יוצא מן האיסור וטהור הנולד מטמא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / יוצא מן האיסור

חולין סד. ענייני יוצא מן האיסור

**א. הקדמה בשני דיני יוצא-**

ר"מ פ"ג מאכ"א אפרוח שנולד מביצת טריפה מותר שאין מינה טמא, והק' הראב"ד מגמ' תמורה לא. דאיתא הטעם משום דלכי גביל קמסרחא ומשום נבילה שא"ר לגר.

אבל במ"מ כתב דטעם הר"מ בא ליישב מה החילוק בין אפרוח הנולד מביצת טמאה שאסורה ואין בה היתר דלכי גבלא מסרחא לנולד מביצת טריפה, וע"ז נקט הר"מ הטעם שאין מינו טמא.

וביאור הדברים האריך בחי' הגר"ח שם דמלבד דין יוצא מן האיסור אסור יש ענין נוסף שמינו של היוצא נקבע כפי המין המולידו, ועי"ז חל גם בולד שם מין זה ולאו מתורת איסור יוצא אתינן עלה רק הוא עצמו סיבת האיסור.

ומלבד זה יש דין נוסף דיוצא מן האיסור אסור אף באופן דלית ליה שם המין של המוליד, וכגון גבי ולד טריפה שאינו מין חדש רק עצם מה שיצא מן האיסור אוסר אותו, וכן בכגון ביצה חלב ומ"ר וכה"ג שאין בעצמותם שם מין טמא רק חייל איסור ע"י שנולד מאיסור.

ובדין יוצא זה שיטת הר"מ פ"ג מאכ"א שאין בו מלקות "שנאמר מבשרם לא תאכלו על הבשר הוא לוקה ואין לוקה על הביצים והחלב, והרי האוכל אותם כאוכל ח"ש", ובמ"מ נראה הטעם בזה משום דלא ילפינן לה אלא מיתורא דקרא אין בו מלקות וכ"כ בפמ"ג מ"ז פא-א.

אבל הגר"ח באר הטעם בזה משום דדין יוצא הוא איסור חדש ולאו שם אבוה עליה, וכל שאין בו שם פרטי של האיסור רק שם איסור לחוד אין בו מלקות כמבואר בחי' הגר"ח פי"ד מאכ"א גבי איסורין מבטלין זא"ז, וזהו שדימה הר"מ לדין ח"ש שאין בו שם האיסור עצמו רק איסור חדש[[1]](#footnote-2).

[ועפי"ז כתב לבאר מה שנתקשו בתוס' היאך מתיישב דין חוששין לזרע האב עם דין זוז"ג, וכתב דלענין קביעת המין תלי בחוששין לזרע האב משא"כ לענין איסור יוצא תלי בזוז"ג, ואכ"מ].

וכל ההיתר של לכי גביל מסרח יסודו הוא שבטל ממנו השייכות לאיסור הקודם שהרי נסרח בינתיים וכ"ז בטריפה שכל סיבת איסורו משום שיצא מן האיסור, אבל בטמאה חל בו שם מין של טמא והוא עצמו סיבת האיסור ומ"ל שמתחילה נסרח השתא מיהת יש בו סיבת האיסור וראוי לאכילה.

ובאמת השגת הראב"ד צ"ב איך פירש דין אפרוח מטמאה שאסור, ומה הוקשה לו על הר"מ.

וכתב בחזו"א בגליונות לחי' הגר"ח דוודאי אף הוא מודה בכ"ז רק השיג שלא היה לו להר"מ להשמיט עיקר הטעם המבואר בגמ' והר"מ לא הזכיר עיקר הענין רק החילוק בין טריפה לטמאה, ועיין לקמן.

ובעיקר הדבר הנה שיטת התוס' חולין סד.,בכורות ו:, שיוצא מן האיסור יש בו מלקות, ויתכן דפליגי על כל ד' הר"מ וס"ל דעיקר דין יוצא הוא מכח שם האיסור המקורי עליו, ומה"ט נמי לא ניח"ל בתי' הגר"ח גבי חוששין לזרע האב.

תוס' סד. כתבו דגזיה"כ רק גבי ביצת עוף טמא או טריפה לאוסרה אבל בביצת שרץ לא גלי לן קרא לאיסור נימא אדרבה נילף מטומאה דשרץ ודרשינן קכו: שאינה מטמאה אלא ע"י ריקום.

ודבריהם תמוהים דמה שאין בה טומאה הוא משום שלא שייך איסור יוצא כלפי טומאה, וא"א לטמאות בעודו ביצה רק אם חשיב שרץ וכל שלא ריקם אכתי לא חשיב שרץ, אבל לענין איסור מה"ת לא יהיה בו איסור של יוצא?

ועיין משנת ר"א בכורות ו: מש"כ דס"ל דיסוד דין יוצא אינו איסור בעלמא כשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א, אלא ששם אבוה עליה וכדחזינן דעתם דאף למלקות כן.

וממילא י"ל דכשם שאם היה יוצא מהשרץ אבר היה מטמא ה"נ ביצה שלו שהיא יוצאת ממנו מקבלת את דין האב וכל שפירשה מטמאת, ושפיר הוכיחו התוס' שאין בה דין יוצא, ואכתי אינו מבורר.

ובמקו"א הבאנו מכמה מקורות דדין יוצא חל גם בלא איסור בפועל על הולד וכתב במשנת ר"א בכורות ו: דזה שייך דוקא לשיטת התוס' דיוצא מקבל שם האב ואינו איסור חדש, ונתבאר במקו"א.

**ב. טהור הנולד מן הטמא-**

בכורות ה: טהור הנולד מן הטמא אסור שכל היוצא מן הטמא טמא.

ויל"ע בדין זה אם הוא מכח דין יוצא לקביעת שם המין ויש בו שם טמא, או דבאמת כיון שיש בו סימני טהרה הרי א"א להחשיבו כמין טמא רק עיקר דינו הוא משום יוצא מן האיסור אסור דחל בו איסור לחוד אף שאינו ממין טמא.

ולפי פשוטו יסוד הנידון בזה במש"כ במקו"א באריכות לדון אם סימני הטהרה הם גורמים את ההיתר ולפי"ז טהור במעי טמאה וודאי חשיב מין טהור רק איסורו משום יוצא מן הטמא נאסר.

אבל אם דין הסימנין אינו גורם הטהרה רק שנתנה תורה סימן להבחין בין המינים הרי הכא שנולד ממין טמא חשיב טמא, וכן האריך בקו"ש חולין-כז.

ואם נפרש שהסימנין הם גורמים את הדין צל"ע בטמא הנולד מטהור היאך מותר, וכתב בקו"ש דכשם שיוצא מן הטמא נותן בו דין איסור של טמא, ה"נ יוצא מן הטהור נותן בו דין טהרה והיתר.

וכ"מ בלשון התו"כ פ' שמיני יכול אף טמא הנולד מן הטהור לא תאכל [כמו טהור הנולד מטמא] ת"ל גמל, משמע דבעי ילפותא לזה, וע"ע לקמן דרך אחרת בכ"ז[[2]](#footnote-3).

[ובעיקר הנידון עיין בפתחי תשובה עט-ב בשם תשובת יד אליהו-ב שנסתפק גבי טהור הנולד מן הטמא אם חשיב כטמאה לכל מילי ול"מ בו שחיטה להוציאו מטומאת נבילה, או דחשיב כטהורה ורק לענין איסור אכילה מקבל איסור מאמו אבל שחיטה מוציאתו מידי נבילה.

