כלים פ_י מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"י מ"ד**

א] **עד שימרח מלמעלן ומלמטן,** הרא"ש פירש דהיינו דבעי' שימרח מפי החבית עד למעלה סביב, וגריס עד שימרח מלמטה למעלה, וכ"ה גירסת הרמב"ם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

אך הר"ש פירש עד שימרח מלמטה של כדור או של פקעת ולמעלה שיכסה כולן מפני שהוא חלול, ע"כ, ובפשוטו מ' בדבריו, דבעי' שימרח גם מתחת הכדור והפקעת וגם מעליהן, וזה צ"ב, ועי' באלי' רבה שפירש דאו או קתני, דבעי' שימרח או מעל הכדור והפקעת או מתחתיהם, ופירש הטעם, דכיון דהא דאינם מצילין הוא משום הנקבים שבאריגה שיש בהן, וכי מירחן או מלמעלן או מלמטן הא קא סתים נקבייהו, עכ"ד, והיינו מלבד המירוח שבצדדים, דכבר תני לה ברישא, ובפרט לגיר' הגר"א בא"ר שם ובחי' הגר"א דגריס ברישא ומירח מן הצדדים, ואולי יל"פ כן גם לד' הר"ש.

ואמנם צ"ב, דהרי סתמא דמילתא איירי הכא דהכדור והפקעת שוקעין בחבית, וא"כ היאך מהני בשמירח מתחתיהן, הרי צ"פ השוקע בתוך החבית ל"מ להציל, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש במשנתינו בב' לפסין שהעליון כנוס, עיי"ש, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו דקבותין של מורייס וכו' ושפתותיהן נראין וכו' אינם מצילין, ובפשוטו צ"ל דאיירי הכא בשכל הכדור והפקעת למעלה מן החבית, וכדתני שנתנן על פי החבית, אך למש"נ לעיל מ"ג אות ו' לדון דהיכא שאין הצ"פ שוקע אלא באמצע, מהני הצ"פ לבטל תורת תוך ממקום זה, כיון שאינו כלל תוך דפנות החבית, ?ולהלן מ"ו אות ? נתבאר ללמוד כן מד' הר"ש שם, ניחא.

ב] **היתה של נייר או של עור קשורה במשיחה אם מירח מן הצדדין הציל,** בחזו"א סימן י"ג סק"ט עמד בזה, שהרי הקשירה היא בדופני הכלי, והמריחה צריך לחבר הנייר עם הכלי, וע"כ המריחה למטה מן הקשירה, וא"כ הוי צ"פ על גבו, דדעת הר"ש במשנתינו והראב"ד דל"מ, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל שהוא סמוך לשפתו כדרך הכיסוין מיקרי עליו, ולא נתמעט אלא בהרחיק מדרך ההשתמשות ומירח על גבו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ז'.

ג] **שם בר"ש, וכולהו בשאין בהן שיעור לקבל טומאה,** ד' הר"ש לא קיימי על נייר, שהרי נייר אף כשיש בו שיעור אינו מקב"ט, וכמו שפירש הר"ש להלן, אלא קאי על בגד ועור וכמש"כ הרא"ש, ומ' דכדור ופקעת אין מקבלין טומאה אף בשיש בהן שיעור, ואכמ"ל.

והנה בפשוטו נ' מד' הר"ש, דאף כשממרח מע"ג הבגד, לא אמרי' דהמירוח הוי צ"פ בפנ"ע, אלא כל תורת צ"פ דהמירוח הוי ביחד עם הבגד, וע"כ אם הי' הבגד מקב"ט, ל"ה מצי אף בשמירח מלמטה למעלה, וצ"ב, אמנם יש לדחות, דהאמנם אם מירח מלמטה למעלה ה"ז מציל אף בשהבגד מקב"ט, אך הכא בע"כ איירי בשאינו מקב"ט, שהרי עיקר דינא דמתניתין הוא דאינו מצילין בלא שמירח על גביו משום שהוא חלול, ואם הי' מקב"ט, הרי בלא"ה אינו מציל.

ד] **שם, ושמא תרתי בעי קשירה ומריחה,** בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' כן דל"מ מירוח בלא קשירה, וכ"ה בפי' הרא"ש, ופירש הטעם בזה משום דלא מיהדק צ"פ בלא קשירה.

ה] **שם, תניא בתוספתא החמת מעור הדג והנייר שהלביש בה את החבית וצידדה למטה ה"ז מצלת,** הר"ש להלן פירש דהא דתניא והנייר, היינו חמת העשוי' מנייר, וע"כ היא מצלת, דהגם דלא מצינו לחשוב החמת כצ"פ של החבית, דהוי צ"פ על גביו, מ"מ כיון שמירח שפתי החמת לשולי החבית, הויא החמת כלי המוקף צ"פ ומצלת על אוכלין ומשקין שבתוכה, ועפי"ז פירש דזהו הא דקמפליג התוספתא בין חמת מעור הדג והנייר, לבין עור הדג והנייר, דחמת מעור הדג והנייר דהויא כלי, מצלת בצ"פ, אך עור הדג והנייר דלאו כלי הוא, אינו מציל בצ"פ, ומשום צ"פ של החבית ל"מ, דהוי צ"פ על גביו.

