16. בדין מצוה שנעשית בזמן פטור ובדין קטן שנהיה בר מצוה בחנוכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### כ"ב כסליו ליל שב"ק פ' וישב – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין מצוה שנעשית בזמן פטור כגון קטן והגדיל עבד ונשתחרר ועוסק במצוה

דנו האחרונים במי שנהיה בר מצוה בחנוכה ומנהג הוריו להלדיק בשקיעת החמה או במקרה שיש להם צורך להקדים קודם שקעה"ח דהבה"ל הכריע להיתר האם ידליק בקטנותו או שעדיף שיחכה ללילה שיהיה גדול דההדלקה שבקטנותו לא תועיל לגדלותו כדקי"ל שקטן שהדליק לגדול זה לא מועיל ואולי כאן זה גרע ונבאר הצדדים כדלקמן

### צדדי הספק במי שעשה מצוה כשהיה פטור ואח"ז נתחייב

א] יש לעיין באדם שעשה מצוה כשהוא עדין לא חייב ואחרי זה נתחייב ויש לדון בשני אופנים אופן אחד כגון עבד ששמע תקיעת שופר ונשתחרר בר"ה ואופן שני כגון קטן ששמע תקיעת שופר ואחרי זה הביא שני שערות האם יצא במצוה שעשה בקטנותו או שלא יצא ויש שני סברות לומר שלא יצא א. כיון שהוא עדין לא היה חייב לא יצא דכשהוא נהיה גדול אז הוא מתחיב ורק אז אומרים לו שיתקע שופר ומהרגע שאמרו לו הוא לא עשה את חיובו אמנם יתכן שאין בזה חיסרון שגם כשהוא מתחיב שם החיוב שישמע שופר באותו יום והרי הוא שמע קול שופר דהינו שבאמת ודאי שבזמן שעשה המצוה הוא לא היה חייב אבל כיון ששם המצוה שאדם ישמע שופר באותו יום א"כ הוא יצא ידי חובתו וביתר ביאור שגדר החיוב שיתיחס אליו מצות שמיעת שופר ועד כמה שמצוה שעשה בפטור זה נחשב שהוא עשה המצוה ממילא הוא יצא ידי חובתו

ב. יש לדון שכל שהוא עדין לא חייב אין לזה שם מעשה מצוה שרק אם הוא חייב זה נחשב מצוה וממילא לא שייך שיצא בזה ידי חובה ויש מקום לחלק בזה בין עבד לקטן דיתכן שעבד שהוא בר חיובא של מצות בזה חשיב מעשהו מעשה מצוה דהינו שהוא רק נתמעט מחיוב המצות אבל כל שעושה חשיב מצוה ובפשוטו לכן אנו נוהגים שאשה מברכת על מצות עשה משא"כ קטן שהוא לא חייב בשום מצוה הרי זה כעכו"ם ואין למעשהו שם מעשה מצוה אמנם יתכן גם איפכא שאשה ועבד שלא התחיבו בחיוב זה אין זה מעשה מצוה שאצלם לא התחדש מצוה זו כלל אבל קטן שהוא זכר וודאי שאצלו זה מעשה מצוה ומה שהוא לא חייב זה לא חיסרון והנה נחלקו הראשונים האם אשה מברכת על מ"ע שהז"ג ובפשוטו בזה עצמו נחלקו הראשונים כמבואר בדבריהם אמנם יש שנקטו שהחסרון רק בלשון וציונו וודאי שיש קיום מצוה [כן הוא בביאור הגר"א] אמנם עדין יתכן לחלק שאשה שלא התחיבה זה עצמו מחסר בשם מעשה מצוה דהינו שגם אם התחדש המצוה אצלה אבל אין זה מעשה מצוה גמור משא"כ קטן שבגדלותו יהיה חייב א"כ וודאי שהתחדש שאצלו עצם מציאות המצוה רק שכרגע הוא לא חייב וממילא ודאי שאם עושה המצוה הוי מעשה מצוה גמור ויתכן עוד שגדר פטור קטן זה כעין פטור אונס ואין זה מעמידו כאינו חייב כלל ולכן עד כמה שהוא עושה מעשה מצוה חשיב מצוה וממילא גם אם עשה בקטנותו יצא ידי חובתו

