24. בסוגיא דפתח אדעתיה דחמרא וכו_ ברכות יב.
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ח' תשרי ע"ה

**סימן כ"ד**

**בסוגיא פתח אדעתא דחמרא וסיים בשיכרא**

**א]גירסת רש"י ובביאור החיסרון**

**ב]בביאור סברת הגמ' שאין חיסרון בפתיחה על דעת משהו אחר**

**ג]הנידונים התלוים בביאורים הנ"ל א. פתח בתפילת שבת בתיבת אתה ב. התחיל רק ברוך אתה ג. התחיל הברכה על דעת חפץ אחר**

**ד]ביאור גירסת הגאונים והרא"ש**

**ה]בביאור הנידון האם יכול לתקן באמר סיום לא נכון ובדעת רש"י בזה ובדין סיים בשבת מקדש השבת ישראל והזמנים ובדין טעה במאורי האש ובשמים, ופוקח עורים ומלביש ערומים**

**ו]בנידון האם בברכה ארוכה מספיק חתימה כדין או פתיחה כדין ובביאור ראיית הגמ' מיוצר אור**

**גירסת רש"י ובביאור החיסרון**

א]גירסת רש"י ברכות י"ב. דהגמ' דנה באדם שהחזיק כוס שכר בידו וחשב שזה יין והתחיל את תחילת הברכה על דעת שזה יין אמנם בסוף הברכה סיים כדינו והגמ' מסתפקת האם המחשבה שבתחילה היא סיבה שלא יצא ידי חובתו או שכיון שסיים כהוגן הוא יוצא ידי חובתו והגמ' מוסיפה דאם זה היה כוס יין והתחיל על דעת שזה כוס שכר וסיים שזה יין ודאי יצא ידי חובתו דהרי על הכל אם אמר שהכל נהיה בדברו יצא אם כן גם הפתיחה זה כדין [והנה בפשוטו מבואר שלא דנים שכיון שחשב שזה חומר אחר ממילא זה כמו שבירך על חפצא אחר אלא ודאי חשיב כונה על החפצא שלפניו רק יש כאן נידון מצד הלכות ברכות ועיין מלא הרועים שביאר שזהו החידוש בפשיטא נקט חמרא וסבר שזה יין ובירך שהכל ע"ש]

והנה יסוד החיסרון במה שאמר ברוך אם כונה אחרת שהפירוש של הברוך זה שהקב"ה ברא גפן ולכן אם פתח אדעתיה דמשהו אחר חשיב שאמר את זה בתור חלק מברכת הגפן וחשיב כאילו אמר מילים אלו אם משמעות אחרת אמנם הנה עיין ראב"ד הובא ברא"ש שהקשה שלא מצאנו בשום מקום שברכה ללא כונה לא יוצא דהינו שהרי גם בזמן הסיום אם רצה לסיים דבר מסוים וסיים דבר אחר כל שכיון לברך אין סיבה שזה יהיה חיסרון [ומשמעות הרא"ש שאין עיקר הקושיא מצד שאין צריכה כונה שהרי פסק שצריכה כונה ועוד שזה נידון בגמ'] ותירץ הרא"ש שמה שחושב לשם דבר אחר זה גרע דהינו דבפשוטו מבואר כאן שיש הלכה בדיני ברכות שצריך שידע מה הוא אומר ונתחדש יותר שגם בתחילת הברכה זה כך והרא"ש ביאר שאין דין כונה חיובית אבל צריך שזה לא יעשה בתור כונה להודאה אחרת שכה"ג זה חיסרון בדיני ברכות ובפשוטו הסברא שכיון שברכה יסודה הודאה חסר בהודאה מצד האדם רק עד כמה שכונתו להודאה זו ולא עצם אמירתו בפיו

אמנם הנה עיין בתר"י שהקשה מה החיסרון הרי מצות אינם צריכה כונה ותירץ שהרי"ף פסק שצריכות כונה אמנם הקשה לשיטות שאינם צריכה כונה א"כ מה החיסרון וכתב לישב בשם הרשב"ם שמתי שמכוין לא לצאת לא יוצא וגם כאן כשחושב לשם ברכה אחרת חשיב שמכוין לא לצאת עוד תירץ שרק במצוה שיש בה מעשה אינה צריכה כונה אבל בדבר שהוא בדיבור צריך כונה עכ"ד והנה בפשוטו נראה שהבינו שחיסרון סוגין הוא מדין מצוות צריכה כונה ועיין מג"א שבאמת כתב שמה שתוס' נקטו לחומרא זה שכל ספק הגמ' למ"ד אין צריכות כונה אבל למ"ד צריכה כונה זה ודאי לא טוב [אמנם דבריו צ"ע דהראשונים נראה שאמרו סברא ברורה שיש כאן החיסרון של כונה רק שיש כאן בגמ' צד אחר להחשיב א"כ זה גם למ"ד צריכה כוונה] ולכאורא הביאור דכל ברכה זה מעשה מצוה אחר ולכן כל שמכוין לברך שהכל חשיב מעשה מצוה אחד ואם עכשיו יצא מצוה אחרת חשיב שחסר בכונה לצאת את הברכה שרצה וביותר דחשיב שכיון לא לצאת ומסתבר שאין החיסרון כי כיון לומר הברכה בצורה שלא יוצאים אלא כי כיון למצוה אחרת ובחשב שמברכים על דבר מסוים העץ [ועיין חזו"א כ"ט י' שהקשה א"כ למה בפתח אדעתיה דשהכל יוצא הרי זה מצוה אחרת וצ"ל שכיון שהגפן בכלל שהכל הכונה לשהכל זה נחשב כונה לאותה מצוה] אמנם הנה יש כאן תימא א. הקשה החזו"א דמה הצד בגמ' שמועיל מה שחתם כהוגן הרי ודאי שבדין מצות צריכות כונה צריך לכוין בכל המצוה ולא מועיל בחלק ב. עוד יש להקשות מה הגמ' עונה שכיון שמצוה להזכיר מדת יום בלילה זה עוזר הרי למעשה אמר הברכה בתור המצוה של ברכת הבוקר וכי אפשר להגדיר חלק מהברכה כמצוה משותפת וחלק כמצוה אחרת עוד הקשו האחרונים דמה כתב רבינו יונה דבמצוה של דיבור צריכה כונה הרי מפורש בגמ' י"ג. לגבי ק"ש שלא צריך כונה

