קידושין דפים נב-סו - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

**בס"ד**

**פרק האיש מקדש**

**נב' ב'**

א) תוד"ה המקדש – **הפנ"י** מבאר קו' דחזינן מהתם דאע"ג דהמקדש לא נחסר מידי, מ"מ כיון דבא הנאה ליד האשה מקודשת, וא"כ גם כאן האמנם דאמרינן דמשלחן גבוה זוכה ולא חשיב דחסר מידי, מ"מ כיון דיש לה הנאה אמאי אינה מתקדשת, ותי' דהכא גם לא חשיב דבא לידה הנאה ש"פ, והנה **הרש"ש** כ' דמדברי התוס' מבואר מה שנסתפק במל"מ בפ"ה מאישות ה"א היכי דנותן לאשה דבר שלו אסור ואינו שוה לו מידי האם מקודשת, וכ' דהכא מבואר דאזלינן בתר דידי' ואינה מקודשת, אמנם לפי המבואר בפנ"י הרי הכא גם חשיב דלדידה לא בא מידי, ועיין **בחזו"א** שכ' דלכהן יש רק זכות לעכב מאחר ליטול חלקו, דיש לו הזכות לקיים בזה הדין אכילה, אבל היכי שנותן לאחר לאכול, א"כ כבר יכול אדם שלישי ליטול ולאכול.

**בברכ"ש** ס"ג נסתפק האם יכול עכ"פ לקצוץ ממון עבור מה שמוחל על זכותו לאכול, וע"י זה יקדשה באותו מחילה, או דנימא דכיון דהוי ממון גבוה א"כ גם לענין זה שיקצוץ ממון עבור מחילתו אינו חשיב בעלים, **ובחזו"א** מבואר דמה שהוא מוחל על זכותו חשיב רק העדר פעולה ואי אפשר לקצוץ על זה ממון, וי"ל דכ' זה לפי דבריו דאינו יכול למחול על זכותו רק לגבי אדם אחד, ולא חל כלום במה שנותן רשות לאחר לאכול.

בא"ד – בדברי הת"י תמה **הפנ"י** דלכאורה כמו שאינו יכול לקדש אשה הכא נמי אינו יכול למכור, והביא כמה מקומות דכמו שאינו יכול לקדש שם הכא נמי אינו יכול למכור עיי"ש.

ב) רש"י ד"ה בחלקו – עיין פנ"י ורש"ש דנראה מדבריו דבחלק בעלים מקודשת, ובגמ' כתב דגם חלק בעלים הוי ממון גבוה.

רש"י ד"ה וכי – **התוס'** בב"ק י"ב ב' כתבו דרק חלק כהנים הוי ממון גבוה לאחר שחיטה, אבל חלק בעלים אף לאחר שחיטה הוי ממון בעלים לריה"ג, [ובדבריהם בב"ק נראה דהוי ממונם משום דאינם זוכים משלחן גבוה, וכן מבואר **בתור"פ** שם דחלק בעלים הוי שלהם מעולם ולא שייך בזה דזהו משלחן גבוה, אמנם לשון **התוס'** בביצה כ"א א' דהבעלים גם זוכים משלחן גבוה, אלא דהם זוכים שיהיה ממון גמור שלהם], וכ' דכן יש לדייק ממתני' דקתני המקדש בחלקו, והיינו מה שמגיע ליד הכהן, דאילו מה שמקבל הבעלים לא אקרי חלק דעיקר הקרבן דידי', **והריטב"א** כ' דכיון דזוכה משלחן גבוה, א"כ שפיר מקרי חלקו דהיינו מה שמתחלק לו משלחן גבוה, והריטב"א כ' כאן כשי' רש"י וכן מבואר **ברשב"א**, [ודברי הפנ"י שכ' דברשב"א מבואר כתוס' צ"ב], **והרמב"ן** הביא שתי השי', וביאר בשי' רש"י דחלק הכהנים כיון דגם מחיים כל זכייתם הוא לצורך לשחוט ולאכול, משו"ה גם מחיים הוי ממון גבוה דזכייתם מדין גבוה, משא"כ הבעלים דמעיקרא היה שלהם א"כ גם עכשיו מה שהוא בעלים אי"ז משום דין ההקרבה שבו ומשו"ה הוי ממונו כל זמן שלא נעשה בו הקרבה, והריטב"א כ' דהכהנים גם מחיים זכייתם ע"י קדושת הקרבן.

**ובתוס'** שם כתבו דמה דאמרינן הכא דמודה ריה"ג משום דהוי אחר שחיטה, זהו לפי הס"ד בגמ' בב"ק שם, אבל לפי מה דמסיק שם דכהנים גם מחיים זכייתם רק משלחן גבוה, א"כ אין חילוק בין מחיים ללאחר מיתה, ומבואר **ברמב"ן** דאע"ג דהכא קאי על מתני' דקתני הכא ואיך נקט הכא מה דלא אתיא למסקנא, מ"מ כיון דעיקר דינא דריה"ג דהוי ממון בעלים נמצא בסוגיה בב"ק ולא בסוגיה א"כ, א"כ משו"ה לא חייש בגמ' לפרש הכא כמו דהוי ס"ד בסוגיה בב"ק ולא כפי המסקנא דשם, וכ' דלשי' רש"י דגם חלק בעלים הוי ממון גבוה לאחר שחיטה, א"כ אתי שפיר דמה דאמרינן הכא דלא אמר ריה"ג אלא מחיים קאי על חלק בעלים דבזה יש חילוק גם למסקנא בין מחיים ללאחר מיתה, ומשום חלק בעלים נקט במתני' המקדש בחלקו, דרק במה שמקדש אחר שבא לחלקו משלחו גבוה בזה אינה מקודשת, **וברשב"א** נראה דגם לשי' רש"י סוגיין אתיא כהס"ד דהתם, והיינו משום דבגמ' כאן לא מחלק בין חלק בעלים לחלק כהנים ונראה דבהכל הוי ממונו מחיים, ורק דמ"מ כשי' רש"י ניחא גם למסקנא דהתם מה דקנטה המשנה לשון המקדש בחלקו, דזהו משום חלק הבעלים.

תוד"ה וכי – **בתו"ר** מבואר שי' רש"י דכיון דקתני גבי עזרת כהנים דאין ישראל נכנסים שם, א"כ הכא נמי בעזרת ישראל אין נשים נכנסים, והא דלא חשיב לה במתני' הוא משום דאיכא בזה מעלה יותר מן התורה דאין מחוסר כפורים נכנס.

בא"ד – משה"ק מהא דנשים שוחטות הק' **בעצמו"י** דהא במתני' שם מבואר דגם טמאים כשרים לשחוט, והיינו על כרחך ע"י סכין ארוכה, וא"כ הכא נמי בנשים י"ל כהאי גונא, ואיזה ראיה יש מזה דאשה נכנסת בעזרה, **והשעה"מ** בפ"ז מביא"מ הי"ח **והרש"ש** מבארים כונת התוס' דכיון דאשה כשרה לשחוט, א"כ נמצא דאפשר שתכנס לשחוט דנמצא דהוי כניסה לצורך, ובודאי דשרי לה ליכנס לצורך זה, ובשעה"מ כ' דכן מדוקדק לשון התוס' דכתבו דכיון דשחיטה כשרה בנשים א"כ יכולה ליכנס.

בא"ד – **במהרש"ל** מבואר דכיון דלא שכיחא אשה בעזרה, א"כ מזה היה נראה לרבי יהודה דלא בא לשאול לידע ההלכה בזה, אלא כדי לקנטר, ועיין בפנ"י.

גמ' יהודה כעס – **מהרש"א** מבאר דאמר דכיון דבאמת יש מקום לשאלה וכמו שפירש, והא דרבי יהודה אמר וכי אשה בעזרה מניין, היינו רק משום דכיון דכעס בא לכלל טעות, א"כ תורה מה תהא עליה, דמה באמת הדין בזה.

גמ' ר' יהודה סבר וכו' – **בשלנ"ל** מבואר דלרבי יהודה אמרינן דדוקא לאחר הקרבה הוי ממונו, דכי זוכה משלחן גבוה היינו שיהיה שלו לכל דבר, אבל מחיים ס"ל דלא הוי ממון בעלים, ורבי יוסי ס"ל איפכא, והיינו דרבי יוסי ס"ל כריה"ג.

ת"י ד"ה וזה – **בתו"ר** כ' דאיצטריך לשום דרשה, **והפנ"י** כ' לומר דס"ל כריה"ג דקדשים קלים ממון בעלים, ובלא קרא דמן האש הוה אמינא דלעולם הוי ממונו גם לאחר שחיטה מהדרשה דריה"ג, והנה **המהרש"א** העיר דאיך ילפינן מהאי קרא דגם בקדשים קלים אינה מקודשת, הא האי קרא לא איירי אלא בקדשי קדשים, ולפ"ז אין מקום לדברי הפנ"י כיון דקרא מיירי בקדשי קדשים.

**נג' א'**

גמ' יכול לא יחלקו וכו' – **בחזו"א** מבואר דמה דבעי קרא דאינו יכול לחלוק מנחה כנגד מנחה אף דידעינן דאינו ממונו [ונראה לכאורה כונתו דהיינו משום דילפינן מקרא דכאש], מ"מ ס"ד דכל שמתרצים לחלוק באופן זה כך הוא עיקר דין החלוקה, אמנם **בתוס'** במנחות שמובא בסמוך נראה מבואר דבאמת כל זמן דלא ילפינן דאין חולקין מנחה כנגד מנחה, אמרינן דהוי ממונו לקדש האשה, ורק בזה דדרשינן דאף מנחה כנגד מנחה אין חולקין מבואר בזה דלא הוי ממונו.

רש"י ד"ה יכול – **בפנ"י** כ' לומר דכל מש"כ רש"י שיש לו זכיה ויכול למכור חלקו זהו רק קודם דמסיק דאי אפשר לחלוק מנחה כנגד מנחה, אבל לבתר דמסיק דאי אפשר לעולם לחלוק קרבן כנגד קרבן אחר, א"כ מבואר בזה דאין לו בעלות ממון כלל, וממילא גם אינו יכול למכור.

תוד"ה וסמיך – **בתוס'** ביבמות ד' א' כתבו לומר דהכא הוי מוכח מדלא נכתב פרשת תודה בפרשת ויקרא, וגם י"ל דהוי מופנה משום דמה דכתיב איש כאחיו מיותר, ולשון **הריטב"א** דהוי היקש.

ג) תוד"ה וקאמר – **בתוס'** במנחות ע"ג א' נקטו בתחילה דממה דממעטינן דאין חולקין מנחה כנגד מנחה, הכא נמי דאין חולקין במנחה עצמה, וכל כהן נוטל בלא חלוקה של חלק כנגד חלק, וכתבו בתי' אחד דמה דאמרינן בשבת דמטילין חלשים על הקדשים, היינו באמת רק מדרכי שלום, אבל מעיקר הדין אין כלל דין חלוקה בקדשים, ועוד כתבו לומר דמה דאמרינן דאין חולקין היינו לענין שיהיה שלו לקדש בזה את האשה, **ובתוס' ובתו"ר** בשבת קמ"ט ב' כתבו שני דברים אלו יחד, דאין מועלת חלוקה וגורל שיהא ממונו לקדש את האשה ולהוציאו בדינים, אבל מ"מ מטילין חלשים לתת לכל אחד חלקו פן יריבו ביחד, ובתוס' במנחות כ' אח"כ דלא ממעט אלא דאין חולקין מנחה כנגד מנחה, והא דמייתי ראיה מהא דהגרגרנים חולקין לומר דיש דין חלוקה היינו כמו שפירש רש"י כאן דס"ד דחולקין הלחם הפנים כנגד קרבן אחר, ובתו"ר בשבת כ' דלפ"ד דחלקו כדי שלא יריבו, הא דלא משני הכא גבי לחם הפנים דמה דחולקין היינו כדי שלא יריבו הוא משום דמה דאמרינן דחולקין משמע שכופין אותן לחלוק מחמת שחושבין אותן שלהן, ובתוס' שם כתבו דמשמע דכופין לחלוק ע"כ מחמת שחוטפין אותן שאינן שלהם, **והמהרש"ל** כ' דיש לגרוס בתוס' שם כמש"כ בתו"ר.

גמ' וכרב מי לא תניא – **התו"ר** כ' דהוה מצי לשנויי דהאי ברייתא שנה רבי יהודה קודם חזרה, **והפנ"י** כ' דכיון דאמר דהכי היה מעשה בכל יום, א"כ אין לומר שחזר בו מזה.

גמ' הצנועים מושכין את ידיהם וכו' – **בת"י** ביומא כ' דדוקא משום דהגיעו כפול משכו ידיהם אבל אם היה מגיע כזית לא היו מושכין ידיהם, כדי שיקיימו מצות אכילה, אבל בפחות מכזית אין מצות אכילה לגמרי, והק' דאיך נתקיים כלל מצות אכילה כיון דכל אחד הגיעו כפול, וכ' דלא כזית לגמרי אלא כזית עדיף וחשיבא אכילה, ועיין **בביה"ל** ח"א ס"ב אות ז' מש"כ בזה, **ובמנ"ח** מצוה קל"ד אות ב' כ' להוכיח מכאן דגם ליכא דין חצי שיעור במצוה, דא"כ אמאי לא לקחו כפול לקיים עכ"פ דין חצי שיעור.

רש"י ד"ה הצנועין – **בתו"ר** ביאר תי' הגמ' לפ"ז דחוטפין היינו שהיה נוטל חלקו וחלק חבירו עד שהיה לו הרבה, **והריטב"א** כ' דלא ניחא להגמ' לפרש דכל אחד נוטל חלק מהלחם הפנים עצמו, משום דכיון דלא ממטי לכל אחד אלא כזית או פורתא טפי, א"כ אמאי קרי להו גרגרנים, ומשו"ה הוצרך לת' דחולקין היינו חוטפין, וכ' דלפי תי' הגמ' צ"ל דלשון חולקין היינו לשון מחלוקת.

תוד"ה מאי – **בתו"ר** כ' עוד דכשהיה חבירו מקפיד היה נקרא חמצן, אלא פעמים שלא היו מקפידים אלא מניחו ליטול כאן חלקו, וזה שהניחו היה נוטל חלקו במקום אחר, ולא בתורת חלוקה כיון דאי אפשר לחלוק בהכי, אלא דכך הסכימו ביניהם.

ד) גמ' מע"ש וכו' – **ברמב"ם** בפה"מ **וברע"ב** מבואר דהא דבמזיד קידש לר"י הוא משום דמתחלל המע"ש, וכבר תמה בזה **הגרע"א** דמע"ש אינו מתחלל אלא על כסף צורה, ולא מצינו חילול ע"י שמקדש בזה האשה.

גמ' מנא הני מילי – **בריטב"א** מבואר דהיינו דמנ"ל לר"מ דמע"ש הוי ממון גבוה, **ובתיו"ט** נקט דר"מ דס"ל דהוי ממון גבוה לא הוי מדרשה זו, וכ' דהגמ' קאי לדברי ר"י דבשוגג לא קידש, ולכאורה צ"ל לפ"ד דבלא קרא נימא דגם בשוגג קידש ומשום דמתחלל המע"ש, אמנם לפ"ז צ"ב משה"ק הגמ' מתרומה, וכבר עמדו בדבריו בפנ"י והגרע"א, **ובפנ"י** כ' לומר דאתיא גם לר"י, דמהאי קרא דמייתי דרשינן דבגבולין הוי ממון גבוה או דדרשינן דאסור בהנאה, ובלא זה היה ס"ל דגם בשוגג קידש עיי"ש.

גמ' והרי שביעית וכו' – **בשלנ"ל** מק' דאמאי לא מק' הגמ' מתרומה גופה, דכתיב בה וכל זר לא יאכל קודש, וכ' דשם לא בא הקרא לומר דתרומה נקראת קודש, אלא דממילא שמעינן לה וי"ל דנקראת קודש רק משום דאסורה בטומאה ולזרים.

**נג' ב'**

גמ' אמר קרא הוא – **בתו"ר** כ' דאע"ג דגבי יובל גם כתיב יובל היא, מ"מ הא דרשינן לה לק' נ"ח א' לומר דאין יוצא לחולין ע"י שתופס דמיו, ועוד כ' דבעי תרוייהו גם שיהיה כתוב קודש וגם הוא, **ובראשונים** מבואר כהתי' הראשון.

ה) גמ' שגגת מעשר דר"י – **בפנ"י** מק' דאמאי לא אמרינן דאינה מקודשת, משום דמע"ש בגבולין שוה פחות מחולין, והיא היתה סבורה דמקדשה בדבר ששוה יותר, וכ' לומר דאי"ז סיבה לביטול קידושין אך הביא דברא"ש ורשב"א לא נראה הכי עיי"ש.

רש"י ד"ה משום – **בתו"ר** מבואר דלפי הפי' הראשון ברש"י דאינה מקודשת משום דאין בו ש"פ, צ"ל דמיירי דאין במע"ש אלא שיעור ש"פ מצומצם בירושלים, וכי מדלית ממנו טרחא ואונסא דאורחא, נמצא דאין בו ש"פ כאן, אבל אם יש במעשר כל כך שגם אחר שנוציא ממנו כמה שנפחת משום אונסא וטרחא דאורחא, אכתי יש בו ש"פ, א"כ שפיר יש לה להתקדש גם כאן במע"ש זה, אמנם **הרמב"ן** כ' זה קו' על פי' זה ברש"י, דאמאי היכי ששוה ליתן במע"ש זה כאן ש"פ אינה מקודשת מיד, כיון דיכולה למכור המע"ש באופן שלא יתחלל על המעות, ויתנו לה עליו ש"פ, **והרשב"א** מק' דכיון דקתני סתמא דאינה מקודשת, א"כ מיירי גם באופן שיתנו עליו ש"פ כאן, **ובשעה"מ** בפ"ה מאישות ה"ד כ' דלפי המבואר בבכורות ט' ב' לומר דמע"ש אסור בהנאה בגבולין, כיון דהקפידה תורה על כסף צורה, א"כ אין לה זכות למכור המע"ש בגבולין שלא בדרך חילול, ומשו"ה אינו ש"פ בגבולין אפילו אם יש בו שיעור גדול, וכ"כ **המקנה** כאן, וכן נראה בדברי **הפנ"י** בע"א, אמנם **במנחת ברוך** סל"ד כ' דודאי אף אם מע"ש אסור בהנאה, זהו רק לענין שאר הנאות, אבל למכור המע"ש על מנת שיעלה הלוקח ויאכל בירושלים, בודאי דשרי כיון דלבעלים יש הזכות לעלות ולאכול בירושלים ממילא דגם יכול למכור זכות זו, והוכיח זה מהא דקדשים קלים לריה"ג הוי ממון בעלים ורשאים למכור שלמים דידהו הגם דיש אף בקדשים קלים איסור הנאה, והיינו משום דעכ"פ מה שיש להם בקרבן האף שהוא אסור בהנאה, זה ודאי דגם יכולים למכור לאחר, ואינו נכלל בדין איסור הנאה שלא יוכל למכור זה.

ובשעה"מ שם כ' לומר דשני הלשונות ברש"י הם שני הלשונות בגמ' בבכורות שם במאי פליגי ר"י ור"ש שם אי פטר חמור אסור בהנאה, דלפי האיבעית אימא שם דפליגי בקראי, א"כ לא מצינו לומר דמע"ש בגבולין אסור בהנאה, וא"כ המע"ש ש"פ גם בגבולין ושפיר מתקדשת מיד, אמנם במנח"ב שם הק' דגם ללשון השני צ"ל דהטעם דאסור בהנאה הוא משום דהקפידה עליו תורה לפדות בשה, דהא ללשון השני רק מבואר דטעמי' דר"ש דשרי הוא משום דיליף מקרא, וא"כ אדרבה מבואר דגם ר"ש מודה לר"י דמעיקר הדין יש לאסור, והיינו על כרחך משום דהקפידה עליו תורה לפדות בשה וכמו דמבואר ללשון ראשון שם.

ובעיקר מה דמבואר דהיכי דיש בו ש"פ בצמצום, חשיב דבגבולין אין בו ש"פ ואינה מתקדשת בזה, הנה **הרמב"ן** בסוף דבריו הביא **דבירושלמי** אמרינן דמקדשין בפרוטה של מע"ש, וכ' דמשמע דאפילו מעשר קימעא, שאין דמי חולין אלא פרוטה מקודשת, דבתר שיעורא אזלי בגופי' ולא בתר דמים שבירושלים, אמנם **הריטב"א** כ' דכונת הירושלמי שיש במע"ש שיעור כדי שאם תמכרנו כאן על מנת שהלוקח יעלה המע"ש לירושלים, שיתנו לה עליו ש"פ, ובלא זה אינה מקודשת ודאי כיון דאינו ש"פ כאן, ומה שהוא שוה פרוטה בירושלים, אי"ז סיבה שיהיה אפשר לקדשה כאן בזה, כמו דבר שש"פ במדי דלא מהני שיחולו כאן קידושי ודאי, **ובשלנ"ל** מבואר דמה שהוא ש"פ בירושלים מהני שיחולו קידושי ודאי, דהכא נמי באם ש"פ במדי בודאי הוו קידושין ודאין, וזה תלוי במחלוקת הראשונים בסוגיה לעיל י"ב א' גבי שמא ש"פ במדי, האיך הדין באם ידעינן שהוא ש"פ במדי, **ובב"ש** סל"א סק"ו הק' דלפי הפי' השני ברש"י מבואר דהגם דאינו ש"פ אלא בירושלים מ"מ מהני שיחולו כאן קידושין אי ניחא לה, והק' על שי' **הרא"ש** לעיל י"ב א' דס"ל שם כמשנ"ת שי' הריטב"א דגם אם ש"פ במדי ודאי לא מהני שיחולו כאן קידושין ודאין, **ובק"נ** לעיל י"ב באות י' כ' דלפי הפי' כאן דמקודשת גם בגבולין מיירי שיש במע"ש שיעור גדול שיכולה למוכרו על מנת שהלוקח יעלה לירושלים ויתנו לה על זה ש"פ, וזהו כש"כ הריטב"א וכמשנ"ת, וכן הביא **בהג' ברוך טעם** על הב"ש לדברי הריטב"א, **ובפנ"י** גם כ' על דרך זה, דללשון השני צ"ל דמיירי דהמע"ש נמצא סמוך לירושלים דאינו נפחת מש"פ מחמת שהוא חוץ לירושלים.

**ובשעה"מ** בפ"ה מאישות ה"ד הק' על הרשב"א דהק' על רש"י דמתני' קתני סתמא דאפילו אם יש במע"ש שיעור גדול שעי"ז הוא ש"פ כאן, דכיון דהה"מ כ' בשם הרשב"א דגם אם שוה בודאי פרוטה במדי מ"מ אינה מקודשת ודאי דאין לך אלא מקומו ושעתו, א"כ נמצא דמתני' מיירי דוקא באופן זה ולא אפילו באופן זה, וכ' לומר דכונת הרשב"א דאפילו אי נימא דשי' רש"י דמהני מה שהוא ש"פ במדי לקידושי ודאי מ"מ גם מיירי באופן שיש שיעור גדול, ועוד כ' די"ל דשי' הרשב"א דהיכי דדעתה להוליך מה שקבלה לאותו מקום שהוא ש"פ מקודשת בודאי, והנה באמת **ברשב"א** לעיל י"ב א' נראה דלא סבר במסקנת דבריו דגם אם שוה פרוטה בודאי במדי דאינה מקודשת מן התורה, אלא דגם להשיטות דאינה מקודשת הרי נתבאר דהרמב"ן כ' בסוף דבריו דנראה בירושלמי דכאן גם אם יש בו רק ש"פ מצומצם מ"מ היא מקודשת מיד.

בא"ד – **בתו"ר** הק' לפי הפי' השני, אמאי לא אמר גם גבי אשה דלא ניחא לה משום אונסא דאורחא ולנקוט חד טעם גבי האיש והאשה, וכ' דניחא לו למנקט טעמא דטרחא, דאפילו בגונא דקיבל עליו אונסא דאורחא מ"מ לא תהיה מקודשת משום דאיכא טרחא דאורחא, **והמהרש"א** כ' דנקט טעם זה אגב דברי רבי ירמיה דאמר הטעם דטרחא דאורחא.

תוד"ה איהו – **הרמב"ן** מק' על רש"י דאם אין בו ש"פ כאן האיך היא מתקדשת ודאי, **ובריטב"א** מבואר יותר שהק' דאי נימא דאינו ש"פ כאן א"כ אפילו אם מקבל עליו אונסא דאורחא האיך מתקדשת קידושין ודאין, הא מה דמבואר לעיל י"ב א' דמקדש בתמרה חיישינן שמא שוה פרוטה במדי, לא מהני לקידושין ודאין אפילו אי בודאי ש"פ במדי, שאין לך בקידושין אלא מקומו ושעתו, וכ"כ **המהרש"א** דבמזיד הגם די"ל דהוא מקבל עליו אונסא דאורחא, מ"מ לא נראה דמשו"ה יחשב שהוא ש"פ כאן, ומשו"ה הוצרכו התוס' לומר דבאמת לשי' רש"י גם במזיד אינה מקודשת אלא בירושלים דשם הוא ש"פ.

בא"ד – משה"ק התוס' מסוגיה דבכורות כ' **בשלנ"ל** לבאר דכונת הגמ' בתי' שם דאשה יודעת דאין מע"ש מתחלל על ידה ועולה ואוכלתו בירושלים, דבאמת הקידושין חלים רק בירושלים, והוי כפירש דיחולו הקידושין בירושלים, וכ"כ **הפנ"י** דמעיקרא מק' דכיון דאסור בהנאה א"כ אינה יכולה להתקדש בגבולין, ומתרץ דבאמת אינה מקודשת אלא בירושלים.

בא"ד – במה דמבואר בדבריהם דאי מע"ש בגבולין הוי ממון גבוה לר"י, דאינו יכול לקדש בזה, הנה **בשלנ"ל** כ' דזהו שי' רש"י דמשו"ה אינה מקודשת אלא בירושלים, וברש"י לפנינו מבואר משום דאינו ש"פ ולא משום דהוי ממון גבוה, אמנם הנה **במאירי** כ' גם דמע"ש בגבולין הוי ממון גבוה גם לר"י, וכ' דמ"מ במזיד היא מקודשת משום דהיא יודעת וסומכת על אכילתו בירושלים, וכ' דאף אונס הדרך אינו מציל [לכאורה צ"ל מוטל] עליו הואיל וידעה בו שהוא מעשר, ונראה מבואר בדבריו דהיא מקודשת כבר בגבולין, דאי רק בירושלים, א"כ על כרחך דאונס הדרך על הבעל דהא אינה מקודשת אם לא בא לירושלים, וגבי שוגג כ' דאינה מקודשת משום דהוי קידושי טעות, אע"פ שיש לדון שאונס הדרך מוטל עליו אחר שלא ידעה, ומבואר דאפשר דאין אונס הדרך עליו, ומ"מ אי לאו דהוי קידושי טעות היתה מתקדשת, ועל כרחך היינו בגבולין דאי בירושלים א"כ על כרחך דאונס הדרך עליו.

בא"ד – במש"כ דמשמע לק' נ"ד ב' דגם בגבולין מע"ש הוי ממון הדיוט לר"י, היינו ממה דמבואר שם דלר"י משכחת לה דניתן לו במתנה שיצטרך להוסיף חומש, והרי אין פדיון אלא חוץ לירושלים ומוכח דגם בגבולין שפיר ניתן במתנה, **ובשלנ"ל** כ' די"ל דמיירי דנותן לו לכי מסיק לירושלים, ונהי דמצי לחזור בו מ"מ אי לא הדר בי' הנותן עד דמטי התם, מוסיף חומש, וצ"ב דממנ"פ קודם שבא לירושלים אכתי אינו שלו, ואחר שבא לירושלים כבר אינו יכול לפדות, **ובשעה"מ** בפ"ה מאישות ה"ד כ' דאכתי יק' ממה דמייתי לק' מתני' דמשך הימנו מעשר בסלע ולא הספיק לפדותו עד שעמד בשתים, דמוקי כר"י ושם מיירי בגבולין וחל הפדיון מיד דמשו"ה משתכר סלע, ועוה"ק מהגמ' לעיל כ"ד א' דמבואר דהיכי דירשה האשה מע"ש, זה תלוי במחלוקת ר"מ ור"י האם זוכה בזה הבעל, ושם מיירי בגבולין דהנדון לענין האם צריך להוסיף חומש בפדיון, וכ' לומר דהפירוש שם דלר"י כיון דבירושלים הוי ממון הדיוט משו"ה תקנו בזה שזוכה הבעל גם בגבולין, [וצ"ל דע"י תקנה שייך לומר שיזכה בזה הבעל], ועוה"ק מהא דמבואר בב"ק ס"ט ב', דרק לר"מ י"ל דיכול לחלל מע"ש שאינו ברשותו משום דבלא"ה מע"ש הוי ממון גבוה, ורק דאוקמי' רחמנא ברשותי', ואי בגבולין הוי ממון גבוה לכו"ע, א"כ גם לר"י צ"ל דאוקמי' רחמנא ברשותי', וכ' לומר דלר"י נימא דמה דאוקמי' רחמנא ברשותי' זהו משום דבירושלים הוי דידי' לגמרי, וא"כ היכי דהוי ממש אינו ברשותו לא יוכל לחלל.

ובשעה"מ בפ"ו מחו"מ ה"ח כ' בשם **החזון נחום** דהאמנם דבסוגיה דסנהדרין מבואר דבגבולין גם לר"י הוי ממון גבוה, מ"מ הסוגיה לק' נ"ד ב' חולקת על זה, **ובמנחת ברוך** סק"ב כ' יותר דבסוגיה בסנהדרין ר"ח אמר לה, ורב יוסף שם הק' עליו, וכ' לומר דרב יוסף חולק בזה גופא על ר"ח, דלר"י גם בגבולין הוי ממון הדיוט, וכל הסוגיות דמוכח דהוי ממון הדיוט גם בגבולין הוא כשי' רב יוסף בסנהדרין דחולק על ר"ח, וכ' לומר דר"ח יפרש למתני' דאמר ר"י דבשוגג לא קידש, דלא מיירי בגבולין דבזה גם במזיד לא קידש כיון דהוי ממון גבוה, אלא מיירי בירושלים והא דבשוגג לא קידש, הוא משום דגם בירושלים מע"ש שוה פחות דאינו נאכל אלא בטהרה, והאשה דעתה שמה שנתן לה הוי חולין ושויו כמו חולין, **ובשאג"א** סצ"ז כ' די"ל דהסוגיה לק' מיירי באמת אחר שנכנס לירושלים, אלא דמיירי שנטמא ומשו"ה יש לו פדיון גם אחר שנכנס לירושלים, [ובסוגיה לעיל כ"ד א' גם י"ל דמיירי באופן זה, אך בסוגיה בב"ק ס"ט ב' אכתי צ"ל כהשעה"מ].

בא"ד – במש"כ דלא מקרי עריסותיכם משום דאסורה באכילה, כ' **בשלנ"ל** דכל לגבי חיוב אכילה לא הוי שלו אי לא חזי לאכילה במקומו, וכמו כן לענין הא דמבואר בב"מ צ' א' דאינו עובר בלא תחסום בדש במע"ש בגבולין כ' דמה דכתיב דישו משמע דיש שהוא שלו לאוכלו במקומו, והנה בגמ' בסנהדרין מבואר דכמו כן לענין שלל עיר הנדחת אין לו דין שלל עיר הנדחת, ומבואר **בתוס'** בבכורות ט' ב' דכמו כן צ"ל דלא מקרי שללה, **ובפנ"י** הק' דבשלמא לענין חלה כיון דמבואר דעיסת הכלבים פטורה מחלה, א"כ י"ל דכיון דאסורה באכילה כמו כן פטורה מחלה, אבל לענין שלל עיר הנדחת מה בכך דאסורה באכילה, [**ובעצמו"י** כ' דשמא הפירוש דלענין אכילה מקרי ממון גבוה].

**ובשאג"א** סצ"ז כ' דלענין אתרוג ומצה דבעי לכם גם תלוי בזה, דלפי דברי התוס' כל שאסור באכילה לא מקרי לכם, וכמו כן לענין טבל דדרשינן דגנך יש למעט אם אסור באכילה, ולפ"ז הק' דבסוגיה בפסחים ל"ג א' מוכח דגם דגן חמץ בפסח למ"ד דאסור באכילה לעולם מקרי דגנך ואפילו דהחמיץ במחובר, ואמאי לא ממעטינן משום דאסור באכילה, ומשו"ה כ' דרק דבר האסור בהנאה לא מקרי לכם, והא דממעטינן מע"ש בגבולין הוא משום דאסור אף בהנאה וכמבואר בבכורות ט' ב' דכיון דבעי לפדות דוקא על כסף צורה הוי הוכחה דהוא אסור בהנאה, **ובקה"י** סמ"ב כ' דשי' התוס' דדגנך אינו תלוי בבעלים אלא במי שעושה המירוח, וא"כ לא קשיא כלל מדגן האסור באכילה.

ובשאג"א הק' אפילו לפ"ד דתלוי באיסור הנאה, דאמאי בעי למעט במנחות ס"ז מדגנך הקדש, דלא הוי דגנך אלא של הקדש, תיפוק לי' משום דאסור בהנאה, וכ' דיש נפ"מ בדרשה זו למע"ש לר"מ דהוי ממון גבוה, דאף דשרי אפילו באכילה בירושלים מ"מ ממעטינן מדגנך דהוי ממון גבוה, ובקה"י שם סק"ה כ' דכיון דמה דבעי שיהיה שרי באכילה או בהנאה הוא משום דבעי לכם, א"כ ממילא דשפיר ממעטינן הקדש משום דבעי דגנך, וכ' עוד דאי לא נמעט רשות הקדש א"כ אי"ז תלוי באם שרי להדיוט או לא, אלא באם שרי להקדש או לא, וכיון דלהקדש שרי לגמרי ממילא דיש לנו לחייב אי לאו דנמעט רשות הקדש, **ובמנחת ברוך** סק"ב הק' דבגמ' בסנהדרין קי"ב ב' מבואר דקדשים קלים לריה"ג הוו בכלל שלל עיר הנדחת ואף דאסורים בהנאה, ובקה"י שם סק"ב כ' לישב לפי מה שהביא שם שי' דאינם אסורים בהנאה מן התורה, ובסק"ג כ' דלשי' התוס' דסגי באיסור אכילה צ"ל דזה דוקא בדבר שאינו עומד אלא לאכילה, אבל בקרבן שבעלי חיים עומדים גם לעוד דברים בזה אינו תלוי רק באיסור אכילה.

גמ' אלא איהו מי לא ניחא לי' וכו' – **התו"ר** מק' דאמאי לא אמרינן דגם איהי ניחא לה דיותר משהאיש רוצה לקדש האשה רוצה להתקדש, וכ' דמ"מ מכוער לה הדבר להתקדש באופן שהקדש מתחלל על ידה, **והריטב"א** כ' דמשום הא דרוצה להתקדש אמרינן רק דאינה מקפדת על קידושיה, אבל מ"מ לא ניחא לה דיתעביד איסור על ידה.

א) בהא דמבואר דלר"י בשוגג במזיד קידש, מבואר **בתורי"ד** דס"ל דהגם דגבי מע"ש אמרינן דלא ניחא לה משום טרחא דאורחא, מ"מ בהקדש כיון דמתחלל ויוצא לחולין, ניחא לה להתקדש בהכי, **ובמאירי** כ' דאינה יכולה לומר דאינה רוצה שיתחלל על ידה, דהכל תלוי במוציא, **ובפנ"י** כ' דבכל מעילה בשוגג ע"י הוצאה אמרינן דרחמנא אוקמי' ברשותי' דלא להוי מקח טעות והכא נמי בקידושין, **ובמקנה** כ' הכי בשי' הב"ש, דכ' דאם מקדשה בגזל אינה מקודשת משום דלא ניחא לה שיתקיים הגזילה על ידה, דהא דגבי הקדש אמרינן דהיא מקודשת הוא משום דהוי גזה"כ דיוצא לחולין.

גמ' מעות מהו שיצאו לחולין – **בתו"ר** כ' דאע"פ שאינה מקודשת, מ"מ אפשר שיצאו לחולין משום דמעות אינם חוזרים, כמו שביאר לעיל מ"ו ב' דבאומר לאשה התקדשי באלו, אם לא גמר הנתינה אינה מקודשת ומ"מ מה שנתן אינו חוזר. **ובשלנ"ל** כ' דאפשר דהספק הוא רק להצד דאמרינן לעיל דרק היא לא ניחא לה, דכיון דאיהו ניחא לי', א"כ משו"ה יצא לחולין על ידו.

גמ' אף במכר לא קנה – בתוס' מבואר דס"ל כרי"ו וכן מבואר **בריטב"א ובשלנ"ל** בשם **הראב"ד**, אמנם **התורי"ד** כ' דס"ל דרק בכילוי איכא מעילה ומשו"ה במכר לא קנה, אבל אי נימא דטעמי' דר"מ כרי"ו במכר הוי הדין דקנה, וכ' דברש"י מבואר דרי"ו ס"ל דאף במכר לא קנה [ולכאורה כונתו למש"כ רש"י בד"ה חזרנו ולק' נ"ה ב' בד"ה בר פדא], וכ' דאינו נראה, **ובפנ"י** נראה דהא דס"ל להתורי"ד דלא הוי סיבה גבי מקח שלא יחול, הוא משום דהיכי דנותן מעות הקדש תמורת החפץ הנקנה וכמש"כ רש"י, א"כ נמצא דקנין החפץ נעשה בלא מעילה, דהרי קונה החפץ במשיכה, וא"כ מה דלא ניחא לו שיתחלל המעות אי"ז סיבה שלא יחול קנין החפץ, אמנם יל"ע דא"כ גם אי נימא דס"ל לר"מ דהקדש אינו מתחלל בשוגג, מ"מ אמאי הוי סיבה שלא יחול קנין החפץ, ואולי יש לחלק בין אם נותן לו מעות שאינו יכול לזכות בהם או רק דלא ניחא לו לזכות בהם, **ובחי' רמ"ש** אות י"ג כ' דגבי מכר לא שייך הטעם דלא ניחא להלוקח [היכי דהחפץ הוי של הקדש], כיון דנותן מעות ובאם יתבטל המקח נמצא דיצטרך לחזור על המוכר ליטול מעותיו, ורק גבי אשה דממילא הקידושין בטלין ואין לבעל עליה כלום בזה לא ניחא לה, וכ' דהא דמבואר בגמ' דגם גבי מכר לא קנה, [וכשי' הראשונים דס"ל כרי"ו] הוא לפי מה דאמרינן דגם לבעל לא ניחא.

**והמקנה** מק' על מש"כ הב"ש דמקדש בגזל והאשה אינה יודעת שהוי גזל דאינה מקודשת, משום דלא ניחא לה שיפקע הגזילה מהנגזל על ידה, [דעל ידי קידושיה איכא שנוי רשות], דהא במכר קיי"ל דאם מכר דבר הגזול דהוי של הלוקח משום יאוש ושנוי רשות, ולא אמרינן דלא ניחא להלוקח, ובגמ' כאן מבואר דהיכי דלא ניחא להאשה גם לא ניחא להלוקח, ולפי מש"כ התורי"ד י"ל דאדרבה באמת מבואר דחלוק לוקח מאשה, אלא דנתבאר דשי' שאר הראשונים דלא כהתורי"ד.

גמ' שם – **בשלנ"ל** מבואר בשם **הראב"ד** דדוקא מכר לא קנה, אבל אם נותן במתנה קונה דניחא למקבל מתנה לזכות, ולפ"ז מבואר בדבריו דהיכי דנותן גזבר לשולחני דהדין דמעל גזבר משום דחשיב כנותן לשולחני שיהיה לו מעות בהלואה, דבזה מודה ר"מ דמעל גזבר משום דהלואה הוי כמתנה, וקו' הגמ' מחנוני משום דסתמא כשמוציא החנוני היינו במכר ומבואר דמעל לר"מ, ויל"ע ברש"י ד"ה אבל דנראה דלר"מ אין לנו לומר דאחד מהם ימעל והיינו אפילו אי אמרינן דחנוני כשולחני לא ימעול גזבר.

תוד"ה אף – **בפנ"י** מק' על דברי התוס' דאיך אמרינן דתחילת הקרא דתמעול מעל מיירי דוקא במזיד, דהא לר"מ בשוגג באמת אינו יוצא לחולין וליכא שנוי, ואחר שכתיב תמעול מעל כתיב בשגגה, דכל המשך הקראי מיירי דוקא בשוגג, ומש"כ דהיינו מזיד כמו בסוטה, כ' די"ל דמשם רק לומדים דמעילה היינו שינוי אבל י"ל דהכא מיירי בשוגג, ועיי"ש מש"כ לומר בשי' ר"מ.

**נד' א'**

ב) גמ' ומשנתינו בכתנות כהונה וכו' – שי' רש"י ותוס' ועוד ראשונים דלפ"ז ס"ל לר"מ דאיכא מעילה בשוגג ויוצא לחולין, ורק בכתנות כהנוה ס"ל דאינו יוצא, אמנם **הרמב"ן** הביא עוד שי' **הר"ח** דרב אמר דלר"מ לעולם אינו יוצא לחולין לא בשוגג ולא במזיד, ורק בכתנות כהונה אמרינן דיוצא לחולין במזיד, משום דקיל קדושתן דנתנו ליהנות בהן, ומשום זה היה מן הדין דגם בשוגג יצא לחולין, אלא דמהאי טעמא דניתנו ליהנות אמרינן דאינו יוצא וכמו לשי' רש"י, ומבואר ברמב"ן דהכא נמי בבגדי כהונה שבלו איכא מעילה משום זה דקיל קדושתן, והיינו דאף דעכשיו כבר ליכא בהו היתר הנאה, דהא משו"ה מועלין בהן בשוגג, מ"מ עיקר הקדושה שבהן קיל כיון דניתן ליהנות בקדושה דידהו, [**ובשעה"מ** בפ"ה ממעילה הי"ד הק' לשי' ר"ח אמאי איכא מעילה בבגדי כהונה שבלו וכן אמאי איכא מעילה באבני ירושלים שנשרו, הא לדידי' ליכא מעילה בשוגג אלא בדרך אכילה וכמבואר בריטב"א, וקו' צ"ב דהא היכי דניתנו ליהנות מבואר בדבריו דאיכא מעילה גם שלא בדרך אכילה, ורק דניתנו ליהנות הוי גם סיבה שבשוגג ליכא כלל מעילה, וא"כ אי נימא דניתנו ליהנות לא הוי סיבה שלא יהיה מעילה בשוגג, ממילא דאז הוי הדין דיש בהן מעילה אפילו שלא בדרך אכילה וכמו דאמרינן דבמזיד יוצא לחולין אף שלא בדרך אכילה].

גמ' הואיל וניתנו ליהנות – **במאירי** כ' דהוי דומיא דבשר קדשים דאין בהם מעילה אחר זריקה משום דניתנו לאכילה, והק' דאמאי אם בלו מועלין בהן, הא בבשר גם אחר שנפסל אין בו מעילה, וכ' דכיון דההיתר הכא רק משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ולא הוי היתר לכתחילה דעומד להדיוט משו"ה כל שבטל ההיתר להשתמש חוזר למעילה.

גמ' שם – **בשעה"מ** בפ"ה ממעילה הי"ד נקט בפשיטות, דהיכי דנהנה בדרך של כילוי לא מהני האי טעם שלא ימעל, ורק היכי דרק נהנה בלא כילוי אמרינן דליכא מעילה משום דניתנו ליהנות.

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ה ממעילה הי"ד כ' להלכה דאין מועלין בכתנות כהונה הואיל וניתנו ליהנות, **והפנ"י** הק' דלרב נמצא דר"י חולק על ר"מ והלכה כר"י, ואי נימא כרי"ו ובר פדא דלא בזה פליגי, א"כ מנין לנו לומר דמה שניתנו ליהנות הוי סיבה שאין בזה מעילה, **ובמקנה** מבואר דיש ללמוד זה מהא דאין מועלין בשירי הלשכה משום דניתנו ליהנות בחומת העיר, ולק' יתבאר דבתו"ר מבואר דיש להשוות כתנות כהונה לשירי הלשכה, ובשלנ"ל מבואר דאין להשוות, ואף אם בשירי הלשכה אין מעילה י"ל דבכתנות כהונה יש מעילה, והפנ"י כ' דנראה דמה דאין מועלין לר"י בשירי הלשכה אי"ז משום דניתנו ליהנות ויתבאר בסמוך.

ג) תוד"ה בכתנות – **הרמב"ן והריטב"א** תי' דאין להם דין כלי שרת משום דאין משתמשים בגוף הכתנות לעבודה, אלא הם מכשירי עבודה ע"י לבישתם, **ובמל"מ** בפ"ח מכלי המקדש ה"ה הק' דא"כ אמאי מבואר בפסחים כ"ו א' דבגדי כה"ג יגנזו, הא יכול להוציאם לחולין ע"י פדיון, **והשעה"מ** בפ"ה ממעילה הי"ד כ' דהא ילפינן זה שם מקרא דוהניחם, וא"כ הוי גזה"כ דלא יפדו.

**והרמב"ן** כ' עוד דלשי' **הר"ח** ניחא דכמו דמהני הא דקילי דיהיה בהם מעילה, הכא נמי קילי דאיכא מעילה אף דהוו קדוה"ג.

גמ' לפי שלא ניתנה תורה וכו' – **בתוס'** ביומא ס"ט א' כתבו על הגמ' שם דמבואר דבגדי כהונה שריא במקדש בין בשעת עבודה בין שלא בשעת עבודה אבל לא במדינה, דלכתחילה אפילו במקדש אסור שלא לצורך עבודה, דהא מבואר בגמ' דהתירא דשלא בשעת עבודה הוא משום דלא ניתנה תורה, **והריטב"א** כ' כאן בביאור הגמ' דעל כרחך דהותרו הכהנים ליהנות בגופן בשוגג, דאי לאו הכי נמצא דהן מועלין בכל שעה והיה יוצא לחולין, **ובתורי"ד** מבואר דכל מה דהותרו ללבוש הוא רק בשוגג, ולשון **רש"י** דלכך הוקדשו מתחילה ליהנות בהן שוגגין רק שלא יתכוין לחלל, **ובפנ"י** כ' דנראה כונתו דרק אסור להתכוין לחלל, אבל ללבוש להנאה שרי גם במזיד דליכא מעילה בזה שמתכוין ליהנות, אמנם **במקנה** כ' דמשמע ברש"י, דאין היתר לכתחילה ללבוש שלא בשעת עבודה.

**והרמב"ם** בפ"ח מכלי המקדש הי"א כ' דמותר ליהנות בבגדי כהונה, ולפיכך לובשם ביום עבודתו אפילו שלא בשעת עבודה, **והמהריק"ו** שם כ' בתחילה דהא דכ' הרמב"ם דשרי ביום עבודתו, היינו דכיון דמבואר ביומא דשרי גם שלא בשעת עבודה, א"כ נראה דעכ"פ בעי שיהיה ביום עבודה, [ועוד כ' דהרמב"ם מפרש דמה דאמרינן שם דבמקדש שרי היינו ביום עבודה, דאי לאו הכי מה חילוק יש בין מקדש למקום אחר], וגם דכיון דמבואר כאן דעיקר הטעם הוא משום דלא ניתנה תורה, א"כ אין להתיר אלא ביום עבודה, והא דשרי בכל יום עבודה, הוא משום דכיון דאחר שעבד שרי להניח אפילו זמן רב, דאין לחלק בין זמן מועט לזמן רב, א"כ ממילא דגם יש להתיר לחזור וללובשם גם שלא לצורך עבודה, וכ' עוד דבדברי הרמב"ם אפשר לפרש דבאמת לא הותר אלא היכי דהוי המשך הלבישה שלבש לצורך עבודה, וזהו גופא הפירוש במש"כ דשרי ביום עבודה, אלא דכ' בדבריו בפ"ה ממעילה הי"ד דכ' דהואיל וניתנו ליהנות אין בהן מעילה, נראה דשרי לגמרי, והעיר דמדבריו בהל' מעילה נראה דשרי גם שלא ביום עבודה ובמקדש, וכ' לומר דכונתו דבאמת מדין מעילה לעולם ליכא איסור, אך מ"מ במדינה אסור משום מנהג חולין, ועוד כ' דאפשר דסמך על מש"כ כאן דשרי רק ביום עבודה, ובהל' מעילה כ' המהריק"ו דניתנו ליהנות בשוגג.

