הערות - קדרים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

ציונים והערות בסוגיית קדרים

א. רב נחמן בר יצחק אמר אפילו תימא לא היה לו לעמוד היה לו להזהיר ולא הזהיר, ונראה בתוס' וברא''ש בסוגיין, וכך מפורש ברשב''א בסוגיין דאף באופן שדין האדם כבור חייב כשהיה לו להזהיר (ז''ל התוס' הראשון שאין אנוס כ"כ הוי אדם המזיק מטעם שהיה לו לעמוד **או להזהיר** והשני שהוא אנוס יותר אין נחשב **מטעם זה** כ"א בור עכ''ל, וז''ל הרא''ש ... דחשבינן גופו כבור, ואף על גב דתרוייהו אנוסין בנפילתן ופושעין במה שלא עמדו או שלא הזהירו ... וברשב''א מבואר דגוף השני נידון כבור ופטור על כלים, ואח''כ כתב דאף בזה לרנב''י חייב כשהיה לו להזהיר עי''ש) וצ''ב מדוע לעיל בדף כ''ט א' חייב רק כשהיה יכול לסלקו, ולא אמרינן דאף לאחר נפילת אונס חייב משום שהיה לו להזהיר ולא הזהיר - יש לעיין אם צ''ל דהסוגיא שם הוא כר' יוחנן ולא כרנב''י, או דאדם השוכב שאני באופן שדינו כבור -.

ב. לדעת רנב''י דחייב כשהיה לו להזהיר, מאי שנא מהסוגיא בדף נ''ב א' דנותנים לו זמן לכרות ארזים וכו' ולא אמרינן דחייב משום שהיה לו להזהיר - יש לעיין אם רנב''י סבר כשיטת שמואל דאף שם חייב מיד להעמיד שומר, או דאדם השוכב שאני אף באופן שדינו כבור -.

ג. האחרונים כתבו דבור דממונו חייב רק משום שיש בו פשיעת כרייה מחמת דהו''ל למלויי ולא מלייה, וצ''ע מדברי רנב''י דחייב אף בלא היה יכול לעמוד אלא רק להזהיר דאין כאן פשיעת כרייה - ולא מבעיא לפי המבואר ברא''ש דאמרינן היה לו להזהיר אף אם חייב רק מדין בור, אלא אפי' אם חייב מדין אדם, מכיון שאינו הולך ומזיק ע''כ נלמד מהצד השוה מבור ואדם, ואם בבור צריך פשיעת כרייה א''א ללומדו מבור, ואולי י''ל דשאני הכא שנפל, ואע''פ שנתקל לאו פושע יש כאן כרייה באונס, אך לכא' בדברי התוס' א''א לומר כן מדהוכיחו בדף כ''ט א' מנפילת אונס היכא דלא אפקרינהו, לאחר שהניח אס''ו שלו ברה''ר -.

ד. מבואר במתני' דעמד בעל הקורה חייב בכלים, וכן מבואר בסוגיין דיש אופנים שאף שמואל מודה שאדם השוכב והוזקו בו נידון כאדם ולא כבור, וצ''ב כיצד נלמד מאדם, הא אדם הולך ומזיק, וכמבואר במתני' דא''א ללמוד בור ממבעה - אף למד''א מבעה זה אדם - משום שאדם הולך ומזיק.

ה. החזו''א בסי' א' סק''א ובסי' ד' סק''ד נקט דנלמד מהצד השוה מבור ואדם, וכיון שעיקרו אדם חייב על כלים, וצ''ב מאי שנא מאס''ו דלא אפקרינהו דלא אמרינן כן לשמואל, וע''כ משום שצורת ההזק הוא צורת בור, וא''כ אף באדם נימא הכי.