והנה בעיקר הנידון של מצות צריכות כונה אין הביאור שיש דין כונה נפרד אלא יסודו להגדיר את המעשה כמעשה מצוה [וכמבואר ברמב"ן בחולין פ"ב שדימה ד"ז לטבילה האם צריך כונה לעצם הטהרה] ולמ"ד שאין צריכות כונה הדבר מוגדר מצד עצמו כמעשה מצוה ולפ"ז ביאר באור גדול תחילת פ"ב [וכמדומה שזה שורש סברת החזו"א] שגם למ"ד מצות אינם צריכות כונה אבל צריך שיתכוין לעשות המעשה וכמבואר ברש"י י"ג. שבקורא להגיה לא יוצא כי חסר בכונת קריאה ולפ"ז ביאר שודאי שגם מצוה של דיבור לא צריך כונה לצאת אבל צריך כונה לעשות את המעשה ואם לא כיון לעשות את המעשה לא יוצא [וכמבואר ברש"י ריש פ"ב דבקורא להגיה חשיב שחסר בכונת מעשה] רק במצוה של מעשה המעשה זה המציאות שאמר ובמצוה של דיבור זה התוכן של הדבר ולכן גם כאן זה ודאי אם לא יכוין לצאת את המצוה ודאי יצא כמבואר בגמ' לענין ק"ש אמנם כשמכוין לומר משהו אחר כה"ג יש חיסרון במעשה המצוה דכיון דהכונה זה מעצם המעשה כל שמכוין לדבר אחר חסר בכונת מעשה ושזה חיסרון לכו"ע ולרשב"ם גם הסברא על דרך הנ"ל אלא שחידש שכשאין כונתו למעשה זה גם מועיל למ"ד אין צריכות כונה רק שבכונתו לא לצאת זה מפקיע שם מעשה מצוה ה"ה כשמתכוין לברכה אחרת זה מפקיע מזה את שם ההודאה הנצרכת [ומבואר שהדין שאם מכוין לא לצאת לא יוצא לא מצד שאדם לא יוצא בע"כ דא"כ אין זה ענין לסוגין אלא שכה"ג המעשה לא מוגדר כמעשה מצוה כמו למ"ד צריכות כונה ולפ"ז צ"ע מה שישב החזו"א לגבי בל תוסיף]

והנה נתבאר שאין כונת הראשונים שכאן החיסרון מצד מצוות צריכות כונה אלא שיש כאן חיסרון בהגדרת המעשה והראשונים דימו דבר זה לדין מצות צריכות כונה [ולפ"ז הוא ממש על דרך הרא"ש רק שהראשונים הנ"ל דנו שחיסרון זה קשור לדין צריכות כונה] ולפ"ז א"ש כל מה שהקשינו לעיל שהגמ' דנה שהולכים לפי החתימה כי יסוד החיסרון בהגדרת המשפט ולא מצד כונה במצות וכן א"ש הסברא שמזכירים מדת יום בלילה דממילא זה אותו תוכן ואין כאן חסרון כלל וכן א"ש שבפתח על דעת שהכל זה לא חיסרון דכיון שהגפן זה בכלל שהכל אין כאן כונה לחפצא אחר

**בביאור סברת הגמ' שאין חיסרון בפתיחה על דעת משהו אחר**

ב] והנה מבואר בגמ' שיש צד שהולכים לפי הסיום והנה בפשוטו הגמ' לא חזרה בה מעצם היסוד שכונה להודאה אחרת זה כונת מעשה אחר אלא שהגמ' דנה שבמקרה שהסיום טוב אין חיסרון הנ"ל ובטעם הדבר עיין חזו"א וכן הוא בפסקי הרי"ד דהגמ' חידשה שהפתיחה של הברכה אין לה ענין לסיום הברכה אלא הפתיחה היא כונה לעצמה שוה לכל הברכות וממילא אין כאן שום חיסרון כוונה אמנם ברשב"א ותר"י מבואר שיסוד סברת הגמ' שהפתיחה נגררת לפי החתימה דהינו שהגדרת המשפט בכללותו לא נקבע כל מילה מצד עצמה אלא מצד מכלול מה שאומר ודבר זה מבואר בדבריהם דהנה הגמ' שואלת מיוצר אור ובלשון רש"י משמע שגם שם הנידון שבברוך אתה ה' חשב אחרת והראב"ד תמה על זה מלשון הגמ' אמנם הרשב"א ותר"י ביארו שודאי שהכונה שהתחיל מעריב ערבים ובכל אופן כאן שזה ברכה ארוכה ספק הגמ' שייך גם בהתחיל שלא כדין שההתחלה נגרר אחרי החתימה ורק בברכה קצרה כל שסיים לא שייך לתקן שזה לאחר גמר הברכה אבל כאן זה לא שייך הרי מפורש בדבריהם שיסוד נידון סוגין האם התחלה נגרר אחרי הסוף [וכן מבואר בזרע אמת סימן מ"ז הובא במ"ב סימן תכ"ב סק"ד לענין התחיל מוסף וגמר בשחרית שסופו קובע את ההתחלה]

והנה בדעת הראב"ד והראשונים שהעמידו נידון סוגין לא על שפתח אדעת אלא ששינה בלשון וס"ל שמצד הברוך אתה ה' אין שום חיסרון בפשוטו הביאור לא מצד שביחס להתחלה ס"ל כרי"ד הנ"ל אלא עיקר טענתם שכאן גם אם ישנה בסוף זה לא חיסרון וכנ"ל שהעיקר שמכוין לברך ולא צריך כונה כלל למה הוא אומר וכן פשטות לשון הראב"ד שהקשה שלא מצאנו שיש דין כונה אמנם בעיקר הדבר יתכן שרק מצד סברת הרי"ד חלקו אבל בעיקר הדבר מודים שכונה לומר ברכה אחת ואמר ברכה אחרת זה חיסרון ובפרט הרא"ש שלא הוקשה לו דברי רש"י מסברא אלא רק מצד משמעות הגמ' ועיין ראש יוסף מה שדן בזה בדעת הרי"ף

