אבמה_ח צריך כזית
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב. אבמה"ח צריך כזית

**א. דעת רש"י ותוס'-**

אמר רב אבמה"ח צריך כזית מ"ט אכילה כתיב ביה, ובביאור הס"ד דאף בכ"ש יתחייב, פירש"י דס"ד דכיון שכבר נאסר בשר מן החי אי"צ איסור אבמה"ח וע"כ אתא למימר דחייב אף בכ"ש, לכך איצטריך קרא דאכילה [ומ"מ לבתר דכתיב קרא דאכילה לא תיקשי למאי נפק"מ באיסור אבר מה"ח דהא איסורו בכ"ש לענין שהגידין ועצמות מצטרפין לכזית, וכש"כ רש"י דלהכי פלגינהו לתרי איסורי].

וכתב רעק"א דבתוס' צו: משמע דרך אחרת בזה, עיי"ש שהק' בתוס' היאך יליף רב מדכתיב אכילה דבעי כזית דלמא אתא למימר דסגי בכזית להתחייב אף בלא בריה ואבר שלם.

ותי' תוס' דאבמה"ח אינו מתחייב אלא בברייתו ולא בכל כזית, וכמבואר קג: דחלקו פטור שאין לו שם אבר בכה"ג.

והנה בדעת התוס' משמע דאיסור אבמה"ח הרי הוא כבריה ואיצטריך קרא למימר דחייב רק בכזית דאל"כ היה מתחייב בכ"ש כדין בריה.

ויותר מבואר כן במהרש"א על התוס צו. דכתבו דאבמה"ח הוי בריה ותמה מהרש"א דהא אינו מתחייב אלא בכזית, וכתב מהרש"א דאדרבה זהו מקורם מדאיצטריך לרב קרא דאכילה כתיב ביה להצריכו כזית ש"מ דמסברא היה חייב בכ"ש מטעם בריה, וכ"כ ראש יוסף שם.

**ב. ביאור דעת רש"י-**

ובדעת רש"י דנייד מפי' התוס' כתב רעק"א ג' אופנים:

א. כתב דס"ל לרש"י דאבמה"ח לא חשיב בריה כלל שהרי אינו אלא אבר אחד מן הבהמה, ופליג רש"י על המבואר בשו"ע-ק דאבמה"ח חשיב בריה [ועיין יד יהודה שם שכ"כ שיש חולקים על דינו של השו"ע].

ואזיל רש"י לטעמיה דס"ל דקשיא ליה קו' התוס' צו: דלמא אתא קרא למימר דחייב אף בכזית מן הבריה, וא"א לו לתרץ כהתוס' דכיון שחלקו פטור דהא שיטת רש"י קג: דחלקו חייב.

וע"כ הוצרך רש"י לתרץ דאבמה"ח לא חשיב בריה, וע"כ מה דס"ד דרב לחייבו בכ"ש הוא מטעם אחר.

ובטעם הדבר דלא חשיב בריה כתב רעק"א דאף למ"ד בהמה לאברים עומדת ואיסורו הוא מתחילת ברייתו מ"מ ס"ל לרש"י דלא חשיב בריה בהכי שהרי איסורו חייל בכל הבהמה ולא חשיב בריה באבר אחד [והוסיף דלענין טמאה מצאנו בפוסקים רסי' סב וכ"ה במתני' אכל אבר ממנה אינו סופג את הארבעים, דאבר מן הטמאה לא חשיב בריה מה"ט דאיסורו הוא על כלל הבהמה ולא על אבר מסויים, ובדעת התוס' צריך לחלק בזה ונתבאר במקו"א].

ויש להוסיף דאזלי רש"י ותוס' לטעמייהו בזה, דתוס' לשיטתם דעיקר דין בריה אינו מתורת חשיבות הדבר רק משום שכך הוא צורת האיסור לא אכפ"ל שהאבר הוא חלק מכלל הבהמה דמ"מ כל אבר ואבר אסרה תורה כצורתו והוי בדין בריה, ופשוט, וכ"כ רעק"א באופן השלישי שיובא לקמן.

וי"ל עוד טעם בדעת רש"י דלא חשיב ליה כבריה ע"י דאיסורו מתחילת ברייתו דבהמה בחייה לאברים עומדת, דמבואר קב: דתלי בדעת בנ"א ומצד עצם מציאות הבהמה אין איסורה מתחילת ברייתה רק ע"י דעת בנ"א שמעמידים אותה לאברים, אבל לו יצוייר שהוא רוצה לאוכלה מתה פטור כמבואר התם, י"ל דלא חשיב בכה"ג איסורו מתחילת ברייתו.

