טו - בדין הרחקת אילנות
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן טו**

**בדין הרחקת אילנות**

**א**

א] **ב"ב כ"ו א',** לא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות, ובגמ' שם תנא ד' אמות שאמרו כדי עבודת הכרם.

**והנה** לעיל ב' א' מייתינן להא דתניא דמחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור, ופירש"י, ז"ל, אומר לו לבעל הכרם גדור אתה שלא יאסרו גפניך את תבואת השדה משום כלאים וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דמוטל על בעל הכרם לגדור, הוא משום דחשבינן דאיסור הכלאים הוא מחמת הכרם, וע"כ הוא דחשבינן לי' כמזיק, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א.[[1]](#footnote-2)

ב] **אמנם** הנה התוס' לעיל שם כתבו, ז"ל, אומר לו גדור, פי' לבעל הכרם והוא המזיק דד' אמות שאמרו להרחיק הוא בשביל עבודת הכרם וכו', ואפי' ר' יוסי דקאמר לקמן על הניזק להרחיק את עצמו, האמר רב אשי לקמן מודה ר' יוסי בגיר"ד, עכ"ל, וכ"כ התוס' בב"ק ק' ב', וכ"כ התורי"ד ורבינו יונה לעיל שם.

**וצ"ע** בטעמא דרש"י ודעימי' דהוצרכו לפרש דהא דאומר לו גדור, הוא משום דאף באיסור הכלאים חשבינן לי' לבעל הכרם כמזיק, ונתחדש בזה דבעל הכרם חשיב כמזיק לבדו בהיזק הכלאים, ולא פירשו כמש"כ התוס' ודעימי' דהוא משום עבודת הכרם, וכדתנן הכא דלא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות.

ג] **והי'** מקום לפרש בזה בד' רש"י, דלעולם עיקר הא דאומר לבעל הכרם לגדור הוא משום עבודת הכרם, ואך דבהא לחודי' לא סגי, דאם כל חיובו לגדור הי' משום עבודת הכרם, ומצד איסור הכלאים לא הי' מוטל עליו לגדור יותר מעל חבירו, לא הי' חייב באחריותו, דבאיסור הכלאים הוו תרוייהו מזיקין יחד, והוי האיסור מכח הניחותא דתרוייהו, - והא דהוא חייב באחריותו, הוא משום דאחר שמוטל על בעל הכרם לגדור משום עבודת הכרם, ואינו רשאי להניח גפניו שם בלא לגדור, תו ממילא גם לגבי ההיזק דכלאים, אין מוטל לגדור אלא על בעל הכרם, דבעל התבואה לא חשיב כמזיק כלל, שהרי אין בעל הכרם רשאי להניח גפניו שם בלא גדר, וע"כ הוא חייב באחריותו, וזהו מש"כ רש"י דאומר לבעל הכרם לגדור, שלא יאסרו גפניך וכו', והיינו משום דאחר דהוא צריך להרחיק ד' אמות משום עבודת הכרם, תו אף הוא צריך לגדור משום איסור הכלאים, וע"כ הוא חייב באחריותו.

**אך** הנה מסתימת ד' רש"י משמע, דכל עיקר הא דהוא חייב לגדור, הוא משום איסור הכלאים, וכן נראה להדיא בד' הרשב"א שם, וכ"ה בד' המאירי שם, והשטמ"ק ב"ק ק' ב' בשם הר"י מלוניל והרמ"ה, וזה צ"ע וכנ"ל, דהרי בלא"ה הוא חייב לגדור משום עבודת הכרם, ומ"ט הוצרכו לפרש דאף משום איסור הכלאים מוטל עליו לגדור.

**ב**

ד] **והנה** בגונא שבאו שניהם בב"א ליטע אילנות, כתב הר"י מיגש, דההרחקה ממוצעת ביניהם, וכל א' מרחיק ב' אמות, וכ"כ הרמב"ן.

**אך** הרמ"ה ורבינו יונה וש"ר כתבו דכל א' מרחיק ד' אמות, וכתב רבינו יונה דהא דלא סגי שירחיקו שניהם יחד ד' אמות, הוא משום שיכול לזרוע ירקות באותם ד' אמות שהרחיק משם האילנות, וע"כ צריך כל א' להרחיק ד' אמות, כדי שלא ידרוס ע"ג זרעיו של חבירו, וכ"כ הרשב"א.

**אמנם** הנה לכאו' דבריהם מתישבים רק לטעמייהו דס"ל דקי"ל דהבא לסמוך אינו סומך, וע"כ שפיר יש לאסור עליו ליטע אילן, מכח הא דביד חבירו לזרוע לאותם ד' אמות שהרחיק, אך לדעת הרמ"ה והריטב"א דקי"ל דמותר לסמוך בדליתא לניזק, ורק כשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, הרי אין לאסור ליטע אילן מכח הא דביד חבירו לזרוע, וצ"ע דמ"ט כתבו דכל א' צריך להרחיק ד' אמות.

ה] **ואמנם** הנה באמת בד' הריטב"א והר"ן נראה להדיא, דהא דצריך כל א' להרחיק ד' אמות, אי"ז כלל מכח הא דביד חבירו לזרוע לאותם ד' אמות, אלא אף בלא"ה הוא צריך להרחיק ד' אמות, משום דאסור לו ליכנס בקרקע של חבירו, אף כשאינו דורס ע"ג תבואתו וזרעיו, וע"כ לא תליא כלל בהא דהבא לסמוך סומך, וכ"ה מבו' גם בד' הפרישה בסימן קנ"ה סקל"ה, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ו] **ולכאו'** נפ"מ רבתא בין ב' הטעמים בזה, בגונא דבאו שניהם בב"א ליטע גפנים, דלדעת רבינו יונה והרשב"א סגי שירחיק כל א' מהם ב' אמות, דאין לחוש שיזרע את אותם אמות שהרחיק, שהרי אסור לו לזרעם משום כלאי הכרם, אך לדעת הריטב"א והר"ן אף בכה"ג צריך כל א' להרחיק ד' אמות, משום שאינו רשאי ליכנס בשדה חבירו אף בלא שהוא מזיק את הזרעים.

**והנה** הראשונים הוכיחו דכשבאו שניהם בב"א ליטע כל א' מרחיק ב' אמות, מהא דתניא בתוספתא דב' שנטעו את הכרם, זה מרחיק ב' אמות ונוטע וזה מרחיק ב' אמות ונוטע, ולמש"נ בדעת רבינו יונה ודעימי' ניחא, דבכה"ג שבאים שניהם ליטע גפנים, סגי שירחיק כל א' ב' אמות, כיון דאין לחוש שיזרע חבירו באמות שהרחיק, והריטב"א והר"ן שעמדו בזה הוא לטעמייהו דס"ל דכל א' צריך להרחיק ד' אמות משום שאינו רשאי ליכנס בשדה חבירו, וע"כ אף כשבאו שניהם ליטע גפנים, צריך כל א' להרחיק ד' אמות, וכנ"ל.

