כל הצלמים - הרב דוד אוסטרוב
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה

מסכת עבודה זרה

בעזהי"ת

מסכת ע"ז פרק כל הצלמים

דף מ' ע"ב

כל הצלמים במשנה נחלקו ר"מ ורבנן בצלמים ובגמ' אי' דלר"מ ס"ל דחיישינן למיעוטא וגזרינן שאר מקומות אטו אותו מקום ופי' הרמב"ן דבמקומו של ר"מ עובדים לצלם והוי מיעוט לגבי המקומות דאין עובדים, והמקומות שאינם ידועים אסורים מדינא לר"מ דחיישינן למיעוט, והמקומות דאין עובדים גזרינן אטו שאר המקומות שאין ידועים והק' הר"ן דלר"מ חיישינן למיעוטא רק דומיא דסריס דהוי מיעוט השכיח ספק ולא מצינו דמחזיקין ממקום למקום, ועוד הק' דהכא הוי רובא דאיתא קמן דר"מ מודה, ובאו"ש בפ"ז ה"ו יישב לדברי הרמב"ן דהכא הוי דומיא דרובא דל"ק שהרי הכא אינו דומה לט' חנויות שהספק הוא אם פירש מהחנות אלא הוי ספק אם עובדים גם במק' והוי כמו רובא דל"ק, והעירו האחרונים דבאמת קשה ע"ד הר"ן דקרי ליה רובא דא"ק (ומכך שכ' הרמב"ן דאסור מדינא נראה דלר"מ הוי חיישינן למיעוט מה"ת ועי' בתוס' יבמות ד' קיט' מש"כ בזה, וכן דן להוכיח בס' עבודת מתנה הגראי"ל שליט"א דאל"כ הוי גזירה לגזירה, וכן עי' ברמב"ן שכ' דגם אם מצאן בדרך אסור מדינא אולם אי"ז רובא דא"ק שהרי החשש שפירשו מהעיירות המסופקות שהן רובא דל"ק, ויש שהוכיחו מהרמב"ן ביבמות דף סז' ע"ב דגם ברובא דא"ק חיישינן למיעוט לר"מ שהק' שם סתירה בדברי ר"י אם חושש למיעוט ובתוס' שם תי' דשם הוי רובא דא"ק ואילו הרמב"ן שם ועוד ראשונים תי' באו"א וכן עי בתוס' יבמות ד' קיט' שהק 'על ר"מ מסנהדרין ותי' דא"ק שאני ועי"ש תוה"ר שביאר ביתר ביאור דיש רובא דא"ק גמור כסנהדרין ויש שאינו גמור)

לשיטת הרמב"ן העיירות המסופקות אסורות מדינא לר"מ אטו המיעוט ולרבנן מותרות כיון דיש רוב והקשו ע"ד דאין כאן רוב להיתר ולמשל יש י' עריות א' מקום שעובדין בו וג' מקומות דודאי אין עובדין ועוד ו' עיירות מסופקות וכי אפשר להתיר הספיקות לרבנן מחמת הרוב שהרי הם מיעוט כלפי המסופוקת, ויש שדחו דהכא שאני דהכא הסתמא הוא דאין עבדין וכמוש"כ הריטב"א דסתמא אין עובדים וא"כ אי"צ להתירו ע"י הרוב אלא הרוב משויה למיוט כאינו ותו אין חוששין לו

האחרונים ביארו דרובא דא"ק הוי ספק מהיכן פירש ואילו רובא דל"ק תלוי בטבע של דברים (עי' רע"א כתובות ד' יג' דע"א אינו נאמן נגד רובא דל"ק כיון דהוי סברא ועי' בקו"ש בב"ב דף פ' ובשע"י שע"ג), אולם בר"ן נראה שיש גדר אחר לחלק בין רובא דא"ק לל"ק וכמוש"כ הר"ן דרובא דאיתא קמן שאני כיון דיש רוב בפנינו הוי המיעוט כמאן דליתא ונראה דלכן נקט הר"ן דמקרי הכא רובא דא"ק כיון דהמספק של המיעוט נעשה כמאן דליתא שהרי יש רוב נגדו

ומש"כ הר"ן דהכא הוי רובא דא"ק משום שדנים לפי המקומות המספקים וצ"ב דמ"ש מסריס ואיילונית שגם בהם דנים על ולד זה משום ספק מחמת שאר הנולדים, וי"ל דהכא דנים על מקום זה מחמת המקומות האחרים לדון מהו מקום זה ותלוי בדרך כלל הגויים ואי"ז טבע קבוע ויכול כל פעם להשתנות ולכן אם הוי מיעוט הוי כמאן דליתא ואילו בטבע גמור כגון ולד כל ולד נידון מחמת עצמו ורק שיש ריאה מהאחרים מהו הטבע

הר"ן פירש דהוי גזירה דכיון דלר"מ מיעוט כמאן דאיתא א"כ גזר אטו שמא יבואו מקום וכ"נ מלשון התוס' להלן בד"ה אמר רבה וכך גם דייקו הר"י שפירא דלא ס"ל כהרמב"ן מתוס' מתוס' ד"ה ר"מ שהק' מגבינת בית אונייקי ולפי הרמב"ן דלר"מ שאר מקומות אסורים מדינא ולכן גזר לכאורה לא ק' קו' התוס' שהרי התם אין אסור מדינא ושמעתי להעיר שהרי הר"ן כ' דרובא דא"ק הוי כמאן דליתא וא"כ למה כ' דלר"מ גזרו שאר מקומות אטו אותו מקום דס"ל כמאן דאיתא וי"ל דהוי כמאן דאיתא רק לגבי עצמו ולא לגבי לחשוש מחמת זה לאחרים אולם ברובא דל"ק גם לחשוש לאחרים הוי כמאן דאיתא

יש שהק' ע"ד הר"ן במש"כ דהוי כמאן דליתא והרי חזינן דיש דינים דעדיף רובא דא"ק על גבי ליתא קמן והרי הוי כמאן דלית ותי' האחרונים דאף דלענין הססק א"ק עדיף דהוי דין ולא הנהגה אך מסברא ל"ק עדיף עי' בשח"ח בחולין ד' יא' מש"כ בזה

המאירי כ' דהא דאי' במשנה שהם נעבדים והרי נאסר אעפ"י שלא נעבד וכדאי' לקמן בד' נב' וא"כ למה נאסר רק שנעבד ותי' דעובדים אותם באותו יום אגב הע"ז אעפ"י שלא נעשו לע"ז ועי' מש"כ גדולי המפרשים

אמר ר"י אמר שמואל באנדרטי של מלכים רש"י פירש דקאי אר"מ דאגב חביבותיה פלחי ליה וכן פירש ברבב"ח שאסר בפתח המדינה ומשמע מרש"י שחולקים עם ר' יצחק בדעת ר"מ אולם לא פירש במאי פליגי, ובר"ן פירש דרב יהודה פליג אר' יצחק דאי"צ לומר דלר"מ גוזרין שאר מקומות אטו מקומו של ר"מ אלא דלר"מ חוששין למיעוט דאולי א' עבד לצלם וכ"פ הרמב"ן והוסיף הרמב"ן דגם רבב"ח חולק על ר' יצחק וס"ל דרק בפתח המדינה חוששין שמא עבד לצלם לזה (ועיי"ש שהק' הגראי"ל שליט"א שהרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו). הריטב"א כ' דלרש"י ודאי עבדו ליה ולא רק חשש וכ' דלפי"ז אפ"ל דלר"מ חוששין כמו אליבא דר' יצחק אם גוזרין שאר מקומות אטו אותו מקום וצ"ב א"כ מה בא להוסיף ואולי שייך לגזור טפי באנדרטי כיון דהוא דבר שנעשה בעוד מקומות

ובתורי"ד ובראב"ד כ' דלפי ר"י אמר שמואל ורבב"ח ר"מ וחכמים נחלקו אם עובדים לאנדרטי דלר"מ עבדי להו ולרבנן הוי לנוי וכ"נ מפשטות דברי רש"י דלר"מ אגב חביבותיה פלחי הו וכן אגב חשיבותיה עבדי ליה אולם צ"ע שהרי בגמ' אי' מ"ט דחכמים פי' רש"י וש"ר שמדויק במשנה דלא פליגי חכמים על ר"מ אם עובדים לצלמים דגם לדידהו עובדים להם וא"כ למה חולקין וע"ז תי' הגמ' דנח' אם חיישינן למיעוט וא"כ איך פירשו דלרב יהודה ורבב"ח נח' אם עובדים להם

וי"ל דמה דנקטה הגמ' דלחכמים עובדים לצלמים היינו רק בס"ד דלר"מ ע"כ עובדים לצלמים דא"כ למה אסר להו וא"כ הק' הגמ' מ"ט דחכמים אך לפי ר"י ורבב"ח הא דמה דעובדים להם לר"מ היינו רק אומדנא שעובדים להם וע"ז פליגי רבנן וכמוש"כ התורי"ד בקו' הגמ' שהרי ר"מ ראה שעבדו להם

תוס' פירשו בשם ר"ת דקאי ארבנן שהתירו רק באנדרטי ובפתח המדינה (בפסקי הרי"ד כ' שנמצא בפתח העיר שייראו מן המלך) ולפי"ז אפ"ל דלא נחלקו עם ר' יצחק ובתוס' נראה דלא נחלק ר"י אמר שמואל ורבב"ח מכך שהביאו את שני האוקימתות וכ"כ בראב"ד בשם י"מ

אי' בגמ' אמר רבב"ח ובעומדין בפתח מדינה ולרש"י היינו דקאי לר"מ דרק בכה"ג אסר ר"מ, ר"ת פירש דקאי לרבנן דהתירו רק בכה"ג, ולפי הרמב"ם בפ"ז ה"ו קאי גם ארבנן וגם שיש בידו מקל וכדו' אסור רק בפתח המדינה ולר"ת ר"י אמר רבב"ח לא נחלק עם שמואל ואיירי גם אנדרטי וגם בפתח המדינה ועי' בר"ן ובריטב"א ועי' במל"מ שם שהאריך בסוגיין ועי' בהגה' הגר"א

לשון הטור בסי קמא' הא וז"ל כל הצלמים הנמצאים בכפרים אסורין כיון דספק ע"ז אסורה דסתמא לשם ע"ז נעשו ומצד א' כתב דהוי ספק ומאידך כ' דהוי סתמא ועמדו ע"ז הנ"כ בשו"ע בסי' קמא ס"ו עי"ש מש"כ בענין ספק ע"ז, ובבינת אדם בסי' פח' (סט) הק' למה ספק אסור דנימא דיש חזקת היתר ותי' דאיתרע החזקה בכך דעשאוהו צלם, וזו כוונת הטור דהוי ספק ומאידך כ' דהוי סתמא דספיקו להחמיר דיש ריעותא וכן דנו האחרונים בלשון הרמב"ם שם שכ' דאסור הואיל וידוע בודאי שנעבד וכו'

ובריטב"א כ' דכל ספק ע"ז שספק אם עובדים להם שרי ואין בו משום ספק להחמיר וצ"ע למה אין בו ספק דאורייתא ולכאורה כונתו משום חזקת היתר ובמרדכי בסוף חולין (ציינו בגהש"ס כאן) כ' דלר"מ חיישינן למיעוט גם שיש חזקה ורוב נגד המיעוט (מלבד בטומאה) והוכיח כן מסוגיין שהרי הכא יש רוב וחזקת היתר לצלם ואף שכ' שם דגבינה דאין לה חזקת היתר ומ"ש ממתכת של הצלם ושמעתי ליישב שהרי עבדו ליה אחר שכבר נעשה לצלם ועי' לעיל שהבאנו מהבינ"א שנקט דאין חזקת היתר בסוגיין

מעיקרא סבור שמא ליסטים הק' הריטב"א הרי עשוי לכבוד למה הוי ליסטים ותי' דהיינו רק לשון חז"ל אך הכונה לגבורה של המלך, בס' עבודת מתנה הסתפק הגראי"ל שליט"א אם הוציא הכדור מיד הע"ז האם הוי ביטול

עבודה זרה דף מא' ע"א - ע"ב (א)

רש"י ד"ה אמר כ' דכיון דנשברה שוב אין עובדין אותה ומשמע דלשמואל שברי ע"ז מותרים משום דס"ל דנשתברה מאליה שרי וכמוש"כ התוס', אולם רש"י בד' מט' ע"ב כ' דשמואל ס"ל שם דעובדים לשברים אבל במצאן שרי דרוב שבירות נעשו ע"י עכו"ם וכ"כ הרמב"ן ור"ן בדעת הרי"ף שפסק כשמואל דשברי ע"ז מותרים ומאידך פסק כריו"ח דנשברה מאליה אסור וא"כ דלשמואל אינו משום דנשתברה מאליה שרי אלא משום דתולים שנשבר ע"י עכו"ם, (וביישוב הסתירה בדברי רש"י י"ל דהתם נקטה הגמ' דלשמואל עובדים לשברים הוצרך לפרש דמותר משום רוב אבל בעצם דברי שמואל בסוגיין אין ראיה לזה וכעי"ז כ' הרמב"ן), וביארו הראשונים דרוב שבירת ע"י עכו"ם משום דנטר ליה ואינו נשבר מאליו וכ"כ הבעה"מ עד הרי"ף ועי"ש בהשג' הראב"ד (הוצאת עוז"ה) וכ' האחרונים דלפי"ז גם לריו"ח צ"ל כשמואל דסיפא דמצא תבנית יד איירי בעומד על בסיסן

ובתוס' ד"ה אמר שמואל כ' דלשמואל שברי ע"ז מותרות משום דרוב שבירות מותרים דבין אם שברו עכו"ם או מאליו שרי ורק אם נשבר ע"י ישראל נאסר ואם שברו ישראל היה מבערו והק' המל"מ בפ"ז המהל' עכו"ם דלמה הוצרכו לכך דיש רוב צדדים להתיר הרי בין כה יש ראיה דלא שברו ישראל מכך דלא ביערו ותי' דקאי בשיטת ר"מ דחייש למיעוטא שהרי מתני' קאי גם כר"מ ונחשוש שלא שברו ישראל וא"כ נחשוש למיעוט ששברו ישראל ולא ביערו וא"כ לרש"י וש"ר שפירשו דלשמואל שרי דרוב שבירות ע"י עכו"ם צ"ע דלר"מ נחשוש למיעוט דנשבר מאליו ואולי האומדנא שלא נשבר דנטיר הוי מעין חזקה ועדיין צ"ב דרש"י כ' דהוי רוב (ואולי תוס' מאינו בזה ולא פירוש כן)

והא שברים נינהו תרגמא שמואל בעומדין על בסיסן ופירש"י על כנן דודאי פלחי ליה ובתוס' כ' דעשו ליד בית מושב ונראה כשלם ובד"ה אמר שמואל כ' דהוי שלם הגיהה הב"ח נראה כשלם וכן במ' ע"ב ד"ה ובאנדרטי בשם ר"ת דהם שלמים שניכרים שלא נשתברו והגיהה הב"ח דרק נראין שלם ובחי' מהר"י בן לב תי' דמש"כ תוס' כאן הוא בס"ד דאיירי בשברים

בגמ' בע"ב איתיביה וראש דגון וכו' וכתיב על כן לא ידרכו כהני דגון וכו' ומבואר דלריו"ח אסור משום דכך נהגו כהני דגון והביאו האחרונים ראיה מכאן דלריו"ח דלא בטל משום דעדיין עובדים לע"ז ולא משום דלא מהני ביטול וכן מבואר בגמ' דף מט' ע"ב למ"ד דעובדים לשברים והיינו למ"ד דנשתברה מאליה אסור ומבואר דאסור משום דעדיין עובדים ליה.

הרמב"ן בד' מב' הק' למה לריו"ח לא מהני בנשברה מאליה (בשרפו וזורה לרוח) שהרי לא גרע מהא דאי' בד' נג' אם נתשום העכו"ם בשעת שלום ותי' דודאי מהני יאוש שלא מדעת לכו"ע ומשמע דאי"צ דיבור גם לריו"ח אלא דלר"ל הוי כשבירה בידיים וגם באינו ידוע לבעלים שרי ולריו"ח יאוש שלא מדעת אינו מועיל בע"ז וכ"כ להדיא בריטב"א דלריו"ח לא מהני יאוש שלא מדעת בביטול ע"ז ולכאורה יוצא מדבריו דלריו"ח יש שני דינים א' אם רואהו שבור שאין מבטלו שמא יעבדם כשברים או יתיכם שוב ודין נוסף במפרר וזורה לרוח דלריו"ח אין מועיל ביאוש שלא מדעת ולר"ל יאוש שלא מדעת מהני וא"כ יש שני מח' דלר"ל מהני יאוש של מדעת וריו"ח פליג בתרתי חדא דגם ברואהו אינו בטלו ואין ע"ז אפי' יאוש מדעת ועוד דגם בדבר שכשיראוהו יבטלנו לא מהני יאוש שלא מדעת

ואולי י"ל בדעת הרמב"ן דלריו"ח בעי ביטול במחשבה להדיא ולא מהני שלא מדעת ואי"ז להדיא בשלא מדעת וכן ברואהו אינו בטל דאולי יחזור לעבדו אך לר"ל כיון דהע"ז שבורה ניתרת וכמו שמהני שלט משדעת כך המני אם אינו ודאי ישבדנו אא"כ ודאי אך א"כ הא דאי בגמ' דטעמא דר"ל מימר אמר איהי אנפשה לא מצלא וכוו' צ"ע שהרי טמא דר"ל דשלא מדעת גם המני ואלצשום דמעמר ארמ ואלי י"ל דטעמא דמימר אמר היינו משום דלכן אינו עומד לעבודו אך אי"צ לזה שבאמת מירמארמ ואולי י"ל היינו וכמו שדייקו האחרונים ברמב"ן שכ' דלר"ל שבירה מאליה הוי כשברה בידיים והיינו דכיון דשבור ניתר דאין דין לשבור אלא שיהא שובר ואילו לריו"ח עש דיון לבטלו

אולם עדיין צ"ע שהרי בגמ' אי' דטעם דריו"ח הוא משום דעובדים לשברים והביא ראיה מדגון ולא משום דבעי ביטול וי"ל דכיון דיש שעובדים לשברים וריאה מגדון א"כ אינו בטל גם שרואהו ס"ל דכאין ריאה מדגון אלא מירמ אמר אך וכו' דהוי שבורל ס"ל דכין ואילו לר"ל ס"ל דכיון

היתר וכן לא מהני גם בראוהו וקשה דמה שייכי שני דינים אלו אהדדי ועעד קשה דבגמ' נראה כנ"ל דלריו"ח לא מהני שבירה מאליה מדשו דעדיין עובדים לה וא"כ ולכאורה הם שני דינים א' שאין מועיל ביטול בלבו ועוד הם כן עי' במרדכי ריש כל הצלמים שכ' דודאי מהני מחשבה.

ובשם הראב"ד כ' הרמב"ן דגם לר"ל בעינן שידע שנשברה והק' עליו הרמב"ן דא"כ מה הק' על ר"ל דאם ראוהו הרי בטל לכו"ע ואם לא ראוהו גם לר"ל אינו בטל וכה"ק הראב"ד בחי' ע"ע אולם יל"ע למה לא תירצו דנח' ריו"ח ור"ל אם יש אומדנא שרואהו שבור האם הוא מבטל בלבו וכמו שנראה דזוהי שיטת ריו"ח שהביא ראיה מהקרא דדגון וכנ"ל אע"כ כומתנו להק' מפר רוזורה לרוח דשם ודאי ישאונדנא וא"כ מה הק' ריו"ח לר"ל דושאי מודה שם

רש"י במעילה ד' יד' כ' דרליו"ח צריך לבטל בפה ולא מהני מחשבה וכמוש"כ המל"מ בפ"ח הי"א (וכ"כ הרגמ"ה שם)

עי' בחזו"א בסי' סא' שכ' דיש שני דיני ביטול ע"ז יש היתר של שבירת ע"ז ויש היתר שנתייאשו הבעלים מלעובדם וכגון שנתשו בשעת שלום ועי"ש דכה"ג רק רק הבעלים יכולים לבטל

מדר"מ נשמע לרבנן וצ"ב שהרי צלמים לר"מ שאני שהם מדין ספק וא"כ שברים מותרים ולא דמי לע"ז עצמה וברמב"ן ביאר את קו' הגמ' בשני אופנים דבאמת לריו"ח לא קשה, דשרי מדשמואל אלא כוונת הגמ' דלריו"ח שדייק מהמשנה דשברי ע"ז אסורים דחשש שמא נשברה מאליה א"כ למה אין חוששים בר"מ ובסו"ד פירש עוד דכיוון דר"מ חייש למיעוטא א"כ למה חייש במתני' אע"כ דשרי

וברש"י ותוס' כ' דה"ה הומ"ל להק' מדרבנן דלרבנן אסור בצלמים שיש בידם כדור או לר"ת דס"ל דרק באנדרטי בפתח המדינה מותר אולם צ"ע דא"כ מה תי' הגמ' ע"כ שהרי אסור בודאי וכמוש"כ רש"י במשנה ושמעתי ליישב דאינו ודאי ממש אלא אסור מדין רוב שדינו כודאי והרי יש שיטות דגם אם א' מן הצדדים הוא רוב מצטרף לס"ס ועצם הדין מפורש ברמב"ם שכ' דאף בצלמים האסורים דחזקתן שעבדום כמוש"כ אפ"ה בספק שמא שברום וביטלום שרי

הרמב"ם בפ"ז ה"ז מהל' ע"ז כ' צלמים הנמצאים מושלכין בשוקים הרי אלו מותרין ואצ"ל שברי צלמים והיינו דאף דאינם שבורים מותרים ואיירי בצלמים שאסורים אף לרבנן והק' הכס"מ מנ"ל הא ולכאורה הוא נגד משנה דרק בשברים שרי ותי' הכס"מ דהוציא זה מקושיית רש"י למה לא הקשתה הגמ' סתירה מדרבנן אדרבנן ולמה רק מדר"מ לרבנן והוכיח מזה הרמב"ם דלרבנן בצלמים לא קשה דמותר אף לא שבירה ורק מע"ז ממש הק' הגמ'. אולם צ"ב דלמה לרבנן מצאן מושלכים שרי ואילו לר"מ אסור והרי הוי סברא הפוכה דלרבנן דאסור מדינא ואפ"ה מותר במצאן מושלכים ולר"מ דאסור רק מדין דחיישינן אסור כה"ג וי"ל דלר"מ דחיישינן למיעוטא שאני (וי"ל עפ"י החזו"א בסי' סא' דבנתשו העכו"ם אינו מדין שבירה אלא דאינו נעבד ואילו שברום הוי היתר וא"כ י"ל דהוי ס"ס לר"מ רק אם יש שני צדדים להתיר א' דאימא לא עבדום ואת"ל עבדום שמא שברום ואין מקום להסתפק כלל אך אם רק השליכום אינו מתיר אחר משבירה אלא דעוד סיבה דאינו ע"ז ולר"מ אסור דחייש למיעוטא אך לרבנן דלא חיישי למיעוטא י"ל דשרי שהרי עכ"פ הוי מיעוט ועוי"ל דר"מ לא חייש למיעוט שיש שני מיעוטים ובמצאן מושלכים אינו מיעוט אלא ספק השקול ורק בשברים דהוי מיעוט דאסור שרי אך לרבנן דלא חיישי למיעוט שרי גם בא' מן הצדדים מיעוט)

ובגמ' אי' דלר"מ מותר דאימא לא עבדום ואת"ל עבדום אימא ביטלום והק' התו"ח לשיטת הר"ן בסוגיא לעיל דלר"מ שאר מקומות אסורים אטו אותו מק' ואף דאין עובדים בהם כלל וא"כ למה אי הכא דהוי ספק וי"ל דקאי לשיטת ר"י אמר שמואל התם דס"ל דהוי חשש שמא עבדם אדם אחד ולא משום גזירה

המל"מ בפ"ח הי"א הל ע"ז חקר לדעת ריו"ח דנשבר מאליו אסור אם הוא מדין ודאי או ספק ונ"מ אם נשבר מאליו בצלמים האם שרי והכריע שם המל"מ דאי' בגמ' דבצלמים הוי ס"ס והיינו דשרי ובגליון רע"א שם כ' דכ"כ הר"ן במשנה דהס"ס הוא שמא נשברו מאליהם והיינו דהוי ספק ואילו תוס' בד' מב' ד"ה נכרי כ' דהס"ס הוא שם שיברם עכו"ם וכן דייקו ברש"י במשנה שכ' דהס"ס הוא שמא שיברם עכו"ם וא"כ נח' לדעת ריו"ח דנשברה מאליו אסור מודאי או מספק ועי"ש במל"מ שביאר דהא דאי' בגמ' דלריו"ח אין ספק מוציא מידי ודאי היינו ספק שמא ביטלו העכו"ם בנשבר מאליו ואילו לרש"י ותוס' היינו שמא שבר עכו"ם וא"כ לא קאי ע"ד ריו"ח עצמו אלא על המשנה אי' דמצא שברי עכו"ם שרי

עבודה זרה דף מא' ע"א - ע"ב (א)

רש"י ד"ה אמר כ' דכיון דנשברה שוב אין עובדין אותה ומשמע דלשמואל שברי ע"ז מותרים משום דס"ל דנשתברה מאליה שרי וכמוש"כ התוס', אולם רש"י בד' מט' ע"ב כ' דשמואל ס"ל שם דעובדים לשברים אבל במצאן שרי דרוב שבירות נעשו ע"י עכו"ם וכ"כ הרמב"ן ור"ן בדעת הרי"ף שפסק כשמואל דשברי ע"ז מותרים ומאידך פסק כריו"ח דנשברה מאליה אסור וא"כ דלשמואל אינו משום דנשתברה מאליה שרי אלא משום דתולים שנשבר ע"י עכו"ם, (וביישוב הסתירה בדברי רש"י י"ל דהתם נקטה הגמ' דלשמואל עובדים לשברים הוצרך לפרש דמותר משום רוב אבל בעצם דברי שמואל בסוגיין אין ראיה לזה וכעי"ז כ' הרמב"ן), וביארו הראשונים דרוב שבירת ע"י עכו"ם משום דנטר ליה ואינו נשבר מאליו וכ"כ הבעה"מ עד הרי"ף ועי"ש בהשג' הראב"ד (הוצאת עוז"ה) וכ' האחרונים דלפי"ז גם לריו"ח צ"ל כשמואל דסיפא דמצא תבנית יד איירי בעומד על בסיסן

ובתוס' ד"ה אמר שמואל כ' דלשמואל שברי ע"ז מותרות משום דרוב שבירות מותרים דבין אם שברו עכו"ם או מאליו שרי ורק אם נשבר ע"י ישראל נאסר ואם שברו ישראל היה מבערו והק' המל"מ בפ"ז המהל' עכו"ם דלמה הוצרכו לכך דיש רוב צדדים להתיר הרי בין כה יש ראיה דלא שברו ישראל מכך דלא ביערו ותי' דקאי בשיטת ר"מ דחייש למיעוטא שהרי מתני' קאי גם כר"מ ונחשוש שלא שברו ישראל וא"כ נחשוש למיעוט ששברו ישראל ולא ביערו וא"כ לרש"י וש"ר שפירשו דלשמואל שרי דרוב שבירות ע"י עכו"ם צ"ע דלר"מ נחשוש למיעוט דנשבר מאליו ואולי האומדנא שלא נשבר דנטיר הוי מעין חזקה ועדיין צ"ב דרש"י כ' דהוי רוב (ואולי תוס' מאינו בזה ולא פירוש כן)

והא שברים נינהו תרגמא שמואל בעומדין על בסיסן ופירש"י על כנן דודאי פלחי ליה ובתוס' כ' דעשו ליד בית מושב ונראה כשלם ובד"ה אמר שמואל כ' דהוי שלם הגיהה הב"ח נראה כשלם וכן במ' ע"ב ד"ה ובאנדרטי בשם ר"ת דהם שלמים שניכרים שלא נשתברו והגיהה הב"ח דרק נראין שלם ובחי' מהר"י בן לב תי' דמש"כ תוס' כאן הוא בס"ד דאיירי בשברים

בגמ' בע"ב איתיביה וראש דגון וכו' וכתיב על כן לא ידרכו כהני דגון וכו' ומבואר דלריו"ח אסור משום דכך נהגו כהני דגון והביאו האחרונים ראיה מכאן דלריו"ח דלא בטל משום דעדיין עובדים לע"ז ולא משום דלא מהני ביטול וכן מבואר בגמ' דף מט' ע"ב למ"ד דעובדים לשברים והיינו למ"ד דנשתברה מאליה אסור ומבואר דאסור משום דעדיין עובדים ליה.

