מראי מקומות דש מפרק סחיטה ופרק חבית 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

**מלאכת דש, ומפרק. ומלאכת סחיטה. מלאכה זו היא השורש של מלאכת סחיטה. ונתחיל בלימוד מלאכה זו. 1 עג:, ופרק חבית קמג:**

**עג: אמר ר"פ האי מאן דשדי חייב שניים וכו' ואחת משום מפרק,** פי' רש"י דהוי תולדה דדש וביאר בסו"ד משום דהוא מפרק תמרים מן המכבדות שלהן ופי' מכבדות הוא אשכול. ועיין ברמב"ן ובר"ן על הרי"ף שגם ביארו כן. ופי' את צורת הדבר שכשנתלש האשכול מן האילן חייב משום תולש וכשנופל האשכול לארץ ומתפרקין ממנו התמרים חייב משום מפרק. והנה בראשונים משמע שהיתה להם גי' אחרת ברש"י מפרק תמרים מן הדקל וכן הביאו התוס' גי' ברש"י מפרק האילן ממשאו. ומשום כן הקשו כל הראשונים שכל תולש ובוצר יתחייב משום מפרק ומהו החידוש המיוחד כאן. ועיין מנח"ח דש סק"ב שהקשה על הדרך דהוי מפרק תמרים מן המכבדות. דאם כן מדוע אם מחובר האשכול והוא תולש תמרה מתוך האשכול אינו חייב משום מפרק. ועיין בשיטה המיוחסת לר"ן בסוגייתנו דמבואר מדבריו דאין דישה במחובר אלא בתלוש. וכן הוא ברש"י כתובות ס. ד"ה מפרק. השפ"א הקשה, איך מותר לתלוש ענבים מאשכול תלוש שיתחייב משום מפרק ועיין אגלי טל דש סק"ג אות א. שכתב דכשהדרך לקולפן בשעת אכילה לא הוי דש ועיי"ש שהביא לזה ראיה מהשו"ע סוף סי' שכ"א שמותר לקלוף בצלים ושומים לאכלם לאלתר. אמנם עיין הגהות רע"א בשו"ע שכתב שם טעם אחר מדוע מותר לקלוף את השומים משום שהקליפה בטילה לפרי ונחשב כמו הפרדת הדבר עצמו ולא כמו פירוק דבר מדבר. ולפי"ז יש לעיין מדוע לרע"א לא יחשב מפריד האשכול כתולש. ויל"ע בזה. ועיין אג"מ או"ח ח"א סי' קכה.

**תוד"ה ואחת,** המנח"ח דש סק"ב מסביר דהטעם שנטו התוס' מפי' רש"י הוא משום שסבירא להו דדש שייך רק בדבר הטמון משא"כ פירוק דבר המחובר אין עליו שם מפרק

