ביאורי המשניות
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ו אד"ב ס"ח

**פרק א**

**משנה א**

א]בעיקר פטורי דמתניתין עיין ירושלמי דאם רוב מפקירים פטור אפילו מודאי ואם מחצה על מחצה חייב גם דמאי ואם ברוב המקומות מפקירים וכאן מחצה על מחצה מפקירים לר"ל פטור רק מדמאי ובראשונים מבואר הטעם כי חזקה שהע"ה עישרו ולר"י פטרו גם וודאי וברמב"ם ביאר טעם ר"ל כי גם הוא מודה שרוב מפקירים וכה"ג עוזר ס"ס והרמב"ם פסק כר"י והר"ש והרא"ש והגר"א נקטו שהבבלי ס"ל כר"ל

ב]מבואר בכמה דוכתי שלא מצרפים ספק אם ע"ה עישר לס"ס אפילו במעשר ירק דרבנן או בלקוח או בזמן הזה ולגבי שאר ס"ס בירושלמי כאן מבואר שספק עכו"ם ספק הפקר פטור וכן הראב"ד נקט שאם עכו"ם פטור אז ספק עכו"ם ספק אם הוחלף פטור וברמב"ם מבואר שכה"ג חייב וכן קי"ל וכן נקט החזו"א לעניין ספק עכו"ם ספק חו"ל וצ"ע הגדרים בזה

ג]בפשוטו גזרו רק על רוב ע"ה מעשרים ולא על שאר רוב וכן מבואר שרוב הפקר פטור ורוב מחו"ל פטור ורעק"א והחזו"א נקטו שאם מצא ברחוב ורוב חבירים גם פטור אמנם מצאנו דבהוחלף אצל טוחן אפילו אם רוב חבירים אבל אם גם ע"ה נותן שם באותו יום חייב דמאי וצ"ע

ד]מבואר בגמ' דבתחילה פטרו בנות שוח משביעית ועיין ר"ש כי זה לא חשוב ולכאורא הכונה כי זה לא עומד לשימוש עוד ביאר כי זה לא גודל בשנת החנטה אלא לאחר שביעית

ה]התמד פטור מהדמאי ולר"ל אפילו משמרים כי זה לא יקר וחזקה שעישרו ולר"י בעשוי מקליפות כי מפקירים את זה וצ"ב שאדם לא מפקיר חלק מהפרי ובירושלמי מבואר שהיום זה יקר ולא מפקירים והר"מ לא העתיק ד"ז וצ"ע

ו]הסיפות והביכורים זה הפקר ופטור ממעשר ובמשמר שדהו מפני ענבים צריך לבדוק אם לא מקפיד ע"י אריסו וצ"ב הרי אין כאן אומדנא של הפקר ואולי כה"ג חשיב ידך וידו שווין

**משנה ב**

א]מבואר שאין לו חומש ואיכא מאן דאמר שמדובר בפדיון מעשר שני וכן קי"ל ואיכא מאן דאמר שמדובר על זר שאכל תרו"מ ולהלכה יש כה"ג חיוב חומש

ב]אין לו ביעור בהגיע זמן הביעור

ג]**מותר לאונן:** ולכאורא מבואר שלאו, זה לא סיבה לגזור וכהרמב"ם ויתכן שאונן זה לא גדר איסורי מאכלות ובזה לא גזרו

ד]**ונכנס לירושלים ויוצא:** ובירושלמי מעשר שני מבואר שזה רק בטבל למעשר שני והגר"א ביאר מתניתין לענין שחוזר ומכניסו לירושלים וזה מותר גם במעשר שני של דמאי

ה]**ומאבדין את מיעוטו בדרכים:** או הכונה על מעשר שני וכן פסק הר"מ כתחילת המשנה או הכונה על תרו"מ

ו]ובדין חיוב הבאה בתרומה מהגורן לעיר פשטות הירושלמי שאם חיה גוררתה חייב להציל מצד בזיון תרומה ואם סתם יאבד חייב להציל מצד השבת אבידה וזה רק במעט שאין טירחה גדולה והר"ש ביאר שאין חיוב אלא מצד השבת אבידה ורק במועט והרמב"ם ביאר רק מצד בזיון תרומה ולפ"ז זה לא שייך במעשר עני ולא חילק בין מרובה למעט

ז]**ונותנו לע"ה ויאכל כנגדו:**הר"ש למד שפודה כספו על פירות שביד ע"ה והרמב"ם למד שהותר כאן לתת מעשר שני מתנה וצריך לחללו על כסף וצ"ב והגר"א ביאר שיש כאן היתר למסור לע"ה חולין שיטמא אותם וצ"ב הטעם

ח]מותר לחללו גם על נחושת או כסף אחר ולדעת ר' מאיר יכול לחלל על פירות ולחזור ולחלל על כסף ולרבנן אסור אלא יעלה הפירות לירושלים

ט]עיין תרומות דשיעור שמינית דבשמינית הלוג של שמן תרומה דמאי לא צריך לתת לכהן והתירו להפסידו וי"א שזה רק בטמא

**משנה ג**

א]מבואר במשנה שלא גזרו דמאי אלא בקונה לאכילה אבל למטרה לא של אכילה לא גזרו וסיכה כשתיה אמנם אם קנה לאכילה כבר נתחייב וכן אם חזר בו והחליט לאכילה מתחייב ומסברא הקובע הקניה הראשונה מע"ה וגם אם ע"ה קנה מע"ה לאכילה ואחרי זה מכר לחבר לזרע הוא חייב אמנם סתימת הדברים שכה"ג פטור אמנם עיין חזו"א שזה וודאי אם חבר קנה ונתחיב ומכר לחבר אחר זה כבר חייב וצ"ע בזה דאולי גדר החיוב על הגברא

ב]**מבואר במשנה דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי:** עיין רמב"ם שהכוונה שמקום זה כבשו רק עולי מצריים ולא עולי בבל ולא חייבו דמאי אמנם בר"ש הביא מהירושלמי שגם וודאי פטור וביאר שזה מהמקומות הרחוקים מא"י ועיין זרעים סימן ז שהארכנו שהיה שני כזיב וכאן מדובר על כזיב שזה חו"ל עוד ביאר שכל החיוב של מקומות הקרובים זה רק אם יש שם פירות שדומים לשל א"י ומצד שיבאו להחליף ובגר"א ביאר שזה היה של עכו"ם וכה"ג כיון שזה דרבנן יש קנין להפקיע וכן מבואר לדינא בר"ש, והחזו"א נקט שזה לא לעניין שביעית ובפשוטו אין חילוק **ועיין זרעים סימן ז שהארכנו בזה ובדיני א"י וחו"ל**

ג]נחלקו הראשונים האם צריך מוקף בדמאי אמנם זה גמ' שמותר מן הרע על היפה ויתכן דיסודו מצד הדין נתינה שפה מעיקר הדין הממע"ה

ד]**חלת ע"ה והמדומע:** עיין ירושלמי או כי אימת ע"ה על זה או שזה קולא כי זה דבר קדוש ונפק"מ אם נדמע אצל ע"ה או שקנה עיסה טבולה לחלה מע"ה והנה זה וודאי מבואר שבנדמע אצל חבר אפילו שכבר זה התחייב זה חוזר ונפטר

ה]מבואר שלקוח בכסף מעשר שני פטור עיין חזו"א שזה דוקא אם קנה מלכתחילה כך אבל אם קנה פירות ונתחייב אין בזכותו לפדות על זה מעשר שני ולהיפטר ומסברא נקט שגם בעשה עיסה מקמח הוא לא נפטר ודחה מכח הירושלמי ועיין דרך אמונה שצ"ל כיון שמלכתחילה קנה לצורך זה ולכאורא יש לדחות דשם מדובר שקנה מאדם שלא היה חייב לעשר אמנם מבואר בירושלמי סוף פ"ה דבמעשר מדמאי על דמאי התרומה נפטרת אע"ג שעשה זה מדעתו

ו]עיין חזו"א שבכל פטורי דמתניתין אם כבר עישר זה לא נפטר דזה רק פטור שלא לעשר ויש לדון בזה

ז]מבואר בירושלמי שגם במקומות שפטור אם הפריש זה חל חוץ משירי המנחות ומעשר שני כי זה לא שלו והר"מ סתם שתמיד זה חל ומהדין מעש"ש מבואר אפילו דעד כמה שזה טבל יכול לעשר כמו כל מעשר שני שהפריש לפני מעשר ראשון בכל אופן כאן שיש הממע"ה לא יכול ועיין מה שהארכנו בזה

