כלים פרק יא
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**זכור ליצחק**

**מראה מקומות**

**כלים**

**פרק יא**

**ובסופו כמה בירורי עניינים**

**בפרק יא**

**יו"ל**

**ע"י כולל**

**זכור ליצחק**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף זצ"ל**

**וזוגתו הרבנית שפרינצא בת ר' בנימין הלוי ע"ה**

**פעיה"ק ירושלים תובב"א**

**בסייעתא דשמיא**

# פרק י"א משנה א

כלי מתכות פשוטיהן

ומקבלים טמאין.

## המקור לדין פשוטי כלי מתכות טמאים

**א]** **ברמב"ם פיהמ"ש כאן כ'** המקור מדכתיב (בבמדבר ל"א כ"ג) כל דבר אשר יבא באש וגו', "וכל דבר" בא לרבות פשוטין דטמאים. וכ"כ ביד החזקה [פ"א מכלים ה"ח].

**הר"ש הרא"ש והרע"ב** כ' הטעם משום דלא אתקש לשק, וכ"כ **ברש"י** חולין כה., וכ"כ **רשב"ם** בב"ב סו., והביאור הוא דמקור הדין דפשוטי שאר כלים טהורים מבואר בגמ' שבת [דף קכג:] משום דהוקשו לשק דיש בו בית קיבול, וזהו שכ' הראשונים דכיון דכלי מתכות לא הקשו לשק פשוטיהם טמאים.

**ודברי הרמב"ם צ"ב** מדוע בעינן לקרא בפנ"ע דכלי מתכת פשוטיהם טמאים, ומדוע לא פירש כשאר הראשונים דלא הוקש לשק. ועי' **מלאכת שלמה** שעמד בזה וכ' דגם להרמב"ם ילפי' משק, והקרא ד"וכל דבר" אסמכתא בעלמא, ועי' **בבועז** [אות א'] דעמד בזה ומש"כ, ועי' **משנת ר' אהרן** [סי' כ"ט - סק"ט סקי"ג] ועי' עוד מה שכ' לקמן בביאורים [סימן א'] לבאר בזה, ובביאור פלוגתת הרמב"ם והר"ש.

**ובקרית ספר** פ"א מכלים כ' וז"ל, כלי מתכות אפילו פשוטין מקבלין טומאה וכו' כל דבר וכו' בין מקבל בין פשוט,"ולא איתקוש לשק כשאר כלים דפשוטיהן טהורים משום דאיתקוש לשק", עכ"ל, מבואר בדבריו דהזכיר גם הקרא ד"כל דבר" כהרמב"ם, וגם כהר"ש דלא הוקשו לשק, [ועי' בביאורים שם בביאור שיטתו].

## בגדר פשוטי מתכות אם טמאים מדין כלי או אף שאינם כלי

**ב]** **יש לדון** לדעת הרמב"ם דילפי' מקרא ד"וכל דבר" דפשוטי כלים טמאים, מה נתחדש בקרא, האם נאמר בזה דכלי מתכות אף שאין להם בית קיבול והם פשוטים נמי חשיבי כלי, או דנימא דנתחדש דמתכות מקבלים טומאה גם בלא שם כלי, ובפשוטו הגדר הוא כהצד הא' דבכלי מתכות נמי בעינן כלי, אלא שנתחדש מקרא דגם 'פשוטים' שם כלי עליהם.

**אמנם באליהו רבה** לעיל [פ"ב משנה א'] לכאו' מבואר דבמתכות לא בעינן כלי, דכ' הטעם דבעינן בית קיבול בכלי עץ משום ד"בכלי עץ נאמר כלי, משמע שצריך כלי" משמע בדבריו דבמתכות מה דלא צריך בית קיבול, הוא משום דבמתכות כיון דלא נאמר בו 'כלי' מקבל טומאה גם בלא דין כלי.

**מיהו** יש להביא כמה ראיות דגם במתכת צריך שיהיה כלי, **א)**. לשון המשנה "כלי מתכות" פשוטיהם ומקבלים טמאים, **ב)** ועוד איתא לשון הגמ' בשבת דף ס. גבי כלי מתכות "טומאה כלי מעשה אמר רחמנא, וכלי הוא" **ג)**. מהא דגלמי כלי מתכות טהורים [וכמבואר להלן פי"ב מ"ו, ובחולין כה.] משום דלא נגמר הכלי שלהם, ואי נימא דלא נאמר דין כלי מה החסרון דלא נגמר הכלי **ד)**. מהא דשבירה מטהרת, וכדאיתא במתני' נשברו טהרו ואי נימא דלא נאמר דין כלי מדוע שבירה מטהרת, [ואי נימא דשבירה הוי מעשה המטהר אין ראיה], **ה)**. להלן משנה ב' מבואר דבכלי מתכת צריך שיהיה "שם בפנ"ע", ועי' ברמב"ם [פ"ט מכלים ה"א] דביאר דהוי "כמקצת כלי", וע"כ דנאמר דין כלי גם במתכת. [ועי' מש"כ בביאורים סימן א' אות ב' ליישב ולבאר בכוונת הגר"א].

## בדברי הגר"א דכ' דצריך ב"ק בכלי עץ משום דנאמר בו כלי

עוד יש לעי בעיקר דברי הגר"א דמשמע בדבריו דהטעם דבכלי עץ צריך בית קיבול הוא משום דנאמר "כלי", ותמוה דהא בגמ' שבת קכג: מבואר דהא דפשוטי כלי עץ טהורים הוא משום דילפי' משק, ולא משום דנאמר בו כלי [ועי' בביאורים מש"נ בזה].

עוד יש להקשות על הגר"א דהרי מצינו שנאמר 'כלי' גם במתכת, וכדאיתא בגמ' שבת סג:, דיליפי' מכל כלי מעשה האמור גבי מלחמת מדין לטמאות תכשיטים והתם מיירי על כלי מתכות, [ועי' מש"כ בכל זה לקמן בביאורים סימן א' אות ד'].

נשברו טהרו

## בגדר דין שבירה המטהרת

**ג]** עי' **קובץ שיעורים** [פסחים אות קנ"ה], שכ' לדון אם מעשה השבירה הוא מעשה טהרה כמו טבילה, או דהגדר הוא דמה שאין בהשבר כדי שיעור לקבלת טומאה הוא המטהר, והיינו דטהור משום התוצאה שאין בהשבר שם כלי. ונפק"מ באופן ששברו ויש בשבר עדין שיעור כלי לקבל טומאה האם נטהר מטומאתו.

ועיי"ש דכ' לתלות בזה בפלוגתת רש"י ותוס', דהנה תוס' בחולין דף ע"ג, ובדף נה. הביאו דברי רש"י חולין קכג. דגם באופן שיש בהשבר שיעור הראוי לקבל טומאה נטהר, ותוס' נחלקו עליו ונקטו דטמא עד שלא ישאר בשבר שיעור הראוי לקבל טומאה, ועי' **משנת ר' אהרן** טהרות סי' ל' אות ו' בדעת הרמב"ם [**ועי'** בביאורים מה שנתבאר בזהממורינו זקננו הגאון רבי יצחק יחיאל יעקבוביץ זצ"ל].

חזר ועשה מהן כלים חזרו לטומאתן הישנה

## בטעם הגזירה דטומאה ישנה

**ד]** **בגמ' שבת** דף טז: לא נצרכה אלא לטומאה ישנה וכו', ונתבארו שם בגמ' ג' ביאורים בטעם התקנה דגזרו טומאה ישנה בכלי מתכות. א). "משום גדר מי חטאת", ברש"י שם ביאר שתשתכח תורת מי חטאת, שאין לך אדם ממתין ז' ימים אלא שוברן ותשתכח מי חטאת, [ועי' להלן בדעת רשב"ג] ב). "שמא לא יקבנו בכדי טהרתו", דהיינו שמא לא ישבור את הכלי כראוי. ג). "שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה", והיינו דיאמרו דלא בעינן הערב שמש.

ובביאור דברי הגמ' בטעם הג' "שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה", מצינו ב' דרכים בראשונים, **א). הרמב"ם פיהמ"ש** **והרע"ב כאן**, דהוא משום שמא יאמרו דכשם שבשבירה לא צריך הערב שמש, ה"ה בטבילה לא צריך הערב שמש וכ"כ **הר"ח** בשבת דף טז:.

אמנם ב**רש"י** בשבת שם [ד"ה בת] כ' הטעם וז"ל "שהרואה שנטמאו ומשתמשין בהן בו ביום, ואינו יודע שנשברו, סובר שהטבילום" מבואר לפי רש"י דהחשש הוא שמא יאמרו עליו שטבל הכלי ולא המתין הערב שמש.

**ועי משנה אחרונה** כאן שהגדיר פלוגתת הרמב"ם ורש"י, דלרש"י יסוד התקנה הוא משום "חשדא" שיחשדוהו שאינו ממתין להערב שמש, ואילו להרמב"ם והרע"ב והר"ח הוא משום "גזירה" שמא יבואו להקל בכל טבילה ולא ימתינו להערב שמש [ועי' עוד בביאורים סימן ג'].

## מדוע גזרו דוקא בכלי מתכות

![](data:image/x-emf;base64...)

**ה]**. **הר"ש** [לעיל פרק ב' מ"א] כ' להקשות מדוע גזרו טומאה ישנה דוקא בכלי מתכות, והרי כל הג' טעמים המובאים בגמ' בשבת שייכי אף בשאר כלים, [דהרי הזאת שלישי ושביעי יש בכל הכלים, וכן שבירה מטהרת הוא דין בכל הכלים, וכן הערב שמש הוא נמי דין בכל הכלים. ועיי"ש שתי' ג' תירוצים והובא בתוי"ט כאן [ועי' בביאורים סימן ג' שנתבארו הדברים בהרחבה].

**ו]**. **בתוי"ט** הקשה להטעם בגמ' דהחשש הוא משום טבילה בת יומא, והיינו שיאמרו דאין צריך הערב שמש, וקשה מדוע לא גזרו חכמים "הערב שמש" על שברי הכלים, ומדוע צריכים לגזור טומאה ישנה, ועיי"ש מה שתי' בזה, **ועי' ברעק"א** כאן שהביא המהרש"א דכ' דהוא חוכא ואיטלולא לגזור על שברים הערב שמש.

## נשבר לחתיכות קטנות אם גזרו טומאה ישנה

**ז]** **בגמ' שבת** טז: הובא נפק"מ בין ב' הדרכים, שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, או שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, "ברצפינהו מרצף", והיינו ששברו לרסיסים דלפי טעם אחד גם בזה גזרו טומאה ישנה, ולפי הטעם השני בגמ' בכה"ג לא גזרו טומאה הישנה, [ועי' ברש"י שם ב' דרכים לאיזה טעם גזרו טומאה, ולאיזה טעם לא גזרו], ועי' עוד בענין זה להלן מ"ג "ר' יוחנן בן נורי אומר אף מן הקצוצות" ועי' תוי"ט שם, ומשנ"א.

## בגדר טומאה ישנה אם חזרה טומאה דמעיקרא או דהוי טומאה חדשה

**ח] בגמ' ר"ה דף יט.** נחלקו רש"י ותוס' בכלי זכוכית שנשברו ותקנו וצרפו ע"י מתכת, דלר"מ הכל הולך אחר המעמיד, ויש לו דין כלי מתכת ולכן טמא, ואילו לחכמים טהור, וכ' רשי [ד"ה יהודה] דלר"מ טמא, היינו דחזרה טומאה ישנה, ובתוס' שם [ד"ה יהודה] הקשו לרש"י דהרי הטומאה ישנה היתה עוד לפני שנעשה לכלי מתכות, דמעיקרא היה כלי זכוכית, ובזה לא שייך חזרה לטומאה ישנה.

ובחידושי הגרי"מ [קונטרס י"ח דבר סימן י'] כ' בביאור פלוגתת רש"י ותוס' דכ' דיש לחקור אם הגדר בגזירה דטומאה ישנה הוא דלא נעשה כאן מעשה טהרה כלל וחזרה אותו הטומאה שהיתה מעיקרא לפני הטהרה, או דהגדר הוא דגזרו עליהם טומאה חדשה מכאן ולהבא.

וביאר דבזה פליגי דרש"י למד דהוי טומאה חדשה ולכן כל שנעשה עכשיו לכלי מתכות, גזרו עליו טומאה, אבל תוס' למדו דהגדר הוא דלא נטהר מטומאתו הישנה ולכן רק באופן שקדמה טומאת כלי מתכות לשבירה אמרי' דנשאר עליו הטומאה הישנה.

[מיהו יש לדון בזה ואי"ז מוכרח, דאף אי נימא דהוי טומאה חדשה יתכן דהוא דוקא באופן שהיה לפני השבירה מתכת, וכן לתוס' אפילו אי לא בטלה טהרת השבירה יתכן דכל שהשתא הוא נעשה לכלי מתכות גזרו חז"ל דלא נטהר מטומאתו של זכוכית שהיתה קודם לכן].

ועי' עוד משנה לקמן פי"ד מ"ז בענין טומאה ישנה. ובאליהו רבה שם מבואר דלחד מ"ד אם חזר ועשה כלים, הנוגע בכלים בזמן שהיו שבורים נטמא למפרע, ומבואר בזה הגדר דכאילו לא נטהרה כלל בשבירה, [ועי' בביאורים סימן ד' מש"נ בזה].

רבן שמעון בן גמליאל אומר לא לכל טומאה אלא לטומאת הנפש

## בטעם גזירת טומאה ישנה לרשב"ג

**ט] בדעת רשב"ג** דסבר דגזרו רק לטומאת הנפש כ' הרע"ב הטעם משום דחיישי' שתשתכח תורת מי חטאת שאין לך אדם ממתין שבעת ימים אלא שובר מיד ועושה אותן חדשים, וכ"כ רש"י בבת טז: [ד"ה גדר].

**ובמשנה אחרונה** כ' לדקדק שלא כ' הרע"ב הטעם כמו שכ' הרע"ב לדעת ת"ק דהוא משום גזירה שמא ידמו שבירה לטבילה ויאמרו דכמו שבשבירה לא צריך הזאת שלישי ושביעי, כך בטבילה לא צריך הזאת שלישי ושביעי, אלא כ' הרע"ב טעם אחר 'שישתכח', והיינו שיתרגלו לשבור וישכחו דין הזאת שלישי ושביעי. [ובאמת דכן יש להקשות לרש"י רש"י שם בשבת טז: דכ' בטבילה בת יומא דהרואה סובר שטבלום, ואילו כאן כ' רש"י משום ישתכח].

**וביאר המשנ"א** דאי משום גזירה שיבואו לדמות טבילה לשבירה, יקשה מדוע לא גזר רשב"ג גם בשאר הטומאות שמא ידמו שבירה לטבילה ויאמרו שלא צריך הערב שמש, אבל למש"כ הרע"ב דהטעם הוא שמא ישתכח זה שייך רק בטומאת הנפש ולא שייך בכל הטומאות, והטעם משום דבשאר טומאות עדיף להמתין לערב מאשר לשבור ולתקן אבל בטומאת הנפש עדיף לשבור מלמהמתין ז' ימים.

**אולם ברמב"ם פיהמ"ש** אחר דכ' לבאר הגזירה דהערב שמש דיבואו לדמות טבילה לשבירה, כ' "ורבן שמעון בן גמליאל אינו גוזר גזרה זו אלא בכלים שנטמאו בטומאת נפש בלבד מפני שהן צריכין הזאה שלישי ושביעי", משמע דמיירי על אותו גזירה, אלא דגזרינן לזה רק במקום שיש הזאת שלישי ושביעי, ולא כהמשנ"א, אך באמת יש לעי' בטעם הדבר מדוע באמת גזר רשב"ג רק בג' וזו' ולא גזר בכל הערב שמש שיבואו לדמות טבילה לשבירה כמו לת"ק וצ"ע.

**העולה מזה ב' דרכים** בטעם גזירת טומאה ישנה לרשב"ג, דלהרמב"ם הוא משום גזירה שיבואו לדמות טבילה לשבירה, ולהרע"ב משום שמא ישתכח.

**ועי' תוס' שבת** טז: [ד"ה הניחא] דכ' דהטעם דפליג רשב"ג על ת"ק משום דדוקא בטומאת מת דבעי' הזאת ג' וז' דהוי זמן מרובה לא ירצה להמתין, ולכאו' כוונתו למש"כ כאן המשנ"א דשמא ישתכח איכא רק בהזאת ג' וז' דישבור ולא שייך בשאר טומאות.

**אולם ברעק"א בגליון** על משנתינו הביא התוס' שם ומבואר שלמד בתוס' דקאי על מסקנת הגמ' שם, והיינו דלמסקנא גם לרשב"ג הטעם משום שמא לא יקבנו, [ולכאו' כוונתו דבשאר כלים כיון דיטהר בערב אין הדרך לשבור ולכן לא תקון, משא"כ כשיש הזאת ג' וז' חוששים שישברו, אבל אחר שישברו חוששים שלא יקבנו בכדי טהרתו או שיאמרו דלא צריך הערב שמש].

## בדברי רש"י בשבת דכ' "לא ידענא היכא", מאן דאמר דגזרו לטומאת מת בלבד

**י] בגמ' שבת טז:** לגבי טומאה ישנה מ"ט משום גדר מי חטאת נגעו בה, ואמרי' שם הניחא למ"ד לא לכל הטומאות אמרו אלא לטומאת מת בלבד, אלא למאן דאמר לכל הטומאות אמרו, מאי איכא למימר ע"כ.

**וברש"י שם** ד"ה למאן דאמר [לטומאת מת בלבד], כ' "לא ידענא היכא" עכ"ל, **וצ"ע** דהא לכאו' זהו שיטת ר"ג במתני' ואיך אמר רש"י לא ידענא היכא, ובאמת **בתוס'** שם [ד"ה הניחא] כ' דזהו שיטת רשב"ג בתוספתא, ובהגהות הב"ח שם גרס דרשב"ג במתני' וכוונתם לרשב"ג במתני' כאן, אבל דברי רש"י דכ' לא ידענא היכא, צ"ב טובא דהא להדיא הכא במתני', ועי' **ראש יוסף** שם מש"כ בזה.

**ובספר נודע בשערים** [סי' כ"ד] כ' לחדש דרש"י למד, דרשב"ג במשנתינו קאי על רישא, על הדין דפשוטי כלי מתכות טמאים, וע"ז פליג ר"ש וס"ל דלא אמרו דפשוטי כלי מתכות טמאים, אלא רק בטומאת הנפש אבל בשאר טומאות באמת פשוטים טהורים, ומצא דלא איירי על טומאה ישנה ולכן כ' רש"י "לא ידענא היכא" עכ"ד. ולכאו' הדברים צ"ב מהיכא תיתי דפשוטי כלי מתכות יהיו טמאים רק בטומאת הנפש, ומה טעם יש לחלק בזה.

**ונראה בזה** [ויסוד הדברים בנודע בשערים שם] דהנה מצינו ברמב"ם דיש קרא לרבות פשוטי כלי מתכות דטמאים, ומבואר דבלא קרא גם פשוטי כלי מתכות היו טהורים ולעיל הובא הביאור [ע"פ הקרית ספר] דבאמת היה אפשר ללמוד גם לכלי מתכות משק דפשוטים לא הוי כלי, ואינם מקבלים טומאה, ולכן צריכים דרשא ד"כל דבר" לרבות כלי מתכות, והנה הקרא "דכל דבר" נאמר בתורה בפרשת מדין, והתם מיירי בטומאת מת, ומעתה י"ל דס"ל לרשב"ג דרק בטומאת מת נתחדש דמקבל טומאה, אבל בשאר טומאות לא נתחדש דמקבל טומאה וכלי מתכות יהיה כמו שאר הכלים דאינו מקב"ט[[1]](#footnote-1).

# פרק י"א משנה ב

כל כלי מתכות שיש לו שם בפנ"ע טמא

**א]** במשנה כאן לא נתבאר מה אתא לאפוקי, ומה נחשב שאין לו שם בפנ"ע דטהור, **ובר"ש [בכת"י]** כאן ציין למשניות להלן מ"ה ומ"ח, דמבואר דין לחיים טהורים מדין שאין להם שם בפנ"ע, וכתב ועוד טובא [ועי להלן מ"ו פיקה ,ומ"ז קנה של מנורה, וכן להלן מ"ח לחיים, ומ"ט נזם, ופי"ב מ"ג כיסוי, ופי"ד מ"ג שלשלת העשויה לעצים עיי"ש].

**ב] בר"ש וברא"ש** כאן הביאו מקור הדין מהספרי זוטא דנתמעט מדרשא ד"אך" את הזהב, דבא למעט כל שאין לו שם בפנ"ע דהוא טהור, מבואר דצריך דרשא לזה.

## בגדר החסרון דכלי שאין לו שם בפנ"ע

**ג] ברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"א] כ' וז"ל וכל כלי מתכות שיש לו שם לווי אינו מתטמא בפ"ע מפני שהוא "כמקצת כלי" וכו' עכ"ל מבואר דלא הוי כלי שלם אלא מקצת כלי, ולא הוי כלי. **ועי' חידושי הגר"ח** [כלים פ"י הט"ו] דילפי' מקרא דהשם הוא מגדיר את הכלי [וכמבואר בר"ש במתני'], וממילא כל שאין לו שם בפנ"ע לא הוי כלי, ולענין קבלת טומאה צריך שיהיה כלי.

**ברא"ש** כאן כ' וז"ל פירוש שאין לו שם "טפל לכלי אחר" כגון כיסוי הכלים ואונקלי שבכותל, אלא יש לי שם התואר לעצמו ע"כ, והנה מש"כ שהוא "טפל" משמע דהחסרון הוא מדין טפל לדבר אחר, ולכן אין לו חשיבות של כלי.

ובחזו"א בכמה דוכתי מבואר ביאור נוסף בגדר דין כלי שאין לו שם בפנ"ע, עי' [סי' י"ד סקי"ג סקי"ד ועי' סי' י"ט, דיסוד הדין דכל שיש כלי המורכב מכמה חלקים וכשהוא נפרד כל חלק שהוא עיקרו של כלי לא בטל ממנו שם כלי, ואילו החלקים הטפלים בטל מהם שם כלי וזהו אין לו שם בפנ"ע, ועיי"ש שכ' דהא דתליא מילתא 'בשם' לאו דוקא, אלא הוא תלוי בעיקר הכלי [ועי' הרחבת דברים בכל הנ"ל לקמן בביאורים].

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בלחיים ובנזם וביאור הגר"ח

**ד]** **ברמב"ם** כ' [פ"ט כלים ה"א] דלחיים שעל לחי בהמה טהורים משום דאין להם שם בפנ"ע וכ עוד שם [ה"ג] בנזם שנפרק [מ"ט] דהחסרון שם בחלקים הטהורים הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, וכ"כ הר"ש להלן מ"ט, ו**הראב"ד בהשגה** [שם ה"ג] נחלק דהחסרון שם הוא משום שאינם משמשים בפנ"ע, אלא על ידי חיבורם עם השאר, ואין החסרון בזה משום שאין להם שם בפנ"ע.

**ובחדושי** רבנו חיים הלוי [פ"י מכלים הט"ו] כ' דבאמת יש להקשות להרמב"ם דכיון דאינו משמש בפנ"ע מדוע הוי חסרון של שם בפנ"ע, והרי הוי חסרון דלא הוי כלי מעשה, ומבואר בגמ' שבת נח: וסג: דבכלי מתכות נאמר דין כלי מעשה.

**וביאר הגר"ח** דתרי דינים נאמרו בכלים א. "שיהיה כלי" דאין הטומאה חלה רק על דבר שהוא כלי, ב. עוד נאמר דבעינן שיהיה כלי מעשה, והיינו שיהיה ראוי או לתשמיש או לתכשיט. ונפק"מ ביניהם, דלענין דין כלי מעשה סגי בזה שהוא ראוי לתשמיש יחד עם כלי אחר, והיינו דשני כלים נפרדים אם הם ראויין יחד לתשמיש הרי הם נחשבים כלי מעשה. אבל בהדין של כלי נאמר דכל אחד בפנ"ע צריך להיות כלי שלם ואין שני חצאי כלים מצטרפין לקבלת טומאה ועיי"ש שכ' דנתחדש בספרי זוטא דילפינן לה מקרא "דכלי מתכות תלויין בשם", דדין כלי שלהן תלוי בשם בפני עצמו, וכל שאין להם שם הוי מקצת כלי וחסר בשם הכלי, וא"ש דברי הרמב"ם דהכא אין החסרון משום כלי מעשה כיון משמש ביחד עם כלי אחר אלא החסרון הוא משום שם בפנ"ע, ועיי"ש מה שביאר בשיטת הראב"ד.

**ובראב"ד בהשגה ביאר** "דשם בפנ"ע" הכוונה בזה לכיסויי הכלים, וצ"ע כוונתו דהרי גם כיסוי מתכות יש חסרון של אינו משמש בפנ"ע, ועי' כסף משנה שם שכ' מש"כ הראב"ד לא ידעתי מאי קאמר והניח בצ"ע, ועי' בביאורים בביאור דבריו.

## בדין כלי קיבול שאין לו שם בפנ"ע

**ה] ברע"ב כ' כל כלי שיש לו שם בפנ"ע טמא, "בין שיש לו בית קיבול ובין שאין לו בית קיבול"**, ודייק המשנ"א דבאין שם בפנ"ע טהור רק בגוונא דאין לו בית קיבול, אבל ביש בית קיבול באמת יהיה טמא אפילו אין לו שם בפנ"ע.

וכן להדיא ברמב"ם [פ"ט מכלים ה"ה וה"ו], דאם יש בית קיבול אין חסרון של אין שם בפנ"ע, וכן מוכח מהר"ש כת"י דכ' דלחיים דמבואר במשנה ח' דטהורים החסרון בהם דאין להם שם בפנ"ע, והתם מבואר במתני' דאם יש בית קיבול מים מקבלים טומאה, הרי דכל שיש בית קיבול אין חסרון של אין שם בפנ"ע, ובחידושי הגר"ח [פ"י הט"ו] כ' בתו"ד דכן איתא במ"ט גבי נזם דהקדרה טמאה משום דיש לה בית קיבול.

ובטעם הדבר עי' **משנה אחרונה** כאן שהעלה בזה ב' דרכים, א). דכשיש בית קיבול לא צריך שיהיה לו שם בפנ"ע, והיינו דכל הדין שם בפנ"ע הוא הלכה בפשוטי כלי מתכות, דאין להם חשיבות, אבל כלי קיבול יש לו חשיבות ואינו צריך שם בפנ"ע, ב). או דילמא דהגדר דכלי קיבול הוא גופא שם בפנ"ע.

ויש לעי' דהא שיטת הרמב"ם דהחסרון באין לו שם בפנ"ע הוא **"דהוי כמקצת כלי",** ויש לעי' לפי"ז מדוע לא נימא דחסרון זה איכא גם בכלי קיבול, ובשלמא אי נימא דבית קיבול הוא גופא נחשב לשם בפנ"ע א"ש, אבל אי נימא דכשיש בית קיבול לא צריך שם בפנ"ע צ"ע בטעם הדבר [ועי' **חזו"א** סי' י"ד סקי"ד בסוגרים]. ועי' בביאורים מה שנתבאר בזה.

**ובחידושי רבינו חיים הלוי** דביאר בטעם הדבר דבית קיבול טמא אפילו אין לו שם בפנ"ע, וז"ל "וכל שיש לו בית קיבול חשוב כלי, **משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים** דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי". [ועי' ביאור דבריו בהרחבה בביאורים, וכן נתבאר שם מדוע אין חסרון של אין שם בפנ"ע בשאר כלים].

ונפק"מ בין הטעמים הללו, ביש לו בית קיבול ואינו עשוי לקבלה, דאם נימא כהגר"ח דהוא מדין שלא גרע משאר הכלים א"כ יהיה צריך עשוי לקבלה וכמו בכלי עץ וכלי חרס, אולם אי נימא דבית קיבול הוא גופא משוי ליה שם כלי, ומצינו דפליגי בנידון זה המשנ"א והתפא"י לקמן מ"ט גבי נזם [מספר משנת טהרות], ועי' עוד לקמן בביאורים דמדברי הרמב"ם מוכח דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, וגם במשנ"א עצמו מבואר במקו"א דבעינן עשוי לקבלה.

***חוץ מן הדלת וכו' שנעשו לקרקע***

## בדין כלים המחוברים לקרקע

**ו] ברע"ב** כ' וכל המחובר לקרקע כקרקע דמי, ועי' **ברא"ש** דכ' "מחוברין ותשמישן עם הקרקע", ומשמע דצריך מחובר ממש לקרקע, אולם **ברמב"ם בפיהמ"ש** כ' דאפילו קודם שחיברו לקרקע נמי אינו מקבל טומאה כל שעשאו בכדי לחברו לקרקע, וכ"כ הרמב"ם [בפ"ט מכלים ה"א]. ועי' משנה אחרונה [פ"ד ממקוואות מ"ג ד"ה החוטט] דהביא **דהרשב"א והרא"ש** נקטו דלא כהרמב"ם ודוקא מחוברין ממש לקרקע לא הוי כלים, [ועי' עוד לקמן פי"ב מ"ג באונקלי שבכתלים מש"כ שם בהערה].

**ובביאור יסוד הנידון בזה,** הנה בהטעם דמחובר לקרקע אינו מקבל טומאה, י"ל בזה בתרי אנפי א. דהוא דין של כל המחובר לקרקע כקרקע, והוי דין טהרה על קרקע ועל המחובר לה, ב. דהוא דין דכל דבר המחובר לקרקע לא הוי כלי, ומעתה י"ל דהרמב"ם למד דהוא חסרון בשם כלי ולכן אפילו שלא חיברן לקרקע כיון שעומד להתחבר לקרקע כבר לית בהו שם כלי, אבל הרא"ש למד דהגדר הוא דהוי דין טהרה על המחובר ולכן כל שלא מחובר בפעל לא שייך זה. ועי' **חידושי הגר"ח על הש"ס** דכ' דאיכא לתרי הדינים והיינו דגם דין חיבור לקרקע הוי דין טהרה וגם דין דלא הוי כלי. [מספר משנת טהרות].

## מצינו אופנים דכלי מתכות מחוברים לקרקע טמאים

**ז]** **במשנה אחרונה** הקשה מג' משניות דמבואר דכלי מתכות אפילו במחוברים לקרקע טמאים, א). פט"ו מ"ב לגבי דף שקבעו בכותל, ב). פ"כ מ"ד ג) פ"כ מ"ה עיי"ש, וכ' המשנ"א ליישב דדוקא הכא גרע בדלת שנעשו מעיקרא להתחבר לקרקע טהורים, אבל כל שעשאו מתחילה להיות תלוש ואח"כ חברו מקבל טומאה גם בחיברו, אך צ"ע בטעם הדבר. ואולי כיון דחל עליו שם כלי תו לא פקע וצ"ע, [וע' בסדרי טהרה סי' קצ"ח סוסק"ג].

**ובנודע ביהודה** [תנינא יו"ד ק"ט], כ' ליישב הסתירה במשניות דכל הא דאמרי' הכא מחובר לקרקע הוי חסרון הוא דוקא בגוונא דעיקר תשמישו בהדי הקרקע אבל כל שיכול לשמש בפנ"ע, אלא דהוא חיברו לקרקע אינו חסרון עיי"ש. ועי' עוד **בקהילות יעקב** [סימן י"א] מש"כ בכל ענין זה. ויש לעי' האם ב' הסברות הנ"ל תלויין בהחקירה דלעיל אם הוא דין דחסר בתורת כלי או משום דין דכל המחובר לקרקע כקרקע.

**ויעוי' ברע"ב** לקמן פ"כ כ' וז"ל "ולא בטלה מתורת כלי, ולא אמרינן כלי המחובר לקרקע כקרקע דמי, אלא כשהיה מחובר לקרקע מתחלתו, או שנעשה כדי לשמש את הקרקע" עכ"ל. ויש לדקדק בדברי הרע"ב דכ' לב' הסברות גם לסברת הנו"ב דצריך שיהיה נעשה לשמש עם הקרקע, ועוד כ' להסברת המשנ"א דלא נעשה מתחילתו להיות משמש עם הקרקע, ומשמע בדבריו דתרווייהו אמת, והיינו דבכדי שיחשב כלי אפילו בעודו מחובר לקרקע צריך גם שלא יהיה נעשה מתחילתו להתחבר לקרקע וגם שלא יהיה משמש עם הקרקע, אבל כל אחד בפנ"ע אכתי יהיה דין כל המחובר לקרקע טהור, ויש לעי' בזה.

## כלים המחוברים לכלי הבא במידה

**ח]** במשנה אחרונה כ' דה"ה במחובר לכלי הבא במידה, והביא לזה ראיה מלשון הרמב"ם פ"ט ה"ב, ועוד הביא ראיה לזה ממשנה להלן פ"כ לגבי קערה מחוברת בשידה, דלהדיא מבואר דאם חיבר לכלי הגדול מארבעים סאה חשיב מחובר לקרקע.

## הערה בפשט המשנה

**ו]** יש להעיר בעיקר דברי המשנה מה השייכות בין הדין של כלי מתכות צריכים שם בפנ"ע להדין של מחובר לקרקע טהור, והרי הם שני דינים נפרדים ומדוע נשנו בחדא מחתא, ועוד יש להעיר מדוע הדין של כלים מחוברים לקרקע דאינם מקבלים טומאה נתבארו דוקא בכלי מתכות ומדוע לא נאמר במשנה על שאר הכלים.

# פי"א משנה ג'

העושה כלים מן העשת וכו' טהורים

**א] בר"ש** כ' הטעם דבכל הני לא גזרו טומאה ישנה, "משום דכל הני לא נראו לקבלת טומאה מעולם", ולכן לא חיישי' בהו לטומאה ישנה ע"כ.

ויש להבין מדוע כלים אלו לא נראו לקבלת טומאה מעולם, והנה "עשת וחררה והטסין והשחולת" הוא משום דמעולם לא היו כלי, ו"הסובב של גלגל" ביאר התפא"י [אות י"ז] דהוא ציפוי הגלגל במתכת, וטהור משום דמבואר [פי"ד מ"ה] דגלגל עץ המצופה במתכת טהור, ומהאי טעמא נמי "ציפויין" טהורים, ובבועז [אות ה'] העיר דסובב של גלגל היינו ציפויין, ומדוע נתחלק לב' בבות, ו"כני כלים" - עי' תפא"י דביאר דהוא טהור מדין משמשי כלים [ועי' עוד להלן אות ב' בכני כלים].

## בדין ידות הכלים לענין טומאה ישנה

**ב] ברא"ש** הקשה כולהו ניחא לי בר **"מאזני כלים"**, דלמה לא נחוש בהם לטומאה ישנה והרי היו חלק מגופו של כלי וקבלו טומאה מדין ידות הכלים, וכ' הרא"ש לחדש דכיון דגזירת טומאה ישנה הוא מדרבנן לכן י"ל דגזרו רק על עיקר הכלי, אבל לא גזרו על ידות הכלי דאינם גופו של כלי [וצ"ל דכיון דמקבלים טומאה רק מדין טפל לכלי], ועי' עוד **בועז** [את ד'] מש"כ.

אולם **בדברי הר"ש** דכ' דכל "הני כלים לא נראו לקבלת טומאה מעולם", משמע דנחלק על הרא"ש ונקט דמעיקרא הידות לא היו טמאים כלל, ולא כהרא"ש דנקט דהיו טמאים, ויש לעי' במה נחלקו,

**ועי' קה"י** טהרות [סי' ע'] דביאר דנחלקו אם ידות מקבלין טומאה בעצמם, או דרק מוציאין ומכניסין טומאה, דלהר"ש הם רק מוציאין ומכניסין ואינם טמאים בעצמם, ולכן כ' דמעולם לא נראו לקבלת טומאה, ואילו הרא"ש למד דהידות בעצמם מקבלים טומאה, אלא שהוא דין מסויים לענין טומאה ישנה דלא גזרו אלא על עיקר הכלי, ועיי"ש מש"כ בזה לדון בכל זה.

ועי' **משנה אחרונה** כאן דביאר ב"אגני כלים ואזני כלים" הטעם דטהורים משום דאיירי בגוונא דעשאן לשם אוגן ואוזן לכלי ולבסוף לא חיברן. ונמצא דלא היה טמא מעולם.

**ג] בחזו"א** [ריש סימן י"ד] הקשה מדוע לא ניחוש דכל הני נעשו מכלים שהיו טמאים מעיקרא, ומאי שנא ממסמרים דחיישי', ובשלמא עשת ודאי לא היה כלי מעולם, אבל שאר המינים דמתני' מדוע לא ניחוש בהם ועי' מש"כ בזה.

העושה כלי מן הצפויין

ג] עוד איתא במתני' העושה כלי מן "הצפויין" טהורים, והקשה החזו"א [סי"ד סק"ח] דהא ציפויין טמאים לדעת הראב"ד ושאר פוסקים, וא"כ מדוע העושה מהם כלי לא יחזור לטומאה ישנה, [ובשלמא להרמב"ם פ"ד מכלים ה"ד דס"ל דכלים המצופין טהורים א"ש, אבל הראב"ד שם ס"ל דמצופין טמאים, וכן ס"ל להר"ש לקמן מ"ז דכלים המצופין טמאים וכ"כ הרא"ש להלן מ"ד, וא"כ קשה מדוע לא נראו לטומאה].

והיה אפשר לבאר בזה, דלענין טומאה ישנה בעינן שיהיה הכלי דמעיקרא טמא בעיקרו ולא בחלק הטפל שלו, וכמו שמצינו ברא"ש לענין כלי העשוי מאגני כלים, ומעתה י"ל דכיון דהכלי דמעיקרא היה טמא מחמת הציפוי ולא מחמת עיקר הכלי, לא יחזור לטומאה ישנה, [ואף דמעיקרא היה טמא מחמת הציפוי דהיה כלי עץ המצופה מתכת, אי"ז משום דהציפוי הוא עיקר הכלי, אלא כמו שכ' תוס' בחגיגה [דף כז.] דילפי' מריבוי דאזלי' בתר הציפוי לטומאה ישנה].

מיהו בדעת הר"ש והרא"ש לא משמע כן דהא בר"ש כ' דכל הני לא נראו לקבלת טומאה מעולם, ומשמע דגם הציפויין לא היו ראויין לקבל טומאה מעולם, וכן ברא"ש כ' כולהו ניחא ליה בר מאגני כלים, ומדוע לא הקשה גם על ציפויין, וע"כ דגם הציפוי לא היה טמא מעולם, וצ"ע מדוע הציפוי לא היה טמא.

