שיעור נז סימן קצ סעיף ג וסימן קצאdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור נז**

**~ סי' קצ סעי' א - ב ~**

[סימן קצ סעיף ג] שיעור שתיית יין להתחייב בברכה אחרונה יש ספק אם די בכזית או ברביעית, לכך יזהר לשתות או פחות מכזית או רביעית כדי להסתלק מן הספק, והכא א"א לשתות פחות מכזית, דכל דבר שצריך כוס צריך לשתות ממנו כמלא לוגמיו שהוא רוב רביעית, הלכך ישתה רביעית שלם.

# שיעור היין שצריך לשתות לברכה אחרונה

ובמשנ"ב (ס"ק יד) הביא דעת הט"ז דס"ל לעיקר שכל ששותה כמלא לוגמיו יכול לברך ברכה אחרונה [והוכיח כן מסימן תפ שמבואר ששותה כוס רביעית ואחריו מברך ברכה אחרונה ולא נתבאר שם שצריך לשתות דווקא כשיעור רביעית ע"ש], אמנם המשנ"ב מסיק דכל הפוסקים חלקו על דבריו וס"ל שיש להחמיר שלא לברך ברכה אחרונה כששותה פחות מרביעית.

**שיעור כזית לעניין זה -** הנה במשנ"ב (ס"ק י) הביא שצריך להחמיר שלא לשתות משיעור כזית שהוא כחצי ביצה, ואף דלקמן במשנ"ב (סימן תפו ס"ק א) הביא דעת הרמב"ם דס"ל שכזית הוא שיעור של שליש ביצה, מ"מ המשנ"ב כאן לא חשש לשיטה זו, ונראה הטעם דהכא אפשר לצרף הדעות דחיוב ברכה אחרונה הוא רק בשתיית רביעית, ולכן חששו רק לשיטות שכזית הוא שיעור של חצי ביצה, ופחות מזה שאינו שיעור כזית לכו"ע לא החמירו. ונראה דזהו הטעם שלא חששו לדיעות המחמירות ששיעור כזית הוא כשיעור זית של ימינו.

**שיעור רביעית לעניין זה -** ומסקנת השו"ע שיש לשתות שיעור רביעית שלם, ובמשנ"ב ציין למש"כ בסימן רעא סעיף יג, ושם במשנ"ב (ס"ק סח) הביא שנחלקו הפוסקים בשיעור רביעית שי"א שהוא שיעור ביצה ומחצה בקליפתה, וי"א שהוא שיעור של ג' ביצים בקליפתם דס"ל שנתקטנו השיעורים בזמנינו למחצית משיעורם בזמן הגמרא. ובביאור הלכה שם (ד"ה של רביעית) הקשה על דעת הצל"ח דס"ל שנתקטנו השיעורים, שהרי נתבאר בסוגיא ביומא (פ, א) דשיעור שממלא את כל פיו במים הוא מעט יותר מרביעית, ושיעור כמלא לוגמיו הוא מחצית משיעור זה, ולדברי הצל"ח שרביעית הוא שיעור ג' ביצים א"כ צריך להיות שאדם יכול להכניס בפיו מעט יותר מג' ביצים, והמציאות בימינו כפי שבדק החפץ חיים בכמה אנשים בינונים דשיעור של כמלא לוגמיו משתי הצדדים הוא לכל היותר שתי ביצים בינוניות.

[ובשיעורים על הלכות קידוש הארכנו בזה והבאנו דברי החזו"א (אורח חיים סימן לט ס"ק טז) דכתב שאי אפשר כלל לבדוק את מידת מלא לוגמיו, מפני שאין אפשרות במציאות למלאות את כל הפה, ויכול תמיד למתוח את פיו לצד אחד, עוד כתב לפקפק על בדיקה זו דשמא שיעור של כמלא לוגמיו הוא יותר ממה שאפשר למלאות בחצי פיו ע"ש עוד].

והנה שיעור רביעית בזמנינו הוא 75 סמ"ק שהוא ביצה וחצי [דגודל ביצה רגילה בזמנינו הוא כ-50 סמ"ק], ולשיטת הצל"ח שבזמנינו התקטנו הביצים למחצה א"כ רביעית הוא ג' ביצים של ימינו שהוא 150 סמ"ק, ושיטת הגר"ח נאה ששיעור רביעית הוא 86 סמ"ק. אמנם לפי מה שבדק המשנ"ב ששיעור מלא לוגמיו שממלא את הפה הוא כשתי ביצים של זמנינו יוצא ששיעור רביעית הוא כ-100 סמ"ק.