ו. מבואר בגמ' - בהוה אמינא - דהראשון נידון כאדם וחייב על כלים, והשני נידון כבור ופטור על כלים, וצ''ב הרי בתרוייהו יש ללמוד מהצד השוה מבור ואדם, וממ''נ אם אמרינן דנידון כאדם אף על השני נימא הכי, ואם נידון כבור מדוע הראשון נידון כאדם, ומדוע יש חילוק אם נפל באונס גמור או לא, הא אין חיובו על מה שנפל, אלא על מה שהיה לו לעמוד ולא עמד וחייב על מה שניזוקו בו, וכן יש לעיין בדברי התוס' שהקשו על פי' ר''ח מעמד מבעל הקורה, ולא הקשו על רש''י משום דרש''י כתב דהוי בור רק אי נתקל לאו פושע, משא''כ לדעת הר''ח אף אם נתקל פושע הוי בור, וצ''ב כנ''ל הרי אינו חייב מחמת הנפילה, אלא מחמת מה שהוזקו בו, וא''כ מדוע יש חילוק כיצד נפל - ועי' מה שכתב ר''פ לחלק בין קדרים לעמד בעל הקורה -.

ז. מבואר בסוגיין דיש אופנים שאף שמואל מודה שאדם השוכב והוזקו בו נידון כאדם ולא כבור, ויש להסתפק האם גם בשור שרבץ והוזקו בו מודה שמואל לרב דהוי שור, ולא דמי לאס''ו שאינו שור אלא רק ממונו, או דלמא דשור שהוזקו בו נמי דמי לאס''ו דלא אפקרינהו - עי' אבן האזל פ''ב ה''כ דנקט דהוי שור, והביא מהחשק שלמה דאינו אלא בור עי''ש, ועי' מש''כ התוס' רי''ד בדף מ''ח א', ועי' קובץ ביאורים עמ' ס''ג ועמ' ס''ה -.

ח. מבואר בגמ' - בהוה אמינא - דהשני אינו אלא בור לשמואל, אך לרב אינו בור, ויש לעיין אם לרב דינו כשור, או כאדם, ונ''מ לד' דברים - עי' בחי' ר' שלמה סי' ו -

ט. עי' בבעה''מ דכתב דהוי אדם לרב, אולם בלשון הרשב''א בסוף ד''ה ומקשינן כתב דלרב הוי שור, וצ''ב אם דינו כשור ולא כבור, מהאי טעמא יהיה אדם ולא רק שור.

י. יש לעיין בדברי רש''י שדן לגבי אדם אם שייך להפקירו, בדף ל''א ב' ד''ה מאי כתב רש''י וז''ל דבגופו לא משוינן ליה דין בור דנימא מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס הוא אלא מזיק ממש הוא דאדם לא הוי בור אבל אממונו פטור עכ''ל, ובד''ה אלא לרב כתב רש''י וז''ל דאמר אי לא אפקריה לא הוה בור בשלמא ממון איכא למימר דמפקיר איניש אלא גוף מי מפקיר.

יא. במתני' דף ל''א ב' עמד בעל הקורה וכו' ומבואר דדינו כאדם וחייב על כלים, וצ''ב הא ניזוק בקורה ולא בגופו, וא''כ מדוע נחשב אדם ולא בור - ועי' בתור''פ בסוגיין, ובנמוק''י בדף ל''ב א', ובתוס' רי''ד דף מ''ח א', ובאבן האזל פ''ב ה''כ -.

יב. יש לעיין האם באופן שהוזקו באדם דינו כאדם ולא כבור, האם כשנהרג אדם יתחייב משום רוצח, ולכא' פשוט שדינו כאדם רק לענין נזקין, ולא לענין רציחה - כ''כ בחי' ר' שלמה סי' ו' - ובפרט לפי מש''כ החזו''א דנלמד מהצד השוה מבור, וצ''ב מאי שנא מאדם שנפל מראש הגג ברוח מצויה שגם כתב החזו''א שצריך ללומדו מצד השוה של אדם ואש, דמבואר בתוס' בכתובות דף ל''ג ב' דחייב גלות, ומבואר דלא רק לענין נזקין דינו כאדם אלא גם לענין רציחה.

יג. יש לעיין האם באופן שהוזקו באדם דינו כאדם ולא כבור, חייב בד' דברים, או דכיון דנלמד מצד השוה מבור, אין חייב בד' דברים, ובאדם שנפל מראש הגג חייב בד' דברים ויש לעיין אם אף כאן הדין כן - עי' חזו''א סי' ד' סק''ד, ובגליונות חזו''א על חרח''ה הלכ' יסודי התורה, ועי' בחי' הגרשש''ק יבמות סי' ל''ז -.