ועיין ראש יוסף דמבואר בדבריו דלמד שהצד בגמ' שמועיל מצד שהגמ' חוזרת בה מכל היסוד שכל ברכה זה חפצא של הודאה אחר אלא שס"ל כראב"ד שאין שום חיסרון וכל שכיון לברכה זה מועיל ועיין מג"א סימן רס"ח סק"ח דבהתפלל בשחרית תפילת מוסף לא יוצא בזה תפילת שחרית אבל יוצא בזה תפילת מוסף דהינו דס"ל שאין כאן חיסרון של מצות צריכות כונה שהכל זה מצות תפילה אמנם עיין פמ"ג סק"ט שכתב שלכאורא זה תלוי בשיטות בסוגין דאם קי"ל לחומרא שעל דעת זה מגרע א"כ כאן שחשב על דעת שחרית לא יוצא משא"כ אם קי"ל שהולכים לפי הסיום יוצא והנה כאן הרי אמר תוכן אחר לגמרי ובכל אופן דן שלמסקנת הגמ' יוצא וזה לשיטתו שסברת הגמ' שאין יסוד של כונה כלל מה התוכן שאומר אמנם בפשוטו אם טענתו צודקת גם למסקנת הגמ' זה לא טוב וכנ"ל וכן לסברת הרשב"א ותר"י שהגמ' רק אומרת דין של גרירה א"כ כאן זה ודאי לא שייך ורק לראב"ד זה טוב אמנם בעיקר טענתו יתכן שכאן שכיון לומר הנוסח של מוסף ביחס למוסף זה לא חיסרון וא"ש דברי המג"א[[1]](#footnote-2)

**הנידונים התלוים בביאורים הנ"ל א. פתח בתפילת שבת בתיבת אתה ב. התחיל רק ברוך אתה ג. התחיל הברכה על דעת חפץ אחר**

ג]והנה מבואר בגמ' דבפתח בשבת בתפילת יום חול צריך לגמור הברכה וכתב התרוה"ד דבהתחיל אתה, אפילו שזה גם יכול להיות תפילת שבת דהינו אתה קדשת אבל למבואר ברש"י בסוגין זה חיסרון והביא מהראבי"ה שפסק לחומרא בסוגין אמנם לראב"ד שנקט שאין כזה חיסרון ה"ה כה"ג אלא שלא קי"ל כראב"ד אלא שיש סברא כמבואר ברא"ש כשכיון לדבר אחר גרע [ובפשוטו צ"ע שהרי הרא"ש נטה לסברת הראב"ד ומשמע שנקט שהרא"ש רק חלק בביאור הגמ' שמדובר גם בפתח בטעות אבל הצד שלא מועיל זה כרש"י וצ"ע עוד יתכן שרק כאן מצד שהברוך אתה ה' הוא כללי לכל הברכות וכמבואר בראש יוסף] ועיין מג"א ופר"ח שהקשו הרי קי"ל לקולא וא"כ אין חיסרון מצד ההתחלה וכל שזה אותו נוסח של שבת אין סיבה שיהיה בזה חיסרון ועיין א"ר ותו"ש שכתבו שתמיד הסברא מצד שהפתיחה נגרר אחרי החתימה אבל כאן מצד עצם ההתחלה חשיב שהתחיל הברכה והרי חז"ל אמרו שכל שהתחיל צריך להמשיך ובפשוטו דעת התרוה"ד על דרך הרי"ד והאחרונים שהסברא מצד שתחילת הברכה ששוה להכל בזה לא משנה מה חושב לברך עם זה אמנם עדין לכאורא כל זה לגבי הפתיחה שזה דבר נפרד אבל לגבי התיבה אתה אחד שזה כמו חלק מהחתימה ודאי שיש את חיסרון סוגין וכן הוא בחזו"א ורק אם נימא כראש יוסף לעיל שהצד שזה טוב מצד שס"ל כסברת הראב"ד א"ש אם לא דנימא שכל תיבה דנים אותה מצד משמעותה כדבר נפרד וכל שזה משמעות שוה זה מספיק והגר"א גניחובסקי בספרו בר אלמוגים כתב בזה נפק"מ גם כגון שאמר בורא פרי בתור העץ והתברר שזה אדמה או אם אמר שלא עשני על מנת לגמור אשה וסיים עבד שלמבואר כאן בפוסקים גם כה"ג זה עוזר אמנם בלשון החזו"א מבואר שכל הסברא כי הפתיחה היא דבר לעצמו וא"כ כאן ודאי חוזר

עוד כתב כאן הראש יוסף לדון האם כל הגמ' זה רק ברוך אתה א' מלך העולם או שגם בברוך אתה ה' לבד יש חיסרון ובשער אפרים [ש"ד פ"ש י"ט] לגבי קריאת התורה כתב שאין חיסרון ויש מקום לדון שגם אם יש חיסרון מצד ששם ה' הוא מעיקר הברכה אבל אם רק אמר ברוך אתה יתכן שודאי זה לא בגדר עיקר הברכה אמנם לכאורא כל צדדי הספק בזה רק אם יש סברא שהסוף נגרר אחרי ההתחלה א"כ בזה יתכן שודאי שזה נגרר אבל אם נימא שנידון הסוגיא האם נוסח זה הוא כללי או משתייך להמשך א"כ אין שום סיבה לחלק בין ההתחלה להמשך

והנה בדין ברכות מצאנו דאם בירך על חפץ אחד לא יכול מכח ברכה זו לאכול חפץ אחר ויש לדון בהתחיל לברך על תפוח מסוים ורוצה להחליפו לתפוח אחר האם זה תלוי בסוגין או שכאן לכו"ע זה לא עוזר והנה עיין מ"ב סימן ח' סקמ"א דהביא מהלכות קטנות שאם התחיל לברך על טלית ונמצא פסול יסיים על התפילין ובארצות החיים כתב שזה כיון דקי"ל בסוגין דהולכים לפי הסיום וכן כתב בבה"ל סימן ק"מ ס"ג דבבירך על התורה ורק אמר הפתיחה ונמצא שזה לא המקום הנכון שאפשר לגלול עד המקום הנכון וכן בפשוטו מבואר בראבי"ה סימן תפ"ט דבבירך ספירת העומד על דעת יום מסוים והתברר שהיה טעות צריך לחזור ולברך אמנם אם רק לאחר הפתיחה זה תלוי בסוגין והנה שם הטעם שצריך לברך ביאר הט"ז שכל יום זה חפצא של מצוה אחר וכדינא דתורמוס וגם בזה מבואר שתחילת הברכה זה תלוי בסוגין אמנם עיין תהלה לדוד סימן רפ"ב סקי"ז שהקשה דבשו"ע סימן ר"ו לגבי בירך על פרי ונפל מידו שלא יכול לקחת פרי אחר גם בכיון עליו שאם אמר שם השם יאמר ברוך שם ומבואר שלא עוזר לסים על פרי אחר ומקור השו"ע מלשון הרא"ש [וכן משמע מלשון החזו"א כ"ט ט']

