שכירות פועלים - הרב עקיבא שפרינצלס
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

**-א-**

**בדין חזרת פועלים בדבר האבד**

**בטעם החיוב בדבר האבד**

**שיטת הריטב"א והרמב"ן - עי' בריטב"א בד"ה ד"ה להבא ובריטב"א בדף ע"ג ע"ב בד"ה האי מאי. ועי' בחזו"א ס' כ"ב ס"ק א' [ובס"ק ג'] שדן בדברי הריטב"א. וע"ע בחי' הרמב"ן ד"ה והוי יודע, ויש לדון בכונתו.**

**שיטת ההגהות אשרי - עי' בהגהות אשרי ס' ב' ד"ה ואם.**

**יש לדון האם בתוס' (דף ע"ו ע"ב) וברא"ש מבואר כהגהות אשרי, ועי' בזה במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז' ד"ה אבל.**

**עוד סברות בדברי האחרונים - עי' בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ג' שחיוב דבר האבד הוא מתקנת חכמים [וכן הוא לשון המהרי"ק בשורש קל"ג]. וע"ע בחי' רעק"א בסוגין מה שביאר לשורש חיוב דבר האבד.**

**האם חיוב דבר האבד הוא גם בלא התחילו במלאכה - עי' רמב"ן ד"ה והוי יודע ריטב"א ע"ו סוף ע"ב ורא"ש ס' ב' שהוכיחו דאירי אף בלא התחילו במלאכה. ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב' שהוכיח ממהר"ם מרטנברג שכל החיוב הוא בהתחילו במלאכה.**

**ט**

**בגדר החיוב בחזרת פועלים בדבר האבד**

הנה מבואר במתניתין דבחזרת פועלים בדבר האבד שוכר עליהם או מטען, ומצאנו שנחלקו הראשונים בטעם דשוכר עליהם, האם הוא מדין ערב או מדינא דגרמי או שהוא מתקנת חכמים, ויש ביניהם כמה נפק"מ.

**-א-**

**שיטת הריטב"א והרמב"ן**

**א] בריטב"א בד"ה ד"ה להבא** (והובא בשטמ"ק) **כתב** דטעם החיוב הוא משום שכל שהבטיח לחבירו וסמך חבירו עליו חייב לשלם לו אם פשע, עי"ש. **ובדף ע"ג ע"ב בד"ה האי מאי, הוסיף הריטב"א ביאור** דבההיא הנאה דסמיך עליה משתעבד ליה מדין ערב וכתב דזהו ענין שכירות פועלים שבדבר האבד בעל הבית שחוזר או פועלים שחוזרים חייבים לשלם, וזה דין גדול.

**ובריטב"א בסוגין הקשה** דא"כ מדוע שוכר עליהם רק עד כדי דמיהן ולא יותר, ותירץ שלא נשתעבד הפועל יותר כיון שלא אסיק אדעתיה שלא ימצא להשתכר בכדי דמיהן.

**והנה עי' ברמב"ן בד"ה והוי יודע שכתב** בביאור הטעם שחיוב בדבר האבד "ואע"פ שאין כאן אלא דברים חייבין לשלם וכו' דסמכא דעתיה מעיקרא ואין כאן דרך לקנין", **ויש לדון בדבריו** האם כונתו שחייב מדין ערב כיון שסמכא דעתיה וכהריטב"א. **אבל יותר משמע** בדבריו שכתב "שאין כאן דרך לקנין" שאינו מדין ערב אלא הוא מהדברים הנקנים באמירה בלא קנין, והינו שכיון שהבע"ב סומך על הפועל הפועל גומר בדעתו להתחיב.

**[ועי' במה שנתבאר לקמן** "בענין תחילת מלאכה", שכתבנו לדון דלסברת הרמב"ן דהחיוב של הפועל בדבר האבד הוא מחמת שהגמירות דעת של הפועל הוא כקנין א"כ אפשר שגדר החיוב בדבר האבד הוא שהגמירות דעת של הפועל עושה קנין תחילת מלאכה.]

**האם הראשונים פליגי על הריטב"א**

**ב] והנה בריטב"א כתב** דלפי סברתו דחיוב הפועל בדבר האבד משום ערב א"כ גם באופן שלא מצא לשכור פועלים והופסד הפשתן הפועלים חייבים שהרי נתחייבו מדין ערב לשלם לו מה שבעה"ב יפסיד מחמת מה שסמך עליהם.

**אמנם הרמב"ן והראשונים** (הובא דבריהם בסמוך) כתבו שבלא מצא לשכור והופסד הפשתן אין הפועלים חייבים, **ויש לדון** שמדברי הראשונים אלו דפליגי בזה על הריטב"א מוכח שסוברים שהחיוב של הפועלים אינו מדין ערב. **אמנם נראה דאפשר** דאף הרמב"ן ודעימיה סברי דהחיוב בדבר האבד הוא מדין ערב אלא שסוברים שהפועלים נשתעבדו רק להעמיד מלאכה לבעל הבית ולא נשתעבדו לשלם על ההפסד.

**[והנה בשו"ת חת"ס חו"מ ס' קע"ח** כתב דליכא מאן דפליג על סברת הריטב"א, ואף הראשונים שפירשו בסוגיא בדף ע"ג שלא כהריטב"א מודו לסברתו בדבר האבד שהחיוב הוא מדין ערב כיון שבעל הבית סמך עליהם.

**אבל עי' בחזו"א ס' כ"ב ס"ק א'** שכתב דמדברי הראשונים בסוגין שלא פירשו כהריטב"א מוכח דפליגי על סברתו. **וע"ע בחזו"א שם ס"ק ג' שהאריך לחלוק על החת"ס**, וכתב שהוא פלוגתא יסודית בין הריטב"א לראשונים האם יש בזה חיוב ערב. **וכן באמרי בינה הלכות הלואה ס' ל"ט** כתב לחלוק על החת"ס שמדברי הראשונים והאחרונים שפירשו סברות אחרות בטעם של דבר האבד מוכח שלא סברי כהריטב"א.]

**בביאור סברת הראשונים שאינו חיוב מטעם גרמי**

**ג] ויש לדון מדוע באמת פליגי הראשונים** על סברת הריטב"א וסברי שאי אפשר לחייב לפועל מדין דבר האבד. **וכעי"ז הקשה בחי' רעק"א בסוגין סוף ד"ה שורש** מדוע לא פירשו התוס' שהחיוב בדבר האבד הוא מדין ערב שבההיא הנאה שסמך עליו נשתעבד.

**אמנם באמת** **נחלקו הראשונים** בקידושין האם בזרוק מנה לים יש חיוב ערב, (עי' בר"ן בקידושין דף ד' ע"ב מדפי הרי"ף שהביא הדעות, וכן הובאו ברמ"א ס' ש"פ סעי' א') ולשיטות שבזרוק מנה אין חיוב ערב נראה פשוט דבכהאי גונא שבעה"ב לא שכר פועלים אחרים אי"ז עדיף מזרוק מנה.

**ואף לשיטות** שבזרוק מנה לים יש חיוב ערב**, העמידו האחרונים שם** **מחלוקת בראשונים** האם בערב האשה מתקדשת בגוף המנה שנתן והינו משום שנחשב שקיבלה המנה ונשתמשה בו כדי ליתנו לאחר או שמתקדשת בהנאה שסמך עליה, ונראה שלשיטות שהיא מתקדשת בגוף המנה פשוט שהכא שבעה"ב לא הוציא ממון על פיו אלא רק סמך עליו אין מקום להחשיב שהפועל קיבל ממון.

**וע"ע** **בחזו"א ס' כ"ב סוף ס"ק א'** שכתב לבאר שהטעם שאין חיוב ערב הוא משום שבמבטל כיסו של חבירו אין מקום לחיוב ערב, עי"ש, ונראה כונתו כמש"נ שבאופן שאינו מוציא הוצאות על פיו אין מקום לחיוב ערב.

**ויש להעיר על הרעק"א הנ"ל** שנתקשה מדוע הראשונים לא פירשו שחיוב דבר האבד הוא מדין ערב, והרי הרעק"א גופיה בקידושין שם העמיד מחלוקת בראשונים האם מתקדשת בגוף המנה שנתן לפלוני או בהנאה שסמך עליה וכתב שהנפק"מ הוא האם צריך לומר לה שמתקדשת במנה או בהנאה, וא"כ ברא"ש שם שכתב שאומר לה שמתקדשת במנה מבואר דחיוב ערב הוא מחמת השימוש במנה ולא מחמת מה שסמך עליו. וצ"ע.

**-ב-**

**שיטת ההגהות אשרי**

**ד] בהגהות אשרי ס' ב' ד"ה ואם** כתב דבחזרת פועלים בדבר האבד שוכר עליהם משום שכיון שעל ידי חזרתן יופסד הפשתן א"כ נחשב שהפועלים מזיקים את הפשתן מדינא דגרמי וחיבים לשלם את הפסד הפשתן, וא"כ מהאי טעמא גם שוכר עליהם כדי שלא יופסד הפשתן ולא יתחיבו לשלם.

**אמנם כתב ההגהות אשרי** דמחמת סברא זו שוכר עליהם אף יותר מדמיהן וכדמי כל הפשתן, **להכי ביאר דמתניתין אירי** באופן שלא היה מוצא לשכור פועלים אחרים ולא הופסד בעל הבית בחזרתם ולכן שוכר רק עד כדי דמיהן.

**[ועי' מה שנתבאר להלן אות ?** לדון במה שחידש ההגהות אשרי שפועלים חיבים על הפסד הפשתן, **וע"ע באות ?** שנתבאר לדון במה שחידש שהפועלים חיבים גם באופן שלא היה מוצא פועלים אחרים.]

**ה] אמנם בדברי הראשונים שכתבו** (הובא דבריהם בסמוך) שאף באופן שבעה"ב היה מוצא פועלים אחרים שוכר עליהם רק עד כדי דמיהן מוכח דפליגי על סברת ההגהות אשרי וסברי שאין מקום לחייבם מדינא דגרמי. **וכן מוכח ממה שכתבו הראשונים** (הובא דבריהם בסמוך) שסוגין איירי רק באופן שבעה"ב היה מוצא לשכור פועלים אחרים מוכח דפליגי על ההגהו אשרי. [**וכ"כ בחי' רעק"א בדף ע"ט** (ד"ה בסמ"ע ס"ק ח') **והחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ה**]

**ויש לבאר** מהו סברת הראשונים דפליגי וסוברים שאין חיוב מדינא דגרמי. **ונראה לבאר** דהנה יש לדון מתי נחשב שהפועלים הזיקו את הפשתן דבמה שחוזרים בהם ונמנעים מלהציל את הפשתן ודאי שאינם מזיקים שהרי אינם עושים כלום לפשתן, אלא בהכרח שנחשבים מזיקים בזה שבתחילה אמרו לו שיעשו המלאכה ומחמת זה לא שכר אחרים אבל גם בזה אינם מזיקים שהרי כשנשכרו לו חשבו שיעשו המלאכה וא"כ אי"ז הזיק במה שאינו שוכר פועלים אחרים, והוי כזרק כלי מראש הגג והיו תחתחיו כרים וכסתות וקדם וסילקן דמבואר בב"ק דף כ"ו ע"ב דפטור. **וע"ע במחנה אפרים שהובא בסמוך.**

**[עוד אפשר לכאו' לבאר** לפי מה שפירש **הש"ך ס' ס"ו ס"ק פ"א** דנחלקו הדיעות בשו"ע שם האם יש חיוב גרמי כשלא נתכוון להזיק, וא"כ להשיטות שאין חיוב גרמי אין שיך לחיב את הפועלים שהרי לא נתכונו להזיק. **ויל"ע בזה בשיטת ההגהות אשרי** שסובר שחיבים מדין גרמי. וצ"ע.]

**האם תוס' והרא"ש סוברים שחיב מדינא דגרמי**

**ו] והנה התוס' (דף ע"ו ע"ב) והרא"ש** כתבו דהיכא שבעל הבית חזר בו ואין הפועלים מוצאים להשתכר חייב בעל הבית מדינא דגרמי.(והראשונים פליגי עליהו, והובא להלן). **ובפשוטו נראה** דלדבריהם שיש חיוב גרמי בחזרת בעל הבית אף חזרת פועלים בדבר האבד הוא מדינא דגרמי, ולפי"ז יהיו צריכים לפרש כהגהות אשרי שמתניתין איירי בלא היה מוצא לשכור פועלים אחרים.

**אבל במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז' ד"ה אבל**, כתב לחלק שכל דברי התוס' שאיכא חיוב דינא דגרמי הוא בחזרת בעל הבית שההפסד לפועלים הוא מיד בחזרתו שעל ידו נתבטלו באותו יום אבל בחזרת הפועלים אין הנזק מיד אלא אחר זמן והוי גרמא ולהכי החיוב אינו מדין דבר האבד.

[**וע"ע בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ג'** שכתב שהתוס' לא נתכונו שחייב מדינא דגרמי אלא מטעם קנס ולהכי בחזרו פועלים אין חיוב דינא דגרמי.]

**שיטת הגר"א והחזו"א דחיב מדינא דגרמי**

**ז] והנה בביאור הגר"א ס' של"ג ס"ק ל"ד** כתב לבאר שהטעם שבדבר האבד בעה"ב שוכר עליהם הוא כיון שהפועלים חיבים מדינא דגרמי.

**ולכאו' דבריו צ"ב** דהרי בשו"ע מבואר דשוכר עליהם רק עד כדי דמיהן ואם החיוב הוא מחמת דינא דגרמי מדוע אינו שוכר יותר מכדי דמיהן, **ועוד צ"ב** דאם החיוב הוא מדינא דגרמי יהא חיב גם על הפסד הפשתן וברמ"א בסעי' ו' מבואר שאינו חיב על הפסד הפשתן, **ויותר צ"ב** שהגר"א גופיה ביאר שם בס"ק מ' שהטעם שאין חיוב על הפסד הפשתן כיון שבחזרת פועלים אין חיוב מדינא דגרמי.

**ונראה לבאר דסברת הגר"א** היא שמה שהופסד הפשתן ע"י חזרת הפועלים לא נחשב כגרמי אלא רק במה שהוצרך הפועל לשכור פועלים אחרים נחשב כגרמי ומשום שכל המזיק דגרמי הוא בזה שהבעה"ב לא שכר פועלים אחרים מחמת שסמך על פועלים אלו והוי כמראה דינר לשולחני שכיון שסמך עליו חשיב מזיק, ומהאי טעמא נמי אינו שוכר עליהם יותר מכדי דמיהן כיון שהרי כתבו הראשונים שאין מצוי שיתיקר יותר מכדי דמיהן וא"כ בזה שבעה"ב לא חשש שיעלה ביוקר יותר מכדי שכרן אינו מחמת שסמך על פועלים אחרים.

**וע"ע בחזו"א (ב"ק) ס' כ"ג ס"ק כ"ה** שכתב שהטעם ששוכר עליהם הוא מחיוב דדינא דגרמי ומ"מ אין לחיב מדינא דגרמי על הפסד הפשתן וכן אין יכול לשכור יותר מכדי דמיהן כיון "שעל הרוב מוצאים פועלים ביוקר ולא נכנס הפועל אלא לקבל שכר הפועל ביוקר אבל לא ההפסד" ונראה כונתו כמש"נ.

א**בל יש להקשות ממה שכתב בביאור הגר"א ס' של"ג ס"ק ה'** שביאר שבחזרת בעה"ב חיב כמו בחזרת פועל שמבואר במתניתין שחיב מדין דבר האבד ועוד טעם שבחזרת בעה"ב חיב מדינא דגרמי. ומבואר בדבריו דהמחיב בחזרת פועלים בדבר האבד אינו מחמת דינא דגרמי אלא מחמת דבר האבד. וצ"ע. (שסותר דבריו בס"ק ל"ד)

**-ג-**

**שיטת הסוברים שחייב מתקנת חכמים**

**ח] והנה בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ג'** כתב לבאר שהחיוב בדבר האבד אינו מדינא דאורייתא אלא הוא מתקנת חכמים, או שאמדו חז"ל דעתם שמחייבים עצמם להשלים ההיזק עד כדי דמיהן, והיינו שאין חיוב בדבר האבד מדינא דגרמי או מחמת ערב אלא הוא קנס חכמים.

**וכיסוד סברת הנתיה"מ מבואר במהרי"ק בשורש קל"ג** בתוך דבריו, שכתב דהטעם דבחוזר בדבר האבד שוכר עליהם או מטען הוא "מדינא או מקנסא".

[**ויל"ע שבנתיה"מ בס' ש"ו ס"ק ו'** הביא לסברת הריטב"א דחייב מדין ערב כיון שסמך עליו וכתב דלפי"ז הוא הדין בפועלים והכא כתב שהוא תקנת חכמים].

**וע"ע בחי' רעק"א בסוגין** שכתב "דשורש החיוב בדבר האבד הוא דאם חזרתו הוי הפסד לא שרו ליה רבנן לחזור", עי"ש. **וצ"ב כונתו** דמה בכך שלא התירו לו חכמים לחזור מ"מ מדוע חייב לשלם על ההפסד של בעל הבית. **ואפשר דכונתו כהנתיה"מ** דבמה דלא התירו לו חכמים לחזור חייבו חכמים להעמיד את המלאכה וגם חייבו את החוזר לשכור פועלים להשלים המלאכה.

**שיטת הראשונים שרק בהתחילו המלאכה חייבים**

**ט] והנה בעצם הנידון** מהו טעם דבחזרת פועלים שוכרעליהם,נראה שבאופן שהתחילו במלאכה מובן מדוע שוכר עליהם כיון שהפועלים נתחבו לעבוד ובכלל חיובם הוא שבדבר האבד בעה"ב ישכור, אלא שהראשונים כתבו דמתניתין אירי אף בלא התחליו במלאכה.

**דעי' ברמב"ן ד"ה והוי יודע, והריטב"א ע"ו סוף ע"ב רא"ש ס' ב' ונמוק"י ד"ה בדבר שאינו אבד שהביאו מהראב"ד** שהכריח דמתניתין איירי אף בלא התחילו במלאכתם מזה שבגמ' בדף ע"ו ע"ב העמידו שרישא דמתניתין דיש להם תרעומת זה על זה איירי בלא התחילו במלאכתם א"כ גם הסיפא דחזרת פועלים איירי בלא התחילו במלאכה. **[ועי' בשטמ"ק דף ע"ו ע"ב בשם הר"ש די וידש** שהעיר דהוכחה זו היא רק ללישנא בתרא דגמ' שם ולא ללישנא בתרא.]

**אמנם עי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'** שהביא **מתשו' מהר"ם מרוטנברג [דפוס פראג] ס' תתכ"א** דסובר שבחזרת בעה"ב אין חיוב דבר האבד ונתקשה דא"כ מדוע במתניתין הפועלים חיבים בדבר האבד, וכתב שמוכח שהמהר"ם סובר שהחיוב במתניתין בחזרת פועלים איירי בהתחילו במלאכה, ולא כמש"נ מהראשונים. [אמנם עצם ההכרח של הקצוה"ח מהמהר"ם שסובר שבחזרת בעה"ב אין חיוב דבר האבד אינו מוכרח שאפשר לחלק בין חזרת בעה"ב בדבר האבד לחזרת פועלים ודו"ק]

**-ב-**

**פלוגתת הראשונים באיזה אופן המשנה מדברת**

**עי' ברשב"א בדף ע"ו ע"ב ד"ה כללא והריטב"א במתניתין ד"ה השוכר דמתניתין אירי בהיה מוצא פועלים אחרים, וכן מדויק ברש"י ד"ה מקום.**

**ועי' בהגהות אשרי ס' ב' ד"ה ואם בשם מהרי"ח דמתניתין אירי בלא היו מוצאים פועלים אחרים. וע"ע בבית יוסף ס' של"ג ד"ה כתב בנמוק"י בשם הרמב"ן. [ועי' בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ח שהביא פלוגתתם.] ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ג בביאור סברת ההגהות אשרי ובישוב קושית הרעק"א עליו.**

**י] נחלקו הראשונים** האם הדין של המשנה ששוכר עליהם או מטען הוא רק באופן שנעשה הפסד לבעלים על ידי חזרתם וכגון שאם אלו לא היו נכרים אצלו היה מוצא פועלים אחרים או שדין המשנה הוא גם היכא שלא היה מוצא פועלים אחרים ולא נעשה הפסד לבעלים. ונשנו כמה שיטות בזה. [**והובא בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ח, ובמחנה אפרים שכירות פועלים ס' ו'**].

**א. ברשב"א בדף ע"ו ע"ב ד"ה כללא בנמוקי יוסף דף ע"ו ע"ב ד"ה אבל והריטב"א במתניתין ד"ה השוכר** כתבו דבלא היה מוצא פועלים אחרים אין שוכר עליהם.

**וכסברתם** דייק **המחנה אפרים (שכירות פועלים ס' ז')מרש"י ד"ה מקום** שכתב שאין מוצא פועלים לשכור "והוא סמך עליהם" ומשמע שחייבים משום שסמך עליהם.

**וביאור הסברא בשיטה זו** נראה שכיון שאף בלא שנשכרו מעיקרא היה צריך בעה"ב לשכור פועלים ביוקר א"כ אין בזה דין שוכר עליהם. **ובביאור הגר"א ס"ק ל"ד כתב** דהסברא בזה היא דהחיוב בחזרת פועלים הוא מדינא דגרמי והכא לא הזיקו.

**וכן נראה** **שלפי סברת הריטב"א** שהחיוב של הפועלים הוא מדין ערב שבההיא הנאה שסמך עליו משתעבד, א"כ פשוט שהיכא שלא היה מוצא פועלים אחרים הרי לא סמך עליו ואין לו הנאה ולא משעבד נפשיה.

**ב. בבית יוסף ס' של"ג ד"ה כתב בנמוק"י** הביא **מתלמידי הרשב"א בשם הרמב"ן** שגם בלא היה מוצא לשכור פועלים חייב משום שודאי היה מוצא פועלים ומוסיף להם בשכרם שאין אדם רואה ממונו נפסד ושותק.

**ומבואר דבעיקר הסברא** סובר כהרשב"א שאם לא היה מוצא לשכור אינו חייב אלא שסובר שתמיד ימצא לשכור. [**ויל"ע שהמחנה אפרים שכירות פועלים ס' ו' ד"ה ודע** משמע ששיטת הרמב"ן הוא שחייב אף שלא היה מוצא לשכור פועלים, אבל ברמב"ן נראה דפליג רק משום שתמיד ימצא לשכור פועלים].

**ג. בהגהות אשרי ס' ב' ד"ה ואם, בשם מהרי"ח** כתב דאפילו לא גרמו לו שום הפסד שהפשתן היה כבר שרוי ולא היה מוצא לשכור פועלים אחרים, מ"מ שוכר עליהם או מטען כיון שנשכרו לו בתחילה.

**ועי' בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ח** שהכריע להלכה כדעת הרמב"ן וההגהות אשרי, שאף במקום שלא היה מוצא פועלים אחרים שוכר עליהם. [**ויל"ד** **בדברי הש"ך** האם בעיקר פסק כהגהות אשרי או כהרמב"ן, ונפק"מ במלאכה שאין בה פועלים אחרים מלבד אלו דלהרמב"ן בכהאי גונא לא יהא דין שוכר עליהם.]

**בביאור שיטת ההגהות אשרי**

**י"א] והנה צריך לבאר לסברת ההגהות אשרי** דמדוע שהפועלים יתחייבו בחזרתם באופן כזה שלא היה מוצא פועלים אחרים לשכור דהרי בכהאי גונא מה שצריך לשכור פועלים ביוקר אינו מחמת פועלים אלו, (ומאי שנא מחזרת פועלים בדבר שאינו אבד שיכולים לחזור ואין לו אלא תרעומת).

**ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ג שביאר** שסברת ההגהות אשרי הוא שהטעם שבדבר האבד הפועל גומר בדעתו להשתעבד אינו מחמת שהוא הגורם להפסד הדבר אלא שבכל אופן שפועל נשכר בדבר האבד מקבל אחריות ומשתעבד להשלים את המלאכה. עי"ש.

**עוד ביארו** **לפי מש"כ בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ג'** דהחיוב בדבר האבד הוא מתקנת חכמים שקנסו את החוזר בדבר האבד א"כ ניחא שגם בלא היה מוצא פועלים אחרים מ"מ קנסוהו כיון שחזר בדבר האבד.

**והנה עי' בחי' רעק"א בגליון השו"ע ס' של"ג סעי' ב', ובחי' בדף ע"ט (סוף ד"ה בסמ"ע ס"ק ח'),** שהקשה שלפי סברת ההגהות אשרי שדין שוכר עליהם בדבר האבד הוא גם באופן שהדבר האבד אינו מחמת הפועלים וכגון היכא שלא היה מוצא פועלים אחרים, א"כ מסתבר שגם בעל הבית שחוזר בו שחייב מטעם דבר האבד הוא גם באופן שהדבר האבד אינו מחמת חזרת בעה"ב וכגון היכא שהפועל לא היה מוצא להשתכר במקום אחר, **ולפי"ז הקשה** על הש"ך בס"ק כ"ח שפסק כהגהות אשרי מהא שהשו"ע בסעי' ב' פסק שחזרת בעה"ב ולא היו הפועלים מקום אחר להתכר אינו חייב. **וצ"ע.**

**ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ג** שכתב לישב למה שביאר שסברת ההגהות אשרי הוא שהנשכר לדבר האבד מקבל אחריות אף אם אי"ז אבד מחמתו, וא"כ אפשר לחלק שרק פועל שנשכר בדר האבד שיש הפסד בעין של הפשתן אז משעבד נפשיה אבל בעה"ב ששוכר פועלים שאין הפסד בעין אלא רק מניעת רווח שהפועלים אינם מרויחים בזה בעה"באינו משעבד נפשיה (רק אם ההפסד הוא מחמתו).

[**ונראה שאף למש"נ** בסברת ההגהות אשרי ע"פ הנתיה"מ שחיוב דבר האבד הוא מתקנת חכמים, אפשר לחלק שרק במקום שיש הפסד בעין קנסו חכמים את החוזר].

**-ג-**

**פלוגתת הראשונים האם משלם על הפסד דבר האבד**

**עי' ברמב"ן דף ע"ו ע"ב ד"ה והוי, בחי' הר"ן, ובנמוקי יוסף דף ע"ו ע"ב שכתבו שבהופסד הפשתן אין הפועלים חיבים. ועי' בחי' הריטב"א ד"ה להבא, שבהופסד הפשתן חיבים כמה שהיה שוכר עליהם.**

**ועי' בהגהות אשרי ברא"ש ס' ב' שבהופסד הפשתן חייבים כל דמיו מדינא דגרמי. [וע"ע בפלוגתא זו, ברמ"א ס' של"ג סעי' ו' ובש"ך שם ס"ק ל"ט.]**

**עי' במהר"ם שיף בדף ע"ו ע"ב בתוד"ה אין מה שקשה על הרמב"ן ודעימיה. ועי' מה שתירצו בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ג'. ובמחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז' ד"ה ואף. [ובס' ו' ד"ה ודע]. ובנתיה"מ ס' של"ו ס"ק ג'.**

**-א-**

**פלוגתת הראשונים האם משלם על הפסד דבר האבד**

**י"ב] נחלקו הראשונים** מהו הדין כשחזרו הפועלים בדבר האבד והופסד הפשתן (מחמת שלא מצא פועלים לשכור) האם הפועל חייב על הפסד הפשתן. ונאמרו בזה ג' שיטות בראשונים.

**א. ברמב"ן דף ע"ו ע"ב ד"ה והוי, בחי' הר"ן נמוקי יוסף דף ע"ו ע"ב ושטמ"ק ד"ה וזה לשון שיטה,** כתבו דאם הבעל הבית הפסיד את הפשתן הפועלים פטורים שהרי לא קבלו הפועלים לשלם הפסדו. **וכן פסק הרמ"א בס' של"ג סעי' ו'.**

**ולכאו' צ"ב** סברתם דכיון דבעה"ב יכול לשכור עליהם עד כדי שכרן כדי שלא ינזק הפשתן א"כ מהאי טעמא גם בהופסד הפשתן יהיו חייבים לשלם עד כדי דמיהן.

[**אמנם באמת בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ה** נסתפק שאפשר שאף לראשונים אלו בהופסד הפשתן הפועלים חייבים בשיעור של עד כדי שכרן אלא שאין חייבים את כל תשלום הפשתן, (וכשיטת הריטב"א בסמוך), **אבל בדברי הראשונים** נראה שאין חייבים כלל].

**ונראה** דסברת הראשונים היא שהפועלים נתחייבו רק להשלים את המלאכה בין על ידי עצמן בין על ידי אחרים אבל לא נתחייבו לשלם את ההפסד של בעל הבית ולהכי בשכר עליהם להשלים את המלאכה הרי הם חייבים, אבל בלא שכר עליהם אין הם חייבים שלא נתחייבו לשלם לו ההפסד. [**ויסוד סברא זו מבואר בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ג'** והובאו דבריו בסמוך].

**ב. בחי' הריטב"א ד"ה להבא** (והובא בשטמ"ק) כתב דהיכא שהופסד הפשתן חייבים הפועלים עד כדי הפסד שכרן, ואם בא חבילה לידו חייב כדי החבילה. **והיינו** שחייבים כמה שהיה יכול לשכור עליהם.

