58 יורד לאומנות חבירו - ב - בטעם הא דמצי לעכב על בן עיר אחרת ועל בן מבוי אחר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ג' ט"ז אייר תשע"ב

ב"ב דכ"א: אמר רב הונא האי בר מבואה דאוקי ריחיא ואתא בר מבואה חברי' וקמוקי גביה, דינא הוא דמעכב עילוי', דא"ל קא פסקת לי' לחיותי וכו', מיתיבי עושה אדם חנות בצד חנותו של חבירו וכו' ואינו יכול למחות בידו מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, תנאי היא וכו', אמר ר"ה ברי' דרב יהושע פשיטא לי בר מתא אבר מתא אחריתי מצי מעכב, ואי שייך בכרגא דהכא לא מצי מעכב, בר מבואה אבר מבואה דנפשי' לא מצי מעכב וכו'.

א] נת' בדברינו בסימן א' בדעת הריטב"א, דדינא דרב הונא דמצי לעכב אף על בן מבואו משום דפסקת לחיותאי, ודינא דר"ה בדר"י דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, ב' דינים חלוקים הן, דדינא דרב הונא הוא משום דהוי בכלל עני המהפך בחררה, ואילו דינא דר"ה בדר"י דמצי מעכב על בר מתא אחריתא הוא מתקנ"ח שתיקנו שיהא ביד האדם להתפרנס מעירו, והוא מכלל זכותי בני העיר, עיי"ש שנת' להוכיח כן מכ"ד.

והנה נת' שם בדעת ש"ר דפליגי וס"ל דדינא דרב הונא אינו משום דינא דעני המהפך בחררה, אלא הוי זה דין בפנ"ע דמצי אמר לי' פסקת לחיותאי, ויש להסתפק לדעתם אם בהך מילתא ס"ל כד' הריטב"א, דדינא דר"ה בדר"י דמצי מעכב אבר מתא אחרינא, אינו חד דינא עם דינא דר"ה דאמר לי' פסקת לחיותאי, אלא הוא דין בפנ"ע, או דלדעתם הוי הכל חד דינא, ואך שנחלקו ר"ה בדר"י אם מצי מעכב מכח זה גם על בן מבואו, או ל"מ לעכב אלא על בן עיר אחרת, ועמש"נ להלן ענף ג' דמד' הרשב"א נראה דהוא דין בפנ"ע, משום דינא דמלכותא, עיי"ש.

ב] ומצינו בזה דברים בד' הנתיה"מ סימן קנ"ו סק"ב, עיי"ש שכתב, דאף דבנ"א אין יכולין למחות בידו כשנותן יותר בזול, מ"מ יכול למחות שלא לעמוד בצידו "משום פיסוק חיות".

ומבו' להדיא בדבריו, דחלוק הוא הא דמעכב על חבירו שלא למכור בצידו, מהא דמעכב עליו שלא למכור בעיר, דהא דמעכב עליו שלא למכור בצידו הוא משום פיסוק חיות, דהו"ל כמזיקו, ואילו הא דמעכב עליו שלא למכור בעירו, הוא משום זכויות בני העיר ותקנת המוכרים, וע"כ אף במקום שיש בזה משום תקנת הלקוחות, ל"מ זה אלא דל"מ לעכב עליו משום זכויות בני העיר, דאדרבה תקנת בני העיר היא שימכרו להם בזול, אך כשבא לפתוח בצידו דחשיב כמזיקו, ה"ה מעכב עליו אף בכה"ג.