וע"כ צ"ל כמו שכ' החזו"א [סי' י"ד סק"ח] דמיירי בציפוי העשוי לפי שעה ומסלקין אותו בשעת תשמיש ולכן בכה"ג אינו מקבל טומאה. ועוד ביאר דמיירי על ציפוי העשוי לנוי בכה"ג לא מקבל טומאה עיי"ש.

## ביאור הרמב"ם בדינא דמתני'

**ד].** **הרמב"ם** בפיהמ"ש וכן ביד החזקה [בפ"ח מכלים ה"ב] פירש מתני' הכא דאין הנידון לגבי טומאה ישנה, אלא דהמשנה איירי לגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא, דכל הכלים המבוארים במתני' עשת וחררה וכו' אינם מקבלים טומאה מכאן ולהבא והטעם משום שהם 'גלמי כלי מתכות', **ובראב"ד** שם בהשגה כבר נחלק דמתני' הכא מיירי בדין טומאה ישנה ולא בדין גלמי.

ובהטעם דלהרמב"ם כלים דמתני' נחשבים לגלמי, גבי **עשת וחררה** מבואר בדבריו דלא מיירי בהתיכן ועשה מהם כלים [כמו להר"ש והרא"ש], אלא מיירי שעשה מהעשת והחררה עצמם כלים בלי להתיכן, וביאר וז"ל "כיון בהיותם מבלי מלאכת מחשבת, אלא חסרי הדר, ובלתי מתוקנים" ע"כ. **ובאגני ואזני כלים השחולת וציפויין וגרודות** ביאר הרמב"ם דאיירי שחיברן ע"י מסמרים ולא ע"י התכה, והוי כלי גרוע שלא הושלם, ולכן נחשבים לגלמי.

מבואר ברמב"ם חידוש דכל כלי שאינו מתוקן מצד צורתו, אף באופן שלא עתיד לגמור מלאכתו אלא כך ישאר צורתו לעולם, גם זה חשיב גלמי כלי מתכות, וזהו חידוש, [ועי' גמ' חולין כה. ביסוד החסרון בדין גלמי, ועי' עוד מש"כ להלן פי"ב מ"ו בעיקר דיני גלמי][[2]](#footnote-2).

ובסיפא דמתני' "**משברי כלים ומן הגרוטים וכו**' **טמאים**", ופי' הרמב"ם ז"ל "הם הברזלים הנשארים מן הכלי לאחר שהזמן מכלה אותן עד שנעשין דקין ונשברין ומתרסקין ועולה חלודה על רובן כלומר מה שדרכו להחליד", וגם זה צ"ע דהרי צורת הכלי גרועה ומדוע לא יהיה בהם אותו חסרון של גלמי כלי כמו בעשת וחררה.

ואשר מבואר בזה דכל שהוא עושה כלי, משברים שהיו קודם כלים, יש כאן מעלת הכלי הראשון ולכן אין בזה חסרון של גלמי כלי מתכות, ורק בעושה כלי גרוע מעשת וחררה דמעולם לא היו כלים יש בהם החסרון של גלמי, ובאגני ואזני כלים וצפויין דלא מקבלים טומאה צ"ל דמעיקרא לא היו עיקר כלי, אלא רק חלק טפל לכלי, אבל כשעושה כלי משברי עיקר הכלי מהני מעלת הכלי הראשון להפקיע החסרון של גלמי, ואכתי צ"ע.

ובעיקר דברי הרמב"ם יש להקשות א. מה דין גלמי שייך בתוך דיני טומאה ישנה, ב. בחידושי הגרי"מ זצ"ל הקשה בהא דעשת והחררה נחשבים לגלמי כלים, והא לכאו' לא הוי כלי כלל וגרע טפי, ועי' מש"כ בזה.

**ה]** **ברע"ב** כאן פי' **כהר"ש והראב"ד** דהנידון במתני' הוא מדין טומאה ישנה, אלא שביאר דהטעם דעשת וחררה טהורים וכו' דכל הני לא קבלו טומאה מעולם משום דהיו גלמי כלי מתכות, ולכן לא שייך בהם טומאה ישנה, והנה זה לא נתפרש בר"ש, ועי' משנה אחרונה מש"כ.

ר' יוחנן בן נורי אומר אף מן הקצוצות

**ו] הרע"ב כ'** דאם קצץ כלים לחתיכות קטנות לא חזרו לטומאתן הישנה, ובטעם הדבר דלא חזר לטומאתו הישנה, **עי' תוי"ט** משום דס"ל כאביי בשבת טז: דהטעם דגזרו טומאה ישנה הוא משום דחששו שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, ולכן אם קצץ לחתיכות קטנות דאין חשש זה לא גזרו טומאה ישנה.

**אולם** באמת שדברי התוי"ט תלוי בב' הפירושים ברש"י [בשבת טז:] דבגמ' שם מבואר ב' הטעמים בגזירת טומאה ישנה, א. משום שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, ב. משום שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, ואמרי' בגמ' נפק"מ ב"רצפניהו מרצף" והיינו ששבר הכלי לחתיכות קטנות, ופרש"י שם ב' פירושים עי"ש, ולפי' השני ברש"י שם מבואר דלמ"ד שמא לא יקבנו בכדי טהרתו חזר לטומאה ישנה, ולמ"ד משום טבילה בת יומא לא חזר לטומאה ישנה, וזהו דלא כהתוי"ט,

ועמד בזה **במשנה אחרונה** כאן, ועי מש"כ בזה. **ועי' תפא"י** [אות כ"ו] דביאר דכיון דלא שכיח שיקצץ הכלי לחתיכות קטנות, סבר ר' יוחנן בו נורי דהוי מילתא דלא שכיחא דלא גזרו ביה רבנן, ורבנן ס"ל דלא פלוג בהכי. [ועי' עוד בביאורים בענין זה ובדברי רבינו ירוחם המובא בתוס' שאנץ].

## ספק טומאה ישנה

מן הגרוטים ומן המסמרות שידוע שנעשו מכלים טמאים

**ז]** מבואר דמסמרות וגרטאות שיודע שנעשה מכלי, ואינו יודע אם נעשה מכלי טמא או טהור, מספק גזרו טומאה ישנה.

**ועי' משנה אחרונה** שהקשה דהא גזירת טומאה ישנה הוי דרבנן, וא"כ הרי ספק דרבנן לקולא ומדוע החמירו מספק טומאה ישנה, ועיי"ש מש"כ ליישב דאם מתחילה היה אב הטומאה גזרו טומאה ישנה והוי אב הטומאה, ואיתא בטהרות פ"ד מי"א דבכה"ג ספקו טמא.

ו**בחזו"א** [סי"ד סק"ג] דכ' דהוא גזירה מיוחדת דגזרו גם על הספק משום טומאה ישנה. **ובסדרי טהרות** כ' דהוא מדין גזירת כלים הנמצאים המבואר בפ"ד טהרות, ולפי"ז בירושלים שלא גזרו כמבואר בשקלים פ"ח מ"ב באמת לא גזרו [משנ"ט].

מן המסמרות בי"ש מטמאין וב"ה מטהרין

**ח]** מבואר במתני' ג' חלוקות, א. כלי מתכות שיודע שבאו ממתכות טהורים, טהור ב. באו מכלים, אלא שאין יודע אם הם כלים טמאים או כלים טהורים מספק לכו"ע טמא, ג. מן המסמרות סתם שלא ידוע אם המסמרות באו מן הכלים או מן העשת נחלקו בי"ש וב"ה.

# פרק י"א משנה ד'

ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור וכו'

## האם הוא מדין ביטל ברוב או מדין אחר

**א]** ובדין זה דאזלי' בתר רובא, **במשנה אחרונה** נקט דהוא מדין ביטול ברוב, וכן נקט **בתפא"י** [בועז אות ה'], והקשה המשנ"א דהא קיימ"ל דבר שיש לו מתירין אינו בטל ברוב וכאן הרי יש לו מתירין ע"י טבילה, וביאר ע"פ **הרמ"א** [בי"ד ס"ס ק"ב] דכל שלא הוכר האיסור קודם שנתערב בטל אפילו ביש לו מתירין. וכיון דהכא בזמן שבלל את הברזלים היו שבורים ונטהרו, ורק אחר שנעשו לכלי חזרו לטומאה ישנה, נמצא שלא הוכר האיסור קודם שנתערב, ולכן שפיר יש כאן דין ביטול ברוב. ועי' עוד **בבועז** [אות ה'] דהקשה דמין במינו ולא בטל, וכ' דהכא הוא יבש ביבש ולכן בטל.

**והטעם דמחצה על מחצה טמא**, להאמור הוא משום דאין רוב של ברזל טהור ולכן אין כאן ביטול על הברזל הטמא, ושוב חוזר לטומאתו הישנה, [ויש להעיר דהרי הכלי מורכב משני חלקים ומדוע קובע הברזל הטמא את שם הכלי, נימא דניזיל בתר הברזל הטהור, ויש ליישב דעכ"פ הברזל טמא לא בטל ומשום הכי איכא טומאה, מיהו לפי"ז נמצא דאיכא תערובת וחצי כלי טמא וחציו טהור וצ"ע].

**ב]** ובהמשך המשנה איתא "**וכן מן החלמא ומן הגללים**", וביארו **הר"ש והרא"ש והרע"ב** דחלמא הוא טיט ונתערב בגללים, ויש לעי' לשיטת המשנ"א והתפא"י דביארו מתני' מדין ביטול ברוב, דהא בחלמה וגללים לא הוי מתכת ולא שייך כאן טומאה ישנה, וע"כ צ"ל דהנידון כאן הוא האם מקבל טומאה מכאן ולהבא, דאם דינו כטיט הוא מקבל טומאה מכאן ולהבא, ואם דינו ככלי גללים אינו מקבל טומאה, וא"כ הרי הוי תערובת של היתר בהיתר, ולא שייך בזה דין ביטול ברוב.

אמנם בר"ש בכת"י צידד דחלמא היינו 'מתכת' המעורבת עם גללים, וכן מבואר בתפא"י, ולפי"ז א"ש דבאמת הוא מדין טומאה ישנה ושייך ביטול ברוב, אבל לשאר הראשונים אכתי קשה.

**אכן** ביארו באופ"א דבאמת הוא לא מדין ביטול ברוב, אלא הנידון במתני' הוא להגדיר את שם הכלי, האם הוי כלי גללים או כלי חלמא, ונתחדש במתני' דשם הכלי נקבע לפי הרוב, ומעתה מסתבר דגם ברישא בתערובת של ברזל טמא וברזל טהור הנדון הוא איך להגדיר את הכלי, אבל אי"ז מהלכות ביטול ברוב, ועי' משנת טהרות הביא דכן מבואר בפסקי הרי"ד תשובה א'. [ועי' עוד להלן בביאורים באופן נוסף לבאר].

**ג]** **בר"ש וברא"ש** כ' דאיירי שהתיך את הברזל הטמא והטהור ובללן יחד ועשה מהם כלי, אבל אם חיבר שני חתיכות עשה מהם כלי וידוע מקום הטמא והטהור לא אזלי' בתר רובא "אלא הכל הולך אחר עושה מעשה"**,** ומקור דבריהם מהתוספתא עיי"ש, וצ"ע בטעם הדבר מהו ביאור החילוק בזה, והרי סוף סוף הוי כלי אחד המורכב משני חתיכות, ומדוע לא נאמר דהכלי מוגדר לפי הרוב.

אכן י"ל דהביאור בזה כמו דמבואר להלן [פי"ג מ"ו] עץ המשמש את המתכת טמא, והמתכת המשמשת את העץ טהורה, ומבואר שם דהגדרת הכלי תלוי לפי עיקר עושי המלאכה והחלק השני נטפל, ועיי"ש פי"ג במשנה אחרונה דהביא דברי הר"ש והרא"ש כאן בשם התוספתא דהגדרת הכלי תלוי לפי עיקר עושה המלאכה.

וכן מן החלמא ומן הגללים

**ד]** עי' **רע"ב** דהחלמא הוא נחשב 'לכלי חרס' דמקבל טומאה,ואילו הגללים אינם מקבלים טומאה, **ובר"ש** הביא התוספתא וז"ל החלמא והגללים שטרפן זה בזה ועשה מהן כלים וכו' מחצה על מחצה טמא רבי אליעזר אומר שורפין עליהן את התרומה 'ואין חייבין עליהן על טומאת ביאת מקדש וקדשיו' עכ"ל. ומשמע בדבריו דאם היה רוב טמא היה חייב עליה משום טומאת מקדש וקדשיו.

**ובחזו"א** [אהלות סימן כ' סק"ד] הקשה בדברי התוספתא דהא חלמא הוי כלי חרס ולא שייך טומאת מקדש וקדשיו בכלי חרס כיון דאינו יכול להיות אב הטומאה [וכמבואר בעירובין קד:] והרי על טומאת ראשון אין חיוב משום טומאת מקדש וקדשיו, כדאיתא שם עירובין קד:.

**ובאמת בר"ש כאן** בכתב יד עמד בקושיא זו בקצרה שאין כלי חרס יכול להיות אב הטומאה עיי"ש, וכ' דאפשר דחלמא הוי עור, ושוב דחה זאת, ולבסוף הסיק הר"ש דחלמא איירי בטחן את המתכת ועירבו עם כלי גללים עיי"ש, ומעתה א"ש דמתכת טומאתו אב הטומאה. [ועי' משנ"ט].

קלוסטרא טמאה

**ד]** **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' דנתחדש בהדין דקלוסטרא טמאה, דיש לה שם בפנ"ע ולכן טמאה, ולכאו' כוונתו דסד"א דלית ליה שם בפנ"ע דהוי "קלוסטרא של דלת", ולא נחשב לשם בפנ"ע קמ"ל דקלוסטרא חשיבא דאית ליה שם בפנ"ע.

אכן לכאו' יש כאן חידוש נוסף דלהלן בסוף המשנה ר' יהושע אומר וכו', וכ' הרא"ש והרע"ב דלר' יהושע קלוסטרא טהורה, ופליג על הרישא, וכ' החזו"א דהטעם דלר' יהושע טהור הוא משום דהוי כלי המשמש עם הקרקע, [ואף שאינו מחובר לקרקע], ואילו לר' טרפון דמטמא הוא משום דמה דראוי לדוך בו מחשיבו לכלי בפנ"ע, וא"כ י"ל דזה גופא החידוש דאף דהקלוסטרא הוא תשמיש לדלת אינו נחשב מחובר לקרקע.

ומצופה טהורה

## בדין כלי עץ המצופין מתכת

**ה] הרמב"ם בפיהמ"ש ביאר** דמצופה טהורה הוי הלכה בכל כלי שהוא מצופה מתכת דטהור ואפילו יש לו בית קיבול, ועיי"ש שביאר דהמקור הוא בסוף חגיגה [דף כז.], וטעמו מדרשא בספרא "בהם" פרט לחיפויי הכלים, דאין עושים המלאכה בכלי עצמו, אלא באמצעות החיפוי ולכן טהור, **וכן פסק הרמב"ם** [פ"ד מכלים ה"ד] ועיי"ש **בראב"ד** בהשגה שם שנחלק בדין זה.

**והר"ש והרא"ש והרע"ב ביאר**ו דהנידון כאן הוא בדין טומאה ישנה, ואיירי בגוונא דעיקר הכלי הוא מתכת טהורה, והציפוי הוא ממתכת טמאה, ובכה"ג לא גזרו טומאה ישנה כיון דאזלי' בתר עיקר הכלישהוא טהור,.

וכהאי מחלוקת **נחלקו הרמב"ם והר"ש** להלן מ"ו לגבי ב"חליל של מתכת" דמצופין טהורין עיי"ש, [ועיקר מה דנתבאר דבטומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי ולא בתר הציפוי שהוא הטפל, כעי"ז מצינו לעיל מ"ג לגבי "אזני הכלים" דכ' הרא"ש דאין בידות גזירת טומאה ישנה, משום דלא גזרו אלא בעיקר הכלי].

**וכן נחלקו הר"ש והרמב"ם לשיטתייהו** להלן מ"ז, לגבי קרן "אם היתה מצופית שלה של מתכת טמאה", דביאר הר"ש דקרן פשוטה המצופין מתכת טמאים מדין כלי מתכת, ואף דהוי פשוטי כלי עץ ועצם טמאים מדין הציפוי, הרי להדיא דעץ המצופה מתכת טמא, אבל הרמב"ם שם פי באופ"א דאיירי שם בכלי של פרקים עיי"ש.

**ו] ויש להעיר להר"ש** דמחד גיסא מצינו דכלי עץ המצופה מתכת הציפוי הוא העיקר, וקובע הכלי למתכת, ואילו הכא במתני' לענין דין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי ולא אחרי הציפוי, וצ"ב טעם החילוק בזה, וכן יש להקשות בדעת הרא"ש דכ' כאן באותו דיבור דלענין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי ואילו לענין דין פשוטי כלי עץ המצופין מתכת אזלי' בתר הציפוי ונחשב פשוטי כלי מתכות וטמא. **ועי' במל"מ** [פ"י מכלים הי"א] מש"כ בזה דיש חילוק בין מין אחד לשני מינים דבמצופה הוא שני מינים ואילו בטומאה ישנה הוא מין אחד של מתכת, ועי' **תוי"ט** ריש פכ"ב מש"כ בזה. ועי' עוד **חזו"א** [י"ד סק"ח], [ועי' משנ"ט מש"כ עוד לבאר בזה].

**ז] והגר"א** פי' במתני' כהרמב"ם דהוא מדין מצופה טהורה, אלא דהגר"א חלוק ביסודו מהרמב"ם, דלהגר"א דין זה נאמר דוקא בפשוטי כלי עץ המצופין מתכת, והיינו דאף דהפשוטי כלי עץ מצופין מתכת, נשארו בדין כלי עץ וטהורים מדין פשוטי כלי עץ, אבל כלי קיבול של עץ המצופה טמא, ולא כהרמב"ם דאף כלי קיבול מצופה טהור, דהוא דין בפנ"ע דכלי המצופה טהור, דדרשי' מקרא דכל שעושה מלאכה ע"י חיפי טהור, ועי' בביאור הגר"א יו"ד סי' ק"כ סקט"ז מש"כ באריכות בענין זה, [ועיי"ש בתו"ד מה שלמד בהבנת הרמב"ם].

**וברע"ב** במתני' כאן ביאר כהר"ש דהוא לענין טומאה ישנה, ואילו להלן מ"ו ביאר כדעת הרמב"ם דהוא מדין מצופה טהורה, [ואולי כוונתו כהגר"א], ועי' במשנה ז' דפירש כהר"ש דמצופה במתכת טמא, וצ"ע **ועי' תוי"ט** מש"כ בזה.

הפין והפורנא טמאין

**ח] יש לעי'** מה החידוש במתני' דהפין והפורנא טמאים, **וברא"ש כ'** "ואע"פ שכלי זה עשוי משתי חתיכות ומשמשין מלאכה אחת טמא" מבואר דהחידוש במתני' הוא דכלי העשוי משתי חתיכות ומשמש כאחד טמא.

והנה נחלקו מפרשי המשנה האם מיירי באופן שהפין והפורנא מחוברין, או כשהם פרודים, **במשנה אחרונה** כ' דהם טמאים רק כשהן מחוברים, **וכ"כ החזו"א** [סי"ד סקי"ב], **אולם בתפא"י [אות מ"ב]** כ' דאף כל אחד בפנ"ע נמי טמא.

ובשלמא **להתפא"י** החידוש במתני' דאף שכל אחד בפנ"ע אינו ראוי לשימוש מ"מ הוא טמא [כיון שראוי לשמש ביחד עם החלק האחר, ואפשר עוד דהחידוש הוא דנחשב דאית ליה שם בפנ"ע, עי' להלן]. אבל להמשנה אחרונה והחזו"אדמיירי במחוברים צ"ע מה החידוש בזה [**ובחזו"א** י"ד סקי"ב עמד בזה].

**ואולי י"ל לדעת המשנ"א** דהחידוש במתני' דטמא ולא נחשב מחובר לקרקע, דהא לעיל מ"ב מצינו דהמנעול נחשב מחובר ואינו מקבל טומאה, ובאמת יש לעי' בטעם הדבר מדוע הפין והפורנא חלוק מהמנעול ולא נימא דטהור מדין מחובר לקרקע וצ"ע, מיהו בהרא"ש קשה לומר דהחידוש הוא בדין מחובר לקרקע, דהא משמע בדבריו דהחידוש הוא עצם הדבר דהוי כלי המורכב משני חתיכות ומשמש מלאכה אחת דטמא.

**ובביאור יסוד הנידון** אם טמאים גם כשהם בפנ"ע [כהתפא"י] או רק כשהם מחוברים [כהמשנ"א], יש לבאר בזה דהנה לעיל מ"ב הובא מחלוקת הרמב"ם והראב"ד [פ"ט מכלים ה"א] בעקרב ולחיים דהם משמשים כאחד וכשהם כל אחד בפנ"ע טהורים, דלהרמב"ם הטעם משום דאין להם שם בפנ"ע, ולהראב"ד הטעם הוא משום שכל חלק אינו משמש בפנ"ע ולכן טהור.

**והגר"ח** [פ"י מכלים] ביאר דהרמב"ם ס"ל דבדין כלי מעשה אין חסרון במה שהוא משמש ביחד עם כלי אחר, ולכן להרמב"ם החסרון הוא דאין לו שם בפנ"ע ולא הוי כלי. ומעתה בנידו"ד בפין ופורנא להראב"ד בהכרח דאיירי במחוברין דהא כל אחד אינו משמש בפנ"ע, וזה כדעת המשנ"א, אולם להרמב"ם אין החסרון במה שהוא משמש בהדי כלי אחר "אלא צריך שיהיה לו שם כלי בפנ"ע", ומעתה יש לדון האם הכא כשהפין והפורנא בפנ"ע יש להם שם בפנ"ע, וכל אחד טמא בפנ"ע וכדכ' התפא"י, או דאין להם שם בפנ"ע וצריך שיהיו מחוברים.

הקלוסטרא ר' יהושע אומר שומטה מפתח זה וכו'

## האם נחלקו תנאי בדין קלוסטרא

**ט] ברע"ב וברא"ש כ'** דהכוונה בזה דהדין דקלוסטרא מקבלת טומאה דנאמר בתחילת המשנה, הוא שנוי במחלוקת ר' טרפון ור' יהושע בהלכות שבת אם קלוסטרא הוי כלי או לאו, ומתני' קאי לדעת ר' טרפון אבל לר' יהושע דלאו כלי לשבת ה"ה דאינו מקבל טומאה.

**ועי' בר"ש** שהקשה מהסוגיא שבת דף קכג: דמבואר דהכל מודים דקלוסטרא הוי כלי, אלא המחלוקת היא רק בגזירת כלים אם מותר לטלטל כלי זה דמלאכתו להיתר שלא לצורך, או דהמחלוקת היא בדין טלטול בחצר דאינה מעורבת עיי"ש, וא"כ דינא דמתני' דקלוסטרא טמאה הוא לכו"ע.

אלא דבסוף דבריו **הקשה הר"ש** דהא עכ"פ בברייתא מבואר דר' יהושע מטהר לענין טומאה, [דאיתא בתוספתא בב"מ פ"א ה"ג], וע"כ דלאו כלי הוא, ומאידך מבואר בגמ' בשבת קכד. דבחצר מעורבת שרי ר' יהושע לטלטל הקלוסטרא משום דהוי כלי, והקשה הר"ש דהא מדלענין טומאה מבואר במתני' דלאו כלי הוא וטהור, לענין שבת נמי לאו כלי הוא, והניח בצ"ע.

## כלים המשמשים עם הקרקע לענין שבת

**ובחזו"א** [סי' י"ד סק"ט] כ' ליישב דהטעם דלר' יהושע טהור הוא משום דהוי כלי המשמש עם הקרקע, ומעתה כ' דזה אינו חסרון לענין שבת, דרק שברי כלים הוי חסרון לענין שבת, אבל הני כלים המשמשים עם הקרקע דאינם מקבלים טומאה הוי כמו פשוטי כלי עץ, דלא הוי חסרון לענין שבת אלא רק לענין טומאה, וה"ה כלים המשמשים עם הקרקע הוי כלי לענין שבת, ועי' עוד **בתפא"י** כאן [בועז אות ז].

# פרק יא משנה ה'

עקרב של פרומביא טמאה ולחיים טהורים

**א] בר"ש בכת"י** כאן כ' ב' טעמים בהא דלחיים טהורים, **א)** משום דנעשה לנוי לבהמה ותכשיטי בהמה וכלים טהורים וכדאיתא להלן פי"ב, **וכ"כ הרע"ב במתני'**. **ב).** משום דלחיים אין להם שם בפנ"ע וחשיבי כחצי כלי.

**וברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"א] **כ'** דלחיים טהורים משום שאין להם שם בפנ"ע, כפי' הב' בר"ש, **ובראב"ד בהשגה** שם כ' דהעקרב הוא ממשמשי יד האדם בבהמה, משא"כ בלחיים. מבואר בראב"ד דהחסרון בלחיים הוא משום דאינו משמש האדם, והיינו דהוא 'משמשי בהמה וכלים' ולכן טהורים, ולכאו' כוונתו משום נוי בהמה, וכמו שכ' הרע"ב והר"ש בפי' השני[[3]](#footnote-3).

**ובתפא"י [אות מ"ח]** **כ'** **נפק"מ** בין שני הטעמים דאי משום החסרון של אין לו שם בפנ"ע, באופן שיש בית קיבול בלחיים מקבל טומאה וכמו דכ' הרמב"ם [פ"ט ה"ב], אבל אי משום החסרון של תשמיש בהמה גם באופן שיש לו בית קיבול נמי אינו מקבל טומאה, וכדאיתא בתוס' שבת נט. [ד"ה הואיל] דמבואר שם דכל דהוי תשמיש בהמה, אפילו יש לו בית קיבול נמי אינו מקבל טומאה.

**ב]** **להרמב"ם** דהחסרון בלחיים משום דאין להם שם בפנ"ע, יש לעי' מדוע לחיים אין להם שם בפנ"ע, דהא לכאו' לחיים הוי שם לעצמו, דקרי להו לחיים, **ואפשר** משום דמצינו דיש גם לחיים של אדם וכמבואר להלן מ"ח, ויש גם לחיים של בהמה שהם מתחברים לעקרב, וא"כ עיקר השם שלהם הוא לחיים של עקרב וזהו שם לווי, ולכן לחיים כשהם בפנ"ע הוי מקצת כלי, [ועי' עוד להלן מ"ח עוד מה שנתבאר בזה באופ"א].

**ובחזו"א** [י"ד י"ג] ביאר דהלחיים הם מקצת כלי כיון דהם מחוברים לעקרב והפרומביה, וביאר שם ד'העקרב' אף שהוא מחובר לפרומביה לא חשיב מקצת כלי ואין בו החסרון של שם בפנ"ע, כיון דהוא עיקר הכלי ומשמש תשמישו ע"י הלחיים, אבל הלחיים אינם עיקר ולכן יש בהם החסרון דאין להם שם בפנ"ע, ועיי"ש שכ' ואף שהיה אפש"ל כן גם על הלחיים [דהם גם חשיבי עיקר], וכ' דצריך הכרעת חכמים ע"פ התורה איזהו כלי ואיזהו מקצת כלי.

**ג] במשנה אחרונה** הקשה מהא דאיתא בסוף המשנה "דאם חיברן טמא", ואי נימא כהרע"ב והר"ש דהחסרון הוא משום נוי בהמה, מה יועיל מה שחיברן. ובשלמא להרמב"ם דהחסרון הוא משום דאין להם שם בפנ"ע אתי שפיר דאם חיברן מקבלין טומאה, ועי' מש"כ לבאר בזה להלן סוף המשנה.

ר"א מטמא בלחיים

ד] יש לעי' בהטעם דר"א פליג, **ולהרמב"ם** דהחסרון בלחיים הוא משום דלית להו שם בפנ"ע, [וכן הוא שיטת הר"ש בכת"י בפי' השני, כתב **החזו"א** [י"ד י"ג] דר"א נחלק בזה וסבר דלחיים חשיב דיש להם שם בפנ"ע.

ויתכן עוד דר"א נחלק על עיקר הדין דדבר דלית ליה שם בפנ"ע טהור, וס"ל דגם באין לו שם בפנ"ע טמא, [וכבר מצינו בתוס' אנשי שם מ"ו דכ' דכ' דר"ע במ"ו חולק וסובר דדבר דלית ליה שם בפנ"ע מקבל טומאה], ועי' עוד לקמן מ"ט בר"ש שהביא תוספתא לגבי צינורא דר"א מטמא 'לפי גירסת הגר"א שם', ומעתה אפשר דר"א לשיטתו דדבר דלית ליה שם בפנ"ע נמי מקבל טומאה, [ויש לעי' בזה] ועי' עוד בביאורים בענין שם בפנ"ע.

**ולהר"ש בפי' קמא והרע"ב [ולהראב"ד]** דהטעם דטהור משום דהוי תכשיט בהמה וכלים, **יש לעי'** האם ר"א נחלק במציאות דאינו עשוי לנוי, או דנחלק לדינא ונקט דתכשיט בהמה טהור. מיהו עיקר הדין דתכשיט בהמה טהור מבואר להלן פי"ב מ"א בסתמא דמתני' באין חולק, ודוחק לומר דר"א נחלק בזה, וצ"ע.

ובשעת חיבורן הכל טמא

**ה]** **ברא"ש** כ' להקשות' ותימה דחכמים היינו ת"ק, ולא היה צריך למיתני אלא ובשעת חיבורן הכל טמא, וכן הקשה **התוי"ט** כאן. ועי' **משנה אחרונה** מש"כ ליישב בזה וצ"ע.

**ובהגהות מהרי"ח** על המשניות כ' לבאר דבאמת איכא מחלוקת בין ת"ק לחכמים, דלת"ק גם במחוברין הלחיים טהורים, ואילו לחכמים במחוברין הלחיים טמאים, ורק במופרדים הלחיים טהורים, מיהו לא נתבאר יסוד המחלוקת.

**ויתכן לבאר** הדברים, דלדעת ת"ק הטעם דלחיים טהורים הוא משום דס"ל דטהור משום דהוי נוי ותכשיט בהמה, ולכן גם חיברם טהור, ואילו חכמים למדו שהטעם הוא משום דאין לו שם בפנ"ע ולכן בשעת חיבורם הכל טמא, ומעתה י"ל דהרמב"ם פסק כחכמים ולכן כ' הטעם משום דאין להם שם בפנ"ע.

**ובזה** נתישבה קושיית המשנ"א דהקשה דכיון דהלחיים טהורים משום תכשיט בהמה, מדוע חיברן טמא והרי אכתי תכשיט נינהו, ולהאמור א"ש היטב דבאמת לת"ק גם בחיברן טהור.

**מיהו** בדברי הר"ש לא משמע כהנ"ל, דהר"ש כ' לפרש דינא דמתני' בתרי אופנים, ולא משמע דבזה גופא פליגי ת"ק וחכמים, וצ"ע.

ועי' **באליהו רבה** שכ' לבאר באופ"א וז"ל לת"ק אין טהור אלא הלחיים אבל כלים שחוץ ללחיים לעקרב שייכי וטמאין ולרבנן אין טמא אלא עקרב אבל כלים שחוץ לעקרב ללחיים שייכי וטהורין עכ"ל. מבואר דהגר"א אתא ליישב בזה קושיית הרא"ש והתוי"ט, דהנפק"מ בין ת"ק לחכמים הוא לכלים המחוברים ללחיים והעקרב, דלת"ק רק הלחיים טהורים, ואילו לחכמים רק העקרב טמא, וכפי שכ' בלשונו אין טמא אלא עקרב.

# פרק יא משנה ו'

פיקה של מתכת ר' עקיבא מטמא וחכמים מטהרין

**א]** **ברע"ב** כ' דהפלוגתא דר"ע וחכמים הוא אם נחשב לשם בפנ"ע או לאו, דלר"ע חשיב שם בפנ"ע, ואילו לחכמים לא חשיב שם בפנ"ע.

**וברמב"ם פיהמ"ש** ביאר הטעם דלחכמים לא חשיב שם בפנ"ע משום דאפילו יאמר האדם הפיקה לא ידע לאיזה דבר כיון שזה השם נופל על כל פילכה עגולה או תקרובת העיגול עכ"ד, אך לא נתפרש ברמב"ם להדיא במה נחלק ר"ע, אכן ברע"ב כ' להדיא דר"ע סבר דנחשב שם בפנ"ע.

ו**בתוי"ט** הקשה להרע"ב דנלך ברחובות קריה ונשאל פיהן של יושבי העיר היאך הם קורין, [ובמה פליגי ר"ע וחכמים]. ולכן כ' התוי"ט דלא פליגי אלא מר כי אתריה ומר כי אתריה, ושוב כ' להקשות על מה דכ' **הרמב"ם והרע"ב** "דהלכה כחכמים", דמבואר מזה דיש כאן מחלוקת, וקשה במה נחלקו. **ועי' משנ"א** מש"כ בזה, ועוד נתבאר בזה בכמה אופנים כדלהלן.

**א) עי' תוס' אנשי שם** דכ' דר"ע נחלק על הדין דשם בפנ"ע וס"ל דגם באופן שיש שם לווי, דהיינו דדבר שאין לו שם בפנ"ע נמי מקבל טומאה, עיי"ש.

**ב) בתפא"י** [יכין נ"ד] כ' דיסוד המחלוקת היא דלחכמים החסרון הוא משום דאין לה שם בפנ"ע, אבל ר"ע סבר דכיון דאצל הטווין רגילים לומר "פיקה" סתם, והכל יודעים דכוונתם לזה, לכן חשיב דיש לו שם בפנ"ע.

**ג)** **ועי' חזו"א** [סימן י"ד סקי"ג], מש"כ לבאר פלוגתת ר"ע וחכמים בדין פיקה של מתכת, דר"ע סבר דהוא חלק מעיקר הכלי וחשיב כלי מעשה, ואילו חכמים סברו דאינו כלי מעשה כיון דהוא בא רק להכביד עיי"ש, [ושם סקי"ד כ' **החזו"א** דבזה נתיישב קושיית התוי"ט].

**ד)** עוד כתבו לבאר דחלוק פיקה של מתכת, מקנה של מנורה [לקמן מ"ז], דשם יש חסרון של אין שם בפנ"ע כיון דהשם לוי הוא השם של הכלי דקורין אותו 'קנה של מנורה', ולכן קנה בפנ"ע הוי מקצת כלי, אבל כאן בפיקה של כוש, השם הוא "פיקה" בלבד, אלא שמוסיפין כסימנא מילתא פיקה של כוש, אבל אינו נחשב לשם הכלי, ומעתה בזה אין חסרון וחשיב שם בפנ"ע, דלא הוי מקצת כלי וצ"ע, [סייעתא דשמיא- בשם ספר חסד לאברהם].

**ב] עי' רמב"ם** [פ"י מכלים הי"ג] דכ' פיקה של מתכת טהורה "לפי שהיא משמשת את העץ", ומשמע כאן טעם בפנ"ע, דהוי מתכת המשמש את העץ, ולא משום דלית להו שם בפנ"ע. וצ"ע דהכא בפיהמ"ש כ' הרמב"ם הטעם בחכמים משום דאין להם שם בפנ"ע, והוא טעם אחר, וצ"ע.

סמפוניא אם יש בה בית קיבול כנפיים וכו'

**ג] סמפוניא** אם יש בה בית קיבול כנפיים בין כך ובין כך טמאה, **וברמב"ם** ביאר ד'סמפוניא' כיון דאין מצפין את תוך הבית קיבול של הכנפיים לכן טמא, כיון דהוי בית קיבול שאינו מצופה.

וביאור כוונתו דהרמב"ם אזיל לשיטתו דפירש לעיל מ"ד [וכן בהלכות כלים פ"ד ה"ד] ד'מצופה טהורה' היינו אף כלי קיבול המצופה נמי טהור, ולפי"ז פירש ד'סמפוניא' כיון דאין מצפין את תוך הבית קיבול של הכנפיים לכן טמא, כיון דהוי בית קיבול שאינו מצופה. ועי' תיו"ט כאן, ועי' משנה אחרונה שהק' דהרמב"ם בחיבורו לא הזכיר זה.

**ויש להעיר** על הלשון "בין כך ובין כך" דהא להרמב"ם הוא דוקא בלא מצופה, אבל אם יהיה מצופה יהיה טהור, אכן יעוי' בלשון הרמב"ם דהכוונה בין כך ובין כך, היינו בין אם כל הסמפוניא אינה מצופה, ובין אם שאר הסמפוניא מצופה ורק הבית קיבול אינו מצופה 'טמא'.

**ויש כאן חידוש** בדיני ציפוי דלא דנים לפי רוב הכלי אלא לפי הבית קיבול, ואם הבית קיבול לא מצופה אף שרוב הכלי מצופה טמא.

**ד] בר"ש וברא"ש** פירשו "בין כך ובין כך" היינו בין מצופה ובין שאינה מצופה, **ובמים טהורים כאן** הקשה דהנה הר"ש והרא"ש פי' בדברי המשנה "מצופין טהורין" כדפירשתי לעיל מ"ה. וכוונתם דמיירי בכלי מתכת, המצופה במתכת מטומאה ישנה, והדין טהורים הוא משום דבדין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי ולא בתר הציפוי, ולפי"ז קשה דכיון דמתני' כאן עוסקת בדין טומאה ישנה דלא אזלי' בתר ציפוי בציפוי, מה כוונת המשנה "אם יש בה בית קיבול בין כך ובין כך טמאה", דכיון דדין טומאה ישנה תלוי בעיקר הכלי, מה נפק"מ אם יש בית קיבול או לאו.

**וברע"ב** כ' לפרש ד"מצופין טהורין" היינו עץ המצופה מתכת, ומיירי בפשוטי כלי עץ, וטהור משום דאזלי' בתר עיקר הכלי שהוא 'פשוטי כלי עץ', ולא כהציפוי שהוא המתכת.

ולפי"ז מובן היטב המשנה ואם יש בה בית קיבול בין כך ובין כך טמאה, דהנידון הוא על טומאה דמכאן ולהבא, וכיון דהוי כלי קיבול מקבל טומאה מכאן ולהבא מדין כלי עץ, **וכ"כ באליהו רבה** כאן, [ועי' מים טהורים דכ' דלכן הרע"ב פירש כאן דלא כהר"ש ובזה יישב קושיית התוי"ט].

**מיהו** בדעת הר"ש והרא"ש [במשנה ז'] מבואר דלא כהרע"ב, והיינו דס"ל דפשוטי כלי עץ המצופין במתכת טמאים, דאזלי' בתר הציפוי, ולכן ביארו כאן מדין טומאה ישנה, וא"כ תמוה מה הביאור בדין זה דאם יש בהם בית קיבול טמא.

