טומאת אבר היוצא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא / טומאת אבר היוצא

חולין עב. ביאור אוקימתא דמתני' ודין עובר שמת במעי אמו

**א. שחט את האם ואח"כ חתך את האבר בעובר חי-**

מתני' שחט את האם ואח"כ חתך את האבר, כתב רש"י באופן אחד שיל"פ שהיה העובר חי בשעת שחיטה [כן מוכרח לדעת ר"ח לקמן עד. דלא פליגי אלא בעובר חי, רעק"א] ונחלקו ר"מ ורבנן אם האבר נטמא העובר מחמת מגע אבמה"ח של האבר.

וברישא דמתני' מבואר שאם חתך ואח"כ שחט לא נטמא העובר שהרי הוא חי ואינו מק"ט, וצ"ע דא"כ אף בסיפא דמתני' כן הרי לפי אוקימתא זו העובר חי ואיך יקבל טומאה?

א. במל"ה סח: נראה שפי' מתני' דאתיא כריה"ג עה. דב"פ חי מקבל טומאה אף בחיים, וצ"ע להעמיד מתני' כן, ובר"מ פ"ב אבה"ט פסק דינא דמתני' אף דלא קי"ל כריה"ג.

ב. בצל"ח תי' עפי"ד התוס' עד. דע"כ מתני' איירי בבן ח', ויצא לחדש שם דבן ח' מקבל טומאה אף בחייו שחיותו קלושה וא"י למנוע ממנו את הטומאה, וכעין שמצאנו במפרכסת שיש בה טו"א אף שאינה חשובה כמתה לענין טומאת נבילות, וממילא הכא שנשחטה אמו ושוב אינו חי אגב אמו ה"ה מקבל טומאה, משא"כ ברישא שעדיין לא נשחטה האם חשיב חי אגב אמו ואינו נטמא.

ועיקר יסוד זה עיין באחיעזר ג-מח בסופו שנסתפק לומר כן ודקדק כן מלשון הר"מ פ"ב אבה"ט ה"ז דבן ח' חי מקבל טומאה, וכן משמע במאירי עד:, עיי"ש.

מיהו בגמ' ב"ב כ. גבי עכו"ם ובן ח' ממעט בחלון כתב רש"י שאינם מקבלים טומאה, ובפשוטו משמע דאף טומאת אוכלין אינו מקבל ואף אם הוכשר, וכן הוכיח בשער"י ב-ו.

ומ"מ מהלך זה לא נראה בתוס' עד. שכתבו דע"כ מתני' איירי בבן ח' דהא ר"מ ל"ל היתר ב"פ אלא בבן ח', ולא הכריחו מטעמו של הצל"ח.

יש כאן קו' גדולה לשני דרכים אלו, כיון דאיירי בעובר חי איך יחול בו אבמה"ח והרי האבר לא מת כלל ואף אם שחיטה עושה ניפול ולא חלה שחיטת האם באבר מ"מ אכתי לא מת ואיך יהיה בו טומאה [ומ"ש מכל אבמה"ח המחובר בבהמה דאף למ"ד לאברים עומדת אין בו טומאה], ומבואר עב: דאף קודם חיתוך נמי אית ביה טומאת אבמה"ח [שהרי לר"ח עד. כל דינא דמתני' איירי דוקא בחי ע"כ סוגיא עב: איירי לכה"פ גם בחי]?

ואין לומר דכיון ששוב אינו ניתר בשחיטה לכך חייל בו טומאת אבמה"ח, ויסוד טומאת אבמה"ח הוא משום חסרון שחיטה, שהרי דין טומאת אבמה"ח ילפינן קכח: מקרא דכי ימות מן הבהמה דאיירי בדין טומאת נבילה וילפינן דאף מקצת בהמה מטמא, והרי גם בדבר שאין בו שחיטה כגון נבילה מחיים לשיטת הר"מ או או בן ח' וכה"ג מ"מ אינו מטמא מחיים דלענין טומאת נבילות הכל תלוי במיתה ממש, א"כ ה"נ לענין טומאת אבמה"ח כל שלא מת אין בו טומאה, וצ"ב.

וכנראה צ"ל דכל חיותו של העובר הוא אגב אמו וכיון שהוציא ידו הרי חשיב כלפי אמו כיצא ממחיצתה והוי כמת אבר זה שלה וכמו אבר המדולדל שכבר אינו בחיות האם, שכל מה דחשיב חי אגב אמו הוא רק מה שבמחיצת אמו.

אלא שכל שהוא מחובר לעובר החי אין בו איסור אבל כיון שנשחטה הבהמה והעובר שבתוכה וחשיבי כמתים ממילא האבר מטמא כמו אבר המדולדל למ"ד עושה ניפול.