ולכאו' יש לסייע עוד לזה, דהנה בתשו' הר"י ב"ר מרדכי ודעימי' לראב"ן שהובא בסו"ס ראב"ן כתבו, ז"ל, ועוד אפי' רב הונא דאסר להעמיד רחיים, ה"מ לבני מבוי שלו, אבל לבני מבוי אחר אם רוצה לטחון טוחן ואין יכולין לעכב וכו', עכ"ל, ובשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ז נקט כן לעיקר, עיי"ש, והנה הרי הא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא מלמכור בכל העיר, ובאמת דגם בלא דבריהם, בפשוטו מודה רב הונא דל"מ מעכב עליו אלא למכור באותו מבוי, אך ודאי הוא רשאי למכור במבוי אחר,[[1]](#footnote-2) ואילו בן עיר אחרת אינו רשאי למכור אף במבוי אחר, ולכאו' נלמד מזה דב' דינים חלוקים הם, דדינא דרב הונא דהוא משום דפסקת לחיותאי, הוא רק בשמוכר לבני אותו המבוי, ועכ"פ כשמוכר באותו המבוי, ואילו דינא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא מזכותי בני העיר ותקנת המוכרים שלא ימכור אחר בעירם, וע"כ מצי מעכב עליו מלמכור בכל העיר, אך עמש"נ להלן סק"ו דבאמת בדבריהם מפורש דחד דינא הוא, עיי"ש.

ועי' עוד בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן כ' שכתב לצדד כן דהא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא, אי"ז משום פסיקת חיות אלא משום חזקת ישוב, אך כתב דהב"י והסמ"ע והש"ך נקטו דגם דה הוא משום פסיקת חיות, עיי"ש.

ועי' עוד בדברות משה בסוגיין שכתב בדעת הרשב"א בתוס', דהא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא, הוא משום דהעיר הוא ממון בני העיר, ובידם לעכב על אחר למכור בעיר כשיש להן הפסד בזה, וע"כ בזה מצי מעכב אף במקרי דרדקי, כמבו' כן בד' התוס', וכ"נ גם בד' רש"י בסוגיין, וכן נקט הגר"א בסימן קנ"ו סקל"א בדעת הרמב"ם,[[2]](#footnote-3) (אך הב"י בסימן קנ"ו כתב לא כן בדעת הרמב"ם), עיי"ש בדבריו.[[3]](#footnote-4)

ג] והנה בד' הנתיה"מ שהבאנו נתחדש עוד, דגם לדידן דלא קי"ל כרב הונא דמצי אמר פסקת לחיותאי, והא דמצי מעכב על בר מתא אחריתא מלמכור בעירו הוא דין אחר, מ"מ הא דמצי מעכב על בר מתא אחריתא מלמכור במבואו, הוא מדינא דפסקת לחיותאי, דכל הא דקי"ל דלא כרב הונא, הוא רק משום דמצי אמר דאני עושה בתוך שלי, (וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרי"מ והרמ"ה שהבאנו בסימן א' סקי"ב, ועמש"נ עוד בזה בסימן ג' ענף ג'), וע"כ אף לדעת הר"י מיגש דל"מ לעכב על בר מתא אחריתא כשנותן יותר בזול, מ"מ מצי לעכב עליו שלא למכור במבואו, אך בד' השואל ומשיב שהבאנו מבו' שנקט דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ליכא כלל לדינא דפסקת לחיותאי, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ובזה הי' מקום לפרש מש"כ הראשונים, דאף דהיכא דשייך בכרגא ל"מ מעכב, מ"מ מצי לעכב עליו מלמכור במבואו, והיינו משום דל"מ הא דשייך בכרגא, רק דמשום זה יש לו לזכויות בני העיר ול"מ לעכב עליו מלמכור בעיר, אך כשבא למכור במבואו דמצי אמר לי' פסקת לחיותאי, ל"מ מידי הא דהוא שייך בכרגא.

**ב**

ד] אמנם הנה נראה דיש להוכיח מכ"ד, דגם הא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא ביסוד הדין חד דינא עם דינא דרב הונא.

חדא, הוא מדעת הרמב"ם והרמ"ה דכל דשייך בכרגא ל"מ לעכב עליו אף מלמכור במבואו, ואי נימא דחלוק הוא הא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, מהא דמצי לעכב עליו שלא למכור במבואו, הרי מסתברא מילתא, דעל הא דמצי לעכב עליו שלא למכור במבואו, ל"מ מידי הא דשייך בכרגא, וכמש"נ כן לעיל סק"ג, ועד"ז יש להוכיח גם לדעת ש"ר, למש"כ הט"ז בסימן קנ"ו ס"ה, דאם הוא שייך בכרגא של אותו המבוי, ה"ה רשאי ליכנס גם לאותו המבוי.

