25 מודעא בדלא ידעינן באונסי_
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' כ"ד תמוז תשע"א

ב"ב ד"מ., אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן בי' באונסא דפלניא לאו מודעא היא, מודעא דמאי אילימא דגיטא ומתנתא גילוי מילתא בעלמא הוא, אלא דזביני וכו'.

ובטעמא דמילתא דל"מ מודעא דזביני היכא דלא ידעינן באונסי', ומודעא דגיטא ומתנתא מהניא אף בדלא ידעינן באונסי', מצינו כמה דעות בד' רבותינו הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] בפי' רשב"ם כתב, ז"ל, גלוי מילתא בעלמא היא, כלומר הרבה בנ"א יוכלו לידע אונסו, דכיון דאינו מקבל ממון במתנה ובגט זה שנותן, אם איתא דניח"ל ליתנה מדעתו למה לו למסור מודעא, ואי לא ניחא לו ליתן למה לו ליתן גט ומתנה, אלא ודאי נאנס בגט ובמתנה זו, הלכך א"צ לפרש אונסו, דל"ד לזביני דהתם צריך לפרש, דאיכא למימר סתם מוכר לא ברצונו מוכר אלא משום חסרון מעות והלכך איכא למימר דמסר מודעא דקסבר היום ולמחר כשיהיו לי מעות מפיקנא מודעא ותבענא לי' לדינא ויחזור קרקע שלי ואני אשלם מעותיו, אבל הכא אם ברצון נפשו נותן גט ומתנה בלא אונס למה כותב מודעא בחנם לא יתן גט ולא איצטריך לכתוב מודעא אלא ודאי אנוס הוא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומבו' בד' רשב"ם, דביסוד הדין שוה דין גט ומתנה לדין מקח, דל"מ מודעא אא"כ הוא אנוס, ומודעא בלא אונס לאו כלום היא, ואך דבגט ומתנה ל"ב שידעו העדים את אונסו, דכיון שמסר מודעא, הדבר ידוע דאנוס הוא, ומשא"כ במקח, אין המודעא מגלה על אונסו, וע"כ ל"מ המודעא אם לא ידעינן באונסי'.

והנה לא נתפרש בד' רשב"ם טעמא דהך מילתא דל"מ מודעא בלא אונס, והדבר צ"ב, שהרי עיקר ענין המודעא הוא כמבו' בד' רבים מהראשונים לגלות דעתו דלא גמר ומקני, וא"כ מ"ט ל"מ המודעא בלא אונס, הרי אף דלא אניס, מ"מ כיון דגלי דעתי' דלא גמר ומקני, מ"ט לא תתבטל המכירה והמתנה.

ב] ובפשוטו הי' נראה הטעם בזה, לפמש"כ הרשב"ם בסו"ד, ז"ל, ודוקא מודעא שיש בה אונס, אבל בלא אונס אי טעין ואמר גט שאעשה לא יהא גט אי"ז ביטול, דכיון דלא נאנס כלל, אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור, ול"מ בי' ביטול דקודם כתיבה אא"כ ביטלו אחר כתיבה, עכ"ל, והנה אמנם ד' רשב"ם קיימי לפרושי מ"ט ל"מ המודעא מדין ביטול הגט, כמבו' כן להדיא בד' הרמב"ן, עיי"ש, אך לכאו' ה"ט שכתב רשב"ם דכל דאינו אנוס אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור, הוא טעם גם להא דל"מ המודעא בתורת גילוי דעת כשאינו אנוס, ומשום דכל שאינו אנוס אמרינן דודאי חזר בו מן המודעא וגמר בלבו בשעת מעשה.

והנה אמנם יש לפקפק בזה, דלכאו' ה"ט שכתב הרשב"ם ל"ש אלא היכא דאינו אנוס כלל, אך היכא דהוא אנוס באונסא דנפשי', הרי לכאו' ליכא אנן סהדי כלל דגמר בלבו והקנה בשעת מעשה, וא"כ מ"ט ל"מ מודעא במקח היכא דאניס באונסא דנפשי'.

אך י"ל בזה, למש"כ הריב"ש סימן רל"ב, דאף לדעת רשב"ם דל"מ מודעא בגט ומתנה בלא אונס, מ"מ קצת אונס מועיל להחשיב המודעא אע"פ שאינו אונס גמור מצד עצמו, והוכיח כן מעובדא דההיא איתתא, עיי"ש, ולפ"ז הרי שפיר י"ל, דהא דל"מ מודעא בלא אונס, הוא משום דאמרינן דבשעת מעשה גמר והקנה, ובגט ומתנה באמת כל הא דל"מ המודעא, הוא רק בשאינו אנוס כלל, והא דבמכר ל"מ המודעא אף בשהוא אנוס באונסא דנפשי', הוא משום דאמרינן דאגב זוזי גמר והקנה, וכאשר כ"ה מבו' בד' רבינו יונה והרא"ש והטור דמה"ט הוא דל"מ מודעא במכר בלא אונס, ונתבאר להלן ?.

