מ_מ אונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / אונאה - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**שתות קנה ומחזיר אונאה**

יש לחקור האם מחזיר אונאה משום שלא חל קציצה על יותר מדמי המקח, או''ד דחל הקציצה ואפילו הכי חייב להחזיר אונאה מגזה''כ.

אי נימא דלא חל קציצה יותר מדמי המקח, יש לחקור בטעמא דמילתא דפחות משתות א''צ להחזיר האונאה, י''ל דפחות משתות הוי כדמי המקח, דלעולם א''א לצמצם את דמי המקח ועד שתות הוי בכלל דמי המקח, או''ד דאף בפחות משתות לא חל הקציצה יותר מדמי המקח, אלא אחרי שכבר נתן למוכר את המעות, מחל על פחות משתות, נ''מ כשעדיין לא פרע את דמיו, האם חייב לשלם יותר מדמי המקח.

א. הגר''ח הקשה בדין שתות קנה ומחזיר אונאה, מדוע כשהמוכר לא ידע שיש אונאה אין זה נחשב טעות בדבר שבמדה ומשקל ומנין כלפי המוכר דאפי' פחות משתות חוזר, והוכיח מזה הגר''ח דחל הקציצה, אלא שיש עליו חיוב להשיב האונאה מגזה''כ - ובאופן שהמוכר ידע שיש אונאה לא הקשה הגר''ח משום שיודע שיתכן ויחזור הקונה ויתבע אונאה, ולכן אין כאן דין מקח טעות -.

ב. המחנ''א אונאה סי' י''ג דן לומר דלא חל הקציצה יותר מדמי המקח אפי' בפחות משתות ואם לא נתן המעות אין מחוייב לתת המעות עי''ש, ובישוב קושיית הגר''ח עי' מחנ''א סי' כ''א שכתב דבאופן שהמוכר בעה''ב ושוה לו יותר משויו וטעה וסבר שיקבל את כל מה שקצץ הרי הוא יכול לבטל את המקח באונאת שתות כשהלוקח לא ידע שהוא בעה''ב ותובע אונאה, ומבואר בדבריו דבכל אונאה אינו כן משום שאינו שוה לו יותר ולכן אינו טעות משום דאמרינן אילו היהי יודע היה מוכר בשויו.

ג. לשיטת המחנ''א שלא חל קציצה יותר משויו, יש לעיין מדוע ביותר משתות בטל מקח, הא לא חל קציצה יותר משויו וא''כ מדוע בטל המקח, אלא שאף לדברי הגר''ח יש להקשות כן, מאחר שיכול לתבוע אונאה מדוע הוי מקח טעות, וע''כ צ''ל כתי' התוס' והראשונים בדף נ''ז א' וא''כ אף לדברי המחנ''א י''ל כן, אלא שכל דברי התוס' שם קאי להך גיסא דיש ביטול מקח בקרקעות, וא''כ ע''כ דביטול מקח אינו מדין אונאה כמבואר ברש''י שם, אך להך גיסא דהוי מדין ביטול מקח לדברי המחנ''א מאי שנא שתות מיותר משתות אם לא חל הקציצה.

ד. כעין זה יש להקשות מדברי התוס' דף נ' ב' ד''ה ואילו שכתבו 'דהכא כיון שהוא יותר משתות ה"ל רחוק מן המקח יותר מדאי וכאילו לא מכר כלל דה"ל כיין ונמצא חומץ חומץ ונמצא יין דשניהם חוזרין' ואי נימא דלא חל הקציצה אלא בשוויו מדוע לא חל המקח, ואולי כוונת התוס' דהוי טעות מצד המוכר, דעל צד שלא ישלם לו אלא כשויו לא מכר.