ובפשוטו הוא תלוי בחקירה זו שאם הוא רק מטעם איסור יוצא ל"ש זה לכל מילי רק לאיסור אכילה.

מיהו כנראה היד אליהו עצמו הוה פשיטא ליה דחייל ביה שם מין טמא אלא דמספק"ל אם דוקא לענין מאכ"א נתחדש כן מקרא או דאף לכל דיני התורה חשיב מין אמו.

וע"ע בקה"י בכורות-ד האריך בראיות בנידון ביד אליהו, עיי"ש מה שהוכיח מגמ' יב: דפרה שילדה כמין עז אין בו חיוב בכורה דבתר אימיה שדינן ליה, משמע דהוי מין אמו ממש לכל מילי, עיי"ש.

ובפתחי תשובה הביא כמה נפק"מ בחקירה זו אם יש בו איסור אבמה"ח דקי"ל דאין אבמה"ח נוהג בטמאה ואם כל איסורו משום יוצא לחוד אינו בכלל דרשא דכל שבשרו מותר וכו', ועוד נפק"מ אם מותר לעשות בו סחורה, וכן אם שחיטתו מטהרתו מידי נבילה.

וע"ע בפתחי תשובה יו"ד-רעא לענין כתיבת סת"ם דבעינן מותר בפיך הכל תלוי באמו, ואם נולד מטמאה אסור אף שיש לו סימני טהרה מ"מ חשיב מין טמא, ואם נולד מטהור מותר אף שיש בו סימני טומאה].

והנה בכמה אחרונים מצאנו שנקטו דחשיב מין טמא, הנה בחי' הגר"ח שם מבואר מדבריו דבכה"ג חייל בו מין טמא.

וכדבריו מבואר בלשון הר"מ דבפ"א מאכ"א ה"ה הביא הדין של טהור הנולד מטמא בעיקר דין טמא דכה"ג חשיב מין טמא ומשמע להדיא שיש בו מלקות, ובפ"ג הביא כל דיני יוצא מן האיסור אסור שאין בו מלקות כגון חלב וביצה וכה"ג.

וכ"נ באמר"מ ד-יז שיש מלקות בטהור הנולד מטמא ודבריו שם הם עפי"ד הגר"ח.

ועיין לקמן מה שנביא מד' המ"מ דלפי פי' הבי"מ מבואר דעתו כהגר"ח שיש בו מלקות.

ואח"כ ראיתי שכ"נ בתשובת מהרי"ט-נא ז"ל:"שמסר לנו סימן בבהמה טהורה מעלה גרה ומפריס פרסה ואינם אלא סימן להבחין בין טהורה לטמאה לא שהקליטה גורמת טומאה, תדע שהרי אנו מתירין קלוט במעי פרה" וכו' ומשמע לפי דעתו דה"נ טהור שנולד מן הטמא אסור משום דהוי מין טמא, ומבואר מדבריו גם יסוד הנידון בזה כש"כ דסימני טהרה הם רק מלמדים על המין ואין גורמים טהרה[[3]](#footnote-4).

וע"ע באבנ"ז או"ח תפז-ו עיי"ש שבעל נפש חיה רצה לומר שאיסור טהור הנולד מן הטמא הוא משום דהוי מין טמא כד' הגר"ח ומה דקתני שהיוצא מן הטמא טמא הוא סימנא בעלמא כמ"ש בגמ' ו. שם.

אבל באבנ"ז כתב דחלילה לומר כן ובוודאי כיון דקתני הטעם משום יוצא ע"כ איסורו משום יוצא ולא משום דהוי מין טמא.

והטעם לזה כתב דכיון שיש לו סימני טהרה הרי לא אכפ"ל שיצא מן הטמא שסימני טהרה גורמים הטהרה ולא אכפ"ל המין כלל, וכל איסורו הוא מתורת יוצא מן הטמא[[4]](#footnote-5).

ונמצא לנו פלוגתא גדולה באחרונים בדין סימני טהרה אם הוא גורם את ההיתר ונפק"מ בביאור דין טהור הנולד מטמאה.

ועיין לקמן בסו"ד משי"ת עוד דרך בזה די"ל דאף אם הסימנין גורמים את הדין מ"מ הולד מקבל את סימני אמו וחשיב ממש כמין טמא.

[ובעיקר דין סימני טהרה וטומאה נתבאר במקו"א באורך, ובקצרה נביא כאן הנוגע לנידו"ד, הבאנו במקו"א ד' הריטב"א נדה נא: גבי סימני דגים שהוא גורם הטהרה.

מיהו נתבאר שם שיש לחלק בין סימני דגים ועופות ובהמות.

ועוד הבאנו מד' הר"מ פ"ב מאכ"א דיליף לאסור בלאו כל בהמות שיש להם שני סימני טומאה בק"ו מהנך ד' שנתפרשו בתורה שיש להם סימן אחד וכ"ש בשני סימני טומאה, וממה שלמד זה בק"ו משמע שהסימנין גורמים את הדין ולא רק מלמדים על המין דא"כ אינו ענין לק"ו כלל, וע"ע בקו"ש חולין-כז שרצה לתלות בזה פלוגתת התוס', ויתר הענין אינו נוגע לנידו"ד].

**ג. היאך ילפינן ממתני' יוצא של מ"ר-**

בגמ' בכורות ז. למדה הגמ' מכללא דמתני' דיוצא מהטמא טמא לאסור מ"ר של בהמה טמאה.

ובזה וודאי אין איסורו מכח שיש בו שם מין טמא רק משום יוצא מן האיסור.

ולפי"ד הגר"ח דדין טהור הנולד מטמא יסודו משום דחשיב מין טמא צ"ע היאך למדה הגמ' איסור יוצא במ"ר ממתני' דאיירי לענין קביעת שם המין?

ועמד בזה במנח"ב [בנחלת ברוך שבסופו] א-ד דלשון המשנה דקתני כל היוצא וכו' משמע דמלבד טהור הנולד מן הטמא שיש לו שם טמא ממש, הרי גם כל היוצא מן האיסור אסור בפועל וכלול בזה גם דין מ"ר ושאר יוצא מן האיסור.

[וע"ע בש"ך עט-ד עמד על הדין דנולד מטמאה הולד טמא, וכתב דמ"מ כ"ז באיסור לאו אב לבאיסור עשה אין דין יוצא כש"כ המ"מ, מבואר דהשוה בין הנידונים ולד' הגר"ח אין דמיון ביניהם כלל, דדין יוצא להגדרת המין הוא דין אחר ושייך גם בעשה, אמנם יתכן שגם הש"ך רק עמד על הלשון של הכלל דכל היוצא מטמא אסור שהוא כולל גם איסור יוצא כמבואר בבכורות שם, ועיי"ש בפמ"ג].

ושו"ר שכנראה עמד בכל ד' הגר"ח בפמ"ג מ"ז פא-א עיי"ש בזה"ל:"בכורות ו: דפריך ל"ל גמל תיפו"ל מהטמאים לאסור צו"ר, ולא פריך מהיוצא מהטמא אלא דמהתם ליכא למילף אלא דבר כעין גופה כמו פרה הנולד מגמל כדדריש אך את זה לא תאכלו, אבל לא ציר וחלב ומש"ה כתב הטמאין לאסור צו"ר וגמל לאסור חלב".

הרי שעמד בד' הגר"ח דטהור היוצא מן הטמא חל בו שם מין טמא וא"א ללמוד ממנו לכל יוצא מן האיסור, ובעי קרא נפרד לדין יוצא מן האיסור דילפינן מהטמאים [ועיין לקמן].

