זבים פ_א מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"א מ"ו**

א] **אם ידוע שמקצת הראי' מהיום ומקצתה למחר,** בתורי"ד שבת ל"ד ב' הק', ז"ל, והאיך יתכן שיהא מקצת ראי' מהיום ומקצתה למחר אם לא שראה כל ביה"ש וגם התחיל לראות מבעו"י וגם סיים לאחר חשיכה וכו', וא"כ בלא ב' ימים נמי אפי' בחצי היום אם ראה ראי' גדולה כזו היא נחשבת לו כב', כדתנן ראה א' מרובה כשתים מטמא משכב ומושב וכו', ואחת מרובה שיעורה כדי טבילה וסיפוג וכו', וביה"ש דר' נחמי' הוא כדי שיראה חמה בראש הכרמל וירד ויטבול ויעלה, וזה שצריך להתחיל מבע"י ולאחר אחר חשיכה א"א שלא ישהה כדי טבילה וסיפוג וא"כ מאי איריא ביה"ש אפי' בחצי היום נמי, עכ"ל, - ובפי' הרא"ש במשנתינו פירש דאם הי' באפשר שיהא כך שראי' אחת תהי' מקצתה מהיום ומקצתה למחר הי' זב לקרבן, והיינו משום דבאמת לא משכח"ל וכקו' הרי"ד.

ובתורי"ד שם כתב לישב, ז"ל, דהך רישא ר' יוסי קתני לה דפליג על ראה ראי' אחת מרובה ואמר שאינה עולה לו כשתים, והילכך אם תפשה ב' ימים נחשבת לו כב' בעבור ב' הימים, אבל בחצי היום לא, והך רישא דתני אם ידוע שמקצת ראי' מהיום ומקצתה למחר היא שנוי' בתר מילתי' דר' יוסי וכו' וי"ל דר' יוסי קתני לה, עכ"ל.

ונתחדש בדבריו, דהא דלר' יוסי ראי' מרובה כב' אינה עולה לב' ראיות, הוא אף היכא שראה ראי' אחרת קודם לכן או אחר לכך, ושלא כד' הרמב"ם לעיל מ"ה, וע"כ אף דהכא איירי בשראה ראי' אחת ביום וא' ביה"ש, מ"מ אלמלי הא דהויא ראייתו בב' ימים, ל"ה חשובה כב' ראיות לדעת ר' יוסי.

עוד נתחדש בדבריו, דשיעורא דטבילה וסיפוג הוא שיעור מרובה, ובביה"ש דר' נחמי' דהוא כהילוך חצי מיל, ליכא כשיעור ב' טבילות וב' סיפוגין, וע"כ לדעת ר' יוסי אין ראי' זו שראה כל ביה"ש מתחלקת לג' ראיות, אא"כ הויא בב' ימים שהימים חולקין אותה.

ב] ואמנם בעיקר קו' התורי"ד, הנה נתפרש הדבר בירושלמי פ"ק דברכות ה"א, עיי"ש דפליגי אמוראי בדעת ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, דדעת ר' יוסי ור' אחא דביה"ש דר' יוסי הוא בסוף חצי מיל דר' נחמי', ודעת ר' חזקי' דכל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דר' נחמי' ספק הוא, ופירש החרדים, דר' יוסי עצמו אינו יודע אימתי הוי אותו הרף עין בכל שיעור חצי מיל דר' נחמי', ואמרינן עלה, א"ר מנא קשייתה קומי דר' חזקי' כד תנינן תמן, ראה אחת ביום ואחת ביה"ש וכו' אם יודע שמקצת הראי' מהיום ומקצתה למחר ודאי לטומאה ולקרבן וכו', ר"ח בר יוסף בעא קומי ר' יוחנן מאן תנא ראי' נחלקת לשנים, ר' יוסי אמר לה, קשיתה על דעתך דאת אמר כל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דרבי נחמי' ספק הוא למה.

ובפי' החרדים והרש"ס שם כתבו לפרש, דהא דמוקי ר' יוחנן למתניתין כר' יוסי, הוא מכח הא דתנן דאם ידוע שמקצת הראי' מן היום ומקצתה מן הלילה ודאי לטומאה ולקרבן, והיינו שהתחילה הראי' קודם ביה"ש ונמשכה עד אחר ביה"ש, ולר' נחמי' דביה"ש הוא כדי הילוך חצי מיל, הרי אם נמשכה הראי' כ"כ איכא טפי מכדי טבילה וסיפוג, ול"ב לחילוק הימים, ובע"כ דר' יוסי היא, דס"ל דביה"ש כהרף עין, וע"כ אף אם התחילה הראי' קודם הביה"ש ונמשכה אחר הביה"ש לי"ב כדי טבילה וסיפוג, ובעינן לחלוקת הימים, וזהו דמקשי ר' מנא לר' חזקי', דלדידי' דגם ר' יוסי מספק"ל אימתי הוא אותו הרף עין, א"כ היכי משכח"ל דידוע שמקצת הראי' מן היום ומקצתה מן הלילה.

ובירושלמי שם משני, דלכשיבא אליהו ויאמר זהו ביה"ש, ופריך עלה אם לכשיבא אליהו ויאמר זהו ביה"ש מאן פליג, ופירשו החרדים והרש"ס, דר' חזקי' משני דהמשנה נשנית לכשיבא אליהו ויאמר באיזה הרף עין הוא ביה"ש, ושפיר משכח"ל דיהא ידוע דמקצת הראי' מהיום ומקצתה למחר, ופריך עלה ר' מנא, דלכשיבא אליהו היכי תני סיפא ואם ספק, הרי כ"ה דיודיע לנו אימתי הוא ההרף עין, גם יודיע לנו ביה"ש מהו אם יום או לילה, ולא יהי' בידינו ספק, ומאן פליג לך שיודיע ההרף עין אימת ולא יודיע מהו ההרף עין עצמו, ובנועם ירושלמי פירש דפריך, דלכשיבא אליהו מאן פליג ומ"ט בעית לאוקמה כר' יוסי, הרי גם לר' נחמי' ניחא דנתברר ע"פ אליהו אימתי הוא יום ואימתי הוא לילה, ושפיר משכח"ל דמקצת הראי' ביום ומקצתה בלילה.[[1]](#footnote-2)

ג] **ודאי לטומאה ולקרבן,** בתוספתא שהביא הר"ש מפרשינן דהוא משום דב' ימים חולקין אותה, וכ"ה בל' הר"ש והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב ממחו"כ הי"ב, עיי"ש, וכ"ה בל' ר"נ גאון בשבת ל"ד ב' דיציאת היום וכניסת הלילה מחלקין הראי' ומפסיקין אותה.

