39 מטיל מום בתמורת בכור ומעשר
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יום ועש"ק שלח כ"ד סיון תשס"ד

**א'**

א] תמורה דכ"א., אמר רבא ב"ר עזא, בען במערבא המטיל מום בתמורת בכור ומעשר מהו, מי אמרי' כיון דלא קריבן לא מיחייב או"ד כיון דקדישי מחייב, א"ל אביי ותיבעי לך המטיל מום בתשיעי של מעשר, אלא מ"ש תשיעי דלא קמיבעיא לך דרחמנא מיעטי' עשירי להוציא התשיעי, ה"נ רחמנא מיעטינהו לא תפדה קדש הם הם קריבין ואין תמורתן קריבה וכו'.

והנה בע"ז די"ג: אמרי' דבזה"ז מותר מדאורייתא להטיל מום בקדשים כיון דלא חזי להקרבה, ול"ה כמטיל מום בבע"מ משום דבע"מ נהי דלא חזי לגופי' לדמי חזי, לאפוקי הכא דלא לדמי חזי ולא לגופי' חזי, וצ"ע דלכאו' מה"ט נמי הי' ראוי להתיר להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, כיון דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, כיון דאף אי"ז עומד להקרבת דמיו אלא ה"ז נאכל במומו, וא"כ מ"ט איבע"ל במערבא דשמא אסור להטיל בהן מום.

וע' אחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ו, שדן לומר דסוגיא דילן פליגא על סוגיא דע"ז, וס"ל דאין להתיר משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ועיי"ש שיישב לפ"ז פסק הרמב"ם פ"א מאיסו"מ דהמטיל מום בקדשים בזה"ז עובר בל"ת, ודלא כסוגיא דע"ז.

ולכאו' הי' נראה, דאה"נ זהו גופא הטעם דפשטי' בגמ' דשרי להטיל, משום דרחמנא מיעטינהו, והיינו דמכח זה לא חזי כלל להקרבה, וע"כ הוי דומיא דמטיל מום בזה"ז דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי דמשום זה שרי להטיל בו מום.

אמנם הנה התוס' בד"ה המטיל כתבו, ז"ל, בפ' כל המנחות באות מצה פליגי תנאי במטיל מום בבעל מום איכא למ"ד לוקה ואיכא למ"ד אינו לוקה, והך בעיא דהכא לתרוייהו, אפילו למ"ד התם לוקה משום דחזיא להקרבה קודם המום אבל הני דלא חזיא לעולם להקרבה לא לקי או לא שנא, ולמ"ד התם אינו לוקה היינו משום דמעיקרא נמי הי' בו מום אבל הכא דמעיקרא הי' תם לקי,[[1]](#footnote-2) או לא שנא, עכ"ל.

ומבו' להדיא מד' התוס' דאין להתיר הכא משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, דאי נימא דיש להתיר משום זה, א"כ הרי מה"ט ל"ד לבע"מ דחזי לדמי.

ובאמת כבר עמד בזה בחי' הגרע"א ע"ד התוס', ז"ל, ק"ל אמאי לא חילקו כדמחלקינן בסוגיא דע"ז די"ג ע"ב בע"מ נהי דלא חזי לגופי' לדמי חזי לאפוקי הכא דלא לדמי חזי ולא לגופי' חזי, וה"נ בתמורת בכור ומעשר דנאכל במומו לבעלים ולא חזי לא לגופי' ולא לדמי, וצע"ג, עכ"ל.

ומצאתי בשו"ת חוט המשולש תשובת הג"ר משה זאב בעל מראות הצובאות, שנד' בתשו' הג"ר הלל סי' ד' סקט"ו שג"כ עמד בזה ע"ד התוס' דהול"ל עדיפא מינה דשאני תמורת בכור ומעשר דלא לגופייהו חזי להקרבה ולא לדמי דאין להם פדיון, כדמחלק הש"ס בהדיא בסוגיא דע"ז גבי קדשים בזה"ז דמודה ר"מ משום דלא חזי אפי' לדמי.

ועיי"ש שכתב בזה, שהוצרכו התוס' לזה משום בכור בע"מ דנמי אסור להטיל בו מום לדעת ר"מ, הגם דלא חזי לא אף לדמי, ובע"כ הטעם בזה דכל הא דשרינן במה דלא חזי אף לדמי, היינו רק בשלא הי' ראוי לגופי' מעיקרא, אך משא"כ בכור בע"מ שהי' ראוי לגופי' קודם שנפל בו מום, שפיר אי"ב איסור הטלת מום הגם דהשתא לא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ויעו"ש לעיל מינה סקי"ד שפירש דזהו מש"א בע"ז שם לאפוקי הכא דלא לדמי חזי ולא לגופי' חזי, הא עיקר החלוקה הוא משום דלא חזי לדמי, ובהא דלא חזי לגופי' לכאו' אין נפ"מ דהא בע"מ נמי לא חזי לגופי', אך לפי הנ"ל א"ש, דר"ל דלא לגופי' חזי מעולם ואמטו להכי ל"ד לבכור בע"מ דמחייב ר"מ בהטלת מום אע"ג דאין לו פדיון ולא חזי לדמי משום דחזי להקרבה קודם המום, עכ"ד, ועמש"כ להעיר על דבריו להלן סק"ד.

ב] אמנם הנה בעיקר הא דנקט הגאון בעל מראות הצובאות דלדעת ר"מ אסור להטיל מום בבכור בע"מ הגם דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, הנה כבר עמד בזה היראים בסי' שס"ד, ז"ל, יש לשאול אחרי דאמרינן בע"ז דלא אסרינן להטיל מום בבע"מ אלא במקום דחזו דמי' להקרבה, היכי אמרינן בבכורות בבכור בעל מום, דהא לאו בר הקרבה הוא ולאו בר דמים הוא, יש לתרץ מדרבנן ואסרו בבכורות גזירה אטו שאר קדשים בעלי מומין דחזו דמיהן להקרבה, תירוץ אחר נכון [יותר] דבבכור שאחזו דם עסקינן בבכורות דחזי גופו להקרבה על ידי רפואה, עכ"ל, וכן דנו בקו' זו מהריט"א בבכורות פ"ה אות מ"ב, הגרע"א בגהש"ס ע"ז די"ג: ורש"ש וחשק שלמה שם, בית אפרים יו"ד סי' ע"ה, חוט המשולש תשו' הגר"ה סי' ד', מנ"ח מ' רפ"ז, פרי יצחק ח"א סי' מ', אחיעזר ח"ב סי' ל"ג ס"ק ה' ו', חזו"א בכורות סי' כ"ד סק"ג וסי' כ"ח סק"ב.

והנה מבואר דעת היראים, דמודה ר"מ דמדאורייתא שרי להטיל מום בבכור בע"מ כיון דלא חזי אף לדמי.

והנה לדעתו הרי ודאי דמה"ט אף שרי מדאורייתא להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ובע"כ לפרש דזהו גופא טעמא דמסקי' בסוגיין דהמטיל בהן מום אינו לוקה, משום דלא חזו לא לגופי' ולא לדמי, וי"ל עוד בדוחק דס"ל דסוגיא דילן פליגא על סוגיא דע"ז, ולא ס"ל להתיר מכח הא דלא חזי אף לדמי, וכמו שהבאנו לעיל סק"א ד' האחיעזר שדן לומר כן בדעת הרמב"ם.

ג] אמנם הנה מד' כמה מן הראשונים מבו' דפליגי ע"ד היראים, וס"ל דלדעת ר"מ אסור מה"ת להטיל מום בבכור בע"מ.

דהנה התוס' בבכורות דל"ד. דנו אם אחיזת דם חשיב כמום קבוע לשחוט עליו, ולתי' קמא דהתוס' אחיזת דם חשיב כמום קבוע, והנה הרי אסר ר"מ להטיל בו מום, ופשטות הסוגיא היא דהוי זה מדאורייתא, והרי להדיא דאסור להטיל מום בבכור בע"מ מדאורייתא, ולא אמרי' דכיון דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי שרי להטיל בו מום.

ולכאו' הי' מקום לדחות, דהגם דהוי כמום קבוע, מ"מ אין להתיר בזה משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, שהרי שפיר חזי לגופי' כשיתרפא, וכמש"כ היראים בתי' השני, ואף דס"ל להתוס' שנשחט הבכור ע"ז, מ"מ ל"ה דחוי, שהרי מום לא עביד דחוי, והאחרונים נקטו דהיינו אף מום קבוע, ונת' בזה במק"א, אך באמת אין לומר כן, דמלבד שכבר כתב הבית אפרים יו"ד סי' ע"ה שלדעת התוס' אין לישב כד' היראים, כיון דס"ל דרפואת אחיזת הדם הויא ע"י עשיית מום, וא"כ נמצא דלעולם לא חזי לגופי', אך ע' אחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ה שכתב לדון בזה, גם בלא"ה לא א"ש, דהגם דנימא דקדשים שנפל בהן מום קבוע ועבר המום חזיין להקרבה, מ"מ בכור שנפל בו מום קבוע ונתרפא אינו קרב, וכמש"כ החזו"א בכורות סי' כ"ה סקי"ט דהוי זה כקדשים שנפל בהן מום קבוע ונפדו ואח"כ עבר המום דה"ה כפסוה"מ, וה"נ בבכור הוי זה כנתרפא אחר פדיון דכיון דהומם ה"ה כפדוי, עכ"ד, וא"כ נמצא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי.[[2]](#footnote-3)

ויש להוכיח כן עוד, דהנה במנחות דנ"ו: ובבכורות דל"ג: פריך הגמ' ור"מ האי תמים יהי' לרצון מאי עביד בי', ומשני מיבעי לי' למעוטי בע"מ מעיקרו, ופריך בע"מ מעיקרו פשיטא דיקלא בעלמא הוא.

והנה בפירש"י בבכורות פירש דהא דבעי' לאוקמי בבע"מ מעיקרו היינו דקודם שהקדישו הי' בו מום, אך במנחות פירש"י לפי הנוס' שבשטמ"ק אות ז', ז"ל, בע"מ מעיקרא שנולד מומו עמו בההוא מותר להטיל בו מום, עכ"ל, וכ"ה ל' פי' רגמ"ה במנחות ובבכורות, ומבו' מדבריהם דמכוון הגמ' הוא דאף בבכור ממעט ר"מ היכא שהי' בע"מ מעיקרו שנולד ומומו עמו.

וצ"ב רב לפ"ז, דמאי פריך ע"ז דבע"מ מעיקרו פשיטא דיקלא בעלמא הוא, הרי בכור בע"מ מעיקרו אינו דיקלא מעלמא, וחיילא עלי' קדושת בכורה, וע' כן בתוס' בכורות דל"ג:, שהקשו דמ"ט לא משני הגמ' דאיצטריך קרא לבכור בע"מ מעיקרו שיש בו קדוה"ג ואין לו פדיון, והיינו דמה"ט אינו דיקלא בעלמא, ול' רש"י במנחות הוא דיקלא בעלמא הוא "דלא קדוש", וזה צ"ב דהרי בכור בע"מ מעיקרו חיילא עלי' קדושת בכורה, וצריך לדחוק ולומר, דהגם דחיילא עלי' קדושת בכורה, מ"מ לי"ב כלל קדושת הקרבה, וע"כ פשיטא דשרי להטיל בו מום, דל"ח כלל קרבן, ול"ד להיכא שמעיקרא הוי חזי להקרבה, דכבר חיילא בי' קדושת קרבן, וע"כ אף דהשתא לא חזי, אכתי קיימא בי' קדושת קרבן, ודמיא למש"א בנדה דמ"א. דל"ב קרא לרובע ונרבע וכו' דאם עלו ירדו כיון דממעטי' להו מקראי דמן הבהמה וכו', ומשני התם דאיצטריך קרא היכא לבהמת קדשים, ופי' הקר"א דהא דבהקדישה אחר שנפסלה פשיט"ל דירדו, הגם דחיילא ע"ז קדוה"ג וכדתניא בתמורה דכ"ח:, הוא משום דל"ח עלי' כלל קדושת הקרבה, וע"כ פשיטא דירדו ול"ב קרא לזה, וי"ל עד"ז דע"כ נמי פשיטא דלי"ב לאיסור מטיל מום ול"ב קרא לזה, אך צ"ע בזה, שהרי בסוגיין איבעיא להו בתמורת בכור ומעשר דילמא אסור להטיל בו מום, הגם שלא הי' ראוי מעיקרו ול"ח בי' קדושת הקרבה, וא"כ היאך מצינו למימר דכה"ג פשיטא דשרי ול"ב קרא למעוטה.

והנה לפי פי' זה הרי מבו' להדיא דכל הא דשרי ר"מ, הוא רק היכא דהוי הבכור בע"מ מעיקרו, אך היכא שנולד בו מום אחר שיצא לאויר העולם לא שרי ר"מ להטיל בו מום, ומוכח מזה דלדעת ר"מ אסור מה"ת להטיל מום בבכור בע"מ קבוע, ולא אמרי' דכיון דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי שרי להטיל בו מום.

וכן מוכח גם מד' התוס' בבכורות שם, שהקשו בהא דפריך דיקלא בעלמא הוא, דלימא דלבכור איצטריך שיש בו קדוה"ג ואין לו פדיון, ומפורש בדבריהם דלא שרי ר"מ להטיל מום בבכור בע"מ אלא היכא דהוי בע"מ מעיקרו, אך היכא שנפל בו מום אח"כ אסור להטיל בו מום, ולא אמרי' דכיון דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי שרי להטיל בו מום.