הרמב"ן בד' מב' הק' למה לריו"ח לא מהני בנשברה מאליה (בשרפו וזורה לרוח) שהרי לא גרע מהא דאי' בד' נג' אם נתשום העכו"ם בשעת שלום ותי' דודאי מהני יאוש שלא מדעת לכו"ע ומשמע דאי"צ דיבור גם לריו"ח אלא דלר"ל הוי כשבירה בידיים וגם באינו ידוע לבעלים שרי ולריו"ח יאוש שלא מדעת אינו מועיל בע"ז וכ"כ להדיא בריטב"א דלריו"ח לא מהני יאוש שלא מדעת בביטול ע"ז ולכאורה יוצא מדבריו דלריו"ח יש שני דינים א' אם רואהו שבור שאין מבטלו שמא יעבדם כשברים או יתיכם שוב ודין נוסף במפרר וזורה לרוח דלריו"ח אין מועיל ביאוש שלא מדעת ולר"ל יאוש שלא מדעת מהני וא"כ יש שני מח' דלר"ל מהני יאוש של מדעת וריו"ח פליג בתרתי חדא דגם ברואהו אינו בטלו ואין ע"ז אפי' יאוש מדעת ועוד דגם בדבר שכשיראוהו יבטלנו לא מהני יאוש שלא מדעת

ואולי י"ל בדעת הרמב"ן דלריו"ח בעי ביטול במחשבה להדיא ולא מהני שלא מדעת ואי"ז להדיא בשלא מדעת וכן ברואהו אינו בטל דאולי יחזור לעבדו אך לר"ל כיון דהע"ז שבורה ניתרת וכמו שמהני שלט משדעת כך המני אם אינו ודאי ישבדנו אא"כ ודאי אך א"כ הא דאי בגמ' דטעמא דר"ל מימר אמר איהי אנפשה לא מצלא וכוו' צ"ע שהרי טמא דר"ל דשלא מדעת גם המני ואלצשום דמעמר ארמ ואלי י"ל דטעמא דמימר אמר היינו משום דלכן אינו עומד לעבודו אך אי"צ לזה שבאמת מירמארמ ואולי י"ל היינו וכמו שדייקו האחרונים ברמב"ן שכ' דלר"ל שבירה מאליה הוי כשברה בידיים והיינו דכיון דשבור ניתר דאין דין לשבור אלא שיהא שובר ואילו לריו"ח עש דיון לבטלו

אולם עדיין צ"ע שהרי בגמ' אי' דטעם דריו"ח הוא משום דעובדים לשברים והביא ראיה מדגון ולא משום דבעי ביטול וי"ל דכיון דיש שעובדים לשברים וריאה מגדון א"כ אינו בטל גם שרואהו ס"ל דכאין ריאה מדגון אלא מירמ אמר אך וכו' דהוי שבורל ס"ל דכין ואילו לר"ל ס"ל דכיון

היתר וכן לא מהני גם בראוהו וקשה דמה שייכי שני דינים אלו אהדדי ועעד קשה דבגמ' נראה כנ"ל דלריו"ח לא מהני שבירה מאליה מדשו דעדיין עובדים לה וא"כ ולכאורה הם שני דינים א' שאין מועיל ביטול בלבו ועוד הם כן עי' במרדכי ריש כל הצלמים שכ' דודאי מהני מחשבה.

ובשם הראב"ד כ' הרמב"ן דגם לר"ל בעינן שידע שנשברה והק' עליו הרמב"ן דא"כ מה הק' על ר"ל דאם ראוהו הרי בטל לכו"ע ואם לא ראוהו גם לר"ל אינו בטל וכה"ק הראב"ד בחי' ע"ע אולם יל"ע למה לא תירצו דנח' ריו"ח ור"ל אם יש אומדנא שרואהו שבור האם הוא מבטל בלבו וכמו שנראה דזוהי שיטת ריו"ח שהביא ראיה מהקרא דדגון וכנ"ל אע"כ כומתנו להק' מפר רוזורה לרוח דשם ודאי ישאונדנא וא"כ מה הק' ריו"ח לר"ל דושאי מודה שם

רש"י במעילה ד' יד' כ' דרליו"ח צריך לבטל בפה ולא מהני מחשבה וכמוש"כ המל"מ בפ"ח הי"א (וכ"כ הרגמ"ה שם)

עי' בחזו"א בסי' סא' שכ' דיש שני דיני ביטול ע"ז יש היתר של שבירת ע"ז ויש היתר שנתייאשו הבעלים מלעובדם וכגון שנתשו בשעת שלום ועי"ש דכה"ג רק רק הבעלים יכולים לבטל

מדר"מ נשמע לרבנן וצ"ב שהרי צלמים לר"מ שאני שהם מדין ספק וא"כ שברים מותרים ולא דמי לע"ז עצמה וברמב"ן ביאר את קו' הגמ' בשני אופנים דבאמת לריו"ח לא קשה, דשרי מדשמואל אלא כוונת הגמ' דלריו"ח שדייק מהמשנה דשברי ע"ז אסורים דחשש שמא נשברה מאליה א"כ למה אין חוששים בר"מ ובסו"ד פירש עוד דכיוון דר"מ חייש למיעוטא א"כ למה חייש במתני' אע"כ דשרי

וברש"י ותוס' כ' דה"ה הומ"ל להק' מדרבנן דלרבנן אסור בצלמים שיש בידם כדור או לר"ת דס"ל דרק באנדרטי בפתח המדינה מותר אולם צ"ע דא"כ מה תי' הגמ' ע"כ שהרי אסור בודאי וכמוש"כ רש"י במשנה ושמעתי ליישב דאינו ודאי ממש אלא אסור מדין רוב שדינו כודאי והרי יש שיטות דגם אם א' מן הצדדים הוא רוב מצטרף לס"ס ועצם הדין מפורש ברמב"ם שכ' דאף בצלמים האסורים דחזקתן שעבדום כמוש"כ אפ"ה בספק שמא שברום וביטלום שרי

הרמב"ם בפ"ז ה"ז מהל' ע"ז כ' צלמים הנמצאים מושלכין בשוקים הרי אלו מותרין ואצ"ל שברי צלמים והיינו דאף דאינם שבורים מותרים ואיירי בצלמים שאסורים אף לרבנן והק' הכס"מ מנ"ל הא ולכאורה הוא נגד משנה דרק בשברים שרי ותי' הכס"מ דהוציא זה מקושיית רש"י למה לא הקשתה הגמ' סתירה מדרבנן אדרבנן ולמה רק מדר"מ לרבנן והוכיח מזה הרמב"ם דלרבנן בצלמים לא קשה דמותר אף לא שבירה ורק מע"ז ממש הק' הגמ'. אולם צ"ב דלמה לרבנן מצאן מושלכים שרי ואילו לר"מ אסור והרי הוי סברא הפוכה דלרבנן דאסור מדינא ואפ"ה מותר במצאן מושלכים ולר"מ דאסור רק מדין דחיישינן אסור כה"ג וי"ל דלר"מ דחיישינן למיעוטא שאני (וי"ל עפ"י החזו"א בסי' סא' דבנתשו העכו"ם אינו מדין שבירה אלא דאינו נעבד ואילו שברום הוי היתר וא"כ י"ל דהוי ס"ס לר"מ רק אם יש שני צדדים להתיר א' דאימא לא עבדום ואת"ל עבדום שמא שברום ואין מקום להסתפק כלל אך אם רק השליכום אינו מתיר אחר משבירה אלא דעוד סיבה דאינו ע"ז ולר"מ אסור דחייש למיעוטא אך לרבנן דלא חיישי למיעוטא י"ל דשרי שהרי עכ"פ הוי מיעוט ועוי"ל דר"מ לא חייש למיעוט שיש שני מיעוטים ובמצאן מושלכים אינו מיעוט אלא ספק השקול ורק בשברים דהוי מיעוט דאסור שרי אך לרבנן דלא חיישי למיעוט שרי גם בא' מן הצדדים מיעוט)

ובגמ' אי' דלר"מ מותר דאימא לא עבדום ואת"ל עבדום אימא ביטלום והק' התו"ח לשיטת הר"ן בסוגיא לעיל דלר"מ שאר מקומות אסורים אטו אותו מק' ואף דאין עובדים בהם כלל וא"כ למה אי הכא דהוי ספק וי"ל דקאי לשיטת ר"י אמר שמואל התם דס"ל דהוי חשש שמא עבדם אדם אחד ולא משום גזירה

המל"מ בפ"ח הי"א הל ע"ז חקר לדעת ריו"ח דנשבר מאליו אסור אם הוא מדין ודאי או ספק ונ"מ אם נשבר מאליו בצלמים האם שרי והכריע שם המל"מ דאי' בגמ' דבצלמים הוי ס"ס והיינו דשרי ובגליון רע"א שם כ' דכ"כ הר"ן במשנה דהס"ס הוא שמא נשברו מאליהם והיינו דהוי ספק ואילו תוס' בד' מב' ד"ה נכרי כ' דהס"ס הוא שם שיברם עכו"ם וכן דייקו ברש"י במשנה שכ' דהס"ס הוא שמא שיברם עכו"ם וא"כ נח' לדעת ריו"ח דנשברה מאליו אסור מודאי או מספק ועי"ש במל"מ שביאר דהא דאי' בגמ' דלריו"ח אין ספק מוציא מידי ודאי היינו ספק שמא ביטלו העכו"ם בנשבר מאליו ואילו לרש"י ותוס' היינו שמא שבר עכו"ם וא"כ לא קאי ע"ד ריו"ח עצמו אלא על המשנה אי' דמצא שברי עכו"ם שרי

עבודה זרה דף מא' – מב' (ב)

עבודה זרה שנשברה

מעשה בשפחתו של מציק וכו' שהטילה נפל לבור ובמ"א בסי' תקכו' הוכיח מכאן דיש חיוב קורה לנפלים וקבורה בבור הוי קבורה ועי"ש שהיא שיש הוכיחו להיפך דאין דין קבורה לנפלים ועי' בחזו"א בסי' ריד' שדן בדבריו ובשו"ת ח"ס בסי' קמד'

תוד"ה מפני כ' דאיירי אף ברה"ר וראש הנפל ממלא את פי הבור ומבואר בדבריהם דהוקשה להם דהוי ספק טומאה ברה"ר משום דלא האהיל בודאי ותי' דודאי האהיל והק' המהר"ם דהרי שיהא טהור משום שמא גררתו חולדה ותי' דצ"ל דכיון דאין ספק מוציא מיד ודאי א"כ הוי כודאי ועי' בתוה"ר כאן וכ"כ תוס' בנדה דגם שמא גררתו עושהו לספק טומאה ברה"ר שטהור וא"כ נחלקו אם יש דין אין ספק מוציא מיד ודאי ברה"ר

ובעצם הגדר של אין ספק מוציא מידי ודאי דמוכח תוס' דידן דדינו כדאי כך גם הביאו בשם הגרב"ד בשם הגר"ח דאין כאן חלות ספק כלל והקשו ע"ז מדברי התוס' לעיל בד' מא' ע"ב ד"ה ומכניסה דאי' דבדין דרבנן ספק מוציא מידי ודאי ומבואר אינו כודאי ואכמ"ל

איתיבה מצא תבנית יד וכו' ולפי המקשן דלא ס"ל דאיירי בהעמיד על בסיסן א"כ למה אסור ועכצ"ל כמוש"כ תוס' לעיל (ריש ע"ב) דרישא דשברים איירי בצלמים וסיפא דתבנית יד איירי בע"ז עצמה וא"כ לפי תוס' כך סובר ריו"ח דהוא המקשן (חזו"א) וברמב"ן כ' לעיל דלפי"ד דס"ל ריו"ח כשמואל סיפא איירי בעומדין על בסיסן

דלמא מגבה ליה, הר"ן בד' יח' מדפה"ר הק' למה יוכל לזכות הרי אין זכיה בא"ה ותי' דכיון דיכול גוי לבטל יכול לזכות בו ואילו הריב"ש בסי' תה' כ' דמכאן ראיה דיש זכיה בא"ה ועי' בריטב"א שכ' דכאן מוכח דיכול לזכות בחמץ בפסח ובדברי הר"ן צ"ב שהרי למעשה אין יוכל לבטלה כשזוכה בה ותי' האו"ש בהל' חו"מ פ"א ה"ג דכיון דהא"ה בא מחמת זכייתו א"כ מתחילה זוכה בו ורק אח"כ נאסר בהנאה (ועי' בפת"ח על שו"ת א"מ סי' ח')

וברש"י ד"ה אלא כ' דכל דבר הפקר כגון מציאה נקנית בהגבהה ובגהש"ס ציין לסי' תקפא' במ"א ושם אי' בשו"ע דאם תקע בשופר של ע"ז של ישראל לא יצא דמכתת כתית שיעוריה אבל בשופר של עכו"ם יצא כיון דיכול לבטלה אבל אם זכה בה ישראל אין לה בטילה וכ' הב"ח דאיירי בשל הפקר דאם יש לה בעלים איך יזכה (ובביאוה"ל שם כ' דהוי הפקר משום דאבידת גוי מותרת) ובמ"א חלק ע"ד וכ' דאף שיש לה בעלים כיון דישראל זכה בה כיון שמתחייב באחריותה כשמגביהה (ועי' בנתה"מ בסי' שמח' לענין חיוב אחריות לגוי) וביד אפרים שם ציין דברש"י לפנינו אי' דאיירי בהפקר ובשו"ת א"מ סי' ח' כ' דלפי הראשונים שסוברים דאין זכיה בא"ה א"כ א"א כרש"י וע"כ דס"ל כמ"א

גזירה דלמא מגבה ליה, וברש"י ד"ה מרקוליס כ' דלמא מגבה כולה מרקוליס והדר מבטל לה והק' התורי"ד דהוי מחובר והקשה גם מאשירה ותי' דאפשר לקנות בחזקה ותי' עוד דגם אם א"א לקנות כלל לא פלוג רבנן ואסרוהו שהגיע לידו ועי' בב"ח בסי' קמו' שכ' דגם אם לא זכה בו יש גזירה דלמא מגבהה ואין ביטול ועי"ש דמשמע בדבריו דאם זכה בו אינו בטל מה"ת ועי' לקמן בד' נג' ע"ב בריטב"א דהוי מדרבנן אולם הרמב"ן שם נראה דנסתפק בדבר וכ"נ ברמב"ם פ"ח דהוי מה"ת

ובתוס' בפסחים דף כז' ע"ב ד"ה חוץ הק' דעצי אשירה יהיו מותרים לר"ל טעם ע"ז שנשתברה מאליה (צוין בגהש"ס) והק' הש"ך בסי' קמב' דנימא דיש גזירה דלמא מגבהה וכדרבא כמו שתי' הגמ' על כל הקושוית ובבית מאיר שם תי' דכיון אין יכול לקנות אשירה בהגבהה אין בו גזירה וכ"כ בשו"ת א"מ בסי' ח' אולם צ"ע דהרי שהגביהה את העצים הרי אין להם בטלה וצ"ל דכיון דנשברו מהעץ ובטלו שוב אין נאסרים ועי' בקושיות עצומות לרע"א שם

והדברים מפורשים בראב"ד שהק' ע"ד הגמ' למה לא תי' הגמ' על אשירה דאי' אתיביה ה"נ כדרבא ותי' דכיון דאיירי באשירה אין יכול להגביהה משום דאין חשש שיזכה והדר מבטל בקנין שנמשך זמן ואפ"ל דכל שנופל לחצרו הוי כאתי לידו אולם צ"ע שהרי עתה אתי לידו וא"כ אין לו ביטול שבא לידו אך י"ל כיון דמתחילה היה לו ביטול בעודו אשירה אולם צ"ע שהרי בנבייה של אשירה לא הגביהה האשירה כלל ואינו דומה לשאר הקושיות דאיירי ששבר הישראל דאינו מועיל משום גזירה ואילו הכא לא שבר אלא נשבר מאליו ומה שייך גזירה ואולי איירי שקנה האשירה או שנשרו העלים לחצר ישראל דגזרו דלא מהני ביטול

תוד"ה עכו"ם שיפה הק' דמה לא תי' דעיקרה קיימת ועי' במהרש"א דרש"י יישב את קו' התוס' וקושיית הגמ' היא משפיה לצרכו דרק בלצרכה יש סברת עיקרה קיים כמבואר בגמ' להלן

תוד"ה ספק עכו"ם הק' מ"ש ספק נעבד שנשבר שמותר משום ס"ס לדרקון שחתכו דגם בו יש ס"ס ומבואר בדבריהם דגם לריו"ח בנשתברה מאליה הוי ספק אם יבטלנו והק' המהר"ם למה נקטו כך התוס' ועי' ברש"ש והבאנו לעיל מרע"א (על גליון הרמב"ם פ"ח) שהוכיח מדבריהם דצלם שנשבר מאליו אסור ולא כהר"ן על המשנה, ולמסקנת התוס' צ"ב למה אין היתר ס"ס בדרקון (ואין לומר משום דמסתמא נעבד מדלא תי' כך ועוד שהרי לעיל כ' בד"ה ומדר"מ מבואר דגם בצלם האסור לרבנן יש היתר דס"ס)

ולשיטת הר"ן במשנה דגם לריו"ח מותר בשברי צלמים גם אם בנשבר מאליו ואינו בטל הוי רק ספק ובצלמים הוי ס"ס א"כ קשה מ"ש מדרקון דאסור ואין בו ס"ס וי"ל דס"ל דבסתמא נעבד אסור כין דאינו ספק השקול ועוי"ל דגם בצלמים הוי שכיח יותר להיתר מאיסור

איתיבה נבייה אסורה הראב"ד פי' בקו' הגמ' באילן שקו' הגמ' היא דכל האילן יתבטל כשנשרו עליו ועי' מהרש"א על תוד"ה עכו"ם ועי בתורי"ד בד נג' שהק' למה בנשבר בית נמרוד בחלקו לא ניתר הרי הוי כנשתברה ותי דהוי כיאלן שעיקור קיים דאסור ומבואר א"כ דלמ"ד דנשתברה שרי ביעקרו קיים אסור וא"כ ס"ל דלא כהראב"ד אך צ"ע במש"כ דעיקרו קיים אסור לר"ל שהרי תוס' הוכיחו מדלא תי עיקרו קיים דלא ס"ל כך

הרמב"ן והר"ן ביארו בדעת הרי"ף דהא דאי' לקמן בד' מט' אין עובדין לשברים היינו שעיקר הע"ז קיימת ואין עובדין לשני גופים וברמב"ן כ' עוד דכך סובר ריו"ח ור"ל שהק' לו מעקירה קיימת ס"ל דאין לחלק כך וכ"ש דאסור והק' האחרונים דלפי הרמב"ן למה לא קשה ע"ע מנבייה שהרי עיקרה קיימת וי"ל עפ"י מש"כ הראב"ד דלר"ל קו הגמ' לר"ל היא דכל האילן יהא בטל ואפשר לבאר לפי מש"כ הריטב"א שביאר דכיון דמשיר עלים א"כ מימר אמר דלא מצלה על נפשה וכו' אך כל זה רק לר"ל דנשתברה מלאיה בטל אך לריו"ח דעיקרו קיים ויש סברא דאין עובדים לשני גופים אך בדרך גידולו אינו בטל כין דיאנו כשני גופים אך לר"ל קשה דנימא מימר אמר וכו' וע"ז תי' ר"ל דאף לשיטתו דרך גדילו אין מימר דאדרבה זהו טבעו של האילן וכמוש"כ הריטב"א

בגמ' נראה דיש היתר של ס"ס אולם בתוס' ד"ה שכ' דרק בשברי צלמים שרי כיון דשכיח טפי היתר מאיסור ואילו שברי דרקון אסור כ' בתוס' דאין היתר של ס"ס וצ"ע למה ובאמת י"ל דכל ההיתר בסוגיין אינו מדין ס"ס ויש לבאר בשני פנים א' משום דאף בצלמים דרבנן מותר והרי אין בהם ספק השקול דרוב נעבדים והרי בכללי ס"ס כ' הש"ך דרק בספק השקול יש ס"ס ומקורו בתוס' בכתובות ד' ט' ועוד י"ל דאין היתר ס"ס עפ"י מש"כ הט"ז בסי' קי' סק"י דבשני ספקיות שלא באו ביחד אף דנודע ביחד אינו ס"ס ודלא כהש"ך שם שכ' דגם כה"ג הוי ס"ס ובאמת דהמנ"י בכלל מג' סקכ"ז ובפמ"ג שם הקו' ע"ד מסוגין דאי' דהוי ס"ס ותי' דהכא שאני דהוי ספק הרגיל להתיר ויתבאר בהמשך בעז"ה וא"כ אין היתר של ס"ס

אולם צ"ע א"כ מהו ההיתר בסוגיין דאי דספק נעבד ואת"ל נעבד אימא נשבר בהיתר ושמעתי מר' מנחם שוורץ שליט"א עפ"י מש"כ הרע"א על גליון השו"ע או"ח בסי' תלח' שם נקט המ"א דבעכבר שספק נכנס לבית עם חמץ ואח"כ יש ספק לע המחמץ בבית דאי"ז ס"ס כיון דינו מדפק א' קודם השני והרע"א שם כ' דאף דאין ס"ס אך כיון דספק מוציא מידי ספק וביאר שם רע"א דספק הרגיל מוציא מידי ספק וא"כ לפי"ז י"ל דזהו כוונת הגמ' דהוי ס"ס

ולפי"ז א"ש מש"כ רש"י ד"ה שכ' דתלינן בעכו"ם דס"ס וכו' והקשו העולם דבס"ס אינו מותר משום דתלינן בצד הקולא אלא שלא חיישנן לאסור (וברש"י בפסחים כ' דבספק דרבנן וספק טומאה ברה"ר תלינן הצד הקל) ולפי הנ"ל שמעתי ליישב דכונת רש"י לספק מוציא מידי ספק דכשיש ספק הרגיל תלינן ששברו עכו"ם וכ"ז דלא כהגה' הב"ח וכה"ג תלינן להקל ולא משום דכולי היא לא חישיינן אבל במשנה דאיירי בספק ולא בסתמא הוי ס"ס

עבודה זרה דף מא' – מב' (ב)

עבודה זרה שנשברה

מעשה בשפחתו של מציק וכו' שהטילה נפל לבור ובמ"א בסי' תקכו' הוכיח מכאן דיש חיוב קורה לנפלים וקבורה בבור הוי קבורה ועי"ש שהיא שיש הוכיחו להיפך דאין דין קבורה לנפלים ועי' בחזו"א בסי' ריד' שדן בדבריו ובשו"ת ח"ס בסי' קמד'

תוד"ה מפני כ' דאיירי אף ברה"ר וראש הנפל ממלא את פי הבור ומבואר בדבריהם דהוקשה להם דהוי ספק טומאה ברה"ר משום דלא האהיל בודאי ותי' דודאי האהיל והק' המהר"ם דהרי שיהא טהור משום שמא גררתו חולדה ותי' דצ"ל דכיון דאין ספק מוציא מיד ודאי א"כ הוי כודאי ועי' בתוה"ר כאן וכ"כ תוס' בנדה דגם שמא גררתו עושהו לספק טומאה ברה"ר שטהור וא"כ נחלקו אם יש דין אין ספק מוציא מיד ודאי ברה"ר

ובעצם הגדר של אין ספק מוציא מידי ודאי דמוכח תוס' דידן דדינו כדאי כך גם הביאו בשם הגרב"ד בשם הגר"ח דאין כאן חלות ספק כלל והקשו ע"ז מדברי התוס' לעיל בד' מא' ע"ב ד"ה ומכניסה דאי' דבדין דרבנן ספק מוציא מידי ודאי ומבואר אינו כודאי ואכמ"ל

איתיבה מצא תבנית יד וכו' ולפי המקשן דלא ס"ל דאיירי בהעמיד על בסיסן א"כ למה אסור ועכצ"ל כמוש"כ תוס' לעיל (ריש ע"ב) דרישא דשברים איירי בצלמים וסיפא דתבנית יד איירי בע"ז עצמה וא"כ לפי תוס' כך סובר ריו"ח דהוא המקשן (חזו"א) וברמב"ן כ' לעיל דלפי"ד דס"ל ריו"ח כשמואל סיפא איירי בעומדין על בסיסן

דלמא מגבה ליה, הר"ן בד' יח' מדפה"ר הק' למה יוכל לזכות הרי אין זכיה בא"ה ותי' דכיון דיכול גוי לבטל יכול לזכות בו ואילו הריב"ש בסי' תה' כ' דמכאן ראיה דיש זכיה בא"ה ועי' בריטב"א שכ' דכאן מוכח דיכול לזכות בחמץ בפסח ובדברי הר"ן צ"ב שהרי למעשה אין יוכל לבטלה כשזוכה בה ותי' האו"ש בהל' חו"מ פ"א ה"ג דכיון דהא"ה בא מחמת זכייתו א"כ מתחילה זוכה בו ורק אח"כ נאסר בהנאה (ועי' בפת"ח על שו"ת א"מ סי' ח')

וברש"י ד"ה אלא כ' דכל דבר הפקר כגון מציאה נקנית בהגבהה ובגהש"ס ציין לסי' תקפא' במ"א ושם אי' בשו"ע דאם תקע בשופר של ע"ז של ישראל לא יצא דמכתת כתית שיעוריה אבל בשופר של עכו"ם יצא כיון דיכול לבטלה אבל אם זכה בה ישראל אין לה בטילה וכ' הב"ח דאיירי בשל הפקר דאם יש לה בעלים איך יזכה (ובביאוה"ל שם כ' דהוי הפקר משום דאבידת גוי מותרת) ובמ"א חלק ע"ד וכ' דאף שיש לה בעלים כיון דישראל זכה בה כיון שמתחייב באחריותה כשמגביהה (ועי' בנתה"מ בסי' שמח' לענין חיוב אחריות לגוי) וביד אפרים שם ציין דברש"י לפנינו אי' דאיירי בהפקר ובשו"ת א"מ סי' ח' כ' דלפי הראשונים שסוברים דאין זכיה בא"ה א"כ א"א כרש"י וע"כ דס"ל כמ"א

גזירה דלמא מגבה ליה, וברש"י ד"ה מרקוליס כ' דלמא מגבה כולה מרקוליס והדר מבטל לה והק' התורי"ד דהוי מחובר והקשה גם מאשירה ותי' דאפשר לקנות בחזקה ותי' עוד דגם אם א"א לקנות כלל לא פלוג רבנן ואסרוהו שהגיע לידו ועי' בב"ח בסי' קמו' שכ' דגם אם לא זכה בו יש גזירה דלמא מגבהה ואין ביטול ועי"ש דמשמע בדבריו דאם זכה בו אינו בטל מה"ת ועי' לקמן בד' נג' ע"ב בריטב"א דהוי מדרבנן אולם הרמב"ן שם נראה דנסתפק בדבר וכ"נ ברמב"ם פ"ח דהוי מה"ת

ובתוס' בפסחים דף כז' ע"ב ד"ה חוץ הק' דעצי אשירה יהיו מותרים לר"ל טעם ע"ז שנשתברה מאליה (צוין בגהש"ס) והק' הש"ך בסי' קמב' דנימא דיש גזירה דלמא מגבהה וכדרבא כמו שתי' הגמ' על כל הקושוית ובבית מאיר שם תי' דכיון אין יכול לקנות אשירה בהגבהה אין בו גזירה וכ"כ בשו"ת א"מ בסי' ח' והדברים מפורשים בראב"ד שהק' ע"ד הגמ' דאי' אתיביה ר"י אומר אף לא ירקות ולא תירצה ה"נ כדרבא ויישב הראב"ד דכיון דאיירי באשירה אין יכול להגביהה אולם צ"ע שהרי בנבייה של אשירה לא הגביהה האשירה כלל ואינו דומה לשאר הקושיות דאיירי ששבר הישראל ואינו מועיל משום גזירה ואילו הכא לא שבר כלל אלא נשבר מאליו ומה שייך גזירה אם לא הגביהה ואולי איירי שקנה האשירה ובטעם הדבר דאין גזירה בקנין חזקה וכ' משום דאין חשש שיזכה והדר מבטל שהקנין נמשך זמן ואפ"ל דכל שנופל לחצרו הוי כאתי לידו אולם צ"ע שהרי עתה אתי לידו וא"כ אין לו ביטול שבא לידו אך י"ל כיון דמתחילה היה לו ביטול בעודו אשירה

תוד"ה עכו"ם שיפה הק' דמה לא תי' דעיקרה קיימת ועי' במהרש"א דרש"י יישב את קו' התוס' וקושיית הגמ' היא משפיה לצרכו דרק בלצרכה יש סברת עיקרה קיים כמבואר בגמ' להלן

תוד"ה ספק עכו"ם הק' מ"ש ספק נעבד שנשבר שמותר משום ס"ס לדרקון שחתכו דגם בו יש ס"ס ומבואר בדבריהם דגם לריו"ח בנשתברה מאליה הוי ספק אם יבטלנו והק' המהר"ם למה נקטו כך התוס' ועי' ברש"ש והבאנו לעיל מרע"א (על גליון הרמב"ם פ"ח) שהוכיח מדבריהם דצלם שנשבר מאליו אסור ולא כהר"ן על המשנה, ולמסקנת התוס' צ"ב למה אין היתר ס"ס בדרקון (ואין לומר משום דמסתמא נעבד מדלא תי' כך ועוד שהרי לעיל כ' בד"ה ומדר"מ מבואר דגם בצלם האסור לרבנן יש היתר דס"ס)

הרמב"ן הר"ן ביארו בדעת הרי"ף דהא דאי' לקמן בד' מט' אין עובדין לשברים היינו שעיקר הע"ז קיימת ואין עובדין לשני גופים וברמב"ן כ' עוד דכך סובר ריו"ח ור"ל שהק' לו מעקירה קיימת ס"ל דאין לחלק כך וכ"ש דאסור והק' האחרונים דלפי הרמב"ן למה לא קשה ע"ע מנביה והרי עיקרה קיימת

הראב"ד פי' בקו' הגמ' באילן שקו' הגמ' היא דכל האילן יתבטל כשנשרו עליו וכן מדויק ברש"י ועי' במהרש"א על תוד"ה עכו"ם

