פרק ד -ציצית
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**שמעתתא דציצית**

**דף ל"ז ע"ב**

**בפלוגתת רבנן ור"י האם ד' ציציות ד' מצוות**

**דין ג' ציציות אליבא דר"י**

**א.** בגמ' ארבע ציציות מעכבות זא"ז שארבעתן מצוה אחת ר' ישמעאל אומר ד' מצוות הן עכ"ל המשנה. ותמהה הגמ' מאי בינייהו וכו' הקשו הראשונים והאחרונים דאיכא בינייהו כשאין לו אלא ג' ציציות האם ילבש הבגד עם ג' ציציות דלרבנן אין כאן מצוה כלל ואסור ללובשו ולר' ישמעאל ילבש הבגד כדי לקיים ג' מצוות. וביארו האחרונים (עול"ש חזו"א ועוד) דגם לר' ישמעאל אסור בלבישה משום שבלבישתו מבטל מ"ע של הכנף הרביעי שלא שם בו ציצית.

ועדיין תמהו האחרונים (שפ"א, חזו"א) לשי' המרדכי דכל שאנוס מלהטיל ציצית [כגון בש"ק] אין בו ביטול מצוה א"כ תמוה דאיכא נפק"מ כשאין לו כ"א ג' ציציות דלת"ק לא ילבש עם ג' ציציות משום שאין מקיים המצוה ולר' ישמעאל ילבש ויקיים ג' מצוות ובכנף הד' אין ביטול מצוה, ובשפ"א הוכיח מסוגיא זו דלא כהמרדכי.

עוד תמה בעול"ש באופ"א דגם אי נימא דלא כהמרדכי שמותר ללבוש ציצית כשאנוס מלהטיל בו ציצית מ"מ לפי"מ שמבו' בתוס' (ביבמות) דמצוות ציצית הוא להטיל אחר הלבישה א"כ כל שלבש ויש לו עתה ג' מצוות עשה ידחו ג' עשה אלו את הביטול עשה של הכנף הרביעי שהוא בשוא"ת.

**בחידוש הקר"א והמיוחס לרשב"א בשיטת ר"י**

**ב.** והנה בקר"א תמה עד"ז וז"ל: יש לדקדק מאי בעי מאי בינייהו הא איכא אם אין לו אלא ג' ציציות דלת"ק לא ילבוש הבגד דלא מקיים העשה כלל ולר"י צריך ללובשו דעכ"פ מקיים המצוה בג' ציציות עכ"ל. ודבריו צע"ט דהא ודאי אין חייב ללבוש בגד עם ציצית, ולכאו' כוונתו ע"ד העול"ש הנ"ל דכל שלבש מחויב הוא בציצית ואליבא דת"ק חייב לפושטו משום ביטול מצוה ואליבא דר' ישמעאל שמקיים העשה בג' כנפות לא אכפ"ל במה שמבטל העשה של הכנף הרביעי בשוא"ת. ותי' הקר"א דגם לר"י אין בזה חיוב אלא קיום בלבד, ונראה כוונתו דאף שאין "חייב" ללבוש ציצית מ"מ כל שלבוש חייב להטיל הציציות ובהא חידש הקר"א דאעפ"י שס"ל לר"י ששלשתן ג' מצוות מ"מ כשאין יכול להטיל כולם אין "חייב" להטיל ג' ציציות וכל חידושו של ר' ישמעאל היא שאם יטיל יהא בהם "קיום" מצוה.

ובמיוחס לרשב"א הוסיף לחדש דאליבא דר"י אין קיום בג' ציציות, וצע"ט הא מבו' בסוגין שאין בזה איסור כלאים בציצית ואין בזה איסור שבת, וצ"ל דכיון שכ"א מצוה בפנ"ע אעפ"י שיש דין צדדי שאחד מעכב את חבירו מ"מ שייך בזה היתר כלאים בציצית משום שהיא הותרה ולא דחויה וההיתר שייך כ"ז שקיימת צורת המצוה ואי"צ את קיום המצוה. ומה"ט נמי אין בזה טלטול בשבת כיון שיש להחשיבו כצורת הבגד (ויתבארו הדברים יותר להלן).

ולדברי הקר"א והמיוחס לרשב"א מדוקדק לשון המשנה שר"י פליג רק שארבעתן ארבע מצוות ולא פליג על דברי ת"ק שמעכבין זא"ז, ודו"ק. אמנם הרמב"ן בסה"מ (שורש י"א) פליג להדיא על דבריהם וכ' דאליבא דר' ישמעאל ד' מצוות הן ואין מעכבים זא"ז דוגמת התכלת ולבן וא"כ הק"ל.

**בדברי האחרונים דשייך בל תגרע לר"י**

**ג.** ובאחרונים (עונג יו"ט סי' א' וכ"ה בטו"א ר"ה כ"ח) כ' ליישב שאם לא שם ציצית בכנף הרביעי עובר על בל תגרע אליבא דר' ישמעאל, והדברים צע"ט הא לכאו' בל תגרע שייך במצוה שגירע חלק ממנה אולם לר"י שהם מצוות חלוקות היאך שייך בזה בל תגרע במה שלא קיים המצוה של הכנף הרביעי.

וצ"ל בזה דבאמת יש לדון בשי' ר"י ש"ד' מצוות הן" מה כוונתו האם הוי כתכלת ולבן שהם מצוה אחת אלא שאין מעכבין זא"ז או שהם כתפילין ש"י וש"ר שהם ב' מצוות נפרדות, ויעוי' ברמב"ן בסה"מ שורש י"א שכ' דלרבי ישמעאל נמנה מצוות ציצית כמצווה אחת דוגמת תכלת ולבן ומבו' מדבריו שאינם ד' מצוות נפרדות אלא הם ד' חלקי מצווה המשלימות זו את זו [וכ"א הוא חלק בפנ"ע] אמנם בחת"ס (גיטין דל"ח) כ' דהטעם שאין מונים אותם לד' מצוות משום שהיא כמצוה אחת שמקיימיםאותה ד' פעמים ומבו' משיטתו שהם מצוות חלוקות.

וצ"ל בשי' אחרונים הנ"ל כהמבו' בדברי הרמב"ן דאי"ז ד' "מצוות" נפרדות אלא ד' חלקי מצווה שאין מעכבין זא"ז כתכלת ולבן ומה"ט שייך בזה איסור בל תגרע [וכמו במטיל לבן בלא תכלת שדנו האחרונים שיהא איסור בל תגרע ואכמ"ל].

ובזה יבו' יותר גם שי' הקר"א הנ"ל שיש בג' ציציות קיום מצוה בלא חיוב והטעם משום שהם ד' חלקים במצוה אחת ובזה י"ל שחיוב התורה לקיים המצווה בשלמותה אלא שיש קיום גם לכל חלק נפרד מהמצוה [דוגמת תכלת ולבן]. אמנם עדין יקשה להסוברים דלר' ישמעאל הם מצוות חלוקות.

**בדברי הב"ח בתמיהה הנ"ל**

**ד.** בטור כ' ד' ציציות מעכבות זא"ז וכו' והיוצא בה לרה"ר בשבת חייב חטאת,ויעוי' בב"ח (ריש סי' י"ג) שהעיר דה"מ למימר נפקותא דאם אין לו כל הארבע אסור לברך וכו' ותו דעובר בעשה אם לובשו ואין בו כל הד' ציציות וכו' ותי' הב"ח דכיון דבשבת שאין יכול לקשור אינו עובר בזה (והיינו כדברי המרדכי) ע"כ לא הביאה הגמ' חילוק זה. וצ"ב דבריו דאי בדאית ליה גם לר"י אסור ואי בדלית ליה א"כ לרבנן מותר (וכמו שהביא בהמשך דבריו מהמרדכי לגבי שבת). ולכאו' ס"ל דהמרדכי איירי דוקא בשבת אולם בעלמא בדלית ליה אסור ומה"ט תמה כנ"ל, וביאר דמ"מ דכיון שבשבת מותר גם לת"ק ע"כ לא הביאה הגמ' נפק"מ זו. ותמוה עצם חילוקו דהא גם לר"י עובר בעשה על כנף הד', וכבר עמד בזה הפמ"ג (משב"ז סק"ב במוסגר).

ובספר "ישר וטוב" כ' לבאר כוונת הב"ח דאיירי שיש לו רק ג' ציציות ואליבא דר"י כיון שמחויב במ"ע להטיל ציצית ע"כ הוי כאנוס כלפי הציצית הד' משא"כ לרבנן שאין לו מצוה אין לו ללבוש ולא הוי כאנוס אעפ"י שאין מצוי ציצית בעיר, ומבו' לפי"ז גם מקושיתו כמו שהוכחנו מהמשך דבריו דפירש המרדכי רק בשבת ולא בחול אעפ"י שאין מצוי ציצית בעיר [ועי' לקמיה בפלוגתת האחרונים בזה בשי' המרדכי].

והנה במ"ב ביאר דברי השו"ע שד' הציציות מעכבות זו את זו שאם יחסר לו ציצית אחת הו"ל כלא הטיל וביטל המצווה "לגמרי". ובשה"צ ביאר שהוסיף מילת לגמרי כדי ליישב תמיהת הפרמ"ג הנ"ל, וצ"ב דגם לר' ישמעאל ביטל לגמרי מצוות הכנף הרביעי. ואי נימא דס"ל שלר' ישמעל הם ד' חלקי מצווה יש לבאר גם דברי המ"ב דאליבא דר"י לא חשיב שביטל לגמרי המצוה משום שהם ד' חלקי מצווה וחשיב שקיים מקצת מהמצוה במה ששם הג' כנפות בלא הכנף הרביעי ודו"ק.

**בעלת חמש לרבנן ולר' ישמעאל**

**בביאור שי' רש"י בדין בעלת חמש**

**א.** בגמ' רבה בר אהבא אמר טלית בעלת חמש איכא בינייהו, עי' פירש"י והדברים צ"ב מ"ט לרבנן יש לנו לרבות שגם בבעלת חמש החיוב רק על ד' כנפות ואליבא דר' ישמעאל יש לנו לרבות שגם כנף החמישי יתחייב, וביותר העירו דלכאו' יש מקום לדון לאידך גיסא דאליבא דרבנן שהוא מצוה אחת יסוד המצוה שיהא ציציות בכנפות הבגד וא"כ יש לנו לרבות בעלת חמש שיהיו כל הכנפות חייבות ואליבא דר' ישמעאל שהם ד' מצוות אין לנו לחדש מכח הריבוי עוד מצוה אלא יש לנו ללמוד שמצוה זו שייכת גם בבעלת חמש שישים לכה"פ בד' כנפות.

עוד יש להעיר דהנה יעוי' לעיל שנתבאר לדון אליבא דר"י האם הם ד' מצוות נפרדות או ד' חלקי מצוה אחת (דוגמת תכלת ולבן), ומעתה צ"ב דאם גם לר' ישמעאל הם מצוה אחת אלא שהם ד' חלקים שאין מעכבין זא"ז א"כ גם לר"י אין לנו ללמוד שכנף החמישי יתחייב בציצית.

וצ"ל דכוונת הגמ' (לשי' רש"י) דמסתבר דאליבא דרבנן שהיא מצוה אחת החיוב הוא ב"בגד" שיהא עם ד' ציציות בד' כנפות ואליבא דר' ישמעאל החיוב הוא ב"כנף" שיהא בו ציצית [ואף אי נימא שהם מצוה אחד עם ד' חלקים הכוונה שד' המצוות ב"כנפות" הם מצוה אחת], ומעתה י"ל דלרבנן אף שריבתה התורה שגם בעלת חמש חייבת מ"מ דין הבגד שיהא בו ד' ציציות ולא מסתבר שתשתנה המצוה כשנוסף עוד כנף [ויסוד סברא זו מבו' במיוחס להרשב"א שכ' דלא מסתבר שתהא המצוה בב' פנים] משא"כ לר' ישמעאל שחידשה תורה שכל כנף מחייב בציצית יש לנו לרבות שגם כנף החמישי יתחייב בציצית.

**ביאורי הקר"א והיראים**

**ב.** בקר"א כ' לפרש באופ"א דלת"ק שכולם מצוה אחת מסתבר לדרוש שגם בבעלת חמש שייכת מצוה זו משא"כ לר"י דארבע מצוות הם לא אמרה תורה אלא בת ד' כנפות ולא יותר, וביאור הדברים ע"ד הסברא שכתבנו לעיל דלר' ישמעאל לא מסתבר ללמוד לחדש עוד מצוה, וע"כ דווקא ד' כנפות חייבת וה' כנפות פטורה.

עוד הביא הקר"א שם מהיראים שפירש לאידך גיסא לת"ק בעלת חמש פטורה כיון דכולם מצוה אחת הן ולר"י חייבת והדברים צ"ב, ונראה שאיהו ס"ל ע"ד שי' רש"י אלא דמה"ט חידש דלת"ק לא מסתבר שחייבה תורה כ"א בעלת ד' ולא בעלת חמש [כן ביאר הקר"א בזבחים צ"ח ע"ב] ולר"י שהכנף מחייב שפיר י"ל שחידשה תורה שבבעלת חמש כל כנף מחייב, ויש להעיר דלפי"ז לפי"מ דקיי"ל כת"ק ולא כר"י אין חיוב ציצית בבעלת חמש.

**ביאור רבינו גירשום**

**ג.** ברבינו גירשום (הובא במהדו' עז והדר) גרס בגמ' "איכא בייניהו בעלת כנפות" וחידש דאליבא דר' ישמעאל גם בעלת אחת או שתים חייבת בציצית ובעלת חמש פטורה, ויש לברר אם יש שייכות בין ב' דינים אלו. והנה מש"כ דאליבא דר' ישמעאל יש חיוב גם על בעלת אחת או שתים צ"ל דמשום שלר' ישמעאל הכנף מחייב ע"כ סברא היא שגם בבעלת אחת יהא חיוב זה ומה"ט הוקשה לו דא"כ למה כתבה התורה דין בעלת ארבע וע"כ חידש דבאה התורה לפטור בעלת חמש לגמרי, [וקצת יש להעיר די"ל לאידך גיסא דכתבה התורה ד' כדי לפטור בעל אחת או שתים וריבתה בעלת חמש שיהא חייב בכל כנף ואפי' בכנף החמישי וכפירש"י וצ"ע.]

**טעם החיוב בבעלת חמש מדין כמאן דליתיה**

**ד.** אלא שבעיקר דברי הגמ' תמהו האחרונים (קר"א ועו"ד) דבגמ' בזבחים (די"ט ע"ב) מבו' דאליבא דשמואל המח' אם בעלת חמש חייבת אינה משום הדרשא ד"אשר תכסה בה" אלא שלמ"ד בעלת חמש חייבת הוא משום דס"ל דכנף החמישי כמאן דליתא דמי [ובפרמ"ג מבו' שקיי"ל כשמואל בהא], ולפי"ז אין מקום לדברי הגמ' לחלק בזה בין רבנן ור' ישמעאל, וצ"ע.

**היוצא בשבת בטלית שאינה מצויצת כהלכתה**

**בפלוגתת הראשונים בהטעם דציצית חשיבי ולא בטלי**

**א.** בגמ' דאמר ר"ה היוצא בטלית שאינה מצויצת כהלכתה בשבת חייב חטאת. והחידוש בזה דאעפ"י שרוצה להשאיר ציציות אלו בבגד ולהשתמש בהם עם ציצית רביעית (וא"כ יתבטלו לבגד ויהיו כחלק ממנו) מ"מ כל שעומדים בבגד למצוה ורוצה להשתמש בהם למטרה זו אם אין מקיים בהם המצוה יש לדונם כמשאוי.

והנה הגמ' בשבת (דקל"ט ע"ב) תמהה מ"ש מהיוצא בכילה שיש לה רצועות תלויות שאינם צורך הלבישה וביארה הגמ' "ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הני לא חשיבי ובטלי". ופירש"י דציצית חשיבי משום דתכלת הם [והיינו משום שדמיהם יקרים] אבל התוס' פי' דחשובים בעיניו כדי ליתן בטלית ציצית רביעית וכ"מ בר"מ (פי"ט משבת ה"ד). הרי דנחלקו הראשונים בשי' ר"ה האם כשאינם חשובים ויכול להשתמש בהם בטלי לבגד או לא דרש"י ס"ל דדווקא משום שהם חשובים אינם בטלים לבגד ובתוס' ס"ל דעצם מה שרוצה בהם לשימוש אעפ"י שאינם חשובים כל שאינו משתמש בהם אינם בטלים לבגד והוי משוי.

[וצ"ע לשי' התוס' מ"ש ציצית מכילה הא בכילה ג"כ רוצה בהם כדי שיוכל להעמיד הכילה ואעפי"כ מבו' בגמ' דמשום דלא חשיבי בטלי. וצ"ל דעיקר החילוק להתוס' שבמצב זה אינם משמשים את הבגד משא"כ רצועות הכילה. וקצ"ב מלשון הגמ' דהחילוק משום דלא חשיבי.]

ובנשמ"א (נ"ו, ג'), הביא עוד פי' מהראשונים דמחמת שהם חוטי מצוה הם חשובים ואינם בטלים. ונפק"מ גדולה בזה בין הראשונים דלשי' התוס' דווקא אם דעתו להשלים חשובים הם ולא בטלי אולם לשי' שאר ראשונים גם כשאין דעתו להשלים יש בהם חשיבות ואינם בטלים, [ועי' בביאוה"ל סי' ש"א סל"ח שהביא ג' שיטות אלו בקצרה].

**בדברי הרא"ש בטליתות שלנו שאין מצויצות כהלכתם**

**ב.** בב"י הביא משו"ת הרא"ש שכ' שראה לקצת רבותיו שהיו פושטים הטלית כשהם יוצאים לרה"ר וכ' הרא"ש שהם חששו דאינה מצויצת כהלכתה מחמת חיסרון תכלת, ודחה דבריהם הרא"ש דא"כ היאך מברכין עליהם, ועוד תמה דאף לפי דבריהם מותר לצאת לרה"ר דמשום שדעתם להשאיר הציצית כך בטלי לגבי הבגד.

ובגליון רעק"א תמה לפי"ז על המבו' בשו"ע (ס"י ס"ז) דמלבושים שהם פתוחים מטילים אותם לחומרא ואין יוצאים בהם לרה"ר, ותמה הרעק"א דנימא ממ"נ דאפי' אם הם פטורים מציצית לא חשיבי ובטלי כיון שאין דעתו להשלים. ודחה הגרעק"א דמשום שהחוטים חשובים והוא יכול לפתוח הבגד ולהתירם ולחזור ולקושרם חשיבי ולא בטלי.

אלא דעדין יש להעיר מ"ט בספק הוי משוי הא כיון שמשתמש בהם לצאת ידי חובת ספיקו הא גופא יחשב לשימוש שיוכל לצאת בו בשבת.

**בפלוגתת המ"ב והחזו"א בבגד שאין לו שיעור**

**ג.** והנה במ"ב (סי' י"ג) כ' שהיוצא בשבת בבגד פחות מכשיעור עם ציצית חייב. ובחזו"א (ו, כח) כ' דמשום שאינו עומד להסיר הציצית וניח"ל בהם הרי הם כתכסיסי הבגד ויוצאים בהם [ולשון זה הוא לשון הר"מ על כל היתר ציצית בבגדים בשבת וס"ל להחזו"א דכל שהאדם רוצה להשתמש באופן זה בציצית אעפ"י שאין בזה קיום מצוה הם בטלי להבגד].

והעירו דהמג"א (יג, ב) הביא מהר"ם מינץ שנסתפק בזה ובסי' ע"ח נקט המג"א בפשיטות שכל שאין בו שיעור אסור לצאת בו וכדברי המ"ב, וכ"כ הפרמ"ג דציצית חשיבי ולא בטלי ויטילם בבגד אחר, אלא דיש להעיר דסברת החזו"א מבוארת להדיא בב"י (סי' י"ג) משו"ת הרא"ש הנ"ל. [ואף חילוק הגרעק"א שייך דווקא בראויים לפתוח הבגד ולא בבגד שאין בו שיעור שאין ראוי בו כלל באופן אחר]

**שי' הראשונים דפליגי על הרא"ש הנ"ל**

**ד.** ובאמת שמצינו להדיא בראשונים שחלקו על הרא"ש דברמב"ן בשבת (במלחמות) תמה על הבעה"מ שפסק שתכלת מעכב את הלבן דא"כ היוצא לרה"ר בלבן לבד חייב, וכן ברשב"א בתשו' (ח"ד סי' רנ"ט) מבו' שההיתר לצאת לרה"ר בלבן לחוד הוא משום שהתכלת אין מעכב את הלבן. ולכאו' פלוגתת הראשונים הוא בסברות הנ"ל דהרא"ש ס"ל שכל הטעם דחשיבי ולא בטלי רק משום שדעתו להשלים וכל שדעתו להשאירו כך כמות שהיא בטלי לבגד אולם הראשונים ס"ל דכיון שנעשו למצוה הם חשובים ולא בטלי והיינו משום שעומדים רק למצוה כל שאין מקיים בהם המצוה הוי טלטול.

אלא דיש להעיר טובא דבשו"ע (ש"א, ל"ח) מבו' הלשון כשי' הר"מ דהוא משום שדעתו להשלים [וכן דקדק הנשמ"א (כלל נ"ו) עיי"ש] וא"כ צ"ב לפי"ז מש"כ המג"א והמ"ב דבחיסרון שיעור הוי משוי והא אין שייך שם סברת דעתו להשלים.

ואולי יש חילוק דגם לשי' הרא"ש יש להחמיר בבגד שאין בו שיעור דבליכא תכלת אין אפשרות לקיים באופ"א המצוה וא"כ לא עומדים חוטים אלו להשתמש בהם בבגד אחר משא"כ בבגד שאין לו שיעור חוטים אלו ראוים לבגד אחר וע"כ כל שהם עומדים למצוה ואין מקיים בהם המצוה חשובים הם להשתמש בהם בבגד אחר ולא בטלי לבגד וכמו שביאר להדיא בפרמ"ג.

**היאך דינא דר"ה שייך אליבא דר"י**

**ה.** והנה ברש"י כ' דר' ישמעאל לא פליג על ר"ה וגם לדידיה משכח"ל בפסולות, אמנם בשיטמ"ק (אות ד') דקדק לשון הגמ' דר' ישמעאל לית ליה דר"ה, והדברים צ"ב.

ולפו"ר יש לבאר דהשיטמ"ק ס"ל דבאין דעתו להשלים גם לר"ה בטלי ומה"ט לא משכח"ל דינא דר"ה כ"א בג' דרק כה"ג דעתו להשלים הרביעית ורש"י ס"ל דגם באין דעתו להשלים חשיבי כיון שנעשו למצוה וע"כ גם כשהם פסולים חשיבי ולא בטלי.

ובפרמ"ג (משב"ז אות א') כ' דאין ראיה מרש"י דבפסולים שאין ראוים למצוה חשיבי ולא בטלי די"ל כוונת רש"י שהטילם בפסול אולם החוטים כשרים וראוים לטלית אחרת ומה"ט הוי משוי.

**האם כשעובר בבל תגרע הוי משאוי בשבת**

**ו.** והנה נתבאר בגמ' נפק"מ בין רבנן לר"י בג' ציציות האם הוי משאוי, ובשאג"א (סוס"י מ"א) תמה על שי' רש"י בעירובין (צ"ה ע"ב) שהלובש תפילין שיש בהם בל תוסיף הוי משאוי דא"כ גם לר"י כיון שעובר בבל תגרע יהא זה משאוי.

ועיקר דבריו דאליבא דר' ישמעאל עובר בבל תגרע כבר נתבאר לעיל דחידוש הוא דלפו"ר לר"י ד' מצוות הם ואין שייך בזה ב"ת, אלא דגם אי נימא דלר"י הם ד' חלקי מצווה המשלימות זו את זו ויש ב"ת עדין תמה בזה הארצה"ח (י"ט ארץ יהודה סק"א) דבבל תוסיף האיסור הוא בתוספת ומה"ט הוי משוי משא"כ בבל תגרע האיסור הוא במה שאין ציצית בכנף הרביעית ואין שייך זה ב"ת. עוד הוסיף להקשות דבבל תוסיף האיסור הוא בחפצא ומה"ט הוי משאוי משא"כ בבל תגרע האיסור הוא על הגברא.

ויש לבאר יסוד פלוגתת השאג"א והארצה"ח דיש לחקור האם איסור בל תגרע הוא במה שלא שם את החלק הנוסף או במה שעשה המצווה מגורעת [ונפק"מ אם הוי כשוא"ת או בקו"ע] דהארצה"ח פשיט"ל שהאיסור במה שלא שם את הרביעי אולם בדעת השאג"א י"ל שהאיסור הוא בעשייתו שעושה בצורה מגורעת ומה"ט תמה דלפירש"י יש לדונו כמשא.

ועיקר נידון זה מצינו בזה פלוגתת האחרונים דבשו"ת הלכות קטנות (סי' ר"פ) כ' שהקומץ מנחה בלא בלילה עובר בבל תגרע ולוקה עליו ומבו' מדבריו דאיסור בל תגרע הוא בקו"ע מחמת שעושה המצוה בצורה מגורעת אמנם בסוגיא להלן לגבי נקרע ציציתו בשבת מבו' בבית שלמה דלא חשש לבל תגרע משום שאין בו מעשה ומבו' דהאיסור על מה שלא הטיל ציצית. (וע"ע בסוגיא להלן גבי ציצית פסולה בשבת במה שכתבנו לדון בדברים).

**בצריה לגלימיה**

**בחתך הקרן באלכסון**

**א.** בגמ' האי מאן דבצריה לגלימיה לא עביד ולא כלום שוויה טלית בעלת חמש, ופירש"י שחתך כעין פגימה וכו' והיינו שחתך באלכסון ועי"ז יש כאן עוד כנף. ועי' ברש"ש שעמד ע"ד דאין כאן זוית גמורה, והיינו שמצד סוגיית הגמ' יש לפרש שחתך בפינה בצורה מרובעת ועי"ז יש כאן ב' זויות גמורות ומנ"ל לרש"י שכשהפגימה באלכסון ה"ז נחשב כזוויות.

ויעוי' בב"ח שדקדק לשון הטור שכ' "וחתך אחד באלכסון וכו'" דמשמע שדווקא אם חתך אחד חייבת אבל אם חתך שנים באלכסון פטורה, וביאר דבריו דבאמת אלכסון דמי לעיגול ולא לקרן אלא שע"י ג' הקרנות האחרונות אנו מחשיבים גם האלכסון לקרן ומה"ט אם חתך שנים אין עדיפות לשנים האחרים להכריע שהאלכסון הם קרנות ופטורה מן הציצית. [ועיי"ש שבזה ביאר שי' המרדכי שבעלת שש חייבת דהכוונה דווקא באופן זה.]

ודבריו מחודשים מאד היאך שאר הקרנות מלמדות על קרן זו שהיא קרן. וצ"ל בכוונתו דמחמת שאר הקרנות אין להחשיב קרן זו כעגולה אלא כבעלת ב' זויות ובאם יש ב' קרנות כאלו יש להחשיב הבגד עם חיסרון בקרנות. ועדיין הדברים מחודשים מאד, ובמג"א כ' להדיא דלא כהב"ח.

**קרנות המרוחקות**

**ב.** בשו"ע (י, א) כ' שטלית בת ה' קרנות מטיל ציציות בד' כנפיה המרוחקים, ומקורו מדברי הר"מ. ובגר"א הביא לזה ראיה מסוגין דקתני "לא עשה ולא כלום" והיינו דעדין חייב להטיל על הד' קרנות הקודמים ולא על ב' הקרנות החדשות (שחתך באלכסון) משום שהם קרובות זו לזו.

ויש לעי' אם הוא לעיכובא, ויעוי' במ"ב שהביא הטעמים בזה אם הוא מקרא או מסברא ואם הוא מקרא לכאו' הוא לעיכובא אמנם לדינא הסיק שאי"ז לעיכובא.

**צייריה וחייטיה לגלימיה**

**ביאור הל"ק ברש"י**

**א.** בגמ' האי מאן דצייריה לגלימיה לא עבד ולא כלום וכו' אמר רב דימי מנהרדעא האי מאן דחייטיה לגלימיה לא עבד ולא כלום אם איתא דלא מיבעי ליה לפסוק ולישדיה. ובלשון ראשון פירש"י דאיירי שכפל הטלית ונתחדש שבין בכפל לחודיה ובין בתפר הכפל עדיין חייב ליתן על כנפותיה הפשוטות דמהא שלא חתך ע"כ שעתיד להחזירו וע"כ נשאר לפשוטות שם קרנות. ותמהו רש"י ותוס' על ביאור זה מסוגיא לקמן (דמ"א ע"א) דמבו' שכפל הטלית ותפרה חייב בקרנות הכפולה, וע"כ הכריח כפירושו הב' דאיירי שכפל הקרן בעיגול ובזה נתחדש שעדין חייב בקרנותיה הפשוטות אעפ"י שתפר הקרנות משום דאם איתא וכו'[[1]](#footnote-1).

ובביאור ל"ק דרש"י י"ל כמו שכ' במרדכי דהתם איירי שכפלה כולה וכו' ונראה כוונתו דכוונת רש"י בסוגין שכפל חלקה ובהא אמרי' שדעתו לפושטה אבל כשכפל כולה הדרך להשאירה כך וע"כ חייב בקרנותיה הכפולים. עוד י"ל כמו שביאר הנימוק"י הסוגיא שם דאיירי דווקא בטלית גדולה שאינה ראויה ללבישה כמות שהיא עתה ומה"ט מחוייב כפי מה שהיא תפורה משום שודאי אין דעתו להתירה אבל בטלית שאינה ארוכה וכפלה ולא חתכה דין ההטלה בקרנותיה הפשוטים.

עוד יש לפרש כמו שביאר בביאוה"ל (י', ו') דבסוגיין איירי שתפר רק מרוח אחת וכה"ג אי"ז תפירה גמורה ואמרי' שדעתו לפושטה והתם איירי שתפר מג' רוחות דכה"ג נשתנה הבגד כפי כפילותו.

**ביאור הל"ב ברש"י (מ"ש כפלה מתפר קרנותיה)**

**ב.** והנה מתבאר מל"ב דרש"י דכפלה חייב בקרנות הכפולים ובעיגל קרנותיה ותפרם עדיין חייב בפשוטים, וצ"ב טעם החילוק בזה. ובשיטמ"ק מבו' דבכפולה לא עתיד להתירה משא"כ בקרנותיה, [והוא ע"ד המתבאר מהמרדכי לעיל לתרץ הל"ק].

ובדרישה ביאר ביתר ביאור שבכפולה עתה צורת הבגד שיהא כפול כדי שיחמם יותר וע"כ אין לומר שיתירנה משא"כ כששינה צורת הבגד גרידא מהא דלא חתך ע"כ שעומד להתיר התפירה ומה"ט יש להכשירה עדין עם קרנותיה, ולפי"ז פשוט שאפי' אם יתפור בקרן באופן מרובע יטיל בקרנותיה הפשוטים משום סברא זו.

**בשי' המג"א שתפר הקרן מרובע מטיל בקרנות הכפולות**

**ג.** אמנם במג"א (י, ד) כ' שמדברי התוס' בסוגין משמע שאם כפל במרובע והטיל על הכפל שרי, וצ"ב דבריו להוכיח כן מדברי התוס', ועי' פרמ"ג.

וברעק"א כ' ע"ד המג"א דבתפר בעיגול אף שלא נפטרה אינו יכול לעשות הציצית על הכפל, מבו' מדברי הגרעק"א בכוונת המג"א דמהני התפירה שהקרנות שלה הם הקרנות התפורים וכמבו' בטלית שכפלה ואעפי"כ חידשה הסוגיא שאין בכח התפירה לבטל מהטלית שם של טלית בת ד' קרנות והדברים צ"ב.

ובשו"ע הגר"ז פי' כוונת המג"א דבתפר בעיגול חייבת בציצית בכנפותיה הפשוטות ובתפרם במרובע חייב להטיל בקרנות הכפולות והדברים צ"ב. ואולי ביאור שיטתו דודאי עיקר הקרנות הם הקרנות התפורות (וכמבו' בטלית שכפלה) אלא שחידשה הגמ' דגם לקרנות הקודמות יש שם קצת של קרנות ולכך כשאין לה קרנות חדשים יש להתייחס לקרנות הקודמות ולחייב שם בציצית אולם כשיש קרנות חדשות הם עיקר הקרנות ויש להטיל דווקא בכפולות ועדיין צ"ב.

**עוד ביאור בדברי המג"א**

**ד.** והיותר ברור בכוונת המג"א דמדקדוק לשונו מבו' שאם הטיל ציצית על הכפל "שרי" ומשמע שיכול להטיל גם על הקרנות הפשוטות, וביאור דבריו דבאמת יש לדון גם הקרנות הקודמות וגם הקרנות החדשות כקרנות והו"ל כטלית בעלת שש דלכתחילה יש להטיל על קרניה המרוחקות שהם הקרנות התפורות ובדיעבד גם על הקרנות הפשוטות מהני. והדברים מבוארים במרדכי, דיעוי"ש שכ' בביאור הסוגיא להלן דמ"א וז"ל: לפירוש ראשון שפ"ה בסוף הקומץ הכא מיירי שכפלה כולה להכי חייבת שכן דרך מלבוש [והיינו כסברת השיטמ"ק והדרישה לעיל], א"נ וכו' ולרבנן חשיבי קרני הכפולות להתחייב בעת שילבשנה להטיל ציצית על קרני הכפולות אבל לא על כולם דארבע אמר רחמנא עכ"ל. הרי להדיא דלפירושו השני מבו' שיש כאן ו' קרנות וכ"מ שמטיל רק על הכפולות דארבע אמר רחמנא ולפי"ז א"ש שי' המג"א.

**בגד שהיה עגול ותפר הקרנות מרובע**

**ה.** ויעוי' בביאוה"ל שהביא מהארצה"ח שנסתפק בבגד עגול שתפר הקרנות במרובע, ומדבריו מבו' שיסוד ספיקו בביאור דין הסוגיא דאם הכוונה כהסוברים שרק הקרנות הפשוטים הם הקרנות א"כ באופן זה יהא פטור אולם להמג"א דיש לדון גם קרנותיה הכפולים א"כ יש לדונה כטלית בת ד' קרנות שחייבת.

**דף ל"ח ע"א**

**בדין לבישת הטלית בלא ציצית בשבת**

בגמ' התם כרמלית דרבנן הואי. העולה מסוגית הגמ' דברה"ר שיש איסור דאורי' צריך לפשוט הטלית מעליו מחמת איסור הוצאה דאורי' ובכרמלית דרבנן אי"צ לפשוט הטלית משום שכבוד הבריות דוחה איסור דרבנן. וצ"ע דהא עכ"פ עובר באיסור דאורי' של ד' כנפות בלא ציצית והיאך ידחה מפני כבוד הבריות.

ויעוי'במרדכי (אות תתקמ"ד) שהביא דעת הר"ר שלמה מדרויש שאם נפסק לאיש חוט של ציצית בשבת אסור ללובשו עד שיתקן אותו שאם לובשו עובר בעשה דיש לו ד' כנפות בלא ציצית, והר"י פליג וז"ל: לכן נראה לר"י דמ"ע דציצית אינו אלא להטיל בו ציצית כשילבשנו ולא אמר הכתוב בלשון לא תלבש בגד שיש לו ד' כנפים בלא ציצית דאז ודאי הדין היה עמו אלא מ"ע גרידא להטיל בו ציצית, ומ"מ אין הטלית אסורה ללבוש וגם אין עובר כיון שאין עתה יכול להטיל בו שהוא שבת וכו' ותדע דאטו בלא מזוזה יאסר להכנס בבית אלא בעמוד ועשה קאי ותו לא. עכ"ל.

ויש לברר טעם הר"ש שבמרדכי מ"ט בלבישת הטלית **מבטל** מ"ע במה שיש לו ד' כנפות בלא ציצית הא המ"ע הוא שיהא לו ציצית וה"ז כאנוס **שאינו מקיים** המצוה. [ועי' בקה"י שדחק בזה דנחלקו בהלכות מכניס עצמו לאונס במצוות עי"ש ולא משמע כן כלל במרדכי. (ועי' לקמן במה שיתבאר שיטת המרדכי בזה).]

ובפשטות שיטתו שאי"ז רק מצו"ע אלא איסור עשה ללבוש בגד בלא טלית. אמנם הוא תימה מנ"ל לחדש שיהא בזה איסור עשה הא לכאו' החילוק בין מצו"ע לאיסור עשה דבמקום שיש תכלית בעשיית מצוה ע"כ ציווי התורה הוא כמצות עשה משא"כ במקום שאין בעשייתו ענין חיובי וכמו איסור בעולה לכה"ג דאין תכלית המצוה ליקח בתולה אלא שלא יקח בעולה בהא הוי איסור עשה ליקח בעולה ואין עשיית מצוה במה שלוקח בתולה ולפי"ז כאן שיש תכלית במה שיש ציצית בבגדו מהכ"ת לחדש שהוא איסור עשה בלבישת בגד בלא ציצית. עוד יש להכריח שאי"ז איסור עשה דהא מברכים על מצוה זו ופשוט שאין ברכה על איסור עשה.

ויש לבאר פלוגתתם דנחלקו מתי חל המצוה דהר"ש ס"ל דהמצווה הוא קודם הלבישה שיהא ציצית בבגדו ומה"ט העשה מחייב אותו שבלבישה יהא ציצית וכל שלבש בלא ציצית הרי הוא מבטל עשה והר"י ס"ל דהמצוה חלה אחר הלבישה וע"כ כל דינו הוא ההטלת ציצית בבגד וע"כ אין איסור בלבישה אלא כל דינו הטל ציצית אחר הלבישה.

אמנם יש להעיר טובא ע"ז דהנה עמדו התוס' ביבמות ד"צ ע"ב דאם המצוה חלה אחר הלבישה היאך מברכים שציוונו "להתעטף בציצית" הא המצוה אחר העיטוף להטיל ציצית. עוד יש לתמוה דהנה כ' בשאג"א דאם המצוה חלה רק אחר העיטוף אין מן הראוי לברך קודם העיטוף אלא בשעת העיטוף (היינו אחר התחלת העיטוף קודם גמר העיטוף) דאל"ה הוי קודם דקודם, ומעתה למאי דקיי"ל כהמרדכי היאך קיי"ל שמברכים קודם העיטוף.

וע"כ לא נחלקו הראשונים אימתי חלה המצוה אלא מהי הגדרת המצוה וביאור הדברים בהקדם הסוגיא להלן שדנה האם ציצית היא חובת גברא או חובת מנא ויש לדון למ"ד חובת גברא האם הוא דין תיקון הבגד אלא שחייבתו התורה רק בלבישה או שהוא חיוב גברא לעשות ציצית כשיש לו בגד, ואולי בזה פליגי הראשונים דהר"ש ס"ל שהמצוה שציוותה תורה היא שבגד שיש לו ד' כנפות יהא מתוקן בציצית ומה"ט ס"ל שבלבישת בגד בלא ציצית מבטל ציווי התורה שיהא בבגד ציצית[[2]](#footnote-2), והר"י ס"ל שהוא חובת גברא שיהא לו ציצית בבגדו בשעה שלבוש בו ונמצא שלא הקפידה התורה כלל על צורת הבגד שיהא עם ציצית אלא הקפידא שיהא לו ציצית בבגדו ומה"ט כל שאנוס מלהטיל ציצית אין איסור בלבישת הטלית [דוגמת בית שלא הקפידה תורה על הדיור בלא מזוזה אלא ציותה על הגברא שיהא לו מזוזה בפתחו וע"כ אין ביטול מצוה בעצם הדיור בלא מזוזה אלא באי נתינת המזוזה וכשאנוס מליתנו יכול לדור בלא מזוזה].