ובחזו"א סימן י"ג סק"ט כתב, דמד' הרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"י נ' דמפרש, דהא דתניא והנייר, לאו היינו חמת העשוי' מנייר, אלא היינו נייר פשוט, ולדעתו הוא מוכרח כן, שהרי לדעתו בפ"א מכלים הי"ג כלי העשוי מנייר שמן העשבים הוי כלי עץ ומקב"ט ול"ה מציל בצ"פ, ועי' מי"ט לקמן פי"ז מט"ו חרד"נ ג' שנדחק בזה, והא דאם הלביש בה את החבית וצררה למטה ה"ה מצלת, הוא משום החבית שהיא מוקפת בצ"פ, וכ"נ גם מד' הראב"ד שם שפירש כן, וזהו שכתב שם דזו התוספתא משובשת והיא מתוכה נפרכת, שהרי אמרו צ"פ על פי' ולא על גבה, ואם הלבישה וצררה למטה היאך המירוח על פי', ואם מירח כנגד פי' הרי הנייר מפסיק וא"ז צ"פ, עכ"ל, וצ"ע שהרי הכא אתינן עלה משום הצלת החמת, ואי"ז צ"פ על גביו, ועי' מרכה"מ שם שעמד ע"ז, ונ' מזה דהראב"ד פירש דאיירי בנייר שאינו כלי, והצלת הצ"פ הוא מכח החבית שהיא מוקפת צ"פ, וזהו שתמה דהרי ל"מ צ"פ על גביו, והרמב"ם שהביא להך דינא אזיל לטעמי' דלא ס"ל כלל להך דינא דל"מ צ"פ על גביו, שהרי מפרש להא דממעטינן צ"פ על גביו, דכלי כפוי אינו מציל בצ"פ, וכמש"כ בפיהמ"ש לעיל מ"א ובפכ"א מכלים ה"ג, ועיי"ש בחזו"א מה שהוסיף בזה, ועיי"ש עוד בכס"מ מה שפירש להשגת הראב"ד ומש"כ בדעת הרמב"ם, ובחזו"א שם תמה על דבריו, ועי' קרית ספר שם שפירש בד' הרמב"ם דאיירי בחמת של נייר, ומשמעות דבריו דהחמת היא המצלת.

ו] **שם, עור הדג והנייר שהלביש בהן את החבית וצדדן למטה וכו' אינן מצילין,** הר"ש להלן פירש דהא דאין החבית מצלת בצ"פ זה, הוא משום דהוי צ"פ על גביו, אך הנה הראב"ד פכ"ב מטו"מ ה"י תמה ברישא דתוספתא דהיאך ה"ז מציל הרי הוי צ"פ על גביו, והרי דמפרש התוספתא לית לה להא דל"מ צ"פ על גביו, וצ"ע דא"כ מ"ט עור הדג והנייר אינם מצילין, גם קשיא לדעת הרמב"ם פכ"א מטו"מ ה"ג דמפרש להא דממעטינן צ"פ על גביו בע"א, דא"כ מ"ט אינם מצילין.

ובחזו"א סימן י"ג סק"ט כתב דהרמב"ם והראב"ד לא גרסי להך בבא, וע"כ לא הביאה הרמב"ם, ואדרבה אינהו ס"ל דרישא דקתני חמת מעור הדג "והנייר", איירי בנייר פשוט, ואפ"ה ה"ז מציל, וכמש"נ בדעתם לעיל אות ה'.

ז] בכס"מ פכ"ב מטו"מ ה"י, כתב דהך תוספתא פליגא אמתניתין דקתני היתה של נייר או של עור וקשרה במשיחה אם מירח מן הצדדין הציל, ועיי"ש מה שפירש עפי"ז להשגת הראב"ד שם, אך לפ"מ שפירש הר"ש דהא דאי"ז מציל הוא משום דהוי צ"פ על גביו, הרי ודאי דמתניתין לא פליגא על דין זה, וכ"נ מד' הר"ש שלא הזכיר שאי"ז כמתניתין, וצ"ל דבמתניתין איירי שהמריחה היא סמוכה לשפתו, וכה"ג לא חשיב כצ"פ על גביו, וכמש"כ החזו"א, ונת' בזה לעיל אות ב'.

ח] **שם, שכל שאינו מציל באהל המת אין מציל באהל השרץ,** הגר"א מחק לתיבות אלו, ונ' דטעמו, דל"ב לה"ט דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, אלא דומיא דלהלן בב' לפסים וכו', דהא דאי"ז מציל באהל המת, הוא משום שה"ז מקב"ט, ובאהל השרץ הרי אי"ז מקב"ט והי' מן הדין שיצילו, וזהו דקמ"ל דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, אך בצ"פ על גביו דלא חשיב צ"פ, ודאי דאי"ז מציל באהל השרץ, ול"ב להך כללא.

