חבורה מ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה מ:

ת"ר מתחמם אדם כנגד המדורה ויוצא ומשתטף בצונן ובלבד שלא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו. והנה התוס' כתבו דבכל הסוגיא וכדמבואר להלן בברייתא שמביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה משמע שמותר להפשיר מים בשבת ואין בו משום בישול וכן להלן במתני' של המיחם שפינהו שמבואר שמיחם מים לשיעור שאין היד סולדת בו מותר ואין בו אפילו איסור של חצי שיעור. ומותר לעשותו בשבת לשתיה. והוקשה לתוס' מפני מה נאסרה ההפשרה לרחיצה כאן. וביארו התוס' שזה דומה לרוחץ במים שהוחמו בשבת ויבואו להחם מים לרחוץ את גופו ומשמע דזה חשש שהאדם יבוא מחמת זה לחמם חימום של יד סולדת להחם את גופו וזה נאסר. ומשמע דזה גזירה חדשה. משום חשש שיבוא אדם לחמם מים ולפי"ז נאסר כל הפשר מים שעליו. ושייך לדון לפי"ז דגם בהוחמו מים בהתר בשבת נאסר לרחוץ בהם דהרי כאן גם לא עבר איסור ומכל מקום כיוון שרחץ במים חמים שהוחמו בשבת חיישינן שיבוא להחם מים בשבת להדיא להחם את גופו ומשום כן שייך לדון שנאסר כל רחיצה במים שהוחמו בשבת. ועיין ברמב"ן ובשיטה לר"ן דמבואר מדבריהם דזהו משום איסור מרחצאות והמכוון הוא דנאסרה רחיצת כל גופו במים שהוחמו מע"ש. ומים שהוחמו בהתר בשבת כמים שהוחמו בע"ש. וגם כן כאן נאסר רק שטיפת כל גופו. אמנם עיין ברא"ש ובמרדכי בסי' ש"ה שמבואר מדבריהם דצריך ליזהר לא לחמם גם ידיו כנגד המדורה ולכאורה זה כהתוס' וכהתוס' רא"ש שיש כאן איסור חדש של רוחץ במה שהיחם בשבת. התורא"ש דן לפי' ר"ת לעיל דפי' פי' מחודש בגמ' הובא בתורא"ש לעיל דהכוונה מחלוקת בקרקע אבל בכלי לכו"ע אסור קאי על צונן ולא על חמין. והביאור הוא שהוא נשתטף בצונן לאחר שהזיע ודומה למי שמחמם מים ובאופן זה נאסר לכו"ע בצונן בכלי. והקשה התורא"ש דאם כן קשה מסוגייתנו דהתירה ותירץ שחימום כנגד המדורה הוא פחות מהזעה והמים נתחממו פחות.

ומובא בדברי הראשונים פי' הירושלמי בפרקין ה"ד הובא ברשב"א ושם מבואר דזה משום החשש שיתחמם לשיעור יד סולדת בו. אמנם הרשב"א עצמו אמר שהאיסור הוא משום שהוא רוחץ במים פושרין ומשמע כהרמב"ן שנאסר איסור רחיצה כמו רחיצה במים שהוחמו בע"ש שהרי כתב הרמב"ן שמשום גזירת מרחצאות נגעו בה. ומה שבא האמרי בינה לדייק מלשונו של הרשב"א הוא מוקשה מאד דהרי הרמב"ן כתב דכל מים שאין היד סולדת בהן נקראים בלשון הגמ' פושרין ואין הכוונה למים שלדידן לא חשיבי פושרים והרי הרשב"א ציטט מהרמב"ן ותמוה דברי האמרי בינה בזה מאד.

והב"י דן דאפשר דכוונת הרא"ש שאסר שטיפת ידיו הוא כהירושלמי.

