פא - סימן שמ_ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## אם האם חייבת בחינוך בנה

א] המ"ב בסק"ב הביא פלוגתת האחרונים אם האם חייבת בחינוך בנה, ומקור הדברים הוא בנזיר כ"ט א' דנחלקו בהא דהאיש מדיר את בנו בנזיר דלר' יוחנן הלכה היא בנזיר ולר"ל הוא כדי לחנכו במצוות, ופרכינן לר"ל דא"כ מ"ט אין האם מדרת את בנה, ומשני דקסבר איש חייב לחנך בנו במצות ואין האשה חייבת לחנך את בנה, ובד' התוס' הרא"ש שם מבו' דהכי קי"ל דאין האשה חייבת לחנך את בנה, וכ"כ התור"פ הכהן שם בשם הקונטרס, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן ר', וכ"ה מבו' בד' התו"י ביומא פ"ב א' והריטב"א בעירובין פ"ב ב'.

אך בפי' הר"א מן ההר בנזיר שם כתב דמסתברא דכל מה שאמרו דאין האשה חייבת לחנך את בנה הוא לר"ל, אך ר' יוחנן ס"ל דאף האם חייבת לחנך את בנה,[[1]](#footnote-2) וכ"נ בד' המאירי שם, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י בחגיגה ב' א' (ד"ה איזהו קטן) דאע"פ שאינו חייב מה"ת הטילו חכמים על אביו ועל אמו לחנכו במצות.

ב] ויש לדון עוד בזה, ובהקדם, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"י וז"ל, קטן בן ט' שנים ובן י' שנים מחנכין אותו לשעות וכו', בן י"א שנה בין זכר בין נקבה מתענה ומשלים מדברי סופרים כדי לחנכו במצות, עכ"ל, ובד' רבינו מנוח שם מבו' לדקדק תרתי בד' הרמב"ם, חדא דבתחילת דבריו כתב דקטן בן ט' וכו' ולא כתב דהוא בין זכר ובין נקבה ובדין בן י"א שנה כתב דהוא בין זכר בין נקבה, ועוד, דבתחילת דבריו כתב דמחנכין אותו לשעות ולא כתב דמתענה לשעות מדברי סופרים כדי לחנכו במצוות כמש"כ כן בסו"ד דמתענה ומשלים מדברי סופרים כדי לחנכו במצוות.

ועיי"ש שכתב בזה וז"ל, ומש"כ הרב כאן כדי לחנכו במצות ולעיל נמי כתוב מחנכין אותו לשעות בא להודיענו דתרי חנוכי הוו וכו', וחינוך השעות אינו חובה מדרבנן אלא חובה המוטלת על כל אדם מעצמו ללמד ולהרגיל בניו ללכת בדרכי יושר כדכתיב חנוך לנער על פי דרכו וגו' וכדי להכניסם תחת כנפי השכינה וכו' והחינוך הזה אינו מוטל אלא על הבנים לא על הבנות והיינו דאמרינן בנזיר וכו' בנו חייב לחנכו בתו אינו חייב לחנכה וכו', אבל בחינוך שני דהיינו כשהם בני י"א שנה שחייבין להשלים מדרבנן שוין בו תינוק ותינוקת שהרי השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה וכו' שאין הדין נותן להיות התינוקת פטורה להתענות במקום שהתינוק חייב להתענות וכי מפני שהיא נקבה הרויחה להפטר מן התענית, וז"ש הרב כאן מתענה ומשלים מדברי סופרים ולמעלה כתב מחנכין אותו ולא כתב מחנכין אותו לשעות מד"ס לפי שאין חינוך שעות מדרבנן כלל שאין מדרבנן חיוב חינוך בלא השלמה כלומר שיעשה המצוה כתקנה וכמשפטה בשלמות, עכ"ל, (והשעה"צ בסימן תרט"ז סק"ט ציין לדבריו).

ג] וביאור הדברים הוא דהנה בעיקר דין חינוך נחלקו הראשונים, דבפירש"י בברכות מ"ח א' (ד"ה עד שיאכל כזית) כתב דהמחויב בברהמ"ז מדרבנן חשיב מחויב בדבר ומוציא את הרבים יד"ח, והא דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול הוא משום דאפי' מדרבנן לא מיחייב דעליה דאבוה הוא דרמי לחנוכיה, והתוס' שם נחלקו ע"ז דקטן שהגיע לחינוך חשיב כמחויב מדרבנן, ומבו' שנחלקו בעיקר דין חינוך, דלדעת רש"י לא חייבו חכמים את הקטן כלל במצוה אלא מוטל על האב לחנכו במצוה, ולדעת התוס' חייבו חכמים את הקטן במצוה.

