מחניך קדוש - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

**[התחלנו בר"ח שבט וסיימנו בסוף סיון תשע"ח]**

# ברכות פ"ג - עניני מחניך קדוש

שנים במטה אחת

**דף כ"ד ע"א - שו"ע סי' ע"ג**

**איסור פנים כנגד פנים**

א. גמ' שנים שהיו ישנים במטה אחת מהו שזה יחזיר פניו ויקרא. ומבואר דבפנים כנגד פנים פשיטא ליה דאסור, ונחלקו הפוסקים בפנים בפנים אם אסור רק בנוגעים זב"ז או אף באינם נוגעים, עי' בשו"ע סי' ע"ג שכתב דאם נוגעים זב"ז לא יקרא ק"ש, ומשמע דרק בנגיעה אסור וכ"מ בשו"ע הגר"ז ס"ב, אמנם עי' פמ"ג סי' ע"ג [בא"א בתחילת הסימן] שכתב דה"ה בלא נגעו. ובמ"ב שם הביא דבריו וביאר דמש"כ השו"ע שנוגעים זב"ז קאי במחזיר פניו דבזה אסור רק בנוגעין כדלהלן, אבל בפנים כנגד פנים אסור אף בלא נגיעה. וכן הוכיח בעטרת זקנים סי' ע"ד מדבעינן להחזיר פניו ולא סגי בהרחקה. וכ"ה במקור חיים לחוות יאיר, וכ"מ בברכי יוסף סי' ע"ד ס"ד, והמאמר מרדכי נסתפק בזה. וע"ע בהגר"א סי' ע"ה שהוכיח דהחזרת פניו מהני ברואה את הערוה מסוגיין דמהני החזרת פנים, ומשמע דבלא החזרת פנים איכא איסורא משום רואה את הערוה ועי' להלן בדברי הרשב"א.

עוד עי' בביאוה"ל שלדברי הפמ"ג דאסור אף בלא נגיעה מיושב קושית המ"א ס"ק ב', ור"ל דהקשה המ"א דבבניו וב"ב הגדולים תיפו"ל דאסור עצם השכיבה בקירוב בשר, ולפמ"ג א"ש דהכא מיירי דאינן נוגעים זב"ז ולכן רק לק"ש אסור.

ובחזו"א סי' ט"ז ס"ק ו' הקשה דאי נימא דהכא אסור אף בלא נגיעה מאי קושית הגמ' דתיפו"ל דאסור משום עגבות נימא דמיירי בלא נוגעים זב"ז, וע"כ דהכא נמי אין האיסור אלא בנוגעים. ולדעת המ"ב י"ל דבהחזרת פנים מיירי אף דנוגעים דבזה הוא דאסרינן עכ"פ באחר וכדלהלן וע"ז מקשו דיאסר אף באשתו משום עגבות. עוד תמה על מש"כ המ"ב דאסור אף בלא נגיעה כל שהם שוכבים בקירוב זל"ז דלא נתנו לנו שיעור מה הקורבה דאסורה. ובפשוטו יל"פ דכל שהם באותה מטה חשיב קירוב שבא לידי הרהור וכ"מ במאירי. [אמנם לשון המ"ב משמע דבאותה מיטה נמי לא נאסר בכל גווני אלא כשהם קרובים].

וכבר נחלקו בזה הראשונים [כמש"כ החזו"א שם] דבתור"י החסיד וכן הוא באו"ז סי' קל"ג, מבואר כהמ"ב דאף שאינם נוגעים אסור, והחזו"א כתב דכיון שדבריו שם אינם מובנים אין ללמוד מזה. אבל בריטב"א ורא"ה מבואר כהחזו"א דרק בנגיעה אסירי וכנ"ל.

ובפשוטו תלוי אם האיסור משום הרהור או משום דנגיעה גופא אסור, ופשטות הריטב"א והרא"ה דהאיסור משום עצם הנגיעה בערות חבירו, אולם הרשב"ץ כתב דהאיסור משום הרהור. וכ"מ ברש"י שכתב דאיכא הרהור נגיעה, אלא דיל"פ כוונתו דאיכא הרהור משום הנגיעה וכ"כ החזו"א דברש"י מבואר דאסור רק בנגיעה ויל"פ גם לדבריו דטעם האיסור משום הרהור אלא דאסור רק בנגיעה, ועי' בשו"ע הגר"ז שכתב דהאיסור משום הרהור ואפי"ה כתב דהאיסור רק בנגיעה, [וכן מצינו במחזירין פניהם דהתם האיסור משום הרהור ומ"מ רק בנגיעה אסור דבזה הוא דאיכא הרהור]. אמנם במקור חיים לחוות יאיר כתב להיפך דמרש"י מבואר דהאיסור אף בלא נגיעה דלא כתב משום נגיעה אלא הרהור נגיעה ועצ"ע. ובאמת הפמ"ג דאסר אף בלא נגיעה כתב דהטעם משום דלא פלוג.

ועכ"פ במ"ב משמע דטעם האיסור אף בלא נגיעה משום הרהור וכהרשב"ץ, עי' מ"ב ס"ק ה' דלכן אסור אף עם אשתו דא"א דליכא הרהור. וכן נראה בביאוה"ל שם . [ובחזו"א סי' ט"ז ס"ק ו' כתב דלדעת המ"ב האיסור משום דהערוה רואה את הערוה. וצ"ע].

ובעטרת זקנים שם סי' ע"ד ביאר דהאיסור משום שלבו רואה ערות חבירו. וכבר תמה הברכי יוסף שם ס"ד דבתוס' הקשו על ספק הגמ' בהחזרת פנים דתיפו"ל משום דלבו רואה את הערוה ותי' דס"ל דמותר או דמיירי במכסה לבו בטלית וא"כ ה"נ ערות חבירו שרי. ובפמ"ג סי' ע"ד במש"ז תמה על העט"ז דאי משום דלבו רואה את הערוה סגי דאחד מחזיר פניו. וע"ע בתר"י החסיד דמבואר דאסור אף בלבו מכוסה ומבואר דאין הטעם משום דלבו רואה את הערוה.

בשו"ע כתב דבהפסק טלית ביניהם מותר, וכ"כ בתור"י החסיד. ועי' מ"ב וכ"ה בעטרת זקנים דבזה שרי אף בפנים כנגד פנים, ולהנ"ל דיש לאסור משום הרהור צ"ל דליכא הרהור בהפסק טלית. ועי' מקור חיים.ועי' ברכי יוסף שהביא בשם היבין שמועה דנחלקו בזה ברייתות ותמה ע"ד**.**

**ספק הגמ' בהחזרת פנים**

ג. ובספק הגמ' במחזירין פנים אם אסור, מסקינן דלר"י מותר באשתו ובאחר אסור ולשמואל אף באחר מותר ולתנא דברייתא אסור אף באשתו, ולהלכה כתב הרמב"ם כר"י דבאשתו מותר ובאחר אסור אבל הרא"ש הכריע לחומרא דאף באשתו אסור. [עי' מקור חיים דבת"ח שאינו בא לביתו אלא בליל שבת מסתבר לאסור אף בהחזרת פניו דאיכא הרהור ויל"ע אי נקטינן כדבריו].

ובפשוטו בזה ודאי דהנידון משום הרהור ומשו"ה הוא דמחלק רב יוסף דבאשתו כגופו מותר כדפרש"י משום דליכא הרהור כולי האי, ושמואל ס"ל דאף באחר שרי דליכא הרהור וכ"כ הביאוה"ל. וכן משמע דהא אסרינן באחר בהחזרת פנים אף דמסקינן דעגבות אין בהם משום ערוה וע"כ משום הרהור, [אמנם הב"י ס"ל דהא דאסרינן הכא הוא רק משום דעגבות הוי ערוה ועי' להלן, וצ"ע דא"כ אמאי באשתו מותר],

אמנם מבואר במ"ב דבזה ודאי אין אסור אלא בנגיעה [דע"ז כתב השו"ע שנוגעין זב"ז] וצ"ל דבזה ליכא הרהור בלא נגיעה, וכן כתב הרשב"א.

**ההיתר בהחזרת פנים - דין נגיעת בשרו בערוה**

ד. והא דמחזירין פניהם שרי [לר"י באשתו ולשמואל אף באחר], כתב המ"א ס"ק א' דבעינן ששניהם יחזירו פניהם וציין לכס"מ ורבינו מנוח, ומשמע דאף בשביל האחד בעינן שגם חבירו יחזיר פניו. ובביהגר"א חולק ע"ז ודייק מהרמב"ם דסגי דהאחד מחזיר פניו דלא כמ"א וכ"כ הברכי יוסף, וכ"כ במ"ב ס"ק ה' [עי"ש בשעה"צ]. וצ"ב במאי פליגי.

והנה המ"א ציין לכס"מ דכתב כן בשם רבינו מנוח, והוא מדכתב שם דאסור פנים בפנים **או פנים באחור**, וש"מ דאף שאחד מחזיר פניו אסור כיון שפניו כנגד אחורי חברו. ובאחרונים מבואר דהמ"א נקט דאם לא החזירו שניהם פניהם אסור אף למי שהחזיר פניו, אולם הקשו על המ"א דברבינו מנוח מבואר דהאיסור לזה שלא החזיר פניו, אבל למי שהחזיר פניו איכל"מ דמותר אף שאחוריו כנגד פני חברו. וכ"כ הברכי יוסף, וכ"כ בדמש"א והוסיף דגם הגר"א מודה לרבינו מנוח אלא דס"ל דמי שהחזיר פניו מותר וכדדייק מהרמב"ם שכתב דמחזיר פניו ודלא כמ"א.

ויש לדון אי מיירי בנוגעים זב"ז או אף בלא נוגעים זב"ז, והנה ברא"ה מפורש דבעינן ששניהם מחזירין פניהם, **דאי לא הוה נוגע בערוה,** והיינו דבשרו נוגע בערוה אסור, [ואף דאשתו כגופו בבשרו נוגע בערוה דמי לפנים כנגד פנים דאיכא הרהור טפי, ומ"מ משמע דסוגין מיירי בנוגעין]. ויל"פ כן גם בכוונת המ"א משום דבשרו נוגע בערות חברו. אולם לפי"ז יקשה מ"ט דהגר"א מתיר אף בנגיעה דהא בשרו נוגע בערוה.

ובאמת המ"ב דאזיל בשיטת הגר"א כתב ובלבד שלא יהא בשרו נוגע בערותה והיינו כמש"כ דבזה לכו"ע אסור, וע"כ דהמ"א אוסר אף שאין נוגעין זב"ז, ובזה חולק הגר"א, והמ"ב לשיטתו דפנים בפנים אסור אף בלא נגיעה, ודלא כהחזו"א.

אמנם החזו"א ס"ק ו' מפרש דרבינו מנוח דאסר בפניו לאחורי חברו מיירי בנוגעים זב"ז, ולהנ"ל משמע דהמ"א דאסר גם למי שהחזיר פניו היינו משום דבשרו נוגע בערות חברו, ובזה חולק הגר"א דזה שהחזיר פניו מותר אף שנוגע בשרו בערות חברו, ורק למי שלא החזיר פניו דערותו נוגעת בבשר חבירו אסור דערותו נוגעת בבשר חברו חמיר טפי, וכן מבואר בדמש"א, וכ"כ החזו"א ס"ק א' ב' וביאר משום דמתחמם איכא קלות ראש ולכאורה ר"ל משום דמייתי לידי הרהור.

ובגמ' דף כ"ה ע"ב מספקינן בעקבו נוגע בערוה ואיכא מ"ד דמותר אלא דמסקינן דאסור, ועי' בחזו"א שם ס"ק א' שהקשה מסוגיין דנקטינן בפשיטות דנגיעה בעגבות אסור, וכתב לחלק כנ"ל דהכא האיסור משום דערותו נוגע בבשר חברו וחמיר טפי. מיהו למאי דמסקינן בדף כ"ה דבשרו נוגע בערוה נמי אסור, יקשה לחזו"א אליבא דהגר"א דשרי החזרת פניו אף דאחוריו כנגד פני אשתו ואפי' בנוגעים, והאיכא משום בשרו נוגע בערוה. וצ"ל דהתם נמי משום דהערוה נוגעת בבשר, ולמ"ד בדף כ"ה דשרי היינו משום דערות עצמו קיל טפי, וכ"כ החזו"א ס"ק ב' ד"ה והנה. מיהו בחזו"א שם סוד"ה והנה [ב] נראה דלדינא בשרו בערות חברו אסור וא"כ צ"ב אמאי אחוריו נגד פני חברו מותר, ואפשר דמיירי כשאין נוגע בערוה עצמה. וע"ע להלן.

ה. בגמ' להלן דף כ"ה ע"ב איתמר עקבו רואה את הערוה מותר נוגע אביי אמר אסור רבא אמר מותר רב חיננא וכו' אמר נוגע ד"ה אסור רואה אביי אמר אסור רבא אמר מותר, והלכתא נוגע אסור רואה מותר. והטור סי'' ע"ד כתב דאסור בין אם נוגעין אבריו בערותו בין בערות חבירו. וכתב הב"י דיש ללמוד זה בכ"ש מסוגיין דלא יחזיר פניו ויקרא וכו' והיינו דאף שאין עגבות ערוה מ"מ אסור, וש"מ דאסור נגיעת בשרו בערות חברו. והמ"א תמה דא"כ אמאי הוצרך לכתוב ד"ז, ור"ל דפשיטא דבשרו בערוה אסור שהרי אף בשר בבשר אסור. וע"כ דהכא דוקא ממתנים ולמטה אסור אבל שאר אברים מותר וקמ"ל דאם נוגעים בערוה אסור אף שאר אברים. אמנם לא ביאר המ"א המקור ובפשוטו ס"ל דנלמד מנגיעת עקבו בערותו דכ"ש בערות חברו.

ובבהגר"א שם למד ג"כ מסוגיין וז"ל **כמ"ש שם כ"ד מהו שזה יחזיר וכו'**. ובדמש"א נסתפק אם כוונתו להב"י דמדאסור אף בהחזרת פנים מבואר דנגיעה בחברו אסור. או דר"ל מדאסרינן בלא החזרת פנים ואף כשאין נוגעים ערוה בערוה דוקא אלא בשר בערוה ואפי"ה אסור. וזה רק אם האיסור משום נגיעה, אבל להמ"ב הא שאני הכא דאיכא קורבה, וע"כ דמפרש כוונתו כהב"י דיליף מהחזרת פנים דבזה האיסור משום נגיעה. [ויל"פ עוד דהראי' מקושית הגמ' והאיכא עגבות עי' חזו"א ס"ק א', אמנם לפרש"י דקושית הגמ' דנגעי אהדדי איכל"מ דשאני התם דהוי ערוה בערוה, ועי' חזו"א שם ס"ק ב'].

ולכאורה איכא נפ"מ דלדברי הב"י דיליף להא דאסרינן בהחזרת פנים משמע דבאשתו מותר אף בשרו בערוה, דהא הכא לא אסרינן אלא באחר אבל באשתו מותר. אבל להגר"א אליבא דהדמש"א דיליף לה מהא דפנים כנגד פנים א"כ גם באשתו אסור. ודו"ק.

והנה בדמש"א שם הקשה מדין זה דבשרו נוגע בערות חבירו אסור על מש"כ הגר"א דכשמחזיר האיש פניו אף שהאשה לא החזירה פניה, והרי נוגע בשרו בערוה, ומזה הכריח כמשנ"ת לעיל דלא אסרו אלא לזה שערותו נוגע בבשר חברו אבל לזה שבשרו נוגע בערות חבירו מותר.

אולם המ"ב דנקט דבנוגעים זב"ז אף להגר"א אסור אף למי שהחזיר פניו, כתב שם ס"ק ח' דלא גרע מעקבו נוגע בערותו, והיינו דפי' שהאיסור גם משום בשרו שנוגע בערותו וה"ה כשבשרו נוגע בערות חבירו. וכדבריו מפורש בתור"י החסיד דכתב דמשום עגבות ליכא איסורא דעגבות אין בהם משום ערוה **אבל אם נוגעים בערות חבירו אסור דלא גרע מעקבו נוגע בערותו**. ומבואר דאף מי שבשרו נוגע בערות חבירו אסור. והתור"י והמ"ב לשיטתם דאיסור פנים כנגד פנים מיירי באין נוגעים. אמנם החזו"א ס"ק ו' חולק וס"ל כהדמש"א דלא אסרו אלא ערותו נוגע בבשרו.

והנה יל"ע בעיקר דברי הב"י שהוצרך למצוא מקור לאסור נגיעה בערות חבירו, דמאי שנא מעקבו נוגע בערותו, ולכאורה משמע כמש"כ החזו"א דהתם האיסור מחמת ערותו שנוגעת בבשרו ולא מחמת בשרו שנוגע בערוה, [וכ"מ מהטור שכתב דמתחמם והיינו בערותו, הרב ש"ב]. וזהו דיליף הב"י דאף מחמת בשרו אסור כשנוגע בערות חברו. וא"כ נמצא דמסוגיין נלמד דגם בשרו נוגע בערות חברו אסור, וע"כ דהא דשרי להגר"א בהחזרת פנים אף נגד ערות חברו הוא בלא נגיעה וכהמ"ב, ודלא כהדמש"א דבשרו נוגע בערות חבירו מותר.

ובשלמא אם כוונת הגר"א כהב"י דיליף מהא דאסרינן בהחזרת פנים בחברו לק"מ, דהא גופא החילוק דבשרו נוגע בערות חברו אסור ולכן לא מהני החזרת פנים, אבל באשתו שרי אף שנוגע בערותה ולכן מהני החזרת פנים אף שהוא כנגד פניה. אבל לפי' הדמש"א בדעת הגר"א שהראי' מהא דפנים כנגד פנים ובזה אסור אף באשתו, הדק"ל.

ולמ"ב קשיא איפכא דהכריח דאף באשתו החזרת פנים אסורה כשנוגע בה דלא גרע מבשרו נוגע הערוה, ולהב"י שדין זה נלמד מסוגין דאסרו בחברו א"כ באשתו דשרינן הכא ע"כ דאף בשרו נוגע בערותה מותר. וצ"ע. ומשמע דמפרש דלא כהב"י אלא הא דאסר הטור בשרו נוגע בערות חברו ס"ל דנלמד מהגמ' דף כ"ה דאין חילוק בין ערותו לערות חברו ואף לבעל הבשר אסור וכה"ג כתב הברכי יוסף דלבו רואה את הערוה אף בחברו אסור דאין חילוק ובגמ' אמרו בסתמא וגם כ"ש הוא עי"ש.

ו. בהא דאסרינן בהחזרת פנים ובעינן הפסק טלית, כתב הרמב"ם פ"ג דצריכים לכסות בטלית ממתניהם ולמטה וכ"כ השו"ע סי' ע"ג ס"א. ומשמע דאף למטה מעגבותיהם אסור, ורק למעלה מתניהם מותר. ובפשוטו כוונת הרמב"ם דבעינן ממתניהם ולמטה ממש וכ"כ בערוה"ש דבעינן טלית עד סוף גופו, ולפי"ז מבואר דאף בנוגעים ברגליהם אסורים בק"ש [ואף באשתו פנים בפנים אסור]. אמנם בביאוה"ל נסתפק אי אסור גם למטה ממתניהם ואף שאינו ערוה, ובחזו"א ס"ק ו' [ד"ה ויש] נראה דספק המ"ב הוא רק בעקב דאינו בכלל ערוה באשה אבל למעלה מזה ודאי אסור.

ז. הגמ' מקשה דהא איכא עגבות ובפשוטו כוונת הגמ' דאף דליכא הרהור מ"מ איכא נגיעה בערוה, וכדכתב רש"י דנגעי זב"ז, ומתרצינן דס"ל דאין בהם משום ערוה ומ"מ באחר אסור והיינו משום הרהור.

ומש"כ רש"י דנגעי אהדדי יל"פ דר"ל שהוא אסור משום דבשרו נוגע בעגבותיה והיא אסורה משום דנוגעת בעגבותיו, אבל בחזו"א סי' ט"ז א' פי' להיפך דאי משום דבשרו נוגע בערוה הא פליגי בזה אמוראי להלן כ"ה וכנ"ל, וע"כ פי' דהאיסור משום דערותו נוגעת בבשר חבירו דחמיר טפי. עוד עי"ש די"ל דכוונת רש"י דנגעי אהדדי היינו דהאיסור רק משום נגיעת ערוה בערוה.

והרשב"א הביא בשם רש"י דהאיסור משום עגבות דחבריה, ונראה דלא היה לפניו גירסתנו דנגעי אהדדי, ופירש לדעת רש"י דאין האיסור משום נגיעה, אלא אסור משום דנחשב שרואה ערותה אף שמחזיר פנים דכל שיכול לראות ערותה אסור משום לא יראה בך ערות דבר, אך צ"ע דאי איכא איסורא דרואה את הערוה אף בהחזרת פניו א"כ תיפו"ל משום אברי תשמיש ועי' ביהגר"א סי' ע"ה ס"ו דהוכיח מסוגיין דליכא איסור כנגד ערוה כשמחזיר פניו מדמהני החזרת פנים. ואמנם הוכחת הגר"א היא רק לשיטתו דסגי דהקורא מחזיר פניו אף שחברו אין מחזיר פניו וא"כ גופו הוי כנגד הערוה דלמ"א דבעינן ששניהם יחזירו פניהם א"כ אינו כנגד ערוה ואפשר דהרשב"א ס"ל כהמ"א.

והנה הרשב"א הקשה על רש"י דהאיסור משום עגבות דחבריה, דא"כ מאי קשיא מהאשה שיושבת ערומה דדלמא התם קיל דעגבות עצמה הן. ולזה תי' כנ"ל דהאיסור משום דנחשב שרואה ערות חבירו, וצ"ע דאי עגבות דנפשיה קיל טפי א"כ מאי תי', ועוד עי' פנ"י שתמה על קושיתו דפשיטא לגמ' דאיכא איסורא בגילוי ערוה וכיון דחזינן דעגבות חשיבי ערוה ממילא יאסר לקרות גם בגילוי ערות עצמה. וכעי"ז בחזו"א סי' ט"ז. וצ"ע.

והרשב"א גופיה פי' כהראב"ד דהנידון משום ערות עצמו דאסור לומר ק"ש בגילוי ערוה. וכ"מ ברשב"ץ ובתורא"ש. וצ"ע דאי משום גילוי ערוה תיפו"ל דאיכא גילוי ערוה מחמת ערוה גופא, וע"כ משום דמכוסה בבגד ואף שמגולה כלפי חבירו לא חשיב מגולה וא"כ ה"נ נימא לגבי העגבות, ואפשר דס"ל דמיירי במכסה ערותו ומ"מ פנים נגד פנים אסורים כהפמ"ג והמ"ב דאף בלא נגיעה אסור, ועי' לשון הרמב"ם פ"ג מק"ש הי"ח אע"פ שכסה מתחת לבו עי"ש וצ"ע. [ועי' מש"כ בהגהות לרשב"ץ וצ"ע]. ועוד י"ל דהכא אע"ג דמכוסה מ"מ כיון שנראית לחבירו חשיבא מגולה ולא מהני כיסוי אלא כשאין אף אדם בתוך הכיסוי, והא דלא אסרינן משום הערוה עצמה דמגולה הוא משום דמחזיר פניו ונמצא שערותו אינה מגולה לחברו וכלפי העולם הרי היא מכוסה, ולפי"ז נמצא דכשאין מחזיר פניו אסור גם משום גילוי ערוה, ודו"ק.

**נגיעה בערוה בליכא הרהור**

**ח. גמ' והאיכא עגבות מסייע לרב הונא דאמר עגבות אין בהם משום ערוה.** לעיל כתבנו דפשטות הגמ' דאף שבאשתו אין הרהור מ"מ נגיעה בערוה אסורה. וכן מבואר בנמוק"י עי"ש. [והעירו דלפי"ז בפנים בפנים אי מיירי בנגיעה אמאי הוצרך רש"י לפרש משום הרהור, דתיפו"ל דהנגיעה עצמה אסורה והארכנו בזה במקו"א]. אמנם לרשב"א דהכא האיסור משום גילוי ערוה אין ראי'.

ולהלן כ"ה באיסור עקבו נוגע בערוה וכתבו התוס' דגזרו אטו ידיו ופי' הב"י סי' ע"ד דבידיו איכא הרהור וגזרו שאר אברים אטו ידיו, אולם כתב דהכיס אע"ג דחשיב ערוה מ"מ מותר לקרוא ק"ש משום דאף אי נגע בידיו ליכא הרהור, ומבואר דכל איסור נגיעה הוא רק היכי דאתי לידי הרהור, וצ"ע מכאן.

ואפשר דאף אם אסור אפי' בלא הרהור אי"ז איסור עצמי אלא דהיכי דשייך הרהור אסרו כל נגיעה אף היכי דליכא הרהור, ומשו"ה בעגבות דבאחר איכא הרהור אסור הנגיעה אף באשתו דליכא הרהור, אבל בכיס דלעולם ליכא הרהור לא חשיב ערוה לנגיעה וצ"ע. [עוד יש לדון דרק נגיעה בערות חברו אסור אף בלא הרהור, ולפי"ז הא דנוגע בכיס מותר היינו רק בכיסו אבל בכיס חברו אסור ועי' חזו"א ס"ק י' שנסתפק בזה].

והעירו דאי גם בליכא הרהור אסור יקשה למ"ד התם דאף בשרו נוגע בערוה מותר, ואף למ"ד דאסור הוא רק משום גזירה אטו ידו כמש"כ התוס' שם. וע"כ דאין האיסור אלא משום הרהור וכ"כ הרשב"א כאן דבנגעי אסור משום דמטריד. וצ"ל דהיה פשוט לגמ' שבאופן זה גם באשתו יש הרהור.

**עגבות אי הוי ערוה**

ט. לימא מסייע ליה האשה יושבת וקוצה לה חלתה ערומה וכו' תרגמה כגון שהיו פניה טוחות בקרקע. ובפשוטו כוונת הגמ' דאין מכאן ראי' לר"ה אבל לר"ה אף אם אין טוחות בקרקע כיון דעגבות אין בהם משום ערוה מותר,

אבל הרמב"ם בפיה"מ חלה פ"ב מ"ג הביא תי' הגמ' דבעינן שיהיו כל פניה טוחות בקרקע, וכ"כ בפ"א מברכות ה"ט, וכ"כ הב"י סי' שכ"ח. וקשה כנ"ל דלמאי דקי"ל כר"ה כדמוכח מהא דמחזיר פניו אמאי צריך שיהיו טוחות בקרקע. ובבהגר"א יו"ד סי' שכ"ח תי' דהרמב"ם לא גרס לימא מסייע לר"ה אלא מסייע לר"ה, והא דתרגמה רנב"י דפניה טוחות בקרקע הוא מילתא בפ"ע דאף דפניה טוחות עדיין נראין העגבות, ור"ל דלכן עדיין איכא סיעתא לר"ה. ובחזו"א פי' כעין זה ואף לגרסתנו, דר"נ קאי גם על הערוה גופא וממילא גם העגבות מכוסות.

והב"י סי' ר"ו כתב דלא קי"ל כר"ה אלא עגבות איכא בהו משום ערוה וכ"כ הא"ר סי' ע"ד [הו"ד במ"ב שם ס"ק י"ז]. ועי' מ"א סי' ר"ו שתמה על הב"י דאין חולק בסוגיין על ר"ה דאף למ"ד דאף באשתו אסור אף בהחזרת פנים היינו כאדם אחר דאסור משום הרהור אבל לא משום דעגבות הוי ערוה. וכ"כ הרע"ב בחלה דהל' כר"ה. וגם הר"ש בחלה שהביא לדברי הגמ' היינו לומר דאין ראי' דעגבות אין בהם משום ערוה. אבל לדינא מודה דאי"צ טוחות בקרקע. ובא"ר הקשה על המ"א דהרי הרע"ב גופיה כתב דבעינן טוחות בקרקע.

אכן עי' בריטב"א שכתב דאף דעגבות אינן ערוה ודינם כשאר בשר מ"מ במגולין אסור לקרות כנגדן וכ"כ המאירי. ומבואר דלענין גילוי חשיבא ערוה ורק לענין נגיעה לא חשיבא ערוה, וא"ש דבעינן פניה טוחות. אך הדברים צ"ב. ועי' חזו"א ס"ק י'.

**ערות קטן**

**מחלוקת הראשונים אי מותר אף בנוגעים בערותם זב"ז ואי בעינן החזרת פנים. עי' רמב"ם פ"ג מק"ש, ועי' הגהות אשרי בשם האו"ז, ותור"י החסיד. ב"י ורמ"א סי' ע"ג. פר"ח ברכי יוסף סו"ס ע"ד ומאמ"ר שו"ע הגר"ז שם ומ"ב סי' ע"ג. חזו"א סי' ט"ז ס"ק ט'.**

**ערות קטן אי חשיבא ערוה - עי' רבינו יונה להלן כ"ה ורא"ש שם סי' נ"ב לענין רואה ערות קטן ונפ"מ למילה. ועי' ב"י ודרכי משה סי' ע"ג ובשו"ע שם ס"ג, וסי' ע"ה ס"ד, מ"א וביהגר"א שם. חזו"א סי' ט"ז ס"ק ט'. ועי' רמב"ם ק"ש פ"ג הט"ז ומילה פ"ג ה"ה. טור יו"ד סי' רס"ה ושו"ע שם. ועי' דרישה סי' ע"ה.**

י. גמ' ואם היו בניו ובני ביתו קטנים מותר, ונחלקו הראשונים אי מיירי אף בפנים כנגד פנים או רק בהחזרת פנים, הרמב"ם פ"ג מק"ש וכן הטור סי' ע"ג כתבו דמותר בהחזרת פנים וכ"ה בשו"ע שם. אמנם עי' הגהות אשרי סי' ל"ה בשם האו"ז [סי' קל"ג] דאף שנוגעים ערותם זב"ז מותר, וכ"כ בתור"י החסיד. והב"י סי' ע"ד כתב דדבר תימה הוא להתיר כ"כ. ודעת ההג"א צ"ע דאף אי נימא דערות קטן אינה ערוה מ"מ יאסר משום ערות הגדול שנוגע בקטן ולכאורה לא גרע מבשר גדול וכ"ה המאמ"ר והוסיף דהרמב"ם כתב בטעם ההיתר משום דחשיבי כגופו והרי בשרו נוגע בערותו נמי אסור. ובחזו"א ס"ק ט' כתב דכשם שקטנותם גורמת דליכא הרהור בנוגע בערותם ה"נ ליכא הרהור בנוגעת ערותו בבשרם ועצ"ע.

הפר"ח הוכיח דמותר אף בפנים כנגד פנים דהא ברייתא דקתני שמותר בניו הקטנים לא מיירי כלל בהחזרת פנים אלא רק בהפסקת טלית וע"ז אמרו דבקטן אי"צ הפסקת טלית. וכ"כ החזו"א ס"ק ט'. ועי' ברכי יוסף ומאמ"ר שדחו ראיתו דמדאמרינן בברייתא דלא יקרא אלא בהפסקת טלית מתבאר דלא מהני החזרת פנים וע"ז הוא דאמרינן דבבניו הקטנים מותר דמהני החזרת פנים. עוד כתב המאמ"ר דאף אי נימא דאי"צ החזרת פנים מ"מ איכל"מ דבנוגע בערותו אסור והו"ד במ"ב ס"ק ז' [ועי"ש ס"ק ח' וצ"ע], וכעי"ז בחזו"א שם דכ"ז באין נוגעים בערותם דהכא לא עסקינן בנגיעת ערוה אלא בבשר בבשר וזה דלא כהג"א דאף נוגעים בערותם מותר. [ומבואר דגם לשיטתו דאיסור פנים בפנים מיירי בנוגעים זב"ז אבל אינו משום ערוה אלא דנגיעת בשר בכה"ג חמירא, וצ"ע]. וכ"כ הברכי יוסף סו"ס ע"ד דאין תלוי זב"ז, והוסיף די"ל גם להיפך דאפי' אי בעינן החזרת פנים כהרמב"ם מ"מ י"ל דבנוגעים מותר, ודייק כן מדלא כתב הב"י דברמב"ם מבואר דלא כהג"א, והיינו דהרהור איכא גם בקטנים כמו באשתו אבל בהחזרת פנים דליכא הרהור מותר אף בנגיעה ומשום דלא חשיבא ערוה, ולפי"ז מבואר דטעם איסור בסוגיין משום הרהור בלא שיכות לנגיעה ודלא כמשמעות רש"י לעיל.

י"א. עי' ברבינו יונה להלן דף כ"ה ב' שהביאו מחלוקת במילת קטן אי שרי לברך כשרואין את המילה דיש אוסרים, ויש מתירין כדאיתא בסוגיין דמותר לישן עם בניו הקטנים. ורבינו יונה דחה דהכא אין רואין את הערוה, ומ"מ סיים דבקטן כל כך לא דיינין ליה כערוה ואי"צ לכסותו. ועי' רמב"ם פ"ג הט"ז ופ"ג ממילה ה"ה. והרא"ש סי' כתב להתיר משום דלצורך מצות מילה ליכא משום והיה מחניך קדוש ומבואר דאף אי הוי ערוה מותר [ועי' בתפארת שמואל שם דלטעם זה אף במילת עכו"ם אי"צ כיסוי].

ובפשוטו נחלקו אי ערות קטן חשיבא ערוה או לא, וכ"מ במאמ"ר שלדעת האוסרים בראי' משום דחשיבא ערוה [וכ"מ קצת דהאוסרים דימו זאת לערות עכו"ם עי' רבינו מנוח פ"ג וכ"מ בר"י שהביא זה בדין ערות עכו"ם, והתם הוא משום דחשיבא ערוה, עי' בגמ' דף כ"ה]. והמתירים ס"ל דלא חשיבא ערוה, והוכיחו מסוגיין דמותר לקרוא ק"ש ישן אף שישן עם בניו וב"ב. וכ"מ בבהגר"א סי' ע"ה ס"ד. אולם בביהגר"א שם הוסיף דאין לומר דראי' חמירא דאיכא הרהורא טפי דהא בערות עכו"ם מבואר בגמ' דאם אין דינה כערוה מותר לקרות כנגדה ולא אמרינן דאיכא הרהור טפי וש"מ דאי לאו דהוי ערוה אין איסור[[1]](#footnote-1). ולכאורה משמע דאתי לאפוקי מתר"י דראי' שאני, ומפרש דהר"י ס"ל דאף שמוכח מסוגיין דערות קטן אינה ערוה, מ"מ ראי' חמורה טפי ואסור. וע"ז דחה הגר"א שאם אינה ערוה ליכא איסורא. וזה דלא כנ"ל דהאוסרים סברי דחשיבא ערוה, ואולי גם הגר"א לא נתכוון לפרש כן לדעת הר"י. ועי' מ"ב סי' ע"ג ז' ח'.

י"ב. כתב הב"י סי' ע"ד דמרבינו יונה משמע דבדינא דישן עם בניו הקטנים כשנוגעים זב"ז אסור דלא כהג"א, והדרכ"מ כתב להיפך דמשמע יותר להיתר מלאיסור. וצ"ב.

ובחזו"א ס"ק ט' ביאר דלהב"י תרוויהו ס"ל דנגיעה כראי', אלא דהמתירין ס"ל דהכא מיירי בנגיעה ומזה נלמד לראי' דמותר ולדעת תר"י סוגיין מיירי בלא נגיעה אבל בנגיעה אסור ולכן למד הב"י דנגיעה אסורה. והרמ"א מפרש דלתר"י נמי איכא נגיעה ואפי"ה מותר, אלא דס"ל דיש חילוק בין נגיעה לראי', דראי' איסורה מה"ת אבל נגיעה כל איסורה משום דמייתי לידי הרהור ובקטן ליכא הרהור. אך כתב החזו"א דלשון הר"י משמע כהרמ"א דלא נחלקו באיזה אופן מיירי [וי"ל דהא גופא כוונת הרמ"א דיותר משמע להיתר].

אמנם במאמ"ר משמע שגם לב"י סוגיין לא מיירי בנגיעה, אלא דס"ל דכיון שלתר"י בראי' אסור ומשום דחשיבא ערוה ה"נ אסור בנגיעה. אך לפי"ז צ"ב שיטת המתירין שלמדו מכאן דראי' מותרת, דבשלמא אי ס"ל דמיירי בנוגעין זב"ז בערותן כמש"כ החזו"א שפיר למדו מכאן שאינה ערוה ומזה נלמד לראי', אבל למאמ"ר דסוגיין לא מיירי בנגיעה מנלן דאין ערותו ערוה, ואפי' למש"כ שם דמיירי בלא מחזיר פניו אלא דאין נוגעים בערותן מנלן דאין ערותן ערוה, דלא נתחדש הכא אלא דאף ששוכבין יחד ליכא הרהור. וצ"ע. [ואי נימא דבאמת ערותן ערוה אלא דמ"מ אם לא מייתי להרהור לא אסרו הראי' עצמה, א"ש. אבל במאמ"ר משמע שהמתירין סברי דלא הוי ערוה וצ"ע].

עי' מ"א סי' ע"ד שהוכיח דנגיעה אסור מהא דאסרינן ברואה ערות קטן, והחזו"א תמה שהרי הרמ"א שהתיר ס"ל דאף לרבינו יונה יש לחלק בין נגיעה לראי'. וצ"ע.

ולדברי הרמ"א שמחלק בין ראי' לנגיעה, צ"ל דאף דחשיבא ערוה מ"מ בנגיעה כיון דליכא הרהור מותר, ולכאורה זה דלא כמשנ"ת בקושית הגמ' מעגבות דאף דבאשתו ליכא הרהור מ"מ אסור משום נגיעה בערוה. אולם למשמעות הגר"א הנ"ל דהאוסרין סברי דראי' אסורה משום הרהור אף שאינה ערוה ל"ק. ודו"ק.

ובמ"א סי' ע"ה ח' כתב דאף למתירין שאי"צ לכסות המילה מ"מ יש להחמיר שלא יגע בערוה בשעת ברכה, ובמחה"ש פי' דס"ל דנגיעה חמירא מראי', ועי"ש בסי' ע"ד דפירש דס"ל כדעת התר"י בסו"ד שמתיר במילת קטן בראי' דבקטן כ"כ מותר, ומ"מ בנגיעה אסור. וצ"ע מנליה הא, ולמבואר לעיל לדעת הב"י הוא להיפך דלהר"י ראי' חמירא מנגיעה. וצ"ל דאע"ג דראי' מותרת משום דלאו ערוה היא מ"מ בנגיעה יש לאסור משום הרהור ואף בקטן, אע"פ שאינה ערוה כדאסרינן במחזיר פניו אף שאין נוגע בערוה. משא"כ בראי' דלא אסרינן בהרהור לחוד אם אינה ערוה, כהמ"ב. ואמנם לדינא לענין מילה עי' מ"ב ס"ק כ"ד שהפוסקים חולקים ע"ז והגר"א ביו"ד סי' רס"ה כתב דאסור לעשות כן.

י"ג. עי' מ"ב ס"ק ט' דכל מה שהתירו לישן עם קטנים הוא רק בבניו אבל אם אינם בניו אסור וכתב דכ"מ מהרמב"ם, וכנראה כוונתו מדפירש שהם כגופו ומשמע דאחרים אסור דאינן כגופו. אולם ציין לבהגר"א סי' ע"ה ס"ד דל"מ הכי, וכוונתו דמבואר שם דטעמא משום דאין ערותם ערוה ולפי"ז אין לחלק בין בניו לאחרים, ומה שסיים שם ויש ליישב עי' בסמוך. אבל להרמב"ם ערות קטן הוי ערוה אלא דבבנו מותר משום דליכא הרהור. משא"כ באחר. וכ"מ ברמב"ם פ"ג הט"ז דערות קטן הוי ערוה לענין ראי'.

ויל"פ דהרמב"ם לשיטתו דגם בקטנים בעינן החזרת פנים, ודמי לאשתו דכגופו היא ולדבריו איכל"מ דערות קטן חשיבא ערוה ואסור בראי', אבל אי שרינן אף בלא החזרת פנים וע"כ דעדיפי מאשתו, ובפרט להג"א דאף בנוגעים בערותם מותר וע"כ טעמא משום דאינה ערוה אין לחלק בין בניו לאחרים. אמנם המ"ב אזיל להלכה דלא קי"ל כהג"א כדכתב בס"ק ז' ח'.

ולכאורה תלוי במחלוקת הנ"ל בראי', דהמתירין אף בראי' ע"כ סברי דאינה ערוה וכנ"ל וא"כ גם בשאר קטנים מותר, וביותר דהרי למדו מסוגיין להתיר ראי' גם של קטן אחר. אבל לתר"י דבראי' אסור ובפשוטו כהמאמ"ר משום דחשיבא ערוה ע"כ דהכא שרינן אע"ג דהוי ערוה משום דליכא הרהור, אכן לנ"ל דהגר"א נקט גם לתר"י לא חשיבא ערוה א"כ גם לדבריו מותר אף שאינם בניו, ועי' מאירי שהביא בזה ב' דעות. ועכ"פ למתירין ראי' ודאי דיסוד הסוגיא דלא הוי ערוה וא"כ גם באחרים מותר, ולהלכה עי' רמ"א סי' ע"ה ס"ד שמתיר רק כ"ז שאין ראוי לביאה אמנם להגר"א שם משמע דמתיר בכל קטן והניח שם בצ"ע, [והמ"ב הנ"ל שציין לדבריו יל"ע אם כוונתו רק לרמ"א, או כנ"ל דאף לר"י לא חשיבא ערוה וצ"ע]. אבל בחזו"א ס"ק ט' פשיטא ליה דדוקא בני ביתו התירו, וצ"ע איך יפרש לשיטות דאינה ערוה.

אמנם י"ל דלהתיר נגיעה בעינן תרתי דאינה ערוה וגם דאין הרהור כדחזינן דבסוגיין אסור אף בשר בבשר אף שאינו ערוה. ולכן בשאר קטנים אף אם אינה ערוה בעצם מ"מ איכא הרהור, משא"כ בראי' אי לאו ערוה היא אף אי איכא הרהור מותר כמש"כ הגר"א סי' ע"ה. ועצ"ע.

ולפי"ז יש לדון במש"כ המ"ב דמהגר"א בסי' ע"ה שכתב דלא הוי ערוה משמע דבכל קטנים מותר ואף שאינם בניו, אבל להנ"ל אע"פ שאינה ערוה מ"מ כיון דאיכא הרהור אסור ורק בבניו דכגופו הם וליכא הרהור מותר. ואפשר דזה מה שסיים המ"ב ויש ליישב.

י"ד. בעיקר דין מילת קטן אם צריך כיסוי להלכה, בתר"י מבואר דבקטן כ"כ אי"צ דאין חשיב ערוה, וכ"כ הרא"ש סי' נ"ב, ועוד כתב דבשעת המילה יש עוד טעם דכיון דלתקוני מילה אתי קרינן ביה והיה מחניך קדוש כו'.

וברמב"ם פ"ג ממילה ה"ה משמע דאי"צ לכסות אלא בגדול אבל בהל' ק"ש פ"ג הט"ז כתב דאסור לקרוא כנגד ערות קטן, ולטעם הרא"ש א"ש דרק במילה מתיר ולא בק"ש. וכ"כ הב"י סי' ע"ה לדינא דבק"ש אסור ובמילה מותר, ועי' בדרישה שם. וכ"מ בשו"ע או"ח סי' ע"ה ס"ד שסתם שאסור, וביו"ד סי' רס"ה לענין מילה כתב דאי"צ לכסות ועי"ש במ"א ובבהגר"א דמילה שאני כהרא"ש.

# איסור ראית ערוה - טפח ושוק באשה ערוה

# דף כ"ד ע"א - טוש"ע סי' ע"ה

**א. טפח באשה ערוה, וכו' שוק באשה ערוה, צ"ב מאי קמ"ל דלא גרע מטפח באשה, עי' רשב"א ריטב"א ותורא"ש ועי' ב"י וב"ח סי' ע"ה ס"א וט"ז שם ועי' צל"ח. ועי' מ"ב ס"ק ז'. חזו"א סי' ט"ז ס"ק ח'.**

**ב. שם באשתו ולק"ש - וברואה אשה אחרת עי' רמב"ם פ"ג וטור סי' ע"ה, ובהג"מ שם והובא בדרכ"מ ורמ"א בשו"ע ס"א, ומש"כ הרמ"א בשם הרא"ש עי' א"ר שם ופמ"ג ומאמ"ר.**

**ג. איסור טפח באשה אם נאמר גם על אשה הרואה אשה, עי' רשב"א ד"ה אמר ר"ח, ועי' רא"ש סי' ל"ז ומעדני יו"ט ס"ק ס' ורמ"א סעי' א' ובהגר"א שם. ולענין ראית ערוה ממש עי' מעדני יו"ט ס"ק ס' ופמ"ג א"א ס"ק א'.**

**ד. איסור טפח באשה אם רק בהסתכלות או כל ראי' או אף בעצימת עינים. עי' רבינו יונה [דף י"ז ע"א ברי"ף] וב"ח ושו"ע הגר"ז בקו"א א' ועי' צל"ח. ועי' נשמ"א כלל ד' ומ"ב ס"ק א' וביאוה"ל שם. וחזו"א סי' ט"ז ס"ק ז' ד"ה ולענין.**

**יל"ע אם טפח באשה הוי כערוה ממש או לא, ותלוי בנידון הנ"ל. ועי' רשב"א בדעת הרי"ף ומה שנחלקו עליו. ועי' נשמ"א כלל ד' וחזו"א ס"ק ז'.**

**מהו שוק אם מעל הברך או מתחת לברך. עי' פמ"ג ומ"ב ס"ק ב', מקור חיים וחזו"א שם. ועי' ד"ח אות קט"ז.**

**א.** גמ' טפח באשה ערוה וכו' אלא באשתו ולק"ש וכו' שוק באשה ערוה. כתב הרשב"א דמיירי רק במקומות המכוסים [אמנם לס"ד דאיסור טפח באשה הוא משום איסור הסתכלות, אף במקומות שאין דרך לכסות אסור], וזהו דאיצטריך לאשמועינן דשוק באשה חשיב כמקומות המכוסין אף שבאיש אינו מקום צנוע, וכעי"ז ברא"ה דאף שדרך לגלותה לפעמים חשיב מקום מכוסה. ולפי"ז גם בשוק אסור רק בטפח. ועי' פמ"ג משב"ז דכ"מ בשו"ע שלא הביא דין שוק דס"ל דזה נכלל בדינא דטפח באשה [ועצ"ע דכיון שיש בזה חידוש כדמוכח בגמ' אמאי לא הזכירו. וי"ל].