ח]לא גזרו על תערובת דמאי אבל אם קנה כדי לערב חייב וכן תבלין תמיד חייב ועיין דרך אמונה פי"ג הי"ח בבה"ל שתערובת יבש ביבש חייב וע"ש מהחזו"א שאם יש כבאכ"פ לא בטל וע"ש שהקשה לגבי פת עכו"ם שנלמד מכאן שהפוסקים התירו בכל זה וצ"ע

ט]לכאורא קצת משמע שדרגת רוב כמו דמאי ראוי לא לסמוך עליו גם במקום שאין תקנת דמאי וצ"ע

י]שמן ערב מבואר בר"ש שזה מדין תערובת ובר"מ מבואר שזה מצד שזה לא לאכילה וביאר הגר"א כי זה עומד לריח ובתערובת הקילו

י"א]יש לדון שגם הפרשה של מעשר עני יסודו קריאת שם ולא הקנאה אלא שממילא נהיה הקנאה ונפק"מ אם לא יודע שזה נהיה של העני אבל אין אומדנא דמוכח שאם היה יודע לא היה עושה

י"ב]עכו"ם ששאל שמן לתת על גבי מכתו מותר בדמאי גם בלקחו מתחילה לאכילה וביאר החזו"א כי יש כאן שני קולות שזה לגוי וסיכה

י"ג]משמעות הר"מ דכל קולות דמאי זה רק אם שואלים אותו והחזו"א תמה על זה אמנם ביאר בקלין שבדמאי ששיטת הר"מ שגם קודם תקנת דמאי היה צריך לשאול מדין איכא לברורי וזה גם כונתו כאן

**משנה ד**

א]נחלקו הר"מ והראב"ד האם מברכים ברכה ראשונה על אכילת איסור אבל בדמאי גם הר"מ מודה שמברך אמנם בר"ש כאן מבואר שגם כה"ג לא מברך אמנם ברכהמ"ז לכו"ע מברכים

ב]**מברכין עליו:** או הכונה ברכהמ"ז או הכונה שהעני יכול להוציא ברכה ראשונה את העשיר או שהכונה לכוס של זימון אפשר לקחת יין דמאי אם השותה הוא עני

ג]מבואר בירושלמי שיש ברכה על פדיון וחילול מעשר שני ובדמאי שאין ברכה אפשר במרחץ ומשמע שמותר לעשות מצוה במרחץ ויש לחלק בין זה לתקיעת שופר

ד]אסור להקדים מעשר שני לראשון ובדמאי זה ודאי לא מעכב בביעור מעשרות ולעניין לכתחילה נחלקו אמוראים והר"מ פסק שמותר לכתחילה להקדים ואם הקדים דעת הר"מ במהדו"ק שאת המעשר שני צריך לעשר על הכל וחזר בו וס"ל לעשר רק על תשע חלקים כמו אם היה עושה לפי הסדר

ה]עיין ירושלמי נידון האם יכול מאותו חלק שעשה מעשר שני לעשות מעשר ראשון ועיין גר"א שזה רק לאחר שפדה ויתכן כי זה לא שלו

**פרק ב**

**משנה א**

א]סתם פירות שנמצאים בחו"ל הם מחו"ל ופטורים ממעשרות אמנם פירות שידועים שהם מא"י חייבים אפילו בדמאי ודעת הר"מ שאם יצאו מא"י קודם גמר מלאכה זה פטור ודעת הראב"ד שחייב מדרבנן וי"א שחייב מדאוריתא

ב]המשנה אומרת האורז שבחו"ל כל המשתמש ממנו פטור הרמב"ם ביאר שהכונה אפילו שיש אורז מיוחד שהוא מא"י אבל יש אורז שהוא ניכר שהוא מחו"ל והר"ש ביאר דתמיד פירות חו"ל שבאו לא"י והם דומים לפירות א"י ורוב הפירות הם מא"י חיבים מדרבנן וכאן שזה נראה אחרת משל א"י לכן זה פטור והגר"א ביאר שזה הולך על הרישא שכל אורז הוא ודאי מא"י והוא דמאי אבל הקילו שלהשתמש לא לאכילה מותר וצ"ל כגון לסיכה או אם קנאו לאכילה

ג]דעת הר"ש שגם בחו"ל אם יהיה מקום שרוב הפירות מא"י והפירות דומים מדרבנן זה חייב אמנם לדעת הרמב"ם אין מקור לחיוב זה

ד]עיין ירושלמי כאן דאם יש שוק שרוב השנה מוכרים כשר ויום אחד לא, אסור כל השנה לקנות שם וביאר החזו"א שזה דין דרבנן דאל"כ וודאי יכשלו באיסור

**משנה ב**

א]בביאור האיסור להתארח אצל הע"ה דעת הגר"א שאם מעשר אין שום איסור ורק אם אוכל ללא לעשר ונחלקו אמוראים בדעת ר"י האם מדובר שאוכל אצל ע"ה שחשוד להאכילו לא מעושר או דוקא אם לא חשוד להאכילו לא מעושר ודעת הר"ש שמחלוקתם האם מדובר שהוא מעשר שם או לא אבל זה וודאי שהע"ה לא חשוד להאכילו לא מעושר וכל זה בדעת ר"י אבל הלכה כרבנן ועיין חזו"א שבדרך אקראי מותר ורק בקביעות אסור וכדמוכח מהמשניות

ב]**אמרו לו וכו':** הר"מ ביאר שהכונה שלא מאמינים לו שהוא עישר ולראשונים שהנידון כשהוא אכל לא מעושר א"כ הכונה שאם הוא לא מקפיד לאכול דמאי אי אפשר לסמוך עליו

**משנה ג**

א]מותר לקנות מע"ה יבש ומבואר בירושלמי שהוא נאמן לומר שזה לא הוכשר

ב]ולא יהיה מטמא למתים ומשמש בבית המדרש עיין ראשונים דמשמע שזה שני דברים ועין חזו"א שהקשה על מיטמא למיתים אם זה מצוה וודאי שצריך ואם נטמא סתם א"כ מה רבנן אומרים לא באו אלו לכלל וכן וכי מי שלא יכול לשמש לפני חכמים לא יכול להיות חבר ולכן ביאר שזה דבר אחד שלא יהיה טמא ובמצב זה יבוא לשמש לפני חכמים שגורם להם טומאה

**משנה ד**

א]מבואר במשנה שנחתומים מפרישים רק תרו"מ וחלה והטעם כיון שפרהדרין היו מכריחים אותם למכור בזול והירושלמי שואל דלקמן מבואר שהלוקח מפריש חלה ור"י מחלק אם זה טהור הטילו על המוכר ואם זה טמא הטילו על הלוקח ולפ"ז משנתינו בין בגסה ובין בדקה ור"א מחלק שמשנתינו מוכר בדקה ולקמן מדובר שמוכר בגסה

ב]דעת רוב הראשונים שמשנתינו דוקא במוכר לחבר שהוא יעשר מעשר שני אבל לע"ה הוא צריך לעשר ויש שחולקים ומבואר שאין כה"ג לפני עור

ג] עיין ריטב"א שדן שיתכן שהוא מעשר מעשר שני אלא שמוכר כך ללא לפדות והרוח שהלוקח לא יעבור איסור חמור של טבל

ד]עיין חזו"א לעניין חלה אפילו שזה טבל וודאי הקילו שהלוקח יעשר אגב המעשר שני אבל אם יש לו תבואה שלו שכה"ג הוא וודאי חייב לעשר מעשר שני לא הקילו לעניין חלה

ה]החנונים לא מוכרים דמאי כי זה מידה דקה ובטעם שמידה דקה צריך לעשר או כי הוא מרויח טוב לכן רבנן הטילו עליו את המעשר או כי תינוקות קונים אצלו וצ"ל של חברים והוא יסמוך שאביהם יעשר ומבואר שאסור להאכיל דמאי לקטן וצ"ע לרשב"א שמותר ספינן לקטן איסור דרבנן לצורכו ואולי האיסור מצד דיני תרומה דמפסיד את דין נתינה של התרומת מעשר

**משנה ה**

א]גירסת הר"מ שלר"מ הולכים לפי דרכו ולרבנן לפי מה שעכשיו וגירסת הר"ש איפכא והריבמ"ץ ס"ל שלר"מ תמיד מקילים