יד. עוד יש לעיין האם כשמכח גופו נעשה בור, האם הוי כאדם שחפר בור וחייב, או דפטור מדין איש בור ולא בור בור - ברמב''ן במלח' מבואר דאי נתקל פושע ונעשה בור מחמת גופו הוי כאדם שחפר בור, אך אולי כוונתו דהנפילה גרמה לכריית בור, ויש חיוב בכריית בור בגרמא וא''כ אף אי גופו הוי בור, בור שנעשה מכח גופו חייב, לא משום שגופו כרה בור, אלא שנפילתו גרמא בור, ולפי''ז המוציא בהמת חבירו, אע''פ שאם הבהמה הזיקה פטור, אם הבהמה חפרה בור חייב, ולא יפטר משום איש בור ולא שור בור, ועי' בחרח''ה הלכ' שכנים בפי''א שכתב 'ונראה דזה לא שייך רק היכא דחיובו הוא על עשיית הנזק, דאמרינן דכיון דהוא גרם הנזק ע"כ חייב, משא"כ בעשיית המזיק, בזה לא מצינו דין גרמא, שיתחייב אם עשה את המזיק ע"י גרמא' ועי' חזו''א שם, וחי' ר' שלמה שם -.

טו. עוד יש לעיין האם דינו כאדם לענין אונס, או מכיון שצורת הזיקו הוא כבור אינו חייב אלא בפשיעה - ולכא' החילוק בין הראשון לשני אף אם נתקל לאו פושע, הוא שהראשון הוי כאונס כעין אבידה, והשני נידון כאונס כעין גניבה, וא''כ יהיה מבואר דדינו כאדם לענין אונס, אך י''ל דדינו כאדם שחייב על אונס רק לענין להחשיב את גופו אדם ולא בור, אך לענין חיוב תשלומין אינו חייב אלא משום שהיה לו לעמוד או להזהיר, ועי' בחי' רח''ה הלכ' שכירות דנקט דדינו כאדם לענין אונס אלא שיש לפטור מדין שניהם ברשות עי''ש, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ד וסק''ו - ויש לעיין אם הדין שוה באונס, וד' דברים, ואיש בור, ובכולם הוי או אדם או בור, או שיש לחלק בין הדינים.

טז. יש לעיין באדם שנפל מראש הגג ברוח מצויה - יש לדון באופן שעלה לראש הגג, ויש לדון באופן שהעלוהו לראש הגג והיה יכול לרדת - ומחמת נפילתו נעשה בור, האם כמו שחייב בד' דברים כך גם הוי כאדם שכרה בור, משום שכובד גופו כרה בור, או דלמא אמרינן איש בור ולא אש בור ופטור.

יז. יש לעיין אם נתקל בגופו ונישוף בקרקע, דבבור בכה''ג פטור לשיטת התוס' בדף כ''ח ב', האם כאן שדינו כאדם חייב, או''ד דאינו חייב יותר ממה שבור חייב - דומיא דאס''ו לרב שלכא' אינו חייב בנתקל באס''ו ונישוף בקרקע, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ד -.

יח. וככל הנ''ל יש לדון בעמד בעל הקורה, והאם הדין שוה בקדרים ועמד בעל הקורה, עי' בנמוק''י בדף ל''ב א' ובתוס' רי''ד בדף מ''ח א' דחילקו בין קדרים לעמד בעל הקורה.

יט. יש לדון אם רק כשהקורה עליו חייב, או אף בהניח את הקורה על הקרקע חייב מדין אדם - ויש לדון אם תינוק הנופל מהגג, והיו תחתיו כרים וכסתות, והניח סכין מתחתיו, האם הוי רוצח, או רק גרם רציחה, ועי' בדף כ''ו ב' בזרק תינוק מראש הגג, ובא אחר וקבלו בסייף, דמבואר דהמקבלו בסייף נחשב רוצח לכו''ע אילו לא היה מת, אלא דשם איירי דאוחז בידו את הסייף, ועוד יתכן דשם איירי דהכה בו בסייף ולא רק אחזו -.

