א' – שקשה לומר שהסוגיא בקידושין שחילקה בין מחיים לאחר שחיטה, היא רק לפי ההו"א.

ב' – המושג שקק"ל ממון בעלים נאמר בוודאי ביחס לחלק הבעלים. – וז"ל התורא"ש: "כי נראה דהאי דקאמר לימא מתניתין דלא כרבי יוסי, מכח חלק בעלים הוא דקאמר, דאי מחלק כהנים מה ענין זה לקדשים קלים דקאמר רבי יוסי דהוי ממונו היינו משום שהקדישן מממונו ועוד יש לו חלק בהם וקדשים קלים הם ואין בהם מעילה וקרינן בהו בה' ובעמיתו, אבל חזה ושוק שאין הכהן זוכה בהם אלא אחר זריקת הדם למה יהא נקרא ממונו דודאי משלחן גבוה קא זכו, אלא ודאי אחלק בעלים קאי ועליה קא משני כאן מחיים כאן לאחר שחיטה", עכ"ל.

– כלומר שזכיית הכהנים בחזק ושוק היא בוודאי רק לאחר שחיטה, וזה בוודאי לא נחשב ממון הכהנים מחיים, וא"כ בהכרח שמה שהגמ' חילקה ביחס לשלמים בין מחיים לאחר שחיטה זה ביחס לחלק הבעלים.

– עוד נראה בתורא"ש שיסוד הדין שקק"ל ממון בעלים הוא שקק"ל שאין בהם מעילה, אין להם דין ממון גבוה, כי לא פקע דין הממון שהיה מקודם לבעלים, וכן מבאר הגרנ"פ (באות תנ"ח, ע"ש עוד בעניין זה).

וכותב התורא"ש ליישב את קושיית התוס' שאם המקשן סבור שמחיים זה ג"כ ממון גבוה, א"כ על מה אמר ריה"ג שזה ממון בעלים, – שהמקשן הבין שהחילוק שחילקו בין מחיים לאחר שחיטה מתייחס גם לבכור, שמחיים הוא ממון הכהנים. (אבל בחזה ושוק היה פשוט גם למקשן שמחיים זה ממון גבוה, כי זכיית הכהנים היא רק לאחר שחיטה, וכנ"ל.) – ועל כך תירצו שבמתנות כהונה לא נאמר חילוק זה, אלא גם בבכור מחיים הכהנים זוכים משולחן גבוה.

תלמיד הרשב"א והרא"ש כותב מתחילה לפרש בדעת רש"י על דרך מה שהתוס' דנו מתחילה, שהמקשן טען שריה"ג דיבר רק קדשים שלא חזו להקרבה, והקושיא היא על ר' יוחנן שלמד שריה"ג דיבר גם על שלמים, כי הוא העמיד את שיטתו כפשט במשנה דנכסים שאין בהם מעילה. – ואת קושיית התוס' שיש סיוע לר' יוחנן מבן עזאי בברייתא בסמוך שהעמיד את הדין הזה בשלמים – ובן עזאי הלא בא לפרש את ריה"ג, – מיישב תלמיד הרשב"א והרא"ש שהמקשן סבר שבן עזאי חולק על ריה"ג, או שהוא סבר כמו אבא יוסי בן דוסתאי וכמו רבינא בסוגיין להלן, שבן עזאי מדבר רק בבכור בזה"ז ולא בשלמים. (ולאחר מכן הוא מביא את פירוש התוס' ואת פירוש הרא"ש.)

– הגרנ"פ (באות תנ"ה) מציע מעצמו לפרש כדרכו של תלמיד הרשב"א והרא"ש, והוא מוסיף שפירוש זה מדויק ברש"י, כי רש"י (בד"ה ואם איתא) מדגיש שהקושיא היא על האוקימתא שר' יוחנן העמיד את המשנה בב"ק כריה"ג, ואין הקושיא מעצם דברי ריה"ג, והטעם הוא כנ"ל, שרק ר' יוחנן הוא זה שחידש שריה"ג דיבר גם על שלמים העומדים להקרבה.

הגרי"ז זצ"ל (בספרו בתחילת הלכות בכורות) מאריך מאד בביאור שיטות רש"י ותוס' בסוגיא, ע"ש.

– במה שהקשו התוס' לפי הבנת המקשן שגם מחיים הוי ממון גבוה – על מה אמר ריה"ג שהוא ממון בעלים, מיישב הגרי"ז שמה שבכור הוא ממון גבוה בין מחיים ובין לאחר שחיטה, הם שני נפרדים שאינם שיייכים אחד לשני לדעת רש"י, ואפילו שיסוד שני הדינים הללו הוא מה שמשולחן גבוה קא זכו ואין זה איסורא בעלמא אלא זה נחשב ממון של גבוה, אבל מ"מ מה שאומרים שהזכייה מהשולחן גבוה לא נותנת לזוכה בזה דין בעלים, זה משתי סיבות נפרדות:

– כי הנה מבואר ברש"י בתמורה (ז' ב' ד"ה אין מוכרין) שלאחר ההקטרה יש זכייה לכהנים בבכור והם ואפשר למכור אותו, ומובאים דבריו בתורעק"א (מע"ש א' ב'), וכפי שמבאר זאת רעק"א, שמה שאין דין ממון לכהנים מחיים זה מכיון שהוא עומד להקרבה (ולכן בבכור שאינו עומד להקרבה זה לא נאמר) אבל לאחר ההקטרה שיותר אינו עומד להקרבה, שוב הכהן זוכה בו.[[10]](#footnote-10) – ואומר הגרי"ז שזהו דין אחד מדוע בכור תם מחיים אינו ממון הכהנים, אבל מה שהוא ממון גבוה לאחר שחיטה זהו דין אחר שהוא בכל הקדשים, – שהרי רואים לשיטת רש"י שדין זה קיים גם בחלק הבעלים ולא רק במתנות כהונה, – ויסודו של דין זה הוא שדבר שהוא חפצא של קודש דקרבנות, אין בו לבעלים דין ממון.

– ולפי"ז אומר הגרי"ז שקושיית הגמ' ד"מחיים מי אמר" יסודה, שמכיון שמוכח שבבכור אין דין ממון מחיים, הרי שבהכרח מה שאמר ריה"ג שזה ממון בעלים כוונתו היא לאחר שחיטה, ויוצא שהמשנה דהמקדש בחלקו אינה מקודשת היא דלא כריה"ג.

– הגרנ"פ (באות תנ"ה) מקשה על הגרי"ז, שלפי דבריו שהגמ' באה להוכיח שריה"ג לא אמר מחיים שזה ממון בעלים אלא דוקא לאחר שחיטה, א"כ מה רבא מקשה על ר"נ שאמר שאינה מקודשת מריה"ג שאמר שזה ממון בעלים, והלא ר"נ דיבר מחיים וריה"ג דיבר לאחר שחיטה. – ובאמת הלא באים להוכיח שכך היא דעת רבא גופיה שמחיים אין זה ממון בעלים אלא לאחר שחיטה (לפי הגרי"ז) – וא"כ יקשה על רבא מיניה וביה מה הוא הקשה על ר"נ.[[11]](#footnote-11)

## בביאור שיטת התוס'.

התוס' מקשים שאם להבנת המקשן ריה"ג מודה שמחיים זה ממון גבוה, א"כ על מה הוא אמר שקק"ל ממון בעלים. – ומיישבים התוס' שחלק הבעלים הוא בוודאי ממון בעלים, בין מחיים ובין לאחר שחיטה. וכל חילוק הגמ' מעיקרא בין מחיים לאחר שחיטה היה ביחס לחלק הכהנים, ועל כך הקשו שכשם שבבכור רואים שמחיים אינו ממון הכהנים, כך גם בחזה ושוק דשלמים. – ולמסקנא הגמ' חוזרת בה וגורסים "אלא מתנות כהונה שאני", שבאמת גם החזה ושוק הוא ממון גבוה מחיים.[[12]](#footnote-12)

תור"פ הולך בדרכם של התוס', והוא מבאר יותר מה ההבדל בין חלק הבעלים לחלק הכהנים, וז"ל בתוה"ד: "בחלק בעלים לא שייך לומר משלחן גבוה קא זכו שהרי הקרבן לעולם שלהם וכו', דהכא דוקא בחלק כהנים קאמר דכי קא זכו מחלק גבוה קא זכו, דכיון דעד עכשיו לא היה לכהנים כלום בקרבן ועכשיו לאחר שחיטה זכה להם גבוה במתנות הלכך משלחן גבוה קא זכו, אבל בחלק בעלים ודאי גם לאחר שחיטה הוי ממונו", עכ"ל תור"פ.

– הגרנ"פ (באות תנ"ח) מדייק בתור"פ שאין צד שחלק הכהנים נחשב ממונם מחיים, כי כל זכייתם בחזה ושוק היא רק לאחר שחיטה. – ולפי"ז רואים שהמקשן שסבר שבחזה ושוק אנו אומרים שמחיים אין זה ממון גבוה, אין כוונתו ביחס לשבט הכהונה, שנאמר שמכיון שלאחר שחיטה הם זוכים בחזה ושוק, לכך הוא שלהם גם מחיים, אלא בהכרח צ"ל שהמקשן הבין שהחזה ושוק הם ממון הבעלים.

– ומבאר זאת הגרנ"פ עפ"י היסוד המבואר מדברי התורא"ש המובא לעיל, שדין הממון של הבעלים נשאר להם בקק"ל גם לאחר ההקדש, ולזה המקשן הבין שגם החזה ושוק הם ממון הבעלים, ורק שע"י השחיטה השולחן גבוה לוקח זאת מהבעלים ומזכה זאת לכהנים, ועל כך הוא הקשה שמוכח מבכור שחלק הכהונה אינו ממון בעלים כלל.

הגרי"ז זצ"ל (שם) מבאר את שיטת התוס' בגדר הדין שבחלק הכהנים הו"ל ממון גבוה, שהנה התוס' בקושייתם מתבטאים ש – "אי מחיים לא אמר כ"ש לאחר שחיטה", ורואים מזה שהתוס' סוברים לא כפי המהלך הנ"ל של הגרי"ז ברש"י שמה שזה ממון גבוה מחיים ואחר שחיטה הם שני דינים נפרדים, אלא זהו דין אחד, ויותר פשוט שאחר שחיטה זה יהיה ממון גבוה, כי לעולם שורש הדין שזה ממון גבוה הוא מחמת שהכהנים זוכים לאחר שחיטה משולחן גבוה, ומכיון שיש דין הקרבה וזכייה לכהנים משולחן גבוה, אנו אומרים שגם מחיים אין לזה דין ממון. – אבל חלק הבעלים שהוא ממון הבעלים גם לאחר שחיטה – אין כל סיבה שלא יהיה בו דין ממון גם מחיים. – ואומר הגרי"ז שזה ביאור קושיית הגמ' "מחיים מי אמר", שהיות ואחר שחיטה זה ממון גבוה כי הכהנים משולחן גבוה קא זכו, הרי שזה סיבה שגם מחיים זה לא ייחשב ממון גבוה.

# לישני הא רבי יוסי הגלילי הא רבנן.

מבואר שהיה צד לגמ' להעמיד את ר"נ כרבנן, שגם לרבנן אפשר למכור ולקדש עם בכור בזה"ז.

– ומקשה השיטה (בתמורה ז' ב' באות ל') שהרי רבנן סוברים שקק"ל אינם נחשבים שור רעהו. – ומיישב השיטה שלפי צד זה בגמ', הגם שאפשר למכור את הבכור מ"מ זה לא נקרא "שור רעהו" ולא "עמיתו", מכיון שחלבו אסור ואין לו פדיון והוא אסור בגיזה ועבודה.

– והגרנ"פ (באות תנ"ו) מיישב שכל המחלוקת היא בשאר הקדשים, אבל בבכור שיש לו זכות לאוכלו במומו – מודים רבנן לריה"ג שהוא ממונו ואפשר למכרו ולקדש בו אישה.

ומ"מ התוס' כותבים, שלפי המסקנא באמת ר"נ קאי בשיטת ריה"ג, ועי' בזה בהערה 7.

# תוס' ד"ה ואם.

בביאור פשט התוס', עי' במהר"ם.

# רש"י ד"ה מתנות כהונה.

מלשון רש"י "דאיהו נמי מודה בהא", מדייק הגרנ"פ (באות תנ"ז) שבאמת ר"נ מדבר לא רק אליבא דריה"ג אלא גם לרבנן, ורק שתירצו שגם ריה"ג מודה לרבנן בדין זה. – וזה דלא כתוס' שלפי המסקנא ר"נ מתוקמא דוקא כריה"ג, כי לרבנן דהו"ל ממון גבוה, אין זה בכלל שור רעהו. – והגרנ"פ מתקשה כיצד רש"י יבאר מדוע לרבנן אין בזה דין כפירת ממון[[13]](#footnote-13).[[14]](#footnote-14)

# ומה שלמים שטעונים סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק אמרת ממון בעלים הוא בכור מבעיא.

התורא"ש (בשיטה) מביא בשם הר"מ שבוודאי אין זה קל וחומר, כי יש לפרוך מה בכור שקדושתו מרחם – וכסברת הגמ' להלן, אלא כוונת הגמ' היא שמכיון שהגזה"כ דקק"ל נחשבים ממונו לעניין שבועת הפיקדון נאמרה בסתמא – לכך יש להעמידה על מה שמסתבר, והגמ' כעת סברה ששלמים יותר חשובים מבכור, ואם הגזה"כ הנ"ל נאמרה על שלמים החשובים, בוודאי שהיא גם נאמרה על בכור. – ורבינא הסובר להלן בסוגיין להיפוך, חולק וסובר שבכור שקדושתו מרחם חשיב טפי.

# בכור מבעיא.

רש"י מפרש שהכוונה היא בכור בחו"ל, כי נתבאר לעיל בסוגיין שבכור בארץ ישראל הוא ממון גבוה גם לריה"ג. – התורא"ש (בשיטה) מביא שהר"מ הקשה שהטעם שהגמ' אמרה ששלמים טעונים סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק – נכונה גם ביחס בכור בא"י. – עוד הוא מקשה, שאם נאמר שבכור בא"י חמיר טפי, א"כ מדוע הגמ' לא תירצה שבן עזאי בא לאפוקי בכור בא"י.

– ולכן הר"מ חולק על רש"י ונוקט שהגמ' כאן דיברה על בכור בא"י, ולפי מה שאמרו כעת ששלמים חשיבי מבכור, יוצא שבאמת בכור בא"י הוא ממון הכהנים, ורבינא שאמר בסוגיין לעיל שרק בכור בחו"ל הוא ממון הכהנים, הולך לשיטתו בסוגיין שהוא סובר שבכור חשוב משלמים.

– הפנ"י כותב ליישב את קושיית הר"מ על רש"י שבבכור בא"י יש טעם אחר שאינו ממון הכהנים, מכיון שהוא חזי להקרבה, ומה שעומד להקרבה אינו נחשב ממון הכהנים אלא הם זוכים בו משולחן גבוה, וזהו דין פשוט ולכן אין לומר שזה מה שבן עזאי בא למעוטי.[[15]](#footnote-15)

# ומה בכור שקדוש מרחם ממונו הוא שלמים מבעיא.

עי' לעיל בדברי התורא"ש בשם הר"מ, שרבינא חולק על מה שאמרו לעיל, וסובר שבכור חשוב יותר משלמים.

# שלמים שהזיקו גובה מבשרן ואינו גובה מאימוריהן.

האחרונים דנים האם לריה"ג גם האימורים הם ממון בעלים מחיים. וזה ודאי שלאחר זריקת דמים שיש בהם מעילה הם לא ממון בעלים, וכל הנידון הוא רק מחיים שעדיין אין בהם מעילה, האם אומרים שמכיון שדינם לעלות לגבוה הם נחשבים ממון גבוה כבר מחיים. (עי' בזה בחידושי הגר"ח (בסוגיין) באחיעזר (ח"ג סי' ס"ב), בחזו"א (ב"ק ה' י"ג) ובחידושי הגרש"ר (י"ד ה') – והגרנ"פ מאריך בזה כדלהלן). – ולהלן יבואר שנחלקו בזה הראשונים.

נראה בראשונים מחלוקת מה הטעם שאינו גובה מאימוריהן, האם זה משום שהאימורין הם ממון גבוה, וההקדש אינו חייב על נזקיו, או שלעולם הם ממון הבעלים, ורק שא"א לגבות מהם.

