הזורק - הרב נפתלי כהן
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

# רש"י ד"ה הזורק.

רש"י כותב שמדובר בחצר של נכסי מלוג. – וכותב הבית שמואל (קל"ט א') שדוקא בחצר של נכסי מלוג היא מגורשת מטעם דגיטה וחצרה באים כאחד כמבואר בגמ', משא"כ בחצר של נכסי צאן ברזל[[1]](#footnote-1) שהיא עדיין מחוסרת גוביינא עבור האישה, דאינה מגורשת.

# רש"י ד"ה ת"ל ונתן מ"מ.

הרמב"ן ועוד כמה ראשונים מקשים מה החילוק אם נאמר "ונתן בידה" או "בידה יתנהו".[[2]](#footnote-2) – ובדעת רש"י מעמיד הרש"ש (בקידושין ל"ח א') וכעי"ז כבר כותב המהר"י אבוהב (המובא בשיטה בב"מ י' ב'), שמבואר שיש הבדל שאם הפועל נאמר תחילה הרי שהוא נאמר בצורה כוללת והפירוט המופיע אחריו הוא לאו דוקא, אבל אם הפועל מופיע לבסוף אזי הוא בדוקא.

ויש המביאים מקור לחילוק זה מהגמ' בחולין פ"ח ב' וברש"י שם לעניין כיסוי הדם, ששם מבואר שאם היה נאמר "ובעפר יכסנו" היה משמע שהכיסוי הוא דוקא בעפר, אבל מדכתיב "וכסהו בעפר", משמע שדרושים את ה"וכסהו" בפני עצמו וזהו מקור שהכיסוי אינו דוקא בעפר, ומ"מ הנאמר "עפר" לאחר מכן בא למעט כמה דברים שאין מכסים בהם כמבואר שם.

– החידושי הרי"ם כותב מהלך אחר בביאור דברי רש"י, והוא עפ"י המבואר ברש"י בב"מ (י' ב' ד"ה תלמוד לומר), בביאור דרשא זו, שהנה נאמר מקודם "וכתב לה ספר כריתות" ומזה שנאמר "ונתן בידה" ולא "ובידה יתנהו", משמע ש"ונתן" קאי א"וכתב לה", כלומר[[3]](#footnote-3) שה"ונתן" מתייחס למילת "לה" – ו"ונתן לה" משמע נתינה כל דהוא.

# אין לי אלא ידו גגו חצרו וקרפיפו מנין.

התוס' בב"ק (ע"ט א' ד"ה או) ובכתובות (ל"א ב' ד"ה וברשות) דנים שכשם שמשיכה אינה קונה ברה"ר, כך גם גנב שמשך לרה"ר לא יתחייב באונסין, והתוס' מביאים ראיה לזה מהדרשא האמורה בסוגיין, וז"ל התוס' (בב"ק): "ואין נראה לחלק כלל בין קניית גנב שאין אלא להתחייב באונסין – ולשאר קניות, מדדרשינן לעיל גבי גנב אין לי אלא ידו גגו חצירו וקרפיפו מנין, משמע דלא מחייב אלא במקום שראוי לקנות כי היכי דדרשינן גיטין ונתן בידה", עכ"ל. ועי' בהערה.[[4]](#footnote-4)

# רש"י ד"ה אימא.

רש"י כותב שההיכי תימצי שגנב קונה בחצר הוא כש"נכנסה לחצרו ונעל בפניה". – על דרך זו כותב רש"י בב"מ (י' ב' ד"ה גגו) ש"נכנסה שם ונעל בפניה לגונבה".

– וז"ל הקצוה"ח (שמ"ח ב') בדיוק דברי רש"י בב"מ: "ומשמע דאם נכנסה מעצמה לרשותו ונתכוין לקנותה לגזילה לא מיחייב במחשבה גרידא ואפילו היה חצר המשתמרת, ומשום דבמחשבה אינו נעשה גזלן עד שיעשה מעשה כמו נעל בפניה, אף על גב דבמציאה כהאי גוונא קני לה במחשבה גרידא, אבל בגזילה צריך נעל בפניה או שיכניסנה בעצמו לרשותו", עכ"ל.[[5]](#footnote-5)

# חצרה מה שקנתה אשה קנה בעלה.

הריטב"א מפרש שאין קושיית הגמ' על דין התורה היאך קונה לה חצרה, כי דין זה שהבעל אוכל את הפירות של הנכסי מלוג – הוא רק מדרבנן, אלא קושיית הגמ' היא על המשנה, איך המשנה אמרה שחצרה קונה את גיטה.

ובגוף קושיית הגמ', לשון רש"י היא – "קנה בעלה לפירות להשתמש בה ואכתי לא נפיק גט מידיה דבעל".

– ונחלקו האחרונים בביאור כוונתו; הקצוה"ח (שי"ג א') לומד שהפשט ברש"י הוא ש"עיקר החצר למי שיש לו רשות בהשתמשות" (כלשונו), ומכיון שהבעל הוא המשתמש בחצר לכך זכיית החצר היא שלו ולא שלה. ועי' בהערה.[[6]](#footnote-6)

– ואילו המהריא"ז ענזיל בהגהתו לאבנ"מ (קל"ח ב') מפרש שקושיית הגמ' דמה שקנתה אישה קנה בעלה, היא מצד דהו"ל כגט בידה ומשיחה בידו דאם יכול לנתקו ולהביאו אצלו אינה מגורשת (כמבואר להלן ע"ח ב') דאין זה נחשב "כריתות", וה"נ מכיון שהבעל זוכה בפירות החצר לכך אין זה נחשב שהגט יצא מידו לגמרי ולא הוי כריתות.[[7]](#footnote-7)

– ובתורי"ד מבואר שקושיית הגמ' היא כהבנת הקצוה"ח – שאין לאישה כח לזכות בהאי חצר, דלשונו היא: "וכיון שפירות החצר הוא של הבעל, מה כח יש לאישה באותו חצר שיקנה לה הגט", עכ"ל.

# בכותב לה ועודה ארוסה וכדרב כהנא וכו' וכדרבא וכו'.

שיטת רש"י ותוס'[[8]](#footnote-8) שרב כהנא בא לחלק בין ירושה דאורייתא לירושת הבעל דרבנן, דדוקא בדרבנן ניתן להסתלק. והגמ' מדמה את הא ד"כותב לה ועודה ארוסה" להא דרב כהנא, שכשם שניתן להסתלק מירושת הבעל דרבנן, כך ניתן גם להסתלק מזכות אכילת הפירות. – תוס' מבארים עוד שהטעם שמירושה דאורייתא א"א להסתלק, הוא משום דהו"ל דשלב"ל, ורק מזכיות דרבנן ניתן להסתלק דכך תיקנו לו חכמים, ועל כך הביאו בגמ' את דברי רבא דהאומר אי אפשי בתקנ"ח שומעין לו, כי היות וכל התקנה היא לטובתו לכך הוא יכול לומר שלא ניח"ל בתקנה זו.

– ואילו שיטת הריטב"א – וכן היא שיטת הרמב"ן והר"ן בכתובות (פ"ג א') – שהחילוק של רב כהנא הוא בין ירושה רגילה שהוא כבר נחשב יורש ומאחר שהוא נחשב יורש שוב לא מועיל סילוק, לבין ירושת הבעל שניתן להסתלק ממנה קודם שחל דין הזכייה שלו, – וסילוק זה מועיל גם למ"ד ירושת הבעל דאורייתא (עי' כתובות פ"ד א'). – ועל כך אמרו בגמ' שכשם שמועיל סילוק הבעל מזכות הירושה שלו קודם זכייתו בה, כך מועיל סילוקו מזכות אכילת הפירות בעודה ארוסה – קודם שהוא זכה בהם.

– ולפי המהלך השני בראשונים צ"ב מה הביאו את רבא דהאומר אי אפשי בתקנ"ח שומעין לו, והלא סברת רב כהנא שייכת גם בזכייה דאורייתא קודם שהוא זכה בה – כגון ירושת הבעל למ"ד דהוי דאורייתא. – ואכן הראשונים הנ"ל מתקשים בזה, והם מיישבים שהגמ' באה לומר שלא תאמר שעשו חכמים חיזוק לדבריהם יותר משל תורה ולכך לא יועיל סילוק בדרבנן, ועל כך אמרו שאין הדבר כן וכדרבא דהאומר אי אפשי וכו'.

– ובביאור מחלוקת הראשונים כותב הקובה"ע (מ' ב') שדעת התוס' שהדין סילוק הוא **מהנכסים**, ולכך לולא החיסרון המבואר בסוגיין שמירושה דאורייתא א"א להסתלק (משום דהו"ל דשלב"ל) באמת היה מועיל סילוק גם מירושת הבן, ואילו דעת הראשונים החולקים היא שהדין סילוק הוא **מהדין "יורש"**, ולכך לא שייך סילוק כלל מירושת הבן כי דין ירושה זה כבר קיים אצלו, ורק בירושת הבעל שייך סילוק קודם שיחול עליו דין זה.

והנה נחלקו הראשונים בר"פ הכותב האם הבעל יכול להסתלק מנכסים שיפלו לו לאחר החלת הסילוק. – דעת הטור (בסי' צ"ב) בשם ר"י שאין הסילוק מועיל על כך, וכן נראה ברא"ש שם, וכן היא פשטות דעת התוס' בכתובות (ע"ח ב' ד"ה לא). – ואילו דעת הרמב"ן הריטב"א והר"ן שהסילוק מועיל גם על נכסים אלו. – ומבאר הקוב"ש (כתובות אות רצ"ח) שהם נחלקו על הדרך הנ"ל, דלדעת הראשונים שאין הסילוק מועיל זה משום דהסילוק הוא מהנכסים, וא"א להסתלק מנכסים שטרם הגיעו אליו שלא באו לעולם. – ואילו לדעת הראשונים שהסילוק מועיל, זה משום דהסילוק הוא מהשם "בעל היורש", ולכן אין נפק"מ אם הוא כבר זכה בנכסים או לא, דמ"מ הוא מסתלק מהשם בעל כלפי דין הירושה. (ויוצא שהראשונים הולכים לשיטתם במחלוקת האם מועיל סילוק כשכבר חל השם יורש, על דרך ביאורו הנ"ל של הקובה"ע.)

נפק"מ נוספת אומר שם הקוב"ש במחלוקת זו, לעניין סילוק ממקצת הנכסים, שלפי תוס' שהסילוק הוא מהנכסים – צריך לצאת שמועיל סילוק ממקצת הנכסים, והוא מביא שכ"כ הרמב"ם (אישות כ"ג ה'), ואילו לדעת הרמב"ן שהסילוק הוא מהשם בעל כלפי דין הירושה, הרי שלא שייך סילוק ממקצת הנכסים, כי העיקר תלוי אם יש לו שם יורש או לא, ועד כמה שעדיין יש לו שם יורש נמצא שאין כאן סילוק כלל.

(וע"ע בגדרי דין סילוק במ"מ לפרק הכותב בדפים 1-3.)

# תוס' ד"ה בכותב.

שיטת ר"ת שהטעם לטענה דמה שקנתה אישה קנה בעלה הוא אינו משום שהבעל אוכל פירות, אלא הוא משום שהדין הוא בנכסי מלוג שאם האישה מכרה ונתנה אותם שמכרה בטל, ונפק"מ לאופן שהוא נתן לה מתנה גמורה שאין לו אכילת פירות בחצר זו אבל הדין הוא שאם מכרה ונתנה בטל, דגם בכה"ג שייכת הטענה דמה שקנתה אישה וכו' (כמבואר בתוס' בעמ' ב' ד"ה מה).

– ומוכח בדברי ר"ת בתוס' בב"ב נ"א ב' (ד"ה במתנה, בתירוצו של ר"ת על הקושיא משוכר), וכ"ה בדברי ר"ת בספר הישר (בחלק החידושים בסי' קל"ג) – שמחמת דין זה נקלש כח האישה בנכסים והיא אינה זוכה בהם בקניין חצר כלל.

(– המהריא"ז ענזיל בדבריו הנ"ל מפרש את ר"ת שבאמת היא קונה בקניין חצר בכה"ג שיש לה אכילת פירות, אלא שמ"מ אין זה כריתות דומיא דגט בידה ומשיחה בידו, אבל הוא בעצמו כותב שדבריו הם דלא כמו שר"ת עצמו ביאר את שיטתו בתוס' הנ"ל.)

# תוס' ד"ה וכדרב כהנא.

התוס' כותבים בתוך דבריהם שאפילו לר"מ שא"א להתנות על מה שכתוב בתורה גם בדבר שבממון, כל זה בדאורייתא, אבל בדרבנן תנאו קיים. – וכוונתם להקשות שלכן א"צ להא דרב כהנא, אלא יש לבאר שהסילוק מועיל מדין תנאי, וזה דוקא בזכייה מדרבנן, כי רק בדרבנן אפשר לעשות תנאי בדבר שבממון לר"מ. – והתוס' לא הקשו מר' יהודה דבדבר שבממון תנאו קיים גם בדאורייתא, כי לפי ר' יהודה היה צריך להועיל התנאי גם בזכייה דאורייתא. – ועל כך מתרצים התוס' שאין הסילוק נעשה בדרך תנאי, ועוד שהבעל עשה את התנאי ולא האשה[[9]](#footnote-9), ולכן אין הסילוק יכול להועיל מדין תנאי. – וכן מבאר הקוב"ש בב"ב מ"ט א' (באות רי"א) את התוס' שם המקביל לתוס' כאן.

– ומוסיף הקוב"ש לבאר את החילוק בין תנאי המועיל בדבר שבממון על מה שכתוב בתורה לר' יהודה – לבין סילוק שאינו מועיל על מה שכתוב בתורה – וכן מבאר השער"י (ז' ט"ז), – שדיני התורה אינם תלויים ברצון האדם, ועד כמה שהדין שהבעל זוכה בנכסי האישה – אין לו אפשרות לסלק עצמו ולקבוע שזכייה זו לא תחול. – משא"כ בתנאי כהלכתו כגון ע"מ שאין לך עלי שאר וכסות שהתנאי חל לר' יהודה, וזאת עפ"י היסוד שכותבים התוס' להלן (פ"ג א' ד"ה ועמדה ונשאת), שהמגרש את אשתו ע"מ שהיא לא תינשא לפלוני, והיא עמדה ונשאת לו – שהדין הוא שהגט קיים והנישואין לפלוני בטלים, והפשט הוא משום שאם היא תינשא לפלוני היא תעבור על התנאי והגט יתבטל ושוב היא תהיה אשת איש לראשון, וממילא גם נישואי השני לא יחולו – ושוב הגט יהיה גט, והטעם ש"עוצרים את הגלגל" ואומרים שנישואי השני אינם חלים והגט קיים, כי זהו הכלל, **שכל חלות שאם היא תחול** – **היא תהא מוכרחת להתבטל** – **אז מראש היא לא יכולה לחול בכלל**. – וה"נ כשהבעל עושה תנאי שאם יהא בקידושין חוב של שאר וכסות שהם יתבטלו, אז כאשר חלים הקידושין וגם חל החיוב שאר וכסות – הרי שמיד הקידושין בטלים וממילא גם בטל החיוב שאר וכסות, – ומכיון שחלות זו דשאר וכסות אם היא תחול ע"י חלות הקידושין היא מיד תתבטל, לכך מתחילה היא אינה חלה כלל.

– ויוצא שעל ידי פרשת תנאים בתורה יש היכי תימצי ליצור הגבלה בחלות דין התורה, על ידי ש"נעזרים" בכלל ש"כל חלות שאם היא תחול – היא לא תחול – היא לא חלה", וכפי שנתבאר.

# תוס' ד"ה דין ודברים.

דברי ר"ת צריכים ביאור מה הכוונה שבעבד "זכו ביה שמיא".[[10]](#footnote-10) – האחיעזר (בח"ג סי' ע"ח אות ד') מבאר שהפשט שחלות שחרור העבד נעשית ע"י שמתחילה חלה הפקעה מדין הקניין-איסור של העבד וחלה עליו קדושת ישראל – וזה הכוונה ד"זכו ביה שמיא" – ואז ממילא פוקע ממנו גם דין הממון, ולכן לשון "אין לי עסק בך" שמשמעותה לשון סילוק ולא לשון הקנאה, מתאימה לחלות הפקעה זו הנעשית בעבד.

– והנה דברי ר"ת נמצאים ביתר ביאור בספר הישר (בחידושים סי' ל"ב) וז"ל: "דהתם שאני דהא כשאמר זה אין לי עסק בך מיד זכו שמים לחייבו במצוות כאחד מישראל, אבל הכא כשאמר אין לי עסק בה לא אמר כלום משום דעדיין אותה שדה מחוסרת זכייה," עכ"ל. – ולשון הספר הישר מתאימה עם ביאורו של האחיעזר.[[11]](#footnote-11)

# כדרב הונא אמר רב דאמר וכו' יכולה אשה שתאמר לבעלה איני ניזונית ואיני עושה.

הרשב"ם בביאור דברי הגמ' בב"ב מ"ט ב' המקבילים לדברי הגמ' בסוגיין, כותב בתוך הדברים: "והיינו נחלה הבאה לו לאדם לאחר מכאן שהמזונות עתידים לבא בכל יום, וה"ה לפירות של נכסי מלוג וכו' דמועיל התנאי בעודה ארוסה שעדיין לא זכה בקרקעותיה לפירות," עכ"ל.

– וכותב הקה"י (ב"ק סוס"י כ"ז) שמשמע ברשב"ם שגם הדין דאיני ניזונת ואיני עושה הוא מדין סילוק, כי חיוב המזונות הוא חיוב המתחדש בכל יום – ואין הפשט שבשעת הנישואין חל מיד החוב לזונה כל הימים ורק שזמן הפירעון הוא בכל יום, ומכיון שזהו חיוב המתחדש בכל יום, לכך יכולה האישה להסתלק מחוב המזונות של כל יום לפני שהוא חל. – וזהו מה שהביאו מההיא דר"ה בסוגיין. (ע"ש עוד מש"כ בזה.)

# יד דאשה קא קשיא ליה נהי דקני ליה למעשה ידיה ידה גופה מי קני ליה.

הראשונים מתקשים מה ההבדל בין יד דאשה לחצר דאשה, כי כשם שאינו קונה את יד האשה עצמה אלא הוא רק זכאי במעשה ידיה, כך אינו קונה את גוף החצר אלא הוא רק זכאי בפירותיה.[[12]](#footnote-12)

– התוס' כותבים על כך שני חילוקים: א' שמכיון שהוא קונה את החצר לפירותיה הרי זה כאילו קנוי לו גוף החצר, משא"כ מעש"י "דמעלמא קאתו". ב' שהחצר קונה לבעל בע"כ של האשה משא"כ מעש"י שהיא יכולה לומר איני ניזונת ואיני עושה.[[13]](#footnote-13)

– רעק"א מבאר את התירוץ הראשון בתוס' שגדר הזכות בפירות החצר (כדין נכסי מלוג) היא קנין של **גוף לפירות**[[14]](#footnote-14) שיש לבעל קנין בגוף החצר לפירותיה, לעומת הזכות במעשה ידיה שלא שייך לומר שזהו גדר של קנין בגופה כיון שהמעש"י אתו מעלמא, והרי זה כמו זכייה בדגים שיצודו במצודה שלא שייך לומר שהוא קונה את המצודה לדגיה.[[15]](#footnote-15) [[16]](#footnote-16)

– והנה נתבאר בדף המ"מ הקודם שיש שני מהלכים מדוע זכות הבעל בפירות החצר מעכבת על הגט – שעל כן צריכים להגיע בזה ליסוד של "באין כאחד".

– מהלך אחד של הקצוה"ח (שי"ג א') וכך מבואר בתורי"ד, שזה משום שהבעל זוכה בקנייני החצר על דרך מה ששוכר זוכה בקנייני החצר השכורה לו לשיטות הללו, ונמצא שהאשה לא זכתה כלל בגט. – ולפי"ז יוצא, שיסוד תירוצי התוס' הוא לבאר מדוע כשהוא נותן את הגט בחצרה היא לא זוכה בו, ואילו כשהוא נותנו בידה אין הזכות של הבעל במעש"י מעכבת את זכיית האשה בגט. (וזוהי נקודה מחודשת שלפי החילוקים של תוס' מוסבר ענין זה.)

– המהלך הנוסף שנתבאר לבאר מדוע בחצר צריכים להגיע ל"באין כאחד", הוא מש"כ המהריא"ז ענזיל בהגהת האבנ"מ (בסי' קל"ח הגהה ב'), שגם אם האשה זוכה בגט בקניין חצר, דומיא דגט בידה ומשיחה בידו, כי מכיון שבעלמא הבעל זוכה בפירות החצר לכך זה נחשב שהגט עדיין אגיד גביה. – לפי"ז יוצא, שיסוד שני תירוצי התוס' הוא לבאר את ההבדל מדוע זכיית הבעל בפירות החצר היא זכייה יותר אלימא שלכך זה נחשב שהגט אגיד גביה ואין זה כריתות, – ואילו הזכייה במעש"י היא יותר קלושה וחשיב שפיר כריתות.

חילוק נוסף בביאור פשט הגמ' המחלקת בין ידה לחצרה כותבים התורי"ד והמהרש"ל ורעק"א, שהזכות במעש"י היא זכות מוגבלת לשיעור המעש"י שהאשה משועבדת לבעל ולא יותר, ואין כל הנאותיה שלו. – התורי"ד מוסיף שהוא גם לא יכול לכופה למלאכה קשה כגון לחפור בשדהו וכיו"ב, כי אין ידה שייכת שלו. – משא"כ חצרה שהוא זוכה בחצרה לכל הנאותיו ותשמישו[[17]](#footnote-17).

והנה התורא"ש כותב כחילוקו השני של התוס' – שביחס למעשה ידיים היא יכולה איני ניזונת ואיני עושה, והתורא"ש מוסיף שגם למ"ד (בכתובות נ"ח ב') שאין האשה יכולה לומר כן לבעלה, מ"מ יש לה יד לקבל מתנה מאחר ע"מ שאין לבעלה רשות בה, משא"כ עבד שאפשר לזכות לו רק ע"י אחר אבל ע"י עצמו אין לו יד כלל. – וכ"כ הרשב"א.

– האחיעזר (ח"א סי' ל"א אות א') מביא את דברי הרשב"א, והוא כותב לבארם עפ"י החילוק המבואר ברשב"א בקידושין (כ"ג ב') בשם הראב"ד[[18]](#footnote-18) בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן שנחלקו שם לעניין אם אפשר לתת מתנה לעבד בתנאי שרבו לא יזכה בה, שר"מ ס"ל שהאדון זוכה מיד במה שנותנים לעבד, ורבנן ס"ל שהעבד זוכה במתנה והאדון זוכה ממנו. – וכותב האחיעזר שלפי"ז י"ל שלכן צריכים להגיע בעבד לדין דבאין כאחד, כי בלא זה אין כאן זכייה של העבד כלל אלא האדון זוכה מיד בגט, משא"כ באשה שהיא זוכה תחילה בגט ורק בעלה זוכה ממנה, ומכיון שהיא זכתה בגט מתחילה הרי כבר חל השחרור. – אבל בחצרה אין הפשט שהאשה זוכה קודם, אלא הבעל זוכה מיד בקנייני החצר (הוא מדמה זאת לחצר השכורה הזוכר לשוכר).[[19]](#footnote-19) – וגם הזכר יצחק (ח"א סי' ל') כותב כן מדיליה לתרץ כן את קושיית התוס'.[[20]](#footnote-20)

– ואמנם הגרש"ר (בחידושים לקידושין סי' ח' אות ה') לומד פשט אחר בראב"ד – ולפי"ז א"א ללמוד מזה לנד"ד, ועי' בהערה.[[21]](#footnote-21)

# אלא גטו וידו באין כאחד ה"נ גיטה וחצירה באין כאחד.

ידועים דברי הקצוה"ח (ר' ה', ומובא גם באבנ"מ ל"ה י"ג, קל"ט י"ג) שדן – בעקבות היסוד המבואר בסוגיין ד"גיטו וידו באים כאחד", – במי שבא להקנות לחברו שדה בקניין שטר והשטר נמצא בתוך השדה, והוא רוצה שחברו יזכה בשטר ובשדה, – שקניין השדה שע"י השטר – וקניין השטר שבשדה הנקנה בקניין חצר דהשדה – יחולו ב"באים כאחד", כי לכאורה זהו ממש ה"באים כאחד" האמור בסוגיין, שהגט ביד העבד הוא צריך לזכות גם בגט וגם ביד שלו שהגט בתוכה בבאים כאחד.

– וכותב הקצוה"ח שבוודאי בציור דשטר ושדה הוא לא קונה כי אין לקונה איך לזכות בשטר הנמצא בשדה חברו וזה לא יכול להתחיל. – משא"כ בגט שאין האשה והעבד צריכים לזכות בגט אלא יש רק דין שהוא יגיע לידם, וקודם חלות הגט אין כאן כלל תורת יד לעבד (וכן אין תורת חצר לאשה) ולולא הכלל דבאים כאחד זה לא היה נחשב כלל שהגט הגיע לידו, ובזה מועיל שפיר הכלל דבאים כאחד לומר שה"חצר והיד באים עם נתינת הגט כאחד" (כלשונו של הקצוה"ח). – והוא מדייק את לשון רש"י בסוגיין הכותב ש"ע"י הגט באה ידה לה עם נתינתו", שרש"י לא אומר שבאה ידה לה עם 'זכייתו' אלא עם "נתינתו", כי באמת די במה שהגט יינתן לידה וא"צ שהיא תזכה בו.

– הקוב"ש (בקידושין אות קל"ח) מקשה על הקצוה"ח מה הוא הועיל בדבריו, שעד כמה שהוא סובר שאם היה צריך לזכות בגט לא היה שייך לומר "באים כאחד" – א"כ מדוע אומרים באים כאחד ביחס ליצירת ה"תורת יד" של העבד, ועד כמה שקודם חלות הגט אין תורת יד לעבד (לדעת הקצוה"ח) א"כ איך הגט יכול להתחיל לחול, ועד כמה שזה מועיל מצד הכלל ד"באים כאחד" – אז למה שהכלל הזה לא יועיל גם לעניין הזכייה בגט. – ועי' בהערה בביאור סברת הקצוה"ח.[[22]](#footnote-22)

– והנה בדברי הקצוה"ח הללו נתחדשו חידושים נוספים (מלבד עצם חידושו הנ"ל שכלפי חלות זכייה לא שייך לומר באים כאחד, וכלפי התורת יד שייך לומר באים כאחד) שבהם דנים האחרונים.

– חידוש אחד מבואר בקצוה"ח של"צ שהאשה והעבד יזכו בגט. – הקצוה"ח כותב שכך מוכרחים לומר, כי הלא הגט חל בעל כרחם דהאשה והעבד, ובהכרח שא"צ לזה קנין. – עוד הוא מביא לזה ראיה מהמבואר לעיל (כ' א') שכתבו את הגט על איסורי הנאה כשר, אף שאין זכייה באיסורי הנאה לדעת הרשב"א בתשובה (א' תר"ג, ודלא כריב"ש בסי' ת"א שהקצוה"ח מציין שם), ובהכרח שאין דין לזכות בגט.

– וכדעת הקצוה"ח כן היא דעת ההפלאה (בכתובות פ"ו ב', ובקצרה במקנה על קידושין כ"ב ב'). – אבל כמה אחרונים חולקים וסוברים שצריך לזכות בגט (עי' בהגהות הברוך טעם על הקצוה"ח, באמרי בינה בקונטרס הקניינים בסי' כ"ז, בחידושי הגרש"ש לגיטין סי' ח', בברכ"ש בקידושין סי' י"ב, באמר"מ סי' כ"ה אות ו'), ויש בזה כמה דרכים והדברים ארוכים ואין כאן מקומם.

– חידוש נוסף שנתחדש בקצוה"ח הוא שיש לעבד תורת יד רק ע"י חלות הגט – שעל כך נאמר הדין דבאים כאחד. – ויש אחרונים (בחידושי הגרש"ש לגיטין סי' י"ג, הקוב"ש בקידושין אות ק"מ, החזו"א אה"ע סי' קמ"ז בענייני עבדים סק"י הראשון) החולקים וסוברים שיש לו יד גם קודם השחרור, ורק שידו כיד רבו כלפי הזכיות הממוניות שלו ולכן הוא לא יכול לזכות בגט לולא היסוד דבאים כאחד.

– והנה הקוב"ש (בקידושין אות ק"מ) מבאר את היסוד דבאים כאחד באופן אחר מהקצוה"ח. – הוא נוקט שיש לעבד תורת יד גם קודם השחרור, ורק שיש דין שזכיית הממון של יד העבד היא של האדון, ולכך לכאורה יש כאן מעשה זכייה הגון מצד העבד המקבל את הגט, אלא שמ"מ צריכים להגיע ליסוד דבאים כאחד משום שבכל זכייה צריך שני דברים: א' שהדבר ייכנס לרשות הזוכה. ב' שהדבר יצא מרשות המקנה. – ומכיון שיד העבד קנויה לאדוניו לכך חסר כאן את החלק השני של היציאה מרשות האדון, ועל כך מועיל היסוד ד"באים כאחד", שעניינו הוא שהמעכב של אי-היציאה מרשות האדון הוא רק עד כמה שגם לאחר חלות הקניין יישאר חיסרון זה, אבל כאן אי-היציאה מרשותו אינה מעכבת מכיון שכשיחול הגט שוב ישתחרר העבד ויפקע הדין דיד כיד רבו ושוב הגט יצא מרשותו. – ובדרך דומה מבאר גם הגרש"ש (בגיטין סי' י"ג).[[23]](#footnote-23)

# ליקניה ניהלה לההוא דוכתא וכו'.

מבואר בגמ' שלא התירו לו לגרש בצורה הפשוטה ע"י שהוא ימסור לה את הגט בידה. – רש"י ורוב הראשונים לומדים שזה נאסר מצד איסור טלטול מוקצה[[24]](#footnote-24). – ואילו הרשב"ם (מובא ברא"ש) וכן העיטור (גט דף ג' טור ג', מובא בר"ן) סוברים שיש להתיר את האיסור טלטול כשם שהתירו לגרש ולהקנות בשבת, ולכן הם מפרשים שהטעם שהוא לא הביא לה את הגט בעצמו זה משום שרה"ר הפסיקה בין מקום הבעל למקום הגט. – אך הראשונים האחרים מקשים על פירוש זה שמ"מ הוא היה יכול לגרש ע"י שליח. – ולכן הם נוקטים שבאמת הוא לא גירשה בעצמו משום איסור מוקצה, והם מבארים באופנים אחרים מדוע לא התירו איסור טלטול כדלהלן.

– ומבואר בתוס' ובעוד ראשונים שבעצם יש גם איסור לגרש בשבת – גזירה משום מקח וממכר, אלא שאת איסור הזה התירו בשכ"מ. – התוס' כותבים שטעם ההיתר הוא כדי שלא תיפול קמי יבם. – ויש טעם נוסף בראשונים (כ"ה בתוס' בעירובין ע"א א' ד"ה ומקני, ובעוד ראשונים) שזה כדי שלא תיטרף דעתו.

– עוד מבואר בראשונים שיש גם איסור לעשות קנין בשבת – וגם את זה התירו בשכ"מ כמבואר בסוגיין, והיינו מהטעמים הנ"ל.

– ודנים הראשונים האם כדי לגרש בשבת מותר לעשות גם קנין גמור כגון חליפין, דהנה רואים אנו שהתירו לה להחזיק ע"י שהיא "תיחוד ותפתח". – וכותבים הראשונים (הרמב"ן הרשב"א הריטב"א והר"ן) שדוקא באופן זה התירו לעשות, כי זה לא נראה כמעשה קנין אלא כמי שנועל את ביתו לשמרו. – אלא שיש בזה הבדל בין הראשונים, שהרמב"ן סובר שלכן התירו דוקא באופן זה, אבל הראשונים האחרים סוברים שהטעם הנ"ל שהוא לא נראה כמעשה קנין זה רק סברא להעדיף את הקניין הזה, אבל אם יהיה צורך יעשו גם קנין גמור, וכן הם מביאים מהרשב"ם.[[25]](#footnote-25)

עוד דנים הראשונים מדוע לא התירו איסור טלטול מוקצה כשם שהתירו לעשות קנין בשבת. – הרשב"א והר"ן מיישבים עפ"י סברתם הנ"ל שהעדיפו להתיר באופן שלא נראה כקניין, ולא להתיר פעולה הנראית ממש כאיסור. – והם מוסיפים שבאמת כשם שמתירים לעשות קנין גמור אם יש צורך, כך גם מתירים לטלטל את הגט אם יהיה צורך. – הרא"ש כותב טעם אחר מדוע לא התירו את הטלטול, דהעדיפו להתיר קנין שהתירוהו אצל שכיב מרע[[26]](#footnote-26), ובאמת אם הגט יהא מונח ברשות אחרים ולא יהא שייך לעשות קנין – אז "אפשר" (כלשונו) שגם יתירו לטלטלו. – והריטב"א כותב יישוב אחר מדוע לא התירו את האיסור טלטול, שהטלטול נעשה קודם הגירושין ושמא הוא ימות בין הטלטול לנתינה ונמצא שטלטלו שלא לצורך, משא"כ הקניין שהוא והגירושין באים כאחד.

# ותיחוד ותפתח ותחזיק ביה דתנן נעל וכו' כל שהוא הרי זו חזקה.

הראשונים (הרא"ש ועוד ראשונים כאן, וכן התוס' בב"ב שם ד"ה נעל) מקשים מכאן על שיטת הרשב"ם בב"ב (נ"ג א' ד"ה והשתא קעיילי) המפרש ש"נעל" הכוונה תיקון המנעול ולא די בנעילת הדלת בלבד, כי נעילה בעלמא הויא כמבריח ארי מנכסי חברו. – וטוענים הראשונים שכאן מוכח שא"א לפרש כן, כי תיקון המנעול אסור בשבת מדאורייתא ואת זה ודאי לא התירו.

עוד נחלקו הראשונים בביאור דברי רבא "תיחוד ותפתח". – הריטב"א והר"ן מפרשים שהכוונה שהיא תעשה אחד מהם – או תנעל או תפתח – כי שניהם נחשבים חזקה. [וזה מתאים עם שיטת רבינו יונה (בב"ב נ"ב ב') הנוקט שגם פתיחת הדלת נחשבת חזקה. (– ואמנם הריטב"א שם החליף שיטתו ונקט שפתיחה לבד לא קונה.)]

– אבל הרא"ש (בסוגיין, וכן בב"ב פ"ג סי' נ"ט) נוקט שפתיחת הדלת לבדה לא נחשבת חזקה כי מעשה זה אינו מוכיח שהוא נעשה לשם קנין, ולכן הוא כותב בפירוש אחד שמש"א בסוגיין "תפתח" זה לאו דוקא – כי באמת רק הנעילה קונה[[27]](#footnote-27). – עוד מפרש הרא"ש שבסוגיין היה צריך שתנעל ותחזור מיד ותפתח, דמכיון שדרכה של אישה לנעול את דלתו של בעלה – נעילה לחודה לא מוכחא שזה נעשה לשם קנין.[[28]](#footnote-28)

– והנה גם לפי דרכו השנייה של הרא"ש שהפתיחה היא בדוקא – שצריך גם נעילה וגם פתיחה – הנה הדברים אמורים רק באישה שבאה להחזיק בנכסי בעלה, כי דרכה לנעול את דלתו ונעילה לחודא לא מוכחא דהוי לשם קנין, אבל בעלמא בוודאי שנעילה לחודה קונה וא"צ לפתוח.

– אבל הרמב"ם כותב שבכל קנין חזקה נעילה קונה רק כשחוזר ופותח, ומבארים (עי' רמב"ן בב"ב נ"ב ב', במג"מ ובכס"מ שם ובב"י בסי' קצ"ב) שהמקור של הרמב"ם הוא מסוגיין שרבא הצריך שגם תפתח אחרי שהיא נועלת. – וכותב הב"י שסברת הרמב"ם היא בעצם הרחבה של סברת הרא"ש, שעל דרך מש"כ הרא"ש ביחס לאישה שלא די שהיא נועלת את הדלת כי דרכה לנעול את הדלת של בעלה, כך לדעת הרמב"ם אומרים תמיד, שנעילה לבדה אינה מוכחת שזה לשם קנין דשמא הוא נועל את הדלת בשליחותו של בעה"ב. – וכ"פ השו"ע (קצ"ב ג').

עוד מבואר ברא"ש שנעילה הכוונה היא נעילה במפתח, ולא די בסגירת הדלת לבדה, ומביאו הב"י (בסי' קצ"ב) וכן הוא מדייק בדברי הרשב"ם (ב"ב נ"ג א' ד"ה והשתא קעיילי), והוא גם מביא זאת בשו"ע (קצ"ב ג') בשם "יש מי שאומר".[[29]](#footnote-29) – הגר"א (קצ"ב ד') מבאר שזה משום שצריך שהוא יועיל במעשיו כשהוא נועל גודר או פורץ כמבואר בגמ' (בב"ב נ"ג א') ובשו"ע (קצ"ב א').

# תוס' ד"ה ותיזיל.

בביאור תחילת דברי התוס' שהתירו בשכ"מ את האיסור לגרש בשבת עי' לעיל.

התוס' כותבים שאין כאן את החיסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע, "דכיון שהגט בא מרשות הבעל לרשותה הוי כאילו נתנו לה".