ובדעת הר"ש דגריס לה, צ"ל דהא דממעטי' מקרא דלא צ"פ על גביו, לאו היינו דלא חשיב צ"פ כלל, אלא גזה"כ הוא דבכה"ג ל"מ הצלת הצ"פ, וע"כ כיון דהצלת צ"פ באהל השרץ, ילפי' לה בתו"כ שהביא הר"ש לעיל פ"ח מ"ד מקרא אחרינא, הי' לנו לומר דהצלה זו היא אף בשהצ"פ על גביו, ואך דמדילפי' התם מקרא דכל האוכל דאין כלי שטף המוקף צ"פ מציל באהל השרץ, ילפי' דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, וע"כ צ"פ על גביו שאינו מציל באהל המת, אינו מציל אף באהל השרץ.

?אך באמת טפי נראה דהא דל"מ צ"פ על גביו, הוא משום דעיקר דינא דצ"פ הוא לבטל את הפתח, וצ"פ על גביו ל"מ לבטל את הפתח, ולפ"ז לכאו' הוי חיסרון בעיקר הצ"פ, ועי' חזו"א שהבאנו לעיל אות ב', דאם הוי זה דרך הסתימה מהני אף דהוי על גביו, ולמש"נ היינו דכה"ג שכן דרך ביטול הפתח, מצינו לחשבו כביטול על הפתח.

ט] **שם, קדירה שכפאה ע"פ החבית ומירח שפתותי' עם דפנות החבית מצלת על מה שבחבית וכו',** הר"ש להלן פירש דהא דמצלת, אי"ז מכח צ"פ של חבית, דהוי זה צ"פ על גביו, אלא מכח הקדירה שמירח שפתותי', וצ"ע דלפ"ז היאך היא מצלת על מה שבתוך החבית, הרי אי"ז בתוך הקדירה המצלת, דסתמא דמילתא אין הקדירה מגעת עד שולי החבית, ומוכח מזה כמש"נ לעיל פ"ט מ"א אות ט"ז ללמוד מד' הר"ש שם דאף הנמצא באויר המגופה למעלה מן החבית ניצל, וע"כ הכא דהחבית הויא כמגופת הקדירה, ניצל מה שבתוך החבית, אף שהוא למעלה מאויר הקדירה.?ובעיקר הך דינא עי' להלן מ"ו שפירש הר"ש בד' התוספתא דפליגי בזה ריבר"י ורבנן?

י] **שם, ב' לפסים וב' קדירות שכפאן זע"ז והעליון כנוס אע"פ שמירחן בטיט מן הצדדין אין מצילין שכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ,** הנה בהך דינא דדבר המקב"ט באהל המת אינו מציל באויר כ"ח אף שאינו נטמא מן הכ"ח, הי' מקום לפרש שנתחדש בזה, דאף שבפועל אינו נטמא, מ"מ כיון שהוא דבר המקב"ט אינו מציל, ועמש"נ בזה לעיל פ"ח מ"ג אות ?, אך בדינא דהכא לא סגי בזה, שהרי הא דהלפסים והקדירות אין מצילין באהל המת, אי"ז משום שהלפס והקדירה התחתונה הוו דבר המקב"ט, שהרי במקום שהן סותמין את הלפס והקדירה העליונה, אינם מקבלין טומאה, שאין כ"ח מקב"ט מגבו, אלא הא שאינם מצילין הוא כמו שפירש הר"ש להלן דכיון שמקצת פי התחתון בולט לחוץ ומגולה, ה"ה נטמא באהל המת, והוי כלי טמא שאינו מציל, ולפ"ז הי' בדין דיצילו באויר כ"ח, כיון שאינם נטמאין, ונתחדש הכא דאף בכה"ג אינם מצילין, דכללא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באויר כ"ח, וזה צ"ב, ?ואולי יל"פ גדר הא דאי"ז מציל הכא, הוא משום דבעי' שגם המגופה תהי' בכלל הצלת הצ"פ, וע"כ כל שהעליון כנוס ואין הכלי התחתון בכלל הצלת הצ"פ ל"מ, והאמנם הי' מקום לומר דבאויר כ"ח שאינו מקב"ט ל"ב שיהי' הוא בכלל ההצלה, וע"ז הוא שבא הך כללא?.?עוד יל"ד דאי נימא דלדעת הר"ש הכלי התחתון הוי המציל והכלי העליון הוי הצמיד, עמש"נ לדון בזה להלן אות י"א, ע"כ אם הוא כנוס ל"מ להציל, דחשיב כדבר המקב"ט, ודו"ק, ועי' עוד להלן סוף אות י"א מה שהבאנו מד' הר"ש להלן מ"ו.?ויש להוסיף, דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א דהצלה באויר כ"ח ילפי' לה מההצלה באהל המת ניחא טפי הך דינא, אך למש"כ הר"ש לעיל דילפי' לה מקרא האמור בכלי חרס, צ"ב טפי, ועי' חי' הגר"א לעיל פ"ח מ"ו דצ"פ בשרץ ילפי' ממת, וע"כ ל"מ כשיש נקב פו"ט, ועיי"ש שנת' בדין זה אם נקב פו"ט מהני גם בצ"פ בשרץ, מכח דינא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ?.

?העירוני עוד, די"ל דכיון דגב כ"ח אינו מקב"ט, הרי דלעולם א"א לדון משום דבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, דמ"ט לא יציל הגב, אך למש"נ במק"א בדברינו בדיני טומאת כ"ח, דתלוי במקום קבלת הטומאה, ניחא.?