ואח"כ הוסיף:"הן אמת דר"ש דייק לה ממתני' היוצא מטמא ואולי הוא לסימנא בעלמא ועיקר מהטמאין או כיון דחלב טמא אסור ה"נ מ"ר", וה"ז ממש כד' הנחל"ב שהבאנו.

**ד. נפק"מ מד' הגר"ח שהוא מין טמא ודין יוצא מן היוצא-**

ומקודם שנבוא לברר ד' הראשונים בזה יש להביא כמה נפק"מ מד' הגר"ח שהוא מין טמא ממש.

א. בפמ"ג מ"ז פא-א נסתפק אם יש בטהור הנולד מטמא מלקות, שהרי שיטת הר"מ שאין מלקות באיסור יוצא, וכתב דלא אישתמיט שום פוסק לכתוב שאין בו מלקות, ומסיק דמסתברא טפי שיש בו מלקות, ולד' הגר"ח הדברים מבוארים היטיב.

מיהו בפמ"ג נראה דאסברה לה באופ"א, כש"כ לעיל דעתו עפ"י לשון המ"מ דהטעם שאין מלקות ביוצא מן האיסור אינו משום שהוא איסור חדש אלא כיון דמייתי לה מריבויא אין בו מלקות, אבל טהור הנולד מטמאה מייתינן לה ממקרא מלא דאך את זה לא תאכלו לכך אית ביה מלקות.

ב. עפי"ז דן שם בפמ"ג עוד בדין חלב של טהור הנולד מן הטמא, ובהקדם שיטת הר"מ פ"ב מאכ"א ה"ג דבשר אדם אסור בעשה, והק' עליו הרמב"ן והראב"ד א"כ דמו ג"כ ייאסר משום יוצא?

וכתב המ"מ שאין איסור יוצא אלא ביוצא מאיסור שיש בו מלקות אבל בשר אדם אין בו אלא עשה.

ויסוד זה מבואר בלשון הר"מ פ"ג ה"א:"כל מאכל היוצא ממינין האסורין שלוקין על אכילתן אסור באכילה", ועמד בזה בפר"ח פא-ג וכתב לבאר בזה טעם ההיתר במ"ר של אדם אף שבשרו אסור וכ"כ בבאה"ט רסי' פא.

ועפי"ז דן בפמ"ג בחלב של טהור הנולד מן הטמא אם נאסר, שהרי אם נימא דטהור הנולד מן הטמא אין בו מלקות שאין איסורו אלא משום יוצא מן הטמא הרי היוצא מן היוצא יש לו להיות מותר.

אבל מסיק דמסתברא שיש בו מלקות, ואף אי נימא שאין בו מלקות מ"מ חלבו אסור והטעם:"דהתם (גבי אדם) מיעוטא כתיב (לענין דמו) משא"כ חלב פרה הנולד מגמל", וצ"ע.

ועיין בתורי"ד ע"ז כד. כתב דולד הולד של נוגח מותר למזבח ואין בו דין יוצא מן האיסור שהרי הוא יוצא מן היוצא, מבואר דבעיקרא דמילתא ס"ל דאין יוצא מן היוצא ודלא כהפמ"ג.

ולד' הגר"ח מתבאר הענין היטיב דשאני טהור הנולד מן הטמא שאינו מתורת יוצא רק שהוא עצמו חשיב מין טמא ומה"ט יש בו יוצא מן היוצא.

ג. באוה"ח על התורה פ' שמיני הביא מהמדרש דלעת"ל יתיר הקב"ה את החזיר, ובאר דוודאי המצוות לא ישתנו אלא שהוא יתחיל להעלות גרה.

ובאר בזה לשון הכתוב והוא גרה לא יגר היינו שכל האיסור הוא רק בתנאי שאינו מעלה גרה[[5]](#footnote-6).

ובפשוטו לד' הגר"ח אין לזה מובן שהרי גם אם יש לו סימני טהרה הרי הוא מין איסור ואיך יותר, ודוקא אם הסימנין גורמים את ההיתר יש להבין הדבר בפשיטות דכעת נהפך להיות מין טהור [ובמקו"א הבאנו ד' המנח"ש בזה].

אבל לד' הגר"ח שהוא מין טמא בעצמותו אף אם יש בו סימני טהרה צ"ב, וכתב בשחיטת חולין סז: שאם יחזור להעלות גירה הרי נשתנה בו המין ומהשתא הוא מין טהור, מיהו צ"ע לומר שהקב"ה ישנה את כל המין א"כ שוב לאו חזיר הוא, ובפשוטו לא ישנה אלא את הסימנין וחילוק סימנין אינו קובע מין לעצמו, וצ"ע.

ובעיקר ד' המדרש הק' בפרדס יוסף דמ"מ ייאסר החזיר משום יוצא מן האיסור, וכתב דהוי יוצא מן היוצא שהרי החזיר הראשון שיהפך חשיב יוצא, ובנו יוצא מן היוצא ושרי, וזה דלא כהפמ"ג שאסר יוצא מן היוצא בטהור הנולד מטמא [ולפמש"כ דהכא ישתנה המין שפיר אינו אלא יוצא בעלמא גם לד' הגר"ח].

אבל בעיקר קו' י"ל עפי"ד החזו"א בכורות טז-יג [יו"ד לקמן] דלא חשיב יוצא אלא בדבר שהוא סדר טבעו מן השמים אבל דם שבשלו שהוא מעשה בידי אדם אין בו דין יוצא.

וה"נ הכא נראה דאף שהחזיר יתחיל להעלות גרה מ"מ אי"ז סדר טבעו רק מאורע מיוחד ואין בו איסור יוצא.

ועוד י"ל כשי"ת לקמן מד' קה"י לצדד דדם שבשלו אין בו משום יוצא שהרי האיסור עצמו נתבשל ופקע האיסור, וה"נ גבי חזיר.

**ה. עוד נפק"מ באפרוח טהור הנולד מביצת טמאה-**

הבאנו לעיל מהא דתמורה לא. דביצת טריפה שרי משום דלכי גבלא מסרחא, ובאר הגר"ח בדעת הר"מ והמ"מ דגבי טמאה לא שייך היתר זה שהרי חל בו עצמו שם מין טמא ויש בו סיבת האיסור וכיון דהשתא הוא ראוי לאכילה וודאי אסור.

ויל"ע במין טהור הנולד מביצת טמאה היאך דינו, אם לדונו כביצת טריפה כביצת טמאה, והנה לפי"ד הגר"ח וודאי ייאסר שהרי חל בו שם מין טמא כמו ביצת טמאה.

והנה במ"מ פ"ג מאכ"א הי"א כתב שאפרוח של טמא שישב עליו עוף טהור אסור ולוקין עליו, ואין אומרים בו לכי גביל מסרח שהרי מינו טמא.

ובפר"ח פו-יח הביא ד' המ"מ וכנראה מדבריו שהבין כוונתו בנולד טמא מביצת טמאה ממש, עיי"ש שסייע לד' המ"מ מפרק שילוח הקן שאין שילוח בביצת טמאה.

ובר"ן פא"ט (כב:) הביא ד' הראשונים דביצת טהורה מותרת מילפותא, והק' ע"ז ל"ל ילפותא הרי אם היא אסורה וודאי האפרוח הנולד ג"כ ייאסר משום יוצא מן האסור, ותי' [כד' הרמב"ן שם]: "דאפי' ביצת טמאה אפרוח מותר, דאפי' אפרוח של ביצת טריפה שרינן וכו' משום דלכי מסרח גביל".

ולשונו צ"ב רב היאך התיר אפרוח הנולד מביצת טמאה, והרי וודאי הוא אסור דאל"כ היאך משכח"ל אפרוח טמא?