ומ"מ יש לדון בסברא זו טובא, עי' לקמן שצידדנו דאף למ"ד לאו לאברים עומדת י"ל דחשיב איסורה מתחילת ברייתה דסו"ס כך הוא סדר הבריאה ואינו איסור הנולד במקרה, ולפי"ז וודאי ל"ש מש"כ כאן.

אבל עיקר ד' רעק"א לא הבנתי דהא לרש"י לשיטתו מעיקרא לק"מ קו' התוס' צו: דלמא איצטריך קרא למימר שחייב בכזית מן הבריה, דכ"ז לשיטת התוס' דאיסור הבריה הוא משום שבצורה זו אסרתה תורה א"כ ס"ד דרק כברייתו נאסר ולא בכזית ממנו, אבל לשיטת רש"י דדין בריה הוא מתורת חשיבות הרי אדרבה פשיטא שחייב בכזית ודין בריה הוא להחשיב הדבר אף באופן שאין בו כזית, ולפי"ז מעיקרא ל"ק ליה קו' התוס' דאיצטריך קרא להתחייב על כזית מן הבריה, וצ"ע.

ועיין מש"כ הגר"ח פ"ד מאכ"א ליישב קו' התוס' לשיטת רש"י והר"מ דחילקו אסור באבמה"ח, עיי"ש, ונתבאר במקו"א.

ב. עוד אופן כתב רעק"א לבאר בדעת רש"י, דלעולם מודה דאבמה"ח חשיב בריה, אבל לשיטתו הרי צריך שיהיה איסורו מתחילת ברייתו, והרי מבואר בסוגין קב: דאף למ"ד לאו לאברים עומדת בעי קרא דרב לומר שמתחייב בכזית, ולהאי מ"ד לא חשיב ליה בריה ולכך הוצרך רש"י לומר דס"ד לחייבו בכ"ש מכח יתור הפסוקים ולא מטעם בריה.

והתוס' דפי' הס"ד מטעם בריה י"ל דלטעמייהו אזלי דס"ל דעיקר דין בריה אינו תלוי באיסורו מתחילת ברייתו רק שכך אסרתו תורה א"כ אף למ"ד לאו לאברים עומדת נמי חשיב בריה.

ומ"מ יל"ד בזה [וכמו שצידדנו לעיל] דאף למ"ד לאו לאברים עומדת מ"מ חשיב איסורו מתחילת ברייתו, וי"ל שתי אופנים בזה:

א. עפמש"כ בכו"פ ק-ד לצדד דתולעים שפורשים מהפרי שלא אסורים אלא משעה שפירשו אינם בדין בריה דאין איסורו מתחילת ברייתו.

ובחוו"ד ק-ה השיג ע"ז מנמלה ושרצים שאין בהם חיוב אלא לאחר שפירשו ומ"מ מבואר מכות טז: דאית בהו דין בריה, ובאר דיסוד הדין הוא שיהיה איסורו מחמת עצמו ולא שדבר אחר גרם לה ליאסר, ואינו תלוי כלל בזמן תחילת ברייתו אלא דבסתמא הכי הוא דכל מחמת עצמו מתחילת ברייתו הוא.

ובבדה"ש-ק ציונים-מה הביא לשון האשכול בזה:"ולא מיקרי בריה אלא דבר הנאסר מתחילת ברייתו כגיד ואבמה"ח ואין איסורו בא במקרה אלא בסדר הבריאה", והוא כד' החוו"ד.

ולפי"ז י"ל דה"נ לענין אבמה"ח כיון שכך הוא סדר הבריאה שנאסר משעת מיתת הבהמה איסור מעצמו ולא ע"ד מקרה מדבר אחר בזה חשיב בריה אף למ"ד לאו לאברים עומדת, ויל"ד בזה.

ב. עוי"ל דכיון דלאו לאברים עומדת הרי לית ביה שם אבר כלל ותחילת ברייתו של האבר הוא בזמן שחל בו שם אבר, וקודם לזה אין לו שם אבר כלל, ולא דמי לנבילה וכה"ג דאף מקודם לזה יש לו שם בהמה ורק כשהיא נבילה אסרתו תורה, אבל כאן השם המציאותי של אבר אינו אלא אחר שנחתך, והוי כמו שנולד האבר רק בזמן זה, ודו"ק.

ומהלכים אלו מוכרעים בדעת השו"ע, עיין בהג' יד אברהם-ק שתמה היאך פסק השו"ע דאבמה"ח חשיב בריה הרי פסק דבעי איסורו מתחילת ברייתו וגם קי"ל בהמה בחייה לאו לאברים עומדת א"כ אין איסורו מתחילת ברייתו, והביא כן מהראש יוסף דלמ"ד לאו לאברים עומדת לא חשיב אבמה"ח בריה.

אבל לפמש"כ אשה"ט דאף למ"ד זה מ"מ חשיב איסורו מתחילת ברייתו.