והנה אמנם אין להוכיח מזה אלא דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, הרי דהא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא שלא למכור בעירו והא דמצי לעכב עליו שלא למכור במבוי, חד דינא הוא, ושלא כד' הנתיה"מ, אך י"ל דדינא דרב הונא דמצי לעכב על בן אותו מבוי מלמכור במבוי דין אחר הוא, ואך דלפ"מ דלא קי"ל כרב הונא, ליתא כלל להך דינא.

אך בד' הרמ"ה אי"ז מתישב, שהרי מפורש בד' הרמ"ה דכל הא דלא קי"ל כדרב הונא הוא רק משום דמצי אמר בדידי קעבידנא, וכ"ה דל"מ לעכב עליו משום ריבוי הדרך, ולפ"ז הרי ודאי דבבר מתא אחריתא דל"מ אמר בדידי קעבידנא, מצי לעכב עליו מדינא דפסקת לחיותאי, ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא מלמכור בעיר, דין אחר הוא, אין ללמוד זמ"ז.

ה] עוד יש להוכיח כן, ממש"כ בפי' ר"ח בסוגיין, דבמקרי דרדקי ל"מ לעכב אף על בר מתא אחריתא, וכ"כ הרמ"ה באות ס"ז, וכן נקט הב"י בסימן קנ"ו בדעת הרמב"ם וש"ר, וכן נקטו הפוסקים,[[5]](#footnote-6) ואי נימא דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, דין אחר הוא, הרי אין ללמוד ממש"א בגמ' דמודה רב הונא במקרי דרדקי דל"מ מעכב, דה"נ ל"מ מעכב על בר מתא אחריתא, וכמש"כ באמת בדברות משה בדעת הרשב"א בתוס' ונת' לעיל סק"ב.[[6]](#footnote-7)

עוד יש להוכיח כן, ממשה"ק הרמב"ן ע"ד הר"י מיגש דל"מ לעכב על בר מתא אחריתא למכור בזול, משום תקנת הלוקחים, מהא דאסר ר' יהודה לפחות את השער, ואי נימא דהא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא, הוא דין אחר מדינא דרב הונא, הרי מתישבים ד' הר"י מיגש בפשיטות, דכל הא דל"מ לעכב למכור בזול, הוא רק בהך דינא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא, מכח זכויות בני העיר, דבזה הוא דאמרינן דכל שתקנת הלוקחים מבני העיר שימכור להם, ל"מ לעכב עליו, אך בדינא דר' יהודה דלא יחלק קליות ואגוזים, אשר מבו' בגמ' דהוא משום דאמר לי' פסקת לחיותאי וע"ד דינא דר"ה, לא שרינן משום תקנת הלוקחים, ומד' הרמב"ן ודעימי' שהק' מזה מבו' דס"ל דגם הא דמצי מעכב על בר מתא אחריתא הוא מדינא דפסקת לחיותאי, וע"כ דימו זל"ז.

עוד יש להוכיח לזה, ממש"כ ר"י בר מרדכי ודעימי' בתשובתם לראב"ן בסו"ס ראב"ן להוכיח דמודה רב הונא דמותר להעמיד ריחים למכור לבני מבוי אחר, ז"ל, דהכי אמרינן גבי הנהו דיקולאי דאייתי דיקלאי כו' מעלמא אתו ולעלמא ליזבנו, וכ"ש בן מבוי שהעמיד ריחים אצל חבירו שיכול לטחון לבני מבוי אחר ואין חבירו מעכב רק שלא יטחון לבני מבוי שלו שרגילים אצלו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דדינא דרב הונא דבר מבואה אבר מבואה דנפשי' מצי מעכב, ודינא דר"ה בדר"י דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוי ביסוד הדין חד דינא, וזהו שלמדו זמ"ז, דכ"ה דבר מתא ל"מ לעכב אבר מתא אחריתא מלמכור בעירו לבני מתא אחריתא, ה"נ בר מבואה ל"מ לעכב מלמכור במבואו לבני מבוי אחר.

