מראי_מקומות_שח_לג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח לג**

★בטור מביא את הרמב"ם "חבית שנתגלית ואבטיח שנשברה אע"פ שאינם ראויין לאכילה נוטלן ומניחן במקום המוצנע".

וצ"ב בדין זה דאם החבית מוקצה דאינה ראויה לאכילה [מחמת איסור גילוי וחשש ארס] מהו ההיתר למקום המוצנע.

ואולי ההיתר למקום המוצנע הוא מפני חשש היזק וכדלעיל גבי קוץ ברה"ר ושברי זכוכית.

ועיין ב"ח, וצע"ג בדבריו, דנראה דלצורך מקומו פשיטא ליה דשרי ורק למד מכאן שמותר לטלטלו למקו"א, ואמאי פשיטא ליה דמותר למקומו ממ"נ אי חשיב ראוי כלל לא הוה מוקצה, ואם חשיב אינו ראוי א"כ הוה מוקצה מחמת גופו וגם למקומו נאסר.

ובדברי הרמב"ם שהשוה חבית שנתגלית לקמיע דכתב "**וכיוצא בו** קמיע שאינו מומחה", משמע שאינו מוקצה, דקמיע לכו"ע לא הוה מוקצה, אולי זה משא אבל ודאי לא מוקצה.

וע"ע ב"חסדי דוד" על התוספתא [דהיא מקור הרמב"ם] דהוה מוקצה דין אינו ראוי לבהמה [דאי הוה ראוי לבהמה איה"נ מוגלה אינו ראוי לאדם אבל לא הוי מוקצה מטעם דראוי לבהמה, וע"כ דלא חזי לבהמה].

★לענין "קמיע שאינו מומחה" למג"א ספק מרפא, ועל הצד שמרפא הוה מלבוש ושרי גם לצאת בו, ועל הצד דאינו מרפא הוה משא, ומספק אסור.

ועיין פמ"ג משב"ז [שא-טו] דהוה רק ספק משא וז"ל "ומיהו לכרמלית כה"ג י"ל דהוה ספק בעיא דרבנן ושרי אף למג"א [שח-נז] **ומה דאסור בספק לכרמלית דעפ"י הרוב כל דלא הוחזק אינו מרפא ולא אמרינן כה"ג ספק דרבנן לקולא.**

ולדברי המג"א דאסור לצאת בו בכרמלית הא דלא הוי מוקצה, מפני דמותר בחצר [פמ"ג א"א נז].

ועיין א"ר [שא-מד] שמקשה על המג"א מדברי הרמב"ם [פי"ט-יד] "ואם יצא בקמיע שאינו מומחה **פטור** מפני שהוציא דרך מלבוש", דהיינו פטור [אבל אסור] גם ברה"ר וע"כ דהוה תכשיט [גם בקמיע שאינו מומחה] ורק מדרבנן נאסר.