גמ' כתנות כהונה שבלו – **בתוס'** בשבת כ"א א' הק' דאיך הדליקו בשמחת בית השואבה בבגדי כהונה שבלו, הא מבואר כאן דאכתי הם בקדושתם ויש בהם מעילה, וכ' דדוחק לומר משום דלב ב"ד מתנה דמה צורך יש בזה, ותי' בשם ר"י דכיון דעשו זה לכבוד הקרבן של ניסוך המים חשיב צורך קרבן, **ובמל"מ** בפ"ח מכלי המקדש ה"ו כ' לומר דכונת ר"י דכיון דיש בזה צורך קרבן, משו"ה כבר חשיב דיש בזה צורך דיאמרו בזה לב ב"ד מתנה, ולעולם הא דשרי הוא משום דלב ב"ד מתנה, אמנם יל"ע בזה דבגליון שם כ' על דברי התוס' דלא שייך לב ב"ד מתנה, בדבר שכבר נשתמשו בו להקדש, ולפ"ד המל"מ נמצא דא"כ גם תי' ר"י אינו קיים לפ"ד הגליון, **ובמאירי** כאן כ' קו' התוס' גם לענין הא דנשתמשו בבלאי בגדי כהן להדלקת המנורה, וכ' דשמחת בית השואבה ומנורה הוי כעין צורך עבודה ועוד כ' דשרי משום דהוי צרכי רבים וכמו דשרי לבנות חומת העיר משירי הלשכה, וכ"כ **בשלנ"ל**, ועוד כ' המאירי בשם י"מ דכל מה דאמרינן הכא דמועלין היינו רק בבלאי בגדי כהן גדול ובהם לא נתשמשו לכלום ועיין בסמוך.

גמ' שם – **המאירי** כ' דהא דלא אמרינן דיותרו משום דנעשית מצותן, הוא משום דילפינן דבגדי כהן גדול שנעשית מצותן יגנזו מקרא דוהניחם שם [כמבואר בפסחים כ"ו א' ובעוד מקומות] ואין בהם ההיתר דנעשה מצותן, **ובשלנ"ל** מבואר דילפינן לשאר בגדי כהונה דדמי להו, וכ' המאירי דלרבי דוסא דלא דרש שם דוהניחם שיגנז אמרינן דהוי הלכה שטעונים גניזה, ובשלנ"ל כ' עוד דכיון דמה דלא עומדים עוד למצותן הוא משום דבלו, ולא משום דנשלמה בהם המצוה, א"כ אין בזה הדין דנעשית מצותן, **ובמל"מ** בפ"ה ממעילה הי"ד כ' דלפי המבואר **ברמב"ם** בפ"ח מכלי המקדש ה"ה-ו דרק בגדי כהן הדיוט משתמשים לפתילות אבל בגדי כה"ג נגנזים נראה דלא ילפינן בגדי כהן הדיוט מכה"ג, והביא דבירושלמי מבואר דגם מבגדי כה"ג היו עושים פתילות, ולפ"ז אתי שפיר דברי המאירי והשלנ"ל דילפינן מבגדי כה"ג, **והשעה"מ** שם כ' דהרמב"ם ס"ל כהתי' השני בשלנ"ל, **ובמקנה** מבואר דכיון דעומדים להדליק בהם המנורה, א"כ ממילא דאכתי עומדים להקדש ומשו"ה איכא מעילה, וכן מבואר **בחזו"א** דמה דעומדים לפתילות הוי סיבה שיהיה בזה מעילה, ומבואר בדבריו דגם מה דעומד לשמחת בית השואבה הוי סיבה למעילה.

גמ' מאי לאו אפילו לא בלו – **המקנה** מבאר דאף דרב עצמו הרי העמיד בכתנות כהונה שלא בלו, ומבואר דיש חילוק בין בלו ללא בלו, מ"מ ס"ל השתא דהא דאוקי רב בלא בלו, הוא משום דאחר שבלו ליכא מעילה כלל דכבר נעשית מצותן, אבל לא ניחא לי' לומר דבבלו איכא מעילה משום דתו לא ניתן ליהנות, דס"ל דאי בלא בלו ליכא מעילה משום דניתן ליהנות, א"כ מה שעכשיו בלו ותו לא עומדים ללבישת כהנים אי"ז סיבה דמעכשיו נימא דלא ניתנו ליהנות ויהיה בהו מעילה.

גמ' לא בלו דוקא – **בשלנ"ל** מעיר דאפילו בבלו אמאי מועלין, הא כיון דניתן להדליק בזה מנורות בשמחת בית השואבה, א"כ הוי כאבנים שניתנו לחומת העיר דמבואר בגמ' בסמוך דאין מועלין לר"מ משום דניתנו ליהנות, ולכאורה קו' לפמש"כ בתי' אחד דשמחת בית השואבה חשיבי צרכי רבים ולא מידי דהקדש, וכ' דהכא קודם שבלו נעשית בהם מצוה שעבד בהם.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דבמזיד ליכא לאוקמי דליכא מעילה אלא בשוגג, והנה התורי"ד והמהרש"א הק' בסמוך אמאי לא מומקינן דמועלין במזיד, וכ' **השעה"מ** בפ"ב משקלים ה"ו, דהא דלא קשיא להו הכא דאמאי לא מוקמינן במזיד, משום די"ל דבלאו הכי משני שפיר, ורק לק' דהוצרך לומר דבאמת אי"ז דברי ר"מ, בזה קשיא להו דנוקי במזיד, ועוד כ' די"ל דכיון דבבלו הדין דאיכא מעילה אף בשוגג, א"כ ממילא דיש לנו לומר דדומיא דהכי גם בלא בלו איכא מעילה אף בשוגג, [וזה דלא כמשנ"ת דברי המקנה].

ד) גמ' ואין מועלין בעתיקים – **בפנ"י** כ' דנראה דאין הטעם בזה משום דאמרינן דניתנו ליהנות, **ובמקנה** כ' לומר דהא דלא מוקי רב למתני' דפליגי בקידש בעתיקין, הוא משום דס"ל דהא דאין מועלין לת"ק הוא משום דאמרינן דהוו חולין מאחר שניתנו לחומת העיר, ועיין משי"ת בתוד"ה מועלין.

גמ' דברי רבי יהודה – בתוס' בסמוך כתבו דלא גרסינן זה, [ולכאורה ברש"י ד"ה ואין נראה דגרס לה], וכ"כ **בתו"ר** וכ' דאי גרסינן לה, א"כ אמאי לא מקשינן מר"י אר"י, דבמתני' אמר דמועלין בבגדי כהונה, ולא אמרינן דהואיל וניתנו ליהנות בהם ליכא מעילה, וכאן ס"ל דאין מועלין בעתיקין ומשום דניתנו ליהנות, אמנם **בשלנ"ל** כ' דגם לר"י דס"ל דבבגדי כהונה איכא מעילה, מ"מ מודה דבשירי לשכה אין מועלין, דבבגדי כהונה לא ניתנו אלא ליהנות משום שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, אבל בשירי הלשכה דלכתחילה עושין מהן חומת העיר דלא הוי צורך הקדש, בזה י"ל דמודה דאין מועלין.

גמ' שהיה ר"מ אומר – **הרמב"ם** בפ"ו ממעילה הי"ג כ' דאין מועלין בשירי הלשכה, ומבואר **בהמריק"ו ובכס"מ** דס"ל דהלכה כר"י דחולק על ר"מ, והיינו דהלכה כרי"ו ובר פדא דאי"צ לומר דזה דברי ר"י ולא דברי ר"מ, והנה **הרמב"ם** בפ"ב משקלים ה"ו כ' דאם לא הספיק מה שתרמו בפעם השלישית חוזרין ותורמין משירי הלשכה, ולפי המבואר בתוס' זהו כר"מ ולא כת"ק, וכ' **הכס"מ** שם דהא דפסק כר"מ הוא משום דמפכינן בגמ' דר"י הוא דאמר דמועלין בעתיקין, **ובשעה"מ** שם תמה דהא הרמב"ם פסק דאין מועלין בשירי הלשכה והיינו כת"ק, וכ' די"ל דבאמת ס"ל דמפכינן אלא דס"ל כאידך תנא דר"י דס"ל לר"י דירושלים לא נתקדשה, וכן משום סתם מתני' דשקלים דחוץ לחומת העזרה בא משירי הלשכה ולא מבדק הבית, והיינו משום דאין מועלין בשירי הלשכה, וכ' דאע"ג דחוזרין לתרום משירי הלשכה מ"מ אין מועלין משום דלא חיישינן דיצטרכו לבסוף, אלא דמ"מ כ' דזהו דלא כמש"כ הכס"מ בהל' מעילה דהרמב"ם פסק כר"י דחולק על ר"מ, דלפ"ז מבואר דס"ל דלא מפכינן לדברי ר"מ ור"י, **ובחזו"א** כ' לומר דהרמב"ם מפרש דגם לת"ק חוזרין לתרום משירי הלשכה ועיי"ש מש"כ לפרש שי' ת"ק ור"מ בזה, וכ' לומר דמש"כ הרמב"ם דאין מועלין בשירי הלשכה זהו דוקא אחר שבא ניסן דאינו עומד עוד כלל לתרום משירי הלשכה, ועיין בתוס' משי"ת.

גמ' ואמאי נימא וכו' – **התורי"ד** כ' דהא דלא אמרינן דמיירי במזיד משום דבזה מה שניתנו ליהנות הוי סיבה דאף במזיד לא יהיה מעילה וכמשי"ת בסמוך, ובסוף דבריו מבואר דגבי מזיד לא שייך לומר כלל דמועלין דאין מעילה אלא בשוגג, **והמהרש"א** מק' דכיון דר"מ מרבה דבמזיד חילל מקרא דתמעול מעל וכמש"כ התוס' לעיל, א"כ שפיר י"ל דהא דמועלין היינו במזיד, וכ' דמ"מ בלשון המשנה לא נקרא מעילה אלא בשוגג דבזה איכא חיוב קרבן מעילה, והביא דברי רש"י לק' נ"ה א' דכ' דמה דקתני שם דמועל היינו בשוגג דבמזיד ליכא מעילה, וכ' דאי נימא דגרסינן בברייתא דברי ר"י, א"כ י"ל דמשו"ה אי אפשר לאוקמי במזיד, דהא ר"י ס"ל דבמזיד ליכא מעילה דאינו יוצא לחולין, **ובשעה"מ** בפ"ב משקלים ה"ו העיר על דברי המהרש"א דגם אי גרסינן דברי ר"י, אכתי יק' בסמוך בברייתא דמועלין באבני ירושלים דאמאי לא מוקי במזיד דשם לא הוזכר ר"י, וכ' לישב עוד דמשו"ה לא מוקמינן במזיד דדומיא דחדתין דמועלין אף בשוגג.

גמ' שם – **המהרש"א** מעיר דאמאי לא מק' כמו כן לרי"ו דאמאי מועלין לר"מ הא אין מעילה בשוגג, וכ' דדוחק לומר דלרי"ו ניחא דמוקי דשקל כנגדן וכמש"כ התוס' בע"ב דהא אכתי לא אסיק דהא דמועלין בשוגג היינו לענין אכילה, אמנם **המהר"ם** כ' הכי דמוקי בשקל כנגדן, **והשעה"מ** בפ"ב משקלים ה"ו כ' דלפמש"כ דהא דלא מוקי במזיד הוא משום דיש לנו לומר דהוי דומיא דחדתין, א"כ ניחא דהא לרי"ו גם חדתין אין מועלין אלא במזיד ושפיר י"ל דמיירי במזיד, אך כ' דמהא דהתוס' בע"ב כ' דלבר פדא מיירי דשקל כנגדן ולא כתבו דמיירי במזיד, על כרחך דלא ניחא להו לומר דמועלין היינו במזיד.

גמ' דהא חומת העיר וכו' – רש"י מבאר דחומת העיר ניתנה ליהנות דלא ניתנה תורה למלאכי השרת שלא יהיו נהנים מן החומה לישב בצילה ועליה, **והרמב"ן והריטב"א** הק' דבזה בלאו הכי ליכא מעילה משום דליכא מעילה במחובר, **ובשעה"מ** בפ"ה ממעילה ה"ה תמה על קו' דהא בהקדיש ולבסוף חיברו איכא מעילה כמבואר במעילה כ' א', ואפילו בחיברו קודם מבואר שם דרב ס"ל דאיכא מעילה, והכא קאי לשי' רב ועיי"ש מש"כ בענין זה, **והרמב"ן** כ' לבאר דגם בתלוש ניתנו ליהנות שהרי על מנת ליהנות בהם תקנום וחברום, ובעלמא מועלין בכהאי גונא כדאמרינן גבי בנאה לתוך ביתו דמעל, **והריטב"א** גם כ' כהרמב"ן ובדבריו מבואר יותר דמה שניתן לעשות בזה צרכי הדיוט זה גופא חשיב דניתנו ליהנות, והכא ניתנו ליהנות אף במזיד ולא רק בשוגג, דזה גופא שניתן לבנות מזה חומת העיר הוי היתר לצורך הדיוט.

**ובתורי"ד** מבואר כרש"י דניתנו ליהנות היינו שיושבין עליהן, אך כ' דהותר לישב אף במזיד, ומשו"ה כ' דאף אם ישתמש במזיד בשירי הלשכה לא ימעול כיון דאף במזיד הותר, ולא דמי לכתנות כהונה דלא הותר אלא בשוגג, וכ' לומר דמש"כ רש"י דהותר שוגג, היינו משום דבמזיד בלאו הכי ליכא מעילה, אבל באמת הותר אף מזיד, אמנם יל"ע דרש"י כתב שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ונראה דלא מצינו היתר אלא בשוגג ולא במזיד, ולא רק דהכא איירינן לענין שוגג.

גמ' שם – **הרמב"ן** כ' דמן הדין שלא יהיה מעילה במעות עצמם משום שעומדים לדבר שאין מועלין בו, ואין מעילה אלא במיוחד לה [ואפשר דהגירסא להשם], ויש גירסא בדברי הרמב"ן שעומדים אף לדבר שאין מועלין בו, ולפ"ז מבואר דהיכי דעומד גם לדבר שמועלין בו וגם לדבר שאין מועלין בו דליכא מעילה, אמנם **בפנ"י** כ' דכל מה שהיו עושים משירי הלשכה ניתן ליהנות בו, דאי לאו הכי שפיר איכא מעילה במעות כל זמן שלא עומדים ביחוד לדבר שניתן ליהנות בו, והוכיח זה דא"כ לא יהיה מעילה בבדק הבית משום דעומד גם לקנות בזה בגדי כהונה שאין בהן מעילה, **ובמקדש דוד** ס"א סק"ז נקט דגם היכי דעומד לשני דברים והאחד אין בו מעילה, דלא יהיה בו מעילה עכשיו, ודימה זה למעות סתומין בנזיר, דכיון דיש כאן מעות לצורך עולה ולצורך שלמים אין בהן מעילה, אלא דהק' כמשה"ק הפנ"י ולא תי', **והרש"ש** הק' על מה שהביאו התוס' מירושלמי דטעמי' דר"מ משום דעומד לקרבנות, דלפ"ז מה מק' הגמ' דלא ימעלו לר"מ משום דניתן ליהנות בחומת העיר, ויל"פ קו' דכיון דגם עומד לקרבנות ממילא דאי"ז סיבה שלא ימעלו מה שגם עומד לחומת העיר וכמש"כ הפנ"י, ואפשר דקו' דא"כ אכתי אינו עומד לחומת העיר אלא לקרבנות.

תוד"ה מועלין – **בתו"ר** מבואר כהתוס' דמה שבא אחר סוכות מועלין בזה משום דתורמין מזה אם לא יספיק מה שתרמו בפרוס החג, ומבואר בדבריו עוד דגם בשירי הלשכה מועלין קודם ניסן, משום דאם לא ישאר שקלים יטלו ממה שנשאר בלשכה, ולפי המבואר בתוס' לכאורה מבואר בירושלמי דבזה נחלקו ת"ק ור"מ, דת"ק ס"ל דאין חוזרין לשירי הלשכה ומשו"ה אין מועלין בשירי הלשכה מיד אחר שתרמו פעם שלישית בפרוס החג, **ובמהריק"ו** בפ"ו ממעילה הי"ג מבואר דמיד אחר פרוס החג אין מועלין בשירי הלשכה, אמנם **בחזו"א** כ' לומר דכיון דמבואר ברמב"ם בפ"ו משקלים ה"ו דחוזרין לשירי הלשכה עד ניסן, א"כ אכתי מועלין בשירי הלשכה עד ניסן, ומש"כ הרמב"ם דאין מועלין בשירי הלשכה היינו אחר ניסן ועיין משנ"ת לעיל בגמ' בזה.

בא"ד – בירושלמי שהביאו דשלמה שלישית וכו' כ' **המהרש"ל** בפירושו, דשלמה שלישית היינו הקופה השלישית מהג' קופות, והיה מתחילה נוטל מקופה אחת וקודם שסיים ליטול ממנה היה נוטל משניה וקודם שסיים ליטול מהשניה היה נוטל משלישית, ואותה היה מסיים ואח"כ חוזר לשניה ולראשונה, **והמהרש"א** מעיר דאמאי עשו באופן זה ולא סיימו הראשונה ואח"כ נטלו משניה ואח"כ משלישית, וכ' בפירושו דשלמה שלישית היינו התרומה שתרמו בפרק השלישי, וכשהיה מגיע פרוס עצרת שהיו תורמין פעם שניה, היה מפסיק ליטול מהתרומה הראשונה והיה נוטל מתרומה שניה, ובפרוס החג שהיו תורמין פעם שלישית, היה מפסיק ליטול מהתרומה השניה, והיה נוטל מהתרומה השלישית עד ששלמה, ואח"כ חוזר למה שנשאר משניה ומהראשונה.

בא"ד – **החזו"א** מק' דלפי המבואר בירושלמי טעמי' דר"מ משום דאכתי ראוי להביא מזה קרבנות, וא"כ שפיר איכא מעילה אף דניתן ליהנות בחומת העיר, דהא אכתי אינו עומד לזה, ועוד הק' דהא מבואר בגמ' דלר"מ מועלין באבני ירושלים, ושם לא שייך הטעם דעומד לקרבנות, וכ' דבאמת בגמ' דידן מבואר דלא כהירושלמי, דלפי הירושלמי פליגי בשירי הלשכה דוקא עד ניסן, אבל מניסן גם לר"מ לא ימעלו משום דכבר אינו עומד לקרבנות, ובגמ' דידן ס"ל דלר"מ מועלין בשירים לעולם ועל כרחך דגם אחר שניתן לחומת העיר אכתי איכא מעילה, וביאר במקום אחד, דבאמת הירושלמי לשיטתו מק' דכלום אמר ר"מ אלא בתוך שנתו וכמו שהביאו התוס', דס"ל דטעמי' דר"מ רק משום דאכתי עומד לקרבנות, **ובמקנה** מבואר דמש"כ התוס' והשתא סבר וכו', באמת אי"ז כמו דמבואר בסוגיין לרב דתלוי אי איכא להטעם דניתנו ליהנות, אלא כשי' רי"ו ובר פדא דר"י ור"מ לא פליגי כלל בניתנו ליהנות, וא"כ טעמי' דת"ק דאין מועלין בעתיקין אי"ז משום דניתנו ליהנות אלא אמרינן דכניתן לחומת העיר יוצא לחולין, והא דלר"מ מועלין הוא משום דאכתי לא ניתן לחומת העיר ואכתי לא יצא לחולין.

ועוד כ' החזו"א במקום אחד, דגם לפי גמ' דידן י"ל דת"ק ור"מ פליגי האם אחר תרומה שלישית בפרוס החג, אכתי מביאים קרבנות משירי הלשכה, דר"מ ס"ל דגם אחר שניתן לחומת העיר אכתי נשאר של הקדש, משו"ה י"ל דאף דעומד להביא קרבנות מ"מ גם אפשר לבנות מזה חומת העיר, דכיון דמ"מ עכשיו אינו עומד ממש לקרבנות אלא אם יצטרכו, א"כ אפשר גם להשתמש לדבר אחר, אבל ת"ק ס"ל דכשניתן לחומת העיר הוו המעות חולין ותו אין בהם קדושה, וא"כ על כרחך דאחר שתרמו פעם שלישית לא ראוי עוד לקרבנות, דאי היה ראוי לא היו נוטלים מזה עכשיו לחומת העיר דמוציא לחולין, ועל כרחך דתו אינו ראוי לקרבן, ומשו"ה יוצא לחולין ככל הקדש שנעשית מצותו, דכל שאינו ראוי עוד להקדש ממילא פקעה קדושתו.

אמנם בהמשך דבריו כ' לומר דהא דנוטלים לחומת העיר הוא משום דמתחילה כשנגבה, הוי הגביה גם לצורך דברים אלו, והוי כמו שיש זכות בהקדש לבנית חומת העיר, והקדש מתחלל על חוב, ומשו"ה אפשר ליטול לחומת העיר, ולפ"ז כ' דגם אי חומת העיר חולין מ"מ שפיר אפשר ליטול אף אם אכתי חזי לקרבנות, והק' לפ"ז דמה מק' הגמ' אמאי מועלין לר"מ הא ניתנו ליהנות, הא לפ"ז כשמשתשמים בזה לחומת העיר י"ל דיוצא לחולין, וא"כ אין זה סיבה שלא יהיה בזה מעילה כל זמן שלא יצא לחולין, וכ' דאפשר דקו' הגמ' משום דסמיך על מה דמייתי אח"כ בסמוך דלר"מ גם מועלין באבני ירושלים ומבואר דר"מ ס"ל דכשמשתמשים לחומת העיר אינו יוצא לחולין, וא"כ שפיר ק' דגם קודם לא ימעלו משום דניתנו ליהנות.

בא"ד – מש"כ בתי' הראשון דהיינו למצוה, עמד בזה **הרש"ש** דזהו מימרא מפורשת דשמואל בר"ה ז' א'.

בא"ד – **בחזו"א** כ' דלפי תי' הראשון מערבין שירי לשכה של שנה זו מיד אחר שתרמו פעם שלישית, עם שירי לשכה של שנים שעברו, ואם יצטרכו יקחו מהן, ולפי התי' השני אין מערבין אלא אחר ניסן, אבל תקלין עתיקין שתרמו בשנה זו נותנין שפיר לתוך שירי לשכה של שנה זו קודם ניסן, ויל"ע דכיון דגם לתי' הראשון לכתחילה אין להביא משנה שעברה, אמאי מערבין מיד עם שירי לשכה של שנה שעברה, ובמקום אחד כ' דלפי התי' הראשון אין מערבין העתיקין בשירי הלשכה אלא כי יצטרכו להן.

בא"ד – מש"כ שהרי כמה שנים וכו' עמד בזה **בחזו"א** דאי"ז תלוי בזה, אלא באם עומד עדיין לקרבנות או לא, ואם לא יעמוד עוד כלל לקרבנות גם בתוך שנתו לא ימעלו בזה, ומ"מ האמת הוא דכל שנתו אכתי עומד לקרבנות, ורק אחר שנתו עושים מזה דברים אחרים, ובמקום אחד כ' לבאר דברי הירושלמי, דמה דאין מועלין אחר שעומד לחומת העיר הוא משום דהוי כנעשית מצותו וכמשנ"ת, ומשו"ה אמר דלא אמר ר"מ אלא בתוך שנתו ומשום דס"ל דאכתי עומד לקרבנות, אבל אחר שנתו דכבר אינו עומד מודה ר"מ דאין מעילה, וא"כ אמאי מועלין במה שעשו משירי הלשכה.

**נד' ב'**

גמ' תרי תנאי ואליבא דר"י – **הרמב"ן** כ' בשם **תוס'** דהא דלא אמרינן תרי תנאי ואליבא דר"מ, משום דבלאו הכי יש צורך לומר דאיכא תרי תנאי אליבא דר"י וכמבואר בגמ' בנדרים וכמשי"ת בסמוך, **ובשלנ"ל** כ' עוד דבדר"י כיון דהתרי תנאי חולקים האם ס"ל דבירושלים לא אמר או גם בכירושלים א"כ הוא דבר הקרוב לטעות, ועוד כ' דנמצא דחולקים בענין אחד מה אמר ר"י לגבי מתפיס בירושלים, אבל אי נימא תרי תנאי ואליבא דר"מ, נמצא דחד מיירי לענין קידושי אשה וחד לענין מעילה באבני ירושלים.

גמ' שם – בגמ' בנדרים י"א גם מבואר דאיכא תרי תנאי אליבא דר"י האם אומר כירושלים הוי נדר או לא, **והר"ן** שם כ' דהתנא דאמר דהוי נדר הוא משום דאמרינן דדעתו על דבר הקרב בירושלים, ולפ"ז נמצא דלתרי התנאי ס"ל לר"י דירושלים לא קדושה, וזה דלא כמבואר הכא דאיכא תנא דר"י ס"ל דירושלים קדושה, אמנם זהו דוקא לרב, אבל לרי"ו ובר פדא אי"צ לגרוס בברייתא דהוי דברי ר"י, וי"ל דכולהו ס"ל דלר"י ירושלים לא קדושה, **ובפי' הרא"ש** שם מבואר **מירושלמי** כהר"ן, ועוד פי' כ' דפליגי האם ירושלים קדושה או לא, וזהו כמו דמוקי הכא אליבא דרב, **והתוס'** שם כתבו דמ"ד דלא הוי נדר הוא משום דאמרינן דדעתו הנודר על מה שיש קדושה בירושלים יותר משאר ארץ ישראל, ולא על חומת ירושלים, **ובשעה"מ** בפ"ד משקלים ה"ח הק' על דבריהם דלפ"ז צ"ב משה"ק הגמ' הכא דאמאי לא הוי נדר לר"י, דהא שפיר י"ל דבאמת מועלין בחומת ירושלים, ומ"מ לא הוי נדר משום דדעתו על קדושת המקום בירושלים ולא על החומה.

**בתו"ר** מבואר דגם אי אמרינן דאין מועלין בחומת ירושלים משום דליהנות ניתנו, מ"מ אי נודר ואומר כירושלים שפיר הוי נדר, משום דמה שאין מועלין לא הוי סיבה שלא יהיה בזה התפסה דמ"מ הוי דבר הנדור, וכן מבואר **בתורי"ד** דהאי תנא דסבר דהאומר כירושלים לא אמר כלום, ס"ל דחומת ירושלים לא באה משירי הלשכה, **ובעצמו"י** כ' הכי בשי' הרמב"ם דכ' בפ"א מנדרים הי"א דהאומר כירושלים הוי נדר, אע"ג דכ' דאין מועלין בחומת העיר, **ובשעה"מ** בפ"ה ממעילה ה"ה כ' לומר דהרמב"ם ס"ל כמש"כ הר"ן דהא דהוי נדר הוא משום דדעתו על דבר הקרב בירושלים וכמשנ"ת, והנה לשון התוס' הוא דההיא דשני דייני גזרות ס"ל אין מועלין בשירים וכמ"ד ירושלים אינה קדושה, ונראה דס"ל דאי אין מועלין אמרינן דאינה קדושה כלל, **ובמקנה** עמד בדבריהם דלכאורה גם אם אין מועלין אכתי י"ל דהיא קדושה וכמשנ"ת, וכ' לומר דבאמת לפי המבואר בסוגיין, גם אם אין מועלין מ"מ אמרינן דירושלים קדושה, אלא דהתוס' מיירו למאי דס"ל לרי"ו ובר פדא דלא אמרינן הסברא דניתנו ליהנות, ולפ"ז אמרינן דמ"ד דאין מועלין היינו משום דאמרינן דהוו חולין גמורין כשניתן המעות לחומת העיר וכמשנ"ת.

ה) גמ' וכי מאחר שאין מתחלל וכו' – **הרמב"ם** בפ"ו ממעילה ה"ה כ' בקדשי מזבח דאם נתן לחבירו וחבירו לחבירו כולם מעלו, **והשעה"מ** שם מק' מהגמ' כאן דמבואר דאם לא מתחלל אין על מה לחייבו קרבן, **ובאחיעזר** ח"ב סמ"ז סק"ג כ' לחלק בין קדושת דמים דבזה עיקר הדין מעילה הוא מתורת גזילה ומשו"ה כל שלא יצא לחולין ונמצא דלא גזל מידי אין חיוב מעילה, והרמב"ם מיירי בקדושת הגוף ובזה עיקר הדין מעילה הוא מה שנוהג בזה דרך חולין, דמשו"ה כיון שנתן לחבירו אף שלא יצא לחולין מ"מ יש בזה תורת מעילה, ובסק"ה כ' לישב דבסוגיין אתיין לר"מ דס"ל דבמזיד יוצא לחולין, וא"כ אמרינן דהאיסור מעילה הוא מה שמוציא מרשות הקדש לרשות הדיוט, ומשו"ה מק' בגמ' דבשוגג דאין יוצא לחולין אמאי מתחייב קרבן, אבל לר"י דבמזיד אינו יוצא לחולין, א"כ על כרחך דהאיסור מעילה הוא לא משום דיוצא לחולין אלא רק על מה שיש כאן מעשה של הוצאה לחולין הגם דבאמת לא חל כאן הוצאה, וא"כ ממילא דשפיר יש לחייב בשוגג קרבן אף היכי דלא מהנו מעשיו, **ובקוה"ע** סנ"ה סק"ב כ' לישב דדוקא לר"מ בשוגג דמה דאין מתחלל הוא משום דאמרינן דלא ניחא לי', ומה שלא מהנו מעשיו הוא משום דאיכא טעות, א"כ נמצא דבאמת לא היה כאן מעשה המועיל מצ"ע ומשו"ה ליכא מעילה, אבל בהא דהרמב"ם דמה דלא מהני הוא רק משום דאין קדוה"ג מתחללת, אבל מצד מעשיו הרי יש כאן מעשה של הוצאה ואי לאו הדין דאין קדוה"ג מתחלל הרי היה יוצא לחולין ע"י מעשיו, א"כ בזה שפיר איכא דין מעילה, וזה ניחא להשי' דטעמי' דר"מ לבר פדא הוא כמו דאמר רי"ו דלא ניחא לי' ובסמוך יתבאר שיטות דלבר פדא אמרינן דטעמי' דר"מ דבשוגג לא נתחדש דמתחלל, **ובחזו"א** לק' נ"ה א' כ' דבאמת בשוגג אין לנו לומר דאיכא מעילה במוציא כיון דכשידע יחזור להקדש, ורק לר"י איכא גזה"כ דבשוגג גם הוי מעילה, וא"כ הכא דקאי לר"מ דס"ל דבשוגג לא מתחלל דס"ל דקרא דשוגג לא מיירי לענין הוצאה א"כ אין לנו לומר שיתחייב קרבן, אבל הרמב"ם דקאי להלכה כר"י, א"כ מאחר דאיכא גזה"כ דגם מעשה של שוגג חשוב הוצאה, ממילא דאף היכי דלא מהנו מעשיו אמרינן דהוי מעילה.

ו) גמ' ולא אמרו בשוגג מתחלל אלא לענין אכילה בלבד – **הרמב"ן** מביא שי' **הר"ח** דבא לאפוקי גם שאר הנאות שאינם של כילוי, וכ' דלפ"ז מה דמבואר במתני' במעילה י"ח דנהנה ש"פ מעל זהו דלא כר"מ, והא דמבואר בע"א ברייתא דר"מ אמר דכתנות כהונה שבלו מועלין בהן מיירי שם דעשאום פתילות והדליק בהן דהוי הנאה של כילוי, [ונראה דלפ"ז מבואר דהא דאינו יוצא לחולין ע"י הוצאה, הוא משום דמ"מ לא נתכלה מה שהוציא ורק באופן שאיכא כילוי יש בזה דין מעילה].

וכ' הרמב"ן דלפמש"כ **רש"י** נראה דכל נהנה מן ההקדש מעל לפי מה שנהנה, ומ"מ אינו יוצא לחולין ואינו מועל כנגד כולו, ולפיכך אין אשה מתקדשת בשגגת הקדש, ונראה דעכשיו מוסיף רק דהכא נמי איכא מעילה של הנאה, אבל מ"מ אין אופן של הוצאה מהקדש, ומשו"ה כ' דהא דמייתי לק' נ"ה א' דבקדושת דמים אין מועל אחר מועל ומשום דיצא לחולין ע"י הראשון, זהו דלא כר"מ דלדידי' אינו יוצא לחולין ע"י הראשון, והביא דברי רש"י לק' דכ' הכי דלר"מ באמת יש מועל אחר מועל, וכ' הרמב"ן דאפשר לומר עוד דאתי שפיר גם לר"מ הא דאין מועל אחר מועל, ומשום דאמרינן דטעמי' דר"מ הוא כרי"ו דבשוגג לא קידש משום דין מקח טעות, ומבואר בדבריו דאי אמרינן דטעמי' דר"מ כרי"ו א"כ שפיר אמרינן דאין מועל אחר מועל, והיינו דהיכי דהוא משתמש על דעת ליטול לעצמו איכא מעילה גם בשוגג דאינו יודע דזה של הקדש, ולא אמרינן דלא ניחא לי' ולא יהיה בזה הוצאה מרשות הקדש, ובסוף דבריו כ' הרמב"ן די"ל דגם בר פדא ס"ל דטעמי' דר"מ הוא כרי"ו דלא ניחא להו, ונראה מבואר בדבריו דשי' רש"י דבר פדא לא סבר דטעמי' דר"מ הוא משום הא דרי"ו, אלא ס"ל דלא נתחדש מעילה בשוגג דעי"ז יצא לחולין, אמנם ברש"י לפנינו מבואר דבר פדא ס"ל כרי"ו, ולפ"ז מבואר לכאורה דס"ל לרש"י דהגם דאמרינן דטעמי' דר"מ כרי"ו, מ"מ גם זה הוי סיבה דלא יצא לחולין ע"י גזילה בשוגג, דאמרינן דאם היה יודע לא היה לוקח זה, וכן **בתו"ר** מבואר דבר פדא ס"ל כטעמי' דרי"ו, ובכל זאת מבואר בדבריו דאף שלוקח לעצמו לא יוצא לחולין בשוגג לר"מ, דמוקי הא דלק' דאין מועל אחר מועל בקדושת דמים דאתיא כר"י ולא כר"מ.

**והריטב"א** כ' דלא אמר בר פדא דאינו יוצא לחולין אלא ע"י מקח, אבל היכי דנהנה בגופו בזה מודה ר"מ דיוצא לחולין, ומבואר בלשונו דכל שמתכוין לגזול יוצא לחולין, ולא הזכיר דדוקא אם גוזל בדרך של לקיחת הנאה, אמנם **בשלנ"ל** נראה דאם רק מתכוין לגזול בזה אינו יוצא לחולין לר"מ, אבל היכי דגוזל בדרך של לקיחת הנאה כמו דמבואר בברייתא לק' נ"ה א' דהוא רוכב על החמור, בזה מודה ר"מ דיוצא הכל לחולין, **והרשב"א** לק' נ"ה א' כ' דמודה שם ר"מ דיוצא לחולין משום דהא דאמר בר פדא דאינו מתחלל אלא באכילה לאו לאפוקי שאר הנאות, אלא לאפוקי דרך מקח בלבד.

**והמהרש"א** הק' על מש"כ התוס' דאכילה לאו דוקא אלא הוא הדין כל הנאה, דא"כ אמאי אמרינן לק' נ"ה א' דברייתא דהיה רוכב על החמור דדוקא בקדוה"ג כולם מעלו דאתיא כר"י, הא גם לר"מ ניחא משום דשם מיירי דנהנה, וכ' לומר דמה דאמרינן דאתיא כר"י היינו כסברת ר"י דמצינו במתני' דמועל בשוגג, דלר"מ לא מצינו בהדיא דמועל בשוגג, אבל אה"נ דגם כר"מ אתיא, **ובפנ"י** כ' על דברי המהרש"א דאף דלר"מ איכא מעילה בהנאה, מ"מ אין יוצא כל הגוף לחולין דלזה בעי שיהיה מעילה של הוצאה, ובזה ס"ל לר"מ דבשוגג ליכא מעילה של הוצאה, **והמקנה** כ' דשי' המהרש"א דהיכי דאיכא הנאה מהני שיצא כל הגוף לחולין, ולפי המבואר הרי מצינו בזה מחלוקת ראשונים, ובתו"ר מבואר כהפנ"י, והראשונים דס"ל כמש"כ המהרש"א באמת כתבו דברייתא דלק' מצי אתיא גם כר"מ וכמשנ"ת.

**והרמב"ן** מביא עוד שיטה דהיכי דגזל ונהנה דמועל לפי כולו, ומבואר בדבריו דלפ"ז גם בקדוה"ג הוי הדין דמועל לפי כולו היכי דמתשתמש על דעת לגוזלו אף דאינו יוצא לחולין, [ונראה דלפ"ז אמרינן דמה שמשתמש על דעת ליטלו לעצמו זה גופא מיחשב כלקיחת כל החפץ ומשו"ה חשיב כאכילה, ורק דכיון דמועל לפי כולו ממילא אמרינן דיוצא הכל לחולין, דאי נימא דרק משום דיש בזה הוצאה הוא דמועל לפי כולו, א"כ לר"מ לא היה לו למעול לפי כולו כיון דס"ל דבשוגג אינו מתחלל ע"י הוצאה, ומשו"ה הוא דכ' הרמב"ן דאף בקדוה"ג מועל לפי כולו, דהמעילה אינה משום ההוצאה אלא דהמעשה עצמו חשוב כלקיחת כולו].

א) גמ' הואיל וסתם לן תנא כותי' – **התו"ר** כ' דאע"ג דאין סדר למשנה ואפשר דהוי סתם ואח"כ מחלוקת, מ"מ מהני סתמא דיחשב כרבים וכמש"כ התוס' בכמה מקומות, [**וברשב"א** מבואר דרק משום דאין סדר למשנה ואפשר דהוי מחלוקת ואח"כ סתם אמרינן דהוי כרבים, ועיין בזה משנ"ת ביבמות מ"ב ב' ואכמ"ל], והרשב"א מק' דא"כ אמאי לא משינן הכי בב"ק ק"ב א' דמהני סתמא דהוי כרבים, ועוה"ק דא"כ עדיף תרי סתמא מחד, וכ' לומר דהכא עדיף הסתמא משום דהוי דברי ב"ה, או משום דהוי סתמא דתנן בבחירתא וכמו דמסיק, וגבי מעילה דאמרינן דסתם כר"י גם כיון דנשנית במקומה גבי מעילה משו"ה עדיפא.

תוד"ה גמר – בתי' הראשון **הרמב"ן והרשב"א** כתבו דהיינו אומרים שלא ינהג בשביעית משום דאין מעשרות נוהג בשביעית, **והריטב"א** כ' שלא ינהג בשלישית ובשביעית, **ובתוס'** בב"ק ס"ט ב' הגירסא שביעית, **והב"ח** הגיה שלישית ואכמ"ל.

בא"ד – בתי' השני **בתו"ר** כ' דהיינו לומדים קודש קודש משביעית שיהיה לרבעי כל דיני שביעית.

בא"ד – **בשלנ"ל** תי' עוד דאיצטריך להאי קרא דמהני חילול גם בעודו מחובר, דאי ממה דילפינן ממע"ש לא מהני במחובר כמו דאין מע"ש במחובר, [וברמב"םבפ"ט ממע"ש ה"ב מבואר דלא מהני חילול במחובר, אמנם בתוס'בב"ק ס"ט א' הוכיחו מסוגיה שם דמעיקר הדין מהני חילול במחובר ואכמ"ל].

תוד"ה שילח – **בשלנ"ל** מבואר דהא דמוכח גם דבמזיד לא חילל, הוא רק משום דמוקמינן בגמ' במעילה דמיירי דנזכרו תרוייהו, אבל מהא דלא מעל המשלח שנזכר בזה אין ראיה דלא כר"מ, דגם ר"מ מודה דבזה לא מתחלל כיון דמתחילה היה שוגג, ואחר שנזכר אינו רוצה בחילול, והביא די"מ דגם מהא דלא מעל המשלח איכא ראיה דלא כר"מ, **ובפנ"י** כ' דמהא דנזכר משלח ליכא ראיה משום די"ל דהטעם שם משום דהוא מבטל להשליחות וכמש"כ רש"י בחגיגה י' ב'.

ב) רש"י ד"ה ממון – **במהריק"ו** בפ"ג ממע"ש הי"ז כ' בדברי הרמב"ם שם דגבי מכירה איכא גם איסור למכור מע"ש לר"מ, אבל גבי מתנה אין איסור אלא רק דלא חל המתנה, והביא דברי רש"י כאן.

גמ' וקסבר מתנות שלא הורמו וכו' – **הרמב"ם** בפ"ג ממע"ש הי"ז ובפ"ה ה"א כ' דמשכ"ל שנותן בטבלו, וס"ל לדינא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו, אמנם שיטתו מבוארת **בפי' תר"י הזקן** דאפילו אי ס"ל דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו, מ"מ לא מקרי להשם עד אחר הפרשה ולא הוי ממון גבוה עד אחר הפרשה, וכ' דמה דאמרינן הכא דקסבר לאו כמי שהורמו דמי, הוי אוקימתא בעלמא, או דזה גופא כונת הגמ' דלענין זה סבר דלאו כמי שהורמו וכו"ע מודו בזה, **ובשלנ"ל** כ' צד אחד דבאמת לדינא דקיי"ל דכמי שהורמו אי אפשר ליתן במתנה, וצד אחד כ' דרק לענין ממון קיי"ל דכמי שהורמו ולא לענין קדושה, **והמהריק"ו** כ' כתר"י הזקן, והביאו **הכס"מ**, ועוד כ' הכס"מ לומר דלענין מתנה אמרינן דאף דהוי ממון גבוה מ"מ ניתן במתנה, וכמבואר בירושלמי, ואע"ג דקיי"ל לדינא דגם אינו ניתן במתנה דהא דוקא בטיבלי' מצי ליתן, מ"מ י"ל דבעודו טבל הקילו דאפשר ליתן, ובמע"ש אחר הפרשה החמירו דאי אפשר ליתן, **ובעצמו"י** כ' לומר דלדינא הוי ספק אי מצי ליתן בעודו טבל.

גמ' שם – **הרש"ש** מעיר בגמ' דאמאי לא מוקמינן דנתן קודם גמר מלאכה, דבזה גם מאן דס"ל בעלמא דכמי שהורמו, מודה דקודם גמר מלאכה לא אמרינן כמי שהורמו כמבואר במע"ש פ"ג משנה ו'.

גמ' ודלא כרבי יוסי – **התו"ר** כ' דאין לומר דמיירי קודם שהוי סמדר ואתיא גם לרבי יוסי, משום דבזמן זה אכתי לא מקרי כרם רבעי, ובמתני' משמע דניתן לו במתנה כשהוא כרם רבעי, **והרשב"א** כ' בשם **רש"י** בלשון ראשון דהחידוש במתני' הוא דאפשר ליתן סמדר ודלא כרבי יוסי דאי לאו הכי מאי קמ"ל מתני', וזהו כמו דמבואר ברש"י לפנינו, וכ' דבלישנא בתרא כ' דקודם שנעשה סמדר הוי דבר שלא בא לעולם, ואפילו לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל מ"מ בזה גרע דמי יימר דאתו, והק' על זה דבודאי לר"מ אין בזה חסרון דדשלב"ל, דהא מבואר בגמ' דמוכר פירות דקל מהני והיינו אפילו אכתי גדלו כלל, וכ' דלשון ראשון עיקר, **והריטב"א** כ' לומר דעכ"פ לרבנן איכא חסרון דדשלב"ל ובעי לאוקמי גם להני רבנן דס"ל דאין אדם מקנה דשלב"ל אע"ג דמוקמינן לה כר"מ בענין זה דאיהו ס"ל דמע"ש הוי ממון גבוה, ועוד כ' דמוקי אפילו בסמדר משום דהלכה כרבנן דפליגי על רבי יוסי ולדידהו הוי דין זה גם בנותן כשהוא סמדר, **ובתורי"ד** גם כ' דהוי דשלב"ל, וכ' דאין לומר דנתן לו הגפנים גופייהו וא"כ ממילא הוו הפירות הגדלים דידהו ואפילו אם אין אדם מקנה דשלב"ל, דא"כ לא חשיב דניתן לו במתנה אלא דהוי דידי', **ובמאירי** כ' דאפשר ליתן גם קודם שהוא סמדר, וכ' דיש מפקפקין בזה משום דהוי דשלב"ל וכ' דאינו נראה.

**והגרע"א** הק' על דברי הראשונים דכיון דכתבו דהוי דשלב"ל, א"כ על כרחך דהקנין לא חל עכשיו אלא כשיהיה סמדר, וא"כ האיך מהני אפילו לר"מ הא מיד שיהיה סמדר ויחשב בא לעולם, כבר הוי ממון גבוה ואיך יהני מה שהקנה קודם אפילו לר"מ, [אמנם מצינו בתוס' ביבמות ס"ז א' דתלו הא דמזכה לעובר אם קנה באם אדם מקנה לדשלב"ל, הגם דמאן דס"ל דמזכה לעובר קנה ס"ל דהקנין חל מיד בעודו עובר, ובאמת הגרע"א תמה על דבריהם שם דמה שייך זה למחלוקת אי מקנה דשלב"ל].

גמ' שם – **הרמב"ם** בפ"ט ממע"ש ה"ב כ' דמיירי שנתן כשהוא בוסר, **והמאירי** תמה בזה דבגמ' מבואר דדוקא כשנותן כשהוא סמדר דאכתי אינו פרי, וכן הק' **הכס"מ**, **ובתיו"ט** כ' לומר דטעמי' דהרמב"ם משום דרבעי תלוי בעונת המעשרות כיון דילפינן קודש קודש ממע"ש, וכמש"כ הרמב"ם שם דאין פודין אותו עד שיגיע לעונת המעשרות, ומה דמוקי בגמ' דנותן כשהוא סמדר הוא לרוחא דמילתא, [אמנם יל"ע דהא אמרינ ן בגמ' דהוי דלא כרבי יוסי, ומבואר דלרבי יוסי באמת אינו יכול ליתן כשהוא סמדר], ואי אמרינן דמה דנקטה הגמ' סמדר הוא דוקא וכמש"כ המאירי כ' בתיו"ט דאע"ג דילפינן קודש קודש ממע"ש, מ"מ לחומרא דינו כערלה דתלוי במה שהוי פרי, **ובמלבושי יו"ט** בח"ב בענין חובת קרקע סט"ז כ' לומר דיש מקור מהירושלמי לומר דלא חל דין רבעי קודם שבא לעונת המעשרות והרמב"ם פסק כהירושלמי, והביא שם **דברא"ש ובטושו"ע** סרצ"ד ס"א דכתבו דפגין פטורים מדין רבעי, וזהו כשי' הרמב"ם דתלוי בעונת המעשרות, **וביש"ש** מבואר דדוקא סמדר אפשר ליתן דאכתי אינו פרי.

ג) גמ' משך ממנו – **במאירי** כ' דנראה מכאן דאף דאינו רשאי למכור מ"מ בדיעבד מהני, ויל"ע לפ"ז דאמאי במזיד לא קידש, דאם מהני מכירה בדיעבד אמאי לא יהני קידושין, אמנם **בשלנ"ל** מבואר דהכא מיירי דברך חילול ואינו שייך למכירה.