ו] ובאמת נראה כן ממש"כ בפי' ר"ח, ז"ל, פשיטא לי בר מתא אבר מתא אחריתי מצי מעכב, "דיכיל למימר לי' פסקת לחיותאי", עכ"ל, ומדנקט ללישנא דרב הונא, נראה דהוא חד דינא, ואך דלרב הונא יכול לעכב אף על בן המבוי, ולר"ה בדר"י אינו מעכב אלא על בן עיר אחרת, וע"כ הר"ח לטעמי' נקט דהא דמקרי דרדקי ל"מ לעכב, הוא גם על בן עיר אחרת, וכן נ' קצת בל' הרי"מ לקמן דכ"ב. שכתב דהא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא הוא משום דלא תפסיק להו לחיותייהו, וכ"ה בל' הרמ"ה באות ע"א, וכ"ה בל' הריב"ש בסימן קל"ב.

ועי' גם בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן כ' שכתב, דמל' הב"י והסמ"ע והש"ך מבו' דס"ל דגם דינא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא משום פסיקת החיות.

ח] והנה בשואל ומשיב שם עמד בזה, דאי לא פליג ר"ה בדר"י ביסוד הדין על דינא דרב הונא, וס"ל דיש לאסור משום טענת פסקת לחיותאי, א"כ מ"ט ל"מ לעכב על בר מבואה דנפשי', עיי"ש מש"כ בזה.

אך נ' דיל"פ לזה, לפמש"כ הר"י מיגש לקמן דכ"ב. בתו"ד ביסוד הדין דמצי מעכב, ז"ל, עבדו רבנן תקנתא לבני מתא כי היכי דלא לשהיין עסקייהו ולא תפסיק להו לחיותייהו, עכ"ל, והיינו דתיקנו חכמים שיהא ביד האדם להתפרנס מעירו, ולא יהא ביד אחרים לירד לאומנותו.

ונראה דמה"ט הוא דל"מ לעכב על בן העיר, דגם הוא יש לו זכות לעשות אומנות זו, וזהו דתניא דאינו יכול למחות בידו מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, והיינו דכ"ה שהראשון עושה בתוך שלו ויש לו זכות לאומנות זו, גם השני יש לו זכות לאומנות זו, וע"כ ל"מ לעכב עליו, אך על בן עיר אחרת דאין לו זכות לאומנות זו, שפיר מצי מעכב.

ט] אמנם הנה בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן כ"ו, פירש דטעמא דאני עושה בתוך שלי, הוא ע"ד דינא דר' יוסי דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ואף לרבנן דפליגי על ר' יוסי, הוא רק משום שהשרשים נכנסים לתוך של חבירו, ומשא"כ הכא דאינו נכנס לתוך של חבירו כלל, עכ"ד.

ולפי דבריו נראה מוכרח, דהא מצי לעכב על בר מתא אחרינא או אף על בר מבואה אחרינא מלקבוע אומנותו במבוי, דין אחר הוא ואינו מדינא דפסקת לחיותאי, שהרי כיון ששכר למקום זה מאחד מבני המבוי, ודאי דיש בזה להתירא דעושה בתוך שלו, ודינא דר' יוסי דזה נוטע בתוך שלו, ודאי הוא אף בכה"ג ששכר מאחר, אלא דין אחר הוא, ורחוק הדבר לומר דאה"נ ל"מ לעכב אלא על המשכיר שלא ישכירנו לבעל אומנות, אך כל שהשכירו, רשאי השוכר להעמיד אומנותו שם, דאי"ז במשמע כלל, וגם לכאו' גם לזה יש להתיר מכח דינא דר' יוסי, דמזכויות בני המבוי לעכב על אחר מלקבוע אומנותו שם, וצ"ע.

**ג**

י] ודרך אחרת בזה מצינו בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרס"ד, ז"ל, אלא שיכול לגזור שלא יחזור ולא יתעסק שום אדם בארצו אא"כ יתן כך וכך, וכענין המכסים ושאר החקים שיש למלך על הסוחרים הנכרים בסחורותם שהם סוחרים בארצו, וזהו הדין שאמר בפ"ב דב"ב בר מתא אחריתי דשייך בכרגא ולא שייך בכרגא, ועיקר דברים אלו מן היסוד שאמרנו, שהרי אנו רואים כל עיר ועיר בגבולותי' שאנשי העיר סוחרים ומתעסקים בתוכה כאלו אמר המלך שאנשי העיר ההיא שמעלין לו מס או כרגא יסחרו ויתעסקו בה ולא לאחרים, וזהו דין רב כהנא בהנהו עמראי וכו', עכ"ל.