דף מב' ע"ב

במשנה צורת חמה ולבנה כו' כ' בפיה"מ דאין הכונה לצורה של החמה והלבנה אלא למעין הצורה שחשבו שהוא המזל של החמה והלבנה וכן דייק המהר"ם להלן בע"ב בדברי רש"י על המשנה שכ' מזל החמה, וכ"פ הרמ"א בסי' קמא' ס"ג, ובש"ך סק"ח דייק מדלא כ' הרמ"א דהני נמי נעבדים שאת צורת החמה והלבנה עצמה אין עובדים אותה הגויים ושרי ודלא כלבוש שכ' דכונתו דאף לצורת המזל עובדים והק' הש"ך א"כ למה אסור להשהות צורת לבנה וחמה משום חשד ע"ז וכדאי' ד' מג' ע"ב ותי' דכיון דנמצאים אצלו צורות אלו יש חשד אבל במצאם אין חשש שמא עבדוהו גויים (ועי במהר"ם להלן בע"ב בתוס' ד"ה שאני בד"ה באו"ד אנדרטי שהק' כך ונשאר בקו') צורת דרקון פי' המרדכי דהוא בריח השמים וממונה על המזלות

ברש"י כ' דמתני' כרבנן דס"ל צלמים מותרים ובתוס' הקשו עלי דמצי קאי כרבנן דס"ל דוקא אנדרטי אסור ובר"ן תי' דסבור דקאי כר' יצחק דלא ס"ל דרק באנדרטי אסור וכן פרש"י שם ואילו תוס' לשיטתם שם סוברים דאין מח'

ובמהר"ם הק' ע"ד התוס' דאם קאי כרבנן למה הני ג' אסורים והרי אין בידם מקל ורק בידם מקל אסרו ותי' דהני חשובים הם ואסורים וכמו שמחזיקים מקל חשובים הם ועוד הק' למה לא הק' הגמ' למימר דלהני פלחי על המשנה בריש פרקין דאי' דאין נעבדין אלא שיש בידם מקל והרי עובדים להני ותי' דהתם קאי בצלמים והכא במזלות

הר"ן הביא מהרשב"א דבמקום שעובדין לשתי וערב (בנדמ"ח, צנזור) כלים שמצוייר עליהם כך אסורים, ובר"ן כ' דהוי רק זכר בעלמא (וברמ"א סי קמא' ס"ב דשתו"ע שתולים בצאור שרי ועי' שו"ת אג"מ ושבה"ל בזה"ז בצורת שתו"ע בזה"ז על כלים וכסף וכדו') ועי"ש שנחלק לענין צורות על כלים מבוזים שיודעים דעובדים להם דלפי הרשב"א אסור ולפי הר"ן שרי ועי' להלן בסוגיית כלים מבוזים בסוף ע"ב

הב"י הביא בשם רי"ו בשם ר' אברהם בן איסמעל שצורות חמה וכדו' דרקון ע"ג כלים מותרים היום כיון דאין עובדין אותם אולם הטור הביא הדין וא"כ גם בזה"ז אסור

רבא אמר כולה במוצא ומציעתא רבי יהודה הק' הריטב"א דלמה לא תי' רב דקאי כרבנן דבידו מקל

במעשה דר"א הקפר ש"מ עכו"ם מבטל בע"כ המרדכי ריש פירקין דבגטר לגוי לא מהני רק במבטל ע"י מעשה בגופה אבל שלא באונס מבטל בפה או במחשבה וכההיא דהניחוה בשעת שלום דמותרת ובשעת מלחמה אסורה וטעמא משום דהוי אונס לבטל וכ"פ הרמ"א בסי קמו', וביאר החזו"א (סי' סא' סק"ה) דאין כונתו דאמירה הוי כמעשה שבירה דרק הבעלים של הע"ז יכולים לבטל בדיבור אלא הוי מדין ביטול בלב כעין הניחוה עובדיה עי"ש

וש"מ עוכ"ם מבטל שלו ולשל חבירו ובתוס' הקשו דלמה לא אי וש"מ אין ישראל מבטל דשניהם אי במשנה ותי' דזה פשיטא (ושמעתי לבאר משום דאי' בקרא להדיא ד"שם בסתר"). הר"ן הביא שיש שתירצו (הרמב"ן) דש"מ בין בע"כ דידיה ובין בע"כ של העובדו שאי"צ רצונו, הר"ן דחה תי' זה וכ' דקמ"ל דגם אם הגוי עובד לע"ז אחרת יכול לבטלו. תוה"ר כ' בשם ר' אלחנן דפשוט דישראל אינו מבטל ולקמן אי' דישראל שעבד אינו מבטל וכ' בשם ר' יהודה וכ"כ בתוס' הר"י מפרי"ש דכיון שמצאה הרי היא כשלו ואעפ"י שלא הגביהה וס"ד דיכול לבטל בעודו ביד הנכרי

וש"מ היודע בטיב ע"ז מבטל ושאינו יודע בטיב ע"ז אינו מבטלו וברמב"ם בפ"ז מהל' ע"ז כ' ובלבד שיהא הגוי מבטל עובד ע"ז אבל מי שאינו עובד אין ביטלו ביטול וכן אי' לקמן ד' סד ע"ב וכ' הכס"מ דאם אינו עובדו אינו מבטלו משום דאינו יודע בטיב ע"ז ובתוס' ד"ה ש"מ הקשו למה לא אמרינן ש"מ ישראל אינו מבטל והרי ר"א הקפר הוא ישראל שאינו עובדו ולפי הכס"מ הוא מדין אינו יודע בטיב ע"ז ואין ראיה דישראל אינו מבטל וע"כ דלתוס' הוא מדין אחר דמי שאינו עובד אינו מבטל (עבודה שלימה)

ובעצם הדין דקטן אינו מבטל משום דאינו יודע בטיב הקשו האחרונים דקשה לר"ל דלמה לא בטל וכי גרע מנשברה מאליה והקשו עוד דלר"ל אין חידוש בביטול בע"כ דלא גרע ממאליה וכן הקשו על המשנה לקמן בד' נב' דאי' דגוי מבטל ע"ז של חבירו ומה החידוש (ותי' דהחידוש הוא דמועיל גם אם לא היה דעת הבעלים לבטלו ועי' סד"י)

רד"ה מצא טבעת ולא הגביהה וצ"ע למה לא הגביהה ללא כונה לקנות וי"ל עפ"י מש"כ הב"ח בסי' קמו' דאם הגביהה ישראל גם ללא כונה לקנות אינו יוכל לבטלו ולא כב"י שם (סדר יעקב) ומשמע שם דהוי מה"ת ועי להלן מש"כ בשם הר"י מפריש דגם ביכול לזכות בה ואינה בידו כלל אינו יכול לבטלו

נהי דממונא מייאש מאיסורא מי מייאש, החזו"א (סי' סא') הוכיח מכאן דאם היה מייאש מהאיסור היה בטל והיינו דאי"צ שבירה לבטלו וכל דכבר אינו עובדו בלבו בטל ומדין הניחוה עכו"ם ולא משום דההנחה הוי כשבירה וביטול אלא עצם זה שאין עובדין אותה וע"י שהע"ז עזובה בטילה וכן שאין עובדים עוד לע"ז כבר ג"כ הוי כמו הניחוה וכן כשמתו כל עובדיה הוי ביטול (ועי' לקמן בד' נג' ע"ב בבית נמרוד ובריטב"א שם שלתי' א' גם בזה"ז אסור ואף שאין עובדין אותה)

צורות לבנות היה לו לר"ג וכו' ומי שרי וכו' ובפנ"י בר"ה ד' כד' הק' הרי לא עשה ר"ג לבנה שלימה ותי' דכיון דא"א לעשותן כעין שמים עובר גם כך ובשפ"א שם תי' דכיון דכך נראית לנו הלבנה עובר בכך

לא יעשה אדם תבנית היכל וכו' וברש"י כ' דרק במדתו עובר וכ"פ השו"ע ובתוס' כ' ד"ה אכסדרה כ' אם עשה האולם כאסכדרה עובר, המהרי"ק שורש עה' כ' דאם עשה מנורה של ז' קנים עובר גם לא כמדת המנורה כיון דמדתה אינה לעיכובא ולא דמי למש"כ רש"י באולם וכ' שם דאם אין היא כמדת האולם אולי הוי כבית בעלמא ובמה דומה באולם אם לא במדתו וכ' המהרי"ק דבתוס' נראה לא כרש"י דבתוס' ד"ה אכסדרה כ' דגם אם אינו דומה ממש לאולם והיכל עובר שהרי לאולם היה גיפופי משני צדדים (עי' תוה"ר ובתוס' בעירובין) וא"כ למה עובר וכ' דאפשר דלענין המידה מודים תוס' לרש"י ועי' בתוס' ביומא ד' נד' שנראה מדבריהם דגם בכלי המקדש עובר רק כמידת הכלים ועי' בהגה' חש"ל שהקשה סתירה בדברי התוס' אם היו גיפופי לאולם ועי"ש שהביא נידון אם אסור לעשות גם צורת בית ראשון או רק בית שני

הרמב"ם הביא האיסור של עשיית תבנית המקדש וכליו בפ"ז מהל' ביה"ב וכ' שם דאסור מדין מורא מקדש וכ' המנ"ח במצ' לט' דלפי"ז הוי רק איסור עשה וכ' בהג' חשק שלמה (כאן) שהרמב"ם לשיטתו בפ"ג מהל' ע"ז ה"י שאיסור עשיית צורות שנלמד מלא תעשון הוא משום דשמא יבא לטעות ולעבוד ע"ז וא"כ אינו שייך לאסור משום כך בתבנית המקדש וכן דייק ברייתא דלא אי דהוא משום לא תעשון והביא החש"ל דבשאילתות אי' דהוא משום לא תעשון ובמנ"ח במצ' לט' כ' דהגמ' חזרה בה ובאבי עזרי יישב בדעת הרמב"ם (עפ"י מש"כ בסה"מ מצ' ד' דנכלל בלאו זב גם מה דאי בסנהדרין ד' ו' שם אי לענין העמדת דיין) דהוי כלאו שבכללות על עשיית צורות ויש שהוי משום ע"ז ויש משום מורא מקדש ואין לוקין ע"ז

ברש"י עה"ת עה"פ לא תעשון כ' דיש איסור לעשות דמות כרובים כעין המקדש ועיי"ש ברמב"ן ועי' בבעלי התוס' כאן שכ' דשרי

תוס' ד"ה לט תעשון הקשו למה יש איסור על עשיית ד' פנים הרי עובר שעושה צורת אדם ותי' לעבור עליו בב' לאיון וביאר בשו"ת מהרי"ט ח"ב דאין הכונה לשני לאיון שהרי נלמד מאותו פסוק אלא הוי שני לאוין שיש בן שני איסורים ובר"ן תי' דס"ד דאדם בהדי הד' אחרים אינו צורת אדם. בסו"ד כ' דאין איסור לרקום צורת אדם כיון דהוי רק חצי פרצוף (ועי' להלן מהו חצי פרצוף) וצ"ע שהרי כ' להדיא דרק בחותם שוקע אסור לחתום אבל בחותם בולט שרי ומשום דאיסור לא תעשון הוא רק בבולט ולכן מותר לחתום בו שהוא בולט ולא בשוקע וא"כ סדינין מצויירים גם אם הם פרצוף שלם כיון דאין בולט ויש ליישב

ברש"י ד"ה ארבעה כ' שא' מהד' הוא שור והק' הש"ך בסי קמא' שהרי השור נהפך לכרוב כדאי' בגמ' בחגיגה ותי' דכיון דהיה שור גם עתה עובר בכה"ג

תוד"ה לא אסרה צורה כ' דכל מימרות דאביי הם למסקנא ובתוס' בר"ה ד' כד' ביארו יותר דכונת אביי דבכל מדור בשמים רק אלו אסרתם תורה ולכן כל המימרות קיימות למסקנא

הר"ן הביא מהר"מ מרוטבנרוג שכל מימרות דאביי קיימות למסקנא ולכן צורת הד' פנים אסור גם לקיימם וכן בצורת אדם אבל צורת לבנה אין איסור לקיימם אלא לעשותן וא"כ כל דברי אביי קיימים וביאר משום שני איסורים בקרא לא תעשון ולא תעשו לכם

הר"ן עמד ע"כ שהרי"ף והרמב"ם השמיטו ההיתר לעשותן ע"י אחרים וכ' הר"ן דלמסקנא שתי' הגמ' להתלמד שאני א"כ אין היתר של עשוהו אחרים ומותר משום להתלמד ומבואר א"כ דלהתלמד הוי היתר על איסור מה"ת ועי' בכס"מ ועי' בשו"ת מהרי"ט ח"ב סי לה' מש"כ בזה ועי' בשו"ת ח"ס סי קלד'

תוד"ה שאני כ' דלא יחתום גם ע"י גוי ובחגורות דיש עליהם צורת אדם לא יקיימום וכ' המהר"ם דכונתם לשני דינים א' משום וב' לא תעשון משום חשד ע"ז

תוד"ה והא ר"ג כ' דאסור לעשות לבנה גם באינו בולט ופשטות כוונתם דהוא משום דאין בו חשד אולם נראה לפי הנ"ל דכונתם דאין בו משום לא תעשון

הרא"ש כ' דאיסור עשיית צורת אדם הוא רק באדם שלם וכ"פ השו"ע בסי קמא' ס"ז ובביאור הגר"א שם ציין לתוס' ד"ה שאני וכונתו למש"כ דרק אדם שלם אסור ויש שכ' דזוהי כונת התוס' לעיל בע"א דחצי פרצוף שרי היינו חצי גוף ויש שדחו הראיה מתוס' דאיירי בחשד של ע"ז ולא בדין לא תעשון ועי בט"ז בסי קמא' סוס"ק ו' שכ' דה"ה לשאר הד' פנים האיסור הוא רק שעושהו כבגוף שלם דכך הוא בשמים

הר"ן הביא די"א דכל הצורת בשמים אסור לעשותן בין בולטות בין שוקעות ושבמדור העליון אסור גם לקיים כהר"מ הנ"ל וכל שאר צורות אסור בבולט מדרבנן וי"א דרק הצורות האסורות אסור ורק בבולט אסור ואין איסור כלל בשאר צורות בין בולט בין שקוע והכריע כי"א הראשון עיי"ש

הרמב"ם בפ"ג ה"י ע"ז כ' דבצורת אדם באינו בלוט שרי ובשאר דברים אסור משום דאינו בולט ובהשג' נראה דיש נ"מ דשוקע שרי ורק באינו שוקע חלוק על הרמב"ם ועי' בר"ן מש"כ ע"ד הרמב"ם וכן בכס"מ

להלן בהמשך נעסוק עוד בשיטת הרמב"ם ובענין צרות מבוזות כגון בובת ובנספק לדינא בענינים אלו

ובדין פרקים דאי' בצורת הלבנה דר"ג דשרי וברש"י פירש דאין בו משום חשד ודייק הריטב"א דלא בא ליישב את קושיית הגמ' דלא תעשון אלא את למה אין חשד ובריטב"א הביא שתוס' פירשו דפרקים קאי על הלא תעשון חלק עליו ובאמת יל"ע מהו הגדר של פרקים ועי' במנ"ח שכ' וכ' שם דקאי על הקו' הראשונה דשל פרקים מפורקת ליכא צורה כלל אבל הק' דאיך ר"ג הראה לעדים שהרי צריך לחברן ותי' דרפוי מותר כעין בשבת והסיק שם דאף דהשמיטו הרמב"ם פשוט הוא דשרי בפרקים אולם ברש"י נראה דפרקים אינו מתיר האיסור לא תעשון וצ"ע למה ואולי בא ליישב את קושיית המנ"ח דעל חיבור הצורות יחד אסור משום לא תעשון לכך הוצרך רש"י לומר דאחרים עשו לו אולם הריטב"א פי' דאין איסור לא תעשון בשל פרקים ובעצם דברי הגמ' צ"ב שהרי אי' בגמ' קו' לענין לא תעשון ולבסוף אי' איבע"א להתלמד שאני והיינו בא ליישב הקו' הראשונה של לא תעשון ואילו האיבע"א הקודם של פרקים לרש"י בא ליישב הקו' של חשד ולמה הוי אבע"א ולפי הריטב"א א"ש דשניהם באין ליישב הקו' מלא תעשון

תוס' בד' מג' ע"א בד"ה ד' מבואר בסו"ד דלענין לא תעשון עובר בצורת אדם רק בבולטת ובד"ה כ' דלענין חשד ג"כ אסור רק בבולטת אולם לפי הש"ך תוס' לא איירי לענין חשד אלא לענין אמירה לנכרי באיסור לא תעשון ג"כ יש ראיה לענין לא תעשון

תוס' הוכיחו מקו' מהגמ' לר"ג על לבנה שלא תירצה דר"ג אינו שוקע דגם בשוקע אסורו הרמב"ן סובר חק ע"ז

בגמ' מבואר דיש שני איסורים איסור עשייה ואיסור להשהותם מדין חשד ובראשונים מבואר דהחשד הוא לאיסור ע"ז אולם הגר"א בסקכ"ב כ' דלפי תוס' והרא"ש הוא חשד של לא תעשון ואף שכ' התוס' דלמסקנא החשד הוא משום ע"ז אך לפי הבה"ג דחותם איירי בצורת דרקון ולא באדם א"כ קושיית הגמ' היא מדרקון דיש חשד ובס"ד איירי בחשד של צורת לבנה וע"ז תי' דהחשד משום צורת ע"ז ושל דרקון ולכן מהני היתר דרבים שהרי על לא תעשון לא מהני רבים אבל באמת צ"ע למה אין חשד של לא תעשון ואיך מהני רבים לזה וי"ל דמש"כ התוס' דלבנה שוקעת אסורה היינו רק מצד חשד ע"ז ולא מצד לא תעשון ואף שכ' תוס' בע"א דיש לא תעשון גם בשוקעת היינו לא לפי הבה"ג שהרי פירוש שם הברייתא דטבעת דאדם בשוקעת בחשד של ע"ז רק בבולט אסור צורת אדם

שיטת הרמב"ן היא דאסור מדין לא תעשון גם בשוקעת הרמב"ם כ' דצורת אדם יש איסור רק בבולט וצורת אחרות יש איסור גם בשוקעת

רש"י בשופטים ביהושע כד' ל' כ' דעשו ליהושע תמונת חמה וכן בשפטים ב' ט' ובמדר"ב אי' דיישכר היה לו שמש וירח על דגלו לא להקל בצורות ועי בגרנ"ק שכ' לענין עשיית צרת גולם שהבא מב"מ בהל' תפילה שדן אם מצטרף מנין וע"כ דשרי כה"ג דהי כישראל

בענין לא תעשון לשיטת הרמב"ם

הרמב"ם בהל' פ"ג הל י' הל ע"ז כ' דטעם האיסור הוא כדי שלא יטעו בהן הטועים וידמו בהן לעובדה ואילו הריטב"א בד"ה לא תעשון כ' הטעם משום שאינו כבוד שמים

בשיטת הרמב"ם דס"ל דהאיסור הוא משום לתא דע"ז יש כמה נ"מ, הרמב"ם לא כלל איסור עשיית צורת המקדש וכליו בהל' ע"ז ומשום לא תעשון אלא מדין מקדש תיראו וביארנו דאזיל לשיטתו שהלאו הוא שמא יבא לעבוד ע"ז ואי"ז שייך בצורת המקדש הרמב"ם השמיט ההיתר דאחרים עושין לו וכ' הר"ן שהרמב"ם שנדחה תי' זה למסקנא וביאר המהרי"ט בח"ב סי' לה' דהרמב"ם לשיטתו דהאיסור הוא משום שמא יבואו לטעות א"כ אין נ"מ בין יעשה לקיום עוד נ"מ בשיטת הרמב"ם כ' המהרי"ט דכיון דהלאו שמא יבאו לטעות בע"ז א"כ במבוזין אין איסור לא תעשון ועי' בריטב"א שכ' דיש איסור גם במבוזין וי"ל שהריטב"א לשיטתו דהאיסור הוא משום שלא ישתשתש בשמשי מרום ובאמת דיש מח' מפורשת בענין דהרמב"ן הובא בטור כ' דאין איסור לא תעשןו במבוזה ואילו הרשב"א חלוק דיש איסור לא תעשון במבושה בטור שהביא ואילו לש"ר רק לענין חשש ע"ז או חשד ע"ור יש נ"מ בין מבוזין למכובדין

והנה בגמ' אי' דיש היתר להתלמד וצ"ע מה שייך להתלמד וכי על איסור יש היתר להתלמד דרק בכישוף יש היתר זה אולם לפי הרמב"ם א"ש לפי דהוא משום ע"ז א"כ דומה לכישוף דלהתלמד שרי

ובאמת לשיטת הרמב"ם שסובר דטעם האיסור הוא שמא יבוא לטעות בע"ז יל"ע למה אסור רק צורת אדם ולא צורת ע"ז עצמה ועי' במנח' מצ' לט' שדייק ברמב"ם דרק על צורת אדם לוקין וצ"ע למה רק על צורת אדם ובפרט שלפי הרמב"ם טעם האיסור הוא משום ע"ז ואולי י"ל דרק על הדמות שהיא על כסא הכבוד שהיא לא דמות שחידשו הגויים מעצמם יבואו לטעות בע"ז ושאר משמשים במרום אף דאסורים בלאו אבל אי"ז עיקר הלאו כיון דיש בו פחות חשש טעות אוסר עצם ולענין דרקון יש לומר כהנ"ל דרק בדבר שהוא בדמות אמיתית שידוע לנויבואו לטעות

הרמב"ם כ' על צורת אדם יש חשד לפי הגר"א וא"כ לפי"ד אינו משום חשד ע"ז אל משום חשד של לא תעשון כמו שהביא הגר"א בשם התוס' וא"כ הדין בולט אינו שני דינים א' מדין לא תעשון וא' מדין חשד אלא הוי גופא חשד לדין לא תעשון

ולפי"ד הגר"א ברמב"ם צורת אדם חמור מלבנה ולהיפך משיטת החכמ"א דאדם קיל דאין בו איסור שהייה אולם לפי הרמב"ם המשד משום לא תעשון ואילו לפי החכמ"א משום ע"ז וא"כ א"ש

המנ"ח בסוף מצ' לט' כ' דלפי הרמב"ם דאיסור לא תעשון הוא משום שמא יבא לטעות בע"ז הוי לתא דע"ז וא"כ הוי אביזרייהו דע"ז ודינו יהרג ואל יעבור והיה מק' לומרדאף דהוי שמא יטעו בו בע"ז אבל הוי רק טעם האיסור ולא גדר האיסור וא"כ אינו יהו"י

הרמב"ם כ' בפ"ט הל' מלכים דאסור לנכרי לעשות דמות אף לנוי ולשיטתו דהוי לתא דע"ז וא"כ לא שייך היתר דאחרים עושים לו שהרי מי עשה לו ואילו בתוס' מבואר לא כך שהרי כ' דיש בו רק משום אמירה לעכו"ם ולכן על אמירה במק' מצוה לא גזור אולם צ"ע לפי המרב"ם בס"ד של הגמ' דיש היתר דאחרים עושים לו והרי אף לנכרי אסור לעשות

ובדין פרקים דאי' בצורת הלבנה דר"ג דשרי וברש"י פירש דאין בו משום חשד ודייק הריטב"א דלא בא ליישב את קושיית הגמ' דלא תעשון אלא את למה אין חשד ובריטב"א הביא שתוס' פירשו דפרקים קאי על הלא תעשון חלק עליו ובאמת יל"ע מהו הגדר של פרקים ועי' במנ"ח שכ' וכ' שם דקאי על הקו' הראשונה דשל פרקים מפורקת ליכא צורה כלל אבל הק' דאיך ר"ג הראה לעדים שהרי צריך לחברן ותי' דרפוי מותר כעין בשבת והסיק שם דאף דהשמיטו הרמב"ם פשוט הוא דשרי בפרקים אולם ברש"י נראה דפרקים אינו מתיר האיסור לא תעשון וצ"ע למה ואולי בא ליישב את קושיית המנ"ח דעל חיבור הצורות יחד אסור משום לא תעשון לכך הוצרך רש"י לומר דאחרים עשו לו אולם הריטב"א פי' דאין איסור לא תעשון בשל פרקים ובעצם דברי הגמ' צ"ב שהרי אי' בגמ' קו' לענין לא תעשון ולבסוף אי' איבע"א להתלמד שאני והיינו בא ליישב הקו' הראשונה של לא תעשון ואילו האיבע"א הקודם של פרקים לרש"י בא ליישב הקו' של חשד ולמה הוי אבע"א ולפי הריטב"א א"ש דשניהם באין ליישב הקו' מלא תעשון

השו"ע הביא שני דיעות אם יש איסור במוצא צורת דרקון וחמה וכדו' בזה"ז שאין עובדין אותם, הרמ"א הכריע לקולא וכ' דאסור להשהותם וא"כ מבואר דיש איסור שהייה אף דאין עובדין אותם בזה"ז, וביאר הש"ך בסק"ח דכמו דאסור במוצא רק על מזל הירח ולא על דמות הירח עצמו אבל לענין שהייה של דמות ירח אסור גם בירח עצמו ודיש חשד שמחזיק דמות זו וה"ה בצורות שאין נעבדות אסורות בשהייה משום חשד

החכמ"א בסי' פה' כ' דבצורת אדם בזה"ז אין איסור כיון דאין עובדין אותם וצ"ע מ"ש מצורת דרקון ולבנה דאסור בשהייה אף דבזה"ז אין עובדין אותה ואולי היה דרך לעבוד חמה יותר ולכן יש איסור להשהות בזה"ז אבל אינו נעבד כמו הני ובגמ' הביאה ראיה לדין חשד מצורת אדם לצורת לבנה משום דבלבנה נעבד טפי וכך יישב הגרנ"ק שליט"א את דברי החכמ"א עם דברי הרמ"א)

ויש שתי' דהחכמ"א דייק בלשונו שכ' דבצורות אלו אין עובדין צורות אלו דייקא וכ"כ המחזה אליהו בביאור דברי החכמ"א, וכ"כ הריטב"א להדיא דאין איסור לקיים צורת אדם על הכלים משום דאין עובדין צורות אלו וכ' דאף צורת יש"ו מותר לקיימו ואין בו חשד משום דאין עובדין צורות אלו וכ' על המשנה דגם צורת שתי וערב על כלים מבוזין מותר לקיימן כיון דאין עובדים אותם על כלים אלו, אולם עדיין אין ראיה לדברי החכמ"א שהרי הרמ"א כ' דגם במק' דאין עובדין לצורות הללו יש איסור להשהותם ואולי הריטב"א לא סובר כן סובר וא"כ לפי הרמ"א אין ראיה דמותר

וכ' בטור בשם הרמב"ן דעל כלים מבוזין אין איסור לא תעשון וגם אין איסור להשהותם משום חשד וכ' הטור דהרשב"א חולק דיש איסור לא תעשון במבוזין ומשמע דאין איסור שהייה משום חשד במבוזין ולפי"ז מש"כ הרמ"א דשהייה אסור גם באין עובדין כמותו בזה"ז אסור רק במכובדין אולם צ"ע מסתימת השו"ע בסע' ד' שכ' דיש איסור לא תעשון ואיסור שהייה בצורות אלו ולא חילק בין מבוזין למכובדין ולא ראיתי

הפת"ש ריש סי' קמא' כ' לענין שתי וערב ע"ג כלים דשרי דאין עובדין אותם ולמה אינו אסור לדברי הרמ"א דשהייה אסור בכל אופן אא"כ אסור כל צורת שתי וערב על דברים מבוזים והרי הרמ"א התיר בריש סי' קמא' באין דרכן לעובדם דאין נ"מ בין צורת אדם לשתי וערב לענין החשד ועכצ"ל א' משני תי הנ"ל

הש"ך בסקי"ח הביא מהמרדכי דיש איסור לא תעשון גם על צורת דרקון וצ"ע שהרי בגמ' אי' דרק שמשי מרום ואולי י"ל דזה פשוט דאסור וכשיטת הרמב"ם דאיסור לא תעשון הוא משום ע"ז וא"כ ודאי על צורת ע"ז עובר

תוס' בד' מג' ע"א בד"ה ד' מבואר בסו"ד דלענין לא תעשון עובר בצורת אדם רק בבולטת ובד"ה כ' דלענין חשד ג"כ אסור רק בבולטת אולם לפי הש"ך תוס' לא איירי לענין חשד אלא לענין אמירה לנכרי באיסור לא תעשון ג"כ יש ראיה לענין לא תעשון

תוס' הוכיחו מקו' מהגמ' לר"ג על לבנה שלא תירצה דר"ג אינו שוקע דגם בשוקע אסור

הגר"א הביא ששיטת התוס' והרא"ש דהחשד הוא משום לא תעשון והיינו דלפי הבה"ג דחותם איירי בצורת דרקון ולא באדם א"כ קושיית הגמ' היא מדרקון דיש חשד ובס"ד איירי בחשד של צורת לבנה וע"ז תי' דהחשד משום צורת ע"ז ושל דרקון ולכן מהני היתר דרבים שהרי על לא תעשון לא מהני רבים אבל באמת צ"ע למה אין חשד של לא תעשון ואיך מהני רבים לזה וי"ל דמש"כ התוס' דלבנה שוקעת אסורה היינו רק מצד חשד ע"ז ולא מצד לא תעשון ואף שכ' תוס' בע"א דיש לא תעשון גם בשוקעת היינו לא לפי הבה"ג שהרי פירוש שם הברייתא דטבעת דאדם בשוקעת בחשד של ע"ז רק בבולט אסור צורת אדם