ויסוד הדברים מבו' לפו"ר בגרעק"א (שו"ע סי' ח') וז"ל: גם בציצית כ"ז שאינו לובש טלית בת ד' כנפות אינו מחויב להתעטף בציצית מ"מ אחר העיטוף חל עליו מ"ע לעשות ציצית "ולא משום תיקון הבגד דליכא איסור על הבגד לילך בלא ציצית אלא דמוטל עליו לעשות ציצית" ועי' לקמן סי' י"ג עכ"ל, וכוונתו דלמה שפסקי' כהמרדכי המצוה ליתן ציצית בבגד ואין המצוה על תיקון הבגד וכמו שנתבאר אבל אם המצוה על תיקון הבגד א"כ יש איסור ללבוש הבגד בלא ציצית משום שהוא ביטול עשה ושמא הוא דעת הר"ש שבמרדכי[[3]](#footnote-3).

ולפו"ר איכא נפקותא בהגדרת המצוה בין הר"ש להר"י האם להחשיב אי קיום המצוה כביטול בידים או כשוא"ת וכמו שיבו' בענין הבא בעזהי"ת בארוכה.

**האם לבישת טלית בלא ציצית הוי כקו"ע או כשוא"ת**

**[המשך הענין הנ"ל]**

**ביאור תמיהת הר"י שבמרדכי על הר"ש מסוגין**

**א.** במרדכי שם הביא ראיה לשיטתו שאין איסור בלבישה מסוגין דמבו' דמשום כבוד הבריות הותר לו להשאר עם הטלית בכרמלית דרבנן ואי נימא שהוא מבטל מצו"ע א"כ אין כבוד הבריות נדחה מפני ביטול עשה דאורי' בקו"ע. ובשיטמ"ק הביא ראיה מהגמ' ביבמות שמבו' דחשיב סדין בציצית כביטול בשוא"ת ומה"ט יש ביד חכמים לעוקרו בשוא"ת. ביאור דברי הראשונים דהנה נתבאר בענין הקודם יסוד מחלוקת הר"ש והר"י דלהר"ש דין מצות ציצית נאמר בבגד שילבשנו כשהוא מצויץ ולפי"ד לבישה בלא ציצית אסורה משום שהוא מעשה שיש בו ביטול מצו"ע משא"כ להר"י החיוב להטיל ציצית גרידא וכשלובש בלא ציצית נחשב רק שאינו מקיים מצות ציצית. והוכחת ר"י שבמרדכי והשיטמ"ק מסוגיות הגמ' דמבו' שנחשב **שאינו** **מקיים** המצוה בשוא"ת ואינו מוגדר בלבישתו **למבטל** מצו"ע בקו"ע.

ויש לתמוה דהתינח בגמ' ביבמות כשלובש הטלית בלא ציצית באיסור שפיר הוי כעקירת דבר מה"ת בקו"ע אולם בסוגין שלבש כדין ואח"כ נפסק לו הציצית הו"ל ביטול מצוה בשוא"ת. ויעוי' בשאג"א סי' ל"ב שהביא הסוגיא בנזיר די"ז דמבו' שאף אם נכנס הנזיר בהיתר לביה"ק כגון שנכנס בתיבה שידה ומגדל ובא אדם ופרע עליו המעזיבה ועתה הוא באיסור דיינינן ליה כעושה מעשה בידים. וביאור הדברים שכל שעשה המעשה כניסה שמחמתו באה השהיה מתייחסת כל השהיה אל מעשהו ובמה שלא מפקיע את מעשהו נחשב כממשיך את מעשהו, ומה"ט אף שהיה המעשה בהיתר מ"מ כיון שהמשך השהיה מוגדרת לעשיה א"כ כשהוא באיסור חשיב כעושה באיסור ולפי"ז ה"ה הכא מה שממשיך את הלבישה מוגדר למעשה ומה"ט הוי כמבטל בקו"ע.

ומעתה ביאור תמיהת הר"י על הר"ש דלפי שיטתו שלבישת טלית בלא ציצית הוי מעשה של ביטול עשה אף שתחילת הלבישה היתה בהיתר מ"מ המשך לבישה חשיב מעשה ביטול בקו"ע וע"כ מוכרח דכל חיובו הוא הטלת הציצית בבגד ומה"ט כשנמנע מלהטיל הוי ביטול בשוא"ת.

**בישוב תמיהת הר"י על הר"ש מסוגין**

**ב.** ובישוב שי' הר"ש מסוגין דמבו' דהוי כשוא"ת (דאל"ה לא היתה נדחית מצוות ציצית) י"ל דמיירי בסוגיין שנפסק כל הכנף (וכ"מ בשיטמ"ק (באות י"ט) וכ"כ שו"ת מהר"ח או"ז סי' צ"ב וכ"כ השפ"א), אלא שהוא דוחק מסברא שלא הרגיש בפסיקת הכנף. עוד העיר המהר"ח או"ז מלשון הגמ' דמבו' דאיפסיק ליה קרנא דחוטי דמשמע שהוא פסיקת החוטים ולא קרנא דגלימא, [ויש ליישב קצת דהכוונה קרנא שמחברים בו החוטים].

עוד היה מקום לומר שס"ל להר"ש דכל שנפסק אחר שלבש א"א להחשיבו כביטול בקו"ע לענין כבוד הבריות ומה"ט כיון שנפסק אחר שלבש הו"ל כשוא"ת שנדחה מפני כבוד הבריות (וכ"כ בא"ר סי' יד סק"ב).

עוד י"ל בשיטתו דאיהו ס"ל דבכלאים דווקא כשהיה המעשה באיסור דנים את המשך עשייתו כמעשה איסור בשוא"ת משא"כ בציצית (וכמו שהבין השאג"א תי' התוס' ביבמות), והא דבנזיר אף שנכנס בהיתר דנים זאת כקו"ע אי"ז משום שההתחלה באה ע"י עשייתו אלא שכשהאזהרה שהגברא לא יהא בביה"ק עצם זה שמעמיד עצמו בביה"ק נחשב כמעשה בקו"ע (וכן ביאר בזה הקה"י עי"ש), והא דבציצית אי"ז כן משום שכלפי מה שלבוש בבגד מוגדר הדבר שהבגד מונח עליו גרידא ואין נחשב זה כלבישה ופשוט.

אמנם תירוצים אלו יבארו רק דינא דסוגיין ועדיין צ"ע להר"ש המבו' בגמ' ביבמות (ד"צ ע"ב) דהטעם שיש בכח חז"ל לבטל סדין בציצית משום דהוי כשוא"ת דלבישת טלית בלא ציצית הו"ל כעקירה בשוא"ת. [וכמו שהביא השיטמ"ק ראיה כהר"י שבמרדכי מהסוגיא שם].

ובארצה"ח (ארץ יהודה סק"ב) כ' לדחות הראיה מהסוגיא שם דהתם קאמר לה ר"ח דס"ל שטלית חובת מנא ולדידיה אי נתינת הציצית בטלית הו"ל כשוא"ת ומה"ט עקרו חז"ל סדין בציצית דהוי עקירה בשוא"ת [ושמא גם אמוראי דסוגין ס"ל כן ודו"ק].

אמנם צב"ט דלפי"ז למאי דקיי"ל חובת גברא לא יהא היתר ללבוש סדין בלא ציצית דהא אין בכחם לעקור בקו"ע. ויש לתרץ דאליבא דאמת יש עוד טעם לכח עקירת המצוה אפי' שהוא בקו"ע משום שהוא לאו שאין שוה בכל (וכמבו' בתוס' בברכות שם).

**עוד ישוב מהגמ' ביבמות לשי' הר"ש**

**ג.** עוד יש ליישב הגמ' ביבמות אליבא דהר"ש דהנה התוס' שם הקשו על הסוגיא שם מ"ט מה שפטרו סדין מציצית הוי עקירת דבר מה"ת בשוא"ת הא מבטל בקו"ע במה שמתעטף בלא ציצית, וביארו וז"ל: דמשום שבשעת עיטוף אכתי לא מתחייב עד אחר שנתעטף דכסותך משמע שאתה מכוסה בה כבר וכו' ולאחר שנתעטף שמתחייב שוא"ת הוא עכ"ל. בפשטות ביאור קושיתם דס"ל כהר"ש שהמצוה ללבוש הבגד כשהוא מצויץ וא"כ כשלובש בגד לא מצויץ הרי הוא מבטל מ"ע, וצ"ב תירוצם.

ובשאג"א (שם) הבין דבריהם דמשום שהמצוה חלה אחר הלבישה ע"כ חשיב כשוא"ת [והיינו דאף שס"ל כהר"ש שהמצוה שיהא הבגד מתוקן בציצית מ"מ כ"מ שיש להחשיבו בקו"ע אם המצוה היתה קודם הלבישה שיהא בגדו עם ציצית וכה"ג הלבישה היא בקו"ע אולם מכיון שהמצוה חלה אחר הלבישה ע"כ אי קיום המצווה הוי שוא"ת.] ולביאור זה כוונת התוס' לתמוה מכלאים דמבו' דמה שהוא לבוש הוי כקו"ע וביארו לחלק בין היכא שתחילת הלבישה בהיתר או באיסור, ולפי"ז יש ליישב הגמ' ביבמות אליבא דהר"ש.

אלא דבשאג"א (שם) תמה על דבריהם ב' תמיהות א. דמבו' בגמ' בנזיר שגם כשהתחיל המעשה בהיתר חשיב המשך המעשה כקו"ע ב. דלפי"מ שחידש הר"י בסוגין שהדין הוא ליתן ציצית ואין בלבישה שום איסור אלא שחיסר מצוה של נתינת ציצית לא הוצרך הר"י לחידושו שם.

ויעוי' בתוהרא"ש שמבו' להדיא מדבריו שאחר דברי ר"י הביא חידוש המרדכי לענין ציצית בשבת ומבו' מדבריו שהמכוון בתירוץ ר"י הוא כשיטתו כאן דמשום שכל המצוה היא שישים ציצית בבגדו ל"ש להחשיבו כמבטל מ"ע במה שלובש בגד בלא ציצית. (ובאמת דלפי"ז צ"ל דגם בתירוצם הראשון כוונתם כשיטת ר"י דהא להדיא כתבו "כדפרישית" ואעפי"כ הקשו מכלאים משום שעיקר תירוצם דמחמת שאין המצוה בלבישה א"כ אין הלבישה כביטול בקו"ע וע"ז הקשו מכלאים ותירצו כנ"ל).

ואולי ס"ל להתוס' דלהמרדכי שהגדרת המצוה הוא להטיל ציצית מסתבר שציווי זה הוא אחר הלבישה ומה"ט נקטו דלדידיה תמוה דמברכים "להתעטף" אולם אי"ז מוכרח וכמו שמבו' בשאג"א.

ויעוי' בתוהרא"ש שתירץ שכך פירוש הברכה להיות מעוטף בציצית ומשום דמברך עובר לעשייתו צריך לברך להתעטף. ביאור הדברים דמשמע מקושית התוס' דכל התמיהה רק דאין העיטוף גופיה המעשה מצוה אלא שיהא מעוטף וע"ז שפיר תי' התוהרא"ש דהברכה על המצוה שיהא מעוטף.

ויעוי"ע בשאג"א שתמה דלפי חידושם הו"ל קודם דקודם דהא בלבישה עצמה עדין אינו מחוייב, וע"ז לא יועיל תי' התוהרא"ש. וע"כ צ"ל דכה"ג שע"י העטיפה נעשה למעוטף אין להחשיבו קודם דקודם.

ובקוה"ע כ' (סי' ע"ט, י"ד) די"ל שהתוס' מתחילת דבריהם ס"ל כשי' ר"י שדין המצוה הוא להטיל ציצית אלא ס"ל שעיקרה תלויה באופן מעשה העקירה וכל שהפסול נעשה ע"י מעשה אף שהמעשה עצמו אינו מעשה הביטול אין כח בידם לעקור ומה"ט הוצרכו התוס' לחדש בתירוצם שהמצווה חלה אחר הלבישה.

**הטעם שמותר להכניס עצמו לאונס**

**ד.** ועדין יש לברר עיקר שי' ר"י שמותר ללבוש ציצית בשבת אעפ"י שאחר הלבישה מבטל מצ"ע באונס דהיאך מותר להכניס עצמו לאונס. וביותר צ"ע להמתבאר מהגרש"ש שאפי' להראשונים שמותר להכניס את עצמו לאונס בלאוים אסור להכניס עצמו לאונס במצ"ע (עיי"ש סברתו) דלפי"ז צ"ע טובא מ"ט מותר הוא בלבישת הטלית.

והיה מקום לומר בזה דבכל המצוות מה שמחוייב כבר בהמצוה מחייבו שלא להכנס לאונס ולבטל קיומה, משא"כ בציצית אי נימא שאינו מחויב במצוה קודם הלבישה ומתחדשת עליו המצוה אחר שילבוש הטלית כה"ג אין מחויב להפקיע מצב זה ולפטור עצמו מהחיוב אלא הוא כאנוס לבטל את המצוה. אמנם תמהו האחרונים (גליון מהרש"א יו"ד כ"ח, כ"א ועוד) שמתבאר מהגמ' בביצה שאסור לאדם לשחוט ביו"ט אם לא יוכל לעשות כיסוי הדם והתם בפשטות חיובו אחר ששחט ואעפי"כ מחמת שיבטל אח"כ מצות כיסוי הדם אסור להכניס עצמו לאונס.

ויעוי' באבי עזרי שחידש שכיסוי הדם הוא חלק ממצות השחיטה ולפי דרכו י"ל כיון שהמצוה מוטלת עליו קודם השחיטה לשחוט ולכסות הדם אסור להכניס עצמו לאונס לביטול המצוה.

ובקה"י (סי' כ"ג) ביאר באופ"א דבאמת כל האיסור לאדם להכניס עצמו לאונס בביטול מצוה אינו מחמת איסור ביטול העשה אלא מחמת הפסדת עשה, ומה"ט ביאר שבכיסוי הדם שיכול לקים מצוה זו כשישחט ביום ראשון אסור לו לשחוט ביו"ט ולגרום שיתבטל המצוה משא"כ בציצית כיון שבלבישה מחר תתקיים מצוה נפרדת ואי"ז שייך ללבישה בשבת ע"כ אין נחשב שמבטל קיום המצוה ומה"ט מותר להכניס עצמו לאונס ולא לקיים מצות הציצית של הלבישה בשבת.

עוד כ' האחרונים (ר"י פערלוי על הרס"ג ח"א דף פ"ט ובמנח"ש ח"ב) לחלק בין כיסוי הדם לציצית דהתם הקפידא שלא הדם מגולה ומה"ט אין לו להכניס עצמו למצב שיהא מגולה משא"כ בציצית הוא ביטול חיובו גרידא באונס ומותר.

[ובדעת נוטה הביאו להעיר דאם יש איסור להכניס עצמו לאונס בביטול מצוה היאך אשה מותרת לילד הא תבטל בזה מצוות הבאת הקרבן עי"ש באורך].

**האם המרדכי איירי גם בחול**

**ה.** הנה בפשיטות להמרדכי אין חילוק בין אונס דשבת או אונס שאין לו ציציות כלל, אמנם כבר הובא לעיל בריש סוגין דלפו"ר מדברי הב"ח (ריש סי' י"ג) מבו' שדינא דהמרדכי הוא רק בשבת ולא בחול, וכ"כ להדיא בא"ר (יג, ד) עיי"ש, ולכאו' ס"ל דאין הפטור להמרדכי מדין אונס גרידא אלא שהשבת הוא פטור מעיקר המצוה [ועי' באמרי בינה (או"ח סי' א') שדן באריכות בזה בשי' הר"י], ולפי שיטתם א"ש מ"ט מותר לו לכתחילה ללבוש בשבת ואי"ז דומה לכיסוי הדם. אמנם במג"א (סוף ס"ק ח') וברעק"א (סי' י"א על מג"א סקי"ג) מבו' שדין המרדכי הוא גם בחול כשאין לו ציציות בעיר וע"כ שהוא מדין אונס.

אלא שיש להעיר בזה, דהנה במג"א שם מדוקדק דאם נפסק לו הציצית ויש ציציות בעיר צריך לפושטו ולתקנו וצ"ב מ"ט לא נימא שאנוס הוא עד שיתקן, ויש לתרץ דהוא משום שס"ל שיש עכ"פ איסור דרבנן גם להמרדכי וכמו שיבו' להלן.

אמנם עדין יש להעיר דהנה מבו' במג"א שאם נפסק לו הטלית בביהכנ"ס בחול אין היתר משום כבוד הבריות במקום איסור דאורי' כיון שהוא כבוד הבריות קטן ואי נימא שהוא רק איסור דרבנן יש לכבוד הבריות לדחות וא"כ נדונו כאונס שיש בו רק איסור דרבנן שנדחה מפני כבוד הבריות.

וע"כ מבו' שיש ב' סוגי אונס א. אונס שלא מוטלת עליו המצוה ב. אונס שמוטלת עליו המצוה ויש לו להשתדל לעשותה ומעתה ס"ל להמג"א דכ"מ שהר"י מתיר לו ללבוש בלא ציצית היינו כשהוא אונס שאין מוטלת עליו המצוה כגון בשבת שאין יכול לקשור או בחול כשאין ציציות בעיר אולם כשמוטל עליו לעשות המצוה אלא שיש לו שיהוי זמן עד שיכול לקיימה אי"ז אונס שמתיר לו ללבוש בלא ציצית.

**האם בנפסק בחול רשאי לתקן כשהטלית עליו**

**ו.** יש לברר אליבא דהמרדכי האם יכול לכתחילה ללבוש הטלית ולהטיל ציצית כשהוא לבוש בטלית, ועוד יש לדון האם בנפסק צריך לפשוט או יכול לתקן כשהם עליו. ובמהר"ם בענט על המרדכי תלה זאת בפלוגתת הר"י והר"ש.

אמנם בפרמ"ג (י"ג א"א ח' וסי' ח' משב"ז י"ח) נקט דגם לפר"י אין היתר ללבוש ואח"כ להטיל דמחויב לדאוג קודם הלבישה שלא יהא בלא ציצית אחר הלבישה. [ועיי"ש שלפי"ז השווה את דברי הר"מ שכ' דיטיל ואח"כ ילבש עם דברי הר"י שבמרדכי ודלא כחמד משה שכ' שמדברי הר"מ מבו' כהר"ש].

ובס' זכור לדוד הביא בשם החזו"א שיש היתר ללבוש ולתקן הציצית עליו וצ"ל דס"ל דכיון שכך היא המצוה להטיל הציצית על הבגד שלובש ל"ש סברת הפרמ"ג הנ"ל.

אלא דיש לדון עוד לאיסור כמ"ש המג"א (יט, א) שיש איסור דרבנן גם להר"י ואין מקום להתיר לו המשך הלבישה, וביותר יש לדון לפי הנתבאר לעיל מהמג"א דכל ההיתר להמרדכי רק באונס שאין מוטלת עליו הקשירה אולם כאן שמוטל עליו להטיל קודם הלבישה ואחר הלבישה אין לו היתר לבישה אי"ז כאונס ודינא להטיל קודם הלבישה.

**בהיתר לבישת הלבן בלא תכלת**

**[המשך ענין הנ"ל]**

**בתמיהת השאג"א היאך מבטלים מצוות התכלת**

**א.** קיי"ל דבזה"ז דליכא תכלת אנו לובשים לבן בלא תכלת, ותמה השאג"א (סי' ל"ב) דהיאך אנו עוברים על מ"ע של תכלת ומהא הכריח כשי' הר"י שבמרדכי שכשאנוס מלהטיל ציצית אין איסור ללבוש, ותמוה שי' הר"ש שבמרדכי. [ולביאור הקה"י בכוונת הר"ש שהוא שוא"ת אלא שאסור להכניס עצמו לביטול מצוה א"ש (וכמו שביאר הקה"י דכל דין מאי אולמיה רק במקום שיכול לקיים ולא כשיתבטל בלא"ה מהמצוה השניה) אולם אם ביאור דברי הר"ש שהוא ביטול בקו"ע צ"ע.]

והביאו בזה מהראש יוסף (להפרמ"ג) שבת דכ"ה שכ' שודאי לא אסרה תורה ללבוש ד' כנפות עם ד' חוטי לבן גם להר"ש משום שהתכלת הוא כמצוה מן המובחר, וכ"כ בס' קדושת יו"ט סי' ל"ה והדברים צ"ב.

עוד צ"ע דהנה מבו' במתני' דהתכלת אין מעכב את הלבן והלבן אין מעכב את התכלת ומבו' בגמ' דלרבנן יש לבאר המשנה כפשוטה שאין מעכבים זא"ז ויכול ללבוש טלית עם תכלת בלא לבן ובהא ודאי יקשה היאך ילבש ציצית עם תכלת בלא לבן הא מבטל המ"ע דלבן. וע"כ גם כלפי הלבן צ"ל כסברתם (וכמו שמבו' להדיא בקדושת יו"ט שם) והדברים צ"ב.

**בישוב קו' השאג"א**

**ב.** וצ"ל בביאור הדברים דבאמת ענין מצוות תכלת ולבן אי"ז ב' מצוות נפרדות [כמבו' בר"מ שמנאם למצוה אחת] אלא היא מצוה אחת שיש בה ב' פרטים של קיום לבן וקיום תכלת [וכמו שהארכנו בזה בריש פרק התכלת עיי"ש], ומעתה י"ל דכל שאין כאן ביטול מצוה אלא קיום חלק מהמצוה בלא קיום חלק האחר של המצוה אין הקיום השלם מעכב על הקיום החלקי מלקיימו ואין להחשיב שע"י קיום חלק מן המצוה יחשב כמבטל מצוה במה שלא מקיים הקיום השלם.

[ובקו' מנח"א (סתם) סי' כ"ג כ' באופ"א בזה דהביטול מצוה הוא בלבישה בלא נתינת ציצית אולם כלפי קיום הלבן או התכלת בזה לכו"ע הגדרת המצוה כהר"י שבמרדכי שכשיש עליו שיש "ליתן" הלבן והתכלת בטלית וכל שאין לו תכלת מותר לו ללבוש ויהא לו פטור אונס על קיום המצוה.]

אלא שיש להעיר מ"ט בגמ' ביבמות נחשב סדין בציצית לביטול מצוה. [והתינח להראשונים שביטלו לגמרי המצוה שאין דין ליתן ציצית כלל הוי ביטול אולם להראשונים שביטלו רק את מצוות התכלת א"כ נמצא שאין כאן "ביטול" מצוה]. ועי' בקדושת יו"ט שם שעמד ע"ז וביאר דכלפי הלכות עקירת דבר מן התורה גם עקירת חלק מן המצוה חשיב כעקירה עיי"ש באורך ראייתו.

**בדין היתר הלבישה מפני כבוד הבריות**

**עיקר ביאור ההיתר לעבור על ד"ת מפני כבוד הבריות**

**א.** נתבאר בגמ' לל"ק שהיה המעשה ברה"ר וע"ז א"ל מר בר רב אשי דאם היה יודע שנפסק היה פושטו משום איסור טלטול ברה"ר שאין נדחה מפני כבוד הבריות, ולל"ב איירי בכרמלית וא"ל רבינא שאי"צ לפשוט משום כבוד הבריות שדוחה איסור דרבנן.

ויש לברר עיקר טעם ההיתר לעבור על ד"ת מפני כבוד הבריות, וברש"י בברכות כ' הטעם משום שיש כח ביד חכמים לעקור בשוא"ת משום סייג או משום כבוד הבריות, ולפי"ז גדרי הדחייה בכבוד הבריות הם כגדרי הכח ביד חכמים לעקור, ולפי"מ דמסקי' בגמ' בברכות (פ"ג) דכבוד הבריות דוחה איסור דאורי' בשוא"ת ע"כ דיש כח לחכמים לעקור איסור דאורי' בשוא"ת.

[ולענין הכח ביד חכמים לעקור דן הקובה"ע האם הוא משום ששוא"ת קיל מקו"ע או משום שכל כוחם הוא להעמיד עשה של "ועשית" ומחמת העשה נגד עשה אמרי' שוא"ת, ומדברי רש"י שביאר גם ענין כבוד הבריות משום שיש כח ביד חכמים אעפ"י ששם אין מצוה דרבנן (דלא מסתבר שחכמים תקנו מצוה של "כבוד הבריות) מוכח שהוא כח עקירה ולא מדין עשה נגד עשה].

**טעם נוסף בדין היתר כבוד הבריות והנפק"מ בזה**

**ב.** אמנם יש לדון טעם נוסף בדין כבוד הבריות דהוא מדין יותר מחומש, אלא שלפי טעם זה כל דין דחייתו הוא רק מ"ע בשוא"ת וכמו דין יותר מחומש דמשום לאו צריך להוציא כל ממונו אפי' בשוא"ת ואין לו כח לבטל מצוה בידים אפי' בהפסד יותר מחומש.

ושמעתי לדון עפ"י המבו' בש"ך (הל' ע"ז) שלאדם מותר לעבור על לאו במקום סכנת אבר [וביאר הפרמ"ג דדווקא בשבת אסור משום חומרא דשבת] דלפי"ז יש לדון דשמא כבוד הבריות חמור מחומש שמותר לעבור עבורו על לאו עכ"פ בשוא"ת, וצ"ע בזה.

**הטעם שבסוגין אין פושט בכרמלית משום "לא תגרע"**

**ג.** והנה בסוגין מבו' שמותר להשאר אם בגד בלא ציצית בכרמלית דרבנן, ולכאו' צ"ב דעובר הוא על איסור לא תגרע דאורי', אלא דיש לדון האם איסור בל תגרע חשיב כשוא"ת (דהאיסור במה שלא שם הרביעי) או בקו"ע שהאיסור במה שלוקח הג' ציציות לחוד [ועי' במה שהבאנו בזה לעיל (בדין לבישה בשבת בלא ציצית) פלוגתת האחרונים], ואי נימא שהוא קו"ע צ"ע סוגין [ויש ליישב בדוחק דאיירי שנקרע הכנף וכמו שנתבאר לתרץ שי' הר"ש שבמרדכי אמנם מהר"י מבו' שנקרע רק הציצית וצ"ע כנ"ל].

וי"ל בזה כמש"כ הגרעק"א בגליון השו"ע (סי' יג על מג"א סק"ח) דאפשר דהיכא שאין מכוין לקיים המצוה בג' הציציות ליכא לאיסור ב"ת ולכאו' להנ"ל הוא מוכרח מסוגיין.

אלא דיש להעיר דמשמע מסוגית הגמ' שאם היה זה ברה"ר היה דינו לפשוט ואפי' בשוק משום שאין כבוד הבריות דוחה איסור דאורי' בקו"ע והא יכול הוא לפסוק הציציות וכמו שכ' הגרעק"א שם דיש לו לעשות כן דבפסיקתם הוי מקלקל, וצ"ל דאה"נ אלא איירי שלא היה יכול לפסוק וע"כ היה צריך לפושטם.

**בדין כבוד הבריות בשבת ובחול**

**ד.** בב"י (סי' י"ג) הביא מתשו' אשכנזיות (תשו' מהר"ם) שכתב שאם הלך אדם לביהכנ"ס ומצא שהחוטים נפסקו ואינה מצויצת כהלכתה ומתבייש לשנות מנהגו ולישב בפני הקהל בלא טלית אפשר דמותר להתעטף בלא ברכה כדאשכחן בהקומץ רבה בכרמלית דרבנן גדול כבוד הבריות [והיינו דמהא מוכח שמותר לבטל מצות ד' כנפות בלא ציצית משום כבוד הבריות] ובב"י כ' שאין נראה לו דלא דמי יושב בפני הקהל לפושט טליתו בשוק עכ"ד. והרמ"א פסק דבאופן הנ"ל בשבת מותר ובחול אסור.

ותמה הט"ז הא קיי"ל כהמרדכי דבשבת מותר בלא היתר דכבוד הבריות, וביאר דהרמ"א חשש לדעת הר"ש שבמרדכי ומה"ט פסק שההיתר בזה הוא רק בצירוף כבוד הבריות ומה שלא סגי בכבוד הבריות לחוד משום שאי"ז ביוש כ"כ כמ"ש בב"י.

ובמג"א ביאר באופ"א שגם להר"ש שבמרדכי יש איסור דרבנן וכבוד הבריות גדול דוחה אפי' איסור דאורי' וכבוד הבריות קטן (כישיבה בלא טלית) אינה דוחה אלא איסור דרבנן.

[ונראה מדברי הפוסקים דכל נידונם האם ישיבה בלא טלית היא כבוד הבריות וצ"ב מ"ט לא יהא מחויב לילך לביתו ולא להיות בביהכנ"ס ובזה לא יהא לו חיסרון של כבוד הבריות. ואולי איירי שגם עזיבת ביהכנ"ס הוא כבוד הבריות וצ"ע בזה].

**פרק רביעי**

**במצוות התכלת והלבן**

**בירור מצוות הלבן והתכלת אליבא דרבנן**

**א.** מתני' התכלת אין מעכב וכו' נתבאר בגמ' מח' רבי ורבנן האם התכלת והלבן מעכבין זא"ז, והנה לשי' רבי ודאי מצוה אחת היא ויש לברר האם לרבנן ב' מצוות הם. ויעוי' בר"מ שורש י"א (וכ"ה בסה"מ) שתכלת ולבן הוא מצוה אחת ומה שאין מעכבין זא"ז היינו שיכול לקיים חלק מן המצוה בפנ"ע. ובפשטות המצוה השלמה היא בב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת וכל אחד מהם הוא חלק נפרד במצוה ויכול לקיים בב' חוטי לבן לחוד או בב' חוטי תכלת לחוד. וכ"ה שי' תשו' הרא"ש כלל ב' סי' ט' (הובא בב"י) שהב' חוטין הנוספים היום הם לזכר בעלמא.

אמנם שי' רש"י ותוס' בסוגין שגם במקום שאין לו תכלת דינו בד' חוטי לבן וה"ה במקום שאין לו לבן דינו בד' חוטי תכלת. וקצת יש לזה דקדוק מדברי הגמ' להלן (דל"ח ע"ב) "אין לו תכלת מטיל לבן" דמשמע שמטיל לבן במקום התכלת, ואי"ז מוכרח. ובתוס' כ' להוכיח כן מהגמ' (דמ"א ע"ב) דמבו' דבטלית שעשה בה ד' תכלת אין חשש שיטיל ב' מהם משום שמקיים בכולם המצווה [ודבריהם צ"ע מ"ט לא חיישי' עכ"פ שיטול ב' ויניח לבן במקומם, ועי' במה שהארכנו בזה בסוגיא שם]. אלא דיעוי' בתוס' (בע"ב ד"ה אלא) דמבו' דלא פסיקא להתוס' בחידושו של רש"י וכ' "ואי לא בעי' אלא ב' כ"ש דלא מעכבי וכו'" ומבו' שצידדו התוס' שמה"ת מצוות הלבן או התכלת לחודייהו דווקא בב' ולא בד' [וכשי' הרא"ש הנ"ל].

והנה בפשטות אליבא דרבנן לשי' הרא"ש יש כאן ב' חלקי מצוה נפרדים ולשי' רש"י ותוס' יש כאן ב' אופנים "ד' לבן" או "ד' תכלת", אמנם בתוס' חידשו דגם באופן שלא יקיים דין לבן בכל הד' חוטים או דין תכלת בד' חוטים מ"מ ישלימו החוטים האחרים מנין הד' חוטים כדי לקיים בהם המצוה (עי' היטיב בדבריהם).

**ביאור דברי התוס' הנ"ל**

**ב.** ויש לברר סברת התוס' הנ"ל דכיוון שאין מקיים בהם לא דין תכלת ולא דין לבן היאך יועילו להשלים שיעור ד' חוטין הנצרכים בציצית [ולא מסתבר שהוא תנאי גרידא שיהא ד' חוטים שבמהותם ראויים להיות בציצית אף שאינם ראויים לקיום המצוה כדי שיוכל לצאת יד"ח בהתכלת].

וצ"ל בביאור הדברים דילפי' מקרא שעיקר מצוות ציצית הוא גדיל מד' חוטים ויש דין נוסף כדי לקיים שלמות המצוה שיהא בחוטים אלו ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן, ומעתה כל שיש בגדיל ד' חוטין גם אם לא מקיים פרטי המצוה שהיא מצוות הלבן מ"מ הוא ציצית שראוי לקיים בו דין התכלת.

והנה לפי הבנה זו מקיים עכ"פ בד' חוטי תכלת מצוות התכלת או בד' חוטי לבן מצוות הלבן אלא שאין מקיים מצוות שניהם, אמנם בחזו"א (ג', י"א ד"ה תוד"ה לרבי) מבו' דגם לרבנן כל שאין תכלת ולבן אין מקיים מצוותם כלל אלא שמקיים מצוות "ציצית" גרידא עיי"ש.

ויש לדון נפק"מ בזה דהנה יש לדון האם מקיים המצוה כששם כנף אחד שכולו לבן וכנף אחר שכולו תכלת, ואי נימא שכששם מין אחד מקיים "מצוות לבן" או "מצוות תכלת" יש לדון דשמא צריך לשים או ד' כנפות לבן או ד' כנפות תכלת אולם להבנת החזו"א שהוא קיום מצוות "ציצית" שפיר יקיים המצוה גם בכה"ג.

**יסוד דברי התוס' מבוארים בשי' הר"מ (ובתוס' להלן דמ"א)**

**ג.** והנה שי' רש"י להלן דמ"א ע"ב ושי' הר"מ דהכנף מין כנף מחייב דבבגד אדום יטיל חוטים אדומים. ובב"י הביא הסמ"ג שתמה על הר"מ מסוגיא ערוכה (ד"מ ע"א) שביארה הפטור של סדין בציצית גזירה משום קלא אילן היינו שישים קלא אילן במקום תכלת ויעבור על כלאים בציצית. ותמהה הגמ' ולא יהא אלא לבן. ומבו' שהבינה הגמ' שיכול לקיים מצות לבן בקלא אילן אף שהוא בצבע תכלת. ביאור קושית הסמ"ג דס"ל שבמקום שאין מקיים תכלת צריך לעשות כל החוטים כדין לבן [או משום שדין מין כנף הוא בכל הציצית (ודווקא בתכלת לא קפיד רחמנא) או משום דס"ל דכשאין תכלת הדין לבן הוא בד' חוטין] וא"כ תמה על שי' הר"מ מהגמ' דמבו' שיכול לשים קלא אילן ולצאת בזה ידי חובת לבן וע"כ דשפיר חשיב מין כנף אף שהוא בצבע תכלת.

ויעוי' בארצה"ח שכ' ליישב שי' הר"מ דס"ל שרק הב' לבן צריכים להיות בצבע הטלית והשנים הבאים במקום תכלת אי"צ שיהיו מין כנף. והדברים תמוהים דלכאו' כשאין לו תכלת מקיים את חלק מצוות הלבן שבציצית בכל הד' חוטין וא"כ דינם שיהיו כדין הלבן מין כנף.

עוד יעוי' ברש"י דמ"א ע"ב כ' שבטלית שכולה תכלת והטיל בה ב' תכלת וב' קלא אילן פסול כיון דבעי' שיהא ב' מינים (ובעי דווקא שיטיל ב' לבן או מיני צבעונים שאינם תכלת). ובתוס' תמהו ע"ד דלרבנן אין הלבן מעכב את התכלת ויצא עכ"פ ידי מצות התכלת. ותמוה דהכא הב' חוטים האחרים אינם חוטי לבן שציותה עליהם התורה (דהא בעי' דווקא מין אחר מהתכלת) והיאך יצא בב' חוטי תכלת כשהחוטים האחרים אינם לא כצורת לבן ולא כצורת תכלת.

וע"כ ביאור הדברים כמו שמבו' מדברי תוס' הנ"ל דהמצוה היא בד' חוטים צמר או פשתים והדין "ב' חוטים" לבן ו"ב' חוטים" תכלת הם פרטים בחיוב זה וע"כ דין הב' חוטים לבן שהם מדין מין כנף אינו אלא בב' חוטים והב' האחרים אף אם אין מקיים בהם דין "תכלת" מ"מ אין בהם דין "מין כנף", וא"ש נמי דברי התוס' דאעפ"י שאין מקיים הדין ב' חוטי לבן בקלא אילן (שאינו מין אחר מהתכלת מחמת צבעו) מ"מ אי"ז סיבה שלא יקיים בד' חוטים אלו מצוות ציצית עם הדין "ב' חוטי תכלת" ודו"ק.

[אלא שיעוי' בחזו"א שם שביאר כוונת קו' התוס' שעכ"פ יקיים מצות הלבן וחיסר מצות התכלת, והדברים תמוהים מ"ט לא ביאר כמשמעות התוס' שהלבן אינו מעכב התכלת ויקיים המצות תכלת עם הב' תכלת אף שאינו מקיים בב' קלא אילן מצוות לבן, ויבו' בעזהי"ת להלן דמ"א ע"ב.]

**שי' בעל העיטור בדעת רבי**

**ד.** והנה בפשטות אליבא דרבי בלבן לחוד או בתכלת לחוד אין כאן מצוה כלל, ולפי"ז המבו' בגמ' להלן שאם ישים קלא אילן "לא יהא אלא לבן" היינו דווקא אליבא דרבנן [וברמב"ן במלחמות (שבת דכ"ג) תמה על הבעה"מ שפסק כרבי מסתמא דסוגיא זו].

אמנם בבעל העיטור כ' דפירכת הגמ' גם אליבא דרבי וז"ל: אפי' למ"ד מערבין זא"ז קא פריך ונהי דכולא מצוה לית בה פלגא דמצוה איכא וכו' עכ"ל. וצ"ב דבריו. וצ"ל בכוונתו ראיתי שביארו עפ"י הנתבאר להמיוחס לרשב"א בדעת ר' ישמעאל דאעפ"י שאין מקיים המצוה בג' ציציות מ"מ אין בזה איסור כלאים משום שעכ"פ הוא "מעשה מצוה" ודין הד' ציציות אינו אלא עיכוב גרידא בקיום המצוה, ומעתה י"ל דגם אליבא דרבי תכלת לחוד או לבן לחוד הוי מעשה מצוה שעכ"פ לא יהא בו איסור כלאים אעפ"י שהקיום תלוי בשניהם.

**בגדר מצוות תכלת ולבן**

**חידוש האחרונים שדין "תכלת ולבן" הוא למצוה מן המובחר**

**א.** נחלקו רבי ורבנן האם הלבן והתכלת מעכבין זא"ז, ונתבאר בתוס' (דל"ח ע"ב) שיסוד פלוגתתם האם לדון הלבן והתכלת כמצוה אחת או כב' מצוות [והיינו לענין האם הם ב' חלקי מצוה נפרדים או מצוה אחת ממש]. וכבר נתבאר לעיל (סוף פ"ג) תמיהת האחרונים היאך בזמנינו מותר לילך עם לבן בלא תכלת הא איכא ביטול מצוה והובאו דברי הקדושת יו"ט והראש יוסף שהטלת התכלת אינה אלא למצוה מן המובחר וצ"ב הדברים.

