חתיכה הרה_ל ודבר שבמנין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים / חה_ל ודבר שבמנין

חולין ק. דין חה"ל ודבר שבמנין

**א. גדר חה"ל אם משום חשיבות הכיבוד או משום דבר שבמנין-**

וכן חתיכה של נבילה ומקשינן ליבטיל ברובא ומשני דהוי חה"ל לפני האורחין ולא בטלה.

בגדר חה"ל, עיין ברא"ש שהביא דעת י"א דכל שהוא מחוסר תיקון וכמות שהיא א"ר להתכבד לפני האורחין [כגון תרנגולת בנוצתה או כבש שלם או חתיכה גדולה יותר מדאי שצריכה חיתוך] אינו בכלל דין חה"ל.

ויסוד דעה זו היא שיטת ר"ת הובא במרדכי ביצה-תרמו גבי תרנגולת בנוצתה דלא מיקרי חה"ל.

ובריטב"א ק. הוסיף דאף אם הסירו הנוצה כל שצריך בישול חשיב מחוסר תיקון ואינו בכלל חה"ל [דלא כהמרדכי].

ובר"ן בסוגיין הוסיף דבחתיכה גדולה שצריכה חיתוך, ג"כ מיקרי מחוסר תיקון ולא חשיב חה"ל, וכ"כ ברשב"א תוה"ב (יג:).

ובתוס' יבמות פא: דנו לחלק בזה דאף אם נימא דחתיכה הצריכה חיתוך חשיבא חה"ל, מ"מ מחיים וודאי לא מיקרי חה"ל דמחוסר תיקון גדול של שחיטה.

ויסוד הנידון הוא בביאור הגמ' זבחים ע: גבי ביטול בבע"ח דאמרינן דלמ"ד כל שדרכו לימנות שנינו הרי בע"ח לא בטלי אבל למ"ד את שדרכו לימנות ה"נ בע"ח יתבטל, ומסקינן דבע"ח לא בטלי, ונתקשו הראשונים תיפו"ל משום חה"ל ובגמ' לא דנו אלא משום דבר שבמנין או משום דבע"ח לא בטלי ולא משום חה"ל.

ודעת ר"ת דש"מ דדבר המחוסר תיקון אינו בכלל חה"ל.

אבל בתוס' זבחים עב: נתקשו בזה ותי' דאיירי בחטאות המתות שאינם חה"ל, עיי"ש[[1]](#footnote-2).

והרא"ש בסוגיין חלק ע"ד ר"ת דעיקר דין חה"ל הוא משום חשיבותה ולא משום דבפועל יכול לתתה לפני האורחין, והובאו שני השיטות בשו"ע קא-ג.

והרא"ש סייע שיטתו מד' הר"ש בפי' לערלה שכתב כד' התוס' זבחים עב: הנ"ל דשמעינן מיניה דבע"ח המחוסר תיקון הוי בכלל חה"ל.

ובפשוטו ביאור שיטת הרא"ש דס"ל דיסוד החשיבות הוא משום שראוי להתכבד לפני האורחין ואף דהשתא בפועל אינו ראוי מ"מ חתיכה זו חשובה כבר מהשתא כיון שע"י תיקון יכול להתכבד בה.

ואין החשיבות במה שבפועל יכול להתכבד בה אלא שהוא סימן על החשיבות ואף שצריך תיקון.

[וכ"מ ברמ"א שהביא י"א שנוהגין כהרא"ש מלבד תרנגולת בנוצתה שצריכה תיקון גדול, וכתב הגר"א הביאור דתיקון קטן אינו מגרע חשיבותו ואכתי בכלל ראויה להתכבד לפני האורחין היא[[2]](#footnote-3)].

אבל עמד כבר בביה"ל ב-לד,לה, דלשון הרא"ש משמע בנו"א, ז"ל:"דגדולה כי האי שראויה ליתן לאורח חשיבא כזאת שדרכו לימנות שנינו ואינה בטלה", מבואר דעיקר הדין אינו משום חשיבות שיכול להתכבד בה בפועל אלא דכיון שיכול להתכבד הרי מחשיב את החתיכה זו כדבר בפנ"ע, ועי"ז הוי בכלל דבר שבמנין שמוכרים אותו במנין, והוא בכלל את שדרכו לימנות שנינו.

ומה"ט ס"ל להרא"ש דאף אם בפועל א"א לכבדו לאורח סו"ס הוי דבר שבמנין כיון שהוא חשוב כ"כ שיכול לתקנו ולתתו לאורח.

וגם בד' התוס' זבחים עב. ד"ה אלא נראה כן, עיי"ש שנתקשו היאך אמרינן דלמ"ד את שדרכו לימנות שנינו בע"ח בטלי והא הוי חה"ל, והוסיפו בזה"ל:"דהא אפי' חתיכה בעלמא חשיבא את שדרכו לימנות משום חשיבות שיש בה דראוי להתכבד", ותי' דסוגיא התם איירי בחטאות המתות, עיי"ש.