**פרק ג**

**משנה א**

א]**מאכילין את העניים דמאי:** דעת הבבלי שמותר לעני לאכול דמאי ובפשוטו גם מה שקנה ולא דוקא מה שקיבל כמבואר בגמ' דאי בעי מפקיר נכסי וחזי ליה והירושלמי ס"ל לחד מאן דאמר שזה דוקא לחבר כי הוא יעשר ויש שביארו שמותר לתת לע"ה אבל הוא צריך לעשר ומבואר שכה"ג אין לפני עוור

ב]החזו"א נקט שאם כבר עישרו הדמאי כה"ג לא התירו את המעשר לעניים ובראשונים בשם הרמב"ן מבואר שמותר

ג]בפשוטו ר"ג ס"ל שמותר לפרוע חובו לעניים בדמאי והירושלמי מבאר שהכונה שנותן יותר מחיובו ות"ק ס"ל שזה נראה שהוא פורע חובו ולכן אסור

ד]בדעת ב"ש הבבלי מבאר שאסור לעניים דמאי והירושלמי מבאר שזה דוקא לענין קופה שאפשר לתקן להם משא"כ ברישא שהם עצמם אוספים מע"ה

**משנה ב**

א]לא ישליך עד שיעשר עיין ירושלמי שזה נחשב דקה וצ"ע שהרי אולי ימצא ע"ה כמבואר בר"מ ועיין רעק"א שמדובר שרוב חברים אלא שנתקשה שא"כ באמת המוצא לא צריך לעשר

ב]אם לוקח ומחזיר שצריך לעשר מבואר בירושלמי שצריך להניח בנפרד שלא יקרה מכשול שחבר יקח ויעשר מזה על פירות אחרים עוד מבואר שמעיקר הדין יכול לעשר מדבר שהמוכר לא מקפיד אמנם מדת חסידות לא לעשות כך דאם כולם יעשו כך לא ישאר לו כלום

**משנה ג**

א]מבואר שאסור למכור טבל אפילו שהלוקח יעשר ודבר זה חומרא דרבנן כדי שלא יקרה מכשול ולכן במקום צורך התירו ועיין חזו"א דבמקום שהלוקח יצטרך לעשר כי לא יוכל לסמוך על המוכר כה"ג הוא לא צריך לעשר

ב]לשון הר"מ שת"ח מותר למכור לת"ח דמאי ודחקו האחרונים שכונתו במידה גסה

ג]עיין רמב"ם שביאר הדין של מציאה שזה נשאר שלו ומבואר שיש הלכה שטבל שהגיע לידו חייב לעשר מיד ולא לעכב המעשר ואפילו אם זה דמאי

**משנה ד**

א]ברישא מבואר דמאי ובמפקיד לרבנן מבואר שזה כפירותיו ובטעם החילוק הרמב"ם ס"ל שפירות עכו"ם וגמר מלאכה אצל העכו"ם פטור ולפ"ז ביאר דברישא שיש ע"ה שמפקידים אצלו לכן חייב דאולי הוחלף אם ע"ה משא"כ בסיפא הכוונה כפירותיו שזה פטור אמנם בחיבורו ביאר שבסיפא זה קודם גמר מלאכה ולכן בסיפא זה ודאי דהעכו"ם לא עישר משא"כ ברישא שזה לאחר גמר מלאכה א"כ כל החשש רק שזה הוחלף אם מישהו אחר ולכן זה דמאי ומבואר לפ"ז אפילו שיש כאן ס"ס אולי לא החליף ואולי החליף בשל גוי בכל אופן זה חייב ועיין חזו"א שאין לפטור ס"ס בדמאי אלא מה שמצאנו בחז"ל

אמנם הראשונים ביארו ע"פ הירושלמי שההבדל אם זה קופה או פירות והר"ש ביאר דברישא זה פירות והוא חושש שלא דייק כמה היה לו והוא יותר מפחד והראב"ד ביאר איפכא דברישא זה קופה ושם יותר מפחד שהוא זוכר בדיוק כמה היה לו

ב]עיין ברמב"ם שגם לרבנן שזה ודאי זה רק לגבי נתינה אבל אין להפריש מזה על חיוב וודאי וצ"ב למה נתינה רבנן כן חייבו

ג] מלשון המשנה לענין שביעית בפשוטו מבואר שפירות עכו"ם יש בהם ביעור דהראשונים ביארו הנפק"מ לביעור

**משנה ה-ו**

א]מבואר שכה"ג שיש לה סיבה להחליף היא מחליפה ואע"ג שהרי היא לא חשודה על הגזל צ"ל שכיון שאצלה רואה את זה כהיתר ויש לה ענין לצורכו או צורכה לא רואה את זה כגזל ובפשוטו משמע שגם אם יזהיר אותה על זה זה לא יעזור

**פרק ד**

**משנה א**

א]מבואר במשנה שעוזר לשואלו ובטעם הדבר או שהקילו לכבוד שבת או כי אימת ע"ה על השבת והראשונים ביארו כי שבת קובע וא"כ רואה יותר חמור לאכול טבל בשבת והר"מ ביאר כי הוא מפחד לשקר בשבת ומבואר בירושלמי שבמוצאי שבת אפשר לעשר מזה על אחר ודעת הרמב"ם שצריך להפריש ממה שנשאר על מה שאכל ודין זה וודאי דרבנן ומבואר בירושלמי שאם עשה תנאי חייב לעשר על סמך התנאי ומבואר שחז"ל העדיפו שלא יעשר מאשר שיעשר בשבת

ב]לדעת הר"מ שחשוד נאמן על חברו מה שכאן לא נאמן ביאר החזו"א כי לעניין דמאי הוא לא רואה בזה סרך איסור וכה"ג וודאי לא נאמן

**משנה ב**

א]הא דרק מדיר מותר ובמשנה א' התירו גם ללא זה דשם הרי סמך על זה לשבת משא"כ כאן דהזמינו לשבת כה"ג אין להתיר מצד צורך שבת אלא רק מצד איבה ועיין ר"מ שהתירו במשנה א' אפילו אם יש לו כזה מין אחר

ב]עיין בירושלמי דרק שבת של חתן שנשא בתולה שאם לא יבוא יש איבה התירו לו ועיין ביאור הגר"א על הירושלמי דאיכא מאן דאמר שחולק על זה ותמיד התירו משום איבה בשבת ראשונה ועיין יור"ד שנקט שכך דעת הר"מ ולמד מזה לאיסור פת נכרים שמותר משום איבה

**משנה ג**

א]בטעם ר"א שלא נחשדו על הדמאי או כי ממונא דהינו או שהוא מעשר ולוקח לעצמו או כמבואר בנדרים כי הוא יכול להפקיר נכסיו ולאכול את זה

ב]עיין רמב"ם שכיון שטבל למעשר עני אינו במיתה לכן לא היה צריך לגזור על זה דמאי אלא אגב מעשר שני שכיון שאין בזה הפסד כי זה לעצמו לכן גזרו על זה דמאי אמנם דעת הרבה ראשונים וכן הוא בירושלמי כאן שכל טבל במיתה ועיין תוס' יבמות שדנו שטבל למעשר שני במיתה ולמעשר עני בלאו

ג]עיין בירושלמי כאן שאם ראינוהו מפריש מעשר ראשון על פירות אלו תולים שוודאי הפריש מעשר שני אבל אם ראינוהו שהפריש מעשר שני לר"א זה ראיה על מעשר ראשון ולרבנן זה לא ראיה

**משנה ד**

א]בפשוטו במשנתינו אין איסור מצד ההפרשה דכבר בירר הכל מער"ש ורק מצד הנתינה אמנם הגר"א נקט שדעת הבבלי שטבל ודאי לא עוזר תנאי ולפ"ז ביאר משנתינו שהאיסור מצד ההפרשה שבזה וכן הוא בר"ש שזה תלוי בדין תנאי ולפ"ז אם זה לא יהיה לצורך שבת יהיה אסור

ב]הא שלא כתוב תרומה כי הדרך להפריש בגורן

ג]בפשוטו יסוד האיסור במשנה מצד נתינת מתנות כהונה בשבת ועיין תוס' בביצה שביארו שבאוכל אצלו אין סיבה לאסור אלא שאדם שלא רגיל לאכול אצל חברו וודאי היו נותנים לו את זה קודם שבת ואם יבוא לאכול אצלו בשבת יתלו שהוא עישר את זה בשבת ולכן רק בלימודים מותר וצ"ע הרי אולי עשה תנאי וכה"ג מותר לעשר בשבת ועיין ר"ש שמשנתינו כמאן דאמר שאין מוליכין מתנות ביו"ט אמנם הרמב"ם חילק דביו"ט מותר ובשבת אסור

