ביאורים במסכת מקואות
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**גדרי חציצה**

**סוכה ו א, עירובין ד ב,** אמר ר' חייא בר אשי אמר רב, "שיעורין חציצין ומחיצין הלכה למשה מסיני". ומקשינן, "חציצין" דאוריתא נינהו, דכתיב "ורחץ את בשרו במים" - שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין המים, ולמה לי הלכה למשה מסיני? ומתרצינן, כי אתאי הלכתא לשערו, [דחציצה פוסלת אף בשער]. ומקשינן, שערו נמי דאוריתא, דכתיב ורחץ את בשרו במים את הטפל לבשרו, ומאי ניהו שערו? ומתרצינן, כי אתאי הלכתא לכדרבי יצחק, דאמר רבי יצחק, דבר תורה רובו ומקפיד עליו חוצץ, ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ, וגזרו על רובו שאינו מקפיד משום רובו המקפיד, ועל מיעוטו המקפיד משום רובו המקפיד. [כלומר, דעיקר דין חציצה הוא דאוריתא, אך השיעור של רובו המקפיד הוי הלכה למשה מסיני].

**א**

רש"י שם כתב, דההלכה דרובו ומקפיד עליו חוצץ נאמרה בשער, דאם יש חציצה ברוב השער ומקפיד על החציצה הטבילה פסולה, ומשמע שבכל גופו אפילו כל שהוא ואפילו שאינו מקפיד הוי חציצה. ובתוספות שם וברא"ש הקשו על פירוש רש"י, דבכמה דוכתי מבואר דגם בכל גופו אינו חוצץ אלא אם כן מקפיד על החציצה? ולכן כתבו דהדין של רבי יצחק דחציצה פוסלת רק ברובו המקפיד נאמרה בכל גופו. וראה בריטב"א בעירובין שם שנקט, שגם רש"י שכתב שערו לא נתכוין לאפוקי שאר הגוף, דודאי בכל הגוף דוקא רובו המקפיד חוצץ, אלא רש"י כתב כן לרבותא, דאפילו בשערו בעינן רובו המקפיד, וקמ"ל כדעת הגאונים דאם יש חציצה ברוב השער אף שאינו ברוב גופו הוי חציצה, ודלא כדעת הרמב"ם, וכדלהלן.

ובפסקי הרי"ד [עירובין שם] כתב, דהדין של רובו נאמר רק בשער, אך הדין של מקפיד נאמר בכל גופו, כלומר, דבכל גופו אם הוא מקפיד הוי חציצה אפילו בכל שהוא, ואם אינו מקפיד לא הוי חציצה אף ברוב גופו, אך בשער בעינן תרוויהו, רוב השער ומקפיד. וצריך ביאור מנ"ל לחלק כן? וראה מה שיבואר להלן בזה.

**ב**

הקשה בשיורי טהרה [ריש קצח], מדוע חציצה שהיא במיעוט גופו או שאינו מקפיד עליה לא הוי חציצה, הא אדם שטבל והשאיר אפילו אבר קטן מחוץ למקוה לא חשיב מעשה טבילה כלל, ומאי שנא חוץ למקוה מחציצה, הא באותו מקום לא באו המים? ותירץ, דעיקר מעשה הטבילה הוא שיהא כל גופו בתוך המים, ולכן אפילו אם יש חציצה ברוב גופו ומקפיד עליה יש כאן מעשה טבילה, שהרי כל גופו בתוך המים, אלא דנתחדש דין חציצה שפוסל את הטבילה, ונאמר למשה מסיני דדין חציצה נאמר רק ברובו המקפיד, אמנם גם לאחר שהחציצה פוסלת אין זה חיסרון בעצם מעשה הטבילה, אלא פסול צדדי לכשרות הטבילה. וכן ביאר בקובץ שיעורים [בבא קמא אות צב], עיי"ש.

ומבואר דלולי דין חציצה לא היה צריך כלל ביאת מים על גופו, דהעיקר הוא שיהא גופו בתוך המים, ואף אם לא באו מים על גופו כלל אין חיסרון במעשה הטבילה.