אמנם הב"ח פי' דשוק באשה ערוה איצטריך לאשמעינן דחשיב כערוה דאפי' בפחות מטפח אסור וכ"כ הט"ז דאף בפחות מטפח אסור, עוד תי' הב"ח דקמ"ל דאף שמטונף בטיט אסור, ומשמע דס"ל דהוי כערוה ממש ולכן אף שאין הרהור אסור. וע"ע בפמ"ג משב"ז א' די"ל דשוק מיירי באשה אחרת ולכן אסור אף בפחות מטפח [כהבה"ג עי' להלן], ושוק לאו דוקא אלא כל איברים המכוסים. וזה דחוק.

והנה רש"י כתב דשוק הוי ערוה לענין אשת איש ולהסתכל ולענין ק"ש. וצ"ב דאי לענין הסתכלות, יקשה קושית הגמ' לעיל דאף באצבע קטנה אסור. [ואי"ל דקושית הגמ' היא אמאי צריך טפח אבל הכא אסור אף בפחות מטפח, דמ"מ תקשי דהא אף באצבע אסור וכ"ש בשוק]. **והב"ח** תי' כנ"ל דהכא קמ"ל דאף שמטונף וליכא הרהור אסור. **ובצל"ח** תי' דקמ"ל דאף שמסתכל ואינו מכוון ליהנות אסור משא"כ באצבע קטנה רק כשמכוין ליהנות אסור וכמש"כ הרמב"ם בהל' איסו"ב פכ"א. אבל לעיל בטפח באשה א"א לתרץ כן דבמקום המגולה [כלומר מקום שדרך לכסות ונתגלה, עי' לשון הטור וב"י] אם אינו מכוון ליהנות אין לחלק בין טפח לפחות מטפח, וע"כ מיירי במכוון ליהנות, וע"כ מפרשינן דמיירי לענין ק"ש. [ונראה כוונתו דמקומות המכוסים לא חשיב ערוה וע"כ אין לאסור אף בטפח אלא במכוון ליהנות משא"כ בשוק הוי ערוה ושייך לאסור אף באינו מכוון ליהנות. ועצ"ע]. ומש"כ דטפח באשה אסור רק במכוון ליהנות, כ"מ ברבינו יונה [דף י"ז ברי"ף] דדוקא במסתכל אסור ולא בראיה בעלמא. אך יל"ד דלר"י סגי במסתכל אף שלא ליהנות, ועי' להלן בהערה]. [[2]](#footnote-2) ויל"ע אי עצימת עינים מותר ועי' להלן.

ב. שם באשתו ולק"ש, ונחלקו הפוסקים ברואה אשה אחרת. עי' בדרכ"מ דבהג"מ פ"ג אות ס' כתב בשם בה"ג דבאשה אחרת אסור אפי' בפחות מטפח, וכ"כ הרמ"א בשו"ע בשם י"א, ועי' ב"ח וביהגר"א דדייק כן מדמתרצינן בגמ' באשתו ולק"ש ומשמע דדוקא באשתו ולא באחרת וע"כ דבאחרת אף פחות מטפח אסור דומיא דאיסור הסתכלות וכ"כ הלח"מ. והגר"א הוסיף "וכ"ש למה שכתבתי בס"ו דאף שאין מסתכל בערוה אסור בק"ש קשה למה לי אשתו". ור"ל דהול"ל דנפ"מ דאסור בק"ש אף בעוצם עיניו וע"כ משום דבאחרת אף בפחות מטפח אסור. אבל הב"ח דייק מהרמב"ם פ"ג וטור סי' ע"ה שכתבו דטפח באשה אסור **אפילו** היא אשתו ומשמע דפי' דרבותא קאמר דאף באשתו וכ"ש באחרת, אבל לעולם בעינן טפח. [ועי' בסמוך בדעת הרא"ש]. אמנם בלח"מ משמע דגם ברמב"ם יל"פ כהבה"ג. וכ"כ החזו"א ס"ק ז' דאין חולק על הבה"ג ודלא כהב"ח, וצ"ע מדיוק הב"ח ועי' להלן.

ג. ולשיטות דגם באשה אחרת בעינן טפח צ"ב מ"ש מהא דאסור להסתכל אף באצבע קטנה ואף פחות מטפח, [וכ"ה הלח"מ פ"ג הט"ז, ועי' בד"ח שבק"ש הקילו שלא יבטל ממצות ק"ש ובמחה"ש ס"א תמה ע"ז] והב"ח שם תי' דהתם במסתכל להדיא ומכוון להנות, אבל הכא מיירי בראי' בעלמא דליכא איסור הסתכלות. אולם לתר"י הנ"ל דה"נ מיירי במסתכל, הדק"ל דבאשה אחרת יאסר אף בפחות מטפח דומיא דאיסור הסתכלות, וכ"ה בשו"ע הגר"ז בקו"א א'. [עי"ש שהוכיח מקושית הגמ' כר"י והכריח מזה כהג"מ בשם בה"ג ותמה על הרמ"א שכתב זה בשם י"א][[3]](#footnote-3).

ובלח"מ שם כתב לדעת המתירין בפחות מטפח אף באשה אחרת, **אע"ג דלהסתכל באצבע קטנה אסור מ"מ** **לפיסול ק"ש בעינן טפח וכו'**, וכוונתו די"ל דהא דבעינן טפח משום דנפ"מ לפסול ק"ש היינו שלא יצא י"ח. וביאו"ד דאם האיסור מדין ולא יראה בך ערות דבר אף בדיעבד לא יצא, וזה רק בראית עצם הערוה אבל אם האיסור משום הרהור יצא בדיעבד וכ"כ הפר"ח סי' ע"ג, ומעתה איכא נפ"מ בהא דבעינן טפח דבזה אסור משום דחשיב ערוה ולא יצא יד"ח משא"כ בפחות מטפח דאין איסור אלא משום הרהור יצא יד"ח. [אלא דהלח"מ מסיק מלשון הגמ' כהבה"ג דהכא מיירי רק באשתו אבל באחרת אף בפחות מטפח אסור ומשמע דבאחרת אף בפחות מטפח חשיב כערוה ולא יצא יד"ח, ועי' פמ"ג משב"ז א' וצל"ע]. ובפמ"ג בא"א ס"ק א' נקט לדעת השו"ע דגם איסור טפח באשה הוא רק משום הרהור ויצא יד"ח. וכ"מ בצל"ח הנ"ל דע"כ הכא מיירי במכוון ליהנות.

ולדברי הבה"ג דבאחרת אסור אף בפחות מטפח, אי נימא דטעמא משום דהוי כדין הסתכלות באצבע קטנה, אף במקומות המגולים אסור. אבל בפמ"ג משב"ז אות א' משמע דרק במקומות המכוסים אסור וצ"ב מ"ש. וע"כ דהכא אין מסתכל בכוונה ליהנות ואפי"ה במקומות המכוסים אסור, ומשמע דבאחרת חשיב ערוה בעצם וכ"מ שם שכתב דלבה"ג לא יצא יד"ח וחוזר וקורא. ואמנם בנשמ"א נקט בפשיטות דאם באשתו לא הוי ערוה אלא רק לאחרים ע"כ דאינו ערוה בעצם אלא אסור משום הרהור. ולפי"ז לכאורה באחרת אסור אף במקומות המגולים ואי דלא מסתכל אלא רואה אמאי אסור באחרת. אמנם עי' בחזו"א ס"ק ז' שביאר דעת בה"ג דאף בראיה אסור משום דבמקום צנוע אין ראיה בלא הסתכלות, ועוד שם דבמקום שדרך להיות מכוסה הוי כל ראיה כאש בנעורת ואסור. [ולפי"ז משמע דכל שנהנה אף שאין כוונתו ליהנות אסור]. ועי"ש דלית מאן דפליג על בה"ג ודלא כבה"ג וצ"ע איך יפרש דיוק הב"ח מהטור וגם הרמ"א כתב כן בשם י"א.

ד. ברשב"א כתב דאיסור טפח באשה נאמר רק לאיש ומשום הרהור אבל לעצמה מותר ומשמעות דבריו דדוקא לאיש אסור אבל לאשה מותר לקרות ק"ש אף שרואה טפח בחברתה דהכא טעמא משום הרהור ולאשה ליכא הרהור, ובמעיו"ט נקט לדעתו דאף בראית ערוה ממש מותרת, ותמה דלאשה נמי איכא הרהורא [כדאמרינן נשים מסוללות זו בזו]. אבל הפמ"ג בא"א ס"ק א' כתב דכל הנידון רק בטפח במקומות המכוסים באשה, אבל בערוה ממש ודאי גם לאשה אסור לקרות כנגדה, ויל"פ משום דאיכא הרהור טפי, ועוד יל"פ דבערוה ממש אסור גם משום עצם הערוה דראית הערוה אסורה מה"ת משום ולא יראה בך ערות דבר משא"כ בטפח דמקומות המכוסים לא הוי ערוה אלא רק משום הרהור.

ה. הרא"ש כתב ודווקא **באחרת** אבל לעצמה הא אמרינן לעיל וקוצה לה וכו' [ור"ל דאין בזה משום גילוי ערוה] ומדכתב באחרת דקדק הרמ"א בשו"ע דס"ל דאסור אף לאשה אחרת ודלא כהרשב"א. ובבהגר"א חולק, דצ"ל ברא"ש ודוקא לאחרים וכהרשב"א וכן משמע בתורא"ש [ודלא כהמגיה] ועי' בלבוש.

אמנם בא"ר כתב דאין כוונת הרמ"א לזה אלא קאי על הג"מ בשם בה"ג הנ"ל דבאשה אחרת אף בפחות מטפח אסור, וע"ז הביא הרמ"א דממש"כ הרא"ש באחרת נראה דס"ל דמיירי אף באשה אחרת ולא רק באשתו וש"מ דאף בזה רק בטפח אסור, ועי"ש שפי' כן בדברי הב"ח שכתב דהרמ"א ס"ל דלא קי"ל כבה"ג והיינו ממה שהביא מהרא"ש. אבל המאמ"ר דחה דאין זה נראה כלל בלשון הרמ"א וגם הרא"ש לא מיירי בדין אשה אחרת, אלא כפי' א' דאתי לאפוקי מהרשב"א, ועי' פמ"ג א"א א' שהביא ב' הפירושים וכתב דיותר נראה כפי' א' וכהמאמ"ר.

ו. עי' ח"א כלל ד' דטפח באשה אסור אף בעצימת עינים כמו ערוה ממש דקי"ל דאסור [ודלא כשו"ע ס"ו שמתיר אף בערוה ממש] ועי' בביאוה"ל דכ"מ מביהגר"א שכתב שאסור אף שאין מסתכל כמש"כ בס"ו. וכ"מ בסמ"ג עי"ש. אמנם כתב הביאוה"ל שלב"ח מותר בעצימת עינים [והיינו מדבריו הנ"ל דאסור כשמסתכל בה אף שאינו מכוון ליהנות, ומשמע דאם אינו מסתכל גם בק"ש מותר]. וכ"ה בפמ"ג משב"ז ב' וביאר דאינו ערוה ממש אלא אסור משום הרהור ובעוצם עיניו ליכא הרהור. ובתר"י כתב יותר מזה דדוקא בהסתכלות אסור ולא בראי', ואמנם בזה כתב הב"ח דלא קי"ל הכי, ועי"ש בביאוה"ל.

ועי' בנשמ"א שם שנסתפק בזה [ודלא כדכתב בח"א בפשיטות], וכתב כהפמ"ג דתלוי אם איסור טפח באשה הוא משום ערוה או משום הרהור, דאי משום הרהור בעצימת עינים מותר. [וע"ע שם דאי הוי ערוה רק דרבנן מותר וכנראה דהיינו הך דאי הוי רק מדרבנן ע"כ איסורו משום הרהור]. אולם המ"ב ס"ק א' כתב דאיסורו משום הרהור ומ"מ כתב דאסור אף בעצימת עינים כהח"א.

והנה הרי"ף לא הביא דין טפח באשה ושוק ושיער ועי' בעה"מ שנתקשה בזה. וכתב הרשב"א להלן בשם הראב"ד דס"ל דכיון דמסקינן לעיל דאף עגבות לאו ערוה נינהו כ"ש שמקומות המכוסים לאו ערוה נינהו. והראב"ד דחה דהתם לענין עצמה דליכא איסור משום גילוי ערוה דלאו ערוה ממש היא אבל הכא לענין ראיה ומשום הרהור אסור ומדבריו נראה דהאיסור רק כשרואה אבל בעצימת עינים מותר. ועי' חזו"א ס"ק ז' שהוכיח כן. וצ"ב דעת הרי"ף.

והנה יל"ע לענין עצימת עינים אי שרי בשוק כמו בטפח במקומות המכוסים למתירין. וברשב"א נראה דשרי אמנם לב"ח איכל"מ דהכא חמיר מטפח באשה כדחזינן דאף בפחות מטפח אסור.

[הוספה תשע"ט] עי' ביאוה"ל ריש הסי' דבקטנה מג' איכא איסור טפח באשה לענין ק"ש ומ"מ בבתו כתב להתיר ואי נימא דהאיסור משום שם ערוה צ"ע מ"ש בתו, וע"כ משמע דהאיסור משום שהוא דבר המביא להרהור ואפי' אי נעשה כערוה הוא רק מחמת המציאות שמביא להרהור, ובביתו אינו מביא להרהור אבל באשתו אף שמותר מ"מ בטפח הוא מביא להרהור.

**טפח באשה [ב]**

**דין פחות מטפח באשה אחרת**

לעיל הובא מהנשמ"א שנסתפק אם טפח באשה הוי ערוה ואסור גם בעצימת עינים או דלא הוי ערוה אלא אסור רק משום הרהור ודוקא בראיה אבל בעצימת עינים מותר. אמנם בפחות מטפח כתב שם שגם להג"מ בשם בה"ג שאסור היינו רק משום הרהור ולא משום דחשיב ערוה דלא מסתבר דערוה ממש יהא מותר לבעלה וע"כ רק משום הרהור ובעצימת עינים מותר. והו"ד במ"ב.

אולם עי' בביהגר"א סי' ע"ה שהוכיח כבה"ג מדלא מתרצינן בסתם דמיירי לק"ש אלא מוקמינן באשתו ולק"ש [וכדיוק הב"ח], והוסיף, דכ"ש למש"כ בס"ו דאסור אף בעצימת עינים, וכונתו דהו"ל למימר דנפ"מ לק"ש דאף בעצימת עינים אסור משא"כ באיסור הסתכלות, וע"כ דבאחרת אסור אף בפחות מטפח ומשו"ה הוצרכה הגמ' לומר דטפח באשה מיירי באשתו. וע"כ משמע דס"ל דאף בפחות מטפח אסור אף בעצימת עינים דאי מותר בעצימת עינים, עדיין קשה אמאי לא מוקמינן הא דטפח באשה מיירי אף באחרת ולק"ש וקמ"ל דאסור בעצימת עינים משא"כ בפחות מטפח דבעצימת עינים מותר וע"כ דס"ל שגם בפחות מטפח אסור דחשיב כערוה. וכ"כ בדמש"א [אמנם הדמש"א גופיה חולק ע"ז].

וכעי"ז כתב הפמ"ג במשב"ז א' להוכיח דלבה"ג אף בפחות מטפח חוזר וקורא מדלא מתרצינן דטפח באשה ערוה אף באחרת לענין דחוזר וקורא, וכ"מ בא"א ס"ק א'. אמנם לדעת השו"ע שלא הביא דברי הבה"ג צידד שם דס"ל דאין חוזר וקורא, וביאו"ד די"ל דהשו"ע מודה שאסור אלא דבדין טפח באשה ס"ל שחוזר וקורא ובזה אין חילוק בין אשתו לאחרת דבפחות מטפח אף באחרת אינו חוזר וקורא עי"ש.

בעיקר דברי בה"ג שאסר באחרת אף בפחות מטפח עי' בשו"ע הגר"ז קו"א ב' שכתב דאסור משום שיכול לבא להרהור, ולכן הקשה דא"כ אף במקומות המגולים יאסר שהרי אם יסתכל יבוא להרהר. עי"ש.

**בדברי הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ג הט"ז **וכל גוף האשה ערוה לפיכך לא יסתכל בגוף האשה כשהוא קורא אפי' אשתו אם היה מגולה טפח מגופה לא יקרא כנגדו**. ועי' לעיל דהב"ח דייק מדכתב אפי' באשתו משמע דמיירי גם באחרת ובתרוויהו אין איסור אלא בטפח. והלח"מ כתב דבאחרת אסור אף בפחות מטפח ומשמע אף לרמב"ם וכ"מ בחזו"א ס"ק ז'. וצ"ע מדיוק הב"ח, [ובאמת גם בבה"ג שלפנינו איתא ואפי' אשתו, אמנם לפנינו ליתא כלל דבאחרת אסור אף בפחות מטפח וע"כ דגירסא אחרת היה להם. ועי' בערוה"ש שעמד בכל זה].

והנה בנשמ"א כתב דברמב"ם שכתב **לא יסתכל באשה בשעה שקורא ק"ש** משמע דאסור רק במסתכל ולא בעוצם עיניו. וכ"כ בשו"ע הגר"ז בקו"א דהרמב"ם ס"ל כתר"י דאין איסור טפח באשה אלא במסתכל. אולם יש להעיר דבסו"ד כתב הרמב"ם אפי' אשתו אם היה מגולה טפח **לא יקרא כנגדו**, ומשמע דכל שהוא כנגדו אסור ואף בעצימת עינים [ואף שלא כתב הרמב"ם דמותר רק בהחזרת פנים כדכתב בערוה ממש י"ל דזה נכלל במש"כ לא יקרא כנגדו]. עוד יל"ד דלכאורה מש"כ דאפי' וכו' **לא יקרא כנגדו** הוא כפלות כיון שכבר כתב שלא יסתכל. ומזה נראה דתרי מילי קאמר. ושו"מ בערוה"ש שעמד בזה.

ויל"פ בב' אופנים וזה תלוי בגירסאות הרמב"ם די"ג ואפי' אשתו **אם** היה מגולה [וכ"ה בהוצ' פרנקל], ולפי"ז י"ל דמש"כ אפי' אשתו וכו' מימרא בפ"ע היא, ומתחילה כתב וכל גוף האשה ערוה ולפיכך לא יסתכל וכו' וזה קאי רק באחרת ובזה לא כתב דמיירי במגולה ממקום המכוסה אלא כל גופה הוי ערוה והיינו כדין מסתכל באצבע קטנה וכ"כ רבינו מנוח, [וזה דלא כהפמ"ג דרק במקום המכוסה אסור, ועי' בסמוך]. ואח"כ הוסיף ואפי' אשתו אם מגולה טפח לא יקרא כנגדה דטפח באשה הוי ערוה.

ולפי"ז נמצא דמש"כ לא יסתכל מיירי רק בפחות מטפח שבזה האיסור רק משום הרהור וכמש"כ הנשמ"א גופיה, אבל בטפח הוי כערוה ואסור אף בעצימת עינים ולכן כתב לא יקרא כנגדו. ודלא כהנשמ"א והגר"ז שדייקו מהרמב"ם דטפח באשה מותר בעצימת עינים.

ולפי"ז מש"כ אפי' אשתו היינו שבזה נמי משכח"ל איסור אם מגולה טפח. ולפי"ז א"ש דברי הלח"מ דהרמב"ם ס"ל כבה"ג. אך זה דלא כהב"ח שדייק מהרמב"ם דאף באחרת אין איסור אלא בטפח, אמנם י"ל שרק איסורא דגמ' מיירי אף באחרת והיינו בלא הסתכלות אבל כשמסתכל באחרת אסור אף בפחות מטפח כמו לענין איסור הסתכלות ה"נ לענין ק"ש. אולם בלשון הטור א"א לפרש כן. וצ"ע לחזו"א דכו"ע מודו להג"מ.

אמנם בנדפס הגי' **ואם** וע"כ דמש"כ אפי' אשתו קאי אדלעיל, ולפי"ז לכאורה ע"כ דתחילת דבריו נמי מיירי בטפח ואפי"ה אסור רק במסתכל וכמש"כ הנשמ"א שהרי באשתו ודאי אין איסור אלא בטפח.

אמנם בערוה"ש סי' ע"ה א' גרס **ואם** ואפי"ה פי' דתרי מילי נינהו ובאו"א, דמתחילה מיירי במסתכל ומזה למד דאפי' באשתו אם מסתכל אסור אף בפחות מטפח [והיינו דמה שמותר באשתו אינו משום דליכא הרהור אלא דאף שמהרהר מותר אבל בק"ש אסור], ואח"כ כתב הרמב"ם ואם היה מגולה טפח אסור לקרות כנגדו היינו אף בלא הסתכלות. דבטפח הוי ערוה ואסור בעצם משא"כ בפחות מטפח איסורו רק משום הרהור [וכמש"כ הנשמ"א] ולכן בלא הסתכלות מותר. וכ"כ המקו"ח [שם ד"ה אפי'] וזה דלא כחזו"א דבמקומות המכוסים אף ראי' כהסתכלות ובאחרת אסור לכו"ע. ולפי"ז כתב הערוה"ש דאין שום חילוק בין אשתו לאחרת, ודלא כהג"מ. ולפי"ז מה שאמרו בגמ' באשתו ולק"ש, עיקר החידוש דאיכא נפ"מ גם באשתו קיים גם בפחות מטפח דלענין ק"ש אף באשתו אסור כיון דאיכא הרהורא, אלא דהכא קמ"ל בדין טפח באשה דחשיב ערוה לענין ק"ש וממילא כל שהוא כנגד ערוה אסור אף בלא הסתכלות וזה קיים גם באשתו. וצ"ע דמשמע יותר בגמ' שרק בזה איכא נפ"מ גם באשתו.

**החילוק ביו טפח לפחות מטפח**

יל"ע בעיקר החילוק בין טפח לפחות מטפח, אם משום דבפחות מטפח ליכא הרהור ורק בטפח איכא הרהור, או דבשיעור טפח הוי ערוה ובפחות מטפח לא חשיב ערוה, ועי' לשון הב"ח דשיערו בטפח משום דמקום התרפה הוא טפח, ובמקו"ח כתב דשיעור טפח הוא משום דמקום המגולה בכל אדם הוא בטפח. ולדבריהם משמע דשיעור טפח הוא בשם ערוה. אמנם מדברי הצל"ח שהו"ל דהחילוק בין טפח לפחת מטפח הוא רק במכוון להנאתו, נראה דהוא משום דבשיעור טפח איכא הרהור. אמנם מדבריו נראה דזהו רק משום דס"ל דטפח נמי לא חשיב ערוה, ועי'.

והנה לדברי הבה"ג דבפחות מטפח מותר באשתו ואסור באחרת, אי נימא דמיירי במסתכל ע"כ דבאשתו ליכא הרהור ומשום דגס בה [ומהא דשרי להסתכל בה שלא בשעת ק"ש אין ראי' דבאשתו מותר להסתכל אף הרהור מותר] וכצ"ל לנשמ"א ודעימיה דבפחות מטפח גם באחרת לא הוי ערוה אלא רק משום הרהור וע"כ דבאשתו ליכא הרהור. אמנם גם אי נימא דאף בפחות מטפח חשיב ערוה [כנ"ל בדעת הגר"א דאסור אף בעצימת עינים וכן לפמ"ג דאף בדיעבד חוזר וקורא], ע"כ דהטעם רק משום הרהור דאל"כ מ"ש באשתו דבפחות מטפח מותר ובטפח אסור, וע"כ דרק משום הרהור חשיב ערוה ובאשתו ליכא הרהור ומשום דגס בה.

והא דבטפח אסור אף באשתו, אי מיירי רק במסתכל [וכמש"כ התר"י וכן הרמב"ם להנשמ"א] וע"כ דלא חשיב ערוה, צ"ל דבטפח איכא הרהור אף באשתו ולכן אסור, אבל אם אסור אף בעצימת עינים ומשמע דחשיב ערוה, י"ל דבאשתו ליכא הרהור אף בטפח אלא דמ"מ טפח חשיב כערוה [עכ"פ מדרבנן] וכמשמעות הב"ח ולכך אסור אף בלא הרהור. [וזה יתכן יותר להנשמ"א דבפחות מטפח לא חשיב ערוה אבל להגר"א דחשיב ערוה ולהנ"ל משום הרהור, משמע דה"ה בטפח דאסור אף באשתו הוא רק משום דאיכא הרהור, ודוחק לומר דבפחות מטפח חשיב ערוה רק משום הרהור ובטפח חשיב ערוה בעצם]. ובמ"ב אוסר בעצימת עינים אף שכתב דאיסורו משום הרהור[[4]](#footnote-4).

אמנם לשיטת הרשב"א והשו"ע דאין חילוק בין אשתו לאחרת, ובפחות מטפח אף באחרת מותר, ופי' הב"ח דע"כ מיירי בראי' בלא הסתכלות [דאל"כ באחרת יאסר משום איסור הסתכלות], לכאורה החילוק בין טפח לפחות מטפח הוא בשם ערוה, שהרי באחרת אף בפחות מטפח איכא הרהור ואפי"ה לא חשיב ערוה ומ"ש טפח וע"כ שבזה חשיב טפי ערוה. אמנם י"ל דהא גופא משום דבאשתו ליכא הרהור אף במסתכל לכך לא שויוהו כערוה כהנשמ"א דליכא ערוה רק לאחרת ולא לאשתו אבל בטפח שגם באשתו איכא הרהור שויוהו כערוה.

אולם בערוה"ש הנ"ל הכריח דבמסתכל אסור אף באשתו דכיון דבאחרת אסור להסתכל אף בכל שהו ממילא אסור בק"ש אפי' באשתו. ומשמע דס"ל דאף באשתו איכא הרהור ולכך אין חילוק כלל לענין ק"ש. [דההיתר להסתכל באשתו הוא משום דהרהור באשתו מותר וזה לא שייך בק"ש] [[5]](#footnote-5).

**שוק באשה ערוה**

נחלקו רבותינו מהו שוק אם הוא הירך שמעל הברך או מה שמתחת הברך. הפמ"ג משב"ז א' כתב דהיינו מה שמעל הברך וכ"כ המ"ב ס"ק ב', אולם במקו"ח כתב **דשוק היינו עצם התחתון הזקוף אף כשאדם יושב**. [וכן משמע בדברי חמודות שהשוה זה לזרועות ידיה]. וכן צידד החזו"א ס"ק ח' ממש"כ הרשב"א דקמ"ל דטפח באשה מיירי גם בשוק וקמ"ל דחשיב מקום צנוע אף שבאיש אינו מקום צנוע, ואי מיירי מעל הברך איך ס"ד דגרע משאר מקומות המכוסים. ועוד דהב"ח פי' דקמ"ל דאף דדרכו להיות מטונף חשיב ערוה ואי מיירי מעל הברך הרי אינו מטונף, [אמנם עי' בפמ"ג דמטונף מחמת המלאכה, ונראה דהיינו מלאכת ידיה דעי"ז מתכלכך גופה ולא משום שהולכת על לכלוך] מיהו מתחילת דברי הב"ח משמע איפכא דכתב דקמ"ל דחשיב ערוה ואסור אף בפחות מטפח ואי מיירי למטה מהברך אמאי חמיר משאר מקומות המכוסים. וכתב החזו"א דבלא"ה צ"ל שהב"ח חזר בו, אמנם גם הט"ז כתב דבפחות מטפח אסור ומשום דאיכא הרהור טפי ואי למטה מירך אמאי איכא הרהור טפי. וצ"ע. עוד עי"ש דיש לתלות זה בביאור המשנה באהלות פ"א ה"ח מהו קרסול אי מיירי בכף הרגל וכ"מ בתוי"ט או כהרע"ב שהוא מה שמעל כף הרגל וא"כ שוק הוא מעל הברך ועי' שו"ת רעק"א תנינא סי' כ"ח. עי"ש בחזו"א שלא הכריע בזה.

כתב המ"ב ס"ק ב' דפרסות הרגל עד השוק תלוי במנהג המקום שאם רגילים להיותם מגולים מותר לקרות כנגדן ואם רגילים לכסותם אסור כדין טפח באשה אבל **השוק והזרועות** אפי' רגילים להיותם מגולות כדרך הפרוצות אסור. ומשמע הטעם משום דשוק הוי ערוה בעצם ולא משום דרגילים לכסותם. אבל בד"ח אות קט"ז כתב דמסתבר דזה תלוי במנהג המקום כיון דכשאין רגילים בהם לא מייתי לידי הרהור, ובא"ר הביא בשם הרוקח דאסור אף אם רגילים להיותם מגולים. [ועי' קובץ תשובות ח"א סי' י"ג שהביא מהר"ן שבת דף ס' שמבואר דנשי דידן אזלי בזרועות מגולות דמשמע כהד"ח וכנראה דר"ל דמשמעות הר"ן דלא עבדי איסורא וע"כ שאין דינם להיות מכוסות וממילא לא היו ערוה לענין ק"ש. מיהו לענין שוק לכאורה איכל"מ דהוי ערוה בעצם וצל"ע].

ולכאורה תלוי בפלוגתת הרשב"א והב"ח, דהד"ח אזיל בשיטת הרשב"א דשוק הוי כמקומות המכוסים ותלוי במנהג המקום. והמ"ב אזיל כשיטת הב"ח והט"ז דחמיר מטפח באשה דהכא הוי ערוה בעצם, אבל לרשב"א דהוי כטפח מכוסה א"כ תלוי במנהג. אמנם בחזו"א נקט כהרשב"א ואפי"ה כתב דבשוק אסור בכל גווני. וכ"מ במ"ב [דהכא נקט בפשיטות דאסור ולהלן ס"ק ז' הביא דברי הב"ח רק בשם י"א]. וע"כ דס"ל שגם להרשב"א אסור וצ"ל דגם לרשב"א דשוק חשיב רק כמקומות המכוסים מ"מ אין זה משום שרגילים לכסותם אלא משום שדינם לכסות וזהו דילפינן מקרא דתגלי ערותך, ולכן בגילוי שוק אף כשרגילות לגלותו חשיב פריצות ובעצמותו הוי מקום המכוסה.

ובמ"ב ובד"ח משמע שדין זרועות הידים שוה לדין שוק, ולפי"ז אם שוק הוא למטה מהברך ה"נ בידים הקנה שמתחת למרפק הוי זרוע ואסור, ואף אם אין רגילים לכסותם. ומצינו כן במקו"ח, אולם עיקר המנהג להקל בזה דזרוע היינו למעלה מהמרפק. וצ"ע.

**קול באשה ערוה**

כתב הרא"ש סי' ל"ז דקול באשה ערוה רק לשמוע לא לק"ש וכן דייק הכס"מ מהרמב"ם שלא הביא ד"ז בדיני ק"ש, וע"כ דקול באשה נאסר רק מדין איסור הרהור ולא לענין ק"ש. אך בדעת הרמב"ם הקשה הצל"ח דעדיין יקשה דהרי גם בהל' איסו"ב לא הביא הרמב"ם דין קול באשה וצ"ע. [ולענין שיער מבואר ברא"ש דהוי ערוה לענין ק"ש אבל להרמב"ם כתב הכס"מ וכן בב"י שגם שיער לא נאסר אלא לענין איסור עריות]

אמנם המרדכי סי' פ' וראבי"ה סי' ע"ו ורבינו יונה דף י"ז בדפי הרי"ף כתבו בשם בה"ג שגם קול באשה אסור אף לענין ק"ש. וכ"מ ברשב"א וכן הביא ב"י מס' אוהל מועד. וכתב רבינו יונה דאם יכול לכוון לבו בענין שאינו שומע אותה מותר, והיינו דאין כאן חפצא דערוה אלא רק משום הרהור, ולכאורה זה כשיטתו שם בסמוך דגם באיסור טפח באשה אסור רק במסתכל ולא בראיה בעלמא. אולם המ"ב הביא כאן דברי הר"י אף שבאיסור טפח באשה הביא דברי האשכול דלא כר"י. ואפשר דבטפח באשה חשיב ערוה ולכן אסור אף בלא הרהור אבל קול אינו ערוה אלא דאסור רק משום הרהור ולכן אם מסיח דעתו ממנה מותר. וכ"מ בנשמ"א דבקול ודאי אינו משום דחשיב ערוה בעצם, דהא ליכא ילפותא דהוי ערוה אלא שמביא לתאוה. אבל בטפח מבשרה נסתפק שם. ועי'.

ולשיטת הרא"ש והרמב"ם דמתירין בק"ש, יל"ע דלכאורה יקשה כקושית הב"ח דכיון שאסור בשמיעה משום הרהור כ"ש דאסור בק"ש וע"כ דמיירי בלא הרהור כגון באינו מכוון לשמוע ליהנות וכן מבואר להדיא באשכול סי' ז'. אלא דא"כ גם לתר"י מותר ובב"י מבואר דר"י פליג על הרא"ש ולכן כתב רק שצריך ליזהר ובדרכ"מ כתב דמדינא אסור כר"י והמרדכי, ואולי כוונתו דלמרדכי אסור אף באינו מכוון לשמוע אבל המ"ב הביא דברי הר"י דבאינו מכוון לשמוע מותר, והדק"ל דאי מכוון לשמוע לכו"ע אסור. ועי' בשו"ע הגר"ז בקו"א ג' לענין שיער וצ"ע. [ובמעיו"ט ביאר דעת הרא"ש משום דהקילו שלא ליבטל מק"ש אך סתימת הדברים אינו כן].

וי"ל דהרא"ש ס"ל דלענין ק"ש לא סגי במה שמביא להרהור אלא רק אם איכא חפצא שנחשב ערוה אסור דנכלל באיסור ולא יראה בך ערות דבר, ולהכי ס"ל דקול באשה אף אסור רק משום הרהור ואיכא משום ולא תתורו אבל אינו איסור לק"ש. [ועי' להלן לענין שיער].

ויסוד הדברים הובא לעיל משו"ע הגר"ז סי' ע"ג שדבר המביא להרהור אסור משום ולא יראה בך ערות דבר, ובקו"א ב' שם כתב דהרהור לחוד לא נאסר בק"ש [והוכיח כן מהא דבחורים אסורים בתפילין משום דשכיח הרהור ואפי"ה מותרים בק"ש], ור"ל שדבר המביא להרהור אסור משום שנקרא ערוה ואסור לקרות כנגדו אבל לא אסרו את עצם ההרהור. והא דקול באשה ערוה כתב שם [בשו"ע] דאסור אע"פ שאינו נראה משום דכששומע הקול מביא להרהור. וצ"ב לשיטתו דהרהור לחוד מותר. אכן עי' בראבי"ה דאע"פ שאין הקול נראה לעין מ"מ **הרהור איכא** וליכא לדמויי לערוה בעששית [וצ"ב דערוה בעששית אסור וכ"ה המהדיר, ואולי התם דוקא ברואה] **דהכא הקול גלוי אלא שאין העין שולטת בו**. והיינו כנ"ל דבעינן חפצא דערוה אלא דס"ל שהקול הוא חפצא דערוה האסורה ובאופן שמביא להרהור אסור. [אלא שהגר"ז ביאר דקול אסור אף דהוא מכוסה והראבי"ה אסר משום דנחשב גלוי]. והרא"ש לא ניחא ליה בזה ולכך פי' דהכא לאו לענין ק"ש מיירי.

**שיער באשה ערוה**

לדעת הראשונים שדין קול באשה מיירי לענין ק"ש כ"ש שיער אסור בק"ש, וגם לרא"ש שהתיר בקול מ"מ בשיער כתב דאסור אף לק"ש [והיינו דשיער חשיב ערוה משא"כ בקול דלא חשיב חפצא דערוה] אמנם הרמב"ם לא הביא גם דין שיער ומזה למד הכס"מ דס"ל שגם כנגד שיער מותר בק"ש, וכ"כ בב"י ועי"ש דמעיקר הדין מותר ורק יש ליזהר בשער [וכנ"ל בקול] אולם בשו"ע כתב לגבי שיער דאסור והיינו כהרא"ש דבשיער אסור ודלא כהרמב"ם ורק בקול מדינא מותר.

ולדעת הרמב"ם צ"ב מ"ש מאיסור הסתכלות דמיירי באינו מסתכל אלא ראי' בעלמא אולם להגר"ז והח"א דאף טפח באשה אסור רק במסתכל ע"כ דהכא אף במסתכל מותר. וצ"ל כנ"ל בדין קול דלא אסרו לענין ק"ש אלא אי חשיב ערוה וס"ל דשיער נמי לא חשיב ערוה. וכ"מ באו"ז סי' קל"ג דשיער לא חשיב ערוה אלא רק בשר.

והרי"ף לא הביא גם טפח באשה והרשב"א כתב דס"ל דסוגיא דעגבות פליגא על כל סוגיין והרשב"א דחה דהכא משום הרהור ועי' לעיל.

ולדעת הראשונים דשיער חשיב ערוה מ"מ מבואר ברא"ש שזה רק בנשואה שצריכה לכסותו [דילפינן מקרא ופרע ראש האשה מכלל שהוא מכוסה] ולא בפנויה וצ"ב מ"ש. [ועי' באו"ז שם בשם רבו שלמד דאיסור שיער בערוה לא נאמר לענין ק"ש מהא דקורין ק"ש אף כנגד פנויה ששערותיה מגולות]. וצ"ל דמה דחשיב ערוה הוא משום שדרכו להיות מכוסה וזה רק בנשואה שדינו להיות מכוסה משא"כ בפנויה וכ"מ ברשב"א וכ"כ בשו"ע הגר"ז ס"ד ובמ"ב לענין שיער שחוץ לצמתה. מיהו בקרא דמייתי בגמ' משמע דהטעם משום שמביא לידי תאוה, וצ"ל דזה רק כשדרכה לכסותו ואינו רגיל בה דבכה"ג מביא להרהור.

אך יל"ע דא"כ אם אינו יודע שהיא נשואה יהא מותר. ועי' חזו"א סי' ט"ז ס"ק ח' שעמד בזה וכתב שמאחר שרגילים לכסותה קבעו חכמים שהוא כערוה.

ובאגרו"מ ח"ד סי' ט"ו כתב דאיסור שיער אינו חמור משאר מקומות המכוסים [ולכן אינו אסור רק בטפח ובמ"ב ל"מ הכי] אלא דקמ"ל רק שחשיב כבשר ולזה בעינן לקרא שמביא לתאוה, אמנם לא סגי בזה אלא רק אם דרכן לכסותן והוכיח כן דאף פנים משבח לה קרא ואפי"ה לא חשיב ערוה, אלא ע"כ שרק מקום המכוסה נחשב ערוה. [ולכאורה יסו"ד כנ"ל דלא סגי במה שמביא להרהור ליאסר בק"ש אלא רק אי חשיב ערוה] אמנם בחזו"א שם הרגיש בזה וכתב דבפניה לא אסרו משום שא"א להכביד על הציבור וה"נ בשיער פנויה משא"כ בנשואה. אמנם העירו דברשב"א משמע דבפניה כיון שרגיל בה ליכא הרהור אבל בשיער במקומות שדרכה לכסות יש הרהור.

ובמקום שהפרוצות הולכות בלא כיסוי הראש, כתב בערוה"ש שאף שעוברות על דת מ"מ אין איסור לקרוא כנגדן ק"ש דדמי לפנויות. וכ"כ באגרו"מ שם וכנ"ל דכל שאין דרך לכסותן לא חשיב ערוה. אולם במ"ב כתב שאסור כיון שדינם לכסות ודמי לשוק. מיהו צ"ב דאי טעמא משום שאינו רגיל בה ואיכא הרהור א"כ הכא שרגיל בה מה איכפ"ל שמדינא צריך לכסותה. ובחזו"א שם כתב כהמ"ב וביאר דכבר עשאוהו כערוה, ואף במקום שאינו מביא להרהור כדמוכח שאסור אף באינו מכירה. ורק בבתולות לא אסרו וכנ"ל. [אמנם בחזו"א הוסיף דבאמת אף בפנויה מביא להרהור, אלא שלא גזרו ומשא"כ בנשואות, אבל במ"ב ל"מ הכי אלא כהרשב"א הנ"ל דכשדרכה לגלותו ליכא הרהור]. ובפמ"ג נסתפק אף בפיאה נכרית דאף אם מותר לילך עמה בשוק מ"מ לקרוא ק"ש אסור ומבואר כהמ"ב דאף שדרכן שלא לכסותן אסור ורק בפאה נכרית מסתפק דאפשר דחשיב כיסוי [כ"ה בס' קדושת מחנה].

ולענין שיער נכרית כתב שם באגרו"מ דדמי לישראלית פנויה כיון שאין דרכן לכסותן. אמנם בח"א נסתפק בזה והובא במ"ב ס"ק י"ב. וצ"ב מ"ש מפנויות ישראליות ואולי משום דלא פלוג ועשו כל שיער נשואה לערוה. [ואפשר עוד שגם בנכרית דינו לכסותן אלא דאין למי לצוות על זה]

כתב המ"ב דאם עוצם עיניו מותר כנגד שיער, ומבואר דאינו כטפח באשה ומקור דבריו בנשמ"א דבגמ' לא מייתי ילפותא דחשיב ערוה אלא שמביא לתאוה. ורק משום הרהור אסור. ויל"ע להנ"ל דאף בפרוצות אסור וביאר החזו"א שעשאוה כערוה. וצל"ע.

עיניו או לבו או שאר אבריו רואים את הערוה - שו"ע סי' ע"ד

**גמ' דף כ"ד ע"ב ת"ר היה ישן בטליתו וכו', [ובסוה"ע אמר רב הונא וכו']. דף כ"ה ע"ב ואם לאו יתכסה במים ויקרא וכו' עד אמר אביי צואה כל שהוא וכו'. סוכה דף י' ע"ב אמר שמואל היה ישן בכילה כו'. ללמוד קודם את כל הגמ' הנ"ל. ועי' הקדמת המ"ב לסי' ע"ד.**

**א. דף כ"ה ע"ב מכסה גופו במים צלולין, עי' רשב"א ריטב"א ורבינו יונה שם. וכשלבו מחוץ למים עי' רמ"א סי' ע"ד ס"ב ופרישה שם, פר"ח ופנ"מ שם.**

**ב. היתר מים עכורין, אי משום דאין רואה או משום כיסוי. עי' לשון השו"ע. [ותלוי בנידון הנ"ל בדין לבו רואה את הערוה]**

**ג. יל"ע בדין עיניו רואין את הערוה אי משום ראיה או משום דהוא כנגד ערוה [עיניו או ראשו] ואף בלא ראי'. עי' בגמ' כ"ה ע"ב בדין ערוה בעששית. ועי' פלוגתת הפוסקים אי מהני עצימת עינים כנגד ערוה, עי' ב"י סי' ע"ה ס"ו וב"ח ומ"א ובהגר"א שם. פר"ח שם ושו"ת פנים מאירות סי' ע"ד.**

**ד. וכן יל"ד בדין לבו רואה את הערוה. [נפ"מ לנידון הנ"ל בלבו חוץ למים], ועי' פר"ח סי' ע"ד ושו"ת פנ"מ סי' ע"ד שו"ע הגר"ז סי' ע"ה חזו"א סי' ט"ז ה'.**

**ה. לבו רואה את הערוה להלכה – תוס' כ"ה ע"ב ד"ה והרי, רא"ש סי' ל"ו טושו"ע סי' ע"ד ס"א פר"ח שם חזו"א סי' ט"ז ג'. ועי' תורא"ש אם לבו חמיר מעקבו או לא. ובדעת רש"י עי' צל"ח ורש"ש ובהגר"א שם ס"א.**

**ו. אם יש איסור גילוי ערוה [כשיש חציצה מעיניו ולבו]. עי' רשב"א כ"ד ע"א בדין עגבות, ועי' דרישה וב"ח יו"ד סי' ר' וט"ז וש"ך שם. חזו"א סי' ט"ז ס"ק ב' - ה'. ועי' סוכה דף י' ע"ב רש"י ור"ח שם. ועי' ט"ז ע"ד ס"ק א' ומ"א ס"ק ח' ודרישה וט"ז יו"ד סי' ר' אי מהני מים צלולין לגילוי ערוה, ועי' פמ"ג משב"ז ע"ד א'.**

א. גמ' כ"ד ע"ב ת"ר היה ישן בטליתו ואינו יכול להוציא את ראשו חוצץ בטליתו על צוארו. והיינו משום הפסק בין עיניו לערוה כדי שלא יהא עיניו רואות את הערוה. ומשום גילוי ערוה אין לאסור דחשיב כיסוי אלא שמ"מ עיניו רואות את הערוה. אמנם זה רק בישן בטליתו אבל הישן בכילה חשיב גילוי, עי' סוכה דף י' ע"ב. [נלמד ד"ז אחר הסוגיא בדף כ"ה].

ב. דף כ"ה ע"ב ואם לאו יתכסה במים ויקרא, והרי לבו רואה את הערוה וכו' במים עכורין שנו דדמו לארעא סמיכתא. [ובבריתא איכא מ"ד דמותר אף בצלולין ומפרשינן דס"ל לבו רואה את הערוה מותר]. וכתב בתר"י דלא הקשו משום עיניו רואות את הערוה, כיון דכל גופו בתוך המים המים עצמם הם חציצה בין עיניו לערוה אע"פ שהם צלולים. אבל לבו הוא בתוך המים עם הערוה ואסור משום לבו רואה את הערוה. וכ"כ הריטב"א. והרשב"א כתב כתר"י אלא שהוסיף דכשעיניו מחוץ למים אין מסתכל בערוה וכ"כ הרא"ה.

ועי' ברמ"א ס"ב דלפי"ז גם בלבו אם הוא מחוץ למים מותר לקרות. ובבהגר"א הוכיח כן מהברייתא דקתני לת"ק יתכסה עד צוארו ויקרא, והרי אי"צ לכסות לבו לק"ש, וע"כ דזה משום הי"א דעוכרן במים, דאי לבו חוץ למים לא פליגי הי"א שצריך מים עכורין, דבכה"ג לא חשיב לבו רואה את הערוה [ומשום גילוי ערוה סגי בצלולין]. ובפר"ח הקשה דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' להעמיד מתני' בעכורין נימא דלבו חוץ למים. ובבהגר"א תי' דהמשנה מיירי גם במתפלל [כדקתני דמתפלל כותיקין] ובתפילה בעינן כיסוי הלב וע"כ בעינן שיהא לבו בתוך המים. וע"ע בדרישה יו"ד סי' ר' שתי' דלכתחילה בעינן כיסוי ללבו כמו בתפילה.