והנה לכאורא לדעת הראב"ד שבדינא דסוגין אין חסרון דעת דהעיקר דנתכוין לברך א"כ לגבי איזה פרי דודאי דיש דין דעת כמבואר בירושלמי של תורמוס א"כ אין שום מקור שזה לא חיסרון ואדרבא מהיכי תיתי שאין חיסרון וכן לפמ"ג שזה הצד של הגמ' שזה מועיל כראב"ד משא"כ לרש"י שבסוגין שיש נידון שיש חיסרון והגמ' דנה שבכל אופן אין חיסרון א"כ אם זה מצד שההתחלה נגרר אחרי הסוף יתכן שגם כאן זה כך אמנם אם זה סברא שתחילת הברכה זה דבר לעצמו א"כ יתכן שגם לגבי הדין שצריך לברך על חפץ מסוים זה דבר לעצמו אמנם לדעת הפוסקים שגם באתה אחד כתבו שזה מועיל והביאור כנ"ל שדנים כל תיבה לעצמה א"כ לכאורא זה רק סברא בדבר שאין דין כונה אבל כאן שיש דין כונה ודאי שזה מעכב

[ולפ"ז היה מקום לומר שהראבי"ה לשיטתו שלמד הסוגיא כרש"י א"כ מבואר שיש חיסרון בפתיחה והגמ' דנה שזה גרירה א"כ גם לגבי זה עוזר משא"כ לרא"ש שפסק כראב"ד א"כ אין שום מקור מסוגין לדין גרירה לכן נקט שזה לא טוב אמנם אין זה מוכרח וכן הפוסקים כולם סתמו בזה וצ"ע]

**ביאור גירסת הגאונים והרא"ש**

ד]והנה הרמב"ן והרשב"א ותר"י הביאו מהרי"ף שגרס בגמ' שהנידון שסיים שלא כהוגן וגרסו שאם סיים הגפן ואחרי זה שהכל ודאי יצא ואם סיים שהכל ואחרי זה הגפן בזה הגמ' מסתפקת דהינו שזה ודאי דהחתימה זה קובע את הברכה וזה ודאי שיכול להוסיף על הברכה ולכן בסיים שהכל ודאי יצא והגמ' רק מסתפקת בסיים שהכל ואחרי זה אמר הגפן שכאן יתכן שכיון שכבר סיים כדין מה שמוסיף אחרי זה אין זה מקלקל [ומבואר שאין לדון כאן מצד הפסק שהתיבות בורא פרי הגפן הוי הפסק בין הברכה לאכילה שכיון שחשב שצריך לברך זה לא הפסק וכסברת הגר"ז סימן תפ"ט לענין טעות בספרת העומר ודלא כפמ"ג שם] ועיין רשב"א שהקשה שעד כמה שמה שמוסיף אחרי זה הוא חלק מהברכה א"כ בשני המקרים זה צריך לעזור שכיון שיש כאן סיום כהוגן ועוד תוספת שבח אין סיבה שהברכה לא טובה ואדרבא מה שקרוב לתחילת הברכה זה יותר מעיקר הברכה אמנם מדברי הרמב"ן מבואר שהחתימה בסוף זה שם הברכה גם לגרע דהוא עיקר החתימה רק יתכן שברכה שהיתה טובה לא שייך להוסיף עליה ולקלקלה

אמנם הרא"ש גרס שנידון סוגין במקרה שפתח בהגפן וסיים בשהכל והגמ' דנה האם מועיל לתקן והנה היה מקום לומר שיסוד הספק דבאמת ס"ל כרשב"א שעד כמה שמוסיפים על הברכה א"כ כל שחלק מהסיום טוב הברכה טובה ולפ"ז גם במקרה שהתחיל שהכל וגמר הגפן זה גם טוב שיש בסיום שהכל ואדרבא כאן לשני צידי הגמ' זה טוב ויתכן לבאר שספק הגמ' האם שייך לחזור ממה שאמר וממילא באופן שהתחיל טוב וסיים לא טוב זה גם תלוי בספק הגמ' שאם שיך לחזור מה שאמר א"כ קלקל ברכתו אם לא שנחדש שאי אפשר לקלקל ברכה [אמנם אם זה חזרה זה לא מסתבר] אמנם עיין ראב"ד בהשגות על הבעל המאור שכתב שבמקרה שסיים לא טוב זה ודאי לא טוב ורק במקרה שסיים שהכל הגמ' מסתפקת דהינו שס"ל שזה ודאי שהעיקר זה הסיום דסופו וזה ודאי חלק מהברכה ולכן זה ודאי מקלקל ובכל אופן יש צד שזה לא מתקן כיון שתחילת הברכה לא הולך על הסוף וצ"ב הסברות בזה

והנה יש לעיין בהא דמבואר בגמ' דבהתחיל שהכל וסיים הגפן דמבואר בגמ' שהוא ודאי יוצא האם זה גם פוטר משקין אחרים שחשב בתחילתו ולכאורא לראב"ד שהסיום ודאי קובע א"כ חשיב ברכתו הגפן וזה ודאי לא יפטור שאר משקים אמנם לרמב"ן זה תלוי בספק הגמ' והיה מקום לומר שכל ספק הגמ' רק במקום שהסיום יקלקל אבל אם זה לא מקלקל זה ודאי נכנס לברכה וא"כ זה ודאי הגפן אמנם בלשון הרמב"ן מבואר שהטעם שזה טוב מצד שבין תלך לפי הפתיחה או לפי החתימה הוא יוצא ומבואר שגם זה כלול בספק הגמ' ובמקרה שהתחיל הגפן וסיים שהכל בזה לראב"ד זה תלוי בספק הגמ' האם אפשר לתקן או לא וכן לרמב"ן הוא בכלל ספק הגמ'

**בביאור הנידון האם יכול לתקן באמר סיום לא נכון ובדעת רש"י בזה ובדין סיים בשבת מקדש השבת ישראל והזמנים ובדין טעה במאורי האש ובשמים, ופוקח עורים ומלביש ערומים**