ד]ובלבד שיודיעם בפשוטו זה עוד הלכה והר"ש ביאר שהכהן יזהר להיות טהור והעני כיון שאולי לא רוצה לקבל מתנות עניים והרמב"ם ביאר כי הם לא ידעו וזה כמו שאדם לקח מעשרות ועשה מהם צרכיו וצ"ע דאין כאן שום הנאה שסותרת לדיני התרומה והיה מקום לאסור מצד גניבת דעת שהם חושבים שנותן להם משלו והוא נותן להם מעשרות

**משנה ה**

א]נחלקו רשב"ג ור"מ האם החשוד על הדבר נאמן על אחרים דאין אדם חוטא ולא לו ודעת הראב"ד שרק לעניין בכור שזה חומרא דרבנן נחלקו אבל בשאר דיני התורה וודאי שהוא לא נאמן וכן פסק הט"ז אבל דעת הרמב"ם שהלכה כרשב"ג תמיד וכן נקטו הרשב"א והרא"ה וקשה ממשנתינו וביאר הרא"ה שלהעיד על אדם שהוא כשר על זה הוא לא נאמן דצריך שני עידים ובפשוטו כשרים וכן הוא לשון הר"מ ומומר לתאיבון הרי הוא פסול להעיד ויתכן שסתם ע"ה אינו בגדר מומר לתיאבון אפילו שאוכל דמאי דהוא מורה היתרא אמנם בר"ש וברא"ש במשנתינו ביארו שרק מצד שהוא ע"ה הוא לא נאמן אבל ללא זה היה מספיק עד אחד ועיין חזו"א שדן שאם יש בעיר נאמנים ולא נאמנים והוא בא לעיר ולא מכיר, כה"ג להעיד לו מי כשר זה גילוי מילתא בעלמא ומספיק ע"א אמנם הרא"ה לכאורא נקט שגם כה"ג צריך שני עידים

ועיין חזו"א שביאר עוד שלעניין דמאי שע"ה לא רואה את זה כאיסור ולכתחילה הוא יקנה ויאכל דמאי הוא לא נאמן מעיקר הדין

**משנה ו**

א]**מי כאן מוכר ישן:** עיין רש"י שהנידון על איסור חדש והראשונים חלקו שלא מצאנו שע"ה חשוד על איסור חדש ורבינו שמואל ביאר מצד שביעית אמנם יש ראשונים שחלקו שע"ה לא חשוד על שביעית והר"ש הקשה איפכא דבתוספתא מפורש שכה"ג הוא לא נאמן

ב]בעיקר דין חשוד עיין בפוסקים דעובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא או עובר על רוב איסורי תורה או שעושה אפילו עבירה אחת להכעיס הוא מומר ולא נאמן לכלום גם על של אחרים

**פרק ה**

**משנה א**

א]עין ר"ש בחלה שנחלקו אמוראים האם נחשדו ע"ה על החלה וקי"ל שלא נחשדו וכן פסק הרמב"ם ורק בסוריא לעצמם לא נחשדו אמנם למכור לא מופרש חלה הם מוכרים והגר"א ס"ל שדברי הירושלמי הנ"ל לעניין א"י

ב]הא דכאן גם החלה חייב דמאי או כי באמת הכונה חוץ מהשיעור חלה או שכיון שזה בטומאה ואין כאן שום ראיה שהוא הפריש או כיון שזה נחתום ולא גדל אצלו אין סיבה מזה שהביא לכהן שהוא עישר כי הרי זה לא גדל אצלו וחושב שזה מעושר

**משנה ב**

א]הטעם שקודם מיחד המעשר כי בזה אי אפשר להמעיט או להוסיף וחוששים שאם יעשה קודם התרומה לא ישאר למעשר והחזו"א תיקן לומר היותר מאחד ממאה שיש כאן הרי הוא תרו"ג ובזה יצאנו מהחשש הנ"ל

ב]בהא דהוא מפריש התרו"מ אפילו שהוא לא לוי מבואר בירושלמי דזה כאבא אלעזר בן גמלא שיש לבעלים רשות להפריש וכן פסק הרמב"ם

ג]עיין ירושלמי כאן שאם הוסיף או הוריד במעשר יש תנאי בי"ד שיחול כדין והחזו"א הוכיח מזה לנוסח הקצר וירושלמי זה לא הועתק בר"מ

ד]הר"ש גרס מהחולין שיש כאן דהיינו לא כל השיעור שהפריש לתרו"מ דהרי ירד השיעור של החלה וצ"ע א"כ זה נשאר טבל וצ"ל שיש כאן אומדנא שרוצה שיחול כדין

**משנה ה**

א]הר"ש כתב שדוקא אם הוא דרס והר"מ לא הזכיר תנאי זה והמשנה למלך נקט שכה"ג יש בילה אמנם בפשוטו גם כה"ג אין בילה והוא קולא דרבנן בדמאי כדמוכח מר' יהודה ועיין ירושלמי דר"י ס"ל שחתיכות פחות מכזית יש בילה ובפשוטו קי"ל שרק יין ושמן יש בילה

ב]**אמר ר"י אימתי בזמן שמתנה מרובה וכו'**: בביאור כונתו הרמב"ם ביאר שהכונה דוקא אם נותנים כולם הרבה שאז הם לא קמצנים ומסתמא עישרו אבל אם חלק נותנים קצת וחלק הרבה לא הקילו לסמוך על בילה והרדב"ז נקט בדעתו שאם כולם נותנים קצת גם עוזר בילה ויש מקום לומר שאז גרע דיש יותר מקום לחוש שאחד עישר ואחד לא, עיין דרך אמונה שדן בזה, אמנם הר"ש ביאר אחרת שדוקא אם נותנים כולם אותו דבר וצ"ב החילוק וצ"ל שאם אחד נותן יותר יש מקום לומר יותר שזה ממנו ועיין שנות אליהו וחזו"א

**משנה ו**

א]בפשוטו באותו פעם שקונה לא חוששים אולי מעורב כאן משני בני אדם דאין הדרך כך אמנם אם יש מקום לחוש מבואר בירושלמי שאסור

ב]עיין חזו"א דלדעת הראב"ד שהחשוד על הדבר לא נאמן גם בשל אחרים בהכרח מדובר כאן בחבר והוא תמוה דא"כ פשיטא ובפשוטו זו קולא של חז"ל שקים להו שלא היו משקרים בדברים אלו

**משנה ט**

א]בירושלמי מבואר שהמשנה סוברת אין קנין לעכו"ם להפקיע אמנם לדעת הבבלי מדובר שהעכו"ם קנה מישראל לאחר הבאת שליש וחידוש המשנה שמירוח עכו"ם לא פוטר והנה הא דאין כאן פטור לקוח כתבו התוס' שמדובר שמפרישים מאחד על השני ללא לקנות ולפ"ז מבואר שכה"ג לא צריך להגיע לשליחות אמנם יתכן שבאמת זה לקוח והנידון אם מפריש על לקוח אחר

ב]בטעם ר"א הר"ש ביאר כי אולי הפריש לצורך עצמו וצ"ע דבישראל לא חוששים והר"מ ביאר דיש כאלו שמפרישים

ג]הא דהכותים לא מפרישים אע"ג שלא נחשדו על הגזל ביארו הראשונים או כי זה ממון שאין לו תובעין או כי עדין לא הופרש או שהם דורשים ואכלת ולא מוכר

**משנה י**

א]מהנקוב על שאינו נקוב זה נהיה מתוקן חזינן שבכל דאוריתא דנים שיש כאן דרבנן ובפשוטו לכן גם משאינו נקוב על הנקוב התרומה מתוקנת אמנם הראשונים כתבו שזה קולא דרבנן ויתכן שנפק"מ אם אחרי זה הוא יעשה לקוח זה לא נפטר

ב]עיין ראשונים שמהנקוב על אינו נקוב אסר להפריש מיניה וביה גזירה דרבנן שמא יבואו להתיר השירים

ג]כתב החזו"א דבהפריש מהנקוב על שאינו נקוב אסור לו לחזור ולהפריש מהנקוב על דבר אחר כי הוא מפסיד לשבט הכהונה דאסור להפריש בדבר שהוא תרומה

**משנה י"א**

א]מבואר בירושלמי דבהפריש מהדמאי על הדמאי התרומה מתוקנת דזה תרומת דמאי ומבואר שאפילו שמדעתו הביא את זה למצב פטור הוא פטור