ג] אמנם בד' הראשונים מצינו בזה טעמים אחרים, דהנה בחי' הרשב"א קידושין ד"נ. כתב, ז"ל, ואע"ג דכי מסר מודעא חשבי' להו דברים, התם לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים מגולין הם לעדים אלא שהוא ירא מלגלותן בשעת מעשה מחמת אונסו, והיינו טעמא דאמרי' כל מודעא דלא כתיב בה ידעינן בי' באונסי' דפלניא לאו מודעא היא, משום דאע"ג דמסר מודעא דברים שבלב נינהו עד דידעינן באונסי' דירא מלגלות בשעת מעשה, עכ"ל.

ונ' מד' הרשב"א, דכיון דכל הא דמהניא מודעא, ולא חשיב כדברים שבלב, הוא רק משום דדברים מגולין הם לעדים, ומהני דברי המודעא לפרש את דברי המכר, ע"כ הוא דל"מ אלא היכא דהוא אנוס, דכיון דאין בידו לפרש את הדברים בשעת המכר, שהוא ירא לגלותן מחמת אונסו, מהני מה שפירש לעדים מתחילה, אך כל שאינו אנוס ויש בידו לפרש את הדברים בשעת המכר, ל"מ מה שפירש מתחילה, אלא מתפרש המקח כפי הנאמר בשעת המכירה, וע"כ ל"מ המודעא לבטל את המקח, דהו"ל דברים שבלב דאינם דברים.

?וצ"ב בהמשך ד' הרשב"א שם שדן מ"ט אין בטל בלא מודעא, עיי"ש, ואולי הוא מכח דבתחילה אמר שאינו רוצה, וכמו שדן בזה הרמ"ה ז"ל.?

ד] וטעם אחר בזה מצינו בתשו' רבינו חסדאי שבשו"ת ר"י בן הרא"ש סימן ע"ג, ז"ל, וליכא למימר דבגט ומתנה אפי' בלא אונס נמי מודעי' מודעא, כל שגילה בדעתו מתחילה שאינו רוצה בדבר וכו', דלא היא דכיון דקי"ל בפ' האיש מקדש דברים שבלב אינן דברים כי לא גמר בדעתו מאי הוי, דאע"ג דגט מעושה בגויים פסול משום דברים שבלב, התם לאו דברים שבלב מיקרו דכל שעושה הדבר ע"י כפי' אין הודאתו הודאה וכו', דהתם ודאי לאו דברים שבלב מיקרו כיון דמתוך כפי' מגרש וכו', דודאי וכו' כ"ש שאין שם אונס כלל אלא דבליבי' לא ניחא לי' דמיקרו דברים שבלב ול"ה דברים, וברור הוא, וכי תימא דכי מוסר מודעי מעיקרא לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים שבפה, כיון דקיי"ל כר"י דאמר אתי דיבור ומבטל דיבור וכ"ש היכא דאיכא מעשה וכו', דכי יהיב לי' לגיטא מדעתי' בלא כפיי' בטל לי' לדיבורי' קמא והו"ל דברים שבלב לחוד וא"כ ביטול מודעא למה לי וכו', עכ"ל, ועי' בשו"ת הר"ן סימן פ"ה שהביא לדבריו בקצרה.

וביאור דבריו, הוא עפמש"כ בתורי"ד קידושין ד"נ., ז"ל, ואי קשיא א"כ נקשה אמאי דנתן גט מעושה בגויים פסול לרבה דאלמא דברים שבלב דברים, לא קשיא דאמר לך רבה שאני התם דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר, ואפילו דיבור בפה אין כאן, ומשו"ה ל"ה גיטא, אבל הכא מי הכריחו למכור וכו', אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון דע"י עישוי אמר, עכ"ל, והיינו דבכה"ג דהוי דיבורו ע"י עישוי, לא חשיב כלל דגילה דעתו דניח"ל, ובכה"ג הדבר תלוי במחשבת לבו, וכל דבלבו לא ניח"ל לא מהני.[[2]](#footnote-3)

ואשר מה"ט הוא דל"מ מודעא בלא אונס, דלעולם אף היכא דמסר מודעא הו"ל כדברים שבלב, ודלא כמש"כ הרשב"א דכיון דהדברים מגולין לעדים לי"ב משום דברים שבלב, וכל הא דמהניא המודעא הוא רק משום דדיבורו ע"י כפי', ולא גילה דעתו בדיבורו דניח"ל, וע"כ כל דגילה דעתו במודעא דלא ניח"ל, לי"ב משום דברים שבלב, ומשא"כ היכא דליכא אונס וגילה דעתו בדיבורו דניח"ל, ל"מ המודעא כלל, דהו"ל דברים שבלב ואינם דברים.