אמנם הנה בפירש"י בשבת שם כתב, ז"ל, זיבה דזב מטמא בימים ובראיות וכו' בין שראה אחת בב' ימים כגון ביה"ש, חשיב לי' כב' ראיות משום ימים, דילפינן מלזכר ולנקבה מה נקבה בימים אף זכר בימים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דראי' אחת בב' ימים חשיבא כב' ראיות, אי"ז משום דהימים מחלקין הראיות, אלא הוא משום דזב מטמא בימים, וכדילפינן לי' מזבה, וע"כ כל דהויא הראי' בב' ימים דינה כב' ראיות, וכן נראה בד' תור"פ בב"ק כ"ד א', וכמש"נ לעיל מ"ג אות ב', ועמש"נ עוד בזה להלן אות ח'.

ד] ומצינו בד' ראב"ן בשו"ת סימן צ' שדימה, דכ"ה דזב שראה ראי' אחת בב' ימים חשבינן לה כב' ראיות, ה"נ בזבה שראתה ראי' אחת בב' ימים חשבינן לה כב' ראיות, עיי"ש בדבריו, ונראה מזה, דאף בזבה דתלה אותה הכתוב בימים, לאו היינו דעיקר טומאתה הוא מכח מה שראתה בג' ימים, אלא לעולם הוי עיקר טומאתה מכח ג' ראיות, ואך דגזה"כ הוא דבעינן שיהיו ג' הראיות בג' ימים, וע"כ כל הא דאם ראתה ראי' אחת בב' ימים וראי' אחת ביום השלישי הויא זבה, הוא רק משום דהימים מחלקין הראיות וחשיב כראתה ג' ראיות, - ובאמת דכן נראה ממש"א בב"ק כ"ד א' דאמרו לו לר"מ זבה תוכיח שריחקה ראיותי' טמאה קירבה ראיותי' טהורה, ואם עיקר טומאתה הוא מכח שראתה בג' ימים ולא מכח ג' ראיות, לכאו' ליכא לאתויי מינה, אך י"ל דזהו גופא מה דדחי דתלה הכתוב את הזב בראיות ואת הזב בימים, ואכמ"ל.

ונראה דזהו גם דעת הרמב"ם והר"ש, וע"כ ס"ל דאף דילפינן זב מזבה, מ"מ ליכא בזב טומאה בפנ"ע דג' ימים, שהרי אף בזבה הוי עיקר טומאתה מכח ג' ראיות, ואך דבזבה גזה"כ הוא דבעינן שיהיו ג' ראיותי' בג' ימים, ובזב דלא תלה אותו בימים ל"ב לזה, וע"כ בין אם הוו ראיותיו ביום א' ובין אם הוו בג' ימים נעשה זב גמור.

ה] **ראה ב' ימים ביה"ש ספק לטומאה ולקרבן,** בפירש"י שבת ל"ד ב' פירש טעם הספק, ז"ל, שמא ביה"ש הראשון כולו מן היום וביה"ש השני כולו מן הלילה וכו', או שניהם מן היום וכו' וכן אם שניהם מן הלילה וכו', או שמא אם הראשון מן הלילה והשני מן היום וכו', או שמא וכו' וכן אם הראשונה מקצתה ביום ומקצתה בלילה והשני' כולה מן הלילה או הראשונה כולה מן היום והשני' מקצתה ביום ומקצתה בלילה וכו', עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' רש"י, דכל ביה"ש וביה"ש נידון לעצמו, ואפשר שיהא הראשון יום והשני לילה או הראשון לילה והשני יום, ואפשר נמי שיהא הראשון מקצתו יום ומקצתו לילה והשני כולו לילה, או הראשון כולו יום והשני מקצתו יום ומקצתו לילה.

והתוס' שם תמהו ע"ז, ממש"א שם ל"ה ב' דהעושה מלאכה בשני ביה"ש חייב חטאת ממ"נ, ולא אמרינן דשמא ביה"ש דער"ש כולו יום וביה"ש דמוצ"ש כולו לילה ולא יתחייב חטאת, ובע"כ דכל ביה"ש דין א' להם, ועיי"ש שכתבו דאיירי בשלא ראה כל ביה"ש אלא שעה אחת מועטת דביה"ש זה ושעה אחרת דביה"ש אחר, ובכל שהוא דביה"ש יש להסתפק שמא כולו מן היום או כולו מן הלילה או חציו יום וחציו לילה, וכ"כ הר"ש, ובתורי"ד ובחי' הריטב"א בשבת כתבו כן גם בביאור ד' רש"י,[[2]](#footnote-3) ועי' במגיני שלמה שם במש"כ בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' לפרש כן בד' רש"י.

ועיי"ש שכתב לחדש בדעת רש"י, דביה"ש ודאי משונה הוא ואינו דומה לא ליום ולא ללילה, אלא דהספק הוא בביה"ש היאך מחזקת אותו התורה בדיני', אם עשאה לביה"ש כיום או כלילה או כיום ולילה, וע"כ י"ל ג"כ דלענין דין א' הוי כיום ולענין דין א' הוי כלילה, וע"כ גם לענין זב י"ל דחלוק הוא דינו לענין ראי' ראשונה של זב מדינו לענין ראי' שני' של זב, כיון שהן חלוקין בדיניהם, עיי"ש בדבריו.

ו] והתוס' שם כתבו בשם רשב"ם שפירש דאיירי בשראה ביה"ש במוצ"ש וביה"ש דמוצאי יום ב', ובכה"ג הוי ספק לטומאה ולקרבן, דשמא ביה"ש שניהם כולו מן היום או כולו מן הלילה ומפסיק יום אחד בינתים ואין כאן טומאה, או שמא חציו מן היום וחציו מן הלילה והוי רצופין וטמא טומאת ז' ומתחייב קרבן, וכ"כ התורי"ד שם בשם הריב"ם והר"י בן מלכי צדק, ועיי"ש דהביא מש"כ הריבמ"צ דזהו דתני ראה ב' ימים ביה"ש, ולא תני ראה ב' ביה"ש, כדתניא בשבת העושה מלאכה ב' ביה"ש, והיינו דל' ב' ימים ביה"ש מ' דאינם רצופין.