גמ' ומעשר שני שלו – ברש"י נראה דגרס מפני שמעשר שני שלו, והוי פירוש אמאי משתכר בסלע, אמנם **הר"ש** על המשנה כ' דסלע של מעשר שני שלו, ומפרש דהרי צריך לחלל המעשר שני על שני סלעים דמה שקנה בסלע אי"ז סיבה שהמעשר יתחלל על סלע, אלא צריך לחללו על שני סלעים ורק דאחד מהשני סלעים נשאר להיות שלו ומעלהו לירושלים, **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ז כ' דמע"ש שלו היינו של לוקח, דשיעור סלע מהפירות הם שלו, ואוכלם בירושלים או מחללם.

**הרמב"ם** בפה"מ על המשנה שם ובהל' בפ"ח ממע"ש ה"ז הביא דין זה דהכסף הוא של המע"ש והפירות של חולין, ובא לקנות פירות חולין עם כסף מע"ש, וכ' בהל' דאם לקח פירות בסלע של מע"ש ומשך הפירות ולא הספיק ליתן הסלע עד שהוקרו ועמדו בשתים, הרי זה מפריש סלע בלבד שנאמר ונתן הכסף וקם לו בנתינת הכסף קונה, והשכר למעשר, **והראב"ד** השיג עליו שהרי לא נתן הכסף ובמשיכתו הוא קונה כדי שלא יהא כח הדיוט חמור משל הקדש, ועוד הק' דכיון דהפירות שמשך הם חולין א"כ אין כאן ענין למע"ש בזה, דאטו הוא אפוטרופוס של מע"ש שיהא ידו כיד המעשר, וכ' דבירושלמי מבואר דלא כהרמב"ם, דאמר שם דמתני' דלא כרשב"ג דאמר דלעולם משיכת מע"ש הוא פדיונו מכלל דמתני' אינו נקנה במשיכה, **ובכס"מ** כ' דשי' הרמב"ם דכיון דמשך הפירות על מנת לפורעם ממעות מע"ש, זוכה המע"ש דיהיה כל הפירות למע"ש בסלע הגם דהוקר אח"כ, וכ' דמה דמבואר בירושלמי דמתני' דלא כרשב"ג היינו סיפא דמתני' שם עיי"ש, אלא דהק' על לשון הרמב"ם דקונה בנתינת הכסף דאמרינן אמרינן הטעם דמשתכר מע"ש בסלע משום דקונה כבר במשיכה, וכ' דאפשר לומר דהרמב"ם מפרש ונתן הכסף וקם לו כשבא ליתן הכסף יקום ויהיה לו ריוח ואע"פ שבשעת נתינת הכסף היה ראוי ליתן שנים, אלא דהביא לסוגין דמבואר דמתני' כר"י וא"כ כיון דהלכה כר"מ נמצא דאין הלכה כמשנה זו, וכ' דפשט המשנה משמע דמשך ממנו פירות מע"ש בסלע ואינו נותן אלא סלע וקנה כל הפירות, ונמצא שהוא מרויח לעצמו, והרמב"ם שינה בפירושה כי היכי דתיקום כהלכתא, וצ"ב דאם באמת אין הפירוש במשנה כמו הדין שכ' הרמב"ם, לק"מ מהירושלמי כיון דבאמת במתני' אין הפירוש כדברי הרמב"ם, ועוד דברמב"ם בפה"מ גם מבואר כמש"כ בהל' ומבואר דמפרש הכי למתני', **והמהריק"ו** שם כ' דבאמת הפירוש במתני' דמשתכר בסלע היינו הלוקח, דכיון דמע"ש ממון הדיוט, א"כ כיון דבשעת החילול שוים הפירות שנים, משו"ה אמרינן דלא מתחלל על הפירות אלא שיעור סלע, ונמצא דשיעור סלע אחד מהפירות נשאר חולין ללוקח, והרמב"ם דכ' דהשכר למעשר זהו משום דקיי"ל כר"מ דמע"ש ממון גבוה, וא"כ אמרינן דלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש, ומשו"ה אמרינן דחשיב כמו שזוכה המע"ש בשעת משיכת הפירות בכל הפירות, ומשו"ה אח"כ מתחלל הכל על סלע אחד של מע"ש, אמנם מ"מ כ' דהלשון שכ' הרמב"ם דבנתינת הכסף קונה אינו מתישב כהוגן, **ובחי' רח"ה** שם כ' לבאר דברי הרמב"ם דכסף בכל מקום היינו מה שניתן בתמורה לדבר הנקנה, ובעלמא כל שאחד נותן דמים והאחד חפץ ממילא נמצא דהכסף הוא דמי החפץ ומשו"ה משיכת החפץ קונה, אמנם גבי מע"ש דהוא בא לחלל הקדושת מע"ש על דבר אחר, לעולם הדבר שנתפס עליו הקדושה הוא חשיב ככסף לגבי המע"ש, דהמע"ש הוא הדבר הנקנה דהוא קונה מהמע"ש לאותו הדבר הקדוש בקדושת מעשר ונותן להקדש תמורת זה דבר אחר שיתקדש בקדושת מע"ש, ומשו"ה גם היכי דהקדושת מעשר היא על סלע, מ"מ הפירות הם חשיבי הכסף והסלע חשיב להדבר הנקנה, ומשו"ה כ' הרמב"ם דבנתינת הכסף הוא קונה, דבגונא דהכא הפירות הם הכסף וכשמעמיד הפירות למע"ש קונה הסלע של מע"ש, ומשו"ה השכר למעשר דזכה המע"ש בפירות כנגד סלע אחד, דבמשיכת הפירות חל הקנין כסף למע"ש וכמשנ"ת, אמנם כל זה הוא לר"מ דמע"ש ממון גבוה, ואי אפשר לזכות בממון של מע"ש אלא בדרך חילול, ומשו"ה אמרינן דנקנה בכסף, אבל לר"י דמע"ש ממון הדיוט ונקנה המע"ש בפנ"ע גם בלא חילול, א"כ באמת יש להחשיב הפירות עצמם לדבר הנקנה, דמה דגם דעתו לחלל הפירות על מעות מע"ש אי"ז סיבה דמשו"ה יהיו הפירות הדבר הקונה, וא"כ במשיכת הפירות לא נקנה הכסף של מע"ש לבעל הפירות כמו בכל משיכת פירות דעלמא, וא"כ נמצא דלא חל החילול אלא בשעה שנותן הסלע של מע"ש וכיון דאז שוים הפירות שני סלעים ממילא נמצא דהלוקח משתכר בסלע, דעכשיו מחלל הפירות על שני סלעים, ומשו"ה מבואר בגמ' דמתני' דקתני דמשתכר סלע דהיינו הלוקח אתיא כר"י.

גמ' מה לי חד סתמא – **בשלנ"ל** כ' דדוקא משום דהוי אותה משנה עצמה שנשנית כמה פעמים, אבל אם הוו תרי משניות שונים בזה יש נפ"מ בין חד סתמא לתרי, אמנם **ברשב"א** נראה דגם אם הוו תרי משניות שונים הוי הכי, והביא להסוגיה ביבמות ק"א ב' דמק' שם הגמ' כמו כן דמה לי תרי מה לי תלת, ושם לא הוי אותה משנה שנשנית, וכן **בריטב"א** מבואר דלא כהשלנ"ל.

גמ' הואיל ותנן בבחירתא – **התו"ר** כ' דהוה מצי לומר משום דנשנית בדברי ב"ה, **והריטב"א** כ' דהואיל ותנן בבחירתא עדיף.

**נה' א'**

א) תוד"ה אמר – **בתורי"ד** מבואר כשי' רש"י, וכ' דמה דמבואר בגמ' דתלוי בר"מ ור"י, הוא משום דכי היכי דאשכחן דהפריז ר"מ בקדשי בדק הבית דמתחלל במזיד, אע"ג דאין במזיד דין מעילה של חיוב קרן וחומש וקרבן ואין מעשהו כלום, הוא הדין די"ל דהפריז דקדשי מזבח נפדים תמימים.

בא"ד – **בתו"ר** ובשאר **ראשונים** כ' דמתחילה הוא בא לחוב כדי להתחייב כל מה שנוכל לספק בו, ולא שאח"כ עלה בדעתו, ובשי' התוס' מבואר **במהרש"א** דס"ל דיש להתיר לגוזלה כדי שלא יבאו בה לידי מעילה, וע"ע משי"ת בגמ' בריש ע"ב, ועיין **בחזו"א** שכ' דהא דס"ל לר"א דיש להתיר בבא לחוב בדמיהם, הוא משום דגוזל כדי לתקן להקדש ולא לגרע מכח ההקדש.

תוד"ה אין – במש"כ היכא דנותנו לחבירו, כ' **המהרש"א** דצריך לפרש דבריהם דהיינו כמו היכא דנותנו לחבירו, דהא היכי דמתכוין לגוזלה גם אם אינו נותן לחבירו איכא מעילה בכולה, והיכי דנותן לחבירו איכא מעילה גם אם אינו מתכוין לגזול כמבואר בהמשך דבריהם, **ובהג' הב"ח** גרס דבתחילה כתבו דמיירי דנותן לחבירו, ואז יוצא לחולין אף אם אינו מתכוין לגוזלה, ועוד כ' דאי נמי דסבור שהוי של חבירו ומתכוין לגזול, **ובעצמו"י** כ' דאפשר דגרסינן בתוס' או היכא דנותנו, **ובמל"מ** בפ"ו ממעילה ה"ד כ' לומר דמש"כ בתוס' היכא דנתנו לחבירו הוא ט"ס, וצ"ל ואז הוא מתכוין לגוזלה כדין שליחות יד, וכונתם דכל שהוא סבור שהוא של חבירו הוא מועל אף אם אינו מתכוין לגזול לגמרי כמו בשליחות יד דבמקצת נעשה גזלן על הכל וכמשי"ת בסמוך.

בא"ד – **בתוס'** בב"מ צ"ט א' כ' דהיכי דהוא סבור דהוי של חבירו, גם אם אינו מתכוין לגזול הכל אלא רק להשתמש בזה שלא מדעת, דגם בזה יוצא הכל לחולין כיון דקיי"ל דשואל שלא מדעת גזלן הוי, **ובמל"מ** בפ"ו ממעילה ה"ד פירש הכי דברי התוס' דדימו זה לדין שליחות יד דבמקצת נעשה גזלן על הכל וכמשנ"ת, אמנם הביא דברי **הריטב"א** לעיל נ"ד ב' דכ' שם דאין יוצא הכל לחולין כיון דלא נתכוין לגזול אלא להנות בהן לשעתו, ונראה מבואר דהגם שיודע שאי"ז שלו, מ"מ כל שלא נתכוין לגזול גוף החפץ דאין יוצא הכל לחולין, וכן **הרמב"ן והרשב"א** שם כתבו דדהיכי דנהנה על מנת להחזיר ולא נתכוין לגזול דמועל רק כפי הנאתו, ובמל"מ שם הביא עוד דברי **התוס'** במעילה י"ט ב' דנראה דזה שני התי' בתוס' שם אם בכהאי גונא יוצא הכל לחולין או לא.

**והראב"ד** בפ"ו ממעילה ה"ד כ' דכל היכי דנהנה ש"פ יוצא הכל לחולין, ומה דמבואר בתוספתא דיש מועל אחר מועל בקרדום, אין לסמוך על זה דזה סותר להמשנה ולגמרא, וכ"כ **המאירי** כאן, והנה **בתורי"ד** גם כ' דאם רכב ונהנה בפ"ש יצא לחולין וחייב קרן וחומש כנגד הכל שכבר הוא שלו, ויל"ע אם גם ס"ל כהראב"ד, או דמיירי דוקא בסבור שהוא של חבירו וס"ל כמבואר בתוס' בב"מ דגם במתכוין רק להנות יוצא הכל לחולין דשואל שלא מדעת הוי גזלן, ואפשר יותר דס"ל דדוקא בגזבר יש מועל אחר מועל וכמשי"ת בסמוך דברי הגרע"א בשי' התוס' בב"מ.

**וברמב"ם** בפ"ו ממעילה ה"ג-ד כ' דהא דאין מועל אחר מועל בקדשי בדה"ב זהו דוקא באם הוציאו בתורת חולין והקנהו לאחר, אבל אם נהנה בו ופגמו ולא הקנהו לאחר יש בו מועל אחר מועל, ומבואר **במל"מ** שם דאי"ז שי' התוס' והראשונים, והיינו דשי' הרמב"ם דאף אם זה שנהנה מתכוין לגזול מ"מ כל שאינו מוציא לרשות אחר הדין דאין יוצא הכל לחולין.

בא"ד – **במל"מ** שם כ' דבתוס' כאן נראה דעיקר החילוק בין גזבר ללא גזבר הוא, דבגזבר הוא סבור שהוא שלו ומשו"ה יש מועל אחר מועל, משא"כ אחר אינו סבור שהוא שלו ומשו"ה אין מועל אחר מועל, והביא **דבתוס'** בב"מ צ"ט א' לא הזכירו כלל הא דסבור שהוא שלו, וכ' לומר דס"ל דגם בסבור שהוא של אחר מ"מ אין כאן יציאה מרשות הקדש, ואף דאיכא מעילה לפי טובת הנאה מ"מ אין יוצא לחולין, והגרע"אכ' דכן מבואר **בתוס'** במעילה י"ט ב' דכתבו דכל זמן שהיא ברשות הגזבר הרי היא ברשות הקדש, וכ' **הגרע"א** לפ"ז דבאחר גם אם סבור שהוא שלו ימעול.

תוד"ה קדשים קלים – **בתורי"ד** מבואר כהתוס' משום דאין בהם מעילה, **ובתו"ר** כ' דכיון דיש לבעלים חלק בזה משו"ה ס"ל דלא יצא לחולין, **והריטב"א** כ' דקק"ל רובו להדיוט דלא שייך בו מעילה, וס"ד דכיון דיש לו חלק לא חשיב כמוציא מהקדש ומוליך לרשות דידי', **ובשלנ"ל** כ' דבקדשי קדשים הוי זלזול גדול אבל בקק"ל לא הוי זילותא כולי האי, ומשום האי זילותא לא יצא לחולין, וכ' דאית דמפרשי דקק"ל קיימי גם ברשות בעלים ולא חשיב דמפיק להו מרשות גבוה לרשות הדיוט, **ובפנ"י** כ' בשי' התוס' דכיון דמה דמתחלל במזיד ילפינן לה מקרא דתמעול מעל וכמש"כ התוס' לעיל נ"ג ב', א"כ ס"ל דרק היכי דאיכא מעילה נתרבה דדמתחלל היכי דגוזל במזיד.

בא"ד – **המהר"ם** כ' דלפמש"כ דיש לחוש גם שמא היא מעשר ואין המתנות שוות, צ"ל גם לר"א דלא תותר הבהמה שמצא אלא אחר שיפול בה מום דהא שמא היא מעשר, ומהאי טעמא גם אי אפשר להקריבה, אמנם **הרש"ש** כ' לומר דגם אם היא מעשר מ"מ מהני הגזילה להפקיע קדושתה, [ומ"מ כ' דלשי' רש"י באמת הוי הדין כמש"כ המהר"ם, כיון דלא ניתר אלא ע"י חילול וליכא חילול במעשר], **ובחי' רמ"ש** אות ד' כ' לומר דאפילו כלי שרת לא מהני בהו גזילה להוציאם לחולין כיון דאין בהם פדיון לעולם.

**נה' ב'**

גמ' עמוד וחטא וכו' – **המהרש"ל** מעיר לשי' התוס' דמיירי דקודם נתכוין לגוזלה ורק אח"כ עלה בדעתו לחוב בדמיהם, לכאורה אין כאן שום חטא עכשיו דמיירי אחר שנתכוין לגוזלה, וכ' לבאר דכיון דמה שגזלה לא הוי אלא ע"י מחשבתו, ולא ניכר לבני אדם שיצא לחולין, נמצא דמחזי לבני אדם עכשיו כמו דמחלל תמימים, ואין לנו לומר לו למעבד הכי, **והמהרש"א** כ' דגם לשי' התוס' רי"ו מיירי על תחילת גזילתו, דגם זה עושה משום דהתירו לו לר"א וכמשנ"ת בע"א, דהתירו לו לגזול כדי שלא יבואו לידי מעילה, ועל זה מק' דאין להתיר לגזול כדי שלא יבואו לידי מעילה, והוסיף גם דאין להתיר לגזול כדי לתקן הספיקות.

גמ' ודילמא תודה – **בפנ"י** כ' דאע"ג דהרוב לאו תודה נינהו, ונימא דפריש מרובא שאינם תודה, מ"מ רבנן חששו לכל מה דאפשר לחוש, והיה הכרח לגמ' לזה, דאי נימא דאזלינן בתר הרוב, א"כ היה לנו לומר דגם זכרים הוו שלמים, דהרוב הוו שלמים דלוקחים שלמים ממעות מע"ש.

תוד"ה דמייתי – הרמב"ןכ' בשם **הראב"ד** דאינו יכול להתנות בשלמים משום דמביא השלמים לידי פסול, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** חולקים על זה כמו שהוכיחו התוס' דהא מותר הפסח דקרב שלמים גם אינו נאכל אלא ליום ולילה, **ובמקדש דוד** בקו"א ס"ה סק"ג כ' לישב שי' הראב"ד דמה דמותר הפסח נאכל רק ליום ולילה הוא משום דאכתי נשאר בו דין פסח לענין זה, וא"כ י"ל דהיכי דמחלל מותר הפסח על בהמה אחרת י"ל דשם לא נתפס אלא קדושת ודין שלמים, ומשו"ה יאכל לשני ימים.

בא"ד – **במאירי** מבואר דבאמת אינו מביא עוד קרבן לתודה, אלא מתנה בשל שלמים דאם היא תודה תהא תודה ומביא עם הקרבן לחם דעל הצד דהוי תודה זהו לחמה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מפסוה"מ הי"ח [ובנקבה היא עצמה קרבה לשלמים], **והמהריק"ו** שם הק' דהא בגמ' במנחות פ' ב' מבואר דאין להביא לחם מספק וכמו שהביאו התוס', וכ' לומר דשם הוא פשע שנתערב לו תודתו, אבל כאן שהמוצא לא פשע, לא החמירו שלא יביא לחם על תנאי משום חולין בעזרה, וכ' דאפשר דבאמת הדין דמביא הלחם ומקדישו לבדה"ב ואח"כ פודהו, ולא חיישו הכא לשמא יאמרו דחלות תודה יוצאין לחולין, וכ' דאפשר דהכא יש לזה קול ומשו"ה לא חיישינן הכא דיאמרו דחלות תודה יוצאין לחולין, ועיין **במרכה"מ** שם שכ' לומר דכל היכי דמקריב שלמים לשם תודה דהלחם כשר, **ובמקדש דוד** סי"ח סק"ב כ' לומר לפי המבואר ברמב"ם **בפה"מ** על המשנה בשקלים דהמוצא אוכל הבשר, וכ' לבאר בזה דהמוצא זוכה בזה, וכמו דמצינו דניזק יכול לגבות הבשר לאוכלו, א"כ משו"ה אין בזה דין תנופה כיון דהאכילה לא הויא לבעלים, וא"כ ממילא אפשר להביא הלחם בלא תנופה, וא"כ אי"צ כלל להכניסו לעזרה ואין חשש של חולין בעזרה, **ובאהא"ז** שם כ' לומר דכיון דבאמת יותר יש לנו לתלות דהוי שלמים מתודה, ורק לצאת ידי כל ספק אמרינן גם דמתנה בשל תודה, וא"כ י"ל דמשו"ה אין לנו לחוש באם לא יקיים בלחם זה תנופה כיון דלא הוי ספק גמור שמא הוי תודה.

בא"ד – **הרמב"ם** בפ"ו מפסוה"מ הי"ח כ' דמתנה בשל שלמים גם למותר הפסח וגם לתודה, וכ' **המהריק"ו** דאע"ג דקיי"ל דאין מביאין קדשים לבית הפסול, מ"מ ס"ל להרמב"ם דכאן דלא פשע ובא לתקן קרבן של חבירו, מודו רבנן דלא חיישינן לזה דאפשר שיבוא לידי פסול, **ובשעה"מ** מבואר יותר דמבואר בתוס' בפסחים פ"ט דהא דאין מביאין קדשים לבית הפסול זהו רק מדרבנן, וא"כ אמרינן דזהו רק היכי דאיכא תקנה ע"י רעיה, אבל הכא דלא סגי ברעיה אלא בעי שיביא עוד קרבן נוסף זה לא אמרינן, [ומ"מ אכתי הק' בדברי הרמב"ם בפ"ד מק"פ ה"ח דכ' דפסח שנתערב בשלמים יקרב שלמים], **ובמרכה"מ** כ' לומר דהכא דהקרבן מקולקל, דהא יש לחוש שמא הוא תודה ואי אפשר להקריבו, בזה שרי להתנות בתודה ולהקריבו, דהא בלא תנאו אי אפשר להקריבו כלל, ועל הצד דשמא אינו קרבן כלל ונמצא דהוא חולין, בזה באמת מקדישו לתודה דנמצא דאינו מביא קרבן לידי פסול, ומשו"ה לא דמי להגמ' במנחות דמבואר דאין לו להתנות שלמים בתודה משום דאין מביאין קדשים לבית הפסול, דשם יש צד דעכשיו הוא מפריש לשם שלמים ונמצא דהוא גורם להביא לידי פסול כיון דהשלמים שמקדיש אינו נאכל אלא ליום ולילה דיש צד דהוא תודה, והכא אף בזכר דאינו מקריב הוא עצמו, מ"מ כיון דקדושת השלמים חלה ע"י חילול הבהמה שנמצאת ואינו מפריש עכשיו לשם שלמים, אין לחוש בזה דמביא לידי פסול, כיון דבלא זה לא יוכל הקדושת שלמים שכבר קיימת ליקרב כלל, **ובאהא"ז** כ' לומר דבאמת מעיקר הדין אין לחוש שמא הוי תודה, ורק לצאת ידי כל חשש אמרינן דיפריש גם לשם תודה, וא"כ י"ל דבאמת באם לא יאכל ליום ולילה הוי הדין דיאכל ביום השני, כיון דמעיקר הדין אמרינן דהוי שלמים ואיכא מצוה לאכול עכשיו.

תוד"ה ודילמא אשם הוא – **המהרש"א** מק' על דבריהם דכמו דכתבו דכיון סמיכה לא מעכבת משו"ה יש להתיר להקריב בלא סמיכה, א"כ כמו כן נימא לענין מתן דמים, דאף דבעי ליתן מתן ארבע מ"מ כיון דאינו מעכב ויוצא במתן אחד, נימא דלא יתן אלא מתן אחד, ואמאי כתבו בד"ה קדשים קלים דמשום דמספקא לן במעשר אי אפשר להקריב היא עצמה דחלוק במתן דמים, **ובעצמו"י** מבואר דיש לחלק בין דין סמיכה לדין מתן דמים, דאף דכיפר במתן אחד מ"מ אף בגונא דהכא אין לנו למעבד הכי.

בא"ד – **בתו"ר** כ' דכאן גם אי אפשר לסמוך על שלמים דדרשינן במנחות צ"ג ב' דידו ולא יד שלוחו, **ובשעה"מ** בפ"ו מפסוה"מ הי"ח הביא דברי **התוס'** בזבחים ע"ה א' דגם מבואר בדבריהם דאי אפשר הכא בסמיכה, והק' דאמאי לא מצי המוצא לסמוך, וכ' כמו דמבואר בתו"ר דבעי בעלים וכ' דאע"ג דהכא הוא המחלל הבהמה על בהמה אחרת, מ"מ מה דמתחלל עליו נכנס להיות תחתיו הקרבן של הבעלים והוא אינו בתורת סמיכה, ולפ"ז הק' על התוס' כאן דמבואר מדבריהם דהמוצא סומך, **ובפנ"י** כ' בדברי התוס' דהא באמת גם אשם בעי סמיכה, ומש"כ התוס' דאין טעון סמיכה על כרחך כונתם רק דכאן לא שייך סמיכה באשם כיון דלא הבעלים מביאים הקרבן אלא המוצא, וצ"ל דס"ל דגבי שלמים כיון דגם בא נדבה, א"כ כיון דהוא זה שמחלל הקרבן נקרא הוא בעל הזבח, **והמקנה** כ' דודאי לא מקרי בעל הזבח משום זה, וכ' לומר דהא דהמוצא סומך הוא באופן שמתחילה מפריש הבהמה לשלמים על הצד דמה דמצא לא הוי שלמים וסומך [ועל הצד דמה שמצא הוא שלמים בהמה זו אכתי נשארת חולין], ואח"כ מתנה דאם מה שמצא הוא שלמים הרי הוא מתחלל על בהמה זו, ועיי"ש מש"כ להגיה בדברי התוס', **ובמקדש דוד** סי"ח סק"ג כ' לומר דהיכי דאחד מביא נסכים מצי לסמוך על הקרבן, עיי"ש דהביא מקור לזה, ולפ"ז כ' דמשו"ה בשלמים יכול לסמוך דהוא מביא הנסכים, אבל באשם ליכא נסכים.

בא"ד – **בתו"ר** מק' על תי' דנוקי מתני' כהתנא דס"ל בזבחים צ"א ב' דנסכי נדבה גם הוו לספלים, **ובשעה"מ** שם כ' לומר דכיון דר"ש הוא דס"ל התם דמזלפו על גבי האישים, א"כ משו"ה אין לומר דהאי תנא ס"ל דהוו לספלים, דהא האי תנא ר"ש הוא דס"ל דמביאין קדשים לבית הפסול וכמש"כ התוס' בד"ה דמייתי, ועוד הביא שם דברי התוס' במנחות צ"א ב' דכתבו דהיכי דמפרש דיהיה לספלים לכו"ע הוו לספלים, ולפ"ז אי אפשר לומר כתי' התוס' הכא.

והתו"ר ועוד **ראשונים** כ' לומר דבאמת מצי להתנות גם על אשם, וקו' הגמ' רק דאמאי לא מבואר במתני' דגם איכא חשש שמא הוא אשם, וגבי תודה ניחא דהויא בכלל שלמים, וכיון דמפרש במתני' דאיכא למיחש לשלמים נכלל בזה דגם איכא למיחש לתודה.

תוד"ה ודילמא אשם נזיר – **התו"ר** לשיטתו כ' גם על קו' התוס' הכא, דאין הכי נמי דמצי להתנות בשלמים, אבל מ"מ קו' הגמ' דהיה להתנא לפרש דגם איכא חשש דילמא הוא אשם נזיר או מצורע.

בא"ד – בתי' ה"ר שמשון כ' **הרש"ש** דאע"ג דאכתי יכול להתנות דבאם יביא לבסוף הבעלים אשם אחר דאינו מחלל האשם על קרבן זה ויקרב שלמים, מ"מ הרי זה תלוי בברירה, וי"ל דקו' הגמ' למ"ד דאין ברירה, אמנם **החזו"א** כ' דגם למ"ד יש ברירה אכתי יש לחוש שמא יביא הבעלים לבסוף אשם אחר ונמצא דאין חילולו חילול, וא"כ לא יוכל ליאכל במומו.

גמ' ודילמא פסח הוא – **התורי"ד** כ' דאע"ג דקיי"ל דפסח קודם זמנו אם שוחטו לשם שלמים הוא כשר, מ"מ לכתחילה אסור לשוחטו לשם שלמים וצריך לשומרו לפסח, **והמקנה** הביא דבסיפא במתני' שם קתני דר"י אומר דהראוי לפסח שלשים יום קודם הפסח הוי פסח, **והרע"ב** שם כ' דהיינו דמקריבו לפסח ולא חיישינן לקרבן אחר, וכ' לומר דזהו דוקא לשי' הירושלמי דס"ל דיש לנו למיזל בתר רובא עיי"ש, אבל לשי' הבבלי מבואר דבכל מה דיש לחוש חיישינן אפילו אי הוי מיעוט, וא"כ הגם דנימא דהרוב פסח, מ"מ בודאי גם איכא מיעוט של עולה ושלמים, וא"כ על כרחך צ"ל דמה דאמר ר"י דהוי פסח, היינו רק דיש לחוש גם שמא הוא פסח ויש לו להתנות גם על הצד שהוא פסח, וא"כ ת"ק דחולק היינו דאינו חושש כלל שמא הוא פסח, ומשו"ה בעי לומר בגמ' דמיזהר זהירי, ואין לומר דגם קודם זמנו הוא כשר לשלמים, דהא מבואר דת"ק לא חייש כלל לשמא הוא פסח.

גמ' שם – **המקנה** מעיר דאמאי לא אמרינן דמיירי דעד הפסח יהיה בן שנה ומשו"ה בודאי לא הפרישו לפסח, וכ' דכיון דקתני בסיפא דר"י אומר דקודם לפסח שלשים יום הוי פסח, מוכח דמיירי באופן שיש לחוש שהוא פסח, אלא דהק' דא"כ הרי מבואר דמיירי קודם הפסח, וא"כ מה הוצרכה הגמ' לומר דאחר הפסח שלמים הוי, וכ' דלרוחא דמילתא אמרינן זה, ולכאורה הרי אדרבה כיון דר"י אמר דקודם לפסח שלשים יום הוי פסח, מבואר דמיירי גם שלא באופן זה דהוי קודם הפסח.

תוד"ה שלא – **הרמב"ן** כ' דמה דאמרינן דזהירי, היינו דא"כ אם אבד היה לזה קול כיון דמרדף אחריו, וא"כ אחר פסח כבר אינו מרדף ויש לחוש דהוי פסח שאבד, **והריטב"א** הוכיח דמשכ"ל דאבד ממתני' דחבורה שאבד פסחה, **ובתורי"ד** כ' דמשכחת לה כגון שאמר לשלוחו לקנות לו פסח וקנה גם הוא דהאחד עומד לשלמים, ועוד כ' דמשכחת לה כגון שהקריב פסחו ומת, ולכאורה צ"ל כגון שלא הקריב פסחו משום שמת.

גמ' דמייתי תודה – שי' **הרמב"ם** בפ"ו מפסוה"מ הי"ח דהיינו דמביא הנקבה עצמה ומביא לחם עמה ומתנה שאם היא תודה הרי זו לחמה וכמשנ"ת בתוד"ה דמייתי, **ובשעה"מ** מק' דמ"מ אמאי לא חיישינן שמא היא מעשר, וכ' דכיון דמוקמינן דאשתכח בת שתי שנים, א"כ לא חיישינן שמא היא מעשר, דהא מעשר בהמה מפרישים בשנה ראשונה ללידתה.

גמ' שם – **בתורי"ד** כ' דאין הכונה דמייתי עוד בהמה עמה, [והיינו שיביא עוד בהמה ולחם, ויתנה דאם זו שמצא היא שלמים, זו שמביא הויא תודה וזו לחמה, ואם זו שמצא היא תודה, זו תהא שלמים והלחם יעלה לתודה שמצא], דהא בעי סמיכה ובאופן זה לא יוכל לסמוך, אלא הכונה דממתין עד שתומם ומביא שתי בהמות אחת לשלמים ואחת לתודה, ומבואר בדבריו לפ"ז דבכהאי גונא הוא יכול לסמוך, וצ"ל כמשנ"ת דברי הפנ"י בתוד"ה ודילמא דכיון דהוא המחלל חשיב בעלים לענין סמיכה.

גמ' ואישתכח בת שתי שנים – **בשלנ"ל** כ' דאע"ג דרישא מוקמינן באישתכח בן שנה, מ"מ התנא מהדר אתקנתא, וגבי זכרים דאיכא תקנה בבן שנה מיירי באופן זה, וגבי נקבות דאיכא תקנה בבת שתים נקט באופן זה, [ונראה דזהו לשיטתו דבאישתכח בן שתים הדין דמחלל על מעות ומצניעם וכמשי"ת בסמוך, אבל לשי' הראשונים דגם בבן שתי שנים איכא תקנה אינו מיושב].

תוד"ה אשתכח – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כתבו לשיטתם, דבאמת בגונא דאשתכח בן שתים יתנה בשל שלמים, **ובתורי"ד** מבואר דבכהאי גונא באמת גם באשם כונסה לכיפה, דהא אפשר שלא כפרו ואז אינו קרב לעולה, ובאמת נתקשה אמאי לא אמרינן בגמ' דאשתכח בן שתי שנים מאי, [**ובריטב"א** כ' פירוש אחד דכיון דאוקמינן רישא באשתכח בן שנה, משום הכי מק' דאשתכח בן שנתה מאי, דרוצה להעמיד סיפא גם בבת שנתה דומיא דרישא], **ובשלנ"ל** כ' דבכהאי גונא יחלל על הצד דהוי אשם על מעות כדי שלא יבואו לידי מכשול בכבש, ויצניע המעות עד שיבורר מי היה הבעלים של הכבש שמצא, אבל בחטאת דאי מתו או נתכפרו אזלא למיתה לא אמרינן שיחלל ויצניע, **ובחזו"א** מבואר דבאם נתכפרו לא מהני חילול לבטל מהחטאת הדין דאזלא למיתה.

**וברמב"ם** בפ"ו מפסוה"מ הי"ח כ' דבכהאי גונא אין לו תקנה, וכ' **המהריק"ו** דכיון דחיישינן גם שמא לא כפרו, אין לנו לומר בו דין רעיה שיהיה לעולה, דדוקא אחר שכפרו הבעלים דינו לעולה וכמשנ"ת דברי התורי"ד, **וביש"ש** כ' בתחילה דברי התוס', ואח"כ הביא דברי הרמב"ם, **ובחזו"א** כ' לומר דגם התוס' מודו דיש לחוש שמא לא כפרו עדיין וא"כ אינו קרב עולה, אלא דלזה יש תקנה ע"י שיפריש מעות ויצניעם, ועל הצד דכפרו הרי דינו לעולה, אבל בחטאת אם כפרו הבעלים דין החטאת למיתה ולא מהני לזה חילול, והא דלא אמרינן דמתני' מיירי גם בבן שתי שנים ועל הצד דהוי אשם מחלל על מעות ומצניעם, הוא משום דמתני' משמע דמתקן הכל, אבל באמת אם אשתכח בן שתי שנים הדין דגם מפריש מעות ומצניעם.

בא"ד – **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דאם הוא מותר אשם, דינו שקרב לעולה לקיץ המזבח, ומתנה זה בעולה שמביא, אמנם **בתורי"ד** מבואר דכיון דקיץ המזבח הוא עולת ציבור, אינו בכלל עולת יחיד.

בא"ד – **המהרש"א** כ' דהא דהוצרך לאוקמי לעיל בבן שנה, הוא משום דלא הוזכר במתני' דבעי להתנות דאם הוא אשם שניתק לרעיה דהדמים לקיץ המזבח, **והחזו"א** הק' די"ל דזהו בכלל הא דמבואר דזכרים עולות,, [וזהו כמבואר ברבמ"ן ורשב"א דמתנה עולת ציבור בעולת יחיד שמביא, אמנם נתבאר דברי התורי"ד דעולת ציבור שאני, אך באמת יל"ע בדבריו דאמאי אינו יכול להתנותו בכלל עולת יחיד], וכ' לפמשנ"ת דבריו לומר דגם התוס' מודו דגם בעי לחללו על דמים שמא הוא אשם שלא כפרו בעליו.

בא"ד – משה"ק שמא הוא משעירי רגלים, כ' **בתורי"ד** דאיירי דנמצא כבש ולא שעיר, ועוד כ' דגם בשעיר לא חיישינן משום קרבן ציבור דמיזהר זיהירי בי', **ובמאירי** כ' בתוך דבריו דכל דבר שאין מצוי אין חוששין לו כמו דאין חוששין שמא הוי קרבן ציבור.

**פרק האומר**

**ס"א א'**

א) מתני' ר"מ אומר וכו' – **הרמב"ן** כ' דמשמע דר"מ קאי על מתני' דלעיל דאמר לה על מנת, ומוכח דר"מ מצריך שיכפול התנאי גם בתנאי דעל מנת, וזה דלא כש"כ **הרמב"ם**  בפ"ו מאישות הי"ז, דבתנאי דמעכשיו וע"מ שחל למפרע, אי"צ לכפול התנאי ולא שאר דיני תנאים, והנה ברמב"ם **בפה"מ** כ' כהרמב"ן דר"מ צריך תנאי כפול גם בע"מ, אך כ' דאין הל' כר"מ, ואע"ג דבהלכות פסק כר"מ מ"מ במעכשיו ס"ל דאין הלכה כר"מ, וכן מבואר **בפי' תר"י הזקן** **ובמאירי**, [והראשונים הק' על זה, מהא דמבואר בגיטין ע"ה ב' דאתקין שמואל בגט שיהי' כ' תנאי כפול, ואף דמיירי על תנאי דאם מתי דיחול למפרע, אמנם שי' הרמב"ם בפ"ט ה"כ דהגט חל רק בשעת מיתה, ועיין בהה"מ שם ובחי' הגר"ח [סטנסל] אות קס"א], **ובפנ"י** הק' דהא בהאי דבני גד החזיקו מיד והוי תנאי דמעכשיו, וכ' לומר דבאמת לשי' הרמב"ם צ"ל דלא נגמר חזקתם וקנינם בחלקם אלא אחר קיום התנאי, **והמאירי** כ' דאע"פ שמשה רבינו הורידם לנחלה מאותה שעה, מ"מ לא הוזכר בלשונו על מנת או מעכשיו.

# והרמב"ן בגיטין ע"ה ב' ועוד ראשונים הק' על המרב"ם, מהא דמבואר בכתו' ע"ד א' דלא מהני תנאי בחליצה משום דליתי' בשליח, ולא הוי דומיא דבני גד דאיתי' ע"י שליח, והרי שם מיירי בתנאי דמעכשיו, ובכ"ז מבואר דבעי לדיני תנאים, והנה בעיקר שי' הרמב"ם כ' הרמב"ן שם לבאר בשם הראב"ד, דרק בתנאי דמעכב החלות בעי תנאי כפול, אבל בתנאי דאינו מעכב החלות בזה לא בעי לדיני התנאים, ולפ"ז כ' הלח"מ דדוקא דין תנאי כפול ותנאי קודם למעשה, דהם דינים בחוזק התנאי דבאופן זה התנאי אלים יותר, בזה יש חילוק בין מעכשיו ללא מעכשיו, אבל בדין דאיתי' ע"י שליח דאי"ז דבר השייך בחולשת התנאי, בזה אין לחלק בין מעכשיו ללא מעכשיו, [ובחי' רח"ה פ"ו מאישות ה"ד הגדיר זה, דיש דינים דהם בסדר עשיית התנאי, ויש דינים בחלות התנאי דעל איזה דבר ואופן מצי התנאי לחול], ועיין בזכרון שמואל סמ"ו שחקר בשי' הרמב"ם, האם מה דלא בעי תנאי כפול במעכשיו הוא משום דלזה אי"צ כלל דיני תנאי והוי מעשה על צד, ורק בתנאי שמעכב החלות בעי למשפטי התנאים, או דגם במעכשיו בעי בעיקרו למשפטי התנאים, ורק דסגי בתנאי כל דהו ואי"צ תנאי אלים, ובאות ג' שם ביאר דבזה נחלקו הרמב"ן דהק' על הרמב"ם מהא דליתי' ע"י שליח, והלח"מ דכ' דהרמב"ם מודה דבעי שיהי' אפשר לקיימו ע"י שליח.

**והרמב"ן** ועוד **ראשונים** בגיטין הביאו **ירושלמי** דמבואר איפכא מדברי הרמב"ם, דהיכי דמתנה על מעכשיו בעי ת"כ, והיכי דמתנה על להבא כגון דאומר לאחר שירדו גשמים בזה לא בעי ת"כ, אמנם באמת שי' **הרמב"ם** בפ"ט מגירושין ה"ד, דיש חילוק אם מגרש על תנאי או מגרש לאחר איזה מעשה, כגון שאומר ה"ז גיטך ולא תתגרשי אלא לאחר שתתני מאתים זוז, דבזה אי"צ לדיני התנאים, וא"כ יל"פ הירושלמי דבלאחר אי"צ לדיני תנאים בכה"ג, וגם להרמב"ם בזה יותר פשוט דאי"צ דיני תנאים מתנאי דמעכשיו. [ועיין בראב"ד בהשגות בביצה כ' א' דכ', דהיכי דאומר תנו לפלוני בתנאי, דבזה אי"צ לדיני תנאים כיון דליכא מעשה, וכל שלא נתקיים התנאי אין ליתן לו, והמלחמות שם הסכים עמו והביא ע"ז דברי הירושלמי עיי"ש].

ב) מתני' רחב"ג אומר וכו' – שי' **רש"י** דרחב"ג חולק רק על ת"כ, **והתוס'** הוכיחו מהגמ' בב"מ צ"ד א' דאכולהו פליג, ומבואר **בתו"ר** דר"מ דס"ל דבעי ת"כ ומשום דאיכא יתור, א"כ חזינן דלא מהני בכל אופן דתולה המעשה בדבר אחר, וא"כ כמו דבעי ת"כ ה"נ בעי שאר צורת התנאי שהי' אצל בני גד, ולרחב"ג דליכא יתור לת"כ, ממילא אין לנו להצריך שום דיני תנאים, ובכל אופן שמתנה מהני, **ובשלנ"ל** מבואר יותר, דבאמת אין ילפותא על שאר הדינים להצריך דוקא באופן זה, ומשו"ה כל דליכא יתור על ת"כ אין לנו לומר דיהי' בעי שאר צורת התנאי, ודוקא לר"מ בעי כמו דנעשה בבני גד, ובשי' רש"י עיין **בעצמו"י** דביאר, דבאמת הי' ראוי בבני גד שיקדים הלאו להן ושיקדים המעשה לתנאי עיי"ש, ומדלא אמר משה הכי מוכח דבעי דוקא באופן זה, וא"כ גם לרחב"ג בעי דוקא באופן זה, **ובמהרי"ט** מבואר דמצד הסברא יש עדיפות לתנאי קודם המעשה, דבשעה שמפרש למעשה כבר איכא להתנאי, וכן שהן קודם ללאו דהלאו קאי על ההן ובא לבטל ההן, ומשו"ה אם מהני גם איפכא א"כ לאשמועינן רבותא דגם באופן זה מהני. **ובראשונים** מבואר דבכל דין יש לדון בו בפנ"ע האם ילפי' לענין דין זה מבני גד, **ובר"ן** מבואר דבאמת י"ל דמעשה שהי' כך הי', ורק בדבר דמסברא י"ל דדוקא בכה"ג מהני תנאי, בזה אמרי' דאין לנו לרבות אלא דומיא דבני גד, ומשו"ה הלכה כר"מ לענין תנאי קודם למעשה.

ובמה שהביאו תוס', דבב"מ צ"ד א' מבואר דר"מ הוא דס"ל דבעי תנאי קודם למעשה, מבואר **בראשונים** די"ל דאה"נ דרבנן פליגי על ר"מ גם בזה, ומ"מ רחב"ג חולק רק בדין ת"כ וכמבואר במתני' דס"ל דליכא יתור, והא דמק' הגמ' בב"מ דר"י פליג על ר"מ, אע"ג דלא מצינו בהדיא דרבנן פליגי על ר"מ, מ"מ כ' **הפנ"י** דכיון דאבא חלפתא שם אמר לדין זה בשם ר"מ מבואר דרבנן פליגי ע"ז, ועיי"ש מש"כ עוד,

**בריטב"א ובשלנ"ל** מבואר, דגם לרש"י דרחב"ג חולק רק על ת"כ, מ"מ ממילא גם חולק על הן קודם ללאו, דהא סגי בהן לחודא, אמנם **בפי' תר"י הזקן** מבואר דלרחב"ג בעי גם הן קודם לאו, וכ"כ **המהרי"ט**, וכן בלשון **הרמב"ן** בגיטין ע"ה ב' והובא **בהה"מ** פ"ו מאישות הי"ד מבו', די"ל דבעי הן קודם ללאו אפילו אי לא בעי ת"כ, **והגרע"א** הק'דכיוןדלא בעי ת"כ ממילא דלא שייך לומר דבעי הן קודם ללאו, **ובמהרי"ט** מבואר דבהן לבד מהני משום דמההן משמע הלאו, ונמצא דשמעינן הלאו אחר ההן, אבל אם יקדים לאו להן, א"כ שמעינן הלאו ממה דאמר בהדיא, ונמצא דהלאו קודם להן ולא מהני.

ג) בגמ' מבואר דמח' ר"מ ורחב"ג הוי גם בדברים דלא שייך בהו דיני תנאים, כגון הא דמייתי הא דהוא יתחטא בו ביום בשלישי, **וברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבו' גבי סוטה דמייתי בגמ' לענין הא דהכהן משביעה דאי"ז תנאי דיהי' צריך בזה כל דיני תנאי, ורק לענין כפל בלבד דימו א"ז בגמ', דכיון דר"מ ס"ל דלא אמרי' מכלל לאו אתה שומע הן ה"ה דבכל מקום נימא הכי, וכן מבו' בגמ' בנדרים י"א א' לענין נדר דתלוי במח' ר"מ ורבנן האם יחול נדר מכלל לשון לאו, **ובק"ש** בב"ב אות תל"ז כ', דמדברי בעה"מ והה"מ נר' דהא דבעי לכל דיני התנאים, הוא גזה"כ בדרך תנאי דבעי באופן זה, והק' דא"כ איך ידעינן מהכא דלר"מ בכל התורה מכלל לאו אי אתה שומע הן, וכ' בשם **הגר"ח** דאם נימא דמכלל הן אתה שומע לאו, א"כ הוי כאילו פירש גם הלאו וכדחזינן דמהני גם לגבי נדר, וא"כ ממילא גם חשוב כאילו כפל תנאו, וע"כ מדבעי דיכפול בהדיא מוכח דלא אמרי' מכלל הן אתה שומע לאו.

**ובריטב"א** **ובחי' הר"ן** בגיטין מ"ה ב' כ', דגם היכי דלא בעי לשאר דיני תנאים כמו במוציא משום אילונית, מ"מ ת"כ בעי לר"מ, דכל היכי דבעי דיפרש לר"מ לא סגי בזה שיאמר רק הן, דאינו מפרש לביטול המעשה כיון דמכלל הן אי אתה שומע לאו, וכ' בק"ש שם אות תל"ח, דחזינן מדבריהם דגם בתנאי, מה דבעי לכפול הוא משום דלא מבורר מדבריו גם ענין הלאו, ודין זה אמרי' דהוי בכל מקום ולא רק היכי דבעי שאר דיני תנאים עיי"ש בדבריו, וע"ע **בחי' רבי שלמה** גיטין ס"י ובקה"י בנדרים סי"א מש"כ בזה.

ד) **ברמב"ם** פ"ו מאישות מבואר דהלכה כר"מ דבעי ת"כ ושאר דיני תנאים, אמנם כ' דזה דוקא בתנאי דלהבא, אבל במעכשיו לא בעי דיני תנאים, ושי' **התוס'** לעיל מ"ט ב' דגם במעכשיו הלכה כר"מ, רק דכ' דיש מקומות דסגי בגלוי מלתא גם לר"מ, והביאו שי' **הרשב"ם** דרק לגבי גיטין וקידושין קיי"ל כר"מ, וכן הביא הרמב"ם שם בהי"ג שי' זו, והק' התוס' והרמב"ם דהא בבני גד הי' התנאי בדיני ממונות, אמנם ברשב"ם בב"ב קל"ו ב' ובעוד **ראשונים** בגיטין ע"ה ב' מבו', דודאי ר"מ ס"ל דגם בדיני ממונות בעי ת"כ, ורק דלהלכה חיישינן לחומרא לשי' ר"מ רק בגיטין וקידושין, **והראב"ד** בפ"ג מזכו"מ ה"ז כ', דהטעם דחלוק דיני ממון מגיטין וקידושין, הוא משום דכל שמתנה הרי מגלה דעתו דאינו רוצה, וא"א שיחול יותר ממה שפירש, ורק בגיטין וקידושין אמרי' דאין מגרש ומקדש אא"כ גמר בדעתו, ומשו"ה אומדן הדעת דהתנאי הוי רק כמפליג בדברים, ומשו"ה דוקא בחזקו בכל הענינים שנתפרשו בו מהני, ולפ"ז כ' דנחלת בני גד לא היתה מוחזקת ביד ישראל, ולא דמי לנותן קרקע המוחזקת אצלו דמהני בי' כל אופן שמתנה. **ובשו"ע** אה"ע סל"ח כ' ב' שי' במעכשיו אי בעי לדיני תנאים, וכן כ' ב' שי' אי מה דבעי דיני תנאים הוא רק לחומרא או גם לקולא, ובחו"מ סרמ"א סי"ב כ' דבעי דיני תנאים גם בממון, ועיי"ש בביהגר"א שהביא כל השי' בזה.