ה] אמנם בד' רשב"ם יש לסייע לדרך קמא, ממש"כ רשב"ם דהא דס"ל לרבא דלא כתבינן מודעא אזביני, הוא משום דבשדה זו ל"ב מודעא, ובשדה סתם הא הוי זביני' זביני ואין אונס בזה השדה שהרי מדעתי' בירר ומכר את זה השדה, ומודעא זו שיכתוב פסולה היא דמודעא בלא אונס לאו כלום היא, עכ"ד, והנה אם הא דל"מ מודעא בלא אונס הוא משום דהי' בידו לפרש בשעת המעשה, או משום דל"ה דיבורו ע"י עשוי, לכאו' שייך ה"ט גם בשדה סתם, ובע"כ מד' רשב"ם דהא דל"מ מודעא בלא אונס, הוא משום דכל דאינו אנוס אמרינן דבשעת מעשה גמר ומקני, וע"כ לרבא לטעמי' דס"ל דבשדה סתם דמדעתו בירר גמר ומקני, ע"כ אף אם מסר מודעא, אמרינן דבשעת המקח גמר והקנה.

**ב**

ו] כתב הר"י מיגש לקמן דמ"ח., ז"ל, אלא מיהו דוקא באונס דאנסי לי' אחריני הוא דמהניא בי' מודעא וכו', אבל אונסא דאתי לי' מחמת נפשי' אע"ג דמסר מודעא זביני' זביני וההיא מודעא לא מהניא מידי, והיינו דאמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב בה אנן ידעינן באונסא דפלניא לאו מודעא היא וכו', אונסא דנפשי' הוא ולא איכפת לן אי גמר לאקנויי או לא, כדאמרינן שאני אונסא דנפשי' דאלמא אונסא דאחריני הוא דבעינן עד דגמר ומקני, אבל אונסא דנפשי' לא איכפת לן אי גמר ומקני או לא, ואע"ג דאניס נמי זביני' זביני, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דל"מ מודעא בזביני היכא דלא אניס, הוא משום דענין המודעא הוא דגלי דעתי' דלא גמר ומקני, ובמכר כל דלא אניס באונסא דאחריני, לא איכפת לן כלל אם גמר ומקני או לא, וע"כ ל"מ בזה מודעא כלל.

ולמד הרי"מ להך מילתא דבאונסא דנפשי' ל"ב גמר ומקני, ממש"א לקמן דמ"ז: ודילמא שאני אונסא דנפשי' מאונסא דאחריני, ופירש הרי"מ שם, ז"ל, דהיכ דזבן באונסא דנפשי' זביני' זביני, ולא איכפת לן אי גמר ומקני או לא, אבל היכא דאנסי לי' אחריני לזבוני איכא למימר דזביני' לאו זביני דהא לא גמר ומקני, עכ"ל, ודלא כפירשב"ם שם שפירש דשאני אונס דנפשי' דאיכא למימר גמר ומקני מאונסא דאחריני דלא גמר ומקני.

ז] והא דבגיטא ומתנתא מהני מודעא אף בדלא ידעינן באונסי', פירש הרי"מ בסוגיין, ז"ל, במודעי דמתנות הוא דלא בעינן בה אונסא דהא לא שקיל בה זוזי כי היכי דניבעי אונסא, אלא גלויי מילתא בעלמא הוא דבעינן דלא ניח"ל למיתן ההיא מתנה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבגיטא ומתנתא דלא שקיל בה זוזי מהני מודעא אף אם אינו אנוס, דכיון דגילה דעתו דלא ניח"ל למיתן גט ומתנה זו, לא חיילי.

וצ"ב, דהניחא אם הא דבמכר ל"מ מודעא בלא אונס, הוא משום דכל דלא אניס אמרינן דגמר ומקני, י"ל דכ"ז הוא במכר דשקיל זוזי ואגב זוזי גמר ומקני, ומשא"כ בגט ומתנה, וכאשר כ"כ הרא"ש והטור וכמש"נ להלן ענף ?, אך לפ"מ שפירש הרי"מ לקמן דהא דבמכר ל"מ מודעא בלא אונס, הוא משום דכל דלא אניס ל"ב דגמר ומקני, א"כ מ"ט בגט ומתנה מהני מודעא בלא אונס, הרי כל דלא אניס ל"ב כלל דגמר ומקני.