ה. כתב ר' יונה בב''ב דף פ''ד א' דביותר משתות אין דין תביעת אונאה אלא רק דין ביטול מקח, וצ''ב מדוע אין יכול לתבוע אונאתו כדין שתות שהמקח קיים ומחזיר אונאתו, ומאי גרע יותר משתות משתות שאין יכול לתבוע אונאתו ולקיים את המקח, ובשלמא לדברי הגר''ח דתביעת אונאה הוא חידוש התורה, י''ל דלא התחדש כן אלא באופן שאינו יכול לבטל את המקח, דחידשה התורה דין זה בכדי שלא יפסיד, וכיון שיכול לבטל את המקח ולא יפסיד לא התחדש דין זה, אך לדברי המחנ''א שלא חל הקציצה יותר משויו, א''כ המעות גזל בידו ומדוע לא יוכל לתבוע אונאה ביותר משתות, ואולי אף לדברי המחנ''א רק מדין אונאה לא חל הקציצה, ולכן רק בשתות לא חל הקציצה, אך ביותר משתות שיכול לבטל את המקח לא התחדש שלא חל הקציצה.

-------------------------------------------------------------

**אי לאו דאוניתני**

דברי ר' יונה

א. לר' יהודה הנשיא דבשתות יד המתאנה על העליונה, כשלא הוקר אין המוכר יכול לחזור בו אף בלא סברת אי לאו דאוניתן, וכשהוקר רק מכח סברת אי לאו דאוניתן אין יכול לחזור בו.

ב. ביותר משתות אין הבדל בין הוקר ללא הוקר, והמוכר יכול לחזור בו כל עוד לא התרצה הלוקח, אך אחר שהתרצה אינו יכול לחזור בו מכח סברת אי לאו דאוניתן, ובהוקר יש סתמא שהתרצה הלוקח ולכן אין המוכר יכול לחזור בו.

ג. כשהתרצה הלוקח בשתות לר' יהודה הנשיא, אם בשעה שהתרצה הוקר אינו יכול לתבוע אונאה, משום דרק עתה חל המקח וכעת אין אונאה.

ד. אף כשהוקר יכול הלוקח לחזור בו - ונאמן שלא התרצה כ''כ הרשב''א והריטב''א בדעת ר' יונה - אע''פ שכעת אין אונאה, משום שכיון שבשעת המקח היה אונאה קיום המקח תלוי בו.

ביאור המחנ''א בדברי ר' יונה

א. לר' יהודה הנשיא דבשתות יד המתאנה על העליונה, דין החזרה הוא משום שאם חוזר בו הרי זה גילוי מילתא שאילו היה יודע שיש אונאת שתות לא היה מתרצה, וכשחזר בו איגלאי מילתא דהוא טעות כלפיו, אך כשהתרצה לבסוף איגלאי למפרע שלא היה זה טעות כלפיו, ולכן אין המוכר יכול לחזור בו אף בלא סברת אי לאו דאוניתן.

ב. כשהתייקר המקח ואינו חוזר בו, אין הוכחה שלא היה זה טעות כלפיו, ולכן בסתמא אמרינן דלא היה מתרצה אתמול, ולא חל המקח אלא מכאן ולהבא, וצריך מעשה קנין בשעה שמתרצה, ולכן אילולי סברת אי לאו דאוניתני היה המוכר גם יכול לחזור בו.

ג. כיון שחל המקח רק עכשיו לכן אין יכול המתאנה לתבוע אונאה, משום שכעת אין אונאה.

ד. בטעות יותר משתות יכול המוכר לחזור בו כל עוד לא התרצה הקונה, משום דמסתמא יחזור בו - מכיון שביותר משתות אינו יכול לתבוע אונאה - ולכן הוי כלא היה קנין, אך אחר שהתרצה הלוקח חל המקח ואין המוכר יכול לחזור בו אף באופן שהוקר המקח ואין ראיה שלא היה טעות מעיקרא, משום סברת אי לאו דאוניתן.

ה. לפי''ז לר' יהודה הנשיא בשתות ולא הוקר, חל למפרע, ובהוקר חל מכאן ולהבא ואי אינו בחצירו לא מהני, והפירות של אתמול שייכים למוכר, וביותר משתות לכא' גם הדין כן דבהוקר חל רק מכאן ולהבא, ובלא הוקר חל למפרע.

