סימן צ_א - בדין חנוני שולחני ובעה_ב
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

א] לדעת רבנן, רש"י ובעה"מ איירי אחר שכבר נטל בעה"ב פירות ונטל החנוני דינר, ותובע שכנגדו מעות או פירות, ובכה"ג תיקנו רבנן שישבע ויפטר, ופירש בעה"מ דהוא משום דאבי חנותא מילי ואבי פתורא חושבנא, והריטב"א פירש דהוא מפני תיקון העולם, והתוס' כתבו דאיירי שאומר שנתן מכבר דריעא טענתי'.

ר"ת פירש דאיירי שמדד לתוך כליו ועדין הם ברשות חנוני וכן נתן בעה"ב דינר ועדין לא נטל חנוני, ובל' התוס' נ' דמדינא הוי זה ברשות המר"ק ותוס' הרא"ש כתב בתו"ד דשניהם אדוקין בהן, ומ"מ הואיל ויצאו מחזקת שכנגדם קצת תיקנו חכמים שישבע ויטול, ולכאו' הוא רק משום דקני להו למי שפרע, דאל"כ מה זכות ותביעה יש לו עליהם, (ויל"ע מדינא דכליו של לוקח ברשות מוכר, ובסיפא הוו כליו של מוכר ברשות לוקח, ועי' להלן מה שהבאנו מד' הש"ך), ופירש תוס' הרא"ש וכ"ה בטור דמסתמא ל"ה מניחם בתוך כליו עד שיתן לו המעות, וכנראה ה"ה בסיפא דל"ה מניח מעות עד שיתן חנוני פירות, אך זה צע"ק דודאי אדרבה הדרך ליתן קודם מעות ואח"כ ליתן פירות וכד' ר' יהודה.

ועי' ש"ך שדן לפרש דד' התוס' קיימי רק בדאמר לי' קני, דכה"ג קנו כליו של לוקח ברשות מוכר, וכן בסיפא כיון שהניח הדינר בחנות קנאו החנוני, ולפ"ז הרי אדרבה מדינא הוא נוטל, ואך דכיון דאי"ז לגמרי בחזקתו, ע"כ איכא בזה לשבועת הנוטלין, וצע"ק בל' התוס'.

דעת רי"ף רי"מ רמב"ם ראב"ד סמ"ג ריטב"א, דאיירי שהפירות ברה"ר, וע"כ ברישא נשבע בעה"ב ונוטל הפירות, (והא דזכאי ליטול נ' בראב"ד וכ"ה ברי"מ פי' קמא ובריטב"א, דהיינו משום שכבר זכה בהן, והא דצריך שבועה, פי' הראב"ד והרי"מ דחשיב כנוטל משום דהוי כמשכון, והריטב"א פירש דהוי לתיקון העולם. ורי"מ בפי' ב' פירש דהוא משום דחנוני רוצה לקיים המקח, וזה צ"ב רב. ורי"מ בפי' בתרא פירש דהוא משום דלפי דברי בעה"ב קנה למי שפרע, ול"מ המוכר לחזור בו אלא אם "יחזיר לו המעות", ומבו' דמי שפרע הוי קנין בפירות כ"ז שאינו מחזיר לו המעות, ולא אמרי' המע"ה כיון דשור שחוט לפניך, וצ"ב).

ובסיפא נשבע חנוני ונוטל, ובל' רי"ף ורמב"ם נ' וכ"ה להדיא בריטב"א, דנשבע ונוטל את הפירות, ופי' ריטב"א דמן הדין לא חשיב נוטל אלא מפני תיקון העולם, ורי"מ פירש דאיירי שלא נתן את הדינר באונקלי, ונשבע ונוטל את הדינר, וסמ"ג פירש עד"ז, ומ' בדבריו דלא איירי כלל בסיפא שהפירות ברה"ר, אלא שהדינר ברה"ר, או שניהם אדוקים בו, ונשבע חנוני ונוטל את הדינר, אך שמא כונתו כרי"מ, ואך דלרבנן אין נפ"מ במקום הפירות רק לר' יהודה, אך לכאו' הי' לו לפרש לזה לאפוקי מדר' יהודה.