ובע"כ מזה, דכל הא דבלא אונס ל"ב להא דגמר ומקני, הוא רק במכר דשקיל זוזי, אך בגט ומתנה דלא שקיל זוזי, הרי דאף אם אינו אנוס ל"מ אא"כ גמר ומקני.

וכ"נ בד' הרמב"ם פ"י ממכירה ה"ג, ז"ל, בד"א במוכר או בעושה פשרה, אבל במתנה או במחילה אם מסר מודעה קודם מתנה אף על פי שאינו אנוס הרי המתנה בטלה, שאין הולכין במתנה אלא אחר גילוי דעת הנותן שאם אינו רוצה להקנות בכל לבו לא קנה המקבל מתנה, עכ"ל, ונ' להדיא דחלוק הוא דינא דמתנה מדינא דמקח, דבמתנה אם אין הנותן רוצה להקנות לא קנה המקבל, ואילו במקח אף אם אין המוכר רוצה להקנות בכל לבו, קנה המקבל.

ח] והדברים מפורשים כן בתורי"ד בסוגיין, ז"ל, אילימא מודעא דגיטא ודמתנה גילוי מילתא בעלמא הוא, פי' אע"פ שלא ראו את אונסו לבד שמודיע להם כי גט זה שאני נותן לאשתי או מתנה זו שאני נותן לפלוני או ע"י שטר או ע"י קנין לא בכל לב אני עושה אלא מפני כך וכך, די לו, "שאין הגט והמתנה נקנין אלא בכל לב", וכיון שהודה לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו, "ול"ד לזביני שאינו מוכר אלא מפני דוחק המעות ולא בכל לב ואפ"ה הוי זביני' זבינא", ומשו"ה צריך להכיר העדים אונסו שאותו האונס יבטל המכר, אבל הגט והמתנה שאין שם מתן מעות אם לא יהיו בכל לב לא קנו, הלכך הודאתו לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו שאינו אלא כמפליגה בדברים, ואע"פ שלא הי' לו שום אונס בטלים הם ורצה לצחק בם, עכ"ל.

והרי להדיא, דחלוק הוא דינא דגט ומתנה מדינא דמכר, דבמכר דיש שם מתן מעות, מהני הקנין אף אם ל"ה בכל לב, ואף אם נתכוין המוכר לצחק ולא הקנה אלא כמפליג בדברים, ומשא"כ בגט ומתנה שאין שם מתן מעות, אינם נקנין אלא בכל לב, וע"כ הוא דבמכר ל"מ מודעא אלא היכא דידעינן באונסי', ובגט ומתנה מהני מודעא אף אם לא ידעינן באונסי', וצ"ב הטעם בזה.

ט] והנה בטעמא דמילתא דהגם דבמכר ל"ב דגמר ומקני, מ"מ אם ה"ה אנוס באונסא דאחריני אינו קונה אא"כ גמר ומקני, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דכל דאניס באונסא דאחריני, יש לנו לבטל המקח מדינא דאונסא רחמנא פטרי', וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רע"ח, וע"כ רק אם גמר ומקני, הוא דחייל המקח, משום דכל דגמר ומקני לא חשיב שעשה המקח מחמת אונסו.

וכן מ' קצת מל' הרי"ד שכתב ומשו"ה צריך להכיר העדים אונסו "שאותו האונס יבטל המכר", ומ' דכיון דמכר מהני הקנין אף אם ל"ה בכל לב, הרי דאף אם ידעינן באונסי', אין ביטול המכר מכח הא דל"ה בכל לב, אלא הוי ביטול המכר מכח האונס, ואך דאם הוי המכר בכל לב, אינו בטל מחמת האונס, וכנ"ל.

י] ועיקר הך מילתא, דבמקח שנעשה באונס מצינו לבטלו מדינא דאונס רחמנא פטרי', ולא אמרינן דדינא דאונס רחמנא פטרי' הוא רק דלא מחייבינן לי' על מעשה הנעשה באונס, נת' ב? דיש ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ד מיבו"ח הכ"ה, דאם אנסוהו הגויים לחלוץ שלא כדין אינה חליצה, ול"ד למוסר מודעא על החליצה דחליצתו פסולה, ועיי"ש שנת' לפרש עפי"ז ד' הרמב"ם בספ"ב מגירושין בדין גט המעושה כדין, עיי"ש באורך.