ו. לדברי המחנ''א דאף בשתות לר' יהודה הנשיא כשהוקר לא חל המקח מעיקרא, ע''כ צ''ל דהא דיכול לחזור בו אינו מדין אונאה, אלא מדין מקח טעות, דכשחוזר בו אח''כ איגלאי דלא היה קונה מעיקרא ויש כאן מקח טעות, ורק כשאח''כ התרצה איגלאי שאינו טעות ולכן אין המוכר יכול לחזור בו, וצ''ב א''כ מדוע ביותר משתות א''א כן דאם אח''כ התרצה איגלאי מילתא שאינו טעות, וע''כ דכל היכא שבסתמא הוי טעות גם המוכר יכול לחזור בו - אול משום שע''ד כן לא מכר, דלא מכר ע''ד שמצידו חל המקח ומצד הלוקח לא חל המקח כמבואר בקצוה''ח סי' ר''ה סק''ו, ובפתחי תשובה שם סק''ג בשם בחוות יאיר - וצ''ל דגם זה הוא מכח סברת אי לאו דאוניתני כמוש''כ ר' יונה דביפות ורעות אין המאנה יכול לחזור בו רק משום סברת אי לאו דאוניתני, וצ''ע א''כ מדוע ר' חסדא לא הוכיח את דבריו מגוף דברי ר' יהודה הנשיא, והרי קאי רק בשיטת ר' יהודה הנשיא והיה יכול להוכיח כן ממתני' בדף נ''א א' דאיירי בדיני אונאה, ומדוע הוזקק להרחיק לכת להוכיח כן ממתני' בב''ב, וצ''ל דאין מפורש שהדין חזרה בר' יהודה הנשיא הוא מדין מקח טעות, והיה אפשר לומר שהוא מדיני אונאה, וממילא פשוט שאין המוכר יכול לחזור בו, ורק ממתני' דב''ב יש להוכיח אף אי נימא דדין חזרה בשתות הוא מדין ביטול מקח.

ז. ויש להוכיח כן שדין החזרה לר' יהודה הנשיא אינו מדין אונאה מהא דלדברי ר' יונה הוכיח ר' חסדא כן ממתני' דיפות ורעות, ובדברי ר' יונה נראה שביפות ורעות אינו מדין אונאה אלא מדין מקח טעות, ואפילו הכי יש סברת אי לאו דאוניתן, וחילק ר' יונה בין שתות, ויפות ורעות דאמרינן סברת אי לאו דאוניתן, ליותר משתות - ויין וחומץ - דלא אמרינן אי לאו דאוניתן, דיש ב' עניני מקח טעות יש אופן שאין כלל תורת מקח, ויש אופן שיש תורת מקח אלא שיכול לחזור בו משום שהוטעה, ואולי כוונתו דבכה''ג חל המקח אלא דהוי כהתנה שאם הוא טעות בטל המקח, ובזה כל שהתרצה בסוף איגלאי מילתא שלא היה טעות וחל המקח מעיקרא ולכן אין המוכר יכול לחזור בו אף בלא סברת אי לאו דאוניתן, משא''כ יותר משתות כלל לא חל המקח מחמת הטעות - ולא משום שכלל לא היה קנין אלא דעת בטעות לא מהני -

צ''ב בדבריו

א. אי נימא דבהוקר חל המקח רק מכאן ולהבא, האיך כתב הרא''ש שי''א שאף לדרכו של ר' יונה בכל הסוגיא יכול הלוקח לתבוע אונאה.

ב. אי נימא דבהוקר חל רק מכאן ולהבא, וצריך עוד קנין, היאך חל בלא דעת המקנה, וצ''ל דס''ל דמכח סברת אי לאו דאוניתן א''צ דעת מקנה והפקר ב''ד הפקר - ואפילו הכי צריך קנין, דלא אמרו אלא דא''צ את דעת המקנה מכח דלא יהיה חוטא נשכר - ולשון ר' יונה והרא''ש בשמו שמכח סברת אי לאו דאוניתן לא תקנו למוכר זכות חזרה, ולהנ''ל היה צ''ל דתקנו שיחול בע''כ.