**וביאר הריטב"א שם** הסברא בזה דחיוב הפועל בדבר האבד הוא מדין ערב שבבהיא הנאה שבעל הבית סמך עליו גמר ומשעבד נפשיה ומטעם זה נתחייב גם על ההפסד של הפשתן אלא שאינו חייב יותר מדמיו כיון שלא אסיק אדעתיה שיהא צריך לשכור יותר מכדי דמיו לא נתחייב יותר. [ונראה שהראשונים שחלקו עליו אזלי לשיטתיהו שסברי שהחיוב בדבר האבד אינו מפרשת ערב].

[**אמנם עיקר דברי הריטב"א צ"ב** שהרי הטעם ששוכר עליהם רק עד כדי דמיהן ביאר הריטב"א שהוא משום שלא אסיק אדעתיה שהמלאכה תתיקר יותר מכדי דמיהן ולכן התחייב רק עד דמיו, וא"כ קשה דממ"נ אם אסיק אדעתיה שלא ימצא פועלים ויופסד הפשתן א"כ יהא חיב לו את כל הפסד הפשתן ואם לא אסיק אדעתיה שיופסד הפשתן לא יהא חייב לו כלל. **ויש לישב**].

**ג. ובהגהות אשרי ברא"ש ס' ב'** כתב דבהופסד הפשתן חייבים הפועלים על כל דמיו מדינא דגרמי. **וכ"כ התרומת הדשן ס' שכ"ט. וכן כתב בשטמ"ק דף ע"ו ע"ב ד"ה וזה לשון שיטה** בשם רש"י שחייב לשלם כל מה שהופסד בעל הבית "דהוו כעין מזיקין".

**וכתב ההגהות אשרי** דלדבריו שבהופסד הפשתן משלם לכל דמי הפשתן מהאי טעמא נמי שוכר עליהם כדמי הפשתן אף שהוא יותר מדמיהם, **והא דמבואר במתניתין** דשוכר עליהם רק עד כדי דמיהן הוא משום דמתניתין אירי באופן שלא היה מוצא פועלים אחרים שאז אינם חיבים על הפסד הפשתן.

**כתב החז"א ס' כ"ג ס"ק כ"ה** שבדברי הראשונים (שהובאו להלן) שכתבו שבאופן שבעה"ב לא היה מוצא פועלים אחרים אינו שוכר עליהם מוכח דפליגי על ההגהות אשרי. וע"ע בסמוך שנתבאר כעי"ז מהנתיה"מ.

**ויל"ע בסברא שהזכיר ההגהות אשרי** דאם הפועל חיב לשלם לו את הפסד הפשתן א"כ שוכר עליהם לפי דמי כל הפשתן, דלכאו' צ"ב דהרי החיוב בהופסד הפשתן הוא משום שחשיב שהפועלים הזיקו להפשתן וא"כ מה יחיב את הפועלים לשלם ההוצאות של בעה"ב להציל שלא יופסד. (ואף הנתיה"מ והחזו"א שבסמוך הסכימו לסברא זו של ההגהות אשרי וכמבואר בדבריהם) **ומבואר לכאו' בדבריהם** **יסוד** דבכל מזיק שבעה"ב הוציא הוצאות כדי שלא יוזק המזיק חיב לשלם ההוצאות כיון שבלא הצלת הניזק היה צריך לשלם את הנזק. **קצת דוגמא לדבר בחזו"א ב"ק ס' ד' ס"ק ג' ד"ה יש לעין**, שנסתפק באופן ששמט שורו מתחת שור חבירו ומת השור שחיב לשם הנזק (למ"ד דלא עביד איניש דינא לנפשיה) האם מנכה מהחוב את דמי שורו כיון שאם לא היה שומט את השור העליון היה שורו והיה הניזק צריך לשלם לו. **ויל"ע בכ"ז וצ"ב.**

**-ב-**

**בשיטת הרמ"א והש"ך בפלוגתת הפוסקים**

**י"ג] הנה ברמ"א ס' של"ג סעי' ו'** בתחילה הביא לדעת הראשונים שבהופסד הפשתן אין הפועלים חיבים, ושוב בסוף דבריו הביא להגהות אשרי שבהופסד הפשתן חייבים הפועלים בכל דמי הפשתן**.**

**וביאר הש"ך שם ס"ק ל"ט** שכונת הרמ"א לחלק שדברי הראשונים שבלא שכר עליהם אין חייבים הוא רק במקום שאין הפסד ממון אבל כשיש הפסד ממון חייבים **והקשה הש"ך** שבדברי הראשונים מבואר להדיא שגם בהופסד הפשתן אין חיבים. **[ועי' בביאור הגר"א ס"ק י"ד** שכתב שכונת הרמ"א לפסיק כהראשונים במקום שאין הפסד ממון, ולפי"ז לא קשה שאין נראה כן בלשון הראשונים, (ובאמת אף ההגהות אשרי אירי רק באופן שיש הפסד ממון).

**ובש"ך שם ביאר באופ"א, דביאר** שמה שכתבו הראשונים שבהופסד הפשתן אין הפועלים חייבים לשלם הוא רק במקום שהבעלים היה יכול לשכור פועלים אחרים ולא שכר דבכהאי גונא נחשב שבעה"ב הפסיד את עצמו ולהכי הפועלים פטורים, אבל במקום שלא מצא לשכור פועלים הרי הם חייבים. **וצ"ב** שבדברי הראשונים משמע שבכל אופן אינו משלם את הפסד הפשתן, (וכמו שהקשה הש"ך על הרמ"א, וצ"ב).

**והנה עי' בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק י"ד** שהקשה על הרמ"א שכיון שפסק כהגהות אשרי שהפועלים משלמים את הפסד הפשתן א"כ מהאי ששוכר עליהם גם יותר מדמיהם עד דמי הפשתן וכמש"כ ההגהות אשרי, (ורק במקום שלא היה מוצא פועלים שוכר עד כדי דמיהם) וקשה שהשו"ע שם פסק דשוכר רק עד כדי דמיהם. **וכן הקשה בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"ה. [ועי' הנתיה"מ** שכתב לבאר שבאמת כונת הרמ"א לחלוק גם על מש"כ השו"ע דשוכר עליהם רק עד כדי דמיהן.]

**אמנם נראה** **דלסברת הש"ך** שכתב שבמקום שבעה"ב היה יכול לשכור פועלים אחרים הפועלים פטורים לא קשה כלל קושית הנתיה"מ, שהרי לסברתו אין מקום לומר שמחמת שצריכים לשלם על הפסד הפשתן בעה"ב שוכר פועלים יותר מדמיהם שהרי במקום שיכול לשכור פועלים אינם צריכים לשלם הפסד הפשתן, ודו"ק. [ובהגהות אשרי שכתב שכיון שהפועל משלם את הפסד הפשתן אף בעה"ב שוכר עליהם יותר מדמיהם מוכח דפליג על סברת הש"ך.]

**קושית המהר"ם שיף על הראשונים**

**י"ד] והנה במהר"ם שיף בדף ע"ו ע"ב בתוד"ה אין** הקשה על הרמב"ן ודעימיה שסוברים שבהופסד הפשתן אין הפועלים חייבים. דהרי ראשונים אלו כתבו בדף ע"ו ע"ב שבגונא שבעל הבית חזר בו ונגרם בזה הפסד לפועלים במה שעכשיו כבר אין מוצאים להשתכר בעל הבית חייב להם כל הפסדם (וכתבו הראשונים שהוא מדין דבר האבד) ומבואר שבחזרת בעה"ב בדבר האבד חיב להם על הנזק שנגרם מחמת חזרתו וא"כ מדוע בחזרת פועל בדבר האבד אינו חייב על הנזק שנגרם מחזרתו.

**ויש להוסיף בקושיתו, דבחי' הר"ן בדף ע"ו ע"ב** כתב להוכיח לדין זה שבעל הבית שחוזר בו ומפסיד לפועלים חייב לשלם מזה שבחזרו פועלים בדבר האבד בעל הבית שוכר עליהם עד כדי דמיהם, ולכאו' צ"ע שהרי בחזרו פועלים גופא סובר הר"ן דאינם חייבים על מה שהופסד הפשתן.

[**ועי' במגיה על מהר"ם שיף** שכתב לישב לפי סברות הרמ"א והש"ך הנ"ל שכתבו שהראשונים מודים שהפועל מתחיב בחזרתו, **אמנם** כבר נתבאר לעיל שבדברי הראשונים אין נראה כן].

**ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ג'** שתי' דחלוק דין דבר האבד אצל פועלים מדבר האבד אצל בעה"ב, דבעל הבית נשתעבד לשלם לפועלים את שכרם ולהכי בדבר האבד אף שלא התחילו במלאכה מ"מ חיב בשכרם, אבל פועלים נשתעבדו להעמיד את המלאכה ולהכי יכול לשכור עליהם כדי להשלים המלאכה אבל לא נשתעבדו שלא יופסד הפשתן ולהכי אינם חיבים על הפסד הפשתן. **וכעי"ז תי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ו' ד"ה ודע.**

**וע"ע במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז' ד"ה ואף**, תירץ שבחזרת בעל הבית ההפסד לפועלים הוא מיד ולא הוי גרמא משא"כ בחזרת הפועלים ההפסד אינו נגרם מיד והוי גרמא.

**ובנתיה"מ ס' של"ו ס"ק ג' תי'** ע"פ מה שיסד דהא דשוכר עליהם עד כדי דמיהן הוא מתקנת חכמים, עי"ש. ועי' מה שהובא בדבריו לקמן בסוגין.

**-ד-**

**בביאור דין מטען**

**בביאור דין מטען, מדוע בעה"ב אינו חיב לפועלים מה שקצץ להם - עי' בדבר אברהם ח"ג ס' כ"א. ועי' בשו"ת הרא"ש כלל ק"ד אות ב'. ובחזו"א ס' כ"ג ס"ק ל"ב.**

**ט"ו] איתא במתניתין** דבדבר האבד מטען, כיצד מטען אומר להם סלע קצצתי לכם באו וטלו שתים. **ויש לעיין** בעיקר הדין דמטען מדוע אינו חייב מה שנתחייב להם, והרי קצץ להם על מלאכתם שכר יקר ובמה נפטר מזה. ויש לדון בזה בכמה צדדים.

**א. ובפשוטו אפשר לפרש** דכיון שמתחילה כבר נתשעבדו לעשות המלאכה ואין להם כח לחזור בהם א"כ עדין משועבדים הם לעשות את המלאכה מחמת הקציצה הראשונה וא"כ הוי כמו שקצץ על דבר שהוא שלו שאין הקציצה מחיבת אותו. **וכן פירש בחזון יחזקאל ב"מ פ"ז הל' א' ד"ה הריני, עי"ש.**

**אמנם לכאו' קשה** דהרי באופן שחזרו קודם שהתחילו במלאכה עדיין לא חל עליהם השיעבוד לעשות המלאכה ויכולים לחזור בהם, והרי כתבו הראשונים דדין מטען נאמר גם באופן שלא התחילו המלאכה. [**ויש לדון לישב** למה שנתבאר לקמן "בדין הלכו פועלים" אות ? (ולעיל אות א') דגדר החיוב בדבר האבד הוא שהגמירות של הפועל עושה כתחילת מלאכה, א"כ ניחא שבאמת בדבר האבד גם קודם שהתחילו במלאכה הפועל משועבד לעשות המלאכה].

**ועוד הקשה על סברא זו בדבר אברהם ח"ג ס' כ"א** שאף בדבר האבד שאסור לפועל לחזור בו, מ"מ יכול לחזור בו ולהפקיע השיעבוד אלא שבעל הבית יכול לשכור עליהם או להטעותם וא"כ קשה שאינם משועבדים לעשות המלאכה. [**אמנם באמת במה שנקט בפשיטות** שאף בדבר האבד הפועל יכול לחזור בו ולהפקיע השיעבוד נחלקו בזה הפוסקים, והובא להלן "בדין הלכו פועלים" אות ? ].

**ב. והדבר אברהם שם ביאר** דיסוד הדין דמטען הוא מדין שוכר עליהם, והיינו שבאמת חייב לשלם להם כפי מה שקוצץ להם אחרי חזרתם אלא שכיון שהיכא ששוכר אחרים ביוקר חייבים לשלם לו מדין שוכר עליהם א"כ גם כששכר אותם ביוקר צריכים לשלם מדין שוכר עליהם להכי מעכב את שכרם בידו**. ולפי"ז כתב לחדש** דבעה"ב יכול להטעות רק באופן כזה שמתחייב להם יותר משכרם אבל אינו יכול להטעותם ולומר להם שבשדה זו אין הרבה מלאכה וכדומה שהרי זה אינו בכלל דין שוכר עליהם [וכן נראה דלדבריו אינו יכול להטעותם יותר משכרם], **וכתב שם שהכי מדויק** בבריתא ברמב"ם ובשו"ע שכתבו "כיצד מטען אומר להם סלע קצצתי באו וטלו שתים וכו" דמדוע הוצרכו לפרש מהו מטען אלא כונתם לומר שרק באופן זה ששכר עד כדי שכרן איכא דין מטען ולא ביותר משכרן ולא באופן שמטען שהמלאכה קשה.

**ועיקר סברא זו** הזכיר **השואל בשו"ת הרא"ש כלל ק"ד אות ב'**. וקצת נראה מדברי הרא"ש שם שאין זו הסברא בדין מטען.

**ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ל"ב** דפליג על סברת הדבר אברהם דכתב "דמטען דקתני היינו יותר מכדי שכרן או יותר מכדי חבילה אבל אם מטען במה שיש לו רשות לשכור עליהם אין צריך לטעם הטעיה דאפי' זכו בשכרן חוזר וזוכה ונפרע מהם כאילו שכר אחרים", עי"ש.

**ג. ובשו"ת חקרי לב חו"מ ח"ב ס' קל"ה** כתב דכל הפוסקים הסכימו שהטעם שמטען הוא משום שיכול לומר לו משטה אני בך. **וע"ע בחקרי לב ח"ג ס' ע"ח** שנתקשה דלפי"ז בדבר האבד יהא יכול לשכור גם פועלים אחרים ולומר להם משטה אני בך, ועי"ש מה שתירץ.

**אמנם עי' בקצוה"ח ס' קכ"ט ס"ק ז'** שיסד שבפועל אי אפשר לומר משטה אני בך, ולדבריו אין מקום לסברת החקרי לב. **וע"ע ברעק"א בגליון השו"ע בס' רס"ד בשם תשובות פנים מאירות** שכתב נמי שבפועל אין יכול לומר משטה. [מטעם אחר מהקצוה"ח].

**ד. אמנם נראה** דלסברת הנתיה"מ שטעם הדין דשוכר עליהם בדבר האבד הוא מתקנת חכמים א"כ מסתבר שתיקנו גם לזה שמטען, וכן לפי הסברא שהובא לעיל (אות א') מהרמב"ן שהמחיב בדבר האבד הוא מחמת שהפועלים גמרו דעתם להתחיב א"כ אפשר שנתחיבו גם שבעה"ב יוכל להטעותם, (ויל"ד לסברת הריטב"א שמתחיבים מחמת דין ערב האם יש סברא שיחיבו עצמם גם לגבי דין מטען).

**ט"ז**] [**והנה** **בתשו' הרא"ש כלל ק"ד אות ב'** (והובא להלכה **בטור ס' של"ג**)כתב שדין מטען נאמר בקבלן גם בדבר שאינו אבד (אבל פועל יכול לחזור בו מדין עבדי הם), **ולכאו' צ"ב** מדוע מטען והרי אינו דבר האבד (ועי' בש"ך ס"ק ל' מה שביאר אבל עי' בקצוה"ח נתיה"מ וגליון רעק"א שהשיגו על סברתו),

**ונראה דלפי הסברא שנתבאר** שהטעם שמטען הוא משום שהפועלים משועבדים לו והוי כקצץ על דבר שהוא שלו א"כ ניחא דכיון דהרא"ש אירי בהתחילו במלאכה (וכמש"כ הקצוה"ח ודלא כהש"ך) א"כ הרי הפועלמשועבד לבעה"ב והוי כקצץ ל דבר שהוא שלו.

(**אלא דלכאו' יל"ע בזה** שהרי אירי בדבר שאינו וא"כ הפועל יכול לחזור בו **אמנם נראה דלמש"כ בשיעורי ר"ש** (הובא דבריו להלן "בדין הלכו פועלים" אות ?) דבקבלן שאין בו דין עבדי הם אין הפועל יכול לחזור בו ונשאר משועבד לבעה"ב ניחא, **אלא שעדין יל"ע בזה** שהרי נתבאר בשיעורי ר"ש שם ששיטת הרא"ש היא שקבלן יכול לחזור בו. וצ"ע.).

**-ה-**

1. **האם חזרה בדבר האבד מפקיע את השיעבוד של הפועל**

**עי' במהרי"ט ח"ב יו"ד ס' נ"א שהחזרה אינה מפקיעה. ועי' בש"ך בס' של"ג ס"ק ט"ו [וס"ק ל"ד] דאין בעל הבית יכול לכופו. ועי' בזה בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ט'.**

1. **בדיני חזרת פועל שנעשה בו קנין**

**עי' בריטב"א בסוגין ד"ה להביא פירפין בשם רבו ובשו"ת הריטב"א ס' קי"ז, דבעשה קנין אין יכול לחזור ואפי' באונס. ועי' בש"ך ס' של"ג ס"ק י"ד שפליג על הריטב"א. ועי' בקצוה"ח ס' של"ה ס"ק מה שביאר בריטב"א. ועי בחי' ר' ראובן ס' ט"ו. שהקשה עליו.ועי' בחי' אור שמח בסוגין אות ז' ובחזו"א ס' כ"ט ס"ק כ"ט מה שביארו בריטב"א.**

**-א-**

**בגדר חזרת פועל בדבר האבד**

**י"ז] הנה מצאנו שנחלקו בפוסקים** בגוף הדין המבואר בסוגין שפועל שחוזר בדבר האבד בעה"ב שוכר עליהם או מטען, האם זה משום שפועל אינו יכול לחזור בו בדבר האבד והינו דאינו יכול להפקיע את השיעבוד ולכן בעה"ב כופין אותו למה שמשועבד, או דלמא שהפועל יכול לחזור בו ולהפקיע את השיעבוד גם בדבר האבד, אלא שיש לבעה"ב זכות להטעותו ולשכור עליו.

**והנה משמעות לשון הרי"ף והרא"ש** שכתבו דבדבר האבד פועל "אינו יכול" לחזור בו, משמע שבדבר האבד אינו יכול לחזור בו כלל. **וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ט משכירות ה"ד והשו"ע ס' של"ג סעי' ה'**. [**אמנם לשון הטור** הוא שבדבר האבד ידו על התחתונה ולא הזכיר שאינו יכול לחזור בו].

**וכ"כ להדיא המהרי"ט ח"ב יו"ד ס' נ"א**  שבדבר האבד הפועל אינו יכול להפקיע את השיעבוד כלל, ודלא כדעת השואל שם שכתב שיכול הפועל להפקיע את השיעבוד אלא שבעה"ב יכול לשכור עליו או להטעותו. **והוסיף המהרי"ט בס' נ'** דהא דאמרינן שוכר עליהם הוא היכא שאין יכול לכופו אבל אם היה מוצא בי"ד היו כופין אותו בע"כ. **וכ"כ המהרי"ק בשורש קל"ג. והמחנ"א שכירות פועלים ס' ו'.**

**אבל בש"ך בס' של"ג ס"ק ט"ו** מבואר דס"ל דבחזרת פועל אף בדבר האבד אין הבעל הבית יכול לכוף אותו שיעבוד, [אמנם בש"ך שם משמע שנסתפק בזה]. **וכ"כ החזו"א ס' כ"ג ס"ק ט'** בדעת הש"ך וכתב "ומשמע דרשאי לכתחילה לחזור ע"מ לקבל דין דבר האבד". [**והחזו"א שם** כתב דמשמע כן גם בש"ך ס"ק ל"ד, ויל"ע היכן ראה זאת בדברי הש"ך שם].

**י"ח] והנה נראה** דכל סברת הש"ך דפועל יכול להפקיע את השיעבוד גם בדבר האבד הוא רק אם לבעה"ב אין קנין הגוף בפועל דאז אפשר שלעולם בעה"ב אינו יכול לכוף את הפועל לעבוד אצלו, אבל להראשונים שסוברים שבכל פועל יש לבעה"ב קנין הגוף אצלו א"כ ודאי מסתבר דבדבר האבד שאין לפועל זכות חזרה ישאר קנין הגוף דבעה"ב והפועל יהא משועבד לבעה"ב. (ועי' לקמן ? אות ? שהובא פלוגתת הראשונים האם יש קנין הגוף בפועל) **וכן מבואר בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ט'** שזהו שורש הנידון וכתב שהש"ך לשיטתו שסובר שבפועל אין קנין הגוף לבעה"ב. ועי"ש מה שכתב בזה.

**י"ט] עוד מצאנו באחרונים נפק"מ** בנידון זה בפועל שחזר בו בדבר האבד ואח"כ מצא מציאה שבכל פועל הדין הוא שמציאת פועל הוא לבעל הבית והכא אם בחזרתו לא הפקיע השיעבוד המציאה תהא לבעה"ב.

**ועי' במחנה אפרים שם** שנקט שפועל אינו יכול לחזור בו בדבר האבד, ולהכי נתקשה מהגמ' בדף קט"ז ע"ב דמבואר דפועל שחזר בו והציל לעצמו הציל ומבואר שבחזר בו בדבר האבד המציאה אינה של בעל הבית. ועי"ש מה שתירץ. **וע"ע מה שהביא ליישב קושיא זו בפתחי תשובה חו"מ ס' קפ"א ס"ק ה' משו"ת ושב הכהן, ועי' במה שדן בדבריו בחזו"א ס' כ"א ס"ק ל"ג (בסופו)**, ומבואר בדבריהם שסוברים כסברא זו שפועל אינו יכול להפקיע את השיעבוד בדבר האבד ולהכי הוקשה להם.

**כ'] עוד מצאנו נפק"מ בנידון זה** בשליחות גט דהוי דבר האבד לבעל וחזר בו השליח האם פקע שליחותו או לא, וכגון שהשליח חוזר ומתרצה לעשות שליחותו האם צריך מינוי שליחות.

**וכתב בזה בבית מאיר אה"ע ס' קנ"ד** (בסידור הגט) שמסתבר שכיון שהוי דבר האבד אינו יכול לחזור בו ולהפקיע את השליחות ואין צריך עוד פעם מינוי שליחות. **אבל בפתחי תשובה אה"ע ס' קנ"ד סידור הגט ס"ק מ"ג הביא משו"ת ברית אברהם** שהיכא שחזר בו בדבר האבד פקע השליחות, **[והברית אברהם שם** נסתיע לדבריו מהשואל בתשו' מהרי"ט הנ"ל שסובר שבדבר האבד יכול לחזור בו.]

**-ב-**

**בחיוב הפועלים היכא שבעה"ב מוצא פועלים אחרים**

**כ"א] הנה כתבו הראשונים** בסוגין שבאופן שבעה"ב מוצא פועלים אחרים אין דין שוכר עליהם או מטען,כיון שיכל למצוא פועלים פועלים אחרים, ולמדו הראשונים לדין זה מהגמ' בע"ב דמבואר דאם אומר לו צא ושכור מאלו אינו לו עליו אלא תרעומת.

**והנה יש לדון** מהו הדין בחזר פועל בדבר האבד והוקר השער האם הפועל צריך לשלם כל מה שהוקר כיון שהוא דבר האבד ושוכר עליו או לא. **ובשו"ע ס' של"ג סעי' ז'** כתב שבאופן שבעה"ב מוצא לשכור פועלים אחרים "שמין לשכיר מה שעשה ולקבלן מה שעתיד לעשות" ומבואר בדבריו שבאופן זה שבעה"ב מוצא לשכור פועלים אחרים נאמר דין ידו על העליונה ועל התחתונה ולא אמרינן שכיון שהוי דבר האבד הפועל חייב לשלם לו כל ההפסד. **אבל עי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ל' שהאריך בזה** וכתב שברא"ש מבואר להדיא שבאופן זה שהוי דבר האבד והוקר השער צריך הפועל לשלם כל מה שהוקר כדין שוכר עליהם, ועי"ש בסו"ד שנדחק גם בדברי השו"ע לבאר דבריהם באופן שלא יסתרו לדברי הרא"ש.

**ונראה לבאר** הסברות בנידון זה שנחלקומהו הטעם שבמוצא פועלים אחרים אין בו חיוב דבר האבד, **דהשו"ע סובר** דהיכא שמוצא פועלים אחרים לא הוי כלל דבר האבד שהרי יכול להציל את הפשתן ע"י פועלים אחרים ולהכי הפועל אינו חייב את היוקר, **אבל החזו"א סובר** שאף במוצא פועלים אחרים הוי דבר האבד אלא שבעה"ב אינו יכול לשכור עליו או להטעותו כיון שיכול למצוא פועלים אחרים, [וכמו שבכל שוכר עליהם אם יכול למצא פועל יותר בזול ודאי שאין הפועל חייב לשלם לו רק כהזול.]

**עוד יש לדון לסברת** **השו"ע** שבמוצא פועלים אחרים הפועל אינו חייב את היוקר, **מהו הדין** באופן שבעה"ב אינו מוצא פועלים אחרים אלא ביוקר הרבה אבל גם הוקר השער האם הפועל צריך לשלם כל היוקר או שמשלם רק את היוקר שנעשה מחמת חזרתו אבל היוקר שמחמת שהוקר השער לא ישלם. **ונראה דלמש"נ** שסברת השו"ע הוא משום שבמוצא לשכור פועלים לא הוי דבר האבד א"כ י"ל שבכהאי גונא שאינו מוצא פועלים אחרים אז הפועל חייב לו כל מה שצריך לשכור פועלים אחרים. ויש לדון בכל זה.

**-ג-**

**דיני חזרת פועל שנקנה בקנין [שיטת הריטב"א]**

**כ"ב] בריטב"א בסוגין ד"ה להביא פירפין**, **כתב בשם רבו הרא"ה** שכל חילוקי הדינים המבוארים בסוגין [שרק בדבר האבד שוכר עליהם וכן ששוכר עליהם רק עד שכרן וכן אינם משלמים הפסד הפשתן וכדו'] הוא היכא שלא עשה קנין אלא נקנה באמירה בעלמא, אבל בעשה קנין חייבים לעשות מלאכתם ואין יכולים לחזור בהם ואף באונס חייבים.

**וכ"כ בשו"ת הריטב"א ס' קי"ז** וביאר זה שם באריכות שבעשה קנין אין הפועל יכול לחזור בו. **והביאו בקצרה בב"י ס' של"ג.**

**כ"ג] והנה נתבאר באחרונים** כמה אופנים בביאור שיטת הריטב"א**, ויסוד דבריהם הוא ממה שהקשה בש"ך ס' של**"**ג ס"ק י"ד** על הריטב"א דקנין על התחייבות לעשות מלאכה הוי קנין דברים ולא מהני. ולהכי פליג הש"ך על הריטב"א דאף בעשה קנין יכול לחזור בו.

**א. בקצוה"ח ס' של"ה ס"ק ה'** כתב ליישב דביאור דברי הריטב"א הוא שהקנין הוא על גופו של פועל שקונה את גופו לענין שיעשה המלאכה והוי כמו קנין עבדים, ולהכי אין בו חסרון של קנין דברים. **וכ"כ המבי"ט ח"ב ס' קל"ב** שלא הוי קנין דברים כיון שמקנה גופו.

**אמנם קשה** על דבריהם שהריטב"א כתב שבעשה קנין אם הפועל הוא אנוס משלימים המלאכה מממנו של הפועל, ואם הקנין הוא על גופו מדוע צריך הפועל להשלים את המלאכה והרי מעיקרא השתעבד רק לזה שהוא יהא פועל ויעשה את המלאכה ולא השתעבד להשלים המלאכה מממנו, ומאי שנא ממשכיר בית לחבירו ונפל הבית שאין צריך להעמיד לו בית אחר**. וכן הקשו בחי' ר' ראובן ס' ט"ו. ובחי' ר' מאיר שמחה בסוגין אות ז'.**

**עוד הקשה בחזו"א ס' כ"א ס"ק כ"ט** (בסוגרים) דעבד אינו נקנה בקנין סודר, וא"כ גם בקנין הגוף בפועל אינו נקנה בקנין סודר.

**ב. בחי' אור שמח בסוגין אות ז'** כתב דכונת הריטב"א הוא דהקנין הוא על שיעבוד נכסיו שמשעבד נכסיו להשלמת המלאכה, ולהכי לא הוי קנין דברים דהוי ככל קנין על נכסיו. **וכן מבואר במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ב'** שכתב "דהוי כשאר חיוב שאדם מחיב את עצמו לחבירו וכו' שחייב עצמו וממונו להקים לו אותו דבר" וכו'.

**וכ"כ החזו"א ס' כ"ט ס"ק כ"ט** שכונת הריטב"א שהקנין הוא לשעבוד נכסים להשלים המלאכה. ועי"ש שהוסיף שאפשר שאין מי שחולק על הריטב"א בזה שיכול לעשות קנין כזה להשלמת המלאכה ונחלקו רק האם זהו כונת הקנין.