ומצאנו שנחלקו עוד בזה, דהנה התוס' במגילה י"ט ב' (ד"ה ור' יהודה) כתבו דטעם הא דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול הוא משום דהוי תרי דרבנן ולא אתי תרי דרבנן ומפיק חד דרבנן, והר"ן שם כתב בשם הרמב"ן וז"ל, דרבנן ס"ל שאינו בדין שהקטן אע"פ שהגיע לחנוך יוציא הגדולים יד"ח משום דלאו מצוה דידיה אלא דאבוה דאיהו לא מיחייב במצות כל עיקר, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א שם, והיינו דהתוס' לטעמייהו דחייבו חכמים את הקטן עצמו במצוה ומדרבנן הוא מחויב בדבר, והרמב"ן ודעימיה ס"ל כדעת רש"י דלא חייבו חכמים כלל את הקטן אלא על אביו מוטל לחנכו במצוה.

ד] ובד' רבינו מנוח מבו' דאיכא תרי גווני בדין חינוך, חדא הוא דמדרבנן חייב הקטן עצמו במצוות וכדעת התוס',[[2]](#footnote-3) ודין זה הוא בין בבן ובין בבת דהשוה הכתוב איש לאיש וכו', אך דין זה הוא רק בבן י"א דמתענה ומשלים וחל עליו חיוב המצוה כתיקונה, אך בבן ט' ובן י' דדינו הוא דאינו מתענה אלא לשעות הרי דלא חייל עליו חיוב תענית כלל, (דלא תיקנו חכמים משום חינוך חיוב דליכא דכוותיה בדאורייתא, וע"כ לא נתחייב הקטן מדין חינוך בחיוב תענית שעות דאי"ז עשיית המצוה כתיקונה וכמשפטה), והא דמחנכין אותו לשעות הוא דין בפנ"ע דמוטל על האב להרגיל את בנו בדרך יושר וע"כ הוא מחנך אותו לשעות כדי להרגילו במצות תענית, ודין זה הוא רק בבן ולא בבת.

ומבו' בד' רבינו מנוח דזהו שאמרו בנזיר שם דבתו אינו חייב לחנכה, והק' התוס' שם ממה שמצינו בחיוב תענית דיוהכ"פ דאיכא מצות חינוך גם בבת, וע"ז פירש רבינו מנוח דהיינו משום דבתענית דיוהכ"פ דמכח מצות חינוך נתחייב הקטן להתענות ה"נ קטנה חייבת להתענות דהשוה הכתוב אשה לאיש, אך בדין החינוך דנזיר דאין מוטל כלל על אדם לקבל עליו נזירות, ולא נתחייב הקטן בנזירות, אלא דכדי להרגילו בדרך פרישות מחנכו האב בנזירות, הרי דכ"ז הוא בבנו כדכתיב חנוך לנער, אך בתו אין חייב לחנכה.

ה] ולפ"ד רבינו מנוח הרי קרוב הדבר דגם מה שאמרו בנזיר שם דאיש חייב לחנך את בנו במצוות ואין האשה חייבת לחנך את בנה במצוות, הוא רק בדין החינוך דנזירות דהוא כדי להרגילו בדרכי יושר ומשום חנוך לנער על פי דרכו, ומצוה זו אינה מוטלת אלא על האב (כדכתיב חנוך לנער), אך בדין החינוך דשאר מצוות דחייבו חכמים את הקטן במצוות, והטילו על האב שיהא אחראי לכך שיקיים הבן את חובתו, י"ל דודאי דגם האם מחויבת ואחראית על כך.