והנה מבואר בגמ' שעבד לא יכול להוציא בן חורין בתקיעת שופר וכן קטן לא יכול להוציא גדול בתקיעת שופר ובפשוטו הביאור שאין לזה שם מעשה מצוה ביחס לגדול ולכאורא מאותו טעם אם אדם עשה מצוה כשהוא היה קטן או עבד קודם שנשתחרר הוא לא יוצא ידי חובתו אמנם יתכן שזה הלכה מיוחדת שכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא רבים ידי חובתם וכמו שהאריך בזה בעמק שאלה [קנ"ד ב' ומצוה מ"ג ונ"ד ובמשיב דבר סי"ח] שזה כעין שליחות ומי שלא חייב הוא לא יכול לעשות המצוה בשביל מישהו אחר ואכמ"ל ועיין לקמן

### בדין אכל מצה כשהוא שוטה ונשתפה

ב] והנה מבואר בגמ' ר"ה כ"ח. שכפהו ואכל מצה לא יצא והגמ' שואלת שאם הכונה כפאו שד והנידון שאחרי זה הכפיה עברה הרי יש בריתא שבזמן הכפיה הוא נחשב שוטה ובזמן שהוא חלים הרי כישראל לכל דבריו דהינו שפשוט לגמ' ששוטה שעשה מצוה בזמן שטותו הוא לא יצא ידי חובתו ועיין טורי אבן שנסתפק בטעם הדין האם זה מצד ששוטה הוא לאו בר חיובא וכל שעשה מצוה כשהוא לא בר חיובא זה לא מועיל על הזמן שהוא בר חיובא או שהחסרון ששוטה אין כונתו נחשב מעשה מצוה דהוא מתעסק בעלמא וכתב נפק"מ בעבד שתקע בשופר ואחרי זה השתחרר ועיין טור שהביא את הדין הנ"ל של שוטה וכתב להסתפק האם זה מצד שמצות צריכות כונה [וצ"ל שכאן אפילו שזה מידי דהנאה ושיטת הרמב"ם שבזה אין צריך כונה אבל כיון שלא יודע שזה פסח גרע שלכו"ע זה לא מועיל כמבואר בשו"ע כן ביאר בהגהות מהרנ"ח] ומבואר כנ"ל ששיך לדון שאין חסרון מצד עשית המצוה בשטותו רק מצד חסרון צדדי במעשה ולא מצד שהוא לא בר חיובא

ועיין טורי אבן שכתב להוכיח שהחסרון מצד שהוא לא בר חיובא דעיין גמ' ר"ה כ"ט. דמבואר בגמ' שאם חצי עבד וחצי בן חורין תוקע בשופר הוא לא יכול להוציא את עצמו וצריך דוקא לשמוע ממישהו אחר והנה כאן הוא מוציא את עצמו ובכל אופן מבואר שמעשה התקיעה של עבד לא מועיל לבן חורין ובהכרח שהחסרון מצד שהוא לא בר חיובא ולפ"ז ה"ה אם עשה מצוה בעבדותו והשתחרר וודאי לא יצא ידי חובתו כיון שעשה את זה במצב שהוא לא חייב והנה הטורי אבן נקט שזה ראיה גם ביחס לשוטה שהמצוה שעשה בשטותו לא יצא וכתב שגם קטן שעשה מצוה ואחרי זה הביא שני שערות לא יצא וצ"ע דעת הטור לעיל אמנם היה מקום לחלק כנ"ל שבעבד ואשה זה סוג בן אדם שלא חייב לכן עשיתו לא חשיב מעשה מצוה אבל שוטה הוא זכר שעל גוף זה יש חיוב מצות רק הוא פטור מצד שהוא לא בר דעת ויתכן שבזה המעשה שלו נחשב מעשה מצוה וגם אם נימא ששוטה הוא נחשב כאשה אבל יתכן שקטן שהוא בר דעת וזה רק הלכה שהוא לא נחשב בר דעת בזה ודאי שהוא נחשב בר חיובא ועיין לקמן מהרמב"ם הלכות עדות [ועיין ח' חת"ס שם שחילק כנ"ל בן מי שעומד להיות חייב למי שלא עומד להיות חייב ויש לבאר על דרך הנ"ל]