ובפשוטו מבו' מד' הרשב"א דבר חדש, דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב בדלא שוה בכרגא, אי"ז כלל מדינא דפסקת לחיותאי, וגם אי"ז משום זכויות בני העיר, אלא הוא מכח דינא דמלכותא, דכאילו אמר המלך דלא יתעסקו בעיר אלא אנשי העיר ההיא שמעלין לו מס, ועי' במהרשד"ם חו"מ סימן תמ"א שלמד כן מד' הרשב"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז, ז"ל, והחרד אל דבר ד' וירא אל ד' יבין, כי באלו ארצות המלך יר"ה לא שייך דבר מזה, כי היא עיר פרוצה שוה לכל לפורעים לו מכס ומס כמו למי שאינם פורעים לו מס כלום באים ומסתחרים הולכים ושבים ואין מוחה בידם ואין דובר להם דבר, ועוד שאנו עבדי מלך א' יר"ה אנחנו כמו הם וכו', עכ"ל.

ולפ"ז נמצא לדעתו, דדינא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב מלמכור בעירו, אי"ז חד דינא עם הא דמצי מעכב מלמכור במבוי לרב הונא אף על בן המבוי, ולדידן על בן עיר אחרת, דהרי הא דמצי לעכב עליו מלמכור בעירו הוא מכח דינא דמלכותא, ואילו הא דמצי לעכב מלמכור במבוי, הוא משום דאמר לי' פסקת לחיותאי, וזה ע"ד שנתבאר בענף א' לדון מכ"ד דב' דינים הם.

יא] אמנם לכאו' מד' הר"י מיגש ודעימי' דשרי לבר מתא אחריתא למכור יותר בזול, מוכרח לא כן, אלא הא דמצי מעכב עליו, הוא משום תקנת המוכרים, וכמש"כ הר"י מיגש, וכ"ה גם בב"י סימן קנ"ו דתקנה דרבנן היא, ולא תיקנו כן במקום דיש בזה משום תקנת הלוקחים.

גם נראה, דמד' הרמב"ם ודעימי' דכל דשוה בכרגא מותר אף למכור במבוי, מוכח לא כן, דלדרך זו הרי נמצא דלא למדנו כלל דכל דשוה בכרגא חשיב כבני העיר, אלא היינו דהגם דאינו חשוב כבני העיר, מ"מ כל דהוא שוה בכרגא ליכא להדינא דמלכותא דאינו רשאי לסחור בעיר, וא"כ מהיכ"ת יועיל הא דשוה בכרגא להתיר לו למכור בתוך המבוי, אשר יש לאסור בזה משום פסקת לחיותאי, אך אי נימא דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, אין לאסור כלל משום פסקת לחיותאי, ולא אסרינן אלא בבר מתא אחריתא דלא שוה בכרגא ומשום דינא דמלכותא, ניחא.

ובאמת דגם מל' כמה מקמאי שכתבו דהא דבשוה בכרגא ל"מ מעכב הוא משום דחשיב כבני העיר, מ' דדינא הוא דעי"ז דשוה בכרגא אית לי' לזכויות בני העיר, ולאו היינו דכל עיקר הא דמצי מעכב עליו הוא רק בדלא שוה בכרגא ומשום דינא דמלכותא.

גם ממה שנחלקו הראשונים במי שבא לסחור בעיר ולשלם המס, אם מצו לעכב עליו, מוכח דדינא הוא, דאי נימא דכל הא דמצי מעכב עליו הוא רק משום דינא דמלכותא דמי שאינו משלם מס לא יסחור בעיר, הרי ודאי דכל שהוא מתרצה לשלם המס, א"א לעכב עליו.