השו"ע בסי' שכ"ו ה"ד וה"ה הביא את שני השיטות והבין שבהלכה ה' כוונת השו"ע משום חשש שיתחמם בשיעור יד סולדת בו ולפי"ז במקום שאינו יכול להגיע לשיעור יד סולדת בו מותר. והמג"א אומר שכוונתו הוא כהריב"א שמשום שחומם בשבת. [דטוען המג"א דאותו איסור נאמר ביו"ט ושם אין איסור בבישול המים ובאמת צ"ע אם זה כוונתו או דבא לדמות סתם ליו"ט וצ"ע] ונראה דיש לדון היכן משמע לו בשו"ע דפליג עליה ואפשר משום הב"י אמנם נראה דזה מדויק היטב בלשון השו"ע שכתב יש אומרים שצריך ליזהר וכשהביא את הדין של לא ישתטף לא כתב יש ליזהר והביאור דכאן נאסר משום החשש שמא יבוא לידי איסור מה שאין כן רחיצת כל גופו נאסרה משום גזירת מרחצאות והרי הוא עובר איסור מה שאין כאן כאן נקבע גדר של זהירות כדי שלא יבוא בטעות לידי אסור. ובאמת הגר"א גם מסכים את המג"א דזהו פירושו של דברי הרא"ש אלא דנחלקו בביאור דעת הרמב"ם וכמדבור. אמנם המחצית השקל ביאור שהדיוק הוא משום שכתב אצל האש ולא כתב כנגד המדורה ויש לעיין. למעשה סתירה במג"א איך הבין את השו"ע דבסעיף ה' כתב ולכן כתב הרב"י בשם י,א דמשמע דהרא"ש פליג על הרמב"ם וזה אם הוא לומד דיש איסור חדש של רחיצה דרק לפי הול"נ הרא"ש פליג על הרמב"ם אבל לפי פשטות השו"ע הוא לא פליג אלא סובר שנאסר רחיצת מקצת גופו בתור חשש של חימום מים. ואין זה סתירה לרמב"ם. דשם האיסור משום החשש שיחמם את המים אמנם אפשר דהכוונה דהוא פליג על הרא"ש בזה שהראש חושש לזה והרמב"ם לא חשש לזה כי הרמב"ם למעשה התיר וכנראה דלא חשש שאדם יחמם את ידיו נגד המדורה עד אופן שידיו יבערו והוקשה למג"א היכן ראינו שהרמב"ם פליג ותי' דאה"נ השו"ע לא הביא את דברי הרמב"ם האלו אמנם מתוך דבריו מבואר דפליג דהתיר לחמם את ידיו אם אינו מתחמם בשיעור יד סולדת בו. ודלא כמחצה"ש. ועיין בביאור הלכה ד"ה יש אומרים על סעיף ה'. ועי"ש מה שהקשה על פי' הב"י בדעת הרא,ש אמנם אפשר ליישב את דעת הרא"ש דבשמן לא חוששים שיחמם לשיעור יד סולדת את השמן שניתן לקבל כוייה ורק במים חיישינן וכדביארנו דהרמב"ם גם במים לא חשש.

עיין במ"ב שם ס"ק י"ח ודייק האג"מ מדברי המ"ב דמדוע לא כתב ומכל מקום למהנגינו אסור להשתטף משום גזירת המהרי"ל דייק האג"מ דאיסור רחיצה בצונן לא נאמר בשטיפה.