**תוד"ה מפרק.** התוס' הביאו את דברי הגמ' להלן דחולב חייב משום מפרק, והתוס' דנו על מלאכת מפרק משום איזה אב מלאכה מתחייבים עליה ומצינו שרבו בזה השיטות בראשונים. ועיין להלן צה. בדברי הגמ' שם, וברש"י ובתוס' שם ועיין רש"ש שם. ומצינו בזה שש שיטות בראשונים. **א.** שיטת רש"י שם וכן הוא דעת הרי"ף הרמב"ן והרשב"א להלן צה. וכן פסקו הרמב"ם והרא"ש. דחיובו משום דש, **ב**. הירושלמי פ"ז ה"ב וכן הוא ברש"י שם בשם אית דאמרי דחיובו משום קוצר. **ג**. שיטת ר"ת דחיובו משום ממחק. **ד**.שיטת הרשב"א בכתובות ס. בשם הר"ש בן אברהם. הובאו דבריו בשיטה שם. דחיובו משום גוזז וכן הוא להלן צה. בתורא"ש בשם הריב"א דכל דבר המכביד על הבע"ח והוא עושה פעולה להקל עליהם הוי תולדות גוזז **ה**. שיטת היראים מצווה רע"ד דחיובו משום טוחן. ומבואר מדבריו דהטעם שלא אמר משום דש הוא משום שאין דישה אלא בגידולי קרקע ומבואר לפי"ז דטחינה יש גם בדברים שאינם גידו"ק ודלא כבעל התרומות הובא בשו"ע סי' שכ"א ס"ט דטוחן אין חייב אלא בגידו"ק ועיי"ש בביאור הגר"א. **ו**. ועיין ברשב"א להלן קמד: דדן דחייב עליו גם משום בורר דהבהמה הוי פסולת והוי כמוציא אוכל מתוך פסול.. [וזה לכאורה דלא כהמרכבת המשנה שהזכרנו לעיל דבמקום שיש תוצאה אחת לא מחייבים עליה משום שני מלאכות דברשב"א משמע דהחיוב בורר הוא בנוסף לחיובים אחרים שיש עליו.]**ז.** ועיין הגהות ראמ"ה על התוס' דדן דחיובו הוא משום מנפץ. **בא"ד, וקשה לר"ת וכו'**. ובדעת רש"י הקשו התוס' מפוצע חילזון דמבואר דנחלקו רבי יהודה וחכמים האם חייב משום דש הגם דלא הוי גידו"ק. דחכמים פוטרין ור"י מחייב. והתוס' כתבו למסקנתם דרש"י יסבור כר"י ולכן חייב בחולב משום דש. והנה יש לעיין בדעת הרי"ף והרמב"ם דפסקו דחולב חייב משום דש ומצד שני פסקו דאין דישה אלא בגידולי קרקע. והמ"מ כתב דהרמב"ם סבר דבהמה הוי גידו"ק. ויל"ע כקושיית התוס' דבהשוכר את הפועלים מבואר דלא הוי בהמה גידו"ק. ועיין חי' חת"ס עג: שביאר דהבהמה היא גידו"ק והחלב היוצא ממנה אינו גידוק ממילא בפועל שנתמעט שאינו אוכל בחלב דהחלב אינו גידו"ק משא"כ מלאכת מפרק היא מהבהמה ובזה חשיב גידו"ק. ויש עוד דרך בזה בתשובת ר"א בן הרמב"ם שאלה יח הובא בספר שביתת השבת. ומבואר בדבריו דהאב דדישה בעי גידו"ק ובתולדה דדישה לא בעי גידו"ק וצ"ע. מהיכ"ת דיהא התולדה חמור מן האב. ועצ"ע מדוע פוצע חילזון חשוב אב ולא חשיב תולדה כמו חובל וחולב. ועיין חידושי הרמב"ן להלן צה. דכתב דדישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגידולי קרקע. אבל להוציא ממנה פירות מכונסין וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גידו"ק הוא. ויל"ע דמ"ש מחלזון דאין חייב משום דלא הוי גידו"ק. **ואין נראה לר"י וכו'.** והנה התוס' הקשו על ר"ת מהסוגיא להלן קמד: שחילקה בין החולב לתוך הקערה שנאסר מכיוון שהחלב הוא משקה לבין החולב לתוך הקדירה דהמכוון שיש בקדירה אוכלין והחלב מתערב בהם דמכיוון דמשקה הבא לתוך האוכל יש לו דין אוכל. והקשו התוס' דבשלמא לדעת רש"י דאם מפרק הוא תולדה דדש אמרינן דדש הוא רק במוציא משקה מתוך הדד דהוי חולב וחשיב דנשתנה על ידי הפירוק ובזה הוא מתחייב. אמנם לדעת ר"ת דהחיוב הוא משום ממחק הקשו התוס' מה הנפק"מ אם הוי אוכל או משקה הא מיהת דמכל מקום ממחק הוא. וכנ"ל לכאורה יש להקשות על כל שיטות הראשונים שהוזכרו לעיל. ועיין אגלי טל מלאכת דש ס"ק כ"ד אות ט"ו מה שיישב את שיטת הראשונים, ועיי"ש בעיקרי הדברים, דהאריך שם בזה. ועיין שביתת השבת מלאכת דש. אות סח בד"ה השיטה הג'.  **שם.** ובדעת ר"ת יש לעיין טובא מהמבואר שם בסוגיה צה. דהשיעור של חליבה הוא כגורגרת ויל"ע דבשלמא לשיטת הראשונים דהוי מלאכה באוכלין אם כן כך הוא הדין דמלאכה באוכלין ובהכשירן הוי בגורגרת. אמנם לדעת ר"ת דהמלאכה היא בדד שמחליקו וממחקו מהיכן בא שיעור גורגרת. ועיין תוס' ר"פ המוציא היין. ובתשובות ר' אליעזר תשובה יב בהגהה שם הקשה איך מותר לתת לתינוק לינוק בשבת. לדעת האבן העוזר שלהעמיד עלוקה שתמצוץ דם מעצמה בשבת חשיב כעביד מלאכה אם כן להעמיד תינוק לינק גם יחשב כעושה מלאכה. ויל"ע בזה. ועיין או"ש פ"ח משבת שעמד בזה. ובספר שביתת השבת מלאכת דש אות פ' ובסוף חלק א' דף נח. ממה שהביא דברי הרלב"ג דאכילה אינה בכלל מלאכה עיי"ש.  **שם.** עיין מהר"ם שהבין דלפי' ר"ת גם מפרק דאתר תמרי חיובו משום ממחק וכתב דהוא דוחק אמנם עיין ברשב"א להלן צה. דהביא ספר הישר לר"ת דהביא דשני גוונא מפרק איתא מפרק בגידו"ק הוא תולדה דדש ומפרק שלא בגידו"ק דהמחייב הוא משום ממחק ולפי"ז אתי שפיר טפי. **שם.** **יש לעיין, מדוע כל דש לא יתחייב משום בורר.** וכבר עמד בזה הר"ח בסוגייתנו וכתב דזורה בורר ומרקד כולהו מעבירין פסות המעורבת באוכל ואינה מחוברת ואינה כגון קליפה שצריכה פירוק או עפרורית שצירכה ניפוץ. וכן כתב הערוך ובספר העיתים. ומבואר מדבריהם דהחילוק הוא שבורר הוא בדבר מעורב אמנם להפריד דבר מחובר אין ענינו ברירה אלא יצירת הפרדה ופירוד הדבקים. ועיין במג"א בסי' שיט סקט"ז שעמד בזה דהוקשה לו שם מדוע לא נאסרה סחיטת פירות משום בורר וביאר שהכל מין אחד המשקה והאוכל ובורר הוא רק במפריד שני מינים זה מזה. ועיין בשביתת השבת [עמוד מא] שהקשה על דבריו דהרי החרצנים והזג הם פסולות ואם כן הוי בורר פסולת מאוכל. ועוד בסוחט כבשים לגופן המובא להלן קמה. לכאורה שם שאין צריך למשקין מדוע לא יתחייב עליהן משום בורר פסולת מאכול. ועיין בפמ"ג סי' ש"כ סק"ז שעמד בזה. וביאר שם דבעינן שיהיה פסולת לפני הברירה אמנם בסוחט פירות השם פסולת חל רק על יד הסחיטה. אמנם עדיין יל"ע מהמבואר בירושלמי בפירקין. האי מאן דשחק תומיא כד מברר בקליפתיה חייב משום בורר. והובא להלכה בשו"ע בסוף סימן שכ"א. אסור לקלוף שומין ובצלים כשקולף להניח אלא כשקולף לאכול לאלתר. ומבואר דיש בזה בורר ולכן מותר היכן שקולף לאכול ולא קולף להניח. ומבואר דאפילו בדבר מחובר שייך ברירה ולא רק בשני דברים ולכאורה הדרא קושיא לדוכתא אם כן כל מפרק יתחייב משום בורר.[והא דאין בזה חיוב של מפרק מבואר בפמ"ג סי' שיט" סק"ז ועיין רע"א סוסי' שכ"א. שהטעם הוא משום שהקליפה בטילה לפרי ועיי"ש במ"ב.]