ובאמת דבר זה תלוי גם בשיעור גודל אצבע כמו שנתבאר בשיעורים על הלכות קידוש, ובאגרות משה (או"ח חלק א סימן קלו) כתב שמדד בעצמו שיעור אצבע, שהוא רוחב האצבע באמצע פרק ראשון מהאגודל, ויצא לו שיש באמה 21 אינטש ורביע [דהיינו 53 ס"מ, ויוצא שכל אצבע היא כ-2.25 ס"מ באצבע], והוסיף דכך מבואר בחתם סופר (או"ח סימן קכז) שהאצבע נמדדת לפי מידת כל דור ודור, ולפי חישוב זה יוצא ששיעור רביעית הוא כ-125 סמ"ק.

ולמעשה נראה שביין יש להחמיר שלא לשתות משיעור כזית של חצי ביצה של השיעור הקטן [שהוא כ-25 גרם] עד שיעור של רביעית לכל הדיעות [היינו 150 סמ"ק כדעת החזו"א]. אמנם במים יש להקל לשתות בשיעור הזה ולא יברך ברכה אחרונה, והטעם על פי מה שנתבאר בשיעורים לעיל (על סימן קסח סעיף ז) בשם החזו"א בארחות רבינו (חלק א עמוד פח) שיש להקל בספק ברכה אחרונה על מים.

# שיעור שתיית יי"ש

כתב המשנ"ב (ס"ק יד) דשיעור שתיית כל המשקים הוא ברביעית ואין חילוק בין שיעור שתיית שאר משקין לבין שתיית יי"ש. וציין דזה דלא כדעת הט"ז (סימן רי ס"ק ב) שכתב דמשום חריפותו של היי"ש מברך עליו ברכה אחרונה אפילו בפחות מרביעית משום שבשיעור זה מייתבא דעתיה.

[ובשיעורים על הלכות קידוש (על סימן רעב סעיף ט) הבאנו שיש שנהגו להקל לעשות קידוש על יין שרף אף בפחות מרביעית, וסמכו דבריהם על דברי הט"ז הנ"ל דמשום חריפותו אפילו בפחות מרביעית חייב לברך ברכת בורא נפשות כיון דבשיעור זה מייתבא דעתיה, ולכן סברו דאפשר גם לקדש עליו כיון דמייתבא דעתיה בזה. ובאמת יש לחלק דלעניין קידוש לא מצינו שהדבר תלוי בייתובי דעתיה, ובלא"ה הרי מסקנת המשנ"ב דלא כהט"ז, ובשיעורים שם נתבאר עוד טעם שאין להקל בזה כיון שבזמנינו בלא"ה אין לקדש על יי"ש משום דאינו נחשב כחמר מדינה, וגם משום שאין לקדש על השכר במקום שיין מצוי].

# אם יכול לברך ולהוציא את חבירו כשהוא אינו טועם

הנה בשערי תשובה כאן הביא משו"ת החכם צבי (סימן קסח) שנשאל שם לגבי נזיר שמשון שנתנו לו לזמן על הכוס, ואחר שזימן נתן לאחר שיברך בפה"ג וישתה מן הכוס, וכתב החכ"צ דעשו שלא כדין, דמי שמברך ברכת המזון הוא צריך לברך בפה"ג. והוסיף שם החכם צבי שגם שיברך הנזיר שמשון כדי להוציא את האחר אינו נכון, דאינו יכול לברך כדי להוציא את האחר אם אינו שותה בעצמו ודקדק כן מרש"י בעירובין (מ, ב ד"ה ליתביה) שביאר שם הדין שביוהכ"פ נותנים את היין לקטן ויכול לברך ולהוציא אותו כיון שהוא מבני ביתו, ומשמע דדווקא לקטנים או בני בית שאינם יודעים לברך בעצמם התירו לו לברך עבורם אע"פ שאינו שותה בעצמו, אך בלא"ה לא יברך אלא מי ששותה בעצמו מן היין.

והנה בשו"ע הרב כאן (סעיף ד) הביא ב' דיעות בעיקר דין ברכה על הכוס, דיש אומרים שעיקר התקנה לברך על הכוס הוא שיהיה לפניו כוס בשעת הברכה, וחלק מהתקנה הייתה גם שישתו מן הכוס, ולכן תיקנו שיברך בורא פרי הגפן ואז ישתה מן הכוס, או שישתה ממנה אחד מן השומעים, ולפי דעה זו בברית ביום הכיפורים אף אם התינוק בן יומו שותה מן הכוס שפיר דמי, דהעיקר הוא שיש לפניו כוס בשעת הברכה וששותים מאותה כוס. אמנם כתב שם שלכתחילה יש ליתן לתינוק שהגיע לגיל חינוך כדי שיוכל לברך עבורו בורא פרי הגפן, אך אם נותנו לתינוק בן יומו יברך על הכוס ולא יברך בורא פרי הגפן, דברכת בפה"ג אינה מעכבת כלל והעיקר שישתו מן היין.