וכתב בפר"ח שצריך לדחוק ד' הר"ן דאין כוונתו לטמאה ממש רק כוונתו אם נבוא לאסור טהור כטמאה משום יוצא מן החי אפ"ה יש להתיר האפרוח.

אבל בבי"מ-פו כתב שאינו נראה ד' הפר"ח כלל, דא"כ מה חידש לנו המ"מ והרי וודאי אפרוח מביצת טמאה אסור דאל"כ טמא דאסר רחמנא היכי משכח"ל.

וע"כ ד' המ"מ איירי בנולד אפרוח טהור מביצת טמאה, וגם בזה נקט המ"מ לאסור דחשיב שיש במינו טמא.

ועוד מבואר לפי"ז בד' המ"מ דאף לוקין עליו אף דשיטת הר"מ דיוצא מן הטמא אין בו מלקות.

וזה מבואר ככל ד' הגר"ח דטהור הנולד מטמא חל בו שם מין טמא ואינו משום יוצא מן האיסור אסור לחוד.

ועפ"י המצאה זו כתב בבי"מ ליישב ג"כ כוונת הר"ן שהביא הפר"ח דד' הר"ן איירי בכה"ג דטהור נולד מטמא וע"ז כתב הר"ן להתיר את האפרוח, ופליג בזה על המ"מ.

ומבואר לפי"ז דעת הבי"מ בשיטת הר"ן דטהור הנולד מטמא לא חשיב מין טמא ממש רק כיוצא מן האיסור והאפרוח מותר, וזה שלא כד' הגר"ח.

וכנראה כשיטת הר"ן כן מבואר בתוס' נדה נ:, דאמרו שם בגמ' תרנגולא דאגמא אסור ותרנגולתא שריא, ופירש"י שם וכ"נ בתוס' בתחילת דבריהם שהם מין אחד רק הזכר אסור והנקיבה מותרת.

והק' התוס' א"כ תאסר התרנגולת משום שנולדה מן הזכר שהוא טמא [למ"ד זוז"ג אסור], ויוצא מן הטמא טמא?

וכתבו דהא אפרוח לא יצא אלא מן הביצה ומעפרא קגדיל [וכעין שאמרו תמורה לא. גבי ביצת טריפה] ולא חשיב יוצא מן הטמא.

ולכאו' מבואר מזה דעתם כדעת הר"ן דטהור הנולד מביצת טמאה אין בו איסור יוצא מן הטמא אבל אם הוא ממש מין טמא כד' הגר"ח הרי סו"ס הוא טמא בעצמותו ומה אכפ"ל דלא חשיב יוצא ממנה, ועמד כזה בקו"ש חולין-כז, ועיי"ש שהתוס' חולין סב: פליגי בזה, ויתבאר לקמן.

ושו"ר שכבר עמד באמ"ב טריפות-יא בד' הר"ן והתוס' נדה דלא ס"ל כהמ"מ, וכ"כ אבנ"ז תפז-ו[[6]](#footnote-7).

ובזה יל"פ השגת הראב"ד שנתקשה בה החזו"א לעיל, דכוונת הראב"ד להשיג על הר"מ דאף בטהור הנולד מטמא יש להתיר הביצה ולית ליה ד' המ"מ בזה.

**ו. המקור לדין יוצא מן האיסור, מהלך החוו"ד-**

הנה לדרכו של הגר"ח בר"מ הרי מתבאר לנו שיש דין יוצא מן הטמא שנותן לו שם טמא, וזה ילפינן מקרא דאך את זה לא תאכלו.

ועוד יש דין יוצא נוסף של טריפה וביצה חלב ומ"ר וכה"ג, ולא נתבאר להדיא בגמ' מה מקורו של דין זה.

ונביא כאן כמה אופנים בזה:

בחוו"ד פא-א יצא לחדש דדין יוצא מן האיסור ילפינן לה מהטמאים לאסור צו"ר והוא איסור יוצא מן האיסור, וכן מבואר בד' הפמ"ג שהבאנו לעיל שנקט כן בשיטת הר"מ.

והוכיחו כן מהא דמקשינן ו: חלב טמאה דאסר רחמנא ל"ל תיפו"ל מהטמאים לרבות צו"ר, ולא הק' הגמ' מכללא דיוצא מן הטמא טמא, וע"כ דדין זה הוא גופא המקור לדין יוצא מן האיסור וזהו יסוד האיסור של צו"ר[[7]](#footnote-8).

אבל זה ניחא בשיטת כל הראשונים, אבל כתב אמ"ב טריפות-יא דבשיטת הר"מ א"א לומר כן, שהרי שיטת הר"מ דיוצא מן האיסור אין בו מלקות, ואם נימא דאיסור ציר הוא מתורת יוצא מן האיסור א"כ ה"נ לית ביה מלקות, והרי בגמ' חולין קכ. הק' ל"ל קרא להמחה את החלב וגמעו חייב כרת ותיפו"ל משום הטמאים לרבות צו"ר, משמע דאף בזה יש חיוב מלקות וכרת.

אבל באמת אינו קו' גדולה כ"כ, ויסוד הדבר למדתי משו"ת מנח"ב סא-ב [יו"ד לקמן] דבקרא דאיסור צו"ר תרתי איכללו ביה, חדא איסור על היוצא מן האיסור וציר, ועוד למדנו ממנו בגילוי מילתא דאף שהאיסור עצמו דרכו באכילה מ"מ משקין שבו אסורין דרך שתיה נמי.

ונידון הגמ' קכ. הוא לענין המחה את החלב עצמו וגמעו ובזה אין הנידון משום איסור יוצא, רק נידון הגמ' משום שאין חיוב בשתיה היכא דדרכו באכילה, וע"ז מייתינן לאיסור צו"ר דמהא שמעינן שאין בזה חסרון, אלא שבאיסור צו"ר עצמו אין מלקות משום שאינו אלא מטעם יוצא, אבל המחה את החלב שהוא אוכל את עיקר האיסור שפיר יהיה בו כרת, ודו"ק.

ולפי המבואר הרי לשיטת הר"מ בציר עצמו לא יהיה בו מלקות שאין איסורו אלא מטעם יוצא מן האיסור, ועיין בקר"א נדרים נב: שנקט כן לשיטת הר"מ אבל תמה מגמ' חולין ולמד מזה דע"כ לכו"ע לוקה על ציר ואינו מתורת יוצא רק כגופו של איסור דמי שהוא חלק מן האיסור, ועקה"י בכורות-ה.

אבל לפי דעת החוו"ד ופמ"ג מתבאר שאינו לוקה על ציר ולק"מ קו' הקר"א, ובאמת בפמ"ג מ"ז פא-א נראה שציר עצמו אינו לוקה דלא עדיף מטכע"ק, וע"ע בפמ"ג ריש הל' מליחה ד"ה העיקר הא' דמבואר כן, וע"ע שפ"ד פו-י.

**ז. שיטת הר"מ במקור הדין של יוצא מן האיסור-**

אבל באמת בשיטת הר"מ עמד כבר במנח"ב סא-ב שהר"מ עצמו באר שיטתו היטיב, עיין בר"מ פ"ג ה"א שכל היוצא מן האיסור אסור ולמד כן מדילפינן חולין סד: מביצת היענה לאסור ביצת טמאה וזהו מקור דין יוצא מן האיסור אסור.

[ומה שלא למד כן הר"מ מקרא דאך את זה לא תאכלו דטהור הנולד מטמא אסור, פשוט דס"ל כש"כ הגר"ח דהתם שאני שהוא עיקר מין טמא ואינו משום יוצא מן האיסור, והבאנו לעיל שכ"כ הפמ"ג ליישב].