**ובאמת** דכן יש להקשות **לשיטת הראב"ד** [בהשגה פ"ד מכלים ה"ד] דכ' דפשוטי כלי עץ המצופין במתכת טמאים דאזלי' בתר הציפוי, ולפי"ז ע"כ ס"ל כהר"ש דהנידון במתני' הוא על טומאה ישנה, ושוב קשה כהנ"ל מה כוונת המשנה ואם יש בית קיבול בין כך ובין כך טמאים, וצ"ע.

**ובחזו"א** [סי"ד סק"ח] עמד בזה וכ' לבאר דאף להר"ש והרא"ש דאזלי' בתר הציפוי ולא בתר עיקר הכלי וחשוב כלי מתכות, מ"מ באופן שמטרת הציפוי הוא לנוי בעלמא הכל מודים דאזלי' בתר עיקר הכלי, ולכן פי' דהכא מיירי שהציפוי הוא למטרה של נוי ולכן גם הר"ש והרא"ש והראב"ד יפרשו דהנידון הוא על טומאה דמכאן ולהבא, וא"ש דברי המשנה דרק אם יש בו בית קיבול כנפיים מקבל טומאה, [ועי' עוד לקמן פי"ד מ"ה ראיה לדברי החזו"א, וכן עי' לעיל מ"ג].

**ו]** אלא דיש לעי' להר"ש והרא"ש, מה החידוש בדין זה "דאם יש בית קיבול טמא", ואפשר דלהחזו"א החידוש הוא בהדיוק דבלא בית קיבול טהור, ומשום דלא אזלי' בתר הציפוי כיון דהוא רק לנוי, ואף שבצפוי רגיל אזלי' בתר הצפוי.

ויתכן עוד דהחידוש הוא דסד"א דכיון דהוי בית קיבול העומד לקבל את הכנפיים שהם משמשמים יחד עם הכלי, לא חשיב בית קיבול, אלא הוי כלי אחד עם הכנפיים שהם סותמין את הבית קיבול, וקמ"ל דכיון דמוציאין את הכנפיים חשיב בית קיבול, [ועי' לקמן פי"ג משנה מ"ו לגבי בית קיבול העשוי למלאות מש"נ בזה].

# פי"א משנה ז'

קרן עגולה טמאה ופשוטה טהורה

**א] בר"ש** ביאר דמיירי בכלי שיר העשויין מקרן, והחילוק בין פשוטה לעגולה הוא דקרן פשוטה אין לה בית קיבול ולכן טהורה, ואילו קרן עגולה יש לה בית קיבול ולכן טמאה.

**ויש להעיר** דנהי שיש לה בית קיבול אבל אינו עשוי לקבלה, והרי מבואר לקמן פט"ו מ"ה דכלי עץ צריך שיהיה עשוי לקבלה, [וברע"ב כאן כ' דהקרן הוי כלי עצם, ולכאו' דין כלי עצם כדין כלי עץ, יעוי' ריש פ"ב וריש פט"ו].

![](data:image/x-emf;base64...)

ו**בראב"ד** [תשובת ופסקים כב] עמד בזה דהקשה מאי שנא צינורות כפופין שמבואר לעיל פרק ב' דטהורין כיון דאינם עשויים לקבל, מקרן עגולה שהיא טמאה אף שאין עשוייה לקבלה, ותי' דקרן עגולה היא עשויה לגמוע ממנה מים, ונמצא דהיא עשויה לקבלה, וכ"כ **במים טהורים** כאן בסוגריים בדעת הר"ש דצ"ל דנעשו לקבלה, וכ"כ **במשנה אחרונה** דהיא עשויה לקבלה כמו נבלי השירה[[4]](#footnote-4).

**ב] וברמב"ם פיהמ"ש** וכן [בהל' כלים פ"י הט"ו] ביאר דהחילוק בין קרן עגולה למחוברת הוא דקרן פשוטה ההדיוט מחברה ולכן טהורה, ואילו קרן עגולה צריך חיבור ע"י אומן ולכן טמאה, [ומבואר דקרן הוא חצוצרה שהיא כלי מתכות, ואפ"ה אם הדיוט מחברה טהורה].

**ובראב"ד** [בהשגה שם] הקשה דאדרבה איפכא מסתברא דכל שההדיוט מחברה אף כשהוא מפורק הוא נחשב כמחובר וכמבואר בשבת דף נח: לגבי זוג וענבל, וכן מבו' לקמן [פרק כ"ו] גבי סנדל עמקי עיי"ש, וא"כ כל שההדיוט מחברה היה צריך להיות טמא.

**ובכ"מ שם** ביאר כוונת הרמב"ם דהכא מיירי בחצוצרה של חוליות וכל שההדיוט מחברה אינה תקועה בחוזק ולכן אינו חיבור כלל [ולא הוי כלי], אבל אומן הוא תוקע בחוזק והוי חיבור, ועי' **תוס' אנשי שם** כאן מש"כ בזה, ועי' **עוד מרכה"מ** שם מה שביאר ברמב"ם, ועי' **מים טהורים** במשנתינו מש"כ על דבריו.

**ועי' חידושי רבנו חיים הלוי** שם [פ"י הט"ו] שכ' לבאר בדעת הרמב"ם [וליישב השגת הראב"ד], שיש ב' דינים בכלים א. שיהא לו שם כלי. ב. שיהא כלי מעשה דהיינו כלי שיש בו שימוש, ונפק"מ שלגבי כלי מעשה מה שמשמש יחד עם כלי אחר חשיב כלי מעשה, משא"כ בדין שיהא לו שם כלי, צריך שיהיה לכל חלק שם כלי בפנ"ע ולא מועיל מה שיכול לצרפו לכלי אחר להחשיבו ככלי. ומעתה ביאר הגר"ח שלגבי דין כלי מעשה מועיל מה שההדיוט יכול להחזירו להגדירו ככלי מעשה, וזה הסוגי' בשבת ולכן מקבל טומאה, ומשום דאיירי התם שאף בלי החיבור כל חלק וחלק יש לו שם כלי בפנ"ע, אבל הכא בקרן לכל חוליא וחוליא בפ"ע אין שם כלי, ולכן אם הדיוט יכול לפרקו, הרי אינו מחובר היטב, ונחשב שכל חוליא וחוליא עומדת בפנ"ע, ולא חל ביה שם כלי, משא"כ אם צריך אומן לפרקו מיקרי מחובר, ויש להם שם כלי וטמא, [ובדעת הראב"ד עי' שהובא דבריו לעיל מ"ב].

**ג] וברא"ש וברע"ב** בתחילה כתבו כהרמב"ם דהחילוק בין קרן פשוטה למחוברת הוא דפשוטה מחוברת ע"י הדיוט, ואילו עגולה מחוברת ע"י אומן, אלא שהוסיפו לבאר כהר"ש דפשוטה טהורה כיון דאין לה בית קיבול ואילו עגולה יש לה בית קיבול ולכן טמאה, וצ"ב טעם הדבר שעירבו שני הפירושים, **ועי' תוס' אנשי שם** שהאריך בזה, ומש"כ לבאר. [ואולי רק פירשו המציאות דקרן עגולה וקרן פשוטה ע"ש הגמ' בשבת המחזיר קרן עגולה חייב חטאת, אבל עיקר פירוש המשנה כהר"ש, ודחוק].

אם היתה מצופית שלה של מתכת טמאה

## פלוגתת הרמב"ם והר"ש בדין ציפויין

**ד] הר"ש** ביאר דאף קרן פשוטה כל שהיא מצופה מתכת היא טמאה כיון דאזלי' בתר הציפוי ונחשב לפשוטי כלי מתכות דמקבל טומאה, **והרמב"ם והרא"ש והרע"ב** ביארו דמצופית היינו קצה החצוצרה לצד שהוא תוקע והיא נקראת מצופית והיא עשויה ממתכת ולכן הכל טמא.

**ובמים טהורים** ביאר דהרמב"ם והר"ש פליגי לשיטתייהו, דשיטת הרמב"ם לעיל מ"ד ד"מצופה טהורה" הוא דכל שיש ציפוי לכלי הוא טהור, ואפילו כלי קיבול מעץ המצופה מתכת טהור, ולכן הרמב"ם אין יכול לפרש דאיירי בקרן המצופה מתכת דהרי בכה"ג ודאי יהיה טהור, אולם שיטת הר"ש לעיל דמצופה טהור היינו מתכת טהורה ומצפה ממתכת מטומאה ישנה דאזלי' בתר העיקר ואינו חוזר לטומאה ישנה, ולשיטתו פירש כאן דמצופה טמאה כיון דפשוטי כלי עץ המצופין מתכת טמאים.

**אמנם בדעת הרא"ש** מבואר לעיל [מ"ד] דס"ל כהר"ש דפשוטי כלי עץ המצופין מתכת טמאים דאזלי' בתר הציפוי, ומאידך כאן פירש הרא"ש כהרמב"ם דמצופית היינו החלק שהוא לצד הפה, [מיהו אי"ז סותר למה שכ' המים טהורים דהר"ש והרמב"ם פליגי לשטתייהו, דהרמב"ם לא מצי לפרש כהר"ש דקאי על ציפוי, אבל הר"ש יכול לפרש דהכא מצופית הוא החלק שבצד הפה, ופשוט].

## בביאור הדין דמצופית לשיטת הרמב"ם

**ה] בתוס' אנשי שם** הקשה להרמב"ם דפירש ד'מצופית' היינו קצה החצוצרה שהוא תוקע בה דהוי ממתכת, צ"ב דהא להרמב"ם נתבאר דכל החצוצרה היא ממתכת, ומה יש במצופית יותר מכל החצוצרה, מיהו יעוי' **ברמב"ם בפיהמ"ש** דפירש דחצוצרה זו היו עושין אותה מקצתה של עץ, ומקצתה של מתכת, ולפי"ז י"ל דנתחדש דמצופית הוא נחשב לעיקר בהכלי להחשיבו לכלי מתכת, ועי' **משנ"א.**

**אך קשה** לפי"ז דאי נימא דהחצוצרה מעץ ורק המצופית ממתכת מדוע לא נימא דהמצופית יחשב כמתכת המשמשת את העץ, דמבואר לקמן פי"ג מ"ו דמתכת דינו ככלי העץ, **ובתפא"י [אות ס"ו]** כ' לבאר דהכא המצופית מסייע להנעים הקול, וכיון שיש לו שימוש בפנ"ע להנעים את הקול, לא נחשב למשמש את הקרן.

אך יש לעי' מדוע כל החצוצרה טמאה, והרי אין החצוצרה משמשת את המצופית, אלא החצוצרה היא עיקר השימוש, והמצופית יש לה גם שימוש בפנ"ע [להתפא"י], אבל אין המצופית יותר חשובה מהחצוצרה, ובאמת יעוי' **בתפא"י [אות ס"ו]** דכ' דרק המצופית מקבלת טומאה, אך זה קשה בלשון המשנה משנה, "אם היתה מצופית שלה של מתכת טמאה" דמשמע דמיירי על הקרן עצמה וצ"ע,

אכן ברמב"ם [פ"י מכלים הט"ז] מבואר להדיא דהמצופית מקבל טומאה בפנ"ע, וז"ל הקצה שמניחין עליו פה בשעת תקיעה מקבל טומאה בפני עצמו". אולם ברמב"ם שם לא נזכר דיש חלק מהחצוצרה של עץ וכפי שכ' בפיהמ"ש.

ונראה דלהרמב"ם ביד החזקה מיירי אפילו בקרן שכולה עשויה ממתכת, [ולא כפי שפירש בפיהמ"ש], ומיירי בקרן פשוטה שההדיוט פותחה ומחזירה דכל החצוצרה אינה מקבלת טומאה, כיון דהחוליות נחשבים מפורקים, ואין להחוליות שם בפנ"ע, וכפי שביאר הגר"ח [והובא להלן בהרחבה אות ו'] ומ"מ המצופית עצמה מקבלת טומאה, כיון דיש לה שם בפנ"ע ולכן מקבלת טומאה בפנ"ע, ועי' להלן אות ו' דהדברים יתבארו טפי.

## האם 'מצופית' להרמב"ם מיירי בקרן פשוטה או מחוברת

**ו] עוד הקשה בתוס' אנשי שם** דהנה שיטת הרמב"ם דהחילוק בין קרן עגולה לפשוטה הוא דקרן פשוטה מתפרקת ע"י הדיוט ולא חשיב כלי, ואילו קרן עגולה מתחברת ע"י מעשה אומן והוי כלי, וא"כ הכא בע"כ צ"ל דהמצופית מחוברת לקרן עגולה שהרי בפשוטה לא חשיב חיבור כלל, ומעתה קשה מהו בשעת חיבורן הכל טמא, והרי מתחילה נמי מיירי על שעת חיבורן.

**ונראה לבאר** לפי מה שהובא לעיל מד' הגר"ח דהכא הא דצריך מעשה אומן בכדי להגדירו לשם כלי, הוא משום דכל חוליא וחוליא אין לה שם בפנ"ע, ומעתה י"ל דהחידוש במתני' הוא ד"מצופית" נחשב שיש לה שם כלי בפ"ע ולכן מקבלת טומאה בפנ"ע.

והשתא א"ש שמצופית קאי אף על 'קרן פשוטה' שמתפרקת דהיא נמי טמאה, כיון שיש לה שם בפ"ע, וממילא אפילו שיכול לחברה רק חיבור שהדיוט יכול לפרקו נמי מיקרי כלי מעשה, [וכפי שביאר הגר"ח בהרחבה דכל שיש לו שם בפנ"ע גם בהדיוט יכול לחברו סגי להחשב כלי מעשה] וא"ש היטב.

הקב שלה רבי טרפון מטמא וחכמים מטהרין

**ז] להרמב"ם הרא"ש והרע"ב** קב היינו קצה החצוצרה שבצד השני שהוא הצד הרחב, ונחלקו אם הוא טמא או לאו, **ובר"ש** ביאר בשם הערוך קב היינו נרתק שלה עכ"ל, ולכאו' הכוונה נרתיק להניח בו החצוצרה, ועי' **תפא"י** [סז] שהקשה דא"כ מדוע בשעת חיבורן הכל טמא והרי נרתק הוא לא מחובר, ועוד דנרתיק באמת טמא כמבואר לקמן פט"ז, ו**עי' חזו"א** [סי"ד סקי"ד] דכ' דע"כ צ"ל דנרתק הוא הקתא שלה.

## ביאור המחלוקת דר"ט וחכמים

**ח]** עי' **תוי"ט** שכ' דמהא דמבואר דבשעת חיבורן הכל טמא, מבואר דהחסרון בקב הוא שאין להם שם בפנ"ע, ולכן בשעת חיבורן הכל טמא, וכ' דביאור המחלוקת היא כמו לעיל [מ"ו] דנחלקו ר"ע וחכמים בפיקה של מתכת, דר"ע מטמא וחכמים מטהרין.

ולעיל משנה ו' ביאר התוי"ט דלא נחלקו אלא מר כי אתריה ומר כי אתריה ולא פליגי, והיינו דבאתריה דר"ע קרו ליה 'פיקה' בלבד ולכן יש לה שם בפנ"ע ובאתריה דחכמים קרו ליה 'פיקה של כוש', ולפי"ז גם בנידו"ד י"ל דזה המחלוקת דבאתריה דר"ט קרו ליה 'קב' בעלמא ואילו באתריה דחכמים קרו ליה 'קב של חצוצרה' ולכן לית ליה שם בפנ"ע, [והנה לעיל הקשה תוי"ט על ביאור זה מהרמב"ם שכ' הלכה כת"ק ומשמע דפליגי, אכן התוי"ט עצמו נשאר בביאור זה דלא פליגי].

**בתפא"י** [אות ס"ט] כ' נמי דהפלוגתא הכא הוא על דרך הפלוגתא דלעיל גבי פיקה, ופירש כדלעיל דהחסרון בקב הוא שסתם קב בעלמא הוא שימוש של מדה, ו'קב של חצוצרה' צריך לומר קב של חצוצרה, ולכן אין לו שם בפנ"ע, ואולם הפלוגתא היא דכיון דאצל הזמרים קורין קב סתם לכן סבר ר"ט דסגי להחשב שם בפנ"ע וחכמים סברי דאזלי' בתר רוב העולם.

**ועי' עוד חזו"א** [סי' י"ד סקי"ג] מה שביאר בפלוגתת ר"ט וחכמים, דלעולם הנידון הוא מה עיקר הכלי ומהו הטפל בכלי, וכל שהוא עיקר הכלי גם כשהוא בפנ"ע לא בטל ממנו שם כלי, וכל שהוא טפל רק בשעת חיבורו יש לו שם כלי, ולפי"ז ביאר כאן דנחלקו מהו דין קב האם הוא עיקר הכלי או הטפל.

כיוצא בו קני מנורה טהורין

**ט] הרמב"ם** כ' הטעם משום דאין להם שם בפנ"ע, ומשום דיש להם שם לווי דהוא קנה של מנורה, ועי' **ר"ש ורא"ש** הביאו הקרא ד"אך" דמזה ילפי' הדין של דבר שאין לו שם בפנ"ע טהור, וע' לעיל מ"ב הביאו הר"ש והרא"ש דברי הספרי זוטא בהרחבה, ועי' עוד מש"נ בארוכה לעיל משנה ב', [ועי עוד בביאורים].

והפרח והבסיס טמאים

**י] בר"ש** כ' דהפרח של מנורה היינו בית שיקועו של נר שבראש המנורה ושמו פרח, כדתניא מנורה שברה"ר ופרח בראשה רחב ארבעה, וברמב"ם וברא"ש כ' דהוא העיגול שמשימים עליו את הנר.

וצריך להבין מדוע פרח והבסיס אין בהם החסרון דאין להם שם בפנ"ע, והרי נקרא פרח של מנורה וכן בסיס של מנורה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א).** **בר"ש ורא"ש** לעיל מ"ב [לגבי פרח] הביאו הספרי זוטא "כל דבר" ריבה כלים התלויים בשמות אחרים ומשמשין בשמותיהן, הפרח של מנורה ופילס של מנורה" וברא"ש שם ביאר וז"ל ופרח של מנורה פי' 'שמשמשים בפני עצמו' ונקראים על שם המנורה עכ"ל, מבואר דהפרח יש לו תשמיש עצמי, ובכה"ג אף שהוא קרוי על שם אחר מקבל טומאה, [ועי' בביאורים בענין זה], אך צריך להבין מהו התשמיש העצמי שיש בפרח של מנורה, והרי לכאו' הוא משמש להניח עליו את הנר, והרי הוא משמש את המנורה וצ"ע.

**ב). במשנ"א** כ' דהפרח הוא הנר האמצעי, ואיירי בזמן שהוא מחובר לבסיס, והם טמאים כיון דהם גוף המנורה ולכן נחשבים דיש להם שם בפנ"ע כיון דהוא גופו של מנורה, משא"כ הקנים אין להם שם בפנ"ע, ולכן הוא נקרא שם לוי.

**ג). בתפא"י** [אות ע"ה] ביאר דאף דאין להם שם בפנ"ע, מ"מ כיון שיש להם בית קיבול מקבלין טומאה גם בלא שם בפנ"ע. והנה לפי"ז יוצא דיש דרשא לרבות דבר שיש לו בית קיבול [ועי' בביאורים מש"כ בזה] ועי' בר"ש ור' האי גאון דמבואר שהפרח יש לו בית שיקוע, וא"ש דזהו בית קיבול, אמנם ברא"ש וברמב"ם לא כ' דיש בית קיבול].

ועי' **פירוש ר' האי גאון** [המודפס על המשנה] דכ' וז"ל פי' הרחב שיושב [בו הנר והוא] בית שקועו של נר וכו' שמו 'פרח', ואמצעי העומד שמו 'קנה של מנורה', ואותן שלש רגלים שהמנורה עומדת עליהן 'שמן בסיס' וכו' עכ"ל. ומבואר בר' האי גאון דלא כהמשנה אחרונה דכ' דקנה אמצעי הוא הפרח, וכן מבואר בדבריו דהבסיס הוא ג' רגליים התחתונות, וזהו דלא כהתפא"י דכ' דבסיס יש לו בית קיבול.

**ובחזו"א** בכמה דוכתי [י"ט סק"ח, ועי' סי' י"ד סקי"ג י"ד, ועי' סי' ט"ו ב' וג'] כ' לבאר דפרח והבסיס כיון דהם עיקר הכלי לכן נחשבים לכלי בפנ"ע, וכן ביאר לגבי עקרב ופרומביה דהעקרב הוא עיקר הכלי ולכן מקבל טומאה ונחשב שיש לו שם בפנ"ע, וכן ביאר בקב של מנורה וכדנתבאר לעיל.

# פרק יא משנה ח'

קסדא טמאה

**א] יש לעי'** מה החידוש בקסדא שהיא טמאה, ואולי נימא דנכתב אגב לחיים, משום דהלחיים מחוברים לקסדא, **ועי' תפא"י** [אות ע"ו] דקמ"ל אף דלענין שבת לאו מנא הוא, לענין טומאה כלי הוא טמא.

**ב] יש להעיר** מדוע לא נכתב קסדא בהדי כל כלי המלחמה להלן במתני', אלא קודם כתב קסדא ואח"כ לחיים טהורים ואח"כ חוזר לכל כלי המלחמה, וברמב"ם פ"ח מכלים ה"ו כ' כל כלי המלחמה כגון הסייף והרומח והכובע וכו' מקבלים טומאה עכ"ל, מבואר דכלל כובע דהיינו קסדא בהדי כל כלי מלחמה.

ולחיים טהורים

**ג] בערוך** כ' דהוא לחי של בהמה אבל **בר"ש כבר הקשה** עליו דהא הכא במתני' מיירי על אדם, ולכן פי' **הר"ש [בכת"י]** דהם כמין טסי ברזל שמניחין על לחיי האדם בשעת מלחמה, **וכ"כ ברמב"ם וברע"ב** דאיירי על מתכות המונחים על לחיי האדם בשעת מלחמה.

## בהטעם דלחיים טהורים

**ד]** בטעם הדין שלחיים טהורים, **הרמב"ם** [כלים פ"ט ה"ב] כתב דהוא משום דאין ללחיים שם בפנ"ע, ו**כ"כ הר"ש בכת"י** לעיל [משנה ב'] דזה החסרון בלחיים דמתני'.

**וברא"ש** כתב דהטעם דטהורים משום דאין שם כלי עליהם. וכן בחי' **הגר"א** כתב הטעם דעכ"פ צריך שיהיו כלי. **ובמשנ"א** כתב דאין עליהם צורת כלי. [וצ"ע מדוע יש חסרון בצורת כלי דלחיים, והרי משתמש בהם, וצ"ל דצריך שמתוך הכלי בעצמו יהיה מוכח יעודו של הכלי, ואילו בלחיים הוי חתיכת מתכת שמתחברת לקסדא, אבל אין מוכח מתוך צורת הכלי שהוא מיועד ללחיים] ובעיקר שיטת הרא"ש דלא פירש כהר"ש עי' בביאורים מש"נ בזה.

## בדברי הרמב"ם דלחיים אין להם שם בפנ"ע

**ה]** ועי' **במשנ"א** שתמה על פי' הרמב"ם [והר"ש מכת"י] איזה שם לווי יש ללחיים, ואי משום שהם מחוברים לקסדא, א"כ ה"ל למיתני ובשעת חיבורם הכל טמא. ועי' חזו"א [פי"ד מי"ג] מש"כ בזה.

**וביארו בזה**, דמה שקורים להם לחיים הוא משום שהם מונחים על הלחיים של האדם, ולכן חשיב שם לווי, וזה נמי הביאור לעיל [מ"ה] לגבי לחיים של בהמה דכ' הר"ש [בכת"י] בפירוש הב' דטהורין משום דאין להם שם בפנ"ע, וצ"ל דהטעם הוא משום דקרויין על שם הלחי שעליו הם מונחים, [ספר טהרת הכלים להגר"ד בעדני שליט"א רמב"ם פ"ט]. ועי' לעיל מ"ה מש"נ בזה עוד.

אך אכתי יש לעי' דהר"ש כ' דלחיים אין להם שם בפנ"ע משום ד"חשיבי מקצת כלי", וכ"כ ברמב"ם דהחסרון באין להם שם בפנ"ע הוא דחשיב "מקצת כלי", ואי נימא דלחיים אין להם שם בפנ"ע משום דקרויין על שם הלחי של האדם, אי"ז שייך למה שהוא מקצת כלי, שהרי אין לחי האדם קרוי כלי, אלא הוא חסרון אחר דהם קרויים על שם לחיי האדם.

**ונראה לבאר** בזה דהלחיים יש בהם חסרון בעצם, שכל ענינם שהם באים כתוספת על הקסדא, או כתוספת על הפרומביה ואין אדם לובש לחיים בלא קסדא ואין בהמה לובשת לחיים בלא פרומביה, ולכך אין קורין אותם בשם עצמי, אלא קורין אותם על שם לחי האדם, [אלא שמסתבר שאם היו משמשים בפני עצמם לא הוי קורין אותם על שם הלחי אלא היה להם שם בפנ"ע, וכמו עקרב של פרומביה, שיש לו תכלית וחשיבות בפנ"ע], ואתי שפיר היטב דהחסרון בלחיים דאין להם שם בפנ"ע הוא משום שהם מקצת כלי של הקסדא, ולכן אין להם חשיבות בפנ"ע לקרא להם שם עצמי.

ואם יש בהם בית קיבול מים טמאים

**ו] ביאור** דין זה תלוי בביאורי הראשונים בדין לחיים טהורים, **דלהרמב"ם** [פ"ט ה"ב] שביאר דלחיים טהורים משום דאין להם שם בפנ"ע כ' בהמשך דבריו "ואם יש להם בית קיבול טמאים ככל כלי קיבול" והיינו דבכלי קיבול אין חסרון במה שאין להם שם בפנ"ע.

[והנה **במשנ"א** לעיל [מ"ב] כ' לדון האם כשיש בית קיבול הוא גופא נחשב לשם בפנ"ע, או דכשיש בית קיבול ל"צ שם בפנ"ע, ונראה דמלשון הרמב"ם דכ' "ואם יש להם בית קיבול מים מתטמאין ככל כלי קיבול" משמע בלשונו כהצד השני של המשנ"א. וכן משמע בהגר"ח כלים פ"י דכ' "משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי" עכ"ל, והיינו דלא גרע משאר כלים שיש להם ב"ק דאין צריך שיהיה להם שם בפנ"ע, ועי' עוד בביאורים בענין זה].

**ולפי הרא"ש** דהטעם דלחיים טהורים הוא משום דאין עליהם שם כלי, מבואר בפשיטות דכיון שיש ללחיים בית קיבול טמאים משום דהבית קיבול משוי ליה תורת כלי. **אך יל"ע** מאי קמ"ל מתני' דבהכי הוי כלי.

![](data:image/x-emf;base64...)

**ובמשנ"א** כתב דאע"פ שעיקרן להגן וקיבול שלהם אינו אלא לפרקים אפ"ה טמאים. והיינו דקמ"ל דגם בית קיבול זה שמשתמשים בו רק לפרקים נמי מגדיר את הלחיים לכלי, אף שאין עיקרו לכך.

**ועי' תפא"י** [אות ע"ט] שעמד מדוע כ' בית קיבול מים, ולא כ' בית קיבול בסתם, וכ' דמוכח מזה דבעינן שיהיה עשוי לקבלה, וציין לתוס' שבת דף נט. ולמש"כ לעיל [יכין אות מ"ח]. ולפי"ז יתכן דהחידוש הוא דצריך דוקא בית קיבול מים היינו העשוי לקבלה בכדי לסלק החסרון דאין לו שם בפנ"ע, ולא בית קיבול סתם[[5]](#footnote-5).

כל כלי המלחמה טמאים. הכידון, הניקון, וכו', טמאין.

**ז]** יל"ע מה החידוש בכלי מלחמה דטמאים והרי פשוטי כלי מתכות טמאים.

ואפשר דקמ"ל דחשיבי כלי מעשה דהיה מקום לומר דכלי מלחמה רגילים לילך עמהם גם שלא בשעת מלחמה, ובאופן זה הכלי מלחמה אינם באים למטרה להלחם בהם, אלא הוא מלבוש של החיילים, והוא דרך כבוד להם שהם הולכים עם מלבושי מלחמה, וסד"א דלא חשיבי כלי מעשה ולא יקבלו טומאה וזהו דקמ"ל מתני' דחשיבי כלי מעשה גם שלא בשעת מלחמה.

ודוגמא לדבר מצינו לגבי תכשיטין [להלן במתני'] דכ' הראשונים דצריכים ריבוי מקרא דמקבלים טומאה, וביאר הגר"ח פ"י מכלים דסד"א דלא הוי כלי מעשה, ולכן בעינן קרא דמקבלים טומאה, וא"כ י"ל גם בכלי מלחמה דסד"א דלא נתרבו דאינם נחשבים כלי מעשה, וקמ"ל מתני' דחשיבי כלי מעשה כיון דסוף סוף הוי כלי מלחמה.

או בנוסח אחר דכלי מלחמה בדרך כלל הוא כלי המיועד להגנה והרתעה ולא להרוג בו, ומהאי טעמא סד"א דלא יחשב כלי מעשה, וקמ"ל דגם להגן הוא נחשב כלי מעשה.

כל תכשיטי נשים טמאים וכו'

## מקור הדין דתכשיטים טמאים

**ח] בר"ש ברא"ש וברע"ב** הביאו דרשת הספרי דמרבה תכשיטי נשים לקבלת טומאה מקרא דכתיב "וכל אשר לא יבוא באש תעבירו במים".

**וברש"י בשבת** [נ"ב.] כתב דהמקור הוא ממדין דמנה בהו תכשיטים אצדעה וצמיד וגו', ואכולהו קאי תתחטאו אתם ושביכם, מבואר דתכשיטים מקבלים טומאה.

**ובתוס'** שבת ס"ג: [ד"ה ההוא] הקשו על פרש"י דהא קרא דתתחטאו ע"כ לא קאי על כל השביה דהא היה שם גם בהמות שאינם מקב"ט. וע"כ פי' תוס' דילפי' לה מדכתי' בתריה ויקח מהם כל כלי מעשה דקאי על כל הכלים שלקחו מהם, וילפי' בגז"ש דכלי כלי לקבלת טומאה.

## בגדר טומאת תכשיטים

**ט]** יל"ע מדוע צריך מקור דתכשיטים מקבלים טומאה ומדוע לא יקבל טומאה. **ובחדושי רבנו חיים הלוי** [כלים פ"י] ביאר דכלי מתכת צריך שיהיה כלי מעשה, ואי לאו קרא אמרינן דתכשיט אינו כלי מעשה, וזהו דילפי' מקרא דגם תכשיט הוי כלי מעשה. [והיינו דכיון דאין משתמשים בתכשיט לשימושים, אלא כל עניינו להתייפות בעיני הרואים ס"ד דלא הוי כלי מעשה וקמ"ל קרא דהוי כלי מעשה].

**ולפ"ז** לא נתרבה דתכשיט הוא דבר המקב"ט מצד עצמו "מדין תכשיט" אלא מקבל טומאה מדין פשוטי כלי מתכות אלא דנתחדש בקרא רק דהוי כלי מעשה. **אולם בחזו"א בדעת הרמב"ם** למד דטומאת תכשיטים היא דין טומאה בפנ"ע, ולא מדין כלי מעשה דמתכות וכפי שיבואר להלן [אות י"א], ועי' עוד להלן [אות י"ד] דבר"ש משמע כהגר"ח דהגדר הוא דתכשיט הוי כלי מעשה.

## האם תכשיטים מעץ ושאר מינים מקבלים טומאה

**י]** יש לעי' האם תכשיט מעץ מקבל טומאה, והנה להאמור יוצא דתכשיט מעץ וכדו' לא יקבל טומאה כיון דאין לו בית קיבול ולא התחדש בקרא שהוא מקב"ט. **וכ"כ במשנ"א** דהדין של תכשיט הוא דווקא בכלי מתכות, אבל של עץ ועצם לא דפשוטיהן טהורים. וכן מבואר לקמן פי"ג מ"ו דטבעת של אלמוג טהורה ופי' **הר"ש והרא"ש** דאלמוג הוא מין ארז, והטעם שהיא טהור מבואר **ברש"י** שבת נ"ב: משום דהוי פשוטי כלי עץ. מבואר דלא ילפי' מקרא דתכשיט של עץ מקבל טומאה וכמש"נ[[6]](#footnote-6).

## החזו"א בדעת הרמב"ם דטומאת תכשיטים הוא דין בפנ"ע

**י] אולם החזו"א** [סי' ל' ס"ק ל"ב] הביא דברי הרמב"ם [פ"ז מכלים הי"א] עור שכתב עליו קמיע טהור, ואם כרת ממנו ועשה חוליה לתכשיט מקבלת טומאה ע"כ. והק' דלא מצינו בעור שיהא טמא משום תכשיט, ודווקא תכשיט של מתכת מרבים. וכתב דמדברי הרמב"ם מבואר דאף תכשיט של עור מקב"ט, עכ"ד.

ולפי"ז לדעת הרמב"ם ע"כ צ"ל דהריבוי של תכשיט הוא לא רק שתכשיט הוי כלי מעשה, אלא שנתחדש ריבוי מיוחד דתכשיט מקבל טומאה גם משאר מינים ואפ' פשוטי כלי עור ולפי"ז ה"ה פשוטי כלי עץ שהם תכשיט נמי מקבלים טומאה, ולכאו' הגדר הוא דהוי טומאה מחודשת "מדין תכשיט" ולא מדין כלים.

ולדבריו צ"ע הא דתנן לק' טבעת של אלמוג טהורה וכ"פ הרמב"ם [פ"ד מכלים ה"ו] ובפשוטו הטעם משום דהטבעת עיקר והוי פשוטי כלי עץ. ועי' משנת טהרות שכתב דהרמב"ם לשיטתו דפי' דאלמוג הוא צמח הגדל בים. ולפ"ד הטעם שטהור הוא משום "כל שבים טהור" כדאיתא לקמן במתני' פי"ז, **[ועי' עוד להלן אות יב' מש"נ ליישב באופ"א מהמשנה שם]**.

מיהו ברש"י שבת נב: מבואר דתכשיטים שהם פשוטי כלי עץ אינם מקבלים טומאה ולא כהחזו"א בדעת הרמב"ם.

וטבעת בין שיש עליה חותם בין שאין עליה חותם

## בהסוגיא שבת נט: בדין טבעת שיש עליה חותם

**יא] בגמ' שבת נ"ט:** מקשה דכאן במשנה מבואר דטבעת שיש עליה חותם הוי תכשיט, ואילו לגבי הוצאה מבואר דאשה חייבת משום דלא הוי תכשיט. ומתרצת הגמ' ג' תירוצים, **ר' זירא** מוקי לה כרבנן דסברי דטבעת עיקר ומתני' דשבת כר' נחמיה דהחותם עיקר. **רבא** משני דמתני' הכא נקט לצדדים בין שיש עליה חותם בטבעת דאיש, ובין שאין עליה חותם בטבעת דאשה. **ור"נ בר יצחק** משני דהכא ביש עליה חותם מקב"ט לאו משום תכשיט אלא משום דהוי כלי מעשה, ולכן לענין שבת חייב.

**מבואר ג' שיטות** בדין טומאת "טבעת שיש עליה חותם", **דלרבא** הוי תכשיט דאיש בלבד, ולכן רק אם הטבעת מיוחדת לאיש היא מקבלת טומאה, ואם היא מיוחדת לאשה אינה מקבלת טומאה [וכ"כ בריטב"א שם], **ולר' זירא ורנב"י** גם טבעת שיש בה חותם של אשה מקבלת טמאה, אלא **דלר' זירא** טמאה מדין תכשיט [כרבנן ולא כר' נחמיה], ו**לרנב"י** טמאה מדין כלי מעשה ולא מדין תכשיט [לכו"ע][[7]](#footnote-7).

**ובחידושי הגר"א** **כאן** דכתב דתנא דמתני' חזר ותני "וטבעת" להורות דאין הוא בכלל תכשיטי נשים כמ"ש שבת ס., ולכאו' כוונתו כתירוץ רנב"י דהוא טמא מדין כלי מעשה ולא מדין תכשיט[[8]](#footnote-8).

## בפסק הרמב"ם בדין טבעת שיש עליה חותם

**יב] הרמב"ם** [פ"ח מכלים ה"ו] כ' וז"ל וכל תכשיטי האדם כגון הקטלה והנזמים והטבעות בין שיש עליהן חותם בין שאין עליהם חותם וכיוצא בהן מקבלין טומאה עכ"ל, מבואר דכלל הרמב"ם טבעת שיש עליה חותם בהדי תכשיטים הרי דנקט הרמב"ם דטבעת אף שיש עליה חותם מקבלת טומאה מדין "תכשיט", ולכאו' הוא כשיטת ר' זירא.

אך קשה דהרמב"ם [פי"ט משבת ה"ג] כ' דחייבין על הוצאה של טבעת שיש עליה חותם, ואילו לר' זירא הרי רק לר' נחמיה חייבין, אבל לרבנן דקיימ"ל כוותיהו אין חייבין.

**והיה אפשר** דהרמב"ם פסק כרבא, וכן יש לדקדק ברמב"ם דכ' תכשיטי "אדם" ולא כ' תכשיטי נשים, ואפשר דכייל בין תכשיטי איש ובין תכשיטי אשה, והיינו כתי' רבא, ולפי"ז א"ש דהא דפסק הרמב"ם דחייבין על הוצאה בשבת, מיירי בטבעת דאשה שחייבת בטבעת שיש עליה חותם [וכדכ' הרמב"ם להדיא שם], מיהו דוחק לפרש כן דא"כ הוי ליה להרמב"ם לפרש [בפ"ח מכלים ה"ו] דטבעת שיש לה חותם טמאה מיירי דוקא בשל איש ולא בשל אשה, וכן יעוי' ברמב"ם [פ"ד מכלים ה"ב] דכ' דטבעת שיש עליה חותם טמאה, ולא הזכיר דאיירי בטבעת של איש.

**ואשר נראה דצ"ל** בזה דהרמב"ם פסק כר' נחמן בר יצחק דלא הוי תכשיט ולכן פסק דחייבין עליה בשבת, אבל לענין טומאה הוא טמא מדין כלי מעשה, אלא שיש להעיר דהרמב"ם כלל זאת בתכשיטים, ומשמע דהוא טמא מדין תכשיט, מיהו אי"ז קושיא דהא אף במשנה הוא נכלל בתכשיטי נשים, וכבר כ' הריטב"א בשבת ס. דכיון דפעמים שנשים מתקשטות בטבעת זו, לכן קרי ליה תכשיטי נשים, אף שטמא מדין כלי מעשה, [ועי' חזו"א סי' י"ז סקי"ב].