יא] והנה לדעת הר"ש ודעימי' דל"מ צ"פ על גביו, הרי דהכא שהעליון כנוס אין לדון דהכלי העליון יהא הכלי המציל בצ"פ, אלא הכלי התחתון הוא הכלי המציל, ?יל"ע אם הוא מוכרח, או די"ל דהכא דמי למה שהוכיח החזו"א ממשנתינו דקרוב לפתחו שפיר מצי למעבד צ"פ, והכא הרי איירי שמירח פי העליון לצדדין של חבית, וכמו שפירש הר"ש?, אך לדעת הרמב"ם דמהני צ"פ על גביו, וכמש"נ לעיל אות ה', נמצא דמצינו לדון דהכלי העליון הוא הכלי המציל, והכלי התחתון הוא הצמיד, ועמש"נ לעיל פ"ח מ"ו אות י"א להוכיח לפ"ז בדעת הרמב"ם, דכלי טמא אינו נעשה צמיד, אף בשהוא דבר שאינו מקב"ט מגבו, דאי נימא דכלי טמא נעשה צמיד, א"כ מ"ט אינם מצילין, הרי הגם דהכלי התחתון נטמא באהל המת משום שמקצת תוכו פתוח לאהל, מ"מ כיון שאינו מקב"ט מגבו, בדין שיהא כצמיד על הכלי העליון, אך הגר"ח כתב בדעת הרמב"ם דכלי טמא נעשה צמיד, וכמו שהבאנו שם אות י', וצ"ע בזה.?ועי' להלן מ"ו בסופו, שנתבאר בדעת הר"ש דזהו שהדגיש התם לדינא דכל שאינו נעשה צ"פ באהל המת וכו', דהתם הרי בפועל אין החבית נטמאת, וא"כ בדין שתציל על הכפישה, שהרי גב החבית אינו דבר המקב"ט, ואך דהואיל ואם הי' באהל המת ל"ה מציל, גם אינו מציל באהל השרץ.

יב] **שם, משפך אפי' טהור אינו מציל בכסוי דברי ר"מ, וחכ"א מציל בכסוי,** הר"ש להלן פירש דאיירי בשעשאו כסוי לחבית ומירח פיו, ומ' דהיינו שכפאו על פי החבית, ומירח פיו לחבית, ובפשוטו איירי גם בשמירח את נקב המשפך, וכמש"כ הראב"ד פכ"א מטו"מ ה"ב וה"ג, וצע"ק בל' הר"ש.

והראב"ד פכ"א מטו"מ ה"ג פירש דאיירי בשנתנו ע"פ החבית כדרכו ומוקף צ"פ עם שפתי החבית, ולדעתו זהו דתני משפך אפי' טהור אינו מציל בכיסוי, דמשפך המקב"ט ודאי אינו מציל בשנתנו ע"פ החבית כדרכו, שהרי הוא מקב"ט מתוכו, ורק במשפך טהור הוא דפליגי ר"מ ורבנן אם הוא מציל.

יג] והרמב"ם פכ"א מטו"מ ה"ב פירשה בע"א, ז"ל, משפך שכפהו מציל בכיסוי אע"פ שקצתו נקוב נקב קטן ה"ה כסתום, עכ"ל, ובד' הראב"ד שם ה"ג מבו' דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דכלים כפויין מצילין מדין אהלים אף בלא מירוח, וע"כ כל שכפה את המשפך ה"ה מציל על הטהרות שבתוכו, אף בשלא מירח בטיט.

והנה בקרי"ס שם כתב דלדעת הרמב"ם איירי אף במשפך של רוכלין המקב"ט, כיון שכפאו והוא אינו מקב"ט מגבו, עיי"ש, אך צ"ע, שהרי הרמב"ם שם ה"ג כתב דכ"ח שכפאו אינו מציל שאין אהלי כ"ח מצילין, וא"כ אם איירי במשפך של חרס המקב"ט, היאך הוא מציל בהצלת כלים כפויים.

ובכ' הגר"ח כתב דצ"ל בדעת הרמב"ם דאיירי הכא במשפך שאינו של חרס, או דאיירי במשפך של בעה"ב שאינו מקב"ט, וכל הא דאין אהלי כ"ח מצילין הוא רק בשהן מקבלין טומאה, ולעיל מ"א אות י"א נת' מל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דהא דכ"ח אינו נעשה אהל, הוא משום שהוא מתטמא דרך פתחו, וכיון שהוא עצמו נטמא, אינו מציל משום אהל, ולפ"ז פשוט דכ"ח שאינו מקב"ט נעשה אהל.