[והנה במש"כ הראשונים דע"י שחיטה כשרה חשיבה הבהמה כמתה לא מצאנו כן אלא לענין דפקע אבמה"ח דלא חשיבא כחיה, אבל הכא מתבאר טפי דאף לענין טומאת נבילות חשיבא כמתה (אלא דבעלמא ע"י שחלה שחיטה ניתר מטומאה ע"י השחיטה) ומה"ט הכא חלה טומאה על האבר שאינו מחובר לחי שהרי אם לענין טומאת נבילות היה נחשב חי הרי האבר היה נחשב מחובר לחי ולא היה נחשב כמת, שהרי אבר המדולדל בבהמה מפרכסת וודאי אינו מטמא כיון שעדיין היא חיה לענין טומאת נבילות ה"נ האבר אינו מטמא].

ג. הפשוט בכ"ז כש"כ בתפא"י דאיירי באופן שאחר שחיטת האם מת העובר ובזה האבר מטמא משום אבמה"ח.

והנה מבואר עג: שהוכשר העובר בשחיטת האם [או ע"י דם או ע"י שחיטתה] וצ"ב כיון שבשעת שחיטה היה חי איך יחול בו הכשר?

וכתב בס' שחיטת חולין דבן ח' חי יכול לקבל הכשר, ונמצא שגם לדרך זו צריך לכעין ד' הצל"ח דבן ח' לא חשיב כחי, אלא שהצל"ח חידש כן גם לענין טו"א והכא צ"ל כן לכה"פ ענין הכשר.

ובאמת יש לדון לחלק בזה דלענין טו"א מצאנו המושג של חיותו מטהרתו ובפשוטו עניינו משום שהחיות היא התנגדות לטומאה[[1]](#footnote-2) וא"כ י"ל דלענין הכשר ל"ש ענין זה [ואולי תלי בפלוגתא דהכשר תחילת טומאה לקמן קיח: ובגדר הכשר], וא"כ י"ל דכל מה שבע"ח אינו מקבל הכשר הוא משום שאין לו שם אוכל אבל בן ח' דהוי כמת וחשיב אוכל שפיר אית ביה הכשר דאף שאין בו ענין חיותו מטהרתו.

אבל לפי"ז גם לדרך זו יקשה למה לא הוכיחו מזה התוס' דמתני' איירי בב"ח?

אלא דאדאתאן להכי היה מקום לדון דכשם שנתבאר דבן ח' יכול לקבל הכשר שאין מושג של חיותו מטהרתו גבי הכשר, ה"נ י"ל דאף בב"פ חי כיון דחשיב כמו שחוט וחייל בו תורת אוכל יכול לקבל הכשר, וא"כ אף דפליגי רבנן על ריה"ג לקמן עה. וס"ל דב"פ אינו מקבל טומאה משום שחיותו מטהרתו, מ"מ חייל ביה הכשר אף מחיים.

ועיין לקמן עה. מייתי ברייתא גבי ב"פ שאם עבר בנהר הוכשר לקבל טומאה הלך לבית הקברות נטמא, ומוקי לה כריה"ג, וברש"י ד"ה מאן כתב הראיה מדמטמי לה אף שהוא חי, ומשמע דמהא דמקבל הכשר ליכא ראיה וזה מתבאר עפ"י דברינו דאף רבנן מודו.

אבל במאירי שם מבואר להדיא דאף לגבי הכשר ל"מ בב"פ לרבנן, וזה שלא כדברינו, וע"כ דעתו דאף לענין הכשר שייך ענין חיותו מטהרתו ומשום דיסוד דין חיותו מטהרתו היינו דע"י שהוא חי הוא סתירה לשם אוכל ואינו טהרה בעלמא, ולפי"ז הדר צ"ע במתני'.

**ב. אם חל באבר אחד דין נבילה-**

יש לעיין לדרכו של התפא"י שמת העובר אחר השחיטה מ"ט לא יחול באבר דין טומאת נבילה [ונפק"מ בזה לכזית בשר ועצם כשעורה כדלקמן קכט:]?

ובפשוטו צ"ל דע"י שחיטה עושה ניפול חשיב כנתלש ולא חל בו דין נבילה.

אבל אינו מחוור בעיני דבפשוטו דין שחיטה עושה ניפול אינו אלא לענין גוף השחיטה עצמה שאינה חלה על האבר אבל לא חשיב כנתלש לענין שאין בו אח"כ משום נבילה במיתת העובר עצמו.

ויותר נראה לי לבאר, דבאמת אף שמת העובר הרי מת אחר שחיטה ובשעת שחיטה היה חי ונשחט אגב האם וכל שהוא חשוב כשחוט תו לא חשיב מת כלל, נמצא שלא מת העובר רק האבר לחוד, וממילא א"א שיחול טומאת נבילה על אבר אחד, שכבר יסד לנו הגר"ח פ"ד מאכ"א דאין נבילה אלא במיתת כלל הבהמה ולא במיתת אבר אחד.