**ואם כנים הדברים** אפשר ליישב מה דהקשו להרמב"ם [לעיל אות י'] דמבואר בדבריו ד"תכשיט" טמא אפילו הוא פשוטי כלי עור וכלי עץ [וכדדייק החזו"א בדבריו], ואילו לגבי טבעת של אלמוג וחותמה של מתכת כ' הרמב"ם דטהורה משום דהעיקר הוא הטבעת והוי פשוטי כלי עץ, וקשה דהא בתכשיט גם פשוטים טמאים, אכן נראה דכיון דהרמב"ם פסק כרנב"י א"כ טבעת שיש עליה חותם אינה טמאה מדין תכשיט אלא מדין כלי מעשה, ומעתה א"ש היטב דפשוטי כלים של עץ טהורים וצריך שיהיה מתכת.

**יג]** **והנה הרמב"ם בפיהמ"ש** כתב ד"חותם" הוא מילואת אבן כמו שעושים במקצת הטבעות אבני פטדה ואודם וכיוצ"ב משאר אבנים. והיינו דהוא פי' החותם כקישוט לטבעת, ולפ"ד נמצא דהוי בכלל תכשיטי נשים.

ולפי"ז נמי מיושב היטב פסקי הרמב"ם דמש"כ [בפי"ט משבת] דחייבין על הוצאה בשבת מיירי על חותם שחותמין בה ולכן לא הוי תכשיט, משא"כ כאן איירי על חותם של אבן פטדא שהוא תכשיט. אולם פירוש הרמב"ם הוא דלא כסתימת הסוגיא בשבת דף נט: דמקשה מחותם דמתני' על טבעת של חותם שחותמים בה, וצ"ע.

קטלה שחוליות שלה של מתכות וכו'

**יד]** *קטלה שחוליות שלה של מתכות וכו', נפסק החוט החוליות טמאות שכל אחת ואחת כלי בפני עצמה ע"כ המשנה. ובביאור* הטעם דכל חוליה טמאה, **הר"ש** פי' דכל חוליה וחוליה בפנ"ע הוי כלי מעשה ומלשונו כלי מעשה **מבו' כהגר"ח** דגדר הריבוי לתכשיט הוא דתכשיט חשיב כלי מעשה, וכן **ברא"ש** כ' דכל גרגיר [חוליה] וחוט של מתכת הוי כלי בפנ"ע. **ובחי' הגר"א** כ' הטעם בחוליות משום דראוי לתלותה בפנ"ע וכן יש לפרש עפ"ז בחוט של מתכת דחזי בפנ"ע לתכשיט, ולכן טמא בפנ"ע.

ומהא דמבואר דכל אבן בפנ"ע וכן החוט בפנ"ע טמאה ע"כ צ"ל דכל אבן ואבן מהקטלא וכן החוט יש להם שם בפנ"ע, ואין בהם החסרון של דבר שאין לו שם בפנ"ע, והיה אפשר דזה גופא הכוונה במתני' 'שכל אחת כלי בפנ"ע' שאין בהם חסרון דשם בפנ"ע, וכן קצת משמע ברמב"ם [פ"ט ה"ה] דכ' זאת בהדי הדינים של דבר שיש לו שם בפנ"ע.

חוט של מתכות וחוליות של אבנים וכו'

**טו]** מתני' חוט של מתכות וחוליות של אבנים טובות ומרגליות ושל זכוכית, נשתברו החוליות "והחוט בפני עצמו קיים" טמא ע"כ.

**ובמשנה אחרונה** כתב דבחוט של מתכת וחוליות של אבנים, דווקא אם נשברו החוליות, והחוט נשאר בפנ"ע מקבל טומאה. אבל בלא נשברו החוליות אין החוט מקבל טומאה משום דהחוט משמש האבנים והוי מתכת המשמשת את העץ דטהור, ולהכי דקדק התנא וכתב "והחוט בפנ"ע קיים" משמע דוקא חוט בפנ"ע בלא חוליות טמא עכ"ד, **וכ"כ בחידושי מהרי"ח** כאן [בתו"ד].

**אולם בתפא"י** [אות צ"ב] מבואר דכ"ש אם החוליות שלמות דהחוט מקב"ט, ואין החוט מתכת נחשב תשמיש לאבנים אלא הוי כחלק מהכלי. ולדבריו י"ל דהא דקתני "והחוט בפנ"ע קיים" הוא דאתי לחדש דאפילו כשהחוט בפנ"ע מקבל טומאה כיו ןדראוי לתכשיט בפנ"ע, אבל בשלמותו הוא פשוט דהוי כלי המקבל טומאה, ועל דרך מה שנתבאר ברישא באבנים דהחידוש דכל אבן אפילו כשהיא בפנ"ע עדין נחשבת לכלי וכדכ' הראשונים, [ואפשר עוד דהחידוש הוא דאית ליה שם בפנ"ע].

**ובמשנ"א** הביא מספר **משנת חכמים** דנקט נמי דבחוליות שלא נשברו החוט מקב"ט, וביאר הטעם משום דהקטלא של מרגליות משמשת את החוט של מתכת, והוי כעץ המשמש את המתכת דטמא.

## נמצא ג' שיטות בקטלה המחוברת לאבנים

**טז] נמצינו למדים ג' שיטות** בקטלא המחוברת העשויה מחוט של מתכת וחוליות אבנים טובות ומרגליות, **א).** **להמשנ"א** הכל טהור דהאבנים עיקר והחוט משמש את האבנים, **ב).** **להמשנת חכמים** הכל טמא משום דהחוט עיקר והאבנים משמשים את המתכת, **ג).** **להתפא"י** מבואר דהוא כלי אחד המורכב משני חלקים עקריים, ולכן החוט של מתכת טמא, ובדין האבנים יש לדון כדלהלן. [וג' שיטות אלו שייכי גם ברישא באופן שהחוט של צמר, והאבנים של מתכת דבכה"ג הוא להיפך].

ובדין האבנים יש לדון להתפא"י האם כיון שאין האבנים טפלים לחוט הם יהיו טהורים, או דלמא דכיון דהחוט והאבנים הוי כלי אחד לא מחלקים את הכלי והכל טמא, ואולי יש להביא ראיה מהתוספתא [בב"מ פ"א ה"ג] דמבואר דשייך לחלק את הכלי, וכ"פ הרמב"ם פ"ב מכלים ה"ב, [ועי' לעיל מ"ו] וצ"ע.

**ולדברי המשנ"א** דנקט דהחוט נחשב למתכת המשמש את העץ, יש לעי' מדוע כשהחוט בפנ"ע טמא, והרי החוט בעיקרו הוא מתכת משמש את העץ, וכן קשה לפ"ד המשנת חכמים מדוע ברישא החוליות מקבלים טומאה בפנ"ע והרי בעיקרם הם משמשים את החוט של צמר, אולם למש"כ התפא"י דהוא חלק מהכלי ואין הגדר דחלק אחד משמש השני א"ש דכל חלק בפנ"ע טמא.

וצ"ל להמשנ"א והמשנת חכמים דכל דין מתכת המשמש את העץ הוא דוקא כשהעץ והמתכת מחוברים יחד, אבל כל שנפרדו כל אחד יש לו חשיבות בפנ"ע, [ועי' לקמן פי"ד מ"ג אות ז' מש"נ בזה], אכן אפשר באופ"א דהכא כיון שנפרד הוא ראוי לחברו לכלי אחר של מתכת, ולכן לא חשיב עץ המשמש את המתכת, ויש לעי' בזה.

שיירי קטלא כמלוא צואר קטנה וכו'

**יז] ברא"ש** כ' שיירי קטלא היינו שהחוט נפסק ונשאר ממנו שירים ונחלקו כמה צריך שישאר לת"ק כמלא צואר ולר"א טבעת אחת וכו', **ובר"ש הקשה** "דאי מיירי בחוט של מתכת שנפסק דבעי' ת"ק שישתייר כמלא צוואר קטנה, מאי מהדר ליה ר"א דאפ' טבעת אחת טמאה שכן תולים בצוואר". ביאור קושייתו דאי כוונת ת"ק דבאורך החוט צריך שישאר מלא צואר, מה משיב ר"א לדבריו 'אפילו טבעת אחת', דהרי טבעת אחת היינו חוליה אחת, ואילו ת"ק איירי על אורך החוט.

**והתוי"ט** כתב ליישב דר"א נמי קאי על אורך החוט וכוונתו דאפילו אם נשתייר מהחוט אורך כמלא טבעת אחת נמי מקב"ט, כיון ותולים בצוואר כטבעת מחוט של מתכת, **וכ"כ** **באליהו רבה**, ועי' **תוס' חדשים** שהביא דברי **הרא"ש** דבדבריו מבואר דלת"ק בעינן שישאר גם מהחוט וגם מהחוליות כמלא צוואר דהוא כמה חוליות, ואילו ר"א השיב דסגי בחוליא אחת, והיינו דבאמת לא נחלקו באורך החוט אלא כמה שיעור החוליות, ועי' עוד **חידושי מהרי"ח** מש"כ בזה.

# פרק יא משנה ט'

נזם שהוא עשוי כקדירה וכו' ונפרק, כקדרה טמא משום כלי בית קבול

**א]** מבואר במשנה דהטעם דהקדרה טמאה הוא משום שהיא כלי קיבול, ולכאו' קשה מדוע צריך שיהיה בית קיבול, והרי פשוטי כלי מתכות נמי טמאים.

**וברמב"ם בר"ש וברא"ש וברע"ב** כ' דהקדרה טמאה משום בית קיבול "ולא משום תכשיט" עכ"ד, ויש לבאר הדברים דהנה סתם פשוטי כלי מתכת לא מקבלים טומאה אא"כ יהיו כלי מעשה וכמבואר בגמ' שבת ס., אלא שנתרבה מקרא [שבת סג:] דגם תכשיט מקבל טומאה, דגם תכשט חשיב כלי, וכיון דנזם הוא תכשיט, הרי טומאתו מדין תכשיט, וזהו דכ' הראשונים דכיון שנפרק והקדרה בפנ"ע אינה חשובה תכשיט, לכך אינה מקבלת טומאה. אלא כיון דיש לקדרה בית קיבול הוא מחשיבה לכלי לקבלת טומאה.

והנה אם היה לקדרה שם בפנ"ע היה מקב"ט מדין כלי מתכות גם בלא בית קיבול, אלא דקדרה אין לה שם בפנ"ע, ולכן צריכים לבית קיבול, ובטעם הדבר דאין לה שם בפנ"ע עי' להלן [אות ג'].

## האם צריך שהבית קיבול בכלי מתכת יהיה עשוי לקבלה

**ב] ובמשנ"א** כאןהקשה דהא בית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה וכאן אינו עשוי לקבלה, ותי' דבכלי מתכת כיון דפשוטיהם טמאים לא צריך שיהיה עשוי לקבלה אלא עצם הדבר שיש בית קיבול מחשיבה לקבל טומאה,

**ועי' תפא"י** אות [צ"ח] דנחלק וכ' דאף במתכת צריך שיהיה עשוי לקבלה, ולכן תי' הקושיא באופ"א והוא דהאשה נותנת לתוך הקדרה של הנזם דברים של ריח נמצא דהוא עשוי לקבלה, ו**עי' חזו"א** [סט"ו סק"ב סוד"ה אונקליות] דמבואר דנקט כהתפא"י דצריך שיהיה עשוי לקבלה, וכ' דהוא מיחדו עכשיו לקבלה [ועי' חזו"א סט"ז סק"ו] ועי' בביאורים סימן.. בביאור הפלוגתא בזה.

וכעדשה טמא בפני עצמו

**ג]** מבואר דכעדשה טמא אף שאין לה בית קיבול וחלוק מקדרה דצריך בית קיבול, והטעם **ברמב"ם** כ' משום דעדשה יש לה שם בפנ"ע, ו**הרא"ש** כ' הטעם משום "דשם תכשיט עליו", **בר"ש** כ' משום תכשיט, ו**בכת"י** הוסיף שיש לה שם בפנ"ע,

**ויש לעי' בביאור כוונת הרא"ש והר"ש** משום תכשיט, דהא לכאו' א"א להשתמש בעדשה בפנ"ע, ואי נימא דהטעם הוא משום דיש לה שם בפנ"ע, א"כ תיפו"ל דטמא מדין שם בפנ"ע, ולא צריכים לתכשיט, ובפשוטו י"ל דכיון שיש לה שם בפנ"ע חזר טומאתן להיות טומאתן מדין תכשיט, שהרי האמת הוא דנזם הוא תכשיט, וצריכים ריבוי בפנ"ע לתכשיט לטומאה.

**אכן בדעת הרא"ש** יתכן לבאר דלמד דבאמת העדשה אין לה שם בפנ"ע וכמו שלקדרה אין שם בפנ"ע, אלא דכיון דשם תכשיט על העדשה לכן מקבלת טומאה אפילו כשאין לה שם בפנ"ע, וביאוה"ד דכשם שנתבאר ברמב"ם דטומאת תכשיטים הוא דין בפנ"ע וטמא גם בפשוטי כלי עור ופשוטי כלי עץ, י"ל דגם במתכת שאין לה שם בפנ"ע, מקבל טומאה, [ועי' לעיל מ"ח ולהלן פי"ב מ"א בזה][[9]](#footnote-9).

## בהטעם דהקדרה אין לה שם בפנ"ע ועדשה יש לה שם בפנ"ע

**והנה הרמב"ם והר"ש בכת"י כ'** דטמא משום שיש לעדשה שם בפנ"ע, מבואר דגם בלא בית קיבול טמא משום שם בפנ"ע, ומעתה בקדרה דבעינן לטעם דבית קיבול, מוכח דאין לה שם בפנ"ע. ויש לעי' בטעם הדבר מדוע קדרה אין לה שם בפנ"ע, ואילו עדשה יש לה שם בפנ"ע, ומה החילוק ביניהם.

**ובתפא"י** [צט] ביאר דעדשה חזי בפנ"ע, לתלות באזנה בצנורא שבו, משא"כ הקדרה אינה ראוייה לשימוש, **ובחזו"א** הזכיר בכמה דוכתי [סט"ו סק"ג, ועי"ע סי"ד י"ג-י"ד] דאפילו דבר שאינו ראוי לתשמיש כל שהוא עיקר עושי המלאכה, הוא נחשב לשם בפנ"ע עיי"ש, וא"כ יתכן דהעדשה הוא עיקר התכשיט, ואילו הקדרה הוא הטפל ולכן הקדרה חשיבא דאין לה שם בפנ"ע וצ"ע.

צינורא טהורה

**הר"ש [כת"י] והרע"ב** כ' הטעם דטהורה משום דאין לה שם בפנ"ע, וכ"כ **הרמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ג], **ועי' רא"ש** דכ' דאין שם כלי עליו [אלא שיש לעי' אם כוונתו רק על אשכול או גם על צינורא], ויש לעי' בביאור כוונת הרא"ש האם כוונתו כמו הר"ש דאין לה שם בפנ"ע, או דכוונתו דאין לזה צורת כלי, וכדמצינו בדברי הרא"ש לעיל מ"ח לגבי לחיים עיי"ש מש"כ בזה., ועי' בביאורים סימן.. שנתבאר דהרא"ש סבר כהראב"ד דאין חסרון של אין שם בפנ"ע אלא דהחסרון הוא משום דלא הוי כלי כלל.

ועי' **בר"ש** **שהביא תוספתא** [פ"א ה"ג] דר' אליעזר אומר צינורא של נזם 'טמאה' בפנ"ע, ויש לעי' במה נחלק, אולם זה רק גירסת הר"ש בתוספתא, אבל לפנינו הגירסא בתוספתא טהורה, [ועי' בביאורים סימן.. מה שנתבאר בזה ע"פ החזו"א].

העשוי כמין אשכול ונפרק טהור

**בר"ש כת"י** ביארדאין להם שם בפנ"ע ואינם ראויים לתשמיש עיי"ש, ולכאו' כוונתו לאפוקי מהקדרה דאף שאין לה שם בפנ"ע יש לה תשמיש, **וברא"ש** כ' דכל גרגיר בפנ"ע "אין שם כלי עליו", [ועי' לעיל מש"כ לדון האם כוונתו דאין לה שם בפנ"ע של כלי, או דהוא דין אחר דחסר בכל הדין כלי].

**ברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ג], כ' וז"ל היה הנזם עשוי כמין אשכול ונפרק טהור מפני שאין בו בית קיבול ואין לכל גרגיר ממנו שם בפני עצמו והרי אינו ראוי לתכשיט משנפרק עכ"ל. ולכאו' ביאור כוונתו דהכא אין לו שם בפנ"ע ולכן טהור, אלא שאם היה בו בית קיבול, או שם תכשיט, היה מקבל טומאה אפילו בלא שם בפנ"ע.

**ובראב"ד בהשגה** כ' וז"ל אני איני תולה אותם "בשם" אלא הטהורים מפני שאינם משמשים בפני עצמם כלום, אלא על ידי חבורם עם השאר, והטמאים מפני שמשמשים בפני עצמם עכ"ל, ולפי הראב"ד נמצא הביאור במתני' דצריך שיהיה שימוש בכל חלק וחלק בכלי בפנ"ע, וצ"ל שהקדרה משמשת כבית קיבול, וכן העדשה משמשת בפנ"ע לתלות עליה כתכשיט [וכמ"ש התפא"י], אבל הגרגירין אינם משמשים כלום ולכן טהורים.

## ביאור הגר"ח בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד באשכול שנפרק

ועי' **חידושי הגר"ח** [הל' כלים פ"י] מה שביאר בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, וכ' דבאמת קשה להרמב"ם דלכאו' תיפו"ל דבעינן שיהיה כלי מעשה, וביאר בדעת הרמב"ם דנאמרו תרי דינים בטומאת כלים א) שיהיה דין כלי ב). שיהיה כלי מעשה, וביאר דלענין דין כלי מעשה סגי במה דראוי לעשות מלאכה בהדי כלי אחר וכמבואר בשבת דף נח., אלא דמ"מ צריך שכל חלק בפנ"ע יהיה לו דין כלי.

ולפי"ז ביאר הגר"ח דנחלקו הרמב"ם והראב"ד מה קובע דין כלי במתכת, דהרמב"ם למד דגזה"כ דדין כלי במתכות נקבע לפי השם שלו, ולכן כל שיש לו שם בפנ"ע הוי כלי, [ואף שאינו ראוי לשימוש בפנ"ע מ"מ חשיב כלי מעשה כיון שהדיוט יכול לחברו בהדי כל אחר]. והראב"ד גם מסכים דלדין כלי מעשה סגי בראוי לשמש בהדי כלי אחר, אלא דהראב"ד למד דדין כלי לא נקבע לפי 'השם' אלא לפי אם ראוי לשמש או לאו, ולכן כ' דצריך שיהיה ראוי לשמש עיי"ש.

**סימן א'**

**בענין פשוטי כלי מתכות ושאר כלים**

**א] פי"א מ"א מתני'** כלי מתכות פשוטיהם ומקבלים טמאים וכו', והנה לעיל ריש פ"ב איתא כלי עץ כלי עור כלי עצם כלי זכוכית פשוטיהם 'טהורים' ומקבליהם טמאים, [וכן איתא במתני' לקמן פט"ו, ולקמן פרק ל']. הרי מבואר דחלוקים דיני טומאת כלי מתכות, מדין טומאת שאר הכלים, דבכל הכלים צריך שיהיה להם בית קיבול, ואילו בכלי מתכות טמאים גם כשהם פשוטים ואין בהם בית קיבול. ויש לעי' מה המקור לחלק בין הכלים.

**והנה** המקור בכל הכלים דבעינן בית קיבול, מבואר בגמ' שבת דף קכג: פשוטי כלי עץ טהורים, ופריך מאי טעמא ומשני דומיא דשק עיי"ש, ועי' בגמ' שבת פג: מה שק מטלטל מלא וריקם אף כל מטלטל מלא וריקם עיי"ש. ולפי"ז כ' הר"ש והרא"ש והרע"ב במתני' דכיון דכלי מתכות לא הוקשו לשק, לכן לא נאמר בכלי מתכות ילפותא זו, ולכן מקבלים טומאה גם כשהם פשוטים, וכ"כ רש"י חולין כה. והרשב"ם בב"ב (דף סו.).

**אמנם ברמב"ם** [פ"א מכלים ה"ח] כ' דהא דפשוטי כלי מתכות מקבלים טומאה הוא נילף מקרא וז"ל כלי מתכות אחד פשוטיהן כגון הסכינים והמספריים או מקבליהן כגון היורות והקומקומוסין הכל מקבלין טומאה שנאמר "כל דבר אשר יבוא באש" בין מקבל בין פשוט עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במתני' דילפי' מקרא ד"כל דבר"דפשוטים מקבלים טומאה.

**ודברי הרמב"ם צ"ב** מדוע בעינן לקרא בפנ"ע דכלי מתכת פשוטיהם טמאים, ומדוע לא פירש כשאר הראשונים דלא הוקשו לשק. ועי' מלאכת שלמה שעמד בזה וכ' דגם להרמב"ם הוא משום דילא ילפי' משק, והקרא ד"וכל דבר" הוא אסמכתא בעלמא, אך זה דוחק דהרמב"ם לא הזכיר את עיקר הטעם גם בפיהמ"ש וגם בחידושים אלא כ' רק האסמכתא, ועי'בבועז [אות א'] דעמד בזה ומש"כ, ועי' משנת ר' אהרן [סי' כ"ט - סק"ט סקי"ג].

**ויתכן** בביאור דעת הרמב"ם דהנה יש לחקור במה דילפי' משק לשאר כלים דצריך שיהיה בית קיבול, האם הוא הגדרה בעיקר השם כלי, דכלי בלא בית קיבול לאו שם כלי עליו, או דגם בלא בית קיבול חשיב כלי אלא דהוא דין בפנ"ע דילפי' משק דרק כשיש בית קיבול מקבל טומאה.

**וי"ל** דנחלקו בזה הראשונים דהרמב"ם למד דילפי' משק הגדרה בשם כלי דכלי שאין לו בית קיבול לא הוי כלי, ומעתה ס"ל להרמב"ם דאף דמתכות לא הוקשו לשק, מ"מ הרי גם במתכות צריך שיהיה שם כלי [וכמבואר בגמ' שבת ס. דבעינן שיהיה כלי מעשה, וכן מבואר שם דף נח: וסג:], וא"כ הו"א דאף דמתכות לא הוקשו לשק מ"מ צריכים בית קיבול כיון דנאמר במתכות דין שיהיו כלי, ומעתה א"ש דלכן צריך קרא "וכל דבר" דבמתכות אפילו פשוטים טמאים. [ויבואר להלן מה נאמר בגזה"כ], אמנם הר"ש והרא"ש למדו דלעולם פשוטי כלים הוי כלי גמור, אלא הגדר הוא דילפי' משק דין בפנ"ע דכלי מקבל טומאה רק כשיש לו בית קיבול, ולכן כלי מתכות שלא הוקש לשק לא נאמר בהם דין בית קיבול ופשוטיםה מקבלים טומאה, וא"ש דלא צריכים לזה עוד קרא.

**ובקרית ספר** פ"א מכלים כ' וז"ל, כלי מתכות אפילו פשוטין מקבלין טומאה וכו' כל דבר וכו' בין מקבל בין פשוט, "ולא איתקוש לשק כשאר כלים דפשוטיהן טהורים משום דאיתקוש לשק", עכ"ל, מבואר בדבריו דהזכיר גם הקרא ד"כל דבר" כהרמב"ם וגם הא דלא הוקשו לשק, ונראה ביאור דבריו עפמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דגדר מה דילפי' משק לשאר כלים הוא דבית קיבול הוי הגדרה בשם כלי, וא"כ סד"א דגם פשוטי כלי מתכות טהורים, כיון דגם במתכת צריך כלי, וזהו דקמ"ל קרא דכל דבר דבכלי מתכות אף פשוטים מקבלים טומאה. אך יש לעי' מה נתחדש בקרא דכל דבר דפשוטי כלי מתכות טמאים.

## בגדר דין פשוטי כלי מתכות אם טמאים מדין כלי או דלא בעינן כלי

**ב]** בגדר הדין דפשוטי כלי מתכות טמאים, הנה נתבאר דלהר"ש והרא"ש פשוטי כלים אינו חסרון בשם כלי אלא הוא דין בפנ"ע לענין קבלת טומאה דבעינן דומיא דשק, ובדעת הרמב"ם נתבאר דבאמת הוי חסרון בעיקר השם כלי, ומ"מ נתרבו מקרא ד'וכל דבר' דבמתכות פשוטים טמאים.

ויש לדון לדעת הרמב"ם מה נתחדש בקרא דכלי מתכות פשוטיהם טמאים, וי"ל בזה בתרי גווני א. דנתחדש דבכלי מתכות 'פשוטים' אינו חסרון בשם כלי, והיינו דמשום מעלת הכלי מתכת, שהוא כלי חשוב, לכן גם כשאין בו בית קיבול הוא גם נחשב כלי. ב. עוד י"ל דנתחדש דמתכת מקבל טומאה גם בלא שם כלי וזהו חידוש דשייך בו דין קבלת טומאה גם בלא שם כלי.

**ובאליהו רבה** לעיל [פ"ב משנה א'] לכאו' מבואר דבמתכות לא נאמר דין כלי, דכ' וז"ל כלי עץ מקבליהן טמאים. וכלי מתכת אפי' ראוי לקבלה לא צריך שאפילו פשוטיהן טמאין וכו'. ובכלי עץ נאמר כלי, משמע שצריך כלי עכ"ל, מבואר בדברי הגר"א דבכלי עץ נאמר דין כלי, ולכן צריך בית קיבול, אבל במתכת לא נאמר דין כלי ולכן פשוטיהם טמאים.

**מיהו** יש להביא כמה ראיות דגם במתכות צריך שיהיה כלי כדלהלן.

**א).** דאיתא בריש פירקין "כלי מתכות פשוטיהם ומקבליהם טמאים", הרי דהמשנה פותחת בשם 'כלי מתכות', ולא בסתם מתכות, ומשמע דגם במתכות נאמר דין כלי וטומאתו היא מדין כלי.

**ב)** בגמ' שבת דף ס. איתא גבי כלי מתכות, דפריך מטבעת יש עליה חותם דמבואר דחייב עליה בשבת משום משא הרי דלא הוי תכשיט, ואילו לענין טומאה מבואר דטבעת שיש עליה חותם מקבלת טומאה מדין תכשיט, ומשני טומאה אשבת קרמית, "טומאה כלי מעשה אמר רחמנא וכלי הוא", שבת משום משוי אין עליה חותם תכשיט הוא, יש עליה חותם משוי הוא עיי"ש, ועכ"פ מבואר בגמ' דמתכת צריך שיהיה כלי.

**ג)**. מהדין דאיתא לקמן פי"ב מ"ו "גלמי כלי מתכות טהורים" וכן מבואר במתני' חולין דף כה., והיינו כלי מתכת שלא נגמרה מלאכתו טהור, והטעם מבואר בגמ' חולין כה: דכיון דמתכת דמיהם יקרים, וחשיבי, מחמת יקרו וחשיבותו, כל שלא נגמרה מלאכתו חסר בשם כלי, ואי נימא דלא נאמר דין כלי, מה החסרון בגלמי כלי מתכות [ועי' מה שנתבאר בזה בענין גלמי].

**ד)**. להלן משנה ב' מבואר דבכלי מתכת צריך שיהיה "שם בפנ"ע", ועי' ברמב"ם [פ"ט מכלים ה"א] דהחסרון כשאין שם בפנ"ע הוא דהוי "כמקצת כלי", ואי נימא דלא נאמר דין כלי מה החיסרון במקצת כלי, וע"כ דנאמר דין כלי גם במתכת.

**ה)** וכן נראה מבואר לקמן מ"ג דעשת וחררה לא חזרו לטומאה ישנה וכ' הר"ש והרא"ש דלא נראו מעולם לקבל טומאה, והטעם לכאו' משום דבעינן שיהיה צורת כלי, והעשה היא חתיכת ברזל גדולה שאין לה צורת כלי וע"כ דבעינן כלי.

ו) עוד יש להקשות מהא דמבואר במתני' "נשברו טהרו" הרי מבואר דשבירה מטהרת בכלי מתכות, והנה בגדר דין שבירה המטהרת ביארו האחרונים עי' קובץ שיעורים פסחים [אות קנ"ה] דתליא במחלוקת רש"י ותוס', דמרש"י בחולין קכג. [ד"ה טלית] הוכיחו דהוא דין של מעשה המטהר וכמו טבילה, אבל מהתוס' חולין עג. [ד"ה בשעת] הוכיחו דטהרת שבירה הוא משום דאחר שנשבר אין כאן כלי. ומעתה יש לעי' לשיטת תוס' דאי נימא דאין דין כלי במתכות מדוע נטהר בשבירה והרי לא בעינן שיהיה כלי. ועי' משנ"א ריש פירקין דכ' להקשות דלכאו' נשברו לא גרע מפשוטים, ועיי"ש שכ' דשאני התם שנעשה לשם כלי פשוט, מקרי כלי, וכשנשבר בטל מתורת כלי עיי"ש הרי דלמד דבעינן כלי.

**ז)**. מהרמב"ם שכ' בפ"א מכלים ה"ט וז"ל כלי מתכות אחד פשוטיהן כגון הסכינים והמספריים או מקבליהן כגון היורות והקומקומוסין הכל מקבלין טומאה שנאמר כל דבר עכ"ל. מבואר ברמב"ם דפשוטי כלים היינו סכינים ומספריים, ולכאו' קשה מדוע הוצרך הרמב"ם להכי"ת לפרש סכינים והרי לפי הגר"א כל מתכות מקבלים טומאה דלא בעינן שיהיה כלי.

ח) עוד יש לעי' מסברא דהרי אין טומאה נתפסת על דבר סתם אא"כ יש לו שם מסויים, כגון טומאת אוכלים ומשקין, או טומאת אדם, או טומאת כלים, ואי נימא דמתכות אינו טמא מדין כלים, הרי הוי פרשת טומאה חדשה ולא מדין כלים, דיש הלכה חדשה של טומאה מתכות וזהו חידוש.

## בדברי האליהו רבה בגדר פשוטי כלי מתכות

**ג] ושמענו מח"א** לבאר בכוונת הגר"א דהנה בדיני טומאת כלים נאמרו תרי דינים, האחד צריך שיהיה כלי, ועוד דצריך שיהיה כלי מעשה, [וכבר האריך בזה הגר"ח פ"י מכלים], וביאוה"ד ד'כלי' הוא חשיבות של שם כלי, ואילו כלי מעשה הכוונה היא שיש בו השתמשות. וי"ל דדין כלי מעשה לא מכריח שיהיה להחפץ שם כלי, דאפילו לית ליה שם כלי, מ"מ כל שיש בו השתמשות חשיב כלי מעשה, ומעתה אם כנים הדברים א"ש היטב דהגר"א למד דבכלי מתכות לא נאמר דין כלי, אלא נאמר רק דין שיהיה בהחפץ שימושים וזהו דין 'כלי מעשה', ומעתה א"ש דהחסרון בגלמי שלא נגמרה מלאכתו לכן לא הוי כלי מעשה [וכ"כ רש"י שבת נב: ד"ה בגלמי], וכן שבירה מטהרת כיון דאין בו שימושי כלי ולא הוי כלי מעשה, וכן החסרון בשם בפנ"ע י"ל דאינו ראוי לשמושים בפנ"ע, והוי חסרון בכלי מעשה, וכן י"ל בעשת וחררה דמעיקרא לא היה כלי היינו דכיון דלא היה בו שימושים לכן לא בא לכלל טומאה, וכן מהאי טעמא כ' הרמב"ם מספרים דיש בהם מעשה.

והנה עיקר הדברים מחודשים דנאמר במתכת דין כלי מעשה, ואפילו שלא נאמר דין כלי, דהא לכאו' כלי מעשה הוא מעלה בשם כלי, דהוי כלי חשוב שאפשר להתשמש בו, או הגדרה בשם כלי, אבל להאמור נמצא דלא נאמר דין כלי, אלא נאמר רק דין כלי מעשה וזהו חידוש. וכן יש להקשות מלשון הגמ' בשבת, "טומאה כלי מעשה אמר רחמנא וכלי הוא", מבואר דכלי מעשה הוא הגדרה בשם כלי,

וכן אכתי קשה מהרמב"ם פ"ט מכלים דכ' דהחסרון בדבר שאין לו שם בפנ"ע הוא דהוי מקצת כלי, ומשמע דהוא חסרון בשם כלי ולא משום חסרון של כלי מעשה, וכן כ' להדיא הגר"ח פ"י מכלים בביאור דעת הרמב"ם בהרחבה, דכוונת הרמב"ם דהחסרון הוא בשם כלי ולא בכלי מעשה, הרי דנקט דנאמר דין כלי גם בכלי מתכות, וא"כ צ"ב דברי הגר"א.

ד] ולכן נראה לבאר כוונת הגר"א דוודאי גם בכלי מתכות נאמר הלכה שיהיה 'כלי' וכפי שנתבאר מכל הראיות הנ"ל, אכן י"ל דכוונת הגר"א דבית קיבול הוי מעלה בשם כלי, ורק היכא דכתבה תורה להדיא כלי נאמר דצריך שיהיה כלי חשוב, והיינו שיש בו את מעלת הבית קיבול, אבל במתכות דלא נאמר 'כלי' לא נדרש שיהיה כלי חשוב, ואפילו אין לו המעלה של בית קיבול, נמי מקבל טומאה בתורת כלי.

## במש"כ האליהו רבה דהמקור לבית קיבול בכלי עץ הוא משום דנאמר כלי

ה] ובעיקר דברי הגר"א דכ' דבכלי עץ צריך שיהיה בית קיבול משום דנאמר "כלי", יש לתמוה דהא בגמ' שבת [דף קכג:] מבואר טעם אחר, דפריך שם מאי טעמא דפשוטי כלי עץ טהורים, ומשני "דומיא דשק", וא"כ מדוע הגר"א הביא מקור אחר ולא הביא דברי הגמ' דומיא דשק,

ונראה בזה דהנה כבר נתבאר לעיל דיש לחקור במה ילפינן משק האם ילפינן הגדרה בשם כלי דרק כשיש בית קיבול חשיב כלי, או דהוא דין בפנ"ע לענין קבלת טומאה דצריך שיהיה בית קיבול, אבל אי"ז הגדרה בשם כלי, ומעתה נראה דהגר"א למד דהוא הגדרה בשם כלי, ומעתה הוקשה להגר"א דמאחר ולמדנו דכל מקום דיש דין כלי צריך שיהיה בית קיבול, א"כ מדוע במתכות לא יצטרכו בית קיבול והא נהי דלא הוקש לשק אבל מ"מ גם במתכת צריכים שיהיה כלי [וכפי שנתבאר מכל הראיות דלעיל], ועל זה תי' דדוקא בכלי עץ דנאמר "כלי" שם ילפי' דצריך שיהיה כלי מעולה דומיא דשק, אבל במתכות דלא נתפרש להדיא בתורה כלי לא נאמר דין כלי מעולה, אלא סגי בכלי פשוט.

ו] הנה באליהו רבה כ' דהא דבעינן בכלי עץ בית קיבול הוא משום ד"בכלי עץ נאמר כלי, משמע שצריך כלי" ע"כ, ולכאו' כוונתו דרק בעץ כתיב כלי, ובמתכת לא כתיב כלי, וצ"ע דהא לכאו' גם בכלי מתכות מצינו דנאמר כלי, וכדאיתא בגמ' שבת דף סג: לגבי כלי מתכות, דילפי' ממלחמת מדיין דכתיב ביה "כל כלי מעשה" וילפי' מיניה לקבלת טומאה. ואי נימא כמו הביאור שכ' לעיל בפי' הראשון בשם ח"א דכלי מעשה לא מכריח שם כלי, א"ש היטב דאף דמצינו גבי מתכות 'כלי מעשה' אבל לא מצינו דבעינן שיהיה 'כלי'.

אכן נראה כוונת הגר"א דעל כלי עץ כתיב להדיא בתורה "וכל כלי עץ" [במדבר ל"א] אבל במתכת לא מצינו בתורה להדיא כלי מתכות, אלא דכתיב כל כלי מעשה, ונדרש על מתכות, והנה יעוי' בתוס' שבת סג: [ד"ה ההוא] דלא מיירי בפרשת מדין על טומאה וטהרה כלל, אלא מיירי על 'שלל מדין', ורק דילפי' גז"ש כלי כלי לטומאה, וא"כ נמצא דלא נתפרש להדיא בקרא שם כלי על מתכת.

## בדיני פשוטי כלים לדין מוקצה בשבת

ז] והנה בגמ' שבת דף קכג: לגבי מעטן של זיתים שהוא עשוי מעץ, מבואר במתני' שם דלגבי שבת בין אם יש לו בית קיבול ובין אם אין לו בית קיבול הוי כלי ואינו מוקצה, ואילו לגבי טומאה אם יש לו בית קיבול שממנו מריח מקבל טומאה, ואי לאו אינו מקבל טומאה. מבואר דלענין שבת אפילו פשוטי כלי עץ חשיב כלי ולא הוי מוקצה.

ויש להקשות דהא בגמ' שבת קיב. מבואר לגבי "סנדל שנקרע" דכל דאינו כלי לענין טומאה, אינו כלי נמי לענין שבת והוי מוקצה ומבואר דדין מוקצה בשבת תלוי בדין כלי לענין טומאה. [וכן מבואר בגמ' שבת לה. דכל דאינו מקבל טומאה דלא הוי כלי מחמת גדלו ה"ה דהוי מוקצה], וא"כ מדוע במעטן של זיתים מבואר בגמ' שבת קכג:, דאם אין לו בית קיבול לענין טומאה אינו כלי, ואילו לענין שבת לא הוי מוקצה.

ויש לבאר בזה דדוקא בסנדל שנקרע אמרי' דכל דלא הוי כלי לטומאה הוי מוקצה לענין שבת, משום דהחסרון הוא בעיקר החפצא של הסנדל דלא הוי כלי, ולכן כשם שלענין טומאה לא הוי כלי ה"ה לענין שבת הוי מוקצה, אבל פשוטי כלי עץ י"ל דאינו בחסרון בהחפצא של הכלי, אלא הוא דין בעלמא לענין טומאה שצריך בית קיבול, ומעתה א"ש דהוא דין מסויים לענין טומאה דצריך בית קיבול דומיא דשק, אבל אינו חסרון לענין שבת, ולכן לענין שבת אינו מוקצה גם בלא בית קיבול.