יד] ובמש"כ הרמב"ם דאע"פ שקצתו נקוב נקב קטן ה"ה כסתום, השיג הראב"ד, ז"ל, ומכאן לא למדנו אע"פ שהוא מנוקב ולא סתמו, אלא בשסתם הנקב שהרי שנינו במשנתנו אע"פ שהכלי מנוקב מציל עד השיעור המפורש במשנה, ודוקא שלא נעשה נקב בידי אדם אבל אם נעשה בידי אדם אפילו בכ"ש טמא וכו', ומשפך ודאי בידי אדם הוא וכו', עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דשאני משפך שבתחילת עשייתו עושין אותו בענין שישאר נקוב, ולא מיקרי בידי אדם אלא היכא שנעשה שלם ואח"כ מנקבין אותו, עכ"ד, וצ"ל לדעתו, דכיון שהנקב הוי לצורך הכלי, לי"ב לדינא דניקב ככונס משקה דצריך למרח הנקב, ואך דאתינן עלה משום דהוי נקב בידי אדם, ובזה חידש דרק אם עשה אדם להנקב, הוא דחשיב כנקב בידי אדם, ומשא"כ במשפך, שמתחילה עושין אותו בענין שישאר נקוב, וצ"ב, ואולי יל"פ בזה, דהא דבנקב בידי אדם צריך למרח, אף שעושה נקב זה לצורך הכלי, הוא משום דניקבו אחר עשיית הכלי, ומעיקרא כשעשה את הכלי ל"ה מנוקב, וע"כ חזינן לנקב זה כביטול מסוים לכלי, ומשא"כ במשפך שמתחילה עושין אותו ע"ד שיהא מנוקב, אך בל' הכס"מ נ' דדוקא משום דאין עושין בו נקב כלל, אלא עושין אותו בענין שישאר מנוקב, אך צ"ע ע"ז מהא דתנן לעיל ספ"ט דצריך למרח את עינו של תנור, אך שמתחילה עושין אותו כן.

ובקרי"ס שם כתב, ז"ל, ולהכי כתב אע"פ שקצתו נקוב נקב קטן הרי הוא כסתום, דבמשפך זה של רוכלין אמר רבי עקיבא בפרק ב' מפני שהוא מטהו על צדו ומריח בו ללוקח, וכתב הרב ז"ל בפיהמ"ש כי בזה שב כלי קבול וטמא, וא"כ כיון דחשיב כלי קבול ולא קפדינן אנקב, ה"נ הוא לענין כיסוי שכפהו הוי כסתום ומציל, עכ"ל.

ובכ' הגר"ח האריך לדון דשמא גם לדעת הרמב"ם ל"מ אא"כ כיסה הנקב, ואך דל"ב מירוח טיט על הנקב, אך בפשוטו מ' בד' הרמב"ם דה"ז מציל אף בשלא סתם הנקב כלל, וצ"ע דמ"ט אין הטומאה נכנסת דרך הנקב, וכתב הגר"ח, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דהצלתו היא מדין אהלים, ע"כ אין טומאה נכנסת לתוכו בפחות מפו"ט, דלהביא טומאה צריך טע"ט, ול"ד להצלת צ"פ דכל שניקב לא חשיב צ"פ, ועיי"ש מה שהוסיף לבאר הטעם בזה, ועיי"ש שכתב, דאף דגם בפתח להבאת טומאה, כל שניקב לצורך תשמישו חשיב כפתח אף דל"ה טע"ט, אך כיון דהצלתו עתה היא בתורת אהל, ולהאהל כמו שהוא עכשיו אין הנקב משמש כלום ולא נעשה לצרכו, ע"כ כל שאין בו טע"ט אינו מביא את הטומאה, עכ"ד.

טו] ובטעמא דר"מ דס"ל דאינו מציל, פירש הראב"ד שם, ז"ל, ר"מ סבר כיון שהוא עומד כדרך תשמישו בחבית אינו מציל, עכ"ל, וזה ע"ד מה שפירש הראב"ד פכ"ב ה"ט בטעמא דרבנן דמגופת החבית המחולחלת אינה מצלת, ועמש"נ בזה לעיל מ"ג אות ג', וצ"ל דאף דהתם ס"ל לרבנן דאינה מצלת, שאני הכא דהגם שנתנו ע"פ החבית כדרכו, מ"מ כיון שמירח הנקב בטיט אינו ראוי לתשמישו, ול"ד למגופת החבית שהיא משמשת עתה כדרכה, וז"פ, ולדעת הרמב"ם. פירש הכס"מ שם דטעמא דר"מ הוא משום שלא סתם הנקב, וע"כ אי"ז מציל, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שהוכיח הרמב"ם דאיירי בשלא סתם הנקב, דאם סתם הנקב מ"ט דר"מ, ובזר זהב כתב דטעמא דר"מ הוא משום דלאו כלי הוא, וצ"ב, גם לפי' הר"ש צ"ב דמ"ט דר"מ, ואם דעתו דאיירי בשלא סתם הנקב, ניחא.

טז] **שם, ואין טהרה לכ"ח אלא שבירתו ואפי' חיברו בקרקע ואפי' קבעו במסמר, מילאהו סיד וגפסיס טמא ור"ש מטהר,** הר"ש פירש דטעמא דת"ק דמטמא הוא משום דחייש דילמא ממליך ומפני לה.