– כי הנה לשון הר"ח "יכול למימר ליה המזיק תרי שותפי אנן בהא תורא בשרא דידי ותרבא דהקדש אנא משלימנא לך מן הבשר מנתא דמטי לי לפום חושבנא, ודהקדש מטי לך". – ומבואר שזה נחשב ממון גבוה.

– ומבואר עוד בר"ח (לעיל מיניה) שמדובר כאן לפי ריה"ג שקק"ל ממון בעלים (וכן מבואר גם בראב"ד וברא"ש בסוגיין, וכן מוכח בתוס' בעמ' ב' ד"ה אמר רבא), ונתחדש בזה חידוש נוסף, שביחס לחלק האימורים לא אומרים דהוי ממון בעלים.

– אבל לשון הרמב"ן במלחמות (להלן נ"ג, ומובא להלן בד"ה "אי בעית אימא וכו' ") שהטעם שלא גובים מהאימורים הוא משום ש – "רביע אריא אאימורין", ומשמע שהם בעצם בכלל ממונו המזיק – וי"ל שזה משום שמדובר כאן לפי ריה"ג שקק"ל ממון בעלים – ומה שלא גובים מהם זה רק מחמת האיסור הרובץ עליהם, ודלא כר"ח שזה ממון גבוה מחיים וההיזק מתייחס להקדש.

– וכן מבואר במאירי (בסוגיין) הכותב בתוה"ד בזה"ל: "והרי ששור זה של שלמים שוה מאה נמצא שנשתעבד חציו של שור זה לנזק ומ"מ הרי האימורין בכלל ההיזק ואחר שיחלק השור ילכו האימורין לגבוה וחציין שהיה משועבד לנזק הופקע ונשאר שעבודו על חצי הבשר הנשאר" וכו', עכ"ל. – ומבואר כמו הרמב"ן שבעצם גם האימורים הם בכלל ממונו המזיק, אלא שמכיון שדינם של האימורים לעלות לגבוה, הרי שבכך פוקע מהם השעבוד להיזק.

עוד מבואר שם במאירי בתחילת דבריו ששור מועד של שלמים שהזיק, הריהו משלם נזק שלם. – ואומר הגרנ"פ (באות תס"ו) שהמאירי הולך בזה לשיטתו שכל השור הוא ממון הבעלים, אבל לפי הר"ח שהאימורים הם ממון גבוה וההקדש הוא שהזיק, יוצא שגם בשור מועד הבעלים לא חייב על כל הנזק, וזוהי נפק"מ לדינא במחלוקת זו בראשונים.

עוד אומר הגרנ"פ (שם) שנחלקו בנידון זה רש"י והראב"ד להלן ע"ו א'. – שם בגמ' מדובר על הדין שגנב והקדיש ואח"כ טבח ומכר הוא פטור מד' וה', והקשו שם מדוע הוא לא יתחייב על ההקדש עצמו מדין מכירה, ותירצו דריה"ג הגלילי היא דקק"ל ממון בעלים, ולכך זה נחשב עדיין ברשותו. – ומבואר שם ברש"י שתי לשונות מדוע מ"מ לאחר שהקדיש אין לחייבו על הטביחה ע"ש, – ואילו בראב"ד שם מבואר שאין לחייבו במכר אח"כ, מכיון שאין זה "מכרו כולו באיסורא". – ואומר הגרנ"פ שלמדים מזה שלפי הראב"ד אין כאן מכירה כלל ביחס לאימורים, דהו"ל ממון גבוה. – אבל ברש"י שלא אמר כן, נראה שהוא סובר שבאמת גם ביחס לאימורים הו"ל ממון בעלים. – ומוסיף הגרנ"פ שזה מתאים עם דקדוק לשון רש"י בתחילת הסוגיא (י"ב ב' ד"ה מעילה הוא) שהמדובר בסוגיין זה גם לעניין האימורים.[[16]](#footnote-16) [[17]](#footnote-17)

# רש"י ד"ה לא צריכא.

מבואר ברש"י שהוא מפסיד מהאימורים כנגד שוויים בבהמה. – תור"פ מקשה שלכאורה עליו להפסיד לא כנגד השווי של האימורים, אלא כנגד מה שהאימורים היו שותפים בהיזק, שזה יותר, וכך תור"פ נוקט שהוא מפסיד כנגד חלק האימורים בהיזק, והוא דן שזה חצי מההיזק מכיון שחיות הבהמה תלויה בהם. – עוד אומר תור"פ שיש לדון ליישב את רש"י שבאמת גם הוא מודה שהניזק מפסיד לפי מה שהאימורים הזיקו, אלא שחלקם של האימורים הוא קטן מכיון שדנים שכל אבר בבהמה הזיק רק לפי החלק שלו ביחס לכל הבהמה.

– ובאמת על דרך המבואר כאן ברש"י, כן הוא בריב"א בתוס' להלן מ"ו ב' (ד"ה ורביע) לעניין פרה מעוברת שהזיקה, ששמים את חלקו של העובר לפי שוויו ולא לפי ההיזק שעשה. – ונתבאר במ"מ לפרק הפרה שלפי מש"כ האחרונים שם (המהרש"א במהדו"ב, המהר"ם שיף והתור"ח) שהריב"א אומר זאת למ"ד עובר ירך אמו, א"ש, כי לפי"ז יוצא שהמזיק הוא רק הפרה, והעובר אינו אלא כאחד מאבריה, ולכן ביחס לנדון "מי" הזיק זה נחשב שרק הפרה הזיקה, וביחס לנידון מהיכן לגבות את ההיזק, בזה אנו אומרים שהגבייה מה"ירך" של הפרה שהוא העובר – היא לפי חלקו בשוויה של הפרה.

– ועד"ז יש לפרש גם את רש"י בסוגיין, שלעולם הוא סובר שיש לשום את חלק האימורים לפי שוויים ולא לפי מה שהם הזיקו, וזה כשיטתו הנ"ל כפי שמדייק הגרנ"פ – שרש"י לומד שגם האימורים הם ממון בעלים מחיים, ולפי"ז יוצא שדנים שכל הבהמה של הבעלים הזיקה, וחל דין הגבייה על כולה, ורק שיש הלכה בדין הגבייה שא"א לגבות מהאימורים, וביחס לגבייה יש לחשב את האימורים לפי חלקם בשווי הבהמה.

– ותור"פ שלמד לא כך, נראה שהוא לומד כמו הראשונים שהאימורים מחיים אינם ממון הבעלים[[18]](#footnote-18), וזה כמו היזק שנעשה בשותפות ע"י הבעלים וההקדש, ולכן לא גובים מהאימורים, כי ההקדש לא חייב על מה שהוא הזיק, ולפי"ז יש לחשב את האימורים לפי חלקם בעצם ההיזק ולא לפי שוויים. – וכן לומד הגרנ"פ (באות תס"ט) בביאור מחלוקת רש"י ותור"פ.

# אי אליבא דרבנן וכו' ואי אליבא דרבי נתן וכו'.

מבואר בסוגיין שהנידון האם הוא גובה מבשרם כנגד אימוריהם תלוי במחלוקת ר"נ ורבנן האם אומרים כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי. – יש שתי קושיות ידועות שמקשים על כך האחרונים:

א' – הנה נחלקו הראשונים באופן שהאחד חייב לשלם את חלקו בנזק אלא שהוא ברח, האם גם בזה אומרים כי ליכא וכו' והשני חייב בכל – וכן דעת הרמ"ה בטור (בסי' ת"י), או שרק כשהאחד פטור לגמרי, אנו אומרים שהחיוב מוטל על השני, אבל כשהאחד חייב מדינא, לא מטילים את חיובו על השני – וכן דעת הטור גופיה (שם) וכן הוא מביא בשם הר' חזקיה (והוא המהרי"ח המובא בהגה"א להלן נ"ג ב'), וכן לומדים רוב האחרונים בתוס' להלן מ"ו ב' (ד"ה גלית. – וע"ע בזה במ"מ לפרק הפרה בדפים 5 ו6).

– ומקשים האחרונים (חידושי הגר"ח בסוגיין, והגרנ"פ באות תע"א) לפי הסוברים שכשהאחד חייב מדינא לא אומרים כי ליכא וכו', א"כ כאן לפי הצד שהאימורים הם ממון בעלים ורק שא"א לגבות מהם (וכשיטת רש"י והרמב"ן והמאירי הנ"ל), מדוע אומרים כאן כי ליכא וכו'.

ב' – מקשים האחרונים (חידושי הגר"ח בסוגיין, האחיעזר ח"ג סי' ס"ב בשמו, החזו"א ב"ק ה' י"ג, הגרש"ר י"ד ה') ממה שאמרו בגמ' להלן מ"ז א' שפרה שהזיקה גובה מוולדה, וא"כ גם כאן נאמר שיגבה את היזק האימורים מהבשר גם לפי רבנן. – ומבואר באחרונים שגם קושיא זו היא רק לפי הסוברים שהאימורים מחיים הם ממון בעלים, כי אם הם ממון גבוה נמצא שהחיוב נזיקין לא מתחיל כלל, וכל הדין האמור בפרה שהזיקה הוא רק מצד שחל כאן חיוב נזיקין והנידון הוא רק מהיכן לגבות.

החזו"א והגרנ"פ אומרים יסוד המיישב את שתי הקושיות, שגם אם חלק האימורים הוא ממון בעלים, אין הפשט שחל דין גבייה על האימורים ורק שבפועל א"א לבצע אותו, אלא הפשט הוא שהדין דשור תם שגובה מגופו אינו יכול לחול כלל על האימורים מכיון שהם הולכים לגבוה. – אלא שכל אחד מהם אומר זאת ביישוב קושיא אחרת:

הגרנ"פ אומר את היסוד הזה ביישוב הקושיא הראשונה – שאין זה דומה לציור הנ"ל של הטור שהאחד חייב בעצם, כי מכיון שהאימורים פטורים ולא חל דין הגבייה עליהם, לכן מדין כי ליכא חל החיוב על הבשר. – והחזו"א אומר את היסוד הזה ביישוב הקושיא השנייה, שלכך אין זה דומה לדין דפרה שהזיקה שגובה מוולדה, מאחר ולא חל כאן דין גבייה כלל מהאימורים, וכלפי האימורים זה נחשב שהם לא נתחייבו כלל. (וקרוב לזה אומר הגרש"ר שם בשם הגרי"ז, ע"ש.)

# אליבא דרבנן וכו' כי ליכא לאשתלומי מהאי לא משתלמא וכו' אליבא דרבי נתן וכו' משתלם מהאי.

ברש"י ובתוס' מצינו שלושה ביאורים במחלוקת רבנן ור"נ:[[19]](#footnote-19)

רש"י שלפנינו בסוגיין[[20]](#footnote-20) כותב שבין לרבנן ובין לר"נ בעל השור משלם במועד חצי מהנזק ובתם רביע, והמחלוקת היא ביחס לבעל הבור, שרבנן פוטרים אותו "מפני שזה (=השור) הפילו", ור"נ מחייב את בעל הבור שאר תשלומי ההיזק, מדין כי ליכא וכו'.

– ומשמע בלשון רש"י (בד"ה ואי אליבא דרבי נתן) שגם מזה שר"נ סובר בשור מועד שבעל הבור משלם חצי רואים שהוא סובר שאומרים כי ליכא וכו', ע"ש. – ודבר זה צ"ב כפי שמתקשה הגרנ"פ (באות תע"ב), דבשלמא במה שהוא משלם ג' רבעים בתם מובן שזה מדין כי ליכא וכו', שלכך הוא משלם יותר מחצי מההיזק, אבל מה המקור לכך ממה שבמועד בעל הבור משלם חצי, ולכאורה זוהי מחלוקת נוספת שיש בין רבנן לר"נ (וכשיטת רש"י להלן נ"ג והתוס', וכפי שיבואר בהמשך) האם בשור שדחף לבור יש לחייב את בעל הבור. – ואומר הגרנ"פ שנראה מזה שלפי רש"י שלפנינו בסוגיין אין שתי מחלוקות בין רבנן לר"נ, אלא כל הטעם של ר"נ שלא אומרים שבעל הבור פטור "מפני שהשור הפילו" – זה רק מהטעם דכי ליכא וכו', והדברים צ"ב.

ובהקדמת העניין אומר הגרנ"פ, שרואים אנו שדברי רש"י בסוגיין מתאימים עם דבריו לעיל בדף כ"ח ב' (בד"ה דלא). – שהנה אמרו בגמ' שם שבנתקל בקרקע ונישוף באבן – זה תלוי במחלוקת ר"נ ורבנן. – ולפי דרכם של התוס' שלרבנן בעל הבור פטור מגזה"כ ד"ונפל" ולא שיפילוהו אחרים – הכוונה היא פשוטה, שלפי רבנן בעל האבן פטור מכיון שהפילוהו אחרים, ור"נ מחייב כי לא סובר את הדין הזה, ובאמת אין הכוונה למחלוקתם לעניין כי ליכא וכו', אלא למחלוקתם השנייה. [ואכן תור"פ להלן נ"ג א' (הלומד כמו תוס') מפרש כך את הגמ' שם.] – אבל רש"י שם מפרש שר' נתן מחייב את בעל האבן מדין כי ליכא וכו', כלומר שהנידון דנתקל בקרקע ונישוף באבן תלוי בדין דכי ליכא וכו', שהטעם דכי ליכא וכו' מועיל לחייב את בעל הבור על מה שדחפוהו אחרים.[[21]](#footnote-21) – והדבר צ"ב.

ומבאר הגרנ"פ עפי"ד הרמב"ן במלחמות להלן נ"ג, שמש"א בגמ' שם שאומרים דכי ליכא וכו' אפילו שהבור עשה פלגא היזיקא, משום שהניזק אומר לבעל הבור "אנא תוראי בבירך אשכחתיה" – זה לאו דוקא, אלא זוהי סברא כללית שאפשר לגבות משני המזיקים, וכותב הרמב"ן שהטעם בזה הוא – "משום דאמר ליה את קא גרמת לי". – ומבאר הגרנ"פ שיסוד דברי הרמב"ן הוא שהגם שכל אחד "עשה" חצי מההיזק, אבל הוא ה"גורם" לכל הנזק השלם, כי לולא הוא לא היה נעשה ההיזק. – ולכן במקום שיש לחייב את מי שעשה את ההיזק ממש – הריהו ודאי חייב, אבל במקום שא"א לחייבו, כאן אפשר לחייב את המזיק השני על שאר חיוב הנזק, מכיון שהוא זה שגרם והכשיר את כל ההיזק. (כלומר שלכך אפשר גם לייחס למזיק השני את כל ההיזק מחמת מה שהוא עשה, כי העשייה הזו הכשירה את הנזק.)

– ולפי זה מבאר הגרנ"פ את דעת רש"י בסוגיין, שבזה גופא נחלק ר"נ על רבנן. – רבנן סוברים שבשור שדחף לבור מעשה ההיזק מתייחס לשור וכלשון רש"י "שזה הפילו", ור"נ חולק וסובר שכל סברת רבנן שייכת רק כלפי ההגדרה מי עשה את ההיזק, אבל כלפי הגדרת גרמת ההיזק, זה שייך גם בבור, כי לולא הבור לא היה נעשה ההיזק, וא"כ גם ביחס לבור אפשר לומר שעל ידו נעשה כל ההיזק ביחד עם השור, ולכן סובר ר"נ שאפשר לחייב את בעל הבור וכן את בעל האבן (בגמ' לעיל כ"ח ב') במקום שאין לחייב את בעל השור, או כשהוא נתקל בקרקע. – ורבנן חולקים על הסברא ד"את גרמת לי", ולכן הם פוטרים את בעל הבור ובעל האבן.

– עד כאן הוא ביאור מחלוקת ר"נ ורבנן לפי רש"י שלפנינו בסוגיין.