ודעת שא"ר והרשב"א דכל שבפועל א"ר להתכבד אינו בכלל חה"ל, ובאר בביה"ל דאזיל הרשב"א כשיטתו יבמות פא: שכתב דדין חה"ל אינו מטעם דהוי דבר שבמנין רק חשיבות בפנ"ע משום שראויה להתכבד וממילא תלי אם בפועל ראויה להתכבד[[3]](#footnote-4).

ובעיקר פלוגתא זו כבר עמד בחוו"ד קא-א, ומזה דן על מה שהביא הפר"ח בשם הרשב"א בתוה"ב שאם נתערב איסור הנאה באיסור אכילה הרי הוא בטל ואין בו דין חה"ל שהרי א"י להתכבד בו לאורחין שהוא אסור באכילה ולא מהני מה שהוא ראוי להתכבד לאורח עכו"ם [ורק אם נתערב בהיתר כתבו הראשונים דכיון שאם יותר חזי להתכבד בו הו"ל בדין חה"ל].

וכתב בחוו"ד דלשיטת התוס' זבחים הנ"ל דעיקר חה"ל הוא משום דבר שבמנין הרי אף בכה"ג חשיב חה"ל [והנה לדינא כתב שם להקל בזה שאינו אלא דרבנן וסד"ר לקולא, אבל לד' הביה"ל הרי כיון שהרמ"א החמיר כדעת הרא"ש לענין מחוסר תיקון הרי דס"ל יסוד חה"ל משום דבר שבמנין וה"נ יש להחמיר בענין זה], ועי' לקמן עוד בגוף נידון זה בראוי לעכו"ם.

**ב. באינו מינו-**

ובביה"ל דן עוד עפי"ז דהנה כתב בד"מ וברמ"א קא-ו דחה"ל אינה בטלה בין במינו ובין בשאינו מינו, ודלא כדעת או"ה דדוקא במינו אינה בטלה כדין דשיל"מ שלא החמירו אלא במינו.

[וכ"כ שם באו"ה לענין בריה דדוקא במינו אינו בטל, ועיין בט"ז סקי"ב שכבר העיר סתירה בד' האו"ה בזה, וע"ע בריטב"א חולין ק. שכתב בתחילת דבריו דבריה דוקא במינו לא בטלה, אבל כבר העיר בחי' בי"מ על השו"ע דבריטב"א בסו"ד הביא אופן ששרץ נמחה בקדירה ואף דלאו מינו הוא, וצ"ע].

וכתב בפמ"ג שפ"ד סקי"ח דה"נ נראה לענין דבר שבמנין דלשיטת הרמ"א אוסר אף באינו מינו.

אבל לשון השו"ע קי-א דדוקא במינו אוסר, ומשמע ברמ"א שהסכים לזה, ודלא כפמ"ג, אלא דעיי"ש בש"ך שכתב דה"ה באינו מינו אלא שקשה לצייר ההכ"ת בזה לכך נקט השו"ע מינו, ועיי"ש בהגר"א מה שהעיר ע"ז.

ובאמת במנח"כ ג-א (הו"ד בפמ"ג שפ"ד רסי' קי) גם דקדק לשון השו"ע דדוקא במינו הוא ודלא כהש"ך דה"ה באינו מינו, ולפי"ד מתבאר דעת הרמ"א שם שהוסיף כל דבר שבמנין דדוקא במינו הוא כן, עיי"ש דדוקא לענין בריה וחה"ל חשיבי טפי לכך החמיר הרמ"א לאסור גם באינו מינו, ובפר"ח תמה ע"ז מה חילוק איכא בינייהו.

וכתב בביה"ל לחלק ביניהם דיסוד דין חה"ל ובריה דאוסר אף באינו מינו לשיטת הרמ"א הוא משום דחשיבותו הוא בפנ"ע בלא שייכות לתערובת ומה לי מינו ומה לי אינו מינו.

אבל דבר שבמנין כל חשיבותו הוא ביחס לשאר החתיכות דוקא, והביא בביה"ל ד' היש"ש-נא בשם מהר"ם פדאווה והב"ח בשם מהר"י ברונא דדבר שמוכרים אותו אחד בפנ"ע ולא מונים כמה בב"א אינו בכלל דבר שבמנין.

ומבואר דיסוד חשיבות דבר שבמנין אינו משום שהוא חשוב בפנ"ע דאדרבה אם הוא כ"כ גדול שמוכרים אותו רק ביחידות חשיב טפי, רק עיקר הדין שאינו בטל הוא משום דבר שבמנין, שמצטרף להאחרים ועל ידו נשלם המנין של כולם.

ולפי"ז כתב דה"מ במינו אבל באינו מינו [בשמא] הרי אין כאן מנין של התערובת והדר הו"ל כנמכר ביחידות ובטל.

ועפי"ז כתב דכל ד' הרמ"א דחה"ל אינה בטלה גם באינו מינו שייכים דוקא לשיטת הרשב"א דיסוד דין חה"ל הוא משום חשיבות מיוחדת שראוי להתכבד לאורחין ואינו כדין דבר שבמנין רק חשיבות בפנ"ע שאינה ענין לשאר התערובת, אבל לשיטת הרא"ש יסודו הוא משום דהוי דבר שבמנין, וא"כ דוקא במינו אבל באינו מינו בטל אלא שהרמ"א החמיר כשיטת הרשב"א שכ"פ השו"ע לעיקר הדין.