[ובמקו"א נתבאר מד' הראש יוסף צו: דס"ל בדעת הר"מ דאבמה"ח לא חשיב בריה משום דקי"ל לאו לאברים עומדת ואין איסורו מתחילת ברייתו וכסברת רעק"א].

ג. עוד כתב רעק"א דרש"י לשיטתו ע"כ הוצרך לסבור דאבמה"ח לא חשיב בריה, דכיון דס"ל דאבמה"ח יסודו מטעם חשיבות א"כ אף לענין איסור טמאה כל אבר ממנה ייחשב בריה, ולא קי"ל כן כמבואר במתני' אכל אבר ממנה אינו סופג את הארבעים.

אבל לשיטת התוס' דעיקר דין בריה תלוי בצורת האיסור שאסרה תורה פשוט דרק אבמה"ח איסורו הוא על האבר עצמו חשיב בריה משא"כ איסור טמאה.

ועפי"ז נתקשה בדעת השו"ע ק-א דאבמה"ח חשיב בריה, ואף דס"ל התם דאבמה"ח תלי בחשיבות הדבר [כשנ"ת במקו"א באורך דעת רוב אחרונים בשיטת השו"ע], וא"כ צ"ע מ"ש מטמאה דאבר ממנה לא חשיב בריה?

וכתב דלפי"ד השו"ע צ"ל דכיון שאיסור טמאה הוא על כל הבהמה ונחלק לאברים נתמעט חשיבותו ל"ח בריה ובטל ממנו שם בריה כיון שמתחילה היה באופן יותר חשוב, משא"כ אבמה"ח איסורו הוא על כל אבר בפנ"ע.

וי"ל באופ"א, דהנה פליגי ר"י ורבנן בסוגיא צו. אם לוקה על גיד פחות מכזית, ודעת ר"י דבעי כזית ואין בו דין בריה, וטעמיה מבואר בגמ' שם דכתיב ביה אכילה להצריך כזית, אבל ברש"י פג. ד"ה עד כתב "דקסבר לאו בריה הוא אלא כחתיכה מן הבהמה" [ובאמת צ"ע דלכאו' בגמ' צו: משמע שהוא גזיה"כ בעלמא].

ודעת רבנן י"ל דמ"מ כיון שאיסורו הוא על כל הגיד בפנ"ע חשיב בריה ע"י שאיסורו הוא בגיד ולא בשאר הבהמה, וה"נ אבמה"ח כל אבר אסור בפנ"ע, משא"כ בטמאה שאיסורו הוא איסור אחד בכל הבהמה אין חשיבות לחלקה להחשב בריה.

ולפי"ז י"ל עוד דאף אם נימא דדין בריה תלוי בחשיבות מ"מ לענין אבמה"ח וגיד עיקרו הוא במה שאיסורו נופל באבר זה לבדו והוא מייחד את האבר, ועצ"ב.

**ג. בדין בריה בבמה"ח-**

בחי' רעק"א הק' לשיטת רש"י קב: דבשר מן החי אמרינן דלבשר עומדת, היאך כתב דבשר מן החי חייב בכזית ולמה לא יהיה בריה ויתחייב אף בעוף שאין בו כזית שהרי איסורו מתחילת ברייתו?

וי"ל לפי היסוד שנתבאר לעיל דהנה ברש"י מבואר דבחייה חשיב לבשר עומדת כש"כ התוס', אבל אם יהיה בדעת האדם לאוכלה מתה לא יהיה בו איסור במה"ח, וא"כ י"ל דכיון שהכל תלוי בדעת בנ"א לא חשיב בריה, ומיהו לעיל נתבאר שיש לדון בזה.

ועוד י"ל דעת רש"י עפמשנ"ת במקו"א דעת ר"י דלענין ברכות אין הגרעין מצטרף לבריה, ותמה רעק"א דא"כ ה"נ גו"ע לא יצטרפו לבריה גבי טמאה.

ונתבאר שם לחלק דבברכות כל הברכה אינו אלא על החלק הראוי לאכילה, ואין מה שיצרף את הגרעין לשאר הבשר, ורק לענין מאכ"א האיסור חייל בכלל השם צפור ואף עצמות בכלל שם זה, אלא שא"ר לאכילה לכך לית בהו איסורא, אבל שפיר הוי בכלל צירוף לבריה.

ולפי"ז י"ל דלענין במה"ח דכל השם איסור חל בבשר לחוד א"י העצמות להצטרף לבריה והוי כמי שאוכל הכל בלא הגרעין.

ומ"מ אינו מתיישב הענין בזה, דהא גבי גיד שלא אסרה תורה אלא על הכף מבואר דמ"מ חשיב בריה במה שאוכל כל מה שנאסר וה"נ הכא אם אין העצמות בכלל האיסור כלל אכתי ייחשב בריה באוכל הבשר לבדו?