**פרק ו**

**משנה א**

א]מבואר במשנה שמקבל לא צריך לעשר מה שלא חלקו דלא חשיב שהוא נותן וצ"ב למ"ד אין ברירה א"כ יתכן שאת חלקו העכו"ם לוקח והיה מקום לומר שהמקבל לא זוכה גם את חלקו אלא שלוקח מבעה"ב אמנם תוס' בבכורות אומרים לא כך וכן הוא פשטות המשנה בפאה ועיין חזו"א שדן שכיון שיש לעכו"ם זכות לקחת את חלקו כה"ג אין סיבה לחייבו אמנם מהראשונים לא משמע כך

ועוד קשה למאן דאמר אין ברירה איך יכול לעשר מיניה וביה הרי שלו חייב מדאוריתא ושל העכו"ם פטור מדין מירוח עכו"ם

ב]בחוכר מישראל הוא לא צריך להפריש אפילו אם זה מע"ה דלגבי זה לא חששו ומעכו"ם חייב כי חשיב שהוא נותן לעכו"ם מחלקו ובראשונים משמע שזה מעיקר הדין ובריטב"א בב"מ מבואר שזה דאוריתא אמנם ברמב"ם מבואר שזה רק קנס ובפשוטו מצד סברת החזו"א הנ"ל ובירושלמי רשב"ג אומר שאין שליחות לעכו"ם ומשמע שזה שיך לעכו"ם מעצם הגדילה וצ"ע

ג]בפשוטו מבואר שאין כאן פטור של קאתינא אפילו שהקרקע של העכו"ם כי זה גדל בתור ישראל

ד]הר"ש והרמב"ם כתבו שדברי ר"י זה רק בחוכר ולא במקבל וצ"ע הטעם הרי זה החלפה גמורה ואם זה באותו שדה אם מלכתחילה לא גדל בתור שלו א"ש

**משנה ב**

א] בביאור דברי רבי יהודה עיין מה שכתבנו זרעים סימן א סקט"ז ונתבאר שם שלש שיטות בראשונים א. הרמב"ם ביאר שזה שדה אבותיו שעכו"ם קנה וכה"ג תיקנו חז"ל שהוא יעשר אפילו שזה לא חייב מעיקר הדין כדי שיטרח לקנות מהעכו"ם ובפשוטו דבר זה הוא נגד הבבלי והירושלמי שהעמידו דוקא במציק וצ"ב שחלק העכו"ם פטור ממעשר כי היה כאן מירוח עכו"ם לדעת הר"מ ב. ורש"י ועוד ראשונים ביארו שמדובר בשדה אבותיו ממש אבל דוקא בגזלן והוא תקנה דרבנן כדי שיטרח להוציא מידיו והא דלא חיבים מעיקר הדין דהרי זה שלו צ"ל כמו שביאר החזו"א דכאן דזה כמו שגבו את זה ממנו באנפרות דמבואר גיטין מ"ד. שלא צריך לעשר ג.ודעת הבע"מ והריטב"א שבגזלן חייבו כל אדם ובעכו"ם שקנה הקרקע חייבו רק אם זה שדה אבותיו ממש וע"ש שהארכנו בזה

ובפשוטו ר' יהודה חולק וכן נקטו רוב הראשונים והרמב"ם לומד שהם לא חולקים ופסק כמותו

**משנה ג**

א]מבואר שמותר לכהן אריס להתנות שהמעשרות שלו ועיין תוס' בב"ב שאין כאן כהן המסיע בבית הגרנות כי הוא כבר זכה בזה במחובר ומבואר במשנה הבאה שלא צריך שזה יהיה שלו בעצם הגידול

**משנה ה**

א]הרמב"ם ביאר שכיון שחולקים בשמן שזה חשוב הוא לא מוותר והראשונים ביארו ע"פ הירושלמי דהקבלה היתה בתלוש בתור זיתים

**משנה ו**

א]בטעם ב"ה הרמב"ם ביאר דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י והראשונים ביארו ע"פ הירושלמי דתולים שישתמש ללא להכשיר אותם

ב]מבואר במשנה שדבר שאסור לעשר מותר למכור טבל

**משנה ז**

א]בביאור מתניתין הרמב"ם ביאר שזה גדל כל אחד אצלו בנפרד ולפני שמשתתפים הוא חייב לעשר את שלו וצ"ל שמדובר שבתחילה גמרם לאכילה וזה נתחייב ומותר גם להפריש ואחרי שנשתתפו חלקו והרי יש בילה וא"כ חלק קיבל מחברו שהוא בחזקת דמאי ולכן צריך לעשר והראב"ד ביאר כנ"ל שזה גדל אצל כל אחד בנפרד אמנם לא ס"ל שצריך להפריש קודם שמתערב אלא אחרי זה מפריש וכדלקמן ומה שלא עוזר ברירה כי לא היה צריך להשתתף עמו וזה נגד תוס' בתמורה שלא עוזר ברירה אם היה מבורר

אמנם הר"ש והרא"ש ביארו שזה גדל בשותפות וכונת המשנה לחד מאן דאמר שהוא מעשר את מה שקיבל ודאי ומה שביד חברו דמאי שמא אין ברירה וכל חלקו ביד חברו ולחד מאן דאמר מפריש את חלקו בכל מקום שהוא וודאי ובידו יש חצי מחברו שצריך להפריש ורק דמאי דאולי החלק שלו אצלו ובפשוטו דגם באין ברירה שיך בילה וכן במהרי"ק נקט שגם על חלוקת שותפין אם אין ברירה שייך בילה והר"ש נראה קצת שנקט לא כך

**משנה ח-ט**

א]בפשוטו המשנה סוברת יש ברירה ורק לגבי אותו מין זה שייך ולכן לא חשיב שנותן לע"ה לא מעושר אמנם יש דיעות שגם בשני מינים יש ברירה וצ"ל שכיון שיכל מצד החלוקה לבקש דבר זה חשיב שנותן דמאי לע"ה

וברמב"ם משמע שהעמיד המשנה בהלכות טבל גם לענין שני חברים שזה נחשב מכירת טבל והחזו"א דן שלגבי חברים אפילו שני מינים מותר וביותר שמשמע שמדובר קודם מירוח וכה"ג הרי אסור עדין לעשר

ב]לשיטת הר"ש שבמשנה הקודמת זה גם שותפין חילק בין אם חלקו קרקע או תלוש וצ"ע שהרי לח ויבש זה נידון בתלוש

**משנה י**

א]מבואר בגמ' שטעם מתניתין כי ירושת הגר דרבנן והחשיבו שלא זכה אלא בהגיע לידו אלא שעדין יש מקום לאסור מצד רוצה בקיומו ובזה גם הקילו שלא יחזור לסורו

**משנה י"א**

א]הא דסתם פירות בסוריא פטור ביארו הראשונים כי הרוב גודל אצל עכו"ם או כי הרוב מגיע מחו"ל והא דאם יש לו קרקע אסור מבואר בר"ש כי גזרו דמאי בסוריא אלא שנסתפק האם זה גם למאן דאמר כיבוש יחיד לא שמיה כיבוש אמנם פשטות הרמב"ם בסיפרו שלא גזרו דמאי בסוריא ולפ"ז צריך להעמיד משנתינו בחשוד ומבואר שגם בזה עוזר הפה שאסר וצ"ב אבל למה צריך להגיד מפורש וצ"ל שבכלל החשש של ע"ה שחושב שיכול למכור לא מעושר וצ"ע

**משנה י"ב**

א]בביאור משנתינו דעת הרמב"ם שמדובר במוכר במידה גסה דלחבר מותר למכור ללא לעשר ולע"ה אסור ומדובר שהמוכר יודע שהחבר הוא שליח של ע"ה לכן זה בחזקת מעושר ואם לקח גם לעצמו א"כ יתכן שחלקו מעושר ולכן אפילו אם זה נתערב במאה זה לא בטל כדין דמאי שהוא לא בטל

ודעת הר"ש בפשוטו שהנידון שקנה לעצמו ולע"ה ואמרינן יש ברירה ומה שהוא נותן לע"ה חשיב שמתחילה זה כבר שלו ואם התערב לאחר שהוברר מספק צריך לעשר והביאו עוד ביאור מהירושלמי שהע"ה שלח אותו אם כסף לקנות והשאלה למי היה הקנין ואם החליף בכסף אחר ודאי שדעת המוכר למכור לשליח ולא למשלח וצ"ע הדינים בזה