– הפנ"י מקשה על כך שלעניין "גט בידו ומשיחה בידה" מבואר בתוס' (להלן ע"ח ב' ד"ה אם) שאפילו אם היא קופצת ידה אח"כ ושוב הוא לא יכול לנתקו ולהביאו אצלו מ"מ אינה מגורשת כי האישה היא שעשתה את הפעולה הזו ולא הבעל. – על דרך זו טוען עוד הפנ"י שמבואר בפוסקים שאם הגט היה מונח ביד הבעל והוא פתח לה את ידו והיא נטלתו מתוכו שאינה מגורשת, כי צריך שכל הנתינה תהא ע"י הבעל, וא"כ ה"נ מה שהגט בא לרשותה נעשה ע"י האישה שהיא החזיקה בבית, וצ"ב מדוע אין בזה חיסרון דטלי גיטך. (ע"ש מה שדן ליישב.)

– האבנ"מ (קל"ט י"ב) והתורת גיטין (קל"ט ב') מיישבים שהיות וחצר מועילה מטעם שליחות (עי' בב"מ י"ב א') לכך הרי"ז כמו שהחצר היתה שליח הבעל להוליך את הגט ובזכיית האישה היא נעשית שליח קבלה של האישה, ולכך זה נחשב שהגט בא מיד לבעל ליד האישה – ע"י שליחות החצר, ועי' בהערה.[[30]](#footnote-30)

– האמר"מ (כ"א ג') טוען על תירוץ זה של האבנ"מ והתור"ג, שחצר אינה גברא שנוכל לומר שהיא השליח הולכה דהבעל, והפשט במה שאמרו שחצר מטעם שליחות הוא כלפי מה שמועיל קנין חצר גם כשהבעלים אינו עומד בסמוך לה ואי"ז דומיא דיד, שמ"מ החצר יכולה לקנות כמו ששליח זוכה עבור משלחו גם כשאינו סמוך לו. – ולכך בוודאי שאין כאן מעשה נתינת הגט מצד הבעל.

– אחרונים אחרים (כ"נ ברעק"א, וכ"כ האמר"מ שם והקה"י בסי' ט"ו והגרש"ר בחידושים י"א א', ובשיעורים לעיל ט' א' באות קל"ו) מבארים את התוס' שכוונתם שאין כאן חיסרון דטלי גיטך משום שעצם הקנאת הבעל נחשבת לנתינה ממנו.

# רש"י ד"ה הרי זו חזקה.

מבואר ברש"י שהוא הקנה לה את הגט אגב הבית שבו היה הגט, כלומר שזה לא היה בקניין חצר אלא בקניין אגב. – הראשונים (רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן) מקשים על רש"י דלמאי דמסיק בגמ' בקידושין כ"ז א' דבקניין אגב ל"צ שהמטלטלין יהיו צבורים בתוך הקרקע, א"כ מדוע היה נצרך שהוא יקנה לה דוקא את המקום שבו הגט ולא היה די שיקנה לה מקום אחר. – ולכן הם מפרשים שבאמת הוא הקנה לה את הגט בקניין חצר ולא בקניין אגב, כי באמת קנין אגב לא מועיל בגט. – הריטב"א והר"ן מבארים טפי שבאגב אין כאן קיום של "ונתן בידה".

– וכוונתם שהקנאה אינה מועילה בגט אלא צריך דוקא שהוא יכניסנו לרשותה. ולכן קנין אגב שהוא הקנאה בעלמא לא מועיל בגט, משא"כ חצר שעניינו שהבעל מכניס את הגט לרשות האישה ולכן זה מועיל. [וכן מבארם הגרש"ר (בחידושים י"א א').[[31]](#footnote-31)]

– הנה בדעת רש"י צ"ב בתרתי: א' מדוע באמת היה צריך להקנות לה באגב דוקא את המקום שבו היה הגט. ב' מדוע באמת הוא לא הקנה לה את הגט בקניין חצר.

– הקצוה"ח (ר"ב ד') בא ליישב את הקושיא הראשונה הנ"ל בדעת רש"י – מדוע היה צריך צבורים בקניין אגב זה. – הוא מבאר זאת עפ"י המבואר בגמ' בב"מ ז' א' שאמרו שם שמה שנמצא ביד האדם הוא כמאן דפסיק לעניין קניינים, ומקשו עלה בגמ' מדוע א"כ בגט בידה ומשיחה בידו אינה מגורשת, והלא הגט הוא כמאן דפסיק, ומשני דמ"מ אין זה כריתות. – וכותב הקצוה"ח שרואים מזה יסוד שאפילו שבדרכי הקניינים היא זכתה בגט, מ"מ כל עוד שהגט אגיד גביה אינה מגורשת. – ומה"ט אם היה הבעל מקנה לה מקום אחר ואת המקום שבו הגט הוא לא היה מקנה לה היא לא היתה מגורשת אף שהיא היתה קונה את הגט, מאחר והגט היה עדיין אגיד גביה.[[32]](#footnote-32) [[33]](#footnote-33)

– ומ"מ עדיין צ"ב הקושיא השנייה על רש"י, מדוע רש"י לא פירש שהוא הקנה לה את הגט בקניין חצר.

– הפנ"י (והחת"ס הולך בעקבותיו) כותב ליישב קושיא זו בהקדם קושיא נוספת, שהנה לעיל בגמ' בדף כ"א א' נאמר דהכותב גט לאשתו ונתנו בחצרו וכתב לה שטר מתנה על החצר שהיא קנתה את החצר ובכך היא מתגרשת. ומפורש ברש"י שם בסוגיא שהיא קונה את הגט בקניין חצר. [וכן מבואר שם להדיא בגמ' עצמה כמבואר למעיין שם, ואכן הגרש"ר (בחידושים סי' י"א אות ה') שהקשה משם הוכיח זאת מגוף דברי הגמ'.] – וצ"ע מדוע רש"י החליף שיטתו ופירש כאן שהוא הקנה לה באגב.

– וכותב הפנ"י שהנה בחידוש של רבא שאומרים שגיטה וחצרה באים כאחד, נתחדש, ששני הקניינים – של הגט ושל החצר – חלים כאחד ממש. – אבל קודם שרבא חידש את החידוש הזה, הוא סבר שלא שייך שהגט והחצר ייקנו כאחד. ולפי זה גם בארוסה, כשהוא מקנה לה את החצר ואת הגט שבתוכה בקניין חצר, בהכרח צריך שקודם היא תזכה בחצר ורק לאחר רגע היא תזכה ע"י החצר בגט – והו"ל כטלי גיטך מע"ג קרקע, שלא הבעל נתן לה את הגט אלא היא זכתה בו מעצמה בחצרה.[[34]](#footnote-34) – ולכן לפי הסלקא דעתך דרבא הוכרח רש"י לפרש שהוא מקנה לה את הגט בקניין אגב שאז היא זוכה בו מיד ע"י הקנאתו. – אבל למאי דחידש רבא שאומרים גיטה וחצרה באים כאחד, שפיר מצי להקנות לה הגט בקניין חצר ואין בזה חיסרון דטלי גיטך, ומבואר לעיל כ"א א'.

הגרש"ר (בחידושים סי' י"א אותיות ב' וה') אומר יישוב אחר מדוע רש"י לא פירש שהיא קנתה את הגט בקניין חצר – ובפרט שלעיל בדף כ"א א' מבואר בגמ' שכשהוא מקנה לה את החצר שבה הגט בקניין שטר, הדין הוא שמועיל קנין החצר והיא מגורשת. – עוד מקדים הגרש"ר קושיא נוספת שמקשה הגרש"ש (עי' בחידושים לגיטין סי' ו') לפי רש"י שמועיל קנין אגב בגט מדוע בכלל יש חסרון של טלי גיטך כשהיא לוקחת את הגט מע"ג הקרקע, והלא מ"מ הבעל הוא המקנה לה את הגט.

– ומבאר הגרש"ר שגם רש"י מודה ליסוד סברת הראשונים החולקים עליו וסוברים שכאשר הוא מקנה לה את החצר וביחד עמה את הגט, שזה נחשב שהוא מכניס את הגט לרשותה ושפיר חשיב "ונתן בידה", אלא שרש"י מחלק בזה בין מעשה קנין הנעשה מצד המקנה לבין מעשה קנין הנעשה מצד הקונה. – שרק כאשר המקנה עושה את המעשה קנין זה נחשב "ונתן בידה", אבל כאשר המעשה קנין נעשה ע"י הקונה – הוי אומר ע"י האישה – הרי זה בכלל טלי גיטך.

– והגרש"ר מביא לזה מקור מדברי רעק"א (נדפס בחידושי רעק"א לקידושין ז' א'). – שם רעק"א מדבר לעניין הדין דטלי קידושייך שדנים האחרונים (עי' ב"ש כ"ז ג', אבנ"מ ל' א' ואכמ"ל), והוא בא ליישב מדוע בקידושין ע"י קנין מעמד שלשתן (עי' קידושין מ"ח א') אין חיסרון דטלי קידושייך. – וכותב רעק"א: "לענ"ד לק"מ דהא בדיבורו מקנה לה החוב ואין חילוק בין מקנה לה בדיבורו או במעשה כיון דההקנאה ממנו הוא, ושאני טלי קידושין דבדיבורו לא נקנה לה והיא עושית הקניין", עכ"ל. – ומבואר שרעק"א מחלק להדיא לגבי ענין זה גופא דטלי קידושייך (וה"ה בטלי גיטך דמאי שנא) האם זהו קנין מצד הקונה או מצד המקנה.

– ולפי"ז מחלק הגרש"ר שכאשר היא זוכה בחצר בקניין חזקה שהקניין נעשה על ידה, יש חיסרון דטלי גיטך, משא"כ בקניין אגב וכן בקניין שטר שהם קניינים שמצד המקנה, שבזה אין חיסרון דטלי גיטך, אלא דנים שהבעל ע"י הקניין הכניס את הגט לרשותה.

# אמר ליה רב עיליש לרבא מה שקנתה אשה קנה בעלה.

האמרי בינה (בקונטרס הקניינים סי' ט"ז) והגרש"ר (בחידושים סי' י"א אות א') מתקשים לפי רש"י שהוא הקנה לה את הגט באגב, מה בכך שהבעל אוכל את פירות החצר, והלא סו"ס הוא הקנה לה את גוף החצר ואגב זה את הגט. – הגרש"ר מבאר שקושיית הגמ' שגם אם היא זוכה בגט מ"מ אין זה כריתות דומיא דגט בידה ומשיחה בידו – ועל דרך מש"כ הקצוה"ח הנ"ל בדעת רש"י שגם כשהמקום שבו נמצא הגט הוא של הבעל זה נחשב שהגט אגיד גביה, וה"נ מכיון שהבעל אוכל את פירות החצר אין זה כריתות. – וזה בעצם על דרך ביאורו של המהריא"ז ענזיל בהגהת האבנ"מ (קל"ח ב', הובא בדפי המ"מ הקודמים) המפרש על דרך זו את קושיית הגמ' לעיל דחצרה מה שקנתה אישה קנה בעלה.

# תוס' ד"ה מה.

ר"י אומר שבשאלה הדין הוא שהבעל אוכל פירות. – התורא"ש מבאר יותר ד"מתנה דאלימא לאפקועי פירי משום דהויא בעין יפה, אבל הכא שאלה היתה ולא אלימא כ"כ משום דלא הויא בעין יפה", עכ"ל.

– החזו"א (אה"ע ע"ה ט"ו) מקשה שלא שייך לומר שמכיון ששאלה אינה בעין יפה לכך הבעל אוכל פירות, כי הלא כל השאלה היא רק על ההשתמשות שזה הפירות. (וע"ע בחזו"א אה"ע סי' קמ"ז אות ב'.)

בביאור דברי ר"ת, יעוי' בדף מס' 1 על תוס' בעמ' א' ד"ה בכותב.

# והוא שעומדת בצד ביתה ובצד חצרה.

מבואר בגמ' שהטעם לדין זה הוא משום דבעינן חצרה דומיא דידה – מה ידה בסמוכה אף חצרה בסמוכה. – והנה בגמ' בב"מ י"א מבואר לעניין זכיה במציאה בקניין חצר דבעינן עומד בצד שדהו, ומבואר שם ברש"י ובעוד ראשונים שזה כדי שהחצר תהא משתמרת, אבל במקום שהיא חצר המשתמרת בלא"ה, בזה אין צריכים שיעמוד שם, דחצרו קונה לו מטעם שליחות. – ומבואר שם בסוגיא שגט שהוא בעל כרחה והוא חובה לאישה – אינו מועיל מטעם שליחות אלא מטעם יד, ולכך מ"מ בעינן לפי עולא שתהא עומדת בצדה – דומיא דידה.

– וכותב הבית מאיר (קל"ט א') שיש נפק"מ בין שני הדינים הללו, שהנה כותבים הרשב"א בסוגיין והתוס' בעירובין (צ"ב ב' ד"ה אשה) לעניין הדין דעולא דמה ידה בסמוכה, שצריך שהיא תעמוד בתוך השדה דומיא דידה. – וכותב הבית מאיר שכל זה לעניין הדין דסוגיין, אבל לעניין הדין דבחצר שאינה משתמרת צריך שיעמוד בצדה, מועיל גם כשהוא עומד מחוץ לשדה – כל עוד שהוא משמר אותה. [ואמנם אין דבריו מוסכמים, עי' בהערה.[[35]](#footnote-35)]

# לימא בהא קמיפלגי דמר סבר חצר משום ידה אתרבאי ומר סבר חצר משום שליחות אתרבאי.

מבואר ברשב"א שזה ודאי שלפי השלב הזה בגמ' מדובר שהיא מתגרשת מדעתה – כי רק בכה"ג שייך לומר שחצרה תועיל משום שליחות אליבא דר' אושעיא. – והרשב"א מתקשה לפי דבריו דלהלן שכאשר האישה אומרת שחצרה תזכה לה את הגט, שבזה אומרים שחצרה מועילה מטעם שליחות והיא מגורשת לכו"ע (ואמנם יש חולקים בזה, עי' להלן), וא"כ באיזה אופן נחלקו עולא ור' אושעיא. – ומיישב הרשב"א שהמחלוקת היא באופן שהיא אמרה – 'ניחא לי שתזרוק את הגט לחצרי' – אך היא לא אמרה לו במפורש שחצרה 'תזכה לה', דבכה"ג אין החצר נחשבת שליח קבלה אלא רק שליח הבאה.

– האבנ"מ (קל"ט ב') מקשה על הרשב"א שמכיון שהיא התכוונה שהחצר תהא רק שליח קבלה, א"כ מדוע לפי ר' אושעיא היא מתגרשת מיד. – ועוד קשה מדוע אמרו שלעולא חצרה משום יד, ולא אמרו שגם הוא מודה שחצרה משום שליחות, ורק שמכיון שהיא עשתה את החצר שליח קבלה לכך אינה מתגרשת בבוא הגט לחצר עד שיגיע לידה.[[36]](#footnote-36)

# ומר סבר חצר משום שליחות אתרבאי.

המהרש"א מעיר איך אפשר לומר שלר' אושעיא חצר משום שליחות והלא בברייתא לעיל בעמ' א' מבואר שחצרה נתרבתה משום יד, והוא מביא את הגמ' בב"מ י' ב' שגם שם מקשים עד"ז.

– המהדו"ב כותב ליישב שבאמת היא גופא כוונת הגמ' להקשות, דלימא דר' אושעיא ס"ל דחצר משום שליחות, והלא זה נגד הברייתא לעיל.

רעק"א מקשה איך חצר יכולה להיות שליח לאישה לקבל את גיטה, ולא נאמר על דרך מש"א (לעיל כ"ג ב') בעבד שאינו נעשה שליח קבלה כי אינו בתורת גיטין וקידושין, א"כ ה"נ נימא לעניין חצר. – והוא כותב שהוא מצא שהפנ"י (לעיל כ"א א') כבר הקשה כן. [הפנ"י שם גם מקשה ממש"א (שם בגמ' לעניין שליח גוי) דבעינן דומיא ד"אתם" – מה אתם בני ברית אף שלוחכם בן ברית, וכן בעינן מה אתם בני דעת אף שלוחכם (עי' ראב"ד גירושין ו' ט'), וכל זה ליתא בחצר.]

– וכותב רעק"א: "ולזה ההכרח לומר דכללא הוא בשליחות דחצר דכל מה דיוכל לעשות ע"י שליח יכול לעשות ע"י חצר ולא בעי שיהיה בחצר כל פרטי דברים דצריכים להיות בשליח", עכ"ל.

# לא דכולי עלמא חצר משום ידה איתרבאי וכו'.

מבואר בראשונים שמה שחצר לא מועילה בגט משום שליחות, זה משום שגט חוב הוא לה ואין חבין לאדם שלא בפניו, ורק במידי דזכייה (כגון במתנה ומציאה) חצר יכולה להועיל גם מטעם שליחות.

– ודן הרשב"א באופן שהיא מעוניינת להתגרש, שבזה יש מקום לומר שהגט יועיל גם משום שליחות כי זוהי זכות עבורה וזכין לאדם שלא בפניו. – אלא שהוא מסיק שגם בזה אינה מגורשת אפילו שהיא עומדת וצווחת שהיא רוצה להתגרש, כי חוששים שהיא חזרה בה ברגע האחרון, וכן היא מביא מהירושלמי.

– וממשיך הרשב"א וכותב שמ"מ אם האשה בטבריה והוא נתן את גיטה בחצרה שבציפורי ואמר לה אח"כ שהגט בחצרה, והאישה אמרה שתזכה לה חצרה – שהיא מגורשת, דבכה"ג שהיא אמרה במפורש שתזכה לה חצרה – הרי חצרה זוכה לה מטעם שליחות לכו"ע.[[37]](#footnote-37)

– וכותב הרשב"א ציור שלישי שלדעתו זהו חידוש יותר גדול – שאפילו כשהיא אמרה לו מראש שיזרוק את הגט לחצרה ותזכה לה חצרה, שגם בזה היא מגורשת (אף שבשעה שהוא זורק את הגט בחצר היא לא אמרה כלום), כי בכה"ג חצרה נעשית שליח קבלה.[[38]](#footnote-38) [[39]](#footnote-39) (והרשב"א מעמיד את המחלוקת בגמ' לפי הסלקא דעתך באופן שאמרה שרק ניח"ל לזכות בחצר שאז החצר נעשית רק שליח קבלה, ולא באופן שאמרה במפורש שחצרה תזכה לה. – ועי' לעיל בעניין זה.)

– הר"ן מסכים עם הדין הראשון של הרשב"א שלא יועיל שהיא תאמר שניחא לה להתגרש שהחצר תזכה משום שליחות, כי אומרים שאולי היא חזרה בה. – וכן הוא מסכים עם הדין השלישי של הרשב"א – שמועיל לומר מראש שתזכה לה חצרה שבזה החצר נעשית שליח קבלה. – אלא שהוא חולק על הדין השני של הרשב"א שכשהיא אמרה אחר נתינת הגט לחצרה שתזכה לה חצרה שהיא מגורשת, כי מתחילה כשנתן את הגט לחצרה הרי זה כמו שהגט מונח בידה לפיקדון, ואח"כ כשהיא אמרה שתזכה לה חצרה הרי הוא לא אמר לה 'הא גיטך'. – ואכן אם הבעל יחזור ויאמר לה 'הא גיטך' היא תהא שפיר מגורשת, אלא שזהו כבר בכלל הציור השלישי של הרשב"א. – זוהי שיטת הר"ן.

– ומ"מ מבוארת דעת הרשב"א והר"ן שבאופנים שהגט הוא לרצונה חצר דגט קונה משום שליחות וא"צ עומדת בצידה. – ואילו דעת הריטב"א בב"מ (י"ב א') שמכיון שגט איתיה בע"כ והצריכה התורה שתהא עומדת בצד החצר, הרי ש – "שוב לא חילק הכתוב בגט ואפילו כשהוא ברצונה בעינן נמי שתהא עומדת בצדה", עכ"ל.

# תוס' ד"ה פליג.

האחרונים מתקשים שלעניין גט צריך שיהא בפיסלא רוחב ד' אמות, ומדוע התוס' נוקטים שלעניין שבת די ברוחב ד' טפחים. – המהרש"א כותב שלעניין רשויות שבת לא מצאנו שצריך רוחב ד' אמות, ורק שכאן הוא ברה"י ובתוך רה"י לא שייך שינוי רשות כי רה"י עולה עד לרקיע, ולכך צריך ד' אמות דעי"ז הפיסלא נחשב כמקום אחר וכרה"י אחרת. – משא"כ שם שהוא מונח ברה"ר די בד' טפחים לעשותו רשות לעצמה. – ומה שהגמ' מקשרת את רשויות שבת לרשויות גיטין זה רק לעניין של"צ י' טפחים.

– ואילו הפנ"י והרש"ש מתרצים את הקושיא הנ"ל שכוונת התוס' היא דשמא נעמיד את הגמ' שם בפיסלא עם שם לווי שהוא פחות מד' אמות, ועל כך אמרו התוס' שמ"מ מסתמא יש לה ד' טפחים דבלא"ה אין זה דבר חשוב בפני עצמו.

# דאושלה מקום.

הנה לשון הרמב"ם (גירושין ה' א'): "ואחד חצרה הקנויה לה או חצרה המושכרת לה או השאולה לה הכל רשותה היא ומשיגיע הגט לרשותה נתגרשה", עכ"ל. – ומבואר שגם בחצר המושכרת והשאולה היא מגורשת. – וכותב הב"י (בסי' קל"ט) שהמקור של הרמב"ם לעניין חצר שאולה או שכורה הוא מסוגיין, שמבואר שמועילה השאלת החצר.

– הבית מאיר (קל"ט א') מקשה משיטת הרמב"ם גופיה (שכירות ו' ה') שחצר השכורה קונה למשכיר[[40]](#footnote-40).

– והבית מאיר מביא את הש"ך (שי"ג א') הכותב שני חילוקים לתרץ את השגת הראב"ד על הרמב"ם מהא דמבואר בש"ס שע"י "שוכר את מקומו" אפשר לזכות בקניין חצר (עי' קידושין כ"ה ב', ב"מ י"א ב', ב"ב ע"ו ב' ופ"ה א'), והבית מאיר דן ליישב את הקושיא שלו עפ"י שני החילוקים הללו:

– חילוק אחד שחצר השכורה קונה למשכיר רק כשאין דעת אחרת מקנה, כגון במציאה, שאז יש גם למשכיר וגם לשוכר את האפשרות לזכות בדבר, ובזה גדול כוחו של המשכיר לזכות. – אבל כשיש דעת אחרת מקנה ואין למשכיר אפשרות לזכות בדבר, כי המקנה מעוניין להקנותו דוקא לשוכר, בזה ודאי שיש כח לשוכר לזכות בקניין חצר, כי הלא החצר קנויה לו לכל תשמישיו. – ולפי"ז גם בגט האשה יכולה לזכות השאולה לה, דהו"ל כדעת אחרת מקנה.

– והחילוק השני שב"שוכר את מקומו" הוא שוכר את המקום על דעת שיהיה לו את הכח לזכות בקניין חצר. – וכותב הבית מאיר שלפי"ז ה"ה כשהבעל משאיל את המקום לאשתו כדי לגרשה הוא נותן לה את זכות הקניין חצר. – אלא שהוא טוען על כך שכל זה א"ש רק בציור של הגמ' דאושלה מקום, אך סתימת הרמב"ם משמע שמדובר גם כשהאישה שכרה או שאלה את החצר מאחרים, ובכה"ג עדיין תקשה לפי חילוק זה מה זה שונה מחצר השכורה הזוכה למשכיר.

# שמעת מינה כליו של לוקח קנה לוקח.

עי' במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 24 שהובאו בארוכה מקורות מהראשונים והאחרונים מה הספק בכליו של לוקח ברשות מוכר, – האם הספק הוא באומדנא[[41]](#footnote-41) אם הוא נותן לו את המקום לזכות בו[[42]](#footnote-42), או שהספק הוא בדין האם רשות הלוקח בטלה לרשות המוכר[[43]](#footnote-43), וכן משמע ברש"י בסוגיין בד"ה דגבוה.

# דגבוה עשרה וכו'.

שיטת רש"י שהטעם שבגבוה עשרה היא זוכה בגט הוא משום שאוויר הרשות אינו חשוב לבטל את רשות הכלי. – ולפי"ז צ"ב מה השקלא וטריא בהמשך הסוגיא, ומה בכך שכרעי המטה מונחים לארץ, והלא סוכ"ס אוויר הרשות אינו מבטל את רשות הכלי, וכבר הקשה כן הרשב"א.

– התפארת יעקב כותב לבאר את המהלך בסוגיא לרש"י, ותוכן דבריו הוא, שהנה רשות הכלי היא סיבה שהלוקח יקנה ע"י כליו בקניין חצר, אלא שלפי הצד שכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, הטעם הוא שכאשר הכלי נמצא בתוך רשות המוכר הרי שהוא נטפל ומתבטל לרשות המוכר ובכך הוא מאבד את חשיבות הרשות העצמית שלו.

– ועל כך אמרו בגמ' שרשות הכלי בטלה לרשות המוכר רק כאשר היא נמצאת בתוך עשרה טפחים, שאז היא מתייחסת ומשתייכת לקרקע, ורשות **קרקע** המוכר מבטלת את רשות הכלי. – אבל כאשר רשות הכלי היא בגובה עשרה שוב היא לא בטלה לרשות קרקע המוכר, והגם שלמעלה מעשרה זוהי רשות **אוויר** המוכר, מ"מ אין די חשיבות לאוויר רשות המוכר לבטל את רשות הכלי.

– ועל כך קושיית הגמ' שמכיון שהמטה עומדת ע"ג קרקע הרי שמשום כך יש לדונה שהיא מתייחסת ומשתייכת לקרקע, וא"כ הגם שאוויר הרשות אינו חשוב לבטל את רשות המטה, מ"מ נאמר שרשות המטה בטלה לרשות קרקע המוכר.

– והתירוץ על כך הוא שכאשר המטה אינה בגובה עשרה אזי הוא מקפיד על כך שהיא שם, ובזה נאמר הצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה, אבל מכיון שיש למיטה גובה עשרה ונוח לו להשתמש תחתיה, לכך הוא לא מקפיד על מקום כרעיה, ובמקום שאין קפידא אין רשות הלוקח בטלה לרשות המוכר כמבואר להלן בסוגיין. ע"כ תוכן דברי התפארת יעקב בביאור המהלך של רש"י בסוגיין.

דעת הרשב"א ועוד ראשונים שהפשט בתירוץ הגמ' "דגבוה עשרה" הוא, שמכיון שנוח תשמישו לכן אינו מקפיד על כך שהמיטה שם, – וכן נראה בתוס'. – והרשב"א מוסיף דהו"ל כאומר "קני" שבזה לכו"ע כליו של לוקח קונה ברשות מוכר (כמבואר בגמ' בב"ב פ"ו א'). – ועל כך הקשו בגמ' דמ"מ הוא מקפיד על מקום כרעי המיטה, ותירצו ד"אמקום כרעי לא קפדי אינשי", ומוסיף הרשב"א שהכוונה היא שבמיטת אשתו אין קפידא על המקום כרעי. ועי' בהערה.[[44]](#footnote-44)

# תוס' ד"ה אמקום.

עי' בקטע הקודם ובהערה שם בביאור דברי התוס'. – וע"ע במה שמובא על התוס' בד"ה הבא בקושיא אודות סתירת דברי התוס'.

# כגון שהיתה קלתה תלויה בה.

רבינו גרשום בב"ב (פ"ה ב') מבאר שבכה"ג הויא הגבהה, (וזה פשוט שהגבהה קונה בכל מקום וגם ברשות המוכר, עי' ב"ב ע"ו ב' ופ"ו א'). – ואילו בריטב"א נראה פשט אחר, דלשונו היא שבתלויה "לא חשיב דליהוי ברשות מוכר". – ומשמע דבכה"ג אין כח לרשות הבעל לבטל את רשות האישה ולכך היא קונה מטעם חצר. (ויש לביאור זה מקור בדברי האחרונים, עי' בהערה.[[45]](#footnote-45)) [[46]](#footnote-46)

# תוס' ד"ה כגון.

התוס' בתירוצם השני כותבים שגם לצד שכליו של לוקח ברשות מוכר קנה, מ"מ בגט דלרחוקה קאתי בוודאי לא קנה. – ומקשים המהר"ם שיף והתפארת יעקב שהתוס' בד"ה הקודם כתבו סברא הפוכה שבאישה יש יותר סברא שהיא קונה מאדם אחר. – והמהר"ם שיף כותב על כך שני תירוצים (יעו"ש) והוא מסיים בצ"ע.

– האילת השחר מתרץ, שהתוס' לא מתכוונים לומר שבגט שהוא בא לרחקה לכן הוא לא מעוניין להרשות לה מקום, אלא התוס' מתכוונים למה שאמרו בגמ' לעיל ע"ד א' שבגט "דלרחוקה קאתי" יש סברא לומר שזה קשה לו והוא היה מעדיף לדחות את הגירושין כמה שיותר, ולכך הגם שכעת הוא זורק לה את הגט, מ"מ הוא לא יעשה דבר מיוחד לקרב את הגירושין. – והוא מקדים עוד, שהפשט בצד שכליו של לוקח ברשות מוכר קנה הוא משום דבסתמא הרי"ז כמו שהוא אומר לו יקנה כליך (כי כשהוא אומר כך להדיא זה מועיל לכו"ע כמבואר בב"ב פ"ו א'), ולפי"ז הפשט בהא דלרחוקה קאתי, שלכן אין את הסתמא הזו שהוא ביטל לה רשותו שהיא תזכה בכליה.

– ולפי"ז מבאר האילת השחר שאין כל סתירה בתוס', דהתוס' לעיל מדברים על מש"א שאין אדם מקפיד על מקום כרעי המיטה, שזה דוקא באשתו, – כי אי-הקפידא הזו אינה שייכת דוקא לשעת הגירושין, וזוהי המציאות שבעל נותן רשות לאשתו יותר מלאנשים אחרים. – אבל כאן בתוס' מדובר על שעת זריקת הגט שצריכים לדון שבסתמא דעתו בשעת זריקת הגט לבטל לה את רשותו שהיא תוכל לזכות בגט, ובזה יש סברא הפוכה, שהוא לא יעשה דברים לקרב את הגט והוא לא יבטל לה כעת את רשותו כדי שהיא תוכל לקנות.

# קשורה אף על פי שאינה תלויה.

רבינו גרשום בב"ב (פ"ה ב') כותב בביאור דין זה: "כיון דמחברא בה כגופה דמי ורשותה הוא", עכ"ל. – ולכאורה כוונתו שהיא קונה בכה"ג מדין קנין יד. – וכ"כ התוס' בכתובות (ל"א א' ד"ה דאי בעי), שזה מועיל מדין קנין יד.

– אבל הריטב"א בסוגיין לומד אחרת, וז"ל: "כלומר שמונחת לארץ, דכיון דבשעה שעומדת הולכת עמה לא חשיבא דליהוי ברשות מוכר", עכ"ל. – כלומר שבאופן זה אין כח לרשות הבעל לבטל את רשות האישה.[[47]](#footnote-47)

# כגון שהיה בעלה מוכר קלתות.

יש ראשונים (ר"י מיגאש ומאירי בב"ב פ"ה ב', ועוד ראשונים) המפרשים שלכך הוא מקנה לה את המקום. (והאחרונים (מחנ"א שכירות א', מהרי"ט אלגאזי בכורות ב' כ"ב) מבארים שהקניין הוא בחזקה ע"י השימוש שהיא משתמשת באותו מקום, שבמקום שבאים לזכות רק בתשמישים, שימוש יכול להיחשב חזקה לכו"ע[[48]](#footnote-48).) – ואילו דעת התוס' בב"ב (פ"ה ב' ד"ה כגון, ועוד ראשונים) שהפשט הוא שמשום כך יש לה רשות להניח שם את קלתה.

– והנה נתבאר לעיל שיש שני מהלכים כיצד לפרש את הספק בכליו של לוקח ברשות מוכר, אם זה ספק באומדנא האם הוא לא נותן לו את המקום לזכות בו, או שזהו ספק בדין האם רשות הלוקח בטלה לרשות המוכר. – ולפי הצד שהספק בכליו של לוקח ברשות מוכר הוא באומדנא, הרי שבאופן שאינו מקפיד הפשט הוא שהוא ודאי נותן לו את המקום לזכות בו. – ולפי הצד שהספק בכליו של לוקח ברשות מוכר הוא בדין האם רשות הלוקח בטלה לרשות המוכר, הפשט בהוא שבמקום שאינו מקפיד יש יותר סיבה לומר שרשות הלוקח לא בטלה לרשות המוכר.[[49]](#footnote-49)

בעצם מש"א שיש אופנים שאין המוכר מקפיד, מקשה החזו"א (אה"ע קמ"ז סק"ג) שלכאורה בכל כליו של לוקח ברשות מוכר אין כאן קפידא דהמוכר. – והוא מחלק שכשאמרו שאין קפידא הכוונה שלא צריך לשאול את המוכר בכל פעם כשהוא משתמש שם.

# מקום חיקה קנוי לה.

במאירי (בסוגיא המקבילה בב"ב פ"ה ב') נראה שהפשט שבאמת המקום קנוי לאישה בקניין שאלה, והטעם להקנאה זו הוא מכיון שהוא לא מקפיד על מקום זה. [– וזה מתאים עם דבריו הנ"ל לעניין מוכר קלתות שגם שם הוא מפרש שיש קנין שאלה.] – ואילו ברשב"א (בב"ב שם בעמ' א') ובריטב"א (בסוגיא שם), מבואר שאין כאן מעשה קנין ממש, אלא הכוונה שהבעל אינו מקפיד על כך, והם-הם דברי רבא שביאר את ר' יוחנן שאדם לא מקפיד על מקום זה.

# אמר לה כנסי שטר חוב זה וכו' אינו גט עד שיאמר לה הא גיטיך.

שיטת התוס' שטעם דין זה הוא כדי שיהא משלחה ואינה חוזרת, על דרך שאמרו בגמ' ביבמות קי"ג ב' לעניין שוטה. ונתחדש בתוס' שדין זה דמשלחה וחוזרת לא נאמר רק כלפי שוטה שבטבעה היא חוזרת אחר שהוא משלחה, אלא זהו גם באישה ברת-דעת שהיא צריכה לדעת שהיא מגורשת.

– ומבואר בתוס' הנפק"מ מטעם זה שלא די שהוא יאמר לעדים שזה לשם גירושין, אלא צריך לומר זאת לאישה עצמה.

– לרמב"ם (גירושין א' ט') יש דרך אחרת בדין זה, וז"ל: "ומנין שאינו נותנו לה אלא בתורת גירושין, שנאמר **ספר כריתות ונתן בידה**, **שיתן אותו בתורת ספר כריתות**, אבל אם נתנו לה בתורת שהוא שטר חוב או מזוזה או שנתנו בידה והיא ישנה ונעורה והרי הוא בידה אינו גט, ואם אמר לה אחר כך הרי הוא גיטיך הרי זה גט", עכ"ל. – ומבואר שטעם דין המשנה הוא משום שבכך הו"ל נתינת ספר כריתות, והרמב"ן (עי' בחידושיו ובמלחמות) מביא לדברי הרמב"ם מקורות מדברי הספרי והתוספתא.

– וכותבים הפוסקים (ב"י בסי' קל"ו, ב"ש שם סק"ג, גר"א שם סק"י) שלפי הרמב"ם די לומר לעדים שהוא נותנו בתורת גירושין, דבכך מיקרי שפיר שהוא נתינת ספר כריתות, וא"צ שהעדים יאמרו זאת לאישה – ודלא כתוס'. [וכן מבואר בבעה"מ לפי דרכו בסוגיא שמועיל לומר כן רק לעדים, ומביאו הב"ש שם.][[50]](#footnote-50)

והנה מבואר בגמ' בקידושין ו' א' דבגיטין וקידושין צריך לפרש ולומר שהיא מקודשת או מגורשת. – עוד נחלקו שם בהיו עסוקים באותו ענין ונתן לה בסתם בלי לפרש, דלר' יוסי זה מועיל ולר' יהודה לא. – וכותבים הראשונים (רמב"ן במלחמות, רשב"א, תורא"ש, ריטב"א ור"ן) דבמתני' מדובר אפילו בעסוקים באותו ענין, כי אם לא היו עסוקים באותו ענין, בלא"ה אינה מגורשת גם בלא שאמר כנסי שט"ח זה – כי הוא לא פירש לה שהיא מגורשת בזה. – והטעם שאינה מגורשת במתני' אף שעסוקים באותו ענין, כי כשהוא אמר כנסי שט"ח זה הריהו ביטל את דבריו הראשונים.

ומה שהיא מגורשת כשהוא חוזר ואומר לה הא גיטיך גם בלי לתת לה את הגט שוב [וכדעת רבי בגמ'], מבארים הריטב"א והר"ן שזה משום שסוכ"ס הוא זה שנתן לה הגט מתחילה.