ומעתה נסתפק באגרות משה [יו"ד ח"א סימן צז] מה נתחדש בדין חציצה, דיתכן לומר, דגם השתא אין דין ביאת מים כלל, אלא דנתחדש שחציצה פוסלת את הטבילה, ונאמר למשה מסיני הגבלה בחידוש התורה, דחציצה עושה פסול בטבילה רק באופן שהיא על רובו ומקפיד עליה, אך במיעוט או באינו מקפיד אף דליכא ביאת מים אין חיסרון בזה כיון דלא נתחדש כאן דין חציצה.

אך יתכן לומר, דהשתא נתחדש דבעינן ביאת מים בפועל על גופו, דמלבד מה דבעינן שיהא גופו בתוך המים לעצם מעשה הטבילה, איכא נמי דין נוסף בטבילה דבעינן ביאת מים על גופו, וזה נתחדש בדין חציצה. אלא דלזה סגי בביאת מים על רובו, וכמו דבכל התורה רובו ככולו, דביאת מים על רובו חשיבא כביאת מים על כולו, וכן סגי לזה אינו מקפיד, דכיון שאינו מקפיד הרי החציצה בטלה לגופו, וחשיב דאיכא ביאת מים בפועל על גופו, וזה נתחדש בהלכה למשה מסיני, דמהני רוב ודאינו מקפיד בטל לגופו.

ובשיורי טהרה שם כתב צד שלישי, דבין מיעוט המקפיד ובין רובו שאינו מקפיד אינם חוצצים מהתורה משום שהחציצה בטלה לגוף. וכבר תמה האגרות משה שם, איך יתכן לומר לגבי מיעוט המקפיד שזה בטל לגוף, הרי הוא מקפיד עליה להסירה?

וברש"י משמע כצד שני, דפירש לגבי אינו מקפיד דאינו חוצץ משום דהו"ל כגופיה, ולגבי מיעוט שאינו חוצץ לא כתב מידי, ומשמע דבאינו מקפיד אינו חוצץ משום שהחציצה בטלה לגופו, ובמיעוט אינו חוצץ משום שרובו ככולו, ולכן מהני אף דבעינן ביאת מים, דחשיב בכה"ג דאיכא ביאת מים.

ולפי זה יש לבאר את דברי פסקי הרי"ד, שחילק בין הדין רובו שזה נאמר רק בשערו, לדין אינו מקפיד שזה נאמר גם בכל גופו, וכתבנו לעיל להקשות מנ"ל לחלק בזה, אכן לפי מה שכתבנו יש לומר, דאם אינו מקפיד אינו חוצץ משום שהחציצה בטלה לגופו, וזה ענין של סברא, ולכן אף בכל גופו אינו חוצץ, דחשיב דאיכא ביאת מים, אך אם הוא מקפיד אלא דהוי על מיעוטו, דאינו חוצץ משום שרובו ככולו, לזה צריך פסוק דאין צריך בשביל מעשה הטבילה ביאת מים על כולו, אלא סגי על רובו, וזה נתחדש רק בשער ולא בכל גופו.

**ג**

נחלקו הגאונים והרמב"ם פ"ב מהל' מקואות הט"ו מה הדין באופן שיש חציצה על רוב השער ואינו מקפיד עליו, האם חשיב כרובו ואינו מקפיד, דמדרבנן הטבילה פסולה, או דלא חשיב כרובו. שיטת הגאונים דהטבילה פסולה, משום שהשער נחשב כגוף בפני עצמו, ובעינן ביאת מים על רוב השער, ולא סגי בביאת מים שעל רוב גופו, ושיטת הרמב"ם דסגי בביאת מים שעל רוב גופו. ולכאורה שיטת הגאונים צריכה ביאור, שהרי טבילת השער וטבילת הגוף טבילה אחת הם, דהא אינו יכול לטבול כל דבר בפני עצמו, דהתחדש דצריך לטבול גם את השער בכלל טבילת הגוף, ואם כן מדוע לגבי רוב ומיעוט מחשיבים את השער בפני עצמו ובעי ביאת מים על רוב השער?