והפלא בכל זה איך מותר לחבר להיות שליח של ע"ה לקנות לו דמאי ולדעת הרמב"ם ניחא דהוא קונה לו מחבר שזה מעושר ועיין חזו"א סי"ד סקי"ז שהעמיד שקונה לעני או אכסנאי וזה דוחק גדול

**פרק ז**

**משנה א**

א]מבואר במשנה שאפשר לעשר בשבת ע"י תנאי ואם זה בדמאי זה מועיל אפילו באינו ברשותו ובגדר הדברים בפשוטו שחז"ל הקנו לו וממילא מעשר מדין ברירה או בתור מעשה לאחר ל' והחזו"א נקט שזה רק צורה שע"י זה חז"ל התירו לעשר בשבת

ולעניין טבל וודאי בירושלמי מבואר שמועיל תנאי אם זה ברשותו והחזו"א ביאר כנ"ל וכן משמע בר"מ שעושה בער"ש בצורה של ברירה שזה לא חל וא"כ המעשה הפרשה הוא בשבת ובפשוטו עושה מעשה קודם שבת שיחול בשבת שבזה אין חיסרון של ברירה והחזו"א דן שאולי גם כה"ג יש חיסרון של ברירה ובפשוטו נפק"מ לעניין הברכה אמנם יש שנקטו שגם אם זה מעשה קודם שבת שיחול בשבת יכל לברך בזמן ההפרשה בשבת

ודעת הריטב"א שלא מועיל תנאי בודאי ולהלכה קי"ל שעוזר

ב]שאר הפרטים עיין בדיני מעשר בשבת

**משנה ב**

א]בפשוטו כוונת המשנה מה שאומר בער"ש אמנם הרמב"ם ביאר על מה שאומר בשבת וחידוש המשנה שמועיל ברירה אפילו שמפריש לאחר אכילתו

**משנה ג**

א]דעת הר"ש שיש כאן שלשה תנאים ולת"ק מפריש משל בעה"ב ואוכל אחד פחות ודעת רשב"ג שע"י זה הוא יעבוד פחות טוב ולכן צריך לעשר משל עצמו כדי שיאכל כמה שצריך ודעת ר"י שהוא אוכל כמה שצריך והמעשר משל בעה"ב אבל הפדיון מעשר שני משלו

ודעת הר"מ שת"ק ס"ל כר"י שמפסיד הבעה"ב ורשב"ג אומר שאסור לו להפסיד לבעה"ב ור"י מסביר את דברי ת"ק

**משנה ד**

א]דעת הרי"ד והריטב"א שמדובר בער"ש וכל ההיתר דוקא ע"י ברירה שיברר לאחר שבת ודעת הר"מ שמדובר בער"ש למ"ד יש ברירה ולמאן דאמר אין ברירה מועיל אם יעשה תנאי מה שיפריש קודם האכילה ודעת הר"ש שמדובר בין השמשות וכה"ג התירו רק אם לא עושה שום פעולה של קביעות בשבת ולכן זה רק שייך למאן דאמר יש ברירה

ב]בגמ' מבואר שבמשנתינו יש חיסרון שמא יבקע הנוד ועיין חזו"א שדן למה שלא יתנה שגם אם ישבר מה שיברר אחרי השבירה זה המעשר וע"ש שחששו שלא יתנה כדין או שבירור אחרי שזה לא נמצא זה לא עוזר וצ"ע הסברא

ג] עיין ר"ש שמעשר צריך לברר ולא עוזר להחיל בצורה של אחת משני אחיות ולכן את המעשר שני אסור לו לאכול

**משנה ה**

א]ברישא בוודאי יש ראשונים שמועיל אפילו אם יברר בשבת אם זה לצורך שבת וי"א שדוקא אם מברר לאחר שבת וכמאן דאמר יש ברירה ובסיפא הרמב"ם גרס למחר והר"ש לא גרס וביאר כי זה לא רק לצורך שבת לכן אסור לברר בשבת

**משנה ו**

א]מבואר בגמ' דאם עושה מעשר בבת אחת עובר על עשה ונפק"מ דבנוסח הקצר צריך להוסיף יחולו כסידרן ואם הופך הסדר עובר על לאו עוד מבואר בירושלמי שהובא בר"ש שאי אפשר לעשר מעשר ראשון או שני אלא אם מתקן את עצמו ג"כ

ודעת הרמב"ם דשיך לקבוע המעשרות כאן ועדין לא היה ההפרשה ובזה אירי המשנה אמנם לראשונים שאין כזה מושג צ"ל שמשנתינו כמאן דאמר יש ברירה

**משנה ז**

א]הביאור הפשוט במשנתינו כראב"ד שחשבון המשנה כמה צריך לקחת שיש כאן וודאי כשיעור התרו"מ ומבואר שאין לו היתר להפריש וממילא התרו"מ מתבטל באחד ממאה ועיין ירושלמי שזה מחלוקת תנאים

ב]עיין קה"י שלא עושה ממקום אחר כי לא יודעים מה הרוב דיש כאן ביטול וא"כ יש ספק האם לעשר ממקום שחייב מדאוריתא או מקום שחייב מדרבנן ויתכן שספק ביטול שלא יודעים מה הרוב זה כמו לא נודע התערובת שאין דין ביטול

**דיני מקומות החיבים בתרו"מ**

א]מקום שכבשו עולי בבל חייב בתרו"מ ושביעית לכו"ע וי"א שהוא מדאוריתא גם בזמן הזה והמנהג שהוא רק מדרבנן

ב]סתם מקומות שכבשו עולי מצרים ולא עולי בבל לעניין תרו"מ דעת הרמב"ם והרמב"ן והראב"ד והר"ש והרא"ש ורש"י שזה חייב מדין א"י ולפ"ז לא מצאנו מקור שאי אפשר לעשר מעולי בבל על עולי מצרים וכן דעת החזו"א שלשיטות שעולי מצרים חייב כדין א"י אפשר לעשר מעולי מצרים על עולי בבל ויש משמעות בראשונים שזה רק חייב כדין חו"ל ולפ"ז וודאי שאין לעשר מעולי מצרים על עולי בבל אבל לא מצאנו לשיטה זו מקור נאמן בראשונים ומשמעות החזו"א שיש לחוש לשיטות שעולי מצרים חייב רק כדין חו"ל וצ"ע [סק"ב-ו]

ג]מבואר בגמ' שיש מקומות שפטרום ממעשר כגון בית שאן וכדו' ודעת הרמב"ן שזה עדין חייב כדין עולי מצרים ורק מדמאי פטרו אותם אמנם דעת רוב הראשונים שזה רק חייב כדין חו"ל או שפטור לגמרי ולכן הכריע החזו"א שביעית סימן ג' סקל"ב אות ג להפריש שם בלא ברכה אמנם כתב שמקומות המסופקים אם הם מעולי בבל או עולי מצרים אפשר להפריש מהם אם ברכה מצד צירוף שיטות הראשונים שגם עולי מצרים חייב וצ"ע למה לא נחוש שזה בית שאן וכדו' שפטרו לגמרי [סק"ו]

ד]עבר הירדן נחלקו הראשונים האם כבשו עולי בבל והחזו"א הכריע לעניין ספיחים להקל אבל זה וודאי חייב בתרו"מ כדין א"י ואפשר לעשר משם על א"י עצמה [סק"י]

ה]סוריא נוהג תרו"מ מדרבנן ודעת הרמב"ם פ"א ממעשר שני הי"ד שפטור ממעשר שני והראב"ד חולק

ו]עמון ומואב ומצרים נוהג תרו"מ מדברי נביאים והשו"ע והרמב"ם העתיקו דין זה אמנם בשו"ת הגאונים מבואר שהיום שלא נוהג טומאה וטהרה אין דין זה והרדב"ז העיד שכן המנהג בא"י

ז]דעת הרמב"ם פ"ב מתרומות ה"ב ה"ו דרק מה שחייב מדאוריתא חיבו במקומות אלו ותוס' בחולין נסתפקו אולי רק ירק פטרו אבל פירות האילן חייב

ח]דעת הרבה ראשונים שחיבו כל המקומות הסמוכים לא"י בתרו"מ ויש שכתבו שזה רק במה שחייב בדאוריתא ויש שכתבו שרק דמאי לא גזרו שם ולדינא קי"ל שחוץ ממקומות שנתפרשו הכל פטור [סק"א]

**דיני שביעית**

א]מקום שכבשו עולי בבל חייב בשביעית י"א מהתורה וי"א מדרבנן וכן נוהגים ע"פ הכרעת הגר"א החזו"א