ובדעת ר' יהודה, לפירש"י פליג על רישא דרישא ועל רישא דסיפא, דבעה"ב פטור בלא שבועה, וכן פירש בעה"מ, אלא דנחלקו במש"א דאימתי, דלרש"י קאי ארישא, דאם צבורים מודה ר' יהודה דבעה"ב נשבע ונפטר, ולבעה"מ קאי אסיפא דרק אם צבורים ומונחין הוא דחנוני נשבע, ופירש דגם רבנן מודו לזה, ובד' הש"ך מבו' דלדעת בעה"מ גם ברישא הוא כן, דאם צבורים ומונחים חנוני נשבע ונוטל, ועי' חזו"א, וצ"ע בזה.

לפי' ר"ת פליג ר' יהודה אכולהו בבי, דבכולהו בעה"ב נוטל משום שאין דרך, ושני בלישני' משום דרישא רק בחנוני שאינו מקיף, ובסיפא לא מצי למימר כל שהאיסר בידו, לפי שפעמים בעה"ב נותן איסר בפרוטות, ובכה"ג ל"ש הך לישנא, והגר"א נקט דאף בסיפא דרישא ובסיפא דסיפא הוא נוטל בלא שבועה, ובד' תוס' הרא"ש מ' קצת דאינו נוטל אלא בשבועה, מדמדמי לה למש"כ לדעת רש"י, ובדעת רש"י פירש דהוא נוטל בשבועה, ויש לדחות.

לפי' רי"ף פליג אסיפא דרישא ודסיפא דמטילין שבועה על בעה"ב, וברישא פליג משום שאין דרך חנוני להניח פירות ברה"ר, ובע"כ דבעה"ב הניחם, ובסיפא ל"ש ה"ט, דגם בעה"ב אין דרכו להניח מעות ברה"ר, אלא הטעם משום שאין דרך להקיף, וטעם זה ל"ש ברישא דדרך להקיף משום דמרקבי, ובד' ר"ן נ' דלהרי"ף סוף דבר גם ברישא הוא משום שאין דרך להקיף, וצ"ב.

ראב"ד פירש דפליג ר' יהודה ארישא דרישא וארישא דסיפא, דבעה"ב לא חשיב כנוטל כיון שודאי קנאם, ובסיפא פליג גם משום שאין דרך וכו'.

רי"מ פירש דפליג ר"י אסיפא דרישא ודסיפא, משום שאין דרך חנני להניח פירות ברה"ר, וכ"ש בסיפא שאין דרכו שהרי גם אינו מקיף.

ריטב"א פירש דפליג ר"י אסיפא דרישא דיטול חנוני בלא שבועה שהפירות ברשותו, ופליג ארישא דסיפא דבעה"ב א"צ שבועה שאין דרך וכו', ונ' דזה לטעמי' דס"ל דהשבועה חידוש הוא, וע"כ לא ניח"ל לפרש בע"א, ודו"ק.

ריטב"א לדעת הרי"ף, דפליג ר"י אסיפא דרישא משום שאין דרך להניח וכו', ובעה"ב נשבע ונוטל, ובסיפא פליג גם על הרישא דמשום שאין דרך וכו' בעה"ב א"צ שבועה, ואסיפא דמשום דאין דרך בעה"ב נשבע ונוטל, ונ' דהרי"ף ס"ל דהם "נוטלין" מעיקר הדין, וע"כ פשיט"ל בכל דבריו דליכא גוונא דפטור משבועה, וע"כ הגם דבסיפא דסיפא בעה"ב נוטל בשבועה, מ"מ ברישא דסיפא ג"כ צריך לישבע, וריטב"א דלטעמי' ל"מ למימר הכי, דאם מכח ה"ט דאין דרך תיקנו שיטול בעה"ב, כ"ש דברישא לא נטיל עליו שבועה, ודו"ק.

תוס' הרא"ש לפי דרכו של רש"י, ר"י פליג גם על סיפא דרישא ודסיפא דישע בעה"ב ויטול מכח הני טעמי דאין דרך וכו'.

ר"ח פירש דברישא איירי שהפירות ביד בעה"ב וחנוני מסתרך בהן וסרוכי לאו כלום הוא, דר"י פליג ארישא דרישא דכיון דהחנוני מסתרך בהן הוו הפירות ברשותו, ובהמש"ד מבו' דבסיפא פליג גם על הסיפא דבעה"ב נאמן, ועיי"ש בפי' הברייתא, וצ"ב כעין מה שעמד הריטב"א לפירושו.

יל"ע בספר הישר תרפ"ג בדין חנוני שולחני ובעה"ב