4 תעשה ולא מן העשוי
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב משה חדש / שיעורים

# תעשה ולא מן העשוי

**א.** מנחות דף מ' ע"ב, מבואר בגמ' דהטיל למוטלת כשרה ומקשינן מ"ש מהטיל לבעלת ג' דפסול משום תולמ"ה ומתרצינן דשאני הכא כיון שעבר על בל תוסיף לאו מעשה הוא, ועי' פרש"י ותוס' דכיון דעובר על איסור ב"ת לא חשיב מעשה ולכן הקציצה שאח"כ היא חשיבא מעשה. והיינו שאם היה מעשה אין הפסיקה מועילה דכבר עשוי בפסול ולא מהני עוד מעשה ליחשב עשוי בכשרות. ורק אם לא היה עשוי מהני שיעשה עכשיו עשיה בכשרות.

ובתוס' כתבו דלא דמי להא דמבואר בסוכה י"א דקציצתם לאו היינו עשייתן וסיימו בצ"ע. והיינו דאמרינן התם דתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהן כלומר שבשעה שתלאן היה חוט אחד ואח"כ פסקן ונעשו ד' חוטין, לרב כשרין דאמרינן קציצתן זו היא עשייתן ולשמואל פסולין דקציצתן לאו היינו עשייתן ופסול ומקור מחלוקתם הוא בסוכה שסיכך במחובר וקצצן דלרב הוי עשיה ולשמואל לא הוי עשיה. והוקשה לתוס' דמ"ש הכא דחשיב עשיה והרי זה כקציצה דלא חשיבא עשיה. ולא נתבאר בדבריהם יישוב לזה.

והנה יל"ע בטעמא דלא מהני קציצה ליחשב עשיה אי משום דאין זה עשיה בגוף הדבר כלומר דאין זה עשיה הנצרכת לעצם הכשר הציצית אלא רק מסלק הפסול וממילא הוכשרה הציצית וזה לא חשיב עשיה, או נימא דשפיר הוי עשיה אלא דכיון שכבר נעשה בפסול לא סגי במה שנעשה הקציצה בכשרות להכשיר הפסול אלא אם יבטל העשיה הקודמת משום דאין עשיה אחר עשיה [או משום דחל פסול בציצית]. ואי נימא דקציצה חשיבה עשיה אלא דאחר שכבר נעשה הציצית אין עשיה אחר עשיה, איכל"מ דבהטיל למוטלת דאמרינן דכיון שעובר בב"ת לא חשיב מעשה, מעתה שפיר מהני הקציצה ליחשב מעשה, וכאמור דאף דאין פועל בעצם יצירת הציצית אלא רק מסלק הפסול מ"מ חשיב עשיה.

אמנם יש לעיין בזה דבסיכך במחובר לכאורה נמי לא הוי סיכוך וא"כ לא חשיב עשיה ונימא דהקציצה הוי עשיה, ואפשר דהתם חשיב סיכוך אלא דאיכא פסול ומשו"ה אמרינן דאין הקציצה כעשיה, משא"כ הכא משום ב"ת לא חשיב עשיה. אולם עי' בריטב"א בסוכה י"א ע"ב שכתב דפסול מחובר הוא דלא חשיב עשיה וכנעשית מאיליה, והא דאמרינן התם דאי"צ לפסול משום תולמ"ה אלא משום מחובר פי' שם דכיון דמחובר ליכא עשיה כלל אי"צ לדין תולמ"ה ור"ל דבתולמ"ה השתא איכא עשיה אלא שנפסל משום שעשייתו הראשונה היתה בפסול אבל מחובר אינו עשוי גם עכשיו. ולפי"ז מבואר דטעמא דקציצה לא חשיב עשיה אינו משום שכבר עשוי בפסול אלא דהקציצה אינה עשיה אלא מאליה נעשית וכ"מ בדבריו בע"א שם [אמנם שם משמע דלא הוי סיכוך ולכן לא הוי עשיה ולכאורה זה דלא כדבריו בע"ב שכל הטעם דמחובר הוא משום דאינו עשיה וצ"ע כעת]. ועכ"פ לפי"ז מבואר דקציצה אינה עשיה כלל ולפי"ז גם בהטיל למוטלת לא יחשב עשיה. ואולי התוס' פליגי על הריטב"א.

ומלבד זה יש לעיין דאמרינן התם דפליגי רב ושמואל גם בציצית שתלאן ואח"כ פסקן דקודם שפסקן ליכא ד' חוטין, ולכאורה כל זמן דלא פסקן לא חשיב ציצית, ולהנ"ל נצטרך לומר דהתם נמי חשיב ציצית ואיכא עשיה אלא דצורת המצוה היא שיהא ד' חוטין, ולהכי לא מהני הקציצה ליחשב עשיה אחר שכבר נעשית הציצית. אכן באמת הרי מבואר שם וכן להלן מ"ב ב' דעשאה מן הקוצים פסולה והיינו שהתליה לא היתה לשמה וחזינן דאף דליכא פסול תולמ"ה בפסקן אחר שתלאן, מ"מ בעינן שהתליה תהא לשמה, ומדמהני לשמה בשעת תליה אף קודם שפסקן ע"כ דחשיב ציצית, ובפשוטו גם חשיב עשיה דבלא זה לא שייך לאשוויי לשמה, ועי' להלן בס"ד.