ה) מתני' שאלמלא כן וכו' – ברש"י ותוס' מבואר, דהא דהי' צד לומר דלא יטלו אף בארץ גלעד הוא משום קנס, **ובמהרי"ט** כ' לומר, דהא דהי' צד לומר דנקנוס אותם הגם דלא הוזכר בקרא, הוא משום דמצינו בכמה מקומות דאיכא תנאי של ברכה, ואם לא קללה, כמו דמובא בגמ' בסמוך, ומשו"ה הכא נמי ס"ד דאם לא יעברו לא רק שלא יטלו מה שרצו אלא אדרבה גם נקנסם. אמנם **ברמב"ן** **וברשב"א** מבואר, דכיון דלא סייעו בכל כיבוש הארץ, א"כ אין להם זכי' כלל ואפילו בחלק שסייעו לכבוש, ולפ"ז אין סברא לומר דיטלו בארץ כנען ולא בארץ גלעד, וברשב"א מבואר באמת דהא דפשוט יותר לומר דלא יטלו בארץ גלעד אי"ז משום סברא, אלא דכיון דהתנאי הוי על ארץ גלעד דאם יעברו יטלו את ארץ גלעד, ממילא אמרי' דכל דמשמע מהתנאי דאם לא יעברו גם חלקם לא יטלו, יותר משמע על ארץ גלעד דבי' מיירי התנאי. **והריטב"א** כ', דבאמת אין צד דלא יטלו בארץ גלעד חלק אחד מיב', ומה דקתני' במתני' שאף בארץ כנען, היינו דלא מבעיא שלא יטלו בגלעד כנגד חלקם בארץ כנען, אלא אף בארץ כנען עצמה לא יטלו, והא דמבו' בגמ' דאם הי' כ' רק ונאחזו בתוככם הייתי אומר דקאי רק על ארץ גלעד, ולפי המבו' הרי ע"ז לא בעי קרא, בזה מבואר בריטב"א, דכונת הגמ' דהי' ס"ד דיטלו בארץ גלעד כנגד חלקם בארץ כנען ולא יותר, דארץ גלעד באמת היתה יותר מחלקם בארץ כנען ורק משו"ז הי' עדיף להם ליטול בארץ גלעד, אבל אם היו נוטלים רק כנגד חלקם בארץ כנען, א"כ באמת הי' יותר שוה להם ליטול בארץ כנען, וזה הי' הס"ד אם הי' כ' רק ונאחזו בתוככם.

**ס"א ב'**

תוד"ה אי – **בראשונים** מבואר כשי' רש"י, ומשה"ק תוס' דאיזה סברא דיטלו חלק בארץ כנען אע"פ שלא סייעו לכובשה, כ' **הריטב"א** דמ"מ בארץ גלעד סייעו לכבוש יותר משאר בנ"י כיון דרצו בזה, **והמהרי"ט והפנ"י** כ' דהגם דלא סייעו, מ"מ כבר נתחלקה הארץ לכל ישראל, ולא מה דיכבשו הוא הנותן להם חלק בארץ, ועיין במהרי"ט מש"כ עוד דמ"מ יש להם ליטול שכר כיורד.

בא"ד – במש"כ תוס' דהוי כמו שסלקו עצמם, הק' **המהרי"ט** דלא מהני סילוק בדבר שכבר זכה בו, וכ' דכיון דקבלו חלק במקום זה ובידם הי' לעבור חלוצים ולזכות בחלקם, א"כ י"ל דגמרו והקנו חלקם שבארץ כנען לשאר שבטים, וכמבו' בב"ב קו' ב' גבי חלוקת אחים דבההיא הנאה דצייתי אהדדי גמרי ומקני להדדי עיי"ש.

גמ' משל למה הדבר דומה – **בתו"ר** מבו' דגם במשל אם לא הי' אומר כלום, לא הי' נוטל לא באותה שדה שהתנה עלי' ולא בשאר שדות, ומה דאמר דיטול עם אחיו מהני לאותה שדה שהתנה, ומה דאמר בשאר נכסים מהני לשאר שדות, ורחב"ג התייחס רק למה שאמר בשאר נכסים, משום דקאי על דברי ר"מ בתר דקאמר ונאחזו כמבו' בגמ', אמנם **ברמב"ן וברשב"א** מבו', דקודם דידעינן דיטלו אף בארץ גלעד, א"כ זה דומה למחלק נכסים והתנה לבסוף על אחד שאינו בנו, דבו אם לא הי' מוסיף לפרש, הי' הדין דלא הי' נוטל כלום, ומבואר דבמשל דמייתי אין צד דלא יטול באותה שדה שהתנה עלי', ואפילו אם לא יפרש כלום, וכן מבואר בהדיא **בריטב"א**, וכ' דהכא אין שום סברא דלא יטול גם באותה שדה, דלא שייך קנס ולא שייך הסברא דלא סייעו בכל הכיבוש, והתו"ר לשי' דס"ל דהקנס הוא משום דלא עברו חלוצים כשי' תוס', ומבואר דהגם דלא עשו כלום פחות משאר בנ"י מ"מ יש צד לקונסם, וא"כ ה"ה הכא יש צד דאם לא יקיים התנאי דליתן מאתים זוז דנקנוס אותו, אבל לשי' רש"י והראשונים דהקנס משום דלא עברו כלל א"כ זה לא שייך במשל.

ו) גמ' בשלמא לר"מ וכו' – בגמ' בשבועות ל"ו א' מבואר דבאיסורא מודה ר"מ דמכלל לאו אתה שומע הן, ולפ"ז הק' **התו"ר** כאן **והתוס'** בשבועות, דא"כ גם לר"מ יק' אמאי כ' ואם לא תיטיב כיון דמיירי על מצוות דהוי מידי דאיסורא, וכ' דיש מצות שיש בהם ממון, וכבר הק' על דבריהם **הפנ"י** דמידי דממונא ואיסורא תלוי במעשה ולא בתנאי, והרי המצות הם התנאי והדבר שעליו מתנים הוא השכר והעונש, [וכ' דמ"מ י"ל דהשכר חשיב כמידי דממונא], ועו"כ לת' דדוקא באיסור חמור מודה ר"מ, ועו"כ התו"ר דה"מ לומר ולטעמיך, וכ"כ **הראשונים** לק', ועו"כ **הרמב"ן והריטב"א** לק', דאף דמודה ר"מ באיסורים, מ"מ אי"ז קו' אם התורה פירשה כפל גם באיסורים, אבל לרחב"ג דבשום מקום אי"צ לכפול לא הי' לתורה לכפול הכא, ועיין **בפנ"י** במתני' דכ' לומר, דעיקר החילוק בין ממונא לאיסורא, הוא בין דבר שיש בו מעשה וזהו ממונא, לדבר שאין בו מעשה, ולפ"ז הכא ק' דאין בו מעשה, ועיין בדבריו מש"כ לת' עוד.

גמ' אם תיטיב אגרא – **המקנה** מביא דבתרגום מבואר דשאת היינו מלשון נשיאת עון, דימחל לו על העון, וכ' לומר דלרחב"ג בהכרח צ"ל כמו דמבואר בגמ' הכא, דאם אין הפי' שכר, א"כ יק' דיהי' כ' רק אם תיטיב שאת, וממילא נדע דאם לא יטיב לא ימחל לו העון ויענש עליו.

גמ' לא אגרא ולא דינא – **הר"ן** בשבועות ל"ו א' כ' בשי' **רש"י** שם לומר, דרק רחב"ג ס"ל הכי, אבל לר"מ אמרי' דמכלל ברכה שמעינן קללה ובאיסורא דמכלל לאו אתה שומע הן נשמע מכלל ברכה קללה.

ז) גמ' היינו דכ' אז תנקה מאלתי – **המהרש"א** מעיר אמאי מייתי האי קרא דכ' בדברי אליעזר, ולא מה דכ' קודם מה דאמר אברהם אבינו לאליעזר וכ' דלשי' רש"י ניחא, דבדברי אליעזר יותר מבואר דהתנה השבועה דלא יקח מבנות כנען במה שילך לבית אביו, **והפנ"י** כ' דגם לשי' תוס' ניחא, דבדברי אליעזר יותר מבואר דהשבועה היתה גם על זה שילך לבית אביו, אבל בדברי אברהם נראה דהשבועה רק על שלא יקח מבנות כנען, וא"כ משו"ה הוצרך לכפול, **ובמקנה** כ' לפ"ד ה"ר יצחק בתוס', דבדברי אברהם י"ל דכפל לומר ונקית משבועתי זאת דרק משבועה שילך לבית אביו ניקה אותו, אבל אליעזר לא הזכיר מלת זאת ואעפ"כ כפל דבריו.

**המהרש"א** מק' לשי' רש"י, דנמצא דהמעשה קודם לתנאי, דקודם אמר דלא יקח מבנות כנען, וכ' דמ"מ בלאו קדם התנאי למעשה, ומבואר **במקנה** דלפ"ז צריך לדחוק, דקו' הגמ' דיקדים התנאי בהן ולא יצטרך להוסיף הלאו, והק' דבתוס' לק' מבו' דאם רק בהן הקדים התנאי ובלאו לא, דלא מהני וכשי"ת בסמוך בע"ה, וא"כ כ"ש אם הקדים רק בלאו, וכ' די"ל דיש גרעותא אם כופל רק בהן, דכיון דבמה שמסיים בלאו אינו מקדים התנאי, א"כ יחול הלאו בכל ענין, אבל אם מקדים רק בלאו א"כ עכ"פ חל הלאו על ההן ומהני, **והפנ"י** כ' לת' דבאמת בשבועה לא בעי כלל דיני תנאים, דהא בתנאי בעי שיהי' ע"י שליח ושבועה אינה ע"י שליח, וע"כ דשבועה דהוי רק דיבור אי"צ לדיני תנאים, [וציין לראשונים בב"ב קכ"ו ב' ואכמ"ל], והגמ' הכא דנה רק לגבי מכלל לאו אתה שומע הן, דזה בעי לר"מ גם בשאר דברים ולא רק בתנאים וכשנ"ת לעיל במתני', **והמקנה** כ' לומר דהכא דהשבועה על שוא"ת דלא יקח אשה, בזה אי"צ לדיני תנאים, ויל"ע דהתנאי הוא על עצם חלות השבועה, דהשבועה הויא רק באם לא ילך לבית אביו, ומאי נפ"מ אם השבועה שיעשה דבר או שלא יעשה.

גמ' ואם בחקותי תמאסו – **בפנ"י** מבואר דאע"פ דיש קללות שאין הפוכם בברכה, מ"מ אותם קללות שהם היפוך הברכה כגון גבי ירידת מטר לא הי' צריך לפרש.

**ס"ב א'**

ח) תוד"ה בשלמא – בתי' התוס' הק' **המהרי"ט**, דגבי מגרש על תנאי דאם ימות יהי' גט מבואר בגיטין ע"ה ב', דאם קודם יאמר אם לא אמות לא יהי' גט דהוי לאו קודם להן, ואמאי הא אנו רוצים שלא ימות, וכן הק' **הט"ז** בהקדמה ליו"ד, והש"כ **בנקוה"כ** שם כ', דהכא התנאי נעשה גם לצד דתמצא נקיה שלא זינתה וזה אנו רוצים שיהי' כצד זה ומשו"ה חשיב הן, אבל גבי גט הרי כל עיקר נתינת הגט הוא להצד דימות, ואין לומר דמשום דרוצים שלא ימות דזה יהי' ההן, וכ"כ **הפנ"י** דהכא דאיכא ספק וההשקאה באה לברר הספק, יש לנו לומר דהצד דהיא נקיה גם חשוב הן, אבל גבי גט דעיקרו בא להצד שימות אין לומר דאם לא ימות יחשב הן, **ובמל"מ** פ"ו מאישות ה"ב כ' דעיקר ההן הוא במעשה, והכא המעשה הוא מה שתהא נקיה וזה אנו רוצים, אבל גבי גט המעשה אינו שלא ימות אלא הגירושין, אמנם בט"ז כ' דאין אנו רוצים לא שימות ולא בגירושין, והמל"מ העיר על דבריו, דבתוס' נראה דהן ולאו תלוי בתנאי ולא במעשה וכשי"ת בסמוך, **והמהרי"ט** כ' דדוקא הכא גם הצד דלא שכב הוי הן, משום דבאמת גם על צד זה מהני ההשקאה דעי"ז ונזרעה זרע וגם נתרת לבעלה וגם יש לה כתובה, משא"כ בגט דעל הצד דלא ימות הרי לא מהנו מעשיו כלל א"כ אי"ז הן, ובדבריו לא הוזכר דזה ביאור התוס', אלא דזה סיבה בפנ"ע דגם זה יחשב הן, אלא דלכאו' גם בתוס' י"ל הכי, ומ"מ אי לאו דזה אנו רוצים שיהי', א"כ בודאי יותר הוי הן הצד ששכב דמשום צד זה באה ההשקאה, **והחזו"א** כ' דהכא צריך להתנות גם על הא דהנקי, דהא גם אם לא זנתה מ"מ נתיחדה באיסור, משא"כ גבי גט דמה דלא יהי' גט אי"צ לזה כלל את מעשיו ותנאו, משו"ה אין לומר דצד זה יחשב הן, וזה ע"ד המהרי"ט וכשנ"ת.

**ברמב"ן וברשב"א** מבואר בשם **ר"ח**, דמש"כ בקרא אם לא שכב איש ואם לא שטית טומאה תחת אישך, היינו דאם לא שכב אז תשארי תחת אישך, וכמש"כ בשמו בת"י, ולפ"ז כ' דמשו"ה חשיב הן, דכיון דמתנים באם תשאר תחת אישה או לא, א"כ ההן הוא שתשאר, אבל אם הי' התנאי באם תמות או לא, א"כ בזה ההן הוא מה שתמות, ובי' דמש"כ הנקי היינו שישאר גופך נקי מנשמתך כמו הלשון דיצא פלוני נקי מנכסיו, דזהו ההיפך דתחת אישך, דאם זנתה לא תשאר תחת אישה אלא ינקה גופה מנשמתה, **ובת"י ובתו"ר** מבואר בפי' ר"ח, דהצד השני של התנאי הוא המשך הקרא דכ' בי' ואת כי שטית מבלעדי אישך, דלא תהיי תחתיו אלא תלכי ממנו, **ובתו"ר** הק' ע"ז דא"כ אמאי הוצרך ר' תנחום לומר דהנקי כתיב, כיון דגם בלא זה דרשינן דיש כאן כפילות. **ובתוס' טוך** תי' דמשום דרשת הנקי, דרשי' הקרא דכ' בשבועה בתרא גם על שבועה ראשונה.

**הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' לומר, דהכא אי"ז שייך לדיני תנאים ולא אכפ"ל דלאו קודם להן, דהכא רק מפרש בשבועה דאם זנתה תבדק ע"י המים ואם לא תנקה, ואינו מתנה על ההשקאה דנימא דבעי בזה דיני תנאים, ורק לענין כפילות מדמי זה לתנאים, דר"מ ס"ל דלא אמרי' מכלל לאו אתה שומע הן בכל התורה וכשנ"ת במתני', ועד"ז כ' **הפנ"י**, וכ' דכיון דשבועה הוי רק דיבור ל"ב בזה לדיני תנאים, ורק במעשה בעי דבדיבור אמרי' דאתי דיבור ומבטל דיבור.

**הט"ז** שם כ' לת' קו' התוס', דכמו דכ' תוס' דהכהן צריך להוסיף ולומר אם שכב חנקי ודרשת הנקי מלמד רק שצריך לכפול, א"כ גם י"ל דקודם הי' אומר אם שכב חנקי, **והאחרונים** הק' ע"ז, דהא בגמ' בסנ' ל"ב ב' ילפי' מהכד דפותחין בזכות תחילה, ומבו' דקודם מקדימין דאם לא שכב הנקי, ומדברי **השעה"מ** בפ"ו מאישות ה"ב מבואר, דילפי' לה ממה דבקרא מפרש לאם לא שכב ברישא, אבל אה"נ הכהן עצמו צריך לומר קודם הצד דאם שכב, דבעי הן קודם ללאו.

ט**) במל"מ** שם כ' דמדברי התוס' שכ' דחשוב הן דומיא דאם יעברו דאנו רוצים שיעברו, נראה דההן ולאו הוא תלוי בתנאי, ומה דהוי הו בתנאי אותו צריך להקדים, וכ' **ברמב"ם ובשו"ע** מוכח דתלוי במעשה, וכן מדברי **הראשונים** בשם **ר"ח** דכ' דהתחת אישך זהו ההן, **ובחכם צבי** סקל"ז מבואר גם בדברי התוס', דהצד דמקיים את מה שבאים להתנות עליו זהו ההן עיי"ש.

**במל"מ** שם כ', דמדברי התוס' מוכח דגם בצד הלאו בעי שיקדום התנאי למעשה, ולא סגי שבהן יקדים התנאי, וכ' לומר דרש"י ס"ל דבלאו אין קפידא, ומשו"ה ל"ק משה"ק התוס', והביא דברי **המהרי"ט** כאן דפשיטא לי' דבצד הלאו אי"צ שיקדים התנאי למעשה, ובמהרי"ט מבואר דמשו"ה לא בעי, דרק במה שבעי לקיים המעשה בזה בעי שיקדים התנאי, דאם המעשה קודם אין בכח התנאי לבטלו, אבל בצד הלאו מה בכך אם יקדים המעשה, ולפ"ז כ' **המהרי"ט** דאין ראי' מתוס' דגם בלאו בעי שיקדים התנאי למעשה, דדוקא הכא דגם בצד הלאו יש קיום למעשה, דהרי הכא הלאו הוא דאם שכב איש חנקי, בזה בעי דיקדים התנאי גם בצד הלאו, אבל בעלמא לא בעי שיקדים התנאי בצד הלאו, **ובאב"מ** סל"ח סק"ח כ' דסתימת הפוסקים נראה דגם בצד הלאו בעי שיקדים התנאי, ונסתפק שם באם יקדים המעשה, האם נימא דלא חל התנאי כלל, או דאדרבה המעשה יתבטל לגמרי דהצד של הלאו חל בלא תנאי.

**במל"מ** שם כ', דבגמ' מוכח דגם בתנאי דלשעבר בעי דיני תנאים, דהא הכא מיירי בתנאי דלשעבר דאם זנתה או לא, ובכ"ז מבואר דבעי דיני תנאים, **ובגליון** בצד מביא, דבדברי אמת כ' בשם המל"מ דחזר בו, וכ' דלשי' הרמב"ם דבמעכשיו אי"צ לדיני תנאים ה"ה בתנאי דלשעבר, ובסוגי' הכא דמבואר דבעי, זה דוקא לר"מ דס"ל דגם במעכשיו בעי לדיני תנאים וכשנ"ת במתני', **ובאב"מ** סל"ח סק"ה הביא דברי **הר"ן** בגיטין מ"ה ב', דכ' דבתנאי דלשעבר אי"צ לדיני תנאים, ורק כפילות בעי כיון דבכל התורה ס"ל לר"מ דלא אמרי' מכלל לאו אתה שומע הן וכשנ"ת, ולפ"ז גם מסוגיין אין ראי' דמיירי לענין תנאי כפול, אמנם המל"מ הביא דברי התוס' דכ' דבעי גם כל דיני התנאים,ולפ"ד מוכח דגם בתנאי דלשעבר בעי דיני תנאים.

י) גמ' בשלמא לר"מ וכו' – **הראשונים** מק' דהא מודה ר"מ באיסורא דמכלל הן אתה שומע לאו, ועיין לעיל אות ו' תי' הראשונים ע"ז, **והריטב"א** כ' עוד בשם **רבינו פנחס** דרק בדבר שיש עליו אזהרה, מודה ר"מ דאי"צ על העונש לכפול הדברים אבל בסתם עניני איסור בעי לכפול, וכ"כ **הפנ"י** במתני'.

תוד"ה בשלמא – **הפנ"י** כ' לת' על דרך שכ' הרמב"ן והריטב"א, דוגם דמודה ר"מ באיסורא מ"מ ניחא מש"כ בתורה כפילות, דה"נ בזה אף דלא בעי לכפול, מ"מ אי כפל בקרא אי"ז קו' אמאי כפל.

גמ' אבל היכא דעבד בשלישי ובשמיני – **הרמב"ם** בפי"א מפרה ה"ב כ', דאם הזה בשלישי ובשמיני מהני, **והראב"ד** השיג עליו מסוגיין, **ובכס"מ** הביא דמקור דברי הרמב"ם הם **מהספרי**, וכ' דגרס בסוגיין ברביעי ובשמיני כמו הגי' שדחה רש"י, ומוקי לענין טבילה בזמנה מצוה, **והמהרי"ט** כ' דגרס ברביעי ובשביעי, ומבאר דס"ד דאם יאחר ההזאה הראשונה לא גרע, וקמ"ל דגרע ולא מהני, **ובשעה"מ** פ"ו מיסוה"ת ה"י כ' לישב, דסוגיין ס"ל דטבילה בזמנה אינה מצוה, והרמב"ם ס"ל להלכה דמצוה, וא"כ אצטריך חד קרא לענין זה עיי"ש.

א) מתני' מפני שלא הטעתו – **הר"ן** מק', דלעיל מ"ט ב' הי' צריך לשנות משנה זו, וכ' תי' א', דאתא לאשמועינן דאפילו דלרחב"ג לא בעי תנאי כפול, מ"מ בעי שיפרש ולא מהני אם רק חשב בלבו, ועוד תי', דאתא לאשמועינן דאפילו דלר"מ בעי תנאי כפול, זהו רק היכי דאמר רק הן, דאמרי' מדלא כפל יש במשמע שיהי' קיים בכל ענין, אבל אם רק גילה דעתו זה עדיף, וחשיב כאילו התנה וכפל, וזהו דקתני דמפני שלא הטעתו, הא אם הי' מגלה דעתו הי' מהני אפילו לר"מ, **והרשב"א** בגיטין ע"ה ב' כ' סברא זו בשם **בעלי התוס'** דאם התנה דלא כהלכתו גרע מאם רק גילה דעתו, דבהתנה שלא כהלכתו גילה בדעתו שאינו חושש בקיומו, וכן מבואר עיקר הדין **בבעה"מ** בביצה כ' א', דאם רק גילה דעתו הוי כהתנה וכפל, אבל אם הוציא התנאי בפיו בעי שיתנה ככל דיני תנאים, **והר"ן** בגיטין ע"ה ב' דחה שי' זו מהא דמבואר בגיטין מ"ו ב', דלר"מ דבעי תנאי כפול לא מהני אם אומר דמוציאה משום איילונית ואינו כופל דבריו, והיינו משום דגם היכי דלא בעי דיני תנאים, עכ"פ לא אמרי' דמכלל הן אתה שומע לאו וכשנ"ת בריש העמוד באות ט', וא"כ ה"נ בעי עכ"פ שיכפול דבריו, **והמהרי"ט** כ' די"ל דהכא גרע משום דהיא הטעתו, וי"ל דבזה מהני גם בלא תנאי כפול, ואי"ז תי' על הבעה"מ והרשב"א בשם תוס' דהם מיירו גם בגונא דלא הטעתו, ועו"כ המהרי"ט, דשם כיון דאינו ברור שהיא איילונית ובכ"ז הוציאה, בעי שיפרש ויכפול, אבל במקום אחר י"ל דלא בעי אפילו תנאי כפול.

ב) מתני' אינה מקודשת – בטעם דאין אדם מקנה דשלב"ל, מבואר **בנ"י** בב"מ ס"ו ב' דלא סמכא דעתי', והביאו **הדרישה** בסר"ט סק"ג, **ובתו"ר** בב"ב קמ"ב ב' [בש"מ] כ' בהא דמבואר בגמ' שם, דאע"ג דמזכה לעובר לא קנה מ"מ לבנו עובר קנה משום דדעתו קרובה אצל בנו, דמוכח מזה דהטעם דאין אדם מקנה לדשלב"ל הוא משום דלא גמר ומקנה, וכן מבואר עוד **במהר"מ מינץ** סל"ה, אמנם **בתשב"ץ** בטור המשולש בטור ב' סי"ג כ', דהיכי דאין הדבר בעולם כלל בזה הטעם דלא מהני משום דאין לקנין על מה לחול, אבל אם הוא בעולם ורק אינו ברשות המוכר, בזה הטעם משום דלא סמכא דעתי', **ובנו"ב** מהדו"ת חאה"ע סנ"ד אות י"ב מבואר, דכל דין דאין מקנה דשלב"ל הוא רק משום דאין בכוחו למכור ולא משום סמיכות דעת, [ועיי"ש שהביא הגמ' בב"מ ט"ז א' דנראה הטעם דאין אדם מקנה דשלב"ל משום דלא סמכא דעתי' ומש"כ לדחות, ולכאורה זה תלוי בפי' רש"י ותוס' שם], וע"ע בשעורי רח"ה בב"מ ט"ז א'.

מתני' לאחר שיחלוץ ליך יבמך – **ברשב"א ובר"ן** מבואר דלהלכה דס"ל דהוי ספק אם תופסין קידושין ביבמה לשוק, א"כ ה"נ הכא יהי' הדין דהיא ספק מקודשת, וכן מבואר **בטושו"ע** ס"מ ס"ו, **וברמב"ם** פ"ז מאישות הט"ו כ' דמהני הקידושין בלאחר שיחלוץ יבמך, **ובפי' תר"י הזקן ובהה"מ** שם מבואר, דכונת הרמב"ם דחל קידושין מספק, אמנם **הכס"מ** כ' דלשון הרמב"ם נראה דחל בודאי, וכ' דכיון דאם יקדש מיד הוי ספק קידושין, א"כ תו אין בזה חסרון דשלב"ל, וכבר תמה בזה **המהרי"ט** דעל הצד דלא תפסי בה קידושין עכשיו א"כ הויא דשלב"ל והוי ספק, **ובשעורי רח"ה** בב"מ ט"ז א' כ', לפי המבואר דהחסרון משום דלא סמכא דעתי', א"כ כיון דאם יקדש מיד יחול מספק, מהני דתו ליכא חסרון דסמכא דעתי'.

ג) תוד"ה אין – בשי' רש"י מבואר **בריטב"א** דס"ל דאמרי' דאין מקרא יוצא מפשטא דמשמע דבא לכלל דיגון, **ובמהרי"ט** הק' דא"כ מנ"ל לדרוש עוד דעד אחר מרוח אינו טבל, **ובמצפה איתן** כ' לישב שי' רש"י, דעל קודם מירוח איכא רבוי בקרא כמבואר בר"ש בתרומות פ"א משנה י', אבל על מחובר ליכא רבוי, אמנם לכאו' אכתי יל"ע מנ"ל דהרבוי קאי רק על קודם מירוח, וע"ע בפנ"י מש"כ.

5

בא"ד – מש"כ דקרא בתלוש מיירי מבואר **בתו"ר** ועוד **ראשונים**, כיון דכ' כי תקחו ומחובר אינו דבר הניקח, ובהג' **ראמ"ה** הביא, דבספרי זוטא מבואר דהיינו מדכ' כדגן מן הגורן.

ד) גמ' כל שבידו וכו' – **בשעורי רח"ה** בב"מ ט"ז א' מבואר, דאי אמרי' דהחסרון בדשלב"ל משום דלא סמכא דעתי', א"כ מהני בידו משום דעי"ז סמכא דעתי', ואי הוי חסרון דא"א להחיל על מה שלא בא לעולם, הא דמהני בידו צ"ל דעי"ז חשוב כמו דבא לעולם. ועיין **בקובה"ע** סל"ה אות ח' שכ' לדון, האם בידו מהני ליחשב כמו דכבר נעשה אותו דבר שבידו לעשות, ואנו רואים כמו דהפירות תלושים, או דמהני משום דאמרי' דכיון דהוי בידו, א"כ נמצא דהגם דהפירות מחוברים, מ"מ הם בתורת הפרשה כיון דאפשר לתולשם עיי"ש.

רש"י ד"ה ונתלשו – מש"כ רש"י דהויא תרומה למפרע, כ' **הרש"ש** דכונתו רק דחל דיבורו שלמפרע, אבל חלות התרומה על הפירות לא הוי עד שנתלשו, אמנם הנה **בקצוה"ח** סר"ד סק"ג כ' שם לענין בידו לזכות, דמהני דיחול הקדש ותרומה גם קודם שזכה בפועל, וכ' שם בסו"ד, דמצינו דמהני בידו גם לענין תרומה בסוגי' הכא, ונראה מזה דס"ל גם הכא דחל למפרע ממש, ובבית אפרים חיו"ד סע"ד מובא תשובה של **הקצוה"ח**, ומבואר שם דמהני מעכשיו בדשלב"ל דחל למפרע גם קודם שבא לעולם, ובסע"ב שם תמה ע"ז **הבית אפרים**, דאיך שייך לומר הכי דיחול קודם שבא לידו עיי"ש.

**ס"ב ב'**

ה) תוד"ה גר – מה דהוכיחו תוס' דל"ב ג' מהא דמי לא טבל לקריו, כ' **בתו"ר** דיש דוחים, דכיון דידוע לכל חשיב כמו דהוי בפני ג', אך הק' עוד דאיך מהני טבילה בלילה, **וברא"ש** ביבמות כ' בשם **רמ"ה**, די"ל דמה"ת לא בעי כלל ביום, דלענין הזמן לא ילפי' ממשפט, ועו"כ די"ל דטבילה הוי כגמר דין, **ובריטב"א** כ' דגם טבילה בעי בפני ג', ועיין בדבריו ביבמות מש"כ לדחות מה דהביאו התוס', **ורש"י** כ' שנזקקין לו להטבילו ולהודיעו מקצת מצות, ונראה דגם הטבילה בעי בפני ב"ד, **ובפי' תר"י הזקן** כ' דהגם דבעי ג' בטבילה מ"מ אי"צ דוקא חכמים, ודוקא בקבלת מצות דבעי חכמים אמרי' מי יימר דמזדקקי לי', וכ' דזה גם כונת רש"י, **ובשלנ"ל** מביא שי' **הרי"ף** דבדיעבד לא בעי ב"ד כלל, וכ' דלפ"ז צ"ל דכיון דלכתחילה בעי ב"ד אינו חשוב בידו, אמנם בתוס' מבואר דכל דמהני בדיעבד חשוב בידו, **ובראשונים** ביבמות מבואר, דגם שי' הרי"ף דקבלת מצות מעכב עיי"ש ואכמ"ל.

בא"ד – מש"כ תוס' דלכתחי' בעי ג' בטבילה, מבואר **בתו"ר** דהיינו מדרבנן, **וברשב"א** מבואר דלפ"ז דבגר בעי רק לכתחילה, א"כ בעבד גם לכתחילה לא בעי.

בא"ד – במש"כ דשליחותייהו עבדינן, **ברמב"ן וברשב"א** **ובריטב"א** ביבמות מ"ו ב' דחו זה דשליחותייהו מהני רק מדרבנן, אמנם הרמב"ן סיים דאפשר דמהני מה"ת, **ובנתה"מ** ס"א סק"א הוכיח מהתוס' דשליחותייהו מהני מה"ת.

תוד"ה אלא – מש"כ דאתיא כמ"ד דעבד אינו חייב בקבלת מצות, הנה בגמ' שם מבואר למסקנא דברי ר"פ דלכו"ע אי"צ קבלת מצות, אלא דר"ש שם ס"ל דפליגי בזה רשב"א ורבנן, **ובתו"ר** כאן מבואר דאי צריך טבילה מה"ת ה"ה דצריך קבלת מצות, וצ"ב דבגמ' ביבמות מבואר דחלוק טבילה מקבלת מצות. ובעיקר קו' תוס' כ' **התו"ר** **והרשב"א**, די"ל דכל עיקר הדין דלא סגי בשחרור לבד הוא רק מדרבנן, [ובחי' רח"ה פי"ג מאסו"ב הי"ב כ' דאי נימא דמהני הטבילה קודם השחרור, א"כ ע"כ דאי"ז מה"ת ודין גרות גמור, אמנם בתו"ר וברשב"א מבואר, דגם אי בעי גרות גמורה מה"ת ואפילו קבלת מצות, מ"מ י"ל דמהני טבילה קודם השחרור].

**ברמב"ם** פי"ג מאסו"ב הי"ב כ', דעבד שמשתחרר בעי שיטבול בפני ג', ולפ"ז ק' הכא אמאי הוי בידו, **ובפי' תר"י הזקן** כ' דלא בעי חכמים לטבילה וזה הוי בידו וכשנ"ת, **ובחי' רח"ה** שם מבואר, דהגם דאינו נעשה ישראל גמור עד שיטבול, מ"מ מיד כשמשתחרר כבר חלים בו קידושין, דהרי על עבד יש מיעוט בפנ"ע דלא תפסי קידושין מעם הדומה לחמור, וזה מתבטל בשחרור לבד עיי"ש.

ו) גמ' התם מעיקרא בהמה – **בתו"ר ובריטב"א** מבואר דה"נ מצי לשנויי הכי גבי גר, אמנם **התורי"ד** כ' דרק בעבד דאין לו חייס אמרי' סברא זו, **וברשב"א** מבואר ב' צדדים בזה.

גמ' נהי דבידו לגרשה וכו' – **הרשב"א** מק' דכיון דמ"מ הוי ביד שניהם, א"כ אמאי חשוב מחוסר מעשה, וכ' דכיון דמ"מ אין ביד אחד מהם לבד, דהיא אינה יכולה להתגרש בע"כ, והוא אינו יכול לקדשה בע"כ, א"כ נמצא דאין הקידושין דידה ביד אחד מהם, **ובריטב"א** כ' דכיון דאין בידה לקדשה עד שיגרשנה מחוסרת מעשה גמור, משא"כ בפירות מחוברין דבתלישה גופה נגמר המעשה, **ובאב"מ** סמ"ג סק"א כ', דנראה כונתו דגרושין הוי מעשה רבה ותלישה מעשה זוטא, וכ' דאינו מובן, **ובחי' רמ"ש** כ' בבי' הריטב"א, דקידושין וגירושין הם דברים המתנגדין זל"ז, וקודם חל גירושין ורק אח"כ קידושין, אבל בתרומה בתלישה עצמה חל התרומה, **ובפי' תר"י הזקן** כ' דכיון דעתה היא מקודשת, א"כ מה דיש לה דעת להתקדש עתה, לא מהני דנימא דגם אחר תתגרש תתרצה, כיון דעתה בלא"ה לא מציא להתקדש אין דעת דידה כלום, **ובאב"מ** שם כ' לבאר, דמצד האשה יש חסרון כיון דאין בידה לגרש עצמה בע"כ, וא"כ ל"ה בידה, וכ' לדחות לפ"ד הר"ן בנדרים ל' א' דאשה רק מפקרת עצמה, והבעל פועל כל הקידושין, וא"כ אין חסרון מצד האשה כלל עיי"ש.

גמ' נהי דבידו לגרשה – **השלנ"ל** מק' דנימא מי יימר דמזדקקי לי' ספרא וסהדי, וכ' בשם **הראב"ד** דמיירי שכבר יש גט כ' בידו, ולכאו' כונתו דמשמע דגם בכה"ג אמר ר' אושעיא דלא מהני, **והשלנ"ל** כ' דרק בב"ד אמרי' מי יימר, וכ"כ **המאירי** וכ' משום דב"ד מדקדקים אם הענין ראוי לעשותו, **וברשב"א** ביבמות פ"ח א' כ' בתי' א', דרק היכי דבעי מומחין אמרי' מי יימר דמזדקקי לי', וכן מבואר **בריטב"א** שם**.**

**בפי' הרא"ש** בנדרים ל"ד ב' מבאר הגמ' שם, דאם יש ככר הפקר סמוך לו ובידו לזכות, מהני דיוכל להקדישו וליכא לחסרון דדשלב"ל, **והגרע"א** העיר אמאי לא מוזכר בהלכה דין זה, דבידו לזכות מהני דלא יחשב דשלב"ל ויכול למכור ולהקדיש, אמנם **הביה"ל** ח"ב סמ"ט כ' לומר, דשאר הראשונים דלא פירשו הגמ' שם כהרא"ש, ס"ל דבידו מהני רק היכי דיש דבר המעכב, כמו פירות מחוברים לענין תרומה ובידו לתלוש ולבטל הדבר המעכב, אבל היכי דאין לו בעלות כלל לא מהני בידו.

ז) גמ' תפשוט דבעי רב אושעיא – **הראשונים** מק' דגם בלא תי' הגמ' דנהי דבידו לגרשה, נימא דתפשוט הא דבעי רב אושעיא, וגם יק' אדרב אושעיא מדידי', ותי' דחד ר' אושעיא וחד רב הושעיא, ובלא תי' הגמ' י"ל דרי"ו ור' אושעיא פליגי אי מהני בידו, וא"כ א"א לפשוט הבעיא, אבל השתא תפשוט, ועו"כ די"ל דבאמת חלוק הא דר' אושעיא דנותן פרוטה דעכשיו אינה ראוי' לקידושין מצ"ע, משא"כ בהא דבעי רב אושעיא דראוי' לקידושין מצ"ע, והחסרון רק משום דאמר דהקידושין יחולו אחר דבר דמחוסר מעשה, וא"כ אי לאו תי' הגמ', י"ל דהגם דהוי בידו, מ"מ בדבר שאינו ראוי מצ"ע לא מהני מה דהוי בידו, משא"כ בדבר הראוי מצ"ע, ורק החסרון משום דיחול רק אחר דבר המחוסר מעשה לזה מהני בידו, אבל כיון דאמרי' דלא חשיב כלל בידו א"כ תפשוט.

**הרשב"א** כ' דבעיא דרב אושעיא נפשטה מהא דמבואר בכתו' נ"ט א', דאם אומר שדה זו שאני מוכר לך לכשאקחנה ממך תיקדש דקדשה, כיון דעכשיו בידו להקדישה, **והר"ן** כ' די"ל דהכא גרע כיון דמקדשה עכשיו מיד בקידושין הראשונים, ונמצא דאינה ראוי' לקידושין השניים, משא"כ התם אינו מוכר לו אלא לאח"ז, **והרמב"ם** בפ"ז הי"ד כ' דהיא מקודשת עד שיגרש אותה פעם שני' מן קדושי פרוטה שני', וכ' **הרשב"א** דס"ל דמקודשת בודאי וכשנ"ת דנפשטה הבעיא, אמנם **בפי' תר"י הזקן** **ובכס"מ** מבואר דכונת הרמב"ם דמקודשת מספק, וכ' הכס"מ דמשו"ה סיים עד שיגרש פעם שני', דאינם קידושי ודאי אלא להצריכה גט, **והמהרי"ט** כ' דהרמב"ם כ' לשון זה, משום דהרי רוצה לגרשה ולא לקיימה, אמנם לכאו' מ"מ אכתי לא הי' צריך להוסיף זה, ועיי"ש מש"כ עוד. **ובטור** ס"מ כ' דברי הרמב"ם ושי' הרמ"ה דמקודשת מספק, **ובשו"ע** שם ס"ז כ' דמקודשת מספק, **ובאב"מ** שם סקי"א כ', דכיון דמבואר בר"ן דמה דלא נפשט הוא משום דמקדש אותה עכשיו מיד קידושין ראשונים, א"כ לפ"ז באם היא פנוי', ויאמר דמקדשה לאחר שתתקדש ותתגרש, דיחולו קידושין בודאי, ועיין בחי' רמ"ש שהאריך בזה.

ח) גמ' יתר על כן אמר ראב"י וכו' – **ברשב"א ובריטב"א** מבואר דרישא דברייתא הוא מילתא דת"ק וחו' על ראב"י, אמנם **התורי"ד** כ' לומר דכולה ראב"י קאמר, ורי"ו דס"ל דמהני בידו הוא כראב"י ואין הל' כותי'.

גמ' אבל אשתו מעוברת וכו' – **הרשב"א** מק' דעד כאן לא אמר ראב"י דמהני אלא באומר לכשיתלשו, והכא לא אמר לכשתלד, וכ' דכיון דאמר אם ילדה ה"ז כמו דאמר לכשתלד, וכ"כ **הר"ן,** והביא **י"מ** דאה"נ גם הכא צריך לומר לכשתלד, וכ' **דהרמב"ם** דלא הזכיר דאמר לכשתלד מבואר דס"ל כהרשב"א, אמנם שי' **הנ"י והה"מ** דהרמב"ם ס"ל דחלין הקידושין מיד גם בעודה עובר וכשי"ת.

שי' **רש"י** דהלכה כראב"י, **ותוס'** הק' עליו דהא ר"נ ס"ל דאין אדם מקנה דשלב"ל כמבואר בב"מ ס"ו ב' דס"ל דמוכר פירות דקל לא קנה, וקיי"ל כר"נ בדיני, **ובראשונים** מבואר דיש לחלק בין עובר לפירות דקל דעובר בא קצת לעולם, וכ"כ **היש"ש** בשי' רש"י, וכן מבואר בדברי רש"י בד"ה שלא בא לעולם, שכ' דהיינו ביאה גמורה כי הכא, והיינו דבאמת לא בכל ענין אמרי' דמהני לראב"י, וכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב קמ"ב א', דאמר ר"נ שם דמזכה לעובר לכשתלד קנה, וכ' הרשב"ם דס"ל דעובר חשוב קצת בא לעולם ומשו"ה קנה, [ובשי' תוס' צ"ל דס"ל דטעמא דר"נ משום דעדיף טפי להקנות לדשלב"ל מלהקנות דשלב"ל, וכמבו' בתוס' בכתובות ז' ב' בתי' א'], אלא דמ"מ הק' הראשונים דקיי"ל בב"ב קמ"ב ב' דמזכה לעובר לא קנה ומוכח דחשוב דשלב"ל להלכה, **והמהרי"ט** כ' די"ל דלהקנות לדשלב"ל גרע, ובזה בעי שיהי' לגמרי בעולם, **ובפנ"י** כ' לומר בשי' רש"י דר"נ דאמר דפירות דקל לא קנה, ס"ל דגם לר"מ לא מהני בפירות דקל משום דאינו בעולם כלל, ור"ה דס"ל דקנה הוא משום דס"ל דבאמת גם לראב"י לא בעי דוקא שחת, אמנם בלשון רש"י בב"מ ס"ו ב' נראה דגם ר"נ מודה דאיכא מ"ד דקנה בפירות דקל, ור"נ ס"ל כמ"ד דאין מקנה דשלב"ל.

בתוס' מבואר דאי הלכה כראב"י, ה"ה דצריך להיות דקנה בפירות דקל, וצ"ב דא"כ אמאי הכא אמר רבה דדוקא אם איכא שחת מהני להפריש תרומה, **ובתו"ר** מבואר דבתרומה כיון דקודם שליש א"א להפריש תרומה, משו"ה בעי שיהי' עכ"פ שחת, משא"כ במוכר דאפשר למכור מיד שבא כל דהו, א"כ גם בלא בא לעולם כלל מהני, **והמהרי"ט** כ' דכיון דאפשר למכור דקל לפירות משו"ה עדיף פירות דקל. אמנם **בראשונים** וביותר **בריטב"א** מבואר דאה"נ דלר"מ מהני להפריש תרומה גם אם לא בא כלל לעולם כמו בפירות דקל, ומה דאמר אביי דכולהו ס"ל אדם מקנה דשלב"ל, אין הכונה דכולהו בחד שיטה ממש, ואדרבה כ' בשם **רשב"ם** דכיון דלא אמר דאמרו דבר אחד נראה דאינם שיטה אחת לגמרי, והא דאמר רבה דלראב"י בעי שיהי' שחת אע"ג דלר"מ לא בעי, מבואר **בראשונים** דכיון דאמר ראב"י לכשיביאו שליש, נראה דמיירי דכבר איכא לפירות בעולם רק דלא הביאו שליש.

בתוס' מבואר דמודה ר"מ בעובר דלא הוכר דאינה מקודשת, ולפי שי' ניחא דכיון דא"א לקדש עד שתלד, א"כ דמי לתרומה דאמרי' דמודה ר"מ וכשנ"ת, אמנם **הרשב"א** ס"ל דגבי תרומה אינו מצריך, וכ' דמ"מ י"ל דמודה ר"מ בעובר וכ' די"ל דאפי' הוכר מודה דלא מהני, ומשום דשכיח דיהי' נפל, ועוד דהרי מחצה זכרים, וא"כ נמצא דרק מיעוט יש דיחולו קידושין בעובר, **ובתורי"ד** בב"ב קמ"ב א' מבואר דלר"מ מהני אפילו אם אין אשתו מעוברת.

בתוס' מבואר דר"ח מוקי שאין אשתו מעוברת משום דמשמע דאתי גם לר"מ, ומבואר **בתו"ר** דלפ"ז שפיר י"ל דר"ח ס"ל להלכה דגם במעוברת לא מהני דהוא מיירי לר"מ, ועו"כ **התו"ר** די"ל דס"ל לר"ח דראב"י אמר רק בפירות ועובר דהזמן שיבואו ברור, ובשאר דברים מודה דאין אדם מקנה דשלב"ל, ולפ"ז כ' דס"ל כראב"י ומשו"ה מוקי כותי', **וברשב"א** מבואר עד"ז, וכ' דדוקא בפירות ועובר משום דממילא קאתו.

**הרשב"א** מק' אמאי ר"ח מיירי על הברייתא ולא על מתני', וכ' דמתני' משמע דאפילו מעוברת לא מהני דומיא דהנהו דרישא דהם בעולם, ובכ"ז לא מהני כיון דעכשיו לא תפסי בהו קידושין, אמנם **בתו"ר** מבואר דר"ח קאי גם על מתניתין.

7

**הרמב"ם** פ"ז הט"ז כ' דאם הוכר העובר מהני הקידושין, וכ' דיראה לי דצריכה קידושין אחרים אחר שתלד כדי שיכניס אותה בקידושין שאין בהם דופי, **ובראשונים** הביאו **י"מ** דאביי דאמר דראב"י ס"ל דאין אדם מקנה דשלב"ל חו' על רבה ור"י, דהם דהעמידו לראב"י בשחת ואגם ס"ל דגם לראב"י אין אדם מקנה דשלב"ל, ורק דשחת ואגם חשוב בא לעולם, וכ' דזה שי הרמב"ם, אמנם הק' על שי' זו מהא דקיי"ל דמזכה לעובר לא קנה, **והמהרי"ט** תי' דלהקנות גרע וכשנ"ת בשי' רש"י, אמנם לכאורה על הי"מ אי"ז תי', דהם ס"ל דחשוב בא לעולם, **ובפנ"י** תי', דבעובר יש חסרון אחר דאין זכי' לעובר, ואע"ג דיש זכי' לקטן מ"מ עובר גרע, וכיון דא"א לזכות לו, ממילא דא"א לעשות מעשה זכי' עבורו ולא קנה, אמנם **בפי' תר"י הזקן ובכס"מ** בפ"ה מתרומות ה"ט הק', דא"כ אמאי פסק הרמב"ם שם דבתרומה בעי שיביא שליש, ומשו"ה כ' הכס"מ דשי' הרמב"ם דעובר חשוב כהבאת שליש ומשו"ה מהני, ואע"ג דאכתי א"א להחיל קידושין עד שתלד, מ"מ הכרת עובר כבר חשיב כבא לעולם, אמנם יל"ע לפ"ז אמאי אמרי' בגמ', דלר"י דאמר דלראב"י מהני גם באגם, א"כ הא דאמר ר"ח דבאשתו מעוברת מהני הקידושין לכשתלד, היינו אפילו בלא הוכר העובר, הא י"ל דר"ח מיירי לרבנן ולדידהו דוקא הוכר, ומנ"ל דר"ח מיירי לראב"י דלא כהלכתא, ועיין בפנ"י מש"כ לישב זה, ובקצוה"ח סר"ט סק"א מביא קו' **הבני יעקב** דגבי מכר כ' הרמב"ם דא"א למכור עובר פרתו, ולא חילק בין הוכר עוברה ללא הוכר.