**דין עצימת עינים בערוה**

ג. הב"י סי' ע"ה ס"ו הביא שהרוקח סי' שכ"ד וכן המרדכי [סי' ע"ו] שכתבו דבאיסור עיניו רואות את הערוה אסור אף בעצימת עינים, אבל הב"י נקט דמהני והוכיח כן מהרשב"א הנ"ל דהכא מותר משום שאינו מסתכל בערוה, ועוד הוכיח כן מהרמב"ם פ"ג הט"ז דמהני החזרת פניו, וכ"פ בשו"ע. וביאר הטעם דאיסור ערוה הוא משום ראי' כדאמרינן בגמ' דבערוה בעששית אסור משום דבראיה תליא רחמנא, והוסיף שגם להר"י מותר משום דאינו מסתכל בערוה.

אמנם עי' ב"ח ט"ז מ"א ופר"ח ובהגר"א שם שחולקים על זה דאף באינו רואה אסור, וגם מהרשב"א ותר"י אין ראי' דהרי לא התירו אלא כשגופו בתוך המים וראשו חוץ למים, דהמים חוצצים בין עיניו לערוה. וכ"מ להדיא בתר"י דמטעם חציצה אתינן עלה. והיינו דבעינן תרתי שיהא הפסק בינו לערוה כדבעינן בלבו רואה את הערוה, ומלבד זה אסור בראית הערוה כדחזינן בערוה בעששית דאסור, [עי' מ"א], ולכן כתב הרשב"א דגם אינו רואה את הערוה. ומה שהוכיח הב"י מהרמב"ם דמהני החזרת פניו היינו דוקא כשמחזיר כל גופו ולא פניו לחוד [ובשו"ת פנ"מ סי' ע"ד כתב דהתם לא מיירי בערוה ממש אלא בערוה האסורה מחמת הרהור כמקומות המכוסים וכדו'. וצ"ע דהרמב"ם כתב בסתמא דכנגד ערוה יחזיר פניו ומשמע אף בערוה גמורה]. וצ"ע דברי הב"י שהוכיח מהרשב"א ותר"י דהרי מפורש ברשב"א כהפוסקים הנ"ל דבעינן ראשו חוץ למים ובפרט בתר"י[[6]](#footnote-6), ועי' להלן.

והטעם דאסור אף בלא ראי' מצינו כמה אופנים. הב"ח ציין למרדכי שהוכיח כן מהירושלמי דאסור אף בלילה כל שאם היה ביום היה יכול לראות. ובפר"ח שם כתב דהב"ח לא דק דהירושלמי מיירי בצואה והיינו דהתם אין האיסור משום ראיה אלא משום מחניך קדוש, אמנם עי' ביהגר"א שהוכיח מהמרדכי דמדמינן ערוה לצואה, ומשמע דס"ל דמחניך קדוש נאמר גם בערוה ולכן אין זה תלוי בראי' אלא שלא יהא במקום אחד עם הערוה. וכ"מ במ"א שם ס"ק ט' דאסור משום מחניך קדוש [אמנם הפמ"ג כתב דלשונו לאו דוקא]. וכ"כ בפנ"מ סי' ע"ד [אמנם שם משמע דאין תלוי ממש בבית אחד דהא מהני הפסק טלית עי"ש וצ"ע עוד]. וכ"כ הגר"ז סי' ע"ד ס"א. [שוב נראה בבהגר"א דאין האיסור משום מחניך קדוש אלא משום דגם בצואה שייך איסור בראי' כשהיא מרחוק וכ"מ בדמש"א ולא עיינתי].

אולם הפמ"ג שם א"א ט' חולק ע"ז דבערוה ליכא מחניך קדוש. והב"י הרגיש בזה וכתב דערוה לא דמי לצואה אלא תלוי בראי' כדאמרינן לענין ערוה בעששית דלא דמי לצואה. ולדעת הפוסקים הנ"ל צ"ל דכוונת הגמ' רק דאיכא חומרא בערוה, אבל מלבד זאת איכא גם דין מחניך קדוש דומיא דצואה. [ובפר"ח הביא מגמ' שבת דף כ"ג דמקשה על ערוה והא בעינן מחניך קדוש, וכתב דצ"ל דסמיך על סיפא דקרא דכתיב ולא יראה בך ערות דבר].

הט"ז כתב דלא כתיב לא תראה ערוה דבר [בחיריק] דהיינו שהמברך לא יראה את הערוה, אלא לא יראה [בקמץ תחת הרי"ש] כלומר שהערוה לא תהא נראית וכל שהוא כנגדה הרי היא נראית. וכ"כ הפר"ח והוכיח כן מהרשב"א לעיל בדינא דעגבות אלא דהרשב"א מיירי לענין ערות עצמו [ושו"ר במאמ"ר שדחה כן] והפר"ח מדמה גם ערות חבירו לזה ויל"ע שם. ולפי"ז משמע דאיסור ראית הערוה המכוסה לא נלמד מהך קרא דלא יראה, וצ"ל דהאיסור משום דאיכא הרהור. וכ"כ בפנים מאירות שם, ועפי"ז דחה הוכחת הב"י מהרמב"ם דהתם לא מיירי בערוה ממש אלא בערוה מחמת הרהור כדין. [ויל"ע בערוה דלית בה הרהור אי מהני כיסוי בעששית אף שרואה אותה, וצ"ע].

אולם יל"ע איך מהני כיסוי המים לעיניו רואות את הערוה אע"פ שעדיין יכול לראותה דהא ערוה בעששית אסור משום דולא יראה כתיב, וכ"ה הפמ"ג ועי' פר"ח שם. ולפי' הנ"ל דאיסור זה הוא כדין צואה שאיסורה משום מחניך קדוש א"ש דמהני מחיצה אף בעששית כיון שהוא ברשות אחרת. ורק בראי' שנלמד מלא יראה לא מהני עששית, אבל להט"ז דאיסור בעצימת עינים הוא משום ולא יראה קשה כנ"ל. וצל"ע. ועי' להלן.

ואיסור עיניו כנגד הערוה לכאורה הוא תלוי בעיניו אולם בלבוש משמע דהוא משום דראשו כנגד הערוה, וכ"כ בשו"ת פנ"מ סי' ע"ד. ובשו"ע הגר"ז ס"א כתב דבעיניו הוא מה"ת וראשו מדרבנן, עי"ש.

ד. והנה הט"ז שם הקשה על הב"י מהא דערום לא יתרום ואמאי לא יתרום בעצימת עינים, [והב"ח יו"ד סי' ר' פי' דהתם משום דלבו רואה את הערוה אך א"כ יקשה למ"ד דלבו רואה את הערוה מותר, וכ"ה הש"ך שם]. וכן הקשה הפר"ח. ובפנ"מ סי' ע"ד וכן בפמ"ג כתבו דהב"י מודה בגילוי ערות עצמו דאסור. [וכ"מ במ"א סי' ע"ד ס"ק ח' שכתב דבערות עצמו לא מהני עצימת עינים, ופי' בלבו"ש שכוונתו אף להרמ"א דשתיק לב"י דמהני עצימת עינים, מ"מ בערות עצמו לא מהני]. והטעם כתב הפמ"ג משום דיש איסור נפרד משום גילוי ערוה [עי' להלן]. אבל בפנ"מ מבואר דהוא משום דראשו רואה את הערוה וזה אין תלוי בראי' אלא כל שהוא במקום אחד עם ערותו אסור [עי"ש דה"נ הוא בלבו רואה את הערוה] וצ"ל דדוקא בערות עצמו חשיב שהוא ביחד עם הערוה ולא בערות חברו.

ולדברי הפנ"מ א"ש מש"כ הרשב"א שראשו חוץ למים אף להב"י דמתיר בעצימת עינים, והיינו דאל"כ אסור משום דראשו רואה את הערוה דבערותו מודה דאסור. מיהו לפמ"ג לא א"ש דאי משום גילוי ערוה ובמים צלולים חשיב כסוי א"כ גם בראשו בתוך המים ליכא גילוי ערוה.

ה. לשיטת הפוסקים הנ"ל שלא מהני עצימת עינים בעיניו רואות את הערוה, הובא לעיל דכשהערוה ברשות אחרת תלוי אם האיסור משום מחניך קדוש וא"כ כשהיא ברשות אחרת דאין איסור אלא משום שרואה את הערוה מהני עצימת עינים, אבל להט"ז דטעמא משום דהערוה מצ"ע נראית לאחרים א"כ גם כשהיא ברשות אחרת לא מהני. ולפי"ז בערוה בעששית נמי לט"ז לא מהני עצימת עינים כיון דמתחזיא, אלא דהפמ"ג שם משב"ז א' הקשה דא"כ איך מהני מים צלולין דמ"ש מערוה בעששית דלא מהני. אמנם בהמשך דבריו שם [ד"ה כללא דמילתא] מבואר דלדינא נקט שגם בערוה בעששית מהני אף לט"ז וכנראה דהוכרח לזה מקושיא הנ"ל דמוכח כן דלא גרע מכיסוי המים אלא דהפמ"ג לא ידע טעמא דמילתא. ועי' מ"ב סי' ע"ה דבערוה בעששית כתב דלכו"ע מהני עצימת עינים וכשהערוה ברשות אחרת הביא מחלוקת בזה. וצ"ב.

והנה הט"ז שם עמד בהוכחת הב"י מהרשב"א דמהני עצימת עינים כשגופו בתוך המים וכתב דשאני הכא דאין לאסור משום דעיניו כנגד הערוה כיון שהערוה למטה ומדמי לה לערוה בתוך הבור דמותר לקרות כנגדה משום דלא חשיב שהוא כנגדה. ויל"פ כוונתו דלעולם בערות עצמו ליכא משום עיניו רואות את הערוה כיון שהערוה למטה ממנו ואף שיכול להסתכל מ"מ אין האיסור אלא כשעיניו כנגדה. ולפי"ז בערוה בעששית באמת אסור אף בעצימת עינים דמ"מ היא נראית והוא כנגדה. ודלא כהפמ"ג והמ"ב. אמנם יל"פ כוונת הט"ז רק משום דכשהוא בתוך המים חשיב רשות אחרת שהיא למטה ממנו ולכן אינו כנגדה וזהו שהביא מערוה בבור, ולפי"ז לאו דוקא למטה אלא ה"ה כשהערוה בעששית מותר דלא חשיב כנגדה. וכן נראה דפי' הפמ"ג, ועי' מאמ"ר. [ועי' בט"ז יו"ד סי' ר' ובפרד"ר שם וצ"ע].

ולפי' א' בט"ז דבערות עצמו ליכא משום עיניו רואות אה"ע כלל, צ"ב אמאי הצריך הרשב"א שעיניו חוץ למים דאי משום גילוי ערוה הא אף כשכולו בתוך המים ליכא גילוי ערוה עי' ט"ז יו"ד סי' ר', ומשמע דמפרש דזה רק משום שעי"ז אינו מסתכל בערוה. וכנראה בב"י.

ועכ"פ בראשונים מבואר דאיכא איסורא בעיניו רואות את הערוה גם בערותו, ולהכי בעינן שיהא ראשו חוץ למים. עי' בתר"י ובריטב"א. ועי' ריטב"א דף כ"ד ע"ב דעיניו רואות את הערוה אסור אף בעצימת עינים משום דאינו נאות שתהא ערותו מגולה כנגד **אבריו** הנכבדים. ואפשר שזה דין אחר שלא נלמד מלא יראה וקיל טפי מערות חברו דהתם הוא כנגד הערוה ואיכא משום ולא יראה ולהכי ל"מ כיסוי בערות חברו משא"כ בערותו. ועי' חזו"א סי' ט"ז ס"ק ז' שצידד שכנגד ערות חברו הוא מדאורייתא וכנגד ערותו הוא מדרבנן. וצ"ע.

ו. לדברי הב"י שעצימת עינים מהני לרואה את הערוה. הובא לעיל דהפמ"ג כתב דבגילוי ערוה מודה הב"י דאסור. ותמה על הט"ז שהקשה על הב"י מהא דערום לא יתרום, דודאי מודה הב"י דאיכא איסור משום גילוי ערוה. אמנם בט"ז הרגיש בזה ונראה מדבריו דפליגי אי לא יראה היינו שהוא לא יראה או שהערוה לא תיראה לאחרים, דהב"י ס"ל דלא יראה היינו שהוא לא יראה את הערוה, וא"כ גם ערותו נראית מותר כל שאינו רואה אותה, ורק להט"ז דלא יראה היינו שהערוה לא תיראה לאחרים י"ל דגילוי ערוה אסור כיון שנראית לאחרים.

**כיסוי מים צלולין אי מהני לגילוי ערוה**

ז. בגמ' מבואר דלמ"ד דלבו רואה את הערוה מותר מהני מים צלולין. וכתבו הראשונים דליכא משום עיניו רואות את הערוה כיון שהמים מפסיקין, ויל"ע דמ"מ יאסר משום גילוי ערוה. אמנם הב"ח יו"ד סי' ר' הכריח מזה דאין איסור גילוי ערוה כלל אלא רק משום לבו רואה את הערוה, אולם הפוסקים פליגי עליה דודאי גילוי ערוה אסור, עי' ש"ך שם שהוכיח כן מהא דאשה ערומה אינה מברכת אלא כשיושבת ומכסה ערותה. ויותר מבואר ברשב"א דף כ"ד ע"א דבישן עם חברו בטלית אחת אסור משום דערותו מגולה לחברו אף שאין חברו רואה את הערוה. ובחזו"א ס"ק ב' הוכיח כן מהא דבעגבות אי חשיבא ערוה אסורה לברך בלא כיסוי העגבות הרי אין עיניה ולבה רואות את העגבות וע"כ משום גלוי ערוה. וצ"ע לדעת הב"ח. וע"ע להלן בדין היושב בכילה וראשו מחוץ לכילה. ועכ"פ אי נימא דגילוי ערוה אסור צ"ב מה מהני כיסוי מים צלולין.

ובדרישה שם כתב דאיה"נ הוי מצי להקשות מגילוי ערוה, ובאמת גם מטעם זה בעינן מים עכורין ואף אם לבו רואה את הערוה מותר והכריח כן דאי משום לבו רואה את הערוה הו"מ למימר דחובק בזרועותיו וע"כ משום גילוי ערוה. [ומה"ט אף באשה בעינן מים עכורין אף דבאשה ל"ש לבו רואה את הערוה כמש"כ הב"י בשם האורחות חיים]. ודבריו צ"ע דהא בבריתא קתני מים צלולין מהני, ומוקמינן לה כמ"ד דלבו רואה את הערוה מותר, ולהדרישה עדיין קשה דתיפו"ל משום גילוי ערוה וכן הקשה הש"ך שם. [ואמנם עי"ש בדרישה וכנראה דמפרש הברייתא באופן שרוחץ בכלי דליכא משום גילוי ערוה וכ"כ הפמ"ג בא"א א' עי"ש] אכן הט"ז והש"ך שם כתבו דלגילוי ערוה מהני נמי כיסוי המים צלולין, וכ"כ המ"א והט"ז באו"ח סי' ע"ד א'. [ובפנ"מ כתב דאף דלס"ד מהני כיסוי מים צלולין מ"מ למסקנא דמיירי בעכורין גם לעכורין לא מהני צלולין, וגם לדבריו צ"ע דהא ת"ק מתיר בצלולין, וצ"ע].

ונפ"מ בהנ"ל באשה, דהב"י כאן הביא בשם האורחות חיים דאין איסור לבו רואה את הערוה באשה כיון שערותה למטה ואין הלב רואה אותה. ולפי"ז לכאורה באשה סגי במים צלולין. [וכן בלבו מחוץ למים דמבואר ברמ"א [עפ"י התר"י] דבלבו חוץ למים לא חשיב לבו רואה את הערוה, שהמים חוצצין בין לבו לערוה ומהני מים צלולין]. אמנם הדרישה לטעמיה כתב דעדיין צריך מים עכורין וכמש"כ הטור בשם הראב"ד והיינו משום גילוי ערוה ולכן גם השו"ע כתב שבטבילת אשה צריך מים עכורין, אף דס"ל כהאו"ח דבאשה ליכא משום לבו רואה את הערוה. אך תמה על מה שנהגו הנשים לברך בשעת הטבילה אף במים צלולין. אמנם הט"ז והש"ך יישבו המנהג כנ"ל דמהני כיסוי במים צלולין לגילוי ערוה ורק משום לבו רואה את הערוה צריך מים עכורים, וס"ל כהאו"ח דלא שייך באשה לבו רואה את הערוה. וגם הטור שהביא בשם הראב"ד דצריכה לעכר בידיה את המים היינו משום דפליג על האו"ח, אבל להרא"ש מהני מים צלולין. אמנם עי"ש בט"ז ס"ק א' שהקשה על השו"ע שכתב דבעינן מים עכורין והרי באורח חיים סי' ע"ד הביא להאו"ח דל"ש לבו רואה אה"ע באשה. וצ"ע.

אך הסברא צ"ב דהא מ"מ הערוה נראית, וכ"ה הפמ"ג סי ע"ד וכתב דאי נימא דגילוי ערוה הוא רק מדרבנן כמש"כ הדרישה דאין זה כבוד שמים להזכיר ברכה בגילוי ערוה איכל"מ דסגי בכיסוי כל דהוא, אבל אי משום ולא יראה קשה. אכן הט"ז ביו"ד סי' ר' כתב דאע"ג דאם יסתכל יכול לראות את הערוה, מ"מ הערוה אינה נחשבת שנראית מהמים דאינה גלויה, וצ"ב.

ובעיקר איסור גילוי ערוה עי' בפמ"ג שדן אם האיסור רק כשיש שם אדם אחר או אף באין שם אדם מ"מ ערותו מגולה אסור והביא מרש"י עה"ת דפי' ולא יראה הקב"ה ולפי"ז אף שאין שם אדם אסור, [ועי' ברשב"א דף כ"ד בשנים שישנים במטה אחת בקושית הגמ' בעגבות שפי' בשם הראב"ד דאסור משום גילוי ערוה כיון שחברו עמו תחת הכיסוי, אמנם שם בליכא אחר כיון שהוא מכוסה ליכא גילוי ערוה אלא רק משום דמגולה לחברו].

**לבו רואה את הערוה**

א. בגמ' דף כ"ד מבואר דאיכא פלוגתא אם לבו רואה את הערוה מותר או אסור, וכן נחלקו בדף כ"ה במתכסה במים צלולין ומפרשינן דלת"ק מותר משום דלבו רואה את הערוה מותר. והרא"ש הביא מהגמ' סוכה דף י' ע"ב דישן בכילה והוציא ראשו מחוץ לכילה דמותר אע"ג דלבו רואה את הערוה וע"כ משמע דבלבו רואה מותר וכ"כ התוס' שם. [בחזו"א ס"ק ג' תמה דהתם הנידון רק משום גילוי ערוה, ודלמא מיירי שלבו מכוסה בבגד, ובס"ק ד' תי' שדקדקו כן מהא דלא אמר מוציא לבו]. ונחלקו הראשונים להלכה, עי' תוס' דף כ"ה ע"ב דלרש"י מותר ולר"י אסור. והרשב"א הביא מהראב"ד שהוכיח מסתמא דגמ' דמוקמינן למתני' דיתכסה במים במים עכורין משמע דלהלכה לבו רואה את הערוה אסור. אולם הרשב"א כתב דמשמע איפכא דת"ק דברייתא ס"ל דמותר וא"כ משמע דהכי הלכתא, ומ"מ לדינא חשש הרשב"א לראב"ד דאסור.

ב. ועיקר הדין דלבו רואה את הערוה כתב הפמ"ג דמשמע דהוא רק מדרבנן, וכ"כ הגר"ז סי' ע"ד א' ועי' ח"א כלל ד' ט'. אמנם בריטב"א דף כ"ד דמדמה לעיניו רואות את הערוה ופירש דאין האיסור משום שרואה את הערוה אלא משום דאינו נאות שיהא ערותו מגולה לאבריו הנכבדים, וקצת משמע דגם לבו רואה את הערוה מה"ת הוא. [ועי' רשב"ץ דף כ"ה ע"ב ולבוש].

ג. ולעיל נתבאר דמהני הפסק מים בלבו רואה את הערוה כמבואר בתר"י והרמ"א דאם לבו חוץ למים מותר. ובפר"ח תמה ע"ז דבשלמא לראית עיניו י"ל דחוץ למים אינו רואה, אבל כלפי ראית הלב לא מהני הפסק מים דעדיין הלב רואה. ועי' א"ר. אמנם בפנ"מ סי' ע"ד כתב דאיסור לבו רואה אינו משום ראי' דלא שייך ראי' בלב, אלא שאסור משום שהוא באותו מקום עם הערוה, ולכן מהני הפסק מים. וכעי"ז כתב בחזו"א ס"ק ה' דלבו רואה היינו שהוא כנגד הערוה ולא משום ראי'. [וכן משמע בריטב"א הנ"ל דבעיניו אינו משום ראית העין ומדמה לבו לעיניו עי"ש]. ומהפר"ח מבואר דגם לגבי לבו חשיב ראי' וכ"כ הח"א כלל ד' ט' דכתיב ולבי ראה הרבה חכמה וכ"מ ברשב"ץ דף כ"ה שהתורה הקפידה על ראית הלב דכתיב ולא תתורו אחרי לבבכם, וצ"ב. והפר"ח הוציא מזה לדינא דלא מהני להוציא ראשו חוץ למים כיון דעדיין לבו רואה את הערוה ורק במים עכורין מותר.

ד. והנה מבואר בגמ' דמים עכורין מותר, ולכאורה טעמא משום דבעכורין א"א לראות את הערוה וכ"מ בשו"ע, אולם אם האיסור בלבו רואה את הערוה אינו משום ראי' אלא משום דהוא כנגד הערוה צ"ב מאי מהני עכורין. ובבימ"ד אמרו דעכורין כיון שאין הערוה נראית הוי כמחיצה. וי"ל עוד דעכורין חשיב כארעא סמיכתא והיינו דחשיב כעפר הוי כבגד צמוד לגופו שחשיב הפסק בין לבו לערוה כמבואר בגמ' דף כ"ד דחוצץ בטליתו עד צוארו והיינו דמהדק הטלית וחשיב הפסק בינו הערוה ללבו. משא"כ בצלולין דהוי מים גרידא וכשראשו חוץ למים מהני משום שהם במקום אחר, ועצ"ב. ועי' חזו"א ס"ק ה' שנתחבט בזה. ולפי"ז במים צלולין שעוכרן לא מהני, ועי' מ"א סי' ע"ד ד' ובמ"ב שם ס"ק י"א וצל"ע.

**הישן בטליתו**

ה. בגמ' דף כ"ד ע"ב היה ישן בטליתו ואין יכול להוציא ראשו מפני הצינה חוצץ בטליתו על צוארו, והיינו משום דעיניו רואות את הערוה, ולכן בעינן שיוציא ראשו חוץ לטלית או שיחצוץ בטליתו כנגד צוארו, ויל"ע לב"י דמהני עצימת עינים הו"ל למימר שיעצום עיניו [דהא הכא ליכא משום גילוי ערוה] וכ"ה הפר"ח. ובפנ"מ הכריח מזה כנ"ל דבערותו מודה הב"י דעיניו כנגד ערוה אסור ולזה בעינן שיוציא ראשו חוץ לטלית. [אולם למשנ"ת לעיל בדעת הט"ז שם דבערותו כיון שהיא למטה מעיניו לא חשיב כנגד ערוה ורק משום גילוי ערוה אסור, יקשה אמאי צריך להוציא ראשו חוץ לטלית, ואמנם למה שצידדנו שם דרק בתוך המים לא חשיב כנגדו כיון שהוא ברשות אחרת א"ש, ושו"ר דכנראה פליגי בזה הפמ"ג והפרדס רמונים יו"ד סי' ר' ואכמ"ל].

שם חוצץ בטליתו עד צוארו, עי' ביראים סי' שצ"ב דלא מהני חציצה באזור בין לבו לערוה אלא בחוגרה תחת הבגד אבל מעל הבגד לא מהני, וכנראה כוונתו דאם הוא מעל הבגד לא מהני משום שהבגד מחברם. אך קשה מהכא דחוצץ בטליתו על צוארו ואף שהטלית מתחת ידו מחברם, [ועי' ביאוה"ל ד"ה היה ישן] וצ"ע.

**הישן בכילה והוציא את ראשו - סוכה דף י' ע"ב**

ו. בגמ' סוכה דף י' ע"ב אמר שמואל הישן בכילה ערום מוציא ראשו חוץ לכילה וקורא ק"ש, ומפרשינן דמיירי באינה גבוהה י' דחשיבא כמלבוש אבל בגבוהה י"ט אסור כדקתני באידך ברייתא דאף שמוציא את ראשו אסור, ומשום דחשיב כבית [ובבית אף שאינו גבוה י' אסור]. ובפשוטו הטעם משום גילוי ערוה ובאינה גבוהה י"ט דחשיבא כמלבוש הרי הוא כמכוסה וכ"מ בר"ח שם. וכן ביאר בשו"ע הגר"ז ס"ב, וכן הוכיח החזו"א מכאן דגילוי ערוה אסור ודלא כהב"ח. אבל איסור דעיניו רואות אה"ע ליכא אף בגבוהה י"ט דחשיבא כבית כיון דמ"מ איכא הפסק בינו לערוה וצ"ל דגם אינו רואה ממש דא"כ לא מהני הפסק אלא הכא אינו רואה ומ"מ אסור משום דהוי כנגד ערוה וכנ"ל, ולכך מהני הפסק רשות אחרת. [ואדרבא יש לדון דבאינה גבוהה י"ט גרע אף דחשיב כמלבוש מ"מ עיניו כנגד הערוה כיון דליכא הפסק מחיצה, ועי' להלן].

אמנם רש"י שם פי' הטעם דבכילה אסור משום דשדי ראשו בתר גופו והיינו דחשיב כאילו ראשו בתוך הכילה, ומדהוצרך לזה משמע דטעמא משום דחשיב כעיניו רואות את הערוה ובבית לא מהני ההפסק משום דשדינן בתר גופו, אבל בלא"ה מותר ולא אסרינן משום גילוי ערוה, וא"כ משמע איפכא דליכא איסור משום גילוי ערוה וכן הוכיח הפמ"ג סי' ע"ד א"א ס"ק א' דס"ל כהב"ח. [אך צ"ע דהפמ"ג הוכיח מרש"י עה"ת דולא יראה בך היינו דלא יראה הקב"ה ואף שאין אחר שם אסור, ומבואר דגילוי ערוה אסור וצ"ע]. אולם עי' מ"א סי' ע"ד ס"ק ח' שמבואר דדינא דהוציא ראשו חוץ לחלון אסור הוא משום שערותו מגולה דאפי' אין רואה אותה אסור, וציין לדבריו בפתיחה לסי' ע"ד ושם הביא דברי רש"י ומשמע דגם לרש"י הוא משום גילוי ערוה, וצ"ע.

ובחזו"א פשיטא ליה דאיכא איסור גילוי ערוה והוכיח כן מהא דצריכה לכסות עגבותיה למ"ד דחשיבי ערוה ואף שאינה רואה אותן. ועי"ש ס"ק י"א שנדחק דמש"כ רש"י דשדי ראשו בתר גופו לאו דוקא אלא שאין הבית מפסיק והגוף נידון לעצמו וחשיב ערום. אך נתקשה דכיון דאיכא גילוי ערוה יאסר אף אם הבית מפסיק, ונדחק דאי היה מפסיק ממילא חשיב כמלבוש וליכא משום גילוי ערוה. וצ"ע מה שייך שהבית יחשב כמלבוש. ואולי י"ל דגם איסור גילוי ערוה הוא כלפי האדם עצמו שקורא ויש עמו ערוה מגולה וזה ילפינן מלא יראה בך ערות דבר. וכן הראוני בפרדס רמונים סי' ר'. ועי' ריטב"א. וצ"ע.

ז. ולפי' הפמ"ג ברש"י כתב שם דלפי"ז מבואר דעיניו רואות אה"ע אסור אף דאינו רואה ממש, דהכא ע"כ אינו רואה דאם הוא רואה אף בראשו מחוץ לכילה אסור וע"כ דאינו רואה ואעפ"כ אסור אי שדינן ראשו בתר גופו כיון שהוא כנגד הערוה. וזה דלא כהב"י, ולדעת הב"י פי' שם דאסור משום גילוי ערוה ולזה בעינן שיחשב מלבוש ואין תלוי אם שדי ראשו בתר גופו וכפי' הר"ח.

מיהו הא דבעינן שיוציא ראשו חוץ לכילה ע"כ הוא משום שעיניו רואות את הערוה, ולהב"י צ"ל דע"י שמוציא ראשו אינו רואה, וקשה קושית הפר"ח כדלעיל בטלית דאמאי לא אמרו שיעצום עיניו. ויותר צ"ע הכא שהרי משמע דאין הכילה צמודה לגופו ואכתי אם אינו עוצם עיניו הוא רואה אה"ע. ולעיל הבאנו מהפנ"מ דהב"י מודה בערותו דאסור משום דהיא כנגד ערוה.

עוד נפ"מ מדברי רש"י באופן שהוציא ראשו מחוץ לחלון וערות חברו מגולה דכיון דשדי ראשו לבית אסור משום רואה ערות חברו, דאף שאין רואה את ערותו מ"מ הוא כנגד ערוה. וכנ"ל. ובחזו"א ס"ק ב' כתב בפשיטות שמותר דהבית מפסיק. ויל"פ כוונתו גם לפרש"י דלשיטתו דלשון רש"י ל"ד ועיקר כוונתו משום דאין הבית מפסיק, א"כ גם לענין רואה ערות חברו אינו מפסיק, ורק אם נחשב כמלבוש הוא מפסיק, וצ"ע.

ז. מיהו יל"ע בעיקר דין כילה שאינה גבוהה י"ט דמהני מוציא ראשו חוץ לכילה דלא חשיב שקורא כנגד ערוה, וצ"ב דבשלמא בטלית שצמודה לגופו הוי הפסק לערוה אבל הכא הרי משמע דאיכא אויר בינו לערוה, [ועוד דאם היא צמודה לגופו אף אם אין מוציא ראשו ליכא משום עיניו רואים את הערוה] וא"כ מאי מהני שמוציא ראשו, ואדרבא אי גבוה י"ט איכל"מ דהוי הפסק מחיצה ביניהם ולא חשיב כנגד ערוה [ובפרט להמ"א דהאיסור משום מחניך קדוש], אבל בפחות מי' דהוי כמלבוש הרי אין הפסק רשות. וצ"ל שרק כשעיניו וראשו בתוך טלית אחת חשיב כנגד ערוה. וצ"ב. ובחזו"א שם נסתפק בזה לדעת רש"י ונראה מסקנתו דאף באינו צמוד לגופו אם חשיב כמלבוש חשיב הפסק.

ח. הרא"ש בפ' הרואה סו"ס י"ג בשם הירושלמי דמספק"ל ביושב במגדל של עצים מהו שיעשה כמו מלבוש ויוצא ראשו חוץ למים. וסיים הרא"ש דמספק"ל אם לבו רואה את הערוה מותר. ובמ"א ריש סי' ע"ד פי' דכוונתו דודאי חשיב מלבוש אלא דמספק"ל אם אסור משום לבו רואה אה"ע. ותמה ע"ז דא"כ אמאי נסתפק הירושלמי דוקא במגדל של עצים דהו"ל להסתפק בטלית או חלוק. ולכן פי' דהספק אי מגדל חשיב מלבוש [וכן הביא מרבינו ירוחם וכבסמוך]. אמנם כתב המ"א דלדידן דלבו רואה את הערוה אסור לא מהני מה דחשיב מלבוש דמ"מ אסור משום לבו רואה את הערוה, ואם גם לבו בחוץ חשיב שכולו בחוץ, ולכן לא הביאו הפוסקים ד"ז. וזה כהתוס' בסוכה והרא"ש בסוגיין על הגמ' בסוכה דלדידן דאיכא איסור לבו רואה אה"ע לא מהני כילה פחות מי' ומוציא ראשו חוץ לחלון דעדיין לבו רואה אה"ע. ועי' חזו"א ס"ק ג' דודאי ע"כ גם הרא"ש בפ' הרואה נתכוון לזה ומש"כ דמספק"ל אם לבו רואה את הערוה מותר כוונתו כמש"כ המ"א דלמ"ד דלבו רואה אה"ע אסור לא מהני המלבוש. וכדברי הרא"ש גופיה בסוגיין על הגמ' בסוכה. ועי"ש שהגיה ברא"ש, ותמה על המ"א דלא פי' כן ברא"ש וצ"ע.

ט. עוד עי"ש במ"א דרבינו ירוחם הביא דברי הירושלמי והוסיף ואם לבו רואה את הערוה אסור [והיינו דאף שהמגדל מפסיק בין ראשו לערוה מ"מ ליכא הפסק בין לבו לערוה ואסור משום לבו רואה אה"ע], וכתב המ"א דלדבריו משמע שדברי הירושלמי קיימי גם לדידן דלבו רואה אה"ע אסור, אלא דהכא אין לבו רואה את הערוה, והיינו שלבו מכוסה בבגד, אלא דמ"מ בעינן הפסק בין ראשו לערוה ולכן בעינן שיוציא ראשו חוץ לחלון. ובפמ"ג שם העיר דאי לבו מכוסה בבגד ממילא הוי חציצה גם בין עיניו לערוה ואמאי אסור משום עיניו רואות אה"ע. וכתב דאפשר דמפסיק בזרועותיו ועדיין עיניו רואות. וצ"ב. וצ"ל דלבו כיון שהוא בקו ישר עם הערוה מהני חציצה שלא יראה משא"כ בעיניו אף בחציצה עדיין הם רואות אה"ע. וצ"ע.

ובתהל"ד כתב דמשמע דאיסור דעיניו רואות הוא שלא יהא ראשו והערוה תחת מכסה אחד ולזה אסור אף שחוצץ בזרועותיו, [ועוד צידד שגם כיסוי במים עכורין לא מהני לראשו כנגד ערותו דעדיין הם תחת מכסה אחד, וצ"ע]. משא"כ בלבו רואה אה"ע אין האיסור משום שהם תחת מכסה אחד אלא מה שלבו רואה את הערוה ולזה מהני חציצה. אמנם הביא שהגר"ז ס"ג כתב גם על לבו רואה את הערוה דלא יהא תחת מכסה אחד. [ואפשר דבזה פליגי הפוסקים על רבינו ירוחם דס"ל דאין נפ"מ בין ראשו ללבו וע"כ דחציצה מהני גם על איסור זה שהם תחת כיסוי אחד ובלא חציצה לא מהני ראשו בחוץ דאסור משום לבו רואה אה"ע, אולם הגר"ז שם ס"ב כתב דבעינן שיוציא ראשו חוץ לחלון וגם שיכסה לבו ומשמע כרי"ו].

והנה התוס' והרא"ש הוכיחו מהגמ' בסוכה דסברה דלבו רואה אה"ע מותר, והקשה החזו"א דדלמא מיירי דלבו מכוסה, ומ"מ אסור משום גילוי ערוה ולזה בעינן שיהא מלבוש. ולכאורה י"ל בפשיטות דהרי מהא דבעינן שיוציא ראשו חוץ לכילה, ע"כ דאסור גם משום עיניו רואות את הערוה ולכן צריך להוציא ראשו, וא"כ ע"כ דליכא כיסוי על לבו דא"כ הרי ממילא הוי חציצה גם בין עיניו לערוה. [וזה דלא כנ"ל לדעת הרי"ו]. ועי'.

י. הדרישה ביו"ד סי' ר' נקט דכיסוי מים צלולין לא מהני לגילוי ערוה, אך הקשה ממעשה דר"ת שהובא ברא"ש שהיה רוחץ במים וחוצץ בבגדו למטה ללבו כדי שלא יהא לבו רואה את הערוה, והרי עדיין איכא גילוי ערוה. ותי' דר"ת מיירי בערותה מכוסה בתוך כלי דליכא משום גילוי ערוה, והט"ז פליג דלא מהני כלי לגילוי ערוה, וע"כ הכריח דמהני מים צלולין לגילוי ערוה.

והנה הט"ז פי' הטעם דלא מהני כלי לדין גילוי ערוה משום שעדיין רואה ערותו, והוכיח כן מהא דכתבו התוס' דלדידן דלבו רואה את הערוה אסור לא מהני כילה אף שמוציא ראשו ואסור. וצ"ע דאדרבא הרי זה רק למ"ד לבו רואה את הערוה אסור אבל למ"ד דלבו רואה אה"ע מותר מהני כילה שאינה גבוהה י"ט, וע"כ משום דחשיבא כיסוי וליכא גילוי ערוה. וכן הקשה הפנ"מ סו"ס ע"ד, וכן בפמ"ג בא"א ריש סי' ע"ד והובא בביאוה"ל שם. וצ"ע. ועי' חזו"א ס"ק ד' שחילק דבכילה עומד כל גופו בכילה משא"כ ברוחץ בכלי שלמעלה בראשו אין מכוסה, ור"ל דאף שמלבוש מהני אף שאינו מכסה מלמעלה אבל כילה אינה מלבוש ממש אלא דחשיבא כיסוי כמו מלבוש וזה דוקא במכסה ממעלה משא"כ ביושב בכלי.

ומ"מ צ"ע הראי' מהתוס', דמיירי בדין לבו רואה את הערוה דאיסורו משום ראיה ולזה לא מהני כלי דמ"מ לבו רואה, אבל הכא משום גילוי נימא שפיר מהני כלי ככיסוי. אמנם לשון הט"ז דאסור משום גילוי ערוה כיון שעדיין רואה את ערותו, אך הא גופא צ"ב. ומזה משמע דהט"ז ס"ל דאיסור גילוי ערוה אינו משום שמגולה לעולם אלא לעצמו וזה דומה ללבו רואה את הערוה, וצ"ע. ועי' פרד"ר שהאריך בזה.

# סוגיא דצואה - מחניך קדוש

המהלך במבואות המטונפים - שו"ע סי' פ"ה

**דף כ"ד ע"ב**

**א. אמר ר"ה אמר ר"י היה מהלך במבואות המטונפות מניח ידו על פיו וקורא ק"ש וכו'.** צ"ב מאי האי דמניח ידו על פיו, ועי' בהגהות הראמ"ה דיל"פ דס"ל דהרהור מותר וכשמניח ידו על פיו חשיב כהרהור כיון שאינו משמיע לאזניו וכדמשמע בגמ' דף ט"ו ע"ב שיוצא יד"ח משום דאחר כוונת הלב הן הדברים עי"ש. וכ"מ מדמקשינן מהא דאמר ר"ה ת"ח אסור לעמוד במקומות המטונפים שא"א לו בלא הרהור. והיינו דאיך התיר הרהור והרי ר"ה גופיה ס"ל דבמקומות המטונפים אסור אף הרהור. וכעי"ז מבואר בפרישה דכשמניח ידו ואומר בלחש אינו ניכר שמרחש שפתיו, וכ"ה במ"ב, ולכאורה כוונתם ע"ד הנ"ל דחשיב כהרהור.

ב. ולמאי דמתרצינן כאן בעומד כאן במהלך, פי' הרשב"א והריטב"א דלא חשיב מחניך. ולפי"ז צ"ב דכיון דמהלך מותר אמאי בעינן שגם יניח ידו. ולכאורה צ"ל דמהלך מותר רק בהרהור אבל דיבור אסור כדבסמוך עפ"י הרשב"א, אולם הראמ"ה שם פי' דלמסקנא גם בדיבור מותר והא דבעינן שיניח ידו על פיו היינו משום שיהא הפסק בינו לצואה עי"ש, ועצ"ע אמאי בעי הפסק. ועי' להלן בשם רבינו מנוח.

והרשב"א להלן כ"ה הביא ראי' ממבואות המטונפים דאין איסור לא יראה בצואה ולהכי מותר כשאינו מחניך, אולם למסקנתו שם דאיכא איסור ראי' גם בצואה הדק"ל, והרשב"א לא תי' בזה, [ובפמ"ג סי' ע"ט כתב דמיירי בעוצם עיניו וצ"ע דהא הרשב"א הוכיח דאין איסור ראי' מדנקט בסתמא אף כשרואה ולא משמע דלמסקנא חזר מזה ומיירי באינו רואה[[7]](#footnote-7) ] ואולי י"ל דנפ"מ להרהור דמשום לא יראה בך לא נאסר רק דבור כדאמרינן בשבת דף ק"נ א'. ולפי"ז י"ל דלהכי בעינן שיניח ידו על פיו ולא סגי בהא דמהלך לאו מחניך, דעדיין איכא משום ולא יראה, ולהכי בעינן שיניח ידו דחשיב כהרהור וכנ"ל וליכא משום ולא יראה, ולפי"ז יקשה לס"ד דהרשב"א, וצ"ע.

ג. ולרב חסדא ודעימיה דאסור אף במהלך [דאי בעומד גם לר"ה אסור] וכן הוא בברייתא, יל"פ דגם לדבריהם מהלך לאו מחניך הוא, אלא דמ"מ אסור כדחזינן דאף לר"ה בעינן שיניח ידו או משום ולא יראה או מטעם אחר, וע"ז פליג ר"ח דלא מהני מה שמניח ידו על פיו. ולפי"ז בהרהור יהא מותר דמהלך לאו מחניך הוא. וכ"מ ברבינו מנוח פ"ג הי"ד דפי' דלא יניח ידו על פיו משום דלא חשיב חציצה וכדיבור גמור חשבינן ליה. אמנם צ"ב אמאי בעי לתרי טעמי, ויל"ע לדבריו אי לר"ה חשיב הפסק או דלא חשיב כדיבור. וצ"ע. וכ"מ בקרי"ס פ"ג שגם לר"ח מהלך לאו מחניך הוא והו"ד להלן.

עוד יל"פ דר"ח ס"ל דגם מהלך חשיב מחניך, וכן משמע קצת ברשב"א דף כ"ה **דלרב הונא** במהלך לאו מחניך הוא, וכ"מ ברשב"א במגילה דף כ' דלר"ח אסור אף הרהור וע"כ משום מחניך. וכצ"ל לפמ"ג דלמסקנת הרשב"א בדף כ"ה דולא יראה נאמר גם בצואה הא דשרי ר"ה מבואות המטונפים מיירי באין רואה את הצואה וא"כ לר"ח אסור אף שאין רואה, וע"כ משום מחניך קדוש. וכ"מ בגבורת ארי וכדלהלן.

**צואה עוברת**

ד. להלן כ"ה ע"א פליגי אביי ורבא בצואה עוברת דלאביי מותר ולרבא אסור. ואביי יליף לה ממצורע דכשיושב בבית עם הטהור נטמא הטהור, אבל כשהטמא עובר אינו מטמא את הטהור וה"נ בצואה עוברת. ורבא דחי דלא דמי למצורע, דהתם בקביעות תליא מילתא משא"כ הכא מחניך קדוש בעינן והא ליכא. ובפשוטו רבא ס"ל דלענין לקבוע שם מחנה גם במהלך חשיב מחנה, ולהנ"ל בצד ב' היינו כר"ח ונמצא דאביי ורבא פליגי במחלוקת ר"י ור"ח, ורבא כר"ח ודלא כר"י וכן הלכה, ואביי דלא כרב חסדא, אך סתימת הגמ' ל"מ הכי.

אמנם עי' בגבורת ארי בתענית דף כ' דנקט איפכא דלאביי דיליף ממצורע א"כ במהלך במבואות המטונפות שהצואה עומדת אף שהאדם מהלך אסור דומיא דמצורע דכשטהור עובר אם הטמא עומד הרי הוא טמא דתלוי בטמא וה"נ תלוי בצואה האוסרת על הקורא דכיון שהוא נמצא במחנה של צואה אסור. [עי"ש דליכא למימר דלר"י תלוי בשניהם דבעינן שיהא האדם קבוע וגם הצואה קבועה שהרי לאביי ממצורע נלמד דאף בטהור עובר נטמא ומנלן דלר"י אינו כן]. וע"כ דר"י ס"ל דלא דמו אהדדי, אלא ס"ל דאמנם נלמד ממצורע דבעומד לא חשיב מחנהו מ"מ הכא הכל תלוי באדם ולא בצואה דהאיסור משום מחנהו של האדם ולכן אם מהלך מותר דלא חשיב מחנהו אבל כשהאדם עומד אף אם הצואה עוברת אסור כיון דחשיב מחנהו של האדם, [ולכאורה היינו כרבא ועי' בסמוך].

ולפי"ז י"ל דגם ר"ח מודה דמהלך לאו מחנהו אלא דשם המחנה תלוי בצואה ולא באדם ולהכי אף שהאדם מהלך אסור כיון שהוא מחנה של צואה אבל בצואה עוברת י"ל דמודה לאביי דשרי. ולפי"ז נמצא להיפך דאביי ס"ל כר"ח ולא כר"י.

אמנם לדעת רבא דאסר בצואה עוברת יש לעיין אי פליג בעיקר הדין וס"ל דאף מהלך חשיב מחנהו ולא דמי למצורע דכתיב מושבו דמשמע דתלוי בקביעות או נימא דמודה דלא חשיב מחנהו אלא כשעומד אלא דס"ל דתלוי באדם וכיון שהוא עומד וקבוע שם חשיב מחנהו וכשיש במחנהו צואה תו אין מחנהו קדוש, אבל אם גם האדם עובר מודה דשרי לקרוא שם, ולגבור"א היינו כר"י.

אך בפשוטו למאי דקי"ל כר"ח דבמהלך אסור וגם כרבא דבצואה עוברת אסור, לכאורה מוכח כצד א' דמהלך חשיב מחנהו וגם לר"ח חשיב מחנהו ודלא כאביי.

אכן בגבורת ארי שם נסתפק בדעת רבא די"ל דככשניהם עוברים מותר וכל מה דאסר בצואה עוברת הוא רק כשהאדם עומד, דמודה דמהלך לאו מחנהו אלא דסגי בחד מתרתי לאסור והיינו דכשהאדם עומד אסור משום מחנהו של האדם ואף שהצואה עוברת ואינו מחנה של הצואה אסור וכן להיפך כשהצואה עומדת אסור משום מחנה של הצואה אף שהאדם מהלך ואינו מחנה של האדם. ודו"ק.