והנה הרמב"ם כתב פ"ו מחו"מ ה"ג וז"ל אכל מצה והוא נכפה בעת שטותו ואחר כך נתרפא חייב לאכול אחר שנתרפא לפי שאותה אכילה היתה בשעה שהיה פטור מכל המצוות עכ"ל ומפורש בדבריו שיסוד החיסרון כי הוא פטור מהמצוה ולא כספק הטור כי המעשה שלו נחשב מתעסק [וכתבו האחרונים שצ"ל שהיה לו גירסא אחרת ברמב"ם] ועיין כפות תמרים שלפ"ז לשיטות שהבר מצוה נהיה מעת לעת אם שמע שופר בתחילת היום ואחרי זה נשלמו לו י"ג שנה הוא צריך לחזור ולתקוע ובהגהות רעק"א שם כתב שמשכחת ליה בלא הביא שני שערות אלא לאחר ששמע תקיעת שופר שכה"ג הוא חייב לחזור ולתקוע ועיין רעק"א סימן קפ"ז שנסתפק באכל בקטנותו ובירך ברכת המזון ואחרי זה הגדיל האם צריך לחזור ולברך כיון שהאכילה היתה בקטנות ומבואר שאם הוא חייב בברכת המזון מדאוריתא ודאי שלא מועיל מה שבירך בקטנותו ועיין מנח"ח מצוה ל"א אות ט' שאם קטן עשה קידוש בלילה ובבוקר הביא שני שערות הוא חייב עכשיו לעשות קידוש דאוריתא ולא יצא במה שעשה בלילה וכן כתב האמרי בינה שבת י"א

### בדין קטן שהקריב פסח ראשון וביסוד הגר"ח

ג] והנה מבואר ברמב"ם שקטן שהביא קרבן פסח והגדיל פטור מפסח שני ועיין כס"מ שהקשה הרי קטן הוא לא בר חיובא ועיין ח' הגר"ח שביאר שכונתו להקשות שכמו דמבואר בגמ' ששוטה שעשה מצוה זה לא עוזר לפקחותו כך קטן שעשה מצוה זה לא עוזר לגדלותו וכן הקשה הטורי אבן שם וע"ש בטורי אבן שאם החסרון של שוטה כי זה מתעסק ואין מעשהו מעשה מצוה א"כ בקרבן פסח זה לא שייך אבל כיון שהוכיח מחצי עבד שהחסרון כי הוא לא בר חיובא א"כ גם כאן זה שייך והנה לנ"ל היה מקום לחלק ששוטה זה נחשב שהוא לא בר חיובא וממילא אין מצותו מעשה מצוה משא"כ קטן שהוא בר דעת כה"ג זה גברא בר חיובא רק שעכשיו לא מוטל עליו בפועל לעשות המצוה ועיין רמב"ם פ"ט מעדות ה"ז שכתב שקטן לא ראוי להעיד מצד שכתוב איש ושוטה מצד שהוא לא בר מצות ומבואר שקטן הוא לא בכלל הפטור שהוא לא בר מצוות

ועיין ח' הגר"ח שכתב שכיון שהתחדש הקרבה של קרבן גם בקטן ממילא אפילו אם לא קים בזה מצוה אבל זהו הדין שכל שהקריב קרבן פסח בראשון הוא לא חייב בשני וכן הוא בשפ"א שם והוסיף הגר"ח שיתכן לומר שרק במעשה מצוה שכל שהוא לא חייב זה לא נחשב מצוה בזה יש חיסרון שעשיתו בקטנות היא כלום אבל קרבן פסח שהמצוה מה שהוקרב קרבנו בזה לא שייך חסרון הנ"ל וממילא כה"ג חשיב שהוא קיים המצוה עכ"ד דהינו שאין יסוד החיסרון שמצוה שנעשית ללא חיוב לא יכולים לצאת בה אלא שהחסרון שזה לא חשיב מצוה אבל במקום שזה יחשב מצוה גמורה בזה גם קיום בזמן שהוא לא חייב מקיים בזה את מצותו עכ"ד והנה בפשוטו הראיה שהוכיח הטורי אבן מחציו עבד שם בהכרח החיסרון שאין לזה שם מעשה מצוה ולא מצד שעדין לא התחיב דשם החצי בן חורין כבר חייב ועכשיו עושה את חיובו וצ"ע א"כ מה הקשה הטורי אבן הרי דברי הגר"ח מוכרחים שבהקרבה של הקרבן פסח ודאי לא חסר בשם מעשה מצוה