וביארו בחידושי מרן רי"ז הלוי ובאבי עזרי שם, דהא דמהני רובו המקפיד אין זה משום דסגי בביאת מים על רובו לחוד, [וכצד ראשון באגרות משה], אלא דבעינן ביאת מים על כולו, ונתחדש דביאת מים על רובו או על מיעוט באופן שאינו מקפיד חשיב ביאת מים על כולו, אך ודאי צריך שהביאת מים תתייחס לכולו, [וכהצד השני באגרות משה]. ומעתה סברי הגאונים, דכיון דבכל התורה השער נחשב לדבר בפני עצמו, אף שלגבי חציצה נתרבה שהוא מכלל הגוף, מכל מקום לגבי המציאות של רובו ככולו חשיב השער כדבר בפני עצמו כמו בכל התורה, והביאת מים שעל גופו לא תחשב ביאת מים לשער וכן להיפך, ומאחר דבעי שתתייחס הביאת מים לכולו שפיר בעי ביאת מים על רוב שערו. והרמב"ם סבר דלאחר ריבוי התורה דגם השער צריך טבילה, הרי השער נחשב כחלק מגופו לענין זה, וביאת מים שעל גופו נחשבת ביאת מים גם לשער.

[ובחזון איש [יו"ד צה סק"ג] כתב "וטעם מיעוט המקפיד שאינו חוצץ, אינו משום ביטול הזפת לגוף, אלא שאינו חשוב לחוץ ולהבדיל בין גופו לבין המים, וכיון שכולו תוך המים ורובו נוגע במים החשיבתו תורה טבילה", משמע קצת מלשונו דלא כדבריהם, דאין זה נחשב כביאת מים בכולו אלא דסגי בביאת מים על רובו].

וראה באבי עזרי שם שכתב להקשות על תירוץ זה בשם הגר"ח, דאם כן מדוע אין צריך ביאת מים על כל השערות, הרי כל שערה בפני עצמה טעונה טבילה, וביאת מים שעל הגוף לא מתייחסת לשערות, ואם כן גם ביאת מים שעל רוב השערות לא יעילו למיעוט השערות, שהרי כל שערה נידונת בפני עצמה, ומה השייכות שבין רוב השערות למיעוט? וראה באבי עזרי שם מה שיישב בזה.

ועל פי זה ביאר הגרי"ז שם את הגמרא ביבמות [עח א], דאף דאמר ר' יצחק דמדין תורה אינו חוצץ אלא ברובו המקפיד, מכל מקום אם החציצה היא על כולו הרי זה חציצה גם באינו מקפיד, ויש חילוק באינו מקפיד בין רובו לכולו. ולכאורה צריך ביאור מנ"ל לומר כן, הרי בהלכה למשה מסיני נאמר רק דרובו המקפיד חוצץ, ומנ"ל דכולו חוצץ גם באינו מקפיד? וביאר הגרי"ז, דכל מה דמהני רובו או אינו מקפיד זה רק משום שהביאת מים שעל רובו או שעל מקצתו נחשבת לביאת מים לכולו, אך אם אין ביאת מים כלל, הרי אין מה שייחס את הביאת מים לכולו, ולכן לא מהני כלל.

אך מרש"י שהובא לעיל מבואר שלא כדבריו, דהא רש"י פירש דאינו מקפיד מהני משום דהוי ליה כגופיה, ולכאורה הביאור בדבריו, דכיון שהחציצה בטלה לגוף הרי הביאת מים שעל החציצה נחשבת לביאת מים בפועל על גופו, ואם כן אף כשהחציצה היא על כולו כיון דאיכא ביאת מים בפועל אין כאן חציצה, ומדוע כשהחציצה בכולו לא מהני? [בעיקר ביאורם של הגרי"ז והאבי עזרי בדברי הגאונים אין סתירה מדברי רש"י, דהא דין רוב אף לדעת רש"י הוא מדין רובו ככולו, וצריך שהביאת מים ברובו תתייחס לכולו].