אכן כל זה א"ש לדעת הר"ש והרא"ש, אבל להרמב"ם והגר"א דגם בית קיבול הוי דין בשם כלי ובלא בית קיבול חסר בשם כלי אכתי צ"ב, אכן י"ל בזה לפמש"נ דוודאי גם להרמב"ם והגר"א גם בלא בית קיבול הוי כלי גמור, אלא דהדין בית קיבול הוי מעלה בשם כלי, ומעתה א"ש דדין מעלת הבית קיבול הוא דין מסויים הנאמר לענין טומאה, אבל לענין שבת סגי בכלי פשוט דמ"מ שם כלי עליו.

## בענין בית קיבול לשאר דיני התורה

הנה בגמ' שבת קכג: נתבאר דפשוטי כלי עץ לא הוי מוקצה, ועי' ספר משנת טהרות שהביא כאן לגבי מילוי במי פרה דנאמר דין כלי קיבול, ועי' עוד שהביא מהגר"ח לגבי קבעו ולבסוף חקקו דבכלי מתכות פשוטיהם טמאים, וכן יש לעי' לגבי כלי לנטילת ידים. אם תלוי בנידון זה.

## סימן ב

# בענין גזירת טומאה ישנה

**א]** **מתני' פרק י"א מ"א** כלי מתכות פשוטיהן ומקבליהן טמאין נשברו טהרו חזר ועשה מהן כלי חזרו לטומאתן הישנה רבן שמעון בן גמליאל אומר לא לכל טומאה אלא לטומאת הנפש ע"כ. מבואר דנחלקו תנאי אם גזרו טומאה ישנה בכל הטומאות או רק בטומאת הנפש, והנה דין זה דגזרו טומאה ישנה הוא גזירה דרבנן, ובטעם הגזירה מצינו כמה דרכים בגמ' שבת טז: כדלהלן.

**בגמ' שבת** דף טז: מבואר ג' שיטות בטעם התקנה מדוע גזרו טומאה ישנה בכלי מתכות. א'. "משום גדר מי חטאת" וזהו דוקא למ"ד דגזרו טומאה ישנה רק על טומאת מת ולא על שאר טומאות, ב' "משום שמא לא יקבנו בכדי טהרתו", ג' "שמא יאמרו טבילה בית יומא עולה לה" ע"כ. ומצינו בראשונים כמה ביאורים בכל טעם וטעם וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת.

## בהפלוגתא אם גזרו טומאה ישנה רק על טומאת מת או גם על כל הטומאות

ב] בגמ' שבת טז: "משום גדר מי חטאת נגעו בה", פרש"י [ד"ה גדר] וז"ל נמצאו מי חטאת בטלים, שאין לך אדם ממתין שבעה ימים אלא שוברן, ותשתכח תורת מי חטאת עכ"ל. וכ"כ הרע"ב כאן [ד"ה לא].

והנה בגמ' שם אמרי' הניחא למאן דאמר לטומאת המת בלבד אמרו שפיר, אלא למ"ד דלכל הטומאות אמרו מאי איכא למימר, ומפרש בגמ' בתרי אופנים, או משום שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, או משום שמא יאמרו טבילה בית יומא עולה לה.

מבואר בגמ' פלוגתא אם גזרו טומאה ישנה בכל הטומאות, או דגזרו טומאה רק בטומאת מת בלבד, והנה פלוגתא זו היא לכאו' פלוגתא במתני' כאן פי"א מ"א דלת"ק הוא בכל הטומאות ולרשב"ג הוא רק בטומאת מת, וכן מבואר בתוס' שבת טז: [ד"ה הניחא] דהך מ"ד דלא גזרו אלא לטומאת המת בלבד, היינו רשב"ג במתני' דידן, [עי' הגהות הב"ח בתוס' שם].

אולם ברש"י שם כ' ד"ה למאן דאמר [לטומאת מת בלבד], כ' "לא ידענא היכא" עכ"ל. מבואר ברש"י דכ' דאין ידוע היכן נמצא הך מ"ד דס"ל דגזירת טומאה ישנה היא רק לטומאת המת, ותמוה דהא לכאו' זהו שיטת ר"ג במתני' ואיך אמר רש"י לא ידענא היכא, ועי' **ראש יוסף** שם מש"כ בזה, ועי' ספר נודע בשערים והובא בהערה מש"כ לחדש לבאר דברי רש"י[[10]](#footnote-10).

## בטעם גזירת טומאה ישנה לדעת רשב"ג דגזרו רק על טומאת הנפש

ג] ובביאור דעת רשב"ג דס"ל דגזרו רק לטומאת הנפש, כ' הרע"ב משום דחיישי' שמא תשתכח תורת מי חטאת שאין לך אדם ממתין שבעת ימים אלא שובר מיד ועושה אותן חדשים, וכ"כ רש"י בשבת טז: [ד"ה גדר] למ"ד גזרו על טומאת מת בלבד.

**ובמשנה אחרונה** כ' לדקדק מדוע לא כ' הרע"ב הטעם כמו לדעת ת"ק דהוא "גזירה" שמא ידמו שבירה לטבילה, ויאמרו דכמו שבשבירה לא צריך הזאת שלישי ושביעי, כך בטבילה לא צריך הזאת שלישי ושביעי, [עי' להלן אות ד'] אלא כ' הרע"ב טעם אחר 'שישתכח', והיינו שיתרגלו לשבור, וישכחו דין הזאת שלישי ושביעי.

ובאמת דרש"י בשבת דף טז: [ד"ה גדר] כ' נמי כהרע"ב דלמ"ד דגזרו לטומאת המת בלבד, הוא משום "שאין לך אדם ממתין שבעה ימים אלא שוברן ותשתכח תורת מי חטאת", וקשה לרש"י דהא למ"ד משום שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה כ' רש"י הטעם משום גזירת הרואים, והיינו ד"הרואה סובר שטבלום" והוא משום חשד שיחשדו אותו שלא נהג דין הערב שמש, וצ"ע מדוע הכא לגבי גדר מי חטאת כ' רש"י משום שמא ישתכח.

**וביאר המשנ"א** דאי משום גזירה שיבואו לדמות טבילה לשבירה, יקשה מדוע לא גזר רשב"ג גם בשאר הטומאות שמא ידמו שבירה לטבילה ויאמרו שלא צריך הערב שמש, אבל למש"כ רש"י הרע"ב דהטעם הוא שמא ישתכח א"ש דזה שייך רק בטומאת הנפש ולא שייך בכל הטומאות, והטעם משום דבשאר טומאות עדיף להמתין לערב מאשר לשבור ולתקן, אבל בטומאת הנפש עדיף לשבור מלמהמתין ז' ימים.

**אולם ברמב"ם פיהמ"ש** אחר דכ' לבאר הגזירה דהערב שמש דיבואו לדמות טבילה לשבירה, כ' "ורבן שמעון בן גמליאל אינו גוזר גזרה זו אלא בכלים שנטמאו בטומאת נפש בלבד מפני שהן צריכין הזאה שלישי ושביעי", משמע דמיירי על אותו גזירה, אלא דס"ל לר"ג דגזרינן לזה רק במקום שיש הזאת שלישי ושביעי, [ולא כהמשנ"א], אך באמת יש לעי' בטעם הדבר מדוע באמת גזר רשב"ג רק בטומאת ג' וז' ולא גזר בכל טומאה שיש בה הערב שמש שיבואו לדמות טבילה לשבירה כמו לת"ק וצ"ע.

העולה מזה ב' דרכים בטעם גזירת טומאה ישנה לרשב"ג, דלהרמב"ם הוא משום גזירה שיבואו לדמות טבילה לשבירה ויאמרו דכשם שבשבירה לא צריך הזאת שלישי ושביעי גם בטבילה לא צריך, אבל לרש"י והרע"ב הטעם הוא שמא ישתכח, ויש לעי' אם יש בזה נפק"מ בין שני הטעמים[[11]](#footnote-11).

## בענין הטעם דשמא יאמרו טבילה בת יומא עולה לה

ד] בדברי הגמ' "שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה" היינו שלא צריך הערב שמש, ומצינו ב' דרכים בראשונים בביאר הגמ', **הרמב"ם פיהמ"ש** **והרע"ב כאן**, דהוא משום שמא יאמרו דכשם שבשבירה לא צריך הערב שמש, ה"ה בטבילה לא צריך הערב שמש וכ"כ **הר"ח** בשבת דף טז:. אמנם ב**רש"י** בשבת שם [ד"ה בת] כ' הטעם וז"ל "שהרואה שנטמאו ומשתמשין בהן בו ביום, ואינו יודע שנשברו, סובר שהטבילום".

**ועי משנה אחרונה** כאן שכ' דפלוגתת הרמב"ם ורש"י היא, דלרש"י יסוד התקנה הוא משום "חשדא" שיחשדוהו שאינו ממתין להערב שמש, ואילו להרמב"ם והרע"ב והר"ח הוא משום "גזירה" שמא יבואו להקל בכל טבילה ולא ימתינו להערב שמש.

והנה בגמ' שבת דף טז. אמרי' דהטעם דכלי זכוכית מקבלים טומאה מגבן, משום "דשוינהו רבנן ככלי מתכות", ופריך אלא מעתה [דשוינהו ככלי מתכות] יחזרו לטומאה ישנה ככלי מתכות, ויש להקשות דהא כל הטעם דחזרו לטומאה ישנה בכלי מתכות הוא משום שמא יאמרו דלא צריך הערב שמש, והרי בגמ' דף טו: מבואר דכלי זכוכית אין להם טהרה במקוה כיון דדמו לכלי חרס, ומעתה אין חשש שיאמרו שהוא לא העריב שמשן דהא ידעי דאין להם טהרה במקוה, [והנה שיטת הר"ש פ"ב מכלים שיש להם טהרה במקוה, ועי' רעק"א שם על הגליון דס"ל להר"ש דלמסקנא באמת הגמ' חזרה בה דיש טהרה במקוה] ועכ"פ קשה לשיטת הרמב"ם.

אכן להמבואר י"ל דהרמב"ם לשיטתו ס"ל דאין חשש שמא שיחשדוהו שלא העריב שמשו [כרש"י], אלא ס"ל דהחשש הוא משום 'גזירה' שיאמרו דכמו שבשבירה לא צריך הערב שמש, ה"ה בטבילה לא צריך הערב שמש, ומעתה א"ש היטב דהוא שייך גם בכלי זכוכית דיאמרו דכשם שבשבירת כלי זכוכית לא צריך הערב שמש כך גם בטבילת כלים אחרים אין צריך הערב שמש, וא"ש לשיטת הרמב"ם דאף שאין טבילה לכלי זכוכית מ"מ שייך טומאה ישנה, אבל לשיטת רש"י י"ל דנקט כהר"ש [פ"ב מכלים] דבאמת למסקנא יש טבילה לכלי זכוכית ולכן א"ש דשייך חשד גם בכלי זכוכית.

## מדוע לא גזרו טומאה ישנה על השברים

**ה] בתוי"ט** הקשה להטעם בגמ' דהחשש הוא משום טבילה בת יומא, והיינו שיאמרו דאין צריך הערב שמש, וקשה מדוע לא גזרו חכמים "הערב שמש" על שברי הכלים, ומדוע צריכים לגזור טומאה ישנה על הכלי שמתקנים אותו, ועיי"ש מה שתי' בזה, **ועי' ברעק"א** כאן בהגהות על המשניות שהביא המהרש"א דכ' דהוא חוכא ואיטלולא לגזור על שברים הערב שמש.

## בשיטת רבנו ירוחם דשברי כלים טעונים הערב שמש

**ו]** בתוס' שאנץ סוטה כט. הביא שיטת רבנו ירוחם דלדינא יש דין הערב שמש גם בשברי כלים, והיינו דכלי טמא שנשבר דין השברים שהם טמאים כדין טבול יום עד הערב שמש, [והובא דבריו גם בהגהות מרדכי עמ"ס שבת בסוף המסכת בשם ספר ישן, ובדפוסים הישנים נדפס זה שם בדף מז.], ועיי"ש שכ' רבינו ירוחם דאם נשבר הכלי לפרורים דקים דהוי כעפרא בעלמא בזה אין דין הערב שמש.

ועכ"פ לפי דברי רבנו ירוחם יקשה מה דאמרי' בגמ' "שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה" ולא צריך הערב שמש, וקשה דמה יש לחוש, והרי גם בשברים צריכים הערב שמש, ואין כאן חשש כלל. ובאמת רבנו ירוחם עצמו עמד בקושיא זו, ועיי"ש שביאר דיש ב' מיני שבירה, ובאופן שנשבר לשברים קטנים וצרפו פנים חדשות באו לכאן ולכן נטהר לגמרי, ורק היכא שנשבר והשבר בעין וחזר וריתכן יהיה טמא וצריך הערב שמש.

## כלי שנשבר לרסיסים קטנים אם גזרו בו טומאה ישנה

**ז] בגמ' שבת** טז: הובא נפק"מ בין ב' הדרכים, שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, או שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, "ברצפינהו מרצף", והיינו ששברו לרסיסים דלפי טעם אחד גם בזה גזרו טומאה ישנה, ולפי הטעם השני בגמ' בכה"ג לא גזרו טומאה הישנה.

ועי' ברש"י שכ' ב' פירושים לפי איזה טעם גזרו ולפי איזה טעם לא גזרו, א. שמא לא יקבנו בכדי טהרתו - ליכא, ושמא יאמרו טבילה בית יומא עולה לה- איכא, ב. ובפירוש השני כ' רש"י דשמא לא יקבנו בכדי טהרתו - איכא, ואילו שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה - ליכא, ומשום דמינכר עשייה שנתחדש כולו, וכ' על הפירוש השני, זה נראה בעיני.

***והנה במתני' כלים [פרק י"א מ"ג] איתא*** "ר' יוחנן בן נורי אומר אף מן הקצוצות" ***וכ'*** **הרע"ב** דאם קצץ כלים לחתיכות קטנות לא חזרו לטומאתן הישנה, ובטעם הדבר דלא חזר לטומאתו הישנה, **עי' תוי"ט** משום דס"ל כאביי בשבת טז: דהטעם דגזרו טומאה ישנה הוא משום דחששו שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, ולכן אם קצץ לחתיכות קטנות דוודאי נשבר לא גזרו טומאה ישנה.

**אולם** באמת שדברי התוי"ט תלוי בב' הפירושים ברש"י, ולפי' השני ברש"י שכ' ע"ז וזה נראה בעיני, מבואר דלמ"ד שמא לא יקבנו בכדי טהרתו חזר לטומאה ישנה, ולמ"ד משום טבילה בת יומא לא חזר לטומאה ישנה, וזהו דלא כהתוי"ט. ועמד בזה **במשנה אחרונה** פי"א מ"ג.

**ועי' תפא"י** פי"א מ"ג [אות כ"ו] דביאר הטעם דר' יוחנן בן נורי, דכיון דלא שכיח שיקצץ הכלי לחתיכות קטנות, סבר ר' יוחנן בו נורי דהוי מילתא דלא שכיחא דלא גזרו ביה רבנן, ורבנן ס"ל דלא פלוג בהכי.

## מדוע גזרו טומאה ישנה דוקא בכלי מתכות ולא גזרו בשאר כלים

![](data:image/x-emf;base64...)

**ח] הר"ש** [לעיל פרק ב' מ"א] כ' להקשות מדוע גזרו טומאה ישנה דוקא בכלי מתכות, והרי כל הג' טעמים המובאים בגמ' בשבת שייכי אף בשאר כלים, [דהרי הזאת שלישי ושביעי יש בכל הכלים וניחוש שישכחו תורת מי חטאת בכל הכלים, וכן שבירה מטהרת הוא דין בכל הכלים ואמאי לא ניחוש שמא לא יקבנו בכדי טהרתו, וכן דין הערב שמש איכא בכל הכלים ואמאי לא ניחוש משום טבילה בת יומא בכל הכלים.

**ועיי"ש שתי' ג' תירוצים** **והובא בתוי"ט כאן** וז"ל [א] וטעם זה לא שייך בשאר כלים דכלי מתכות הדבר קשה להמתין להן הזאה ג' וז' משום דחרב הרי הוא כחלל, [ב] ועוד משום דשאר כלים מתקלקלי בשבירה ויתכן נמי טעם זה למאן דמפרש התם דשמא לא יקבנו בכדי טהרתו ושמא יאמרו טבילה בת יומא עולה דשאר כלים אין דרך לישנו. [ג] ועוד דכלי מתכות איידי דדמיהן יקרין חייס עלייהו טפי ושייך למיגזר בהן שמא לא יקבנו בכדי טהרתו עכ"ל.

ולכאו' יסוד כל הג' תירוצים אלו הוא דאין רגילות לשבור הכלי ולתקנו אלא רק בכלי מתכות, ולא בשאר כלים, ולכן לא גזרו אלא רק בכלי מתכות.

ויש לעי' מה הדין בכלי דמעיקרא היה משאר מינים ואח"כ נטמא ושברו וחזר ותקנו ממתכת, האם יחזור לטומאה ישנה, והנה לפי הסברות הנ"ל לכאו' הוא תלוי בכלי דמעיקרא דכיון דמעיקרא לא היה ממתכת אין רגילות לשבור כלי והלכך לא תקנו בו גזירת טומאה ישנה.

אולם מצינו דנחלקו רש"י ותוס' בראש השנה דף יט. דמיירי שם בכלי זכוכית שנקבו ותקנו באבר דלרש"י [ד"ה יהודה] כ' דלר"מ טמא, והיינו דחזרה טומאה ישנה, ואילו בתוס' שם [ד"ה יהודה] הקשו לרש"י דהרי הטומאה ישנה היתה עוד לפני שנעשה לכלי מתכות, דמעיקרא היה כלי זכוכית, ובזה לא שייך חזרה לטומאה ישנה, ויש לעי' לרש"י דכ' דחזרה טומאה ישנה אפילו בכה"ג, דלכאו' מבואר דלא כהסברות של הר"ש הנ"ל, ואולי י"ל דכל דעכ"פ עכשיו הוא כלי מתכת גזרו לא פלוג רבנן וצ"ע.

## סימן ג'

# בגדר גזירת טומאה ישנה אם חזרה טומאה דמעיקרא או דהוי טומאה חדשה

א] כלים פרק י"א מ"א, כלי מתכות פשוטיהן ומקבליהן טמאין נשברו טהרו חזר ועשה מהן כלי חזרו לטומאתן הישנה ע"כ.

ומצינו לקמן [פי"ד מ"ז] דנחלקו תנאי בכלי שנטמא במת והזו על הכלי הזאת שלישי בלבד ואח"כ נשבר וחזרו ותקנו אותו וחזר לטומאתו הישנהדר"א סבר דאם חזר והזה עליושנית בו ביום טהור, ולא צריך להמתין עוד ארבעה ימים עד היום השביעי, [דהשבירה עולה במקום המתנת ימים] "ור' יהושע אומר אין הזיה פחות משלישי ושביעי" ע"כ.

**ובביאור** דעת ר' יהושע נחלקו הראשונים, שיטת **הר"ש והרע"ב** דר' יהושע סבר דלא אהני השבירה כלל, ולכן סבר דלאחר ששברו אם חזר והתיכו צריך להמתין עד יום השביעי.

**אולם ברמב"ם** פיהמ"ש מבואר דלר יהושע באופן ששבר הכלי ותקנו אף שהזה קודם ששברו הזאת שלישי, צריך עוד פעם לאחר שתקנו הזאת שלישי ושביעי, דשני ההזאות והטבילה צריכים להיות בכלי אחד. וכ"כ הרמב"ם ביד החזקה כדלהלן.

**וברמב"ם** [פי"ב מכלים ה"ג] כ' וז"ל אחד כלי שנטמא במת או בשאר הטומאות אם התיכו חזר לטומאתו הישנה עד שיטביל, נטמא במת והזה עליו בשלישי ואחר כך התיכו ועשאהו כלי אחר והזה עליו בשביעי והטבילו הרי זה טמא ואין הזייה שקודם היתוך מצטרפת להזאה שאחר היתוך, ואין לו טהרה עד שיזה עליו שלישי ושביעי ויטביל כשהוא כלי קודם שבירה או יזה עליו שלישי ושביעי ויטביל אחר שיתיכנו עכ"ל, מבואר ברמב"ם להדיא דצריך שיהיה שני ההזיות והטבילה אחר שתיקנו.

ובראב"ד שם בהשגה נחלק על הרמב"ם והקשה מנ"ל להרמב"ם דין זה, והרי כל מה דאמר ר' יהושע במתני' הוא דאין השבירה מקרבת הימים אלא צריך להמתין עד היום השביעי אבל ודאי אין צריך להזות עליו פעם נוספת שני הזאות. ועי' חזו"א [סי"ט סקי"ג], ועי' משנ"א כאן בסוף דבריו מה שביאר בטעמו של הרמב"ם.

**ב] במים טהורים** [פי"ד מ"ז] כ' לבאר בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, דהנה יש לחקור בגדר גזירת טומאה ישנה, האם הגדר הוא דאמרו דהשבירה לא מטהרת, ונמשך אותה הטומאה דמעיקרא על הכלי שתיקנו עכשיו, או דילמא דהגדר הוא דהטומאה דמעיקרא פקעה ועכשיו גזרו חכמים טומאה חדשה על הכלי.

וביאר דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם למד דהוי טומאה חדשה ולכן מהאי טעמא צריכים בכלי שתיקנו מחדש גם הזאת שלישי וגם הזאת שביעי, ולא מהני הזאה שהזו עליו קודם שנשבר כיון דאין זה הטומאה הישנה כלל, אלא הוי טומאה חדשה ולכן צריך הזאת שלישי ושביעי בהכלי החדש, אבל הראב"ד ודעימיה למדו דגזירת הטומאה ישנה היא דאותה הטומאה שהיתה קודם השבירה לא נתבטלה בשבירה לכן מועיל מה דכבר הזה עליו שלישי, ועי' בהערה [[12]](#footnote-12).

## האם יש איסור לנזיר ולכהן ליגע בטומאה ישנה

ג] ויש לתלות בחקירה זו דהנה יש לדון האם יש איסור לנזיר לגעת בטומאה ישנה, או איסור לכהן ליגע בטומאה ישנה, ויסוד הנידון הוא דאי נימא דהטומאה היא אותה טומאה דמעיקרא א"כ נמצא דהוי טומאה מכח המת דהדין דנזיר מגלח וכו' ואף דטומאה ישנה היא מדרבנן מ"מ יהיה איסור מדרבנן להטמאות לטומאה זו, אבל אי נימא דרבנן עשו טומאה חדשה הרי אי"ז טומאה מכח המת עצמו, ואין נזיר מגלח, וא"כ לא יהיה איסור להטמאות לזה, ויסוד הדברים מצינו באחיעזר סימן א' לגבי ספק טומאה ברה"י דדן אם הוא טומאה חדשה או דחוששים לצד הטומאה אמיתית וכ' לתלות בזה ספק הירושלמי אם נזיר מגלח על ספק טומאה ברה"ר, והאם יש בזה דחייה לפסח שני עיי"ש. וא"כ הכא נמי יהיה תלוי בזה.

## כשתקנו וחזר לטומאה ישנה האם צריך להמתין ג' ימים עד הזאת שלישי

**ד] יש לדון** האם לפי **הרמב"ם שצ**ריך להזות בכלי החדש גם הזאת שלישי וגם הזאת שביעי, האם צריך להמתין ג' ימים אחר שתיקן את הכלי קודם הזאת שלישי, או דיכול להזות שלישי מיד לאחר התיקון, ולהמתין עוד ד' ימים עד להזאת שביעי, דהא כבר עבר הרבה ימים על הכלי משעה שנטמא מעיקרא, וא"א אפשר דיכול מיד להזות עליו הזאת שלישי, **ובחזו"א** [סי"ט סקי"ג] דן בזה וכ' דצריך להמתין עוד ג' ימים עד הזאת שלישי.

ו**במים טהורים** שם כ' דלהרמב"ם צריך להמתין ג' ימים משעה שתיקן את הכלי עד הזאת שלישי, וזהו לפי מה שנתבאר דהגדר להרמב"ם דהוי טומאה חדשה, ולכן צריך שוב להמתין עוד שלשה ימים מהיום שתקן הכלי דבאותו יום חל הטומאה החדשה ולכן צריך שוב הזאת שלישי ושביעי.

## האם מועיל הזאה על שברי הכלי בעודו שבור לענין שלא יחזור טומאה בתיקונו

ה] באליהו רבה [פי"ד מ"ז] כ' לחדש דלר' יהושע הנוגע בכלי בעודו שבור ואח"כ תקן את הכלי דהכלי חזר לטומאה ישנה, ואף האדם הנוגע בכלי בעודו שבור נמי מקבל טומאה למפרע, וזהו חידוש גדול. ועכ"פ מבואר הגדר כאן דגדר גזירת טומאה ישנה היינו שלא נטהר בשבירה כלל, ולכן ס"ל להגר"א דאפילו בשברים קיימא הטומאה למפרע ואף מטמאת את האדם הנוגע בה למפרע.

עוד מבואר באליהו רבה שם דאם הזה הזאות על הכלי בעודו שבור הדין הוא דנטהר, ואינו חוזר לטומאה ישנה, ולכאו' הוא א"ר לשיטתו דס"ל דהטומאה חזרה למפרע, ולכן ס"ל דאף מועיל הזאות על הכלי בעודו שבור.

**אכן יעוי' ברמב"ם בפיהמ"ש [פי"ד מ"ז] ד**כ' דלר' יהושע אם הזה עליו שלישי ושביעי בעודו מותך, אח"כ כשעשה ממנו כלי יהיה טהור, כיון דכבר הזה עליו עיי"ש, ולכאו' מבואר ברמב"ם דמועיל הזאה גם בזמן שהוא שבור ומותך ואפילו לר' יהושע, וכ"כ החזו"א [סי"ט סקי"ג] וכ' דכן מבואר ברמב"ם בפיהמ"ש, ועיי"ש שכ' דהרמב"ם בחיבורו לא משמע כן, **וכ"כ במים טהורים** דלהרמב"ם בפיהמ"ש מועיל הזאה גם בעודו שבור, וכ' דברמב"ם בחיבורו מבואר דלא יועיל הזאה בעודו שבור עיי"ש.

**ויש לעי'** דבשלמא להאליהו רבה דס"ל דהגדר בגזירת טומאה ישנה הוא דכאילו לא נטהר בשבירה א"ש היטב דמועיל הזאה על הכלי בעודו שבור, אבל להרמב"ם הרי כבר נתבאר לעיל דס"ל דאחר שתיקנו חל טומאה חדשה, וא"כ קשה מהיכא תיתי שיועיל הזאה בעודו שבור, והרי עדין לא חל הטומאה החדשה אלא רק לאחר שתיקן וצ"ע.

**ואולי י"ל** דהגדר להרמב"ם דאם הזה עליו הזאת שלישי ושביעי בעודו מותך, בכה"ג לא גזרו עליו טומאה כלל דכיון דנעשה בו מעשה טהרה לא גזרו בו טומאה ישנה כשתקנו, ואע"פ שאין בהזאה מעשה טהרה באמת, מ"מ שוב לא גזרו וצ"ע.

## כלי זכוכית שנשבר ותקנו במתכת אם חזר לטומאה ישנה

**ו] בגמ' ר"ה דף יט.** נחלקו רש"י ותוס' בכלי זכוכית שנשברו ותקנו וצרפו ע"י מתכת, דלר"מ הכל הולך אחר המעמיד, ויש לו דין כלי מתכת ולכן טמא, ואילו לחכמים טהור, וכ' רשי [ד"ה יהודה] דלר"מ טמא, היינו דחזרה טומאה ישנה, ובתוס' שם [ד"ה יהודה] הקשו לרש"י דהרי הטומאה ישנה היתה עוד לפני שנעשה לכלי מתכות, דמעיקרא היה כלי זכוכית, ובזה לא שייך חזרה לטומאה ישנה.

ובחידושי הגרי"מ [קונטרס י"ח דבר סימן י'] כ' בביאור פלוגתת רש"י ותוס' דנחלקו בהך חקירה האם הגדר בגזירה דטומאה ישנה הוא דלא נעשה כאן מעשה טהרה כלל, וחזרה אותו הטומאה שהיתה מעיקרא לפני הטהרה, או דהגדר הוא דגזרו עליהם טומאה חדשה מכאן ולהבא.

וביאר דבזה פליגי דרש"י למד דהוי טומאה חדשה ולכן כל שנעשה עכשיו לכלי מתכות, גזרו עליו טומאה, אבל תוס' למדו דהגדר הוא דלא נטהר מטומאתו הישנה ולכן רק באופן שקדמה טומאת כלי מתכות לשבירה אמרי' דנשאר עליו הטומאה הישנה.

מיהו יש לדון בזה, דלשיטת התוס' דס"ל דלא גזרו על כלי זה לכאו' אינו מוכרח דהגדר הוא דלא נטהר בשבירה והוי טומאה דמעיקרא, דאפילו נימא דהגדר בטומאה ישנה הוא דגזרו טומאה חדשה, נמי י"ל דהוא דין דוקא בכלי דמעיקרו היה מתכת, וכסברת הר"ש [הובא לעיל אות ה] ג' סברות מדוע תקנו את התקנה דוקא על מכתות ולא על שאר כלים, ומשום דאין רגילות לשבור שאר כלים ולתקנם [עי' לעיל].

אכן לשיטת רש"י דבכה"ג שסתמו באבר כיון דהשתא הוא של מתכת גזרו טומאה ישנה, באמת מסתבר כמו דכ' הגרי"מ זצ"ל דהוא טומאה חדשה, דאי נימא דהוא טומאה דמעיקרא, והיינו דרבנן גזרו שלא נטהר הכלי בשבירתו, נמצא דהגזירה היתה על כלי זכוכית שלא יטהר בשבירתו, והרי דין טומאה ישנה הוא הלכה בכלי מתכות ולא בשאר הכלים.

ועי' עוד מש"כ בענין זה בסוף סימן...

## סימן ד

# כמה נידונים בענין טומאה ישנה

## ספק טומאה ישנה

א] כלים פרק י"א מ"ג העושה כלים מן העשת וכו' "משברי כלים מן הגרוטים ומן המסמרות שידוע שנעשו מכלי טמאין" מן המסמרות בית שמאי מטמאין ובית הלל מטהרין" ע"כ, וכ' הר"ש והרא"ש והרע"ב ואע"ג דאין יודעים אם מכלים טמאים באו או מכלים טהורים "טמאים" דשמא מכלים טמאים באו וחוזרים לטומאה ישנה עכ"ד. מבואר דהעושה כלי מן שברי כלים אף שאין יודע אם נעשה מכלי טמא או טהור, מספק גזרו טומאה ישנה. אולם ברמב"ם פי' מתני' לא בדין טומאה ישנה אלא פירש המשנה לענין דין גלמי כלי מתכות.

**ובמשנה אחרונה** הקשהלשיטת הר"ש והרא"ש דמבואר דמתני' קאי על דין טומאה ישנה, והקשה דהא גזירת טומאה ישנה הוי גזירה מדרבנן, וא"כ הרי ספק דרבנן לקולא, ומדוע החמירו מספק בטומאה ישנה, ועיי"ש שכ' ליישב דאם מתחילה היה אב הטומאה גזרו טומאה ישנה שיהיה גם אב הטומאה, ואיתא בטהרות פ"ד מי"א דכל שהספק הוא באב הטומאה אף טומאה מדרבנן ספיקו טמא.

ולפי"ז יוצא חידוש דספק טומאה ישנה הוא רק באב הטומאה, אבל בראשון לטומאה שמסתפק עליו אם נגע באב הטומאה לא יהיה טמא, וזה חידוש, ובאמת יעוי' במשנ"א עצמו שהקשה ע"ז דהרמב"ם לא מנה טומאה ישנה באבות הטומאה שמדברי סופרים, ועוד הקשה המשנ"א מדוע לבי"ש גזרו על מסמרות והרי הוי ספק ספיקא, וכל ספק ספיקא אפילו בדאוריתא שרי.

ו**עי' חזו"א** [סי"ד סק"ג] דכ' דהוא גזירה מיוחדת משום טומאה ישנה, והיינו דעיקר הגזירה דטומאה ישנה מעיקרא היתה גם על הספק, ולפי"ז מיושב נמי הקושיא לבי"ש מדוע לא נימא ספק ספיקא, דהפלוגתא דבי"ש וב"ה היתה האם מעיקרא גזרו רבנן גם על ספק ספיקא, או רק על ספק אחד.

**ובתפא"י** [אות לא] דימה זאת לטומאה ברה"י דקיימ"ל כל ספיקות שאתה יכול להרבות טמא, והקשה לבית הלל מדוע טהור עיי"ש, אלא שוב דחה דכלי הוי דבר שאין בו דעת לישאל והוי כמו ספק טומאה ברה"ר, והנה עיקר דבריו צ"ב דמיירי ברה"י, דהא לא נזכר במתני' חילוקים אם הספק נולד ברה"י או ברה"ר.

**ובסדרי טהרות** כ' דהוא מדין גזירת כלים הנמצאים המבואר במסכת טהרות פ"ד מ"ה דספק כלים הנמצאים טמאים, ולפי"ז בירושלים שלא גזרו כמבואר בשקלים פ"ח מ"ב באמת לא גזרו [עי' משנת טהרות].

## כלי העשוי מתערובת של ברזל העשוי מטומאה ישנה וברזל טהור

**ב] מתני' פי"א מ"ד** "ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור, אם רוב מן הטמא טמא, ואם רוב מן הטהור טהור מחצה על מחצה טמא". מבואר במתני' דכשיש תערובת של ברזל הבא מטומאה ישנה לברזל שהיה טהור מעולם אזלי' בתר רובא. ועי' לקמן סימן.. כמה דרכים בביאור הך דינא דאזלי' בתר רובא.

**בר"ש וברא"ש** כ' דאיירי שהתיך את הברזל הטמא והטהור ובללן יחד ועשה מהם כלי, אבל אם חיבר שני חתיכות עשה מהם כלי וידוע מקום הטמא והטהור לא אזלי' בתר רובא "אלא הכל הולך אחר עושה מעשה"**,** ומקור דבריהם מהתוספתא עיי"ש, וצ"ע בטעם הדבר מהו ביאור החילוק בזה, והרי סוף סוף הוי כלי אחד המורכב משני חתיכות, ומדוע לא נאמר דהכלי מוגדר לפי הרוב.

אכן י"ל דהביאור בזה כמו דמבואר להלן [פי"ג מ"ו] עץ המשמש את המתכת טמא, והמתכת המשמשת את העץ טהורה, ומבואר שם דהגדרת הכלי תלוי לפי עיקר עושי המלאכה והחלק השני נטפל, [עיי"ש במתני' לגבי פותחת של עץ והפין של מתכת הפין הוא העיקר], ועיי"ש פי"ג במשנה אחרונה דהביא דברי הר"ש והרא"ש כאן בשם התוספתא דהגדרת הכלי תלוי לפי עיקר עושה המלאכה, [ועי' מש"כ בזה להלן סימן**...**

## אוגן הכלי שנשבר ועשה ממנו כלי חדש האם חזר לטומאה ישנה

**ג]** פרק י"א מ"ג "העושה כלים מן העשת ומן החררה וכו' ומאוגני כלים מאזני כלים מן השחולת ומן הגרודות טהורין" ע"כ. והיינו דלא חיישי' בהם לטומאה ישנה והטעם כ' הר"ש משום דמעולם לא נראו לקבלת טומאה.

**וברא"ש שם** הקשה דכולהו ניחא לי בר **"מאזני כלים"**, דלמה לא נחוש בהם לטומאה ישנה והרי היו חלק מגופו של כלי וקבלו טומאה מדין ידות הכלים, וכ' הרא"ש לחדש דכיון דגזירת טומאה ישנה הוא מדרבנן לכן י"ל דגזרו רק על הנעשה מעיקר הכלי, אבל לא גזרו על הנעשה מידות הכלי דאינם גופו של כלי ועי' עוד **בועז** [את ד'] מש"כ.

מבואר בזה חידוש נוסף דאף דכל הכלי נעשה מאגני הכלי שאוגן זה כולו היה טמא, מ"מ לא גזרו רבנן אלא רק על הנעשה מעיקר כלי שהיה טמא, אבל לא גזרו על הנעשה ממתכת שהיתה טמאה מתחילה רק מדין ידות הכלים, נמצא לפי"ז דלענין טומאה ישנה צריך שיהיה עכשיו עיקר כלי וגם מעיקרא בשעת טומאתו היה טמא בתורת עיקר כלי ולא בתורת טפל[[13]](#footnote-13).

## העושה כלי מציפויי הכלים האם חזר לטומאה ישנה

ד] עוד איתא במתני' העושה כלי מן "הצפויין" טהורים, מבואר דהעושה כלי מציפוי הכלי לא חזר לטומאה ישנה.

והקשה החזו"א [סי"ד סק"ח] דהא ציפויין טמאים לדעת הראב"ד ושאר פוסקים, וא"כ מדוע העושה מהם כלי לא יחזור לטומאה ישנה, [ובשלמא להרמב"ם פ"ד מכלים ה"ד דס"ל דכלים המצופין טהורים א"ש, אבל הראב"ד שם ס"ל דמצופין טמאים, וכן ס"ל להר"ש לקמן מ"ז דכלים המצופין טמאים וכ"כ הרא"ש להלן מ"ד, וא"כ קשה מדוע לא נראו לטומאה].

ולהנתבאר לעיל בדעת הרא"ש אפשר לבאר בזה, דלענין טומאה ישנה בעינן שיהיה הכלי דמעיקרא טמא בעיקרו ולא בחלק הטפל שלו, וכמו שמצינו ברא"ש לענין כלי העשוי מאגני כלים, ומעתה י"ל דכיון דהכלי דמעיקרא היה טמא מחמת הציפוי ולא מחמת עיקר הכלי, לא יחזור לטומאה ישנה.

אולם כאן יש חידוש נוסף דאוגני הכלי, כל טומאתו הוא משום נגרר לעיקר הכלי, ולא מחמתו, אולם כאן אדרבה הרי כל טומאת הכלי הוא מחמת הציפוי שהרי הכלי עצמו הוא כלי עץ ואפ"ה הוא נטמא מחמת הציפוי, וא"כ הרי הוא הגורם לטומאה.

