טו
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק מדף ט - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'. תקרה שאין עליה וכו'.** ר"י אומר בש"א וכו'. כדי להפוך תקרה זו לסוכה איכא ב' חסרונות. א' כיון שהיתה עשויה לבית הוי בכלל תולמ"ה, ועוד הלא סתם תקרה בנסרים ארבעה [כפרש"י] ואין מסככין בנסרים משום גזירת תקרה. ובזה נח' איך להכשיר תקרה זו. ר"י אומר וכו' שכל החסרון הוא בתולמ"ה ולכך לב"ה בחד סגי, ולב"ש קס"ד דבעינן תרתיובגמ' הק' מדוע. וביאר ברש"י דר"י לטעמיה דמכשיר בנסרים שיש בהן ד', לכך כל החסרון הוא רק על תולמ"ה, ולשמואל מתרץ לה לקמן. ר"מ אומר נוטל וכו' פרש"י 'אבל לא יפקפק שאין פקפוק מועיל לו ור"מ לטעמיה דאמר אין מסככין בנסרים'. הרי דגם ר"מ מודה דאם החסרון היה מעשה היה סגי בחד מהם, אלא דסבר שאין מסככין בנסרים ולכך לא מהני פקפוק. והא דמהני ע"י שנוטל נסר ומניח פסל, כתב רש"י או כשמואל ובדופן עקומה לשני הנסרים שבאמצע, או כרב ובין הנסרים. ונמצא לדעת רש"י ר"מ ור"י נחלקו בתרתי, חדא האם לב"ה סגי בפקפוק, דלר"י הוי מעשה ולר"מ אף שהוא מעשה מ"מ אכתי איכא גזירת תקרה. ועוד מה עוזר נוטל אחת וכו', לדעת ר"י כיון שהוא מעשה מעליא הרי כל הסוכה כולה כשרה, ואילו לר"מ כתב רש"י שרק שני הפסלים שבאמצע כשרים ע"י דופן עקומה, או רק תחת הפסלים לרב כשרה. ועי' ברמב"ן במלחמות שהעיר שלא מפורש מח' זו במתני'.

אך העיר ברש"ש דברש"י בגמ' בד"ה וה"ק [בביאור דעת ב"ש אליבא דר"י] 'כלומר לא מהני פקפוק אלא נטילה אחת מבינתיים דאיכא מעשה מעליא וגזירת תקרה נמי בטלה לה', הרי מפורש להדיא דע"י נטילה אחת מתכשר כל הסוכה כולה אפי' תחת הנסרים. ולכאו' הטעם הוא כדאמרינן בסמוך בביטולי תקרה קמפלגי, דע"י התיקון על תולמ"ה איכא תיקון על גזירת תקרה, וצ"ע. וביותר יל"ע אמאי נחלקו ב"ש ור"מ ואמרו שלא מהני פקפוק, הלא גם הם מודו שע"י פקפוק איכא עשיה מעליא כלפי תולמ"ה, כמבואר בגמ' 'אי מפקפק עביד ליה מעשה', וא"כ כשם שמודו שבנוטל אחת הוי מעשה לענין תולמ"ה וליכא גזירת תקרה, ה"נ לימא בפקפוק כשם שאיכא עשיה לענין תולמ"ה ליכא למיגזר.

**אי נוטל וכו' עביד לה מעשה**. פרש"י במתני' 'דבהכי סגי דאיכא עשיה מעליא', ולכאו' יל"ע בשלמא מעשה פקפוק הוי עשיה מעליה כמו שכ' רש"י סותר ומנענע את כולן וכו', אבל בנוטל אחת וכו' בשלמא על המקום שהניח פסל חדש איכא עשיה מעליה, אבל על המקום שדילג והשאיר את הנסר לכאו' אין עליו כלל מעשה, וכשם שהיה מונח כשהוא בית הוא מונח עכשיו. ואין לומר שבאמת מהני רק תחת הפסלים החדשים, אבל תחת הנסרים אינו סוכה כמו לדעת ר"מ, וזה אינו, שהרי רק בדברי ר"מ פרש"י שמהני נוטל וכו' ע"י דופן עקומה או כרב, אבל בדברי ר"י משמע שכל הסוכה כולה כשרה, וצ"ב היכן המעשה בכל הסוכה.

ונראה להקדים בזה, דרש"י לעיל יד. ד"ה ר"מ כתב דהגזירה בנסרים שמא ישב תחת קרות ביתו וכו', 'וההיא ודאי פסול דסוכה אמר רחמנא ולא ביתו של כל ימות השנה', הרי שבית פסול דסוכה אמר רחמנא, ואילו בסוגין מבואר בגמ' שבתקרה שאין עליה מעזיבה הפסול הוא תולמ"ה, ולא פסול של בית. והביאור בזה דודאי כל זמן שהבית מיועד לדיורי בית הוא פסול משום שסוכה אמר רחמנא ולא ביתו, אלא צריך לעשות דיורי סוכה, אבל אחר נמלך על הבית ומיעד את הבית לסוכה מעתא הרי הוא שפיר איכא דיורי סוכה, ואין כאן חסרון של בית, אלא חסרון שסוכה זו מעיקרא היתה עשויה לבית ואית בה חסרון של תולמ"ה. [וכן מדויק בריטב"א לעיל יא.]. ולפי"ז נראה דודאי אם אדם בא לעשות סוכה וחצי מהסכך הוא עצמו מניח וחצי מהסכך מונח מאליו, ודאי שאין כאן עשיה אלא על חצי סוכה, אבל בסוגין הרי הוא בנה בית, אלא שביתו פסול גם אחר שהוא מיעדו לסוכה שהרי הוא נעשה בפסול, בזה י"ל דעיקר תיקונו הוא עצם השינוי להפוך תקרה זו מתקרת בית לתקרת סוכה, ושינוי זה הוי עשיה על כל התקרה, דמה שנוטל אחת מביניהם ומבטל שם התקרה זה סתירת תקרת הבית, ולכך יש כאן עשיה של סוכה. וראיה לזה, דהנה נח' הראשנים מהו פקפוק, דעת רש"י סותר וכו', וברא"ש והטור כתבו שהוא הסרת המסמרים, דבית הוא מחובר במסמרים וסוכה היא בלא מסמרים, והדברים צ"ב וכי איזה מעשה יש בגוף הסכך ע"י הסרת המסמרים, ולהנ"ל ניחא דבעצם ע"י שנמלך מבית לסוכה יש כאן דיורי סוכה, אלא שיש חסרון דתולמ"ה, ע"ז סברי הראשנים דאם הוא נוטל המסמרים שוב אינו תקרה של בית אלא תקרה של סוכה וחשיב מעשה בכל התקרה.