וכן נ' להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם בכורות פ"ה מ"ג, דגם בבכור ס"ל לר"מ דהמטיל מום בבע"מ לוקה, עיי"ש.

ועמש"נ במנחות דנ"ו: באורך ד' האחרונים מ"ש בכור בע"מ דאסור להטיל בו מום מה"ת מפסוה"מ שנפדו דשרי להטיל בהן מום, ואכמ"ל בזה.

והנה עכ"פ כיון דחזינן דלא שרינן להטיל מום בבכור בע"מ משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, וכמו שיתבאר בעזה"י להלן הטעמים בזה, הרי דמה"ט ודאי אף אין להתיר להטיל מום בתמורת בכור ומעשר משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, וניחא הא דאיבעיא להו במערבא אי שרי להטיל בהן מום, ולא שרינן משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש טעם אחר בהא דל"ד לבע"מ דאסר ר"מ להטיל בו מום.

ד] ובטעמא דמילתא דלא שרינן להטיל מום בבכור בע"מ משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, מצינו כמה דרכים בד' האחרונים.

**א'**, הוא מש"כ הגאון בעל מראות הצובאות שהבאנו דבריו לעיל סק"א דכל הא דשרינן היכא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, הוא רק היכא דל"ה חזי מעיקרא, וע"כ לא שרינן משום ה"ט בבכור בע"מ ובתמורת בכור ומעשר.

אך דבריו אינם מתישבים בד' התוס' מנחות דנ"ו: ד"ה הכל, שמפורש בדבריהם דפשיטא להו דיש להתיר משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי אף היכא שהי' ראוי מעיקרו, עיי"ש משה"ק מהא דאסרי' במחמץ אחר מחמץ, והתם הרי הי' ראוי מעיקרו.

וגם בעיקר דבריו צ"ע, דאם כל הא דהיכא דל"ח לגופי' ולדמי שרי להטיל מום, הוא רק היכא דל"ה חזי מעיקרא, א"כ מ"ט ל"ה סגי להגמ' בע"ז בטעם זה לחלק בין קדשים בזה"ז לבע"מ, דבע"מ הי' ראוי מעיקרו וקדשים בזה"ז אינם ראויין מתחילתן, ומנלי' להגמ' דאף היכא דל"ה חזי מעיקרו אסור לר"מ להטיל בו מום אם חזי לדמי.

והא דבאמת לא חילקה הגמ' בע"ז דשאני קדשים בזה"ז דמעיקרא לא היו ראויין, ול"ד לבע"מ דהוה חזי מתחילתו, וכמבו' בסוגיין לדעת התוס' דהיכא דל"ה חזי מעיקרו אפי' ר"מ מודה, עמש"נ בזה להלן סק"ט.

ה] **ב'**, החזו"א בבכורות סי' כ"ח סק"ב, כתב ז"ל, דהא דאמרי' דבע"מ נהי דלא חזי לגופי' לדמי מיהא חזי וכו', נראה דלאו משום דחזי לדמי' חייב עליו, שהרי אינו מפסידו מדמיו במום שני, אלא במאי דחזי להחליף קדושתו על אחר חזינן דאכתי הוא בקדושה ואסור להמים את המקודשין אע"ג דהן בעלי מומין, אבל בזה"ז גרע טפי ואיקלשא קדושתי' לענין הטלת מום, ולפיכך אפי' בכור בע"מ אסור להטיל בו מום, דאע"ג דלא חזי לדמי מ"מ אלים קדושתי', כדאמר ב"ק נ"ג ב' דלא חשיב רעהו, והלכך אסור להטיל בו מום, אבל בזה"ז מותר מה"ת להטיל מום אפי' בבכור תם, וע' תוס' ב"ק י"ב ב' מבואר דיש מקום לומר דבזה"ז חשיב ממונו טפי מבע"מ בזמן המקדש, עכ"ל, ובסי' כ"ד סק"ג נסתפק החזו"א בדין בכור בזה"ז, אם אמרי' דלר"מ אסור מה"ת דכיון דבזמן הבית אסור להטיל מום בבכור בע"מ הגם דלא חזי אף לדמי ומשום דאית לי' קדושה טפי, א"כ אף בזה"ז נמי דבקדושה זו אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית, מיהו בתוס' ב"ק י"ב ב' כתבו וכו' וא"כ י"ל דמודה ר"מ בזה"ז אפי' בבכור וכו', עכ"ד, וכן נקט להלן שם ד"ה ולפ"ז לדידן דאף לר"מ אין איסור מה"ת בהטלת מום בבכור בזה"ז.

ועיי"ש בסק"ג שכתב לפ"ז, בהא דבעי בסוגיין במטיל מום בתמורת בכור ומעשר, ול"ד לקדשים בזה"ז וכו', דבזה"ז שאני, אבל בזמן שביהמ"ק קיים אלים קדושתייהו טפי, שהרי בכור בע"מ אסר ר"מ להטיל בו מום אף דלא חזי לדמי בזמן שביהמ"ק קיים, והכא י"ל דגם לרבנן חייב כיון שהוא תם וקדושתו אלימא אף שאינו קרב וכו', עכ"ל.

ולפ"ז הרי דמה"ט נמי ל"ה מצו התוס' לפרש דהטעם לחלק בין תמורת בכור ומעשר לבע"מ הוא משום דלא חזי אף לדמי, כיון דכל הא דמהני הא דלא חזי לדמי היינו רק בזה"ז, וכאשר מוכח מהא דס"ל לר"מ דאסור להטיל מום בבכור בע"מ הגם דלא חזי לדמי, ומתישב קו' הגרע"א.

אמנם הנה עיקר ד' החזו"א דבזה"ז שאני, נחלקו בזה ב' תי' התוס' במנחות דנ"ו: הנז', דיעו"ש בתוס' שהק' במש"א בגמ' בע"ז דהיכא דלא חזי אף לדמי פטור, שהרי מחמץ אחר מחמץ לא חזי לא לגופי' ולא לדמי וחייב, ותירצו, ז"ל, וי"ל דבזה"ז יש לפטור יותר, ועוד דבמחמץ מיחייבי טפי וכו', עכ"ל, והנה אמנם בתי' קמא ס"ל להתוס' כן שאין להתיר משום ה"ט דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי רק בזה"ז, אך בתי' בתרא ס"ל להתוס' דהא דפטרי' היכא דלא חזי לדמי אי"ז בדוקא בקדשים בזה"ז, אלא יש לפטור משו"ז בכל פסול דלא חזי לדמי, ואף במחמץ דכל הא דלא חזי לדמי הוא רק חיסרון היכ"ת משום דמנחות אין להם פדיון.

ואמנם מד' החזו"א נ' שכונתו דמ"מ בכור עדיף דאלימא קדושתו, וצ"ב הטעם בזה.

ו] **ג'**, ז"ל מהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ה אות מ"ב, דשאני בכור דחמיר ועיקר קדושתו לאו משום הקרבה בלבד הוא כי אם משום מתנות כהונה נמי, וכמו שלמד המהריט"א לעיל מינה מהא דחיילא קדושת בכורה אף על בכור בע"מ מעיקרו,[[3]](#footnote-4) וא"כ כיון דקדושתו אינו תלוי בהקרבה לבד כל דחזי לכהן וקדוש לענין גיזה ועבודה ואינו נמכר באיטליז ואינו נשקל בליטרא אפי' דהוי בע"מ קדושתו עליו והוי בכלל כל מום לא יהי' בו וקרינן בי' תמים יהי' לרצון דהא לרצון הוא למצותו ליתנו לכהן כשאר מתנו"כ, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ובדומה לזה כתב האבנ"ז יו"ד סי' ת"א סק"ז, דשאני בכור מצוה לאכול תוך שנתו בין תם בין בע"מ ועדיין קדושתו עליו, עיי"ש.

ועיי"ש בהמש"ד המהריט"א, שהביא ראי' ברורה לזה דבכור שאני בזה משאר מוקדשין, ממש"כ הפסקי תוס' בתמורה סי' ט"ז, ז"ל, בזה"ז אסור להטיל מום בבכור ובקדשים שרי, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) והרי להדיא דאף בזה"ז לא שרינן להטיל מום בבכור ול"ד לשאר קדשים דשרי מדאורייתא להטיל בהן מום משום דלא חזו לא לגופי' ולא לדמי, ובע"כ דשאני בכור דאין עיקר קדושתו משום הקרבה בלבד, וע"כ אף היכא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי להקרבה נמי אסור מדאורייתא להטיל בו מום.[[6]](#footnote-7)

וגם לפי דרך זו, הרי דמה"ט אף בתמורת בכור ומעשר אין להתיר משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, כיון שאין עיקר קדושתן משום הקרבה בלבד. [[7]](#footnote-8)

ועיי"ש בד' מהריט"א להלן, שעמד דאמאי לא הקשה אביי בסוגיין כי אם מתשיעי דמעשר או מתמורת בכור ומעשר, ולא הקשה דאמאי לא תיבעי לך בה' חטאות המתות דהלכתא גמירי לן דלא חזו להקרבה, וכן אמרי' בבכורות דט"ז דתמורת פסוהמ"ק אחר פדיונן מתה, דבכל אלו שייך בעיא זו אם המטיל בהן מום חייב או לא, וג"כ קשה אמאי לא פריך אביי מתמורת פסח שאינה קריבה למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' כדאמרי' בפסחים דצ"ו: יעו"ש.[[8]](#footnote-9)

ועיי"ש שכתב לישב ע"פ הנ"ל, דעיקר הבעיא היא לענין תמורת בכור ומעשר, שהתמורה דינו כבכור ומעשר ממש לכל דיניהם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג הל' תמורה ה"ב, וכן טעות תשיעי דמעשר ג"כ דינו כמעשר וחל אף על בע"מ, ואין פודין אותו ואיתי' בלאו דלא ימכר ולא יגאל כמעשר עצמו וכמש"כ הרגמ"ה וכו', וכן נראה דה"ה דאינו נמכר באיטליז ואינו נשקל בליטרא כמעשר אלא שאין מקריבין אותו וא"כ י"ל דלא קמיבעיא לן אלא בהני דאפשר דכיון דהם תמימים המטיל מום בהן חייב כדין בכור ומעשר בזה"ז, דכל דהם תמימים אפי' דלא חזי להקרבה המטיל בהן מום חייב, או"ד דשאני בכור ומעשר בזה"ז דחזו להקרבה לכשיבנה ביהמ"ק משא"כ באלו,[[9]](#footnote-10) ולזה לא פריך אביי אלא מאלו דשייך לומר דדינן כבכור ומעשר, אבל באחריני כגון חטאות המתות וכיוצא מהנזכר דאין להם דמיון לבכור ומעשר פשיטא דכיון דלא חזו להקרבה לרבנן דאמרי דהמטיל מום בבע"מ פטור ה"ה באלו אף שהן תמימים, עכ"ד.

ויש להוסיף, דמש"כ המהריט"א דבחטאות המתות וכו' פשיטא דלרבנן וכו' פטור אף באלו, הנה באמת אף לדעת ר"מ פשיטא דפטור בחטאות המתות ותמורת פסוהמ"ק לאחר פדיון, כיון דלא חזיין לא לגופי' ולא לדמי, ודמי לקדשים בזה"ז דאף לר"מ שרי מה"ת להטיל בהן מום, ומש"כ המהריט"א דרק לרבנן שרי, הוא משום תמורת הפסח דהגם דאיהי אינה קריבה מ"מ דמי' קריבין לשלמים, וחזיא שפיר לדמי, וע"כ לדעת ר"מ שפיר י"ל דיהא אסור להטיל בה מום, ורק לדעת רבנן פשיטא דשרי להטיל בה מום כיון דלא חזיא לגופה.

וע' להלן סקי"א מש"נ עוד לפ"ד מהריט"א, ומש"נ לסייע לזה דלדעת רבנן כל היכא דלא חזיא לגופה שרי להטיל בה מום הגם שתמימה היא מסוגיא דע"ז די"ג: הנז'.

**ב'**

ז] בהא דפשיט אביי בסוגיין דלא מיחייב המטיל מום בתמורת בכור ומעשר ובתשיעי דמעשר, הנה בפשוטו הטעם בזה הוא כמש"כ התוס' לפרש בהאיבעיא, דהצד דהכא לכו"ע שרי, הוא משום דמעיקרא ל"ה חזיא להקרבה, וע"כ אף לדעת ר"מ דהמטיל מום בבע"מ חייב, הכא גרע.

אמנם צע"ק בזה, דא"כ ל"ה בעי אביי להביא להא דרחמנא מיעטינהו וכו', שהרי אף הנך דאיבעיא להו ידעי להא דאי"ז קרב, ואך שנסתפקו אם יש להתיר משו"ז להטיל מום, והו"ל לאביי למימר דכיון דמעיקרא אינו קרב ע"כ לי"ב איסור מטיל מום, ומלישנא דאביי מ' דטעם הא דלא מיחייב הוא רק משום דמיעטי' קרא.

