1. בדין הפסק לצורך בין הברכה לאכילה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### שיעור שנאמר בישיבת יד מלאכי פ' שלח פ"א כ"א סיון פ"א

#### חלקו נאמר בנוה יעקב עיין תשפ"ג 10

# **בדין דיבור לצורך בין הברכה לאכילה**

מבואר בגמ' ברכות מ. דאם בירך ברכת המוציא וקודם שאכל דיבר צריך לחזור ולברך ורש"י שם הביא שכן הוא בברכת המצוות שאם בירך על תפילין ושח צריך לחזור ולברך ומבואר בגמ' חידוש שאם בירך ואמר לחברו שיטול מפרוסת המוציא לא חשיב הפסק וכן אם אמר הביאו מלח הביאו לפתן והב"י נקט שדעת רש"י שכל זה דוקא במה שנוגע לפרוסת המוציא דהיינו שאומר לאחד שיצא ברכת המוציא שיטול פרוסה או שאומר שיבאו מלח ולפתן כיון שלכתחילה צריך מלח ולפ"ז אם אומר סתם שיתנו לאחד המסובין אוכל הוי הפסק אמנם דייק מהרמב"ם שאפילו אם זה לא קשור לברכת המוציא אלא שאומר שיביאו מאכל לאחד המסובין לא הוי הפסק וכן נפסק בשו"ע סימן קס"ז ס"ו ובמ"ב שם הביא בשם הפמ"ג שה"ה אם אמר שיביאו כלים לאכול לא הוי הפסק והכלל והסברא בכל זה שכל מה שדיבור הוי הפסק מצד היסח הדעת ולכן כל שמדבר על מה שצורך הברכה לא הוי היסח הדעת ועיין מ"ב סימן כ"ה שה"ה אם בירך על תפילין ורואה שנפסק הקשר וצריך לומר לחברו שיעשה הקשר מותר

ומבואר בגמ' עוד הלכה שגם אם אומר שיביאו אוכל לבהמה לא הוי הפסק כיון שאסור לאכול קודם בהמתו ועיין מג"א שזה מצד שאסור לטעום קודם שיאכיל את בהמתו אמנם הט"ז שם נקט שאין איסור לטעום קודם בהמתו ובכל אופן מבואר שמותר וביאר הגר"ז שכיון שלאכול את כל אכילתו לא יכול ללא שיאכיל הבהמה קודם ממילא מה שאומר להאכיל את הבהמה הוי צורך הסעודה דכל דיבור שהוא צורך הסעודה לא הוי הפסק והנה יש לעיין האם הכוונה שנתחדש כאן שכיון שאסור לאכול לפני שמביא לבהמתו ממילא זה נחשב צורך אכילה דכיון דבפועל לא יכול לאכול ללא שמביא לה הוי צורך אכילה או שזה ודאי אם יהיה לו איסור לאכול גרידא אין זה נחשב צורך אכילה ורק לגבי אכילת בהמתו שבאמת קבעה התורה שזה סדר האכילה חשיב צורך אכילה ונפק"מ אם אדם נשבע שלא יאכל עד שיאמר פרק תהלים ובירך המוציא האם מותר לו לומר פרק תהלים דאם יסוד ההיתר שאפילו שאכילת הבהמה אין זה צורך אכילה כלל אלא עצם זה שבפועל לא יכול לאכול קודם שיאכיל את בהמתו זה סיבה להתיר ממילא גם כאן מותר אמנם אם נימא שכל ההיתר מצד שזה נחשב צורך האכילה שזה מצרכי הסעודה ממילא אמירת פרק תהלים זה צורך צדדי שיש לו והוי הפסק [וכן לכאורא נפק"מ אם לאחר ברכת המוציא מגיע אדם ואומר שלא נותן לו לאכול אלא אם כן יגיד לו איזה דבר וצ"ע]