ולפי"ז עולה ב' דקדוקים, בפשיטות הא דתנן במתני' נוטל אחת וכו', איינו חלק מן העשיה, אלא היכ"ת שיהי' מקום להניח פסל ביניהם, ולהנ"ל י"ל שהוא חלק מן המעשה של ביטול תקרת הבית להופכו לתקרת סוכה. וצ"ע. ועוד מדוקדק במתני' 'ומניח פסל', ולכאו' הלא איירי כאן בשי' ר"י שנסרים כשרים לסיכוך ומדוע הוא צריך להביא פסל, למה שלא יניח אותו הנסר חזרה במקומו, הלא סכך כשר הוא. ולהנ"ל י"ל שאם הוא מחזיר אותו הנסר אינו מבטל שם התקרה שהיתה כאן, שאין שינוי בתקרה זו ממה שהיתה קודם לכן. וצ"ע.

**ואכתי יש לדון,** דהנה אמרינן דלר"י בשי' רב דלית ליה כלל גזירת תקרה, וכל החסרון הוא תולמ"ה וע"ז מהני פקפוק או נוטל אחת, בפשיטות היינו כיון דאיכא מעשה מעליא כל הסוכה כולה כשרה. ומקשינן בגמ' בשלמא לרב וכו'. ומתרצינן הכא בביטולי תקרה קמפליגי. ופרש"י דר"י סבר דבמקום שהוא מבטל תקרה ליכא גזירת נסרים, משום דבקי בתולמ"ה וכו' ולכך מהני מפקפק, והביאור הוא שיש כאן מעשה חדש ליכא למיגזר גזירת נסרים, ולכאו' ה"ה בנוטל אחת וכו' הוי עשיה מעליא וליכא כלל גזירה, ומהני על כל הסוכה. ונמצא שכשם שמהני לר"י נוטל אחת וכו' [אליבא דרב] כלפי תולמ"ה דהוי מעשה והכשר על כל הסוכה, ה"ה דמהני לר"י [אליבא דשמואל אף דאית ליה לגזירת תקרה], מ"מ ע"י מעשה בטל ממנו גזירת נסר שהרי הוא בקי וכו' והוי כל הסוכה כולה כשרה. אבל לר"מ דלית ליה ביטול תקרה ולכך לא מהני פקפוק, ביאר רש"י במתני' דהא דמהני נוטל אחת הוא רק בח' אמות מצומצמות דאל"כ איכא גזירת נסרים.

והנה כתב השו"ע תרלא 'בית המקורה בנסרים שאין עליהם מעזיבה וכו', ובא להכשירו די סגי שיסיר המסמרים [דהיינו פקפוק] או שיטול מבין שני נסרים אחד וכו', וכולה כשרה אפי' הנסרים רחבים ד'. הרי שאף שפסק השו"ע כשמואל דאיכא לכו"ע גזירת נסרים מ"מ פקפוק מהני, הרי שפסק שמהני ביטול תקרה, ומשמע מלשונו 'וכולה כשרה' כמו שכתבנו לעיל שגם תחת הנסרים כשרה שהרי בכה"ג ליכא גזירת נסרים. אך לפלא שבמש"ב סקכ"ה וביאה"ל שכתב 'דכיון שזה יודע שאמרה תורה וכו' תו ליכא למיגזר משום תקרת ביתו, והנה זה מהני רק לענין פקפוק אבל לענין ליטול אחת יש דעות בפסקים דסכ"פ פוסל באמצע בארבעה, וא"א להכשיר אלא אם איכא ב' פסלים וכו', וציין בשעה"צ שם לרש"י והר"ן. והדברים צ"ב רב שהרי רש"י כתבו רק לר"מ דלית ליה ביטול תקרה, אבל לר"י כיון שבטל גזירת תקרה א"כ כל הסוכה כולה כשרה וצ"ע.

ויסוד דברי המש"ב הם מביאור הגר"א שכ' שדבר זה תלוי במח' הראשנים לעיל האיך קיי"ל, דלשי' תוס' ורוב הראשנים דקיי"ל כר"י אליבא דשמואל, נמצא שע"י הנוטל אחת וכו' כל הסוכה כולה כשרה, שהרי בין לרב ובין לשמואל ע"י מעשה פקפוק או נוטל איכא מעשה מעליא, ולרב ליכא תולמ"ה ולשמואל ליכא למיגזר גזירת תקרה, אבל לשי' הראב"ד שפסק כר"מ בגזירותיו, נמצא שגם בעביד מעשה כמו פקפוק או נוטל איכא גזירת תקרה, והא דמהני בנוטל אחת היינו דוקא בח' אמות מצומצמות וכו'.