והנה הטורי אבן הקשה דמבואר בגמ' דמי שהיו לו בנים בגיותו והתגיר הוא יוצא ידי פריה ורביה והקשה הרי הוא עשה את זה בזמן פטור ועיין מנח"ח מצוה ל"א שכתב לישב ששם המצוה שיתיחס אליו ילדים וממילא יש לו עכשיו קיום המצוה אמנם הטורי אבן נקט שיסוד החיוב עשית הפעולה שיהיה לו ילדים אמנם לנ"ל שכל החיסרון מה שהוא לא חייב כי זה לא מעשה מצוה ממילא במצות שכל הענין זה הבאת התוצאה לא שייך חיסרון זה וממילא גם מה שעשה בגיותו יכול להועיל וכן יש לדון במצות פדיון הבן דעיין פ"ת מצוה ש"ה שהביא מזכרון יוסף שיחכה לשיגדל שיהיה חייב במצוה ובפשוטו מצוה זה שיסודה הפירעון חוב זה מתקים גם בקטן

### העולה מהנ"ל ובדין עושה מצוה בזמן שהוא עוסק במצוה או אונן

ד] והנה העולה מהנ"ל שהאחרונים נקטו שקטן שעשה מצוה בקטנותו זה לא מועיל אם הגדיל אחרי זה אלא שמצאנו בזה שני טעמים דהגר"ח ביאר שזה מצד שאין לזה שם מעשה מצוה אמנם האחרונים ששאלו בק"פ משמע שהבינו שהחיסרון כי הוא עדין לא היה חייב וכדי לקים מצוה צריך לעשותה בזמן חיובה והנה עיין שער הציון תע"ה שכתב שאפילו ששוטה שאכל מצה נשאר חייב לכשיתפקח אבל מי שעוסק במצוה ואכל מצה הוא וודאי יצא וכן כתב בסימן ע' בשם הפמ"ג לגבי ק"ש והנה בפשוטו כונתו שנקט שזה רק פטור אונס וכן ביאר בק"ש ב"ב אות מ"ח אמנם הרי הש"ך בנקודות הכסף יור"ד סימן שצ"ו נקט שזה פטור ואם לא התפלל אין דין תשלומין וכן פסק המ"ב ולפ"ז צ"ב הטעם שיוצא וכבר תמה בזה המשנת יעבץ סימן ס"ה דמפורש בריטב"א שהוא פטור ומצותו חשיבא רשות

אמנם לכאורא אם כל החסרון שזה לא חפצא של מצוה וודאי מסתבר שאדם כזה שהוא חייב במצות ורק יש לו איזה פטור צדדי יש למצותו שם מעשה מצוה ויוצא בזה ידי חובתו ורק אם נימא שיש תנאי שהמצוה תעשה בחיוב כאן הוא לא חייב כלל במצוה והנה לגבי אונן מבואר ברא"ש בברכות שאם שמע הבדלה לא יצא ידי חובתו כי הוא לא חייב במצוה ומשמע שיש הלכה שיהיה חייב אמנם עיין מ"ב סימן תרצ"ו סקכ"ו שהביא מהמג"א שאם לאונן מותר לעשות מצוה הוא יוצא וכן הוא בנוב"י סימן כ"ז לענין ספירת העומר ועיין כת"ס סימן צ"ט שהקשה הרי הרא"ש כתב שלא יוצא כי הוא פטור ולא כי אסור לו אמנם בפוסקים באמת משמע שמצד הפטור זה לא סיבה שלא יצא וכנ"ל ונפק"מ אם אונן הדליקו נר חנוכה בביתו שאם החסרון כי הוא לא חייב גם כאן הוא לא חייב אבל אם החסרון כי יש לו איסור א"כ כל שהמצוה נעשית בכזו צורה אין בזה שום איסור וכן משמע בא"ר סוף סימן תר"ע ובדה"ח שם [ועיין כה"ח שם] שכה"ג יצא ידי חובתו ויתכן שגם אם שליח ידליק בשבילו יצא בזה שבכזו צורה אין לו איסור לעשות המצוה וכן לגבי בדיקת חמץ נפק"מ האם השליח צריך לברך ובית אפרים הלכות אונן ס"ח כתב שהשליח יברך [ויש לדון נפק"מ במי שבירך ברכת כהנים ללא שאמרו לו כהנים האם חייב לחזור ולברך ודו"ק בזה]