# תוס' ד"ה אינו.

המהרש"א מקשה מדוע התוס' מעמיד את קושייתו רק על דברי ר"י המצריך תמיד שיאמר לה הא גיטיך, ולא מעצם דין המשנה שכאן מבואר שבאמר כנסי שט"ח אינה מגורשת, ואילו לעיל בפרק הניזקין מבואר שמגורשת.[[51]](#footnote-51)

– ומבאר המהרש"א שמהמשנה לא קשה כלל לדעת התוס', כי לעיל מדובר שהוא אמר קודם לעדים "ראו גט זה שאני נותן לה" – ולכך אומרים שמה שהוא אמר לה בשעת הגירושין כנסי שט"ח זה – זה לשחק בה, משא"כ במתני' שהוא לא כן לעדים מתחילה. – אבל קושיית התוס' היא על ר"י, שר"י חידש שצריך מ"מ לומר לה הא גיטיך, והתוס' סברו בקושייתם שזה משום שבסתמא לא יודעים שהוא נותן בתורת גט, ועל כך הם הקשו שבפרק הניזקין נראה שגם בסתמא אנו יודעים זאת. – ומתרצים התוס' שאין הפשט בדינו של ר"י שזה כדי שנדע שזה בתורת גט, אלא זה כדי שהאישה תדע שהוא מגרשה.[[52]](#footnote-52)

בעצם שיטת התוס' שטעם משנתנו הוא משום משלחה ואינה חוזרת, עי' למעלה במה שנתבאר בזה.

– ובמה שנתבאר בתוס' בתירוצם שזה נחשב משלחה ואינה חוזרת גם כשהעדים אומרים לה לאחר מכן שזה היה בתורת גט, – כותב האבנ"מ (קל"ו ב') שהפשט הוא שכאשר מודיעים לה לאחר מכן הרי היא מגורשת למפרע. – כלומר שזהו רק תנאי בגירושין, ולכך א"צ שבשעת הגירושין היא תבין שבכך היא מתגרשת, אלא די גם במה שמודיעים לה את זה לאחר מכן.

# או שמצאתו מאחוריו קוראה והרי הוא גיטה אינו גט עד שיאמר לה הא גיטיך.

מבואר בגמ' שמדובר בערק לה חרציה ושלפתיה – שאין בזה חיסרון דטלי גיטך. – וכותב הרמב"ן במלחמות שגם כאן מדובר בעסוקים באותו ענין (דאל"ה בלא"ה אין זה מועיל וכנ"ל), שרק כאשר הבעל נותן את הגט הרי זוהי השלמה לדיבורו הקודם, משא"כ הכא שהיא תפסה מעצמה.[[53]](#footnote-53)

# נתן בידה והיא ישנה ניעורה קוראה והרי הוא גיטה אינו גט עד שיאמר לה הא גיטיך.

רוב הראשונים כותבים שבישֵנה הטעם שאינה מגורשת משום שישנה אינה בת גירושין כמבואר בגמ'. [ואמנם בלשון הרמב"ם (גירושין א' ט') הנ"ל לעניין כנסי שט"ח מבואר שגם בישנה הטעם הוא משום שאין זה נחשב נתינה.] – הרבה ראשונים (בעה"מ, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א ור"ן) מבארים שהפשט בגמ' שהאישה לאו בת גירושין, שכשהיא ישנה **אין לה יד לשמור את גיטה**, והיא גרועה מחרשת היודעת לשמור את גיטה (עי' לעיל נ"ה א')[[54]](#footnote-54). – ואילו הרא"ש כותב "דגרעה מחרשת דישנה **לית בה דעת כלל**".

– וכותבים כמה ראשונים נפק"מ לפי דרכם דבישנה החיסרון הוא מצד שהיא לאו בת גירושין, שגם כשאומר לעדים ראו גט זה שאני לא נותן לה – היא לא מגורשת, דסו"ס היא לאו בת גירושין. [אף שבכנסי שט"ח זה, מבואר בגמ' לעיל נ"ה א' שהיא מגורשת בכה"ג.]

וכותב הרא"ש: "וכתב הרמ"ה ז"ל ואם אין הגט בידה בשעת שניעורה אינו גט עד שיטלנו מידה ויחזור ויתננו לה ויאמר לה הא גיטך. – וכן מסתבר דמה שנתן לידה בשעה שהיא ישנה אינה נתינה כיון שנפל מידה בשעת שניעורה", עכ"ל.

– דברי הרמ"ה מובאים באריכות בחידושים מכת"י, ושם הוא מקשה מדוע לפי"ז אם אח"כ התעוררה והגט בידה הרי"ז גט באומר הא גיטיך, והא בשעת הנתינה לא היתה לה יד לגרש את עצמה. – והוא מתרץ בזה"ל: "שאני התם דכיון דניעורה ואמר לה הא גיטך ואכתי קאי בידה מחמת נתינת הבעל, קניא ליה ומיגרשא ביה, דכולה נתינה אריכתא היא, וכמאן דיהיב ליה השתא ניהלה דמי", עכ"ל.[[55]](#footnote-55)

עוד נחלקו הראשונים מה הדין בזרק גט לחצרה כשהיא ישנה, דדעת הרב אב"ד (המובא ברשב"א) והריטב"א שהיא מגורשת, והריטב"א מבאר לפי דרכו הנ"ל שהטעם שאינה מתגרשת בישנה כי אין לה יד לשמור את הגט, שלפי"ז בחצרה מגורשת כי הגט שפיר משתמר בה.[[56]](#footnote-56)

– ואילו דעת הר"ן שבאופן זה אינה מגורשת. – ומבאר הר"ן שהגם שכשנתן את הגט לשליח קבלה היא מגורשת גם בישנה, כי הגט נשמר ע"י השליח, אבל בחצרה אינה מגורשת, כי אינה עומדת בצד ביתה או בצד חצרה.

# הוה ליה טלי גיטיך וכו' ששלפתו וכו' הא בעינא ונתן בידה וכו' דערק לה חרציה ושלפתיה.

החשק שלמה בהגהותיו, וכן הגרש"ר (בשיעורים לעיל י"ג א' אות רמ"ג) לומדים בפשטות דברי הגמ' שנאמרו כאן שני דינים בגדר ה"ונתן בידה": א' שהגט יגיע ממנה אליה, ולכך בטלי גיטך מע"ג קרקע אינה מגורשת – ואפילו שהוא קירב אותו אליה. ב' שהוא ייתן לה את הגט ולא שהיא תיקחנו, ולכך גם בשלפתו אינה מגורשת אם לא בערק לה חרציה.

– וכותב החשק שלמה שבזה מיושבת קושיית האבנ"מ (קל"ח ב') על הראשונים (המובאים בקטע הבא) שמועיל לקרב את הגט גם בלא שהוא מסייע לה בנטילתו – שלפי"ז לא משכח"ל לדין דטלי גיטך מע"ג קרקע, כי בכל טלי גיטך הוא קירב את הגט – שמתחילה הגט היה בידו או בביתו וכשהוא הניחו ע"ג קרקע הוא קירבו אליה.[[57]](#footnote-57) – וכותב החשק שלמה שלפי"ד זה לא קשה, כי לא די במה שנתקיימה ההלכה שצריך שהוא יקרב אליה את הגט, אלא ישנו הלכה נוספת שהגט יבוא ישירות מהבעל לאישה – ובטגמעג"ק הלכה זו לא נתקיימה.

# לא צריכא דערק לה חרציה ושלפתיה.

רש"י מפרש שהוא קירב אליה את הגט ע"י שהוא עיקם מתניו לכיוונה. – וכותבים הרשב"א הר"ן והרא"ש שלפי"ז יוצא שאם הגט היה בידו והיא לקחתו משם שאינה מגורשת, אבל אם הוא הושיט אליה את ידו הפתוחה והיא לקחה את הגט הרי היא מגורשת, כי הוא קירב לה את הגט.

– עוד מביא הרא"ש את ר"ח המפרש באופן אחר "דערק לה חרציה" וז"ל: "כגון שהיה הגט דבוק במתניו בדוחק וצמצם מתניו ונתחלחל ונטלתו והוי כאילו נתנו לה הוא", עכ"ל. – כלומר שצריך שיסייע בנטילת הגט. – וכותב על כך הרא"ש שזה ודאי שגם לפי הר"ח צריך שיקרב לה את הגט ולא די שהוא מסייע בנטילה, כי אל"כ יוצא שאם הגט היה סגור בידו והוא פתח ידו והיא נטלתו שהיא תהא מגורשת, וזה ודאי אינו.[[58]](#footnote-58) – אלא ודאי שלפי הר"ח צריכים גם קירוב של הגט וגם סיוע מצדו, וממילא יוצא שכשקירב לה את ידו הפתוחה והיא נטלה את הגט שאינה מגורשת, כי הוא רק קירב לה את הגט אך הוא לא סייע בנטילה.

# והלכתא בכפות.

רש"י ושאר הראשונים מפרשים שרבא גופיה דיבר על כפות[[59]](#footnote-59). – והנה דעת רוב הראשונים (הרא"ש, הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, התוס' לעיל כ"א א' ד"ה והילכתא, וכן דעת בה"ג לרוב הראשונים) שצריך תרתי – גם ישן וגם כפות. – ואמנם דעת הרמב"ם (גירושין ה' י"ז) שלמסקנא די במה שהוא כפות ול"צ שיהא גם ישן [כך מבארו הר"ן], דבכך שהוא כפות הוא גם משתמר וגם אינו מהלך.

– הרא"ש מתחילה לומד שהפשט בכפות שהוא כפות רק ברגליו שבכך הוא לא מהלך, אבל הוא יכול עדיין לזרוק את הגט בידיו, ולכך אין זה נחשב שהגט משתמר בידו אם לא שהוא ישן. – והוא כותב שלפי זה יוצא שאם הוא כפות לא רק ברגליו אלא גם בידיו – זה נחשב שפיר משתמר אפילו שהוא ער, וכן הוא מביא בשם הריצב"א.

– ואח"כ הרא"ש דוחה את המהלך הזה, והוא כותב שמכיון שהוא ער יש לו דעת לעצמו ואין זה נחשב משתמר לדעת האישה.

– וכ"כ הרמב"ן שלכך כפות לבדו לא מועיל, והרמב"ן מוסיף לחזק טענה זו שגם אישה כפותה יכולה להתגרש ע"י שהגט יגיע לידה – וכן ע"י שהגט יגיע לחצרה המשתמרת לדעתה. [כלומר שכשם שדעת האישה על הגט מועילה להחשיב את הגט למשתמר על ידה (והוא חידוש), ה"נ מה שדעתו של העבד על הגט, זה נחשב שהגט משתמר לדעתו ולא לדעת האישה.]

– עוד כותב הרא"ש לבאר מדוע כשהעבד ישן זה מועיל להיחשב משתמר לדעת האישה, אך זה לא מועיל להיחשב חצר שאינה מהלכת. ומדוע לא נאמר לעניין דין משתמר כמו שאמרו לעניין דין מהלכת, דכל שאילו הוא יהיה ער זה לא יהיה משתמר כך גם לא יועיל שהוא ישן.

– ומחלק הרא"ש שהדין דחצר מהלכת הוא מגזה"כ דבעינן דומיא דידה שהיא נחה[[60]](#footnote-60), וידה הלא נחה תמיד בכל מצב, אבל העבד כשהוא ער הוא מהלך ולא נח, ולכן אין זה דומיא דידה. – משא"כ הדין דחצר המשתמרת בהכרח אין גדרו מגזה"כ דומיא דידה, כי גם ידה אינה משתמרת בכל מצב, כי הלא כשהאישה ישנה אין ידה משמרת עבורה[[61]](#footnote-61). – אלא בהכרח שזוהי סברא שאין אדם רוצה שיהיו חפציו מונחים אלא במקום המשתמר, ולכן בעבדו ישן זה נחשב שפיר משתמר לדעתו.

– ויוצא שכלפי החיסרון דאינה משתמרת לא מועיל כפות וצריכים שהעבד יהיה ישן, וכלפי החיסרון דחצר מהלכת לא מועיל שהוא ישן וצריכים להגיע לכפות.

– כאמור הרמב"ן גם נוקט כמו הרא"ש דתרתי בעינן. – והרמב"ן מוסיף לבאר מדוע בכפות לא נאמר שהוא נחשב חצר מהלכת כשהוא אינו כפות כמו בישן, דישן שהוא מתעורר מעצמו משנתו והולך – הריהו נחשב חצר מהלכת, משא"כ כפות שהוא מחוסר היתר.

[ואמנם לפי הרא"ש לכאורה הטעם בזה הוא אחר, דהטעם דחצר מהלכת הוא מצד דומיא דידה שהיא תמיד נחה גם כשהאישה ערה, והעבד כשהוא ער הוא מהלך, משא"כ בכפות שהוא לא מהלך גם כשהוא ער. ועי' בהערה.[[62]](#footnote-62)]

# היתה עומדת וכו' קרוב לה מגורשת.

מבואר בראשונים דבאופן דהגט קרוב לה שהיא מגורשת – בין למ"ד בגמ' שהוא בד' אמות שלה, ובין למ"ד דיכולה לשמרו – הוא מדרבנן[[63]](#footnote-63) (דחששו לעיגון האישה – כ"כ כמה ראשונים). – ומה"ט דנים הראשונים (תוס' בעמ' ב' ד"ה רבי יוחנן, ושאר הראשונים) מדוע נאמר שהיא קונה גם ברה"ר והלא לא תיקנו קנין ד"א ברה"ר. (ויבואר ענין זה איהשי"ת בדף הבא.)[[64]](#footnote-64)

ולכך הראשונים מתקשים איך תקנת חכמים זו מועילה לדאורייתא. – הרמב"ן (וכן הריטב"א במהלך א') כותב שכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש, ואפקעינהו רבנן לקידושין. – וכ"כ הרא"ש לעניין הא דר' יוחנן דאפילו ברחוק מאה אמה היא מגורשת ביכולה לשמרו, דהוא משום דאפקעינהו רבנן לקידושין. – ואילו הר"ן (וכן הריטב"א במהלך הב') כותב לעניין הד' אמות שזה מועיל כי הפקר ב"ד הפקר.

– ר' שלמה איגר בתשובתו לאביו (הנדפסת בשו"ת רעק"א מה"ק סי' רכ"א, אותיות ה' ו') מביא רק את הרא"ש והר"ן, והוא כותב שהם נחלקו האם קנין דרבנן מהני לדאורייתא, והוא כותב שגם לפי הרא"ש הפקר ב"ד מועיל להפקיר את נכסיו מדאורייתא, אלא שאינו מועיל להקנות מדאורייתא[[65]](#footnote-65).

– וכותב לו על כך רעק"א (שם בסי' רכ"ב אות כ', ומובא כאן בחידושיו) שיש לומר שהר"ן מדבר רק בשיטת רב שהוא ד' אמות, שיש לומר שהקנו לה חכמים את הד' אמות שיהו חצרה, משא"כ לר' יוחנן שזה אפילו מאה אמה – כאן לא יהיה לזה דין של חצר כי אין קנין לחצאין ולשאר מילי אין לזה דין חצר דהאישה, אלא צריך להקנות לה את הגט עצמו, ולשיטת הר"ן גופיה קניינים לא מועילים בגט כמו לעניין אגב (לעיל ע"ז ב', נתבאר בדף מס' 3), ולכך גם הוא מודה שצריכים להגיע בזה לדין אפקעינהו. – וממילא י"ל שאין כאן מחלוקת, שהרא"ש כתב שזה מדין אפקעינהו רק לפי ר' יוחנן, אבל י"ל שלפי רב גם הרא"ש מודה שזה מדין הפקר ב"ד הפקר. (ע"כ דברי רעק"א.)

– אלא שמ"מ ברמב"ן הנ"ל מבואר שגם לפי רב זה מדין אפקעינהו, ולפי המהלך האמור יוצא שהרמב"ן סובר שקניין דרבנן לא מהני לדאורייתא.

– אבל האבנ"מ (ל' ה') מביא את מחלוקת הרמב"ן והר"ן, והוא נוקט שלכו"ע באמת קניין דרבנן מהני דאורייתא, ומה שהרמב"ן הוצרך להגיע לדין אפקעינהו, זה משום שהרמב"ן סובר שלא שייך להקנות לאישה את המקום ולהפקיעו מרשות העולם. – והוא מוסיף שהגע עצמך, לו יצויר שהבעל יזרוק גט לאשתו ושטר קידושין לאישה אחרת ושטר מכירה לאחד כשכל השטרות כרוכים יחד – איך יתכן שהמקום יהיה שייך לשלשתם בעת ובעונה אחת[[66]](#footnote-66). – ולכן למד הרמב"ן שאפשר להקנות לה רק את הגט – וזה לא מועיל לשיטת הרמב"ן (לעיל ע"ז ב') לעניין אגב שלא מועיל קניינים בגט, ולכן צריכים להגיע לדין אפקעינהו. – והר"ן שחולק סובר שהקנו לה את המקום שיהא שלה, ולכן זה מועיל ככל חצרה שמתגרשת בה כי הגט הגיע לרשותה.

# ארבע אמות שלו זהו קרוב לו.

הראשונים (רשב"א תורא"ש ריטב"א וחידושי הר"ן) מתקשים מה צריך להגיע לכך שאלו הם ד' אמות שלו, והלא בלא"ה כל שאין הגט בד"א של האישה אינה מגורשת. – והם מתרצים שיש בזה נפק"מ לאופן שהם נמצאים באותם ד"א והבעל קדם, שגם בכה"ג אינה מגורשת.

# כגון שהיו שניהן עומדין בארבע אמות.

הראשונים דנים מדוע לא הקשו על אוקימתא זו כפי שהקשו להלן על רב כהנא דהגט עדיין אגיד גביה. – הרשב"א התורא"ש והר"ן מתרצים שמכיון שהד"א הללו הם גם של האישה – אין בזה חיסרון ד"אגיד גביה". – התורא"ש מוסיף שזה דומה לחצר השותפין שיש מ"ד בב"ב (פ"ד ב') שקונים זה מזה[[67]](#footnote-67). – והר"ן מבאר זאת יותר, שמכיון שיש לה רשות להניח שם את הגט לכך אין זה גרע מהשאילה מקום.

– ואילו הריטב"א לא מקבל את דברי הראשונים הנ"ל, דכל שהגט ברשותו הריהו נחשב אגיד גביה. – והוא כותב שבאמת אה"נ והגמ' היה יכולה להקשות כן גם על תירוץ זה.

בגוף דברי הגמ' ששניהם עומדים בד"א, מקשים הקובץ ביאורים (באות מ"ה) והחזו"א (באה"ע סי' קמ"ז סק"א) שלכאורה הו"ל כחצר השותפין וקי"ל (עי' בב"ב פ"ד ב') דחצר השותפין אינם קונים זה מזה, וא"כ מדוע כאן היא מגורשת ואינה מגורשת, ולא אומרים שאינה מגורשת כלל. (עי' בחזו"א מה שתירץ.)

רעק"א מתקשה למה שאמרו בגמ' בב"מ י' ב' שאפשר לומר שלא ניח"ל לזכות בד"א, א"כ כאן הבעל חפץ לגרשה והוא אינו חפץ שהד"א יהיו שלו, ומדוע האישה לא תהא מגורשת. – והוא מוכיח מזה שלא תיקנו קנין ד"א כשהדבר לא יצא מרשותו של הנותן.

# וכי תימא דאתו תרוייהו בהדי הדדי והא אי אפשר לצמצם.

רעק"א מוכיח מכאן שד"א קונות רק למי ששייך בקניין זה, ונפק"מ באופן שראובן קדם והגיע לד"א ואח"כ הגיע לשם לוי, ושמעון הקנה מתנה ללוי בד"א אלו (לשיטות שמתנה נקנית בד"א), שמכיון שהמתנה מיועדת רק ללוי וראובן לא שייך בה, הרי שד"א אלו קונות עבורו.

– והוכחתו של רעק"א היא, שלכאורה היה אפשר להעמיד אופן פשוט שהגיעו ביחד, באופן שמקודם היה בד"א אלו אדם אחר ואח"כ הגיעו לשם הבעל והאישה ואז נסתלק אותו אדם. – ומוכח מזה שמכיון שאדם זה אינו שייך בד"א לכך הן מתייחסות רק לבעל ולאישה.[[68]](#footnote-68)

# והא אגיד גביה.

התורא"ש כותב שגם בלא טענה זו דאגיד גביה אינה מגורשת, כי לא כל הגט הגיע לרשותה, וכמו זורק גט לחצר של אשתו וחציו חוץ לחצר, אלא שהגמ' נקטה את האמת שיש כאן גם חיסרון דאגיד גביה.

# רבי יוחנן אומר וכו'.

עי' בדף מס' 7 בשיטות ובטעמיהם כיצד הגט מועיל מדאורייתא – אם ע"י דאפקעינהו רבנן לקידושין, או ע"י הפקר ב"ד הפקר.

# תוס' ד"ה רבי יוחנן.

התוס' מקשים שבגמ' בב"מ מבוארת דעת ר' יוחנן שיש לקטנה ד' אמות במציאה, ואמרו שם דילפינן מציאה מגט, ומשמע מזה שלר' יוחנן מגורשת רק בד' אמות. – ומתרצים התוס' שבאמת יש בזה שני דינים לר' יוחנן, דין א' דאפילו רחוק מאה אמה מגורשת כשרק היא יכולה לשמרו, ודין נוסף שבתוך ד"א מגורשת אפילו אם הבעל יכול לשמור כמוה.

– וכן כתב הרא"ש שגם ר' יוחנן מודה לדברי רב לדינא – שמתגרשת בקרוב לה ד"א, וכמבואר בב"מ, אלא קשה לו לפרש כך בפשט המשנה, ראשית משום ד"קרוב לה" משמע אפילו כשהגט רחוק מאה אמה – כל שהוא יותר קרוב אליה, ועוד שלפי זה לא מתפרשת יפה לשון "מחצה על מחצה".

בעצם קושיית התוס', כותב רעק"א בגליון הש"ס בב"מ (י' ב', על התוס' שם המקביל לתוס' כאן, וגם בחידושיו כאן כותב רעק"א את הקושיא הזו): "לא זכיתי להבין דאנן ילפינן רק דחצר הוי כיד, אבל מה נקרא חצר לא שייך למילף, דמה שהקנו לו חכמים הוי חצירו ובגט הקנו לה ק' אמה ובממון הקנו לה רק ד' אמות, וצע"ג", עכ"ל רעק"א.

– הדברי יחזקאל מתרץ את קושיית רעק"א עפ"י דברי רעק"א גופיה (בתשובה מה"ק סי' רכ"ב אות כ', נדפסו בחידושיו לסוגיין, והובאו בדף מס' 7) הכותב [בביאור דברי הרא"ש שטעמו של ר' יוחנן הוא משום דאפקעינהו רבנן לקידושין] שהדין שמגורשת לר' יוחנן אפילו במאה אמה, אין הפשט שכל המאה אמה נחשבים חצר דידה, כי אין קנין לחצאין – ולגבי דברים אחרים אין האישה זוכה ביותר מד"א, ולכך צריך להגיע לדין מחודש דאפקעינהו רבנן לקידושין.

– ולפי זה מבאר הדברי יחזקאל שזה מה שהקשו התוס'. – כי אם אכן הגדר לר' יוחנן היה שגם ברחוק מאה אמה היא מתגרשת כי זה נחשב חצרה, היתה קשה קושיית רעק"א שלמדים מציאה מגט רק ביחס לעצם מה שהקנו לו חצר, ואין מקור שגם השוו את שיעור הזכייה. – אבל לאור דברי רעק"א בתשובה הנ"ל דהא דר' יוחנן אינו מדין קנין חצר, הוקשה לתוס' שאם היה לר' יוחנן רק דין אחד שמגורשת בקרוב לה מצד שהיא יכולה לשמרו, יוצא שלא מצאנו כלל בגט קנין ד"א שהוא כחצרה, וא"כ היכי ילפינן מציאה מגט. – ועל כך מתרצים התוס' שגם ר' יוחנן מודה לדין דרב שהיא מגורשת מצד שהגט בתוך ד"א ואפילו כששניהם יכולים לשמרו, ומהדין הזה למדים למציאה.

עוד מקשים התוס' – ושאר הראשונים – דלעניין מציאה אמרו בב"מ דלא תיקנו ד"א ברה"ר, ואילו כאן אמרו שברה"ר מגורשת. – התוס' מתרצים ב' תירוצים: א' שביכולה לשמרו מתגרשת גם ברה"ר. ב' דמש"א במתני' "רשות הרבים" הוא לאו דוקא, אלא הכוונה לסימטא או לצידי רה"ר.

– יש כמה ראשונים המחלקים בין גט למציאה ביישוב קושיית התוס', ומצאנו כמה טעמים לחילוק זה; הרשב"א כותב (באחד מתירוציו) שבגט משום עיגונא תיקנו לה ד"א ברה"ר.

– התורי"ד בב"מ מחדש שבאמת מה שבמתני' היא מגורשת זה לא מתקנת חכמים, אלא זה מהלכה למשה לסיני, והלכה זו נאמרה גם ברה"ר. – משא"כ ד"א במציאה דהו"ל תקנ"ח ולא תיקנוה ברה"ר. [וכפי שנתבאר בדף מס' 7 דעת שאר הראשונים דמתני' היא מתקנת חכמים.]

– חילוק נוסף בין גט למציאה מבואר בתורא"ש, בהגהות מרדכי (בפ"ק דב"מ ברמז תכ"ג) בשם רבינו ברוך, וכן בהגה"מ (גזילה י"ז ט'), דשאני גט ממציאה, שבגט יש דעת אחרת המקנה אותו ולכן יש לה ד"א גם ברה"ר. – הבית הלוי (ג' מ"ה) מבאר פשט בדבריהם, שבגמ' בב"מ מבואר שהטעם שלא תיקנו קנין ד"א ברה"ר הוא משום דדחקי בה רבים, ופירש"י שאין לכל אדם ד"א מבוררים כי שיש הרבה העומדים בתוך הד"א הללו. – ולפי"ז בדעת אחרת מקנה שהמקנה מתכוון להקנות דוקא למישהו מסוים, אין חיסרון במה שעומדים שם אנשים שאינם שייכים לזה.

– עוד מבואר בתורא"ש שלפי חילוק זה גם במכר ד"א קונות ברה"ר, כי גם שם יש דעת אחרת מקנה.[[69]](#footnote-69)

# תוס' ד"ה והא.

האחרונים מתקשים מדוע ספק מי קדם לד"א אינו במשמעות לשון "מחצה על מחצה", ואילו האוקימתא של הגמ' דתרי ותרי מתיישבת עם לשון זו. (עי' מהרש"א מהדו"ב ומהר"ם שיף מש"כ ליישב.)

– החזו"א (אה"ע קמ"ז סק"א) מיישב שבאוקימתא של הגמרא דתרי ותרי, הגדרת הספק היא על הגט עצמו – היכן הוא נפל, ועל כך מתאימה לשון "מחצה על מחצה", שהיא מתפרשת **ביחס לגט** – שיש צד (="מחצה") שהגט הוא "קרוב לה", הוי אומר בד"א שלה, ויש צד (="מחצה") שהגט הוא "קרוב לו", הוי אומר בד"א שלו. – אבל על האוקימתא דהתוס' שספק מי קדם, לא שייכת לשון זו, כי לפי זה אין הגדרת הספק ביחס לגט עצמו, ואין זה נכון להעמיד שהספק הוא האם הגט אם הוא קרוב לה או קרוב לו, אלא העמדת הספק היא **ביחס לד"א** הידועות שבהן נפל הגט, מי קדם לבוא אליהן ושל מי הן.

# הוא יכול לשומרו והיא אינה יכולה לשומרו זהו קרוב לו.

המהרש"ל והתוי"ט מעתיקים גליון התוס' (נדפס במהדורת עוז והדר בהגהות וציונים) המקשה מה המשמעות במה שהבעל יכול לשמרו, והלא העיקר הוא מה שהאישה אינה יכולה לשמרו. – ומתרץ הגליון תוס' שהכוונה היא שהיא לא יכולה לשמרו בפני עצמה אלא ביחד עם אדם אחר, ואילו הבעל יכול לשמרו לבדו. – וכדברי גליון התוס' כן מבואר בתורא"ש כפי שיבואר להלן על תוס' ד"ה שניהם, ע"ש.

# תוס' ד"ה שניהם.

התוס' מעמידים את האופן דשניהם אינם יכולים לשמרו דהו"ל מגורשת ואינה מגורשת – באופן שכל אחד לבדו אין יכול לשמרו אבל שניהם יחד יכולים לשמרו.

– הרמב"ן והרשב"א מתקשים בזה דמ"מ מדוע אין הדין שאינה מגורשת כלל, והלא הגט אגיד גביה דבעל עד כמה שבלעדיו אין האישה יכולה לשמרו. – הריטב"א מתרץ שרק כשהגט ברשותו או בתוך הד"א שלו זה נחשב שהגט אגיד גביה והו"ל כמו שהוא אוחז בראש הגט, אבל כאן הגט יצא מרשותו. – והר"ן מתרץ שכיון שהמקום אינו מיוחד לבעל אנו אומרים שמסתמא הוא השאיל לה את המקום. [והר"ן מקשר זאת למה שהוא ביאר מדוע כשהם באו ביחד לאותם ד"א אין חיסרון של ד"א (הובאו דבריו בדף מס' 7), יעו"ש.]

והנה התורא"ש גם הוא כותב כתוס', והוא מוסיף שהציור בגמ' דהיא אינה יכולה לשמור והוא יכול לשמרו, גם הוא עד"ז – שמדובר שהיא יכולה לשמרו עם אדם אחר, ואילו הבעל יכול לשמרו לבדו, ולפיכך "כיון דשמירה דידיה עדיף לא הוי גיטא" (כלשונו).

– ומשמע מהתורא"ש שאם היא יכולה לשמרו עם אחר והבעל אינו יכול לשמרו כלל היא תהיה מגורשת, דאז השמירה שלה עדיפה. – וכ"כ האילת השחר לדייק מעצם דברי התוס', שכל הטעם שהיא מגורשת ואינה מגורשת כששניהם אינם יכולים לשמרו לבדם אלא ביחד, הוא משום שלכך זה נחשב גם רשות הבעל, ומשמע מזה שלו יצויר שהיא תוכל לשמרו עם אחר ולא עם הבעל, אזי זה יהא נחשב רשותה והיא מגורשת.

# שיננא כדי שתשוח ותטלנו.

הר"ן כותב שבוודאי ששיעור זה הוא פחות מד' אמות, כי בוודאי א"א לומר שהוא יותר מד"א, – כי הלא מבואר בגמ' בעירובין מ"ח א' שיש לאדם ג' אמות לגופו ואמה נוספת לפישוט ידיו ורגליו, ובהכרח שהשיעור ששמואל בא לחדש הוא פחות מד"א. – האבנ"מ (קל"ט י') כותב בעקבות הר"ן ששיעור זה הוא מעט פחות מד"א.

דעת רש"י והרשב"א והריטב"א ששמואל בא לפרש את המשנה. (ואמנם יש ראשונים הסוברים ששמואל לא בא לומר פשט במשנה אלא להחמיר חומרא נוספת, עי' רא"ש ור"ן.)

– וכותבים הריטב"א והר"ן (לדרכו של רש"י) ששמואל מודה שבד' אמות היא מגורשת ככל ד"א הקונות לאדם, אלא שזה דוקא בסימטא ולא ברה"ר, ושמואל בא לומר שתיקנו משום עיגונא שגם ברה"ר היא מתגרשת בכדי שתשוח ותטלנו. (ועי' בדבריהם בקטע הבא המהווים המשך לדבריהם הללו.)

# ואת לא תעביד עובדא עד דמטי גיטא לידה.

הרמב"ן כותב שדין זה דבקרוב לה מגורשת היה תקנה שנתקנה משום עיגונא, והיתה זו הוראת שעה או שעת השמד, ולכן שמואל הורה לרב יהודה שלא לעשות בזה מעשה, כי היות ומה שתקנה זו מועילה מדאורייתא (לשיטתו, עי' בדף מס' 7) הוא ע"י שחכמים הפקיעו את הקידושין דכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש, חכמים לא רוצים להפקיע את הקידושין אם לא במקום שיש חשש לקלקול.

– ולפי ביאור זה, דברי שמואל לא נאמרו בחצרה ששם היא מגורשת מדאורייתא, וזה מתאים עם שיטת התוס' החולקים על הערוך [והראשונים מביאים זאת בשם ר"ח] ששמואל החמיר גם בחצרה. – ואמנם הרמב"ן שם בהמשך דבריו מביא את פירוש ר"ח והוא כותב שראוי לחוש לדבריו, ועי' בראשונים שהאריכו בזה.

– והריטב"א והר"ן (לדרכו של רש"י) המפרשים ששמואל בא לומר שהיתה תקנה מיוחדת שהיא מגורשת בכדי שתשוח ותטלנו גם ברה"ר – אף שד' אמות לא קונות שם, כותבים לפי"ז שרק על רה"ר הוא הורה לרב יהודה שלא לעשות מעשה. [וזה דרגה נוספת מעל התוס', כי גם לפי התוס' לכאורה הפשט שלא לעשות מעשה גם בסימטא, ואילו לפי פירוש זה ההוראה נאמרה דוקא על רה"ר.]

# לגיטין אמרו ולא לדבר אחר וכו' וכן לענין קדושין שאני התם דכתיב ויצאה והיתה.

בפשטות ר' יוחנן הולך בזה לשיטתו שתיקנו שבקרוב לה היא מגורשת גם ברחוק מאה אמה, כי לפי רב שהיא מגורשת כשהגט בד' אמות שלה – הלא ד"א קונות גם במציאה, וכן למד הרשב"א בתחילת דבריו[[70]](#footnote-70). – אלא שהרשב"א טוען שלפי אחד המהלכים שלו (המובא בדף מס' 8) שגם לרב שמגורשת דוקא כשהגט בתוך הד"א שלה, יש חידוש בגיטין שאינו במציאה – שבגט היא מגורשת גם ברה"ר, יוצא שגם לפי רב עולים דברי ר' יוחנן שרק בגיטין אמרו כן. (ואמנם לפי תוס' שלא חילקו לרב בין גט למציאה יוצא שר' יוחנן כאן הוא לשיטתו כנ"ל.)[[71]](#footnote-71)

רש"י מבאר שהטעם שתיקנו רק בגיטין הוא משום שגט קנוי לה בעל כורחה. – הרמב"ן והר"ן מפרשים אחרת, שתיקנו כן משום עיגונא (וכן מבואר ברשב"א). – והם מוסיפים שמה שאמרו שגם בקידושין כן הדין משום ויצאה והיתה, הפשט הוא שחכמים לא רצו לעשות חילוקים בתקנתם היות והתורה הקישתם, ולכן הם תיקנו כן גם בקידושין.

– ובביאור סברת רש"י מבאר האילת השחר שרש"י סבר שאם היה הפשט שתיקנו שבקרוב לה יש לה **קנין** – אזי לא היה מקום לחלק בזה בין גיטין לדבר אחר, ולכן צ"ל שבאמת תיקנו רק שכשהיא יכולה לשמור את הגט הריהו נידון **כברשותה**. – ומזה רואים שדעת רש"י היא שבאמת האישה אינה צריכה לעשות קנין בגט אלא די במה שהוא יגיע לרשותה[[72]](#footnote-72), ולכך דוקא בגט זה מועיל ולא בדבר אחר.

– והאילת השחר מתקשה בדעת רש"י מה שייך לומר שקרוב לה יועיל גם בקידושין דליתנהו בע"כ, ומכח קושיא זו הוא יוצא לחדש – כהמשך למהלכו הנ"ל – שלפי רש"י מדובר דוקא בשטר קידושין, ונאמר שקידושי שטר נעשים ג"כ ע"י שהשטר מגיע ליד האישה, ורק שמכח קבלתה את השטר חלים הקידושין והיא גם זוכה בשטר. – אבל בקידושי כסף בוודאי שתחילת הקידושין היא במה שהיא זוכה במעות. – אבל באמת לפי הראשונים האחרים שבגט תיקנו כן משום עיגונא, וכדי שלא לחלק בין גיטין לקידושין, שוב עשו את התקנה הזו גם בקידושין, יוצא שהיא תהא מקודשת גם בקידושי כסף.

# תוס' ד"ה לגיטין.

האילת השחר מתקשה בהבנת תירוץ התוס' שבהלווהו ביישוב אינו יכול להחזיר לו במדבר בע"כ, שדין זה הוא משום דהו"ל כאילו המלוה התנה עמו להדיא שלא יחזיר לו במדבר מכיון שהמדבר אינו מקום שמור, אבל באמת בהלווהו במדבר הוא יכול להחזיר לו גם במדבר[[73]](#footnote-73), ויוצא שאין כאן כל הגבלה בעצם הדין שאפשר לפרוע חוב בע"כ, ועוד שאין ציור מקביל לזה בגט שנאמר שרואים ששם היא מגורשת, כי בגט תמיד הו"ל כמו ביישוב, וא"כ במה רואים שגט יותר חל בע"כ מאשר פירעון חוב. (ע"ש תירוצו.)

# תוס' ד"ה מחצה.

האחרונים מפרשים שכוונת תוס' לתרץ לפי ר' יוחנן שבמחצה על מחצה דשניהם יכולים לשמרו אין כאן ספק, אלא שיד שניהם שווה, ולכך בחוב אמרינן דיחלוקו. – והאחרונים עומדים על כך שרואים שתוס' לא הקשו לפי רב שהקורבה דמתני' היא ד"א, שרבה ורב יוסף העמידו את ה"מחצה על מחצה" בשתי כיתי עדים, כי באופן זה הו"ל ספק דתרי ותרי, ועל כך תוס' לא מתרצים, ובהכרח שזה לא הוקשה כלל לתוס', וצ"ב מדוע.