ה]והנה לדעת רש"י שנידון סוגין בפתח אדעתיה לא טוב מה הדין לצד שזה לא חיסרון אבל אמר לא טוב האם יכול לתקן והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן ל"ה [הובא בב"י סימן תקפ"ב] שדן לגבי סיים האל הקדוש ותוך כדי דיבור תיקן להמלך הקדוש ונקט שלדעת רש"י זה לא מועיל דרק מתי שזה חיסרון דעת הגמ' מסתפקת אבל כה"ג זה ודאי לא מועיל ודעת הרי"ף שמועיל לתקן וכתב ששב ואל תעשה עדיף [ומבואר שיכול להמשיך שמו"ע וזה כהכרעת החיי אדם עיין קה"י ברכות שהאריך בזה אמנם יתכן שרק כאן שגם באומר האל הקדוש לא הוי ברכה לבטלה] ומבואר שנחלקו כאן הראשונים האם בסיים שלא כהוגן יכול לתקן או לא וצ"ב מחלוקתם ובפשוטו מבואר בלשון הרשב"א שהטעם שלא מועיל מצד שסיים ברכתו וברמב"ן מבואר שהסיבה שמועיל כי מה שאמר באמצע זה כמוסיף שבח והנה עיין נשמת אדם כלל ה' סקי"ד שדן בברכה קצרה האם דיבור באמצע מפסיק וכתב שדיבור סתם ודאי מפסיק ודיבור של שבח זה מחלוקת רמב"ן ורש"י דהינו דמשמע שלמד שיסוד המחלוקת האם מה שאמר הגפן בתחילה זה מפסיק דהינו שזה ודאי לא חלק מהברכה רק זה דבר של שבח ובזה נחלקו האם זה הפסק או לא אמנם בפשוטו מרש"י אין ראיה שזה הפסק אלא יסודו כי נגמר הברכה ולכן גם לא מקלקל אם יוסיף אחרי זה משהו לא טוב ולרמב"ן רק כאן שזה נהיה חלק מהברכה אבל סתם איש"ר יתכן שודאי זה מפסיק ובאמת מהא דהרמב"ן הצריך שזה יהיה חלק מהברכה מבואר שללא זה הוי הפסק וזה כסברת הנשמת אדם שהפסק ברכה קצרה זה מקלקל [ולפ"ז צ"ע המג"א שכתב דבספירת העומר בספר ד' וטעה ותיקן תוך כדי דיבור לה' שלא צריך לחזור ולברך ולכאורא כאן לא שיך לומר שזה חלק מהספירה וא"כ שזה יהיה הפסק ואולי בין הברכה למצוה זה יותר קל ובפשוטו הוא מוכרח מהא דאם בירך הגפן בסופו יש צד שזה לא מקלקל ולא הוי הפסק וכנ"ל]

עוד כתב הנשמת אדם כלל כ"ד לדון באמר ותן טל ומטר האם יכול לחזור בו תוך כדי דיבור או שצריך לחזור לתחילת הברכה וכתב שראוי לחזור לתחילת הברכה אבל מעיקר הדין נקט שמועיל חזרה תוך כדי דיבור וכן הביא מהמעדני יו"ט והקשה שהרי כאן נחלקו הראשונים בסיים כהוגן האם זה מועיל ולדעת הרשב"א זה לא מועיל והרמב"ן כתב שזה מועיל רק מצד שההתחלה זה חלק מהשבח ומבואר שמצד חזרה לא שייך לדון כאן וכתב לדחות דהרי מבואר ברשב"א שבברכה ארוכה מועיל מה שהסוף טוב וצ"ע שזה לא מדין תיקון אלא שהברכה נקבעת לפי הסוף אבל כאן שעצם ההזכרה תוך הברכה זה מקלקל אינו ענין לדבר זה אמנם אין להקשות מהרשב"א דשם אין חזרה כלל מתחילת הברכה רק שבסיום סיים ביוצר המאורות והנה הרמב"ן לא דן מצד חזרה יתכן מצד שא"כ זה היה הפסק וכנ"ל אמנם אם זה מציאות של חזרה ממילא זה חיסרון ויתכן עוד שכאן הוא לא חזר בו מהשבח הראשון ולא שיך לדון מצד חזרה אמנם יתכן שהכונה שחוזר ממה שזה יהיה כחלק מהברכה ועיין פר"ח סימן נ"ט שביאר כרש"י וכתב שבטעה בסיום ושינה חשיב חזרה תוך כדי דיבור וודאי מה שאמר בסוף זה הקובע ועיין מ"ב סימן תפ"ז סק"ג בשם הפמ"ג דבאמר מקדש השבת וחוזר ואומר ישראל והזמנים צריך גם לחזור מהמקדש דאל"כ משמע שמסיים בשניהם ולכאורא בהכרח שזה מדין חזרה אמנם לכאורא לרמב"ן לא צריך להגיע לחזרה וכן לראב"ד ורק לרשב"א אם כה"ג מועיל זה מדין חזרה ומוכרח שמועיל חזרה ורק באיתקיל מילוליה וכדלקמן

והנה מבואר ברשב"א שנקט שלרש"י ודאי שאם סיים לא טוב לא עוזר לתקן וכן מבואר באו"ז וראבי"ה וכתבו שזה מדויק בגמ' אמנם יש מקום לומר שאדרבא מצד הסיום שלא טוב זה ודאי לא חיסרון או מצד שהחתימה הסופית זה העיקר וכסברת הרמב"ן או מצד שהכל מכלל החתימה וכל שיש חלק מהחתימה שהוא כהוגן הברכה טובה וכקושית הרשב"א על הגאונים ועיין תר"י דכתב על גירסת הגאונים שאפילו שזה לא נראה בגמ' אבל לדינא דינם נכון ובהכרח שלמסקנת הגמ' שלרש"י לקולא זה גם באופן הגאונים ועיין תוס' שכתבו שבמקדש השבת מועיל לחזור אם ידע מראש שזה יו"ט ומבואר שאם חשב שזה שבת לא מועיל ולרשב"א הכונה שכיון שביארו כרש"י כל שסיים שלא כדין לא יכול לחזור בו גם לצד הגמ' שלקולא אמנם עיין ביאור הגר"א סימן נ"ט ותפ"ז שכתב שכוונתם כיון שפסקו ולחומרא ומבואר שאם היו פוסקים לקולא סברתם נכונה גם בטעה שיכול לתקן