והנה עיין רמ"א רע"א ס"ה שכתב שאם אדם בירך המוציא ונזכר שלא עשה הבדלה יטעום מפרוסת המוציא דאם יעשה הבדלה הוי הפסק והמג"א סקי"ב הביא בשם שו"ת מהר"ם שהקשה דמה זה שונה מגביל לתורא דלא הוי הפסק דהיינו דשם מבואר שכל שלא יכול לאכול ללא שיעשה הלכה מסוימת לא הוי הפסק א"כ ה"ה כאן הרי לא יכול לאכול אם לא יעשה קידוש וכתב לחלק דשם הוי איסור דאוריתא אבל כאן הוי איסור דרבנן והנה צ"ב כונתו הרי אפילו להביא מלח שזה לא חיוב מותר אמנם מבואר שנקט ששם יסוד היתר דזה צורך הסעודה מצד עצמו ממילא אפילו דבר שהוא לא חיוב לא הוי הפסק אבל אכילת בהמתו הוי דבר חיצוני דאכילתה לא הוי מצרכי הסעודה אלא שנתחדש כאן היתר חדש שכיון שאסור לו לאכול ללא שיאכיל לבהמה לכן זה גם נחשב צרכי סעודה א"כ קשה שגם הבדלה יחשב כצורך הסעודה דלא הוי הפסק ועל זה כתב לחלק שרק אם יש לו איסור באכילתו מדאוריתא חשיב צורך אכילה אפילו אם זה משהו צדדי אבל אם זה רק איסור דרבנן חשיב הפסק וצ"ב החילוק דעד כמה שיש כאן צורך כיון שבפועל לא יכול לאכול וכי איסור מדרבנן לא הוי מציאות שאי אפשר לאכול ולכאורא משמע שיש כאן סברא מיוחדת שכל שמה שמדבר כי התורה לא מרשה לו לאכול לא הוי הפסק אבל כל שזה סיבה אחרת אפילו שלא יכול לאכול ללא שידבר הוי הפסק ולפ"ז וודאי שאם לאחר הברכה יש אדם שלא נותן לו לאכול אלא א"כ יענה לו על שאלה הוי הפסק דסתם מה שלא יכול לאכול ללא שידבר זה לא סיבה שלא הוי הפסק

ועיין כף החיים סימן קס"ז סקנ"ה שהביא בשם אחד מהאחרונים שאם אדם נדר שלא יאכל כלום קודם שיאמר מזמור אחד שמותר לו לומר המזמור שזה כמו שמותר לומר להאכיל לבהמתו והביא שהפתח הדביר כתב דלמבואר במג"א בשם המהר"ם שההיתר של גביל לתורי זה רק באיסור דאוריתא א"כ כל זה אם קיבל על עצמו בקונם אבל אם קיבל על עצמו בנדר שכה"ג זה רק איסור מדרבנן אם יאמר הפרק הוי ברכתו לבטלה [וע"ש שנקט שלכן יאכל ויעבור איסור דרבנן של הנדר וזה עדיף מלעבור על ברכה לבטלה ועיין לקמן] ועיין מנחת שלמה סימן י"ח שכתב שלולי דברי כל האחרונים הנ"ל היה מקום לבאר כנ"ל שכל ההיתר באכילת בהמה זה סברא מיוחדת שזה מסדר האכילה אבל סתם מה שיש לו איסור לאכול ללא הבדלה או קונם וודאי הוי הפסק שזה לא סיבה להחשב כצורך האכילה אמנם מדברי כל האחרונים הנ"ל מבואר לא כך וע"ש שתמה על עיקר מה שכתבו שלהאכיל לבהמתו הוי דאוריתא הרי ברמב"ם ובסמ"ג מבואר שזה רק מדרבנן ואולי כיון שזה אסמכתא לגבי זה הוי כדאוריתא