ב]מקום שכבשו עולי מצרים לעניין עבודת קרקע בפשוטו וודאי שמדרבנן יש קדו"ש ולעניין קדושת הפירות והפקרם דעת הגר"א בשנות אליהו שזה לא כא"י וכן משמעות הרמב"ן בחידושיו אמנם בדבריו עה"ת וכן מוכח מהר"ש והרא"ש והרמב"ם והראב"ד שנוהג בזה קדו"ש אלא שיש בזה קולא לדעת הר"מ שאין בזה איסור ספיחים, לדעת הר"ש והרא"ש שאין חיוב ביעור, לדעת הרמב"ן והר"ן שזה לא נאסר לאחר הביעור ולהלכה נוהגים כהרמב"ם שאין איסור ספיחים [סק"ז-ח]

ג]עבר הירדן וודאי נוהג קדו"ש ולדעת תוס' כבשו עולי בבל ודעת הר"מ והראב"ד שלא כבשו ויש קולות ספיחים וכנ"ל וכן נוהגים [סק"י]

ד]סוריא וודאי נוהג קדו"ש מדרבנן ודעת הר"מ והראב"ד שאין איסור ספיחים

ה]עמון ומואב ומצרים ובבל וודאי לא נוהג קדו"ש

ו]דעת הגר"א והר"ש שמקום שכבשו עולי מצרים שעכו"ם קנה לכו"ע יש לו קנין להפקיע ממעשרות ובפשוטו גם משביעית והחזו"א נקט שלעניין שביעית זה וודאי לא מפקיע [סק"ה]

**דיני מעשר בשבת**

]אסור להפריש בשבת תרו"מ בין בטבל וודאי ובין בדמאי

]חילול מעשר שני גם אסור בשבת

]עבר והפריש המ"ב סי' של"ט סקכ"ה הכריע דבשוגג מותר ובמזיד לא יאכל בין לו ובין לאחרים עד מוצאי שבת

]בביה"ש מותר להפריש דמאי אבל אסור וודאי ודעת הר"ש שלמאן דאמר יש ברירה מותר להפריש בביה"ש אם ברירה למוצאי שבת ויש שכתבו דנפק"מ לירק שזה דרבנן דבזה יש ברירה אמנם החזו"א הכריע דהכל חשיב עיקרו דאוריתא ואין בזה הקולא ואולי נפק"מ לעציץ שאינו נקוב

]בדמאי לכו"ע מועיל תנאי מער"ש שיוכל לעשר בשבת והקילו שזה עוזר אפילו אם זה אינו ברשותו ובפשוטו הגדר שזה מעשה מער"ש וחלות בשבת או אפילו יתכן שחל מדין ברירה בער"ש אמנם דעת החזו"א שזה רק מתיר להפריש בשבת אבל מעשה ההפרשה בשבת ונפק"מ שיצטרכו מוקף לדעות שצריך מוקף בדמאי

]נחלקו אמוראים האם צריך בשבת להיות זכור התנאי בלבו או להוציא בשפותיו והר"מ הכריע שצריך להוציא בשפותיו אמנם הר"ש והרא"ש הביאו שני גירסאות והגר"א נקט שלא צריך להוציא בשפתותיו ובגדר המחשבה והאמירה הנ"ל לחזו"א הנ"ל זה מעשה הפרשה גמור ולפי פשוטו הוא רק לחשוב שזה בירור ההפרשה של ער"ש אמנם בטבל וודאי לר"מ בהכרח שזה מעשה הפרשה

]לעניין טבל וודאי לא עוזר תנאי אם זה אינו ברשותו ואם זה ברשותו בירושלמי מבואר שעוזר תנאי לעשר בשבת וכן נקטו הרמב"ם והרא"ש והרשב"א אמנם הגר"א נקט שהבבלי חולק על זה וכן דעת הרי"ד והתוס' ביומא,ובריטב"א יש בזה סתירה ובפשוטו אפשר להקל בזה

]לעניין ברכה החזו"א נקט שאם המעשה בער"ש הברכה מער"ש ואם כשיטתו הברכה בשבת אמנם מביאים מהמהרי"ל דיסקין שגם אם המעשה בער"ש אפשר לברך בשעת הבירור וכן פשטות הדברים שמברך בשעת ההפרשה בשבת

]רעק"א נקט שאסור לעשות מעשה בער"ש שיחול בשבת ובירושלמי מבואר שמותר וכן מוכח מהרבה ראשונים [סק"י]

]רעק"א נקט שאם עשה מעשה בער"ש על תנאי ורוצה לקים התנאי בשבת כדי שיחול המעשה שאסור בשבת לעשות את זה ולכאורא נחלקו הראשונים בזה וכנ"ל וקי"ל שמותר אמנם בר"ש כתוב שזה רק אם זה לצורך אכילת שבת ולדעת הרמב"ם אין מקור לזה [סקי"א]

]לעשות מעשה בער"ש שיחול בשבת ע"י פעולה מסוימת יש לדון האם פעולה זו מותרת בשבת ובפשוטו הוא כדוגמא הקודמת ולדעת החזו"א בגדר התנאי יתכן שזה אסור ואין מקור להתיר

]מפורש בירושלמי שאם הפריש בער"ש אם תנאי שיכול לעשות שליח בשבת להפרשה של שבת

]מבואר בירושלמי שאם עשה תנאי להפריש לאחרים יכול להפריש להם ובר"ש משמע שזה רק אם האוכל היה שלו בזמן התנאי

]מטו משמיה דהחזו"א דמועיל התנאי בער"ש אפילו אם זה לא שלו אם יש לו הרשות להפריש בער"ש כגון אחראי על המעשרות או בן אצל אביו

**י] גדרי ע"ה ותנאי חבר**

]מבואר במסכת דמאי דתיקנו חז"ל שסתם ע"ה פירותיו חייבים במעשר ואינו נאמן לומר שעישר אמנם מבואר שגם אדם שהיה בגדר ע"ה שאינו נאמן על המעשרות יכול לההפך להיות נאמן וצריך לקבל על עצמו שלא יאכל דמאי ולא ימכור דמאי או אינו מעושר ולא יתארח אצל ע"ה ואחרי שמקבל על עצמו אם באו עידים שנהג כן שלושים יום וגם קיבל על עצמו לנהוג כן בפני שלשה חברים הוא נחשב נאמן למעשרות

]נחלקו תנאים האם ת"ח צריך קבלה וקי"ל שאינו צריך ובגדר ת"ח כתב החזו"א שלא צריך כשמעון בן עזאי אלא גמיר וסביר מספיק ובשם הגרח"ק ראיתי שמספיק גמיר וסביר לדיני מעשרות ויש לעין בזה

]גם חבר שהיה ע"ה ונהפך לחבר הוא לא צריך קבלה

] בזמן חז"ל מי שהיה פעם בכלל ע"ה שלא היה נאמן על המעשרות זה ודאי שצריך קבלה כנ"ל להיות נאמן

]גם מי שלא היה בכלל ע"ה אלא כגון שבא מרחוק אבל אינו נהיה נאמן אלא ע"י קבלה כן הכריע החזו"א

]אמנם בזמן התקנה מי שהיה לו תנאי חבר אפילו שלא היה ת"ח היה נחשב לנאמן ולא היה צריך קבלה ולפ"ז כתב החזו"א שה"ה בימינו מי שיש לו התנאים להיות נאמן חשיב נאמן כיון שהיום לא נוהג בינינו המושג של קבלת חברות

]אחד שיש בו תנאי חברות ולא קיבל על עצמו לא יכול לסמוך על מי שאין לו תנאי חברות אפילו שהוא מוחזק בעיר כמעשר

]שניים שיש בהם תנאי חברות אבל לא קיבלו על עצמם החזו"א נקט מסברא שיכולים לסמוך אחד על השני אמנם חזר בו מכח הירושלמי ואולי יש שנות אליהו שזה עוזר

]עיין גמ' סוטה כ"ב איזהו ע"ה כל שאינו קורא ק"ש שחרית וערבית בברכותיה דברי ר"מ וחכ"א כל שאינו מניח תפילין בן עזאי אומר כל שאין לו ציצית בבגדו[ונסתפק החזו"א האם הכונה דוקא שיש לו בגד שחייב ולא מטיל בו או גם בלי זה]ר' יונתן בן יוסף אמר כל שיש לו בנים ואינו מגדלן ללמוד תורה אחרים אומרים אפילו קרא ושנה ולא שימש ת"ח זהו ע"ה ע"כ ובגמ' בברכות מבואר שהלכה כאחרים ודיק החזו"א מהלשון אפילו שהוא וודאי מודה לתנאים הקודמים ועיין רש"י שהנידון לעניין שהוא חשוד על המעשרות וביאר החזו"א שזהו הע"ה של דמאי

