15 חטין וזרען בקרקע
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ג' כ' אייר תשע"א

א] ב"מ דנ"ו: בעי רבא חטין וזרען בקרקע מהו יש להם אונאה או אין להם אונאה וכו', היכי דמי אילימא דאמר איהו שדאי בה ו' ואתו סהדי ואמרי דלא שדא בה אלא ה', והאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמשקל ושבמנין אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, אלא דאמר איהו שדאי בה כדאבעי לה ואיגלאי מילתא דלא שדא בה כדאבעי לה וכו'.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, אלא דאמר שדאי בה כדבעי לה, וא"ת היינו מק"ט דבעי ליה ו' והוא לא שדא אלא ה', וי"ל דהמוכר מודה דלא שדא אלא ה' ואמר דלא בעי אלא ה' וקרקע זו אם זרעה כדבעי לה שוה אותם דמים ואגלאי מילתא דבעי שיתא, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, דהגם דהודה המוכר מעיקרא דלא שדא אלא ה', מ"מ כיון שאמר דלא בעי אלא ה', ואגלאי מילתא דבעי ו', מ"ט ל"ה זה מק"ט, שהוא הי' סבור שזרעים אלו די בהן לקרקע זו, ובאמת אין די בהן לקרקע זו, ודמי ליפות ונמצאו רעות דהוי מק"ט.

ויש שדנו לפרש, דאיירי בשידוע להן כמה כורים יגדלו מזריעת ה' סאין, ואך שלא ידע הלוקח שקרקע זו בידה לגדל יותר אם יזרעו בה יותר, ובכה"ג שפיר ניחא דל"ה זה מק"ט, אך ממש"כ התוס' דאם הי' זורע בה כדבעי לה שוה אותם דמים, נ' לא כן, וגם לכאו' אי"ז מתישב עם משה"ק התוס' דמ"ט לא חשיב זה כאונאה בקרקע.

ב] והנה תנן לעיל דנ"א: כמה תהא הסלע חסירה ולא יהא בה אונאה וכו', והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת והאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמנין ושבמשקל אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, וי"ל דהכא בתורת מטבע נתנו ולא בתורת משקל, עכ"ל, ועי' בדברינו בסוגיא שם שנת' להוכיח דאף דבתורת מטבע נתנו, מ"מ הוי הקציצה על סלע שלימה, וצ"ב לפ"ז, דא"כ מ"ט אי"ז מק"ט, הרי קצץ עמו על סלע שלימה, ולא נתן לו אלא סלע חסירה, ומה מהני הא דבתורת מטבע נתנו.

ג] והנה בפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, כדבעי לה, כמה שצריך לקרקע, דמידי דאומדנא דשכיח דטעו הוי כדין אונאה, עכ"ל, ובתוס' הרא"ש פירש לדבריו, ז"ל, ואפי' אי בעיא שיתא והא זרע חמשא, אי"ז נקרא דבר שבמדה, כיון שלא אמר לו לזרוע שיתא, אלא בסתם א"ל כדבעי לה, וטעה והי' סבור דסגי לי' בחמשא, ודומה זה למקח שטועין בשומתו וכו', עכ"ל.

ולכאו' מבו' מד' רש"י, דעיקר החילוק בין דין מק"ט לדין אונאה, הוא דמק"ט הוא בדבר שאין טועין בו, ואונאה הוא בדבר שטועין בשומתו,[[1]](#footnote-2) אמנם הרמב"ן וש"ר נחלקו ע"ז, וכתבו דלא חשיב כאונאה אלא ביוקרא וזולא, עי' בדבריהם.

אך צ"ע בזה, שהרי מצינו בכ"ד דין מק"ט, אף במום שאין ביד המוכר לידע ממנו, כגון מוכר בהמה ונמצאת טרפה, ולכאו' ודאי דאף במום בקרקע כה"ג הוי מק"ט, ולכאו' כיון דכל שטועין בשומתו לא חשיב כמק"ט, ה"נ במום שא"א לידע ממנו כלל, נימא דלא חשיב כמק"ט, ולא יהא בזה אלא לדין אונאה, ואם לא נפחת מדמיו מכח המום, לכאו' ל"ש בזה דין אונאה.

והנה אמנם בקונט' הראיות להריא"ז כתב, ז"ל, נ"ל דכ"ז ביאור שמבאר התלמוד איזו תקרא אונאה ואיזו תקרא טעות, דאי אמר שדאי בה ו' ואשתכח דלא שדי בה אלא ה', אי"ז אונאה אלא טעות שהטעהו בדבר שבמדה ושבמנין, אבל אי אמר שדאי בה כדאיבעי לה ואשתכח דלא שדא בה כדאיבעי לה, זהו דרך אונאה ולא דרך טעות, שלא יקרא טעות אלא כשטעותו ניכר לכל כגון טעות דמדה ומשקל ומנין, אבל דבר שאינו ניכר לכל אלא לבקיאין אי"ז טעות אלא כמו אונאה שאינה ניכרת אלא לבקיאין שמטעהו בשומא, עכ"ל.