לפי רש"י להלן נ"ג א' וכפי שהוא מובא בתוס', יש שתי מחלוקות בין רבנן לר"נ. – האחת שלפי רבנן רק בעל השור משלם כי לולא השור הוא לא היה נופל (כלשונו להלן שם בד"ה בעל הבור), והולכים בתר מעיקרא לומר שהשור עשה את כל ההיזק (כלשונו שם בד"ה מאי, ועי' במ"מ שם בביאור טעם זה.), ולכן בשור מועד הוא משלם נזק שלם ובשור תם חצי נזק, ור"נ חולק ומחייב גם את בעל הבור, כלומר שהוא סובר שאין לדון שרק בעל השור עשה את ההיזק.[[22]](#footnote-22)

– ועוד הם נחלקו האם אומרים כי ליכא וכו', שלפי רבנן רואים שבשור תם לא אומרים כי ליכא וכו' ובעל הבור לא משלם את השאר, ולפי ר"נ אומרים כי ליכא וכו' לחייבו ברבע הנוסף. – ועל כך מקשים התוס' מה המקור מרבנן שלא אומרים כי ליכא וכו' בנידון דסוגיין, והלא בנד"ד אין את הסברא הקיימת שם שהשור עשה את כל ההיזק ולא הבור[[23]](#footnote-23) [[24]](#footnote-24).[[25]](#footnote-25)

– החזו"א (ב"ק ה' ו') מיישב את קושיית התוס', שהיסוד המחלוקת האם אומרים כי ליכא וכו' הוא האם אפשר לדון את המזיק האחד שהוא המזיק היחידי, ומה שעשה המזיק השני נחשב כטבעו של עולם המצטרף להיזק של המזיק הראשון, ולפי"ז בשור תם היה אפשר לדון אותו כסיבה טבעית המצטרפת להיזק של הבור, והיה אפשר לחייב את בעל הבור, וכן בנידון דסוגיין היה אפשר לדון שהאימורים היא סיבה טבעית המצטרפת להיזק של הבשר. (ע"ש שהאריך בזה, והובאו דבריו במ"מ לפרק הפרה.)

והתוס' מפרשים שלפי רבנן בעל השור חייב במועד חצי נזק ובתם רבע נזק – כי מסתימת הדברים נראה שבזה הם מודים לר"נ ומחלוקתם היא רק בתשלומי בעל הבור, ושתי המחלוקות בין ר"נ לרבנן הן, שלפי רבנן בעל הבור פטור לגמרי, כי התורה לא חייבה על היזק של בור רק כשנפל לבור מאליו ולא כשיש מפיל לבור, ור"נ חולק ומחייב את בעל הבור בחלקו. – והמחלוקת השנייה היא בכלל דכי ליכא וכו', שלפי ר"נ רואים שאומרים כי ליכא וכו' ממה שמחייבים את בעל הבור ברביע האחרון בשור תם, ולפי רבנן לא אומרים כי ליכא וכו', והמקור לכך הוא לא מבעל הבור אלא מבעל השור, שרואים שבעל השור פטור מלשלם את החלק של בעל הבור.

# אי בעית אימא רבי נתן איבעית אימא רבנן וכו'.

ברש"י יש שתי לשונות האם לפי האמת הוא גובה מהבשר כנגד האימורים או לא, ורש"י מסיק כפי הלישנא קמא שאינו גובה, וכן מבואר בתוס', וכ"ה בבעה"מ והרמב"ן (להלן נ"ג), וכ"פ הרמב"ם (נזק"מ ח' ב').

והנה בגמ' להלן נ"ג ב' נחלקו אביי ורבינא מה דין בשור ושור פסולי המוקדשים שנגחו ע"ש, אבל מ"מ זה פשוט בסוגיא שם שמכיון שהשור פסוה"מ פטור, אומרים כי ליכא וכו' לפי ר"נ לחייב את בעל השור השני על נזקיו, וכן פוסק הרמב"ם (נזק"מ י"ב כ"א).[[26]](#footnote-26)

– הבעה"מ מוכיח מסוגיין שלא אומרים כי ליכא וכו' בבשר ואימורים, שגם בשור ושור פסולי המוקדשים שהזיקו לא אומרים כי ליכא וכו', כי לא שייך הטעם דאנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו', ובאמת לא קי"ל כאביי ורבינא בסוגיא להלן.

– אבל הרמב"ן במלחמות חולק וטוען שהגירסא העיקרית להלן בגמ' היא "רבא" ולא "רבינא" וכן גרס ר"ח, ולפי הבעה"מ נמצא שיש סתירה בדברי רבא שהוא המרא דשמעתתא[[27]](#footnote-27), ובהכרח שיש לחלק בין הנידונים. [וכאמור גם הרמב"ם פוסק את שני הדינים הללו, ולפי הבעה"מ יוצא שזו סתירה ברמב"ם.]

– הרמב"ן מיישב את הקושיא, שיש לחלק בין מזיק אחד לשני מזיקים. – וז"ל: "איכא למימר משום דא"ל בשר בלא אימורין לא כוליה נזק ולא פלגא נזק קא עביד ואפילו בפלגא נזקא אימורין מסייעו, ודיו שמשתלם מבשר ולא שישתלם מבשר כנגד אימורין שאין הבשר בלא אימורין מזיק ואי רביע אריא אאימורין לא משתלם מבשר, אבל בשור ושור לכל חד וחד א"ל את קטלתיה שהרי הוא מזיק בלא כחו של חבירו", עכ"ל.

– ומבאר הגרנ"פ (באות תע"ט) שכוונת הרמב"ן היא שיסוד הדין דכי ליכא וכו' הוא שמייחסים את כל ההיזק למזיק האחד (וכן הוא באמת לפי הרמב"ן שהניזק אומר לו את גרמת ליה, וכנ"ל), אבל בבשר ואימורים שהם מזיק אחד ואין הבשר יכול להזיק בלא סיוע האימורים, לא שייך לראות שרק הבשר הוא המזיק בלא האימורים.

– עוד אומר הגרנ"פ שנראה ברמב"ן שכך הוא מפרש את מש"א בגמ' שכאן ר"נ מודה כי לא שייך לומר "אנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו' ", שהתוס' מפרשים שהכוונה היא לסברת הכי ליכא וכו' שנאמרה בגמ' לעיל נ"ג א' שלכך מחייבים את בעל הבור ביותר מחצי מהנזק אפילו שפלגא היזיקא עבד, אבל הרמב"ן לומד שזוהי סברא בגוף אחד שהזיק, שלא שייך בזה הכלל דכי ליכא וכו'. [ועד"ז כבר מבאר הנחל"ד בדעת הרמב"ם, שכך הוא מפרש את דברי הגמ' בסוגיין.][[28]](#footnote-28)

# תוס' ד"ה אנא.

מבואר בתוס' שגם אם אומרים שכל אחד כוליה היזיקא עבד – אומרים כי ליכא וכו', ומבאר הגרנ"פ (באות תע"ח) שאפילו שכולי היזיקא עבר מ"מ צריכים אנו לדין כי ליכא וכו', מכיון שמכל מקום יש שותף להיזק, ובלא כי ליכא וכו' לא היה אפשר לגבות ממנו יותר מחלקו.

– בעצם הנידון האם נאמר הכלל דכי ליכא וכו' גם אם אומרים כוליה היזיקא עבד – עי' במ"מ לפרק הפרה בדפים 28 (בד"ה לעולם קסבר האי כוליה היזיקא עבד) ו29.

# תודה שהזיקה גובה מבשרה ואינו גובה מלחמה וכו' ניזק אוכל בשר ומתכפר מביא לחם.

הקצוה"ח (ת"ו א') מוכיח מכאן שגם לריה"ג שאפשר למכור את שלמיו (כמבואר בפסחים צ' א') – מ"מ המכירה חלה רק על הבשר ולא על הכפרה, כי אם המכירה היא גם על הכפרה, א"כ כאן שגוף הבהמה מוחלט לניזק, היא גם תישחט וייזרק דמה על שם הניזק, והמזיק לא יצא בה ידי חובתו והוא יצטרך להביא אחרת, וא"כ הוא גם לא יתחייב בלחם.

– והנה באמת בתוס' הרשב"א בפסחים (צ' א') מבואר כמו הקצוה"ח שהמכירה אינה על עצם הכפרה אלא רק על הבשר, אבל בתור"פ (להלן ס"ו ב' ד"ה הכא) מבואר שהמכירה היא גם על הכפרה עצמה[[29]](#footnote-29), ולפי תור"פ צ"ב מדוע בנד"ד אין הגבייה גם על הכפרה.

– החזו"א (ב"ק ג' ט"ו ד"ה ואי) גם דן מדוע אין הגבייה על הכפרה (הוא אמנם לא מביא את תור"פ), והוא כותב בתחילה שבאמת אם הניזק ירצה הוא יוכל לגבות גם לעניין הכפרה, אלא שאין לו ענין בזה, מכיון שהוא לא נתחייב לנדב קרבן, וגם למכרו לאחר אפשר שאינו רשאי, זה כי כסחורה בקרבנות. – ולפי מהלך זה באמת אם הוא ירצה להדיא שע"י הגבייה תהיה גם הכפרה שלו – הוא יוכל.

– ולאחר מכן דן החזו"א שגם אם יהיה ניחא לניזק לגבות את הכפרה הוא לא יוכל, מכיון שזהו חיוב המוטל על הבעלים, וגם אם נאמר שאם הניזק יקריב לא יהיה חטא לבעלים, אבל מ"מ הבעלים יפסיד את מצוותו, מכיון שהמושג של בעל הקרבן המתכפר זהו ענין מהותי בקרבן, וכפי שרואים ששינוי הבעלים לפעמים פוסל את הקרבן, וע"י שמשתנה הבעלות של הקרבן זה נעשה קרבן אחר, וממילא הבעלים יפסיד בכך את החיוב או את המצוה שלו, ומצוה זו אינה בכלל "נכסים" שאפשר לגבות אותה. (ע"ש מש"כ עוד בזה.)

בעצם המבואר בסוגיין שהגבייה היא רק ביחס לבשר ולא על עצם הכפרה, הנה נחלקו רש"י ותוס' בתחילת הסוגיא האם חלק הבעלים הוא ממון בעלים לאחר שחיטה או לא. – ועתה, לשיטת התוס' שחלק הבעלים הוא ממון הבעלים גם לאחר שחיטה כי הקרבן הוא לעולם שלהם והשולחן גבוה לא לוקח את חלק הבעלים, פשוט שהניזק זוכה במה ששייך לבעלים.

– אך לשיטת רש"י שחלק הבעלים הוא ממונם רק מחיים אבל לאחר שחיטה הם זוכים משולחן גבוה, מה שהשולחן גבוה מזכה את הבשר לניזק אפילו שלא הוא המתכפר – זהו חידוש שיש לבארו, ואנו רואים את החידוש הזה לרש"י גם לשיטות הנ"ל שבמכירת הקרבן הלוקח זוכה רק בבשר, – שהשולחן גבוה מזכה את הבשר ללוקח.

– ובפשטות הטעם בזה הוא משום שהלוקח זכה להיות הבעלים על הקרבן כלפי תועלת הממון שיש בבעלות זו שהיא אכילת הבשר, ולכן לאחר שחיטה השולחן גבוה מזכה לו את האכילה, וכן הוא בנזיקין, שיש לניזק שעבוד בגוף הבהמה שהיא מוחלטת לו כלפי התועלת מממון זה שהיא אכילת הבשר, ושעבוד זה נשאר גם לאחר שחיטה, ולכך בעל השעבוד מקבל את זכות האכילה מהשולחן גבוה.

– אבל הגרנ"פ (באות תפ"ב) מתקשה בזה לפי רש"י – מדוע השולחן גבוה יזכה את הבשר דוקא לניזק, והוא מביא מה שביאר בזה חמיו הגר"ח שמואלביץ זצ"ל, שהנה יש בקרבן שני מושגים – מביא ומתכפר, ועל דרך המבואר בגמ' בתמורה י' א' שבמקדיש קרבן עבור חברו – שהמקדיש הוא הבעלים לעניין זה שאם נפל בו מום ופדאו שהוא מוסיף חומש, והמתכפר הוא הבעלים לעניין זה שרק הוא יכול לעשות תמורה לקרבן. – ומעתה יש לדון במקדיש קרבן עבור חברו – מי נחשב הבעלים לעניין זכות אכילת הקרבן, והגר"ח שמואלביץ נקט שהבעלים לעניין זה הוא המביא ולא המתכפר.[[30]](#footnote-30) – ואמר הגרח"ש שזוהי כוונת הקצוה"ח שהמכירה חלה רק על הבשר, שאין הפשט שיש כאן מכירה בעלמא על זכות אכילת הבשר, אלא הפשט שמכיון שהלוקח זכה בממון הקרבן מחיים, הרי שבכך הוא נעשה "מביא הקרבן", ולכן הוא זוכה בזכות אכילת הקרבן השייכת למביא הקרבן. ומה"ט גם הניזק אוכל הבשר, כי מכיון שגוף הקרבן הוחלט, הריהו נעשה בכך מביא הקרבן.

# מהו דתימא כיון דלחם הכשירא דזבח הוא לימא ליה וכו' קמ"ל דלחם חיובא דבעלים הוא.

הגרנ"פ (באות תפ"ג) מקשה מה היתה ההו"א שחיוב הבאת הלחם הוא על הניזק, והלא הדין הוא שהאומר הרי עלי תודה חייב להביא אותה ואת לחמה. – ואומר הגרנ"פ שלכן הר"ח כותב שמדובר במתנדב, כלומר שהוא לא אמר "הרי עלי תודה" אלא "הרי זו תודה", כי רק בנדר נאמר שחיוב הלחם הוא בכלל הנדר, אבל בנדבה כל חיוב הלחם הוא רק מפאת התודה, ובזה הגמ' דנה על מי מוטל חיוב זה.

# זה אומר שורך הזיק וזה אומר שורך הזיק.

הרשב"א מקשה שתי קושיות: א' – מדוע הגמ' נקטה לשון "שורך" הזיק, ולכאורה היה צריך לנקוט לשון "שורו" הזיק, כי אין הדין ודברים בין שני בעלי השוורים, אלא בין כל אחד מהם לניזק, שכל אחד מהם דוחה אותו לשני. ב' – מה החידוש בזה, ולכאורה זה פשוט שכל אחד יכול לדחותו לחברו.

# פרט לנכסי הפקר וכו' בשקדם וזכה בו אחר.

מבואר בגמ' שיש חידוש שבנכסי הפקר פטור. – ולשון הרמב"ם (נזק"מ ח' ד') היא: "וכן שור ההפקר שהזיק פטור שנאמר שור רעהו עד שיהיו הנכסים מיוחדים לבעלים. כיצד, שור ההפקר שנגח וקודם שיתפוש אותו הניזק עמד אחר וזכה בו הרי זה פטור וכו', עכ"ל. – ומבואר ברמב"ם שצריכים ילפותא מיוחדת ד"שור רעהו" ללמד שהפקר פטור.

– ומקשה הגר"ח זצ"ל (בחידושים כאן, וכן מקשים עוד אחרונים) מדוע לולא ילפותא זו הו"א ששור הפקר חייב, ולכאורה אין כאן חיוב נזיקין כי אין כאן בעלים שיתחייב בשמירה ובתשלומים. – ומזה מוכיח הגר"ח ששונה דין הגבייה מגופו בשור תם משאר דיני גבייה מנכסים, שבעלמא דין הגבייה מתחיל משעבוד-הגוף של הבעלים, וכתולדה מזה חל שעבוד על הנכסים, אבל בשור תם שורש דין הגבייה הוא מהשור, ולזה היתה הו"א שגם בשור הפקר קיים דין הגבייה הזה.

והגר"ח זצ"ל (בספרו נזק"מ ד' ד' ד"ה והנה התוס', וכ"ה בברכ"ש ז' ה') נוקט שגם אחרי שנתחדש ששור הפקר פטור, אין הפשט שנתחדש שאין הגדר שדין הגבייה בשור תם הוא לא חיובא דשור, אלא לעולם זהו חיובא דשור, אלא שזוהי גזה"כ שפרשת נזיקין לא נאמרה בשור הפקר.

– ובאמת כן נראה בראשונים שהיתה הו"א שדין הגבייה מגופו דשור תם קיימת גם בשור הפקר. – כ"כ הרא"ש שהחידוש הוא ש – "לא אמרינן משעה שנגח הוחלט לניזק". – וביתר ביאור כותב המאירי (במשנה לעיל ט' ב') שהחידוש הוא ש – "אף על פי שהתם משתלם מגופו שלא זכה בגופו הואיל ובשעת נגיחה לא היו לו בעלים", עכ"ל.