**ביאור שי' הרמב"ן**

כתב הרי"ף דהל' כב"ה 'וטעמיהו משום תולמ"ה הלכך אי מפקפק עביד ליה מעשה, אי נוטל אחת עביד ליה מעשה', והוא ממש כל' הגמ'. והק' בבעה"מ הא לדידן קיי"ל דאיכא גזירת נסר, [או משום דקיי"ל כר"י אליבא דשמואל, או משום דקיי"ל כר"מ אליבא דרב] וא"כ טעמיהו דב"ה משום ביטול תקרה כמפורש בסוגיין, דאל"כ איכא גזירת נסר.

וכתב הרמב"ן דהנה אמרי' בגמ' בשלמא לרב וכו' אלא לשמואל וכו' [ופרש"י דסתם תקרה של נסרים ארבעה] בביטולי תקרה וכו'. עי' רש"י. והק' הרמב"ן לדעת רש"י בסוגיין כמה קו'. א' איירי במתני' בנסרים ארבעה לר"מ איך סגי בנוטל אחת וכו', הא סו"ס איכא סכך פסול בארבעה, ובאמת שרש"י העמיד בשני פסלים באמצע וע"י דופן עקומה, אבל הרמב"ן לא ניח"ל בזה וכתב דליכא לאוקומא וכו', דהכא אחת מבנתיים קתני', כוונתו דמשמע שכל הסוכה כשרה. וגם לרב לא ניחא, שהרי לרב אסור לישן תחת הנסרים, ובמתני' משמע שכל הסוכה כשרה. כמו שמועיל תקנו של ר"י. ב' ועוד הק' מנלן דאיירי בנסרים ארבעה כי היכי דתקשי לשמואל וכו', לימא בנסרים שמג' עד ד' היא. ולא עוד וכו'. ג' אין הטעם מחוור דנמצא שאם בא לסכך לכתחילה בנסרים פסול משום גזירת תקרה, ובעשאה לשם בית ותקנו בפקפוק תהא כשרה, הא אכתי איכא למיגזר משום הנכנסים ויוצאין וכו', וכן חבילי עצים וכו' שהעלה ליבשה ונמלך עליהם לסיכוך, לא מהני נענוע בלא היתר אגדן מפני שמחזר עליהם לעשות מעשה.

אלא הכי פי' דהכא תקרה סתם קתני וכו' שאין בה שיעור לגזירת נסרים, ואמרינן בשלמא לב"ה שהוא מחמת תולמ"ה ניחא דאיכא מעשה מעליא, אבל גזירת תקרה ליכא דאיירי בנסרים שאין בהם שיעור לגזירת תקרה, אלא לב"ש מ"ט בעינן תרתי וכו', ומשנינן הכא משום גזירת תקרה פי' דאף שאין בנסרים הללו שיעור לגזירת תקרת נסרים, ואם בא לסכך בהם לכתחילה לשם סוכה הם כשרים, מ"מ כיון שהיו נסרים הללו מתחילה תקרת הבית גזרו עליהם [וזהו תקרה ישנה] שמא ימלך וישב בה בלא פקפוק או שלא יאמרו תקרה כשרה לסיכוך, והוא פסול חדש. וזה עיקר חידוש דמתני' דאיכא לב"ש ולר"מ גזירת תקרה ישנה. אפי' בנסרים שאין בהם שיעור לגזירת תקרה דלעיל.

ובזה ניחא דברי ב"ש ור"מ דבשלמא נוטל אחת וכו' נחשב שנסתלק בתקרה הראשונה, והוא מבטל שם תקרה ואין כאן תקרת בית כלל אבל פקפוק לחודא לא מהני, דאף שהוא עשיה חדשה ומהני לענין תולמ"ה, מ"מ סו"ס נסרים הללו היו בתקרת הבית, ואיכא גזירת תקרה ישנה. [ובזה ניחא קו' הרמב"ן הראשונה איך מהני נוטל וכו']. דע"י הנוטל אחת וכו' כל הסוכה כולה כשרה, שהרי אין בה חסרון לא של תולמ"ה ולא גזירת תקרה ישנה.

ואמרינן בגמ' בשלמא לרב וכו', דהיינו דלר"י דלית ליה בעלמא גזירת תקרה במסכך בנסרים, לית ליה נמי גזירת תקרה ישנה, ולא עוד אלא שהוא דבר פשוט לגמ' עד שהק' לרב ל"ל לאפלוגי בתרתי. אפי' שהם שני נידונים. אלא לשמואל דכו"ע אית להו גזירת תקרה, ה"נ אית ליה גזירת תקרה ישנה ואמאי מהני פקפוק לר"י הא אף דאיכא מעשה כלפי תולמ"ה מ"מ איכא גזירת תקרה ישנה. ומשני אין ה"נ ר"י אית ליה גזירת תקרה ישנה, אלא דמ"מ ס"ל לר"י דגם במעשה פקפוק הוי שינוי לגוף התקרה כמו בנוטל, והראיה לזה, דכשם שמהני פקפוק להוציא מידי חסרון תולמ"ה, אף ששמואל גופיא סבר לעיל יא. דלא אמרינן פסיקתן זו היא עשיתן ובעינן מעשה ניכר, אפ"ה פקפוק מועיל הרי שמעשה פקפוק הוא מעשה גמור וניכר בתקרה, ולכך כשם שהוא ניכר לענין תולמ"ה ה"נ הוא ניכר לענין דליכא למיגזר משום תקרה ישנה. ובזה גופיא נחלק ר"מ וס"ל שמעשה פקפוק לא הוי מעשה המבטל שם התקרה ולא הוי מעשה כלל גם כלפי התולמ"ה, [דאם היה מהני כלפי תולמ"ה הרי שמעשה ניכר הוא] לכך איכא גזירת תקרה ישנה. [והדברים מחודשים דבתחילה סברו בגמ' דלכו"ע איכא במעשה פקפוק עשיה מעליה כלפי תולמ"ה, דאמרינן 'אי מפקפק עביד לה מעשה', אלא דר"מ ס"ל דסו"ס איכא גזירת תקרה ישנה, והביאור בזה דבתחילה סברי כרב דלא בעינן מעשה הניכר, וכל הנידון האם יש כאן עשיה, בזה סברי הגמ' דאיכא בפקפוק עשיה מעליא, אבל עכשיו סברי כשמואל דבעינן מעשה הניכר, בזה גופא חזרה בה הגמ' דלשמואל בשי' ר"מ לא הוי מעשה הניכר ולא הוי ביטול לתולמ"ה ולכך איכא למיגזר משום תקרה ישנה]