**ג. והנה בדברי הריטב"א בתשו'**, מבואר שהקנין הוא מחילה על זכות הפועל לחזור בו, וביאר הריטב"א שם דהמחילה על זכות חזרה מהני כמו במקדש על מנת שלא יחול חיוב של שאר כסות ועונה שחל התנאי הכי נמי מהני הפועל מוחל על הזכות שנתנה לו תורה לחזור, והקנין הוא לטפוי מילתא שבזה מגלה דעתו שמוחל על זכות חזרה. עי"ש בדבריו שכתב כן להדיא. [אמנם בחידושיו לא הזכיר סברא זו].

**ומ"מ נראה בדבריו** דמלבד סברא זו, יש גם סברא שפועל שעשה קנין הרי"ז משעבד את הפועל. עי"ש. **וכן מוכח בחידושים דהרי בסוגין** כתב שבעשה קנין אף אם הפועל הוא אונס בעה"ב גובה מנכסיו ואם הקנין הוא רק מחילה על הזכות חזרה ודאי שהבעה"ב לא היה יכול ללגבות מנכסיו שהרי באונס הוא פטור מהמלאכה.

**ועי' בשו"ת ר' יוסף מסלוצק ס' ב',** שמסברא דנפשיה ביאר להריטב"א בחידושים שכונתו הוא שע"י הקנין אמרינן שאתי לטפוי מילתא ומוחל על הזכות חזרה והוי כמקדש ע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה עי"ש **אמנם קצת צ"ב** שביאר כן בדברי הריטב"א בסוגין וכבר נתבאר שאין נראה כן בדבריו.

**-ו-**

**בביאור בריתא דהלכו פועלים**

1. **בביאור בריתא דהלכו פועלים - עי' בתוס' ד"ה אין וברא"ש ס' ב'. ועי' ברמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן ונמוקי יוסף שביארו באופ"א. ועי' ברמב"ן מה שביאר בדעת רש"י ועי' בזה ברש"ש.**

**ועי' היטב מה שנתבאר בתוך דברי הראשונים שנחלקו בדין תרעומת.**

1. **האם תוס' מודים שתחילת מלאכה הוי קנין - עי' במהר"ם שיף בתוס'. ועי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד'.**
2. **האם הראשונים מודים להתוס' שבאינם מוצאים להשכר חייב - עי' בראשונים בסוגין. ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'. ועי' בקה"י ס' מ"ז בדעת רש"י בזה.**

**ועי' בחי' הרעק"א בסוגין בד"ה שורש הדבר, ובדף ע"ט ע"א (ד"ה סמ"ע ס"ק ח') שהעמיד מחלוקת תוס' והראשונים האם החיוב הוא מדינא דגרמי או מדין דבר האבד.**

1. **בביאור סברת התוס' דחייב מדינא דגרמי מדוע אינו כמבטל כיסו של חבירו - עי' בקצוה"ח שם. במחנה אפרים הל' גזילה ס' י"א. ובנתיבות המשפט ס' של"ג ס"ק ג'.**

**-א-**

**בביאור בריתא דהלכו פועלים**

**א] בברייתא דף ע"ו ע"ב** איתא שאם בעל הבית חוזר יש לפועלים רק תרעומת אבל אם כבר הלכו הפועלים נותן להם שכרם משלם. ונחלקו הראשונים בביאור החילוק בברייתא בין הלכו ללא הלכו.

**א. בתוס' ד"ה אין והרא"ש ס' ב'** פירשו דהחילוק בין הלכו ללא הלכו הוא שבהלכו שכיח שלא ימצאו להשכר ואז בעל הבית חייב לשלם מדינא דגרמי, ובאמת הוא הדין בגונא בלא הלכו אם מחמת חזרו הפועלים אינם מוצאים להשכר חייב מדינא דגרמי.

**ב. הרמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן ונמוקי יוסף פירשו** דהבריתא מדברת באופן שהפועלים מעיקרא לא היו יכולים להשכר ולכן אין להם הפסד מחזרת בעה"ב. והטעם שבהלכו בעה"ב חייב הוא משום שהליכה חשיב כתחילת מלאכה ותחילת מלאכה הוי קנין על שכירות הפועל ובזה מתחייב להם הבעל הבית בכל שכרן.

**בביאור דעת רש"י**

**ב] ויש לדון** מהו דעת רש"י בזה. **דהנה בד"ה אין להם** בתחילה כתב דבלא הלכו אינו חייב משום "דאמר להם השכירו עצמכם לאחרים" ומשמע שהטעם שבלא הלכו אינו חייב הוא משום שאין להם הפסד וכשיטת התוס', אבל בסוף דבריו שם כתב "ותביעת ממון ליכא דהא דברים בעלמא נינהו" ומשמע דהטעם דבלא הלכו אינו חייב הוא משום שלא היה קנין. **ועי' ברש"ש** שנתקשה בדברי רש"י (ובדבריו נראה שפירש ברש"י כפירוש התוס' ולהכי נתקשה בסוף דברי רש"י).

**ועי' ברמב"ן שפירש** דרש"י סובר כהראשונים שהחילוק בין הלכו ללא הלכו הוא משום שבהלכו יש קנין של תחילת מלאכה, ומה שכתב רש"י בתחילת דבריו שישכירו עצמם לאחרים הינו אם תמצאו כלומר שכונת רש"י לומר שבעה"ב יכול לחזור בו ולכן צריכים להשכר אצל אחר.

[**והנה לדברי הרמב"ן ברש"י** מבואר דבאופן שלא התחילו במלאכה אע"פ שהפועלים אינם מוצאים להשכר בעה"ב פטור ודלא כמש"כ הראשונים ועי' בזה להלן אות ה'. **ועי' עוד בקה"י ס' מ"ז** שדן בזה.]

**פלוגתת הראשונים בדין תרעומת**

**ג] והנה ברישא דברייתא** מבואר דבלא הלכו פועלים יש לפועלים תרעומת על בעה"ב.

**והנה לשיטת התוס'** הרישא שלא הלכו פועלים מדובר באופן שהפועלים יכולים עדיין להשכר**,** וא"כ מבואר שאף שהפועלים יכולים להשכר יש להם תרעומת על בעה"ב. **ועי' ברמב"ן שהקשה** על זה שכיון דהפועלים מוצאים להשכר מדוע יש להם תרעומת על בעה"ב.

**ולשיטת הראשונים** הבריתא מדברת באופן שמעיקרא הפועלים לא היו יכולים להשכר ואף עכשיו אינם מוצאים להשכר ובאופן זה מבואר ברישא שיש לפועלים תרעומת על בעה"ב, ומבואר שאף באופן שבין כך לא היו יכולים להשכר יש לפועלים תרעומת. **אבל הרא"ש כתב להדיא** שבאופן שמעיקרא לא היו יכולים להשכר אין להם תרעומת.

**ד] והיוצא שבדין תרעומת נחלקו הראשונים** זה להיפך מזה, שלתוס' אף במוצאים להשכר יש תרעומת אבל בלא היו מוצאים להשכר מעיקרא אין תרעומת ולראשונים הוא להיפך שבמוצאים להשכר אין תרעומת ובלא היו יכולים להשכר מעיקרא יש תרעומת.

**ונראה לבאר דסברת פלוגתתם** שהתוס' והרא"ש סוברים שהתרעומת הוא על הטירחא של הפועל שצריך לחפש מקום להשכר ולהכי במוצאים להשכר שיש טירחא יש תרעומת ובמקום שאין מוצאים להשכר אין תרעומת, **אבל הרמב"ן ודעימיה סברי** דהתרעומת הוא על זה שהיה סבור שישתכר היום ואינו משתכר (וכעין דין מחוסר אמנה) ולהכי במוצאים להשכר אין תרעומת שהרי משתכר אבל באין מוצאים להשכר אף שמעקירא גם לא היה מוצא להשכר יש תרעומת. **וכעי"ז מבואר באבני נזר ס' נ"ב מחודש ה' ע"פ הראב"ד עי"ש.**

**(אמנם קצת צ"ב שהרמב"ן בסוף ד"ה ובריתא** הביא לדברי רש"י שהתרעומת הוא מה שצריך לחזר אחר שוכרים ומבואר שהתרעומת הוא על הטורח, וצ"ל שכונת הרמב"ן להביא מרש"י את זה שתביעת ממון ליכא כיון שהוא דברים בעלמא ולא נתכון לנקוט כרש"י בטעם דתרעומת.**)**

**אמנם יש להקשות שהשו"ע ס' של"ג ריש סעי' ב'** מבואר שסובר כהרמב"ן שאף היכא שמעיקרא לא היו מוצאים להשכר יש תרעומת, ומאידף פסק השו"ע כהרא"ש ותוס' שבאופן שמוצאים להתכר יש תרעומת, **וכן פירש הש"ך ס"ק א'** שטעם התרעומת הוא מחמת הטורח.

**עוד יל"ע שהנמוקי יוסף** פירש לסוגין כהרמב"ן ואפי' הכי פירש שטעם התרעומת הוא מחמת הטירחא.

**ומבואר מזה דאף הראשונים** שפירשו את הבריתא כהרמב"ן מ"מ אפשר דסברי שהטעם בתרעומת הוא מחמת הטירחא (כתוס'), אלא שסוברים שגם באופן שאין מוצאים להתכר יש טירחא שצריכים לברר שאין מלאכה. (ורק הרמב"ן שחלק להדיא על התוס' והרא"ש וסובר שבמוצא להתכר אין תרעומת מוכח דפליג בגדר טעם דתרעומת).

**-ב-**

**האם תוס' חולקים על דין הראשונים [דתחילת מלאכה]**

**ה] הנה יש לדון** בדעת התוס' שפירשו את הבריתא באופ"א מהראשונים האם הוא מחמת שהם חולקים עליהם לדינא וסוברים שתחילת מלאכה לא הוי קנין או לא.

**ובפשוטו יש להוכיח** שהתוס' לא פליגי על יסוד הראשונים דתחילת מלאכה מחייב את בעה"ב, **שהרי הרא"ש** פירש כדעת התוס' ומ"מ הביא גם לדין דהראשונים שבהלכו פועלים בעל הבית חייב כיון שהוי תחילת מלאכה, ומוכח שהתוס' לא פליגי לדינא על הראשונים.

**עוד יש להוכיח** שהתוס' לא פליגי על הראשונים דתחילת המלאכה הוי קנין, מהא שכתבו התוס' דבגרמי חייב משום "דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי" ולכאו' מדוע הוצרכו לזה שקי"ל כר"מ והרי מגוף הדין של הבריתא שבהלכו פועלים בעה"ב חייב מוכרח שהברייתא סוברת שדנים דינא דגרמי, ומוכח דאף התוס' סוברים לדין דתחילת מלאכה והיו יכולים לפרש את הברייתא שהטעם שבהלכו פועלים בעה"ב משום תחילת מלאכה.

**ו] אבל במחנה אפרים הלכות שכירות פועלים ס' ד'** כתב שהתוס' והרא"ש פליגי על יסוד הראשונים דתחלת מלאכה הוי קנין, והוכיח כן מהא שהתוס' לא פירשו כהראשונים שבהלכו פועלים חיב מטעם התחלת קנין. [**וביאר המחנ"א** שאף הרא"ש שכתב דבהתחילו במלאכה בעה"ב חייב אינו משום קנין תחילת מלאכה אלא משום קנס, ולהכי לא פירש שהביאור בברייתא הוא שהחיוב של בעה"ב הוא מדין תחילת מלאכה כיון שמדובר שנמצא שהשדה לחה ואינו פשיעה כל כך ואין מקום לקונס את בעה"ב].

**עוד הוכיח המחנ"א** **שם** שהרא"ש פליג על דין תחילת מלאכה מהא שכתב הרא"ש במתניתין שלפי רבנן בחזרת בעה"ב ידו על העליונה ואף בהוזלה המלאכה צריך לשלם רק כמה שקצץ להם, ואם סובר שתחילת מלאכה מחייב את בעה"ב מדוע בחזרת בעה"ב והוזלה המלאכה בעה"ב אינו חייב לו. (**ועי' מה שהובא לקמן** "בענין ידו על התחתונה" אות ? לישב קושיא זו מהרעק"א).

**אבל אפשר לבאר** בב' אופנים מדוע התוס' לא פירשו שהחיוב בהלכו פועלים הוא מטעם התחלת המלאכה, אף אם סוברים שתחילת מלאכה הוי קנין מחיב את בעה"ב.

**א. במהר"ם שיף** **ביאר** שהטעםשתוס' לא פירשו כהראשונים שהלכו פועלים הוא מטעם התחלת המלאכה הוא משום שסוברים כהרא"ש דהיכא שמעיקרא לא היו מוצאים להשכר אין להם תרעומת וא"כ בהכרח שהברייתא מדברת באופן שמעיקרא היו יכולים להשכר ובאופן כזה בעה"ב חיב גם אם לא התחילו במלאכה.

**ב. עוד אפשר לבאר** שהטעם שתוס' לא פירשו להבריתא כהראשונים, לפי מש"כ בחי' הרעק"א (הובא "בענין ידו על התחתונה" אות ?) להוכיח שהרא"ש סובר שדין תחילת מלאכה הוי קנין הוא פלוגתא בין ר' דוסא ורבנן דלרבנן תחילת מלאכה לא הוי קנין, וא"כ ניחא דלהכי לא פירשו התוס' כהראשונים שהחיוב בבריתא הוא מדין תחילת מלאכה כיון דמשמע להו שהרישא דברייתא שמחלקת בין הלכו ללא הלכו הוא גם לרבנן דר' דוסא.

**-ג-**

**האם הראשונים פליגי על דין התוס' [דאינם מוצאים להשכר]**

**ז] והנה יש לדון** האם הראשונים שלא פירשו להבריתא כתוס' הוא משום שפליגי על הדין שכתבו התוס' שהיכא שמעיקרא הפועלים היו יכולים להשכר ועכשיו אין מוצאים להשכר ובעה"ב חזר בו הוא חייב או לא.

**רוב הראשונים (רמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן ונמוק"י)** כתבו שאף הם סוברים כתוס' שבאופן שמתחילה הפועלים היו היו מוצאים להשכר ועכשיו אין מוצאים להשכר בעה"ב חייב. (אלא שהם פירשו שהוא מדין דבר האבד ולא מדין גרמי, וכמש"נ בסמוך) .

**אבל בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'** הביא **מתשו' מהר"ם מרוטנבורג** (דפוס פראג תשו' תתכ"א), שמבואר בדבריו שאפי' היכא שמתחילה היו מוצאים להשכר והפסידו שעכשיו אינם נשכרים אינו חייב.

**וכסברתו משמע** **ברש"י ד"ה אין להם** למה שפירש הרמב"ן בדבריו, שכתב שכונת רש"י במה שכתב "השכירו עצמכם" הינו אם תמצאו ומבואר שאף באופן שעכשיו אינם מוצאים להשכר מ"מ בלא התחילו במלאכה בעה"ב. **וכן פירש הקה"י ס' מ"ז בדעת רש"י. עי"ש.**

[**והנה** **בקה"י שם כתב** דכן היא דעת הרשב"א, ונראהשלמד כן מסתימת דבריו שלא כתב (כהרמב"ן) שמודה לדברי התוס' שבמקום הפסד חייב, **אבל בד"ה כללא דנקטינן** כתב הרשב"א להדיא דבמקום שהפסידו חייב בעל הבית משום דבר האבד].

**פלוגתת תוס' והראשונים האם חיב מדין גרמי או מדין דבר האבד**

**ח] והנה נראה** דהתוס' והראשונים נחלקו בטעם שבחזרת בעה"ב במקום שאין הפועל מוצא מקום להשכר בעה"ב חייב. **דתוס' כתבו** דחייב כיון דקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, **אבל הראשונים כתבו** דחייב משום דבר האבד.

**וכן העמידו בחי' הרעק"א בסוגיא בד"ה שורש הדבר, ובדף ע"ט ע"א (ד"ה סמ"ע ס"ק ח') ובקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'** דנחלקו התוס' והראשונים האם חייב משום דינא דגרמי או משום דהוי דבר האבד.**ועי"ש שהקשו על הסמ"ע ס' של"ג ס"ק ח'** שכתב לבאר לדעת השו"ע שהבעל הבית חייב מדינא דגרמי, שהרי השו"ע כתב דחייב משום דבר האבד והוא כדברי הראשונים, ולא כתב כתוס' שחייב מדינא דגרמי.

**ועי' ברעק"א שם** שכתב נפק"מ בין טעם התוס' שחייב מדינא דגרמי לטעם הראשונים דחייב משום דבר האבד

**-ד-**

**בביאור פלוגתת תוס' והראשונים האם חייב מדינא דגרמי**

**ביאור שיטת התוס' שחייב מדינא דגרמי**

**ט] והנה בעיקר שיטת התוס'** שבחזרת בעל הבית חיב מדינא דגרמי. **הקשו האחרונים** מדוע בעה"ב חייב והרי הוי כמבטל כיסו של חבירו דפטור כיון שהוא גרמא שהרי בעה"ב לא הפסידם אלא גרם להם מניעת ריוח. ונאמרו בזה ב' תירוצים.

**א. בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'** ותי' הקצוה"ח דבאדם איכא חיוב ד' דברים וחייב בשבת על ביטול מלאכתו. **וכ"כ המחנה אפרים שכירות פועלים ס' י"א והשער המשפט ס' ס"א ס"ק א'.**

**[אמנם נחלקו הקצוה"ח והמחנ"א** האם חמרים שביטל את הבהמה ממלאכה יהא חייב כיון שאין חיוב ד' דברים במזיק בהמתו. דהקצוה"ח כתב שבחמרים אין חיוב שבת (ולדבריו יהא קשה ביאור התוס' בבריתא שמבואר שבהלכו חמרים חייב), אבל המחנה אפרים שם כתב דגם בחמרים איכא חיוב שבת כיון שבמבטל דבר שהוא אומנתו של חבירו הוי כשבת של האדם וחייב.]

**ועי' בספר אהל משה ס' נ"ב** (להגאון רא"מ הורביץ) שהקשה על סברא זו לומר שהחיוב בחזרת בעה"ב הוא מחיוב שבת שהרי לשיטת הרא"ש בפרק החובל לא מגבינן שבת בבל. (**עוד הוכיח** **שם** דהחיוב אינו מתורת שבת מדמבואר בברייתא שאף בחמרין איכא חיוב שבת, **אמנם** כבר נתבאר מהחמנ"א לישב קושיא זו).

**ועי' בנתיבות המשפט ס' של"ג ס"ק ג'** דפליג על הקצוה"ח, דאי אפשר לחייב לבעה"ב משום חיוב שבת כיון דהיכא שלא נתכוין להזיק אינו חייב ד' דברים. ועי"ש במה שפירש דאף לתוס' אין החיוב מצד גרמי אלא מתקנ"ח עי"ש. [**וצריך ביאור בדבריו** היכן נתפרש דין זה שמי שאינו מתכון להזיק אינו חייב ד' דברים].

**ב. במחנה אפרים הל' גזילה ס' י"א ובהל' ריבית ס' מ"א** כתב שהתוס' סוברים שבמקום שברי היזיקא אע"פ שיש בו מניעת ריוח חייב, וכל הפטור במבטל כיסו של חבירו הוא במקום שלא ברי הזיקא. **וכ"כ הפלפולא חריפתא בסוגין אות ד', עי"ש.**

**[אמנם נחלקו הפלפולא חריפתא והמחנ"א** מהו הטעם שהתוס' בב"ק בסוגיא דזה נהנה וזה לא חסר כתבו שהדר בחצר חבירו אינו חייב לו דהויכמבטל כיסוי של חבירו,דהפ"ח פירש דהתוס' סברי דהתם לא הוי ברי הזיקא, והמחנ"א פירש דהתם הוי גרמא כיון שהנזק אינו בגוף הדבר הניזק. **וכן מבואר בשער המלך פ"ג גזילה ה"ט ד"ה ומ"ש עי"ש שהאריך.**]

**ויש לבאר הסברא בזה** מדוע במקום שברי הזיקא חייב ולא הוי גרמא, דהרי אף שברי הזיקא מ"מ הוי רק מניעת רווח.

**ובספר אהל משה שם** משמע שהסברא בזה דכיון שהחיוב בגרמי הוא מדרבנן להכי מסתבר שבמקום שהוי ודאי הזיק חייבו חכמים אף במקום מנית רווח. **וכן מבואר להדיא בספר בני חיי ס' שפ"ו, וציין אליו הרעק"א בגליון השו"ע ס' של"ג סעי' ב' עי"ש.**

**אמנם צ"ב** דהרי שיטת חלק מהראשונים דחיוב גרמי הוא מדאוריתא ואף לדבריהם נאמר הדין דבחזרת בעה"ב חייב משום גרמי. **ונראה דמבואר** בזהשבמקום שהוי ברי הזיקא דהינו שהיה בודאי מרויח א"כ אי"ז נחשב כלל למניעת רווח אלא הוי כמפסידו דבר קיים.

**בביאור סברת הראשונים דאין חיוב גרמי**

**י] והנה יש לדון** בסברת הראשונים דפליגי על התוס' וסברי דאין חייב מדינא דגרמי. ונתבאר בזה בכמה אופנים.

**א. בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ב'** ביאר לפי מה שיסד שם דהחיוב על מה שאין הפועל משתכר הוא מדין חיוב שבת (דמדין מזיק אין לחייבו דהוי כמבטל כיסו של חבירו דפטור) וא"כ ביאר שהראשונים סברי שבגרמי אינו חייב בד' דברים.

**[אמנם ברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי ד"ה מאי קשיא לך** [עמ' קכ"א] משמע שסובר שאף בגרמי חייב בד' דברים, שהק' שם שלמ"ד דלא דאין דינא דגרמי אמאי חייב בהדקיה באנדרונא והרי הוי גרמי, ומהא דהקשה רק למ"ד דלא דאין דינא דגרנמי מבואר דלמ"ד דדאין דינא דגרמי חייב בד' דברים מוכח דסובר דאף בגרמי חייב בד' דברים ודלא כתירוץ הקצוה"ח].

**ב. בחי' הרעק"א בדף ע"ט** (**ד"ה בסמ"ע ס"ק ח'**) כתב דהראשונים סברי דאין חיוב מדינא גרמי כיון דלא הוי גרמי אלא גרמא שהרי לא עשה מעשה בגוף הנזק. וכתב שדומה למש"כ התוס' בב"ק דף כ' ע"א ד"ה זה דהיכא שדר בחצר חבירו שעביד למיגר שהפסיד לבעל הבית שמחמתו לא השכירו אינו חייב כיון שהוא גרמא, א"כ אף הכא הוי גרמא. (ועי' בפלפולא חריפתא ס"ק ד' שנתקשה בזה בדעת הרא"ש, ועי"ש מה שתי').

[**וכעין סברת הרעק"א מבואר ברא"ש בסוף פרק כיצד הרגל** דבמסלק כרים וכסתות ונשבר הכלי לא הוי גרמי כיון שלא עשה מעשה בגוף דבר הניזוק].

**ג. עוד אפשר לבאר** דהראשונים סברי דאי אפשר לחייבו משום שבת דלא דמי לאדקיה באנדרונא, דבהדקיה הוא עצמו מנוע מלעשות מלאכה שאינו יכול לעשות מלאכה, משא"כ הכא הפועל בעצמו אינו מנוע ממלאכה דיכול לעשות מלאכה אלא שאינו מוצא מי שישכור אותו וזה נחשב כגרמא ואי אפשר לחייב על זה.

**וכסברא זו** מבואר בספר **קול בן לוי** (ציין אליו בגליון הרעק"א בשו"ע ס' של"ג) דכתב "דבפועל הנזק הוא מה שאינו מוצא להרויח אבל אם היה מוצא שפיר היה יכול להרויח אלא שאין מוצא מי שימציא לו הרוח משא"כ בשבת דאף שבמציאות הריוח עומד בעינו אינו יכול להרויח", עי"ש.

**ויסוד לסברא זו** ממה שכתב **באבן האזל בפ"ב מחובל ומזיק** לבאר למה שמבואר ברמב"ם שדין אדקיה באנדרונא הוא רק היכא שקשרו באינדרונא ולא רק מה שסגרו בחדר, וביאר דהטעם בזה הוא שבלא קשרו אלא רק סגרו באינדרונא הרי האדם בעצמו עומד למלאכה אלא שאין מוצא מלאכה לעשות משא"כ בקשרו.

**ד. עוד אפשר שהראשונים** סברי **כמש"כ הנתיבות ס' של"ג ס"ק ג'** דהכא אי אפשר לחייב מטעם גרמי, עי"ש.

**בביאור מדוע לתוס' אינו חייב משום דבר האבד**

**י"א] והנה יש לבאר מדוע** התוס' סוברים דחייב רק משום דינא דגרמי, ומדוע אינו חייב מחמת שהוי דבר האבד. [**וכעי"ז הקשה בחי' רעק"א סוף ד"ה ושורש,** שתמה מדוע התוס' אינם מפרשים שחייב מדין ערב דהוי כאומר זרוק מנה לים ואחייב אני לך, דהכא נמי בסוגין ע"פ דיבורו אינו משתכר לאחרים.]

**ונראה דהתוס' סברי** דמדין דבר האבד אפשר לחייב רק שהבעל הבית לא יחזור בו ממה שהתחיב שהפועל יעבוד אצלו וישלם לו אבל אין בכלל החיוב של דבר האבד לשלם על ההפסד שנגרם לפועל מחמת חזרתו.

**ויסוד לסברא זו** מהא שכתבו הראשונים דבפועל שחזר בו בדבר האבד ונגרם הפסד לבעלים אין הפועל חייב על הפסד, ומוכח שהחיוב בדבר האבד אינו לשלם על ההפסד אלא על זה שנתחייב להעביד את הפועל. **[ובאמת במהר"ם שיף** נתקשה אמאי בעה"ב שחוזר בו חייב והרי בפועל שחוזר בו אינו חייב על הפסד הפשתן. ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ג' מה שתירץ.]

**-ה-**

**בטעם שמשלם כפועל בטל**

**י"ב] הנה מבואר בבריתא בדף ע"ו ע"ב** דבהלכו פועלים בעה"ב נותן להם שכרם כפועל בטל. ולראשונים בריתא זו איירי בחיוב דבעה"ב בתחילת מלאכה, ולתוס' הבריתא איירי בחיוב דבעה"ב מדין דבר האבד. **ומבואר בזה** דמה שבעה"ב מתחייב מדין תחילת מלאכה או מדין דבר האבד משלם רק כפועל בטל, **וכן נפסק בטור ובשו"ע.**

**ויש לעיין לבאר מדוע** בתחילת מלאכה חייב לו רק כפועל בטל והרי בעה"ב התחייב לו כל שכרו. **וכן יל"ע** מדוע בחיוב דבר האבד בעה"ב אינו חייב לו כל הפסדו. ונראה לדון בזה בב' אופנים ומה שיש להעיר עליהם.

**א. בפשוטו אפשר לבאר** דמעיקרא כשבעה"ב נתחייב לפועל ההתחיבות היתה באופן כזה שאם לא יהא צריך לעבוד בפועל יתן לו רק כפועל בטל. [והינו שמעיקרא הקציצה היא שחלק מהתשלום הוא על עשית המלאכה וחלק מהתשלום הוא על זה שהוא פועל אצלו ולא אצל אחרים.]

**אבל יש לדון** האם בקבלן שיך לומר סברא זו, כיון שבקבלן מעיקרא ההתחיבות של בעה"ב היא על התוצאה ולא על עצם המלאכה ולא מסתבר שבעה"ב יתחייב יותר אם יעבוד.

**וכן** **יש להוכיח דלא כסברא זו,** מהא דמבואר דגם בחיוב מדין דבר האבד הדין הוא דמשלם להם רק כפועל בטל, ולפי תוס' החיוב בדבר האבד הוא מדינא דגרמי והתם אין שיך לומר לסברא זו שמעיקרא בעה"ב התחייב רק כפועל בטל.

**ב. ואפשר לבאר** דכיון דהפועל נהנה בזה שהוא בטל א"כ הוי כמו שמשתרש ליה ממון מבעה"ב כיון שנהנה מחסרונו של בעה"ב, ולהכי בעה"ב מפחית לו את ההנאה דפועל בטל.

**אמנם נראה להוכיח** מכמה מקומות באחרונים דלא כסברא זו, **דהנה בקצוה"ח סי שט"ז ס"ק א'** כתב לחדש שבמקום שבעה"ב חוזר בו מרצונו בלא שום טעם משלם כל שכרו ואינו מפחית משכרו כפועל בטל. ולכאו' אם הטעם שמשלם רק כפועל בטל הוא משום שהפועל נהנה והוי כמשתרש ליה א"כ גם באופן שבעה"ב חוזר בלא טטעם מ"מ הפועל נהנה ויפחות לו משכרו. ומוכח לכאו' דלא בסברא זו.