כ. את''ל דרק כשעומד ועליו הקורה נחשב אדם, האם גם כששוכב והקורה עליו חייב.

כא. בקדרים כשדינו אדם, האם כשניזוק בדברי המחובר אליו הוי אדם, כגון שניזוק בנעליו וכד' האם כל מה שעליו נטפל אליו ונידון כמוהו, או רק כשניזוק בגופו חייב.

כב. הרוכב על סוס, ועצר ועי''ז ניזוק הרוכב מאחוריו, האם נידון כאדם או כבור ופטור על כלים, האם דמי לעמד בעל הקורה, או דשאני קורה שהקורה עליו, משא''כ כאן שהאדם על הסוס - ונ''מ למעשה במכונית שעצרה וניזוק המכונית שאחוריו - וכן יש לדון אם הזיק הסוס בדרך הילוכו, אם נידון כרגל ופטור ברה''ר, או נידון כאדם וחייב - עי' שו''ת הרא''ש כלל' ק''א סי' ה' דחשוב אדם המזיק, ובחזו''א סי' ד' סק''ח תמה עליו, ועי''ש לחייבו מדין מעמיד וכדעת הרשב''א דמעמיד חייב מדין אדם המזיק -.

כג. הרמב''ן במלח' כתב דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי חייב הראשון על גופו וממונו שלא הפקירו, משום שהיה לו לעמוד ולסלק ולא עמד, והשני חייב על מה שגופו הזיק מדין בור, אך על ממונו פטור משום שאינו נוהג בבור שיהיה זה חופר בור וזה מתחייב, וצ''ב מדוע אין סברא זו על הראשון, הא נתקל לאו פושע, וא''כ גם הראשון לא כרה את הבור, ואין לומר דכרייה באונס הוי כרייה, דא''כ מדוע א''א כן על השני - וצ''ל דהראשון הו''ל אונס כעין אבידה, משא''כ השני הו''ל אונס כעין גניבה, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ה דכתב דסברת הרמב''ן לפטור את השני אינו משום שצריך כרייה בבור, אלא משום שהכרייה מתייחסת לראשון השני פטור אע''פ שהראשון גם פטור, והיה אפשר לומר דבעצם השני גם כרה את הבור, אלא דכיון שהכרייה מתייחסת לראשון עי''ז אין הכרייה מתייחסת לשני, וכיון שצריך כרייה בבור השני פטור -.

כד. עוד צ''ב - שלטי הגיבורים - לדברי הרמב''ן מדוע השני חייב כשגופו הזיק הא דעת הרמב''ן דגופו אינו אלא בור - ואף אילו היה אדם היה קשה לדברי החזו''א שחייב רק מכח צד השוה של בור ואדם - ומדוע על גופו אין סברא דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב - ועי' בדברי הראב''ד שהובא בשטמ''ק כאן שכתב כסברת הרמב''ן וסיים וז''ל ואי ממונא הוא לאו אנא שדיתיה הכא ולא עלאי דידי רמי לנטורי ולסלוקיה אבל אגופו מיהא חייב שהיה לו לעמוד ולא עמד שהרי סופו ודאי לעמוד שם, ועי' בדברי החזו''א בסי' ד' סק''ה -.

כה. יש להסתפק בדעת הרמב''ן כשראובן נטל את שמעון ונתנו ברה''ר, לכא' ראובן חייב ככורה בור, ויש לדון אם שמעון חייב, או שבכה''ג אף על גופו אמרינן דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ולא אמר הרמב''ן אלא כשגרם לו הראשון ליפול - משום שרק גרם לו ליפול, אך נופל מכח כובד גופו, ולכן נחשב ככורה בור כלפי עצמו, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ה ולדבריו לכא' אף בכה''ג חייב -.

כו. עוד יש לדון בציור הנ''ל לסוברים שע''י שהיה לו לעמוד הוי אדם, האם גם בכה''ג אמרינן הכי, או''ד דרק בצירוף נפילתו אמרינן הכי, ואע''פ שנפל באונס מצרפים את מה שהיה לו לעמוד לחייבו.