שיטת הרמב"ן היא דאסור מדין לא תעשון גם בשוקע הרמב"ם כ' דצורת אדם יש איסור רק בבולט וצורת אחרות יש איסור גם בשוקע

סה"מ במצ' ד' כ' דגם בחיות יש איסור לא תעשון וביד כ' דרק הצורות בגמ' אסורו

המהר"ם מרוטנבורג כ' דיש איסור לקיים צורת מדין לא תעשון ונלמד מן הקרא דלא תעשו ורק בצורת לבנה אין איסור לקיימו מדין לא תעשון

הט"ז בסקי"ב החמיר כהרמב"ן דגם באינו בולט אסור מה"ת וכ' דלא טוב העושים במחזורים צורת של מזלות ועפ"י שיטת רק אליקים היא דגם בחיות יש איסור של לא תעשון וכ"ה מהב"ח דהוא ממשמשי עליון והק' הט"ז על רב שצייר כוורי ונקה"כ תי' דרב לא נתכוון לצייר צורה זו אלא לסימן בעלמא ועוד דהוי להתלמד וכ' הש"ך דמה שעשוי במחזור מיקרי להתלמד כך היה נראה וא"כ לפי"ז מה שמביאים דמיות של יוסף עם כוכבים שרי וכן אם יש כוכב שאינו עושים לצורת הכוכב אלא לסימן שרי ויש כך על דגלים וכוד'

השו"ע פסק בס"ד דרק אדם שלם אסור וכשיטת הרא"ש הש"ך בסק' הביא מהסמ"ג להחמיר גם בחצי אדם וכ' דהמחיר תע"ב ובפת"ש סק"י כ' בשם היעב"ץ דגם הרא"ש מודה דבצורת פנים ממש אסור גם בראש בלבד וכ' שם דא"כ גם בראש גולם ללא צורת פנים אסור וכ' השבה"ל דאין נוהגין כן

הפת"ש הביא מהיערות דבש לא להחמיר לא הניח שום תמונה בבית

פת"ש סק"ד לענין מטבעות אסר במכובדין של כסף משום חשד בסק"ה כ' דבצורת על הפרוכת ליכא חשד דהוי ברבים ולפי"ד כל דבר שנמכר ועושי בבית חרושת אין חשד וכ' עוד שדבר הנמכר הרבה בחניות אין חשד ושם התיר שם באופן דאינו שוקע ציור בעלמא שרי והביאור הוא דרק בצר צורה אסורה ולא רושם בעלמא

הבית לחם יהודה כ' דמהני לפחות החוטם ועי בחחי הח"ס בסוגיין

בשו"ת שבט הלוי חלק ז' סי קלד' כ' דשי איסור להשהות בובה ולא כחכמ"א והגרנ"ק כ' אמנם נראה להל' דחייב לפגום אבל בדיעבד שרי

בלי אזנים שרי לפי השבה"ל אבל לפי היעב"ץ דגולם אסור אין היתר וכ' דאין נוהגין כן והגרנ"ק אסר

אסור להחזיר בובה מה"ת אם נתפרקה וכן אסר הגנר"ק לעשות בובות שלג ופלסטלינה ולכאורה רק לפי היעב"ץ דאף דאין צורת פנים אסור אבל לפי מש"כ השהב"ל דאין נהוגין כן שרי ואם יש ראש ואוזנים מכובדות אסור להחזיר ודאי

עוגיות בצורת אדם שרי כיון דעומד לשבור וכ"כ המחזה אליהו בשם הדרכ"ת והגרנ"ק חלש על היתר זה והיתר דהוי רק סימן ולאצרוה בעצם וכעין דברי הנקה"כ הנ"ל לענין כוורי דרב

דרכ"מ ציור שרי דאינו שוקע ואינוצורה ולא כהט"ז

והגרנ"ק אסר להדביק מדבקות בצורת אדם מה"ת מסכות בפורים שלא יהא עם פרטים של פרצוף וכן אי' דנהגו לעשות בובות בפורים לשרפם מהרי"ל

פסל ישראל שיגמור ע"י גוי

השבה"ל כ' דאפשר להקל בצילום כיון אינו פשוט כ"כ מהו צילום

לענין פזל גם צורת אדם הגרנ"ק אם שרי משום דהוי כשל פרקים והחמיר אם מתחבר אבל לא שמונח א' ליד השני

שיטת הרמב"ן דיש איסור לעשות שאר חיות בולטות והביאו הגר"א בסקל"א

הב"י באבקת רוכל כ' דלא לעשות צורת אריות וכ' הגרנ"ק דיש מקומות דאין נזהרים לעשות על הפרוכת בגדי ילדים ושמיכות וכדו' יש בהם חשד בתורת חמה וכו' אבל בבגדים העושים בבתי חרושת יש להקל' משום ומרם בכמות גודלה כיון חשד שה בפת"ש אי' כ' כשר הדבר רש"י בשופטים ביהושע כד' ל' כ' דעשו ליהושע תמונת חמה וכן בשפטים ב' ט' ובמדר"ב אי' דיישכר היה לו שמש וירח על דגלו לא להקל בצורת

השבה"ל התיר לצייר בגג הביכנ"ס כוכבים דאין להם קרנים וכ"ה המחזה אליהו מהמנחת עני ואף דבאמת אין להם שכך אנו מציירים אותם הגרנ"ק אסר, שמש שוקעת שרי ואל דמוה ללבנה דכך נראית בעולם

בענין לא תעשון

הרמב"ם בהל' פ"ג הל י' הל ע"ז כ' דטעם האיסור הוא כדי שלא יטעו בהן הטועים וידמו בהן לעובדה ואילו הריטב"א בד"ה לא תעשון כ' הטעם משום שאינו כבוד שמים

בשיטת הרמב"ם דס"ל דהאיסור הוא משום לתא דע"ז יש כמה נ"מ, הרמב"ם לא כלל איסור עשיית צורת המקדש וכליו בהל' ע"ז ומשום לא תעשון אלא מדין מקדש תיראו וביארנו דאזיל לשיטתו שהלאו הוא שמא יבא לעבוד ע"ז ואי"ז שייך בצורת המקדש

הרמב"ם השמיט ההיתר דאחרים עושין לו וכ' הר"ן שהרמב"ם שנדחה תי' זה למסקנא וביאר המהרי"ט בח"ב סי' לה' דהרמב"ם לשיטתו דהאיסור הוא משום שמא יבואו לטעות א"כ אין נ"מ בין יעשה לקיום וכן מבואר בהדיא ברמב"ם בפ"ט הל' מלכים דאסור לנכרי לעשות דמות אף לנוי ולשיטתו דהוי לתא דע"ז וא"כ לא שייך היתר דאחרים עושים לו שהרי מי עשה לו ואילו בתוס' מבואר לא כך שהרי כ' דיש בו רק משום אמירה לעכו"ם ולכן על אמירה במק' מצוה לא גזור אולם צ"ע לפי המרב"ם בס"ד של הגמ' דיש היתר דאחרים עושים לו והרי אף לנכרי אסור לעשות

עוד נ"מ בשיטת הרמב"ם כ' המהרי"ט דכיון דהלאו שמא יבאו לטעות בע"ז א"כ במבוזין אין איסור לא תעשון ועי' בריטב"א שכ' דיש איסור גם במבוזין וי"ל שהריטב"א לשיטתו דהאיסור הוא משום שלא ישתמש בשמשי מרום ובטור הביא דיש מח' מפורשת אם יש איסור לא תעשון במבוזין דלפי הרמב"ן אין איסור לא תעשון במבוזה ואילו הרשב"א יש איסור לא תעשון במבוזה ומדויק בטור דגם להרשב"א אין חשד ע"ז במבוזין

והנה בגמ' אי' דיש היתר להתלמד וצ"ע מה שייך להתלמד וכי על איסור יש היתר להתלמד דרק בכישוף היתר זה אולם לפי הרמב"ם א"ש לפי דהוא משום ע"ז א"כ דומה לכישוף דלהתלמד שרי

ובאמת לשיטת הרמב"ם שסובר דטעם האיסור הוא שמא יבוא לטעות בע"ז יל"ע למה אסור רק צורת אדם ולא צורת ע"ז עצמה ועי' במנח' מצ' לט' שדייק ברמב"ם דרק על צורת אדם לוקין וצ"ע למה רק על צורת אדם ובפרט שלפי הרמב"ם טעם האיסור הוא משום ע"ז ואולי י"ל דרק על הדמות שהיא על כסא הכבוד שהיא לא דמות שחידשו הגויים מעצמם יבואו לטעות בע"ז ושאר משמשים במרום אף דאסורים בלאו אבל אי"ז עיקר הלאו כיון דיש בו פחות חשש טעות אוסר עצם ולענין דרקון יש לומר כהנ"ל דרק בדבר שהוא בדמות אמיתית שידוע לנו יבואו לטעות, ועי' בסה"מ מצ' ל"ת ד' כ' דגם בחיות יש איסור לא תעשון ואש דהו משום ע"ז אולם ביד כ' דרק הצורות שאמרו בגמ' אסורות

בביאור הגר"א נקט בדעת הרמב"ם כ' דרק על צורת אדם יש חשד ולכאורה לפי"ד אינו משום חשד ע"ז דבזה אין נ"מ בצורות אלא צ"ל משום חשד של לא תעשון וכמו שהביא הגר"א בשם התוס' שהרי לפי"ד המנ"ח הנ"ל רק באדם לוקה משום לא תעשון ולפי"ז א"ש דברי הגמ' שהרי לפי התוס' יש שני דינים בסוגיין א' חשד ע"ז וא' לא תעשון ושניהם אינו אסור אלא בבולט וכמבואר בשיטת התוס' שבע"א כ' דאדם אסור רק בבולט משום לא תעשון ובע"ב כ' דרק בולט אסור משום חשד ואף שביארנו דשניהם אסורים רק כפי שנראה לנו אבל לפי הרמב"ם א"ש דהדין בולט אינו שני דינים א' מדין לא תעשון וא' מדין חשד אלא הוי גופא חשד לדין לא תעשון

ולפי"ד הגר"א ברמב"ם צורת אדם חמור מלבנה ולהיפך משיטת החכמ"א דאדם קיל דאין בו איסור שהייה אולם לפי הרמב"ם המשד משום לא תעשון ואילו לפי החכמ"א משום ע"ז וא"כ א"ש

המנ"ח בסוף מצ' לט' כ' דלפי הרמב"ם דאיסור לא תעשון הוא משום שמא יבא לטעות בע"ז הוי לתא דע"ז וא"כ הוי אביזרייהו דע"ז ודינו יהרג ואל יעבור והיה מק' לומר דאף דהוי שמא יטעו בו בע"ז אבל הוי רק טעם האיסור ולא גדר האיסור וא"כ אינו יהו"י

בענין שלא דלא תעשון ואיסור קיום צורות, והעולה לדינא מהסוגיא

השו"ע הביא שני דיעות אם יש איסור במוצא צורת דרקון וחמה וכדו' בזה"ז שאין עובדין אותם, הרמ"א הכריע לקולא וכ' דאסור להשהותם וא"כ מבואר דיש איסור שהייה אף דאין עובדין אותם בזה"ז, וביאר הש"ך בסק"ח דכמו דאסור במוצא רק על מזל הירח ולא על דמות הירח עצמו אבל לענין שהייה של דמות ירח אסור גם בירח עצמו ודיש חשד שמחזיק דמות זו וה"ה בצורות שאין נעבדות אסורות בשהייה משום חשד

החכמ"א בסי' פה' כ' דבצורת אדם בזה"ז אין איסור כיון דאין עובדין אותם וצ"ע מ"ש מצורת דרקון ולבנה דאסור בשהייה אף דבזה"ז אין עובדין אותה ואולי היה דרך לעבוד חמה יותר ולכן יש איסור להשהות בזה"ז אבל אינו נעבד כמו הני ובגמ' הביאה ראיה לדין חשד מצורת אדם לצורת לבנה משום דבלבנה נעבד טפי וכך יישב הגרנ"ק שליט"א את דברי החכמ"א עם דברי הרמ"א)

ויש שתי' דהחכמ"א דייק בלשונו שכ' דבצורות אלו אין עובדין צורות אלו דייקא וכ"כ המחזה אליהו בביאור דברי החכמ"א, וכ"כ הריטב"א להדיא דאין איסור לקיים צורת אדם על הכלים משום דאין עובדין צורות אלו וכ' דאף צורת יש"ו מותר לקיימו ואין בו חשד משום דאין עובדין צורות אלו וכ' על המשנה דגם צורת שתי וערב על כלים מבוזין מותר לקיימן כיון דאין עובדים אותם על כלים אלו, אולם עדיין אין ראיה לדברי החכמ"א שהרי הרמ"א כ' דגם במק' דאין עובדין לצורות הללו יש איסור להשהותם ואולי הריטב"א לא סובר כן סובר וא"כ לפי הרמ"א אין ראיה דמותר

וכ' בטור בשם הרמב"ן דעל כלים מבוזין אין איסור לא תעשון וגם אין איסור להשהותם משום חשד וכ' הטור דהרשב"א חולק דיש איסור לא תעשון במבוזין ומשמע דאין איסור שהייה משום חשד במבוזין ולפי"ז מש"כ הרמ"א דשהייה אסור גם באין עובדין כמותו בזה"ז אסור רק במכובדין אולם צ"ע מסתימת השו"ע בסע' ד' שכ' דיש איסור לא תעשון ואיסור שהייה בצורות אלו ולא חילק בין מבוזין למכובדין ולא ראיתי

הפת"ש ריש סי' קמא' כ' לענין שתי וערב ע"ג כלים דשרי דאין עובדין אותם ולמה אינו אסור לדברי הרמ"א דשהייה אסור בכל אופן אא"כ אסור כל צורת שתי וערב על דברים מבוזים והרי הרמ"א התיר בריש סי' קמא' באין דרכן לעובדם דאין נ"מ בין צורת אדם לשתי וערב לענין החשד ועכצ"ל א' משני תי הנ"ל

הש"ך בסקי"ח הביא מהמרדכי דיש איסור לא תעשון גם על צורת דרקון וצ"ע שהרי בגמ' אי' דרק שמשי מרום ואולי י"ל דזה פשוט דאסור וכשיטת הרמב"ם דאיסור לא תעשון הוא משום ע"ז וא"כ ודאי על צורת ע"ז עובר

המהר"ם מרוטנבורג כ' דיש איסור לקיים צורת מדין לא תעשון ונלמד מן הקרא דלא תעשו ורק בצורת לבנה אין איסור לקיימו מדין לא תעשון

הט"ז בסקי"ב החמיר כהרמב"ן דגם באינו בולט אסור מה"ת וכ' דלא טוב העושים במחזורים צורת של מזלות ועפ"י שיטת רק אליקים היא דגם בחיות יש איסור של לא תעשון וכ"ה מהב"ח דהוא ממשמשי עליון והק' הט"ז על רב שצייר כוורי ונקה"כ תי' דרב לא נתכוון לצייר צורה זו אלא לסימן בעלמא ועוד דהוי להתלמד וכ' הש"ך דמה שעשוי במחזור מיקרי להתלמד כך היה נראה וא"כ לפי"ז מה שמביאים דמיות של יוסף עם כוכבים שרי וכן אם יש כוכב שאינו עושים לצורת הכוכב אלא לסימן שרי ויש כך על דגלים וכוד'

השו"ע פסק בס"ד דרק אדם שלם אסור וכשיטת הרא"ש הש"ך בסק' הביא מהסמ"ג להחמיר גם בחצי אדם וכ' דהמחיר תע"ב ובפת"ש סק"י כ' בשם היעב"ץ דגם הרא"ש מודה דבצורת פנים ממש אסור גם בראש בלבד וכ' שם דא"כ גם בראש גולם ללא צורת פנים אסור וכ' השבה"ל דאין נוהגין כן

הפת"ש הביא מהיערות דבש לא להחמיר לא הניח שום תמונה בבית

פת"ש סק"ד לענין מטבעות אסר במכובדין של כסף משום חשד בסק"ה כ' דבצורת על הפרוכת ליכא חשד דהוי ברבים ולפי"ד כל דבר שנמכר ועושי בבית חרושת אין חשד וכ' עוד שדבר הנמכר הרבה בחניות אין חשד ושם התיר שם באופן דאינו שוקע ציור בעלמא שרי והביאור הוא דרק בצר צורה אסורה ולא רושם בעלמא

הבית לחם יהודה כ' דמהני לפחות החוטם ועי בחחי הח"ס בסוגיין

בשו"ת שבט הלוי חלק ז' סי קלד' כ' דשי איסור להשהות בובה ולא כחכמ"א והגרנ"ק כ' אמנם נראה להל' דחייב לפגום אבל בדיעבד שרי

בלי אזנים שרי לפי השבה"ל אבל לפי היעב"ץ דגולם אסור אין היתר וכ' דאין נוהגין כן והגרנ"ק אסר

אסור להחזיר בובה מה"ת אם נתפרקה וכן אסר הגנר"ק לעשות בובות שלג ופלסטלינה ולכאורה רק לפי היעב"ץ דאף דאין צורת פנים אסור אבל לפי מש"כ השהב"ל דאין נהוגין כן שרי ואם יש ראש ואוזנים מכובדות אסור להחזיר ודאי

עוגיות בצורת אדם שרי כיון דעומד לשבור וכ"כ המחזה אליהו בשם הדרכ"ת והגרנ"ק חלש על היתר זה והיתר דהוי רק סימן ולאצרוה בעצם וכעין דברי הנקה"כ הנ"ל לענין כוורי דרב

דרכ"מ ציור שרי דאינו שוקע ואינוצורה ולא כהט"ז

והגרנ"ק אסר להדביק מדבקות בצורת אדם מה"ת מסכות בפורים שלא יהא עם פרטים של פרצוף וכן אי' דנהגו לעשות בובות בפורים לשרפם מהרי"ל

פסל ישראל שיגמור ע"י גוי

השבה"ל כ' דאפשר להקל בצילום כיון אינו פשוט כ"כ מהו צילום

לענין פזל גם צורת אדם הגרנ"ק אם שרי משום דהוי כשל פרקים והחמיר אם מתחבר אבל לא שמונח א' ליד השני ועי' בריטב"א ובמנ"ח שנראה דיש מח' ראשונים אם יש לאו מה"ת בחיבור הפרקים יחד

שיטת הרמב"ן דיש איסור לעשות שאר חיות בולטות והביאו הגר"א בסקל"א

הב"י באבקת רוכל כ' דלא לעשות צורת אריות וכ' הגרנ"ק דיש מקומות דאין נזהרים לעשות על הפרוכת בגדי ילדים ושמיכות וכדו' יש בהם חשד בתורת חמה וכו' אבל בבגדים העושים בבתי חרושת יש להקל' משום שהם בכמות גדולה ובפת"ש התיר כה"ג אך כ' דכשר הדבר לא כך

השבה"ל התיר לצייר בגג הביכנ"ס כוכבים דאין להם קרנים וכ"ה המחזה אליהו מהמנחת עני ואף דבאמת אין להם שכך אנו מציירים אותם הגרנ"ק אסר, שמש שוקעת שרי ואל דמוה ללבנה דכך נראית בעולם

דף מג' ע"ג – מד' בענין מפרר וזורה לרוח, וביעור ע"ז

רד"ה וזורה לרוח כדי שלא יכשל בה ישראל וברש"י בפסחים דף כח' דבעי לפררו כדי שלא יכשלו בה ודייקו האחרונים בדבריו (שפ"א שם והגר"ז בקו"א סי' תמה סק"ב והסיק לא כך) דאי"צ לפוררו משום מצות ביעור אלא כדי שלא יכשל בו וכן מדויק ברש"י קשה דלהלן בד' מה' ע"ב כ' רש"י בד"ה שריפה דהא אתי לידי תקלה ועוד כתיב אחרינא פסילי אלוהיהם תשרפון וכן קשה דבפסוקים נראה שיש מצות ביעור וכן אי' בגמ' בסנהדרין ד' צ' דאי' שם דיש מ"ע דונתצתם וצ"ע א"כ למה כ' דהוי רק שלא יכשל וכן קשה מהא דאי' בברייתא דר"י הביא ראיה לדבריו מהעגל ולפי רש"י הרי הוי רק חשש שלא יכשלו בו בהנאה ולרש"י בסוגיין י"ל שכ' דלא יכשל בה קאי רק על מה דזורה לרוח ולא על מה שחייב לפורר אבל ברש"י בפסחים כ' כך גם על פירור הע"ז וכן ברש"י בד' מה' כ' ובאמת דכבר הקשה כך הגר"ז שם דבסוגיא נראה דהוי מה"ת ולא מדרבנן ולגמ' כאן י"ל הראיה היא דלא חשש משה לכך שיהנו ממנו ויש שתי' דרש"י פירש טעמא דקרא משום חשש תקלה (ועי רש"י להלן בד מח' שכ' דאשירה טענה שריפה ואולי הוי רק מדרבנן)

והנה בגמ' בד' סד' ע"א אי' לענין יי"נ אם רוצה בקיומו כדי לבערו וכ' רש"י בד"ה רבנן וז"ל דאסור להיות רוצה בקיומן דישראל מצוה לבטל עכו"ם ותשמשיה עכ"ל והיינו דאם רוצה בקיומן הוי סתירה למצות ביטול וא"כ י"ל דה"נ שנהנה מהן הוי סתירה לדין ביטול ולכן מש"כ רש"י דלא יכשל בהן אינו מדין חשש הנאה אלא דלא ביער כראוי וכן לרבנן באופן דזוז"ג אינו מבוער כראוי ובזה פליגי הוי עשה הביעור כדין וא"כ י"ל דבזה נח' ר"י ורבנן בקראי דעגל וכן בקרא דלא ידבק

ובגמ' להלן בד' נב' אי' דע"ז של ישראל טעונה גניזה וברש"י ד"ה שטעונה כ' דע"ז של ישראל טעונה גניזה שלימה ומבואר דאין מצוה לשחקו וכ"כ התו"ח שם וכן פסק הפר"ח באה"ע בסי' קכד' לענין מכתת כתותי שיעורה בגט דיש נ"מ בין ע"ז של ישראל לשל גוי ולפי הנ"ל א"ש דאין מצוה כלל לבערו ושם רש"י קאי אדאורייתא דאין צריך לפוררו שלא יכשל בה אולם בתוס' שם בד"ה מה מזבח כ' דהא דאי' דע"ז של ישראל טעון גניזה היינו ביעור בלא הנאה ומבואר דיש דין ביעור לפי תוס' ולפי רש"י דיש מצוה לגנזה שלימה יל"ע למה הקיל בו הכתוב דאי"צ ביעור (ואולי י"ל בביאור דברי רש"י דנגנזית שלימה היינו דא"א לבטלו שהרי לביטול בעי מעשה ולכן כ' רש"י דנגנז שלימה וא"כ אין ראיה מרש"י דאין בו מצות ביעור)

ובתוס' ד"ה נחל הקשו מהא דאי' בחולין דמתכת שחוקה אינה מגדלת צמחים ובסוגיין מבואר דמגדל צמחים ובתוס' כאן תי' דמגדל צמחים עם עפר א"נ בשריפה ומשמע דאינו חייב לשרפה, אולם תוס' בחולין ד' פח' ע"ב תי' בשם ר"ת דאחר שריפה מגדל צמחים וע"ז תחילתה בשריפה וכמו בעגל וכ"כ הרשב"א שם בשמו, ובגמ' תמורה דף לג' ע"ב אי' דאלו הן הנשרפין וכו' ואי' שם ע"ז ומשמע דיש מצוה בשריפה ובתוס' שם הק' דא"כ למה אין עפרה מותר ככל הנשרפין ותי' דכתי' לא ידבק בידך ומבואר דס"ל דיש מצוה לבער ע"ז ובתוס' בסוגיין הק' מ"ש בחמץ דרבנן מודים דמפרר וזורה לרוח ותי' דגבי ע"ז כתיב לא ידבק ולמה לא תי' דבע"ז אין מצוה לבער אע"כ כמוש"כ התוס' בתמורה דהוי מצוה

הרמב"ם פ"ז ה"א כ' דמצוה לבער ע"ז ובא"י צריך לרדוף אחריה ובחו"ל רק שמוצא אותה ובפ"ח ה"ו כ' כיצד מאבדה ע"ז שוחק וזורה רוח או שורף ומטיל לים והק' הכס"מ למה צריך שריפה וכן בע"ז של ישראל דטעון גניזה הק' הכס"מ דהו"ל שריפה או לאבדה ודנו האחרונים מה כוונתו וי"א שיש ט"ס ברמב"ם ובקרית ספר בפ"ח מהל' ע"ז כ' דרק עץ בעי שריפה

הרמב"ם בסה"מ מצ' קפה' כ' היא שצוונו לאבד ע"ז ובתיה כולם בכל מיני איבוד וההשחתה בשבירה ושריפה והריסה וחיתוך וכו' ר"ל במה שיהי' יותר מפליט ויותר ממהר בהשחתתו ושלא נשאיר בה שום רושם ומבואר דאפשר לקיים המצוה בכמה אופנים

החזו"א (בסי' ס' סקי"ח) הוכיח דיש מצוה לבער ע"ז מהא דאי' בסוכה דע"ז כתותי מיכתת שיעוריה והיינו דיש בו מצות שריפה (ובמה שהוכיח דיש מצוות ביעור צ"ב שהרי יש קרא מפורש בדברים וי"ל דקאי על ע"ז של ישראל דאין בה מצוות ביעור ולא על של גוי) ויל"ע בזה שהרי תוס' יבמות ד' קד' כ' דיש בה דע"ז של ישראל נגנזית שלימה ואף דיש בה דין כתותי מכתת שיעוריה ומבואר בדבריהם דגם ללא דין איבוד וכן מבואר גם ברש"י בד' נב' ע"א דס"ל דע"ז של של ישראל טעונה גניזה שלימה ולא צריך לפררה והרי רק על ע"ז של ישראל יש דין כתותי מיכתת שיעוריה דאין לה בטילה וע"כ דאינו משום החיוב ביעור ועי' בערל"נ שם שכ' נ"מ בדבר שאינו מן הנשרפין דלפי"ז יש כתותי מכתת שיעוריה ויש שדחו דהחיוב לגונזו הוי כביעור

וכ' החזו"א בסי ס' סקי"ח דיש שני חיובים בביעור ע"ז א' לגדעו ולקלקל צורתו ועוד לאבד אף השברים מן העולם והביא מתוס' ביבמות דע"ז של ישראל שעבדה גוי בעי שריפה ועיין לה בטילה ואילו בע"ז של גוי דמהני יבטול השבתתו בכ"ד ובעי ביעור ול"ד שריפה והק' שם מה המקור לכך דבעי ביעור

והנה בגמ' בסוכה אי' בד' לא' ע"ב דרק אשיה של משה טוענה שירפה וביאור תוס' דכיון דאין לה ביטול טעונה שירפה ואילו רש"י שם פירש דהיינו אשירה של משה שנכנסו לא"י ומצאו האשירות שעבדו לה הגוים ואפ"ל דלרש"י לשיטתו כנ"ל דאין מצוות שריפה על ע"ז ורק משום תקלה צריך ביעור וא"כ מה שטעון שריפה היינו רק בשעת כניסתן לא"י ומצווה לשעה היתה

אולם יש לבאר עפ"י מש"כ הריטב"א שם וכ"כ המאירי שם עפ"י הגמ' בע"ז ד' נג' דטעונים שריפה משום דהיה אילנות של ישראל שעבדום עכו"ם וכלן אין להם ביטול ואף שהי' ממון ישראל אסרום כיון דנעשה בשליחות ישראל וטעונה שריפה דאין לה ביטל ואולי זו כוונת רש"י וא"כ הא דאי' דשופר של ע"ז יוצא בה יד"ח אפ"ל דאין חייבת בשריפה

ועפ"י זה יש לבאר את דברי רש"י בר"ה דאי בר"ה ד' לה' דשופר של ע"ז לא יתקע ואם תקע יצא ואילו בשל עיר הנדחת לא יצא וביאר רש"י דשל עיה"נ שטעונה שריפה א"כ כתותי מכתת שיעוריה ואילו בשל ע"ז כ' דאסור בהנאה חמה אין גם בשל ע"ז כתותי מכתת ושו"ר שכ"כ השעה"מ בהל' גירושין פ"ד בשם השער האפרים דשל עיה"נ טעונה שריפה אבל של ישראל אינה טענה שריפה שהרי נגנזית שלימה בכונת רש"י שם בר"ה אך בע"ז של ע"ז של ישראל ולפי"ז באמת ע"ז של ישראל אינה טעונה שריפה וא"כ אזלה לה ראיית החזו"א מצוה לבער ע"ז דרק באשירה של משה כתותי מכתת שיעוריה

תוס' ביארו מח' רבה ור"י דלפי רבה מהני הטלה לים ואף ללא ביעור ולר"י בעי פירור והטלה לים וברש"י שם נראה דנח' אם יש חשש שמא יהנה ממנו שכ' שם בד"ה לים המלח דאין ספינה עוברת בו ובעי פירור שמא תפגע בה ספינה ותטלנה ומבואר ברש"י דהוי משום חשש שמא יהנה ממנו ובזה נח' המאמרים ובמקור חיים בפתיחה לסי' תלא' ביאר דנח' רבה ור"ח אם ביעור שאין יוכל להגיע ליד אדם אם הוי ביעור דלרבה הוי השבתה כשא"א לבא לידי אדם והוי השבתה אך בחמץ צריך שיהא מושבת מיד ואילו לר"י אין מטילו לים דכיון דהוי בעולם אי"ז מושבת ומשו"ה בעי שחוק וכו' ואילו בחמץ כיון שיתבער אח"כ ע"י המים מהני