הגרנ"פ (באות תפ"ה) מוסיף על כך, שלכאורה יש להקשות על ביאור זה, איך אפשר לומר שהיתה הו"א שחל דין גבייה מגוף השור, והלא הדין הוא שכשהבעלים היה אנוס ולא יכל לשמור, שהוא פטור בשור תם, ולא אומרים שעכ"פ יוכלו לגבות מגוף השור מצד החיובא דשור, בלי קשר לבעלים. – וביותר קשה למ"ד (להלן ט"ו א') פלגא נזקא קנסא, וכפי שביארו בגמ' את טעמו של מ"ד זה – "קסבר סתם שוורים בחזקת שימור קיימי ובדין הוא דלא לשלם כלל ורחמנא הוא דקנסיה כי היכי דלנטריה לתוריה", ולכאורה כל זה טעם לפטור מצד חיוב הבעלים, אבל מדוע שלא יתחייב מדין החיובא דשור.

– ומבאר הגרנ"פ שכל ההו"א שהוא יכול ליטול את השור מצד חיובא דשור, זה רק בשור שאין לו בעלים שאז אין אנו דנים אלא על החיובא דהשור, אבל בשור שיש לו בעלים, המשמעות של גביית השור היא שיש כאן גם חיובא דהבעלים, ובמקום שהבעלים אנוס א"א שיחול דין חיובא דבעלים, וכן למ"ד פלגא נזקא קנסא זהו חידוש התורה שיש חיובא דבעלים בשור תם, מכיון שסתם שוורים בחזקת שימור קיימי. – ומוסיף הגרנ"פ שלפי זה יוצא שרק בשור שיש לו בעלים שהתורה חידשה שהוא חייב אעפ"י שסתם שוורים בחזקת שימור קיימי – מצינו שזהו קנס שקנסתו התורה לשלם פלגא נזקא כי היכי דלנטריה לתוריה, אבל בשור שאין לו בעלים לפי ההו"א הזו הניזק היה זוכה בשור מצד החיובא דהשור, ולא היה זה קנס כלל.

– ועוד אומר הגרנ"פ שלאור האמור יוצא שרק בשור שיש לו בעלים החיוב הוא רק חצי נזק, כי זהו קנס בלבד כי היכי דלנטריה לתוריה, אבל בשור שאין לו בעלים שלפי הו"א זו הוא היה חייב מדין חיובא דהשור, הוא היה גובה באמת נזק שלם כדין שאר נזקי ממון.

במה שמבואר בסוגיין שבשור הפקר הוא פטור, אין קושיא על הקצוה"ח (קנ"ה ט') הלומד שלפי התוס' להלן נ"ו ב' ד"ה המעמיד, שחיובו של מעמיד הוא משום שן ורגל אפילו שאין זו בהמה שלו – שה"ה בבהמת הפקר שהוא חייב. – כי שם היסוד הוא שבגלל שהוא מעמיד את הבהמה שם הריהו נעשה בכך אחראי על הנזק אפילו שאין הבהמה שלו – כמו שבעל הבהמה אחראי על נזקיה, וכפי שביארו האחרונים. (עי' בזה בחזו"א ב"ק א' ז', ובדברי יחזקאל מ"ט ב', וכן בברכ"ש א' ג', ובחידושי הגרנ"פ באות תפ"ז. – וע"ע בזה במ"מ לפרק הכונס בדף מס' 5.)

# נגח ואח"כ הפקיר.

מבואר במאירי ובמהר"י כץ (בשיטה) שלפי ר"ע שיוחלט השור, לא נאמר דין זה דנגח ואח"כ הפקיר בשור תם, כי מכיון שהשור מוחלט לניזק שוב א"א להפקירו ולהקדישו.

– והים התלמוד והחזו"א (ג' ט"ז) טוענים שכך הדין לפי ישמעאל שיושם השור, עפ"י התוס' להלן ל"ג ב' (ד"ה משום) שבקדושת דמים שאינה מפקיעה מידי שעבוד, גם לר' ישמעאל אין ההקדש חל מדאורייתא מחמת השעבוד לניזק – כשם שבמכרו אינו מכור מה"ט, ומה"ט גם אין ההפקר חל לר' ישמעאל. –ואמנם הים התלמוד כותב שמ"מ יש להעמיד דין זה גם לר' ישמעאל, כמבואר בהערה.[[31]](#footnote-31)

במה שמבואר בסוגיין שהפקר לאחר הנגיחה מועיל להיפטר בין מסקילה (לר' יהודה) ובין מנזיקין, מתקשים האילת השחר וכן הגרד"ל שליט"א (בשיעורים והערות על סדר הדף), שהנה דין זה בוודאי נאמר גם בשור מועד שהוא חיוב ממון ולא חיוב קנס (ובראשונים הנ"ל מבואר שדין זה נאמר דוקא בשור מועד כדלעיל), ובשלמא ביחס לחיוב הסקילה התלוי בפסק דין של הב"ד, מובן שיש משמעות לכך שבהפקיר קודם ההעמדה בדין הוא נפטר, וכן בחיוב קנס חיובו חל רק כשהב"ד מחייבים אותו, אבל בחיוב ממון שאינו קנס צ"ב מה המשמעות של מה שנעשה לאחר הנגיחה, והלא כבר חל חיוב הממון שלו לגמרי[[32]](#footnote-32), ומאי נפק"מ שהב"ד עוד לא פסקו זאת.

– הגרד"ל דן לבאר זאת לפי המבואר בחזו"א (אה"ע כ"ז סוס"ק ח') לעניין חיובי ממון שאינם נגבים בבבל, שהמזיק יודע שהוא חייב כי בעצם זהו חיוב ממון ולא חיוב קנס, ורק שאין ב"ד שיפסקו זאת, שהחזו"א כותב עפ"י מה שהוא מוכיח מהגמ' להלן פ"ד א' (ע"ש) ש – "אפילו במידי דלא תלי בשיקול הדעת, אינו חייב כל זמן שלא חייבוהו ב"ד, דיכול לומר אולי ב"ד אחר יזכני, ולא שייך אל השופט אשר יהיה בימים ההם כיון שאין יכול לדונו", עכ"ל החזו"א. – ומבואר בדבריו דבר חידוש, שגם כשהמזיק יודע שיש עליו חיוב ממון, מ"מ הוא לא חייב לשלם בפועל לפני ההעמדה בדין.

– ולפי"ז מחדש הגרד"ל בנגח ואח"כ הפקיר, שמכיון שקודם העמדה בדין אין לו חיוב לשלם בפועל, לכך נאמר בגזה"כ שאם קודם שחל "החיוב בפועל" הוא הפקיר את השור – פוקע חיוב הממון שלו והוא פטור לגמרי.

– ומ"מ כותב הגרד"ל שבקצוה"ח (בסי' א' סוס"ק ז') מבואר לעניין חיובים שב"ד לא גובים בבבל, שהמזיק מצד עצמו חייב לשלם אותם – דלא כחזו"א. – וז"ל: "אבל גבי ממון אף על גב וכו' דאין הב"ד דנין אותו עכשיו אבל הוא גזלן אם אינו משלם, דלא איברי סהדי אלא לשקרי וב"ד אין צריך אלא להציל את עשוק מיד עושקו", עכ"ל. – ולפי הקצוה"ח נשאר הגרד"ל בקושייתו הנ"ל, מה המשמעות של ההפקר לאחר שחל חיוב הממון.

– האילת השחר כותב שמכח הקושיא האמורה – מה המשמעות של ההפקר לאחר שחל החיוב ממון – בהכרח צ"ל, שבנגח ואח"כ הפקיר הוא לא נפטר לגמרי מהחיוב נזיקין, אלא המדובר הוא רק כלפי גביית הב"ד, שהב"ד לא יכולים לגבות ממנו את ההיזק.[[33]](#footnote-33)

ידוע מה שהגרש"ש (בסי' א', ומביאו הגרש"ר א' ג') טוען שהנה רואים בסוגיין שבהפקיר את שורו לפני שהוא נגח הוא בוודאי פטור (והנידון של ר"י ורבנן הוא רק בהפקיר אחר שנגח), גם באופן שהוא פשע בשמירתו מתחילה ואחר שהשור יצא מרשותו הוא הפקירו. – ומזה מוכיח הגרש"ש שהמחייב בהיזק של ממונו זה לא הפשיעה בשמירה, כי לפי"ז עליו להתחייב מחמת הפשיעה שמתחילה, אלא המחייב הוא מה שזה ממונו המזיק.

– ואילו הגרנ"פ (באות תפ"ח) טוען שבפשע בשמירתו ואח"כ הפקיר את שורו שהוא פטור, זה גם לפי הטעם שהמחייב בנזיקין הוא אי-השמירה, כי מ"מ מאחר והפקירו הו"ל נגיחת פטור, ונתחדש שנגיחת פטור לא מחייבת. – אבל הגרנ"פ דן באופן שאחר שפשע בשמירתו והשור יצא, הוא מכרו לאחר בקניין סודר שאין כאן נגיחת פטור, ובאופן שלא היתה שהות ללוקח לשמור על השור, ואומר הגרנ"פ שזה תלוי בחקירה הידועה בחיוב ממונו המזיק. – שאם חיובו מחמת שממונו הזיק – הרי כאן אין זה ממונו, אבל אם זה תלוי בפשיעה בשמירה – לכאורה כאן היתה פשיעה בשמירה, ואין כאן נגיחת פטור, והוא יתחייב. – ומסיים הגרנ"פ שמ"מ זהו חידוש גדול שלומר שהוא חייב בזה.

# אמר ר' יהודה אפי' נגח ואח"כ הקדיש נגח ואח"כ הפקיר פטור וכו'.

הנה להלן מ"ד ב' מובאת מחלוקת רבנן ור' יהודה בנגח ואח"כ הפקיר, שרבנן למדים מייתור מילת "שור" בפרשה שבנגח ואח"כ הפקיר חייב סקילה, ור"י לומד מקרא ד"והועד בבעליו והמית" שהוא פטור. – וכאן רבינא מביא את דברי ר' יהודה בהקשר זה שגם בנזיקין הוא פטור בכה"ג, ובפשטות זה משום שלמדים נזיקין מסקילה.

– ואומרים הראב"ד והרא"ש בשם רבינו מאיר שגם רבנן החולקים שם, מודים כאן שלעניין נזיקין הוא פטור. [וכן רואים ברמב"ם שהוא פוסק (נזק"מ י' ו') לעניין סקילה שגם שור שאין לו בעלים נסקל, אבל לעניין נזיקין הוא פוסק (נזק"מ ח' ד') שבנגח ואח"כ הפקיר פטור.] – הראב"ד כותב שלפי רבנן יש מקור לפטור בכה"ג בנזיקין, שנאמר "ומכרו את השור החי וחצו את כספו" – שרק כשיש לו בעלים בשעת ההיזק הוא חייב.

– הרא"ש לא כותב מה המקור של רבנן לחייב. – הגר"ח זצ"ל (בחידושים כאן) אומר שהרא"ש לומד שגם בשור שהרג אדם כל מה שהם מחייבים זה רק סקילה ולא כופר, ולעניין כופר הם מודים לדרשת ר"י שהוא פטור, וממילא הם למדים לפטור תשלומי נזיקין מכופר. (וכ"כ הרש"ש.)[[34]](#footnote-34)

# עד שתהא מיתה והעמדה בדין וגמר דין שוין כאחד.

ברש"י בד"ה למעוטי ובד"ה והועד, מדייק הגר"א (ת"ו א') שצריך שיהיה בעלים אחד משעת נגיחה עד שעת הגמר דין, ולפי"ז אם הוא הפקיר בינתיים וחזר וזכה בו הוא פטור, וכ"כ לדינא גם הנמוק"י (על המשנה ט' ב'), אבל הטוש"ע (ת"ו ג') אומרים שאם הוא חזר וזכה אחר שהפקיר קודם העמדה בדין הוא חייב, ומבאר הגר"א שלפי הטוש"ע הוא פטור רק אם השור היה הפקר בשעת המיתה וההעמדה בדין, אבל אין זה פוטר אם ביני וביני הוא היה הפקר.

נידון נוסף בראשונים בעניין זה, שהנה רואים ברש"י שצריך שיהיה בעלים אחד משעת נגיחה עד שעת העמדה בדין, ומשמע מזה שאם הוא מכר לאחר באמת הוא פטור. – כן מדייק הרש"ש, והוא מוכיח כן עוד מרש"י להלן מ"ד ב' ד"ה אם, וכן מרש"י להלן צ"ח ב' (ד"ה מכור), המביא את הדין דסוגיין לעניין מכרו. (וכן מעמידים הגרנ"פ (באות תצ"א) והגרד"ל (בשיעורים והערות על סדר הדף).)

– הגרש"ר (בסי' א' אות ו') דן לומר שלפי רש"י רואים שהגדר של פטור זה לפי רש"י הוא בדין חיוב הבעלים ולא בדין חיוב השור, כי כלפי השור לכאורה מאי נפק"מ שנתחלפו הבעלים. – אלא שהוא מקשה על כך שעיקרו של דין זה נאמר לעניין פטור מסקילה, ודין הסקילה הוא בוודאי דין חיובא דהשור (שהרי אפילו כשהבעלים שמר עליו והוא יצא לאונסו של הבעלים והרג, מ"מ יש דין סקילה). – גם הגרנ"פ (באות תצ"א) מביא שיש שרצו לומר שזהו דין בחיובא דהבעלים, והוא טוען את הטענה האמורה שסקילה היא חיובא דשור, ומזה מוכח שזהו בוודאי דין בחיובא דהשור, אלא שזוהי גזה"כ בפני עצמה בחיוב זה דהשור, שהוא פטור אם זה לא בבעלים אחד.

וכל זה בשיטת רש"י, אבל כמה ראשונים חולקים על רש"י ומחייבים במכר את השור אחר הנגיחה:

– הרשב"א טוען שאם תאמר שבמכר הוא פטור, א"כ גם כשהבעלים ימות והשור ייפול לפני היורשים הוא יהיה פטור, וזה פשוט שהוא חייב[[35]](#footnote-35). – עוד טוען הרשב"א שאם במכר פטור, א"כ ליתני נגח ואח"כ מכר פטור. ומזה הוא מוכיח שמה שאמרו שצריך שיהיו המיתה והגמ"ד שווים כאחד, הכוונה היא שהם יהיו שווים בזה שיש לו בעלים.

– גם רבינו יהונתן (בשיטה) נוקט שבמכר אינו נפטר, והוא מבאר שההבדל בין מכר להפקיר הוא שבמכר עדיין שם הבעלים הראשונים עליו.

– עד"ז כותב תור"פ שהכוונה במש"א שצריך שיהיה לו בעלים עד שעת הגמ"ד, היא לאפוקי רשות פטור דהפקר או הקדש, כי אם לא תאמר כן, כל אחד יוכל למכור שורו לאחר לאחר שהוא הזיק ולהיפטר.

– וכ"כ גם הטוש"ע (ת"י ד') שבמכר והוריש חייב.

הגרש"ר (א' ז') מתקשה בדברי הטוש"ע, שמצד אחד הם פוסקים שבמכר הוא חייב, אבל הם גם פוסקים (בסע' ג') לעניין אופן שזכו בו אחר ההפקר קודם העמדה בדין – שאם אחר זכה הוא פטור, ואם הבעלים עצמו זכה הוא חייב. – והנה בהכרח אין לומר שהחילוק בין מכר לבין זכה בו אחר לאחר ההפקר, הוא על דרך שיטת רש"י הנ"ל (במחלוקת הראשונה שהובאה מקודם) – שצריך שיהיה לשור בעלים משעת הנגיחה ועד ההעמדה בדין, כי הלא הטוש"ע פוסקים לעניין זכה הוא לאחר שהפקירו קודם העמדה בדין שהוא חייב, וכפי שביאר הגר"א הנ"ל שאין נפק"מ במה שביני וביני לא היה זה שווים כאחד, אלא זה תלוי רק בשעת הנגיחה וההעמדה בדין והגמ"ד, וא"כ צ"ב מה החילוק בין מכר לבין זכה בו אחר.

– ואומר הגרש"ר שרואים בטוש"ע שהם למדו על דרך רש"י שאין הפשט שיהיו הנגיחה והגמ"ד שווים אחד ביחס לזה שלא תהיה כאן רשות פטור כמש"כ תור"פ, אלא הכוונה שצריך שיהיה כאן אותו בעלים, והסיבה לחייב במכר היא משום שהמוכר בא מכוחו, ולכן זה נחשב שהיה כאן בעלים אחד, משא"כ כשהאחר זכה מההפקר. – ועד"ז כבר מבאר החידושי הגהות (על הטור).