ובקרי"ס פ"ג מבואר כצד ב' דרבא מודה דמהלך לאו מחנהו ובצואה עוברת כיון שהאדם עומד חשיב מחנהו דאין תלוי בצואה, ועוד כתב דהא דאסרינן במהלך כר"ח היינו רק מדרבנן ואסמכתא בעלמא היא אבל מדאורייתא לאו מחנהו הוא דתלוי באדם וכרבא. אמנם עי"ש שזה רק משום דמניח ידו על פיו אבל אי לא"ה אסור מדאורייתא, ויל"פ כוונתו דדיבור אסור אף שאינו מחנהו משום ולא יראה, ועוד יל"פ שזה נלמד מהך קרא דדבר ה' בזה [כ"כ בס' משאת המלך סי' פ"ב וכן נראה בראמ"ה כדבסמוך]. ולפי"ז מש"כ הקרי"ס דאסור רק מדרבנן צ"ל דמדאורייתא כיון שמניח ידו על פיו לא חשיב כדיבור, ועי'.

ה. בגמ' תענית דף כ' אמרינן דר"א בר אהבה השתבח שלא הרהר במקומות המטונפים, וכן אמרו במגילה כ"ח על רבי זירא, ומשמע דמדינא מותר, ועי' רשב"א מגילה שם דס"ל כר"י בסוגיין דמדינא מותר, אולם הקשה בגבורת ארי בתענית שם דהרי ראב"א ס"ל הכא כר"ח דאסור וא"כ מאי רבותא דלא הרהר במבואות המטונפים. והראמ"ה תי' דלראב"א אין איסור אלא בדיבור כדיליף מדבר ה' בזה שזהו רק בדיבור אבל הרהור מותר אלא פליג על ר"י שהתיר אף במניח ידו על פיו ולראב"א כיון דחשיב כהרהור לא יצא יד"ח ק"ש, או דס"ל דגם דיבור כזה דאין מכיר בו אלא ה' נמי אסור כדיליף מקרא **דבר ה'** בזה, עכ"ד. ונראה מבואר מדבריו דלראב"א נמי אין האיסור משום מחניך מדשרי בהרהור, וגם לא משום לא יראה דא"כ הול"ל דילפינן ערות דבר דיבור אסור הרהור מותר, וע"כ דס"ל דמהאי קרא דדבר ה' בזה נלמד איסור חדש.

ובראשון לציון במגילה שם כתב דאפשר דלאונסו שרי כדאמרינן בגמ' זבחים ק"ב דראב"ש הרהר לאונסו שהיתה שמועתו שגורה בפיו ובזה נשתבח ראב"א דאף שהוא לאונסו כדאמרינן התם שלא היה מהלך ד"א בלא תורה מ"מ הכריח עצמו שלא להרהר. וראב"ש דהרהר לאונסו צ"ל דהיה אונס גמור. אמנם עי"ש דבירושלמי משמע דלאונסו הוי היתר גמור דאמרינן התם דמותר להרהר בביהכ"ס וכתב הרבינו מנוח בשם הראב"ד דלא פליג על גמ' דידן, דהא דאסרינן להרהר בביהכ"ס הוא לכתחילה כשאין שגור למודו בפיו אבל כששגור בפיו מותר וא"כ משמע דאי"צ להסיח דעתו. ולפי"ז הדק"ל. וע"כ הכריח דלא כרבינו מנוח אלא הירושלמי פליג על הבבלי ולדידן גם לאונסו לכתחילה ראוי לימנע מזה. עי"ש. ויל"פ דפליגי בעיקר ההיתר דלאונסו אם הוא בתורת דחיה לאיסור ועדיף לימנע מזה או דבכה"ג לא הוי בזיון לד"ת ושרי לכתחילה. ועי' מ"ב סי' פ"ה ס"ק ח' דלב"י מותר לאונסו אף דיבור והמ"ב הביא מהאחרונים שדחו ראיתו, ויל"פ דפליגי בהנ"ל ודו"ק.

ו. עי' ביאוה"ל סי' ע"ו דמי שנמצא בבית האסורים ויש שם צואה אסור ללמוד ולהתפלל אף שתתבטל מצות ק"ש כיון שהוא איסור מה"ת. אמנם בשו"ת יד אליהו סי' י"ד כתב דאינו איסור אלא מצוה לקרות במקום קדוש ולכן בכה"ג שאין יכול לקרות ק"ש אלא במקום מטונף מותר. ובס' עמק ברכה סי' ט"ו תמה עליו דא"כ אמאי אסור בד"ת הרי הוא מתבטל מד"ת וע"כ דאיסורא איכא.

ועי' עוד בעמק ברכה סי' ט"ז שנסתפק בהא דהותר לאפרושי מאיסורא בבית המרחץ אי משום דלא חשיב ד"ת או משום דלאפרושי מאיסורא דחי לאיסור מחניך קדוש, והוכיח דהוא דחיה מדשרי להרהר בד"ת כדי שלא יהרהר בעריות.

ובנשמ"א כלל ג' ב' נסתפק אם איסור הרהור הוא מה"ת או מדרבנן וכתב שזה מחלוקת הראשונים עי"ש דברש"י בשבת ק"נ מבואר דהוא מה"ת וכ"מ ברא"ש במשנה דף כ"ב אבל מתר"י שם משמע דרק מדרבנן אסור, וכן הביא מהשע"ת ש"ג אות מ"ד, וכתב עוד דמהא דהתירו במקום הרהור עבירה משמע דאיסורו רק מדרבנן אלא די"ל דמותר לעבור איסור קל כדי שלא יעבור איסור חמור, [ופשיטא ליה דדין דחיה הוא כמסקנת העמק ברכה].

# ריח רע שיש לו עיקר - שו"ע סי' ע"ט ס"א

**א. פלוגתא דר"ה ור"ח בריח שיש לו עיקר - עי' רש"י ורמב"ם פ"ג הי"ב, ועי' חי' הרא"ה ומאירי ואו"ז סי' קל"א. צל"ח שם.**

**ב. הפסק מחיצה בינו לצואה אם מותר אף כשיש ריח, עי' רבינו יונה ורא"ש ריטב"א. שו"ע סעי' ב' וסעי' ג', לבוש פרישה וא"ר, מ"א ס"ק ט' פר"ח ובהגר"א [ודמש"א] שם, פמ"ג משב"ז א' דין ז' וא"א ט' י"א, משב"ז ה'. מ"ב בהקדמה דין ה' ז' וס"ק י"ז.**

**ג. ריח שאין לו עיקר – בצואה מכוסה אי חשיב כאין לו עיקר, עי' רשב"א וריטב"א ועי' מ"ב בהקדמה דין ז', ועי' פמ"ג א"א י"א בדעת השו"ע [ולפי"ז ה"נ דעת רש"י].**

**ד. איסור ריח אם מה"ת או מדרבנן ביש לו עיקר ובאין לו עיקר, עי' נשמ"א כלל ג' ס"ק ו', פמ"ג משב"ז בהקדמה דין ז' ומ"ב שם. וביאוה"ל ד"ה ד"א.**

**דף כ"ה ע"א**

**א.** בגמ' נחלקו ר"ה ור"ח בריח רע שיש לו עיקר, לר"ה מפסיק ד"א מהצואה ודיו ולר"ח מפסיק ד"א ממקום שכלה הריח, והיינו דלר"ח נחשב הריח כצואה וצריך להרחיק ממנו ד"א [עי' מאירי], ולר"ה אין הריח נידון כצואה, והראשונים פסקו כר"ח דתניא כוותיה אולם הרמב"ם פ"ג הי"ב פסק כר"ה [כ"כ בתר"י וכ"מ בהשגות הראב"ד אולם עי' כס"מ בשם מגדל עוז דהרמב"ם פסק כר"ח ופי' דאף לר"ח אי"צ להרחיק ד"א].

ובפשוטו גם לר"ה אסור לקרות כנגדו כדין ריח רע שאין לו עיקר דאסור בק"ש כדאמר ר"ש בסמוך, ורק דאין לו דין צואה להרחיק ד"א, וכ"מ ברמב"ם [לפשטות דבריו דפסק כר"ה] דכתב שמרחיק ד"א אם פסק הריח ואם לא פסק מרחיק עד מקום שיכלה הריח. אולם רש"י כתב מרחיק ד"א מן העיקר אע"פ שהריח בא אליו ומשמע דקורא אף במקום שמגיע הריח, וצ"ב מ"ש מריח שאין לו עיקר. ובצל"ח משמע דס"ל לרש"י דלר"ה גם באין לו עיקר מותר ופליג על ר"ש, ועי"ש שר"ה למד כן מהמשנה וי"ל עוד דרש"י דייק כן מלשון הגמ' דמפסיק ד"א מהצואה. אולם עי' באו"ז סי' קל"א דפי' כרש"י והביא בשם ר"ח דפסק כר"ה וגם פסק כר"ש. וע"כ דהכא קיל מריח שאין לו עיקר, וצ"ע. וע"ע בסמוך.

**ב.** כתב תר"י בשם רבני צרפת דכשם שהפסק מחיצה בין הצואה לאדם הקורא מהני ה"נ מהני לריח, [ועי' תוס' בסוגיין דבהפסק מחיצה חשיב שאין לו עיקר], אמנם כתב הר"י שהרמב"ם חולק דלא מהני הפסקה לריח, והיינו מדכתב בפ"ג ה"ט והוא שלא יגיע לו מהן הריח, ועי' בשו"ע ס"ב דלא מהני הפסקה וי"א דמהני הפסקה, ונקטו הפוסקים דנקט לעיקר כדעה קמייתא דלא מהני הפסקה. וכן מהא דסעי' ג' בחצר קטנה שנפרצה לגדולה דהגדולה מותרת אם אין שם ריח רע הא אם יש ריח אסור. עי"ש במ"א ופר"ח ובהגר"א.

ובפשוטו יל"פ דלרבני צרפת מהני ההפסקה שאי"צ להרחיק ד"א ממקום שכלה הריח אבל מ"מ צריך להרחיק עד שכלה הריח וכדין ריח שאין לו עיקר, וכ"מ בתוס' דבהפסק מחיצה חשיב אין לו עיקר. ובביהגר"א ס"ב כתב שהתוס' סברי כדיעה ב' דמהני הפסקה ונמצא דמ"מ אסור כריח שאין לו עיקר. ולפי"ז לדיעה קמייתא דלא מהני הפסקה לא סגי להרחיק ממקום הריח אלא צריך להפסיק ד"א ממקום הריח וכדין ריח רע שיש לו עיקר לדעת ר"ח. וכ"כ הלבוש ס"ב. וכ"מ מביהגר"א דפי' סוגיין דבעינן ד"א ממקום שכלה הריח דמיירי באיכא הפסק מחיצה ומזה הוכיח כדעת המחמירין. וכ"כ הח"א כלל ג' סכ"ב.

מיהו יל"ע דמקור שיטה זו הוא הרמב"ם כמש"כ התר"י, והרי לשיטתו דפסק [כר"ה] שבכל ריח שיש לו עיקר אף בלא הפסק מחיצה אי"צ להרחיק ד"א מהריח אלא מהצואה וכ"ש בהפסק מחיצה. ומאי ראי' לדידן דנקטינן כר"ח דצריך להרחיק ד"א. וצ"ל דנקטו דלרמב"ם חשיב כיש לו עיקר וכ"כ הפמ"ג א"א י"א דמסתימת דבריו משמע דאף בד"ת אסור, ומזה נלמד לדידן דצריך הרחקת ד"א ממקום הריח כדין ריח שיש לו עיקר.

**ג.** אולם בפרישה הכריח מזה דאף למחמירין דל"מ הפסקה מ"מ אי"צ להרחיק ד"א ממקום הריח אלא רק עד מקום שמגיע הריח, ודלא כהלבוש. וכן משמע במ"א וכ"כ הפמ"ג משב"ז א' [דין ז]. וכ"מ בדה"ח סי' כ"ט ס"ק י"ח. והו"ד במ"ב בהקדמה דין ז'.

ולדבריהם נמצא דלרבני צרפת אי"צ להרחיק אף במקום שיש ריח דאל"כ במאי פליגי על הרמב"ם, וכ"מ מהא דאמר רבינו יונה שלדברי הרמב"ם כשמתפלל בביתו ומריח ממקום אחר צריך להמתין עד שיכלה הריח או שירחיק כמלא עיניו ומשמע דלרבני צרפת אי"צ להרחיק כלל. ולפי"ז התוס' שכתבו דחשיב ריח רע שאין לו עיקר סברי כהמחמירין וכן משמע בפמ"ג וזה דלא כהגר"א שכתב דהתוס' הם המקילין.

והנה כבר הובא דהמ"א והפר"ח והגר"א הוכיחו מהשו"ע ס"ג שכתב דחצר קטנה שנפרצה לגדולה מותר לקרוא בגדולה אם אין מגיע לו הריח רע, דפסק כשיטת המחמירין. ובפשוטו אין ראי' מהשו"ע שצריך להרחיק ד"א ממקום הריח אלא רק שצריך להרחיק עד שיפסק הריח, [וע"ע בבהגר"א שם שהביא מהשו"ע סי' פ"ג והתם נמי לא אמרו אלא דצריך להרחיק ממקום הריח]. ומשמע דנקטו כהפרישה דלמקילין אף אם מגיע לו הריח מותר אף שעומד במקום הריח מותר.

אך עיקר הדין צ"ב דמאי גרע מריח רע שאין לו עיקר. וכ"ה הפרישה ולא נתבאר תירוצו. ועי' דמש"א שעמד בזה ותמה על הגר"א, דהא ודאי לא גרע מריח שאין לו עיקר. ועי' מחה"ש ס"ק ט' דהכא כיון שהצואה במקום אחר שדינן הריח בתר הצואה שבחדר האחר, משא"כ בריח שאין לו עיקר. וכצ"ל להגר"א דהכא גרע מאין לו עיקר וכמש"כ המחה"ש.

אמנם בדברי הגר"א צ"ע שהרי כתב לדעת המחמירין דצריך להרחיק ד"א מהריח, ומנלן דלהמקילין אי"צ להרחיק כלל, ועוד דהגר"א כתב דהתוס' סברי כהמקילין והרי ס"ל שדינו כריח רע שאין לו עיקר. וצ"ע[[8]](#footnote-8).

בלבוש ס"ב כתב שאף באיכא הפסק מחיצה צריך להרחיק ד"א ממקום שכלה הריח, ובס"ג לענין חצר קטנה שנפרצה לגדולה שמותר בגדולה הוסיף אם אין מגיע לו ריח רע, ומשמע אף שהוא בתוך ד"א מותר אם אין מגיע לו הריח. ובפמ"ג א"א י"א תמה שסותר להנ"ל ס"ב ותי' דהכא מיירי באין מגיע הריח לחדר זה ולכן אי"צ להרחיק ד"א דהמחיצה מפסקת בינו לריח.

**ריח של צואה מכוסה**

ד. עי' ברשב"א דריח רע שיש לו עיקר היינו בצואה מגולה, ומשמע דמכוסה חשיבא כאין לו עיקר וכעי"ז כתבו התוס' דבאיכא מחיצה חשיב אין לו עיקר. אולם הריטב"א פי' דיש לו עיקר היינו צואה מכוסה דאף שאי"צ להרחיק מהצואה עצמה מ"מ חשיב הריח יש לו עיקר, וכ"כ הרוקח סי' שכ"ב ובאשכול הו"ד בא"ר ס"ק י' ובמ"ב בהקדמה דין ז', וכ"כ הראב"ד בהשגות על בעה"מ ורבינו מנוח פ"ג הי"ב. וכ"כ בבהגר"א [אמנם מה שהביא כן בשם הרשב"א כבר תמה המ"ב דברשב"א מבואר דמכוסה כאין לו עיקר וצ"ע] וכ"כ בדה"ח [סי' כ"ט ס"ק כ"ט] ובח"א כלל ג' סכ"ב. ועי' משב"ז ה' א"א ט' - י"א - ט"ו. והיינו דאף שהצואה עצמה מותרת מ"מ הריח עצמו נחשב כצואה כיון שיש לו עיקר, ולדעת הרשב"א י"ל דטעמא דיש לו עיקר משום דחשיב שהצואה מתפשטת עד מקום הריח וכשהצואה מכוסה הרי היא מותרת.

ויל"ע אם תלוי בפלוגתא אי בהפסק מחיצה חשיב כיש לו עיקר. ובביהגר"א ס"ב משמע דמדמה להו דכתב להוכיח דהסוגיא מיירי בבית אחר או במכוסה ומזה הוכיח כהמחמירין, ובא"ר כתב די"ל דבכיסוי חמיר טפי מהפסק מחיצה דבכיסוי חשיב יש לו עיקר אף למקילין וכ"כ הד"ח סי' קנ"ב וכן במ"א סי' ע"ו א'. אמנם הפמ"ג נקט אליבא דהמ"א דגם בצואה מכוסה לא חשיבא כיל"ע להצריך להרחיק ד"א מהריח אלא הוי כאל"ע כהרשב"א, אלא שבזה חמור מהפסק מחיצה דהתם למקילין אף אם הריח מגיע אליו מותר ובכיסוי אסור [וכמש"כ הפרישה למחמירין בהפסק מחיצה]. [אמנם כבר העיר המ"ב בדין ז' דהפמ"ג בסי' ע"ט במשב"ז ה' חזר בו שנסתפק אי חשיב כאין לו עיקר כהרשב"א או כיל"ע וכהריטב"א].

ועיקר דברי הד"ח דכיסוי חמיר טפי עי"ש שציין למש"כ בסי' קנ"ה בשם התר"י בדין בצואה בגומא דמהני כיסוי בסנדלו כתב "אם אין מגיע לו הריח", וכ"ה בשו"ע סי' ע"ו ס"ב, וכוונת הד"ח כנראה דבהפסק מחיצה הביא הר"י מחלוקת הרמב"ם ורבני צרפת אי מהני ההפסק או לא, ונתבאר לעיל דלדעת רבני צרפת משמע דמהני אף אם מגיע לו הריח, והכא לענין כיסוי משמע מסתימת דבריו דאף למקילין בעינן שלא יגיע לו הריח, וכ"כ המ"א שם ס"ק א' והביא דברי הד"ח. [אמנם בשו"ע אינו מוכרח לפי מש"כ הפוסקים שבסי' ע"ט ס"ג הכריע כהמחמירין].

והטעם דכיסוי חמיר טפי מהפסק מחיצה ביאר הפמ"ג שם דכיסוי לא חשיב דאינו במחניך אלא דהתירה התורה, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין דבעששית מותר אף לענין איסור ראי' משום דרחמנא שריא ולפי"ז אי"צ לומר דלא חשיב דאינו במחניך, ור"ל דאף דהצואה בתוך מחניך מ"מ כשהיא מכוסה לא אסרה תורה[[9]](#footnote-9). [אמנם עי"ש שהרי"ף גרס שם דמחניך קדוש איכא, מיהו י"ל דכיון שהצואה מכוסה אין הצואה מאוסה וחשיב מחניך קדוש אף שהצואה נמצאת כאן]. ולכן לגבי הריח חשיב כיש לו עיקר.

אמנם הרשב"א גופיה אע"ג דס"ל דבכיסוי לא חשיב כחוץ למחנה אלא רק דרחמנא שרייה מ"מ ס"ל דבכיסוי חשיב כאין לו עיקר, וצ"ל דס"ל דאף שיש כאן צואה מ"מ כיון שהיא מותרת אין הריח נידון צואה והיינו דאיסור ריח אינו משום שהוא עצמו חשיב כצואה אלא כל האיסור משום הצואה דחשיב שמתפשטת עד מקום הריח [עי' לשון הרשב"ץ **דמרחיק ד"א מריח משום דחשיב כאילו הוא מלא צואה**] וכשהצואה מותרת א"א לאסור את הריח מחמתה אלא מחמת עצמו והוי כאין לו עיקר.

ה. עוד עי' בפמ"ג בא"א י"א די"ל גם להיפך דאף ללבוש דמחיצה חשיב כיש לו עיקר מ"מ בכיסוי חשיב כאין לו עיקר, וצ"ל הטעם כמש"כ במשב"ז ה' בשם הרמב"ם דכיסוי חשיב כקבור וא"כ הוי כמאן דליתא. ועי' במשב"ז ס"ק א' בדין ה'. ולפי"ז איכל"מ דלרשב"א נמי מחיצה חשיב כיש לו עיקר.

ברשב"ץ כתב דהטעם דכיסוי מהני הוא משום דע"י הכיסוי אין ריח [ומשמע דעיקר האיסור הוא משום הריח] ולפי"ז אם הריח יוצא מחוץ לכיסוי לכאורה חשיב כאילו אין כיסוי והוי כיש לו עיקר. אולם הרשב"ץ כתב דיש לו עיקר היינו מגולה כהרשב"א, וצ"ע.

ו. והנה בעיקר הטעם שהקילו בהפסק רשות יותר מאין לו עיקר, עי' לעיל בשם המחה"ש דשדינן הריח בתר העיקר משא"כ באין לו עיקר, ולהנ"ל דבכיסוי נמי הוא בתוך המחנה אלא דשריא רחמנא, יל"פ דמה"ט לא שייך לומר שדינן וכו' שהרי הצואה אינה ברשות אחרת אלא שמותרת. [וי"ל עוד דאף אי חשיב כקבור וכמאן דליתא מ"מ לא שייך לומר שדי בתר העיקר].

ויל"פ באו"א [ואולי זה כוונת המחה"ש] דגם באין לו עיקר אין הריח אוסר בעצמו אלא משום מקור הריח, ולא מבעיא בריח שלא יצא מעיקר דאינו אוסר [עי' ח"א דין י"ב דדוקא אם בא מעיפוש אסור אבל ריח של עיטרן אף דריחו רע מותר] אלא אף שבא מעיקר אין האיסור אלא משום שמתייחס הריח לעיקר[[10]](#footnote-10). ולפי"ז גם באין לו עיקר בעינן שיהא עיקר, אלא דביש לו עיקר האיסור משום העיקר גופיה שמתפשט עד הריח [כדמשמע ברשב"ץ דחשיב שכולו מלא צואה] ובזה הוא שצריך להרחיק ד"א מהריח, אבל באין לו עיקר הריח אוסר בעצמו שעל ידו יש חיבור לצואה, [ובזה אי"צ להרחיק ד"א מהריח כיון דמ"מ אינו כצואה ממש], אבל בהפסק רשות שאין הריח מתייחס לעיקר כלל אינו אוסר. ועצ"ב.

וכ"ז בהפסק מחיצה אבל כשהיא מכוסה אף שהיא מותרת חשיב שיש כאן צואה והריח היוצא ממנה אסור, אלא דמ"מ לא חשיב כריח שיש לו עיקר להרחיק ד"א, כיון שהעיקר מותר, וכנ"ל דאין האיסור משום הריח עצמו דחשיב כצואה אלא משום הצואה שנחשב שמתפשטת עד שם.

ולדעת המחמירין במחיצה יל"ע אי פליגי על הנ"ל וס"ל דהאיסור משום הריח עצמו, ולשיטת הלבוש והגר"א דלהמחמירין דהפסק מחיצה לא מהני בעינן נמי הפסק ד"א משום דחשיב כיש לו עיקר, י"ל דחשיב כלית ליה מחיצה, דכיון שע"י הריח נחשב שהצואה מתפשטת עד מקום הריח ממילא הוי כליכא מחיצה [עי' לעיל מהרשב"ץ בדין כיסוי]. אבל לשיטת הפרישה אליבא דהמחמירין דמהני המחיצה שאי"צ להרחיק ד"א ולא חשיב כיש לו עיקר ואפי"ה אסור כריח שאל"ע [וכשיטת התוס'] משמע דפליגי על זה וס"ל דהריח עצמו אוסר ואף בלא שיתייחס לעיקר איכא איסור מחמת הריח עצמו עכ"פ כשבא מעיקר. ועי' בסמוך בדברי המ"א.

ה. בפמ"ג במשב"ז א' דין ז' כתב דביש לו עיקר אסור מה"ת [עכ"פ לר"ח] ואם קרא חוזר וקורא, ובאין לו עיקר הוא מדרבנן מדאמרינן דבדברי תורה מותר משום דקשה להפסיק דהני גנו וכו' וסברא זו קיימא רק בדרבנן. **וכ"כ בחי' הרמב"ן בדף כ"ב** והו"ד בשעה"צ ס"ק ל"ב. אמנם כתב הפמ"ג שם דבפרישה משמע דאף באין לו עיקר אסור מה"ת. ועי' שו"ע הגר"ז סו"ס ע"ט דאין לו עיקר אסור אטו יש לו עיקר.

**בדברי המ"א ס"ק ט'**

י. המ"א ס"ק ט' נסתפק בהוציאו הצואה אם אסור במקום שנשאר הריח, וכתב דלדעת המתירין בהפסק מחיצה לכאורה כ"ש בהעבירו הצואה מותר, עוד כתב דיש ללמוד זה מצואה עוברת דמותר ואפי' לאוסרין הוא משום דעומד כנגדה אבל הכא שאין צואה כנגדו מותר. אלא די"ל דהכא שהיה כאן צואה כל זמן שנשאר ריח ה"ז כאילו לא עברה הצואה, ואסור כהא דס"ט והיינו דאסר השו"ע מדין ריח רע שא"ל עיקר, ומשמע דלהצד שמותר היינו לגמרי וגרע מאין לו עיקר כמש"כ הפמ"ג. וצ"ל כנ"ל דביש לו עיקר ואיכא הפסק קיל טפי וכמש"כ המחה"ש כאן דשדינן הריח בתר העיקר והיינו דביש לו עיקר אין דנים על הריח בפ"ע אלא נידון כאילו הצואה מגיעה לכאן, ומשא"כ ריח שאל"ע שהיה האדם כאן הוא שהוא סיבת הריח האיסור משום האדם ולפי"ז נמצא דבהפחה נמי אם יצא מהחדר יהא מותר. וצ"ב.

ובתהל"ד כתב שמהוכחת המ"א מצואה עוברת משמע דאף למחמירין בהפסק מחיצה מ"מ כשעברה הצואה מכאן דליכא השתא צואה כלל שרי. ועוד הוכיח כן מהגר"ז שפסק כהמחמירין ובנידון המ"א כתב דיש להחמיר ומשמע רק מספק. והנה להנ"ל דס"ל למ"א דלמתירין מותר לגמרי וקיל מריח שאין לו עיקר משמע לכאורה דס"ל דלמחמירין נמי אינו כריח שיל"ע אלא כאל"ע [ואינו מוכרח], ולפי"ז יקשה דכיון דמהני הפסק המחיצה ואפי"ה אסור כאין לו עיקר ע"כ דאין האיסור משום דמתייחס לעיקר אלא מצד עצמו וא"כ גם כשהעבירו את הצואה אמאי יהא מותר. וע"כ צ"ל דגם בהפסק מחיצה יש שייכות לעיקר קצת משא"כ כשעברה הצואה מכאן, וצ"ב.

ובסו"ד כתב המ"א די"ל דהכא גרע כיון שהצואה היתה כאן, וצ"ב מאי מהני מה שמקודם היה כאן צואה וכנראה צ"ל דכיון שהיה כאן צואה נעשה הריח כצואה, משא"כ בהפסק מחיצה אין הצואה מתפשטת עד הריח. ועי' מחה"ש. ועצ"ע.

עוד עי"ש במ"א שציין לרשב"א דצואה מכוסה חשיב כאין לו עיקר, וצ"ב דשאני הכא דהשתא ליכא צואה, ובמחה"ש כתב דט"ס במ"א וכוונתו לבאר צד ההיתר דלרשב"א משמע דהפחה מותר לגמרי וגרע אף מאין לו עיקר, וה"נ לדידן אף דהפחה אסור מ"מ בהלכה הצואה מותר. ואח"כ חזר בו המ"א דהכא דומה להפחה. וצ"ב כל השו"ט. וע"ע בתהל"ד שתמה דע"כ אף לרשב"א הפחה נמי אסורה כאין לו עיקר כדמוכח בגמ' דזהו עיקר היתר ריח שאין לו עיקר משום דבביהמ"ד שכיח הפחה. וצ"ע. והתהל"ד כתב דכוונתו דכיסוי חמיר דאסור כאין לו עיקר וה"נ הפסק מחיצה, וצ"ע דהא בהפסק מחיצה הרי נחלקו לעיל וכל נידון המ"א הוא כשהצואה עברה וצ"ע.

י"א. עי' לעיל דריח רע שיש לו עיקר איסורו מה"ת ובפשוטו גם דין הרחקת ד"א מהריח הוא מה"ת וכ"מ בפמ"ג במשב"ז א' דין ז' אמנם הח"א כלל ג' ס"ק ו' כתב דד"א הוא מדרבנן, עי"ש שמיישב בזה קושית הא"ר על הסמ"ג שכתב דהלכה כר"ח רק משום דתניא כוותיה ולא משום דאזלינן לחומרא, וכ"כ בראש יוסף דף כ"ד ע"ב [ודלא כמש"כ בפמ"ג].

**מי שאינו מריח**

י"ב. כתב הטור דאף אם הוא תותרן כלומר שאינו מריח אסור, ועי' ב"י דכ"ה ברא"ש סי' מ"ו [עי"ש במעיו"ט], כתב הב"י דד"ז נלמד מאיסור ראי' שאסור אף בסומא שאינו רואה אותה כמש"כ הרשב"א עפ"י הירושלמי, וה"נ בריח אף מי שאינו מריח אסור.

ולכאורה הוא מילתא דפשיטא שהרי אין האיסור משום שמריח אלא דמקום הריח חשיב כצואה ואסור לקרות כנגדו, וא"כ מאי קמ"ל דאף שאינו מריח אסור [ואמנם יל"ע במי שמריח אלא שחברו מריח טפי אי תלוי בכל אחד לפי מה שהוא או דתלוי דעלמא] ואפשר דהא גופא קמ"ל דאין האיסור בעצם מה שמריח אלא דמקום הריח חשיב אינו קדוש, ודוחק. ועצ"ע דהרי צריך להרחיק ד"א ממקום שכלה הריח וחזינן דאין איסור משום שמריח אלא הריח עצמו הוא האיסור ומאי ס"ד דלמי דאינו מריח אין איסור וצ"ע טובא. ולהנשמ"א דד"א הוא רק מדרבנן יש לדחוק דנידון הטור הוא לאיסור דאורייתא, וכל זה סתום מאוד בדבריהם. וצ"ע.

אולם צ"ב דאי בעינן למילף דאין האיסור משום שמריח אלא הריח עצמו הוא כצואה איך אפשר ללמוד ד"ז מאיסור ראי' שאף בסומא אסור, דהתם הצואה היא האוסרת אלא דכל שנראית נחשב שהוא ביחד עם הצואה אבל הכא ע"כ שהריח עצמו הוא האוסר כדחזינן שצריך להרחיק ממנו ד"א, אבל הא דאסור בסומא האיסור משום דהוא מקום הצואה עצמה ולכן אי"צ להרחיק מכנגד עיניו עוד ד"א. וביותר צ"ע לרשב"א דבראי' לא חשיב מחניך אלא דאסור משום ולא יראה ומה זה שייך לריח, ולכאורה מוכח מזה שגם למאי דילפינן מראי' לאסור בריח הוא רק משום שראוי להריח והצואה עצמה היא האוסרת, וכל מקום שיכול להריח נחשב מקום הצואה וממקום זה צריך להרחיק ד"א ולא רק מהצואה עצמה, וזה חידוש שאסור שיהא אותו מקום מחובר למחנהו של הקורא ק"ש ולכן צריך להרחיק, וכ"ז צ"ע.

ובמ"א סק"ט בנידון שהעבירו הצואה משם, כתב דמ"מ אם הוא עצמו אינו מריח מותר, והיינו דאף שבריח שיש לו עיקר אסור אף למי שאינו מריח מ"מ הכא דאין הצואה נמצאת כאן מותר, ובח"א סי"ג מבואר דה"נ בריח שאין לו עיקר אם אינו מריח מותר, וכ"כ בתהל"ד. [אבל מהמ"א אין ראי' די"ל שרק הכא שיש צד דקיל טפי מאין לו עיקר. וכשיטת המקילין משא"כ בא"ל עיקר וכ"מ קצת דהמ"א לא כתב כן בריח שאין לו עיקר, וכן בשו"ע הגר"ז]. ולפי"ז נמצא דעכ"פ בריח שאל"ע האיסור משום שמריח ולא משום דחשיב מחנה שאינו קדוש. וצ"ע.

**קיץ התשע"ח**

מחלוקת הרא"ש והרשב"א באיסור מלא עיניו

שו"ע סי' ע"ט סעי' א- ב

**א. דף כ"ה ע"א היה מקום גבוה י' וכו' יושב בצדו וקורא ק"ש ואם לאו מרחיק מלא עיניו.** ופשטות לשון הברייתא דמרחיק מלא עיניו רק כשאין גובה י"ט בינו לצואה אבל אם הוא גבוה י' אפי' כשרואה אותה מותר, והטעם צ"ל כיון דלאו מחניך הוא וקרינן ביה מחניך קדוש וכן כתב הרא"ש סי' מ"ו. ולפי"ז צ"ב דגם באותה רשות אמאי אסור כמלא עיניו הרי כיון שהוא חוץ לד"א לאו מחנהו הוא.

אולם הרשב"א ביאר דכשגבוה י"ט מותר משום דע"י הגובה אינו רואה את הצואה אבל אם רואה אסור אף ברשות אחרת דליכא משום מחניך קדוש, ועי"ש שהאריך והכריח מזה דאף בצואה איכא איסור ולא יראה מדערבינהו לקראי ולא פלגינהו אלא לענין כיסוי דבצואה מהני כיסוי אף שנראית שם. ולדבריו מהני גובה י"ט בתרתי חדא דלא חשיב מחניך דאיכא הפסק רשות ועוד שעי"ז אינו רואה. ועיקר דינו דכשרואה אסור אף בגבוה י' מבואר גם בריטב"א עירובין צ"ב ובמאירי בסוגיין [ד"ה לא יקרא], ובשו"ע סי' ע"ט ס"ב הביא ב' הדיעות. והב"י הביא ראי' מחצר קטנה שנפרצה לגדולה דהקטנה מותרת אף דיכול לראות. ועי' פר"ח די"ל דרחוקה ד"א ואינו רואה, וכ"כ הריטב"א עירובין צ"ב. ואף שלרשב"א סגי ביכול לראות י"ל דמיירי לאחוריו, וכ"כ הפמ"ג בהקדמה לסי' ע"ט.

ולדברי הרא"ש צ"ב כנ"ל אמאי בליכא הפסק גובה אסור הרי היא חוץ לד"א ואינה במחנהו. ועי' בפמ"ג סי' ע"ט משב"ז א' דין ב' דכמלא עיניו חשיב מחנהו, אמנם נסתפק שם אם זהו מה"ת או רק מדרבנן ובח"א כתב שהוא מדרבנן והו"ד בביאוה"ל ד"ה ומלפניו אך כתב שמהאחרונים מבואר דגם לרא"ש הוא מה"ת. מיהו באיכא הפסק רשות אף כמלא עיניו לא חשיב מחנהו ולכן בגובה י"ט לא בעינן הרחקה כמלא עיניו ואף כשרואה את הצואה, משא"כ לרשב"א דאסור משום ולא יראה, וכ"כ הפמ"ג שם והו"ד במ"ב בהקדמה שם.

ועוד כתב הפמ"ג דאיכא נפ"מ בהרהור דלרא"ש דאסור משום מחניך קדוש אף הרהור אסור אבל לרשב"א שהאיסור רק משום לא יראה ליכא איסורא אלא בדיבור ולא בהרהור וכדאמרינן בשבת דף ק"נ לענין ערוה.

אמנם הפר"ח פי' שגם הרא"ש למד כן מלא יראה דכיון דערבינהו קרא משמע דקאי אף על צואה לאורויי דאף מחוץ למחנה אסור אבל כשהוא במחנה אחר נלמד מממחניך דשרי, עי"ש. ולפי"ז משמע דגם לרא"ש הרהור מותר. ולאידך גיסא בתהיל"ד כתב דגם לרשב"א אף הרהור אסור דאף דולא יראה קאי גם על צואה אבל ערות דבר דדרשינן דיבור אסור הרהור מותר ודאי לא קאי אלא על ערוה וכ"כ בתורת חיים על השו"ע. ולכאורה מסתבר כהפמ"ג דילפינן מקרא דאיסור ראי' נאמר בדיבור ולא בהרהור וה"נ לגבי צואה ורק אי נימא דבצואה הוא משום דחשיב מחניך י"ל כן ועי"ש בתו"ח.

ג. והנה הרשב"א בקושיתו הוכיח מהא דמהלך במבואות המטונפים דלר"ה אליבא דר"י מותר משום דמהלך לאו מחנהו ואע"ג דרואה את הצואה ומזה הוכיח דראי' מותר. ולמסקנת הרשב"א דגם בצואה איכא איסור ראי' הדק"ל אמאי במבואות המטונפים מותר לר"ה דיאסר משום ראי' אע"ג דלאו מחניך הוא. ובראש יוסף כתב דלמסקנתו מיירי בעוצם עיניו, וצ"ע דבקושיתו נקט דסתימת הגמ' משמע דמיירי אף ברואה, ועוד דפשטות הרשב"א דגם בעוצם עיניו אסור משום ולא יראה, עי' להלן. וצ"ע. ויותר נראה דלמסקנת הרשב"א מיירי בהרהור דליכא משום ולא יראה.

עוד יל"ע דהרי לר"ח אסור אף במהלך והכי קי"ל, ולכאורה נראה דטעמיה משום דראי' אסור וכ"מ קצת בלשון הרשב"א לעיל בסוגיא דצואה על בשרו דפי' דטעמיה משום דחזי לצואה [והו"ד בסוגיא הנ"ל דמבואות המטונפים בהערה] וא"כ צ"ב הוכחת הרשב"א.

אכן לעיל הובא דע"כ דטעמיה דר"ח משום דס"ל דמהלך חשיב מחנהו דכ"מ ברשב"א בסוגיין דטעמא דר"ה משום דמהלך אינו מחנהו, ומשמע דלר"ח אף מהלך חשיב מחנהו. וכ"מ ברשב"א במגילה דלר"ח אסור אף הרהור, ואי טעמיה משום ולא יראה הרי רק דיבור אסור וע"כ דחשיב מחניך. [אא"כ נימא כהתהיל"ד דגם מה שנלמד מלא יראה אסור אף בהרהור ודלא כהפמ"ג ועי' להלן שצידדנו דמלא יראה נלמד דחשיב מחניך]. וכצ"ל לדברי הפמ"ג דר"ה מיירי בעוצם עיניו דליכא איסור ראי' וע"כ דר"ח אסור משום מחניך [ודוחק לומר דבהא פליגי אי בעוצם עיניו איכא איסור ראי'].

ב. מבואר ברשב"א הנ"ל דמהני הפסק גובה דע"י זה אינו רואה את הצואה, אמנם כתב הרשב"א דכל זה רק כשאינו רואה מחמת הגובה אבל בלילה או סומא אסור אף שאינו רואה. ועי"ש שכ"ה בירושלמי וביאר דכיון שיכול לראות ומסיבה אחרת אינו רואה אסור, והיינו דבהפסק גובה הצואה גופא אינה נראית וליכא משום לא יראה אבל כשאין הפסק גובה שהיא עצמה נראית לו אף שהוא אינו רואה אסור.

ודברי הרשב"א הובאו בב"י סי' ע"ט וכן בשו"ע שם. וצ"ע דלענין ערוה נקט הב"י סי' ע"ה דכל שעוצם עיניו או בלילה מותר כיון שאינו רואה אותה וליכא משום ולא יראה, ואמאי הכא אסור אף כשאינו רואה, ועי' ב"ח שנתעורר בזה. והמ"א ס"ק א' כתב דהכא אסור משום מחניך קדוש ופי' הפמ"ג שהוצרך לזה לשיטת הב"י דליכא משום ולא יראה וכ"כ בעו"ת עי"ש. אמנם זה א"ש לדברי הרא"ש אבל לרשב"א דאסור משום ולא יראה צ"ב אמאי אסור בלילה או בסומא ומ"ש מערוה. ועי' בסמוך.

**צואה במקום גבוה ועוצם עיניו**

ג. בשו"ע שם ס"ב הביא דברי הרשב"א דבגובה י"ט מותר רק כשאינו רואה אותה, וכתב המ"א ס"ק ח' דמ"מ אם עוצם עיניו או בלילה לכו"ע שרי. והיינו דגם לרשב"א דאסור משום ולא יראה אבל הכא שאינו רואה מותר. ובא"ר חולק ע"ז דהא משמע ברשב"א דרק אם אינו רואה מחמת הגובה מותר אבל בסיבה אחרת אסור, וכ"כ בנהר שלום. וצ"ע דעת המ"א ודוחק לומר דלמסקנת הרשב"א דאסור משום ולא יראה חזר מזה, וצ"ע. ועי' מאמ"ר ותו"ח. ועי' ביהגר"א ס"ק ט' דהירושלמי מיירי שיש סיבה המונעת את הראי' וכשאינו גבוה י"ט אסור כדאיתא בשו"ע ס"א דבלילה אסור ומשמע כהמ"א שאם גבוה י"ט דשרי מיירי אף בסיבה אחרת היינו בלילה ואפי"ה מותר ולפי"ז משמע דמפרש דהא גופא כוונת הגמ' דבגובה י"ט מותר כל שאין יכול לראות אף מסיבה אחרת [אבל המ"א כתב זאת רק מסברא]. ושמא יש לדחות דכוונת הגר"א דבגבוה י"ט שרי מה"ט דמחמת הגובה אינו נראה ודוחק.

ומשכח"ל גם לאידך גיסא דאינו רשות אחרת אבל הגובה מעכב את הראי' כגון דגבוה פחות מי"ט ומחמת כן אינו רואה והצואה חוץ לד"א. ובפשוטו לרשב"א מותר דאי משום מחניך ליכא דהוא חוץ לד"א ואי משום ראי' דאסר הירושלמי אף בעוצם עיניו הכא דהמקום עצמו מעכב את הראי' אין לאסור. ומה שאמרו דגבוה י"ט יל"פ דבעינן לזה בתוך ד"א דמהני גובה י"ט דחשיב רשות אחרת וקורא בצידו כלומר בתוך ד"א. אולם עי' פר"ח דברשב"א משמע דבכה"ג אסור ורק בגובה י"ט מותר, אלא שהפר"ח גופיה חולק וס"ל דמהני ולא דמי ללילה כיון שמחמת המקום אינו רואה. ולא נתברר מנליה לפר"ח דהרשב"א אוסר בכה"ג דמש"כ הרשב"א דאינו רואה מחמת הגובה אינו בדוקא גובה י"ט אלא בעינן גובה י"ט לרשות אחרת וכנ"ל וצל"ע. ואמרו בבימ"ד דהפר"ח מפרש כהמ"א והגר"א דהא דמהני בגובה י"ט משום דאין רואה ממש אינו עדיף על לילה ועצימת עינים אלא דכל שהוא ברשות אחרת מותר וממילא בגובה ט' אסור אף חוץ לד"א. ועי' שבילי דוד סי' ע"ו [[11]](#footnote-11).

אמנם בעיקר דברי המ"א כתב הפמ"ג בא"א שם שדבריו קיימי רק למחבר בסי' ע"ה דבעצימת עינים מותר אף בערוה דליכא משום ולא יראה, ורק משום מחניך קדוש אסור בלילה כדכתב המ"א ריש סי' ע"ט וא"כ בהפסק רשות אסור. אבל למאי דנקטו הפוסקים והמ"א בכללם דאף בערוה אסור אף בעצימת עינים ה"ה כאן. וכ"כ במשב"ז א' דין ג'. ולפי"ז המ"א כאן לא כתב כן להלכה וצ"ע סתימת דבריו. [ובמ"ב משמע דכוונת הפמ"ג להקשות על המ"א ולא לפרש וצ"ע]. ופשטות דברי המ"א משמע דקאי אף לשיטתו דבערוה אסור אפי"ה צואה שאני ומותר אף לרשב"א. וכ"כ הלבו"ש, וצ"ב. וע"כ דהא דאסור בעצימת עינים הוא רק משום מחניך קדוש וגם בערוה הוא מה"ט וכפשטות לשונו בסי' ע"ה, ולכן ברשות אחרת מותר. [והפמ"ג דלא פי' כן לשיטתו שם שכתב דמחניך קדוש לאו דוקא דבערוה ליכא משום מחניך קדוש וכדהוכיח מהא דמחזיר כל גופו לכו"ע מותר בערוה ובצואה אסור, ולכן ס"ל דאף ברשות אחרת אסור].

אולם כבר הקשינו דהרי הרשב"א גופיה כתב עפ"י הירושלמי דבסומא או בלילה אסור והיינו אף חוץ לד"א דליכא משום מחניך קדוש אלא משום ולא יראה כדמסיק שם וא"כ מבואר דאף בעוצם עיניו או בלילה איכא משום ולא יראה, ודלא כהב"י בסי' ע"ה. וא"כ ה"נ בהפסק גובה יאסר. אכן מהב"י שהביא לדברי הרשב"א אף דלגבי ערוה ס"ל דבעוצם עיניו ליכא משום ולא יראה, מוכרח דס"ל דצואה שאני ולכאורה ר"ל דאסור משום מחניך קדוש, אך צ"ע דהא לרשב"א איסורו משום ראי'. ועי' שבילי דוד סי' ע"ו.

ואפשר דס"ל דבאותה רשות אף שרחוק ד"א ולא חשיב מחנהו מ"מ אם הוא במקום שיכול לראותה ילפינן מולא יראה דמחשיב למחנהו ולכן אסור אף אם אין רואה ממש ולפי"ז מש"כ המ"א בס"ק א' דבעוצם עיניו אסור משום מחניך קדוש א"ש אף לרשב"א האיסור משום ולא יראה, דמשום ולא יראה הדר לדינא דמחנהו, ועצ"ע [[12]](#footnote-12). ואמנם זה דוקא כשאינה במחנה אחר אבל במקום אחר לגמרי א"א לחושבו כבמחנהו [וכעין דברי הפר"ח לדעת הרא"ש]. אלא דמ"מ אם רואה ממש אסור אף במקום אחר לגמרי אף דלא חשיב מחנהו דומיא דערוה דראי' ממש אסור אף שלא חשיב מחנהו, אלא דא"כ נמצא דילפינן תרתי מקרא דולא יראה חדא ראי' ממש ועוד דכל שנראית לו אף שהוא אינו רואה חשיב מחנהו וצ"ע מנלן הא. ובתורת חיים סי' ע"ט ד' פי' כעין הנ"ל דגם הרשב"א מפרש כהפר"ח אליבא דהרא"ש אלא דגם ראי' ממש איסורה משום דחשיב מחניך.

