חלה ח שכד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכד יא-יב*

**שיעור ח'**

**הדינים הנידונים**

* **נפל שאור שלא הופרש כיצד ינהג למעשה.**
* **התערבו ככרות שהופרשו עם ככרות שלא הופרשו.**
* **טעם עיסה שלא הופרשה שנבלע באוכל ובכלים.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף יא] ומ"מ לכתחלה לא יסמוך על זה, ולא יתן שאור של פטור בעיסה של חיוב. אבל אם כבר עבר ועשה, מותר לכתחילה ליקח מאותה עיסה וליתן בעיסה אחרת שיהיה בו לשאור.

## דברי הרמ"א שלכתחילה לא יפריש מיניה וביה

הנה משמעות דברי הרמ"א שלכתחילה לא יסמוך על זה משום שחשש לדעות שאין בילה, ורק אם עבר ועשה היקל הרמ"א לסמוך שיש בילה. אבל בציונים לרמ"א הובא המקור לדברי הרמ"א מהמרדכי (פסחים רמז תריא), שכתב שאם יתנו שאור שכבר נפטר מן החלה בעיסה קטנה שרק בצירוף השאור יהיה שיעור חלה, יש לחשוש שיטעו ויברכו על ההפרשה ויבואו לידי ברכה לבטלה, שהרי השאור כבר נפטר מן החלה ואין לו שיעור עיסה החייב בחלה, וכתב שלכן נהגו ליקח דוקא שאור שעדיין לא נפטר מן החלה. אלא שלשון הרמ"א שלכתחילה לא יסמוך על זה לא משמע כלשון המרדכי, אלא משמע שחושש לדעות המחמירות שאין בילה, וכמו שכתב התרומת הדשן (סי' קצ) שהביא בדרכי משה (ס"ק ג) לחשוש לדעות אלו. ובביאור הגר"א (ס"ק טז) ג"כ כתב מקור להרמ"א מהמרדכי, והגר"א יותר צ"ב דשיטתו בסי' של (ס"ק ה) שאין בילה, ואמאי לא ביאר דברי הרמ"א שעכ"פ חשש לשיטה זו, וצ"ת.

## אם חיישינן לאיתרמי בב' תליות

ומה שכתב הרמ"א בהמשך דבריו שאם עבר ועשה יכול לכתחילה ליקח מאותה עיסה לעיסה אחרת, ביאור דבריו, שהיו רגילים לעשות עיסה גדולה לשאור [שהיו שמשאירים את העיסה בלא אפיה עד שנעשית כולה שאור], וממנה היו לוקחים שאור לעשות עיסות אחרות, ואותה עיסה גדולה לא היו מפרישים עליה חלה ועדיין חייבת בחלה. ומקור דברי הרמ"א שמעיסה זו אין חשש ליקח שאור לעיסה אחרת, הוא עפ"י דברי התרומת הדשן (שם) שכתב שאף שחוששים פעם ראשונה שמא כשיפריש מן העיסה יעלה בידו מן השאור הפטור, מ"מ כשלוקח מעיסה זו לעיסה אחרת כבר אין חשש זה, דאין חוששים לב' תליות, שגם אם נחשוש שבדיוק לקח השאור מהעיסה הראשונה לשניה, ולא מהעיסה עצמה, עדיין אין לחשוש גם שאותו שאור הוא בדיוק מה שהרים עכשיו.

אמנם צ"ב, שבגמ' בזבחים (פ.) נראה שאם אין בילה גם בב' פעמים חוששים שאיתרמי, שהרי אמרו שם שאם אין בילה אפילו אם מזה ב' פעמים אין זה מועיל, ועל כרחך שחוששים גם בב' פעמים שאיתרמי לו מהמים שאינם מקודשים. מיהו מה שכתב בתרוה"ד שאין חוששים בב' פעמים, כן מבואר גם במהרי"ל, כמו שהביא הש"ך (ס"ק כא) שאחר הפסח לא היה להם שאור והיו לוקחים שאור מן הגוי, ושאור של הגוי הרי פטור הוא מן החלה, ושאלו למהרי"ל ואמר להם שבפעם ראשונה יפרישו חלה יותר משיעור השאור שנתנו [שאז על כרחך יש גם מעט מהעיסה עצמה שלא מן השאור], ואחר כך אם יקח מעיסה זו לעיסה אחרת יכול ליקח מעט, ואין צריך ליקח יותר משיעור השאור, כי הוי ספק ספיקא לומר שהכל בא מן השאור הראשון. אלא שהביא הש"ך בשם מהרי"ל שיש נוהגים להחמיר גם בעיסה שניה ליקח חלה מעט יותר משיעור השאור, וגם הביא שמהר"ש החמיר על עצמו.