אך בחי' הגר"ח פכ"ב מטו"מ ה"ב, דקדק מד' הרמב"ם פ"א ממקואות ה"ג, דהא דבמלאהו סיד וגפסיס אינו נטהר, הוא משום גזה"כ דואותו תשבורו שאין לכ"ח טהרה אלא שבירתו, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא בשנטמא מקודם ואח"כ נתמלא סיד וגפסיס, אבל בשעה שהוא מלא סיד וגפסיס לאו בר קב"ט הוא, וזה שלא כד' הראב"ד בהל' טו"מ שם שכתב דאף בשעה שהוא מלא ה"ה מקב"ט, ופירש הטעם משום דבנתמלא כולו פקע מיני' תורת תוך ולהכי אין בו גם דין קב"ט, ומשא"כ בנטמא מקודם הוא בטומאתו, משום דהפקעת טומאתו היא דין טהרה, וזהו הדין האמור בקרא דואותו תשבורו דכלי חרס אין לו דין טהרה, עכ"ד, ובגליונות חזו"א שם תמה ע"ז, וכתב דכל הגזה"כ דאין לכ"ח טהרה אלא שבירה, היינו שאינו נטהר בטבילה, אך בדיני שבירה כ"ח וכלי שטף שוין, וכל דבר שמבטל את הכלי מקבלת טומאה פקעה גם טומאתה והיינו שבירה, עיי"ש.

יז] והנה החזו"א שם הוכיח כדבריו, מהא דתני בכלל זה להא דאפי' חיברו בקרקע וקבעו במסמר, ודין זה אינו דין מסוים בכ"ח ואינו רק בשכבר נטמא, שהרי זוג של בהמה שעשאו לדלת מבו' ברמב"ם פ"ח מכלים הי"ב שהוא מקב"ט עדין, וה"נ הא דאינו נטהר בשמילאו סיד או גפסיס אינו דין מסוים בכלי חרס שנטמא, עכ"ד.

אמנם כבר נת' לעיל פ"ה מ"ז אות י"ז דאדרבה מזה יש להביא מקור לד' הגר"ח, שהרי החזו"א גופי' בסימן י"ט סק"ו נתחבט בהא דכ"ח טמא אפי' חיברו בקרקע וקבעו במסמר, דמ"ש כ"ח משאר כלים, וכתב דאין לומר דחיבור כ"ח חשיב כחיבור זוג בדלת, דמשמע דוקא בכ"ח הדין כן אבל בעלמא הוי סגי בקבעו במסמרים לטהר, ובסימן ח' סקי"א כתב דדין זה הוא מדרבנן, עיי"ש, ולפ"ד הגר"ח הוא מבו' היטב, דאף בגווני דשאר כלים נטהרין ע"י חיבור במסמר, מ"מ כלי חרס שנטמא וחיברו לקרקע במסמר אינו נטהר, משום שאין לו טהרה אלא שבירה, וגדר הדברים נ', דבכל הכלים הרי דכל שפקע מיני' תורת כלי לקבלת טומאה ה"ה נטהר מטומאתו, אך בכלי חרס גזה"כ דאין לו טהרה אלא שבירה, ואי"ז דין מסוים דכלי חרס אין לו טהרה ע"י טבילה, דלעולם אף בכלי חרס שייכא טהרת טבילה, ואף דטומאת כלי חרס חמירא שאינה פוקעת אלא ע"י שבירה, וע"כ הוא דכ"ח אין לו טהרה בטבילה, וע"כ נמי אין לו טהרה ע"י שבטל תורת כלי מיני' לקבלת טומאה, ועמש"נ עוד בענין זה לעיל שם אות י"ד ואילך.

יח] **שם, שולי כלי עץ כלי עצם כלי זכוכית וכו' ואין מצילין בצ"פ,** התוס' בשבת דט"ז. ד"ה לא ותוס' הרא"ש שם, פירשו דהא דאינם מצילין בצ"פ הוא משום שהן מטמאין מגבן, ומבו' מדבריהם דאף כלי המקב"ט מדרבנן אינו מציל בצ"פ, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ד', והאחרונים תמהו ע"ז, דלכאו' הא דאין מצילין הוא משום שאינם כלים דומיא דאין ממלאין ומקדשין ומזין בהן, ואין מצילין מיד כ"ח אלא כלים, והרי ברישא תניא דשולי כ"ח אין מצילין בצ"פ, ואף דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, והיינו משום דלא חשיבי כלים וע"כ אינם מצילין, וה"נ הכא בשולי כלי זכוכית דכוותה, ועי' מי נפתוח פרפר ל"ז ג' ד' ורש"ש שם מש"כ בזה.

יט] והנה גיר' התוספתא שלפנינו, קירדסן שפן ועשאן כלים ממלאין בהן וכו' ומצילין בצ"פ וכו', ולגיר' זו הרי מבו' דכלי זכוכית מצילין בצ"פ, אך כיון דאיירי גם בכלי עץ וכלי עצם שהן מקבלין טומאה מדאורייתא וודאי אינם מצילין בצ"פ, הרי בע"כ דאיירי בגוונא שאינם מקבלין טומאה, ואין ללמוד מזה דכלי זכוכית מצילין בצ"פ, אך עכ"פ א"א לפרש דהא דברישא אינם מצילין בצ"פ הוא משום שהן מקבלין טומאה מגבן, דא"כ אף כשעשאן כלים לא היו מצילין, אך מד' הר"ש נ' דלא גריס לבבא זו, וי"ל כן בדעת התוס', גם י"ל שגרסו כגיר' הגר"א שמחק לתיבות ומצילין בצ"פ, והוא משום דאף דכשעשאן כלים תורת כלי עליהן, מ"מ אינם מצילין בצ"פ משום שהן מקבלין טומאה,[[1]](#footnote-2) ויש שפירשו דמזה הוא שהוכיחו התוס' דהן מקבלין טומאה מגבן, דאל"כ הרי דכל שעשאן כלים היו מצילין בצ"פ.

