6תפיסה ברבית קצוצה ובאבק רבית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

תפיסה ברבית קצוצה ובאבק רבית

"אבק רבית אינה יוצאה בדיינים" (סא:), ונחלקו הראשונים - אם מהני תפיסת הלווה באבק רבית. שיטת הראב"ד [הובא בראשונים, וברא"ש בסימן ה'] דאי תפיס לא מפקינן מיניה, והרא"ש פליג - שאחר שהגיע ליד המלוה הרי הוא ממונו לכל דבר ולא יהני תפיסה [אף שחייב להחזירו כדי לצאת ידי שמים].

חיוב לצאת יד"ש ותפיסה – אי תליא הא בהא

הש"ך (חו"מ סימן כח סק"ב) מביא את שיטת המהרש"ל "כל היכא דאמרינן חייב בדיני שמים אם תפס מפקינן מיניה". והיינו, שאין שני דינים אלו תלויים זב"ז, ואף שיש חובה לצאת ידי שמים - אולם תפיסה לא מהני [כל שאינו נותן ברצונו].

ואף ששיטת רש"י (ב"מ צא. ד"ה "רבא אמר") שב"קים ליה בדרבה מיניה" מהני תפיסה - משום שחייב לצאת ידי שמים [חסם פי פרה ודש בה], מבאר הש"ך - דשאני "קים ליה בדרבה מיניה" שיש חובה ממש [אף בידי אדם] אלא שאין ב"ד יכולים להעניש תרתי [ונ"מ "היכא דלא עבדינן החומרא כגון בשוגג או שלא בהתראה או בזמן הזה" שבכה"ג חייב אף בדיני אדם], משא"כ באופן שכל החיוב הוא לצאת ידי שמים [גרמא וכדו'] - אף אי תפיס מפקינן מיניה.

טוען רעק"א (הגהות שו"ע שם) שדין זה תלי באשלי רברבי. דשיטת הרשב"א (הובא בנימוק"י לח. בדפי הרי"ף) והר"ן (הובא בשיטמ"ק סז:, ובנימוק"י הנ"ל) - שדינים אלו תלויים זב"ז, וכל מקום שיש חובה לצאת יד"ש – מהני תפיסה, ולכן הוכיחו הרשב"א והר"ן מהא שלא מהני תפיסה באבק רבית – ע"כ שאין חובה לצאת יד"ש. ואילו שיטת השו"ע (קסא ס"ב וס"ג) כשיטת הרא"ש הנ"ל - שבאבק רבית יש חובה לצאת יד"ש ואעפ"כ לא מהני תפיסה, והוא כשיטת המהרש"ל והש"ך. ומסקנת רעק"א "ולדינא יש לעיין אם יכול התופס יכול לומר קים לי כהסוברים שמהני תפיסה".

ולכאורה, היא היא פלוגתת הרא"ש והראב"ד. שלראב"ד תליא הא בהא, ונאמר שס"ל שיש חובה לצאת יד"ש [אף שאין גילוי בדבריו לענין החובה לצאת יד"ש כדלקמן] - ומשום כך ס"ל שאי תפיס לא מפקינן מיניה, והוא כשיטת הרשב"א והר"ן - אלא שאיהו ס"ל שלא מהני תפיסה ואין חובה לצאת יד"ש. ואילו לרא"ש - לא תליא הא בהא, ואף שיש חובה לצאת יד"ש - לא מהני תפיסה.

בירור שיטת הראב"ד

בדברי הרא"ש נראה, שהראב"ד ס"ל בכל אבק רבית - שמהני בהו תפיסה. אולם בדברי הראב"ד שלפנינו לא נראה כן, כדיבואר.

הרמב"ן (סז:) מביא את דברי הראב"ד - שמהני תפיסת הלווה, ומביא את המשך לשונו "וה"מ במשכנתא א"נ בזביני דאסמכתא דמנפשיה קא אכיל להו פירי אבל רבית מוקדמת ורבית מאוחרת דמדעתיה קא יהיה לא ואע"ג דאסיר מאי דיהב יהב ואי תפס מיניה בתר הכי מהדרינן ליה. אלו דברי הרב". וכן הוא בספר התרומות (שער מו ח"ג דין כ', עמוד תתק בהוצאת מכון ירושלים].

ביאור דבריו נראה, שכשלקח שלא מדעתו - חסר בזכיה הממונית, ומשום כך מהני ביה תפיסה. משא"כ שכשנתן לו מדעתו - הוי זכייה גמורה, ומשום כן ס"ל לראב"ד שלא מהני תפיסה. לפי זה נראה, שלא יהני תפיסה בסאה בסאה - כיון שנתן מדעתו.