ובתוס' יבמות הנ"ל מבואר דגם ע"י שטעונה גניזה הוי אף כתותי מכתת אבל לדעת רש"י י"ל דאף אם יש חיוב גניזה אין ע"ז כתותי מכתת ולכן רק בדבר שטעון שריפה סובר רש"י דהוא כתותי מכתת שיעוריה ולכן שופר של ע"ז אם תקע יצא שהרי יש בו מצוות ביעור אבל לא שריפה ואילו בשופר של עיהנ"ד לא יצא כיון דכתותי מכתת שיעוריה ויש לבאר הדבר עפ"י מש"כ הגר"ח בספרו בהל' חו"מ דרק שריפה לפי ר"י אפרו מותר כיון יש בו מצוות שריפה ואילו לרבנן דהשבתתו בכל דבר אינו מותר וביאר הגר"ח דאם מצוותו בשריפה הוי דין בחפצא שטעון שריפה אבל בכל דבר הוי רק דין להשביתו מן העולם וא"כ י"ל דכאן נמי אם יכול לבער בכל ענין אין ע"ז כתותי מכתת אבל אם דינו בשריפה יש כתותי מכתת

ובדעת רבה שסובר דמשליך לים צ"ע שהרי יש דין ביעור ע"ז וכתיב בתורה אבד תאבדון ואיך מקיים הקרא עי"כ וע"כ דמקיים הקרא ע"י השלכה לים וכן קשה על שיטת ר"ת בחולין שמצוותו דוקא בשריפה והרי לרבה אין שורפו כלל וי"ל דמה דשורפו היינו רק הכ"ת לאבדו אבל אה"נ אם יש דרך אחרת וכגון לזרקו לים המלח ודאי מנה כיון דהוי אבוד דא"א להגיעו ובפרט קשה על שיטת ר"ת הנ"ל שעיקר המצוה בשריפה אולם לפי הנ"ל א"ש דזהו רק הכ"ת לאבדו מן העולם וע"י השלכה לים ג"כ מאבדו מן הועולם וא"כ למה הכא יכול להשליכו לים וי"ל כנ"ל דצריך לסלקו מן העולם

ובאמת שבתוה"ר בפסחים כתוס' כאן דלרבנן דר"י מה יעשה וכי ילך כל יום לים המלח ותי' בתי' א' דיכול לקברו יותר מכדי שתגיע המחרישה והינו דמקרי ביעור וברמב"ן עה"ת הק' איך יעקב אבינו הטמין הע"ז ותי' שביטלו ולפי רבה למה צריך ביטל וי"ל כיון דהיה רק טמון ואפשר להגיע אליו

תוס' בפסחים כ' דלא נח' רבה ור"י לא נחלקו אם מטילים לכו"ע מטיל לים המלח ורק נח' מהו סתם ים דלר"י היינו ים המלח א"כ מטילו שלם ואילו לרבה היינו ים הגדול וא"כ צריך לפררו

בתוד"ה מפרר כ' דבעי דווקא ים המלח ואילו בתוד"ה כ' דרק נהר לא המני וצ"ע ועי בשיטת הרמב"ם בענין ים המלח אם או דוקא

ברש"י בפסחים נראה וכן יש שדייקו ברש"י בסוגיין דנחל היינו ללא מים כעין נחל איתן וא"כ צ"ע שהרי בקרא מפורש דזורה למים ותי' הבנין שלמה דחלק מהעפר זרה למים לבדקן כסוטות וחלק זרה לרוח ומה שזרה לרוח הביא ר"י ראיה

ברש"י ד"ה הרי הוא והאי דלא השליכו שלם לים שלם לא נתכוון אלא לבדקן והק' ע"ד שהרי אי' בגמ' בפסחים דלר"י בעי לשחקו וכי קאי אליבא דרבה ושמעתי לתרץ דרש"י לשיטתו בד' נב' דע"ז של ישראל טעון גניזה היינו ע

בגמ' בסנהדרין ד' נה' אי' דאשירה טעונה שריפה משום תקלה והק' הר"ן שם הרי אדרבה יש לה ביטול ותי' דע"י ביטול פנים חדשות באו לכאן והוי כאינה ובישראל דאין לה ביטול אינו משום חמרא דע"ז שהרי גם אם הגוי עבדה אין לה ביטול שהיא ביד ישראל אע"כ הוי גה"כ ואילו המאירי שם תי' דישראל אינו מבטל משום דמצווה בהשחתה ואילו גוי אינו מצוה בהשחתה ולכן יכול לבטל ולכאורה לפי הר"ן דבי פנים חדשות א"א לבטל ע"י דיבור ולא כשיטת המרדכי שפק הרמ"א בסי' קמו'

ובגמ' מבואר שדוד המלך לא ביער הכתר של ע"ז וחכה לאיתי הגיתי שיבטל וכ' התוס' דכן בכל ע"ז אי"צ לבער וצ"ע שהרי יש מצות ביעור א"כ איך ביטל מצוות ביעור וי"ל עפ"י הר"ן דבאמת מקיים מצוות ביעור ע"י ביטל שהרי מקרי פנים חדשות וכמו שביאר הר"ן בגמ' בסנהדרין דאי"צ לבער משום חשש תקלה כיון דפנים חדשות באו לכאן וא"כ י"ל דעי"ז באמת מקיים מצוות ביעור או עכ"פ את ענין הביעור שהרי לא חיישינן שמא יכשל עי"כ ולכן מהני וא"כ קיים כוונת ביעור ע"י ביטול דאין בו תו חשש תקלה ובסמ"ק במצ' לז' כ' במצות ביעור וזה נוהג בזה"ז לאבד לבטל עכו"ם ויל"ע אם כונתו לדבר אחד או לביטול ע"ז וכן עי' לשון רש"י בד' סד' ע"א דאסור להנות מתקרובת מדין שחייב לבטל ע"ז

בענין הנאה ממרחץ של ע"ז דף' מד' ע"ב, נ"א ע"ב

במשנה מבואר שיש ג' סיבות להתיר הרחיצה בבית המרחץ של אפרוטידי, אני לא באתי בגבולה היא באה בגבולי, ב' א"א נעשה מרחץ נוי לאפרוטידי אלא אומר נעשה אפרודיטי נוי למרחץ, וג' לא נאמר אלא אלוהיהם את שאיני נוהג בו משום אלוה מותר וכו'

והרמב"ם בפ"ז הי"ח מע"ז כ' מרחץ שיש בה עבודה זרה מותר לרחוץ בה מפני שהיא נעשית שם לנוי לא לעבודה שנא' אלוהיהים בזמן בזמן שנוהגין בה מנהג אלוהות וכו' ודייק הלח"מ שכלל את שני הטעמים כא' ואת הטעם השלישי השמיט וכ' הלח"מ דאולי אף הטעם הג' הוי ראיה דהוי לנוי

ובתוס' רי"ד כ' שהתשובה הג' שמבזין אותה הוא טעם בפנ"ע והוי כביטול וכן עי באג"מ להלן שכ' דהוי טעם להתיר בפנ"ע גם אם הע"ז במרחץ עצמו ולא כהרמב"ם שכ דהוי ראיה דאינו נעבד אלא הוי נוי

ועי' להלן בד' נג' דאי' שם דבמשתין עליה אינו ביטול וכ' הרשב"א דאם תמיד משתין עליה הוי ביטול ולכאורה יש ראיה ממתני' ובאמת קשה מהא דאי להלן בד' נג' ע"א שיש שני דרשות לביטול ע"ז או מפסילי אלוהיהם או מתקח לך וצ"ע למה לא הביאה הגמ' דרשה של המשנה ובאמת דכן אי' בתוספתא שהמקור לביטול הוא מבזמן שאתה נוהג בה מנהג אלוהות וי"ל דהכא רבים עשו כן וכן הוי ביטול אבל ביחיד לא הוי ביטול וא"כ אין מקור לביטול וגם אין ראיה להרשב"א וכ"כ החס"ד על התוספתא פ"ז ועוד י"ל דשאני הכא דלא נעשה ע"ז מתחילה כלל

ובאמת דכן הוא לשיטת הרמב"ם שכ' כמוש"כ לעיל דהטעם של לנוי עביד והטעם שמבזין אותו הוי חד טעמא וא"כ אין דין ביטול אלא דין אחר כמוש"כ הרמב"ם דהוי ראיה דמתחילה לא נעשה לעבודה אלא לנוי המרחץ וא"כ הרמב"ם חולק על הרשב"א הנ"ל וסובר דגם אין משתין תדיר אינה ביטול כיון דמתחילה לא נעשה ע"ז אולם צ"ע לשון הגמ' דאי' הכא דמ"ש ממשתין

ושו"ר שכ"כ המאירי בד' נג' על המשנה שהביא את דברי הרשב"א דאם משתין עליה תדיר הוי ביטול וכ' והביא ראיה ממשנה דידן ותי' כנ"ל או דמתחילה לא נעשה ע"ז כלל או דרבים עושים כן שאני וא"כ חולק הרמב"ם והמאירי על דין הרשב"א ובשו"ע בסי' קמו' פסק כלשון הרמב"ם

במאירי מדויק דאף אם נהגו בזיון במרחץ האפרודיטי הוי היתר רק על המרחץ ולא על הע"ז עצמה שכ' דגופה אסור כיון דעובדין אותה ולא כראשונים הנ"ל

אי' במשנה היא באה בגבולי וכ' רש"י ולא כל הימנה שתהא גוזלת את הרבים (והוא כלשון המשנה בד' מח' ע"ב לענין אשירה "היתה גוזלת את הרבים") וכ' באג"מ ח"א סי' מח' דאין כוונת המשנה דידן לדין אין אדם אוסר דבר שאינו שלו שהרי גם שלו הוא ויכול לאסרו אלא כוונתו שמפסיד וגוזל את הרבים וא"כ אין יכול לאסור אחרים להשתמש בו שהרי כולם רחצו בה ואין הע"ז יכולה להפסיד ההנאה הזו

בחי' רע"א ד' כט' ע"ב הוכיח ממתני' דאיסורי הנאה דע"ז נלמד מלא ידבק והק' שם למה צריך קרא לענין יי"נ דאסור מדין ישתו יין נסיכם

כ' המאירי דהא דאי' במשנה דלא נעשה המרחץ להנות הע"ז שלא נחשוש שירבו עובדיה מחמת המרחץ אלא להיפך ע"י שבאין לעבוד או לראות הצורות ירחצו וירבה שכר המרחץ

בתלמידי ר"י מבואר שלרש"י אסור במרחץ רק אם יש את שני הסיבות לאסור דאינו לנוי וגם בלא באה בגבולי ושם חלק עליו ובטעם א' לבד אסור

אביי אמר גנובה מהכא עבודת כוכבים שיש בה מרחץ או גינה נהנין שלא בטובה ואין נהנין מהן בטובה ופירש"י דשאין מחזיק טובה לכומרים שרי ושמחזיק טובה להן אסור וכ"פ ר"ת בתוס' ולהלן בד' נא' כ' רש"י דבטובה היינו בשכר והריטב"א בד' נא' תי לקו התוס' דהא דלא קתני שכר משום דאפי' שכר מועט אסור ובריטב"א מבואר דחולק על ר"ת וא"כ יש סתירה בדברי רש"י מסוגיין נראה ואילו ברשב"א שם נראה דלרש"י שני הפירושים נכונים וא"כ אין סתירה בדבריו

בתוס' הקשו למה שרי הכא הרי אסור מדין נהנה אסור כ"ש מהנה לריו"ח בד' יג' ותי' דעושים בהן צרכי הכומרים ובר"ן בד נא' כ' בשם הרמב"ן דהתם רווחא גרידא ואסור אבל כיון דשקיל מינייהו פירות לאו מהנה הוא והק' עליו הר"ן הרי הוי כזביני דרמי על אפיה דכה"ג אסור במודר הנאה וכ"ש בע"ז ולכן תי' הר"ן דהוי שכר ט"ה פורתא והוי כלוקח בפחות דשרי ובר"ן הביא שאחרים פירשו שהמעות נופלים לכיס הכומרים ולא לכיס הע"ז ואסור משום מראית העין והוכיח מהירו' דשרי ליתן שכר והסיק בצ"ע ע"כ

שיטת ר"ת וכ"ה שיטת הראב"ד בר"ן להלן בד' נא' דהחזקת טובה אסור בר"ן הביא מהראב"ד דבטובה דאסור היינו טובת דברים שמא ימשך אחריהם

בריטב"א בד' נא' הק' לר"ת כ' דבשלמא לטובת הכומרים אסור מפני חשיבות הע"ז אבל למה לטובת עובדיה אסור והסיק כרש"י דהיינו בשכר ולקו' התוס'

ובביאור הענין למה אסור להחזיק טובה לע"ז כ' הר"ן להלן בד' נא' בשם הראב"ד דהוא שמא ימשך אחר הע"ז והריטב"א (בקו' על ר"ת) דעי"כ מחשיב הע"ז ובמל"מ כ' בד"ה בטעם וכ' דין דמחזיק להם טובה דכיון דמחזיק להם טובה נהנה בזה והק' דא"כ יותר חמור נהנה ממהנה והרי לריו"ח מהנה אסור מק"ו מנהנה כדאי' לעיל בד' יג' ותי' דאולי י"ל דבע"ז עצמה חמור מהנה מנהנה אולם הק' ע"כ מהא דאי' דלר"ג דהוי אדם חשוב הוי כטובת אחרים וכ"ז רק אם הוי נהנה אך אם הוא משום דעי"כ נהנה מאי נ"מ אם הוא דין חשוב וכי משו"כ הוא נהנה יותר

המל"מ שם בד"ה עוד הקשו נסתפק אם בטובה היינו דאסור לומר להם דברים או גם להחזיק טובה אסור עי"ש שהביא מהראשונים ראיות לשני הצדדים

המל"מ בפ"ז הי"ז האריך בסוגיין ובתוס' הק' מהכא למ"ד בד' יג' דמהנה מותר והק' המל"מ שהרי שם כ' תוס' דלר"ל דמהנה מותר היינו רק אם הו מבוזה וביאר קו' באו"א עיי"ש ד"ה עוד' והסיק המל"מ עפ"י התוס' דלתת שכר לכומר מותר בכ"ג

רבה בר עולא אמר גנובה מהכא וכי אמר בית זה לע"ז לא אמר כלום שאין הקדש לע"ז ואני אמר דאינה גנובה נהי דאסורא לא מתסרי נוי מיהא איכא וברש"י כ' אי הוי רחיצה לנוי לע"ז אסור לייפותה אע"ג דאיתסורי לא מתסר מרחץ בהנאה והר"י בתוס' חולק ע"ד והק' דבמשנה נראה דהכא משום הנאה ולא נוי ועי' מהר"ם שכ' דגם לאביי ק' כן עיי"ש והר"י פירש דודאי אינו נוי לכן שרי והראשונים הק' על רש"י הרי אם הכניס ע"ז לבית נאסר הבית וכדאי לקמן בד' מח' ותי' הריטב"א דהכא הוי שלא היה במרחץ אלא המרחץ בחוץ והיא בפנים ואם הוי בגוייהו היה אסור מדין נוי והביא שהראב"ד פירש כך הגמ' דאם היה בפנים היה אסור דין

הריטב"א היא שיטת הרשב"א וכ"כ הרשב"א בחי' בד' נא' בשם ר' יונה דהא דאסור במשנה היינו לאו דווקא לפניה אלא אפי' רחוק אסור כיון דמעלים הפירות לשכר המתעסקים בה אסור להנות בשכר אבל גינות שקנו הכומרים לעצמן שרי והסיק דנכון להתרחק מלהנות מהגינות והובאה דעת הרר"י בטור

בתר"י כ' דברש"י מבואר דמרחץ אסור רק ע"י שני הטעמים יחד גם דאינו לנוי וגם שלא בא בגבולו והק' דא"כ למה במרחץ במשנה ד' נא' אסור והסיק להיפך דע"י טעם א' אסור ובעי שני טעמים להתיר

עי' באג"מ או"ח א' סי' מח' שדן בענין ביהכנ"ס שנבנה אצל כותלו בית תיפלתם וכ' דאין להתיר מדין בא בגבולו דאי' במשנה דהתשובה הא' היא רק שהע"ז בצדה אך שניה ושלישית גם שהיא בתוכה וכ' דאם הכניסו לה ע"ז א"א להתיר מדין נכנס בגבולו וביאר דיש שני איסורים א' דין נהנה מהמרחץ ועוד נהנה מהבית שהכניסו בו ע"ז ועל האיסור נהנה מהמרחץ יש תשובה של באה בגבולו ולא על בית הע"ז ואפי' נמצא הע"ז בחצר אם הוא בית ע"ז אסור (ועי' בריטב"א הנ"ל) ודייק שם דאי' דבר אחר רק על טעם הג' ולא על טעם הב' וע"כ דיש נ"מ ביניהם דרק על תשובה הב' וג' מועיל בכל אופן גם אם נמצא בחצר דהוי תשובה לשני האיסורים

עי' באבנ"ז חו"מ סי' קיט' דאם נכנסים לביהכ"ס עם הצלם הוי ריאה דאינו ע"ז ועי' באג"מ יו"ד סי' סט' כ' דסטאמפ"ס שיש עליהם צורת ע"ז מותרים שהרי מבזין אותם וכדאי' בסוגיין

מראי מקומות דף מה', עבודה זרה במחובר

הנכרים העובדים את ההרים ואת הגבעות הן מותרים רש"י בפרקין כ' דמחובר אינו נעשה ע"ז ואע"ג דלאו ע"ז הוא גה"כ דהציפוי נאסר ולרש"י תקרובת של מבואר שרי וכדאי' בגמ' בחולין הא להר ובתוס' הק' ע"ד דא"כ למה עובדיהם בסייף וברש"י כ' דחייב משום דלע"ז מכווני, ובתוה"ר תי' משום דכופר בעיקר (החזו"א בסי' סב' סקכ"א כ' דחייב רק אם עובד לנברא אבל אם צייר בנפשו כח נברא כזה ועבדו אינו אלא מינות ואינו חייב על עבודתו וכ"נ מהגמ' בחולין וי"ל)

בתוס' הר"י מבורניא הביא ראיה לרש"י מהא דאי בגמ' בסנהדרין ד' סא' דאם עבד לאדם חייב ובתוס' בחולין הביאו ראיה מהא דאי' שם דלר"ל אין מחשבין מעבודה לעבודה בע"ז ואפ"ה חייבים עלה דומיא דעובד למחובר ועי' בחי' הגרי"ז עמ"ס זבחים מש"כ בביאור דברי הגמ' שם דמה ענין מחשבין מעבודה לעבודה לעובד למחובר דבמחשבין לר"ל אינה עבודה כלל ואילו בעובד למחובר הוי גה"כ דאינו נאסר ובפרט לר"ת דהוי נעבד גמור ורק דאינו נאסר והוכיח מזה הגרי"ז דגם במחובר כיון דאינו נאסר נראה משום דחסר במעשה עבודה

תוס' בחולין דף מ' כ' דרק לענין אבד תאבדון לא מקרי אלוה (עי' בהגה' שט"מ) ועוד תי' לרש"י כ' שם התוס' דאי' בקרא דחייב על השמש ואף דמחובר (וברש"י שם נקט דשמש הוי תלוש) והביאו שם גמ' בסנהדרין דף סא' דלר"ל דאין מחשבין מעבודה לעבודה אך חייב סקילה כמו על עובד להר וברש"י פי' דבע"ח וכן השמש והירח מקרי נעבד ולכן תקרובת שלהם נאסר ואף דאינם נאסרים הם עצמם (ולכאורה צ"ל דשמש הוי בע"ח דאם אינו מחובר למה אינו נאסר)

שיטת ר"ת דמחובר הוי ע"ז ותקרובתו אסור והוי גה"כ דלא נאסר הע"ז והא דאי' בגמ' בחולין דשחט להר אינו נאסר היינו ברחוק מן ההר דאין כוונתו לעבוד להר אבל בקרוב אסור, ובחי' הרמב"ן בחולין שם הביא בשם ר"ת דאם שחט לשם הר סתם לא נתכוון לע"ז

הר"י בתוס' פי' כרש"י וכ' דכך מוכח מהגמ' בחולין דתקרובת שרי והיינו מסברא דאינו ע"ז והוסיפו תוס' דאין תקרובת למחובר דלא הוי דומיא דפעור דהוי תלוש, והק' המהר"ם למה הוצרכו לזה שהרי הר"י סובר כרש"י דמחובר לא מקרי אלוה ולכן אינו נאסר, וי"ל עפ"י מש"כ י"ל עפ"י מש"כ לקמן בד' נב' בתוס' ד"ה תנהו דכלים של מחובר נאסר וא"כ נילף מהתם לתקרובת אולם בתוס' אינו נראה כן שלא כ' דמשמע דבעי קרא משום דכלים אסורים וי"ל כיון דעכ"פ עשה מעשה עבודה מהני לאסור תקרובת ואף דלא נאסר הע"ז עי"כ והביאו ראיה מכך דתקרובת שרי ואף דנתמעט מבעל פעור י"ל דאינו מיעוט אלא דלא מצינו דנאסר רק דומיא דפעור אולם עי"ש בתוס' שנראה דבעל פעור הוי הלכתא והיינו דהוי כעין מיעוט וא"כ אין ראיה מהגמ' בחולין לרש"י ובאמת שבמרומי שדה הגיהה את דברי התוס' לשני תירוצים ובזה יישב את קו' המהר"ם

ומלבד דנח' רש"י ור"ת בגדר הדין ע"ז במחובר אם הוי ע"ז נח' גם באופן הדרשא דלרש"י הדרשא היא דההרים אינם אלוהיה דאינו ע"ז כלל ואילו לתוס' הדרשא האי דאינו בכלל אבד תאבדון ולכן הוי ע"ז

וברש"י בחולין הביא דבע"ח הוי ע"ז מקרא דהן נזבח את תועבת מצרים ושמש וירח הוי ע"ז מקרא דראית את השמש והירח והשתחוית דבשניהם תקרובתיהן אסורות וצ"ע מה ראה רש"י בפסוקים אלו דאולי רק הוי קרא רא דראית את השמש והירח וי"ל דלרש"י המיעוט של מחובר הוא דאין עליו שם ע"ז דאינו נעבד אך כיון דכתיב בקרא דעובדים לשמש א"כ יש עליהם ע"ז ולבאר יותר י"ל עפ"י החזו"א הנ"ל דעל דבר דאין לו את הצורה אינו ע"ז וא"כ ע"ז צריך את גדרי התורה וכיון דהתורה לא חידשה על מחובר שם ע"ז אינו ע"ז כלל

ר"ת הק' לשיטת רש"י למה עובדיהן בסייף הרי אינו ע"ז ובאמת יש לה ק כך גם לדעת הרי בהשתחוה לשמש חייב סייף והרי לא נאסר השמש ואפ"ה חייב סייף וי"ל דבמחובר אינו צורת עז כלל כיון דהוי מחבור ולעומת משתחוה לשמש שחסר רק בהכ"ת משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו דאף בהפקר עפ"י המשנה בכלאים פ"ו (עבד"ש) אין אדם אוסר דלא נאסר אך הוי מעשה ע"ז

בתוס' הר"י מברינא כ' והואיל ומקיל הכתוב על המחובר דלא לאבדו שאינו אלהות גמור (עי' בקה"י סי' מה' דגם לדעת רש"י הא דההר ותקרובת דהר אינם נאסרים הם שתי ילפותת עיי"ש) ועי' בגמ' בסנהדרין ד' מז' דקרקע עולם אינה נאסרת מחמת קבר דומיא דע"ז

הרא"ש בחולין סי' יג' הביא מהר"י וכ"נ בתוס' שם לפי השט"מ אות ג' דמחובר הוי ע"ז ולכן העובדו בסייף אלא דיש גה"כ דלא נאסר אבל תקרובתו מותרת ולא פירש למה ואולי נלמד מפעור דהוי תלוש וכמוש"כ תוס' כאן, והרמב"ן בחולין שם פירש כהר"י דהוי נעבד ולא נאסר תקרובת, וכ' דהא דאינו נאסר תקרובתו בהנאה משום דכתי' זבחי מתים ומת במחובר אינו אוסר ולכן אף תקרובת אינו נאסר

הרמב"ן בחולין כ' בשם הרמב"ם פ"ב מהל' שחיטה דהא דאמר להר היינו שאם שחט לשם רפואה שרי והיינו דלא שחט לשם ע"ז והא דאמר לגדא דהר היינו ששחט לשם ע"ז וא"כ מבואר דס"ל כשיטת ר"ת דתקרובת למחובר נאסר אולם עי' בחי' מרן הרי"ז הלוי שנקט דסובר הרמב"ם כרש"י דאינו נעשה אלוה

תוס' להלן בד' נב' ע"א כ' דמשמשים וכלים של מחובר אסורים ואילו תוס' בחולין ד' מ' נקטו דמשמשים דמחובר שרי ועי"ש גמ' בד נא' שנח' בביאור דברי הגמ' ועי בב"י שהביא מרי"ו מח' בזה ולדעת רש"י דס"ל מחובר אינו נעשה ע"ז לא ייאסרו הכלים

תוס' ד"ה תנא קמא הקשו מ"ש ציפוי דמחובר דאסור ואילו תקרובת שרי ותי' דאיירי דעובדים לציפוי והק' דא"כ למה אי קרא דנוי וכ' דאה"נ אי"צ קרא כלל לאסור הצפוי ורק דאסור כמו נוי דיש חדא לטיבותא א"נ דהוי אסמכתא בעלמא והחידוש הוא דליה"ג מותר אף דעובדין לציפוי כיון דבטל להר,

ואילו ברש"י כ' דאף דמחובר אינו ע"ז אסור מגה"כ והיינו דאינו מסברא וא"כ לא איירי דוקא בנעבד וכ"כ הרמב"ן בחולין ד' מ' שהביא את דברי התוס' וחלק ע"ד דלא איירי בצפוי שהיה עליו בשעה שנעבד

ולכאורה קו' התוס' היא רק לדעת הר"י דתקרובת שרי אולם לפי"ד ר"ת דתקרובת דמחובר אסור אין הכרח לתי' התוס'.

והקשו התוס' מ"ש ציפוי דהר דאסור ותקרובתו מותר ואילו בבע"ח להיפך דציפוי מותר ותקרובתו אסור ותי' דציפוי דבע"ח שרי רק בלא נעבד ועוד תי' דהא דציפוי שרי קאי כרבנן דריה"ג ולפי"ד יוצא דציפוי קיל מתקרובת , ובתוס' בחולין ד' מ' הק' מ"ש ציפוי בע"ח דשרי מתקרובתו דאסור ותי' דציפוי בטל לנעבד וכיון דבע"ח לא נאסר אף ציפוי שלו שרי ועי' באו"ש פ"ח מהל' ע"ז ה"ז האם אסור משום דהוי חלק מהע"ז או משום דדמי למשמשים ועי"ש נ"מ בזה

הראב"ד כ' דנוי ע"ז תלוי במח' ר"י ורבנן והביא י"מ דנוי ע"ז המונחים לכבוד עליו אסורים לכו"ע ונח' דוקא בציפוי הר משום דבטל ציפוי לגבייהו ולת"ק לא בטל

המנ"ח במצ' תכח' הרמב"ם פ"ח ה"ז כ' דעל ציפוי לוקה משום לא תחמוד כסף וזהב עליהם וכ' האחרונים דמבואר דהוי לאו בפנ"ע ולא מדין משמשים שנכללו עם ע"ז עצמה והחינוך כ' דיש לאו מיוחד בציפוי שמא יתנו עיניהם בו אולם ברש"י דייק המנ"ח דהוי גילוי בעלמא דנכלל בלאו דלא ידבק , ועי"ש במנ"ח מש"כ בזה ועי' שם עוד שהביא מספר משנת חכמים דאם ביטל הע"ז המחובר ניתרים משמשיה ואף דלא היה אסור דאין ענין ביטול לאיסור ויש שהק' דאם ביטול ע"ז לא מהני בקרקע למה בתלוש מהני ביטול דתיפו"ל דלא גרע מציפוי דהר שנשאר אסור וי"ל לפי הראשונים דביטול לתקרובת הוי ביטל להדיא על התקרובת וא"כ גם בציפוי כן אבל אם נימא דבטל מאליו צ"ע

מה' ע"ב, תפיסת יד אדם.