ולהנ"ל דגם לרשב"א בעוצם עיניו איסורו משום דעי"ז חשיב מחניך יל"ע אם אסור גם בהרהור או דכיון שנלמד מלא יראה אסור רק בדיבור. ובפמ"ג הנ"ל מבואר דלרשב"א אסור רק בדיבור, אמנם בתו"ח שם כתב דאסור גם בהרהור. עי"ש.

ד. כתב הביאוה"ל דבצואה מלפניו גם החזרת פנים לא מהני ואסור דומיא דעצימת עינים כדמצינו בערוה. ואמנם במחזיר כל גופו ע"כ דשרי כמבואר בגמ' דצואה מאחוריו חוץ לד"א שרי. והנה בהחזיר פניו אם יש צואה מאחוריו ורואה אותה בפשוטו לרשב"א אסור משום ולא יראה. [והעירו דנמצא דאסור כנגד גופו וגם כנגד פניו אסור כשרואה ממש, וצל"ע היטיב בלשון הרשב"א]. אמנם לדעת הרא"ש דאיסורו משום דחשיב מחנהו יל"ד דכיון שאינה כנגד גופו לא חשיבא מחנהו.

ה. הרשב"א דף כ"ב ע"ב ד"ה המתפלל כתב דבמצא צואה אחר שהתפלל אם היא בתוך ד"א אסור כל שהיה ראוי להסתפק בזה אבל במלא עיניו אי"צ לחזור אלא למקום שפסק שלא פשע בכלום שלא הטריחו לבדוק כמלא עיניו **ואי משום ולא יראה זה לא ראה עד עתה.** ומסו"ד משמע כהמ"א דלרשב"א תלוי בראי' ממש וכל שלא ראה אף שיכול לראות מותר. מיהו צ"ע שהרי עכ"פ בליכא הפסק גובה אסור אף בעוצם עיניו והכא משמע שאף בלא הפסק מחיצה כל שהוא חוץ לד"א אי"צ לחזור לראש וצ"ע, ובאמת הרשב"א כתב גם שלא פשע שלא הטריחוהו לבדוק כמלא עיניו וצ"ת.

ועיקר מש"כ הרשב"א שלא הטריחוהו לבדוק אלא בתוך ד"א בתר"י חולק ע"ז ועי' שו"ע סי' פ"א ס"ב שהביא ב' הדיעות עי"ש במ"א דמיירי חוץ לד"א]. וכתב הפמ"ג שם [ובמשב"ז ע"ט א' דין ג'] דהרשב"א לשיטתו דאין איסורו אלא משום ולא יראה אבל לרא"ש דכמלא עיניו חשיב מחניך א"כ חוזר לראש. אמנם בסו"ד חזר בו דאף לרא"ש אין חוזר לראש כיון דכל איסורו מדרבנן ואפי' אם עצם האיסור מה"ת מ"מ מה שחוזר לראש הוא מדרבנן ולא החמירו בכמלא עיניו וצ"ב. ועי' מ"ב שם ס"ק י"ג.

ו. נתבאר לעיל בדעת הרא"ש דכמלא עיניו חשיב מחניך, ועי' שו"ע הגר"ז דעיקר מחנהו של אדם הוא כנגד עיניו. אולם עי' שו"ת פנים מאירות סי' ע"ד שהקשה על הרא"ש דלא מצינו דמחנהו של אדם יותר מד"א, וע"כ דכל שרואה את הצואה אין מחנהו קדוש [כוונתו דמקומו כאן אינו קדוש כיון שרואה את הצואה] וא"כ אף אם הצואה בחדר אחר אסור דכיון שהיא נראית למקומו ממילא אין מקומו קדוש. [ומשמע דמפרש דגם לרשב"א האיסור משום מחניך קדוש, ולפי"ז אף הרהור אסור. ואפשר דכוונתו כנ"ל דמולא יראה נלמד דמקום שרואה הצואה אינו קדוש].

ויש שתי' דמצינו כן בדין קדשים הנאכלים בירושלים דכל הרואה מותר, ולפי"ז חשיב מחנהו של הצואה [הר"ז גלוסקינוס [[13]](#footnote-13)].

**צואה בעששית [היתר כיסוי]**

ז. ברשב"א שם הוסיף דאע"ג דבצואה נמי איכא איסור ראי' מ"מ כיסוי מהני אף בעששית שרואה את הצואה שגילה לך הכתוב שאין ההקפדה אלא כשהיא מגולה לגמרי הא כל שהיא מכוסה שרי וכו'. ולפי"ז כתב הפמ"ג בא"א סי' ע"ו א' דהיתר כיסוי אינו משום דלאו מחניך הוא אלא דרחמנא שריא, ועי"ש דמה"ט כתב המ"א דבכיסוי אם מגיע אליו ריח אסור אף לסוברים דבהפסק מחיצה מותר אף שיש ריח דהתם ליכא עיקר כלל כיון שאינו באותו מחנה אבל בכיסוי חשיב שיש לו עיקר דחשיב שנמצא באותו מחנה אלא דרחמנא שריא. אמנם לרא"ש דכל האיסור משום מחניך קדוש איכל"מ דכיסוי מהני משום דלא חשיב מחניך. [מיהו לשון הרשב"א בסוגיין כל שאינה במחנהו שהיינו שאינה מגולה משמע דבכיסוי אינו במחנהו ודלא כהפמ"ג, ואיכל"מ דלגבי ראי' מהני הכיסוי משום דאינה נראית מגולה ממש אבל לענין מחניך מהני משום דלא חשיב מחניך, וצ"ת].

ונידון זה תלוי בגירסת הגמ' להלן כ"ה ע"ב, דגירסתנו דבכיסוי תליא מילתא וא"ש לרשב"א, אבל הרי"ף גרס התם מחניך קדוש אמר רחמנא והאיכא וכו', ומשמע דההיתר משום דאינו מחניך כהרא"ש.

**הפסק מחיצה של זכוכית**

ח. עוד כתב הרשב"א שאם היא במחנהו אסור רק כשמגולה אפי' [רק] לאחרים אבל חוץ למחנהו אסור רק בנראית לו ממש הא במכוסה ממנו ומכל אדם שרי. ומשמע דבעינן כיסוי שיכסה ממנו ומכל אדם.

והנה הפמ"ג בהקדמה לסי' ע"ט דין ה' הביא מרש"י דעששית היינו מחיצה של זכוכית ולפי"ז כתב דהפסק מחיצה בינו לצואה מהני לכו"ע ככיסוי, ואף לרשב"א דאסר ברואה אף מחוץ לחדר היינו רק בכנגד הפתח דליכא מחיצה אבל אי איכא מחיצה חשיבא ככיסוי ומותר והובא במ"ב שם. ועי"ש דשמא בפתח מודה הרשב"א דכנעול דמי וחשיב ככיסוי ורק בגובה אסר [ועי' ביאוה"ל דלדינא לא מהני לרשב"א פתח כנעול]. ויל"ע בעיקר דבריו דברשב"א הנ"ל משמע דבעינן שיהא מכוסה ממנו ומאחרים אבל כיסוי ממנו לחוד לא מהני וא"כ מחיצה לא יועיל. ובפרט להנ"ל דהיתר כיסוי אינו משום דלאו מחניך הוא אלא דרחמנא שריא וזה רק בכיסוי ולא במחיצה, וצ"ת. שו"ר בראש יוסף מגילה כ"ז דמבואר דחלונות סתומים לא מהני לרשב"א וסותר לדבריו כאן.

והעירו דלשון הרשב"א הכא משמע דכל מה דבעינן כיסוי ממנו ומכל אדם הוא רק באותו מחנה אבל חוץ למחנה ד"א מהני כיסוי ממנו לחוד, דז"ל וכל שהוא חוץ למחנהו **כל שאינו נראית לו ממש מגולה** אינו אסור אע"פ שנראית מגולה אצל אחרים וכו' כדאמרינן לעיל זורקה לאחריו, [עי"ש דלהכי מהני גובה י"ט שאינה נראית לו] וממש"כ שאינה נראית לו מגולה ממש משמע דהיינו מחיצה של עששית. וכן מצאנו **באבנ"ז סי' י"ט** שודאי מותר אף לרשב"א וביאר שם דגלי קרא **דראי' דדרך עששית אינה ראי' לגבי צואה** וסיים שם **דאין לשון הרשב"א סובל פי' אחר**. [אמנם עי' בתו"ח סי' ע"ט דמשמע דפי' כוונת הרשב"א לעוצם עיניו שאע"פ שאחרים רואים כיון שהוא אינו רואה מותר כשאינו במחנהו וכהמ"א. מיהו פי' זה צ"ע דהא חוץ לד"א אסור אע"פ שאין רואה וע"כ דכוונת הרשב"א שאין נראית מצד עצמה]. מיהו לדברי האבנ"ז דהטעם משום דראי' דרך עששית לאו שמה ראי' ודאי לא יועיל דין פתח כנעול, ודלא כהפמ"ג שצידד דגם בזה יודה הרשב"א.

הפסק מטה - דף כ"ה ע"ב [טור סי' פ"ז]

**א. דף כ"ה ע"ב** גמ' ת"ר גרף של רעי ועביט של מי רגלים וכו' ונחלקו תנאי אי מהני הפסק מטה בינו לגרף וה"ה לצואה, דלת"ק לא מהני הפסק מטה, ולרשב"ג מהני הפסק מטה. ולא נתפרש בגמ' כמי הלכה, ויתבאר בסמוך.

עוד נחלקו רשב"ג ורשב"א אי בתוך הבית סגי בהרחקה ד"א דלרשב"ג מהני ולר"ש בן אלעזר אסור משום דכולא ביתא כד"א. ולרשב"א מבואר דגם לא מהני הפסק מטה וכדאמר עד שיוציאנו או שיניחם תחת המטה. וזה כרבנן דהפסק מטה לא מהני. [ומשמע קצת דאזיל לטעמיה משום דכוליה כד"א ולכן לא מהני אף מחיצה אך צ"ב אמאי לא יחשב כרשות אחרת, אמנם לרבנן לית להו דכולא ביתא כד"א ואפי"ה לא מהני הפסק מטה, ועי' להלן בטעמייהו, ועי' להלן בדברי הט"ז ורעק"א].

ובגמ' להלן נחלקו כמאן הלכתא ורבא מסיק דאין הלכה כרשב"א. וכן פסק הרי"ף וכ"ה בשו"ע סי' פ"ז. אמנם עי' בתר"י בשם הרי"צ גיאות שפסק כרשב"א, ותמה עליו שזהו נגד מסקנת הגמ'. ועי"ש בהא דאמרינן בגמ' מאן שמעת ליה דכולא ביתא כד"א ר"ש בן אלעזר, דכתב רש"י דלא איתפרש היכא ס"ל הכי. ור"ח פי' דמקורו מעירובין דבית שהוקף לדירה אין מטלטלין בתוכו ומשום דכולו כד"א והר"י הקשה דא"כ היה לנו לפסוק כמותו דהרי התם הלכה כמותו, וכתב תר"י די"ל דמה"ט הרי"צ גיאות פסק כרשב"א משום הסוגיא דעירובין, אלא שא"כ יקשה על רבא. וע"כ דלאו חד טעמא הוא [וכנראה ר"ל דהתם אי"צ ליחשב כד"א אלא כרשות היחיד]. והריטב"א מיישב דאמנם יש לחלק ביניהם ולכן בנידון דידן אין הלכה כרשב"א מ"מ מאחר דמצינו תנא דכולא ביתא כד"א מפרשינן שהוא רשב"א, עי"ש שהאריך.

ב. גמ' רשב"ג אומר לאחר המטה קורא לפני המטה אינו קורא אבל מרחיק ד"א. ומספקינן בגמ' אי לאחר המטה קורא מיד ולפני המטה מרחיק ד"א, או דלאחר המטה מרחיק ד"א אבל לפני המטה אינו קורא כלל. ולצד א' דלפני המטה סגי בד"א יל"ע אמאי לא בעינן מלא עיניו, ובדרישה סי' פ"ז כתב דצריך לדחוק דלא קאי אכנגדן אלא מילתא בפ"ע היא ומיירי לאחוריו. [ועי"ש מה שהביא מרבינו ירוחם דלאחר המטה מהני ריחוק י"ט ופי' דקשיא ליה קושיא הנ"ל, עי"ש].

אמנם לצד ב' דלא סגי בד"א ע"כ מיירי לפניו דמרחיק מלא עיניו, ולפי"ז ליכא נפ"מ לדינא בלפני המטה אלא בלאחר המטה דלצד ב' לא מהני הפסק מטה בתוך ד"א. אך צ"ב דכיון דאין המטה מפסקת ניבעי כמלא עיניו, ואי הוי הפסק אמאי בעינן ד"א. ולכאורה מבואר דלדין ריחוק ד"א לא מהני הפסק מחיצה, אולם בברייתא לעיל מבואר דאם הצואה במקום גבוה י"ט יושב בצדו וקורא ואי"צ להרחיק ד"א, [אא"כ נימא דלצד זה מיירי שאין המטה גבוהה י"ט כדמספק"ל לגמ' בסמוך [לפי' הגאון] ומהני רק מדין כיסוי, ונימא דס"ל דלא מהני כיסוי בתוך ד"א כשיטת הרא"ה בעששית]. וי"ל דמחיצה גרע מרשות אחרת. [וברא"ש לעיל משמע קצת להיפך דברשות אחרת אי"צ להרחיק מלא עיניו רק משום דפתח כנעול ודמי לכיסוי בעששית] ועי' להלן.

ג. גמ' מטה פחות משלשה פשיטא לי דכלבוד דמי ג' ד' ה' וכו' מהו עשרה לא מבעיא לי. ומצינו ב' פירושים, לרש"י הספק לרשב"א דמניחם תחת המטה דהמטה חשיבא כיסוי, ומספק"ל באיזה גובה חשיבא המטה כיסוי ופשיט ליה דבפחות מג' ודאי הוי כיסוי דאמרינן לבוד ובעשרה ודאי לא הוי כיסוי אלא כבית [כעין שאמרו בסוכה י' לענין כיסוי ערוה]. אמנם בתר"י הביא בשם ר"ה גאון דהספק לרשב"ג דמטה מהני להפסיק בינו לצואה, באיזה גובה חשיבא הפסק ומסקינן דבעשרה ודאי הוי הפסק דאיכא מחיצה ובג' ודאי לא הוי הפסק כיון דאיכא לבוד ודמי לקרקע אבל בג' ויותר מספק"ל ולא איפשט הספק.

והרא"ש הוסיף בשם הגאון דמהא דמספק"ל אליבא דרשב"ג מבואר דהלכה כוותיה, וכתב הטור דלרש"י אין ראי' דהלכה כרשב"ג דהגמ' לא מיירי בהפסק מטה אלא בכיסוי מטה. והב"ח הוסיף דכיון שאין ראי' דהלכה כרשב"ג נקטינן כרבנן כיון דרשב"א סובר כוותיהו [וכ"כ הרעק"א בשו"ע עי' בסמוך].

ולפרש"י דמספק"ל בדין כיסוי אליבא דרשב"א אע"ג דפסקינן דאין הלכה כוותיה בדין כולא ביתא כד"א, כתב הב"ח דמ"מ במה שאמר דאם מניחם תחת המטה מותר גם רשב"ג מודה, עי"ש שלזה נתכוון הטור. [אמנם עי' ב"י די"א דלבוד לא מהני לכיסוי תמה ע"ז]. ובט"ז כתב דלרש"י כיון דמפורש בגמ' דאין הלכה כרשב"א שפיר נקטינן דלא כוותיה אף דמספקינן אליביה, אבל בנידון דרשב"ג בהפסק מחיצה כיון שלא נתפרש דאין הלכה כוותיה נקטינן כוותיה מדמבעיא לן אליביה.

והרעק"א שם תמה על הט"ז דאי"צ לזה דגם לרש"י באמת הא דפסקינן דלא כרשב"א הוא רק בהא דאמר כולא ביתא כד"א ואסור בכל הבית, אבל בהא דל"מ מחיצה איה"נ דהל' כוותיה כיון שגם רבנן דרשב"ג סברי הכי וזה כעין הב"ח [אמנם ברעק"א משמע שלמד מהא דמספקינן אליביה דגם לענין חציצת המטה לא מהני, וצ"ע אמאי לא פי' כהב"ח שספק הגמ' רק לענין דמהני מדין כיסוי שבזה כו"ע מודו, ואמנם גם הב"ח כתב דהלכה כרשב"א גם בדין הפסק המטה אבל לא הכריח כן מהגמ' אלא מסברא דכיון שאין ראי' דהלכה כרשב"ג מסתבר דהלכה כרשב"א בזה כיון דגם רבנן סברי הכי. ואולי גם הרעק"א נתכוון לזה אלא דלקושטא דמילתא כיון שמסתבר דבזה הלכה כרשב"א א"ש טפי דמספקינן אליביה]. ובדעת הט"ז י"ל דס"ל דטעמא דלא מהני מחיצה לרשב"א הוא משום דכולא ביתא כד"א, וצ"ע.

והנה הרי"ף לא הביא ספק הגמ', והר"י תמה אמאי לא הביא זה. וכתב הרא"ש דמפרש כהגאון ופסק כת"ק ולכן אין נפ"מ בספק הגמ', וצ"ל דס"ל דאין ראי' מדמספקינן אליביה, [כעין מש"כ הט"ז אליבא דרש"י]. והב"י כתב דאפי' אם הלכה כרשב"ג י"ל דלא הביא זה הרי"ף דבמחיצה עשרה פשיטא דשרי ובפחות מי' אזלינן לחומרא, [וצ"ל דממה שלא כתב בפחות מי" שרי נשמע דאסור].

ד. והנה בגמ' אמרינן דבמחיצה י"ט לא קמבעיא ליה דכל עשרה רשותא אחריתי היא, ולפי' ר"ה גאון היינו דפשיטא דחשיב הפסק ושרי. ועי' בתר"י דהגאון פי' דמיירי במחיצות המטה סתומות וכיון שהיו המחיצות סתומות וא"א לראותה כשיש גובה י' להכי מותר. והקשה הר"י דא"כ פשיטא דמהני מחיצה י"ט ומאי קמ"ל אביי דלא קמבעיא ליה דהא תניא בהדיא דמקום גבוה י' קורא בצדו. ובנשמ"א כלל ג' אות ד' פי' דבמונחת על מקום גבוה עדיף דהוי רשות בפ"ע והכא קמ"ל דמחיצה נמי מהני.

אבל הר"י פי' דמיירי דאין המחיצות סתומות ורואה את הצואה. ונמצא דנחלקו אם מהני מחיצה כשרואה את הצואה. ועי' נשמ"א כלל ג' ס"ק ד' בתו"ד דפליגי בפלוגתת הרא"ש והרשב"א אי בצואה ברשות אחרת כשרואה אסור. והיינו דלגאון דמיירי בסתומה אם יכול לראות אסור ולא מהני הפסק מחיצה כהרשב"א, אבל הר"י ס"ל כהרא"ש דמהני מחיצה שרואה דרכה, ונמצא דהא גופא קמ"ל דהפסק מחיצה מהני גם במלא עיניו.

אמנם יל"ד דהר"י לא כתב שרואה ממש אלא שיכול לראות ולמ"א בזה גם הרשב"א מודה בהפסק רשות כיון שעוצם עיניו, ועכ"פ לדעת הגאון נמצא דס"ל כהא"ר אלא אי נימא דמיירי ברואה ממש.

עוד יל"ד למש"כ הפמ"ג דהפסק מחיצה מהני אף לרשב"א וליכא איסור ראי' דחשוב ככיסוי, ועי"ש דאפי' דין פתח כנעול מהני אף שאין הפסק ממש וע"כ דעדיף מרשות אחרת דלא מהני כשרואה. ולפי"ז כ"ש דיועיל לבוד אף שיכול לראות, וא"כ א"ש דברי רבינו יונה אף לרשב"א דהכא קמ"ל דאף שיכול לראות כיון דחשיב מחיצה מהני לחצוץ בינו לצואה דומיא דפתח כנעול. מיהו עי' במ"ב דהשו"ע והפוסקים לא סברי כהפמ"ג ופתח כנעול לא מהני ורק אם יש הפסק ממש יש לדון דמהני. וכ"מ לביאור האבני נזר דמהני משום דראי' דרך עששית לאו שמה ראי' וא"כ רק זכוכית מהני אבל לבוד לא יועיל. ועכ"פ לדברי הגאון שהצריך שיהא סתום אי טעמיה משום ראי' משמע דבעינן הפסק ממש ודלא כהפמ"ג, ועי'.

עוד יש להעיר שדברי התר"י א"ש אי מיירי לפניו ובלא הפסק מטה צריך להרחיק מלא עיניו אבל לצד א' וכן הוא מסקנת הגמ' דלפניו סגי בד"א ומיירי לאחוריו [כדפי' הדרישה] א"כ הדק"ל דבמחיצה עשרה פשיטא דמהני. וצ"ע.

וע"ע בפרישה שהביא בשם ר"י דבסתומות הוי מחיצה גמורה ופשיטא דשרי ומשמע דלר"י שאינה סתומה הוי גריעותא במחיצות. וכן הביאו מהמ"ב סי' פ"ג דמשמע דבאיכא לבוד גם להגאון מהני ולפי"ז לר"י מיירי דליכא לבוד ולהכי הוי מחיצה גרועה. אך צ"ב דא"כ מאי מהני י"ט הא לא חשיבא מחיצה וצ"ע. ושו"ר בשבילי דוד דפשיטא דגם לתר"י ליכא הפסק יותר מג' דאל"כ הוי מחיצה תלויה.

**טעמא דרבנן דלא מהני הפסק מטה**

ה. לרבנן לא מהני הפסק מטה, וצ"ע דכיון דמפסיק מחיצה כמסקנת הגמ' הרי הוי רשות אחרת, ועי' ברא"ה שמבואר דרק מטה שאינה עשויה להפסק הרשות לא מהני אבל מחיצה גמורה לשם מחיצה ודאי מהני. וכ"כ בשו"ע הגר"ז.

והמ"א סי' פ"ז פי' דטעמייהו דבעינן מחיצה מכותל לכותל, והוכיח כן מתר"י הנ"ל שהקשה לפי' הגאון דאי המחיצה סתומה פשיטא דמהני מחיצה י"ט דמ"ש מרשות גבוהה י"ט, והו"ל להקשות טפי מאי טעמייהו דרבנן. וע"כ דלרבנן בעינן מחיצה מכותל לכותל, ועי' ביד אפרים ומחה"ש שם דכוונתו דלרבנן מטה אינה מחיצה אבל לרשב"ג דמהני הפסק מטה מקשינן פשיטא דבגובה י"ט סגי. וצ"ב כוונתו שאם בא להוכיח דלרבנן לא מהני מחיצה י"ט הרי לפירוש הגאון דהגמ' קיימא לרשב"ג ולדידיה בעינן עשרה הרי מוכרח דלרבנן אף עשרה ל"מ ואי כוונתו דלרבנן מהני מכותל לכותל מאי ראי' דלמא לרבנן לא מהני כלל מחיצה. והאחרונים חלקו על המ"א עי' מאמ"ר דלרבנן לא מהני מטה כלל משום דבטלה לבית [וזה כהרא"ה] או מטעם אחר, עי"ש. ובנשמ"א דחה דזו כוונת הגמ' דעשרה לא מבעיא לי דאפי' רבנן מודו וגם ר"י דמקשה פשיטא קאי אף לרבנן, וצ"ע דלפי"ז נמצא שגם לרבנן במחיצה של י"ט מותר, וא"כ ע"כ דלרשב"ג מותר אף בפחות מי"ט והרי בגמ' מספקינן בזה. וצ"ע. [ובמחה"ש כתב כעין הנשמ"א אליבא דרש"י דהסוגיא מיירי בגובה המטה מלמעלה ולא בגובה המחיצות ולפי"ז א"ש דאיכל"מ דלרשב"ג מהני אף בגובה פחות מי"ט].

עוד עי"ש במ"א שמדמה לה לחצר קטנה שנפרצה לגדולה דאם הצואה בגדולה הקטנה אסורה כיון שפרוצה במלואה. וצ"ב דא"כ מ"ט דרשב"ג וליכא למימר דאי"צ מחיצה דהרי מסקינן דבעינן י"ט. ועיקר דבריו צ"ע דלא דמי לחצר קטנה דהכא הרי אינה פרוצה במלואה ואף אי נימא דמקום הפירצה נידון כרשות בפ"ע מ"מ כנגד המטה יהא מותר. וכבר עמדו בזה המאמ"ר והנשמ"א כלל ג' ס"ק ד'. וכן במור וקציעה, ועי"ש דהמ"א נקט דהקטנה אסורה אף שהצואה אינה כנגד הפירצה ואיכא מחיצה כנגד הגיפופי של הגדולה [כנראה ר"ל שהזוית נחשבת כמחיצה] והמו"ק פליג דבזה באמת הקטנה מותרת.

ו. ובשו"ע הגר"ז נראה דטעמיה דהמ"א הוא מטעם הנ"ל דהמטה בטילה לבית ולפי"ז כתב דכשנתכוון לשם מחיצה מהני אף שאין מגיע מכותל לכותל, וצ"ע דממה שהוכיח המ"א מחצר קטנה שנפרצה לגדולה מבואר דבכל מחיצה ס"ל הכי ולא רק במטה, ועי' ח"א דתנור לכו"ע לא מהני משום דבטל לבית ומבואר שם דמטה לא בטלה לבית עי"ש דנראה להדיא דטעמיה דהמ"א אינו משום דבטלה המטה לבית אלא הוא חסרון במחיצה. וכנראה הטעם משום דבעינן שיהא רשות אחרת כדי שלא יהא מחניך ומחיצה גרידא לא מחלקת הרשות, ואמנם בנשמ"א גופיה מפקפק בזה ולכן הקיל במי רגלים שאיסורם מדרבנן. ועי' מור וקציעה שהקשה על המ"א דמחיצה לא גרע מכיסוי.

והמ"א פסק עפ"י הנ"ל להלכה דבעינן הפסק מכותל לכותל, **דידוע דהלכה כרבנן**. ובנשמ"א וכן במאמ"ר תמהו במש"כ בפשיטות דהלכה כרבנן דהרי לשיטת הגאון הלכה כרשב"ג וכדכתב הטור, ואמנם לשיטת רש"י הובא לעיל מהב"ח והרעק"א דהלכה כרבנן. ועי' בעו"ת שנקט לדינא דבעינן מחיצה מכותל לכותל וכהמ"א.

והנה הב"ח כתב דבעינן שיהא המטה מכוסה מכל צד ומשמע דבעינן שיחשב רשות אחרת ולא סגי במחיצה, וצ"ע מנליה הא. ויל"פ דכוונתו משום דהלכה כרבנן ומפרש כהמ"א דטעמייהו משום דלא סגי במחיצה אלא בעינן שיהא רשות אחרת. וצ"ע.

ז. לפי' ר"ה גאון דספק הגמ' הוא לגבי שיעור גובה המטה להפסיק בינו לצואה, ולמסקנא מחמרינן דבעינן י"ט, ולרבנן גם י"ט לא מהני. אמנם לרש"י לא נתבאר בגמ' שיעור גובה המטה דבעינן להפסק בינה לצואה ובפשוטו יל"פ משום דפשיטא דמיירי בי"ט וכ"כ הרא"ה. וכ"כ המחה"ש בכוונת המ"א דלרבנן לא סגי במחיצה י"ט כיון שאינו מגיע מכותל לכותל, ומשום דס"ל דאף לרשב"ג בעינן י"ט וע"כ דלרבנן אף מחיצה י"ט לא מהני, וממש"כ המ"א דידוע דהלכה כרבנן, ע"כ כוונתו לפרש"י דהגמ' לא נסתפקה לדעת רשב"ג ודלא כהגאון וכמש"כ הטור. אמנם המחה"ש גופיה פי' דלרש"י איכל"מ להיפך דודאי מיירי בפחות מי"ט אבל בי"ט גם לרבנן מהני. [ובנשמ"א וכן במו"ק פי' כן גם לפי' הגאון, וזה תמוה דהרי לרשב"ג מספק"ל דדלמא בעינן י"ט].

ונמצא לדעת הגאון דספק הגמ' אי מהני מטה פחות מי"ט להפסיק ולרש"י אליבא דהמחה"ש כן הוא לדינא לדעת רשב"ג. אולם צ"ב מהיכי תיתי דיועיל בפחות מי"ט דהא לא מצינו מחיצה בפחות מי'. ויתבאר בסמוך.

**מחיצה ככיסוי**

ח. והנה בפמ"ג בהקדמה לסי' ע"ט דין ד' ה' מבואר דמהני הפסק מחיצה מדין כיסוי. ועפי"ז כתב דגם לרשב"א דאיכא איסור ראי' מהני מחיצה של זכוכית מדין כיסוי ורק ברשות אחרת בלא הפסק מחיצה אסור כשרואה אע"ג דלאו מחניך הוא. ועי"ש שציין לדברי רש"י לעיל בדין צואה בעששית דפי' דהיינו מחיצה של זכוכית או קלף בינו לצואה. וכ"מ ברמב"ם פ"ג ה"י דמהני מחיצה של זכוכית. וכ"מ במו"ק הנ"ל שודאי מחיצה מהני ככיסוי.

ויל"ע אי כוונת הפמ"ג דמהני כל הפסק בינו לצואה מדין כיסוי, או דבעינן הפסק מחיצה דוקא להפסיק בינו לצואה, ובהקדמה למ"ב מבואר דבעינן מחיצה עי"ש דהביא ע"ז את דברי המ"א דבעינן מכותל לכותל. וכן נראה ברמב"ם דכתב מחיצה של זכוכית והיינו מחיצת עשרה[[14]](#footnote-14). אבל מרש"י לעיל דכתב גם קלף משמע דהפסק גרידא בינו לצואה מהני לכיסוי.

והנה במש"כ הפמ"ג בדעת הרשב"א הערנו לעיל דברשב"א מבואר דבעינן דוקא כיסוי ממנו ומכל אדם, אלא די"ל דכל זה בתוך ד"א דחשיב מחנהו וכדי לאפוקי ממחנהו בעינן מכוסה ממנו ומכל אדם אבל חוץ לד"א דאסור רק משום ראי' סגי בכיסוי ממנו דאין מגולה לו, וכ"כ באבנ"ז [וכ"מ באורחות חיים דמחיצה של זכוכית מהני לרשב"א]. אבל פשטות הפמ"ג דמהני גם בתוך ד"א. ומצאתי בשבילי דוד שתמה על הפמ"ג בזה.

ואפשר דכוונת הפמ"ג דבתוך ד"א בעינן לתרוויהו דמשום ראי' מהני הפסק מדין כיסוי ואף שאינו מחיצה, אלא דעדיין אסור משום מחנהו ולזה לא מהני אלא כיסוי מכל אדם כנ"ל ורק מחיצה ממש מהני להפקיע ממחנהו, ובזה צריך שיהא מחיצה עשרה דיועיל גם שלא יחשב מחנהו. ומ"מ אם הוא מחוץ לד"א סגי בהפסק כל דהו.

אמנם בפמ"ג דין ד' ר"ל דאף כנגד הפתח יהא מותר כשיש דלת משום דפתח כנעול. וזה ודאי רק מתורת מחיצה חשיב הפסק דהרי הוא פתוח שם ואי לאו תורת מחיצה ליכא הפסק. [ואע"ג דרשות אחרת לא מהני לרשב"א להתיר ראי' צ"ל דרשות אחרת לא חשיבא מחיצה עי"ש בפמ"ג וכ"מ בפמ"ג סי' ע"ה לענין ערוה דמחיצה עדיפה מרשות אחרת[[15]](#footnote-15)]. ומ"מ י"ל דכשיש הפסק ממש מהני אף שאין שיעור מחיצה.

שוב אחר זמן ראיתי בפמ"ג סי' פ"ג משב"ז א' על הב"י דמהני מחיצות ביהכ"ס אף דאין גבוהות י"ט דדמי לכיסוי צואה והפמ"ג תמה דהתם הוי כקבורין משא"כ הכא כל שלא הוי רשות אחרת אסור וצ"ב דהרי הפמ"ג כתב דמחיצות חשיבי ככיסוי וע"כ דזה רק חוץ לד"א אבל בתוך ד"א בעינן כיסוי גמור דליהוי כקבורין. וצל"ע בדעת הב"י.

ובאבני נזר סי' י"ט פי' לדעת הרשב"א דמהני כיסוי ממנו ואף זכוכית משום דראי' דרך עששית שאינה נראה להדיא מותר, ולפי"ז משמע דאי"צ מחיצה, ולאידך גיסא פתח כנעול לא יועיל כיון שאינו חוצץ לעצם הראי'. וכמו"כ כשיש חור בכיסוי ורואה דרך החור לאבנ"ז אסור ולא מהני לבוד להתיר כיון דרואה להדיא. אבל לפמ"ג מותר אף לרשב"א [דזה עדיף על פתח כנעול]. ועי' מ"א סו"ס פ"ז שבכלי פתוח מלמעלה אפי' פחות מי' אסור דבעינן שיהא מכוסה ויל"ע אי משום דאין לבוד בכלי או משום דלא מהני לבוד לכיסוי. ובלבוש כתב בגרף המונח בתוך כלי שמחיצות גבוהות שאין נראה אלא מלמעלה מותר ולכאורה זה דלא כהמ"א ועי' ביאוה"ל שם שהנחל"צ והל"ח חולקים על הלבוש וצ"ע שבמ"ב סתם כהמ"א והכא הביא המחלוקת, ואפשר דהמ"א מיירי שאין גבוהים מהגרף. ושו"ר באפיקי מגינים דהמ"א דלא כהלבוש.

ועוד עי' לעיל שהובא נידון האחרונים להרשב"א אי מהני גבשושית שאין בה עשרה להפסיק, ואי נימא דכיסוי מהני אף שאינו מחיצה כ"ש דגבשושית מהני מדין כיסוי [וכ"מ בשבילי דוד]. אמנם לאידך גיסא אף אי לא מהני כיסוי י"ל דגבשושית עדיף דמצד המקום עצמו אין הצואה נראית.

ט. ולכאורה נידון זה תלוי בפי' סוגיין, דלפי' הגאון דספק הגמ' בשיעור גובה המחיצה להפסיק בינו לצואה יל"פ דהא גופא מספק"ל אי מהני הפסק בתורת כיסוי, ולמסקנא דבעינן י"ט ולא סגי בהפסק כל דהו, יל"פ דרק בשיעור מחיצה חשיב כיסוי [כפשטות המ"ב שהביא לדברי המ"א על דין זה] או נימא כנ"ל ברשב"א דעכ"פ בתוך ד"א לא חשיב כיסוי אלא כשמכוסה ממנו ומכל אדם ולכך בעינן הפסק ע"י מחיצה, ולפי"ז איכל"מ דחוץ לד"א דאסור רק משום ראי' מהני שפיר הפסק מדין כיסוי אף שאין מכוסה ממנו כהפמ"ג. [ואפשר דזהו צד א' בגמ' דמהני המטה רק חוץ לד"א, די"ל דמיירי שאין במטה י"ט ולכך מהני רק מדין כיסוי, ולכן לא מהני אלא חוץ לד"א דסגי במה שמכוסה ממנו אבל בתוך ד"א בעינן שיהא מכוסה ממנו ומכל אדם].

אבל לרש"י דספק הגמ' לא קאי על אחורי המטה אלא על תחת המטה איכל"מ דלענין אחורי המטה מהני אף בפחות מי"ט וכמש"כ המחה"ש דבעשרה מהני אף לרבנן, והכי משמע מדתחת המטה מותר משום כיסוי ומוקמינן לה בליכא גובה י"ט. וזה א"ש לרש"י לעיל דאף כשמפסיק בקלף בינו לצואה חשיב כיסוי. מיהו אי פסקינן כרבנן מבואר דלא מהני כיסוי כל דהו דהא בעינן לכה"פ שיעור מחיצה, וממש"כ רש"י דמהני קלף בעלמא לחצוץ בינו לצואה ע"כ דס"ל דהלכה כרשב"ג, אך הפוסקים לא כתבו כן כנ"ל. [ודוחק לומר דמטה דבטלה לבית גרעה מהפסק כל דהו].

מיהו זה א"ש לפי' הגאון דמחיצות המטה סתומות ואיכל"מ דחשיב כיסוי, אבל לרבינו יונה דאין המחיצות סתומות ויכול לראות לכאורה לא חשיב כיסוי וכל הנידון רק משום מחיצה וצ"ב מאי ס"ד דיועיל בפחות מי"ט. ואמנם להנ"ל בפמ"ג דמהני פתח כנעול ליחשב כיסוי אולי י"ל דגם אם אין לו שיעור מחיצה מהני תורת לבוד ליחשב כהפסק. ואפשר דדברי ר"י קיימי רק אי מיירי בעשרה, וצ"ע.

וע"כ צ"ל דלענין מחנהו סברה הגמ' דיתכן דאף מחיצה כל דהו סגי לחלק בין ב' מקומות אף דרשות אחת היא. ואולי זה נלמד מהא דמהני כיסוי דאף שאין זה כיסוי ממש, וזהו שכתבו הפוסקים דמחיצה ככיסוי, וצ"ע בכל זה ורבותינו סתמו הדברים.

שו"ר בנחל"ד דספק הגמ' משום דדמי לכרמלית רק דלא דמי לרה"י. ומשמע דר"ל דמהני משום דאיכא הפסק רשות ולא משום דחשיב מחיצה. ולפי"ז אין ראי' דמחיצה חשיב כיסוי. ועי"ש עוד שהביא לדברי ר"י דמהני אף שאין המחיצות מגיעות לארץ דמ"מ הוי רשות אחרת ואמרינן גוד אחית ומדבריו משמע דבאמת זה רק בגבוהה עשרה אבל להצד דמיירי באינה גבוהה עשרה בעינן שיהא מחיצות מגיעות לארץ דאל"כ לא הוי כרמלית. אמנם ביאור זה הוא רק אי מיירי באיכא מחיצות בכל הצדדים ועי' מ"ב בהקדמה לסי' ע"ט דין ה' שכן דעת הא"ר אבל המ"ב כתב דפשיטא דסגי במחיצה רק לצד שבינו לצואה, ומשום דמחיצה ככיסוי.

# צואה על בשרו וצואה במקומה - טושו"ע סי' ע"ו סעי' ד' ה'

**עי' רי"ף ורמב"ם פ"ג הי"א, בעה"מ ורמב"ן במלחמות, רבינו יונה רשב"א ורא"ה ורא"ש.**

**צואה במקומה - יומא דף ל' א'. רש"י שם ריטב"א ותורא"ש שם. רי"ף ורא"ש כאן. נחל"ד כאן ומרומי שדה שם.**

**עי' מ"א סי' פ"א א', חמד משה פמ"ג ושו"ע הגר"ז ומחה"ש שם, שו"ת פנ"מ ח"ב סי' קס"ה מחז"ב סע"ו. ועי' נשמ"א כלל ג' ו'.**

א. בגמ' נחלקו ר"ה ור"ח בצואה על בשרו וידו מונחת בביהכ"ס לר"ה מותר לקרוא ק"ש ולר"ח אסור משום דכתיב כל עצמותי תאמרנה. ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא. דהרי"ף גרס ידיו מטונפות מביהכ"ס, וכתב הר"י דמשמע דהצואה מגולה ואינה מכוסה בבגדיו [[16]](#footnote-16) והקשה דא"כ פשיטא דאסור דהרי צריך להרחיק מהצואה ד"א כל זמן שאינה מכוסה, ואמאי מתיר ר"ה.

והרמב"ם פ"ג הי"א כתב **נטישת** צואה על בשרו או ידיו מטונפות מביהכ"ס, וכתב הר"י דמשמע דבא ליישב זה דמיירי שאין ממשות צואה על בשרו אלא לכלוך עלמא שאין לו דין צואה, ומ"מ אסר ר"ח משום כל עצמותי תאמרנה. וכ"כ הרמב"ן במלחמות וכעי"ז ברשב"א בשם הראב"ד. והר"י לא ניחא ליה בהכי דכיון שאין ממשות צואה אמאי אסר ר"ח דכיון שאין ממשות צואה על בשרו נמצא שכל עצמותיו נקיים. אמנם הרמב"ן מיישב זאת **שאין היד ראויה לומר שירה שדעתו של אדם אוננת ממנה**.

אבל רבינו יונה פי' דמיירי שהצואה מכוסה בבגדו, ולהכי כלפי עיניו ופיו מותר משום דמכוסה ולענין ידו גרסינן ידו מונחת בביהכ"ס ולא מטונפת [כיון דליכא כיסוי]. ולר"ח דאית ליה כל עצמותי תאמרנה בעינן שכל גופו יהא נקי וכן ידו בביהכ"ס אסור משום שהיא במקום שאינו נקי. וכן פי' הרשב"א והרא"ה. וכעי"ז כתב הראב"ד בהשגות על בעה"מ דמכסיא בבגדו.

עוד הביא הר"י בשם י"מ דלא סגי במה שמכוסה בגד אלא בעינן שאף בלא בגד הצואה מכוסה בגופו כגון באצילי ידיו וכן מבואר בבעה"מ. והו"ד בטור. וצ"ב אמאי ל"מ כיסוי בבגדיו. והביאו מהמ"א ס"ק ו' דמשמע דכיסוי בגד עבידא לאגלויי ורק באצילי ידיו מהני דסתמו לא עביד לאגלויי עי"ש במחה"ש. עוד צ"ב דהא גופו לא מהני לכיסוי דלא מהני כיסוי ברגלו עי' להלן בדין כיסוי בסנדלו.

ובמ"ב סי' ע"ו י"ג כתב בשם הפמ"ג דגם במכוסה באצילי ידיו בעינן נמי שיהא מכוסה בבגדיו, [וכן משמע מהא דהקשה הר"י על הרי"ף דמיירי במגולה ואמאי לא פי' דמכוסה באצילי ידיו, וע"כ דבעינן נמי כיסוי בבגד. אמנם יל"ד דמקשה מידיו דמגולה לגמרי]. והסברא צ"ב. וצ"ל דגופו לא חשיב כיסוי כדכתבו הפוסקים דכיסוי ברגלו לא חשיב כיסוי, אלא דאם אין מכוסה בגופו הוי גילוי כלפי איבריו ובמכוסה באצילי ידיו חשיב כבלוע בגופו ועצ"ע. [אמנם ברא"ה בסו"ד כתב דבעומד חשיב כמכוסה בבגד ועי']. ועי' להלן.

ב. לדעת ר"ה דיליף מכל הנשמה פרש"י דהיינו פיו וחוטמו שהם בכלל ההלול ולא שאר איברים. ולפי"ז משמע דאף אם הצואה על רוב גופו מותר אם הוא מכוסה. אולם הרא"ה כתב שעיקר גופו במקום טהור דבר שהנשמה תלויה בו, ומשמע דלאו דוקא פיו וחוטמו אלא כל האיברים שהנשמה תלויה בהם ועי' במכתם שה"ה אם רוב גופו מטונף אסור משום שהנשמה תלויה בו. ועי' מ"א בהקדמה לסי' ע"ד שאם ראשו חוץ לבית שיש בו צואה אסור משום דשדי ראשו בתר גופו והוי כבפנים, ובפמ"ג שם תמה שאי"צ לזה כיון שרוב גופו בתוך הבית. ובמ"ב הבין דקושיתו משום דר"ח דכל עצמותי תאמרנה ותי' דכוונת המ"א לומר דאף לר"ה אסור אולם לשון הפמ"ג מבואר דברוב גופו אף לר"ה אסור, והיינו כהרא"ה והמכתם.

ג. ובעיקר דברי המ"א דאמרינן שדיא עי' חזו"א סי' ט"ז שחולק דלא אמרינן שדי ראשו בתר גופו אלא לענין אי חשיב מלבוש, אבל הכא כיון דלר"ה האיסור משום ראשו הוא העיקר, וצ"ב.

ובאופן שראשו בפנים ורוב גופו בחוץ כתב המ"א שם שאסור משום דסו"ס היא כנגדו, ולכאורה אמאי לא נימא שדי בתר גופו להתיר. ואפשר דאין האיסור משום מחניך אלא משום ראי', ולא איכפ"ל דמקומו בחוץ וזהו שכתב שאסור משום שהוא כנגדו. אבל הפמ"ג כתב דאסור אף לרא"ש דדיבור היוצא מפיו בעינן מחניך קדוש, ומשמע שלראשו חשיב מחניך. וצל"ע.

ד. הראשונים נחלקו אם הלכה כר"ה או כר"ח, דהרי"ף פסק כר"ה והוכיח כן מהגמ' יומא עי' להלן. אבל הר"ח פסק כר"ח משום דלחומרא אזלינן והו"ד בתוס', [ולדבריו כתב הפר"ח וכ"ה בנחל"ד דס"ל כרש"י ביומא שקושית הגמ' שם קיימא גם לר"ח כדלהלן]. ועי' בנשמ"א שנסתפק אי איסור צואה על בשרו מה"ת או מדרבנן ונפ"מ אי בדיעבד חוזר וקורא עי"ש. וכתב שמדברי התוס' הנ"ל שכתבו דהל' כר"ח משום דלחומרא אזלינן משמע דאיסורו מה"ת.

והרשב"א הביא בשם הר"ח [וכ"ה בר"ח הנדפס בהוצ' וגשל] דראיתו מהא דמבואות המטונפים פסקינן כר"ח דאסור וכ"ש הכא והרשב"א דחה דהתם טעמא משום דחזי לצואה [ולהלן משמע ברשב"א דלר"ח מהלך נמי חשיב מחניך או משום דהוי מחנה של הצואה או משום דגם מהלך חשיב מחנהו]. וצ"ע דברי הר"ח. ועי' בסוגיא דמבואות המטונפים שהובא מהג' הראמ"ה דמשמע דהאיסור נלמד מדבר ה' בזה. ולפי"ז אולי כ"ש דכשאבריו מטונפים יש לאסור מה"ט. אך צ"ב דהא טעמא דר"ח הכא משום כל עצמותי תאמרנה דמשמע משום דהאברים מהללים ואסור משום מחניך, וי"ל.