ולפי"ז כתב נפק"מ שבאופנים דפליגי הרשב"א והרא"ש הרי גם אם יחמיר שיטת הרא"ש זה אינו אלא במינו אבל באינו מינו לא.

**ג. אם צריך ראוי להתכבד לכו"ע-**

מבואר בסוגיין דחתיכה של נבילה לא בטלה משום חה"ל, ובתוס' ושא"ר נתקשו שהרי אסורה היא וא"א להתכבד בה, ואין לומר שיכול להתכבד בה לאורח עכו"ם שהרי מבואר ע"ז עד. גבי בב"ח דהוי נמי חה"ל אף דאסור בהנאה.

ועפי"ז נתקשו מגמ' יבמות פא: דחתיכה של חטאת טמאה בטהורה לא חשיבא חה"ל ואף שהיא אסורה בהנאה צ"ע מ"ש מבב"ח?

ותי' דמה דבב"ח מיקרי חה"ל הוא משום דכל דבר הראוי להתכבד אם היה מתבטל חשיב ולא בטיל[[4]](#footnote-5), אבל גבי חטאת שנתערבה בקדשים אף אחר הביטול לא הוי חה"ל שכהנים אין מחזיקים טובה זל"ז על שנותנים זל"ז מתנו"כ שזיכה הכתוב לכל בני אהרן, עיי"ש [אבל חטאת טמאה שנתערבה בחולין אה"נ לא תעלה דהוי חה"ל].

וברשב"א יבמות פא: כתב בנו"א דלא חשיב ראויה להתכבד היכא שא"ר אלא לזכרי כהונה אבל לא לרובא דעלמא.

ויל"ד נפק"מ מדבריהם אם צריך חתיכה הר"ל לכל אדם, עי' בפמ"ג בפתיחה לתערובות ג-ב,שפ"ד קא-א, חקר בחה"ל לעכו"ם אבל א"ר לישראל אי חשיב חה"ל, ויתכן דתלי בפלוגתת התוס' והרשב"א הנ"ל.

ונפק"מ באיסוה"נ שנתערב באיסורי אכילה שגם אחר הביטול לא יהיה מותר לישראל רק לעכו"ם.

עי' בפר"ת קא-ב דאינו בכלל חה"ל, ובכו"פ קא-א פי' טעמו דלענין איסוה"נ לא נתנו חז"ל דין חה"ל.

אבל בפמ"ג פי' סברתו משום דראויה לעכו"ם לא חשיב חה"ל, ובפשוטו תלי ברשב"א ותוס'.

אבל בפמ"ג ונובי"ת יו"ד-טז [ציין לו בהג' רעק"א על הפמ"ג] הצדיקו דבריו גם לשיטת התוס' דמ"מ רה"ל לעכו"ם לא מהני לכו"ע ודוקא אם ראוי לאורח ישראל מיקרי חה"ל.

ובנוב"י שם כתב לענין אחוריים של בהמה שאינם מנוקרים דלא חשיב חה"ל כיון שגם בלא האיסור לא יקנו הישראל רק עכו"ם משום הניקור, וכ"נ בחוו"ד סק"א לדינא[[5]](#footnote-6).

והוסיף הפמ"ג שאין להקשות דא"כ חטאת שנתערבה בחולין אינה בטלה משום שאם תתבטל יהיה חה"ל, ואכתי נימא שיתבטל רק האיסוה"נ ולא תהיה חה"ל דראויה לעכו"ם ל"מ?

ודחה בפמ"ג דביטול לחצאין לא אמרינן, שאם תתיר בהנאה ה"ה באכילה ומה"ט אסרו באכילה והנאה, משא"כ באופן שכל החתיכות אסורות באכילה וכל הביטול חל כלפי האיסור הנאה בזה ל"ש לומר כן ושפיר בטל ולא חשיב חה"ל [וכה"ג צ"ל גם ע"ד מהלך הכו"פ].

ואכתי אינו מבואר כה"צ שאם כוונתו ע"ד הר"מ בסה"מ דדבר האסור בהנאה האיסור אכילה והנאה הוא איסור אחד א"כ גם כשנתבטל באיסורי אכילה ל"ש לחלק שיתבטל רק האיסור אכילה בלא הנאה, וי"ל.

ובהג' חש"ל במטה יהונתן ס"ב הביא מהד"מ ז"ל:"מצאתי כתוב חתיכה שלא נוקרה מגיד וחלב מיקרי חה"ל דהא ראוי לנכרי", והשיג ע"ז הרמ"א דאי"צ לזה רק בלא"ה אפי' באיסוה"נ אמרינן דהוי חה"ל.

ובאר בחש"ל דכוונת המ"כ באופן שהחתיכה אסורה מצד נבילה שנתערבה בחתיכות אחרות שאין מנוקרות שאינה בטלה שגם אחר הביטול מחוסרת מעשה ניקור, ולק"מ קו' הד"מ, ועכ"פ מבואר דאף דראויה לעכו"ם לחוד חשיב חה"ל, ודלא כהנוב"י, אמנם עי' יד יהודה סק"ב מש"כ לפרש ד' הד"מ.