ז] **אך** הנה הנה העירוני בזה מד' הנימו"י, דאף שפירש דטעם הא דצריך כל א' להרחיק ד' אמות, הוא משום דבאותן אמות זורעין ירקות, מ"מ עמד בהא דתניא בתוספתא דב' שנטעו את הכרם זה מרחיק ב' אמות וכו', והרי דגם בגונא שבאו שניהם ליטע גפנים צריך כל א' להרחיק ד' אמות, - ובאמת דכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתו"ד בסוגיין, עיי"ש שכתב דלפ"ד רבינו יונה, הרי דבין אילנות לגפנים, אף אם הרחיקו כדי עבודת הכרם בבבל לבד, זה הרחיק ב' אמות וזה הרחיק ב' אמות, עיי"ש.

**ובעכצ"ל** בזה דאף כשנטע גפנים, יש לחוש שיזרע באותם אמות שהרחיק ע"י הפסק גדר, או דיש לחוש שיעקור את גפניו ויזרע באמות אלו, וכמש"כ כן הרמ"ה בתו"ד,[[3]](#footnote-4) וע"כ צריך חבירו להרחיק ד' אמות, ולפ"ז א"צ לעכב בזה משום עבודת הכרם, אלא יש לעכב בזה משום שמזיקו במה שאינו יכול לזרוע משום כלאים, וצ"ע בזה.

**ג**

ח] **ובדעת** הר"י מיגש והרמב"ן דס"ל דכל א' מרחיק ב' אמות, צ"ע, דהגם דנימא דס"ל דאין לחייבו להרחיק ד' אמות מכח הא דבידו לזרוע במקום שהרחיק, דנימא דאי"ז עומד לכך, והו"ל כשדה שאינה עשוי' דקי"ל דסומך, מ"מ מ"ט לא מחייבינן לי' להרחיק כדי שלא יכניס מחרישתו לשדה חבירו, וכמש"כ הריטב"א והר"ן.

**ובחזו"א** סימן י"ד סק"ו ד"ה בנ"י כתב לפרש בד' הר"י מיגש, דאף דמן הדין אין אדם חייב להניח כניסת מחרישתו של חבירו לתוך שדהו, מ"מ הכא א"צ כל א' להרחיק אלא ב' אמות, דכגון זה כופין על מידת סדום, כיון דב' אמות סמוך לאילן לחרישה קאי, ואין לו הפסד בחרישתן כי אם ריוח, וע"כ אינו יכול למחות בידו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דרשאי ראובן לחרוש ב' אמות של שמעון, ואינו יכול למחות בידו, עכ"ד.

**ובאמת** כ"ה משמעות ד' הריטב"א שכתב, ז"ל, ויש דוחין דהרחקת עבודת הכרם בין שנים בד' אמות סגי, שיתן זה ב' אמות וזה ב' אמות, "ותהי' משותפת בין שניהם" וכו', אבל זה אינו כי למה ישתתף עמו בעל כרחו, ועוד פעמים שיצטרכו שניהם לחרוש ביום אחד ויהי' להם טורח לחרוש כאחת, עכ"ל, ולהדיא דלדעת הסוברים דסגי שירחיקו שניהם יחד ד' אמות, היינו דיהיו אותם ד' אמות משותפין בין שניהם, ויחרשו שם שניהם, וזהו שהק' ע"ז הריטב"א דמ"ט ישתתף עמו בע"כ, ועוד דפעמים שיצטרכו שניהם וכו'.

ט] **אמנם** הנה מש"כ החזו"א דהוא משום דיש לו ריוח בחרישת אותם ב' אמות, כיון שהן עומדין לחרישה, לכאו' אי"ז מתישב לדעת הר"י מיגש גופי' לעיל י"ח א', דס"ל דהא דצריך להרחיק ד' אמות, אי"ז כלל כדי שלא יכניס מחרישתו בשדה חבירו, אלא הוא כדי שלא יהא העובד אותו צריך ליכנס בשדה חבירו בשעה שחופר וזומר ומאבק ובשעה שאורה אותו, עיי"ש, ובזה הרי אין לו ריוח כלל במה שנכנס חבירו לשדהו.

**עוד** צ"ע בזה, ממש"כ בחי' הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, ואם קדם אחד מהם באילנותיו ובא חברו עכשיו ליטע, צריך להרחיק כל אותן ד' אמות שהרי החזיק זה ואינו יכול לומר לו הרחק אילנותיך, ומ"מ אם רצה הלה לישב שם ולשמור שלא יכנוס הלה לתוך שדהו יושב ושומר או עושה לעצמו גדר בנתיים, שהרי לא החזיק בשדהו של זה וכו' עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף במקום שאינו יכול לחייבו להרחיק, מ"מ בידו למנעו שלא להכניס מחרישתו, ואין בזה משום כופין על מידת סדום,[[4]](#footnote-5) אך העירוני, דהחזו"א גופי' שם בסו"ד כתב, דבגונא שהרחיק הראשון ד' אמות, צריך השני להרחיק ב' אמות, ולא אמרינן דמדינא דכופין על מידת סדום לא יהא השני צריך להרחיק כלל ויהא רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, ולפ"ז י"ל דה"נ בגונא דהרמב"ן, אין הראשון רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, וצ"ע.

**אמנם** יש מקום לומר בזה, דהא דיש בזה משום כופין על מידת סדום אי"ז משום דיש לו ריוח במה שנכנס חבירו לשדהו, אלא הוא משום דיש לשניהם ריוח בכך שלא יהיו צריכין להרחיק אלא ב' אמות, וע"כ כופין בזה על מידת סדום, ומרחיקין שניהם יחד ד' אמות, ורשאי כל א' ליכנס לב' אמות שבשדה חבירו לעבודת כרמו, - וע"כ בגונא שקדם א' באילנותיו, דהשני צריך להרחיק ד' אמות, ליכא משום כופין על מידת סדום, והוא רשאי למנוע את הראשון מליכנס בתוך שדהו.

י] **אמנם** אכתי צ"ע בזה, ממש"כ הר"י מיגש בסוגיין, דאם באו שניהם בב"א ליטע, וזה רוצה ליטע אילנות ולהרחיק ב' אמות, וזה רוצה ליטע גפנים ותובעו להרחיק יותר מב' אמות, אם שדה העומדת לאילנות לאו כל כמיני' דבעל גפנים, עכ"ד, ואם הא דבבאין שניהם ליטע אילנות א"צ כל א' להרחיק אלא ב' אמות, הוא משום דכופין על מידת סדום, הרי דבכה"ג שבא השני ליטע גפנים, הי' בדין דיהא בידו לתבוע מן הראשון להרחיק ד' אמות, דבכה"ג ליכא משום כופין על מידת סדום, שהרי יש לו היזק במה שלא ירחיק הראשון אלא ב' אמות.

**ועד"ז** צ"ע ממש"כ הר"י מיגש לעיל י"ח א', דבגונא שהשדה עשוי' לאילנות ולא לזריעה, ובא זה ליטע וזה לזרוע, א"צ הנוטע להרחיק אלא ב' אמות, עייש"ה בדבריו, והובאו דבריו בד' הרמב"ן בסוגיין, ואם הא דבבאין שניהם ליטע אילנות א"צ כל א' להרחיק אלא ב' אמות, הוא משום דכופין על מידת סדום, הרי דבכה"ג שבא השני לזרוע, והוא ניזק במה שלא ירחיק חבירו אלא ב' אמות, לא שייך כלל דינא דכופין על מידת סדום, והי' בדין שיהא בידו לתבוע מן הראשון להרחיק ד' אמות.