ומשה"ק החוו"ד מגמ' ו: למה הביאה הגמ' איסור חלב טמא מהטמאים לרבות צו"ר ולא משום ביצת היענה, כתב במנח"ב ע"ד שכתבנו לעיל דאף שיסוד איסור יוצא הוא מקרא דביצת היענה מ"מ גבי חלב יש צד נוסף להתיר שהרי הוא שותה את החלב ואינו אוכלו, וע"ז הוצרכה הגמ' להביא קרא דהטמאים לרבות צו"ר דמהא שמעינן דשתיה כאכילה, ודו"ק.

והנה הר"מ כתב המקור לאיסור חלב טמא מהאי קרא דביצת היענה, והעיר ע"ז בפמ"ג שם דהא בגמ' מסקינן דחלב טמאה ילפינן מקרא דגמל גמל, דס"ד כל חלב אבמה"ח הוא וחידוש הוא שהתירה תורה וה"נ נתיר בטמאה, קמ"ל גמל, ואיך למד הר"מ איסורו מביצת היענה?

וכתב במנח"ב דלא תקשי דבגמ' ס"ד לומר כן אבל לבתר דילפינן מגמל גמל חזר לגדר איסור יוצא דעלמא דילפינן מביצת היענה, ופשוט.

**ח. שיטת שא"ר-**

וכ"ז שיטת הר"מ דילפינן איסור יוצא מן הטמא מקרא דבת היענה, אבל שא"ר לית להו כל שיטת הר"מ בזה.

הנה בגמ' חולין סד. חלבון וחלמון מעורבים בידוע שהיא ביצת השרץ למאי הלכתא, שאם ריקמה לוקה עליה משום שרץ השורץ על הארץ.

הק' התוס' והרמב"ן ל"ל ריקמה הא גם בלא ריקום אסורה ולוקה עליה משום יוצא מן האיסור אסור כדאמרינן בכורות ה:[[8]](#footnote-9)?

מבואר שיטת התוס' דיוצא מן האיסור יש בו מלקות ודלא כשיטת הר"מ שאין בו מלקות[[9]](#footnote-10).

ובאמת ברמב"ן שם [וכ"נ כוונת רש"י שם ד"ה מדרבנן] תי' קו' התוס' דאי משום יוצא אין בו אלא איסור ולא מלקות, וכן יתרץ הר"מ כמבואר במ"מ פ"ג ה"ו.

עוד הק' התוס' בהא דדרשינן סד: דביצת טמאה אסורה מקרא דבת היענה ל"ל קרא תיפו"ל משום יוצא מן הטמא.

והרמב"ן כתב ליישב גם קו' זו לענין ביצת טמאה דאי משום יוצא לא היה בו מלקות והשתא דילפינן מבת היענה שפיר יש בו מלקות.

ומבואר מד' הרמב"ן דאף שיוצא אין בו מלקות מ"מ ביצת טמאה יש בו מלקות מילפותא מיוחדת, וכן הביא המ"מ ג-ו בשם י"מ.

אבל שיטת הר"מ דאף בביצת טמאה אין בו מלקות שכל איסורה מתורת יוצא מן האיסור.

ולשיטת הר"מ הרי מעיקרא לא תיקשי קו' התוס' גבי בת היענה דתיפו"ל משום יוצא מן האיסור שהרי אדרבה מהכא ילפינן כל דין יוצא מן האיסור, וכ"כ מנח"ב סא-ב.

ושיטת התוס' והרמב"ן מבואר דדין יוצא מן האיסור אינו משום ילפותא דבת היענה, וצ"ע לפי"ז מנ"ל דין יוצא מן האיסור.

ובפשוטו היה נראה לומר בדעתם כש"כ החוו"ד דילפינן לה מקרא דהטמאים לרבות צו"ר.

וכבר הבאנו לעיל קו' האמ"ב טריפות-יא שתמה מסוגיא חולין קכ. ע"ד החוו"ד דהתם משמע שיש בו מלקות ואם איסורו מטעם יוצא איך יהיה בו מלקות לשיטת הר"מ, ובאמת כ"ז תיקשי לשיטת הר"מ שאין ביוצא מלקות אבל בשיטת התוס' שפיר י"ל כן שהרי דעתם שיש בו מלקות.

אלא דאכתי תיקשי בשיטת הרמב"ן דנקט בזה כהר"מ שאין מלקות ביוצא מן האיסור, ומ"מ נקט דלא ילפינן לה מביצת היענה ואפם מקורו משום צו"ר הרי מתבאר שאין מלקות על הציר וזה צ"ע מסוגיא חולין הנ"ל.

אלא דלעיל כבר הבאנו שיש מקום ליישב ד' החוו"ד מסוגיא חולין קכ. דהתם לא מייתינן ליה אלא לענין שתיה כאכילה אבל לעולם אין מלקות בציר, וה"נ י"ל בדעת הרמב"ן.

ובשבט הלוי ח"י קונטרס הקדשים-יב ראיתי שנקט דלשיטת התוס' דין יוצא מן האיסור מסברא ילפינן ולא מקרא, וצ"ע [ומה שהגמ' לא הביאה האי קרא גבי חלב רק הביאה קרא דצו"ר משום שיש בו חסרון אחר של שתיה כאכילה].

**ט. עוד אופן במקור דין יוצא מן האיסור, ובקו' החוו"ד ל"ל קרא דאך את זה לא תאכלו-**

אבל באופן היותר פשוט נראה לדון בדעת הנך ראשונים דלא ס"ל עיקר הנחת הגר"ח שיש שתי דיני יוצא מן הטמא, וס"ל דטהור הנולד מטמא יסוד דין יוצא שלו הוא ג"כ מטעם יוצא מן האיסור ולא משום דחייל בו שם טמא.

והרי לעיל נתבאר בשם הבי"מ שכ"ה דעת הר"ן דטהור הנולד מטמא יש בו היתר לכי גבלא מסרחא ונתבאר דלית ליה עיקר יסוד הגר"ח בזה וכל דינו הוא משום יוצא מן האיסור, וה"נ י"ל בדעת שא"ר וכדעת האבנ"ז.

וממילא י"ל בפשיטות דילפינן כל דין יוצא מן האיסור מטהור הנולד מטמא דכתיב אך את זה לא תאכלו, ואי"צ מקור נוסף לזה.

[ומה שהק' החוו"ד גבי חלב למה לא הביאה הגמ' מקור זה רק הביאה מהטמאים לרבות צו"ר ג"ז י"ל כש"כ לעיל דצ"ל בשיטת הר"מ שהגמ' רצתה מקור שחייב גם דרך שתיה וכש"כ מנח"ב].

ויש להוסיף בכ"ז עוד, דהנה באמת כבר הק' החוו"ד פא-ב למה הוצרכה הגמ' ללמוד איסור טהור הנולד מטמא משום אך את זה לא תאכלו תיפו"ל משום יוצא מן האיסור אסור כחלב ומ"ר של טמאה?

ובחוו"ד יצא מזה ביסוד מחודש דלא שייך איסור יוצא אלא בדבר המתמצה מגופה כגון חלב ומ"ר, אבל מה שנעשה בריה חדשה בגופה כגון ביצה או ולד אין בו משום יוצא מן האיסור כלל ונאסר רק מילפותא של אך את זה לא תאכלו.