## בדעת התרוה"ד בדין חובת חינוך

ו] התרוה"ד בסימן צ"ד כתב לדון בדין קטן שאין לו אב אם חייב במצות סוכה לאכול ולישן בה או לאו, וכתב דתליא במש"כ התו"י ביומא פ"ב א' לדון אם חיוב חינוך הוא גם על בי"ד, עיי"ש, ונתחדש בדבריו דהנידון אם הקטן עצמו חייב בסוכה, תליא בהפלוגתא אם חיוב חינוך הוא גם על בי"ד, והיינו דלדעת הסוברים דגם על בי"ד מוטל לחנכו ס"ל דמדין חינוך חייב הקטן עצמו אף כשאין לו אב, וע"כ מוטל הדבר על בי"ד שיקיים הקטן את מצותו, אך הסוברים דאין מוטל על בי"ד לחנכו הוא משום דס"ל דהקטן עצמו אינו מחויב כלל, אלא דכל שיש לו אב מוטל על האב לחנכו,[[3]](#footnote-4) אך כל שאין לו אב ליכא לעיקר מצות חינוך, וע"כ אין הדבר מוטל על בי"ד.

ז] והנה המג"א בסק"א כתב בשם התרוה"ד שם דאין האם חייבת בחינוך בנה, והמחה"ש שם כתב בשם האורח מישור בנזיר כ"ט א' שתמה ע"ז דהתרוה"ד שם מסיק דאיכא חובת חינוך גם על האם והוכיח כן ממה שאמרו בעירובין פ"ב ב' דקטן בן שש יוצא בעירוב אמו והק' התוס' דהיאך מערבין בשביל הקטן למ"ד דאין מערבין אלא לדבר מצוה, ותירצו דבקטן ג"כ איכא מצוה כדי לחנכו, והרי מוקמינן לה התם כשאין אביו בעיר, והרי דאיכא מצות חינוך אף שלא באב, (והוכיח כן עוד מהא דהילני המלכה שישבה עם בניה בסוכה, והרי דאיכא מצות חינוך אף שלא באב), ועמש"כ המחה"ש שם בדעת המג"א.

ויש להעיר בזה, שהרי נידון התרוה"ד שם אינו כלל אם האם חייבת בחינוך אלא אם הקטן עצמו חייב ואם בי"ד מחוייבין, וכנ"ל, והנה אמנם דלפ"מ דמסיק התרוה"ד דהקטן עצמו חייב ובי"ד מחויבין לחנכו הדין נותן דגם האם מחויבת בכך, אך דברי המג"א הרי קיימי על מש"כ השו"ע דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו אבל אביו מצווה לגעור בו ולהפרישו, וזה כדעת הסוברים דליכא דין חינוך על בי"ד אלא על האב, ולדעה זו הרי מבו' להדיא בד' התרוה"ד שם דרק האב חייב בחינוך ולא האם, ושפיר כתב כן המג"א בשמו, (דאף דהתרוה"ד נקט לעיקר דאף בי"ד חייבין בחינוך וה"נ האם חייבת, מ"מ לפמש"כ השו"ע דאין בי"ד חייבין בחינוך, יש ללמוד מד' התרוה"ד דאין האם חייבת בחינוך).

## אם מתקיים דין חינוך בעשיית המצוה שלא בהכשרה

ח] בסוכה ב' ב' פליגי רבנן ור' יהודה בדין סוכה הגבוהה מכ' אמה דלר' יהודה כשר, ואמר ר' יהודה מעשה בהילני המלכה בלוד שהיתה סוכתה גבוהה מעשרים אמה והיו זקנים נכנסין ויוצאין לשם ולא אמרו לה דבר, ומפרשינן דאף דאשה פטורה מן הסוכה,[[4]](#footnote-5) מ"מ א"א דלא היו לה ז' בנים קטנים וא"א שלא יהא אחד מהן צריך לאמו ואפ"ה לא אמרו לה דבר, והריטב"א שם כתב דמהא שמעינן דקטן שמחנכין אותו במצות צריך לעשות לו מצוה בהכשר גמור כגדול וזהו דמייתינן ראיה מסוכה של הילני משום דלא סגי דליכא בבניה חד שהגיע לחינוך דבעי סוכה מעלייתא, ומקרא מלא דבר הכתוב חנוך לנער על פי דרכו, וגדולה מזו אמרו במס' עירובין גבי זמן ביום הכפורים ליטעמיה לינוקא דלמא אתי למיסרך, והוצרכתי לכתוב זה לפי שראיתי חכמים טועים בזה, עכ"ל, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תרנ"ז בהא דקטן היודע לנענע אביו חייב לקנות לו לולב כדי לחנכו במצוות, דפשוט דצריך שיהיו ד' מינין כשרין כמו בגדול.