ויש להקשות עוד דלכאורה הכא גרע מהסוגיא דסוכה, דהתם המעשה בחפצא דמצוה גופא ורק שאינו יוצר את הדבר אלא מסלק הפסול אבל הכא הרי אינו קוצץ את הציצית שמקיים בה המצוה אלא את החוטין הנוספין הפוסלין את החוטין האלו וא"כ הרי זה דומה לחוטט בגדיש דאף למ"ד קציצתן זו עשייתן בזה לא חשיב עשיה וכפרש"י שם דכיון שאינו נוגע בגוף הסכך אלא בדפנות והסוכה נעשית מאליה ליכא עשיה משא"כ בקציצה **זהו מעשה שלה שנגמר בהכשר** [ולכן לרב כשר] וא"כ ה"נ הרי זה כנעשה מאליו.

והנה בפמ"ג סי' י"א בא"א ג' כתב דאם נתפרקה שזירת החוטין ונעשו ט"ו חוטין יחתוך החוט הנוסף ומהני הפסיקה כדאמרינן בסוגיין בהטיל למוטלת דיחתוך החוטין וליכא משום תולמ"ה דהקציצה כעשיה, ובחזו"א סי' ג' ט"ז חולק דלא מהני הפסיקה אלא בהוסיף גדיל דאין חסרון בציצית עצמה שהיא כצורתה ועיכוב הכשירן הוא מבחוץ משום ב"ת ובזה מהני הפסיקה להכשיר הפסול משא"כ כשהתוספת בקשר עצמו שנוסף חוטין בטל קשרן, והיינו דהתם התוספת מגרעת הציצית עצמה והקשר פסול ובזה לא מהני הפסיקה להכשיר, [עי"ש שכן מבואר בתוס' דף מ"ב וצ"ב]. ומבואר בדברי החזו"א דאין הקציצה נחשבת עשיה גמורה להכשר הציצית אלא רק להכשיר פסול חיצוני ולענין זה הוי מעשה. ויתכן שגם הפמ"ג והמ"ב מודו בעיקר היסוד אלא דס"ל שגם תוספת חוטין באותו גדיל הוי פסול מבחוץ אבל הציצית עצמה חשיבא ציצית ולכן מהני הקציצה.

ולפי"ז מבואר להיפך מהנ"ל דהא דחשיב הקציצה לעשיה הוא רק משום דעיקר העשיה כבר נעשית אלא דאיכא פסול ובעינן מעשה להסיר הפסול ומשו"ה מהני הקציצה. ויסוד הדברים מבואר במאירי סוכה דף ג' ב' בדין סוכה למעלה מכ' דימעט ע"י כרים וכסתות והקשה המאירי אמאי לא יפסל משום תולמ"ה, ותי' דעיקר העשיה נעשית אלא דאיכא פסול ולזה מהני המיעוט לסלק הפסול וליכא משום תולמ"ה דאין צריך לזה לעיקר העשיה. והיינו כהחזו"א. ולפי"ז ל"ק מהא דסוכה דקציצתן לאו היינו עשייתן דהתם בעינן דהקציצה תיחשב לעיקר העשיה וזה לא מהני ליחשב עשיה. וכמו"כ ל"ק מהא דחוטט את הגדיש דלא חשיב עשיה דמאליו נעשה, דהתם הנידון לעיקר העשיה וזה לא מהני. אמנם לכאורה מהתוס' שהקשו מסוגיא דסוכה משמע דדמו אהדדי והכא נמי מהני גם לעיקר העשיה. וצ"ל דהא גופא מש"כ התוס' דלא דמי להתם, אלא שהתוס' לא ברירא להו ד"ז כדסיימו וצ"ע, ולדברי החזו"א צ"ל דמספק"ל שמא לא מהני קציצה כלל אף להכשיר הפסול ואף במקום דאיכא עשיה אלא שנפסלה. ואפשר דמספק"ל בפסול מחובר כנ"ל אי חשיב סיכוך אלא דנעשה בפסול והקציצה באה לסלק הפסול או דלא חשיב עשיה, דאי נימא דהוי עשיה ורק דאיכא פסול ואעפ"כ לא מהני להכשיר א"כ ה"נ הכא. וכן יש לדון בדין ציצית שתלאן ולבסוף פסקן, דבפשוטו התם לא הוי עשיה כלל דליכא ד' חוטין, אמנם למה שהוכחנו מהא דמהני תליה לשמה אף קודם שפסקן משמע דחשיב עשיה אלא דאיכא פסול ולזה נמי לא מהני קציצה להכשיר הפסול, ולכן קשה לתוס' מ"ש בסוגיין דמהני, אמנם לחזו"א דלא מהני הקציצה אף להכשיר פסול אא"כ הוא פסול מבחוץ לק"מ ממחובר ומציצית אף אי נימא דחשיב עשיה אלא דאיכא פסול דמ"מ התם חסר בעצם העשיה ולכך לא מהני, ועכ"פ בתוס' נראה דעיקר ד"ז לא ברירא להו לחלק בין הכשר פסול בעצם העשיה להכשר פסול מבחוץ.

מיהו לכאורה בגמ' בסוגיין מ' ע"ב מבואר כצד א', דהנה הגמ' מקשה מ"ש טלית בעלת ג' דפסלינן משום תולמ"ה מהטיל למוטלת, [דבתרוויהו הציצית כדינה ורק הטלית פטורה], ומתרצינן דבהטיל למוטלת כיון שעובר בב"ת ליכא עשיה [כ"ה לשיטת רש"י והרא"ש], משא"כ בבעלת ג' דאיכא עשיה נפסל משום תולמ"ה. וא"כ מבואר כצד א' דטעמא דהקציצה חשיבא עשיה הוא רק משום דלא היה עשיה קודם לכן, וגם משמע דבבעלת ג' נמי כשעשה אח"כ כנף רביעי הוי כקציצה שביטל הפסול, אלא דפסול משום תולמ"ה כיון שבשעת עשיה היתה פטורה ותו לא מהני העשיה שאחריה להכשיר. ולכאורה זה להיפך מהחזו"א.