**ת"ר מיחם אדם אלונטית וכו'.** עיין רש"י שפירש שהחשש שמא ישפכו עליו ונמצא רוחץ בחמין ועמד עליו הב"י בסי' שכ"ו סעיף א' דהרי נשפך רק על מקצת גופו. ועיי"ש שדן שני דרכים האם מוכח מכאן דנאסרה רחיצת מקצת גופו במים שהוחמו מע"ש. והותר רק פניו ידיו ורגליו או דחיישינן שישפך עלרוב גופו. וזה דוחק דלכאורה צריך להיות תלוי בגודל הקומקום וגם דלכאורה זהו חשש רחוק וכי עד כדי כך חיישינן. ועיין במג"א סי' שכ"ו דפירש בכוונת רש"י דהמים הוחמו מעט בשבת ומשום כן חיישינן שיישפך על מקצת גופו דהרי גם בנתחמם בהתר נאסרה הרחיצה בשבת. והתוספות פליגי על רש"י ועיין בריטב"א דביאר דהוי גזירה לגזירה ועד כדי כך לא חיישינן. ויתכן לדון דכוונת התוס' היא משום שסובר דמקצת גופו הותר ויש לעיין בזה. ועיין בשפ"א שחידש שזהו משום איסור זיעה ולכן הובא איסור זה בסוגיית זיעה. ויש לדון בנפק"מ בין הפירושים ועיין בקרבנן נתנאל אות ז' ועיין במ"ב סי' שכ"ו סעיף יט. שהנפק"מ אם הכלי סגור והנה אם הוא חש בבטנו כתב המ"ב דאסור משום רפואה אמנם בסי' שכ"ח סק"א כתב דאם חלה בכל גופו הותרה לעשות רפואה בשבת וכאן איירי רק במיחוש. והנה בזמנינו שגם הבריאים משמתשים כתבו הפוסקים דהותר גם למיחוש ובטעמא דקרא לר"חק כתב דהחזו"א התיר לחמם וליתן על הרגלים וצ"ע מה היה המכוון בזה. או שכך היה מעשה.

**ת"ר מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה וכו'** עיין רש"י ד"ה לא בשביל שיתבשל דכתב שלא יניחנו שם כדי בישול שתהא היד סולדת בו.. ודייקו הראשונים[ הרשב"א והר"ן וכן מבואר במ"מ פכ"ב ה"ד.] מרש"י דאע"ג דהניחו מתחילה במקום שיכול לבוא לידי שיעור בישול אלא שלקחו קודם שהגיע לשיעור זה מכל מקום כל שלא הגיע לשיעור מאב"ד מותר לעשותו בשבת. [וכתב המ"מ דכן דעת הרמב"ם ] ועיין רמב"ן שדן להתיר אפי' על גבי האש ממש. והר"ן והרשב"א תמהו על דבריו דהרי זה נתינה בתחילה שנאסרה בפרק כירה וזה מיחזי כמבשל. ויל"ע בדעת הרמב"ן. הר"ן והרשב"א עצמם פליג על רש"י עפ"י הירושלמי בפ"ד שהובא לעיל שלא הותר להפשיר אלא במקום שאין היד סולדת בו אבל במקום שיכול להגיע לידי יד סולדת נאסר [ועיין בדברי הראשונים שדנו בביאור הסוגיא להלן מא. בנותן מים חמים לתוך מיחם להפשירם אם יש ראיה לרמב"ן או להפך שקשה על דבריו משם]. ועיין בתוס' להלן מח. ד"ה מאי שנא. ועיין ברא"ש בסי' י' ועיין אגלי טל אופה סקמ"ה. מה שהקשה. ועיין בשו"ע סי' שי"ח סעיף יד שפסק כהשיטה השנייה וביאר הב"י לפי שהם רבים ועוד דהירושלמי מסייע להם. ועיין שם ברע"א שדייק שאיסור זה נאמר רק בתולדות האור ולא בתולדות חמה.

**שם.** עיין ברא"ש בסימן י' וכן התורא"ש כתב כן דההתר הוא רק כנגד המדורה ולא אצל המדורה דאחרת הוא נאסר משום נתינה בתחילה בשבת וכמבואר לעיל לז. בתוד"ה ת"ש שהותר לסמוך קדירה לכירה ולא לאש. וכנ"ל הרמב"ן התיר בסוגייתנו ליתן גם על גבי האש ועיין מ"ב סי' שי"ח סקצ"ד שהביא להלכה את דברי הרא"ש.