ובזה יישב קו' הראשונים חולין סד. למה לא אסרו ביצת שרץ שלא ריקמה משום יוצא מן הטמא, וכן ביצת היענה, ויישב דביצה חשיבא בריה חדשה שנוצרה בגופה ואין בו איסור יוצא כלל ובעי קרא בכל הנך לאיסורא [וכבר תמהנו ע"ד במקו"א מולד טריפה מתורת יוצא אף שהוא בריה חדשה, וצ"ע].

ובפשוטו קו' החוו"ד תלויה בדרכים הנ"ל, דלד' הגר"ח דדינא דמתני' לאו משום איסור יוצא הוא רק דהוי ממש מין טמא, שפיר איצטריך קרא לחדש לנו שחל בו שם המין ואינו מתורת יוצא דעלמא, ונפק"מ מזה לשיטת הר"מ שיש בו מלקות.

ואף לשא"ר תוס' ור"ן חולין סד. שיש מלקות בכל יוצא מן הטמא מ"מ יש נפק"מ בזה גבי אפרוח הנולד ממנו דכיון שחל בו שם המין אין בו היתר לכי גבלא מסרחא, וכש"כ לעיל בשם המ"מ.

אבל לשיטת הר"ן לפמש"כ הבי"מ בדעתו דאפרוח של טהור הנולד מטמא מותר, וכן ס"ל להר"ן שיש מלקות בכל יוצא א"כ צ"ע למה לא אסרתו הגמ' מתורת יוצא כחלב ומ"ר?

וכן תיקשי לדעת האבנ"ז דכל דינא דמתני' הוא מתורת יוצא ולא חשיב ממש מין טמא א"כ ל"ל ילפותא?

ולפי הנ"ל הרי מעיקרא לק"מ די"ל דמהכא באמת ילפינן עיקר דין יוצא מן האיסור.

ויש לסייע למהלך זה קצת ממשמעות ד' הרמב"ן סד. שהק' כקו' התוס' ל"ל קרא לביצת היענה ול"ל ריקום בביצת שרץ תיפו"ל משום יוצא מן הטמא וכתב כדקי"ל בכורות ה:, וע"ז תי' הרמב"ן דאי משום יוצא אין בו מלקות רק איסורא בעלמא, והרי בפשוטו משמע דקאי על כל הנך יוצא מן האיסור דקתני במתני' וס"ל שאין בו מלקות ואף בטהור הנולד מן הטמא [ואף שיש לדחוק דקאי על דין יוצא מן האיסור דילפינן מהך מתני' כהא דמ"ר בגמ' בכורות, אבל ל"מ לשונו דקאי דוקא ע"ז].

**י. מהלך נוסף בזה-**

ובמנחת אברהם ראיתי שרצה לתרץ קו' החוו"ד לפי דרכו של האבנ"ז, ל"ל ילפותא דאך את זה תיפו"ל משום איסור יוצא, ובאר דס"ד שאין לאוסרו משום יוצא דעלמא, שאין היוצא חמור מאמו, והרי אמו עצמה אם היה לה סימני טהרה לא היתה נאסרת וה"נ אין היוצא נאסר.

ובקרא דאך את זה לא תאכלו נתחדש דסימני טומאה של אמו אוסרות גם את הולד כמו שיש לו סימני טומאה בעצמו, ולפי"ז הוא דין אחר של יוצא מן האיסור ואינו ככל יוצא.

ולפי"ז נמצא לנו דרך חדשה בכ"ז, דבאמת אף אם הסימנים הם גורמים את הטומאה והטהרה מ"מ שפיר יכול הולד להחשב כמין טמא ממש שהרי יש לו סימני אמו שנחשבים גם בו, וזהו יסוד דינא דמתני'.

ולפי"ז א"ש גם למהלך זה ד' הר"מ דמשמע שיש בו מלקות ממש.

וא"ש לפי ביאור זה דקדוק האבנ"ז ממתני' דמתורת יוצא ממש הוא ולא משום סימן שהוא ממין טמא, שיש כאן הלכה מחודשת שיוצא מהאם מקבל את סימני האם.

וכנראה יש להכריח כמהלך זה, הנה בעיקר הנידון שפתחנו בו אם סימני טהרה גורמים ומגדירים את המין כטהור וטמא או שהם רק מלמדים אותנו על המין, נתבאר במקו"א באורך, והבאנו ד' הר"מ פ"ב מאכ"א דיליף לאסור בלאו כל בהמות שיש להם שני סימני טומאה בק"ו מהנך ד' שנתפרשו בתורה שיש להם סימן אחד וכ"ש בשני סימני טומאה.

וממה שלמד זה בק"ו משמע שהסימנין גורמים את הדין ולא רק מלמדים על המין דא"כ אינו ענין לק"ו כלל, וזה שלא כד' מהרי"ט שהסימנין מלמדים על המין והוכיח כן מטהור הנולד מן הטמא.

ולפי"ז היה נראה דעת הר"מ דטהור הנולד מטמא הרי הוא באיסור יוצא לחוד, ושלא כד' מהרי"ט שהוא מין טמא ממש רק בכהאבנ"ז.

אלא שנתבאר לעיל דבד' הר"מ לא נראה כן שהרי משמע להדיא בדבריו שהוא מין איסור ויש בו מלקות ולא דמי לכל יוצא מן הטמא?

אבל לפי מהלך זה יתבאר לנו היטיב דאף שהסימנין גורמים את הדין מ"מ י"ל דע"י סימני אמו נחשב גם הוא כמו שיש לו סימני טומאה והוי מין טמא ולא רק בתורת יוצא.

אלא דלפי"ז שוב יל"ע בד' המ"מ דלא אכפ"ל במה שגביל מסרח בטהור הנולד מביצת טמאה, ולפי הנ"ל הרי אף שאין האיסור ישירות מכח האם מ"מ הרי מקבל את סימני האם ולכאו' גם בזה יש לדון דא"י לקבלם מהאם כיון דלכי גביל מסרח, וצ"ע.

ולפי"ז נראה שיתבארו היטיב ד' התוס' נדה נ: דגבי עוף שיוצא דרך הביצה לא חשיב יוצא מן הטמא ומן הטהור ואזלינן בתר עצמו אם יש לו סימני טהרה, ולכאו' מבואר בזה דמתני' הוא דין חדש של יוצא ולא משום שמגדיר את המין כטמא, וכש"כ לעיל.

אבל לפי המבואר אשה"ט דלעולם אף לשיטת התוס' יסוד דינא דמתני' שהוא מקבל את הדין של הסימנין מהאם, וסימני האם חלים בו, וממילא חשיב מין טמא ממש, אלא דאף שהוא מין טמא ממש ה"מ ביוצא מהאם ישירות אבל אם אינו יוצא ממנה ישירות לא אמרינן כן ואינו מקבל את סימני האם.

**יא. יוצא מן הטהור טהור-**

והנה לדרכו של האבנ"ז שהסימנין גורמים את הדין וטהור הנולד מטמא אינו אלא באיסור יוצא לחוד, צ"ע היאך טמא הנולד מטהור טהור הרי סו"ס יש לו סימני טומאה?

א. בפשוטו צ"ל כש"כ בקו"ש חולין-כז דכשם שיוצא מן הטמא נותן בו דין איסור של טמא, ה"נ יוצא מן הטהור נותן בו דין טהרה והיתר, אבל הדברים מחודשים.

ב. אבל לפי דרך האחרונה שכתבנו אשה"ט דיסוד הדין של יוצא שהוא מקבל את סימני אמו, וכשם שיוצא מטמא מקבל מאמו סימני טומאה ה"נ יוצא מטהור מקבל מאמו את הסימני טהרה והם מגדירים אותו כמין טהור.