**והקצוה"ח** כ' דלא מצינו ברמב"ם דין זה, וכן **בב"ש** ס"מ סקי"ב כ' דהרמב"ם לא הזכיר דין זה, ורק בטושו"ע סר"ט מבואר דין זה, ובהג' **אמרי ברוך** הביא דברמב"ם פכ"ב ממכירה ה"א כ', דלא מהני אם מוכר מה שתלד פרתי, ולכאו' כונת הב"ש והקצוה"ח דמ"מ הרמב"ם לא הזכיר דגם במעוברת לא קנה, וי"ל דמיירי דוקא באינה מעוברת, משא"כ בטושו"ע מבואר דאפילו במעוברת לא קנה, ובפי' תר"י הזקן כ' דמשו"ה מקודשת, דדעתו של אדם קרובה אצל בנו, וכמו דמבואר בב"ב קמ"ב ב' דמה"ט מזכה לבנו עובר קנה, **ובח"מ** ס"מ סקי"ד העיר בזה, דכיון דמקור דין זה של הרמב"ם הוא מסוגיין, א"כ הרי לא מצינו מקום לחילוק זה בסוגיין, **ובבית מאיר** ס"מ ס"ח כ' לומר דהרמב"ם פסק דמקודשת רק לחומרא וכמבואר בדבריו בפה"מ, אמנם לשונו בהלכות נראה דפסק דמעיקר הדין אמרי' דהיא מקודשת.

**ובחי' רח"ה** מביא דברי **הנ"י** בפ"ק דיבמות ודברי **הה"מ** בפ"ב מאישות ה"ט, דמבואר דס"ל דשי' הרמב"ם דחלין הקידושין גם בעודה עובר ולא רק כשתלד, [**והגרע"א** הק' על דבריהם מלשון הרמב"ם בפ"ג הי"א, דהאב מקדש בתו מיום שתולד עד שתבגור, ומבואר דקודם שתולד אינו יכול להחיל בה קידושין], וכ' דס"ל דאי נימא דרק כשתלד יכול לחול, א"כ בודאי הוי דשלב"ל ואמאי מהני, וע"כ דחל מיד, והנה הנ"י והה"מ הק' על הרמב"ם דא"כ מצינו חמותו ממאנת עיי"ש, וכ' רח"ה לבאר בשי' הרמב"ם, דהגם דתפסי בה הקידושין מ"מ דין מתקדשת אין לה עד שתולד, ועו"כ דאפילו אי נימא דיש בה דין מתקדשת, מ"מ דין אישות אין בה, ואיסור קרובות תלוי בחלות ודין אישות עיי"ש, ולפ"ז כ' דבאמת אי אינה ראוי' לבוא לידי חלות דין אישות גם לא הי' תופס בה קידושין עכשיו, ורק משום דממילא כשתולד יחול בה דין אישות תפסי בה עכשיו קידושין, וכ' דזה תלוי במה דאמר רבה דשחת חשוב כבר כדבר שבא לעולם, משו"ה מהני מה דיהי' בה דין אישות אחר שתולד למחשבה בת קידושין מעכשיו, אבל אי נימא דעובר אינו חשוב בא לעולם, א"כ לא מהני מה דראוי' שיחול בה דין אישות אחר שתולד, דמ"מ עכשיו הוי דשלב"ל.

ט) **בטושו"ע** סר"ט ס"ד מבואר דא"א למכור מה שתלד הפרה אפילו אם היא מעוברת, דהעובר הוי דשלב"ל, **ובבאר הגולה** כ' דמקור דין זה הוא מסוגיין, **והגרע"א** כ' דלא דמי, דהכא א"א שיחול קידושין בעודה עובר, אבל במכר הרי מצי למכור את העובר כמו שהוא עכשיו, וכ' דמקור דין זה הוא מתוס' בבכורות ג' ב', **ובמחנ"א** הל' דשלב"ל ס"א **ובפנ"י ובקצוה"ח** שם סק"א הק', דמבואר בכמה מקומות דאפשר להקדיש עובר, וכ' דאין לומר דקדוה"ג שאני, דבגמ' מוכח דגם קדו"ד אפשר להחיל על עובר, **ובבית מאיר** בס"מ ס"ח כ' לומר דגם קדו"ד למזבח אלים דמצי לחול על דשלב"ל אמנם **בקצוה"ח** הביא גמ' לענין לוקח עובר שפחה, **ובנתה"מ** סק"ב כ' דודאי מצי למכור העובר כמו שהוא עכשיו, ובשו"ע מיירי שמוכר לכשתלד ויהי' ולד גמור דעל זה אמרי' דהוי דשלב"ל, **ובקה"י** בבכורות ס"א כ' לומר דגם אם רוצה לזכות עכשיו בחלק בעובר אלא דמ"מ אם הבעלים מעכב שלא יוכל ליטול חלקו עד שיצא לעולם, דגם בזה איכא חסרון של דשלב"ל כיון דלא סמכא דעתי', וע"ע בק"ש בב"באות תצ"א.

והנה לענין קידושין כ' **השו"ע** בס"מ ס"ח דעובר חשוב דשלב"ל לענין קידושין, ולהרמב"ם וקצת מפרשים מהני אם הוכר עוברה, **ובב"ש** סקי"א כ' דרק בקידושין לחומרא הביא דעת הרמב"ם, אע"ג דהרבה ראשונים חולקים כמבו' ברשב"א ובר"ן, משא"כ לענין מקח פסק דעובר חשוב דשלב"ל.

**הרמ"א** בסר"ט ס"ד כ' דאם חנטו הפירות חשוב כבא לעולם, **ובסמ"ע** סק"ט כ' דאע"ג דמבואר בשו"ע דעובר חשוב דשלב"ל, צ"ל דעובר גרע משום דאינו בעין, ובקצוה"ח סק"ב מביא קו' **הבני יעקב** דבגמ' הכא מבואר דבעי שיביא שליש, וכבר חילק בזה **המחנ"א** דהכא מיירי לענין תרומה דא"א להפריש עד שיביא שליש, אבל מכר בפירות יכול לחול גם בעודם בשעור חנטה, וכ"כ **הקצוה"ח** דברמ"א מיירי דקונה מיד, ומה דגדל אח"כ הוא שלו ממילא כיון דהצמיחה נעשית בפרי עצמו, ולא גרע מקנה מקום הצימוח עיי"ש, וכ"כ בחי' **הפלאה** שם, **והפנ"י** כ' לומר דחנטה מהני דיחשב כבא לעולם לגמרי, וגם גבי תרומה יהי' סגי בחנטה, אע"ג דאכתי א"א להפריש מזה תרומה, והביא קו' **הבני יעקב** על חילוק הסמ"ע מסוגיין, דמבואר דעובר שוה לפירות, וכ' לת' דסוגיין מיירי לראב"י דאדם מקנה דשלב"ל, ורק דמצריך מ"מ שיהי' קצת בעולם, ולשי' אין חסרון במה דאין ניכר העובר דהא אדם מקנה דשלב"ל, אבל להל' דאין אדם מקנה דשלב"ל, שפיר י"ל דעובר כיון דאינו ניכר יש בו חסרון דדשלב"ל. ובעיקר דין הרמ"א כ' **באב"מ** ס"מ סקי"ג, **דבראשונים** לעיל נ"ד ב' מבואר דגם אחר חנטה חשוב דשלב"ל, וא"כ א"א להוציא מיד המוכר דהוא המוחזק.

י) גמ' רבי דתניא – **בעצמו"י** מבואר דמהאי קרא ילפינן לרבי דאדם מקנה דשלב"ל, **ובעונג יו"ט** בסוף הספר בהשמטה הק', דא"כ אמאי אשמועינן דין זה דוקא גבי עבד, והביא דכך הק' התוס' ביבמות צ"ג ב' לענין הפרשת תרומה, ולכאו' מ"מ גם נתפרש איסור נוסף להסגיר העבד ולא רק דינא כתיב, וכ' שם לומר דהכא השטר מהני רק להפקיע הקנין ממון ולא הקנין איסור וכשי"ת בסמוך בע"ה, ואשמוענין קרא דחייב לשחררו לגמרי, ויל"ע דבקרא לא מבואר לכאו' אלא דאסור להסגירו שישתעבד בו אדונו, אבל היכי מבואר דהאדון מחוייב להפקיע הקנין איסור שבו.

## ס"ג א'

גמ' דכתב לי' לכשאקחך וכו' – בגמ' ביבמות נב' ב' מבואר דא"א לכתוב גט לאשה דלכשאכנסנה אגרשנה, מפני שעכשיו אין בידו לגרשה, וכ' **התוס'** שם דזה דוקא למ"ד דאין אדם מקנה דשלב"ל, אבל למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל יכול לכ' גט, כדמוכח הכא דלרבי יכול לכ' גט שחרור דלכשאקחך תשתחרר, [ועיין במרדכי שם שכ' לחלק בין שחרור דזכות הוא לעבד לגט דהוי חוב לאשה], **ובאב"מ** סל"ה סקי"ג כ', דברמב"ם מבואר דהחסרון בהא דאין יכול לכ' גט הוא משום דאינו חשוב לשמה, וא"כ לפ"ז אין לחלק בין אם אדם מקנה דשלב"ל או לא, אמנם **ברע"א** מהדו"ת סע"ג **ובחת"ס** אה"ע סי"א כ', דודאי גם לשי' תוס' החסרון משום לשמה, והחסרון בלשמה הוא משום דעתה לא מצי לעשות מעשה גירושין, ולמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל ומצי לגרש עכשיו ממילא אין חסרון, **ובאב"מ** שם כ' לומר, דלשי' הרמב"ם באמת הכא אינו יכול לכתוב לו שטר שחרור, ומה דמבואר בגמ' דמהני, מיירי דכותב לו שטר רק על הקנין ממון ומקנה לו את עצמו, וזה לא בעי לשמה, ולפ"ז כ' דבשטר זה לא אמרי' גיטו וידו באין כאחד משום דבעי קנין עיי"ש, ותי' לפ"ז קו' התוס' דמשו"ה בעי מעכשיו, דאל"כ הרי הקנין יגמר רק כשיקחנו, ואז לא מהני דידו כיד רבו, וע"ע בקה"י גיטין סכ"ח.

יא) תוד"ה כגון – שי' תוס' דמעכשיו מהני בדשלב"ל דלא יהי' חסרון דכלתה קנינו, **ובתוס'** ב"מ ט"ז א' מבואר דמ"מ יכול לחזור בו עד שלא בא לעולם, ושי' **הרמב"ן** איפכא, דלחזור בו אינו יכול אבל חסרון דכלתה קנינו יהי' גם בזה, ובתי' א' כ', דבדבר שלא בא לעולם כלל כגון פירות דקל, בזה גם יכול לחזור בו, **והרשב"א** כ' דגם לחזור בו אינו יכול וגם אין חסרון דכלתה קנינו, דמעכשיו בדשלב"ל מהני לר"מ כמו לדידן בדבר שבא לעולם, **והריטב"א** כאן כ' כדברי הרמב"ן, אמנם בב"מ ט"ז א' כ' דיכול לחזור בו, **ובחזו"א** כ' דגם שי' הר"מ כאן בתוס' י"ל דס"ל דלא מהני מעכשיו בדשלב"ל לכלום.

בהא דמהני מעכשיו בדשלב"ל מבואר **באחרונים**, דכיון דאומר מעכשיו נגמר הקנין מצ"ע מיד, ורק דאינו חל עד שיבוא הדבר שעליו מעשה הקנין, ובחי' **הגרש"ש** בנדרים סכ"ב **ובחזו"א** כ', דדוקא בדשלב"ל אפשר לעשות כן דנגמר הקנין מיד ובכ"ז אינו חל עד שיבוא הדבר לעולם, דבאמת הקנין מצ"ע הי' חל מיד ורק דאין לו על מה לחול, אבל בדבר שבא לעולם, א"א לעשות כן דיגמר הקנין מיד ויחול רק לאחר ל', דכל שנגמר הקנין הרי הוא צריך לחול, והביאו כמה ראיות לזה עיי"ש, ובחי' הגרש"ש כ', דכיון דאינו רוצה דיחול אלא לאחר ל', זה עצמו גורם דהקנין לא נגמר מיד, דרצונו שיחול הקנין כבר מעכשיו זה מה דמהני דהקנין נגמר כבר מעתה, והביא דבדברי חיים כ' דגם בדבר שבא לעולם אפשר לעשות כן, דהקנין יגמר מיד ומ"מ לא יחול אלא לאחר ל'. ובמה דנחלקו תוס' והרמב"ן אי מצי לחזור בו, בי' **במערכת הקנינים** ס"ב דחולקים האם מעשה קנין שנגמר וראוי לחול מיד, חשוב מעשה דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, או דאכתי אינו אלא כדיבור ואתי דיבור ומבטל דיבור.

**בתוס'** ביבמות צ"ג א' **וברשב"א** כאן מבואר, דבתרומה גם מהני מה דאומר עכשיו שיהי' תרומה אע"ג דלא חל אלא לאחר שיתלוש, משום דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, **ובמהרי"ט** מבואר דלשי' תוס' דמהני מעכשיו באם נקרע הגט, ה"ה דאם יפריש תרומה מתלוש על מחובר מחובר ויאמר מעכשיו, ונאבדו הפירות שהפרישם תרומה קודם שתלש המחוברין דיהני, וכ"כ **המהרי"ט אלגאזי** בהלכות חלה אות כ"ב, ובבית אפרים חיו"ד סע"ד מובא תשובה של **הקצוה"ח** דבמעכשיו חל ממש למפרע והביא דברי הרשב"א דכ' דמעכשיו בדשלב"ל לר"מ הוא כמו לרבנן בבא לעולם, אמנם **הבית אפרים**  בסע"ב שם ועוד **אחרונים** כ', דבודאי א"א שיחול למפרע, דאז לא הי' בכחו להחיל הקנין והחלות, וכל כונת הרשב"א רק לענין המעשה קנין דלר"מ הוא גמור בדשלב"ל כמו לרבנן בבא לעולם, אבל החלות בודאי א"א שיחול עד שיבוא לעולם, והביאו דברי **הריטב"א** כאן דכ' הכי, דלא שייך לומר שיחול למפרע, **ובמערכת הקנינים** שם כ', דמה"ט גם אין הדין כש"כ המהרי"ט לגבי תרומה, דשם בודאי כל שאבדו הפירות שתרמם קודם שתלש הפירות שהפריש עליהם, לא חל עליהם תרומה מעולם, ואף דמעשה הפרשה הי' מ"מ חלות הפרשה ליכא.

**בשעה"מ** פכ"ב ממכירה ה"ה כ' דלפ"ד הרשב"א שהשוה מעכשיו בדשלב"ל למעכשיו בדבר שבא לעולם, א"כ ה"ה אם מת המוכר קודם שבא לעולם דיזכה הקונה, והנה **בנתה"מ** סרי"א סק"ב כ' דמדברי ר"ת בכתו' צ"א ב' מוכח, דאם מוכר מה שאירש מאבא ומת קודם שירש אביו, דמ"מ מהני המכירה, ושם י"ל דאמרי' דיורש אביו בקבר ויש לקנין על מה לחול, אבל במוכר פירות דקל ומת קודם שיצאו הרי מעולם לא בא ליד המוכר, ובשעה"מ לא נתפרש על מה מיירי, **ובק"ש** ב"ב אות תצ"ו כ' על דברי השעה"מ דתלמיד טועה כ' זה, וע"ע בחי' הגרש"ש ב"ב ס"ל אות ג'.

**באב"מ** סל"ה סקי"ג ובחי' **הגרע"א** מבואר דנפ"מ במח' הראשונים, לענין מוכר דשלב"ל בדבר שבידו מעכשיו, אי מצי לחזור בו קודם שבא לעולם או אם כלתה קנינו, ועיין בנתה"מ סרי"א סק"ב.

ברמב"ן מבואר דאם אומר מעכשיו לבד לא מהני, כמו דמבואר גבי תרומה דבעי שיאמר לכשיתלשו, והנה בתרומה מבואר דגם סתמא לא מהני ובעי שיפרש לכשיתלשו, וכ"כ **הריטב"א** בב"מ ט"ז, אמנם **הרשב"א** כאן חולק, וכ' דר"ה דאמר בב"מ ס"ו ב' דמוכר פירות דקל מהני לא הזכיר דאמר לכשיבואו לעולם, ומ"מ באומר מעכשיו לא נתבאר ברשב"א דאי"צ שיפרש דמוכר לכשיבוא לעולם.

יב) תוד"ה כגון – מש"כ תוס' דמ"מ כשפודהו או קונייהו שליחותי' עבדינן, מבואר **בחזו"א** דכונתם דאמרי' דדעתו לקנותו לעצמו, והוי כמו שמוציאו לחרות בכסף ע"י אחרים, ומש"כ תוס' דבעי קנין אחר, אין כונתם דאחר שקונהו בעי עוד קנין, אלא דלא סגי בשטר שכתב לו וחוץ משטר זה בעי עוד קנין, ואמרי' דמה שקונהו זהו הקנין האחר.

בא"ד – מש"כ דרי"ו לטעמי' מבואר **בתוס'** ביבמות צ"ג א', דהא דלא אמרי' גם לרי"ו דכונתו דגוף מהיום ופירות לאחר ל' כמו במהיום ולאחר מיתה, דשם מוכח דכונתו להבריח הנכסים מירושה, ואמרי' דמקנה גוף מהיום ופירות לאח"מ, אמנם **בראשונים** בכתו' פ"ו ב' מבואר, דאה"נ גם לרי"ו אמרי' דכונתו במכר, דגוף מהיום ופירות לאח"מ, ובדף פ"ב א' שם מבואר בדבריהם, דמעכשיו קונה גם ברה"ר ומש"כ אגם הוא לאו דוקא.

בא"ד – מש"כ דאתיא כשמואל, הנה **בתוס'** ביבמות צ"ג א' **ובתו"ר** כאן מבואר, דהכא גם רב מודה, כיון דמיירי בדשלב"ל ובאמת אינו חל אלא כשיבוא לעולם, ועו"כ דהרי אומר מעכשיו בסוף ולא שייך צד של חזרה, ומבואר **בעצמו"י וברע"א** דגם התוס' כאן דכ' דאתיא כשמואל, אין כונתם לאפוקי מרב אלא לאפוקי מרי"ו, אמנם **הגרע"א** מעיר דהכא כיון דמירי לרבי, גם רי"ו מודה דרבי ס"ל דהוי תנאה כמבואר בברייתא לעיל נ"ט ב', והוסיף דלפ"ד תוס' יק' איך רי"ו יפרש הברייתא אמאי קתני מעכשיו, ולכאו' אי"ז אלא דברי רנב"י.

תוד"ה וידים – **בפנ"י** ובעוד **אחרונים** בי', דהתוס' כאן מבארים תי' הגמ' בכתו' נ"ט ב' דשאני קונמות, כמו שכ' **הב"י** ביו"ד רל"ד בשי' הרמב"ם, דקדוה"ג מהני גם בדשלב"ל, **ובשעורי הגריי"ר** בב"מ סל"ד כ' לבאר בזה, דקדוה"ג הוא חלות איסור ולא העברת בעלות ואי"צ שיהי' בעולם, [ויל"ע דאמאי בתרומה בעי שיהי' בעולם], ועיין בחי' **הגרש"ש** ב"ב ס"ל אות ה' שכ' לומר, דלא מהני קדוה"ג בדשלב"ל אלא היכי דהחסרון דאינו בעולם, אבל כשיבוא יהי' ממילא שלו, אבל אם החסרון דאין לו עתה בעלות, בזה גם קדוה"ג לא חלה.

א) מתני' דיבר עלי' לשלטון – **הרא"ש** מביא בשם **תוס'** דהחידוש במתני', דאם דיבר אינה יכולה לומר דלא היתה חפצה לדברים האלו, וכ' דבתוספתא שנינו, דאם דבר עלי' כדרך המדברים מקודשת ואם לא אינה מקודשת, **והטור** הביא דברי הרא"ש בסל"ח, וכ' **הב"י** דמה דהביא הרא"ש התוספתא, בא לחלוק בזה על התוס', דדוקא אם דבר כדרך המדברים מהני, אבל אם אין דרך המדברים יכולה לומר דחפצה בדיבור אחר, **ובח"מ** סק"כ **ובב"ש** סקכ"ז כ' לומר דהרא"ש אינו חולק, ובכה"ג דאין דרך המדברים מקודשת בכל דיבור, **ובט"ז** סקי"א הסכים עם הב"י.

דבר עלי' לשלטון – **הרמב"ם** פ"ה הי"ט כ' דדבר והניח לה השלטון, וכ' **הריטב"א** דדוקא בכה"ג דהועיל הדיבור מקודשת, ועיין **ברש"ש**.

ב) גמ' וכי תימא ה"נ בדיהב לה – **הראשונים** מק' דא"כ אמאי ברישא אינה מקודשת, וכ' די"ל דברישא משום דמלוה ופרוטה דעתה גם אמלוה, משום דהוי מחילה על מלוה קיימת, אבל סיפא דהוי על מלוה העתידה להיות בזה דעתה אפרוטה, **ובחזו"א** העיר, דכיון דמתקדשת אחר שירכיבה, א"כ כבר הוי מלוה קיימת בשעת הקידושין, וכ' לבאר דבאמת מתקדשת מיד, ורק דמתנה דגם ירכיבה, ומשו"ה דעתה רק אפרוטה דומיא דלעיל ח' א' דמקדש במנה ונתן דינר, ובאמת כן מבואר בלשון **הרמב"ן**, שכ' דמעתה היא מקודשת.

גמ' ומאי דוחקי' דר"ל וכו' – **הראשונים** מק', דנימא דכיון דס"ל הכי, משו"ה מוקים למתני' הכא, **והרמב"ן** תי' דמ"מ נח"ל לומר דאתיא מתני' כמ"ד דאין שכירות אלא לבסוף ואין הל' כמתניתין, **והריטב"א** תי', דכיון דלא אשכחן תנא בהדיא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, א"כ אדרבה יש לנו לומר דגם תנא דמתני' ס"ל דאין שכירות אלא לבסוף ויהי' הלכה כן, **ובשעה"מ** פ"ה מאישות הי"ט הק', דהא מצינו לעיל מח' א', תנא דס"ל דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף.

רש"י ד"ה והוא – **בתו"ר** תי' עוד, דקמ"ל דאם דבר מקודשת ואינה יכולה לומר דאינה חפצה בדיבור זה, ועיין **בט"ז** סל"ח סקי"א, דכ' דלפ"ז ניחא גם דיש חידוש בזה דמקודשת, אבל לרש"י החידוש רק לענין הא דאינה מקודשת בשכר עצמו.

ג) **הרשב"א** לעיל מ"ח א' מק' דאמאי למ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אינה מקודשת, הא מבואר לעיל מ"ז א', דאם אומר לאשה התקדשי באלו ונתן לה, אפילו אוכלת כל דבר שנותן לה קודם שנתן הכל מקודשת, דניתן לה בתורת קידושין ולא בתורת מלוה, והוי כמקדש לאחר ל' דמקודשת אפילו נתאכלו המעות, וכ' דהכא כיון דאין כולם בעולם בזמן אחד, לא אמרינן הכי דלא חזו לאצטרופי, **ובאבהא"ז** פ"ה מאישות הט"ז עמד בדבריו, דצ"ב מה בכך דלא חזו לאצטורפי, **והתורי"ד** כאן תי' דמה דאומר בתחילה דהרי את מקודשת במה שאעשה לא מהני, דל"ה דיבור בשעת נתינת הקידושין, ובעי שיאמר לה שוב בסוף כשגומר המלאכה, וא"כ למ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף כבר הוי מלוה, וע"ע **באב"מ** סכ"ח סקמ"א מש"כ לת' ע"פ דברי הר"ן, וע"ע **באבהא"ז** שם מש"כ לבאר, דלמ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אמרי' דזה ששכר הפועל זוכה במלאכה ממילא מיד מדין יד פועל, ומשו"ה מתחייב מיד על כל פעולה, וא"כ א"א לומר שתזכה בתורת קידושין.

בעיקר דברי **התורי"ד** דכ' דבעי שיאמר שוב בגמר המלאכה, הנה **הב"ח** הביאו להלכה בסכ"ח, אמנם **הט"ז** **והח"מ** שם בסקכ"ז **והב"ש** סקל"ט כ' לפקפק על דבריו, **והשעה"מ** פ"ה מאישות ה"כ כ', דיש **ראשונים** דמוכח מדבריהם דלא כהתורי"ד עיי"ש. **והתורי"ד** הק' לפ"ד דאמאי בשכר שהרכבתיך לא מהני, הא אמרי' דלעולם מדבר עמה בסוף, וכ' דרק היכי דשידך בתחילה, יכול בדיבורו בסוף לפרש שמלאכה זו ניתנת לה לקידושין, אבל בלא שידך כבר ניתן בתורת פעולה סתם וא"א לפרש שיועיל לקידושין, **ובאב"מ** ס"ק מ"א כ', דבשכר שהרכבתיך היינו לאחר שכבר גמר וכבר הוי מלוה, אבל בשכר שארכיבך מיירי ע"כ שאומר לה בשעת גמר הפעולה, דאל"כ לא יהני מה שאומר בסוף.

ד) **התורי"ד** לעיל מ"ח א' הק', אמאי לא אמרי' דגם למ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, דמ"מ תתקדש בפעולה האחרונה שיש בה ש"פ, וכ' דאין לומר דגם בזה נחלק השעור פרוטה לשנים, ובסוף חייב רק חצי פרוטה, דכל שאין שעור פרוטה שלם אינו מתחייב, וכ' דגמ' שם דמיירי בעשית כלי, דכל זמן שלא חוזר הכלי אינה מקודשת, ואז הכל הוי מלוה, משא"כ למ"ד דאין שכירות אלא לבסוף, לא חל החיוב עד חזרת הכלי, [וברשב"א שם מבואר לומר לא"ה, אלא דהחיוב חל מיד בגמר המלאכה], וכ"כ **הט"ז** סכ"ח סקכ"ז, וכבר הק' המחנ"א הל' שכירות סי"ד, **והשעה"מ** פ"ה ה"כ **ובאב"מ** שם סקל"ט, דאכתי יק' בסוגיין דהוי פעולה בלא חזרת כלי, דאמאי אינה מקודשת בפרוטה אחרונה, ו**בפרישה** סכ"ח סקל"ו כ' לומר, דמיירי דאין בפעולה האחרונה ש"פ, וכך מבואר בפי' **תר"י הזקן** כאן, **ובדרישה** שם כ', דגם אם יש ש"פ, מ"מ הוי מלוה ופרוטה, ורק בכה"ג דהפרוטה בעין והמלוה לא, אמרי' דדעתה אפרוטה, אבל הכא אינה יודעת לחלק דרק בפעולה האחרונה יכולה להתקדש, ודעתה על הכל, **ובאב"מ** שם הביא דכן מבואר **בתשו' הרשב"א,** דבמלוה ופרוטה, כיון דהפרוטה בעין זה הסיבה דדעתה אפרוטה, **ובט"ז** שם הק', מאדבר לשלטון דהכל הוי פעולה אחת, דאמאי אינה מקודשת, וצ"ב דלפ"ד ג"כ קשה, דהכא לא שייך חזרת כלי, וכך הק' **באב"מ** שם, ואולי ס"ל דגם בזה, כל זמן דאינה שומעת מהשלטון דהניחו לה אינה מקודשת, או דס"ל דדבר לשלטון דיתנו לה איזה דבר, וכל זמן דלא נתנו אינה מקודשת.

במשה"ק **הט"ז** מאדבר לשלטון דאין כאן תחילה וסוף, כן הק' גם **המחנ"א** שם, והביא דברי **הרמב"ם** בפ"ה הי"ט, דכ' דהטעם שאינה מקודשת, משום דההנאה שבאה לה דהניחה השלטון ולא תבעה הוי כמלוה, וכ' דמבואר בדבריו דאין הטעם משום דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא דלא באה הנאה שתהני לקידושין, וכ' דאע"פ דיש לה הנאה, דהיתה נותנת פרוטה לאדם שידבר עלי' לשלטון, מ"מ לא מטיא הנאה ממש, ודימה זה למבריח ארי, אמנם כ' **דבטושו"ע** סל"ח סי"ג מבואר, דגם בזה הטעם משום דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, **והשעה"מ** פ"ה ה"כ הק', דבתוספתא קתני בהדיא דאם דבר בש"פ מקודשת וכמו שמביא הרא"ש, ואולי י"ל דהכונה דדבר על דבר שיהי' לה קבלת ש"פ, ולא רק שיניחו לה, ועוה"ק דא"כ מה מק' הגמ' מה דוחקי' דר"ל, הא ע"כ צריך לאוקמי הכא משום הא דאדבר עליך לשלטון, ואפשר דבזה י"ל דנוקי מתני' שידבר לשלטון, בדבר שיהי' לה תוספת הנאה, דלכאו' לפי המבואר ברמב"ם בזה באמת תהי' מקודשת.

10

**ברש"י** לעיל מ"ח ב' בד"ה אינה לשכירות אלא לבסוף כ', דמקודשת כיון דלשם קידושין הוא מוחלו אצלה, ואין כאן מלוה כשמחזירן לה, ונר' בדבריו דבאמת לא אמרי' דעצם הפעולה, זה מה דניתן לה בתורת קידושין, אלא מה דאינה מתחייבת זהו הדבר המחיל הקידושין, וצ"ב דא"כ הרי זה כמחילת מלוה, **ובפנ"י** שם נר', דזה חשוב כהנאת מחילת מלוה ומשו"ה מהני, **ובחי' הגרש"ש** בענין גדרי קנין כסף עמד על דברי הפנ"י, ובאות ד' שם כ' לבאר דברי רש"י, דקובע בשעת גמר העבודה שאז הוא זמן החיוב, דקידושי האשה הם יהיו התמורה לעבודתו, וזה מהני גם שיחול קידושין עיי"ש בדבריו.

**בשלטי גבורים** מבואר בשם **ריא"ז** דהלכה דאין לשכירות אלא לבסוף, אמנם שאר **ראשונים ופוס'** חולקים ע"ז,

א) גמ' אילמא עד דאמר אין – **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** מבואר, דבכה"ג גם אם מתחילה ישתוק האב או אפילו ימחה, מ"מ באם אח"כ יאמר אין יתקיימו הקידושין, דכל תנאי של קום ועשה לעולם הוא יכול לקיים התנאי, וכ' דלפ"ז מש"כ במתני', דאם לא רצה אינה מקודשת, היינו דכ"ז דאינו אומר אין אינה מקודשת, אבל מ"מ יש לחוש דיאמר אין ויתקיימו הקידושין, ואסורה לשוק משום חשש זה, וכ' דלפ"ז יכלה הגמ' להק' גם מסיפא, דמה יהני מה דנלמד האב למחות, מ"מ יש לחוש שמא יאמר בעתיד אין, אלא דמק' ממציעתא דבהדיא לא מתוקמא בכה"ג, **ובר"ן** כ', דבסיפא י"ל דלא חיישינן דיקלקלה ומשו"ה שריא, אך כ' דמ"מ אין נר' להתירה לכתחילה משום טעם זה, אמנם **הריטב"א** כ', דדוקא בשעת שמיעה בעי שיאמר האב אין, ולא מהני מה שיאמר אח"כ, ומשו"ה קתני דאם לא רצה אינה מקודשת, ומשום דשריא לשוק ולא דאכתי תלוי' ועומדת שמא יאמר אין. **וברמב"ם** פ"ז מאישות ה"א כ', דאם רצה האב מקודשת, ואם לא רצה או ששתק או שמת קודם שישמע הדבר אינה מקודשת, **והר"ן** מק' דאמאי אם לא רצה אינה מקודשת, הא אכתי יש לחוש שמא יתרצה ויאמר אין, **ובבי' הגר"א** סל"ח סקי"ד כ' דהרמב"ם כ' כלישנא דמתני', אמנם לכאו' אף דמתני' יל"פ דאינה מקודשת כ"ז דאינו רוצה, אבל הרמב"ם כלל זה בהדי מת, ובמת אינה מקודשת לגמרי, **ובשלנ"ל ובכס"מ** כ', דדעת הרמב"ם כהריטב"א דבעי שירצהבשעת שמיעה, **ובטור** סל"ח כ' בשם **הרמ"ה** כהרמב"ן והר"ן, **ובשו"ע** ס"ח כ' כלשון הרמב"ם, ובס"י כ' כהרמב"ן והר"ן **ובח"מ** סק"י כ' דדעת השו"ע כהרמב"ן והר"ן, אמנם **בב"ש** סקט"ו מבואר דהשו"ע נקט ב' השי'.

### ס"ג ב'

ב) תוד"ה אלא – במשה"ק שמא הי' מוחה, מבואר בראשונים דמה שהתנה שישתוק, אינו מקפיד שיהי' שתיקה של האב, אלא שלא ימחה בפועל, וכל שמת ולא מחה ממילא נתקיים תנאו, דמה דאמר שירצה והיינו שישתוק, ולא אמר רק שלא ימחה, זהו משום דאם הי' אומר שלא ימחה, א"כ יכל האב לעולם למחות וכשי"ת בסמוך בע"ה, אבל שישתוק היינו דכל ששותק בשעה ששומע מיד נתקיימו הקידושין, ותו לא מצי למחות, **ובר"ן** מבאר דעיקר עניינו של התנאי הוא שוא"ת, ומשו"ה אם מת מקודשת, ומ"מ לא אמרי' דיצטרך לשתוק לעולם, דא"כ לא הי' לו להוציא זה בלשון קו"ע דהיינו שירצה, וכיון דאמר לשון זה מוכח דדעתו, דכל שיהי' זמן שיתקיים שתיקה דהיינו בשעה ששומע, חלים הקידושין.

ת"י ד"ה והא – **בר"ן** מוסיף עוד, דאם הפי' דמלמדין קודם שישמע ה"ל למתני' לפרש זה, **והרא"ש** כ' דמלמדין משמע בכל ענין ואפילו אחר ששמע, **והרשב"א** כ' דא"א שלא יהי' שתיקה בין השמיעה לזמן דמלמדין אותו, ולכאו' כונתו דאף אם אכתי לא שמע, מ"מ פשטות הדבר דאומרים לו דבנו קידש ומלמדין אותו שימחה, וא"כ איכא שתיקה בינתיים, ובשאר ראשונים נר' דמ"מ אפשר ללמדו קודם שיודע לו שבנו קידש.

ג) גמ' אלא אמר לי' ע"מ שלא ימחה – ברש"י מבואר דרישא א"א לאוקמי בהכי, דא"כ גם אם רצה אכתי אינה מקודשת שמא ימחה, ומה שרצה אינו משנה הדין, ומבואר **בראשונים** דאף אם יאמר האב אין, מ"מ אם ימחה אח"כ יתבטלו הקידושין, **והרא"ש** בתחילה גם כ' הכי, אך מוסיף דאת"ל דאחר שאומר אין תו לא מצי למחות, מ"מ ק' דכיון דמפרשים רישא דקתני ע"מ שירצה דהיינו דלא ימחה, א"כ ה"נ מה דקתני רצה האב היינו שלא מיחה, ובכה"ג בודאי אכתי אינה מקודשת דהא אכתי יכול למחות, **והרמב"ן** דחה זה, דבודאי עדיף לדחוק זה ולומר דרצה האב היינו דאמר אין, מלומר דרישא בחד טעמא וסיפא בחד טעמא, אע"כ דגם באמר אין אכתי יכול למחות, **ובטור** כ' כמו האת"ל ברא"ש דבאמר אין תו לא מצי למחות, **והב"י** השיג עליו דגם הרא"ש לא כ' זה אלא באת"ל, ולא דס"ל הכי לדינא, **ובשו"ע** ס"י כ' כהראשונים, **והרמ"א** כ' די"א כהטור, **ובב"ש** סקכ"ה כ' להחמיר כהטור, **ובבי' הגר"א** סק"כ כ' דדעת כה"פ כהשו"ע, ועיין בסמוך.

**הרמב"ם** בפ"ז ה"א כ', דאם אמר ע"מ שלא ימחה, ולא מיחה או שמת הרי זו מקודשת, **והראב"ד** השיג דלא מיחה היינו ששתק, ואם כששתק אמרי' דמקודשת, מאי נפ"מ בין שישתוק לשלא ימחה, וכן הק' **הר"ן** דבלא מיחה אכתי יש לחוש שמא ימחה וכשנ"ת, **ובכס"מ** כ' לומר דשי' הרמב"ם דע"מ שלא ימחה היינו גם בשעת שמיעה, ומ"מ חלוק ע"מ שישתוק מע"מ שלא ימחה, דע"מ שישתוק כל ששתק מיד מקודשת, אבל בע"מ שלא ימחה יכול למחות כ"ז דעסוקין באותו ענין, [ומש"כ עדו לחלק בתוכ"ד כבר תמה עליו החזו"א], ומשו"ה בע"מ שישתוק לא ניחא מה דקתני מלמדין דכבר שתק, אבל בע"מ שלא ימחה כיון דעסוקין באותו ענין, אכתי אפשר ללמדו שימחה.

**הלח"מ** הק' על פי הכס"מ ברמב"ם דא"כ אמאי לא מוקמינן מתני' כולה בע"מ שלא ימחה, ורצה האב דקתני ברישא היינו דלא מיחה כ"ז דעסוקין באותו ענין [ומש"כ לת' ע"פ שי' הרשב"א כבר הק' עליו השעה"מ, דמ"מ אמאי הוצרך ר' יוסף לומר דמיירי במכאן ועד ל' יום עיי"ש], **ובבי' הגר"א** סקי"ד כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל דרצה ודאי משמע שאמר אין ובאמת דגם ע"מ שישתוק אין לפרש הרישא, [דא"כ אי"צ שירצה אלא סגי שישתוק], ומה דאמרה הגמ' על האוקימתא דע"מ שישתוק אימא סיפא, היינו רק דגם סיפא א"א לפרש בענין זה, אבל אה"נ דרישא גם אינו מתפרש באופן זה. **ובשו"ע** ס"ט כ' כלשון הרמב"ם, ובס"י כ' דלעולם יכול למחות, **ובב"ש** סקכ"ה כ' דיש להחמיר דלא מהני מחאה אלא בשעת שמיעה, **והחזו"א** כ' דנר' דיש מקום להקל בזה.

**ברמב"ם** כ' דאם אמר ע"מ שלא ימחה ומת הבן ואח"כ שמע האב, דמלמדין אותו שימחה, **והראב"ד** השיג דה"ה אם שמע ואח"כ מת הבן, **והכס"מ** כ' דלפי המבואר בשי' הרמב"ם דיכול למחות רק כ"ז דעסוקין באותו ענין, ניחא דדוקא שמע אחר שמת הבן, ובאותו זמן מלמדין אותו.

**בטור** מבואר דיש חילוק בין ע"מ שלא ימחה, דאינו יכול למחות אחר שאמר אין, לבין ע"מ שיאמר אין, דיכול לומר גם לאחר שמיחה וכשנ"ת, **והב"ח** כ' בשם **מהרש"ל** דשלא ימחה דהוי שוא"ת, כל שאמר אין כבר הושלם זמן התנאי, אבל שיאמר אין דהוי קו"ע הוי לעולם, **והפרישה** חילק דהרי הבן רוצה שיתקיימו הקידושין, ומשו"ה דעתו דלעולם יהני אין, **והט"ז** סק"י כ' דהרי יכל להתנות שלא ימחה, ואמרי' דמשו"ה אמר שיאמר אין דלעולם יוכל לקיים.

גמ' מציעתא וסיפא בחד טעמא – **רש"י** גרס הכי בגמ', ומבאר דלפ"ז אמרי' דע"מ שירצה היינו שישתוק, וצ"ב דא"כ י"ל דמציעתא גם כהרישא, ואי"צ לומר דהוי כהסיפא, **ובר"ן ובמהרש"א** מבואר דנח"ל להעמיד מת האב ומת הבן בחד גונא, **והרשב"א** גם גרס הכי, וכ' דלפ"ז אמרי' דשירצה אבא היינו שיאמר אין, ומשו"ה דוקא רישא אפשר להעמיד בכה"ג, **ור"ח והרמב"ן** **והריטב"א** גורסים רישא ומציעתא בחד טעמא, ומבארים כרש"י דהיינו ע"מ שישתוק, ומוקמינן מציעתא כרישא.

ד) גמ' ולא מוקמינן בתרי תנאי – **ברשב"א** מבואר דזה ודאי דא"א לומר, דמי שאומר ע"מ שירצה דכונתו ע"מ שלא ימחה וכשי"ת בסמוך בע"ה, ולפ"ז מק' **בשלנ"ל** דא"כ איך מבואר בגמ' לאוקמי כתרי תנאי, הא כיון דרישא מיירי דאמר ע"מ שירצה, א"א לומר דאיכא תנא דס"ל דהפי' ע"מ שלא ימחה, וכ' לבאר דלפ"ז נימא דתנא דסיפא ס"ל דהפי' ע"מ שיאמר אין ותנא דרישא ס"ל דהפי' ע"מ שישתוק, ולפ"ז צ"ל דהא דבסיפא מהני אם מיחה, הוא או משום דתו לא מצי לומר אין, או דעכ"פ לא חיישינן דיאמר אין, ולעיל נתבאר דברשב"א מבואר לא"ה, אלא דיש לחוש דיאמר אין ויתקיים התנאי, וא"כ צ"ב האיך יבאר הרשב"א דברי הגמ'.

גמ' רב יוסף בר אמי אמר וכו' – **ברמב"ן** מבואר דרב יוסף מבאר דע"מ שירצה היינו ע"מ שלא ימחה, וכן מבואר מדברי **הרא"ש**, אמנם **ברשב"א** מבואר דלפ"ד רב יוסף באמת לא אמר ע"מ שירצה, אלא אמר בהדיא ע"מ שלא ימחה, והתנא לא פירש האיך אמר המקדש, רק כ' עיקר ענינו שירצה האב. **והריטב"א** כ' דע"מ שלא ימחה עד ל' יום היינו שישתוק עד ל' יום, וס"ל לרב יוסף דהפי' ע"מ שירצה היינו ע"מ שישתוק, וכשאומר ע"מ שירצה עד ל' יום מתפרש שלא ימחה עד ל' יום, דזהו שישתוק ל' יום.

**ברמב"ם** פ"ז ה"א מבואר להל' דע"מ שירצה היינו שיאמר אין, וכ"ה שי' **הרשב"א,** ושי' **הרמב"ן** דהיינו ע"מ שלא ימחה, ושי' **הרא"ש והריטב"א** דהיינו ע"מ שישתוק, וכ"כ **החזו"א** בשי' **הראב"ד**, **והה"מ** כ' דלא הכריע, **והטור** כ' דהיינו ע"מ שישתוק, והזכיר גם שי' הרמב"ם, **ובשו"ע** סעיף ח'-ט' כ' ג' השי', **ובב"ש** סקי"ט כ' דיש להחמיר ככל השי'.

א)מתני' אני קידשתי' נאמן – **הר"ן** כ' דהא דע"א נאמן ולא אמרי' דהוי דבר שבערוה, דדוקא היכי דמוציא האשה מחזקתה כגון להעיד שמת בעלה, בזה איכא להדין דאין ע"א נאמן, אבל זה שמעמידה בחזקתה אלא שאומר שנתקדשה לו נאמן, **ובבי' הגר"א** סל"ז סקנ"ז מבואר, דמקור דברי הר"ן הם **מהירושלמי** שהביא הרשב"א כאן, דמק' על מ"ד דאמר דנאמן לכנוס, דגבי גט שנינו דמי שמביא גט ואמר בפ"נ ובפ"נ, אינו נאמן לכנוס, ומשני דשם הוחזקה אשת איש, אבל הכא לא הוחזקה אלא דידעינן דנתקדשה בפני שנים, והרי אפשר שיאמרו שלו נתקדשה. **והגרע"א** מק' דהר"ן סותר דברי עצמו, דבגיטין ס"ד א' כ' **הר"ן** דהיכי דיש ספק איזה אשה נתקדשה, ובא ע"א ואומר דאשה זו לא נתקדשה דאינו נאמן, דאין דבר שבערוה פחות משנים, והרי שם גם אינו בא להוציא האשה מחזקתה, אלא לברר מי זו שנתקדשה, ובכ"ז כ' הר"ן דאינו נאמן, **ובביה"ל** ח"ב סל"ז אות ט' כ' דחלוק מהתם, דשם כל זמן שלא נתברר ע"י העד הרי יש לנו ספק שמא נתקדשה אשה זו, ועכשיו ע"י עדותו בא להתיר האשה ולהוציאה מידי הספק שמא נתקדשה, משא"כ הכא הרי גם קודם שבא העד ידעינן דנתקדשה לאחד, ורק דאינו ידוע לנו מי הוא אותו אחד, ועכשיו שמברר שהוא זה שקידש הרי לא נשתנה כלום ממה שהי' קודם, ורק דנתברר דהוא אותו האיש שנתקדשה לו, וכבר מבואר חילוק זה **במהרי"ט** כאן, וכן **בתוי"ט** על המשנה לק' ס"ד ב' כ' כחילוק הביה"ל, דכל דברי הר"ן במתני' הם רק כשיש ספק מי קידש, ולא אם הספק מי נתקדשה, **והגרע"א** על המשניות שם כ' דלפ"ז מבואר דברי הר"ן בגיטין, דכ' דאין ע"א נאמן לומר דזו לא נתקדשה, וכן הביא דברי התיו"ט בגליון על השו"ע בסל"ז סק"ו, ויל"ע דבכמה מקומות הק' דהר"ן סותר עצמו ולא תי'.

**הנתה"מ** בתשובה להגרע"א [ונדפסה בחי' הגרע"א], כ' לישב הסתירה בדברי הר"ן, דהכא באמת לא מהני נאמנות של ע"א לומר דהוא זה שקדשה ואע"ג דלא אתחזק איסור, דדין דבר שבערוה הוי כמו ממון ע"א לא נאמן, ונאמנותו הכא הוא רק משום חזקה של סברא, דאין אדם חוטא ולא לו כמבואר בגמ', או משום דמרתת ולא ישקר, וחזקה זו מהניא גם בדיני ממון, היכי דאינו בא להוציא מחזקה, ומיהו החזקה דאין אדם חוטא ולא לו, לא הויא אלא היכי דעושה מעשה, כמו הכא דמוציאה בגט ועי"ז מתירה לעלמא, אבל בדיבור לבד לא אמרי' חזקה זו, ומשו"ה בההיא דיטין דאינו עושה מעשה, אלא רק אומר דלא זו שנתקדשה אינו נאמן, אמנם **הגרע"א** כ' לו, דאין נראה כן בלשון הר"ן כאן דרק משום צירוף חזקה הוא דנאמן, ובאמת **בפנ"י** גם כ' לומר כדברי הנתה"מ, דהכא נאמן רק משום חזקה, אך דחה זה מדברי הר"ן, והביא עוד דברי הר"ן, שכ' כאן, דע"א דעלמא דמעיד על אחד אחר שקדשה, נאמן לכנוס אפילו בהיא אומרת נתקדשתי, והרי שם אינו עושה מעשה ובכ"ז נאמן, וכבר תמה על הנתה"מ מדברי הר"ן האלו, **באבי עזרי** פ"ז מגירושין ה"ח.