עוד עי' בבעה"מ דטעמיה דהר"ח משום דבריח רע שיש לו עיקר פסקינן כר"ח דאסור וכ"ש בצואה על בשרו, וצ"ב הדמיון דע"כ הכא אין יוצא ריח דא"כ ודאי דאסור, וכן משמע ביומא דף ל' דהכא אין ריח. ועי' בהשגות הראב"ד שם שדחה כן דכשמכוסה בבגד לית בה ריחא, וע"כ נראה דכוונת הבעה"מ דמהא דאסור בריח אף שאינו גוף הצואה נלמד דכ"ש בצואה על בשרו וע"ד הנ"ל במבואות המטונפים. וצ"ע.

ואמנם דברי הראב"ד יל"ע דלכאורה כוונתו דאין יוצא מהבגד ריח כלל. אבל בהמשך דבריו כתב דכריח שאין לו עיקר דמי ומשמע שבאמת יוצא ריח מחוץ לבגד אלא שאין מגיע לו הריח, וס"ל דמכוסה חשיב כאין לו עיקר כהרשב"א ודלא כהריטב"א עי' בסוגיא דריח, ולכן אי"צ להרחיק ד"א ממקום הריח, [ולפי"ז יש לדחוק דבעה"מ ס"ל דגם בכיסוי חשיב כיש לו עיקר כהריטב"א, ולכן הוכיח כר"ח. אולם לשונו לא משמע הכי.

ובפר"ח סי' ע"ו כתב להוכיח דהלכה כר"ה דלא דרשינן כל עצמותי מהא דעקבו רואה את הערוה מותר. ובנשמ"א כלל ג' ו' דחה דהתם משום ראי' דזה שייך רק באברים שרואים, אבל לענין מחניך איכל"מ דכל אבריו בכלל ההלול. ולדעת הפר"ח צ"ל דאיסור ולא יראה אינו משום הראי' אלא משום דהוא כנגדו וזה שייך גם בשאר אבריו וע"כ דטעמא דשרי דלא דרשינן כל עצמותי.

עי' רא"ה דכשהצואה על חבירו או על בגדו ומכוסה בבגד עליון מותר וה"ט דבאמת הא מכוסה בבגד אלא דלאותו שהצואה על בשרו חשיב כמגולה אבל לחבירו הוי ככיסוי בעלמא. ועי' מ"א סי' ע"ו ו' ז'. ועי' להלן בדין צואה במקומה.

**צואה במקומה יומא דף ל'**

**ה. בגמ' יומא דף ל' ע"א** **אמר ר"פ צואה במקומה אסור לקרות ק"ש היכי דמי אי דנראית פשיטא ואי דלא נראית לא ניתנה תורה למלאכי השרת, לא צריכא ביושב נראית וכשעומד אינה נראית.** וקושית הגמ' דבנראית פשיטא דאסור צ"ב דהא כיון שמכוסה בבגד אמרי אסור, ובתר"י הוכיח מזה כנ"ל דכשהיא על גופו במקומות המגולים לא מהני כיסוי בגד, ולזה הוצרכה הגמ' לומר דאינה נראית[[17]](#footnote-17). אך צ"ב הטעם דכיון שמכוסה אמאי אסור, ובשלמא לר"ח דדריש כל עצמותי תאמרנה איכל"מ דכלפי האבר שיש בו צואה לא חשיב כיסוי והוא אינו ראוי להילול, אבל לר"ה דלא דרשינן כל עצמותי ליכא איסור מחמת אבריו והכא אין הצואה מגולה לפיו וחוטמו, וצ"ל דבמקום המגולה שבבשרו מודה ר"ה דחשיב שגם פיו אינו נקי, אבל כשמכוסה באצילי ידיו דלא חשיב מגולה לפיו לא חשיב שגופו אינו נקי. ולמסקנא דבמקומה נפיש זוהמה איכל"מ דכוונת הגמ' דבזה אף דמכוסה חשיב כגוף שאינו נקי. וצ"ע.

אמנם ברמב"ם ושא"ר משמע דצואה על בשרו מותר אף בבשרו המגולה שבבשרו ולא ס"ל חילוק הנ"ל. וא"כ צ"ב אמאי פשיטא דאסור. ועי' לח"מ פ"ג הי"א שעמד בזה והוסיף להקשות דהמקשן סתר עצמו דמתחילה מקשה פשיטא ושוב מקשה מ"ש מצואה על בשרו דשרי. ועי"ש בתי' דהגמ' ידעה דשאני במקומה דנפיש זוהמה אלא דס"ד דזה רק אי הצואה מגולה אבל למאי דמשני דחשיב כמכוסה ס"ד דלא איכפ"ל דנפיש זוהמה ומסיק דאף במכוסה גרע מצואה על בשרו . ודבריו צ"ב.

**ו. שם הגמ' מקשה מ"ש מצואה על בשרו ומתרצינן במקומה נפיש זוהמה שלא במקומה לא נפיש זוהמה**. ובפשוטו קושית הגמ' מר"ה שמתיר בצואה במקומה, וכן פי' הרי"ף ומזה למד דהלכה כר"ה כנ"ל, אולם רש"י שם פי' שהקושיא גם מר"ח [וכן ביארו המפרשים בדעת הר"ח שפסק כרב חסדא], וביאר רש"י דגם ר"ח לא אסר אלא משום כל עצמותי תאמרנה אבל משום זוהמת הריח לא. וצ"ב. ועי' בריטב"א שם. והנחל"ד כאן פי' דבמקומה לא שייך לומר כל עצמותי תאמרנה כיון דהנך איבריו מיוחדים לצואה ורק בשאר איברים שייך לומר כל עצמותי תאמרנה. וכעי"ז בשפ"א ובמרומי שדה ביומא שם. וכ"כ הפנ"י כאן. ויש להעיר מהא דהנצרך לנקביו אסור להתפלל משום וכל קרבי את שם קדשו, וצ"ל דהתם הכוונה דפיו מהלל בכל קרביו ועצ"ע.

ז. ותי' הגמ' דצואה במקומה אסור משום דנפיש זוהמא צ"ב. והרמב"ם פ"ג הי"א כתב דצואה על בשרו ליכא כלל ריח [וכל האיסור משום נטישת צואה כהרמב"ן], משא"כ במקומה איכא ממשות ואיכא ריח. ולפי"ז קשה דא"כ מאי קשיא לגמ' מ"ש מצואה על בשרו הא התם ליכא כלל ריח. ועי' בס' מקו"ח [לחו"י] סי' ע"ו שתמה כן, [ובדוחק י"ל דהא גופא כוונת הגמ' דהתם נפיש זוהמא], ועי' מגן גבורים ותו"ד נראה דלר"ה ליכא למימר דאסור משום הריח דהא ס"ל להלן דאי"צ להרחיק ד"א מהריח וע"כ משום הצואה עצמה ולזה מקשינן מ"ש מצואה על בשרו דמותר כיון שמכוסה ומתרצינן דבמקומה חמיר טפי. ועכ"פ צ"ב מאי שנא במקומה דאסור.

ומדברי רש"י משמע דהאיסור משום זוהמת הריח עי"ש ד"ה מ"ש, והיינו דקמ"ל דאף במכוסה אסור משום זוהמת הריח, וע"ז מקשינן מצואה על בשרו דמשמע דלא אסרינן משום הריח כיון שמכוסה, ומתרצינן דבמקומה שאני דנפיש זוהמה.

ועי' שו"ת פנ"מ ח"ב סי' קס"ה שפי' דברי רש"י כפשוטו דבמקומה אסור משום הריח ואף למ"ד דהפסק מחיצה מהני לריח בכיסוי לא מהני וכמש"כ המ"א ריש סי' ע"ו. ולכאורה ר"ל דבמקומה מגיע לו הריח משא"כ בצואה על בשרו. אך זה צ"ע דאי איכא ריח מה השו"ט דודאי אסור וע"כ דאין הריח מגיע אליו, [ואין לומר דאף שאין מגיע אליו אסור כדין ריח שיש לו עיקר דהא ר"ה ס"ל דאי"צ להרחיק ד"א מהריח וכנ"ל]. וכעי"ז הקשה במחזיק ברכה על הפנ"מ דאי איכא ריח פשיטא דאסור. וכתב דבדוחק י"ל דמעורב עם ריח אחר ואינו יודע אם הריח מגיע לו מהצואה ולכן אסרו.

ועי' בנשמ"א כלל ג' ו' שעמד בזה, ועי"ש דלהרמב"ם י"ל דבצואה על בשרו ליכא ריח כלל כלומר דאינו יוצא מהכיסוי ולכן מהני הכיסוי אבל במקומה אף שאינו מריח מ"מ יוצא הריח וקמ"ל דכיסוי לא מהני. [ולפי"ז נמצא דהיכי שיוצא ריח מהכיסוי לא מהני כיסוי ומצינו כן ברשב"ץ [להלן ע"ב בצואה בעששית] דכיסוי מהני משום שאין ריח ומשמע שאם יוצא ריח לא חשיב כיסוי]. אולם בשו"ע כתב דעל בשרו מותר כשאין מגיע לו הריח, ומשמע שיוצא ריח ורק שאינו מגיע אליו [וכן הוכחנו מהראב"ד הנ"ל דכתב דהוי ריח אין לו עיקר] ומבואר דאפי"ה חשיב כיסוי, ורק במגיע אליו הריח יש אוסרים אף בכיסוי מחמת הריח [או במקום הריח או ד"א מהריח], וא"כ אף במקומה יהא מותר, ואם הריח מגיע אליו פשיטא דאסור, עי"ש דמסיק דאי נימא דאיסורו רק מדרבנן א"ש.

ובאמת מש"כ הרמב"ם שיש ריח יל"ד דאין כוונתו דמשו"ה לא חשיב כיסוי ואסור משום מחניך קדוש, אלא דאסור כמו שאסור צואה על בשרו לר"ח משום דאין ראוי להלל כך ואיכל"מ דבמקומה מודה ר"ה דאסור כיון שיש ממש צואה ואיכא ריח ולהכי חמיר מצואה על בשרו.

ח. והנה במ"א סי' פ"א א' מבואר דבצואה במקומה גם לאחרים אסור, ומה"ט אסור לקרוא בפני קטן שמא אינו נקי במקומו. והאחרונים תמהו עליו בזה [עי' באר היטיב מאמ"ר ופמ"ג והגר"ז] שרק לו עצמו אסור והיינו משום דכלפיו חשיב כמגולה או משום דכיון שגופו מלוכלך אין ראוי להלל כך אבל לאחר ודאי מותר. והפנ"מ תי' עפ"י הנ"ל ברש"י דבמקומה אסור משום הריח וא"כ ה"ה לאחר אסור וא"ש דברי המ"א אולם במחזיק ברכה תמה דא"כ פשיטא דאסור וע"כ דאין מגיע אליו הריח ונדחק כנ"ל דאינו יודע אם מריח.

ובחמד משה דייק מרש"י ביומא שרק לזה שהצואה עליו אסור, ובמחה"ש שם כתב די"ל דגם דברי רש"י הם רק לס"ד דאסור דומיא דצואה על בשרו לר"ח, אבל למסקנא דבמקומה חמיר י"ל דגם לחבירו אסור, והיינו דאם האיסור משום שהיא על בשרו זהו רק לו עצמו כהרא"ה הנ"ל, אבל למסקנא איסורו משום דאיכא זוהמה והוי כאיסור ריח שיש לו עיקר. ובהגהות לס' דעת תורה סי' פ"א מנכדו הגרש"ש זצ"ל הביא דבמאירי בסוגיין משמע לדינא דלאחר מותר. ולאידך גיסא מלשון הר"ח שם שכתב דאין לקרות **כנגדה** משמע כהמ"א.

והנה בישוע"י שם הקשה לשיטת הר"ח דפסק כר"ח דא"כ אמאי אמרו צואה במקומה אסור הרי אף שלא במקומה אסור, ותי' עפ"י המ"א דבמקומה אסור אף לאחרים, ובהגהות לדע"ת שם הוסיף דהר"ח שם שפי' שאסור לקרות כנגדה אזיל לשיטתו דפסק כר"ח הוצרך לומר כן דזהו רבותא דבמקומה. [ומתר"י מבואר דבס"ד סברה הגמ' דבמקומה לאו דוקא ומזה הכריח כהי"מ שכיסוי בגד לא מהני בצואה על בשרו לכו"ע].

ט. יל"ע בדין צואה על בשרו לר"ח דאסור, אי טעמא משום דאין מחנהו קדוש או דאיסור אחר הוא, ולכאורה תלוי במחלוקת הנ"ל מ"ט אין היתר משום דמכוסה בבגדיו, דלהר"י דמיירי בצואה גמורה ומכוסה י"ל דלגבי האבר שיש בו צואה חשיב כמגולה, אבל לרמב"ם דהכא ליכא צואה ממש אלא דמ"מ אסור משום דאין גופו נקי, איכל"מ דדין אחר הוא אבל שפיר חשיב מחנהו קדוש. ובנשמ"א והגר"ז מבואר דאיסורו משום מחניך קדוש. והיינו דכלפי אבריו אלו חשיבא מגולה. ועי' מ"ב דלר"ח דדריש כל עצמותי תאמרנה אם הכניס ידיו לד' אמות של צואה אסור משום מחניך קדוש. ומשמע דנידון סוגיין הוא משום מחניך קדוש.

י. ויל"ע בצואה על בגדו מבפנים, ובמ"א ס"ק ו' כתב דמשמע שאם היא על בגדיו ומכוסה שרי, ומדבריו נראה שהיא על בגדו מבחוץ והנידון רק אם הבגד בטל לגוף, וכ"מ בפמ"ג שם דרק בין בגד לבגד שרי. אבל בשו"ע הגר"ז ס"ב כתב על בגדיו **מבפנים** מותר ואין אומרים שהבגד בטל לגופו וכאילו גופו נוגע בבשרו, עי"ש. [וכ"מ קצת במ"א ס"ק ז' דמיירי בש"ז וצ"ע]. ולכאורה אי משום דכלפי בשרו לא חשיב מכוסה כיון שאין חוצץ בין בשרו לצואה ה"נ אם הצואה על בגדו מבפנים אבל אי משום דגופו אינו נקי י"ל דזה דוקא כשהצואה על גופו ממש אבל על בגדו אף שגופו רואה את הצואה מותר. ולפי"ז נמצא דלהגר"ז אין האיסור משום שאין הפסק בינו לצואה אלא חומרא היא בבשרו שאין גופו נקי. אולם הגר"ז כתב דבצואה על בשרו אסור משום מחניך קדוש. וצל"ע. שו"ר דמ"כ הגר"ז מבפנים נראה כוונתו דהצואה על הבגד שבפנים כלומר על הבגד הפנימי כהמ"א. ועי'.

ובדין צואה במקומה דאסרינן אף לר"ה כמבואר ברמב"ם וברי"ף, לדברי הפנ"מ דהאיסור משום הריח הוי איסור מחניך קדוש אולם לפי' הנ"ל דבמקומה חמיר טפי, משמע דאין זה משום מחנהו אלא הוא איסור חדש דגופו אינו נקי. ונראה דבזה תלוי ספק הנשמ"א אם איסורו מה"ת או מדרבנן.

כיסוי צואה בסנדלו - דף כ"ה ע"ב – שו"ע סי' ע"ו ס"ב

**רמב"ם פ"ג הי"א, רבינו יונה, רא"ש סי' נ"א וסי' נ"ז, רשב"א ובעה"מ וראב"ד בסוגיא דצואה על בשרו, שו"ע סי' ע"ו מ"א והגר"ז שם. ע"ע מרדכי רמז פ"ב שו"ע סי' פ"ז ס"ב ולבוש שם.**

**גמ' אמר רבא צואה בגומא מניח סנדלו עליה וקורא ק"ש,** וכתב הרא"ש דקמ"ל דלא אמרינן דבטל הסנדל לגופו ולא חשיב כיסוי. וכתב המאמ"ר דמבואר מהרא"ש דכיסוי ברגלו לא מהני דגופו אינו כיסוי דבעינן כיסוי מדבר אחר, וכ"כ הגר"ז דאין זה מחניך קדוש כיון שאין הפסק בין גוף האדם לצואה, ולכאורה זה רק לר"ח דדריש כל עצמותי ואסור בצואה על בשרו, אבל לר"ה שרי, אמנם י"ל דהכא גם לגבי ראשו ליכא כיסוי דאינו מפסיק בינו לצואה וכמש"כ הפוסקים דאין גוף מכסה גוף, משא"כ בצואה על בשרו חשיב כיסוי לגבי ראשו משום דמפסיק בינו לצואה.

ובאפיקי מגינים הביא מהירושלמי דר"ה אמר עומד אדם על הצואה ומתפלל ומשמע דמהני כיסוי בגופו, וצידד דר"ה לטעמיה דשרי בצואה על בשרו, אולם כתב שמהרא"ש משמע דגם לר"ה ל"מ כיסוי ברגלו, וביאר מטעם הנ"ל ודלא כהירושלמי. והנה בירושלמי שם סיים ובלבד דלא יהא בשרו נוגע בצואה ובנשמ"א כלל ג' סוף אות ו' תמה שהא ר"ה מתיר בצואה על בשרו והוכיח מזה כהרא"ש ור"י דלא התיר אלא במכוסה באצילי ידיו שהיא נכסית מאליה. ולכאורה היינו דבמקום המגולה חשיב כאילו גם מגולה לראשו, וצ"ב דא"כ גם אם אינו נוגע יהא אסור, דאינו מכוסה מראשו. וצ"ע.

עוד כתב באפיקי מגינים שם שלגבי אחר מהני כיסוי ברגלו ורק לגביו אסור דליכא הפסק בינו לצואה, וכ"כ בשו"ע הגר"ז. אמנם לאידך גיסא עי' ברא"ה דכיסוי בסנדלו חשיב קבע דבידו שלא ליטלו, והמגיה דייק דלאחר לא חשיב קבע דאין בידו, ודמי לכלי דלא הוי כיסוי אלא חוץ לד"א.

**בעא מיניה וכו' צואה דבוקה בסנדלו מאי תיקו.** וכתב הרא"ש סי' נ"א דאזלינן לחומרא וכ"כ הרמב"ם פ"ג הי"א וכ"ה בשו"ע. והרא"ש סי' נ"ז הוסיף דספק דאורייתא הוא. והרמב"ם פי' דאף בנוגעת מספק"ל ואזלינן לחומרא ורק כשאינה נוגעת מותר וכ"כ הרא"ש סי' נ"א. אבל רבינו יונה פי' דכיסוי בסנדלו מהני אף בנוגעת בצואה, ורק בדבוקה בסנדלו מספקינן ואזלינן לחומרא אבל בנוגעת מותר, וכ"כ הראב"ד בהשגות.

והנה לשיטת הראשונים דבדבוקה דוקא אסור, עי' בעה"מ לעיל בסוגיא דצואה על בשרו דפי' משום דעבידא לאגלויי שבדרך הליכתו נגלית הצואה. וכ"כ הראב"ד שם דכדמדלי רגליה מגליא לגמרי. וכ"כ הרשב"א לעיל ע"א דבדבוקה על סנדלו אסור משום דעבידא לאגלויי בדרך הילוכו.

ולשיטת הרמב"ם והרא"ש דבנוגעת אסור, כתב המ"א ס"ק ו' דמשמע משום דהסנדל בטל לרגלו והוי כנוגע ברגלו, אולם הקשה דמ"ש מצואה על בשרו דמשמע שאם היא על בגדיו ומכוסה מותר, והיינו שמכוסה בבגד עליון [כ"כ הפמ"ג], ותי' דדוקא סנדלו בטל לרגלו אבל בגדיו אין בטלים לגופו. וצ"ב מ"ש, ועוד צ"ב דא"כ גם כשאינו נוגע נימא דבטל לגופו וליכא כיסוי. ועי' שו"ע הגר"ז שביאר החילוק דסנדלו בשעה שנוגע בצואה משמש לרגלו וחשיב שנוגע ברגלו ע"י הסנדל ולכן לא הוי כיסוי אבל בצואה על בגדיו אין נוגע ע"י בגדיו אלא הבגד נוגע בפ"ע ואינו בטל לגופו [ולפי"ז בנוגע ע"י כפפות יהא אסור].

עוד פי' המ"א משום דהצואה עבידא לאגלויי ולא חשיב כיסוי. [ועי"ש שהביא שכן כתבו תר"י לדרכם, וכוונתו ביאר המחה"ש דזהו טעם הי"מ בר"י דלא מהני כיסוי בגדיו] וציין לבעה"מ שכתב כן בהדיא וכנ"ל, אך צ"ב דא"כ גם כשאינו נוגע בסנדלו יהא אסור. ודברי הבעה"מ א"ש רק לשיטתו דדוקא בדבוקה אסור ולא בנגיעה [וכ"כ המאמ"ר ס"ק ג'], וה"ט שרק בדבוקה עביד לאגלויי בכל פעם שמהלך עמה. משא"כ למ"ד דבנגיעה בעלמא אסור ליכא למימר הכי. ושו"ר בשו"ע הגר"ז בקו"א א' שעמד בזה. וצ"ע. ועי' להלן בדברי המכתם דמשמע כהמ"א.

והנה בלבוש כתב דכיון שנוגע בצואה הוי **הכל כגוף אחד** ואין כאן כיסוי, ויל"פ כוונתו כטעם א' דהמ"א דלהכי נעשה הסנדל עם גופו כגוף אחד וכיון שנעשה כגופו ממילא אינו מכוסה מהצואה דליכא כיסוי. אולם צ"ע קצת הלשון דהכל כגוף אחד דמשמע דחשיב הסנדל גוף אחד עם הצואה.

ועי' עוד בשו"ע סי' פ"ז ס"ג לענין גרף של רעי שנחלקו הפוסקים אי בכופה הגרף על פניו אי מהני, די"א שדין הגרף כצואה עצמה ואף שכופהו הוי כצואה, וא"כ לא חשיב מכוסה, וכתב הלבוש דהוי כמו צואה דבוקה בסנדלו ומקורו במרדכי רמז פ"ב. וצ"ב. ומשמע דר"ל דכיון שנוגעת [ועכ"פ דבוקה] חשיב הסנדל כצואה עצמה והיינו דמדמה לגרף, ולהכי לא חשיב כיסוי, וכ"כ בא"ר סי' ע"ו ס"ד להדיא.

בעולת תמיד הקשה מהא דצואה על בשרו לר"ה מותר ומ"ש דבוקה בסנדלו. וצ"ב קושיתו דהא הכא הסנדל לא חשיב כיסוי מטעם שבטל לגופו, משא"כ התם שהצואה מכוסה ע"י הבגד, ואם כוונתו לקושית המ"א דה"נ נימא בבגד דבטל לגופו ואמאי שרי צואה על בגדו א"כ גם לר"ח קשה. ועי' שו"ע הגר"ז ס"ב וצ"ע. ולכאורה משמע דהעו"ת סבר דאף בדבוקה בסנדלו חשיב כיסוי אלא האיסור משום דחשיב שנוגע בבשרו ודמי לצואה על בשרו דאסור אף שמכוסה. וע"כ מקשה דהא ר"ה מתיר ועי'. [ואולי י"ל אף לדרכו של העו"ת, דשאני הכא שנוגע ע"י רגלו דחשיב שכל גופו נוגע בצואה ולא רק רגלו שהכל גוף אחד ואין גופו מפסיק אבל בצואה על בשרו שהצואה נוגעת בו ולא שהוא נוגע בה אין הנגיעה מתיחסת לכל הגוף].

**דין כיסוי דעבידא לאגלויי**

במכתם מצינו פי' מחודש דבנוגע ודאי אסור דעבידא לאגלויי כדשקיל סנדלו מינה ולכך בעי גומא, וספק הגמ' רק בדבוקה דחשיב יותר כיסוי או דלמא כגופו היא ולא דמי לכיסוי. אבל צ"ע דאי בנגיעה נמי אמרינן דעבידא לאגלויי א"כ אף בלא נגיעה יהא אסור [וכן הקשינו לעיל על המ"א] ועי' בהערה [[18]](#footnote-18).

לעיל הובא מהמ"א ס"ק ו' בתי' ב' דהא דאסרינן בנוגע בסנדלו משום דעבידא לאגלויי, וציין כמש"כ תלמידי ר"י לדרכם וביאר המחה"ש דזהו ממש"כ בשם י"מ דצואה על בשרו לא מהני כיסוי בגדיו. וס"ל דטעמא משום דעבידא לאגלויי, ובפמ"ג פי' דבעינן תרי כיסויים וצ"ב דלא מצינו דבעינן תרי כיסויים בצואה, וע"כ משום דעבידא לאגלויי וצ"ל דאצילי ידיו לא מהני לחוד דאין גופו מועיל לכיסוי א"כ צ"ב איך מועיל צירוף תרוויהו ועי' בהערה הנ"ל. ועיקר דברי הר"י נתפרש לעיל באו"א דכיון שמגולה לבשרו אין זה כיסוי ואף לר"ה חשיב מגולה גם כלפי ראשו, ומש"כ בעה"מ דהכא עבידא לאגלויי יל"פ כוונתו על כיסוי בגופו ולא בכיסוי שע"י הבגד, אמנם בהשגות הראב"ד משמע טפי כהמ"א.

והנה במ"א ס"ק ו' כתב דצואה על בגדיו ומכוסה בבגד עליון מותר **לכו"ע** ואף למ"ד צואה על בגדיו אסור ומשום דהבגד אינו בטל גופו וליכא נגיעה בבשרו, ובס"ק ז' לענין שכבת זרע כתב דאם היא על בגדיו ומכוסה שרי **לסברא קמייתא,** ולכאורה ר"ל למתירין צואה על בשרו, ונתקשו הפוסקים דלעיל כתב דבצואה על בגדיו מותר לכו"ע. ועי' מאמ"ר שהגיה דה"נ צ"ל לכו"ע וכ"כ ביד אפרים.

ובפמ"ג כתב דמש"כ לסברא קמייתא היינו סברא קמייתא בשו"ע דלר"ה מותר אף בנמצאת על בשרו מגולה לאפוקי מהי"מ דבעינן באצילי ידיו דכיסוי בגדיו לא מהני א"כ בנמצאת על בגדיו אסור. וגם לעיל שכתב לכו"ע היינו בין לר"ה בין לר"ח אבל זה רק לסברא קמייתא הנ"ל ודוחק קצת, ועי' רעק"א שהגיה לסברא קמייתא לכו"ע ועל בשרו לסברא קמייתא, וזה כהפמ"ג. אולם עי' לבושי שרד שהקשה מסי' ע"ח דבמי רגלים מהני כיסוי על בגדיו, והמ"א גופיה הביא זה בס"ק ו' עי"ש בפמ"ג. וע"כ משמע דהי"מ מודו דעל בגדיו ומכוסה מותר, [ולדברי הפמ"ג צ"ל דלי"מ יש לחלק בין דאורייתא לדרבנן וצ"ע].

ולדברי הלבו"ש מבואר דרק על בשרו לא מהני כיסוי בגדים לי"מ אבל בין בגד לבגד, [ועי' פר"ח שכתב בפשיטות דבין בגד לבגד לכו"ע שרי]. וע"כ דס"ל דטעם הי"מ משום דמגולה לבשרו, דאי כהמחה"ש במ"א דכוונתם משום דעבידא לאגלויי צ"ב אמאי על בגדיו מהני ועי' בהערה [[19]](#footnote-19).

**דף כ"ה ע"א - שיעור צואה יבשה - שו"ע סי' פ"ב**

בגמ' נחלקו בשיעור צואה יבשה המותרת, ומסקינן דבעינן שתהא נפרכתשזהו סימן יבשות. אלא דנחלקו אי נפרכת כשזורקה או כשגוללה. ולפרש"י למ"ד כשגוללה מחמיר טפי דבנפרכת בזריקה ולא בגלילה עדיין חשיבא לחה ובעינן דוקא נפרכת בגלילה. אולם בתר"י כתב להיפך דבגלילה נפרכת יותר ומ"ד דבעינן נפרכת בזריקה מחמיר טפי. ועי' אנשי שם שתמה ע"ז דהמציאות אינה כן וצל"ע.

והרמב"ם פ"ג ה"ז פסק דשיעורה בנפרכת בזריקה. ואי מפרש כרש"י נמצא דפסק להקל כל"ק והפוסקים תמה דבכל מקום פסק כל"ב. אמנם הר"י כתב להנ"ל דל"ק מחמיר ולהכי פסק הרמב"ם כוותיה לחומרא. אולם בבהגר"א תמה אף לפי' הר"י, דשיטת הרמב"ם דאף בדאורייתא נקטינן כל"ב. ומשמע דר"ל אף לקולא.

עי' מ"א סי' פ"ב סק"ב שנסתפק בצואה שקפאה ואינה נפרכת עכשיו אי דינה כצואה יבשה, דאפשר דבתר השתא אזלינן, אך לאידך גיסא דמיא לצואה כחרס דאסורה כ"ז שאינה נפרכת אע"פ שאין בה ריח. וכוונתו נראה במחה"ש ויד אפרים, דבצואה שאין בה ריח לא חשיבא צואה אלא דצואה כחרס אסורה משום דמעיקרא היה בה ריח ולא פקע שם צואה ממנה עד שתתיבש שנעשית כעפרא. וה"נ בקפאה ליכא למימר שנעשית כעפרא כיון שסופה לחזור לקדמותה ורק משום דאין בה ריח יש להתיר ובזה מוכח דאזלינן בתר מעיקרא דומיא דצואה כחרס.

אמנם עי' פמ"ג שאם מכוסה בשכבת קרח הוי ככיסוי דבזה אזלינן בתר השתא, וכ"כ המ"ב. ויש להוכיח כן דהא לא גרע מרוק דחשיב כיסוי כמבואר בגמ' בע"ב אף דסופו יימס, עי' ברבינו יונה שם ושו"ע סי' ע"ו ס"ו.

ספק צואה ודין המתפלל במקום צואה

**ספק צואה ומי רגלים - דף כ"ה ע"א ספק צואה אסורה וכו'. המתפלל ומצא צואה או מ"ר - דף כ"ב ע"ב תניא אידך עד כ"ג ע"א תנו רבנן. תוס' ורא"ש ותר"י ורשב"א ורא"ה שם. טושו"ע סי' ע"ו סעי' ז' ח'.**

גמ' דף כ"ה ע"א ספק צואה אסור ספק מי רגלים מותר ומסקינן דגם ספק צואה בבית מותר ורק באשפה אסור. והיינו משום דחזקתה שיש בה צואה עי' מ"ב [דאין זה ממש חזקה]. ובמצא דבר שהוא ספק צואה עי' מ"א דאזלינן בתר המצוי ואם זה מצוי יותר אף בבית אזלינן לחומרא.

ולעיל כ"ב ע"ב איתא **דהמתפלל ומצא צואה במקומו תפילתו תועבה**, ועי' תוס' שצידדו דאין חוזר ומתפלל אלא דתפילתו תועבה, אמנם בשם ר"י כתבו שצריך לחזור ולהתפלל, וכ"כ בשו"ע סי' ע"ו ס"ח. אמנם כתבו התוס' [ד"ה והא] דדוקא במקום שהיה **יכול להסתפק** שיש שם צואה. ועי"ש ברשב"א דזה דוקא במקום שפשע שהיה צריך לבדוק וכגון באשפה אבל בבית כיון שלא פשע אין חוזר ומתפלל ונסתייע לזה מהא דבבית מותר. [ובשם תוס' הביא דדוקא במצא דבר שהוא ספק צואה תפילתו תועבה. ומשמע דכוונתו דאף באשפה לא אסרינן אלא כה"ג ויל"ע אם גם בבית אסור כה"ג באופן שמצוי כהמ"א הנ"ל].

אמנם הריטב"א שם פי' דאף בבית שהוא שוגג אסור נחשב שחטא וחוזר ומתפלל. ולדבריו צ"ל דדוקא לכתחילה אין צריך לחוש שיש שם צואה אבל אם מצא צואה חוזר לראש, דמ"מ אינו אנוס כיון שראוי לחוש עי"ש, ויל"ד בלשון התוס'.

ובהא דאמרינן שם דראה צואה כנגדו מסלקה לאחוריו, דייק הרשב"א מדלא אמרו דחוזר לראש משמע דחוזר למקום שפסק ופי' הטעם משום דבאיסור דמלא עיניו לא הצריכוהו לבדוק ואינו פושע, וכעי"ז בריטב"א, ולעיל שאני דראוי לחוש משא"כ הכא דלא הצריכוהו לחוש כלל וצ"ב. אמנם בתר"י פי' דמיירי בנמצא במקום שלא היה ראוי להסתפק, ובשו"ע סי' פ"א ס"ב הביא ב' הדיעות [אמנם הפר"ח כתב דהרשב"א לא פליג על הר"י וצ"ע כוונתו]. ובפמ"ג א"א ד' צידד דלהרא"ש דמלא עיניו אסור משום מחניך קדוש א"כ אם ראוי להסתפק צריך לבדוק וע"כ כר"י דמיירי באין ראוי להסתפק, אלא די"ל דכמלא עיניו לא הטריחתו תורה לבדוק. וצ"ב. וברא"ה מבואר דבאמת בראה צואה כנגדו חוזר ומתפלל. ועי' להלן בדברי הרמ"ע מפאנו.

ועיקר הדין דתפילתו תועבה וחוזר ומתפלל, עי' פמ"ג א"א סי' ע"ו י"ב ומשב"ז סי' ע"ט א' דין ב' שנסתפק אי זהו מה"ת או מדרבנן עי"ש אי שייך בזה אי עביד ל"מ, וכן נסתפק בנשמ"א כלל ג' ז' והו"ד בביאוה"ל סי' ע"ו. ומ"מ כתב שאם הוא במקום המטונף אסור גם אם אין יכול להתפלל כלל דעובר בזה על איסור מה"ת. וע"ע בפמ"ג א"א י"ב דאפי' אם הא דחוזר וקורא הוא מדרבנן מ"מ באופן שצריך לבדוק ולא בדק י"ל דלא דמי לספק דרבנן דכיון שלכתחילה צריך לבדוק הוי כעבר ודאי על איסור [וקצ"ע דהא אם אין צואה אין תפילתו תועבה עי' ביאוה"ל סו"ס ע"ו אף שודאי עבר על איסור, וי"ל].

ומכל הנ"ל מבואר דדין מחניך קדוש אינו פסול בעצם התפילה שאינה תפילה אלא איסור בעלמא, ואף שכתבו התוס' דתפילתו תועבה והוי מעוות לא יוכל לתקון, ע"כ דהוי רק **פגם** בתפילה דאם אינה תפילה כלל אמאי לא יחזור ויתפלל, וגם למאי דקי"ל דחוזר ומתפלל אינו משום דאינה תפילה בעצם אלא רק משום שחטא תפילתו תועבה. [ולמש"כ בס' יד אליהו הו"ד בעמק ברכה שדין מחניך קדוש אינו איסור אלא מצוה שיהא מחניך קדוש א"ש טפי דאין זה חסרון בעצם התפילה, אולם זה דלא כהמ"ב דאף אם נמצא בבית האסורין שאין יכול לקרוא במקו"א אסור, ועי"ש בעמ"ב שהכריח דלא כהיד אליהו]. ובס' משאת המלך [דיסקין] סי' פ"א ר"ל דגם למ"ד דחוזר לא בטלוה לתפילה אלא תקנו שיתפלל עוד לתקן התפילה, ולפי"ז צידד שלא שייך בזה תשלומין כשעבר הזמן, אבל במ"ב סי' ע"ו ס"ק ל"א מבואר דשייך תשלומין אי לאו דפשע עי"ש, וכ"כ הפר"ח.

אמנם עי' בברכי יוסף בשם הרמ"ע מפאנו דאף אם אין ראוי להסתפק אם יש צואה תפילתו תועבה וחוזר לראש דאין תפילתו תפילה כיון שאין מחנהו קדוש אין השכינה שורה. וכן נראה ברא"ה הנ"ל וע"ע בדבריו בדין מי רגלים. ויל"פ דס"ל דעצם התפילה אינה ראויה. [ובמחזיק ברכה כתב שכן כתב המאירי אולם שם כתב דהוי פושע ומשמע דרק כשהוא אנוס יצא, ועיקר דברי המאירי צ"ע דכיון דמיירי במקום שאי"צ לבדוק אמאי הוי פושע. וצל"ע].

**דין צואה בבהמ"ז**

התוס' עירובין דף ס"ד וכן הרא"ש שם נסתפקו אם ברהמ"ז דמי לתפילה וק"ש לענין צואה, די"ל דבהמ"ז קיל טפי מתפילה כדמצינו דלענין שיכור קיל טפי, ונשארו בספק, וכ"כ השו"ע סי' קפ"ה. ובמ"ב שם הביא מהרמב"ן בליקוטיו בדף כ"ב דודאי אסור לברך במקום צואה מה"ת דבקרא דמחניך קדוש לא כתיב דוקא תפילה אלא דספק התוס' רק לענין בדיעבד אם חוזר וקורא. ואמנם הרמב"ן שם חולק על תוס' דכיון דלכתחילה אף בבהמ"ז אסור במקום צואה א"כ הרי חטא וקרינן ביה זבח רשעים תועבה, ולכאורה משמע דדעת התוס' דהטעם דחוזר הוא משום דהתפילה עצמה אינה ראויה ומשו"ה חילקו דבהמ"ז קיל טפי, אבל אי רק משום שחטא, שפיר הקשה הרמב"ן דה"נ בברהמ"ז חטא, אמנם ע"כ גם הרמב"ן מודה דאין התועבה משום העבירה שלא בדק, דהא בהיה לו לבדוק ולא מצא צואה ודאי אי"צ לחזור כנ"ל וע"כ דתפילתו תועבה הוא רק כשהתפילה עצמה אסורה ודו"ק.

ועי' בעו"ת שם שצריך לחזור ולברך מספק [כלומר אף לדעת תוס' דהוי ספק] דאזלינן לחומרא כיון דברהמ"ז מה"ת, ובנשמ"א כלל ג' ז' חולק ע"ז דעיקר הדין דחוזר וקורא אף בק"ש ותפילה אינו אלא קנסא מדרבנן וא"כ גם בהמ"ז הוי ספק דרבנן. ובמ"ב שם נראה שהכריע לחומרא כהעו"ת ובצירוף דעת הרמב"ן, [אמנם להעו"ת משמע דבשאר ברכות אין לחזור ולברך עכ"פ בלא נודע לו מקודם].

ובביאוה"ל שם סי' קפ"ה כתב דבפמ"ג סי' ע"ו משמע דמפרש ספק התוס' אף בידע מקודם שיש שם צואה וגם בנשמ"א פסק אף בכה"ג לקולא וכנ"ל דהוי ספק בקנסא דרבנן [וכ"כ הגר"ז סי' קפ"ה ה' בסוגריים]. אך הביאוה"ל תמה ע"ז דכל ספק התוס' הוא רק בלא ידע ועבר בשוגג אלא שפשע שלא בדק, ובזה מספקינן אי חוזר ומברך משום זבח רשעים תועבה אבל כשעבר במזיד ובירך כנגד צואה הוי איסור מה"ת דדבר ה' בזה, וודאי חוזר ומברך. ומשמעות דבריו שאסור משום מהב"ע, עי"ש. [אמנם לדברי היד אליהו דאין איסור לקרוא במקום צואה אלא דמצוה היא דבעינן שמחניך שקוראין בו יהא נקי, לפי"ז אין הקריאה עצמה עבירה].

מי רגלים [**דף כ"ה ע"א ודף כ"ב ע"ב]**

**איסור מי רגלים כנגד העמוד דאסור מה"ת, מדין מחניך קדוש או מדין לא יראה עי' רשב"א דף כ"ב ד"ה היה עומד, אגרו"מ או"ח ח"א סי' כ"ז. ובמי רגלים שותתין אי אסור מה"ת עי' רא"ש סי' כ"ג ומ"א, ועי' תר"י [י"ד ברי"ף] ועי' הגהות הגר"ח צאנזר ומ"ב סי' ע"ו ס"ק כ"ז.**

**המתפלל והיו מ"ר שותתין על ברכיו, ודין קטן שטינף בביהכנ"ס באמצע התפילה, גמ' דף כ"ב שם טושו"ע סי' ע"ח ב"י שם, ב"י ושו"ע סי' צ' סכ"ז, דרכי משה ופרישה סי' ע"ח. לבוש וא"ר שם פמ"ג בא"א שם באריכות, ביאוה"ל שם.**

בגמ' דף כ"ה ע"א אמרינן דספק מ"ר מותר כיון דהוא רק מדרבנן דלא אסרה תורה אלא כנגד העמוד ומשו"ה לא הצריכו לבדוק דלא אסרו אלא בודאן, ומשמע דכיון שהוא מדרבנן לא אסרו כלל במקום ספק ולא רק מדין סד"ר לקולא, וכ"כ בראש יוסף [ולפי"ז אף לדברי הריטב"א שבצואה חוזר ומתפלל אף שלא פשע מ"מ במ"ר כיון שלא אסרו חכמים אין תפילתו תועבה].

אמנם אם ידע שיש מ"ר כתב הפמ"ג סי' ע"ו א"א י"ג דמשמע מלשון השו"ע שם דחוזר ומתפלל אף שהוא רק מדרבנן [וכ"כ בראש יוסף שם]. אולם כתב שמדברי התוס' בעירובין ס"ד ע"א והרא"ש הנ"ל ל"מ הכי, שכתבו דבמי רגלים ודאי קיל טפי מצואה ואין חוזר וקורא. אלא די"ל דנידון התוס' רק בברהמ"ז אבל בתפילה ודאי דחוזר. וכ"כ בפמ"ג סי' קפ"ה כעי"ז מס' לחם יהודה פ"ג מק"ש הט"ו דבודאי מ"ר בתפילה חוזר וקורא אבל בשאר ברכות אין חוזר וקורא. ועי"ש בלח"י דמש"כ התוס' דפשיטא דשרי היינו רק במצא מ"ר אבל בודאי מ"ר מספק"ל לתוס' ועי' מ"ב שם. אמנם למש"כ הביאוה"ל שם דבנודע לו מקודם עבר על איסור מה"ת משמע דאף במ"ר חוזר ואף בבהמ"ז.

ועי' ברמב"ם ק"ש פ"ג ה"ב דכל מי שקרא במקום שאין קוראין בו חוזר וקורא. ומדבריו מתבאר דאף בקורא בתוך ד"א של מת חוזר, ועי"ש בראב"ד שחולק, עי"ש בכס"מ. והרמ"א בסי' פ"ג הביא לשון הרמב"ם. אמנם בגליון רעק"א שם כתב שיצא מן הכלל מי רגלים דאין חוזר וקורא ומשמע אף בודאי מ"ר אין חוזר וקורא וצ"ב מאי גרע מקורא בד"א של מת. ועי' נשמ"א אות ז' שהאריך בדברי הרמב"ם שם ובהל' תפילה.

שם **לא אסרה תורה אלא כנגד העמוד** ובפשוטו כנגד העמוד דינו כצואה וכ"כ בח"א וכ"ה במאירי ולפי"ז אסור משום מחניך קדוש, אמנם עי' רשב"א דף כ"ב ע"ב דמבואר בלשונו דהאיסור משום ולא יראה, ועי' אגרו"מ ח"א סי' כ"ז שדייק מזה דלרשב"א מ"ר לא חשיבי כצואה אלא כערוה משום שמחובר לערוה, ומשו"ה לא נאסר אלא כנגד העמוד דמחובר, ולפי"ז כתב דכשאינו נראה ליכא איסור מה"ת [משא"כ אי אסור מדין צואה דינו כצואה על בשרו] והא דשותתין על ברכיו אסור הוא רק במגולה שכן היה דרכם לילך מגולה [ולכאורה י"ל דהתם האיסור רק מדרבנן] ולאידך גיסא איכא חומרא לרשב"א במ"ר היוצאים דרך צינור זכוכית דאסור מה"ת אף שמכוסה דומיא דעששית, ועוד נפ"מ דהרהור מותר כדין ערוה, ועי"ש עוד נפ"מ. ועוד עי"ש שבמ"ר שנפלו על הארץ שאסור מדרבנן התם האיסור משום שדינו כצואה. אמנם בעיקר הדבר כתב האגרו"מ שזה מחלוקת הראשונים.

ובסוכה מ"ב אמרינן דקטן שיכול לאכול כזית דגן מרחיקין מצואתו וממי רגליו והובא בשו"ע סי' פ"א, והיינו דבשיעור זה צואתו מסרחת, ומבואר דמי רגלים נמי מדין צואה הוא דאסירי, אמנם י"ל דקאי על מ"ר שנחו דאסירי מדרבנן אבל במ"ב שם ס"ק ו' כתב דקאי גם על כנגד העמוד שאם אוכל כזית דגן צריך להרחיק ממ"ר מה"ת, וזה רק אם דין מ"ר כצואה אבל להנ"ל ברשב"א דהוא מדין ערוה אין צריך שתהא מסרחת ואין דינו כצואה.

**נמצא מ"ר במקומו באמצע התפילה וק"ש**

גמ' דף כ"ב ע"ב ת"ר היה עומד בתפילה והיו מים שותתין על ברכיו פוסק עד שיכלו המים וחוזר ומתפלל. ונחלקו הראשונים אי מותר להתפלל במקום שיש מ"ר. בתוס' בפי' א' פי' דמיירי שאין בבגדיו טופח ע"מ להטפיח, ולכאורה צ"ל שגם מרחיק ד"א דהא איכא מ"ר על הארץ, [ויש לדחות למש"כ בא"ר הו"ד להלן]. ולפי' ב' מיירי אף ביש טופח ע"מ להטפיח דכיון שאין אסור מה"ת אלא כנגד העמוד לא אטרחו רבנן כשעומד בתפילה וכ"כ הרא"ש [וצ"ב לשון התוס' לחזור בתפילה].

והרשב"א כתב כפי' ב' והוכיח כן דהא משמע דחוזר לתפילתו מיד אף שיש מ"ר על הארץ. והוסיף שגם אסור להרחיק באמצע התפילה. אולם בהגה"מ הובא בב"י סי' ע"ח כתב שצריך להרחיק ד"א ממ"ר שעל הארץ ולקנח בגדיו או לכסותם והיינו כפי' א' בתוס' דאין טופח ע"מ להטפיח [וגם מרחיק ד"א כנ"ל]. ובתר"י כתב כפי' ב' דאף בטופח ע"מ להטפיח שרי אלא שכתב דלא התירו אלא במ"ר שבברכיו ובבגדיו שאינן בעין אבל ממ"ר שעל הארץ שהם בעין צריך להרחיק [אבל בתוס' לא משמע הכי]. ומהרא"ה נראה כהג"מ דבכל גווני אף באמצע התפילה אסור להתפלל, אלא שפי' דהכא מיירי שנבלעו המים במקומן ואין בהם טופח והמ"ר שבבגדיו מכוסים בבגד עליון [ודלא כתוס' דממתין]. ועי"ש בדין מ"ר שעל בשרו.