והנה יש כאן נפק"מ האם לרשב"א שלא מועיל תיקון זה גם במקום שידע שזה יו"ט שאם תוס' ס"ל כרשב"א א"כ מבואר שאפילו שבעלמא לא מועיל תיקון אבל באיתקיל מילולי מועיל תיקון דהינו שיש כאן חידוש שיש שני סוגי דיבור והא מחודש שהרי גם כשגמר הרי תוך כדי דיבור חזר בו מהגמ' ומבואר שלא יכול וא"כ למה בטעה זה אחרת אבל אם נימא דתוס' פליגי על הרשב"א א"כ יתכן שבאמת אין הבדל אם אתקיל מילולי שכיון שבזה גמר לא יכול לתקן ורק תוס' לשיטתם שפליגי על הרשב"א ונקטו שתמיד יכול לחזור לכן גם כה"ג אבל אין מעלה של איתקיל מילולי וצ"ע

והנה עיין בה"ל סוף סימן ת"ץ שהביא מהברכי יוסף שאם בשבת חול המועד סיים מקדש השבת וישראל והזמנים לא צריך לחזור ומבואר בברכ"י הטעם מצד סברת הרשב"א שכיון שאמר מקדש השבת יצא ומה שמוסיף אחרי זה אין זה פוסל עכ"ד ולכאורא כל סברת הרשב"א מתי שמצד הברכה כשאמר הגפן הוא גמר הברכה ואחרי זה רוצה להוסיף אבל אם מראש התכונן לסיים בשתיהם לכאורא יש מקום לומר שנחשב שחתם בשניהם אמנם הנה קשה למה שתוך כדי דיבור לא יוכל להוסיף עוד תיבה הרי תוך כדי דיבור יכול לחזור בו וכאן לא חוזר מהדיבור רק מהסיום ובהכרח שכיון שצורת הברכה היא קצרה כל שאמר הנוסח שחז"ל תיקנו לא יכול להוסיף ולכן זה סברא גם בהתכונן להוסיף עוד וצ"ל שאפילו שכאן יש נוסח של מקדש ישראל והשבת אבל כיון שעכשיו שבת מצד עצמו זה נחשב שנגמר אמנם לכאורא לדעת הרמב"ן הוא תלוי בספק הגמ' ולדעת הראב"ד לא יוצא אמנם יש מקום לומר שכיון שיש נוסח חתימה בשתים חשיב שחתם בשניהם וממילא זה רק תוספת שבח והוא יוצא ודלא כברכי יוסף ואין לומר דמספק יכול להמשיך דלראשונים שברכות מעכבות זו את זו לכאורא לא יכול להמשיך

והנה עיין מג"א סימן ר"ט לענין הבדלה שאם אמר בורא מאורי האש ומיד תיקן לבשמים אם מראש חשב לומר כך יצא ברכת האש ואם רק תיקן דהינו שבפתיחה התכונן להגיד בשמים יצא בשמים עכ"ד והנה מה שכתב בסופו לכאורא זה רק לרשב"א בדעת רש"י אבל לשיטת הרמב"ן לכאורא כאן הוא בכלל ספק הגמ' האם במקום שהיה ברכה טובה זה מתקלקל ולדעת הרמב"ן שהסוף ודאי קובע א"כ בשמים ודאי לא יצא ורק האש לכאורא זה מכלל ספק הגמ' ולכאורא מספק לא יכול לברך מאורי האש וצע"ג. ובמה שכתב דבטעה ודאי יצא מה שתיקן כמבואר בתוס' יש לעין האם לרמב"ן שאי אפשר לקלקל גם כאן זה כך

ועיין מג"א שם שכתב עוד דבטעה כה"ג בפוקח עורים אפילו באיתקיל מילולי דן שיצא פוקח עורים והדגול מרבבה ביאר דכאן אין כוס בידיו שמוכיח מה הברכה שרוצה לומר והיד אפרים ביאר שכאן שמחויב את שני הברכות זה יותר סברא שיצא את מה שאמר אמנם א"כ גם בבשמים ומאורי האש זה כך אמנם שם זה חפצא אחר ויתכן שלא יוצא ע"ש

**בנידון האם בברכה ארוכה מספיק חתימה כדין או פתיחה כדין ובביאור ראיית הגמ' מיוצר אור**

ו]הגמ' מביאה ברייתא שאם סיים ביוצר המאורות יצא והנה פשטות רש"י שמדובר שרק בדעתו פתח על דעת מעריב ערבים אבל אמר נוסח של יוצר אור והגמ' תולה דבר זה בספק הגמ' ומבואר בפסקי הרי"ד שאם היה אומר נוסח מעריב ערבים לא היה יוצא ומבואר בדבריו שגם למסקנא זה כך וכן הוא ברא"ש דהינו שכל סברת הגמ' שמזכיר מדת לילה ביום זה רק סברא שההתחלה זה לא נחשב בכוונה אחרת אבל ודאי שבתור נוסח הברכה צריך שעיקרו של יום [והגר"א נקט שלמסקנת הגמ' אין חיסרון גם אם התחיל אם נוסח של לילה ובבה"ל סימן קי"ז ד"ה אם נקט שזה מצד שמספיק סיום אמנם בפשטות זה רק כאן שחשיב הפתיחה אותו דבר] וברא"ש ובראב"ד שביארו סוגין שהחיסרון מצד שאמר נוסח לא טוב ביארו שהתחיל מעריב ערבים אבל תיקן והמשיך יוצר אור דהינו שאם רק מסיים יוצר המאורות זה ודאי לא עוזר ורק כה"ג שתיקן זה עוזר והגמ' מוכיחה שמועיל לתקן וזה כשיטתם שספק הגמ' האם מועיל לתקן [ולפ"ז הראיה מסיפא שסים יוצר המאורות] והנה לכאורא הרי כאן זה ברכה ארוכה ולא גמר הברכה א"כ למה שלא יוכל להוסיף מה שצריך וצ"ל שהדין לפתוח בברוך צריך שסמוך לזה יהיה הדבר שהוא הפתיחה ולגבי דבר זה הוא כמו ברכה קצרה ולכאורא לפ"ז יכול לתקן רק תוך כדי דיבור וכן הביא הבה"ל סימן נ"ט בשם הפמ"ג אמנם הוא חלק על זה בשם הדרך החיים ומצד שלמסקנת הגמ' שאומרת שמצוה להזכיר מדת לילה וכו' א"כ תמיד בנוסח היום ולילה מתקים הדין של הפתיחה ולא צריך להגיע להוספתו ע"ש בבה"ל שהאריך וכן הוא במאמר מרדכי