והיה אפשר דהגדר בזה הוא דאף שהכלי היה טמא מחמת הציפוי אין הגדר דהציפוי הוא עיקר הכלי, אלא הביאור הוא כמו שכ' תוס' בחגיגה [דף כז.] דילפי' מריבוי דאזלי' בתר הציפוי לטומאה. מיהו אין הציפוי הוא עיקר הכלי, אלא הוא החלק הטפל בהכלי, ומעתה י"ל דלענין טומאה ישנה לא גזרי' טומאה, אלא רק בגוונא דעושה כלי מחומר שהוא עיקר כלי, ולא מחומר שהוא חלק הטפל בכלי.

מיהו בלשון הר"ש והרא"ש לא משמע כן דהא בר"ש כ' דכל הני לא נראו לקבלת טומאה מעולם, ומשמע דגם הציפויין לא היו ראויין לקבל טומאה מעולם, וכן ברא"ש כ' כולהו ניחא ליה בר מאגני כלים, ומדוע לא הקשה גם על ציפויין, וע"כ דגם הציפוי לא היה טמא מעולם, וצ"ע מדוע הציפוי לא היה טמא.

וע"כ צ"ל כמו שכ' החזו"א [סי' י"ד סק"ח] דמיירי בציפוי העשוי לפי שעה ומסלקין אותו בשעת תשמיש ולכן בכה"ג אינו מקבל טומאה. ועוד ביאר דמיירי על ציפוי העשוי לנוי בכה"ג לא מקבל טומאה עיי"ש.

## כלי שעיקרו ממתכת טהורה והצפוי ממתכת שהיתה טמאה

ה] פרק יא משנה ד איתא "קלוסטרא טמאה ומצופה טהורה", ועי' פי' הרמב"ם שם, והר"ש והרא"ש והרע"ב ביארו דהנידון כאן הוא בדין טומאה ישנה, ואיירי בגוונא דעיקר הכלי שעשה הוא הוא ממתכת שהיתה טהורה מעולם, ואילו הציפוי הוא ממתכת שהיתה מעיקרא טמאה, ובכה"ג לא גזרו טומאה ישנה כיון דאזלי' בתר עיקר הכלישהוא טהור מעיקרו.

וכן מצינו בר"ש להלן מ"ו לגבי "חליל של מתכת" דמצופין טהורין דמיירי בכה"ג עיי"ש, והרמב"ם נחלק שם, [ועי' מש"נ שם לבאר בפלוגתתם]. ומבואר דלענין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי דהשתא, ואם עיקר הכלי עשוי ממתכת טהורה ורק הציפוי שהוא החלק טפל בכלי יש בו טומאה ישנה אינו חוזר לטומאתו הישנה.

**ויש** להעיר בזה דמחד גיסא שיטת הר"ש [במ"ז] פשוטי כלי עץ המצופין מתכת טמאים משום הציפוי שהוא העיקר, וקובע הכלי למתכת, ואילו הכא במתני' לענין דין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי ולא אחרי הציפוי, וצ"ב טעם החילוק בזה.

וכן יש להקשות בדעת הרא"ש דכ' במשנה ד' דלענין טומאה ישנה אזלי' בתר עיקר הכלי, ואילו לענין דין פשוטי כלי עץ המצופין מתכת אזלי' בתר הציפוי ונחשב פשוטי כלי מתכות וטמא.

**ועי' במל"מ** [פ"י מכלים הי"א] מש"כ בזה דיש חילוק בין מין אחד לשני מינים דבמצופה הוא שני מינים ואילו בטומאה ישנה הוא מין אחד של מתכת, ועי' **תוי"ט** ריש פכ"ב מש"כ בזה. ועי' עוד **חזו"א** [י"ד סק"ח], [ועי' משנ"ט מש"כ עוד לבאר בזה].

## כלי שנשבר וחזר ונעשה כלי מאליו בלא מעשה, האם חוזר לטומאתו הישנה

**ו]. כלים פרק יג משנה ד** איתא מגריפה שניטלה כפה טמאה מפני שהיא כקורנס דברי ר' מאיר וחכמים מטהרים ע"כ.

**בחזו"א** [יז' ג'] מבואר דלר"מ טמא משום דמגרפה שנשברה בסתמא מייחדים את השבר לקורנס. ולכן טמא, והנה לפי"ד טומאה דלשעבר ודאי נטהרה, שהרי נשבר הכלי, אלא דכוות ר"מ 'טמא' היינו דמקבל טומאה מכאן ולהבא.

אלא דכ' החזו"א שם דנראה דגם באופן שהכלי היה טמא ונשבר ונטהר, מ"מ כיון דנעשה לכלי מחמת הסתמא שמייחדים אותו, הרי הוא חוזר לטומאתו הישנה מדרבנן. [ולפי"ז לשון המשנה 'טמא' הוא דגם נשאר עליו טומאה דמעיקרא, מדין טומאה ישנה],

אולם **התפא"י** [באות כ"ג] נחלק בזה ונקט דלא אמרי' דחוזר לטומאתו הישנה, אלא רק באופן שעשה "מעשה תיקון", אבל אם חזר להיות כלי ממילא לא נאמר הדין של טומאה ישנה עיי"ש, ובחזו"א הביא דברי התפא"י ונחלק עליו*.*

## ז] כלי שנטהר שלא ע"י מעשה שבירה ותקנו האם חזר לטומאה ישנה

**ט]** כלים פרק יג משנה ה צינורא שפשטה טהורה כפפה חזרה לטומאתה, ע"כ.

ובסוף המשנה צינורא שפשטה טהורה "כפפה חזרה לטומאתה", כ' הרמב"ם דחזרה לטומאה היינו לטומאה ישנה, והקשה המשנה אחרונה מדוע ברישא של המשנה שם גבי "מחט שהתקינה למיתוח" לא תני חזרה לטומאתה הישנה, ועוד יש לעי' מאי קמ"ל בזה.

ותי' דסד"א דחזרה לטומאה ישנה הוא דוקא היכא דהטהרה נעשתה ע"י נקב ושבירה [ומשום הגמ' בשבת טז: דהוא משום החשש שמא לא יקבנו בכדי טהרתה], אבל כאן דהטהרה לא נעשתה ע"י מעשה שבירה, נימא דלא תחזור לטומאתה קמ"ל דחוזרת לטומאה ישנה.

מבואר בדבריו דנקט "דפשיטת הצינורא" לא חשיב מעשה שבירה, ויש לעי' בזה דא"כ מדוע נטהר, וצ"ל דכיון דאין ראוי לשימוש כשנשפשט לכן טהור ואף בלא מעשה שבירה, [וכמו שמצינו לעיל לגבי מחט שהעלתה חלודה פי"ג מ"ה עיי"ש]. ולפי"ז יבואר מש"כ המשנ"א דאיירי שאין ההדיוט יכול לכפפה, אבל אם ההדיוט יכול להחזירו לא היה נטהר כיון דלא נעשה כאן שבירה.

ובחזו"א [י"ז ד'] נקט דיש כאן מעשה שבירה ולכן כ' דהעיקום חשיב עשיית כלי מחדש, ולכן ס"ל דהכל מודים בזה דאפילו ההדיוט יכול להחזירו נטהר.

## סימן ה

# בענין ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור לענין דין טומאה ישנה

**א] מתני' פרק י"א מ"ד** ברזל טמא שבללו עם ברזל טהור אם רוב מן הטמא טמא ואם רוב מן הטהור טהור.

בביאור דברי המשנה במשנה אחרונה ובתפא"י מבואר דלמדו בדברי המשנה דהוא מדין ביטול ברוב, והיינו דאם רוב המתכת בא מברזל טהור הוא מבטל את המתכת הבאה מן הטמא, ולכן דינו טהור, אולם אם רוב המתכת הוא מטומאה ישנה, הרי הוא טמא בטומאה ישנה.

אלא דהקשו על זה ב' קושיות, א. הקשה המשנה אחרונה דהא דבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל, והכא הרי יכול לטבול את הכלי נמצא דיש לו מתירין ומדוע בטל ברוב, ותי' ע"פ הרמ"א דכל דבר שלא הוכר לפני התערובת בטיל אפילו דבר שיש לו מתירין בטל, והכא נמי כיון דאיירי בהתיכן ובללן נמצא דבזמן שהותך הרי הכל היה טהור נמצא דלא הוכר האיסור אלא רק אחר התערובת, ובכה"ג הוא בטל. ב. עוד הקשה התפא"י [בבועז אות ה'] דהא מין במינו לא בטיל וכאן הרי הוי ברזל בברזל והוי מין במינו ומדוע איכא ביטול ברוב, ותי' דאתי כר' יהודה דיבש ביבש בטל, עיי"ש.

**ב].** ולכאו' יש להעיר דאי נימא דביאור דברי המשנה הוא מדין ביטול ברוב יקשה המשך המשנה "וכן חלמא וגללים", ומשמע דהוא אותו דין כמו תחילת המשנה ומדין ביטול ברוב, והנה חלמא וגללים לפי ביאור הרע"ב והרא"ש איירי בטיט וגללים מעורבים, ואין בזה נידון משום טומאה ישנה שהרי לא הוי מתכת, אלא הנידון הוא האם חשיב כלי חרס ומקבל טומאה, או דהוי ככלי גללים ואינו מקבל טומאה, וקשה מה שייך כאן דין ביטול ברוב, והרי שני הכלים טהורים ודינם שוה.

ובאמת דבתפא"י ביאר כוונת המשנה "חלמא" דאיירי בברזל שחוק המעורב ב'חלמא' דהוא טיט, ובגללים כוונת המשנה דאיירי בברזל שחוק המעורב בגללים, והנידון במשנה לענין טומאה ישנה אם נחשב לכלי ברזל ויש בו גזירת טומאה ישנה, או דהוי ככלי גללים ואין בו גזירת טומאה ישנה, נמצא לפי דבריו דאכתי שייך כאן דין ביטול ברוב בדיני טומאה ישנה.

ובאמת דיעוי' בר"ש בכת"י דכתב להקשות מירושלמי בנזיר דמבואר דחלמא הוי אב הטומאה והקשה דאם חלמא הוי כלי חרס הרי אינו יכול להיות אב הטומאה וכמבואר בסוף עירובין, ולכן ביאר הר"ש דחלמא היינו כלי ברזל וז"ל "ושמא חלמא היינו שחיקה של כלי ברזל הנטרפת עם הגללים ועשה ממנו כלי", נמצא לפי"ד הר"ש דהנידון בחלמא וגללים הוא אם הוי כלי ברזל או כלי גללים, [אלא שלא ביאר אם הנידון כאן לענין טומאה ישנה, או דהנידון כאן לגבי קבלת טומאה מכאן ולהבא, מיהו מאחר ותחילת המשנה איירי בענין טומאה ישנה, שפיר יש לומר דגם המשך המשנה איירי בטומאה ישנה] ועכ"פ אכתי יש להקשות להרא"ש והרע"ב.

**ג]. ויתכן לבאר דאי**ן כאן קושיא כלל ואפילו לשיטת הרא"ש והרע"ב דחלמא וגללים היינו חרס וגללים, והנידון הוא אם הוי כלי גללים או כלי חרס לענין אם מקבל טומאה מכאן ולהבא או לאו, יתכן דאף כאן שייך דין ביטול ברוב, ומשום דבכלי חרס יש בו דין דהוא מקבל טומאה, ואילו כלי גללים דינו שאינו מקבל טומאה, וא"כ יתכן דלענין זה גופא שייך דין ביטל ברוב, והיינו או דהמין חרס יבטל את המין גללים לענין דיחול בו דין דמקבל טומאה, או להיפך דאינו מקבל טומאה, ויש לעי' בזה.

ובספר משנת טהרות כאן כ' דאין הנידון במשנה מדין ביטול ברוב כלל, אלא הנידון במשנה הוא להגדיר את שם הכלי, והכלל הוא דכל שהרוב הוא ממין מסויים זה מגדיר את שם הכלי, ואף המיעוט מצטרף להיות נחשב לכלי אחר, וכ' לדמות זה לדברי הנו"ב גבי צמר רחלים, וצמר גמלים שטרפן זה בזה, דאם רוב מן הגמלים הוא מותר בהדי פשתן דהוא נחשב לצמר גמלים ואין כאן צמר רחלים, וברעק"א [תשו' ח"א סי' כ"ז ול"ח] הקשה דהא הוי תערובת היתר בהיתר ואין בזה ביטול ברוב, וביאר הנו"ב יו"ד קפ"ו, דהתם אינו מדין ביטול ברוב אלא דשם החוט נקבע ע"י רובו, ואינו מדין ביטול ברוב דאם רובו מצמר גמלים חשיב צמר גמלים ואם רובו מרחלים חשיב רחלים, וא"כ אף כאן הנידון הוא להגדיר את שם הכלי.

ולפי"ז מיושב כל הקושיות דאינו שייך לדין ביטול ברוב כלל, ולא קשיא דהוי דבר שיש לו מתירין ואפילו באלף לא בטיל, וכן לא קשה מהא דמין במינו לא בטיל, דאינו שייך לדין ביטול ברוב, אלא הוא הלכה איך להגדיר את השם של הכלי. ולפי"ז יבואר היטב נמי השייכות לחלמא וגללים דגם שם הנידון איך להגדיר את הכלי אם הוא כלי גללים או כלי חרס.

אך יש לעי' בביאור זה דלכאו' יש לחלק טובא בין צמר גמלים וצמר רחלים, לבין תערובת של שני מתכות במתני' דידן, דלגבי שני מיני צמר באמת יש כאן שני מינים נפרדים של צמר, ויש כאן נידון מהו שם הדבר האם כהמין של הצמר גמלים או כהמין של הצמר רחלים, ובזה מצינו דהרוב מגדיר את שם הבגד, משא"כ במיני מתכות דמתני', הרי אין כאן שני שמות של מיני מתכות, דמתכת שהיתה טמאה קודם שהותכה, ומתכת שלא היתה מעולם טמאה הוי שם אחד של מין מתכת, ומעתה אם באנו לדון על שם הדבר הרי אין כאן שינוי בהמין מתכת, והוי אותו מין דהוא מתכת, אא"כ נדון מהל' ביטול ברוב על דיני המתכות דהם שונים, אלא שבזה יקשה מחלמא וגללים וכן דהוי דבר שיש לו מתירין.

ה]. ואשר נראה לבאר בזה באופן נוסף דלעולם אין כוונת המשנה מדין ביטול ברוב, [ומשום הקושיות דלעיל], וכן אין הגדר משום הגדרת שם הכלי [וכפי שנתבאר לעיל דאין כאן שני מיני מתכות], אלא הגדר הוא דחז"ל קבעו וגזרו טומאה ישנה לפי עיקר הכלי, והיינו דגזירת חז"ל טומאה ישנה אין זה הלכה שכל מתכת שבאה מכלי טמא ועכשיו המתכת עצמה חזרה להיות כלי היא חוזרת לטומאתה, אלא הגדר הוא דכלי שהוא עשוי ממתכת של טומאה ישנה הוא חוזר לטומאתו, והיינו דחז"ל גזרו על כלי, אלא דבאופן שחלק מהכלי הוא מטומאה ישנה וחלק מהכלי הוא טהור, הכלל הוא דרבנן קבעו הטומאה ישנה לפי עיקר הכלי, דאם עיקר הכלי בא מכלי טמא גזרו על הכלי שיחזור לטומאתו ישנה, ואם עיקר הכלי בא מכלי טהור לא גזרו, נמצא דהוא תלוי לפי עיקר הכלי.

ומעתה י"ל דכאן הנידון ברוב הוא רק משום דאם יש רוב מהטומאה ישנה בכה"ג רבנן גזרו דיחזור לטומאתו הישנה כיון דרוב הוא נחשב לעיקר הכלי בא מדבר טמא ולכן גזרו טומאה ישנה בתורת ודאי על כל הכלי. [נמצא דאינו שייך לדין ביטול, וגם לא להגדרת שם הכלי, אלא הוא דין דחז"ל גזרו טומאה ישנה בכל מקום שיש עיקר הכלי מדבר טמא].

ו] וראיה לזה דזה הגדר דהנה יעוי' בר"ש וברא"ש הביאו דברי התוספתא דמתני' כאן איירי בהתיך את הכלי ובללו וחזר ובנה את הכלי, אבל אם דיבק שני שברי כלים, הכלל הוא דאזלי' בתר החלק דהוא עיקר המעשה, והנה לכאו' יש לעי' דמאחר ואין כאן תערובת, אלא יש חלק מהכלי שהוא בא מטומאה ישנה, וחלק לא בא מטומאה ישנה, מדוע לא נגזור על החלק הטמא מטומאה ישנה דעכשיו נעשה לכלי שיטמא, וע"כ מבואר בזה דדין טומאה ישנה נקבע אינו כלל בכל מתכת שנעשית כלי, אלא הוא גזירה על הכלי החדש, וגזרו על הכלי לפי עיקר הכלי, ולכן עיקר תשמיש הכלי הוא הקובע את עיקר הכלי, ואחר שהותך עיקר הכלי נקבע לפי הרוב.

וכן יש להביא ראיה מהמשך המשנה קלוסטרה טמאה והמצופה טהורה, והר"ש והרא"ש ביארו דכל שעיקר הכלי אינו בא מטומאה ישנה, ורק הציפוי בא מטומאה ישנה טהורה, וביארו משום דאזלי' בתר עיקר הכלי, הרי מבואר דאף שאין כאן תערובת, אלא ידוע שהציפוי בא מטומאה ישנה לא גזרו טומאה אלא רק על עיקר הכלי[[14]](#footnote-14).

מיהו אכתי נשאר קשה מהא דמבואר גבי חלמא וגללים דמבואר התם דהנידון הוא להגדיר את הכלי ולא משום הל' טומאה ישנה ולכאו' צ"ב מהו הוא שייך להך משנה, ובשלמא אי נימא כהר"ש דחלמא היינו מתכת א"ש דאף כאן הוא נידון משום טומאה ישנה, וכן אי נימא כהתפא"י נמי א"ש דהוא מדין טומאה ישנה וכדנתבאר לעיל, אולם אי אימא כהרע"ב נמצא דיש במתני שני נידונים נפרדים, א. משום דין טומאה ישנה דגזרו רבנן על עיקר הכלי ב. ועוד נאמר במשנה הלכה איך להגדיר כלי באופן שהוא בא משני מינים. וזה קצת הערה ויש ליישב דאה"נ באמת הוי ב' נידונים.

ז] והנה לעיל הובא מה שחקרו בגדר דין טומאה ישנה האם הגדר הוא דלא בטל הטומאה הישנה, או דהגדר הוא דרבנן גזרו טומאה חדשה, ולכאו' היה אפשר להוכיח מכאן דהוי טומאה חדשה דהרי חלק מהכלי הוא לא היה טמא לפני כן, ואי נימא דהגדר הוא דלא בטלה הטומאה ישנה א"כ נמצא דלא כל הכלי טמא אלא הוי תערובת, ושוב צריכים לדון משום דיני ביטול ברוב, ובאמת לפי התפא"י והמשנה אחרונה דהוא מדין ביטול ברוב שפיר יתכן דהגדר הוא דהטומאה דמעיקרא נשארה, אולם אי נימא כמו שנתבאר השתא דהגדר הוא דחז"ל קבעו הטומאה לפי עיקר הכלי לכאו' הוא מתיישב יותר אי נימא דהגדר הוא דהוי טומאה חדשה.

## סימן ו'

# בענין כלי מתכות שאין להם שם בפנ"ע

**א] מתני' פי"א מ"ב כל כלי מתכות שיש לו שם בפנ"ע טמא** וברמב"ם פיהמ"ש כ' דצריך שיהיה לו שם מיוחד עד שקורין לו כך בלא שם לווי, וכן כ' ברא"ש על דרך זה דכ' שאין לו שם טפל לכלי אחר אלא יש לו "שם התואר לעצמו", וכן ברע"ב כ' "שהוא ידוע וניכר ומיוחד בשמו".

והנה לא נזכר במתני' איזה כלי אתי לאפוקי, דאין לו שם בפנ"ע דטהור, אולם מצינו כמה משניות להלן דנזכר בהם הכלים שאין להם שם בפנ"ע דטהורים, וחלקם נזכרו בר"ש כת"י וברא"ש, א. בר"ש הביא מתני' להלן מ"ה דלחיים אין להם שם בפנ"ע, [עי' להלן שיבואר הטעם הדבר מדוע לחיים חשיב אין לו שם בפנ"ע], ב. ציין הר"ש למ"ח גבי לחיים וקסדא, וכ' ועוד טובא, ג. ועי' עוד ברא"ש שהזכיר כיסוי, [לקמן פי"ב מ"ג, ופי"ד מ"ג] ד. ואונקלי שבכתלים [פי"ב מ"ה][[15]](#footnote-15).

## המקור לדין שם בפנ"ע

**ב]** ויש לעי' מה המקור לדין זה דכלי שאין לו שם בפנ"ע טהור, ומה טעם יש בזה דבעינן שיהיה לו שם בפנ"ע, ועוד מדוע דין זה דשם בפנ"ע נאמר דוקא בכלי מתכות, ולא מצינו דין זה בשאר הכלים.

ובר"ש וברא"ש במתני' הביאו המקור לדין זה מדרשא בספרי זוטא [פרשת מטות ל"א כ"ג] דנתמעט מדרשא ד"אך" את הזהב, דבא למעט כל שאין לו שם בפנ"ע דטהור, ומבואר דדין זה לא נלמד מסברא אלא הוא נלמד מקרא האומר גבי כלי מתכות ולכן הוא נאמר רק בכלי מתכות ולא בכל הכלים, [ועי' להלן בעזהי"ת שיבואר מדוע לא ילפי לשאר הכלים מכלי מתכות].

## ביאור החסרון באין לו שם בפנ"ע לשיטת הרמב"ם

**ג]** **ברמב"ם** [פ"ט מכלים ה"א] כ' וז"ל וכל כלי מתכות שיש לו שם לווי אינו מתטמא בפ"ע מפני שהוא **"כמקצת כלי"** וכו' עכ"ל, מבואר דהחסרון הוא דכיון דיש להכלי שם לווי, והיינו שקורין לחלק כלי זה גם את שם הכלי הגדול שאליו הוא מתחבר לשמש עמו יחדיו, הרי שמו מחשיבו לחלק מן הכלי הגדול, וכשהוא נפרק מהכלי הגדול שנושא את שמו עליו, יש בו את החסרון דהוא מקצת כלי. כיון דשם הכלי מגדיר את הכלי.

והדברים מבוארים יותר בפיהמ"ש להרמב"ם [פי"א מ"ו] לגבי פיקה של מתכת, וז"ל "כעין חצי כדור נקוב נותנין אותו בראש הכוש כדי שיכבד בשעת הטויה, ויהיה אפשר לפתול בו את החוט, "וחכמים אומרים שהיא אין לה שם בפני עצמה, ואם יאמר אדם הפיקה לא יודע למה הוא מתכוון, כי שם זה נאמר על כל גלגל עגול או קרוב לעגול, עד שיאמרו פיקה של כוש, וכיון שהיא בעלת שם לווי אינה מתטמאת" עכ"ל, מבואר דכיון דבלא השם הלווי שהוא פיקה של כוש, לא ידעו מהו הכלי, ולכן רגילים לקרותו בהשם הלווי שהוא פיקה של כוש, הרי שמו מגדירו לכלי אחד, דהיינו שהפיקה היא חלק מן הכוש, ולכן כל שהפיקה בפנ"ע ואינה מחוברת להכוש הרי היא מקצת כלי, ואינה מקבלת טומאה עד שתהיה בשלימותה כשהיא מחוברת, [והנה דעת ר"ע במשנה שם דהפיקה כשהיא בפנ"ע טמאה, ועי' תוי"ט דביאר דבאתרא דר"ע היו קורין לה 'פיקה' בלבד, ולא פיקה של כוש, ונמצא דאין לה שם לווי ומר כי אתריה ומר כי אתריה ולא פליגי][[16]](#footnote-16).

ועי' בחידושי הגר"ח [כלים פ"י הט"ו] דכ' בדעת הרמב"ם דדין זה שנתבאר דהשם מגדיר את הכלי, הוא גופא נלמד מגזה"כ בספרי זוטא, וז"ל "דילפינן לה מקרא דכלי מתכות תלויין בשם, והיינו דזהו דילפינן לה דדין כלי שלהן תלוי בשם בפני עצמו" עכ"ל, מבואר דמסברא לא ידעינן דין זה, אלא הוא נלמד מגזה"כ, "דדין הכלי שלהם, תלוי בהשם שקורין אותם בני אדם", ולכן כל שהוא נפרד מהשלימות של הכלי דקורין אותו חשיב מקצת כלי, אמנם בשאר הכלים לא נאמר דין זה וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת.

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בלחיים, ובנזם העשוי כמין אשכול וביאור הגר"ח

**ד]** **ברמב"ם** כ' [פ"ט כלים ה"א] דלחיים שעל לחיי בהמה טהורים משום דאין להם שם בפנ"ע, וכ' עוד שם [בה"ג] היה הנזם עשוי כמין אשכול ונפרק טהור וכו' משום שאין לכל גרגיר ממנו שם בפנ"ע וכ"כ הר"ש להלן מ"ט. ו**הראב"ד בהשגה** [שם ה"ג] נחלק דאין החסרון בהם משום שאין להם שם בפנ"ע, אלא החסרון הוא משום שאינם משמשים בפנ"ע, אלא על ידי חיבורם עם השאר עכ"ד.

**ובחדושי** רבנו חיים הלוי [פ"י מכלים הט"ו] כ' דבאמת יש להקשות להרמב"ם דכיון דאינו משמש בפנ"ע מדוע הוי חסרון של שם בפנ"ע, והרי הוי חסרון דלא הוי כלי מעשה, ומבואר בגמ' שבת נח: וסג: דבכלי מתכות נאמר דין כלי מעשה.

**וביאר הגר"ח** דתרי דינים נאמרו בכלים א. "דין כלי" דאין הטומאה חלה רק על דבר שהוא כלי, ב. עוד נאמר דבעינן שיהיה כלי מעשה, והיינו שיהיה ראוי או לתשמיש או לתכשיט. ונפק"מ ביניהם, דלענין דין 'כלי מעשה' סגי בזה שהוא ראוי לתשמיש יחד עם כלי אחר, דאף שני כלים נפרדים אם הם ראויין יחד לתשמיש הרי הם נחשבים כלי מעשה. אבל בהדין של 'כלי' נאמר דכל חלק בפנ"ע צריך להיות כלי שלם, ועיי"ש שכ' דנתחדש בספרי זוטא דילפינן לה מקרא "דכלי מתכות תלויין בשם", דדין 'כלי' שלהן תלוי 'בשם בפני עצמו', וכל שאין להם שם בפנ"ע הוי מקצת כלי וחסר בקיום דין כלי לענין טומאה, ומעתה א"ש דברי הרמב"ם דכיון דכל חלק בנפרד ראוי לשמש יחד עם הכלי אחר חשיב כלי מעשה, אלא החסרון הוא משום שם בפנ"ע שאין לכל חלק שם כלי בפנ"ע.

ולפי"ז ביאר הגר"ח בדעת הראב"ד, דנחלקו הרמב"ם והראב"ד מה קובע 'דין כלי' במתכת, דהרמב"ם למד דגזה"כ דהתורת כלי במתכות נקבע לפי השם שלו, ולכן כל שיש לו שם בפנ"ע הוי כלי, והראב"ד למד דדין 'כלי' לא נקבע לפי 'השם' אלא לפי 'אם ראוי לשמש' או לאו, ולכן כ' דצריך שיהיה כל חלק בפנ"ע ראוי לשמש, ואם אינו ראוי לשמש חסר לו בשם כלי, ולכן כ' דאי"ז חסרון בשם בפנ"ע אלא הוא חסרון בעיקר השם כלי עיי"ש.[[17]](#footnote-17).

## בשיטת הראב"ד והרא"ש בביאור החסרון בכלי שאין לו שם בפנ"ע

**ה] בראב"ד בהשגה ביאר** דכוונת המשנה בדין דבר דלית ליה שם בפנ"ע הוא "לא בא למעט אלא כיסויי הכלים וחפוייהם" עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו, דהרי גם בכיסוי מתכות יש חסרון של אינו משמש בפנ"ע, דהוא משמש יחד עם הכלי, ועי' כסף משנה שם שכ' "מש"כ הראב"ד לא ידעתי מאי קאמר" והניח בצ"ע.

ונראה לבאר בזה דכיסויי הכלים וגם חיפוי הכלים נחשב דיש להם שימוש עצמי ולא בהדי דבר אחר, וזה משום דשימוש לכסות ולחפות רק הכיסוי בלבד עושה זאת, ולא בהדי חפץ אחר, ואי"ז נחשב שהכלי מסייע לשימוש הכיסוי, כיון דהכלי הוא משמש למטרה של לאכסן בתוכו, ואילו הכיסוי משמש למטרה ושימוש נוסף שהיא לכסות את הכלי, והוא שימוש בפנ"ע של כיסוי. ומעתה יש לעי' מדוע נחשב דאין לו שם בפנ"ע והרי הוא משמש תשמיש בפנ"ע וגם הוא כלי בפנ"ע.

ונראה בזה דהנה הרא"ש כאן מ"ב כ' וז"ל פירוש שיש לו שם בפני עצמו, "שאין לו שם טפל לכלי אחר, כגון כסוי או אונקלי שבכותל, אלא יש לו שם התואר לעצמו" עכ"ל, יש לדקדק בדבריו דלא הזכיר שם לווי וגם לא כ' דהוי מקצת כלי, אלא כ' שאין לו שם טפל לכלי אחר, ונראה ביאור כוונתו, דכל כלי ששמו ומהותו שלו נטפל לכלי אחר, זהו החסרון שלו אין בו שם בפנ"ע, וזה נתמעט מקרא דבעינן שם בפנ"ע, היינו תואר לעצמו, אבל כלי שכל שמו הוא לשמש אחרים זהו גריעותא בחשיבות הכלי, וזהו דנקט דוגמא של כיסוי דבאמת יש לו שימוש עצמי אבל החסרון שלו הוא דכל שמו ומהותו הוא לכסות כלי אחר, נמצא דהוא טפל בעיקר השם שלו וזהו החסרון.

ומעתה אפשר דלזה גופא נתכוון הראב"ד במה דכ' לא בא למעט אלא כיסוי הכלים וחפויין והיינו דהם שמות של כלי שכל מהותם נטפל לכלי אחר וזהו החסרון דשם בפנ"ע.

## סיכום פלוגתת הרמב"ם והראב"ד והרא"ש בגדר החסרון דשם כלי בפנ"ע

**ו]** העולה מזה ב' דרכים בביאור הדין של אין לו שם בפנ"ע א). **להרמב"ם** החסרון הוא "משום שם לווי" ומשום דהשם קובע הגדרת הכלי, נמצא דכשהוא מופרד מהכלי חשיב "מקצת כלי", וכן מבואר בהר"ש בכת"י עי' לקמן. ב). **להרא"ש והראב"ד** דהחסרון הוא משום דכל כלי ששמו ומהותו להיות טפל לכלי אחר הרי הוא גריעותא בהכלי. ולא משום מקצת כלי.

ונפק"מ בזה דהנה הרמב"ם כ' בפ"ט ה"ו דהחסרון בכיסוי הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, ולכאו יש לעי' איזה שם לוי יש להכיסוי, וצ"ל דאין שמו כיסוי בעלמא, אלא שמו הוא כיסוי הכלי, ומאחר וכך הוא שמו לכן הכיסוי בפנ"ע אינו מקבל טומאה, מיהו יש לדון באתרא שקורין להכיסוי הוא רק 'כיסוי' בלבד ולא 'כיסוי הכלי', די"ל דלהרמב"ם אין כאן מקצת כלי ויקבל טומאה, וכמו שמבואר ברמב"ם פיהמ"ש מ"ו לגבי פיקה שאם היו קורין לו פיקה בפנ"ע היה מקבל טומאה כיון דאינו מקצת כלי, אולם להראב"ד לכאו' גם בכה"ג, לא יקבל טומאה, כיון דהכיסוי הוא דבר טפל בעצם לכלי אחר, וה"ה בפיקה יתכן דלפי הראב"ד גם במקום שקורין פיקה בלבד נמי לא מקבל טומאה מהאי טעמא[[18]](#footnote-18).

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד בחלקי הכלי שאינם ראויין לתשמיש דאינם מקב"ט

**ז]** עוד נתבאר דנחלקו הרמב"ם והראב"ד באופן שהכלי אין ראוי לשמש בפנ"ע, אלא רק בהדי כלי אחר, האם בכה"ג יש חסרון בדין כלי או לאו, דלהרמב"ם מבואר דכל שהוא משמש בהדי כלי אחר הרי הוא כלי, וכל הדין הוא רק שיהיה שם בפנ"ע, ואילו הראב"ד למד דבאופן שכל חלק וחלק אינו משמש בפנ"ע הוי חסרון בגופו של כלי, ולא רק משום שם בפנ"ע, [וכן נמי ביאר הגר"ח בספרו וכדלעיל], וזה מה שהשיג הראב"ד בה"ג, ויש לעי' מה שיטת הרא"ש בדין זה.

## בשיטת הרא"ש בנידון הנ"ל

ובאמת דמצינו דהרא"ש נמי ס"ל בזה כהראב"ד והיינו דגם הרא"ש סובר דלדין כלי בעינן שכל חלק וחלק ישמש בפנ"ע, דביאר דהחסרון בכל הנך כלים שאינם משמשים בפנ"ע לא משום דאין להם שם בפנ"ע אלא משום דלאו כלי הם, דיעוי' לקמן מ"ח לגבי לחיים דכ' הרא"ש "ואין שם כלי עליהם", ולא כ' דהחסרון הוא משום דאין להם שם בפנ"ע כהרמב"ם,

וכן יעוי' ברא"ש לגבי נזם וגרגירין במשנה ט' דמבואר שם דכל גרגיר בפנ"ע טהור, וכ' הרמב"ם משום דאין להם שם בפנ"ע והראב"ד השיג משום דאין להם שם כלי כלל, ועי' ברא"ש שם דכ' נמי וז"ל "וגם הגרגרים כל אחד בפ"ע טהור דאין שם כלי עליו" מבואר דהרא"ש ס"ל כהראב"ד דהחסרון הוא משום דאין שם כלי עליו,

ומעתה א"ש היטב דביאר הרא"ש דבמשנה דכל דבר שאין לו שם בפנ"ע היינו כיסוי הכלים ואונקלי שבכתלים, ולכאו' קשה מדוע הרחיק לחמו לפרק י"ב, ולא הביא כהר"ש מלחיים ומנזם, וע"כ הביאור הוא משום דלחיים ונזם יש חסרון שאינו כלי כלל, ולכן מייתי דוקא מפי"ב דמיירי באופן שהוא כלי המשמש בפנ"ע, ומ"מ הם טפלים למקום אחר, [ואכתי יש לעי' מדוע לא הביא מקנה של מנורה ממ"ז, אולם באמת הביא זה בדברי הספרי זוטא ומ"מ הביא עוד שני דוגמאות][[19]](#footnote-19).

## בשיטת הר"ש בהנ"ל

אולם בדעת הר"ש בכת"י לכאו' מבואר כהרמב"ם דפירש בה"ב דלחיים במשנה ה', וכן לחיים במ"ח הוא חסרון של אין להם שם בפנ"ע, וכ"כ הר"ש במ"ט לגבי גרגירין של הנזם דכ' דאין לכל גרגיר שם בפנ"ע, ובאמת הוא לשיטתו דהר"ש בכת"י במ"ה כ' א"נ דהחילוק בין עקרב ללחיים, דעקרב יש לו שם בפנ"ע, ולחיים אין להם שם בפנ"ע, והוסיף וחשיבי "כחצי כלי".

הרי מבואר דנקט כהרמב"ם דהחסרון הוא משום שם לווי ולכן הוא חסרון של מקצת כלי, והוא לשיטתו דנקט דלא בעינן כל חלק וחלק ישמש בפנ"ע, ולכן ע"כ כל החסרון בהני כלים הוא משום שאין להם שם בפנ"ע. [ורק להראב"ד והרא"ש דנקטו דהחסרון בכלי שאינו משמש בעיקר הכלי דלא הוי כלי כלל, הוצרכו לפרש דהחסרון הוא בכלי שלם שהוא טפל בשמו לכלי אחר][[20]](#footnote-20).

## בביאור החילוק בין עקרב ללחיים

ויש לעי' לשיטת הראב"ד ודעימיה דנקטו דכל שאין ראוי לשמש בפנ"ע אינו כלי, דהא לכאו' מצינו דעקרב הוא כלי ואפילו שאינו ראוי לשמש בפנ"ע אלא רק בהדי הלחיים ואפ"ה מבואר דיש עליו שם כלי.

ובאמת דכן יש להקשות לשיטת הרמב"ם דנקט דהחסרון הוא משום דאין שם בפנ"ע, וא"כ מדוע העקרב אין בו חסרון זה והרי גם העקרב הוא של פרומביה, מיהו יתכן ליישב להרמב"ם דעקרב יש רק סוג אחד וקורין לו עקרב בלבד אבל לחיים הרי מצינו גם לאדם וגם לבהמה, ולכן יש בו החסרון של אין בו שם בפנ"ע, [ועי' עוד מה שנתבאר במראה מקומות משנה ח' בדעת הרמב"ם], אבל בדעת הראב"ד אכתי צ"ב.

ובאמת דבחזו"א [סי' י"ד י"ג] עמד בזה, מהו החילוק בין עקרב ללחיים, וביאר דעקרב משמש תשמישו ע"י הלחיים, ואין זה חסרון בהעקרב מה שאין יכול משמש בלא הלחיים, דאדרבה הוא משמש ע"י הלחיים, ולכן העקרב נקרא כלי, אבל הלחיים לא חל עליהם שם כלי אלא רק בשעת חיבורן, ומשום שהם אינם עיקר הכלי, ולכן כשהם מופרדים נקראים מקצת כלי, [ועי"ש שכ' דהיה אפשר לומר דגם הלחיים יחשבו כלי כיון דהם מחזיקים העקרב, אלא שצריך הכרעת חכמים ע"פ התורה איזה מהן הוא כלי ואיזה מהן הוא רק מקצת כלי עיי"ש].

ולפי"ז מיושב היטב דברי הראב"ד דכל מה דכ' הראב"ד דכל שאינו משמש בפנ"ע אינו כלי כלל הוא רק באופן שהוא החלק הטפל בכלי, אבל החלק העיקרי בכלי כמו העקרב ופרח של מנורה שפיר נחשב כלי[[21]](#footnote-21).