]עיין חזו"א שביעית סימן י סק"ז וז"ל ומיהו משמע בגמ' שם שאותם שקראו ושנו ולא שימשו בזמנם היו בחד צד גרועים מאותן דלא שנו דהא קרו להו התם מגוש ורשע ערום וכו' ונמצא לדידן אין לנו ענין קרא ושנה ולא שימש ואולי הוא בזמנינו ג"כ באותן שמשנתם סדורה להם מקופיא ואינם יודעין להבין ומתגאין נגד רבותינו היודעים התורה באמת ואינם שומעים להם ואינם נכנעים להם עכ"ל

]החזו"א נטה לומר שאנשים אלו לא יעזור גם אם יקבלו את תנאי מעשרות ולכאורא אין הדבר מוכרע עיין מה שהארכנו בזה אמנם היום שאין קבלה לכאורא הוא וודאי כע"ה וצ"ע בזה

]החשוד על דבר יותר קל ממעשרות שהוא לא נאמן על המעשרות וודאי דינו כע"ה ולא יעזור שיקבל

]כתב החזו"א דמאי סימן ה סק"ה וז"ל ועניין ע"ה הוא שלפי הנהגתו וקלות דעתו איננו בטוחים בו שמעשר עכ"ל

]עיין רמב"ם פי"א מעדות שסתם ע"ה זה שאינו במקרא ובמשנה וישנו בדרך ארץ דהינו שהולך בדרכי הישרים ולכאורא אדם זה כל שאנחנו לא יודעים ברור שהוא נוהג כדיני חבר אינו נאמן ואי אפשר לסמוך על חזקת כשרותו

]תנאי נאמנות המבוארים במשנה א.שהוא לא אוכל דמאי ב.שהוא לא מוכר לא מעושר או דמאי ג.שהוא לא מתארח אצל ע"ה ומבואר שגם אם היה חבר ועבר על אחד מהם בטלה חברותו דהינו שזה תנאי מעכב להיות חבר

]בביאור הדין אינו מתארח אצל ע"ה לכאורא הכרעת הר"מ אפילו אם הוא מעשר אמנם כל זה דוקא בקביעות ולא בדרך ארעי או הכרח

]מבואר בירושלמי שגם הוא לא משמש במשתה ע"ה וכן שהוא דואג שבנו לא יאכל דמאי ומבואר בלשון הר"מ שזה חיוב וצ"ע האם תנאים אלו מעכבים בדין חבר

]כתב החזו"א דמאי סי' ה סק"ח לעניין טהרות וז"ל חבר שעבר על אחד מהדברים השנוים במשנתינו דינו כע"ה והלכך חבר המתארח אצל חבר שמתארח אצל אצל ע"ה וכו' ה"ה כע"ה וכן המתארח אצלו עד מאה כולן מפסידין חברותן עכ"ל ולכאורא ה"ה לענין מעשרות וצ"ע אם הם לא יודעים ההלכות האם לעניין מה שהם מקפידים הם כחברים ויותר מסתבר שמה שזה מעיקר הדיני חבר שזה מעכב אמנם בת"ח יתכן שזה לא מעכב וצ"ע

]אשתו של חבר ובניו ובני ביתו אינם צריכים קבלה

]בת חבר שנישאת לע"ה או עבד חבר לא הפסיד נאמנותו

]מבואר בר"מ שבנו או עבדו של חבר שהם למודים אצל ע"ה צריכים לקבל וי"ג אינם צריכים לקבל ולגירסתינו צ"ע הדין היום שאין קבלה וצ"ע

**בעניין גבולות א"י**

א]מבואר תחילת גיטין שעכו הוא הגבול הצפוני ורקם המזרחי ואשקלון הדרומי ודעת ר"י שזה רק לעניין גט שתלוי איפה היו ת"ח ודעת ר"ת שזה הגבול של עולי בבל ודעת הרמב"ם שזה הגבול של עולי מצרים אמנם צ"ל שאשקלון זה בתוך הגבול [סק"א]

ב]במשנה מבואר שעכו זה מחוץ לגבול והראשונים הוכיחו שכבשוהו עולי בבל וכתבו שחציו כבשו וחצי לא ובפשוטו החצי השני כבשו עולי מצרים וברמב"ן משמע שלא כבשוהו כלל [סק"א]

ג]סוריא הראב"ד כתב שלא כבשוהו עולי בבל ולכאורא מהראשונים מבואר שכבשוהו עולי בבל וכבר דן בזה החזו"א [סק"א]

ד]דעת רוב הראשונים שאסור לצאת מעולי בבל לעולי מצרים והרמב"ן התיר וכתב החזו"א שלכו"ע אסור לצאת מעולי מצרים וכן כופין לעלות לשם [סק"א]

ה]עבר הירדן מה שעד ים המלח דעת הרבה ראשונים שכבשוהו עולי בבל אמנם דעת הראב"ד והרמב"ם שלא כבשוהו ולעניין שביעית מקילים כדבריהם שיש שם קולות של ספיחים ולפ"ז אסור לצאת לרמת הגולן [סימן ז]

ו]מבואר במשנה שמכזיב ועד הנהר ועד אמנה כבשו עולי מצרים ולא בבל ולדעת הרבה ראשונים זה הכל לצד צפון ולפ"ז הוא במקומות הקרובים להר ההר אמנם דעת הרמב"ם והגר"א שהנחל זה נחל מצרים ולפ"ז מבואר שבגבול המערבי לא כבשו הכל והחזו"א נקט שהכונה שמותחים חוט מכזיב עד נחל מצרים ולפ"ז כל הישוב המערבי הוא תוך א"י אמנם בפשוטו אין שם מקומות ישוב כלל אלא הכונה שמותחים קב ישר עד סוף גבול המערבי של א"י ולפ"ז הרבה מקומות במערב הם לא א"י וכן בשפת הים וגם זה לא נראה וצ"ע [סק”ב]

ז]בעניין הגבול הדרומי בפשוטו הוא בין ים המלח לנחל מצרים שזה ואדי על אריש אם קצת ירידה וכמבואר בגר"א שזה יורד מעט וכן הוא לשון רש"י בזבחים ולפ"ז רוב ישובי הערבה הדרומית הם חו"ל ומטעם זה התיר החזו"א את יטבתה ונתינת גבול השלושים אין לו טעם וודאי לא מצד זה הכריע החזו"א להתיר יטבתה [סק"ו]

ח]הגבול הצפוני מבואר בתורה שזה הר ההר ונאמרו הרבה שיטות בזה יש שביארו שזה הר בלבנון והכפו"פ הרחיק יותר צפונה והרמב"ם כתב שזה הרי הבניאס ורש"י כתב שזה הרי אנטוכיא שזה בטורקיה אמנם מאידך מבואר בגמ' שסמוך לעכו על שפת הים כבר יש מקומות שלכל הפחות לא כבשו עולי בבל ובאור לציון כתב שאין ללכת יותר מאשר נהריה [סק"ז]

ט]מבואר בתורה בכמה מקומות שנהר פרת זה הגבול הצפוני והר"א בן הר"מ כתב שזה לעתיד לבוא ולדעת רש"י שהר ההר זה אנטוכיא יתכן שזה כבר נתקיים [סק"ג]

י]בפשוטו מבואר בנביא ששלמה המלך כבש עד ים סוף אמנם מוכח בראשונים שזה לא א"י וכן נקט החזו"א [סק"ח]

י"א] הא דסוריא לא נתקדש ע"י כיבוש שלמה ביאר החזו"א דא"י עצמה נתקדשה ע"י דרגא של מעלי מיסים אבל זה לא מספיק לקדש מחוץ לא"י ויש שרצו לומר כי הקובע שעת הכיבוש ולפ"ז נתקדשו ע"י שלמה מקומות חוץ מא"י ודבר זה לא הוזכר בשום מקום [סק"י]

י"ב]בענין קביעת הדינים ע"פ השמות היום יש ראיות ברורות שיש דברים שלא מתאים אם מה שכתוב בגמ' כגון לוד אמנם מבואר בחזו"א בכמה דוכתי שלחומרא הוא חשש לזה [סק"ב בהערה]