ובביאור השני (שזהו דעת החכם צבי הנ"ל) כתב שחלק מתקנת הברכה על הכוס הוא לברך ברכת בפה"ג על הכוס של הברכה, ולדיעה זו ברכת היין היא ממש כחלק מברכת המצוות שתיקנו על הכוס, ורק תיקנו שישתו את הכוס כדי שלא יהיה ביזוי מצוה. ולפי"ז לעולם יש לברך בפה"ג על הכוס אף אם לא שותים ממנה ואף אם נותן ממנה לתינוק בן יומו כיון שמברך על כך שיש לו יין לברך עליו, דרק כך יכול לקיים את התקנה של ברכה על הכוס. ומכל מקום מבואר בחכם צבי (שהוא מקור שיטה זו בשו"ע הרב) שאם מי שטועם מן הכוס יודע לברך בעצמו אסור לו לברך כדי להוציא את חבירו ששותה מן הכוס ידי חובתו, דחשיב לעניין זה כברכת הנהנין שאינו יוכל להוציא אחר. והוסיף החכם צבי דלדיעה זו אסור לו לתת לאחר שיברך על הכוס וישתה ממנה, דכיון שיברך האחר על הכוס בורא פרי הגפן ולא המקדש עצמו לא נחשב שבירך על הכוס [אמנם אינו יכול לברך בעצמו כדי שישתה חבירו דכיון שחבירו יודע לברך לא התירו לו לברך בשבילו, וכדמוכח מרש"י בעירובין הנ"ל].

ובעיקר דברי החכ"צ כבר נתבאר בשיעור הקודם דהביאור הלכה חלק עליו וס"ל דכיון שהוא מחוייב בברכה זו הוי כברכת המצוות שיכול להוציא את חבירו אף כשהוא אינו שותה בעצמו משום ערבות. אכן בשו"ע הרב נראה שהחמיר כשיטת החכם צבי [וע"ש שכתב שאפילו למ"ד דברכת המזון טעונה כוס אינו יכול להוציא את חבירו היודע לברך אם אינו שותה מהכוס, ודבר זה צ"ע דמאי שנא מקידוש והבדלה שמברך להוציא את חבירו אפילו כשאינו שותה בעצמו].

ויש להעיר ממה שמצינו בשו"ע (סימן רעא סעיף טו) שאם נשפך הכוס קודם ששתו ממנה מביא כוס אחרת ומברך עליה בפה"ג ושותה, ולכאורה לפי דברי החכם צבי הנ"ל צ"ע מה העניין בכך שהרי עיקר דין ברכה על הכוס הוא שיברך בורא פרי הגפן על הכוס של ברכה, ומה מהני מה שמוזג כוס אחרת ושותה ממנה. ובאמת נראה בגר"ז שלעניין קידוש והבדלה לכו"ע צריך לשתות כמלא לוגמיו, אך לא נתבאר שם הטעם לזה וצ"ע.

[סימן קצא סעיף א] פועלים העושים מלאכה אצל בעל הבית מקצרין בבהמ"ז כדי שלא לבטל מלאכת בעל הבית, כיצד ברכה ראשונה כתקנה ושנייה פותח בברכת הארץ וכולל בה בונה ירושלים וחותם בברכת הארץ ואין אומרים ברכת הטוב והמטיב כלל. בד"א כשנוטלים שכר על מלאכתן מלבד הסעודה, אבל אם אין נוטלים שכר אלא הסעודה שאוכלים לבד מברכין כל ד' ברכות כתקנן, וכן אם בעה"ב מיסב עמהם, אף על פי שנוטלים שכר מלבד הסעודה מברכין כל ד' ברכות.

# ביאור תקנת ברכת המזון של הפועלים

מבואר כאן שתיקנו לפועלים שיקצרו בברכת המזון שלהם משום ביטול מלאכה. [ויש להאיר שמשום קפידא דבעל הבית קיצרו שאינו צריך לחתום בבונה ירושלים, ואף שבסך הכל קיצרו כמה תיבות בלבד, ומתבאר כמה דקדקו בברכות שהיו מכוונים בזה זמן רב עד שיש בזה משום ביטול מלאכה].