## הלכה למעשה

אכן מה שמצאנו שחששו שאין בילה הוא לכאורה נגד המשנה דמבואר דאם אין לו עיסה אחרת יפריש מיניה וביה, ובדרך אמונה (ביכורים פ"ז ס"ק פט) כתב שלדעות שאין בילה צ"ל דטעם כעיקר דאורייתא ונעשית כולה טבל ולכך יכול להפריש מיניה וביה, ואף לדעות שמחמץ אינו אלא מדרבנן יש ליישב שמן התורה אין כאן איסור, שהרי השאור מן התורה בטל ברוב, ורק מדרבנן אינו בטל משום שהוא דבר שיש לו מתירים, וממילא מהני הפרשתו. אלא שעדיין קשה מה שהבאנו לעיל (שיעור ז) להקשות, דאף אם הכל נאסר משום טעם כעיקר, מ"מ כשמפריש אם אינו נוטל מן השאור אין הפרשתו מועלת, שהרי הפריש מן הפטור על החיוב. דמוכח במשנה שאין ההיתר נהפך לאיסור ולכן כשמפריש ממקום אחר סגי להפריש לפי חשבון ואי"צ להפריש כנגד הכל א"כ ע"כ צ"ל בסיפא של המשנה שמפריש מיניה וביה שהוא משום שיש בילה וכן כתב החזו"א (שביעית סי' ז ס"ק לא) שאין ליישב המשנה בחלה רק אם סוברים שיש בילה. ועל כן נראה דבמקום הדחק ודאי יש לסמוך שיש בילה [ואף החזו"א בדמאי (סי' יג ס"ק ד) כתב שאפשר להקל מדינא].

[סעיף יב] **מי שנתערב לו פת שהפריש ממנו חלה עם פת שלא הופרש ממנו, אם יש לו קמח יעשה עיסה מחמש רבעים ויצרפנה עם הככרות בכלי, ויפריש ממנה על אותם ככרות שנתערבו. ואם רוצה להפריש מיניה וביה, צריך להפריש מעט מכל ככר וככר, או יצרפם כולם בכלי אחד ויפריש מכל אחד על כולם עד שיפריש מכדי חשבון הככרות, ומאחד יותר, כגון אם ה' שהופרש עליהם נתערבו בעשר שלא הופרש עליהם, יפריש מששה, שאז ודאי הפריש מאחד שלא הופרש עליו.**

מבואר בשו"ע ג' עצות, איך להפריש כשנתערבו ככרות שהופרשו מהם חלה עם ככרות שלא הופרשו מהם חלה. **א.** שיעשה עיסה אחרת שודאי חייבת, ויפריש ממנה על הככרות שלא הופרשו מהם. **ב.** שיקח מעט מכל ככר. **ג.** שאם נתערבו לו ה' ככרות שהופרש חלה עם עשר שלא הופרש חלה, אז יכול לצרף הככרות בכלי ולהפריש מששה ככרות [ואי"צ להפריש מכולם], שאז ודאי אחת מההפרשות היא מככר שעדיין לא הופרש ממנו חלה.

## אם אפשר להפריש מבצק על פת

והנה בעצה הראשונה כתב השו"ע שיעשה את העיסה האחרת מחמשת רבעים, והט"ז (ס"ק יד) הביא תשובת מהרש"ל (סי' נח) שאם עושה עוגה שלימה (היינו שעושה עיסה קטנה ולא שמפריש מן הככרות עצמם) אי"צ שהיה בה שיעור, מאחר שמצרפם בכלי אחד. ועי' רע"א שהעיר שדוקא אם אפה את העיסה יכול להפריש ממנה על הככרות, אבל לא יפריש ממנה קודם שאפה את העיסה, דזה דומה לשני מינים שזה עיסה וזה אפיה.