אלא שיל"ע בד"ז ממש"כ רש"י בפי' שני דאיירי בשמת העובר קודם שחיטה ובכה"ג חייל טומאת נבילות באבר והרי בשאר העובר לא חל טומאה שהרי נשחט אגב אמו, ולפמש"כ דאית ליה לרש"י יסוד הגר"ח צ"ע היאך יחול בו טומאת נבילה באבר אחד?

ועיין לקמן משי"ת בדעת רש"י ונבאר כאן תחילת הדברים, דכיון שמת העובר במעי אמו קודם השחיטה הרי מצ"ע יש בו מיתה ודין נבילה בכולו אלא שהוא עצמו ניתר בשחיטת האם [ואולי גם חי אגב האם], אבל מ"מ יש בו מצ"ע מיתה בכולו, וכלפי האבר שיצא דתו אינו חי אגב אמו חוזר לעיקר דינו שהוא מת.

משא"כ היכא שמת אחר שחיטה הרי העובר חשיב כמו שחוט ותו אין כאן מיתה בעובר כלל שכל שנשחט תו אינו מת, וממילא א"א שימות אבר אחד לבדו והאבר נחשב אבמה"ח ולא נבילה[[2]](#footnote-3).

והנה הגר"ח שם חקר בביאור סברתו דלא חייל נבילה על אבר אחד אם הוא משום דא"א להיות מיתה אלא בכלל הבהמה, או שהוא ענין מסויים בדין איסור נבילה שאין האיסור נבילה חייל אלא בכולה.

ומתבאר לנו לפי"ז דעת רש"י דאיסור נבילה שפיר חייל על אבר אחד ובלבד שיהיה בו מיתת כולו, וכחד צד של הגר"ח [אלא שקצת יש מקום לדחות דבכה"ג חשיב נמי שחל איסור נבילה בכולו אלא שבחלקו הועילה שחיטת האם להתירו].

וכזה הוכיח בס' שחיטת חולין מתוס' זבחים סט: דלמ"ד טריפה אינה חיה אם נחתך מטריפה אבר מטמא כנבילה ולא כאבמה"ח, וכתב בזכ"י ב-יד הביאור דבאמת כיון דחייל בה דין טריפה חשיב כנבילה כולו אלא שחיותו מפקעת ממנו כל שעתא דין נבילה וכיון שנחתך אבר אחד חייל בו דין נבילה[[3]](#footnote-4).

הרי מבואר כנ"ל דכל שיש בו מיתת כולה שפיר יכול לחול נבילה גם באבר אחד, ואף שבפועל עדיין אין מיתה בכל הבהמה מ"מ כיון שכב יש בה סיבה למיתה אלא שחיותו מטהרתו הרי כשיצא ממנה אבר חוזר בו הדין מיתה שבכולה ומטמא כנבילה.

וכעי"ז בראב"ד בתו"כ פ' שמיני דבן ח' חי התולש ממנו אבר חשיב כנבילה ולא אבמה"ח, ורק אגב אמו מטמא משום אבמה"ח שהוא חי אגב אמו [וזה דלא כד' הר"מ שיו"ד לקמן דאף במת בעודו במעי אמו מטמא נבילה] והוא ג"כ מטעם הנ"ל דהוא חשיב כמת בכולו אלא שחיותו מטהרתו אבל לענין אבר שיצא שפסקה חיותו הדר יש בו טומאת נבילה [מיהו עיין בזרע אברהם טז-ה שהק' ע"ז מתוספתא ערוכה שבת טז-ד שהוא כאבמה"ח].

ומבואר מזה שלא כד' הגר"ח ואי"צ שיחול דין נבילה בכולו רק סגי שחל שם מיתה בכולה, ועוד מבואר בזה דאף שבפועל לא חשיב מת כיון שיש לו חיות מ"מ כיון שיש בו כבר סיבת מיתה חשיב דחייל מיתה בכולה, וה"נ י"ל הכא גבי אבר כיון שכבר נעשה מעשה הממית בכולו אף שהוא חי אגב אמו מהני שאם יצא אח"כ האבר מטמא, וא"ש היטיב ד' רש"י.

וע"ע לקמן משי"ת בדעת רש"י אם גם כשחותך מעובר שבבהמה חיה נעשה נבילה או דוקא אם מתה האם.

**ג. שחט את האם ואח"כ חתך את האבר בעובר מת-**

נבוא לברר כאן הדין בעובר שמת במעי אמו איזה איסור עוברים עליו אם משום נבילה אם משום אבמה"ח והיאך דין טומאתו.

כתב רש"י באופן שני דאיירי שמת העובר קודם שחיטה [וכדעת רבה עד. דאף בזה פליגי ר"מ ורבנן], וכיון שמת העובר הרי האבר שלא ניתר חשיב כאבר מן הנבילה ולא אבמה"ח.

בפשוטו נראה מד' רש"י דעובר מת במעי אמו יש בו איסור וטומאת נבילה ולא חשיב כאבמה"ח.

