כוחו כגופו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

בענין כוחו כגופו

יש לחקור בגדר הדין דכוחו כגופו, האם חייב על מעשה הזריקה, או חייב על מה שכוחו עושה, משום שכוחו הוא כידא אריכתא דידיה.

יעויין לשון הגמ' ב''ק דף י' ב' מהו דתימא כחו לאו כגופו דמי קמ"ל דכחו כגופו דמי דכל היכא דגופו תבר **כחו נמי תבר**.

הגרשש''ק יבמות סי' ל''ז הוכיח מדברי התוס' בכתובות דף ל''ג ב' שכתבו שנפל מראש הגג ונפל מראש הגג חייב גלות, ומבואר בתוס' דכשגופו עושה נמי חייב מיתה, ומוכח דלא רק כשהגברא עושה חייב, אלא אף כשגופו עושה חייב - וליכא למימר דכוונת התוס' כמד''א אשו משום חציו וחייב כדין מניח אס''ו מראש הגג, דא''כ מדוע הוכיחו תוס' דחייב גלות מהא דחייב ד' דברים בנפל מראש הגג, ולא מדברי הגמ' בדף כ''ג א' דחייב ד' דברים באשו משום חציו - ועל פי זה מובן היטב היאך חייב על כוחו, דכוחו כגופו, וכמו שחייב על גופו שעושה, חייב על כוחו דהוי כגופו.

ועי' בחי' ר' שמואל סי' י' שפי' את דברי הנמוק''י 'דס''ל דהגדר בהא דכחו כגופו הוא דמה שנעשה ע"י כחו של אדם חשוב שהאדם עצמו עושה את זה עכשיו, ומה שהחץ פוגע ומזיק נחשב שהאדם פועל עכשיו, וא"כ נמצא שיש בזה חילול שבת' וכ''ה בקה''י סי' כ' בביאור קושיית הנמוק''י - וכן נראה בדברי הגרש''ש סי' י''ח ובאבי עזרי פי''ד הט''ו, בביאור קושיית הנמוק''י - ובדברי הקצוה''ח סי' ש''צ והתרוה''כ בסי' שצ''ב ובאחיעזר ח''א סי' י''ט, ובחי' ר' מאיר שמחה, ובברכ''ש סי' י''ז מבואר דאף למסקנת הנמוק''י הגדר כן, אלא דתי' דאזלינן בתר מעיקרא, וכתב האחיעזר, וכ''ה בברכ''ש בשמו דאע''פ דאין בתר מעיקרא בחץ, כל זה כשלבסוף לא נשבר ע''י החץ, אך כשנשבר בסוף ע''י החץ אף בחץ אזלינן בתר מעיקרא, וכ''כ הברכ''ש דהגדר בכל חץ הוא דהוי עושה וחוזר ועושה, דהיינו דנחשב כעושה בכל רגע, משום שחייב על מה שכוחו עושה, וכוחו הוי כידא אריכתא דידיה

ראיות שחייב על מה שכוחו עושה

א. כתבו התוס' בדף כ''ב א' ד''ה ממונו וא"ת ממונו נמי לית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם בריש פירקין דאיכא לסומכוס נ"ש וי"ל דמ"מ גוף הממון שפשע בו אית ביה ממשא שיש לו לשמור ממונו שלא יזיק לא ברוח ולא בשום דבר ואין שום ממון שלא יהא בו ממשא במה שפשע אבל יש חץ שאין בו ממשות כגון שיבר כלי ברוח פיו עכ''ל, ולכא' מפורש בתוס' דחייב על הרוח של בהמתו, וחייב על רוח פיו שהזיק, דאל''כ וחייב על מעשה התרנגול, ועל מעשה פיו הרי בהם יש ממשות.