**לא בשביל שיחומו אלא בשביל שתפוג צינתן וכו' אלא בשביל שיפשר**. עיין ריטב"א שעמד על שינוי הלשון בין שמן למים ועיין פנ"י מה שרצה לחדש וחזר בו ועיין ראש יוסף שנשאר בחי' זה. והנה בפשטות דברי רש"י היה משמע דיש חילוק בין שמן לבין מים דבמים כתב במקצתן ובשמן כתב קודם שיבואו לשיעור יד סולדת בו. וצריך לדעת מה החילוק. ואפשר דבמים לא יבחין ומצאתי שכן פי' בפנ"י. ומשום כן גזרו. אמנם מדברי הגמ' חילוק זה לא יתכן דכתבו לאיסורא שמן אע"ג דאין היד סולדת בו אסור והנה יש לעיין דהרי גם במים שאין היד סולדת בו אסור והתירו רק צונן. אמנם לכאורה מפורש כן בספר התרומה בשם רבינו ברוך שמניחו כנגד המדורה איירי במקום שהיד סולדת בו שאסור להפשיר בו. ובאמת בדברי הגמ' אולי היה שייך לפרש דהלאיסורא מתייחס ביחס לרבי יהודה שהוא התיר והוא אסר אמנם ברש"י עצמו בד"ה לאיסורא מבואר להדיא שדבר זה נאמר ביחס להתר של המים שהשמן נאסר. ולכאורה צ"ל דהטעם שדיברו במים על מקצת משום שכן הדרך שאינו רוצה שיהיו קרים אבל אין לו ענין בחמים שאינם כשיעור יד סולדת בו אמנם סיכה כנראה יש בה תועלת מענין החימום קצת וכל מקום נכתב כפי ענינו. והנה לפי"ז היה שייך ליישב את הסתירה ברא"ש שהקשה הראש יוסף דכאן הוא מחבל הראשונים שתולים דבר זה בזמן ולהלן כתב שאם שהטעם שאסר ליתן השמן משום שהפשירו זהו בישולו ויש לעיין דיאסר משום שיכול לבוא לידי בישול והראש יוסף חילק בין תולדות חמה לתולדות האור אמנם שמא היה מקום לחלק בין שמן למים שהאיסור שאמרנו שהוא תלוי במקום זה רק במים אבל בשמן באמת תלוי בזמן וילע בז.=ה. **רשב"ג אומר אשה סכה ידה כנגד המדורה** עיין שפ"א שביאר דלהרא"ש שאסר רחיצת היד נגד המדורה הטעם שהותרה הסיכה כנגד המדורה משום שסיכה לאו רחיצה היא ועיין בביאור הלכה סי' שכ"ו סק"ה ד"ה יש אומרים. **רבה ורבי יוסף דאמרי תרוויהו להתירא וכו' קסבר ת"ק שמן אין בו משום בישול וכו' ורשב"ג למימר יש בו משום בישול והפשירו היינו בישולו.** ובטעם הדבר מדוע בשמן אין בו איסור בישול עיין במ"מ פ"ט ה"ג ובכס"מ שם ומשמע מדבריהם דאין מעלה בשמן עצמו בבישולו אלא רק כלפי דברים אחרים שהוא מבשל אותם. ויש לדון במה פליג רשב"ג שסובר שיש בו משום בישול. והנה בשיטת רשב"ג דסובר דהפשירו היינו בישולו יש לדון האם סובר דהפשר הוי בישול דאוריתא. עיין פנ"י דהקשה לרשב"ג מדוע התיר כלאחר היד הרי מדרבנן נאסר ומזה הכריח דהפשר נאסר רק מדרבנן משום מיחזי כמבשל. וממילא כלאחר יד התירו.

**אר"י אמר שמואל וכו' יד סולדת בו אסור.** מבואר מדבריו דבכלי ראשון נאסר היכן שהמים או השמן מתחממים בשיעור יד סולדת בו זהו לדרכו של רש"י ולדרך הראשונים שהוזכר לעיל נאסר להניחם במקום שיכולים להגיע לשיעור יד סולדת.

