ז - ב_ שוורים שחבלו זב_ז
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק המניח

**א**

א] ל"ג א', ב' שוורים תמין שחבלו זא"ז, משלמין במותר ח"נ, שניהן מועדין משלמין במותר נ"ש, אחד תם ואחד מועד, מועד בתם משלם במותר נ"ש, תם במועד משלם במותר ח"נ.

והתוס' הק' דכולה מתניתין שא"צ היא, וכתבו לישב, ז"ל, וי"ל דלר"ע איצטריך, שלא תאמר כיון דאית לי' יוחלט השור לניזק, א"כ שורו של זה קנוי לזה ואם הקדישו קדוש, קמ"ל דלא אמרינן הכי, ואפי' לר' ישמעאל נמי נ"מ אם נאבד האחד שלא יאמרו הבעלים אגבה כל חצי נזקי משלך ואתה תפסיד נזקך שנאבד שורי שמשתלם מגופו, עכ"ל.

והרא"ש כתב בשם תוס' דמשנה שא"צ היא, ומשמעות דבריהם דכתבו כן לפי האמת דהיא משנה שא"צ, ופליגי על מש"כ התוס' דיש בזה נפ"מ רבתא, (וכ"נ גם בד' הפסקי רי"ד שפירש דכל הרבותא דמתניתין היא דלא אמרינן דהראשון פשע והשני יהא פטור),[[1]](#footnote-2) וכתב בדעת רש"י דנפ"מ בזה דאין משערין תשלומין של זה כנגד תשלומין של זה, אלא משערין עיקר ההיזק שהזיקו שניהם, ונמצא דגם התם משלם נ"ש בנגיחה זו, כגון אם חבל מועד בתם נ' ותם במועד מ' הדין נותן שישלם מועד בתם ל', קמ"ל שאין משלם אלא י', דהיינו יותר על מה שהזיקו התם, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא דכיון שהתחילו כאחת אין כאן חבלה אלא המותר, וכן משמע בד' האו"ז, וכ"כ הריא"ז לדינא, ונחלק ע"ד הרי"ד שכתב דתם במועד שחבלו זב"ז מנה, משלם המועד לתם נ' זוז.

ב] אמנם הנה בד' התוס' מבו', דאף דמודו ליסוד הדברים דיצא זה בזה, ואין חייב לשלם אלא את המותר, וע"כ לי"ב לדינא דיוחלט השור, מ"מ ס"ל דהא דמשלמין במותר היינו במותר התשלומין, דהתם משלם ח"נ והמועד משלם נ"ש, וכל שיש מותר בתשלומיו משלם, וע"כ לא הזכירו לנפ"מ זו, - וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ג] והנה הנימו"י כתב, ז"ל, וראוי שתדע דכי קאמרינן משלמין במותר ח"נ, דוקא במאי דיכלי לאשתלומי מהדדי הוא דחזינן שיעור מאי דשוו ביה להדדי, דהיינו שיעור מאי דאית ליה כל חד מינייהו לאשתלומי מחבריה, כגון אם שור תם שוה ר' נגח לשור תם שוה מנה והכחישו שמונים זוז וחזר האחרון והכחישו לראשון מנה אם נאמר נוציא ארבעים שהם חצי נזק שחייב הראשון כנגד ארבעים של חצי נזק שחייב האחרון ויגבה הראשון מן האחרון עשרה דינרין במותר חצי נזקו לקתה מדת הדין שהרי האחרון שהכחישו לראשון מנה אינו שוה אלא עשרים זוז ואין לו לראשון להשתלם אלא מגופו והראשון שהכחישו לאחרון שמונים זוז עדיין שוה מנה והאחרון יכול להשתלם ממנו חצי נזקו שהוא ארבעים זוז לפיכך דין הוא שנוציא עשרים כנגד עשרים דהוא שיעור מאי דאית להו לאשתלומי מהדדי ויגבה האחרון מהראשון עשרים זוז שהוא מותר הארבעים שהוא חצי נזקו וראשון שמותר חצי נזקו שלשים אין לו להשתלם מן האחרון כלום כיון דאינו שוה כ"כ וכו', עכ"ל, והביאו התוי"ט.