## ביאור החזו"א בביאור החסרון של אין בו שם בפנ"ע

**ט]** ובחזו"א [סי"ד יג- יד, סט"ו ב'- ג' וסי"ט ח'] ביאר ע"פ הנ"ל ביאור חדש בדברי המשנה "דכל דבר שיש לו שם בפנ"ע מקבל טומאה", דנאמר בזה כלל דכלי המורכב מכמה חלקים, כל שהוא עיקר המשמש של הכלי חשיב דיש לו שם בפנ"ע ומקבל טומאה גם כשהוא מופרד דשם כלי עליו, ואילו שאר החלקים שאינם עיקר הכלי אלא הם רק לעזרה לכלי, ואין המלאכה נקראת על שמם, בשעת שאינם מחוברים חשיבי מקצת כלי ואינם מקבלים טומאה, ועי' חזו"א [סי"ד י"ד] דכ' דמה דאמרי' במתני' "שם בפנ"ע" לאו דוקא, אלא הכל תלוי בעיקר המשמש.

והנה לכאו' בדברי הראב"ד בהשגה פ"ט ה"ג מבואר דלא כן, דכ' לתמוה על הרמב"ם דמה דכ' בנזם וגרגירים וכן בכל האופנים דהחסרון הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, אי"ז משום החסרון של אין שם בפנ"ע אלא משום שאינם משמשין בפנ"ע, הרי מבואר בדבריו דחסרון זה דאינם משמשין בפנ"ע הוא חסרון בעיקר השם כלי, ואילו החסרון של שם בפנ"ע הוא חסרון אחר, [וכן ביאר הגר"ח בדעת הראב"ד], וזהו דלא כהחזו"א.

ועכ"פ לענין ליישב הקושיא על הראב"ד מעקרב, שפיר יש ליישב כמש"נ לעיל ע"פ יסוד החזו"א דכל חלק שהוא עיקר המשמש של הכלי, אף שאינו ראוי לשימוש בפנ"ע לא ביחד עם חלקים אחרים, חשיב כלי גם כשהוא מופרד ומקב"ט, מיהו כל הני כלים דכ' בהם הרמב"ם דיש בהם חסרון של שם בפנ"ע מיירי באופן שאינם עיקר הכלי, ולכן הקשה הראב"ד דיש בהם חסרון בכל עיקר השם כלי דאינם ראויין לשימוש[[22]](#footnote-22).

## בביאור הפלוגתא דתנאי בלחיים [מ"ה], ובפיקה של מתכת [מ"ו], ובקב של מצופית [מ"ז]

**י] הנה מצינו ד' פעמים דנחלקו תנאי בדין זה דדבר דאין לו שם בפנ"ע האם מקבל טומאה, ויש לעי' במה נחלקו, א. לקמן מ"ה** לחיים טהורים ור' אליעזר מטמא בלחיים, ויש לעי' במה נחלק ר"א, האם פליג וס"ל דגם דבר דלית ליה שם בפנ"ע נמי מקבל טומאה, או דפליג בזה גופא וס"ל דלחיים נחשב דאית ליה שם בפנ"ע, וא"כ יש לעי' במה נחלק.

ב. במשנה ו' לגבי פיקה של מתכת דר"ע מטמא וחכמים מטהרים, ובביאור הדין דחכמים מטהרין כ' הרמב"ם פיהמ"ש והרע"ב דהוא משום דלית ליה שם בפנ"ע, ומעתה יש לעי' במה נחלק ר"ע וסבר דמטמא. עי' תוי"ט שהקשה מה שייך לחלוק ולומר דאין החסרון של שם בפנ"ע, נלך ברחובות קריה ונשאלה פיהם של יושבי העיר היאך הם קורין, ועיי"ש שביאר דאין מחלוקת ביניהם אלא מר כי אתריה ולא פליגי, וחזר והקשה ע"ז מרע"ב והרמב"ם דפסקו הלכה עיי"ש. ועי' תוס' אנשי שם [בשם ספר שושנים לדוד] דבאמת ר"ע נחלק וסבר דאף דבר דאין לו שם בפנ"ע נמי טמא. [ובתפא"י יכין נד. ביאר באופ"א עיי"ש].

ג. במשנה ז' לגבי "קו של מצופית", דנחלקו ר"ט וחכמים דרבי טרפון מטמא וחכמים מטהרין, ובתוי"ט כ' דהוא אותו הפלוגתא דמבואר לגבי פיקה של מתכת, והיינו דהוא גם מחלוקת בדין שם בפנ"ע, דמר כי אתריה ולא פליגי.

**במשנה ט' איתא "נזם שהוא עשוי כקדירה וכו' צינורא טהורה ע"כ, וביארו הר"ש [כת"י] והרע"ב** הטעם דטהורה משום דאין לה שם בפנ"ע, וכ"כ **הרמב"ם** [פ"ט מכלים ה"ג], ומאידך הר"ש **שם מ"ט** הביא התוספתא "רבי אליעזר אומר צינורא של נזם טמאה בפני עצמה. ופי' הר"ש אמתני' פליג דקתני צינורא טהורה" עכ"ל, [אמנם זה רק גירסת הר"ש בתוספתא, אבל לפנינו הגירסא בתוספתא טהורה]. ויש לעי' במה נחלק ר"א דמטמא, האם נימא דנחלק על עיקר הדין וס"ל דאף שאין לו שם בפנ"ע נמי טמא [וכמו שאמר ר"א לגבי לחיים], או דילמא דס"ל דאית ליה שם בפנ"ע.

הרי מצינו ג' משניות, ועוד אחת בתוספתא, דנחלקו תנאי בדין שם בפנ"ע, והנה לתוס' אנשי שם [בשם שושנים לדוד] מבואר נחלקו תנאי בעיקר הדין דשם בפנ"ע, והיינו דחד מ"ד ס"ל דכל שאין שם בפנ"ע אינו מקבל טומאה, וחד מ"ד ס"ל דאפילו שאין שם בפנ"ע נמי מקבל טומאה,

אולם בחזו"א לשיטתו ביאר כל הג' מחלוקות דהפלוגתא מהו עיקר הכלי ומה הטפל, כגון בלחיים נחלקו האם הוא נחשב לחלק הטפל בכלי וחשיב מקצת כלי, או דילמא דהוא עיקר הכלי ומקבל טומאה, וכן נחלקו בקב ומצופית, האם הקב נחשב לעיקר כלי או לאו, וכה"ג נחלקו בפיקה האם הפיקה היא טפל או עיקר, וי"ל דכן נמי נחלקו בצינורא אם היא עיקר או טפל, ועי' חזו"א דכ' דאי"ז פלוגתא לשיטתם אלא בכל מקום הוא נידון בפנ"ע עיי"ש. נמצא לפי"ד דהכל מודים דבעינן שיהיה שם בפנ"ע והיינו שיהיה עיקר כלי, אלא דהפלוגתא בכל מקום מה נחשב לעיקר כלי.

סימן

# סימן ח

## בענין כלי מתכות שלא נאמר בהם דין שם בפנ"ע

## א

## בדין כלי קיבול דאין בו החסרון של אין שם בפנ"ע

**א] במתני'** כל כלי מתכות שיש להם שם בפנ"ע טמאים, וברמב"ם [פ"ט מכלים ה"ב ג' ו'], מבואר דאם יש בית קיבול אין חסרון של אין שם בפנ"ע, וכן מוכח מהר"ש בכת"י כאן דכ' דהא דמבואר במ"ח ד"לחיים טהורים" הוא משום דאין להם שם בפנ"ע, והתם מבואר במשנה דלחיים שיש בהם בית קיבול מים טמאים, הרי דכל שיש בית קיבול אין חסרון של אין לו שם בפנ"ע, וכן מבואר ברע"ב מ"ב דכ' דכל דבר שיש לו שם בפנ"ע טמא "בין יש לו בית קיבול ובין אין לו בית קיבול", מבואר בדבריו דאין אין לו שם בפנ"ע רק כשיש בית קיבול טמא.

וכן מוכח לקמן מ"ט לגבי נזם דהקדרה טמאה משום כלי קיבול והעדשה טמאה בפנ"ע, וביארו הראשונים שם ד"העדשה יש לה שם בפנ"ע", ומבואר בזה דהקדרה אף שאין לה שם בפנ"ע טמאה משום בית קיבול, וכן מבואר בחידושי הגר"ח [פ"י הט"ו] דכ' בתו"ד דכן איתא במ"ט גבי נזם דהקדרה טמאה משום דיש לה בית קיבול עכ"ד. ויש לעי' בטעם הדבר מדוע כל שיש בית קיבול אין חסרון של אין שם בפנ"ע.

**ובמשנה אחרונה** כאן ביאר בב' אופנים א). דכשיש בית קיבול לא צריך שיהיה שם בפנ"ע, והיינו דכל הדין שם בפנ"ע הוא הלכה בפשוטי כלי מתכות, אבל בכלי קיבול יש לו חשיבות מצד עצמו ואינו צריך שיהיה לו שם בפנ"ע, ב). עוד כ' המשנ"א ואפשר עוד דהגדר הוא דכלי קיבול הוא גופא נחשב לשם בפנ"ע. ולהלן יבואר נפק"מ בין שני הצדדים

ויש לעי' במש"כ המשנה אחרונה לבאר דכשיש בית קיבול אין צריך שיהיה שם בפנ"ע, דהנה לעיל נתבאר דכ' הרמב"ם בביאור החסרון דאין לו שם בפנ"ע משום **"דהוי כמקצת כלי",** ויש לעי' לפי"ז מדוע לא נימא דחסרון זה איכא גם בכלי קיבול, והא נהי שהוא כלי חשוב מחמת הבית קיבול אבל סוף סוף הוי מקצת כלי, ובעינן שיהיה כלי שלם, וכן יש להקשות לפי מה שנתבאר לעיל בדעת הרא"ש דהחסרון הוא משום דטפל לכלי אחר מדוע בכלי קיבול לא יהיה חסרון זה, וכן יש לעי' להחזו"א דהרי לכאו' חלק זה החלק הטפל בכלי ומה מועיל דיש לו בית קיבול. [ועי' **חזו"א** סי' י"ד סקי"ד בסוגרים שעמד בזה].

עוד יש לעי' להקשות מדוע חסרון זה דשם בפנ"ע נאמר רק בכלי מתכות ולא נאמר בכל הכלים, והרי גם בכל הכלים צריך שיהיה כלי שלם, וכיון דכל דבר שאין לו שם בפנ"ע חשיב מקצת כלי, מדוע לא יהיה חסרון זה בכל הכלים.

ונראה לבאר בזה דהנה בעיקר הדבר מה דבעינן שיהיה שם בפנ"ע בר"ש וברא"ש הביאו דרשת הספרי זוטא דנדרש דכתיב "אך", מבואר דחידוש זה דבעינן שיהיה שם בפנ"ע נלמד מקרא ואינו מסברא, והגר"ח ביאר [פ"י מכלים] הגדר דנאמר בגזה"כ דדין כלי מתכות תלוי בשם שלהם ולכן כל שאין לו שם בפנ"ע הוא מקצת כלי, והנה מקרא זה נאמר "בכלי מתכות" ולא בכל הכלים, ויש לומר דחידוש זה הנלמד מגזה"כ נאמר רק במתכת בלבד, ולא בשאר הכלים.

אך באמת הא גופא צריך טעם מדוע לא נלמד ממתכת לכל שאר הכלים דצריכים שם בפנ"ע, ונראה י"ל דדין זה נאמר דוקא בפשוטי כלי מתכות דיש בהם חסרון בחשיבות הכלי דהם פשוטים, [וברמב"ם פ"א מכלים כ' דילפי' לה מקרא ד"כל דבר" לרבות פשוטי כלי מתכות דמקבלי טומאה, והיינו דלולי הריבוי לא הוי מקבלים טומאה]. דדוקא בהם התורה הצריכה שיהיה המעלה "דשם כלי בפנ"ע", והיינו דכיון דאין בהם חשיבות של כלי קיבול, לכן נאמר דין שיהיו חשובים מצד אחר, דהיינו דין שם בפנ"ע, ומעתה א"ש דבשאר כלים שיש להם בית קיבול, הרי יש להם את מעלת הכלי מצד הבית קיבול דהוי כלי חשוב, ושוב אין צריך את השם בפנ"ע לאשווי שם כלי, וכן כלי מתכת דיש לו בית קיבול נמי לא צריך שיהיה לו שם בפנ"ע, כיון דמעלת הבית קיבול מהני להחשיבו לכלי חשוב, ורק בפשוטים דיש להם חסרון במעלת הכלי שלהם לכן נאמר בהם הדין שיהיה להם שפ בפנ"ע[[23]](#footnote-23).

ויעו' בחידושי הגר"ח הלוי [פ"י מכלים הט"ו] כ' בתו"ד לבאר הא דיש לו בית קיבול לא צריך שיהיה לו שם בפנ"ע וז"ל משום דיש לו בית קיבול, וכל שיש לו בית קיבול חשוב כלי, משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי, וכדתנן גבי נזם דהקדירה טמאה משום שיש לה בית קיבול עכ"ל. וי"ל בכוונתו כמו שנתבאר דהנה הטעם דבשאר הכלים לא נאמר הלכה של שם בפנ"ע הוא משום דיש להם את מעלת הכלי קיבול שנותן להם את החשיבות כלי, ולכן גם בכלי מתכת שיש לו בית קיבול, יש לו את מעלת הכלי כמו שאר הכלים דמהאי טעמא לא נאמר בהם דין שם בפנ"ע.

## בדין כלי קיבול ואינו עשוי לקבלה האם יש בו חסרון דאין שם בפנ"ע

**ב] ונפק"מ** בין שני הטעמים שכ' המשנה אחרונה, באופן שיש לכלי בית קיבול ואינו עשוי לקבלה, דאם נימא כהגר"ח דהוא מדין שלא גרע משאר הכלים א"כ צריך שיהיה עשוי לקבלה וכמו שאר הכלים [דבכלי עץ מבואר לקמן פט"ו מ"ה דבעינן עשוי לקבלה], אולם אי נימא דבית קיבול הוא גופא משוי ליה שם כלי, א"כ לא צריך שיהיה עשוי לקבלה.

ומצינו דנחלקו בזה האחרונים, דלקמן משנה ט' גבי נזם דמבואר דהקדרה טמאה משום שיש בה בית קיבול ובמשנ"א הקשה דהא בית קיבול צריך שיהיה עשוי לקבלה, וכאן אינו עשוי לקבלה, ותי' דבכלי מתכת כיון דפשוטיהם טמאים לא צריך שיהיה עשוי לקבלה אלא עצם הדבר שיש בית קיבול מחשיבה לקבל טומאה,

**אולם התפא"י** אות [צ"ח] נחלק וכ' דאף במתכת צריך שיהיה עשוי לקבלה, ולכן תי' הקושיא דבאמת הוא עשוי לקבלה משום דהאשה נותנת לתוך הקדרה של הנזם דברים של ריח נמצא דהוא עשוי לקבלה, ו**עי' חזו"א** [סט"ו סק"ב סוד"ה אונקליות] דמבואר דנקט כהתפא"י דצריך שיהיה עשוי לקבלה, וכ' דהוא מיחדו עכשיו לקבלה [ועי' עוד חזו"א סט"ו סק"ו]. וכן ביאר התפא"י במ"ח לגבי לחיים דמבואר במתני' דאם יש בהם בית קיבול מים טמאים, ולכאו' קשה מדוע בעינן בית קיבול מים והא אפילו יש בהם בית קיבול סתם נמי טמא, ועי' תפא"י אות ע"ט דביאר לשיטתו דבעינן שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, [וציין לתוס' שבת נט. ולמש"כ לעיל יכין אות מ"ח עיי"ש].

ולכאו' יסוד הנידון הוא בהנ"ל, דהתפא"י למד דהטעם דבית קיבול מהני בדבר שאין לו שם בפנ"ע להחשיבו לקבל טומאה, הוא כפי שביאר הגר"ח [פ"י מכלים], דהוא טמא מדין דלא גרע משאר כלים, ומעתה כמו דבשאר כלים בעינן שיהיה עשוי לקבלה הכא נמי בעינן עשוי לקבלה, אולם המשנ"א אזיל כאן כפי הביאור השני דהבית קיבול גופא מחשיבו לשם בפנ"ע, דהבית קיבול נותן למתכת חשיבות של כלי בפנ"ע, ולכן אפילו אינו עשוי לקבלה מ"מ הבית קיבול גופא מחשיבו. [ועוד ציינו לחידושי הגר"ח פ"ו ממקוואות דכ' בדעת הרמב"ם דכל שאין עשוי לקבלה לא הוי כלי כלל, משא"כ לדעת הראב"ד הוי רק חסרון לענין קבלת טומאה דילפי' משק].

ובעיקר נידון זה נראה להוכיח בדעת הרמב"ם דנקט דבעינן שיהיה עשוי לקבלה ולא סגי בבית קיבול בלבד, דהנה כ' הרמב"ם פ"ט מכלים ה"ב לגבי לחיים וז"ל טסין של ברזל שמניחין על לחיי האדם בשעת מלחמה אינן מקבלין טומאה מפני שאין להם שם בפני עצמן, **ואם יש בהן בית קיבול מים מתטמאין ככל כלי קיבול** עכ"ל. מבואר דאם יש בית קיבול מקבל טומאה מדין שאר כלים שיש בהם בית קיבול, ולפי"ז יהיה צריך שיהיה גם עשוי לקבלה כיון דהוא כדין שאר בית קיבול דצריך שיהיה עשוי לקבלה.

ועי' עוד ברמב"ם פ"ט ה"ו לגבי כיסויין דכ' הרמב"ם וז"ל "כל הכיסויין של מתכת טהורין ואין מקבלין טומאה מפני שאין להם שם בפני עצמן, חוץ מכיסוי המיחם ומכסוי טני של רופאין **מפני שמניחין בו את האספלנית נעשה כלי קיבול**" עכ"ל. ומבואר ברמב"ם דלא סגי ליה במה דיש בו בית קיבול אלא בעינן שיהיו מניחין בו את האסיפלנית הרי דבעינן שיהיה משמש בפעל להיות בית קיבול.

ובאמת דברי המשנה אחרונה צ"ב דכ' לגבי נזם דטמא משום בית קיבול ואף שאינו עשוי לקבלה, דהרי הרמב"ם פסק גם הדין של נזם דהקדירה טמאה משום בית קיבול, ולדברי המשנה אחרונה מיירי אפילו שאינו עשוי לקבלה, וקשה דהרי שיטת הרמב"ם דבעינן שיהיה עשוי לקבלה וכפש"נ [בה"ב ובה"ו], וע"כ צריך לבאר כפי שנתבאר בתפא"י דבאמת מיירי שהקדרה עצמה עשוייה לקבלה לריח וכדו'.

ובאמת ביותר יש להקשות דהמשנ"א עצמו לכאו' סתר משנתו דביאר לקמן פי"ב מ"ג בכיסוי טני של מתכת דנחלקו אם מקבל טומאה, דר"ג מטמא וחכמים מטהרין, וביאר דמיירי שיש בכיסוי בית קיבול ואינו עשוי לקבלה, ור"ג סבר דמטמא דלא בעינן שיהיה עשוי לקבלה אלא כיון דיש בית קיבול סגי לטמאות [ועיי"ש שביאר כיון דקיבולו הוא שמו], ואילו חכמים סברי דבעינן שהיה עשוי לקבלה ולכן טהור עכ"ד, וקשה דהא במשנה ט' מבואר בסתמא דהקדרה טמאה ואף דאינו עשוי לקבל טומאה, ומדוע לא נזכר דחכמים פליגי בזה, [ובפרט דקיימ"ל כחכמים] וצ"ע.

## אונקלי של כתפין

*והנה לקמן פי"ב מ"ב* ***איתא אונקלין של כתפין טהורה ושל רוכלים טמאה, ר' יהודה אומר של רוכלים שלפניו טמאה ושלאחריו טהורה, ע"כ, ויש לעי' בהטעם של ר' יהודה דמחלק בין לפניו לבין לאחריו, דלפניו טמאה ולאחריו טהורה.***

**ובר"ש וברא"ש** הביאו התוספתא [בב"מ פ"ב ה"ד] שביאר דברוכלין מה שנושא לאחריו הוא עשוי לשמירה, דהיינו להשוות המשקל של המשא, ונמצא דאינו משתמש בבית קיבול שלאחריו.

ויש לעי' דהא מ"מ הוי כלי קיבול ומדוע לא יקבל טומאה מדין כלי קיבול. אכן י"ל דהביאור בזה דכל כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה אינו מקבל טומאה, וכ"כ החזו"א סט"ו סק"ב וכ"ב בתפא"י יכין אות כ"ח ועי' בועז אות ב' שהקשה מנזם לעיל פי"א מ"ט, ותי' בתרי גווני עיי"ש.

אך יש לעי' במה נחלק ת"ק דנקט דגם הצד שלאחריו טמא, האם נימא דנחלק ונקט שגם בית קיבול שאינו עשוי לקבלה טמא, **ועי' בסדרי טהרות** שביאר דגם ת"ק מודה דכיון דאינו עשוי לקבלה טהור, אלא דנקט דפעמים מתחלף הצד שלאחריו לפניו ונמצא משתמש בשני הצדדים.

**ובעיקר** מה שהקשו האחרונים מאי שנא אונקלי של רוכלים מנזם דמבואר דהוא טמא ואפילו שאין עשוי לתוכו, [ועי' תפא"י וחזו"א] **אפשר שיש ליישב** הקושיא מנזם דיש לומר דהכא הבית קיבול עצמו אינו עשוי ממתכת, אלא רק המוט שעל כתפו עשוי ממתכת אבל הבית קיבול הוא של עץ, [וכן מבואר בפיהמ"ש גבי אונקלי דמיירי במוט של מתכת והאונקלי של עץ], ולכן צריך שיהיה עשוי לקבלה [וכמבואר לקמן פט"ו מ"ה דכלי עץ צריך שיהיה עשוי לקבלה], משא"כ לעיל גבי נזם הבית קיבול הוא של מתכת, ולכן מקבל טומאה גם באינו עשוי לקבלה..

##

## בחלקי הכלים שאין להם שם בפנ"ע והם משמשים בפנ"ע

**ג] במתני' פי"א מ"ז** מבואר דהפרח והבסיס טמאים, וב**ר"ש** כ' דהפרח של מנורה היינו בית שיקועו של נר שבראש המנורה ושמו פרח, כדתניא מנורה שברה"ר ופרח בראשה רחב ארבעה, וברמב"ם וברא"ש כ' דהוא העיגול שמשימים עליו את הנר. וצריך להבין מדוע פרח והבסיס אין בהם החסרון דאין להם שם בפנ"ע, והרי יש לו שם לווי דנקרא פרח של מנורה וכן בסיס של מנורה.

**ובר"ש וברא"ש** [משנה ב'] הביאו הספרי זוטא "כל דבר" ריבה כלים התלויים בשמות אחרים ומשמשין בשמותיהן, הפרח של מנורה ופילס של מנורה" וברא"ש שם ביאר וז"ל ופרח של מנורה פי' 'שמשמשים בפני עצמו' ונקראים על שם המנורה עכ"ל, מבואר דכל חלק בכלי שיש לו תשמיש עצמי, אף דיש לו שם לווי דהיינו שהוא קרוי על שם אחר מקבל טומאה, ולכן הפרח והבסיס שיש להם תשמיש בפנ"ע מקבלים טומאה אף שיש להם שם לווי[[24]](#footnote-24).

אך יש לעי' בביאור דין זה מה יועיל מה דיש תשמיש עצמי, והרי סוף סוף כיון דנתבאר דבפשוטי כלי מתכות דהשם הוא המגדיר של הכלי [כפי שביאר הגר"ח ברמב"ם], א"כ כל שיש לו שם לווי הרי הוא מקצת כלי, משום דדין הכלי נקבע לפי השם שלו וא"כ הוא חלק ומקצת מכלי אחר.

ובתפא"י [פי"א יכין אות ע"ה] ביאר דהפרח יש לו בית קיבול, ולכן מקבל טומאה, ולפי דברי התפא"י מבואר דבעינן קרא דכלי שאין לו שם בפנ"ע מקבל טומאה, ולפי מה שנתבאר לעיל הוא סברא דלא גרע משאר כלים, מיהו אולי לפי דרכו של המשנ"א דכ' דהבית קיבול הוא עצמו נחשב לשם בפנ"ע באמת הוא חידוש ואפשר דבעינן לזה קרא. אמנם עיקר דרכו צ"ב חדא דלא משמע בספרי זוטא דהוא משום בית קיבול ועוד עי' הערה.[[25]](#footnote-25)

**ונראה** מבואר כאן בדברי הספרי זוטא חידוש, דכל מה דנתחדש דהשם של הכלי הוא המגדיר של הכלי, ומהאי טעמא כשיש שם לווי הוא נחשב למקצת כלי, הוא רק בגוונא דכל החלקי הכלי משמשים ביחד, ואין כל חלק וחלק משמש בפנ"ע, בזה השם הוא המגדיר של הכלי, אבל כל שיש חלק המשמש בפנ"ע, נאמר בגזה"כ ד"כל דבר" דהוא גופא מחשיבו לכלי בפנ"ע, ובכה"ג אין בכח השם לווי לגרע מעיקר הכלי בעצמו, ולכן אינו נחשב למקצת כלי, כיון דהתשמיש של הכלי הוא גופא מחשיבו לכלי[[26]](#footnote-26).

**ובחזו"א ביאר** לפי דרכו בכמה דוכתי [י"ט סק"ח, ועי' סי' י"ד סקי"ג י"ד, ועי' סי' ט"ו ב' וג'], דכל יסוד דינא דשם בפנ"ע הכל תלוי לפי עיקר הכלי, והחלק הטפל של הכלי, והיינו דלעולם עיקר הכלי גם כשהוא מפורק נחשב דיש כאן כלי וזהו שם בפנ"ע, ואילו החלק הטפל כשהוא בפנ"ע אין כאן כלי ולכן אינו מקבל טומאה אלא בשעת חיבורו, ולפי"ז ביאר דפרח והבסיס הם "עיקר הכלי" לכן נחשבים לכלי בפנ"ע, משא"כ קני המנורה הם החלק הטפל ואינם מקבלים טומאה, וכן ביאר לגבי עקרב ופרומביה דהעקרב הוא עיקר הכלי ולכן מקבל טומאה ונחשב שיש לו שם בפנ"ע, ועי' בחזו"א [י"ד י"ד] דביאר דלאו בשם תליא מילתא, אלא הכל תלוי בדין עיקר וטפל, וצ"ל דזה גופא נתחדש בקרא דכל שהוא עיקר כלי אין בו חסרון וחשיב שם בפנ"ע.

ועיקר יסוד דין זה דנתבאר כאן גבי פרח ובסיס דכלי שהוא משמש בפנ"ע, אפילו אין לו שם בפנ"ע נמי מקבל טומאה, מצינו כה"ג בכמה דוכתי א). בפי"ב מ"ג "כיסוי טני של מתכת ר"ג מטמא וחכמים מטהרין", וברמב"ם ביאר דהא דלחכמים טהור הוא משום דאין לכיסוי שם בפנ"ע, וכ"כ הראב"ד בהשגה [פ"ט ה"א], ועי' עוד במשנה שם דמבואר ד"כיסוי של רופאין טמאה", ובטעם הדין בזה עי' ברמב"ם [פ"ט ה"ו] דכ' משום דיש לה בית קיבול ומשתמשין הרופאין בבית קיבול, אולם בראב"ד עדויות פ"ג מ"ט כ' דמיירי בכיסוי פשוט שאין לו בית קיבול, ומ"מ של רופאין טמאה, עיי"ש שביאר ב' טעמים, ולפי טעם הא' הוא משום דהרופאין משתמשין בו ליתן עליו סממנים שחוקים, הרי להדיא דכל שיש בו שימוש בפנ"ע מקבל טומאה ואין בו החסרון של אין בו שם בפנ"ע.

**ב) איתא לקמן פי"ד "**כסוי טני של מתכת שעשה בו מראה רבי יהודה מטהר וחכמים מטמאין"**,** והרמב"ם כ' בפיהמ"ש דהטעם דחכמים מטמאין וז"ל ואם הבריקו עד שעשה ממנו מראה הרי מתטמא "לפי שאז הוי כלי בפני עצמו" עכ"ד. מבואר המראה משוי ליה כלי בפנ"ע לפי חכמים ואילו ר' יהודה לכאו' נחלק בזה, והנה מבואר בתוספתא שם דבסתם מראה גם ר' יהודה מודה דטמא, אלא דהמחלוקת היא בכיסוי שעשה ממנו מראה, האם המראה משוי ליה שם כלי או לאו, ולכאו' קשה לחכמים מדוע מראה משוי ליה שם כלי בפנ"ע, והרי אכתי שם לווי איכא עליה, דהא קורין ליה כיסוי הכלי, ואשר מבואר בזה דכיון דיש בו תשמיש בפנ"ע של 'מראה', לא איכפת לן השם לווי, [ואילו לר' יהודה נחלק וסבר דהעיקר שימושו הוא הכיסוי ולא המראה, ולכן נחשב שעיקר תשמישו הוא הכיסוי ולכן אכתי איכא חסרון של שם בפנ"ע].

**ג)** בפי"ב מ"ג איתא "דלת שבמגדל של בעלי בתים טהורה, ושל רופאין טמאה", ובביאור הטעם דשל בעלי בתים טהורה, במשנ"אובתפא"י [יכין מ"ו] ביארו משום דהוי מתכת המשמשת את העץ דטהור, **אולם עי' עוד בתפא"י** [יכין, מ"ו] שהוסיף עוד דגם בזמן שאין הדלת מחוברת למגדל נמי אינה מקבלת טומאה מכיון "דאין לה שם בפנ"ע", וביאר הטעם דאין לה שם בפנ"ע דסתם דלת של בית הוא, והמכנה אותו צריך שיכנה דלת מגדל עיי"ש.

ולפי"ז יש לעי' מדוע "דלת של רופאין טמאה", דהא אין לה שם בפנ"ע ומדוע טמאה, ועי' בתפא"י [בועז שם אות ד'] דעמד בזה וכ' וז"ל וא"ת עכ"פ פשוטי כ"מ הוא. ואין לו שם בפ"ע. דדלת שם כולל לבית ולמגדל. ואמאי יקבל טומאה. וי"ל דהא דפשוטי כ"מ אמק"ט כשאין להן שם בפ"ע. היינו רק כשהן חלק לעיקר הכלי. ולהכי מכנה עליו שם הכלי ההוא. אבל הכא דמיוחד לתשמש חשוב. חשבינן ליה ככלי בפ"ע שא"צ לו שם בפ"ע עכ"ל, הרי מבואר כהנ"ל דכל דבר שיש לו שימושים בפנ"ע אין בו חסרון של שם בפנ"ע, והרי הוא מקבל טומאה.

והשתא שנתבאר דכל שיש בו תשמיש עצמי, אין בו החסרון של אין בו שם בפנ"ע, א"כ י"ל דכל כלי קיבול דנתבאר להרמב"ם דבעינן שיהיה עשוי לתוכו, ולעיל כ' לדון מה המקור לדין זה, ולפי האמור הרי הוא מבואר היטב דכיון דהוא עשוי לתוכו הרי הוא משמש בפנ"ע, והרי נתרבה הכא גבי פרח ובסיס דכל שהוא משמש בפנ"ע הרי הוא מקבל טומאה, ולא בעינן שם לכל הסברות שנתבארו לעיל [דלא גרע משאר כלים וכדו'].

מיהו אולי יש לדחות דמה דנתבאר דכל תשמיש בפנ"ע נחשב לכלי בפנ"ע הוא דוקא תשמישים שהם שייכים למהות הכלי אבל כלי קיבול הוי שימוש בעלמא למלאות הכלי קיבול וזה לא מהני להחשיבו שם בפנ"ע, אלא רק מטעם הסברות דלעיל דלא גרע משאר כלים וכדלעיל, ויש לעי'.

## בדין תכשיט דלא בעינן שיהיה לו שם בפנ"ע

**ד]** במתני' פרק י"א מ"ט איתא "נזם שהוא עשוי כקדירה מלמטן וכעדשה מלמעלן ונפרק כקדרה טמא משום כלי בית קבול וכעדשה טמא בפני עצמו" ע"כ, מבואר דכעדשה טמא אף שאין לו בית קיבול, וחלוק מהקדרה דצריך שיהיה לו בית קיבול, והטעם **ברמב"ם** כ' משום דעדשה יש לה שם בפנ"ע, [ואילו קדרה אין לה שם בפנ"ע, וביאור החילוק עי' מ"מ שם]ץ

אבל **הרא"ש** כ' הטעם משום "דשם תכשיט עליו", **וכ"כ בר"ש** משום תכשיט, ו**בכת"י** הוסיף שיש לה שם בפנ"ע כהרמב"ם.

**ויש לעי' בביאור כוונת הרא"ש והר"ש** משום תכשיט, דהא לכאו' א"א להשתמש בעדשה בפנ"ע, ואי נימא דהטעם הוא משום דיש לה שם בפנ"ע, א"כ תיפו"ל דטמא מדין שם בפנ"ע, ולא צריכים לתכשיט, ובפשוטו י"ל דכיון שיש לה שם בפנ"ע חזר טומאתן להיות טומאתן מדין תכשיט, שהרי האמת הוא דנזם הוא תכשיט, וצריכים ריבוי בפנ"ע לתכשיט לטומאה.

**ו**יתכן לבאר בזה דלמד דבאמת העדשה אין לה שם בפנ"ע וכמו שלקדרה אין שם בפנ"ע, אלא דכיון דשם תכשיט על העדשה לכן מקבלת טומאה אפילו כשאין לה שם בפנ"ע, וביאוה"ד דכשם שנתבאר ברמב"ם דטומאת תכשיטים הוא דין בפנ"ע וטמא גם בפשוטי כלי עור ופשוטי כלי עץ, י"ל דגם במתכת שאין לה שם בפנ"ע, מקבל טומאה, [ועי' לעיל מ"ח ולהלן פי"ב מ"א בזה], ועי' משנת טהרות.

וראיה ליסוד זה הוא מפיהמ"ש להרמב"ם כאן דכ' לגבי אשכול וז"ל אם נתפרדו אותן הגרגרים אינן מתטמאין לפי "שאינן אז מתכשיטי נשים", "ואין לכל גרגר מהן שם בפני עצמו", "וגם אין בהן בית קבול שיתטמאו מחמתו", ואין כלי מתכות מתטמאין אלא בתנאי מן התנאים שנזכרו עכ"ל, מבואר ברמב"ם דבכדי לקבל טומאת כלי מתכות צריך אחד מג' תנאים הללו. הרי דתכשיט הוא טעם לקבלת טומאה גם בלא שם בפנ"ע.

אלא שהקשו להרמב"ם מדוע כ' הטעם בעדשה דטמא משום שם בפנ"ע, ולא משום תכשיט, ואפשר דס"ל דכיון דא"א להשתמש בו לולי שיחשב שם בפנ"ע לא הוי תכשיט, ורק משום השם בפנ"ע חשיב תכשיט, אולם הרא"ש למד דכיון דיכול להניחו על האוזן שם תכשיט עליו ולכן אף שהוא מקצת כלי ואין לו שם בפנ"ע טמא, וצ"ע.

**העולה מכל הנ"ל ג' שיטות** בביאור החסרון של אין לו שם בפנ"ע, א. הרמב"ם כ' דהוא משום דקורין לו שם לווי, ונמצא דכל שהוא בפנ"ע הוי מקצת כלי, ב. הרא"ש והראב"ד דמשמע בדבריהם דמיירי בכלי שהוא משמש בפנ"ע אלא שהוא טפל בעיקר שמו ומהותו לכלי אחר וזה הוי חסרון של שם בפנ"ע, ג. עי' חזו"א ולכאו' נאמר בזה דאינו שייך כלל לשם בפנ"ע, אלא הוא דין בכל כלי וכלי שיש בו המורכב מכמה חלקים דאם נתפרדו חלקיו, ההחלק העיקרי מקבל טומאה, ואילו החלק הטפל אינו מקבל טומאה.

## סימן ט'

## בענין טומאת תכשיטים

**כלים פרק י"א מ"ח** כל תכשיטי נשים טמאים עיר של זהב קטליות נזמים וטבעות וטבעת בין שיש לה חותם ובין שאין לה חותם נזמי האף קטלה וכו'. מבואר הדין דתכשיטים מקבלים טומאה, ודין זה נזכר גם בפרק י"ב מ"א "טבעת אדם טמאה, טבעת בהמה וכלים ושאר כל הטבעות טהורות" ע"כ. מבואר הדין דתכשיטים מקבלים טומאה.

והנה מקור הדין דתכשיטים מקבלים טומאה מבואר דבעינן לזה דרשא מיוחדת מקרא, ומצינו כמה שיטות בראשונים **דבר"ש ברא"ש וברע"ב** [פי"א מ"ח] הביאו דרשת הספרי דמרבה תכשיטי נשים לקבלת טומאה מקרא דכתיב "וכל אשר לא יבוא באש תעבירו במים".

**ברש"י בשבת** [דף נ"ב.] כתב דהמקור הוא ממדין דמנה בהו תכשיטים אצדעה וצמיד וגו', ואכולהו קאי תתחטאו אתם ושביכם עיי"ש.

ובתוס' שבת דף ס"ג: [ד"ה ההוא] הקשו על פרש"י דהא קרא דתתחטאו ע"כ לא קאי על כל השביה דהא היה שם גם בהמות שאינם מקב"ט. וע"כ פי' תוס' דילפי' לה מדכתי' בתריה ויקח מהם כל כלי מעשה דקאי על כל הכלים שלקחו מהם, וילפי' בגז"ש דכלי כלי לקבלת טומאה.

הנה מבואר בראשונים דבעינן קרא דתכשיטים מקבלים טומאה, ובלא קרא לא יקבל טומאה, ויל"ע מדוע צריך מקור דתכשיטים מקבלים טומאה ומדוע לא יקבל טומאה מדין כלי מתכת דאפילו פשוטי כלי מתכות מקבלים טומאה.

**ובחדושי רבנו חיים הלוי** [כלים פ"י] ביאר דהנה בכלי מתכת נאמר הלכה שצריך שיהיה כלי מעשה, והיינו שיהיה בהם שימוש מעשה, ומעתה אי לאו קרא תכשיטים מקבלים טומאה, אמרינן דתכשיטים אינם נחשבים כלי מעשה, וזהו דילפי' מקרא דגם תכשיט הוי כלי מעשה. [והיינו דכיון דאין משתמשים בתכשיט לשימושים, אלא כל עניינו להתייפות בעיני הרואים ס"ד דלא חשיב כלי מעשה, וקמ"ל קרא דגם תכשיט הוי כלי מעשה].

**ולפי"ז** נמצא דטומאת תכשיט הוא דין טומאה ככל הכלים, והיינו כשם שפשוטי כלי מתכות מקבלים טומאה כך גם תכשיטין מקבלים טומאה וכדין כלי פשוטי כלי מתכות, אלא דהחידוש הוא רק דהוי כלי מעשה, [אמנם בחזו"א בדעת הרמב"ם למד דטומאת תכשיטים היא דין טומאה בפנ"ע ולא מדין כלי מתכות וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת].