אמנם הרשב"א ותר"י [ועיין מאמר מרדכי שהאריך בהבאת הראשונים שביארו כך] ביארו שכונת הברייתא שסיים יוצר המאורות אבל את כל הברכה אמר כמו מעריב ובכל אופן הבינה הגמ' שזה טוב ולרשב"א מזה הגמ' מוכיחה שהחתימה יכולה לתקן הברכה והגמ' דוחה שרק כאן שזה סיום חשוב שיש לו תורת ברכה והגמ' אומרת שזה רק לרב שיש לזה תורת ברכה אבל לר"י אין סברא שזה עדיף והגמ' אומרת שכאן יש סברא מיוחדת מצד שמצוה וכו' ולכאורא הכונה שא"כ בהתחלה לא חשיב התחלה שמתיחסת רק ליום וכה"ג זה יותר סברא שהסוף יגרור ההתחלה והנה לרשב"א מה שבסיים לא טוב לא יוצא זה פשוט דכאן הכל מכלל הברכה והחתימה ודאי מהעיקר ואין צד שההתחלה גורר הסוף והנה הגמ' ממשיכה על תמרי ונהמא ושואלת שאם אכל נהמא ופתח בתמרי היינו בעין והנה בפשוטו גם כאן הכונה שבירך נוסח של ברכת המזון ורק סיים על הפירות וגם בזה הבינה הגמ' שזה מועיל והגמ' דוחה שמדובר במקרה הפוך ומבואר שגם כאן מועיל סיום טוב אמנם בגירסתינו הלשון אדעתא ואולי כאן הכונה כרש"י ואינו מסתבר שסוף הבריתא דלא כתחילתה ועיין לקמן

ולגירסת הרמב"ן עיין בדבריו שביאר שכוונת הבריתא שהתחיל יוצר אור וסיים בחתימה המעריב ערבים לא יצא והפוך יצא וכנ"ל מהרשב"א וע"ש שביאר דמה דמבואר שאם החתימה טובה מזה הגמ' לא מוכיחה כלום דהרי לדבריו כה"ג הגמ' לא הסתפקה ורק מהרישא שסיים מעריב ערבים לא יצא בזה הגמ' שואלת דלמה לא נימא שהסוף לא מקלקל כמו שהגמ' נסתפקה דמה שסיים הגפן זה לא מקלקל והגמ' דוחה שכאן הוא סיים מעריב ערבים שזה תורת ברכה ממילא זה סיבה שזה קובע את תורת הברכה של זה והגמ' אומרת שזה רק סברא לרב שיש לזה תורת ברכה אבל לר"י אין בזה סברא ואדרבא יש כאן סברא הפוכה שבפתיחה הזכיר שם ומלכות א"כ ודאי שזה העיקר ובכל אופן הספק נפשט דהינו שהדחיה לא נכונה שאין סברא שהחתימה כאן תגרום שזה יותר גרוע והגמ' דוחה שכאן כיון שמצוה וכו' ולכאורא הכונה שא"כ מצד הפתיחה אין כאן עדיפות לקבוע מה הברכה ולכן זה נקבע לפי הסיום והגמ' שואלת מהסיפא שהכל הולך אחר החיתום והגמ' מעמידה בנהמא ותמרי ושואלת שאם אכל נהמא ופתח בדנהמא וסים בדתמרא היינו בעיין ולכאורא הכונה שאם כתוב שהולכים אחרי הסוף לפסול הברכה חזינן שהסוף קובע ולא שיך לדחות הדחיה של יוצר אור והגמ' דוחה שמדובר שאכל תמרים שיוצא ברכת המזון

אמנם עיין רמב"ן [כן הוא בגירסת ש"ס פרידמן וכן הוא בבעל המאור השלם א"נ ולא א"כ] שכתב בקושית הגמ' שלר"י איפכא מסתברא שלפ"ז בהכרח מדובר שאת כל הברכה אמר כדין ורק בחתימה אם פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יוצא ואם סיים ביוצר אור יוצא ולפ"ז חוזר הפשיטות שהוא יכול לבטל הברכה ולכאורא כונת הדחיה לפ"ז שבאמת מדובר כמו שהבננו בהתחלה ולא נימא כמו האיפכא מסתברא וכאן יש סברא מיוחדת שהפתיחה לא מועילה כיון שיש שם גם מדת לילה ביום ולכאורא לפ"ז נשאר שלגבי על המחיה באכל לחם והתחיל בדנהמא וסיים בתמרים זה תלוי בספק הגמ' אמנם לכאורא בסים בדנהמא זה ודאי טוב אמנם הרמב"ן בסופו העמיד שגם מקרה זה תלוי בספק הגמ' אמנם בפשוטו כוונת דבריו דלצד שהולכים בתר חתימה אפשר להעמיד כמו האיפכא מסתבר שבירך הכל בלחם ורק בסיום אמר את שניהם והולכים לפי הסיום ובאמת אם את ההתחלה אמר בתמרי לא יצא כיון שלר' יוחנן צריך מלכות וזה הולך רק על הפתיחה ולא על החתימה [ועיין ברא"ה העמיד מפורש שהסיום מספיק לצד שלקולא בספק]

והנה יש כאן פלא מה הצד שמועיל מה שסיים יוצר המאורות הרי זה ברכה ארוכה וכאן רק הסיום טוב ועיין רמב"ן שהקשה כן ותירץ או שהדין ארוכה שאמר קצרה זה לא מעכב [וכן הוא ברא"ה י"א. וכן הוא ביאור הגר"א סימן ס"ח בדעת הרמב"ם] או שגם מה שאמר הארוכה שבתחילה זה נוסח לא מתאים חשיב ארוכה כיון שהפתיחה הולך גם על מה שסיים והנה דעת הרשב"א לקמן מ: שארוכה שאמר קצרה זה מעכב [ועיין בשו"ע סימן קפ"ז ס"א שני דיעות בזה ועין שער הציון רי"ג סק"כ שנקט שהכרעת השו"ע לחומרא] ולפ"ז בהכרח צריך לומר כתירוץ השני של הרמב"ן וכן הוא בלשון הרשב"א שהסוף קובע את שם הברכה אמנם יתכן שכל הקושיא לרמב"ן שלא נתחדש בסוגין שהסוף גורר את תחילת הברכה אבל לרשב"א שנתחדש שהסוף גורר את תחילת הברכה יתכן שודאי שמה שהחתימה טובה זה מגדיר שכל הברכה טובה