ועיי"ש בתוס' שהק' ע"ז, דאם מיירי כשראה כל ביה"ש, א"כ בראי' אחת חייב קרבן, דהא ביה"ש הוי לכה"פ חצי מיל דהוו אלף אמה וכו' ואמר בפ"ד מיתות ראה אחת מרובה כג' וכו' ה"ז זב גמור, ובתוספתא בריש מס' זבים משמע היינו שיעור ק' אמה, עכ"ד, ובדעת רשב"ם ודעימי' י"ל דאין כונתם דאיירי דראה כל ביה"ש, אלא איירי דראה בב' ביה"ש באותה שעה, וע"כ אם ראה בימים רצופין, הוי ודאי זב לטומאה, וכ"כ השפ"א שם, וי"ל עוד בדעתם, דאיירי בשראה כל ביה"ש דר' יוסי שהוא כהרף עין ולי"ב שיעור ראי' מרובה, וכדמוקמינן לה בירושלמי, ונת' לעיל אות ב', וי"ל עוד כמש"כ הרי"ד שהבאנו לעיל אות א'.

ז] בפירש"י בשבת שם כתב דהא דהוי ספק לקרבן, הוא משום וכו' או הראשונה היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה והשני' כולה מן הלילה, או הראשונה כולה ביום והשני' מקצתה ביום ומקצתה בלילה, והרש"ש שם עמד בד' רש"י דמ"ט ברישא לא כתב דהשני' כולה מן היום או כולה מן הלילה, וכן בסיפא לא כתב דהראשונה כולה ביום או כולה בלילה, ולכאו' יש לדקדק מזה, דבכה"ג שראה ראי' אחת מקצתה ביום ומקצתה בלילה, וראי' אחרת באותו היום, אינו נעשה זב גמור, דלא ג' ראיות איכא ולא ג' ימים איכא, אך במשנתינו מבו' לא כן, דתנן דראה א' היום וא' ביה"ש או א' ביה"ש וא' למחר ודאי לטומאה וספק לקרבן, והרי דשפיר מצטרף ראי' דביה"ש שדינה כב' ראיות עם ראי' אחרת באותו היום, ואין לומר דאיירי בשהפסיק יום בינתים, דא"כ מ"ט הוי ודאי לטומאה, ובע"כ דרש"י לאו בדוקא נקיט, עכ"ד.

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל מ"ג תנן דראה א' היום וב' למחר או ב' היום וא' למחר ה"ז זב גמור, והרי דאף דליכא לא ג' ראיות ביום א' ולא ג' ימים הוי זב גמור, ומה שדן הרש"ש דבראה ראי' אחת ביה"ש וראי' אחרת באותו היום לא יהא זב גמור משום דלא ג' ראיות איכא ולא ג' ימים איכא, הוא מתישב לפמש"כ בתור"פ ב"ק כ"ד א', דהא דבעינן לרבויי זב לימים, הוא לגונא דראה בביה"ש, ומבו' בדבריו דבהא דזב נטמא בג' ראיות בג' ימים ל"ב לטומאת ימים, אלא הוי זב גמור משום טומאת ג' ראיות, דל"ב שיהיו ג' הראיות ביום א', ול"ב לטומאת ימים אלא בגונא דראה ב' ראיות בג' ימים, דבזה ליכא למיתי עלה משום טומאת ראיות, שהרי לא ראה אלא ב' ראיות, וכל הא דבכה"ג הוי זב גמור הוא משום טומאת ימים, ולפ"ז הרי דהגם דאם ראה א' היום וב' למחר הוי זב גמור משום דאיכא ג' ראיות, מ"מ כל שראה ראי' אחת ביה"ש וראי' אחת באותו היום י"ל דלא יהא זב גמור, משום דליכא לא ג' ראיות ולא ג' ימים.

אמנם הנה כבר נת' לעיל מ"ג אות ב' בהערה דבד' רש"י בשבת שם מבו' שלא כד' תור"פ, אלא גם הא דנטמא הזב בג' ראיות בג' ימים, הוא רק משום תורת זב דימים, ולפ"ז הרי ודאי דכ"ה דכשראה ראי' אחת היום וב' למחר ה"ה זב גמור, והרי דכל דבצירוף דין ראיות ודין ימים אית לן ג' ראיות ה"ה נעשה זב גמור, ה"נ כשראה אחת ביה"ש וראי' אחרת באותו היום נעשה זב גמור, ובע"כ כמש"כ הרש"ש דרש"י בשבת לאו בדוקא נקיט.

ט] **אחת ביה"ש ספק לטומאה,** הראש יוסף בשבת ל"ד ב' הק' דמ"ט הוי ספק לטומאה, הרי הוי ס"ס לקולא, שמא כולו יום או כולו לילה וליכא כ"א ראי' אחת ויום אחד, וכתב דאע"ג דל"ה ספק ספיקא גמור, מ"מ איכא ב' צדדים לקולא, ועיי"ש מש"כ בזה לדעת הרמב"ם. - ועד"ז קשיא גם בהא ב' ימים ביה"ש הוי ספק לקרבן, אף דבפשוטו איכא בזה ספק ספיקא,[[3]](#footnote-4) וי"ל דחיוב חטה"ע הבאה על הספק הוא אף במקום ספק ספיקא, עי' בזה בס' משנת טהרות.

והנה הי' מקום לדון דחשיב כספק ספיקא משם א', דעיקר הספק הוא אם הויא הראי' ביום א' או בב' ימים,[[4]](#footnote-5) אך בד' הגרע"א בתשו' ח"ג סימן א' ובגליון שו"ע יו"ד סימן ט"ז מבו' דחשיב זה כספק ספיקא, עיי"ש, וצ"ע בזה.

י] ויש מקום לדון בזה, דהנה בעיקר הא דתנן דהוא ספק לטומאה, צ"ע דמ"ט לא אמרינן דברה"י ספיקו טמא מדינא דספק טומאה ברה"י וברה"ר ספיקו טהור, ובפשוטו י"ל בזה למש"כ התוס' בריש נדה ושם י"ז ב' דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, וע"כ אינו טמא בודאי, וי"ל עוד למשמעות ד' תוס' הרא"ש בנדה ל"ו א' בשם מהר"ם דבספיקא דדינא ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, אך אי"ז מוכרע, די"ל דדבריו שם קיימי על דינא דספק טומאה ברה"ר טהור, עיי"ש, ובס' משנת טהרות כתב לישב עוד, לפמש"כ החזו"א ביו"ד סימן קט"ז סק"ד דבטומטום או אנדרוגינוס שראו לובן או אודם ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, משום דעיקר הספק הוא על האדם אם הוא זכר או נקבה וספק זה לא יוכרע ע"י ההלכתא דספק טומאה ברה"י, וה"נ הכא דכוותה.