עוד הביא שם מהש"ד בחתיכה שמחוסרת מליחה דן אי חשיב מחוסר מעשה גדול, מבואר דפשיטא ליה כהנוב"י דלא סגי במה שר"ל לעכו"ם, ויל"פ דפליגי בפלוגתת התוס' והרשב"א.

אבל באמת אינו מוכרח ויש לדון גם לאידך גיסא שלא אמר הרשב"א אלא בראוי לזכרי כהונה בלבד שהוא מגזר מסויים שיש לו היתר מיוחד אבל בראוי לעכו"ם שפיר ייחשב חה"ל גם להרשב"א.

ולדינא בפמ"ג וחוו"ד ונוב"י נקטו כסברת הפר"ת דאינו בכלל חה"ל.

**ד. ביאור הס"ד של תוס'-**

בעיקר ד' התוס' נתקשו האחרונים בס"ד שלהם דלא אסקו אדעתייהו דאזלינן בתר ביטול היאך פי' דין בב"ח מ"ט הוי חה"ל הרי השתא א"ר להתכבד, עיין בתפא"י שנתקשה בזה.

וכתב רעק"א בהג' או"ח-תרעג דס"ד למיזל בתר המין ולא בתר חתיכה זו אלא שנתקשו דא"כ בחטאת נמי וע"כ חידשו דלא אזלינן בתר המין רק בתר כל חתיכה וחתיכה והא דחשיב רה"ל הוא משום דאזלינן בתר שעה שאחר הביטול, עיין לקמן בד' תרוה"ד.

**ה. בד' תרוה"ד גבי נרות חנוכה-**

כתב בתרוה"ד-קג אם נתערב נר חנוכה בשני נרות של שמש לא בטל משום דהוי דבר שבמנין, ואף שאין מוכרין נרות שמנין רק במשקל מ"מ לבתר שנשתמש בו למצוה הרי מונין את הנרות למצוה וגם בזה הוי חה"ל.

והוסיף דלא אזלינן בתר שאר נרות שאין נחשבים דבר שבמנין רק בתר נר זה שהוא דבר שבמנין, והוכיח כן מד' התוס' דידן דנקטו דחטאת לא מיקריא חה"ל ואף ששאר חתיכות דכוותה הוו חה"ל מ"מ אזלינן בתר כל חתיכה וחתיכה בפנ"ע וחטאת א"ר להתכבד אף אם תתבטל.

וכיון שמבואר דאף לקולא לא חשיב חה"ל מחמת חתיכות אחרות כ"ש דלחומרא אם הנרות כעת דבר שבמנין הרי אף ששאר נרות לא חשיבי דבר שבמנין לא אכפ"ל, והו"ד ברמ"א תקעג-א.

ובט"ז סק"ו תמה עליו דאדרבה מד' התוס' מוכח איפכא, שהרי יסוד התוס' הוא דחתיכה אסורה נמי הוי חה"ל משום שאחר הביטול תהא ראויה להתכבד ולא אזלינן בתר השתא רק אחר שעת הביטול, א"כ לענין נרות הרי אם יתבטלו יאבדו את חשיבותם כדבר שבמנין א"כ דין הוא שלא ייחשב דבר שבמנין [ועיי"ש מש"כ להצדיק מ"מ דינו של תרוה"ד מטעם קבוע, ועיין בשו"ת פמ"א-צח מש"כ דלא חשיב קבוע ובבי"מ וש"א מש"כ ע"ז].

וליישב דעת תרוה"ד מטענת הט"ז דמבואר תוס' דאזלינן בתר אחר הביטול מצאנו כמה אופנים:

א. בשבו"י ב-לב ובהג' רעק"א ופמ"א וש"א כתבו דפשיטא ליה לתרוה"ד דכשם דאזלינן בתר שעה שאחר הביטול כ"ש דאזלינן בתר השתא ואם כעת הוא דבר שבמנין לא אכפ"ל מה שאחר הביטול תפקע חשיבותו, וע"ז לא דן תרוה"ד כלל.

ומה שהוכיח תרוה"ד מד' התוס' הוא כלפי נידון אחר, דס"ד לומר דכיון ששאר נרות אין בהם חשיבות מצד המין לא מהני מה שחתיכה זו יש לה חשיבות, וע"ז הביא מד' התוס' דלא אמרינן כן דמבואר בתוס' דחטאת לא חשיב חה"ל אף שמצד המין היא רה"ל ואם לקולא אמרינן כן כ"ש לחומרא [וזה באמת ביאור כל השקו"ט של התוס' כש"כ למעלה].

והנה מבואר לנו לפי"ז פלוגתא בין הט"ז לתרוה"ד בסברת התוס' דחתיכה שאחר הביטול תהא רה"ל ל"מ בה ביטול, דדעת הט"ז דלעולם אזלינן בתר שעת ביטול אבל תרוה"ד ס"ל דאדרבה אי אזלינן בתר שעת ביטול להחשיבו חה"ל כ"ש שיש לילך בתר מעיקרא לחומרא.