# חוץ מרשות המיוחדת למזיק דאמר ליה תורך ברשותי מאי בעי.

בפשטות גדר הטענה "תורך ברשותי מאי בעי" הוא שאין חובת שמירת נזיקין ברשות המזיק. – הגרנ"פ (באות תצ"ו) מוכיח כן מהתוס' בסנהדרין ע"ו ב' (ד"ה רוצח) האומרים שאדם שהזיק אדם שנכנס לרשותו והמזיק לא ידע ממנו, זהו פטור של אונס גמור. – ולכאורה הכוונה שברשות המזיק אין לו חובת שמירה וממילא אומרים שלא הוי ליה לעיוני.

– אבל הברכ"ש (בסי' ט"ו) [מובא בשיעורי הגרש"ר (מכות ח' א' אות של"ג) ובחידושי הגרנ"פ (שם)] מדייק ברמב"ם גדר אחר, כי הנה לשון הרמב"ם (נזק"מ א' ז') היא: "אם נכנס הניזק לרשות המזיק והזיקתהו בהמתו של בעל הבית הרי זה פטור על הכל שהרי הוא אומר לו אילו לא נכנסת לרשותי לא הגיע לך הזק, והרי מפורש בתורה ושלח את בעירה ובער בשדה אחר[[36]](#footnote-36)", עכ"ל.

– ואם נאמר שגדר הפטור ברשות המזיק הוא שאין שם דין שמירה, לא מובן למה הרמב"ם הוצרך להוסיף את המשפט "שהרי הוא אומר לו אילו לא נכנסת לרשותי לא הגיע לך הזק". – ומזה נראה שהרמב"ם לומד שגדר הפטור ברשות המזיק הוא שמכיון שהניזק גרם לעצמו במה שהוא הביא את עצמו לרשות המזיק, אנו אומרים שחסר בעצם שם המזיק של בעל הרשות על ההיזק שהוא עשה (כן מבאר זאת הגרש"ר), וכן מביא הברכ"ש בשם הגר"ח זצ"ל.

# תוס' ד"ה חצר.

דברי התוס' יבוארו להלן על דברי הגמ' (בדף המ"מ הבא).

# אילימא דאזקיה תורא דמשאיל לתורא דשואל.

תור"פ כותב שלכך הגמ' דיברה דוקא על שואל ולא על שאר השומרים, כי באים להקשות ששואל חייב גם באונס.

# אילו אזיק בעלמא בעית לשלומי את השתא דאזקיה לתורא דידך בעינא לשלומי.

נחלקו הראשונים האם הבעלים חייב כשהוא מסר את בהמתו לשומר:

– הנמוק"י בריש מכילתין כותב שמש"א במשנה "ושמירתן עליך" בא לאפוקי שני אופנים שבהם הוא פטור, הא' – "היכא דמסרינהו לאחרינא לנטורינהו כדחזו ופשע בהן שומר", והב' – "היכא דנטרינהו כאורחייהו והזיקו". – ומבאר הנמוק"י מה הטעם שהבעלים פטור כשהוא מסר לשומר: "שאין אתה חייב בנזקיהן אלא בזמן ששמירתן עליך ופשעת בשמירתן עד שהזיקו", עכ"ל.

– אבל הראב"ד בהשגות (נזק"מ ד' ד') מסתפק בזה. – מתחילה נראה שם שהוא פוטר את הבעלים אפילו באופן שהוא יודע שהשומר פושע בשמירה, ולאחר מכן הוא חוזר ודן לחייב את הבעלים, כלומר שהדין הוא שרצה מזה גובה רצה מזה גובה – והבעלים ילך וידון עם השומר (כמבואר באו"ש נזק"מ ד' י"א בדעת הראב"ד, וע"ע בזה במ"מ פרק הכונס בדף מס' 5).

– ואומר הגרנ"פ (לעיל ב' א' באות ג') שהצד של הראב"ד שהבעלים לא נפטר במסירה לשומר הוא מכיון שמ"מ ממונו הוא זה שהזיק, וביאור הדבר הוא כפי הצד באחרונים שהמחייב בנזיקין הוא עצם מה שממונו הזיק, ורק שהשמירה היא הפוטר, וכאן אפילו שהבעלים לא פשע בהיזק, אבל אין מה שיפטור אותו, כי שמירה לא היתה כאן מכיון שהבהמה לא היתה שמורה לא ע"י השומר ולא ע"י הבעלים, וגם אין כאן פטור של אונס מכיון שהבעלים היה יכול לשמור אותה בעצמו ולא למסרה לשומר.

– ולפי הצד של הראב"ד שהבעלים פטור אומר הגרנ"פ (לעיל שם, ובסוגיין באות תצ"ח) שרואים שיש הבדל בין הנמוק"י לראב"ד, כי הנמוק"י פוטר מטעם שהבעלים לא פשע בזה, והוא נחשב כאנוס – וכלשונו הנ"ל בטעם דין זה, וכן משמע ממה שהנמוק"י מדמה את זה לציור השני שלו שהבעלים שמר כדרכו ואעפ"כ היא יצאה והזיקה, שגם שם הפטור הוא מטעם אונס. – ולפי"ז לו יצויר שהבעלים יידע שהשומר פשע הוא באמת יתחייב. – אבל לפי צד זה של הראב"ד מבואר שגם כשהבעלים יודע שהשומר פשע הוא פטור, ורואים מזה גדר אחר, שע"י השמירה פקע מהבעלים דין "שמירתן עליך", כי המושג של הבעלים לעניין נזיקין לא תלוי בבעלות הממונית אלא במי שהבהמה תחת ידו.

– הגרנ"פ (בסוגיין) מתקשה לפי הצד של הראב"ד שאפשר לגבות גם מהבעלים, מדוע באופן שהשור של המשאיל הזיק את השור של השואל, המשאיל פטור כי השואל בלא"ה חייב גם על מה שבהמת המשאיל הזיקה אחרים, והלא מ"מ גם הבעלים חייב על היזק זה, ומצד זה יש לחייבו לשלם לשואל.

– והגרנ"פ מחלק שכל דברי הראב"ד אמורים רק ביחס למה שבהמתו הזיקה אחרים, אבל באופן שבהמת השואל הוזקה בוודאי שהבעלים פטור, כי בעצם השומר קיבל ע"ע לשמור את הבהמה שלא תזיק, ושמירה זו פוטרת את הבעלים, ואם השומר לא שמר כדינו ובהמתו היא זו שהוזקה, הרי"ז כמו איהו דאזיק אנפשיה שבוודאי אחריות ההיזק היא רק על השומר. (זו כנראה כוונת הגרנ"פ שם, ע"ש בהערה 431.)

# לעולם דאזקיה תורא דמשאיל לתורא דשואל והכא במאי עסקינן וכו' ולא קבל עליו שמירת נזקיו.

הגרנ"פ (באות תצ"ט) דן מה הדין כשהשור של המשאיל הזיק את הפירות של השואל, האם הוא חייב בשו"ר. – ותחילה הוא אומר שכאן השואל הקנה למשאיל מקום בחצרו לשורו, וא"כ לכאורה זה תלוי במחלוקת רש"י ותוס' להלן בסוגיין בחצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולניזק לפירות, שלרש"י הוא חייב ולתוס' הוא פטור.

– אבל לאחר מכן אומר הגרנ"פ שכאן יש לפטור לכו"ע לפי מש"כ הרא"ש להלן נ"ח א' לעניין נפלה לגינה באונס, שמשלם רק מה שנהנית ולא מה שהזיקה, ואומר שם הרא"ש שאפילו שהבעלים יכול להוציאה משם מ"מ הוא פטור מדין שו"ר כי דה"ושלח" וה"ובער" נאמרו לפני שהיא מגיעה לשדה חברו כשהוא פושע בעצם השילוח (וע"ע בזה במ"מ לפרק הכונס בדף מס' 11). – ולפי"ז טוען הגרנ"פ שמכיון שהשואל הכניס את השור לחצרו אין כאן "ושלח" "ובער" מצד הבעלים.

תור"פ מקשה למה לא העמידו שהשור של המשאיל הזיק שור דעלמא, וכשהשומר קיבל עליו שמירת נזקיו שהוא נכנס תחת הבעלים להתחייב. – והוא מתרץ שני תירוצים: א' – דין זה הוא משנה להלן בדף מ"ד ב' וא"כ לא צריך ללמוד זאת מהדיוק של המשנה ד"כשהזיק חב המזיק", והגם שהיה אפשר ליישב זאת ש"תני והדר מפרש" – מ"מ הגמ' העדיפה לתרץ תירוץ יותר טוב. ב' – משמע בלשון הברייתא "שהזיקה בהמה ברשותן" – שההיזק היה ברשות השומרים, דהיינו שהזיק השור של השומר את השור של בעה"ב או להיפוך.

# תוס' ד"ה ולא קבל.

כוונת התוס' שהיתה הו"א שרק ביחס להיזק של אחרים לא קיבל השואל את שמירת נזקי השור, אבל ביחס לעצמו הוא קיבל את שמירת נזקי השור כלפי זה שהמשאיל ייפטר, קמ"ל שהשואל לא קיבל גם את שמירת הנזקין ביחס לעצמו. וכן מבאר הגרנ"פ (באות תצ"ח).

# אימא סיפא נפרצה בלילה וכו' פטור הא ביום חייב הא לא קבל עליו שמירת נזקיו.

הראשונים מתקשים מדוע הגמ' הבינה בפשיטות שבסיפא מדובר על השומר, והלא הגמ' העמידה את הרישא שתם משלם ח"נ ומועד נ"ש – ביחס לחיוב המשאיל, וא"כ גם בסיפא נאמר כן.

– הרשב"א והתורא"ש (בשיטה) ותור"פ מתרצים שהגמ' הבינה שהמשאיל פטור גם ביום מכיון שהוא לא היה שם והוא לא ידע שנפרצה. – תור"פ מוסיף לבאר זאת על דרך התירוץ השני של התוס' להלן נ"ה ב' (בד"ה נפרצה) שהחילוק בין נפרצה ביום לנפרצה בלילה הוא שבלילה אין לו חיוב לטרוח לחזר אחריה, ועפ"י זה כותב תור"פ שרק השומר שיודע שביום היא נפרצה יכול לחזר אחריה. (ולכאורה עד"ז היה אפשר להעמיד את הטענה הזו גם לפי התירוץ הראשון של התוס' שם, שביום אית ליה קלא ומסתמא הוא ידע משא"כ בלילה, שגם חילוק זה שייך רק ביחס לשומר, וכן לומד הגרנ"פ (באות תק"א).)[[37]](#footnote-37)

# הכי קאמר אם קבל עליו שמירת נזקיו חייב וכו'.

דעת הרמב"ם (נזק"מ ד' י') בפשטות שבסתם השומר מתחייב בשמירת נזקיו, ורק כשהוא אומר במפורש שהוא מתחייב רק בשמירת גופו ולא בשמירת נזקיו הוא חייב. – ואילו הראב"ד בהשגות חולק וטוען שגם בסתם הוא פטור משמירת נזקיו, אא"כ התנו על כך במפורש. (והראב"ד לבסוף דן שאולי גם הרמב"ם התכוון לכך.) – הרא"ש (בסוגיין) והרשב"א (מ"ה ב') נוקטים כמו הרמב"ם שגם בסתמא הוא חייב.

– הברכ"ש (בסי' ט') דן בדעת הרמב"ם האם חיובו בסתם הוא מעצם דיני השמירה, או שאין זה מדיני השמירה שלו, ורק שבסתמא אומרים שיש לו דעת להתחייב בחיוב נוסף של נזיקין. – והאבהא"ז (נזק"מ א' א', ד' ד') לומד שמכיון שהבהמה ברשות השומר לכן לפי הרמב"ם גם בסתמא הוא חייב בנזקיה, ע"ש.[[38]](#footnote-38)

# אמר לך רבי אלעזר ותסברא מתניתא מי לא פליגי וכו' קשיא אהדדי כי תניא ההיא וכו'.

התוס' (י"ג ב' ד"ה חצר) מעמידים שתי גירסאות ושתי דרכים במהלך הסוגיא, האם יישוב הברייתות הוא דברי הגמ' או שזה מדברי ר"א גופיה:

לפי הדרך הראשונה בתוס' גורסים כפי הגירסא שלפנינו "ותסברא מתניתא מי לא פליגי" שהגמ' מעמידה שלפי ר"א אפשר לומר שזוהי מחלוקת בין הברייתות האם בחצר השותפין חייב בשו"ר או לא, ולאחר מכן הגמ' אומרת יישוב על הסתירה בין הברייתות, שבמיוחדת לפירות ולא לשוורים הוא חייב, ובמיוחדת לפירות ולשוורים הוא פטור, ויישוב זה ניתן בוודאי להיאמר לשיטת רב חסדא, אבל לשיטת ר"א הגמ' מסתפקת בזה, האם ר"א פטר רק במיוחדת לפירות ולשוורים או גם במיוחדת לפירות ולא לשוורים וכקושיא דר' זירא.

– ולפי הצד של הגמ' שר"א פטר גם במיוחדת לפירות ולא לשוורים, בהכרח צ"ל לפי ר"א שזוהי מחלוקת בין הברייתות, כי אם אין מחלוקת בין הברייתות ולפי שתי הברייתות הוא חייב במיוחדת לפירות ולא לשוורים, יצא שר"א הוא דלא כחד, ונמצא שהיישוב של הברייתות הוא לא מדברי ר"א, כי אם היה זה מדברי ר"א, בהכרח שהוא פוטר רק במיוחדת לפירות ולשוורים, והגמ' לא היתה מסתפקת מהי דעתו בזה. (כל זה מבואר טפי בתור"פ בדף י"ד א' ד"ה אמוראי.)

– ובתוס' נראה שהם נוקטים בפשיטות לפי מהלך זה, שכשהגמ' העמידה שלפי ר"א יש מחלוקת בין הברייתות, המחלוקת היא במיוחדת לפירות ולא לשוורים כפי שאמרו בסוף הסוגיא – שר"א סובר כר' זירא שמכיון שהיא מיוחדת לפירות לשניהם זה סיבה לפטרו, ורב חסדא סובר כאביי שמכיון שאינה מיוחדת להם לשוורים הוא חייב, ורק לפי המהלך השני התוס' נדחקים להעמיד שתחילת הסוגיא היא לא כמו סופה. – עד כאן הוא ביאור הדרך הראשונה בתוס'.

ולפי הדרך השנייה בתוס' [וכן פירש ר"ח], גורסים "ותסברא מתניתין מי פליגי" – שר"א בעצמו בא לומר שאין כאן מחלוקת, והוא בעצמו אמר את היישוב על הסתירה בברייתות, ולפי"ז יוצא שבהכרח ר"א פטר רק במיוחדת לפירות ולשוורים, וזה לא כמו הצד של הגמ' בסוף הסוגיא שר"א סובר כמו ר' זירא ולפי"ז הוא פטר גם במיוחדת לפירות ולא לשוורים, וכן לפי סוף הסוגיא חייבים לומר שהברייתות חולקות, כי אל"כ יצא שר"א הוא דלא כחד.

רש"י גורס כפי הגירסא הראשונה של התוס', שר"א גופיה מעמיד שזו מחלוקת בין הברייתות, והגמ' היא שהעמידה את הברייתות כסתירה, והגמ' יישבה שכאן מדובר במיוחדת לפירות ולא לשוורים וכאן במיוחדת לפירות ולשוורים, ואין זה מדברי ר"א גופיה.

– ואומר הגרנ"פ (באות תק"ד) שמ"מ יש הבדל בין רש"י לתוס' (בגירסא הראשונה) בהעמדת המחלוקת בין הברייתות לפי ר"א, שהנה בתוס' כאמור נראה שלפי ר"א המחלוקת היא במיוחדת לפירות ולא לשוורים, והמחלוקת היא כמחלוקת ר' זירא ואביי, ולפי"ז בפונדק הגמ' הבינה מתחילה שהוא מיוחד לפירות ולא לשוורים, אבל רש"י כותב בביאור הדין דבפונדק חייב: "ולא הוי כרה"ר דהואיל ואינו מיוחד לבני רשות הרבים אלא לאותן הדרין בו כשדה אחר קרינן ביה שהרי ע"י שכירות הם דרים שם", עכ"ל.