ויתכן, שלראב"ד גם החיוב לצאת יד"ש יהא תלוי בחילוק זה, דבאופן שנתן מדעתו - לא יהא חיוב לצאת יד"ש, משא"כ כשלקח שלא מדעתו [כמשכנתא] - יהא חיוב לצאת יד"ש. ולפי"ז, לראב"ד החיוב לצאת יד"ש והיתר תפיסה ללווה - תליא הא בהא, וכמו שביארנו לעיל. אולם יתכן שהראב"ד ס"ל - שתמיד יש חיוב לצאת יד"ש אף בסאה בסאה וכדו' שנתן מדעתו, וא"כ לא תליא הא בהא. ומשום כך, רעק"א הביא רק את שיטת הרשב"א והר"ן - שמפורש בדבריהם שלא תליא הא בהא, ולא ציין לראב"ד - כיון שאין גילוי בדבריו היכי סבירא ליה בדין החובה לצאת יד"ש.

שיטת הרשב"א

בדברי הנימוק"י הנ"ל נראה, דדעת הרשב"א שבאבק רבית אין חיוב לצאת יד"ש [ומשום כך ס"ל שלא מהני תפיסה כדלעיל]. אמנם המל"מ (פ"ה ממלוה ולווה ה"ו ד"ה "מש"כ רבינו דבאבק") מקשה סתירה בדבריו. דבתשובה (ח"ה תשובה קפז, הובא בב"י סימן קסא, ונפסק ברמ"א בס"ב) כותב הרשב"א - שברבית מוקדמת ומאוחרת [שנתן מדעתו] אין חובה לצאת יד"ש, ומשמע שבסתם אבק רבית - יש חובה. ואילו בדברי הרשב"א בב"ק (עה.) נראה - שבכל אבק רבית אין חיוב לצאת ידי שמים [כדמשמע בנימוק"י הנ"ל]. אמנם הגידולי תרומה (שער מו חלק ג' אות יח) פירש גם בתשובת הרשב"א - שלעולם אין חיוב לצאת יד"ש [הביאו המל"מ ופליג עליה], ולדבריו אין כלל סתירה בדברי הרשב"א.

שיטת הרמב"ן

הרמב"ן (סד:) ס"ל שבאבק רבית בעלמא יש חיוב לצאת יד"ש, אולם ב"הלוהו ודר בחצירו" אין חובה לצאת יד"ש "דמאי שקל מיניה ומאי חסריה" [וכן הוא בנמוק"י (לה: בדפי הרי"ף) גם בשם הרשב"א]. מוסיף הרמב"ן "ומיהו לדעתו של נותן, אבק רבית אינו חוזר כלל ואפילו בא לצאת יד"ש".

והיינו שס"ל לרמב"ן, שהחיוב לצאת יד"ש באבק רבית - תליא אי יהיב ליה מדעתיה או לא [ועיין בספר נתיבות שלום (סימן קסא על ס"ב) שהתקשה בהבנת דברי הרמב"ן הנ"ל ואף הגיה בדבריו, אולם לדברינו - דברי הרמב"ן מובנים כפשוטם]. והוא מעין שיטת הראב"ד הנ"ל - שחילק בין יהיב מדעתיה ללא יהיב מדעתיה, אלא שהראב"ד תלה בזה את דין תפיסה, ובנידון זה פליג עליה הרמב"ן וס"ל שלא מהני תפיסה אף באופן שיש חובה לצאת יד"ש.

להנ"ל, מוכח בשיטת הרמב"ן - שפליג על הרשב"א והר"ן [שהביא רעק"א], וס"ל - שדין תפיסה והחיוב לצאת יד"ש אינם תלויים זב"ז, וכמו שהביא רעק"א משיטת הרא"ש והשו"ע. ואילו בשיטת הראב"ד - לא ברירא אי תליא הא בהא וכנ"ל.

פלוגתת הקצות והנתיבות

הבאנו את דברי הש"ך (חו"מ סכ"ח סק"ב) בשם המהרש"ל (ב"ק פ"ו ס"ו), דהא שמהני תפיסה ב"קים ליה בדרבה מיניה", היינו רק באופן שלא נענש בפועל בעונש החמור "כגון בשוגג או שלא בהתראה או בזמן הזה". שאזי הסברא נותנת שיהני תפיסה - כיון שבעצם נתחייב בשני העונשים. אולם באופן שנענש בעונש החמור בפועל, ס"ל למהרש"ל – שאף לרש"י לא יהני תפיסה.

