48 הזמנה מילתא ב - בדעת הרמב_ם בדין עיבוד לשמה
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ו' אייר תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דמ"ז:, איתמר האורג בגד למת, אביי אמר אסור ורבא אמר מותר, אביי אמר אסור הזמנה מלתא היא, ורבא אמר מותר הזמנה לאו מילתא היא וכו', ת"ש אמר לאומן עשה לי תיק של ספר או נרתיק של תפילין עד שלא נשתמש בהן קודש מותר להשתמש בהן חול נשתמש בהן קודש אסור להשתמש בהן חול, תנאי היא דתניא ציפן זהב או שטלה עליהן עור של בהמה טמאה פסולות עור בהמה טהורה כשירות אף על פי שלא עיבדן לשמן רבן שמעון בן גמליאל אומר אף עור בהמה טהורה פסולות עד שיעבדו לשמן.

והנה כתב הרמב"ם בפ"א מתפילין הי"א, ז"ל, גויל של ס"ת וקלף של תפילין או של ס"ת צריך לעבד אותן לשמן ואם עבדן שלא לשמן פסולין וכו', ומזוזה א"צ העבדה לשמה, עכ"ל.

ובתשו' הרמב"ם לחכמי לוניל שהביא הכס"מ שם כתב בזה, ז"ל, וא"ת מ"ט ס"ת ותפילין צריכין עיבוד לשמן ומזוזה א"צ עיבוד לשמה, לפי שעצמה של ספר ועצמן של תפילין הן המצוה ולפיכך הוצרך לעשות להן חשיבות יתירה והוצרכו לעבדן לשמן כדי שיזהר בעיבודתן כדי שיעמדו ימים רבים, אבל עצמה של מזוזה אינה המצוה ולא תחשב מצוה אלא מפני בית המתחייב בה ואם אין בית אין מזוזה, אבל ס"ת ותפילין חובת הגוף התדירה, עכ"ל.

והר"ש משאנץ בתשובתו שבאגרות הרמ"ה כתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, אבל טעמים שכתב א"א לקיימם, דפירש שהצריכו חכמים עיבוד לשמן לספר תורה ותפלין כדי שיזהר בעיבודן שיעמדו ימים רבים, א"כ היכי מדמי לה בשילהי נגמר הדין לפלוגתא דאביי ורבא בהאורג בגד למת דפליגי בהזמנה מילתא וכו', ועוד דבמס' מנחות בפ' התכלת דפליגי רב ושמואל גבי ציצית אי בעינן טוי' לשמה אמרינן כתנאי ומייתי מפלוגתא דרשב"ג ורבנן דפליגי בעיבוד לשמה, עכ"ל.

ב] ונראה בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם שם פ"ג הט"ו, ז"ל, ועור הרצועה צריך עיבוד לשמה, אבל בעור שמחפין בו אינו צריך עיבוד כלל אפי' עשהו מצה כשר, עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב, דהוא פלוגתא דת"ק ורשב"ג ופסק הרמב"ם כת"ק,[[1]](#footnote-2) ובחי' הגר"ח בפ"א מתפילין הק' בזה, שהרי בסוגיין מפרשינן דטעמא דת"ק הוא משום דהזמנה לאו מילתא היא, וא"כ מ"ט בעור הרצועות הצריך הרמב"ם עיבוד לשמה, הרי הזמנה לאו מילתא היא, והאמנם דבד' הרמב"ם מבו' דטעם החילוק הוא משום דעור הבתים א"צ עיבוד כלל, וע"כ ל"ב בהו עיבוד לשמה, ומשא"כ בעור הרצועות דבעינן בי' עיבוד, בעינן שיהא העיבוד לשמה, אך צ"ע לפ"ז דמאי תלינן לה בדין הזמנה מילתא, כיון דהכא טעמא אחרינא הוא דל"ב עיבוד כלל, עיי"ש בדבריו מש"כ בזה, ובכלל דבריו נכלל להקשות, דכיון דהזמנה לאו מילתא היא, א"כ מאי מהני הא דרצועות צריכות עיבוד, הרי מ"מ בדין דלא ניבעי בהו לשמה, כיון דהזמנה לאו מילתא היא.

ובגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם תמה בעיקר דרך זו בדעת הרמב"ם, שפסק כת"ק, ולרשב"ג אף עור הבתים צריך עיבוד לשמה, דכיון דעור הבתים א"צ עיבוד כלל, א"כ מ"ט דרשב"ג דפסל כשלא עיבדו לשמה, ומאי גרע עור מעובד שלא לשמה מעור שאינו מעובד, ועוד דכיון דמודה רשב"ג דעור הבתים א"צ עיבוד כלל אלא דאם עיבדו צריך לשמו, הו"ל להרמב"ם להזכיר דין זה, והרמב"ם לא כתב רק שעור הבתים א"צ עיבוד כלל, אבל אם עיבדו שלא לשמו לא כתב, ונלמד דלא הוזכר בגמ' דעת חכם דאע"ג דא"צ עיבוד, מ"מ עיבדו שלא לשמה פסול, עכ"ד.

ג] ונראה לישב, דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהא דבס"ת ותפילין בעינן עיבוד לשמה, הוא משום דהוצרך לעשות להן חשיבות יתירה והוצרכו לעבדן לשמן כדי שיזהר בעיבודתן כדי שיעמדו ימים רבים, ואשר ע"כ הגם דהזמנה לאו מילתא היא, מ"מ הוצרכו לעבדן לשמן מכח ה"ט, ומשא"כ בבתים דל"ב בהו עיבוד כלל, ואדרבה מעלי טפי בלא עיבוד, וכמש"כ הרמב"ם בשו"ת סימן ק"מ, עיי"ש, ל"ש ה"ט כלל.

ואשר זהו דתלינן לדין עיבוד בתי התפילין בדין הזמנה מילתא, הגם דהתם הטעם הוא משום דל"ב עיבוד כלל, והיינו משום דה"ט דבתי התפילין ל"ב עיבוד כלל, הוא טעם דלא הוצרכו לעשות בהן חשיבות זו לעבדן לשמן, אך מ"מ אם הזמנה מילתא בעינן בהו עיבוד לשמה, והיינו דהגם דמדינא ל"ה בעינן בהו עיבוד כלל, אך מדינא דלשמן בעינן שיעבדם לשמן.

שוב נתבוננתי דלכאו' אי"ז מתישב, דה"ט שכתב הרמב"ם דהצריכו עיבוד לשמן כדי שיזהר בעיבודן שיעמוד ימים רבים, לכאו' אינו שייך רק בעיבוד עור לכתוב עליו, דכל שהוא מעובד כראוי מתקיים הכתב ימים רבים, אך בעיבוד הבתים והרצועות, לכאו' ל"ש ה"ט כלל, וע"כ גם אם הוה בעינן בבתים עיבוד, ל"ה שייך להצריך בהן עיבוד לשמן מכח ה"ט, - ותיקשי גם דמ"ט ברצועות בעינן עיבוד לשמה, הגם דליכא בהו לה"ט, וצ"ע בזה.

ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דסוכה, ז"ל, ומשום דקי"ל כת"ק דעור טלאי א"צ עיבוד לשמן, אפי' עיבוד לעצמו אינו צריך, דאפי' רשב"ג נמי לא מצריך לי' אלא משום דלעביד ביה גופיה מעשה לשמן, ולאו עיבוד דעפיץ דהא לאו מקום כתיבה הוא דלבעי עיפוץ, אלא עיבוד כ"ד לשמן, הא לת"ק דלית ליה לשמן לא צריך כלום, עכ"ל.