– המהרש"א מיישב עפ"י המרדכי (ברמז תל"ח) המקשה על רש"י המפרש שהמשנה מדברת באבד החוב, דמדוע באמת לפי"ז הדין הוא שיחלוקו ולא נאמר דהמוציא מחברו עליו הראיה, והוא מביא בשם ר"י שהוא מפרש אחרת את המשנה, שמדובר שהחוב הוא בעין, אלא שהוויכוח הוא שהלווה טוען שלא הגיע זמן הפירעון והוא רוצה את המעות בחזרה, והמלווה טוען שהוא כבר זכה במעות. – ובזה לא שייך לומר המוציא מחברו עליו הראיה, כי המעות בעין והנידון הוא רק האם המלווה זכה בפירעון. – וכותב המהרש"א שלכן התוס' לא הקשו על רבה ורב יוסף דנימא המע"ה, כי התירוץ על כך הוא כדברי המרדכי דהמעות בעין.

– המהדו"ב, הקצוה"ח (ק"כ ב') ורעק"א מקשים על המהרש"א שעד כמה שמדובר במשנה שהחוב הוא בעין ולא שייך בזה המע"ה, א"כ מה הוקשה כלל לתוס' לפי ר' יוחנן דנאמר המע"ה, שהם הוצרכו לומר שלפי ר' יוחנן אין כאן ספק כלל. (ואכן נראה במרדכי שהוא מבאר כן את המשנה אף לר' יוחנן, כפי שמעמיד הקצוה"ח שם.)

– ומבארים הקצוה"ח והרעק"א את המהלך לפי המהרש"א, שהוא לומד שהתוס' ס"ל שכל מה שאפשר לומר שהחוב הוא בעין – זה דוקא לפי רב שמדובר בד' אמות, כי ד' אמות נחשבות לחצר דיליה ובכה"ג יכול המלווה לזכות במעות. – אבל לר' יוחנן שמדובר ברחוק מאה אמה וביכול לשמרו, כאן אין הפשט שאמרו שכל המאה אמה נחשבות כחצרו[[74]](#footnote-74) ובהכרח שזה רק דין מיוחד בגיטין שמגורשת, ולכן ר' יוחנן לשיטתו מוכרח לומר שבחוב מדובר באמר לו זרוק לי חובי והיפטר, אלא שאוקימתא זו א"ש רק אם נאמר שאבד החוב, שאז מועילה אמירתו בתורת מחילה על החוב [ומוסיף רעק"א שבמחצה על מחצה הפשט שהוא אמר לו שע"י זריקת החוב למקום ששניהם יכולים לשמרו הוא ימחל לו על חצי מהחוב], אך כשהמעות בעין ואין כאן כל מחילה, לא שייך להעמיד כן. – ולכן התוס' לומדים שדוקא לרבה ורב יוסף מדובר שהמעות הם בעין והדו"ד הוא כמש"כ המרדכי, ולפיכך לא הוקשה להם מדוע לרבה ורב יוסף לא אמרינן המע"ה, וקושייתם היא רק לפי ר' יוחנן, ועל כך הם מתרצים דאין כאן ספק.[[75]](#footnote-75)

– המהדו"ב כותב תירוץ אחר על קושיית המהרש"א מדוע התוס' לא הקשו לרבה ורב יוסף, כי כל מה שרבה ורב יוסף הוצרכו להעמיד בשיטת רב שהקורבה דמתני' היא ד"א – ש"מחצה על מחצה" הפשט שיש כאן תרי ותרי – זה מפני שהגמ' דחתה את האוקימתא של רב כהנא דח' אמות מצומצמות, כי הגט אגיד גביה ואין זה "ונתן בידה", אבל בחוב אין חיסרון של ונתן בידה[[76]](#footnote-76) ולכך שפיר אפשר להעמיד את המימרא דמתני' לגבי חוב בח' אמות מצומצמות, ובאופן זה דח' אמות מצומצמות באמת אין כאן ספק אלא הו"ל מחצה על מחצה.

והנה הרשב"א הריטב"א והר"ן בחידושים גם הם מתקשים מדוע במחצה על מחצה הדין הוא שיחלוקו ולא אומרים דמספק המע"ה, ואמנם הם מעמידים את קושייתם על רבה ורב יוסף דמדובר בתרי ותרי האם זה בד"א של זה או של זה. – והם מתרצים שיש כאן חזקה נגד חזקה; חזקת הלווה שהוא מוחזק במעות, מול חזקת המלווה שהלווה היה מחויב לו לפני שנולד ספק זה.[[77]](#footnote-77)

# אם יכול לנתקו ולהביאו אצלו אינה מגורשת.

התורת גיטין (קל"ח ד') כותב שמה שנקטו "להביאו אצלו" הוא לאו דוקא, כי אם הוא יכול לנתקו עד שייקרע הגט ג"כ אינה מגורשת.

# בעינן כריתות וליכא.

הגר"ח זצ"ל (בחידושים על הש"ס לעיל כ"ג א') מעמיד שדין הכריתות האמור כאן עניינו דין בנתינת הגט, דה"ונתן בידה" צריך להיות באופן של כריתות. – ובזה הוא מבאר את רש"י בראש העמוד הכותב בביאור קושיית הגמ' "והא אגיד גביה" שחסר כאן ב"ונתן בידה", ורש"י לא כותב שחסר בכריתות כמשמעות הפשוטה של לשון "אגיד גביה", כי רש"י למד שהם-הם הדברים, שדין זה שהנתינה צריכה להיות בלא שהגט יהיה אגוד אצל הבעל, עניינו משום שההלכה דכריתות קיימת גם ביחס לנתינת הגט.[[78]](#footnote-78)

# תוס' ד"ה אם יכול.

בספר התרומה (בסי' קכ"ג) רואים שהוא מפרש את התוס', שהתוס' בתחילה רצו לומר שמדובר שהוא נתן את הגט לתוך ידה הפתוחה ולאחר מכן היא קפצה ידה, והחילוק בין אם יכול לנתקו ללא יכול, הוא עד כמה היא קפצה את ידה בחוזק. – ועל כך הקשו התוס' דהו"ל כטלי גיטך מע"ג קרקע דאינה מגורשת[[79]](#footnote-79), ולכך ר"י ור"ת פירשו בדרכים אחרות את דברי הגמ', שלפי ר"י מדובר שמתחילה ידה היתה קפוצה והחילוק בגמ' הוא עד כמה הוא תחב את הגט בתוך ידה בחוזק, ולפי ר"ת מדובר שידה היתה פתוחה כל הזמן והגט היה כבד, והחילוק בגמ' הוא האם המשיחה תתנתק במשכו אותה. – ולכן הם פוסלים באופן שהאישה קפצה ידה בשעה שהוא הניחו אצלה.

– וממשיכים התוס' (לדעת התרומה) וחולקים על ר"י ור"ת וחוזרים לפירושם הראשון, שאם היא קפצה ידה אחר שהניח את הגט בידה היא מגורשת, וכפי שהם מוכיחים מהא דערק לה חרציה, ומה"ט הם מכשירים גם באופן שהיא קפצה ידה בשעה שהניח את הגט בידה.

– והב"י מביא את דברי הספר התרומה הללו כדי להוכיח שכן היא דעת התוס'.

– אלא שהב"י מביא עוד את דברי הרשב"א והרא"ש, שהם מביאים שר"ת פוסל את הגט באופן שקפצה ידה בשעה שהניחו בידה, אבל הם מביאים שר"י הכשיר כשקפצה ידה – בין כשהגט בידו ובין במשיחה בידו, כפי שרואים בערק לה חרציה שמגורשת אף "שאין הבעל נותנו ממש לידה" (כלשון הרשב"א) – מ"כיון שהוא התחיל הנתינה" (כלשון הרא"ש). – והב"י מעמיד שבאמת זוהי מחלוקת בדעת ר"י.

– ואילו הב"ח כותב שיש לפרש עד"ז את התוס', שר"י עצמו חזר בו והכשיר בקפצה ידה באופנים הנ"ל.[[80]](#footnote-80)

# ארבע אמות שאמרו יש להן אויר או אין להן אויר.

הר"ן כותב שספיקו של ר"א הוא שהיות ותיקנו שד' אמותיו של אדם קונות לו כדי שלא יבואו לאינצויי, לכן הוא מסתפק האם תיקנו לו שרק הקרקע קונה או שגם האוויר קונה, אבל ברשות הקנויה לאדם פשיטא שיש לו אוויר כי האוויר הוא שלו מתהום ארעא ועד רום רקיעא דרשות היחיד עולה עד לרקיע. (וע"ע בזה להלן בביאור התירוץ השני בתוס'.)

# ותיגרש מאוירא דארבע אמות וכו'.

בגמ' בב"מ י"ב א' מסתפק רבא בזרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחר האם אוויר שאין סופו לנוח כמונח דמי (מובא בתוס' להלן ע"ט א' ד"ה דרך). – הראשונים מתקשים לפי"ז שגם כאן הו"ל אוויר שאין סופו לנוח. – הרשב"א כותב שבאמת גם כאן הו"ל אוויר שאין סופו לנוח וכוונת הגמ' לשאול שנפשוט מכאן או את ספיקו של רבא שלא קנה, או את ספיקו של ר"א שד"א אין להם אוויר. – וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בתירוצם הראשון.

– תירוץ נוסף מתרצים הראשונים (כן דן הרמב"ן, כן מתרץ הריטב"א בתירוצו השני, וכן מתרץ הר"ן בחידושים) שרבא מדבר באופן שמתחילה זה אוויר שאין סופו לנוח, אבל כאן מדובר שמתחילה הגט היה אמור לנוח ורק שאח"כ באה הרוח ונטלתו.

– ולכאורה כן צ"ל גם לדעת רש"י המפרש "בדלא נח" שהגט נשרף (ולא כשאר הראשונים המפרשים שהרוח נטלתו), שלפי"ז כל החילוק בין קושיית הגמ' דנשרף הגט לתירוץ דעל גב הנהר, שלסלקא דעתך צ"ל שהגט לא עמד מתחילה להישרף, אבל בתירוץ הגמ' מדובר שמעיקרא הגט עמד ליפול לנהר.

– עוד מבואר בראשונים (רמב"ן, רשב"א וריטב"א) שתירוץ הגמ' דעומדת על גב הנהר, עולה כהוגן גם לצד של רבא הנ"ל דאוויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, כי כאן שמתחילה הגט לאיבוד קאי, בוודאי לא קנה. (וזה דומה לקדמה דליקה לגט להלן ע"ט א' שכתבו הראשונים כמה חילוקים מדוע בכה"ג בוודאי לא קנה.)

# תוס' ד"ה ותתגרש.

דברי התוס' נסובים על קושיית הגמ' שמזה שאינה מתגרשת רואים שאין אוויר לד"א ותפשוט דר"א, שעל כך מקשים התוס' דהא לא מינטר, כדרך שהקשו בגמ' להלן ע"ט א' (על אופנים שזרק לרשותה ממש שאמרו במשנה שמגורשת). – המהר"ם שיף מעיר שבעצם זוהי יכולה להיות קושיא גם על ר"א גופיה שנסתפק אם יש אוויר לד"א, דתיקשי עליה דהא לא מינטר, אלא שהתוס' הקשו על קושיית הגמ' כי היא הופיעה קודם בגמ'.

– בתירוצם הא' מתרצים התוס' שאוויר הד"א נחשב מינטר. – ומבאר המהר"ם שיף שלפי"ז ספיקו של ר"א הוא האם תיקנו כלל אוויר לד"א אפילו שהוא מינטר, ובגמ' להלן ע"ט א' שמבואר שאוויר קונה מדובר באוויר גגו וחצרו הנחשבים חצרו מדינא.

ובתירוצם הב' מתרצים התוס' שעצם ספיקו של ר"א האם תיקנו אוויר לד"א נובע מהנידון האמור האם עשו את האוויר שאינו מינטר כמינטר, כמו שעשו את הד"א שאינם רשותו כרשותו, וזה ביאור קושיית הגמ' דתפשוט דר"א, שאם רואים שאוויר ד"א לא קונה הרי זה משום שהוא לא מינטר ותפשוט שלא עשאוהו כמינטר.

– והנה המהרש"א מפרש את התירוץ השני של התוס', שכשם שר"א מסתפק אודות ד"א אם קונה גם בלא מינטר, כך גם הוא מסתפק באוויר חצרו ממש בלא מינטר, ולפי"ז יוצא למהרש"א שקושיית הגמ' להלן ע"ט א' "והא לא מינטר", כוונתה גם על הדרך הנ"ל, שאם רואים שקונה בלא מינטר א"כ תפשוט את ספיקו של ר"א שהאוויר קונה.

– אמנם המהר"ם שיף והתפארת יעקב והרש"ש חולקים על המהרש"א ונוקטים שספיקו של ר"א הוא רק באוויר ד"א, אך באוויר חצרו הגמורה פשיטא שלא קנה כשהוא לא מינטר. – המהר"ם שיף מוכיח כן מלשון קושיית הגמ' להלן ע"ט א' "והא לא מינטר", שאם הפשט כמו לפי המהרש"א שהכוונה שנפשוט את הספק של ר"א שרואים שהוא קונה, הו"ל לגמ' לנקוט את אותה הלשון המוזכרת בסוגיין – ד"תפשוט דבעי רבי אלעזר". – והתפארת יעקב מקשה שלפי המהרש"א, ר"א היה צריך להסתפק בחצרו ממש.

– והמהר"ם שיף מבאר זאת יותר, שהנה בחצרו הגמורה האוויר קונה מטעם ד"קלוטה כמי שהונחה דמי", ורק ע"י שהאוויר מינטר שייך לדון את הקלוטה כמי שהוא הונחה, אך כשהוא לא מינטר פשוט שלא קנה. – ולגבי אוויר הד' אמות, מכיון שיש יסוד דקלוטה כמי שהונחה, לכך זה פשוט לר"א שמצד עצם מה שהוא אוויר הוא יכול לקנות, וכל ספיקו הוא רק מצד שהאוויר לא מינטר, שבזה הוא מסתפק האם הוא לא קונה מחמת שהוא לא מינטר, או שמא כמו שעשו את שאינו ברשותו כרשותו, כך עשאוהו נמי כמינטר.

בגוף דברי התוס' מעיר האילת השחר, שהנה רעק"א כותב בתשובה (רכ"ב כ') שבקניין ד' אמות אין הפשט שחכמים הקנו לו את החפץ, אלא הם הקנו לו את המקום ובכך הוא קונה כמו בקניין חצר.[[81]](#footnote-81) – ומתקשה האילת השחר שלפי"ז לכאורה הגדר בתוס' הוא שהקנו לו גם את האוויר של הד"א אף שאינו מינטר, כשם שהקנו לו את הקרקע של הד' אמות הללו. – וצ"ב מה זה מועיל עד כמה שאוויר כזה שאינו מינטר אינו קונה את החפץ שבתוכו. – ולכן הוא כותב שבתוס' משמע שבאמת בקניין ד"א מקנים לו את גוף החפץ ולא את הקרקע, ועלה אמרו התוס' שהקנו לו את החפץ גם כשהוא באוויר הד"א.

# בעומדת על גב הנהר דמעיקרא לאיבוד קאי.

בביאור תירוץ הגמ' יעוין לעיל במה שנתבאר על קושיית הגמ' ותיגרש וכו'.

# היתה עומדת על ראש הגג וזרקו לה כיון שהגיע לאויר הגג הרי זו מגורשת.

ברש"י (בד"ה והא לא מינטר) מבואר שהגט אבד לפני שהגיע לקרקע הגג, ומ"מ היא מגורשת כיון שהגיע לאוויר הגג. – וכן נוקטים הרמב"ן והריטב"א, והם מפרשים שהרוח נטלתו (לא כציורים של רש"י שכלב קלטו או מי גשמים מחקוהו). – והם מבארים שהטעם שהמשנה נקטה שהגט נמחק או נשרף בסיפא, כי זה אורחא דמילתא, שבחצר שכיחי מים ואש, אבל על הגג יש רוח – מצויה ושאינה מצויה.

– והרמב"ן והריטב"א מביאים את הרמב"ם (גירושין ה' ג') המביא את המשנה שהיא מגורשת באוקימתות של הגמ', אלא שהוא מוסיף שכל זה רק אם הגט נח לבסוף בגג, אבל בנמחק או נשרף אינה מגורשת. – והם חולקים על הרמב"ם וטוענים שעד כמה שהיא נתגרשה מתחילה כשהגג הגיע לאוויר הגג מאי נפק"מ שאח"כ הגט נמחק או נשרף. (ועי' בר"ן ובמגיד משנה מש"כ לבאר את הרמב"ם.)

# תוס' ד"ה היתה.

התוס' באים ליישב לפי ר' אושעיא הסובר שא"צ שתעמוד בצד חצרה, מדוע המשנה נקטה שהאישה היתה עומדת בראש הגג.

– המהרש"א כותב על כך ביאור נוסף, שהנה מבואר בגמ' שהסיפא מדברת באופן שהמחיצות התחתונות – של החצר – עודפות על המחיצות העליונות של הגג (ולכך בסיפא כשיצא מרשות הגג היא מגורשת). – וכותב המהרש"א שלפי זה יש לומר שגם ברישא דמתני' מדובר בכה"ג, ועוד הוא מוסיף שגם אם יש לגג מעקה (וכפי התירוץ הראשון של הגמ' באוקימתא דהרישא) אבל אפשר להעמיד שאין לו מעקה כלפי הצד של החצר. – עוד מביא המהרש"א את דברי התוס' בעמ' ב' (בד"ה פנימית) הכותבים שבאופן שמחיצות החיצונות עודפות על הפנימיות – בגובה שבו אין מחיצה בין החצרות, הרי זה נחשב שהחצר הפנימית אינה חצר המשתמרת, כי היא לא משתמרת מפני בני החצר החיצונה, אא"כ האישה עומדת בצד חצרה שבכך היא משתמרת. – וכותב המהרש"א שלפי זה מיושב גם לר' אושעיא מדוע האישה צריכה לעמוד על ראש הגג, כי בלא זה אין הגג משתמר מפני בני החצר.

– האבנ"מ (קל"ט ג') מביא בשם בנו לבאר מדוע התוס' לא תירצו כמו המהרש"א, כי אם היה מדובר בכה"ג, הגמ' לא היתה שואלת "והא לא מינטר", כי באופן זה הגג משתמר הן מהרוח – ע"י מחיצות החצר, והן מבני החצר – ע"י האישה העומדת שם. – ובהכרח שברישא לא מדובר שהמחיצות החיצונות עודפות.

– ומוסיף האבנ"מ לבאר מדוע באמת לא תירצו בגמ' שמדובר שמחיצות התחתונות עודפות על העליונות. – מפני שלפי אוקימתא זו לא א"ש הנאמר המשנה "כיון שהגיע לאויר הגג הרי זו מגורשת" – כי א"א להגדיר שהגירושין חלים כשהגט מגיע דוקא ל"אוויר הגג". – דבשלמא לפי התירוצים של הגמ' א"ש, בין לפי התירוץ דיש לגג מעקה – היא מגורשת בהגיע הגט לתוך מחיצת הגג, וכן לפי התירוץ דתוך ג"ט הפשט הוא שזה נקרא גג ממש וזה פירוש המילים "אוויר הגג" וכמש"כ הרשב"א (מובא להלן). – אבל אם נאמר שמדובר שהמחיצות החיצונות עודפות א"כ אין משמעות ל"אוויר הגג" שדוקא אז תתגרש.

# והא לא מינטר.

בפשטות התוס' לעיל ע"ח ב' (ד"ה תתגרש) מבואר שקושיית הגמ' היא מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, וכ"כ בחידושים מכת"י, והאבנ"מ (קל"ט ד') טוען שזוהי פשטות הלשון "והא לא מינטר".

– אבל ברש"י מבואר שהקושיא היא מצד דהו"ל אוויר שאינו סופו לנוח ולא מצד חצר שאינה משתמרת.

– כן מוכיח האבנ"מ (קל"ט ד') מלשונו של רש"י – "הא בעינן אויר שסופו לנוח". – וכן הוא מוכיח ממה שרש"י מעמיד שמדובר שכלב קלטו או שמי גשמים מחקוהו, ולכך יש כאן חיסרון מצד אוויר שאין סופו לנוח, כי אם החיסרון היה מצד חצר שאינה משתמרת, אז היא לא היתה מגורשת גם אם לא אירע כלום.

– ומבאר האבנ"מ שהטעם שלפי דרכו של רש"י שהקושיא היא מצד דהו"ל אוויר שאין סופו לנוח, הוא צריך להעמיד שהגט אינו בעין, שזה משום שאם הגט היה מגיע לבסוף לגג, היה בזה גילוי מילתא למפרע שמתחילה היה סופו לנוח ובכך היא היתה מגורשת, אלא שמכיון שהגט לא הגיע לגג אין אנו יכולים לדעת האם היה זה סופו לנוח או לא.

– עוד מקשים האחרונים על רש"י המפרש שקושיית הגמ' היא מצד אוויר שאין סופו לנוח, שבגמ' בב"מ י"ב א' רבא מסתפק בדין זה (ומובא בתוס' כאן בד"ה דרך). – הט"ז (קל"ט י') והפנ"י כותבים שקושיית הגמ' היא שנפשוט מכאן את ספיקו של רבא שהיא מגורשת, יעו"ש. – ואילו האבנ"מ בתוך דבריו מיישב קושיא זו, שמכיון שיש על הגג רוח מצויה, לכך זה נחשב תמיד שהרוח קדמה לגט. – וכוונתו דהו"ל כ"קדמה דליקה לגט" שמבואר בהמשך הסוגיא דהו"ל אוויר שאין סופו לנוח, שכתבו הראשונים כמה טעמים לבאר דאופן זה גרע טפי מספיקו דרבא ובכה"ג פשיטא שאינה מגורשת.[[82]](#footnote-82)

– עוד מתקשים האחרונים בדעת רש"י מדוע באמת הוא לא פירש את קושיית הגמ' כפשטה מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת. – האבנ"מ כותב שרש"י סבר שאם זו קושיית הגמ' – לא מובן מה התירוץ דתוך ג' טפחים, כי מה בכך דתוך ג"ט הו"ל כגג עצמו, והלא גם בגג עצמו אם הוא לא משתמר היא לא מגורשת[[83]](#footnote-83). – ולכן רש"י הבין שבאמת הגג משתמר כי היא יכולה לשמרו מפני הרוח, וכל הקושיא היא רק מצד דהו"ל אוויר שאין סופו לנוח.[[84]](#footnote-84)

# הכא בפחות משלשה סמוך לגג עסקינן דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי.

הרשב"א מפרש עפ"י הירושלמי שזה הפשט "לאוויר הגט", דתוך ג' לגג נחשב כאווירו של הגג שהוא כגג עצמו.

– והנה המהר"ם שיף והאבנ"מ (קל"ט ד') מקשים על הסוברים שהקושיית הגמ' היתה מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, מה יועיל שהוא כגג דמי, והלא גם בגג גופיה כשהוא לא משתמר אינה מגורשת. [עי' לעיל בדברי האבנ"מ שלפי רש"י זה מיושב, ועי' בהערה 3 בדברי הקה"י שלפי המהלך שהוא מוכיח מהתוס' ד"ה כגון, ג"כ לא קשה.]

והנה הרשב"א בסוף העמ' (לעניין טרסקל) כותב שבסמוך ג' לגג הוא משתמר קצת מהרוח. – ולפי דבריו מיושבת קושיית האחרונים מה מועיל שהוא תוך ג' לגג. – אלא שדברי הרשב"א צ"ב כפי שתמה הב"ש (קל"ט ה') מדוע א"כ צריכים להגיע למה שתוך ג' לגג הוא כגג, ותיפו"ל מצד שגובה כזה הוא משתמר מהרוח.

– וכותב החת"ס בביאור דברי הרשב"א, שהנה בקושיית הגמ' דהא לא מינטר כלולות שתי טענות: א' שחצר שאינה משמרת מרוח מצויה אינה קונה, דהו"ל חצר שאינה משתמרת, ולכן אין האוויר יכול לקנות מחמת הרוח המצויה הקיימת שם. – אך מ"מ מצד הדין דחצר צריכה לשמור מה שבתוכה, אין דין שהיא תוכל גם לשמור מפני רוח שאינה מצויה, כשם שידו של אדם אינה משמרת את הדבר בידו אלא מפני הדברים המצויים ולא מפני הדברים שאינם מצויים כמו ארי ולסטים מזוין וכדומה.

– והטענה הב' שיש דין נוסף באוויר החצר, שהוא קונה לחצר רק עד כמה שהדברים שבאוויר עתידים להגיע לחצר, אבל באופן שע"י רוח אפילו שאינה מצויה – הדבר לא יגיע לחצר, הנה באופן זה לא שייך שהאוויר יקנה עבור החצר כי אין הדבר עתיד להגיע אליה[[85]](#footnote-85). – ושתי הטענות הללו כלולות בקושיית הגמ' "והא לא מינטר".

– ובתירוץ הגמ' שמדובר תוך ג' לגג מתורצות שתי הטענות. – כלפי הטענה הא' שאין הגג שומר מפני הרוח המצויה, התשובה היא שבתוך ג' לגג כבר אין כ"כ רוח והוא משתמר קצת. – וכלפי הטענה הב' שיש רוח שאינה מצויה, התשובה היא דתוך ג' לגג הו"ל כגג עצמו והרי זה נידון שהגט הגיע לגג עצמו, והגג עצמו קונה גם כשהוא לא יכול לשמור מרוח שאינה מצויה, וכנ"ל.

# רש"י ד"ה בפחות מג'.

רש"י כותב שמכיון שהגג גבוה עשרה לכך הו"ל חצר המשתמרת לכל דנייח בגויה. – התורת גיטין (על הדף) מתקשה דממנ"פ, אם היא עומדת בצידו הריהו משתמר גם כשאין בו גובה עשרה, ואם הגג אינו משתמר מחמתה א"כ מה יועיל שיש לו גובה עשרה.

– והוא מתרץ עפ"י החידוש של הרמב"ן בב"מ י"א ב' שכאשר ישנה מחיצה בין שתי חצרות די בכך להחשיב את החצר האחת משתמרת מפני בני החצר השנייה, אף שאינן מחולקות באוויר שמעל המחיצות, ודלא כדעת התוס' בסוגיין בעמ' ב' (בד"ה פנימית). – ולפי"ז כוונת רש"י לבאר מדוע הגג משתמר מפני בני החצר, כי הוא לומד שאף שהאישה שם מ"מ היא עומדת רחוק מהגט ואינה משמרתו, ולכן צריך שהגג יהיה גבוה עשרה ובכך זה נחשב שהוא חלוק במחיצותיו מהחצר דאמרינן גוד אסיק מחיצתא, וחילוק המחיצות מחשיבו כמשתמר.

# תוס' ד"ה כגון.

עי' לעיל בהערה 3 בדברי הקה"י שהוכיח מדברי התוס' שהם פירשו את קושיית הגמ' "והא לא מינטר" בדרך חדשה.

# כמאן כרבי וכו' אפילו תימא רבנן וכו'.

האחרונים דנים מהו גדר קנין אוויר החצר הקונה משום שהוא "מינטר", האם הפשט שהיות והדבר הנמצא באוויר סופו ליפול לחצר, לכן החצר יכולה לקנותו כבר בעודו באוויר, או שהפשט שאוויר החצר גם הוא חלק מהחצר, והאוויר עצמו הוא הקונה. (ועי' לעיל בהערות 3 ו4 במקורות לנידון זה.)

עוד דנים האחרונים מה הגדר ב"קלוטה כמי שהונחה", האם הפשט שדנים את הקלוטה כאילו היא מונחת בארץ, או שדנים את מה שהיא קלוטה באוויר שזה נחשב שהיא מונחת שם, ואכ"מ.[[86]](#footnote-86)

# אבל נמחק דרך עלייה לא מאי טעמא מעיקרא לא למינח קאי.

רש"י כותב שהחיסרון בזה שאין זה נקרא נתינה. – ומדייקים המהר"ם שיף והרש"ש שזו הלכה דוקא בגט דבעינן "ונתן בידה", אבל בקניינים קנה גם בדרך עלייה. – והם כותבים שלפי"ז מיושבת קושיית התוס' בד"ה דרך שהקשו דבב"מ יש צד על ציור כיו"ב שקנה. – כי לפי רש"י זה דין רק בגט.[[87]](#footnote-87) [ואמנם בתוס' מוכח שזהו דין כללי דלא כרש"י.]

# תוס' ד"ה דרך.

נתבאר בדף מס' 11 שהאחרונים דנים במה שדבר הנמצא באוויר החצר שסופו לנוח בו נקנה בקניין חצר, האם קרקע החצר קונה אותו מכיון שסופו לנוח בה, או שבאמת אוויר החצר הוא הקונה אותו.

– והנה על דרך זו דנים האחרונים בביאור ספיקו דרבא באוויר שאין סופו לנוח. – הקה"י (בב"מ סי' י"ט) מעמיד שלכאורה לשונו של רבא ד"סופו לנוח" משמעה שזה ודאי שקרקע החצר היא הקונה, והספק הוא האם חצר קונה רק כשדבר סופו לנוח בה או שהיא קונה מה שנמצא באווירה גם כשאין סופו לנוח בה. – ואח"כ הוא מעמיד שלעולם האוויר הוא הקונה, וספיקו של רבא הוא בגדר מה שהאוויר קונה, האם הוא קונה רק אם סופו של הדבר לנוח בחצר, או שהוא קונה גם בלא זה.[[88]](#footnote-88) [[89]](#footnote-89)

ובין אם נאמר כך או כך, מ"מ בתירוצי התוס' נראה שגם לצד שבאוויר שאין סופו לנוח כי ההיא דארנקי הדין הוא שקנה, אין זה מפני שלא אכפת לן שהחפץ אין סופו לנוח, אלא זה מפני שגם בכה"ג יש רמה מסוימת של סופו לנוח, ועל כך התוס' כותבים שני חילוקים: א' – שבארנקי כל מה שאין סופו לנוח זה מפני הכח המעורב בו הדוחפו לחוץ, אבל בדרך עלייה רואים בכיוון הפריחה של הגט שאין סופו לנוח, וזה נחשב פחות "סופו לנוח", וכלשונו של הרשב"א "דשאני דרך עלייה דמינכר טפי שהוא מתרחק מן ההנחה שהולך כלפי מעלה". ב' – מחלקים התוס' שמכיון שהארנקי בתוך מקום מקורה, יותר רואים אותו כמשויך לבית שבו הוא פורח. (ואולי זה מפני שדרכם של דברים הפורחים בתוך הבית שהם נחים בתוכו.)[[90]](#footnote-90)

# אבל קדמה דליקה לגט לא מ"ט מעיקרא לשריפה קאזיל.

הראשונים בגיטין וכן בב"מ י"ב א' מקשים שכאן נראה בגמ' שאוויר שאין סופו לנוח ודאי לא קנה, ומאי שנא מספיקו דרבא לעניין זרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחר, ונאמרו בזה כמה תירוצים, ולהלן שניים מהם:

הרמב"ן בב"מ והריצב"ש (בשיטה שם) שם מתרצים שכאן הגט אזיל לאיבוד, משא"כ בספיקו דרבא שלא ברור שהארנקי לא ייפול בתוך הבית.

– התוס' שאנץ (בשיטה שם) התורא"ש (שם) והריטב"א (בסוגיין) מתרצים שלפי הצד של רבא דאוויר שאין סופו לנוח כמונח דמי – הנה בקדמה דליקה הריהו כמונח באש, משא"כ בקדם גט לדליקה שבשעה שזרקו היה ראוי לנוח בארץ.

– וכותבים הקה"י (בב"מ סי' י"ט) והאילת השחר (בסוגיין) שרואים בדברי הראשונים שתירצו שהגט נידון כמונח בדליקה, שהגדר בקניין חצר באוויר שאין סופו לנוח הוא לא שהאוויר קונה, כי אם האוויר הוא הקונה, מה בכך שיש דליקה בחצר, ואי משום שאין סופו לנוח הלא זו הבעיא דרבא. – אלא שקרקע החצר היא הקונה מחמת שהדבר הנמצא באוויר נידון כמונח בקרקע, ולכך בקדמה דליקה הדבר נידון כמונח בדליקה.[[91]](#footnote-91)

# אילימא בגג דידה וחצר דידה למה לי אויר הגג.

הרשב"א מקשה דנאמר שהיא מגורשת רק כשהגט מגיע לאוויר הגג כי קודם לכן הו"ל דרך עלייה. – והוא מתרץ שא"כ יקשה מדוע נקטה המשנה שהגירושין חלים דוקא כשהגט מגיע לאוויר הגג, והלא גם בעוד הגט בחצר היא תהיה מגורשת אם יהיה זה בדרך ירידה.

והנה מבואר בדברי הגמ' שכאשר גם הגג וגם החצר של האישה, א"צ שהגט יגיע לאוויר הגג והיא מתגרשת גם באוויר החצר.

– על דרך זו כותב הריטב"א שרואים בדברי רבא שהיא לא מתגרשת בחצר רק מפני שתרי מקומות לא מושלי אינשי, אבל אם הוא ישאיל להדיא גם את החצר היא תתגרש בעוד הגט באוויר החצר.

– והריטב"א מקשה ממה שאמרו לעיל ע"ז ב' לעולא שצריך עומדת בצד חצרה, דהכא היא עומדת על הגג והיאך תתגרש כשהגט באוויר החצר. – והוא מיישב שעל שהגט משתמר בראייתה מאותו מקום שבו היא עומדת זה נחשב עומדת בצד חצרה. – וכן מבואר בריטב"א בב"מ י"א א' (הובא בדף מס' 4 בהערה 1).

– אלא שדעת הרשב"א לעיל ע"ז ב' והתוס' בעירובין (צ"ב ב' ד"ה אשה) אינה כן (כפי שהובא בדף מ"מ הנ"ל), והם סוברים שהיא צריכה לעמוד בתוך החצר ממש. – ולשיטתם מקשה התורת גיטין היאך היא תתגרש באוויר החצר, ע"ש תירוצו.

# נעץ קנה וכו' ובראשו טרסקל וכו' הכא משום אינטורי הוא והא לא מינטר.

הרשב"א והריטב"א מקשים מאי שנא ממה שאמרו לעיל בתירוץ השני על קושיית הגמ' דגג לא מינטר, שפחות משלשה סמוך לגג כגג, ששם רואים שאפילו שהגג לא מינטר מ"מ כל שהגט הגיע לרשותה הרי היא מגורשת. – והם מתרצים דשאני טרסקל שהוא קצר ביותר והגט יכול לעוף משם גם ברוח מצויה ואין זה מינטר כלל, משא"כ בגג שאפילו שלפי התירוץ הזה בגמ' מדובר שאין לו מעקה, מ"מ מתוך שהוא רחב הוא קצת משתמר. – ועי' בדף מס' 11 בביאורו של החת"ס לדברי הרשב"א הללו.[[92]](#footnote-92)

– והאבנ"מ (קל"ט ד') מיישב את הקושיא לפי דרכו הנ"ל בדעת רש"י שבגג הקושיא לא היתה מצד שאינו משתמר כי האישה יכולה לתפסו, שעל גבי הקנה אין הגט משתמר כלל דמתוך שהוא גבוה אין האישה יכולה לתפסו.

# רש"י ד"ה אבל.

מש"כ רש"י "שאין סופו לנוח לארץ" אין כוונתו שלכך הו"ל כאוויר שאין סופו לנוח [כמו שרש"י מפרש לעיל לעניין גג], כי מדובר שהגט כבר נח ע"ג הקנה, אלא כפי שמבואר בהמשך דברי רש"י שהטעם בזה הוא משום חצר שאינה משתמרת, והוא פשוט, וכן מבואר בחת"ס.

# תוס' ד"ה והא דאמר.

כדי להבין כראוי את דברי התוס' יש להקדים כמה הקדמות נחוצות המבוארות בסוגיות בפרק כל גגות.

– נחלקו רבנן ור"ש בר"פ כל גגות, דרבנן סברי שכשם שאסרו חכמים לטלטל בשבת מבית לבית חברו בלא שיערבו ביניהם, כך אסרו גם לטלטל מגגו לגג חברו אם לא עירבו דיורי הבתים. – ור"ש סובר שמכיון שהגגות אין תשמישן תדיר לכך הם לא נחשבים כרשויות חלוקות אלא כרשות אחת, ומותר לטלטל מגגו לגג חברו. – ושמואל פוסק כר"ש (בעירובין צ"א א').

– ומ"מ מחדשים התוס' בסוגיין וכן התוס' בעירובין (צ"א א' ד"ה ושמואל) ועוד ראשונים, שגם לר"ש שהגגות נחשבים רשות אחת, מ"מ אסור לאדם לטלטל מגג חברו לביתו שלו, ולכן אסור לקלוט מי גשמים מגג חברו ולהכניסם לביתו שלו, דביתו נחשב רשות אחרת כלפי גג חברו.[[93]](#footnote-93) – עוד מחדשים התוס' בסוף דבריהם ששמואל בא לחדש שאפילו קליטת מי גשמים שלא נחו בגגו של חברו אסור להכניס לביתו.[[94]](#footnote-94)

עוד נחלקו רב ושמואל בר"פ כל גגות, באופן שהבתים מחוברים ויש רצף אחד של גגות – אליבא דרבנן האוסרים לטלטל מגג לגג, – ובתוס' מבואר שהם נחלקו גם אליבא דר"ש. – לפי רבנן הנידון הוא לעניין כל גג לעצמו האם הוא מותר בטלטול, ולפי ר"ש לדעת התוס' ג"כ יש נפק"מ במחלוקתם לעניין טלטול מהגג לבית, וכפי שיבואר:

– הנה דעת רב שכל גג לעצמו אסור בטלטול לרבנן, כי יש דין של "פרוץ למקום האסור", שמכיון שכל גג פרוץ למקום שאסור בטלטול לשם, לכך גם הגג עצמו נאסר בטלטול (ומותר לטלטל בגג רק בתוך ד"א). – וכן מה"ט לר"ש אסור לטלטל מגגו לביתו, דכלפי הטלטול לביתו דנים את גגו כפרוץ למקום האסור – שהרי אסור לטלטל מגג חברו לביתו. – ושמואל חולק וסובר שמכיון שהבתים חלוקים במחיצותיהם מבפנים זה מזה, לכך אומרים גוד אסיק מחיצתא, ורואים את הגגות כמובדלים זה מזה והם לא נחשבים פרוצים למקום האסור. – וכן לר"ש מותר לטלטל מגגו לביתו, כי גגו מובדל מגג חברו.