ולפ"ז יש מקום לומר, דע"כ הוא דלא אזלינן בזה בתר ספק ספיקא לטהר, דהגם דבספק זה ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא בודאי, מ"מ איכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י דל"מ ספק ספיקא לטהר,[[5]](#footnote-6) שהרי הא דל"מ ספק ספיקא בספק טומאה ברה"י כתבו התוס' בפסחים י' א' דהוא נלמד מהא דלא אזלינן בזה בתר חזקה, והך דינא דלא אזלינן בתר חזקה בספק טומאה ברה"י, י"ל דהוא אף בספיקא דדינא ואף כשאין עיקר הספק על הטומאה, דרק ההלכתא דספק כודאי, לא שייכא בספיקות אלו, דלא יוכרעו ספיקות אלו מכח דין ספק טומאה, וגם אי נימא דהא דלי"ב לדין ספק טומאה הוא משום דהו"ל ספק ראי', י"ל למש"כ המהר"ם בנדה כ"א א' דאף בספק ראי' לא אזלינן בתר חזקה, עיי"ש, אך אי"ז כפשטות ד' התוס' שם י"ז ב' דבספק ראי' אזלינן בתר חזקה.[[6]](#footnote-7)

יא] **שם בר"ש, ומודה ר' יוסי שאם ראה אחת ביה"ש וכו' יש בידו ב' ראיות מפני שב' ימים חולקין אותה,** מהא דקמ"ל התוספתא דר' יוסי מודה בזה, מ' דהא דראי' בב' ימים חשיבא כב', הוא משום דהימים מחלקין הראי' לב', וכלישנא דהתוספתא, וזהו דס"ד דלדעת ר' יוסי דראי' גדולה לא חשיבא כב' ראיות, אף ראי' בב' ימים לא חשיבא כב' ראיות, וקמ"ל דמודה ר' יוסי בזה, אך לדעת רש"י דהא דראי' בב' ימים חשיבא כב', הוא משום דזב מטמא בימים, וכמש"נ לעיל אות ד', לכאו' אי"ז ענין לפלוגתא דרבנן ור' יוסי, וצ"ע בזה.

יב] **שם, ב' ודאי ואחת ביה"ש או ב' ביה"ש ואחת ודאי, ודאי לטומאה וודאי לקרבן,** הר"ש פירש דהא דב' ודאי ואחת ביה"ש הוי ודאי לקרבן, אף דשמא ביה"ש של מוצ"ש לילה ונמצא יום טהור מפסיק בינתים, שמא ס"ל כראב"י אליבא דב"ש וכו' דביטלה הראי' את יום הטהור.

וצ"ע דלפ"מ שפירש הר"ש דב' ודאי ואחת ביה"ש איירי בשראה אחת ביום ה' ביום ואחת בער"ש ביום ואחת במוצ"ש ביה"ש, הרי נמצא דלפי הצד דביה"ש של מוצ"ש לילה, הוו ג' הראיות בד' ימים, ובכה"ג הרי מודו ב"ש דל"ה זב גמור, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א, דר"א ב"ר ינאי אמר משום ר"א חסמא וכו' לא נחלקו וכו' על שראה א' בראשון וא' בשני ובשלישי הפסיק וברביעי ראה א' וכו' שאי"ז זב גמור, ועמד ע"ז בחזו"א סימן א' סקי"ד, וצ"ל דחלוקין עליו חבריו על ר"א חסמא, וס"ל דאף בכה"ג ס"ל לב"ש דהוי זה גמור.

יג] עוד כתב הר"ש לפרש, דאף דלא ס"ל כב"ש דביטלה הראי' את יום הטהור ביום טהור ודאי, מ"מ ביום טהור ספק סבר דלא מפסיק, ובחזו"א שם תמה ע"ז, דמ"ט יום ספק לא יפסיק, עוד צ"ע בזה, דאם אכן יום טהור ספק אינו מפסיק, א"כ מ"ט ברישא דראה אחת ודאי וב' ביה"ש הוי ספק לקרבן, דשמא יום טהור מפסיק בין הראי' הראשונה לשני', והרי יום טהור ספק אינו מפסיק.

אך באמת בל' הר"ש מבו' דגם להך שנויא דיום טהור ספק אינו מפסיק, הוי זה מכח דינא דב"ש דביטלה הראי' את יום הטהור, ואך דס"ל להך דינא רק ביום טהור ספק ולא ביום טהור ודאי, ונראה הביאור בזה, דעיקר דינא דביטלה הראי' את יום הטהור, מבו' בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א דהוא משום דהוזקק לספירת ז', והיינו דכיון דה"ה בטומאתו ול"מ ליטהר, לא חשיב היום כיום טהור, וע"כ אינו מפסיק, ולפ"ז י"ל בטעם החילוק בין יום טהור ודאי ליום טהור ספק, דביום טהור ודאי, כיון שהוא עולה לספירת נקיים וה"ה מכלל ימי הטהרה, ע"כ ודאי דחשיב כיום טהור להפסיק, ומשא"כ ביום טהור ספק שאינו עולה לספירת נקיים בודאי,[[7]](#footnote-8) ואינו מכלל ימי הטהרה, ע"כ אמרינן בזה דביטלה הראי' את יום הטהור, ולא חשיב כיום טהור להפסיק.

וכ"ז הוא כשראה ב' ראיות ואח"כ הפסיק ביום טהור ספק, דכיון שהוזקק לז' נקיים ביטלה הראי' את היום הטהור, אך כל שראה ראי' אחת ואח"כ הפסיק ביום טהור ספק, כיון שלא הוזקק לספירת ז' ול"ש בזה דינא דביטלה הראי' את יום הטהור, ודאי דאף יום טהור ספק הו"ל ספק הפסק, וע"כ הוי ספק לקרבן.