אי' בגמ' והכא באילן שנטען ולבסוף עבדו וברש"י ד"ה אילן כ' דלרבנן תפיסת ידי אדם אינו כלום עד שיטענו לשם ע"ז ולריה"ג נטעו ואח"כ עבדו אסור הוא משום דיש בו תפיסת ידי אדם ואינו דומיא דהרים כלל ובגמ' אי' דיש שני דרשות לריב"י תשרופו תגדעון ובתוס' ד"ה וריה"ג כ' דגם לריה"ג דרש הפסוקים כריבר"י

ברש"י כ' דנטעו ולבסוף עבדו היינו בגרעין וכן בנטעו מתחילה לכך איירי בגרעין, ובעלה האילן מאליו כ' רש"י להלן בד' מו' דהוי מחובר, ובאילן שנטעו ולבסוף עבדו כ' התוס' בדעת רש"י דאסור לכו"ע וביאר הר"ן על הרי"ף (כ' ע"ב) משום דהוי תלוש ולבסוף חיברו וכן דייק מדברי רש"י בחולין לענין שחיטה וכ"כ הריא"ז בשלט"ג, ולפי"ד נאסר עיקר האילן ולכאורה אף מה שגדל אחר שנטעו , ואילו לתוס' דס"ל דבנטע אילן אסור מדין תפיסת יד מגה"כ אינו נאסר מעיקרו

ונחלקו רש"י ותוס' בגרעין שנטעו דלרש"י מקרי תפיסת יד אדם ואילו לתוס' אינו אסור כלל ויל"ע במה נחלקו וי"ל דלדעת התוס' ביאור הדין דתפיסת יד אדם באילן הוא דלא נתבטל התפיסת יד אדם כשנטעו אולם בנטע גרעין שכלה בקרקע ועלה אח"כ האילן בטלה תפיסת יד אדם אולם רש"י י"ל כמוש"כ המאירי דע"י הנטיעה נעשה תפיסת יד אדם וכ"נ מגרס' הב"ח ברש"י בע"א שהגיהה כשנטעו במק' נטעו והיינו ע"י הנטיעה נאסר

ולפי' התוס' דבנטע גרעין לא הוי תפ"י אדם ומותר לריה"ג יל"ע לרבנן מה הדין בגרעין שנטעו מתחילה בשום פנים תפיסת יד אדם או וא"כ אפי' בנטעו מתחילה או"ד כיון דנטעו מתחילה שאני ונראה קצת לדקדק מלשון התוס' שהק על רש"י דלה לא קאמר דקאי על אילן וא"כ לתוס' לא קאי על אין כלל

ובתורי"ד ס"ל כשיטת התוס' דסוגיין איירי באילן ואילו בגרעין לא מקיר תפיגת יג אגם אולם בנטע גרעין מתחילה לכך כ' דאסור גם בגרעין וכן נטה החזו"א סי' ס' סק"ג בדעת התוס' ולא כמוש"כ

ומבואר ברש"י דגם אם תפ"י אדם נאסר היינו רק מה שגדל אחר שעבדו ובגמ' נראה דיש קרא ע"כ דתגדעון וכמוש"כ רש"י ובטעם הדבר כ' הראב"ד כ' דמהני למה שעתיד לצאת כיון דאינו מחובר עדיין אבל למה שכבר גדל לא מהני תפיסה למיסר למפרע ובשלט"ג הביא בשם הריא"ז דלגבי הגידולין חשיב כנטעו מתחילה לכך ויל"ע אם כוונתו לדברי הראב"ד

התוה"ר בד' מח' כ' וז"ל אעפ"י שהאילן אינו נאסר והתוספת אינה בעולם בשעה שהשתחוה וגדל האילן המותר אפ"ה גזה"כ הוא להיות התוספת נקרא ע"ז והיינו דהוק' לו איך נאסר הרי מה שהיה לא נאסר ומה שיגדל עדיין לא נמצא ועי' בחזו"א שתי' באו"א

ויל"ע בהא דאילן שנטעו ובסוף עבדו הוי תפיגת יד אדם האם היהוא משום דגם עתה הוי תפביסת ידאםד או אף דעת האינו תפיסת ידאדם כין דהיה בו שעה אחת תפיסת יד אדם נאסר

הרמב"ן כ' דהא דאי' גמ' דבנטעו מתחילה לכך אסור קאי כמ"ד דע"ז של גוי נאסר משעת עשייתו דאילו למ"ד דנאסר רק משעת עבודה הרי באותה שעה כבר הוי מחובר, וכ' דלפי"ד צ"ל דאיירי באילן שעבדו ואח"כ נטעו או עבדו קודם השרשה וכ' הרמב"ן דבנטע האילן שהיה הע"ז כבר מתחתיו אסור או קודם השרשה או כשמואל שם דהתוספת נאסרת, וביארו דבריו (עבודה שלימה) דהוק' להרמב"ן מהא דאי' בד' מח' דאשירה שהיא משמשת לע"ז אסורה והרי במשמשים לכו"ע אסור רק משעת עבודה כמבואר בד' נא' ותי' הרמב"ן דכבר היה ע"ז או קודם השרשה או כשמואל, והביא הרמב"ן י"מ דהגמ' הכא קאי גם למ"ד משעת עבודה נאסרת ואף דהוי מחובר בשעת עבודה אהני ליה תפ"י אדם לכך דיאסר אח"כ בשעבדו וכ' ע"כ דאיני מוצא בזה טעם וכ"כ בחי' הר"ן דגם למ"ד דעד שתעבד כיון דנטעו מתחילה לכך מהני ליה תפ"י אדם דמעיקרא

החזו"א בסי' ס' סק"ג הוכיח ששיטת רש"י היא כדעת הי"מ שהרי כ' דבנטע הגרעין לכך נאסר ואף דעדיין אין עובדין הגרעין וכ"כ האו"ש בפ"ח מהל' ע"ז

הרמב"ם פ"ח ה"ג כ' המשתחוה לאילן אעפ"י לא נאסר כל גופו כל השריגים והעלים והפירות שיוציא כ"ז שהוא נעבד אסורים ועי' בלבושי שרד בסי' תרמט' שדייק דאם הפסיקו לעבדו דהפירות שיוצאים אח"כ מותרים

בענין כינוי שם לע"ז הרמב"ם השמיטו ותמה הלח"מ למה השמיטו ועי' ברע"א שם ועי' בט"ז בסי' קמו' הביא מהמהרש"ל דדין כנוי שם לע"ז הוא רק בא"י והש"ך בנקה"כ ביאר דבריו

בתוס' בסוגיין הסיק הר"י כדעת רש"י דמחובר אינו נשעה ע"ז והק' האחרונים שהרי להלן בד' נב' כ' התוס' דכלים של מחובר נאסרים ואם אינו נשעה ע"ז למה נאסרים הכלים ואין לומר דהוי גה"כ לאסור הכלים וכמש"כ רש"י בסוגיין לענין ציפוי שהרי תוס' כאן הק' מ"ש ציפוי מתקרובת ולא תי' דהוי גה"כ וע"כ דתוס' לא ס"ל כן א"כ למה כלים אסורים וי"ל דכיון דעכ"פ היה מעשה עבודה זרה נאסרים הכלים וכן לענין מש"כ התוס' דבעי מיעוט להתיר תקרובת משום דעכ"פ עשה מעשה עבודה זרה ומהני לאסור התקרובת ובזה א"ש מה שנעבד מחובר אסור לגבוהה ואף דלרש"י אינו נעבד כלל ולפי הנ"ל אפ"ל דכיון דנעשה בו מעשה עבירה של ע"ז

אולם עדיין קשה קושיית המהר"ם דא תוס' נקטו כרש"י דתקורבת אנו נאסר והוכיחו זאת מהגמ' בחולין א"כ ע"כ ס"ל דאין צריך מיעוט להתיר תקרובת דמחובר דאל"כ אין ראיה מהגמ' בחולין לכך וא"כ למה הוצרכו תוס' לכך דנלמד מבעל פעור שהרי לרש"י הוי סברא דתקרובת מותרת

ובאמת דנרהא שגם נח' רש"י ותוס' באון הדרשא שרש"י פירש דעל ההרים אלוהיהם ולא ההרים אלוהים דאינה ע"ז כלל ואילו לפי הר"י ור"ת נלמד מכך דאין בכלל אבד תאבדון אבל מקרי ע"ז ובביאר הדבר ברש"י י"ל דכבר ייסד החזו"א מכשכ" לעיל דאם אינו עובד לצרה כלל אי"ז ע"כ וא"כ התורה חדשה את גדרי חיוב ע"ז וא"כ במחובר לא חידשה דין ע"ז דאין עדין ואתה ואהרכלל ובזה א"ש מש"כ רש"י בחולין ד' מ' דבעבד לשמש וירח חל בו דין תקרובת משום דכתי' בקרא והשתחוית וצ"ב מה הראה בקרהרי לא כתיב שם כלל אסור תקרובת אבל כיון דכתיב דהוי דבר הנעבד א"כ אסור דאילו במחובר לא כתיב כלל דהוי דבר הנעבד ורק חייב עלה

והנה שיטת הרמב"ן בחולין ד' מ' דלא כתוס' וציפוי אסור גם באינו נעבד עמו וכן נראה בשיטת רש"י שאין מקור לדברי התוס' דרק ציפוי הנעבד אסור שהיר תוס' הוכרחו לזאת שהק' מ"ש ציפוי מתקרובת ואילו רש"י פי' במשנה דציפוי אסור מגה"כ ואילו לפי תוס' הוי סברא דנאסר כיו דנעבד עמו וכן לדעת ר"ת שס"ל באמת דתקןרבת אסור וא"כ אין ראיה לשיטת תהוס' דרק ציםוי הנעבד אסור וכן נראה מדיוק גם מדברי רש"י בגמ' שפי' דציפוי אסור כ' דחמד מקרא וכמש"כ בד"ה תנא קמא דכתיב כסף ןזהב וכו' ונרהא שלמד זאת מקא ואעלו לתוס' אינו אלא מסברא ובתוס' ד"ה ורבי יוסי הק' מנין דת"ק הוא המחמיר ותי כיו דאייתי קא ואילו לרש"י נראה דהוי דרשא ואין להק' מנלן דהוא המחמיר וכן ממה שפי רש"י בד"ה ורבייוסי שכ' דמותר כין דבטל נראה דלא כתוס' דהוי סברא דנעבד הציפוי עמו ובאמת דלרש"י ל"ק קו' התוס' מ"ש צפוי מתקרובת שהרי כ' ע"כ דהוי גה"כ אא"כ קו' התוס' היא דנילף לתקרובת וא"כ גם תי התוס' אינו לפי רש"י וס"ל כרהמב"ן הנ"ל דצפוי נאסר גם גאינו נעבד עמו וכ"כ רש"י לשיטתו שפי' דאינו ע"ז כלל א"כ ע"כ הוי גה"כ אבל לדעת הר"י י"ל דהוי ע"ז ולכן הק' מ"ש תקרובת מנוי

ויש להק' על שיטת ר"ת שהויכח לא כדרש"י מכך שעובדיהם בסייף שהרי גם לר"ת יש חיוב על דבר דאינו נאסר והריאה משמש וירח שהיר אנו נאסר ואפ"ה עובדיהן הסייף והרי אינו ע"ז כלל וע"כ דרק על מעשה עובדה חייב ומ"ש ממחבר לרש"י וי"ל דבמחובר כ' רש"י דאין תרקרובת אוסרה כל והיינו דחסר בצורת המעשה עבודה ואילו בשמש וכדו' רק מדין אין אדן אוסר אינו נאסר אך הוי מעשה עבודה גמורה

ובגדר תפיסת יד אדם בסוגיין, ברש"י פירש כל סוגיין בגרעין ולא באילן ואילו באילן כ' תוס' בדעתו דודאי נאסר, ואילו בתוס' כ' דסוגיין איירי באילן וכ' משום דרבנן ס"ל דההשרשה בקרקע מבטלת התפיסה יד אדם ומדויק בתוס' דרק רבנן ס"ל הכי ואילו ריה"ג אינו סובר כן אלא דלא בטל התפיסה ע"י ההשרשה אולם נראה בראב"ד ובריא"ז שפי' ביארו המח' באופן אחר שהרי בראב"ד כ' דלריה"ג נאסר מה שיוצא אחר שנעבד משום שעדיין אינו מחובר ולא יצא לאויר העולם וכן בריא"ז כ' דהוי כנעבד מתחילה לכך והרי לתוס' אי"צ לכך דלריה"ג אסור משום דיש בו תפיסת יד אדם גם אחר שנטעו ואילו בהני ראשונים נראה דנאסר כיון דנאסר לפני שחל ביה דין מחובר ולמה הוצרכו לכך אם אינו מחובר כלל לריה"ג אע"כ דס"ל דאעפ"י כן נאסר

אולם צ"ב למה נאסר הרי באמת בטלה תפיסת יד אדם מהאילן והראיה היא דלמפרע אינו נאסר האילן רק מכאן להבא ואם העיקר הוא אין בו תיסת יד אדם גם היוצא ממנו כן ע"כ דמקרי יש בו תפיסת יד אדם כלפי מה שיצא אח"כ ומקרי תפיגת יד אדם במצקת דמהני ביה לאסור לפני שיצא אבל אינו תפיסת יד אדם גמור לאסור למפרע וכן בדעת התוס' שהרי אינו נאסר לריה"ג רק מכאן להבא ולא לפני כן וע"כ דאין בזה מח' והנה לשיטת התוס' דמקרי לרבנן דבטלה תפיסת יד אדם ואילו לראב"ד אפ"ל דס"ל דא"א דנאסר לפני שנעשה דין מחובר

ולפי תוס' דלרבנן בטלה תפיסת יד אדם צ"ע א"כ למה נאסר הרי האם שייך לצור את דברי הר"ן שגם למ"ג דאין נאסר אלא משעת עבודה בנטעו מתחילה לכך ואח"כ עבדו נאסר והרי כבר הוי מחבור וכמו שהק' הרמב"ן וע"כ דתוס' דלא ס"ל כך אלא ס"ל כרמב"ן אולם בדעת הי"מ י"ל כמוש"כ להלן דהא דמהני נטעו מתחילה היינו דהו כאילו העמידו לשם ע"ז ומינכר ביה דהוי לשם ע"ז וא"כ אף דמקרי תפיסת יד אדם אינו דומה לנטעו ואח"כ עבדו דהוי רק הגדרה אם מקרי שנעשה לשם ע"ז ולכן רק בנטעו מתחילה לכך נאסר למפרע אבל בנטעו ואח"כ עבדו דאינו עומד לשם ע"ז לא ורק מכאן להבא

מראי מקומות דף מו' ע"א, בענין תפיסת יד אדם בע"ז

גמ' מה להר שכן מחובר, והקשה החזו"א הרי אילן שהיה תלוש ונטעו אינו נאסר וא"כ אינו משום ומחובר ותי' דקרקע עולם משום מחובר לא חייל עלה שם ע"ז ואינו ניכר בו כ"כ מחשבת עובד אלא שהאדם עושה מעשה מינכר טפי שהוא ע"ז ומתחייב לבערו אבל תלוש לעולם חייל עלה שם ע"ז אף שאין בו תפיסת יד אדם ולזה הביא בהמה דלעולם לא חל בה שם ע"ז על הנעבד על שיעשה בה מעשה

גמ' לא ס"ד דקתני דומיא דהר מה הר שלא נטעו מתחילה לכך אף אף האי נמי שלא נטעו מתחילה לכך, וכ' התו"ח דהר דומיא דאילן היינו שהניח הר ואח"כ עבדו והיינו שהניח עפר ועשה הר ועבדו וכה"ג בהר מותר ומשום דאין בו תוספת ולא החליף וכן הא דאי' בברייתא דירקות אסורים היינו אחר שנעבדו כמו באילן

נדלדלו אבנים, ברש"י פי' דנעקרו מן ההר והיינו אפי' נעקר לגמרי ואילו בפר"ח כ' דעדיין מחובר דהוי כעין אבר המדולדל שלא נעקר לגמרי ועי' בכס"מ בפ"ח ה"ב שכ' כלומר של נעקרו לגמרי שלא הגביהן ויל"ע בכונת דבריו ואין נראה דבא לחלוק על רש"י בלי שפירש כן

בהמה בעלת מום תוכיח וכו' הק' בחי' רע"א דמהכ"ת שבהמה בעלת מום אינה נאסרת עיי"ש מה שתי'

בגמ' אי' דהצד השוה בהן וכו' ומבואר דהר אינו נאסר משום דאין בו תפיסת יד אדם ובגמ' בחולין ד' מ' אי' דשחט למיכאל שר הגדול וימים תקרבתו אסורה והרי אין בו תפיסת יד אדם וא"כ הוי דומיא דהר דתקרבתו מותרת והוכיח מזה דההר עצמו אמנם מותר משום דאין בן תפיסת יד אדם אבל מה דתקרבתו מותרת הוא משום דעל ההרים אלוהיהם ונתמעט מדין מחובר וא"כ השוחט למיכאל וכדו' אין נאסרים משום דאין בהם תפיסת יד אדם אבל תקרובתו אסורה משום דאינו מחובר והוכיח זאת מהא דבע"ח תקרובתו אסורה ואף דאין בו תפיסת יד אדם וע"כ דשני דינים הם

הראב"ד כ' בשם רש"י דאילן שעלה מאליו תלוי במח' בני ר"ח וריו"ח בנדלדלו אבנים והק' הראב"ד דהרי כבר קבוע בקרקע ועי"ש שכ' דגם תפיסה כל דהוא מהני רק שלא יהא בידי שמים

הטור בסי' שסד' הביא בענין קרקע עולם דאינו נאסר באיסור הנאה מחמת קבר מח' ראשונים מה הדין אם נטל עפר כדי לקבור מת והחזיר העפר לקבר האם אסור כיון דיש בו תפיסת יד אדם או"ד כיון דהחזירו הוי כמחובר ומותר והאו"ז בסי' תכג' כ' דיש ראיה מגמ' דידן להתיר וז"ל אבל עפר בעפר מחובר גמור הוא וצ"ע גבי אבני הר שנדלדלו אסור ודוקא תלוש אבל אם היה מחובר אם הוה בו תפיסת יד אדם הוה אסור אע"ג שחזר וחברו אע"ג דהוי אבן ע"ג אבן דוקא בעפר ע"ג עפר, אמנם לעיל הבאנו שהתו"ח הוכיח מהגמ' דהר כה"ג שנטעו אינו נאסר וצ"ע א"כ לפי"ד למה בנדלדלו אבנים אסור הרי חזרו לקרקע

תוס' ד"ה בהמה כ' דע"י מעשה נאסר מחובר וכ"כ הריטב"א בד' נא' ע"ב דמחובר נאסר ע"י מעשה ומקורם מהא דאי' בד' נד' ע"ב בחפר בורות שיחין ומערות נאסר ובגמ' בד' נד' אי' דחפר בורות אסורה ומקרי תפיסת יד אדם וכמוש"כ שם הריטב"א וברש"י שם פירש דחפר לשם ע"ז והק' הריטב"א שם למה צריך לשם ע"ז ע"ז הרי הוי תפיסת יד אדם והביא ראיה מגמ' דדין דאבני הר שנדלדלו למ"ד דאסור אי"צ לשם ע"ז ותי' דחפירת הבור אינו מעשה אלא למקום הבור ואינו אלא אויר ולכן בעי מעשה ואילו בחפר לשם ע"ז על דעת לאסור כל הקרקע עשאו וכמו לרבנן דנטעו ולבסוף עבדו דעיקרו מותר עיי"ש ומבואר מתו"ד דסובר כשיטת הי"מ ברמב"ן דגם אם נאסר רק משעת עבודה אבל בנטעו מתחילה לכך נאסר שהרי כ' דנסר רק משעת השתחואה ומהני מה דחפר מתחילה לשם ע"ז כיון דדעתו לעבדה כולה אח"כ ולכן כולה נאסרת ונראה מתו"ד דהא דבעי לשם ע"ז מתחליה הוא כדי שהמעשה יחול בוכלה ונראה שביארו הדבר הוא כעין מה שפי' החזו"א הנ"ל דמחובר אינו נאסר משום דלא מינכר בו שעשאה לשם ע"ז אך בעשה מעשה לשם ע"ז נאסר כולו וכמוש"כ הריטב"א להלן בזקיפת ביצה דע"י דמינכר שעאשה לשם ע"ז אסור דמניכר שהיא לשם ע"ז וה"נ בחפר בה לשם ע"ז רק אז נאסר כולה

בגמ' בד נט' אי' דבעבד לימים דיחיד נאסרים ואי' שם דאם אבנים שנדלדלו מותרים א"כ גם בגל שנתלש הוי אין בו תפיסת יד אדם ומותר כמו בבני ר"ח ועי' במח' רמב"ם וראב"ד פ"ח ה"ב מהל' ע"ז

הרמב"ם פסק ב"ח ה"ב הל' ע"ד דאבני הר שנדלדלו מותרים והק' הראב"ד דנפסוק לחומרא וכן הק' הר"ן ועי' בקה"י סי' מו' שתי' דקאי כשיטת הירו' ועי"ש בירו' לענין מה דין אפרוח שיצא מן הביצה אם אסור ועי' באו"ש

זקף ביצה בגמ' מבואר דע"י זקיפה מקרי יש בה תפיסת יד אדם וכ' הריטב"א שטלטול בעלמא לא חשיב תפיסת יד אדם כי היכי דלא חשיבא תפיסה בבהמה שאני זקיפה דמנכרא ועשויה לשם ע"ז אבל אין להביא ראיה מבהמה דנידא מנפשה וגם נושאת את עצמה בשאינה כפותה, ועי' בתוס' ר"י מברינא כ' או שהביצה נמצאת הכין שהטלוה ולפי"ז אפי' טלטלו אותה הוי תפיסת יד אדם ותי עוד דרק בזקיפה חשובה לשם ע"ז הוי תפיסת יד אדם ועיי"ש שכ' לעיל בסוגיין שהק' דלמה הים הוי תפיסת יד אדם ובהמה לא והוי תפיסת יד אדם ותי' דבהמה אין דרכה להגביהה ולכן אי"ז תפיס"א, ויל"ע בבהמה שמתה ועבדו אותה במקומה אם מקרי תפיסת יד אדם

ובתרש"י פי' דתפיסת יד שם הוא באברגין ואילו באילן שנטעו אסור ונראה בתוס' וכ"כ הר"ן על רי"ף דהוא משום דהוי ץלןש ולבסוף חברו ולכן אסור ואף שכ' התוס' דבטלה תפיסת יד אדם כה"ג היינו ארק דהוא משום ובתוס' חלקו וכ' דסוגיין אייר באילן ואל בגרעין וילאו

דף מו' ע"א מז' ע"א, בענין נעבד לגבוה ולמצוה

בעי רמי בר חמא לרש"י יש שני ספיקות א' אם מחובר נאסר לגבוה ועוד אם מכשירי קרבן כקרבן, ועי' בתוס' ר"י מברינ"א דנ"מ במחובר לקרבן משכחת בקרבן עצים לרבי, וברש"י ד"ה אסור כ' דלאסור מכשירי קרבן נלמד מבית ה' ואפי' מכשירי קרבן ולענין מחובר סתמא אתנן כתיב ואפי' מחובר, ובהמשך הגמ' מבואר דילפנין אתנן מחובר מבית ה'.

הרמב"ן והריטב"א הביאו י"א שספק הגמ' הוא רק לענין מכשירי קרבן כקרבן, דמחובר נאסר לגבוה דומיא דנעבד בבע"ח (והביאו ראיה מספק הגמ' להלן מאם יש שינוי וע"כ דאינו ספק), וברמב"ן הסיק שהספק הוא אם מחובר נאסר אבל מכשירי קרבן ודאי כקרבן.

הי"א הנ"ל פי' דילפינן מנעבד דבע"ח והספק רק לענין מכשירי קרבן, ויל"ע למה ש"ר פליגי ע"כ ולא ילפינן מנעבד בע"ח, ובשלמא לרש"י דמחובר אינו שם אלוה א"א ללמוד מבע"ח דתקרבתו אסורה והוי שם אלוה אבל לפי' ר"ת דהר הוי ע"ז וכבע"ח ממש קשה למה לא נלמד מנעבד בבע"ח

וי"ל דא"א ללמוד מחובר מתלוש במה מצינו וכדאי לעיל בד' מו' דא"א ללמוד אבנים שנדלדלו מהר דהר מחובר הוא

אולם ברמב"ן נראה באו"א שכ' דבעיא דרמב"ח הוא האם מחובר הוי דומיא דנעבד בבע"ח דאסור לגבוה או"ד התם גה"כ דלא על ההרים הוא גם לגבוה והיינו דבאמת אפ"ל דדמי לבע"ח אבל אולי הוי גה"כ וצ"ע למה לא כ' כדלעיל משום דהוי מחובר שאני, וי"ל דאחר שחזינן בבע"ח דההיתר הוא משום דאין בו תפיסת יד אדם א"כ אינו משום מחובר ולכן הצורך הרמב"ן לטעם אחר ולפי"ד גם אחר שלמודים מאתנן אינו משום דדינו שוה לבע"ח

וכן מבואר בשיטת הרמב"ם שהבאנו להלן דאף דאדם אוסר דבר שאינו שלא כגון משתחוה לבהמת חבירו אבל המשתחוה למחובר דחבירו אינו נאסר וע"כ דשני דינים הם

והנה שיטת רש"י לעיל היא דלא נעשה אלוה במחובר וא"כ צ"ע למה אסור לגבוה הרי לא נעשה ע"ז כלל ואפ"ל עפ"י הגרי"ז דנעבד אסור לגובה משום דנעשה בו עבירה והגם שלא חל ביה שם ע"ז אולם צ"ע שהרי בגמ' אי' דאסור כנעבד ועוד באתנן הרי הוי חל שם אתנן ולא משום עבירה בעלמא

והנה הרמב"ן להלן בד' מז' כ' דלא מהני ביטול להתיר לגבוה ואילו בתוס' נראה דמהני ביטול להתירו לגבוה עי' מש"כ שם וכן נראה בשיטת להלן שבסוגיית חיטים שטחנן וכ' דלא כגרס' הר"ח דאיירי בחיטין תלושות לגבוה משום דאסורת בהנאה ולמה לא פירש דאיירי בביטלן גוי אע"כ דכה"ג ודאי היה מועיל

והנה אם אסור לגובה משום דנעשה בו עבירה ודאי לא מהני ביטול אח"כ וא"כ למה מהני לרש"י ביטל להתירו לגובה הרי נעשה בו עבירה, ואף לשיטת הרמב"ן דלא מהני ביטול היינו רק משום דילפין מאתנן דאין לו ביטול אבל לא מסברא

והנל"ב הוא דאף דפירש"י דהר לא נעשה ע"ז אבל הא דנאסר לגבוה אינו רק משום שנעשה בו עבירה וכדברי הגרי"ז אלא דאף דמחובר לא נעשה אלוה אבל כ"ז רק לענין החפצא אבל מצד הגברא הרי חשיב נעבד שהרי החשיבו לע"ז ולכן אסור לגבוה ולא משום דחל שם ע"ז לענין גבוה אלא משום דכלפי הגברא הוי נעבד ושמעתי לבאר קצת באו"א דשם נעבד כלפי גבוה אינו משום אלוה וע"ז גמורה אלא רק כלפי גבוה

ובזה א"ש הא דמהני ביטול להתירו לגבוה והקשינו הרי לא נעשה ע"ז כלל ואיך יועיל ביטול והרי אינו ע"ז כלל וי"ל דמהני ביטול לכך דכלפי העובד אותו כבר אינו חשוב ע"ז וע"ז שייך ביטול

ועי להלן שביארנו עפי"ז דיש נ"מ אם ביטל דבר שאסור רק לגבוה לביטל דבר שאסור גם להדיוט

והנה להלן בד נד' מבואר ברש"י אם עשה בע"ח למשמשי ע"ז אינו נאסר לגבוה והק' הרמב"ן והריטב"א שם דמ"ש מנעבד וי"ל דרש"י לשיטתו דס"ל דאין חל על במחובר וביסיין ילפינן מאתנן דאף דאין בו שם ע"ז אסור ומשום דנעשה בו עבירה וכמו שיבאר הגרי"ז ואף לדברינו דנעשה שם ע"ז לענין הגברא אבל אי"ז שייך במשמשים שהיר רק בנעבד שייך זה שעבדו אבל הרמב"ן לשיטתו דס"ל דבמחובר הוי חלות שם ע"ז ורק דבמחובר אסור רק לגבוה א"כ אין נ"מ בין ע"ז למשמשים

הרמב"ם בפ"ג איסורי מזבח כ' דהשתחוה לבהמת חבירו נאסר לגבוה והיינו אף דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ובראב"ד שם חלק ע"ד דאי במ' בד' נד' דבעי מעשה, וכ' בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' ע"ז עפ"י הירו' שדימה משתחוה לבהמת חבירו למשתחוה לבע"ח דנאסר לגבוה וביאר הגרי"ז דהא דנאסר בע"ח לגבוה אינו משום חלות דין נעבד אלא משום דנעשה בו מעשה עבירה וא"כ בשל חבירו נמי, ויל"ע א"כ למה צריך ללמוד מאתנן דאסור לגבוה דהרי נעשה בו עבירה ומ"ש מבע"ח וצ"ל כנ"ל דבע"ח אינו דומה כלל למחובר שהרי במחובר מלבד דאין בו תפיסת יד אדם הוי גם בע"ח

והרמב"ם שם בפ"ג אסורי מזבח כ' שבמעיין בארצו שעבדו נאסר לגבוה והק' האו"ש ובאבי עזרי (בפ"ח ה"ג הל' ע"ז) דלמה דוקא שהמעיין בארצו ולא בשל אחרים נאסר לגבוה דמ"ש ממשתחוה לבהמת חבירו, ותי' האו"ש שם דמחבור נלמד מאתנן ובאתנן אין אדם אוסר דבר שאינו שלו אלב בבע"ח אסור מצד עצמו, ועי' באבי עזרי דבע"ח דאם מקור לבע"ח ממן הצאן קשה אבל אם המקור הוא משחתם א"כ משון העבירה ושוב מבואר כנ"ל דמחובר ובע"ח אף דבמשנה אי' דשניהם אין בהם תפיסת יד אדם אבל אולי מחובר גרע טפי דהוי גם מחובר