וביותר צ"ב כל עיקר ד' אביי, דתיבעי לך המטיל מום בתשיעי של מעשר, אלא מ"ש תשיעי דלא קמיבעיא לך דרחמנא מיעטי' עשירי להוציא התשיעי, ה"נ רחמנא מיעטינהו לא תפדה קדש הם הם קריבין ואין תמורתן קריבה, ונראה מד' אביי דבתשיעי של מעשר אף אינהו מודו דלא מיחייב, וזהו שאמר דא"כ אף בתמורת בכור ומעשר אין לחייב, וזה צ"ב שהרי לכאו' ודאי אה"נ מיבעיא להו בתשיעי של מעשר, שהרי דמיין ממש זל"ז, וכיון דאיבעיא להו במטיל מום בתמורת בכור ומעשר, הרי דמה"ט יש להסתפק במטיל מום בתשיעי של מעשר, וא"כ מה מייתי להו אביי מתשיעי של מעשר.

ומצאתי במהריט"א בכורות פ"ה אות מ"ב בתו"ד שכבר עמד בזה, ומכח זה חידש דאביי לא פשיט כלל האיבעיא, ז"ל, דלכאו' נראה דבעיא לא נפשטה, דאף דאמר אביי ותיבעי לך וכו', זה אינו פשיטות, דנהי דהבעין לא בעי בהני, מ"מ לאו משום דס"ל בפשיטות דבהני לא לקי, דאי ס"ל דדינא הכי דלא לקי וכן נתברר לו מאיזה ברייתא או מאיזה מקום, מאין הרגלים להסתפק בתמורת בכור ומעשר או בתשיעי של מעשר, כיון דהכל א' ואינו שינוי כלל לענין הדין, כיון דעיקר הטעם בכולהו הוא משום דלא חזו להקרבה, מה חילוק יש ביניהם, וא"כ איך פשיט אביי מזה לומר דליכא בעיא, משום דהבעיין שביק הני וקבע בעייתו בהכי, ועיקר קושיתו היא לראות בדעת הבעיין אם יש לו איזה גילוי לענין הדין בהני יותר מאלו, וכיון דהבעיין לא הראה לנו דלא מקבע בהני משום דיש ראי' לדבר נשאר הדבר בספק, עכ"ל.

ואשר ע"כ אולי י"ל, דהא דפשיט אביי דלא מיחייב, אי"ז כלל משום דהוי כמטיל מום בבע"מ, ודאף לר"מ דאסר שאני הכא דמעיקרא לא חזי, אלא הטעם בזה הוא, דכל עיקר האיסור להטיל מום הוא רק בקדשים דאי"ב דין הקרבה, ואף בקדשים בע"מ דדעת ר"מ דאסור להטיל בהן מום, הוא משום דבעיקרן אי"ב דין הקרבה, ואך שהמום פוסלן מהקרבה, אך משא"כ תמורת בכור ומעשר דמיעטינהו קרא דבעיקר קדושתן ליכא כלל דין הקרבה, הרי דמה"ט לי"ב לאיסור הטלת מום, וזהו שהוצרך אביי להביא להא דמיעטינהו קרא וכו', לפרש דמה שאינם קריבין הוא משום דמיעטינהו קרא דלי"ב מעיקרן דין הקרבה כלל, וע"כ הוא דשרי להטיל בהן מום.

ולפ"ז י"ל דזהו דאמר אביי, דכי היכי דבתשיעי של מעשר אף אינהו מודו דלא מיחייב, ומשום דמיעטינהו קרא ומשו"ז אמרינן דליכא כלל בעיקר קדושתן דין הקרבה, א"כ הרי מה"ט אף בתמורת בכור ומעשר כיון דמיעטינהו קרא יש לנו לומר דאין בעיקר קדושתן דין הקרבה, וע"כ ודאי דלכו"ע לא יתחייב המטיל בהן מום.

ומה שפירשו התוס' טעם האיבעיא דל"ד לבע"מ דאסר ר"מ משום דמעיקרא ל"ה חזי להקרבה, ולא פירשו דשאני הכא דליכא בעיקר הקדושה דין הקרבה, נ' דהוא משום דבל' האיבעיא נ' שהטעם להתיר הוא משום דבפועל לא קריבן, והיינו משום דבעלי האיבעיא ס"ל דתמורת בכור ומעשר ל"ד לתשיעי של מעשר דליכא בעיקר קדושתו דין הקרבה, אלא הוי זה מיעוט מסוים מהקרבה, וע"כ הוא דאיבעיא להו שמא אסור להטיל בהן מום, ואף הצד שיהא מותר להטיל בהן מום אי"ז משום דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, אלא משום הא דבפועל אינם קריבין.

ולפ"ז נמצא, דהא דפשיט אביי דלא מיחייב, אי"ז פשיטות לא' מצדדי האיבעיא, שהרי האיבעיא הויא דמשום הא דבפועל אינם קריבין י"ל דשרי והוי כמטיל מום בבע"מ, ואף עדיף מיני' משום דמעיקרא לא חזי, ואביי פשיט דמטעם אחר כלל ל"ש בזה איסור הטלת מום, כיון דמיעטינהו קרא ולי"ב כלל דין הקרבה.[[10]](#footnote-11)

ומצאתי בשו"ת חוט המשולש בסופו בהשמטות לשו"ת הג"ר הלל, שהביא שם מה שהשיג עליו ג"א, במש"כ בתשובתו דהרמב"ם מודה בבכור בזה"ז בחו"ל דמה"ת אין בו איסור הטלת מום משום דהרמב"ם פסק דבתמורת בכור ומעשר אין בהם איסור הטלת מום מה"ת ולשיטתו שפסק דבכור חו"ל אין מקריבין אותו אף בזמן המקדש. הלא שוים בכור חו"ל לתמורת בכור ומעשר. דשניהם לא חזו להקרבה: וע"ז השיג ג"א מסוגיין דפריך ותבעי לך בט' של מעשר אלא כו' דרחמנא מיעטי' ה"נ ר"מ, ומזה הוכיח דלא תלי בטעמא דלא חזי להקרבה. רק משום דמיעטינהו קרא בפירוש, עכ"ד הגאון המשיג, וזה כמש"נ לפרש ד' אביי, דהא דפשיט דלא מיחייב הוא רק משום דנתמעטו מקרא דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, ואמנם מה שנקט הגאון המשיג דלפ"ז אין להתיר להטיל מום בבכור חו"ל, יל"ע בזה, דאף בכור חו"ל נתמעט מקרא דלי"ב דין הקרבה, ולכאו גם בזה היינו דבעיקר קדושתו לא נאמר כלל דין הקרבה, וצ"ע בזה.

אך הנה הג"ר הלל בתשובתו שם כתב ע"ז, ז"ל, הסברא היא קלושה ודחוקה מאד. רק פשטיות הסוגיא דשם היא משום דלא קרבי מתחלת קדושתן הוי כמום מעיקרא, וגם ר"מ דס"ל דאסור להטיל מום בבע"מ יודה הכא דמותר וכו', כמו שמבואר שם בתוס' וז"ל התוס', במנחות פליגי תנאי במטיל מום בב"מ כו', והך בעיא דהכא אליבא דתרווייהו ואפי' למ"ד התם דהי' לוקה משום דחזי להקרבה קודם המום אבל הכא דלא חזי לעולם להקרבה לא לקי או ל"ש כו', וכן בכור חו"ל לשיטת הרמב"ם הנ"ל דומה ממש לזה דלא חזי מעיקרא וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דאין מכוון אביי להתיר מטעם אחר, אלא מכוון ד' אביי דכיון דלא חזי להקרבה ע"כ לא מיחייב, וזה דלא כמש"נ לדון בביאור ד' אביי.

ולכאו' בל' רש"י נ' להדיא כמו שפירש הג"ר הלל, וזה ממה שפירש"י ד"ה להוציא את התשיעי, ז"ל, דלא יקרב וכיון דאינו קרב פשיטא לן דלא מיחייב המטיל בו מום ה"נ וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מלשונו דהא דפשיט אביי דלא מיחייב הוא משום הא דבפועל אינו קרב, והיינו דפשיטותא דאביי דלא מיחייב הוא מאותו הטעם דאיבעיא להו במערבא דלא ליחייב דהוא משום דלא קריבן, ודלא כמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

ח] והנה בבכורות דל"ג: פריך הגמ' ור"מ האי תמים יהי' לרצון מאי עביד בי', ומשני מיבעי לי' למעוטי בע"מ מעיקרו, ופריך בע"מ מעיקרו דיקלא בעלמא הוא, וכתבו התוס' שם, ז"ל, תימה דלבכור איצטריך שיש בו קדוה"ג ואין לו פדיון, וי"ל דניחא לי' לאשכוחי דאיצטריך לכל הקדשים, דה"מ הומ"ל דאיצטריך לזה"ז דלא עבר משום מטיל מום ואפי' בתם וכו', אלא משכח שפיר דאיצטריך אפי' בזמן שביהמ"ק קיים, עכ"ל.

והנה מבו' מד' התוס' דפשיטא להו דבכור בע"מ מעיקרו שרי להטיל בו מום אף לדעת ר"מ, וצ"ב דכיון שדעת התוס' דבכור שנפל בו מום אסור להטיל בו מום, הגם שנאכל במומו, ול"ד לפסוהמ"ק אחר פדיון, וכ"ה מבו' נמי בתוס' שם דל"ד., עמש"נ בזה בסק"ג ובדברינו בענין מטיל מום בבע"מ, א"כ מ"ט היכא שהי' בע"מ מעיקרו יהא מותר להטיל בו מום, הרי בפשוטו הא דבעי הגמ' להעמיד לקרא למעוטי בע"מ מעיקרו, היינו משום דבכל הקדשים ל"ח קדוה"ג על בע"מ מעיקרו, וע"כ שפיר יש למעטו, אך בכור בע"מ מעיקרו הרי חיילא עלי' קדוה"ג, וכאשר כ"ה להדיא בשטמ"ק מנחות דנ"ו: אות ב' הבאנו דבריו להלן סק"ט, ומ"ט פשיטא להו להתוס' דבכור בע"מ מעיקרו מותר להטיל בו מום.

וע' חזו"א בכורות סי' כ"ד סק"א, שכתב ע"ד התוס', ז"ל, ומ"מ ס"ל להתוס' דבנולד בע"מ כיון דלא הי' תם מעולם אינו בכלל כל מום לא יהא בו, ומקורם בגמ' תמורה כ"א א' דאמר וכו' ופי' תוס' שם דמיבעי לי' בין לר"מ ובין לרבנן, דאע"ג דלר"מ אית לי' מום כל מום להזהיר על בע"מ מ"מ י"ל דבעי' שיהא תמים לרצון שעה א', אבל תמורת בכור ומעשר שאינם קריבין ולא קרינן בהו תמים לרצון שעה א' לא וכו', ומסיק אביי שם דאין מוזהר עלי' משום בע"מ כיון דאינה ראוי' מעיקרא וכן בתשיעי של מעשר, וא"כ הדין נותן דגם בע"מ ממעי אמו כן, אע"ג דבכור בע"מ ממעי אמו נמי קדוש קדוה"ג מ"מ אין מוזהרין מלהטיל בו מום, שהרי תמורת בכור ומעשר נמי קדוש קדוה"ג ומ"מ כיון שאינן ראויין מעיקרן אין מוזהרין עליהן, והוו מצו למימר תמורת בכור ומעשר המבואר בהדיא בגמ', אלא כלפי שאמרו בגמ' בע"מ מעיקרו דיקלא בעלמא הוא הקשו לימא לבכור בע"מ מעיקרו, עכ"ל.

אמנם הנה למש"נ דיל"פ דהא דמסיק אביי דשרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, הוא משום דנתמעט מקרא דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, א"כ הרי לכאו' אין ללמוד מזה לבע"מ דאי"ב דין הקרבה ואך דהמום פוסלו.

ולכאו' אדרבה לפ"ז צ"ע ד' התוס' בבכורות דפשיט"ל דמודה ר"מ דמותר להטיל מום בבכור בע"מ מעיקרו, וצ"ע דהרי הכא איבעיא להו אם מודה ר"מ היכא דל"ה חזי מעיקרא, ואף אביי דפשיט דשרי הוא מטעם אחר וכנ"ל, אך עיקר האיבעיא אי מודה ר"מ היכא דל"ה חזי מעיקרא במקומה עומדת, וא"כ היאך נקטו התוס' בבכורות בפשיטות דמודה ר"מ בבכור בע"מ מעיקרו.

אך נ' דזה לק"מ, שהרי מבו' בד' התוס' בסוגיין דמערבא דאיבעיא להו אי"ז משום הא דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, דאינהו ס"ל דתמורת בכור ומעשר איכא בעיקר קדושתן דין הקרבה, אלא איבעיא להו דילמא אף לר"מ שרי משום דל"ה חזי מעיקרא, וי"ל דהא הוה פשיטא להו דהיכא דלא חזי מעיקרא מודה ר"מ, והא דאיבעיא להו דילמא מחייב הוא כמש"כ התוס' לבאר האיבעיא דדילמא אף לרבנן לא שרי אלא בבע"מ ולא בתם שאינו ראוי להקרבה מטעם אחר, וע"כ מה"ט הגם דמודה ר"מ דשרי להטיל מום בבע"מ היכא דל"ה חזי מעיקרא, מ"מ בתם שאינו ראוי להקרבה מטעם אחר לא שרי, והכי מסתברא, דאי לא נימא הכי הרי נמצא דבמערבא נסתפקו בב' איבעיות נפרדות, חדא אם לרבנן שרי היכא דהוי תם ולא חזי להקרבה מטעם אחר, ועוד אם מודה ר"מ היכא דמעיקרא ל"ה ראוי להקרבה, אך למש"נ ניחא טפי דהוי חד איבעיא, כיון דהא פשיטא דמודה ר"מ היכא דמעיקרא ל"ה חזי, ואך דמיבע"ל דדילמא לא שרו רבנן ור"מ אלא בבע"מ ולא היכא דלא חזי להקרבה מטעם אחר, וע"כ שפיר נקטו התוס' דמודה ר"מ דמותר להטיל מום בבכור בע"מ מעיקרו.