### בדין מי שעשה מצוה כשהיה חיב מדרבנן האם מועיל למתי שחיב מדאוריתא

ה] והנה בפשוטו כל דנימא שמי שעשה מצוה מתי שהוא היה פטור ואחרי זה הוא התחיב חייב לחזור ולעשות המצוה ה"ה אם כשעשה המצוה היה חייב במצוה רק מדרבנן ועכשיו נהיה חייב מדאוריתא זה לא יועיל דהחיוב דרבנן כלפי הדאוריתא הוא לא נחשב חיוב לא מיבעיא אם החסרון שאין לזה שם מעשה מצוה א"כ החיוב דרבנן הוא מצוה אחרת ואין זה עושה את השם מצוה דאוריתא אלא גם אם החיוב מצד שהוא לא היה חייב ועשה המצוה שלא בזמן חיובו ועכשיו הוא התחיב הרי את החיוב דאוריתא הוא רק עכשיו התחייב והדבר נפק"מ בקטן שנהיה בר מצוה בליל שבת קיבל שבת מוקדם ועשה קידוש מבעוד יום שלא יצא ידי חובתו ויהיה חייב לעשות קידוש דאוריתא בלילה ויצא במה שאומר רצה בברכת המזון וכדו' וכן הוא באמרי בינה שבת סימן י"א וכן בקטן שהביא שני שערות באמצע היום שיצטרך לספור ספירת העומר

אמנם הנה המרדכי במגילה סימן תשצ"ח דן האם סומא שחייב במצות רק מדרבנן יכול להוציא את בני ביתו בקידוש היום ושאר מצוות וכתב להוכיח דמי שחייב מדרבנן יכול להוציא מי שחייב מדאוריתא דהרי עושים קידוש בתוספת שבת וזה רק חיוב מדרבנן אלא בהכרח שכיון שחיב מדרבנן זה מועיל שיצא חובה דאוריתא ה"ה לגבי להוציא אחר כל שהוא חייב מדרבנן הוא יכול להוציא גם מי שחייב מדאוריתא והקשה דהרי מבואר בגמ' ברכות כ: דאם נשים פטורים מברכת המזון מדאוריתא הם לא יכולים להוציא איש וכתב לחלק דשם הם לא יבאו לידי חיוב עכ"ד והנה מדבריו מבואר שהנידון האם עשית מצוה כשהוא לא חייב יועיל לפטור אותו ממה שיתחיב אחרי זה הוא אותו נידון האם מי שלא חייב יכול להוציא מי שחייב דהינו שנקט שאין חיסרון שכיון שהוא עדין לא חייב במצוה זה לא מועיל על זמן חיובו וכל החיסרון שאין לזה שם מעשה מצוה ונקט שזה אותו חיסרון להוציא עצמו כמו להוציא אחרים וחידש שכל שהוא עומד להתחיב והוא חייב מדרבנן יכול להוציא אחרים ועיין ק"ש ח"ב שהכונה שמה שעומד להתחיב זה סיבה לדון שאצלו התתחדש שזה מעשה מצוה אלא שיש עוד הלכה שהעשיה במצב של פטור לא מועילה למצב של חיוב מצד שזה עצמו שלא חייב בדבר זה מחסר בשם מעשה מצוה וכלפי זה חידש המרדכי שעוזר גם חיוב דרבנן

ועיין מנח"ח מצוה ל"א שנקט שזה סברא גם כלפי קטן ושבזה מיושב הרמב"ם שכתב שמועיל קרבן פסח שהקריב בקטנותו ואין זה דומה לשוטה דקטן כיון שהוא חייב מדרבנן והוא יבוא לכלל גדלות ממילא מועיל מה שעשה בקטנותו מצד החיוב דרבנן והנה המג"א סימן רס"ז הקשה על המרדכי שהרי מבואר בגמ' שקטן אפילו שהוא חייב מדרבנן הוא לא יכול להוציא גדול חזינן שחיוב דרבנן לא מועיל להוציא חיוב דאוריתא ומצאנו בזה ג' ישובים החיי אדם כלל ו' סי"ג כתב שיש הבדל בין לפטור את עצמו מלפטור מישהו אחר שלפטור מישהו אחר בזה יש כלל שכל שאינו מחויב בדבר לא עוזר אפילו חיוב דרבנן אבל אם הוא עצמו עושה המצוה אפילו כשעדין לא חיב זה מועיל והנה דבריו מבארים את הדין שמועיל קידוש בתוספת שבת אבל אין זה ישוב על המרדכי שביאר שלכן סומא יכול להוציא את בני ביתו ובמנח"ח כתב שס"ל כדעת רש"י שמה שקטן לא מוציא גדול כיון שזה חיוב על האב והוא עצמו לא חייב כלל ובק"ש ח"ב ס"ל ביאר שחלוק פטור קטן מסומא ומי שלא הגיע זמן החיוב דסומא וקודם השבת הגדר שהוא כבר חייב לעשות בשבת ולכן נחשב בר חיובא משא"כ קטן הוא עדין לא חייב ביחס לזמן גדלותו