**קמג: מתני' חבית שנשברה מצילין ממנה מזון שלוש סעודות. וכו'.** המשנה מדברת בחבית יין, והנה יש לדון למה חששו שלא התירו להציל ממנה רק מזון ג' סעודות. עיין לעיל קיז:, ועיין שם בתוד"ה הא דתניא. שהביאו מהרב פורת דהחשש הוא שמא יביא כלים דרך רה"ר. דומיא דהחשש שהובא שם בברייתא בנשברה לו חבית בראש גגו עיי"ש. ולפי' ר"י בתוס' שם מיירי הכא שכבר נשפכה החבית לארץ וחיישינן שמא אי שרינן ליה להציל את כל היין יבוא להספיג ומבואר ברש"י דבזה יש חשש שמא יסחוט וסחיטה עצמה אסורה או משום מפרק או משום מלבן ונראה בזה בעז"ה בהמשך.. אבל אם ניתן להציל רק מזון ג' סעודות אז יהיה עסוק ביין שבתוך החבית ולא יבוא להספיג. והנה איתא שם בברייתא מביא כלי ומניח תחתיה ובלבד שלא יביא כלי אחר ויצרף, וצ"ב אמאי לא תנן הכי במשנתינו. וכן התם צ"ע אמאי לא תני ובלבד שלא יספוג, ועיין בפרישה סי' של"ה ס"ג שחילק ששם החבית עומדת בראש הגג וכאן היא עומדת בארץ עיי"ש במה שכתב.

