חבורה גיטין סוגיית עבדים   לח א 2
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

חבורה גיטין סוגיית עבדים 2

רש"י ד"ה לגופו מדויק מרש"י דלולי הפסוק היינו אומרים שגוי קונה גוי לגופו. דנפק"מ שאם יברח ויתגייר יאסר בבת ישראל .ומבואר מדבריו דהגם שהגירות תחול. דהרי אם זה מעכב את הגירות היה צריך לומר דנפק"מ דאם יברח ממנו ויתגייר לא יחול הגירות ומשמע מדברי רש"י דהגירות תחול אלא דיהיה אסור בבת ישראל. והנה כפשוטו יש מקום לדון מהו האוסר עבד בבת ישראל האם מה שחל בו מקצת גירות וכלשון הרמב"ם דעבד יצא מכלל האומות ולא הגיע לכלל ישראל זהו האוסרו בבת ישראל ויתכן דכן משמע מלשון הרמב"ם ויתכן דזה אמת אמנם ברש"י משמע דיש סיבה נוספת דהיינו מה שהוא עבד וזה עצמו שהוא קנוי לאחר זה מגרע בקדושתו ומבואר ברש"י דאם גוי היה קונה גוי הגם דהגירות היתה חלה לגמרי עדייין היה אסור בבת ישראל. ומבואר דהקנין הוא גם סיבה לגרע בקדושה.

התורי"ד הקשה קושיא ומדבריו מבואר כמה חידושים בענין קנין האיסור וקנין ממון. והנה תחילת דבר יש לעיין למ"ד המפקיר עבדו יצא לחירות ואינו צריך גט שחרור. ובגמ' מבואר דיאוש הוא כהפקר. כמבואר דלדעת שמואל כשנתיאש משפחתו הגם שהם פדו אותה מהשבאי לשם עבדות מכל מקום היא בת חורין. ומבואר שזה מהני מדין המפקיר עבדו יצא לחירות. ואם כן יש לעין בדברי רבא מדוע סבר רבא דהשבאי קונה אותה למעשה ידיו. ויל"ע האם צריך לומר דרבא סבר דהמפקיר עבדו יצא לחירות וצריך גט שחרור. ונראה מדברי הראשונים באופן זה דרבא סבר דכיוון שהיא תחת יד השבאי לענין מעשה ידיה. ולגבי זה היא לא נשתחררה אם כן לכו"ע צריכה גט שחרור דמה דאמרינן דהמפקיר עבדו אינו צריך גט שחרור היינו במפקיע את הקנין ממון לגמרי אבל כמה דהקנין ממון מתקיים אפילו דהוא מתקיים רק לגבי המעשה ידים ממילא לא פקע הקנין איסור ולכו"ע צריך גט שחרור. כך הוא הביאור בדברי רבא. והנה יש לעיין אם כן בשמואל דפדו את שפחתו לשם עבדות מדוע לא נשתעבד בה שמואל הרי פדו אותה לשם שפחות. ובזה מצינו בראשונים כמה מהלכים. א. בתוס' מבואר דבאמת דברי שמואל הם דלא כרבא דלפי רבא באמת חל בהקדם שיעבוד השבאי. וממילא לא חל השחרור. וכשפדו אותה לשם עבדות היא לא נשתחררה. אמנם אביי פליג וסובר דלאחר יאוש עדין לא חלה זכיית השבאי וצ"ב באיזה פרט פליג אביי.ויתכן דסובר דכיוון דהשבאי אינו יכול לזכות בקנין דמים של העבד אם כן לדעת שמואל שהמפקיר עבדו יצא לחירות הכא נמי הויא כמו מפקיר עבדו באופן שאין רשות אחרים עליו והוא יוצא לחירות.

ובדברי הרמב"ן מצינו דבר חידוש דהרמב"ן טוען דכל הסברא דהשבאי זוכה בקנין דמים ואינו יוצא לחירות זה רק למ"ד המפקיר עבדו יצא לחירות ואינו צריך גט שחרור והטעם הוא מפני שכשדנוממיים מי יזכה בקנין דמים בזה נאמר דכיוון שהשבאי מחזיק בעבד אם כן הרי העבד ברשות השבאי ואינו יוצא לחירות. אמנם כשנדון למ"ד מפקיר עבדו יצא לחירות וממילא הנידון הוא כלפי השחרור של העבד שהוא יכול לזכות בעצמו בכל הקנין והשבאי יכול לזכות רק במעשה ידים כאן נאמר דלא מועלת זכיית השבאי והעבד קודם לזכות בעצמו להיות ישראל, ובאופן זה לא חלה זכיית העבד והרי הוא נהיה בן חורין.