והנה זה ודאי מבואר במרדכי עיקר הסברא שכתבנו לעיל שחלוק אשה מסומא דאשה לא תבוא לכל חיוב וסומא יבא לכלל חיוב דהינו שהשם מעשה מצוה יתכן גם באחד שהוא עכשיו לא חייב ובזה יכול לקים את חיובו שיחול עליו אחרי זה והנה אם נימא שזה סברא רק ביחס לעצמו ולא ביחס להוציא את חברו אפשר לומר סברא זו גם בקטן וכמבואר בנשמת אדם ואם נימא שזה סברא גם ביחס להוציא מישהו אחר א"כ מוכח בגמ' שקטן זה אחרת ועיין שו"ת מהרש"ם ח"ג סקכ"א שדן שקטן שנהיה בר מצוה שעכשיו מתחיב מדאוריתא בברכות התורה שיוצא במה שבירך בקטנותו מצד החיי אדם לעיל שעשיה של חיוב דרבנן עוזר על זמן שהוא יתחיב מדאוריתא [ובשם הגרי"ז שמעתי מהג"ר זאב ברלין שאמר לו לכוין באהבת עולם אמנם מהא דכל הפוסקים מדורי דורות לא העירו בזה בהכרח שבאמת יוצאים בברכה בבוקר]

### בדין מי שעשה מצוה דרבנן בקטנותו האם זה מועיל לגדלותו

ו] והנה בפשוטו לאחרונים שנקטו שקטן העושה מצוה דאוריתא בקטנותו זה לא מועיל לגבי זמן שהוא יהיה גדול ה"ה מצוה שהיא רק דרבנן אבל יש כאן החסרון של חד דרבנן לא מוציא תרי דרבנן וכמו שקטן לא יכול להוציא גדול בדרבנן מצד סברא הנ"ל ה"ה שהוא לא יכול להוציא את עצמו אמנם בפשוטו יש כמה ראיות לא כך א. עיין משיב דבר סימן י"ח ובבנין שלמה סימן ס' שהביאו מהרמ"א סימן נ"ג שכתב שקטן שמגדיל בלילה לא יהיה חזן מבעוד יום גם בקיבלו על עצמם תוספת שבת מצד שהוא עדין קטן ומשמע שהוא עצמו יכול להתפלל ברכות ק"ש אפילו שזה חיוב ולא צריך לחזור ולהתפלל בגדלותו וכן לגבי קידוש המנהג היה לעשות בתוספת שבת ולא הוזכר שכה"ג שקטן נהיה בר מצוה שיחכו לקידוש ללילה ב. עיין כתב סופר סימן צ"ט ובמנח"ח מצוה ש"ו שקטן שספר ספירת העומר יכול להמשיך בגדלותו גם לשיטות שזה מצוה אחת ואין מושג לעשות חצי מצוה אמנם שם יתכן שזה מצד שהעיקר שיהיה מעשה ספירה ג. בפשוטו קטן שבירך המוציא והגדיל לא שמענו שיחזור ויברך וכן לישב בסוכה וכן לגבי קידוש לבנה לא שמענו שיחכה שיהיה בר מצוה וכל לגבי הדלקת נרות ביו"ט לא שמענו שלא יצא בהדלקת אמו אלא ידליק בערב אמנם לגר"ח לעיל כה"ג אין חסרון