ובשע"ת סק"ט נתקשה בסברת הט"ז מה יענה להך ק"ו שכתבו הפוסקים בדעת תרוה"ד, עיי"ש מש"כ לבאר ולא נתבארו לי דבריו כה"צ וכנראה כוונתו דדבר חשוב שנמצא בתערובת שאינה חשובה בטלה חשיבותו שהוא חלק מהתערובת כולה ["וגלה כבוד ממנו"], משא"כ בחה"ל שנמצאת בעוד חתיכות הרי אף שהיא א"ר להתכבד מפני האיסור מ"מ כל התערובת יש לה חשיבות ואינה בטלה.

ונמצא דלא אזלינן אחר שעה שאחר הביטול אלא שדנים את התערובת כפי מה שהיא כעת, ומה"ט בנרות אף שהם דבר חשוב אבל מ"מ בטל כבודם בתערובת, משא"כ חה"ל אף דהשתא אסורה מ"מ היא חלק מהתערובת החשובה ולא בטלה.

אבל מלבד שאי"נ סברא זו בד' הט"ז עוד לא הבנתי שהרי דין חה"ל איירי בפשוטו גם באופן שנתערבה עם עוד חתיכות פשוטות אלא שא"י איזה האיסור כש"כ הש"ך קט-ח וציין לזה בש"ך סי' קא שזהו הציור לתערובת של חה"ל, והרי בכה"ג אין התערובת חשובה ואיך יהיה דין חה"ל, וצ"ע.

ובפשוטו ס"ל להט"ז שסברת התוס' היא סברא מוחלטת דלעולם דנים את התערובת כלפי הביטול, וא"כ היכא שהוא להיפך שע"י הביטול לא ייחשב דבר שבמנין ל"ש להחשיבו כלפי הביטול.

אבל דעת תרוה"ד שאין הכרח לדון את התערובת כלפי הביטול, ואם כעת הוא חשוב כ"ש דלא בטיל, אלא דמ"מ סגי במה שאח"כ אחר הביטול תהא רה"ל להחשיבו [ויתכן שביסודו הוא כסברת הט"ז אלא שאי"צ לדון דוקא כפי שעת הביטול, או שהוא סברא מסויימת לענין דברים החשובים דכל שמיד אחר הביטול יהיה דבר חשוב שא"א לבטלו מעיקרא לא בטל].

וע"ע בכו"פ קא-א שרצה להוכיח כסברת תרוה"ד מפסחים פח: ובאו"ש פט"ז מאכ"א מש"כ ע"ז.

ב. בפמ"ג נתקשה היאך יתכן חה"ל לדעת תרוה"ד הרי כיון דלא אזלינן בתר שעה שאחר הביטול רק בתר השתא, א"כ כל חה"ל אסורה היא ואיך תחשב חה"ל?

והביא מא"ר כתב דאף תרוה"ד מודה דאזלינן בתר שעה שאחר הביטול אלא דאיירי דוקא בנר שנתבטל בין השמשים דאף אחר הביטול הוי דבר שבמנין שגם השמש הוא בחשיבות זו.

מיהו כתב בפמ"ג דברמ"א מבואר לא כן שכתב דינו של תרוה"ד אף בנרות חול [והוסיף דדוחק לומר דאיירי באתרא דמוכרים נרות במנין].

ולשיטת האחרונים בדעת תרוה"ד לק"מ שהרי אזלינן גם בתר שעה שאחר הביטול לחומרא וגם בתר שעה דהשתא, ועיי"ש בפמ"ג יתכן זה כוונתו.

והנה בט"ז הביא מיש"ש שחולק ע"ד תרוה"ד, וס"ל דנרות לא חשיבי דבר שבמנין, וכתב בשעה"צ תקעג-כה דס"ל דדבר שבמנין תלי במנין של חשיבות אבל מה שמונין אותו מפאת מצוה לא מהני, והוא כעין ס"ד של תרוה"ד, ועי' לקמן.

[ומ"מ מודה לד' התוס' דלענין חה"ל סגי במה שחתיכה זו א"ר להתכבד ע"י האיסור כדי לבטל ממנו תורת חה"ל, ואין כאן סתירה כ"כ ולא ס"ל לדמות כד' תרוה"ד].

אבל לשון היש"ש מורה באופ"א, ז"ל:"נראה שא"י להוסיף נר אחד לשמש כמנהג אשכנז וכו' ומשו"ה אם נתערב נ"ח בב' שמשים בטל חד בתרי", וצ"ע מה ענין דין זה למה שאי"צ לתת שמש.

ומבואר שאין כוונתו כד' שעה"צ רק כד' הא"ר דכל דינו של תרוה"ד הוא דוקא בנתערב בשמש ומה"ט נקט דלמאי שאי"צ לתת שמש הרי בטיל בנר של חול חד בתרי, ופשוט.

**ו. דבר שבמנין-**

יש לדון בגדר דבר שבמנין אינו בטל אם עיקרו הוא משום עצם המנין דע"י שמונים אותו בפנ"ע לא בטיל.