ט] ובביאור הנידון בזה נראה, דלדעת התוס' דמדין חינוך חייבו חכמים את הקטן במצוה, ודאי דבעינן שתהא הסוכה כשרה ויהיו ד' מינים כשרים, דכיון דהוא חייב מדרבנן במצוה, הו"ל ככל המחויב מדרבנן במצוה דאינו יוצא יד"ח אלא בדבר הכשר למצוה, - אך לדעת רש"י ודעימיה דלא חייבו חכמים כלל את הקטן במצוה, אלא מוטל על האב לחנכו, יש מקום לומר דסגי במה שמחנכו לישב בסוכה אף דאינה סוכה כהלכתה.

ואמנם בד' הריטב"א מבו' דאף דס"ל במגילה י"ט ב' דאין הקטן חייב במצוה אלא מוטל על האב לחנכו, מ"מ ס"ל דאין מתקיים דין חינוך אלא בסוכה כשרה, והטעם בזה מבו' בדבריו דהוא משום דחנוך לנער על פי דרכו ודימה למה שאמרו דדילמא אתי למיסרך, וזה לטעמיה דדין חינוך הוא מצוה על האב לחנך את בנו במצוות, וע"כ היה מקום לדון דסגי לזה אף בסוכה פסולה, והא דאין מתקיים בזה דין חינוך הוא משום דבעינן חנוך לנער על פי דרכו ודילמא אתי למיסרך, והיינו דע"י ישיבה בסוכה פסולה לא יתחנך לישב בסוכה כשרה, (אך אה"נ דאם ישיבה בסוכה פסולה היתה מועלת לחנכו שפיר היה מתקיים בזה דין חינוך).

י] ויש להוסיף בזה דהנה המ"ב בסימן תרנ"ח סקכ"ח כתב בגונא דאינו מקנה לקטן את הד' מינים, דהקטן לא יצא בנטילה כזה דהא אינו שלו ולא מקרי לכם ולא קיים בו אביו מצות חינוך, וכתב דיש מאחרונים שסוברין דמצות חינוך מתקיים גם בשאול דהא גם בזה מתחנך הבן למצות וכן משמע במרדכי בשם ראב"ן, וצ"ע במה שהביא פלוגתא בזה אם מתקיים מצות חינוך אף בד' מינים שאין יוצאין בהן יד"ח בגדול, ובסימן תרנ"ז כתב בפשיטות דאין מתקיים מצות חינוך בד' מינים שאין ראויין למצותן.[[5]](#footnote-6)

ובד' האג"מ ביו"ד ח"א סימן קל"ז מבו' שפירש דטעם הסוברים דיצא בזה יד"ח חינוך, הוא משום דמצות חינוך תליא במה שמתחנך עי"ז לקיום המצוה, אף אם אי"ז מעשה מצוה כלל, (וכתב דלפ"ז ה"נ איפכא יש לאסור ללמד יחד בנים ובנות קטנים אף דלא שייך בהו ענין האיסור, עיי"ש), ולכאו' לפ"ז צ"ל דטעם הא דשאני מד' מינים פסולין דאין מתקיים בהן מצות חינוך, הוא משום דבפסול הניכר אינו מתחנך לקיום המצוה, וכמש"כ הריטב"א דחנוך לנער על פי דרכו ודילמא אתי למיסרך, אך בד' מינים שאינם לכם דאין הדבר ניכר שפיר הוא מתחנך בכך לקיום המצוה וע"כ מתקיים בזה דין חינוך, (ואמנם לא חילקו חכמים בדבר אם בפועל ה"ז ניכר, וכל שהוא חיסרון בגופו, אף אם בפועל אינו ניכר אין מתקיים בזה דין חינוך, וכל שאינו חיסרון בגופו אף אם בפועל הוא ניכר מתקיים בזה דין חינוך).

יא] אך בד' השעה"צ שם סקל"ו מבו' לפרש הטעם בזה בבע"א, עיי"ש שכתב דטעם הסוברים דין חינוך מתקיים אף בשאול הוא משום דס"ל דמצות חינוך הוא רק על עצם המצוה ולא על פרטי המצוה, ומבו' דלא תלי אם בפועל הוא מתחנך עי"ז או לא, אלא היינו דעיקר דין חינוך הוא על קיום המצוה עצמה אך ל"ב חינוך על פרטי המצוה, ונראה דהיינו דאתרוג פסול לי"ב לעיקר המצוה דלאו אתרוג הוא, (ולא חשיב כלל דנטל ד' מינים), אך אתרוג שאול אית ביה לעיקר המצוה, אלא דמתנאי המצוה הוא שיטול ד' מינים דלכם, (והוא דין בקיום המצוה, דאף דנטל ד' מינים מ"מ אינו יוצא יד"ח אלא בלכם), ודין חינוך הוא רק על עיקר המצוה ולא על פרטי המצוה, וצ"ע.

