הוצאה ה סימן שא סעי_ טו-טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' טו-טז**

##### **שיעור ה**

**[סעיף טו] אין הקיטע יוצא בקב שלו דהיינו שעושה כמין דפוס של רגל וחוקק בו מעט לשום ראש שוקו בתוכו ואינו עושה זה להלך בו שעל כל פנים צריך הוא למקלו אלא כוונתו כדי שלא יראה חסר רגל אלא נכה רגל, כיון דאינו צורך הילוכו, אסור.**

### האיסור לקיטע לצאת בקב שלו

ובביאור האיסור שלא יצא קיטע בקב שלו נחלקו הראשונים דדעת רש"י (שבת סו, ב) דאף שהקב נחשב כמו מנעל, מכל מקום מנעל שאינו של עור אין עליו שם מנעל, וכן דעת הרשב"א (שם) שמנעל של עץ אינו נחשב מנעל, ומכל מקום כתב הרשב"א שמותר לצאת במנעל העשוי מעץ, דכיון שדרכו לצאת כך אינו נחשב כמשאוי, ולדעתו הטעם שאסור לקטע לצאת בקב שלו הוא משום דחיישינן שמא יפול ויבוא לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. אמנם דעת התוס' בשבת (סה, ב ד"ה הקיטע) דאף מנעל של עץ חשיב מנעל, וכל האיסור לצאת בו הוא רק משום החשש דלמא משתליף.

והנה בשו"ע בסעיף טו כתב שלא יצא בקטע בקב שלו כיון דאינו צורך הילוכו, ומשמע שאם היה צריך לזה בהליכתו שרי לצאת בו, וביאר התהילה לדוד (ס"ק ט) דהשו"ע פסק כדעת הרשב"א שאף שמנעל של עץ לא נחשב כמנעל, מכל מקום כל דבר שמגין על הרגל ושדרכו בכך לא נחשב כמשאוי.

ובשו"ע הרב (סעיף יב) ביאר דאף שלדעת השו"ע מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, כל שנסמך עליו כל גופו מותר לצאת בו.

אך יש שביארו דדעת השו"ע כדעת התוס' דמנעל של עץ חשיב מנעל, והטעם שאסור לקיטע לצאת בקב שלו הוא משום שיש חשש דלמא משתליף ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. וכן מבואר במשנ"ב (ס"ק נט) דאף מנעל שאין בו עור כלל מקרי מנעל. [וע"ע בשעה"צ (ס"ק נט) שהביא שיש מי שרוצה לומר דהוי משוי].

## דין מנעל לגבי נעילת הסנדל ביוהכ"פ

והנה איתא בשו"ע לקמן (סימן תריד סעיף ב) לגבי איסור נעילת הסנדל ביום הכיפורים דאסור לנעול סנדל או מנעל של עור, אפילו קב הקיטע וכיוצא בו, אפילו של עץ ומחופה עור, ומשמע שמותר לנעול ביום הכיפורים מנעל של עץ שאינו מחופה עור, ועל כרחך דקיי"ל שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, ובמשנ"ב הביא בשם ביאור הגר"א שחילק בין יום הכיפורים לשבת, וע"ש שביאר כדברי הרשב"א דלעיל דאף שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, מכל מקום מותר לצאת בו כיון שהרגילות ללכת בו לצרכי גופו, וכמ"ש התהילה לדוד (הנ"ל).

ובביאור הגר"א מסיק לדינא שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, וכמו שמוכח מזה שמותר ללכת בו ביום הכיפורים, ולפי זה אף אם ירצה הקטע להסתייע בהליכתו על ידי הקב שלו, אסור לצאת בו. ע"ש באורך.

ולסיכום עולה ג' דעות דלדעת הרשב"א וכן פירשו בביאור הגר"א ובתהיל"ד את דברי השו"ע מנעל אינו משאוי כי דרכו של אדם ללכת עם זה, והאיסור לצאת במנעל של עץ הוא רק משום דאתי לאתויי. ולשו"ע הרב ג"כ אינו נחשב כמנעל, וההיתר לצאת עם מנעל של עץ הוא משום דכל גופו נסמך עליו. ולהגר"א מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל והרי זה כמשאוי.

### לצאת נעליים שאינם עשויים מעור

ולעניין הלכה צ"ע הכרעת המשנ"ב שאף שבתחילה פירש דברי השו"ע שהאיסור הוא משום דאתי לאתויי, אך אח"כ הביא את דברי הגר"א, ולדעת הגר"א דמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, הוא הדין שכל מנעל שאינו של עור אסור לצאת עמו בשבת, ואם כן אף שאר נעליים שאינם עשויים מעור אסור לצאת בהם.