**ד**

יא] **והנה** בחי' ר' נחום אות ע"ז כתב לדון, בגונא שעבר ולא הרחיק ד' אמות, אם דמי להרחקת אילן מן הבור, דאף אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, או דבכה"ג הוא חייב לקצוץ ואין חבירו נותן לו דמים.

**ועיי"ש** שכתב, דדין זה תליא בפלוגתת קמאי בטעם הא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, דלמש"כ רש"י לעיל כ"ה ב' דהוא משום דברשות נטע שאינו מזיק עד זמן גדול, הרי דהכא דהוא מזיק מיד, דמי לשאר ההרחקות דאין חבירו נותן לו דמים, אך למש"כ התוס' לעיל י"ח ב' דהא דקוצץ ונותן דמים, הוא משום דהוי הפסד מרובה, וכן למש"כ הרמב"ן שם דהוא משום דישוב העולם באילנות, אך הכא צריך חבירו ליתן לו דמים.[[5]](#footnote-6)

**ויש** להוסיף, דלמש"כ רבינו יונה לעיל כ"ה ב' דהא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, הוא משום דחומרא הוא שהחמירו רבנן להרחיק את האילן לכתחילה, אע"פ שאין שם גירי ולא גרמא דגירי, וע"כ בדיעבד לא חייבוהו לקוץ אלא בדמים, ומשא"כ בשאר הרחקות דמודה בהו ר' יוסי, אפי' בדיעבד יש על הסומך לסלק הזיקו בלא דמים, וכ"כ הרמ"ה שם, - הרי דהכא דהוא צריך להרחיק מן הדין, ואף לר' יוסי, וכמש"כ הראשונים, ה"ה חייב לקוץ בלא דמים.

יב] **אמנם** הנה בחזו"א סימן י"ג סק"א ד"ה י"ח א' כתב בתו"ד בפשיטות, דבנטע אילן תוך ד' אמות, קוצץ ואינו נותן דמים, ולא פירש הטעם בזה, - וצ"ע דעכ"פ לדעת התוס' דהא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, הוא משום דהוי הפסד מרובה, בדין דאף אם נטע בתוך ד' אמות, קוצץ ונותן דמים, וכנ"ל.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יג] **והנה** בעיקר דין זה דצריך להרחיק ד' אמות מפני עבודת הכרם, נתחדש, דהגם דהאילן עצמו אינו מזיק כלל לחבירו, מ"מ כיון דמכח האילן דרך הוא שמכניס מחרישתו לשדה חבירו ומזיקו, ע"כ מחייבינן לי' להרחיק את האילן עצמו.

**וכ"ה** בחי' הריטב"א לעיל י"ח א', ז"ל, וכיון דמרחיק מפני עבודת הכרם שלא יזיקנו למחר בשווריו כשיחרוש, ואע"פ שאין הנזק במה שעושה עכשיו אלא בשוורים דההיא שעתא, שמעינן מינה שכל דבר המוכן והעומד להזיק אפילו בדברים שהם חוץ ממנו, מעתה מעכבין עליו להרחיקו, וזה כלל גדול לדינים אלו, עכ"ל.

**ובגדר** הדברים נראה דהיינו, דכיון דמכח תשמיש האילן דרך הוא שמכניס מחרישתו לשדה חבירו ומזיקו, ע"כ חשיב האילן עצמו כתשמיש המזיק, וע"כ חיילא תביעת הרחקה על גוף האילן, וע"כ הוא דל"מ למימר דיטע אילן ולא יכניס מחרישתו, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין, - אך אם ל"ה תביעת הרחקה על גוף האילן, ל"ה מצי לחייבו להרחיק את האילן, מכח תביעתו שלא יכניס מחרישתו, שהרי הוא אומר שלא יכניס מחרישתו שלא ברשות.

יד] **והנה** התוס' לעיל ב' א' כתבו, דדין ההרחקה משום עבודת הכרם הוא אף לר' יוסי, דמודה ר' יוסי בגיר"ד, והתוס' בב"ק ק' ב' הוסיפו בזה, דהכא גירי דבעל כרם הם דחשדינן לי' שלא יביא מחרישתו בשדה חבירו.

**ובשיעורי** הגר"ש לעיל שם אות כ"ח עמד בזה, דמ"ט הוצרכו התוס' להא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, הרי בלא"ה ודאי דאינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, שהרי הוא מזיק בידים ועושה בתוך של חבירו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דדין ההרחקה שחל מחמת החשש דשמא יביא מחרישתו, הוא מגדר ההרחקה דגיר"ד, עכ"ד.

**וביאור** הדברים הוא, ושמעתי כן מהגר"א אריאלי שליט"א, דהגם דודאי אינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, אך מ"מ הא דאיכא תביעת הרחקה על גוף האילן, הוא רק מדינא דהרחקת נזיקין, דאית לי' תביעת הרחקה על תשמיש האילן, כיון דמכחו הוא מכניס את מחרישתו, אך בלא זה ל"ה מצי לתבעו להרחיק את האילן, שהרי הוא אומר שלא יכניס את מחרישתו, ולא יזיקנו, וכל הא דמצי לתבעו להרחיק את האילן, הוא רק משום דחשבינן לי' להאילן עצמו כתשמיש המזיק ואיכא תביעת הרחקה על גוף האילן, וכנ"ל, וע"כ כל הא דמחייבינן לי' להרחיק את האילן אף לר' יוסי, הוא רק משום דבגיר"ד מודה ר' יוסי לדין הרחקת נזיקין, אך אם הוה פליג ר' יוסי על דין הרחקת נזיקין בכל גווני, הרי דהגם דלא הי' רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, מ"מ ל"ה מחייבינן לי' להרחיק את גוף האילן.

טו] **ונתחדש** בזה, דהא דמודה ר' יוסי בגיר"ד, לאו היינו דליכא דין הרחקה רק על מזיק שהוא מזיק עכשיו בגיר"ד, אלא היינו דכל דההיזק שיזיקנו לבסוף הוא היזק דגיר"ד, דאין לו רשות עליו, איכא דין ההרחקה על התשמיש המביא לידי היזק זה, - דכל הא דליכא תביעת הרחקה על היזק דלאו גיר"ד, הוא משום דעל היזק זה יש לו רשות, ועל הניזק להרחיק את עצמו, וע"כ כל דההיזק עצמו הוי גיר"ד ואין לו רשות ע"ז, ולא אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, איכא תביעת הרחקה על התשמיש המביא לזה, - וע"כ אף דהכא האילן עצמו אינו מזיק מיד, ולא מצינו לחשבו כמזיק דגיר"ד, מ"מ כיון דמכח האילן יהא לבסוף היזק דגיר"ד, איכא תביעת ההרחקה על גוף האילן.

**וכ"ה** בד' הרמ"ה בסוגיין אות כ', ז"ל, אפי' לר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, הכא מודה, חדא דסמוך לנטיעה נמי בעי עבודה והו"ל גירי', ועוד דכי איכא לפלוגי' בין גירי' ללאו גירי' היכא דאזיל הזיקא ממילא לאח"ז, אבל היכא דעייל איהו גופי' ברשותא דחברי' אפי' ר' יוסי מודה דלא מצי עייל, הילכך מעיקרא נמי דינא הוא דמעכיב עילוי' למיעבד מידי דמצריך לי' למיעל ברשותא דחברי' כ"ה דלא ליתו לאינצויי, ועוד כי היכי דלא לחזיק עילוי', עכ"ל.