אלא שיש להעיר ע"ז כמה הערות:

א. ברש"ש העיר ע"ד רש"י דכיון שהעובר במעי אמו חשיב חי לכל דבר ואבר שלו חשיב אבמה"ח, והוכיח כן מרישא דמתני' בחתך ואח"כ שחט את האם אין העובר נטמא משום שהוא חי, וכתבו התוס' שהעובר חי אגב אמו ואף אם מת העובר חשיב כמו חי אגב אמו, וכיון שכן הרי ה"נ חשיב האבר שלו כאבמה"ח?

ב. עוד העיר באמר"מ ד-ב מד' הר"מ פ"ה מאכ"א שאם חותך מעובר מת שבמעי אמו עובר משום אבמה"ח ולא משום נבילה [בין אם יצא האבר לחוץ ובין אם לא יצא-לח"מ], והוא לכאו' היפך ד' רש"י שחל בו איסור נבילה כשמת במעי אמו.

ג. בתוס' כתבו דאבר היוצא מעובר מת ג"כ אינו מטמא דהוי כמו חי אגב אמו:"דהא קמהני ליה שחיטת אמו לאכילה", וכוונתם דאם הוא כמת ל"ש בו היתר שחיטה רק מכח שהוא כחי, ולכאו' מבואר בד' התוס' דע"כ עובר מת במעי אמו הרי הוא כחי דאל"כ ל"ש בו היתר בשחיטת אמו, כ"כ אמר"מ אות ג', ויש לברר אם רש"י חולק בזה כיון דס"ל דהוי כמת ונבילה א"כ אף שהוא עצמו אינו מטמא מק"ו דלעיל ע: מ"מ אבר שלו יטמא שפיר, ויתבאר בהמשך דברינו.

**ד. דרכו של האמר"מ שהוא מחלוקת ראשונים-**

באמר"מ נקט שבאמת יש כאן פלוגתא בין רש"י לתוס' והר"מ, ודעת רש"י שעובר שמת במעי אמו ותלש ממנו ואכלו הרי עובר באיסור נבילה ודלא כהר"מ שאיסורו משום אבמה"ח.

וכן רש"י יחלוק על התוס' דלעיל ויסבור שאם העובר מת במעי אמו הרי הוא מקבל טומאה מכח האבר דלא חשיב כולו כחי מכח האם.

[אח"כ ראיתי ברמב"ן פה: משמע להדיא דעובר מת במעי אמו יש בו איסור נבילה, ומה"ט חידוש הוא לומר דתהני שחיטתו להתיר את איסורו יותר מאשר עובר חי שאי"צ שחיטה להתיר איזה איסור, ולא היה לי פנאי להתבונן בזה].

מקור לכל הענין הביא באמר"מ מסוגיא לקמן עד., דעת ר"ח שכל הפלוגתא הוא בעובר חי בשעת שחיטה אבל בעובר מת לכו"ע שחיטה עושה ניפול והאבר מטמא, ולרבה בין בזו ובין בזו מחלוקת.

ביאור דעת ר"ח, כתב רש"י שם דשאני עובר חי שיש במינו שחיטה[[4]](#footnote-5), ובאר אמר"מ ד-ה וקדם לו בלב אריה שם דגדר ההיתר של ב"פ מתחלק בין עובר חי לעובר מת, דבעובר חי חשיב כאילו נשחט אגב אמו אבל עובר מת א"א להחשיבו כנשחט אגב אמו שהרי הוא חשיב כמת וחייל בו איסור נבילה וא"א לשוחטו [כנראה משום שאין שחיטה מתרת איסור נבילה רק שע"י השחיטה אינה בכלל נבילה] רק הוא היתר בעלמא משום כל בבהמה ומהני להתיר גם איסור נבילה כמו שמתיר איסור חלב שבו.

ומה"ט ס"ל לר"ח דדוקא בעובר חי שנשחט בעצמו אגב אמו ס"ל לרבנן דחלה השחיטה בכולו והאבר נשחט ע"י הולד כולו וזהו דאמרו אין עושה ניפול, אבל בעובר מת שהוא היתר בעלמא וודאי לא חל ההיתר כ"א במה שבכלל הבהמה ולא באבר היוצא [ויתכן שזהו כוונת רש"י שיש במינו שחיטה היינו שאפשר להחשיבו חי אגב אמו].

והנה מבואר שם בתוס' דמתני' איירי בבן ח' ועפי"ז כתב מהרש"א דאף דאמרינן לקמן בסוגיא דבן ח' מיקרי אין במינו שחיטה היינו כלפי שחיטת עצמו אבל מ"מ אגב אמו שפיר חייל ביה שחיטה ומיקרי יש במינו שחיטה, ולא דמי לעובר שמת דמיקרי אין במינו שחיטה גם אגב אמו.