– ומשמע ברש"י שהטעם שבפונדק הוא חייב הוא מפני שזה נחשב רשות הניזק במה ש"על ידי שכירות הם דרים שם"[[39]](#footnote-39) – וזה לא כמו רה"ר שאין שם רשות קניינית לניזק, ולכן הוא חייב אפילו שגם למזיק יש שם רשות, ולפי"ז הוא חייב גם במיוחדת לפירות ולשוורים.

– והגרנ"פ שם נוקט שהטעם של הברייתא הפוטרת בזה הוא משום שיש שם גם רשות למזיק, וכן לפי מש"א לבסוף שאין מחלוקת בין הברייתות ובמיוחדת לפירות ולשוורים לכ"ע פטור, הטעם הוא משום שיש גם רשות למזיק ולכן אין זה נחשב רשות הניזק.

– אבל להלן יבואר המהלך של ר' אריה ליב (בח"א סי' ס"ה) שהטעם לפטור לשיטת רש"י במיוחדת לפירות ולשוורים, הוא לא מכיון שע"י שיש רשות למזיק אין זה נחשב רשות הניזק, אלא לעולם זה נחשב רשות הניזק, ורק שמ"מ ישנו פטור נוסף דרה"ר, וה"נ מה שיש שם רשות למזיק מחשיב זאת כמו רה"ר.

# תוס' ד"ה מי.

המהר"ם והמהרש"א מבארים שבלא לזה ולא לזה לשוורים ולחד לפירות זה נחשב חצר השותפים כי הם שותפים בה לדברים אחרים.

# מתקיף לה רבי זירא כיון דמיוחדת לפירות הא בעינן ובער בשדה אחר וליכא. א"ל אביי וכו'.

ר' אריה ליב (ח"א סי' ס"ה) כותב שבר' זירא רואים שהוא סבר שחסר בשם רשות הניזק עד כמה שיש גם רשות למזיק להניח שם את פירותיו – אפילו שאין לו רשות להכניס שם את שווריו.

– ובדעת אביי החולק, דן ר' אריה ליב, האם אביי סובר שבאמת נכון הוא שכאשר יש רשות גם למזיק זה מחסר את שם רשות הניזק, אבל זה רק כשיש רשות למזיק להניח שם את הדבר המזיק ולא כשיש לו רשות להניח שם הדבר הניזק. (– וכך הוא לומד בשיטת התוס'.) – או שאביי סובר מה שיש שם רשות למזיק לא מגרע משם רשות הניזק מאחר ומכל מקום גם לניזק יש רשות להניח שם את פירותיו. ורק שאביי סובר שכשיש למזיק גם רשות להכניס שם את שווריו אזי הוא פטור מטעם אחר – דהו"ל כרה"ר, ושו"ר פטור ברה"ר. (וכן הוא לומד בשיטת רש"י.) – ועניין זה יבואר להלן באורך.

# אילימא לא לזה ולא לזה כלל אלא דאחר והא בעינא ובער בשדה אחר וליכא.

מבואר כאן בגמ' שבחצר שאינה לא של המזיק ולא של הניזק, אין חיוב שו"ר, מכיון שאין זה בכלל "ובער בשדה אחר", וכן מבואר בגמ' להלן כ"ג א', והרא"ש בסוגיין פוסק כן להלכה. (הרא"ש גם מביא שיש בזה מחלוקת בירושלמי.)

– מכאן מקשה הפלפולא חריפתא (בסוגיין באות צ', ולהלן בפ"ב סי' ט' אות א') על דברי הרי"ף הידועים בריש מכילתין, שהטעם ששו"ר פטורים ברה"ר הוא משום שזה אורחייהו, והרא"ש שם (בסי' א') מביאו והוא מתקשה בדבריו שלכאורה הטעם ששו"ר פטורים ברה"ר הוא מגזה"כ ד"ובער בשדה אחר", והוא מיישב שהרי"ף בא לבאר את הטעם הפסוק. – ומקשה הפלפולא חריפתא שברשות שאינה של שניהם אין זה אורחייהו, ע"ש (בדבריו בפ"ב) מש"כ ליישב בזה, ועי' בחידושי הגרנ"פ (בסוגיין באות תק"ה) שחיזק וביאר את דבריו.

– והנה הרא"ש שם כותב נפק"מ לפי הרי"ף שטעם הפטור של שו"ר ברה"ר הוא מכיון שזה אורחייהו, – לאופן שהיה עץ ארוך מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו ברה"י, והבהמה דרסה עליו ברה"ר ובכך היא שברה כלים ברה"י, שהוא פטור מכיון שדרכה ללכת ולדרוס ברה"ר. – והיש"ש (בסי' ד') מקשה על כך שבהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י היא חייבת ח"נ (להלן י"ט א'), והוא מחלק שהתזת צרורות אינה אורחיה גמור, ולכן בזה חייב. – ודבריו צ"ב כפי שמקשה ר' אריה ליב (ח"א סי' ס"ה) כי הלא הדין הוא שצרורות פטור ברה"ר, ולפי הרי"ף לכאורה בהכרח טעם הפטור הוא משום שזה אורחייהו, וא"כ ממנ"פ למה כשהיזק ההתזה נעשה ברה"ר הוא פטור וכשהוא נעשה ברה"י הוא חייב.

ר' אריה ליב (בח"א סי' ס"ה) כותב לבאר את דעת הרי"ף, שיש שני פטורים הנלמדים מהדין ד"ובער בשדה אחר", פטור אחד הוא שבמקום שאינו רשות הניזק אין חיוב שו"ר, ודין זה קיים גם בחצר שאינה של שניהם, ופטור נוסף הוא שברה"ר שו"ר פטור מכיון שזה אורחייהו, וזהו דין לעצמו, והנפק"מ בזה היא כמש"כ הרא"ש לעניין עץ ארוך, שהנה מצד הפטור שאין זה רשות הניזק אין לפטור בזה, מכיון שהדבר הניזק היה ברשות הניזק, וכל הפטור בזה הוא רק מצד הדין השני שאין חיוב שו"ר ברה"ר כאשר זה אורחייהו. – ואומר ר' אריה ליב נפק"מ לפי"ז, באופן שיהיה עץ ארוך בחצר שאינה של שניהם והיא תדרוס עליו ותזיק כלים ברשות הניזק, שהוא באמת יהיה חייב, כי לא שייך כאן הטעם דאורחייהו.

לפי יסוד זה כותב ר' אריה ליב ליישב את הקושיא מהתיזה צרורות, ולבאר את חילוקו הנ"ל של היש"ש שצרורות לאו אורחייהו גמור. – שמצד הפטור שהוא חייב רק ברשות הניזק, הרי זה תלוי אם ההיזק נעשה ברשות הניזק או לא. – ומצד הפטור הנוסף של רה"ר, מכיון שפטור זה תלוי במה שזה אורחייהו, הרי שעלינו לדון ביחס למזיק – שאם המזיק נמצא ברה"ר הריהו פטור, אפילו שהניזק אינו ברה"ר.

– ולפי"ז הוא מבאר שבצרורות שכתב היש"ש שאין זה אורחייהו גמור, אין לפטור מצד הדין השני שברה"ר פטור, ועלינו לדון רק מצד הפטור הראשון שחיוב שו"ר הוא רק ברשות הניזק, ופטור זה תלוי כאמור בדבר הניזק, שאם הוא ברשות הניזק הוא חייב, ולכך יש חילוק בהתיזה צרורות בין אם הדבר ניזק נמצא ברשות הניזק או ברה"ר.

ושם בהמשך דבריו, מדייק ר' אריה ליב ברמב"ם (נזק"מ א' ח') שבחצר השותפין אין לפטור בשו"ר מצד שחסר בשם רשות הניזק מחמת מה שזה גם רשות המזיק, אלא לעולם מכיון שזה גם רשות הניזק יש לחייב, (והוא תולה בנידון זה את מחלוקת הראשונים לעניין מיוחדת לזה ולזה לשוורים ולניזק לפירות, וכפי שיבואר להלן.) והטעם לפטור בחצר השותפין המשותפת לזה ולזה לפירות ולשוורים, הוא רק מכח הפטור השני שברה"ר שזה אורחייהו פטור, וה"נ דרך הבהמה לדרוס על כלים בחצר המיוחדת לשניהם לשוורים.

– והוא מדייק זאת בדברי הרמב"ם הכותב: "הזיקה ברשות הרבים או בחצר שאינה של שניהן לא למזיק ולא לניזק או בחצר שהיא של שניהן והרי היא מיוחדת להניח בה פירות ולהכניס לה בהמה כגון הבקעה וכיוצא בה, אם בשן ורגל הזיקה כדרכה הרי זה פטור מפני שיש לה רשות להלך בכאן, **ודרך הבהמה להלך כדרכה ולאכול ולשבר כדרך הילוכה**", עכ"ל. – ולומד ר' אריה ליב שמש"כ הרמב"ם ש"דרך הבהמה להלך כדרכה וכו' " שהם-הם סברת הרי"ף דאורחייהו – מתייחסים לסוף דבריו שבחצר של שניהם הוא פטור, ולכאורה למה הרמב"ם הוצרך להוסיף זאת, אלא ודאי משום שהוקשה לרמב"ם שעד כמה שחצר זו היא חצר הניזק, אין לפטרו מצד הדין הראשון הנלמד מ"ובער בשדה אחר", אבל מ"מ אפשר לפטרו מצד הדין השני דשו"ר פטורים ברה"ר כי זה אורחייהו, וה"נ בחצר השותפים זה כרה"ר וזה גם אורחייהו.

– ובאמת גם הגר"א (שפ"ט כ"ז) מפרש את סוף דברי הרמב"ם שדרך הבהמה להלך וכו' מתייחסים רק על ציור זה שיש רשות לשניהם, ולא על הציורים הקודמים. [והגר"א כותב שזה דלא כרב המגיד שדחק את דברי הרמב"ם הללו, ע"ש.] – ואמר על כך הגרנ"פ[[40]](#footnote-40) שבדברי הגר"א הללו רואים כמש"כ ר' אריה ליב, שבחצר שאינה של שניהם ל"צ להגיע לטעם שאין זה דרכה, כי שם הוא פטור גם בלא זה, ורק בחצר של שניהם שזה נחשב רשות הניזק – צריכים להגיע לפטור השני שאין זה אורחייהו.

# ומאי לא לזה ולא לזה לא לזה ולא לזה לפירות אלא דחד לזה ולזה לשוורים וכו'.

גירסת רש"י ר"ח הרי"ף והרמב"ם (נזק"מ א' ט') שהחצר מיוחדת לזה ולזה לשוורים, והתוס' בשם ר"ת טוענים שבכה"ג הוא פטור על השן דאין זה נחשב רשות הניזק מכיון שיש לכל אחד רשות להכניס שם את שורו, ולכן הם גורסים שהחצר אינה מיוחדת לא לזה ולא לזה לשוורים, ולחד לפירות. – ואכן שיטת רש"י והראשונים הנ"ל צ"ב, מדוע זה נחשב רשות הניזק לחייבו בשו"ר.

תלמיד ר"ת מיישב את גירסת רש"י, שבשעה שהלה מכניס שם את פירותיו באמת אין להם רשות להכניס את השוורים, ומה שיש רשות לשניהם להכניס שם את השוורים זה כשאין הפירות שם, ונמצא שבשעה שהפירות ניזוקו באמת גם לגירסא זו לא היה רשות להכניס את השוורים. – וכן לומד החידושי אנשי שם (באות ב') בדברי הנמוק"י, שבכך הוא מיישב את טענת התוס'.[[41]](#footnote-41)

– ומ"מ מבאר האבהא"ז (נזק"מ א' ח' אות ח') [וכך הוא גם מפרש את הנמוק"י] שבמיוחדת לשניהם לפירות ולשוורים הוא פטור משו"ר כמבואר בסוגיין, כי בזה לא מדובר שבזמן שיש רשות לפירות אין רשות לשוורים, כי כשיש לשניהם רשות לפירות, אנו אומרים שהם מעדיפים ששניהם יוכלו להכניס את השוורים גם בזמן שהפירות שם, ורק במקום שיש זכות רק לאחד להניח את הפירות שלו, אנו אומרים שהוא מקפיד על כך שהזכות של שניהם להכניס את השוורים תהיה רק כשאין שם פירות.

ר' אריה ליב (ח"א סי' ס"ה) בא לבאר את מחלוקת רש"י ותוס', וכן לבאר מהי סברת רש"י, והוא מקדים שהנה הדין הוא בחצר השותפים שאם מישהו אחר שאינו שותף הכניס שם את שורו – שהוא חייב בנזקי שו"ר, וכלפיו זה נחשב שפיר "ובער בשדה אחר" – כמבואר ברש"י להלן מ"ח א' (ד"ה הויא שן) וברשב"א בסוגיין.

– ואומר ר' אריה ליב שאפשר לבאר את מה שבחצר השותפים הם עצמם פטורים בשו"ר ואחר חייב – בשני אופנים:

– אופן אחד עפ"י האמור לעיל שיש שני פטורים הנלמדים מ"ובער בשדה אחר" – האחד שברשות שאינה של הניזק אין חיוב שו"ר, והשני שברה"ר הוא פטור וכדביאר הרי"ף שזה תלוי במה שזה אורחייהו. – ובחצר השותפים באמת זה נחשב חצר הניזק, ואין כאן את הפטור הראשון, אלא שהוא פטור מדין רה"ר, שמכיון שיש רשות למזיק להכניס שם את שורו לכך הו"ל כרה"ר וזה גם אורחייהו. – וכן הוא מדייק מלשון הרמב"ם (נזק"מ א' ח') כפי שהובא לעיל – שהרמב"ם כותב על חצר השותפים שטעם הפטור משום שזה אורחייהו. – אבל כלפי אדם אחר שאינו רשאי להכניס שם את שורו – זה בוודאי לא נחשב רה"ר ולכן הוא חייב.

– והאופן השני שיש לבאר את טעם הפטור בחצר השותפים הוא, שכדי להיחשב רשות הניזק צריך שזה יהיה רק רשותו של הניזק ולא רשות גם של המזיק, ועצם מה שזה גם רשותו של המזיק הרי"ז מגרע מהשם של רשות הניזק. – משא"כ ביחס לאחר שאינו שותף שם, שכלפיו זה בוודאי נחשב רשות הניזק גמורה.

– ואומר ר' אריה ליב שהראשונים נחלקו בשתי ההצעות הנ"ל. – התוס' סוברים כמו האופן השני, כי הם לומדים שבר' זירא בוודאי רואים את הגדר הזה – שלכך ר' זירא פוטר אפילו כשאין רשות למזיק להכניס את שווריו אלא רק את פירותיו, אף שאין זה אורחיה – ובהכרח שר' זירא סובר שמה שיש כאן גם רשות למזיק זה מגרע את שם רשות הניזק, ורק שר' זירא נקט שאפילו שרשות המזיק היא בדבר הניזק ולא בדבר המזיק – גם זה מגרע את שם רשות הניזק, ובזה אביי חולק וסובר שכדי לגרע את שם רשות הניזק צריך שתהיה שם רשות למזיק בדבר המזיק ולא די שתהיה לו רשות בדבר הניזק. – וזה ביאור דברי התוס' בסוגיין הכותבים ש"מוכח לעיל" בסוגיא שברשות לשוורים הוא פטור משו"ר, כי יש ללמוד מדברי ר"ז את עצם היסוד שכשיש רשות למזיק זה לא נחשב רשות הניזק, ובמיוחדת לשניהם לשוורים יסוד זה מוסכם.

– ואילו רש"י והרי"ף והרמב"ם חולקים וסוברים שהטעם של אביי הוא שמה שיש רשות למזיק לא מגרע כלל מהשם של רשות הניזק, ולכן הוא מחייב באינה מיוחדת לשוורים, ומה שאביי פוטר במיוחדת לשוורים ולפירות, זה מהפטור השני שנלמד מ"ובער בשדה אחר" – ששו"ר ברה"ר פטור, כי גדר רה"ר שייך רק כשיש למזיק רשות גם בדבר המזיק וגם בדבר הניזק (כך נוקט ר' אריה ליב כסברא פשוטה), ולכן כשהחצר מיוחדת רק לשוורים ולא לפירות הוא חייב לשיטה זו.[[42]](#footnote-42) – ולכך במיוחדת לשוורים לשניהם ולניזק לפירות הוא חייב לאביי, כי בזה לא שייכים שני הפטורים האמורים, מכיון שמה שיש שם רשות למזיק לא מגרע משם רשות הניזק, וכן אין זה כרה"ר כי אין זה מיוחד למזיק לפירות.