והנה לפי התוס' ששמואל מדבר על להוליך מגגו של חברו לביתו שלו ולא מגג לגג, מבאר הרשב"א שמ"מ רבא שאמר שלעניין גיטין אין קפידא, כוונתו בשני גגות השייכים לאדם אחד – שהוא לא מקפיד עליהם להגדירם כשני מקומות. [[95]](#footnote-95)

– ומבארו התורת גיטין, שרבא בא לומר, שהנה רואים אנו שכאשר יש שני אנשים הדרים בחדר א' ועושים מחיצה ביניהם – הרי שמחיצה זו אוסרת עליהם לטלטל מזה לזה בשבת – וכמו כן לעניין גיטין זה נחשב לשני מקומות. – אבל ביחס להשפעה של מחיצות הבית על הגג, רואים שיש הבדל בין טלטול בשבת לבין הקפידא של השאלת מקום עבור הגט. – כי הנה לעניין שבת אסור לטלטל מגג חברו לבית שלו מחמת החילוק של מחיצות הבית, משא"כ בגט ששני גגות השייכים לאדם אחד שיש חילוק מחיצות בבתים שתחתיהם – אין זה סיבה להחשיב זאת לשני מקומות, מכיון שאין על כך קפידא.

[ויש להוסיף בביאור דברי התורת גיטין, שהגם שמגג לגג מותר לטלטל לר"ש, מ"מ יש כאן הבדל בין שבת לגיטין, כי מה שמותר לטלטל מגג לגג זה מסיבה צדדית שאין תשמישם תדיר, אבל בעצם רואים לעניין שבת שמחיצת הבתים מגדירה את הגגות כמקומות חלוקים כלפי הטלטול לבית שנאסר בשבת, אבל לעניין גיטין שני הגגות נחשבים מקום אחד.]

# תוס' ד"ה פנימית.

מבואר בסוגיא שהחצר הפנימית זוכה בגט כאשר הוא מגיע מעליה, אף שהוא עדיין גבוה מכנגד מחיצותיה של החצר, מכיון שהוא כנגד מחיצות החיצונה. – ונתחדש בזה שהמחיצות החיצונות מועילות עבור החצר הפנימית, כי מאחר שהן קבועות ועתידות להישאר שם[[96]](#footnote-96), לכן זה נחשב שהחצר הפנימית מינטרא על ידן.

– עוד נתחדש כאן בפשטות – לדעת התוס', – שאפילו שכשהגט עודנו רק כנגד המחיצות החיצונות – הרוח יכולה להעיף אותו אל החצר החיצונה, וכל השימור של המחיצות החיצונות הוא רק ביחס לרה"ר, גם "שימור במקצת" זה מועיל להחשיב את החצר לחצר המשתמרת.[[97]](#footnote-97) – והתוס' לא הקשו על כך כלל, וכל קושייתם היא רק ביחס לשימור מבני החצר היכולים לקחת את הגט, אך זה לא קשה להם שהרוח עלולה להעיף את הגט לחצר החיצונה ונמצא שהוא לא יגיע לחצר הפנימית כלל, כי באמת גם שימור חלקי זה של המחיצות החיצונות שהגט לא יעוף לרה"ר – מועיל להחשיב את הגט כמשתמר באוויר החצר הפנימית.

(ואמנם לפי תירוצם הראשון של התוס' כבר אין מקור לכך, כי מדובר שבאמת יש מחיצות גבוהות בין החצרות והרוח לא יכולה להעיף את הגט לחיצונה[[98]](#footnote-98), אבל עכ"פ לפי תירוצם השני של התוס' טענה זו נשארת, כי השימור של האישה מועילה כלפי בני החצר ולא כלפי הרוח, וכמבואר להדיא בלשון התוס' בתירוצם – "הלכך הוי חצר המשתמרת ע"י מחיצות החיצונות דלא לישדיא זיקא לרה"ר".)

מבואר עוד בתוס' בתירוצם השני שהשימור של האישה העומדת בחצר הפנימית מועיל ביחס לבני החצר החיצונה. – והאילת השחר מסתפק מהי דעת התירוץ הראשון בתוס' – האם התירוץ הראשון חולק וסובר שלא מועיל שהאישה עומדת שם כי אין בידה לשמור את הגט אם הוא יצא לחצר החיצונה, או שהתירוץ הראשון מודה לתירוץ השני שהשימור של האישה מועיל, אלא שהתוס' מתחילה כתבו היכי תימצי אחרת שיהיה כאן שימור מבני החיצונה.

והנה בעקבות תירוצי התוס', יש לדון בפשט דברי התוס' לעיל בעמ' א' בד"ה כגון, וכן יל"ע האם אין סתירה בין התוס' כאן לתוס' בעמ' א', עי' בהערה.[[99]](#footnote-99)

– רעק"א (ע"ט א' ד"ה ולכאורה) מעמיד אודות שיטת רש"י בעמ' א' בביאור קושיית "והא לא מינטר" שהיא מצד דהו"ל אוויר שאין סופו לנוח ולא מצד שאין זו חצר המשתמרת, שבדעת התוס' יש כמה הוכחות שהם חולקים על רש"י והם מפרשים שהקושיא היא מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת.

– וכותב רעק"א שאחת ההוכחות לזה היא דברי התוס' בסוגיין, הלומדים בפירושם השני שהאישה משמרת את הגט מפני בני החצר החיצונה, ומחיצות החיצונה משמרות שהגט לא יעוף לרה"ר. – ואם התוס' היו לומדים שהקושיא "והא לא מינטר" כרש"י שאין סופו של הגט לנוח בחצר, א"כ קושיא זו קשה בסוגיין שהרוח יכולה להעיף את הגט לחיצונה ואין סופו לנוח בפנימית. – אלא בהכרח שהתוס' לומדים שקושיית הגמ' לעיל היא מצד חצר שאינה משתמרת, וזה לא קשה בסוגיין משום שמועילה גם שמירה חלקית וכנ"ל.

– ומבאר רעק"א מדוע לדעת התוס' אין בזה חיסרון מצד אוויר שאין סופו לנוח, כי הגט ראוי לנוח בחצר, ואפשר שהרוח לא תיקחנו מחוץ לחצר, משא"כ בההיא דב"מ דזרק ארנקי מפתח זה ויצא מהפתח האחר, שהוא זרקו בכח והוא בוודאי יצא מהפתח השני, שם יש צד בגמ' שבאין סופו לנוח לא קנה.

– ונראה מדברי רעק"א שלפי רש"י הטעם שבסוגיין אין חיסרון מצד אוויר שאין סופו לנוח [כמו לעיל בעמ' א'] הוא בהכרח כמו התירוץ הראשון של תוס' שיש מחיצות בין החצרות. – ולכן הוא כותב שלפי התירוץ השני של התוס' שלא העמידו כן, מוכח דלא כרש"י.

בעצם קושיית התוס' שכשהגט באוויר הוא אינו משתמר מפני בני החיצונה, טוען המהרש"א שלולא דבריהם היה אפשר לומר שדוקא בההיא דרבן גמליאל שאין מחיצות למטה דנוח להשתמש שם, זה נחשב אינו משתמר ביחס לבני החצר, משא"כ בסוגיין בזמן שהגט באוויר אין זה נחשב אינו משתמר כלפי בני החצר גם אם לא היו מחיצות – מכיון שלא נוח להשתמש בו שם.[[100]](#footnote-100)

– והרמב"ן בב"מ שם חולק על תוס' וסובר שכל שיש מחיצות לחצר הפנימית, די בכך כדי להחשיבה משתמרת.

התוס' בסוף דבריהם מקשים מההיא דהזבל של בעה"ב אעפ"י שאין החצר משתמרת מן השוכר.

– כידוע נחלקו הראשונים בביאור הגמ' שם שהמשכיר זוכה בזבל דתורי דאתו מעלמא, דדעת רש"י שם שזה מפני שהוא לא השכיר את החצר, אבל אם החצר היתה מושכרת אזי השוכר היה זוכה בקנייני החצר, ואילו דעת הרמב"ם (שכירות ו' ה') שמדובר באופן שגם החצר מושכרת ועכ"ז המשכיר זוכה בקנייני החצר.

– רעק"א בתשובה (מה"ק סי' קל"ג) מביא שהגאון הבית מאיר כתב לו שרואים שהתוס' סוברים כרש"י, כי לשון התוס' היא שהחצר אינה משתמרת מן השוכר, כלומר שהמשכיר הוא המשתמש בה, ורק שיש לשוכר דריסת רגל בחצר להיכנס ולצאת מביתו, ולכן מקשים התוס' שהחצר אינה משתמרת מהשוכר.[[101]](#footnote-101)

– ולפי"ז יוצא שהתוס' בקושייתם למדו שהמשכיר משתמש בחצר ורק שהוא לא גר בבית הסמוך לה, ובתירוצם הראשון הם מתרצים שבאמת יש למשכיר בית באותו חצר והו"ל כעומד בצד חצירו.

– ובתירוצם השני מחדשים התוס' שבכלל השכירות היא שהשוכר משמר את מה שבחצר בשליחות המשכיר, ומלבד החידוש שיש תנאי כזה בשכירות, עוד מעמידים האחרונים (האמרי משה בסי' י"ד והדברי יחזקאל בסי' נ"ח אות א') שנתחדש בזה שמועילה שליחות על הדין דעומד בצד שדהו, ונחלקו בזה הראשונים בעקבות הסוגיא בב"מ י"א ב' – האם המקנה יכול לשמור בשליחות הקונה (דדעת הרמב"ם מתנה ד' ח'-ט' שזה לא מועיל, ודעת הרא"ש בפ"ק דב"מ סי' ל"א שזה מועיל).

# תוס' ד"ה דהא לא נח.

התוס' מקשים על רש"י שאוויר כלי אינו קונה, מדברי הגמ' בע"ז ששם מבואר שהגוי קונה את היין כאשר הוא מגיע לאוויר הכלי. – ר' ברוך פרנקל זצ"ל בהגהותיו מציין בזה לדברי רש"י והריטב"א בסוגיא בע"ז שם. – כי הנה באמת רש"י שם מפרש (בד"ה מדמטי) שהגוי קונה את היין בקניין הגבהה – ודלא כמו שהיה פשוט לתוס' שהוא קונהו בחצר, ולפי"ז קושיא מעיקרא ליתא.

– אלא שפירוש זה של רש"י צ"ב, וכפי שמקשה הריטב"א שם שצריך שיעשה איזה מעשה בקניין הגבהה, והתם נהי שהכלי בידיו של הגוי שנאמר שכשהיין נמצא בתוך הכלי הוא מוגבה על ידו[[102]](#footnote-102), אבל בעוד היין באוויר איזה מעשה הגבהה יש כאן. (וגם הרמב"ן בסוגיין כותב ליישב את רש"י שמדובר שהכלי ביד הגוי, והוא כותב על כך שאינו מחוור.) – וכותב הריטב"א ליישב זאת בזה"ל: "ויש לומר דכיון דאויר שסופו לנוח כמונח דמי ואילו נח חשיבא הגבהה, ומעכשיו הוא מיישר הכלי יפה בענין שיבא היין לאוירא ולא ישפך לחוץ, הא חשיב לן מעשה לקנות בו מדין הגבהה כנ"ל, וצ"ת", עכ"ל. – והדברים צ"ב.

– עוד מתרצים הפנ"י והקצוה"ח (ר' ב') את דברי רש"י בסוגיין, שהנה החיסרון במה שאין מחיצות הכלי עשויות לשמור הוא משום דהו"ל חצר שאינה משתמרת, ולפי שיטת רב פפא בסוגיא בב"מ שבדעת אחרת מקנה א"צ שהחצר תהא משתמרת, מלבד בגט שהוא בעל כרחה (ע"ש היטב בסוגיא, ויש נידון היאך קי"ל בזה), – ולכן שם בע"ז שמדובר במכר אין בזה חיסרון. – ועי' בהערה[[103]](#footnote-103).

עוד בדעת רש"י, כותב המהדו"ב ש"קצת קשה" (כלשונו), שעד כמה שהחידוש בשתי קופות הוא שאוויר כלי אינו קונה, מדוע נקט אביי ציור כזה של שתי קופות, והיה לו להעמיד בקופה אחת ולפרש שאינו קונה באווירה. – והוא מסיים ש"יש ליישב".

– ומבאר השיח השדה בקונטרס "יישוב הדעת" שכוונת המהדו"ב ב"יש ליישב" שאביי נקט את דבריו בשתי קופות כדי להשמיע "כח דהיתירא" בשתי חצרות שהוא קונה אפילו באוויר המחיצות החיצונות.

– ובספר יד דוד-פסקי הלכות (לר' דוד קרלינר זצ"ל בח"א בדף ר') מיישב את הקושיא שמכיון שמדובר בחצר שלה (שכך היא שיטת רש"י כמבואר בקטע הבא) – אם היתה רק קופה אחת הרי שמחיצות הקופה לא היו מעכבות מאוויר החצר לזכות בגט, דנהי דאוויר הכלי לא קונה אבל אינו מבטל את אוויר החצר. אבל מכיון שיש באמצע את הקופה של הבעל, לכך אינה מגורשת, דמחיצות הקופה החיצונה מבטלות את כח אוויר החצר.[[104]](#footnote-104)

# וכי נח מאי הוי כליו של לוקח וכו' בקופה שאין לה שוליים.

הרמב"ן מביא בשם רש"י שמדובר שהחצר היא של האישה. – הרמב"ן מקשה על כך שמכיון שמדובר שאין לקופה החיצונית שוליים – הדין צריך להיות שהיא לא תפסיק ויקנה לה אוויר חצרה. – ולכן הרמב"ן חולק על רש"י ומעמיד בסימטא או בחצר שאינה של שניהם (עפ"י ב"ב פ"ה) או בכל מקום שקונה לאישה כגון מקום שאוכלת בו תמרי ואין הבעל מקפיד (עפ"י הגמ' לעיל ע"ח א'). – ומ"מ הר"ן כותב שהקרקע היא שלה – ובפשטות כוונתו לדעת רש"י.[[105]](#footnote-105)

– והנה כותב הב"ש (קל"ט י"ג) שמהר"ן מוכח שלדינא, שבכליו של לוקח ברשות מוכר – כאשר הכלים נמצאים ברשות הלוקח – שגם בזה לא קנה, שלכך העמידו בגמ' בקופה שאין לה שוליים, אף שהחצר היא של האישה.

– והאחרונים חולקים על הב"ש, ובהקדם לדברי האחרונים יש להעמיד, שהנה בסוגיא בב"ב פ"ה נסתפקו הן בכליו של לוקח ברשות מוכר והן בכליו של מוכר ברשות לוקח, ולהלכה קי"ל (עי' בשו"ע סי' ר' סע' ג' וה') שבשניהם שלא קנה, ונחלקו בזה הראשונים. – יש ראשונים (רא"ש וטור בסי' ר' ועוד) הסוברים שספיקות אלו תלויים אחד בשני – כי שורש הנידון הוא אחד – האם הולכים אחרי הכלי או אחר הרשות, ולכך אם בנידון האחד לא קנה – אז בנידון השני קנה, ורק שלהלכה כיון שזה ספק ממון אמרינן בשניהם שלא קנה, אבל אם הוא עשה את שניהם באמת קנה. – ויש ראשונים (רי"ף ורמב"ם מכירה ד' ב' ועוד) הסוברים שגם בעשה שניהם לא קנה. (ועי' מה שנתבאר בזה במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 24.)

– ולאור האמור טוענים האבנ"מ (שם בסק"ח) – והוא שונה זאת בקצוה"ח (בסי' ר' סק"ו) – וכן טוענים התורת גיטין (שם) ורעק"א (בתשובה ח"ג סי' ל"ה ועד"ז בגליון אה"ע שם) – שלפי הראשונים הנ"ל שספיקות אלו תלויים זה בזה, א"כ בציור של הב"ש הוא יקנה ממנ"פ, כי בין אם נלך אחרי הכלי ובין אם נלך אחר הרשות זה של הלוקח. – עוד טוענים הקצוה"ח ורעק"א שגם לדעת הראשונים שבשניהם לא קנה, שאני הכא דאיכא תרתי – גם כלי וגם רשות, ובזה כ"ע מודו שקנה, דכליו של מוכר הנמצא בתווך אינו מפסיק בזה.

– עוד כותב רעק"א (בתשובה שם) לדחות את ראיית הב"ש מהר"ן, דשאני הכא שהגם שהחצר שייכת לאישה, מ"מ הבעל אוכל את פירותיה ויש לו רשות להניח בה את חפציו כדין נכסי מלוג, והגם שע"י "באים כאחד" החצר תהיה שייכת לאישה, אבל בשעה שהוא זורק את הגט יש לו רשות להניח בה את חפציו, ולכך מה שהכלי שלה בתוך הכלי שלו זה סיבה לומר שהוא בטל אליו, אבל מה שהכלי שלו בתוך החצר שלה אין זה סיבה שכליו יתבטל, וכמו בסימטא שכליו של לוקח לא קונה בתוך כליו של מוכר מכיון שיש למוכר זכות להניחו שם. – אבל בעלמא בכליו של לוקח בתוך כליו של מוכר בתוך חצר גמורה של הלוקח הוא ודאי קונה.

– האולם המשפט (בסי' ר' סע' ג') מיישב את הטענה על הב"ש מהראשונים שממנ"פ קנה, דשאני הכא דהכלי הפנימי בטל לכלי החיצון, ולכך הדר הו"ל ככליו של מוכר ברשות לוקח.

# אם נישאת לא תצא ואיכא דאמרי וכו' אם נתגרשה תינשא לכתחלה.

לעיל במשנה י"ז א' מבואר שגט מוקדם פסול ואמרו על כך שני טעמים בגמ' יעו"ש. – והראשונים דנים מדוע כאן לא נאמר דין זה. – המאירי כותב שהפסול של גט מוקדם הוא רק כאשר הזמן קדם לחתימתו, אבל כאשר זמנו הוא כשעת החתימה ורק שהנתינה התאחרה אין חיסרון דגט מוקדם. – והרשב"א כותב חילוק אחר יעו"ש. – ובסברת הדברים יש לעיין בסוגיא שם, והראשונים שם דנים עוד על ציורים כיו"ב שלא פסלו את הגט ע"ש, ואכמ"ל בזה.

# תוס' ד"ה ב"ש.

הבית שמואל (קמ"ח ד') כותב שהיות והטעם שלב"ה חוששים שמא יאמרו דגיטה קודם לבנה, כי הוא יכול לגרשה אפילו הקדיחה תבשילו ויאמרו שבא עליה, א"כ באופן שהוא מגרשה כי מצא בה ערות דבר באמת לא חיישינן להכי כי היא מזוהמת בעיניו.

– החת"ס מקשה עליו שלפי"ז יוצא שגם לב"ש באופן שלא מצא בה ערות דבר אלא שניהם מסכימים להתגרש באמת חוששים שמא יאמרו גיטה קודם לבנה, ונמצא שהם כמעט לא פליגי (כי הציור הפשוט דהקדיחה תבשילו הוא שהיתה ביניהם קטטה ושניהם רוצים בגירושין).

– ולכן החת"ס חולק על הבית שמואל ומפרש שלפי ב"ש מכיון שרוב הגירושין הם ע"י ערות דבר ולא שכיח ששניהם רוצים בגירושין, לכן לא יעלו על הדעת שנתגרשה שלא מחמת ערות דבר וממילא לא יאמרו גיטה קודם לבנה. – ולפי ב"ה רוב הגירושין הם מחמת קטטה ולא שכיח גירושין מחמת ערות דבר, ולכן גם באופן שגירשה מחמת ערות דבר מ"מ העולם לא ידעו מזה ויאמרו שגיטה קודם לבנה.

– וכדברי החת"ס כן כותב התוי"ט וז"ל: "ואף על גב דלב"ה אפשר שמגרשה משום דבר ערוה, מ"מ גזירת חכמים היתה שמא יאמרו שגרשה משום שהקדיחה תבשילו ואינה מזוהמת בעיניו וכו' ", עכ"ל.

# כתב לשום מלכות שאינה הוגנת וכו' לבנין הבית לחורבן הבית.

רש"י כותב בד"ה או שכתבה, לגבי בנין הבית וחורבן הבית – שזה פסול "מפני שלא כתב לשם המלכות".

– וכותב הפנ"י שמדקדוק לשון רש"י נראה שהוא בא לבאר למה במנין מחורבן הבית הגט פסול, הלא אדרבה אנו מזכירים את הצער שלנו כמבואר בגמ' ברבותא דהאי דינא, וא"כ לא שייך לומר שהמלך יתקנא בזה משום כך. – לזה פירש רש"י שיסוד הדין למנות למלכות הוא לא כדי שלא לעורר את קנאת המלך ובאמת גם כשאין זילותא למלך לא נתקיימה תקנה זו, כי יסוד התקנה הוא להרבות את שלום המלכות שזה חשיבות אצלם שאנו מזכירים את שמם, וכמבואר להדיא ברש"י בגמ' בד"ה משום שלום מלכות, ומה"ט הגט פסול גם בכתב לחורבן הבית.

– וממשיך הפנ"י שבתוס' בשם רבינו אלחנן נראה דלא כרש"י, שאין יסוד הדין להזכיר את שנות המלכות כדי להרבות את חשיבותה – אלא אדרבה, יסוד הדין הוא לא להזכיר מלכויות אחרות כדי שלא לעורר את קנאת המלכות, ולכך כתבו התוס' שדוקא כאן הזכירה המשנה שמלכות רומי היא מלכות שאינה הוגנת שאין לה לא כתב ולא לשון כדי להשמיע רבותא שמ"מ גם בה מתקנאים.

– ובאמת בריטב"א מפורש שיסוד תקנת השלום מלכות היא כפי שהפנ"י לומד בדעת רבינו אלחנן – כדי לא לעורר את קנאת המלכות, כי כך רואים מהצריכתות של הגמ'. – וז"ל: "מדאיצטריך מתני' למיתני כל הני מהני טעמי ולא תנא כל שלא כתב לשם מלכות שהוא עומד בה, שמעינן שאין מקפידין כשאין מונין למלכיהן אלא כשמונין למלכות אחרת, וכדי שלא ימנו למלכות אחרת תקנו למנות מלכות שהוא עומד בה, אבל עיקר הקפידה הוא שלא ימנו למלכות אחרת וכו' ", עכ"ל הריטב"א.

וכן רואים במש"כ הרמב"ן הרשב"א והר"ן בשם י"מ, שהקפידא במשנה היא דוקא באלו שהם שם מלכות – וכן יש קפידא על בנין הבית שזוהי החשיבות שלנו ומלכות שלמה, וכן יש קפידא על חורבן הבית שזהו תוקף מלכות נבוכדנצר, וזה גם חשיבות שלנו למנות להפסקת המלכות שלנו ולא לתחילת מלכות אחרים. – וכל זה כשיטת רבינו אלחנן והריטב"א הנ"ל שאין זה דין חיובי להזכיר את המלכות אלא זהו דין לא להזכיר את מה שהמלכות מתקנאה בו.

– וממשיכים אותם י"מ ואומרים שלפי"ז אין קפידא למנות את השנים לבריאת העולם – כי בזה אין המלכות מתקנאת, והם מוכיחים זאת ממה שהמשנה לא נקטה שגם בכה"ג הגט פסול שזה יותר רבותא מלחורבן הבית. – ועד"ז כותב הריטב"א שהיות ויסוד תקנה זו לשיטתו הנ"ל הוא המניין למלכות אחרת, לכך אין כל קפידא במניין לבריאת העולם.

– ומ"מ מבואר עוד בתוס' (להלן פ' ב' ד"ה זו) ובעוד ראשונים, טעמים נוספים מדוע אין לחשוש לכתוב בגט לבריאת העולם, אם מצד שהיום המלכויות לא מקפידות על כך, או שגם המלכויות לא נוהגות כן, יעו"ש.

# ולא מזונות.

רש"י ביבמות (פ"ד א', פ"ז ב', וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין) מבאר שאין הדברים רק ביחס למזונות המגיעים לה בעודה תחת בעלה, כי הלא הוא צריך להוציאה, אלא אפילו אם בעלה הלך למדינת הים ולוותה ואכלה – ג"כ אינו צריך לפרוע לה. – ואילו התוס' בכתובות (ק' ב' ד"ה ולא מזונות, וכ"ה בתו"י ביבמות פ"ה א' והריטב"א ביבמות שם ובדף פ"ז ב') המפרשים שהכוונה שאין לה מזונות מהיורשים אם הוא מת.

# תוס' ד"ה ולא בלאות.

הרשב"א מיישב את הקושיא על רש"י דזנות במזיד גמור אינה שכיחה ולכן לא גזרו שם שתפסיד את בלאותיה הקיימים, משא"כ במתני' שהיא סומכת על הגט יש יותר מקום לגזור ולגדור.

# תוס' ד"ה וצריכה.

הפנ"י כותב לבאר את רש"י שהגט בטל מדאורייתא משום שכותבים בגט "כדת משה וישראל" וכל דמגרש אדעתא דרבנן מגרש, וכמבואר לעיל ל"ג א' לעניין קידושין. – עוד מבאר הפנ"י שבאופן זה נתברר שהסופר לא כתב את הגט בשליחות הבעל שציווהו לכתוב גט כשר לפי המטבע שטבעו חכמים, ומכיון שבטלה שליחותו לכך הגט בטל מדאורייתא. (ע"ש בפנ"י מש"כ עוד בזה.)

בשיטת התוס' (ושאר הראשונים) שהגט מהראשון בטל רק מדרבנן, מקשים האחרונים (מהרש"ל, מהרש"א, מהר"ם שיף ועוד) מה החידוש במש"א במתני' שהיא נפסלה מן הכהונה. דבשלמא לרש"י שהגט בטל מדאורייתא נתחדש שכאשר היא נישאת לשני היא נאסרת לכהונה מדאורייתא, אבל לפי תוס' בלא"ה היא כבר גרושה ואסורה לכהונה מדאורייתא, ע"ש בתירוצם. (והפנ"י כותב שזו אחת הסיבות שרש"י לא פירש כמו התוס'.)

# רש"י ד"ה מטמאין לה.

האחרונים מתקשים היאך נשאה הכהן השני והלא היא גרושה מהראשון. – המהרש"א כותב שמדובר שהראשון מת והכהן השני נשאה בחזקת שאין זה גט. (ע"ע במהרש"ל ובמהר"ם שיף מש"כ בזה.)

# ואם מתו אחיו של זה ואחיו של זה חולצין ולא מייבמין.

רעק"א (בתוספותיו למשניות ביבמות פ"י אות פ') כותב ש – "אינו מובן לי כראוי טעמא דמלתא דאחיו של ב' אינו רשאי לייבם". – דבשלמא אחיו של הראשון אינו רשאי לייבם, או משום שדנים אותה בנישואיה לשני כמזידה מחמת שהיא לא דייקה, והיות וכן יש לה דין סוטה מדרבנן שאסורה להתייבם. – או שזה מכיון שמצריכים אותה לקבל גט מהשני, וחוששים שיאמרו שזה משום שהראשון גירשה, ואם אחי הראשון ייבמה הרי"ז כמייבם גרושת אחיו. – אבל כל זה א"ש רק ביחס לאחי הראשון ולא ביחס לאחי השני, – דעל הצד שהיא כסוטה שזינתה עם השני, א"כ היא מותרת לאחיו, ועל הצד שיאמרו שהראשון גירשה והשני נשאה, ג"כ היא מותרת להתייבם לאחיו. – ומסיים רעק"א – "ולא מצאתי מפורש טעם לשבח בזה".

# תוס' ד"ה שינה.

נחלקו האחרונים מה הראייה של תוס' שלא מדובר בשינה ממש.

– המהרש"א (על התוס' בד"ה הבא) המהר"ם שיף והפנ"י לומדים שכוונת התוס' כאן לדבריהם לעיל כ' א' (בד"ה הא), שקשה להם למ"ל ששינה את שמו והלא בלא כתב שמו כלל פסול – דמתני' ר"מ היא כמבואר בגמ', ולר"מ צריך שהגט יהיה מוכח מתוכו. – ולכן בהכרח צ"ל שהכוונה שהוא כתב בגט את השם דיהודה בגליל.

– ואילו הב"י (בסי' קכ"ט) לומד שהוקשה לתוס' שאם שינה את שמו ושמה ממש הרי זה פשיטא שהגט פסול ומה המשנה באה להשמיע. – ואכן מצאנו טענה עד"ז ברשב"א (להלן בעמ' ב') המביא שיש מי שפירש במתני' שהוא שינה את השם לגמרי[[106]](#footnote-106), והרשב"א מקשה על כך דזה פשיטא שפסול, לכן הוא מפרש כמו תוס'.[[107]](#footnote-107)

– ונחלקו האחרונים בכוונת התוס' בסוף דבריהם, שגם בשינה שם עירו ושם עירה אין הכוונה ששינה ממש אלא שיש לעיר שני שמות בשני מקומות. – שורש המחלוקת תלוי בביאור דברי התוס' בד"ה הבא – האם בלא כתב כלל את שם עירו ושם עירה הגט פסול, דלפי המהרש"ל הגט כשר ולפי המהרש"א הגט פסול.

– וכותב המהרש"א שבתוס' דידן רואים שהגט פסול, ולכך הוקשה להם לעניין שינה שם עירו ושם עירה שגם בלא שכתבו כלל פסול – וכקושייתם לעניין שמו ושמה, וכ"כ הפנ"י במהלכו הראשון, שבאמת בלא שם עירו הגט פסול דאין זה נחשב מוכח מתוכו, כי א"א שאין בכל העולם עוד אדם ששמו כשמו. – אבל הפנ"י במהלכו השני ועוד אחרונים (ק"נ באות פ' והחת"ס) לומדים שבאמת בלא כתב שם עירו שם עירה כלל הגט כשר, וכוונת התוס' שצריך להעמיד את הסיפא דשם עירו ושם עירה דומיא דרישא דשמו ושמה, אף שבעצם היה אפשר גם להעמיד ששינה את שם העיר ממש.

# תוס' ד"ה ושם עירו.

תוס' כותבים שאם שינה שם עיר שנולד בה כשר כיון שא"צ לכותבו כלל.

– המהרש"ל נוקט שלדעתו התוס' בשינה שם עירו כשר (וכנ"ל), ולכך הוא מקשה מה ההבדל בין שם עירו שבלא כתב כלל כשר ובשינה פסול – ממקום לידתו, שמכיון שא"צ לכותבו לכך אין זה פוסל אם שינהו. – והוא מתרץ שהגם שבלא כתב שם עירו כשר, מ"מ כשהוא שינה את שם עירו, מכיון שמקום דירתו ידוע לכל, לכך אין לך שקר גדול מזה. – והמהרש"ל מציין לרא"ש הכותב להדיא שבלא כתב שם עירו ושם עירה הגט כשר, אבל כששינה אותם הגט פסול מצד מיחזי כשיקרא.

– והמהרש"א נוקט בדעת התוס' שבלא כתב שם עירו ועירה הגט פסול, – ואם הגט היה כשר אז גם בשינה אותם הגט היה כשר, על דרך שטענו התוס' על מקום הלידה. (ועי' לעיל במה שהובא בזה.)

# כל עריות שאמרו וכו' ונמצאו אלו איילונית תצא מזה ומזה וכו'.

מבואר להלן פ' ב' וכן הוא בגמ' ביבמות צ"א ב', שהטעם שקונסים בשני הציורים של המשנה הוא משום דאיבעי לה לאמתוני. – וכותב הריטב"א ביבמות שעד כמה שהיא נתגלתה בסוף כאיילונית, הרי שגם מתחילה היו לה קצת סימני איילונית, ולכן היה צריך להמתין ולראות אם היא לבסוף תלד ותימצא שאינה איילונית – או שיתגלו סימניה לגמרי. – אבל אם לא היו לה כלל סימני איילונית לא צריך להמתין ולא קונסים אותה.

# אלא לאו סופר וכו'.

מבואר בתוס' שדין זה הוא גם ביחס למקום הסופר וגם ביחס למקום העדים. – והרא"ש כותב שמה שאמרו סופר הוא לאו דוקא ועיקר דין זה נאמר ביחס לעדים, כדי שלא יבואו להזים אותם, וכ"כ רש"י בסנהדרין (ל"ב א' ד"ה חיישינן), וגם התוס' ביבמות (צ"א ב' ד"ה היה במזרח) דנים לומר כן. – ומיהו בתוס' מבואר שהטעם לדין זה הוא משום מיחזי כשיקרא וכ"כ הרי"ף בב"ב (קע"ב א') ועוד הרבה ראשונים, וטעם זה שייך גם ביחס לסופר.

– האחרונים מתקשים, שהטעמים הנ"ל באים לבאר מדוע לאחר שצריך לכתוב את מקום הסופר או העדים, שוב יש קפידא שלא לכתוב מקום אחר, אבל מדוע בכלל תיקנו לכתוב זאת בגט. – והפנ"י מוסיף להקשות עפ"י מש"כ התוס' בסוגיין שחז"ל לא יתקנו בחינם לכתוב בגט דבר כזה שיבוא לידי פסול אם לא יקיימו אותו.

– הפנ"י כותב בדין זה שני טעמים: א' – ששורש הדין לכתוב את מקום הסופר והעדים הוא כדי לדעת אם הגט נכתב בארץ ישראל, או שהוא בא ממדינת הים וצריך לומר בפ"נ ובפ"נ, והגם שדין זה נאמר רק בגט הנעשה ע"י שליח, מ"מ לא פלוג רבנן. ב' – שבשטרות יש סיבה לציין היכן זה נעשה, כי יש בזה נפק"מ לעניין שינוי המטבע שהוא חייב לשלם לו מטבע של מקום כתיבת השטר כמבואר ברמ"ה בב"ב (קע"ב א') וכ"ה בטור (בחו"מ סי' מ"ג) ובשו"ע (שם בסע' כ"א), ומשום כך תיקנו זאת גם בגיטין.

– והתורת גיטין כותב טעם אחר לדין זה, שהם היו כותבים לשנות המלך ושייך שהוא כבש עיר אחת לפני שהוא כבש את השנייה, ולכך גם המניין משתנה מעיר לעיר. – ומוסיף התורת גיטין שגם כשמונים לבריאת העולם יש בזה נפק"מ, עפ"י מש"כ הגט פשוט (קכ"ז ל"א) בשם שו"ת מהרלב"ח (בסי' קמ"ג) שהיו שני מנהגים כיצד לחשב את המניין לבריאת העולם (עי' בהערה בטעמם של מנהגים אלו[[108]](#footnote-108)), שבני המזרח מנו שנה אחת פחות מבני המערב, ומוסיף התורת גיטין שיש בזה נפק"מ גם לזמן חז"ל, שבמקום שלא היו מלכויות מקפידות לא היו צריכים למנות לשנות המלך ומסתמא באופן זה הם היו כותבים לבריאת העולם. – וכותב התורת גיטין שלכך תיקנו לציין בגט באיזה עיר נכתב הגט, מאותו טעם שתיקנו לכתוב זמן בגט (עי' לעיל י"ז א').

# תוס' ד"ה כי.

עי' לעיל במה שנתבאר אודות מש"כ התוס' שדין זה הוא גם בסופר וגם בעדים.

ומבואר בתוס' שדין זה דהיה במזרח וכתב במערב פוסל רק בגיטין ולא בשאר שטרות.[[109]](#footnote-109)

– תוס' מביאים לזה ראיה מהגמ' בסנהדרין שגם כשבאו עדים ואמרו שבזמן הכתוב בשטר עדי השטר היו עמהם, מ"מ השטר כשר דאמרינן דאחרוהו וכתבוהו. – הנה רש"י בסנהדרין מפרש שאנו אומרים שהם איחרו וכתבו את השטר אחרי זמן ההלוואה, והם כתבו בשטר את מקום ההלוואה ואת התאריך המאוחר של כתיבת השטר, כשבאמת בשעת כתיבת השטר הם היו במקום אחר – וכפי שהעידו העדים השניים. – ומוסיף רש"י ששטר זה כשר כי מה שרב אמר שיקפידו לכתוב את המקום שבו הם נמצאים הוא רק "עצה טובה" כדי שלא יבואו לידי הזמה. [– אמנם דעת התוס' בסוגיין שזה לא רק "עצה טובה" אלא שצריך להיזהר לכתחילה שלא לעשות כן, משום שהתוס' לשיטתם שהוא משום מיחזי כשיקרא ולכך יש בזה איסור. – ורש"י לשיטתו שזה כדי שלא יבואו לידי הזמה, יכול לפרש שזוהי רק עצה טובה.[[110]](#footnote-110)]

– וכותב הר"ן שלפי רש"י ראיית תוס' היא ברורה, כי שם מדובר להדיא על ציור כי ההיא דהיני ושילי. – אבל הר"ן גופיה כותב לפרש את הגמ' שם באופן אחר, שאנו אומרים שהם כתבו את השטר בזמן ההלוואה, ורק שהם כתבו בשטר מועד יותר מאוחר, ואין בזה משום מיחזי כשיקרא, דמיחזי כשיקרא זה רק בשקר ודאי שהם כותבים באותה שעה שהם נמצאים במקום אחד כשבאמת הם במקום אחר, אבל לא חוששים כשמאחרים את התאריך בשטר, שמא יזדמן שבאותו זמן הם לא יהיו באותו מקום.[[111]](#footnote-111) – וכותב הר"ן שלפי"ז אין ראיה למש"כ התוס' שבאופן שכותבים מקום אחר מהיכן שהם נמצאים כעת שהשטר יהיה כשר.