והביא האבי עזרי מהגרי"ז בשם אביו הגר"ח דמחובר נאסר לגובה רק אחר שיתלש ולא בעודו מחובר, וביאר שם דבריו דצריך שם חלות ע"ז ליאסר וא"כ באינו שלו אינו יכול נעשה לע"ז אבל בבע"ח הרי אי"צ לתלשו לכן נאסר גם באינו שלו ועיי"ש באו"ש הק' דבירו' אי' דגם לגבי במחובר אדם אוסר דבר שאינו שלו לגבוה ולא כהרמב"ם, וכן מבואר בתוס' בד' מה' ע"א שהביאו מהירו' שהקשה איך בנו את ביהמ"ק על הר הבית דאולי עבדוהו ותי' הירו' דנעשה עפ"י נביא

התוס' ר"י מבירינא כ' (וכ"כ התו"ח) דאם ילפינן נעבד במחובר שאסור לגבוה מאתנן א"כ למה צריך קרא לאסור בע"ח שנעבד דנילף מאתנן ותי' דאה"נ צריך הקרא דמן הצאן רק למימר דמותר להדיוט והאבי עזרי הביא ראיה לשיטת הרמב"ם דרק בבע"ח אדם אוסר דבר שאינו שלו

וחכ"א לרבות ריקועין כ' התורי"ד דאין להביא ראיה מכאן דמכשירי קרבן כקרבן דלמא ריקועין בתוך הבית שנראה בפנים מאיס אבל שאר בנין שאינו נראה בהם וכן שמעתי לדייק בדיר רשח שכ' דאסרים כין דעבידי לנוי

בעי רמי בר חמא המשתחוה לקמת חטין מהו למנחות יש שינוי בנעבד וכו' וברש"י פירש שעבד לחיטים מחוברות ואת"ל שמחובר נאסר לגבוה וכו' וכ' שם לומר דעבד לחטים תלושים וטחנן שהרי כל מה שמהוה ממנה אסור,

ובר"ח גרס שעבד לחיטים תלושים וצ"ע מה שהק' רש"י וכ' התורי"ד דכיון דטחנן הוי ביטל ואין בהן איסור הנאה ואיירי שטחנן גוי דישראל אינו יכול לבטל (ועי' בחולין ד' קמ' מח' תוס' ור"ן לענין דבר הנגרם מאיסור הנאה אם יש בו פסול לגבוה) ודייקו האחרונים מדברי רש"י דבעצם אפשר להתיר ע"י שינוי אלא דאסור בהנאה

ובתורי"ד לעיל לענין אבנים שחצבן כ' דאיירי בחצבן ישראל דאל"כ הוי ביטול ע"י הגוי והק' האחרונים דכאן מבואר דלא מהני ביטול ותי' האחרונים עפ"י המהר"ם להלן בתוס' ד"ה שדבר שהיה מעיקרו אסור גם להדיוט נסתפקה הגמ' אם מהני ביטול להתירו לגבוה אבל בדבר שאסור רק לגבוה מועיל ביטול להתירו לגבוה וצ"ע מ"ש וכפשווט אם אסור לגמרי מהנ ביטל רק להדיוט אבל אם אסור רק לגבוה א"כ מועיל ביטול

וי"ל עפ"י מה שנתבאר לעיל בדברי רש"י דאף דס"ל לרש"י דלא חל בנעבד לגבוה שם חלות ע"ז מהני ביטול כיון דהחשיבו לע"ז אף דלא פקע שם ע"ז ע"י הביטול אבל עכ"פ אינו מחשיבו, אולם כ"ז רק לענין דבר שהאסר רק לובה אבל אם נאסר גם להדיוט הרי החפצא מאיס ולא מהני לבטלו ולהתירו לגובה

תוס' ד"ה יש שינוי הק' דאם ילפינן מאתנן הרי באתנן יש שינוי ונימא דיו ותי' דאה"נ מה"ת יש שינוי ומספקא לן מדרבנן והק' החזו"א (בב"ק סי יז') א"כ מה הראיה ממ"ד שולדותיהן אסורות שהרי בנעבד אינו נלמד מאתנן ומה הראיה אם תקנו הכא במחובר ותי' דעיקר הדין מה"ת כגון ברביעה אלא שתקנו לפי דיני התורה במ"א ועי' מש"כ בלחם סתרים

הרמב"ן תי' בשם י"א (הראב"ד) דאינו נלמד בק"ו אלא במה מצינו והספק הוא אם נימא דון מינה ונוקי באתרא או"ד דון מינה ומינה, וקשה ע"ד כמש"כ לעיל דמה הראיה מולד נרבעת דלא נלמד מאתנן, ובראב"ד נראה שעמד ע"ז וכ' דאלמא דאין שינוי בשאר איסורי מזבח חוץ מאתנן וצ"ב (ובמש"כ הראב"ד דהספק הוא אם דון מינה מינה וכו' ואע"ג דזה מח' תנאים בכ"מ איסור ע"ז שאני וכ' הריטב"א משום חומרא דע"ז ואולי י"ל משום דאי' בד' מו' ע"א שקץ תשקצנו דילפינן לחומרא) וברמב"ן תי' דא"א דיו שום דילפנין מה באתנן לא חלקת בין תלוש למחובר לגובה אף נעבד אינו דין שלא בין תלוש למחובר לגבוה

הריטב"א כ' כרש"י דסוגיין איירי בחיטים מחוברות וכ' שהספק הוא האם כיון דנשתנה לא מאיס או"ד לא שנא דמחובר לגבוה כתלוש להדיוט מדמינן ליה ואין שינוי ומשמע דנעבד אסור לגבוה דומיא דהדיוט ולא משום שנעשה בו עבירה ודלא כהגרי"ז

ד' מז'.

גמ' בהמה מעיקרא בהמה והשתא בהמה, הקצות בסי' שנד' הק' מהגמ' דאי' דולד אינו שינוי על שיטת הרמב"ן דולד מקרי שינוי לענין גזילה ותי' החזו"א דלענין אתנן שאני

בעי ר"ל לולבו מהו למצוה בתוס' הקשו שהרי רבא ס"ל בסוכה דלא יטול ואם נטל יצא וא"כ מה הספק ותי' דאה"נ הספק הוא לענין לכתחילה וכ"כ הראב"ד, כ' המהרש"א דלאו דוקא אחר ביטל אלא דהוי כלאחר ביטל דהא לרבנן שרי בנטעו ולבסוף עבדו בלא ביטול אולם עי במהר"ם שכ' דאיירי אחר ביטול אלא שלדבר דאסור להדיוט לא מהני ביטל להציור לגובה כין דמאיס אבל לדבר דאסור רק לגובה מהני ביטול להתירו לגובה ומבואר בדבריו דמהני בטול רק להתירו לגבוה ולדו כראשונים אולם צ"ב במש"כ דיש נ"מ בין אם נאסר רק לגובה דמהני ביטול לנאסר להדיוט דלא מהני ביטול

הרמב"ן תי' מתחילה שהתם איירי שביטלה ולכן יצא אך כאן איירי קודם ביטול והק' ע"כ הרמב"ן דלגבוה לא מצינו ביטול ודומיא דאתנן (וצ"ב דבאתנן אין שייך ביטול) והביא ראיה מכלים בבית חוניו דטעונין גניזה משום דמאיסי, והסיק דאין נ"מ לפני ולאחר ביטול והספק הוא אם מצוה כגבוה או לא והא דלא מיבעיא לר"ל באשירה שבטלה (והיינו דמתחילה אסור להדיוט) דלמא פשיטא ליה דאינו יוצא וכ' דר"ל ל"ל הא דרבא דאם נטל יצא

והוכיח הגרש"ר בזכרון שמואל סי' סד' מהא דלא מהני ביטול להתירו לגבוה משום דמאיס דלא ס"ל כהגרי"ז דלא חל ביה שם ע"ז ואסור רק משום שנעשית בו עבירה דא"כ תיפו"ל דאין מה לבטל שהרי לא חל בו שם נעבד כלל וע מש"כ לעל דאף דרש"י כ' דאין בו שם ע"ז מועיל בו ביטול כי דכב ראינו נעבד

בשו"ת אבני מילאים סי כז' הק' לדעת הרמב"ן דסוגיין איירי לענין דיעבד אם יצא א"כ למה פרת חטאת אינה נפסלת לאתנן

תוד"ה מי מאיס כ' בסו"ד דהכא איירי אחר ביטל והק' המהרש"א למה לא אוקי כרבנן בנטע ולבסוף עבדו ותי' דאין כונתם לאחר ביטול אלא כעין אחר ביטול דאסור רק לגבוה אולם המהר"ם פי' דכונתם לביטול ממש ובאילן שאסור להדיוט לא מהני ביטל דמאיס אבל הספק באילן שאסור לגבוה אם מהני ביטול ועי' מש"כ לעיל בד מו' בביאור הדבר

שיטת ר"ת בסוכה ד' לא' לולב שאסור להדיוט ודאי לא יצא והא דיצא לפי רבא הינו אחר ביטול ומבואר דס"ל דמהני ביטול לענין גבוה ולא כהרמב"ן והתורי"ד הנ"ל, ואולי ר"ת לשיטתו דס"ל דהוי ע"ז ואולי הוי לשיטתו דמחובר הוי ע"ז ולכן אסור לגבוה ולא משום שמאיס ועי"ש במהרש"א דאינו משום כתותי מכתת אלא ולפי ר"ת דאחר ביטול יוצא בעיא דר"ל יפרש ר"ת דנאסר רק לגבוה אם מותר לכתחילה

ובאחרונים הקשו לשיטת הרמב"ן דאחר ביטול אסור לגבוה א"כ למה קרא דמן הצאן מיותר ואתי למימר דמותר להדיוט דקרא אתי למימר דאין מועיל ביטול להתירו לגבוה כה"ק זכרון שמואל וכ"ה מהשפ"א עמ"ס תמורה ואולי י"ל דהא דאסור לגבוה אחר ביטול הוי ואולי י"ל דזה הוי סברא דאסור לגבוה אחר ביטול ומשום דנעשה בו עבירה ולכן אי"צ קרא לזה שכן מבואר ברמב"ן דמסברא אסור ומשום דמאיס ולא מחמת שם הע"ז אלא משום חומר העבירה שנעשה בו

המאירי הק' דאיך יטול הלולב הרי כשנטלו וזכה בו אין לו בטילה ואינו יוצא ותי' דאיירי לענין עיקר ע"ז ביד עכו"ם ומשמשין ביד ישראל ועיי"ש עוד רש"י להן ד' נד' לענין מחובר במשמשין ולש"ר י"ל דאיירי לענין יו"ט שני

כי אתא ר"ד באשירה שביטלה קמיבעיא ליה. תוס' פי' דהכא איירי רק לכתחילה והא דבעי ר"ד אם יש דיחוי היינו לכתחילה, אולם הרמב"ן נקט דאין שייך דיחוי על לכתחילה, ופי' הרמב"ן דר"ד ל"ל דר"ל וס"ל דמצוה אינו כגבוה והספק לר"ד הוא לענין דיחוי

רש"י ד"ה אשירה כ' דביטלה שנוטל מה שהחליף והק' הרש"ש דבכה"ג אי"צ ביטול שהרי עיקרו לא נאסר

והנה הראשונים הק' מסוגיין דמבואר דלר"ל דאין יוצא בלולב של ע"ז ורבא דס"ל בסוכה ד' לא' דיוצא ובתוס' תי' דלר"ל הוי רק לכתחילה והרמב"ן תי' דלר"ל ל"ל דרבא, ושמעתי יישוב נפלא לפי"ד רש"י שם בסוכה דפי' הסוגיא שם בלולב משמשי ע"ז ולא בע"ז עצמה וכמוש"כ שם ולכן יצא בדיעבד אבל כאן איירי בלולב שעבדו, והדברים נכונים מאוד שהרי ברש"י להלן בד' נד' דבע"ח שעשאו משמשי ע"ז אינו פסול לגובה ועי' מש"כ לעיל בביאור הדבר וא"כ מיושב הסתירה בין הגמ' כאן לגמ' בסוכה

אולם צע"ג ע"ד רש"י שם שפי' דאיר במשמשי ע"ז שהרי בגמ' שם הקשה על רבא דאם נטל יצא מהמשנה דאי שם דלא יצא ותי' הגמ' דאיירי באשירה דמשה ולפי"ד רש"י מה קשה דהרי רבא אירי רק במשמש לע"ז ורק בכה"ג יצא אבל לא בע"ז עצמה דשם לא יצא וצ"ל דהא דבדיעבד יצא במשמשין הוי כלא יצא עין דא"כ מה הקו'

וצ"ל דרש"י ס"ל דאין כתותי מכתת אף בעז עצמה ורק משום דאסור בהנאה אינו יוצא וא"כ מ"ש משמשים וצ"ל דאין כוונת דאיירי רק במשמשין אלא רש"י בא לומר חידוש דגם כה"ג איירי דלא יטול וע"כ דאייר במשמשי ע"ז דאי' "של" ע"ז

הריטב"א בד' נד' ע"א הביא בשם הר"ח דהאי בימוס בעלמא דבימוס שנפגם מותר לגבוה דהוי כביטול והק' עליו דאין ביטל לגובה ועוד דאף אם יש ביטול הרי יש דיחוי ומאיס ותי' הרג"ש רוזובסקי בזכרון שמואל סי' סו' אות ו' דאף דמבואר דלא ס"ל כרש"י ששם שכ' דאין במשמשין לע"ז איסור לגבוה בבע"ח שהרי כ' שצריך ביטול אבל אינו אסור משום דנלמד מנעבד אלא דאינו ממשקה ישראל וא"כ מהני לכך ביטול דרק לנעבד דאינו אסור להדיוט כלל לא מהני ביטול

ונסתפק הגרש"ר לפי הראשונים דלבהמת חבירו אין נאסר מה הדין במצוה האם הוי דומיא לגובה ואין נאסר או"ד ס"ס הוי מאיס ולא יעשה בו מצוה דבשלמא לפי השיטות יש נעבד לבהמת חבירו ה"ה לענין מצוה דינו כן והביא שם שבביאו"ל בסי' יא' כ' דהמשתחוה לצמר בהמת חבירו יעשה בו ציצית ותמה על הפמ"ג שלא כ' כך

עי' בשו"ע סי קלט' לענין נרות לענין בהכנ"ס וחנוכה והעולה מסוגיין ובש" כ' דהה" ענין ללמוד עם הנרות ואף דאינו מצוה עצמה וכ"נ בגר"א שם

הרמב"ם הל' פ"א הי"א מהל' ציצית כ' המשתחוה לבהמה צמרה פסול לציצית אבל המשתחוה לפשתן הנטוע כשר שהרי נשתנה וכ' המהר"ם דחלוק על תוס' שכ' דהו שינוי וכ"כ הגר"א ועי' באו"ח סי' יא' ובנ"כ

דף מז' ע"א – ע"ב, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם

משנה, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם וכו' ויש לדון איך סמך מתחילה לע"ז, ובריטב"א כ' דאיירי בבנה בחורבה או שעדיין לא עבד הגוי לביתו אולם הראב"ד והמאירי כ' דאיירי שהגוי סמך ביתו לכותלו של הישראל ולכאורה נחלקו לדינא דלא ס"ל כהריטב"א דבכה"ג נאסר בית הישראל ויל"ע במה נחלקו הרי אי בנדרים ריש פ"ה דהקדש מפקיע מיד שעבדו וא"כ גם איסור ע"ז מפקיע מידי שעבוד ומכו דאי גבי איסור הנאה דמת וא"כ אף אם שייך גם לישראל יכול הגוי לאסור עליו א"כ למה התיר הריטב"א כה"ג לישראל לדור שם הרי נאסר עליו וי"ל דתלוי במח' רשנים שם בנדרים אם המשכיר יכול לאסור על השוכר ע"י נדר. (עי' באג"מ סי' מח' שאף אם נתן הישראל רשות לגוי לגור שם אינו נאסר)

כ' הטור בסי' קמג' כשם שאסור ליהנות מע"ז כך אסור לההנותה לפיכך מי שהיה ביתו סמוך לע"ז ונפל אסור לבנותו שמהנה לה לבנות לה כותל וכו' ומבואר דטעם דאסור לבנות הכותל הוא משום שמהנה לע"ז

ובתוס' בד' יג' ע"א הקשו לר"ל דס"ל דאין איסור מהנה בע"ז דבגמ' בע"ב הק' הגמ' איך מרחיק הרי יש רווחא לע"ז ותי' דבכה"ג מודה ר"ל וכ' המהרש"א שם דהא דלא הקשו תוס' מהמשנה ורק מהגמ' דאפ"ל דהמשנה איירי בע"ז עצמה ומבואר מדבריו דבע"ז עצמה דודאי אסור לבנות הכותל ואינו מדין מהנה ויש שפי' משום דאסור לעשות ע"ז אפי' שגוי יעבדנה וכדאי' בחינוך מצ' רי"ד וכ"פ הרמב"ם פ"ג מהל' ע"ז וא"כ בע"ז עצמה ודאי לא יבנה, אולם שאני הכא דכבר הוי ע"ז שהרי לא נתבטל כמבואר בתוס' בע"ב אולי אין לאו בהחזרתו למקומו

ובאמת דתוס' בשבת ד' פב' הקשו על ר"ל דג"ל דמותר להנות מהמשנה ואפ"ל דפי' שם תוס' פירשו דהכא איירי בבית משמשי ע"ז ולא בע"ז עצמה ולכן הוא מדין מהנה לע"ז, וכך שמעתי לדייק ברש"י בשבת שם דאיירי במשמשי ע"ז

וברש"י פירש בד"ה מי שהיה דהבית עצמו נעבד ולמה לא פירש דאיירי בבית המשמש לע"ז דג"כ נאסר, וכ' הב"ח בסי' קמג' דפירש כן משום דהא דאסור לבנות הכותל שנפל היינו רק בבית ע"ז עצמה אבל במשמשי ע"ז מותר לבנות הכותל דהא דאסור לבנות הכול הוא משום דאסור להנות ע"ז, ואין איסור מהנה למשמשי ע"ז רק לע"ז עצמה ובש"ך שם בסק"א חלק ע"ד דאסור להנות גם למשמשי ע"ז ורק במשמש למשמשי ע"ז מותר להנות וכדאי' בד' טז' והא דפירש רש"י בע"ז עצמה משום הסיפא דאי' דר"ע מטמא כנדה וזה רק בע"ז עצמה, ולפי"ד הש"ך יש ליישב את הסתירה בין רש"י כאן למש"כ בשבת דף פב' אם איירי בע"ז או במשמשין דשניהם אמת אולם לפי"ד הב"ח רש"י סותר פירושו קשה

כיצד יעשה כונס לתוך שלו ד' אמות כך גרס רש"י אולם הרמב"ם והשו"ע לא גרסו כך ועי' בריטב"א שתלוי בגדול הבית

ראב"ד פירש דצריך להרחיק ד"א משום דכיון דאין כותל להפסיק בינו לע"ז הרי דין הוא דאוסר לעבור לפני פתח ע"ז קרוב לד"א וכדאי' בד' יז' וכן צריך להרחיק כותל ביתו ד"א דהרי ישב תוך ד"א של הע"ז

רש"י ד"ה נידון כמחצה על מחצה פי' דכונס הד"א לתוך שלו וחלק העכו"ם אינו עולה לד"א וברמב"ם הביא משנה דידן לענין איסור הנאה וכ' שכ"א לוקח חלקו, וכ' הר"ן שהרמב"ם והירו' פירשו דנידון מחצה על מחצה לענין האבנים דנוטל חצי מן האבנים והעפר ולא לענין כמה צריך לכנוס וכ' הר"ן דאיירי בכ"א מכיר חלקו ולכן נוטל חציו והביאו הכס"מ ע"ד הרמב"ם, אולם כ' הר"ן דכיון דרש"י פירש באו"א חוכך אני להחמיר ומבואר דלרש"י אסור גם כה"ג שכ"א מכיר חלקו

ברש"י ד"ה אבניו כ' דאבניו ועפרו מטמאין כשרץ לפי שאין ברירה והק' התוי"ט הרי טומאת ע"ז הוי רק מדרבנן, ובדרבנן הרי יש ברירה ותי' דהחמירו בע"ז, וברש"ש הביא מהתו"ח דגם להרמב"ם מותר ע"י ברירה והק' דאיסור הנאה הוי מה"ת ובדאורייתא אין ברירה (ואולי י"ל דס"ל כתוס' בב"ק סו' ע"ב דאיסור הנאה בתקרובת ע"ז רק מדרבנן)

הק' רע"א למה הוצרך רש"י דטמא משום דאין ברירה הרי כ"א יש לו את חלקו ולא שייך ברירה וכ' דכה"ק בתרוה"ד ועיי"ש בתרוה"ד שהוכיח מרש"י דאם חלקו שותפין כותל ולא' יש אבנים יקרות ולשני הפחותות ונפל הכותל חולקין האבנים והיינו דעדיין יש לכ"א חלקו וכ"פ השו"ע בסי' קלז' את דברי התורה"ד (ועי' בקצוה"ח שם) ומבואר דרש"י ס"ל דאף דכ"א בנה בחלקו חלק מן האבנים אפ"ה כשיפול שבים חולקים אותם

ובר"ן כ' דכ"א לקח חלק א' ויןא הגוי רוצה לאסור את חלק הישראל אבל אם לא עשו כך כל האבנים אסורות וכ' השע"י במערכת הקניינים פי"ד דמבואר בר"ן דאין בו משום אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ועי"ש שהק' סתירה בדברי הרמב"ם בהל' נדרים כ' הובא בסי' רכו' דשני שותפין שנדרו הנאה זה מזה אחר חלוקה האבנים כה"ג גם אים מכירם חלקם ואילו בע"ז כה:ג פסק הרמב"ם דרק אם מכירם האבנים מותרים ותי השע"י דלאסור בנדר צריך בעלות וכיון דאי"ז חלקו אין יכול לאסור ואילו לענין איסור ע"ז אי"צ בעלות לאוסרו אלא מהני נתינת רשות וכדאי' בד' נג' ע"ב לענין זקף לבינה דאף בגוי מהני וע"כ דאי"צ שליחות ולא כמחנ"א שם וא"כ לא מהני לחלוק אח"כ

בגמ' בע"ב מבואר דאסור לפנות במק' דאינו צנוע וקטן שרי והוכיח הארצות החיים בסי' ד' מכאן דאין דין צניעות לקטן והקשו (עבד"ש) דבביאה"ל בסי' ג כ' דצניעות הוי איסור תורה

דף מז' ע"א – ע"ב, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם

משנה, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם וכו' ויש לדון איך סמך מתחילה לע"ז, ובריטב"א כ' דאיירי בבנה בחורבה או שעדיין לא עבד הגוי לביתו אולם הראב"ד והמאירי כ' דאיירי שהגוי סמך ביתו לכותלו של הישראל ולכאורה נחלקו לדינא דלא ס"ל כהריטב"א דבכה"ג נאסר בית הישראל ויל"ע במה נחלקו הרי אי בנדרים ריש פ"ה דהקדש מפקיע מיד שעבדו וא"כ גם איסור ע"ז מפקיע מידי שעבוד ומכו דאי גבי איסור הנאה דמת וא"כ אף אם שייך גם לישראל יכול הגוי לאסור עליו א"כ למה התיר הריטב"א כה"ג לישראל לדור שם הרי נאסר עליו וי"ל דתלוי במח' רשנים שם בנדרים אם המשכיר יכול לאסור על השוכר ע"י נדר. (עי' באג"מ סי' מח' שאף אם נתן הישראל רשות לגוי לגור שם אינו נאסר)

כ' הטור בסי' קמג' כשם שאסור ליהנות מע"ז כך אסור לההנותה לפיכך מי שהיה ביתו סמוך לע"ז ונפל אסור לבנותו שמהנה לה לבנות לה כותל וכו' ומבואר דטעם דאסור לבנות הכותל הוא משום שמהנה לע"ז

ובתוס' בד' יג' ע"א הקשו לר"ל דס"ל דאין איסור מהנה בע"ז דבגמ' בע"ב הק' הגמ' איך מרחיק הרי יש רווחא לע"ז ותי' דבכה"ג מודה ר"ל וכ' המהרש"א שם דהא דלא הקשו תוס' מהמשנה ורק מהגמ' דאפ"ל דהמשנה איירי בע"ז עצמה ומבואר מדבריו דבע"ז עצמה דודאי אסור לבנות הכותל ואינו מדין מהנה ויש שפי' משום דאסור לעשות ע"ז אפי' שגוי יעבדנה וכדאי' בחינוך מצ' רי"ד וכ"פ הרמב"ם פ"ג מהל' ע"ז וא"כ בע"ז עצמה ודאי לא יבנה, אולם שאני הכא דכבר הוי ע"ז שהרי לא נתבטל כמבואר בתוס' בע"ב אולי אין לאו בהחזרתו למקומו

ובאמת דתוס' בשבת ד' פב' הקשו על ר"ל דג"ל דמותר להנות מהמשנה ואפ"ל דפי' שם תוס' פירשו דהכא איירי בבית משמשי ע"ז ולא בע"ז עצמה ולכן הוא מדין מהנה לע"ז, וכך שמעתי לדייק ברש"י בשבת שם דאיירי במשמשי ע"ז

וברש"י פירש בד"ה מי שהיה דהבית עצמו נעבד ולמה לא פירש דאיירי בבית המשמש לע"ז דג"כ נאסר, וכ' הב"ח בסי' קמג' דפירש כן משום דהא דאסור לבנות הכותל שנפל היינו רק בבית ע"ז עצמה אבל במשמשי ע"ז מותר לבנות הכותל דהא דאסור לבנות הכול הוא משום דאסור להנות ע"ז, ואין איסור מהנה למשמשי ע"ז רק לע"ז עצמה ובש"ך שם בסק"א חלק ע"ד דאסור להנות גם למשמשי ע"ז ורק במשמש למשמשי ע"ז מותר להנות וכדאי' בד' טז' והא דפירש רש"י בע"ז עצמה משום הסיפא דאי' דר"ע מטמא כנדה וזה רק בע"ז עצמה, ולפי"ד הש"ך יש ליישב את הסתירה בין רש"י כאן למש"כ בשבת דף פב' אם איירי בע"ז או במשמשין דשניהם אמת אולם לפי"ד הב"ח רש"י סותר פירושו קשה

כיצד יעשה כונס לתוך שלו ד' אמות כך גרס רש"י אולם הרמב"ם והשו"ע לא גרסו כך ועי' בריטב"א שתלוי בגדול הבית

ראב"ד פירש דצריך להרחיק ד"א משום דכיון דאין כותל להפסיק בינו לע"ז הרי דין הוא דאוסר לעבור לפני פתח ע"ז קרוב לד"א וכדאי' בד' יז' וכן צריך להרחיק כותל ביתו ד"א דהרי ישב תוך ד"א של הע"ז

רש"י ד"ה נידון כמחצה על מחצה פי' דכונס הד"א לתוך שלו וחלק העכו"ם אינו עולה לד"א וברמב"ם הביא משנה דידן לענין איסור הנאה וכ' שכ"א לוקח חלקו, וכ' הר"ן שהרמב"ם והירו' פירשו דנידון מחצה על מחצה לענין האבנים דנוטל חצי מן האבנים והעפר ולא לענין כמה צריך לכנוס וכ' הר"ן דאיירי בכ"א מכיר חלקו ולכן נוטל חציו והביאו הכס"מ ע"ד הרמב"ם, אולם כ' הר"ן דכיון דרש"י פירש באו"א חוכך אני להחמיר ומבואר דלרש"י אסור גם כה"ג שכ"א מכיר חלקו

ברש"י ד"ה אבניו כ' דאבניו ועפרו מטמאין כשרץ לפי שאין ברירה והק' התוי"ט הרי טומאת ע"ז הוי רק מדרבנן, ובדרבנן הרי יש ברירה ותי' דהחמירו בע"ז, וברש"ש הביא מהתו"ח דגם להרמב"ם מותר ע"י ברירה והק' דאיסור הנאה הוי מה"ת ובדאורייתא אין ברירה (ואולי י"ל דס"ל כתוס' בב"ק סו' ע"ב דאיסור הנאה בתקרובת ע"ז רק מדרבנן)

הק' רע"א למה הוצרך רש"י דטמא משום דאין ברירה הרי כ"א יש לו את חלקו ולא שייך ברירה וכ' דכה"ק בתרוה"ד ועיי"ש בתרוה"ד שהוכיח מרש"י דאם חלקו שותפין כותל ולא' יש אבנים יקרות ולשני הפחותות ונפל הכותל חולקין האבנים והיינו דעדיין יש לכ"א חלקו וכ"פ השו"ע בסי' קלז' את דברי התורה"ד (ועי' בקצוה"ח שם) ומבואר דרש"י ס"ל דאף דכ"א בנה בחלקו חלק מן האבנים אפ"ה כשיפול שבים חולקים אותם

ובר"ן כ' דכ"א לקח חלק א' ויןא הגוי רוצה לאסור את חלק הישראל אבל אם לא עשו כך כל האבנים אסורות וכ' השע"י במערכת הקניינים פי"ד דמבואר בר"ן דאין בו משום אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ועי"ש שהק' סתירה בדברי הרמב"ם בהל' נדרים כ' הובא בסי' רכו' דשני שותפין שנדרו הנאה זה מזה אחר חלוקה האבנים כה"ג גם אים מכירם חלקם ואילו בע"ז כה:ג פסק הרמב"ם דרק אם מכירם האבנים מותרים ותי השע"י דלאסור בנדר צריך בעלות וכיון דאי"ז חלקו אין יכול לאסור ואילו לענין איסור ע"ז אי"צ בעלות לאוסרו אלא מהני נתינת רשות וכדאי' בד' נג' ע"ב לענין זקף לבינה דאף בגוי מהני וע"כ דאי"צ שליחות ולא כמחנ"א שם וא"כ לא מהני לחלוק אח"כ