כ] **שם, גולמי כלי מתכות ה"ה ככל הכלים אלא שהן טהורין,** בחזו"א אהלות סימן ב' סקכ"ה כתב עפי"ז דגולמי כלי מתכות אינם נעשין אהל לטהר, עיי"ש, אך שם סימן ג' סקי"ג לא הכריע בזה.

כא] **שם, החמת עשוי' וכו' וכן חמת של נייר לא מקב"ט דלאו כלי עץ הוא דנייר הוא של עשבים,** דעת הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג דכל הכלים העשויין מדבר הגדל מן הארץ הוו בכלל כלי עץ, אך הר"ש אזיל לטעמי' שכתב לקמן רפט"ו ופכ"ד מ"י דרק כלי העשוי מעץ קשה חשיב ככלי עץ, וע"כ ס"ל דכלי של נייר העשוי מן העשבים לא חשיב ככלי עץ, ובתוס' שבת דס"ו. נ' דהעשוי ממינים אלו ל"ה כלי עץ, משום דעץ היינו אילנות ולא תבואה ועשבים, עיי"ש.

ובתוס' רע"א לעיל פ"ב מ"ה תמה ע"ז, מהא דתנן לקמן פי"ז מט"ו, דהעושה כיס מן הנייר טמא, ולהדיא דכלי העשוי מן הנייר מקב"ט, וקשיא מזה גם ע"ד התוס' בכ"ד דלא חשיב כלי עץ אלא העשוי מעץ קשה, דא"כ מ"ט העושה כיס מן הנייר טמא.

והנה אמנם בד' התוס' בשבת דס"ו. סוד"ה כוורת, מבו' דאף דכלי העשוי ממינים אלו אינו מקב"ט מדאורייתא, מ"מ ה"ז מקב"ט מדרבנן, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם דפ"ד. ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה: וביראים מ' תכ"א, ולפ"ז ניחא הא דהעושה כיס מן הנייר טמא, דהגם דמדאורייתא אי"ז בכלל כלי עץ, מ"מ ה"ז מקב"ט מדרבנן.

אך מד' הר"ש הכא מוכח דס"ל דכלי העשוי ממינים אלו אינו מקב"ט אף מדרבנן, דאם הי' זה מקב"ט מדרבנן, ל"ה מציל בצ"פ, וכמש"כ הר"ש לקמן פי"ז מט"ו, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בכת"י לעיל מ"א, וכמש"נ שם אות ד'.

והא דתנן לקמן פי"ז מט"ו דהעושה כיס מן הנייר טמא, י"ל בפשיטות, שהרי הר"ש לעיל פ"ב מ"ה פי' להא דתנן התם הניירות, דהוא "קלף" שמכסין בו את הצלוחית, ופירש בתוי"ט שם דכונתו שהוא של עור, אך לכאו' אי"ז מוכרע, שהרי הר"ש להלן פכ"ז מ"ה נקט ל' קלף על נייר העשוי מעשבים, ועיי"ש שכתב, דהא דמפרש לה בשל עור, הוא משום דנייר העשוי מן העשבים אינו מין המקב"ט כלל, ואזיל הר"ש לטעמי' דס"ל דאף מדרבנן אינו מקב"ט, וכנ"ל, וה"נ הא דתנן לקמן דהעושה כיס מן הנייר טמא, מתפרש בעשה כיס מקלף של עור, וע"כ הוא מקב"ט, ועי' גם בפי' הר"ש לקמן פכ"ז מ"ה שהביא מהערוך שפירש להא דתניא כף של נייר וכו', דהוא חיפה, והוא של עור, עיי"ש, וכבר כתבו כן במי"ט ובחי' ר"א מגריידיץ לעיל פ"ב מ"ה.[[2]](#footnote-3)

ובתפארת ירושלים לעיל פ"ב מ"ה כתב לישב דינא דהכא בע"א, דנוד שעשוי להתפשט אי"ז בית קיבול, אך דבריו צ"ע, דאם ל"ה חשיבא כבית קיבול, ל"ה מצלת בצ"פ, גם בד' הר"ש מבו' דכל הא דאי"ז מקב"ט הוא רק משום שהוא עשוי מן העשבים ואינו בכלל כלי עץ.

כב] והנה בסוכה ד"כ: תניא חוצלות של שעם ושל גמי וכו' מטמא ט"מ דברי ר' דוסא, וחכמים אומרים אף מדרס, ומבו' דלר' דוסא ה"ז מטמא ט"מ אף שאינו ראוי למדרס, וכבר הוכיח מזה בתוס' הרא"ש שבת דפ"ד. ובתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה: דאף דמדאורייתא לא חשיבי כלים של שעם וגמי ככלי עץ, מ"מ מדרבנן הם מקבלין טומאה.