**ועד"ז** מצינו בד' הרמ"ה לעיל כ' ב' אות ו', ז"ל, כללא דמילתא, כל היכא דקביע הזיקי' וידיע דסופו לבוא לידי מעשה אחרון דהוי גירי' או גרמא דגירי', אע"ג דבמעשה ראשון לא הוי גירי' ולא גרמא דגירי', מעיקרא נמי מצי מעכיב עילוי' אמעשה ראשון, ולאו כל כמיני' למימר דלכי אתי לידי גירי' או לגרמא דגירי' מסליק לי', דאי אמרת דכמה דל"ה גירי' לא מסליק לי', לכי הוי גירי' אפסדי' לאוצר פסידא דלא הדר, ואמטו להכי דינא הוא דמעכיב עלי' מעיקרא וכו', עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

**וכ"ה** מבו' גם בד' הראשונים בסוגיין שפירשו דהא דצריך להרחיק אילנות מן הגפנים אף לדעת ר' יוסי, הוא משום דזימנין דיתבין צפרי על האילנות ובעל האילנות מפריחן והולכין ויושבין על הגפנים והו"ל גרמא דגירי, והרי דאף דהאילנות עצמן אינם מזיקין בגירי, מ"מ כיון דמכח האילנות יהא לבסוף היזק דגיר"ד, איכא תביעת ההרחקה על האילנות עצמן.

**ו**

טז] **והנה** בפשוטו הי' נראה, דלמ"ד דהבא לסמוך בצד המיצר סומך, הרי דאם סמך בעל האילן את אילנו בהיתר, ואח"כ בא חבירו וזרע את שדהו, א"צ בעל האילן צריך להרחיק, דאף דעדיין אינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, כיון שסמך אותו בהיתר.[[8]](#footnote-9)

**ועד"ז** הי' נראה גם בדינא דהרחקת אילנות מן הגפנים, דאף לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דחשבינן לי' כגיר"ד הוא משום דבעל האילן מפריח בידים את הצפורים, מ"מ אם קדם וסמך את האילן בהיתר, ואח"כ בא חבירו ונטע גפנים, א"צ בעל האילן להרחיק, דהגם דאף כשסמך את האילן בהיתר אינו רשאי להפריח את הצפורים על הגפנים, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, כיון שסמכו קודם שבא הגפנים.

יז] **אך** הנה בחזו"א סימן י"ד סק"ה ד"ה והרא"ש כתב בדין הרחקת אילנות מן הגפנים, דאף בקדמו האילנות לגפנים ולזרעם ל"מ, אף לפיר"ח ור"ת דהבא לסמוך סומך, דשאני גפת דהוי הזיקא דממילא, ומשא"כ הכא דהוא מפריח את הצפורים בידים, ואין לו רשות להפריחן אף אם קדמו אילנותיו, ועיי"ש שכתב לדון בזה, די"ל דהפרחת הצפורים הוי שימוש הדקלים, וכל שקדמו הדקלים, ה"ה רשאי להפריח את הצפורים.

**ונראה** בביאור דבריו ע"ד מש"נ, דהא דאיכא דין הרחקה על האילן לדעת ר' יוסי, אף דהאילן עצמו אינו מזיקו בגיר"ד, והיינו משום דכל הא דבהיזק דלאו גיר"ד א"צ להרחיק, הוא משום דיש לו רשות על היזק זה, אך הכא דההיזק שיהא לבסוף הוי גיר"ד ואין לו רשות עליו, איכא תביעת הרחקה על גוף האילן, - ואשר ע"כ ה"נ הוא בדינא דסמך בהיתר, דכל הא דא"צ להרחיק, הוא רק משום דמכח זה אית לי' רשות על גוף ההיזק, אך כל דל"מ סמיכתו על ההיזק עצמו, ואין לו רשות ע"ז, איכא דין הרחקה על התשמיש המביא לידי היזק זה, אף שסמכו בהיתר.

יח] **אמנם** הנה העירוני בזה, ממה דמצינו בדין הרחקה דחלונות, דכל דסמך בהיתר א"צ לסתום את חלונו, והרי דאף דלגבי ההיז"ר עצמו ל"מ סמך בהיתר, ועדיין הוא אסור להסתכל ברשות חבירו, מ"מ מהני הא דסמך בהיתר לגבי החלון עצמו.

**והנה** אמנם יש מקום לומר, דאף דהוא אסור להסתכל ברשות חבירו משום לתא דאיסורא, מ"מ ליכא ע"ז תביעת הרחקה בדיני הרחקת נזיקין, וע"כ ה"ה רשאי לקיים את החלון, - אך אכתי תיקשי ממש"כ בתשו' הרא"ש כלל צ"ח סימן י' לדון בגונא שסמך את החלון בשעה שהי' כותל מפסיק, אם יש בזה לדינא דסמך בהיתר, והובאו ב' הדעות בזה בד' הרמ"א בסימן קנ"ד סט"ז, והתם הרי לגבי ההיז"ר עצמו ליכא סמיכה בהיתר כלל, שהרי בשעה שהי' כותל מפסיק, ל"ה היז"ר על רשות חבירו, ואפ"ה כיון דסמך את החלון עצמו בהיתר, א"צ לסתמו.

**אמנם** הנה במק"א נת' בדעת הרא"ש, דבחלון ליכא תביעת הרחקה כלל על ההיז"ר, וכל עיקר תביעת ההרחקה היא על תשמיש החלון עצמו, ולפ"ז ניחא,[[9]](#footnote-10) וצ"ע עוד בזה.

**ז**

יט] **ועד"ז** נראה לפרש במש"כ החזו"א דאם לא הרחיק את האילן ד' אמות, קוצץ ואינו נותן דמים, והיינו משום דס"ל דגדר מה שהקילו בהרחקת אילן מן הבור, דאף אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, משום דהו"ל הפסד מרובה, או משום דישוב העולם באילנות, היינו דכל דאין חבירו מתרצה ליתן לו דמים, ליכא עליו תביעה על גוף ההיזק, וע"כ הוא רשאי לקיים את אילנו, אך משא"כ בהרחקה ד' אמות מפני עבודת הכרם, דאף בלא שיתן לו חבירו דמים, אינו רשאי להכניס מחרישתו לשדה חבירו, ולית לי' רשות על גוף ההיזק, ע"כ ה"ה צריך לקוץ את אילנו בלא דמים.

כ] **ולפמש"נ** מד' החזו"א נמצא, דאם נבא לדון בהרחקת אילנות מן הגפנים, אם כשנטע באיסור קוצץ ונותן דמים או קוצץ ואינו נותן דמים, הרי דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים בעיקר חיוב הרחקה זו.

**והיינו,** דלדעת התוס' ודעימייהו דהא דצריך להרחיק אף לר' יוסי, אי"ז משום דחיישינן שיפריח צפורים בידים, אלא הוא משום דזימנין דבהדי דנטע וכו', הרי דדמי להרחקת אילן מן הבור, דאף אם בור קדם קוצץ ונותן דמים, לדעת התוס' והרמב"ן דהוא משום דבאילנות הוי הפסד מרובה או משום דישוב העולם באילנות, וה"נ הכא א"צ לקוץ בלא דמים, וכל שאין חבירו מתרצה ליתן דמים, ליכא עליו תביעה על היזק הצפורים.