והנה יעוי' בסוגיא להלן (דמ"א ע"ב) דמבו' דכשיש לאדם ד' תכלת לא חיישי' שיקח ממנה ד' חוטים ותמהו האחרונים מ"ט לא ניחוש שיזדמן לו לבן ויוציא ב' חוטי תכלת כדי לקיים גם מצוות לבן, וכ' העול"ש דע"כ מבו' שאי"צ להחליף לחוטי לבן וצ"ב מ"ט.

וצ"ל בביאור דברי האחרונים דהנה כ' התוס' דגם כשאין מקיים דין תכלת או לבן יש דין שיהא ד' חוטים כציצית ומבו' מדבריו דעיקר מצוות "גדילים תעשה לך" הוא בד' חוטים בלא דין תכלת ולבן אלא שהוסיפה התורה בהמצוה עוד ציווי שיהא בו תכלת ולבן. ומעתה ס"ל להאחרונים שדין זה הוא לא דין בפנ"ע אלא תוספת במצוה וכשמקיים המצוה בלא תוספת זו א"א לדונו כמבטל מצוה, וביאור חידוש העול"ש דכל שכבר עשה הגדילים אין "מחויב" לעשותם באופן אחר דהא אין כאן "ביטול מצוה" וכמו שנתבאר מדברי האחרונים הנ"ל שהוא רק למצוה מן המובחר וע"כ לא גזרי' שיחליף.

**ראיה שדין תכלת ולבן הוא דין ב"עשיית" הגדילים מסוגיית גרדומין**

**ב.** נתבאר בגמ' לבאר המשנה אליבא דרבי דאי אגרדם תכלת וקאי לבן וכו' ובמהר"ם בענט חידש דאי איגרדם תכלת וקאי לבן או להיפך כשר אין הכוונה שיצא ידי שניהם דא"כ היאך דנה הגמ' לפרש דהתכלת אין מעכב היינו באיגרדם הא מקיים מצוות שניהם אלא דגם אליבא דרבי שמעכבין זא"ז היינו בעשיה אבל כל שאיגרדם וקאי חדא מינייהו כשר ומקיים רק את מצוותו ולא מצוות חבירו שאיגרדם, ומבו' לפי"ז שגם אליבא דרבי כל הדין שמעכבין זא"ז היינו בעשייה אבל אחר שנעשה ואיגרדם יכול לקיים המצוה באחד בלא חבירו.

ובאמת דבלא"ה הוא מוכרח משיטת הראשונים בדין גרדומין דאם יש שנים שלמים ושנים שנפסקו **לגמרי** בכנף כשר, וצ"ב הא אין כאן אלא לבן בלא תכלת והיאך יהא כשר לרבי וע"כ דס"ל דדין תכלת ולבן הוא רק דין בעשיה וכמו שנתבאר.

**במנין החוטים דתכלת ולבן**

**במנין חוטי הלבן עם התכלת**

**א.** שי' רש"י ותוס' דהחיוב ליתן ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, ובתוס' ביארו המקור לזה דכיון דתרי מיני בעי רחמנא סברא שיהיו שוים. אמנם שי' הראב"ד דחוט אחד תכלת וג' חוטים לבן ובתוס' הביאו שכן מבו' בספרי אלא שכתבו שהבבלי לא ס"ל כן והראב"ד ס"ל שכ"ה להלכה.

שי' הר"מ שחצי חוט הוא תכלת וג' וחצי חוטים הם לבן, ובתשו' לחכמי לוניל (הובא בכס"מ ה"ז) מבו' שהר"מ ביאר שיטתו דמשום דכתיב "פתיל" תכלת משמע רק חוט אחד הפותל וכורך וא"כ רק חצי חוט תכלת שאתו כורך הציצית (וצורת הכריכות וביאורם להר"מ והראב"ד יבו' להלן (דל"ח ע"א)].

**במנין חוטי לבן לחוד או תכלת לחוד**

**ב.** נתבאר לעיל (בריש פירקין) פלוגתת הראשונים האם כשאין לו תכלת ולבן ושם לבן לחוד או תכלת לחוד מהו המנין שחייב מדאורי' עיי"ש, והנה שי' הרשב"א ביבמות (ד"ד) דכשאין לו תכלת אין יכול להטיל ד' חוטי פשתן משום שבשנים עכ"פ יש איסור כלאים, ולכאו' מבו' משיטתו כהרא"ש שהמצוה רק בב' חוטי לבן או תכלת ומה ששמים היום ד' הוא לזכר בעלמא. והביאו מהגרי"ד שדחה די"ל בשי' הרשב"א דרק לבן ותכלת דוחה כלאים וע"כ כל שיש לו לבן לחודיה מצוות הלבן דוחה כלאים ומצוות "גדילים" (שהוא ד' חוטים) אין דוחה כלאים. [ולפי"ז גם הרשב"א מודה שבסדין פשתן דינו בד' חוטי פשתן].

**חקירה בהטעם שבד' תכלת אין יוצא יד"ח לבן ותכלת**

**ג.** ויש להעיר מ"ט בד' חוטי לבן לא יקיים מצוות לבן ותכלת. והנה נחלקו רש"י ותוס' לקמן דמ"א ע"ב האם בעי' מין כנף רק שיהיו הציציות מאותו מין הבגד (בציציות שאינם צמר ופשתים) היינו שלא ישים ציציות קנבוס למשי או שנתחדש דבעי' גם שיהא באותו צבע של הכנף. ומעתה התינח לפירש"י א"ש מ"ט אין מקיים בזה מצוות לבן אמנם לשי' התוס' שאין דין שיהא מאותו צבע צ"ב מ"ט לא יקיים בד' חוטי תכלת גם את מצות הב' לבן דמאי אכפ"ל במה שהוא צבוע בתכלת.

וי"ל בזה דהנה כתב רש"י בדמ"א שבטלית שכולה תכלת א"א לשים הב' לבן מין כנף בצבע תכלת כדי שיהא מין כנף אלא שם בה דווקא שאר מיני צבעונים כדי שיהו ב' מינים, ובשפ"א כבר תמה מ"ט לא יעשה הב' תכלת מדין הכנף מין כנף וב' תכלת מדין תכלת. ומבואר ברור דיסוד דין מצות תכלת ולבן בתורה הוא שיהיו ב' מינים. ומה"ט פשוט דכה"ג ששם הד' תכלת אין כאן ב' מינים ואין יוצא כ"א מצוות התכלת.

עוי"ל בזה באופ"א דהתורה נתנה את התכלת ולבן כב' מינים ומה"ט התכלת מופקע מלצאת בו יד"ח לבן (גם כשאין אנו באים לקיימו בתורת ב' מינים). [ויעוי' בחזו"א (ג, כד) שדן האם בב' קלא אילן וב' תכלת אין מקיים המצוה כלל או לא, ולכאו' ספיקו ביסוד הנ"ל האם תכלת אין עולה ללבן ונמצא שאין כאן אלא ב' חוטין, עיי"ש היטיב בזה.]

ולכאו' איכא נפקותא בין ב' ביאורים אלו שישים ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת שצבעם שלא לשמה האם עכ"פ יקיים מצוות הלבן דאי נימא שכל החיסרון בד' תכלת שאין יכול לקיים בו מצוות ב' מינים א"כ אין בזה חיסרון שלא יקיים מצוות הלבן בד' חוטים אלו ולא אכפ"ל מה שהם תכלת אולם אם תכלת פסול לדין לבן גם בזה יהא פסול. [וכעי"ז נפק"מ כשלא שם שיעור תכלת הראוי לקיום דין תכלת ודו"ק.]

ונראה לדחות נפקותות אלו דהנה כ' התוס' דאם הקדים תכלת ללבן אעפ"י שאין מקיים מצוות הלבן, מ"מ מקיים מצוות התכלת בד' חוטים אלו, ומעתה פשוט שגם בחסר שיעור התכלת אעפ"י שאין מקיים מצוות התכלת אי"ז חיסרון בקיום מצוות הלבן בד' חוטים אלו. ולפו"ר גם חוטי תכלת שצבעם שלא לשמה אינם חיסרון אעפ"י שפסולים לקיום דין תכלת.

**פיחת או הותיר בחוטי התכלת**

**ד.** ויש להעיר האם כשעושה תכלת פחות מהנצרך או יותר מהנצרך יש בזה חיסרון שמחמת כן לא יקיים גם את מצוות הלבן, והנה באופן שעושה פחות משיעור הראוי כבר נתבאר לעיל דמ"מ קיום דין ד' חוטים יכול לקיים בזה עיי"ש אלא שבאופן שעושה יותר מהשיעור המחויב כיון שבתכלת אין מקיים מצוות הלבן נמצא שחיסר מצוות הלבן.

[ומ"מ אותם הנוהגים לשים כיום תכלת אף אם נימא שיש ספק מה שיעור חוטי התכלת אין מפסידים בצביעת התכלת, שאם עושים פחות מהנצרך לא הפסידו מצוות הלבן וכמו שנתבאר ואם עושים יותר מהנצרך אף אם הפסידו מצוות הלבן מ"מ קיימו מצוות התכלת וא"כ להצד שזה תכלת ודאי קיום מצוות התכלת ודאי נגד ספק הפסד מצוות הלבן ודו"ק].

**הוספה על החוטים**

**תמיה על מקור התוס' להיתר הוספת ח' חוטים**

**הא.** בתוס' תמהו על סתירת הסוגיות דמחד גיסא מבו' בגמ' בסנהדרין דלמ"ד קשר עליון דאורי' הוספת החוטים פוסלת ומאידך גיסא מבו' בגמ' להלן (דמ"א ע"ב) דיכול להוסיף על החוטים וחידשו דיכול להוסיף עד שמונה חוטים. וביארו המקור לזה דמשום שגדילים קאי הלבן לחוד והתכלת לחוד (וכמו שנתבאר לעיל דגם כשנותן כ"א לחודיה יש לו ליתן ד' מדאורי') ע"כ יש לדרוש מקרא שיכול ליתן יחד גדילים דלבן ותכלת ביחד ואי"ז מעכב.

ויש לתמוה טובא, דהנה נתחדש בדברי התוס' דדין "גדילים" אינו "גדילים דלבן" או "גדילים דתכלת" דהא גם באופן שלא יקיים בב' חוטים האחרים מצוות הלבן יקיים דין הלבן וביאור הדברים דיש מצוות גדילים שבו יש ב' פרטים ב' לבן וב' תכלת ואף כששם ד' חוטי לבן או תכלת מקיים רק בשנים קיום הלבן או התכלת והשנים האחרים הוא מדין "גדילים" (ונתבאר לעיל בארוכה ביאור הדברים) וא"כ היאך נלמד מהא שיוכל ליתן שמונה חוטים. וצ"ל דמ"מ לענין הדרשא יש ללמוד "גדילים" בקיום מצוות לבן לחודיה וגדילים בקיום מצוות תכלת לחודיה ומהא יש ללמוד דין שמונה חוטים ועדיין צ"ע.

**חידוש הב"י בשי' התוס' והתימה ע"ד**

**ב.** בב"י דן לבאר דברי התוס' דכל ההיתר להוסיף עד ח' חוטים היינו בד' חוטי לבן וד' חוטי תכלת אבל אין היתר לשים ח' חוטי לבן או תכלת. ודבריו צע"ט הא המקור של תוס' שיכול להוסיף על החוטים הוא מהסוגיא שעשה ח' תכלת ומבו' שבאו לחדש שיכול להוסיף עד ח' חוטים של לבן או של תכלת לחודייהו, ועי' במהר"ב על המרדכי מה שהאריך בזה.

**שיטות הראשונים בדין ההוספה**

**ג.** מצינו עוד ב' שיטות בראשונים בדין ההוספה, שי' הרשב"א (שו"ת תס"ח) שאין להוסיף כלל על החוטים וכריהטת הסוגיא בסנהדרין וכ"ה דעת הר"ן בסנהדרין (דפ"ח ע"ב) ומאידך גיסא שי' בעל העיטור (שהובא בב"י) שיכול להוסיף כפי מה שירצה ובמרדכי הביא הטעם בזה משום "דגדילים" ו"ציצית" משמע הרבה. ובביאור הסוגיא בסנהדרין יעוי' בר"ן (שם) שכ' די"ל דאיירי שהוסיף מין אחר וכ"כ בשיטמ"ק בסוגיין אות י'.

ובשי' הרמב"ם נחלקו הראשונים, שי' הר"ן בסנהדרין שם דהר"מ סובר שיכול להוסיף כפי"מ שירצה וכמש"כ בפ"א ה"א "ואין לחוטי הענף מנין מה"ת" אמנם בב"י כ' בשי' הר"מ דכוונתו שאין הוא מפורש בקרא אלא פירושם מד"ס שיהיו ד' חוטים בדווקא ואם יוסיף יעבור בב"ת. וכ"פ השו"ע להלכה, אמנם בביאוהגר"א פסק לעיקר כשי' בעל העיטור הנ"ל.

**דף ל"ח ע"ב**

**במצות הקדמת הלבן לתכלת**

**ב' ביאורי הראשונים בדין ההקדמה**

**א.** בגמ' דתניא מצוה להקדים תכלת ללבן וכו' מפירש"י מבו' שדין הקדימה היא בתחיבת החוטים דלכתחילה יש להקדים הלבן ואם הקדים התכלת יצא [ופירש"י וז"ל: ואי"צ לפסוק התכלת אלא יתן הלבן אחריו עכ"ל וצ"ב מ"ט דין הקדימה לא יחייב אותו להוציא התכלת ולחתוך הלבן קודם, והלשון "יצא" בברייתא לכאו' הכוונה שאחר שקשר הציצית יוצא בה].

ובשיטמ"ק העיר ע"ד רש"י דמאי חביבותא יש במה שמקדים התחיבה ומהא הכריח שהכוונה הקדמת חוליות הלבן לתכלת וכמבו' בגמ' לקמן. ויעוי' בתוס' שתמהו מנ"ל דאין מעכב וביארו דלית לן למימר דאסדר לבד קפיד רחמנא, ובחזו"א הוכיח מדבריהם דס"ל דדין הקדימה הוא בהתחיבה דלהשיטמ"ק שהוא שינוי צורה אין שייכת סברתם. [וכעי"ז יש להביא ראיה מדבריהם בע"ב (ד"ה לרבי) שכ' דלרבנן שלא מעכבי אהדדי א"א לומר שחיסר מצוה ביאור הדברים דכל שהוא מדין סדר בעלמא אין הסדר מעכב אולם אם הוא דין בצורת הגדיל שיהא הכנף מין כנף ברישא שפיר י"ל דמעכב].

אמנם בשי' הר"מ יש להוכיח דע"כ אין הנידון כלפי התחיבה דהא דינו בחצי חוט תכלת ולא שייך לדידיה קדימה בתחיבה אלא הקדימה היא בכריכה וכדברי השיטמ"ק.

**האם הוא דין בקדימת הלבן או באיחור התכלת**

**ב.** והנה נתבאר מדברי הגמ' דאם הקדים התכלת חיסר מצוה דלבן וקיום מצוה דתכלת, ומבו' שהוא דין בהלבן שיקדם להתכלת. ובתוס' תמהו דאיפכא הו"ל למימר, והעיר הגרי"ז שכ"ז לשיטתם שהוא דין בסדר התחיבה ובזה י"ל שהוא דין בתכלת שיהא על הלבן ולא להיפך אולם להשיטמ"ק שהוא דין בצורת הגדיל הדין הוא בקדימת הלבן שיהא סמוך לכנף מדין הכנף מין כנף ואי"ז דין איחור התכלת.

ועיקר דברי התוס' צ"ב דאי פשיט"ל שהוא דין בתכלת ולא בלבן [ומשום הסברא שנקטנו לעיל שהוא דין שיתן התכלת בציצית והיינו התכלת על הלבן] א"כ מה תי' שנקטו כן משום מתני' שמא יהא זה פירושא דמתני' התכלת אין מעכב את הלבן שקדימת התכלת אין מעכב את הלבן.

ועי' בחזו"א (ג, ) במה שביאר בזה וכוונתו דלפי"מ שסברה הגמ' לפרש שחיסר מצוה כפשוטו הוצרכה הגמ' לבאר באופן זה כדי שלא יקשה ממתני' דקתני דאין מעכב וע"כ ביארה הגמ' דבבריתא הביאור דמקיים רק התכלת ולפי"ז כוונת המשנה שאי קדימת הלבן אין מעכב את קיום התכלת [אף שהוא מעכב את קיום הלבן], ולעולם אליבא דאמת אי"ז כן.

ויש להוסיף דלפי"מ שדנה הגמ' לבאר לפרש כשהקדים ולא עבד מצוה מן המובחר וביארה לפי"ז "הלבן אין מעכב את התכלת" יהא הביאור כפשוטו דאי קדימת הלבן אין מעכב את התכלת אף שאין מקיים בו מצוה מן המובחר.

**דין קדימה בטלית שכולה תכלת**

**ג.** נתבאר בגמ' פלוגתת רמב"ח ורבא האם בטלית שכולה תכלת מקדים התכלת ברישא, ולפו"ר קיי"ל כרבא שתמה מסברא "מידי ציבעא קגרים" וכמו שפירש"י שדין "הכנף מין כנף ברישא" אינו תלוי בצבע אלא אותן השנים שמקיים בהם דין לבן דינם ברישא וע"ז יש לו ליתן התכלת.

אמנם בשי' הר"מ יש לדון דאליבא דאמת יש ליתן התכלת ברישא, דהנה תמהו הראשונים והאחרונים על שי' רש"י והרמב"ם שיש דין ליתן אדומים לטלית דומה מסוגיין שתמהה הגמ' "מידי ציבעא קגרים" ועיי"ש בסוגיא שהבאנו דברי שו"ת הרשב"א שביאר דרבא לשיטתו שיליף מהאי קרא ששאר מינים חייבים במינם מדאורי' לא דרשי' ממין כנף שיהא בצבע הטלית ומה"ט תמה "מידי ציבעא הוא דקגרים", אולם הר"מ פסק דלא כרבא דרשי' מ"הכנף" מין כנף שיהיו החוטים בצבע הטלית, ולפי"ז למאי דקיי"ל דלא כרבא יהא הדין בטלית שכולה תכלת שיש להקדים התכלת ברישא.

אלא דבשי' רש"י יש להעיר בזה דשמא סברת רבא אינו משום שאין נפק"מ בצבע אלא שדין התכלת לבוא על הלבן (וכמו שנתבאר לעיל) ומה"ט גם בטלית שכולה תכלת יהא הדין ליתן התכלת על החוטים שמקיים בהם הדין לבן ודו"ק.

**העולה בדין תחיבת הציצית מסוגיין**

**ד.** בב"י (סי' י"א) הביא מח' הפוסקים בתחב החוטים ואח"כ חתכם קודם הקשירה האם יש בזה חיסרון דתעולמה"ע. ותמהו האחרונים מהמבו' בסוגיין אליבא דרש"י שיש דין קדימה בתחיבה וע"כ דהתחיבה היא חלק מהעשיה ויהא בה דין תעולמה"ע.

והעירו לתרץ בזה עפ"י המבו' בלבוש (יב, יד) דהטעם שבתחיבה אין דין תעולמה"ע משום שאין התחיבה בכלל "תעשה לך" דמיניה דרשי' תעשה ולא מן העשוי והתחיבה הוא בכלל "ועשו להם ציצית וגו'" וכו' עכ"ד, הרי דמבו' מדבריו דכלפי תעולמה"ע אין לרבות את התחיבה ואעפי"כ הוא בכלל "ועשו" דמיניה יש ללמוד דין קדימתו בתחיבה.

**דין לשמה בתחיבה**

**ה.** במ"ב (יד, סק"ח) פסק דבעי' תחיבה לשמה, ובביאוה"ל העיר דלהלבוש הנ"ל לכאו' אי"צ שיהא לשמה דכמו שלא דרשי' על התחיבה "תעשה" ה"ה אין לנו לדרוש על התחיבה ה"לך" וא"כ אין דין שתהא עשייתה לשמה אלא שהוכיח שלשמה בתחיבה מעכב.

ובחזו"א (ג, יא) כ' דלמה שהסיק דצריך תחיבה לשמה ה"ה יהא בזה חיסרון תעולמה"ע ואין לחלק ביניהם.

אלא שהסיק החזו"א דמה שצריך לכתחילה תחיבה לשמה הוא רק משום התכלת [דהדין להקדים ע"כ הוא חלק מהעשייה ועשיה זו צריכה לשמה] ומ"מ כיון שהקדמה זו לא מעכבת ע"כ שגם תחיבה לשמה אינה מעכבת ומ"מ כל דין לשמה זה דווקא כשיש תכלת וכשאין לו אלא לבן אין בו דין עשיה לשמה.

**בסוגיית גרדומין**

**בירור שי' ר"ת בדינא דגרדומין (ובירור דברי התוס' בזה)**

**א.** בגמ' אלא אמר רבא לא נצרכה אלא לגרדומין דאי איגרדם תכלת וקאי לבן ואי איגרדם לבן וקאי תכלת לית לן בה, דאמרי בני ר' חייא גרדומי תכלת כשרים. בתוס' הביאו ב' ביאורים בדינא דגרדומים, שי' ר"ת להוכיח מסוגיין דלא אמרי' גרדומין אא"כ איגרדם הלבן והתכלת שלם או להיפך אבל היכא דהכל איגרדם פסול ודנו התוס' בדבריו דה"מ לרבי דהלבן והתכלת מצוה אחת ולכך הלבן מועיל להתכלת או להיפך משא"כ לרבנן שהם כב' מצוות אין אחד יכול להועיל לחבירו [פי' דאעפ"י שהם נמנים כמצוה אחת מ"מ כיון שהם ב' חלקים שאין אחד מעכב את חבירו ה"ה אין אחד מועיל לחבירו] ואם נשאר חוט אחד מן התכלת וחוט אחד מן הלבן ג"כ אין מועיל משום שבעי' חלק אחד שלם שיציל על חבירו אבל היכא שהלבן והתכלת עצמם חסירים אין בהם דין גרדומים.

אלא דיש להעיר טובא דהא התוס' דנו בזה"ז דליכא תכלת וכה"ג הד' חוטים מעכבים זא"ז ומ"ט לא יהא בהם דין גרדומים ששנים יצילו על שנים האחרים, ואולי גם הדין גדילים שיהיו בכל גוונא עוד ב' במקום תכלת הם כב' מצוות ואין מצילים זא"ז. עוי"ל דס"ל עתה להתוס' שמצד ה"גדילים" שהם ד' חוטים אי"ז ב' חלקים שאחד יציל על חבירו אלא הוא מצוה אחת וע"כ כ"מ שיש לדון רק משום שב' עומדים במקום לבן וב' עומדים במקום תכלת ובזה הקשו התוס' דלרבנן ב' חלקים נינהו שאין מעכבים זא"ז.

והוסיפו התוס' "ומיהו נראה וכו'" נראה כוונתם דלא ברירא להו להתוס' סברא הנ"ל שדנו דשמא גם מה דבעי' ד' חוטים מדין גדילים יש לדונו כמצוה אחת עם ד' חלקים שכשחלק אחד שלם הוא מציל על חבירו. [וביאור הדברים אש"ה עפי"מ דס"ל להארצה"ח דגם בדין "גדילים" ד' אי"צ שיקיים מצוות הלבן או התכלת בכולהו ונמצא שהם ב' חלקים במצוה אחת].

עוד כ' התוס' ואי לא בעי' אלא ב' כ"ש וכו' כוונתם דכה"ג לרבנן אי"צ לגרדומין דהא בלא"ה ב' שלמים ויוצא בו יד"ח אותה מצוה. [היינו דבב' לבן וב' תכלת אין אחד מועיל לחבירו ובלבן לחודיה סגי בב' לבן], ומיהו דחו התוס' דלפי"ז דין גרדומין הוא רק לרבי ולא לרבנן וזה לא מסתבר וא"כ ע"כ כמו שנקטו דגם לרבנן בעי' ד' חוטין ושייך דין גרדומין. [ולפי"ז גם בלבן ותכלת אעפ"י שלא יקיים מצוות לבן ותכלת מ"מ מצוות לבן מיהא קיים דהא מועילים להדדי להחשב גדילים של ד' חוטים וע"כ מועילים זל"ז לענין קיום מצוות הלבן].

**ביאור הרא"ש (ופי' הב' שבתוס') בדינא דגרדומין**

**ב.** עוד כ' התוס' באופ"א דלעולם דינא דסוגיין הוא דווקא אליבא דרבי ודינא דר"ח הוא ככו"ע, וגרדומין דר"ח איירי שכולם איגרדמו ונשארו כדי עניבה ובהא לכו"ע כשר מדין גרדומין וגרדומין דסוגיין היינו שאיגרדם הלבן או התכלת לגמרי ובכה"ג ב' השלמים מועילים דווקא אליבא דרב ולא לרבנן משום סברא הנ"ל.

ונתבאר לפו"ר מדברי התוס' דגם אליבא דרבי לא מהני כשאיגרדמו ב' הלבן או התכלת לגמרי אלא בעי' נשארו חוטים כל שהם אלא שאין בהם כדי עניבה דאי ליכא לחוטים כלל לא מהני גרדומין להכשיר הציצית בב' חוטים בלבד. אמנם ברא"ש פתח דבריו כדברי התוס' ואעפי"כ בהמשך דבריו מבו' דלרבי אפי' נפסק החוט בכנף דהחוט כמאן דליתא מהני מדין גרדומין והיינו דגם גרדומי חלק ממנין החוטים סגי.

ויש להעיר בדברי הרא"ש דכשהביא דברי ר"ת כ' להעיר ע"ד דה"מ לרבי ולא לרבנן וביאר הטעם משום שלרבנן הם ב' מצוות ואין אחת מועילה לשניה וכשהביא דברי הי"מ דבאיגרדם כולהו כדי עניבה לכו"ע כשר אולם באיגרדום שנים לגמרי מהני דווקא לרבי ביאר הטעם דלרבנן ל"מ משום דבעי' לדידהו ד' חוטים וצ"ב החילוק.

והביאור פשוט דלר"ת דגם באיגרדום ב' חוטים צריך שיהא בהם עכ"פ כדי עניבה א"כ ע"כ החיסרון לרבנן רק משום שהם ב' מצוות ואין אחת מועילה לחברתה משא"כ לשי' הי"מ שאיגרדם לגמרי י"ל באופן אחר פשוט דכ"מ שמהני בלא ד' חוטים ה"מ לרבי דמצאנו לדידיה רק דין "תכלת ולבן" אולם לרבנן דגם בלבן לחוד צריך ד' חוטים א"כ אף אם לא היו הלכך והתכלת ב' מצוות מ"מ ד' חוטים הוא לעיכובא.

ויש להוסיף ולבאר בזה שיסוד פלוגתתם מה נתחדש בגרדומין דלר"ת נתחדש דהנשארים כאילו הן שלמים ומה"ט ס"ל דמלבד מה שבעי' שיהא חלק שלם שיציל על חבירו בעי' נמי שהחוטים ישאר בהם כ"ע כדי שנוכל להחשיבם כאילו הם קיימים משא"כ להי"מ דמהני באיגרדם שנים לגמרי ע"כ יסוד דין גרדומים דסגי במה שנשאר אחר שנתגרדם כדי לקיים בו המצוה ומה"ט ס"ל דסגי שנשאר שנים אף שהשנים האחרים נתגרדמו לגמרי.

**הערה על חילוק התוס' בין שי' ר"ת לשי' הי"מ**

**ג.** אלא דעדיין יש להעיר ע"ד התוס' דהנה למסקנא כ' התוס' דאליבא דר"ת שייך דין גרדומין גם אליבא דרבנן דכיון דמדין 'גדילים' בעי' ד' חוטים השנים השלמים מצילים על שנים האחרים, ומ"ט סברא זו אינה שייכת גם לשי' הי"מ דלרבנן השנים השלמים יצילו השנים שנתגרדמו.

והביאור פשוט דלרבנן דבעי' 'ד' חוטים' לא יועיל באיגרדמו לגמרי שיקיים בשנים הנותרים משא"כ לרבי שכל הדין הוא תכלת ולבן בזה שפיר נתחדש אליבא דרבי דכל דין זה הוא דווקא בעשיה וכל שנעשה כדינו ואח"כ נשאר בו לבן או תכלת מהני.

אמנם הר"מ פסק כביאור הי"מ (וכמו שביאר הכס"מ) ופסק כרבנן ומבו' דס"ל דלרבנן גם באיגרדם לגמרי מהני וביאור שיטתו דאיהו ס"ל דדינא דגדילים שיהא ד' חוטים אינו לעיכובא שתשאר כך צורת הציצית וע"כ מהני כשנשארו ב' חוטים.

ויש להסתפק אם מהני ב' שאיגרדום לגמרי וב' כדי עניבה, וכ' בחזו"א דל"מ, ובפשטות הסברא דל"א גרדומין דגרדומין, והעירו דלכאו' מצאנו דאמרי' גרדומין דגרדומין דהנה בנפסק אחד החוטים לגמרי מהני מכח מה שנשאר בצד השני שבחוט כדי עניבה, והא פשוט דצורת המצוה שיהא בציצית ח' חוטין (היינו שאחר הגדיל והקשירה יהיו ח' חוטים) וא"כ איך מהני כשנפסק חוט אחד לגמרי ע"י מה שנשאר בצד הב' ולכאו' הוא מדין גרדומין וצ"ב לשי' ר"ת איך מהני הא הוי גרדומין דגרדומין דהא כדי עניבה עצמו הוא מדין גרדומין. ויש לחלק.

**בירור סברת ר"ת והראשונים**

**ד.** והנה עיקר מה דבעי' שישאר שיעור מסוים הוא משום דבגרדומים מהני רק באופן שנשאר שיעור חשוב ששייך שיחשב עדיין כחפצא דמצוה (וכמו באזוב דמבו' בגמ' בסוכה דבעי' שישאר לכה"פ ב' אצבעות), אלא דעדיין צ"ב שי' ר"ת דאם כדי עניבה הוא שיעור גרדומין א"כ מ"ט בעי' שישאר ב' שלמים וכמו"כ צ"ב שי' ר"י דאם שיעור גרדומין הוא בכדי עניבה (ומה"ט באיגרדם כולהו סגי רק בנשאר כדי עניבה) א"כ מ"ט בנשארו ב' שלמים מהני אפי' באיגרדם לגמרי. עוד יעוי' במרדכי שתמה על שי' ר"ת דס"ל דדווקא בנשארו ב' שלמים אמרי' גרדומין הא באזוב מהני גם באיגרדם כולהו ואי"צ שישאר משהו שלם.

וביאור הדברים דהנה נתבאר דדין גרדומין הוא רק באופן שנשאר בו עדיין שיעור הראוי להחשב כחפצא דמצוה, ומעתה ביאור דעת ר"ת דס"ל דציצית מהותו הוא דווקא באופן שיש ענף וע"כ בעי' שיהא או תכלת או לבן שהוא ענף ובלא"ה אי"ז ציצית וע"כ בעי' או תכלת או לבן שלמים כדי שישאר עדיין ענף, והא דבעי' בב' האחרים כדי עניבה משום דס"ל דבפחות מכדי עניבה אינו חוט. (וביאור דעת ר"י דס"ל ששיעור כדי עניבה סגי להחשב כחפצא דציצית וע"כ אפי' באיגרדום כולהו כשר אולם באיגרדם לגמרי בזה הגורם שיחשב שנשאר עדיין החפצא דציצית הוא רק מה שישארו שנים אחרים שלמים.)

ולפי"ז לא קשה כלל קושית הראשונים על ר"ת מאזוב דבאזוב שייך שיחשב כחפצא דמצוה גם באיגרדם כולהו (אם נשאר בו שיעור ב' אצבעות) אולם בציצית צורת החפצא דמצוה היא כשיש ענף ובכדי עניבה לא סגי שיחשב כענף. ופשוט.

אלא שעדיין יש בזה דבר חידוש דאי ס"ל לר"ת שצורת הענף הוא מצורת החפצא המצוה דלא שייך עליו גרדומין [ומה"ט בעי' שיהא ב' שלמים ולא מהני באיגרדם כולהו] א"כ מ"ט כלפי שנים מהחוטים לא אכפ"ל שאיגרדמו הא אין בהם צורת ענף. וצ"ל שדין גרדומים אינו רק על שיעור גודל החפצא אלא גם על מנינו ומעתה אף שבעי' שישאר ענף מ"מ מנין החוטים היוצרים את הענף אינו מצורת החפצא דמצוה וכל שנשארו חלק ממנין החוטים כשרים גם שאר החוטים מדין גרדומים, ומה שבעי' שבשנים האחרים שישאר עכ"פ כדי עניבה משום דאל"ה אין עליהם שֵם חוט שראוי לציצית. אמנם שי' ר"י דגם שיעור הענף עצמו אינו אלא לחשיבות גרידא וע"כ צריכים לה רק כדי להשוות ליה שֵם ציצית וכל שאיגרדם ונעשה כדי עניבה הם שיעור חוטים הראויים לקיים בהם מצות ציצית.

ולכאו' הא דבעי' שישאר עכ"פ שיעור כדי עניבה דבפחות מכדי עניבה אין כאן חוטים, אמנם צ"ב דלפי"ז היאך מועילים ב' חוטים שלמים לב' חוטים אעפ"י שאין בהם כדי עניבה הא אין כאן חוטים, וע"כ דגם בפחות מכדי עניבה ס"ל להר"י דיש לו שֵם חוט אלא הוא שיעור חשיבות בגרדומין דכל שכולם איגרדמו צריך שיהא עכ"פ שיעור חשוב של כדי עניבה וכל ששנים שלמים (אליבא דרבי) יכולים אלו להציל אחרים אעפ"י שאין בהם כדי עניבה.

**בביאור פלוגתת הראשונים אם כ"ע מהענף או מהגדיל**

**ה.** שי' רש"י שדין כדי עניבה הוא מהענף ושי' התוס' שהוא מהגדיל אעפ"י שאין ענף כלל, וביאור יסוד פלוגתתם להנתבאר האם הוא מעצם צורת החפצא דמצוה וא"כ לא שייך בו דין גרדומים או שאינו מצורת החפצא שיהא בו דין גרדומים.

אלא דיש להעיר קצת דהא לשי' ר"ת בלא"ה דין ה"ענף" שיוצר את צורת החפצא מתקיים רק בשתים וא"כ בשתים האחרים יהא מוכרח בשיטתו כשי' התוס' שאי"צ שישארו בענף אלא סגי שיהא שישאר השיעור כדי עניבה בגדיל. ויש לדחות דיש ב' דינים בצורת החפצא א. שיהא גדיל וענף ב. שיהא ענף גדול ומעתה אף שכלפי ענף ארוך (ד' או י"ב גודלים) אמרי' שסגי במקצת מהענף כדי לקיים בזה שכך הוא צורת החפצא של ציצית (ואי"צ את כל המנין ל"צורת" אורך הענף) מ"מ גם בשאר שלא באים לקיים את דין צורת הענף הא מיהא בעי' שיהא ד' חוטים שיש בהם גדיל וענף ופשוט.

**בחידוש הדרכ"מ בצירוף כדי עניבה מב' צדדים**

**ו.** והנה דן הב"י האם אפשר לצרף ב' ראשי החוט שיהא בהם ביחד כדי עניבה והסיק דכל שאין בצד אחד כדי עניבה הרי הוא כמאן דליתיה. ובדרכ"מ כ' לחדש מדקדוק לשון הטור דלשי' הרא"ש שאיגרדם כולהו ל"מ שיהא כדי עניבה ע"י צירוף שניהם אלא בעי' שיהא לכה"פ בצד אחד כדי עניבה שלם משא"כ לר"ת שיש ב' חוטים שלמים סגי בב' חוטים האחרים שיהא כדי עניבה אעפ"י שהוא בצירוף ב' צדדים, וצ"ב החילוק.

וי"ל בזה דאליבא דר"ת הכדי עניבה בב' חוטים האחרים הוא רק כדי לקיים דין ד' חוטים שבציצית ולקיום זה סגי גם בחוט שיש בו כדי עניבה מב' צדדים דחוט מיהא הוי משא"כ לשי' ר"י באיגרדם כולהו הכדי עניבה הוא לעצם צורת החפצא דמצוה ולכך לא מיבעיא אם צריך את הד' חוטים כדי עניבה בענף ודאי מסתבר שצריך שיהא שיעור ענף כדי עניבה וא"כ שפיר צריך שיהא בצד אחד אלא אפי' אם הוא בגדיל מ"מ כיון שהוא מצורת הציצית צריך שיהיו בו שיעור מסוים של כדי עניבה כדי להשוותו לציצית.

**בענין גרדומין**

**שי' הלבוש שגרדומין הוא בשיעור דרבנן ובתמיהת הפרמ"ג**

**א.** בגמ' גרדומי תכלת כשרים גרדומי אזוב כשרים. בחת"ס חיו"ד סי' רנ"ו הביא קושית השואל מ"ט ל"א גרדומים בשופר ולולב. **ו**בלבוש (סי' י"ב ס"א) חידש שיסוד היתר דגרדומין הוא משום שאין לחוטין שיעור מדאורי' [ואולי בשופר ולולב שיעורם מדאורי']. ובפרמ"ג (י"ב א"א סק"א) הקשה ע"ד מהא שנקרעו הציציות והגיעו פחות מכדי קשר אגודל דכשר והתם דין אגודל הוא דאורי' (דבעי' שיהא על כנפי בגדיהם), ואעפי"כ מהני מדין גרדומין, וכבר נודע לתרץ בזה דלהבוש לשיטתו ביאר התם הטעם שדין "ועשו על כנפי בגדיהם" שהוא רק דין בעשיה ולא מדין גרדומים.

אלא דיש להעיר דלחלק מן הראשונים מוכרח שהוא דאורי' דהנה מבו' ברא"ש בשי' הי"מ שבתוס' דאליבא דרבי אפי' איגרדמו ב' חוטים לגמרי (היינו שנפסק בכנף) מהני מדין גרדומים ומנין ד' חוטים ודאי דאורי' הוא ואעפי"כ מהני ביה דין גרדומין.

עוד יש להביא ראיה משי' התרומה"ד שס"ל דין גרדומין באתרוג [ונתבאר דבריו להלן] ולכאו' התם שיעורו מדאורי' (עי' גמ' בסוכה) ואעפי"כ דן בו התרומה"ד דין גרדומין.

**אימתי שייך ענין גרדומין**

**ב.** ובחת"ס ביאר דבתכלת איהו גופיה חפצא דמצוה ומה"ט שייך בו ענין גרדומים דאחר שהוכשר להיות חפצא דמצוה תו לא פקע שם חפצא דמצוה מיניה מחמת פחת שיעורו משא"כ שופר ולולב שאין גופן חפצא דמצוה אלא עושה עמו המצוה [כשנוטל הלולב וכששומע קול השופר] בזה לא שייך ענין גרדומין. אלא דכבר תמה שם מהמבואר בסוגין דגרדומי איזוב כשרים ואזוב אינו חפצא דמצוה אלא עושים עמו המצוה. ודחק שם דשיורי טהרה שאני וצ"ב. [והובאו דבריו באחיעזר (ח"ג סי' מ"ו) עיי"ש].