ט] ובעיקר מש"כ התוס' בסוגיין לחלק, דאף לר"מ דאסר להטיל מום בבע"מ היינו משום דחזי מעיקרא קודם המום, ומשא"כ בהני דלא חזיין מעולם להקרבה, הנה החזו"א שהבאנו דבריו לעיל סק"ח פירש דבריהם דהוא משום דבעי' שיהא תמים לרצון שעה אחת, ויל"פ עוד הטעם בזה דרק כל דהוי חזי מעיקרא דחייל בקדושה זו כבר איסור הטלת מום ע"כ כיון דחל תו לא פקע.

אך לכאו' נ' לפרש ד' התוס' בענין אחר, דדוקא בע"מ דהוי חזי מעיקרא, וחיילא עלי' קדושת הקרבה, וע"כ אף אחר שנפל בו מום אכתי אי"ב קדושת הקרבה, ואך שהמום פוסלו, ומה"ט לדעת ר"ע בדוקין שבעין אם עלו לא ירדו, כיון דאכתי אי"ב קדושת הקרבה, ומשא"כ היכא דלא חזי מעיקרא לא חיילא בי קדושת הקרבה כלל, וע"כ מודה ר"מ דלי"ב לאיסור הטלת מום, וע"כ כתבו התוס' בבכורות דה"נ בבכור בע"מ מעיקרו מודה ר"מ דשרי להטיל בו מום, כיון דל"ח עלי' כלל קדושת הקרבה.[[11]](#footnote-12)

ונ' נפ"מ בזה, דהנה לכאו' יש להעיר, במש"א בע"ז די"ג: דלר"מ כל הא דשרי להטיל מום בקדשים בזה"ז הוא משום דלא חזו לא לגופי' ולא לדמי, וצ"ע למה שנקטו התוס' דהיכא דל"ה חזי מעיקרא מודה ר"מ דשרי להטיל בו מום, א"כ הרי מה"ט יש להתיר להטיל מום בקדשים בזה"ז דלא חזיין מעיקרא.

ולעיל סק"א וסק"ד הבאנו ד' הגאון בעל מראות הצובאות דבאמת זהו טעם ההיתר להטיל מום בקדשים בזה"ז משום דמעיקרא לא חזיין, ואך דבה"ט לחודי' לא סגי, ולא שרי רק היכא דגם לא חזי אף לדמי, וע"כ מה"ט שרי להטיל מום בבכור בע"מ מעיקרא ובתמורת בכור ומעשר, כיון דלא חזיין מעיקרא ולא חזיין אף לדמי, עכ"ד, אך לעיל סק"ד נת' להעיר ע"ז, עיי"ש.

והנה באמת כבר עמד בזה השטמ"ק במנחות דנ"ו: אות ב', ז"ל, דיקלא בעלמא הוא, תימה דבפ"ק דע"ז דפריך וליהוי כמטיל מום בבע"מ, מאי פריך, הא ליכא למ"ד בבע"מ מעיקרו, ובזה"ז בע"מ מעיקרו הוא, ואומר הר"מ דל"ד, דהתם נהי דחשיב לי' כבע"מ משום דלא חזי להקרבה, מ"מ קדושת הגוף חלה עליו לדין מועל אחר מועל, אבל הכא דבע"מ מעיקרו ל"ח עליו כלל קדוה"ג הוי טפי דיקלא בעלמא, תו"ח, עכ"ל.

והנה לד' השטמ"ק הרי לכאו' אף בבכור בע"מ מעיקרו יהא אסור להטיל מום, דכל הא דבבע"מ מעיקרו שרי להטיל מום הוא רק היכא דהוי דיקלא בעלמא, וע"כ ה"נ בקדשים בזה"ז אין להתיר להטיל מום,[[12]](#footnote-13) אך לד' התוס' בבכורות דמודה ר"מ דמותר להטיל מום בבכור בע"מ מעיקרו, וכן למש"כ התוס' בסוגין דמה"ט איבעיא להו בתמורת בכור ומעשר שמא מותר להטיל מום אף לדעת ר"מ, א"כ הרי תיקשי מ"ט לא שרינן משו"ז להטיל מום בקדשים בזה"ז.

וראיתי באבנ"ז יו"ד סי' ת"א סק"ו, שהק' לדעת הרא"ש דאפי' בע"מ עובר מותר להטיל מום קבוע מה"ת, דא"כ מה הקשה הש"ס בע"מ מעיקרו דיקלא בעלמא הוא, הא משכחת לה בעל מום עובר מעיקרו דלאו דיקלא בעלמא הוא. ואין לומר דכיון דחל קדושה עליו שוב אין סברא לחלק בין מעיקרו ללא מעיקרו, דא"כ מה הקשו התוס' מבכור, אלא ודאי ס"ל דמ"מ דמעולם לא נראה להקרבה עדיף, [עיין בתוס' תמורה (כ"א) ד"ה המטיל מום שכתבו דאפי' למ"ד המטיל מום בבע"מ לוקה משום שנראה להקרבה קודם המום], וא"כ שוב קשה לישני הש"ס שהי' בו מום עובר מעיקרו דלא נראה להקרבה מעולם, וכתב לישב, ז"ל, דדוקא לדידן דמתירין אפי' הי' תם יש להתיר ג"כ בבע"מ עובר, אבל למאן דאוסר בהי' תם מתחילה, כ"ש דאוסר במום עובר דעדיין ראוי להקרבה כשיעבור המום, וע' בתרומות פ"ז מ"ב, וכתב ע"ז, דכן משמע בע"ז די"ג דפריך על מטיל מום בזמה"ז להוי כמטיל מום בבע"מ, ולמה לא משני דשאני בזה"ז דלא נראה להקרבה מעולם וכמו שחלקו התוס' תמורה וכנ"ל, וע"כ דכיון דכשיבנה בהמ"ק מיד יהי' ראוי, דינו כנראה להקרבה, עכ"ל, וע' במהריט"א אות מ"ב סוסק"ב שנקט ג"כ כן דאי אסר ר"מ היכא דעתה אינו לרצון מכח הא דמעיקרא חזי, כ"ש שיש לאסור בזה"ז שיהא ראוי לכשיבנה ביהמ"ק, (ודן שם לומר דמכוון הגמ' דבזה אף רבנן יודו, עיי"ש).

אך לפמש"נ י"ל באופ"א, ואולי זה מכוון האבנ"ז, דכל הא דשרי ר"מ היכא דל"ה חזי להקרבה מעולם, הוא משום דלא חייל בי' כלל קדושת הקרבה, וע"כ אין להתיר משו"ז בקדשים בזה"ז דליכא פסול וחיסרון בגופן, וודאי חיילא בהו קדושת הקרבה.

ובזה ניחא גם משה"ק האבנ"ז דלוקמה בבע"מ עובר דחיילא ע"ז קדוה"ג ואי"ז דיקלא בעלמא, ומ"מ כיון דלא חזי מעיקרא מודה ר"מ, אך לפמש"נ נ' דלדעת ר"מ אסור להטיל בזה מום, דכיון דהוי זה מום עובר, שפיר חיילא עלי' קדושת הקרבה,[[13]](#footnote-14) וע"כ לדעת ר"מ אסור להטיל בו מום.

**ג'**

י] בכ' הגרי"ז בסוגיין עמד מ"ט לא נסתפקה הגמ' במפריש נקבה לעולה או לאשם, וכן ברובע ונרבע ושאר הפסולין אם מותר להטיל בהן מום, ועיי"ש שכתב לישב, דדוקא בתמורת בכור ומעשר דרחמנא מיעטינהו מתורת הקרבה להכי איבעיא לן אם מותר להטיל מום בהן, משא"כ בנקבה לעולה וכן ברובע ונרבע דאף דחסר בהן קדושת הקרבה מ"מ משום פסול הוא, ודאי אסור להטיל בהן מום, דל"ד לתמורת בכור ומעשר דלאו משום פסול הוא רק דנתמעטו מדין הקרבה מקרא דהם ואין להם בעצם דין הקרבה, וע"כ מותר להטיל בהן מום, עכ"ד.[[14]](#footnote-15)

אמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס', שעמדו לבאר הטעם דאף למ"ד דהמטיל מום בבע"מ לוקה מ"מ הכא אינו לוקה, ולפ"ד הגרי"ז הרי הי' להם לחלק דשאני תמורת בכור ומעשר דלאו משום פסול הם ורק דנתמעטו מדין הקרבה, וע"כ י"ל דמותר להטיל בו מום אף לדעת ר"מ, ול"ד לבע"מ דאי"ב דין הקרבה, ואך דמשום פסולו הוא דאין מקריבין אותו, ונ' מד' התוס' שאין לחלק כן, אא"כ נימא דשאני בע"מ דכיון דאי"ב דין פדיון ע"כ גרע מכל הפסולין ודמי לתמורת בכור ומעשר, (וכ"ה דחזינן למ"ד דולד בע"מ אינו קרב, ול"ד לולד רובע ונרבע דפשטות הסוגיא לקמן ד"ל: דה"ה קרב), אך אי"ז מישב ד' התוס', דאכתי הי' להם לחלק דמ"מ תמורת בכור ומעשר גריעי מבע"מ, ובע"כ מדבריהם דס"ל דאין בזה טעם כלל לחלק.

יא] ונ' די"ל בזה בכמה גווני, חדא, הוא לפמש"נ לעיל סק"ב, דלדעת היראים הא דשרי' בסוגיין להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, הוא משום דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ולפ"ז א"ש בפשיטות דע"כ לא איבעיא להו רק בתמורת בכור ומעשר דלא חזי אף לדמי, אך משא"כ בנקבה לעולה וברובע ונרבע דחזיין לדמי ודאי דלדעת ר"מ אסור להטיל בהן מום,[[15]](#footnote-16) ולדרך זו ניחא גם קו' המהריט"א שהבאנו לעיל סק"ו מ"ט לא איבעיא להו בתמורת פסח שאינה קריבה, וכמש"כ העולת שלמה בסוגיין הבאנו דבריו לעיל סק"ו בהערה, אך דרך זו לא אתיא לדעת התוס' שלא חילקו כן בין תמורת בכור ומעשר לבע"מ.

וי"ל עוד ע"ד מש"כ המהריט"א שהבאנו דבריו לעיל סוסק"ו, דהא דלא איבעיא להו בתמורת פסח בגווני שאינה קריבה, הוא משום דבזה ודאי שרי לדעת רבנן כיון דלא חזיא לגופה, ורק בתמורת בכור ומעשר הוא דמיבע"ל אף לדעת רבנן, משום דשאני בכור ומעשר דכל שהן תמימים המטיל בהן מום חייב, הגם דלא חזו להקרבה לא הן ולא דמיהן, ומשום שאין קדושתן מכח ההקרבה לבד, ומה"ט אף בזה"ז אסור להטיל בהן מום, וע"כ מיבע"ל נמי בתמורת בכור ומעשר, אך משא"כ במפריש נקבה לעולתו ודאי שרי לרבנן להטיל בה מום, כיון דלא חזי גופה להקרבה, וכאשר כן מ' להדיא בסוגיא דע"ז די"ג דאף אם בזה"ז הוה חזי הדמים להקרבה, נמי פשיטא דלרבנן שרי להטיל בו מום, הגם שהוא תם, והיינו משום דכל דלא חזי גופי' להקרבה שרי להטיל בו מום, וא"כ ה"נ מפריש נקבה לעולתו ודאי שרי להטיל בה מום לדעת רבנן, ושאני תמורת בכור ומעשר משום שאין עיקר קדושתן מכח ההקרבה לבד.

וניחא לפ"ז דע"כ נמי לא מיבע"ל ברובע ונרבע ושאר הפסולין,[[16]](#footnote-17) ואמנם אי"ז ישוב גמור, דאכתי הו"ל למיבעי בבכור רובע ונרבע אם שרי להטיל בו מום, אך ע"ז י"ל דלא משכח"ל, שהרי עיקר האיבעיא פירשו התוס' שהוא משום דל"ה חזי מעולם, וע"כ מיבע"ל דאף לדעת ר"מ יהא מותר מה"ת להטיל בהן מום, וזה ל"ש בבכור רובע ונרבע דהוי זה אחר ההקדש, ורק למ"ד דעובר ירך אמו משכח"ל בכור רובע ונרבע קודם ההקדש, אך אכתי הו"מ למיבעי במעשר דהוי רובע ונרבע קודם ההקדש שהרי רובע ונרבע נכנסין לדיר להתעשר וכדתניא בבכורות דנ"ז..