**עוד יש להוכיח מהא דכתב החזו"א (ב"ק) סי' כ"ג ס"ק ז'** דן באופן שעשו קנין שכתב הריטב"א שהפועל נקנה לבעה"ב, האם בזה כשבעה"ב חזר משלם כפועל בטל או נותן לו שכרו משלם כיון שנתחייב מחמת הקנין עי"ש. ולכאו' אם הטעןם שנותן כפועל בטל משום שהפועל נהנה אף בקנאו היה צריך ליתן לו כפועל בטל.

**עוד** **יש להוכיח כעי"ז מהא בחי' רעק"א ס' של"ג סעי' ב'** לדון שהיכא שבעה"ב הוסיף בקנינו אתי לטפויי שישלם לפועל כל שכרו, ואם הטעם שמפחית משכרו הוא משום שהפועל נהנה לא מסתבר שבעה"ב הוסף בקנינו ע"ז שהפועל לא ישלם לו מה שנהנה ממנו.

**-ז-**

**בדין קנין דתחילת המלאכה**

1. **בגדר קנין תחילת מלאכה האם הוא קנין גמור או רק לענין ידו על התחתונה - עי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד' ובנחל יצחק סו"ס ל"ט, שמבואר בדבריהם דתחילת מלאכה הוא קנין גמור. ועי' בחזו"א ס' כ"א ס"ק ל"א - ל"ב ובחי' רעק"א דתחילת מלאכה הוא קנין רק לענין ידו על התחתונה. וע"ע בשיעורי ר"ש בסוגין אות ש"מ ובדף י' אות קנ"ב מה שביאר בגדר קנין תחילת מלאכה. ועי' בהגהות אשרי ברא"ש ס' ו' שדן בגדר קנין תחילת מלאכה.**
2. **האם נאמר דין תחילת מלאכה בקבלן - עי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד' באבני נזר ס' נ"ב. ובנחל יצחק סו"ס ל"ט. ועי' בטור ס' של"ג [עמ' י"ז] דמבואר דאף בקבלן איכא תחילת מלאכה. וכן מבואר בריב"ש ס' תע"ו הובא בש"ך ס' של"ג ס"ק י"ד.**
3. **שיטות הראשונים דנחלקו על קנין דתחילת מלאכה - בריטב"א ובתוס' שאנץ במתניתין לגבי חזרת בעה"ב שהביאו לשיטת ר"י שבהוזל בעה"ב אינו חייב, ומוכח דפליג על חיוב דתחילת מלאכה. וע"ע במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד' שהביא בתשו' מהר"ם ס' רצ"ב שסובר שאיו חיוב תחילת מלאכה.**

**ובדעת הריטבא בזה - עי' בריטב"א ד"ה והא דקתני בגד. ולקמן דף ע"ט ע"ב ד"ה אבל. דמשמע דפליג על תחילת מלאכה.**

1. **מהות קנין דתחילת המלאכה - עי' בריטב"א בקידושין דף מ"ז ע"ב שהוא קנין מדרבנן. ועי' בחזו"א בליקוטים ס' כ' לדף י' דכתב דהוי כקנין כסף. ועי' בנחל יצחק ס' ל"ט סעי' י"ז דמהני כקנין חזקה ועי"ש שהאריך בזה. [וע"ע באו"ש ? שכתב שצריך שההליכה תהא שוה פרוטה].**

**קנין תחילת המלאכה**

**י"ג] מבואר בראשונים [רמב"ן רשב"א ר"ן ונמוק"י]** בסוגין דתחילת מלאכת הפועלים הוי קנין שבו מתחייב הבעל הבית את שכר הפועל, ולכן אם בעה"ב חוזר בו צריך לשלם לו כל שכרו.

**ובריטב"א בסוגין מבואר עוד** שהקנין של תחילת מלאכה מחייב גם הפועל לעשות את המלאכה, מהא שנתקשה מדוע פועל יכול לחזור בו אחרי תחילת מלאכה ותירץ שחוזר בו מדין דלי בני ישראל עבדים. **וכן מבואר בריב"ש ס' תע"ו** שתחילת המלאכה ממחייב את הפועל לעשות המלאכה, וחוזר בו מדין עבדי הם. **וע"ע ברמב"ן ורשב"א ב"ב בדף ט' ע"א** שגם בדבריהם מבואר שקנין תחילת מלאכה מחייב גם את הפועל.

**ועי' להלן באות כ"א** שהובא לדון האם איכא ראשונים שנחלקו על דין תחילת מלאכה.

**-א-**

**בגדר חיוב בעה"ב בתחילת מלאכה**

**יד] והנה יש לבאר מהו המחיב** של בעה"ב בתחילת מלאכה לשלם לפועל אף כשחוזר בו, והרי לכאו' בעה"ב התחייב לשלם לפועל רק על מה שיעבוד וא"כ כשחוזר בו מדוע בעה"ב חייב.

**ויש לדון לבאר** בזה בב' אופנים. **א.** **דבפשוטו אפשר לבאר** שאף שבעה"ב חוזר בו שאינו רוצה בפעולת הפועל מ"מ כיון שכבר קנה להפועל וכבר נתחייב לשלם תמורת זה שקנה לפועל, ואף אם בעה"ב אינו רוצה להשתמש בו מ"מ הקנין בפועל שייך לבעה"ב והוא עומד לו.

**ב. עוד אפשר לבאר** שבקנין תחילת מלאכה בעה"ב מתחייב לפועל שאם המניעה מהמלאכה תהיה מצד בעה"ב הרי הוא ישלם לו כל שכרו, ואינו חייב לשלם לפועל תמורת זה שעומד לו למלאכה. [**וכן מבואר קצת בסמ"ע ס' של"ד ס"ק ב'** שמבואר בדבריו שבעה"ב נתכון להתחייב אף בחזרתו עי"ש.]

**ונפק"מ בזה** האם על החיוב של תחילת מלאכה יהא כל דיני תשלום פועלים דהינו האם יהא בזה דין ביומו תתן שכרו והאם יהא חייב לשלם לו בכסף דוקא כפועל או אף בשווה כסף. **ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ל"ו** שכתב שעל החיוב של תחילת מלאכה יש דין ביומו תתן שכרו ומשמע לכאו' שסובר כצד א'.

**ט"ו] אמנם לכאו' יש להעיר** על הצד שהחיוב בתחילת מלאכה הוא מחמת שבעה"ב קנה להפועל ובזה נתחייב לשלם תמורתו, **שהרי מבואר בגמ' דף ע"ו ע"ב - ע"ז ע"א** שאם בעה"ב חוזר בו מחמת אונס וכגון שירדו גשמים ואי אפשר לעשות המלאכה בעה"ב פטור, ואם החיוב בתחילת מלאכה הוא משום שבעה"ב כבר קנה להפועל מדוע באונס בעה"ב פטור. **עוד יש להעיר** מהא דמבואר בגמ' שאם הפועלים מוצאים להשכר במקום בעה"ב פטור ואם המחיב הוא מה שבעה"ב קנה לפועל מדוע במוצא להכר אינו חיב.

**וצ"ל** דאיכא הומדנא דבעה"ב נתחייב לשלם פועל על קנינו בו רק אם לא ימצא להשכר במקום אחר וכן רק המניעה למלאכה לא תהיה מחמת אונס.

**ט"ז] והנה נראה** שנחלקו בפוסקים בצדדים אלו. **דבשו"ת הרמ"א סוף ס' נ'** כתב שבאופן שבעה"ב חזר בו ואח"כ היה אונס שמחמתו הפועל בין כך לא היה יכול לעבוד בעה"ב חייב, ואע"פ שאם בעה"ב לא היה חוזר בו היה פטור כיון שבאופן שבעה"ב חוזר בו מחמת אונס הוא פטור מ"מ הכא חייב כיון שבעה"ב כבר נתחייב לו בחזרתו**. ונראה מוכח** **דהרמ"א סובר** שהחיוב בתחילת מלאכה הוא משום שבעה"ב התחייב לפועל לשלם לו אם בעה"ב יחזור בו ולהכי כשחזר בו ואח"כ היה אונס הוא חייב כיון שכבר נתחייב בחזרתו.

**אבל השער המשפט ס' ? ס"ק ? כתב** דבעה"ב פטור כיון שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ובעה"ב לא נתחייב לשלם לו על הזמן שהיה אנוס. **ונראה שהשעה"מ סובר** שהחיוב בתחילת מלאכה הוא מחמת זה שכבר קנה להפועל ועדין הוא עומד למלאכה אצל בעה"ב, ולהכי פשיטא שאם אח"כ היה אונס בעה"ב פטור וככל פועל שבעה"ב פטור באונס.

**-ב-**

**בגדר חיוב הפועל בתחילת מלאכה [ובטעם שקבלן יכול לחזור בו]**

**י"ז] והנה יש לבאר** מהו גדר קנין תחילת מלאכה בפועל, האם הוי קנין גמור שהפועל קנוי לבעה"ב ואינו יכול לחזור בו או שהוי קנין רק לגבי זה שבתחילת מלאכה חל הסיכום של הפועלים עם בעה"ב. **ויסוד הנידון** הואמכח מה שנתקשו האחרונים מדוע קבלן יכול לחזור בו אחרי שהיה תחילת מלאכה והרי בקבלן לא התחדש דין דעבדי הם.

**ונתבאר באחרונים ג' מהלכים** בזה לבאר מהות הקנין דתחילת מלאכה ובביאור מדוע קבלן יכול לחזור בו.

**א. במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד'** כתב לחדש שקבלן יכול לחזור בו כיון שבקבלן לא נתחדש דין תחילת מלאכה ולהכי הפועל יכול לחזור בו. **וכ"כ האבני נזר ס' נ"ב ובנחל יצחק סו"ס ל"ט.**

**ומבואר בדבריהם** דסברי דקנין תחילת מלאכה הוא קנין גמור שהפועל קנוי לבעה"ב, ובאמת בלא דין עבדי הם לא היה הפועל יכול לחזור בו.

(**ועי' במה שהארכנו בסמוך** לדון ביסוד דבריהם האם יש קנין תחילת מלאכה בקבלן).

**ב. בשיעורי ר"ש בסוגין אות ש"מ ובדף י' אות קנ"ב** נקט נמי דקנין תחילת מלאכה הוא קנין גמור לבעה"ב ובלא דין עבדי הם אינו יכול לחזור בו, אבל חידש שמעיקרא הקנין דתחילת מלאכה אינו על זה שהפועל יעבוד לבעה"ב אלא ע"ז שמעשה ידי הפועל שיכים לבעה"ב, (ועי"ש שהוסיף יותר שגם אי אפשר לעשות קנין כזה שיחיב את הפועל לעשות מלאכה).

**ולפי"ז ביאר** שבאמת קבלן אינו יכול לחזור בו כיון שנקנה בקנין דתחילת מלאכה ולא נתחדש בו דין עבדי הם אלא שהקנין בפועל אינו מחייב לעשות את המלאכה, וכתב לחדש שם שאם הקבלן ילך לעשות מלאכה לבעה"ב אחר מעשה ידיו יהיו לבעה"ב הראשון.

**אמנם בתוס' רא"ש בדף י' ע"א ד"ה ?** כתב להדיא דקבלן יכול לחזור בו כמו פועל אע"פ שבקבלן אין דין דעבדי הם. **וכן מבואר להדיא בשטמ"ק בב"ק דף קט"ז בשם רא"ש** וכמש"כ הגרש"ר שם.

**ג. בחזו"א ס' כ"א ס"ק ל"א -ל"ב** ביאר דתחילת מלאכה אינו קנין גמור שלא נקנה גופו של הפועל לבעה"ב "אלא התחלת מלאכה קובעת דין ידו על התחתונה". **וכן מבואר בחי' רעק"א** שכתב "דתחילת מלאכה הוי קצת קנין לענין ידו על התחתונה".

**ונראה כונתם** שקנין תחילת מלאכה הוא קנין שמחייב את ההסכם שבין בעה"ב לפועל אבל אינו קנין בגוף הפועל. **ולדבריהם אתי שפיר** מדוע קבלן יכול לחזור בו אע"פ שלא נתחדש בו דין דעבדי הם כיון שמעולם לא נעשה קנין על גוף הפועל שלא יוכל לחזור בו.

**ועי' בחזו"א שם** שהוסיף שבאמת בכח קנין תחילת מלאכה לעשות קנין על גופו של פועל שיהא קנוי לבעה"ב אלא שבסתמא אין דעתם לכך, וחידש שאם באמת יהא דעת בעה"ב והפועל שהקנין דתחילת מלאכה יהא על קנין גופו של הפועל יחול הקנין על גופו.

**י"ח] והנה ג' שיטות האחרונים** אלו הביאו כל אחד סיוע לשיטתו מדברי **הגהות אשרי ברא"ש ס' ו'** שדן בזה דמבואר ברא"ש דקבלן יכול לחזור "ואין בעה"ב יכול לכופו שיעשה מלאכתו בעל כרחו אע"ג שכבר התחיל במלאכה ונתקיים הדבר רק לענין שיהא ידו על התחתונה", ושוב הקשה מהא שכתב ר"ת [בדף מ"ח] שבעה"ב שמשך כלי אומנות של הפועל נעשה קנין בפועל ואינו יכול לחזור בו ומדוע בקנין דתחילת מלאכה בעה"ב יכול לחזור בו ותי' "ושמא אע"ג שהתחיל במלאכה לא חשיב קנין אלא במשיכת כליו או בקנין סודר" .

**והינו דמבואר בהגהות אשרי** שנתקשה מדוע בתחילת מלאכה יכול לחזור, אלא שנחלקו האחרונים מהו כונתו בתירוץ. **במחנ"א שם** **פירש** שכונתו לומר שבקבלן אין דין תחילת מלאכה, אבל לכאו' זה דחוק בלשונו שלא פירש שרק בקבלן תחילת מלאכה אינה קנין. **בשיעורי ר"ש כתב** שבהגהות אשרי מבואר כדבריו דאף אחרי קנין תחילת מלאכה הפועל אינו מחויב לעשות מלאכה לבעה"ב כיון שגופו לא נקנה לפועל. **ובחזו"א שם פירש** שכונת ההגהות אשרי לומר שלא הוקנין כיון שלא נתכונו לזה.

**-ג-**

**האם נאמר דין תחילת מלאכה בקבלן**

**י"ט] הנה בעיקר הנידון** האם בקבלן תחילת מלאכה הוי קנין. **במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד'** יצא לחדש שדין תחילת מלאכה נאמר רק בפועל ולא בקבלן. **וכן האריך לדון באבני נזר ס' נ"ב. וכ"כ בנחל יצחק סו"ס ל"ט** שסתימת השו"ע מבואר שאין קנין תחילת מלאכה בקבלן.

**ונראה בדבריהם שביאור הסברא בזה** הוא דמכיון שהתשלום בקבלן אינו על עצם המלאכה אלא על התוצאה א"כ מעשה הקבלן הוא לעצמו ולא לבעה"ב וממילא אין כאן מעשה תחילת מלאכה דהוי כאילו לא עשה מלאכה כלל.

[**ולכאו' היה אפשר לבאר בזה עוד סברא** דבקבלן בעה"ב התחייב לשלם על התוצאה וכן הפועל התחייב להביא את התוצאה, ולכן תחילת מלאכה אינו מחייב את בעה"ב כיון שאין עבור מה לשלם ומהאי טעמא גם התחילת מלאכה אינו מחייב את הפועל, משא"כ בשכיר שהתחייבות של בעה"ב היא עצם הלאכה אפשר שבעה"ב יתחייב שגם אם הוא חוזר בו יהא חייב לו כיון שהפועל עומד למלאכה.]

**כ] אמנם נראה להוכיח מהראשונים** דאף בקבלן נאמר דין תחילת מלאכה. **דהנה בטור ס' של"ג** [עמ' י"ז] אירי בקבלן שידו על התחתונה, וכתב "לפיכך אם לא התחיל במלאכה אע"פ שהלך דהוי כמו שהתחילו במלאכה אין מפסיד" וכו', ומבואר שסובר שאף בקבלן איכא קנין דתחילת מלאכה.

**ובאמת שיסוד הדברים מבוארים** כבר בדברי הראשונים בסוגין [**רמב"ן ד"ה וברייתא ובר"ן ונמוק"י**] שכתבו "ולא קתני בחזרה דפועלים הלכו משום דאין פועלים חיבים לשלם מכיסם" וכו', ומשמע דהוי קשיא להו דנימא בחזרת פועלים הלכו ומשום דהלכו הוי תחילת מלאכה ומבואר דאף בקבלן איכא דין תחילת מלאכה. **וכן הוכיח באבני נזר ס' נ"ב מחודש ד'**. (והוא הביא ההוכחה מהר"ן ולשון הרמב"ן והנמו"י ממש כהר"ן).

[**ואף שיש לדחות** דכונת קושית הראשונים אינה שינקטו הלכו משום שהוי תחילת מלאכה אלא משום דבהכי גונא אירי הבריתא קודם לכן, מ"מ בדברי הטור מבואר להדיא דהכונה היא דבהלכו הוא תחילת מלאכה, **וכן פירש הפרישה שם**.]

**ובמחנה אפרים שם** הביא **מהריב"ש ס' תע"ו** שכתב להדיא דאף בקבלן איכא דין תחילת מלאכה. **ודברי ריב"ש אלו נפסקו בש"ך ס' של"ג ס"ק י"ד.**

**-ד-**

**שיטות הראשונים דנחלקו על קנין דתחילת מלאכה**

**כ"א] והנה אף ששיטת רוב הראשונים** הוא שתחילת מלאכה הוא קנין מ"מ מצאנו קצת ראשונים הסוברים דתחילת מלאכה לא הוי קנין.

**א. בריטב"א ובתוס' שאנץ הביאו מר"י** שסובר שבחזרת בעה"ב והוזלה המלאכה בעה"ב אינו חייב להם יותר ממה שנתחייב להם מעיקרא, ומהא דאינו חייב לפועלים כל הפסדם מחמת החיוב דתחילת מלאכה מבואר שחולק על דין תחילת מלאכה שהרי אם סובר תחילת מלאכה. וכן הוכיח המחנ"א.

**ב. במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד' הביא בתשו' מהר"ם ס' רצ"ב** שבעה"ב שחזר בו משום דינא דגרמי, והוכיח מזה דמהר"ם סובר דאין חיוב דתחילת מלאכה.

**ג.עוד הביא המחנ"א שם מהגהות אשרי בס' ה'** שכתב דנתקשה דאם איכא קנין דתחילת מלאכה מדוע בעה"ב יכול לחזור בו והכריח מזה דתחילת מלאכה לא הוי קנין. [ועי' מש"נ בדברי ההגהות אשרי אלו לעיל באות י"ח].

**אמנם נראה דיש לדון** **לדחות** לכל הראיות מראשונים אלו למש"כ **המחנ"א שם והנחל יצחק סו"ס ל"ט והאבני נזר ס' נ"ב** לחדש דבקבלן אין דין תחילת מלאכה (ועי' שהארכנו בדבריהם לעיל אותיות י"ט - כ'), וא"כ אפשר לדחות שמה שמבואר בראשונים אלו שאין קנין תחילת מלאכה הוא משום דהם מדברים בקבלן (כמבואר למעיין) אבל בפועל לכו"ע איכא קנין דתחילת מלאכה.

**בשיטת הריטב"א בדין תחילת מלאכה**

**כ"ב] הנה יש לדון** **בשיטת הריטב"א** האם סובר שתחילת מלאכה הוא קנין או לא, דבפירוש הברייתא הריטב"א הביא לפירוש התוס' דהחיוב הוא מדינא דגרמי ואח"כ הביא לפירוש הראשונים דהחיוב הוא מדין תחילת מלאכה וכתב שראשון נראה עיקר ולא נתבפרש בדבריו האם סובר לעצם דין דתחילת מלאכה. ויש לדון בזה בכמה מקומות בדבריו.

**א. דהנה הריטב"א בד"ה והא דקתני בגד** כתב דהיכא שהפועל משך הכלי שנתן לו בעה"ב לעשות בו המלאכה מיד בעה"ב אינו יכול לחזור משכרו וכן הפועל אינו יכול לחזור בו. ומבואר דהיכא שהפועל לא משך בעה"ב והפועל יכולים לחזור בהם, ומוכח דפליג על דין תחילת מלאכה.

**ב. עוד יש להוכיח כן מהא דכתב הריטב"א בדף ע"ו** **ע"א** שהיכא שבעה"ב חזר והוזלה המלאכה בעה"ב חייב כיון שהוי דבר האבד שאין לפועלים מקום להשכר. ולכאו' צ"ב מדוע הוצרך לזה שהוי דבר האבד והרי בעה"ב חייב לשלם לפועל משום שתחילת מלאכה הוי קנין. (וביותר דהרי אם החיוב הוא מדין תחילת מלאכה בעה"ב חיב אף אם מעיקרא לא היו מוצאים להשכר.) ומוכח לכאו' דהריטב"א סובר דתחילת מלאכה לא הוי קנין.

**ג. עוד יש להוכיח כן ממ"ש הריטב"א בדף ע"ט ע"ב ד"ה אבל** דכתב "דכי אמרינן פסידא דפועלים דוקא פועל או קבלן דעלמא שלא נשכר אלא בדיבור בעלמא אבל קבלן שנתחייב לגמרי וכו' ומשך הדבר ודאי כל שאין העכבה מצידו וכו' אין לו להפסיד משכרו כלום" ומבואר שסובר דהטעם שבאונס הפועל מפסיד הוא משום שההתחיבות של בעה"ב היא בדיבור בעלמא ולא היה על זה קנין, ומוכח שפליג על קנין תחילת מלאכה.

**ד. אמנם נראה להוכיח** **להיפך** דתחילת מלאכה הוי קנין, **מהריטב"א בדף י' ע"א,** דבגמ' שם מקשינן על זה שיד פועל כיד בעה"ב מרב דאמר דפועל יכול לחזור בו. **ובריטב"א שם** פירש דכונת קושית הגמ' היא דמהא דרב אמר דפועל יכול לחזור מוכח שאינו משובעד לבעה"ב וא"כ מדוע ידו כיד בעה"ב, וע"ז תי' הגמ' דחזרת הפועל הוא רק מחמת הדין דעבדי הם. (ולא פירש כתוס' שמבואר לקושית הגמ' באופ"א.) **ומבואר** דסובר דפועל קנוי לבעה"ב ובלא דין דעבדי הם אינו יכול לחזור בו, וכו מבואר שמטעם זה שהפועל קנוי לבעה"ב לכן ידו כיד בעה"ב, ולכאו' הקנין שבו נקנה פועל לבעה"ב הוא תחילת מלאכה.

**ה. עוד יש להוכיח מהריטב"א** שסובר לדין תחילת מלאכה, מהא שכתב בקידושין דף מ"ז ע"ב לבאר מהות קנין תחילת מלאכה

**כ"ג] ונראה לישב** הסתירה בדריו, דתחילת מלאכה הוי קנין לגבי הפועל ולא לגבי בעה"ב, דהינו דתחילת מלאכה מחייב את הפועל לעשות את המלאכה אבל אינו מחייב את בעה"ב לשלם.

**אמנם בזה אינו מיושב** הריטב"א שהובא באות א' שמבואר שם שתחילת מלאכה אינו מחייב גם את הפועל, וצריך להוסיף לחלק שהריטב"א סובר דתחילת מלאכה הוא קנין בפועל ולא בקבלן (וכמש"כ הארונים הובא דבריהם ל? אות ?. [ובחילוק זה לבד לא סגי כיון שבריטב"א בדף ע"ט מבואר דאף בפועל תחילת מלאכה לא הוי קנין וצריך גם לחילוק זה שתחילת מלאכה מחייב את הפועל ולא את בעה"ב.] ודוחק. **וצ"ע.**

**-ה-**

**במהות קנין תחילת מלאכה**

**כ"ד] והנה יש לבאר** מהו מהות קנין דתחילת המלאכה דבאיזה מעשה קנין הוא נכלל, ונתבאר בזה בכמה אופנים.

**א. בריטב"א בקידושין דף מ"ז ע"ב** כתב דבקנין דתחילת מלאכה הוא מדרבנן שתקנו כדי שלא יחזרו בהם והשני יפסיד, עי"ש.

**וכעי"ז מבואר בריטב"א ב"מ דף צ"ט ע"א** שקנין תחילת מלאכה בשואל שהוי קנין מדרבנן. [**וכתב הנחל יצחק ס' ל"ט סעי' י"ז** שהוא הדין בתחילת המלאכה של פועל, וכדמבואר להדיא בריטב"א בקידושין].

**אמנם מלשונות הראשונים** בסוגין שכתבו "כשם שמשיכה וחזקה קונות במקח כך התחלת מלאכה קונה בשכירות", משמע דהוי קנין מדאורייתא ככל הקנינים. [**ויל"ע** שאף הריטב"א כתב לשון זו, אמנם הביא כן מהרמב"ן ואפשר דאיהו גופיה פליג].

**ב. בחזו"א בליקוטים ס' כ' לדף י',** כתב לבאר דמהות קנין תחילת המלאכה בפועל הוא כקנין כסף. **וכן הביאו מהערך שי.**

**ויל"ע בכונתם** דבפשוטו משמע בדבריהם דהפועל מתחייב תמורת מה שבעה"ב התחייב לשלם לו שכרו, אמנם צ"ב מה מחייב את בעה"ב לשלם לו כל שכרו.

**וכעין פירש זה כתב בנחל יצחק ס' ל"ט סעי' י"ז** שכתב שהתחלת המלאכה הוי קנין חליפין דהבעל הבית מתחייב בדיבור ותמורת השיעבוד של בעל הבית מתחייב בפועל.

**וכסברתם משמע בריב"ש ס' תע"ו בשם הרמב"ן והרשב"א** [הובא במחנה אפרים שכירות פועלים סוף ס' ד'] דכתב דשני אומנים שנשתתפו אינם צריכים קנין "לפי שכל אחד מתחייב לחבירו בשכר מה שחבירו עושה בעדו", משמע שהקנין הוא תמורת המלאכה.

**ג. בנחל יצחק שם** [וכן כתב בשיעורי ר' שמואל אות ש"מ], ביאר שקנין תחילת המלאכה מהני כקנין חזקה, דהוי כמו שימוש דשטיחת פירות דבשכירות קרקע זה מהני לקנין חזקה הכי נמי בתחילת ההשתמשות בפועל הוי כקנין חזקה. **וכתב בנחל יצחק שם** שפועל נקנה בחזקה משום שהוי כקרקע. [**אמנם עי' חזו"א שם** שדן דפועל אינו נקנה בחזקה כמו עבד עברי שאינו נקנה בחזקה].

**אמנם נראה להוכיח** **מהקצוה"ח ס' ש"ז ס"ק א'** דקנין תחילת מלאכה אינו מחמת קנין חזקה, דכתב שם שגם בשומרים איכא קנין של תחלת מלאכה, ומוכח לכאו' דקנין דתחילת המלאכה אינו קנין חזקה שהרי בשומר אין חיוב הגוף כפועל.

**ועי' בנחל יצחק** שכתב דלפי סברא זו לא מהני קנין תחילת מלאכה בקבלן כיון שבקבלן המלאכה היא לעצמו ולא לבעה"ב.

**כ"ה] אמנם לכאו' יש** להעיר כמה הערות על ביאורים אלו. **יש להעיר** דאם קנין תחילת מלאכה הוא קנין כסף א"כ ההליכה תהא חשובה לקנין רק במקומות שמשלמים על ההליכה, ודבר זה לא הוזכר בפוסקים**. [**ואע"פ שמבואר בפרק השוכר את הפועלים ונפס' בשו"ע ס' ? שבעה"ב חייב לשלם גם על ההליכה מ"מ הינו רק במקום שנהגו כן]. **ויותר יש להעיר** דאם קנין תחילת מלאכה הוא קנין כסף א"כ צריך שתהא הליכה כזו שמשלמים עליו פרוטה, **וכן כתב באור שמח פ"? ?** שצריך שההליכה תהא שווה פרוטה. **וצ"ב שדבר זה לא הוזכר בפוסקים.**

[**והערה זו היא**  אף על הסברא דתחילת מלאכה הוי קנין חזקה, כיון שחזקה נחשב רק אם הפועל העמיד לו שימוש ששוה פרוטה, וכן מבואר באו"ש שם שמה שכתב דבעינן שימוש שווה פרוטה הוא למה שסובר דקנין תחילת מלאכה הוא קנין חזקה.]

**עוד יש להעיר** שאם תחילת תחילת מלאכה הוא קנין כסף או חזקה א"כ בקבלן שהתשלום הוא על התוצאה ולא על ההליכה א"כ ודאי שההליכה לא תהא כתחילת מלאכה כיון ששההליכה היא עבור עצמו. **ובטור ס' של"ג** מבואר דאף בקבלן ההליכה חשיב תחילת מלאכה.(וכמו שנתבאר לעיל אות כ'). [**וכבר העיר כעי"ז באבני נזר ס' נ"ב.**]

**עוד יש להעיר דמבואר בשו"ע ס' ? ?** דאף באפוטרופוס של יתומים תחילת מלאכה הוא קנין, והתם הרי האופטרפוס אינו מקבל שכר ואפי הכי תחיל מלאכה חשיב קנין.