ויעוי' באחיעזר שם שהביא הסוגיא לעיל דל"ו דמבו' דגרדומי רצועות תפילין לא שייך בהם דין גרדומים דדווקא בתשמישי מצוה אמרי' גרדומין ולא בתשמישי קדושה. ולפו"ר ביאור דברי הגמ' דבקדושה בעי' שיעור מסוים להקדושה ול"ש גרדומין. ותמה בזה מהמבואר ביראים בהל' תפילין דגרדומי אותיות כשרים (אי מייתי ינוקא וקרי להו) כיון דשירי מצוה הן. ומבו' מדבריו דשייך גרדומין גם בחפצא דקדושה.

ולפי ביאור הנ"ל הוא באמת תמוה דאם מצאנו שגם בקדושה שייך גרדומין א"כ כיון שהחפצא דהרצועות הם חפצא דקדושה (ואין הם כמכשירים המקיימים בהם המצוה כלולב ושופר) מ"ט ל"א שישארו כחפצא דקדושה מדין גרדומין, ויעוי' בקוב"ש ח"ב סי' כ"ד במה שכ' לתרץ בזה בדוחק.

וע"כ ביאור החילוק בין שופר ולולב לציצית (וכן הביא בשם הג"ר יהושע זליג לבאר דברי הגמ' שחילקה בין תשמישי קדושה לתשמישי מצוה וכמו שיתבאר לקמיה) דהנה יש לדון בכל שיעור בחפצא דמצוה האם דין השיעור הוא לצורך קיום המצוה או בשביל שיהא לזה שם חפצא דמצוה, ולפי"ז ביאור הדברים דבציצית השיעור הוא בשביל שיהא חפצא דמצוה ובזה נתחדש ענין גרדומין דהשיעור מעכב שיחול ע"ז שם חפצא דמצוה וכל שהיה זה חפצא דמצוה אף שעתה אין בו השיעור שייך שישאר עליו שם חפצא דמצוה מדין גרדומין, משא"כ בלולב ושופר השיעור הנצרך בשביל קיום המצוה ומה"ט לא שייך בזה הכשר משום גרדומין.

ויעוי' בקוב"ש שם שהביא דברי הג"ר יהושע זליג שביאר כך דברי הגמ' לחלק בין תשמישי מצוה לתשמישי קדושה, דבתשמישי מצוה השיעור נצרך בשביל החפצא דמצוה ומה"ט מהני כשנשאר גרדומי החפצא דמצוה דלא פקע מיניה שם חפצא דמצוה משא"כ בתשמישי קדושה השיעור הנצרך להקיום ומה"ט לא שייך בזה דין גרדומים.

ובקוב"ש שם תמה ע"ד וכי כללא נינהו שבתשמישי קדושה השיעור נצרך להקיום ולא להחפצא דמצוה. וצריך לומר דבאמת כוונת הגמ' שם דווקא ל"תשמיש" קדושה ולא לדברים שהם גופא החפצא דקדושה, ובתשמיש קדושה מסתבר שהשיעור הוא לצורך הקיום של מה שהוא משמש להמצוה וע"כ השיעור הוא לקיום המצוה.

ובזה תתיישב היטב קושיית האחיעזר דכ"ד הגמ' דווקא בתשמישי קדושה כרצועות תפילין אולם בגוונא דהיראים שהוא גרדומי האותיות שהם החפצא דמצוה עצמם ודאי שייך בזה גרדומים ודו"ק.

**בדברי הקוב"ש בדין גרדומין**

**ג.** בקוב"ש שם תמה מ"ט ל"א גרדומי תפילין ומזוזה. וביאר בפשיטות דענין גרדומים שייך כשהחיסרון בשיעור החפצא דקדושה ולא בצורת החפצא דמצוה וע"כ פשוט שכשחסר בצורת התפילין או המזוזה לא שייך ענין גרדומין ורק כשחסר בשיעור י"ב גודלים שבציצית שייך ענין גרדומין. וביאר שי' רש"י שעל הגדיל שבציצית לא שייך גרדומין וע"כ בעי' שיעור כדי עניבה מן הגדיל ולא מהקשר הסמוך לכנף (ועי' בזה לקמיה בארוכה).

ויש להעיר דמצאנו בכמה דוכתי ענין גרדומים כשהחיסרון בצורת החפצא, וכגון ההוא דהיראים שיש חיסרון בעצם צורת האות. עוד יעוי' בביאוה"ל לענין הפרדת חוטי הציצית שכ' שכשנסתבכו החוטין זה בזה שייך להכשיר מדין גרדומין ומבו' דשייך גרדומין גם כשהחיסרון בעצם צורת החפצא דבעי' שיהיו חוטי הציצית מופרדים. (ויש לדחות דכשהם סבוכים דנים אותם כמאן דליתא וע"כ שייך בזה גרדומים).

עוד יעוי' בפרמ"ג לענין הרחקת מלא קשר גודל דהא דבעי' שיהא רחוק רק בשעת עשיה ואי"ז מעכב אם יקרע אח"כ ויהא פחות ממלא קשר גודל הוא משום גרדומין. וצ"ע מה שייך גרדומין כשהחיסרון בעצם החפצא דמצוה.

וע"כ ביאור הדברים דשייך ענין גרדומין גם בדברים שאין החיסרון בשיעור החפצא, אלא יסוד החילוק דבמקום שהחיסרון בעצם צורת החפצא דמצוה וכגון כשחסר בריבוע דהתפילין וכדו' בזה לא שייך גרדומין אולם כשחסר בדברים שיסודם לחשיבות החפצא דמצוה וכגון כשחסר שיעור וכדו' שייך בזה ענין גרדומין. ומעתה ביאור דברי היראים דכל שהתינוק קורא הוי אות גמורה אלא שחסר בחשיבותה שאין הוא כצורתה הראויה וע"ז שייך גרדומים. ובזה א"ש גם דברי הביאוה"ל הנ"ל דמשום שהפרדת החוטים היא דין משום מעלה וחשיבות בצורת הציצית, ע"כ גם כשנתבטלה מעלה זו לא פקע מיניה שם חפצא דמצוה. ובזה יתבארו גם דברי הפרמ"ג דס"ל שהדין לשים מעל מלא קשר גודל הוא לחשיבות בעלמא. (ועי' בענין הרחקת מלא קשר גודל באריכות בזה) ומהני בזה דין גרדומין.

המתבאר מכל הנ"ל דיסוד דין גרדומין לא שייך במקום שחסר בתואר החפצא דמצוה או במקום שדין השיעור אינו בשביל חשיבות החפצא דמצוה אלא שיש עוד דין שיהא שיעור מסוים, וכל דין גרדומין שייך רק במקום שהשיעור והצורה הם בשביל ליצור החשיבות להחפצא דמצוה גרידא דכה"ג נתחדש בגרדומין שהחשיבות הזאת נצרכת רק בשעת העשיה שיחשב לחפצא דמצוה ואם נתבטלה חשיבות זו עדין דנים שנשאר החפצא דמצוה מדין גרדומין.

**בחידוש התרוה"ד לדון גרדומין באתרוג**

**ד.** בתרומה"ד סי' נ"ב דן לשי' הרא"ש שאתרוג חסר בשאר ימים כשר, האם מותר לחלק אתרוג לשנים ולצאת יד"ח אתרוג בב' חלקיו מדין גרדומין. (ביאור הדברים דהנה נחלקו הראשונים בדברי הרא"ש שחסר כשר האם בעי' שישאר רוב ומהני מדין רובו ככולו או בעי' שישאר כביצה ומהני מדין גרדומין. ודעת התרומה"ד דמהני מדין גרדומין וע"כ דן דשמא גם בב' חלקים שבכל אחד יש כביצה יהא שייך להכשיר כל חלק בפנ"ע מדין גרדומין).

וכתב שם דאימתי שייך להחשיב האתרוג החסר לשיירי מצוה דווקא אם נטל חלקו כדי להניח או לאכול או שנאבד וכדו' אולם כשרוצה להשתמש גם בחלק השני לאתרוג אין שייך לדון כל חלק כשיירי מצוה. וביאור דבריו דעצם מה שמחשיב החלק שנחסר כאתרוג גורם שא"א להחשיב החלק הראשון כשיירי מצוה. והדברים מחודשים מאד.

ויש לדון לפי"ז היאך הדין בציצית באופן שיקרע לו חוט ורוצה להשתמש בחוט זה לציצית אחרת (באופן שיש בחוט שנקרע שיעור י"ב גודלין) דלכאו' לסברת התרומה"ד לא יהא שייך להחשיב הציצית הראשונה כשיירי מצוה כיון שהחלק השני של החוט משמש לציצית אחרת. ופשוט לחלק בזה דמה שיצר מהחוט דבר חדש אינו גורם להפקיע שם שיירי מצוה מהציצית הראשונה, וכ"מ של"ש לדון גרדומין דווקא באופן שבהפרדה עצמה א"א לדון מהו האתרוג שנשאר ומהו החסר משא"כ כאן שבשעת ההפרדה החוט שנקרע אינו חשוב כציצית כלל רק אח"כ יצר ממנו חפצא דמצוה ודאי לא יפקיע מהציצית הראשונה שם שיירי מצוה.

ויש לדון לפי"ז באתרוג כשחתך כדי לאכול ואח"כ נמלך ליטלו למצות אתרוג דשמא כבר חל על החלק הראשון שם שיירי מצווה ויש לחלק.

**הערות בדין גרדומין**

**מאימתי חל דין גרדומין בציצית**

**א.** בזרע אברהם (סי' ל"ג) הביא דעת הישועות מלכו שהיתר גרדומין חל רק אחר הלבישה שקיים בו המצוה [והיינו דבעי' שיהא חפצא דמצוה ואחר קיום המצוה חשיב כחפצא דמצוה] וכ"כ בתפאר"י (פרה פי"א מ"ט בועז אות כ"ו). אמנם באו"ש (פ"ז מלולב ה"ח) כ' דאף שבגרדומי איזוב נעשו לגרדומים רק אחר שנשתמש בהם היינו משום שאין שום דין על האיזוב קודם שהזה אתו שיעשה אותו לחפצא המטהר, אולם בציצית חל שם ציצית בשעה שתלה אותו בבגד במה שפטר את הבגד שהוא ראוי ללבישה ולא אכפ"ל שאיגרדם קודם שלבש אותו.

וכ"כ בחזו"א (ג, ג) והוסיף לבאר בזה דאפי' למ"ד ציצית חובת גברא מ"מ כיון שפסלה תורה עשוי מעצמו וצריך לעשייתו ע"כ כל שנפסלו אחר העשיה חשיב גרדומין. וסיים שם במוסגר וז"ל: ובאזוב צ"ע אי סגי במעשה האיגוד או צריך שיזה בהן עכ"ל. ביאור ספיקו דכיון שאגודת האזוב אינה עושה את האזוב כחפצא דמצוה ע"כ יש לדון דבעי' שיזה בהם.

**האם חל דין גרדומים אחר תחילת עשייתן**

**ב.** בביאוה"ל (יא, ד ד"ה ארוך) כ' דאם נתקצר אחר עשיית חוליה הראשונה יש להקל דלא גרע מדין גרדומים, אלא שצידד דכל זמן שעוסק בעשיית הגדיל אף שהוא רק לכתחילה מ"מ לא חשיב שנגמרה המצוה ולא יוכל להקרא עתה על הציצית שם גרדומים. [וצע"ט דכל שהמשך העשיה פסולה היאך יגרום שיחשב כאמצע העשיה ולא יהא בו דין גרדומין ועי' מש"כ בזה להלן (דמ"א ע"ב)].

יש לתמוה על סברתו מהמבו' בסעי' י' שכל שירד לפחות מקשר אגודל אחר חוליה ראשונה כשר כיון שכבר היה כשר והא לביאור הפרמ"ג טעם ההכשר מדין גרדומין (וכמו שמבו' מדבריו לתמוה (י"ב א"א א') מהא על שי' הלבוש) ומבו' דמהני גרדומין אחר תחילת העשיה. ויש לחלק דהתם ההטלה על הכנף נגמרה וכלפי דין זה אי"ז המשך עשיה משא"כ כלפי עשיית הגדיל גופא ושיעורו בזה כל שעוסק עדיין בעשיה אין שייך גרדומין.

ובחזו"א (ג, ג) כ' סברא אחרת דלא הוי גרדומים וז"ל: ונראה דלא חשיבי גרדומין כיון דהחוט ראוי לגדיל וראוי לענף כי עביד ליה גדיל אשתכח דלא הוי ענף מעולם, עוד כ' שם בהמשך דבריו דכל שנדון המשך הגדיל כאופן שקיצר בו הענף א"כ הגדיל חולין מפסיק בין הגדיל לבין הענף ולא מהני.

ויש לתמוה על הביאוה"ל מסוגית הגמ' שראה רב למאן דעביד רק גדיל ופסלו וצ"ב הא קודם שגמר הקשירה הוכשר ואף שעשה הכל גדיל יהא כשר מדין גרדומין. ובאמת דבמשכנ"י הוכיח מסוגיא זו כשי' רש"י דאין כשר מדין גרדומין בלא ענף אולם בשי' התוס' שאי"צ ענף ע"כ שאין מועיל גרדומין באופן שהמשיך ועשאו גדיל.

**נעשה גרדומין אחר הטלת ציצית אחת**

**ג.** עוד כ' החזו"א (שם) דאם נפסקה הציצית קודם השטילה הד' ציציות יש לה דין גרדומין אעפ"י שד' ציציות לעיכובא. ולכאו' חידוש גדול הוא דלפו"ר דין גרדומין היינו אחר שחל עליו חפצא דמצוה ואיגרדם וכל שלא הטיל עליו ד' ציציות עדיין אי"ז חפצא דמצוה.

ומבו' דאי"צ שיהא "חפצא דמצוה" אלא כל שנגמרה עשייתו להיות ראוי לציצית שייך בו דין גרדומין וכיון שכל אחת לבדה חשיבא עשייה שייך גרדומין אחר עשיית אחד לבדו.

**האם מועיל כשגירדם בידים**

**ד.** בשו"ת אמרי יושר חידש שלא מועיל גרדומים כשגירדמו בידים וסברתו דאין שייך להחשיב כ"שיירי מצוה" אא"כ נשאר ממילא אולם כשעשאו בידים אין להחשיב כשיריים.

אמנם בדברי הביאוה"ל מבו' דשייך גרדומים גם כשעשאו בידים, דהנה דן הביאוה"ל (יא, ) דכל שעשה הגדיל ונתקצר ע"י עשייתו נדונו כגרדומים עיי"ש באורך דבריו ומבו' דאעפ"י שהגרדומים נעשו על ידו יש בזה דין גרדומים.

עוד העירו להביא ראיה מדברי התרומה"ד (סי' נ"ב) שדן דין גרדומים בחולק האתרוג לשנים ורוצה שיצאו בו שנים מדין גרדומים ומבו' דשייך גרדומים אפי' בעשאו בידים.

**האם גרדומים הוא לכתחילה**

**ה.** בח"א (כל י"א) כ' שדין גרדומים הוא לכתחילה, ובתרומה"ד (שם) מבו' שאי"ז אלא דיעבד, ולכאו' כך הוא הסברא הפשוטה שאין כאן המצוה בשלמותה ובפרט כשאי"ז רק חיסרון שיעור אלא כגון איגרדם ב' לבן או איגרדמו כל הקשרים דעתה אין לו ענף או אין לו ה' קשרים דהיאך נימא שצורת ציצית זו הוא לכתחילה.

**קשירת החוטים להשלמת שיעורם**

דנו הפוסקים האם יכול לקשור חוטים זה בזה ולעשות מהם ציצית, ובמג"א (טו, א) כ' להביא ראיה דמהא דבתפילין איצטריך קרא לפסול מכלל דבציצית כשר, ועוד הביא ראיה ממש"כ רש"י דהחשש בחוט התפירה שיוסיף עליו ז' חוטים וע"כ שמחבר החוט לחוט שבבגד ע"י קשירה. ובט"ז (יב, ג) בסו"ד כ' שאם קודם העשיה קשר חוטים ועשה מהם ציצית כשר.

עוד דן הט"ז (שם) בתחילת דבריו האם מועיל לחזור ולקשור אחר שנפסק ונפסל וביאר דודאי ל"מ מדין תעולמה"ע, ובמ"ב הביא מהאחרונים שאם נפסק צד אחד וקשרו ואח"כ נפסק החוט השני כשר כיון דבשעת הקשירה היה כשר. ובחזו"א תמה ע"ז דודאי קשירה אחר העשיה אינה כשרה וכל ההכשר משום שעדיין לא נפסל ע"י החוט השני וא"כ כשנפסק הצד השני יפסל ומה יועיל שקשר מקודם הצד הראשון שכעדיין היתה כשרה.

והעירוני לבאר שי' האחרונים הנ"ל דבאמת קשירה נחשבת עשייה כלפי החוט שקשרו אלא כל החיסרון בט"ז בנפסלו דל"מ לחזור ולקשור היינו דלא מועיל לחזור ולהכשיר החוטים שעדיין קיימים בבגד דמאחר שנפסלו מה שחוזר ומכשירם הו"ל תעולמה"ע, ומעתה כל שעדיין לא נפסלו מועיל עשיית החוט הראשון שלא יפסלו אפי' בנחתך צד החוט השני.

ובשי' חזו"א צ"ל דס"ל דקשירת חוטים לעולם לא חשיב עשיה דכל שלא חלאו בבגד אין לדון זאת כעשיה וע"כ אין מועיל מה שקשר כשעדיין הציצית היתה כשרה להכשיר גם כשנפסק הצד השני של החוט.

**צריך לקשור על כל חוליא וחוליא**

**ביאור הטעם שצריך לקשור (והדין למסקנא)**

**א.** בגמ' אמר רבא ש"מ וכו' ביאר בחזו"א (ג, ) דאף שצריך להפריד בין חוליא וחוליא מ"מ סגי לזה בקשר אחד וכוונת רבא לחדש דבעי' קשר על קשר בין חוליא וחוליא. ולפו"ר הטעם בזה כדי שיהא קשר של קיימא בין חוליא לחוליא [וכ"כ התוס' להלן דל"ט ע"א ד"ה לא יפחות], עוד מבו' שם בתחילת דבריהם טעם אחר דהוא כדי שיהא ניכר התכלת.

והנה בפשטות הגמ' דחתה דברי רבא דאין ראיה מדינא דר"ח שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא אמנם מבו' להלן בסוגיא דיש ה' קשרים בציצית ומהא מבו' שקיי"ל דבעי' קשר על כל חוליא וחוליא. ובאמת דהתוס' להלן (שם) תמהו מה המקור מהש"ס לה' קשרים ועיי"ש בדבריהם שהמקור הוא מהדין לקשור על כל חוליא וחוליא והיינו דאעפ"י שהגמ' דחתה את הראיה מדינא דר"ח מ"מ כן הוא אליבא דאמת.

**הערה על ראיית רבא לשי' התוס'**

**ב.** בגמ' אמר רבא ש"מ צריך לקשור על כל חוליא וחוליא דאי ס"ד לא צריך וכו' ברש"י מבו' דרבא לית ליה הא דאמרן לעיל שצריך שישאר כדי עניבה ומה"ט אי איגרדם עד הקשר הוא יפתח ואין כאן גדיל כלל. וצ"ב דאי ליכא אפי' כדי עניבה א"כ חסר כאן דין "ענף" והיאך מהני למ"ד גדיל ופתיל בעי' וצ"ל דאעפ"י שצריך גדיל ופתיל לעשיית הציצית מ"מ ס"ל לרבא דמדין גרדומין אי"צ שישאר ענף אלא דלפי"ז צ"ב מאי אכפ"ל שיפתח הקשר ולא יהא גם גדיל, וצ"ל דאם אי"צ לקשור על כל חוליה וחוליה הקשר היחיד הוא בסוף כל החוליות ואם יפתח קשר זה אין כאן ציצית כלל, ומעתה ראיית הגמ' דלא אכפ"ל שאיגרדום עד הגדיל דמ"מ מתקיים בשאר קשרים.

אלא שעדיין יש לתמוה על סוגיית הגמ' דמה יועיל מה שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא הא לפי"ז איגרדום לגמרי היינו עד הקשר שנעשה אחר החוליה הראשונה והדרא קושיה לדוכתא דאי איגרדם יפתח הקשר ואין כאן ציצית כלל.

ויש ליישב דגם לפירש"י דרבא לא ס"ל דבעי' כדי עניבה מ"מ בעי' שיהא משהו ענף וא"כ ע"כ לא נחתכו החוטים למטה אלא למעלה ומה"ט אי צריך לקשור על כל חוליה הציצית כשרה מכח שאר הקשרים שבין החוליות אולם אם נחתך למטה בלא"ה פסול משום שאין ענף כלל. [ואין להקשות שכשיקבע מעט מעל הקשר התחתון יהא שם מעט ענף דאין הגדיל שנפתח יכול לשמש כענף כמבו' בפוסקים].

אמנם כ"ז א"ש רק לפירש"י דכדי עניבה היינו מן הענף וא"כ י"ל דגם למאי דס"ל לרבא דאי"צ כ"ע מ"מ בעי' משהו ענף אמנם בתוס' כ' ליישב דברי רבא עם הסוגיא דלעיל דשיעור כדי עניבה היינו סמוך לכנף וא"כ רבא לא פליג אדלעיל ואין דין ענף לעיכובא ומעתה שוב צ"ע כנ"ל דגם להצד שצריך לקשור על כל חוליא וחוליא כל שאיגרדום עד הקשר הראשון יפתח הקשר ולא תהא הציצית קשורה כלל.

**דף ל"ט ע"א**

**קשר עליון דאורי'**

**האם דין הקשר הוא מדין החיבור לבגד או מדין קיום הגדול**

**א.** בגמ' וא"ר רבא ש"מ קשר עליון דאורי' דאי ס"ד דרבנן וכו' ופירש"י כלומר קשר אחד בציצית מיהא דאורי', ולהכי נקט עליון משום דמאן דלא עביד אלא חד קשר בסופו הוי עביד ליה שמקיים את הגדיל כולו עכ"ל. ובהמשך דבריו פירש"י וז"ל: דאורי', ואפי' יכול לכרוך יפה ולהתקיים יום או יומים בלא קשר פסולה עכ"ל. ביאור דבריו שהוקשה לרש"י מ"ט הוצרך רבא להביא המקור לקשר עליון מדין כלאים הא בלא"ה צריך לקשר מדין הגדיל וע"כ פירש דמצד דין "גדיל" אין מקור לקשר משום שי"ל דסגי בכריכה שיכולה לעמוד יום או יומים בלא קשר וע"כ המקור הוא מדין כלאים.

אלא דיש לדון אחר שחייבה התורה לעשות הקשר (וכדמוכח מדין כלאים) האם הדין קשר הוא כדי לקיים את הגדיל או שחיבה התורה חיבור של קשירה לבגד, ויעוי' ברש"י שכ' דמאחר וחייבה תורה לעשות קשר ע"כ יש לעשותו בסופו משום הגדיל, וכ"כ בנמוק"י וז"ל: דקשר עליון דאורי' היינו אותו שאחר הגדיל שעי"ז מתקיים הגדיל ולפו"ר מבו' מדבריהם דהדין קשר עליון הוא כדי לקיים הגדיל [והיינו דאף שמסברא היה מקום לומר שהקיום יהיה ע"י כריכה בעלמא (וכמש"כ רש"י) מ"מ אליבא דאמת חייבה התורה לעשותו ע"י קשר].

אמנם אי"ז מוכרח דודאי י"ל שעיקר הדין קשר הוא מדין החיבור אלא שמ"מ יש לעשות החיבור באופן שגם יקיים את הגדיל וע"כ יש לעשותו אחר הגדיל. והנפק"מ בזה באופן שיעשה הקשר סמוך לכנף ולא אחר הגדיל דאם עיקר דין הקשר הוא משום החיבור יצא דאף שלא עשה כראוי שאין הגדיל מתקיים יפה מ"מ סגי במה שמתקיים יום או יומים אפי' בלא קשר אמנם אם דין הקשר הוא כדי לקיים את הגדיל לא קיים בזה דין קשר עליון דאורי'.

**בירור דברי רבא צריך לקשור על כל חוליא לפי הנתבאר בסוגיין**

**ב.** והנה בסוגיא לעיל הוכיח רבא מדין גרדומים שצריך לקשור על כל חוליה וחוליה, וצ"ב טובא מה הראיה הא סגי בקשר הסמוך לכנף וא"כ גם באיגרדם לגמרי עד הגדיל (לפירש"י) עדיין יש את הקשר שסמוך לכנף ומבו' לפו"ר דרבא ס"ל שדין הקשר הוא דווקא אחר הגדיל ומה"ט הכריח רבא שבאיגרדם לגמרי יהא ניתר הקשר ולא יהא חיבור לציצית.

אלא דיש לדחות דאף אם יעשה קשר סמוך לכנף מ"מ ע"י שאיגרדם לגמרי לא יתקיים הגדיל וקיום דין הגדיל הוא לעיכובא, ומה"ט הכריח רבא דיש לקשור על כל חוליא וחוליא ועי"ז לעולם יהא קשר עם גדיל.

ויעוי' בשיטמ"ק (ל"ח ע"ב אות ו') שעמד על דברי הגמ' "צריך לקשור על כל חוליא וחוליא" שהוא לאו דווקא אלא הכוונה דמלבד הקשר שבסוף הגדיל יעשה עוד קשר סמוך לכנף, ולהנתבאר לכאו' יש לבאר דע"כ הכריח רבא דלא סגי בב' קשרים אלו משום שאם יפתח קשר העליון לא יהא גם גדיל. אמנם ז"א דכל שיפתח הקשר וישאר מקצת החוט (שנשאר מהקשר הנפתח) עדיין יכולה הכריכה להתקיים יום או יומים וישאר הגדיל [ודווקא לעיל אם עשה קשר רק סמוך לכנף ואיגרדם לגמרי עד הגדיל לא תעמוד הכריכה ודו"ק].

**ביאור הפי' הב' ברש"י**

**ג.** בתוס' הביאו עוד פירש"י במק"א שהקשר שאחר הגדיל אין בו משום כלאים ומה"ט הכריחה הגמ' שיש עוד דין קשר עליון הסמוך לכנף, ולפי דבריהם לפו"ר באמת אין דין קשר אחר הגדיל כדי להחזיק את הגדיל אלא כל הדין הוא רק סמוך לכנף.

ויעוי' בחזו"א (ג, ד) שכ' לפי' זה וז"ל: ורבא דמוכיח לעיל דצריך לקשור על כל חוליא לא ס"ל כרבה וכוונת הגמ' דרבה ס"ל דבעי' דווקא קשר עליון דלא כרבא עכ"ל. ביאור דבריו דלרבא לעיל ע"כ הקשר אינו סמוך לכנף אלא אחר הגדיל ורבה ס"ל דבעי' דווקא קשר סמוך לכנף דאל"ה אין בזה משום כלאים ונמצא דפליגי אהדדי. [ולפי"ז ע"כ הגירסא בגמ' "ואמר רבה קשר עליון דאורי'" ולא "ואמר רבא" ודו"ק].

ולהנתבאר לעיל י"ל דגם רבא ס"ל שיש דין קשר עליון סמוך לכנף מדין החיבור ומ"מ ס"ל דע"כ יש קשר על כל חוליא וחוליא דאל"ה כיון שאיגרדם עד הגדיל אין קיום לגדיל ולא סגי במה שמחובר לבגד [והיינו דווקא לפירש"י דכל שמתפרק הגדיל אין בזה דין גרדומים ודו"ק].

**ראיות שדין הקשר הוא מדין הגדיל**

**ג.** אמנם אף שנתבאר די"ל לב' פירושי רש"י שיסוד דין הקשר הוא מדין החיבור ולא מדין הגדיל [ונתבאר דיש לפרש כן גם בשי' רבא] מ"מ מדברי האחרונים מבו' לא כך, דהנה בשו"ע סי' י"א סעי' י"ב כ' שצריך לחתוך החוטין קודם הכריכות והקשירות עיי"ש. ודעת רוב האחרונים (ט"ז ומחצה"ש בדעת מג"א ועוד) דבאופן שעשה הקשר הראשון בכשרות ואח"כ חתך ועשה החוליות והקשירה כשר. [ויעוי' בגר"א שגם ס"ל כן, אלא שהוא ביאר טעמו משום שלענין תעולמה"ע סגי במה שגמר העשיה בכשרות עי"ש באריכות דבריו. ובשי' השו"ע מוכרח דלא סגי בגמר עשיה דא"כ גם אם יכרוך כשהם מחוברים ורק הקשר יעשה בכשרות מהני, ובדברי השו"ע מבואר דבעי' שיעשה הכריכות לאחר שחתך ומבו' דלא סגי בגמר עשייה ואעפי"כ חידשו האחרונים דקשר עליון דאורי' לא אכפ"ל.] וע"כ מוכרח בשי' האחרונים דס"ל דלא כמש"כ שהקשר הוא מדין חיבור לבגד אלא רק מדין הגדיל, ומעתה הקשר הראשון הסמוך לכנף אין בו קיום של ק"ע לענין ציצית ולא אכפ"ל במה שחותך אחר שקשר הקשר הראשון.

אמנם בחזו"א (ג, יא) באמת תמה ע"ד השו"ע והפוסקים ונקט דכל שעשה קשר סמוך לכנף ודאי מקיים ביה דין החיבור לבגד שלא כדין וע"כ יש לפסול מדין תעולמה"ע, ובדעת השו"ע י"ל כמו שנתבאר.

עוד יעוי' ברעק"א שתמה מאי אכפ"ל שעשה החוליה והקשר הראשונים כשהם מחוברים הא יכול לקיים מצות הגדיל והקשר בחוליה והקשר השניים. והעירו ע"ד דשפיר י"ל דאין חיבור אחר חיבור וכיון שהחיבור לציצית בפסול ע"כ לא מהני שיקצוץ ויעשה עוד חיבור אחר. וביאור שי' הגרעק"א הוא כהנ"ל דדין הקשר בציצית אינו בשביל החיבור אלא מצורת הגדיל כדי שיהא גדיל טוב וא"כ אף שהגדיל הראשון היה במחובר יכול לעשות גדיל אחר.

ומ"מ גם לביאור זה יש לישב קושית הגרעק"א באופ"א דאולי י"ל דאין גדיל אחר גדיל, פי' דדין הגדיל אינו כצורה בעלמא בבגד אלא הגדיל גופיה חלק מענינו הוא מה שהוא מחבר וגודל את החוטים בבגד וע"כ ל"מ גדיל אחר גדיל. וביותר י"ל דאף שאין דין לחבר החוטים להבגד מ"מ דין הגדיל הוא לחבר החוטים יחד וכלפי זה ודאי שייכת הסברא דאין חיבור אחר חיבור. ומ"מ דעת הגרעק"א שהוא צורה גרידא ומה"ט לא אכפ"ל שהוא גדיל אחר גדיל. (וע"ע בשלמי יוסף סימנים רכ"ט - רל"א).

וקצת יש מקור לזה מדברי התוס' שכ' דהילפותא מכלאים דדרשא דגדיל דרשא נכונה הוא דבעי' "גדיל טוב" ולפי"ז מבו' מדבריהם שיסוד דין הקשר הוא משום הגדיל.

**הערת המג"א מסוגין על שי' העיטור**

בגמ' ש"מ קשר עליון דאורי' דאי ס"ד דרבנן מאי איצטריך למישרי סדין בציצית פשיטא התוכף תכיפה אחת אינו חיבור אלא ש"מ דאורי'. שי' העיטור שצורת תחיבת החוטים בבגד הוא בב' נקבים זב"ז. ובמג"א סי' י"א סק"ג תמה על שיטתו דלפי"ד מה הראיה בסוגין שקשר עליון דאורי' מדאיצטריך למישרי כלאים בציצית הא משום השתי תכיפות לחוד ג"כ הוי כלאים בציצית. והוסיף לתמוה דאף לשי' הטור שבשתי תכיפות לחוד אינו חייב עד שיקשור מ"מ מלשון הגמ' שנקטה שהיא תכיפה אחת מבואר דלא כוותיה.

ויש ליישב בפשיטות עפ"י מה שתמה בנדפס בשם הרשב"א על סוגין דאי"ז אפי' תכיפה אחת כיון שהוא תחיבה בחור גרידא. ויעוי"ש במה שנדחק לבאר הסוגיא. ומ"מ לפי"ד יש ליישב פשוט דגם ב' תחיבות בב' חורים אי"ז ב' תכיפות ולא איצטריך למישרי כלאים בציצית.

ועי' בחת"ס (שו"ת סי' א') שכ' ליישב דאי ס"ל להעיטור כהר"מ שז' חוטין לבן וחוט אחד תכלת א"כ השתי תכיפות אחד בתכלת ואחד בלבן ואין כאן ב' תכיפות בצמר. [ומה שנקט שהחוט תכלת להר"מ חציו צמר וחציו פישתים הוא חידוש גדול דבפשטות כל החוט הוא צמר וחציו צבוע בתכלת.]

ובעיקר דבריו שמכיון שתכיפה אחת בצמר ותכיפה אחת בפישתים אין בזה איסור כלאים יש לעי' טובא הא מכיון שהחוט מחובר לבגד בב' תכיפות ועי"ז נחשב הצמר מחובר לבגד א"כ מה שלובש הבגד עם החוט צמר באופן שמחובר לבגד יחשב ללבישת כלאים.

ויעוי"ש בחת"ס שהוכיח (לפי ביאורו) שהטויה עצמה אינה חיבור לענין כלאים דאל"כ תיקשי להר"מ מה הוכחת הגמ' שקשר עליון דאורי' הא י"ל שע"כ התירה התורה כלאים בציצית מהא דהחוט תכלת בבגד פשתים חציו צמר וחציו פשתים, וע"כ שחיבור של טויה אינו חיבור לענין כלאים ומה"ט אי לא הוי ב' תכיפות בחלק הצמר אין כאן כלאים בציצית. [ועדיין צ"ב דאף שלבישת חוט שחציו צמר וחציו פישתים והחיבור ע"י טויה אי"ז חיבור להחשב שלובש צמר ופשתים יחדיו מ"מ הכא שהחוט מחובר לבגד בחיבור גמור מ"ט לא נחשיב שיש בבגד גם צמר מחמת שאחד מחוטיו עם צמר ויהא בזה איסור כלאים בציצית].

**בדיני עשיית הציצית**

**חוט של כרך עולה מן המנין**

**א.** בגמ' יתיב רבה וקאמר משמיה דרב חוט של כרך עולה לה מן המנין וכו' עי' פירש"י. ובמשכנ"י (סי' י"ג) העיר דהתינח להר"מ שיש דין ז' חוטי לבן וחוט תכלת שהוא הכורך א"ש ההו"א דשמא מנין הח' חוטים היינו בלבן לחודיה בלא תכלת הכורך ועלה איצטריך לאשמעינן דחוט של כרך (היינו חוט תכלת שהוא פותל וכורך) עולה מן המנין משא"כ לפירש"י ותוס' שיש ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן מנ"ל שצריך לכרוך ומה הס"ד שאין עולה מן המנין.

ולכאו' יש ליישב בפשיטות דודאי ענין "גדיל" מורה על חוליית חוטים הנכרכים ע"י חוט אחד, ומעתה הו"א שמנין החוטים אזיל על החוטים הנכרכים בלא חוט הכורך ואיצטריך לאשמועינן שחוט של כרך עולה מן המנין.

ובאמת דלחד פירושא דרש"י נתחדש האי חידושא גם בסוגיא בע"ב "עשה גדיל ופותלהו מתוכו" דהו"א שמלבד הגדיל יהיה עוד חוט הפותל ואיצטריך לאשמועינן שמהגדיל עצמו יהא חוט הפותל. [ועדיין יש להעיר על שיטת הראשונים הערת המשכנ"י מנ"ל שעיקר הכריכה היא ע"י התכלת דהתינח להר"מ ילפי' לה מ"פתיל תכלת" שהפותל הוא התכלת אולם להראשונים אי"ז מקור אלא למנין חוטי הלבן והתכלת ומנ"ל שעיקר הכריכה עם התכלת].

**שליש גדיל וב' שלישי ענף**

**ב.** בגמ' יתיב רבה וקאמר משמיה דשמואל תכלת שכרך רובא כשרה ופירש"י הכוונה ציצית שכרך רובה היינו שעשה רוב גדיל ומיעוט ענף ואף שנתבאר בגמ' דשליש גדיל וב' שלישי ענף מ"מ אי"ז לעיכובא ומה"ט מבו' בגמ' שגם כשיעשה חוליה אחת כשרה אף שמשיעור הציצית (שהוא י"ב גודלים לחד שיטה לקמן) עשה מעט גדיל והרבה ענף.

ונתבאר בגמ' ד"נוי תכלת" שליש גדיל י"ב שלישי ענף ובר"מ (פ"א ה"ט) בו' ב' שיטות האם תכלת היינו "ציצית" ולפי"ז גם בציצית שכולה לבן דין הוא לעשות באופן זה או שהוא נוי תכלת כפשוטו ולפי"ז בזה"ז מעיקר הדין אין להקפיד ע"ז ובנמוק"י כ' דיש לעשותו זכר לתכלת, וברמ"א הביא זה להלכה.

והנה לשון הרמ"א "ואם האריך הציצית יראה ששלישיתו יהא גדיל ושני חלקים ענף" ומבו' מדבריו דיש קפידא שלא יהא הענף יותר מב' שלישים ובביאוה"ל הביא מהארצוה"ח שאם ישאר בפתיל יותר מב' שליש יחתכם, אמנם בחזו"א (ג, י) נקט שאין מקור לזה ועיקר הדין הוא שלא יעשה הענף פחות מב' שלישי הגדיל ועיי"ש במה שדחק גם דברי הרמ"א כדבריו.

ויעוי' בגמ' לקמן (דמ"א ע"ב) דאיפלגו ב"ש וב"ה האם שיעור ציצית בד' או בג' ונחלקו שם הראשונים האם הכוונה לגדיל או לענף, ומ"מ מבו' שנסמכו על דינא דסוגיין דשליש גדיל י"ב שליש ענף. ותמהנו שם דלהמבו' בסוגיין שדין זה אינו לעיכובא צב"ט היאך סמכו שיעוריהם על דינא דסוגיין, עיי"ש במה שהארכנו בזה.

**במנין הכריכות והקשרים**

**ג.** בגמ' וכמה שיעור חוליא תניא רבי אומר כדי שיכרוך וישנה וישלש, תאנא הפוחת לא יפחות משבע והמוסיף אל יוסיף על שלש עשרה שי' רש"י ותוס' (בפי' א') דתניא לא יפחות ולא יוסיף אזיל ענין מנין החוליות ובתוס' הביאו י"מ שאזיל על מנין הכריכות [והיינו דאע"ג דשיעור חוליא הוא ג' כריכות היינו בדיעבד אולם לכתחילה יש לעשות לא פחות משבע ולא יותר מי"ג].

ולהשיטה דאזיל על החוליות ביארו הראשונים הטעם דז' הם כנגד שבעה רקיעים וי"ג הם כנגד שבעה רקיעים וששה אווירים [וקצ"ב דכשעושה יותר משבע ופחות מי"ג חסר כל ענין זה וצ"ע].