עוד מבואר בתוס' שגט מאוחר כשר, ואין זה דומה לאופן שהיו במזרח וכתוב במערב. – וכן מבואר בתוס' לעיל י"ז א' (ד"ה ריש לקיש) ובעוד ראשונים שגט מאוחר כשר. – אבל דעת הרמב"ם (גירושין א' כ"ה) שגט מאוחר פסול.[[112]](#footnote-112)

# רש"י ד"ה הולד כשר.

מבואר ברא"ש שדעת רש"י דבהיה במזרח וכו' הגט כשר להינשא בו (וכן מפרשים דבריו הפנ"י והק"נ באותיות א' וב'.) – ומבאר הק"נ שהמקור הוא ממה שרש"י מעמיד את דברי רב שאסר להינשא עם הגט הזה (ורק שהוולד כשר) דוקא על שלום מלכות – כי באמת בהיה במזרח וכו' אין הדין כן.[[113]](#footnote-113)

# תוס' ד"ה זו.

התוס' בתחילת דבריהם מביאים את קושית ר"ת על רש"י, ששמואל אמר בדעת חכמים ש"הרי זו מגורשת" – משמע שהיא תינשא לכתחילה, ולרש"י יוצא שרב חולק – "ולדידיה אסור לגרש בו לכתחילה", וקי"ל כרב באיסורי, וא"כ היאך אנו מונים בגט לבריאת העולם.

– ומתקשים האחרונים (המהרש"ל המהרש"א המהדו"ב והמהר"ם שיף) דמשמע בתוס' בשלב זה שלפי שמואל אסור לה להתגרש לכתחילה בגט זה, ורק שאם עברה ונתגרשה היא מותרת כעת להינשא. (ורק בהמשך התוס' מובאת שיטת ר"ת המעמיד שלפי שמואל גם מותרת לכתחילה להתגרש בו.) – וא"כ תוס' לא היו צריכים להקשות ממה שפוסקים כרב, כי באמת קשה גם לפי שמואל האוסר לכתחילה לגרש בגט זה.

– עוד מתקשים האחרונים בלשון התוס', שכאמור מתחילת דבריהם משמע שלשמואל אסור לכתחילה לגרש בגט זה, ואילו בהעמדת שיטת רב לשון התוס' היא שרב אוסר לגרש בו לכתחילה, ומשמע שלפי שמואל זה מותר אפילו לכתחילה.

– המהר"ם שיף מבאר שהתוס' כעת לא נכנסים לדקדק בפרט זה האם לפי שמואל גם מותר להתגרש בו לכתחילה או לא, ועיקר כוונתם היא רק לאפוקי מרב האוסר לגרש, וגם בדעת רב שהתוס' כותבים שהוא אוסר לגרש, אין כוונתם שנדקדק מזה ששמואל באמת מתיר לגרש לכתחילה, אלא כוונתם לומר שגם אם לא נדקדק את דברי רב שאמר שהוולד כשר, שמשמע מזה שהיא אסורה להינשא, אבל עכ"פ זאת למדנו מדבריו שאסור לגרש לכתחילה בגט זה.[[114]](#footnote-114)

התוס' מתרצים בשם רבינו אלחנן את דעת רש"י, שלפי רבנן יש להכשיר יותר בלשם סנטר שבעיר – "אבל לשם מלכות אחרת אסור לגרש בו ובדיעבד הוולד כשר".

– המהר"ם שיף מעיר על לשון התוס' שאסור לגרש בו – "לשם מלכות אחרת", – מדוע התוס' לא אמרו חידוש יותר גדול, שגם במניין לבריאת העולם אסור לגרש בו, כי סו"ס אין כאן הזכרת סנטר שבעיר, וכפי שרואים שרבינו אלחנן נצרך לבאר שהטעם שאנו נוהגים היום למנות לבריאת העולם הוא משום שגם הגויים לא מונים כן, הא לא"ה זה היה אסור. – ומבאר המהר"ם שיף שרבינו אלחנן בא לפרש את רב, שרב מדבר על המשנה דלשם מלכות אחרת שהוולד ממזר, ועל כך הוא אמר שלרבנן אסור לגרש בו אך הוולד כשר, ולכן הוא נקט את הציור של המשנה.

ובעצם דברי רבינו אלחנן בתוס' כאן מבואר שהטעם שאפשר לכתוב לבריאת העולם הוא משום שגם הגויים לא עושים כן, הא לא"ה היה דינו כמו לשם מלכות אחרת, ועי' בהערה.[[115]](#footnote-115)

עוד כותבים התוס' בשם הר"ר יוסף שמה שאנו מונים לבריאת העולם זה משום שעכשיו אין המלכויות מקפידות על כך. – ומבאר המהר"ם שיף את ההבדל בין סברת רבינו אלחנן שהיום גם הגויים לא מונים לשנות המלכים – לבין סברת הר' יוסף שאין המלכויות מקפידות, שעל סברת רבינו אלחנן יש לטעון שהגם שכיום בטל טעם הדין, אבל סוכ"ס הכלל הוא שכל דבר שנאסר במניין צריך מנין אחר להתירו. – אבל לפי הר' יוסף זה לא קשה, כי לפי דבריו גם בזמן חז"ל כל הדין הוא רק עד כמה שהמלכויות מקפידות על כך, וגם בזמן חז"ל זה היה מותר באותן מלכויות שלא הקפידו על כך, וגם חז"ל גופייהו תיקנו את התקנה רק במקום שמקפידים על כך.[[116]](#footnote-116)

עוד מעיר המהר"ם שיף שלפי הטעמים של רבינו אלחנן והר"ר יוסף יוצא שגם לר"מ אפשר בזה"ז למנות לבריה"ע, כי אנו אומרים שעל האופנים הללו לא נאמר כלל הדין דשלום המלכות. – משא"כ לפי ר"ת כל ההיתר בנוי על כך שרבנן חולקים בזה על ר"מ, אבל לר"מ גם בזה"ז במניין לבריה"ע דינו כמו סנטר שבעיר שלשיטתו הוולד ממזר.

# רש"י ד"ה דמיחלפא.

לשון רש"י בסוף דבריו – "אבל זנות לית ליה קלא כולי האי ומידע ידעי דפריצותא הואי ולא חשדי לה בחלוצה". – המהרש"ל מעמיד שלכאורה רש"י כותב שתי סברות – שלזנות אין קול, ושיודעים שזה פריצותא, והוא מתקשה כיצד שתי הסברות הללו עולות בקנה אחד. (ע"ש תירוצו.)

– המהרש"א מיישב שבנישאת יש קול ולא כל מי שיודע שהיא נישאת יודע שזה היה על סמך ייבום צרתה, ולכך הוא יחשוב שיבמה חלץ לה ולכך היא נישאה וכעת הו"ל נושא את חלוצתו, משא"כ זנות שאין לה קול, ומי שיידע מהזנות גם יידע שזה היה פריצותא בעלמא והוא לא יחשוב שהיא זינתה מחמת שיבמה חלץ לה.

# תוס' ד"ה נישאו.

שיטת ר"י (וברשב"א הדברים מבוארים יותר) שלא החמירו לגזור בשוגג משום חשש שמא יאמרו שהראשון כבר פטר אותה וכעת היא אסורה לחזור אליו, אלא רק במקום שהיא נאסרת במזיד מדאורייתא, ורב המנונא הוא שחידש ששומרת יבם שזינתה אסורה מדאורייתא, ואי נימא דלא כרב המנונא יוצא שלא גוזרים בה בשוגג מחמת חשש זה, אלא רק באופן שהשומרת יבם נישאת גוזרים מטעם אחר – שלא יבואו להחליף עם אשת איש שבעלה הלך למדינת הים. [הרשב"א מוסיף שלא גוזרים בשומרת יבם שזינתה שלא יבואו להחליף באישה שזינתה שהלך בעלה למדה"י – כי זה לא שכיח.]

– אבל אישה שהלך בעלה למדה"י, שבין בנישאת ובין בזינתה – אם היא מזידה היא אסורה לו מדאורייתא, – עליה בוודאי גוזרים גם בשוגג שמא יאמרו שבעלה גירשה ונשאה זה וכעת היא אסורה לחזור לראשון, ובוודאי שגזירה זו היא גם בזנות, ולכן לא שייך לדייק את המשנה ההיא דנאמר בה "נישאת" וא"כ בזינתה היא מותרת, כי פשוט שאין בזה חילוק.

– וכן לגבי שומרת יבם, אם נאמר כרב המנונא שהיא אסורה מדאורייתא ליבם אם נישאת או זינתה, בוודאי שיגזרו עליה שהיא אסורה ליבם גם בשוגג בין בנישאת ובין בזינתה, שמא יאמרו שהראשון חלץ ומשום כן היא נישאה או זינתה עם האחר.

בסוף התוס' מבואר שרב המנונא ס"ל כרבנן החולקים על ר"ע שיש ממזר מחייבי לאוין. – בתוס' ביבמות (בדף צ"ב ד"ה אבל) הדברים מבוארים יותר, שלר"ע גם בלא רב המנונא היא אסורה ליבם ולא צריך להגיע לחשש דמיחלפא באישה שהלך בעלה למדה"י, כי לפי ר"ע דיש ממזר מחייבי לאוין, שומרת יבם היא כערווה.

– והתוס' מתקשים במה שאמרו בגמ' שם שרק לר"ע יש ממזר משומרת יבם (רש"י בעמ' א' (בד"ה וכל הדרכים) מביא את דברי הגמ' ביבמות הללו), ואילו בסוגיין רואים שגם לרבנן הוולד ממזר, כי הלא יש צד בגמ' להעמיד את המשנה כרב המנונא הסובר כרבנן. – והתוס' מיישבים בשם ר"י, שלפי רבנן הוולד ממזר מדרבנן, ואילו לר"ע הוא ממזר מדאורייתא.

# אמר רב יהודה וכו' כל זמן שיושבין ועסוקין באותו ענין וכו' ורב אדא בר אהבה אמר וכו'.

רעק"א מקשה מה מועיל הא דלאו כל הימנו לאבד זכותו של שני, והלא עד כמה שהיא אומרת שהיא לא נתגרשה שויא אנפשה חתיכא דאיסורא, ועד"ז מקשה התפארת יעקב.

– האילת השחר (בדף פ' א') מיישב שאם היא כבר נתקדשה לאחר אז יש לומר שאינה נאמנת כי חוששים שעיניה נתנה באחר, וזה תלוי במה שאמרו במשנה בסוף נדרים, שהאומרת לבעלה טמאה אני לך – למשנה ראשונה היא היתה נאמנת דאמרינן שויא אנפשה חתיכה דאיסורא, אבל למשנה אחרונה חזרו לומר שאינה נאמנת כי חוששים שעיניה נתנה באחר (יעו"ש בראשונים מה הגדר בזה למשנה אחרונה).[[117]](#footnote-117)

– עוד כותב האילת השחר שיתכן שבאמת היא יכולה לאסור את עצמה מדין שויא אנפשה, אבל יש נפק"מ שתועיל לזה אמתלא – אם לאחר מכן היא תאמר שבאמת היא מותרת והיא תסביר מדוע מתחילה היא אמרה כן, וכמבואר בסוגיא בכתובות כ"ב.

– והנה הריטב"א כותב שלפי רב יהודה אמר שמואל, הא דבאין עסוקים באותו ענין היא מגורשת, מדובר שהאישה אומרת שמתחילה בעלה גירשה בגט כדין, ורק שאח"כ הגט נפל מידה ואז הבעל החליפו בטעות בשובר, שבאופן זה מאמינים לה דשמא מתוך שהיו טרודים לעמוד לא ראו שזו טעות. – אבל כל זמן שהם יושבים א"א שלא ראו את כל זה, ואינה נאמנת, – אבל באופן שגם האישה וגם הבעל אומרים שהוא נתן לה את השובר, אין כל סיבה להכשיר, והוא מסיים בצ"ע. – וכותב הריטב"א שמ"מ לפי רב אדא בר אהבה שאם נישאת לשני היא מגורשת, דין זה ודאי מובן, דלאו כל כמיניה לאבד את זכותו של השני, ושמא אח"כ הם החליפו לה כדי להוציאה מתחת יד השני.

– ולפי העמדת הריטב"א שהיא טוענת שהיא נתגרשה והיא מותרת לשני, א"ש קושיית רעק"א. – אמנם ברש"י במשנה משמע שגם האישה טוענת שהיא קיבלה את השובר, כי רש"י כותב שחוששים ששניהם עושים קנוניא.

הרא"ש פוסק כרב אדא בר אהבה, ואחת הטענות שלו לפסוק דלא כשמואל, כי הטעם של ר' אלעזר הוא משום שאומרים שהם עשו קנוניא, ולאחר שעמדו לא שייך קנוניא כי הוא יכול לישא אותה שנית. – וע"ע בזה במהרש"ל ובמהרש"א.

# ב"ש אומרים פסלה מן הכהונה.

המאירי כותב שזה משום שגם הכתיבה נחשבת ריח הגט (וכמבואר להלן פ"ב ב' וביבמות צ"ד א' שריח הגט פוסל מכהונה).[[118]](#footnote-118)

ועי' בתפארת יעקב שדן האם לב"ש היא נפסלת רק אחר שחתמו העדים על הגט, או שכבר בגמר כתיבתו גם קודם החתימה.

# דלמא נתן קאמרי.

הראשונים (רמב"ן ריטב"א ור"ן) מבארים שאנו אומרים שהקול לא יצא בחינם – אלא כדי לאסרה על בעלה, ולכן אומרים שכוונת הקול שהוא כתב וגם נתן לה [כי הלא בכתיבה לבד מוציאה רק לפי ב"ש].

# מאי תצא נמי תצא משני.

הנה מבואר בסוגיא שגם הבעל הראשון היה כהן, וגם הטוש"ע (ו' ד') מעמידים את הלכה זו כשהראשון היה כהן. – ונחלקו הפוסקים מה הדין כשהבעל הראשון היה ישראל.

– הב"ש (שם בסק"ח) סובר שאין בזה חילוק בין כהן לישראל, וגם בישראל הדין דתצא מהשני. (וגם דעת בעל החכ"צ בהגהת הט"ז (שם) שגם כשהראשון ישראל מוציאים אותה, אלא שמ"מ הוא דן לחדש נפק"מ אחרת בין כהן לישראל, עי' בהערה.[[119]](#footnote-119))

– ואילו הפרישה (שם בסק"ט) הב"מ (שם) והחת"ס (בחידושים) כותבים שדוקא כשהבעל הראשון הוא כהן מוציאים אותה מהשני, וזה עפי"ד הראשונים הנ"ל שמה שאנו אומרים שהוא גם נתן לה את הגט אף שהקול הוא רק שהוא כתב לה, זה משום שאומרים שהקול לא יצא בחינם אלא כדי לאסרה על בעלה. – וכל זה שייך רק כשבעלה הראשון הוא כהן, אבל כשבעלה הראשון הוא ישראל אזי באמת אומרים שהוא רק כתב לה גט ולא נתן.

# דורות האחרונים רבי דוסא.

המהר"ם שיף כותב שהגם שב"ה אינם מחמירים כמו ב"ש (והם מדורות הראשונים) – אבל מ"מ הם לא מקילים כמו ר' דוסא.[[120]](#footnote-120)

# תוס' ד"ה דורות.

עי' במהרש"א במה חולק ר' יהודה על ר' דוסא לפי ה"אי נמי" של התוס'.

# תוס' ד"ה טרקסמון.

הערוך מפרש שדורות הראשונים הכניסו פירותיהם במקום שהאחרונים מכניסים את הטרקסמון – כי ירק זה פטור גם במכניסו כדרכו (וכן מפרש היד דוד בתו"ד).

– ובכוונת התוס' בסוף דבריהם מבאר המהר"ם שיף שהתוס' מעמידים שפירוש הערוך תלוי בנידון זה האם טרקסמון פטור לגמרי, שעל הצד שטרקסמון פטור גם מדרבנן, א"כ א"ש מדוע נקט טרקסמון – כי רק אותו מכניסים דורות האחרונים דרך השער, מכיון שהוא פטור גם בכה"ג. – וכותב הטל תורה שרואים במהר"ם שיף שהוא גרס בסוף התוס' "אם ירק טרקסמון" (וכן גורסים בתוס' עוד הרבה אחרונים) ודלא כגירסא "אם דרך טרקסמון".[[121]](#footnote-121)

# אין הטבל מתחייב במעשר עד שיראה פני הבית.

כוונת דין זה, דעד ראיית פני הבית מותר לאכול את הפירות אכילת עראי, אבל מ"מ אכילת קבע אסורה מדרבנן. (עי' במשנה מעשרות א' ה', בסוגיא בב"מ פ"ח א', וברש"י ברכות ל"א א' ד"ה במוץ ובפסחים ט' א' ד"ה ואי.)

# תוס' ד"ה ורבי יוחנן.

התוס' כותבים שאין לתרץ את קושייתם שכוונת ר' ינאי שחצר קובעת ע"י שהוא מכניס מהחצר לבית – כי יש קושיות על תירוץ זה. – ומ"מ שיטת ר"ת (מובא בתוס' ר' יהודה החסיד בברכות ל"ה ב' וכן בחידושים מכת"י כאן) היא כהאי "אין לתרץ".

– וביחס לקושייתם האחרונה על ר"ת שלפי"ז פשיטא שבשתי חצרות זו לפנים מזו הוא לא יתחייב מחמת החיצונה, – כי הוא לא יכול להכניס את הפירות לבית אם לא דרך הפנימית, הנה בתוס' ר"י החסיד הנ"ל הוא מוסיף על הקושיא שאם נאמר שיש דרך מעוקמת להיכנס ישירות מהחצר החיצונה לבית, מדוע א"כ היא נקראת "חיצונה".

– ואמנם הרש"ש כותב לדייק את לשון התוס' בב"מ (פ"ח א' ד"ה עד) המביאים את ה"אין לומר" הזה בנוסח ש – "פני החצר דהיינו שיכניסנו דרך **שער** החצר לבית", וכותב הרש"ש שכוונתם לדייק בזה שהחידוש בהאי מימרא דחצר החיצונה הוא שדוקא כשהוא מכניס דרך השער לבית הוא חייב במעשרות, לאפוקי אם הכניס דרך חור או ע"י זריקה למעלה מהכתלים או ע"י סולמות, שבזה נתחדש שהוא פטור, ולכן התוס' שם לא הקשו על שיטה זו את הקושיא החצר החיצונה שהקשו התוס' בסוגיין.

# תוס' ד"ה בית שמאי.

הרשב"א מיישב את קושיית התוס' בדעת ב"ש, עפ"י הירושלמי (שהביאו התוס' לעיל ע"ט ב' בד"ה ב"ש) שב"ש הולכים במתני' לטעמייהו דלא יגרש אדם את אשתו אא"כ מצא בה ערות דבר, וא"כ היא מזוהמת בעיניו ולכן דוקא כאן לא חוששים שכעת הוא יתכוון לקדשה ולהחזירה אליו.

– המהר"ם שיף כותב שהתוס' לא תירצו כן משום שהם סוברים שלא נראה בבבלי שהוא סובר כמו הירושלמי. – והפנ"י כותב שהתוס' לא תירצו כן משום שהגם שלכתחילה לב"ש לא יגרש את אשתו אלא בכה"ג, אבל מ"מ הגירושין חלים גם כשאינו מגרשה משום כך, וקא פסיק ותני דלב"ש לא חוששים לקידושין, ובהכרח שזה מטעם אחר.[[122]](#footnote-122)

המהרש"א כותב שלול"ד התוס' הוא היה מיישב את הקושיא, שרבה ורב יוסף שאמרו שם ביבמות שלפי ב"ש אין אדם בועל בעילתו בעילת זנות, ס"ל כמסקנת הסוגיא דלתנא דמתני' הם נחלקו בלא ראוה שנבעלה, ולפי"ז יוצא שגם לפי ב"ש אין אדם בועל בעילתו בעילת זנות, ובאמת לפי ההו"א בסוגיין שהטעם של ב"ש שאדם בועל בעילתו בעילת זנות, היה אפשר להקשות על כך מהמשנה ביבמות לדרכם של רבה ורב יוסף, אלא שהגמ' העדיפה להקשות מגוף המשנה מהא דנתארסה.

# וב"ה סברי אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות.

מבואר בסוגיא שגם בנתגרשה מן האירוסין הדין כן. – ולעניין ביאת פנויה, דעת הרמב"ם (גירושין י' י"ט) והרא"ש והרשב"א והר"ן, שלא אומרים בזה דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, ואילו דעת מקצת הגאונים (המובאים שם ברמב"ם) שגם בזה אומרים שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, וכן דעת הראב"ד שם.

– והנה הרא"ש מבאר שהטעם שרק בנתארסה אומרים שאין עושה בעילתו בעילת זנות, שזה משום שאנו אומרים שמכיון שהיא היתה ארוסתו, הרי כעת הם נתחרטו על הגירושין, משא"כ בפנויה.

– ובביאור הטעם של הסוברים שגם בפנויה אומרים שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, מבארים השאג"א (בתשובתו שנדפסה בבית אפרים אה"ע סי' מ"ב) והאו"ש (שם) שזה משום דלא שביק איניש היתירא ועביד איסורא, כי ע"י שהוא מקדשה הוא לא עושה איסור. (ואמנם בדברי הרהמ"ג (אישות א' ד') מבואר שגם לפי הרמב"ם הטעם דאינו עושה בעילת זנות זה משום שהוא לא עושה איסור, עי' בהערה.[[123]](#footnote-123))

# וב"ה סברי אמרינן הן הן עדי יחוד והן הן עדי ביאה.

הרשב"א והר"ן מבארים שצריך ששני העדים יראו כאחד את הייחוד – שזוהי העדות שהיתה כאן גם ביאה. – עוד הם מוסיפים שצריך שהבעל יראה את העדים, כי אם הם יראו אותו והוא לא יראה אותם, הוא לא יתכוון לקידושין כי הוא יודע שהמקדש בלא עדים אינה מקודשת.

הרמ"א בדרכ"מ (בסי' מ"ב סק"ד) מעמיד מחלוקת הראשונים בביאור מה שאמרו בסוגיין דהן הן עדי ייחוד הן הן עדי ביאה. – דהמרדכי (בקידושין רמז תקל"א) לומד מזה שבאופן שלא ראו העדים את נתינת הטבעת ממש אלא שכך מוכח מתוך העניין, הרי זה כאילו הם ראו את גוף המעשה והיא מקודשת, על דרך מש"א בסוגיין דעדי הייחוד הם הם עדי הביאה.

– אבל כנגד זה מביא הרמ"א את תשובת המהר"ם מרוטנבורג (נדפסה במרדכי בגיטין רמז תנ"א ובתשובות מיימוניות נשים סי' א') הכותב שדין זה נאמר דוקא בקידושי ביאה דאש בנעורת ואינה מהבהבת, ועוד שלבו גס בה, משא"כ בקידושי כסף אפילו ראו העדים שהוא נכנס עמה לקדשה בכסף – לא אומרים שהוא קידש אותה.[[124]](#footnote-124) – ועוד שבביאה בלא"ה ל"צ שיראו כמכחול בשפופרת כי גנאי הוא, ולפיכך מסרו הכתוב לחכמים לקבוע כיצד מעידים על קידושי ביאה, משא"כ בקידושי כסף. – וכן מביא הרמ"א בשם תשובת הרשב"א (ח"א סי' תש"פ).

– ובהגהת השו"ע (שם בסע' ב') פוסק הרמ"א כדעת המהר"ם והרשב"א, והב"ש (בסקי"ב) מביא את המרדכי בקידושין החולק.

והנה המהר"ם שם מעמיד יסוד, שכדי שתהיה עדותם עדות קיום על הקידושין, צריך שהם יעידו שקרוב לוודאי יש כאן קידושין, ולכך הו"ל קידושין בתורת ודאי כאשר הוא נתייחד עמה, כי אם עדותם היא רק על מצב של ספק – נמצא שחסר בעדות קיום שלהם. [[125]](#footnote-125) – אבל, כפי שמעמיד השאג"א (בתשובתו שנדפסה בשו"ת בית אפרים אה"ע סי' מ"ב) – דעת הרמב"ם (גירושין י' י"ט) והרא"ש בתשובה (ל"ה י') המובא בטור (אה"ע קמ"ט) – וכן היא דעת השו"ע (קמ"ט ב') – שבעדי ייחוד אין כאן אלא חשש לקידושין והיא רק ספק מקודשת.[[126]](#footnote-126) – והשאג"א מעמיד שרואים שגם עדות על ספק קידושין נחשבת עדות קיום לשיטת הראשונים הללו.

# גט קרח הכל משלימין עליו.

מבואר בתורי"ד (בד"ה א"ר יוחנן) שאפשר לכתחילה להשלים עליו קרובים או פסולים.[[127]](#footnote-127) – וכ"כ התפארת יעקב, שכך היא משמעות הלשון "משלימין עליו", ועוד הוא מוכיח זאת מסוף הסוגיא שאמרו "צא והשלם עליו עבד מן השוק" – ורואים שזהו דין לכתחילה, וכן מוכיח הביאור למהר"ם שיף (באות מ').[[128]](#footnote-128)

# רש"י ד"ה גט קרח.

התפארת יעקב טוען שזה פשוט שלא שייך שעד יחתום על גט לפני שכולו נכתב, ולכן צ"ל שמש"כ רש"י שאחר חתימת העד הוא ממשיך וכותב את הגט הוא לאו דוקא, אלא עיקר כוונתו שעל כל קשר חותם עד אחד. – ובאמת כ"כ המאירי בב"ב (ק"ס א') דמה"ט העדים צריכים לחתום רק לאחר סיום כתיבת הגט.[[129]](#footnote-129) – ואמנם הראוני שבריטב"א לעיל ב' א' מבואר שאפשר לחתום לפני סיום כתיבת הגט, ולפי"ז דברי רש"י מתפרשים כפשטם.[[130]](#footnote-130)

# גזירה משום כולכם.

רש"י מפרש שהחשש הוא ביחס לגט זה בעצמו, שמא הבעל אמר לעדים כולכם חתומו והיה אחד שלא חתם. – והמהרש"א (על תוס' ד"ה גזירה, ולהלן מובאים דבריו) לומד בדעת ר"ת (המובא בתוס' ד"ה צא) שאין הפשט שחוששים שהבעל אמר בגט זה כולכם, אלא החשש הוא שמא הרואה את הגט הזה קרח יאמר שגם בכולכם כן הדין.

# קרוב כולי עלמא ידעי דקרוב הוא.

עי' במהר"ם שיף מש"כ לעניין אישה – בעקבות דברי הגמ'.

# קשריו שלשה ועדיו שנים דברי הכל אין משלימין עליו אלא קרוב.

הרי"ד (בתוספותיו ובפסקיו) והריא"ז מחדשים שדין זה הוא רק לכתחילה, אך בדיעבד אפילו שהחתים שניים פסולים הגט כשר.

והנה דעת הטור (חו"מ סי' מ"ה) ששטר שעדיו מרובים מקיימים אותו רק מעדיו שלמטה, והב"י מבאר שדבריו הם בעקבות מסקנת התוס' לעיל י"ח ב' (ד"ה אמרי) ועוד ראשונים, שאם היו חתומים בשטר ארבעה וחמישה עדים ונמצאו הראשונים קרובים או פסולים, תתקיים העדות בשאר, כי אומרים שהראשונים חתמו רק לכבוד או למילוי השטר, אבל אם שאר העדים נמצאו קרובים או פסולים עדותם בטלה. (כך הם מבארים את הגמ' בפרק גט פשוט יעו"ש בתוס', אבל יש ראשונים שלא מחלקים בזה, ע"ש בב"י.)

– ומקשה הט"ז (שם) מה בכך שהעדים הראשונים הם אולי פסולים, והלא אם הם חתמו למעלה הרי זה מוכיח שהעדים האחרים החתומים על השטר הם עדים כשרים[[131]](#footnote-131), ומה"ט יש להכשיר את השטר.

– וכותב על כך הקצוה"ח (שם סק"ד) שבאמת כדברי הטור כן רואים בסוגיין, שלא רוצים להכשיר את הגט עפ"י עדים פסולים, אף שגם בסוגיין עד כמה שחתומים עדים פסולים הרי"ז מוכיח שיש לגט גם עדים כשרים, ולמדים מזה שחכמים לא רוצים שיכשירו עפ"י עדים פסולים, ועל דרך מה שאמרו בגמ' לעיל (ד' א', י' ב') שגם לר' אלעזר שעדי מסירה כרתי מ"מ במזויף מתוכו הוא מודה שהגט פסול, כי חוששים שמא יבואו לסמוך על הקרובים והפסולים (כמבואר בתוס' לעיל ד' א' ד"ה מודה).[[132]](#footnote-132)

# תוס' ד"ה צא.

בפרק גט פשוט ישנה המימרא דחזקיה שמלאהו בקרובים כשר כמובא בתוס'. – ומקשים מדוע אין שם את החשש המבואר בסוגיין שמא יבואו להכשיר את השטר עפ"י הקרובים.

– התורי"ד מתרץ שאין חילוק בין הדין דסוגיין שלא לחתום שני פסולים בגט מקושר – לבין הדין האמור שם, אלא שבסוגיין אמרו שאין לעשות כן לכתחילה, אך בדיעבד הגט כשר[[133]](#footnote-133), וכן לכתחילה לא ממלאים בקרובים כי חוששים שיבואו לקיים את העדות על פיהם, וחזקיה הכשיר דוקא בדיעבד כשעבר ומלאהו בקרובים.[[134]](#footnote-134)

והמאירי מחלק בין גט מקושר לשאר שטרות, שבשאר שטרות הדרך להחתים רק שני עדים ולכן כשרואים הרבה עדים מבינים שהיה כאן מילוי בקרובים ומדקדקים בזה, משא"כ בגט מקושר שצריך לפחות ג' עדים וגם הדרך להרבות בו עדים, לא ירגישו שהמילוי היה בקרובים.[[135]](#footnote-135)

בדעת ר"ת שבגט מקושר א"צ שיחתמו העדים זה בפני זה, מקשה המהרש"א (על התוס' ד"ה גזירה) עד כמה שגוזרים במשנה משום כולכם, א"כ ה"נ ניחוש שהבעל אמר כולכם ואז הדין שצריך לחתום זה בפני זה (גם לר' יוחנן לעיל י"ח ב', ע"ש בתוד"ה ואינך). – והמהרש"א מוסיף שהתוס' גופייהו (בד"ה גזירה) מקשים כיו"ב על רש"י.

– וכותב המהרש"א שהתוס' מקשים דוקא על רש"י המפרש שהחשש הוא שהבעל אמר כולכם, אבל אפשר גם לפרש שהחשש הוא שמא הרואה יחשוב שכמו שגט קרח כשר כך גם הדין באמר כולכם, אבל אין הפשט שחוששים שגם בגט הזה גופיה אמר הבעל כולכם, ולפי ביאור זה לא קשה קושיית התוס' להלן מדוע קרוב כשר, וכן לפי"ז לא קשה על ר"ת מדוע אפשר לחתום זה שלא בפני זה, כי באמת בגט זה גופיה לא חוששים שהבעל אמר כולכם חתומו.

– ומ"מ לפי"ז יוצא שרש"י לשיטתו במה שהוא סובר שצריך שיחתמו זה בפני זה, כי חוששים שאמר כולכם.

ומה שהתוס' מעירים על רש"י מדוע הוא הזכיר שהסופר בפנינו, מבאר האילת השחר עפ"י דברי התפארת יעקב (שהובאו למעלה) שבוודאי שהעדים חותמים על הגט רק לאחר סיום כתיבתו, וא"כ יוצא שהסופר עדיין צריך להיות שם כדי לתפור את הכריכות אחר חתימתם, ולכן רש"י הזכיר זאת כדי לבאר שמדובר שהעדים טרם חתמו על הגט.

התוס' מביאים בשם רבינו אלחנן שכיון שהוא בא להחתים עד שלישי הוא גילה בדעתו שלא יהיה גט עד שהוא יחתום, וכיון שלא חתמו זה בפני זה חתימתו אינה כלום. – וכותב על כך הר"ן שכל דברי רבינו אלחנן א"ש רק לפי מ"ד לעיל ל"ב ב' שבטלו מבוטל ושוב אינו חוזר ומגרש בו, אבל למ"ד בטלו אינו מבוטל א"א לבטל את הגט ולא מועיל הגילוי דעת שלו, ובגמ' לעיל להדיא פסקינן כמ"ד דאינו מבוטל. – ועי' בפורת יוסף מש"כ בביאור דעת רבינו אלחנן.

וכותב האבני נזר (אה"ע סי' קע"ג) שהר"ן התולה את דברי רבינו אלחנן במחלוקת אי ביטלו מבוטל, הולך בזה לשיטתו, – אבל בדעת ר"ת ורבינו משולם החולקים על רבינו אלחנן יש לומר שהם סוברים שגם למ"ד בטלו מבוטל לא מועיל גילוי דעתו.

– שהנה כידוע נחלקו הראשונים להלכה דקי"ל כר' אלעזר דעדי מסירה כרתי, האם הגט כשר בעדי חתימה לבד בלא עדי מסירה. – דעת הרי"ף (להלן פ"ו ב') והרמב"ם (גירושין א' ט"ז) שהגט כשר, ודעת התוס' (לעיל ד' א' ד"ה דקיימא) והרא"ש (להלן פ"ו ב') דהגט פסול יעו"ש. – והר"ן (שם) מכריע כשיטת הרי"ף והרמב"ם, והר"ן מוסיף עוד שזה הטעם שצריך לפי ר' אלעזר שהעדים יחתמו לשמה (לעיל ד' א'), מכיון שחתימתם היא עצם הגט.

– וכותב האב"נ שלפי זה בוודאי שכאשר האדם נמלך לא לגרש עם העדים הראשונים לבדם, יש כאן ביטול במקצת לעצם הגט. – עוד כותב האב"נ שגם באופן שיש עדי מסירה, מ"מ דעת הר"ן שמה שגם באופן זה צריכים שהעדים יחתמו לשמה זה כי חוששים שמא יסמכו רק עליהם ולא על עדי המסירה, וא"כ שוב יוצא שדנים את העדי חתימה כעשייה של עצם הגט, ולכן רק למ"ד בטלו מבוטל שייך לבטל את עדות הראשונים. – אבל לפי התוס' והרא"ש שעדי החתימה לא מועילים כלום להכשיר את הגט, לא שייך שיהא בגילוי דעת זה ביטול כלל לכ"ע.

# תוס' ד"ה גזירה.

עי' במהרש"א (הובא לעיל על התוס' ד"ה צא).

ובעצם תירוץ התוס', שמכיון שהכשירו עד אחד קרוב ממילא גם כשהוא אמר כולכם אפשר להחתים קרוב, מקשה האילת השחר דכל זה א"ש לשיטות הסוברות שהכשירו בגט מקושר ע"א קרוב גם כשהוא העד השלישי, אבל לפי רב יוסף ששלשת העדים צריכים להיות כשרים א"כ לא מצינו כלל שהכשירו עד קרוב או פסול בגט מקושר, וכל מה שהמשנה אומרת שאפשר להשלים קרוב או פסול זה רק כדי מהחתימה הרביעית ואילך כדי שהגט לא יהיה קרח, ולפי"ז עדיין קשה שמא הוא אמר כולכם, ולרב יוסף לא שייך כלל להכשיר עד פסול באמר כולכם, כי לא מצינו קולא דעד פסול בגט מקושר.[[136]](#footnote-136)

– והוא מתרץ דצ"ל דרב יוסף יסבור כר' יוחנן לעיל י"ח ב' שכשהוא אמר כולכם הוא התכוון שהעדים הנוספים יהיו רק כתנאי לגט ולא שיהיו עדים ממש.