יא] אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרי"ד, דהנה בתורי"ד קידושין ד"נ. נראה דנקט, דאף דבמתנה מהני דברים שבלב היכא דהו"ל אומדנא דמוכח, כ"ז הוא כשאי"ז סותר לדברי פיו, אך כל דה"ז סותר לדברי פיו, הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, ועיי"ש שפירש, דהא דתליוהו ויהיב ל"ה מתנה, הוא משום דדיבורו אינו כלום כיון דע"י עישוי אמר, והיינו דכה"ג לא חשיב דאיכא דברים שבפה שהוא נותן מרצונו, וע"כ שפיר מהני הדברים שבלבו.

והנה אי נימא דבמקח ומתנה הנעשין באונס, מצינו לבטלן מדינא דאונס רחמנא פטרי', הרי מעיקרא ל"ק מהא דתליוהו ויהיב ל"ה מתנה, דהגם דדברים שבלב אינם דברים, מ"מ כיון דהויא המתנה באונס לא חיילא, ובע"כ מד' הרי"ד דבמו"מ הנעשין באונס ל"ש דינא דאונס רחמנא פטרי' וכל הא דלא חיילי הוא משום דבלבי' לא ניח"ל, וזהו דקשיא לי' דהו"ל דברים שבלב.

ולפ"ז הדר צ"ב, דמ"ט ל"מ מקח הנעשה באונס אא"כ גמר ומקני, ומ"ש מכל מקח דמהני אף אם לא גמר ומקני.

יב] ומצאנו הטעם בזה בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין י"ג י"ד, ז"ל, המוסר מודעא על גיטו ומתנתו ומודיע לעדים וכו' לא בכל לב הוא נותן אלא להטעותן הוא מתכוין, ה"ה בטלין וכו', המוסר מודעא על המכר ומודיע לעדים שלא בכל לב הוא מוכר, אין המודעא שלו מבטלת המכר, אלא אם הי' אנוס במכירתו ומכירין העדים אונסו, "שלא כל הימנו ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הריא"ז, דהא דבמכר חייל המכר אף אם לא נתן בכל לב, הוא משום שלא כל הימנו ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו, וע"כ אף שלא נתכוין אלא לצחק וכמפליג בדברים, מ"מ כל שעשה המקח עם חבירו ולקח ממנו דמים, לאו כל כמיני', וחייל המקח.

ולפ"ז הרי הדבר פשוט דמה"ט כל דאניס באונסא דאחריני, אין המקח קיים אלא בדגמר ומקני, שהרי כל הא דבמקח ל"ב דגמר ומקני, הוא רק משום דלאו כל כמיני' ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו, וה"ט לא שייך כלל היכא שאנסו חבירו על המקח, דבכה"ג ודאי דכל כמיני' שלא להקנות בכל לב אלא כמפליג בדברים.

וכ"נ להדיא בשו"ת הרי"ף סימן ק', ז"ל, אם ראובן זה לא כפאו השלטון על זאת המכירה אבל כפאו על ממון שתבעו והוא מעצמו מכר שדהו לפדות בו עצמו מן הנגישה ומן האונס מכירתו קיימת, ואין לו לחזור על הלוקח, שהלוקח לא אנסו אלא יש עליו חסד גדול שקנאו ממנו והזמין לו מעות שפדה את עצמו, ומודעא כה"ג אין מועלת כלום, שאין המודעא מועלת אלא על החמסן ועל הגזלן, והלוקח אינו לא גזלן ולא אנס, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דטעם הא דמהני מודעא במכר באונסא דאחריני ול"מ מודעא באונסא דנפשי', הוא משום דבאונסא דאחריני הוי הלוקח גזלן וחמסן, ובאונסא דנפשי' אינו גזלן וחמסן, אלא יש עליו חסד גדול וכו', וזה מתפרש כמש"נ, דבאונסא דאחריני דהלוקח גזלן וחמסן, כל כמיני' דהמוכר שלא להקנות בכל לב אלא כמפליג בדברים, ואילו באונסא דנפשי' דאין הלוקח גזלן וחמסן, לאו כל כמיני' דהמוכר שלא להקנות בכל לב.

יג] ובד' הריא"ז מתבאר גם טעם החילוק בין גט ומתנה למכר, דבמכר ל"ב דגמר ומקני ובגט ומתנה בעינן דגמר ומקני, והוא משום דבמכר דשקיל זוזי, לאו כל כמיני' ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו, וע"כ אף אם לא נתכוין להקנות חייל המקח, ומשא"כ בגט ומתנה דלא שקיל זוזי, יש בידו להטעותו ושלא להקנות בכל לב.