ואולי י"ל ע"ד שכתב הר"ן לענין חלב דל"ח בריה שאין איסורו מקובץ במקום אחד ה"נ הבשר אינו מתקבץ למקום אחד רק מפוזר בתוך הגו"ע, ועצ"ע.

**ד. דין ח"ש באבמה"ח-**

טור-סב איסור ח"ש באבמה"ח, תמה בב"י פשיטא ככל איסורין, ועט"ז דס"ד דכתיב אכילה וקמ"ל דמ"מ אינו אלא מתורת שיעורין.

ובפמ"ג שפ"ד סק"ב תמה להיפך למה באמת יהיה בו איסור ח"ש תיפו"ל דלא חזי לאיצטרופי שהרי חלקו פטור אף אם אוכל כזית בכא"פ, ועיי"ש דתלי ליה בגדר חזי לאיצטרופי.

ולכאו' אין כאן קו' דכוונת הטור בשיש בו אבר שלם רק אין בו כזית דפטור ומ"מ אית ביה איסור חצי שיעור ואם אוכל פעמיים מתחייב, וכש"כ רעק"א לשיטת התוס'.

ומ"מ רעק"א הביא מתוס' מעילה טז. דאף בכה"ג פטור, וצ"ע.

ומ"מ ילה"ק קו' הפמ"ג לשיטת רש"י קג: דאין באבמה"ח דין כזית בכא"פ ומשמע דאף בלא חלקו הוא כן, ולפי"ז הדין נותן דלרש"י אין איסור חצי שיעור, אלא דתוס' שם פליגי ע"ז.

ובמשנת ר"א-ו תי' שיש כאן חידוש גדול בטור, דמשכח"ל איסור חצי שיעור בלא חלקו, והיינו בחלקו מבפנים שיש בו שם אבר לר"י דקי"ל כוותיה, ומ"מ הוא עצמו לא בלע אלא מקצת מן האבר דנתבאר במקו"א דפטור בכה"ג אף שיש לו שם אבר.

והטעם כש"כ התוס' צו: דבדין אבמה"ח יש דין נוסף דבעי אכילת כולו ואף שיש לו שם אבר אינו מתחייב על מקצתו.

והנה בכה"ג הרי אם היה בולע הכל היה מתחייב אף בזא"ז ושפיר אית ביה איסור חצי שיעור [ויל"ע שהרי נתבאר במקו"א שאם לא בלע את כל הכזית מודה ר"י שאינו מצטרף להחשב אכילה וה"נ יתכן לענין חלקו שאם לא בלע בסוף לא חשיב דרך אכילה ואינו מצטרף להחשב בריה, וצ"ע].

ובפמ"ג כתב דכוונת הטור משום חצי שיעור באיסור בשר מן החי, ובזה וודאי חייב משום ח"ש, אבל זה דלא כהט"ז שפי' דאיירי בדין אבמה"ח.

ובאמת צ"ע בלא"ה מאי קמ"ל הטור תיפו"ל משום במה"ח, וכבר עמד בזה הפמ"ג שם וכתב דאיירי באוכל חצי כזית מעצם לחוד בלא בשר, עיי"ש ונתבאר במקו"א מד' האמ"ב טריפות-ו לדון בזה משום דכל שאינו אוכל גם בשר לא נתחדש לצרף גו"ע, ואכ"מ.

**ה. בדין ב"נ דחייב בכ"ש-**

בר"מ פ"ט מלכים כתב שב"נ חייב אבמה"ח בכ"ש שלא נתנו שיעורין לב"נ.

והק' אחרונים הא שאני אבמה"ח דכתיב ביה להדיא אכילה לומר שיתחייב בכזית ואינו מהלכות שיעורין הלמ"מ דהא בריה הוא, ורק גזיה"כ מיוחדת הוא?

והנה אם נפרש ד' הגמ' ע"ד התוס' דבריה הוא ומ"מ גזיה"כ להצריך בו כזית קשיא, אבל אם נפרש כרש"י הרי עיקר מה דכתיב ביה אכילה הוא לאפוקי דלא נימא דמדאיצטריך האי איסורא ע"כ הוא בכ"ש, וע"ז קמ"ל קרא אבל הדר הוי ככל דין שיעורין בכזית.

ובעיקר הענין עיין בט"ז סב-א במש"כ הטור דאבמה"ח אית ביה איסור חצי שיעור, ותמה בב"י פשיטא ומ"ש מכל איסורין, וכתב הט"ז דס"ד כיון דאכילה כתיב ביה אין בו אפי' איסור בפחות מכזית, קמ"ל דאינו אלא חסרון שיעור ואית ביה איסור חצי שיעור, ולפי"ד משמע דאף דכתיב ביה אכילה מ"מ הוא מתורת שיעורין ולכך אית ביה איסור ח"ש.