## אם איכא דין חינוך בקטן שאינו בר הבנה כלל

יב] המ"ב בסק"ג כתב דשיעור החינוך במ"ע הוא בכל תינוק לפי חריפותו וידיעתו בכל דבר לפי ענינו כגון היודע מענין שבת חייב להרגילו לשמוע קידוש והבדלה וכו' היודע להתעטף כהלכה חייב בציצית וכנ"ל בסימן י"ז וכן כל כיו"ב בין במ"ע של תורה בין בשל דברי סופרים, אבל החינוך בל"ת בין של תורה בין של דבריהם הוא בכל תינוק שהוא בר הבנה שמבין כשאומרים לו שזה אסור לעשות או לאכול אבל תינוק שאינו בר הבנה כלל אין אביו מצווה למנעו בע"כ מלאכול מאכ"א או מלחלל שבת אפי' באיסור של תורה כיון שאינו מבין כלל הענין מה שמונעו ומפריש.

ולכאו' כיון דאף בחינוך דל"ת ליכא דין חינוך כשאינו בר הבנה כלל, ה"נ בחינוך דמ"ע אף יודע לעשות את מעשה המצוה, מ"מ אם אינו בר הבנה כלל לי"ב דין חינוך.

יג] אך קשיא בזה מהא דתנן בסוכה כ"ח א' מעשה וילדה כלתו של שמאי הזקן ופיחת את המעזיבה וסיכך ע"ג המטה בשביל קטן, והריטב"א שם כתב דהיינו משום דס"ל דאיכא דין חינוך שיאכל עמו בסוכה כיון כיון דאפשר וחזי להכי שכן הדין בכל מצוה לחייבו בחינוך כל זמן שאפשר וראוי לכך, (וכתב דרבנן דפליגי ס"ל דכיון דאמו פטורה מן הסוכה אין ראוי לחינוך סוכה בעוד שצריך לאמו דליכא לאפרושיה מינה), וכ"כ הר"ן שם, ומבו' להדיא דמצות חינוך היא אף בקטן בן יומו שאינו בר הבנה כלל אם אך אפשר לו לעשות את מעשה המצוה.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ו ממצה ה"י דקטן שיכול לאכול פת מחנכין אותו במצות ומאכילין אותו כזית מצה, והרי דאף דקטן שיכול לאכול פת עדיין אינו בר הבנה כלל מ"מ יש בו לדין חינוך ומאכילין אותו כזית מצה.[[6]](#footnote-7)

יד] ובעיקר הנידון בזה לכאו' נראה דהריטב"א והר"ן דס"ל דאיכא מצות חינוך אף בקטן בן יומו הוא לטעמייהו דס"ל דממצות חינוך לא חייבו את הקטן עצמו אלא האב מחויב לחנכו, (וכמש"נ לעיל סק"ג), וע"כ י"ל דהוא מחויב לחנך אף קטן בן יומו, אך לדעת התוס' דממצות חינוך חייבו את הקטן עצמו, לכאו' א"א כלל לחייב קטן שאינו בר הבנה כלל.

ולפ"ז נראה דגם מש"כ הרמב"ם דקטן שיכול לאכול פת מחנכין אותו וכו', הוא לטעמיה שכתב הכס"מ שם בדעתו דאין הקטן עצמו חייב אלא החיוב הוא על אביו, (וע"כ לא כתב הרמב"ם דהכל חייבין באכילת מצה אפי' נשים ועבדים וקטנים, אלא כתב דקטן וכו' מחנכין אותו וכו' והיינו דהוי החיוב על האב לחנכו), וע"כ שפיר י"ל דחיוב חינוך הוא אף כשאינו בר הבנה ואף דבכה"ג א"א להטיל עליו חיוב.