ומ"מ עצ"ע שהרי יש לו גם סימני עצמו ולמה אזלינן רק בתר סימני האם, והרי יש לו שני סימנים סותרים, וממ"נ צ"ע אם סימני טומאה גורמים טומאה וסימני טהרה הם רק העדר דין א"כ טמא הנולד מטהור יהיה טמא ואם סימני טהרה הם גורמים הדין וסימני טומאה הם העדר דין צ"ע בטהור הנולד מטמא, ומשמע מזה דאזלינן רק בתר סימני אמו ולא בתר סימני עצמו, וצ"ב.

**יב. עוד בזה מד' התוס' נדה נ: גבי תרנגולתא דאגמא-**

חולין סב:,נדה נ:, תרנגולא דאגמא אסיר תרנגלתא דאגמא שריא.

בתוס' חולין כתבו שא"א לפרש שאחד זכר ואחד נקיבה מאותו מין שהרי כל היוצא מן הטהור טהור ואיך יהיה הזכר אסור?

ופי' שהם שני מינים שונים לגמרי ואחד אסור בין זכרים שבו ובין נקבות שבו והשני מותר.

אבל בתוס' נדה נ: כתבו בתחילת דבריהם לפרש (וזו שיטת רש"י שם), שבאמת הם זכר ונקיבה, ומ"מ אין להכשיר משום כל היוצא מן הטהור טהור שהרי האם לא ילדה ישירות את האפרוח רק הטילה ביצים והאפרוח נולד מעצמו לא חשיב יוצא מן הטהור.

וכן הוסיפו שאין לאסור את הנקבה משום שנולדה מזכר טמא [למ"ד זוז"ג אסור] דהא מבואר תמורה לא. דאפרוח טריפה שרי דלכי גביל מסרח.

וכתב בקו"ש חולין-כז לבאר יסוד פלוגתת בעלי התוס' אם בעופות יש לנו כללא דיוצא מטמא טמא או יוצא מטהור טהור, דשיטת התוס' נדה כפי דרכו של האבנ"ז דסימני טומאה וטהרה גורמים את הדין ולפי"ז כללא דיוצא מן טמא הוא איסור מכח האם וכן כללא דיוצא מן הטהור הוא חלות היתר מכח האם.

ובזה כתבו התוס' דכיון שאינו יוצא ישירות רק ע"י הביצה אין לו שם יוצא וממילא אינו מקבל הדין מכח האם.

ונתבאר לעיל שי"ל בזה בנו"א דאף אם הסימנין גורמים את הדין מ"מ הוא מקבל את סימני האם ולכך הוי ממש מין טמא.

אבל שיטת התוס' חולין דסימנים הם מלמדים על המין וממילא לא אכפ"ל מה שלא יצא ישירות מהאם סו"ס הרי הוא בנה של האם ויש לו שם המין שלה.

וגם יש להוסיף דעצם פי' התוס' נדה שיש לחלק במין אחד בין הזכר לנקיבה מתיישב היטיב רק לפי שיטתם, שהרי אם הסימנין מלמדים על המין הרי לא מסתבר לחלק בין הזכר לנקיבה, וע"כ שהם מגדירים את הטומאה והטהרה וממילא יש מקום לחלק בין הזכר לנקיבה.

[ועיי"ש בתוס' נדה דבסו"ד חזרו בהם מפי' זה משום דלא מסתבר שיהיה מין אחד חלוק הזכר מהנקיבה, וכנראה ביאור דבריהם דאף שדעתם שהסימנין גורמים את הדין ואינם סימן על המין מ"מ הם גורמים את הדין על כלל המין ולא על כל בהמה ובהמה בפנ"ע ואינו מסתבר לחלק בין זכר לנקיבה באותו המין.

וכן משמע בריטב"א נדה שכתב כד' התוס' אף דס"ל בדף נא: גבי סימני דגים שהם גורמים את הדין, מיהו אי"ז ראיה מוכרעת ויתכן לחלק בין סימני דגים לבהמות כש"כ במקו"א].

ויש כאן באמת מקום הערה גדולה בד' התוס' נדה דמשמע שהסימנין גורמים את הדין, שהרי נתבאר במקו"א דפשטות הסוגיא סא. משמע דסימני עופות הם לכו"ע רק סימן על המין, ולפי"ז וודאי תיקשי ד' התוס' דהכא גבי עופות קיימי ואיך נקטו שהוא גורם את הדין?

וכן באמת שיטת מהרי"ט-נא גם גבי סימני עופות שהם רק מלמדים את המין, וצ"ע היאך יפרש ד' התוס' בנדה אלו, ועיין בזרע אברהם יד-כד [להגר"מ זעמבא] מש"כ ליישב, ואין דבריו מתיישבים.

**יג. דעת ר"ש בסימנים-**

דעת ר"ש דקלוט במעי פרה אסור, היינו טמא הנולד מטהור טמא, ויליף ליה מאת הגמל.

ויש לחקור בביאור שיטתו אם ס"ל שאין הולד תלוי בדין האם כלל, וטעמו משום שהסימנין הם גורמים את האיסור לחוד וכל שיש לו סימני טומאה טמא [ול"ל דינא דיוצא מטהור טהור מכח אמו ואינו תלוי באמו כלל רק בעצמו], ולפי"ז חשיב כמין איסור לכל דבר כמו בהמה טמאה.

או דאף ר"ש מודה שהוא כדין האם משום שהסימנין רק מלמדים על המין או משום שמקבל את סימני האם, דמ"מ ילפינן איסור חדש מקרא דגמל [משום שיש לו גם סימני טומאה אף שיש לו ג"כ סימני טהרה].

ובקו"ש חולין-כז חקר בזה, ועיי"ש נפק"מ שא"א לכתוב על עורו ס"ת ולא דמי לטריפה דחשיב מין היתר, אלא שיתכן לדון דאף אם הוא איסור חדש אסור לכתוב עליו ס"ת ואינו ענין לטריפה כלל שאין כאן איסור חיצוני רק מכח הסימנין [והרי להך צד לעולם גם בבהמה טמאה ממש ס"ל לר"ש שהאיסור הוא מכח הסימנין], אבל בפשוטו נראה כד' הקו"ש שהרי מבואר בגמ' דאיסורו תלוי בזוז"ג משמע שהוא חלות איסור בעלמא ולא מין טמא, וצ"ע.

ובקו"ש הביא מתוס' חולין ע: דמשמע דהוי מין טמא לגמרי ואינו איסור חדש, עיי"ש, ומכח זה מסיק דל"ל האי כללא דרבנן כלל, ומזה למד דלר"ש וודאי הסימנין גורמים את הדין ולא רק מלמדים על המין והוי מין טמא ממש[[10]](#footnote-11).

אלא דלפי"ז הדין נותן דלר"ש שהסימנין גורמים את הטומאה הרי יחלוק גם ברישא דמתני' ולדידיה טהור הנולד מטמא שרי, ובאמת בחת"ס חולין קיג: נקט כן.

אבל בשבט הלוי ח"י קונטרס הקדשים-יא כתב דוודאי מודה ר"ש בדין זה עיי"ש מה שהוכיח כן[[11]](#footnote-12), ואסברה לה כש"כ דלעולם ר"ש מודה שהוא נגרר אחר אמו אלא שיש לו ילפותא נוספת לאסור טמא הנולד מטהור.

ע"ע בתוס' חולין ע: מש"כ מגמ' בכורות דאפי' ר"ש מודה שאם ראשו ורובו דומה לאמו מותר, ומשמע מזה שאין איסורו מכח סימני טומאה שבו מצ"ע אלא שהם גורמים שלא לשייכו אחר סימני טהרה של אמו, אבל אם הוא דומה מאוד לאמו שפיר משתייך לאמו ואין בו איסור גם לר"ש.