ולפי"ז יפה כתב הרי"ף דעיקר הנידון אי איכא מעשה כלפי תולמ"ה, וכיון דליכא תולמ"ה הרי דאיכא כאן מעשה הניכר ומעשה גמור, וממילא ליכא למיגזר משום גזירת תקרה ישנה. ועי' בריטב"א ובר"ן.

ומ"מ עולה לדברי הרמב"ן דכל מה דמהני פקפוק או נוטל אחת הוא רק בנסרים שאין בהם מחמת עצמם שיעור של גזירת נסרים, וכל התיקון במתני' הוא רק על גזירת תקרה ישנה, בזה ס"ל לר"י דמהני פקפוק או נוטל לבטל התקרה, אבל בנסרים שיש בהם חסרון מצד שהם שיעור נסר פסול, לא מהני ביטול תקרה. אבל לרש"י מהני פקפוק או נוטל גם לבטל גזירת נסרים. וב' השי' הללו [רש"י והרמב"ן] מובאים בשו"ע תרלא.

**מתני'.** המקרה סוכתו בשפודין וכו'. לימא תיהוי דר"ה בריה דר"י, דאתמר פרוץ כעומד וכו'. מבואר בסוגין דכשם שנח' לענין מחיצה ה"נ נחלקו לענין סכך, ועי' בגמ' בערובין טז: ר"פ אמר מותר 'הכי אגמריה רחמנא למשה לא תפרוץ רובה', ר"ה וכו' 'הכי אגמריה רחמנא למשה גדור רובה', ולכאו' מה ענין זה לדין סכך, לכאו' הוא מח' איך נאמר הל' למשה מסיני, ומה ענין זה לסכך, ובפשיטות י"ל שגם בסכך איכא דין מחיצה, וכן נראה בראשנים לקמן וכן נראה בביאור מח' האם יש לבוד באמצע עי' לקמן. אך אפשר להוסיף בזה, דאמרינן בחולין כח: דאיכא דין לשחוט רוב סימנים, ונח' בגמ' מה הדין במחצה על מחצה, רב אמר מחצה כרוב הכי אמר ליה רחמנא למשה לא תשייר רובא, רב כהנא אמר אינו כרוב הכי אמר רחמנא למשה שחוט רובא. ולשון הגמ' דהא דכשר לרב היינו דמחצה חשיב 'כרוב', ופרש"י שם ד"ה רחמנא למשה 'כשמסר למשה וכו' והא דאמר לשחוט רוב היינו מחצה דכיון דלא אשתייר רובא רוב שחוט קרי ליה', מבואר דלכו"ע בעינן שיעור רוב, אלא דנח' האם כשלא נשתייר רוב חשיב כרוב, והביאור בזה דודאי ההל' שנאמרה למשה בסיני הוא שצריך רוב מחיצה או רוב שחיטה, והביאור בזה שצריך שיעור שיש בה חשיבות של רוב, ובזה סבר רב ור"פ דכל שלא נשתייר בה רוב שאינה שחוטה נמי יש בה חשיבות של רוב, וכל שאין בו פירצה של רוב, מחיצה זו נמי הוי חשיבות של רוב שהרי לא נפרץ רובה.

[ומ"מ כתב הגרי"ז בשם הגר"ח דגם לר"פ חלוק בין רוב מחיצה לפרוץ כעומד, דרוב מחיצה חשיב כאילו כולם סתום ועושה הפירצה כמאן דליתא שהרי רוב עומד, אבל מחצה אף שהוא כרוב וסגי לענין מחיצה, מ"מ הוא רק מותר, אבל לא כאילו הוא סתום, וכן מבואר בתוס' בסמוך דהוי ב' צדדים ועי' בשפ"א].

**אמר לך ר"ה** מאי כמותן בנכנס ויוצא, והא אפשר לצמצם וכו'. פרש"י קס"ד כל כמותו וכו', סתמא הוא דאין דרך לצמצם ולכון וכו'. ופרכינן והא אם יתן דעתו לכך אפשר לצמצם וכו', ומשני ר"א במעדיף וכו' מתני' לא אכשר במצמצם וכו' 'וכמותן דקתני בנכנס ויוציא', נראה דכוונתו דבתחילה סברי דלישנא דמתני' 'כמותן' היינו בנכנס ויוציא וכיון דאיירי שהריוח ביניהן יותר מהשפודין הרי שהוא מניח יותר סכך ביניהם, וע"ז הק' הא כמותן יכול להיות גם במצמצם ויניח זה כמו זה. ומשנינן דלא הוי אלא אוקימתא, 'וכמותן דקתני היינו בנכנס ויוציא. ולפי"ז א"ש קו' התוס' שהק' דאין זה סוגיית הש"ס שאינו אלא כמשיב שאינו חושש, ולהנ"ל ניחא דאין הכוונה שאינו חושש, אלא שהוא אוקימתא במתני'.