והנה כיום המנהג לעשות רק ד' חוליות וה' קשרים (ועי' בתוס' הטעם בזה כדי שיעלה למנין תרי"ג) וצ"ע מ"ט לא חיישי' לדברי הגמ' שלא יפחות משבע, וצ"ל שאנו סומכים על מש"כ הרא"ש "נראה דדווקא כשיש תכלת אז יש לדקדק במנין החוליות שהתלכת ניכר בחוליות ודומה לרקיע והלבן דומה לאויר שבין רקיע לרקיע וכו', עכ"ל. והעירו טובא ע"ד דהא כשעושה רק שבעה חוליות חלק מהחוליות הם של לבן (וכמו שמבו' בהמשך הגמ') ונמצא שאין כאן ז' חוליות כנגד ז' רקיעים שהם תכלת. עוד צ"ב דלפי"ד כשעושה י"ג ומתחילה בלבן ומסיים בלבן יש ז' לבן וששה של תכלת ולפי ביאור הרא"ש יש לעשות ז' של תכלת וששה של לבן וצ"ע.

**אימתי חשיב כעובר על דברי חכמים**

**ד.** בב"י הביא בשם ד"ה קשרים אינו אלא לכתחילה אבל בדיעבד (כגון בע"ש סמוך לחשיכה) סגי שיעשה חוליא אחת עם קשר, ואם יש לו פנאי אינו רשאי לפחות והפוחת עובר על דברי חכמים, ובלבוש כ' שהקפידא על מנין הקשרים אולם במנין הכריכות יעשה כפי כוונתו.

אמנם המשנ"ב (ס"ק ס"ו) הביא האי דינא דמי שעשה בער"ש עם חשיכה ישלים מיד במוצ"ש משום שיש דין לעשות שליש גדיל י"ב שליש ענף ואל"ה הרי הוא כעובר ע"ד חכמים הרי שס"ל שהקפידא על דין זה ולא על מנין הכריכות או הקשרים. [והעירו דלפי"ז אף שאין לו פנאי לעשות ה' קשרים מ"מ יכרוך הרבה כדי שיהא עכ"פ שליש גדיל].

**האם הלבן קדוש מהתכלת**

**ה.** בגמ' תנא כשהוא מתחיל מתחיל בלבן "הכנף" מין כנף וכשהוא מסיים מסיים בלבן מעלין בקודש ולא מורידין. ובתוס' (דל"ח ע"א) הביאו ראיה מהסוגיא דהלבן קדוש מהתכלת [ולפי"ז אדם שיש לו אפשרות לשים או לבן או תכלת לבן עדיף]. אמנם בנמוק"י נקט דודאי תכלת עדיפא דהא תכלת דומה לכסא הכבוד (כמבו' בגמ' דמ"ג ע"ב) אלא דמ"מ כיון שהתחילת תחיבה מדין הכנף מין כנף אין מורידין אותו.

ויש להעיר על פי' התוס' שהלבן קדוש מסוגיית הגמ' שהביא הנימוק"י. ונראה בביאור שיטתם דעיקר מצוות הציצית היא הלבן וחייבה התורה להטיל ע"ז תכלת ומעתה ס"ל להתוס' ד"קדוש" טפי היינו משום שהיא עיקר המצוה ואעפ"י שמצד עניני המצוה תכלת עדיפא (וכמבו' בגמ' שהוא דומה לכסא הכבוד ודומה לחותם של זהב יותר מלבן שהוא כחותם של טיט) מ"מ עצם מה שהוא עיקר המצוה הוא גם סיבה שיחשב כקדוש טפי דמה"ט יסיים בו.

**דף ל"ט ע"ב**

**ציצית בשאר מינים (ובשל משי ופשתן)**

**ביאור הדין ששאר מינים אינם פוטרים אלא מינם**

**א.** נחלקו אמוראי האם בגדים של שאר מינים חייבים מה"ת בציצית דר"נ ס"ל דחייבים מדרבנן [וכ"ה שי' תנא דבי ר' ישמעאל דסתם בגדים בתורה היינו צמר ופשתים] ושי' רבא שחייבים מדאורי'. ונחלקו הראשונים היאך קיי"ל דרש"י ור"ת פסקו כרבא שהוא בתראה [וכמו שהביאו התוס' בד"ה ור"נ] אמנם הרי"ף והר"מ פסקו כר"נ שאין חייבים אלא מדרבנן, ושי' השו"ע כהר"מ והרמ"א פסק כרש"י ור"ת והרא"ש שחיובם מדאורי'.

והנה נתבאר בגמ' דלכו"ע בטלית של שאר מינים אין פוטר בהם אלא מינם וצמר ופשתים פוטרים בכולהו, ויש להעיר דהתינח לשי' רבא המקור לזה מקרא דכתיב "הכנף" מין כנף דבשאר בגדים אין פוטר אלא מינו אולם לשי' ר"נ מ"ט. וצ"ל שכך הוא הדין מדרבנן, ואולי ביאור הסברא בזה דודאי ענין הציצית הוא שנעשה כחלק מן הבגד (וכמבו' בגמ' שיש בו חיבור העושהו לכלאים) ומעתה צמר ופשתים שבעצמותם הם בגד יכולים הם להיות כחלק מבגד של כל המינים משא"כ שאר מינים שאינם "בגד" ע"כ כל מה שהחשיבום כבגד היינו כלפי מינם ולא כלפי מין אחר.

**דין ציצית פשתים לטלית פשתים או לטלית משי**

**ב.** בר"מ פ"ג ה"ה פסק דבטלית צמר יעשה חוטי צמר ובטלית פשתים חוטי פשתים ובטלית משי או שאר מינים יכול לעשות בין חוטי צמר או פשתים ובין חוטים ממינם מפני שהצמר והפשתים פוטרים בין מינם ובין שאינם מינם וכו', מבו' בדברי הר"מ שאין איסור לעשות ציצית פשתן בשל פשתן או בשל משי או בשאר מינים [וכל הגזירה היא שלא יעשה ציצית צמר בפשתים אבל מותר לעשותה בפישתים או בשאר מינים]. אמנם בטור הביא שהגאונים ורבינו תם אסרו לעשות בטלית פשתן אפי' ציצית של פשתן ונתבאר בתוס' הטעם משום שגזרו מינו אטו שאינו מינו ועי' בב"י שהאריך בזה.

עוד הביא הטור שי' הסמ"ק דאפי' בטלית של משי לא יעשה פשתן ובב"י הביא מהר"י אבוהב שביאר שיטתו או משום שהמשי דומה לצמר או משום שחשש להסוברים דחוטי פשתן אינם כשרים או מדאורי' או מדרבנן וע"כ לא היקל בהם להטילם בשאר מינים [ונפק"מ בין ב' ביאורים אלו אם יכול להטיל פשתן בשאר מינים ודו"ק], ובב"י דחה ב' ביאוריו (עיי"ש באורך) וכ' לבאר דהסמ"ק ס"ל כר"ת דרבנן ביטלו דין ציצית בסדין של פשתן ומה"ט לכתחילה לא יטיל ציציות של פשתן בשאר מינים כדי שלא יבוא להטיל בסדין של פשתן, ולביאור זה ס"ל להסמ"ק דאין להטיל ציצית של פשתן בין במשי ובין בשאר מינים.

**שי' המרדכי שבטלית משי יתן דווקא ציצית משי**

**ג.** במרדכי (סי' תתק"נ) כ' וז"ל: ויהא אדם נזהר שלא יעשה שום ציצית מפשתן ובציציות של משי יעשה ציציות של משי וגרסינן בפ' התכלת צמר ופשתים פוטרים בין במינם בין שלא במינם שאר מינים במינם פוטרים וכו' יש שני פירושים ועיי"ש בתוס' עכ"ל. מבו' מדברי המרדכי ב' חידושים א. לא לעשות ציצית של פשתים גם לשאר מינים [וכמו שנתבאר מדברי הסמ"ק לעיל] ב. שלא יעשה למשי רק חוטי משי, וצ"ב הא צמר פוטר גם שאינו מינו ומ"ט לא יעשה חוטי צמר.

ובהגהות מימוניות (פ"ג אות ו') ביאר בדברי הגמ' דמה שצמר ופשתים פוטרים בשאר מינים היינו יחדיו אולם צמר לחוד או פשתן לחוד אינם פוטרים שאר מינים אלא בעי' מין כנף, וא"ש לפי"ז שי' המרדכי דבזמנינו שאין היתר כלאים ע"כ ישים דווקא של משי, ולכאו' זהו כוונת ההגהות מימוניות שיש ב' פירושים בגמ'. [ולכאו' יש לבאר כן גם בדברי הסמ"ק לעיל, אמנם מדברי הסמ"ק משמע שרק חוטי פשתן אין פוטרים בשל צמר אבל של צמר פוטר בשל משי ולפי"ז ע"כ אין ביאורו כדברי המרדכי.]

**ביאור שיטתו**

**ד.** ובביאור שיטת המרדכי מצינו ב' ביאורים באחרונים, דהנה יש לחקור הא דבעי' "מין כנף" האם דין זה הוא דווקא על ב' חוטים או שהוא על ד' חוטים אלא שכשיש "תכלת" לא הצריכה התורה שיהא בהם מין כנף, ויעוי' בב"ח שביאר שי' המרדכי דדווקא כשיש תכלת אי"צ שיהא גם הב' לבן ממין כנף אולם כשאין תכלת אין דין שצמר פוטר שלא במינו ולכך כל הד' חוטי צמר אינם פוטרים של משי.

אמנם בארה"ח (ט, אר"י ה') ביאר דרק ב' חוטים בעי' שיהיו מין כנף [וכמו שנתבאר לעיל באורך שיטתו בשי' הר"מ דמה"ט תמהה הגמ' דלא אכפ"ל שב' האחרים קלא אילן] ולפי"ז כל דברי המרדכי דציצית של צמר אין פוטרת בשל משי היינו כל הד' חוטים אולם הב' חוטים יכול לתתם של צמר ודו"ק.

**תערובת צמר עם שאר מינים**

**ה.** והנה בנתערב צמר עם שאר מינים כל שהרוב צמר לפו"ר אזלי' בתריה ויכול לתת חוטים של צמר וכל שהרוב הוא משאר מינים יתן את אותו המין. אמנם הביא המ"ב מהארצה"ח דה"מ אם הוא תערובת בהחוטים עצמם אבל אם חלק מהחוטים צמר י"א שחוטים חשיבי ולא בטלי ולפי"ז אם יהא רוב צמר ומיעוט משאר מינים או להיפך אין יכול להשים חוטי שאר מינים (משום שאינם פוטרים הצמר) ולהשים חוטי צמר יהא זה תלוי בפלוגתא הנ"ל [דלרוב הראשונים יכול להשים צמר דפוטר שאר מינים ולשי' המרדכי לא יועיל גם חוטי צמר].

אלא דבגוף הדבר שהביא המ"ב מהארצה"ח שיש לחוש שחוטים חשיבי ולא בטלי יש להעיר דיעוי' בביאוה"ל שהביא מהארצה"ח דלענין האם ציצית זו חייבת מה"ת או מדרבנן אזלי' בתר רובא ולא אמרי' שחוטים חשיבי ולא בטלי. עוד יש להעיר דאפי' היא של בגד וכנפיה של עור חייבת ואי נימא שחוטין לא בטלי ק"ו שכנף שלם לא בטיל.

וצ"ל בזה דכל שהנידון אם הבגד פטור או חייב ודאי אזלי' בתר עיקר הבגד או רוב הבגד אולם כל שהטלית עשויה מב' מינים ששניהם מחייבים בזה חידשו האחרונים שאם יש חלק בטלית שלא בטל הוא גם מחייב שהציצית תהיה ממינו ולכך רוב שאר מינים אין פוטרים ציציות ממינם כשיש גם חוטי צמר ודו"ק.

**בספק התרומה"ד (בקצת ציציות ממינו וקצת שאינם ממינו)**

**ו.** בשו"ע (ט, ד) פסק דאם הטיל בטלית משי קצת ציציות ממינו וקצת מצמר יש להסתפק אם כשר, ומקור ספיקו מתרומת הדשן. ובמג"א תמה דהתינח לרבא י"ל שב' דינים הם ואין יכול לקיים או ב"מין כנף" או ב"צמר ופשתים" אולם להשו"ע שפסק כר"נ וביאר שאר מינים הוא מדרבנן אין כאן ב' דינים, וחידשו האחרונים דגם בדרבנן נסתפק התרומה"ד דשמא תקנו או צמר או מינו.

ובארה"ח (הנ"ל) כ' דספק התרומה"ד דווקא בהטיל בכנף אחד צמר ובכנף אחר משי אבל בכנף אחד יכול להטיל ב' משי וב' צמר, וביאור סברתו לשיטתו הנ"ל דרק ב' בעי' מין כנף וב' האחרים יכול לתת בהם צמר או פשתים. אמנם החזו"א (ג, כ"ו) כ' לאידך גיסא דשמא דווקא באותו כנף אין יכול ליתן ב' דינים שונים אולם בב' כנפות נפרדים יכול ליתן בכל כנף צמר או מינו.

**דף מ' ע"א**

**סדין בציצית**

**ב' לישנות בביאור הסוגיא**

**א.** בגמ' סדין בציצית ב"ש פוטרים וב"ה מחייבים וכו' ברש"י הביא ב' ביאורים בסוגיית הגמ' א. דלב"ש הוא פטור מדינא והשקו"ט בגמ' אליבא דב"ה ומסקי' דגם לב"ה מדינא חייב בציצית ומדרבנן אסרוה משום הגזירות שנתבארו בגמ' וקיי"ל כב"ה. ב. דהשקו"ט אליבא דב"ש דאי"ז רק מתמיהים אלא איסורא וחידש רב דגם לדבריהם הוא משום גזירה, ולפי"ז לב"ה אליבא דאמת חייבים ולב"ש פטור מגזירה וקיי"ל כב"ש.

[ויעוי' בתוס' שכתבו דלפי ר"ת דטעמא דב"ש משום גזירה יש לפרש המשך הסוגיא אליבייהו משא"כ לפירש"י א"א לפרש הסוגיא כב"ש וביאור כוונתם דלפי"מ שפירש"י טעמא דב"ש שהוא משום דלא דרשי סמוכים ע"כ לא אזלא הסוגיא אליבייהו וע"כ פירשו התוס' דודאי מתחילה טעמא דב"ש הוא משום גזירה וביאור סוגיית הגמ' שתמיהת ר"א ב"ר צדוק על ב"ה מהא שבירושלים הוא מן המתמיהים ורבי לא בא לתרץ תמיהתו אלא בא לבאר טעמא דאיסורא אליבא דב"ש והסוגיא אזלא אליבייהו, ומ"מ גם לפירש"י למסקנא לב"ש הוא משום גזירה וכמו שנתבאר].

ובביאור הטעם דלב"ש פטור מדינא פירש רש"י שום דלא דרשו סמוכים וביארו התוס' שיטתו דב"ש סברי דילפי' דין עשה דוחה ל"ת מ"ראשו" דנזיר ולא ילפי' סמוכים אא"כ מוכח או מופנה ולא אמרי' בציצית עשל"ת דהא אפשר לקיים שניהם ועיקר מצות תכלת לא יהא אלא בצמר [ועי' בתוס' דפליגי על רש"י מכמה טעמים ומהא הכריחו דלב"ש הוא משום גזירה].

וצ"ב מש"כ דהרי אפשר לקיים שניהם (דהא פשוט הוא דמה שיכול לקיים בטלית אחרת לא חשיב כאפשר לקיים שניהם וכמש"כ התוס' בכתובות ד"מ). וביאר בקר"א שכוונתם דאין הכרח ממצוות תכלת לדין דחיה כיון שיכול להתקיים בצמר. ובטה"ק ביאר שיטתם דס"ל לב"ש דכיון שהמצוה יכולה להתקיים בלבן ע"כ חשיב כאפשר לקיים שניהם לענין שלא יהא בזה עשדל"ת אף שאין יכול לקיים המצוה בשלמותה.

אמנם ברמב"ן בשבת דכ"ה (במלחמות) ביאר דלב"ש דרשי' סמוכים לומר דאין עשה דוחה ל"ת בכלאים בציצית ולפי"ז אש"ה. [ויעוי' בתוס' ביבמות (ד"ד) שתמהו מנ"ל ללמוד סמוכים להתיר דילמא לאסור וביארו דמנ"ל לאסור אי לא ידעי' דעדל"ת, ובשי' הרמב"ן כ' המגן גיבורים (ח, ט) דיליפי' מראשו דעדל"ת ומה"ט צריך למילף מסמוכין לאסור].

**האם לב"ש פטור מלבן**

**ב.** ויש לברר האם לב"ש פטור רק מתכלת או גם מלבן, ומדברי התוס' (ד"ה סדין) מבו' דלפירוש קמא דב"ש פוטרים מדינא מ"מ ממינו לכו"ע חייב ומבו' דס"ל דאליבא דב"ש חייבים בלבן[[4]](#footnote-4), אמנם הרמב"ן במלחמות (שבת דכ"ה) כ' דהלשון ב"ש "פוטרים" מבו' שפוטרים גם מלבן. וביאר הטעם בזה דכיון שהתורה ציותה על תכלת ולבן כל שאין ראוי לתכלת אין ראוי למצוות ציצית כלל. וכעי"ז כ' השאג"א (סי' ל"א) אלא שהוא ביאר משום סברת "כל שאין ראוי לבילה בילה מעכבת בו". [וקצת יש להוכיח מרש"י דס"ל כמש"כ התוס' ודלא כמש"כ ברמב"ן מהא דהוקשה לו מהו "פוטרים" והוצרך לתרץ שהוא כמ"ד חובת מנא ולא תירץ כהרמב"ן שבאו לפטור גם הלבן[[5]](#footnote-5) ודו"ק].

והנה בעיקר סברת הרמב"ן תמה המשכנ"י מגמ' ערוכה ביבמות (ד"ד ע"ב) שמבו' שאיצטריך "צמר ופישתים" דאל"ה דילפי' מהכנף מין כנף שישים צמר לצמר ופישתים לפישתים ולא יטיל בו תכלת ומבו' ששייך מצוות ציצית בבגד בלא שיש בו אפשרות ליתן בו תכלת.

ויש ליישב דברי הרמב"ן דודאי אם בפרשת ציצית גופא גילתה התורה "הכנף" מין כנף שחיוב בגד פשתים הוא בחוטי פשתים בלא צמר לא הוקשה להרמב"ן שיהא חיוב בגד פשתים בלא צמר אלא כוונתו דכל שמצד הפרשה חייב בשניהם ומדין כלאים אין יכול לשים תכלת ע"כ לא איירי הפרשה בבגד זה ודו"ק.

**האם לטעם הגזירה פטור גם מלבן**

**ג.** ועדיין יש לברר האם כשפטרו מטעם הגזירות בגמ' (או לב"ה לל"ק או לב"ש לל"ב) פטור גם מלבן, ובתוס' תלו זאת בב' הלישנות ברש"י דלל"ק פלוגתתם הוא רק על התכלת (דהא לב"ש לבן אינו פטור מדינא להתוס' וכדלעיל) וא"כ ע"כ כל נידון הסוגיא רק כלפי התכלת [וצ"ל בכוונתם דמשום שהגמ' דנה האם מנהג אנשי ירושלים הוא כב"ש או כב"ה ע"כ דאין חילוק ביניהם לדינא וכל דלב"ש חייב בלבן ודנה הגמ' דאנשי ירושלים כוותיהו ע"כ דגם למאי דמסקי' דהוא כב"ה הפטור הוא רק מתכלת] משא"כ לל"ב הפטור מגזירה לב"ש הוא גם מלבן וטעם הגזירה דילמא אתי למיעבד תכלת.

ובבעה"מ בשבת (דכ"ה) מבו' עוד טעם לגזור גם בלבן דמשום שמצות הלבן והתכלת תלויות זו בזו הואיל ונאסרה התכלת נאסרה הלבן עמה משום דתרוייהו ציצית נינהו ואין לך להפריש ביניהם שתהא מחויב הסדין בלבן ואוסרו בתכלת ונמצא זה מצוה וזה אסור דבר זה רחוק מאד ואין הדעת סובלתו עכ"ד.

ובנמוק"י כ' חידוש גדול דכל שיש איסור תכלת מדרבנן חשיבי הציצית כאין ראויה לתכלת ופטורה אף מן הלבן. [ויעוי' במרדכי שתמה על ר"ת שאסר לבן דילמא אתי ליתן תכלת דהוי גזירה לגזירה, ולביאור הבעה"מ והנמוק"י ניחא].

אמנם הרי"ף (בסוגיין) והרמב"ן במלחמות (שבת דכ"ה) נקטו דודאי הגזירה רק בתכלת ולא בלבן וגם מעשה שאמר מלאכא לרב קטינא ציצית מה תהא עליה היינו התכלת [וכמו שפירשו התוס' לשי' רש"י].

**האם למאן דפטר לגמרי הוי כלאים וברכה לבטלה**

**ד.** לכאו' פשוט דאף למאן דס"ל שחז"ל פטור סדין מציצית לגמרי מ"מ כל שלובשם כיון שמדאורי' ציצית הם אין עובר על איסור כלאים[[6]](#footnote-6). אלא דיש לדון האם המברך על ציצית זו הוי ברכה לבטלה, וברא"ש בסוגיין ובתוס' (שבת דכ"ה) מבו' שהוא ברכה לבטלה.

והנה ברעק"א דן האם תוקע בשופר בר"ה שחל בשבת קיים מצוות שופר ובקבא דקושייתא (קושיה צ"ט) הקשה דמדברי הראשונים מבו' דאין בזה מצוה. והעירו לתרץ דאעפ"י שיש מצוה מ"מ לא תקנו ע"ז ברכה. עוד העירו לתרץ דיש חילוק אם החיסרון בהחפצא דמצוה שהוא גופו אסור מדרבנן או רק בזמן הנאסר ע"י רבנן לתקוע בשופר ודו"ק.

**דף מ' ע"ב**

**כסות לילה**

**פלוגתת הראשונים בגדר הפטור וביאור טעמיהם**

**א.** נחלקו הראשונים בפטור כסות לילה וג' שיטות בדבר: דעת הר"מ דבלילה פטור בין בבגד המיועד ליום ובין בבגד המיועד ללילה, דעת הרא"ש ור"ת דבגד המיועד ליום חייב גם בלילה ובגד המיועד ללילה פטור גם ביום ודעת הר"ן שבגד יום חייב רק ביום ולא בלילה ובגד לילה פטור בין ביום ובין בלילה.

והנה דעת הר"מ פשוטה דהא מבו' בגמ' דילפי' מקרא שציצית פטורה בלילה והוי מ"ע שהזמן גרמא ומה"ט ביום חייב גם על כסות לילה ובלילה פטור גם על כסות יום, ודעת הר"ן כהר"מ אלא שחידש דבגד המיוחד ללבישה פטורה פטור גם ביום וכההיא דזקן שעשאה לכבודו דכיון שהבגד מיועד ללבישה הפטורה פטור אף כשלובשו בחייו, אמנם דעת הרא"ש ור"ת תמוהה דאם הוא דין בבגד שכשהוא מיוחד ליום חייב גם בלילה וכשהוא מיועד ללילה פטור גם ביום א"כ אין הזמן גורם. וביארו בזה התוס' דכיון שהלילה גורם הפטור הו"ל כמצוות שהזמן גרמא והסברא צריכה ביאור טובא.

ומבואר שודאי אין הפטור והחיוב מחמת הבגד אלא גם להרא"ש עיקר המחייב והפוטר הוא הזמן אלא דס"ל שכמו שבגד העומד ללבישה פטורה הוא פטור בהבגד כך בגד העומד ללבישת חיוב הוא גורם לחייב הבגד ואין הלילה פוטרו ועדיין הדברים צ"ב.

והעירו דהדברים מבוארים להדיא בבי' סי' ח' שהביא תשו' הרא"ש שכסות יום החייבת בין ביום בין בלילה אף אם לבשה כל הלילה יברך עליה בבוקר ועי' בפוסקים שתמהו טובא ע"ד התשו' הרא"ש דלכאו' הם שלא כשיטתו שפסק שבגד יום חייב גם בלילה. ובב"י ביאר דבריו וז"ל: דאע"ג דכסות המיוחד ליום חייב בציצית ומברכים עליו כיון דלילה לאו זמן ציצית הוא שהרי גורם לפטור כסות המיוחד ללילה הוי הפסק בין יום ליום וצריך לחזור ולברך עכ"ל. וביאור דבריו כמו שנתבאר בדברי הרא"ש דגם לדידיה הלילה גורם הפטור וע"כ כשעבר הלילה שהוא זמן פטור הוי הפסק וחייב לחזור ולברך.

עוד העירו להוכיח כן להדיא מדברי המהר"י אבוהב (הובא בב"י סי' י"ח) שכ' דציצית שלנו העשויה למצוה אינה נחשבת לא לכסות יום ולא לכסות לילה ואם לובשה ביום חייבת וכשלובשה בלילה פטורה. ומבואר להדיא דגם להרא"ש אין ההלכה רק שבגד יום חייב ובגד לילה פטור אלא גם לדידיה בדבר שאינו לא כסות יום ולא כסות לילה אזלי' בתר הזמן ובלילה פטור, וע"כ ביאור דברי הרא"ש דכשהוא בגד יום ומיועד ללבישה המחויבת הוא סיבה לחיוב גם כשלובשו בלילה ומה"ט חשיב כזמן גרמא.

**הערה להלכה בלבישת ציצית בלילה**

**ב.** והנה להלכה חיישינן לב' השיטות וע"כ הלובש בגד לילה ביום או בגד יום בלילה אין מברך עליו [עוד כ' המ"ב דבשמיכת צמר ביום יש לחשוש להר"מ ולעגל אחד מקרנותיו].

והעירו דלפי"ז מן הראוי להזהר שלא ללבוש ציצית מחדש בלילה דהא עושה מצוה בלא ברכה וכמבו' בט"ז (בסי' תקפ"ה) שש"ץ לא ילבש טליתו בלילה שעי"ז תהא לבישה בלא ברכה אלא ילבש טלית של הציבור, ולפי"ז גם הנוהגים ללבוש ציצית בלילה לא ייחדו ציצית שלובשים אותה לכתחילה בלילה.

**בדברי הלבוש בתעולמה"ע בטלית בת ג' כנפות**

כ' הלבוש שאם הטיל ציצית אחת בטלית בת ג' כנפות ואח"כ השלים הכנף הרביעי והטיל עוד ג' ציציות וחזר והתיר הראשונה והטילה מחדש פסולה. ודבריו תמוהים דהא כל הד' ציציות הטיל בטלית בת ד' כנפות. וכבר תמה בזה המג"א וכתב שלא ידוע טעמו עי"ש. ובמחה"ש הוסיף להביא ראיה למג"א דהא בהטיל ציצית ונפסלה והמשיך והטיל הנותרים ואח"כ חזר והכשיר הראשונה כשר.

ונראה בביאור שי' הלבוש דס"ל דדין קשירת ד' ציציות אינה ד' קשירות נפרדות אלא היא כקשירה אחת ארוכה של ד' ציציות, וביותר מזה חידש הלבוש דכל שהתחיל קשירת הציציות אין יכול בשני להתחיל מחדש ולדון הראשון כמאן דליתא אלא ה"ז כהמשך קשירה הראשונה. ולפי"ז ביאור דברי הלבוש דמשום שתחילת העשיה היתה בפטור ממילא כל העשיה פסולה מדין תולמה"ע.

ומעתה פשוט החילוק בין ציור הלבוש למה שהביא המחה"ש, דבגוונא שהציצית הראשונה נפסלה אין כאן עשיה בפטור שנדון מה"ט כל העשיה אח"כ כתעשה ולא מן העשוי אלא שלא הועילה קשירתו כיון שאינה כדין וכה"ג אין חיסרון כלל במה שהמשיך וקשר ואח"כ תיקן הראשונה ודו"ק ופשוט.

**סוגיית תעשה ולא מן העשוי**

**בסתירת דברי רש"י בהטיל ב' ציציות ואח"כ האריך הבגד**

**א.** בגמ' אמר ר"ה הטיל לבעלת שלש והשלימה לד' פסולה משום תולמה"ע, מיתיבי חסידים הראשונים וכו' ופירש"י דבס"ד הבינה הגמ' דכשארגו בגד שיש בו גע"ג הטילו הציציות בב' כנפיה "ואע"ג דלא הוי מחייבינן בציצית עד שתהא כדי שיתכסה בה ראשו ורובו של קטן וכו' וכו'" ותמיהת הגמ' מהברייתא דמהני ההטלה קודם שיהא בה שיעור בגד ואין חיסרון של תעולמה"ע[[7]](#footnote-7).

אלא שבסו"ד פירש"י וז"ל: דהא הכא שלא לצורך נעשו דלא היו לה אלא ב' קרנות דאילו קרנותיה האחרים אין ראויים לציצית שהרי סופו להוסיף בה הרבה והויא לה ציצית למעלה מג' ואנן תוך שלשה בעינן עכ"ל. הרי דפירש"י דאפי' אם יש בה שיעור בגד יש חיסרון אם מוסיף עליה דמחמת כן בשעת ההטלה בב' קרנות עדיין לא היו הקרנות שעליהם יש לו ליתן הציצית, וכבר תמה בזה הרש"ש.

וציינו בזה לטה"ק שביאר בזה עפי"ד המרדכי (תתקמ"ב) שביאר הטעם שהיו חסידים הראשונים מטילים קודם שתגמר הטלית משום שדעתם להוסיף עליה, ולפי"ז כוונת רש"י דאי משום השתא הא ליכא שיעור בגד ואם משום שדעתו להוסיף הא עדיין אין קרנות. והדברים צ"ב דכמו שדעתו להוסיף מועיל אעפ"י שאין עדיין בגד כך יועיל אעפ"י שאין קרנות ויהא סגי במה שדעתו לעשות הקרנות. והביאור פשוט דכלפי דין "שיעור" בגד שיהא דבר חשוב בזה סגי בדעתו להוסיף משא"כ "קרנות" שהם הצורה המחייבת בציצית כל שאין קרנות לא מהני בזה דעתו להוסיף.

[ויש להוסיף בזה דגם כלפי שיעור בגד ביאר הטה"ק דל"מ דעתו להוסיף, דהנה במרדכי כ' דבריו דווקא למ"ד טלית חובת מנא וביאר דבריו בטה"ק דלהאי מ"ד "בגד" שיש בו גע"ג מחייב בציצית אלא שמ"מ בעי' שיעור כיסוי כדי לקיים "אשר תכסה בו" וכ"מ שמועיל דעתו להוסיף הוא רק על פרט זה ולא כשיש חיסרון בעצם החיוב].

**בביאור דברי המרדכי הנ"ל**

**ב.** ובעיקר דברי המרדכי הנ"ל [שתמה על חסידים הראשונים דאכתי ליכא שיעור ותירץ דדעתו להוסיף מהני] תמה המהר"ב הא מקשי' לה בגמ' על ר"ה ודחינן דכוונת הברייתא באופ"א, וביאר דע"כ כוונת המרדכי לבאר הס"ד דגמ' מ"ט לא ס"ל לחסידים הראשונים אין חיסרון דתולמה"ע.

והנה נתבאר לעיל מהטה"ק שביאר דדווקא מחמת שכבר יש שיעור בגד והחיסרון רק בהדין של "אשר תכסה בה" מהני דעתו להוסיף, וצ"ב לפי"ז מה ראיית הגמ' דאין חיסרון של תעולמה"ע הא שאני הכא שיש את עיקר המחייב של הבגד וכל החיסרון "באשר תכסה בה" וכלפי זה מהני דעתו להוסיף וע"כ מהני הטלתם גם בבגד קטן משא"כ בבעלת שלש.

ולהנתבאר לעיל מפירש"י יש ליישב שפיר דאעפ"י שאין חיסרון בעיקר המחייב מצד שיעור הבגד אכתי יש חיסרון משום שאין קרנות [וכלפי זה לא מהני דעתו להוסיף וכמו שנתבאר] ולפי"ז הביאה הגמ' ראיה מהא שאין חיסרון דתעולמה"ע [והיינו דלא ס"ל חידושא דר"ה וכהסברות שהובאו בתוס' ובשיטמ"ק]. אלא דלפי"ז צ"ב מ"ט הכריח המרדכי לבאר שיטתם משום דעתו להוסיף, ויש ליישב.

**בגדרי תעלמה"ע (במאריך שיעור הבגד)**

**ג.** והנה אף שבטה"ק ביאר שי' רש"י דכל שיש שיעור בגד אין חיסרון במה שאחר הטלת הראשונים מאריך הבגד מ"מ בשיטמ"ק מחק בתחילת דברי רש"י דאיירי שלא היה שיעור בגד ולפי"ז אין לנו אלא סוף דברי רש"י דגם בכה"ג יש חיסרון דתעולמה"ע.

ויש להסתפק האם החיסרון משום שקרנות אלו לא היו בשעת ההטלה בקרנות הראשונים או שכל החיסרון דמחמת שדעתו להוסיף עוד באריגת הבגד ע"כ אין לקרנות הקיימות עתה שם קרנות. ונפק"מ בזה באופן שבשעת ההטלה של הב' קרנות הראשונים לא היה דעתו להוסיף ואח"כ נמלך בדעתו להוסיף האם יהא חיסרון בהטלה הראשונה.

ולענין הלכה בזה יעוי' היטיב בשו"ע סי' ט"ו ובכ"ד המ"ב דמבו' שם מכמה אופנים דאין בכה"ג חיסרון דתעולמה"ע.

**בדין תעולמה"ע (במטיל בפחות משיעור אצבע)**

**ד.** בגמ' אימא כגון שפצעו בה ג' היו מטילים וכו' ופירש"י כיון שהגיעו לג' אצבעות האחרונים מטילין זה תכלת מיד ולא משהו לה מידי דהשתא ליכא למימר תולמה"ע דהא מכיון שהגיעו לתוך ג' האחרונים הו"ל נמי אותן קרנות ראויות לציצית שכשתגמר נמצאת ציצית בתוך ג', עכ"ל. לפו"ר הכוונה שהטילו בקרנות אלו אף שעדיין לא גמרו הציצית. ותמה העול"ש דהא צריך להרחיק כמלא קשר אגודל מקצה הכנף (כמבו' להלן דמ"ב ע"א) והיאך הטילו מיד בהגיעם לג' אצבעות.

ובאמת נחלקו המ"ב והחזו"א אם שייך כה"ג חיסרון דתעולמה"ע דבמ"ב (סי"א סק"נ) כ' שאם ניקב חור הציצית ומגיע למטה קרוב לכנף ובא להטיל בו ציציות צריך מקודם לתופרו ואח"כ להטיל בו ציצית דאל"ה הו"ל תעולמה"ע. ותמה החזו"א (ג, כ"ג) מסוגיין דמבו' שכל שעיקר מצוה איכא אלא שחסר תיקון אין בזה חיסרון דתעולמה"ע.

ובקו' ישורון הביא מהגרי"ד לפרש כוונת רש"י דלא איירי שנותן בקרנות שעדיין לא גמרם אלא נותן בקרנות הראשונות. ויש להעיר מלשון רש"י שכ' להדיא "שכשתגמר **נמצאת** ציצית בתוך ג'" ומבו' להדיא דאיירי שכבר הטיל בהם קודם שגמרם.

עוד יש להעיר מסברא דכ"ז א"ש רק אם נימא בשי' רש"י שגם כשיש שיעור בבגד יש חיסרון שעדיין לא נגמרו הקרנות ובזה נתחדש דכל שהגיע למקום קרנות סגי אולם אל"ה כיון דיש שיעור בבגד בלא"ה יש כאן הטלה גמורה בראשונים.

והעירו לתרץ שי' המ"ב דדווקא אם ממשיך את הבגד יש להחשיב שהטילם במקום הראוי להם כשאח"כ יסיים הקרן משא"כ כשמתקן את החור ומעלה את הציציות נמצא שלא הטילם כראוי. אלא שהעירו ע"ז מדברי המ"ב (י"א, מ"ג) דגם לתלות מטלית על הכנף הו"ל תעולמה"ע. וע"כ ביארו בזה דדווקא הכא שהוא באמצע האריגה ועומד להמשיך הבגד יש להחשיב שלא הטיל על שפת הבגד משא"כ כשמתקנו אח"כ גרידא.

**סוגיית הטיל למוטלת**

**הטעם שהטיל למוטלת חשיב כתעולמה"ע**

**א.** בגמ' ומי אמרי' תעולמה"ע והאמר ר' זירא הטיל למוטלת כשרה, ופירש"י תמיהת הגמ' מהא דמהני ציצית השניים אעפ"י שנעשו שלא לצורך. ויש להעיר טובא על עיקר דמיון הגמ' לדינא דר"ה דהתם הבגד בשעת ההטלה פטור מציצית ומה"ט הוי תעולמה"ע משא"כ הכא הבגד חייב בציצית אלא שמקיים המצוה בציצית הראשונה ועתה בא לקיים בשניה ומ"ט יהא בזה חיסרון של תעולמה"ע.

והנה יש לעי' בהטיל למוטלת ועדיין לא פסק אחד מהם האם הציצית כשרה ויעוי' בב"י שדקדק מדברי רש"י שכשרה ומדברי הרא"ש שפסולה [וכבר נחלקו בזה הר"מ והראב"ד וסברת הראב"ד להכשיר משום האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ובביאור שי' הר"מ והראשונים שפסול עי' הערה[[8]](#footnote-8)].

ומעתה התינח אי נימא שהיא פסולה א"כ ודאי יש כאן עשייה בפסלות וכשיחזור ויכשירם הו"ל תעולמה"ע אולם אם היא כשרה צ"ב מ"ט יש להחשיב זאת כעשייה בפסלות. [ובאמת יעוי' בגר"א סי' י' שביאר להוכיח שקודם שחתך פסולה מסוגיית הגמ' שדנה זאת כתעולמה"ע].

וצ"ל דאף אם נימא ברש"י שבלא פסק אחד מהם הציצית כשרה היינו משום הציציות הראשונות וכל שכבר יש בבגד ציצית הבגד פטור מציצית נוספת וזה גופא גורם שיחשב כלפי הציצית השניה כהטלה בפטור. והדברים מדוקדקים ברש"י שלא פירש דהוי תעולמה"ע משום שהציצית פסולה אלא משום שהטלתם שלא לצורך והיינו דאעפ"י שאין כאן "פסול" מ"מ הוי עשייה שלא לצורך שהיא עשייה בפטור והוא גופא שיהא חיסרון תעולמה"ע[[9]](#footnote-9).

[אלא דיש להעיר בגוף דברי הב"י שנקט בשי' רש"י דגם קודם שחתך השניים כשר דלהדיא ברש"י להלן (דמ"א ע"א) מבו' בזה"ל: וכ"ש בקמאי אי פסק לבתראי ומבו' דכל שלא פסק לבתראי גם הראשונים פסולים. ואולי רש"י שם איירי בדעתו להוסיף שגם הב"י מודה בשי' רש"י דכה"ג פסולים הראשונים].

**הטעם שמחמת ה"בל תוסיף" אין כאן עשייה (לפירש"י ותוס')**

**ב.** נתבאר בגמ' דחיית רבא דמשום שקאי בב"ת אין כאן עשייה וקציצת הראשונים זוהי עשייתן. וצב"ט מ"ט איסור ב"ת גורם שלא תהא עשייה, וצ"ל פשוט דאין הכוונה משום "איסור" בל תוסיף אלא הוא טעם מ"ט יש לנו להחשיב רק הציצית הראשונה לציצית ועי"ז שאר החוטים נידונים כהטלת חוטים בעלמא ואין כאן אפי' הטלת ציצית בפסול שיפסל מדין תעולמה"ע.