**ונראה מוכח מכל זה** דקנין דתחילת מלאכה הוא קנין בפני עצמו, **וביאור הענין** הוא שכמו בכל קנין מעשה הקנין הוא במה שעושים בפועל את מה שסיכמו וכגון בקנין משיכה שענינו הוא הכנסה לרשותו כיון שזה ההסכם ביניהם שחפץ זה יכנס לרשות לוקח א"כ גם בפועלים בזה שהפועל מתחיל את המלאכה הרי הוא עושה את מה שסיכמו ביניהם. [ועכ"פ לא גרע מקנין סיתומתא שנקנה מחמת הגמירות דעת אף הכא בזה שהפועל מתחיל את המלאכה אין לך גמירות דעת גדולה מזו.]

**ולפי"ז הקנין בהלכו פועלים** הוא אף אם אין משלמים על זה כיון שעצם ההליכה הוי מעשה קנין.

**-ח-**

**בדין ידו על התחתונה בחזרת פועלים ובעל הבית**

1. **בדין חזרת פועלים - עי' ברש"י מה שכתב בדין חזרו פועלים והוזלו פועלים. ועי' במהרש"א וממהר"ם שיף בתוד"ה השוכר, שהעמידו מחלוקת רש"י ותוס'. ועי' בזה בזה הטור ס' של"ג [סעי' ב'] והש"ך ס' של"ג ס"ק י"ט.**

**ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ח', שביאור לסברת [רש"י] והטור, [ועי' בדבריו בחזו"א ס' כ"א ס"ק ל"א].**

**וע"ע בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ב שהעמיד שיטה חדשה מהראב"ד פ"ט משכירות הל' ד'.**

1. **בדין חזרת בעל הבית- בביאור דין חזרת בעל הבית והוקרו פועלים - עי' בריטב"א בביאור דעת רש"י. ועי' במהרש"א מהדו"ב ומהר"ם שיף בביאור דעת התוס'. ועי' בתוס' רבינו פרץ שהביא שיטה מחודשת בשם רבו.**

**בביאור דין חזרת בעל הבית והוזלו פועלים - עי' ברש"י ותוס' שמשלם לו כל שכרו מלבד מה שצריך להשלים המלאכה. ועי' בריטב"א ובתוס' רבינו פרץ שהביאו שיטת הר"י דפליג על רש"י ותוס'. ועי"ש מה שכתב בביאור דעת רש"י.**

**עי' ברא"ש שכתב שלרבנן שידו על התחתונה משלם לו כפי שכרו. ועי' בריטב"א שרבנן לא נחלקו בזה. ועי' בחי' הרעק"א מה שכתב בביאור סברת הרא"ש.**

1. **בדין ידו על התחתונה האם הוא מדינא או מקנסא - עי' ברש"י לקמן דף ע"ז ע"ב ד"ה נותן לו. ועי' בחזו"א ס' כ' לדף י' שביאר הסברא בדין ידו על התחתונה. וע"ע בלשון הריטב"א בדף ע"ו בד"ה בד"א בשלא.**

**הנה מצאנו כמה פלוגתות בראשונים** לגבי איזה דין נאמר דין ידו על התחתונה, מה היה הדין אם היה ידו על העליונה. **וכן יש לדון** מהו הדין לרבנן דסברי דידו על העליונה, וכן נפק"מ בזה מהו הדין בשכיר שידו על העליונה.

**-א-**

**בדין חזרת פועלים**

**חזרו פועלים והוזלו פועלים**

**א] נחלקו הראשונים** מהו הדין באופן שחזרו פועלים והוזלו פועלים. **ברש"י כתב** דכיון דידם על התחתונה משלם להם לפי מה שקצץ להם ולא משלם כל שכרם מלבד מה שצריך לפועלים אחרים. **ומשמע** שלמ"ד שידם על העליונה באמת יהא צריך לשלם לפועלים כל שכרם מלבד מה שצריך לפועלים אחרים.

**אבל בתוד"ה השוכר** לא הזכירו ידם על התחתונה בהוזל אלא רק בהוקר. **וכתבו המהרש"א והמהר"ם שיף** שהטעם שהתוס' לא הזכירו את אופן שהוזלו פועלים הוא משום שתוס' סוברים שגם אם ידו על העליונה בהוזל המלאכה אינו משלם להם כל שכרם. [**ועי' במהדו"ב** שהוסיף שזה דלא כרש"י].

**ב] והנה מצאנו לכאו' שנחלקו בזה הפוסקים**. ד**הטור ס' של"ג** [סעי' ב'] כתב בשכיר שידו על העליונה וחזר בו והוזלו פועלים צריך בעל הבית לשלם לו כל שכרו מלבד מה שנצרך לפועלים האחרים. **והביאו** דבריו להלכה **הלבוש, והסמ"ע ס' של"ג ס"ק ט"ז. וכן** נראה שהסכימו עמו **הבית יוסף והב"ח.**

**אבל הש"ך ס' של"ג ס"ק י"ט** פליג על הטור, וכתב שלא נהירא מדוע יתן לפועל ו' דינרים והרי הוא חזר בו, וכתב שלא מצא כהטור בשום פוסק.

**ביאור סברת רש"י והטור**

**ג] ובביאור סברת רש"י והטור** שמשלם לו כל שכרו. **נראה** שהוא מבואר בלשון רש"י שכתב "ואין יכולים לומר הרי פועלים אחרים תחתינו לגמור מלאכתך ותן לנו כל שכרינו חוץ ממה שנטלו אלו", והביאו את דברי רש"י בנמוקי יוסף ובמאירי. **ומבואר** שיש לפועלים טענה שאינם מסתלקים כלל מהמלאכה אלא מעמידים פועלים חדשים תחתיהם ולהכי דינם לקבל כל שכרם, אלא שכיון שידם על התחתונה אינם יכולים לטעון כן. (אלא שסברא זו צריכה ביאור, ונראה להסביר קצת שכיון שאיירי בקבלן א"כ ההתחיבות מעיקרא היתה שאם תעשה המלאכה ישלם לקבלן ולא אכפת לן מה שהשלמה המלאכה נעשית ע"י אחר). [**אמנם בקצוה"ח שהובא בסמוך** נראה שהרגיש בסברא זו ולא הסכים עמה].

**ועי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ח'** שביאר סברת הטור [ורש"י] שהטעם שמשלם לשוכר שחזר כל שכרו לפי מה שיסד בתשובת מיימוני דפועל יש לו דין עבד עברי ומה שיכול לחזור בו בחצי היום הוא מדין גרעון כסף כיציאה דעבד עברי, להכי בהוקר המלאכה מגרע קנינו לפי המחיר שהיה בקניה כמו בעבד עברי שמחשב לפי הדמים שקנאו.

**אמנם יש לדון בזה** דלכאו' כל סברת הקצוה"ח ניתנת להאמר רק בדעת הטור דאיירי בפועל שאפשר שגופו קנוי וחזרת הפועל היא מדין גרעון כסף, אבל בקבלן שלא נשכר לעבוד לבעה"ב אלא להביא את התוצאה של המלאכה ודאי הוא שאין גופו קנוי וחזרתו אינה מדין גרעון כסף. (**ואולי אפשר ליישב** למה שמבואר ברש"י בדף ע"ז ע"א שסברת רבנן שבקבלן ידו על העליונה הוא משום שסברי שגם בקבלן יש עבדי הם והובא "?" אות?, ואולי לדבריהם שייך לומר שגם בקבלן גופו קנוי, ויל"ע).

**ועי' בחזו"א ס' כ"א ס"ק ל"א** שהקשה על סברת הקצוה"ח דזה ניחא כשהקדים לו שכרו ונתכונו בזה שיקנה בעל הבית את גופו של הפועל, אבל בלא קנה גופו אין שייך חזרה מדין גרעון כסף. **אמנם בדברי הקצוה"ח מבואר** לכאו' דסובר דבכל פועל גופו קנוי לבעל הבית, **ועי' מה שהאריך במחנה אפרים ס' א'** בנידון זה שהעמיד פלוגתת הראשונים האם חזרת הפועל מהני מדין גרעון כסף או לא. (והארכנו בזה להלן בענין "?" אות ?).

**שיטת הראב"ד**

**ד] עוד שיטה מצאנו בראב"ד פ"ט משכירות הל' ד'** לפי מה שביאר דבריו **בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ב** שבחזרו פועלים והוזל ישלם להם כפי הזול של עכשיו, והביא הש"ך שם שכן מבואר בתוספתא ובירושלמי וכתב שלא מצא בבלי שפליג ע"ז.

**אבל בדברי הראשונים** בסוגין מבואר דלא כהראב"ד. **עי"ש. וכן לפי גירסת הגר"א בגמ' בע"ב** מבואר להדיא דלא כהש"ך דגירסתו הוא שאם הוזל ושוה שקל נותן להם סלע.

**אמנם עי' בש"ך בסוף דבריו** שכתב לדייק מגמ' דידן דלא כהראב"ד. [ועי' במרכבת המשנה ברמב"ם שם שדן האם מגמ' דידן מוכח דלא כהראב"ד].

**ה] והנה צריך לבאר לסברת הראב"ד** דמדוע ישלם להם פחות ממה שפסק להם, והרי בעל הבית מרויח בחזרתם ומדוע יפסידו פועלים, [**וכן הקשה בחזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"א** ולהכי פליג על הש"ך וכתב דט"ס הוא בראב"ד].

**ונראה שמבואר בדברי הש"ך** שסובר שדין ידו על התחתונה הוא מטעם קנס וכמו שמשמע ברש"י לקמן בדף ע"ז ע"ב ד"ה נותן לו שכרו, ולהכי אפשר שקנסו אותו שישלם לו כפי שכרו עכשיו.

ועי' מש"נ לקמן בביאור האם ידו על התחתונה הוא קנס.

**עוד ביארו בסברת הראב"ד** שבחזרת הפועלים מתבטל הקציצה דמעיקרא כיון שהפסיקה דמעיקרא היא רק אם יגמור את כל המלאכה, ולהכי מתחייב כשווי הפועלים עכשיו. [עי' כעי"ז פתחי חושן פי"א הע' ט"ז].

**חזרו פועלים והוקרו הפועלים**

**ו] באופן שחזרו פועלים והוקרו פועלים,** **כתבו רש"י ותוס' ד"ה השוכר** דידם על התחתונה ובעל הבית מעכב משלהם מה שצריך כדי להוסיף לפועלים החדשים. **ומשמע** שלרבנן שידם על העליונה משלם להם לפי מה שעשו ובעל הבית אינו מעכב משכרם. **וכ"כ הריטב"א.**

**ויש להקשות דאף אם ידם על העליונה** יתחייבו הפועלים לשלם מה שצריך כדי להשלים מלאכתו כיון שבחזרת הפועלים הפסידו לבעל הבית שצריך לשכור ביוקר. **ויותר קשה** שלגבי חזרת בעל הבית בהוזלו פועלים כתב הריטב"א שם דאף לרבנן שידו על העליונה צריך לשלם כיון שהפסידו בחזרתו שנשכרים בזול והוי דבר האבד וא"כ מדוע בחזרת בעל הבית והוקרו פועלים כתב הריטב"א שחייב להם לפי מה שפסק. וצ"ע.

**ונראה דמבואר בזה** שבחזרת פועלים לא חשיב הפסד בעה"ב כדבר האבד כיון שמתחילה בעה"ב שכר את הפועלים שיעשו המלאכה ואין זה חלק מהשכירות שלא יהא צריך להוציא הוצאות יותר, משא"כ בחזרת בעה"ב שהפועלים מפסידים הרי כל מה שהפועל נשכר הוא כדי שיתכר ממון ולהכי הוי דבר האבד.

**-ב-**

**בדין חזרת בעל הבית והוקרו פועלים**

**ז] נחלקו הראשונים** בחזר בעל הבית והוקרו פועלים. **הריטב"א כתב בשם רש"י** שכיון שידו על התחתונה משלם להם כמו שפסק להם מעיקרא. ומשמע שלרבנן שידו על העליונה משלם להם פחות ממה שקצץ להם דמפחית להם את מה שצריך לשלם לפועלים החדשים.

**וכ"כ המהרש"א במהדו"ב** שרש"י הוי מצי לפרושי שהנפק"מ בזה שידו על התחתונה הוא לענין זה שמשלם כמעיקרא. [והרי בדבריו במהדורא קמא מבואר שדין שאינו תלוי בדין ידו על העליונה ועל התחתונה לא היה נאמרעליו שהוא מדין ידו על התחתונה, וא"כ מבואר שרוצה לפרש ברש"י שאם ידו על העליונה משלם להם פחות ממה שקצץ.] (ומשמע מהמהדורא בתרא שם שסובר שרש"י לא פירש כן להדיא).

**אבל התוס' ד"ה השוכר** לא הזכירו בחזרת בעה"ב את האופן של הוקרה המלאכה. **וביאר המהרש"א והמהר"ם שיף** דהטעם דתוס' לא פירשו כרש"י הוא משום שסובר שאף למ"ד שידו על העליונה אינו פוחת ממה שקצץ להם.

**ח] וצ"ב סברת רש"י** מהו הסברא שבעל הבית ישלם לפועלים פחות ממה ממה שקצץ להם מעיקרא. וצ"ע.

**[ומדברי המהרש"א במהדו"ב** מבואר שסובר שמאותו טעם שפועל שחוזר בו והוזל המלאכה נוטל יותר ממה שקצץ לו, מהאי טעמא בחזרת בעל הבית והוקר ישלם לו פחות ממה שקצץ. **ונראה לבאר בזה** דהטעם שבחזרת בעה"ב משלם לפועלים יותר ממלאכתם הוא משום שאיירי בקבלן ובזה אפשר שהקציצה מעיקרא היא שמשלם לקבלן אם נעשית המלאכה ולא אכפת לן אם המלאכה נעשית ע"י אחר, ומהאי טעמא אם בעה"ב חוזר בו והוקרה המלאכה שבעה"ב צריך להוציא להשלמת המלאכה מנכה את זה מהקבלן כיון שההתחיבות מעיקרא היתה שישלם להם אם נעשית המלאכה.].

[**והנה יש להקשות** בעיקר שיטה זו שבחזרת בעה"ב והוקרה המלאכה אם ידו על העליונה מנכה משכר הפועלים את מה שיכולים להשתכר, **וקשה שבגמ' בעמוד ב'** מבואר שבחזרת פועלים והוקרה המלאכה מקבלים לפי מה שעשו ואינו מנכה משכרם, ומבואר דאף באופן שהפועלים חזרו וידם על התחתונה אינו מנכה מהם ק"ו שבידו על התחתונה לא ינכה משכרם,

**ונראה לחלק** שחזרת פועלים בסתמא הוא במקום שאינם רוצים עוד לעבוד, ויותר שהרי יש מהפוסקים (והובא "?" אות ?) שכתבו שפועל שחוזר בו ורוצה לחזור בו ידו על התחתונה ולדבריהם מוכרח שאיירי שאינו רוצה להשכר עוד, וא"כ אפשר שלהכי בעה"ב אינו מנכה להפועלים משכרם כיון שאינם עומדים להשכר משא"כ בחזרת בעה"ב הרי הם עומדים למלאכה.]

**שיטת תוס' ר"פ ותוס' שאנץ בשם רבם**

**ט] עוד שיטה מצאנו**, **בתוס' רבינו פרץ ובתוס' שאנץ בשם רבם**. שבחזר בעל הבית והוקרו פועלים משלם לפועלים כמו היוקר של עכשיו. [ואף התוס' שלפנינו שללו סברא זו.] **וצ"ב הסברא בזה** מדוע משלם להם יותר ממה שקצץ, **ויותר צ"ב** שהרי הפועל מרויח בחזרת בעל הבית שהרי יכול להשתכר עכשיו ביוקר.

**ולכאו' הרי זה** כעין שיטת הראב"ד שהובא לעיל שכתב שבחזרת פועלים והוזלה המלאכה משלם להם כמו השתא, **ושם נתבאר שלפי מש"כ רש"י לקמן ע"ז ע"ב** דהדין דידו על התחתונה הוא מטעם קנס אפשר שקנסו להפועל וכן אפשר לפרש הכא שבחזרת בעה"ב קנסוהו לשלם יותר משכרם. **[אמנם עדיין צ"ב** מהו גדר הקנס בזה שמשלם להם כיוקר דהשתא.]

**עוד נתבאר לעיל** לבאר שבחזרת הפועלים נתבטלה הקציצה דמעיקרא ולהכי משלם כדהשתא כדין נהנה, **וכן אפשר לפרש הכא** שבחזרת בעה"ב בטלה הקציצה ולהכי חייב לשלם כנהנה כמה ששוה עכשיו.

**-ג-**

**בדין חזרת בעל הבית והוזלו פועלים**

**י] נחלקו הראשונים** בדין חזרת בעל הבית והוזלו פועלים. **רש"י ותוס' פירשו** שכיון שידו על התחתונה צריך לשלם לפועלים כל שכרם מלבד מה שצריך לפועלים החדשים**. אבל הר"י הובא בריטב"א ובתוס' רבינו פרץ** פליג דאינו מסתבר שמשלם להם יותר ממה שנתחייב, ולהכי כתב שאם ידו על התחתונה משלם להם כפי מה שקצץ.

**עוד מצאנו שנחלקו** בדין חזרת בעל הבית והוזלו פועלים. **שהרא"ש כתב** שכל מה שצריך לשלם להם כל שכרם הוא רק לר' דוסא שידו על התחתונה אבל לרבנן שידו על העליונה משלם להם כפי מה שקצץ, [וכן משמע קצת ברש"י ותוס']. **אבל הריטב"א כתב** שאף לרבנן חייב לשלם להם כל שכרם.

**בביאור סברת רש"י ותוס'**

**י"א] ובביאור הסברא בדעת רש"י ותוס'** שכתבו שצריך לשלם להם כל שכרם אע"פ שהוא יותר ממה שקצץ להם. **כתב הריטב"א** דבעל הבית חייב בחזרתו מדין דבר האבד, כיון שבחזרתו מפסיד לפועלים שאינם יכולים להשתכר כמו שהיו יכולים להשתכר בתחילה.

**וכן אפשר לפרש גם למש"כ התוס' בדף ע"ו ע"ב** שבחזרת בעל הבית ואין הפועל מוצא להשתכר בעל הבית חייב מדינא דגרמי, א"כ גם הכא בעל הבית חייב מדינא דגרמי.

**עוד אפשר לפרש** שבעה"ב חייב מדין תחילת מלאכה, והינו דכיון שהתחילו במלאכה בעה"ב נתחייב כבר לפועלים לשלם להם כל שכרם ולהכי בהוזלה המלכה צריך להשלים כל הנותר.

**[אמנם יש להעיר** שברש"י ותוס' משמע שסברתם אינו כמש"כ הריטב"א שהוא מחיוב דבר האבד, שהרי לסברת הריטב"א משלם להם לפי מה שהפסידו דפוחת משכרם את שיכולים להשתכר כיון שבזה לא הפסידם אבל בלשון התוס' משמע שפוחת משכרם מה שיצטרך לגמור מלאכתו שכתבו "ואם בעל הבית חוזר וכו' יתן להם סלע וחצי לפי שבחצי הסלע ימצא שיגמרו מלאכתו" וכן משמע בלשון רש"י שכתב "שנותן הכל חוץ ממה שצריך להשלים מלאכתו". (ולכאו' יש גם נפק"מ בזה באופן שנשכרים פחות או יותר ממה ממה שצריך לגמור מלאכתו), ועי' בזה בדברות משה שעמד בזה ובמה שחידש מכח זה.]

**בביאור סברת הר"י והרא"ש שאינו חיב מחמת דבר האבד**

**י"ב] ויש לעיין בשיטת הר"י** (שהביאו הריטב"א והתור"פ) שבעל הבית אינו חייב להם יותר משכרם. דקשה שהרי בבריתא מבואר שבאופן שבעה"ב חזר בו ובעה"ב אינו מוצא להשכר בעה"ב חייב לשלם לו וא"כ גם באופן שהוזלה המלכה ישלם לו כל ההפרש. וקושיא זו היא בין לפי ביאור התוס' בבריתא שאירי באינו מוצא להשכר וחייב מדינא דגרמי [וכן לפי מש"כ הראשונים דבאינו מוצא להשכר חייב מדין דבר האבד] וכן לפי מה שביארו הראשונים בבריתא שהחיוב הוא מדין תחילת מלאכה מדוע בחזר בעה"ב והוזלה המלאכה אינו חייב.

**וכן הקשה בחי' הרעק"א על הרא"ש** שכתב שלדעת רבנן בכהאי שבעה"ב חזר בו והוזלה המלאכה אינו חייב להם יותר ממה שקצץ מדוע אינו חייב מדינא דגרמי או מחמת קנין דתחילת המלאכה. [**וכן הקשה בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ל"ג,** וכתב דצ"ל דרבנן לא פליגי בזה אבל הביא שברא"ש איתא להדיא שרבנן פליגי (ונשאר בצ"ע)].

**י"ג] וכתב הרעק"א לבאר** שהטעם שאין חיוב מדינא דגרמי הוא משום שהיכא שהוזל המלאכה לא הוי גרמי דרק היכא שאינו מוצא להשתכר כלל שייך לחייב את בעל הבית מדינא דגרמי. עי"ש. **והטעם** שאין חיוב של תחילת המלאכה כתב הרעק"א שהרא"ש סובר שרבנן ור' דוסא נחלקו האם איכא דין תחילת מלאכה, ורבנן חולקים על דין תחילת מלאכה.

[**וכעי"ז יש לבאר גם בשיטת הר"י** הנ"ל דשסובר שבעה"ב שחזר בו ווהזלה המלאכה אינו חייב (והוא סובר כן אף בדעת ר' דוסא), ולפי"ז צ"ל שפליג לגמרי על דין תחילת מלאכה (ואף ר' דוסא לא ס"ל דין תחילת מלאכה), ואת הבריתא (בדף ע"ו ע"ב) ביאר שהחיוב הוא מדינא דגרמי (וכמש"כ התוס') ובהוזלה המלאכה אין שיך חיוב דינא דגרמי וכמש"כ הרעק"א.]

[**וצריך לבאר הסברא ביסוד הרעק"א** דמדוע היכא שמוצא להשתכר בזול אינו חייב מדינא דגרמי. **ונראה דסברתו** שבעה"ב נחשב מזיק רק על מה שהפועל לא נשכר כלל כיון שזה נגרם על ידו שבזה שבעה"ב שכר אותו הוא מנע ממנו להשכר לאחרים, משא"כ באופן שהוזל המלאכה הנזק אינו ע"י בעה"ב שהרי מה שעכשיו השכר בזול אינו מחמתו, (ועצם חזרת בעל הבית שאינו נשכר ממנו לא שייך לדון בזה חיוב דינא דגרמי כיון שאינו מעשה נזק כלל.)

**ולכאו' היה מקום לדון בזה עוד סברא** שכל המזיק בחזרת בעה"ב אינו על הממון שהפועל אינו נשכר (כיון שזה רק מניעת רווח), אלא נחשב מזיק על עצם המלאכה שמנע ממנו, וא"כ בהוזלה המלאכה שהמלאכה עדין קיימת לפועל לא חשיב תחילת מלאכה מזיק].

[**והנה נראה דביאור הרעק"א** ניתנת להאמר רק בשיטת הרא"ש ולא בשאר הראשונים, וזה מב' טעמים. **א.** דלפי שיטת שאר הראשונים שביארו שהחיוב בבריתא הוא מדין תחילת מלאכה א"כ אין מקום לומר שרבנן פליגי על דין תחילת מלאכה שהרי נראה בבריתא שרבנן חלקו רק בסיפא ולא חלקו על הרישא. **ב.** ועוד שלפי הראשונים החיוב בחזרת בעה"ב היכא שהפועלים אינם מוצאים להשכר הוא מדין דבר האבד וחיוב זה שייך אף היכא שהוזלה המלאכה.]

**-ד-**

**בדין ידו על התחתונה מדינא או מקנס**

**י"ד] והנה יש לדון** בביאור דין ידו על התחתונה מהו הטעם שידו על התחתונה, ונראה בדברי הראשונים שנחלקו בזה.

**א. ברש"י לקמן דף ע"ז ע"ב ד"ה נותן לו שכרו** כתב "הואין ואונס הוא אין לקנסו ולעשות ידו על התחתונה", ומשמע שהוא קנס. **וכן כתב במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ד'** "שקנסו אותו שיהא ידו על התחתונה כפרש"י". ולכאו' כונתו לרש"י זה. וכן דייק ברש"י **בשיעורי ר' שמואל אות שמ"ב** (בסוגרים). **וכן נקט בחי' רעק"א בדף י' ע"א** בתו"ד שהטעם שידו על התחתונה הוא מטעם קנס.

**ב. אמנם מלשונות הראשונים** נראה דדין ידו על התחתונה הוא מעיקר הדין שלא הזכירו בדבריהם ענין קנס כלל. והסברא בזה הוא שמעיקרא החיוב הוא על דעת שיד החוזר על התחתונה.

**וכ"כ החזו"א ס' כ' לדף י'**, וביאר הסברא בזה "דסתמא דעתם לכך שאם יחזור לא יפסיד בעל הבית וכו' שאין בעל הבית מתחייב לו כסף הפסיקה אא"כ יוגמר מלאכתו בכסף זה", עכ"ל. [**וכ"כ באגרות משה חו"מ ס' פ"א ענף ג'** "שלא התחייבו הבעלים אלא כשתגמר המלאכה כיון שהתנה התשלומים באופן שאסור לו לחזור וכו'", עי"ש עוד]. **והיינו** דמעיקרא ההתחיבות של בעל הבית הוא שאם אחד מהם יחזור יהא ידו על התחתונה.

**וכעי"ז מבואר בחי' הרעק"א בדף ע"ו ע"א** בתוך דבריו שכתב דר' דוסא סובר שהתחלת המלאכה הוי קצת קנין לענין שיהא ידו על התחתונה, ומבואר דהדין דידו על התחתונה הוא מעיקר הדין

**וע"ע בריטב"א בדף ע"ו בד"ה בד"א בשלא** (בתוך דבריו), שכתב דטעם דידו על התחתונה "דהוי ליה מעין דבר האבד דאין אדם רוצה שתהא מלאכתו מותחלת אע"פ שהוא יכול להמתין" ומבואר דהדין דידו על התחתונה הוא מדינא ולא מקנסא והוא כעין חיוב דבר האבד.

**ויל"ע בכונתו**, האם רצונו לומר שהחיוב בתחילת מלאכה הוא מדין דבר האבד (והוי חיוב מטעם ערב וכמו בכל דבר האבד), ויותר נראה דמש"כ דהוי כעין דבר האבד הוא רק לפרש מדוע אין לפועל טענה שימתין עד שיוזל המלאכה.

**-ט-**

**בביאור קנין בעה"ב בפועל. ובדין פועל שחלה.**

1. **בגדר קנין פועל האם קנוי בקנין הגוף כעבד עברי או לא - עי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' א' שהאריך להעמיד מחלוקות בראשונים בזה. וע"ע בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ו' שהעמיד פלוגתא בירושלמי בזה.**

**האם חזרת פועל הוא מדין גרעון כסף - עי' בריטב"א בב"מ דף י' ע"א. ועי' בלשון הרא"ש ב"מ דף מ"ח ע"א ס' ט' והמרדכי ב"מ סוף אות שמ"ו.**

**האם מהני מחילת בעל הבית לפועל - עי' ברמ"א בס' של"ג סעי' ח' ועי' בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג חלק ג' ס' ע"ז. [ועי' בש"ך ס' של"ג ס"ק מ"ז].**

1. **פלוגתת הראשונים בפועל שחלה האם מקבל כל שכרו - עי' בסוגיא דף ע"ז שאינו מקבל כל שכרו ודנו הראשונים מאי שנא מעבד. ועי' בזה בתוס' בקידושין דף י"ז ע"א** **ד"ה חלה. וברא"ש בסוגין ס' ו' בשם** **המהר"ם מרוטנברג [והוא בבתשובת מיימוני ספר קנין ס' ל"א]. וע"ע ברא"ש במה שפירש. [ועי' בקושית התפארת שמואל על הרא"ש] ופסק הרמ"א כדבריהם בס' של"ג סעי' ה'. ועי' במה שהקשה בש"ך ס"ק כ"ה. ועי' בקצוה"ח שם מש"כ.**

**-א-**

**בגדר קנין פועל**

**א] הנה מצאנו שנחלקו הראשונים** בגדר הקנין בפועל האם יש בו קנין הגוף כעבד עברי או שאינו קנין הגוף אלא משתעבד למלאכה ויש בזה כמה נפק"מ.

**עי' בריטב"א בדף י' ע"א** כתב שקנין בעל הבית בפועל הוא קנין אלים כמו קנין בעבד כנעני, וידו כיד רבו.

**אבל בתוס' בקידושין דף י"ז ע"ב ד"ה חלה שלש,** כתב להדיא דפועל אין לו קנין הגוף.

**וע"ע בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ו'** שהעמיד פלוגתא רב ור' יוחנן בירושלמי בזה האם בפועל יש קנין הגוף, וכתב שהבבלי פוסק כרב שאין גופו קנוי.

**והאריך בזה במחנה אפרים שכירות פועלים ס' א' להעמיד מחלוקות בענין זה.**

**ב] נפק"מ האם חזרת פועל הוא מדין גרעון כסף**

**ונפק"מ בפלוגתא זו**, בגדר חזרת פועל מבעל הבית דאם גופו קנוי חזרתו היא מדין גרעון כסף אבל אם אין גופו קנוי אין צריך גרעון כסף.