והנה בגמ' להלן (ט"ו ב'-ט"ז א') ר' אלעזר אמר אוקימתא דומה על ענין אחר – להעמיד ציור שמצד אחד זה נחשב רה"ר כלפי חיוב קרן וגם לר' טרפון חייב ח"נ, ומצד שני הוא חייב בשן, וגם שם יש שתי גירסאות בתוס' (בד"ה כולה) האם היא אינה מיוחדת לא לזה ולא לזה לשוורים ולחד לפירות, או שהיא מיוחדת לזה ולזה לשוורים ולחד לפירות.

– והתוס' שם מתקשים בשתי הגירסאות, שהנה הגמ' בסוגיין מסתפקת בדעת ר"א הפוטר שו"ר בחצר השותפים, האם הוא חולק על רב חסדא והוא מדבר בחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים וכקושיית ר' זירא, או שאין מחלוקת בין ר"א לרב חסדא, ור"א פוטר דוקא במיוחדת לפירות ולשוורים. – ומקשים התוס' שלפי כל אחת מהגירסאות אפשר לפשוט את הספק בדעת ר"א:

– לפי הגירסא המתאימה לגירסת התוס' בסוגיין, שמדובר בחצר שאינה מיוחדת לא לזה ולא לזה לשוורים ולזה לפירות, משמע שכשהיא מיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים שהוא פטור משו"ר, וא"כ מוכח שר"א חולק על רב חסדא.

– ולפי הגירסא המתאימה לגירסת רש"י שהחצר מיוחדת לזה ולזה לשוורים ולחד לפירות, מקשים התוס' להיפוך, שמוכח מזה שר"א סובר כמו רב חסדא ודלא כר' זירא, כי אם כשיש רשות להכניס את שווריו הוא חייב בשו"ר כשהיא מיוחדת לחד לפירות, "כל שכן" כשיש רשות לשניהם להניח פירות ואין רשות לשוורים שזה ייחשב חצר הניזק.

– ודברי התוס' לגירסת רש"י צ"ב, מהו "כל שכן" זה – ואולי כשיש רשות גם למזיק להניח שם פירותיו סובר ר"א שאין זה נחשב חצר הניזק. – וכבר כתב הגר"א (שפ"ט כ"ט) על קושיית התוס' שזהו "קל וחומר פריכא".[[43]](#footnote-43)

– ר' אריה ליב כותב לבאר את דברי התוס' לפי דרכו הנ"ל, שבר' זירא בוודאי מוכח שאם יש רשות למזיק זה לא נחשב רשות הניזק, ולכן הוא פוטר במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים. – ולפי זה בוודאי מוכח שבמיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות שהוא פטור, כי רשות המזיק מגרעת יותר את שם רשות הניזק כשיש רשות למזיק להניח את הדבר המזיק מאשר כשיש לו רשות להניח את הדבר הניזק, ואם גורסים בדברי ר"א שבמיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות שהוא חייב, זאת אומרת שהוא סובר שמה שיש רשות למזיק לא מגרע את שם רשות הניזק, וא"כ הוא בוודאי מחייב במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים. – וכן בשני האופנים הללו אין את הפטור של רה"ר, כי עבור פטור זה צריך שתהא החצר מיוחדת לשניהם גם לפירות וגם לשוורים.[[44]](#footnote-44)

1. אמנם המהרש"ל והתפארת שמואל (בסוף המסכת) לעיל שם, מפרשים את רש"י הפוך, שמכיון שאין מעילה בקרקעות א"כ בוודאי שהוא חייב, וכמבואר במתני' שנכסים שאין בהם מעילה חייב בנזקיהם. – אלא שלפי"ז צ"ב מדוע לא העמידו את דברי ר"ע בברייתא לעיל בהיזק זה. – ובספר הערות וציונים ביאר בכוונת המהרש"ל והתפארת שמואל, שמכיון שאין מעילה בנכסים לכך א"א לומר עליהם "קל וחומר להקדש", כי כל הק"ו הוא מצד הדין מעילה שיש בהקדש. (ועדיין צ"ב.)

   – ומ"מ לשיטה זו אכתי תיקשי טענת התוס' – מדוע לא העמידו בסוגיין את המשנה גם כרבנן דריה"ג ובנזקי קרקע הקדש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועוד נחלקו בזה הראשונים להלן י"ג א' לעניין שלמים שהזיקו, עי' במה שיבואר בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-2)
3. הקה"י מדגיש שאם נאמר שאיסור הנאה מההקדש הוא מצד גזל ההקדש, ודאי שכך הוא גדר האיסור, אבל גם אם זה לא איסור גזילה אלא איסור מצד עצם ההנאה, מ"מ רק הנאה שיש בה פגיעה בזכויות ההקדש נאסרה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה נחלקו הראשונים במשכיר בית והקדישו אם נאמר שחל ההקדש ושעבוד השכירות אינו פוקע, האם אסור לשוכר לדור שם – וכן דעת התוס' לעיל נ"א ב' (ד"ה השותפין), או שמותר לו לדור שם מכיון שהוא לוקח מהבית של ההקדש את ההנאות המשועבדות לו – וכן דעת הר"ן בנדרים (מ"ו ב' ד"ה היכי דמי) והריב"ש (סי' שנ"ה), ובביאור מחלוקתם עי' בקובה"ע (בסי' נ"ב, ומובא במ"מ לפרק הפרה בדף מס' 22). – ויל"ע האם יש ללמוד משיטת התוס' שגם הנאה שאינה פוגעת בזכויות ההקדש נאסרה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאחיעזר (ח"ג בסוס"י ס"ב) הביא מהגר"ח זצ"ל שתירץ זאת על דרך דברי האמרי ברוך הנ"ל, ע"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. בגדר מכירה זו, הנה בתוס' הרשב"א בפסחים (צ' א') מבואר שהמכירה היא רק על הבשר ולא על הכפרה, כי אין אדם מוכר כפרתו, וכן מבואר בקצוה"ח (ת"ו א'), וע"ע בזה בנתיה"מ (רמ"א ה').

   – ואילו בתור"פ להלן (ס"ו ב' ד"ה הכא) מבואר שמועילה מכירת הקרבן גם כדי להתכפר, ומביאו הגרנ"פ (י"ג א' באות תס"ה), וכן מדייק הגרנ"פ מרש"י בפסחים (פ"ט ב' ד"ה המוכר) המפרש את הברייתא שם דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה כלום, שמדובר שהוא מוכרה כדי להתכפר, – והנה על כך אמרו בסוגיא שלר' יוסי הגלילי המכירה חלה, ומשמע שהיא חלה גם כדי להתכפר. [↑](#footnote-ref-6)
7. לכאורה כוונת ההפלאה שאין לו רווח ממכירה זו, כי עדיין הוא יצטרך להביא קרבן אחר לכפרתו. – ויל"ע בזה, כי לכאורה סוכ"ס בבהמה זו יש לו הפסד כי אותה הוא יכול למכור, ומאי נפק"מ שלא יהיה לו רווח. – עוד יש להעיר, שאם נאמר שהוא יכול למכור רק את הבשר והוא יהיה המתכפר (עי' בזה בהערה הקודמת), יוצא לכאורה שהוא יוכל למכור את הקרבן ומ"מ הוא יתכפר בו והוא לא יצטרך להביא קרבן אחר, ונמצא שהוא מפסיד מההיזק גם בנדר. [↑](#footnote-ref-7)
8. אבל בפשט הגמ' י"ל שחלק הכהנים שבשלמים שהוא החזק ושוק – הוא באמת ממון הבעלים מחיים, ורק שלאחר שחיטה הכהנים זוכים בו משולחן גבוה. (וע"ע בזה בהערה הבאה.) [↑](#footnote-ref-8)
9. לכאורה אפשר לקשר את מחלוקת רש"י ותוס' לעניין חזה ושוק אם זה ממון בעלים – למחלוקת הראשונים ביחס לאימורים, וכפי שיבואר בדף המ"מ הבא, שלפי רש"י שיבואר שגם האימורים מחיים הם ממון בעלים, כש"כ החזה ושוק, ולפי התוס' שהחזה ושוק הם ממון גבוה גם מחיים, כש"כ האימורים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ומ"מ מבואר שם ברש"י שאסור למכרו משום בזיון קדשים, כי אין זה אורח ארעא לעשות סחורה בדבר שקרב ע"ג המזבח.

    ובעצם דין זה שאחר ההקטרה הבכור הוא של הכהן, מבאר שם הגרי"ז עפ"י הירושלמי שזהו גזה"כ מיוחדת שנתחדשה בבכור שנאמר "ובשרם יהיה לך" – לכל צרכיך, שנכלל בזה שהתורה נתנה את בשרו לכהן משולחן גבוה גם לעניין זה שזה ייחשב שלו. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומה שהגרי"ז מוכיח מרש"י בתמורה, מבאר הגרנ"פ (באות ת"ס) באורך, שהמדובר שם זה לעניין תמורה, אם זה חל על בכור, ולעניין זה הרי זה תלוי רק לעניין ההיתר אכילה ולא לעניין בעלות ממון, וע"ע בזה בשיעורי ר' אליהו ברוך פינקל זצ"ל (באות תשמ"ו). [↑](#footnote-ref-11)
12. השיטה בשם גליון מתקשה בלשון התוס', שהתוס' כותבים להוכיח מהסוגיא שבהו"א הבינו שחלק הכהנים מחיים הוא ממון בעלים, וראיית התוס' היא מזה שלא אמרו בגמ' שמתנות כהונה שאני, אלא אמרו שמשולחן גבוה קא זכו, שזה נאמר על חלק הכהנים שמשולחן גבוה קא זכו, ומשמע מזה שהחזה ושוק מחיים הם ממון בעלים. – עוד מבואר בתוס' שזה היה פשוט לגמ' שחלק הבעלים הוא ממון בעלים גם לאחר שחיטה.

    ומקשה הגליון למה התוס' צריכים להגיע לדיוק לשון הגמ' שמזה שאמרו שמשולחן גבוה קא זכו, משמע שחלק הכהנים מחיים הוא ממון בעלים, והלא אמרו להדיא בגמ' שמחיים זה ממון בעלים, וחילוק זה אפשרי רק על חלק הכהנים. – ובאמת כך תור"פ מוכיח שמדובר על חלק הכהנים, ודלא כתוס'. (ע"ש בגליון מש"כ עוד בזה.) [↑](#footnote-ref-12)
13. ושם דן הגרנ"פ שכמה שרש"י כותב שריה"ג "נמי מודה בהא", אין דברים מתייחסים לעצם דברי ר"נ, לומר שר"נ דיבר בין לרבנן ובין לריה"ג, אלא דברי רש"י מתייחסים רק לפרט הזה של בכור בזמן הבית, שריה"ג מודה לרבנן שבזמן הבית בכור אינו נמכר, אבל רש"י לא מתייחס האם עיקר דברי ר"נ א"ש כרבנן.

    – עוד דן הגרנ"פ לפרש שלעולם כוונת רש"י שדברי ר"נ נאמרו גם לרבנן, כי לרבנן באמת בכור בזה"ז נמכר, אבל מ"מ מכיון שיש בקק"ל צד גבוה, לכך ביחס לדין שבועת הפיקדון צריכים את הדרשא ד"בעמיתו" לרבות קק"ל וכדעת ריה"ג, אבל רבנן לא דורשים את ה"בעמיתו" ולכן הם פוטרים בזה משבועת הפיקדון. [↑](#footnote-ref-13)
14. במה שמבואר בתוס' שלרבנן גם בכור בעל מום הוא ממון גבוה, הנה התוס' הולכים בזה לשיטתם להלן נ"ג ב' (בד"ה שור ושור), וכ"ה ברש"י להלן נ"ג ב' (ד"ה ה"ג), אבל יש נידון אם אותו ד"ה הוא מדברי רש"י או לא, וברש"י להלן נ"א א' (בד"ה שור פסולי המוקדשין) מבואר שבכור בעל מום נחשב רעהו לעניין נזיקין, ועי' בזה במ"מ לפרק הפרה בדפים מס' 19 ו29.

    – ומ"מ כאן לפי דיוקו של הגרנ"פ יצא ברש"י חידוש נוסף, שיתכן שאפשר למכור בכור תם בזה"ז לרבנן. [↑](#footnote-ref-14)
15. לכאורה כוונת הפנ"י לגדר הנ"ל שנתבאר בדעת רש"י, שהבכור לא יכול להיחשב ממון כהנים, מחמת מה שהוא חזי להקרבה, וזהו טעם צדדי שאין הבכור ממון הכהנים. – ויוצא שלא מועיל מה שמצאנו שקדושת שלמים חמורה מקדושת בכור, כי מה שבכור בא"י הוא לא ממון הכהנים, זה בלא"ה לא מחמת שקדושתו חמורה אלא מטעם אחר שהוא חזי להקרבה. [↑](#footnote-ref-15)
16. עי' בזה בדף מס' 1, שהגרנ"פ (לעיל י"ב ב' באות ת"נ) מדייק ברשב"ם בב"ב קכ"ג ב' שהוא סובר שהאימורים אינם ממון בעלים. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש להעיר בזה, שהנה נחלקו רש"י ותוס' בסוגיין ביחס לחזה ושוק מחיים, שלפי רש"י בפשטות זה ממון הבעלים (כלומר ממון הישראל, ועי' בזה בדף מס' 2) ולפי תוס' זה לא ממון הבעלים. – ונתבאר (בדף המ"מ הנ"ל) עפ"י דברי הגרי"ז (בתחילת הלכות בכורות) שהטעם לפי תוס' שהחזה ושוק הם ממון גבוה, הוא משום שלאחר שחיטה השולחן גבוה זוכה בהם, ולכך גם מחיים אין לזה דין ממון בעלים. – והנה לפי זה לכאורה גם האימורים מחיים אינם ממון בעלים מהאי טעמא, כי מאחר וההקדש זוכה בהם לאחר ההקרבה לכן אין זה נחשב ממון בעלים אפילו מחיים.

    – ואמנם לפי הסוברים שחזה ושוק מחיים הם ממון בעלים, אז אפשר לדון מה הדין ביחס לאימורים, כי יתכן שדוקא חזה ושוק שהשולחן גבוה נותנם לכהנים – אנו אומרים שמחיים הם ממון בעלים, משא"כ אימורים המיועדים לאכילת גבוה.

    – אבל עכ"פ לפי הסוברים שהאימורים הם ממון בעלים – וכפי שמדויק ברש"י כנ"ל – לכאורה החזה ושוק לא גריעי וגם הם בוודאי ממון בעלים, ובזה רש"י הסובר שבאמת כך הדין – הולך לשיטתו. [↑](#footnote-ref-17)
18. וזה מתאים לכאורה עם שיטתו לעיל י"ב ב', שהוא נוקט כמו התוס' שגם החזה ושוק אינם ממון בעלים מחיים, מחמת שהשולחן גובה זוכה בהם לאחר השחיטה, וכמבואר בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-18)
19. ע"ע בביאור שיטות אלו, וכן בעיקר גדר דין כי ליכא וכו', במ"מ לפרק הפרה בדף מס' 28. [↑](#footnote-ref-19)
20. עי' מש"כ בזה המהר"ם והמהרש"א. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה המהר"ם כותב שדברי רש"י שלפנינו בסוגיין אינם מרש"י, אבל כאמור לכאורה ברש"י להלן כ"ח ב' מבואר שגם שם הוא הלך במהלך זה, כי לפי רש"י להלן נ"ג לכאורה תליית הנידון דנתקל בקרקע ונישוף באבן במחלוקת ר"נ ורבנן היא כלפי המחלוקת השנייה שלהם האם הולכים בתר מעיקרא לחייב רק בעל השור ולפטור את בעל הבור, ואין זה שייך למחלוקת האם אומרים כי ליכא וכו'. [↑](#footnote-ref-21)
22. וזה כמובן לא שייך לטעם דכי ליכא וכו', כי כאן ר"נ בא לפטור את בעל השור, והכלל דכי ליכא וכו' בא לחייב ולא לפטור, וזה פשוט. [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' ברעק"א שנתקשה מאד בביאור אריכות לשון התוס' בקושייתם, וע"ע בזה בחידושי הגרנ"פ (באות תע"ה). [↑](#footnote-ref-23)
24. מבואר בתוס' ששייך כי ליכא וכו' רק אם כוליה היזיקא עבד, או בבור אפילו אם פלגא היזיקא עבד, מחמת הטעם דאנא תוראי בבירך אשכחתיה, ד"בלא טעם אין לנו לומר" כלשונם.