והנה בדברי התורי"ד מצינו דבר חידוש, דהנה מבואר בדברי הראשונים בסוגייתנו דקנין האיסור נגרר לבת קנין הממון וכמו שמבואר ברי"ד דלראשון יש קנין איסור והקנין איסור נשאר אצל הראשון כל זמן שהיא תחת יד השבאי וכשהיא נמכרת לשני את נתרוקנה רשות הראשון אצל השני, ואע"ג דלעבד לא היה קנין איסור מכל מקום הקנין איסור נגרר לבתר קנין הממון. והנה יש לדון האם שייך למכור רק קנין ממון לאדם ולשייר את הקנין איסור אצל הראשון ובמחשבה ראשונה היה נראה דלא שייך לחלק את הקנין איסור מהקנין ממון בידיים כיוון דהוא נגרר אחריו אלא דווקא בנמכר לגוי או ביאוש דהגוי לא יחול לזכות רק בקנין איסור אמנם בידיים לכתחילה למכור את קנין הממון ולשייר את קנין האיסור הוא דבר שלא שייך אמנם לאחר העיון מצאתי בדברי הרי"ד לא כן אלא דשייך לחלק ביניהם.

דהנה התורי"ד הקשה, דאינו מבין את המימרא של רבא שהוא משתעבד לרבו שני. דאם המפקיר עבדו יצא לחירות. אם כן כאן דאיירי לאחר יאוש אמאי ישתעבד לרבו שני וקושיא זו מובנת אלא דהקשה דאפילו למ"ד יצא לחירות איך ישתעבד בו רבו שני הרי רבו ראשון אדוק בו דהרי רבו ראשון. יכול לכתוב לו גט שחרור להפקיעו מידו. ולא ברירא שאלה זו. דאה"נ מכל מקום כל זמן דלא כתב לו גט שחרור לא פקע זכות השני ואם כתב לו גט שחרור אפשר דאה"נ. ואפשר דכוונתו דכיוון דהוא אדוק ביד רבו ראשון אם כן אינו יכול להשתעבד לשני וצ"ע בקושייתו.

והתורי"ד תי', דהכלל הוא דאפילו למ"ד המפקיר עבדו יצא לחירות ואינו צריך גט שחרור זהו משום שאין רשות אחרים עליו אבל כאן שרבו שני זכה בו למעשה ידיים. אם כן אין הראשון יכול לשחררו. ומשמע דהקנין איסור נשתעבד לקנין ממון וכיוון שיש לו בו זכותים הרי זה מעכב את בעל הקנין איסור מלשחררו. ומבואר מדבריו דאין זה מפקיע את עצם העשייה אלא את החלות ולכן באופן שהראשון יכתוב גט והשני יתייאש או יפקיר יחול השחרור של הראשון. הגם שבשעת השחרור עדיין לא הפקיר השני מכל מקום אין זה מעכב את המעשה אלא את החלות. וסיבת שחרור יש כאן וממילא כשישחרר השני ממילא יחול שטרו של ראשון. ומבואר בתו"ד התורי"ד. דדבר זה שייך אפילו באופן שישראל מכר לישראל אחר רק הקנין דמים בלי הקנין איסור דהראשון מנוע מלשחרר משום שהקנין איסור משועבד לקנין ממון ואינו יכול לפעול כנגד קנין הממון וכמדובר כיוון שהוא דין שיעבוד הרי זה עיכוב על החלות שחרור אבל לא על מעשה השחרור וממילא באופן שישחרר השני אז יחול מכאן ולהבא השחרור של הראשון ואין זה מניעה על עצם מעשה השחרור. והנה בתורי"ד עצמו בב"ק צ. מבואר דבסתמא כשמוכר את קנין הממון הקנין איסור אזיל בתר הקנין איסור מכל מקום מבואר בתורי"ד דזהו בסתמא אבל אם הוא רוצה הוא יכול לחלק ביניהם ומשמע מלשונו דיכול לעכב את הקנין איסור ולמכור את כל הקנין ממון לישראל אחר.