ובחי' הגרע"א כתב דלמש"כ הרא"ש בדעת רש"י דכל הנזק שהזיק התם למועד חשבינן לנכות ממה שהזיק המועד להתם, והטעם משום שהתחילו יחד אין כאן חבלה אלא במותר, ממילא ה"נ דאף מה שאינו יכול לגבות מגופו מנכין לו דאין כאן חבלה אלא במותר, דתחלה מוקמי נזק נגד נזק והמותר הוא דנקרא חבלה, וגם בב' תמים הדין כן, - ומשמעות דבריו דתלי זב"ז, דלדעת הסוברים דאין מנכין מן התם אלא ח"נ, ה"נ אין מנכין אלא כפי מה שיש לו להשתלם מגופו,

אך השה"ג כתב דבד' שאר פוסקים מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דלעולם יוצא נזק כנגד נזק, ולא אזלינן בתר הגבי' דמגופו, - ומבו' מדבריו, דאף דלדעת ש"ר אין מנכין מן התם אלא ח"נ, מ"מ מנכין ממנו כל הח"נ, אף אם אין בגופו כדי לגבות כל הח"נ, ובד' התוס' לא משמע כן כ"כ, דא"כ מ"ט לא כתבו לנפ"מ זו, וצ"ב הטעם בזה.

**ב**

ד] ובפשוטו הי' נראה, דהנה ביסוד הדין דיצא זה בזה נחלקו הראשונים, דהרא"ש כתב דהוא משום דכל שהתחילו כאחת אין כאן חבלה אלא המותר, והיינו דליכא כלל תביעת נזיקין על מה שמזיקין זה כנגד זה, דע"ז לית לחד תביעה על חבירו שלא יזיקנו.

אך הנימו"י כתב בשם הרא"ה, ז"ל, וקמ"ל מתני' דאע"ג דקי"ל בעלמא כרב נחמן דאמר זה גובה וזה גובה גבי נזקין כו"ע אית להו דלא אמרינן זה גובה וזה גובה דכיון דזכי להו רחמנא למיגבי ממיטב זהו מיטב שלהם שיעמוד כל אחד בשלו, עכ"ל, ולדעתו איכא לכל חד תביעת נזיקין על חבירו, אלא דדין הגבי' דחובם הוא שיעמוד כל אחד בשלו.[[2]](#footnote-3)

ה] ונפ"מ בזה, דהנה הרא"ש כתב דהך דינא דרש"י דהוא כשהתחילו יחד, דבכה"ג אין כאן חבלה אלא המותר, וכ"כ הטור בסימן ת"ב דדינא דרש"י הוא רק כשהתחילו שניהם יחד,[[3]](#footnote-4) - אך בד' הנימו"י משמע להדיא דדין זה הוא גם בזאח"ז,[[4]](#footnote-5) וכמש"כ בסו"ד דאיירי בין בזאח"ז ובין בב"א, וכ"נ ממש"כ לדמותו לההיא דזה גובה וזה גובה, - ופשוט דתליא זב"ז, דלמש"כ הרא"ש בדעת רש"י דהא דיצא זב"ז הוא משום דאין כאן חבלה אלא המותר, הרי דכ"ז הוא כשהתחילו יחד, דבכה"ג אין כאן חבלה אלא המותר, אך כל שהתחילו בזאח"ז ודאי דיש ע"ז תביעת חבלה, אך למש"כ הנימו"י דלעולם איכא תביעת חבלה, ואך דקיום התביעה הוא במה שיעמוד כל אחד בשלו, שפיר שייך הך דינא גם בזאח"ז, והרי למה שאמרו בירושלמי בכל ב' חובות הוא כן שיצא זב"ז, וגם לדעת הבבלי דפליג ע"ז, מ"מ בנזיקין דדינם לגבות ממיטב איכא להך דינא דיצא זה בזה, וה"ז שייך גם בזאח"ז.

וגדולה מזו נראה, דלדעת הנימו"י דין זה הוא אף בגונא דהזיק שורו של ראובן את שורו של שמעון, ושורו אחר של שמעון הזיק את שורו אחר של ראובן, דבכל גוונא דאיכא לשניהם חובת נזיקין, אמרינן דיצא זה בזה, משום דזהו מיטב שלהם שיעמוד כל אחד בשלו, ולא תלי כלל במה שהזיקו השוורים עצמם זא"ז, ודמי להא דבב' חובות אמרינן לחד מ"ד בירושלמי דיצא זב"ז, אף דהם ב' חובות דלא שייכי להדדי כלל, וה"נ הוא בב' נזיקין דכיון דדינם לגבות ממיטב יש בהן להך דינא דיצא זב"ז.