**ועי' בריטב"א בב"מ שם כתב** שמה שפועל חוזר בו הוא מדין גרעון כסף. **וכן הוא לשון הרא"ש ב"מ דף מ"ח ע"א ס' ט' והמרדכי ב"מ סוף אות שמ"ו** דכתבו "ופועל יכול לחזור בו דלא גרע מעבד עברי דמגרע פדיונו ויוצא". **וכן הביא בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ח' מתשובות מיימוני** דחזרת פועל הוא מדין גרעון כסף.

**וכתב המחנה אפרים שם** שלפי שיטת התוס' דפועל אין גופו קנוי, צריך לבאר שמה שהגמ' לומדת שפועל יכול לחזור מעבד עברי הוא ק"ו שאם עבד יכול לחזור בו ק"ו פועל.

**ג] והנה בשו"ע ס' של"ג סעי' ג'** כתב שפועל יכול לחזור בו גם באופן שכבר קיבל כל שכרו ואף שאין לפועל לשלם לבעה"ב עכשיו.

**וכתבו הקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ו'** **והמחנה אפרים שם** דמבואר בשו"ע שסובר שחזרת פועל אינו מדין גרעון כסף. [**וכן מבואר במהרי"ק** שהוא מקור דברי השו"ע שפועל יכול לחזור בו גם אם קיבל כל דמיו כיון שאין גופו קנוי כעבד].

**אמנם עי' בביאור הגר"א בשו"ע שם** שהביא את הגמ' בקידושין שעבד יכול לצאת לחירות ע"י שיכתוב לבעליו שטר על חצי דמיו. **ומשמע** דהוי קשיא ליה איך יכול הפועל לצאת בלא גרעון כסף, ולהכי פירש שהשו"ע איירי באופן שכתב שטר על חצי דמיו. **אמנם דבריו צ"ב** דסתימת השו"ע לא משמע שמדובר שכתב שטר על דמיו**,** ויותר שהמהרי"ק [שהוא מקור דברי השו"ע] כתב להדיא שפועל אינו כעבד ולהכי יכול לחזור בו גם כשקיבל כל דמיו. **ויותר צ"ב** שהרי מה שעבד יכול לצאת ע"י שכותב שטר על דמיו הוא רק היכא שבעה"ב מסכים לכך שבזה הוי כמו שבעה"ב מלווה לעבד דמים כדי שיוכל לצאת וא"כ איך הפועל יכול לחזור בו בע"כ של אדון כשקיבל כל דמיו (**וכן הקשה באולם המשפט**).

**ונראה לפרש שכונת הגר"א** היא רק לפרש מהו החידוש בשו"ע שיוצא אף בקיבל דמיו וע"ז כתב שהחידוש הוא שאינו כעבד שצריך לכתוב שטר על דמיו, ולפי"ז כונת הגר"א היא ממש כהקצוה"ח והמחנ"א דמבואר בשו"ע שפועל יוצא בלא גרעון כסף. [**ושו"ר שהקשה כן בשיעורי ר"ש קידושין דף י"ז ע"א אות רל"ו ועי"ש במה שתירץ**.]

**ד] אמנם בעיקר שיטת ראשונים** אלו שסוברים שחזרת פועל הוא מדין גרעון כסף, **יש להקשות שהרי בגמ' ב?** מבואר שנחלקו האם בשכירות פועלים ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה לשכירות אלא לבסוף, ועכ"פ לכו"ע בעה"ב אינו חייב לפועל על הזמן שלא עבד אצלו ולכאו' גם באופן שהקדים לשלם לו כל שכרו הוי כהלואה וא"כ איך אפשר שהחזרה תהא מדין גרעון כסף והרי הפועל לא קיבל דמים על הזמן שלא עבד ואין לוממה להחזיר. וצ"ע.

**ואפשר לבאר לפי מה שיסד בקובץ הערות ס' נ"ג אות ט'** בדין ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף שבאופן שהשוכר הקדים לשלם אינו כהלואה אלא באופן כזה קנין השכירות היא באופ"א שקנה זכות בחפץ והתשלום הוא על הקנין משא"כ בשכירות שלא שילם מתחילה התשלום הוא על השימוש. עי"ש [וכעי"ז כתבו בקה"י ס? ובחזו"א?]. **ולפי"ז אפשר לבאר** שמה שמבואר בראשונים שיוצא בגרעון כסף הוא רק באופן שבעה"ב הקדים שכרו והתשלום לפועל הוא על הקנין. [וכן משמע בקובץ הערות שם בסוגרים שהוא מבנו הרב נפתלי בינוש הי"ד, עי"ש היטב.] **אמנם בסתימת הראשונים** נראה שבכל אופן חזרת פועל היא מדין גרעון כסף.

**ה] נפק"מ האם מהני מחילת בעל הבית לפועל**

**עוד מצאנו נפק"מ** בפלוגתא זו, לענין האם מהני מחילה של בעל הבית על החיוב של הפועל. **דהנה** לגבי עבד עברי קי"ל בקידושין דף ט"ז ע"א דלא מהני מחילה משום דגופו קנוי, **ולגבי פועל כתב הרמ"א בס' של"ג סעי' ח'** שאם אמר לו בפני שנים לך מעמדי מהני המחילה.

**אבל בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג חלק ג' ס' ע"ז** כתב שלא נמחל השיעבוד באמירה בעלמא אלא בקנין כמו בעבד עברי. **והובא תשובה זו בשו"ת הרשב"א ח"א ס' תתע"ג.**

**ומבואר לכאו' שנחלקו** האם יש קנין הגוף בפועל. [**אבל עי' בש"ך ס' של"ג ס"ק מ"ז** דכתב דנראה דמהר"ם גופיה לא סמך על טעם זה לבד, **וכ"כ בשו"ת הרידב"ז ח"א ס' של"ג וס' פ"ח** עי"ש].

**וע"ע במחנה אפרים שם שהעמיד נפק"מ** בזה האם יש אונאה בפועל, דאם יש בו קנין הגוף הוא כמו עבדים שנתמעטו מאונאה ואם אין בו קנין הגוף יש בו אונאה.

**-ב-**

**פלוגתת הראשונים בפועל שחלה האם מקבל כל שכרו**

**ו] והנה מצאנו** שנחלקו תוס' והראשונים האם פועל שחלה ולא עבד אצל בעה"ב מנכים לו משכרו (וכמבואר בסמוך). **ויסוד פלוגתתם** תלוי בנידון האם פועל קנוי לבעה"ב בקנין הגוף, דאם בפועל איכא קנין הגוף א"כ אפשר שהתשלום של בעה"ב לפועל הוא על עצם הקנין בו וא"כ מסתבר שבחלה לא ינכה משכרו שהפועל כבר קנוי לבעה"ב ואמרינן ליה נספחה שדהו, אבל אם הפועל אינו קנוי בקנין הגוף לבעה"ב התשלום לפועל הוא על עצם נהמלאכה שעושה לבעה"ב וא"כ מסתבר שבאופן שחלה שלא עשה המלאכה בעה"ב אינו משלם לו כלל.

**והנה בסוגין בדף ע"ז ע"א - ע"ב מבואר** שבאופן שפועל חלה מקבל שכרו רק על חצי היום שעשה בו מלאכה ואינו מקבל כל שכרו של כל היום, **כן כתב רש"י שם ד"ה נותן.**

**וכן הוכיח התוס' רבינו פרץ** מקושית הגמ' שם, שהקשו שאם הברייתא היא רבנן הרי הם סוברים ידו על העליונה ומוכח שבאונס שכר הפועל אינו כל שכרו אלא ידו על העליונה (וכן הוכיחו בפלפולא חריפתא).

**עוד הוכיחו כן התוס' בקידושין דף י"ז ע"א** מזה שהקשו מהברייתא על רב שסובר שבקבלן ידו על התחתונה מברייתא זו, והרי אפשר שברייתא איירי שאינו עובד מחמת אונס ורב איירי בלא אונס, ומוכח שגם באונס אינו מקבל כל שכרו.

**ז] והקשו הראשונים שבגמ' בקידושין דף י"ז ע"א** מבואר שעבד עברי שחלה שלש ועבד שלש מקבל כל שכרו.

[**ובתשובות מיימוני ספר קנין ס' ל' הביא מהמהר"ם מרוטנברג** שבאמת אף פועל שחלה מקבל כל שכרו וכדין עבד עברי שחלה וכתב שכן קיבל מרבותיו וכן דנין בכל צרפת, וזיל לשיטתו שסובר בכל מקום שפועל גופו קנוי. **אבל שם בס' ל"א חזר בו המהר"ם** מחמת סוגין שפועל שחלה אינו מקבל כל שכרו]. **ונתבאר בראשונים כמה שיטות בזה.**

**א. בתוס' בקידושין דף י"ז ע"א ד"ה חלה, כתבו** לחלק בין עבד לפועל, כיון דעבד עברי גופו קנוי ולכן בחלה אינו חייב להשלים דאינו יכול לעשות מלאכה יותר מיכלתו משא"כ פועל שאין גופו קנוי דאינו יכול להשלים ישלם רק מה שהרויח, עי"ש.

**ובפשוטו נראה** שכונת התוס' שבעבד כיון שהוא קנוי לאדון בחלה אמרינן שנסתחפה שדהו של בעה"ב, משא"כ בשכיר שנשכר רק לעשות מלאכתו של בעה"ב באינו יכול לעשות המלאכה אינו מקבל שכרו. **וכן משמע שביאר בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ה**.

**ולפי"ז יש לדון** שבאופן שבעה"ב קנה לגופו של הפועל בקנין כסף או שטר יהא דינו כמו עבד עברי שבחלה נותן לו כל שכרו, **ועי' בחזו"א ס' כ"ג ס"ק ז' שכתב** דמשמעות הש"ך משמע דבכהאי גונא באמת ההפסד יהא על הפועל. **וכ"כ החזו"א ס' כ"א ס"ק כ"ט ד"ה והיכא,** ועי"ש מה שדן להסתפק.

**אמנם בספר פתחי חושן פמ"א הערה כ"א** העיר שהתוס' הוסיפו בלשונם שבעבד אינו חייב להשלים כיון שאינו יכול לעשות יותר מיכלתו ומשמע שהחילוק אינו במה שעבד קנוי יותר מהפועל, **ולהכי ביאר בכונת התוס'** שהחילוק בין עבד לפועל הוא לאיזה מלאכה נשתעבד, דבעבד שנשתעבד לכל מלאכות האדון לעבוד ככל יכלתו א"כ באופן שחלה אף שאינו עושה מלאכה מ"מ כיון שעושה ככל יכלתו ואי"ז מגרע מהקנין של בעה"ב ומקבל כל שכרו, משא"כ בפועל שלא נשכר לכל יכלתו אלא לעושת מלאכה לבעה"ב באופן שאינו יכול לעשות מלאכה אינו משלם לו. **וע"ע בחי' ר' ראובן ב"מ ס' י"ד** שכתב לבאר בדברי התוס' באופ"א.

**ב. המהר"ם מרוטנברג בתשובת מיימוני ספר קנין ס' ל"א והובא ברא"ש בסוגין ס' ו' ובמרדכי ס' שמ"ז, כתב** דבאמת דין הפועל הוא כעבד עברי ובשניהם בחלה אינו מקבל שכר על מה שלא עבד, ורק באופן שהקדים את השכר לפועל אז נותן לו כל שכרו. **וכן פסק הרמ"א ס' של"ג סעי' ה'** שבאופן שהקדים שכרו לפועל וחלה אינו מחזיר לבעה"ב.

**וצריך לבאר הסברא בזה** דמה בכך שהקדים לו שכרו והרי נתן לו על דעת שיעשה לו מלאכה כפי הזמן שנשכר לו, **וכן הקשה הש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ה.**

**ואפשר לבאר** שבזה שהקדים לו נקטינן שמסתמא התרצה שהשכר יהא של הפועל גם אם יהא אונס, **ושורש סברא זו מבואר בגמ' דף ע"ט** שבשוכר ספינה להוליך יינו וטבעה אם הקדים הבעה"ב השכר לבעל הספינה אין בעל הספינה חייב להחזיר המעות, **וביארו התוס'** שם שהסברא בזה היא משום שכאשר הקדים השכר אמרינן שמסתמא נתרצה שהשכר יהא שלו גם אם יטבע הספינה, **אמנם עי' בש"ך ס' של"ג ס"ק כ"ה** שהרגיש בסברא זו וכתב שלא דמי לספינה עי"ש.

**אמנם יש להקשות על סברא זו** דהגמ' בקידושין יליף מקרא ובשביעי יצא לחפשי חינם לזה שעבד עברי שחלה אינו מנכה לו משכרו ולפי סברא זו שזה אומדנא שנתן לו גם אם יחלה אין צריך לזה פסוק, וצ"ע.

**עוד ביארו בסברת המהר"ם מרוטנברג, ע"פ מה שיסד בקובץ הערות ס' נ"ג אות ט'** שיש שני אופנים בשכירות, דאפשר לשלם על ההשתמשות באופן זה אמרינן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ויש עוד אופן שמשלם מעיקרא בעד הקנין כמו בלוקח חפץ ותיכף זוכה בשכירות ונתחייב לשלם תמורתו [והוכיח כן מדברי הראשונים עי"ש]. **ולפי"ז אפשר לבאר** לסברת המהר"ם שבהקדים שכרו לפועל הוי כמו דמי מקח של הפועל שקנה לזכות הפועל שלו ולהכי גם בחלה אין צריך להחזיר הדמים דרק באופן שלא הקדים המעות שאז לא נקנה הפועל מעיקרא לבעה"ב אלא רק מתחייב עבור כל פעולה שהפועל עושה בזה כשהפועל לא עשה אין הבעה"ב חייב, [**וכעי"ז ביאר בספר לבוש מרדכי ב"מ ס' כ"א, וע"ע בפתחי חושן פי"א הערה נ"א** מה שביאר במהר"ם באופ"א קצת].

**וע"ע בט"ז ס' של"ג סעי' ה'** שנראה מדבריו שסברת המהר"ם היא שבהקדים שכרו כיון שהפועל מוחזק במעות אינו מפסיד במה שהיה חולה, **וכן כתב בערוך השולחן ס' של"ג ס"ק כ"ו בשם המהר"ם** שהיכא שהפועל מוחזק אינו צריך להחזיר. **אמנם סברא זו צ"ב** דמה ענין מוחזק לכאן הרי אין זה ספק, וכן הקשה בערוך השולחן שם על המהר"ם, עי"ש.

**ג. ברא"ש ס' ו'** כתב נמי שדין הפועל הוא כדין עבד עברי, וחילק שבאופן שבעה"ב קיבל להפועל אחרי שחלה ולא אמר שינכה לו מחליו מסתמא מחל לו אלא שסוגין איירי כשחלה בסוף היום שאז אין הוכחה שהבעה"ב מחל לו. **וכן פסק הרמ"א ס' של"ג סעי' ה'** שבאופן שחלה וקיבלו בעה"ב אינו מנכה לו משכרו.

**ועי' בתפארת שמואל על הרא"ש שהקשה שהגמ' בקידושין דף י"ז** יליף מקרא דבושביעית יצא חנם שעבד עברי שחלה אינו מנכה לו משכרו, ולפי סברת הרא"ש שזה מחמת שיש אומדנא שמחל לו א"כ אין צריך לזה פסוק.

**וע"ע בט"ז ס' של"ג סעי' ה' שהקשה על הרא"ש** דכיון דמיירי שלא נתן לו עדיין שכרו א"כ איך שייך בזה מחילה דהרי זה כהתחייבות שיתן לו שכר גם על זמן שאינו חייב והתחייבות לא חלה בדיבור.

**עוד הקשו בש"ך ס"ק כ"ה והט"ז שם** שמה שקיבלו בעה"ב אינו הוכחה שמחל לו שהרי אפשר ששתק כיון שנתכוין לנכות לו משכרו.

**ח] והנה עי' בקצוה"ח ס' של"ג ס"ק ט' שכתב** שבין לסברת המהר"ם ובין לסברת הרא"ש צריך לומר שמדובר רק באופן שלא חלה יותר מחצי מהזמן של השכירות אבל באופן שחלה יותר אין הבעה"ב חייב לו, שהרי בגמ' בקידושין דף י"ז מבואר שכל הדין של עבד עברי שחלה שאינו צריך להשלים הוא בחלה ג' שנים אבל בחלה יותר צריך להשלים לו. **ונראה לבאר שהסברא בזה היא** שכל האומדנא שבעל הבית מוחל לפועל הוא רק עד חצי ממלאכתו ולא יותר.

**ויש להעיר בדברי הקצוה"ח שהביא שם מהרמב"ם** שמה שבעה"ב אינו מנכה להעבד בחלה ואינו תלוי בחצי הזמן אלא בד' שנים דהיינו שבחלה ד' שנים אין בעה"ב מנכה לו ולפי"ז בפועל ג"כ יהא מנכה לו כל זמן שלא חלה ד' שנים, ויל"ע.

**-י-**

**דף ע"ו ע"א**

1. **בדין אמר השליח שכרכם עלי - בגדר חיוב השליח לפועלים באמר שכרכם עלי - בפשוטו נראה דהוא מחמת שהפועלים עשו מלאכה לשליח. ועי' ברשב"א דף קי"ח ע"א שכתב דהוא מדין ערב.**

**בפלוגתת הראשונים כמה נוטל השליח מבעה"ב - עי' בבית יוסף ס' של"ב (א'-ב') שהעמיד פלוגתת ראשונים בזה ועי' בדרכי משה שם. ועי' בהגהות דרישה ופרישה על הדרכי משה שם. ועי' בחי' המיוחסים לריטב"א. ועי' בטור מה שהביא מהרמ"ה שאינו נוטל יותר ממה שנתן לפועלים.**

1. **בדין אמר השליח שכרכם על בעה"ב, ועשו הפועלים מלאכה יפה ששוה ד' - עי' ברי"ף ורא"ש דשכרם הוא ד' ועי"ש במה שביארו הטעם. ועי' בש"ך ס' של"ב ס"ק י"א. ועי' בכנסת הגדולה ס' של"ב טור אות א'.**

**עי' בחי' רעק"א מה שדן איך נאמן הפועלים שהשליח אמר ד'.**

1. **בספק הגמ' באמרו פועלים כמו שאמר בעה"ב - עי' מהרש"א שהעמיד מחלוקת רש"י ותוס' מהו הטעם שבאמת השליח ד' פשיטא שדעתיה אעלויא. וע"ע במהרש"א שהעמיד מחלוקת רש"י ותוס' מהו הנפק"מ בביאור הנפק"מ בזה שדעתיהו אעילויא. ועי' ברא"ש בשם הרי"ף שכתב שאירי שהשליח אמר שכרכם על בעה"ב.**
2. **בפלוגתת הראשונים בבעה"ב ופועלים שהטעו זה את זה - עי' ברשב"א ובריטב"א מה שהביאו מהירושלמי לגבי בעה"ב או שפועלים שהטעו זה את זה מהו השער ששאר פועלים נשכרים.ועי' מש"כ שהבבלי פליג. ועי' ברמ"א ס' של"ב סעי' ד'.**

**והפוסקים האריכו לדון מאי שנא משליח שהטעה לפועלים ואמר להם שבעה"ב אמר בג', ועי' בזה בפוסקים בס' של"ב [סמ"ע ס"ק י' ש"ך ס"ק ט"ו וס"ק ט"ז. קצוה"ח ס"ק ג' נתיה"מ ס"ק ג' - ד'] וע"ע בחי' רעק"א בריש פירקין ובדף ע"ט ד"ה בסמ"ע מה שכתב בזה.**

**בדין אמר השליח שכרכם עלי**

**בגדר חיוב השליח לפועלים באמר שכרכם עלי**

**א] אי דאמר להו בעה"ב בג' ואזיל איהו אמר להו בד' וכו' דאמר להו שכרכם עלי נתיב להו מדידיה דתניא וכו'. מבואר בגמ'** דבגונא שהשליח אמר להם שכרכם עלי חייב השליח לפועלים כדין השוכר את הפועל והראה בשל חבירו שחייב.

**ויש לבאר מהו המחייב** את השליח לשלם לפועלים. **ובפשוטו נראה** לפרש שהמחייב הוא מחמת שנחשב שהפועלים עשו מלאכה לשליח כיון שהוא שכרם למלאכה זו הרי הם פועלים של השליח.

**אבל ברשב"א דף קי"ח ע"א** כתב שהחיוב בשוכר את הפועל והראה בשל חבירו הוא כעין חיוב של ערב, **וכתב הרשב"א** שלכן בשוכר את הפועל והראה לשדה של הפקר אינו חייב כיון שאין אדם שנהנה ממלאכה זו משום שחיוב ערב הוא רק באופן שאדם אחר נהנה בקבלת המעות.

**ויש להקשות מדוע הרשב"א** לא פירש שהחיוב הוא מטעם שנחשב שהפועלים עשו את מלאכת השליח שהרי הוא ציוום על מלאכה זו. **עוד יש לעיין** לבאר בדברי הרשב"א שכתב "דהוי כעין ערב" ומשמע שאי"ז חיוב ערב ממש. **ועוד יש להקשות** שהרשב"א בקידושין דף ח' ע"ב דין באריכות להוכיח שאין חיוב ערב באופן שאין קבלת בן דעת וכגון בזרוק מנה לים, והכא נקט בפשיטות שאין חיוב מטעם ערב רק בקבלת בן דעת. ויל"ע.

**והנה עוד יש להקשות על הרשב"א** שאם החיוב הוא מחמת ערב א"כ באופן שהקפידה היתה על סכום יותר מכמה שהמלאכה שוה יהא חייב רק כמה שהמלאכה שוה שהרי החיוב הוא מחמת ערב, [**וכן הקשה ביד דוד פ"ד מאישות ה"ד**]. **ועי' בבית יצחק חו"מ ס' פ"א** שהאריך בסברא זו שהחיוב הוא מחמת ערב, וביאר שהטעם שחייב לפי הקציצה ולא לפי מה ששוה המלאכה הוא משום שגם בערב באומר תן מנה לפלוני ואתחייב לך ב' מנים חייב, והביא כן מהחו"ד ס' קע"ט ס"ק ט' עי"ש.

**פלוגתת הראשונים בהא דחוזר ונוטל מבעה"ב מה שההנהו**

**ב] הנה מבואר בגמ'** שבאופן שבעה"ב אמר ג' והשליח אמר ד' שהשליח חייב לפועלים ד' והשליח חוזר על בעה"ב ונוטל כמה שההנהו. **ונחלקו הראשונים** בדין זה שהשליח חוזר על בעה"ב באופן שהמלאכה שוה ד' ובעה"ב נהנה בד' האם נוטל מבעה"ב ד' כמו ששוה המלאכה או שנוטל ממנו רק ג' כמו שאמר בעה"ב.

**דהנה בבית יוסף ס' של"ב** (א'-ב') כתב לדייק **מדברי הרי"ף הרמב"ם והרא"ש** שכתבו שהשליח נוטל מבעה"ב ג' משמע שאף אם שוה המלאכה ד' השליח נוטל מבעה"ב רק ג'.

**וכן כתב להדיא בחי' המיוחסים לריטב"א** דבאמת בעה"ב ג' השליח נוטל ממנו רק ג', **וכן פסק השו"ע בס' של"ב סעי' א'**.

**אבל ברמ"ה שהובא בטור** מבואר שחוזר ונוטל מבעה"ב כמה ששולח לפועלים (אם המלאכה שוה כן).

**והדרכי משה ס' של"ב אות א'** כתב לחלוק על הב"י שאף הרי"ף והרמב"ם הרא"ש דמה שכתבו שנוטל מבעה"ב ג' הוא משום שמדובר שהמלאכה שוה ג', אבל באופן שהמלאכה שוה ד' נוטל ד'. **וכן פסק ברמ"א בשו"ע שם**. (**ועי' בסמ"ע וש"ך שם** שכתבו שאף שלשון הרמ"א הוא י"א מ"מ כונתו לחלוק שלכו"ע נוטל מבעה"ב ד').

**בביאור סברת פלוגתת הב"י והרמ"א**

**ג] והנה בביאור סברת הב"י ודעימיה** שהשליח אינו נוטל מבעה"ב יותר ממה שקצץ לו, **ביאר בערוך השולחן ס' של"ב סעי' א'** "שהיכא שבעה"ב ציוה בפירוש שאין רצוני שתעשה לי ואם תעשה לא אשלם לך הניח מעותיו על קרן והכא נמי הכא שאמר לשליח שאין רוצה לשכור יותר מבשלשה". וע"ש שתמה מהו סברת הרמ"א.

**ובביאור סברת הרמ"א מבואר בלבוש** שאמרינן שאע"פ שבעה"ב התנה שלא ישכור ביותר מג' מ"מ כיון שאין נשכרים בג' מסתבר שכונת בעה"ב שבכהאי גונא שלא ימצא לשכור בג' ישכור בד' עי"ש.

**ועי' באולם המשפט בס' של"ב** שהקשה על הרמ"א, שהרי אם השליח עצמו היה עושה המלאכה ודאי שלא היה מקבל מבעה"ב רק ג' כיון שבעה"ב קצץ עמו על מלאכה זו רק ג', וא"כ אף שכר אחרים שיעשו המלאכה אינו יכול לתבוע מבעה"ב יותר מג'. **וכן הקשה בספר חקרי לב בשו"ע ס' של"ב.**

**אמנם נראה דיש לחלק** דבאופן שאמר לפועלים שכרכם עלי א"כ אין כונתו להיות הוא בעצמו פועל של בעה"ב וכל התביעה שלו מבעה"ב הוא מחיוב של נהנה ובזה אפשר לחייב את הבעה"ב ד' כמו שנהנה.

**ד] והנה בהגהות דרישה ופרישה אות א'** הוכיח כהרמ"א שהשליח נוטל מבעה"ב ד', **מהא דמבואר ברי"ף וברא"ש** שבאופן שהשליח אמר שכרכם על בעל הבית ששוה המלאכה ד' נוטלים הפועלים מבעה"ב ד' אע"פ שבעה"ב אמר שאין רצונו לשלם רק ג' מ"מ כיון שנהנה בד' נוטלים ד' וא"כ מהאי טעמא אף השליח נוטל מבעה"ב ד'. **ונראה דיש לחלק [וכ"כ בערוך השולחן]** דבהאי גונא שהשליח אמר ששכרם על בעל הבית הפועלים נחשבים כיורדים ברשות משא"כ בשכרכם עלי איך יטול מהבעה"ב יותר ממה שאמר לו הבעה"ב.

**אמנם יש להקשות שהבית יוסף והגר"א בס"ק ב'** כתבו **שברש"י ד"ה וליחזי** משמע כהרמ"ה [והרמ"א] שהשליח חוזר ונוטל מבעה"ב ד'. **וצ"ב** שהרי רש"י איירי באומר השליח שכרכם על בעה"ב דחייב לפועלים ד' כמו שנהנה והתם הרי פשיטא שבעה"ב חייב ד' וכל סברת הראשונים דאינו חייב הוא בשליח שבעה"ב אמר לו שרוצה לשכור רק בג'. [**ויותר צ"ב** **דלכאו'** מה שמבואר ברש"י שבשכרכם על בעה"ב נוטלים הפועלים ד' מבעה"ב מבואר גם ברא"ש והרי"ף, וא"כ להוכחת הב"י מרש"י כנגד הרא"ש והרי"ף יהא סתירה בדברי הרא"ש והרי"ף. **וצ"ע].**

**ה] בטור הביא מהרמ"ה** שאף ששליח נוטל מבעה"ב כמה ששוה המלאכה מ"מ באופן שהמלאכה שוה יותר ממה שהשליח התחייב לפועלים, וכגון שהמלאכה שוה ה' והשליח נתחייב לפועלים ד' אינו נוטל רק ד', מחמת הסברא דכיצד עושה סחורה בפרתו של חבירו, והיינו שהשליח מרויח על מלאכת הפועלים.

**אמנם צ"ב הסברא בזה** דמדוע נחשב שעושה סחורה בפרתו של חבירו, והרי כיון שבעה"ב נהנה ע"י השליח בה' מדוע לא יהא חייב לו ה', וצ"ע.

**בדין אמר השליח שכרכם על בעה"ב**

**בטעם שבעה"ב חייב ד'**

**א] גמ', דאמר להם שכרכם על בעה"ב וליחזי פועלים היכי מיתגרי וכו'.** **מבואר בגמ'** דבאמר השליח שכרכם על בעה"ב והמלאכה שוה ד' חייב בעה"ב ד' אע"פ שאמר שרוצה לשכור בג'. **וביארו הרי"ף והרא"ש** שהטעם שבעה"ב חייב ד' הוא משום "דכיון ששני שליח שליחותיה בטלה ליה שליחותיה והוי ליה כמאן דעבד ליה סתמא דדינא כמנהג המדינה". **וכעי"ז פרש"י ד"ה וליחזי** שנוטל מבעה"ב מה שההנהו.