והנה עיין גינת ורדים כל א' סימן כ"ז שדן באכל שבעת המינים והתחיל על המחיה וסיים על הפירות האם יוצא וכתב שבפשוטו לא יוצא כיון שאין לו פתיחה וכן הוא לביאור רש"י בסוגין וכן מפורש ברי"ד בסוגין לגבי על המחיה אמנם כתב שלביאור הרמב"ן והרשב"א מבואר בסוגין שיוצא [וכן הוא מפורש ברמב"ן במלחמות בסופו וכנ"ל אלא שנקט שזה תלוי בספק סוגין ע"ש] ובפשוטו עיין סימן ר"ח דנחלקו בזה הראשונים באכל פירות ויין והתחיל על הגפן ומסיים על הפירות דברשב"א מבואר שזה מועיל וביאר הב"ח שלמד דבר זה מסוגין וכן הוא בחידושי הרשב"ץ מ"ד. שכיון שהסיום טוב זה מספיק אמנם הב"י דייק מהרמב"ם שזה לא טוב וכן נקט המג"א שם אמנם עיין גנת ורדים שנקט שארוכה שאמר קצרה זה מעכב ולכן ביאר שכל מה שחשיב תורת ארוכה כי מזכיר מדת לילה דהינו שגם להו"א שהגמ' הוכיחה שהסיום קובע אבל זה על החלות שם ברכה בכללותה אבל מצד שם ארוכה ודאי צריך מדת לילה ביום וכן הוא במאירי בסוגין בביאורו את דעת רש"י לביאור הרשב"א בראית הגמ' ולכאורא לפ"ז בפתח בעל המחיה לא יצא אמנם צ"ע שהגמ' בתחילה העמידה הסיפא באכל לחם וכתב דהינו בעין ואם נימא ששם מדובר באדעתא א"ש אבל לרמב"ן זה לא יתכן וצ"ל דשם ג"כ ההודאה על המחיה זה כמו מעין הברכה וצ"ע

והנה יש להקשות גם מה הגמ' שאלה לרמב"ן שהסוף לא יגרע הרי למעשה חסר חתימה והנה לרשב"א זה לא קשה דהגמ' באמת לא שאלה שכה"ג זה יהיה טוב אמנם לגירסת הרמב"ן צ"ע וצ"ל כנ"ל או שאם לא חתם זה לא מעכב או כיון שאמר כאן חתימה זה טוב אמנם זה קשה שהרי אין כאן שום קשר לנוסח הברכה ואיך זה יכול להועיל ובהכרח צ"ל שאם לא חתם זה פשיטא לרמב"ן שזה לא מעכב ולפ"ז מוכח מגירסת הגאונים שחתימה לא מעכבת

והנה עיין בה"ל סימן קי"ז לגבי אם לא הזכיר קיבוץ גלויות בתקע בשופר וכתב לדון האם מועיל להזכיר בשומע תפילה וכתב לצרף ששיטת הגר"א לגבי יוצר אור שחתימה טובה מועיל גם ללא פתיחה אמנם דעת השו"ע ביוצר אור שזה לא טוב והנה בפשוטו צ"ע שכל דברי הגר"א רק מצד שבפתיחה יש מדת לילה ביום וכן איפכא אבל לא מצד שחתימה לבד זה טוב אמנם לכאורא לביאור הרשב"א ותר"י והרשב"א מבואר שמועיל חתימה לבד ויש לעין האם באופן הבה"ל יש את דחית הגנת ורדים

והנה יש לדון עוד בשבת ויו"ט וחתם בשבת ויו"ט ולא הזכיר באמצע ובמ"ב סימן תפ"ז סקי"ג נקט שלא יוצא ולכאורא זה רק לשיטת רש"י והרי"ד בסוגין אבל לביאור הרמב"ן והרשב"א ותר"י מבואר בגמ' שזה מועיל רק לרמב"ן לחד צד לא מועיל כי השם ומלכות הוא בפתיחה אבל גם לדבריו מכלל ספק לא נפקא אמנם זה ברור שאם יפתח בברכת שבע ברכות ויסים ביו"ט לא יצא וודאי צריך קשר ויש לעין האם ברכת שבת חשיב פתיחה טובה ויתכן שהמודד אם לא יזכיר יו"ט ורק יאמר נוסח יו"ט ועיין מחזיק ברכה סימן רס"ח סק"ה בסופו שנקט שסיום לבד גם מועיל וצ"ע בכל זה ועיין עדות ביעקב סימן קמ"ג שהאריך בכל זה

1. **שלהי תשרי ע"ה:** ובעיקר הנידון הנ"ל בנתכוין לתפלה אחת האם זה יכול להועיל לתפלה אחרת שמעתי להעיר דבבה"ל סימן פ"ט ס"א מבואר שהמתפלל שחרית לאחר חצות הרי זה ברכה לבטלה ומבואר שזה לא עולה לו לתפלת מנחה וכתב שזה מחלוקת הפוסקים ולכאורא כונתו למבואר בסימן סימן ק"ח לגבי מחויב תשלומין שצריך להקדים התפילה המחויבת אם הקדים להתפלל תשלומין שדעת השו"ע שאין זה תפילה כלל אמנם המג"א נקט שזה עולה לו בתור מנחה ולנ"ל לכאורא באופן דהפמ"ג אם כהבנת הפמ"ג שחשיב שכונתו לשחרית לכאורא לא יצא חובת מוסף ועיין מ"ב סימן תכ"ב סק"ד לענין שכח יעלה ויבוא בשחרית והתחיל ג' ראשונות דמוסף יכול להמשיך שחרית וצ"ע עד כמה שכונת לשם תפילה אחרת לא מועיל למה שכאן יועיל ועיין זרע אמת שם שמסברא נקט שמה שחשב לשם תפילה אחרת זה לא חיסרון ולכן כתב שאם יוצאים במוסף חובת שחרית ודאי יצא וגם אם לא אבל בשלשה ראשונות שזה אותו נוסח אין שום חיסרון והוסיף שגם אם ננקוט שיש חיסרון אבל הסוף מגלה על ההתחלה כמו שבפתח אדעתיה וכו' למסקנא עוזר אם מסים כהוגן וכן לדעת הרי"ף ע"ש [ובפשוטו לרי"ף הכונה שאין חיסרון עיין לעיל] ולכאורא עיקר דבריו זה דלא כמבואר לגבי תפילת השלמה, ובמה שנקט ששיך גרירה מברכה לברכה בשמו"ע עיין בה"ל סימן ק"ח ד"ה ואם דנסתפק בזה, ועיין עוד ק"ח ס"ז במ"ב לגבי שכח מנחה והתפלל ערבית קודם שקיעת החמה [↑](#footnote-ref-2)