ב. כתב הר''ן בסנהדרין דף ע''ז ב' לפיכך אני אומר שאין לדמות נזקי ממון לרוצח לענין חיוב מית' משום דרוצח אקיל רחמנא גביה דלא עשה בו שוגג כמזיד ואונס כרצון וכיון שכן בעינן שיעשה פועל ממש ובריא היזיקיה קודם שיתחיי' מיתה כההיא במאן דכפתי' לחבריה ואשקיל עליה בדקא דמיא דבכח ראשון חייב בכח שני פטור משום דלא הוי גיריה אלא בכח ראשון אבל בכח שני אף על גב דבריא היזיקיה כיון דלא עביד מעשה ממש אלא בגרמא פטור ואלו דכוות' לענין נזקין אלו הניח חפצי חבירו בקרקע ואשקיל עליה בדקא דמיא ונאבדו אפילו בכח שני משמע דחייב דכח שני זה בריא הזיקי' והוי דינא דגרמי ממש ולא גרע משורף שטרותיו של חבירו דחייב ... אלמא דאפילו היכא דפסקי גירי חייב בדיני ממונות ובדיני נפשות פטור כיון דלית לי' גירי ממש עכ''ל, ואולי כוונתו למיתה צריך שיהרוג בגופו או בכוחו דהוי כידא אריכתא דידיה, ורק לחיוב נזקין יש לחייבו על פעולה שגרמה הזק, אע''פ שלא הזיק בגופו או בכוחו.

ג. כתב הרא''ה - שטמ''ק ב''ק נ''ו א' - ונראה לי דהפרש איכא בין חיוב מיתה לחיוב נזיקין דנזיקין מחייב על גרמתו כיון דהוי גיריה ומיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גיריה אלא במזיק **בגופו או בכחו** ואשו למאן דאמר משום חציו וחציו ממש **כחו גמור חשבינן** ליה אבל בעלמא לא עכ''ל, ולכא' מפורש בדבריו כנ''ל.

ד. כתב הרא''ה בבדק הבית בית א' שער א' ותמהני על דברי זה החכם ועל ראיותיו מה ענין זו אצל זו גבי נזקין כל היכא דאיהו גרים חייב ואדם מועד לעולם ... אבל בשחיטה אף על גב דלא בעי בה כונה כלל ואפילו לחתיכה הצריכה התורה כח אדם אי זה שיהא ונפלה מידו ממילא פשוט הוא דהכא ליכא כח אדם כלל ולא מהניא כלל ודבר ברור הוא ותו לא מידי עכ''ל, ולכא' כוונתו כנ''ל.

ה. הגר''ח בהלכ' שכנים והחזו''א דנו לומר דברציחה אינו חייב בלא כח גברא, ולכא' כך מבואר בדברי הר''ן והרא''ה הנ''ל, ואי נימא דכוחו אינו כידא אריכתא, אלא חייב על מעשה הזריקה, משום שעי''ז מתייחס אליו התוצאה, א''כ אין מובן מדוע שיהיה דין של כח גברא, ובשלמא בשחיטה ונט''י ניחא שיש הלכה כיצד לשחוט וליטול ידים, אך מדוע שיהיה דין כח גברא ברציחה, וע''כ דכח גברא ענינו ידא אריכתא דידיה, ורק בכה''ג חייב ברציחה, ולא דמי לנזקין דא''צ שהוא או כוחו יזיק, אלא די במה שהוא הסיבה לתוצאה, וככל דינא דגרמי שחייב לר''מ רק בנזקין ולא ברציחה, וע''כ משום דבנזקין די שהוא הסיבה לתוצאה, משא''כ ברציחה חייב רק כשהוא רצח, ובגרמי לא הוא ולא כוחו הרג, אלא גרם שדבר אחר יהרוג, ואפי' לרבנן דבכל דינא דגרמי פטור, חייב אף כשאינו גופו או כוחו, אא דס''ל שצריך תוצאה ישירה ולא תוצאה עקיפה ובזה נח', ולכן אף אשו משום חציו אינו כוחו לכו''ע חייב.

