מראי_מקומות_מוקצה_1
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**דף קכג:**

בס"ד נתחיל בלימוד הל' מוקצה.

סדר הלימוד קכג: ממתני' רבי יוסי אומר עד המשנה בקכד: , ולאחמ"כ טור שו"ע ש"ח א, ב, ג, ד, ה.

★בגמ' מבואר "אמר ר"ח בימי נחמיה בן חכליה נשנית משנה זו דכתיב בימים ההם ראיתי ביהודה וכו'". וברש"י דבימי נחמיה בן חכליה בבית שני גזרו על טילטול כל הכלים כדי לגדור גדר וכו'.

והקשו דהרי מבואר לעיל [ל:] "שלח שלמה לבי מדרשא אבא מת ומוטל בחמה וכו' שלחו לו ואביך הנח עליו כיכר או תינוק וטלטלו" הרי דמוקצה נאסר בימי שלמה.

וע"ע פסחים עז: "ומוקצה דאוריתא א"ל אין דכתיב והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו וכו' איה"נ הגמ' חוזרת בה אבל משמע שזה דבר קדום עד שהגמ' סברא שזה דאוריתא.

ותירצו דמוקצה מחמת **גופו** כגון עצים ואבנים ומת נאסר קודם ומה דמבואר בסוגיין דנאסר בימי נחמיה זה **כלים** דכלי לא נאסר רק בגזירה זו עיין גרז שח-יז.

ועיין בהגהות חת"ס לשו"ע סימן שיא דמעמיד את הגמ' גבי דוד גבי איסור הוצאה [לא כלפי מוקצה], ולדבריו לא קשה מהגמ' דף ל.

★ובטעם איסור מוקצה בגמ' [קכד:] "**וטילטול גופיה לאו משום הוצאה**" ועיין רש"י ביצה לז. ד"ה "אטו טלטול" וכל מה שגזרו אינו **אלא משום הוצאה** והאי דלא גזרו על טלטול כלים ואוכלים מפני שלא יוכלו לעמוד בהם לבטל עונג שבת ושמחת יו"ט".

ועיין רמב"ם [פכ"ד-יב, יג] שכתב טעמים אחרים ובראב"ד שם ובמ"מ בתירוץ א' דבימי נחמיה גזרו אטו הוצאה, ואח"כ בתקופה יותר מאוחרת שהתירו חלק ואסרו חלק זה מפני טעמי הרמב"ם.

וע"ע בפמ"ג פתיחה להלכות יו"ט ח"ב ס"א מה שתירץ.

וע"ע בחיי אדם [כלל סו-א] וז"ז "ונ"ל להוסיף עוד טעם שכיון שראו חכמים לאסור המוקצה מטעמים הנזכרים **סמכו דבריהם על פסוק והכינו את אשר יביאו**. דאיכא מאן דיליף מפסוק זה דמוקצה הוא דאורייתא כיון שלא היה מוכן מע"ש, ולכן אף דלא קי"ל הרי מ"מ **סמך גדול סמכו על פסוק** **זה** וכו'".

★ועיין או"ש [כד-יב] היות וטעמו משום הוצאה "ולפ"ז א"ש מה שהקילו חכמים שאם מטלטל דבר שמלכ"א לצורך מקומו מניחו בכל מקום שירצה דכל עיקר ההוצאה היכא שכבר מטלטלו כיון שעקירה ראשונה לא היתה לכך פטור ואין זה הוצאה להכי לא גזרו גם בטלטול וכו'.

והביאו דזה טעם הישוע"י [שח-ט] דעמד לפרש נאסר בהמשך טלטול המוקצה והיינו כנ"ל דבהוצאה כה"ג חשיב דבר חדש.

וע"ע גר"ז [קונטרס אחרון שא-י] שביאר באו"א דהרי לא מסתבר שיטלטל כל השבת וא"כ איזה שיעור יש לדבר, לכן בעמידה לפוש נאסר.

★"אמר אביי חרבא דאושפכי וסכינא דאשכבתא כיתד של מחרישה" וברש"י "סכינא" סכין של בית המקולין שהקצבים מקצבין בו בשר" והיינו דחשיב מוקצה מחמת ח"כ.

לכאורה מוכח דמוקצה מחמת ח"כ הוא גם בכלי שמלאכתו להיתר ודנו בזה האחרונים.

וע"ע בתוס' הכא ובר"ן דביארו דמיירי בסכין של שחיטה, וא"כ הוה כלי שמלאכתו לאיסור, ושפיר שייך לומר מוקצה מחמת ח"כ.

★אביי ורבא נחלקו בג' דברים.

1. לאבי כשמל"ה הותר רק לגו"מ אבל לא מחמה לצל ולרבא מותר גם מחמה לצל.
2. כשמל"א לאביי הותר רק לגופו אבל לא למקומו ולרבא גם למקומו.
3. לאבי רק כלי הניטל באדם אחד לא הניטל בשני בנ"א ולרבא גם זה שרי.