**בדעת השו"ע**

כתב הב"י דלהלכה נקטינן כהרשב"א. אולם בשו"ע סי' ע"ח ס"א כתב שאם יש בבגדיו טופח ע"מ להטפיח מותר משום דמכוסים בבגדיו, ומשמע שיש בגד עליון על הבגד שיש בו מ"ר, [וכ"כ בשו"ת הרמ"א סי' צ"ח] וגם כתב שצריך להרחיק ממים שעל הארץ ד"א. וזה כהג"מ ודלא כהב"י שפסק כהרשב"א. עוד עי' בב"י סי' צ' סכ"ז שהביא מרש"י דכשהשתין תינוק בביהכנ"ס באמצע התפילה יצא לחוץ דלא רצה להמתין ועי' בשו"ע שם שפסק דימתין והרמ"א כתב כרש"י שילך ד"א, ומבואר דלתרוויהו אסור להתפלל במקום המ"ר. ותמהו האחרונים דזה סותר לדבריו בב"י שפסק כהרשב"א. ועי' בפמ"ג סי' ע"ח בא"א א' באריכות.

הפר"ח כתב דהשו"ע סי' צ' חזר בו ופסק כהגה"מ כיון שרש"י עשה מעשה כן, וכ"כ בד"ח אות ע"ד ובנחל"צ סי' ע"ח והו"ד בא"ר.

בבהגר"א כתב דהשו"ע הכריע בק"ש כהגה"מ ובתפילה כהרשב"א. אולם עדיין יקשה אמאי צריך להרחיק ד"א ממי רגליו שעל הארץ ואמנם מק"ש לא קשה כנ"ל מהב"י דאף הרשב"א מודה בזה, אבל מהא דסי' צ' דאף בתפילה בעינן הרחקה מבואר כהגה"מ. וצ"ל שרק לענין כיסוי בגדים פסק כהרשב"א אבל בהרחקה פסק כהגה"מ. והיינו כתר"י שלא התיר אלא שלא יכסה בגדיו כיון שאינם בעין וגם מועטים הן, אבל צריך הרחקה ד"א. וכ"כ הפמ"ג בשיטה ג'.

שיטת הלבוש סו"ס סי' צ' כעין הנ"ל דלא הקילו דאי"צ להפסיק בתפילה אלא לפשוט בגדיו אבל מ"מ צריך להרחיק ד"א. וטעמיה משום דלפשוט בגדיו הוי הפסק גדול אבל להרחיק ד"א אף בתפילה בעינן דאינו הפסק גדול. אלא דכל זה במ"ר של אחר שאין בגדיו מטונפים, אבל במ"ר שותתין על ברכיו אין צריך להרחיק כיון דבלא"ה אינו טהור ולמה ירחיק בחינם. ומש"כ השו"ע בסי' ע"ח שצריך להרחיק ד"א אף שבגדיו מטונפות היינו בק"ש ולא בתפילה, [ובא"ר סי' ע"ח כתב איפכא דלענין הרחקה פסק כהרשב"א אבל לענין כסוי מודה להגה"מ שיש להחמיר, אמנם צ"ע א"כ אמאי בתפילה צריך להרחיק וע"כ כהלבוש ועי"ש ס"ק ג' שהביא דברי הלבוש]. ומ"מ ברשב"א מבואר דבתפילה אי"צ להפסיק אף להרחקה ועי' ביאוה"ל שעמד בזה שהרשב"א גופיה ס"ל דלא כהלבוש.

ומש"כ השו"ע בסי' ע"ח דמותר אף בטופח ע"מ להטפיח כיון שמכוסים בבגדיו, משמע שצריך גם לכסות בגדיו שיש בהם מ"ר, וכ"כ המ"א דאם הם מגולים צריך להסיר בגדיו אלא דכ"ז בק"ש אבל בתפילה לא יפסיק. וזה א"ש לדברי הגר"א דלענין ק"ש פסק השו"ע כהגה"מ.

אמנם הפרישה פי' דאין הכוונה שמכוסים בבגד עליון נקי אלא כוונתו לבגד עצמו דכיון שאין המ"ר בעין מותר וכהרשב"א, ולפי"ז נמצא שגם בק"ש לא יפסיק כדי לכסות בגדיו. [ואף שכתב הב"י דפשוט שגם לרשב"א בק"ש צריך להרחיק, פי' הפמ"ג שזהו רק לענין הרחקה אבל לכסות בגדיו גם בק"ש לא הטריחו]. ולפי"ז מבואר דאף שבגדיו מטונפים צריך להרחיק ד"א ולכאורה זה דלא כהלבוש. [ובנחל"צ תמה כעי"ז על הלבוש אף אי נימא דצריך לכסות בגדיו, והיינו דמ"מ הרי בגדיו מטונפים ואף כשמכוסים עדיין אין גופו טהור] ועי' פמ"ג בשיטה ג' דע"כ דס"ל כהר"י דאף שבגדיו מטונפים מ"מ צריך הרחקה דמהני שאין מ"ר בעין, אלא דס"ל דבתפילה דאסור להלך לא התירו אלא אם יהא נקי לגמרי. ועי' ביאוה"ל שפסק דצריך להרחיק אף בתפילה ואף שבגדיו מטונפים ודלא כהלבוש.

**מ"ר על בשרו או על בגדו ומכוסה בבגד**

לשיטת הראשונים והפוסקים דבנטנפו בגדיו במ"ר בעינן כיסוי בגד דבמגולה לא התירו אף בנמצא באמצע התפילה, צ"ע דעדיין מסתמא ברכיו לחות והוי כצואה על בשרו דלא מהני כיסוי. ועי' רא"ה שעמד בזה ותי' דבמ"ר דרבנן הקילו, ומזה משמע דצואה על בשרו איסור חדש הוא ובמ"ר הקילו, דאי משום דכלפי בשרו ליכא כיסוי, צ"ע מ"ש ממ"ר שאינם מכוסים דאסור. ושמא הא דאסור כשמגולה לשאר אבריו זהו מדרבנן ובמ"ר לא גזרו. ועי'.

ובפמ"ג בסי' ע"ו א"א ו' כתב דלהכי כתב השו"ע אפי' נפלו על בגדיו ולא כתב דנפלו על ברכיו דהא דמהני כיסוי בגד הוא רק כשבגדיו מטונפים אבל אם ברכיו מטונפות במ"ר אסור, ועי"ש שמזה למד המ"א בסי' ע"ו ו' דצואה בין בגד לבגד מהני לכו"ע מדמהני כיסוי בגד על מ"ר שבבגדו, דאין לומר דבמ"ר דרבנן הקילו דהרי במ"ר על בשרו החמירו, ולכאורה זה כוונת הפמ"ג גם בסי' ע"ח בשיטה ב'. אמנם המ"ב סי' ע"ח ב' כתב דאף שברכיו לחות מותר [כשמכוסות בבגד] ובשעה"צ הביא כן מהאו"ז והיינו כהרא"ה [ומש"כ השעה"צ ס"ק ג' שכ"מ בפמ"ג כאן ודלא כהפמ"ג בסי' ע"ו צ"ע כוונתו].

והנה בעיקר הוכחת המ"א מסוגיין הקשה המאמ"ר דמנלן דמהני כיסוי בגד דהא משמע שרק בעומד באמצע ק"ש או תפילה התירו כמש"כ הלבוש וא"כ אדרבא איכא ראי' לסתור, ותי' דהא דאסור שלא בשעת התפילה הוא משום המ"ר שעל בשרו וכדינא דצואה על בשרו דאסור לר"ח וזה התירו רק באמצע התפילה, ומ"מ הוכיח המ"א דצואה בין בגד לבגד מותר אף שלא באמצע התפילה וק"ש דאל"כ אמאי בעינן לכסות בבגד דהא ליכא נפ"מ וע"כ דכלפי בגדו מהני הכיסוי. עי"ש. [ועצ"ע דכיון דכלפי ברכיו לא מהני הכסוי ורק התירו משום דעומד באמצע התפילה א"כ ה"נ אמאי צריך לכסות בבגד, וי"ל].

אמנם מש"כ המאמ"ר דמ"ר על בשרו התירו משום דעומד באמצע התפילה, מדברי הרא"ה משמע דהקילו אף שלא בשעת התפילה וזה מוכרח לשיטתו דליכא קולא כלל בעומד באמצע התפילה, כפי' א' דתוס'. [וצל"ע בדעת האו"ז].

ועי' רבינו יונה דהתירו מים שעל ברכיו משום דמדרבנן הם לא גזרו, ומשמע דבעלמא אסור אלא דהכא לא גזרו כיון שעומד באמצע התפילה, אמנם י"ל דמיירי במגולים אבל במכוסים מותר אף שלא באמצע התפילה. וצל"ע.

**להיכן הוא חוזר** [**קיצרנו בסוגיא זו מקוצר הזמן].**

בגמ' דף כ"ב ע"ב נחלקו בהיו מים שותתין אי חוזר למקום שפסק או חוזר לראש, ומסקינן דבשהה כדי לגמור את כולה לכו"ע חוזר לראש והכא בלא שהה מ"ס גברא דחויא הוא ומ"ס גברא חזיא הוא. ופרש"י דגברא דחויא היינו בשעה שהוצרך לנקביו ולכן חוזר לראש משום דמה שהתפלל לא הוי תפילה, אמנם הרא"ש פי' דגברא דחויא הוא בשעה ששותתין ולכן הוי הפסק וחוזר לראש. ולמ"ד דגברא חזי הוא משום דמה"ת לא אסרו אלא כנגד הקילוח אבל בשותתין מה"ת שרי ולכן חשיב דחזי וכ"כ הריטב"א בר"ה. והרשב"א הביא ב' הפירושים.

והא דחשיב גברא חזי כתב הרא"ש סי' כ"ג דמדאורייתא אסור כנגד העמוד והכא דשותתין אין אסור אלא מדרבנן, והו"ד במ"א ס"ק י"ג. אמנם מדברי הר"י הנ"ל שכתב דמה"ת לא אסרו אלא בשותתין משמע דמה"ת אסור אף שלא כנגד העמוד ממש אלא רק שותתין, ולהכי לא התירו אף בשותתין באמצע התפילה, ועי' בפר"ח שהרגיש בזה. וע"ע בריטב"א ר"ה ל"ד א' דהא דחשיב גברא חזי משום דאינו רואה אותו ולפי"ז יתכן דבשותתין כשרואה אסור מה"ת [ומשמע כהרשב"א דאיסור כנגד העמוד משום ולא יראה],

ובהא דאמרינן בשהה כדי לגמור את כולה לכו"ע חוזר לראש, הנה בגמ' ר"ה איתא דאין חוזר לראש, ונחלקו הראשונים להלכה, ומצינו ג' שיטות, י"מ דיש לחלק בין תפילה לק"ש ושאר ברכות דבתפילה חמיר טפי דאסור להפסיק, וי"מ דאם היה ראוי להתפלל לא חשיב הפסק והכא מיירי שלא היה ראוי להתפלל, וכ"פ התוס' בשם השר מקוצי, ופי' כן בדברי הגמ' להלן כ"ד במבואות המטונפים דאמר ר"י לר"א לדידך חוזר לראש והיינו דלדידי מותר לקרוא אף במבואות המטונפים וכיון דחזי אף כשהפסיק לא חשיב הפסק ואי"צ לחזור לראש, אבל לדידך דאסור לקרות במבואות המטונפים ממילא חוזר לראש כיון דאינו ראוי. והרשב"א הקשה ע"ז דהרי אמרינן דלמ"ד דבלא שהה אינו חוזר ס"ל דגברא חזי ואפי"ה בשהה חוזר [ועי' בדברי התוס' בשם ר"י ואולי כוונתם לזה] ועי' נחל"ד שתי' דאף למ"ד דגברא חזי היינו דעצם התפילה חשיבא תפילה, אבל מ"מ כיון שאסור לו להתפלל חשיב דאינו ראוי ובשהה הוי הפסק. אמנם הרשב"א הכריח מזה כתי' א' אלא שהוסיף שאם אינו ראוי חוזר לראש אף בלא שהה ואף בק"ש. ובעיקר קושית הרשב"א דהכא מבואר דאף בגברא חזי חוזר לראש. והתוס' בשם הר"י פי' דאע"ג דאמר הכא דכו"ע חוזר לראש לאו היינו משום דכן הלכה אלא דא"א לתרץ דכו"ע אינו חוזר לראש, וכ"כ בעה"מ, ובביאור דבריהם דלא מצי לתרץ הכי כיון דלכו"ע הוי חוזר לראש, עי' מהרש"א וד"ח סי' ונחלת צבי סי' ס"ה ונחל"ד. ועצ"ע.

גרף של רעי - טושו"ע סי' פ"ז

דף כ"ה ע"ב ת"ר גרף של רעי וכו' אסור לקרות ק"ש כנגדן ואע"פ שאין בהם כלום ומ"ר עצמן עד שיטיל לתוכן מים. והרא"ש סי' נ"ד כתב שאסור משום דחשיב כביהכ"ס וכ"כ הרמב"ם פ"ג הי"ב מק"ש, אבל בתר"י [דף י"ז] כתב דאסור משום דחשיב כצואה [ואף שמ"ר עצמם איסורם מדרבנן הגרף חמיר דחשיב יותר כצואה כיון שמאוס, עי"ש בתר"י]. ומשמע דס"ל דלא כהרמב"ם דחשיב כביהכ"ס אלא דחשיב כצואה וכ"מ בב"י סי' פ"ז. אמנם העירו שגם הר"י כתב שמוכנים לכך. ועי'.

והנה רש"י כתב דגרף הוא של חרס ועי' תוס' שמשמע דוקא של חרס שבולע אבל של מתכת מותר. וכתב הפרישה שם דזה תלוי בהנ"ל דאי משום דחשיב כצואה בעינן דוקא שבולע דמשום הבליעות הוא דחשיב כצואה, אבל אי טעמא משום דדמי לביהכ"ס אף בשל מתכת שאינו בולע אסור, ומה"ט הרמב"ם לא חילק בזה דאזיל לטעמיה דפי' משום דחשיב כביהכ"ס [וכ"כ הפר"ח]. אולם הרא"ש כתב דאסור משום דדמי לבהיכ"ס ואפי"ה כתב דבשל מתכת מותר. אכן כתב הפרישה שבאמת מלשון הרא"ש שכתב אח"כ **ומיהו** בכולי גמרא שמזכיר גרף מיירי בשל חרס, ולשון **ומיהו** משמע שחזר בו ממש"כ קודם לכן, והיינו מה"ט דמאחר דסתמא דגמ' משמע דגרף היינו רק בחרס ולא בשל זכוכית וע"כ משום שאינו בולע אלא בשל חרס, וע"כ דהטעם משום דהוי כצואה ולא משום דהוי כביהכ"ס. [ועוד דקדק כן מלשון הטור שכתב דהוא כצואה ולכאורה זה דלא כהרא"ש וע"כ דהרא"ש בסו"ד חזר בו, וס"ל דלא כהרמב"ם].

והב"י ג"כ צידד מתחילה דלשיטת הרמב"ם שהאיסור משום דחשיב כביהכ"ס אף בזכוכית שאינו בולע אסור, אך דחה דאף לטעמא משום דהוי כביהכ"ס זהו דוקא כשבולע דמה"ט הוא דחשיב כביהכ"ס, ור"ל דהא גופא דחשיב כביהכ"ס הוא רק משום דנבלע ומאיס, וכ"כ הגר"ז. והפמ"ג א"א א' פי' דכיון שלא נבלע כלל פעמים שנמלך ומשתמש תשמיש אחר והיינו דלא חשיב הזמנה כ"כ [[20]](#footnote-20). ולפי"ז גם לרא"ש יפרש כן ודלא כהפרישה, ועי' פמ"ג במשב"ז א' דמש"כ הרא"ש ומיהו, הא גופא קמ"ל דאע"ג דהטעם משום דהוי כביהכ"ס מ"מ אסור רק בשל חרס שבולע. [ולס"ד דהב"י צ"ע מדברי הרא"ש, ועי' מאמ"ר שהעיר כן, ויש לדחוק דיפרש כהפרישה].

המ"א סי' פ"ז א' הביא דברי הרמב"ם דאיסור גרף הוא משום דחשיב כביהכ"ס ולפי"ז כתב דאם אינו מיוחד למ"ר אלא גם לשאר תשמישים אין לו דין גרף, ועי' פמ"ג ומחה"ש שם שזה רק לשיטת הרמב"ם אבל אי הוי כצואה דמאיס אף אם אינו מיוחד למ"ר אסור. עוד כתב המ"א שאם בכל פעם שנשתמש בה למ"ר הטיל רביעית מים שרי. ויל"ע דהרי אף שמטיל בה מים מ"מ המ"ר בלועים בתוכה אלא שלא אסרו כשאינם ממש בעין אבל הגרף יאסר דהא בלא"ה הגרף חמור מהמ"ר עצמם דהא אסור מה"ת. וצ"ל דכשהטיל בהם מים אינם מאוסים כ"כ ומצינו כה"ג בזכוכית דפי' המפרשים דאמנם בולע מ"מ אינו מאוס כ"כ, שו"ר בביאוה"ל שעמד בזה ועצ"ע.

מבואר בגמ' דאף דמי רגלים אם מטיל מים לתוכן מותר ועי' בתוס' דאפשר דבגש"ר לא מהני. וכ"מ ברא"ש ופי' משום דחשיב כביהכ"ס אבל הר"י פי' שלא התירו לבטל מים אלא במ"ר שאיסורם מדרבנן אבל גש"ר דאסור מה"ת כצואה לא הקילו לבטלן במים. [ועי' פמ"ג בא"א א' דלפי"ז במ"ר שריחן רע דאסור מה"ת לא יועיל לבטל במים, אך כתב דסתימת הפוסקים ל"מ הכי]. והב"י כתב דל"ש הכא כלל ביטול במים דדוקא כשמעורב מהני אבל בגרף שאינו מעורב בהם ואף אי טעמא משום דהבלוע נידון כצואה מ"מ אין המים מתערבים בהם. ולכאורה דברי הב"י ברורים וצ"ב אמאי מיאנו הראשונים בזה ועוד דבתוס' משמע דמספ"ל בזה. ומזה מבואר דאין הטעם משום ביטול וכ"מ ברשב"ץ דהקילו באיסור דרבנן דמתקנו במים.

וע"ע בתר"י בשם תוס' דדוקא של חרס לא מהני ביטול במים דמאוסים ביותר ודינם כצואה אבל של מתכת או זכוכית אם נתן בהם מים מותר וכ"כ הב"י בשם תוס' והמרדכי, [עי' בהגהות הגר"א שעפ"י המרדכי דברי התוס' ד"ה ובלבד הוא המשך לתוס' דלעיל ודלא כמהרש"א, וכן נראה בב"י]. אמנם כתב הב"י דמסתימת הפוסקים משמע דלא סברי הכי דבגרף אינו מעלה ולא מוריד, ולשיטת התוס' והמרדכי משמע דאף דליכא איסור גרף מ"מ המ"ר שבתוכם צריכים ביטול ואף שאינו מעורב בהם שייך ביטול כנ"ל.

ולעיל ע"א אמרינן דפי חזיר כצואה עוברת דמי, ובתר"י פי' דכיון שדרכו ללכלך פיו הוי כגרף של רעי. וכ"כ השו"ע סי' ע"ו ועי"ש בבהגר"א דציין לתר"י. ויל"ע דבשלמא אי משום דחשיב כביהכ"ס י"ל דה"נ פי חזיר חשיב כביהכ"ס וכ"כ המאירי וכן רבינו מנוח. אולם לתר"י דאסור משום דחשיב כצואה הרי פי חזיר אינו בולע, וע"כ משום דאיכא צואה בעין וכן משמע לשונו דמצואתו לא רוחץ, אך צ"ב דא"כ אי"צ לדמותו לגרף. ושמא אין כאן צואה ממש אלא רק טינוף צואה [[21]](#footnote-21).

**גרף שכפאו על פיו**

עי' בטור שאם כפה הגרף לראבי"ה מותר הואיל והוא מכוסה, והטור כתב דכיון שבלוע בו לא חשיב כיסוי דתוכו כברו. ועי' פמ"ג דפי' לדעת ראבי"ה דאי משום דהוי כביהכ"ס י"ל דרק מבפנים חשיב כביהכ"ס ואי משום דבלוע י"ל דרק מבפנים הוא בלוע וטעם הטור פי' שם משום דכלו בולע [וכן צ"ל לגירסא בטור דכולו בולע]. אולם מדברי המרדכי נראה דאין הנידון משום דבלוע בכולו דעי"ש שהוכיח מצואה בסנדלו [והיינו כדפי' הא"ר דס"ל דהתם נמי האיסור משום דחשיב כגרף] והתם הרי אינו בולע וע"כ דאפי"ה אסרינן לכולו, והפלוגתא אי כל הכלי נאסר או רק חלקו הפנימי, וע"ז הוכיח מצואה בסנדלו דכל הסנדל נאסר ולא רק חלקו הנוגע בצואה מדלא מהני בתורת כיסוי לחלקו התחתון. ולפי"ז משמע דזו גם דעת הטור [ולפי"ז צ"ל דלא גרסינן בטור שכולו בולע] ועי' חזו"א סי' י"ז ה' דפי' כהפמ"ג אמנם עי"ש מש"כ בדברי הט"ז וי"ל דהט"ז מפרש כנ"ל דאיסורו משום דנעשה כולו כביהכ"ס. [ועי' לשון המ"ב ס"ק ח' דכיון שהזוהמה בלוע בתוכו הכלי גופא הוא כמו צואה ואסור ומשמע דלא רק הבליעות נאסרו אלא כל הכלי חשיב כצואה].

ומדין דכפית כלי משמע דאף כלי שהוא כליין מהני לכיסוי, וצ"ע בהגהות חת"ס סי' פ"ג דבעינן כיסוי שהוא כליין, עי"ש.

בית הכסא - שו"ע סי' פ"ג

**באין בו צואה אם אסור מה"ת או מדרבנן, עי' לשון רבינו יונה והרא"ש. ב"י וביאוה"ל ד"ה ויראה חזו"א סי' י"ז ג' ט' [ובשו"ת בית שלמה ח"א סי' י"ח נסתפק בזה].**

**ביהכ"ס חדש ע"י הזמנה, בספק הגמ' עי' רי"ף ורבינו יונה ורא"ש סי' נ"ו נ"ז. רמב"ם וראב"ד פ"ג ה"ג מק"ש. שו"ע סי' פ"ג ס"ב בהגר"א שם. הזמנה ע"י מעשה עי' תוס' נדרים דף ז'. [ועי' שמן המאור עהשו"ע בהוצ' מ"י].**

**ספסל נקוב - מרדכי סוף פירקין שו"ע סעי' ה'. דרישה ומ"א, לבוש וט"ז שם. חזו"א שם ס"ק ג'.**

**ביהכ"ס פרסאי גמ' דף כ"ו חזו"א שם ס"ק א' ד'. ועי"ש בדין ביהכ"ס דידן.**

**ביהכ"ס שיש בו מחיצות גבוהות י"ט ופחות מי"ט, עי' ב"י וב"ח שו"ע ס"א ט"ז ומ"א שם. ועי' חזו"א שם ס"ק א' ה'.**

**איסור ביהכ"ס אי משום הטינוף או משום היחוד למעשה ההתפנות. עי' חזו"א שם באריכות.**

**דף כ"ו ע"א**

גמ' אמר רבא לא שנו אלא לאחריו אבל לפניו מרחיק מלא עיניו, והא אמר רפרם וכו' עומד אדם כנגד ביהכ"ס ומתפלל, הכא במאי עסקינן בביהכ"ס שאין בו צואה, [וביש בו צואה אין האיסור רק משום הצואה אלא כל הביהכ"ס נאסר מחמת הצואה]. והאמר ר"י ביהכ"ס שאמרו אע"פ שאין בו צואה אלא הב"ע בחדתי, והא מבעיא ליה לרבינא הזמינו לביהכ"ס מהו יש זימון או לא כי קמבעיא ליה למיקם עליה לצלויי בגוויה אבל כנגדו לא. ומבואר דבישן אף שאין בו צואה אסור אף להתפלל כנגדו, ובחדש כנגדו ודאי מותר אבל בתוכו מספק"ל לגמ'.

בהא דישן אסור אף שאין בו צואה נחלקו הפוסקים אם הוא מה"ת הוא מדרבנן, עי' תר"י דבישן כיון דהיה אסור מתחילה אסור הוא מה"ת משום מחניך קדוש. [והוסיף שם וכל דבר שאסור מה"ת ה"נ אסור כנגד ד"א, וצ"ב אמאי לא נקט דכנגדו אסור אף יותר מד"א. ועי' מאמ"ר שעמד בזה]. ופשטות דבריו דאף שאין בו צואה אסור מה"ת כיון שמתחילה היה אסור נשאר איסורו מה"ת, [ויש גורסין כיון שהיה מתחילה ול"ג היה **אסור** מתחילה] וכ"מ בב"י וכ"כ המאמ"ר והמ"ב בביאוה"ל, אמנם להלן ד"ה והזמנה כתב הר"י לא אסרה תורה אלא ביהכ"ס עצמו או כל דבר טינוף עצמו דומיא דצואה **אבל כשאין בו צואה אינו אסור אלא מדרבנן**. ובמאמ"ר פי' דמש"כ דאסור מדרבנן היינו רק בביהכ"ס חדש וכ"כ בביאוה"ל, אמנם בחזו"א סי' י"ז ס"ק ט' כתב דמש"כ הר"י דאסור מה"ת הוא רק כשיש בו צואה אלא דכיון שביש בו צואה אסור מה"ת להכי אסרו רבנן גם באין בו צואה אף כנגד ד"א שלו [וזה דלא כמש"כ שם ס"ק ג']. וכ"מ בשו"ת פנ"מ סי' פ"ז שבאין בו צואה אסור רק מדרבנן. [והביאוה"ל תמה עליו דבר"י מבואר דאסור מה"ת, וצ"ל דהפנ"מ מפרש כהחזו"א].

**ביהכ"ס חדש**

ובביהכ"ס חדש כתבו הר"י והרא"ש דאיסורו מדרבנן, והנה בתר"י ד"ה הזמנה כתב דכשאין בו צואה אינו אסור אלא מדרבנן ומבעיא ליה הזמנה בעלמא אי חיישינן לבזיון או לא, ולפי' המ"ב דהא דאסור מדרבנן מיירי בחדש, צ"ע דלכאורה חדש היינו שהזמינו וכ"מ בטור, וכ"מ בגמ' דמקשינן והא מבעיא ליה וכו', וא"כ מהו שכתב דאסור מדרבנן הרי בזה גופא מספק"ל אי נאסר או לא. ועי' במאמ"ר שעמד בזה ונדחק דמש"כ הר"י דאין אסור אלא מדרבנן כוונתו דלהצד שאסור אינו אלא מדרבנן אבל הא גופא מספק"ל לגמ' אם אסור. אמנם להפנ"מ והחזו"א דהר"י מיירי בישן שאין בו צואה א"ש, דבזה נאסר מדרבנן אבל בחדש מספק"ל לגמ'.

והנה הרא"ש סי' נ"ז כתב דלא אסרה תורה אלא ביהכ"ס ישן עצמו אבל בחדש שאין בו צואה אינו אסור אלא מדרבנן. והכא לא הזכיר ישן שאין בו צואה ומשמע דבישן אף שא"ב צואה אסור מה"ת כהמ"ב. אולם החזו"א שם ס"ק ט' נתקשה דהרי אח"כ סיים ובהזמנה מבעיא ליה [והיינו כנ"ל דחדש היינו בהזמנה] ולכן הגיה ברא"ש דל"ג בחדש אלא צ"ל אבל אין בו צואה אינו אסור אלא מדרבנן. ועי' בתו"ח. אולם עי' בב"י בשם רבינו ירוחם דכתב בשם הרא"ש דבחדש בתוכו אסור, ואח"כ כתב בשם הרא"ש שבהזמנה אזלינן לקולא, ותמה עליו דסותר דבריו. והיינו כנ"ל דחדש היינו בהזמנה. ובא"ר כתב דמש"כ בשם הרא"ש לקולא היינו אליבא דהרי"ף אבל הרא"ש גופיה מחמיר, וצ"ע. אולם פשטות דברי רי"ו משמע דחדש והזמנה תרי מילי נינהו. וי"ל דס"ל דחדש שבנאוהו לשם ביהכ"ס אסור בודאי מדרבנן ורק בהזמנה בעלמא מספקינן, אבל צ"ע מהגמ' דמשמע דחדש היינו שהזמינו, וכבר עמד בזה בס' שמן המאור [בשו"ע הוצ' מ"י] וכתב שזו כוונת התוס' בנדרים דף ז' שהוכיחו מהגמ' בשבת דאף במעשה מבעיא ליה, ושם תי' לדעת רי"ו דכוונת הגמ' דקושית הגמ' היא בכ"ש דכיון שאף בבנאוהו לשם כך מותר כ"ש בדיבור בעלמא. שו"ר בחזו"א ס"ק י' שצידד דחדש שיחדו לתשמיש ביהכ"ס וגם נפנה בו פעם אחת אסור בודאי וא"ש לשון הרא"ש הנ"ל. והא דלא מוקמינן לדרפרם בכה"ג משום דבזה פשיטא דדמי לביהכ"ס שאסור אף מלא עיניו. ולפי"ז א"ש גם דברי הרי"ו.

**ביהכ"ס חדש להלכה**

בעיקר ספק הגמ' בהזמנה נחלקו הראשונים אם נקטינן לחומרא, דבדעת הרי"ף כתבו תר"י והרא"ש סו"ס נ"ז דמשמע דנקט דאזלינן לקולא כיון דספק דרבנן הוא, וכ"כ הראב"ד הל' ק"ש פ"ג ג', אולם הרמב"ם והשו"ע סי' פ"ג ס"ל דנקטינן לחומרא ופי' הב"ח והגר"א דלמד כן מהגמ' נדרים ז' ע"א דאמרינן את"ל יש זימון וכו' וכשיטתו דפסק כאת"ל. וכ"מ ברא"ש במסקנתו דבגמ' לעיל משמע דמתפלל כנגדו אבל בתוכו אסור, וכ"כ לעיל סי' נ"ו "ודוקא ישן **אבל חדש מותר להתפלל כנגדו**" ומבואר דבתוכו אסור. [ואמנם לרי"ו הנ"ל חדש לאו היינו הזמנה] מיהו בהגהות הב"ח שם מחק התבות מותר להתפלל כנגדו וכנראה דס"ל דגם להרא"ש לא ברירא ליה אם נפשט הספק.

והנה הרא"ש כתב דמדאמר רפרם בשם רב חסדא לעיל מתפלל אדם כנגד ביהכ"ס ומוקמינן לה בחדש ומשמע דבתוכו אסור, וא"כ ש"מ דאזלינן לחומרא. ובביהגר"א ס"ק ב' תמה ע"ז דא"כ הדק"ל מאי מבעיא ליה אי אסור בהזמנה תפשוט מר"ח דתוכו אסור, וע"כ שגם לר"ח גופיה מספק"ל. והיינו דלכן אמר רק כנגדו דבתוכו לא ברירא ליה. ובמ"א ס"ק ה' נחית לזה דר"ח מספק"ל בדין הזמנה אך כתב שזה דוחק, וע"כ פי' דרבינא מספק"ל דלמא רפרם מיירי בישן ואין בו צואה, ועי' להלן. ובפר"ח כתב דאי הוי ספק היה לר"ח להתיר דהוי ספק דרבנן ואף לכתחילה מותר עי"ש. ומזה נלמד דלר"ח אסור בודאי והו"ד בפמ"ג. ולכאורה צ"ל כהמ"א דרבינא מספק"ל אי מיירי באין בו צואה דאל"כ יקשה מאי מספק"ל לגמ'.

ולרי"ף דאזלינן לקולא כתב הר"י משום דקי"ל דהזמנה לאו מילתא היא וכל הספק הוא רק אם החמירו מדרבנן משום בזיון וכ"כ הראב"ד בהשגות פ"ג ה"ג מק"ש. אמנם ברא"ה והריטב"א משמע דבכה"ג הזמנה מילתא היא [כיון דהכא לא שינה מההזמנה ורק כשנמלך נקטינן דלאו מילתא היא]. ולפי"ז יש לדון דהוי ספק בעיקר הדין. ויתכן נפ"מ לנידון דלהלן בהא דאסרינן בתוכו אם אסור רק בתוכו ממש או שצריך להרחיק ד"א דאיכא משום מחניך קדוש. ואמנם כנגדו במלא עיניו מבואר בגמ' דבהזמנה לחוד ודאי שרי כדברי רפרם ולרא"ה דהוי ספק בעיקר הדין אי הזמנה מילתא צ"ל כמש"כ הדרישה דכיון שאין רואה טינוף מותר.

ועי' חזו"א ס"ק י"א דנייר שהזמינו לקינוח קורא כנגדו דדמי לגרף שהזמינו דלא נאסר כנגדו. ומשמע דאם נוגע בו אסור כדין גרף שהזמינו שבתוכו אסור. ועי' רעק"א סי' ד' שבאבן שעשויה לקנח בה צריך ליטול ידיו, ויש שר"ל שלדברי החזו"א ה"נ בנייר העשוי לקינוח צריך ליטול ידיו אף שהוא לשימוש פעם אחת. [ולפי"ז בטיטול שנשתמש בו פעם אחת יהא אסור אף כנגדו דומיא דביהכ"ס חדש שנשתמש בו].

רש"י ד"ה כנגד ביהכ"ס **בריחוק ד"א**, וכתבו הדרישה והמ"א ס"ק ה' וכ"כ בחזו"א ס"ק ח' דהוכרח לזה רק לס"ד דגמ' דרפרם מיירי בכל ביהכ"ס וא"כ יקשה ממתני' דמרחיק ד"א וע"כ דגם לרפרם מרחיק ד"א אלא דא"צ להרחיק מלא עיניו ולכך מקשינן רק לרבא דמצריך הרחקה מלא עיניו מרפרם. אבל למסקנא דמיירי בחדש שאינו ביהכ"ס גמור ולא אסרינן אלא משום דהוי בזיון, מסתבר דאף בתוך ד"א מותר ורק בתוכו אסור וכ"מ בטור. אמנם המרדכי סוף פירקין כתב, **אמר רפרם עומד אדם כנגד ביהכ"ס ברחוק ד"א וקורא ק"ש**. וממש"כ דקורא ברחוק ד"א מבואר דבתוך ד"א אסור, וע"כ דס"ל דגם למסקנא צריך להרחיק ד"א ולא התיר אלא כנגדו, ופי' הדרישה דמהמקשן נלמד דכן הוא פירוש דברי רפרם, ודלא כנ"ל. ויתבאר בסמוך.

**ביאור דברי המרדכי**

א. והנה המרדכי הוסיף **ומפרש לה באין בו צואה** [ולשון זה צ"ע דהא בגמ' מסקינן דא"א לאוקמי באין בו צואה דהא אמר ר"י דביהכ"ס שאמרו אף באין בו צואה וכ"ה המ"א ס"ק ה' עי' בסמוך], אבל הדרישה גרס במרדכי **ומוקמינן לה בחדתא** והוא כמסקנת הגמ' דידן, ולפי"ז נמצא דאף בחדש צריך להרחיק ד"א, וכנ"ל דמהמקשן נלמד דכן הוא פי' דברי רפרם וגם דהכי מוכרח להצד דהזמנה מילתא וע"כ דדינו כדין ביהכ"ס. והא דאין צריך להרחיק מלא עיניו פי' שם **משום שאין רואה שום טינוף**. אמנם ברמב"ם והטור משמע דבחדש אי"צ להרחיק ד"א אלא רק בתוכו ממש אסור. וכן סתימת השו"ע ס"ב וכ"כ בא"ר עי' מ"ב שם אמנם עי' פמ"ג א"א ס"ק ה' דבשו"ע ס"א כתב כנגדו בסמוך והיינו אף בתוך ד"א אבל בס"ב כתב רק כנגדו והיינו די"ל דלא התיר אלא חוץ לד"א.

ב. אמנם המ"א גרס במרדכי כגרסתנו דמיירי באין בו צואה, ועי"ש דס"ל שבחדש נקטינן לקולא ואף בתוך ד"א מותר. ולהלן יתבאר איך מפרש סוגיין.

ולדברי המ"א מבואר במרדכי דאף בישן שאין בו צואה מותר לקרוא כנגדו חוץ לד"א ולא אסרו אלא בתוך ד"א. וזה צ"ב דכיון דבאין בו צואה חשיב ביהכ"ס אמאי לא אסרו כנגדו, וביהכ"ס חדש שאני דמדינא אינו ביהכ"ס דהזמנה לאו מילתא אלא משום בזיון אסור וזה רק בתוכו וצ"ע. ואולי י"ל כהדרישה דאף אם הזמנה מילתא אי"צ להרחיק מלא עיניו משום דאין רואה הטינוף וה"נ נימא באין בו צואה, וכ"כ במאמ"ר. אך הסברא צ"ב דהא מ"מ רואה את ביהכ"ס שדינו כצואה וכשם שצריך להרחיק ממנו ד"א ה"נ אסור לראותו. ולכאורה מוכרח דס"ל דאף לרב יוסף דאסור גם באין בו צואה אינו מה"ת ועצ"ע. אולם עיקר הדבר עי"ש במ"א דהשו"ע פליג על זה ותלוי בספק דרבינא בביהכ"ס חדש, וכדלהלן.

**דין ספסל נקוב**

ג. שם במרדכי כתב דספסל נקוב שנפנין בו יש להביא ראי' מכאן להתיר לקרוא ק"ש וכו' **כיון שאין בו צואה על הנקב וגם אין הגרף תחת הנקב, ועוד שהנקב תדיר מכוסה בדף.** וכתב הב"י, נראה מדבריו דספסל חשיב ביהכ"ס ולפי"ז צריך להרחיק ממנו ד"א, עכ"ל.

ועי' מ"א שם ס"ק ה' דפי' כוונת הב"י דהמרדכי למד מדינא דרפרם בשם ר"ח דקורא כנגדו היינו שאי"צ להרחיק מלא עיניו אבל תוך ד"א אסור וע"כ דגם ספסל חשיב כביהכ"ס, ופי' עפ"י הנ"ל דס"ל למרדכי דביהכ"ס שאין בו צואה אי"צ להרחיק מלא עיניו, וה"נ ספסל חשיב כביהכ"ס שא"ב צואה [וזה כוונת המרדכי כיון שאין בו צואה], ומשו"ה קורא כנגדו ואי"צ להרחיק מלא עיניו אבל מ"מ צריך להרחיק ד"א.

אולם עיקר פי' זה דמיירי באין בו צואה צ"ע מהגמ' דמסקינן דמיירי בחדש ועוד דאמרינן דא"א לפרש דברי רפרם באין בו צואה, מדרב יוסף דאמר דדינו כביהכ"ס, ועי"ש במ"א שהאריך בזה דהוקשה למרדכי אמאי לא פשט רבינא דבהזמנה אסור בתוכו מדר"ח דאמר קורא כנגדו דלמאי דמפרשינן דמיירי בחדש א"כ מבואר דבתוכו אסור, ומזה למד דרבינא ס"ל דיל"פ דברי ר"ח בישן שאין בו צואה דאי"צ להרחיק מלא עיניו, אבל בחדש מותר לגמרי. והא דמקשינן מר"י דאמר דחשיב כביהכ"ס י"ל דר"י קאי על מתני' דמרחיק ד"א אבל אין צריך להרחיק מלא עיניו וזהו דינא דרפרם אמר ר"ח דקורא כנגדו. [ועי' מחה"ש שנתקשה דא"כ אמאי לא תירצה הגמ' כן דהא דאמר ר"י דביהכ"ס שאמרו אף באין בו צואה מיירי רק בתוך ד"א, ותי' דהמקשן ס"ל דאי ביהכ"ס אסור כמלא עיניו ה"נ באין בו צואה כיון דחשיב ביהכ"ס אין לחלק בזה אבל לתרצן דמחלק בחדש די"ל דאסור רק בתוכו ה"ה באין בו צואה].

ולפי"ז כתב המ"א דכל זה רק אי פסקינן בביהכ"ס חדש לקולא דמותר לגמרי וע"כ דר"ח מיירי באין בו צואה ואפי"ה קורא כנגדו אבל אי מחמרינן בחדש דאסור דהזמנה מילתא היא לענין זה א"כ ר"ח מיירי בחדש אבל בישן שאין בו צואה אסור אף כמלא עיניו וכפשטות השו"ע. אלא שלפי"ז הקשה המ"א דנמצא דלהשו"ע שפסק בביהכ"ס חדש דאזלינן לחומרא דאסור בתוכו ובביהכ"ס שאין בו צואה ס"ל שצריך להרחיק מלא עיניו א"כ ה"ה בספסל נקוב, ואמאי הביא השו"ע דינא דהמרדכי דספסל נקוב וצ"ע.

אמנם זה רק לשיטתו שגרס במרדכי לעיל דסוגייין מיירי באין בו צואה, אבל להדרישה דמיירי בחדש כפשטות מסקנת הגמ' וע"ז אמר דצריך להרחיק ד"א דאזלינן לחומרא אבל כנגדו מותר, וא"כ כוונת המרדכי דספסל חשיב כביהכ"ס חדש. ולפי"ז נמצא דהמרדכי פסק בביהכ"ס חדש לחומרא דאסור בתוכו אלא שמותר כנגדו במלא עיניו, אבל בישן שאין בו צואה אסור לגמרי וא"ש היטיב לפסק השו"ע. וכ"כ המאמ"ר. ולמבואר בב"י דבספסל צריך להרחיק ד"א צ"ל דביהכ"ס חדש נמי בתוך ד"א אסור, ועי' פמ"ג א"א א'.

ולפי' המ"א במרדכי צ"ע עיקר הדבר אמאי ספסל דמי לביהכ"ס ישן שאין בו צואה דהא משמע דהכא לעולם אין בו עצמו צואה וא"כ הוי כביהכ"ס חדש, ולהדרישה א"ש. ועי' פר"ח ופמ"ג משב"ז א'.

ד. ולפי' הדרישה והמ"א מבואר דהא דשרי חוץ לד"א מיירי אף באינו מכוסה כיון שאינו ביהכ"ס גמור, אולם הלבוש והט"ז ס"ק ב' פי' דמיירי דוקא במכוסה אבל באינו מכוסה אסור וכ"כ הגר"ז.

והנה המרדכי הוסיף שם **כיון שאין בו צואה על הנקב וגם אין הגרף תחת הנקב, ועוד שהנקב תדיר מכוסה בדף.** ולכאורה זה כפי' הט"ז והלבוש שרק משום שמכוסה מותר, אולם הפמ"ג משב"ז תמה ע"ז דלפי"ז הוי ביהכ"ס גמור, ולשון המרדכי מבואר דלמד מסוגיין להתיר [וי"ל דהתיר משום דמכוסה, אך אין ללמוד זה מסוגיין]. וע"כ דהכא יליף מסוגיין דלא הוי ביהכ"ס גמור וכפי' המ"א דשרי משום שאין בו צואה או כהדרישה דהוי כביהכ"ס חדש.

ולפי"ז אף אם אינו מכוסה מותר, ומש"כ המרדכי ועוד דמכוסה בדף כתב הדרישה שהוא טעם נפרד. מיהו לפי"ז כיסוי נמי מהני אבל במ"א מבואר בשם הגה"מ דאין לחלק בין מגולה למכוסה, וצ"ל דרק לענין חוץ לד"א מהני הכיסוי. וצ"ע אמאי לא מהני כיסוי דמ"ש מצואה. ועי' לבו"ש שאם כל הביהכ"ס מכוסה ודאי מהני וכן בספסל אם כולו מכוסה מהני אלא הכא מיירי שרק הנקב מכוסה וזה לא מהני דלא עדיף מצואה עצמה שמכוסה דלא מהני כיון שכל הביהכ"ס נאסר כצואה. ולפי"ז צ"ב מהו דכתב המרדכי ועוד שמכוסה בדף הרי ליכא כיסוי לביהכ"ס, ויש שפי' דכיון שהנקב מכוסה אין כל הבית חשיב צואה אלא רק הספסל, וצ"ב.

ובעיקר דברי המרדכי עי' חזו"א ס"ק ג' דפי' כוונתו דלא חשיב ביהכ"ס כלל ודלא כהב"י והא דיליף מסוגיין הוא מביהכ"ס פרסאי כיון שאין הצואה נשארת שם ואף שיורדת לגרף מ"מ כיון שאינו מחובר לספסל אינו ביהכ"ס ומותר אף תוך ד"א, וכעי"ז בתו"ח ועי' באר היטיב בשם באר היטיב הראשון. וצ"ע.

**מחלוקת הב"י והפוסקים במחיצות ביהכ"ס**

ה. מצינו ג' שיטות בביהכ"ס שיש לו מחיצות. עי' ב"י סו"ס פ"ג שלא אסרו אלא בביהכ"ס שאין לו מחיצות כגון בשדה דקרקע הביהכ"ס חשובה כצואה אבל במקום שיש מחיצות הוי הפסק מותר לקרוא בסמוך לו, והוסיף הב"י דאפשר שאפי' מחיצות שאין בהם י"ט מהני כיון שמעכבות מלראות קרקע ביהכ"ס, וכ"כ הדרכ"מ והדרישה. והב"ח כתב דמהני מחיצה אבל רק מחיצת עשרה. אולם הט"ז והמ"א פליגי בעיקר הדין וס"ל דהמחיצה עצמה חשיבא כביהכ"ס ואסור לקרוא כנגדה, וכן נראה שהסכים הגר"א. אמנם כתב הט"ז דמחיצה שעשויה לבית והסמיך לה ביהכ"ס מותרת דאינה מיוחדת לביהכ"ס. ומשמעות דבריו שגם מחיצה שעשויה להפריד בין הבית לביהכ"ס לא חשיבא כביהכ"ס. וכן נקטו הפוסקים.