יד] ובביאור הגר"א לתוספתא פירש, דב' ודאי ואחת ביה"ש איירי בשראה ב' ביום א', ואחת ביה"ש של ב', שהוא ספק א' ספק ב', וכן ב' ביה"ש ואחת ודאי, איירי בשראה ביה"ש של ב' ושל ג' ואחת ביום ב', וע"כ הוי ודאי לטומאה ולקרבן, כיון דודאי איכא ג' ראיות בימים רצופין, ועי' עוד במנחת ביכורים ובחזו"א סימן א' סקי"ד מש"כ לפרש בד' התוספתא.

טו] מהא דאמר ר' יוסי דבכל הני גווני הוי זב, מבו' דמודה ר' יוסי דראיות מצטרפות לזיבה, אף שלא ראה בתחילת היום, ול"ד לזבה דאמרינן בפסחים פ"א א' דלדעת ר' יוסי דמקצת היום ככולו ואף אם ראתה אח"כ אינה מטמאה אלא מכאן ולהבא, לא משכח"ל זבה גמורה אלא בשופעת או בשראתה כל ב' ביה"ש, ועי' חזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ח שהוכיח כן.

אמנם כבר עמד הקר""א בנזיר ט"ו ב' דבד' התוס' בזבחים כ"ג א' סוד"ה טומאת התהום מפורש דלדעת ר' יוסי אינו נעשה זב בשראה בב' ימים, אלא בשראה בתחילתם, עיי"ש, וקשיא לדידהו מד' התוספתא, וצ"ע.?יש להביא לד' תור"פ הכהן בנזיר שכתב ב' דרכים בזה, עיי"ש?.

טז] וביאור עיקר הנידון בזה, דהנה בטעם הא דלר' יוסי אם לא ראתה בתחילת הימים אינה נעשית זבה, מבו' בפירש"י בפסחים שם דהוא משום דתחילת היום עולה לספירה, וע"כ ה"ז מפסיק, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ובר"ה י' ב', והיינו דכל הא דמצטרפות הראיות לזיבה, הוא רק כשעדיין היא בטומאתה, אך כל שכבר שמרה יום א' וה"ה ראוי' ליטהר, אין הראיות מצטרפות.

ולפ"ז הרי דבזב דל"ב שימור, ואף כשראיותיו הם ביום א', ה"ה ראוי ליטהר בינתים, ואפ"ה הן מצטרפות, הרי דה"נ בדין דיצטרפו אף בב' ימים שלא ראתה בתחילתם, ואף לדעת ר' יוסי, דליכא נפ"מ כלל במה שלא ראתה בתחילת היום, שהרי בלא"ה ליכא דין שימור, וכ"כ הקר"א שם, ועיי"ש שכתב דאף דילפינן זב מזבה לטמאות בימים, מ"מ לא אמרינן דיו לבא מן הדין להיות כנידון, וכ"ה דזבה אינה מטמאת אלא בשופעת ה"נ זב, אלא כיון דהא דבעינן בזבה שופעת הוא משום דאל"ה עבדי לה שימור וספירה, ל"ש הך דינא כלל בזב.

יז] אמנם בדעת התוס' בזבחים דס"ל דאף בזב אין ראיותיו מצטרפות בב' ימים כשלא ראה בתחילת היום, לכאו' הי' נראה דס"ל דהא דלר' יוסי אם לא ראתה בתחילת הימים אינה נעשית זבה, אי"ז משום דתחילת היום עולה לה לספירה, אלא היינו משום דלדידי' דמקצת היום ככולו, חשיב כיום טהור מפסיק בין הראיות, וע"כ אינם מצטרפות, וכאשר כ"ה מבו' בל' התוס' נזיר ט"ז א', וכ"כ במקד"ד סימן מ"ח סק"ד ובחזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ג י"ד, וע"כ הוא דס"ל דאף בזב אין הראיות מצטרפות אלא כשהיו ראיותיו בתחילת היום, וכ"כ בחזו"א שם,[[8]](#footnote-9) ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג סק"ב שהאריך בזה.

יח] אך נראה לפרש בדעתם בע"א, דהנה עיי"ש במקד"ד ובחזו"א שהוכיחו דהא דבעינן שלא יפסיק מקצת היום אי"ז משום דהוא עולה לספירה, שהרי מצינו בזב דלעולם מטמא מכאן ולהבא והזמן שבין הראיות טהור ומ"מ מצטרף, ולמה לא יצטרפו בזבה אחר שכבר נטהרה ביום השימור וראתה אח"כ כיון דסו"ס ראיותי' מצטרפות.

ואמנם למשמעות ד' רש"י ותוס' בפסחים דהא דבעינן שלא יפסיק מקצת היום הוא משום דה"ז עולה לספירה, תיקשי דמ"ש מזב דראיותיו מצטרפות אף דהזמן שבין הראיות טהור, - ועמש"נ לעיל מ"א אות כ' לדון לפרש דזהו שהשיבו ב"ש לב"ה, דמהא דהראי' השני' מצטרפת לראשונה לטמאותו, בע"כ דכל שראה ראי' שני' ה"ה נעשה זב למפרע, עיי"ש, ולא נתפרש מה השיבו ב"ה ע"ז.

וראיתי לפרש בזה, דשאני בזה זב מזבה, דבזב דבלא"ה אין ראייתו הראשונה אלא כבע"ק, הויא עיקר הטומאה מכח הראי' השני', וע"כ ה"ז מצטרף אף דהזמן שבין הראיות טהור, ומשא"כ בזבה דגם בראי' הראשונה והשני' היא נטמאת בטומאת זיבה, והוי טומאתה מכח ג' הראיות, ע"כ כל שעלה לה מקצת היום לשימור, וכבר נטהרה מטומאתה הראשונה, אין הראיות מצטרפות.