והנה דבר זה מתחבר לקושיית רע"א שהקשה בדברי הגמ' איך מהני מה ששדר לה גיטא דחירותא הרי אינו ברשותו. והקשה והאחרונים הרי הגט שחרור מהני על הקנין איסור ולזה לא בעינן שיהא ברשותו והנה דבריהם תמוהים כמבואר בתורי"ד דהקנין איסור משועבד לקנין ממון. ואם לא חל שחרור על קנין הממון אינו יכול לשחרר את האיסור אמנם יתכן דהמכוון כמדובר דהרי מבואר בתורי"ד דשייך לשחרר את הקנין איסור. אלא דהוא מעוכב על ידי הזכותי ממון אמנם כאן דלית ליה זכותי ממון דהרי זה קודם יאוש. דהנה יש להקשות מגמ' זו על התורי"ד דאיך מהני גיטא דחירותא ולכאורה הוא צריך להעמיד קודם יאוש וממילא פרחה לה קושיית רע"א. דקודם יאוש לא חל זכיית השבאי. אמנם ברע"א מבואר להדיא דאיירי לאחר יאוש. וצ"ע בזה האמרי משה סי' כב. תי' בזה ועדיין צ"ע.

המפקיר עבדו יצא לחירות וא"צ גט שחרור יש לחקור וזה שייך לסוגיות הבאות האם יסוד הדבר דלא שייך קנין ממן בלי קנין איסור וכן נראה דפי' הקצות סי' ר' סק"ה. דביאר דילפינן מקרא דעבד איש דכל היכן שפקע הקנין ממון שוב לא הוי עבד איש וממילא פקע הקנין איסור. אמנם יתכן דהביאור הוא אחרת דההפקר יחול לחול גם על הקנין איסור ויתכן דלא שייך להפקיר את הקנין איסור לחודיה אמנם כמו ששייך להקנות את הקנין איסור אגב הקנין ממון כך שייך להפקיר את הקנין איסור אגב הקנין ממון דהוא אזיל בתריה.

עוד פרט יש לומר בהאי סוגיא. הנה יש לעיין האם עבד מותר בגויה או אסור בגויה. ובסוף המשך חכמה השטיקעל האחרון רוצה לומר דמותר בגויה דהרי כתוב ברמב"ם דלכלל ישראל לא הגיע וממילא הוא מותר בגויה. דהרי האיסור בגוי הוא מהא דכתיב כי את קדש ה' חלל כמבואר ברמב"ם ואינו ישראל גמור. אמנם יש שהביאו משות הראב"י חותנו של הראב"ד סי' קנ"ג שכתבו דאסור. והנה נראה לי להביא ראיה מתוך הסוגיא דהוא אסור. דהנה במעשה דההוא תרמודאה הם פרקו לה לשם חירות כדי שיוציא אותה לחירות משום דמתיזלא באפיה או כדי שיאספו עבורה כסף והנה זה ספק ואין זה וודאי שהוא ישחרר אותה אלא זה גורם מדרבן. אבל אין זה וודאי. ואם תאמר ששפחה מותרת בגוי אז איך שחררו אותה דהרי לאחר השחרור היא נאסרת בגוי כמבואר ברש"י לט: דאפילו המפקיר עבדו נאסר בשפחה. ואפילו אם צריך גט שחרור. ואפשר שזה עצמו הוא ראיה דאם מי שיש לו עדיין קנין איסור של עבד והוא אסור בבת ישראל הוא אסור בשפחה ממילא יש בו קדושת ישראל ולכאורה וודאי יהיה אסור בגוי. וחוץ מהוכחה זו יש להוכיח כמו שביארנו דאם תאמר דכשהיא שפחה היא מותרת בגוי ולאחר שישחררוה היא אסורה בגוי הרי כיוון דהגוי לקחה לשם אישות אם כן להדיא מכניסין אותה לאיסור כדי שאולי הוא ישחרר אותה ודבר זה לא מסתבר ומזה נראה דהגם שהרמב"ם פסק דלכלל ישראל לא הגיע היינו ישראל גמור להיות מקדושת ישראל הגמורה אמנם כלפי מצוות כל מצוות ואיסורים שאישה חייבת בהם עבד חייב בהם ומי שנאסר לישראל נאסר גם לעבד כמבואר.