או שהמנין הוא מודד לחשיבות דוקא ומכח החשיבות לא בטיל והכלל הוא דכל שיש לו לחשיבות עד שמחמת חשיבותו מונים אותו לעצמו ולא עם אחרים אינו בטל.

וד' תרוה"ד דנרות חנוכה מיקרי דבר שבמנין וודאי מבואר כהצד דעצם המנין גורם ולא החשיבות, ולעיל הבאנו ד' השעה"צ בשם היש"ש דחלק על תרוה"ד ופי' בשעה"צ טעמו דמנין שאינו אלא מכח מצוה ולא מכח חשיבות ל"מ.

עוד ראיתי מביאים מרש"י חולין ק. את שדרכו לימנות שנינו-מיוחד למנין כגון תבלין, והתם מה שמונים אותו כדי לתת בתבשיל כמות מדוייקת שלא להקדיחו ולא מכח חשיבותו.

**ז. מה מוגדר דבר שבמנין-**

א. פליגי ר"מ ורבנן בדין דברין החשובים דרבנן אמרי דוקא ו' דברים מיקרי דבר חשוב שלא בטל [ור"ע מוסיף אף ככרות של בעה"ב], ור"מ ס"ל דבר שדרכו לימנות אינו בטל ולאו דוקא הנך דברים.

[ועי' בר"מ פט"ז מאכ"א דאף לרבנן אם יש דבר חשוב מאוד באיזה מדינה כמו הנך דברים הרי הוא בכלל הנך ו' דברים].

ולהלכה פסקו הר"מ ושו"ע קי-א כרבנן והרמ"א החמיר כר"מ.

ועי' בר"ן חולין דדין חה"ל לא אתי לרבנן דס"ל דדוקא ו' דברים חשובים, ורק לר"מ שיש חשיבות של מנין ה"נ יש דין חה"ל.

אבל בר"מ מבואר דפליג שפסק כרבנן ומ"מ פסק דין חה"ל.

ב. בדעת ר"מ נחלקו אמוראי, ר"י ס"ל 'את שדרכו לימנות שנינו', ור"ל ס"ל 'כל שדרכו לימנות שנינו'.

והיינו דלר"י רק דבר שלעולם אין מוכרים אותו אלא באומד אינו בטל, ולר"ל כל שדרכו לימנות שנינו פי' בב"י דאף אם לפעמים מוכרים אותו באומד ג"כ אינו בטל.

ומבואר בגמ' ביצה ג: נפק"מ ביניהם גבי ביצה שפעמים מוכרים באומד דלר"י בטלה שפיר.

ולהלכה כתב בב"י שרוה"פ פסקו כר"י וכ"ה לשון הרמ"א קי-א דדוקא דבר שדרכו למנותו תמיד אינו בטל.

אמנם בטור הביא שיטת בעהע"ט דביצה לא בטלה, וגם בסה"ת פסק דביצה אינה בטלה כמו ליטרא קציעות.

ומלשון סה"ת מבואר טעמו כמו ליטרא קציעות היינו משום דבר שבמנין, וצ"ע מ"ט לא פסק כר"י בגמ'.

ובדעת בעהע"ט עי' בפמ"ג מ"ז קי-א הביא מהד"מ ותו"ח דלאו משום דבר שבמנין אתא עלה כדעת סה"ת אלא מטעם בריה.

ובגמ' צז: דנו לענין פליטת הביצה וכתב הראב"ד דמשמע דביצה עצמה אינה בטלה, ונתקשה מסוגיא ביצה ג: דבטלה.

ומסיק שם דביצה הוי כבריה ולא בטלה אבל מ"מ אינה בריה גמורה ובאלף שפיר בטלה כמבואר ביצה ג:, מיהו שא"ר חלקו על הראב"ד דהא בעינן ברית נשמה, ונקטו דאף הביצה עצמה בטלה ברוב.

ועי' גם בש"ך פו-י צידד בדעת הטור דביצה לא בטלה אפי' באלף משום בריה וכשיטת הראב"ד [ועיי"ש דלשיטת התוס' חולין צו. אי"צ ברית נשמה דוקא].

ובהג' רעק"א תמה על הש"ך מסוגיא ביצה דמוכרח דביצה לא חשיבא בריה ובטלה באלף לכה"פ [גם לשיטת הראב"ד], ועיי"ש עוד דאף לשיטת התוס' מסתבר דביצה לא חשיב בריה.

ובשו"ע פו-ג ביצה אינה בטלה באלף, ותמהו בש"ך וט"ז שם שהרי לדעת השו"ע לא נאמרו אלא ז' דברים ואף להרמ"א מ"מ ביצה אינה דבר שבמנין, עיי"ש, ולדעת בעהע"ט דהוי בריה א"ש, וע"ע בבאה"ג סי' קי מש"כ, ובפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ב.

ולהלכה בש"ך הביא ממהרש"ל דנוהגים להחמיר כסה"ת דביצה אינה בטלה.