והנה במג"א (ס"ק א) הביא מהב"ח שנחלקו הראשונים אם חיוב ג' הברכות הוא מדאורייתא, דדעת התוס' (ברכות טז, א ד"ה וחותם) שהוא חיוב מדאורייתא, ומכל מקום תיקנו חכמים לפועלים שאינם צריכים לחתום משום שיש כח בידם לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה, אמנם ברמב"ם משמע שהוא חיוב מדרבנן, ולפי"ז א"ש טפי שתיקנו חז"ל שפועלים א"צ לחתום בברכה.

# ברכת הזימון בפועלים בזמנינו

במשנ"ב (ס"ק ב) הביא דלעניין ברכת המזון של פועלים יש דעות בין האחרונים אם מברכים. והנה לדינא מבואר בשו"ע (בסעיף ב) שבזמנינו שאין דרך בני אדם להקפיד ומסתמא אדעתיה דהכי שוכרים פועלים, צריכים לברך את כל הד' ברכות כסדרם, אך עדיין יש נפק"מ בזה גם בזמנינו שאם אכל הפועל עם אנשים אחרים והוא גמר סעודתו מקודם דלא ימתין שיסיימו כדי לזמן עמהם, אם הם אינם רוצים לענות לו, דבכהאי גוונא בוודאי מקפיד בעל הבית.

ומבואר שמשום הקפדת הבעל הבית התירו לו להפסיד את ברכת הזימון, והנה מצינו במשנ"ב בכמה מקומות דס"ל שברכת הזימון הוא רק מדרבנן (בשעה"צ סימן קצז ס"ק טז וסימן קצט ס"ק יט, וכן משמע במשנ"ב בסימן קצב ס"ק א דאסמכוהו אקרא) וכן דעת הריטב"א (ברכות מה, א), אך הטור (סימן קפח) הביא דעת הראב"ד שזימון הוא מדאורייתא וכן צידד החזו"א (סימן לא ס"ק א), ולדיעה זו יל"ע אם יכול להפסיד ברכת הזימון משום קפידא דבעל הבית [ולדעת התוס' הנ"ל י"ל דגם בזה תיקנו לעקור בשב ואל תעשה, אך לדעת הרמב"ם הנ"ל צ"ע].

ולמעשה המנהג להקל שברכת הזימון היא רק מדרבנן, ולכן נותנים לכל מי שמלאו לו י"ג לברך ברכת הזימון אף שלא יודעים שהביא ב' שערות ואינו מוחזק כגדול מדאורייתא.

הדינים העולים:

1. יש ספק מהו שיעור היין שמברכים עליו ברכה אחרונה ולכן יש להחמיר שלא לשתות יין משיעור כזית [של חצי ביצה] עד שיעור רביעית.
2. ואין חילוק בזה בין שתיית יי"ש לשאר משקין.
3. דעת החכם צבי שאינו יכול לברך על היין אם אינו שותה ממנו אא"כ מוציא בני ביתו שאינם יודעים לברך בעצמם, וי"א שהעיקר שמברך על היין ואף אם שותה אחר סגי בהכי.
4. הקילו בפועלים שיכולים לחבר ברכה שנית ושלישית. ובימינו אין להקל בזה. [ודעת המשנ"ב שיש להחמיר שלא ימתין לברכת הזימון וקצ"ע למ"ד דברכת הזימון דאורייתא].
5. המנהג להקל וליתן לקטן בן י"ג לברך ברכת הזימון.

.

**הדינים העולים:**

1. אחר ברכת המזון צריך לברך בפה"ג על היין כי הסתלק ממה ששתה לפני כן.
2. מנהג האשכנזים שאינם שותים מכוס של ברכת האירוסין בחופה. וטעמם משום שיש לחוש לסכנה שיהיה מחוייב לשתות מזה כיון שנותנו בידו.
3. דבר המחייב ברכה על הכוס צריך המברך או אחד השומעים לשתות מן הכוס מלא לוגמיו.
4. נחלקו האחרונים אם מי שאינו מחוייב בברכה אלא משום מצוה מן המובחר אם יכול להוציא את חבירו כשהוא אינו שותה מן הכוס. והביאור הלכה נקט להקל.
5. מבואר בביאור הלכה שאי אפשר להוציא נשים כשאינו יוצא בעצמו כיון שאשה אינה מחוייבת כלל במצות עשה שהז"ג, והמנהג שהם עצמם מברכות על זה.
6. בירך ברכה אחרונה על היין והיה בדעתו לשתות עוד צריך לחזור ולברך, ואם טעה בדין וחשב שצריך לברך א"צ לחזור ולברך כשממשיך לשתות.