ג. אי נימא דבלא התייקר יכול הלוקח לחזור בו משום דע''י חזרתו איגלאי מילתא למפרע שהיה זה טעות אצלו, וזהו דינו של ר' יהודה הנשיא, א''כ כשהתייקר ואין גילוי למפרע, מדוע יכול הלוקח לחזור בו, וצ''ל דיש סתמא שהוא מקח טעות, וא''צ לחזור בו כדי שנדע שהוא טעות, אלא אדרבא כשמתרצה איגלאי מילתא למפרע שלא היה זה טעות ולכן אין המוכר יכול לחזור בו, ולכן כשהתייקר תלינן שהוא מקח טעות, ולכן חל רק מכאן ולהבא.

ד. כתב ר' יונה דבהוקר ס''ד דיכול המוכר לחזור בו משום שחזר להיות בטול מקח כלפי המוכר, וחזר ושנה כן כמה פעמים, ומשמע שמדין ביטול מקח אתינן עלה, ולהנ''ל שחל המקח רק מכאן ולהבא וצריך דעת המוכר, א''כ אפי' כשלא התייקר כשיעור שתות, אלא התייקר מעט ועומד על המחיר שקצץ עם הלוקח היה המוכר יכול לחזור בו, משום שרק כעת חל המקח.

ה. להנ''ל דין החזרה בשתות לר' יהודה הנשיא הוא מסברא ולא מדין אונאה, ותביעת אונאה הוא מדין אונאה, ואין דין החזרה ודין תביעת אונאה מאותו הדין, דהרי כל דין החזרה הוא שע''י שחוזר בו איגלאי שהיה המקח בטעות, ונמצא שנח' ר' נתן ור' יהודה בדיני מקח טעות ולא בדיני אונאה, וא''כ צ''ב מדוע לר' יהודה הנשיא יכול לתבוע אונאה בשתות, ולר' נתן ביותר משתות אין יכול לתבוע אונאה, הא כיון שמתרצה במקח איגלאי מילתא למפרע שאין זה טעות אצלו, וא''כ מדוע שלא יוכל לתבוע אונאה ביותר משתות כמו בשתות, ובשלמא אם לר' יהודה דין החזרה בשתות הוא מדין אונאה וס''ל דיכול לבחור כיצד לא להפסיד או ע''י ביטול המקח או ע''י תביעת אונאה, י''ל דבזה גופא נח' ר' נתן וס''ל דיש לו רק דרך אחת, ולכן בשתות יש לו רק זכות תביעת אונאה, וביותר משתות יש לו רק זכות חזרה - או שמדין ביטול מקח יכול לחזור בו, וכיון שיכול לחזור בו, לא התחדש תביעת אונאה, משום שכל הדין תביעת אונאה התחדש בכדי שלא יפסיד וכיון שבידו לבטל את המקח אינו מפסיד - אך להנ''ל שאין לו בחירה אם לבטל את המקח או לא, אלא הוא גילוי למפרע, א''כ ביותר משתות כשהתרצה ואיגלאי שחל, מאי שנא משתות שיכול לתבוע אונאה.

ביאור הנתה''מ בדעת ר' יונה

עי' תוס' ישנים יבמות דף ב' ב' דהמקדש אילונית קטנה, ומת טרם שבגרה, לא הוי טעות דע''ד כן לא איכפת ליה, ועי' בדברי הנתה''מ סי' רכ''ז בחי' סק''ד - וסקי''ג, ובביאורים סק''א - ונראה בדבריו שאף בהוקר כשנתרצה הלוקח חל למפרע כמו שחל למפרע כשלא הוקר - ועי' בית יעקב כתובות דף ע''ב ב' וצ''ע -.