ובאמת בזמנינו מצוי שיש הרבה סוגי נעליים שאינם עשויים מעור, ולכאורה לפי דברי הגר"א אסור לצאת בהם לרה"ר כיון שאינם נחשבים כמנעל וזה חידוש גדול לדינא. אמנם המנהג להקל ובפרט שהרבה אחרונים הכריעו להלכה כדעת הרשב"א דאף אם אינו נחשב מנעל כיון שהדרך לצאת בו שרי.

**[סעיף טז] קטע בשתי רגליו ומהלך על שוקיו ועל ארכבותיו ועושה סמוכות של עור לשוקיו, יוצא בהם בשבת. הגה: וכן מותר לצאת במנעל של עץ שהרגל נכנס בו וליכא למיחש שיפול. וכן בפנטני"ש דמשתלפי במהרה וממילא. ויש מחמירים ואוסרים.**

### נעל המחופה בעור

וטעם המתירים לצאת במנעל המחופה בעור הוא על פי המבואר בגמרא ביבמות (קג, ב) דלכו"ע יכול לחלוץ במנעל המחופה עור, ולכאורה היינו משום דכשיש חיפוי עור יש עליו שם מנעל, וכך פירש בביאור הגר"א על פי דבריו דלעיל שהנידון הוא אם יש עליו שם מנעל, דטעם ההיתר הוא כיון שהמנעל מחופה בעור יש עליו שם מנעל ולכן מותר לצאת בו.

אמנם במשנ"ב (ס"ק ס) ביאר טעם ההיתר דכיון שהוא מחופה הרי הוא מהודק קצת ואין לחוש דלמא משתליף, וכן מבואר להדיא ברשב"א בשבת שם (סה, ב) דכיון שהוא מתהדק היטב עם רצועותיו אין לחוש שמא יפול ויטלטל אותו ד' אמות ברשות הרבים.

### לצאת עם נעלי בית בזמנינו

ובטעם המחמירים שלא לצאת בפנטני"ש כתב המשנ"ב שם דחיישינן דלמא משתמיט מרגלו מפני שאינו מהודק ואתי לאתויי. ומבואר שאין האיסור משום דהוי משאוי, אלא משום שיש חשש שיפול. ובביאור הגר"א כתב שלפי דעתו דלעיל טעם האיסור לצאת בנעלי בית הוא משום דלא חשיב מנעל, אך אם מחופה בעור י"א דנחשב כמנעל.

ולהלכה למעשה לצאת עם נעלי בית הנה לדעת הגר"א ודאי אסור כיון שאינו עשוי מעור, וכל שאינו עשוי מעור אין עליו שם מנעל, ולדעת המשנ"ב יש לאסור מחשש שישתלף ויבוא לטלטלו ד' אמות ברה"ר, ולפי זה באותם סוגי נעלי בית שמהודקים קצת יש לדון להקל בזה דהא אינו משתליף בקלות כל כך, ובחוט שני (פרק פח ס"ק י) החמיר בזה.

והנה במשנ"ב (שם) הביא דדעת הט"ז לקמן (ס"ק כז) שהאידנא אין לחוש שלא לצאת עם נעלי בית, שהרי כל החשש הוא דלמא אתי לאתויי, ובזמנינו שאין הדרך ללכת בלא מנעלים אפילו מעט, אין לחוש שיצא בלא נעלי בית. אמנם התוספת שבת שם (ס"ק לה) חלק על דבריו וכתב דכיון שיש מעט אנשים בזמנינו שהולכים בלא נעליים, עדיין שייך הגזירה שמא ישלוף את נעלו ויוליכו ד' אמות ברה"ר. ובזמנינו צ"ע אם נחשב מה שיש מיעוט פחותים שכאלו שהולכים בלא נעליים וצ"ע. [וביוהכ"פ שיש הרבה שהולכים בלא נעליים כלל אולי יש להחמיר טפי שלא לצאת עם נעלי בית כיון שיש המחמירים ביום הכיפורים ואינם יוצאים במנעלים כלל, ויש לחוש טפי שיוליך את הנעל ד' אמות ברה"ר וצ"ע לדינא].

### אם עבר ויצא אין צריך להסיר

כתב המשנ"ב (ס"ק סא) שאם שכח ויצא בהם אין צריך להסירם, אלא מהלך בהם עד שיגיע לביתו, והוא מהמג"א (ס"ק כה) בשם שבולי הלקט, ועיין שעה"צ (ס"ק סד) דטעם ההיתר הוא משום כבוד הבריות.