אמנם הערוני דהנה הרמ"א סימן קס"ז כתב שלכתחילה לא ידבר אפילו לצורך ודייק מזה הבה"ל שזה גם לגבי שיתנו אוכל לבהמה ולמד מזה שהרמ"א ס"ל שזה רק איסור דרבנן ולפ"ז בהכרח שהחילוק בין זה להבדלה שזה משהו חיצוני וכנ"ל אמנם דברי הבה"ל צ"ב שגם אם זה דרבנן למה הדין לכתחילה של הפסק ידחה חיוב דרבנן והיה מקום לומר שס"ל לרמ"א כט"ז שאין איסור לטעום טעימה כל שהיא ורק לכן התיר ולפ"ז יתכן שזה דאוריתא או איסור חמור כעין דאוריתא וצ"ע

והנה יש לעיין אם בבוקר לאחר התפילה שחייב בקידוש בירך המוציא על לחם ונזכר שלא עשה קידוש האם מותר לו לקדש והנה בפשוטו כמו שמבואר שהבדלה אסור ה"ה קידוש אמנם הגר"א זנגר כתב לחלק שהבדלה אין זה צורך הסעודה כלל אלא שיש איסור לאכול קודם הבדלה מצד שמא ישכח להבדיל וכמבואר ברא"ש פ' ערבי פסחים ובזה כל ההיתר מצד האיסור שבדבר ויש לחלק בין דאוריתא לדרבנן אבל קידוש שיש הלכה של קידוש במקום סעודה יתכן שזה וודאי נחשב צורך הסעודה עצמה שתתחיל בקידוש וכדחזינן ברא"ש שלכן לא מברכים ברכה אחרונה כי זה חלק מהסעודה דהינו שקבעו חז"ל שכבוד הקידוש שיעשה בצורה שזה סדר האכילה ובפרט אם נימא שיסוד הדין קידוש במקום סעודה שהוא מדיני הסעודה שהסעודה תעשה אם קידוש בתחילתו ועיין דע"ת למהרש"ם סימן רע"ג ס"ה שהביא מהשואל ומשיב שכתב לגבי קידוש בבוקר שיכול לקדש קודם שתיתו ותמה עליו דהרי בהבדלה מפורש שחשיב הפסק ושיאכל קודם הבדלה אמנם לנ"ל יש לחלק בין קידוש להבדלה והנה עיין ברכי יוסף שהביא מספר הבתים לגבי קידוש שיש שכתבו שיטעום קודם הקידוש אמנם יש שכתבו שלא הוי הפסק כיון שזה צורך הסעודה כיון שלא יכול לאכול ללא שיקדש וע"ש שכתב שזה דלא כרמ"א אמנם לנ"ל יתכן שכל דבריו רק בקידוש אבל בהבדלה מודה שאין לדון מצד שזה צורך הסעודה ורק יש לדון מצד האיסור לאכול ובזה יתכן כיון שזה איסור דרבנן אין זה דומה לגביל לתורא או שס"ל כנ"ל שגם גביל לתורא חשיב צורך הסעודה דזה סדר הסעודה אמנם מדבריו מבואר שההיתר כי אסור לאכול ללא זה ולכאורא אם זה מצד שזה צורך הסעודה אפילו אם היה מותר לאכול קודם וצ"ע

והנה עיין רמ"א סימן רע"א שאם בירך המוציא ונזכר שלא קידש יקדש על הפת וממילא אין ברכתו לבטלה ויתכן שבאמת שאם לא היה אפשר לקדש על הפת היה יכול לקדש רק כיון שלכתחילה אסור לדבר גם לצורך כמבואר בפוסקים לכן עדיף שיקדש על הפת אמנם עיין גר"ז שם סט"ו שכתב מפורש שאם לא היה אפשר לקדש על הפת היה צריך לטעום קודם קידוש וכן הוא פשטות הדברים שם וכן הוא חידוש שלקדש על הפת שזה בדיעבד זה לא סיבה לעשות ההפסק ולקדש