**רבא אמר** אם היו נתונים שתי נותנם ערב וכו'. כתב רש"י רבא אמר אפי' במצמצם וכו' 'והלכך הו"ל כשר מרובה על הפסול ומבטלן. ובתוס' הק' הא כיון שאינן מערובין זה בזה וניכר כ"א לבדו אינו דומה שיתבטל. ע"ש. ובאמת שיל"ע למאי צריך דין ביטול, סו"ס תפ"ל שיש כאן רוב סכ"כ, שהרי יש את הסכך שבין השפודין, ועוד יש סכך שעל השפודין, ולמה צריך רש"י לדין ביטול, אלא ע"כ שהסכך שעל השפודין אינו סכ"כ כל שיש תחתיו שפודין, ודבר זה תלוי במח' ראשנים גדולה לעיל.

דעת התוס' לעיל ט: וכן משמע מרש"י שם דסוכה שתחת האילן שמסוככת כראוי שצלתה מרובה מחמתה, אינה נפסלת משום צירוף סכ"פ שמעליה, וכתבו התוס' כן מסברא 'כיון דכי שקלת ליה לפסול אכתי צלתה מרובה', ועוד הביאו ראיה משפודין ומהוצין וכו' ע"ש. אך דעת הראבי"ה הובא ברא"ש סי' יד ועוד, דאפי' הסוכה עצמה צלתה מרובה מחמתה והאילן חמתו מרובה מצלתו, מ"מ האילן מבטל צל הסכך הכשר שכנגדו, וממילא שוב ליכא הכשר סוכה ופסולה, וכ"כ הר"ן שם, [אלא שיש שם חילוקי דינים, דבגוונא שענפי האילן אינם כנגד הסכך, אלא כנגד האויר שבין הסכך, בכה"ג הסוכה כשרה שהרי אין האילן מבטל צל, וה"ה בגוונא שגם אם ניטול את הסכך שתחת האילן, אכתי איכא שיעור בסכ"כ נמי כשרה, עי' בכ"ז בטור].

והנה לדעת הראבי"ה ניחא מאד מש"כ רש"י 'ומבטלן' דבלא ביטול לא מהני מה שנותן הסכ"כ מעל השפודין, דהצל של השפודין מבטל צל הסכ"כ, ורק מחמת שהסכ"כ מבטלן יש כאן רוב סכ"כ. אבל לדעת התוס' ורש"י לעיל דאם הסוכה מסוככת כראוי סגי, והאילן או השפודין אינו מפרעים, למה לו לרש"י לפרש שהוא מבטלן. וביותר יל"ע כמו שהק' בביאור הגר"א בריש תרכו מה תוס' הק' על רש"י שאין כאן תערובות, הרי לשי' לא צריך כלל לדין ביטול, שהרי הסוכה מסוככת כראוי ולא מפריע כלל השפודין. [ולא משמע שהק' כן רק על רש"י לחודיא]. וכתב שם הגר"א דהתוס' הביאו ראיה מה דבסוכה שמעל כ' אם יש בה הוצין בשיעור צלתה מרובה כשרה, אף שיש מעליה סכ"פ של סוכה מעל כ', ור"ת דחה ראיה זו דסכך שמעל כ' אינו סכ"פ עי' בתוס' שם, וכתב הגר"א דאחר שנדחה ראיה זו שוב חזרו התוס' להודות לשי' ראבי"ה. וכאן התוס' בשי' ראבי"ה. [וקצת יל"ע שהרי תוס' כתבו דבריהם גם מסברא, ועוד כתבו שם דאין לפרש דברי רבא כן 'דא"כ מאי למימרא', הרי דסברא זו פשיטא לתוס'].

ובדעת רש"י נמי י"ל כן שהרי כתב הראבי"ה בתשו' תריג שרש"י חזר בו, וא"כ י"ל דרש"י הכא הוא לאחר החזרה ולכך צריך לדין ביטול. [ומיושב דברי רש"י בערובין טז: ד"ה אם היו שלא הזכיר כלל ענין של ביטול, וכתב דאיכא סכ"כ טפי כיון דנותנו ערב וכו'. דהתם הוא לפני החזרה].

ועוד יל"ע הלא בלא הסכה"כ שעל גבי השפודין [ומדין ביטול] לא מהני שהרי פרוץ כעומד אסור, וא"כ מה צריך במתני' 'רויח ביניהם כמותן' הלא גם אם אין רוח כמותן, סו"ס כיון שיש כאן ביטול של השפודין, אפי' היו השפודין יותר מהרויח ביניהם נמי כשר, שהרי הסכה"כ רבה עליו ומבטלו. ועמד בזה הראבי"ה תרכב וכתב 'והשתא משמע דלא מצי מבטל סכ"כ את הפסול אפי' יש בו רוב, אלא במקום שיש חצי מחמת הסכ"כ בלא הפסול, דקתני במתני' אם יש ריוח ביניהן כמותן, מכלל דאם אין ריוח ביניהן כל עיקר הסוכה נעשה בפסול, אע"פ שהסכך הכשר הוא למעלה ממקום נתינת הערב, אותו הוא כמאן דליתא לענין צל, דמ"מ הצל בא מחמת השפודין, והסכך הכשר הנתון למעלה ה"ה כמאן דליתא, אבל כשמחצה כשר ומחצה פסול אזלינן בתר רובא, והכי גמירי לה'. וביאור דבריו נראה, דודאי אם אין מחצה אלא רוב הסוכה מסוככת מחמת השפודין, אף שיש רוב סכ"כ עליה, מ"מ דעת הראבי"ה דכיון שהצל נגרם מחמת השפודין הרי הסכך שעליו כמאן דליתא דמי נמצא שהסוכה מסוככת בסכ"פ, ובזה אין ביטול כיון דרוב הצל הוא מחמת הסכ"פ, אבל במקום שהוא מחצה על מחצה, ונמצא שהסכ"כ וסכ"פ תרוויהו שווים בעשית הצל, בזה ס"ל לר"י דאף שמחצה לא סגי לשיעור הכשר, דרחמנא אמר גדור רובה, מ"מ כיון שאין כאן רוב סכ"פ שפוסל הסוכה, בזה 'הלכתא גמירי לה' שריבוי הסכ"כ שעל גבי השפודין מכריע שיש כאן רוב שיעור סכ"כ. [ומדין ביטול]. וצריך עוד הסבר.