אכן נראה דיש כאן ב' נידונים, חדא אי הקציצה חשיבא עשיה, ועוד דאף אי חשיב עשיה מ"מ אם כבר היה עשיה בפסול תו לא מהני העשיה של עכשיו [אי משום דשוב אין נחשב העשיה השניה לעשיה אי משום דחל פסלות ולא בטלה]. ונראה דאין נידון הגמ' מצד דעכשיו ליכא עשיה דזה היה פשוט לגמ' דשאני מסוגיא דסוכה מהטעמים שנתבאר - ולחזו"א הטעם משום דאינה עיקר העשיה אלא רק להכשיר הפסול שבא מבחוץ – אלא דסברה הגמ' שגם בבעלת ג' חשיב עשיה עכשיו כשעשה כנף ד' ונימא שגם זה חשיב כסילוק עיכוב הכשירה דהציצית עצמה עשויה כדין אלא שהבגד פטור ופסולה רק משום תולמ"ה דהיינו שכבר נעשה בפסול ולכן מקשינן מ"ש הטיל למוטלת מבעלת ג' דלא מהני העשיה של עכשיו אחר שכבר נפסלה, ועל זה הוא דאמרינן דהכא לא חשיב שנעשית בפסול אלא דלא היה עשיה, כלומר דאף דעיקר העשיה נעשית מ"מ כלפי החסרון דבל תוסיף אין הפירוש שהיה כבר עשיה ורק דאיכא פסול אלא דהעשיה לא נגמרה כיון דעובר בב"ת והא גופא הוא חסרון בעצם העשיה ולכן מהני מה שקוצץ להשלים חסרון העשיה כיון דעדיין לא נעשית עשיה גמורה, משא"כ בבעלת ג' הוי עשיה גמורה אלא שהיא פסולה כיון שהטלית פטורה, ותו לא מהני עוד עשיה. ודוק.

ב. והנה כל מה שנתבאר הוא רק לשיטת רש"י ותוס' והרא"ש דכוונת הגמ' דכיון דעובר בב"ת לא חשיב מעשה, ולכך מהני הקציצה. אבל הרמב"ם [לפי' הט"ז] מפרש להיפך דרבא ס"ל דבאמת איכא פסול תולמ"ה דכיון שעובר בב"ת הוי מעשה ופסול משום ב"ת הוי עשוי בפסול, ורק במכוון לבטל כשר דמתחילה הוי עשיה בהכשר ולפי"ז העשיה היא בעצם הטלת הציצית ולפי"ז אין לנו ראי' מסוגיא דידן דהקציצה חשיבא עשיה. אמנם גם בנתכוון לבטל מבואר ברמב"ם דכשר רק כשיחתוך הראשונים, ומבואר דכל זמן שיש ב' ציציות פסול אף במכוון לבטל, ואפי"ה מהני הקציצה ולא אמרינן דנפסל משום תולמ"ה.

ונראה על דרך מש"כ בחזו"א דהיכי דהפסול הוא מבחוץ מהני חיתוך אבל אי הוי חפצא אחד בתוספת בטל הקשר, וה"נ נימא דבמכוין להוסיף סובר הרמב"ם דהוי כחפצא אחד של ציצית ולא מהני הקציצה אבל בנתכוון לבטל אף דכל זמן שיש כאן עוד ציצית אין ראוי לקיים המצוה, מ"מ אין זה פסול בעיקר הציצית אלא במעשה המצוה שמוסיף על המצוה ולזה מהני מה שיסיר הציצית, אמנם נראה דהכא עדיף מהחזו"א דכיון דאינו פסול בחפצא כלל ודאי מהני שיחתוך הציצית דליכא פסול כלל בעשיה.

והנה במ"א כתב דלרמב"ם לא מהני אלא כשיחתוך הראשונים להכשיר השניים אבל חיתוך השניים להכשיר הראשונים לא מהני כיון שכבר נפסלו, אולם לדעת הרא"ש והרמ"א כתב שם ס"ק ו' דמהני חיתוך השניים [ודלא כהט"ז והגר"א בשם הב"י עי' בסמוך]. וצ"ב אמאי להרא"ש נקט המ"א דמהני ולהרמב"ם לא מהני. ואפשר דלרמב"ם בנתכוון לבטל נתבטלו הראשונים אבל לרא"ש לא מצינו דהוי ביטול גמור, אמנם בלבו"ש ל"מ הכי דהנה הט"ז שם כתב דלרא"ש נפסלו הראשונים משום דנתבטלו ובלבו"ש פי' דטעמא דהמ"א משום דלא אמרינן תולמ"ה בהיו כשרים וחזרו ונפסלו ומשמע דלא פליג המ"א דהוי ביטול ואפי"ה אפשר לחזור להכשירם, וא"כ גם לרמב"ם נימא הכי. שוב נראה דאיכל"מ דכוונת המ"א דלא הוי ביטול דהרי הלבו"ש כתב דלמ"א ליכא דין תולמ"ה בתחילתו בכשרות וא"כ מה"ט גופא לא נתבטל, אמנם יקשה גם לרמב"ם נימא הכי. ויתבאר להלן בס"ד.

אכן י"ל בפשיטות דלרא"ש דמפרש דכיון שעובר בב"ת לא חשיב מעשה פשיטא ליה דמהני חיתוך השניים גם להכשיר הראשונים דכיון דקודם לכן לא הוי מעשה שפיר אמרינן דהקציצה הוי מעשה כנ"ל, אבל לרמב"ם דלא נאמר חידוש זה דההטלה לא חשיבא מעשה משום שעובר בב"ת, א"כ הדרינן לדין דקציצה לא הוי מעשה, ורק לגבי השניים אמרינן דבאופן שנתכוון לבטל הראשונים הוי הקציצה מעשה להכשיר הפסול וכנ"ל דבזה אין הפסול בעצם החפצא דציצית אלא בקיום המצוה ובזה שפיר מהני הקציצה להוריד הפסול דבכה"ג לא בעינן עשיה, ובזה כו"ע מודו דמהני הקציצה להכשיר הפסול.