ויתכן לבאר באופן אחר הא דלא מהני חציצה על כולו אף דאינו מקפיד, דהיכא דהחציצה היא על כולו חסר בעיקר מעשה הטבילה, דלא חשיב שהוא נמצא בתוך המים כלל, וכמו שמצינו לגבי אויר כלי חרס דאם הניח אוכלים ומשקין בתוך כלי שלם בתוך כלי חרס אין האוכלים נטמאים מכלי החרס, משום דתוכו אמר רחמנא ולא תוך תוכו, ואין זה נחשב שהאוכלים נמצאים בתוך כלי החרס. וכן הכא חציצה שעל כולו חשיב תוך תוכו ואין זה נחשב שהוא בתוך המקוה כלל, ולכן חסר בעיקר מעשה הטבילה.

[בעיקר הדין דבכולו אינו חוצץ, ראה **בגליון הרמב"ם** לרעק"א סוף פ"א דמקואות, שהקשה, מדוע השמיטו הרמב"ם].

**ד**

במשנה בסוף פ"ח תנן, "נתנה שערה בפיה, קפצה ידה, קרצה שפתותיה, כאילו לא טבלה", והקשה המשנה אחרונה, מדוע נקטה המשנה לשון כאילו לא טבלה, דמשמע דמעיקר הדין אין כאן מעשה טבילה כלל, הרי מדין תורה דוקא רובו ומקפיד לא מהני, והכא החציצה היא במיעוטו, וכל הפסול הוא מדרבנן? וכתב, דצריך לומר דלשון המשנה לאו דוקא, וצ"ע.

עוד תנן שם, "האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאים", והיינו, דלא באו מים על האדם והכלים במקום אחיזתו. והקשה המשנה אחרונה, מדוע האוחז בכלים לא מהני, הרי מקום אחיזתו חשיב מיעוט שאינו מקפיד, שהרי הדרך לאחוז את הכלים במקום תשמישן, ואם כן אף בדרבנן צריך להועיל? ויתכן ליישב על פי מה שכתבו הראב"ד והרא"ש דאם יש זמן שהוא מקפיד, אף דהשתא בשעת טבילה אינו מקפיד, לא מהני לעולם, דחשיב כבר מקפיד, ואם כן אף הכא אינו עומד לאחוז שם לעולם, ולכן חשיב חציצה, ועדיין צ"ב.

עוד תנן שם, "בית הסתרים ובית הקמטים אינן צריכים שיבאו בהם המים", וילפינן ליה מקרא במסכת קידושין [כה א] מהפסוק "ורחץ את בשרו במים", מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי, לאפוקי בית הסתרים דאינו צריך ביאת מים. ובגמרא במסכת נדה [סו ב] אמר רבא, דאפילו שבית הסתרים אין צריך ביאת מים מכל מקום צריך שיהא ראוי לביאת מים, שלא יהא שם חציצה, וכתבו התוספות בקידושין שם, דילפינן ליה מהפסוק שנאמר בבעל קרי "ורחץ במים את כל בשרו", דהכל מרבה בית הסתרים, וכיון דאיכא ריבוי ומיעוט בעינן ראוי לביאת מים ואין צריך ביאת מים בפועל. אך הריטב"א שם כתב דדין ראוי לביאת מים בבית הסתרים הוא רק מדרבנן.

והקשה המשנה אחרונה, מדוע הוצרכה התורה למעט דבית הסתרים אינו טעון ביאת מים, הרי בית הסתרים הוא מיעוט הגוף, ובלא פסוק אין צריך שיבא שם מים? וכן יש להקשות אליבא דאמת לדעת התוספות דחציצה פוסלת בבית הסתרים מהתורה, הרי הוי רק מיעוט הגוף?