אלא דלפי"ז צ"ב חילוק הגמ' בין נתכוון לאוסופי או נתכוון לבטולי דכל חילוק זה הוא כלפי איסור ב"ת של הגברא אולם מצד החפצא אין יכול להוסיף עוד ציצית בבגד [דהא גם בנתכוון לבטולי הציצית פסולה עד שיקצוץ הראשונים] וא"כ כלפי החפצא יש כאן חיסרון בעשייה וגם בנתכוון לבטולי נימא שגמר העשייה הוא בקציצה ולא בהטלה. [וביותר צ"ע דבנתכוון לבטולי מבו' בב"י בשי' רש"י שהציצית הראשונה כשרה ומבו' שאנו דנים רק הציצית הראשונה כציצית וודאי צ"ע כנ"ל דיהא זה טעם להחשיב שיש חיסרון בעשייה בהטלת הציציות השניות ולא יהא בזה חיסרון דתעלמה"ע].

וצ"ל בזה דכל סברת הגמ' שיש חיסרון בעשייה (לפירש"י) היינו שאין עשייה של הוספת ציצית לבגד וע"כ במתכוון להוסיף אין כאן עשייה כלל משא"כ במתכוון לבטולי כוונתו לעשות ציצית נפרדת לבגד וע"כ אף שהבגד פטור מציצית זו (והו"ל אח"כ תעולמה"ע) ומה"ט יש להחשיב זאת לעשייה בפטור (ואין הכשר לציצית זו קודם שיחתוך הראשונות) אעפי"כ אין להחשיב מה"ט שאין כאן מעשה הטלת ציצית בבגד.

ויש להוסיף ולהכריח שהגדרת מעשה ההטלה תלוי בכוונת הגברא, דהנה עיקר הסוגיא צ"ב דהא ליכא ב"ת בהעשייה אלא בלבישה וע"כ ביאור סוגיית הגמ' דכל שהעשייה לצורך לבישה שיהא בה ב"ת לא חשיב כעשייה וכל שכוונתו לבטל הראשונים חשיב כעשייה ומבו' שהגדרת העשייה תלויה בכוונתו להוסיף או לבטל.

**מסקנת הסוגיא לפירש"י**

**ג.** העולה למסקנת הגמ' לפירש"י ותוס' דכל שדעתו להוסיף אין כאן עשייה גמורה בעצם ההטלה (ואין בזה חי' דתעולמה"ע) ונגמרת העשייה בקציצה וכשר [ולהלן יבואר אי"ה] וכל שדעתו לבטולי שלא עבר משום ב"ת פסול משום תעולמה"ע. אמנם בטור הביא דהרא"ש להלכה לא חילק בזה והכריח הב"י בשיטתו דבין בנתכוון לבטולי ובין במתכוין לאוסופי כשרה ותמה ממסקנת הסוגיא.

ובב"ח ביאר דרבא ס"ל דלא מהני כוונתו לבטל כדי שלא יעבור על ב"ת [ולא ס"ל כחילוק התוס' לחלק בין סוגיין לסוגיא דעלמא (ויבו' אי"ה להלן כוונת התוס')] ומה"ט ס"ל דגם בנתכוון לבטל יש ב"ת ושייכת סברת הגמ' דעדיין לא היתה עשייה.

ובחזו"א (ב, ה) ביאר דאפי' אי נימא דבמכוין לבטולי אין איסור ב"ת מ"מ כיון שיש בזה צורת פסול והלובש בצורה זו לשם מצוה קאי בב"ת צורה זו לא מיקרי עשייה וכשמסיר התוספת ומעמידה על הצורה הנכונה זאת היא עשייתה, עכ"ד. ולהנתבאר לעיל יש להוסיף בביאור החזו"א דס"ל לרבא לחלוק על סברא הנ"ל וס"ל דכל שהחפצא במצב זה עומד ללבישה שיש בה ב"ת לא מהני כוונת הגברא לבטולי להחשיב זאת לעשייה ודו"ק.

**חתך השניות ובא להכשיר הראשונות**

**ד.** והנה יש לברר היכא שהראשונות נפסלו וחתך השניות האם יהיו כשרים הראשונות ובב"י דן בזה וכ' להדיא שכשר וכ"כ המג"א (י', ט') אמנם בדברי חמודות ע"ד הרא"ש ובט"ז (שם, ט) הביא מהב"י שדווקא בחתך הראשונות והוא תמוה דלהדיא מבו' בדבריו להיפך. [וכבר תמה בזה המג"א ע"ד הב"ח שהבין דברי הב"י שפסול (וכפי שביאר תמיהתו המחה"ש)]. עוד יש להעיר מדברי רש"י (דמ"א ע"א) דמבו' להדיא שבחתך בתראי הוכשרו בקמאי עיי"ש.

ויעוי' בט"ז שביאר הטעם בזה בזה"ל: ונראה הטעם שהראשונות נתבטלו ע"י עשיית האחרים והיאך יחזרו לכשרותם ע"י חיתוך האחרים אי"ז פסול שחוזר לכשרותו וכו' עכ"ל, וכעי"ז כ' בדברי חמודות.

וצע"ט היאך ביארו בשי' הרא"ש שהראשונים "נתבטלו" הא להרא"ש נתבאר שחסר בעשיית השניים מחמת הראשונים וע"כ שעיקר הציצית הם הראשונים ולא נתבטלו כלל.

וע"כ אין כוונת הדברי חמודות והט"ז מדין "ביטול" אלא כמו שפירש בלבושי שרד דכלפי הראשונות כיון שהיתה בהם עשייה גמורה ואח"כ נפסלו אף כשיחזרו להכשרם יש בזה חיסרון דתעולמה"ע, ובדעת המג"א דפליג ביאר הלבושי שרד דס"ל שתחילתו בכשרות מהני. ועיי"ש שביאר שכבר נחלקו בזה המג"א והט"ז להלן (סי' ט"ו) האם אמרי' תחילתו בכשרות, אלא דיש לתמוה דהמג"א גופיה ס"ל דבפסול בגוף הציצית ל"מ תחילתו בכשרות וכמו שהאריך בזה להלן (סי' כ"ג) וא"כ הק"ל מ"ט לדידיה אין חיסרון זה. וע"כ צ"ל דס"ל דאין לדון ציצית נוספת כפסולו בגופו. ומעתה י"ל דהט"ז פליג וס"ל דיש להחשיבו כפסולו בגופו ומה"ט חשיב תחילתו בכשרות. וכן מוכרח מהא שכ' הלבושי שרד שגם להט"ז אם שם ציצית על כנף חמישי וקצצו לא נחשב כתעולמה"ע וביאר הלבו"ש דגם הט"ז מודה דכה"ג לא הוי פסולו בגופו ומבו' דגם להט"ז אמרי' תחילתו בכשרות היכא דאי"ז פסולו בגופו.

**ביאור הלישנא בתרא ברא"ש**

**ה.** ברא"ש הביא עוד ביאור בגמ' דהטיל שלשה ועדיין לא ביטל הציציות הראשונות (וביאר הדרישה דמסתמא אין דעתו לבטל אבל אם ביטל מהני) ובזה תמהה הגמ' דכי עביד לרביעי יש לדון הראשונים כתולמה"ע ודחתה הגמ' דמשום שהיו באיסור ב"ת לאו עשייה הוא וכו'. ובב"י נקט שאין חילוק בין הלשונות לדינא אלא בפירוש השמועה, ומה שנקטו באופן של הטלת ג' ציציות ולא ד' כדי לחדש דאפי' באופן שלא הטיל כל הציציות יש לדונו כבל תוסיף ואפי' אם יקצוץ הראשונים קודם שיטיל הרביעי פסול ולא אמרי' דעד שלא הטיל כל הד' אין כאן הוספה. ולביאור הב"י ביאור הסוגיא כמו שנתבאר לל"ק דרש"י.

אמנם בב"ח ובט"ז נקטו דודאי יש פלוגתא ביניהם, ובב"ח ביאר דלשיטה זו כשעשה הרביעי וביטל לקמאי אף אם יפסוק בתראי יהיו פסולים קמאי כיון שביטל להם. וביאור דבריו דדווקא משום שהם רק ג' ציציות לא ביטל הראשונים אבל כשעושה את הד' נתבטלו הראשונים. וחידוש גדול הוא דאעפ"י שהם פסולים (מחמת שנעשו בפסול) מ"מ מבטלים הראשונים.

עוד יש להעיר דלפי הב"ח דווקא הג' ראשונים יש בהם ב"ת משום שלא ביטל בהם הראשונים ומה"ט צריך לקציצת הראשונים כדי לגמור הטלתם אולם הציצית שבכנף הרביעי שבהטלתו נתבטלו הראשונים עצם ההטלה היא גמר העשייה ויכול להשאיר את הציצית שמקודם אחר שביטלה. [אמנם יעוי' להלן שיבו' מדברי המג"א בשי' הר"מ דאעפ"י שהועיל ביטול הראשונים מ"מ כל שלא קצץ הציצית פסולה ולפי"ז י"ל שה"ה בעניננו ודו"ק].

ובט"ז חידש דנפק"מ ביניהם דלל"ק אין השניים כשרים אלא אם יפסוק את הראשונים משא"כ לל"ב גם קודם שפסק את הראשונים כשרה כיון שביטל להם.

ויש לתמוה טובא על ביאור הט"ז דהא בסוגיין מבו' דמחמת הב"ת לא נגמרה עשייתם וצריך לקצוץ הראשונות כדי לגמור השניות והיאך כ' הט"ז דלהאי לישנא מחמת הביטול יכול להשאר עם הראשונות.

ובמילואים לקר"א ביאר בזה דצ"ל להט"ז בביאור הל"ב ברא"ש שגמר העשייה אינה משום קציצת הראשונים אלא משום גמר הרביעי ומה"ט מהני ע"י גמר זה להכשיר ג' הציציות השניות ועי"ז לבטל כל הציציות הראשונים.

ובעיקר המבו' מהב"ח והט"ז בביאור הל"ב ברא"ש שיש דין "ביטול" לציצית [דמה"ט לא מהני פסיקת השניים להכשיר הראשונים ומה"ט מהני הכשר השניים אעפ"י שהראשונים קיימים] כבר עמדו האחרונים על ביאור ענין ביטול זה, ובשאג"א דן לדמותו לדין ביטול הגט, אמנם צ"ב טובא דהתם הוא ביטול הלשמה משא"כ הכא אין מבטל עצם הציציות אלא הנחתם בבגד גרידא והיכן מצינו ביטול זה.

וצ"ל דכוונת השאג"א רק להביא ראיה דשייך לבטל את יעוד החפצא וע"כ גם בציציות יכול לבטל את מה שעמדו כציציות לבגד. ועדיין צ"ב דאם ההטלה בבגד אי"צ כוונה היאך שייך שיבטל ההטלה הראשונה דהא לא באה ע"י יחוד, ואולי הטלת הציצית השניה הוי כמעשה לבטל המעשה בטלה הראשון ולהחשיב שאין הראשונים כציצית וצ"ע בכ"ז.

**ביאור שי' הר"מ**

**ז.** בר"מ כ' דאם נתכוון להוסיף פסולה ואם נתכוון לבטל יכול לקצוץ הראשונים ולהכשיר השניים ותמוה מסוגיין. ובב"י ביאר שיטתו דהר"מ ס"ל דכוונת רבא לתרץ דכל שנתכוון להוסיף יש יותר סברא להחשיב עשייתו לעשייה ואין כאן תעולמה"ע ור"פ פליג וס"ל דבנתכוון להוסיף יש חיסרון בעשייתו והוי עשייה פסולה ולא יועיל אפי' קציצת הראשונים להכשירם דהוי תעולמה"ע וכי מכשרינן דווקא בנתכוון לבטל דמאחר שנתכוון לבטל הראשונות הוו מעשה חשוב [וע"ע בט"ז שביאר ג"כ עד"ז קצת באופ"א].

ומבו' לפי"ז בשי' הר"מ היפך סברת רש"י דבנתכוון להוסיף הוי עשייה בפסול שאין לה הכשר כלל ובנתכוון לבטולי הוי עשייה גמורה שאין בה תעולמה"ע, והדברים צ"ב הא קודם שקצץ הראשונים הציצית פסולה (כמבו' להדיא ברמ"א) והיאך נדון זאת כעשייה בכשרות.

וצ"ל בזה ע"ד הנתבאר בתחילת הדברים דר"פ ס"ל לחלק דדווקא כשהבגד פטור שייך ביה תעולמה"ע אולם כשהבגד חייב אף שאין הוא צריך לציצית מחמת שיש בו ציצית אחרת אין להחשיב העשייה של הציצית השניה כעשייה בפטור, ומה שנתכוון להוסיף פסול הוא משום שיש חיסרון בעצם העשייה דאין שייך להוסיף על הציצית אבל כשכוונתו לבטל אין חיסרון בעשייתו ומה שיש בה איסור ב"ת כשלובש הבגד עם ב' הציציות אי"ז סיבה להחשיבו כעשייה בפסול.

והנה מדברי הר"מ מבו' דדווקא השניות כשרות אחר שיקצוץ הראשונות אבל הראשונות פסולות אפי' כשיקצוץ השניות, וצ"ב הדברים, והט"ז לשיטתו בשי' הרא"ש יבאר כן גם בשי' הר"מ ולפי"ז ביאור שי' הר"מ שאין נגמרת עשיית השניים בהטלתם אלא רק ע"י קציצת הראשונים [וכלפי הראשונים כיון שהיתה בהם עשייה גמורה ונפסלו תו אין חוזרים להכשרם וכלפי השניים שלא נגמרה עשייתם מהני גמר עשייתם ע"י קציצת הראשונים].

אמנם המג"א ביאר הטעם דבחתך השניות פסול שכבר ביטל הראשונות, [והיינו שנקט המג"א בשי' הר"מ כשי' האחרונים הנ"ל בשי' הל"ב ברא"ש דמהני ביטול לציציות.]

והיה מקום לומר לשי' המג"א בביאור שי' הר"מ דעצם מה שביטל הראשונות הוא סיבה שהטלת השניות תחשב לעשיה גמורה. אמנם ז"א דבמג"א גופיה נסתפק האם לדקדק כן בשי' הר"מ ועוד דהב"י שכ' סברא זו לא ס"ל ענין הביטול כלל וא"כ עדיין צ"ב מ"ט בנתכוין לבטל הוי עשייה בכשרות הא עד שלא יקצוץ הציצית פסולה וי"ל בזה כמו שביארנו לעיל.

ונפק"מ עצומה בביאור דברי הר"מ האם קציצת הראשונים צריכה להיות ע"י כשר להטלת ציצית דאם ביאור דברי הר"מ דע"י קציצת הראשונים נגמרת עשיית השניים צריכה להיות הקציצה דווקא ע"י כשר אולם אם העשיה הראשונה נחשבת עשיה בכשרות ואין בה תעולמה"ע יכולה להיות הקציצה גם ע"י פסול.

ועיקר דברי המג"א צ"ב מ"ט אין ראויות השניות גם קודם שיקצוץ הראשונות כיון שביטל לראשונות, ומבו' דענין הביטול מועיל לפסול הראשונות ולהחשיב כעשייה של הטלת ציצית בשניות אבל עדיין חסר בצורת החפצא לקיים בצורה זו מצוות ציצית כשיש בה ב' ציציות.

והנה מבו' בר"מ שדווקא נתכוון לבטולי מהני אבל נתכוון להוסיף פסול בין הראשונות ובין השניות, וצ"ב להמג"א דהתינח בנתכוון לבטל פסולות הראשונות מחמת שביטלם אולם בנתכוון להוסיף אף שיש לפסול הראשונות כ"ז שלא חתך השניות מ"מ כשחתך הראשונות יחזרו הראשונות לכשרותם [וכמו שס"ל להמג"א בשי' הרא"ש]. וכבר עמד בזה הגרעק"א (סי"א סי"ב בסו"ד) עיי"ש.

**ביאור שי' המג"א**

**ח.** ונראה בזה דהנה יש לתמוה טובא מ"ט הוצרך המג"א לבאר הטעם בנתכוון לבטל שהראשונות פסולות משום שנתבטלו הראשונות הא בלא"ה כיון דס"ל להר"מ דכ"ז שלא קצץ פסולות משום ב"ת לא יועיל שיקצוץ דהא תוספת ציצית הו"ל פסולו בגופו ואין חוזר להכשרו. [ובארה"ח נקט שבאמת אין הציצית פסולות אלא שאם ילבישם יעבור בב"ת, אמנם ברמ"א מבו' להדיא דקודם שקצצן פסול בכל ענין לכו"ע ואם הם פסולים צ"ב הוצרך לטעם ביטול הא בלא"ה בפסול הגוף אין חוזרים להכשרם].

וביאר בזה הר"ד גרבוז דהנה בגמ' בסנהדרין מבו' שיש תוספת שהוא שינוי בגוף החפצא שחייב עליה זקו ממרא מדין כל המוסיף גורע (כמו ה' חוטין בציצית למ"ד קשר עליון דאורי') ויש הוספה שאינה שינוי בגוף המצוה ואעפי"כ עובר עליה בב"ת לחלק מן הראשונים, ובחזו"א (ב' ד'- ח') כ' דאפי' בהאי לחודיה קאי החפצא פסול אלא שאין בזה התנאים המחייבים בזקן ממרא (עיי"ש בביאורו). ומעתה י"ל דבדעתו להוסיף לא אמרי' האי לחודיה וע"כ הוי כפסולו בגופו שאין דין תחילתו בכשרות משא"כ בנתכוין לבטולי אמרי' האי לחודיה ואף שפסול מ"מ לא הוי כפסולו בגופו, ושייך ביה ההכשר על תחילתו בכשרות.

ונראה להביא קצת ראיה ביאור זה דהנה נתבאר שי' הב"י בדעת רש"י שבנתכוין לבטולי גם קודם שקצץ הראשונים כשרים ובנתכוון להוסיף פסולים, וצ"ב החילוק בזה. ולכאו' מבו' דאף שבמתכוין לבטולי דנים זאת כהאי לחודיה והאי לחודיה מ"מ בנתכוין להוסיף דנים אותם כציצית בת שמונה חוטין וע"כ פשוט לב"י דגם לרש"י כה"ג פסולים הראשונים. ומעתה אף שלהר"מ גם בנתכוין לבטל פסול מ"מ יש חילוק בין הפסול של נתכוין להוסיף דהתם כשנעשה שמונה חוטין חשיב פסולו בגופו משא"כ כשמתכוין לבטל אף שהחפצא פסול מ"מ אי"ז פסולו בגופו ומה"ט שייך בו הסברא דחוזר לכשרותו וע"כ הוצרך המג"א לבאר טעם פסול הראשונים רק משום שביטלם.

ומעתה נראה לבאר גם החילוק בין הרא"ש והר"מ דאליבא דהר"מ שבנתכוין להוסיף הוי עשיה גמורה (ומה"ט פסול משום תעולמה"ע) ע"כ הוי פסולו בגופו משום שיש כאן ב' ציציות אולם להרא"ש דאין כאן עשיה גמורה [ומה"ט בין בנתכוין לבטולי ובין בנתכוין להוסיף מועיל קציצתן זוהי עשייתן] א"כ אין לדון זאת שהטיל שמונה חוטין וע"כ אף שפסול מ"מ אי"ז פסולין בגופו שנדון מה"ט שלא יהא חוזר לכשרותו.

**הארות בסוגיית הטיל למוטלת**

**בביאור "קציצתן זוהי עשייתן"**

**א.** נתבאר בסוגיין (לפירש"י) דכל שהעשייה הראשונה לאו עשייה מחמת דקאי בב"ת מהני עשייתן ע"י שיחתוך הראשונות, וכ' התוס' דלד' להמבו' בסוכה דל"א קציצתן זוהי עשייתן ולא פירשו החילוק ביניהם.

והנה בארה"ח (ארץ יהודה ס"י סק"ד) דן שבהטיל השניות קודם שחתך ראשי חוטין שעליהם ואח"כ חתכם וקצץ הראשונים יהא כשר ע"י קציצת הראשונים ומבו' שס"ל דהקציצה עצמה הוא עשייה וצ"ב לדידיה מה החילוק בין סוגיין לסוגיא דסוכה (ועי' בצ"ק).

אמנם בחזו"א (ב, ה) כ' דודאי בהטיל בפסול ואח"כ קצץ ל"מ קציצה לחוד אלא שהקציצה היא גמר מעשה הראשון וגורמת שלא יחשב כעשייה בפסלות. ולפי"ז יש לבאר כוונת התוס' דדווקא הכא מהני הקציצה כגמר עשייה.

ולכאו' יש להביא ראיה לחזו"א מדברי הט"ז שכתב בשי' הרא"ש שאם קצץ השניות הראשונות פסולות וביאר הלבושי שרד החילוק דכלפי הראשונות שנעשה בכשרות ונפסל ל"מ הקציצה משא"כ לגבי השניות שנעשו מעיקרא בפסול מהני הקציצה, ואי נימא שהקציצה עצמה היא העשייה צ"ב החילוק ביניהם וע"כ הביאור דדווקא בשניות שלא נגמרה עשייתן מהני העשייה הראשונה יחד עם הקציצה משא"כ בראשונות שהיתה עשייה גמורה בתחילה ונפסל א"א ע"י הקציצה לחוד להכשירה.

והעיר הר' ווגשל לדחות דוודאי גם להארצה"ח מהני קציצתן זוהי עשייתן דווקא אם לא נגמרה עשייתן [וכדמוכח בסוגין] וע"כ כלפי הראשונים שנגמרה עשייתן ואח"כ נפסלו ל"ש סברת קצציתן זוהי עשייתן.

**בהא דמהני נתכוון לבטולי**

**ב.** תמהו התוס' דב"ת לא בעי כוונה וביארו דנתכוון לבטל שאני. ולכאו' כוונתם דמחשבה הפכית שאני. וכן מוכח בפרמ"ג [הובא בביאוה"ל (י', ג')] שכ' שאם נפרמה השזירה ועי"ז יש בגדיל חוט נוסף יתכוון לבטל. (ועי' חזו"א ג' ט"ז מש"כ ע"ד)

אמנם העירו ע"ז דיעוי' בקוב"ש (ח"ב סל"ג) שהביא דברי הרא"ש בסוכה דמהני במכוין לנוי ותמה עליו דא"כ גם בתפילין יכוין למלבוש וביאר דדוקא במכוין באמת לנוי אולם אל"ה לא ומבו' שסתם כוונה הפכית לא מהני. וע"ע בעונג יו"ט או"ח סי' י' בכוונת דברי התוס'.

ובשיטמ"ק [אות ז'] כ' לתרץ דהא הכא ליכא ב"ת בשעת עשייה אלא החיסרון משום שעשייתו לצורך ב"ת וכל שדעתו לבטל ואין כאן עשייה ללבישה שתהא בה ב"ת הוי עשייה. ומדברי התוס' שכ' "שאין עבר בב"ת במכוון לבטולי" לא משמע כן.

**הטיל למוטלת לענין כלאים**

מסקנת הגמ' דליכא כלאים אפי' בבגד פטור הכוונה בהטיל למוטלת. וריהטת לשון רש"י משמע דאפי' ששניהם בבגד אין בזה איסור כלאים, והדברים צ"ע דאפי' אי נימא כמו שנקט הב"י דגם כששניהם בבגד כשרה היינו רק הציצית הראשונה [וכמו שנתבאר לעיל בסוגית הטיל למוטלת] ומ"ט אין משום השניה איסור כלאים.

ובחזו"א (ג, יז) כ' לחדש דכל שיש בבגד כלאים מחמת ציצית אחת אין איסור להוסיף בה כלאים, ולפי"ז אם אחד מן הציציות כשרות אין חיסרון במה שיש עוד ציציות שאינם כשרות, אלא שכבר העיר ע"ד הקוב"ע (סז, ד) דבתוס' והראשונים מבו' דלא כוותיה דהא דנו שאין היתר בסדין כ"א לב' הציצית תכלת ולא ללבן וע"כ דאף כשיש כלאים כל חוט וחוט בפנ"ע הוי כלאים שצריך להיתר.

עוד העיר החזו"א דכ"ד א"ש דווקא אי נימא שבהיותם בבגד ציצית אחת כשרה (או הראשונה או השניה מדין ביטול הראשונה) אולם אי נימא שעתה הציצית פסולה [וכמו שנתבאר לעיל מהרמב"ם] מ"ט אין בזה משום כלאים. וע"כ ביאר החזו"א דכוונת הגמ' דאין בה משום כלאים אחר שקצץ הראשונה וא"ש תמיהת הגמ' דשמעינן חדא זימנא.

אמנם מרש"י משמע להדיא ששניהם אינם כשרים ואעפי"כ עצם מה שאחת מהם כשרה אם יקצוץ השניה חשיבי שניהם כציצית שיש בהם היתר דכלאים (וכלשון רש"י פשיטא דכולה ציצית מיקרו) וכן ביאר השאג"א סי' ל', והדברים צ"ע.

[ויעוי' בטה"ק שהוכיח מדברי רש"י דכ"ז שלא קצץ כשרה, ותמוה דלפו"ר מבו' ברש"י לאידך גיסא דרק כשקצץ כשרה (וכמו שדקדקנו בסוגיות הטיל למוטלת) ועי"ש מש"כ ליישב שי' הב"י מדברי רש"י.]

עוד תמהו בשיטמ"ק ובקר"א דלפי"ז מהי תמיהת הגמ' והאמר ר"ז חדא זימנא הא חידוש זה לא שמענו מדר"ז, וביאר השיטמ"ק דסגי שישמיענו דין כלאים ומינה נלמד שכ"א מהם כשר אם יקצוץ השני. אמנם ברש"י להדיא לא פירש כן דהא כ' דכיון שמתכשרא וכו' פשיטא שאין בה משום כלאים וא"כ צ"ע לדידיה תמיהת האחרונים הנ"ל.

**דף מ"א ע"א**

**שיעור הבגד לחיוב ציצית**

**מח' הראשונים אם גדול יוצא בו ארעי לשוק הוא שיעור בבגד**

**א.** בגמ' טלית שהקטן מתכסה בו ראשו ורובו והגדול יוצא בה דרך ארעי חייבת וכו', נחלקו הראשונים בביאור שיעור זה, בר"מ (פ"ג ה"א) כ' וז"ל: ותהיה מדתה כדי שיתכסה בו ראשו ורובו של קטן המתהלך לבדו בשוק ואינו צריך אחר לשומרו ולילך עמו עכ"ל. הרי שהזכיר רק השיעור שקטן מתכסה בו ראשו ורובו וביאר הב"י דס"ל דמה שאמרו בגמ' והגדול יוצא בה וכו' היינו משום שאין הקטן בר חיובא ומ"מ תלו שיעור הנ"ל בקטן משום שגדול יוצא בה דרך ארעי ואעפי"כ הוסיפה הברייתא שהעיקר תלוי בראשו ורובו של הקטן ובפחות מזה לא סגי במה שגדול יוצא לשוק דרך ארעי ועיי"ש שהביא כן גם מהר"י אבוהב ומהר"י בן חביב.

אמנם הטור כ' לשון הברייתא וז"ל: שיעור טלית וכו' כל שקטן בן תשע שנים יכול לכסות בו ראשו ורובו וגדול אינו מתבייש לצאת בה באקראי לשוק עכ"ל. משמע מדבריו דבעי' ב' תנאים אלו בדווקא כדי לחייב בציצית, וכן נקט הב"ח.

**פלוגתת האחרונים בשי' הטור בזה**

**ב.** בשו"ע (סי' ט"ז) העתיק לשון הר"מ הנ"ל וברמ"א הוסיף ע"ד וז"ל: דווקא כשהגדול לובשו פעמים ארעי ויוצא בה לשוק עכ"ל. ובמג"א ביאר כוונתו דבעי' תרוייהו וכמשמעות הטור, והעיר על הרמ"א שבדרכי משה העתיק רק דברי הב"י. [ודחק עוד שם דשמא גם הר"מ ס"ל כן אלא דבסתמא כל שקטן מתעטף ראשו ורובו אין הגדול מתבייש וכו'].

ובט"ז מבו' שב' שיטות אלו דקדקו דבריהם מסוגית הגמ' דהר"מ ס"ל דמדאמר בסיפא אעפ"י שגדול ולא קאמר איפכא אם אין הגדול וכו' מבו' שהכל תלוי בכיסוי הקטן אמנם הטור ס"ל דנקט התנא הא לרבותא דהא ודאי דבעי' שיצא בו הגדול ארעי דהא חיובא דגדול הוא אלא חידשה הברייתא דאפי' כשהגדול יוצא ארעי לא סגי בזה אלא בעי' נמי שיתכסה בו הקטן ראשו ורובו.

ובט"ז שם הוסיף וכ' וז"ל: ואין להרשות תרתי שיעוריה למה לי דהא לפי האמת חד שיעורא הוא וכו' וצב"ט הא כיון מה שבעי' תרוייהו ודאי חידוש הוא דלא סגי הא בלא הא.

וצ"ל דס"ל להט"ז דאי"ז תלוי בכל מקום ומקום אם גדול במקום זה יוצא בו דרך ארעי אלא כיון שחז"ל קבעו בשיעור מסוים שהוא ראשו ורובו של קטן שחייב משום שהשיעור ראוי לגדול לצאת בו לא אכפ"ל מה שבמקום מסוים לא יוצאים בו וע"כ תמה הט"ז מ"ט הוצרך התנא לכתוב דבעי' ב' שיעורים אלו הא חד שיעורא הוא, וחידש דהברייתא באה לבאר באיזה קטן משערינן ובזה חידש התנא שהוא שיעור שגדול יוצא וכו' וכן לאידך גיסא לאו כל הגדולים שוים ביציאתם לשוק בלא בושה ובזה השיעור ראשו ורובו של קטן, נמצא שאליבא דאמת אין מח' בין הטור להר"מ בהשיעור אלא שנחלקו בפירושא דברייתא.

ויסה"ד מבו' להדיא בפרישה שחידש דגם לדעת הר"מ מה שהוסיפה הברייתא "וגדול יוצא וכו'" היינו לידע באיזה קטן משערינן ובזה ס"ל להר"מ דכל שיודע לצאת לשוק לבדו הוא כשיעור קטן שבכיסויו יוצא הגדול באקראי לשוק.

**הכרח הגר"א בשי' הב"ח ודחיית החזו"א**

**ג.** בגר"א כ' להכריח כשי' הב"ח משום תמיהת המג"א דא"כ למה קתני והגדול "יוצא" וכו' הו"ל למינקט והגדול לובשה וכו' ועוד תיקשי למ"ד חובת מנא ועוד מאי פריך והאנן תנן אין ארעי בכלאים [הא בציצית אי"ז "שיעור" שנדון אותו בכלאים] וכו', וכבר כ' החזו"א (ג, ל') דכל קושיותיו רק אם נימא בשי' הר"מ ודעימיה שהשיעור נקבע בשיעור קטן אולם לפי"מ שביאר הפרישה בשי' הר"מ ששיעור הקטן נקבע לפי"מ שהגדול יוצא וכמו שנתבאר אין מקום לקושיות הגר"א.

העולה דלדעת הר"מ ודעימיה סגי ראשו ורובו של קטן [ונחלקו האחרונים בשיעור הקטן דבטור כ' קטן בן ט' ושי' הב"י דלהר"מ שכ' שיכול לילך לבדו אי"צ כשיעור זה והב"ח השווה שיטתם אלא שהביא י"א הסוברים דסגי בן שש שבע] ובשי' הטור נחלקו הב"ח והמג"א עם הט"ז דלהב"ח והמג"א בעי' שבזה"ז יצא הגדול לשוק בטלית זו דרך ארעי ולשי' הט"ז גם להטור נקבע השיעור לפי"מ ששיערו חכמים שכך הוא טבע האדם ולא נקבע לפי המקום והזמן (כלשון החזו"א).

**בירור שיעור זה להבנת המ"ב**

**ד.** והנה אי נימא שבעי' כיום שיהא הגדול יוצא בו דרך ארעי לשוק צ"ע השיעור בזה. ועי' בביאוה"ל (סי' ט"ז ד"ה לשוק) שעמד בזה וביאר מהארצה"ח דאין הכוונה לגדול ממש אלא לנער בן י"ג שלא מתבייש לילך עם בגד זה על פתח ביתו בימות החמה.

עוד כ' דענין שיעור זה הוא שאין מתבייש לילך עמו מפני קיצורו אבל מה שאין רגילים לילך עם בגד כגון זה מחמת צורתו אי"ז חיסרון בהבגד המחייב בציצית.

ויש להעיר על מש"כ מהארצה"ח שיהא זה תלוי בגדול בן י"ג דלכאו' השיעור של ראשו ורובו על קטן הוא "שיעור" בעצם הבגד אולם השיעור של גדול יוצא בו לשוק אם אזלי' לפי המקום והזמן ע"כ שהוא מדין "כסותך" שהאדם יהא יוצא בזה עכ"פ בארעיות ומה יועיל מה שרק גדול בן י"ג יוצא בו. וע"כ ס"ל שגם שיעור זה הוא "שיעור" גרידא מהו בגד אצל גדול באותו מקום ואי"צ שיהא ראוי לאדם הלובשו שיהא יוצא בו ארעי לשוק.

**בביאור שי' ה"כתר ראש" בשיעור הטלית**

**ה.** והנה ב"כתר ראש" כ' דשיעור ט"ק הוא עד הברכים, וצ"ב האי דינא. ולכאו' ביאור שיטתו משום שיטת הסוברים דבעי' ב' התנאים ומה"ט ס"ל דכיון שאין גדול יוצא לשוק אם אינו מכוסה עכ"פ עד הברכים ע"כ זהו שיעור ט"ק.

ונראה דמה שהפוסקים לא ס"ל האי דינא משום דס"ל דאף אם נימא ששיעור ראשו ורובו של קטן הוא שיעור בגד הראוי לו לעיטוף בלא בגד אחר מ"מ דין השיעור של גדול יוצא בה לשוק אין הכוונה בלא בגד אחר אלא הכוונה לבגד הראוי לו לכיסוי מעל בגדיו [היינו מה שרגילים לילך בו כבגד עליון הבא לכסות האדם] ומעתה כל שבגד עליון זה יש לו שיעור שרגילים לצאת בו לשוק מעל הבגדים סגי לחיוב ציצית.

ונראה להביא הכרח לזה דהנה כ' הב"ח דאם גדול יוצא בה בקבע [וביאר הביאוה"ל דכוונתו שדרך עלמא במקום זה לצאת בו בקבע] חייב אפי' אם אין שיעור ראשו ורובו של קטן והתם ודאי אין הכוונה לבגד בלא בגדים אחרים. ושמא גם ה"כתר ראש" ס"ל כן אלא ס"ל דבמקום שמלבוש העליון הוא עד הברכים ע"כ שיעור זה הוא עד הברכים ולפי"ז כיום שיש בגד עליון קצר אין מקום לחומרא זו ודו"ק.

**טלית כפולה**

**פלוגתת הראשונים בשי' רש"י שפטורה**

**א.** בגמ' ת"ר טלית כפולה חייבת בציצית ור"ש פוטר וכו' לפו"ר שי' ת"ק שחייבת בציצית בכנפותיה הכפולים [וכדמוכח מהמשך הסוגיא שרמי לה חוטי עילוי כפילא והיינו לכה"פ כת"ק] ור"ש פוטר, ונחלקו הפוסקים בביאור שיטתו דבב"י כ' שפטר בכנפותיה הכפולים וחייבת בכנפותיה הפשוטים אמנם בדרכ"מ כ' דר"ש פוטר משמע לגמרי.

והנה אי פלוגתתם האם על הכפולים או על הפשוטים סברת פלוגתתם היאך לדון צורת קרנות הבגד לפי צורת לבישתו או לפי מציאותו אמנם אי ר"ש פוטר לגמרי צ"ע טעמו. ויש לבאר דס"ל ד"קרן" לחיוב ציצית היינו קרן שהיא **גם** צורת הבגד ו**גם** עומדת כך ללבישה ודו"ק.

ובנמוק"י ביאר הסוגיא דאיירי בטלית גדולה שאין ראוי ללובשה כמות שהיא אלא כשהיא כפולה [וכן משמע קצת מפירש"י] ולפי"ז ביאור פלוגתתם דלת"ק חשיב בגד ור"ש ס"ל דאי"ז בגד הראוי ללבישה [ויעוי' ברש"י שביאר טעמא דר"ש משום שאם תפשט נמצאת הציצית באמצעיתה (והיינו כהמשך הסוגיא שאמר רבב"ה לרבבר"נ שהוא טעם שאין להטיל בכפולות), ומבו' דלא פירש כטעם זה אעפ"י שביאר דאיירי בטלית ארוכה. ואולי משום דס"ל בשי' ר"ש שיש להטיל בפשוטים (וכמשמעות המשך הסוגיא וכמו שיבו' להלן) וא"כ ע"כ אין הטעם שאין ראוי ללבישה אלא משום שקרנות הבגד הם הפשוטים].

ובקה"י כ' טעם לפטור אליבא דר"ש דלעולם מודה ר"ש שהקרנות הם הפשוטים אלא דס"ל דכל שבלבישתה אין שתים לפניה ושתים לאחריה פטורה ועיי"ש שהביא שזה מקור למש"כ הפוסקים דבגדים שלנו שכל כנפותיהם לפנינו אין בה דין ציצית].

**תמיה על הסוברים דר"ש פטר לגמרי מהמשך הסוגיא**

**ב.** ויש לתמוה להצד שפטור לגמרי א"כ מ"ט העיר רבב"ה לרבבר"נ שיש לו לשים בכנפות הפשוטים גם לאחר שהוריד הציצית (משום שטלית חובת מנא) והא ר"ש פטר לגמרי. וביאר הארצה"ח דכ"מ שפטור גם בכנפות הפשוטים דווקא למ"ד חובת גברא אבל למ"ד חובת מנא חייב בכנפות הפשוטים, וביאר הדברים דלמ"ד חובת גברא כיון שבהלבישה אין צורה של ד' כנפות (שתים לפנים ושתים לאחריו) ע"כ אין לשים כלל משא"כ למ"ד חובת מנא הקרנות הפשוטים חשיבי קרנות. ועי' בקה"י שהעיר ע"ז דגם למ"ד חובת מנא דווקא כלי קופסא שעומדים ללבישה חייבים ומעתה כיון שצורת לבישתם באופן שאין בהם ד' כנפות אין לחייב גם למ"ד חובת מנא.

ובקה"י כ' ליישב הסוגיא דלמאן דס"ל דר"ש פטר לגמרי י"ל דלת"ק חייב בקרנות הפשוטים וא"כ י"ל דרבבר"נ סבר שיש ליתן על הקרנות הכפולים ורבב"ה תמה עליו דלכו"ע פטור על כנפות אלו ויש ליתן על הקרנות הפשוטים וכדעת ת"ק.

אמנם מדברי הרמ"א גופיה לא משמע כן דבדרכ"מ כ' דמשמעות דברי ר"ש שפטור לגמרי, וברמ"א לפו"ר חלק ע"ד הב"י שפסק שיש ליתן על הפשוטים וכ' דיש להחמיר ליתן של הכפולים (ויבו' להלן אות ג' בארוכה) ומבו' דס"ל בשי' ר"ש שפטור לגמרי ובשי' ת"ק ס"ל שיש ליתן בכפולים [ויש לדחוק שכוונתו להחמיר כהראשונים שסברו בשי' ת"ק שיש ליתן בכפולים ובשי' הר"מ ס"ל דיש לפרש שיטתו דלרבנן נותן על הפשוטים ולר"ש פטור לגמרי והר"מ פסק כת"ק (ועי' במשכנות יעקב)].