וי"ל עוד, לפמש"כ החזו"א בבכורות סי' כ"ד סק"ב, ז"ל, ועיקר דבריהם ז"ל דאחוזת הדם שא"א לרפא בלא מום חשיב השתא מום, צ"ע דהרי אי"ז בכלל מומין הכתובין וכו', ובגמ' יש לומר דחשיב כחולה שאין לו רפואה וכמש"כ לעיל אבל אין ע"ז שם מום, ומיהו א"כ מה מיבע"ל במערבא תמורה כ"א א' בתמורת בכור ומעשר לרבנן, הלא ע"כ מוכח דחכמים מתירין אף באין בו מום רק פסול אחריני כמו כאן באחוזת הדם, י"ל דתמורת בכור ומעשר אין בגופה שום פסול אלא שאינה קריבה, לכך מיבעי לי', עכ"ל, והיינו דלעולם הא דשרו רבנן להטיל מום בבע"מ אי"ז בדוקא בבע"מ, אלא היינו בכל קרבן הפסול, דכיון דה"ז פגום לי"ב איסור הטלת מום, ומשא"כ תמורת בכור ומעשר דהבהמה אינה פסולה כלל להקרבה, ואך דליכא בקדושה זו דין הקרבה, ע"כ מיבע"ל אם אסור להטיל בהן מום.

ולפ"ז ניחא, דע"כ לא איבעיא להו ברובע ונרבע ושאר הפסולין, דפשיטא דלרבנן שרי להטיל בהן מום, כיון דאי"ב פסול בגופן, ודמי לבע"מ שמותר להטיל בו מום.

ויש להסתפק לדרך זו בדין נקבה לעולה, אם דמיא לרובע ונרבע וכל הפסולין, דגם נקבה לעולה חשיב דאיכא פסול בגופה שנקבה היא ואינה ראוי' לקרבן זה, או דכיון דנקבה חזיא לשאר קרבנות, לא חשבי' דאיכא פסול בגופה, ואך דאינה ראוי' לקרבן זה, ודמיא לתמורת בכור ומעשר.

ואמנם נ', דממש"כ התוס' לעיל ד"ז. דהמקדיש נקבה לעולה עובר בל"ת דמקדיש בעלי מומין, יש ללמוד דחשבי' לנקבה דאי"ב פסול בגופה להקרבת עולה, דאל"כ הרי ודאי ליכא איסור על הקדשה, דכל האיסור הוא על הקדשת בעל מום ופסולין, וע"כ ניחא דבזה ודאי שרי להטיל מום לדעת רבנן, דדמי לבע"מ דשרי להטיל בו מום, וע"כ לא איבעיא להו אלא בתמורת בכור ומעשר, וכנ"ל.

**ד'**

יב] דעת הרמב"ם בפ"א מאיסו"מ ה"ז דמטיל מום בזה"ז אע"פ שעבר בל"ת אינו לוקה, ונת' במק"א שדעתו, דכל הא דשרינן בסוגיא דע"ז להטיל מום בזה"ז משום דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, הוא רק לדעת רבנן דס"ל דשרי מה"ת להטיל מום בבע"מ, וע"כ לדעתם אף שרי להטיל מום בזה"ז, ומכח ה"ט דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי לי"ב אף איסורא דרבנן, אך משא"כ לדעת ר"מ דס"ל דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ, הרי דה"נ אסור להטיל מום בקדשים בזה"ז, הגם דלא חזיין לא לגופי' ולא לדמי, והרמב"ם פסק כדעת ר"מ, וכאשר כן נקטו בדעתו המחנ"א והבית אפרים והמנ"ח וכפשטות לשונו בפ"א מאיסו"מ ה"ח דהמטיל מום בבע"מ אינו לוקה, אך אי"ב איסורא דאורייתא, שהרי הלכה זו הויא המשך להלכה ז' (וברמב"ם הנדמ"ח ליכא אף הפסק הלכה) שכתב שם במטיל מום בקדשים בזה"ז דאע"פ שעבר בל"ת אינו לוקה, וע"כ אף מש"כ במטיל מום בבע"מ דאינו לוקה מתפרש דעבר בל"ת ואך אינו לוקה.

והנה צ"ע לדרך זו בדעת הרמב"ם דפסק כדעת ר"מ, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם שהמטיל מום בבע"מ אינו לוקה, ואי פסק כר"מ דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ, צ"ע דמנלי' דאינו לוקה, והרי להדיא תניא בתוספתא בכורות פ"ג ה"ז, שהביאה הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ה דבכורות, דמטיל מום בבע"מ לוקה.

ונראה בדעת הרמב"ם, שמקורו טהור מסוגיין, דבען במערבא המטיל מום בתמורת בכור ומעשר מהו, מי אמרי' כיון דלא קריבן לא מיחייב או דילמא כיון דקדשן מיחייב, והתוס' כתבו דהך בעיא אתיא אף לדעת ר"מ דהמטיל מום בבע"מ לוקה, התם משום דחזיא להקרבה קודם המום, אבל הני דלא חזיא לעולם להקרבה לא לקי וכו'.

והנה לפי דבריהם נמצא, דלפ"מ דפשטי' התם דכיון שאין התמורה קריבה לא מחייב, היינו דאף לדעת ר"מ דמטיל מום במע"מ אסור מה"ת, מ"מ בזה שרי, כיון דלא חזי לעולם להקרבה.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"א מאיסו"מ ה"ט כתב, דבכור ומעשר המטיל מום בתמורתן אינו לוקה, ולמש"נ דמש"כ הרמב"ם לעיל מינה בהל' ח' דהמטיל מום בבע"מ אינו לוקה, מתפרש דה"ז אסור מדאורייתא, הרי דה"נ מש"כ דהמטיל מום בתמורת בכור ומעשר אינו לוקה, מתפרש דה"ז אסור מדאורייתא, ואם הי' הרמב"ם מפרש כפי' התוס', הרי דלמסקנת הסוגיא דתמורה שרי מה"ת להטיל מום בתמורת בכור ומעשר וכנ"ל, ומ"ט פסק הרמב"ם דאסור מה"ת ואך דאינו לוקה.

אך המהריט"א בבכורות שם, דן לפרש לדעת הרמב"ם דלא אתי אביי בסוגיין למיפשט האיבעיא, וע"כ מספיקא הוא דפסק הרמב"ם דאינו לוקה, וע' בזה באחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ו.

אך נ' פשוט דלהרמב"ם לטעמי' מתפרש סוגיא דתמורה בע"א, דודאי הא פשיטא דלא גרע תמורת בכור ומעשר מבע"מ, וע"כ ודאי דלדעת ר"מ דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ ה"נ ודאי אסור מה"ת להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, והא דמיבעיא לן בתמורת בכור ומעשר, מתפרש לפי הא דס"ל להרמב"ם דאף לדעת ר"מ דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ מ"מ אינו לוקה, וזהו דמיבע"ל במטיל מום בתמורת בכור ומעשר אם "מיחייב", והיינו דהא הוה פשיט"ל דכיון דקי"ל כר"מ דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ, ה"נ אסור מה"ת להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, ואך דמיבע"ל אם המטיל מום בהן לוקה, ול"ד למטיל מום בבע"מ שאינו לוקה, וכמש"כ התוס' דהתם מעיקרא הי' בו מום אך הכא דמעיקרא הי' תם לוקה, וי"ל עוד דשאני בע"מ דאי"ב פסול, ומשא"כ תמורת בכור ומעשר דלי"ב פסול כלל, ואך דלי"ב דין הקרבה, או"ד דכיון דלא חזיין ליקרב הוו כמטיל מום בבע"מ שאינו לוקה, ומסקי' דכיון דלא חזיין ליקרב אינו לוקה, וזהו שפסק כן הרמב"ם.

ולפ"ז נמצא, דיש ללמוד מסוגיא דתמורה, דאף למה דקי"ל כר"מ דאסור מה"ת להטיל מום בבע"מ, מ"מ אינו לוקה, דאי נימא דאף הוא לוקה, א"כ מה מיבע"ל בתמורת בכור ומעשר אם לוקה, הרי תמורת בכור ומעשר לא גריעי מבע"מ, ואין לומר דמיבע"ל דילמא גריעי מבע"מ משום דלא חזו מעיקרא, דא"כ הי' להם להעמיד האיבעיא אם אסור מה"ת להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, וממה שהעמידו האיבעיא אם מיחייב, מ' דזה פשיטא דה"ז אסור מה"ת דלא גרע מבע"מ, ואך דמיבעיא להו אי דמי לבע"מ דאינו לוקה, או דעדיף מבע"מ ואף ה"ה לוקה, וזה מקור נאמן לד' הרמב"ם.

וצ"ל בהכרח דהתוספתא דתניא התם דמטיל מום בבע"מ לוקה, משבשתא היא, או דנימא כמו שראיתי לישב, דהתוספתא איירי במטיל מום בבע"מ עובר, דבזה דעת הרמב"ם פ"ב מאיסו"מ הט"ו דלוקה, אך אי"ז מתישב בפירוש ד' התוספתא, דמ' דמדמי לה למחמץ אחר מחמץ ומסרס אחר מסרס, אך אולי יל"פ, דמכוון התוספתא להשמיענו דאף המטיל מום עובר בבע"מ עובר לוקה, וע"כ שפיר מדמי לה למחמץ אחר מחמץ ומסרס אחר מסרס, אך זה ניחא רק למה שנקט החזו"א בבכורות סי' כ"ד סק"ג שאף לדעת הרמב"ם אסור להטיל בקדשים מום עובר, אך למה שנקט המנ"ח מ' רפ"ז, שלדעת הרמב"ם דהמטיל מום בבע"מ עובר לוקה, שרי להטיל מום עובר בקדשים, עיי"ש בדבריו, אין לפרש כן.

**ה'**

יג] האחרונים דנו אם מותר להטיל מום בבכור בחו"ל לדעת ר"ע דלא חזי להקרבה.

והנה בפשוטו לפמש"א בסוגיין דשרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר שאינם קריבין, ה"ה שרי להטיל מום בבכור בחו"ל לדעת ר"ע.

ובשו"ת חוט המשולש בשו"ת הג"ר הלל סי' ב' כתב כן, דבכור בחו"ל דמי לתמורת בכור ומעשר דשרי להטיל בהן מום, ועיי"ש בהשמטות שבסוף הספר שהביא ד' ג"א שהשיג ע"ז, והבאנו הדברים לעיל סק"ז, עיי"ש.

אמנם אכתי יש להסתפק, לפ"מ שנקטו הרבה מהאחרונים בדעת הרמב"ם שפסק דהמטיל מום בתמורת בכור ומעשר עובר בל"ת ואך שאינו לוקה, אם ה"נ המטיל מום בבכור בחו"ל עובר בל"ת.

ובס' מקור ברוך ח"ב סי' ב' הביא מכת"י הג"ר מאיר שמחה, שכתב לסייע דעת הרמב"ם להגי' הישנה דבכור בחו"ל ה"ה כחולין, מהא דלא איבעיא להו במטיל מום בבכור בחו"ל, וע"כ דס"ל דכחולין גמור הוא ופשיטא דלי"ב משום מטיל מום, עכ"ד, ונ' דעתו דלדעת ש"ר דה"ה קדוש, שוה דינו לדין תמורת בכור ומעשר, וכן נקט האחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ו.

ובכ' הגרי"ז בסוגיין העיר דמ"ט לא איבעיא להו בבכור בחו"ל, וכתב לפ"ד הגר"ח דבכור בחו"ל לגבי הקרבה הוי כחולין, וע"כ ודאי שרי להטיל בו מום ולא איבעיא להו בזה, עכ"ד, ולדבריו הרי דמה"ט אף אי נימא שפסק הרמב"ם דבתמורת בכור ומעשר אסור מה"ת להטיל מום ואך שאינו לוקה, מ"מ בבכור בחו"ל ודאי שרי מדאורייתא להטיל מום.

ובס' מקור ברוך שם דן לומר, דבבכור בחו"ל ודאי אסור להטיל בו מום, דכל ספיקת הש"ס בסוגיין הוא רק בשאר כל הקדשים דכל קדושתן הוא מצד הקרבתן למזבח, וכיון דתמורת בכור ומעשר אינו קרב שפיר י"ל דאין בו משום מטיל מום, משא"כ בכור דקדושתו הוא מצד עצמיות קדושתו יען שהוא פטר רחם ולא משום הקרבתו ולזה אע"פ שאינו קרב אסור להטיל מום משום עצמיות קדושתו, עכ"ד, אך כבר הבאנו לעיל סק"ו ד' מהריט"א שנקט דגם תמורת בכור ומעשר דמי בזה לבכור ומעשר שאין קדושתן משום הקרבתן, ולפ"ז ל"ש כל ד' המקור ברוך.

וע' עוד בשו"ת חת"ס יו"ד סו"ס שי"ח, מש"כ בדין הטלת מום בבכור חו"ל, ומש"כ בביאור דעת הרמב"ם בבכור חו"ל, ועמד שם שהרי לדעת הרמב"ם לא נהג תרו"מ מה"ת בימי עזרא, וא"כ מ"ט נוהג בכור בארץ, ועיי"ש מש"כ בזה דברים מחודשים,[[17]](#footnote-18) ועמש"כ בזה בשו"ת הרי"ם יו"ד סי' י"ח, ודבריו צ"ב כמו שעמד ע"ז האבנ"ז יו"ד סי' תי"ב סק"י, ועיי"ש באבנ"ז ס"ק ז'- ט' מש"כ בזה, וכן בסי' ת"ב ס"ק י' י"א, וכתב לחדש שם דבזה"ז דאין נוהג כלל תרו"מ, לא הוקש בכור למעשר, ונוהג בכור אף בחו"ל, ויל"ע הרבה בזה.