**תוד"ה פרוץ.** ואין לומר וכו' שדומה וכו' דהא מפרש טעמיה וכו'. עי' מהרש"א דהק' מדוע תוס' הוכיחו ממ"ד שפרוץ כעומד מותר, והלא הוא אסור מספק. ע"ש.

**בא"ד.** ויש לפרש וכו', ומאן דשרי כשדומה לנו וכו', ואת"ל וכו', אף שהוא ספק כמו שכ' התוס' לעיל, מ"מ כתבו התוס' בעירובין דהוי כעין ספיק ספיקא דרוב צדדים להתיר, והביאור בזה דודאי ספק ספיקא לא מהני כשהוא משם אחד והכא שם אחד הוא, [וצ"ל דודאי ס"ס הוא כמה סיבות להתיר, בזה לא מהני כשהם בשם אחד] אבל הכא הוא ספק אחד עם ג' צדדים, ובזה מהני רוב צדדים להתיר, ועי' בשפ"א. ודו"ק.

**בא"ד.** ולגי' נמי אין ראיה וכו', ונמצא שאין הכשר מרובה על האויר ועל הפסול, דהק' היא בין לר"פ שפרוץ כעומד מותר הלא א"א לצמצם ולקרבו אצל הפסול שלא יהא אויר משהו ונמצא שהכשר פחות מהפסול, ובין לר"ה דאיירי בנכנס ויוצא, קשה דאף שאיירי בנכנס ויוצא ויש ריוח יותר, מ"מ א"א לצמצם שהסכ"כ יכנס בו שלא יהא אויר משהו וכו', ונמצא שהכשר שבניהם אינו ממלא כולו ואינו יותר מהפסול, וכך הוא בתורא"ש. אלא של' התוס' 'ונמצא שאין הכשר מרובה על האויר ועל הפסול' הרי שהאויר בחשבון של הפסול להיות פרוץ, אף שאויר הוא סוג פסול אחר. [ועי' בסמוך]

**ולענין הלכה**

הרי"ף לא הביא שקו"ט דגמ' האם איירי במעדיף או היו נתונים שתי וכו', וכתב בעה"מ דכל דברי הגמ' הם רק לר"ה, אבל למאי דקיי"ל כר"פ דפרוץ כעומד כשר אין צריך לזה. [וזה כפרש"י שפי' והא אפשר למצמם, עי' בתוס'], אבל הראב"ד בהשג' כתב דגם לר"פ הק' והא א"א לצמצם כמו שפי' הר"ח ור"ת בתוס' והסכ"כ פחות מן הפסול, ונמצא שגם לר"פ צריך להעמיד במעדיף או בשתי וערב, ובלא"ה אינו פרוץ כעומד. ועי' בריטב"א.

וכתב הרמב"ם פ"ה מסוכה דאם היה הסכ"כ בצמצום כמו הסכ"פ אע"פ שאין במקום אחד ג', הרי"ז פסולה שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב, ותמהו עליו שהרי פט"ז משבת פסק כר"פ שפרוץ כעומד מותר. וא"כ מה בכך שהוא פרוץ כעומד הלא פרוץ כעומד מותר. וכתב בכס"מ דהרמב"ם גר' כר"ח ור"ת בתוס' והא"א לצמצם וכו', ומשני במעדיף, ודבר זה הוא גם לר"פ, אבל שניהם שווים פסולה. ודבריו תמוהים ביותר, דבשלמא במתני' קתני 'אם היה ריוח בינהן כמותן כשרה' ע"ז הק' הא אכתי איכא אוויר שבין הפסלים וא"א לצמצם שיהא כמו הסכ"פ, וע"ז משני במעדיף, אבל הרמב"ם איירי שהסכך הוא בצמצום כמו הסכ"פ ובזה כתב שפסולה דהוי פרוץ כעומד, ובזה הרי ודאי כשר לר"פ דפרוץ כעומד מותר. וכבר עמד בזה בקה"י יב.

ותי' הרהמ"ג דמבואר בגמ' לקמן כב: דכשלמעלה חמתה כצלתה [כי ההדדי], פסולה משום דכזוזא מלעיל כאיסתרא מלתחת, והו"ל למטה חמתה מרובה מצלתה, והטעם, כתבו הרמב"ן והר"ן שם דהגדר הוא שלמטה הוי פרוץ מרובה על העומד ושוב ליכא שיעור בעומד, וברא"ש כתב שלא שייך להכשיר כאן משום פרוץ כעומד שהרי אינה כשרה אלא בעומד שעושה צל מרובה ע"ש. מ"מ מבואר בדעת רוב הראשנים שם דאם הסוכה חציה סכך וחציה אויר פסולה, וכתב הרהמ"ג דס"ל להרמב"ם דה"ה כשהסוכה חציה סכ"כ וחציה סכ"פ, אית לה דין פרוץ כעומד, וחשיב שהסכ"כ אינו עושה צל למטה אפי' לא על חציו. והא דפרכינן בסוגיין בגמ' לימא תהוי תיובתא דר"ה וכו' דאמר אסור, משמע דלר"פ שפרוץ כעומד מותר ניחא. וכתב דאין ה"נ גם לר"פ היו יכולים לשאול ולטעמיך וכו' ע"ש.