## האם תכשיטים מעץ ושאר מינים מקבלים טומאה

ולפי"ז נמצא דתכשיט מעץ שאין לו בית קיבול לא יקבל טומאה, כיון דכל הריבוי בתכשיט הוא דנחשב כלי מעשה, אולם נאמרו בתכשיט כל דיני הכלים, ולכן רק תכשיטים העשויין ממתכות פשוטיהם מקבלים טומאה אבל תכשיטי שאר כלים אינם מקבלים טומאה, וכ"כ במשנ"א פי"א מ"ח, דהדין של תכשיט טמא הוא דווקא בכלי מתכות [אא"כ יהיה לתכשיט בית קיבול, אלא שא"כ לא בעינן לדין תכשיטים, אלא הוא טמא מדין כלי קיבול].

ובאמת דכן מוכח לקמן במתני' [פי"ג מ"ו] דאיתא 'טבעת של אלמוג וחותם שלה של מתכת טהורה', ופי'הר"ש והרא"שדאלמוג הוא מין ארז, והטעם שהיא טהורה, מבואר בגמ' שבת נט. משום דלרבנן הלך אחר הטבעת שהיא המעמיד ולא בתר החותם, ועי' ברש"י שם [ד"ה היא] דכ' דכיון דהטבעת היא פשוטי כלי עץ לכן טהורה, וכ"כ רש"ישבת נ"ב: [ד"ה היא] הרי להדיא דלא ילפי' מקרא דתכשיטים של שאר כלים מקבלים טומאה, אלא רק תכשיט של מתכת מקבל טומאה וכמש"נ.

אולם הרמב"ם [פ"ז מכלים הי"א] כ' וז"ל עור שכתב עליו קמיע טהור, ואם כרת ממנו ועשה חוליה לתכשיט מקבלת טומאה עכ"ל. ולכאו' קשה מדוע אם עשה חוליה מהעור לתכשיט מקבל טומאה והרי כלי עור צריכים שיהיה להם בית קיבול, והרי נתבאר דטומאת תכשיטים הוא דין רק בכלי מתכות ולא בשאר כלים וא"כ אמאי מקבל טומאה.

**ובחזו"א** [סי' ל' ס"ק ל"ב] כ' דמבואר בדברי הרמב"ם חידוש דהריבוי שנתרבה מקרא דתכשיטים מקבלים טומאה הוא הלכה בכל תכשיטים ואף בתכשיטי עור דמקבלים טומאה, ולפי"ז לדעת הרמב"ם ע"כ צ"ל דהריבוי של תכשיט הוא לא רק שתכשיט הוי כלי מעשה, אלא שנתחדש ריבוי מיוחד דתכשיט מקבל טומאה מכל מין ואפ' פשוטי כלי עץ ועור מקבלים טומאה, ולכאו' הגדר הוא דהוי טומאה מחודשת "מדין תכשיט" ולא מדין כלים.

ולדבריו צ"ע הא דתנן לק' טבעת של אלמוג טהורה וכ"פ הרמב"ם [פ"ד מכלים ה"ו] ובפשוטו הטעם משום דהטבעת עיקר והוי פשוטי כלי עץ. ועי' משנת טהרות שכתב דהרמב"ם לשיטתו דפי' דאלמוג הוא צמח הגדל בים. ולפ"ד הטעם שטהור הוא משום "כל שבים טהור" כדאיתא לקמן במתני' פי"ז.

**ונראה לבאר בזה** דהנה בגמ' שבת נ"ט: פריך דבמשנה פי"א מ"ח מבואר דתכשיטין מקבלים טומאה בין טבעת שיש עליה חותם ובין טבעת שאין עליה חותם, הרי דגם טבעת שיש עליה חותם הוי תכשיט, ואילו לגבי הוצאה בשבת מבואר דאשה חייבת על הוצאת טבעת שיש עליה חותם, משום דלא הוי תכשיט.

ומתרצת הגמ' ג' תירוצים, א. **ר' זירא** מוקי לה דמתני' בכלים אזלא כרבנן דסברי דטבעת עיקר ולכן הוי תכשיט ומקבל טומאה, ואילו מתני' בשבת אזלא כר' נחמיה דחותם עיקר ולכן לא הוי תכשיט וחייבת משום הוצאה, **ב. רבא** משני דמתני' הכא לצדדים נקט, והיינו בין טבעת שיש עליה חותם מיירי בטבעת דאיש, ובין שאין עליה חותם מיירי בטבעת דאשה. ואילו מתני' בשבת דמבואר דחייבת משום הוצאה מיירי לגבי אשה לצאת בטבעת שיש עליה חותם, ג. **ורב נחמן בר יצחק** משני דלעולם טבעת שיש עליה חותם לא הוי תכשיט, והכא הטעם דמקבל טומאה הוא לא משום תכשיט, אלא משום דהוי כלי מעשה, ולכן גם לענין לענין שבת חייב משום הוצאה כיון דלא הוי תכשיט.

**מבואר ג' שיטות** בדין טומאת "טבעת שיש עליה חותם", **דלרבא** הוי תכשיט דאיש בלבד, ולכן רק אם הטבעת שיש בה חותם מיוחדת לאיש היא מקבלת טומאה, אבל אם היא מיוחדת לאשה אינה מקבלת טומאה כיון דלא הוי תכשיט [וכ"כ בריטב"א שם], **ולר' זירא ור' נחמן בר יצחק** גם טבעת שיש עליה חותם של אשה נמי מקבלת טמאה, אלא דנחלקו ר' זירא ור"נ בר יצחק אם טמא מדין תכשיט או מדין כלי מעשה, **דלר' זירא** טמאה מדין תכשיט, [ואתיא כרבנן דגם טבעת שיש עליה חותם אזלי' בתר טבעת, ולא כר' נחמיה דאזלינן בתר החותם והוי תכשיט, ו**לרנב"י** טמאה לכו"ע מדין 'כלי מעשה' ולא מדין תכשיט [לכו"ע][[27]](#footnote-27).

**ובחידושי הגר"א** **כאן** דכתב דתנא דמתני' פי"א מ"ח דתני "וטבעות" וחזר ותני "וטבעת בין שיש עליה חותם ובין שאין עליה חותם" הוא להורות דאין הוא בכלל תכשיטי נשים כמ"ש שבת ס. עכ"ד, ולכאו' כוונתו לבאר משמעות המשנה כתירוץ ר' נחמן בר יצחק דטבעת שיש עליה חותם אינה טמאה מדין תכשיטים, אלא הוא טמא מדין כלי מעשה[[28]](#footnote-28).

## בפסק הרמב"ם בדין טבעת שיש עליה חותם

**הרמב"ם** [פ"ח מכלים ה"ו] כ' וז"ל וכל תכשיטי האדם כגון הקטלה והנזמים והטבעות בין שיש עליהן חותם בין שאין עליהם חותם וכיוצא בהן מקבלין טומאה עכ"ל, מבואר דכלל הרמב"ם טבעת שיש עליה חותם בהדי תכשיטים הרי דנקט הרמב"ם דטבעת אף שיש עליה חותם מקבלת טומאה מדין "תכשיט", ולכאו' הוא כשיטת ר' זירא, אך קשה דהרמב"ם [פי"ט משבת ה"ג] כ' דחייבין על הוצאה של טבעת שיש עליה חותם, ואילו לר' זירא הרי רק לר' נחמיה חייבין, אבל לרבנן דקיימ"ל כוותיהו אין חייבין, וצ"ע כמאן פסק הרמב"ם[[29]](#footnote-29).

**והיה אפשר** דהרמב"ם פסק כרבא, דיש חילוק בין תכשיטי איש לתכשיטי אשה, ומש"כ הרמב"ם [בפ"ח מכלים ה"ו] דטבעת שיש עליה חותם מקבלת טומאה מיירי בטבעת דאיש, וטבעת שאין עליה חותם מיירי בטבעת דאשה, וכן יש לדקדק ברמב"ם דכ' תכשיטי "אדם" ולא כ' תכשיטי נשים, ואפשר דכייל בין תכשיטי איש ובין תכשיטי אשה, והיינו כתי' רבא, ולפי"ז צ"ל דהא דפסק הרמב"ם [פי"ט משבת ה"ג] דחייבין על הוצאה בשבת, מיירי באשה שיצאה בטבעת שיש עליה חותם וכן מפורש שם ברמב"ם דאיירי בכה"ג.

מיהו יש בזה קצת דוחק לפרש כן, דא"כ הוי ליה להרמב"ם [בפ"ח מכלים ה"ו] לפרש דלצדדים קתני והיינו דטבעת שיש לה חותם טמאה מיירי דוקא בשל איש, ולא בטבעת של אשה, וכן קצת קשה דברמב"ם [פ"ד מכלים ה"ו] דטבעת שיש עליה חותם טמאה, ולא הזכיר דאיירי בטבעת של איש.

**ונראה** בזה דהרמב"ם פסק כר' נחמן בר יצחק דלא הוי תכשיט ולכן פסק דחייבין עליה בשבת משום הוצאה, ומאידך לענין לענין טומאה הוא טמא מדין כלי מעשה ולכן סתם בכל מקום [פ"ח ה"ו ופ"ד ה"ו] דטבעת שיש עליה חותם מקבלת טומאה ולא חילק בזה בין טבעת דאיש לטבעת דאשה.

אלא שיש להעיר דהרמב"ם כלל זאת בדיני תכשיטי כלים, ומשמע דהוא טמא מדין תכשיט, מיהו אי"ז קושיא דהא אף במשנה הוא נכלל בתכשיטי נשים, ועל זה אמר ר' נחמן בר יצחק דאינו טמא מדין תכשיט אלא מדין כלי מעשה, וכבר עמד בזה הריטב"א בשבת דף ס. דכיו דהוא טמא מדין כלי מעשה, מדוע הוא נכלל בדיני תכשיטי נשים, וביאר בזה דכיון דפעמים שנשים מתקשטות גם בטבעת זו, לכן קרי ליה תכשיטי נשים, אף שטמא מדין כלי מעשה, [ועי' חזו"א סי' י"ז סקי"ב].

**והשתא נראה דאם כנים הדברים** יבואר היטב מה שכ' לעיל להקשות להרמב"ם דמבואר בדבריו ד"תכשיט" טמא אפילו הוא פשוטי כלי עור [וכדדייק החזו"א בדבריו], וקשה דלגבי טבעת של אלמוג וחותמה של מתכת כ' הרמב"ם דטהורה, ומשום דהעיקר הוא הוא הטבעת, ולכאו' הטעם הוא משום דהוי פשוטי כלי עץ, וקשה דהא בתכשיט גם פשוטים טמאים, והרי להרמב"ם איכא דין תכשיט בכל הכלים, אכן להנתבאר השתא אתי שפיר היטב דהרמב"ם פסק כר' נחמן בר יצחק דטבעת שיש עליה חותם אינה טמאה מדין תכשיט, אלא מדין כלי מעשה, ומעתה הרי בכלי מעשה הכלל הוא דרק כלי מתכות פשוטיהם טמאים, אבל בכלי עץ צריך שיהיה כלי קיבול, ולכן טבעת שהיא עשוייה מאלמוג שהוא מכלי עץ טהורה כיון דפשוטי כלי עץ טהורים.

**בענין הטעם דעדשה של נזם טמאה בפנ"ע, ובדין תכשיט דאין עליו שם בפנ"ע**

והנה [בפרק י"א משנה ט'] איתא "***נזם שהוא עשוי כקדירה מלמטן וכעדשה מלמעלן ונפרק כקדרה טמא משום כלי בית קבול וכעדשה טמא בפני עצמו",*** מבואר דקדרה טמא משום בית קיבול, ואילו 'עדשה' טמא אף שאין לה בית קיבול, ויש לעי' בטעם הדבר.

**ברמב"ם ובר"ש בכת"י כ'** דהוא משום שיש לעדשה "שם בפנ"ע", מבואר דעדשה טמא גם בלא בית קיבול משום פשוטי כלי מתכות שיש להם שם בפנ"ע, ומעתה צ"ל ד'לקדרה' דבעינן לטעם דבית קיבול, מוכח דאין לה שם בפנ"ע. ויש לעי' בטעם הדבר מדוע קדרה אין לה שם בפנ"ע, ואילו עדשה יש לה שם בפנ"ע, ומה החילוק ביניהם. ועי' תפא"י [אות צ"ט מש"כ שם].

**אולם ברא"ש** פירש דעדשה טמאה, "דשם תכשיט עליו". ויש לעי' בביאור כוונתם משום תכשיט.

ויתכן דהרא"ש למד דבאמת גם העדשה אין לה שם בפנ"ע וכמו הקדרה, אלא דכיון דשם תכשיט על העדשה לכן מקבלת טומאה אפילו כשאין לה שם בפנ"ע, וביאוה"ד דכשם שנתבאר ברמב"ם דטומאת תכשיטים הוא דין בפנ"ע וטמא גם בפשוטי כלי עור ופשוטי כלי עץ, י"ל דגם במתכת שאין לה שם בפנ"ע, מקבל טומאה, משום טומאת תכשיט,

וכן משמע ברמב"ם פיהמ"ש כאן דכ' לגבי אשכול וז"ל אם נתפרדו אותן הגרגרים אינן מתטמאין לפי "שאינן אז מתכשיטי נשים", "ואין לכל גרגר מהן שם בפני עצמו", "וגם אין בהן בית קבול שיתטמאו מחמתו", ואין כלי מתכות מתטמאין אלא בתנאי מן התנאים שנזכרו עכ"ל, מבואר ברמב"ם דכלי מתכות בכדי להתטמאות צריך אחד מג' תנאים הללו. או תכשיט או שם בפנ"ע או בית קיבול, הרי מבואר בזה דתכשיט הוא טעם לקבלת טומאה גם בלא שם בפנ"ע. והוא כפי שנתבאר דהוא דין טומאה מחודשת.

1. ולעיל נתבאר דיש לדון מה נאמר בדין דפשוטי כלי מתכות טמאים האם דגם פשוטים הוי כלי או דילמא דמקב"ט גם בלא כלי, ולהנתבאר כאן א"ש טפי אי נימא דהחידוש הוא דקמב"ט אף דלא הוי כלי, דאי נימא דהחידוש הוא דפשוטי כלי מתכות שם כלי עליו אכתי יקשה מה נפק"מ אי הוי טומאת מת או טומאה אחרת. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' בחזו"א [י"ד ה'] שכ' להקשות על דברי הרמב"ם דהא מבואר בחולין כל שעתיד לשוף משמע דאם גמר שלא לשוף לא הוי חסרון של גלמי ומקבל טומאה, וליישב דברי הרמב"ם צ"ל דכל שעתיד לשוף היינו מצד החפצא של הכלי דהוא עתיד לשוף ולא מצד דעת האדם, ולכן אפילו אם האדם גמר בדעתו שלא לשוף אינו מקבל טומאה. מיהו ובאמת מצינו בכמה ראשונים שחלקו על הרמב"ם בזה וז"ל דאם גמר שלא לשוף מקבל טומאה, יעוי' רש"י קידושין נט. ד"ה יורדין, ועי' עוד תוס' שבת קכג. דיחוד להתשמש כמו שהן מהני לקבלת טומאה, וזהו דלא כהרמב"ם כאן. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה להלן פי"ב נתבאר דיש ב' ענינים, יש משמשי בהמה טהורים, ויש נוי בהמה, ויש שנקטו דנוי בהמה טהור משום משמשי בהמה, ויש לעי' בכוונת הראב"ד האם לחיים טהורים משום נוי, בהמה או משום משמשי בהמה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובספר סדרי טהרות פרק ט"ו משנה ו' כ' ליישב באופ"א דכל שיש בית קיבול ויש לו שימוש אחר אין צריך שיהיה עשוי לקבלה, ועי' משנ"ט שם מה שביאר בזה דדין עשוי לקבלה אי"ז דין בשם בית קיבול אלא הוא דין להחשיב הכלי, וזהו חידוש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש להוסיף דהמשנ"א דלא פירש כן דהחידוש הוא דבעינן בית קיבול העשוי לקבלה, מתיישב היטב לשיטתו, דלקמן [פי"ב מ"ג] נתבאר דהמשנ"א נקט דר"ג וחכמים נחלקו בנידון זה האם צריך שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה או לאו, וא"ש דלפי דבריו הכא יש חידוש גם לדעת ר"ג דלא צריך שיהיה בית קיבול העשוי לקבלה, והיינו דסד"א דכיון דיש בלחיים ב' חלקים, א' להגן על הלחיים וב' לקבל מים לשתייה, נימא דאין בית קיבול זה מחשיב את הלחיים לכלי קיבול, וקמ"ל דנחשב לבית קיבול, ומה שהעיר התפא"י מדוע המשנה כ' בית קיבול מים ולא כ' בסתם, צ"ל דאורחא דמילתא קתני דבלחיים עושין בית קיבול מים, ועי בענין זה דעשוי לקבלה לקמן בביאורים. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומסיפא דמתני' דחוליות של אבנים טובות ומרגליות טהורות ליכא ראיה דלא נתרבה אלא בכלי מתכות ולא בשאר כלים, דאפשר דדווקא תכשיט העשוי ממין המקב"ט נתרבה בקרא, אבל אבנים דהוא מין שאינו מקב"ט כלל בוודאי לא נתרבה בקרא דתכשיט. [עי' משנ"ט]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונראה דאיכא נפק"מ אם הוא טמא מדין תכשיט או מדין כלי מעשה להחזו"א [סי' ל' סקל"ב] בדעת הרמב"ם דתכשיט הוי טומאה מחודשת, ומקבל טומאה אפילו בפשוטי כלי עץ וכלי עור [נתבאר לעיל], ומעתה לר' זירא דטבעת של חותם טמאה מדין תכשיט גם טבעת מעץ תקבל טומאה, ואילו לרנב"י דהוא טמא מדין כלי מעשה צריך שיהיה מתכת, אבל טבעת של עץ טהורה דהוי פשוטי כלי עץ. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' ריטב"א שבת ס. שהקשה מה תי' ר"נ דטומאתו מדין כלי, והרי במתני' תני תכשיטי נשים, ומשמע דטמא מדין תכשיטי נשים ולא מדין כלי, ותי' דאף שטומאתו מדין כלי ולא מדין תכשיט, מ"מ כיון דפעמים נשים מתקשטות גם בטבעת זו לכן תני במתני' תכשיטי נשים. מיהו אי"ז סתירה לדברי הגר"א, דמתחילה כ' התנא תכשיטי נשים משום דבפעל נשים מתקשטות בו, אלא דחוזרת המשנה לפרט טבעת שיש עליה חותם כיון דטומאתו מדין כלי מעשה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וראיה ליסוד זה הוא מפיהמ"ש כאן דכ' לגבי אשכול וז"ל אם נתפרדו אותן הגרגרים אינן מתטמאין לפי "שאינן אז מתכשיטי נשים", "ואין לכל גרגר מהן שם בפני עצמו", "וגם אין בהן בית קבול שיתטמאו מחמתו", ואין כלי מתכות מתטמאין אלא בתנאי מן התנאים שנזכרו עכ"ל, מבואר ברמב"ם דכלי מתכות בכדי להתטמאות צריך אחד מג' תנאים הללו. הרי דתכשיט הוא טעם לקבלת טומאה גם בלא שם בפנ"ע, אלא שהקשו להרמב"ם מדוע כ' הטעם בעדשה דטמא משום שם בפנ"ע, ולא משום תכשיט, ואפשר דס"ל דכיון דא"א להשתמש בו לולי שיחשב שם בפנ"ע לא הוי תכשיט, ורק משום השם בפנ"ע חשיב תכשיט, אולם הרא"ש למד דכיון דיכול להניחו על האוזן שם תכשיט עליו ולכן אף שהוא מקצת כלי ואין לו שם בפנ"ע טמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. **ובספר נודע בשערים** [סי' כ"ד] יצא לחדש דרש"י למד, דרשב"ג במשנתינו קאי על רישא, דהיינו על הדין דפשוטי כלי מתכות טמאים, וע"ז פליג ר"ש וס"ל דלא אמרו דפשוטי כלי מתכות טמאים, אלא רק בטומאת הנפש אבל בשאר טומאות באמת פשוטים טהורים, ומצא דלא איירי על טומאה ישנה ולכן כ' רש"י "לא ידענא היכא" עכ"ד. ולכאו' הדברים צ"ב מהיכא תיתי דפשוטי כלי מתכות יהיו טמאים רק בטומאת הנפש, ומה טעם יש לחלק בזה.

    **ונראה לבאר בזה** [ויסוד הדברים כ' בנודע בשערים שם] דהנה מצינו ברמב"ם דיש קרא לרבות פשוטי כלי מתכות דטמאים, ומבואר דבלא קרא גם פשוטי כלי מתכות היו טהורים, ועי' סימן א' דנתבאר דכיון דהגדר הוא הנלמד משק הוא דרק בית קיבול הוי כלי ופשוטים הוי חסרון בשם כלי, סד"א דגם פשוטי כלי מתות טהורים כיון דגם במתכות נאמר דין כלי, ולכן צריכים דרשא ד"כל דבר" לרבות כלי מתכות, והנה הקרא "דכל דבר" נאמר בתורה בפרשת מדין, והתם מיירי בטומאת מת.

    ומעתה י"ל דס"ל לרשב"ג דרק בטומאת מת נתחדש דמקבל טומאה, אבל בשאר טומאות לא נתחדש דמקבל טומאה וכלי מתכות יהיה כמו שאר הכלים דאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-10)
11. **ועי' תוס' שבת** טז: [ד"ה הניחא] דכ' דהטעם דפליג רשב"ג על ת"ק משום דדוקא בטומאת מת דבעי' הזאת ג' וז' דהוי זמן מרובה לא ירצה להמתין, ולכאו' כוונתו למש"כ כאן המשנ"א דהחשש שמא ישתכח הוא משום דאינו ממתין אלא שובר וזה שייך רק בהזאת ג' וז', דקשה לו להמתין, אבל בשאר טומאות אין חשש שישבור כיון דאינו צריך למתין זמן מרובה.

    **אולם ברעק"א בגליון** על משנתינו הביא התוס' שם ומבואר שלמד בתוס' דקאי על מסקנת הגמ' שם, והיינו דלמסקנא גם לרשב"ג הטעם משום שמא לא יקבנו, [ולכאו' כוונת הרעק"א דבשאר כלים כיון דיטהר בערב אין הדרך לשבור, ולכן לא תקון, משא"כ כשיש הזאת ג' וז' חוששים שישברו, אבל אחר שישברו חוששים שלא יקבנו בכדי טהרתו או שיאמרו דלא צריך הערב שמש, ולא מצד חשש שישתכח]. [↑](#footnote-ref-11)
12. **ובמשנת טהרות** [פרק י"ד מ"ז] כ' לבאר דגם הראב"ד ס"ל דהוי טומאה חדשה ואין הגדר דלא בטלה הטומאה הישנה, אלא דביאור המחלוקת הוא דיש לחקור בגדר דין הזאת שלישי ושביעי, האם הגדר הוא דאחר הזאת שלישי קלשה טומאתו במקצת, והזאת שביעי מטהרת לגמרי, או דילמא דהוא סדר הזאות שלישי ושביעי ואח"כ נעשה טהרה לגמרי אבל כל שלא עשה הזאת שביעי לא קלשה טומאתו כלל.

    והנה הרש"ש חגיגה דף כג: כ' דאם נגע חרב כחלל באדם לאחר כמה ימים יעלה לרגלו וצריך למנות ימים כמו האדם שנגע בו, ולפי"ד אם הזה שלישי לא יהיה צריך רק הזאת שביעי, וכל יום שעבר קלשה טומאתו, [ועי' מקד"ד סי' נ"א סוף סק"ג] ומאידך הנצי"ב עמק דבר במדבר [ל"א כ"א] נחלק על הרש"ש, וכן הוכיחו מהצל"ח פסחים פ. דכ' דאפשר דרק הזאת שביעי אסורה בשבת מדין מתקן מנא, אבל הזאת שלישי מותר בשבת כיון דאינו מתקן, הרי דס"ל דלא קלישה טומאתו כלל, [ועי' מקד"ד סי' מ"ט סק"א, ועי' קה"י סי' י"ח מש"כ בזה].

    ומעתה ביאר דבזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, דהראב"ד למד דאחר שהזו הזאת שלישי קלשה טומאתו, ולכן עכשיו חזרה טומאתו הקלושה ולכן סגי בשביעי [וכהרש"ש], אבל הרמב"ם למד דכשהזה עליו טומאת שלישי לא קלשה טומאתו, אלא כיון שנשבר ותקנו חזרה לטומאתו הישנה כפי חומר טומאתו שהיתה קודם לכן, ולכן צריך להזות מחדש הזאת שלישי ושביעי.

    [↑](#footnote-ref-12)
13. אולם **בדברי הר"ש** דכ' דכל הני כלים לא נראו לקבלת טומאה מעולם, משמע דנחלק על הרא"ש ונקט דמעיקרא הידות לא היו טמאים כלל ולא כהרא"ש דנקט דהיו טמאים ויש לעי' במה נחלקו, ועי' קה"יטהרות [סי' ע'] דביאר דנחלקו אם ידות מקבלין טומאה בעצמם או דרק מוציאין ומכניסין טומאה, דלהר"ש הם רק מוציאין ומכניסין ואינם טמאים בעצמם, ואילו הרא"ש למד דהידות בעצמם מקבלים טומאה, ועיי"ש מש"כ בזה לדון בכל זה. [↑](#footnote-ref-13)
14. **ועיקר** מה שנתבאר דאין זה כלל דגזרו בכל מתכת שהיתה טמאה מעיקרא וחזרה להיות כלי, באמת מצינו חידוש יותר גדול ברא"ש דאפילו עשה כלי ממתכת שהיתה טמאה לגמרי, מ"מ אם לא היתה מעיקרא עיקר הכלי נמי לא גזרו בה טומאה,דאיתא לעיל [פי"א מ"ג] שם "העושה כלים מן העשת ומן החררה מן הטסין מן הצפויין וכו' מכני כלים ומאוגני כלים מאזני כלים מן השחולת ומן הגרודות טהורין", והטעם בכל הני כלים דטהורים הוא משום דלא היה בהם טומאה ישנה, **וברא"ש שם הקשה** הקשה דכולהו ניחא לי בר "מאזני כלים", דלמה לא נחוש בהם לטומאה ישנה והרי היו חלק מגופו של כלי וקבלו טומאה מדין ידות הכלים, וכ' הרא"ש "ואפשר כיון דטומאה ישנה מדרבנן, לא גזרו אלא על כלי הנעשה מגופו של כלי הטמא ולא מידות הכלי" עכ"ד, מבואר בזה חידוש נוסף דאף דכל הכלי נעשה מאגני הכלי שאוגן זה כולו היה טמא, מ"מ לא גזרו רבנן אלא רק על הנעשה מעיקר כלי שהיה טמא, אבל לא גזרו על הנעשה ממתכת שהיתה טמאה מתחילה רק מדין ידות הכלים, נמצא לפי"ז דלענין טומאה ישנה צריך שיהיה עכשיו עיקר כלי וגם מעיקרא בשעת טומאתו היה טמא בתורת עיקר כלי ולא בתורת טפל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' עוד ברא"ש שהביא הספרי זוטא דדרשי' למעט קנה של מנורה טהור משום דאין לו שם בפנ"ע וזה נזכר לקמן מ"וט, והביא הרא"ש שנזכר זה בספרי זוטא עיי"ש, עוד מצינו לקמן מ"ו "פיקה של מתכת דחכמים מטהרין", ועי' רמב"ם פיהמ"ש, ובתוי"ט שם, ועי' עוד לקמן מ"ז "קו של מצופית חכמים מטהרין" ועי' לקמן מ"ט לגבי נזם וצינורא ואשכול להרמב"ם הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, ועי' רמב"ם פרק ט' מהל' כלים נזכר עוד אופנים דיש בהם החסרון שאין להם שם בפנ"ע. ועי' לקמן פי"ד מ"ג שלשלת העשויה לעצים הרמב"ם והרא"ש ביארו דהוא משום אין להם שם בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. וברמב"ם ביד החזקה פ"ט ה"א וז"ל "וכל כלי מתכות שיש לו שם לווי אינו מתטמא בפ"ע מפני שהוא כמקצת כלי, כיצד עקרב של פרומביא טמא ולחיים שלה שעל לחיי הבהמה מכאן ומכאן טהורין, ואין מקבלין טומאה בפני עצמן מפני שאין להם שם בפני עצמן ובשעת חבורו הכל מקבל טומאה" עכ"ל. ולכאו' ביאור כוונתו דהחסרון בלחיים הוא שקורין להם 'לחיים של עקרב', ולכן כשהם פרודים מהעקרב, הרי אין להם שם בפנ"ע והוי מקצת כלי וטהורים, והטעם דקורין להם 'לחיים של עקרב' ולא סתם 'לחיים' אפשר משום דמצינו גם לחיים של קסדא שלובש אדם [מ"ח וברמב"ם ה"ב], וגם לחיים של עקרב שלובשת הבהמה, ולכן דרך בני אדם לקרותו שם אחד 'לחיים של עקרב' ושוב ממילא כשהלחיים בפנ"ע יש חסרון דאין לה שם בפנ"ע.

    דוגמא נוספת נזכרה בראשונים כאן בר"ש וברא"ש, וכן הוא הדרשא בספרי זוטא [מטות] ונזכר לקמן במשנה ז' 'קנה של מנורה' ולפי המבואר הכוונה היא דאין קורין 'קנה' בפנ"ע, אלא קורין 'קנה של מנורה', וכיון דנתחדש בקרא דשם הוא מגדיר את הכלי, נמצא דכשהקנה אינו מחובר למנורה, הוא נחשב למקצת כלי, דשלימותו הוא כפי שמו כשהוא מחובר למנורה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועיי"ש בגר"ח שכ' דגם הראב"ד מודה דלדין 'כלי מעשה' סגי בראוי לשמש בהדי כלי אחר, אלא דהראב"ד למד דלעיקר הדין 'כלי' צריך שיהיה ראוי לשמש בפנ"ע, [ויש לעי' בביאור כוונתו]. עי' במראה מקומות במ"ד מה שנתבאר בדין "הפין והפורנא" לתלות בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, ועי' עוד מה שנתבאר שם במ"ז בדין חצוצרה, ובמ"ט בדין נזם. [↑](#footnote-ref-17)
18. עוד נסתפקתי מה הדין בזמן שהכיסוי מכסה את הכלי האם מקב"ט דלהרמב"ם לכאו' נימא דבשעת חיבורן הכל טמא, מיהו לשיטת הרא"ש והראב"ד יתכן דכיון דאין החסרון משום שם לווי אלא משום דכיסוי הוא כלי גרוע משום דהוא טפל בעצם לכלי אחר, אפשר דגם בעודו מכסה הכלי האחר לא יועיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש לעי' באונקלי שבכתלים דהא לכאו' אינו ראוי לשימוש בפנ"ע, מיהו יש לומר בזה דעיקר המשמש הוא ה'אונקלי' ואף שהוא צריך לעזרת הכותל אין בו חסרון בשם כלי וזה כמו שכ' החזו"א יעוי' להלן בעזהי"ת דבעיקר המשמש לא איכפת לן דאינו משמש בפנ"ע, אלא כל החסרון הוא רק בטפלים, אלא דמ"מ יש בו חסרון של שם בפנ"ע משום שכל השם שלו הוא טפל לכלי אחר וכדכ' הרא"ש להדיא וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-19)
20. אולם לקמן הובא דברי החזו"א דמקצת כלי, היינו כל שהוא חלק מהכלי שלם, ואינו עיקר המשמש ולפי"ז אינו שייך לשם לווי אלא לתשמישי הכלי ואפשר דזה כוונת הר"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכן לפי"ז יש ליישב נמי מה דלכאו' יש להקשות מלקמן מ"ז דמבואר דקנה של מנורה אינו מקבל טומאה משום דכשהוא נפרד מהמנורה אין לו שם בפנ"ע, וקשה דמבואר במתני' שם דהפרח של מנורה מקבל טומאה, גם כשהוא בפנ"ע, ואף דאינו ראוי לשמש בלא שאר המנורה. וביאר החזו"א סי י"ד סקי"ד, ובסי' ט"ו סק"ב, הא דמבואר לקמן מ"ז דקנה של מנורה כשהוא בפנ"ע אינו מקבל טומאה ומשום דאין לו שם בפנ"ע, ומאידך מבואר דהפרח של מנורה מקבל טומאה, ויש לעי' בביאור החילוק ביניהם, וביאר החזו"א דהפרח הוא עיקר הכלי דמנורה, ולכן גם כשהוא מופרד הרי הוא כלי ומקבל טומאה, משא"כ קני המנורה הם חלק טפל במנורה ולכן כשהם מפורדים הרי הם מקצת כלי ואינם מקבלים טומאה. [↑](#footnote-ref-21)
22. אולם בחזו"א סי' י"ד י"ד כ' דלזה גופא נתכוין הראב"ד, וצ"ע כוונתו, ולכאו' כוונתו דעיקר ההשגה של הראב"ד, דהרמב"ם תלה אותם "בשם", אבל באמת לאו דוקא שם אלא הוא תלוי בעיקר המשמש, ועי' בחזו"א שכ' דלזה נמי נתכוין הרמב"ם דלאו דוקא שם, והיינו דבאמת אין כוונת הרמב"ם לחסרון שם, אלא לחסרון משמש, וזה כוונת הרמב"ם מקצת כלי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולולי דמסתפינא הו"א דלשיטת הרמב"ם דס"ל דילפי' לרבות פשוטי כלי מתכות מ"כל דבר", באמת נאמר בזה פרשת חדשה של טומאת פשוטי כלי מתכות ואינם בכלל דיני טומאת שאר כלי מתכות ולכן נאמר בהם דין בפנ"ע שצריך שיהיה שם בפנ"ע, משא"כ בכלי מתכות רגילים באמת לא נאמר דין זה דצריך שם בפנ"ע, אולם דין זה לכאו' יהיה תלוי בפלוגתת הראשונים בדיני כלי מתכות, דהרי שיטת הר"ש והרא"ש דהא דפשוטי כלי מתכות טמאים הוא משום דלא הוקשו לשק ואין ריבוי בפנ"ע על פשוטי כלי מתכות וא"כ לדבריהם ודאי לא הוי פרשה בפנ"ע, אכן לדעת הרמב"ם י"ל כפש"נ, ובדעת הר"ש אפשר שיהיה הביאור כמו שכ' המשנ"א בפי' השני וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך צריך להבין מהו התשמיש העצמי שיש בפרח של מנורה, ועי מש"כ במראה מקומות פי"א מ"ט כמה ביאורים בראשונים מהו "פרח" וצריך לידע לפי כל ביאור מדוע נחשב לתשמיש בפנ"ע, ועכ"פ הא מיהא מבואר בספרי זוטא דהוא נחשב לתשמיש בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועי' בר"ש ובר' האי גאון דמשמע דהפרח יש לו בית שיקוע, וזהו בית קיבול שלו, אמנם ברא"ש וברמב"ם לא כ' דיש בית קיבול, ועיי"ש דמשמע דאין לו בית קיבול. [↑](#footnote-ref-25)
26. והנה לעיל הובא דברי הראב"ד וכ' לבאר בדבריו דהגדר הוא דאף כלי המשמש בפנ"ע כל שהוא טפל בשמו לכלי אחר אינו מקבל טומאה, וא"כ קשה מדוע הכא מקבל טומאה והרי הוא טפל בשמו לכלי אחר, אכן י"ל דהתם מיירי בכיסוי והתם הגדר הוא דטפל בשמו ומהותו לכלי אחר דהוא מכסה כלי אחר, ואילו הכא מיירי בשיש לו שימוש בפנ"ע אבל אינו טפל במהות תשמישו לכלי אחר, ולכן מקבל טומאה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-26)
27. ונראה דאיכא נפק"מ אם הוא טמא מדין תכשיט או מדין כלי מעשה להחזו"א [סי' ל' סקל"ב] בדעת הרמב"ם דתכשיט הוי טומאה מחודשת, ומקבל טומאה אפילו בפשוטי כלי עץ וכלי עור [נתבאר לעיל], ומעתה לר' זירא דטבעת של חותם טמאה מדין תכשיט גם טבעת מעץ תקבל טומאה, ואילו לרנב"י דהוא טמא מדין כלי מעשה צריך שיהיה מתכת, אבל טבעת של עץ טהורה דהוי פשוטי כלי עץ. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועי' ריטב"א שבת ס. שהקשה מה תי' ר"נ דטומאתו מדין כלי, והרי במתני' תני תכשיטי נשים, ומשמע דטמא מדין תכשיטי נשים ולא מדין כלי, ותי' דאף שטומאתו מדין כלי ולא מדין תכשיט, מ"מ כיון דפעמים נשים מתקשטות גם בטבעת זו לכן תני במתני' תכשיטי נשים. מיהו אי"ז סתירה לדברי הגר"א, דמתחילה כ' התנא תכשיטי נשים משום דבפעל נשים מתקשטות בו, אלא דחוזרת המשנה לפרט טבעת שיש עליה חותם כיון דטומאתו מדין כלי מעשה. [↑](#footnote-ref-28)
29. **ויתכן** ליישב ע"פ דברי הרמב"ם בפיהמ"ש [פי"א מ"ח] דכ' דטבעת שיש בה "חותם" היינו מילואת אבן וכמו שעושים במקצת הטבעות אבני פטדה ואודם וכיוצ"ב משאר אבנים. והיינו דהוא פי' החותם כקישוט לטבעת, ולפי"ז נמצא דטבעת שיש בה חותם הוא בכלל תכשיטי נשים.

    ולפי"ז מיושב היטב פסקי הרמב"ם דמש"כ [בפי"ט משבת] דחייבין על הוצאה בשבת מיירי בטבעת שיש בה חותם שחותמין בה ולכן לא הוי תכשיט וחייבין עליה משום הוצאה, משא"כ ברמב"ם פ"ח מכלים דפסק דינא דמתני' כאן דטבעת שיש בה חותם מקבלת טומאה, מיירי בטבעת שיש על חותם של אבן פטדא שהוא תכשיט, וכפי שפירש בפיהמ"ש ולכן מקבלת טומאה. מיהו עיקר פירוש הרמב"ם הוא דלא כסתימת הסוגיא בשבת דף נט: דמקשה מחותם דמתני' על טבעת של חותם שחותמים בה, ולא תירצה הגמ' כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)