**ויש לחקור** האם בעה"ב חייב לפועלים רק מדין נהנה וככל יורד לשדה חבירו שבעה"ב חייב מדין נהנה, או שהחיוב דבעה"ב הוא ככל פועל שהרי שכר לפועלים אלו למלאכתו אלא שהקציצה של בעה"ב נתבטלה כיון שהשליח שינה בשליחותו אבל עצם שכירות הפועלים קיימת וחייב להם מדין פועל. **ונפק"מ** האם יהא דין בל תלין בשכר הפועל וכן האם יהא דין פרעון רק בזוזי ככל פועל או שיוכל לפרוע לו אף במטלטלין ככל בעל חוב, דבכל יורד לשדה חבירו כתב הקצוה"ח ס' ע"ה ס"ק י"ג דבעה"ב חיב לו כשאר בעל חוב ופורע לו ממטלטלים.

**ולכאו' נראה שנחלקו** בזה הרי"ף ורש"י, **דבלשון רש"י שכתב** שבעה"ב משלם לו "מדין נהנה" ומשמע שאינו פועל כלל של בעה"ב, **משא"כ בלשון הרי"ף** שכתב שמשלם לו "כמנהג המדינה" ומשמע שהוי כמו פועל שלא קצצו שכרו שדינו שמשלם לו כמנהג המדינה.

**בעשו הפועלים מלאכה ששוה ד'**

**ב] עוד מבואר בגמ'** שבעשו הפועלים עבידתא שפירתא ששוה ד' חייב בעה"ב ד', אע"פ שסתם פועלים נשכרים בג'. **וכן פסקו הרי"ף והרא"ש** והוסיפו טעם הדבר משום שהפועלים טוענים "שאי לאו דאמר לן שלוחך בד' לא הוה טרחינן ועבדינן לך עבידתא שפירתא דשויא ד" **וכן הוא לשון השו"ע.**

**והנה משמע בדברי הריף והרא"ש** [והשו"ע] שרק מחמת שיש לפועלים טענה שמחמת השליח עשו מלאכה יפה חייב להם בעה"ב ד' אבל בלא זה אינו חייב, **וכ"כ להדיא בכנסת הגדולה ס' של"ב על הטור אות א'.** (ועי' בסמוך הנפק"מ שכתב בזה). **וכ"כ בספר אולם המשפט ס' של"ב בש"ך ס"ק י"א.** אמנם עי' בערוך השולחן שנראה שפליג על סברא זו. [**וצריך לבאר** הסברא בזה מדוע צריך לטענה שסמכו על השליח דמדוע לא יהא חייב ד' מחמת שמלאכתם שוה ד'].

**אמנם צ"ב** דאיך מועיל טענת הפועלים שסמכו על השליח והרי כבר כתבו הראשונים שבאופן ששינה השליח ממה שאמר בעה"ב התבטל השליחות. **ונראה שבכהאי גונא** שהפועלים עשו מלאכה שפירתא ששוה ד' א"כ אי"ז כנגד השליחות של בעה"ב שהרי בעה"ב אמר שעל מלאכה רגילה ישלם ג' אבל אפשר שעל מלאכה שפירתא ישלם ד' ולא נתבטל שליחות בעה"ב. (ושורש סברא זו מבואר בערוך השלחן ).

**הדין בבעה"ב אמר ג' והשליח שכר בסתם**

**ג] והנה כתב הש"ך ס' של"ב ס"ק י"א** שבאופן שבעה"ב אמר ג' והשליח סתם ולא אמר לפועלים כמה יהא שכרם אע"פ שעשו מלאכה יפה ששוה ד' אינו נותן להם רק ג'.

**וכ"כ הכנסת הגדולה ס' של"ב בבית יוסף אות א', וביאר** **הסברא בזה** דכיון שכל הטעם שהפועלים מקבלים ד' בעשו מלאכה יפה הוא מחמת שיש להם הטענה שאילו לא אמר להם השליח ששכרם ד' לא היו טורחים, ולהכי בכהאי גונא שהפועל שכרם בסתמא שאין להם טענה זו בעה"ב אינו חייב להם ד'.

**וע"ע באולם המשפט ס' של"ב בש"ך סעי' י"א שכתב שכל דין הש"ך** הוא בעשו מלאכה יפה שוה ד' אבל באופן שמלאכת כל הפועלים שוה ד' חייב בעה"ב ד' אף אם בעה"ב אמר ג' והשליח שכר פועלים בסתמא. **והביאור בזה** נראה לפי מה שנתבאר מהכנה"ג שהטעם שבשכר הפועל בסתמא בעה"ב חייב הוא משום שאין לפועלים את הטענה שסמכו על הפועל שאמר ששכרם הוא ד', אבל באופן שמלאכת הפועלים היא ד' אין צריך לטענה שסמכו על הפועל.

**עוד כתב הש"ך בס"ק י"א** שבאופן שבעה"ב אמר בד' והפועל שכר בסתמא, חייב בעל הבית ד'**. אבל בכנה"ג שם** נסתפק בזה, משום שבכהאי גונא אין לפועלים את הטענה שטרחו מחמת אמירת השליח.

**עוד כתב הש"ך בס"ק י"א** שבאופן שבעה"ב אמר לשליח בסתם שישכור פועלים ולא אמר השכר וגם השליח שכר לפועלים בסתמא והמלאכה שוה ד' חייב בעה"ב ד'. **אבל באולם המשפט פליג** דבכהאי גונא אינו חייב רק ג' **וכן מבואר בכנה"ג** שם שאינו חייב רק ג' כיון ששכר הפועלים הוא רק ג'.

**קושית רעק"א איך הפועלים נאמנים**

**ד] הנה בחי' רעק"א הקשה** דאיך נאמנים הפועלים שהשליח אמר ד' ושינה משליחות בעה"ב שמא עשה שליחותו ואמר להם ג'.

**וכתב דאפשר** לתרץ שכיון ששכר הפועלים הוא ד' ורק באופן שהיה קציצה על ג' אינו חייב ד' כיון שאמרינן שהפועל סבר וקיבל וא"כ הרי"ז כמחילה של הפועל ובספק מחילה נפסק בשו"ע דהלוה חייב אע"פ שהוא מוחזק א"כ אף הכא בעה"ב חייב.

**אמנם דחה הרעק"א תירוץ זה** מהרי"ף שכתב לגבי הספק של הגמ' בסמוך שכיון דהוי בעיא דלא איפשטא אמרינן שבעה"ב אינו חייב יותר מג', ומבואר דלא אמרינן שכיון שהוי ספק מחילה אינו חייב לו יותר מג',

**ועי"ש בחי' רעק"א מה שתירץ** דהוי ברי ושמא ולהכי נאמנים הפועלים לומר שבעה"ב שכרם לזה.

**בספק הגמ' באמרו פועלים כמו שאמר בעה"ב**

**א] גמ' פשיטא אמר בעה"ב בג' ואזל איהו א"ל בד' ואמרי כמו שאמר בעה"ב דעתייהו אעילויא.**

**עי' במהרש"א ברש"י ותוס', שהעמיד** שנחלקו רש"י ותוס' בביאור מדוע באופן שהשליח אמר ד' אמרינן שודאי דעתייהו אעילויא. **דרש"י פירש** שבאופן זה שהשליח התחייב יותר משאר פועלים אמרינן שודאי שכונת הפועלים הוא שמאמינים שכך אמר הבעה"ב, ומה שאמרו בגמ' שדעתייהו אעילויא היינו שכיון שהפועל התחייב יותר ממחיר השוק להכי מסתבר שכונת הפועלים שמאמינים לו שכך אמר בעה"ב. **אבל התוס' פירשו** שגם באופן שהשליח אמר ד' יש ספק האם כונת הפועלים שמאמינים לו שכך אמר בעה"ב או שכונתם אעילויא, אלא שבכל אופן שכרם הוא ד' שהרי השליח אמר ד', עי"ש.

**בביאור הנפקמ"מ בזה שדעתיהו אעילויא**

**ב] הנה רש"י כתב** שבאופן שהשליח אמר ד' הנפק"מ בזה שדעתם אעילויא הוא בין באומר שכרכם עלי לגבי זה שהשליח חייב ד' ובין באופן שאמר שכרכם על בעה"ב הנפק"מ לגבי זה שלפועלים יש תרעומת על השליח. **אבל בתוס' כתבו** שהנפק"מ הוא באופן שאמר שכרכם עלי.

**וביארו המהרש"א ומהר"ם שי"ף** שהטעם שתוס' לא פירשו כרש"י שנפק"מ גם באומר שכרכם על בעה"ב לגבי תרעומת של הפועלים משום שמשמע להו שהנפק"מ הוא לענין תשלומים כמו בספק הגמ' בסמוך עי"ש.

**ולכאו' אפשר לפרש עוד** שהטעם שתוס' לא פירשו כרש"י שהנפק"מ לגבי תרעומת הוא משום דאזלי לשיטתייהו שפירשו שאף בגונא שהשליח אמר ד' יש ספק האם כונתם שמאמינים שכך אמר בעה"ב או שדעתייהו אעילויא אלא שבכל אופן שכרם הוא ד', וא"כ לענין תרעומת של הפועלים על השליח הרי תלוי בספק האם כונתם שמאמינים שכך אמר בעה"ב או לא וא"כ אי"ז פשיטא שיש להם תרעומת על בעה"ב.

**ג] הנה הרא"ש הביא להרי"ף** שכתב שבאמר השליח ד' ואמרו הפועלים כמו שאמר בעה"ב אם מלאכתם שוה ד' נותן ד', **והקשה הרא"ש** דבכהאי גונא אף אם המלאכה אינה שוה ד' חייב להם ד' **ותירץ** דהרי"ף איירי באופן שאמר שכרכם על בעה"ב שאז אינו חייב ד' רק אם המלאכה שוה ד'.

**ועי' במהרש"א שהעיר מדוע התוס' לא פירשו** נפק"מ בספק הגמ' גם באופן שאמר שכרכם על בעה"ב, וכגון שהבעה"ב אמר ג' והמלאכה שוה ד' שאם היה מתפרש שכונתם במה שאמרו כמו שאמר בעה"ב שרצונם כמו שאמר בעה"ב היו מקבלים ג' וכיון שדעתם אעילויא יקבלו ד' כמו ששוה מלאכתם, וכמו שמבואר ברא"ש בדעת הרי"ף.

**ויש לדון לתרץ** שהתוס' סברי שבאופן שהמלאכה שוה ד' אף אם כונתם באמירתם "כמו שאמר בעה"ב" הוא שנאמן שכך אמר בעה"ב מ"מ יהא שכרם ד', ומשום שהרי כבר כתבו הראשונים שבאופן שהמלאכה שוה ד' הטעם שהפועלים מקבלים רק ג' משום שנחשב שהפועלים מחלו על היותר דסבור וקביל, וא"כ אפשר שבמה שאמרו כמו שאמר בעה"ב אין בזה מחילה על פחות מד' שהרי לא ידעו שבעה"ב אמר ג' ולהכי בכהאי גונא אף אם יאמרו כמו שאמר בעה"ב ויהא כונתם שרוצים כהתחייבות של בעה"ב מ"מ יהא שכרם ד'. ויל"ד.

**בפלוגתת הראשונים בבעה"ב ופועלים שהטעו זה את זה**

**א] הנה הרשב"א והריטב"א הביאו מהירושלמי** בסוגין שביארו למתניתין שבהטעו זה את זה יש להם תרעומת דאיירי שהבעה"ב הטעה את הפועלים שאמר להם בעה"ב בואו ועשו עמי מלאכה בד' כדרך ששאר פועלים נשכרים ונמצא ששאר פועלים נשכרים ביותר, או שהפועלים הטעו את בעה"ב שאמרו לו שכור אותנו בי' כדרך ששאר פועלים נשכרים ונמצא ששאר פועלים נשכרים בפחות שבכהאי גונא יש לפועלים ולבעה"ב תערומת זה על זה.

**וכתב הרשב"א דהבבלי שלא פירש למתניתין** הכי מוכח דפליג על הירושלמי וסובר שבכהאי גונא באמת בטל הקציצה ונותן להם כפחות שבפועלים כיון שהוי קציצה בטעות. **אבל הריטב"א כתב** שהבבלי לא פליג בדינא על הירושלמי שביאר מדוע הבבלי לא ביאר כהירושלמי.

**עוד הביא הבית יוסף מתלמידי הרשב"א** שבאופן שאמר בעה"ב לפועלים עשו עמי מלאכה בד' כמו שעשו חבריכם אמרו כמו שעשו חברינו ונמצא שנתן להם יותר חייב לפועלים כמו שנתן לחבריהם.

**ובבית יוסף ס' של"ב פסק כהרשב"א** **וכתלמידי הרשב"א**, **וכן פסק הרמ"א בס' של"ב סעי' ד'.**

**ביאורי האחרונים מאי שנא הטעה בעה"ב מהטעה השליח**

**ב] והנה בש"ך ס' של"ב ס"ק ט"ו וס"ק ט"ז** הקשה על הרמ"א מהא שנסתפקו בגמ' בעה"ב שאמר בד' והשליח אמר בג' ואמרו כמו שאמר בעה"ב האם אמרינן שסברו וקיבלו בג' וחייב רק ג' או שכונתם אעילויא וחייב להם ד' ולהלכה אינו חייב להם רק ג', וא"כ קשה שאף באופן שבעה"ב הטעה לפועלים ואמר להם ששאר פועלים נשכרים בד' או שאמר להם שחבריהם נשכרו בד' ואמרו הפועלים כמו שנשכרים שאר פועלים או שאמרו כמו שעשו חברינו יהא חייב רק ד' כיון שנאמר שסברו וקיבלו כמו שאמר להם בעה"ב ומה שהוסיפו כמו שעשו חברינו כונתם שמאמינים שכך עשו חבריהם. **ולהכי פליג הש"ך** על הרמ"א וסובר שבהני גווני אינו חייב יותר ממה שקצץ להם. ועי"ש עוד ברשב"א מש"כ בדעת הרשב"א בזה.

**ועי' בסמ"ע ס"ק י' שכתב לתרץ** שחלוק אופן שהשליח אמר ג' לאופן שבעה"ב הטעה לפועלים כיון דשאני היכא שבעה"ב הטעה אותם במה שאמר שאף שאר פועלים נשכרים בד' שאז בטל מה שאמרו שנשכרים בד'.

**ובש"ך ס"ק ט"ו הקשה** **על הסמ"ע** שאף באופן שהשליח אמר בג' הטעה את הפועלים שהרי אמרו לו כמו שאמר בעה"ב ושתק וסמכו על שתיקתו שכך אמר בעה"ב. **ובערוך השולחן ביאר שכונת הסמ"ע** לחלק שהכא שהבעה"ב אמר להם שזה השכר יותר מסתבר שדעתם להשתכר רק אם באמת זהו השכר. [ועי' בש"ך שהרגיש בחילוק זה וכתב דאין לחלק כן].

**ג] ומצאנו בפוסקים** כמה ביאורים לחלק בין היכא שהטעה בעה"ב להטעה השליח. **א. בקצוה"ח ס' של"ב ס"ק ג' כתב לתרץ לקושית הש"ך** שבשליח שאמר ג' ואמרו לו כמו שאמר בעל הבית מתפרש שכונת הפועלים שמאמינים לו שכך אמר בעה"ב אבל הכא שאיירי שבעה"ב אמר שזהו שכר הפועלים או שבכך נשכרו חבריהם א"כ במה שאמרו הפועלים כמו שעשו חברינו כונתם שרצונם כמו שאמר שמתחייב כמו שכר הפועלים או כמו שנתן לחבריהם שהרי הוא הזכיר שזהו שכר הפועלים.

**וכתב הקצוה"ח דנפק"מ במה שביאר להראשונים שבאופן** שהשליח יאמר שמתחייב ג' שכך התחייב בעה"ב ואמרו הפועלים כמו שאמר בעה"ב יהא חייב כמו שאמר בעה"ב שהרי הזכיר בדבריו שזהו מה שאמר בעה"ב. [**ויש לדון דנפק"מ זו** קימת אף לפי הסמ"ע שחילק דשאני הכא שבעה"ב אמר להם שכך הוא השכר א"כ מסתבר שהיכא שהשליח הזכיר שכך אמר בעה"ב יהא הדין דחייב ד'. ודו"ק].

**ב. ובחי' רעק"א בריש פירקין ובדף ע"ט ד"ה בסמ"ע,** כתב לחלק שבאופן שהשליח אמר שבעה"ב אמר בג' הטעם שנשכרו בג' הוא מחמת שניחא להו בג' ולא מחמת אמירת השליח משא"כ באופן שבעה"ב הטעה אותם שכך הוא השכר בשוק מסתבר שהסכימו להשתכר מחמת בסכום זה משום שסברו שזהו השכר שבשוק ולהכי בטל השכירות ונותן להם כשאר פועלים. **וכעי"ז כתב בחי' ר' מאיר שמחה בריש פירקין אות ט'**

[**אמנם יש להעיר בדברי הרעק"א** שבאופן שכתבו תלמידי הרשב"א [ונפסק ברמ"א] שאמר בעה"ב שיתן להם ד' כמו שעשו חבריהם ונמצא שנתן לחבריהם יותר חייב כמו שנתן לחבריהם, התם לכאו' מה שהסכימו להשתכר בסכום זה אינו מחמת אמירת בעה"ב שהרי לא אמר שזהו המחייב בשוק, וצ"ע].

**ג. ועי' בנתיה"מ ס' של"ב ס"ק ג' שכתב ליישב באופ"א**, שכתב דהנה באופן שבעה"ב אמר ד' ושליח אמר ג' ואמרו לו כמו שאמר בעה"ב הוי ספק בגמ' האם כונתם שמאמינים שכך אמר בעה"ב אלא שכיון שבעה"ב מוחזק אינו חייב להם יותר מג'. **ולפי"ז כתב לחלק** שבגמ' שהבעה"ב לא הטעה אותם אז חשיב בעה"ב כמוחזק כיון שהחזיק במלאכת הפועלים בהיתר משא"כ באופן שהבעה"ב הטעה את הפועלים הוי כתופס שלא ברשות שהרי המוחזקות שלו במלאכת הפועלים הוא ע"י שהטעה אותם. [וע"ע בנתיה"מ שם ובס"ק ד' מה שכתב עוד.]

**ד. ועי' עוד בט"ז שמחמת קושיא זו** מאי שנא מהיכא שהשליח אמר בג' ואמרינן שסבר וקביל כתב לחדש שבאמת כל דין הראשונים שבעה"ב חייב להם כפי השער בשוק הוא רק היכא שהפועלים שאלו את בעה"ב בכמה נשכרים ובזה הטעה אותם דבזה ודאי אמרינן שלא נתרצו להשתכר בפחות מכמה שנשכרים משא"כ היכא שהשליח אמר שכך אמר בעה"ב אפשר שנתרצו לזה גם אם בעה"ב לא אמר הכי.

**ד] והנה מצאנו שנחלקו הפוסקים** בביאור מה שמבואר שבעה"ב נותן להם כפחות שבפועלים, האם הוא מחמת שנתבטל הקציצה וחוזר דינם להיות ככל פועלים שנשתכרו בסתם שדינם כפחות שבפועלים או שהטעם שחייב כפחות שבפועלים הוא שאחרי שנתבטל מה שאמר להם בד' נשאר מה שקצץ להם מעיקרא ששכרם הוא כשאר פועלים.

**דהנה בסמ"ע ס"ק י"א בש"ך ס"ק י"ז והגר"א בס"ק י"א כתבו** שבאופן שבעה"ב אמר להם בתחילה שכך הוא שכר רוב הפועלים יהא חייב כשכר רוב הפועלים שהוא יותר משכר פחות שבפועלים, [וכן הוא בלשון הראשונים בסוגין שנותן כשכר רוב הפועלים עי"ש, ועי' בזה בסמ"ע ובש"ך]. **ומבואר דסברי** שאף שנתבטל מה שקצץ להם ד', מ"מ חייב להם מה שקצץ שיתן כרוב פועלים והטעם שברמ"א כתב שיתן כפחות שבפועלים הוא מחמת שאיירי שאמר להם שכך הוא שכר רוב הפועלים.

**אבל בערוך השולחן ס' של"ב סעי' י' ובמנחת פיתים** כתבו דגם באמר בעה"ב מעיקרא שמתחייב ד' כשכר רוב פועלים אינו חייב להם רק כפחות שבפועלים ומשום שסברי שכל דברי הפסיקה בטלים והוי כמי שלא פסק עמהם כלום ולכך נותן להם כפחות שבפועלים. **וכן משמע בלשון הרמ"א** שכתב שנותן כפחות שבפועלים משום "דהוי כאילו לא שכרו זה את זה כלל" משמע שאינו חייב להם מחמת שנתחייב כפחות שבפועלים אלא מחמת שזהו השכר של מי שנשכר בסתם. **וכן נראה בלבוש שכתב** בלשונו דאיירי שבעה"ב אמר שזה שכר של רוב הפועלים וכתב שנותן להם כפחות שבפועלים, **ומבואר** דהטעם שנותן כפחות שבפועלים אינו מחמת התחייבות של בעה"ב. [**אמנם עי' בש"ך ס"ק י"ז** שכתב אף בדברי הלבוש שבאמת בעה"ב כרוב הפועלים חייב להם כרוב פועלים, וצ"ע].

**ועי' בחי' הרעק"א בריש פירקין ובדף ע"ט ד"ה בסמ"ע,** שכתב שבאופן שבעה"ב אמר להם כרוב פועלים יש לחלק בין היכא שבעה"ב הטעה את הפועלים לאופן שפועלים הטעו את בעה"ב, דאף שבאופן שפועלים הטעו את בעה"ב כתבו הראשונים שחייב להם כרוב פועלים הינו משום שנתרצה ליתן להם אף יותר משכר רוב הפועלים וא"כ אף שהטעו אותו מ"מ יהא חייב כשכר רוב פועלים שהרי נתרצה בכך, אבל באופן שבעה"ב הטעה את הפועלים שנתבטל הקציצה של ד' אין חייב להם כששכר רוב הפועלים שהרי מעולם לא נתרצה לשלם כרוב פועלים ולהכי יהא חייב רק כפחות שבפועלים ככל פועלים שנשכרים בסתם, ותמה שם על הסמ"ע שלא חילק בהכי.

**ה]** ו**הנה לכאו' יש להוכיח כשיטת האחרונים** שלא נתבטל מה שאמר להם ששכרם הוא כרוב פועלים מהא דאמרו תלמידי הרשב"א שבאופן שאמר בעה"ב שכך נשתכרו חבריכם חייב כמו שנשכרו חבריהם ומוכח שלא נתבטל מה שאמר כמו שנשכרו חבריהם. [**וכן הוכיח הרעק"א בדף ע"ט**.]. **ועי' בערוך השולחן שכתב** **לחלק** שהתם שבעה"ב בעצמו נתן לחבריהם יותר מסתבר שדעת הפועלים שלא יתן להם פחות ממה שנתן לחבריהם.

**ובמנחת פתים כתב לחלק שתלמידי הרשב"א** איירו שהפועלים אמרו כמו שעשו חברינו וגילו בדעתם שמקפידים בכך משא"כ התם.

**-י"א-**

**דף ע"ז ע"א**

**בדין סיירא לארעיה, ובדין אתא מטרא**

1. **בביאור סיירא לראעיה - עי' ברש"י מה שפירש, ועי' ברמב"ם פ"ט משכירות ה"ד שביאר באופ"א. עי' בפרישה ריש ס' של"ד ובערוך השולחן ס' של"ד סעי' ג' האם רש"י פליג לדינא על הרמב"ם.**

**נפק"מ בין הפירושים באופן שבעה"ב אנוס, עי' בחי' רעק"א בדף ע"ט ע"א בתוס' ד"ה אלא שדן האם באונס בעה"ב חייב.**

1. **בביאור הסברא דבאונס בעה"ב פטור - עי' ברא"ש ס' ג' כתב שהטעם שבעה"ב אנוס פטור משום המוציא מחבירו עליו הראיה. ועי' בערוך השולחן ס' של"ד דאין הכונה מדין המוציא מחבירו עליו הראיה, אמנם עי' בזה בביאור הגר"א ס' של"ד ס"ק ה'.**
2. **בטעם דבלא סיירא לארעא חייב - ברש"י דף ע"ו ע"ב ד"ה לא סיירא ובדף ע"ז ע"א ד"ה לא סיירא, שביאר ב' טעמים, ועי' בזה במהר"ם שיף. ועי ברא"ש ובטור שהביאו לב' הסברות.**
3. **בדין אתא מטרא - בביאור החילוק בין אתא מטרא לאתא נהרא, עי' ברש"י. ועי' שביאר באופ"א. ועי' ברמב"ם פ"ט משכירות הל' ו' ובמ"מ ולח"מ שם.**
4. **פלוגתת הראשונים באתא מטרא באמצע היום - עי' בתוס' מה שביארו החילוק באתא מטרא בין אריס לפועל. וכעי"ז הוא ברי"ף בגיטין דף ע"ד. ועי' בהשגות הראב"ד ברי"ף שם. והביאו דבריהם ברמב"ן בנמוקי יוסף ובריטב"א. ובמה שנחלקו בדין פועל שאתא מטרא בחצי היום.**

**בדין סיירא לארעיה**

**א] גמ' הא דסיירא לארעיה הא דלא סיירא לארעיה.** **הנה** נחלקו רש"י והרמב"ם בפירוש הגמ', **רש"י פירש** דכונת הגמ' היא שהפועל ראה להקרקע קודם תחילת המלאכה וידע שאם יבא מטר לא יהא מלאכה. **והרמב"ם פ"ט משכירות ה"ד** ביאר דכונת הגמ' היא שבעה"ב ראה לקרקע והיה נראה לו שגם אם יבא מטר יוכלו לעדור בו ולכן בעה"ב אנוס ואין חייב לפועל. **ובשו"ע סי' של"ג סעי' א', ורמ"א ס' של"ד סעי' ב'** הביאו לפירוש הרמב"ם.

**ב] והנה לכאו' יש נפק"מ** בין פירוש רש"י לפירוש הרמב"ם, דלרש"י נתבאר בסוגין רק זה שבאופן שגם הפועל וגם בעה"ב ידעו שהמטר מונע מהמלאכה אינו חייב, אבל לא נתבאר מהו הדין היכא שהפועל והבעה"ב אינם יודעים שהמטר מונע את המלאכה האם בעה"ב חייב או פטור. **אבל להרמב"ם** נתבאר בסוגין שגם היכא ששניהם לא ידעו שהמטר מונע מהמלאכה בעה"ב פטור.

**וכעי"ז כתב בחי' רעק"א בדף ע"ט ע"א, דהתוס' שם ד"ה אלא** כתבו שמסוגין מוכח שהיכא שהבעה"ב והפועל אנוסים שלא ידעו שיופסד המלאכה בעה"ב פטור. **והק' הרעק"א שם** דבסוגין מבואר רק שהיכא ששניהם יודעים שהמטר מונע את המלאכה בעה"ב פטור אבל לא נתבאר מהו הדין היכא ששניהם אנוסים שאינם יודעים שהמטר מונע את המלאכה האם בעה"ב חייב.

**והנה עי' בפרישה ריש ס' של"ד** שכתב דרש"י והראשונים שלא פירשו כהרמב"ם פליגי עליה וסברי דבכהאי גונא בעה"ב חייב, **ואפשר שהוא מהטעם הנ"ל** שיש לחלק בין אופן ששניהם יודעים שהמטר מונע המלאכה לאופן ששניהם אינם יודעים שהמטר מונע ושניהם אנוסים. **אמנם עי' בערוך השולחן ס' של"ד סעי' ג'** שכתב שהראשונים לא נחלקו על הרמב"ם.

**והנה בהמשך סוגין** מבואר דבפסיק נהרא דבעה"ב אנוס בעה"ב פטור ומוכח לכאו' דהיכא שבעה"ב והפועל לא ידעו בעה"ב פטור, **אבל בחי' רעק"א שם** כתב לדחות דרק בפסיק נהרא בעה"ב פטור כיון שמניעת המלאכה אינה מחמת השדה שהרי גם כשפסק הנהר אפשר להשקות השדה אלא המניעה היא מהפועל שאינו רוצה להשקות רק מנהר ולהכי בעה"ב פטור, אבל באופן שהמניעה היא מהשדה שאינה ראויה למלאכה אפשר שגם באונס בעה"ב פטור.

**בביאור הסברא דבאונס בעה"ב פטור**

**ג] והנה ברא"ש ס' ג'** כתב דמוכח מסוגין דבכל אונס שהוא על שניהם ההפסד הוא לפועלים "שהמוציא מחבירו עליו הראיה וידם על התחתונה". **וכן הוא לשון הטור בס' של"ד.**

**ונחלקו הפוסקים בכונתו** האם סובר דהוי ספק האם בעה"ב חייב ורק מחמת שהוא מוחזק הוא פטור או שכונתו היא לבאר שהטעם שהפועל הוא זה שצריך להתנות הוא שכיון שבא ליטול את השכר מבעה"ב עליו להתנות.

**דבערוך השולחן ס' של"ד** כתב דאין כונת הרא"ש והשו"ע דהוי מוציא מחבירו עליו הראיה, **וכן האריך להוכיח בדברי משפט ס' ש"י וסי' של"ד.**

**אבל בביאור הגר"א ס' של"ד ס"ק ה'** מבואר בדבריו שסברת הרא"ש הוא שפטור מחמת המוציא מחבירו עליו הראיה, שכתב שאם הפועל תפס לא מפקינן מיניה כיון שהוא המוחזק, **וכ"כ בשו"ת שבות יעקב והובא בפתחי תשובה ס' ש"י ס"ק א'.** [**ובמנחת פיתים ס' של"ד** האריך לחלוק על השבות יעקב והוכיח דלא כדבריו מתרומת הדשן].