**רש"י ד"ה חבית.** רש"י. הביא מהגמ' לעיל קכ. דכל דין זה נאמר רק כשבא להציל בכלים רבים אבל בכלי אחד הותר. והתוס' קיז: ד"ה הא הביאו בשם ר"ת דהינו דווקא באופן שנשברה אבל באופן שנסדקה. מותר להציל את כל החבית. בספר שבת של מי כתב ע"פ המשנה קיז: שהשיעור של ג' סעודות זה רק בתחילת השבת אמנם אם כבר סעדו חלק מהסעודות יכול להציל רק כפי מה שנשאר מהסעודות של שבת. שעדיין צריך לאכול. ועיין מ"ב [שלה, ב].

**ואומר לאחרים בואו והצילו לכם.** עיין לעיל קכ. ועיי"ש. בריטב"א דהקשה איך מותר להפקיר בשבת. הרי אסור להקנות בשבת ותי' דכאן שהוא מפקיר מאליו והולך לאיבוד לא מחזי כקנין. אמנם המאירי קכז: הוכיח מדקתני התם דאי בעי מפקר ליה לנכסיה. דמותר להפקיר בשבת וכן הוכיח מהמבוא קלא: הואיל ובידו להפקירן ועיין שו"ת רע"א ח"א סי' קע"ד. ועיין בשש"כ פכ"ט הערה פ"ו. מהראשונים האלו משמע שהוא מפקיר וכן משמע מרש"י אמנם עיין שם בר"ן ד"ה מהפקירא שנקט דאינו מפקיר אלא הרי זה כזוטו של ים. והחידוש הוא לא שהוא יכול להפקיר דהרי זה הפקר מאליו אלא החידוש הוא שיכול לומר בואו והצילו לכם אע"ג שדעתו היא שהם יצילו עבורו.

**שם.** נחלקו הראשונים כמה מותר לאחרים להציל. ברש"י ד"ה לכם מבואר דניתן להציל לכל אחד רק מזון ג' סעודות אמנם. עיין בר"ן לעיל קכ. בשם פסקי הרי"ד דיכולים להציל כמה דבעו וכן בסוגייתנו מבואר ברי"ד דאחרים יכולין להציל בכלים הרבה. מיהו בהא דמבואר לעיל קיז: לגבי רדיית פת בתנור דאומר לאחרים בואו והצילו. כיוון שרדיית הפת שבות היא כתב הרי"ד דגם אחרים לא יכולים להציל רק מזון ג' סעודות. ודווקא בשאין להם מה יאכלו. בשונה מחבית דההצלה לבעל הבית הוא אפילו ביש לו מה לאכול. אמנם השט"ג קכ. אות ג' ציין לרמב"ם פכ"ג הכ"ד הכ"ה. וכן לסמג ולטור סי' של"ד ס"ו. דמשמע דלא שרי לאחרים להציל אלא כפי מה שהותר לבעל הבית. ועיין בב"י שם ס"ט שנקט דאפשר דיש לחלק בין הסוגיא בקכ. דאיירי בדליקה דיתכן דרש"י יודה דלא חששו שאחרים יכבו את הדליקה. ויותר להציל יותר. לבין חבית שנשברה שחוששין שיביא כלים דרך רה"ר. השו"ע של"ד ס"ט פסק דכל אחד יכול להציל רק מזון ג' סעודות. ועיין שם במ"ב סק"כ שהביא את חידושו של החיי אדם בזה. עיי"ש.

**ובלבד שלא יספוג.** פי' רש"י דהיינו גזירה שמא יסחוט. **ועיין קמג. במשנה שם ספוג אם יש לו בית עור מקנחין בו**. ועיי"ש ברש"י דמבואר דהוא משום איסור סחיטה. והנה יסוד איסור סחיטה לכאורה הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש. וצ"ע דהרי להלן קמה. איתא דאין סחיטה מדאוריתא אלא בזיתים וענבים. וא"כ אינו אלא איסור דרבנן. ויל"ע דלכאורה הגזירה שמא יסחוט הוי גזירה לגזירה. אלא דיש לדון שיבוא לסחוט בצורה של פס"ר. ומבואר דיש איסור פס"ר באיסור דרבנן. אפילו באין מתכוון. אמנם במאירי להלן קמה. בשם גדולי הדורות, נקט דגם ביין ושמן הבלוע בבגד יש איסור סחיטה דאוריתא. ונראה בזה בעז"ה בהמשך. ועיין בתוס' לעיל קיא. ד"ה האי מסוכרתא דנקט דהאיסור סחיטה הוא משום מלבן. ואין שאין מתלבן לגמרי רק במים מכל מקום הוא מתלבן קצת בשאר משקים.