ו] ובפשוטו בזה תליא הפלוגתא בדין שור תם ושור מועד, דלמש"כ הרא"ש דהא דיצא זה בזה הוא משום דאין כאן חבלה אלא המותר, ע"כ אף אם זה תם וזה מועד אמרינן דאין כאן חבלה אלא המותר, ועיקר דין התשלומין הוא על המותר, ובזה תם משלם ח"נ ומועד משלם נ"ש, אך למש"כ הנימו"י דאיכא דין גבי' על ב' הנזיקין, אלא דדין הגבי' הוא דיעמוד כל אחד בשלו, הרי דכיון דתם משלם ח"נ ומועד משלם נ"ש, הוי חובו של תם כפי שיעור ח"נ וחובו של מועד כפי שיעור נ"ש, ובחיובים אלו אמרינן דיצא זב"ז.

**ג**

ז] אך יש להעיר, דהנה בעיקר מש"כ הנימו"י דהא דיעמוד כל אחד בשלו, הוא מכח דין מיטב, דזהו מיטב שלהם שיעמוד כל אחד בשלו, נתחדש בזה דגם בשור תם איכא דין מיטב, וכמו שאמרו בירושלמי בר"פ הניזקין דגם בשור תם איכא לדין מיטב, כיון דעיקרו נזק, אך הסמ"ע בסימן ת"ב פירש דאה"נ דבב' שוורים תמים לא שייך דין זה, ולא נתפרש בדבריו דא"כ מ"ט התם לא אמרינן דזה גובה וזה גובה, ושמא אין מכוון הסמ"ע לזה, אלא כונתו דהנפ"מ בעידית וכו' היא רק במועד, אך הטעם דזהו מיטב שלהם הוא גם בזה, וצ"ע.[[5]](#footnote-6)

אך הנה התוס' לעיל ה' א' כתבו דבשור תם ליכא לדין מיטב, וע"כ ל"ה בכלל כ"ד אבות נזיקין דמשלמין ממיטב, ומשמע דלא נאמר בזה דין מיטב כלל, דאם גם בשור תם ילפינן דאיכא ביסוד הדברים לדין מיטב, ונפ"מ בזה לדינא דב' שוורים שחבלו זב"ז, שפיר הו"מ למיתניי' בכלל אבות נזיקין שמשלמין ממיטב, וגם בד' התוס' שם ד"ה תחת נתינה מבו' דבשור תם ליכא כלל לדין מיטב, וכמו שעמד ע"ז בחי' הגר"נ לעיל שם, - ולכאו' לפ"ז בע"כ דהא דהכא יצא זה בזה, הוא משום דמה שחבלו זב"ז ליכא חבלה כלל, וכמש"כ הרא"ש.

ואמנם לפ"ז צ"ע דמ"ט לא אמרינן דגם בתם ומועד אין כאן חבלה אלא המותר, כמש"כ הרא"ש בדעת רש"י.

ח] וי"ל בזה, דהנה גם לדעת רש"י דאמרינן דאין כאן חבלה אלא המותר, מסתברא מילתא דכ"ז הוא משום דאיכא תביעה לשניהם על ההיזק שמזיקין, ובזה הוא דאמרינן דכנגד מה שחבירו מזיקו ליכא תביעה על הזיקו, - אך בגונא דאחד מן השורים הוא ברשות המזיק, דאין לחבירו תביעה על הזיקו כלל דתורך ברשותי מאי בעי, ודאי דיהא השור השני חייב על ההיזק, ולא נימא בזה דאין כאן חבלה אלא המותר.

ויש לדון לפ"ז בגונא דב' בע"ח שהזיק אחד את חבירו בהיזק דקרן והשני הזיקו בהיזק דשו"ר ברה"ר, וכגון נחש דלדעת התוס' אף שכונתו להזיק דינו כדין רגל, - וי"ל דגם בזה אין לומר דאין כאן חבלה אלא המותר, דרק על היזק דאיכא תביעה ע"ז, הוא דמצינו למימר דכנגד מה שחבירו מזיקו, אין לו תביעה שלא יזיקנו הוא, אך על היזק דליכא תביעה כלל, ליכא למימר הכי, וזה למש"נ במק"א דליכא תביעה כלל על היזק דשו"ר ברה"ר.

ולפ"ז י"ל דבזה הוא דתלי דינא דתם ומועד, דאי נימא כמש"נ במק"א דגם בשור תם איכא תביעה גמורה כנגדו שלא יזיקנו, הרי דשפיר י"ל בזה דיצא זה בזה, - אך אי נימא דבשור תם עיקר התביעה שלא יזיקנו היא רק כנגד ח"נ, הרי דליכא למימר בזה יצא זה כנגד זה רק כנגד ח"נ.