**אך** לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דצריך להרחיק אף לר' יוסי, הוא משום דחיישינן שיפריח צפורים בידים, דמי להרחקת אילן ד' אמות מפני עבודת הכרם, שכתב החזו"א דקוצץ ואין נותן דמים, - והיינו משום דאף הכא אינו רשאי להפריח את הצפורים על הגפנים, אף בלא שיתן לו חבירו דמים, וע"כ הוא צריך לקוץ את אילנו בלא דמים.

**ח**

כא] **ובזה** נראה לבאר ד' הר"י מיגש והרמב"ן דכל שבאו שניהם בב"א, ההרחקה ממוצעת ביניהם, וכל א' מרחיק ב' אמות, ולא מחייבינן לכל א' להרחיק ד' אמות כדי שלא תיכנס מחרישתו לשדה חבירו, - והיינו משום דכל הא דאיכא תביעת הרחקה על גוף האילן, הוא רק היכא דחבירו ניזק בהכנסת המחרישה, דמכח זה חשבינן לי' להאילן עצמו כתשמיש המזיק, ואיכא ע"ז תביעת הרחקה, אך כל שאין הכנסת המחרישה מזקת, הרי דהגם דודאי אינו רשאי להכניס מחרישתו שלא ברשות חבירו, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על האילן, דהאילן אינו תשמיש המזיק כלל, - ול"מ לתבעו להרחיק את אילנו, מכח מה שאסור לו להכניס את מחרישתו לשדהו, שהרי מצי למימר שלא יכניס לומר שלא יכניס את מחרישתו שלא ברשות, ורק אם הכנסת המחרישה מזקת לתשמיש חבירו, דבכה"ג חשבינן להאילן עצמו כתשמיש המזיק, ואיכא תביעת הרחקה על גוף האילן, הוא דמצי לתבעו להרחיק את האילן, ול"מ למימר שלא יכניס את מחרישתו.

**ויש** להוסיף, דכ"ה משמעות ד' רש"י במשנתינו, שפירש להא דתנן דלא יטע אדם אילן סמוך לשדה חבירו, דהיינו בין שדה הלבן ובין שדה האילן, ומשמע דרק כשיש לחבירו שם תבואה או אילנות, או אף אם ה"ז עשוי לכך, למ"ד דהבא לסמוך אינו סומך, ה"ה צריך להרחיק את האילן ד' אמות, אך כל שאין לחבירו שם תבואה או אילנות, הרי הגם דהוא אסור להכניס את מחרישתו לשדה חבירו, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, וא"צ להרחיקו ד' אמות.

כב] **ובדעת** הריטב"א ודעימי' שנחלקו ע"ז, וס"ל דמחייבינן לי' להרחיק את האילן, כדי שלא יכניס מחרישתו לשדה חבירו, אף אם אינו מזיקו בכך, נראה דס"ל דכ"ה דאיכא תביעת הרחקה על תשמיש הגורם היזק, ה"נ איכא תביעת הרחקה על תשמיש הגורם גזילה, וכיון דמכח האילן דרך הוא שיכניס מחרישתו לשדה חבירו שלא ברשות, איכא תביעת הרחקה על האילן, - ועמש"נ עוד בזה להלן סקכ"ט להעיר בזה בד' הרמב"ן.

**ט**

כג] **ולפ"ז** נראה בביאור פלוגתת הראשונים בטעם חיוב ההרחקה במחיצת הכרם, דהנה בטעמא דרש"י ודעימי' שהוצרכו לפרש דחשבינן לי' לבעל הכרם כמזיק לבדו בהיזק הכלאים, הי' נראה בפשוטו דהוא משום דס"ל, דאי משום ההיזק דכלאים עצמו חשבינן לשניהם כמזיקין, והי' מוטל על שניהם לגדור, ל"ה מהני מידי הא דבעל הכרם צריך לגדור גם משום עבודת הכרם, דאכתי לא הי' בעל הכרם צריך לגדור לבדו, דהו"ל ככל גוונא דאחד צריך להרחיק מחמת ב' הזיקות וחבירו צריך להרחיק מחמת היזק א', דהדעת נותנת דכל א' מרחיק מחצה,[[10]](#footnote-11) - ומה"ט נקטו הר"י מלוניל והרמ"ה בב"ק ק' ב', דכל הא דאומרים לבעל הכרם לבדו לגדור, הוא רק כשהתבואה נאסרת והענבים אינם נאסרים, דרק בעל הכרם חשיב כמזיק, אך כל דאף הענבים נאסרים, והוו שניהם מזיקין, מוטל על שניהם לגדור ול"מ הא דמלבד זה מוטל על בעל הכרם לגדור משום עבודת הכרם.

כד] **ובדעת** התוס' ודעימייהו שפירשו דהא דאומרים לו גדור, הוא משום עבודת הכרם, והרי דאף דס"ל דבהיזק הכלאים חשיבי תרוייהו מזיקין, וע"כ הוצרכו לפרש אף לרבנן דר' יוסי דהא דאומרים לו גדור הוא משום עבודת הכרם, מ"מ כיון דאיכא דין הרחקה על בעל הכרם משום עבודת הכרם, ה"ה צריך לגדור לבדו, - נראה דהוא משום דס"ל כדעת הריטב"א ודעימי', דאיכא תביעת הרחקה ד' אמות כדי שלא יכניס מחרישתו לשדה חבירו אף אם אינו מזיקו בכך, ולפ"ז נמצא, דאף אם ירחיק בעל השדה את זרעיו, עדיין יהא מוטל על בעל הכרם להרחיק ד' אמות או לגדור כדי שלא יכניס מחרישתו לקרקע חבירו, וכיון שכן אין בעל השדה מחויב להרחיק כלל, כיון דאף אם ירחיק עדיין יהא חייב בעל הכרם להרחיק, ואחר שירחיק בעל הכרם, תו א"צ בעל השדה להרחיק.[[11]](#footnote-12)

**אך** בדעת רש"י ודעימי' דפליגי ע"ז, נראה דהוא משום דס"ל כדעת הר"י מיגש ודעימי' דכל חיוב ההרחקה מפני עבודת הכרם, הוא רק כשיזיק ע"י כניסתו לשדה חבירו לזרעיו או לאילנותיו, אך כל שאינו מזיק בכך לחבירו, הרי דהגם דאסור להכניס מחרישתו לשדה חבירו, מ"מ לא נתחייב משום כך להרחיק את אילנותיו, וכאשר כ"ה משמעות ד' רש"י בסוגיין, דא"צ להרחיק אלא כשיש לחבירו שם שדה אילן או שדה לבן, - ואשר לפ"ז נמצא, דבההיא דמחיצת הכרם, אם הי' בעל התבואה מרחיק את תבואתו ב' אמות, ל"ה צריך בעל הכרם להרחיק את גפניו, אלא ב' אמות, שהרי א"א לבעל התבואה לזרוע בב' האמות שהרחיק, משום איסור כלאים, - וע"כ אם הוה חשבינן לתרוייהו כמזיקין, הרי הגם דמלבד זה איכא דין הרחקה על בעל הכרם משום ההיזק דעבודת הכרם, דבזה הוי בעל הכרם מזיק לבדו, מ"מ הו"ל ככל גוונא דאחד צריך להרחיק מחמת ב' הזיקות, וחבירו צריך להרחיק מחמת היזק א', דשניהם מרחיקין בשוה.[[12]](#footnote-13)

**י**

כה] **ונראה** עוד בזה בדעת רש"י ודעימי', דהנה בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דהא דאומרים לו גדור הוא משום עבודת הכרם, כתב רבינו יונה שם, ז"ל, נ"ל מכאן, דהא דתנן הי' גדר בינתיים זה סומך לגדר וזה סומך לגדר, דוקא בגדר של י' טפחים, דבהכי ממנע מלעבור בשדה חבירו לזמור ולארות, מדקאמר הכא אומר לו גדור, דמשמע שהגדר שיגדור יתיר לענין כלאים וכו', עכ"ל.