והוכיח כן מהמשך הסוגיא דפריך אמתני' היאך קתני דבן ח' אין שחיטה מטהרתו שלא היתה לו שעת הכושר והרי בן ח' חי יש בו שחיטה אגב אמו, משמע דדוקא בחי כן אבל במת לא חשיב שיש לו שעת הכושר אגב אמו [ועיי"ש בבכור שור שכתב באופ"א שאם יצא לאויר העולם בן ח' מיקרי אין במינו שחיטה, אבל כל שהוא עדיין חי במעי אמו וודאי יש במינו שחיטה מיקרי שהרי יכול להמתין שיכלו חדשיו ויהיה חי גמור ויוכל לשוחטו, וערש"ש].

והנה עיקר יסוד הדברים מבואר ברשב"א לקמן פה: דס"ד בגמ' דשוחט את הטריפה הולד שבה ניתר, וכתב הרשב"א דדוקא בבן ט' חי הוא כן משום דהוי כאילו נשחט י"ל דאף שהאם טריפה מ"מ הולד נשחט כדין, אבל בן ט' מת או בן ח' לא שייך בו כאילו נשחט ובזה כל דינו הוא אגב שחיטת האם וכיון שהיא טריפה ל"מ.

מיהו התם מבואר ברשב"א דאף גבי בן ח' חי לא שייך לומר דהוי כאילו נשחט, ולפמש"כ כאן נמצא דאף גבי בן ח' י"ל כן, ויתבאר במקו"א בגדרי ב"פ.

ובדעת רבה נקט באמר"מ דפליג בעיקרא דמילתא וס"ל דעובר מת מיקרי חי אגב אמו ויש בו איסור אבמה"ח ומה"ט חייל ביה שפיר היתר השחיטה ולכך ס"ל שגם בזה יש נידון אם עושה ניפול.

ובזה באר פסק הר"מ דס"ל דעבר שמת עוברים עליו משום אבמה"ח, שהרי הר"מ מאכ"א ה-יא פסק כרבה [עיי"ש במ"מ] וס"ל דעובר מת במעי אמו חשיב כחי.

אבל בדעת רש"י משמע בפשוטו דאף לרבה דקאי רש"י כוותיה בפירוש זה מ"מ נקט דעובר מת במעי אמו מיקרי נבילה.

ולפי"ז צ"ב טעמיה דרבה, וצל"פ דאף רבה מודה בעיקרא דמילתא דלא חשיב חי אגב אמו רק הוא היתר בעלמא, וע"כ צ"ל דס"ל דאף היתר דכל בבהמה יכול להתפשט על כלל העובר וממילא ניתר גם האבר.

וכן בד' הרשב"א משמע דסוגיא פה: אזלא לכו"ע ואף רבה עד. מודה דב"ט מת לא חשיב כחי אגב אמו, ואינו אלא היתר בעלמא ולא משום כאילו נשחט, ומ"מ ס"ל דעושה ניפול, ועצ"ב הסברא בזה, וע"ע לקמן בכל מהלך האמר"מ בסוגיא ע:.

**ה. דרך נוספת בד' רש"י-**

אבל יתכן לפרש דעת רש"י דאף הוא מודה דעובר במעי אמו מיקרי חי ולא נבילה והתולש ממנו עובר באיסור אבמה"ח.

ומש"כ רש"י דהכא האבר מטמא משום נבילה נתבאר כבר לעיל באורך דס"ל דהטעם דאבמה"ח לא חשיב כנבילה הוא משום דלא חשיבא כנבילה אלא במיתת כולה, אבל אי"צ חלות איסור נבילה בכל הבהמה, אבל כל שאירע מאורע הממית בכולו הרי אף שחלק ממנו חי אגב אמו מ"מ חשיב מעשה נבילה וכשנתלש האבר חוזר בו דין נבילה, והבאנו כזה מד' הזכ"י והראב"ד בתו"כ.

אמנם זה ניחא לבאר הטעם שהאבר חשיב נבילה, אבל עדיין לא הועלנו ליישב סתירת ד' רש"י עם ד' הר"מ, שהר"מ חייב על האבר מן העובר משום אבמה"ח ולא אמרינן שכשנתלש חוזר בו נבילה?

ויש לבאר בזה כמה אופנים לא יסתרו ד' רש"י לד' הר"מ:

א. י"ל דוודאי היכא שעדיין האם חיה חשיב כל העובר כחי אגב אמו והנחתך ממנו חשיב כאבמה"ח ולא נבילה כש"כ הר"מ [ול"ל לרש"י יסוד התוס' זבחים דמיד כשנחתך חוזר בו שם נבילה], אבל אחר שחיטת האם שכל הבהמה מתה ממילא שוב חייל בו דין נבילה.

וכבר צידד כן באמר"מ אלא שתמה ע"ז היאך יחול השתא איסור נבילה אם מעיקרא לא חייל?