**הרשב"א** מביא **ירושלמי** דאם האב אומר דקדשתי אחת מבנותי ואיני יודע למי, דאין אחד נאמן לומר דהוא קידש פלונית, **ובמהרי"ט** מבואר די"ל הטעם בזה, דלברר מי נתקדשה אינו נאמן, וכשנ"ת לעיל דזה חשוב להוציא הבת ממה שהחזקנו שהיא בספק, **ובביה"ל** ח"ב סל"ז אות ט' כ', **דברמב"ן** בגיטין ס"ד א' מבואר דס"ל דגם בזה נאמן ע"א לברר, **ובמהרי"ט** מבואר עוד טעם דבזה אינו מרתת, דגם אם יבוא אחר ויאמר דהוא קידש מ"מ אפשר שקידש אחרת ולא זה שאמר עלי' שהוא קידשה, **ובביה"ל** שם מבואר דנפ"מ בזה, דלטעם השני רק אינו נאמן לכנוס אבל נאמן ליתן גט, **והגרע"א** הביא דין זה בסק"ח.

ב) **הפנ"י** מק' אמאי ע"א נאמן הא הוי נגד רוב, וכיון דנגד חזקה שי' תוס' ועוד ראשונים דאין ע"א נאמן, א"כ כ"ש נגד חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף, ובתחילה כ' לומר כשנ"ת דברי הנתה"מ, דהכא לא משום דין ע"א לבד הוא דנאמן, ודחה זה כשנ"ת, וכ' לומר דבאמת חזקה דלא הורעה עדיפא מרוב, דברוב לעולם יש רעותא דהא יש מיעוט דלא כהרוב, והא דע"א אינו נאמן נגד חזקה הוא דוקא היכי דליכא רעותא בחזקה, וע"א אינו יוצר רעותא בחזקה דהוי רק דין נאמנות, והא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא דוקא משום דכל היכי דאיכא רובא, ממילא יש רעותא בחזקה מכח מציאות הרוב דנוגד לחזקה, ובחי' **הגרע"א** כ', דהכא לא חשיב נגד רוב, דהא הוא מכלל כל האנשים שיש לומר שמא להם נתקדשה, ואין כאן רוב ומיעוט אלא כל אחד ואחד הוא מתוך הכלל שלאחד מהם נתקדשה, **ובש"ש** שמעתא ו' פרק ז' כ', דהא דאזלינן בתר הרוב הוא רק היכי דיש תערובת לפנינו, והנדון על איזה דבר האם הוא מהרוב או מהמיעוט, אבל על מה דידוע עליו דהוא מהמיעוט, אי"ז חשוב דהוא נגד הרוב, דהוא אינו נדון כלל בין הרוב והמיעוט וא"כ לפ"ד העד דהוא מהמיעוט, נמצא דאינו בכלל תערובת וספק, וא"כ אינו מעיד כלל נגד הרוב, ועיין **בק"ש** ח"ב בהערות על הש"ש אות כ"ח דהעיר בזה, דכיון דלפנינו הוי תערובת וספק, א"כ גם אם העד אומר שאינו בכלל התערובת, מ"מ הוא בא לבטל דין הרוב, דלפנינו הרי זה תערובת ורק ע"י העדות שלו ידעינן דאינו מהרוב עיי"ש, **ובשע"י** שער ו' פ"ב כ' לומר, דהא דאין ע"א נאמן נגד חזקה אי"ז משום דחזקה עדיפא מע"א, אלא דזהו דין בעדות של ע"א דאינו נאמן לענין לשנות הדבר מחזקתו, [וכמו דמצינו גבי ממון דאפילו בספק אין ע"א נאמן, דאין נאמנות ע"א בממון], וה"נ לשנות הדבר מחזקתו אין נאמנות של ע"א, וא"כ אי"ז ענין לנגד רוב, דשם שפיר יהי' ע"א נאמן דנאמן לברר, גם היכי דהרוב אומר איפכא.

ג) גמ' אין אדם חוטא ולא לו – **בראשונים** מבואר דאפילו אי נימא דמתחילה העיד כדי לכנוס, מ"מ עכשיו לא הי' מגרש אם אינו אומר אמת דאין אדם חוטא ולא לו, **ובשלנ"ל** נראה דבאמת אם מתחילה בא לכנוס אינו נאמן אף ליתן גט, **ובמקנה** מבואר משום די"ל דיתן גט כדי להחזיק דבריו, והעיר דלפ"ד הראשונים נמצא דבאם ימות לא תותר לשוק, דאין לנו הוכחה דהוא נאמן דהא אכתי לא נתן גט, וכ' לומר דמודיעים לו בתחילה דאינו נאמן לכנוס, ומשו"ה יש לנו לומר דבא ליתן גט ולא לכנוס ושפיר נאמן.

גמ' ואין נאמן לכנוס – **הרמב"ם** פ"ט מאישות הי"ד כ', דמה דאינו נאמן לכנוס הוא גם לאחר שגירשה, דאל"כ אכתי יש לחוש דמשו"ה יאמר שקדשה, **וברשב"א** כ' לחלוק ע"ז דכיון דהוי רק חשש, והרי גם אחר שיגרשנה י"ל דלא תתרצה להתקדש לו, א"כ אין לנו לחוש דמעיד ומגרשה משו"ז, **והר"ן** כ' כהרמב"ם, וכן מבואר **בח"מ** סל"ז סקמ"א**.**

גמ' תיובתא דרב – **הראשונים** מק' דנימא דהשני נאמן לכנוס, משום דכיון דהאחר נתן גט, א"כ הרי אותו אחר נאמן לומר דהוא קידש דאין אדם חוטא ולא לו, ותי' דכיון דהכא לא תותר בלא גט משניהם, א"כ אין הוכחה ממה דהאחר נתן גט, די"ל דיודע דעי"ז לא תותר אלא בצרוף גט מהשני, וא"כ אינו חוטא וחיישינן דמשקר, **ובריטב"א ובפנ"י** מבואר דממתני' מוכח סברא זו, דאל"כ אמאי לא סגי שאחד יתן גט, דיהי' מוכח מזה דהוא זה שאומר אמת, דגבי דידי' מוכח דאין אדם חוטא ולא לו, **ובמקנה** העיר בזה, דלפמשנ"ת דמן התורה נאמן גם לכנוס, ומה דאמר רב דשמא יצרו תקפו הוא רק חשש דרבנן, א"כ מה בכך דגבי זה שגירש יש הוכחה דאין אדם חוטא ולא לו, מ"מ כיון דמה"ת גם השני נאמן והוי ע"א בהכחשה, א"כ איך תותר בלא שיתן גם הוא גט.

תוד"ה כיון – **הגרע"א** מעיר דמה בכך דחד משקר, מ"מ השני עומד בחזקה דלא ישקר, ועוה"ק דנימא דהראשון משקר, דכשבא אכתי לא הי' השני ואין אצלו סברת מירתת, משא"כ השני הוא מרתת ואצלו יש חזקה, ומ"מ אין להכריע מכח זה דהשני אומר אמת, דמ"מ הרי הוי ע"א בהכחשה וכשנ"ת לעיל בשם המקנה סברא זו, ולכאו' בזה י"ל דמ"מ אכתי יק' היכי דבאו תרוייהו יחד, ועוה"ק דכמו"כ יכלו להק' לס"ד דלרב אסי ניחא, דיק' דהא איכא חד דחציף, **ובמקנה** העיר עוד, דלפ"ד רש"י ותוס' דאמרי' דזה שגירש ירא ומשו"ה גירש, א"כ באם ימות הא' לא יוכל השני לכנוס, וכ' לומר דכ' זה רק לאלומי מילתא, אבל באמת גם בלא זה אמרי' דמ"מ אחד בחזקת דלא ישקר.

גמ' א' נותן גט וא' כונס – **ברשב"א ובר"ן** מבואר דבעי לקדשה שוב, די"ל דהיתה מקודשת לזה שגירש, וכ"כ **הרמ"א** בסכ"ב, **ובב"ש** סקמ"ז העיר בזה, דלפי המבואר ברש"י ותוס' דאמרי' דזה שגירש ירא לכונסה ונותן גט, א"כ איכא הוכחה דזה שכונס הוא קידשה, וא"כ לא בעי לקדשה שוב, **ובמקנה** כ' די"ל דס"ל דלא כרש"י ותוס', וכשנ"ת דאין הכרח לומר כדבריהם, ועו"כ דגם לרש"י ותוס', מ"מ מה"ת הוי ע"א בהכחשה והוי ספק, ולא מהני סברת מירתת להכריע מה"ת דזה שכונס אומר אמת והשני משקר וכשנ"ת.

**בב"ש** סקמ"ט כ', דגם באומרת נתקדשתי, אם יש שנים יכול א' לגרש וא' לכנוס, וכמו דלרב באומר האב קדשתי בתי עדיף היכי דאיכא תרי מהיכי דאיכא אחד משום דמרתת, **ובמקנה** כ' די"ל דבבת לא מרתת אפילו בתרי, דמ"מ סבור דתחפה עליו, [וכ' דמשו"ה נקטה מתני' לרב האי גונא דקדשתי בתי ולא נתקדשתי, דסיפא הוי דוקא בקדשתי בתי, ועיין בפנ"י מש"כ בזה], אך כ' דמרש"י ד"ה נאמן נראה דדוקא אחר שתנשא לו תחפה עליו, **ובשלנ"ל** מבואר דמרתת לא כש"כ רש"י דירא דהאב יכיר, אלא דחושש דהשני יביא עדים או דע"י ההכחשה יצא קול ויבואו העדים שנתקדשה בפניהם, ולפ"ז בודאי הדין כהב"ש ואין לחלק בין האב לבת.

ד) **הרמב"ם** פ"ט מאישות הי"א כ', דאם האב אמר דקדשתי בתי ואיני יודע למי, ואח"כ אומר דנזכרתי דלפלוני קדשתי' נאמן, וכ"כ **הריטב"א** וכן מבואר **בטושו"ע** סל"ז ס"כ, **ובהה"מ** כ' דהא דנאמן האב הוא משום דלא גרע מאחר דנאמן, [ועו"כ משום הפה שאסר, ועיין בלח"מ מש"כ בזה דהוי לאחר כדי דיבור], **ובח"מ** סקל"ח מבואר דמיירי ע"כ דאיכא שנים וכ"א אומר דלו נתקדשה, דנאמן האב לומר למי נתקדשה, דאי לא"ה אי"צ לנאמנות האב, דסגי בנאמנות האיש שאומר שנתקדשה לו. והנה באומרת נתקדשתי דנאמן ליתן גט ולא לכנוס מבואר **בר"ן**, דאם ע"א אחר אומר דנתקדשה לפלוני נאמן גם לכנוס, דאינו חוטא ולא לו, וכ"כ **הרמ"א** בסכ"ד, וכ' **הח"מ** בסקמ"ב, דאפשר דהיכי דאיכא שנים דכ"א אומר דלו נתקדשה, אינו נאמן ע"א אחר לומר למי נתקדשה, דאין ע"א המסייע נאמן בדבר שבערוה, **ובב"ש** סק"נ כ' דיותר מסתבר דנאמן, דאין כאן דין דבר שבערוה דהוי רק לברר וכשנ"ת, **ובמקנה** שם בקו"א העיר דכיון דזה שאומר שנתקדשה לו נאמן בתורת ע"א, א"כ הרי הדין דבכ"מ דנאמן אפילו קרוב, באם איכא תרי נגד חד דאזלינן בתר הרוב, והכי הרי הוי תרי נגד חד, ועכ"פ לפ"ד הח"מ דאינו נאמן, נמצא דנאמנות האב עדיפא מנאמנות ע"א דעלמא, דבאב כ' הח"מ דנאמן אפילו היכי דאיכא שנים, וזה דלא כמבואר בהה"מ דהאב נאמן דלא גרע מאחר, ועיין במקנה שהאריך בזה.

ה) גמ' כנסה ובא אחר – **ברשב"א ובר"ן** מבואר דסגי בזה דהתירוה לינשא, וכן מבואר **בשו"ע** סכ"ג בשםי"א.

בגמ' שם – בחי' **הגרע"א** מבואר בתו"ד, דזהו משום הדין דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, **והחזו"א** מק' מכאן על שי' **הריטב"א** ביבמות פ"ח ב', דבאיסורין לא אמרי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, דא"כ אמאי הכא בכנסה לא כל הימנו לאוסרה, וכ' דצ"ל דע"א לברר בדבר שבערוה שאני, אך לא כ' טעם בזה.

**ברשב"א ובר"ן** מבואר דהיכי דכנסה קודם שהתירוה לינשא דתצא, כיון דכנסה שלא ברצון חכמים, וכ' דלא דמי למה דמבואר בכתו' כ"ב ב' דשנים אומרים מת ושנים אומרים לא מת דלא תנשא, ואעפ"כ אם נשאת לא תצא, דשאני התם דאיכא תרי דמת ומותרת, אבל הכא הוי רק אחד, **והגרע"א** מק' דכיון דליכא תרי, יש לו להוציאה מעיקר הדין ולא רק משום דכנס שלא ברצון חכמים, והנה ברשב"א בכתו' שם מבואר, דבכל ספק מהני ברי לומר דזה מותר, [עיין בזה בקונה"ס כלל ב' אות ה'], וא"כ ה"נ צריך להועיל ברי מעיקר הדין, אלא דאכתי ילה"ק דהאשה היא שמא, **והמהרי"ט והגרע"א** הק' כן על הרשב"א, דמה דבתו"ת לא תצא מיירי דהיא ברי כמבואר בגמ', וא"כ הכא דהיא שמא משו"ה תצא מעיקר הדין, **ובחזו"א** כ' דמיירו בגונא דגם היא ברי ואעפ"כ תצא, אמנם ברשב"א נראה דמיירי דהיא שמא דכ' דהיא נמי ספק. ועיין **בח"מ** סקל"ט, דאף אם השני יתן גט, מ"מ יצטרך להוציאה דנאסרה עליו מדין סוטה דאסורה לבועל.

ו) רב אסי אמר סוקלין – **בפנ"י וברע"א** מבואר, דזה דוקא אם קודם העיד דקדשה ואח"כ זינתה, וכ' דכן מבואר ברש"י, והפנ"י כ' דאל"כ ליכא התראה, דהא לא ידענו שהיא מקודשת, והגרע"א הק' לפ"ז על תוד"ה לקטלא, דנר' מדבריהם דלרב אסי ניחא אמאי סוקלין בפרשה דמוש"ר, והרי שם האב העיד אחר דזינתה, וא"כ גם לרב אסי יקשה, אמנם **המקנה** כ' לומר, דגם אם מעיד אחר שזינתה נאמן, ומשה"ק הפנ"י דליכא התראה, כ' די"ל דרק במעיד בב"ד נאמן האב, וא"כ משכ"ל דקודם אמר חוץ לב"ד דקדשה, ועפ"ז התרו בהם בשעת הזנות ואח"כ מעיד בב"ד.

**הפנ"י** מק' לשי' **הרמב"ם** בפט"ז מסנהדרין ה"ו, דאם ע"א מעיד על איסור, דכיון דהוחזק ע"פ דאסור, מעתה מהני עדותו גם למלקות, דא"כ אמאי הכא באב לא אמרי' דכיון דהוחזק על פיו דהיא מקודשת ואסורה דיהני גם למלקות, וכ' לומר דרק בע"א דהדין דנאמן לברר, מהני עדותו לכל דבר, אבל הכא דהוי חידוש התורה י"ל דאינו נאמן אלא לאיסור, [ועיין בדברי יחזקאל סכ"א אות ד' ובחזו"א דמבואר עד"ז], **ובחוות דעת** סקכ"ז סק"א כ' לומר, דאפילו ע"א דנאמן נגד חזקה מ"מ לא ילקו עפ"ז, **ובמקנה** כ' לומר דבאמת הכא מיירי לענין למפרע וכשנ"ת, אבל מכאן ולהבא יהי' נאמן גם לסקילה, אמנם לשון **הרמב"ם** בפ"א מאסו"ב הכ"ג נר' בהדיא דגם מכאן ולהבא אין סוקלין, **ובש"ש** שמעתא ו' פי"ב כ' לישב, לפ"מ שהאריך שם דגם להרמב"ם בעי שיוחזק ל' יום באיסור, [או שינהגו בו באיסור בדרך חיוב כגון נזיר שמגדל פרע], דכל שלא הוחזק יכול לחזור בו ע"י אמתלא, וא"כ אכתי ל"ה איסור ברור, וא"כ הכא מיירי שלא הוחזק ל' יום, ובהוחזק ל' יום אה"נ דיסקלו ג"כ, [וכש"כ הרמב"ם בפ"א מאסו"ב הכ"ג דאינה נהרגת עד שיהיו עדים או תוחזק, וזה לא קאי רק על אשה שאומרת נתקדשתי, אלא גם על תחילת ההלכה דהאב אמר דקדשה עיי"ש], וכ' לומר דרב אסי דאמר סוקלין, ס"ל דמיד דהעיד האב אין יכול לחזור בו אפילו ע"י אמתלא כמו עדות בב"ד, ומשו"ה מיד הוחזקה באיסור אף לסקול ע"י, **ובתורי"ד** כאן מבואר כהש"ש, אמנם **האחרונים** כ' דברמב"ם לא נראה כהש"ש, דלא כ' דבעי ל' יום, [והש"ש כ' דסמך עצמו על מקומות אחרים דכ' דבעי ל' יום], **והגרע"א** במהדו"ק ס"ס ק"ז כ' לומר, דגם להרמב"ם אינו נאמן אלא למלקות ולא למיתה, [עיין ק"ש כתו' אות נ"ח מש"כ בשם הגר"ל רובין לחלק בין עונש מלקות לעונש מיתה, דמלקות הוא על האיסור, משא"כ מיתה הוא על עצם המציאות של העבירה], **ובבית אפרים** חאה"ע סמ"ט כ"כ בשם **מהרי"ק, ובחי' רמ"ש** כ' לומר דע"א באמת נאמן לכל העולם, אבל אב אינו נאמן אלא לגבי בתו ואינו נאמן כלפי אחרים, ומה דאסור לאחרים לבוא עלי' הוא רק מדין דאין מאכילין לאדם דבר האסור לו, וכמו"כ באומרת נתקדשתי אינה נאמנת אלא לעצמה, ומשו"ה לא מהני לסקילה, **ובאחיעזר** ח"א ס"ו אות ו' כ' לומר דדברי הרמב"ם הם רק בעד כשר, ועיין בדבר"י שם שדחה זה.

ז) ת"י ד"ה ולא – **המהרש"א** כ' לת', דר"ח דאמר דאינו נאמן למכות ועונשים היינו אף לאיסור שבא ע"י נשואין, דלרב אסי דנאמן גם לסקול ה"נ בזה צריך להיות נאמן, אמנם אכתי צ"ב דהא לא מצינו דהימני' רחמנא גם לענין השנים, **ובתו"ר** מבואר כהמהרש"א, וכ' דמשמע לגמ' דרחמנא הימני' בכל ענין של נשואין, גם לומר דהיא בת ג' וחייבין על קידושי', **וברמב"ן** מבואר דבכלל נאמנותו של אב גם לומר דקידשה ע"י ביאה ולומר שהיא בת ג', וקידושי' קידושין ע"י ביאה, וא"כ יהי' נאמן בזה גם לעונשים, **ובשעה"מ** פ"א מאסו"ב הכ"ג כ' לומר דגם הת"י מודו לזה, רק דק"ל דמנין לומר דר"ח דאמר דאין נאמן לעונשים, מיירי גם על איסור שע"י נשואין.

**וברמב"ן** כ' עוד דהוי לטעמי' דיש לחלק בנאמנות בין האיסור לעונש, **ובתורי"ד** הק' דר"ח מיירי גם על בנו ובזה ליכא לנאמנות האב, ונר' דהבין בקו' דהגמ' מייתי דהוי לטעמי', משום דגם בשנים נאמן האב מהדין דנאמן לומר קדשתי בתי, ותי' דמייתי ראי' דמצינו דנאמן לקרבן ולא לשאר עונשים וזה ע"ד שכ' הרמב"ן, **ובפנ"י** כ' לבאר, דטעמי' דרב אסי דנאמן לסקול משום דהוחזק ע"פ האב, וכש"כ הרמב"ם לענין ע"א דמהני עדותו גם למלקות וכשנ"ת, ובזה ר"ח חולק, וא"כ ה"נ לענין שנים לרב אסי יהי' נאמן גם לעונשים, כיון דהוחזק האיסור על פיו, ושפיר הוי ר"ח לטעמי', ובמקנה העיר דא"כ אמאי לא פליגי רב אסי ור"ח בכל איסורים, **ובדבר"י** סכ"א אות ח' **ובשע"י** שער ו' פי"ג כ' לבאר, לפ"ד הריא"ז לק' ע"ח ב' דכ' דהאב נאמן מדין יכיר, דס"ל להגמ' להשוות נאמנות האב בבתו על קידושי', ונאמנותו מדין יכיר, ואי על בתו נאמן גם לסקול ה"ה בנאמנות של יכיר.

גמ' אבל לא למכות – **במחנ"א** הל' עדות ס"י הק' לשי' הרמב"ם דמהני עדות ע"א דילקו ע"פ וכשנ"ת, דאמאי הכא לא מהני, [**ובשע"י** שם תמה על הפנ"יוהגרע"א דלא הק' אלא מהא דאינו נאמן לסקול], וכ' לומר דהכא מיירי דהבן מכחישו, וכ"כ **בבית אפרים** שם, **ובדבר"י** שם אות ז' תמה, דא"כ אמאי לקרבן ונדרים נאמן האב, וגם העיר דלא מהני הכחשת הבן דלדבריו הוא קטן, ולפ"ד **הש"ש** לעיל גם הכא ניחא [וכן מבואר **בתורי"ד** דאם יוחזק ל' יום יהני גם לעונשים], וכן לפ"ד **האחיעזר** ניחא, **ובדבר"י ובשע"י** שם כ' ע"פ דברי הריא"ז דהוי מדין יכיר, דא"כ הוי חידוש התורה וי"ל דאינו נאמן אלא לאיסור, וכשנ"ת לעיל גבי נאמנות האב על בתו, ועו,כ דכיון דהאב אינו נאמן מתחילה לכל דבר, דהרי לענין דבר שבערוה אינו נאמן,א"כ מתחילה לא נתקבלה עדותו לכל דבר, וגם לענין האיסורים שנאמן הוי רק לאפרושי מאיסורא ולא לעונשים, והנה לפמש"כ תוס' דמיירי דמעיד לשעבר לק"מ, **ובמהרי"ט** מבואר באמת דלגבי להבא יהי' נאמן גם לעונשים, וגם לפי התי' הראשון בתוס' מיירי על מה שכבר עבר רק דמעיד בסמוך לזמן שעבר, אמנם סתימת **הרמב"ם** בפ"ב מאישות הכ"ג נראה דגם על להבא אינו נאמן לעונשים.

ח) תוד"ה בני – **הפנ"י** מק' דבסוגי' בנדה מ"ו נראה דמעיקר הדין מסכינן על חזקה דרבא דבן י"ג הביא שערות, ורק חיישינן לחומרא, וא"כ הכא לענין עונשים יהי' סגי בשנים לבד, דאין להחמיר ולפוטרו משו"ז מעונש, וכ' לבאר, דמבואר שם דאם עכשיו אין סמנים, בזה מה דחיישינן שמא נשרו אינו מעיקר הדין, וא"כ משו"ה מק' תוס' דאם איכא סמנים ובכ"ז אינו נאמן, א"כ האיך חולצין היום, ואם ליכא אמאי סגי בשנים,אמנם בעיקר הדבר דכ' דמעיקר הדין סגי בשנים, עיין **בש"ש** שמעתא ה' פי"א, שמביא שי' חלוקות בזה.

בא"ד – **ברשב"א** מבואר דגם היכי דאיכא רבוי שערות אכתי בעי לעדות האב, וכן מבואר בריטב"א ומבואר דאפילו קרוב או אשה נאמנים בכה"ג, ובשו"ע סקס"ט סי"א מבואר כתי' זה, וכן דסומכים על גדול בקומה עם ב' שערות, ומבואר כש"כ בריטב"א דגם קרוב או אשה נאמנים בכה"ג.

בא"ד – בפי' ר"י מבואר **ברא"ש** דמ"מ בעי לעדות האב, ורק דאם יש סמנים נאמן האב לכל דבר, אמנם ממשה"ק תוס' דמה צריכים לנאמנותו של אב נראה דאי"צ כלום, וכן נקט **המהרי"ט** בתחילת דבריו, וכ"נ בחי' **הגרע"א ובבית מאיר** סקנ"ה סי"ד, אמנם בסו"ד כ' המהרי"ט דגם לשי' תוס' לא סגי בסמנים לבד, אך כ' דגם עבד ושפחה יהיו נאמנים ואי"צ דוקא אב, וע"ז הק' דאמאי צריך לנאמנותו של אביו.

## ס"ד א'

י) תוד"ה נאמן – **בתו"ר** חילק דברי התוס' לשני תי', הא' דבקל יש להאמינו כיון דנעשה גדול מאיליו, ועוד תי' דחשוב כמו בידו מה שיש לו לתת לב על שנים של בניו, כי יודע שסומכים עליו להודיע שניו, ודמי קצת להא דאמרי' לק' ע"ד א' ג' נאמנים על הבכור חיה ואביו ואמו, **ובתו"ר** לק' ע"ד א' כ' בהא דחיה ואמו נאמנים, דילפי' לה מהא דאב נאמן מדין יכיר, דהתורה נתנה נאמנות למי שרגיל לידע, **ובחזו"א** כ' בדברי התוס' גם עד"ז, דנאמנות דבידו הוא משום שעליו השמירה והידיעה להודיע לאחרים את טיבו לגבי דברים הנוגעים לדיני התורה, וה"נ גבי אב עליו מוטל דקדוק הידיעה, אמנם לפ"ז יל"ע במש"כ דכיון דסופו ליגדל, דמה שייכות יש לזה לתי' התוס', ואפשר דמשו"ה יש לו לדקדק בזה, אך אכתי צ"ב, דהא בתחילה כ' תוס' דאין לחלק בין אב לשאר בנ"א, **ובחוות דעת** סקכ"ז סק"א כ' לבאר, דבידו מהני משום דעי"ז חשוב דיכולה החזקה להשתנות ולא חשוב עדות נגד חזקה, וה"נ כיון דסופו ליגדל לא חשיבא חזקה, וכעי"ז מבו' **בקוה"ע** סס"ז אות ו', וע"ע **בש"ש** שמעתא ו' פי"ט.

**בפנ"י וברע"א** מבואר דכונת תוס' דרק מדרבנן האמינו לאב, ולפ"ז הק' דאיך נאמן לקרבן, **ובמקנה** הק' עוד דנראה דדוקא לעונשים אינו נאמן, אבל למה דנאמן הוי אף מה"ת דומיא דאם הי' נאמן לעונשים, וכ' לומר דמן התורה נאמן, וכ"כ **הש"ש** שם **והחזו"א**.

**בתוס' ובתו"ר** מבואר דדוקא האב נאמן, [**בריטב"א** מבואר דגם האם נאמנת], אמנם **ברשב"א ובתורי"ד** מבואר דגם אחר נאמן, **ובפנ"י** מבואר דאזלו לשי' לק' ס"ה ב', דשי' תוס' שם דע"א אינו נאמן נגד אתחזק, ושי' הרשב"א ותורי"ד שם דגם נגד אתחזק נאמן, **ובפנ"י** כ' לומר דהכא לא יחשב נגד אתחזק כיון דבודאי משתנה בכל שעה, וא"כ גם אחר יהי' נאמן, **ובש"ג** בשם **ריא"ז** לק' ע"ח ב' מבואר דדוקא אב ונאמן מדין יכיר, והנה **ברמב"ם** פ"ב מאישות הכ"ג גם נראה דדוקא האב נאמן, **ובדבר"י** **ובשע"י** שם כ' לבאר דס"ל כהריא"ז, ובלא דין יכיר לא הי' נאמן כלל דעל גדלות בעי עדות עיי"ש.

גמ' נאמן לנדרים וכו' – **הריטב"א** כ' דאע"ג דהוי דין ממון, מ"מ משום חומר גבוה נאמן, דמסתמא ידע איניש בשנות, אמנם **בש"ג** בשם **ריא"ז** כ' דמעיקר הדין נאמן משום יכיר, והביא שם **דבסה"ת** כ' דאינו נאמן לחליצה, וכ' דלפ"ד דהוי מדין יכיר א"כ גם לענין חליצה נאמן, ועיין **בחזו"א** דאין להקל כהריא"ז.

א) מתני' קדשתי' וגרשתי' נאמן – **בריטב"א** **ובר"ן** מבואר דדוקא אם אומר כן בתוכ"ד נאמן, ומבואר **בב"ש** סל"ז סקנ"א דתוכ"ד יש לו מיגו, אבל אחר כדי דיבור הוי מיגו למפרע ואינו נאמן. והנה באשה שאומרת אשת איש הייתי ונתגרשתי, מבואר **בהה"מ** פי"ב מגירושין ה"א **ובטושו"ע** סקנ"ב ס"ו, ב' שיטות האם נאמנת גם לאחר כדי דיבור, **ובדרכי משה** שם סק"ה הביא דברי הר"ן הכא דבעי תוכ"ד, אמנם בחי' **הגרע"א** מבואר די"ל דדוקא באב, דעל מה דאומר דקדשה נאמן מה"ת ועל גירושין לא כמבואר בר"ן, בזה הוא דבעי תוכ"ד, אבל באשה דנאמנותה לומר נקדשתי הוא רק משום שויא אנפשי', בזה י"ל דנאמנת לומר נתגרשתי גם לאחר כדי דיבור. **ובב"י** סל"ז מביא **תשו' הרשב"א** דאב שאמר קדשתי בתי לפלוני, ואח"כ אמר דקדשה לאחר ומה דאמר בתחילה דקדשה לפלוני זה הי' בפני פסולים דנאמן, וכ' הב"י דמוכח מזה דגם אחר כדי דיבור נאמן לבטל דבריו הראשונים, וגם יהי' נאמן לומר גרשתי', אמנם **בשו"ע** שם סכ"ה כ' דבעי תוכ"ד, ובסכ"ז כ' דברי הרשב"א, **וברמ"א** שם כ' דנ"ל דנאמן לומר דהי' בפני פסולים רק בתוכ"ד, אמנם השו"ע סתם בזה, **והב"ח** כ' לומר דלומר דהם פסולים עדיף, כיון דזה גם עדות על מה שהאמינתו תורה, דהוי עדות על הקידושי בתו, **ובב"ש** סקכ"א תמה על דברי הב"ח דאין לחלק בזה, **ובט"ז** סקכ"ב כ' דנאמן לומר פסולים מדין אמתלא, **והמקנה** בקו"א העיר דל"ה אמתלא הנכרת, ובעלמא מבואר דבעי אמתלא הנכרת.

ב) רש"י ד"ה רישא – מבואר בלשון **רש"י** דבידו מהני משום מה לו לשקר, וכן מבואר **בש"ש** שמעתא ו' פ"א, דבידו בדבר שבערוה מהני רק מדין מיגו, דכמו"כ בממון נאמן מטעם מיגו, אמנם **בנתה"מ** סל"ו סק"י כ' דכל מה דהוי בידו יש לו נאמנות, ואף בממון נאמן על מה דהוי בידו, [ועיי"ש שכ' דמה"ט נאמן האב לנדרים אף דהוי ממון, דמבואר בתוס' דיש לו נאמנות של בידו, ועיין משנ"ת בזה לעיל], וכן **בחזו"א** כאן כ' דכל מה דהוי בידו, מסור בידו לדעת ומשו"ה נאמן, ולכאו' זה דלא כש"כ רש"י דנאמן משום מה לו לשקר.

גמ' שם – **ברשב"א** כ' דאע"ג דאין בידו לגרשה, מ"מ הרי כשהיא מקודשת אסורה לכולי עלמא, וכשתותר ע"י גרושין תהא אסורה עכ"פ לכהונה, וכ' דאע"ג דאפשר שימות מ"מ כולי האי לא חיישינן לבטל נאמנות האב, ועיין בהג' ראמ"ה.

ג) גמ' והרי בידו להשיאה לממזר – **ברמב"ן** במתני' מבואר, דמה דכ' את בתי נתתי, כל נתינות במשמע ובכולהו גברי משמע, **ובפנ"י** כ' לומר, דכיון דכ' בפרשת מוש"ר ולו תהי' לאשה ודרשינן באשה הראוי', הרי דגם משכ"ל דאינה ראוי', וא"כ ממילא שמעינן דיכול למסור גם למי שאינה ראוי', וע"ע במקנה.

בגמ' שם – בחי' **מהר"י בירב** כ', דלא אמרי' דבידו למוסרה לזנות, משום דעבר בלאו דלא תחלל את בתך להזנותה, הלכך לאו בידו הוא, ומה דמק' הגמ' דבידו להשיאה לממזר, הוא משום שהאב אינו עובר בזה, דלא הוזהרו כשרות לינשא לפסולים, ומש"כ רש"י בעבירה היינו שהממזר עובר, **ובשעה"מ** פי"ח מאסו"ב הכ"ד תמה, דבחיי"ל של קהל גם נשים הוזהרו, **ובאב"מ** ס"ז סק"ג כ' לבאר, דמ"מ על האב ליכא איסור לקדש בתו, וכ' לבאר שם דבאמת אין כונת הגמ' דתפסל ע"י שהממזר יבוא עלי', דזה עבירה ואין ביד האב למוסרה לזה, אלא דהנשואין עצמם פוסלים אותה מדרבנן כמבואר ביבמות נ"ו, וכיון דמיירי על שבוי' דפסולה מדרבנן, מק' הגמ' דבידו לפוסלה ע"י נשואי ממזר, ועיי"ש מש"כ עוד.

ד) **הראשונים** מק' אמאי לא נאמן האב לומר דנשבית, במיגו דיאמר דקידשתי' בביאה לפלוני ממזר, דאת בתי נתתי משמע כל נתינות וכולהו גברי, ותי' **הרמב"ן** דלפסול לכהונה בנשואי איסור לא משמע לי', וכ"כ **הרשב"א והר"ן** בשם **הירושלמי**, דאינו נאמן לומר הבעלתי' לא' מכל הפסולים, **ובחזו"א** מבאר דרק לענין הפסול אינו נאמן אבל לענין הקידושין נאמן, ואמרינן דנתקדשה לממזר ע"י אבי', אבל לא מקבלים דהוי ע"י ביאה, ועוד מבואר **ברמב"ן** וכן תי' **הריטב"א**, דלא אמרי' מיגו בעדות, דכיון דנאמנות האב הוא בגדר עדות, אין לנו להאמינו על דבר אחד במיגו שיכול להעיד על דבר אחר, **והפנ"י** כ' דבתוס' לעיל מ"ג ב' מבואר דרק בתרי ל"א מיגו, אבל בע"א שפיר י"ל מיגו, [וכן **בתוס'** בב"ב ל"א ב' מבואר דשייך נאמנות של עדות ע"י מיגו, **והרמב"ן** שם כ' כמו הכא דאין אומרים מיגו בעדים], **ובמהרי"ט** כ' לת' עוד דלא נח"ל לומר דעשה איסור.

**הר"ן** מק' דיהי' נאמן במיגו דקדשתי' וגרשתי', ותי' דרוצה לפוסלה גם מתרומה והוי מיגו לחצי טענה, **והמהרי"ט** מעיר בזה דכיון דיכול לומר תרוייהו, א"כ אמאי לא יהי' נאמן עכ"פ לגבי לפוסלה לכהונה, והר"ן מק', דמ"מ בבת ישראל דאין נפ"מ לתרומה יהי' נאמן, ותי' דמ"מ פסול שבוי' פוגמה יותר, דהרי בת כהן נפסלת בתרומה, ומבואר גמהרי"ט דמשו"ה גם לבת ישראל חשוב פגם יותר, ועוד תי' **הר"ן** דהא דנאמן על קידושין הוא חידוש, ואין לנו אלא חידושו, **ובק"ש** ח"ב ס"ג אות ד' כ' לבאר זה לפמש"כ שם לומר דמיגו הוא כח טענה, דבחידוש לא ניתן לו הכח לטענה אחרת, **ובמהרי"ט ובפנ"י**ועוד **אחרונים** תי' עוד, דלא נח"ל לומר קידשתי' ולא לפרש למי, דיאמרו לו דיאמר בפני מי קדשה ונראה כמשקר, עיי"ש.

ה) **הש"ש** שמעתא ו' פט"ו, הק' על **הרמב"ם** פט"ז מסנהדרין ה"ו דכ' דנאמן ע"א לומר דאשה זו זונה, דא"כ אמאי אין האב נאמן לומר על בתו דנשבתה מדין ע"א, וכ' דאין לומר דהבת מכחשת ובכה"ג אין ע"א נאמן, דבת ג' וד' אין בהכחשתה ממשא, **ובשעה"מ** על הרמב"ם שם כ' לת' הכי דהיא מכחישתו, אך כ' דסתימת הרמב"ם לא נראה דדוקא בכה"ג, **ובחזו"א** כ' ד"ל דנפ"מ כשאחר מכחישו, וכאן דנים על נאמנות מדין אב וזה ליכא בכל ענין, ורק דמצד ע"א צ"ל דנפ"מ כשיש אחר שמכחישו, **ובשע"י** שר ו' פ"ג כ', דכל דברי הרמב"ם הם רק באשה שלא הוחזקה בפנינו בכשרות.

**הגרע"א** מק' על שי' **המרדכי** שהביא המהרש"א לק' ס"ה ב', דע"א דהוי בידו, מ"מ אינו נאמן אם הבעלים מכחישו, דא"כ מה מק' הגמ' דהאב יהי' נאמן לומר דנשבתה משום בידו, הא הבת מכחישתו, וגבי קידושין ניחא דנאמן דאינה יכולה להכחיש דעכ"פ יכול לומר דקדשה שלא בפני', ולפ"ד **הש"ש** ניחא, דכ' דאין בהכחשת בת ג' או ד' ממשא.

**במל"מ** פ"ט מאישות הט"ו הביא תשו' **מהרשד"ם**, דאב שאמר שקדש בתו ועדים מכחישים אותו דנאמן לאוסרה, דשוי' אנפשה של בתו חתיכה דאיסורא, **והגרע"א** תמה דהדין של אב הוא דנאמן על בתו, ועדים עדיפי מהאב, **ובדבר"י** סכ"א אות ו' כ' לבאר, דהמהרשד"ם ס"ל דרב דאמר דאין סוקלין ע"י האב, הוא משום דס"ל דגדר נאמנות האב דהוא בעלים על בתו, ונאמן כמו דאדם נאמן על עצמו לשוי' אנפשי' חתיכה דאיסורא.

בעיקר דין נאמנות האב עיין בחי' **הגרע"א** שנסתפק אם אב רשע נאמן ג"כ.

א) מתני' יש לי אחים אינו נאמן- בגמ' מבואר דמתני' מיירי בלא מוחזק באחים ולא בבנים, ומבואר דבכה"ג היא בחזקת היתר לשוק, **וברשב"ם** בב"ב קלד' ב' מבואר הטעם דאיכא ספק ספיקא, שמא אין לו אחים וגם אם יש לו מ"מ שמא יש לו גם בנים, ולפ"ז באם יהי' מוחזק דאין לו בנים, ואיכא רק ספק אם יש לו אחים צריכה להיות אסורה, אמנם **ברשב"א** כאן מבואר דגם בכה"ג שריא, דכל דלא מוחזק לנו שיש לו אחים מותרת, [ומ"מ בספק אם יש לו בנים אינה מותרת, דאדרבה כל זמן דלא ידוע דיש בנים היא בחזקת יבמה, עיין בחזו"א אות ד'], וכן מבואר **בריטב"א** בע"ב, דבכל ספק יש להתיר, משום דאשה היא בחזקת היתר לשוק לכשימות בעלה עד שתאסר בזיקת יבם לפנינו, והנה בשו"ת **מהרי"ט** ח"א ספ"ב כ', דבספק אחים יש לאסור משום דמיד שנשאת עמדה בחזקת איסור אשת איש, וכשיש ספק במיתת הבעל אם מתרת או לא, אמרי' דמחזיקין מאיסור לאיסור ואסורה, **ובש"ש** שמעתא ה' האריך לומר דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, ומ"מ כ' שם בפ"ה, דבכה"ג דיש ספק אם יש לו אח אסורה, דנהי דאין לו חזקת איסור מכח איסור אשת איש, מ"מ חזקת היתר גם אין לה, דמיד שנשאת ויש ספק האם נשואין אלו מזקיקים אותה ליבום, יצאה מחזקתה הראשונה דהיתה מותרת לשוק, כיון דעכשיו נאסרת ודאי ופקע חזקת היתר דידה, וחזקה דתהי' מותרת אחר שימות בעלה ליכא, כיון דבזה גופא יש לנו ספק עכשיו, וזה כשי' הרשב"ם דמה דשריא זהו רק משום דאיכא ספק ספיקא, אמנם **הבית אפרים** בחאה"ע סנ"ט הביא דברי הרשב"א דמבואר בדבריו דבספק שריא, וביאר דגם שנשאת לא יצאה מחזקתה הראשונה דהיא מותרת לשוק, וכשיש ספק אם נזקקת ליבום ע"י נשואין אלו, אמרי' דלענין זה היא בחזקתה הראשונה ואין הנשואין אוסרים אותה אלא בחיי בעלה, **ובחזו"א** אות ד' כ' די"ל עוד, דמוקמינן אביו בחזקה דלא הוליד עוד בן, וכ' דמהרא"ש וכן משאר פוסקים מוכח כהרשב"א עיי"ש.

מתני' שם- בהא דאינו נאמן מדין ע"א באיסורים, הנה **בב"י** סקנ"ז הביא **תשו' הרא"ש** בכלל נב' אות ה', דהוי נגד אתחזק דהיא בחזקת היתר לפנינו, [**ובב"ש** שם סק"ז כ' לדון דל"ח נגד חזקה, **ובחזו"א** אות ט' השיג על דבריו, דכיון דבלא עדותו היא מותרת א"כ ממילא דהיא בחזקת היתר] וכן בבי' **הגר"א** סקט"ז כ' משום דהוי נגד אתחזק, **ובנו"ב** חאה"ע קמא סנ"ד גם כ', דכל הטעם הוא משום דהוי נגד אתחזק, והביא שם דברי **המרדכי** ביבמות דכ' דיבמה הוי דבשב"ע משום דאין קו' תופסין ביבמה לשוק, ומשו"ה ע"א לא נאמן מעיקר הדין, והנו"ב חו' ע"ז, דגם אם אין קידושין תופסים מ"מ לא נעשית סוטה ואין הולד ממזר עיי"ש, **ובקה"י** ביבמות העיר, דגם לפ"ד המרדכי מ"מ ל"ה אלא ספק, דהא להלכה חיישינן דקידושין תופסים, **והגרע"א** בשו"ת קמא סקכ"ה הביא דברי **הריטב"א ונ"י** ביבמות, דחליצה בעי עדים לקיומי משום דהוי דבר שבערוה, **ובקה"י** שם כ' דבהכרח צריך לומר כן, לשי' הראשונים דבאיסורים נאמן ע"א גם נגד אתחזק, דא"כ ע"כ מה דביבמה אין ע"א נאמן מעיקר הדין הוא משום דחשבינן לה דבשב"ע, ועיי"ש שהאריך עוד בזה.

ב) גמ' אמר אביי וכו' יש לי בנים נאמן – **ברש"י** **ובר"ן** מבואר דהנפ"מ בזה, באם יבוא אח"כ אח ויאמר דהוא אחיו, ועיין בסמוך בבי' שי', וכן מבואר **ברא"ש** דיש נפ"מ בזה, וכ' דאפילו יבואר עדים דהוא אחיו, מ"מ כבר נאמן במה דאמר דיש לו בנים, **והרמב"ן** במלחמות **והרשב"א** כ' דבאמת אי"צ לנאמנותו, ועיקר קתני משום סיפא דאין לי אחים אינו נאמן, [ולשי' **תוס'** בע"ב בתי' הראשון דרישא מיירי גם בהוחזק באחים, א"כ הרי מיד צריך לנאמנותו, והראשונים מבארים הרישא גם בלא מוחזק באחים], **והריטב"א** בתחילה כ' כהרמב"ןוהרשב"א, ובסו"ד כ' כהרש"י והרא"ש, **ובמהרש"א** הק' אמאי יהי' נאמן גם לאחר שיבואו עדים, הא עכשיו נמצא דהוי נגד הוחזק באחים, וכ' דלפ"ד תוס' בתי' הראשון, דבאמת גם בהוחזק באחים נאמן א"כ לק"מ, אבל לפי תי' השני דאינו נאמן יק', אמנם **בריטב"א** מבואר, דכיון דבשעה שאמר אינו מוציאה מחזקתה, משו"ה נאמן הגם שאח"כ באו עדים, וכן צ"ל במש"כ **הטור** סקנ"ו דאם יש עדים דיש לו אחים אינו נאמן לומר דיש לי בנים ובכ"ז אם אמר יש לי בנים ואח"כ באו עדים נאמן **והב"ש** הביא דין זה בסק"י עיי"ש, ומבואר דכיון דאמר קודם שבאו העדים וכבר קבלנו דבריו כבר נאמן לעולם, ועיין בחזו"א אות ה'.

רש"י ד"ה דלא- במש"כ רש"י דאם יבוא אח לאחר מכאן ואמר אחוא במיתנא אנא דלאו כל כמיני', מבואר דאם לא הי' אומר יש לי בנים הי' נאמן לאוסרה, **והמהרש"א** מק' דכיון דבעל עצמו אינו נאמן אמאי אחר שיבוא יהי' נאמן יותר, **ובטושו"ע** סקנ"ז ס"ו מבואר באמת דאם יבוא אחד ויאמר שהוא אחיו ואפילו יהי' עוד עד שמסייעו לא יהי' נאמן, **והב"ח** **והב"ש** שם בסק"ז הביאו שי' רש"י, **ובפנ"י** כ' לבאר בשי' רש"י, דאחר עדיף מבעל משום דגבי בעל י"ל דלצעורא מכוין, ועו"כ דגבי אחר עביד לגלויי, **ובבית מאיר** סקנ"ז ס"ו כ', די"ל דרש"י לאו דוקא נקט אי אתא אח ואמר, וכונתו דיביא עדים וכש"כ הרא"ש, ועו"כ די"ל דנאמן רק לענין לחוש ושניתן לו זמן לברר דבריו, או אם מביא סמנים ואומדנא לדבריו.

**והמהרש"א** מק' עוד במש"כ רש"י דלאו כל כמיני', דנראה דס"ל דאינו נאמן בדבריו, והרי כיון דנאמן דיש לו בנים, א"כ גם אם נאמין לדבריו דהוא אח מ"מ מותרת לשוק, **ובפנ"י** נר' דמבאר, דכיון דאינו נאמן מעיקר הדין אלא דיותר יש לחוש לדבריו וכשנ"ת, א"כ בכה"ג דאמר הבעל דיש לו בנים, בזה לא חיישינן לדברי זה שאומר שהוא אחיו, אבל אה"נ באם יבואו עדים דהוא אחיו, לא יהני מה דאמר יש לי בנים, דהוברר דהוי נגד חזקת איסור דצריכה להתייבם, **והרש"ש** כ' דמש"כ רש"י לאו כל כמיני' אין כונתו דאינו נאמן, אלא דאינו אוסרה ע"י דבריו, ומשום דמ"מ אמרינן דיש לו בנים.