**אמנם** הנה לכאו' הך מילתא דכל דליכא גדר י' טפחים אסור לסמוך אילנו לגדר, הוא רק למש"כ רבינו יונה דהא דצריך להרחיק ד' אמות, הוא גם משום דחיישינן שיכנס הוא עצמו לשדה חבירו לזמור ולארות, ובזה הוא דאמרינן דכל דליכא גדר י' טפחים יש לחוש לכך, אך למש"כ רש"י בסוגיין ולעיל י"ח א', דהא דצריך להרחיק ד' אמות הוא משום דחישינן שיכניס עגלת מחרישתו לשדה חבירו, הרי דכל דיש גדר ביניהם, אף אם אינו גבוה י' טפחים, כבר אין לחוש לכך, וא"צ להרחיק את אילנו.

**ומצאנו** הדברים מבוארים כן בד' הריטב"א לעיל י"ח א', עיי"ש שנקט בפשיטות, דהא דאם הי' גדר בינתים א"צ להרחיק, הוא אף אם אם הוא גדר נמוך דעדיין איכא ערבוביא, ועיי"ש שכתב כן בשם רש"י, וליתא בפירש"י שלפנינו, והרי דס"ל דאף בדאין הגדר גבוה י' טפחים, א"צ להרחיק את אילנו.

כו] **ולפ"ז** נראה, דע"כ הוא שהוצרכו רש"י ודעימי' לפרש דהא דבמחיצת הכרם שנפרצה אומרים לו גדור, הוא משום דאף באיסור הכלאים חשבינן לבעל הכרם כמזיק, דאם באיסור הכלאים הוה חשבינן לתרוייהו כמזיקין זא"ז, הרי דהגם דבעל הכרם צריך לגדור לבדו משום עבודת הכרם, מ"מ לזה סגי בגדר נמוך, ול"ה אומרים לבעל הכרם לגדור לבדו גדר י' טפחים,[[13]](#footnote-14) - וכל הא דאומרים לבעל הכרם לבדו לגדור גדר י' טפחים, הוא רק משום דגם בהיזק הכלאים, חשיב בעל הכרם כמזיק לבדו.

**אך** בדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהא דאומרים לו גדור, הוא משום עבודת הכרם, צ"ל דס"ל כמש"כ רבינו יונה דכל הא דכשיש גדר בינתים א"צ להרחיק אילנו, הוא רק כשהגדר גבוה י' טפחים, וע"כ נמצא דמכח עבודת הכרם מתחייב בעל הכרם לגדור גדר י' טפחים, וע"כ הוא דאומרים לבעל הכרם לבדו לגדור.

**יא**

כז] **והנה** בסוגיין מייתינן לההיא דרבר"ח שהיו לו דקלים על מיצר פרדיסא דרב יוסף, ואמר לו רב יוסף זיל קוץ, וא"ל רבר"ח אנא לא קייצנא דאמר רב האי דיקלא דטעין קבא אסור למיקציי', ופירשו התוס' דהיינו, דאף דאיכא דין הרחקה על האילנות, מ"מ כיון דיש בזה משום בל תשחית, א"צ להרחיק.

**אמנם** הנה ש"ר נחלקו ע"ז, וס"ל דודאי דהוא צריך להרחיק ולי"ב משום בל תשחית, ובטעמא דמילתא פירש רבינו יונה, ז"ל, כיון שיש לקוץ האילן מן הדין, אין איסור בקציצתו, וליכא למימר בה דקלא טעון קבא אסור למקציי', עכ"ל.

**אך** הרמב"ן פירש הטעם בזה, ז"ל, והרי הוא מזיק, ומצוה להרחיק את עצמו אפילו להפסיד כל מה שיש לו ולא יפסיד חברו פרוטה, עכ"ל, ונראה מדבריו דהא דלי"ב משום בל תשחית, אי"ז משום דמן הדין הוא צריך לקוץ, אלא הוא משום דמצוה להפסיד כל מה שיש לו כדי שלא יפסיד חבירו פרוטה, וע"כ דמי להיכא דהאילן מפסידו בהפסד מרובה טפי מדמי האילן, דלי"ב משום בל תשחית, וכ"נ גם מד' הריטב"א, ז"ל, וכיון דמזיק לאחרים תו ליכא איסור בל תשחית, "דבל תשחית דחברי' עדיף", וכדאיתא בההוא דאייתי לי' אריסי', עכ"ל.[[14]](#footnote-15)

כח] **אמנם** צ"ע בזה, דמאי שייך בזה הא דמצוה להפסיד כל מה שיש לו ולא יפסיד חבירו פרוטה, ודבל תשחית דחברי' עדיף, הרי כיון שאסור להפריח הצפרים על הגפנים, ודאי דלא הי' רבר"ח מפריחן, וכמש"כ כן בחזו"א סימן י"ד סק"ה ד"ה ודעת, (וצע"ק בל' הרשב"א בסוגיין דהי' רבר"ח מפריחן), וא"כ הרי נמצא דאינו מזיק כלל את חבירו, וע"כ אף דמן הדין הוא צריך להרחיק את אילנו, משום שחששו חכמים שיפריח את הצפרים, מ"מ כיון דאף אם לא ירחיק לא יפסיד חבירו כלום, מ"ט לי"ב משום בל תשחית.

**ונראה** דיש ללמוד מזה כמש"נ, דיסוד דינא דהרחקת ד' אמות מפני עבודת הכרם, הוא דחשבינן לי' להאילן עצמו כתשמיש המזיק, וע"כ איכא תביעת הרחקה על גוף האילן, ולאו היינו דעיקר תביעת ההרחקה היא שלא יכניס מחרישתו, וכדי לכפותו ע"ז, מצי לעכב עליו להרחיק את האילן, וכיון דאיכא דין הרחקה על גוף האילן ואין לו רשות לקיימו, תו מצי לתבעו להרחיק גם משום הצפרים הבאים ופורחים מעצמן, וזה ע"ד מש"כ בספה"י לר"ת סימן תרט"ז, דכל דצריך להרחיק משום דזימנין דבהדי דמנח וכו', הרי דאף אם עבר וסמך, צריך להרחיק, כיון שבאיסור סמך, ונת' במק"א דהיינו דכיון דאין לו רשות על סמיכה זו, מצי לתבעו להרחיק אף משום ההיזק דלאו גיר"ד, וע"כ הוא צריך לקוץ את האילן ולי"ב משום בל תשחית, כיון דאם לא יקוץ יזיק את חבירו ע"י הצפרים הפורחים מעצמן, וז"ב.