וע"כ גם דין עור המזוזה תליא בפלוגתת ת"ק ורשב"ג וכמש"א בירושלמי פ"ג דיומא, דלדעת ת"ק דהזמנה לאו מילתא, הרי הגם דעור ס"ת ותפילין צריך עיבוד לשמה, כדי שיזהרו בעיבודן, אך בעור המזוזה דליכא לה"ט וכמו שפירש הרמב"ם, א"צ עיבוד לשמה, אך לדעת רשב"ג דהזמנה מילתא, ומכח זה הוא דבעינן שיהא העיבוד לשמה, הרי דמה"ט בעינן גם במזוזה שיהא העיבוד לשמה.

ד] ובזה מתישב היטב משה"ק החזו"א דמאי גרע עור שלא עיבדו לשמו מעור שאינו מעובד, וכן הק' דמ"ט לא פירש הרמב"ם לדין זה דל"ב עיבוד לשמה בבתים, ולפי הנ"ל ניחא, דלדעת רשב"ג דבעינן עיבוד לשמן, הרי דמכח זה בעינן עיבוד, וע"כ שפיר פסיל כשלא עיבד לשמה, וע"כ נמי לא הוצרך הרמב"ם לפרש דל"ב עיבוד לשמה, דכיון שכתב דל"ב עיבוד כלל, הרי פשיטא דאף אם עיבד א"צ לעבד לשמה, דלא גרע עיבוד שלא לשמה מהיכא דלא עיבד כלל.

ה] והנה לדרך זו דהכס"מ דהרמב"ם פסק כת"ק, ניחא משה"ק הר"ש דלמש"כ הרמב"ם דטעם הא דבעינן עיבוד לשמה הוא כדי שיזהר בעיבודן, א"כ היכי מדמינן לה לפלוגתא דהזמנה מילתא והיכי מדמינן לה לדין טוי' לשמה, ולדרך זו הוא מתישב היטב, דלא מדמינן הני מילי לדין עיבוד לשמן דס"ת ודקלף התפילין, דבהא כו"ע מודו דבעינן עיבוד לשמה כדי שיזהר בעיבודן, ופלוגתא דת"ק ורשב"ג הויא בעור הבתים דליכא לה"ט, ובזה הוא שנחלקו אם בעינן עיבוד לשמה משום דהזמנה מילתא, ושפיר תלינן בפלוגתייהו להפלוגתא אם הזמנה מילתא ולהפלוגתא אם בעינן טוי' לשמה.

**ב**

ו] והנה בתשובת הר"ש שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ועוד מה שנתן טעם במזוזה משום דאין זו המצוה עצמה אלא מפני הבית ואם אין בית אין מזוזה, הרי שמואל בפ' התכלת דאמר כלי קופסא חייבים בציצית דחובת טלית היא ולאו חובת גברא, ואפ"ה בעי התם טוי' לשמה, אע"ג דאם אין טלית אין ציצית, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' גם למ"ד דחובת גברא תיקשי, שהרי גם לדידי' אינו חייב לקנות טלית מצוייצת, והא דס"ל דחובת גברא הוא, היינו לאפוקי דכלי קופסא אין חייבין בציצית.

והנה לפמש"נ עפי"ד הכס"מ, הרי דלא קשיא מהא דס"ל לשמואל דבעינן טוי' לשמה, שהרי בגמ' שם מפרשינן דשמואל ס"ל כרשב"ג דבעי עיבוד לשמה, ורשב"ג הרי ס"ל דאף בעור הבתים דמן הדין ל"ב בהו עיבוד כלל, ול"ש להצריך בהו עיבוד לשמן כדי שיזהר בעיבודן וכו', מ"מ בעינן בהו עיבוד לשמן מכח דינא דהזמנה מילתא, וע"כ לדעתו בעינן גם בטויית הציצית שתהא לשמה, הגם דאין הציצית חובת גברא.

אך אכתי תיקשי קו' זו בפסקי הרמב"ם, שפסק כת"ק דא"צ לעבד עור הבתים לשמה, ורק קלף דס"ת ודפרשיות התפילין בעינן בי' עיבוד לשמה, משום דהן חובת הגוף וכו', וא"כ מ"ט פסק כשמואל דבעינן טוי' לשמה, אף דציצית ל"ה חובת גברא.