1. התור"פ הכהן שם כתב בשם תוס' דהאם חייבת לחנך את בנה ורק בנזירות שמביאין עליו קרבן אין אין דרך אשה להדירה בכך להזיר בנה בנזיר, - ובתשו' מהר"ם מר"ב שם כתב לדון דכל הא דאין האם לחנך את בנה הוא רק בנזירות, (דדמי למה שאמרו שם דבתו אינו חייב לחנכה ולענין יוהכ"פ מצינו דמחנכין אף את הבת, ובע"כ דנזירות שאני), אך כתב דמ"מ ראיה גדולה היא כיון דבלא ראיה סברא הוא דאין האם חייבת בחינוך, דכיון דלא מיפקדא למולו ולפדותו וללמדו תורה ובכל מצות בן על האב, כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר דהוא דלא כמש"כ הכס"מ בפ"ה ממזוזה ה"י ובפ"ו ממצה ה"י בדעת הרמב"ם דחיוב חינוך הוא על האב והבן עצמו אינו מחויב כלל, ודקדק כן מל' הרמב"ם שם ובפ"א ממגילה ה"א, (וכן מצינו עוד בל' הרמב"ם בכ"ד, אך מאידך בהל' שביתת עשור שם ובכ"ד כתב הרמב"ם דמדרבנן חייב הקטן במצוה כדי לחנכו במצוות, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בדבריו שם דכל דיש לו אב מחויב הקטן לטרוח ולישב בסוכה, והיינו דכל שיש לו אב מחויב הקטן לקיים את דין החינוך של אביו ולישב בסוכה, - ועיי"ש בתו"ד שכתב לדון דשמא כל שיש לו אב אף שאינו בעיר מחויב הקטן במצוה, (וזה מתפרש ע"פ הנ"ל), אך כתב דאין נראה כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. בחי' הגרע"א החדש שם עמד בזה דלדעת הסוברים דאשה מברכת על מ"ע שהזמ"ג מאי דחי דאשה היתה ופטורה מן הסוכה, הרי לר' יהודה דסוכה למעלה מכ' אמה כשרה אף בירכה על הסוכה וי"ל דמזה הוא שהוכיח ר' יהודה דסוכה למעלה מכ' אמה כשרה, ומה השיבו חכמים ע"ז דאשה פטורה מן הסוכה הרי אכתי תיקשי האך בירכה ע"ז, והניח בצע"ג, - וצ"ב, שהרי פליגי תנאי בעירובין צ"ו א' אם נשים סומכות רשות והראשונים שם כתבו דטעמא דמ"ד דאין סומכות רשות הוא משום דהוי עבודה בקדשים, והריטב"א בסוכה כ' ב' כתב דקי"ל כמ"ד נשים סומכות רשות ואפילו במצות שיש בהם צד איסור שלא במקום מצוה רשאות לעשותן אע"פ שאין חייבות בדבר יש להם מצוה ונוטלות עליהן שכר, "ולפיכך אם רצו לברך עליהן הרשות בידן ושפיר מצו למימר אקב"ו" וכ"כ הר"ן שם, ומבו' דכל הא דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג הוא למ"ד דנשים סומכות רשות, אך למ"ד דנשים אין סומכות רשות, אף דבשאר מצוות רשאות לעשות, מ"מ אינם מברכות עליהן, ואכמ"ל, - ולפ"ז הרי נמצא דלר' יהודה לטעמיה בעירובין צ"ו ב' דאין נשים סומכות רשות אף אינם מברכות על ישיבתם בסוכה, וממילא דהא דא"ר יהודה דישבה הילני המלכה בסוכה היינו דישבה בלא ברכה, (וכ"ה להדיא בד' הראב"ן בתשו' סימן פ"ז שציין הגרע"א בגהש"ס בסוכה שם דלר' יהודה הא דלא מיחו בהילני הוא משום דלא בירכה על הסוכה, עיי"ש), וא"כ שפיר השיבו לו דאשה היתה ופטורה מן הסוכה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ושמא יש מקום לדון דכ"ה דבשאר הימים דרבנן לא הצריכו חכמים לכם אף דבדאורייתא בעינן לכם בכל הימים לדעת התוס' בסוכה כ"ט ב', ה"נ בחינוך דרבנן לא הצריכו לכם, - אך לפ"ז היה בדין דיתקיים מצות חינוך אף באתרוג חסר כ"ה דבשאר הימים לא הצריכו חכמים לקיחה תמה, והביאוה"ל לא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע שלא נהגו כן ואין מאכילין את הקטנים ביותר כזית מצה, ואף דבמצות שעושין בזה"ז שהם קשות אין קטן יכול לאכול כזית מצה בכדא"פ, לכאו' אכתי אם אפשר להאכילו כזית מרוסק בכדא"פ צריך להאכילו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)