ובפשוטו מוכח שזה ודאי שכיון שהוא היה חייב אין בזה החסרון של חד דרבנן לא מוציא תרי דרבנן וצ"ל שכל שהוא חייב זה ודאי חפצא של מצוה ופה כל החיסרון מצד שמי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את מי שמחויב אבל כלפי עצמו שאין חסרון זה וודאי יכול להוציא את עצמו והנה בעיקר היסוד הנ"ל שלהוציא את חברו זה חסרון נוסף עיין פרק שלשה שאכלו סימן י"ב שהארכנו בזה וע"ש מה שהבאינו מהזכרון שמואל אמנם לכאורא יש לעיין דהגמ' ר"ה כ"ט. מביאה שר"ה ס"ל שמוציא את עצמו ור"נ שואל אותו מה ההבדל שאחר הוא לא יכול להוציא ואת עצמו הוא יכול להוציא ולנ"ל דברי הגמ' צ"ב שלהוציא מישהו אחר יש חסרון מיוחד שזה לא קים במוציא את עצמו והנה עיקר דמיון הגמ' שכמו שאחר לא יכול להוציא מצד החסרון שזה לא מעשה מצוה זה גם במוציא עצמו אבל לכאורא הדוגמא שהגמ' הביאה היא לא מקור דשם יש עוד חיסרון וצ"ע ואולי עיקר הדין להוציא אחר גם בנוי על דין של מעשה מצוה ולא קאמינא בהאי ענינה וצ"ע

והנה הפוסקים נקטו שבנר חנוכה קטן לא יכול להדליק ומשמע שזה גם אם הוא חלק מבני הבית והנה בפשוטו כה"ג לא צריך להגיע לשליחות וצ"ב א"כ מה החיסרון הרי חשיב חפצא של מצוה ועיין זכרון שמואל שביאר שזה סברת השו"ע שיכול להדליק והנה יש מקום לומר שבאמת תרי דרבנן זה לא עוזר לגבי חד דרבנן רק אדם שדינו היה לעשות תרי דרבנן וכבר נפטר מחיובו חז"ל לא הטריחו אותו לעשות המצוה עוד הפעם ושמעתי עוד לדון שיסוד החיוב הוא על בעל הבית והשאר זה מדין ביתו ומה שקטן לא יכול להדליק זה כשהוא לא הבעל הבית והדבר חידוש וכן זה אוקימתא בשו"ע

### העולה מהנ"ל ומה שיש לדון לגבי נ"ח האם לחכות ללילה

ז] והנה העולה מכל הנ"ל א. זה ודאי שעבד שעשה מצוה על ידי מעשה ונשתחרר חייב לחזור ולעשותה ב. זה ודאי ששוטה עשה מצוה על ידי מעשה ונתפקח חייב לחזור ולעשותה ג. יש לדון קטן שעשה מצוה בקטנותו כשהוא היה פטור אפילו מדרבנן ואח"ז נהיה גדול האם נפטר בזה ובזה דעת הטורי אבן ויום תרועה ורעק"א והכס"מ ורוב האחרונים שלא יצא ידי חובתו וכתבנו לדון שזה חלוק מהדוגמאות שמצאנו ד. קטן שהיה חייב מדרבנן ועשה המצוה ואחרי זה נהיה חייב מדאוריתא בזה יש אחרונים שדנו שלדעת המרדכי הוא יוצא ידי חובתו ולגבי ברכה"ת כן הוא המנהג ה. קטן שהיה חייב מדין חינוך מצוה דרבנן והגדיל בזה בפשוטו ודאי יצא ידי חובתו ו. מצוה שיש לה שם מעשה מצוה מצד עצמה כגון קרבן פסח בזה יתכן שגם אם זה נעשה בקטנותו הוא יוצא כן הוא בגר"ח אמנם הרבה אחרונים נקטו מסברא שלא יוצא ז. יסוד הפטור בכל זה יש לדון מצד שזה לא מעשה מצוה אבל אין חסרון מצד שהוא עשה שלא בזמן חיובו ולפ"ז ודאי מסתבר שמי שעשה מצוה בזמן שהוא עוסק במצוה יצא ידי חובתו אמנם יתכן לדון שיסוד החיוב מצד שהוא לא חייב ועיין רא"ש בברכות שהבדלה ששמע כשהוא אונן לא יוצא בה כי הוא לאו בר חיובא ולפ"ז יש לדון שעוסק במצוה גם לא יוצא עיין משנת יעבץ סימן ס"ה ובאשר לשלמה החדש מועד סכ"ה