והנה עיין בב"י סימן כ"ה שהביא מחלוקת ראשונים במי שבירך על תפילין ושומע קדיש האם מותר להפסיק ולא הוי הפסק או שאסור להפסיק ואם מפסיק הוי הפסק ומבואר שטעם הראשונים שלא הוי הפסק כיון שהוא חייב לענות וצ"ע דכאן הרי מבואר שמה שחייב בקידוש או הבדלה זה לא סיבה שלא יחשב הפסק כל שזה לא חיוב דאוריתא או כנ"ל שזה דבר שהוא לא צורך הסעודה אלא צורך צדדי וצ"ל דכאן שחייב לענות מצד חובת העניה זה סברא שכה"ג לא חשיב שהוא מתעסק בדבר אחר ולא הוי היסח הדעת משא"כ בקידוש והבדלה הרי לא חייב לקדש ולהבדיל עכשיו ורק כיון שרוצה לאכול צריך להבדיל בזה הוא סברא שיחשב הפסק ועדין צ"ע

והנה עיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה שכתב שאם בירך המוציא ונזכר שלא הפריש תרו"מ שיכול להפריש במחשבה אבל חילול מעשר שני כתב שלא מועיל במחשבה ודן שיכול לעשר המעשר שני במקום שיאכלנו אחר כך ויחללו לאחר התחילת האכילה אמנם כתב שכיון שראוי להפריש בדיבור כיון שהדבר לא ברור לכן יכול להפריש בדיבור וצ"ע הרי איסור טבל זה רק דרבנן בזמן הזה ומה זה גרע מהחיוב קידוש והבדלה אמנם הביאור פשוט דשם זה נחשב צורך אכילה כיון שאי אפשר לאכול את האוכל ותיקון האוכל וודאי לא הוי פחות מהבא מלח וכל נידון האחרונים הנ"ל הוא רק בדבר שהוא מפריע צדדי לאכול וכנ"ל [העירוני לדון במי שבירך על הדלקת נר חנוכה ונזכר שלא אמר ברוך המבדיל שכה"ג כיון שזה דיבור המתיר את המלאכה הרי זה כהפרשת תרומה שזה מתיר את האוכל וכן נפק"מ באשה שבירכה להדליק נר של יו"ט ונזכרה שלא אמרה ברוך המבדיל]

והנה כתב החזו"א שאם זה טבל וודאי מותר גם לברך על ההפרשה וצ"ב לכאורא שהדין ברכה הוא חיוב צדדי והוא לא תיקון האוכל ורק שלמעשה לא יכול להפריש ללא לברך א"כ לכאורא זה כמו חיוב צדדי שאם זה רק חיוב דרבנן זה לא סיבה להתיר אמנם הדבר מפורש בשו"ע שם שאם ראובן נטל ידיו וקודם שבירך יעקב בירך המוציא ויצא ממנו שיכול לברך על נטילת ידים קודם שאוכל [ועיין מ"ב דאם יאכל קודם כבר לא יוכל לברך על נטילת ידים] ומבואר כנ"ל שכיון שהאכילה צריכה נטילת ידים והוי צורך האכילה ממילא גם הברכה על האכילה הוי כצורך האכילה והנה בפשוטו הביאור שכיון שהנטילה זה צורך האכילה ולא יכול ליטול ללא שיברך ממילא זה גם נחשב כחלק מהצורך של האכילה אמנם לכאורא כל זה אם עדין לא נטל ידיו א"כ בכלל הנטילה שהיא צורך האכילה זה גם הברכה אבל השו"ע שם מדבר שכבר נטל ידיו קודם ששמע הברכה א"כ היום כל מה שהוא צריך זה הברכה וצ"ע למה שזה יחשב כצורך האכילה הרי הברכה זה סתם חיוב והיום זה לא נעשה כלל כצורך האכילה ובפשוטו צ"ל שכיון שהנטילה מחיבת את הברכה וזה צורך האכילה לגבי הפסק רואים את זה כחלק מהנטילה