1. המושג של נכסי מלוג ונכסי צאן ברזל מתבאר היטב בדברי רש"י ביבמות (ס"ו א') על המשנה בר"פ אלמנה, וז"ל: "מה שהאשה מכנסת לבעלה ושמה לו לקבלם עליו באחריות כתובתה כמו שכותבין ודא נדוניא דהנעלת ליה והוא מוסיף כנגדן וכותב סך הכל קבל עליו פלוני כך וכך בכתובתה קורין צאן ברזל, ויש שמכנסת ממון הרבה ואינה כותבת כולו בכתובתה ומשיירת לעצמה, הן נכסי מלוג, והבעל אוכל פירות והקרן שלה קיים, ואם מתו מתו לה או פחתו פחתו לה. – לשון צאן ברזל קרן קיים שאין פוחת ונפסד שאפילו מתו כולן אחריותן עליו לשלם לה כשימות או יגרשנה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכן הם חולקים על רש"י ומפרשים שיש "ונתן" אחד מיותר בפרשה המלמד את הדין הזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן מבאר גם הגליון בשיטה בב"מ את רש"י שם. [↑](#footnote-ref-3)
4. בדברי התוס' הללו מוכח שגדר היד והחצר שנאמר בגנב, זהו גדר של **קנין** שהוא קונה את הגניבה בידו ובחצרו, ובאמת כן רואים ממה שזהו המקור בתורה לקניין יד (כמבואר בתוס' בכתובות ל"א ב' ד"ה רב אשי) ולקניין חצר (עי' ב"מ י' ב').

   – והנה ידועה שיטת הקצוה"ח (ר' ה') שהאישה א"צ לקנות את הגט ורק צריך שהגט יגיע לידה (ולכך אישה מתגרשת גם בע"כ), ויל"ע מדברי התוס' הנ"ל שמבואר שהילפותות בסוגיין עניינן שזהו גדר של קנין. – ואולי הקצוה"ח למד שזה גופא מש"א בגמ' ד"דאי אשמועינן גט משום דבעל כרחה מגרשה", דאין זו פירכא בעלמא, אלא הכוונה היא שבאמת בגט אין זה גדר של קנין, אלא זהו רק דין שיגיע לידה, וילפינן דחצרה נחשבת לעניין זה כידה, וממילא במקום שצריך קנין – ויד קונה – למדים מגט שהחצר היא כיד וגם היא קונה. (ועד"ז כותב האילת השחר להלן ע"ח ב' על רש"י ד"ה ולא לדבר אחר, ע"ש היטב.) [↑](#footnote-ref-4)
5. ואמנם המחנ"א (גזילה י"ב) נוקט דא"צ מעשה עבור חיוב אונסין דגזלן. – וע"ע באמר"מ (בסי' ל"ב) שגם הוא דן לומר דלא כקצוה"ח, שבאמת כל מה שרש"י מצריך מעשה גניבה זה רק בגנב ולעניין חיוב כפל, אבל לעניין חיוב אונסין א"צ את המעשה הזה.

   – והאילת השחר כותב שהוא שמע בשם החזו"א שמה שצריך מעשה גניבה זה לא דין בעצם חיוב הגניבה כמש"כ הקצוה"ח, אלא זה רק כדי שנדע שהוא נתכוון לגנוב. – ומוסיף האילת השחר שלפי"ז לעניין חיוב אונסין תועיל הודאתו שנתכוון לגנוב גם בלא מעשה גניבה, והנפק"מ היא רק לחיוב כפל שהודאתו לא מהניא. [↑](#footnote-ref-5)
6. הנה ידועה מחלוקת הראשונים למי קונה חצר השכורה, דדעת הרמב"ם (שכירות ו' ה') בפשטות שהיא קונה למשכיר, ואילו דעת הראב"ד בהשגות שם וכן היא דעת רש"י (ב"מ ק"ב א' ד"ה בחצר) שהיא קונה לשוכר. – והקצוה"ח לפי דרכו מוכיח מסוגיין דהחצר קונה למי שמשתמש בה ולפי"ז מוכח מכאן שהיא קונה לשוכר ולא למשכיר – כי השוכר הוא המשתמש בחצר. – ולכן הוא מפרש שגם לפי הרמב"ם חצר השכורה באמת קונה לשוכר מלבד בציור שעליו מדבר הרמב"ם, יעו"ש.

   – וביישוב קושיית הקצוה"ח, עי' בהערה הבאה ביישובו של המהריא"ז ענזיל.

   – וע"ע בהערות וציונים ובמלואי חושן שיישבו את קושיית הקצוה"ח באופן אחר, לפי המחנ"א (בקנין חצר סי' ג') הנוקט שהרמב"ם מודה שהמשכיר אינה קונה בקניין חצר כשהמוכר הוא השוכר בעצמו, כי זה נחשב שהדבר לא יצא מרשות המוכר, וה"נ אין החצר קונה עבור האישה כשהבעל הוא המקנה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובזה הוא מיישב את קושיית הקצוה"ח על הרמב"ם המובאת בהערה הקודמת, כי לפי דרך זו לעולם האישה קונה בחצר כמו המשכיר, אבל זה לא מועיל כי סוכ"ס אין כאן כריתות. [↑](#footnote-ref-7)
8. כן היא בפשטות דעת התוס' – עי' במשל"מ (אישות כ"ג א'). – וכשיטה זו כן היא דעת עוד ראשונים – הרשב"ם ורבינו יונה (בב"ב מ"ט), והתורי"ד בכתובות (פ"ג א'), וכן התורי"ד מביא שם בשם ר"ח. [↑](#footnote-ref-8)
9. והחיסרון בזה הוא משום דהו"ל "פטומי מילי" כמבואר בתוס' המקביל בכתובות (פ"ג א') ובב"ב (מ"ט א') – כי התנאי צריך להיעשות ע"י האישה שהתועלת מהתנאי היא שלה.

   – האילת השחר מביא מה שהעירו לו דעד כמה דהו"ל פטומי מילי א"כ מדוע חל הסילוק כלל. – והוא מיישב שהפטומי מילי הוא רק מה שהוא תולה את אי-אכילת-הפירות – בקידושין, – שאם יהא הדין שהוא יאכל פירות אז היא לא תהא מקודשת – זהו הפטומי מילי, אבל עצם הסילוק שלו מהפירות אינו פטומי מילי. [↑](#footnote-ref-9)
10. עי' בריטב"א בקידושין (ו' ב') שכתב נוסח דומה לדברי ר"ת. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואמנם בתורא"ש מובא תירוצו של ר"ת בסגנון שונה יעו"ש, והוא כסברת הר"ן בכתובות (פ"ג א'), ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. האבנ"מ (קל"ח א') מתרץ לפי דרכו בקצוה"ח (שי"ג ג') שנתבארה בדף מס' 1, שקושיית הגמ' דמה שקנתה אישה קנה בעלה עניינה שהאישה אינה זוכה בגט כלל (ולא רק שחסר בכריתות), ולפי"ז הוא מבאר שכל זה הוא רק בחצרה שהבעל אוכל פירות ולכך הוא זוכה בקניין החצר, משא"כ ידה שהיא של האישה והאישה זוכה בגוף הדבר המגיע לידה. (והוא מוסיף שהגם שהבעל אוכל את הפירות של מה שהיא זוכה, מ"מ י"ל דאתיא כמ"ד קנין פירות לאו כקניין הגוף דמי.)

    – אבל לפי דרכו של המהריא"ז ענזיל (בהגהת האבנ"מ קל"ח ב') שהובאה בדף מס' 1, שקושיית הגמ' היא מצד שהחצר אגידה גביה הבעל וחסר בכריתות, אז אין מקום לחילוק זה, כי מ"מ גם בידה יש זכות לבעל דמעש"י. [↑](#footnote-ref-12)
13. הרשב"א בהתחלה כותב תירוץ דומה, והוא מוסיף על כך שמאחר והיא יכולה לומר איני ניזונת ואיני עושה, לכך כשהיא מקבלת את גיטה הרי זה כאילו שהיא אמרה כן להדיא. – אבל בפשטות התוס' לא נראה שזה הפשט, אלא שעצם מה שהיא יכולה לומר לו כן, זה סיבה שהקניין שהזכות שלו בידה היא קלה יותר, וכן מבואר במהרש"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. רעק"א בגליון הש"ס מציין על דברי התוס' הללו את התוס' בכתובות מ"ז ב' (בסוד"ה זימנין) הכותבים בתוך הדברים ד"שאני פירות דידו כידה וזוכה **בגוף הקרקע**", שגם שם מבואר שזהו גדר של קנין גוף לפירות. (וע"ע בזה באו"ש רוצח ב' ט"ו, ובמה שנתבאר בעניין זה באריכות במ"מ לפרק הכותב בדף מס' 1.) [↑](#footnote-ref-14)
15. ורעק"א מעיר מהמבואר בכתובות נ"ח ב' שיש מושג של "ידיה למעשיהן". – והוא מיישב ששם זהו גדר של שעבוד, שידיה משועבדות לבעלה למעשה ידיה, אבל אין זה גדר של קנין ממש בידי האשה. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' להלן שהאחיעזר (ח"א סי' ל"א אות א') כותב בדרך "אולי" לבאר את התירוץ הזה בתוס' באופן אחר – כפי שהוא מבאר את הרשב"א דלהלן. [↑](#footnote-ref-16)
17. רעק"א מביא את מחלוקת הראשונים האם חצר השכורה קונה לשוכר או למשכיר. – והוא כותב שלפי הראשונים שחצר השכורה קונה לשוכר בוודאי א"ש לומר שכל קנייני החצר שלו, אבל גם לראשונים שהיא קונה למשכיר מ"מ כל הנאות ותשמישי החצר שייכים לבעל, משא"כ מעשה ידיה. [↑](#footnote-ref-17)
18. הובא במ"מ לקידושין בדף מס' 28 הערה 5. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכותב האחיעזר ש"אולי" זוהי גם כוונת התוס' בסוגיין בתירוצם הראשון במה שהם כותבים שהבעל זוכה בגוף החצר – שלכך הוא זוכה בגט מיד (לולא היסוד דבאין כאחד), משא"כ מעש"י דמעלמא אתו והיא זוכה בהם תחילה והוא זוכה ממנה, ולכך היא מתגרשת מיד כשהיא זוכה תחילה בגט. [↑](#footnote-ref-19)
20. ומזה מקשה הזכר יצחק על הקצוה"ח (תכ"ד א') הכותב שגדר הדין דיד העבד כיד רבו שהעבד זוכה מתחילה והאדון זוכה ממנו, דלפי הנ"ל יוצא לכאורה לא כך, שהאדון זוכה מיד ולא שהעבד זוכה והאדון זוכה ממנו. – והזכר יצחק מיישב שבאמת זה תלוי במחלוקת ר"מ ורבנן הנ"ל, והקצוה"ח מדבר להלכה דקי"ל כרבנן, ואילו הגמרא בסוגיין מוכיחה משיטת ר"מ. [↑](#footnote-ref-20)
21. הגרש"ר טוען שאין הפשט בראב"ד הנ"ל שיש צד שהעבד זוכה ממש במתנה והאדון חוזר וזוכה ממנו, אלא הנדון הוא על **סיבת** הזכייה. – כלומר שמחלוקת ר"מ ורבנן היא האם הדין שיד עבד כיד רבו הוא דין בסיבת הזכייה, הוי אומר שמעשה הזכייה עצמו שהעבד עושה – אינו נחשב כלל מעשה של העבד אלא מעשה זכייה של האדון, או שבאמת סיבת הזכייה היא של העבד, כלומר שזה נחשב שמעשה הזכייה נעשה ע"י העבד, ורק שחלות הזכייה שהיא התוצאה מכח מעשה זה – היא של האדון, דזה הגדר בדין דיד עבד כיד רבו, שמעשה הזכייה של העבד פועל עבור אדוניו, כי האדון מגיע במקום העבד ומכוחו. – את"ד הגרש"ר זצ"ל.

    – ולכאורה לפי"ז יוצא שגם לפי רבנן צריכים אנו לדין באין כאחד, כי בלא זה אין כאן כל זכייה לעבד גופיה בגיטו, אלא מעשה הזכייה שלו בגט פועל באופן ישיר עבור אדוניו. [↑](#footnote-ref-21)
22. יתכן שסברת הקצוה"ח היא שהיסוד דבאים כאחד עניינו שהגט יכול לחול אם ע"י חלותו נוצרים התנאים הנצרכים לו עצמו כדי לחול, הוי אומר שהמצב שייווצר הוא עצמו יהיה הסיבה שהכל יחול, ועד כמה שכשהנתינה תחול – ביחד עמה גם תחול לעבד התורת יד הנצרכת להגדיר שהגט הגיע ליד העבד, ולכך הכל חל ביחד. – משא"כ אם היה צריך לזכות בגט ולא היה די בנתינה שהגט יגיע לידו, הנה חלות הזכייה לא נוצרת ע"י עצם חלות נתינת הגט, אלא זהו שלב נוסף – שמאחר ותהיה לעבד תורת יד אזי הוא יוכל גם לזכות בגט, הנה באופן זה יוצא שהנתינה שעל ידה חלה התורת יד היא רק סיבה ל"הכנה" לזכייה בגט, ומצב "הכנה" זה אינו יכול להוות סיבה שהשחרור יחול. [↑](#footnote-ref-22)
23. הגרש"ש שם טוען שמכיון שיש לעבד יד ורק שחסר בהוצאה מרשות האדון, לכך זה נחשב שאין כאן חיסרון **במעשה** השחרור אלא רק **בחלות** השחרור, כי חלות זו תלויה גם ביציאה מרשות האדון. – אבל לו יצויר שלא היתה יד לעבד כלל, אזי לא היה כאן מעשה שחרור כלל – ועל כך לא היה מועיל היסוד דבאים כאחד. – כי מעשה הזכייה של העבד בידו הוא בהכרח רגע אחד קודם חלות הזכייה, וחלות השחרור שצריכה לחול ביחד עם חלות הזכייה בגט לא יכולה להתחיל, כי מעשה הזכייה לא מתחיל להיעשות – שהרי הוא מוכרח לקדום רגע אחד לחלות השחרור התלויה בחלות הזכייה בגט, וכל עוד שאין כאן חלות שחרור גם מעשה הזכייה אינו מתאפשר.

    (ולפי גדר זה שהיסוד של באים כאחד מועיל רק במה שחל באותו רגע ממש ולא כשיש מעשה זכייה שצריך להיעשות רגע קודם, – טוען הגרש"ש שבציור של הקצוה"ח שהמקנה רוצה להקנות בבאים כאחד את השטר ואת השדה, לא שייך כלל היסוד דבאים כאחד, מאחר ומעשה קנין החצר לזכות בשטר צריך לקדום רגע לחלות הקניין חצר הזוכה בשטר, וחלות זו תלויה בחלות הזכייה בשדה – שהיא עצמה תלויה בחלות הזכייה בשטר, וכל עוד שלא חלה הזכייה בשדה גם לא מתחיל כאן כלל המעשה קנין חצר.) [↑](#footnote-ref-23)
24. הרא"ש כותב שאין זה דומה לאגרת שאינה מוקצה כי היא ראויה לצור עפ"י צלוחיתו, דשאני גט שהוא מקפיד עליו, וכן הוא הדין בכל שטרי הדיוטות שאסור לקרותם, שאם הוא מקפיד עליהם לשימוש אחר הם מוקצה. (ועי' ברשב"א מש"כ בזה.)

    – היש"ש (בסי' א') מתקשה מאי שנא מסכין של מילה שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס ומ"מ מותר לטלטלו כשמלים אתו. – והוא מיישב שסכין אינה מוקצה בבין השמשות של כניסת השבת כי היא מוכנה למילה שתהא באותו יום, משא"כ גט שלא ברור אם אכן יגרש בשבת, כי שמא הוא ימות בלילה, או שמא הוא יבריא, או שמא לא יהא תקיף ליה עלמא ויוכל ליתנו אחרי שבת. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועי' בהערה הבאה בדברי הקרבן נתנאל בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-25)
26. וכותב הקרבן נתנאל (באות ד') שלפי סברת הרא"ש שהתירו קנין כשם שהתירוהו בשכ"מ, יוצא שגם קנין חליפין ושאר קניינים יהיה מותר – דומיא דשכ"מ. – ומוסיף הק"נ שהרא"ש לא ניח"ל בחילוק הנ"ל של הראשונים שהעדיפו להתיר באופן דתיחוד ותפתח שלא נראה כקניין, כי לדעת הרא"ש צריך גם לנעול וגם לפתוח כדי שזה באמת ייראה כמעשה קניין (ודברי הק"נ מתאימים עם דברי הריטב"א והר"ן בסוגיין שהכוונה היא או שתיחוד או שתפתח, ולכך אין זה נראה כקניין. – ועי' להלן במחלוקת הראשונים בזה.) [↑](#footnote-ref-26)
27. ושם בב"ב כותב הרא"ש דרך קצת אחרת בביאור הגמ' – שמדובר שהדלת היתה סגורה ולכך היה צריך קודם לפתחה ואז לנעלה, ומ"מ הקניין נעשה ע"י נעילת הדלת. – ומה שרבא הקדים בדבריו את הפתיחה לנעילה זה לאו דוקא. – ודבריו אלו מתאימים לדינא עם מהלכו הראשון בסוגיין, שבאמת רק הנעילה קונה. [↑](#footnote-ref-27)
28. וז"ל רעק"א בביאור דברי הרא"ש הללו: "עיקר כוונת הרא"ש דקנין חזקה לא הוי אלא במעשה שימוש, שהשימוש ההוא מורה לשימוש כאדם העושה בשלו מש"ה בנעילה לחוד ליכא קנין, דמעשה זו כיון דאפשר דעשתה כך לשמור חפץ בעלה שרגילה בכל פעם ואין שימושה מוכחת וניכר לעיני הרואים שהשימוש לטובתה, מש"ה בעינן שתחזור ותפתח דניכר ומוכח מתוך המעשה עצמו דהנעילה בתורת שימוש כחפצה בלי מוחה. – ועיקר הדבר דקנין חזקה דמעשה שימוש תליא בניכר המעשה לעיני הרואים אבל לא תליא בכוונת המחזיק, ואף אם אמר תחילה בפני עדים שכוונתו בנעילה לשם קנין, כיון דאין ניכר מתוך מעשה הנעילה לא הוי נעילה מעשה קנין. – וראיה לזה מההיא עובדא דגיטין, למאי צריכין דתיחוד ותפתח, הא יש תקנה בנעילה לחוד שתאמר תחילה בפני עדים דנועלת לשם קנין חזקה, אלא על כרחך כיון דאין המעשה דנעילה מוכח עלה שמשתמש בשלו לא מקרי חזקה", עכ"ל רעק"א. [↑](#footnote-ref-28)
29. ואמנם הרמ"ה בב"ב (מ"ב א' באות ו') מאריך לא כך, שמועילה סגירת הדלת לבד גם בלא לנעול עם המנעול.

    – עוד כותב שם הרמ"ה שאם סגירת דלת לבדה הוי חזקה, כש"כ שנעילת המנעול בדלת סגורה הוי חזקה, מאחר והוא עושה בזה נטירותא מעלייתא. – ועוד הוא מוסיף שגם נעילת המנעול נחשבת "נעילה" כפי שהוא מוכיח מהפסוק בספר שופטים (ג' כ"ג) ע"ש. [↑](#footnote-ref-29)
30. האבנ"מ מקשה על תירוצו מהמבואר בסוגיא לעיל כ"ד א' שא"א שהבעל יעשה את אשתו שליח הולכה לגיטה שלה, ושהיא אח"כ תהא שליח קבלה של עצמה לקבל את גיטה מיד עצמה, ד"לא חזרה שליחות אצל הבעל", כלומר שמכיון שהשליח הולכה נעשה שליח קבלה שהוא בעל המעשה והוא לא יכול לחזור למשלחו ולומר שהוא עשה את שליחותו, לכך בטלה שליחותו, יעו"ש היטב בגמ' וברש"י, וא"כ ה"נ איך החצר שהיתה כמו שליח הולכה יכולה ליהפך לשליח הקבלה.

    – ומיישב האבנ"מ שהחיסרון דלא חזרה שליחות אצל הבעל שייך רק כשהאישה עצמה מקבלת גיטה שהיא "בעל המעשה", וכן הדין שכהשליח הולכה נעשה שליח קבלה, כי שלוחה שהוא "כמותה" גם הוא נחשב "בעל המעשה", וכשהשליח נעשה בעל המעשה אזי בטלה שליחותו. – משא"כ החצר מטעם שליחות שהחצר נחשבת כידא אריכתא של האישה והאישה היא בעלת המעשה ולא השליח, ולכך לא בטלה שליחות הבעל. [↑](#footnote-ref-30)
31. והוא מוסיף שהטעם שאין כאן חיסרון של טלי גיטך הוא מהטעם שביארו התוס' וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
32. הקה"י (בסי' י"ז אות א') כותב לבאר את סברת הראשונים שהקשו על רש"י ולא ביארוהו כן, שהם לומדים שהחיסרון דאגיד גביה הוא דוקא כשהגט אגיד בגופו של הבעל, ולא כשהוא אגיד ברשותו. [↑](#footnote-ref-32)
33. עוד כותב שם הקצוה"ח שגם לשיטת רש"י שמועיל קניינים בגט, מ"מ גם הוא מודה שקנין חליפין לא מועיל בגט כמבואר בגמ' בב"ב (קנ"א ב'), וכותב הקצוה"ח שהטעם שחליפין לא מועילים בגט הוא משום שנאמר "ונתן" וחליפין אינם בדרך נתינה אלא בדרך מקח וממכר. [↑](#footnote-ref-33)
34. הפנ"י סותם דבריו ולא מבאר שהחיסרון בזה הוא מצד טלי גיטך, אך כך מבארו החת"ס. [↑](#footnote-ref-34)
35. הרהמ"ג (גזו"א י"ז ח') מדמה את דברי הראשונים הנ"ל גם לעניין הדין דעומד בצדה במציאה, שצריך לעמוד בפנים. – והבית מאיר טוען עליו שדין משתמרת הוא דין אחר, וכן הוא מביא מהריטב"א בב"מ (י"א א') הכותב במפורש שמכיון שטעם הדין שצריך לעמוד בצדה שם הוא כדי שתהא זה חצר המשתמרת, די במה שהוא עומד חוץ לשדהו. [אלא שיל"ע בדברי הריטב"א שם שמשמע שמה"ט גם בסוגיין א"צ שתעמוד בתוך החצר ממש.] [↑](#footnote-ref-35)
36. עי' בברכ"ש (בסי' מ"ה) וביתר ביאור בחידושי ושיעורי הגרב"ד לגיטין (בסי' ל"ג) ביישוב דברי הרשב"א. [↑](#footnote-ref-36)
37. עי' בתורת גיטין (קל"ט ב') שביאר מדוע אין בזה חיסרון דטגמעג"ק. [↑](#footnote-ref-37)
38. האילת השחר מבאר שהגם שהיא יכולה לחזור בה ולבטל את שליחות החצר, מ"מ כשהיא מינתה את החצר לשליח להדיא לא חוששים לזה, וכן הוא מביא מרעק"א (לעיל ס"ב ב') שכ"כ על דברי הירושלמי שהביא הרשב"א. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכותב התורת גיטין (קל"ט ב') שצריך עדים על אמירה זו דהאישה – כמו שצריך בעלמא עדים על מינוי השליח קבלה, וכן צריך עדים על זריקת הגט לחצר כמו שצריך בעלמא עדים על מסירת הגט לשליח קבלה. [↑](#footnote-ref-39)
40. עי' בדף מס' 1 שהובאה מחלוקת הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ע"ש בריטב"א במהרש"א ובדרכי דוד. [↑](#footnote-ref-41)
42. ויש בזה שני צדדים, האם הפשט שהוא משאיל לו ממש את המקום, או שהוא רק נותן לו רשות בעלמא. (עי' להלן בפלוגתת הראשונים לעניין כגון שהיה בעלה מוכר קלתות.) [↑](#footnote-ref-42)
43. וגם בזה יש נידון – על דרך הנידון הנזכר בהערה הקודמת, האם הפשט שהוא ודאי משאיל לו את המקום אלא שעדיין יש צד שרשות הלוקח בטלה לרשות המוכר (עי' במחנ"א חצר סי' י' ובנתיה"מ ר' ח'), או שהוא נותן לו רק רשות בעלמא (עי' בחזו"א אה"ע קמ"ז סק"ג). [↑](#footnote-ref-43)
44. משמע ברשב"א שכוונתו לבאר מה השקלא וטריא בסוגיא לפי דרכו, דעד כמה שמתחילה אמרו שאין הבעל מקפיד על כך, וחזרו והקשו שעל מקום כרעי המיטה הוא מקפיד, א"כ נראה שזה דבר ברור שיש קפידא על מקום הכרעיים, ומהו זה שחזרו ואמרו שבאמת אינו מקפיד גם על מקום הכרעיים. – ואכן המהר"ם שיף כותב שמחמת טענה זו רש"י מיאן לפרש את הסוגיא כפי המהלך של הרשב"א. (המהר"ם שיף לא מביא את הרשב"א אלא הוא כותב זאת מעצמו.) – ונראה שהרשב"א בא ליישב זאת לפי דרכו, שבאמת התרצן מודה להנחת המקשן שיש קפידא על מקום כרעי המיטה, אלא שהוא מתרץ דבאשתו אינו מקפיד. – ובאמת כ"כ המהר"ם שיף ביישוב מהלך זה, וכן הוא מפרש בדעת התוס' יעו"ש.

    – ומ"מ לפי זה יוצא לכאורה שבמיטה התלויה באוויר שאינה עומדת על הארץ באמת אין קפידא גם באדם אחר, כי מש"א מתחילה דבגבוה עשרה אין קפידא – הכוונה היא גם באדם אחר, ועל כך הקשו ממקום כרעי המיטה, ותירצו שבאשתו אין על כך קפידא. – ומינה שכשאין כרעיים למיטה באמת אין קפידא גם באחרים.

    – אבל הב"ש (קל"ט ט"ו) מביא בשם הרש"ך שהוא מפרש מש"כ התוס' "וכן באויר המטה" – שגם באופן שהמטה תלויה באוויר רק באשתו אין קפידא אבל באדם אחר יש קפידא. – וכן נראה במהרש"א שפירש בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-44)
45. כך מפרשים כמה אחרונים (הבית אפרים באה"ע סי' ק"ד, האבני נזר באה"ע סי' ק"ס, והחלקת יואב באה"ע סי' י"ב) בכוונת הרשב"ם בב"ב (פ"ה ב' ד"ה תלויה בה). – ואמנם התורת גיטין (קל"ט ט"ו) מפרש שכוונת הרשב"ם שם היא על דרך פירושו של רבינו גרשום הנ"ל. (ועי' בזה במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 24.) [↑](#footnote-ref-45)
46. והחידושים מכת"י מפרש פירוש נוסף בגמ', שבתלויה בה אין קפידא של הבעל. [↑](#footnote-ref-46)
47. והחידושים מכת"י הולך בדרכו הנ"ל ומפרש גם כאן שהפשט הוא מצד שאין הבעל מקפיד. [↑](#footnote-ref-47)
48. אף שבמקח גמור רק לדעת הרמב"ם (מכירה א' ט"ו-ט"ז) אכילת פירות נחשבת חזקה, ואילו ראשונים אחרים חולקים על הרמב"ם, אבל בקניין של שימושים כולם מודים לרמב"ם. [↑](#footnote-ref-48)
49. וע"ע בזה במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-49)
50. ויש בראשונים דרך נוספת בביאור דין המשנה, דאמרינן דהוא ביטל את הגירושין כשאמר כנסי שט"ח זה, אבל כשהודיע קודם לעדים שזה לשם גירושין, אמרינן דלא ביטלו. [↑](#footnote-ref-50)
51. וכפי שהקשו שאר הראשונים, ע"ש. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועד"ז מבארים המהר"ם שיף והתורת גיטין (על הדף) את התוס', אלא שיש הבדל בין המהרש"א למהר"ם שיף והתור"ג בביאור פשט קושיית התוס'. – דבמהרש"א מבואר שהתוס' סברו בקושייתם שכשהוא מגרש בסתמא אנו לא יודעים שזה בתורת גט וזהו טעמו של ר"י וכפי שנתבאר בפנים, ובתירוצם הם מחדשים שבאמת גם כשהוא נותן בסתמא אנו יודעים שזה בתורת גט, אלא שצריך שהאישה תדע זאת. – ואילו המהר"ם שיף והתור"ג לומדים שגם בקושייתם ידעו התוס' שטעמו של ר"י הוא כדי שהאישה תדע שזה בתורת גט, אלא שהם הבינו בקושייתם שלא יועיל שהעדים אח"כ אומרים לה שזה היה בתורת גט כיון שהבעל לא אמר לה כלום. – ועל כך מתרצים התוס' שגם כשהעדים מיידעים אותה אח"כ זה מועיל. [↑](#footnote-ref-52)
53. גם הריטב"א הר"ן כותבים שמדובר בעסוקים באותו ענין ואעפ"כ אינה מגורשת, ועי' בר"ן מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-53)
54. והרשב"א כותב שאין לה יד והיא כשוטה – או כמי שאינה יודעת לשמור את גיטה. [↑](#footnote-ref-54)
55. ועי' בהגהת המהרש"ל לרא"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-55)
56. והרשב"א דן בזה לפי דרכו הנ"ל שישנה היא כשוטה, שמה"ט אין לה לא יד ולא חצר. [↑](#footnote-ref-56)
57. האבנ"מ מוכיח מקושיא זו דכל מה שמועיל ערק לה חרציה זה רק כשהוא אומר לה באותה שעה הרי"ז גיטיך, אבל אם הוא אומר זאת לאחר מכן אינה מגורשת, ע"ש. – ודבריו צ"ב דבסוגיין מבואר על אופן זה דערק לה חרציה שמועיל גם אח"כ לומר לה הא גיטיך. [↑](#footnote-ref-57)
58. הקרבן נתנאל (באות ט') מתקשה שראיית הרא"ש צריכה ראייה, דנימא דכשם שההתחלחלות שלו מועילה גם בלא הקירוב, כך גם מועילה פתיחת ידו. [↑](#footnote-ref-58)
59. לאפוקי צד המובא בתוס' לעיל כ"א א' (ד"ה והילכתא) שרבא באמת דיבר רק על ישן אף שאינו כפות, וכוונת הגמ' שכשם שכפות מועיל כך גם ישן לבד מועיל. – וגם התוס' שם דוחים את הצד הזה. [↑](#footnote-ref-59)
60. וכן משמע בתוס' בב"מ ט' ב' (ד"ה ספינה) שזהו הטעם שחצר מהלכת לא קונה. – ואמנם שיטת רש"י בב"מ שם (ד"ה קני) שטעם הדין דחצר מהלכת הוא משום שאינה משתמרת, ולא משום דומיא דידה, וכן דעת המאירי בב"ק (י"ב א'), וכן משמע ברמב"ן לעיל (כ"א א'). [↑](#footnote-ref-60)
61. כך מבאר הק"נ (באות ע') את דברי הרא"ש, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-61)
62. ולכאורה הרמב"ן מתאים עם שיטתו הנ"ל בהערה 11 שהטעם דחצר מהלכת משום שהיא לא משתמרת, ובזה א"ש החילוק בין אם הוא יכול מעצמו להגיע למצב שהוא מהלך או לא. – אבל לרא"ש לשיטתו שחצר מהלכת לא קונה מטעם שאין זה דומיא דידה – מבאר את החילוק ביחס לדמיון ליד. [↑](#footnote-ref-62)
63. וכן משמע ברש"י בד"ה ד' אמות, שהוא מדמה את דין המשנה לתקנה שקונה מציאה בד' אמות. [↑](#footnote-ref-63)
64. אמנם יש לתורי"ד בב"מ (י' ב') שיטה יחידית בזה, דהקניין של האישה במתני' הוא מהלכה למשה מסיני – ודוקא בזה קונה גם ברה"ר, ואין זה דומה לקניין ד"א שתיקנו חכמים במציאה שאינו מועיל ברה"ר. [↑](#footnote-ref-64)
65. ויש בזה נידון גדול כידוע. (עי' רשב"א לעיל ל"ו ב', ר' יונה בב"ב נ"ד ב', יש"ש יבמות י' י"ט.) [↑](#footnote-ref-65)
66. והגם שמבואר בסוגיין שרק הקודם להגיע לד' אמות זכה בהם, אבל מ"מ כתב רעק"א שהד"א נתקנו רק למי שזה נוגע עבורו (ויובאו דבריו להלן), ולכך יוצא שהד' אמות הללו ישתייכו לשלשה אנשים בעת ובעונה אחת. [↑](#footnote-ref-66)
67. ואמנם לא קי"ל כפי מ"ד זה (ועי' במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 22). – ויתכן שכוונת התורא"ש שלכך הגמ' לא הקשתה כן על רב כהנא, דשמא הוא סובר כפי מ"ד זה. [↑](#footnote-ref-67)
68. ואמנם בב"ש (קל"ט כ"ה) מבואר לדינא שכשהיה שם אדם אחר באמת אינה מגורשת, ורעק"א וכן התור"ג (שם בסקי"ג) תמהים על הב"ש מסוגיין.

    – וע"ע לעיל בהערה 4 שגם בדעת האבנ"מ נראה שהוא סובר כמו רעק"א. [↑](#footnote-ref-68)
69. וזה דלא כמש"כ הבית הלוי שם, דהיה לפניו רק ההגהות מרדכי וההגה"מ ולא התורא"ש. [↑](#footnote-ref-69)
70. וכן מבואר להלן בדברי הקצוה"ח (ק"כ ב') ורעק"א. [↑](#footnote-ref-70)
71. ולפי המהלך של הריטב"א והר"ן בדעת רש"י, ששמואל שאמר עד שתשוח ותטלנו בא לחדש שבכה"ג היא מגורשת גם ברה"ר ולא רק בסימטא, יוצא שדבריו של ר' יוחנן יכולים לעלות גם אליבא דשמואל. [↑](#footnote-ref-71)
72. ובתורי"ד כבר מבואר באורך כסברת האילת השחר.

    – והנה זוהי דרכו הידועה של הקצוה"ח (ר' ה') שהאישה א"צ לקנות את הגט, אבל יתכן שאין דברי האילת השחר מכוונים דוקא למהלך של הקצוה"ח, כי באמת הם עולים גם עם המהלך של האמרי משה (כ"ה ו') שלעולם צריך שבסופו של דבר היא תזכה בגט, אלא מצד העשייה שלה די במה שהגט מגיע לידה בעל כורחה, ורק שע"י שהגט מגיע לידה הריהו חל והיא זוכה בו (ועבור הזכייה הזו צריכים להגיע ליסוד ד"באים כאחד", יעו"ש), כי האילת השחר בעצמו מבאר עד"ז שכך נעשים קידושי שטר, עי' להלן. [↑](#footnote-ref-72)
73. עי' בזה בספר התרומות (שער ל' ח"א) וברמ"ה (המובא בשיטה בב"ק קי"ח א'). [↑](#footnote-ref-73)
74. וכן הובא בדף מס' 7 מרעק"א בתשובה (מה"ק רכ"ב כ'). [↑](#footnote-ref-74)
75. ואכן הקצוה"ח מכח טענה זו נשאר בקושיא על המרדכי המעמיד גם לר' יוחנן שהמעות בעין, שלכאורה זה שייך דוקא בד' אמות ואליבא דרב. [↑](#footnote-ref-75)
76. המהדו"ב כותב שבחוב אין את הטענה ד"אגיד גביה" כי אין דין של ונתן בידה. – ויל"ע מדוע הוא לא אמר יותר בפשיטות שבזריקת המעות כל מטבע הוא לעצמו, ובח' אמות מצומצמות באמת חצי מהמעות נמצאות ברשות המלווה. – אם לא שנאמר שמדובר שאותו מטבע נמצא חציו ברשות הלווה וחציו ברשות המלווה.

    – אלא שאם מדובר באופן זה, יל"ע אם אפשר לתרץ את תירוצו של המהדו"ב לפי התורא"ש הכותב על קושיית הגמ' דאגיד גביה, שגם בלא זה אינה מגורשת כי לא כל הגט הגיע לרשותה, וזה כמו שרק חצי מהגט נכנס לחצרה. – ולפי"ז הה"נ לעניין החוב י"ל שאין זה נקרא שהוא הגיע כלל לרשות המלווה. [↑](#footnote-ref-76)
77. והם מתקשים מה זה שונה מאופן שהמלווה אומר ללווה מנה לי בידך והלה אומר איני יודע אם פרעתיך שהוא חייב (כמבואר בב"ק קי"ח א'). – והם מחלקים ששם אין רגלים לדבר שהוא פרעו, אבל כאן הרי ספק לפנינו, הלכך הדין שיחלוקו. [↑](#footnote-ref-77)
78. ע"ש עוד בדבריו בזה. [↑](#footnote-ref-78)
79. הנה בדף מס' 6 הובאו דברי החשק שלמה (לעיל ע"ח א') והגרש"ר בשיעורים (לעיל י"ג א' באות רמ"ג) שלמדו בפשט הגמ' בדף ע"ח א' שישנן שתי הלכות בעניין זה: א' שצריך שהגט יגיע לידו לידה ולכך בנטלתו מע"ג קרקע אינה מגורשת אף שהוא קירב את הגט למקום שבו הוא היה מונח. ב' שצריך שהבעל יעשה את הנתינה ולא האישה, ובדין זה מועיל ערק חרציה, יעו"ש. – אבל בתוס' כאן משמע שהדין שהבעל יעשה את מעשה הנתינה ולא האישה – הוא-הוא הדין ד"טלי גיטך", ודין זה אין עניינו רק שהגט יגיע מהבעל לאישה. [↑](#footnote-ref-79)
80. והב"ש (שם סק"ה) החילק בין אם היא קפצה ידה לאחר שעזב את ידו שאז הו"ל כטלי גיטך, אבל אם האישה קפצה את ידה בעוד הגט ביד הבעל הרי זה כשר כי זה כמו שהוא תוחב את הגט בידה, ובכך הב"ש מיישב את הסתירה בדברי ר"י, שהוא הכשיר רק באופן שהבעל טרם עזב ידו. ועי' בתור"ג (שם בסק"ד) מה שהקשה על כך.