ולפי דבריו י"ל, דאף מום שלא ידע ממנו המוכר, ולא הי' בידו לידע ממנו, מ"מ כיון שאח"כ כשנתגלה המום הוא ניכר לכל, הוי מק"ט, אך אכתי תיקשי במום שאינו ניכר אלא לבקיאין, וכגון בהמה שנמצאת טרפה שאינה ניכרת אלא לבקיאין בבדיקה, דמ"ט הוי מק"ט.

ד] ונ' לדון בזה, דהנה מעיקר מימרא דרבא דכל דבר שבמדה ומשקל ומנין אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, נראה דהוה ס"ד שיהא דינו כדין אונאה, וצ"ע דמאי ס"ד, ומ"ש מכל מק"ט, והרי אפי' יפות ונמצאו רעות הוי מק"ט, וכ"ש כשפסק עמו ליתן לו ח' ונתן לו ז'.

ומבו' מזה דאי"ז כן, דכיון דבדבר שבמדה ליכא גריעותא במה שנתן לו, אלא שחסר מן המדה, יש מקום לדמותו לאונאה, דגם באונאת מוכר לא נתן לו הלוקח את הדמים הראויים, ומאידך באונאת לוקח נטל ממנו המוכר יותר מן הדמים הראויים, ודמי לזה היכא שנתן המוכר ללוקח יותר מן המדה שפסקו ביניהם, וע"כ ס"ד דיהא בזה לדיני אונאה, ול"ד לכל מום במקח, דאיכא גריעותא בהמקח שנתן לו, דהוי זה מק"ט.

ולפ"ז נ', דכל מש"כ רש"י דבמידי דאומדנא דשכיח דטעו הוי כדין אונאה, הוא רק בדבר שבמדה, דדמי לאונאה, כיון דליכא גריעותא במה שנתן לו, אלא שחסר מן המדה, וכל הא דנתחדש דחשיב כמק"ט ולא חשיב כאונאה, הוא משום דלא שכיח דטעו, וע"כ כל דשכיח דטעו, חשיב כאונאה, אך במומין במקח, ודאי דחשיב כמק"ט בכל גווני, ואף אם שכיח דטעו, וז"ב.

ה] ולפ"ז נ' בביאור ד' התוס', דע"כ אם הודה המוכר דשדא בה ה', לא חשיב זה כמק"ט, הגם דאמר דלא בעי אלא ה' ואיגלאי מילתא דבעי ו', ול"ד ליפות ונמצאו רעות דהוי מק"ט, דהכא הרי ליכא גריעותא בחטין אלו שזרע, ואך דלא סגי בהן, ונמצא דחסר מן המדה הראוי' לקרקע זו, ובכה"ג הרי מן הדין אי"ז מק"ט כלל אלא כאונאה, וכל מה שנתחדש בדבר שבמדה דלא חשיב כאונאה, הוא רק היכא שלא נתן לו את המדה שפסקו ביניהם, אך כל שנתן לו את המדה שפסקו ביניהם, ואך דאיגלאי מילתא דלא סגי בה, הו"ל כאונאה, ודו"ק.

ועד"ז נ' גם בביאור מש"כ התוס' דבסלע שחסרה לא חשיב כטעות בדבר שבמידה, כיון דבתורת מטבע נתנו, והיינו דכיון דביסוד הדין טעות בדבר שבמדה דמיא לאונאה, וכנ"ל, ואך דכל שפסק עמו ליתן לו ו' ונתן לו ה', הוי זה כמק"ט, משום שלא נתן לו את מה שפסק עמו, אך בסלע שחסרה, כיון דבתורת מטבע נתנו, והיינו דהוי עיקר המקח על מטבע דסלע, ואף סלע חסירה הויא מטבע דסלע, ליכא בזה לדינא דדבר שבמשקל, וע"כ הגם דהסכם המקח הי' על מטבע שלימה ומטבע חסירה הוי שנוי מן המקח, מ"מ כיון דליכא גריעותא במה שנתן לו, אלא שחסר מן המשקל, הו"ל כאונאה, ואכתי צ"ע בזה.

ו] כתב הטור בסימן רכ"ז, ז"ל, ובחטין שזרען בקרקע ולא השרישו עדיין מיבעיא אם יש בהן דין אונאה, כגון שמכר לחבירו "קרקע" ואמר זרעתיו כראוי ועדים מעידים שזרעה פחות מהראוי לה וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בב"ח שכתב דבד' ש"ר נ' דמפרשי דלא איירי בשמכר הקרקע עם הזרעים, אלא בשמכר הזרעים לבדם, עיי"ש בדבריו.