עוד יש להעיר דכ"ז א"ש דווקא אם הסוגיא איירי בבגד רגיל שקפלו אולם להנמוק"י שאיירי שהבגד ארוך ואין ראוי ללבישה כמות שהוא ע"כ שלר"ש פטור לגמרי וא"כ עדיין צ"ע מ"ט חייבו להטיל בפשוטים [ועי' לקמיה ביאור הפרמ"ג בזה].

והעירו לתרץ לשי' הנמוק"י דהמעשה איירי בבגד רגיל ורבב"ח ס"ל שגם בזה ס"ל לת"ק שמטיל בכפולות וע"ז העיר לו דבזה לא פליגי ולכו"ע מטיל בפשיטות ולפי"ז א"ש שי' הנמוק"י.

ועדיין יש להעיר הערת האחרונים מ"ט העיר לו דווקא אחר שראהו שנפשט ולא העיר לו מתחילה כשראהו שלוקח בכפולים. ועי' בפרישה במש"כ ליישב סוגית הגמ' דמתחילה הוא סבר שצורת הלבישה הוא כשהוא כפול ומה"ט לא תמה עליו ואח"כ ראה שבלבישתו הוא נפשט וע"כ העיר לו שכה"ג לכו"ע יש ליתן בפשוטים כיון דבלבישתו הם פשוטים, ולפי"ז אי"ז שייך כלל לפלוגתת הראשונים הנ"ל.

**מח' השו"ע והרמ"א היאך קיי"ל**

**ג.** הרי"ף והר"מ פסקו דאין ליתן הציצית כמו שהיא כפולה ודקדקו הפוסקים בדבריו דיש ליתן בפשוטים אמנם הרא"ש ודעימיה פסקו כת"ק שיש ליתן בכפולים.

ובשו"ע כ' וז"ל: אין כופלים הטלית ומניחים בה הציצית כמו שהיא כפולה וברמ"א הוסיף "אבל צריך להטיל בכנפיה הפשוטים", אא"כ תפרה וכו' וברמ"א הוסיף "וי"א דחייבים בלא תפירה וטוב לעשות לה ציצית אבל לא לברך עליה" עכ"ל. ולפו"ר השו"ע פסק כהרמב"ם שמניח בפשוטים [וכוונת ההג"ה לבאר שי' השו"ע דלא פטור לגמרי אלא חייב עכ"פ בפשוטים] והרמ"א כ' די"א שחייבים על הכפולות. ותמה בזה המג"א דבשלמא אם הר"מ סובר שפטורה א"ש דלכה"פ יעשה על הכפולות בלא ברכה אולם כיון שהר"מ ס"ל שעושים בפשוטות והרא"ש ס"ל שעושים בכפולים אנן היכי נעביד.

ועיי"ש שציין שהלבוש השמיט ההג"ה ראשונה ולפי"ז י"ל דהרמ"א ס"ל בכוונת השו"ע שפטורה וכוונתו להגיה שחייב בפשוטים, אמנם הוא דחוק דהא להדיה ביאר הב"י שי' הר"מ (שכ' כלשון השו"ע) שכוונתו שחייב עכ"פ בפשוטים. וע"כ ביאור כוונת הרמ"א כהמג"א וס"ל שהעיקר להלכה הוא בכפולים ומ"מ חשש שיברך עליה. ולענין הלכה מבו' בשעה"צ שיניח בפשוטים ויברך עליה וצ"ב מ"ט נקט בזה שלא כהרמ"א.

**היאך צורת ההטלה בפשוטות**

**ד.** והנה יש לברר היאך כפל הטלית ובפשטות איירי שכפלה לגמרי ומעתה יש לדון האם לשי' הרא"ש ד' קרנות הפשוטים חשיבי רק כב' קרנות או כד' קרנות (אלא שגם הכפולים נקראים קרנות והו"ל בעלת ו'). ולכאו' אי נימא שע"י הכפלות נעשו ד' קרנות הפשוטים כב' קרנות יצטרכו לשים הציצית על שניהם יחד.

ויש להוכיח מכמה ראיות דע"כ לא איירי ששם על ב' הכנפות יחד דהנה במקו"ח (להחוו"י) כ' שאם ישים הציצית על ב' הקצוות יחד הו"ל כתפרה דלכו"ע מהני, וכ"ה להדיא בגר"ז ששם רק על אחד מהפשוטים.

עוד יש להוכיח מדברי האחרונים שתמהו על הרמ"א שאם ישים בשניהם יהא ב"ת (והביאם המ"ב) ואי נימא ששם רק ציצית על ב' הפשוטים יחד על ד' הכפולים להרמ"א אין שייך כאן ב"ת, ובפרמ"ג כ' דאליבא דהרמ"א ישים ו' וע"כ דס"ל שגם הד' הפשוטים נשארו קרנות [ועיי"ש מה שביאר מ"ט לא הוי ב"ת].

ובאמת דהוא מוכרח מגוף הסוגיא שאחר ששם בכפולים הטלית נפשטה ואי נימא ששם בב' הכנפות הפשוטים יחד היאך תפשט [וכ"ה הוא להדיא ברש"י ששם הציצית על קרן אחת]. ואולי י"ל דבאמת שם רק על אחד מהכנפות הפשוטים ולא אכפ"ל ששם על כל הקרן או שמא י"ל דע"כ לא כפל הטלית לגמרי.

עוי"ל בזה שד' קרנות הפשוטים לא נעשו כב' קרנות אלא נשארו כד' קרנות ונעשית כבעלת ו' ואעפי"כ שם על הכפולים משום שהם המרוחקות וכ"ה להדיא במרדכי שכ' שהטעם ששמים רק על הכפולים משום שבעלת ד' אמר רחמנא וכוונתו דמה"ט לא ישים על כל הששה. ולפי"ז אש"ה מה שפסק המ"ב לשים על הפשוטות ולברך כיון דבזה יוצא לכו"ע.

אמנם יש להעיר ע"ד הרמ"א דלכאו' נראה מדבריו דחשש לב' השיטות וא"כ צ"ב מ"ט לא ישים על הפשוטים שבזה יוצא ידי כולם (דהא מרוחקות להלכה אי"ז לעיכובא וכמבו' במ"ב סק"ה) ואם שם על הכפולים אין יוצא יד"ח להר"מ וצ"ע.

**בירור שי' הט"ז**

**ה.** בט"ז (י, ז) כ' דאליבא דהר"מ בטלית רגילה שכפלה קיי"ל כר"ש שמטיל בפשוטים וה"מ בבגד רגיל אבל בבגד גדול שאין ראוי ללובשו קי"ל כהנמוק"י דאליבא דר"ש אין בגד עליה ופטור, עוד כ' שם (י, ח) דאליבא דהרמ"א שחייבים בכפולים ה"ה בבגד ארוך. [ויש להעיר דלכאו' פשיטא הוא דכיון שצורת הבגד אפי' בבגד רגיל כפי כפילותו ק"ו שבבגד ארוך יהא צורתו כפי כפילותו ויטיל בכפולים וא"כ צ"ב מהו הלשון "ונראה דה"ה וכו'".]

ויעוי' במ"ב (י, ס"ק ט"ז) שכ' ע"ד הרמ"א שביאר המחבר שמטיל בפשוטים וז"ל: ואם כפלו מחמת שהבגד ארוך וכו' יש שפוטרים אותו לגמרי מן הציצית דאין שם בגד עליו ומסיק הט"ז והפרמ"ג דיטיל בו ציצית בכנפות הפשוטים ולא יברך, עכ"ל. והנה מה שפסק שמטיל בפשוטים פשוט דהוא לשי' הר"מ [וכמו שנתבאר לעיל דאליבא דהרמ"א שמטיל בכפולים פשיטא שה"ה בבגד ארוך], אלא שצ"ב היכן הסיק הט"ז שמטיל בפשוטים ולא מברך הא אדרבא בשי' הר"מ הסיק הט"ז כהנימוק"י שפטור.

ובפרמ"ג ביאר שיטיל בפשוטים מדרבנן משום מראית העין, ויסוד דבריו להוכיח מסוגית הגמ' דהא יש לתמוה לשי' הנמוק"י מ"ט הורה לו להטיל בפשוטים [דלכו"ע אין ע"ז שם בגד כמות שהוא (ולא שייך בזה תי' הארצה"ח שהבאנו לעיל ואכמ"ל)] וע"כ שציוה להטיל בפשוטים משום מראית העין ולפי"ז יש מקום דגם לר"ש פטור מדינא וחייב משום מראית העין [ומ"מ בשי' הט"ז לא נזכר רמז מזה וצ"ב כוונתו].

**חובת מנא או חובת גברא**

**ביאור השו"ט דגמ'**

**א.** בגמ' ציצית של תכלת מה תהא עליה וכו' לפו"ר בהו"א הבינה הגמ' דיש חובת גברא ללבוש ציצית ואין לו להפטר ממנה ע"י שאין לו אלא צריך לדאוג שיהא לו ציצית כמו מצה בפסח, וצ"ב לפי"ז מהי תמיהת רב קטינא "ענשינהו אעשה" והא מחויב הוא בעשה זו. והיה מקום לומר דאעפ"י שכופים את האדם עד שתצא נפשו שיקיים העשה מ"מ אחר שלא קיים העשה לא ענשינן עליה.

אמנם יעוי' בתוס' שפירשו דכל תמיהתו "ענשינהו אעשה כי האי וכו'" וצ"ב דלפי ההו"א שיש חיוב שיהא לו ציצית מ"ט אי"ז ככל המצוות. ובאמת יעוי' במהרש"א שתמה ע"ד התוס' לא ידענא אמאי אין מחויב לקנות ותמהו ע"ד דודאי גם למ"ד חובת גברא אין חיוב לקנות, ולהנ"ל נראה דאין כוונת תמיהתו דאליבא דאמת למ"ד חובת גברא צריך לקנות דהא מבו' להדיא למסקנת הגמ' דכל החובת גברא דווקא בדאית ליה אלא תמיהתו דלפי ההו"א שהוא חיוב גמור מ"ט לא יהא מחויב לקנות.

ואולי יש ליישב שי' התוס' דס"ל דגם לההו"א תמיהת הגמ' דאף אם נימא דיש חובת גברא ללבוש ציצית בדאית ליה מ"מ ליכא חובת גברא לקנות ציצית וצ"ב הדברים.

עוד יש לברר דהנה הביאה הגמ' ראיה שזה חובת גברא הא לפו"ר אחר שחידשה הגמ' שאין מחייב בדלית ליה הו"ל כמ"ד חובת טלית דכל שאין לו פטור ומ"ט יש לחייבו בעידן ריתחא אם הוא חובת גברא יותר מחובת מנא.

**החילוק בענשינן בעידן ריתחא בין מ"ד חובת מנא לחובת גברא**

**ב.** בגמ' א"ל בזמן דאיכא ריתחא ענשינן אי אמרת בשלמא חובת גברא וכו' צ"ב ההו"א דלמ"ד חובת גברא יש להעניש יותר ממ"ד חובת מנא. ובאמת דלמסקנת הגמ' שגם למ"ד חובת גברא חיובו רק כשהוא לבוש ומ"מ העונש על מה שעשה טצדקי למפטר נפשיה מציצית [היינו שהוא טעם שיענישוהו בעידן ריתחא] לכאו' לפי"ז אין חילוק בין מ"ד חובת גברא לחובת מנא. אמנם בתוס' כ' וז"ל: ומ"מ אי לאו חובת גברא לא שייך למיענש עליה כיון דלית ליה עכ"ל. וצב"ט מ"ט למ"ד חובת מנא אם היה לו בביתו בגד ועיגלו לא מענישים עליה ולמ"ד תורת גברא אם עיגל כנף הבגד שלובשו מענישים עליה.

והנה בתוס' בערכין חידשו דכ"מ שענשינן בעידן ריתחא דווקא באותן הימים שכל הטליתות היו בני ד' כנפות והוא משנהו להפטר אבל בזמן שרוב הטליתות פטורים אין עונש למי שאינו קונה ד' כנפות. ולפי דבריהם י"ל שכל העונש בעידן ריתחא רק משום שניכר שמפקיע עצמו ממצוות ציצית ולפ"ז יש טעם פשוט מ"ט למ"ד חובת מנא ליכא לעונש זה משום שאין ניכר שמפקיע עצמו ממצוות ציצית דשמא יש לו ציצית בביתו, אמנם בתוס' דידן מבואר טעם אחר דלא ענשינן למ"ד חובת מנא "משום דלית ליה" וצ"ב טובא דבריהם. [ובאמת שגם בדברי התוס' בערכין לכאו' כיוונתם על מה שבאמת יש כאן הפקעה ממה שרגילים ללבוש בצורה זו והוא מפקיע עצמו ולא משום ההיכר לאינשי ודו"ק.]

**ביאור מ"ד "חובת גברא"**

**ג.** ואולי ביאור דבריהם דהנה יש לברר למ"ד חובת גברא מהו ה"מחייב" של מצוות ציצית האם לבישת בגד עם ד' כנפות הוא סיבת החיוב [וכמו למ"ד חובת מנא סיבת החיוב הוא הבגד בן ד' כנפות כך למ"ד חובת גברא סיבת החיוב הוא הבגד אלא שחייבתו תורה רק בזמן הלבישה] או שמא סיבת החיוב הוא שיש להגברא לקיים מצוות ציצית כמו מצוות שחיובם אקרקפתא דגברא אלא שתנאי החיוב הם בזמן שיש לו בגד.

ופשוט שבהו"א דגמ' הבינה הגמ' שהוא חיוב על הגברא ללבוש ציצית ושמא ס"ל להתוס' שגם למסקנא כך הוא יסוד החיוב אלא שחידשה הגמ' שתנאי החיוב רק כשלבוש בבגד ולא חייבתו תורה אלא בזמן שלבוש בבגד ואין חיובו ללבוש בגד כדי לקיים המצוה [דוגמא לדבר חיוב קרבן פסח שכשנמצא בדרך רחוקה אין חייב (לשי' הצל"ח) לקרב עצמו להיות בתנאי החיוב להקריב קרבן].

ומעתה ביאור דברי התוס' דדווקא למ"ד חובת גברא דרמי עליה לקיים מצוות ציצית אף שתנאי החיוב הוא דווקא כשיש לו בגד מ"מ בעידן ריתחא מענישים על מה שלא קיים חיובו משא"כ למ"ד חובת מנא. [ועי' היטיב בדברי המ"ב (סי' י"ז ס"ק ה') דלפו"ר בא להפקיע שלא כביאור זה, ומ"מ בשי' התוס' נראה הביאור כמו שכתבנו.]

ונראה דלפי"ז יש לבאר גם ההו"א דגמ' דאעפ"י שיש חובת גברא מ"מ תנאי החיוב הוא דווקא בדאית ליה ומה"ט תמה שכל שאין לו טלית המחויבת לא מענישים עליה, ומהא גופא שיש להגברא חיוב ללבוש ולקיים המצוה בדאית ליה ע"כ שהיא "חובת גברא". ודחתה הגמ' שתנאי החיוב הם כשהוא לבוש ולא שיש לו בביתו ודו"ק.

**האם למ"ד חובת מנא יש גם חובת גברא**

**ד.** בקו' מנחת אברהם סת"ם (סי' כ"ג) הביא דברי הרי"ף שכ' נפק"מ בין מ"ד חובת גברא לחובת מנא האם הברכה "לעשות ציצית" או "להתעטף בציצית", והעיר הרי"ף על הראשונים שפסקו כמ"ד חובת מנא (ה"ה הג"מ פ"ג מציצית אות נ' בשם ראב"ן, ובעל העיטור שער שלישי ח"ב, וכן החמיר המהרש"ל) דא"כ יש לברך "לעשות ציצית".

ותמה בקו' מנח"א (סת"ם) סי' כ"ג מ"ט לא תמה הרי"ף על דבריהם היאך מברכים בשעת העיטוף הא כל המצוה הוא בשעת העשיה. ובאמת כבר עמד בזה שם בעל העיטור וכ' דאין ראיה ממה שמברכים על העיטוף דעד כאן לא נחלקו אלא על העשיה אבל להתעטף כו"ע לא פליגי דחייב, וצע"ט הא ליכא שום מצוה נוספת בעיטוף.

ועיי"ש שהביא מהעמק שאלה (שאילתא קנ"ו אות ז') דגם למ"ד חובת מנא יש חובת גברא, וביאר הדברים דמלבד מה שציותה תורה שיטיל ציצית בבגדיו גם כשאין לבוש בהם עוד חייבה התורה שהלבישה תהיה עם ציצית (עיי"ש שהביא המקורות לזה מקראי) והנפק"מ בזה אם אין לו ציצית דכלפי החובת מנא אי"ז אלא אונס גרידא ואי"ז אוסר עליו הלבישה וכלפי החובת גברא (אליבא דהר"ש) אסור לו הלבישה, אמנם לשי' הר"י אין מקום לישוב זה דאין נפק"מ בתוספת החיוב בלבישה כלל. אלא דיש להעיר טובא מסוגין דמבו' דלמ"ד חובת מנא לא ענשי' בעידן ריתחא ומבו' דלא ס"ל לחובת גברא, ויש ליישב.

**טלית שנקרעה תוך שלש וחוץ לשלש**

**ג' שיטות הראשונים בביאור נקרע תוך ג'**

**א.** בגמ' אמר רחבה אמר רב יהודה טלית שנקרעה חוץ לשלש יתפור תוך שלש לא יתפור, בביאור הסוגיא נאמרו ג' דרכים בראשונים, א. שי' רש"י דבתוך שלש שהוא מקום הראוי להטיל בו ציצית יש חשש שאם יעשה בו תפירה ישאיר החוט לציצית משא"כ חוץ לשלש [ולפי"ד יצאו ב' נפק"מ לקולא ולחומרא א. שאין חילוק בשיעור הקריעה כלל ואפי' נקרע מעט (בכנף הבגד) אסור לתפור ב. כמו שכ' בב"י דכל האיסור דווקא בחוטים הראויים לציצית[[10]](#footnote-10)].

ב. שי' התוס' לעיל (ד"מ ע"ב) דאיירי שנקרע הכנף עם הציציות ואם נשאר תפור עדיין שלושה חשיב כמחובר עדין לבגד ויכול לחזור ולתופרו כשהוא עם הציציות ואם לא נשאר ג' הו"ל כקרוע ויש בתפירתו משום תעולמה"ע.

ג. שי' רב עמרם (המובא בראשונים לביאור הב"י והמג"א) שאיירי בחתיכה שנקרעה לגמרי מן הטלית וכל שנקרע שיעור ג' יכול לחזור ולחברו ובפחות מג' אין יכול לחברו [ויבו' עוד להלן אות ב' שי' הראשונים בשיטתו וטעמיהם].

ובחזו"א (ג, יח) כ' דלב' פירושים אלו (היינו בין להתוס' ובין לרב עמרם) למדנו מכאן דבר מחודש דאעפ"י דהיתה שעה אחת שאין הציצית בתעודת מצוותן מ"מ חוזרים למצוון ע"י תפירה, והיינו דאף לפי' התוס' דקודם שחזר ותיתנה פסולה ואעפי"כ יכול לחזור ולחברה, עיי"ש בדבריו.

**ביאור הברייתא ושוים וכו' לביאורים הנ"ל**

**ב.** והנה לשי' רש"י צע"ט מהו ביאור הברייתא "ושוים וכו'" הא רישא דברייתא שנחלקו ר"מ ורבנן איירי לגבי דין התפירה בתוך ג' ואי"ז שייך לדין חיבור בגד עם ציציות דנימא "ושוין וכו'", ואף לשי' התוס' העיר החזו"א (ג, יח) מ"ט נקטה הברייתא "ושוים שלא יביא בגד ממק"א" הא בנקרע לגמרי גם באותו בגד אסור.

ועי' בחזו"א שהביא מרבינו ירוחם ששי' רש"י ושי' ר"ע חדא היא דרש"י כ' טעם הדין ור"ע כ' פרטי הדין [ועיי"ש במה שביאר היאך משלימים זא"ז] ולפי"ז א"ש התמיהה על רש"י הנ"ל.

והעיר הר"ד גרבוז דגם לפי' ר"ע עדיין צ"ע מהו "ושוים" הא חוץ לשלש לכו"ע יתפור וכל פלוגתתם רק תוך שלש וא"כ בגד אחר דומה לבגד שלש שאין בזה פלוגתא וא"כ הלשון "ושוים" וצ"ב.

**פלוגתת הראשונים והאחרונים בשי' רב עמרם**

**ג.** בב"י הביא שנחלקו הראשונים בשי' רב עמרם דהנימוק"י והר"מ ס"ל דדווקא בבא לתופרו עם הציצית יש איסור לחזור ולתופרו בתוך ג' משום שבטל ממנו שם כנף ועי"ז בטל ממנו הציצית ואם יחברנו עם הציציות לבגד הוי תעולמה"ע אמנם ברא"ש ורבינו ירוחם מבו' דאפי' במחזירו בלא הציצית ובא להטיל בו אח"כ ציצית לא מהני, ובפשטות החיסרון בפחות מג' דאין יכול להיות כחלק מן הבגד וכמאן דפסיק דמי.

ותמהו האחרונים מהמבו' בגמ' לעיל (ד"מ ע"ב) דהחיסרון משום תעולמה"ע ולא משום כמאן דפסיק. וע"ע בחזו"א (ג, יח) שהוסיף לתמוה מהמבו' בגמ' שם דהיא של בגד וכנפיה של עור חייבת ולא דנים כמאן דפסיק, וע"כ ביאר החזו"א דברי הרא"ש עפ"י רבינו ירוחם הנ"ל שס"ל ששיטת רש"י ור"ע חדא שיטתא דמחמת החשש כפירש"י תקנו שלא יוכל לתפור ג' בחזרה לבגד ולהטיל בו ציצית [ולפי"ז גם לפירש"י היינו בנקרע לגמרי ואכמ"ל].

אמנם הוא דחוק מאד מלשון הרא"ש שכ' "כמאן דפסיק דמי", ולכאו' ביאור דברי הרא"ש דשיעור מועט כזה תמיד יחשב כתוספת על הבגד ולא כחלק מן הבגד להחשב כ"קרנות" הבגד וע"כ אין יכול להטיל עליה [ואעפי"כ דנים אותם כהבגד לענין שיעור ג' אצבעות וכדו', ובשו"ע הגר"ז דימהו לחוטי שתי בלא ערב שמניחים בסוף הבגד שא"א להטיל בו ואעפי"כ עולה לשיעור גודל].

והנה מדברי המ"ב מבואר דלשי' הב"י והמג"א הנ"ל כל פלוגתת הראשונים האם בפחות מג' יכול לתופרו בלא ציצית אולם בנקרע חוץ לג' לכו"ע יכול לחברו עם הציציות וכ"ה להדיא בלשון הראשונים שחידשו דבפחות מג' אפי' בלא ציציות אין יכול לתופרו ולהטיל בו ומשמע דבחוץ לג' שמותר לתפור היינו גם עם ציציות, אמנם החזו"א (סקי"ט וסקכ"א) מבו' דלשי' הראשונים דהסוגיא איירי במחברם בלא ציצית אין מקור להתיר לחבר כנף עם ציציות אפי' בדאית ביה ג'.

**שי' הט"ז בשי' התוס' ורב עמרם**

**ד.** שי' הט"ז דהתוס' ורב עמרם לא פליגי וגם ברב עמרם הכוונה שאם נשאר ג' מחובר לבגד עדיין הוא כחלק מן הבגד ויכול לחברם בלא להוריד מהם הציציות ואם לא נשאר ג' אין יכול לחברם.

[ונמצא בדברי הט"ז ב' חומרות א. דלעולם אין יכול לחבר הכנף שנפסק מן הבגד עם הציציות. ב. דלפו"ר לשי' רב עמרם בפחות מג' אין יכול לחזור ולחברו דווקא אם נפסק לגמרי אבל אם נשאר משהו מחובר יכול לחזור ולתופרו אמנם לביאור הט"ז שייך בזה סברת התוס' דבפחות מג' כמאן דפסיק ואין יכול לחברו].

**בביאור פלוגתתם**

**ה.** בלבושי שרד ביאר פלוגתת הט"ז והמג"א דיש ב' אופנים של חיסרון תעולמה"ע בציצית א. כשמחבר ציצית עשויה לבגד דבזה יש חיסרון בעצם העשיה [והוא הטעם שהביא הרא"ש דעל כנפי בגדיהם כתיב וכנף זה לא היה בבגד בשעת עשיה, ויבו' עוד להלן] ב. כשיש פסול בעשייתו ובא להכשירו דעתה ההכשר של הציצית כנעשית מאליה והוי כתעולמה"ע. ולפי"ז ביאר דהט"ז ס"ל דכל שנחתך הכנף נעשה לבגד אחר ונחשבים הציציות שייכות לבגד אחר וכשבא לחברם נחשב שמטיל בו ציציות של בגד אחר והדין הוא שצריך הטלה מחדש ולא להביא לבגד ציצית עשויה, משא"כ המג"א ס"ל דכל שהיה בבגד זה ונקרע ובא להחזירו לא נתבטלה עשייתו כלפי בגד זה אלא שנפסל גרידא ובזה הכלל דכל שאי"ז פסולו בגופו ותחילת עשייתו בכשרות חוזר להכשרו.

והנה כ' במ"ב דאם נעשית בעלת ג' ובא להחזירו גם להמג"א פסול, וביאור הדברים עפ"י המבו' במג"א (סי' כ"ג סק"א) דכל שפסולו בגופו אף שתחילת עשייתו בכשרות אין חוזר להכשרו וצ"ב מה החילוק בין בעלת ג' לחיסרון שיעור.

ונראה דבאמת אין חילוק ביניהם דהנה כ' המשנ"ב (ס"ק ח') שאם נחתך הבגד ואין בכל חלק שיעור עיטוף אם ירצה לחזור ולחברם צריך מתחילה להתיר הציציות ולהטילם מחדש משום שנתבטל מהם תכף מצוות ציצית. ומבו' מדברי המ"ב שכל סברת המג"א דאי"ז פסולו בגופו משום אף שבכנף אין שיעור טלית הוא מחמת שעדיין נשאר עיקר הבגד שחייב בציצית וכנף זה עומד להתחבר לבגד וע"כ לא בטלה עשייתו, ומעתה פשוט דמש"כ המ"ב דאם נעשית בעלת ג' ל"מ שיחזור ויתפור היינו דווקא אם עיקר הבגד נעשה לבעלת ג' אולם עיקר הבגד נשאר עם ד' קרנות והכנף שנחתך נעשה לבעלת ג' אין חיסרון, וביאור הדברים להנתבאר דכל שהוא עומד להתחבר לבגד דנים הציצית כחלק מן הבגד הקודם דמה"ט לא נפקע ממנו שֵם ציצית וע"כ אין חילוק אם נעשה בו פסול של חיסרון שיעור או בעלת ג'.

**הוכחה לחידוש הנ"ל**

**ו.** והנה היה מקום לומר חילוק בזה דדווקא כלפי חיסרון של שיעור בזה יש סברא דמשום ששיך לבגד הקודם ועומד להתחבר אליו אמרי' שלא אכפ"ל שאין בו שיעור ולא נפקע ממנו תורת ציצית אולם אם נעשה הכנף בן ג' כנפות בטל ממנו תורת ציצית.

אמנם יש להוכיח מדברי הרעק"א שגם בזה מהני להמג"א, דהנה ברעק"א (סי' רפ"ט) הביא מהר"א ששון שאם הוציא הפצימים עם המזוזה ובא להחזירה הוי תעולמה"ע, וברעק"א כ' ע"ד דלשי' המג"א כל שמחזירו למקום הראשון כשר. ופשוט שפצים בלא פתח הוי כבעלת ג' ואעפי"כ ס"ל להגרע"א בשי' מג"א שמועיל בזה תחילתו בכשרות וביאור הדבר כמו שנתבאר שעדיין הציצית והמזוזה שייכים למקום הראשון ואין לדון שנפסדה עשייתם וע"כ מהני בזה תחילתו בכשרות.

**טלית שנקרעה ומביא טלית אחרת להשלימה**

**בא להשלימה בבגד אחר בלא ציציות**

**א.** בב"י הביא תשו' הרשב"א שטלית מצויצת שחילקוה לשנים יכול להטיל ציציות על הכנפות החדשות ואי"צ להתיר הראשונים והביא ראיה מסוגיין דטלית שנקרעה מביא תכלת ממקום אחר ותולה בה ומבו' דהכנפות הקודמים כשרים. ביאור חידושו דאין חיסרון במה שבזמן עשיית הציציות הראשונות לא היו קרנות אלו.

וכ' הב"ח דהיינו דווקא אם מתעטף בה לבדה אבל אם בא להשלימה באחרת אפי' אם מוסיף בגד שאין בו ציציות יש בציציות הראשונות משום תעולמה"ע שהרי כשהתחיל לתפור האחרת נתבטל אותו הכנף ואין שם אלא ג' כנפות, וצ"ב היאך נעשית בה ג' כנפות.

ובלבושי שרד ביאר כוונת הב"ח עפ"י חידוש התוס' דכל שתפר פחות מג' אי"ז חיבור ומעתה כל שהתחיל לתפור פחות מג' ביטל הקרן ועדיין לא נעשית ד' קרנות עד שיחברם. ובמג"א דחה דבריו דהא בנקרע יותר מג' יכול לחברו ולא אמרי' שכשהתחיל לתפור נעשית בת ג', וביאר הטעם דמיד שמתחיל לתפור נעשו בגד אחד [והיינו דעצם התחלת תפירה ע"ד לסיימה מחשיבתו כחיבור ולא כפסיק].

**בא להשלימה בבגד אחר שיש בו ציציות**

**ב.** הנה הדין פשוט שאם בא להשלים טלית עם בגד שיש בו ציציות פסול ודקתני ושוים וכו' ויש לברר היאך הדין בבא לחבר ב' החצאים שהיו מקודם, ולכאו' הוא תלוי בפלוגתא הנ"ל בנחתך כנף שיש בו ג' עם ציציות ולשי' הט"ז אין יכול לחברו ולשי' המג"א (לשי' הלבושי שרד והמ"ב) יוכל לחברו ולשי' החזו"א (בשי' מג"א) יהא זה תלוי בפלוגתת הראשונים האם יכול לחברו עם הציציות.

אמנם יעוי' בחזו"א שכ' שדווקא בכנף שיש בו שלש שאין בו שיעור טלית ונפסלו הציציות בזה ס"ל להראשונים שאין יכול לחזור ולחברו משא"כ בנחתך ויש בכ"א שיעור טלית יכול לחזור ולחברם (ולהלן יתבאר טעמו).

עוד יש לדון בב' בגדים שונים שיש בהם שיעור טלית ויש בכ"א ב' ציציות האם יכול לחברם, ובלבושי שרד ובמ"ב מבו' בשי' המג"א שגם כה"ג כשר [והמבו' בברייתא שלא יהא אמה על אמה היינו שאין בזה שיעור טלית] ובחזו"א כ' דגם להמג"א אם בא לחבר בבגד אחר ל"מ, והכרחו מהברייתא דלפו"ר הכוונה דאפי' אמה וכו' היינו שיש בזה שיעור טלית ואעפי"כ לא מהני כשמביאה ממקום אחר עם הציציות. וצ"ב להחזו"א מ"ש להחזיר לאותו בגד מלתתו בבגד אחר.

וצ"ל דהחזו"א ס"ל לחלוק על הט"ז שס"ל דכשנחתך הרי הוא כבגד אחר אלא דנים זאת כציציות בגד זה וע"כ לא נתבטלה הציצית וכל החיסרון כשאין שיעור טלית דמחמת הפסול בטלה עשייתו אולם כשנשאר בו שיעור בגד לא נפסל ומה"ט לא בטלה עשייתו ומ"מ יכול לתתו רק באותו בגד ולא בבגד אחר משום שעשייתו הייתה רק כלפי בגד ולא כלפי בגד אחר.

ובאמת יש לתמוה טובא היאך ס"ל להלבושי שרד והמ"ב בדעת המג"א דבכה"ג כשר הא כל סברת המג"א בבא להחזירו משום שעדיין שייך לבגד הקודם וכמו שנתבאר אולם כשבא לתופרה בבגד אחר היאך יוכל להטיל ציצית עשויה.

**בפלוגתת הראשונים בדין "על כנפי בגדיהם"**

**ג.** והנה בב"י הביא פלוגתת הראשונים בהא שלא יכול ליקח הכנף ולחברו בבגד אחר מה טעמו, דהמהר"י אבוהב הביא לאחד מן הראשונים שכ' דהחיסרון משום תעולמה"ע [וכ"ה בנמוק"י] ותמה על זה שהרי כבר נעשה לשם מצוה, והכריח שהטעם כמ"ש הרא"ש דעל כנפי בגדיהם כתיב כלומר שיהא הכנף מבגד זה בשעת עשייה, וצ"ב פלוגתת הראשונים בזה הא ודאי גם להמהר"י אבוהב החיסרון עתה שהציצית פסולה הוא משום תעולמה"ע.

וצ"ל כמו שביאר במג"א דמשום שכלפי הבגד הקודם עדיין הציצית כשרה ע"כ נחלקו הראשונים מה הטעם שכלפי בגד אחר פסולה דהרא"ש ס"ל דצריך לזה גזה"כ דעל כנפי בגדיהם דאין ראויה ציצית זו כמות שהיא בגד אחר וממילא פסולה משום תעולמה"ע והנימוק"י ס"ל דאי"צ קרא לזה ומסברא י"ל שכל כשרותה כלפי הבגד הקודם רק משום ששייכת אליו אולם כלפי בגד אחר יש לדון הפסול שבא בפסולו בגופו וממילא לא שייך בזה ההכשר של תחילתו בכשרות.

ויעוי' בגליון הרעק"א שכ' באופ"א לבאר מ"ט הוצרך השו"ע לכתוב טעם זה דהוא נפק"מ כלפי בגד שיש בו שיעור דבזה לא נפסלו הציציות דבזה החיסרון משום על כנפי בגדיהם.

ובאמת דברש"י כ' על דינא ד"ושוין" דהחיסרון משום "על כנפי בגדיהם" ונראה דהוצרך לזה משום דס"ל דדינא דושוין שלא יבוא וכו' היינו אעפ"י שיש בו שיעור ציצית ובהא כיון דלא נפסל החיסרון משום שכנף זה לא היה בבגד בשעת עשייה.

ומעתה יש לבאר פלוגתת הט"ז והמג"א (לשי' המ"ב) במחבר ב' בגדים שונים שיש בהם שיעור (ויסה"ד מבו' להדיא בלבושי שרד) שיסוד פלוגתתם האם איכא להאי דינא שהביאו רש"י והרא"ש ד"על כנפי בגדיהם" דכנף זה לא היה בשעת עשיה דהט"ז ס"ל דכל שציצית זו לא הוטלה בבגד זה ל"מ הטלתה כלפי הבגד השני [ואף שכלפי כל חצי בגד בפנ"ע הוטלה כדין מ"מ כלפי בגד חדש של ד' כנפות רק ב' הוטלו כדין והשניים האחרים נידונים כמו שהביאו לבגד זה ציצית עשויה], אמנם המג"א פליג דליכא להאי דינא כלל וכל החיסרון בכנף ג' עם ציציות שאין ראוי לבגד אחר רק משום שנפסל אולם באופן שאינו נפסל כל שהוטל כדין בבגד כשר אפי' כלפי חלק מבגד אחר.

ונראה להוסיף בביאור פלוגתתם בזה דיש לחקור האם דין הטלת הציצית הוא ב"בגד" אלא שהמקום בבגד הוא הקרנות או שמא דין ההטלה הוא בקרנות. ומעתה י"ל דהט"ז ס"ל דההטלה היא "בבגד" וע"כ הציציות שהוטלו על בגד אחד אינם מועילים לבגד אחר [ואף שיכול להוסיף על הבגד אחר הטלת ב' ציציות היינו משום שבזה ממשיך את הבגד שהוטל עליו ואח"כ גומר את הטלת הציציות בבגד זה ע"י הטלת ב' הציציות הנוספות] אולם המג"א ס"ל שדין ההטלה היא בקרנות ואין דין שההטלה תהיה בבגד וע"כ אין הלכה שההטלה תתייחס דווקא לבגד זה ויכול לחבר ב' טליתות שיש בכ"א מהם ב' ציציות.

**העולה מן הדברים בדיני טלית שנקרעה**

שי' הט"ז דכל שנקרע עם הציציות א"א לחברו אפי' לבגד זה עם הציציות בחזרה [וכ"ה שי' התוס' (דמ"א ע"ב) שכל שנקרע לגמרי א"א לחברו אא"כ נשאר מחובר בג' אצבעות דאעפ"י שבצורה זו אינו כשר מ"מ כיון שנשאר מחובר יכול לחזור ולתופרו].

שי' הב"י והמג"א דכל שנקרע פחות מג' אין יכול לחברו עם ציציותיו (וי"א גם בלא ציציותיו) אבל כשיש בו ג' לכו"ע יכול לחברו עם ציציותיו ובלבד שעיקר הבגד ישאר בעל ד' קרנות ולא הא בעל ג' קרנות וישאר בעיקר הבגד כדי שיעור טלית. [ולשי' המ"ב הוא שי' כל הראשונים והחזו"א ס"ל שכ"ה לדעת הנמוק"י והר"מ אמנם בדעת שאר ראשונים אין הכרח שיכול לחברו עם ציציותיו].

אם נקרע ויש בכל צד שיעור טלית לכו"ע יכול להחזיר ב' החצאים עם הציציות (מלבד לשי' הט"ז), ואם בא לחברו עם בגד אחר שי' הלבושי שרד והמ"ב בשי' המג"א שיכול לחברם ושי' החזו"א דלכו"ע אין יכול לחברם.

**הערה בדין תעולמה"ע**

נתבאר לעיל מדברי הפוסקים דכ"מ שמהני להחזיר הכנף עם הציציות דווקא אם עיקר הבגד נשאר בר חיובא אבל אם נעשה הבגד בן ג' כנפות או פחות מכשיעור אין יכול לתפור ולהחזירו לכשרותו. ונתבאר הטעם עפי"ד המג"א (כד, א) דכל שפסולו בגופו לא אמרי' שחוזר לכשרותו, וכן פסק בדה"ח.

ובעמק ברכה (מזוזה סי' ט') תמה בזה דהדה"ח סתר משנתו דבפ"ת (רפט, יד) הביא מהדה"ח שלהסוברים שדווקא פתח עם דלת חייב במזוזה אם הוריד הדלת וחזר והחזירה אין חשש משום תעולמה"ע משום שתחילתו בכשרות. עוד הביא הפ"ת (שם ס"ק י"ג) שם מסיר התקרה ומחזירה אין בו הפסול דתעולמה"ע כיון שתחילתו בכשרות, וצ"ב מ"ש מהנ"ל דכל שיש פסולו בגופו אין חוזר לכשרותו.

ונראה בזה דכשיש חיסרון בעצם המחייב (כמו בגד בן ג' כנפות או שאין בו שיעור בגד) יש להחשיבו כפסולו בגופו דלית ביה כללא דחוזר לכשרותו משא"כ בחיסרון דלת או תקרה י"ל שאי"ז עיקר המחייב אלא הוא חיסרון בתנאי החיוב [שבאיזה בית ופתח התורה חייבה דווקא כשיש בו דלת ותקרה] ובזה אין להחשיבו כפסולו בגופו דלא יחזור לכשרותו.