אמנם יש מקום לומר עוד דהנה בפשוטו ברכת המצוות זה כמו ברכת הנהנין שכיון שעכשיו עושה מצוה ממילא זה סיבה שיחול עליו חיוב הודאה להקב"ה על עשית המצוה אבל אין זה ענין לקיום המצוה אמנם מצאנו כמה משמעויות כדלקמן שרבנן הגדירו את ברכת המצוות כחלק מהמצוה דהינו שזה הידור במצוה שמברכים על המצוה ויתכן שיש בזה באמת אמירה שהמצוה נעשתה בתור המצוה ולפ"ז א"ש שזה לא הפסק שכיון שזה כדי לקים המצוה כהלכתא שזה צורך האכילה ממילא לא הוי הפסק

והנה יסוד זה מוכרח בכמה מקומות א. הראשונים דנו האם נשים מברכות על מצות עשה אמנם גם לראשונים שמברכות כתב הברכי יוסף שמפורש בראשונים שהיא לא חייבת לברך וצ"ב אפילו שלא חייבת לעשות המצוה אבל אם עושה המצוה זה סיבה להודות על קיום המצוה ומהיכי תיתי שרק מצוה שחייבים זה מצריך הודאה ובפשוטו מבואר שתיקנו את זה כחלק מקיום המצוה ולכן מי שלא חייב במצוה לא חייב בברכה ב. עיין תוס"ר ברכות ט"ו שאם ברכת המצוות זה היה דאוריתא זה היה מעכב בהפרשה וצ"ע מה ענין מה שלא מודה על המצוה שלא חל ההפרשה ומשמע שזה כחלק מצורת קיום המצוה ג. בודיוי מעשרות מתודים שברכו ברכת המצוות ויש ראשונים שאם לא בירך לא יכול להתודות וצ"ב מה זה ענין לקיום דיני המעשר ומבואר כנ"ל שזה הידור בצורת קיום המצוה של תרו"מ ד. מבואר במשנה בתרומות שערום לא יתרום מצד שלא יכול לברך ועיין ט"ז יור"ד סימן ק"כ שלכן לא יטבול כלי על ידי עכו"ם דהרי לא יוכל לברך וצ"ע הרי אז לא יהיה לו חיוב ברכה וכן עיין מ"ב בהלכות בדיקת חמץ שלא יבדוק קודם ליל י"ד כי לא יכול לברך וכן יש שיטות שבקיבל על עצמו שמיני עצרת לא יכול לברך ולכן כתב המ"ב שלא יאכל אז בסוכה וצ"ב מה החיסרון הרי אז לא צריך לברך ובפשוטו מבואר שכיון שרבנן תיקנו את זה כחלק מהמצוה לכן אסור לגרום שזה יעשה ללא הברכה ובסוכה התחדש שזה סיבה שלא לקים המצוה וצ"ע ה. עיין גמ' בפסחים קט"ו: שמצה לפני כל אחד ואחד וביארו הראשונים כיון שצריך לברך על אכילת מצה וצ"ב מה זה שונה מכל ברכת הנהנין ומשמע כנ"ל שכאן שזה כחלק מהמצוה וא"כ כמו שהמצוה עושה בעצמו כך ברכתה ו.עיין תר"י ברכות י"ב. מדפי הרי"ף דכל שיש ספק דאוריתא ועושה המצוה צריך לברך שאם עושה אותה יעשנה כתיקונה ומבואר שהברכה זה הידור במצוה ויש דנו שבקבע מזוזה ולא בירך מותר להוריד כדי לברך אפילו שמפסיד רגע מהמצוה עיין בר אלמוגים סימן קנ"ז וצ"ע]