ונחלקו הקצות (סק"א, ובמשובב נתיבות על הנתיבות סק"ב) והנתיבות (סק"ב), בהבנת שיטת המהרש"ל. הקצות הבין, שבאופן שנענש בעונש החמור - אין כלל חובה לצאת יד"ש בעונש הקל, ומשום כך ס"ל למהרש"ל שלא יהני תפיסה. ורק באופן שלא עבדינן החומרא - שאזי יש חובה לצאת יד"ש בעונש הקל, מהני תפיסה.

אולם הנתיבות ס"ל - שלא תליא הא בהא, ואף באופן שעבדינן החומרא – עדיין יש חובה לצאת יד"ש בעונש הקל. אלא שס"ל למהרש"ל [בשיטת רש"י] שבכה"ג שנענש בחמור - לא יהני תפיסה, אף שעדיין יש חובה לצאת יד"ש.

והיינו, שנחלקו הקצות והנתיבות בפלוגתת הראשונים הנ"ל – אי תליא הא בהא או לא. וקצת צ"ע על הקצות, שנראה בלשונו - שיש רק שיטה אחת, ומשום כך תמה [במשובב] על הנתיבות - שלא תלאם זב"ז. ולהנ"ל, הרי שיטת הנתיבות היא שיטת הש"ך שם - שעלה קאי דברי המשובב, והיא שיטת אשלי רברבי – הלא המה הרמב"ן הרא"ש והשו"ע. ומהיכי תיתי לומר, שהמהרש"ל יסבור דווקא כשאר הראשונים ודלא כשיטה שקיי"ל כן להלכה.

תפיסה ברבית קצוצה

כל הנידון הנ"ל – אי מהני תפיסה או לא, הוא רק באבק רבית. אולם ברבית קצוצה, מבואר בש"ך (סק"ד) שוודאי מהני תפיסה, וכן היא פשטות ריהטת הראשונים. ובשיעור הקודם התקשינו היאך מהני תפיסה, שהרי לכאורה הוא ממון גמור של המלוה [אף שעביד איסורא], אלא שיש עליו חובה כלפי שמיא להחזירו. וא"כ הא שכופין אותו להחזירו – הוא רק משום כופין על המצוות, ולכאורה לא סגי בהכי - שיהני תפיסה, עיי"ש שהארכנו בביאורו.

המהראנ"ח (תשובה קיג) דן באופן שהלווה פרע למלוה את הרבית ועדיין לא פרע את הקרן, ומת המלוה, והיתומים תובעים את הקרן מהלווה. רוצה הלווה להישבע שאינו חייב לו, כיון שרוצה לתפוס את הקרן שבידו תמורת הרבית שהמלוה גבה ומחויב להחזירו. טוען המהראנ"ח, שאינו יכול להישבע שאינו חייב - כיון שעדיין חייב את הקרן, ואינו יכול לקזז את הקרן תמורת הרבית.

חולק המחנ"א (סימן ד') וטוען - שיכול להישבע בסתם שאינו חייב כלום, דכיון שמהני תפיסה ברבית קצוצה - ובאופן שיתפוס ייחשב לגמרי כשלו, א"כ "כל שכן כשהלווה חייב זוזי למלוה שיכול לתופסם בעדייהו והרי הן שלו לגמרי ויכול לומר איני חייב לך".

והנה, לכאורה דברי המחנ"א - הם לשיטתו בסימן א', הסובר שברבית קצוצה אף יורדים לנכסיו - וא"כ הוא חוב גמור וזכייה גמורה בממון, ואתי שפיר שנחשב כתפיסה - בנידון המהראנ"ח. אולם לדידן שקיי"ל שלא יורדין לנכסיו, והא שב"ד כופין אותו - היינו רק מדין כופין על המצוות, לכאורה אף התפיסה הוא רק מדין כופין על המצוות ["כופהו בממונו"] - ונחשב רק כמשכון ולא כזכייה גמורה, וכמו שהארכנו בשיעור הקודם בשם השערי ישר. וא"כ לדידן, צודק המהראנ"ח - שאין כאן זכייה גמורה ועדיין נשאר החוב של הקרן, ואינו יכול להישבע שאינו חייב לו.

והיינו [כמבואר בשערי ישר שהארכנו בדבריו בשיעור הקודם], שאף למהראנ"ח - ודאי שיכול להחזיק אצלו את החוב בתור משכון, עד שהמלוה [או בניו] יחזירו לו את הרבית, אלא שטוען המהראנ"ח - שא"א לומר שאין כאן חוב, כיון שלא זכה בחוב בזכייה גמורה - שייחשב כשלו, ומשום כך אינו יכול להישבע שאינו חייב לו. משא"כ למחנ"א - שנחשב כזכייה גמורה ולא רק כמשכון [כיון שס"ל יורדין לנכסיו], ממילא נחשב כפריעת הקרן - ושוב אינו חייב לו, ושפיר יכול להישבע שאינו חייב כלל.