א. ונראה בביאור דברי ר' יונה אליבא דהנתה''מ, לדעת ר' יהודה הנשיא אין זכות חזרה למתאנה, אלא כמו שלר' נתן ילפינן מקרא שלא יפסיד המתאנה ויש לו זכות תביעת אונאה, ס''ל לר' יהודה השניא דילפינן מקרא שלא חל המקח עד שיתרצה המתאנה, ולא ס''ל לר' יונה שיש לו רק זכות חזרה כדעת הרמב''ן, אלא ס''ל דלא חל המקח עד שמתרצה, וכשמתרצה חל המקח מכאן ולמפרע, דומיא דתנאי קיום, אלא שבתנאי התנאי מעכב שלא יחול לפני קיום התנאי, וכשסר העיכוב חל למפרע משום שהיה סיבה שיחול מההתחלה, כמו כן באונאה התורה מעכבת את החלות מלחול עד שיתרצה המתאנה, וכשמתרצה חל כעת למפרע - ולכא' כך מוכח בדברי ר' יונה מדכתב 'עוד בר מן דין איכא למימר לאלתר שנתרצה זכתה לו חצרו ברצון המוכר, דמסתמא ניחא ליה בקיום המקח, דהא שביק ליה גביה' ומשמע שעד עתה לא איירי בזכיה מחודשת כעת, אלא חל היום למפרע, אולם יש לדחות דכוונתו להוסיף שיש ריצוי המוכר וצ''ע -.

ב. ובזה יש לדון אם כיון שחל למפרע אף יכול לתבוע אונאה, או''ד דכיון שרק מעתה חל למפרע אינו יכול לתבוע אונאה.

ג. ובהוקר ס''ד דכיון שלא חל עדיין המקח, משום שיש במקח חלות דין אונאה שקיום המקח תלוי במתאנה, כשכעת התייקר והמוכר נהפך למתאנה ס''ד שיהיה המקח תלוי גם בו, וחידש ר' חיסדא דאינו תלוי בו מכח סברת אי לאו דאוניתן.

ד. וא''ת כשם שדיני המקח משתנים כשהוקר המקח ומעתה קיום המקח תלוי גם בדעת המוכר - אלמלא סברת אי לאו דאוניתן - הכא נמי נימא דמעתה שאין בו אונאה כלפי הקונה אין קיום המקח תלוי בדעת הקונה, וי''ל דכיון שכבר חל הדין במקח, שקיום המקח תלוי בדעת הקונה תו לא פקע, ולפי''ז כשהוקר ושוב הוזל כיון שחל הדין שקיום המקח תלו גם בדעת המוכר היה המוכר יכול לחזור בו אלמלא סברת אי לאו דאוניתן.

ה. וא''ת לדעת ר' יונה מאי שנא דין חזרה מדין תביעת אונאה, ומדוע כשהוקר צריך את ריצוי הלוקח אע''פ שכעת אין אונאה מזכות תביעת אונאה, הא תרוייהו הם מכח דילפינן מקרא שלא יפסיד המתאנה ולכן יכול לתבוע אונאה או לבטל את המקח, ועל פי הנ''ל לא קשה מידי דכיון שאינו זכות חזרה של המתאנה, אלא לא חל המקח עד שיתרצה המתאנה, היאך יחול המקח מאליו, הא כבר חל הדין שהמקח תלוי בדעת המתאנה, משא''כ זכות תביעת אונאה חל רק כשחל המקח, וכיון שחל כעת המקח וכעת אין אונאה לא חל דין השבת אונאה - ופשוט שלר''נ דקנה ומחזיר אונאה אף לר' יונה כשהוקר יכול לתבוע אונאה וכמבואר בדברי המחנ''א סי' י''ב -.

ו. וביותר משתות אף המוכר יכול לחזור בו, וא''א סברת אי לאו דאוניתן כתב ר' יונה כהתי' הראשון בתוס' וביאר הריטב''א 'דכשאמרו ביותר משתות בטל מקח אינו משום לתא של מאונה, אלא כיון שאין דרך להעמיד מקח שיש בו אונאה כזו, תקנו שיוכל המתאונה לחזור בו לגמרי ועשאוהו מפני חזרתו כדין מקח טעות ושיהיו שניהם חוזרים בו, להראות כי מקח כזה ראוי שיהא בטל'.