ו. ולפי''ז ע''כ צ''ל דבזרק חץ ותריס בידו אין נחשב כידא אריכתא, דאם לא כן מדוע פטור כשיכול למנוע מכוחו להזיק, והרי יכול למנוע ע''י שלא יסלק את התריס, וא''כ לפי''ז בסילוק תריס גם לא יועיל בשחיטה ונט''י, ולולי כל הנ''ל היה אפשר לומר שבסילוק תריס הרי זה כוחו, שהרי במציאות הוא כוחו, אלא שכיון שאינו חייב על מעשה כוחו אלא רק חייב משום שע''י זריקת החץ מתייחס אליו, בזה נאמר דכל היכא שאין התוצאה טמונה בזריקה אינו חייב, אך נחשב כוחו, אך להנ''ל דכוחו נחשב כגופו, ע''כ דבתריס אינו נחשב כגופו וא''כ אף בשחיטה לא יועיל וצ''ע.

ואולי י''ל דאע''פ שבזרק חץ ותריס וכו' הוי כידא אריכתא, אפילו הכי פטור, משום דכוחו אינו עדיף מגופו, ואף על גופו אינו חייב כשלא קדם לו מעשה של הגברא, כדחזינן בסוגיית קדרים דיש צד שרק אם נתקל פושע הוי אדם, משא''כ אם נתקל לאו פושע ע''י היה לו לעמוד אינו אדם, ואף לשיטות דבנתקל לאו פושע הו''ל אדם, י''ל דמעשה באונס כעין אבידה הוי מעשה גברא בכדי לחייבו על גופו, כמוש''כ האחרונים בישוב שיטת הרמב''ן דבלא מעשה כרייה אין חיוב, אפילו הכי כרייה באונס הוי מעשה כרייה לענין זה, וא''כ י''ל דכל היכא דבשעת זריקתו היה תריס, אין שייך שום תביעה על הגברא, משום שלא היה טמון בכך הזק, ואח''כ כשהוסר התריס יש כאן רק מעשה גופו וכוחו בלא שייכות לגברא כלל, וצ''ע.

ז. ולפי''ז בזורק חץ על גוי והתגייר, או זרק סכין על בהמה והקדישו, יהיה חייב, דכוחו פעל, ואילו היה הגדר שכל שאינו טמון אין מתייחס היה מקום לדון דלא רק כשתוצאה המציאותית אינה טמונה אינו מתייחס אליו, אלא אף כשהתוצאה הדינית אינה טמונה אינו מתייחס אליו, אך להנ''ל שכל היסוד בתריס הוא שאינו ידא אריכתא בכה''ג, א''כ כ''ז שייך רק בתוצאה מציאותית ולא בתוצאה דינית.

ח. הנה מצינו עשייה של הגברא, ושל הגוף, ושל כוחו, ויש לדון האם כוחו כגופו נאמר רק כשהוא כח גברא, או גם כח של גופו או גם כח של כוחו, דהיינו אולי החידוש שכוחו כגופו הוא רק כשהגברא זרק, דרק בכה''ג דנים את כוחו כידא אריכתא וכוחו הוא כגופו, אך כשכובד גופו זרק חץ, אולי לא נאמר בזה דהוי ידא אריכתא, או''ד דכיון שגופו הוא כמוהו, א''כ הוא כמוהו לכל ענין אף לגב כוחו כגופו, וכן יש לדון בכוחו שיצר כח - דהיינו באופן שאינו המשך הכח הראשון כאבן שפגע באבן, אלא כגון בזרק אבן על תאנה, וע''י האבן ניתק התאנה מהעץ ונפלה כמבואר בגמ' במכות - האם כוחו כגופו לכל ענין וא''כ אף כח כוחו הוא כידא אריכתא דידיה, או''ד דעד כדי כך לא אמרינן דכחו כגופו, ואת''ל דאינו כידא אריכתא דידיה אכתי י''ל שמתייחס אליו התוצאה ככל גרמי וכנ''ל, דהיינו דבכל כוחו אפשר גם לחייב מצד שמתייחס אליו התוצאה, כמו באשו משום חציו להך גיסא בדברי הגר''ח דאינו כח גברא, וא''כ אולי גם כח כוחו הוא סיבה לייחס אליו, וא''כ ברציחה יהיה פטור, ובנזקין יהיה חייב - ואולי יתיישב בזה הסתירות שיש בענין כח כוחו - ואולי היה אפשר לומר להפך דכח כוחו הוא ידא אריכתא, אך אילו היה כוחו רק מתייחס אליו כח כוחו היה רק גרמא.