**והנה בדין זה שכשיש לעור בית אחיזה מותר להספיג בו.** פי' שם הראשונים. רש"י ומאירי ועוד. דאם אין לו עור בית אחיזה אז כשאוחזו נסחט בין אצבעותיו. ומשמע דכשיש עור לא נסחט בין אצבעותיו ומשמע דבעצם הקינוח ליכא חשש סחיטה. וכנ"ל מבואר בתוס' בסוגיין ד"ה חבית. ועיין בהשגות הראב"ד פכ"ב הט"ו. דהקשה דגם אם יש עור אי אפשר שיקנח בלא סחיטה. ועיין שם במה שפי' הראב"ד בזה. ועיין מג"א סי' ש"כ סקט"ו. ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ סי"ז ד"ה ספוג שכתב דהא"ר והתוספת שבת מצדדים להחמיר אף בספוג יבש אך ברש"י לעיל ד"ה נוטל לא משמע כן. וצ"ע לדינא.

**תוד"ה חבית. ובלבד שלא יספוג וכו'.** .הנה רש"י פי' דהגזירה שמא יסחוט. וצ"ע דבבריתא בגמ' איתא דהטעם שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול. עיין בתוס' ד"ה חבית. שכתבו דאפילו אם יש לעור בית אחיזה אסור משום עובדין דחול. ויש לדון האם המכוון של התוס' דהמשנה היא כהברייתא או דיש לפרש דכוונת המשנה לאסור משום חשש דאוריתא של סחיטה. היכא דליכא בית אחיזה. והתוס' רק כתבו דלמעשה אסור אפילו באין לו בית אחיזה כמבואר בברייתא ועיין בב"ח סי' של"ה ס"א ובשלטי גיבורים. ועיין בריטב"א דכתב בשם רש"י דלא כהתוס' דהטעם של עובדין דחול הוא רק על שמן אבל ביין האיסור הוא רק משום חשש סחיטה. וכן דייק המהרש"ל מרש"י ועיין ברש"ש. שדחה דבריו אמנם עיין במאירי ובשיטה לר"ן. והנה לדעת התוס' יתכן דהחשש הוא שמא יבוא לסחוט במקום אחיזתו בספוג וממילא אם יש עור אין חשש אמנם ברש"י ד"ה ובלבד נראה דהחשש הוא שמא יבוא לסחוט את הספוג לתוך כלי אחר ובזה בוודאי יש חשש אפילו אם יש בית אחיזה. **ועיין רמב"ם פכ"ב הט"ז.** ומשמע מדבריו דהברייתא דכתבה דלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול הוא גופא משום החשש שיבוא לסחוט. ומשמע דהמשנה והברייתא חד טעמא אית להו. ומצינו כעין זה לגבי מלאכת מעמר. דקתני להלן בברייתא שלא יאספם כדרך שהוא אוספם בחול.. מיהו צ"ע מאי שייך חשש סחיטה כשהוא מטפח בידו בשמן ועיין בשלטי גיבורים אות א' שעמד בזה. ועיין באבנ"ז ח"א סי' קנח יג יד.

**אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין.** להלן קמה. דאית שמן התורה אין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים. ובטעם הדבר נראה בזה להלן. דהחיוב הוא רק בפירות שדרכן בסחיטה ורובן עומדין לכך. ובסוגיא הסמוכה מבואר לגבי סחיטת תותים ורימונים שיש שסוחטין אותן שנאסרו מדרבנן. והנה אב מלאכת דישה הוא רק על ידי כלי. ואם הוא מפרק בידיו הוי תולדה אמנם בסחיטה אין הבדל בין אם נעשה בכלי לבין אם נעשה ביד. והנה סחיטה האם היא אב או תולדה יש בזה סתירה בדברי רש"י. בד"ה אין ולעיל עג: ד"ה מפרק נקט דהוי תולדה. ובחולין יד: ד"ה סחיטה נקט דהוי אב. ולעיל יח. ד"ה שטוענין בתחילה נקט דהוי אב ובסוף נקט דהוי תולדה. ועיין אגלי טל דש י"ז כא. **ואם יצאו מעצמן אסורין.** סברת חכמים שאסור משקין שזבו מעצמן מבוארת בביצה ג. וכן סברת ר"י עיי"ש. ועיין רמב"ן וריטב"א שציינו לחולין יד: ששם פי' את סברת ר"י משום נולד. אמנם מפי' רש"י בחולין שם מבואר דלכו"ע סברת ר"י היא משום חשש סחיטה. עיי"ש.