והנה עיין סימן ס"ז דהשו"ע כתב שאם לא היה לו תפילין והגיע בין גאולה לתפילה יניח ללא ברכה והפר"ח שם חלק שכיון דמבואר בגמ' שזה סיבה להניח ממילא כיון שזה מחייב ברכה זה כמו גביל לתורא שזה סיבה לברך דהינו שכיון שיש לו עכשיו חובת ברכה ממילא כה"ג לא הוי הפסק וצ"ב כוונתו שהרי כאן הרי גם אם לא נתיר לו לברך הוא יניח התפילין א"כ הברכה אין זה צורך התפילה כלל ורק יש לדון שכיון שחייב לברך זה לא הפסק וכסברת הראשונים שאם שמע קדיש יכול לענות לאחר ברכת תפילין אבל הרי לא קי"ל שם כך ולכאורא גם לראשונים שמותר לענות לכאורא זה דוקא שם שיסוד האיסור בגלל היסח הדעת ממילא זה סברא שכה"ג לא הוי היסח הדעת אבל יסוד הדין שיהיה סמוך וכל שמדבר אפילו לצורך אין כאן סמיכות גאולה לתפילה וצ"ע

והנה עיין מג"א רע"א סקל"ב שאם אדם קידש על יין ונמצא מים צריך לחזור ולקדש אבל אם היה דעתו על עוד יין לא צריך לברך הגפן ועיין רעק"א שהקשה שכיון שלא יצא בברכת הקידוש א"כ למה שזה לא יחשב הפסק והמ"ב העתיק את המג"א והנה עיין רעק"א שאם בירך בורא מאורי האש על נר שלא שבת הוי שזה ברכה לבטלה הוי הפסק בין ברכת היין והעתיקו המ"ב שם ולכאורא זה לשיטתו אמנם צ"ע דברי המ"ב שחילק בין ברכת הקידוש שהיא בטעות לברכת מאורי האש שהיא שלא כדין וראיתי בחידו"ת מהגרב"צ פלמן שהביא מהגרא"ל שטינמן זצ"ל שאמר לישב דהנה אם אדם אמר הביאו מלח ולבסוף התברר שהיה כבר מלח דמסתבר שזה לא הפסק כיון שהוא אמר את זה בתור דיבור שהוא צורך הסעודה ולפ"ז כתב שס"ל למג"א שברכת הקידוש והבדלה זה לא הפסק מצד שאדרבא הכוס כאן הוא לצורך הקידוש וודאי לא חשיב התעסקות בדבר אחר וכיון שהוא חשב שלא מתעסק בדבר אחר אלא במה שהוא צורך השתיה לא חשיב הפסק משא"כ ברכת מאורי האש הכוס לא בא בשבילה אלא שרבנן אמרו לאמרה על הכוס ולכן לא חשיב הפסק דהיינו שזה הלכה אחרת שכל שהוא מסדר מה שעושה זה לא נידון כהפסק וכדחזינן בטור שהיו שנהגו להוסיף בקשה על הילד לאחר הברכה על הברית [ועיין מגילת ספר שהאריך בזה] וממילא אם עכשיו לא יוצא חובתו ממילא זה הפסק דכאן מצד עצמו זה הפסק וכל מה שזה לא הפסק מצד שרבנן תיקנו לאומרו וכל שלא מקים את הדין דרבנן ממילא הוי הפסק [והארכנו בזה במקום אחר]

#### טבת פ"ג

יש לדון בבירך על פרי אחד והתערב באחר וכה,ג עכשיו זה איקבע איסורא ולא יכול לאכול ויש לדון האם בזה שיברך ויכוין על שניהם ויאכל משניהם האם כה,ג הוי הפסק ובפשוטו כאן זה רק דרבנן וממילא זה כמו הבדלה דהוי הפסק אמנם יתכן שמה שלא יכול לאכול הדבר מצד שיש צד חסרון ברכה זה ודאי נחשב לצורך הדבר וצ"ע

עוד יש לעיין בהתערב יין ביין האם יש דין ביטול לגבי ברכה ובפשוטו ודאי אין ביטול ולכארורא בזה ודאי מה שמברך שיוכל לשתות חשיב צורך הדבר אפילו שביחס למה שבירך יש לו על זה ברכה רק אין לו אפשרות לאוכלו בלי דבר אחר וצ"ע