והוסיף דבזמנינו אין מוכרעים ביצים באומד כלל רק במנין גם לר"י הוי דבר שבמנין ועי' בפתחי תשובה בשם פמ"ג מ"ז קי-א ותשובה מאהבה דאף שכתב הט"ז להקל בהפמ"ר בדין ביצה הרי בזמנינו אין להקל דמדינא היא אסורה.

ג. בגמ' יבמות פא: מבואר דחטאת טמאה שנתערבה בטהורות בטלה, אבל חטאת טהורה שנתערבה בחולין אינה בטלה.

טעם הדבר פי' התוס' דאיירי בחה"ל, ומ"מ בנתערבה טמאה בטהורות בטלה משום שגם אחר הביטול לא יהיה מותר אלא לכהנים, וכנ"ל לעיל.

אבל ברש"י כתב פי' מחודש בזה דהחמירו שלא יתבטל אלא במקום הפסד, ועי' בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ב דאף דבכל ביטול גם אם אין הפסד ויכול למוכרו אין עליו חיוב לעשות כן ויכול לאוכלו לכתחילה מ"מ הכא דדרכו לימנות לפעמים החמירו עליו שלא יתבטל אלא במקום הפסד, וצ"ע גדר הדברים.

ובפמ"ג שפ"ד קא-א הוכיח כפי' זה שהרי בגמ' שם נקטו גם פרוסה של לחם הפנים וזה אינו בכלל חה"ל [ואי משום דלחם הפנים חשיב, א"כ גם טמאה בטהורות לא יתבטל], וצ"ע היאך יפרשו התוס' ד"ז.

ועפי"ז צידד בפמ"ג דאף שהשו"ע פסק כהר"מ שאין בטלים אלא ו' דברים ה"מ במקום הפסד מועט עכ"פ אבל שלא במקום הפסד אין להקל, והרמ"א החמיר אפי' במקום הפסד ובעי הפמ"ר דוקא.

[והיה מקום לומר שכל ד' רש"י הוא למ"ד דאת שדרכו לימנות שנינו שיש מושג של דבר שבמנין ולכך גם באופן שפעמים מוכרים אותו באומד החמירו לכתחילה, אבל השו"ע שפסק כרבנן דוקא ו' דברים לית לן כלל מושג של חשיבות מנין אף לכתחילה, אבל בפמ"ג הביא מד' הר"מ פ"ו פסוה"מ שפסק כן להלכה דלא תעלה ומשמע לאו דוקא בחה"ל, ופי' בכס"מ וקרי"ס דבריו עפ"י רש"י הנ"ל].

ובפמ"ג תי' עפי"ז ד' השו"ע גבי ביצה דלא בטיל היינו בהפסד מועט, בבדה"ש ביאורים קי-א העיר ע"ד דמבואר ברש"י שאין חומרא זו אלא באיסורי תורה, ואיסור ביצת נבילה מדרבנן.

**ח. נמכר לפי משקל-**

פשוט לכאו' דבימינו שקונים אטריות או קטניות בחבילות אינו נחשב כדבר שבמנין שעיקר המחיר נקבע לפי משקל והאריזה לצרכי נוחות בלבד, ולא אמרו דבר שבמנין אלא כשמוכר לפי מנין ולא מקפיד על המשקל כגון בביצה.

אמנם בבדה"ש קי-כה נסתפק בזה שיש לדון שאין חילוק בין אם מקפידים על המדה או על המנין הכל מיקרי דבר חשוב, ורק אם מוכרים באומד לא חשיב מנין דמה לי מנין או מדה, עיי"ש דמסיק בצ"ע לדינא.

עוד ראיתי במעדני אשר דפעמים גם אם נמכר לפי משקל יש מקום לדונו כדבר שבמנין כגון בשרשרת זהב שהקונה מקפיד גם על החתיכות אלא שא"א למכור לפי חתיכות שיהיה בזה הפסד גדול אם לא ידייקו במשקל לכך שוקלים אותו אבל עיקר צורת המכירה היא לפי כמות.

**ט. מוסיפים אחד למנין-**

נתבאר לעיל דעיקר הדין קי"ל כל שדרכו לימנות שנינו, ופי' בב"י דהיינו שפעמים נמכר באומד ופעמים במנין.

וברש"י זבחים עב. מבואר דדבר הרגיל לימכר במנין ומוסיפים אחד על המנין לא מיקרי דבר שבמנין, והו"ד בפתחי תשובה סק"א צירף זה לענין ביצים שיש קצת מקום להקל גם בימינו שמוכרים רק במנין, שהרי מוסיפים אחד.

ובבדה"ש ביאורים קי-א העיר ע"ז דלא מצאנו בפוסקים שיזכירו ד' רש"י אלו, אבל באמת מצאתי בארוך מש"ך שכל ד' מהרש"ל דביצים בזמנינו מיקרי דבר שבמנין הוא לפי מש"כ כל הפוסקים דתלי אם מוכרים לפעמים באומד, אבל לפי"ד רש"י הנ"ל מבואר דכל שמוסיפים אחד מיקרי דבר שבמנין.

**י. נאסר מכח ד"א-**

בשע"ד-מב ויש"ש ח-פו ותו"ח מב-ב, פסקו דאין דין דבר שבמנין אלא בנאסר מחמת עצמו, וכ"כ בפמ"ג מ"ז קב-ח.