ובביאור דעת הראשנים שנח' על הרמ' צ"ל שחילקו בין חציה אויר לבין חציה סכ"פ, כבר ביאר לן הר"ן לקמן שם דודאי בחציה אויר פסול, משום דלמטה חמתה מרובה וליכא אפי' חציה צל מחמת הסכ"כ וכיון שלמטה רוב חמה הו"ל פרוץ מרובה, אבל במחצה סכ"כ ומחצה סכ"פ איכא בכל הסוכה צל, אלא שהפירצה היא שחציה הסכ"פ, בזה חזרנו לכלל דקיי"ל כר"פ שפרוץ כעומד מותר. ובזה גופא נח' הרמב"ם וס"ל דהסכ"פ כמאן דליתא דמי ונחשב כאויר, ונמצא שאין כאן רוב צל מחמת הסכ"כ ושוב הוי פרוץ מרובה. ודומה הדבר לעושה סוכתו חציה סכ"כ וחציה אויר בעשתרות קרנים פסולה, אף שאין כאן רוב חמה, דסו"ס מחמת הסכ"כ ליכא רוב צל ואמרינן דל מהכא עשתרות איכא רוב חמה ופסולה, וא"כ ה"נ דל מהכא סכ"פ איכא רוב חמה ונמצא שאין הסכ"כ עושה צל אפי' על חצי הסוכה. הרי שנח' האם הסכ"פ הוא חלק מהסיכוך אלא שהוא פסול, ובזה הפירצה היא רק כעומד, אבל הרמב"ם דסכ"פ אינה כלל מהסיכוך והוי כאויר.

והדברים מבוארים היטב בתוס' לקמן כב: דהק' ר"ת לדעת רש"י הא ר"פ ס"ל דפרוץ כעומד מותר, והדברים צ"ב הרי מהא דהוצרך ר"פ לפרש דהטעם דחצי אויר פסול מחמת 'כזוזא מלעיל וכו', ע"כ דס"ל דמחמת דין מחיצה פרוץ כעומד מותר, וכל החסרון הוא רק כזוזא מלעיל, אבל לר"ה שפרוץ כעומד אסור אי"צ לזה הטעם, דבלא"ה נמי פסולה שהרי אין כאן שיעור סכ"כ. וכן מבואר להדיא בתור"פ. ומה הק' ר"ת על רש"י. וע"כ צ"ל דהן הן הדברים דר"ת הק' מכח סוגיין דמבואר דלר"פ חצי סכ"כ וחצי סכ"פ כשרה, אף שסכ"פ הוא כמאן דליתא והוא כאויר אפ"ה כשרה, הרי דלא ס"ל כזוזא מלעיל וכו', ובזה רש"י נחלק וס"ל שיש מקום לחלק בין סכ"פ לבין אויר כנ"ל.

**וכתב החזו"א** סוכה סי' קנ סקי"א דהא דתנן המקרה סוכתו וכו' אם יש ריוח בינהן כמותן כשרה, 'נראה דמיירי כשאין נקבים בסכך הכשר, דאילו יש נקבים בסכך הכשר אף שיש כנגדן נקבים בסכך פסול, מ"מ כיון שאין צלתה מרובה מחמתה אלא בצירוף סכ"פ פסולה, כמבואר לעיל דפריך וכי חמתה מרובה מצלתה מאי הוי הא קא מצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ, ובין לפי' התוס' שם דמיירי דהסוכה היא חמתה מרובה מצלתה, ובין לפי' ראבי"ה דחשבינן לסכך הכשר שתחת האילן כאילו הוא סכ"פ, מ"מ מבואר דאף שהסכ"כ רבה על הסכ"פ, מ"מ כל שאין הכשר בסכ"כ לבדו צלתה מרובה פסול, דהא משני בחבטן, ובלא חבטן פסולה, אלא ע"כ דלא מכשרינן פרוץ כעומד אלא במסוככת כולה, שהוא מעובה כמין בית דכשרה, אבל שהיא חלולה באוירין ואיננה רק צלתה מרובה מחמתה, צריך שיהא צלתה מרובה מחמתה מסכך כשר לבדו'. הרי דאף שפרוץ כעומד כשר וסגי במחצה סכ"כ ומחצה סכ"פ, ודנינן שהסוכה מסוככת חציה מחמת הסכ"כ וחציה מחמת הסכ"פ, מ"מ צריך שעל חצי הסוכה הסכ"כ יעשה צל גמור, דאם הוא עם אוירין צריך לצרף גם את הסכ"פ וזה לא מהני.

אמנם בשו"ע הרב סי' תרלא סי"א כתב דכיון שפרוץ כעומד מותר 'אפי' אם הסכ"כ הוא קל וקלוש כדינו, שהכוכבים נראים מתוכו כשר, כיצד, כגון שסיכך בשפודין שהן סכ"פ, והניח ריוח בין שפוד לשפוד כמלא שפוד, ונתן שם סכ"כ קל וקלוש כדינו, ונמצא שהסכ"פ הוא מרובה על הכשר, מ"מ כיון שאורך ורוחב מקום המסוכך בסכ"כ הוא כאורך ורוחב מקום המסוכך בסכ"פ, הרי"ז כשרה מן התורה. הרי להדיא דלא בעינן שתהא צלתה מרובה מחמת הסכ"כ לבד.