בגמ' בע"ב מבואר דאסור לפנות במק' דאינו צנוע וקטן שרי והוכיח הארצות החיים בסי' ד' מכאן דאין דין צניעות לקטן והקשו (עבד"ש) דבביאה"ל בסי' ג כ' דצניעות הוי איסור תורה

דף מז' ע"א – ע"ב, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם

משנה, מי שהיה ביתו סמוך לעכו"ם וכו' ויש לדון איך סמך מתחילה לע"ז, ובריטב"א כ' דאיירי בבנה בחורבה או שעדיין לא עבד הגוי לביתו אולם הראב"ד והמאירי כ' דאיירי שהגוי סמך ביתו לכותלו של הישראל ולכאורה נחלקו לדינא דלא ס"ל כהריטב"א דבכה"ג נאסר בית הישראל ויל"ע במה נחלקו הרי אי בנדרים ריש פ"ה דהקדש מפקיע מיד שעבדו וא"כ גם איסור ע"ז מפקיע מידי שעבוד ומכו דאי גבי איסור הנאה דמת וא"כ אף אם שייך גם לישראל יכול הגוי לאסור עליו א"כ למה התיר הריטב"א כה"ג לישראל לדור שם הרי נאסר עליו וי"ל דתלוי במח' רשנים שם בנדרים אם המשכיר יכול לאסור על השוכר ע"י נדר. (עי' באג"מ סי' מח' שאף אם נתן הישראל רשות לגוי לגור שם אינו נאסר)

כ' הטור בסי' קמג' כשם שאסור ליהנות מע"ז כך אסור לההנותה לפיכך מי שהיה ביתו סמוך לע"ז ונפל אסור לבנותו שמהנה לה לבנות לה כותל וכו' ומבואר דטעם דאסור לבנות הכותל הוא משום שמהנה לע"ז

ובתוס' בד' יג' ע"א הקשו לר"ל דס"ל דאין איסור מהנה בע"ז דבגמ' בע"ב הק' הגמ' איך מרחיק הרי יש רווחא לע"ז ותי' דבכה"ג מודה ר"ל וכ' המהרש"א שם דהא דלא הקשו תוס' מהמשנה ורק מהגמ' דאפ"ל דהמשנה איירי בע"ז עצמה ומבואר מדבריו דבע"ז עצמה דודאי אסור לבנות הכותל ואינו מדין מהנה ויש שפי' משום דאסור לעשות ע"ז אפי' שגוי יעבדנה וכדאי' בחינוך מצ' רי"ד וכ"פ הרמב"ם פ"ג מהל' ע"ז וא"כ בע"ז עצמה ודאי לא יבנה, אולם שאני הכא דכבר הוי ע"ז שהרי לא נתבטל כמבואר בתוס' בע"ב אולי אין לאו בהחזרתו למקומו

ובאמת דתוס' בשבת ד' פב' הקשו על ר"ל דג"ל דמותר להנות מהמשנה ואפ"ל דפי' שם תוס' פירשו דהכא איירי בבית משמשי ע"ז ולא בע"ז עצמה ולכן הוא מדין מהנה לע"ז, וכך שמעתי לדייק ברש"י בשבת שם דאיירי במשמשי ע"ז

וברש"י פירש בד"ה מי שהיה דהבית עצמו נעבד ולמה לא פירש דאיירי בבית המשמש לע"ז דג"כ נאסר, וכ' הב"ח בסי' קמג' דפירש כן משום דהא דאסור לבנות הכותל שנפל היינו רק בבית ע"ז עצמה אבל במשמשי ע"ז מותר לבנות הכותל דהא דאסור לבנות הכול הוא משום דאסור להנות ע"ז, ואין איסור מהנה למשמשי ע"ז רק לע"ז עצמה ובש"ך שם בסק"א חלק ע"ד דאסור להנות גם למשמשי ע"ז ורק במשמש למשמשי ע"ז מותר להנות וכדאי' בד' טז' והא דפירש רש"י בע"ז עצמה משום הסיפא דאי' דר"ע מטמא כנדה וזה רק בע"ז עצמה, ולפי"ד הש"ך יש ליישב את הסתירה בין רש"י כאן למש"כ בשבת דף פב' אם איירי בע"ז או במשמשין דשניהם אמת אולם לפי"ד הב"ח רש"י סותר פירושו קשה

כיצד יעשה כונס לתוך שלו ד' אמות כך גרס רש"י אולם הרמב"ם והשו"ע לא גרסו כך ועי' בריטב"א שתלוי בגדול הבית

ראב"ד פירש דצריך להרחיק ד"א משום דכיון דאין כותל להפסיק בינו לע"ז הרי דין הוא דאוסר לעבור לפני פתח ע"ז קרוב לד"א וכדאי' בד' יז' וכן צריך להרחיק כותל ביתו ד"א דהרי ישב תוך ד"א של הע"ז

רש"י ד"ה נידון כמחצה על מחצה פי' דכונס הד"א לתוך שלו וחלק העכו"ם אינו עולה לד"א וברמב"ם הביא משנה דידן לענין איסור הנאה וכ' שכ"א לוקח חלקו, וכ' הר"ן שהרמב"ם והירו' פירשו דנידון מחצה על מחצה לענין האבנים דנוטל חצי מן האבנים והעפר ולא לענין כמה צריך לכנוס וכ' הר"ן דאיירי בכ"א מכיר חלקו ולכן נוטל חציו והביאו הכס"מ ע"ד הרמב"ם, אולם כ' הר"ן דכיון דרש"י פירש באו"א חוכך אני להחמיר ומבואר דלרש"י אסור גם כה"ג שכ"א מכיר חלקו

ברש"י ד"ה אבניו כ' דאבניו ועפרו מטמאין כשרץ לפי שאין ברירה והק' התוי"ט הרי טומאת ע"ז הוי רק מדרבנן, ובדרבנן הרי יש ברירה ותי' דהחמירו בע"ז, וברש"ש הביא מהתו"ח דגם להרמב"ם מותר ע"י ברירה והק' דאיסור הנאה הוי מה"ת ובדאורייתא אין ברירה (ואולי י"ל דס"ל כתוס' בב"ק סו' ע"ב דאיסור הנאה בתקרובת ע"ז רק מדרבנן)

הק' רע"א למה הוצרך רש"י דטמא משום דאין ברירה הרי כ"א יש לו את חלקו ולא שייך ברירה וכ' דכה"ק בתרוה"ד ועיי"ש בתרוה"ד שהוכיח מרש"י דאם חלקו שותפין כותל ולא' יש אבנים יקרות ולשני הפחותות ונפל הכותל חולקין האבנים והיינו דעדיין יש לכ"א חלקו וכ"פ השו"ע בסי' קלז' את דברי התורה"ד (ועי' בקצוה"ח שם) ומבואר דרש"י ס"ל דאף דכ"א בנה בחלקו חלק מן האבנים אפ"ה כשיפול שבים חולקים אותם

ובר"ן כ' דכ"א לקח חלק א' ויןא הגוי רוצה לאסור את חלק הישראל אבל אם לא עשו כך כל האבנים אסורות וכ' השע"י במערכת הקניינים פי"ד דמבואר בר"ן דאין בו משום אין אדם אוסר דבר שאינו שלו ועי"ש שהק' סתירה בדברי הרמב"ם בהל' נדרים כ' הובא בסי' רכו' דשני שותפין שנדרו הנאה זה מזה אחר חלוקה האבנים כה"ג גם אים מכירם חלקם ואילו בע"ז כה:ג פסק הרמב"ם דרק אם מכירם האבנים מותרים ותי השע"י דלאסור בנדר צריך בעלות וכיון דאי"ז חלקו אין יכול לאסור ואילו לענין איסור ע"ז אי"צ בעלות לאוסרו אלא מהני נתינת רשות וכדאי' בד' נג' ע"ב לענין זקף לבינה דאף בגוי מהני וע"כ דאי"צ שליחות ולא כמחנ"א שם וא"כ לא מהני לחלוק אח"כ

בגמ' בע"ב מבואר דאסור לפנות במק' דאינו צנוע וקטן שרי והוכיח הארצות החיים בסי' ד' מכאן דאין דין צניעות לקטן והקשו (עבד"ש) דבביאה"ל בסי' ג כ' דצניעות הוי איסור תורה

דף מז' ע"ב, ג' בתים, ג' אבנים, ג' אשירות

ג' בתים ופרש"י דעובדין לבית (ועי' במלה"ר שדרכן היה לעבוד לבתים), וכ' הרמב"ן דרש"י פי' דאיירי בבית ע"ז ולא בבית שהוא משמשי ע"ז משום דמבואר בגמ' דנאסר משעת עשיה, ומשמשי ע"ז אין נאסרים מיד

וכ' רש"י "אם גוי עשאו יבטלנו ואם של ישראל הוא אסור עולמית" והק' הב"י בסי' קמה' דליכא מ"ד דגם בגוי וגם בישראל נאסר משעת עשיה וכדאי' להלן בד' נב', ותי' דכונת רש"י שישראל לקחו מן הגוי (וכן מדויק ברש"י)

והקשו ע"ד הב"י דלהלן ברש"י ד"ה הרי זו כ' להדיא ד"חצבה ישראל" וכן להלן באשירה כ' שגדעו ישראל וא"א לפרש כוונתו שלקחה מן הגוי ובדרישה ובבית מאיר תי' דאיירי בישראל מומר שאוסר משעת עשיה והאחרונים הביאו מהריטב"א להלן ד' נב' דישראל אינו אסור מיד שמא ימלך בו וא"כ במומר נאסר מיד (וליישב את הקו' ע"ד הב"י אולי י"ל דהוק' לב"י דלענין בתים אי' להדיא בגמ' דנאסר משעת עשיה וזהו החידוש במשנה ואילו לענין אבן ואשירה לא כתוב בגמ' דנאסר מיד וכ"נ בתוס' ד"ה בית דאפ"ל דהמשנה כמ"ד דנאסר משעת עבודה ואף דבגמ' באבן אי' דסיוד אוסר מיד היינו רק בס"ד)

הראב"ד כ' דהבית נאסר דהוי כמוסיף על הע"ז עצמה (וצ"ע הרי אינו מחובר לע"ז) וברמב"ן כ' דנאסר הבית מידי דהוי מגדל הע"ז ואולי קאי רק על בימוס עיי"ש

וברש"י ד"ה סיידו כ' שהיה בנוי לדירת אדם והקצהו לעבודת כוכבים וטחו בסיד ועשה בו ציורין לעבודת כוכבים, ונראה לומר דהוק' לו דמה החי' שהבית לא נאסר לכן פירש דהקצה את הבית לע"ז ולמה אי נאגר ע"י מעשה בקצתו אבל א"כ למה באת אינו נאסר ומבואר דס"ל כשיטת הרר"י דאין הבית נאסר ע"י כולו אבל צ"ע שהיר חה=הלן כ' דגדי האילן ע"מ שיאסור הגידלום וכ' וס' דאם עשה כן כדי לאסור כלול נאבר כלול וא"כ רש"חי סתור דביור

והריבט"א כ' דאם השתחוה לסיוד נאסר הבית מדין משמשי ע"ז וא"כ למה הצרך רש"י לכך דהקצהו ואולי ס"ל כהראב"ד דנשה קרקע אינו משמשי ע"ז ולכן רק אם הקצהו ס"ד דנאסר

הריטב"א הביא מח' ראשונים אם ע"י שעשה מעשה במקצתו נאסר כולו הר"י סובר בזה אם עשה מעשה במקצתו ע"ד חיעבד כולו נאסר כולו והרר"י סובר דאם נתכוון לעובד רק לסיוד אין כל הבית נאסר ובתוס' להלן ד"ה גדעו מבואר כשיטת הר"י דכולו נאסר וכלדלהן

הר"י הביא ראיה לדבריו דנאסר כולו ע"י מעשה במקצתו מהא דאי' בד' נד' ע"ב דחפר בור לע"ז נאסר הקרקע, אעפ"י שקרקע הוי מחובר ולמה נאסר וע"כ דאפי' ביש בו תפי"א רק בחלק מהדבר נאסר כולו וה"נ ע"י עשיה בחלק ממנו נאסר כולו הריטב"א תי' דהתם שאני גבי בור שהשתחוה לבור, ויל"ע מה הוסיף ע"י השתחואה לבור דמ"ש מעשיה וי"ל דע"י חפירה מקרי תפי"א בבור והשתחואה אוסרת אבל עשיה הוי רק כהזמנה ולא מהני ע"י עשיה רק בחלק מן הקרקע

בתוס' בד"ה גידעו כ' דפירש"י דגדע לשם ע"ז מה שיגדל אח"כ ופי' תוס' דאם נתכוון רק למה שיגדל אח"כ אין כולו נאסר אבל אם נתכוון לכולו אף דעשה רק בחלקו נאסר כולו וא"כ סובר כשיטת הר"י

ובתוה"ר שם כ' דאין ראיה מזקף אבן נאסר ע"י מעשה משום דזקיפתה היינו עשיתה אבל בסיוד לא עשה מעשה בגוף הדבר, ובטור הביא דעה האוסרת כל הבית ע"י סיוד הבית לשם ע"ז וכ' דהרא"ש סובר דלא נאסר

רע"א בשו"ת סי' ג' כ' דאף דקיי"ל בעלמא דהזמנה לאו מילתא היא היינו רק לענין תשמישיו אך לענין גוף הדבר הזמנה מילתא היא דקיי"ל כר"ע דע"ז דגוי נאסר משעת עשייה ונלמד מקרא דעבדו שם הגויים ונלמד שם שם למת ואילו לר"י דרק בישראל נאסרין מקור לזה (ודי"ז שנוי במח')

הראשונים הק' למה אין הבית נאסר ע"י סיוד לשם ע"ז מדין משמשין ותי' הריטב"א דאין משמשי ע"ז נאסרין עד שתעבד הע"ז וכדאי' בד' נב' ומבואר בדבריו דאין הכונה עד שיתשמשו בכלי לע"ז אלא הכונה עד שיעבדו את הע"ז עצמה וכ"כ המאירי, אולם עי' ברש"י בד' יט' שכ' דעד שיעבדו היינו עד שישתמש בהם ולא עד שיעבדו את הע"ז וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מהל' ע"ז ונ"מ דלפי הריטב"א אם עבד לע"ז והזמין לו משמשים יאסר ואילו לרש"י לא יאסר

ודברי הריטב"א צ"ע הרי הע"ז נאסר משעת עשיה וא"כ למה אין תשמישיו אסורים ומה נתוסף בכך שנעבד וי"ל דכיון דהוי רק הזמנה בעלמא אינו כע"ז עצמה ולכן אין נאסרים המשמשין ועדיין צ"ב

ועי' בחזו"א בסי' ס' שהק' מהא דאי' דאי' בגמ' בגמ' חולין ד' ח' דאם חתך גווזי לתקרובת ע"ז נאסר והרי לא עבד בו את הע"ז והבין החזו"א שכוונת הריטב"א שצריך שיעבדו את הע"ז ע"י המשמשים ואולי הוקשה לו הסברא שרק שיש ע"ז נאסר

בתוד"ה בית כ' בשם רש"י דהבית נעבד ולא הוי רק משמשין דאל"כ צריך אין נאסר עד שיעבד ואם נעבד הבית והאבן אי"צ חציבה כמו בתפילין דאם אזמניה וצר ביה אסור (עי' בבעלי התוס') דאף דהזמנה לאו מילתא היא אבל נאסר ע"י השתמשות, והק' רעמבואר דס"ל דתשמישי ע"ז נאסרים כשישתשמש בהן היינו משעת שימוש ולא כריטב"א דמשתעבד הע"ז ועי' בגהש"ס שהק' דאי"צ ראיה דע"ז נאסרת משעת עבודה ותי החזו"א דראיית התוס' דמשמשי ע"ז אי"צ מעשה אלא השתמשות בעלמא

המאירי תי' דכיון דהבית הוי גם נעבד אין נאסר מדין משמשי ע"ז

הראב"ד תי' דכיון דהבית הוי קרקע עולם אין נאסר שהרי אין משתשמש בו וכ"כ בהשג' על הבעה"מ דבית הוי קרקע עלום ולכן אינו נאסר

רש"י ד"ה הכניס כ' דלא הקצה הבית אלא לפי שעה הכניס לתוכו ע"ז ולכן אי"צ ביטול ואפי' ע"י ישראל שרי דאי"צ ביטול שהוי רק לזמן (ועי' בביאור הגר"א בסי' מב' שציין לרש"י כאן לענין הזמנה לתפילין רק לזמן דשרי ואילו הרמב"ן והר"ן כ' דהוי מדין ביטול, דע"י שמוציא הע"ז מתיר הבית והק' על רש"י מהא דאי' בספרי שגם לשעה נאסר ותי' דהוי אסמכתא

תוד"ה אבן כ' דנאסר ע"י חציבה וה"ה ע"י זקיפה וכ' דנ"ל דרק ע"י חציבה דוקא ונראה שכונתם לומר דאף למ"ד דאינו אסור עד שתעבד אך ע"י מעשה כעין חציבה נאסר מיד והק' רע"א מהא דאי' להדיא דאינו אסור רק ע"י עבודה ולא בעשיה

ובחי' בית מאיר הק' דבקרא כתיב דנאסר רק ע"י עבודה ואין נ"מ באופן העשיה, ועוד הק' דברש"י לעיל בד' מז' ע"א כ' דע"י זקיפה הוי ע"ז כיון דגם בקריאת שם הוי ע"ז ולא כתוס'

האבני נזר באו"ח סי' יח' דבתוס' בסנהדרין כ' דמעשה קל אינו הזמנה וזו כונת תוס' כאן דבעי חציבה דוקא ואף למ"ד משעת עשיה לא מהני זקיפה והא דכ' רש"י לעיל דמהני ע"י קראת שם היינו רק בע"ז של ישראל דנלמד מקרא דשם בסתר אבל למ"ד של גוי משעת עשיה נלמד מפסילי אלוהיהם דבעי פיסול (ועי' להלן בד' נב' דאי' שם דבעי רב הימנונא אם ע"ז תשמישי ע"ז של ישראל נאסר מיד כו' ע"ז דישראל או"ד הוי כמו של גוי דרק משעת עשיה ולא פשטה הגמ' ומבואר דשל ישראל הוי דין אחר ונאסר מיד וביארו האחרונים משום חומר ע"ז דישראל נאסר מיד

משנה, שלשה אבנים וכו' אבן שחצבה מתחילה לבימוס ופירש"י דעובדין גם לבימוס עצמו וכ' התלמידי ר"י שנתחדש במשנה דס"ד דכיון דעובדין אותה רק משום חיבת הע"ז ג"ד דאינו נאסר עי"ש שיש ילפותא לאסור הבימוס משעת עשיה, בתוס' ד"ה בית כ' דעובדין לבימוס עצמו, הרמב"ן והבעה"מ פירשו דהבימוס נאסר מדין משמשי ע"ז וצריך ביטול להתירו, הראב"ד פירש דהוי רק קרקע עולם ואין נאסר מדין משמשי ע"ז

ברש"י כ' דנאסר גם לפני שמניחין עליו הע"ז עי' בטור שנאסר גם לפני שעבדוהו ועי' בב"ח ובחזו"א

ברש"י כ' דמפרר וזורה לרוח וק' למה רק כאן פירש כן ולא במשנה לעיל ועי' מש"כ בזה האחרונים ואולי י"ל דחידש דגם על בימוס יש דין ביעור

כ' הראב"ד דביטול הבית הוא ע"י שבירת רוב ולא מהני מקצתו כמו דאי' לענין מזבח בד' נב' ועי"ש בד' נד' שכ' דבשבר גוי בכונה אי"צ רוב ורק בשבר שלא בכונה צריך רוב ועי' במאירי מש"כ בזה

במשנה שלשה אשירות, עי' לעיל בראשונים דנח' רש"י ותוס' אם איירי בנטעו אילן או גרעין וכ' תוס' דבנטע גרעין ואח"כ עבדו שרי לכו"ע ודן החזו"א לפי תוס' מה הדין בנטע גרעין מתחילה לע"ז וכ' דאסור דלא גרע מגדעו לשם ע"ז

ובתוס' שם כ' דבנטעו אילן סובר רש"י דהאילן נאסר אולם הרמב"ן כאן כ' בדעת רש"י דנטע יחור דינו כגרעין ורק אילן שאני

תוס' ד"ה גדעו (הראשון) כ' דאיירי שגדע רק לשם הגידולין ולכן אין נאסר העיקר ועי' בתוה"ר ובמש"כ לעיל בביאור דבריהם

תוד"ה גדעו (השני) הקשו דלמה לא תירצה הגמ' דגידעו ופיסלו נאסר ללא השתחוה ומשעת עשיה וכמו שתי' הג'מ לרב לעיל ותי' התוס' דכיון דהוי מחובר נאסר רק לאחר שהשתחוה ומבואר בתוס' גדע לעובד את כל האילן אי"צ השתחואה לאוסרו ועי' בתוס' ר"י מברינ"א שביאר הדברים דהא דנלמד מקרא דנאסר משעת עשיה היינו רק אם נאסר מיד ולא אם נאסר רק לאחר זמן ועיי"ש שכ' בשם הריב"ם דשמואל פליג על רב וסובר דתלוש ולבסוף חיברו הוי מחובר

ובתוה"ר חלק ע"ד התוס' וכ' דנאסר אף בלא השתחוה וכ' דבגדעו ופיסלו לשם ע"ז הוי כנטעו מתחילה לשם ע"ז דנאסר והגמ' לא תי כך משום דרק בבית יש חידוש שנאסר משעת עשיה אבל באשירה אין בזה חידוש דאפי' למ"ד דנאסר רק משעת עבודה אשירה נאסר מיד מגה"כ

ובריטב"א להלן בד' נד' שהבאנו לעיל כ' דחפר בור לע"ז נאסר רק בהשתחואה ומבואר לא כתוס' דבי השתחואה לאסור רק בלא ייצא לעולם

והנה תוס' והר"י שהביא הריטב"א ס"ל דאם גדע ופיסל ע"ד שכולו יעבד נאסר כולו והכא איירי בגדע ופיסלו רק לשם הגידולין והק' הריטב"א מהא דאי' בגמ' דלפי ריבר"י גדעו ופסלו תנן דס"ד דנאסר כולו קמ"ל דלא ואם גדעו ופיסלו רק לשם הגידולין מה הה"א דיאסר כולו ותי' החזו"א בסי' ס' דתוס' לשיטתם שכ' דאיירי הכא בהשתחוה לגידולין א"כ ס"ד דיאסר כולו ע"י שהשתחוה אולם הריטב"א לא ס"ל כך דעל מה שעשה עליו מעשה אי"צ השתחואה ורק על מה שלא עשה בו משעה וכגון להלן בד' נד' בחפר בור לע"ז נאסרת כל הקרקע ע"י התשחואה דלפי הריטב"א בדבר שנעשה בו תפי"א במקצתו מהני השתחואה לאוסרו ואילו לתוס' אינו ענין לתפי"א אלא הוי דין דשעת עשיה אסור רק מיד

ומבואר בתוס' דנאסר משעת עשיה צריך דמיא קרא משעת עישה נאסר אך מה שיאסר אח"כ אין ע"כ קרא והנה יל"ע אם הא דנאסר משעת עשיה הוי מדין הזמנה מילתא וכמוש"כ רע"א בשו"ת סי ג' וכנ"ל א"כ מאי נ"מ מתי נאסר הרי הזמנה מילתא וכי יש נ"מ מתי נאסר ועוד מכך דס"ל דאם עשה עשיה במקצת נאסר כולו יל"ע מה הדין בהזמנה מילתא אם נאסר כלו ע"H מקצתו ואלי ויש מק' לומר דס"ל לתס' דינו מדין הזמנה מילתא אלא דין אחר דיש גה"כ ע"ז נאסרת משעת עשיה ואילו ש"ר ס"ל דנאסר משעת עשיה

ובמש"כ התוס' דאיירי בגדע לעובד רק את הגידולין ואח"כ השתחוה הק' החזו"א בגידעו ופיסלו לשם ע"ז אף דמכוון רק לגידולים למה לא נאסר מדין משמשי ע"ז לגידולים וכ' דהרי לתוס' לא אייר בנטטע שם ע"ז וא"כ אינו נאסר אבל לפי הריטב"א איירי בנטע לשם ע"ז וא"כ למה לא נאסר מדין משמשי ע"ז והריבט"א לשיטתו תי' לעיל דאינו אסור עד שיעבדו הע"ז אבל תוס' הרי כ' דאיירי בהשתחוה לאילן וע"כ דלתוס' אינו אסור כיון דלא נטעו לשם כך

הרמב"ן לעיל הביא בשם הראב"ד דאילן שאני מבית דבית נאסר מדין תוספת ע"ז אבל אילן הוי רק לצל וגם מחובר וכן אין לו דין משמשין אלא הוי רק מדרבנן וברמב"ן חלק ע"ד עיי"ש

וברמב"ם פ"ח ה"ד כ' דאם נטל הע"ז מתחת האילן מותר האילן שאין האילן עצמו נעבד והק' הכס"מ דקיי"ל כרבנן ותי' דנטע האילן מתחילה שישמש לע"ז ועיי"ש עוד מה שתי'

בגמ' אי' אמר שמואל השתחוה לאילן תוספותיה אסורה ובגמ' הק' דאי' במשנה דגידעו ופיסלו אסור הא השתחוה שרי והק' החזו"א בסי' ס' סק"ב דלפי תוס' דבגדעו ופיסלו איירי במכוון לעבוד רק הגידולים אינו ענין לשמואל, דשמואל איירי במכוון לעבוד את כל האילן ורק התוספת אסורה ואילו במשנה איירי במכוון לעבוד רק את הגידולים ועיי"ש מה שתי' ועי בתוס' ר"י מברינ"א שהק' דלמה לא תי הגמ' דבגידעו ופסלו נאסר רק מה שיש בשעה שמשתחוה ואילו בהשתחוה לאילן נאסר כל מה שיהי' מכאן ולהבא עיי"ש מה שתי'

וי"ל שכשהשתחוה לאילן גם אם כוון לכל האילן הוי חידוש יותר מאשר גדע ופיסל ומכוון רק לגידולין דכשגדע האילן אף דמצד העשיה לא מהני ללא השתחואה כמבואר בתוס' אבל מצד דין תפי"א כיון שגדע לשם ע"ז וא"כ למה לא השמיענו המשנה דגם בהשתחוה אסור וכ"ש גידוע לשם ע"ז

וכעי"ז יש להקשות דאי' בגמ' לפי ר"א דגם לרבנן נטע ואח"כ עבדו אסורים הגידולין והק' הגמ' דא"כ למה אי' דוקא גדעו הרי אפי' ללא גדעו אסור וצ"ב מהי קושיית הגמ' שהרי גדעו אסור גם בלא נטעו מתחילה ואילו שמואל איירי רק בנטעו מתחילה לכך וא"כ בלא נטעו מתחילה רק בגדעו אסור וי"ל כמוש"כ דהשתחוה לאילן הוא חידוש יותר מאשר גדעו וא"כ למה לא השמיענו התנא דנאסר בהשתחואה לבד

משנה אזוהי אשירה, במשנה נח' רבנן ור"ש אם הניח נמצא ע"ז תחת האילן האם האילן אסר הרמב"ן והריטב"א (לעיל במז' ע"ב) פירשו דלר"ש אין אשירה נאסרת מדין משמשי ע"ז וברמב"ן ביאר דאין משמש במחובר ועי בריטב"א לעיל בסוגיין שכ' דאיירי בנטע האילן ע"ד לשמש לע"ז וכ"כ הרמב"ן לעיל בד' מה'

אולם בתוס' נראה באו"א דהנה תוס' לעיל ד' מז' ע"ב ד"ה גדעו כ' דהא דאי' במשנה דבהניח ע"ז תחת האילן אסור היינו רק מדרבנן שהרי לא נטע האילן להניח ע"ז תחתיו ובגמ' דהבבא של הניח ע"ז תחת האילן קאי רק לרבנן ולא כר"ש וא"כ ר"ש חולק על הדין דרבנן וכ' החזו"א דלפי"ז לא נחלקו באיסור תורה כלל ולכו"ע נאסר מדין משמשי ע"ז ודלא כהריטב"א

ובריטב"א הביא י"מ דלכו"ע אין נאסר מדין משמשי ע"ז ורק נח' אם כונתו לעבוד לאשירה וכ' הריטב"א דאני תמיה ע"ד דמ"ש מאשירה הנעבדת דנאסרת בנטעו מתחילה לכך ואילו במשמשי ע"ז אינו כן והק' האחרונים דגם לפי הריטב"א אליבא דר"ש קשה מ"ש משמשי ע"ז דאין נאסרים במחובר מנעבד וגם לריטב"א נאסר רק שנטע ע"מ לשמש לע"ז

והנה להלן בד' נד' אי דבהמה שעאשה בימוס לע"ז אינה נאסרת ופירש"י דעשאו משמש לע"ז לנסך ע"ג והק' הריטב"א למה אינו נאסר מדין משמשי ע"ז דנאסר אף להדיוט וביאר באו"א וצ"ע שהרי גם לפי הריטב"א לרבנן אסור באילן המשמש לע"ז רק בנטע האילן לשמש הע"ז אולם הבהמה לא נעשית לשם ע"ז וגם בהמה נתמעטה מדין אין בה תפי"א כמו מחובר ואולי בהמה שאני דנאסרת לגבוה