וכ"נ להדיא בד' החזו"א בסימן ח' סק"ד שפירש דלדעת כולהו קמאי הוי יסוד דינא דמתניתין דאין הנזק אלא המותר, אלא שנחלקו היאך מחשבין בתם ומועד אם דנים בזה קולת תם, עיי"ש בד"ה ומיהו.

ט] ולפ"ז הרי נמצא דגם לדעת התוס' דבתם ומועד לא אמרינן יצא זה כנגד זה, אלא כשיעור ח"נ לתם, כ"ז הוא בשיעור ח"נ, דאינו מזיק גמור אלא כנגד ח"נ, אך בהא דתם גובה מגופו, דהוי דין מסוים בהגבי', ל"ש כלל לומר כן, וע"כ שפיר י"ל כמש"כ השה"ג דגם לדעת התוס' דבב' שוורים תמים אמרינן יצא זה כנגד זה, אף אם אחד מהם הי' ראוי לשלם יותר מחבירו מכח דין הגבי' מגופו.

והנימו"י שלא כתב כן, הוא לטעמי' דהא דיצא זה בזה הוא היינו דאף דאיכא דין גבי' על ב' הנזיקין, מ"מ מדין הגבי' הוא שיעמוד כל אחד בשלו, וע"כ כ"ז הוא רק כפי מה שהדין הוא לגבות מכל אחד ואחד, וכיון דשור תם אינו משלם אלא כפי שווי גופו, ע"כ לא אמרינן יצא זב"ז אלא כפי מה שראוי להשתלם מגופו.

י] אך עיקר הדברים אינם נראים כ"כ, דמסתברא מילתא דשור תם חשיב מזיק כנגד כל הנזק, ואף אם אי נימא דאיכא קלישות בהתורת מזיק דילי' דמכח זה אינו משלם אלא ח"נ, מ"מ לאו היינו דליכא תביעה אלא על ח"נ, אלא דכיון דקלישא תביעתו על כל הנזק, אינו משלם אלא ח"נ, ולפ"ז לכאו' אין לפרש כדרך זו, וי"ל.

**ד**

יא] וע"כ נראה, ובהקדם, דהנה בעיקר דינא דב' שוורים תמין דאמרינן דיצא זה בזה ומשלם במותר ח"נ, עמד הדגמ"ר בסימן ת"ב, דלר"ע דיוחלט השור הרי כשהזיק הראשון לשני, זכה השני בשורו של ראשון כפי חצי נזקו, ועכשיו כשחזר השני והזיקו, הרי דחלק מן הנזק הוי לעצמו, ובחלק זה שהזיק לעצמו הוא מפסיד את כולו, ומ"ט אמרינן דמשלמין במותר ח"נ.

והחזו"א כתב דאה"נ דכל עיקר הך דינא דמשלמין במותר ח"נ הוא רק כשהזיקו בב"א, אך כשהזיקו זאח"ז, ל"ש כלל עיקר הך דינא, וכשחזר השני והזיק הוי חלק מן ההיזק לעצמו, וכנ"ל.

יב] אך הנה בתוספתא פ"ג תניא, משלם במותר ח"נ, שור שוה מנה שנגח שור שוה מאתים הכחישו נ' זוז, "חזר האחרון" והכחישו ג' של זהב, האחרון משלם לראשון חצי דינר זהב, ולהדיא דאיירי בזאח"ז, ואפ"ה אמרינן דהאחרון משלם לראשון חצי דינר זהב, ולא אמרינן דרביע ממה שהזיק את הראשון הוי ההיזק לעצמו, ולפ"ז אין החשבון מכוון.

יג] וע"כ נראה, דהנה הרי אף לדעת ר"ע דיוחלט השור, מ"מ מבו' בד' הנימו"י דמכח דינא דמיטב אמרינן דיצא זה בזה, ומבו' לפ"ז דדין הגבי' מגופו, לאו היינו דעיקר חובו הוא ליתן את גופו, אלא לעולם עיקר חיובו הוא בדמים, אלא דהאופן לשלם את חיובו הוא במה שנוטל את גוף המזיק, וע"כ כל דמדינא דמיטב ראוי שיעמוד כל אחד משלו, ליכא לעיקר דינא דיוחלט, אך אי נימא דכל עיקר חיובו הוא ליטול את גופו, ל"ה שייך לומר כן כלל.