ז. ואפילו הכי אחר שהתרצה הלוקח מעתה אין החלות תלויה במוכר ומשתנה הדין משעה שהתרצה מכח סברת אי לאו דאוניתן, ורק כשהתרצה הלוקח, אך אם המוכר חזר בו לפני שהתרצה הלוקח בזה לא אמרו סברת אי לאו דאוניתן, אע''פ שלא חל מידי בחזרת המוכר, דהרי התבאר שאינו זכות חזרה של המוכר או הלוקח, אלא קיום המקח תלוי בדעתם, אפילו הכי כל הדין שתלוי גם בדעת המוכר הוא רק עד הזמן שהתרצה הלוקח, וכל שחזר בו המוכר נשאר הדין שתלוי גם בריצוי המוכר כמוש''כ הריטב''א, אך כשהתרצה הלוקח, ולא חזר בו המוכר משתנה כל הדין מכח סברת אי לאו דאוניתן.

ח. א''ת לדעת ר' יונה מאי שנא מחומץ ונמצא יין דהמוכר יוכל לחזור בו אף אחר שהתרצה הלוקח, וא''א סברת אי לאו דאוניתן - לדעת הרשב''ם והר''ן דהמוכר חוזר בו משום שאף הוא טעה לא קשה מידי, אך קשה לדעת הרמב''ן ושאר הראשונים שהמוכר בו משום שהוא מקח טעות כלפי הקונה - וצ''ל דיותר משתות דמי ליפות ורעות, ולא לחומץ ונמצא יין, וחומץ ונמצא יין לא חל מידי ואם יתרצו יתכן ויצטרכו עוד קנין, משא''כ ביותר משתות דאינו אלא טעות, וכל היכא דהתרצה לבסוף איגלאי מילתא שאינו טעות כלפיו.

ט. בגוף דברי ר' יונה דכשהתייקר במקח, תו אין יכול לחזור בו המוכר, בלשון ר' יונה והרא''ש היה נראה דרק כשעומד הלוקח לחזור בו יש זכות חזרה למוכר, משא''כ כשאין עומד לכך כגון בהתייקר אין המוכר יכול לחזור בו אע''פ שעדיין הלוקח יכול לחזור בו, דהיינו דחזרת המוכר אינו תלוי בחזרת הלוקח, אלא חזרת המוכר הוא רק במקום שעומד הלוקח לחזור בו, אך אין זה מעיקר הדין אלא רק מכח סברת אי לאו דאוניתן, ולפי''ז הטעם שביותר משתות כשלא התייקר המקח יכול המוכר לחזור בו הוא משום שעומד הלוקח לחזור בו, ויהיה מבואר היטב החילוק בין יותר משתות לשתות אליבא דר' יהודה הנשיא, דבשתות אין הלוקח עומד לחזור בו גם משום שאינו אלא שתות וגם משום שיכול לתבוע אונאה ולכן לא יחזור בו, משא''כ ביותר משתות שאינו יכול לתבוע אונאה מסתמא יחזור בו, אלא שבדברי ר' יונה לא נראה כן, מהא דתי' כתי' הראשון בתוס', ואח''כ הביא את דברי הריב''ם ודחאם, ולא משמע שאח''כ מתרץ תי' חדש, ואכן כך מבואר ברשב''א והריטב''א דאין כוונת ר' יונה כנ''ל, אלא כוונתו דכשהתייקר אמרינן דמסתמא התרצה, וכיון שהתרצה אין המוכר יכול לחזור בו, וא''ת א''כ כיצד הלוקח יכול לחזור בו, כתבו הרשב''א והריטב''א דנאמן לומר שלא התרצה, ולפי''ז כל עוד שלא התרצה יכול המוכר גם לחזור בו אף במקום שאינו עומד הלוקח לחזור בו.