והנה לאחר כל הנ"ל אם נבוא לדון בקטן שהוריו נוהגים להדליק בשקיעת החמה בפשוטו היה מקום לדון שהוא רק חייב תרי דרבנן ולא יכול להוציא את עצמו לזמן שהוא חיוב גמור והנה אם יוצא בהדלקת אביו כגון בקטנה דבפשוטו שם זה לא גדר שמדליק בשבילו אלא זה דין נר איש וביתו בזה לסברת הגר"ח שכל החסרון מצד החפצא של המצוה א"כ כאן אין חסרון אמנם לאחרונים שנקטו שיש שם סיבה מיוחדת אבל באמת גם בכזו מצוה מה שעושה בקטנותו לא עוזר לגדלותו א"כ יש לדון שגם כאן זה חסרון אמנם בפשוטו זה וודאי מוכח שכל שחיב מדרבנן אפילו תרי דרבנן ודאי מוציא עצמו למתי שהוא יהיה חייב חד דרבנן

רק שיש מקום לדון שאם עיקר זמן ההדלקה זה בלילה וההדלקה קודם זה מדין הקדמה בזה הרי לכאורא עדין אין חיוב רק שזה זמן שאפשר לקים את ההדלקה כיון שהוא כבר חייב שבלילה יהיה נר ויתכן שבקטן מצד הדין חינוך אין עליו חיוב כיון שהרי בלילה יהיה גדול וכה"ג רבנן לא החילו עליו חינוך עיין כת"ס סימן צ"ט שדן סברא זו לגבי אבילות וכן בפ"ת יור"ד סימן ש"ה לגבי פדיון הבן ובזה רק יועיל אם נימא שקטן נחשב בר חיובא ומצוה שעושה בקטנותו עוזרת לגדלותו דרוב האחרונים לעיל נקטו לא כך אמנם לגבי קידוש לבנה לא שמענו שקטן מחכה שנהיה בר מצוה ומשמע דלא כסברת הכתב סופר ובפדיון הבן יתכן שזה סוג מצוה שאין על זה חינוך מצד שלא יוכל לעשות בגדלותו משא"כ מצוה ששיך בה חינוך מה שבמקרה עכשיו יפסיד המצוה בגדלותו זה לא סיבה שלא יהיה חינוך אמנם באבילות זה לא כך

עוד יש לדון למבואר בבה"ל סימן תרע"ה בד"ה ולדידן ובמ"ב תרע"ז סקי"ג שאין חינוך על הידור דהינו שאין עליו כלל חיוב הדלקה של מהדרין א"כ יוצא שכשהוא עשה ההידור זה בתור אינו מחויב וכשהוא נהיה גדול רוצה לצאת בדבר שעשה ללא חיוב ואם נימא שכל מה שעוזר מה שעשה בקטנותו כי הוא היה חייב מדרבנן א"כ כאן זה לא יועיל אמנם הנה רעק"א תשובה י"ג דן שהגדר של ההידור שמכונים שלא לצאת בהדלקת בעל הבית ולפ"ז עד כמה שכיון שלא לצאת ממילא הוא חייב בהדלקה מדין חינוך אמנם אין זה מוסכם עוד יש לדון שלאחר שהדליק נר אחד שעכשיו זה רק הידור גם בזה הוא לא מחויב ועיין מ"ב סוף סימן תרע"ה שכתב שקטן לא צריך להדליק יותר מנר אחד ובפשוטו כונתו כנ"ל ולפ"ז יוצא שלא יהיה לו את ההידור עוד יש לדון שעדיף לבן אדם לעשות המצוה בזמן שהוא חייב חיוב גמור ולא בזמן שהוא עדין לא חייב דהיינו שגם אם יצא בזה חובתו אבל עדיף שיעשה המצוה בחיוב וכן הוא בפ"ת סימן ש"ה לגבי פדיון הבן במת אביו וצ"ע בזה ובחוט שני נקט שידליק כדרכו ובשם הגריש"א והשבט הלוי והגראי"ל שידליק בלילה וצ"ע בזה

אמנם בעיקר הדבר האם החזקה שהביא ג' שערות זה מיד בתחילת הלילה עיין מקנה ס"ג שכתב שודאי שזה לא ברגע אחד אלא שזה לוקח זמן שהרי צריך שיעור לכוף ראשן ועיין תוס' נדה ב: שדרך שערות לבוא בבוקר אמנם עדין יש נפק"מ לפ"ז בקטן שקידש שיכוין בבוקר לצאת עוד פעם מצות קידוש דאוריתא וכן לגבי ספירת העומר שראוי לספור בסוף היום לשיטות שספירת העומר זה דאוריתא וצ"ע בכל זה ולא שמענו להחמיר בזה