ועכ"פ מבואר מזה דלהרמב"ם מהני הקציצה לגבי השניים אף דהקשירה היתה מעשה גמור כיון שנתכוון לבטל הראשונים ליכא פסול בחפצא. ויל"ע דלעיל כתבנו דאף לחזו"א דמהני הקציצה משום דאינה אלא לסלק העיכוב בכשרות מ"מ בעינן לטעמא דלא הוי חשיב הקשירה מעשה גמור דאל"כ הרי זה כבר עשוי בפסול, והרי להרמב"ם מבואר דאף בלא זה חשיב עשיה להכשיר. אכן הביאור כנ"ל דהכא עדיף דאין הפסול בחפצא דציצית אלא רק הגברא אין מקיים המצוה כצורתה כשמוסיף חוטין ולזה מהני מה שמסלק עכשיו החוטין. וכמדומה שהדברים פשוטים דכה"ג אין שייך לומר תולמ"ה כיון שלא נפסלה העשיה.

ובעיקר הדין שכתב המ"א דלדעת הרא"ש והרמ"א מהני חיתוך השניים להכשיר הראשונים, הט"ז והגר"א פליגי וכתבו בשם הב"י דלא מהני [ודקדקו כן ברמ"א סי' י' ס"ו שכל זמן שלא חתך הראשונים פסול ומדכתב שלא חתך הראשונים משמע דגם חיתוך לא מהני אלא בראשונים להכשיר השניים אבל הראשונים פסולים לעולם, אמנם הגר"א גופיה ס"ל כהמ"א]. והנה הט"ז כתב שכיון שבטלו הראשונים כבר נפסלו ואין זה פסול החוזר להכשירו, וצ"ב מ"ש מהשניים שמועיל החיתוך להכשירם, ועי' יד אפרים שהוא מדין דיחוי כיון שנראה ונדחה, אבל בלבו"ש כתב דטעמא משום תולמ"ה, וביאר דלא מהני החיתוך דכיון שנעשה בכשרות ונפסל אין חוזר להכשירו, משא"כ בשניים דמשעת עשיה איכא ב"ת לא חשיב מעשה. ונראה הביאור כמשנ"ת לעיל דרק משום דליכא עשיה קודם לכן אפשר להכשיר בעשיה בתרייתא אבל הראשונים דכבר נעשה מעשה לא מהני הקציצה להכשירם דכבר חשיב עשוי בפסול, והיינו דכיון שנעשו בכשרות לא **בטלה** העשיה עצמה אף שעובר בב"ת אלא שחל פסול בחפצא והוי פסול בעשיה וא"א להכשיר הפסול אלא אם יתבטל העשיה הקודמת ויעשה עשיה חדשה. אמנם לדעת המ"א כתב שם [לעיל בביאור דברי המ"א] דס"ל דלא אמרינן תולמ"ה בתחילתו בכשרות, והביאור בזה נראה דס"ל דכיון דהעשיה היתה בכשרות חל שם עשיה בכשרות ולא נפסל עצם העשיה אלא דאיכא פסול בציצית, ובזה סגי להוריד הפסול כעין שנתבאר בדעת הרמב"ם בחיתוך הראשונים להכשיר השניים. ודו"ק.

ועדיין ילה"ק למש"כ הלבו"ש דלמ"א ליכא משום תולמ"ה בתחילתו בכשרות א"כ לרמב"ם נימא הכי דליכא משום תולמ"ה ואמאי הראשונים פסולים אף לאחר שחתך השניים, ואפשר דכוונת המ"א דבנתכוון לבטל מהני הביטול ולא משום דנפסלו, אך העירו דהרמב"ם מיירי גם בנתכוון להוסיף וא"כ לא בטלו הראשונים אלא שנפסלו משום ב"ת ונימא דליכא משום תולמ"ה כיון דתחילתו בכשרות. אמנם נראה דכוונת המ"א דנתבטלו הראשונים היינו משום התוספת דלהרמב"ם דאף בב"ת חשיב מעשה נפסלו הציצית עצמם ולכן אף שכבר נעשו בכשרות בטלה העשיה ובעינן עשיה מחדש, ורק להרא"ש דב"ת אינו מעשה מהני מה דהוי תחילתו בכשרות דלא תתבטל העשיה.

ושו"ר בס' נאות דשא לבעל הלבו"ש סי' ס"ג בסוה"ס שעמד בזה אמאי להרמב"ם בנתכוון להוסיף לא מהני חיתוך השניים להכשיר הראשונים, והרי זה תחילתו בכשרות, וכתב שם כעין דברינו, ושם ביאר דהיכי דאיכא פסול בגוף הציצית לא מהני מה שנעשה בכשרות דכבר בטלה העשיה, ועי"ש שכן מבואר במ"א סי' כ"ג. ומעתה בשלמא להרא"ש דב"ת לא הוי מעשה א"כ לא חשיב דבציצית עצמה איכא ב' גדילין ולא נפסלו הראשונים בפסול בגופן אלא דא"א לקיים המצוה כשיש עוד ציצית [וזה ממש כמש"כ לעיל דאיכא ב"ת בחפצא ואיכא ב"ת במעשה במצוה] אבל להרמב"ם דב"ת חשיב מעשה נפסלו גוף הציצית והוי כנעשו בפסול דעשיה ראשונה בטלה. ועי"ש עוד דלפי"ז גם הט"ז מודה דליכא תולמ"ה בתחילתו בכשרות ודלא כדכתב לעיל, אלא דס"ל דגם לרא"ש הוי פסול בגופן וכל מה דאמרינן דב"ת לא הוי מעשה היינו לגבי בתראי דליכא עשיה ולכן מהני מה שאח"כ חתך הראשונים להכשירם דבזה מהני החיתוך דהוי גמר המעשה משא"כ קמאי דנעשו בכשרות וחל שם עשיה עליהם אחר שנפסלו בב"ת נפסלה העשיה אך לא הוי כליכא עשיה כלל ולכן לא מהני החיתוך להכשירם. וכדומה דזה כיסוד דברינו לעיל ועצל"ע בזה.