    – ומבאר בחידושי ר' ליב מאלין (א' ס"ד) שהתוס' לומדים שדין כי ליכא וכו' אין בכוחו לחדש חיוב חדש על המזיק, אלא כל עניינו נאמר במקום כזה שיש למזיק מצד עצמו להתחייב בכל, ורק שיש לו שותף בהיזק, שרבנן סוברים שהשותפות היא בעיקר מעשה ההיזק וממילא לא שייך בזה כי ליכא וכו', כי זה נחשב שהמזיק עשה באמת רק חצי מההיזק, ור"נ סובר שהשותפות היא רק ביחס לחיוב התשלומים, אבל ביחס למעשה ההיזק לעולם זה נחשב שהוא עשה את כל ההיזק, ולכן שייך לומר בזה כי ליכא וכו'.

    – ומה שבבור אומרים כי ליכא וכו' אפילו לפי הצד שפלגא היזיקא עבד, מהטעם דאנא תוראי בבירך אשכחתיה, הכוונה היא כמש"כ התוס' להלן נ"ג א' (ד"ה לעולם) שהוא "דומה כמי שעשאו כולו", ומבאר ר' ליב שהכוונה היא – "כיון דחיוב דבור הוא משום דבו נמצא ההיזק ואף דלא גרם כלום בנפילה, מ"מ זהו עיקר חיובא דבור משום תקלה וגרם היזק אף דלא עשה כל ההיזק" (עכ"ל של ר' ליב), ולכן גם כשבור עושה פלגא היזיקא מ"מ אפשר לחייב את בעל הבור בכל התשלומים, ולכן גם בכה"ג שייך הדין דכי ליכא וכו'. [↑](#footnote-ref-24)
25. ביישוב הקושיא השנייה של התוס' על רש"י, עי' בפנ"י (כאן ולהלן נ"ג א', ומובאים דבריו במ"מ לפרק הפרה). [↑](#footnote-ref-25)
26. הראשונים דנים מה שייך שם כי ליכא וכו', והלא מבואר בגמ' שם בעמ' א' בלישנא בתרא, שבשור שדחף לבור אומרים שכל אחד פלגא היזיקא עבד ואעפ"כ בעל הבור משלם ג' חלקים מדין כי ליכא וכו', כי הניזק אומר לבעל הבור "אנא תוראי בבירך אשכחתיה את קטלתיה", וטעם זה לא שייך בשני שוורים.

    – התוס' להלן (נ"ג ב' ד"ה הא) מבארים שבאמת הגמ' דשני שוורים היא דוקא לפי הלישנא קמא בעמ' א' שכל אחד כוליה היזיקא עבד.

    – הרמב"ן (במלחמות שם) לומד שלשון הגמ' "אנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו' " היא לאו דוקא, וכפי מהלכו שהובא בפנים שיסוד הדין דכי ליכא וכו' הוא שהניזק אומר למזיק "את גרמת ליה".

    – והיש"ש לומד – וכן דעת המהר"ם מרוטנבורג (בתשובה, מובאת בהגה"מ נזק"מ י"ב י"ט, במהלכו השני) שלעולם דברי הגמ' "אנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו' " הם בדוקא, אלא שרק במקום שהמזיק האחד לא היה יכול להזיק לבדו כגון בשור ובור – אנו אומרים שכל אחד פלגא היזיקא עבד, ולכן לא אומרים כי ליכא וכו' לולא הטעם ד"אנא תוראי בבירך אשכחתיה", אבל בשני שוורים שכל אחד היה יכול לנגוח בעצמו – לעולם אומרים שכל אחד כוליה היזיקא עבד – ולכן אומרים בזה כי ליכא וכו' גם בלא הטעם ד"אנא תוראי בבירך אשכחתיה". [↑](#footnote-ref-26)
27. כך גרס הרמב"ן, וכן גורס ר"ח, ולפנינו הגירסא "רבי אבא". – ובתוס' בעמ' ב' (ד"ה אמר) נראה שהם לא גרסו "רבא", כי הם מוכיחים שרבא חזר בו ממה שהוא העמיד את המשנה כרבנן, מהמימרא של רבא בעמ' ב' על תודה שהזיקה, והם לא מוכיחים כן מדבריו לעניין שלמים שהזיקו, ובהכרח שכאן הם לא גרסו "רבא". – אבל הרא"ש מוכיח כהוכחת התוס' גם מהא דשלמים שהזיקו, ומבואר שהוא גרס כמו הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-27)
28. גם היש"ש (בפ"ה סי' מ') כותב לחלק בין בשר ואימורין שזהו גוף אחד – לבין שני שוורים. – אלא שהוא לפי דרכו הנ"ל בהערה הקודמת, שבשני שוורים שכל אחד יכול להזיק לעצמו, אומרים שכל אחד כוליה היזיקא עבד ולכן בזה יש דין כי ליכא וכו' גם בלי הטעם ד"אנא תוראי בבירך אשכחתיה", משא"כ כשכל מזיק לא היה יכול להזיק לבדו, שבזה לא אומרים כי ליכא וכו' אם אין את הטעם דאנא תוראי וכו', ואומר היש"ש שלכך בבשר ואימורים שלא שייכת הסברא דאנא תוראי כו', כי אין הבשר יכול להזיק בלא האימורים – וכפי שאמרו בסוגיין – באמת לא אומרים כי ליכא וכו'.

    – והגר"א (ת"י מ"ה בליקוט) נוקט כמו היש"ש. [↑](#footnote-ref-28)
29. וע"ע בזה בדף מס' 1 בהערה 6. [↑](#footnote-ref-29)
30. הנה הגרח"ש נקט שבמביא קרבן עבור חברו – דין הממון של הקרבן שייך למביא והוא אוכל את הבשר, ועל כך הוא מוסיף שגם במכירה ובנזיקין, הגדר הוא שהם נחשבים "מביא הקרבן" ולכן אכילת הבשר היא שלהם.

    – אבל הגרי"ז זצ"ל (בזבחים נ"ו ב') אומר שהגר"ח זצ"ל נטה לומר שהגם שבנזיקין מבואר בסוגיין שהניזק זוכה בדין ממון של הקרבן והוא אוכל את הבשר אפילו שלא הוא המתכפר, מ"מ במביא קרבן עבור חברו באמת דין הממון הוא של המתכפר ולא של המביא [והמתכפר הוא הזוכה משולחן גבוה לאכול את הבשר]. [↑](#footnote-ref-30)
31. ידועים דברי הים התלמוד בזה, שהעמיד את הדין דנגח ואח"כ הקדיש גם בשור תם, עפ"י המבואר לעיל י"ג א' לעניין שלמים שהזיקו שכאשר חלק מהמזיק הוא הקדש, לא גובים מההקדש, ולפי"ז הוא כותב שבאופן שהחצי נזק הוא פחות מדמי השור המזיק, הוא יכול להקדיש את השור.

    – וכגון שהשור המזיק שווה מאתיים וכן השור הניזק, שדמי הח"נ הם מאה, שהמזיק יכול להקדיש את המאה שהם החצי השני של השור המזיק. – ולאחר שחל ההקדש, שוב יוצא שחצי זה הוא כמו האימורים שאמרו בגמ' לעיל שא"א לגבות מהם וגובים את הח"נ רק מכנגד הבשר, וה"נ פסק הב"ד של החצי נזק הוא רק מהמאה שנותרו, שמהם הוא גובה חמישים בלבד. – ולאחר שכך הדין, שוב פשטה הקדושה מהמאה לחמישים הללו, ושוב אפשר לגבות מהשור רק חצי מהחמישים שנותרו שזה עשרים וחמש, וכך חוזר חלילה. – ומה שמבואר בתוס' להלן ל"ג ב' שלפי ר' ישמעאל א"א להקדישו, מדובר שהח"נ הוא כנגד כל השור ולא נותר חלק לבעלים.

    – ומבואר שם במפרשי הים שכל דברי הים התלמוד הם רק לפי ר' ישמעאל שיושם השור, שאין לניזק אלא שעבוד, ולכך הוא יכול להקדיש לפי הדרך הנ"ל, כי לר"ע שיוחלט השור הניזק נעשה מיד שותף בשור קודם העמדה בדין כמבואר בתוס' שם (בד"ה איכא) ושוב אין ביכולת המזיק להקדיש את מה שהניזק זכה.

    – והחזו"א (ב"ק ג' ט"ז) גם דן לומר כמו הים התלמוד, אבל הוא דוחה זאת, ע"ש טעמו. [↑](#footnote-ref-31)
32. הגרד"ל מביא בהקשר זה את לשון רעק"א (בגליון הש"ס במכות ה' א') בביאור החילוק בין חיוב ממון לחיוב קנס – "דאף דבלא עדים לא היו הב"ד יכולים לחייבו מ"מ הוא בעצמו שיודע האמת, בר חיובא הוא ומוטל עליו לשלם, משא"כ בקנס דלקושטא דמלתא אינו מוטל עליו לשלם, דכל זמן שלא חייבוהו ב"ד אינו מחויב כלל", עכ"ל רעק"א. [↑](#footnote-ref-32)
33. והוא מוסיף שאין לתמוה על הלשון "פטור" שנאמרה כאן כלפי דין הגבייה, כי מצאנו כיו"ב בדין קלב"מ, שהוא חייב לצי"ש כמבואר ברש"י ותוס' (בב"מ צ"א א') ואעפ"כ נאמר בכל דוכתי שהוא פטור. [↑](#footnote-ref-33)
34. האילת השחר טוען על כך שעיקר חיובו חיוב הוא חיוב כפרה לשמים, ומסברא לא מובן לומר שמכיון שהוא הפקיר את השור לאחר הנגיחה שהוא ייפטר מחיוב הכפרה, ובפרט לפי הטוש"ע (ת"י ג') דלהלן, שאם הוא חזר וזכה בו אחר שהפקירו שהוא חוזר ומתחייב, שלא מסתבר לומר שמחמת שהוא חזר וזכה בשור שוב יחול עליו חיוב הכפרה.

    – ונתבאר לעיל שהאילת השחר דן מה המשמעות של הגמ"ד בחיוב ממון שכבר חל, והוא מבאר שהנפק"מ בזה היא כלפי יכולת הגבייה של הב"ד, ולפי"ז הוא טוען שם ביותר, שבכפרה זה לא שייך, – והגם שהרמב"ם פוסק (נזק"מ י' ד', ועי' בזה בגמ' להלן מ' א') שב"ד ממשכנים על כך – אבל הם עושים זאת רק כדי שהמזיק יקיים את חיוב הכפרה שלו לשמים, ואין זה דין גביית ממון עבור החוב לחברו.

    – ולכן הוא טוען שמסברא לעניין הכופר היה צריך להיות שלא יועיל הפקר, וחיובו לשמים יישאר עומד בעינו. [↑](#footnote-ref-34)
35. במה שהרשב"א נוקט בפשיטות שבהוריש חייבים, אומר הגרנ"פ (באות תצ"ב) בשם חכם אחד, שבוודאי גם רש"י מודה לזה, שהנה בגמ' להלן מ"ד ב' הקשו למה ר' יהודה שהוא פטור גם בשור הפקר וגם בשור הגר שמת ואין לו יורשים, הרי זה היינו הך, ותירצו שהוא בא להשמיע שגם בנגח ואח"כ הפקיר הוא פטור. – ומבואר שכל הפטור הוא רק כשהגר מת בלא יורשים, הא כשיש לו יורשים הוא חייב.

    – ואומר הגרנ"פ שצ"ל בדעת רש"י היורש עומד במקום המוריש וזה נחשב כבעלים אחד, ואין זה דומה למכר. [↑](#footnote-ref-35)
36. לשון זו של הרמב"ם מובאת בשו"ע (שפ"ט י'), והרמ"א שם תמה על סוף דברי הרמב"ם שלמדים זאת מ"ובער בשדה אחר", כי ברשות המזיק א"צ לילפותא זו, וכן הקשו הרבה אחרונים, והם מביאים את הגמ' להלן כ"א ב' שמבואר להדיא שטעם זה נאמר לא רק ביחס לקרן אלא גם ביחס לשו"ר. ועי' בבאר הגולה שם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. והראב"ד מתרץ באופ"א את קושיית הראשונים, ע"ש, וע"ע בברכ"ש (בסי' ו') ובחידושי הגרנ"פ (באות תק"א). [↑](#footnote-ref-37)
38. וע"ע בזה בתוס' להלן נ"ו ב' (ד"ה פשיטא), ובאבי עזרי (נזק"מ א' א') – והובא במ"מ לפרק הכונס בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-38)
39. הגרנ"פ (באות תק"ג) והגרד"ל (בסי' י"ד) מדייקים מדברי רש"י אלה שכדי להיחשב רשות הניזק שהיא "שדה אחר", צריך שזו תהיה רשותו הקניינית.

    – וכן מדייק הגרנ"פ מלשון רש"י להלן מ"ח א' (ד"ה הויא שן) בציור שבעל החצר נתן לו רשות להניח את פירותיו, שזה נחשב רשות הניזק ביחס לאחר שהזיק שם, ומבואר ברש"י שזה דוקא מחמת שבעל החצר מקנה לו מקום להניח שם את פירותיו. – ומשמע עוד ברש"י שגם זכות שהיא רק בגדר שאלה מועילה להיחשב רשות הניזק, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם חכמי הצרפתים שגם ע"י שאלה או שכירות זה נחשב רשות הניזק.

    – וכל זה דלא כמש"כ הפלפולא חריפתא (בפ"ב סי' ט' אות א') הנוקט שגם כשיש שם רשות בעלמא לניזק זה נחשב רשות הניזק, אף שאין לו שם זכות קניינית. [↑](#footnote-ref-39)
40. בשיעור כללי, כמובא בחידושי הגרנ"פ בסוגיין (בהערה 439), אבל בשיעור-יומי (באות תק"ה) הגרנ"פ טען שלא נראים לו דברי ר' אריה ליב. [↑](#footnote-ref-40)
41. ואמנם האבהא"ז (נזק"מ א' ח' אות ח') והגרנ"פ (באותיות תק"י ותקי"ד) פירשו את הנמוק"י אחרת, ע"ש. [↑](#footnote-ref-41)
42. וכוונת ר' אריה ליב כפי שהוא מבאר לעיל מיניה (בד"ה ועוד נראה) שאין הפשט שנתחדש שכל שהוא אורחייהו הרי זה פטור, אלא הפשט שנתחדש שברה"ר הוא פטור וצריך שתהא זו רשות כעין רה"ר שיש בה רשות למזיק, ורק שפטור זה דרה"ר תלוי במה שהוא אורחייהו, ולכן כשאין למזיק רשות להכניס פירותיו לא מועיל מה שזה אורחייהו ביחס לשוורים, כי סוכ"ס אין זה כעין רה"ר. [↑](#footnote-ref-42)
43. ובאמת כן מבואר בחידוש הראב"ד, שגם לר' זירא שבמיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים הוא פטור, מ"מ במיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות הוא חייב. – הגרד"ל (בסי' י"ד) מבאר את הגדר בזה שצריך שבדבר הניזק תהיה החצר מיוחדת לניזק ולא למזיק, ולכן כדי לחייב צריך שהחצר תהיה מיוחדת לפירות רק לניזק. [↑](#footnote-ref-43)
44. ויוצא שלפי תוס' פשוט שמה שרשות המזיק מגרעת את שם רשות הניזק, תלוי בעיקר במה שזכותו של הדבר המזיק להיות שם, שה"היזק" נעשה במקום שהוא רשותו, ולפי הראב"ד (הנ"ל בהערה הקודמת) והגר"א זה יכול גם להיות תלוי בהגבלת הבלעדיות של הניזק בהעמדת הדבר הניזק, מבלי לדון דוקא ביחס לדבר המזיק ולהיזק. [↑](#footnote-ref-44)