**יב**

כט] **נתבאר** לעיל סקי"ח בדעת הר"י מיגש והרמב"ן דהא דכשבאו שניהם בב"א, ההרחקה ממוצעת ביניהם, הוא משום דליכא תביעת הרחקה על גוף האילן, רק היכא שחבירו ניזק בהכנסת המחרישה, אך כל שאין הכנסת המחרישה מזקת, הרי דהגם דודאי אינו רשאי להכניס מחרישתו שלא ברשות חבירו, מ"מ ליכא תביעת הרחקה על האילן, דהאילן אינו תשמיש המזיק כלל.

**והעירוני** בזה ממש"כ הרמב"ן דלפ"ד הרי"ף דהרחקת אילנות מגפנים היא ד' אמות, הרי דאם בא זה ליטע אילנות וזה גפנים, בעל אילנות כונס לתוך שלו ג' אמות ובעל גפנים אמה, כמו שהי' מרחיק באילנות לאילנות, עכ"ד, וצ"ע דמ"ט צריך בעל הגפנים להרחיק כלל, הרי אחר דבעל האילנות מרחיק ג' אמות, תו נמצא דאף אם יסמוך בעל הגפנים למיצר אינו מזיק כלל את חבירו, ומ"ט הוא צריך להרחיק.[[15]](#footnote-16)

**ולכאו'** מוכח מזה כד' החזו"א, דכל הא דכשבאו שניהם בב"א כל א' מרחיק מחצה, הוא משום דכופין על מידת סדום, אך בלא"ה הי' מוטל על כל א' להרחיק כל ההרחקה, כדי שלא יכניס מחרישתו לשדה חבירו, וע"כ בהך גוונא שבא זה ליטע אילנות וזה גפנים, צריך בעל הגפנים להרחיק אמה, דבזה ל"ש הא דכופין על מידת סדום, כיון דאם לא ירחיק כלל, יהא על בעל האילנות להרחיק ד' אמות, וצ"ע בזה.

1. והך מילתא דהא דאומרים לו גדור, הוא משום איסור הכלאים, כ"ה גם בד' המאירי שם, ועיי"ש שהביא פלוגתת קמאי בזה אם מוטל רק על בעל הגפנים לגדור, או מוטל על שניהם לגדור, עיי"ש, - ועי' גם בשטמ"ק ב"ק ק' ב' בשם הר"י מלוניל והרמ"ה, דהא דאומרים לו גדור הוא משום איסור הכלאים, והא דחשיב הוא לבדו המזיק, הוא משום דאיירי בגוונא דהתבואה נאסרת והענבים אינם נאסרים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וד' הרמ"ה בזה לא נתבררו לי, דבריש דבריו משמע דס"ל כד' הריטב"א והר"ן, ז"ל, דינא הוא דבעל גפנים בעי לארחוקי מן המצר כדי עבודת הכרם, ולא סגיא ליה לארחוקי מעיקר אילנא דחברי', חדא דסמוך לשדה חבירו תנן, ועוד דעיקר טעמא דלא ליצטריך למיעל לשדה חבירו הוא וכו', דהא עיקר הרחקה כ"ה דלא ליצטריך חד מינייהו למיעל לשדה חברו בשעת עבודת כרמו הוא, הלכך כל חד מינייהו בעי לארחוקי מן המצר שיעור עבודת הכרם וכו', ואמטו להכי זה מרחיק ב' אמות מן המיצר כדי עבודת הכרם בבבל וזה מרחיק ב' אמות כדי עבודת הכרם, כדי שלא יצטרך אחד מהם ליכנס לשדה חבירו, עכ"ל, וזה כד' הריטב"א והר"ן.

   אמנם הנה בהמשך דבריו כתב, ז"ל, אבל אם הי' קרקע של שניהם ובא זה ליטע חציו וזה ליטע חציו, בעי כל חד מינייהו לארחוקי ד' אמות מן המיצר, משום דאמר לי' חד מינייהו לחברי' דילמא למחר עקרנא להו להני גפנים דידי וזרענא להו ולא יכילנא למזרעינהו להני ב' אמות דידי משום כלאים וכו', עכ"ל, וזה ע"ד ד' רבינו יונה והרשב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך צ"ע, שהרי אסור לו לעקור אילנותיו, ומ"ט חיישינן להכי, הרי הו"ל כשדה שאינה עשוי' לכך, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סק"ה ד"ה ויש לעי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בד' הרמב"ן שם מבו', דכל שהרחיקו שניהם יחד ד' אמות, החזיק כל א' ליכנס מחרישתו לשדה חבירו, - אך נראה דהיינו רק בסתמא, דמתרצה כל א' שיכניס חבירו מחרישתו לשדהו ויכניס הוא מחרישתו לשדה חבירו, אך ודאי דיש בידו למחות בו שלא להכניס מחרישתו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וראיתי להעיר בזה, דיש מקום לומר דגם לדעת רש"י א"צ לקצוץ אלא בדמים, והיינו משום דעיקר מש"כ רש"י דבהרחקת אילן מן הבור חשיב דברשות נטע, אף דהי' אסור לו ליטע את האילן, כתב בחי' ר' נחום לעיל כ"ד ב' אות ס"ח דהיינו דליכא בזה תביעה דאל תזיקני, כיון שאינו מזיק לו עד זמן גדול, אלא דהוא תביעת הרחקה בעלמא, וכיון דליכא בזה איסור מזיק, ע"כ אינו חייב לקוץ בלא דמים, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא, כיון דהאילן עצמו אינו מזיק כלל, אלא שהצריכוהו להרחיקו כדי שלא יבא להכניס את מחרישתו, הרי דעל האילן עצמו ליכא תביעה דאל תזיקני, אלא הו"ל דין הרחקה בעלמא, וע"כ דמי להרחקת אילן מן הבור דקוצץ ונותן דמים. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם מסתימת ד' הרמב"ם והשו"ע משמע דהכא קוצץ ואין נותן דמים, דאל"כ מ"ט לא פירשו לדין זה דא"צ לקוץ אלא בדמים, דאין ללמוד מזה דהא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, שהרי לא הביאו כלל לדין זה, כיון דקי"ל כר' יוסי דא"צ להרחיק אילן מן הבור, - אך י"ל דהוא משום דס"ל דהא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, הוא משום דברשות נטע, או דהוא משום דאי"ז גיר"ד, וע"כ הכא דליכא להני טעמי, צריך לקוץ בלא דמים, אך לדעת התוס' דהא דבהרחקת אילן מן הבור קוצץ ונותן דמים, הוא משום דהוי הפסד מרובה, וכן לדעת הרמב"ן דהוא משום דישוב העולם באילנות, בדין דאף הכא קוצץ ונותן דמים, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. והרמ"ה שם כתב לפרש כן גם בהא דפריך לעיל י"ט א' בהרחקת זרעים דתיפו"ל משום מיא, וכ"כ הרמ"ה לעיל שם אות ל"ו, וכ"כ הריטב"א שם, אך הרמב"ן והרשב"א לעיל שם פירשו לפירכת הגמ' שם בע"א, עיי"ש, ומבו' דפליגי וס"ל דא"צ להרחיק הזרעים משום היזק המחרישה והיזק המים, וא"צ להרחיק המחרישה משום היזק הזרעים, וצ"ע דמ"ש מדינא דהרחקת אילן מפני עבודת הכרם, ומפני היזק הצפורים, דחזינן דאיכא דין הרחקה בכה"ג.