ג. בגמ' בסוכה שם מבואר דאם פסק החוטין קודם הקשירה מודה שמואל דכשר, והיינו דכיון שקשר ד' חוטין חשיב עשיה בכשרות, ועי' ב"י סי' י"א סי"ג מה שהביא מרבינו ירוחם והא"ח דמשמע דפסול ודחק בדבריהם דגם הם מודים שכשר כדמוכח בגמ'. ועי' ביהגר"א שם שהסכים עם הב"י וכתב **דטעם המכשירים כ"ז שאין מתכשר בעשייתן דע"כ לא פליג שמואל אדרב אלא משום דקציצתן לאו מעשה הוא אבל כל שעשה מעשה להכשיר ודאי נקרא מעשה**. וכוונתו נראה דאי"צ שכל העשיה יהא בכשרות אלא סגי בגמר העשיה. ויל"פ דאי"צ כלל עשיה בתחילה אלא רק בגמר הכשירה, או בנוס"א דאמנם בעינן שהכל יהא עשוי בכשרות אלא דמהני גמר העשיה ליחשב עשיה על הכל ויתבאר יותר אי נימא דקודם לא חשיב ציצית והשתא הוא דנעשה ציצית ונמצא דבשעת קשירה נעשה גם תלית ציצית דקודם לכן לא היה תלית ציצית, [מיהו לכאורה מדמהני התליה לשמה ש"מ דחשיב עשיה קודם לכן ועי' להלן]. ומדברי הגר"א נראה שמוכיח כן מרב דלדידיה ודאי שמעינן דמהני מעשה המכשירה אף שבתחילה לא היה המעשה בכשרות, וגם לשמואל לא מצינו דפליג על רב אלא בקציצה דלא חשיבא מעשה משא"כ בקשירה דהוי מעשה המכשיר שפיר מהני ליחשב עשיה בכשרות.

אולם החמד משה שם והמשכנ"י סי' ט"ז פליגי על הב"י והגר"א וס"ל דבעינן שכל עשיתה תהא בכשרות ולא מהני מה שגמר עשיה היה בכשרות. [והא דאמרינן בגמ' דסגי שהקשירה בכשרות פי' במשכנ"י דהיינו באופן שהיה ד' חוטין אלא שתלאן בב' כנפות ובזה שפיר הוי ציצית דחזי לכל כנף בפ"ע, ועי' בסמוך]. וצ"ב דהא שפיר הוכיח הגר"א מרב דאי"צ עשיה בכשרות בכל חלק מהעשיה אלא בגמר ההכשר.

ואפשר דפליגי במה שנסתפקנו לעיל בטעמא דקציצה לא הוי עשיה אי משום דלא סגי בקציצה ליחשב עשיה או משום דכבר נעשה בפסול ובעינן לבטל העשיה הקודמת, דהחמד משה והמשכנ"י ס"ל דקציצה שפיר חשיבא עשיה אלא דטעמא דשמואל דבעינן שכל העשיה תהא בכשרות וא"כ ה"נ בקשירה לחוד לא מהני. אבל הב"י והגר"א ס"ל דהטעם משום דאין הקציצה נחשבת עשיה, וכן משמעות דבריו שכתב **דקציצתן לאו מעשה** משא"כ קשירה, ולכן הוכיח מרב לשמואל דלא פליגי בזה.

ד. והנה מבואר בדברי הב"י והגר"א שם דכל שעשה חוליא אחת עם קשר שאחריה קודם שפסק, פסול משום תולמ"ה כיון שמה"ת כבר נעשה כל העשיה. ועי"ש דמש"כ רש"י בסוכה דמיירי בפסק אחר כל הקשרים, לאו דוקא הוא דהא כבר נעשה ההכשר בקשר שאחר החוליא הראשונה, ומשמע דר"ל דאף שעושה אח"כ את שאר החוליות עם קשרן כבר נפסל משום תולמ"ה. וכן דייק הרעק"א בסי' י' מדברי המ"א שם סק"ו, אולם הרעק"א הקשה על זה דכיון שאח"כ עושה עוד קשר בכשרות נימא דל מהכא חוליא וקשר הראשון ויוכשר בקשר השני. והיינו דפסול תולמ"ה אינו פסלות בחיוב אלא דכל שנעשה בפסול לא חשיב עשיה וא"כ יועיל הקשר השני. וכן הקשה החמד משה שם, וכתב דלולי דברי הב"י יל"פ דברי רש"י כפשוטם וכנ"ל. אכן מדברי הב"י והגר"א והמ"א מבואר דלא מהני קשר בתרא אחר שכבר נפסלו. ויל"פ דס"ל דדינא דתולמ"ה הוא שכבר חל פסול בציצית. אך יותר נראה הטעם דכיון שכבר נקשר אין עשיה אחר עשיה וכן הוא בלשון החזו"א סי' ג' ס"ק ט"ז דאין חיבור אחר חיבור, והיינו דקשר אינו עצם הקשר אלא מה שהציצית נעשית קשורה והכא שכבר נקשרה הרי כבר היא מחוברת ואין הקשר נקרא מעשה חיבור כיון שכבר נתחברו החוטין לבגד [או הם עצמם].