והנה מקור האיסור לצאת בפנטני"ש דלמא משתליף, כתב המג"א שהוא מגמרא בפסחים (נא, א) דתניא שאין יוצאין בקורדקיסון בבירי, ומעשה בבניו של ר"ג שיצאו בקורדקיסון בבירי ולעזה עליהם המדינה, ושמטום ונתנו אותם לעבדים ע"ש. [ויש להעיר דאדרבה משם משמע שאין בזה איסור גמור מדינא, וכל האיסור הוא תלוי במנהג המקומות]. ומשם יש לעיין על מה שכתב המג"א בשם שבלי הלקט שאם כבר לבש מותר להמשיך וללכת בו, שהרי שם הם החמירו ונתנו את נעליהם לעבדים, וכבר עמד בזה במחצית השקל כאן [ואולי בניו של ר"ג שאני שעליהם להחמיר יותר, או די"ל שעשו כן רק מחמת שלעזו עליהם].

[**המשך הרמ"א שם] ולא יצא אדם בשבת כמו שהוא יוצא בחול בלתי דבר אחר שיזכור על ידו שהוא שבת ולא יבא לחללו.**

### ללבוש בגד מיוחד לשבת

מקור דברי הרמ"א הוא מהכל בו (סי' לא, והובא בדרכי משה כאן סעיף יח) וז"ל נהגו בכל ישראל שלא לצאת בשבת בלתי מנעלים או דבר שעל ידו יזכור שהוא שבת ולא יבא לחללו. וזה כוונת הרמ"א כאן שאין לצאת כשהוא יחף, ואמנם כתב הרמ"א דהינו דווקא במקום שאין הדרך לילך יחף, אך כבר ציין המשנ"ב (ס"ק סב) דבדרכי משה שם משמע שאפילו אם רגילים לצאת יחף צריך שילבש מנעל כדי שיהיה לו זכרון שהיום הוא שבת. ויוצא חידוש לדינא שצריך ללכת עם בגד מיוחד לשבת, כדי שיזכור שהיום הוא שבת. ובזמנינו יש שנהגו ללכת עם עניבה, ואפשר לסמוך שזה בגד מיוחד לשבת. אך מי שאינו לובש עניבה, או שיש לו עניבה גם בימות החול יש לדון איך מקיימים דין זה [א.ה. אכן גם לדברי הרמ"א מוכח שכתב דבריו רק למי שהולך יחף בימות החול, אך מי שאינו הולך יחף בימות החול לא מבואר איך מקיים דין זה, ושמא י"ל דהעניין הוא ללכת בבגד הנראה 'חשוב', ואם הולך בבגד חשוב אף בחול שפיר דמי, אך אם הולך עם בגד שאינו 'חשוב' חייב ללבוש בגד חשוב שיזכר שהיום שבת ועי'].

ובמג"א (ס"ק כו) ציין לדברי הרמ"א לעיל סימן ב (סעיף ו), דמדת צניעות שלא לילך יחף כלל. ולכאורה צ"ע שבפשטות כאן מיירי באופן שלובש גרביים, ולא שייך האיסור משום צניעות, וגם מבואר שם במשנ"ב (ס"ק א) שכל האיסור ללכת יחף היינו במקום שאין רגילים ללכת כך, אך באופן שהדרך בכך לא שייך איסור משום צניעות וצ"ע.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים האם האיסור לקיטע לצאת בקב שלו הוא משום דהוי משאוי או שהוא מחשש דלמא אתי למישלף ויטלטלו ד' אמות ברה"ר.
2. עוד נחלקו האם מנעל של עץ נחשב מנעל או לא, ולדעת הגר"א קיי"ל שאינו נחשב מנעל, ולפי"ז לכאורה אסור לצאת בנעליים שאינם עשויים מעור וצ"ע.
3. נעלי בית המחופים בעור יוצאים בהם לדעת הגר"א משום דחשיבי מנעל, ןלדעת המג"א מום שאינו מהודק.
4. נחלקו האחרונים האם מותר לצאת בנעלי בית לדעת הט"ז יש להקל, ולתו"ש יש להחמיר, ובזמנינו י"א להקל והחוט שני מחמיר.
5. אם עבר ויצא עם נעל שאסור לצאת בה אינו צריך להסירו ברה"ר.
6. לכתחילה צריך ללבוש בגד מיוחד לשבת כדי שיזכור ששבת היום.