והנה בתשובת מהרש"ל שם אחר שביאר שיכול לאפות עוגה קטנה ולהפריש ממנה על כל הככרות, הקשה על עצמו מהטור והשו"ע שיעשה עיסה מה' רבעים קמח, ולמה לא סגי בעיסה קטנה. ותירץ שבאמת אם עשה עיסה קטנה ואפאה בודאי מהני ע"י צירוף להפריש את העיסה הקטנה, אבל בטור ושו"ע מיירי כשרוצה לאכול מהככרות מיד, ולזה נתנו עצה שיעשה עיסה בשיעור חלה ויפריש ממנה, משום שאי אפשר שיפריש מעיסה קטנה שלא הופרשה, על הככרות, משום שדומה לשני מינים, ומ"מ אם עושה עיסה בשיעור יכול להפריש משום שיש לעיסה שיעור חיוב בפני עצמו. ומבואר שבודאי שייך להפריש מעיסה שלא נאפתה על לחם שכבר אפוי, רק שאינם מצטרפים זה לזה לחיוב, ולכך אם עושה עיסה גדולה שיש לה חיוב חלה בפני עצמה יכול להפריש ממנה גם על האפוי [ועי' דרך אמונה (שם בציון הלכה ס"ק קנד) שהביא מהמקדש מעט שפקפק על רע"א, שמשמע מדבריו שלעולם הוי כשני מינים ואי אפשר להפריש מעיסה שלא נאפתה על האפוי, והוא חולק עליו שאם יש בעיסה שלא נאפתה שיעור להתחייב, יכול להפריש ממנה על האפוי. ובאמת כן מבואר להדיא בתשובת מהרש"ל, וכן נראה גם כוונת רע"א].

## אם יש שיעור בעיסה אמאי צריך צירוף סל

ובדברי המחבר יש להבין, שמאחר שכתב שיפריש מעיסה שיש לה שיעור, למה צריך שיצרפם בכלי, והא כבר נתחייבו בחלה, ומבואר להלן סי' שכה (סעי' ב) שאם יש בכל עיסה כשיעור, ורוצה להפריש מזו על זו, אין צריך לא צירוף כלי ולא נגיעה, אלא כיון ששתיהן לפניו מפרישין מזו על זו. ובדרך אמונה (שם בציון הלכה ס"ק קנה) הקשה כן ונשאר בצ"ע.

ובהמשך דברי השו"ע קשה יותר למה הצריך השו"ע שיצרפם בכלי, מאחר שכבר נתחייבו בחלה, והוי כשתי עיסות שיש להם שיעור, והוא צ"ע גדול שהשו"ע בכתב בעצה הב' שיפריש מכל ככר וככר, ורק אח"כ כתב עצה ג' שיפריש משש ככרות, והחילוק הוא שבעצה הב' אינו מצרפם בכלי, ותימה מה מעלה ומה מוריד אותו צירוף ולמה בלא צירוף לא הסכים השו"ע שיפריש רק מששה ככרות. ועי' בדרך אמונה (שם) שכתב שאפשר שדעת השו"ע שצריך לצרפם בכלי כדי שלא יהא מן המוקף אולם להלכה קיי"ל שבשביל מוקף אי"צ כלי.

**וכתב הרמ"א:** האופה פשטיד"א (והוא בצק שבתוכו בשר, כעין 'בורקס') מעיסה שלא הורמה חלתה, ובתוכו בשר, מותר להפריש מעיסה אחרת החייבת בחלה על זו, ונפטר ג"כ טעם העיסה הנכנס בבשר.

## להפריש מהבצק של העיסה על הבשר

הט"ז (ס"ק טו) כתב לבאר חידושו של הרמ"א שמהני הפרשה מעיסה אחרת על טעם העיסה שבבשר, אף שלכאורה יש בבשר רק טעם וא"כ הוי כמפריש מן החיוב על הפטור, ולזה כתב הרמ"א שמהני הפרשתו משום שטעם כעיקר דאורייתא והוי הבשר כמו עיסה עצמה. אלא שכתב הט"ז שדוקא כתב השו"ע שיפריש ממקום אחר, שא"א להפריש מהבצק של הפשטיד"א, כיון שיש בו טעם בשר. ובאחרונים (עי' פת"ש סק"ד) לא הבינו דבריו, למה אינו יכול להפריש מן הבצק של הפשטיד"א, וכתבו שמה שכתב השו"ע שיפריש ממקום אחר הוא לאו דוקא.

ועי' בפתחי תשובה (ס"ק ג) שהביא לגבי בארש"ט שחימצו אותו בשאור, והיה ששים בבארש"ט כנגד השאור, שא"א להפריש מעיסה אחרת משום דהוי מן החיוב על הפטור, וכתב שגם אינו יכול להפריש מיניה וביה. ומבואר דס"ל שא"א להפריש מן הטעם על הטעם, אכן החזו"א (דמאי יג, ה) חולק והביא ראיה מהירושלמי דשייך להפריש מטעם על טעם וכן נקטו הפוסקים.