יד] וי"ל דהוא כן אף בזאח"ז, דהרי עיקר דינא דיוחלט יסודו הוא מכח דבשעת העמדה בדין מחליטין לו את השור, ומ"מ ה"ז נעשה מוחלט לו למפרע, ולא מיבעיא למ"ד דפ"נ קנסא ובעינן העמדה בדין, אלא אף למ"ד ממונא (ובתם שחבל באדם י"א דלכו"ע הוי ממונא), י"ל דדין היוחלט הוא כפי מה שהעמידו בדין, (שהרי גם למ"ד דפ"נ ממונא איכא משמעות להעמב"ד, כדחזינן דדינא דנגח ואח"כ הפקיר תלי בהעמב"ד), וכיון דבשעת ההעמב"ד דינא הוא דיצא זה בזה, לא חייל עיקר היוחלט, וכ"כ המרומי שדה, עיי"ש.

טו] ואמנם הנה זה מתישב בגונא דהתוספתא דהנזק שהזיק השני מרובה על הנזק שהזיק הראשון, וע"כ י"ל דבכה"ג מכח דינא דיצא זה בזה בטל עיקר ההוחלט, - אך הרמב"ם נקט לה בגונא דהנזק שהזיק הראשון מרובה על הנזק שהזיק השני, וכ"כ הנימו"י, ובכה"ג הרי נמצא דאף אחר דנימא דיצא זב"ז, עדיין חייב הראשון לשני, וע"ז שפיר חייל היוחלט, ותו יש לנכות חלק זה מהנזק שהזיק השני, ובחלק זה מפסיד השני את כולו.

אך הרמב"ם לטעמי' אזיל דנראה מדבריו דס"ל דאם כיחש המזיק אין מפסיד הניזק, וכמש"כ האחרונים, והיינו או משום דדין יוחלט הוא רק מכאן ולהבא, או דאף אם הוא למפרע מ"מ הוא כפי מה שהוחלט לו בשעת העמדה בדין, וע"כ שפיר אמרינן דכל ההיזק הוא לחלקו של הראשון, והשני אינו מפסיד מן ההיזק כלום, - וצ"ל כן גם בדעת הנימו"י.

**ה**

טז] ובטעם מש"כ השה"ג די"ל דדינא דמשלם במותר ח"נ הוא אף כשאחד מהן אין בגופו די כדי לשלם ח"נ נראה די"ל ע"פ הנ"ל, ובהקדם, דהנה בעיקר הא דשור תם אינו משלם אלא כפי שווי גופו, הנה לדעת ר"ע י"ל דליכא דין בפנ"ע דאינו משלם אלא כפי שויו, אלא היינו משום דדינא הוא דיוחלט השור, וכל גבייתו היא מגופו, וע"כ אינו משלם אלא כפי שווי השור.

אך לדעת ר' ישמעאל דיושם השור, ומצי לסלק בזוזי, ואפ"ה אינו משלם אלא כפי דמי השור, הנה לדעת התוס' דאבד השור אבדו מעותיו, לכאו' ג"כ ליכא דין בעיקר החיוב דהוא כפי מעותיו, אלא דכיון דדינו דאינו חייב לשלם את השור או את תמורתו, ע"כ אינו משלם יותר מדמי השור.

ולדעת רש"י דלר' ישמעאל אם אבד השור לא אבדו מעותיו, כתב כתב המאירי דדינא דשור תם דמגופו הוא שיעור בתשלומין, וצ"ע בגדר הדברים דלא חייבתו תורה לשלם אלא כפי דמי השור, וגם הרי בקרא כתיב ומכרו את השור החי וחצו את כספו, והרי דעיקר דין הגבי' הוא מגוף השור, ומהיכ"ת נימא דב' דינים נשנו בזה.

אך נראה דודאי דעיקר החיוב הוא לשלם מגופו, אלא דכיון דנתנה תורה זכות להמזיק לפרוע מדברים אחרים, ע"כ כבר גם אם אבד השור גובה חובו ממקום אחר, וע"ד מש"כ הראב"ד ל"ו א' דאם אמר בבי"ד שיפרע ממקום אחר ואח"כ אבד השור לא איבד את זכותו, אך כיון דעיקר החיוב הוא לשלם מגופו, ע"כ אינו חייב אלא כפי שווי השור.

ובזה מתפרש הטעם לחלק בין היכא שאבד קודם העמדה בדין להיכא שאבד אחר העמדה בדין, כמש"כ האחרונים, דבההעמדה בדין הוא שנקבע שיכול לגבות ממקום אחר, וע"ד מש"כ הראב"ד.