ז] וכבר הקשו כן להר"א בן הרמב"ם שו"ת ברכת אברהם סימן מ' והשיב, ז"ל, ושהקשית מן הציצית שהוא דומה למזוזה שאין אדם חייב בו אלא מפני הטלית ואעפ"כ צריך טוי' לשמה, יראה שזה הקושיא על הטעם שנתן ז"ל קושיא יפה, ואעפ"כ כשתדקדק לא תמצא הקושיא עומדת כלל, שטעם הציצית שחייבנו אותו טוי' לשמה משום תעשה ולא מן העשוי נגעו בו, דה"ג בגמרא דסוכה, א"ר יהודה אמר רב עשאה מן הקוצין ומן הגרדין ומן הנימין פסולה מן הסיסין כשרה, כי אמריתה קמי' דשמואל אמר לי מן הסיסין נמי פסולה בעינן טוי' לשמה, ובהדיא פרישנא לטעמי' דהאי מימרא דאמר קרא גדילים תעשה לך לשם חובך, ותניא בפרשת ציצית בספרי גדילים לא מן החוטין תעשה לא מן העשויים, וגרסינן נמי בגמ' דמנחות להאי גירסא דאיתינן לה בסוכה אמר רב יהודה אמר רב עשאה מן הקוצין וכו' אלמא בעינן טוי' לשמה, והואיל והטעם בטוי' לשמה משום תעשה ולא מן העשוי כדאיפריש בגמ' דסוכה ובספרי ליכא למיגמר מציצית שלולי הכתוב לא חייבנו בו טוי' לשמה, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה בביאור דבריו, דכיון דבעינן תעשה ולא מן העשוי, ע"כ הוא דבעינן שתהא הטוי' לשמה, דאם ל"ה הטוי' לשמה ול"ה חל ע"ז תורת ציצית בשעת הטוי', ל"ה על הטוי' תורת עשיית ציצית, כיון דבשעת הטוי' אכתי אי"ז ציצית, וע"כ אף דאח"כ חייל ע"ז תורת ציצית, מ"מ הו"ל כמן העשוי.

אך צ"ע דכיון דקי"ל דהזמנה לאו מילתא, א"כ הרי גם אם הויא הטוי' לשמה, אכתי אין ע"ז תורת ציצית, וגם למ"ד דהזמנה מילתא מ"מ כיון דציצית ל"ה תשמישי קדושה, לא חייל מידי בהזמנה, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות בפ"ק דסוכה והר"ן בסוגיין, ועי' להלן סק"י מש"נ לדון בזה, ואפ"ה חשיב זה כעשי' דציצית, וא"כ מ"ט אם ל"ה הטוי' לשמה לא חשיב זה כעשי' כלל.

גם בעיקר הדברים צ"ע, דהיאך נימא דהא דבציצית בענן לשמה הוא משום דינא דתעשה ולא מן העשוי, הרי להדיא אמרינן בגמ' דהוא משום דגדילים תעשה לך "לשם חובך", והרי דהטעם הוא משום דבעינן לשם חובך, ולא משום תולמ"ה.

ח] ונראה בביאור דברי הר"א ז"ל, דודאי עיקר הא דבעינן לשמה בטוי' הוא משום דבעינן תעשה לך לשם חובך, ואך דעיקר דינא דלשמה הוא פסול בעשי', דעשי' שלא לשמה אינה מועלת להכשר הציצית, וכ"ז הוא משום דתולמ"ה פסול, וע"כ כל דהויא העשי' שלא לשמה דעשי' זו אינה כשרה, הו"ל כתולמ"ה, דהגם שטוה אדם את הציצית, מ"מ כיון שעשייתו אינה עשי' כשרה, הו"ל כנעשית הטוי' מאלי' דל"מ.