עי' בתרוה"ד דלעיל מבואר דמוקצה מיקרי מחמת עצמו, וז"פ [וראיתי דנים בכסא שנאסר מכח בסיס למוקצה אם חשיב כנאסר מחמת עצמו, ותלי קצת בגדר בסיס].

עי' יד אליהו-פח ס"ת שיש בו טעות שנתערב בשאר ס"ת לא מיקרי דבר שבמנין שהטעות אינו חשוב, ובחת"ס יו"ד-רעז דחה דנפסל כל הספר עי"ז והוי דבר שבמנין, ובמחנה חיים ב-נג, ובנין ציון א-יג הסכימו להיד אליהו דמ"מ הוי כנאסר מחמת ד"א.

1. והנה בפשוטו קו' תוס' הוא כשא"ר שיהיה בבע"ח זה דין חה"ל ממש כש"כ שא"ר, אבל נתקשו הכו"פ ופמ"ג רסי' קא ממש"כ התוס' שם דבקדשים לא שייך חה"ל דדרך כהנים לאכול זע"ז ואין מחזיקים טובה זל"ז, וא"כ היאך נקטו התוס' שיהיה בו דין חה"ל.

   וכתב בביה"ל ב-לד דאין קו' התוס' שיהיה בו ממש חשיבות של חה"ל רק קו' הוא דכשם דחה"ל הוי כאת שדרכו לימנות [כשי"ת לקמן דעתם דיסוד חה"ל הוא משום דבר שבמנין] ה"נ שור גדול וודאי הוי בכלל דרכו לימנות מחמת חשיבותו, אבל הכא לאו משום חה"ל אתינן עלה.

   אלא שהרא"ש הוכיח מד' תוס' אלו דאף מחוסר תיקון הוי בכלל חה"ל, ומבואר לכאו' כוונתם משום חה"ל, אבל כתב ביה"ל דאין כוונת הרא"ש אלא להוכיח מד' התוס' דיסוד חה"ל הוא משום דבר שבמנין וממילא פשיטא להרא"ש מסברא דאף בכה"ג שהוא מחוסר תיקון הוי דבר שבמנין.

   והנה בטור הביא י"א דאף כבש שלם להרא"ש הוי חה"ל, ובב"י-קי פי' שהוא דעת הרא"ש הנ"ל, אבל בב"ח ויש"ש-נא כתבו דבזה אף הרא"ש מודה דכיון דמחוסר מעשה גדול כהפשט עדיף מתרנגולת בנוצתה וגם הרא"ש מודה דלא חשיב חה"ל.

   וצ"ע דהא הרא"ש הביא ד' התוס' זבחים דבע"ח הוי חה"ל, והתם איירי בבע"ח שלם שלא הופשט ומ"מ החשיבו תוס' לזה כחה"ל, וכתב ביה"ל דלהנ"ל אשה"ט דהתם בגמ' אינו בכלל חה"ל רק התוס' הק' דלהוי בכלל דבר שבמנין כמו דחה"ל חשיב דבר שבמנין [ולא הבנתי דמ"מ מסברא מוכרח דאף מחוסר ייחשב דבר שבמנין]. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר ענין מחוסר תיקון, בכל האחרונים פי' הנידון כמה טירחא יש בעשיית התיקון, ועפי"ז כתב בבדה"ש סקל"ב דבזה"ז שמסירים הנוצות ע"י מכונה ואין בו טורח כלל לא חשיב מעשה גדול והוי חה"ל, אף להכרעת הרמ"א דלא חשיב חה"ל.

   אבל במגי"ס דן שיש מקום לומר שאינו תלוי בגדול הטורח כ"א בחשיבות התיקון ואף בזה"ז כן, וסייעתא לפי' זה ממשה"ק ביד יהודה קא-י שהרי בישול יש בו טורח יותר מהסרת הנוצה, וכתב שם דמ"מ הבישול אינו משנה את הדבר כ"כ רק מכשירו לאכילה לא חשיב מעשה גדול, עיי"ש, ומ"מ הביא במגי"ס שם מכל הפוסקים שתלו העיקר בטורח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה דקתני לה במשנה ע"ז עד. משום דדרכה לימנות כתב הרשב"א דיש בהם צד חשיבות מנין שרוב פעמים נמכרים במנין אבל אין עיקר טעם איסורן משום מניינן אלא משום חשיבותם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה קי"ל שאם מתחילה לא היה ראוי להתכבד נתבטל ותו לא אמרינן חו"נ, וצריך לחלק דהכא גרע דמתחילה לא חייל הביטול בכה"ג שאם יתבטל יהיה ראוי להתכבד, ועין לקמן בפלוגתת הט"ז ותרוה"ד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם דן שם דלשיטת התוס' זבחים עב. דמשמע דדין חה"ל הוא משום שמוכרים אותו במנין ה"נ לעכו"ם מוכרים אותו במנין וחשיב חה"ל, אבל מסיק להקל לסמוך על שא"ר. [↑](#footnote-ref-6)