יט] אמנם הנה בד' התוס' בזבחים שם מבו' דזב שראה ראי' אחת וטבל ואח"כ ראה ראי' שני', ה"ה טמא למפרע, ונת' בזה לעיל מ"א אות ד', ולא נתפרש בדבריהם מהיכן למדו לזה, ולפי הנ"ל נראה דקשיא להו קו' זו, דמ"ש זבה דאם עלה לה מקצת היום לשימור ונטהרה אין הראיות מצטרפות, מזב דראיותיו מצטרפות אף דבראי' ראשונה ל"ב שימור כלל, ומזה הוא שלמדו התוס' דהגם דראי' ראשונה של זב אינה אלא כבע"ק ול"ב שימור, מ"מ כל שראה ראי' שני' ה"ה טמא למפרע, וע"כ הוא דראיותיו מצטרפות.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט הוא שנקטו התוס' שם דלדעת ר' יוסי אין ראיות הזב מצטרפות בב' ימים כשלא ראה בתחילת היום, דכיון דאין ראיות זיבה מצטרפין בשהפסיק זמן טהור באמצע, הרי דכ"ה דבזבה כל שראתה אחר מקצת היום אינה מטמאה למפרע, ואין הראיות מצטרפות, ה"נ בזב שראה אחר מקצת היום, אינו מטמא למפרע ואין ראיותיו מצטרפות, ואף דזב ל"ב שימור, מ"מ כיון דילפינן לטומאת זב בימים מזבה, לא גרע זב מזבה, דע"י ששימרה מקצת היום תו אין ראייתה מטמאה למפרע, וז"ב.

כ] **שם, ושמא מספקא לי' אותו כהרף עין אימת הוי, והא דקאמר וכו',** ביאור ד' הר"ש בתירוצו, דגם לדעת ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, מספקא לי' אימתי הוא אותו כהרף עין, וע"כ הוי הספק על זמן מרובה מכהרף עין, והא דאמר ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, אף דאיהו מספק"ל על יותר מכך, הוא משום דלדידי' עיקר ספיקא דביה"ש הוא כהרף עין, ואך דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, ומשא"כ לר' יהודה ור' נחמי', דכל זמן דביה"ש דידהו הוי מעיקר ספיקא דביה"ש, - והנפ"מ בזה הוא, דלר' יהודה ור' נחמי' כל ביה"ש דידהו הוי ספק א' אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אך לר' יוסי על כל כהרף עין דביה"ש דילי', מספק"ל אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה.[[9]](#footnote-10)

ויש להביא מקור נאמן ליסוד ד' הר"ש, מד' הירושלמי בפ"ק דברכות שהבאנו לעיל אות ב', דדעת ר' חזקי' דלר' יוסי כל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דר' נחמי' ספק הוא, ופירש החרדים, דר' יוסי עצמו אינו יודע אימתי הוי אותו הרף עין בכל שיעור חצי מיל דר' נחמי', ותיקשי דא"כ מאי איכא בין ר' נחמי' לר' יוסי, ובע"כ כד' הר"ש, דלר' נחמי' הוי כל ביה"ש דחצי מיל ספק א' אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ולר' יוסי הוי הספק על כל כהרף עין.

ולמדנו לפ"ז, דעיקר ספיקא דביה"ש, אינו אלא שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אך ליכא ספק שמא רובו יום ומקצתו לילה או רובו לילה ומקצתו יום, וע"כ רק לדעת ר' יוסי דאין ידוע אימתי הוא ביה"ש, הוי הספק על כל משהו ומשהו שמא נתחלף בו היום ללילה, וצ"ב הטעם בזה.

כא] ונראה לפרש בזה, דהנה בעיקר ספיקא דביה"ש מבו' בכ"ד דאי"ז ספיקא בעלמא דאין ידוע אימתי הוא תחילת הלילה, אלא יסוד הספק בזה הוא, משום דביה"ש במציאותו אינו יום גמור ואינו לילה גמור, אלא הוי גם מן היום וגם מן הלילה, וספיקא דביה"ש הוא ספיקא דדינא בדינו של זמן זה, אם דינו הוא כיום או דינו הוא כלילה, ודמי לספיקא דאנדרוגינוס דיש בו צד זכרות וצד נקבות, והוי הספק בדינו אם דינו כזכר או כנקבה.

והדברים מבוארים כן במדרש הגדול בראשית, הובא בס' הזמנים בהלכה פל"ח ס"ו, ז"ל, ויכל אלקים ביום השביעי, וכי ביום השביעי כלה, והלא הכל נברא בששת ימי בראשית, ומה ת"ל ויכל אלקים ביום השביעי, אלא אלו י' דברים שנבראו ביה"ש וכו' עלה בהן מחשבה ליבראות ביה"ש בין יום ו' ובין יום ז', מכאן אמרו חכמים ביה"ש ספק אם הוא מן היום או מן הלילה ודנין בו להחמיר בכל מקום, ע"כ, והיינו דמהא דכתיב ויכל אלקים ביום השביעי נלמד דאותם הדברים שנבראו בביה"ש חשיבי שנבראו בשביעי,[[10]](#footnote-11) ומזה נלמד דביה"ש יש בו מן היום ומן הלילה, ומכח זה נסתפקו חכמים בדינו אם דינו כיום או דינו כלילה.

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א ביומא דמ"ז:, בהא דבעי התם אם בין הבינים הוי קומץ או שירים ופשיט דבין הבינים ספק, וכתב הריטב"א, ז"ל, ואיכא למידק דכיון דספק קאמר דהוי, מאי פשיטותא הוא לבעיין, ואפשר דה"ק בין הבינים ספק לפי שהוא נידון כפנים וכבחוץ, כספק ביה"ש שיש בו מן היום ומן הלילה, ה"נ יש בו מבפנים ויש בו מבחוץ וכקומץ ושירים המעורבין זב"ז, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום שיש בו מן היום ומן הלילה, ומכח זה הוא דמספק"ל בדינו אם דינו כיום או כלילה, וכ"ה מבו' גם בד' המהר"ל בס' גור ארי' שבת ל"ד א' ועירובין ל"ו א', עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דע"כ לא מספק"ל שמא רובו יום ומקצתו לילה או רובו לילה ומקצתו יום, דכיון דכולו הוי זמן א' שיש בו מן היום ומן הלילה, ע"כ אין להסתפק אלא אם דין כולו כיום או דין כולו כלילה, או דחציו הסמוך ליום דינו כיום וחציו הסמוך ללילה דינו כלילה, ואין מקום כלל לדון דיהא רובו יום ומקצתו לילה או רובו לילה ומקצתו יום.

ובזה מתפרש גם עיקר ענין ב' הספיקות דביה"ש לר' יוסי, והיינו דעיקר ביה"ש שיש בו מן היום ומן הלילה, הוא רק כהרף עין, ואיכא ספק נוסף אימתי הוא אותו כהרף עין, ונמצא דעיקר ספיקא דביה"ש הוא ספיקא דדינא בדינו של זמן זה שיש בו מן היום ומן הלילה, ואילו הספק אימתי הוא אותו כהרף עין, הוי ספק במציאות אימתי הוא זמן דביה"ש.