##### ס"ד ב'

גמ' דמוחזק לן באחי – **ברשב"ם** בב"ב קל"ד ב' כ' שם דהיינו חזקה בעלמא בלא עדים, והנה הכא בהכרח צ"ל הכי דגם מיירי דאומר אין לי אחים, אבל שם מיירי רק על אומר יש לי בנים, וא"כ י"ל דגם באיכא עדים דיש לו אחים יהי' נאמן, ובאמת כך מבואר **ברשב"א** הכא דגם אם יש עדים נאמן, **ובטור** סקנ"ו כ' כרשב"ם דאם איכא עדים אינו נאמן לומר יש לי בנים, **והב"י** כ' **דברמב"ם** נראה דבכל גונא נאמן, **ובשו"ע** ס"ו כ' דין בזה בשם י"א, **ובב"ש** סקי"א כ' דלא מצינו חולק בזה, וכ' דאין ראי' דהרמב"ם חולק, אמנם **הבית מאיר** שם הביא דברי הרשב"א, וכ' דיש להקל במקום עיגון, וגם **בחזו"א** תמה דמאי נפ"מ אם יש עדים, הא מ"מ כיון דיש ספק על הבנים לא הוי יותר מחזקה.

ג) גמ' מצי אמר פטרנא לך בגיטא- **רש"י** מבאר דיתן לה גט סמוך למיתתו, **ובת"י** מק' דאין זה סיבה דנאמינו בשעת קידושין שהרי עכשיו דעתו לקיימה, ויל"ב קו', **דבריטב"א** כ' כפי' רש"י, וכ' דאמנם דמה לי לשקר יש כאן, ומשום דלא הי' צריך לומר דיש לי בנים אלא יכל לומר לה דיתן לה גט סמוך למיתה, מ"מ דידו לא הוי כיון דאין רוצה לגרשה עכשיו, [וכ' דסמוך למיתה דהוי גם בידו, י"ל דמודה ר"נ דנאמן להתיר ולא לאסור], וי"ל דקו' תוס' דס"ל דבעי שיהי' בידו, וזה ל"ה בידו כיון דאינו רוצה לגרשה עכשיו, וכ' תוס' דיכול לכתוב עכשיו גט לגרשה כל זמן שירצה, ומבואר **במקנה** דכונתם דיתן לה עכשיו הגט שיחול סמוך למיתה, וכן מבואר **ברשב"א ובר"ן** בפי' אחד, [וכ' דיתן דיחול מעכשיו ושעה אחת סמוך למיתה, **והגרע"א** הק' על הלשון מעכשיו, דהרי אין רוצה שיחול מעכשיו כלל, ועוה"ק דרבי ס"ל דאין ברירה], ועו"כ דיכול לומר לעדים דיכתבו גט סמוך למתתו, ונר' דזה עדיף ממש"כ רש"י, דהאשה תסמוך יותר על זה דכבר אומר לעדים דיכתבו גט.

גמ' מה לי לשקר כי עדים- **בראשונים** מבואר דאע"ג דבכמה מקומות, מבעי בגמ' אי מה לי לשקר עדיף מחזקה, מ"מ הכא עדיף מעלמא, דהוי בידו לעשות ולא רק לטעון טענה אחרת, **והריטב"א** כ' דהכא עדיף דאין אדם חוטא ולא לו, ונר' דהיינו דיכול להתירה ע"פ דין באמת ומה לו לשקר, ועו"כ דכיון דעביד לגלויי אמרי' דאומר אמת, ועו"כ דאשה בסתמא בחזקת היתר עד שתאסר ומשו"ה עדיף המיגו, **ובתוס'** בב"ב ה' ב' כ' על הגמ' שם, אי אמרי' פרוע נגד חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו, דלא דמי כלל לסוגי' דהכא, דנאמן לומר יש לי בנים היכי דמוחזק דיש לו אחים, **והמהר"מ** שם מבאר, דבזה שאומר יש לי בנים אינו סותר החזקה, דאה"נ דיש לו אחים, ויל"ע דבסוגי' מבואר דגם נאמן לומר יש לי אחים במוחזק דאין לו אחים, ובכה"ג הוא סותר לחזקה.

ד) גמ' ורב נתן סבר וכו'- בבי' שי' ר"נ כ' רש"י, דמה לי לשקר מהני רק לאורעי חזקה, וכל כמה דלא הדר בי' נאמן דאין אדם חוטא ולא לו, ואילו יש לו אחים הי' חוזר בו, וכ' **הפנ"י** דבאמת בעי לתרוייהו, דמה לי לשקר לבד לא מהני, וכן אין אדם חוטא לבד לא מהני, דזה לא מהני להוציאה מחזקת יבום, [**ובמהרש"א** בתוד"ה רבי כ', דנראה דסגי בסברת אין אדם חוטא ולא לו לבד, ורק בשעת קידושין בעי לטעמא דבידו משום דיש לו סיבה לשקר, ולפ"ז הק' על תי' התוס', ולכאו' בב"ב קלד' ב' מבואר בהדיא דהא דנאמן לומר זה בני הוא משום דבידו לגרשה, ושם לא מיירי על שעת קידושין, אמנם י"ל דשם שאומר זה בני י"ל דרוצה גם להחזיקו לבנו], ובחי' **רמ"ש** כ' לומר, דבאמת היכי דימות פתאם ולא יהי' ראי' מדלא חזר בו, באמת לא תהי' שריא לשוק לר"נ, אמנם **ברמב"ן ובריטב"א** מבואר בשי' רש"י, דבזה לבד דמרע לחזקה ע"י מיגו דבידו, כבר שריא לעלמא, ומבואר בריטב"א משום דמעמידים אותה בחזקת היתר לשוק שיש לה מעיקרא, ועיין במשנ"ת לעיל באות א' מה הדין בספק בשעת קידושין, האם שריא לשוק או לא, **וברשב"א** כ' דכיון דאמר קודם קידשין ואכתי אינה בחזקה ליבום, לכו"ע עדיף המיגו, ויל"פ בדבריו גם משום דמספק יש להעמידה בחזקת היתר. אמנם **בבעה"מ** נראה דר"נ מודה דכל זמן דלא חזר בו, דעדיף מיגו מהחזקה, ורק דלא מהני המיגו לבטל החזקה כמי שאינה כלל, ואמרי' דכל שחוזר בו נעורה החזקה הראשונה ואסורה, **ובשלנ"ל** כ' בשם **הראב"ד** דמבאר כמו הבעה"מ, דכ"ז דאינו חוזר בו עדיף מיגו מחזקה.

**ובמלחמות** כ' לבאר, דמה דאמר ר"נ דאף נאמן לאסור, אין כונתו דבאמת הי' נאמן בתחילה להתיר, ועכשיו נאמן לאסור, אלא דכונתו דדין האשה כמו דנאמן גם על מה דאמר לאסור, ובאמת ס"ל דאינו נאמן כלל, וגם במה דאמר מתחילה, ומה דאמר דנאמן אף לאסור ולא אמר דאינו נאמן כלל, הוא אגב לישנא דרבי דאמר נאמן להתיר ולא לאסור.

הרמב"ן **במלחמות והרשב"א** כ', דלרבי דנאמן בדיבורו הראשון, אינו נאמן במה שחוזר בו בשעת מיתתו, דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, והנה במלחמות כ' דלר"נ אינו נאמן אף בדיבורו הראשון וכשנ"ת, ומהאי טעמא אין חסרון דאין חוזר ומגיד, אמנם לשי' הראשונים דבדיבור הראשון נאמן גם לר"נ, א"כ יק' דהא אין חוזר ומגיד, ובחי' **רמ"ש** כ' דלשי' רש"י לק"מ, דהרי כ' דמה דנאמן הוא רק משום דאם לא הי' אומר אמת בתחילה הי' חוזר בו, וא"כ עכשיו שחוזר בו ממילא נמצא דאין נאמנות לדיבור הראשון, אמנם לשי' הראשונים שנאמן בדיבור הראשון מצ"ע וכשנ"ת אכתי יק', **ובש"ש** שמעתא ו' פי"ד מבואר דעת הר"ן, דעד שנאמן חוץ לב"ד כ"ז דלא נתקבל עדותו בב"ד ונפסק הדבר בב"ד על פיו, הדין דהוא חוזר ומגיד, ולפ"ז ניחא הכא דלא מיירי דהעיד בב"ד, אמנם בשי' הרשב"א אכתי יל"ע, דהא כ' דלרבי אמרי' דאין חוזר ומגיד, וא"כ אמאי לר"נ חוזר ומגיד, וצ"ל דכיון דאינו נאמן לגמרי הדין דחוזר ומגיד וצריך ביאור בזה.

ה) תוד"ה רבי- בתי' השני הק' **הגרע"א**, מהגמ' בב"ב קלה' א' דנאמן לומר גרשתי אשתי בשעת מיתתו משום דבידו לגרשה, **ובחזו"א** כ' לומר דגם לפ"ד תוס' זה תלוי לפי מצבו בשעת מיתתו, ותוס' מיירי דהוא במצב די"ל דאין לו כח לגרש, ובגמ' בב"ב י"ל דמיירי שרואים שאכתי יש לו כח, ועיין בחי' **רמ"ש** דכ' לומר, דכל תי' התוס' הוא רק לר"נ דלא אלים לי' המה לי לשקר, אבל לרבי בכל ענין נאמן, והכא בעי לאוקמי מתני' גם כר"נ, ולפ"ז ל"ק קו' הגרע"א דשם הוי כרבי, וע"ע בזכר יצחק ססי"ב מש"כ לת'.

**במלחמות** מבואר, דלר"נ אינו נאמן במה שאמר בתחילה גם בלא שחוזר בו וכשנ"ת, ולפ"ז מיושב בפשיטות קו' התוס', **והרשב"א** תי', דלר"נ דנאמן בדבריו הראשונים, הוא דוקא קודם קידושין דאז אכתי לא הוי בחזקת זקוקה ליבום, ונאמן בדבריו לאורועי החזקה דיש לו אחים וממילא שריא, אבל במתני' דמיירי בשעת מיתה דכבר הוחזקה ליבום ולאיסור לשוק, א"כ אינו נאמן ע"י מיגו להתירה ולבטל החזקת איסור דידה.

ו) **בטור** סקנ"ו מביא שי' **הרמ"ה**, דאם אמר בתחילה יש לי בנים דנאמן ובשעת מיתה חזר בו דחולצת, **ובב"י** כ' לבאר משום דמספ"ל אי הלכה כרבי או כר"נ, וכ"כ **הגר"א** בסכ"ו, אמנם בשם **רי"ו** כ' הב"י דס"ל דהלכה כר"נ, ור"נ דאמר דאף נאמן לאסור היינו דהוי ספק ומשו"ה חולצת, **ובשו"ע** ס"ו כ' דין זה בשם יש מי שאומר.

**הר"ן** הק' דאי קיי"ל כרבי דמיגו עדיף מחזקה, אמאי מבואר בב"ב קל"ה א' דחיישינן לקלא וכשי"ת בסמוך, **והלח"מ** בפ"ג מיבום ה"ב העיר דזה ק' גם אי נימא דקיי"ל כר"נ, דמ"מ כל זמן דאינו חוזר בו מודה ר"נ דהוא נאמן, ועיי"ש מש"כ לת', **ובשעה"מ** שם הק' על דבריו וכ' באופ"א עיי"ש.

ז) **בבעה"מ** מבואר דהלכה כרבי, וגם היכי דמוחזק דיש לו אחים ואומר דאין לו נאמן לגמרי, וכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב קלה' א', **והר"ן** כ' דכך מסתבר, [והביא בסו"ד שי' החולקים], אמנם **ברמב"ם** פ"ג מיבום ה"ג כ' דאם הוחזק דיש לו אחים ואמר דאין לו אחים אינו נאמן, וכן הוא דעת הרבה **ראשונים**, וכ' דכ"ה דעת **הרי"ף** דלא הביא הסוגי' הכא, ומבואר **בראשונים** דלהלכה אמרי' דרבי ור"נ פליגי בכה"ג דמוחזק דיש לו אחים, אם נאמן לומר יש לי בנים, או בכה"ג דמוחזק דאין לו בנים אם נאמן לומר אין לי אחים, [ולעיל נתבאר אם יש צורך בעדותו בכה"ג], אבל אם מוחזק דיש לו אחים אינו נאמן לומר דאין לו אחים, דזה סותר ממש לחזקה, ורק לומר יש לי בנים נאמן דאי"ז סותר לעצם החזקה דיש לו אחים.

**ובמלחמות** כ' דאם רק יאמר אין לי אחים יהי' נאמן, די"ל דהי' לו ומתו ואי"ז סותר לחזקה עצמה, ורק באומר דלא הי' לו מעולם אינו נאמן, אמנם **ברמב"ם** ובשאר **ראשונים** מבואר דגם בזה אינו נאמן, ובאם יאמר שהי' לו אחים ומתו, לא נתבאר בראשונים אי מודו להרמב"ן, **ובחזו"א** כ' **דמהרשב"א** מוכח דגם בזה ס"ל דאינו נאמן, מדהביא ראי' דלהלכה אינו נאמן במיגו נגד חזקה, מהא דמבואר בב"ב קלה' א' דאינו נאמן לומר גרשתי אשתי במיגו, והרי גרשתי דמי להי' לי אחים ומתו, **והראשונים** הוכיחו דלהלכה אינו נאמן נגד חזקה, מהא דמבואר בב"ב קלה' א' דאם אמר אין לי אחים ויש קול דיש לי אחים חיישינן לקול, והרי חזקה עדיפא מקול, **והר"ן** דחה דבקול אפשר למיקם עלה דמילתא והצריכו לברר הקול, אבל בחזקה אין לאסור.

**בטור** סקנ"ז הביא שי' הבעה"מ דנאמן לומר אין לי אחים נגד חזקה, וכ' דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש ס"ל דאינו נאמן, וכ"כ **השו"ע** בס"ז דאינונאמן, **ובב"ש** סק"ט הביא שי' הרמב"ן דנאמן משום די"ל דהיו לו אחים ומתו, ורק לומר דלא הי' לו אחים מעולם אינו נאמן, **ובחזו"א** אות ג' כ' להקל באומר בהדיא שהי' לו אחים ומתו.

**בראב"ד** פ"ג מיבום ה"ה מבואר, דאם מוחזק דאין לו בנים אינו נאמן לומר דיש לי בנים, דזה גם נגד חזקה דאין לו בנים, **ובהה"מ** שם כ' דאפשר דנאמן, דדוקא באח י"ל דאינו יודע דיש לו אח, אבל בבנים דאומר דיש לו, בזה הרי יודע בודאי ונאמן, **ובב"ח** הביא דכן מבואר **בסמ"ג** דנאמן, **ובב"ש** סקנ"ו סק"י הביא ב' השי' בזה, **ובחזו"א** אות ז' כ', **דבראשונים** דמבואר הטעם גבי אחים דאינו נאמן משום דהוי נגד החזקה שיש לו ולא דשמא אינו יודע, לא משמע כהה"מ, אלא כל דהוי נגד חזקה עצמה אינו נאמן, וה"נ לומר דיש לי בנים לא יהי' נאמן בהוחזק שאין לו.

א) מתני' המקדש את בתו סתם – **רש"י** מבאר דאמר בתי מקודשת לך, ולעיל נ"א ב' פירש דאמר אחת מבנותיך, **ובפנ"י** כ' לומר, דלעיל דמייתי הגמ' להק' על רבא דס"ל קידושין שאין מסורין לביאה ל"ה קידושין, מפרש דאמר אחת מבנותיך, אבל באמר בתי סתם י"ל דגם לרבא הוי קידושין, די"ל דדעתו לבת מסוימת, והכא מפרש רש"י לפי המסקנא דאצטריך להא דאין הבוגרת בכלל, וא"כ י"ל דמיירי באומר בתי סתם עיי"ש, ויל"ע דרש"י בד"ה אין כ', דאין ספק על בוגרת משום דאינה ברשות האב לקדשה, וזה ע"כ כהס"ד דלא מיירי דשויתי' שליח, ומוכח דרש"י קאי להס"ד, ועיין בחי' **הגרע"א** לעיל נ"א ב' שעמד בזה, ומש"כ שם.

גמ' הא קטנות בכלל – **בטור** סל"ז כ' בשם **השאילתות**, דמ"מ נאמן האב לומר דנתכוין לאחת הגם דבשעת קידושין לא פירש למי, **וברשב"א** לעיל נ"א ב' הביא **דהיראים** חו' ע"ז, דכיון דלא פירש אינו יכול לפרש אח"כ, ועיין בחי' הגרע"א שם שהאריך בבי' שיטתו, **והב"י** הק' דא"כ גם המקדש יהי' נאמן לומר דנתכוין לאחת מהם וזה לא שמענו, ויל"ע אם כונתו דע"כ דאינו נאמן, או דלא מהני מה דמפרש אח"כ דהוי כדברים שבלב, **ובדרכי משה** אות י"ג **ובט"ז** סקט"ז כ', דהשאילתות מיירי בגונא דהבעל תלה הקידושין בדעת האב למי שירצה, **והב"ח והדרי'** בסק"ל כ', דבסתם גם אמרי' הכי דהבעל מתכוין לתלות בדעת האב, **ובב"ח** כ' לומר דהאב יהי' נאמן גם לומר דנתכוין לבוגרת, בכה"ג דשויתי' שליח.

גמ' דשויתי' שליח – **רש"י** לעיל נ"א ב' כ' דשויתי' שליח לקדשה לכל הבא, וכ' **הר"ן** שם דנראה דאם אמר לו לקדשה לפלוני, בזה חיישינן דבאמת נתכוין גם לה כשקידש סתם, וכ"כ **הטור** סל"ז בשם **הרמ"ה** וכן מבו' **בשו"ע** סט"ו, **ובב"ש**  סקל"ט כ' דאפשר דחיישינן גם במקום שלא אמרה דכסף קידושי' יהי' שלו, והא דהוי ספק, מבואר **בב"ש** דמצד א' י"ל דכיון דהוי רמאות כמבואר בריש הפרק, משו"ה מתכוין לבוגרת, ומצד א' י"ל דלא שביק אינש כמבואר בגמ', והנה **בח"מ** סקל"ז **ובב"ש** סקמ"ב מבואר, דהיכי דאומר דמקדש בתו הגדולה, בזה הדין דהבוגרת מקודשת ודאי, דלא מחית אינש נפשי' לספיקא כמבואר בסמוך, אמנם **באב"מ** סקי"ט כ', דהכא כיון דהספק אינו מצ"ע למי נתכוין, אלא מה עדיף לי', דלא לעשות רמאות, או מצוה דרמי עלי', א"כ בזה אין לנו להכריע מצד זה דלא מחית נפשי' לספיקא, דלהצד דנח"ל למעבד מצוה דרמיא עלי', הרי אינו כולל בדבריו כלל הבוגרת.

גמ' מצוה דרמיא עלי' – **הרש"ש** כ' לומר, דכיון דמבואר לעיל מ"א א' דאסור לקדש בתו קטנה, א"כ רק הנערות בכלל הספק, והעיר דא"כ איך משכ"ל כמה בנות בכת אחת עיי"ש מש"כ, **והריטב"א** לעיל נ"א ב' כ', דאפשר בקטנה שיש לה דעת ומתרצית או בנערה, ומבואר כהרש"ש דבבתו דאסור לו לקדשה אינה בכלל הספק, אמנם בחי' **הגרע"א** שם גם הק' הכי, ומ"מ כ' דסתימת הפוסקים מבואר דכל קטנה שהיא, הויא גם בכלל הספק.

**בטושו"ע** סל"ז סי"ז מבואר דהבנות בב' הכתות היו ברשותו לקדשן, ומבואר **בב"י** דהיינו דאינם בוגרות, דהנהו לא הוו בכלל הספק, **ובב"ש** סקמ"ב העיר בזה, **דהטור** מביא דברי **הרא"ש** לעיל נ"ב א', דאם אומר בתך הגדולה מקודשת דכונתו לגדולה ממש אפילו היא בוגרת, ואמאי הכא כ' דאין כונתו לה, וכ' דהתם מיירי בכת אחת וא"כ אמצעית אינה קרוי' גדולה משום הכת השני', ורק דלא מחית נפשי' לספיקא, וא"כ כיון דיש לנו לומר דעביד מצוה דרמיא עלי', ממילא הבוגרת ל"ה בכלל הספק, והוכיח זה מלשון **הטור,** דכ' גבי הא דאמר בתך הגדולה דכונתו לבוגרת, דכיון דאין שם אלא כת אחת משו"ה אמרי' הכי, ומבואר דבב' כתות לא אמרי' הכי וכשנ"ת, אמנם **בפרישה** סקכ"ה **ובבית מאיר** כ' די"ל דהתם דהמקדש אמר בתך הגדולה, בו י"ל דמחית נפשי' לספיקא, וא"כ בב' כתות י"ל דלא נתכוין דוקא לגדולה שבגדולות, וכן מבואר **בב"ח** עיי"ש.

גמ' לא מחית איניש לספיקא – **המקנה** מביא קו' המפרשים דלרבא דמוקמי' בהוכרו ולבסוף נתערבו, מה שייך בזה דלא מחית לספיקא, **ובט"ז** סקי"ח כ' דלא מחית להזכיר שם גדולה אם לא גדולה שבכלן, שבאם ישתכח הדבר שלא יהא בספק, **והפנ"י** לעיל נ"א ב' כ' דמיירי דלא פירש למי, רק דבדעתו הי' לאחת מסוימת, וזה כשי' השאילתות דיכול לפרש אח"כ.

###### ס"ה א'

ג) גמ' אמצעית שבכת שני' תשתרי – **רש"י** לעיל נ"א ב' כ' דבאמת היא אסורה, **והרשב"א** שם הביא דברי **היראים** דכ' דאין הלכה כאביי, כיון דסוגי' דלעיל דתלי פלוגתא דר"מ ור"י גבי עד פני פסח במח' הכא, דלא כאביי, ובנדרים סתמה הגמ' כסוגי' דלעיל, **והרשב"א** שם חו' ע"ז ועיין בסמוך**.**

גמ' אמר לי' התם בלשנא דעלמא וכו' –**הרמב"ן** כ' דלפ"ז אי"צ להפוך לדר"מ ור"י, ואדרבה מפכינן ברייתא משום מתני', ור"י ס"ל עד שיצא והלכה כותי', אמנם **הרמב"ם** פ"י מנדרים ה"ז כ' דאסור עד שיגיע, **ובראשונים** מבואר, דס"ל דכיון דסוגי' דנדרים סתמה דמוחלפת השיטה כן הלכה, **וביו"ד** סר"כ סי"א מבואר ב' שי' בזה. **ובמהרי"ט** כ' לומר, דשי' הרמב"ם דגם לאביי צ"ל דמוחלפת השיטה, דשם לא שייך לומר דלאמצעים בשמא קרי להו עיי"ש בדבריו, **ובמקנה** כ' לומר, דגם לפי תי' הגמ', אכתי יש ספק בפירוש הלשון אי עד קמי או עד דמפני, ולא מחית נפשי' לספיקא.

א) גמ' מדרבנן הימונה רבנן לדידה – **בתו"ר** מבואר דמיירי ביתומה דס"ד דכיון דביד אמה לקדשה מדרבנן, ה"נ הימנוה על קידושי' מדרבנן, אמנם **בתיו"ט** כ' במתני', דנראה דמה דאומרת קדשת בתי היינו דהיא קבלה קידושי', וע"כ דמיירי בגדולה, דאילו בקטנה הקטנה עצמה מקבלת הקידושין היכי דאמה מקדשת אותה, כמו דכ' הנ"י בשם הרמב"ן ביבמות, דהאם לא מצי לקבל דאין שליחות לקטנה, **והפנ"י** כ' כהתו"ר, והביא **דברש"י** מבואר דלא כרמב"ן, אלא דהאם מקבלת קידושי' בתה, **ובמקנה** כ' דגם להרמב"ן י"ל דמיירי דהבת אמרה דתן הקידושין לאמי, ומהני מדין ערב.

ב) מתני' הוא אסור בקרובתיה – ברש"י מבואר דזה משום הדין דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, וביסוד דין זה עיין **בשעה"מ** פ"ט מאישות הט"ו השי' דהוי מטעם נדר והוי איסור מחודש, והשעה"מ שם כ' לומר דזהו משום דאדם נאמן על עצמו יותר ממאה עדים, וכ"כ **הקצוה"ח** סל"ד סק"ד, דכמו דבממון ילפינן מכי הוא זה דאדם נאמן על עצמו, הכא נמי באיסורין, **ובתה"כ** ס"א כ' דאינו מדין נאמנות, דגם לגבי עצמו לא אמרינן דנאמן לומר דהיה קידושין, אלא דכיון דגם בדבר הידוע שהוא מותר מ"מ מי שיודע שהוא אסור, בודאי מחוייב לנהוג בזה איסור, א"כ כיון דהוא אומר דיודע דזה אסור ועליו לנהוג בזה איסור, ממילא ב"ד מחוייבים גם להפרישו, כיון שדינו הוא שדבר זה אסור לו, וע"ע בחי' הגרש"ש בכתובות ס"ז.

גמ' אמר לא נח"ל דאיתסר בקריבה – **ברש"י** מבואר דגם בכה"ג דמבקשין ממנו נאסר בקרובותי', ומבואר **בר"ן ובהה"מ** פ"ט מאישות הט"ז, דאסור משום דלא יאמרו דנושא קרובת גרושתו, והנה **הרמב"ם** שם כ' דמבקשים ממנו ליתן גט להתירה שהרי אין לו הפסד בזה, והעיר הה"מ דהרי נאסר בקרובותי', **ובב"ח** סמ"ח כ' לומר דהרבמ"ם ס"ל דאינו נאסר בקרובותי', וכמו דמובא **במרדכי** אות תקל"א, דיש שי' דדוקא אם כופין נאסר דהרי אנו מצריכים ליתן גט, ומשו"ה רואים הגט כמו שניתן מדינא, אבל אם רק מבקשין בזה לא נאסר בקרובותי', **וברמ"א** ס"ו פסק דנאסר בקרובותי'.

**במרדכי** אות תקל"א מבואר, דהיכי דהוא אומר קדשתיך והיא מכחשת, ובקשה ממנו גט משום דנמנעים מלנשאה דאינה נאסרת בקרוביו, דרק שהוא כותב ונותן הרי הוא כמודה שהיא אשתו, אבל במה שהיא מקבלת לבד אי"ז הוכחה דהיא מודה, **והרמ"א** פסק זה בס"ו, **ובח"מ וב"ש** סק"ג העירו, **דמתשובת הרא"ש** שכ' הרמ"א בס"י ס"א דגם גט שניתן מחמת קול אוסר בקרובים, דהרואה אינו יודע דניתן רק לרוחא דמלתא, נראה דלא כחילוק המרדכי וק' סתירת הרמ"א.

תוד"ה ואם – **הרמב"ן** כ' דהכא מיירי שכ' לה כתובה קודם אירוסין, כמו דמצינו לעיל נ' ב' דהיה מקומות שנהגו הכי, **והריטב"א** דחה דמ"מ יש מיעוט דקודם מקדשין, ואם יש כתובה יש לחוש לקידושין משום המיעוט, וכן מבואר **בשו"ע** סמ"ה ס"ג, וצ"ל לשי' הרמב"ן דמיירי דכולהו כותבים כתובה לפני הקידושין, **וביש"ש** בכתובות מ"ג ב' כ' דגם במקום דקודם כותבין כתובה מ"מ אין נותנים הכתובה ליד האשה, **והרשב"א** כ' עוד דמיירי דהכתובה אינה מקויימת, **והגרע"א** בשו"ע שם כ' דמדבריו מוכח, דאם הכתובה לא מקויימת יכול לטעון דמזויף ומותר בקרובותיה, **ובתורי"ד** כ' בשם **ר"ח והרי"ף** דרב לטעמי' דס"ל דיש כתובה לארוסה.

גמ' אם נתן גט מעצמו וכו' – **הרשב"א והר"ן** כ', דאם הוא חכם ופירש דנותן גט כדי להתירה ולא שהוא מודה לה, דלא יתחייב ליתן כתובה, אבל אם לא פירש, אינו יכול לומר דנתן משום דידע דאסורה ונתן כדי להתירה.

גמ' המקדש בעד אחד – **בשטמ"ק** בכתובות כ"ג א' כ' בשם **הרא"ה**, דלהצד דמקדש בע"א מהני, אמרינן דע"א נאמן לומר דנתקדשה מעיקר הדין, **ובחזו"א** כ' דס"ל כאביי לק' ס"ו א', דע"א נאמן לאסור אשה כשהבעל שותק, וזהו לפי מה דמבואר בחלק מהראשונים שם, דאביי ס"ל דע"א נאמן כשאין הבעל מכחישו, וכ' דמ"מ גם לאביי י"ל שפיר דע"א לא יהני לקיום קידושין, משום דאינו נאמן לגבי עונש, [אמנם **בתורי"ד** לק' סו' א' כ' דאביי ס"ל דמקדש בע"א מהני], **ובנו"ב** אה"ע מהדו"ת סע"ה כ' דאפשר דהוי רק מדרבנן, [ועיי"ש שכ' לבאר בעוד אופן משום דהימני' לע"א, אמנם ברש"י ד"ה ואי כ' משום דמצינו ע"א דנאמן לשבועה], **ובשע"י** שער ז' הוכיח דהוי מן התורה, ועיי"ש שכ' לבאר, דכמו דע"א נאמן לחייב שבועה והיינו דהוי מקצת נאמנות, וכמו כן מצינו דבב' עדים כל עד חשוב כמו דחצי מתקיים ע"י, הכא נמי יכול לקיים שיחול מקצת קידושין, וכמו דמצינו ברי"ו לעיל ס' א' דשייך קידושין דמתחילים עכשיו ונגמרים לאחר ל', עיי"ש שהאריך בזה.

גמ' המגרש את אשתו וכו' – במה דבעי בגמ' לאוקמי בע"א הק' **המקנה**, דא"כ לפלגו בעלמא אי מקדש בע"א מהני או לא, וכ' לבאר דהכא הי' עדים על היחוד, ובזה ס"ל לב"ה דע"א נאמן לומר דהי' ביאה כיון דאיכא רגלים לדבר, ואי ע"א לא הי' מהני לקיומי, א"כ ה"נ לא הי' סגי בע"א שרואה, דאי"ז קיום ע"י עדים, **ובחזו"א** גם כ' עד"ז, אמנם המקנה כ' דמ"מ **ברש"י** מבואר לא"ה, דכ' דאלא לאו בע"א ושניהם מודים, ואי הוי משום רגלים לדבר גם באינם מודים נאמן בע"א.

רש"י ד"ה ואי ליכא – מבואר ברש"י דרק משום דע"א מהני לשבועה, י"ל דה"נ יהני בקידושין, וכן מבואר **בתשב"ץ** ח"א שאלה ע', וכ' דמשו"ה דוקא עד כשר יהני בקידושין ולא עד פסול, **ובשע"י** שער ז' פ"ב הביא דבריו, והביא שם דברי הרא"ה **בכתו'** כ"ג א', דנראה מדבריו דגם עד פסול יהני, דכ' דלצד זה דע"א נאמן בקידושין, אמרי' דדין קידושין כשאר איסורים דסגי בע"א, ועיי"ש מש"כ לדחות דגם לרא"ה ודאי בעי עד כשר, ועיין **במקנה** בע"ב דביאר דהצד דמהני ע"א הוא משום דכמו דמצינו בממון דע"א נאמן לשבועה והיינו דחיישינן לעדותו, ה"נ בדבר שבערוה חיישינן לעדותו של ע"א, ולפ"ז ודאי בעי עד כשר.

##### ס"ה ב'

ג) גמ' אי דאית לי' סהדי להאי וכו' – הרשב"א כ' בשם **הראב"ד והרב אב"ד** דמיירי דאינם מכחישים זא"ז, דכל כת מעידה דנתקדשה בזמן אחר, [וכ' די"ל דנתגרשה באמצע ונראה דזהו הטעם דבעיא ב' גיטין], אבל אם מכחישים זא"ז א"כ שריא לשוק, דכל כת מוכחשת מהכת השני', **והרשב"א** תמה בזה, דהא בתרי אמרי נתקדשה ותרי אמרי דלא, גם הדין דלא תנשא, וכ"ש הכא דלפ"ד שתי הכיתות היא מקודשת ואפילו נשאת תצא, [ויל"ע דגם בב' אמרי לא נתקדשה, הא דלא תצא הוא דוקא בנשאת לא' מעדי', וזה לא שייך הכא], **ובחמד"ש** לעיל סג' ב' כ' לומר, דהכא דכולהו אמרי דנתקדשה הוו ככת אחת לענין זה, וכיון דאיכא הכחשה למי נתקדשה, הוי כנמצא א' מהם קרוב או פסול. **ובתו"ר** מבואר כהראב"ד לענין הממון, דשפיר הוי החבילה בספק גם לאשה, כיון דהעדים מכחישים זא"ז אוקי תרי להדי תרי ונתבטל עדותן, ואוקי ממון בחזקתו כאילו לא הי' כאן עדים, ולפ"ד הרשב"א גם בזה אמרי' דממנ"פ לא הוי של האשה, כיון דלפ"ד שתי הכיתות לא הוי שלה.

גמ' מי מצי אמרה וכו'- **הרמב"ן והריטב"א** כ' דאין לומר דגם לה יש עדים, דא"כ אמאי אין צריכים השנים גט שחרור, **והרשב"א** מק' דמ"מ נימא דיש לה עדים רק על החבילה ולא על העבדות, וכמו דלהם אין עדות על העבדות.

גמ' מי מצי אמרה וכו'- ברש"י מבואר דקו' דא"כ אין המותר בספק שמא הוא שלה, ומבואר **ברשב"א** בשם **הראב"ד**, דבברייתא נראה דהוי גם בספק דידה, דאל"כ אמאי הוזכר טענתה, **והריטב"א** כ' לבאר קו' הגמ', דכיון דאינה יכולה לטעון דחבילה שלה, דהוברר ע"י עדים דאינו כן, א"כ גם לא תטול שעור כתובה מהחבילה, דכיון דהודתה דאין לה כתובה אינה יכולה לתבוע כתובה, ורק דאמרי' דנוטלת החבילה מכח ממנ"פ, דהרי היא טוענת דכל החבילה שלה, ורק דהם אומרים דאי"ז שלה, וע"ז אומרת להם דעכ"פ לפ"ד הרי יש לה ליטול מדין כתובה, וא"כ כל שאינה נאמנת בטענתה משום עדים דמכחישים אותה, תו לא מצי' ליטול כלום.

ד) רש"י ד"ה וגובה – ברש"י מבואר דהדין יהא מונח, וכ' **הפנ"י** דרש"י לשי' בב"מ ב' א', דבודאי רמאי הדין דיהא מונח, **וברשב"א** כ' דיחלוקו, וזה כשי' בב"מ דגם בודאי רמאי יחלוקו, וכ' דאם הוי ביד שליש או ביד ב"ד בזה הדין דיהא מונח, דרק באוחזין יחלוקו, **והריטב"א** הזכיר גם צד דכל דאלים גבר, ולכאו' זהו באופן דאין אוחזין וכמבואר בב"ד לד' ב'.

**ברש"י** מבואר דלפי האמת מותר החבילה מוטל בין שלשתם בספק, אמנם הראשונים כ' בשם **הרב אברגלוני**, דכיון שקבלה ב' גיטין הרי הודתה בזה דמה שאמרה אינו אמת, וא"כ אין לה במותר כלום, [ולפ"ד צ"ל דקו' הגמ' מי מצי אמרה כהריטב"א וכשנ"ת], **והראשונים** כ' כרש"י, דאמנם דיש כאן הודאה דאינם עבדי', אלא היא אשת אחד מהם, מ"מ אכתי אין כאן הודאה דהחבילה לאו דידה, ויכולה לומר עדיין דאע"ג דהיא אשת אחד מהם, מ"מ החבילה שלה, **והמהרי"ט** הק', דהא מיד שמודה שהיא אשת אחד מהם אינה נאמנת לומר דחבילה שלה, וכש"כ הראשונים דאשה אינה נאמנת לומר דהחבילה שלה, ולכאו' נר' דהא **בריטב"א** מבואר עוד, דגם יכולה לומר כשמקבלת הגט, דאינה מודה בזה לדבריהם, אלא דמקבלת גט כדי דתוכל לינשא, **והרשב"א** כ' דקבלה גט כדי לגבות הכתובה, וא"כ ממילא גם בשותקת יש לה מיגו דתאמר כן ותהי' נאמנת, ונאמנת לומר דאה"נ היא אשתו של אחד מהם ומ"מ החבילה שלה, וכ' **הרמב"ן** דמ"מ כשנוטלת הכתובה תאמר דלא משום כתובה היא נוטלת, אלא דכל החבילה שלה, דאל"כ יש כאן הודאה דהחבילה לא שלה, **ובריטב"א** כ', דאם יש הודאה דנוטלת משום כתובה, גם שעור כתובה לא תגבה, דעל זה הודתה מתחילה דאין לה כתובה מהם.

ה) **בריטב"א** מבואר דהא דנוטלת שעור כתובה ולא אמרי' דהודתה דאין לה כתובה, משום דאומרת דאתיא ליטול בממנ"פ, דאם חבילה שלה תטול הכל, ואם לא הרי יש לה כתובה, **ובקצוה"ח** ספ"ח סק"ו הק', דמ"מ אמאי לא אמרי' דהוי טוענו בחיטים והודה לו בשעורים, דפטור אף משעורים, וכמבואר בשו"ע שם, דהיכי דתובעו מנה מסוים והודה לו בשוה מנה, דג"כ פטור אף משוה מנה, והכא נמי היא תובעת מנה דהיינו החבילה, והוא מודה בשוה מנה דהיינו חוב הכתובה, ובזה לא מהני דברי הריטב"א, דמ"מ חל הודאה מיד שאומרת דאלו עבדי וחבילה שלי, [וכ' עוד דאף אם תאמר כן מתחילה כמש"כ הריטב"א, מ"מ איכא הודאה שלה, ורק אם נימא דפטור משום מחילה א"ש אם תאמר מתחילה כש"כ הריטב"א], **ובאב"מ** סל"ז סק"כ הביא דברי **הרשב"א** בב"מ צ"ח, דהיכי דתובעו דהלוה לו מנה זה, והוא מודה דנתן לו מנה זה בפקדון, דכה"ג אינו פטור, אף דהוי תביעה בהלואה והודה בפקדון, כיון דמ"מ הוי באות ממון, ולפ"ז א"ש הכא, דהוי ג"כ באותו ממון דהיינו החבילה, [ויל"ע דאמאי בכל הודאה בשוה מנה לא נימא הכי, דיש כאן גם הודאה באותו ממון של המנה שתובעו, כיון דגם זה משועבד וכמו הכא, ואפשר דלפי' המבו' ברשב"א כאן שאין להם עוד נכסים יל"ח], **ובנתה"מ** ספ"ח סק"ג כ', דבהודה בשוה מנה פטור, משום דכדי לגבות השוה מנה בעי שיהי' שעבוד הגוף, והרי בתביעת מנה מודה דליכא שעבוד הגוף, וא"כ הכא דתובעת דאלו עבדי וכל מה ששלהם הוא שלה, א"כ גם לפי הודאתה יש לה הזכות לקבל החבילה מכח הודאתם, דדין עבדות עדיף משעבוד הגוף, ומשו"ה גובה כתובתה, **ובקה"י** בב"ק סכ"ז אות ג' כ' לומר, דכיון דאומרת אלו עבדי, א"כ הרי תובעת כל מה שיש להם, וא"כ תביעת המנה הכא והודאת השוה מנה שוים, דתרוייהו הוי זכות בכל הנכסים, אלא דכ' דאכתי יק' מתבעו שוה מנה והודה במנה דפטור עיי"ש, וכ' לומר עוד דהיכי דליכא מוחזק שפיר גובה בהודאה נגד הודאה, דרק להוציא אינו יכול, וכ"כ **החזו"א**.

**ברמב"ן** מבואר דאם יחלקו החבילה בב"ד, תו לא תוכל לגבות הכתובה, דאי משום הטענה דחבילה שלה כבר קם דינא בזה שנפסק דכ"א יטול שליש, ואי משום כתובה הרי לא טענה מתחילה דיש לה כתובה, **ובריטב"א** כ' דאם חלקו בעצמם יכולה לגבות כתובה, דבזה ליכא לקם דינא ותובעת משום ממנ"פ דחבילה כלה שלה, ומבואר עוד בדבריהם, דאינה יכולה לגבות מכ"א שעור כתובה שלם דהרי הוא מודה דחייב, דמ"מ היא הודתה דאינו חייב, אמנם **הרשב"א** כ' דיכולה לגבות מכל אחד שעור כתובה שלם, ואפילו מממון אחר ולא דוקא מהחבילה, שהרי הוא מודה שחייב לה, וכ' דגם אחר חלוקה תוכל לגבות, דמה דנוטלת החבילה אין כאן חזרה ממה שאמרה קודם, אבל במה דמקבלת הגט חוזרת ממה דאמרה לא נתקדשתי ותטול כתובה, ועיי"ש מש"כ עוד דאין הודאה בקבלת גט מאחד לגבי השני, ומשו"ה שפיר יש לה כתובה מכל אחד, ובחי' **רמ"ש** תמה על דבריו, דמ"מ מיד בתחילה הי' הודאה דאין לה כתובה, ואיך תגבה אח"כ, ולכאו' לפי המבואר בנתה"מ דגם יש כאן תביעה על עבדות, א"כ משום תביעת עבדות י"ל, דבכלל זה יש תביעת כתובה ג"כ, דהרי לפי דברי' כל ממונו שלו, ואין כאן דין הודאה נגד הודאה ושפיר תגבה, אלא דבריטב"א מבואר דמ"מ כשתודה דתביעתה אינה אמת שוב לא תוכל לתבוע מצד הודאתם דהא הודתה כנגדם וכיון דהודתה על תביעתה דאינו אמת תו ליכא ממנ"פ.

**הרמב"ן** הביא ירו' דכ"א נותן ג"ש לשני וחולקין הכל בשוה, וכ' דאינה נוטלת כתובה משום ממנ"פ, דאתיא כרבנן דמטלטלין לא משתעבדי לכתובה, ומה דחולקים בשוה הוא משום דליכא הודאה של אחד לשני, דכ"א קיבל מהשני גט שחרור, **והרשב"א** הק' דנימא דהאחרון שנוטל גט שחרור הוא מודה דאין לו בחבילה, ונגדו כבר אין הודאה אחרת, וכ' דשמא מודה דהוא עבד לא חשיב הודאה על החבילה, די"ל דחבילה שלו שנתנו לו ע"מ שאין לרבו רשות, אמנם **הריטב"א** כ', דבזה אינו נאמן וגם אם יש לו מיגו דלא הי' מודה שהוא עבד, דמ"מ רבו מוחזק במה שיש לעבד, ואינו יכול ליטול ממנו ע"י מיגו, ובחי' **רמ"ש** העיר, די"ל דהוא רק מודה דבעי גט שחרור, וי"ל דהוא עבד מעוכב גט שחרור דממונו לעצמו. ומבואר בריטב"א, דאם קיבל גט שחרור בהכרח ב"ד, אין בזה הודאה כלל, ואפשר דכונתו דכל היכי דיש עדים חשוב בהכרח ב"ד, דלא נותנים לו לישא אשה כ"ז דאינו מקבל גט שחרור.

ו) גמ' ור"מ היא וכו' – **ברש"י** מבואר דזה החידוש בברייתא לפ"ז, דכתובה נגבית ממטלטלין, **וברמב"ן** מבואר די"ל דקמ"ל גם דאם נתן גט כופין אותו ליתן כתובה, וכמו בגמ' בע"א דאמר רב דאם נתן גט כופין אותו ליתן כתובה, ולכאו' לא דמי דשם אמר דלא קדשה, וא"כ שפיר קמ"ל דבנתינת הגט הוי הודאה שקדשה, אבל הכא הרי הודה מתחילה שהיא אשתו ופשיטא שיתן כתובה, ועו"כ **הרמב"ן**, דקמ"ל דין החלוקה של מותר החבילה, ולכאו' הא בברייתא לא מבואר מה עושים עם שאר החבילה.

גמ' שם – **הראשונים** מוכיחים מהכא, דמח' ר"מ ורבנן הוא גם במחיים, ולרבנן גם מחיים אינה גובה ממטלטלין, והביאו שי' **הראב"ד** דרק לאח"מ פליגי רבנן, והכא בברייתא מיירי גם לאח"מ, דאם לא מאי קמ"ל, **והראשונים** דחו די"ל דקמ"ל דין אחר וכשנ"ת לעיל, **ובפנ"י** כ' לומר, דאה"נ דלרבנן גוף מחיים ליכא שעבוד וזכות במטלטלין מ"מ משום חיוב גופו צריך לפרוע גם ממטלטלין, וא"כ בברייתא דהיא אומרת דאינה אשתו ומודה דאין לה כתובה, בזה כל זכותה הוא משום ממנ"פ וכשנ"ת דברי הריטב"א, וא"כ זהו רק אם יש שעבוד על החבילה, דבזה י"ל דממנ"פ יש לה זכות בחבילה, אבל אם איכא רק חיוב הגוף בזה אין ממנ"פ, ומשו"ה לא תגבה כלום.

ז) גמ' ותסברא ע"א בהכחשה מי מהימן – **רש"י** מבאר דהיינו דאיכא חד סהדא דמכחיש לי', **והמהרי"ט** הק' אמאי לא ביאר דהיינו דהבעלים מכחישו, ולפי גי' **הב"ח** באמת רש"י מוסיף זה בסו"ד, דגם בעלים מכחישים אין הע"א נאמן, **והפנ"י** כ', דבאמת הי' ס"ד דע"א יהי' נאמן גם בהכחשת בעלים, או מדרבנן, או דזה שאומר שקדשה יצטרף עם הע"א, ונימא פלגינן דבורי' דזה שאומר שקדשה, ונקבל שהיא מקודשת אבל לא לו, **ובמחנ"א** הל' עדות ס"ח הביא דיש גי' ברש"י, דמבאר דבאמת היינו הכחשת בעלים.

ולפי הגי' לפנינו ברש"יכ' **המחנ"א** דמוכח דס"ל דע"א בהכחשה גם ל"ה ספק והוי כמאן דליתא כלל, דאם הוי ספק א"כ ה"נ כאן תצטרך גט מספק, **והתה"כ** סל"א כ', דהכא יש לה חזקת פנוי' ומשו"ה אי"צ גט בע"א בהכחשה, אבל בעלמא י"ל דוהי ספק, **והרמ"א** ביו"ד סקכ"ז ס"א כ' די"א דע"א בהכחשה אינו כלום, ועיי"ש **בש"כ ובנו"כ** אי כונתו דהמכחיש אינו כלום, ובגונא דקבלנו הראשון והוי כשנים, או דהמוכחש אינו כלום.

**ובמקנה** הק' דגם אי נימא דבעלמא אינו כלום, מ"מ הכא הרי לפי שני העדים היא אשת איש, וא"כ אמאי לא תבעי גט, [וכ' די"ל דקו' הגמ' דעכ"פ לסגי בגט אחד אך כ' דזה דוחק], וכ' דמוכח דגם בזה אמרי' דשני העדים בטלים, והביא דכ"כ בש"ג גבי עד מיתה, דאם תרוייהו אומרים דמת, רק דהכחישו זא"ז תרוייהו בטלים, אך הק' דלעיל ס"ג ב' מבואר, דבב' עדים המכחישים דכ"א אומר דהוא קידש הבת, דלא אמרי' דתרוייהו בטלים, וכ' לומר דהיכי דהע"א נאמן לגמרי, בזה אמרי' דגם במכחישים עכ"פ א' מהם נאמן, והוי ספק מי אומר אמת, אבל היכי דאין נאמנותו גמורה, כמו ע"א בממון דנאמן רק לשבועה,בזה אמרי' דבהכחשה אינו נאמן כלל, וא"כ ה"נ כאן להצד דחיישינן בע"א בקידושין, הוא משום דאמרי' דנאמן לחוש לדבריו, כמו בממון דחיישינן לדבריו ובעי שבועה, א"כ בהכחשה אינו נאמן כלל, ולפ"ז אין ראי' מרש"י דבמקום אחר גם נימא דע"א בהכחשה אינו עושה ספק, ועיין **בשע"י** שער ז' פ"ב שכ' גם עד"ז.