אבל נראה ביאור הדברים דהיכא שהעובר חי אגב אמו וודאי לא חייל נבילה במקצת בהמה, אבל אחר ששחט את האם הרי השתא נתעורר בו סיבת מיתה שיש בו אלא שאיסור נבילה לא חל בו שהותר ע"י השחיטה אבל מ"מ באבר שפיר חייל איסור נבילה.

[וכעין יסוד זה מבואר באחרונים, עיין בכורות כג. שאם אין העובר ראוי לאכילה במעי אמו לא חל בו טומאה אף שכשיצא לאויר העולם ראוי הוא לאכילה.

והק' בחי' הגרי"ז שם דהא מבואר במתני' ע: דלא חייל בעובר טומאת נבילה עד שיוצא והרי בשעה שיוצא הוא ראוי לאכילה למה לא תחול בו טומאה?

וכתב בחזו"א בכורות כא-ב דמ"מ עיקר שם נבילה חל בו מעיקרא אלא שהוא חי כל שעתא אגב אמו וכל שמתה האם או יצא מתעורר בו שם נבילה דמעיקרא ואם לא היה ראוי אז לאכילה לא חל בו שם נבילה, ועיין ראשית בכורים שם כעי"ז, וזה מקור לגבי טומאה אבל יתבאר לקמן לחלק בין איסור לטומאה].

ולפי מהלך זה הרי גם רש"י יודה למש"כ האמר"מ בדעת רבה עד. דעובר מת במעי אמו חשיב כחי וחלה בו שחיטת אמו ולכך ניתר האבר עי"ז לרבנן, אלא דנקט רש"י דמ"מ לר"מ שהשחיטה עושה ניפול הרי כיון שבשחיטת האם יצאה לפועל המיתה בכל הבהמה ממילא אף שהותר העובר חל המיתה באבר ומטמא משום נבילה.

ב. בנו"א שמעתי לומר שאין כאן פלוגתא בין רש"י להר"מ, ולעולם גם רש"י מודה דחותך מעובר שבמעי אמו עובר משום אבמה"ח, אבל הכא באבר היוצא הרי כיון שמצ"ע היה כל העובר כמת ורק חיותו של האם מועלת לו הרי כלפי האבר א"א לדון את העובר כחי אגב אמו שכלפי האבר שאינו במחיצתה של האם אין דנים את העובר ביחס לאמו רק ביחס לעצמו, והוי כאבר מנבילה.

אינו מובן בעיני כ"כ דסו"ס גם כלפי האבר חשיב שאר העובר כחי וא"כ אין כאן מיתת כולה ולמה יהיה בו נבילה, וי"ל.

אח"כ ראיתי בסוגיא דחלבו של ב"פ דמבואר דעת רו"ר דבעודו במעי אמו לא חל בו שם חלב מפרשת כל בבהמה, אבל כשיצא לאויר העולם החלב לחוד שפיר נאסר, דפקע מיניה היתר דכל בבהמה ואף שכלל העובר עדיין במעי אמו, והוא ממש כעין המבואר כאן.

ויל"ע לפי"ז מ"ש מרישא דמתני' לפמש"כ תפא"י שמת העובר אחר שחיטה ולא אמרינן שמיתה זו תחשיב גם את האבר כנבילה, וע"כ משום שהעובר נשחט אגב אמו א"א לחול בו נבילה וכש"כ לעיל, ולפי הנ"ל הרי כלפי האבר דנים אותו כדבר בפנ"ע ולא אגב אמו, וצריך לחלק דבשחיטה אף אם נידון כלפי עצמו חשיב כנשחט כולו ממש ואף האבר הותר כמו אם נשחט בסימניו.

**ה. מהלך נוסף ביישוב ד' רש"י עם הר"מ-**

ג. בס' שחיטת חולין יצא לחדש ביאור אחר נפלא בד' רש"י והר"מ שאין כאן מחלוקת כלל, ותו"ד דאף שהר"מ חייב על עובר מת במעי אמו משום אבמה"ח, ה"מ לענין מאכ"א אבל לענין טומאה מודה הר"מ שהחותך מעובר מת במעי אמו [אף בלא אבר היוצא] מטמא טומאת נבילה, וכל מה שהעמיד האמר"מ פלוגתא ביניהם אינו נכון שגם הר"מ עצמו מטמא משום נבילה.

וכמה ראיות הביא לזה:

א. בר"מ פ"ב אבה"ט ה"ט מבואר להדיא שחותך אבר מעובר שמת במעי אמו מטמא משום נבילה והוא סותר לדבריו פ"ה מאכ"א דאיסורו משום אבמה"ח.