## אם שייך להפריש מדבר שבלוע בו עיסה על העיסה עצמה

והנה בחזו"א שם כתב בסו"ד שאף שיכול להפריש מן הטעם שבבשר, מ"מ אין להפריש מהבשר על העיסה, אלא שכתב שבזה"ז שאין שיעור לחלה יכול אף להפריש מן הבשר על העיסה, כיון שיש שם טעם כל שהוא. אלא דזה תימה, **א.** דהא להרבה פוסקים טעם כעיקר אינו אלא מדרבנן, וא"כ בשלמא כשמפריש מטעם על טעם מועיל דבשניהם הוא טעם כעיקר, אבל איך יפריש מן הטעם על העיסה עצמה. **ב.** ועוד תימה שהרי דבר ברור הוא שכל הדין שאומרים שנבלע הטעם בכולו אינו בתורת ודאי, שהרי איסור שנפל לקדירה של היתר אוסר עד ששים, ואם חזר האיסור ונפל לקדירה אחרת שוב אוסר עד ששים, ואם היה בודאי שנתפשט הטעם איך יאסור פעם נוספת, אע"כ שאין זה ודאי שנתפשט הטעם אלא כך קבעו חכמים לשייר כל פעם בששים משום שאפשר שיתפשט שם הטעם, וא"כ קשה איך יפריש מהבשר על העיסה, הא אין זה ודאי שיש בזה טעם עיסה.

ועיי"ש בחזו"א (שם ס"ק ז) שכתב שאם חלה צריכה שיעור א"א להפריש מבשר הבלוע בו טעם משום שאין ידוע שיעורו, אף אם שיש בו טעם חזק, כי אף שקיבל טעם, הממשות מועטת. והיינו דהממשות הוא גוף האוכל עצמו ולא טעמו, וא"כ אף שיצא כל הטעם לבשר אי"ז נחשב כשיעור העיסה שנתנה בו את הטעם, אלא רק בשיעור אותו מעט מהעיסה שנכנס בו. אכן במקום אחר סותר החזו"א דברי עצמו שכתב (בסי' טו ס"ק ט) שטבל שנתבשל עם החולין מין בשאינו מינו מפריש מעשר על טעמו וכתב שאפשר שמשארים הטעם כפי מידת הממש שנותן הטעם. וכבר הבאנו בשיעורים הקודמים שנראה שקיי"ל שטעם כעיקר אינו בטל ברוב אבל ההיתר אינו נהפך לאיסור וא"כ נראה כדבריו הראשונים (בסי' יג) שממשות הטעם היא מעט דהרבה טעמים יש בממש ומ"מ אינו בטל, וממילא אי"צ לשער הטעם כממש ודוק.

## אפה פת קודם הפרשת חלה מה דין התבנית והתנור

והנה מכל הלין יש לנו לדון במי ששכח להפריש חלה מן העיסה ואפה את הפת בתנור, מה דין התנור. והנה היות והתנור והתבנית בלוע בהם עיסה שלא הופרש ממנה חלה, צריך שיכוין גם על הבלוע בתנור, ובדרך אמונה (הל' תרומות פ"ד הלכה כא בביאוה"ל ד"ה שתנאי בי"ד) כתב שאף אם אינו מכוין על הבלוע יש תנאי בית דין שהפרשתו היא גם על הבלוע, וכן הביא מהגריש"א.

אכן אם שכח להפריש חלה בערב שבת שאינו יכול להפריש כל השבת, נמצא שבמוצ"ש הבלוע שבתנור כבר הוי טעמו לפגם, ודעת הגריש"א (הובא בדרך אמונה מעשר פ"ו ציון הלכה ס"ק נט) שאי אפשר לפריש על הבלוע באינו בן יומו [והדרך אמונה פליג עליו], וממילא לדעת הגריש"א צריך להכשיר את התבנית, וצריך לעשות ליבון חמור, ולמעשה בזמנינו אי אפשר לעשות ליבון חמור לתבניות כי מתקלקלות עי"כ, ואין לזה תקנה. אכן לעניין התנור יש להקל שלא נאסר התנור, כיון שאין הפת נוגעת בדופני התנור ואם משום הזיעה, פת אין לה זיעה כמ"ש הבית מאיר (או"ח סי' תסא ס"א מובא בשעה"צ סי' תנא ס"ק קפ). ובלא"ה מבואר ברמ"א (סי' קח ס"א) להקל שאין זיעה בתנורים שהרי התיר לאפות בזה אחר זה

[ומהאי טעמא מי ששורף החלה תנור ואירע שלא הייתה החלה מכוסה היטב ובלע התנור מן החלה, נאסר התנור, ומ"מ יש להקל לאפות בתנור פת כיון שאין לפת זיעה. ואפשר שמקילים גם לשאר דברים, כי בתנור אין זיעה וכמו שמבואר ברמ"א שם. אלא שמחמת תקלה זו ראוי להורות שלא לשרוף חלה בתנור אפילו אם מניחים את העיסה בנייר כסף, כי אפשר שיתפח ויגע הבצק בתנור עצמו, ועל כן עדיף לשרוף את החלה על האש].