כז. יש להסתפק בדעת הרמב''ן אילו השני פשע בנפילתו, האם גם בזה אמרינן דהראשון נחשב הכורה, והשני פטור משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, או רק כשהשני אנוס אמרינן הכי - ולשון הרמב''ן הוא 'ועוד אם הראשון פושע **והשני אנוס** ללישנא בתרא למה לא יתחייב הראשון בנזקי ממונו של שני שהרי השני אומר לניזק לאו אנא כריתיה אלא ראשון כרייה והוא פושע' ומשמע דרק משום דהשני אנוס אמרינן הכי -.

כח. יש לדון לדעת הרמב''ן אם הראשון פשע, האם חייב גם על גוף השני מדין בור, או''ד דכיון שהשני חייב על עצמו מדין בור כיון שהיה לו לעמוד, פטור הראשון, ואכתי יש לדון אם טרם שהיה לו פנאי לעמוד חייב הראשון על גופו שהזיק, או שלא אמר הרמב''ן כן אלא על ממון השני - אולי כיון שהשני נחשב כורה על גופו, משום שע''י כובד גופו נפל, מתייחס הכרייה רק לשני ולא לראשון -.

כט. יש לדון האם גם כשממון השני נתקל בממון הראשון, אין השני חייב על ממונו בדלא אקפריה, או דרק כשנתקל בגוף הראשון אמרינן דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב - עי' חזו''א סי' ד' סק''ה -.

ל. כיוצא בו יש לדון אם בכה''ג חייב הראשון על ממון השני שהזיק, למד''א נתקל פושע, או שלא אמר הרמב''ן כן אלא רק בבור שנעשה מחמת גופו, ולא בבור שנעשה מחמת ממונו.

לא. כתב השלטי הגיבורים דדעת הרמב''ם דהראשון חייב על הזק השלישי בממון השני, וכן חייב הראשון על הזק רביעי בממון השלישי, וכן אפי' יהיו אלף כה''ג יתחייב הראשון על כולם, וצ''ב בשלמא ממון השני שנפל ע''י גוף הראשון יתכן להחשיבו כריית בור ע''י אדם, אך כיצד שייך לחייבו על ממון השלישי שנעשה בור ע''י השני או ממונו של השני, הא הוי בור שכרה בור, וא''כ הו''ל איש בור ולא בור בור - ואין לתרץ דחייב משום שכרה בור ע''י נפילתו בגרמא, ומחמת נפילתו חייב, ולא מחמת גופו, דהרי הרמב''ם כתב דנתקל לאו פושע והראשון חייב רק משום דהו''ל לעמוד ולא עמד, ואולי ס''ל דנתקל לאו פושע הוי כאונס כעין אבידה, ונחשב כה''ג לכורה בור, אך בתוס' מבואר דאם נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, עי''ל דס''ל דהנופל מחמת גופו הוי כאילו גופו הפילו, ולכן גופו נחשב לכורה את כל הבורות בגרמא -.

לב. כתב רש''י ד''ה תרגמא 'וא"נ לא אפקריה שורו הוא וטפח באפיה שהרי אנוס הוא', וצ''ב - רש''ש - הרי היה לו פנאי לסלק, ולכא' מבואר ברש''י דבור דממונו אינו חייב בלא כרייה, ואף לא מהני סברת הו''ל למלוייה להחשיבו ככרייה, ולכא' א''א לומר ברש''י שפטור משום שהראשון כרה, דהרי רש''י כתב דפטור כי הוא אנוס ולא הזכיר את הראשון, ומה שכתב רש''י בצד הראשון שרק באפקרינהו פטור, וכ''כ בד''ה דאמר, הוא משום שיש לומר שיש כרייה של השני שנתקל, ואע''פ שאנוס הוא הוי כרייה באונס, וצ''ב מדברי רש''י בדף מ''ח א' ד''ה ונטנפו כליו, דכתב רש''י ואף על גב דאיהו לא כרייה אלא הגמל כרהו כיון דבשעת נפילה דידיה הוא ועליה לסלוקיה כמו דכרייה איהו דמי ואף על גב דמפקר ליה בתר שעתא עכ''ל - וצ''ל דכיון שחייב לשמור על ממונו שלא יהפך לבור, מחמת פשיעתו נעשה בור, משא''כ כשממונו הוא כבר בור, ולא נעשה ממונו לבור אלא רק נשאר בור אין כאן פשיעת כרייה, וכן מבואר בדברי המאירי שם, א''נ י''ל דמחוייב לשמור שממונו לא יהפך לבור, אך אינו מחוייב לסלק ממונו שהוא כבר בור -.