ולפי"ז יל"פ שגם להגר"א דהקציצה לא חשיבא עשיה מצד עצמה אין הטעם משום שאינה בגוף הדבר ואם בלא הקציצה היה חסרון בעצם הקשר שפיר מהני אם ע"י מעשה נעשה קשור וכדאסברנא לעיל דהא גופא חשיב כקשירה, אלא דהכא אין הקציצה עושה את עצם העשיה הנצרכת שגם בלא הקציצה חשיב קשור ולכן לא חשיב עשיה, ואף שבלא הקציצה ליכא ד' חוטין ועל ידה נעשו ד' חוטין י"ל דאין זה נחשב עשיית החפצא שמתקיים בו המצוה אלא הוא רק מתנאי הציצית שיהא ענף מחולק לד' חוטין, ועצ"ע. [לפי"ז יתכן דסברת רב דמהני היא משום דכל שהוא פסול לא חשיב סוכה או ציצית כלל ולכך הוא דחשיב עשיה. ולפי"ז נמצא דרב הוא שמחמיר בגדר עשיה ולא שמואל, דכיון שסובר רב שאינו עשוי לכן חשיב עכשיו עשיה, וזה דלא כהפשטות דרב ס"ל דעשיה כל דהו חשיבא עשיה ושמואל ס"ל דבעינן עשיה חשובה. ודו"ק].

ד. ולדעת הרעק"א והח"מ שנקטו דאף לאחר שעשה חוליא אחת וקשר קודם שפסקן, אם עשה אח"כ עוד חוליא וקשר אמרינן דל מהכא הקשר הראשון ויוכשר בקשר השני. מבואר דס"ל דמהני עשיה אחר עשיה ולא פסלינן משום תולמ"ה. וצ"ע מסוגיין דמבואר דכל מה דמהני הקציצה לאחר שנעשה בפסול הוא משום דב"ת לאו מעשה הוא ומשא"כ בבעלת ג'. ולרעק"א יקשה אמאי לא נימא דל מהכא העשיה הקודמת, ויוכשר עכשיו ע"י שעשה הטלית בת ד' כנפות דהוי עשיה דומיא דקציצת הציצית הנוספים דמהני. וע"כ כמש"נ דכיון שכבר נעשית בפסול תו א"א להכשירה וזה גופא הוא דין תולמ"ה. וא"כ גם בקשר בפסול לא יועיל מה שיחזור ויעשה קשר נוסף דכבר נעשה בפסול.

אכן נראה פשוט דלא דמי דע"כ לא אמר רעק"א דאפשר להכשיר ע"י עשיה בתרא אלא אם בפ"ע חשיבא עשיה, אבל קציצה אינה עשיה מצ"ע אלא משום דמכשרת העשיה הקודמת ובזה אמרינן דכבר נקבע שהעשיה היא פסולה וא"א להכשירה ממילא. וכן בבעלת ג' דאין עושה קשירה חדשה אלא שע"י שעשה כנף רביעי נעשית הטלית בעלת חיובא ומשוי לעשיה הקודמת לעשיה, ובזה אמרינן דכבר נפסל משום תולמ"ה[[1]](#footnote-1).

ה. ובעיקר שיטת המשכנ"י והחזו"א הנ"ל דבעינן עשיה בכשרות בכל חלק מהמעשה, הנה המשכנ"י הוכיח דבריו מהא דבעינן לשמה גם בתחילת העשיה וכדאמרינן סוכה ט' ומנחות מ"ב דעשאה מן הקוצים פסולה ומשום דבעינן לשמה אף בתליה, וע"כ דבעינן עשיה מתחילה, וכן למד החזו"א. אולם הרי לרב נמי חזינן דבעינן לשמה שהרי עשאה מן הקוצים פסולה ואפי"ה ס"ל דקציצתן זו היא עשייתן אע"פ שתחילת העשיה היתה בפסול, וע"כ צ"ל דחלוק דין לשמה מעשיה בכשרות דבזה סגי בגמר העשיה, וה"נ נימא לשמואל. אכן מדברי החזו"א נראה דבהא גופא פליגי רב ושמואל, דכתב **דלשמואל תלאן קודם שפסקן כעשאה מהקוצים לרב,** ונראה ביאור דבריו דלרב אם עשאה שלא לשמה לא חשיב עשיה כלל וחסר במעשה אבל אם עשאה לשמה אף שלא נעשה בכשרות חשיבא עשיה ורק דבעינן שיהא **עשוי** בכשרות ולקבוע העשיה מהני גם הגמר, אבל לשמואל כל שלא נעשה בכשרות לא חשיב עשיה והוי כלא נעשה לשמה.