ט. וכעין זה יש לחקור במה שאדם חייב כשגרם נזק, כגון באשו משום חציו להך גיסא דאינו כח גברא, האם חייב רק כשהגברא גרם נזק, או גם כשגופו גרם נזק, או גם כשכוחו גרם נזק, כגון שכובד גופו הדליק אש, או כוחו הדליק אש, האם גופו וכוחו הוא ממש כמוהו ויהיה חייב או''ד דאע''פ שחייב על מעשה גופו וכוחו אינו ממש כמוהו לענין זה, ובחי' ר' ליב סי' ס' סק''ב כתב שזה הס''ד והמסקנא בגמ' בדף י' ב' מהו דתימא כחו לאו כגופו דמי קמ"ל דכחו כגופו דמי דכל היכא דגופו תבר **כחו נמי תבר**, דצ''ע הרי בכה''ת כוחו כגופו ומה הס''ד כאן, ופי' דהכא אינו כח גברא, והיה ס''ד דרק כשהוא או גופו גורם חייב ולא כשכוחו גורם נזק, וזה הקמ''ל דאף לגבי זה כוחו כגופו.

י. כתב האבני נזר או''ח סי' קצ''ג, נסתפקתי בזורק חץ בבהמה שלא בכוונה וקודם שהגיעה החץ אל הבהמה נודע לו ונתכוין להורגה אי אמרינן גם כן שפטור שקדמה זריקת החץ למחשבה. או דילמא כיון שקדמה מחשבה להריגה חייב, ועיין בזבחים (דף ט"ו ע"א) דמהני מחשבה מדפריש דם עד דמטא לאויר המזבח אף על גב שכבר עשה המעשה והדם ניתז מאליו למזבח. ובסוף פרק בית שמאי [שם מז ע"א] מדמי הש"ס מחשבה דשבת למחשבה דקדשים. אם כן נראה דבשבת כהאי גוונא נמי מהני מחשבתו ודו"ק:

יא. זרק חץ, ורוח מצויה הטתה את החץ לכיון אחר, לכא' תלוי בגדר כוחו כגופו, אם מתייחס אליו, א''כ כיון שהרוח מצויה אינה מתייחסת אליו, לכא' א''א ליחס אליו את התוצאה, משא''כ אם חייב על מעשה כוחו, מכיון שהוא כוחו, והיה טמון בעשייה הראשונה שכוחו יהיה כאן - ולכן אינו כזרק חץ ותריס בידו - יש לחייב על כוחו, ובדברי הגר''ח בהלכ' שכנים מבואר שבאשו משום חציו אינו כוחו, ואפילו הכי חייב אף כשהרוח הביאה את האש למקום אחר, וצ''ע.

יב. המטה חץ שהוא באויר, לכא' אינו אלא מתייחס אליו, אך א''א לחייב משום שכוחו מזיק, ואינו אלא כאשו משום חציו, ולא יחשב כח גברא, וצ''ע, ולפי הנ''ל אות י''א המטה חץ, ושוב רוח מצויה הטתה אותו לא יהיה חייב, דגם אין כוחו מזיק, וגם אין כאן עשייה שלו, אלא של הרוח ואין הרוח מתייחסת אליו.

יג. לדברי הברכ''ש סי' י''ט, שאין החיוב על מה שהבהמה הזיקה, אלא מה שניזוק מהבהמה, ולכן יש חידוש בזה שניזוק בעוכף חייב, ע''כ כוחו כגופו ענינו דהכח של הבהמה היא חלק מגופה, וניזק בבהמה, ומוכח שכוחו כגופו ענינו כגופו, ולא רק שחייב על הכח.