לג. כתב רש''י בד''ה ראשון דרבא העמיד את הברייתא אף כרבנן, וס''ל דאף לרבנן נתקל פושע, ולא נח' אלא במפקיר נזקיו, וצ''ב א''כ מדוע הראשון חייב על ממונו כשהפקירו, הא לרבנן מפקיר נזקיו אף אחר נפילת פשיעה פטור, ומפורש ברש''י ד''ה דאמר דאיירי בהפקיר את ממונו ומהאי טעמא השני פטור, וכתב רש''י משום דהו''ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, וצ''ב הרי לרבנן אף אחר נפילת פשיעה פטור - ואף תוס' לא הקשו אלא דהיה לרבא להעמיד את הברייתא כרבנן, ולא הקשו מדוע הראשון חייב, ועי' בשטמ''ק שהביא את דברי ר''פ שפירש שרש''י כתב כן בכדי ליישב מדוע לא העמידו את הברייתא כרבנן דנתקל לאו פשוע, ולכן כתב רש''י דאף רבנן ס''ל דנתקל פושע, אך תמה על זה דאכתי אפשר להעמיד את הברייתא כרבנן דפטור משום מפקיר נזקיו, וכעין זה כתוב בתוס', והשטמ''ק בשם הרא''ש יישב את דברי רש''י דלא כתב רש''י דאף לרבנן נתקל פושע בכדי להעמיד את הברייתא לכו''ע, או כדברי ר''פ הנ''ל, אלא רש''י כתב כן בכדי להעמיד את הברייתא כההלכה, וקי''ל כרבנן לענין זה, אך לענין מפקיר נזקיו קי''ל דבור ברה''ר חייב, ולכן לענין זה אפשר להעמיד את הברייתא כר''מ, ועי' מש''כ הפנ''י ליישב -.

לד. יש לבדוק האם יש צד בראשונים בס''ד ובמסקנא דע''י סברת היה לו לעמוד לחוד הוי אדם, אף בלא שום פשיעה בנפילה, דבדברי הרא''ש והרשב''א מפורש דאינו אדם בלא פשיעה בנפילה - ולכן כתב הרא''ש דלדינא אינו אלא בור, והרשב''א כתב בסוף דבריו דלכן אע''פ שהראשון הוא אדם אף למד''א נתקל לאו פושע, השני אינו אדם משום שהוא יותר אנוס מהראשון, אך לכא' בדברי הרא''ש בדעת הרי''ף מבואר דדי בהיה לו לעמוד להחשיבו אדם - ויש לדון אם גם רש''י ותוס' ושאר הראשונים בסוגיין ס''ל הכי -.

לה. הקשה רבינו פרץ על הך גיסא דע''י היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, מדוע בעמד בעל הקורה נחשב אדם, וצ''ב הרי הגיע למקום זה ע''י הילוך, וחייב על ההילוך למקום זה, ולא על מה שהיה לו להמשיך ללכת - צ''ל דכיון דרשאי להגיע למקום זה א''א לחייבו על כך, וכל החיוב אינו אלא על מה שלא היה לו להשאר כאן, וכן מבואר בדברי רעק''א דהקשה על דבר הרא''ש דע''י היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, מדוע בעמד לכתף חייב על כלים מחמת שהיה לו להזהיר, הא רשאי לכתף וכל חיובו אינו אלא על מה שהיה לו להזהיר, ומבואר בדבריו דא''א לחייבו על מה שבא לכאן, מכיון שרשאי לבא לכאן, ואין אומרים דאינו רשאי לבא לכאן אם לא יזהיר, אלא שבדברי ר''פ בתירוצו מבואר דאינו רשאי לעמוד אם אינו מזהיר -.