יז] ולפ"ז י"ל, דכיון דכל הא דשור תם אינו משלם יותר משיעור דמגופו, הוא משום דעיקר דין הגבי' הוא מגופו, וע"כ נקבע דחיובו הוא כפ"מ שאפשר להשתלם מגופו, הרי דבכה"ג דדינא הוא דיצא זה בזה, ובכה"ג דין הגבי' הוא שיעמוד כל אחד בשלו, הרי דכיון דאפשר להשתלם את כל חיובו, הוי חיובו כפי כל דמי נזקו, וכמו שעמד ע"ז במשנת ר"א סימן י"א בהערה ח', עיי"ש.

יח] ויש להוסיף מש"כ התומים דבספק אם גדול הזיק או קטן הזיק, לא חשיב כמודה בקנס, אלא מודה בתשלומין, והיינו משום דלעולם עיקר חיובו הוא את כל הח"נ, אלא דא"א לגבות אלא מגופו, וע"כ הוא דאינו גובה יותר משווי השור, ולפ"ז ודאי מסתברא מילתא דכל שדין הגבי' הוא שיצא זה בזה, שפיר ישלם את כל הח"נ.

עוד יש להוסיף ד' רש"י מ"ז א' בדין החלוקה בספק אם הולד הזיק, וצ"ע בביאורו.

1. והחזו"א בסימן ח' ריש סק"ג כתב מדעתו דיש לפרש כן למתניתין, וכתב דכל הראשונים לא פירשו כן, וצ"ע, דמד' התוס' שהביא הרא"ש נראה שפירשו כן, אך לא מצינו בד' האחרונים שעמדו בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו בירושלמי בכתובות פי"ג ה"ט דפליגי אמוראי בגונא זה לוה מזה מנה וזה לוה מזה מאתים, אם יוציא מנה כנגד מנה או זה גובה שטר חובו וזה גובה שטר חובו, ואמרינן התם דמ"ד דיוציא מנה כנגד מנה יליף לה משוורים תמים שחבלו זה בזה משלמין במותר ח"נ, וזה כיסוד ד' הר"ן דדינא דמתניתין הוא משום דלא אמרינן זה גובה וזה גובה, אלא יצא זה בזה, - ואך דבירושלמי פירשו דכ"ה בכל החובות, ודלא כמו שאמרו בבבלי דלכו"ע מן הדין זה גובה וזה גובה, וטעמא דמ"ד דיצא זב"ז הוא משום דאפוכי מטרתא למה לי, ופלוגתייהו היא אם אף בהך גוונא שייך למימר אפוכי מטרתא, דהכא הרי ל"ש לומר אפוכי מטרתא, שהרי זכותו של כל אחד לגבות מגופו, - ויש להוסיף, דאם משום אפוכי מטרתא, הרי מבו' בשו"ע סימן פ"ה ס"ו דלא פקע עי"ז עיקר החוב, אך הכא מבו' בירושלמי דפקע עיקר החוב, ועיי"ש שאמרו דהנפ"מ בב' בע"ח אם זה גובה וזה גובה או יצא זב"ז, בגונא שמחל אחד מהם לחבירו, או בגונא דמשועבדים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בד' הריא"ז משמע להדיא דהך דינא הוא גם בזאח"ז, דבשור ואדם העמיד כשהתחיל השור או כשהתחיל האדם, והרי דלא איירי כשהתחילו יחד, אך לכאו' עכ"פ הוא בגונא דהתחיל האחד והשני השיב לו, דבכה"ג ג"כ אמרינן דעל מה שעשו זל"ז ליכא תביעת נזיקין כלל, אך בב' חבלות דלא שייכי זל"ז כלל, ודאי דלא שייך הך דינא, והגע עצמך, הרי כלפי חבלת הראשון ודאי דאין מקום לומר דמשום דאח"כ חבל בו השני לא יהא עליו תביעת נזיקין, אך גם כלפי השני אין מקום לומר כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"כ החזו"א בסימן ח' סק"ג ד"ה מיהו לדעת הרא"ה, - אך במוסגר שם חזר בו וכתב די"ל דגם לדעת הרא"ה הוא רק בב"א, - וצ"ע דאי"ז במשמעות ל' הרא"ה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והלבוש כתב דהא דיצא זה בזה, הוא משום דאפוכי מטרתא למה לי, וצ"ב מ"ש בזה אפוכי מטרתא למה לי, הרי יכול לומר שרוצה את שורו של חבירו. [↑](#footnote-ref-6)