ולדעת הר"ש דאף מדרבנן אינם מקבלין טומאה, קשיא מהתם, וכבר עמד בזה הר"ש לקמן פכ"ד מ"י והניח בקושיא, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף מדרבנן אינם מקבלין טומאה.[[3]](#footnote-4)

כג] ולדעת הרמב"ם דכל הגדל מן הארץ חשיב ככלי עץ, וכן לדעת התוס' דמדרבנן חשיב ככלי עץ, קשיא דא"כ מ"ט היאך החמת העשוי' מנייר מצלת, הרי היא מקבלת טומאה, ולדעת התוס' י"ל דדבר המקב"ט מדרבנן מציל בצ"פ, וכדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א, ונת' שם אות ד', אך כבר הבאנו לעיל שם מה שהוכיח המי נפתוח מד' התוס' בשבת דט"ז. ודס"ו. דדבר המקב"ט מדרבנן אינו מציל בצ"פ, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ט שכתב דס"ל דהא דתניא והנייר, לא קאי על חמת, אלא היינו נייר פשוט שאינו מקב"ט, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם והראב"ד, ונת' בזה לעיל אות ה'.

1. ומבו' לפ"ז, דכלי זכוכית שנשברו וחזר ותיקנם טמאים, ולי"ב לדינא דכיון שטהר וכו', וכ"כ בביאור הגר"א לתוספתא לעיל פ"ג ה"ו, אך בד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ב מבו' בפשוטו לא כן, וכ"ה בתוס' ר"ה די"ט. בשם ריב"א, ועי' אג"מ יו"ד ח"א סימן קט"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואכתי קשיא ממש"כ הר"ש לקמן פכ"ז מ"ה בהא דתניא דכף של נייר שהתיקנו לחזור בה את מתניו טמאה, די"מ דהוא קלף שעושין מעשבים, והרי להדיא דאף נייר העשוי מעשבים מקב"ט, ועמד ע"ז במי"ט לקמן פי"ז מט"ו חרד"נ ג', עיי"ש שכתב לדחוק דהני י"מ ס"ל דדבר המקב"ט מדרבנן מציל בצ"פ, וע"כ הוא דחמת של נייר מצלת, והר"ש דס"ל דדבר המקב"ט מדרבנן אינו מציל יפרש כפי' הערוך, עכ"ד, והי' מקום לדון עוד, דאף דנייר אינו מקב"ט, מ"מ התם שמשמש ללבישה, ה"ה מקב"ט מדין בגד, ועי' נובי"ת יו"ד סימן ק"ה שנקט דכל נייר טמא מדין בגד, ועיי"ש בליקוטי הערות שהביאו ד' האחרונים שפקפקו בזה דלא חשיב בגד אלא בשעשוי ללבישה וכיו"ב, ועי' חזו"א סימן ה' סק"ד בזה, ולפ"ז י"ל, דהגם דדעת הר"ש דכל נייר אינו מקב"ט ולא חשיב כבגד, היינו משום שאינו עשוי לתשמיש בגד, אך התם שהתקינו לחגור בו מתניו, הוא מקב"ט מדין בגד, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי אף אי נימא דבגד אינו טמא אלא בשמשמש תשמיש לבישה וכיו"ב, מ"מ כשעשאו כלי קיבול ודאי דה"ה טמא אף בשמשמש לשאר צרכי האדם, וכמבו' כן להלן במכילתין, וא"כ אם נייר חשיב כבגד, בדין דחמת של נייר מקבלת טומאה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בפי' הר"ש מכת"י שם יישב, ז"ל, וי"ל דהתם מדרבנן משום כלי קיבול, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה שדעתו דהגם דמינים אלו ל"ה בכלל כלי עץ מדאורייתא, מ"מ מדרבנן הן מקבלין טומאה, וקשיא טובא מד' הר"ש הכא, דמבו' דאף דמדרבנן אינם מקבלין טומאה.

   אמנם באמת נ' שאין כונת הר"ש שם לזה, שהרי כתב דטמאין מדרבנן "משום כלי קיבול", ואם כונתו דאף דמדאורייתא ל"ה בכלל כלי עץ, מ"מ מדרבנן חשבינן להו ככלי עץ, מ"ט הזכיר להא דהוו כלי קיבול.

   ונ' בביאור ד' הר"ש שם, דהנה הר"ש שם לעיל מינה כתב דמפץ של שפי ושל גמי אי"ז כלי עץ, ובכת"י מחק הר"ש תיבת עץ, וכתב דאי"ז כלי, והיינו דמתחילה סבר הר"ש דכלים העשויים ממינים אלו לא חשיבי ככלי עץ, ולפ"ז אף מדרבנן אינם מקבלין טומאה, וכדמוכח מד' התוספתא הכא, דחמת של נייר אינה מקבלת טומאה אף מדרבנן, ושוב חזר בו הר"ש ופירש דהא דכלים העשויים משיפה וגמי חשיבי ככלי עץ, ול"ד לכלים העשויים מנייר שמן העשבים דלא חשיבי כלי עץ, והא דמפץ העשוי משיפה וגמי אינו מקבל טומאה מדאורייתא, הוא משום שאינו כלי, וכעין מה שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, וע"ז הוא שכתב דאף דמדאורייתא לא חשיבי ככלי, מ"מ כיון שצורת כלי קיבול עליהן ה"ה מקבלין טומאה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-4)