ובמחלוקת הב' עיין ריטב"א ד"ה "א"ל רבא"דס"ל לרבא דצורך מקומו צורך גדול כצורך גופם.

ובמחלוקת הג' [ביאר בחד תירוצא] דלאביי כל שאינו ניטל באדם אחד מיחד להו דוכתא עי"ש.

★"חזרו והיתרו מחמה לצל" עיין במ"מ דוקא מחמה לצל **אבל לא לצורך כלל אסור.**

וע"ע בר"ן [על הרי"ף] כנ"ל ומוסיף "ואפי' אם נאמר כן דכשמל"ה שלא לצורך כלל אסור לטלטלו ה"מ בכלים אבל בספרי הקודש ואוכלים אין לנו, ולפי שכלים שנאסרו מתחלה אין לנו להתירו אלא מה שפירשו חכמים אבל כתבי הקודש ואוכלים שלא נאסרו מעולם כל המחמיר עליו להביא ראיה ודברי הר"ן נפסקו בשו"ע שח-ד.

וע"ע ב"שלטי גבורים" דלפ"ז ה"ה כוסות וקערות יהיה שרי לא לצורך דגם הם לא נאסרו בגזירה ראשונה [עיין תוס' ד"ה מקצוע של דבילה].

ובמ"ב ס"ק כג מביא דיש מחמירין, וצ"ב.

★וצריך עדיין בירור מה חשיב לא לצורך, הרי אם מזיזים ע"כ דיש לו ענין בזה לשחק או להרגיע את עצמו וכדו' **וא"כ אמאי לא חשיב צורך.**

★ובגמ' בהמשך "קנים טעמא מאי משום איעפושי בהאי פורתא לא מיעפש" עיין רשב"א דלא חשיב צורך גו"מ **אלא כמחמה לצל** וס"ל דכשמל"ה אסור מחמה לצל.

ועיין רע"א שהקשה דא"כ לדידן דקי"ל כרבא שמותר כשמל"ה מחמה לצל וא"כ לא קי"ל כמשנה דסידור הקנים ושרי סידור קנים בשבת, ומקשה על הרמב"ם שפסקה עי"ש.

ועיין בר"ן ומאירי דביארו באו"א "דהאי פורתא חשיב **כלא לצורך כלל** וכנ"ל.

★"מדוכה אם יש בה שום מטלטלין אותה".

עיין ברשב"א דנידון כשמל"ה.

וע"ע בחידושי הר"ן דבעינן **שום מע"ש".**

ולכאורה מהאי טעמא בעינן רק דבר המיוחד לה "אבל אם יניח היתר שאינו מיוחד לה, לא מהני עיין מ"ב ס"ק כו.

וברא"ש בתשובה הובא בב"י ס"ה "דזה כדין היתר מת **בכיכר או תינוק** עי"ש. ולכאורה לפ"ז כל היתר מהני לאו דוקא מיוחד לה.

ועוד נפק"מ בין הני טעמי אי מותר מצורה אגב שום לטלטלה לא לצורך, דאי חשיבה כשמל"ה נאסר בטילטול לא לצורך.

אבל אי טפלים לכיכר נידון כשום ואוכלין נתפרש לעיל דשרי גם לא לצורך.

★ומהני דינא נפקא לן שקדירה דנידונת כשמל"א כ"ז שיש בתוכה אוכל שרי בטילטול.

וכן קלסר שמונחים בתוכו דפים מוקצים אבל יש גם קצת דפים כתובים הוי כנ"ל, ויל"ע.

★"מקלות אפשר כדרבי אליעזר".

במ"ב סקי"ב מוציא מסוגיין שכמל"א לצורך גו"מ הותר דוקא כשא"א בענין אחר, וע"ע בשעה"צ סקי"ג דחשיב קנים כשמל"ה וכ"ש לכלי שמל"א.

ולולי דבריו אפשר היה לומר דקנים חשיב כשמל"א להפשט [ותלוי אם סכין של מילה, שהרי הותרה מילה בשבת, נחשב כשמל"א או כשמל"ה ואכמ"ל].

ויש דחלקו דכל דברי הגמ' שע"י אפשרות שניה לא יצטרך לטלטל כלל, בזה אמרינן דנאסר משא"כ שצריך לטלטל כלי של היתר מנ"ל דנאסר כשמל"א מפני שיכול ע"י היתר [ובתו"ש מתיר כה"ג].

★מוקצה מחמת ח"כ

יש לעיין האם הקצאתו מפני **שמקפיד על שימוש** בו או עיקר הטעם **דקובע לו מקום,** ונפק"מ בכיס של מעות שמקפיד לא להשתמש לדברים אחרים רק אינו קובע לו מקום.

וע"ע ב"מ הובא בשעה"צ [שי-יט].

★עיין ברשבש"א שמבאר למה לרב נחמיה שרי גם לצורך מקומו.