**הנה הכלל בבישול הוא**. דאינו חייב אלא אם כן נתבשל כשיעור מאב"ד כמבואר ברמב"ם פ"ט ה"ה והנה זה ביבש אבל בלח מבואר דהשיעור הוא ביד בסולדת בו כך משמע מלשונו של הרשב"א כאן דכתב שלא אמרו דסולדת אסור אלא במים יין ושמן שהם קלים להתבשל. ועיין בראש יוסף לעיל לח: שנקט דבכל דבר לח יש בו בישול משיעור של יד סולדת בו. ומשום כן השיעור בסוגייתנו בדבר לח הוא יד סולדת בו וכן זה הטעם באותם ראשונים שסוברים שאין בישול אחר בישול אם הגיע לשיעור יד סולדת בו בדבר לח. והנה החזו"א דן ביבש שנתבשל בשיעור יד סולדת בו האם נאסר מהתורה משום חצי שיעור דזה ברור שפחות משיעור זה אין זה אפי' חצי שיעור אמנם בשיעור של יד סולדת בו דן החזו"א ש אסור מן התורה כחצי שיעור. אמנם מדברי השעה"צ שי"ח סק"ה ובשביתת השבת מבשל אות נט ועוד חבל אחרונים שנקטו שאין זה אסור מן התורה אלא מדרבנן משום שאין לזה כלל שם בישול כל שלא נתבשל כשיעור מאב"ד.

**בגדר שיעור יד סולדת בו.** עיין רש"י ד"ה סולדת אמנם עיין רש"י בחולין קה: שפירש שהיד נכוות בו וקשה על דבריו מהמשך סוגייתנו שמבואר שכריסו של תינוק נכוות בו ומשמע שהיד עצמה אינה נכוות בו. ועיין בירושלמי הובא ברא"ש סי' י' וברשב"א שהגירסא היא יד שולטת בו עד שתהא נותן ידו לתוכה והיא נכוות. אמנם החזו"א הובאה דעתו בספר חוט השני ח"ב פכ"ט סק"ז דדעתו דתהא נותן ידו לתוכה הכוונה בשיהוי זמן מרובה. וזה חומרא בשיעור החום. ויש לעיין דמשמעות הלשון הוא שהיא נכוות בנתינה לתוכה ולא בשהייה. ונחלקו הפוסקים בשיעור זה ומקובל דיש חילוק בין השיעור לקולא לשיעור לחומרא. והשיעור לחומרא מובא בשו"ת מנחת שלמה ח"א סי' צא אות ח' שהשיעו הוא 45 מעלות צלסיוס. והביא ראיה מהסוגיא בחולין דמבואר דבית השחיטה נחשב צונן ובמציאות בית שחיטה של ברווז בשעת שחיטתו הוא יותר מ45 מעלות ומוכח שפחות משיעור זה אינו נחשב חום שהיד סולדת בו. ויש שחלקו עליו משום שטענו שכריסו של תינוק נכווה פחות מחום של 45 מעלות והחמירו מ40 וכתב האור לציון דבית השחיטה לא ניתן להביא ראיה משום שנחשב ככלי שני. וכן דעת החזו"א והגרי"ש אלישיב דחה הראיה דשם איירי לגבי בליעות ופליטות ואינו תלוי בשיעור יד סולדת בו. וכן החמיר הרב וואזנר לעומת זאת דעת הגרי"ש אלישיב היא שראוי להחמיר מ43 מעלות וכן כתוב באג"מ ח"ד סי' עד בישול אות ג'. אמנם לקולא כדי לדון שאין בישול אחר בישול מבואר שם באג"מ שהשיעור הוא 71 מעלות צלסיוס וכן הסכים הגרש"ז אוירבעך אמנם האור לציון החמיר עד 80 מעלות צלסיוס על פי הבן איש חי שכתב שהשיעור הוא חום שאדם נמנע לאוכלו מחמת חומו.