והנה מש"כ הב"י דאף בפחות מי"ט מותר וביאר משום דהמחיצה מעכבת מלראות קרקע ביהכ"ס, משמע דזה אינו מדין הפסק רשות אלא משום דאינה נראית. ופשטות דבריו דמהני אף בתוך ד"א והיינו משום דחשיב ככיסוי. ובפמ"ג תמה ע"ז דהתם שאני דחשיב כקבורין משא"כ הכא דלא הוי רשות אחר. וצ"ל שכוונתו דכיסוי היינו מכוסה גם מלמעלה מכל צדדיו דעי"ז חשיב כקבור וכמש"כ הרמב"ם משא"כ הכא ורק משום הפסק רשות מהני וזה לא מהני אלא בי"ט דאיכא שיעור מחיצה. ויל"ע דהפמ"ג גופיה כתב בסי' ע"ט בהקדמה דמחיצה של זכוכית מהני כדין כיסוי, ומזה משמע [כמשנ"ת בסוגיא דכיסוי צואה] דהתם מיירי רק בשיעור מחיצה וכ"מ בביאוה"ל שם, וה"ט דבתוך ד"א בעינן כיסוי ממנו ומכל אדם כדי שיהא כקבור ולזה לא מהני הפסק כל דהו לכיסוי, אמנם כשיש שיעור מחיצה דתו לא חשיב מחנהו ולא אסור אלא מדין ולא יראה בזה סגי בכיסוי ממנו לחוד כדמשמע ברשב"א שם דכל שאינה נראית לו סגי.

ולדעת הב"י משמע דסגי אף בתוך ד"א בכיסוי ממנו כל שאינה נראית לו. אמנם י"ל דהכא שאני דאיכא כיסוי מכל הצדדים ורק למעלה מגולה וזה כדעת הלבוש סי' פ"ז דאם הכניס הגרף בתוך כלי אף שמגולה למעלה שרי [ודלא כנחל"צ שם. וע"ע במ"א שם הובא במ"ב שם ס"ק י' דבעינן שהכלי יכסה גם למעלה]. ועי' דברי חמודות סי' קנ"ט שעמד בזה דהב"י ס"ל כלהבוש ופי' דבכה"ג שפיר חשיב כקבור כיון שמכוסה מכל צדדיו. עוד כתב שמקור דברי הלבוש הוא מהאוהל מועד שהו"ד בב"י סי' פ"ז וא"כ משמע דס"ל כהלבוש. אמנם בשו"ע לא הביא דבריו ומשמע דמפרש כוונת האוה"מ בכיסה בכלי גם מלמעלה. ובאמת בשו"ע כאן ג"כ סתם ולא כתב דמהני אף בפחות מי"ט ואיכל"מ דתלוי בהנ"ל.

והנה החזו"א ס"ק ב' כתב דכל אויר ביהכ"ס נאסר [והוכיח כן מדלא התירו אלא בביהכ"ס פרסאי אבל בעמוק י"ט אף למעלה אסור] ולפי"ז צ"ב אף לשיטת הב"י דהמחיצות עצמם לא נאסרו, דמ"מ מה יועיל שאין קרקע ביהכ"ס נראית סו"ס הרי האויר נראה. ואף אם יש מחיצה י"ט דחשיב רשות אחרת צ"ע לרשב"א דאיכא משום ולא יראה אף בצואה ה"נ יאסר משום דרואה את אויר ביהכ"ס [אא"כ עוצם עיניו דמהני למ"א], ורק לרא"ש דברשות אחרת שרי א"ש [ובחזו"א שם בסוגריים שנראה שהרגיש בזה וכתב דשרי משום דברשות אחרת הוא, ולכאורה כוונתו רק לרא"ש ודלא כהרשב"א וצ"ע. ועי' בס' קדושת מחנה פ"ט הע' 3 די"א לאין איסור ראי' נתפס באויר וצ"ע]. ולכאורה משמע דהב"י ס"ל דאין האויר נאסר. וע"ע בפמ"ג שצידד דסגי בג' מחיצות דחשיב רה"י ואף ברוח רביעית מותר, וקשה כנ"ל דהא מ"מ קרקע ביהכ"ס נראית. וצ"ע.

ולשיטת הט"ז והמ"א דהמחיצות עצמם נאסרו, עי' בחזו"א סי' י"ז ס"ק א' שפי' דבריהם משום שהצואה נוגעת בכותל בקביעות וחשיב כגרף ולפי"ז כתב שזה רק בשל חרס או עץ ולא בשל מתכת ובזה גם הב"י מודה, ועוד כתב שרק הכותל שהצואה נוגעת בו אסור. וצ"ע כוונתו דהט"ז ומ"א באו לחלוק על הב"י, ועוד דבט"ז מבואר דזה רק בכותל המיוחד לביהכ"ס וע"כ דלאו משום טינוף קאתי עלה, ובאמת החזו"א ס"ק ה' חולק בזה על הט"ז דאין נפ"מ אם מיוחד לזה או לא, ועכ"פ לט"ז גופיה ע"כ דהאיסור משום דהמחיצות עצמם נעשו ביהכ"ס כיון שמיוחדות לתשמיש קבוע לביהכ"ס, [ובשבט הלוי ח"ד ס"י הוכיח כן מהמ"א שהביא ראי' מביהכ"ס חדש שאין בו צואה אמנם י"ל דהתם הוא מיועד להיות בו טינוף]. ובחזו"א שם כתב דלדבריו גם תקרת ביהכ"ס אסורה אי לאו דנעשית גם לרצפה לבית שמעליה עי"ש. ולפי"ז בביהכ"ס שבחצר שכל מחיצותיו עשויות לביהכ"ס אין התקרה מפסקת, ואסור אף מעליה. [אמנם לשון הט"ז מבואר דטעמא משום דעשויין לקבל צואה ומשמע דמשום הטינוף ואפשר דתרתי בעינן לאסור גם שיהא מקבל הצואה וגם שמיוחד לזה שבזה קיבל שם ביהכ"ס או נימא דעשויות לקבל צואה היינו בחללם וצ"ע]

ולפי' הט"ז ומ"א מבואר דאף המחיצה מבחוץ נחשב ביהכ"ס, ולפי"ז אי גרף חשיב ביהכ"ס נאסר גם מבחוץ וזה דלא כהראבי"ה דאם כפוה להגרף שרי אלא כדעת הטור, אמנם למש"כ הב"י בגרף לא נאסר משום ביהכ"ס אלא כשבלוע ואף הטור לא אסר אלא משום דבלוע כולו כמש"כ הפמ"ג, ועי' בחזו"א ס"ק ה' שהקשה כן והוכיח מזה דגם ביהכ"ס אם הוא נקי אינו נאסר ודלא כהט"ז. אמנם י"ל דביהכ"ס חמיר טפי דאף שאין בלוע בו צואה מאיס. והחזו"א גופיה כתב כעי"ז ומה"ט צידד לעיל ס"ק ד' לאסור ביהכ"ס דידן אף שאין בלוע בו כדבסמוך.

**ביהכ"ס פרסאי**

מבואר בגמ' דביהכ"ס פרסאי מותר כיון שאין הצואה עומדת שם אלא נופלת למדרון, ועי' חזו"א שם ס"ק א' שהוכיח מזה דאין איסור ביהכ"ס משום דמיוחד למעשה הסכת רגליו אלא משום דמיוחד להעמיד שם צואה והכא דאין הצואה עומדת שם לא חשיב ביהכ"ס. ובבימ"ד נסתפקו אם במיוחד להעמיד שם צואה אסור אף בלא מעשה הסחת ידיו או רק בצירוף הסחת ידיו, ופשטות החזו"א דסגי בזה לחוד ונפ"מ בבור שהצואה נופלת שם, ועי' תבואות שור יו"ד סי' י"ח בדין בית המטבחיים דשו"ט אי חשיב כביהכ"ס לאסור כל החדר ומסיק דאין עיקרו להיות שם טינוף ומשמע דאם היה עומד לזה הוי כביהכ"ס אף דאינו מסיך רגליו שם.

ומדברי רש"י מבואר דביהכ"ס פרסאי מיירי שהצואה יורדת למדרון בשפוע, וכן בתר"י בשם ר"ה גאון דמיירי דהצואה יורדת באלכסון ומשמע שאם יורדת לעומק אסור, ומזה הוכיח החזו"א ס"ק ב' שכל אויר ביהכ"ס נקרא ביהכ"ס, אלא שהקשה דנימא שרצפת ביהכ"ס חשיבא כתקרה שחוצצת בפני אויר ביהכ"ס ומעליו לא הוי ביהכ"ס, ותי' דכיון שהמקום מוקף מחיצות נעשה גם בית העליון כביהכ"ס גופיה ורק ביורד באלכסון שמרוחק ד"א מפיה מותר.

אמנם בעיקר הדבר דלא שרי אלא משום שיורד בשיפוע, עי' בתוס' לעיל כ"ה ע"א שכתבו דריח רע שאין לו עיקר היינו ביהכ"ס שלנו בעומק שיש בהם מחיצה המפסקת, דהריח חשיב שאין לו עיקר. ומשמע דאף שאינה יורדת באלכסון, וכן נראה ברבינו יונה בשם רבני צרפת אלא שאסרו בהכ"ס דידן משום דמי רגלים מצויין שם תמיד. ועי' באו"ז סי' קל"ה דביהכ"ס דידן לא דמי לפרסאי דהתם אין הצואה נראית וקצת משמע דאף שאינה יורדת באלכסון כל שאינה נראית מבחוץ מותר. אמנם עי' בחזו"א ס"ק שפי' דגם לרבני צרפת בעינן מדרון עי"ש וצ"ע כווונתו.

והנה הדרכ"מ שם כתב דבמרדכי הנ"ל משמע דרק משום שהוא בעומק מותר אבל אם אינו בעומק אלא ביושר ויש מחיצה אין המחיצה מפסקת וכתב שמזה משמע דלא כהב"י דמהני הפסק מחיצה לביהכ"ס, וצ"ע מ"ש בעומק דהא גם מחיצה הוי רשות אחרת.

**בית הכסא דידן**

עי' חזו"א ס"ק ד' שנסתפק בביהכ"ס שלנו אי אסור כדין גרף או דחשיב כביהכ"ס פרסאי, די"ל דקיל מגרף כיון שעשוי ציפוי כעין זכוכית דנקטינן שאין לו דין גרף דכל שאינו בולע לא חשיב גרף [ואף אי איסורו משום דחשיב כבהכ"ס, וכמש"כ הב"י]. ומ"מ בביהכ"ס גופיה י"ל דחמיר טפי כשנעשה לשם ביהכ"ס וכל שהצואה שוהה שם אסור, וי"ל דגרע מביהכ"ס פרסאי דהתם אין הצואה שוהה כלל משא"כ הכא שהצואה שוהה שם אלא שאח"כ מורידין אותה ע"י המים חמיר טפי. [וכ"כ בתו"ח סו"ס פ"ג לאסור מה"ט] ומסיק החזו"א דיש להחמיר. ובס' קדושת מחנה פ"ט ה"ו ציין לביאוה"ל ד"ה הזמינו דמשמע דאף כה"ג שמפנהו דמי לפרסאי, וצ"ע.

אמנם כתב החזו"א ס"ק י"א דכל זה בתוך ביהכ"ס אבל מבחוץ שגם בביהכ"ס ממש לא ברירא לאסור כשאין הצואה נוגעת במחיצות וכנ"ל אף דמחמירין כהט"ז מ"מ הכא שמקום הצואה גופא נקי ויתכן דדמי לביהכ"ס פרסאי, ודאי יש להקל מבחוץ. ובכתלים שנעשו גם לצורך הבית ודאי דיש להקל. ובפרט במקום שהבית עצמו מיוחד לתשמיש נוסף כמו בחדר אמבטיה דבגרף שרי כה"ג כמבואר במ"א. עי"ש עוד.

**אם כל החדר נחשב ביהכ"ס או רק מקום המושב**

במ"א ס"ק א' כתב דלדברי הב"י דביהכ"ס היינו שאין בו מחיצות א"כ אין נחשב ביהכ"ס גופיה אלא כנגד מקום המושב [עי' מחה"ש דאל"כ איזה גבול תתן לו] וא"כ בחדש כיון שרק תוכו אסור אין לאסור אף ביש לו מחיצות אלא מקום המושב, ולפי"ז הקשה מהו ספק הגמ' בנדרים בספק הב' אם יש יד לביהכ"ס באמר והדין ביתא אי לאסור קאמר או להשתמש, דעל מקום המושב ודאי לא נתכוון לתשמיש. ואמנם י"ל דביש לו מחיצות כל מקום המחיצות נעשה כביהכ"ס עצמו ולהכי מספק"ל אם יש יד לביהכ"ס, אך א"כ יקשה דלפי"ז גם בחדש דאין נאסר כנגדו מ"מ כל מקום המחיצות נחשב גוף ביהכ"ס, וא"כ מאי נפ"מ אי אסרינן בביהכ"ס כנגדו או בתוכו הא ממ"נ אין לאסור מבחוץ כיון שהמחיצות מפסיקות, וא"כ מוכרח כתי' הגמ' דרבינא שו"ט לאסור רק בתוכו והו"ל למימר דרפרם דשרי כנגדו מיירי באין לו מחיצות עי"ש היטיב. וע"כ הוכיח מזה דלא כהב"י אלא מיירי ביש לו מחיצות ובזה אסור כנגדו אף חוץ למחיצות וע"ז השו"ט בחדש אם נאסר כנגדו ואף מבחוץ או רק בתוכו.

ובחזו"א ס"ק ח' האריך דאיסור ביהכ"ס הוא על כל תוכו ולא רק מדין הרחקה ממקום הצואה אלא דכל תוך ביהכ"ס חשיב כצואה ממש עי"ש שהוכיח כן מהא דבהזמנה אסרינן תוכו אף שאי"צ להרחיק ד"א [וזה דלא כהדרישה בדעת המרדכי] וע"כ דהא דאסרינן תוכו הוא משום דכל תוכו חשיב כצואה עצמה.

ובעיקר הנידון עי' ביאוה"ל שנסתפק בזה בדין ספסל נקוב כשהגרף תחת הנקב ואינו מכוסה, שכתב המרדכי **והתרתי להם** כיון שאין הגרף תחת הספסל ועוד שהוא מכוסה ומבואר שאם היה תחת הספסל אסור, וכתב הא"ר דלדברי הב"י שדינו כדין ביהכ"ס ישן שאין בו צואה וא"כ צריך הרחקה כמלא עיניו [וזה דלא כהמ"א שלהמרדכי אי"צ להרחיק מלא עיניו], וא"כ מהו שכתב והתרתי להם דהא גם כשהגרף תחתיו אסור, וע"כ שאם היה הגרף תחתיו היה אסור בכל החדר ולזה מהני מה שאין הגרף תחתיו וכ"כ הח"א. אבל לדברי הדרישה דדמי לביהכ"ס חדש דאי"צ להרחיק ד"א אלא רק תוכו אסור איכל"מ דזהו שהתיר באין הגרף תחתיו דמותר כנגדו אבל אם היה הגרף תחתיו היה אסור כנגדו אבל גם בזה רק הספסל עצמו נחשב ביהכ"ס.

עוד עי' בחזו"א ס"ק ו' דעיקר דין ביהכ"ס שנאסר המקום זהו רק בביהכ"ס שיש בו מחיצות אבל אין בו מחיצות אין לו דין ביהכ"ס עי"ש היטיב, ולפ"ז כתב דבמקום צואה אין האויר אסור ודלא כהביאוה"ל דפשוט לו שהצואה אוסרת האויר ולכאורה גם מהב"י מבואר דלא כן דהא לשיטתו עיקר דין ביהכ"ס נאמר באין לו מחיצות שזהו סתם ביהכ"ס וצ"ע שלא הזכיר החזו"א לדברי הב"י. ובא"א מבוטשאשט מבואר כהחזו"א דבאין בו מחיצות אין נחשב ביהכ"ס.

**יסוד האיסור בביהכ"ס**

בעיקר דין ביהכ"ס הובא לעיל מהחזו"א שהוכיח מהא דביהכ"ס פרסאי דאין האיסור משום מעשה הסכת רגליו אלא משום היחוד לצואה. ואין כוונתו רק משום הטינוף שיש בו דהא גם באין בו צואה אסור אלא די"ל משום שמיועד להניח שם צואה [ולפי"ז גם אם יחדו מקום להניח בו צואה בלא מעשה הסכת רגליו נמי אסור, כן נראה לכאורה[[22]](#footnote-22)]. אלא דיש לדון אי איסורו מה"ת או מדרבנן ולכאורה תלוי במחלוקת הנ"ל אם באין בו צואה אסור מה"ת או מדרבנן [ועי' בחזו"א ס"ק י' דהנידון באין בו צואה הוא אף כשפינו העפר וכן מוכח מהא דבית המרחץ אסור אף שאין בו אדם ומדמינן לה לביהכ"ס], וא"כ למ"ד דהוא מה"ת ע"כ האיסור משום שמיועד לטינוף. אמנם החזו"א צידד דכל האיסור מחמת השם הוא מדרבנן ומה"ת לא נאסר אלא משום הצואה. ועי' שבת דף י' ע"ב [בטעמא דהזמנה אוסרת ביהכ"ס ולא בית המרחץ] שאני ביהכ"ס דמאיס, ופרש"י דשם מגונה עליו, אולם גירסת תוס' שם שאני ביהכ"ס דנפיש ביה זוהמא. וי"ל דפליגי בהנ"ל.

והנה בגמ' מספק"ל בחדש אי הזמנה מילתא ולהלכה לרי"ף הוי ספק דרבנן. ולעיל הובא מהרא"ש דבחדש איסורו מדרבנן וכן מבואר בר"י [ולכה"פ מיירי בחדש]. ובפשוטו יל"פ הטעם כהחזו"א דמה"ת לא נאסר אלא משום עצם הטינוף. ועי' לשון הר"י דלא אסרה תורה אלא ביהכ"ס עצמו או כל דבר של טינוף עצמו. ולכאורה כוונתו כנ"ל.

אמנם הביאו שמדברי הראב"ד בהשגות פ"ג ה"ג שכתב דבספק אזלינן לקולא משום דקי"ל הזמנה לאו מילתא משמע דאי מילתא היא הוי אסור מה"ת ואף שאין בו צואה כלל. וכן מבואר ברא"ה שפסק לחומרא דהוי ספק דאורייתא. [ובדברי הרא"ש לפי' המאמ"ר דחדש היינו בהזמנה וכוונת הרא"ש דלהצד דאסור הוא רק מדרבנן יל"פ הטעם כהראב"ד דהכא אסור רק משום בזיון, אבל להנ"ל בדעת רבינו ירוחם דחדש היינו שבנאוהו לשם ביהכ"ס וס"ל דע"י מעשה לכו"ע מילתא היא ואפי"ה אסור רק מדרבנן ע"כ משום דאין בו טינוף ממש].

והנה בשו"ע הגר"ז ס"א כתב דבנשתמש בו פעם אחת [והזמינו] אע"פ שפינו ממנו הצואה אסור מה"ת כיון שכבר חל עליו שם ביהכ"ס מאוס הוא, וכן הוא במ"ב, ולכאורה תלוי בהנ"ל דלראב"ד דאי הזמנה מילתא הוי אסור מה"ת ה"נ הכא אבל לרא"ש ור"י דחדש אסור מדרבנן משמע דלא כן, דהא משמע דאף אי הזמנה הוי מילתא או בהזמנה ע"י מעשה לא היה אסור מה"ת, אולם בציונים שם ציינו להר"י, ואפשר דבנשתמש גרע מהזמנה ע"י מעשה. דכבר חל עליו שם מיאוס. [וצל"ע בלשון הר"י דלא אסרה תורה אלא ביהכ"ס עצמו או כל דבר של טינוף עצמו].

והנה יל"ע בדין גרף אי מהני הזמנה. ולעיל הובא מס' בתי כנסיות דמהני הזמנה כיון שמיוחד לטינוף ולא דמי לשל מתכת או זכוכית דלא נאסר כיון שאין עומד לטינוף. וכ"מ בחזו"א ס"ק ח' דמדמי להזמנה לביהכ"ס [אלא שכתב דלא נאסר אלא בתוכו דומיא דביהכ"ס] ועי"ש ס"ק י' י"א, ולעיל הובא דפליגי הראשונים אם האיסור משום דדמי לביהכ"ס או שדינו כצואה, ולכאורה אי האיסור משום דדמי לצואה לא מהני הזמנה כל זמן דלא נשתמשו בו ונזדהם, וכעי"ז הובא לעיל בדברי המ"א סי' פ"ז א' דבגרף אם מיועד לעוד תשמיש לא נאסר וכתב המחה"ש דתלוי בצדדים הנ"ל.

בית המרחץ [שו"ע סי' פ"ד וסי' פ"ה ס"ב]

**דף כ"ו ע"א גמ' שבת דף י' ע"א הובא ברי"ף כאן. הרהור בבית המרחץ בפנימי ובאמצעי - גמ' שבת מ' זבחים ק"ב ע"ז דף מ"ד ר"ן שם, גמ' קידושין ל"ג ע"א, רמ"א סי' פ"ד ובהגר"א שם ובסי' פ"ה. ראש יוסף שבת דף י'.**

**מרחץ אסור אף שאין שם אדם, בבית אמצעי - עי' ב"ח סי' פ"ד ופמ"ג משב"ז שם וא"ר.**

בגמ' שבת דף י' ע"א מבואר דבית המרחץ אית ביה ג' חילוקים, בבית החיצון שעומדין לבושין מותר בכל דבר, בבית הפנימי שעומדין שם ערומים אסור לקרוא בו ק"ש ואין בו שאילת שלום וחולץ שם תפילין, ובבית אמצעי שעומדין שם ערומים ולבושים אסור בק"ש ובתפילה אבל יש בו שאילת שלום ואם לבוש תפילין אין צריך לחלצן. ולהלן יתבאר עוד נפ"מ באמצעי די"א דהרהור מותר וכן י"א דכשאין שם אדם מותר.

בגמ' ברכות כ"ו ובשבת שם אמרינן דבית המרחץ אסור אף שאין שם אדם, והיינו משום דמיוחד לתשמיש מאוס. והב"ח סי' פ"ד כתב דאף בית אמצעי אסור אף שאין שם אדם וכן הסכים העו"ת וכן הפרישה סי' מ"ה. אולם בדעת הב"י כתב הפרישה שם והפמ"ג סי' פ"ד א"א א' שרק בפנימי אסור דומיא דביהכ"ס דמאיס אף שאין מאוס ממש כביהכ"ס, **אבל אמצעי שאין דומה לביהכ"ס מותר כשאין שם אדם** ורק כשעומדין שם בנ"א מקצתן ערומין אסור, וכ"כ בא"ר עי' להלן. [אמנם המאמ"ר כתב דאין רמז לזה בב"י]. וצ"ב דאם הוא כנגד הבנ"א ערומים פשיטא דאסור מדין ערוה וע"כ דאינו רואה אותם ועומד מאחוריו, וא"כ טעמא משום דהמקום מאוס ודינו כביהכ"ס לענין זה, ומאי נפ"מ אם יש שם אדם. וכן הקשה בתהל"ד סי' מ"ה, וצ"ל דבאמצעי אינו מאוס כ"כ ורק כשעומדים שם ערומים המקום מאוס.

עוד מצינו פלוגתא בדין הרהור באמצעי, דבגמ' שבת דף מ' וע"ז דף מ"ד אמרינן דאף הרהור אסור בבית המרחץ דומיא דביהכ"ס, ובגמ' ע"ז אמרינן דאף לפסוק דין [אף אם אין אומר טעמו] אסור ואף לומר אין משיבין במרחץ אסור כמו שאסור הרהור, אמנם בבית אמצעי מבואר שם [לפי' התוס' והר"ן] דמותר לומר אין משיבין במרחץ, ועי"ש בר"ן דדינו כהרהור והרהור מותר בבית אמצעי, וכ"כ הרמ"א סי' פ"ד וכן בסו"ס פ"ה [וכ"כ בסי' מ"ז לענין ברכה"ת]. אמנם התוס' בע"ז פי' הטעם שמותר לומר אין משיבין במרחץ באמצעי משום איבה ודמי לשאילת שלום שמותר, ולפי"ז משמע איפכא דבלא איבה אף בבית אמצעי אסור להרהר. ועי' בהגר"א סי' פ"ה.

ובגמ' קידושין ל"ג אמרינן דבבתי בראי מותר להרהר ויל"ד אי בתי בראי היינו בית אמצעי או רק בחיצון ותלוי בהנ"ל ורש"י שם סתם בזה, ועי' ביהגר"א סי' פ"ד דתלוי בדין עמידה בפני רבו שע"ז אמרו שם דבבתי בראי צריך לעמוד, דהש"ך ביו"ד סי' רמ"ד פי' דמיירי באמצעי, וכן מוכח מהראשונים דהביאו הגמ' שם ואי מיירי בבית החיצון פשיטא. אמנם כתב שם דהרמב"ם השמיט כל זה משום דס"ל דמיירי בבית החיצון וזה פשיטא, ולפי"ז בבית אמצעי אסור אף להרהר, [וצ"ל דמפרש הגמ' בע"ז כתוס'].

והנה הרמב"ם בהל' ק"ש לא הביא כלל דין בית אמצעי [רק בהל' תפילין לענין חליצת התפילין] ועי"ש בלח"מ שתמה אמאי לא הביא דין בית אמצעי לענין שאילת שלום, ועי' ברכי יוסף דס"ל שגם בפנימי מותר שאילת שלום]. אולם להנ"ל צ"ב אמאי לא הביא הנפ"מ לענין הרהור, ומשמע דס"ל דאין חילוק בזה בין בית הפנימי לאמצעי. וכ"כ הראש יוסף שבת דף י'. [ובלח"מ שם נראה דלהרמב"ם הרהור אסור אף באמצעי.

בעיקר דברי הר"ן דפסק דין חשיב כהרהור עי' מ"ב סו"ס פ"ה דפי' משום דמחשב הטעם בלבו הוא כהרהור, אמנם צ"ב אמאי מותר עצם הפסק דין [דהא לא מיירי כשצריך עכשיו לפסק דא"כ ודאי אף בפנימי שרי לאפרושי מאיסורא]. וע"כ דזה עצמו נחשב כהרהור וצ"ב , ובפשוטו זה רק בתורת הוראה אבל לשם לימוד אסור אף בלא שיאמר הטעם. והעירו מבהגר"א סי' מ"ז לענין ברה"ת שהקשה על הרמ"א שם דהרי גם מקרא חייב ברה"ת וכן כשקורא בתורה ומשמע דנקט בדעת הר"ן והרמ"א דאף לשם לימוד בלא טעם חשיב כהרהור. [הגר"מ קופמן שליט"א]

**טעם איסור בית המרחץ**

מבואר בגמ' דטעם האיסור בביה"מ משום דעומדים שם ערומים אמנם המ"א סי' פ"ד הקשה דאי משום שעומדים ערומים אמאי אסור הרהור הרי בערוה ממש מותר הרהור וכ"ש הבית שעומדים ערומים, ובפמ"ג שם תמה מאי ס"ד דהא ודאי אין האיסור משום ערוה דהרי אף שאין שם בנ"א אסור, מיהו י"ל דמאיסותו היא משום דמיוחד לערוה ולכן אף כשאין שם אדם אסור ולכך הוכיח כן המ"א רק מהא דאסור אף בהרהור. וע"כ פי' המ"א הטעם משום דאית ביה זוהמה [ואף דמבואר בגמ' דלא מאיס כ"כ ולכן הזמנה מותר מ"מ מאיס קצת]. ועדדין יל"ע בבית אמצעי אם איסורו משום מקצת זוהמה או משום דמקצתן ערומין. ועי' בסמוך.

**בית הטבילה**

הפוסקים שו"ט אי שרי לברך על הטבילה בבית הטבילה, וסתימת השו"ע יו"ד סי' ר' דמברכין בבית הטבילה, ועי' רבינו מנוח פ"ג ה"ג שהביא בשם י"א דבית הטבילה דמי לבית הפנימי כיון דעומדים שם ערומים, ונחלק עליהם דמסתבר דעיקר טעם דאסור בפנימי משום דאית ביה זוהמה מחמת ההבל, [והיינו כמ"א הנ"ל דאין עיקר הטעם משום שעומדים ערומים אלא משום הזוהמה] אבל בית הטבילה שהמים צוננים ליכא זוהמה.

ובא"ר הקשה על רבינו מנוח דמ"מ בית הטבילה דינו כבית אמצעי דאין בו זוהמה ואעפ"כ אסור וע"כ משום דעומדים שם ערומים, ומזה הכריח דהא דשרי לברך בבית הטבילה הוא משום דבאמצעי כשאין שם אדם מותר ודלא כהב"ח. וה"נ בית הטבילה. ועוד הכריח כן מרש"י דפי' דאין שם אדם אסור להרהר וע"כ היינו פנימי דהא באמצעי מותר להרהר כמש"כ הר"ן [אמנםריח להנ"ל ברמב"ם ותוס' דאף באמצעי אסור להרהר אין ראי'].

והנה גם המ"א סי' מ"ה כתב דבבית הטבילה מותר משום דאין שם אדם, אמנם שם כתב שבבית המרחץ החמירו כשאין שם אדם ולא במקוה, ועי' מ"ב סי' פ"ד ד' שכוונתו דמקוה קיל אף מחדר אמצעי, דאפי' להב"ח דהתם אסור אף כשאין שם אדם מ"מ במקוה מותר וצ"ל דס"ל דבאמצעי אסור משום דאיכא קצת זוהמה ובמקוה ליכא זוהמה ודינו כבית החיצון שמותר לגמרי, [אלא דכשעומדים שם ערומים אסור, וכנראה ר"ל משום הערוה, ובהרהור הרי באמת מותר]. וכ"כ הפמ"ג משב"ז סי' פ"ד ב' בדעת רבינו מנוח דס"ל דבאמצעי איכא זוהמה משא"כ במקוה.

אולם נתקשה רבינו מנוח מהא דבית הטבילה פטור ממזוזה ומשמע דדינו כמרחץ, ובמ"א סי' מ"ה תי' דהתם טעמא משום שאסור לעמוד לפני השם ערום, והיינו דבאמת אין לו דין בית המרחץ אלא דמ"מ פטור ממזוזה משום דמצוי שעומדים שם ערומים, [והא דמברכין על הטבילה הוא בזמן שאין שם ערומים], והא"ר תי' דהתם טעמא משום דאינו בית של כבוד. וכ"כ הפר"ח.

אמנם הט"ז סי' פ"ד ב' כתב דדין בית הטבילה כחדר אמצעי דמקצתן ערומים ואסור, אלא דבבית אמצעי מותר בדיעבד והוכיח כן מהא דאין צריך לחלוץ תפילין [ולו"ד י"ל דכיון שאינו כביהכ"ס ממש לא אסרו אלא כשמניח שהוי בזיון יותר אבל כשכבר הניח לא הוי בזיון במה שאין חולצן] והכא נמי כדיעבד דמי דא"א לברך באו"א, ועי' פמ"ג משב"ז שלפי"ז אם קרא ק"ש בבית אמצעי אין חוזר וקורא.

ובפשוטו כל הנ"ל הוא במקואות שבימיהם שמימיהם צוננין דליכא זוהמה והבל, אבל מקואות דידן שמימיהם חמים נסתפק הפמ"ג וכן המחה"ש אי איכא זוהמה ודינו כמרחץ הפנימי, ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' ר"ז שהביא דבמור וקציעה פשיטא ליה דמקואות דידן חשיבי כמרחץ גמור ואסור לברך שם, ומשמעות הח"ס שהסכים עמו. ועי' שע"ת בשם המחזיק ברכה דסמכינן על הט"ז דחשיב דיעבד, ויל"ע דאי משום דאיכא זוהמה הרי הוא כפנימי וא"כ אף בדיעבד אסור, וצ"ל דאף דאיכא זוהמה אינו כפנימי אלא כאמצעי דהתם נמי איכא קצת זוהמה, וצ"ע.

והפמ"ג כתב דיותר טוב לברך בתוך המים וכ"מ בט"ז שם, וצ"ל הטעם משום דבתוך המים לא חשיב שעומדים ערומים כיון שהמים מכסים. [ואף שהראש מחוץ למים, צ"ל דהמקום לא חשיב שמיוחד לעמוד ערומים כיון שעומדים בתוך המים].

1. ולכאורה ר"ל דלא איכפ"ל דאיכא הרהורא, וצ"ב דהא בסוגיין מבואר דאסור בהחזרת פנים אף שאין נוגעין בערוה דהא מסקינן דעגבות לאו ערוה נינהו. וע"כ משום דמביא להרהור. ולו"ד הגר"א היה נראה דהגמ' מיירי באינו רואה אלא רק כנגד הערוה וליכא הרהור אלא רק דהוא כנגד ערוה. ובעיקר הוכחת הגר"א יש שתי' לדעת התר"י דבאמת איכא איסור משום הרהור גם בלא ערוה אלא דבזה אסור רק מדרבנן ובדיעבד אם קרא ק"ש יצא, אבל אם הוי ראית ערוה איכא משום לא יראה ואף בדיעבד לא יצא. [בשם הגר"י קוסובסקי]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובפמ"ג [משב"ז א' וא"א א'] כתב דמרש"י שכתב דשוק חשיב ערוה בא"א ולהסתכל, מבואר כהרשב"א, וצ"ב דאדרבא לרשב"א הרי שוק הוא רק כדין טפח באשה דאמרינן דא"א לפרש משום הסתכלות, וע"כ דרש"י ס"ל כהב"ח דהכא חשיב ערוה ממש ואסור אף בליכא הרהור וכגון במטונף, וא"כ אף בפחות מטפח יהא אסור, ואפי' אי נימא דחילוק הגמ' בין טפח לפחות מטפח הוא בשם ערוה זהו רק בשאר מקומות המכוסים משא"כ בשוק דחשיב ערוה ממש, וצ"ע. שוב העירו דאיסור הסתכלות הוא רק אי איכא הרהור אבל בלא הרהור מותר וע"כ אם בשוק אסור הוא משום הרהור, ולא מצינו הרהור אלא בטפח, אולם בט"ז מבואר דבשוק איכא הרהור טפי ולכן אף פחות מטפח אסור. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ושמא י"ל דגם לר"י הכא לא מיירי במסתכל לכוונת הנאה אלא לאיזה צורך וקאתי לאפוקי רק ראי' בעלמא שמסתכל דרך אקראי, וכיון דאינו מכוון ליהנות לא נאסר אלא בטפח. אך צ"ע דלכאורה אם כשאינו מכוון ליכא הרהור גם לענין ק"ש יהא מותר ואף בטפח ואם בטפח יש הרהור נימא דה"נ לענין הסתכלות אסור, ובשו"ע הגר"ז הוכיח מקושית הגמ' כר"י דאל"כ היה לגמ' לתרץ דמיירי בראי' בעלמא דליכא הסתכלות. ולדבריו ע"כ דאיסור טפח בערוה הוא רק באופן שיש איסור הסתכלות. [↑](#footnote-ref-3)
4. וי"ל להיפך דאף בפחות מטפח איכא הרהור אלא שלא אסרו בק"ש אף בהרהור אלא אי איכא ערוה וכעי"ז מבואר בשו"ע הגר"ז בקו"א סי' ע"ג ב' דהרהור גופיה מותר. אולם מהא דאוסר הבה"ג באחרת בפחות מטפח וגם לחולקים נתקשה הב"ח מ"ש מאיסור הסתכלות מבואר דאי איכא הרהור אסור אף אי לאו הוי ערוה. ויל"ע עוד. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפי"ז הא דאמרינן באשתו ולק"ש, אין החידוש באשתו יותר מאחרת אלא דבאחרת אין נפ"מ דתיפו"ל דאסור להסתכל בה, אך לשון הגמ' משמע דבאשתו הוא חידוש יותר דאסור וע"כ משום דבאשתו שגס בה ליכא הרהור, ושמא י"ל דהא גופא קמ"ל דאף באשתו איכא הרהור. [↑](#footnote-ref-5)
6. [אמנם ברשב"א יש לדחוק דמש"כ דעיניו חוץ למים ר"ל דמשו"ה אינו רואה אה"ע וכן פי' המאמ"ר ואולי גם הט"ז נתכוון לזה, אבל בתר"י א"א לומר כן. וצ"ע דברי המאמ"ר שכתב דברשב"א ותר"י מוכרח כהב"י. וצ"ע. וע"ע שם שבסו"ד כתב דמהרשב"א בדין צואה מבואר דאיכא איסור ראי' בצואה ואסור אף חוץ לד"א דאין לאסור משום מחניך מ"מ אסור משום ראי' וא"כ מוכח דאסור אף בעצימת עינים כדהתם דאף סומא אסור, ולפי"ז הקשה סתירת הרשב"א. ולכאורה מוכרח כנ"ל ברשב"א]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועוד ראיתי להעיר שהרשב"א בסוגיא דצואה על בשרו כתב דמבואות המטונפים אסור [לר"ה] משום **דחזי** לצואה, ואף שיל"ד דאין כוונתו משום דהראיה אסורה אלא משום דאיכא צואה בעין לאפוקי בצואה על בשרו, אבל מ"מ לא משמע כהפמ"ג דמיירי דוקא דאינו רואה, וצל"ע. ומדברי הרשב"א הללו משמע קצת דבמבואות המטונפים נתחדש איסור חדש, וזה סייעתא למש"כ עפ"י הגרא"מ דנלמד מדבר ה' בזה. ועצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. שוב נראה די"ל דבאמת הגר"א ס"ל דלמקילין נמי הוי כריח שאין לו עיקר ואם מגיע לו הריח אסור ומה שהוכיח מהשו"ע דס"ל כהמחמירין הוא כמש"כ הפמ"ג א"א ס"ק י"א בדעת הלבוש אליבא דהרמב"ם דסתימת דבריו משמע דאף לד"ת צריך להרחיק וע"כ דחשיב כיש לו עיקר, וה"נ נימא להשו"ע שרק בס"ט בדין ריח שאל"ע כתב דלד"ת מותר, וממילא לשו"ע גם צריך להרחיק ד"א כדין ריח שיל"ע. וזה דלא כהדמש"א. [↑](#footnote-ref-8)
9. מש"כ הפמ"ג בשם הרשב"א דכיסוי מותר אף דחשיב מחניך, כנראה הוא ממש"כ הרשב"א בסוגיין בהא דאסור כמלא עיניו אף שאינו במחניך ומשום דאיכא איסור לא יראה לך גם בצואה, ומ"מ מהני כיסוי דגלי קרא דכיסוי מתיר [והיינו כנ"ל דהוי היתר על הצואה דכשהיא מכוסה אינה מאוסה כנלענ"ד] מיהו עי"ש בתו"ד ולא חילקן הכתוב בוהיה מחניך קדוש וכו', אי נמי תוך ד"א של צואה כל שאינה במחנהו דהיינו כשאינה מגולה ולכאורה מבואר דע"י הכיסוי חשיב שאינה במחנהו אלא דמלבד זאת איכא היתר בכיסוי גם על איסור ראי' וצל"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. והביאו ראי' לזה מהר"י שכתב בהא דהפחה דחבריה מותר בד"ת אף שאין רחוק ממנו ד"א, ומשמע דהנידון לאסור משום האדם שיצא ממנו הריח ולא משום הריח עצמו. מיהו בזה עדיין צ"ע דמשמע דאם יש ד"א אף אם הריח בא אליו ליכא איסור דריח שאין לו עיקר אף בק"ש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובבימ"ד הביאו שנחלקו בזה הראשונים דבס' אהל מועד ק"ש דרך ה' נתיב ג' נראה דמפרש הסוגיא אליבא דהרשב"א באינו רואה מחמת הגובה ועל זה אמרו דבעינן גובה י"ט דאל"ה כיון שאם יעמוד יראה אסור [אמנם האהל מועד גופיה פליג], אבל באורחות חיים סי' א' ק"ש סעי' ל"ב משמע איפכא דכל שעכשיו אינו יכול לראות מותר. [↑](#footnote-ref-11)
12. שו"ר בראש יוסף דבסו"ד חזר בו הרשב"א וס"ל דבאותה רשות כמלא עיניו אסור משום מחניך ומשו"ה אסור אף בעצימת עינים, ואולי נתכוון הפמ"ג למש"כ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. והנה בצואה עוברת נחלקו הפוסקים אי בעינן הרחקה כמלא עיניו עי' ב"י ודרכ"מ וב"ח דפליגי בזה אליבא דהרמב"ם. וצל"ע מ"ש מלא עיניו מד"א. ובפמ"ג פי' דלצד דכמלא עיניו מדרבנן א"ש. ועי' בס' תורת חיים עהשו"ע, ולהנ"ל דכמלא עיניו אסור משום דחשיב מחנה של הצואה א"ש דבצואה עוברת אינה מחנהו אלא דאסור משום מחנה של האדם וזהו רק ד"א. [הרב ז"ג שליט"א]. [↑](#footnote-ref-13)
14. ויש שר"ל דלרמב"ם ליכא איסור ראי' כלל כהרא"ש ומחיצה של זכוכית מהני רק מדין מחיצה וזה גופא קמ"ל הגמ' דמהני עששית משום דליכא איסור ראי'. אולם במאירי [בד"ה לא יקרא] כתב כהרשב"א דבגובה י"ט מותר רק כשאינו רואה ואפי"ה כתב בצואה בעששית לשון זה דהוי מחיצה של זכוכית ומהני [עפ"י ס' דרך ישראל]. [↑](#footnote-ref-14)
15. אולם לענין מחניך למ"א הנ"ל דבעינן מכותל לכותל אי נימא דטעמיה משום דבעינן הפסק רשות, א"כ נמצא להיפך דאם הוא רשות אחרת אינו מחניך וחשיב מחניך קדוש אבל הפסק מחיצה גרידא לא מהני ועדיין חשיב מחניך קדוש. [↑](#footnote-ref-15)
16. [וכנראה ראייתו משום דידו אינה מכוסה ואם היא מטונפת נמצא הצואה מגולה, אמנם עי' רא"ה דלגירסא דידיו מטונפות מביהכ"ס מפרשינן שגם ידיו מכוסות ולכאורה י"ל כן לדעת הרי"ף]. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולפי"ז גם לתי' הגמ' דכשעומד אינה נראית אבל כשיושב נראית צ"ל דחשיב מכוסה ואפי"ה אסור, ורק אם גם כשעומד אינה נראית מותר משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת. ולהכי מקשה הגמ' דכיון שהיא כמכוסה מ"ש מצואה על בשרו, דאי נימא דהכא חשיבא מגולה והא גופא קמ"ל א"כ לא קשה מצואה על בשרו. וכ"מ בלח"מ פ"ג הי"א. [↑](#footnote-ref-17)
18. ושמא י"ל עפ"י הנ"ל דתרי גווני כיסוי איכא חדא כמש"כ הרמב"ם ורש"י דכיסוי משוי לה כקבורה ועוד דאיכא הפסק בינו לצואה כהפוסקים דמחיצה של זכוכית נמי מהני, ולפ"ז איכל"מ דבעבידא לאגלויי אין החסרון אלא בדין כיסוי מצד החפצא דליחשב כקבורה בעינן כיסוי בעצם ובעבידא לאגלויי ליכא למימר דחשיבא כקבורה, אבל מצד הפסק בינו לצואה לא בעינן כיסוי בעצם אלא כל שמפסיק בינו לצואה מותרת אי משום דאינה במחנהו אי שום דאינה נראית כנגדו, ולכן לא איכפ"ל דעבידא לאגלויי, אמנם בנוגע לא מהני הפסק דסו"ס איכא חיבור בינו לצואה ולכן אסור. אמנם לאידך גיסא אי איכא כיסוי גמור דחשיבא כקבורה מותר אף שנוגע דהצואה בעצמה מותרת. אלא דיקשה מהא דצואה על בשרו דאסורה וצ"ל דס"ל דלא חשיב כיסוי ע"י בגדיו וכהמ"א בדעת תר"י דעבידא לאגלויי. ולפי"ז א"ש גם דברי המ"א דבסנדל אף שאינה דבוקה חשיב דעבידא לאגלויי ומ"מ באינו נוגע מותר מדין כיסוי. וצל"ע ביסוד זה. ולפי"ז יל"ב דאף באצילי ידיו בעינן נמי כיסוי בגדיו כדמשמע בתר"י וכמ"כ הפמ"ג וה"ט דאצילי ידיו לא מהני להפסק אלא רק שאין הצואה מגולה לגופו אבל מ"מ בעינן הפסק, וכיסוי מהני להפסיק, ועי'. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויל"ב עפ"י הנ"ל דאף דעבידא לאגלויי מהני בתורת הפסק, אבל אינם כיסוי גמור כיון דעבידא לאגלויי, וכיון דנוגעת בבשרו לא מהני הפסק, ולכך בעינן כיסוי באצילי ידיו דאינה מגולה לגבי ראשו. ולפי"ז יל"ב דאף באצילי ידיו בעינן נמי כיסוי בגדיו כדמשמע בתר"י וכמש"כ הפמ"ג וה"ט דאצילי ידיו לא מהני להפסק אלא רק שאין הצואה מגולה לגופו אבל מ"מ בעינן הפסק וכיסוי מהני להפסיק, אמנם להפמ"ג מבואר שגם על בגדיו לא מהני כיסוי בגד ולכך פי' דבעינן תרי כיסויים, אך דבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה בביהכ"ס מספקינן בגמ' אי בהזמנה נאסר ואי נימא דה"נ בגרף נאסר אף בהזמנה צ"ב מאי גרע של זכוכית, וצ"ל דכיון שעשוי לבלוע להיות מאוס מהני הזמנה לאוסרה אף קודם התשמיש. וכעי"ז מצאתי בס' בתי כנסיות הובא ביפה ללב להחיד"א. [↑](#footnote-ref-20)
21. [אך יש להעיר דבשו"ע סי' פ"ז כתב דבשל מתכת צריך לרחוץ יפה אבל של חרס אף רחוצים יפה לא מהני, ובבהגר"א שם הוכיח כן מפי חזיר דאסור אף שעולה מהנהר ומבואר דחשיב רחיצה יפה ומ"מ אסור, ומשמע דאין האיסור משום צואה אלא משום דחשיב כביהכ"ס וזה דלא כנ"ל בדעת הר"י והגר"א לעיל סי' ע"ו הביא לתר"י]. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש שר"ל דאין כוונת החזו"א דמה"ט לחוד אסור אלא רק בצירוף שמסיכין רגליהם ולענ"ד ל"מ הכי בחזו"א. והראוני בכו"פ יו"ד סי' י"ט לענין ברכת השחיטה בבית המטבחים דאין החדר נאסר כביהכ"ס כיון שאינו עיקרו עומד להיות שם טינוף אלא שיש שם טינוף. ומשמע דאי היה מיעוד לטינוף דמי לביהכ"ס אף שאין מעשה הסכת רגלים. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)