תוס' מנחות הנז'.

ולדעתם הדר תיקשי מ"ט לא שרינן משו"ז להטיל מום בבכור בע"מ ובתמורת בכור ומעשר.

וי"ל בדעת התוס' במנחות דאה"נ שרי מה"ת להטיל מום בבכור בע"מ וכדעת היראים, וכן הא דמסקי' הכא דשרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר הוא משום דלא חזי אף לדמי, וכמש"נ לעי' ??? לדעת היראים.

והנה לכאו' לפ"ז, הרי דהא דפשיט אביי דלא מיחייב, הוא משום דמעיקרא ל"ה חזיא להקרבה, וע"כ אף לדעת ר"מ דהמטיל מום בבע"מ חייב, הכא גרע, וכמש"כ התוס'.

אמנם צע"ק בזה, דא"כ ל"ה בעי אביי להביא להא דרחמנא מיעטינהו וכו', שהרי אף הנך דאיבעיא להו ידעי להא דאי"ז קרב, ואך שנסתפקו אם יש להתיר משו"ז להטיל מום, והו"ל לאביי למימר דכיון דמעיקרא אינו קרב ע"כ לי"ב איסור מטיל מום, ומלישנא דאביי מ' דטעם הא דלא מיחייב הוא רק משום דמיעטי' קרא ולי"ב כלל דין הקרבה, אך אילו ל"ה קרב מטעם אחר הוה שפיר מיחייב.

ואשר ע"כ נ' די"ל, דהא דפשיט אביי דלא מיחייב, אי"ז כלל משום דהוי כמטיל מום בבע"מ, ודאף לר"מ דאסר שאני הכא דמעיקרא לא חזי, אלא הטעם בזה הוא, דכל עיקר האיסור להטיל מום הוא רק בקדשים דאי"ב דין הקרבה, ואף בקדשים בע"מ דדעת ר"מ דאסור להטיל בהן מום, הוא משום דבעיקרן אי"ב דין הקרבה, ואך שהמום פוסלן מהקרבה, אך משא"כ תמורת בכור ומעשר דמעטינהו קרא דבעיקר קדושתן ליכא כלל דין הקרבה, הרי דמה"ט לי"ב לאיסור הטלת מום, וזהו שהוצרך אביי להביא להא דמעטינהו קרא וכו', לפרש דמה שאינם קריבין הוא משום דמעטינהו קרא דלי"ב מעיקרן דין הקרבה כלל, וע"כ הוא דשרי להטיל בהן מום.

ובגמ' דנו לר"מ מה בעי' לקרא דלרצון

ולפ"ז נמצא, דהא דפשיט אביי דלא מיחייב, אי"ז פשיטות לא' מצדדי האיבעיא, שהרי האיבעיא הויא דמשום הא דבפועל אינם קריבין י"ל דשרי והוי כמטיל מום בבע"מ, ואף עדיף מיני' משום דמעיקרא לא חזי, ואביי פשיט דמטעם אחר כלל ל"ש בזה איסור הטלת מום, כיון דמעטינהו קרא ולי"ב כלל דין הקרבה.

אך צ"ע בזה בל' רש"י

והנה בבכורות דל"ג: פריך הגמ' ור"מ האי תמים יהי' לרצון מאי עביד בי', ומשני מיבעי לי' למעוטי בע"מ מעיקרו, ופריך בע"מ מעיקרו דיקלא בעלמא הוא, וכתבו התוס' שם, ז"ל, תימה דלבכור איצטריך שיש בו קדוה"ג ואין לו פדיון, וי"ל דניחא לי' לאשכוחי דאיצטריך לכל הקדשים, דה"מ הומ"ל דאיצטריך לזה"ז דלא עבר משום מטיל מום ואפי' בתם וכו', אלא משכח שפיר דאיצטריך אפי' בזמן שביהמ"ק קיים, עכ"ל.

והנה מבו' מד' התוס' דפשיטא להו דבכור בע"מ מעיקרו שרי להטיל בו מום אף לדעת ר"מ, וצ"ב דכיון שדעת התוס' דבכור שנפל בו מום אסור להטיל בו מום, הגם שנאכל במומו, ול"ד לפסוהמ"ק אחר פדיון, וכ"ה מבו' נמי בתוס' שם דל"ד., עמש"נ בזה בסק"??? ובדברינו בענין מטיל מום בבע"מ סק"??, א"כ מ"ט היכא שהי' בע"מ מעיקרו יהא מותר להטיל בו מום, הרי בפשוטו ליכא נפ"מ כלל בין קדושת בכור בע"מ מעיקרו לקדושתו היכא שהי' תם מעיקרו ואח"כ נפל בו מום, והא דבעי הגמ' להעמיד לקרא למעוטי בע"מ מעיקרו, היינו משום דבכל הקדשים ל"ח קדוה"ג על בע"מ מעיקרו, וע"כ שפיר יש למעטו, אך בכור בע"מ מעיקרו הרי חיילא עלי' קדוה"ג, וע' מהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ה אות מ"ב שתמה כעי"ז על ד' התוס'.

וע' חזו"א בכורות סי' כ"ד סק"א, שכתב ע"ד התוס', ז"ל, ומ"מ ס"ל להתוס' דבנולד בע"מ כיון דלא הי' תם מעולם אינו בכלל כל מום לא יהא בו, ומקורם בגמ' תמורה כ"א א' דאמר וכו' ופי' תוס' שם דמיבעי לי' בין לר"מ ובין לרבנן, דאע"ג דלר"מ אית לי' מום כל מום להזהיר על בע"מ מ"מ י"ל דבעי' שיהא תמים לרצון שעה א', אבל תמורת בכור ומעשר שאינם קריבין ולא קרינן בהו תמים לרצון שעה א' לא וכו', ומסיק אביי שם דאין מוזהר עלי' משום בע"מ כיון דאינה ראוי' מעיקרא וכן בתשיעי של מעשר, וא"כ הדין נותן דגם בע"מ ממעי אמו כן, אע"ג דבכור בע"מ ממעי אמו נמי קדוש קדוה"ג מ"מ אין מוזהרין מלהטיל בו מום, שהרי תמורת בכור ומעשר נמי קדוש קדוה"ג ומ"מ כיון שאינן ראויין מעיקרן אין מוזהרין עליהן, והוו מצו למימר תמורת בכור ומעשר המבואר בהדיא בגמ', אלא כלפי שאמרו בגמ' בע"מ מעיקרו דיקלא בעלמא הוא הקשו לימא לבכור בע"מ מעיקרו, עכ"ל.

אמנם הנה למש"נ דיל"פ דהא דמסיק אביי דשרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, הוא משום דכלל לי"ב דין הקרבה, א"כ הרי לכאו' אין ללמוד מזה לבע"מ דאי"ב דין הקרבה ואך דהמום פוסלו.

אך שוב נתבוננתי, דמש"כ התוס' לחלק דאף לר"מ דאסר להטיל מום בבע"מ היינו משום דחזי מעיקרא קודם המום, ומשא"כ בהני דלא חזיין מעולם להקרבה, יל"פ שאין כונתם דבעי' שיהא תמים לרצון שעה אחת, וע"כ רק היכא דהוי חזי מעיקרא קודם המום אסור להטיל מום, וגם אין כונתם דכל דהוי חזי מעיקרא חייל בו איסור הטלת מום וכיון דחל תו לא פקע, ומשא"כ היכא דל"ה חזי מעיקרא, אלא כוונת התוס' הוא, דשאני בע"מ דהוי חזי מעיקרא, וחיילא עלי' קדושת הקרבה, וע"כ אף אחר שנפל בו מום אכתי אי"ב קדושת הקרבה, ואך שהמום פוסלו, ומה"ט לדעת ר"ע בדוקין שבעין אם עלו לא ירדו, כיון דאכתי אי"ב קדושת הקרבה, ומשא"כ היכא דלא חזי מעיקרא לא חיילא בי קדושת הקרבה כלל, וע"כ מודה ר"מ דלי"ב לאיסור הטלת מום, וע"כ ה"נ בבכור בע"מ מעיקרו מודה ר"מ דשרי להטיל בו מום, כיון דל"ח עלי' כלל קדושת הקרבה.

ובזה מתישב מה דיש להעיר, בהא דאמרי' דאף לר"מ שרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, והיינו ודאי רק מכח הא דכתיב בקרא תמים יהא לרצון, וכן מה שנקטו התוס' דבכור בע"מ מעיקרו שרי להטיל בו מום והיינו משום שאינו לרצון, וצ"ע דכיון שאמרו בבכורות דל"ג: דבעי' להך קרא למעט פסוהמ"ק אחר פדיון, דאינהו הרי היו ראויין שעה אחת, ואפ"ה נתמעטו משום דעתה פקעה קדושתן, א"כ מנלן למעט אף תמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו ומשום שלא היו ראויין מעולם, הרי לכאו' הוו ב' מיעוטים נפרדים, דתמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו נתמעטו משום שלא היו ראויין מעולם, ופסוה"ק שנפדו נתמעטו אף שהיו ראויין אלא משום שפקעה קדושתן, והיאך ממעטי' ב' מילי מחד קרא, וי"ל, אך למש"נ ניחא בפשיטות, דהוי חד מיעוטא דכל שאינו לרצון כלל לי"ב איסור מטיל מום, ואך דס"ל לר"מ דבע"מ חשיב לרצון כיון דאי"ב קדושת הקרבה ורק המום פוסלו, אך משא"כ פסוהמ"ק שנפדו ותמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו דכל הנך לי"ב קדושת הקרבה, אין בהן איסור מטיל מום.

והי' מתישב בזה מה שעמד בכ' הגרי"ז, דמ"ט איבע"ל רק בתמורת בכור ומעשר, ולא איבע"ל ברובע ונרבע וכל הפסולין להקרבה, ובמפריש נקבה לעולתו דלא חזי להקרבה, אך אי נימא דהטעם להתיר הכא הוא משום דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, הרי ניחא דל"ש להתיר משום ה"ט ברובע וכו', דהגם דלא חזי לגופי' מ"מ חזי לדמי.

אמנם לכאו' אי"ז כ"כ במשמעות ד' הגמ', דא"כ ל"ה בעי אביי להביא להא דרחמנא מיעטינהו וכו', אלא הי' לו לומר דכיון דבפועל אינו קרב ולא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ע"כ לי"ב איסור מטיל מום, ומלישנא דאביי מ' דטעם הא דלא מיחייב הוא רק משום דמיעטי' קרא ולי"ב כלל דין הקרבה, אך אילו ל"ה קרב מטעם אחר הוה שפיר מיחייב, הגם דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי??? וע' לקמן שנחלקו בזה האחרונים אם יש לדייק כן מד' הגמ' דבעי' לקרא.

ומלבד זה הנה ה"ז נסתר מד' התוס', שהנה אי נימא דהכא יש להתיר משום דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, הרי דמה"ט אף למ"ד דמטיל מום בבע"מ לוקה, מ"מ הכא אינו לוקה, וכמש"א בסוגיא דע"ז, דבזה"ז ליכא איסור דאורייתא דמטיל מום ול"ד למטיל מום בבע"מ, משום דבע"מ חזי לדמי ובזה"ז לא חזי אף לדמי, וממה שהוצרכו התוס' לפרש טעם אחר דהכא לא חזי לעולם להקרבה, יש ללמוד דהכא ליכא למיתי עלה משום הא דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי.

] והנה לדעת היראים הרי באמת מודה ר"מ דמדאורייתא שרי להטיל מום בבכור בע"מ כיון דלא חזי אף לדמי.

והנה לדעתו הרי ודאי דמה"ט אף שרי מדאורייתא להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, ובע"כ לפרש דזהו גופא טעמא דמסקי' בסוגיין דהמטיל בהן מום אינו לוקה, משום דלא חזו לא לגופי' ולא לדמי, וכמש"נ לעי' סק"א לדון לפרש כן, וניחא לפ"ז קו' הגרי"ז מ"ט לא איבעיא להו ברובע ונרבע וכו', וכמש"נ לעי' שם.

ומש"נ לעי' להעיר ע"ז מלישנא דאביי דהוצרך להביא להא דרחמנא מיעטינהו, הנה שו"ר שנחלקו בזה האחרונים אם יש לדקדק כן מד' אביי, דהנה בשו"ת חוט המשולש בתשו' הג"ר הלל סי' ב' כתב, בדין מטיל מום בבכור בזה"ז, דאף לדעת הרמב"ם דהמטיל מום בזה"ז עובר בל"ת, מ"מ נראה דמודה בבכור בחו"ל דליכא איסור מה"ת, דעיי"ש ברמב"ם במטיל מום בתמורת בכור ומעשר דאינו לוקה, וכבר הוכיח הלח"מ דמש"כ אינו לוקה אין בו ל"ת ג"כ, והרמב"ם פסק דאם הביא בכור מחו"ל אף בזמן המקדש אין מקריבין אותו, לפ"ז שוין בכור דחו"ל לתמורת בכור בזמן המקדש דפסק בהל' איסו"מ הנ"ל דאינו לוקה ואינו עובר בל"ת, ובתשובתו שנד' בסוה"ס הביא מה שהשיג ע"ז גאון א', מלישנא דגמ' בסוגיין ותיבעי לך וכו' אלא וכו' דרחמנא מיעטי' ה"נ וכו', ומזה הוכיח דלא תלי בטעמא דלא חזי להקרבה רק משום דמיעטינהו קרא בפירוש, וכתב ע"ז הג"ר הלל, דהסברא היא קלושה ודחוקה מאד, רק פשטיות הסוגיא דשם היא משום דלא קרבי מתחילת קדושתן הוי כמום מעיקרא וגם ר"מ דס"ל דאסור להטיל מום בבע"מ יודה הכא דמותר וכו', כמו שמבואר שם בתוס' וכו', וכן בכור חו"ל לשיטת הרמב"ם דומה ממש לזה דלא חזי מעיקרא, עכ"ד, והרי שדעת הג"ר הלל שאין לדייק מלישנא דאביי דכל טעם ההיתר הוא משום דרחמנא מיעטינהו, אלא עיקר ההיתר הוא משום דלא חזי מעיקרא, ולפ"ז הרי דה"נ יל"פ דטעם ההיתר הוא משום דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, וכמש"נ לדעת היראים.