ובעיקר ד' הגר"ח שם לענין חוששין לזרע האב וזוז"ג נתבאר במקו"א.

1. ולכל הפירושים מש"כ הר"מ דילפינן מבשרם עיין בחי' הגרי"ז בכורות ו. דלאו ילפותא הוא רק טעם למה אין בו עיקר האיסור, וכן מבואר בפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין בלשון הראב"ד ב"ק עח: דקרי ליה טמא אבל הוא מותר באכילה, משמע קצת דהוי מין טמא בעצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה שמהרי"ט לא הוכיח מטהור הנולד מטמא הוא משום דהתם איכא למימר שהוא משום יוצא מן האיסור גרידא אבל לעולם מיקרי מין טהור, אבל בטהור הנולד מטמא ס"ל למהרי"ט שאם הוא מין טמא ממש היאך יקבל טהרה מאמו. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר בחוו"ד פא-ב שנקט דלא שייך איסור יוצא אלא בדבר המתמצה מגופה כגון חלב ומ"ר וכה"ג אבל בריה חדשה שנוצרה ביד"ש כגון ביצה וולד לא שייך בו איסור יוצא, והוכיח כן ממתני' בכורות דקתני כל היוצא ואמרינן שאינו אלא לסימנא בעלמא משמע שאין בו ממש איסור יוצא רק סימן על המין, והוא נראה כד' הנפ"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. בשדי חמד פאה"ש כללים ח-ח כתב בשם ספר המצרף שאין מדרש כזה ולא יתכן שיותר החזיר, ובתורה תמימה שם תמה ע"ד האוה"ח מנ"ל הא שישתנה טבעו של החזיר, עיי"ש.

   וברדב"ז ב-תכח כתב דלעת"ל יאכלו משמנים ודומה להם כאילו הותר החזיר אבל הוא עצמו וודאי לא יותר.

   ע"ע בבנין שלמה דלעת"ל יותר גם גיד הנשה, אבל בשדי חמד פאה"ש ג-ז כתב שאינו נראה שישתנה איזה דין של איסור להיתר [ועיי"ש מה שהביא סייעתא לד' האוה"ח וגם הביא שכ"כ החת"ס].

   ומ"ש הפייט בקדושת שחרית לפרשת החודש שהקב"ה ישחוט שור הבר ע"י סנפיר הלויתן וישאלו הצדיקים הא אין שוחטין במגירה והקב"ה יאמר תורה חדשה מאיתי תצא, כתב בחת"ס-יט דהיינו משום דמגירה אין איסורו מצ"ע אלא משום שא"י לכוין לשחוט בלא שיקרע הסימנין אבל הקב"ה שפיר יכול בזה.

   וע"ע בגמ' סז: לויתן דג טהור הוא, והק' מהרש"א פשיטא הרי הקב"ה מאכילו לעת"ל, וכתב מהרצ"ח דס"ד כשם שישחוט הקב"ה במגירה חזינן שהותרו איסורין לעת"ל ה"נ יותר הלויתן, אבל לפמש"כ החת"ס שאני מגירה שאין בו איסור ממש רק חשש שמא יקרע הסימנין אבל איסור ממש לא יותר. [↑](#footnote-ref-6)
6. שיטה נוספת מצאנו באו"ז טריפות-שלו דבאמת גם בטמא הנולד מטמא היה צריך להתיר ע"י דאימת גביל לכי מסרחא ולא חשיב נולד מטמא כלל, אלא דגזיה"כ הוא לאסור, וזה חידוש גדול מאוד דאף באופן שיש לו סימני טומאה מהני סברת לי גביל, וצ"ב, וכבר עמד בשיטתו באבנ"ז תפז-ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז כתב החוו"ד דכיון דמסקינן חולין צט: דבציר דגים ליכא איסורא הרי אין בהם איסור יוצא כלל, ותמה מזה על התוס' בכורות ז: שנקטו שיש איסור יוצא בדגים.

   וע"ע באמ"ב טריפות-יא דבפשוטו מיעוט ציר דגים הוא דוקא בציר דזיעה בעלמא הוא אבל שפיר יש דין יוצא בדגים, וכבר בנוב"י צידד כן, ונתבאר ענין זה במקו"א באורך. [↑](#footnote-ref-8)
8. לפי"ד הגר"ח לכאו' צ"ב מה הביאו התוס' ממתני' והרי התם חייל שם מין טמא עליו ואינו משום יוצא מן האיסור כמו ביצה, וצריך לפרש כוונת התוס' כש"כ לעיל דבגמ' בכורות ז. גבי מ"ר מבואר דאף יוצא מן האיסור הוא בכלל לישנא דמתני' אף שאין בו שם מין טמא, וע"ע לקמן. [↑](#footnote-ref-9)
9. בחי' הגרי"ז בכורות ו: נקט דלכו"ע באיסור יוצא אין חיוב כרת גם לשיטת התוס', וכנראה מקורו כמו שמצאנו לענין טכע"ק שאין בו כרת לשיטת הר"מ והמאירי ה"נ לענין יוצא.

   וכנראה ביאור דבריו דנקט דאף התוס' מודו למש"כ הגר"ח בשיטת הר"מ שאין ביוצא שם האיסור, אלא דהר"מ ס"ל דמה"ט אף מלקות לית ביה ולתוס' יש בו מלקות ורק לענין כרת ליכא.

   ובפשוטו לפי"ד החוו"ד שנקט דצו"ר יסודו משום יוצא הרי מבואר חולין קכ. שיש בו כרת כש"כ אמ"ב טריפות-יט ומבואר בזה דלא כהגרי"ז, אבל לפמש"כ לעיל אין משם ראיה כלל ויתכן דאף מלקות ליכא. [↑](#footnote-ref-10)
10. אלא שבאות כט נתקשה טובא לפי"ז בסוגיא בכורות ז. בטמא שנולד מטהור אבל עיבורו מטמא שאסור, ומסיק התם לא משכח"ל טהור שיתעבר מטמא אלא בשנתעבר מקלוט בן פרה ואליבא דר"ש שאוסרו, ובגמ' שם תלי לה בפלוגתא דזוז"ג אסור.

    והנה יסד הגר"ח פ"ג מאכ"א דל"ש זוז"ג אלא באופן שמקבל את דינו מהאב אבל אם מקבל את שם המין מהאב ל"ש בזה זוז"ג מותר שהרי המין עצמו הוא טמא.

    והנה אם נפרש שקלוט בן פרה יש בו שם מין טמא ממש א"כ אינו ענין לזוז"ג שהרי הוא בא לקבוע שם מין טמא על הולד, ומשמע מזה שאין דינו אלא משום איסור חדש ובזה תלי בדין זוז"ג [מיהו שיטת התוס' חולין נח. ובכ"ד לא משמע כהגר"ח רק משמע דכל שהאב אסור תלי בזוז"ג, ולפי"ז ליתא לראיה זו], ונשאר בצ"ע בזה, ומשמע מזה דלר"ש אינו חשוב מין טמא רק איסור חדש, ועוד נתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש מקום לדחוק דמ"מ מודה ר"ש לדינא בדין זה אבל לדידיה אינו מין טמא ממש רק באיסור יוצא מן האיסור דעלמא, ורק לרבנן הוי מין טמא ממש ונפק"מ למלקות וכמה נפק"מ שהבאנו לעיל, אבל גם בזה ל"מ דר"ש פליג. [↑](#footnote-ref-12)