ותירצו הקרית ספר והשיורי טהרה [קצח ס"ק כג] ועוד אחרונים, דנפק"מ לגבי להצטרף לכל הגוף, דאם יש חציצה במקום גלוי במיעוט הגוף, וביחד עם החציצה שבבית הסתרים איכא רוב הגוף, הרי הם מצטרפים להחשב רוב הגוף, וקמ"ל קרא דמה שלא הגיעו מים בפועל לבית הסתרים לא חשיב חציצה, ואינו מצטרף לרוב הגוף, אך אם יש חציצה בבית הסתרים, הרי זה מצטרף לרוב הגוף. וראה עוד בקרית ספר ובמשנה אחרונה ובחזון איש [יו"ד צה סק"ג] מה שתירצו עוד על קושיא זו.

אמנם הזכרון יוסף [הובא בשיורי טהרה שם] יצא לחדש חידוש גדול, ולדבריו לא קשה כלל כל הקושיות דלעיל. דכתב, דכל מה דבעינן לדין חציצה זה רק באופן שנדבק על גופו דבר החוצץ בין הגוף למים, שאותו דבר הוא טפל לגופו, [ואפילו במקפיד, וכמו שכתבנו לעיל בשם השיורי טהרה, וכתב תמה על זה באגרות משה]. ולכן בלא דין חציצה היה מועיל בכל אופן, וחידשה תורה דברובו המקפיד לא מהני, אך באופן שלא הגיעו מים על מקצת מגופו [לא באופן של חציצה אלא באופן שהיה מניעה למים לבא לגופו], בזה חסר בעיקר מעשה הטבילה, וכמו שמקצת מגופו מחוץ למים. ולכן אם נתנה שערה בפיה או קפצה ידה או קרצה שפתותיה, דהמים לא הגיעו לכל הגוף, וכן האוחז באדם ובכלים דהמים לא הגיעו למקום אחיזתו, לא מהני אף דהוי מיעוט שאינו מקפיד, ושפיר נקטה המשנה הלשון "כאילו לא טבלה", דחסר בעיקר מעשה הטבילה, ואין זה מדין חציצה כלל. ובאמת הראשונים לא הזכירו דין חציצה במשנה כלל, וגם במשניות משמע שרק מפרק ט' ולהלן המשניות דנות בדיני חציצה, אך בסוף פ"ח עדיין לא איירינן כלל בדיני חציצה אלא בצורת הטבילה.

ובזה מיושב שפיר הא דבעינן קרא דבית הסתרים אין צריך ביאת מים, דאף דהוי מיעוט מכל מקום בעינן ביאת מים, כיון דבלא ביאת מים חסר בעיקר הטבילה, וקמ"ל קרא דבית הסתרים אין צריך ביאת מים. אך בהא דאיכא קרא לדעת התוספות דחציצה פוסלת בבית הסתרים עדיין צריך ביאור, דהא הוי רק מיעוט הגוף, ונצטרך לומר כתירוץ השיורי טהרה דנפק"מ להצטרף לרוב הגוף. אך עדיין יש לומר לדעת התוספות בנדה והר"ש בתירוצו הראשון דאם סגרה את פיה חשיב שהפה אינו ראוי לביאת מים, ולא רק חציצה בבית הסתרים פוסלת אלא גם סגירת הפה, דלפי"ז שפיר איכא פסול בבית הסתרים אף במיעוט, כיון דסגירת הפה אין זה מדין חציצה אלא שחסר במעשה הטבילה.

אך לדבריו עולה דאם יש קשר בשער באופן הפוסל, כגון שערה אחת, גם במיעוט שאינו מקפיד הטבילה פסולה, שהרי שערה שיש בה קשר אין זה מדין חציצה, אלא שהמים לא ראויים לבא על כל השערה. וזה דלא כמו שנקטו רש"י בסוכה שם והגאונים והרמב"ם שם דהא דקשר פוסל בשער זה דוקא במקפיד, אך אם אינו מקפיד אין הקשר פוסל עד שיהא ברובו [או ברוב השער או ברוב הגוף]. ואולי יש לומר דקשר בשער נחשב חציצה ולא חסר בביאת מים, כיון שהשער דבוק על קצתו, וצ"ע.