1. וצ"ע מסוגיא דע"ז די"ג: דמבו' דלדעת רבנן ודאי מותר להטיל מום בקדשים בזה"ז כיון דלא חזו לגופייהו, ואף אם הוו חזיין לדמי, והרי שאף שתמימין הם מ"מ כל דלא חזיין להקרבה לי"ב איסור מטיל מום, ולכאו' צ"ל דאה"נ הגמ' התם אזלא כמסקנת סוגיין דאף שהן תמימין מ"מ כיון דלא חזיין להקרבה לא מיחייב, שו"ר במהריט"א בכורות פ"ה אות מ"ב בתו"ד שעמד בכ"ז, וכתב לפ"ז די"ל דמה"ט ס"ל להרמב"ם דאף בזה"ז עובר בל"ת ורק מלקות ליכא, עיי"ש.

   ויש לציין עוד לד' האחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ג, שכתב לפרש הטעם לחלק בין בע"מ לשאר הפסולין, דדוקא בע"מ דחזי לפדיון וראוי להפקיע קדושתו ע"י פדיון קלישא קדושתו, וע"כ שרי להטיל בו מום, ומשא"כ שאר הפסולין, ועיי"ש מה שפלפל לפ"ז, אך כתב דכ"ז י"ל לדעת הרמב"ם דאסור להטיל מום בבע"מ עובר, אך לדעת תוס' והרא"ש דמותר להטיל מום בבע"מ עובר הגם דלי"ב פדיון אין לומר כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בעיקר ד' החזו"א יש מקום לדון, שהרי חזינן דבכור בע"מ ל"ה כפסוהמ"ק אחר פדיון, וכמש"כ התוס' בב"ק דנ"ג: דלא חשיב רעהו, וכאשר חזינן ג"כ מהא דאסור להטיל בו מום לדעת ר"מ ול"ד לפסוהמ"ק אחר פדיון שמותר להטיל בהן מום, ופי' החזו"א גופי' בבכורות סי' כ"ב סק"ד וסי' כ"ד סק"א וסי' כ"ח סק"א דבכור בע"מ ל"ד לפסוהמ"ק וכד' תוס' ב"ק הנז', ולפ"ז י"ל דהגם דבפסוהמ"ק שנפדו ועבר מומן מהן ודאי לא חזיין, מ"מ בכור בע"מ דאכתי קאי בקדושתי', ונת' במק"א דגדר הדין הוא דרק השחיטה מתירתו ועד השחיטה הוי קדשים גמורין, שפיר י"ל דכל שעבר מומו ממנו חזי להקרבה, ושו"ר דכ"ה להדיא במהריט"א פ"ה דבכורות אות נ"ג, והובא במנ"ח מ' י"ח דאף בכור בע"מ קבוע שנתרפא חזר להכשרו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה במתני' תנן, א"ר שמעון מה טעם, שהבכור והמעשר יש להן פרנסה במקומן, ושאר כל הקדשים אע"פ שנולד בהן מום ה"ה בקדושתן, ובפיהמ"ש להרמב"ם פירש, ז"ל, ובא אח"כ ר' שמעון לבאר מאיזה טעם אם נפל מום בבכור ובמעשר אין להם פדיון ובשאר כל הקדשים יפדו, ואמר שטעם הדבר שבכור ומעשר שנפסלו אפשר ליהנות בהן כמו שהן, לפי שהן נאכלין במומן לבעלים כלומר הבכור לכהן והמעשר לישראל ולפיכך אינן טעונין פדיון, ושאר כל הקדשים אם לא יפדו הרי ישארו בטלים, לקרבן הרי אינן ראוין, ואסור לאכלן לפי שאין קדש יוצא בלא פדיון , עכ"ל, ואולי יל"פ כונתו עפי"ד המהריט"א, דבכור ומעשר שאין עיקר קדושתן משום ההקרבה לבד, ע"כ אף שנפל בהן מום אכתי ראויין הן לדין קדושתן, וע"כ אין להם פדיון, ומשא"כ שאר הקדשים שעיקר קדושתן להקרבה, ע"כ כל שנפל בהן מום אין ראויין לדין קדושתן, וע"כ יש להן פדיון, ובאמת זהו הטעם דבכור ומעשר נאכלין במומן ושאר קדשים טעונין פדיון, דבכור ומעשר שקיום קדושתן הויא אף באכילתן, ע"כ א"צ פדיון, ומשא"כ שאר קדשים שקיום קדושתן הויא רק בהקרבה, ע"כ כל שנפל בהן מום ואין ראויין להקרבה, אין להתירן בלא פדיון.

   והנה בפירש"י במתניתין פירש, ז"ל, שהבכור והמעשר יש להן פרנסה במקומן, יש להן תקנה במקומן שירעו עד שיסתאבו ויאכלו במומם לבעלים, ושאר כל הקדשים אע"פ שנפל בהן מום ה"ה בקדושתן וצריך אתה לפדותן ולהעלות דמיהן ולהקריבן, והואיל וסופו להקריב דמיהם יעלו הן עצמן ויקרבו, עכ"ל, ואולי יל"פ ע"פ הנ"ל, דבכור ומעשר שראויין לקיום דין קדושתן אף בחו"ל, ע"כ אין מעלין אותן, אך משא"כ שאר הקדשים דדין קדושתן הוא להקרבה ואין ראויין לזה בחו"ל, ע"כ מעלין אותן לארץ, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י, דלפ"ז ל"ה בעינן להא דכל הקדשים דמיהם קריבין, אלא אף אם הי' דין כל הקדשים שאם נפל בהן מום פקעה קדושתן, ג"כ הי' צריך להעלותן לארץ, כיון דקדושתן הויא רק להקרבה, וע"כ ל"ח בהו קדושה על בע"מ קבוע, ונ' מד' רש"י דהוי זה טעם למעט מקרא דרק בכור ומעשר ולרבות מקרא שאר קדשים וכמו שהביאו תוס' לעיל די"ח. מספרי, משום דבשאר הקדשים ע"כ הוא זקוק להעלות, ומשא"כ בבכור ומעשר שיכול הוא ליפטר מהקרבה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד התוס' בבכורות דל"ג: דפשיטא להו דמודה ר"מ דשרי להטיל מום בבכור בע"מ מעיקרו, ותמה ע"ז מהריט"א דלענין בכור כיון דעיקר קדושתו אינו להקרבה בלבד כי אם בשביל מתנו"כ נמי וכו', ע"כ אינו בכלל מיעוטא דקרא דתמים יהי' רצון כיון דהוא לרצון למצותו וכו', וא"כ גם לבכור בע"מ מעיקרו נמי י"ל דלא ממעט לי' קרא, כיון דאינו תלוי הכל בהקרבה כענין הקדשות דכל קדושתו תלוי בהקרבה לחוד, עכ"ל.

   אך כבר הבאנו להלן סק"ח שמקור ד' התוס' הוא מסוגיין, דמבו' דאף בבכור מודה ר"מ דשרי היכא דלא חזי להקרבה מתחילתו, ונ' הטעם בזה, דודאי אף בבכור עיקר איסור הטלת מום הוא משום דין הקרבה שעליו, שהרי חזינן דלרבנן שרי להטיל מום בבכור בע"מ, ואם הי' סגי בקדושת בכורה דמתנו"כ לאיסור הטלת מום, א"כ מ"ט שרי להטיל מום בבכור בע"מ, הרי מומו אינו פוגמו כלל לגבי קדושת בכורה דמתנו"כ, ובע"כ מזה דעיקר איסור הטלת מום הוא משום תורת קרבן שעליו, וכל מה דחלוק בכור משאר קדשים היינו רק לגבי הא דמודה ר"מ בפסוהמ"ק שנפדו, ואינו מודה בבכור בע"מ, והיינו משום דפסוהמ"ק שנפדו פקעה קדושתייהו מינייהו, ומשא"כ בכור בע"מ כיון דקדושתו מתחילה ל"ה רק משום ההקרבה, ע"כ לא פקעה קדושתי' מיני', וע"כ נמי לא שרינן משום הא דלא חזי אף לדמי, דהא דהיכא דלא חזי לדמי שרי הוא כמו שפי' החזו"א בכורות סי' כ"ח משום דקלישא קדושתי', ובכור דקדושתו הויא אף בלא הקרבה, לא קלישא קדושתו בכה"ג, אך ודאי עיקר איסור הטלת מום הויא משום תורת קרבן שעליו, וע"כ היכא דהוי בע"מ מעיקרו שרי ר"מ להטיל בו מום, וכמש"נ להלן סק"ט הטעם בזה דכה"ג ל"ח עלי' קדושת הקרבה, וע"כ לי"ב תורת קרבן לאיסור הטלת מום. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שעמד על ל' הפסקי תוס', שנראה דבקדשים בזה"ז שרי להטיל מום אך מדרבנן, דזה נסתר מסוגיא דע"ז דמבו' דאף בזה"ז אסור מדרבנן להטיל מום, ועיי"ש שדחק לפרש דמכוון ד' הפסקי תוס' הוא דבקדשים שרי מדאורייתא, ובמק"א נת' דמזה מקור נאמן למש"נ שם לפרש לסוגיא דע"ז לדעת הרמב"ם, דבזה"ז שרי להטיל מום ולי"ב אף איסור דרבנן, ורק דכיון דה"ז נראה כמטיל מום בקדשים, ע"כ היכא שהקדיש בזה"ז קנסוהו לעקר ולא התירו לו להטיל בו מום, אך מעיקרא דדינא שרי להטיל בו מום בזה"ז, וכן מבו' גם מד' תלמידי רבינו יונה בע"ז שם, דלפום סוגיא דע"ז שרי להטיל מום ולי"ב אף איסורא דרבנן, עייש"ה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר ד"ז דבכור בזה"ז אסור להטיל בו מום מדאורייתא, ול"ד לשאר קדשים, הנה אמנם הרא"ש בפ' הפועלים כתב בשם הראב"ד דבכור בזה"ז שרי להטיל בו מום מדאורייתא, וכן פשיטא לי' להגר"א ביו"ד סי' שי"ג, ולהרבה מן האחרונים, אך הנה מד' הרא"ש פ"ה דבכורות סי' ו' נ' להדיא דאף בזה"ז אסור להטיל מום בבכור מדאורייתא, וכמו שהוכיחו המהר"י ברונא בסי' קס"ב, ועיי"ש מה שביאר הטעם דשאני בכור בזה"ז משאר קדשים בזה"ז, וצ"ב כמו שעמד האבנ"ז יו"ד ר"ס תי"ב, הגאון בעל מראות הצובאות בשו"ת חוט המשולש תשו' הגר"ה סי' ד' סקט"ו (ועיי"ש מה שדן לדחות בזה), והפרי יצחק ח"א סי' מ', וכן דקדק הפרי יצחק שם מד' האו"ז הל' בכורות סי' תק"ט בפלוגתת הלשונות שם כלישנא קמא כיון דבשל תורה הלך אחר המחמיר והכא בשל תורה קיימינן, והפר"י העיר ע"ז שהרי מה שאינו נאכל באותו מום הוי ודאי דרבנן, עיי"ש מש"כ בזה, וכן נ' בל' הטוש"ע יו"ד סי' שי"ג שכתבו דדבר תורה בכור שנפל בו מום עובר מותר להטיל בו מום קבוע וכו', ומ' דבבכור תם אי"ב איסור תורה אף בזמן הזה, וכן דקדק הגאון בעל מראות הצובאות שם, ועיי"ש שכתב דיש לדחות שכתבו כן לדעת הרמב"ם, וע' עוד בשו"ת הגרע"א סי' ס"ד שהוכיח מד' השו"ע יו"ד סי' שי"ד ס"י, דספק בכור אסור להטיל בו מום מספק והוכיח כן גם מד' פסקי מהרא"י סי' קס"ט, ועיי"ש שהאריך בזה מ"ט לא שרינן להטיל מום משום דהוי ספיקא דרבנן, דכל איסור הטלת מום בזה"ז הוי דרבנן, אך אי נימא דדעת השו"ע דבבכור בזה"ז אסור להטיל מום מה"ת ניחא דע"כ אף בספק בכור אסור להטיל מום, וע' עוד בבית אפרים יו"ד סי' ע"ה, שכתב דסוגיא דעלמא דאסור להטיל מום בבכור בזה"ז מדאורייתא, וזה מהא דקי"ל בדוכתי טובא שנחשדו כהנים על הבכור אפי' בזה"ז ואפי' גרמא ואפי' ת"ח חבר ויושב בישיבה, ואם הי' דרבנן לא הי' לנו להחמיר כ"כ, וע' ישועו"י יו"ד סי' שי"ג שעמד במש"א בגיטין דמ"ד דאת"ל צורם אוזן בכור ומת קנסו בנו אחריו משום דאיסורא דאורייתא, ומ' דאף בזה"ז אסור מדאורייתא, וע' פרי יצחק שם שהוכיח דאיירי התם בזה"ז, ושו"ר עוד ל' רבינו יונה בשערי תשובה ש"ג סי' צ', ז"ל, כל מום לא יהי' בו הוזהרנו בזה שלא להטיל מום בבכור אפי' בזה"ז, עכ"ל, ונ' להדיא דאף בזה"ז הוי האיסור מדאורייתא, ויותר מפורש כן בל' רבינו יונה באגרת התשובה, ז"ל???, אך עי' תלמידי רבינו יונה בע"ז די"ג: שמבו' שם דלפום סוגיא דע"ז שרי אף להטיל מום בבכור, ורק דלא קי"ל כסוגיא דע"ז, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם האחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ו כתב דגם לד' מהריט"א אכתי קשיא מתמורת מעשר, והיינו משום שנקט דל"ש ד' מהריט"א רק בבכור דאי"ב קדושה משום מתנו"כ ולא במעשר, אך הנה המהריט"א גופי' באות מ"ב סק"ג כתב כן גם במעשר, והיינו דהגם דבמעשר ל"ש מש"כ מהריט"א דקדושתו הוא משום המתנו"כ, מ"מ מדחזי' דחיילא קדושת מעשר על בע"מ, ש"מ דאין עיקר קדושתו משום הקרבה, ועיי"ש שהוכיח כן מדביטלו חכמים למעשר בהמה, ולא תיקנו שיטילו בו מום, ועיי"ש מש"כ לישב בזה החת"ס יו"ד סו"ס שי"ח, וכתב המהריט"א גופי' דמה"ט איבעיא להו בתמורת בכור ומעשר, משום דבהו ל"ב שיהיו חזו לדמי להקרבה, וכמו שהבאנו דבריו להלן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והעולת שלמה בסוגיין כתב לישב, דכל הא דאיבע"ל בתמורת בכור ומעשר, הוא משום דלא חזי אף לדמי, וע"כ לא איבעיא להו בתמורת פסח דחזיא לדמי, וע"כ נמי לא איבע"ל בחטאות המתות, שהרי אמרו לעיל דט"ז: דשכחו אלו מתות ואיזו רועה, ואם בכל א' מן המתות הרי יש להסתפק שמא היא רועה וחזיא לדמי ואי"ב איסורא דאורייתא דמטיל מום, עכ"ד, ולהלן סקי"א נת' די"ל דמה"ט לא איבעיא להו ברובע ונרבע ובמפריש נקבה לעולה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' י"ל עוד דשאני בכור ומעשר בזה"ז דאית בהו קדושת ודין הקרבה, ואך דבפועל א"א להקריבן, ומשא"כ בתמורת בכור ומעשר דלי"ב קדושת ודין הקרבה כלל, וביותר שאי"ז פסול מן הצד שמכח זה לי"ב קדושת הקרבה, אלא דבעיקר קדושתן ליכא כלל דין הקרבה, אך אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין שעמדו מ"ש תמורת בכור ומעשר מבע"מ לדעת ר"מ, ולא חילקו כן, וכמש"נ להלן סק"י להעיר כן ע"ד הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולדרך זו אין לומר כמש"נ לעיל סק"ב לדעת היראים דס"ל דבבכור בע"מ שרי להטיל מום מדאורייתא משום דלא חזי לגופי' ולדמי, אשר צ"ע דא"כ מ"ט בתמורת בכור ומעשר לא שרינן מה"ט, ונת' שם דאה"נ הא דמסקינן דשרי להטיל בהו מום הוא משום דלא חזיין לא לגופי' ולא לדמי, ואתיא סוגיא דילן כסוגיא דע"ז, אך למש"נ עתה אי"ז מישב, שהרי הא דפשיט אביי דשרי אי"ז כלל משום הא דבפועל לא חזי, אלא רק משום הא שנתמעטו מקרא דליכא בעיקר קדושתן דין הקרבה.