    – והב"ח כותב לחלק (בדעת הרא"ש יעו"ש) שגם אם נאמר שבקפצה ידה הו"ל כטלי גיטך, מ"מ אם הבעל הושיט את ידו והיא לקחה את הגט הו"ל נתינה מידו לידה ומגורשת כי הוא קירב אליה את הגט וסייע לה בנטילתו. (– והט"ז (שם בסק"ב) חולק בזה על הב"ח ע"ש.) [↑](#footnote-ref-80)
81. הובאו דבריו בדף מס' 7. – ושם הובא עוד שלדעת האבנ"מ (ל' ה') בזה נחלקו הרמב"ן והר"ן, שלפי הרמב"ן הקנו לו את החפץ שבתוך הד"א, ולפי הר"ן הקנו לו את הד"א גופייהו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועי' בתורת גיטין (על הדף) שכתב חילוק אחר בדעת רש"י, ועי' בקה"י (בב"מ סי' י"ט) מה שהקשה עליו. [↑](#footnote-ref-82)
83. וכן מקשים המהר"ם שיף ועוד אחרונים. [↑](#footnote-ref-83)
84. עד כה נתבארו שתי דרכים בביאור קושיית הגמ' ד"והא לא מינטר", או מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, או מצד אוויר שאין סופו לנוח. – הקה"י (בב"מ סי' י"ט) טוען שבתוס' בסוגיין (בד"ה כגון) מוכח מהלך שלישי בביאור קושיית הגמ'. – כי הנה התוס' מקשים מההיא דפרק מרובה ששם מבואר שבאומר זרוק גניבתך לחצרי ותקני לי גניבתך איסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, ומקשים התוס' שאיסור שבת חל מיד בכניסה מעל המחיצות דרה"י עולה עד לרקיע, ואילו האיסור גניבה חל רק כשהגניבה מגיעה כנגד המחיצות. ומתרצים התוס' שהוא זורק דרך פתח ובכך הגניבה נכנסת מיד לכנגד המחיצות. – ומקשה הקה"י ששם מדובר לעניין תשלומי דו"ה בשור ושה שהם כבדים, וכאשר הם מגיעים מעל המחיצות הם ייפלו בוודאי לתוך החצר, וא"כ החצר היא משתמרת עבורם, וכן הו"ל אוויר שסופו לנוח. (וכבר עמד על כך האבנ"מ (קל"ט ג') ע"ש.)

    – ומזה מוציא הקה"י פירוש חדש לקושיית הגמ', וז"ל: "דהתוס' וכו' סברי דכל אויר שאינו מינטר מגנבי אין לו תורת חצר כלל לענין קנין דאע"פ שיש לו אויר מתהום ארעא עד לרקיעא, מ"מ לענין קנין לא מחשבא האויר כחצר אא"כ הוא מקום מינטר, ולא דמי לקרקע עצמה שהוא רשותו וכידו חשיבא ואפילו אינה חצר המשתמר ואפילו אין לו מחיצות כלל קונה [כשמשתמר ע"י הקונה] אבל האויר אינו מצד עצמו מקום קנין ורק כשהוא מינטר ואדם עשוי להניח חפציו באויר כזה, ע"י זה חל עליו תורת חצר לקנות בו, וזהו דמקשה הגמרא על אויר שלמעלה מהמחיצות "והא לא מינטר" פירוש שבדרך כלל אין האויר שלמעלה מהמחיצות מקום שמור מחמת דשלטא ביה עיני דגנבי ומחמת היזק ראייה, ואין אדם מייחד אויר כזה למקום השתמשות וממילא לא חל עליו תורת חצר לענין קנין ולא קני בו אפילו דברים כבדים שסופן לנוח", עכ"ל הקה"י.

    – ושם הקה"י מיישב לפי דרכו את קושיית האחרונים מה התירוץ דנפל תוך ג' טפחים לגג, והלא גם הגג עצמו לא קונה כשאינו משתמר. – ולפי דרכו של הקה"י זה מיושב כי קושיית הגמ' לא היתה מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, אלא רק ביחס לדין האמור, דאוויר החצר צריך שיהיה "מינטר" בדר"כ, כדי שבכך הוא יקנה, אבל החצר עצמה וכן הג"ט שלה שהם כגג עצמו – קונים גם בלא זה.

    [עוד הוא כותב שם שלפי"ז ה"מינטר" האמור בגמ' אינו מתייחס לחפץ זה בעצמו אלא למה שבדרך כלל מיועד מקום זה. – ובזה הוא מיישב את קושית האחרונים הנ"ל מספיקו דרבא בב"מ באוויר שאין סופו לנוח, כי שם יש לומר שהצד שהוא קונה הוא כנ"ל, שמכיון שסו"ס הארנקי נמצא בתוך המחיצות והמקום הוא מקום המינטר, ורק שרבא נסתפק מצד שמעורב בו כח הזורק אותו החוצה, דשמא צריך מלבד המקום המשתמר בדר"כ, שגם הדבר מצד עצמו יהיה סופו לנוח כדי שתהיה תורת חצר לאוויר.

    – וכותב עוד הקה"י ביחס לחקירת האחרונים האם אוויר קונה בחצר מחמת שסופו לנוח על הקרקע, וקרקע החצר היא הקונה, או שהאוויר עצמו הוא ה"חצר" הקונה. – שלפי המהלך שלו יוצא שמה שהדבר סופו לנוח זה לא סיבה לקנות, אם לא שתהיה לאוויר עצמו הגדרה של חצר הקונה.] [↑](#footnote-ref-84)
85. ודברים מתאימים עם הצד באחרונים שאוויר החצר קונה מצד שסופו להגיע לחצר ולא מצד שהוא נחשב כחצר עצמה, כי אם הוא כחצר עצמה – אז כשם שרוח שאינה מצויה לא מעכבת מקניין החצר, כך אין היא צריכה לעכב מקניין אוויר החצר. [↑](#footnote-ref-85)
86. האב"נ (או"ח ר"מ) מדייק את לשון רש"י בסוגיין הכותב ד"כמי שהונחה בארץ" – כמו הצד הראשון, וכן הוא מביא מרש"י בעירובין (ל"ג ב' ד"ה אלא, ע"ש). – ואמנם הוא טוען שבתוס' בשבת (ד' ב' ד"ה אמרינן) רואים כמו הצד השני, וכן מוכיח השפת אמת שם מאותו התוס'. (אבל הקה"י בשבת סי' ו' טוען שגם התוס' מודים לגדר של רש"י, יעו"ש.) [↑](#footnote-ref-86)
87. וע"ע באבנ"מ (קל"ט ו') מה שחידש בביאור סברת רש"י. [↑](#footnote-ref-87)
88. ומ"מ זה פשוט לקה"י שאין ספיקו של רבא תלוי בזה גופא, האם קרקע החצר היא הקונה או האוויר, אלא או שבוודאי קרקע החצר קונה או שבוודאי האוויר קונה, ולפי כל אחד משני הצדדים הללו מתפרש ספיקו דרבא.

    – אבל הדברי יחזקאל (כ"ה י"ב) נוקט שעל הצד שקונה באין סופו לנוח זה מפני שהאוויר הוא הקונה ולא החצר, ומ"מ הוא מעמיד נידון דומה לנידון של הקה"י לפי הצד שבאין סופו לנוח לא קנה, שלפי"ז יש לדון האם החצר היא הקונה ולכן לא קנה באין סופו לנוח, או שהאוויר הוא הקונה ומ"מ רק בסופו לנוח יש חשיבות לאוויר לקנות. [↑](#footnote-ref-88)
89. הקה"י מגדיר שבסופו לצאת הדבר נידון על שם סופו וכאילו הוא כבר יצא וא"א לדונו כמונח בחצר, כלומר שאם אוויר קונה אין זה מחמת שסופו לנוח, אלא שה"אין סופו לנוח" היא סברא הפכית לומר שהאוויר לא יקנה. – אבל הדברי יחזקאל מגדיר את הצד הזה להיפך, שרק אוויר ש"סופו לנוח" יש לו חשיבות של חצר שהוא יוכל לקנות. [↑](#footnote-ref-89)
90. דברי התוס' מורים בפשטות שרבא לא נסתפק אם החצר קונה או האוויר, אלא בין אם נאמר שהחצר קונה ובין אם נאמר שהאוויר קונה, מ"מ צריך שנגדיר שסופו לנוח, ונסתפק רבא נסתפק ברמת ה"אין סופו לנוח" דארנקי. [↑](#footnote-ref-90)
91. עוד מוכיח האילת השחר מתירוץ זה של הראשונים, שבאופן שנפל הגט לתוך הדליקה והגיע לארץ לפני שהוא נשרף, שאינה מגורשת, כיון שהוא עומד להישרף בתוך האש וזה נחשב שהוא אינו שמור בחצר. – כי אם לא נאמר כן, גם אם נדון שהגט כמונח בדליקה אבל סוכ"ס כעת הוא שלם, ומה החיסרון בגט שלם המונח בדליקה. – ומוכח שהיות והוא עומד להישרף אין החצר קונה אותו כי הוא עומד להישרף. [↑](#footnote-ref-91)
92. וע"ע במהרש"ל ובמהרש"א מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-92)
93. בפשטות הפשט בזה הוא משום שהוא נוטל את המי גשמים מרשות חברו – ומניחם ברשות שלו, על דרך המבואר בתוס' בעירובין (צ"ח א' ד"ה והאמר, ונחלקו בזה הראשונים ואכ"מ) שהעומד במקום פטור ונוטל מרה"י ומניח ברה"ר חייב, דמה שהוא מעביר דרך גופו לא נחשב הנחה ועקירה נוספת. (ובאופן שהוא באמת יעשה הנחה בגגו למי גשמים, ושוב הוא יחזור ויעקרם ויכניסם לביתו יש לדון דהוי קיל טפי, ואכ"מ.) [↑](#footnote-ref-93)
94. הריטב"א בעירובין (צ"א א') גם נוקט כמו התוס', ובביאור הא דאסור לקלוט את המי גשמים מהאוויר, לשונו היא – "דאע"ג דמן האויר קלטם הרי הוא כאילו נחו בקרקע". – והתורא"ש (בעירובין שם) מוסיף שמדובר בתוך ג"ט לגג, ולכך זה אסור. [↑](#footnote-ref-94)
95. המהרש"א מבאר את התוס' באופן אחר, שגם לעניין גיטין אין קפידא אפילו מגג לבית, ד"גג לאותו בית הוה כחד מקום ולא קפיד" (כלשונו). – והתורת גיטין מקשה עליו ששמואל אליבא דר"ש לא אסר לטלטל מגגו לביתו שלו, אלא מגג חברו לביתו שלו, וכי נאמר שאם יש לו ב' בתים והוא השאיל לה גג של בית אחד והגט נפל לבית השני שהיא תתגרש בזה. [↑](#footnote-ref-95)
96. התוס' גם כותבים שמש"כ רש"י שהטעם לכך שהפנימית זוכה בגט ע"י המחיצות החיצונות זה משום שהן משועבדות לה, הוא לאו דוקא. – ומבאר המהר"ם שיף שלפי המשמעות הפשוטה ברש"י היה משמע שבני החיצונה נשתעבדו להדיא לבני הפנימית שגם אם יפלו המחיצות שהם יחזרו ויבנו אותן. – והתוס' דוחים זאת ומפרשים שגם בלא שעבוד זה, המחיצות החיצונות מועילות לחצר פנימית וכאמור בפנים. [↑](#footnote-ref-96)
97. אבל כל זה רק לדעת התוס' שהפשט בקושיית "והא לא מינטר" (לעיל בעמ' א') היא מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, משא"כ לרש"י שהקושיא היא מצד אוויר שאין סופו לנוח, וכפי שיבואר להלן מרעק"א. [↑](#footnote-ref-97)
98. עי' במהרש"א שצייר את ההיכי תימצי לתירוץ זה דהתוס'. [↑](#footnote-ref-98)
99. הנה המבואר בסוגיא לעיל שכשהוא זרק לה את הגט מהגג לחצר, שמדובר שמחיצות התחתונות עודפות כי היכי דליהוי מינטר, ולכך כאשר הגט יצא מרשות הגג הרי"ז מגורשת. – ומקשים על כך התוס' שמ"מ הגט לא מינטר מהגג, והם כותבים על כך ג' תירוצים: א' שמספיק שימור של מחיצות החצר מג' רוחות. ב' שמדובר שהשימור של מחיצות החצר הוא גם בחלק מהרוח הרביעית והגג לא הוי אלא פתח בעלמא. ג' מדובר שהגג עומד באמצע החצר ומחיצות החצר מקיפות אותו מכל מצד.

    – ועתה ניחזי אנן מה הנידון בתוס' שהגט לא מינטר מכיוון הגג, האם כוונתם ביחס לרוח שהיא יכולה להעיף את הגט לגג והוא לא ייפול כלל בחצר, או שכוונתם היא ביחס לבני הגג, דלעולם לא אכפת לן עצם מה שהגט יכול לנוח על הגג, אלא הקושיא היא שהגט לא משתמר מפני בני הגג.

    – והנה בתירוץ השני של התוס' בסוגיין מבואר שכשהאישה עומדת שם, זה נחשב שהיא משמרת את הגט מפני בני החצר החיצונה. – ומבואר במהרש"א בעמ' א' (על התוס' בד"ה היתה, יעו"ש) כשם ששימור זה מועיל בשתי חצרות סמוכות, כך הוא גם מועיל כשהגג של האישה והיא עומדת שם – ביחס לבני החצר. – ולפי"ז י"ל שגם מועיל מה שהאישה עומדת בחצר ביחס לבני הגג. (ובפשטות זה משום שהיא תזהירם לא ליטול את הגט, על דרך מש"כ הרמב"ן לעיל ע"ח א' שגם אישה כפותה שדעתה על הגט שבחצרה נחשבת משמרת את הגט.) – ולפי"ז בהכרח שקושיית התוס' בעמ' א' שהגט לא משתמר מהכיוון של הגג, לא היתה מצד בני הגג – כי הלא מדובר שהאישה עומדת בחצר, אלא הקושיא היתה מצד שהרוח יכולה להעיף את הגט לגג.

    – ולפי"ז רואים שהגם שמבואר בסוגיין שמועיל גם שימור חלקי כלפי רה"ר להחשיב זאת כמשתמר בחצר אף שהוא עלול ליפול בחיצונה – מ"מ התוס' לעיל מתקשים שאין כאן שימור מהכיוון של הגג, ויתכן שזה מפני שבסוגיין החיצונות מקיפות את הגט מכל הכיוונים (אף שזהו שימור חלקי – רק כלפי רה"ר), ולעיל זה רק מג' רוחות. – ואכן התוס' מתרצים בתחילה שגם שימור מג' רוחות מועיל לכך, או עכ"פ כשהשימור הוא גם בחלק מהרוח הרביעית – לתירוץ השני, ולתירוצם האחרון צריך באמת שימור דוקא מד' רוחות, ולא אכפת לן שהגט יכול ליפול בגג שבאמצע, על דרך שבסוגיין לא אכפת לן שהגט יכול ליפול בחיצונה.

    – והנה לפי התירוץ הראשון של התוס' בסוגיין, אם נאמר שהוא חולק לדינא על התירוץ השני [כפי הצד הזה של האילת השחר הנ"ל] והוא סובר שלא מועיל בזה שימור האישה על בני החצר החיצונה, יוצא שגם ביחס לבני הגג לא מועיל השימור של האישה העומדת בחצר, וא"כ יש לפרש כן את קושיית התוס' לעיל – שקשה להם מצד שאין כאן שימור מבני הגג, ועל כך התוס' כותבים ג' תירוצים שלא אכפת לן שהגט אינו משתמר רק מהכיוון של הגג, וצ"ל שבסוגיין התוס' צריכים להעמיד שיש מחיצות גבוהות גם בין החצרות, כי בסוגיין החצר החיצונה מקיפה את החצר הפנימית מד' רוחותיה (וכפי מסקנת המהרש"א לפי תירוץ זה, יעו"ש) וזה גרע טפי. (ובאמת לפי הצד של המהרש"א שבסוגיין מדובר שאין החיצונה מקיפה את הפנימית מכל רוחותיה יעו"ש, יוצא שהתוס' בתירוץ זה אינם ס"ל כתירוץ קמא של התוס' בעמ' א' הסוברים שמועיל שימור מג' רוחות, וכן מעיר הרש"ש.) [↑](#footnote-ref-99)
100. עי' באבנ"מ (קל"ט ג') מש"כ לבאר את דעת התוס' בזה. [↑](#footnote-ref-100)
101. ובב"מ י"א ב' יש תוס' המקביל לתוס' דידן (בד"ה וכי), ושם לשון התוס' בקושייתם היא "והלא **השוכר משתמש בחצר**, ואם כן הזבל משתמר לדעת השוכר בחצר וכו' ". – והש"ך (שי"ג ג') דייק מהתוס' בב"מ שהם לומדים כמו הרמב"ם שהחצר מושכרת – שהרי התוס' כותבים שהשוכר משתמש בה. – אבל הבית מאיר הנ"ל מביא שהמהר"ם שיף בב"מ מפרש דלא כש"ך, שכוונת התוס' שם היא שהשוכר משתמש בחצר רק לכניסה ויציאה ולא בשאר שימושי החצר, ועל כך מקשים תוס' שאין החצר משתמרת מהשוכר, ומוסיף על כך הבית מאיר שדברי התוס' בסוגיין שכך מורים וכנ"ל – מהווים גילוי שזוהי גם כוונת התוס' בב"מ. [↑](#footnote-ref-101)
102. וגם בזה יש חידוש שא"צ מעשה הגבהה להרים את הדבר, ודלא כדעת הט"ז (באו"ח שס"ו סק"ו, ומובא שם במשנ"ב בסקנ"א) שצריך מעשה הגבהת טפח. – ויש עוד מקורות בראשונים דלא כט"ז – עי' ברבינו יונה בב"ב ע"ו א' לעניין מסירת שטרות שהיא קונה מדין הגבהה, וכן ברבינו גרשום בב"ב פ"ה ב' לעניין קלתה תלויה בה שהיא קונה מדין הגבהה, אף שאין שם מעשה הגבהה אלא רק שהדבר מוגבה על ידו. [↑](#footnote-ref-102)
103. במילואי חושן על הקצוה"ח, וכן בהערות וציונים, מעירים על הפנ"י והקצוה"ח שאם החיסרון באוויר הכלי הוא מצד דהו"ל חצר שאינה משתמרת, א"כ בעומדת בצידה אין בזה חיסרון, ומדוע אינה מגורשת. [– עד"ז יש להעיר דלפי דרכם בההיא דע"ז לא צריך להגיע לדעת אחרת מקנה, כי הגוי עומד בצדו.]

     – עוד טוען ההערות וציונים, שלכאורה עצם סברת רש"י אינה מובנת מה בכך שמחיצות הכלי לא עשויות לשמור, והלא סוכ"ס יש כאן שימור. – עוד הוא מתקשה, שעד כמה שאין כאן שימור, א"כ מה יועיל שהדבר יגיע לקרקע הכלי, והלא גם אז מ"מ השימור של הכלי הוא ע"י מחיצותיו.

     – והוא כותב שמזה היה נראה שאין כוונת רש"י דהו"ל חצר שאינה משתמרת כמו בעלמא, אלא כוונתו על דרך מש"כ התורת גיטין בביאור קושיית "והא לא מינטר" לדעת רש"י, שאין כוונת רש"י מצד אוויר שאין סופו לנוח הנזכר בסוגיא בב"מ, אלא כוונתו שמחמת שהרוח יכולה להעיף את הגט ואין סופו לנוח בגג, לכך אין האוויר הזה נחשב כלל לאוויר הגג (יעו"ש). – ובפשטות כוונת רש"י במחיצות הכלי היא על דרך זו, שאין אוויר המחיצות נחשב לרשות הכלי, דדוקא אוויר החצר נחשב לרשות החצר כיון שהוא משמר דברים עבור החצר, משא"כ אוויר הכלי. – ולפי"ז מובן שכאשר הדבר מגיע לקרקע הכלי הוא נקנה, כי זוהי בוודאי רשות הכלי.

     – אלא שלפי"ז יוצא שאין במחיצות הכלי חיסרון רק מצד חצר שאינה משתמרת, אלא שאין זה נחשב לרשות החצר כלל, וא"כ לא יועיל בזה דעת אחרת מקנה, ודלא כפנ"י והקצוה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
104. אלא שעדיין יל"ע מדוע אביי העמיד דבריו כשהחצר שלה והעמיד בשתי קופות, ולא בקופה אחת שלה בלבד העומדת בסימטא וכיו"ב, ואז הוא לא היה צריך לצייר שיש שם גם קופה של הבעל. – ואולי אביי בא להשמיע את הנקודה הזו גופא, שהכלי החיצון מבטל את כח אוויר החצר, וכפי שרואים שבאמת מה"ט הרמב"ן דלהלן חולק על רש"י ומעמיד בסימטא. [↑](#footnote-ref-104)
105. כן היא פשטות הר"ן, וכן לומדים בדבריו הב"ש (קל"ט י"ג) רעק"א בתשובה (ג' ל"ה) והאולם המשפט (ר' ג'). – אבל הקצוה"ח (ר' ו') כותב שהר"ן מתכוון שמדובר בסימטא והוא קורא לזה קרקע שלה מכיון שיש לה רשות להניח שם כליה. (ואמנם הקצוה"ח כותב כן כדי להעמיד שבוודאי בחצר שלה קונה לכ"ע גם בקופה שיש לה שוליים. – אך ברמב"ן מפורש שלרש"י מדובר שהחצר היא שלה ורואים שמ"מ לא קנה, ונמצא שראיית הב"ש עודנה קיימת עכ"פ מפירש"י.) [↑](#footnote-ref-105)
106. עי' בפנ"י הלומד בדעת כמה ראשונים שכך הם פירשו את המשנה. [↑](#footnote-ref-106)
107. s התוי"ט כותב ליישב את קושיית הרשב"א, שהמפרשים כן סוברים כדעת הראשונים שבלא כתב את שמו ושמה כלל שהגט כשר, והכוונה במתני' אינה שהוא כתב את הגט על שם מישהו אחר, אלא הפשט שהוא כינה את הבעל עצמו בשם אחר מהשם שלו, וסד"א דלא גרע מאילו לא כתב את שמו כלל, קמ"ל. [↑](#footnote-ref-107)
108. ידוע שהאדם נברא בר"ה (למ"ד שבתשרי נברא העולם), וזה היה היום השישי של הבריאה, שהחלה להיברא בעצם בכ"ה אלול. – ונחלקו האם למנות את שנות הבריאה מהשנה קודם בריאת האדם כשם שמונים את המולד מאז, או שלא לחוש לימים ספורים אלה.

     – ומבאר המהרלב"ח מה הטעם למנות את הימים הספורים הללו כשנה, כי אפילו יום אחד בשנה חשוב שנה, וכפי שרואים אנו ממנין חשבון המולדות מבריאת העולם שכידוע אינו נמנה מהמולד שהיה בא' בתשרי שבו נברא האדם – שבאותו יום היה המולד בתחילת השעה השלישית של היום, אלא מחשבים מולד דמיוני הנקרא "מולד תוהו" שהוא היה המולד של תשרי בשנה שקדמה לבריאת העולם כביכול, שלפי החשבון זמן מולד זה הוא בהר"ד – ליל **ב'** שעה **ה'** ו**ר"ד** חלקים (ובאמת טעם זה למולד התוהו מבואר בתוס' בר"ה (ח' ב' ד"ה לתקופות), וע"ע ברמב"ם בהלכות קיה"ח ו' ח' ובמפרש שם), וכשם שלעניין המולד מחשבים כן, כך סברה אותה שיטה לחשב גם את מנין שנות העולם. [↑](#footnote-ref-108)
109. אבל הרא"ה (מובא בריטב"א ובחידושי הר"ן) והתורי"ד סוברים שגם בשאר שטרות זה פוסל. (וע"ש בחידושי הר"ן שחולק על הרא"ה ונוקט כמו תוס'.) [↑](#footnote-ref-109)
110. ומיהו גם התורי"ד לומד הפשט ברב הוא משום שלא יוכלו להזימם, אלא שהוא נוקט שזה פוסל – בין בגיטין ובין בשטרות, משום שאין הפשט שרק דואגים לעדים שלא יוזמו, אלא יש בזה משום עדות שאי אתה יכול להזימה. (והפנ"י כותב שבתוס' רואים שאין הטעם בתקנה זו משום עדות שאין אתה יכול להזימה, כי מבואר בתוס' שהם יכולים לומר שהם אחרו וכתבו את השטר. – ועוד האחרונים דנו בזה, עי' בנוב"י (מה"ק אה"ע סי' פ"ח) ובתור"ג (ע"ט ב'). – וע"ע לעניין דרישה וחקירה בגיטין וקידושין בקצוה"ח (בסי' ל' סק"א וב'), ואכמ"ל בזה.) [↑](#footnote-ref-110)
111. ואמנם דעת הרא"ה הנ"ל היא שאסור לכתחילה לכתוב בשטר מועד יותר מאוחר מהמועד שבו נמצאים. – והוא מבאר שהטעם בזה, שמא הם לא יהיו שם באותו יום ויהיה מיחזי כשיקרא. – ולדעת הרא"ה כל ההיתר הוא דוקא לכתוב שטר במועד מאוחר מזמן ההלוואה, ולציין במפורש בשטר שהם איחרוהו וכתבוהו.

     – אבל בתוס' רואים שמותר לאחר את זמן הכתיבה אפילו בגט, כי ההיא דלכשאכנסנה אגרשנה. [↑](#footnote-ref-111)
112. הנה בגמ' לעיל י"ז א' מבוארים שני טעמים מדוע תיקנו זמן בגט. – או משום שמא יחפה על בת אחותו או משום פירות. – וכותב הכס"מ שיש לפסול גט מאוחר עפ"י שני הטעמים: לטעם דשמא יחפה על בת אחותו, כשהגט יהיה מאוחר היא תטען שהיא זינתה אחר הגירושין, ואין להוכיח מהגט כי בלא"ה זמנו מאוחר מהאמת והרי"ז כמי שאין בו זמן כלל. – ולטעם דמשום פירות, בגט מאוחר האישה תפסיד פירות. [↑](#footnote-ref-112)
113. ועי' בפנ"י שדן לפרש את רש"י באופן אחר. [↑](#footnote-ref-113)
114. ע"ע בדברי האחרונים ביאורים אחרים בתוס'. [↑](#footnote-ref-114)
115. בדף מס' 14 הובאו דברי הפנ"י על התוס' לעיל (ע"ט ב' ד"ה כתב), ששיטת רבינו אלחנן שם שעיקר התקנה דשלום מלכות אינה תקנה חיובית להזכיר את המלך, אלא שלא להזכיר את המלכות האחרת. – ושם נתבאר מכמה ראשונים שלפי הצד הזה, אפשר למנות לבריאת העולם כי סוכ"ס אין כאן הזכרה של מלכות אחרת. – וזה דלא כמו שנראה בדברי רבינו אלחנן בתוס' דידן, שלולא הא דאין הגויים מונים לשנות המלך היה אסור למנות לבריאת העולם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-115)
116. במהר"ם שיף נראה שלא היו מלכויות בזמן חז"ל שלא מנו לשנות המלכים, ורק בזמן יותר מאוחר נשתנה מנהגם, ולכן הוקשה לר"ר יוסף היאך התירו את התקנה הזו לטעמו של רבינו אלחנן, משא"כ לפי הר"ר יוסף שגם בזמן חז"ל בוודאי היו מלכויות שלא הקפידו על כך שלא ימנו לשנות מלכיהם. [↑](#footnote-ref-116)
117. אבל רעק"א שהקשה אזיל לשיטתו בחידושיו לכתובות ס"ג ב' שהוא מעמיד עפ"י הר"ן בנדרים שם, שרק באופן שגם לדבריה היא היתה מתחילה משועבדת לבעלה ורק אח"כ היא נאסרה עליו – אינה נאמנת, כי אינה יכולה להפקיע את שעבודה לבעלה, אבל כשהיא טוענת שמעולם לא הותרה לו היא נאמנת מדין שויא אנפשה חתיכא דאיסורא, ולפי"ז גם בנד"ד צריך להיות הדין כן. [↑](#footnote-ref-117)
118. החת"ס כותב פשט אחר בדעת ב"ש, שהם הולכים לטעמייהו בשלהי מכילתין שלא יגרש אדם את אשתו אא"כ מצא בה ערוות דבר, לכך כאשר הוא כותב לאשתו אנו אומרים שמסתמא היה בה חשש זנות, ולכן היא נאסרת לכהונה מדין זונה, וב"ה החולקים אזלי לטעמייהו שסתם גירושין אינם מחמת ערוות דבר.

     (אלא שהחת"ס לא מבאר מדוע לפי"ז לא אוסרים אותה על בעלה ישראל מחמת האי חששא. – ואולי מכיון שזהו חששא בעלמא לכן עשו בזה מעלה דוקא בכהונה. – ועי' להלן בדברי החת"ס לעניין הא דדורות הראשונים.) [↑](#footnote-ref-118)
119. הוא דן לומר שהטוש"ע נקטו דין זה דוקא בכהן זה משום שכשהראשון ישראל אזי יש לאסרה על בעלה השני גם במקום שלא קוראים כלל לכתיבה נתינה (ואילו כשהראשון כהן אוסרים אותה לשני רק כשיש הקוראים לכתיבה נתינה), כי כשהראשון כהן יש "תרתי לטיבותא" – כי יש עוד סמך לומר שהראשון לא נתן את הגט שכתב, שהרי רואים אנו שלא הוציאוה ממנו, משא"כ כשהראשון ישראל. [↑](#footnote-ref-119)
120. והחת"ס מיישב את קושיית המהר"ם שיף עפ"י דרכו הנ"ל, דטעמייהו דב"ש הוא משום שאם כתב לה גט הרי"ז משום שמצא בה ערוות דבר, ומה שב"ה חולקים זה משום שהם לשיטתם שסתם גירושין אינם מחמת כן, אבל הם מודים בעצם לחשש של ב"ש לאיסור זונה לו יצויר שסתם גירושין היו מחמת כן.

     – ומוסיף החת"ס שלפי"ז א"ש שהביאו את דברי ר' דוסא כהקבלה לדברי ב"ש, כי שניהם דיברו ביחס לחשש זונה הנאסרת לכהונה. [↑](#footnote-ref-120)
121. ואכן דברי התוס' צ"ב לפי הגירסא "דרך טרקסמון", עי' בתפארת יעקב מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-121)
122. והנה לשון התוס' לעיל בהביאם את הירושלמי על הסוגיא דידן היא: "וכי האי גוונא פליגי לקמן במגרש ולנה עמו בפונדקי למאן דמוקי לה **בלא ראוה שנבעלה**". – ויש לומר שדוקא למאן דמוקי לה בלא ראוה שנבעלה יש להעמיד כה"ג, שנחלקו האם הוא בא עליה או שהיא מזוהמת בעיניו, אבל למאן דמוקי לה בראוה שנבעלה, בזה ס"ל לתוס' שאין לומר שמצד אחד הוא בא עליה, אבל מאידך היא מזוהמת בעיניו כלפי שהוא לא רוצה לקדשה בחזרה – כמש"כ הרשב"א – כי עד כמה שרואים שהוא בא עליה א"כ אינה מזוהמת בעיניו. – ולפי"ז עלתה בידינו דרך חדשה מדוע התוס' לא תירצו את קושייתם כמו הרשב"א. [↑](#footnote-ref-122)
123. דברי הרהמ"ג נאמרו על שיטת הרמב"ם (אישות א' ד') שכל הבועל אישה לשם זנות בלא קידושין עובר בלאו דאורייתא ד"לא תהיה קדשה" (וכ"ה בסהמ"צ בל"ת שנ"ה), שהראב"ד בהשגות חולק וסובר שהאיסור דאורייתא נאמר דוקא במי שמופקרת לזנות לכל אדם ולא במיוחדת לאדם אחד. (אבל גם הוא מודה שיש בזה איסור דרבנן – כך נוקט הרהמ"ג שם.) – והרהמ"ג כותב להוכיח כמו הרמב"ם שזה איסור דאורייתא, ממה שחז"ל סמכו בכמה דוכתי על חזקה זו דאין אדם בועל בעילתו בעילת זנות, שהטעם שסומכים על כך הוא משום שאומרים שהוא לא רוצה לעבור על האיסור, ובהכרח שזה איסור דאורייתא, כי אם זה היה רק איסור דרבנן – חז"ל לא היו כה סומכים על כך, כי לא כל האנשים נזהרים מאיסור דרבנן. (עי' בקוב"ש בכתובות ע"ג א' באות רמ"ב מה שהקשה על הרהמ"ג, ובמה שהובא במ"מ לפרק המדיר בדף מס' 8.) [↑](#footnote-ref-123)
124. שם בתשובת המהר"ם מבואר שעיקר דבריו הם להעמיד שכאשר זהו מצב של "קרוב לוודאי" בעדותם, אזי זה נחשב שיש כאן עדות קיום, ולכן אומר המהר"ם שבאופן שהעדים ראו שהוא זרק לה את הקידושין לחצרה והם הגיעו כנגד אוויר חצרה מלמעלה, שהיא מקודשת כי קרוב לוודאי שהם נפלו שם. – משא"כ כאשר הוא זרק את הקידושין לתוך חיקה והעדים לא ראו בבירור שהקידושין הגיעו לתוך חיקה, שאינה מקודשה, כי שמא הם לא נפלו לתוך חיקה, ועוד דשמא חיקה היתה עשויה כקטפרס שאפילו שהגיעו לידה היא לא זכתה בהם. [↑](#footnote-ref-124)
125. והאחרונים האריכו בעניין זה דעדות קיום על ספק קידושין בעקבות דברי המהר"ם. (עי' בב"ש ל' ט' ובהגהת רעק"א שם, באבנ"מ ל' ט', בקהלת יעקב לבעל התור"ג ל' ה', בקר"א יבמות ל"א א', בבית הלוי ג' ט"ז, בדברי יחזקאל סי' מ', ובקה"י קידושין סי' ו' מאות ג'.) [↑](#footnote-ref-125)
126. ואילו באופן שראוה שנבעלה, מבואר בלשון הרמב"ם (שם בהלכה הקודמת) והשו"ע (שם בסעיף הקודם) שהיא מקודשת בתורת ודאי. [↑](#footnote-ref-126)
127. דבריו מובאים להלן על תוס' ד"ה צא. [↑](#footnote-ref-127)
128. ע"ש במהר"ם שיף וצ"ע, וע"ע ביד דוד על רשי בסוגיין בד"ה הולד כשר. [↑](#footnote-ref-128)
129. האילת השחר (להלן על תוס' ד"ה צא) מביאו, והוא מוסיף שאולי העד הקרוב ל"צ שיראה את הגט כיון שאינו מעיד. [↑](#footnote-ref-129)
130. שם הריטב"א מעמיד שזה היכי תימצי דעדים חותמים שלא לשמה – שהסופר מחתים אותם לפני שהוא ממלא את שם האיש והאישה. – ולכאורה צ"ל שבכה"ג הגט נמצא ביד העדים עד המסירה – שהם ידאגו שהוא לא יימסר עד שהם ידעו שמה שיכתבו בו לבסוף הוא אמת, ואז חלה העדות חתימה שלהם. [↑](#footnote-ref-130)
131. עי' בהגהת הט"ז לבעל החכ"צ שתמה על קושיית הט"ז, ועי' בקצוה"ח (שם בסק"ד) שביאר את הקושיא. [↑](#footnote-ref-131)
132. ומוסיף הקצוה"ח שלפי"ז א"ש דעת הרמב"ם והב"י שלא חוששים להכשיר את השטר עפ"י עדים אלה, כי הב"י במקום אחר (בחו"מ סי' ס"ח אות ז' בבדה"ב) לומד בדעת הרמב"ם שרק גט נפסל במזויף מתוכו ומשום חומרא דגיטין, ולא שטר שטרות. [↑](#footnote-ref-132)
133. ולפי"ד הקצוה"ח הנ"ל (מ"ה ד') שבאמת מעיקר הדין היה די להכשיר עפ"י העדים הפסולים אלא שרבנן חוששים לזה כדי שלא יבואו לסמוך עליהם, א"ש דברי התורי"ד שבדיעבד אין זה מעכב. [↑](#footnote-ref-133)
134. ובאמת כן מבואר בטור (חו"מ סי' מ"ה) וברמ"א (שם סע' י"ב) שלכתחילה אין להחתים כלל קרובים או פסולים על השטר, וכותב הגר"א (שם בסקכ"ח) שזה דקדוק לשונו של חזקיה ד"**מלאהו**" – דוקא בדיעבד. [↑](#footnote-ref-134)
135. ע"ע ביישובים נוספים על קושיא זו בהשגות הראב"ד על הרי"ף (והמאירי מביאו אך הוא לא מקבל את דבריו), ובמהרש"א. [↑](#footnote-ref-135)
136. ומתקשה האילת השחר לפי בן ננס דהשלישי צריך להיות דוקא קרוב, ואילו הרביעי יכול להיות גם פסול, דמהיכי תיתי שיוכשר בזה גם עד פסול. – והוא מבאר דמ"מ רואים אנו שלא צריכים למילוי העדים בגט מקושר דוקא עד כשר. [↑](#footnote-ref-136)