ב. בגמ' עג: דנה הגמ' הכל מודים שמיתה עושה ניפול ואין שחיטה עושה ניפול, אילימא באבר דעובר מיפלג פליגי, וכבר הק' בספר שאלת דוד (להגר"ד מקרלין, ה:) היאך ס"ד כלל לומר מיתה עושה ניפול גבי אבר דעובר ומאי נפק"מ בזה, שאם העובר חי הרי וודאי במיתת האם הוא אבמה"ח, וע"כ איירי בעובר מת וע"י מיתת האם חשבינן לה כניפול ועובר משום אבמה"ח, וצ"ע שהרי מבואר ברש"י במתני' ובר"מ פ"ב אבה"ט הנ"ל דאבר הנחתך מעובר מת אחר שחיטת אמו יש בו משום נבילה כיון ששחיטה עושה ניפול?

[וזה יקשה גם לפמש"כ לעיל ברש"י דכל שהעובר במעי אמו חשיב כחי ועוברים עליו משום אבמה"ח דמ"מ הרי נתבאר לעיל דע"י שחיטה עושה ניפול חוזר לעבור משום נבילה שמתעורר בו דין נבילה שבו א"כ ה"נ ע"י מיתצה עושה ניפול א"כ מאי נפק"מ בדין זה].

ובאר בזה, דע"כ וודאי גם הר"מ מודה שאם חותך מעובר מת במעי אמו האבר מטמא משום נבילה אבל איסור יש בו משום אבמה"ח כש"כ הר"מ בהל' מאכ"א, ולפי"ז אין כאן פלוגתא בין רש"י להר"מ ואף שכתב הר"מ שיש בו משום איסור אבמה"ח מ"מ טומאת נבילה אית ביה כרש"י.

וביאור הדברים דחלוק דין אבמה"ח לענין טומאה מאיסור אכילה, דלענין טומאה יסוד דין אבמה"ח הוא במיתת מקצתו כדילפינן מקרא דוכי ימות מן הבהמה דאף מיתת מקצת בהמה מטמא, וטומאת נבילה הוא במיתת כולו, וכל שהעובר בכללותו אירעה בו מיתה הרי יש בכולו סיבה לנבילה וממילא כל אבר ואבר שפורש אח"כ חשיב כנבילה כיון שעיקר המיתה היתה בכולו אף שלא יצאה לפועל בכולו.

אבל איסור אכילה של אבמה"ח ונבילה אין החילוק משום מיתת כולו או מקצתו, דיסוד איסור אבמה"ח אינו משום מיתה כמו איסור נבילה שהרי למ"ד בהמה בחייה לאברים עומדת חייב אף בחייה [וכש"כ במקו"א להוכיח שלא כד' הזכ"י בזה, ואכ"מ], אלא דכללא הוא היכא שיצא האבר מן החי חשיב אבמה"ח, וא"כ י"ל דכיון שבפועל העובר חשיב חי אגב אמו הרי אבר הנתלש ממנו הוא בכלל איסור אבמה"ח [ויותר נראה דחשיב אבמה"ח של האם עצמה].

אלא דלפי"ז נמצא שיש בו גם איסור נבילה כמו בטומאה משום מיתת העובר כולו, וכתב בשחיטת חולין דכתב הר"מ שיש בו אבמה"ח לחומרא לצרף גו"ע, אבל באמת דוחק לומר שיש אבמה"ח ונבילה יחד.

והפשטות בדין אבמה"ח ונבילה כש"כ במקו"א ששניהם יסודם משום חסרון שחיטה אלא דאבמה"ח הוא באבר אחד ונבילה הוא בכולו, ואולי לפי"ז א"ש שאין כאן נבילה כלל שהרי העובר שייך בו שחיטה מכח האם ואין חסרון שחיטה רק באבר אחד ובכה"ג אין בו איסור נבילה רק אבמה"ח, ויל"ע.

ועכ"פ לפי כל הנ"ל מתיישבת היטיב קו' השאלת דוד דנפק"מ בדין מיתה עושה ניפול שיש בו משום איסור אבמה"ח אבל באמת לעולם יהיה בו טומאת נבילה, ובזה אשה"ט דקדוק לשון הר"מ שלא הביא הדין דמיתה עושה ניפול לענין טומאה בהל' אבה"ט כיון שאין בו נפק"מ כלל לענין טומאה דהא בלא"ה מטמא משום נבילה, ורק בהל' מאכ"א פסק דין זה משום דנפק"מ שיש בו איסור אבמה"ח.

וע"ע בעיקר מהלך זה במשי"ת לקמן לבאר עפ"י הסוגיא ע: באופ"א יותר מתבאר הטעם דתולש אבר יש בו איסור אכילה של אבמה"ח וטומאת נבילה.

**ו. דחיית מהלכים אלו מד' המ"מ וראיה לד' האמר"מ-**

אבל באמת אין מהלכים אלו מתיישבים בד' המ"מ, דהנה עיקר מקורו של הר"מ שתולש אבר חייב באכילתו משום אבמה"ח אינו ברור, ועיין ברמב"ן צב: שכתב כד' הר"מ והוסיף שכ"נ בפרק בהמה המקשה, וסתם כוונתו.