יב] ויש להוסיף בזה, דהנה הרמ"א בסימן קנ"ו ס"ז כתב, ז"ל, וי"א דאין חרם חזקת ישוב חל על ת"ח כי הוא יכול לדור בכל מקום שירצה, ובביאור הגר"א שם סקנ"א כתב, ז"ל, כמ"ש ואי שייך בכרגא כו' אלמא אין עיכוב רק מחמת נתינת המס ות"ח פטור ממס, עכ"ל.

ולכאו' למדנו מד' הגר"א דבר חדש, דהא דאם שייך בכרגא ל"מ מעכב, לאו היינו דמכח נתינת הכרגא אית לי' זכות למכור בעיר זו, אלא הוא להיפך, דכל הא דמצי מעכב עליו, הוא מכח זה שאינו נותן בכרגא, וע"כ כל דשייך בכרגא ל"מ מעכב, וזהו שכתב הגר"א דעל ת"ח דפטור ממס, ל"מ לעכב אף דלא שייך בכרגא.

ולכאו' ד' הגר"א מתישבים היטב לפ"ד הרשב"א, דהא דמצי לעכב על בר מתא אחריתא דלא שייך בכרגא, הוא מכח דינא דמלכותא דמי שאינו מעלה מס לא יסחור בה, וע"כ שפיר י"ל דת"ח דפטור מן המס רשאי לסחור בה, אך אי נימא דהא דמצי לעכב על בר מתא, הוא משום פסקת לחיותאי או הוא משום זכותי בני העיר, והא דל"מ לעכב על מי דשייך בכרגא הוא משום דחשיב כבני העיר, הרי לכאו' אף דת"ח פטור ממס, מ"מ אי"ז טעם לחשבו כאחד מבני העיר, וצ"ע בזה, וגם באמת בד' הגר"א דקיימי על חזקת ישוב, צ"ע אם מצינו לפרש דהוא משום דינא דמלכותא, דלכאו' על מה שיכול למנעו מלדור שם, ליכא דינא דמלכותא, ובע"כ דדין אחר הוא, וצ"ע.

אמנם בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ הרמ"א שם ס"ה, ז"ל, ואין חילוק בכ"ז בין ת"ח לאחר דאין חילוק אלא ברוכלין כמו שיתבאר בסמוך, וכתב הגר"א שם סקכ"ד, ז"ל, מדאמרי' ברוכלין ואי ת"ח אפי' כו' ופי' רש"י משום דלאו אורחי' לאהדורי אבל במה שאסור לאדם אחר אפי' לאהדורי אין חילוק, עכ"ל, והרי דהא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא אפי' כשהוא ת"ח, אף שהוא פטור מן המס, ולכאו' זה דלא כמש"כ הגר"א בסקנ"א, וצע"ג.

שוב העירוני דכפי הנראה מכוון הגר"א הכא הוא רק לגבי חזקת ישוב, דעיקר דינא דחזקת ישוב הי' כמש"כ הסמ"ע משום דיש לחוש שלא ישלם את המיסים, ובזה כתב הגר"א דבת"ח דפטור מן המס אין לחוש לכך, ועדיין יש להתישב במה שהביא הגר"א מקור לזה מהא דאי שייך בכרגא, וצ"ע.

1. ואמנם לא נתפרש כן להדיא, אך כ"ה משמעות הדברים, וכ"נ גם מברייתא דתני דכופין בני מבוי זא"ז, ורשב"ג קאמר דאף לשכנו כופהו, ומ' דמודה רשב"ג דאינו כופה אלא באותו המבוי, אך ל"מ לכפות שלא להעמיד האומנות במבוי אחר.