יד] ועיקר הך מילתא, דהא דבמכר ל"ב גמר ומקני, הוא משום דלאו כל כמיני' ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו, לכאו' הוא מוכרח כן, דאי נימא דהא דבמכר ל"ב גמר ומקני, הוא משום דבמכר סגי בגמ"ד פחותה, ול"ב גמ"ד ורצון גמור, הרי כ"ז ל"ש אלא היכא שכונתו להקנות, ואך דאין לו גמ"ד גמורה, אך אם אין כונתו להקנות כלל, ודאי ל"מ אף במכר.

ולפ"ז תיקשי, דמ"ט ל"מ מודעא במכר בלא אונס, הרי בד' הרי"ד מבו' דבמסירת מודעא בגיטא ומתנתא ה"ה מגלה בדעתו שאנו אלא כמפליגה בדברים, ורצה לצחק בם, וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מיגש בתשו' סימן קט"ו, דהא דמהני מודעא בחליצה הוא משום דגלי דעתי' שאינו מתכוין להתירה, וא"כ בדין שתועיל מודעא גם במכר, דכל שמסר מודעא וגילה בדעתו שאינו מתכוין כלל להקנות ואינו אלא כמפליג בדברים, לא יקנה הלוקח.

ובע"כ מזה, דהא דבמקח ל"ב גמר ומקני, הוא משום דלא אזלינן בתר דעתו, משום דלאו כל כמיני' ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו, וע"כ גם אם גילה דעתו שאינו מתכוין להקנות כלל, לאו כל כמיני', וחייל המקח, וז"ב.

?וכ"נ להדיא בל' הרי"ד שכתב שנתכוין לצחק בה וכמפליג בדברים, וכה"ג ודאי דבדין דלא יועיל גם במכר, ועוד שהרי ודאי דבמכר בעינן גמר ומקני, וכדחזינן באסמכתא, ועמד ע"ז בקוב"ש, ולמש"נ ניחא, דבאסמכתא ל"ש לומר דלאו כל כמיני', כיון דזה כל צורת ההקנאה שהקנה לו, ואי"ז דבר מן החוץ, ודו"ק?.

טו] ואמנם בעיקר הדברים צ"ב, שהרי חזינן בסוגיא דקידושין דמ"ט: דבלא דינא דדברים שבלב אינם דברים, הרי דאם הי' בלבו שיהא המקח בתנאי שיעלה לא"י, ולבסוף לא עלה, בטל המקח, והרי דלא אמרינן דלא כל הימנו ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו.[[3]](#footnote-4)

ואין לומר למש"כ המאירי ר"פ הפרה, די"א דהתם איירי בשידע הלוקח מכך, דהו"ל כאילו פירש ללוקח, שהרי הרי"מ והרי"ד כתבו דמה"ט מהני כל מקח, אף שהוא מוכר מפני שהוא נצרך למעות ולא בכל לב, והתם נמי הרי הלוקח יודע מכך, ואפ"ה ל"מ, דמ"מ כל שלא פירש להדיא ללוקח, לאו כל כמיני'.

אך נ', דכל הא דלא כל הימנו, הוא רק היכא דבלבו אין דעתו לעשות המקח כלל, ובזה הוא דאמרינן דלא כל הימנו,[[4]](#footnote-5) אך בזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל דיש בלבו לעשות המקח על תנאי, די"ל דהי' הלוקח מתרצה לזה, שפיר הוה אזלינן בתר דעתו, אלמלי הא דדברים שבלב אינם דברים.

וי"ל עוד, דכל הא דלא כל הימנו, הוא רק היכא שדברי לבו סותרים לגמרי לדברי פיו, אך בזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל, דאין דברי לבו סותרים לגמרי לדברי פיו, וכמבו' שם בד' הרי"ד, דבמתנה כה"ג מהני דברים שבלב, כיון דאזלינן בתר אומדנא, ואילו בכפי' בקרבן ובגט אמרינן דדברים שבלב אינם דברים, והיינו משום דכשדברי לבו סותרים לדברי פיו, ל"מ אף במתנה, וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיא שם, ואכמ"ל, ?וצ"ע דבמברחת מ"ט לא חשיב דסותר לדברי פיו, ובד' הרא"ש שם נ' דלא חשיב כסותר לדברי פיו אלא בשאמר רוצה אני, ולפ"ז אי"ז ענין לדברינו?, שפיר הוה אזלינן בתר דעתו, אלמלי הא דדברים שבלב אינם דברים.