כב] והנה אמנם הרא"ש במשנתינו כתב דבכל רגע ורגע של המשכת ביה"ש הוא ספק אם הוא יום או חציו יום וחציו לילה, וכ"ה להדיא בד' התוס' בשבת ל"ד ב' דגם לדעת ר' יהודה ור' נחמי' יש להסתפק בכל שהוא דביה"ש שמא חציו יום וחציו לילה, עיי"ש, ולכאו' לדעתם צ"ל דספיקא דביה"ש הוי ספיקא בעלמא דאין ידוע אימתי הוא תחילת הלילה, וע"כ יש להסתפק בכל רגע ורגע שמא בו הוא תחילת הלילה.

אך הנה ז"ל תוס' הרא"ש שם, ר' יוסי אומר ביה"ש כהרף עין וכו', כולהו תנאי נמי מודו דביה"ש כהרף עין וכו' אלא דמספקא להו מתי הוא אותו הרף עין, וקאמר להו ר' יוסי אתון מסתפקתו בזמן גדול מתי הוא אותו הרף עין, אבל אני בקי בו מתי הוא אותו הרף עין ואיני מסתפק אלא באותו הרף עין אם הוא יום או לילה או מן היום ומן הלילה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דביסוד הדין מודו כו"ע לר' יוסי דביה"ש כהרף עין, ואך דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, וזה להיפך מד' הר"ש דגם ר' יוסי מספק"ל אימתי הוא אותו הרף עין, ולר' יהודה ור' נחמי' הוי עיקר ספיקא דביה"ש על כל הזמן, אשר כ"ה מבו' להדיא מד' הירושלמי שהבאנו לעיל אות כ', וצ"ע, וכן נקט בפשיטות בחי' הגר"ח הל' עירובין, עיי"ש.[[11]](#footnote-12)

וכ"נ גם בד' התוס', שהרי התוס' שם ל"ה א' כתבו דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום דאין ידוע אלו כוכבים הם בינונים, וצ"ע שהרי בגמ' שם ל"ה ב' אמרינן דב' כוכבים ביה"ש ג' כוכבים לילה, והרי דעיקר ספיקא דביה"ש הוא אם סגי בב' כוכבים או בעינן ג' כוכבים, אך י"ל דהיינו רק לר' יוסי, ואכמ"ל, ובע"כ מזה, דלעולם עיקר ספיקא דביה"ש הוא באותו כהרף עין שבין יציאת ב' כוכבים ליציאת ג' כוכבים, אך כיון שאין אנו בקיאים בכוכבים בינונים, ע"כ מספק"ל בכל הזמן שמא הוא אותו כהרף עין.

ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ התוס' דגם לר' יהודה ור' נחמי' יש להסתפק בכל כ"ש דביה"ש שמא חציו וחציו לילה, דהגם דבעיקר ספיקא דביה"ש אין להסתפק שמא רובו יום ומקצתו לילה או רובו לילה ומקצתו יום, אך הרי עיקר ספיקא דביה"ש הוא בכהרף עין, וספיקא דכל ביה"ש הוא משום דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, וע"כ שפיר יש להסתפק בכל כ"ש שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה.

1. ובדעת ר' חזקי' דס"ל דאף כשיבא אליהו יהא ביה"ש ספק, כתב בנועם ירושלמי שם דהוא משום דספיקא דדינא לא יתברר ע"י אליהו דלא בשמים היא, וכמש"כ כן המל"מ בפ"ט מאישות ה"ו והברכי יוסף או"ח סימן ל"ב דין י"ב, (אך בגל' הגרע"א למל"מ שם הוכיח מכ"ד לא כן), ורק הספק אימתי הוא ביה"ש דהוא ספיקא דמציאות יתברר ע"י אליהו. - ובאבהא"ז פ"א מקר"ש ה"א בסו"ד כתב, דר' חזקי' ס"ל דביה"ש אי"ז ספיקא דדינא, אלא הוא ספק בעצם, ועי' גם בשו"ת משנת ר"א סימן ב' סק"ד שכתב דכך נאמרה ההלכה דביה"ש יש לו דין ספק יום ספק לילה, - ועי' גור ארי' שבת דל"ד. דגם למרע"ה הי' מספקא לי' בביה"ש ולא ידע אם הוא מן היום או מן הלילה.

   ויש להוסיף, דהגר"א ל"ג בירושלמי שם להא דאם יבא אליהו וכו' מאן פליג, ונ' מדבריו דס"ל דכו"ע מודו לזה דאליהו לא יברר לעיקר ספיקא דביה"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך צ"ל בד' רש"י, דלא איירי בשראה בתחילת ביה"ש זה ובסוף ביה"ש זה וכמש"כ הר"ש, שהרי בד' רש"י מבו' דיש להסתפק גם שמא הראשון לילה והשני יום, ובע"כ צ"ל דאיירי בשראה ב' הראיות בתוך ביה"ש וא"א לעמוד ע"ז דהוי באותה שעה, וע"כ י"ל דהראשונה היתה ביום והשני' בלילה וי"ל דהראשונה היתה בלילה והשני' ביום, וכ"כ בפנ"י ורש"ש ושפ"א שם ובתבו"ש סימן ט"ז סק"י, (וכ"נ בד' רש"י שם ל"ה ב' ד"ה ממ"נ, שכתב בעושה מלאכה בב' ביה"ש, דאינו חייב אלא בשעשה בכל ביה"ש, דליכא לספוקי להאי בתחילתו ולהאי בסופו, והרי דכל שלא עשה בכל ביה"ש, א"א לעמוד ע"ז דעשה בב' הביה"ש באותה שעה).