גמ' מאי הוה עלה וכו' – דעת רוב **הראשונים** דאין ע"א נאמן בקידושין, ואפילו שניהם מודים אינה אסורה כ"ז דלא נתקדשה בפני ב', וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ד מאישות ה"ו **ובשו"ע** סמ"ב ס"ב, **ובטור** **וברמ"א** הביאו שי' **הסמ"ג** דחיישינן להלכה אם שניהם מודים, וכ' **הרמ"א** דבמקום עיגון ודוחק יש לסמוך על המקילין, וכן נראה **בבי' הגר"א** סק"ט דס"ל דיש להקל דלא ניחוש לדבריו, **ובנו"כ** שם דנו, היכי דהבעל מודה והאשה אומרת דמשטה היתלה בו, האם נאמנת ול"ה קידושין גם לענין הבעל, או דאמרי' דהוי דברים שבלב, והבעל יחוש לקידושין לשי' הסמ"ג ואכמ"ל.

א) גמ' א"ל ר"א לר"כ מאי דעתיך וכו' – **בשו"ת בית יוסף** ס"י מק' דהוי מצי למימר לי' ולטעמיך, דהא גם אי נימא כר"פ דמקדש בע"א חוששין לקידושיו, מ"מ באם ליכא גם ע"א מודה דלא הוי קידושין, וא"כ גם לדידי' יק', דנימא דמהני אף בלא עדים כלל משום הודאת בע"ד, **ובשע"י** שער ז' פ"א כ' לומר, דיל"פ הילפותא דדבר דבר דדין עריות כדין ממון, ויל"פ דכיון דכ' ע"פ שנים עדים יקום דבר והכא כ' דבר, א"כ ילפי' דגם הכא בעי ע"פ עדים, וקו' ר"א הוא משום דילפי' דבר דבר דדין עריות כדין ממון, דא"כ יהני גם הודאת בע"ד, ועיי"ש מש"כ אמאי אי מהני ע"א, יל"פ דילפי' דגם הכא הוי הקיום ע"פ שני עדים, לפי שיטתו דגם אי מהני קידושין בע"א מ"מ אי"ז קידושין גמורים עיי"ש, וע"ע **בנו"ב** מהדו"ת סע"ה מש"כ בזה לפי שיטתו, דע"א מהני מדין הימני'.

ב) גמ' מה להלן הודאת בע"ד כמאה עדים וכו' – **בברכ"ש** בגיטין סי"א אות ג' כ', דיל"פ קו' הגמ', דכיון דבממון מהני הודאת בע"ד ואף דלא הי' עדים על המעשה, א"כ ה"נ בקידושין לא נבעי עדים על הקידושין, ובאם יודו על הקידושין אף שנעשה שלא בפני עדים מ"מ תאסר האשה, וכמו דמהני הודאת בע"ד, ואמאי איכא כלל דין עדים לקיומי, ויל"פ עוד, דקו' הגמ' דהודאת בע"ד יהני לחלות קנין דבר שבערוה כמו עדים, וכמו דגבי ממון הודאת בע"ד הויא כעדים, וכ' דזה תלוי במח' הראשונים בתי' הגמ', וכשי"ת בסמוך בע"ה.

גמ' הכא קא חייב לאחריני – **ברש"י** מבו' דיש איסור קרובות, וכ"כ **התוס'** בגיטין ד' א, **והרשב"א** מק' דא"כ גר וגיורת דליכא קרובות לא נבעי עדים, וכ' דאין לומר דכיון דבמקום דאיכא קרובות הוי חב לאחרים, מעתה אמרי' דליכא דין הודאת בע"ד אף היכי דליכא קרובות, דהא גבי ממון מבואר דבמקום דאיכא חוב לאחרים אינו נאמן, ובמקום דליכא חוב נאמן, וכ' **הרשב"א** וכן מבואר בשאר **ראשונים**, דחב לאחריני היינו בזה שנאסרת לעולם.

ג) בגמ' שם – **ברמב"ן** מבואר דהבין בתחילה, דכיון דחב לאחרים משו"ה אף לגבי עצמו אינו נאמן, והק' דא"כ אמאי באומרת דנתקדשתי בפני פלוני ופלוני והלכו למדה"י נאסרת לעולם, הא הוי חוב לאחרים, וכ' דהתם חוששת לעצמה שמא יבואו ויעידו, ומשו"ה אפילו מתו אסורה לעולם, ויל"ע דלכאו' לפ"ז, מ"מ היכי דתודה דנתקדשה בפני פלוני ופלוני שמתו לא תהי' נאמנת, ועו"כ הרמב"ן דכיון דאינו בדין לחוב לאחרים בהודאה זו, ונמצא דאינה נאמנת כלפי אחרים, א"כ אין הקידושין חלים, דלא קראה התורה קיחה אלא זו שהיא בכל דיני אישות להחמיר ולהקל, **ובריטב"א** כ' דמחייב לאחרים, היינו לחייב הבא עלי' מיתה, וזהו ע"ד הרמב"ן דאינה נאמנת בהודאתה לכל דין הקידושין, **ובברכ"ש** שם אות ד' כ', דהם פי' קו' הגמ', דכיון דגבי ממון לא בעי עדים לקיומי, שהרי הודאת בע"ד מהני אף דליכא עדים על המעשה, א"כ ה"נ בקידושין יהני הקידושין בלא עדים, שתאסר לפי האמת ויהיו נאמנים בהודאתם שתאסר על העולם, כמו דמהני בממון הודאת בע"ד, ותי' הגמ' דכיון דבקידושין יש גם חב לאחרים ובזה אינם נאמנים, ממילא דמעיקרא לא חל כלל, ולפ"ז לכאו' צ"ל לפי תי' הראשון ברמב"ן, דכיון דאף לגבי עצמה אינה נאמנת, משו"ה לא חלין הקידושין כלל, אבל אם היתה נאמנת על עצמה הי' סגי בזה דיחולו הקידושין.

**הרשב"א** מק' דאמאי חשוב דחב לאחרים, הא אין לאחר זכות עלי', וכיון שכן בזה דנאסרת אין זה חוב לאחרים, ואף דגבי מציאה חשוב דחב לאחרים בזה שזוכה בה, זהו משום דביד כל אחד לזכות בה, אבל הכא האשה ברשות עצמה, ועוה"ק דאף אי חשיב חוב מ"מ הרי בידם להתקדש עתה, וא"כ לא אכפ"ל דהוי חוב, דכל דבידו נאמן גם לחוב לאחרים כמו דמשמע בב"מ י"ט ב' עיי"ש, וכ' לבאר הגמ', דגבי ממון אם לא הי' כ' כי הוא זה דמיני' ילפי' לדין הודאת בע"ד, הי' הדין דגם בממון בעי עדים לקיומי, ורק דמכי הוא זה ילפי' דמה דכ' דע"פ שני עדים יקום דבר, היינו דוקא במקום דיש חוב לאחרים, ומשו"ה עריות דכ' בהו דבר ע"כ דהוקשו לצד ממון שיש בו חובה, ואתא קרא לומר דלא מקיימא בהו מילתא אלא בעדים, ומשום דאית בהו כעין חוב לאחרים אקשינהו לצד ממון שיש בו חובה, ולא דנימא דחובה של דבר שבערוה כמו חוב דממון, דשם הוא חב לאחרים ממש משא"כ הכא, ובב"מ ס"א א' גם כ' **הרשב"א** עד"ז דאע"ג דבממון לא בעי עדים אלא במקום הכחשת הבע"ד, מ"מ ילפי' לדבר שבערוה אפילו שלא במקום הכחשה, דדבר שבערוה נלמד מממון במקום הכחשה, **והפנ"י** מק', דכיון דקרא כ' גבי סוטה שזינתה דבעי עדים, א"כ מנ"ל למילף דגם בעי עדים לקיומי בעשית קידושין, דהא גבי זנות לא בעי עדים לקיומי, ובמקום דשניהם מודים ודאי דאסורה על בעלה, ומנ"ל למילף דגם במקום דמודים בעי עדים כמו בממון היכי דיש חוב, וכה"ק **הקצוה"ח** סרמ"א סק"א, ועוה"ק שם דאמאי הוצרכה הגמ' לומר דבערוה הוא חב לאחרים, ולא סגי דנימא דילפי' דבר שבערוה ממקום של חוב והכחשה בממון, ומשו"ה בעי הכא עדים. ועיין **בברכ"ש** שם אות ה' שביאר, דהרשב"א מבאר קו' הגמ', דאמאי לא נימא דהכא לא בעי עדים לקיומי כמו בממון היכי דליכא חובה, ותי' הגמ' דהכא יש לנו לדמות למקום שחב לאחרים בממון, וכשנ"ת דברי הרשב"א.

בדברי הרשב"א הק' **בקה"י** סמ"ז אות ד', דכיון דלפי האמת אין בממון גונא דחב לאחרים, ולעולם לא בעי עדים לקיומי, א"כ מנ"ל דבקידושין בעי עדים לקיומי, הא לא מצינו דין זה בממון, **ובשע"י** שם מבואר, דבאמת כל עדות בב"ד חשיב דיש בזה קיום, דע"י עדותם מתחדש כח לב"ד לדון ולפסוק הדבר, וזה איכא גם בממון, ומזה ילפי' דגם לקיום עיקר המעשה בעי עדים היכי דיש בזה חוב לאחרים, ודבר שבערוה הקישה התורה לצד זה.

**בשע"י** שם **ובחזו"א** כ' לבאר, דבקידושין עיקרו הוא חלות לענין העולם דנאסרת על כל העולם, ולא דמי למקח דשם ענינו הוא רק בין הקונה והמקנה, וכן בכל זכית ממון, וזהו תי' הגמ' דהכא חב לאחרים, דעיקר העשי' היא על חיוב לאחרים, **ובשע"י** נר' דמבאר זה בכונת הרשב"א, דכ' דקידושין הוי כעין חוב לאחרים, הגם דלא הוי ממש חוב כמו בחב לאחריני בממון.

**הקצוה"ח** שם כ' לבאר, דבאמת גם בממון בעי עדים לקיומי, ורק דכיון דעיקר הא דבעי עדים לקיומי הוא משום דבעי דיוכל הדבר להתברר אח"כ, וכמו דהביא שם דברי הר"ן עיי"ש, א"כ בממון דמהני הודאת בע"ד, הרי יכול להתברר ע"פ הודאתו, ומשו"ה מהני לקיומי, **ובקה"י** סמ"ז כ', דאע"ג דגבי קידושין גם נאמנים על עצמם מדין שויא אנפשי', ובקצוה"ח מבו' דדין שויא אנפשי' הוא כדין הודאת בע"ד, מ"מ צ"ל דבקידושין בעי שיהי' נאמנות גם לאחריני, וכמבואר בגמ' דחשוב חב לאחרים, משא"כ בממון בעי רק שיהי' נאמנות לגבי עצמו דאין כאן חב לאחרים, **ובשע"י** שם הק', דא"כ אמאי במציאה לא בעי עדים לקיומי דשם הוי חב לאחרים, ועוה"ק דבמתנה שזוכה שלא בפני הנותן, כגון ע"י שליח או שאומר לו לך חזק וקני, אמאי לא בעי עדיםלקיומי, **ובאו"ש** פ"ט מאישות הט"ז הק', אמאי לא בעי עדים לקיומי בשחרור עבד, כיון דחב לאחרים דנאסר בשפחות, אמנם ציינו בזה לדברי **הגרע"א** בב"מ כ' א', דנ"מ בדבריו דכל שחרור באמת בעי עדים לקיומי, [ועיין באו"ש מש"כ לבאר באופן חדש].

ד**) התוס'** בגיטין ד' א' כ' בשם ר"ת, דגם לר"מ דבעדי חתימה כרתי מ"מ בעי גט גם עדי מסירה, משום דאין דבר שבערוה פחות משנים, וכ' דגבי שטר מכר י"ל דלא בעי משום דאיכא הודאת בע"ד, אבל בגט לא מהני הודאת בע"ד, דחב לאחרים דאוסרה על כהן, **ובקה"י** סמ"ז הק', דא"כ היכי דהיא כבר פסולה לכהונה ליכא חב לאחרים, וכ' דאפשר דאה"נ, ובכה"ג לא יצטרך עדי מסירה לר"מ דעדי חתימה כרתי, **וברשב"א** ביבמות ל"א ב' **ובריטב"א** כאן כ' צד אחד, דכת"י מהני בגט משום דלא חב לאחרים, ומבואר דלא כהתוס' דחשיב חב לאחרים, [**ובנתה"מ** **סל"ו** סק"י כ', דגם אי נימא דהוי חב לאחרים, מ"מ יש לו להיות נאמן משום דבידו לגרשה, וזה מסלק החסרון דחב וכשנ"ת דברי הרשב"א לעיל], **וברשב"א ובריטב"א** מבואר עוד, דכת"י מהני משום גזה"כ דכ' וכתב לה, והנה **הרשב"א** כ' דמ"מ בקידושין לא מהני כת"י, דגבי קידושין ילפי' דבר דבר דבעי דוקא עדים לקיומי, אמנם **הריטב"א** כ' דהא דמהני כת"י הוא משום דהוי כמאה עדים, ואף בקידושין מהני דילפי' מג"ש דלה לה, **ובברכ"ש** שם אות ו' כ' לבאר, דהם חולקים לשי', דהרשב"א דס"ל דמה דבעי עדי קיום הוא משום דאע"ג דליכא חב לאחרים, מ"מ ילפי' דהכא דינו כמו דחב לאחרים, א"כ במה דילפי' מוכתב לה דמהני כת"י, אמרי' דגבי גט גלתה תורה דדינו כמו דאינו חב לאחרים, ומשו"ה א"א למילף קידושין מגט, ושי' הריטב"א דמה דבעי עדי קיום הוא דיחשב קיחה לכל דבר, א"כ במה דילפי' מוכתב לה דמהני כת"י, אמרי' דכת"י גם מהני לברר לעולם דנתגרשה, וא"כ ה"ה בקידושין יהני כת"י.

בחי' **הגרש"ש** בגיטין ס"ב הק', דאי בגט לא הוי חב לאחרים, אמאי מבואר בב"ב קל"ד ב', דבעל שאומר גרשתי את אשתי נאמן רק משום דבידו לגרשה, הא כיון דלא חב לאחרים נימא דהודאת בע"ד כמאה עדים, וכמו לענין כת"י דמבואר ברשב"א ובריטב"א דמהני מה"ט, וכ' דבכת"י איכא הודאה על עשיית הגירושין, ובזה מהני הודאת בע"ד, אבל כשאומר גרשתי הרי הוא מעיד על האיסור שבה, דניתר ע"י גירושין, ובזה לא שייך הודאת בע"ד, דאי"ז דבר שלו שיהי' נאמן ע"ז.

**הרמב"ם** בפ"א מגירושין הי"ג כ' דבעי עדים על הגירושין, דאי אפשר שתהי' זו היום ערוה והבא עלי' במיתת ב"ד ולמחר תהי' מותרת בלא עדים, **ובברכ"ש** שם כ' דכונתו כש"כ הרמב"ן לענין קידושין, דלא חשוב קיחה אא"כ הוא להקל ולהחמיר, וה"נ לא הוי גירושין אא"כ הוי דבר שיכול להתברר לכל העולם.

תוד"ה לא – **בתוס'** בסנהדרין הביאו **דריב"ם** הי' סבור בתחילה דקנין סודר בעי עדים, וחזר בו מכח הראיות שהביאו התוס', **והמהרי"ט** הק' על ראיתם מהכא, דודאי להצד דבעי עדים בסודר אינו משום לקיומי, אלא דחידוש הוא וי"ל דדוקא בפני עדים, וא"כ אין ראי' מהכא, די"ל דלא חלקו ע"י קנין סודר.

בא"ד – שי' הראשונים והפוסקים כש"כ תוס', אמנם עיין **בש"כ** ספ"א סקכ"ב דהביא דבכמה ראשונים מבואר דבעי עדים דוקא, והאריך לקיים שי' זו, וכ' דהכא דמבואר דלא בעי עדים י"ל דזהו משום דהוי חלוקת שותפין בעלמא, אבל היכי דע"י קנין בא להחיל דבר חדש כמו מכר או מתנה בזה י"ל דבעי דוקא בפני עדים.

א) גמ' אמר אביי ע"א אומר לו וכו' – שי' **תוס'** כאן **והרא"ש** בגיטין נ"ד ב' **והמרדכי**, דהא דנאמן הע"א הוא משום דהבעלים שותק, ויש בשתיקתו הודאה, וכן נראה **ברש"י** בד"ה וצריכא וכש"כ **הר"ן והתורי"ד**, **ובתוס'** בסוגיין מבואר דאביי ס"ל דהשתיקה חשיבא כהודאה גמורה, ורבא ס"ל דהוי רק רגלים לדבר עי"ז ומשו"ה נאמן הע"א, **והתוס'** ביבמות פ"ח א' וכן **התו"ר** כאן בסו"ד **והמרדכי** כ', דגם לאביי ל"ה שתיקה כהודאה ממש, אלא דע"י השתיקה אמרי' דנראה לו אמת ויודע קצת שיש רגלים לדבר, **וברא"ש** ובתו"ר מבואר, דה"ה אם אומר לו העד לבעלים דיודע רגלים לדבר נאמן, דלעולם השתיקה ל"ה יותר מרגלים לדבר, **ובתו"ר** מבואר גבי ינאי, דה"ה אם יש רגלים לדבר ע"י דבר אחר, והבעלים אומר דאינו יודע כלל, מ"מ נאמן הע"א כיון דידוע לנו דיש רגלים לדבר כדבריו.

ושי' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א**, דע"א נאמן גם נגד אתחזק היתרא, וכל שאין הבעלים מכחישו נאמן, [ועיין בדבריהם מש"כ לישב הסוגי' בגיטין דמבואר דבעי שיהי' בידו], **וברמב"ן וברשב"א** מבואר דנגד אתחזק היתרא ודאי נאמן, דלא אמרי' אתחזק היתרא בשום מקום בכה"ג, ומ"מ מבואר בדבריהם ביבמות, דלהלכה ע"א נאמן גם נגד אתחזק איסורא, אמנם **הריטב"א** אינו מחלק בין אתחזק היתרא לאתחזק איסורא, **ובקוה"ע** סס"ז אות א' כ' בביאור הרמב"ן והרשב"א, דהיתר אינו אלא שלילה, דמה דאינו אסור ממילא מותר, ומשו"ה לא חשיב אתחזק, אמנם **הפנ"י** וכן בקוה"ע שם תמהו, דמצינו בכמה מקומות חזקת היתר, ועיין בחי' **הגרע"א** בכתו' י"ג ב', שכ' דהא אין ע"א נאמן נגד אתחזק, זה דוקא בכה"ג דמכח החזקה אמרי' דאל תסתפק, אבל אם יש ספק לפנינו, ודין החזקה הוי רק דאל תפסלנה מספק, בזה ע"א נאמן גם נגד חזקה עיי"ש, ונר' דעפ"ז יש מקום לבאר דברי הרמב"ן והרשב"א, **ובחזו"א** כ' לבאר, דכונתם דגם אם ע"א אינו נאמן נגד אתחזק, אי"ז משום הדין הכללי של חזקה, אלא דלהתיר דבר המוחזק באיסור בעי עדות של שנים להתירו, ומה דאינו כן ע"א נאמן בו, וה"ה דנאמן לאסור דבר המותר.

ושי' **הר"ן** דהא דע"א נאמן הוא גם באם ישתוק הבעלים משום דאינו יודע, דמ"מ כל ששותק מחזי כמודה ובכה"ג יש נאמנות לע"א, דגזה"כ הוא מקרא דאו הודע דבכה"ג ע"א נאמן באיסורין, אבל אם יאמר הבעלים דאינו יודע בזה אין הע"א נאמן, די"ל דזה חשוב כהכחשה, ובדברי **הש"כ** ביו"ד סקכ"ז סק"כ מבואר, דגדר הדין להר"ן הוא, דבשתיקת הבעלים אמרי' דהוא סומך על דברי העד ומשו"ה נאמן הע"א, אבל בכה"ג דאין הבעלים סומך עליו כגון שאומר איני יודע, בזה אין הע"א נאמן, ולאו כל כמיני' לאסור של חבירו.**ובשו"ע** סקכ"ז ס"א כ' להלכה כדברי התוס' והרא"ש, אמנם **הש"כ** שם סקט"ז כ' דהרבה ראשונים חולקים, דגם בליכא שתיקה כהודאה ע"א נאמן, וכ' דיש להחמיר בזה, ובבי' **הגר"א** שם הביא ג' השי', **והחזו"א** כ' דנראה להלכה כשי' הר"ן, דאם שותק נאמן הע"א גם אם אין הבעלים יודע וליכא שתיקה כהודאה, אבל אם הבעלים אומר דאינו יודע אין הע"א נאמן.

**במרדכי** בחולין אות תקעט' כ' בשם **הרא"מ**, דהא דאין ע"א נאמן באיסורין נגד אתחזק, זה דוקא באנשים רקים דומיא דשני עדים שהאמינה תורה דזה גם באנשים רקים, אבל בעד מהימן וכשר נאמן גם נגד אתחזק ואפילו אשה.

ב) תוד"ה אמר לו – **במהרש"א** מבואר דמה דכ' תוס' דשנים נאמנים זהו כר"מ, דרבנן ס"ל דגם שנים אינם נאמנים, אמנם כבר עמדו בזה **הק"ר והרש"ש** דבאיני יודע גם לרבנן שנים מחייבים אותו קרבן, ורק במכחיש אינם נאמנים, אמנם **הרש"ש** מעיר, דא"כ אמאי כ' תוס' בסמוך דקתני לא אכלתי משום סיפא דלר"מ נאמנים שנים גם בלא אכלתי, והא מצו למימר משום דרק בזה פליגי רבנן. והנה בגמ' ביבמות מוכיחה דע"א דמחייבו הוא מטעם דשתיקה כהודאה, דהא לרבנן שנים אינם מחייבים אותו, וא"כ ה"נ ע"א אפילו באינו מכחישו לא יוכל לחייב דלא יחשב הודע אליו, ומבואר **בראשונים** דלפי שיטתם דהכא דע"א נאמן אינו משום דשתיקה כהודאה, צ"ל דאתיא כר"מ דשנים מחייבים אותו קרבן, ועו"כ דגם לרבנן אתיא, וכמו הלשון בכריתות יב' א' דטעמא דרבנן בשנים, משום דמה אם ירצה לומר מזיד הייתי, וא"כ אי"ז סיבה דע"א לא יהי' נאמן היכי דאין מכחישו הבעלים, וסוגי' דיבמות אתיא ללשון דטעמא דרבנן משום דאדם נאמן על עצמו.

ג) תוד"ה נטמאו – מש"כ תוס' דהיכי דנאמן מטעם בידו הוא גם אם הבעלים מכחישים אותו, הנה כן מבואר להל' **בשו"ע** סקכ"ז ס"א, **ובש"כ** סק"ג כ' דכן מבואר גם **ברא"ש ומרדכי**, [**והמהרש"א** כ' בשם **המרדכי** דדוקא באיני יודע נאמן הע"א], אך תמה בזה דלא מצינו דע"א נאמן גם נגד הכחשת הבעלים, **ובבאה"ט** סק"ב כ' דשי' הש"כ דדוקא באיני יודע נאמן הע"א, **ובש"ש** שמעתא ו' פ"ו הק', דכיון דמבואר ברא"ש בגיטין דבידו מהני משום דעי"ז חשוב כבעלים, א"כ איך זה שבידו נאמן יותר מהבעלים, וכ' דצ"ל דזה שבידו חשיב לי' בעלים טפי, וסיים דאכתי צ"ע, **ובמהרי"ט** כ' לומר דכונת תוס' דהבעלים מכחישים דלא נטמא בפניהם, אבל אינם מכחישים דלא נטמא כלל, **ובפנ"י** בגיטין כ' לבאר, דהתוס' ס"ל דהא דנאמן השומר, הוא משום דהימני' הבעלים לשומר, וא"כ מה"ט אף אם מכחישים הבעלים יש לו להיות נאמן דכבר הימני' בתחילה.

בא"ד – בעיקר הנאמנות של בידו, מבואר **ברא"ש** בגיטין דאי"ז משום מיגו, אלא דכיון דהוי בידו חשוב כבעלים, והביא כמה ראיות דל"ה משום מיגו, **ובפנ"י** שם כ' דיש לדחות ראיותיו, **ובש"כ** סקכ"ז סק"א כ', **דמרש"י** בגיטין ועוד **ראשונים** נראה דהוי מטעם מיגו, **ובמהרי"ק** שרש ע"ב כ' דהבידו מהני לגרוע החזקה דמעיקרא, והוי כע"א שלא כנגד אתחזק דנאמן, **ובר"ן** בגיטין ב' ב' כ' לבאר הכי בשי' רש"י שם, והובא בש"ש שם ואכמ"ל.

ד) בא"ד – במש"כ דע"א נאמן באיסורין היינו דוקא להתיר אבל לאסור אינו נאמן, כן מבואר להל' **בשו"ע** סקכ"ז ס"ג, **ובבי' הגר"א** הביא דכ"כ גם **הרא"ש** במוע"ק פ"ג, והק' דהרא"ש בגיטין כ' דהיכי דלא אתחזק, ע"א נאמן להתיר וכ"ש לאסור, וא"כ ממנ"פ אי מיירי הכא באתחזק גם אינו נאמן להתיר, ואי בלא אתחזק גם נאמן לאסור, **ובש"כ** שם סקכ"ג מבאר, דכונת דבריהם דנמצא ע"א דנאמן להתיר האסור היכי דלא אתחזק איסורא, אבל לאסור המותר לא נמצא, דהיכי דהוי ספק א"כ עכ"פ כבר אסור מטעם ספק, ואמנם דבסקכ"ו כ' דמשכ"ל נפ"מ לענין ס"ס, מ"מ כשמעיד אינו מעיד על דבר המותר לאסרו, דבזה אינו נאמן, **ובפנ"י** מבואר דס"ל, דכונת תוס' דבאמת להתיר נאמן גם נגד אתחזק איסור משא"כ איפכא, ומבואר בדבריו דיש טעם דיהי' נאמן יותר להתיר, דבזה י"ל דאין אדם חוטא ולא לו.

בא"ד – **הרמ"א** בסקכ"ז ס"ג כ' דהיכי דאתחזק דבר באיסור, כגון חתיכת בשר שאינה מנוקרת, אין ע"א נאמן עליו להתירו, **והט"ז** בסק"ו כ' דצ"ל דמיירי דנחתך לחתיכות קטנות, אבל אם ניכר בו הניקור ע"א נאמן, דהא חזינן שהוא מנוקר ואין לחוש שלא נקרו טוב, דכל מצויין אצל ניקור מומחין הם, ומ"מ כ' הט"ז לחלוק על הרמ"א, וכ' דזה לא חשוב נגד אתחזק, דדמי לב' חתיכות שא' של חלב וא' של שומן, דנאמן לומר דזה של שומן ול"ה נגד אתחזק, וה"נ הכא הרי הוא מעיד דאי"ז חלק הגיד ולא חשוב נגד אתחזק, והוכיח כן **מהתוס'** הכא, שכ' דבשר זו מנוקרת ע"א נאמן להתיר, והרי שי' תוס' דנגד אתחזק ע"א אינו נאמן, **ובנקה"כ** כ' לומר די"ל דהתוס' הכא ס"ל כשי' הרא"מ שהביא המרדכי בחולין, דגם נגד אתחזק איסור ע"א נאמן להתיר, וזה כשנ"ת דברי הפנ"י בבי' התוס', ועו"כ די"ל דהתוס' מיירו דיש ב' חתיכות, וא' מנוקרת וא' לא, דנאמן לומר דזו מנוקרת, **ובש"ש** שם פ"ה כ', דודאי לשון התוס' לא נר' דמיירו בכה"ג, וכן הוכיח עוד מתוס' בגיטין ב' ב' דניקור לא חשוב דהוי נגד אתחזק, דנח"ל דבזה בעי לדין ע"א נאמן באיסורין ול"ה משום בידו עיי"ש, וכ' **הש"ש** דבאמת בירך בעי עדות לב' דברים, הא' דהי' כאן מעשה הוצאה של הגיד, דהירך הוא בחזקת אינו מנוקר, וכ"ז דלא הי' כאן מעשה ניקור הרי כל הירך אסור משום הגיד, ועוד בעי עדות גם אחר דהי' מעשה ניקור, דבאמת לא נשאר חלק מהגיד בחתיכה זו של הירך, וכ' דעל עיקר מעשה הניקור זה הוי נגד אתחזק, ומהני רק משום בידו, אבל על הנדון אם נשאר כאן חלק מהגיד זה ל"ה בידו, דהא אותו חלק שהוא גיד אין בידו להתירו, ומ"מ ל"ה נגד אתחזק וכש"כ הט"ז דהוי כמו ספק חלב ספק שומן, והתוס' שכ' דנאמן להתיר מדין ע"א, היינו לענין זה דלא נשאר כאן חלק גיד, **ובשע"י** שער ו' פ"ג כ' לומר, דע"א לא נאמן נגד אתחזק רק באם הוחזק לפנינו, אבל אם בא ע"א ואומר על חתיכה שרק עכשיו בא לפנינו, דהיתה בחזקת איסור ועכשיו היא מותרת או איפכא, בזה ע"א נאמן, כגון שאומר על פירות שעכשיו באים לפנינו דהם מעושרים, נאמן אף דהוי נגד חזקת טבל, כיון דלפנינו לא היו בחזקת טבל, וא"כ אין סתירה בין דברי הרמ"א לדברי התוס', דתוס' מיירו שעכשיו בא לפנינו חתיכת ירך והוא אומר שהיא מנוקרת, דבזה אין חסרון דהוי נגד אתחזק, והרמ"א מיירי שכבר הוחזק שאינו מנוקר לפנינו.

**ס"ו א'**

ה) גמ' וצריכא וכו' – **בר"ן** כ' דמהכא נראה כשי' התוס' דהא דנאמן הוא מכח שתיקת הבעלים, ואם יאמרו דאינם יודעים לא יהי' נאמן, וכש"כ **רש"י** דצריכא בכולהו לומר דשתיקה הודאה היא, **והרמב"ן** כ' לדחות, דכונת הגמ' דהי' ס"ד דאדרבה כיון דשותק אמרי' דהוי כהכחשה לעד עיי"ש, **והרשב"א** כ' דאה"נ דלפי הצריכותא היינו אומרים דהוי מטעם הודאה, ומשו"ה אשמועינן אביי בכולהו לומר דל"ה משום הודאה, אלא דע"א נאמן כל שאין הבעלים מכחישים אותו.

ו) אביי אמר נאמן – **בתוס'** מבואר דטעמי' דאביי משום דשתיקה כהודאה, **ובתו"ר ובתוס'** ביבמות מבואר דגם לאביי לא הוי השתיקה אלא רגלים לדבר, ובכל זאת ס"ל דע"א במקום רגלים לדבר נאמן גם בדבר שבערוה, ועוד כ' התו"ר די"ל דרק מדרבנן נאמן, וכ"כ **הרשב"א** בצד א', ועוד כ' לומר, דאביי ס"ל דהא דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה זה דוקא במקום דאיכא הכחשת זה שמעיד עליו, **ובתורי"ד** מבואר דאביי ס"ל דמקדש בע"א חוששין לקידושין, [ובכתובות כ"ג א' מבואר בתורי"ד דאביי ס"ל דלאסור ע"א נאמן גם בדבר שבערוה, ורק להתיר בעי שני עדים], **ובמקנה** הק' דא"כ אמאי במתני' לעיל ס"ד א', אין האב נאמן לומר על בתו שנשבתה, ומשמע אפילו אינה מכחשת, ועיי"ש באות ה' משנ"ת לת' בשי' הרמב"ם, דלפסול אשה לכהונה לא חשיב דבר שבערוה, וכ' המקנה לומר, דגם לאביי דנאמן זה דוקא בעד כשר, ועיין **בחזו"א** שכ' לומר, דגם לפי דברי הרשב"א מ"מ זה דוקא לאסור, אבל להתיר לא יהיה, נאמן גם דליכא הכחשה.

גמ' דההוא סמיא – **הראשונים** הק' לשי' התוס' דהא דנאמן ע"א הוא משום שתיקה כהודאה, דהכא ליכא הודאה, דהא אמר דזינתה שלא בפניו, **ובתו"ר** כ' דמיירי שהשליח אמר שגם הוא יודע, ולא ביאר באיזה אופן הוי הכי, ולפי דבריו שכ' דהשתיקה הויא רק רגלים לדבר כ' התו"ר, דהכא מיירי דחזא בה רגלים לדבר, וא"כ לאביי יש להאמין לע"א.

גמ' אי מהימן עלך דלאו גזלנא – **הראשונים** מק' לשי' התוס' דע"א נאמן משום דשתיקה כהודאה, א"כ כמו דאמרי' בעד כשר דאיכא הודאה אע"ג דאין לעד נאמנות, ה"נ בעד גזלן נימא דעכ"פ יש כאן הודאה מכח שתיקתו, **והרמב"ן** מק' עוד, דאף אי נימא דבגזלן לא אמרי' דשתיקתו הודאה היא, מ"מ הרי לא ידוע לנו דהוא גזלן, ואם האמינו שמואל לומר שהוא גזלן, ה"נ יאמינו לומר ששתק לא משום הודאה אף אם אינו גזלן, ויל"ע לשי' הראשונים דהעד נאמן מצ"ע, דאיך יוכל ההוא סמיא לומר דהוא גזלן ואין לו נאמנות, ונראה דיש לו מיגו שיכול להכחישו, אמנם לשי' הר"ן דכל ששותק בשעת העדות מקבלים דברי העד, יק' דכיון ששתק שוב אין לו מיגו עכשיו.

ז) גמ' אי מהימן לך כבי תרי – **ברי"ף וברא"ש ובריטב"א** מבואר דחייב להוציא לצאת ידי שמים, **ובמרב"ם** פכ"ד מאישות הי"ז **ובטושו"ע** אה"ע סקע"ח ס"ט כ' בסתם דיוציא, **ובטור** בסקט"ו כ' דמשום לזות שפתיים אסור לו לעמוד עמה, והק' **הב"י** דבראשונים מבואר דהוי חיוב מדינא, לצי"ש ולא רק משום לזות שפתיים, וכ' דאפשר דבסקט"ו מיירי שהאשה מכחשת ובזה הוי רק משום לזות שפתיים, **והמהרש"ל** תי' דבסקט"ו מיירי שאמר לו מיד מנין לך זה, ובסקע"ח מיירי בטור כשהוא שותק ובזה הוי חיוב מדינא לצי"ש, ועיי"ש בב"ח ובפרישה מש"כ בזה, **והב"ח** כ' דמשום לזות שפתיים מחייבים אותו לקיים הדין דלצ"ש, ובחי' הגהות בשם מהרי"ט, **ובט"ז** סקי"א כ' לומר דס"ט הוא בטור, וצ"ל משום דין שמים אסור לו לעמוד עמה.

**במרדכי** אות תקכ"ט כ' בשם **ר"ת** דגם אם מאמינו כבי תרי, מ"מ יכול לומר דאינו מאמינו, **ובהג"מ** [ד"ק] פי"א ממא"ס הכ"ה כ' בשם **סמ"ק** לגביי יי"נ, דמלמדין אותו לומר דאינו מאמינו, והמרדכי כ' בשם **ראבי"ה** דאם מאמינו בלבו אינו יכול לומר דאינו מאמינו, וכ' דיש מביאים ראי' דלא כר"ת, מדלא אמר לו שמואל דיאמר דאינו מאמינו, **ובב"י** יו"ד סקכ"ז כ' דמדברי **התוס'** מבואר דלא כר"ת, דכ' בד"ה נטמאו דאם מאמינו כבי תרי נאמן הע"א, **וברמ"א** שם ס"א כ' להל' לגבי יי"נ כר"ת, אבל גבי שאר איסורים כ' בשם **האיסור והיתר** דאין להקל בזה, ואם מאמינו בלבו לא מהני מה שיאמר שאינו מאמינו, **ובש"כ** סקט"ו כ' להחמיר גם ביי"נ, וכ' לומר דכל דברי ר"ת היינו רק אם לענין דבר זה באמת אינו מאמינו, וכונתו רק דיכול לומר דאע"פ דנאמן עליו כבי תרי בעלמא, הכא אינו מאמינו.

תוד"ה הקם **- במהרי"ט** כ' לומר דשי' רש"י דמאחר דלא נתנה תורה למלאכי השרת, ממילא בהכרח דלא נאסרו בלבישה גם חוץ משעת עבודה, אלא דכ' דמ"מ י"ל דהותר רק היכי דעכ"פ גם עובד בהם, אבל שלא לצורך עבודה כלל מנין לנו להתיר, וע"ע **בפנ"י** מש"כ בשי' רש"י. ובשי' ר"ת הק' **הראשונים**, דביומא ז' ב' דרשי' תמיד לענין דמרצה תמיד, **ובתו"ר** כ' דאע"ג דדרשי' מיני' דלא יסיח דעתו, מ"מ אין מקרא יוצא מידי פשוטו, **ובראשונים** כ' לומר דבאמת הוי שלא כהוגן, ומשו"ה מיחו בו על הכהונה עיי"ש.

ח) רש"י ד"ה סמוך – **הראשונים** הק' על רש"י דבגמ' בכתו' כ"ו ב' מבואר דבתו"ת לגבי אי הוי בן גרושה מעמידים על חזקה והיינו חזקת אבהתא ומבו' דאע"ג דאין נדון אלא על הבן מ"מ מעמידים על חזקה, וכ' הראשונים דרש"י לשי' שם, דמבאר דהחזקה היינו במה שהכשירו אותו מתחילה ע"י ע"א, ועיי"ש **בר"ן** שכ' לומר בשי' רש"י דהחזקת אבהתא מצטרפת עם העדות ואכמ"ל, **והתוס'** **והראשונים** מק' עוד על שי' רש"י דהא קימ"ל דחזקת האם מהני לבת, **והגרע"א** כ' דילה"ק יותר דעד כאן לא אמרי' דיש מ"ד דלא מהני לבת אלא בספק ממי נתעברה, דהנדון על הבן הוא מצ"ע שמא הוא בן של פסול, אבל הכא דנתעברה אח"כ, וכל הצד לפסול את ינאי הוא רק משום דאמו נפסלה, א"כ כיון דהאם כשרה מכח חזקה, ממילא דיש להכשיר הבן, **ובאפיקי ים** ח"א סכ"ז כ' לבאר כן בדברי התוס' בב"ב ל"ב א', דהק' על רש"י בסתם דלמה לא יועיל חזקת האם לבן, הואיל דאינו יכול להיות שתהא האם כשרה והבן פסול, ולא הביאו הגמ' דחזקת האם מהני לבת, דבאמת כונתם להק' לכו"ע וכשה"ק הגרע"א.

**ובשע"י** שער ב' פ"ב כ', דודאי אין נר' כונת רש"י, דאם האם היתה לפנינו דבזה הי' מהני החזקה רק לה ולא לינאי, דא"כ לא הי' צריך להאריך בזה, אלא כונתו דאם היינו מכריעים על האם הי' מהני גם לינאי, ולפ"ז צ"ב משה"ק הראשונים דחזקת האם תהני לבן, דאה"נ גם רש"י מודה דאם היינו דנים על האם הי' מהני גם לבן, וכ' לבאר בקו' התוס' בב"ב, דס"ל דמכח חזקת האם חשוב דגם לבן עצמו יש חזקה, ומשו"ה ק"ל דנעמיד הבן בחזקת כשרות, ולכאו' צ"ל לפ"ד גם בחזקת האם מהני לבת, דהיינו דלבת עצמה יש את חזקת האם, [ועיין **בק"ש** ח"ב ס"ב אות ב' דהביא דברי **הש"ש** דמבאר דמהני חזקת האם משום דהודאי מכריע את הספק, והוכיח מדברי התוס' והראשונים דגם אמרי' דחזקת האב מהני לבן דאינו משום זה, דשם אין ספק באב שנפשט מכח החזקה, וגם הוכיח מהגרע"א לא"ה עיי"ש], אמנם **בברכ"ש** בכתו' סל"ו כ', דקו' התוס' דאף דהאם אינו לפנינו, מ"מ החפצא של הספק חל גם באם ונפסק אז הספק בתורת חזקה, וממילא יש להכשיר הבת, אך הוא קאי שם על דברי התוס' בכתו', דגם הק' מהגמ' שם דמעמידים בחזקת האב, אף דהאם אינה לפנינו, והתוס' הכא לא הק' כלל מהסוגי' בכתו', וא"כ הרי לא נתפרש כלל בתוס' להק', דמהני החזקה גם אם אינה לפנינו.

**ובברכ"ש** שם בשם **הבית מאיר** ובעוד **אחרונים** כ' לומר בשי' רש"י, דמה דלא מהני הכא חזקת האם, הוא משום דאיכא ב' מיני חזקות, הא' חזקת דין, והב' חזקת בירור, ובחזקת ברור באמת מהני חזקת האם לבת, דהוברר דלא נעשה מעשה פסול, אבל בחזקת דין בזה לא מהני חזקת האם, דעל הבת לא הי' חזקת דין דהיא כשרה, והכא דמיירי בתו"ת אף דחזקת דין איכא, מ"מ חזקת בירור ליכא, דאין בכח החזקה לברר איזה כת משקרת, ומשו"ה לא מהני חזקת האם לבת, וע"ע באפיקי ים ח"א סי"ג מש"כ לומר בשי' רש"י.

תוד"ה מאי – **הרשב"א** וכן **הרא"ש** בכתו' כ"ב א' כ' כהתוס', אמנם **בתוס'** ביבמות ס"ח א' נר' מבו', דגבי תרומה אפילו בדאורי' מעמידים על חזקה, ורק ביוחסין החמירו, וכן מבואר **בר"ן** בכתו' כ"ו ב' שי' זו, **ובריטב"א** כ' בשם מורו, דרק גבי אשת איש החמירו בתו"ת, ושי' **הרמב"ן** דתו"ת ספיקא דאוריתא, **ובר"ן** בכתו' כ"ב א' גם הביא שי' הרמב"ן, ומבואר בדבריהם, דאעפ"כ אין מוציאין ממון ולא אשה מבעלה משום תו"ת, ומבואר עוד ברמב"ן דבכל דבר שהוחזק בו כגון כהן באכילת תרומה ג"כ אין מוציאין מהחזקה, ורק דאין מעמידים על חזקה לחשבה אשת איש או ממזר בודאי, כשיש תו"ת אם נתגרשה או מת בעלה, והחמירו שלא להעמיד על חזקה גבי חליצה ויוחסין, **ובק"ש** ח"ב ס"ב אות ו' ובחי' **רבי שלמה** בכתו' ס"ח כ' לבאר בזה, דבתו"ת ליכא חזקת הכרעה, דאין לנו להכריע איזה כת משקרת, אבל עכ"פ איכא חזקת הנהגה לנהוג כמו מה דהוחזק לפנינו עד עכשיו.

**התוס'** בכתו' כ' בשם **ר"ת**, דהכא לא מעמידים האם בחזקת כשרות, משום דכל הנשים היו בחזקת שבויות, ואדרבה התרי שאומרים שלא נשבתה באים להוציא מידי חזקה, **והתוס'** הק', דא"כ מה מק' הגמ' דאמאי ע"א הי' נאמן, הא מה דהיתה אסורה אי"ז מכח הע"א, **ובריטב"א** כאן מבאר שי' ר"ת, דמה דהיתה בחזקת שבוי' זה רק ע"פ העדים, וגם העדים שאמרו שלא נשבתה מודו דהיא היתה באותו כרך, ומשו"ה בסתם היא בחזקת שבוי' לדברי כלם, וכיון דאיכא תו"ת לענין אם נשבתה בפועל, הרי יש לנו להעמידה בחזקת דנשבתה, אבל אם הי' רק ע"א, א"כ גם לא היתה בחזקת שבוי' אלא ע"פ.

**הריטב"א** כ' בשם י"מ, דבאמת תו"ת ספיקא דאוריתא ומשו"ה כאן לא העמדנו אותה בחזקת כשרות, ומה דמבו' בכתו' כ"ו ב' דיש להעמידו בחזקת כשרות של אביו בתו"ת, שאני התם דהחזקה היא, דהאב לא הי' נושא גרושה לעבור על דברי תורה ולפסול זרעו, אבל הכא שהנדון אם נשבתה דנאסרת ע"י אונס, בזה לא שייך חזקה זו ומשו"ה אסורה מספק, ומבואר לכאו' דרק חזקה של ראי' מועילה בתו"ת, ולא חזקת דין דמעיקרא, **ובאפיקי ים** ח"א סי"ג כ' לומר בשי' רש"י איפכא, דדוקא חזקת ראי' לא מהני בתו"ת אבל חזקת דין י"ל דמהני, וכן מבואר **בש"ש** שמעתא ו' פכ"ב **ובשו"ת רע"א** סקל"ז, דאפילו נימא דתו"ת ספיקא דרבנן, ומה"ת מוקמי' על חזקתה, מ"מ זה דוקא בחזקת דין, אבל בחזקת ראי' כגון הא דחזקה אין אדם פורע תו"ז, זה ל"מ בתו"ת, דתרי כמאה ומה יוסיף לנו עוד חזקה של ראי'.

**ברמב"ן ובריטב"א** מבואר, דהכא באמת ישלהתיר גם בתו"ת, כיון דהנדון לענין פסול שבוי' דהוי מדרבנן, ורק דקו' הגמ' דמ"מ לא הי' לינאי לכעוס עליהם ולהרגם, אי הי' באמת תו"ת.

גמ' וטעמא דקא מכחשי לי' בי תרי – **השעה"מ** פ"ט מאישות הל"א מביא שי', דע"א בכחשה לא חיישינן לדברי העד גם היכי דבעל דבר שותק, והק' דא"כ אמאי הכא מבואר בגמ' דמכחשי לי' תרי, הא בחד סגי, וכ' לומר דהכא בתחילה בא העד האוסר, ומיד כשקבלנו את דבריו ה"ל כתרי, ואין דבריו של אחד במקום תרי, אך אכתי הק' לשי' הריטב"א, דבנאמנות ע"א באיסורים לא אמרי' דהוי כתרי, דלא יוכל אחר להכחישו, וכ' דלשי' רש"י דליכא חזקת האם, י"ל דבכה"ג לכו"ע חיישינן לע"א גם כשיש ע"א שמכחישו, אמנם **בתה"כ** כ' לדון גם היכי דליכא חזקה, ועו"כ דלשי' ר"ת דהיתה בחזקת שבוי' א"ש, ושי' הריטב"א כשי' ר"ת וכשנ"ת.

**ס"ו ב'**

תוד"ה אמר – **הרמב"ן והריטב"א** כ' לומר, דגם ר"ט מודה דנטמא אותו מכאן ולהבא שלא יתעסק בטהרות, שלא טיהר ר"ט אלא הטהרות שאין להם תקנה, ולזה מייתי דה"נ מצינו גבי בן גרושה, דמצינו דבר מה"ת דעת עכשיו הוא כשר ופסול להבא, ובתחילה כ' **הרמב"ן** לומר, דהא דמכשירים כשנודע שהוא בן גרושה מיירי דוקא שנמצא פסק חלל, דאמרי' דגבי לשעבר אמרי' דנכשיר מה שעבד, משום דנעמידו על חזקתו, אע"ג דיש כנגד זה חזקת הבעלים דהוא מחוייב בקרבן, עיי"ש בדבריו, **ובש"ש** שמעתא ג' פ"ד כ' דשי' **רש"י** כהרמב"ן והריטב"א, וכ' דלפ"ד הדין להלכה, דכל מה דאמרי' תרתי לרעותא הוא רק בדבר דנאמן בו ע"א, אבל במה דבעי ב' עדים בזה לא אמרי' תרתי לרעותא לפוסלו דדמי לבן גרושה, ור"ע אמר דמדמים מקוה לבע"מ משום דפסולו ביחיד.