   ושמא י"ל בדעתם, דכל מה שהצריכו להרחיק ד' אמות מפני עבודת הכרם, היינו משום דאם יטע אילן ולא ירחיקנו ד' אמות, כיון שהוא עתיד לחרוש סביבות האילן, הדבר מצוי שיחרוש בשדה חבירו, ועד"ז הוא גם בהרחקת אילנות מן הגפנים, - אך בההיא דהתם, אין לנו לאסור עליו לזרוע משום דשמא יחרוש ושמא ישקה, דכיון דהוא אסור לחרוש ולהשקות כלל, מהיכ"ת דיבא ויעשה כן באיסור, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, די"ל דבכה"ג א"צ להרחיק את האילן, אף לדעת רש"י ודעימי' לעיל י"ח ב' דאף הסומך בהיתר צריך להרחיק, והוא לפמש"כ הראשונים לעיל שם, דאף אם ל"מ סמיכה בהיתר, מ"מ א"צ להרחיק קודם שבא הניזק, עיי"ש, ונת' בסימן ד' סקי"ט דהוא משום דקודם שבא הניזק דעדיין אינו מזיק, אין עיקר התביעה אלא על הסמיכה עצמה, וכל דסמך בהיתר וליכא תביעה על סמיכתו א"צ להרחיק, ורק כשבא הניזק הוא דאמרינן דבכה"ג על "המזיק" להרחיק, ואף שסמך בהיתר.

   ולפ"ז הרי י"ל, דבהא דצריך להרחיק את האילן כדי שלא יבא להזיק ע"י כניסת המחרישה, ליכא לדינא דעל "המזיק" להרחיק, שהרי בתשמיש זה אינו מזיק כלל, וליכא בזה אלא משום איסור סמיכת תשמיש המזיק, וע"כ כל שסמך בהיתר וליכא תביעה על סמיכתו, א"צ להרחיק אח"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך צ"ע אם זה מתישב בד' הפוסקים שהביאו לדין זה, דלכאו' לא ס"ל להך מילתא דבחלון כל תביעת ההרחקה היא על תשמיש החלון, וכמבו' ממה שהביאו ד' הנימו"י דאסור לפתוח חלון לחורבתו של חבירו אף לדעת ר' יוסי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומצינו כן בד' הרמב"ן בסוגיין, שכתב דב' שבאו לנטוע זה אילנות וזה גפנים מרחיק בעל האילנות ג' אמות ובעל הגפנים אמה, והרי דהרחקת הב' אמות דמשום עבודת הכרם, מוטלת על שניהם בשוה, ולא אמרינן דכיון דמלבד ההיזק דעבודת הכרם ששניהם מזיקין זא"ז, איכא היזק דמזיק בעל האילנות בפנ"ע לבעל הגפנים, תהא כל ההרחקה מוטלת עליו. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך צ"ע בזה בד' רבינו יונה שכתב לעיל שם דהא דאומרים לו גדור הוא משום עבודת הכרם, ובסוגיין ס"ל דכשבאו שניהם בב"א ליטע, כל הא דצריך כל א' להרחיק ד' אמות, הוא משום דביד חבירו לזרוע אותם אמות שהרחיק, אך בלא"ה ל"ה צריך להרחיק אלא ב' אמות.

    אמנם י"ל בזה, דלעולם מודה רבינו יונה דעיקר הא דצריך כל א' להרחיק ד' אמות, הוא משום דאינו רשאי לדרוס בקרקע חבירו, ומה שהוצרך לה"ט דביד חבירו לזרוע אותם אמות שהרחיק, הוא משום דבלא"ה הי' בזה לדינא דכופין על מידת סדום, וע"כ בההיא דמחיצת הכרם דליכא לה"ט דכופין על מידת סדום, שפיר יש על בעל הכרם להרחיק כל ההרחקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך אכתי צ"ע בזה בד' הרמ"ה בב"ק, דכל ששניהם מזיקין זא"ז באיסור כלאים, מוטלת ההרחקה על שניהם, ולכאו' אי"ז מתישב עם דבריו בסוגיין דס"ל דכשבאו שניהם ליטע צריך כל א' להרחיק ד' אמות, וממילא דבההיא דמחיצת הכרם, כיון דאף אם ירחיק בעל הזרעים, עדיין יהא מוטל על בעל הכרם להרחיק ד' אמות, הדין נותן דתהא כל ההרחקה מוטלת על בעל הכרם, וכנ"ל.

    אך באמת בלא"ה אין ד' הרמ"ה שם מתישבים עם דבריו בסוגיין, דבסוגיין כתב בתו"ד דמצי לתבוע את חבירו שירחיק את גפניו ד' אמות כדי שיהא בידו לזרוע ולא יהא בזה משום כלאים, והרי דההרחקה משום איסור כלאים מוטלת על בעל הכרם לבדו, וזה דלא כמש"כ בב"ק דהרחקה זו מוטלת על שניהם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה אמנם בד' הרשב"א בסוגיין משמע דמדין עבודת הכרם צריך לעשות גדר י' טפחים, עיי"ש, אך יש לדחות דס"ל דסתמא דמתניתין דהי' גדר בינתים, מתפרש בגדר י' טפחים, דזהו שיעור גדר בעלמא, אך אה"נ דלדין עבודת הכרם סגי בגדר נמוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומה שהביא מההיא דהתם, הוא דמהתם למדנו דכל דהאילן מפסידו בהפסד מרובה טפי מדמיו, לי"ב משום בל תשחית, וע"כ ה"נ אם הוא מפסיד את חבירו אף בהפסד מועט, לי"ב משום בל תשחית. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם הנה הראוני בגידו"ש לעיל י"ט א' שכתב לדון כשבאו לחפור בב"א זה נדיין וזה בור, אם צריך נדיין להרחיק ד' אמות פחות ג"ט ובור ג"ט, או אמרינן כיון דנדיין מרחיק כ"כ דאין הבור מזיק לו כלל שוב חל כל ההרחקה על הנדיין, וכתב לתלות ד"ז בפלוגתת הראשונים בגג הסמוך לחצר, אם על בעל החצר להשתתף במחיצת י' טפחים, עיי"ש, וי"ל דה"נ הכא דכוותה.

    אך בעיקר דבריו צ"ע, דלכאו' ל"ד לפלוגתת הראשונים בגג הסמוך לחצר, דהתם שפיר י"ל דאף דבעל הגג צריך לעשות מחיצת ד' אמות, מ"מ בהי' טפחים התחתונים מוטל על בעל החצר להשתתף עמו, אך הכא הרי כיון דאף אם ירחיק בעל הבור, עדיין יש על בעל הנדיין להרחיק ד"א פחות ג"ט, נמצא דאין בעל הבור מזיקו כלל, וא"כ הדין נותן דלא יהא צריך להרחיק, ועד"ז הוא גם הכא, דכיון דאף אם ירחיק בעל הגפנים, עדיין יש על בעל האילנות להרחיק ג' אמות, נמצא דאין בעל הגפנים מזיקו כלל, והדין נותן דלא יהא צריך להרחיק. [↑](#footnote-ref-16)