    ויש להעיר עוד לפ"ז, במש"נ לעיל סק"א בהערה, דמש"א בע"ז די"ג: דלרבנן פשיטא דשרי להטיל מום בקדשים בזה"ז דלא חזו להקרבה, הוי זה כמסקנת סוגיין, דלאיבעיא דמערבא הרי יתכן דלא שרו רבנן אלא בבע"מ ולא היכא דבפועל לא חזי להקרבה, אך למש"נ עתה אי"ז מישב, כיון דאף למסקנא הא דשרי להטיל מום הוא רק משום דנתמעט מקרא דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מתישב מה דיש להעיר, בהא דאמרי' דאף לר"מ שרי להטיל מום בתמורת בכור ומעשר, והיינו ודאי רק מכח הא דכתיב בקרא תמים יהא לרצון, וכן מה שנקטו התוס' דבכור בע"מ מעיקרו שרי להטיל בו מום והיינו משום שאינו לרצון, וצ"ע דכיון שאמרו בבכורות דל"ג: דבעי' להך קרא למעט פסוהמ"ק אחר פדיון, דאינהו הרי היו ראויין שעה אחת, ואפ"ה נתמעטו משום דעתה פקעה קדושתן, א"כ מנלן למעט אף תמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו ומשום שלא היו ראויין מעולם, הרי לכאו' הוו ב' מיעוטים נפרדים, דתמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו נתמעטו משום שלא היו ראויין מעולם, ופסוה"ק שנפדו נתמעטו אף שהיו ראויין אלא משום שפקעה קדושתן, והיאך ממעטי' ב' מילי מחד קרא, וי"ל, אך למש"נ ניחא בפשיטות, דהוי חד מיעוטא דכל שאינו לרצון כלל לי"ב איסור מטיל מום, ואך דס"ל לר"מ דבע"מ חשיב לרצון כיון דאי"ב קדושת הקרבה ורק המום פוסלו, אך משא"כ פסוהמ"ק שנפדו ותמורת בכור ומעשר ובכור בע"מ מעיקרו דכל הנך לי"ב קדושת הקרבה, אין בהן איסור מטיל מום.

    אך באמת נ' שא"צ לזה, דהנה בהא דאמרי' בע"ז דהיכא דלא חזי לגופי ולדמי שרי להטיל מום נסתפקו התוס' במנחות דנ"ו: אם הוי זה מסברא או בעי' לזה לקרא דתמים יהי' לרצון, וצ"ע אי נימא דבעי' לזה לקרא היכי ממעטי' מחד קרא לכל הנך גווני, ונ' פשוט שהטעם בזה, דבאמת משום קרא דתמים יהי' לרצון יש לנו למעט כל קדשים שאינם ראויין להקרבה, וע"כ נתמעט מזה בין פסוהמ"ק לאחר פדיון ובין תמורת בכור ומעשר ובין קדשים בזה"ז, ואך דס"ל לר"מ דמרבויא דכל ילפי' לאסור הטלת מום אף בבע"מ, אך לא נתרבה מזה רק חד גוונא דבע"מ שהי' ראוי מתחילתו, אך כל שאר גווני שלא נתרבו, הדר דינא דלי"ב איסור הטלת מום כיון שאינם בכלל תמים יהי' לרצון, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ע לדעתו, דא"כ מ"ט איבעיא להו הכא בתמורת בכור ומעשר אם שרי להטיל בהן מום, הרי חיילא בהו קדוה"ג וא"כ מה לי דל"ה חזו מעיקרא, וי"ל בתרי גווני, חדא דאה"נ ס"ל דכל הא דאיבעיא להו אי שרי להטיל מום היינו רק לדעת רבנן, אך לדעת ר"מ פשיטא דמיחייב, וי"ל עוד, דס"ל דתמורת בכור ומעשר גרע דבעיקר קדושתן ליכא דין הקרבה, וכמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין הבאנו דבריו להלן סק"י. [↑](#footnote-ref-13)
13. וראי' לזה מהא דתנן בבכורות די"ד. דקדשים שקדם מום עובר להקדשן וכו' השוחטן בחוץ חייב, ופירש"י דהיינו בדוקין שבעין ואליבא דר"ע, ואי נימא דבבע"מ עובר ל"ח קדושת הקרבה הי' בדין שלא יתקבל זה בפנים ולא יתחייב השוחטן בחוץ, וכמו שאמרו בזבחים דל"ה: ודפ"ה: דמודה ר"ע בעולת נקיבה דכמאן דקדם מומה להקדשה דמי, ופי' הקר"א דהיינו משום דל"ח עלי' קדושת הקרבה כלל, וא"כ ה"נ מה"ט היכא דהוי בע"מ עובר בשעת ההקדש לא יתקבל בפנים, ובע"כ דכיון דחזי למחר שפיר חיילא עלי' קדושת הקרבה, וע"כ ה"ז מתקבל בפנים, [↑](#footnote-ref-14)
14. אך החזו"א בכורות סי' כ"ד סק"ב כתב, ז"ל, נראה דרובע ונרבע וכו' לרבנן אין מוזהרין עליהן משום הטלת מום, שהרי בגמ' תמורה שם מסקינן דאפי' תמורת בכור ומעשר אין מוזהרין אליהן, אלמא דלאו דוקא מום אלא כל דבר הפוסל מהקרבה שולל איסור הטלת מום, אע"ג דהתם גם ר"מ מודה משום דנפסל מעיקרא, מ"מ שפיר ילפינן דלרבנן אפי' נפסל אח"כ אין חייבין עליו משום מטיל מום, וכן אמרו ע"ז י"ג ב' דבזה"ז ליכא משום מטיל מום אלמא בראוי להקרבה תליא, וכן מוכח בסוגין דמתירין חכמים להקיז במקום שעושה בו מום, ולחד תירוצא בתוס' ל"ד א' ד"ה אילימא אין שוחטין על אחוזת הדם מה"ת, וכן נראה שהרי אי"ז מן המומין הכתובין בתורה ואין פסולה אלא מטעם חולה, עכ"ל, וע' עוד באחיעזר ח"ב סי' ל"ג סק"ג שנקט ג"כ דגם ברובע ונרבע שרי להטיל מום, ועיי"ש שדן לחדש דמודה בזה ר"מ כיון דחשיב דלא חזי לדמי, וכמו שהבאנו דבריו בהערה הבאה, וע"כ לא נחלקו ר"מ ורבנן אלא בבע"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך הנה המנ"ח מ' רפ"ז אות י"א נקט דכל הפסולין חשיבי דלא חזו אף לדמי, כיון שאין פודין על פסולין אלו, וכן דן בזה האחיעזר ח"ב סי' ל"ג ס"ק ב' ג' ו' עיי"ש, אך הדברים מחודשים, דבפשוטו הא דהיכא דחזי לדמי אסור להטיל בו מום אי"ז משום דמפסידו מדמיו, שהרי אין המום מפסידו כלל, אלא היינו כמש"כ החזו"א בכורות סי' כ"ח סק"ב דבמאי דחזי להחליף קדושתו על אחר חזינן דאכתי הוא בקדושה ואסור להמים את המקודשין אע"ג דהן בעלי מומין, עכ"ד, ולפ"ז הרי אף אם אכתי לי"ב מום, מ"מ כיון שאם יפול בו מום הוא ראוי לחללו על אחר, קאי אכתי בקדושתו ואסור להמים את המוקדשין. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולד' המנ"ח והאחיעזר שהבאנו בהערה הקודמת, ניחא טפי, דע"כ אין להסתפק ברובע ונרבע אף לדעת ר"מ, כיון דלא חזי לא לגופי' ולא לדמי, דאין פודין על פסולין אלו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-17)
17. והמנ"ח בכמה דוכתי כתב דאה"נ לדעה זו ל"ה קרב בבכור בימי בית שני, ועיי"ש שכתב דזה ק' מכמה דוכתי, ולכאו' מפורש לא כן בסהמ"צ להרמב"ם מ' ע"ט שכתב דמצוה זו אינה נוהגת אלא בארץ בין שהי' ביהמ"ק קיים בין שהי' חרב כמו עתה בזמננו זה כמו מעשר דגן, עכ"ל, והרי דאף שאינו נוהג בחו"ל מ"מ נוהג בזה"ז, וצ"ב הטעם בזה, וביותר צ"ע מש"כ הרמב"ם "כמו מעשר דגן" הרי מעשר דגן אינו נוהג בזה"ז אף בארץ.

    ונ' לישב בפשיטות, לפמש"כ הרמב"ם ספי"ב משמו"י דבביאתן בימי עזרא נתחייבו במעשר, וכתב המהר"י קורקוס שאע"פ שדעת הרמב"ם שהיו פטורין, אין הפטור מטעם הקדושה אלא מטעם שאין כל יושבי' עלי', וכאן כונתו שנתחייבו מטעם הקדושה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דע"כ הי' קרב בכור בימי בית שני, כיון דהארץ הויא מקום המקודש למעשר, ואך דבפועל ליכא חיוב מעשר משום דחסר התנאי דביאת כולכם, וע"כ אתה מעלה בכור, דבבכור לא בעי' ביאת כולכם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-18)