והנה מצינו בריטב"א שביא קו' הגמ' והא אפשר למצמם באופ"א, 'אמר לך ר"ה מאי כמותן בנכנס ויוצא, שהסכך הכשר נכנס ויוצא במקום הריוח, וכיון שכן מקום הכשר גדול ממקום הפסול, דהא אמתא באמתא לא יתיב, ואקשינן והא אפשר למצמם [ואפי' אם נגרוס והא א"א למצמם הכל עולה לענין אחד], והכי פי' והא אפשר למצמם למלאות כל אותו הריוח סכ"כ, ולא יחזיק אלא כדי הסכ"פ והו"ל פרוץ כעומד, ומשני במעדיף דיהא מעט יותר מן הפסול'. מבואר להדיא בדבריו דבאופן שהוא יצמצם ויניח בריוח שכמותן סכ"כ כמדת השפודין, מיחשב פרוץ כעומד, הגם שהסכ"כ מכסה רק מיעוט הסוכה, שהרי הסכ"פ בצירוף הריוח שבינו לבין הסכ"כ מהוים את רוב הסוכה, ולא אמרינן דמצטרף הריוח לפסול שיהא יחד פרוץ מרובה.

[ולכאו' מדקדוק לשון התוס' שכ' 'ונמצא שאין הכשר מרובה על האויר ועל הפסול' הרי שהאויר בחשבון של הפסול להיות פרוץ מרובה. וצ"ע].

[ויסוד הדברים מבוארים גם בר"ן לעיל ט: דפי' דברי הגמ' שם כפי' הראבי"ה דסכ"פ של האילן פוסל שכנגדו, ועלה משני בשחבטן, דתו ליכא חסרון דסכך ע"ג סכך פוסל שכנגדו, [דכיון שהרוב הוא סכ"כ, שם הסכך נקבע לפי רובו ומקרי כל הסכך סכ"כ ע"ש]. והק' הר"ן כיון דחזינן בסוגין דדין סוכה להיות כשרה בחצי כשר וחצי פסול, ונחשב שכל הסוכה מסוככת כהלכתה, א"כ למה בעינן התם רוב סכ"כ. ותי' דשהן מופרדים שכל אחד לבדו, כל אחד יש לו חשיבות לעצמו, בזה אמרינן דבהכי אכשרה רחמנא דבפלגא סגי, אבל מעורבין אין בכח הסכ"כ להכשיר, דעצם התערובות ממעטת בחשיבותו, ובזה אמרינן דאם הוא הרוב, חזר לחשיבותו כמו בפלגא ופלגא. ע"ש. הרי מתבאר דדין פרוץ כעומד הוא דבהכי אכשרה רחמנא שבפלגא בסגי].

**סככה בבלאי בגדים פסולה.** כבר הובא לעיל שהאחרונים העירו דמבואר לעיל יד. דידות האוכלין אף שמקבלין טומאה ואין מסככין בהו, מ"מ אם בססון בגורן אין להם שם ידות וכשרים לסיכוך, ומדוע לא פסלינן לסיכוך כמו בלאי בגדים. ולכאו' צריך לחלק בין דבר שהוא עצמו מקבל טומאה כמו כלים, בזה אמרינן דאף שהוא בלאי כלים מ"מ כיון דמכלים קאתו גזרו ביה רבנן שלא יסכך בהן, אבל ידות האוכלין שהם מחמת עצמם אינם מקבלין טומאה, אלא כ"ז שהם חיבור לאוכל הרי הם כאוכל עצמו אבל לא שהם עצמם יש בהם חשיבות לקב"ט, בזה י"ל דכיון ששוב אינם ידות לאוכלין לא שייך לדון בהם שאסור לסכך בהם כיון שקודם קיב"ט, דגם קודם לא קיב"ט מחמת עצמם.

אך העירו בזה בתרתי, חדא דבתוס' לעיל ד"ה אם פסולת הק' מדוע לא מסככין באוכל הלא בית שסככו בזרעים טיהרו וכו', ולכאו' קשה הרי אף שהאוכל שוב אינו מקב"ט מ"מ כיון שקודם הוא קיב"ט הרי הוא כבלאי כלים שאסור לסכך בהן. וצ"ע. ועוד הק' דבמג"א תרכט סק"ב כתב דאף דאמרינן דסככה בחיצין זכרים כשרה כיון דאין להם בית קיבול, מ"מ אם היו פעם א' בברזל פסולים אע"פ שניטלו אח"כ עי' סעי' ב', וכוונתו דאמרינן בסעי' ב' דבלאי כלים אף שלא נשאר בהם שיעור קבלת טומאה פסולין לסיכוך, הרי דגם בדבר שהוא עצמו לא היה מקב"ט, מ"מ כיון שהיה זמןשהוא מקב"ט כשהברזל בתוכו, שוב הוי כבלאי כלים, וא"כ מ"ש בלאי כלים מידות האוכלין שבססן.

והנה כ"ז קשה בדברי רש"י שמשמע מפי' שהגזירה בבלאי כלים 'דכיון דמכלי קאתו גזרו ביה רבנן', אבל לדעת הרמ' פ"ה ה"ב שפי' שהגזירה היא שמא יסכך בשברים שעדין לא טהרו, לא קשה מידי דכל הגזירה היא רק בשברי כלים באוכלין שביטלו [וצ"ל באופ"א דכל ששם הכלי עליו, ונקרא 'בלאי כלים' או כמו שיירים של פישה וגמי, בזה גזרו כיון דמכלי קאתו שמו עליו, אבל ידות שבססון או אוכלין שביטלו בתקרה, בטל שם אוכל ממנו ובטל מציאות של יד ממנו בזה לא גזרו. וצ"ב].