מיהו יל"ע שהרי מבואר דאף לשמואל אם פסקן קודם הקשירה כשר אף שתליה היתה קודם שפסקן והרי בעינן תליה לשמה וא"כ מבואר דאף לשמואל לא דמי דין תולמ"ה לדין לשמה וא"כ שפיר איכל"מ דלענין תולמ"ה סגי בגמר העשיה דהיינו הקשירה. אכן החזו"א באמת הוכיח מגמ' הנ"ל שבאמת אי"צ שהתחיבה תהא לשמה [ודלא כהמ"ב] אלא רק החיבור לבגד וזהו התליה כלומר הקשר הראשון ובזה לשמואל באמת בעינן שיהא בכשרות, ולכך פי' דהא דאמרינן דמהני פסיקה קודם קשירה היינו קודם הקשר הראשון הסמוך לכנף, ודלא כהב"י והגר"א עי"ש. ולדבריו א"ש דבאמת לשמואל אין חילוק כלל בין דין לשמה לדין תולמ"ה ומה שצריך שיהא לשמה צריך שיהא עשוי בכשרות. אולם המשכנ"י כתב דבעינן שתהא התחיבה לשמה ומ"מ מהני פסקן ואח"כ קשרן כלומר שהיה חוט אחד בשעת תליה דהיינו עכ"פ בשעת תחיבה, וא"כ חזינן דלא דמי דין לשמה מדין עשיה בכשרות, ומאי קשיא ליה על הב"י והגר"א. שו"ר דלק"מ דהמשכנ"י באמת מפרש דהא דמהני פסיקה קודם קשירה היינו בתחב בב' כנפות לומר דהיה ד' חוטין דחשיבי ציצית אלא דהפסול הוא שהתליה היתה בב' כנפות [וכנראה דכוונתו דליכא פסול בגופו אלא דלא מהני להכשיר דבעינן ציצית לכל כנף בפ"ע אבל אין זה פסול בעצם החוטין. ועצ"ע שם]. וכיון שבכל כנף בפ"ע איכא עשיה כדין אין הפסול בעצם העשיה אלא בחסר עשיה בד' כנפות ולזה מהני הפסיקה. ועכ"פ לפי"ז אין חסרון בעשיה בכשרות אלא בהיתר הבגד שחסר ציצית בכל כנף בפ"ע ובזה ליכא חסרון דתולמ"ה.

**בשיטת רש"י בדין עשאן מן הקוצין**

והנה רש"י דף מ' ע"ב פי' דעשאן מהקוצים דפסול לרב הוא משום דין תולמ"ה והתוס' דף מ"ב הקשו עליו דהא לרב אמרינן קציצתן זו היא עשייתן וליכא משום תולמ"ה אלא הטעם משום דבעינן עשיה לשמה[[2]](#footnote-2). והיינו דהתוס' חולקים על רש"י בתרתי, דלרש"י ליכא פסול לשמה ואיכא פסול תולמ"ה ואילו לתוס' הוא להיפך דליכא משום תולמ"ה ואיכא משום לשמה.

ועי' בעמק ברכה ציצית ז' שתי' לשיטת רש"י דבלא דין תולמ"ה לא היה פוסל משום לשמה, שהיה מועיל מה שאח"כ קצצן וקשרן להחיל שם עשיה לשמה על כל העשיה, ורק משום דין תולמ"ה לא מהני מה שיעשה הגמר לשמה. ונראה כוונתו שמדין תולמ"ה אמרינן שנקבע כבר שהעשיה היא שלא לשמה ולא מהני עוד עשיה לשמה. ובביהגר"א סי' ט"ו כתב דרש"י ס"ל דלרב אי"צ לשמה כלל והגמ' בסוכה דמוכיחה דבעינן לשמה היינו לשמואל עי' בעה"מ ורמב"ן שם [וזה דלא כרש"י בסוכה עי' דמש"א].

אך קשה קושית התוס' דאי משום תולמ"ה הרי לרב אמרינן קציצתן זו היא עשייתן וליכא פסול משום תולמ"ה, וע"כ משום דאינו עשוי לשמה ובזה לא מהני הקציצה ליחשב לשמה דבעינן שיהא לשמה מתחילת העשיה. אבל אי משום תולמ"ה הרי שפיר מהני הקציצה. ובעמק ברכה כתב דע"כ לא אמר רב קציצתם זו היא עשייתן אלא היכי שמעיקרא לא היה עשיה, כגוונא דהוי חוט אחד דלא חשיב עשיה ולזה מהני הקציצה דהשתא נעשה הציצית אבל הכא הוי עשיה בשעת שתלאן ואח"כ כשעשה מהם ציצית איכא משום תולמ"ה. ולפי"ז צ"ל דאף שלא נעשו לשמה חשיב עשיה אלא שהיא בפסול והיינו משום דהציצית היא כצורתה אבל בחוט אחד קודם שפסקו להיות ד' חוטין לא חשיב ציצית דבעינן ד' חוטין ולהכי לא חשיבא עשיה. אך לכאורה נראה מוכח דחוט אחד חשיב עשיה והראי' מהא גופא דבעינן שיעשה לשמה קודם שפסקן, וחזינן דשיך בהו עשיה לשמה, וש"מ דהוי ציצית. ולאידך גיסא אם לא נעשו לשמה לא חשיב עשיה כלל. וכ"מ להב"י והגר"א דלא בעינן עשיה בכשרות בתחילת העשיה אלא בגמר העשיה ואע"ג בעינן לשמה בתחילת העשיה והיינו משום דאם לא עושה לשמה לא הוי עשיה כלל ומשא"כ כשעשה לשמה אף דאיכא פסול כיון שגמר בכשרות חשיב גמר עשיה לקבוע כל העשיה.

וע"כ נראה להיפך דס"ל לרש"י כמש"כ החזו"א דהא דאמרינן קציצתן זו היא עשייתן היינו רק בתורת גמר העשיה, וזהו רק כשמתחילה היה עשיה לשמה וחשיב עשיה אלא שהיא עשיה בפסול ולזה מהני גמר העשיה בכשרות אבל אם מתחילה לא הוי חשיב עשיה כלל אי משום דלא הוי לשמה או כמש"כ הגר"א דאי"צ לשמה אלא דבחוטי הבגד ליכא עשיה כלל, לא מהני קציצה ליחשב עשיה גמורה. אלא שא"כ קשה דאי"צ לדין תולמ"ה דזה שייך כשיש עכשיו עשיה אלא שכבר נעשה בפסול אבל הכא עדיין ליכא עשיה, אי לא נימא כהעמק ברכה דהקציצה חשיבא עשיה גמורה. אמנם י"ל דגם כשעשוי מאליו נכלל במיעוטא דתולמ"ה כמש"כ הלבושי שרד סי' ט"ו דזהו עיקר דין תולמ"ה דליכא עשיה. וכ"מ ברש"י סוכה י"א בדין חוטט בגדיש עי"ש. ואמנם בחזו"א סי' ג' סוס"ק י"א י' דזו קושית התוס' עי"ש.