?יל"פ עוד בזה, דדינא דדברים שבלב הוא כשלא נתכוין, ומשא"כ הכא שנתכוין לכך, והיינו דעיקר הא דאמרינן דלאו כל כמיני', הוא משום שכונתו למה שעושה בפיו, ואך דבלבו כונתו שלא יחול, ובכה"ג אמרינן דלאו כל כמיני', אך בההוא דזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל, אין כונתו כלל למכור שלא ע"ד זה, וצ"ע עוד בזה?

**ג**

טז] כתב רבינו יונה בסוגיין, ז"ל, גילוי מילתא בעלמא הוא, פי' ה"ה מגלה דעתו במסירת מודעא שאינו נותן מתנה זו בנפש חפצה ולא ניח"ל דליקני הרי המתנה בטלה בכך, ול"ד לזביני דכיון שמקבל זוזי גמר ומקנה ומה שהוא מוסר מודעא כדי שיוכל לבטל המקח כשיהיו לו מעות, ואפי' מתנתא טמירתא אמרו שהיא בטלה וכ"ש זו, אע"פ שיודע הדבר שדברי אותה המודעא שמסר בפני העדים דברי שקר הם הויא מודעא לבטל המתנה, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ש בסימן ל"ב, עיי"ש, וכעי"ז כתב הטור סימן ר"ה וסימן רמ"ב.

ומבו' בדבריהם, דטעם הא דבגט ומתנה ל"ב שידעו באונסו ובמכר בעינן שידעו באונסו, אי"ז משום דבגט ובמתנה בעינן להא דגמר ומקני ובמכר ל"ב לזה, וכד' הר"י מיגש והרי"ד, אלא הוא משום דבמכר כיון דמקבל זוזי גמר ומקני, וע"כ אף שמסר מודעא שאינו מוכר בנפש חפיצה ולא ניח"ל דליקני, מ"מ כשמכר אח"כ, אמרינן דגמר ומקני, ומשא"כ בגט ובמתנה, כל שמסר מודעא שאינו נותן ומגרש בנפש חפיצה, ואח"כ נתן המתנה והגט, כיון שאינו מקבל דמים, לא אמרינן דגמר והקנה וגירש.

שעה"מ פ"י ממכירה ה"א כתב, דכל הא דמהני מודעא בגט אף אם נודע שאונסו שקר, משום דתלינן שיש לו אונס אחר, הוא רק כשנודע שהאונס שקר, אך כשאינו אונס הראוי, ל"מ, דמהיכ"ת יש לו אונס אחר, הרי הוא הי' סבור דסגי באונס זה לבטל הגט, עיי"ש.

ועי' גם בבית אפרים אהע"ז קכ"ה ד"ה והשתא ניחא, שנוטה לומר כן, אך לא הכריע בזה.

ובבית אפרים החדשות סימן ע"ד שז כתב, דאם בשעה שמסר מודעא הי' קיים האונס שאמר, ואח"כ נסתלק האונס, ודאי לא תלינן שהי' לו אונס אחר, עיי"ש

רי"מ סימן קט"ו, ומה ששאלת על ענין המודעא שנעשית על החליצה אם היא מודעא אם לאו. התשובה מכיון שראינו שאמרו כופין אותו עד שיאמר רוצה אני שזה מורה שאנו צריכים לכוונתו וגם אמרו חליצה מוטעת כשרה ואיזה היא חליצ' מוטעת אמר ר"ל שאומרים לו חלוץ לה ובכך אתה כונסה ואמרו בין שנתכוין ולא נתכונה היא בין שנתכונה ולא נתכוין הוא חליצתה פסולה עד שיתכונו שניהם ואת אמרת חליצתה כשרה שנראה מזה שצריכים אנו לכוונתו ושאע"פ שנתכוין למעשה אם לא נתכוין להתירה חליצתה פסולה ממילא שמעת שאם הקדים מודעא שנראה ממנה גלויי דעתי' שאינו מתכוין להתירה שהחליצה פסולה וצריך לחלוץ לה אח"כ חליצה מעליתא אחר ביטול המודעא הנזכרת כי היכי דתשרי לעלמא ומ"מ לא תתעכב המודעא אלא א"כ פירש בה שהוא בלתי מתכוון בזה המעשה להתירה אבל אם לא נזכר בה זה הלשון או מה שיעמוד במקומו אין חוששין למודעא, עכ"ל, ועיקר הדין כתב הר"י מיגש גם בסימן קפ"א.

בד' תוס' הרא"ש מבו' דכותבין מודעא דידעינן באונסי' בסתמא וא"צ לפרש האונס, עי' בדבריו, וכ"נ בד' הב"י בסימן ר"ה, עיי"ש, אך בתשו' רבינו חסדאי שבשו"ת ר"י בן הרא"ש סימן ע"ג נקט לא כן, עיי"ש, וצ"ע.