   ואמנם צ"ע בזה, ממש"א דרב הונא דאמר כר' יהודה דאמר דלא יחלק חנוני קליות ואגוזים, והתם מ' מסתימת הדברים דהוא אף במבוי אחר, וצ"ל דכל הא דמודה ר"ה דמותר להעמיד האומנות במבוי אחר, הוא משום דכה"ג לא חזינן לי' כפוסק את חיות חבירו, אך כל שהוא עושה מעשים ליקח את לקוחות חבירו, ודאי יש לאסור אף במבוי אחר, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הגר"א שם פירש, דמש"כ הרמב"ם בספ"ב מת"ת, ז"ל, וכן מלמד תינוקות שבא חבירו ופתח בית ללמד תינוקות בצדו כדי שיבואו תינוקות אחרים לו או כדי שיבואו מתינוקות של זה אצל זה אינו יכול למחות בידו, שנאמר ד' חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר, עכ"ל, איירי בבן אותו המבוי, וכתב הגר"א דממה שלא הביא הרמב"ם להך דינא בבן עיר אחרת, מ' דס"ל דבזה מצי לעכב עליו, עכ"ד, אך צ"ע דאם איירי בבן אותו מבוי, מה נתחדש במלמד תינוקות, והוצרך הרמב"ם טעמא דד' חפץ למען צדקו, הרי גם בשאר אומנויות ל"מ לעכב עליו לפ"מ דקי"ל דלא כר"ה.

   ובס' משנת יעקב פ"ו משכנים כתב לישב, שהרי בד' הגר"א שם מבו' דגריס בסוגיין וניחוש דילמא אתי לאתרשולי, א"ל קנאת סופרים תרבה חכמה, וזהו שהביא הרמב"ם לדין זה בהל' ת"ת, אך עמד שם ע"ז, דבל' הרמב"ם נ' דהנידון הי' שיהא ביד חבירו לעכב עליו, ואם הוא משום דדילמא אתי לאתרשולי, ל"ה חבירו בע"ד לעכבו, וגם דלכאו' ל"ב לזה לטעמא דיגדיל תורה ויאדיר, אלא הטעם הוא משום דקנאת סופרים תרבה חכמה, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ' דבזה יל"פ ד' הסמ"ע סימן קנ"ו סקכ"ד דיכול לעכב עליו גם משום דמפסידו המציאות שהיו באים לידו, ובמקור הדברים בהגמי"י לכאו' לא מצינו לזה אלא כלפי דין חזקת ישוב, אך בד' הסמ"ע מבו' דמעיקר הדין מצי לעכב עליו מכח זה, וכ"נ בתשו' מהרי"ו סימן קנ"ו, ולכאו' ודאי דלי"ב לדינא דרב הונא, ורק על בן עיר אחרת מצי לעכב דכבר אי"ז מידת סדום, וצ"ע, ואכתי צ"ע סתירת ד' המהרי"ו לדבריו שם סימן קנ"א דא"א לעכב על אחר מלבא ולדור בעיר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דלהראשונים שפירשו דאיבעיא דר"ה בדר"י בבר מבואה אבר מבואה אחרינא אי מצי מעכב, היינו בשבא למכור חוץ למבוי סמוך למבוי, בע"כ דגם לדעת ר"ה בדר"י יש לאסור משום פסקת לחיותאי, דבכה"ג הרי אין לומר דהא דמצי לעכב הוא משום זכויות בני המבוי, שהרי אין לו זכות כלל במקום שחוץ למבוי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם בעליות דרבינו יונה בסוגיין כתב, דסופר בצד סופר מושיבין ואפי' אינו מבני אותו מבוי, וממה שלא נקט רבותא טפי דאפי' אינו מבני אותו עיר, מ' קצת דבכה"ג אין מושיבין, וכמש"נ בסימן א' סק"ה לדון בדעת הריטב"א, ואם כנים הדברים יש ללמוד מזה בדעת רבינו יונה, דהא דמצי לעכב על בן עיר אחרת להעמיד אומנות בעירו, והא דמצי לעכב מלהעמיד אומנות במבואו אף לבן מבוי אחר באותה העיר, ב' דינים הם, ואף שנתבאר בסימן א' סק"ה דמשמע מד' רבינו יונה דדינא דרב הונא אינו מדין עני המהפך בחררה, מ"מ י"ל דאינו חד דינא עם הא דמצי לעכב על בן עיר אחרת מלהעמיד אומנות בעירו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הנתיה"מ, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם הרמ"ה כתב כן מסברא דנפשי', וי"ל דאה"נ מודה דאין ללמוד לזה ממש"א בגמ' דלרב הונא ל"מ מעכב, אך בד' ר"ח נראה שפירש כן בד' הגמ', וכ"נ גם מד' הרמב"ם שהביא לדין זה לפ"ד הב"י. [↑](#footnote-ref-7)