ואשר בזה הוא דחלוק עיבוד דס"ת ותפילין, דהגם דבעינן בהו עיבוד, מ"מ ל"ב בהו מעשה עיבוד, ואף אם נעשה העיבוד מאליו כשר, וע"כ ל"ש להצריך בהו לשמה משום הכשר העשי', דל"ב כלל שיהא הכשר על העשי', דאף אם הויא העשי' פסולה, מ"מ כיון דהקלף מעובד הוא ה"ה כשר, וע"כ כל הא דבעינן בהו עיבוד לשמה הוא רק כדי שיזהר בעיבודן וכו'.

ט] ואכתי צ"ע בזה, שהרי בגמ' במנחות תלינן לפלוגתא דרב ושמואל אם בעינן טוי' לשמה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג אם בעינן עיבוד לשמה, וזה שלא כד' הרמב"ם שחילק ביניהם, ופסק דבציצית בעינן טוי' לשמה ובעור הבתים ל"ב עיבוד לשמה, ואם אכן שאני טוי' דציצית דבעינן בהו לשמה משום תולמ"ה ול"ד לעיבוד דליכא לה"ט, (ובעור הבתים ל"ש כלל ה"ט, שהרי ל"ב כלל שיהא מעובד), א"כ מ"ט מדמי הגמ' זל"ז.

י] וי"ל בזה ע"ד ד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דסוכה, דהסוגיא במנחות דתלי להו זב"ז, הוא משום דלא ס"ל להך קרא דתעשה לך לשם חובך, וליכא דין בעשיית הציצית שתהא לשמה, ובע"כ דהא דבעינן שתהא הטוי' לשמה הוא מכח דינא דהזמנה מילתא, דמכח זה בעינן שיהיו הציצית מיוחדות למצותן בתחילתן, והגם דבציצית שהן תשמישי מצוה לא חיילא קדושה עלייהו בהזמנה, וכמו שעמד ע"ז הרמב"ן במלחמות בפ"ק דסוכה והר"ן בסוגיין, י"ל בדעת הרמב"ם דמ"מ חייל עלייהו תורת ציצית ע"י ההזמנה, גם י"ל כמש"כ באבנ"ז או"ח סימן י"ח סקי"ב, דאף דתשמישי מצוה נזרקין, מ"מ בשעת מצותן נוהגין בהן קדושה, עיי"ש, ושפיר תלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג אם בעינן עיבוד לשמה.

ומה שחילק הרמב"ם ביניהם, הוא לפום סוגיית הגמ' בסוכה, דמפרשינן דטעמא דשמואל דבעי טוי' לשמה הוא דבעינן תעשה לך לשם חובך, וכל שטוה שלא לשמה ואין עשי' זו כשרה, הו"ל כתעשה ולא מן העשוי, ומשא"כ בתפילין דליכא דין עשי', ל"ב עיבוד לשמה.

אך אכתי צע"ק בל' הר"א ז"ל, שהביא גם להסוגיא במנחות, ומ' דד' הרמב"ם מתישבים גם לפום הסוגיא במנחות, וצ"ע בזה.

1. אך בב"י סימן ל"ב כתב בדרך קמא, דהרמב"ם פסק כרשב"ג, וע"כ הצריך עיבוד לשמה בס"ת ובקלף של תפילין, ושאני עור הבתים דא"צ לשמה אף לרשב"ג משום דא"צ עיבוד כלל, עיי"ש, וכן נ' שנקט בס' המאורות בסוגיין, - ואמנם קשיא ע"ז, דבירושלמי פ"ג דיומא תלינן לדין עיבוד לשמה דמזוזה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, ולפ"ז הרי דממה שפסק הרמב"ם דבמזוזה ל"ב עיבוד לשמה, בע"כ דפסק כת"ק, וכבר הרגיש בזה בחזו"א סימן ו' סק"ג, עיי"ש, - וי"ל בזה, למש"כ החזו"א שם סקי"ב דהירושלמי ביומא שם בע"כ דס"ל דלא פליגי ת"ק ורשב"ג בדין הזמנה, עיי"ש, אך בד' הרמב"ן במלחמות פ"ק דסוכה מבו' להדיא דד' הירושלמי שם מתפרשים ג"כ דפלוגתייהו הוא בדין הזמנה מילתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)