שיטת הרמב"ם

השו"ע פוסק - שברבית קצוצה אין יורדין לנכסיו וכנ"ל. אולם בדברי הרמב"ם (פ"ד ה"ג) מדויק להדיא שיורדין לנכסיו "הרי זו יוצאה בדיינין ומוציאין אותה מן המלוה ומחזירין ללוה". וקצת פלא על הב"י - שפסק בסתם שאין יורדין, ולא הביא כלל את שיטת הרמב"ם. ובספר התרומות (שמ"ו ריש חלב ב') מעתיק את לשון הרמב"ם, ובדין ב' מבואר ביתר שאת – ש"מפקינן" מהבנים בדבר מסוים.

ונראה לבאר, שהא בהא תליא. דנראה פשוט, דדין הבנים לא יכול להיות יותר חמור מדין האב, ומי שסובר שבמלוה גופא אין יורדין לנכסיו - ודאי ס"ל שאף בבנים לא מפקינן אף בדבר מסוים. וספר התרומות הוא לשיטתו - שסובר כרמב"ם שיורדין לנכסיו כנ"ל, משום כך ס"ל - ששייך אף לרדת לנכסי הבן בדבר מסוים. ועיין מל"מ (פ"ד ממלוה ולווה ה"ד) שהקשה - איך כופין הבנים בדבר מסוים, הלא מבואר בחולין (קי:) שאין כופין על כיבוד אב ואם - כיון שהיא מצוה שמתן שכרה בצדה. ותירץ ע"פ דברי התוס' (כתובות פו.), שכל שיש קלון, כופין - אף שהיא מצוה שמתן שכרה בצדה.

משא"כ לדידן דקיי"ל שאין יורדין לנכסיו, ודאי שלא שייך כפיה בבנים. וכן היא שיטת המאירי, הסובר שאין ב"ד יורדין לנכסיו, וכותב להדיא (סב.) - שאף בבנים אין יורדין לנכסיהם.

עוד בשיטת הרמב"ם

הראשונים בדף סב. מבארים, שאין מלקות ברבית - משום שהוא ניתק לעשה. אולם הרמב"ם (פ"ד ה"ג) כותב שאין בו מלקות "משום שניתן להישבון" [לתשלומין]. ונראה שנידון זה הוא לשיטתם – שפליגי אי יורדין לנכסיו או לא. והיינו, שרק אי ס"ל שיורדין לנכסיו - שייך לומר שנחשב ניתן להישבון. משא"כ אם נסבור שאין יורדין לנכסיו - א"כ אינו ניתן להישבון, אלא שיש לדון בו משום ניתק לעשה.

לחשבון זה, אף בדברי הרמב"ם הנ"ל מדויק - שס"ל שיורדין לנכסיו, ומשום כך ס"ל שנחשב ניתן להישבון. וכן בספר התרומות (שם ח"ב ס"א) מדויק כדברינו "...מפני שניתן להישבון שהרי כל רבית קצוצה הואיל ואיסורו מן התורה ב"ד מוציאין אותו רבית מן התורה מן המלוה ומחזירין אותו ללווה", והיינו שתליא הא בהא וכמו שביארנו בשיטת הרמב"ם.

זכיית המלוה ברבית – בשיטת הרמב"ם

הבאנו לעיל פלוגתא בין האחרונים, אם המלוה זוכה ברבית קצוצה או לא [בשיעור הקודם הארכנו בדברי הריטב"א והשערי ישר].

ונראה לדייק בדברי הרמב"ם. דבריש הלכות גזלה מחלק הרמב"ם בין גזלה קיימת לאין גזלה קיימת - "ואין לוקין על לאו זה שהרי הכתוב נתקו לעשה שאם גזל חייב להחזיר שנ' והשיב את הגזלה אשר גזל זו מצות עשה ואפילו שרף הגזלה אינו לוקה שהרי חייב לשלם דמיה וכל לאו שניתן לתשלומין אין לוקין עליו". ואילו ברבית כותב בסתם – שנחשב כניתן לתשלומין, ואינו מחלק בין אם הרבית היא בעין לבין נאכלה הרבית.

וצ"ל, שס"ל לרמב"ם – שברבית אין כלל חיוב להחזירה בעין, ודלא כגזל – שאם החפץ בעין מחויב להחזירו. והוא ע"כ משום שס"ל לרמב"ם שהמלוה זוכה בקנין גמור ברבית – ומשום כך אינו חייב להשיבו בעין, אלא שהתורה חייבה להחזיר את ערכו – וכדין גזלה שאינה בעין [לקמן בדף סז, נאריך עוד בשיטת הרמב"ם בנידון זה].