   וכן צ"ל גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאיכא ספק שמא הראשונה היתה ביום ו' והשני' בליל א', ואיכא ספק שמא הראשונה היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה וכן השני' היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה, ולכאו' ממ"נ, אם היו ב' הראיות בזמן א', היאך יתכן שהיתה הראשונה ביום והשני' בלילה, ואם היו בב' זמנים, היאך יתכן שהיו ב' הראיות מקצתן ביום ומקצתן בלילה, ובע"כ דכל שראה ביה"ש סתמא דמילתא א"א לעמוד ע"ז אימתי היו הראיות, וע"כ י"ל דהיו בב' זמנים וי"ל דהיו בזמן א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם אי נבא לדון דחשיב כספק ספיקא שמא הראי' הראשונה היתה כולה ביום ושמא היתה כולה בלילה, י"ל דכיון דאף להצד דהראי' הראשונה היתה כולה ביום, אכתי מספקא לן דהראי' השני' היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה, ע"כ לא חשיב כספק ספיקא, אך אכתי יל"ד דחשיב כספק ספיקא, דשמא ל"ה ב' הראיות בימים רצופין, וגם אם היו בימים רצופין, שמא היו שתיהן ביום או שתיהן בלילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ול"ד למש"כ האחרונים דבעירב בביה"ש ונאכל עירובו בביה"ש חשיב כספק ספיקא, דהתם הו"ל הספק ספיקא מב' שמות, חדא, שמא כשעירב הי' שבת ול"מ העירוב, והב' שמא נאכל עירובו קודם השבת, אך הכא הוו ב' הספיקות משם א' ולא חשיב כספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפ"ז איירי מתניתין ברה"י, אך ברה"ר ה"ה טהור מכח ספק ספיקא, וזה דוחק קצת, - ולדעת התוס' בסוטה כ"ח ב' דספיקא דנדה לעולם חשיב כספק טומאה ברה"י משום דהמקור הוא מקום סתר, ניחא. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם העירוני, דע"ד קו' הראש יוסף תיקשי בהא דראה ב' ימים ביה"ש הוי ספק לטומאה, דהרי איכא ספק ספיקא לטמא, דשמא כל ביה"ש לילה ואף הראי' הראשונה היתה בלילה, ושמא כל ביה"ש הוי יום ואף הראי' השני' היתה ביום, וזה אינו מתישב במש"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה ניחא למ"ד דבעינן ספורין לפנינו, וכמבו' בנדה ס"ט א' דלדידי' כל שלא בדקה אינו עולה לספירה בודאי, ואף אם כלפי שמיא גליא שלא ראתה בו זיבה, וה"נ היכא דיש ספק גמור לפנינו אם ראתה בו זיבה, דאינו עולה לספירה בודאי, וכ"ה באבנ"ז יו"ד סימן רכ"ג סק"ח, וכ"ה מבו' גם בד' הסד"ט סימן קצ"ו סוסקי"ח, עיי"ש.?ועמש"נ להלן פ"ב מ"ב בדין ספיקו, וצ"ע שם?. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בסקי"ח שם הוכיח מד' התוספתא דלא כן, וכתב לפרש דהוא משום דשאני בזה דין זב מדין זבה, ואף דילפינן זב מזבה לימים, י"ל דהיינו רק לטמא בראי' אחת שיש בה ב' ימים, אך הא דמצטרפין הראיות בג' ימים הוא מסברא, עכ"ד, ועמש"נ בפרט זה לעיל מ"ג אות ב' ובהערה שם, - וראיתי לפרש טעם אחר בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדה ל"ג א' ובתוה"ב בית ז' ש"ה, דכל הא דאמרינן מקצת היום ככולו, הוא רק כשמקצת היום גורם טומאה או טהרה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דדוקא בזבה דמקצת היום גורם טהרה שהוא עולה לה לשימור, הוא דאמרינן מקצת היום ככולו, ומשא"כ בזב דאין מקצת היום גורם כלום, לא אמרינן מקצת היום ככולו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה אמנם הר"ש לעיל כתב דגם בתחילת ביה"ש ובסופו יש להסתפק שמא חציו יום וחציו לילה, וזה שלא כדבריו הכא דאין להסתפק אלא דחציו דביה"ש יום וחציו לילה, - וצ"ל דהר"ש מעיקרא ס"ל דלדעת ר' יהודה ור' נחמי' הוי עיקר ספיקא דביה"ש כהרף עין, ושיעורא דידהו הוא משום דנסתפקו הוא אימתי הוא אותו כהרף עין, וכמש"כ התוס' הרא"ש, וע"כ בכל כ"ש דביה"ש יש להסתפק שמא חציו יום וחציו לילה, אך אחר שהוכיח הר"ש דגם ר' יוסי נסתפק אימתי הוא אותו כהרף עין, הרי בע"כ דלר' יהודה ור' נחמי' הוי עיקר ספיקא דביה"ש בכל שיעורא דידהו, - ולפי מסקנת הר"ש צ"ל דהא דבב' ימים ביה"ש הוי ספק לטומאה ולקרבן, אתיא כר' יוסי דבכל כ"ש דביה"ש יש להסתפק שמא חציו יום וחציו לילה, או איירי כשאין ידוע באיזה זמן בביה"ש היתה הראי', וכמש"נ לעיל אות ה' בהערה בדעת רש"י והרמב"ם.

   ויש להוסיף, דהנה בכריתות י"ט א' תנן א"ר יוסי לא נחלקו על העושה מלאכה ביה"ש שהוא פטור, שאני אומר מקצת עשה היום ומקצת עשה למחר, ולדעת הר"ש נראה, דר' יוסי לטעמי' קאזיל דס"ל דביה"ש כהרף עין, וע"כ לעולם יש להסתפק דמקצת עשה היום ומקצת למחר, אך לדעת ר' יהודה ור' נחמי', הרי דאם עשה מלאכה בתחילת ביה"ש או בסוף ביה"ש, ודאי דהויא כל המלאכה באותו היום, ואין להסתפק דמקצת עשה היום ומקצת עשה למחר. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיקר הך מילתא מבו' גם בד' המהר"ל בס' דרך חיים באבות פ"ה מ"ו, דהא דתנן דדברים אלו נבראו ביה"ש, אף דליכא ספיקא קמי שמיא, היינו דנבראו בזמן זה דביה"ש שאינו יום גמור ואינו לילה גמור, ועי' במה שהאריך בזה בס' לשם שבו ואחלמה ספר הדע"ה דרוש עץ הדעת סימן י"ג. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמש"א בעירובין ל"ו א' דמספיקא לא נחתא קדושה, הוא רק באותו הרף עין, אך ספיקא דכל ביה"ש הוי ככל ספיקות דעלמא, וכנראה היינו משום דספיקא דהכהרף עין הוי ספיקא דדינא בדינו של זמן זה שהוא מן היום ומן הלילה, וספיקא דכל ביה"ש, הוי ספק במציאות אימתי הוא זמן זה, ודמי לשאר ספיקות. [↑](#footnote-ref-12)