ועי' בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן נ"ד דכל שכתבו העדים בשטר שהי' אונס, סומכין עליהן, וא"צ בי"ד לברר בזה, וזה שלא כד' רבינו חסדאי.

בקוב"ש הק' היאך אפשר לומר דל"ב גמר ומקני, והרי אסמכתא לא קניא משום דלא גמר ומקני, ולמש"נ לכאו' הוא מתישב, דהכא גרע, משום שנתכוין לעשות, ואך דבליבי' לא ניח"ל, ומשא"כ באסמכתא.

1. וכדעת רשב"ם כ"ה דעת התוס' בע"א ד"ה אמאן והרמב"ן שם, וכ"ה דעת מהר"ם מר"ב שהביא בתוס' הרא"ש שבשטמ"ק, וכן דעת רבינו חסדאי שבשו"ת ר"י בן הרא"ש סימן ע"ג, וכן נוטה דעת הר"ן בתשו' סימן מ"ג וסימן פ"ה, ובד' הר"ן בגיטין דל"ד. צ"ע דסתרי דבריו מרישא לסיפא, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז מהרח"ש בקונט' המודעא, עיי"ש, וכן דעת הריב"ש בתשו' סימן קכ"ז וסימן רל"ב, וכ"ה דעת הרשב"א בסוגיין ובגיטין דל"ד., ואך שכתב הרשב"א דבגט ומתנה, אף אם נתברר שהאונס שמסר לעדים שקר הוא, תלינן דהוא אנוס באונס אחר, עיי"ש, וע"ז הוא שכתב הרשב"א שכן דעת רבינו יונה, אך בטעמא דמילתא חלוקים הם טובא, וכבר עמד ע"ז מהרח"ש בקונט' המודעא דב' דעות הם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפק"מ רבתא לדינא בזה, במה שנקטו האחרונים בכ"ד, דכל הא דגט המעושה שלא כדין ל"ה גט מדאורייתא, הוא רק משום דהו"ל אומדנא דמוכח דלא ניח"ל, אך כל דאי"ז אומדנא דמוכח, הו"ל גט ודאי, דאף אם בליבי' לא ניח"ל הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין שם, אך לד' הרי"ד נ' דאין הדין כן, אלא אף בכה"ג הו"ל גט ספק, דכיון דהוי דיבורו ע"י עישוי, הרי דלא גילה דעתו בדיבורו דניח"ל, ואזלינן בתר מחשבת לבו.

   ואמנם בתליוהו וזבין דאמרינן דאגב אונסי' וזוזי גמר ומקני, הרי בפשוטו אם בלבו לא ניח"ל הו"ל דברים שבלב, דכיון דסתמא דמילתא אמרינן דגמר ומקני, תו חשיב דגילה דעתו בדיבורו דניח"ל, ואף אם באמת לא ניח"ל הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, אך בד' רבינו חסדאי מבו' לכאו' לא כן, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר באו"ז ב"ב סימן ק"פ והובא בהג"א פ' מי שמת, שכתב, ז"ל, כתב ריב"ם זצ"ל נראה לי דגבי מתנה דברים שבלב דברים הן דהיכא דגלי אדעתי' דלא יהיב מדעתי' ל"ה מתנה כגון גבי מתנה טמירתא וכגון גבי שטר מברחת וכגון הכא וכגון גבי הקדש אמרי' יש שאלה, דהואיל דבחנם יהיב אי גלי דעתי' דלא ניח"ל אפי' לא אמר בפירוש לא קני, אבל גבי מכר וקידושין אינן דברים, דלאו כל כמיני' לומר לא הי' בדעתי, ואפילו גלי אדעתי' אם לא אמר בפי' אמרי' אגב דשקיל זוזי גמר ומקני, עכ"ל, והרי דמכלל דינא דדברים שבלב אינם דברים, הוא דלאו כל כמיני' לומר לא הי' בדעתי כיון דשקיל זוזי, וגם דאגב דשקיל זוזי גמר ומקני, אך כנראה צ"ל דהני טעמי הם להפקיע מדין אומדנא דמוכח, והדר הו"ל כדברים שבלב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"כ אף אם הו"ל אומדנא דמוכח, דבכה"ג ליכא למיתי עלה משום דברים שבלב, מ"מ המקח קיים, ואמנם לדעת הריא"ז גופי' א"צ לזה, דלדעתו ל"מ דברים שבלב במקח אף אם הו"ל אומדנא דמוכח. [↑](#footnote-ref-5)