**הערות בדין אין מתירין מבגד לבגד**

**בטעם הדין**

**א.** ברש"י (ד"ה דאי בלאי) ביאר דמה שדנה הגמ' לאסור הטלה מבגד לבגד הוא משום בזיון הטלית וע"כ כשהטלית נתבלתה אין לחשוש למה שמבזה הטלית הראשונה דכיון שבלתה אין ראויה לציצית.

ודבריו תמוהים מ"ט חיישי' לבזיון הטלית הא אין היא החפצא דמצוה כלל אטו מי נימא שאין להוריד המזוזה מן הפתח משום שהוא בזיון לבית. ומבו' מדברי רש"י שהבגד הוא חלק מהחפצא דמצוה ומה"ט יש איסור לבזותו. וכבר הוכיחו כן מרש"י בב"ק שכ' שהמצוה עד חומש הוא גם ב"טלית נאה" ומבואר שהטלית הוא חלק מהחפצא דמצוה.

**החידוש בזה בתכלת ולבן**

**ב.** בר"מ פ"א הי"ג כ' וז"ל: ומותר להתיר ציצית מבגד זה ולתלותם בבגד אחר בין לבן בין תכלת עכ"ל. ותמוה מ"ט הוצרך לבאר שיש חידוש גם בתכלת וגם בלבן.

ושמעתי לבאר דברי הר"מ בזה, דהנה דעת הר"מ שמצות התכלת היא ליקח חוט בצבע תכלת ולכרוך אותו על הענף ומה"ט ס"ל שרק חצי חוט שעמו כורכין את ז' חוטי הענף יהא בצבע תכלת. ולפי"ז יש לבאר דבריו שנתחדש א. שמותר ליקח כל הציצית מהבגד ולקושרה בבגד אחר ולא אכפ"ל במה שמפקיע המצוה מהבגד ב. שיכול ליקח הפתיל תכלת מהלבן שבו מפקיע המצוה מהציצית עצמה במה שלוקח ממנה הפתיל תכלת.

והנה יעוי' בטה"ק ובהגהות הר"ש טויבש שתמהו על עיקר מה שנתבאר בסוגיא שבטלית בת שמונה חוטים נתחדש גם דין מתירים מבגד לבגד וצ"ע לפי כל טעמי האיסור להוריד הציצית מהבגד בין אם הוא משום בזיון הטלית בין אם הוא משום הפקעת החפצא דמצוה מהטלית דבשמונה חוטין ל"ש טעם זה.

ולפי ביאור הנ"ל דיש איסור הפקעה מהחוטים מובן גם האיסור להתיר בשמונה חוטין עפימש"כ הטה"ק דגם בזה שייך הענין לא להכחיש המצוה במה שמפחיתה משמונה חוטין לד' חוטים דגם בזה מכחיש החפצא דמצוה.

**האם מותר להתיר מחיוב דאורי' לחיוב דרבנן**

**ג.** בפרמ"ג נסתפק האם מותר להמחבר שס"ל ששאר מינים רק מדרבנן להתיר מבגד צמר החייב מדאורי' ולהטיל בבגד שאר מינים שחיובו מדרבנן. ובארצה"ח הקיל בזה.

והעירו דהארצה"ח גופיה החמיר שלא להתיר מבגד של גדול ולהטיל בבגד של קטן שחיובו רק מדרבנן. וראיתי בקו' קיצור דינים על שו"ע הלכות ציצית (להרב ישעיה כהן) שביאר בזה עפ"י המבו' בתוס' ב"ק דפ"ז ע"א ובתוס' מגילה דכ"ד ע"א שחיוב קטן משום חינוך גרע מכל חיוב דרבנן ומה"ט א"ש דאף שהקיל מבגד המחויב מדאורי' לבגד המחויב מדרבנן בכ"ז לא הקיל מטלית של גדול לטלית של קטן.

**דף מ"א ע"ב**

**טלית שכולה תכלת**

**האם קלא אילן מהני לטלית תכלת**

**א.** בגמ' טלית שכולה תכלת כל מיני צבעונין פוטרים בה לבד מקלא אילן, ופירש"י דכיון דמין כנף ליכא לקיומי בה אין לך לחזר אחר לבן אלא שיהיו בה ב' מינים עכ"ל. יש לעי' האם בטלית שכולה תכלת מקיימים בקלא אילן דין הכנף מין כנף (כיון שהוא צבע תכלת) או שמ"מ אינו "תכלת", ולפו"ר בדין "מין כנף" שיהא כצבע הטלית אין דין שיהא מאותו צבע ממש אלא שיהא צבעו כצבע הטלית, ומ"מ אין שמים בו קלא אילן מהטעם שיבואר להלן.

**ביאור פלוגתת ב' הלישנות ברש"י**

**ב.** נתבאר ב' לישנות ברש"י בהטעם שאין קלא אילן פוטר בו אפי' דיעבד האם הוא מצד גזירה [ולמסקנת הגמ' דווקא בטלית בת שמונה וכמו שיבו' להלן] או שהוא מדינא דאי"ז "ב' מינים".

וביאור פלוגתת הלישנות הוא דהל"ק (שאין פוטר מדינא) ס"ל דאעפ"י שכלפי דין "מין כנף" אנו דנים אותו כתכלת (וכמו שנתבאר לעיל) מ"מ כלפי הדין "ב' מינים" נחשבים "קלא אילן" ו"תכלת" לב' מינים ולא אכפ"ל שצבעיהם שוים, והל"ב ס"ל דגם מה ששוים במראיהם חשיב שאין כאן ב' מינים ואין פוטר מדינא.

העולה לפי"ז מסוגיין דיש בדין הגדילים ג' דינים נפרדים א. שיהיו ב' חוטין מין כנף ב. שיהיו ב' תכלת ג. ושיהיו ב' מינים, ביאור הדברים דלפו"ר דין הציצית שיהא גדילים (היינו ד' חוטים) ויש בו ב' דינים שיהא עשוי מ"מין כנף" ו"תכלת", ומסוגיין מבו' שיש דין נוסף דגם כשא"א לקיים הדין מין כנף בעי' עכ"פ שיהא ב' מינים (אלא שנחלקו הלישנות האם ב' מינים אלו מתקיים בקלא אילן ותכלת וכמו שנתבאר).

והנה נתבאר דגם לל"ק בטלית בת ד' חוטים לכתחילה לא ישים קלא אילן אלא שבדיעבד פוטר בה, ויש לעי' מ"ט לכתחילה לא ישים האם משום שעכ"פ לכתחילה צריך ב' מינים שאין מראיהם שוים או שהוא גם משום גזירה דרבנן ואמרו ב' דרגות בגזירה א. בד' חוטים שלא שכיח שיגיע לתקלה לכתחילה לא ישים ב. בשמונה חוטים ששכיח התקלה אינו פוטר בזה. ועי' בחזו"א שמבו' שהוא משום גזירה.

**בירור חילוק הגזירה בין ד' חוטים לח' חוטים**

**ג.** ויש לברר עיקר חילוק הגמ' לל"ק בין ד' חוטים לח' חוטים הא גם בד' חוטים יש לחוש שיוציא ב' תכלת כדי לשים ב' לבן ולקיים המצווה כתיקונה. ובעול"ש כ' לחדש שכל הדין תכלת ולבן הוא בשעת עשייה אולם אחר שכבר נעשה אין דין להחליפו ללבן והדברים חידוש גדול מאד. [וקצת יש ראיה לחידוש זה מדין גרדומים להראשונים שאיגרדם הלבן או התכלת לגמרי וכשר ומבו' שהוא דין בעשייה, ומ"מ יש לחלק בין גרדומים לנידון דידן].

והעירני הר"י לאבינשטיין לבאר בזה דאין הגזירה שמא ישכח ויהא סבור שכולם תכלת אלא אעפ"י שידע שיש כאן קלא אילן ותכלת מ"מ שמא יהא סבור שיודע להבחין מהו התכלת ויוציאו ומעתה אש"ה החילוק בין ד' חוטים שאין חשש שיחליפם (כיון שיוצא בהם יד"ח לבן ותכלת) לח' חוטים שיש חשש שיוצא ב' חוטים שסבור שהם תכלת ויטעה בהם.

[\ויש להעיר מלשון התוס' ר"פ התכלת שביארו הגזירה "יסבור שהוא תכלת" ויש לדחות דהתם הוא לפי"מ שסברו לבאר הגזירה בד' חוטים עיי"ש. עוד יש להעיר מלשון רש"י דהגזירה שמא מזבין לאיניש אחרינא שהוא סבור שכולם תכלת, וי"ל בדוחק דהיינו לההו"א אבל למסקנא שחילקה הגמ' בין ד' לח' ביאור הגזירה כמו שנתבאר.

אלא דעדיין יש להעיר על ביאור זה מדברי התוס' ריש פירקין שהביאו ראיה דלעולם בעי' ד' חוטין מהא דבטלית בת ד' חוטין לא חיישי' שמא יסיר ב' מהם וכו' ואי נימא שיודע הוא שיש לו ב' לבן (היינו קלא אילן) וב' תכלת אין ראיה כלל שיש דין ד' לבן או ד' תכלת, וא"כ עדיין צ"ע התמיהה הגדולה מ"ט לא חיישי' שיוציא ב' חוטים כדי להחליפם וצ"ע.

**האם בקלא אילן ותכלת מקיים דין לבן או תכלת**

**ד.** הקשו התוס' לל"ב מ"ט לא ביארה הגמ' הברייתא שאם נתן כשר היינו אליבא דרבנן שהלבן אין מעכב את התכלת, ובחזו"א (ג', כ"ד) כ' ליישב דמשמעות הברייתא דמקיים מצוות ב' המינים עיי"ש בדבריו.

והנה לפו"ר כוונת התוס' בתמיהתו שיקיים עכ"פ מצוות התכלת [וכמו שהביאו לשון המשנה הלבן אין מעכב את התכלת] אמנם בחזו"א (שם) נקט בביאור דבריהם דקשיה להו דאעפ"י שחסר מצוות התכלת מ"מ קיים מצוות ציצית וצ"ב הכרחו.

ונראה ביאור הנידון בזה דיש לדון במה הקפידא דהתוס' (לפו"ר) ס"ל דכל ששם התכלת כדינו ושינה הלבן לעשותו כהתכלת הוא חיסרון בהלבן שאינו שונה מהתכלת, אולם החזו"א ס"ל שהוא דין בהתכלת להיות שונה ממין השני וכל שיש ב' שיש בהם צבע תכלת ואין ה"תכלת" שונה מהם הוא חיסרון במצוות התכלת.

**בדין "הכנף" מין כנף**

**בשי' הראשונים שיש לעשות החוטין מצבע הטלית**

**א.** גמ' מיתיבי "טלית אין פוטר בה אלא מינה", רש"י ביאר הברייתא שאם היא אדומה יטיל בה חוטים אדומים, וביאור דבריו דמדין "הכנף" מין כנף בעי' שיהא בצבע הכנף [וכמו שמוכח מדבריו לעיל בד"ה כל מיני צבעים עיי"ש], וכ"ה להדיא בר"מ (פ"ב ה"ח) שיש לעשות חוטי הלבן שבציצית כעין צבע הטלית, ולכאו' מקורו מדברי ברייתא זו.

ובתוס' הקשו על פירש"י דהגמ' לעיל תמהה "מידי צבעא קגרים" ומבו' דאין הצבע לעיכובא וע"כ פירשו דהוא רק מדרבנן מדין "זה קלי ואנווהו" [ומשמע דבשי' רש"י משמע להו שהוא דאורי' וכן נקט הפרמ"ג (ט, משב"ז ז', וא"א ו') שכן משמע מפירש"י].

ובתשו' הרשב"א (ח"ג סי' ר"פ) כ' ליישב שי' רש"י והר"מ דרבא דס"ל דילפי' מ"הכנף" מין כנף לחייב שאר מינים [לשים הציצית ממין הכנף] לא ס"ל האי דינא ולפי"ז הר"מ שפסק דלא כרבא וס"ל ששאר מינים דרבנן ס"ל דיש ללמוד מהא שיהא כצבע הכנף ולפי"ז הסוגיא לעיל היא כרבא.

ועדיין צ"ע בזה שי' הראב"ד שפסק כרבא ואעפי"כ ס"ל בביאור דברי הברייתא דיש דין שיהא בצבע הטלית, ולכאו' צ"ב היאך ילפי' תרתי (וכתמיהת הרשב"א הנ"ל) וצ"ל דהכל ממשמעות הקרא שיהא מין כנף לגמרי בין לגבי מין הבגד ובין לגבי הצבע.

ועי' בראב"ד (שם) שביאר הסוגיא לעיל "מידי ציבעא קגרים" באופ"א דכל תמיהת הגמ' על הקדמת התכלת ללבן, וכעי"ז כ' בשיטמ"ק לעיל (דל"ח ע"ב אות ה') עיי"ש.

**בתמיהת הסמ"ג על הראשונים הנ"ל**

**ב.** בב"י הביא תמיהת הסמ"ג על הר"מ מתמיהת הגמ' לעיל "ולא יהא אלא לבן" והא אי"ז מצבע הטלית. ביאור הדברים דהסמ"ג ס"ל שדין זה הוא לעיכובא. [ובאמת דלפו"ר היה יכול הסמ"ג לתמוה גם מסוגיין דנותן צבע אחר בטלית שכולה תכלת ואעפי"כ מקיים גם הדין הב' לבן (וכמו שנתבאר לעיל מהחזו"א להוכיח מסוגיית הגמ') ודו"ק].

והנה לפימש"כ בתשו' הרשב"א דאליבא דרבא לא דרשי' דין כנף מין כנף לגבי הצבע אין מקום לקושיה כלל כיוון שהסוגיא לעיל אליבא דרבא.

ובארצה"ח (ט, ל"ב) כ' ליישב דכל הדין הכנף מין כנף הוא רק בהב' שכנגד הלבן אולם הב' שכנגד התכלת גם כשאין מקיים בהם דין תכלת אלא עושה אותם מדין גדילים אי"צ שיהיו מצבע הטלית.

ויש להעיר דלפי"ז בטלית שיש שאר מינים יהא דינו ליתן רק ב' חוטין ממין כנף וב' חוטים השניים ממין אחר. והביאור פשוט דהתם החיסרון שלא נתחדש שיהיו ציציות אלו כציצית רק כלפי מינם ולא כלפי מינים אחרים וא"כ כששם בשאר מינים חוטים אחרים שאינם מינם אין כאן חוטים כלל.

[ובאמת יעוי' במ"ב (ס"ק י"ד) שהביא מהארצה"ח שדן בשאר מינים אם מועיל עתה דליכא תכלת ב' ממין כנף וב' צמר וביאר בחזו"א (ג, ) ספיקו האם הב' שבמקום התכלת יכולים להיות צמר או שדינם שיהא מין כנף, והוסיף החזו"א דלהראשונים הנ"ל ע"כ אי"צ שיהיו ממין כנף כמו שאי"צ שיהיו מאותו הצבע וכמו שנתבאר].

**הערה על ביאור הארצה"ח**

**ג.** אלא דיש להעיר ע"ד הארצה"ח דהנה מבו' בגמ' לעיל דטלית של פשתן נפטרת ע"י חוטי צמר ופירש"י דמדתכלת פוטר בה ומועיל בו צמר ע"כ ה"ה הב' לבן יכולים להיות משל צמר, וצ"ב טובא היאך ילפי' הב' חוטין שדינם שיהיו מין כנף מהב' חוטי תכלת, ומבו' מפירש"י דלעולם כל הד' חוטים צריכים להיות מין כנף אלא שהב' חוטי תכלת שהם צמר עדיפי ממין כנף ולכך יש ללמוד מהם גם על הב' לבן שכשהם צמר לא אכפ"ל שהם ממין כנף, ומבו' מהא דכל הד' צריכים להיות מין כנף.

והמוכרח מהא דיש חילוק בין מין הבגד לצבע הבגד דכלפי מין הבגד סברא הוא שיהיו כל החוטים מאותו המין ומהא דהתכלת עמרא ע"כ שצמר מועיל במקום מעלת מין כנף משא"כ ענין הצבע מעיקרא נתנה התורה ב' צבעים בציצית ב' מצבע הטלית וב' תכלת ובהא נתחדש דין מין כנף רק כלפי ב' החוטי לבן ולא כלפי ב' חוטים האחרים גם כשאין מקיים בהם דין התכלת.

**גודל החוטים**

**בירור שיעור ב"ש**

**א.** בגמ' וכמה תהא משולשת ב"ש אומרים ד' וב"ה אומרים ג' שב"ה אומרים וכו' לפו"ר היה מקום לבאר כוונת הגמ' דלב"ש ד' אצבעות היינו כפשוטו בשיעור אצבע ולב"ה ג' אצבעות היינו ג' גודלים ומה"ט הוסיפה הגמ' ע"ד ב"ה "שב"ה אומרים" וכו' ולפי"ז אין ביניהם הפרש גדול כ"כ. אמנם למאי דקיי"ל כב"ש בשיעור אורך החוטים (וכמו שיתבאר להלן) ואעפי"כ בעי' שיעור גודלים ע"כ דגם לב"ש היינו ד' גודלים [ולשון הגמ' שב"ה אומרים אינו דווקא לבאר דבריהם].

**שי' הראשונים בשיעור אורך החוטים**

**ב.** נחלקו הראשונים בביאור שיעור ג' וד' גודלים דב"ש וב"ה, רש"י פירש דדבריהם קאי שיעור הענף ולפי"ז להמבו' בגמ' (דל"ט ע"א) שהגדיל שליש מהענף שיעור כל אורך הציצית לב"ש הוא ו' גודלים, שי' רבינו תם דאגדיל קאי ולפי"ז לב"ש צריך להיות אורך החוטים י"ב גודלים, ושי' הרמב"ם והרא"ש ששיעור כל הציצית הוא ד' גודלים.

והנה לפירש"י והר"מ יש לפרש "משולשת" מלשון משולשלת אלא שרש"י פירשה רק על הענף (שהוא משולשל מהגדיל) והר"מ פירשו על כל הציצית (והוא משולשל מהבגד) אמנם לר"ת שקאי אגדיל צ"ב לשון "משולשת", ויעוי' בב"י שביאר שיטתו שהוא מלשון גידול וחיבור.

אלא שתמה המשכנות יעקב לפירוש רש"י ותוס' הא כל דין ב' שלישי ענף ושליש גדיל אינו אלא נוי בעלמא (כמבו' בגמ' שם) והיאך הזכירו ב"ש וב"ה בפלוגתתם רק שיעור הגדיל או רק שיעור הענף כשדין שליש ושני שליש אינו לעיכובא. וביותר יש לתמוה דהא על פלוגתתם נתבאר בדברי הגמ' להלן דיש להם שיעור למטה ולפו"ר הכוונה על השיעורים שהוזכרו והא אי"ז לעיכובא. [ובדוחק צ"ל דהכוונה ד' היינו י"ב לר"ת או ו' לרש"י והזכירו רק חלק מהציצית וסמכו על כך שדין הציצית הוא שליש גדיל ושני שליש ענף, וצ"ע].

והיה מקום לומר דבאמת שיעור ד' דגדיל לר"ת או דענף לפירש"י הוא לעיכובא ושיעור הענף לר"ת או הגדיל לפירש"י אינו לעיכובא. אמנם התינח לפירש"י י"ל כן אולם אליבא דר"ת ע"כ לא קיי"ל הכי דהא בטושו"ע הביאו שיעור הי"ב גודלים לעיכובא. [וע"ע במגיה על הקר"א (רודנסקי) שהאריך בזה.]

עוד היה מקום לומר דבאמת דין י"ב גודלים ודין שליש גדיל וב' שלישי ענף אינם ב' דינים אלא חד דינא הוא וכל שלא קיים אחד מהם לא קיים צורת הציצית מדרבנן. אמנם ז"א דהא להדיא דן הביאוה"ל דכל שעשה חוליה אחת והיה שיעור י"ב גודלים ואח"כ המשיך העשייה ונתקצר שיהא כשר מדין גרדומין (ויבו' עוד להלן באות הבאה), ומבו' מדבריו שרק חוליא אחת לעיכובא ושיעור י"ב גודלים הוא ע"י חוליה זו והענף אעפ"י שאי"ז שליש גדיל וב' שלישי ענף, ומעתה הק"ל היאך הזכירו שיעור הגדיל או הענף לחוד כשאינו לעיכובא ללמוד מהא שיעור הציצית שהוא לעיכובא.

**נתקצר משיעורו בשעת עשייה**

**ג.** כ' הרא"ש שאחד מן החוטים יהא יותר ארוך כדי שיכרוך בו הגדיל והביאו השו"ע. ודן הביאוה"ל האם בדיעבד כשר אפי' נתקצר אחר העשייה דלא גרע מגרדומים (דהא בדיעבד חוליה אחת וקשר כשר וא"כ מה שהמשיך הגדיל יהא כגרדומים) והביא הביאוה"ל דמפשטות דברי הפרמ"ג שכ' שצריך שיהא י"ב גודלים מלבד מה שמונח על הבגד מבו' דלא מהני בזה מדין גרדומים, וע"כ חידש דכל שהוא בשעת עשייה אין להחשיב זאת כגרדומין עד לאחר עשייה ודומיא דציצין שאין מעכבים את המילה דחשיבי כחלק מן המילה אפי' לדחות שבת.

וצ"ב דבריו דבריו דהתינח היכא דהמשך עשייתו הוא תוספת כשרה בהמצוה יש לדון המשך מעשהו כחלק מן המעשה מצוה משא"כ בגוונא דידן המשך עשייתו הוא עשייה פסולה (דהא הגדיל מקצר את שיעור אורך החוטין ופוסלו) וא"כ אין לדון המשך העשייה כעשיית ציצית שמחמת כן לא יהא גרדומין.

ומבו' דאף שהכא המשך העשייה פוסל מ"מ כיון שעצם העשייה מצד מעשהו הוא חלק מן עשיית הציצית גם כשהוא פסול יש לדונו כחלק מן העשייה. והעירו להביא דוגמא לדבר במאריך רגל האות עד סוף הקלף דעי"ז אי"ז מוקף גוויל דכל שהוא המשך כתיבתו בכח אחד חשיב כאין מוקף גוויל בשעת כתיבה ולא דנים שהמשך מעשהו פוסל האות ולא נדונו כחלק מעשייתו (ואף שיש לחלק בזה מ"מ הוא דוגמא לדין הנ"ל). [ובעיקר דברי הביאוה"ל עי' בחזו"א (ג', ג') שכ' סברות אחרות מ"ט אין לדון בזה דין גרדומין עיי"ש.]

**דף מ"ב ע"א**

**נוטפת על הקרן**

**בפלוגתת הראשונים האם יש דין שיהא באורך הטלית דווקא**

**א.** בגמ' אמר רב גידל אמר רב וצריך שתהא נוטפת על הקרן שנאמר "על כנפי בגדיהם". עי' פירש"י, ובהג"מ (פ"א סק"ב) הביא פירושו בשם ר"י ועוד הביא פירוש הראשונים שהוא דין שיהא באורך הטלית ולא ברחבו כדי שיהא נוטף על הקרן ולא כלפי הקרקע, וכן הביא בב"י מהכלבו והאורחות חיים, עוד הביא שכך הנהיג מהר"ם ושוב חזר בו ואמר דהכל נקרא נוטף על הכנף ולא אימעיט אלא שלא תלוי באלכסון על קרן זוית, עכ"ד. ביאור הדברים דהראשונים (והמהר"ם בתחילת דבריו) ס"ל שדין נוטפת על הקרן הוא דין בתליית הציצית בשעת לבישתם [וע"כ הצריכו שיהא בשעת הלבישה נוטף על הקרן], ושוב חזר בו מהר"ם שהוא דין בתלייתו על הבגד וקרנות הבגד בעצמותם הם ב' הצדדים ומ"ל אורך ומ"ל רוחב ודווקא כשהם באלכסון אין הם על קרנות הבגד.

**מהו אורך ורוחב**

**ב.** בשו"ע (יא, טו) כ' י"א שיהיו הציציות לאורך הטלית ובמג"א (ס"ק ט"ז) מבואר דאורך היינו מה שמתעטף בו ורוחב היינו קומתו מראשו לרגליו, ולפי"ז מש"כ השו"ע שישים לאורך היינו לכיוון הצדדים ולא לכיוון הגובה. ועי' ביד אפרים שמבו' דהכל לפי מה שמתעטף בו פעמים צריך להיות לאורך ופעמים צריך להיות לרוחב, והיינו דהציצית שלפניו תלוי באיזה צורה הם נמצאים עליו דכל שמקפל הטלית כפי הנהוג בידינו צריך גם אותם לעשות לאורך הטלית כדי שיהא נוטף אולם אם מעוטף בו לגמרי ומביא ב' הצדדים לפניו דרך עיטוף גרידא יעשה העליונים לרוחב הטלית כדי שיהיו נוטפות בצורת לבישתם.

**שי' בעל העיטור**

**ג.** בב"י הביא שי' בעל העיטור דעל הקרן פסולה היינו שלא לעשות הציציות כעין שלנו שהחוטים מקיפים כל שפת הבגד אלא יעשה ב' נקבים בציצית ויכניסם בתוכו, ועיי"ש שפירש החיסרון בציצית שלנו משום דהוי כבעלת שמונה ובב"י ביאר דבריו דכיון דלכל צד שתהפוך הטלית אנו יכולים להשתמש באלו הציציות הוי כאילו היו בכאן שמונה ציציות, והדברים צ"ב.

**ברכה על עשיית הציצית**

**ביאור השו"ט דגמ' האם מברכים על העשייה**

**א.** בגמ' ר"ט אשכחיה לרב אדא רב אהבא רמי חוטי ומברך לעשות ציצית א"ל וכו' הכי אמר רב ציצית אי"צ ברכה ומי אמר רב ציצית אי"צ ברכה והאמר ר"י אמר רב מנין לציצית בעכו"ם שהיא פסולה וכו'. והא מאי רומיא אמר רב יוסף וסבר כל מצוה וכו' ופירש"י דאין יכול לומר אשר קדשנו דהא עכו"ם נמי כשר בה. צ"ב סוגיית הגמ' הא לפו"ר ענין הברכה בעשיית החפצא דמצוה אף שאינו מקיים מצוה אינו על עצם העשייה דהא אין מצווה בעשייה אלא שיכול לברך על ענין המצוה בזמן עשיית החפצא דמצוה וא"כ לשון הברכה "וצוונו" מתייחס לקיום המצוה שאפשר לקיימה מכח עשייה ולא לעצם העשייה וא"כ מאי אכפ"ל במה שגם העכו"ם יכול לעשות החפצא דמצוה הא עכ"פ אין שייך בקיומה.

וע"כ מוכרח שנידון הגמ' היאך לדון עשיית החפצא דמצוה האם כהכ"ת גרידא לקיום המצוה ואין מקום לברכה או שגם הכנת החפצא דמצוה נכלל בציווי ואפשר לקוראו מצוה ולברך עליו [ויסוד לדברים מבו' פרש"י במכות (פ"ב) דעשיית הסוכה מצוה היא עיי"ש]. ומעתה ביאור דברי הגמ' דכל שעכו"ם יכול לעשותו ע"כ אין הוא מצווה וע"כ אי"ז ראוי לברכה (או עכ"פ אין יכול לומר וצוונו על עשייה זו).

אלא דיש להעיר לפי"ז מה הביאה הגמ' ראיה ממילה שעכו"ם כשר בה הא התם הוא ודאי מעשה מצוה, וצ"ל שכוונת הגמ' להוכיח שגם כשעכו"ם עושהו ראוי לומר וצוונו ומה"ט אם נדון העשייה כמצוה אף שיכול העכו"ם לעשותו ראוי לברך עליו "וצוונו".

**בירור מסקנת הגמ'**

**ב.** מסקי' בגמ' דלמ"ד חובת מנא מברך בעשייתה ולמ"ד חובת גברא אין מברך בעשייתה, משום שאין עשייתה גמר מצוותה. ולפו"ר יש לבאר כוונת הגמ' דנתחדש שיש ברכה רק על קיום מצוה, ובתוס' הביאו שהירושלמי פליג וס"ל שמברכים גם על עשיית ציצית וסוכה ותפילין.

והנה במג"א (ר"ס י"ט) תמה על השו"ע שאין מברכים אלא על לבישתה דמ"ש ממזוזה שמברכים כשקובעים אותה ותירץ דסתמא דמילתא דבמזוזה קובעה כשדר בתוכה לכן מברך על עשייתה אבל טלית מסתמא קובע בו ציצית עד שלא לובשו לכך אינו מברך על עשייתו עכ"ד. [וע"ע בכתבי הגר"ח במה שכ' לחלק בין ציצית למזוזה.]

ובמס' מזוזה (אות נ"ח) תמה ע"ד מהתוספתא דמבו' שיש לקבוע מזוזה גם קודם שדר בתוכו, וביאר הטעם בזה עפ"י המבו' בגמ' דכל שעשייתה גמר מצוותה יש לברך על עשייתה וע"כ במזוזה שאין הדיור מצווה יש לברך על עשייתה ובציצית יש לברך על לבישתה. [ועיי"ש שביאר הברכה על העשייה משום שבזה מתקנו למצוה ודוגמת שחיטה שמברך על השחיטה אעפ"י שלא אוכל עתה. ולכאו' יש לחלק טובא דשחיטה כל המעשה מצוה הוא ההכשר לאכילה משא"כ במזוזה קיום המצוה רק כשדר בו ולא במה שיש לו מזוזה בפתחו קודם שדר בו].

ולפי ביאור זה גם למסקנת הגמ' אין הברכה דווקא על קיום מצוה אלא גם עשיית החפצא דמצוה חשיב כעשיית מצוה שיש לברך עליו וכ"מ שאין מברכים על ציצית משום שאין עשייתה גמר מצוותה משא"כ מזוזה שאין מעשה מצוה אחר עשייתה אלא שקיום המצוה גרידא תלוי בכניסתו ע"כ הברכה בעשייתו.

אלא שבעיקר מה שנקט הגר"ח שבמזוזה אין הכניסה לדור מעשה מצוה יש להעיר דלפו"ר מדברי המג"א גופיה שם מבו' דהמעשה כניסה נקרא מעשה מצוה דהא כ' שאם נכנס לדור בבית שיש בו מזוזה מברך על מצוות מזוזה ולפו"ר הברכה הוא על מעשה המצוה ולא על קיומה לחוד וא"כ מוכח שגם כניסה לדיור חשיב כמעשה מצוה ואעפי"כ מברכים על קביעותה וע"כ הוצרך המג"א לבאר החילוק הנ"ל.

**ברכה על "עשיית" הציצית ועל "מצוות" מזוזה**

**ג.** והנה נוסח הברכה במזוזה היא "לקבוע מזוזה" ובציצית נוסח הברכה "על מצוות ציצית" והיה מקום לומר שהחילוק בנוסח הברכה הוא משום שבמזוזה המעשה מצוה הוא הקביעה ולא הדיור משא"כ בציצית המעשה הוא הלבישה ולא ההטלה וע"כ המצוה או "להתעטף" או "על מצוות" ולא מברכים על מעשה ההטלה.

אמנם במג"א הנ"ל מבו' שגם במזוזה אם בא לדור מברך על מצוות ומאידך גיסא חידש במג"א דאם נפסקה הציצית כשהוא לבוש בו יתקנה ויברך על עשיית ציצית [אלא שצידד דיש לו לפושטה], מבו' מדבריו שאין חילוק במהות מעשה המצוה אלא בשניהם תלוי מהו זמן עשיית המזוזה והציצית האם בזמן קיומה או מקודם לכן.

**דף מ"ב ע"ב**

**עשאה מן הקוצים ומן הגרדין**

**בירור שי' רש"י בטעם הפסול**

**א.** בגמ' עשאה מן הקוצים ומין הנימין ומן הגרדין פסולה ופירש"י כ"ז שמחוברים לבגד דבעי' עשייה לשמה. וצ"ב דבלא"ה אין כאן תליית ציצית בבגד כלל. ובתוס' הביא מפירש"י דהחיסרון משום תעולמה"ע וברש"י שלפנינו לא משמע כן אמנם בשיטמ"ק הוסיף ע"ד רש"י "והאי תלוי ועומד בה" והיינו כסברת התוס' בשי' רש"י שהוא תעולמה"ע. ויש להעיר דגם לפירוש זה מבו' שאי"צ שיהא החיבור בבגד ע"י שתולה וקושר ומועילה צורת החיבור לבגד ע"י שהוא כחלק מן הבגד וכל החיסרון שצורה זו נחשבת שלא הוא חיברו אלא הוא מחובר ממילא מהבגד. [ולפי"ז "קשר עליון דאורי'" אין הכוונה שיהא חיבור ע"י קשר דווקא אלא שיהא מחובר בבגד ולא תלוי בו ומה"ט מהני גם באופן שהוא ארוג בבגד ולא החיסרון רק משום לשמה או משום תעולמה"ע].

**בירור שי' התוס'**

**ב.** בתוס' תמהו על פירש"י (לפי"מ שביארוהו דהחיסרון משום תעולמה"ע) דהא רב ס"ל דהטילם מחוברים וקשרם ואח"כ קצצם כשרה דקציצתו זוהי עשייתן וא"כ אין לפסול לדידיה בסוגיין משום תעולמה"ע. וצ"ב דבריהם איזה קציצה זוהי עשייתן שייך בעשאן מן הגרדין. ועי' בברכה"ז שביאר כוונתם דהכא הקשירה והעשיה תהא כדין קציצתו זוהי עשייתו. ביאור דבריו דכיון דאליבא דרב סגי במה שגמר עשייתו כדין א"כ הכא יהא סגי בקשירה שהיא גמר העשיה.

עוד גוונא יש לפרש בדברי התוס' כמש"כ בחזו"א (ג', י"א) דאיירי שתחב החוטים בבגד בעודם מחוברים לבגד [או כמו שביאר הט"ז (יד, ג) שהכניס ג' חוטים ארוכים ואחד קצר וקשר אותו לחוט התפירה להשלים ארכו] ואח"כ קצץ החוטים דבזה שייך ממש הכשר דרב דקציצתן זוהי עשייתן ומ"מ כ' התוס' דהחיסרון משום שהחיבור לבגד לא היה לשמה, ואעפ"י שעושה הקשירה לשמה מ"מ אין חיבור אחד חיבור וכל שכבר מחובר לבגד לא מועיל חיבור השני לשמה להכשירו.

[ויעוי' במ"ב (י"ד, ב' בביאוה"ל ד"ה לא יברך) שהביא ראיה מדברי התוס' דבעי' תחיבה לשמה, ובחזו"א (שם ד"ה במ"ב) תמה ע"ד דהכא החוטים מחוברים בבגד והו"ל בקשירה דודאי בעי' לשמה ואין ראיה לתחיבה בלא קשירה דבעי' לשמה].

1. ויש להעיר דלא תמהו מצייריה לגלימיה דמבו' התם דלרבנן חייבת בכפולות. אמנם אי"ז מוכרח דיש לפרש דלת"ק החיוב בפשוטות ולר"ש פטור לגמרי (ויתבאר שם בס"ד)וע"כ תמהו רק מתפרה. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכעין מ"ד ציצית חובת מנא אלא שלמ"ד חובת מנא היא מצוה שיהא בבגד מצ"ע ולמ"ד חובת גברא החיוב בבגד בשעה שלבוש בו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומה שכ' בתורף דבריו "אחר העיטוף חל עליו מ"ע וכו'" אין כוונתו שכל דין המצוה חל רק אחר העיטוף אלא בא לאפוקי שאי"ז חובת הגוף שיהא לו ציצית אלא דין מצוותו שכשלבוש בבגד יהא לו ציצית. [↑](#footnote-ref-3)
4. וצידדו בסו"ד דשמא לב"ש פטור לגמרי משום דס"ל כרבי ודחו זאת דהשתא כיון דלא אפשר נידחו עשה ללא תעשה, ביאור דבריהם דהנה בתחילת דבריהם ביארו טעמא דב"ש דאין עשה דוחה ל"ת בכלאים בציצית משום דאפשר לקיים שניהם וביאר דבריהם בטה"ק דס"לד כל שיכול לקיים בלבן ה"ז כאפשר לקיים שניהם אף שאין מקיים המצוה בשלמות (וכמו שנתבאר לעיל). ומעתה כוונתם דאי נימא דלב"ש אין לתת אפי' לבן משום דס"ל כרבי א"כ הק"ל דנימא עשה דוחה ל"ת. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת יש לתמוה על רש"י ותוס' והרמב"ן דלא ס"ל כסברת השאג"א לדון בזה כל שאין ראוי לבילה (ומה"ט לרש"י ותוס' לב"ש חייב בלבן ואף להרמב"ן הפטור מטעם אחר), ויעוי' בקר"א שביאר דתכלת ולבן ב' מצוות ואין מעכבות גם לענין דלא אמרי' כל שאין ראוי לבילה, ועיי"ש עוד סברא נוספת בזה. וע"ע בעול"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויעוי' בקובה"ע (סי' סט) שהביא מהאשכול דהוא מח' ראשונים, וכבר העירו דהאשכול איירי בפשתים לצמר דכה"ג למאן דס"ל דבעי' דווקא צמר לצמר (וכמו שנתבאר לעיל השיטות בזה) הוי כלאים מדאורי' ואי"ז שייך לעניננו כלל. [↑](#footnote-ref-6)
7. והטעם שהקפידו להטיל באופן זה מבו' בגמ' להלן (דמ"א ע"א) דס"ל דציצית חובת מנא וע"כ הקפידו שיהא הציציות מיד עם גמר הבגד. [↑](#footnote-ref-7)
8. יסוד פלוגתתם בהמבו' בסוגיא בסנהדרין דאם הוסיף חוטים וקשר עליון לאו דאורי' האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ולא אמרי' כל המוסיף גורע והראב"ד הכריח מסוגיא זו דכל שקשר גדיל בפנ"ע אמרי' בזה האי לחודיה קאי, ובביאור הר"מ שפסל עי' ברש"ש (בהג' לשו"ע מהדו"ח) שחידש דלמ"ד קשר עליון דאורי' אפי' בב' גדילים הקשורים כ"א בפנ"ע לא אמרי' האי לחודיה. ובחזו"א (ב', ד') ביאר דאעפ"י דלענין זקן ממרא אי"ז נחשב לכל המוסיף גורע מ"מ אין יוצא בזה יד"ח משום שבאופן זה נפסדה צורת המצוה עיי"ש.

   אלא דיש להעיר טובא דלהראב"ד כשר אפי' בנתכוון להוסיף [וכן מוכח בתוס' ר"פ התכלת עיי"ש] ובב"י כ' בשי' רש"י שדווקא בנתכוון לבטולי כשר אולם בנתכוין להוסיף פסול, וצ"ב דאם טעם הכשרות משום האי לחודיה מה החילוק ביניהם, ועי' מה שיתבאר בזה להלן סוף אות ח'. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפי"ז יש לדון שאם הציציות הראשונות בבגד שלא לשמה וכדו' שאין יוצא בהם יד"ח יכול לצאת בשניים גם בלא שפסק הראשונים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכ' המ"ב (ט"ו, י"ח) שטוב לעשות תפירת חור הציצית (בתפירה חזקה שלא יקרע) מצבע אחר דמשום שאין אנו עושים אלא בלבנים אין לגזור שיעשה מהם ציצית (ומקור הדברים מהדה"ח). [↑](#footnote-ref-10)