**אמנם נראה דיש להוכיח כהערוך השולחן ודעמיה מהרמ"א בס' של"ד סעי' א'** שהביא פלוגתא האם במשכיר בית דינו כפועל שצריך להתנות, וכתב דכיון דהוי פלוגתא להכי בתפס אין צריך להחזיר דהמוציא מחבירו עליו הראיה, ומבואר דהא דפועל מפסיד היכא שלא התנה הוא גם היכא שתפס.

**בטעם דבלא סיירא לארעא חייב**

**ד] הנה מבואר בגמ'** דבלא סיירא לארעיה בעה"ב חייב, **ובדף ע"ו ע"ב** פירש רש"י דהטעם שחייב הוא משום שכיון שלא הראה השדה להפועל היה לו להודיעם, **ובדף ע"ז ע"א** ביאר רש"י דהטעם דבעה"ב חייב הוא משום שהפועל יכול לטעון שמא לשדה אחר נשכרתי.

**וברא"ש ובטור** הביאו לב' הסברות, גם הסברא שפטור מחמת שהיה לבעה"ב להודיע לפועל, וגם הסברא שיכול הפועל לומר שמא לא נשכר לשדה זו.

**ועי' במהר"ם שיף שביאר** שהטעם שרש"י בדף ע"ז שינה פירושו כיון שאין בעה"ב יודע כלל האם המטר מעכב החרישה, ולא היה לבעה"ב להודיעם ולהכי הוצרך רש"י לפרש בענין אחר [וזה דלא כתוס' שכתבו דאדרבה בעה"ב יודע שהמטר מעכב החרישה]. **ועי' בדרישה ס' של"ד סעי' א'** שכתב ברש"י כהמהר"ם שיף, ודייק כן ברש"י.

**ה] והנה עי' בשו"ע ס' של"ד סעי' ב'** שכתב שבגוונא שהפועל נשכר סתם אין הפועל מפסיד, אף בגונא שמחמת אונס דבעה"ב אין מלאכה, משום שיכול להשתכר לשאר מלאכות, **וכתב הסמ"ע בס' של"ד ס"ק י'** דמקור דין זה הוא מרש"י הנ"ל, **וכ"כ הגר"א בס"ק ח'.**

**בדין אתא מטרא**

**ו] גמ' האי מאן דאגר אגירי לדוולא ואתא מטרא פסידא דפועלים אתא נהרא פסידא דבעה"ב.**

**נחלקו הראשונים** בביאור החילוק בין אתא מטרא שהפסידא דפועלים לאתא נהרא שהפסידא דבעה"ב, **רש"י פירש** שבמטר גם הפועלים יודעים שהמטר עושה שאין צריך את המלאכה אבל באתא נהרא רק בעה"ב יודע דרך שדהו שהנהר גורם שאינו צריך מלאכה.

**אבל הרשב"א פליג וסובר** שגם באופן שעלה הנהר בעה"ב פטור משום שהפועלים יודעים שהנהר משקה את השדה, **ופירש** דמיירי שהנהר עלה והתקרב לשדה ובמלאכה מועטת יכנסו המים וישקו השדה, והוסיף שאף שהמלאכה נפסקת בחצי היום מ"מ משלם לו על כל היום כפועל בטל. **והביא כן מהראב"ד.**

[**ויש להעיר במש"כ הרשב"א בשם הראב"ד** שמשלם לו על כל היום כפועל, **והרי נתבאר בטור ושו"ע ס' של"ה סעי' א'** שבגונא שהפועל ראה המלאכה קודם וידע שאין בו מלאכה ליום שלם אין בעה"ב חייב לו שכר יום שלם, וא"כ הכא שכתב הרשב"א שהפועל יודע שכאשר הנהר עולה אין צריך את המלאכה של יום שלם ומדוע חייב לו בעה"ב שכר שלם].

**והנה הרמב"ם פ"ט משכירות הל' ו'** כתב דאם בא הנהר "נותן להם כל שכרן דמן השמים נסתייעו". **וכתב המגיד משנה** דמלשון מן השמים נסתייעו משמע כפירוש הרשב"א שאיירי שיש להם מלאכה אלא שהיא קלה ומן השמים נסתייעו, [ויש לדון דלפי"ז זהו גם הפירוש בשו"ע שהוא מלשון הרמב"ם].

**ועי' בלח"מ שם** שכתב דלפי מש"כ המ"מ דהרמב"ם פירש כהרשב"א, ניחא מדוע כתב הרמב"ם שנותן להם "כל שכרן" ולא כתב כגירסת הגמ' דידן דנותן לו כפועל בטל. **ונראה כונתו** דהטעם דנותן להם כל שכרם הוא משום שלפירוש הרשב"א איירי שעבדו כל היום ולא היו בטלים אלא שהיא מלאכה קלה. **אמנם עי' בחי' הרשב"א בסוגין** דמבואר בדבריו דאיירי בגונא שמחמת שהמלאכה קלה נגמרה המלאכה באמצע היום.

**פלוגתת הראשונים באתא מטרא באמצע היום**

**ז] בתוס'** **הקשו** על הא דמבואר בסוגין דבאתא מטרא פסידא דפועלים מהגמ' בגיטין דף ע"ד ע"ב דמבואר דבאריס ואתי מטרא אמרינן דמשמיא רחימו עליה ומדוע בפועל לא. **ותי' התוס'** דשאני אריס שהוא שותף בקרקע להכי באתא מטרא אמרינן דמן השמים ריחמוהו, **וכ"כ התוס' בגיטין דף ע"ד ע"ב.**

**ועי' ברי"ף בגיטין שם** שהוסיף ביאור שבאריס אם אירע אונס בשדה שאינה מוציא פירות אינו מקבל כלום משום שהוי כשותף להכי אף בהושקה ע"י המטר מקבל כל שכרו. [**ולפי סברת הרי"ף נראה** שבכל אופן שהתשלום של הפועל הוא חלק מהריוח יהא דינו כאריס ויקבל גם אם הרויח הוא בלא מעשיו, **וכן הביאו משו"ת זרע יעקב ס' מ"ה**].

**אבל הראב"ד** [בהשגות על הרי"ף בגיטין, **והביאו דבריו הרמב"ן הנמוקי יוסף הריטב"א והר"ן בסוגין**] כתב דאף בפועל אם אתא מטר אמרינן שמן השמים ריחמוהו, ומה דמבואר בסוגין דהפסידא דהפועל איירי בגונא שלא התחיל במלאכה ולהכי הפסידא הוא דהפועל.

[**בפתחי חושן פי"ב הערה י"ב** **הקשה** דהראב"ד פירש דסוגין דמבואר דבאתא מטרא פסידא דפועל איירי רק בלא התחילו במלאכה, **וקשה** דהרי הרשב"א הביא מהראב"ד שהדין דאתא נהרא פסידא דבעה"ב איירי שיש לפועלים מלאכה אלא שהמלאכה היא קלה ונגמרת באמצע היום וא"כ קשה שאיכא סתירה בדבריו באיזה אופן איירי האי מימרא האם קודם שהתחילו במלאכה או באמצע היום, (דהרי זה ודאי דאי אפשר לפרש דאתא נהרא איירי דהפסיקו במלאכה באמצע היום ואתא מטרא איירי דהפסיקו במלאכה בתחילת היום)].

**עוד כתב הראב"ד שם** דקבלן דינו כאריס שאמרינן דמשמיא רחימו עליה, ועי' בראשונים דפליגי עליה.

**-י"ב-**

**בביאור פלוגתת רבנן ור' דוסא, ובביאור החילוק בין שכיר לקבלן , ובדין פועל החוזר מחמת יוקר**

1. **בביאור סברת רבנן דפליגי על ר' דוסא - עי' ברש"י ד"ה יד פועל שסברת רבנן דאיכא לקרא דעבדי הם. ועי' ברא"ש שלרבנן אף בבעה"ב ידו על העליונה. ועי' בחי' רעק"א מה שביאר ברא"ש. ועי' במהרש"א בסוגין ברש"י ד"ה מהו דתימא שדן בסברת רבנן.**
2. **בביאור קושית הגמ' שבדברי רב מבואר שיד פועל על העליונה - עי' בחי' (המיוחסים) לריטב"א בסוגין. ועי' בחזו"א ליקוטים ס' כ' לדף י'. ועי' בשיעורי ר' שמואל אות ש"מ.**
3. **בביאור גדר החילוק בין שכיר לקבלן - עי' במה שביאר הסמ"ע ס' של"ג ס"ק ט"ז. וכעי"ז באור זרוע ס' רמ"ב. וע"ע בש"ך ס' של"ג ס"ק ב'. ויש לדון האם פליג על הסמ"ע. [וע"ע באגרת משה חו"מ ח"א ס' פ"א]. וע"ע בענין זה בהגהות חכמת שלמה בשו"ע ס' של"ג סעי' ג' מש"כ בפועל שלא שיכול לעבוד בכל שעות היום האם הוי קבלן.**

**ועי' באבן האזל פי"ג מהל' מכירה הי"ח שביאר בדעת הרמב"ם ההבדל בין שכיר לקבלן.**

1. **בדין פועל החוזר מחמת יוקר - עי' בטור ס' של"ג בשם ר"י שבחוזר מחמת יוקר ידו על התחתונה. וכן הוא ברמ"א ס' של"ג סעי' ד'. ובגמ' אמרו "לא צריכא דאיקר עבדתא" ונחלקו התוס' רא"ש ושאר הראשונים האם חזר מחמת היקר, ולכאו' נחלקו בדין חוזר מחמת יוקר. וע"ע בזה במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז'.**

**ביאור סברת הטור - עי' בב"ח שם ובסמ"ע שם, שכתבו ב' ביאורים בטור. ועי' בזה בחזו"א ב"ק ס' כ"ג ס"ק כ' ד"ה ומיהו. ועי' בפתחי תשובה ס' של"ג ס"ק ד' שהעמיד מחלוקת בפועל החוזר מחמת שרוצה לעבוד בבעל הבית אחר.**

**פלוגתת רבנן ור' דוסא**

**א] מבואר בגמ' דנחלקו ר' דוסא ורבנן** האם בקבלן ידו על התחתונה, דלר' דוסא ידו על התחתונה ולרבנן ידו על העליונה. **ויש לבאר סברת רבנן** מדוע אף בקבלן ידו על העליונה, ונראה **שנחלקו בזה רש"י והרא"ש.**

**א. רש"י בד"ה יד פועל** ביאר סברת רבנן שקבלן ידו על העליונה מקרא דעבדי הם ולא עבדים לעבדים, **ומבואר דס"ל** דנחלקו רבנן ור"ד האם גם קבלן שאינו יכול לחזור בו נקרא עבד. **[וכ"כ בדעת רש"י בשיעורי ר"ש אות ש"מ**].

**אמנם בחי' רעק"א בסוגין** כתב בתוך הדברים דודאי אין מסתבר לומר שנחלקו רבנן ור' דוסא האם בקבלן שייך עבדי הם.

**ב. אבל הרא"ש כתב** שלרבנן שידו על העליונה גם בעה"ב שחזר בו ידו על העליונה. ומבואר דטעם רבנן אינו מחמת שבקבלן החוזר איכא דין דעבדי הם, דא"כ מדוע בעה"ב יכול לחזור בו.

**ועי' בחי' רעק"א** **שביאר ברא"ש** שרבנן ור' דוסא נחלקו בקנין תחילת המלאכה, דרבנן פליגי על קנין תחילת מלאכה וזהו הטעם שיד קבלן על העליונה ומהאי טעמא גם יד פועל על העליונה.

**וע"ע במהרש"א בסוגין ברש"י ד"ה מהו דתימא,** שנסתפק בזה האם רבנן נחלקו שגם בחזרת בעה"ב ידו על העליונה או שרבנן נחלקו רק מחמת הטעם של עבדי הם, ולהכי נחלקו רק בקבלן ולא בבעל הבית. **וצב"ג מדוע לא הזכיר דברי רש"י והרא"ש המפורשים בזה.**

**ב]** **והנה בגוף הדין בחזרת בעה"ב** פסקו הטור והשו"ע ס' של"ג סעי' ד' שבעל הבית החוזר בו ידו על התחתונה, [ואף להרא"ש שלרבנן יד בעה"ב על העליונה מ"מ לא קי"ל כרבנן]**.**

**אמנם עי' בהגהות אשר"י ס' ב' ד"ה דהיינו** שכתב דהא דמבואר דבחזרת בעה"ב ידו על התחתונה אירי בקבלנות, **ומבואר בדבריו** דסובר דבפועל אף יד בעה"ב על העליונה.

**וצ"ב הסברא בדבריו** דהרי כל טעם חזרת הפועל הוא מחמת דין דעבדי הם, וא"כ מהו הטעם שבחזרת בעה"ב יהא ידו על העליונה. (**ואפשר דס"ל** דגדר מה שנתחדש בדין עבדי הם הוא שקנין דפועל קלוש כדי שהפועל יוכל לחזור בו ומהאי טעמא אף פועל יכול לחזור בו).

**ד] ומי אמר רב הכי והאמר רב פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום.**

**מבואר בגמ'** דבדברי רב מתבאר שיד פועל על העליונה. **וצ"ב** מה הראיה מזה שיכול לחזור בו שידו על העליונה, והרי גם אם ידו על התחתונה יכול לחזור בו.

**ועי' בחי' (המיוחסים) לריטב"א** בסוגין שביאר שההוכחה שרב סובר ידו על העליונה הוא מהא דאם ידו על התחתונה פשיטא שיכול לחזור בו, ולהכי מוכרח שרב חידש שיכול לחזור בו ושיהא ידו על העליונה.

**עוד ביאר בריטב"א שם** דאם ידו על התחתונה עדיין חשיב עבדי הם כיון שאינו יכול לחזור בו בלא להפסיד ממון. **וכסברא זו כתב בחזו"א ליקוטים ס' כ' לדף י',** שאם ידו על התחתונה הוא בכלל החסרון של עבדי הם, שאינו יכול לחזור בלא הפסד ממון, ולפי דבריהם צ"ל דר' דוסא דפליג וסובר דאינו נחשב עבד היכא שידו על התחתונה.

**ועי' בשיעורי ר' שמואל אות ש"מ** שביאר בהקדם מה שיסד דלמ"ד ידו על התחתונה אין הפועל יכול להפקיע את הקנין אלא שכל פועל אין זכות לכופו לעבוד ולהכי כשהפועל חוזר בו אף שנשאר משועבד מ"מ אין כופין לעבוד אלא ידו על התחתונה, משא"כ למ"ד ידו על העליונה יכול הפועל להפקיע הקנין וא"כ שפיר ניחא הוכחת הגמ' דמרב דאמר דפועל "יכול לחזור בו" דמבואר שמפקיע השעבוד א"כ מוכח דידו על העליונה.

**בביאור גדר החילוק בין שכיר לקבלן**

**ה] מבואר בגמ'** דחלוק שכיר יום מפועל, דשכיר ידו על העליונה וקבלן ידו על התחתונה, **וצריך לבאר מהו המגדיר בחילוק** בין שכיר לקבלן, ומצאנו בפוסקים כמה גדרים בזה.

**א. בסמ"ע ס' של"ג ס"ק ט"ז** כתב דשכיר המלאכה מוטלת עליו כל היום בלא הפסק אבל קבלן גומר את המלאכה שקיבל באיזה שעה שירצה וכדרך כל בעל הבית שעושה את המלאכה שלו וכו', **מבואר דס"ל** דגדר דקבלן הוא מי שיכול לנוח ולא לעשות המלאכה בכל זמן שירצה.

**וכן מבואר באור זרוע ס' רמ"ב** שכתב שמלמד תינוקות אינו כקבלן משום שקבלן הוא רק היכא שרשאי להתבטל כשירדה אבל מלמד אינו יכול להתבטל, עי"ש. **וכ"כ בהגהות מיימוניות פ"ט ס"ק ה'.**

**ב. בש"ך ס' של"ג ס"ק ב',** **הביא מהתרומת הדשן ס' שכ"ט** שהקשה מדוע בקיבלו קמה לקצור הוי קבלן והרי ימי הקציר ידועים ואינו יכול לעשותו בזמן אחר וכן בקיבל עליו אחריות של יין הרי ימי הבציר קצבתן ידועים, ותי' דכיון שאינו קוצב לו שכר לפי הימים או לפי שבועות אלא לפי קמה וחביות חשוב קבלן, **ומבואר לכאו'** דגדר דקבלן הוא שנשכר לפי מה שעשה ולא לפי שעת המלאכה.

[**אמנם יש לדון** דאין כונת הש"ך שמחמת שהתשלום הוא לפי המלאכה הוי קבלן, אלא כונתו שבכהאי גונא שהתשלום לפי המלאכה אף שיש זמן קצוב למלאכה מ"מ הזמן הזה יכול לעשות כשירצה ולהכי הוי קבלן].

**ומבואר לכאו' דנחלקו הסמ"ע והש"ך** מהו הגדר של קבלן האם הוא מחמת שיכול לנוח ועובד כשרוצה, או שקבלן הוא היכא שהתשלום הוא לפי מה שעשה. **ועי' באגרת משה חו"מ ח"א ס' פ"א** שהעמיד בזה פלוגתא בראשונים, האם קבלן הוא במי שעובד מתי שרוצה או במי שהתשלום הוא לפי המלאכה שעשה.

**ו] ונראה כמה נפק"מ בנידון זה. א'. בפועל שהתשלום הוא לפי המלאכה שעשה** אבל צריך לעשותו בשעה מיוחדת, וכגון בשליח ציבור שצריך להתפלל דוקא בשעה הקבועה לתפילה או בנהג שנשכר בשעה מסוימת. **דלסברת הסמ"ע** יהא כשכיר כיון שאינו יכול לעשות מלאכתו כשירצה, **ולסברת הש"ך** יהא קבלן כיון שהשכר הוא לפי המלאכה שעושה.

**ועי' בשו"ת הרשב"ש ס' קי"ב** שכתב שש"ץ דינו כקבלן, ומוכח לכאו' כסברת הש"ך, [וכעין נפק"מ זו כתב באגרו"מ שם עי"ש].

**ב'. עוד נראה נפק"מ** במי שנוטל שכרו לפי שעות עבודתו אבל יכול לבחור את שעת העבודה, **דלסברת הסמ"ע** יהא כקבלן כיון שיכול לעשות המלאכה כשירצה, **ולסברת הש"ך** יהא כשכיר כיון שהתשלום הוא לפי הזמן ולא לפי המלאכה שעושה.

**ועי' בהגהות חכמת שלמה בשו"ע ס' של"ג סעי' ג'** שכתב שבכהאי גונא בשכרו ללמוד ב' שעות ולא פירש באיזה שעות הוי קבלן. **וכ"כ החכמת שלמה בהגהות ס' רס"ד סעי' ז'.**

**שיטת האבן האזל בדעת הרמב"ם**

**ז] והנה עי' באבן האזל פי"ג מהל' מכירה הי"ח** שהוכיח מהרמב"ם שגם בקבלן איכא להדין דעבדי הם אלא שידו על התחתונה, **ולהכי פירש** שלהרמב"ם החילוק בין פועל לקבלן הוא שבקבלן שהתשלום הוא על המלאכה שלימה וכגון בקיבל לקצור קמה בב' סלעים התשלום הוא על קמה שלימה ולהכי בקצר חציה והוקרו פועלים וחזר הקבלן ידו על התחתונה מחמת שמעיקרא התשלום היה על קמה שלימה וא"כ עכשיו שהוקר שהבע"ב צריך להוציא להשלמת המלאכה עוד סלע וחצי מנכה את זה משכר הקבלן, משא"כ בשכיר מעיקרא החיוב לא היה על התוצאה אלא על עצם העבודה ולהכי אינו מנכה מהם אף כשהוקר.

**בדין פועל החוזר מחמת יוקר**

**א] כתב בטור ס' של"ג בשם ר"י** שבגונא שהוקרו פועלים והפועל רוצה לחזור בו כדי להיות נשכר יותר, אינו יכול לחזור בו. **וכן פסק הרמ"א ס' של"ג סעי' ד'.**

**ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים בסוגין,** דבגמ' איתא לא צריכא דאייקר עבידתיה ואמרו פועלים וכו'. **וכתב התוס' רא"ש** [והובא בשטמ"ק] שאין הכונה שחזר בו מחמת היוקר אלא הכונה שהראו פנים זועפות, ומבואר לכאו' דס"ל דהטור שאינו יכול לחזור מחמת יוקר ולהכי הוצרך לפרש שלא חזר בו.

**אבל ברמב"ן רשב"א ריטב"א בסוגין** משמע שכונת הגמ' כפשוטו שהפועל חוזר בו מחמת היוקר, **ומבואר דס"ל** דפועל יכול לחזור בו אף מחמת היוקר.

**[ועי' במחנה אפרים שכירות פועלים ס' ז'** שהקשה מהגמ' על הר"י ונדחק לפרש שאין כונת הגמ' שחזר מחמת היוקר, אבל כתב שבדברי הריטב"א מבואר שכונת הגמ' שחזר מחמת היוקר].

**בביאור סברת הטור**

**ב] והנה בגוף דין הטור** נראה שנחלקו הפוסקים בביאור סברתו.

**א. בב"ח ביאר** דסברת הטור משום דהא דפועל חוזר בחצי היום הוא מדכתיב כי עבדי הם ולא עבדים לעבדים וא"כ כל הזכות לחזור הוא היכא שאינו רוצה בעבדות ובחוזר מחמת היוקר הרי הוא רוצה בעבדות ואף אצל בעה"ב זה היה מוסיף לעבוד אם היה מוסיף לו דמים. **וכ"כ הלבוש.**

**ב. בסמ"ע בשו"ע שם** ביאר דסברת הטור הוא דמה שלא נתנו זכות לפועל לחזור כדי שלא יפסיד ולא כדי שישתכר יותר, שאינו בדין שהבעה"ב יפסיד כדי שהפועל ירויח. **ועי' בחזו"א ב"ק ס' כ"ג ס"ק כ' ד"ה ומיהו בביאור דברי הסמ"ע**, שהוסיף ביאור בסברא זו.

**ונראה נפק"מ בין הסברות** האם בחוזר מחמת יוקר יכול לחזור ויהא דינו שידו על התחתונה או שאינו יכול לחזור בו כלל. **דלסברת הב"ח** כשרוצה להשתכר ביוקר אינו יכול לחזור בו כלל, **אבל לסברת הסמ"ע** יכול לחזור בו אלא שיהא ידו על התחתונה, שהרי להסמ"ע כל דין דהטור הוא שלא נחתדש זכות דידו על העליונה כאשר בעה"ב מפסיד.

**עוד יש לדון נפק"מ** באופן שחזר בו מחמת שרוצה לעבוד בעצמו ולהרויח יותר, **דלסברת הב"ח** יכול לחזור כיון שאינו עבד לאחרים ויהא ידו על העליונה, **אבל לסברת הסמ"ע** יהא ידו על התחתונה דלא נתנו זכו ידו על העליונה כשבעה"ב מפסיד והפועל מרויח. [**ועי' בפתחי חושן פרק י"א הערה ה**' שנסתפק בנפק"מ זו].

**ג] והנה נחלקו הפוסקים** איך הדין בחוזר בו מבעה"ב זה כדי להיות נשכר לבעה"ב אחר. **דהפתחי תשובה ס' של"ג ס"ק ד'** הביא מכמה פוסקים דבכהאי גונא אינו יכול לחזור בו כיון שדמי לדין הרמ"א בחוזר מחמת יוקר שאינו יכול לחזור כיון שנשאר עבד, וא"כ בכל גונא שנשכר לאחרים נשאר עבד ואינו יכול לחזור בו, **וכ"כ בתרומת הכרי בס' של"ג.**

**אבל בשו"ת חוות יאיר ס' ק"ו** [הובא בפתח"ת שם, ובחי' רעק"א בשו"ע] כתב דבכהאי גונא יכול לחזור בו, **וביאר** דהסברא בזה היא משום דהא דפועל יכול לחזור אינו כדי שלא יעבור באיסור דעבדי הם אלא הוא משום שבעבדי הם התחדש שלא אלים שיעבוד דבעה"ב למנוע אותו מלחזור, **וכסברא זו הביא בפתחי תשובה שם מכמה פוסקים**.

**ונראה דתלוי בפלוגתת הב"ח והסמ"ע** בביאור דין הטור שבפועל אינו יכול לחזור מחמת יוקר, **דלביאור דהב"ח** שהטעם הוא מחמת שבחוזר מחמת יוקר הוא רוצה לעבוד ולא התחדש בו דין דעבד א"כ מסתבר שגם בנזכר לבעל הבית אחר אינו יכול לחזור, **אבל לסברת הסמ"ע** דדין הטור הוא שלא התחדש דין ידו על העליונה כדי להרויח את הפועל ולהפסיד את בעה"ב, א"כ הכא שאינו חוזר כדי להרויח יכול לחזור בו. [ועי' בפתחי תשובה שם מה שהביא מספר מים חיים כעי"ז].

**-י"ג-**

**בדין פועל החוזר מחמת אונס**

**א] השוכר את הפועל ולחצי היום שמע שמת לו מת או שאחזתו חמה וכו' נותן לו שכרו ואם קבלן נותן לו קבלנותו.**

**מבואר בגמ' דפועל שנאנס** מלהשלים את המלאכה מקבל שכרו, ומבואר דדין זה הוא אפילו בדבר האבד שבאונס יכול לחזור בו ואינו שוכר עליו.

**ונראה שביאור הסברא בזה** תלוי בפלוגתת הראשונים בביאור דין דבר האבד. **דהריטב"א שפירש** שהחיוב בדבר האבד הוא מחיוב ערב כתב בדבריו שחיוב זה הוא רק אם פשע, **ונראה** דכונתו הוא שכיון שהחיוב הוא מחמת שקיבל על עצמו א"כ נראה דאדעתא דהכי לא קיבל על עצמו.

**ולפי סברת הנתיה"מ** (והמהרי"ק) שהחיוב בדבר האבד הוא מקנס א"כ פשוט דבאונס לא קנסו. **וכן משמע קצת ברש"י ד"ה נותן,** שכתב שבאונס לא קנסוהו [אמנם רש"י כתב כן בביאור מדוע אין ידו על התחתונה].

**ב] ויש לדון לפי שיטת ההגהות אשר"י** שבאופן שהיה מוצא פועלים הפועל שחוזר חייב מדינא דגרמי ושוכר עליו אף יותר משכרו [ודינא דדבר האבד הוא באינו מוצא פועלים], האם בכהאי גונא שהפועל אנוס שוכר עליו, דלכאו' מסברא נראה דכיון שחייב מדינא דגרמי א"כ גם באונס חייב דמה בכך שהוא אנוס מ"מ הרי הזיק וחייב, [**וההגהות אשר"י** יפרש שדין הגמ' שהפועל אינו חייב באונס איירי באופן שמתחילה לא היה מוצא פועלים שאז חיוב הפועל הוא מחמת דבר האבד]. **ועי' בפתחי חושן פרק י"א הערה מ"ה שדן בזה.**

**בדין קבלן החוזר מחמת אונס**

**ג] והנה בגמ' משמע** שפועל החוזר בו מחמת אונס ידו על העליונה, ואף בקבלן שידו על התחתונה מ"מ בחזר מחמת אונס ידו על העליונה**. וכן פסק הרמ"א ס' של"ג סעי' ה'** שאף בקבלן שידו על התחתונה מ"מ בחזר מחמת אונס ידו על העליונה. **אבל במאירי דף ע"ו ע"ב ד"ה כל שאמרו** כתב דבקבלן שנאנס ידו על התחתונה.

[**ועי' ברש"י ד"ה נותן** שכתב דבאונס ידו על העליונה, אמנם אפשר שכל דבריו הם לס"ד דגמ' דהברייתא איירי בדבר שאינו אבד וא"כ מוכרח שהחידוש דהברייתא הוא שבאונס ידו על העליונה אבל למסקנא דאיירי בדבר האבד והחידוש הוא שאינו שוכר עליהם א"כ אפשר דידו על התחתונה, ודוחק].

**ה] והנה עי' בנתיה"מ ס' של"ג ס"ק ט'** שכתב דכל מה שבאונס מקבל הפועל שכרו וידו על העליונה הוא רק באופן שנהנה ממה שעשה וכגון ששכר פועלים אחרים ביוקר להשלים המלאכה, אבל בלא מצא פועל להשלים המלאכה ונאבד מה שעשה הפועל אינו חייב לו, **וכ"כ החזו"א ס' כ"ג ס"ק כ"א.**

**וביאור הסברא בזה נראה** דבלא נהנה בעה"ב מהמלאכה הוי כמו באתא מטרא שכיון שהבעה"ב אונס אינו חייב להם אף בהתחילו במלאכה א"כ גם באופן שהפועל אנוס אין בעה"ב חייב לו וכל החיוב הוא על המלאכה שבעה"ב נהנה ממנה.