ז] והנה לכאו' יש ללמוד מד' הטור דין חדש, והוא במי שקנה מקח א' הכולל בתוכו ב' דברים מצורפים זל"ז ששוויים הוא ז' בח', דבפשוטו הוי זה כאונאה פחות משתות דהויא מחילה, אך יש להסתפק בגוונא שכל א' בפנ"ע שויו ג' ומחצה, וידוע לנו שמוכר זה מוכר א' מהם בפנ"ע בג' ומחצה וא' מהם בפנ"ע בד' ומחצה, ואם הי' קונה אותו לבדו בד' ומחצה הי' זה אונאה יותר משתות, ויש להסתפק אם מכח זה אמרינן דגם כשהי' המקח על הכל יחד, הו"ל כאונאה יותר משתות כלפי אותו דבר שהוסיף על דמיו, ובטל המקח, או דכיון דהוי זה מקח א' על הכל, הרי דכל דכלפי כל המקח הו"ל פחות משתות, הו"ל מחילה.

ומסברא נ' שהדין חלוק, דהיכא דהוו ב' דברים נפרדים, ודאי דליכא שייכות בין זל"ז, וכל שנתאנה בדמי א' מהם יותר משתות בטל מקח, והיכא דהוו שניהם יחד דבר א', ודאי דכל דליכא אונאה שתות מכל המקח, הו"ל מחילה, אך יש להסתפק בכו"כ גווני אם לדונם כב' דברים נפרדים, או כדבר א'.

ולכאו' ממש"כ הטור דבמכר קרקע ואיגלאי מילתא שלא זרעה כראוי, הו"ל אונאה שתות, מבו' דאף דכלפי הקרקע והזרעים יחד ליכא אונאה שתות, מ"מ כיון שידוע לנו שאונאת הדמים הויא בדמי הזרעים, חשיב כאונאת שתות, ועי' ביתרון האור בפירקין שנקט כן בפשיטות, דכל דידעינן דאונאת הדמים היא בדמי הזרעים, חשיב כאונאת שתות.

ח] אמנם באמת נראה דאין ללמוד לזה מד' הטור, דהנה מסתימת ד' הטור מבו' דמפרש כד' רש"י, וכמו שהסכים בתוס' הרא"ש לדבריו, דלא איירי בשאמר שזרעה ה', אלא איירי בשאמר שזרעה כראוי לה.

והנה נת' לעיל לדעת רש"י, דהא דבכה"ג לי"ב לדינא דדבר שבמדה דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הוא משום דמן הדין דמיא אונאת דבר שבמדה לשאר אונאה, והא דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הוא משום דלא שכיח דטעו בהכי, אך בכה"ג דהוי מידי דאומדנא דשכיח דטעו, הו"ל כדין אונאה.

ואמנם הרי מ"מ חלוק הוא משאר אונאה, דבשאר אונאה הויא האונאה משום אונאת הדמים, שמכר לו שוה ה' בו', אך הכא הויא האונאה באונאת המדה, שהי' לו ליתן לו ו' ונתן לו ה', ועמש"נ בדברינו בדין אונאה במטבעות סק? לדון עפי"ז, דאם הי' לו ליתן ו' ונתן לו ה', חשיב כאונאת שתות אף למ"ד דשתות מקח שנינו, ואכמ"ל.

ולפ"ז הרי ניחא הא דחשבינן לי' כאונאת שתות, אף דכלפי דמי הקרקע והזרעים יחד הויא האונאה פחות משתות, דהאמנם אם באנו לדון משום אונאת הדמים, הו"ל אונאה פחות משתות, אך כיון שבאנו לדון משום אונאת המדה, שהי' לו ליתן לו ו' סאין ונתן לו ה', הרי דלזה ודאי לא יועיל מה שבקרקע עצמה ל"ה אונאה, דמ"מ כיון שבזרעים איכא אונאה שתות, אי"ב דין אונאה, וז"פ.

1. ובפירש"י קידושין דמ"ב: ד"ה חוזר, פירש כן בטעמא דבדבר שבמדה אפי' פחות מכדי אונאה ל"ה מחילה, שאי"ז כשאר אונאות דקי"ל בהזהב פחות משתות מחיל אינש, דהתם אין כל אדם יכול לצמצם הדמים, אבל טועה במדה טעות הוא ואדעתא דהכי לא עביד, עכ"ל, וכ"ה גם ברמ"ה פ' הספינה סוף אות קמ"ו., ובד' רש"י בסוגיין נתחדש דמה"ט נמי לא חשיב כאונאה אלא כמק"ט. [↑](#footnote-ref-2)