**תולמ"ה בתחילתו בכשרות**

לעיל הבאנו מהפוסקים דהיכי דתחילתו בכשרות אע"פ שאח"כ נפסל ליכא משום תולמ"ה. וביארנו דכשתחילתו בכשרות לא נפסלה העשיה עצמה וכתיקן הפסול חזר ההכשר למקומו. והנה בגמ' דף מ"א א' אמרינן טלית שנקרעה חוץ לשלוש יתפור תוך שלוש ר"מ אומר לא יתפור וחכ"א יתפור וכו' ושוין שלא יביא אמה על אמה ממקו"א ובה תכלת ותולה בה. ופרש"י הטעם משום דעל כנפי בגדיהם בעינן וכנף זה לא היה מבגד זה בשעת עשיה וכ"כ הרא"ש סי' ועי' בב"י סי' ט"ו שפי' דלרש"י אין הטעם משום תולמ"ה וכ"כ בצ"ק וביאר דאמה על אמה הוי שיעור עיטוף וא"כ עדיין חשיב ציצית וליכא משום תולמ"ה ולכך הוצרך רש"י לפרש דכנף זה לא היה מבגד זה. [ולענ"ד צ"ע בזה דמ"מ פסול משום דלא הוי עשיה לכנף זה וחסר בעשיה והי כעשוי מאליו והוי תולמ"ה, ומשמע דנקטו דעיקר דין תולמ"ה הוא על עשוי בפסול. וכעי"ז הובא לעיל מהחזו"א בכוונת קושית תוס' דף מ"ב על רש"י]. אמנם הב"י סיים ומיהו בנמוק"י כתב הטעם משום תולמ"ה. ועי' מ"א ס"ק ג' ובמחה"ש ופמ"ג שביארו כוונתו דלמסקנת הב"י גם רש"י נתכוון דאיכא משום תולמ"ה והיינו משום שנפסל בשעה שנקרעה דאמה על אמה ליכא שיעור עיטוף, ונפסלה העשיה אלא דלא תימא דמ"מ כשר כמו שמבואר שם בס"ד לדעת הרא"ש בשם ר"ע דאם נקרע הטלית אף אם נפסקה מהבגד לגמרי אם נשאר שיעור ג' אצבעות כשר, ולזה תי' רש"י דלא נעשה הכנף לבגד זה והיינו שרק אם החזירו לבגד זה כשר אבל לבגד אחר פסול. והיינו משום דבבגד זה הוי תחילתו בכשרות. והנה למש"כ לעיל דהטעם דמהני תחילתו בכשרות הוא משום דגם כשנפסל לא בטלה העשיה, יל"ע דהכא אי נימא דלא נפסלה העשיה א"כ אף בבגד אחר יהא מותר שהרי לא בטלה העשיה, ואי בטלה העשיה א"כ מה מהני דתחילתו בכשרות. ומזה נראה דטעמא דתחילתו בכשרות אינו משום שלא בטלה העשיה אלא משום דכלפי בגד זה חוזר לכשרותו אע"פ דכבר נפסלה, ועדיין צ"ע בזה.

1. ובעיקר דברי הרעק"א יש להעיר שמדבריו נראה דלא מקשה אלא על המ"א, וצ"ע דלכאורה כדדברי המ"א מפורש בשו"ע סי' י"א סי"ג דלא מהני שיחתוך הציצית אחר הקשר הראשון ולא אמרינן דל מהכא. ושמעתי מהרי"מ פלמן שליט"א די"ל דהיכי דהוי עשיה בפסול מודה הרעק"א דלא מהני תיקון וכל קושיתו היא רק בבעלת ג' שכתב המ"א דאם קשר קודם שעשה כנף ד' פסול ובזה ס"ל לרעק"א דליכא פסול בציצית אלא דהבגד פטור ובזה לא חשיב עשיה ולזה מקשה הרעק"א דנימא דל מהכא. ולפי"ז אין דברי הרעק"א כהחמד משה דפליג על השו"ע אף בחיתוך החוט, אבל להרעק"א בדין השו"ע שפיר פסול משום תולמ"ה. אמנם חילוק זה נראה דהוא רק אי נימא דהיכי דאיכא עשיה בפסול חל פסלות בציצית אבל אי משום דאין עשיה אחר עשיה גם בבעלת ג' נימא הכי, דסו"ס הוא מחובר שלא בכשרות. ודו"ק. אך בעיקר הדבר העירו דלשון הרעק"א שכתב דאף אם עשה הקשרים והחוליות אחר **שפסקן** וכו' נראה דקושיתו על דין דקשר ואח"כ פסקן ולא על בעלת ג', אלא אי נימא דט"ס הוא ועיקר קושיתו על אופן המ"א דמיירי בבעלת ג'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. [וברש"י דף מ"ב ב' מבואר הטעם משום דבעינן עשיה לשמה ולכאורה זה כתוס' ועי' טה"ק דהתוס' כיוונו לרש"י בדף מ', ולפי"ז ב' פירושים הם אליבא דרש"י. ולענ"ד היה נראה שגם רש"י בדף מ"ב נתכוון לזה אלא דכל מה דחסר בעשיה הוא משום דאינו לשמה. אכן בביהגר"א סי' ט"ו כתב דרש"י ס"ל דלרב לא בעינן עשיה לשמה כלל, וכשיטת בעה"מ בסוכה שם]. [↑](#footnote-ref-2)