ובמ"מ פ"ה מאכ"א באר מקורו של הר"מ ממתני' דידן שתולש מטמא משום אבמה"ח, ולדעת רבה עד. מתני' איירי בין בעובר חי ובין במת, ומשמע דבין עובר חי ובין עובר מת הכל אותו דין הוא, וא"כ כשם שעובר חי עובר משום אבמה"ח ה"נ בעובר מת משום אבמה"ח.

והנה דינא דמתני' איירי לענין טומאה ומבואר דס"ל דאף לענין טומאה מטמא הר"מ משום אבמה"ח ולא משום נבילה [ולפי"ז צ"ע לשון הר"מ פ"ב אבה"ט דמטמא כנבילה].

ולפי"ז מתבאר מדבריו להדיא דפליג הר"מ ע"ד רש"י וס"ל דבדינא דמתני' יהיה בו טומאת אבמה"ח גם בעובר מת, והוא ממש כד' אמר"מ ודלא כש"כ או כד' השחיטת חולין, ולפי"ז הדר צ"ע לרש"י קו' השאלת דוד מאי נפק"מ בדין עושה ניפול הרי הוא נבילה בלא"ה, וצל"ע.

[ובאמת בשאלת דוד פי' דמקורו של הר"מ הוא גופא מדין שחיטה עושה ניפול דאי נימא דבלא"ה חשיב כנבילה אין נפק"מ אי מיתה עושה ניפול, ודלא כש"כ המ"מ מקורו ויתכן שזהו כוונת הרמב"ן].

**ז. בדין טומאת עובר מת במעי אמו וביאור הק"ו דר"ח-**

מבואר במתני' ע: שאין העובר מטמא בעודו במעי אמו אף שהוא מת, בפשוטו היה נראה מזה שאין בו דין נבילה דלא כש"כ אמר"מ בדעת רש"י.

וגם לפמש"כ האמר"מ בדעת שא"ר הרי ר"ח עד. וודאי ס"ל דחייל בו דין נבילה ומה"ט מחלק בין עובר חי לעובר מת, וצ"ע ממתני' זו.

אבל הנה בגמ' ע: באמת יליף לה ר"ח מק"ו אם הועילה אמו להתירו באכילה לא כ"ש שתוציאו מידי נבילה, וכתב באמר"מ דמשמע מזה איפכא דלעולם הוי נבילה אלא דילפינן מק"ו דמ"מ מועילה חיות אמו שלא יטמא בנבילה.

ובאמת כ"מ ברש"י ע: דהוי כמת ומ"מ ילפינן מק"ו דאינו מטמא, ורש"י לטעמיה במתני' שנקט דהוי כנבילה.

ולפי"ז אדרבה דעת הר"מ שחייב על התולש מעובר מת משום איסור אבמה"ח צ"ע, דהא מדאיצטריך לק"ו משמע דהוי כנבילה?

ונראה לדון בכמה דרכים:

א. הנה בעיקר הק"ו דר"ח יש מקום לדון דהא גופא מחדש לנו שהעובר נחשב כחי אגב אמו ומה"ט יש בו אבמה"ח, ולפי"ז הוא כעין גילוי מילתא ולא ק"ו ממש, א"כ א"ש ד' הר"מ דלבתר הק"ו הוי כחי אגב אמו גם לענין איסור אבמה"ח [ורק לענין טומאה נתבאר לעיל די"ל דאף הר"מ מודה שהתולש ממנו אבר מטמא משום נבילה].

ולכאו' יסוד לסברא זו בתוס' עב. שכתבו דאף אם מת העובר אינו מקבל טומאה דהוי כמו חי אגב אמו:"דהא קמהני ליה שחיטת אמו לאכילה", וכוונתם דאם הוא כמת ל"ש בו היתר שחיטה רק מכח שהוא כחי, ולכאו' מבואר בד' התוס' דע"כ עובר מת במעי אמו הרי הוא כחי דאל"כ ל"ש בו היתר בשחיטת אמו, וכ"כ אמר"מ אות ג', ומשמע לפי"ז דהכי פי' הק"ו דר"ח דאם דאם הועילה שחיטת אמו וכו' והוא כגילוי מילתא.

אבל באמת ל"מ כן בלשונו של ר"ח כלל דא"כ לאו ק"ו הוא[[5]](#footnote-6)?

ועוד הוסיף באבי"ע פכ"ה טו"מ דא"כ אין מקום לפירכת הגמ' אח"כ אשכחן בטהורה טמאה מנ"ל שהרי הוא גילוי מילתא דחשיב כחי והא חזינן גם דאיכא למ"ד ע: דדוקא בטהורה הוא כן?

גם צ"ע לפי"ז בסוגיא עד. למה לא יהני ק"ו דר"ח שתועיל בו השחיטה כשהוא מת שהרי ילפינן מיניה דהוי כחי לכל מילי והרי לר"ח עצמו וודאי מבואר עד. דעובר במעי אמו הוי כמת ולא חל בו שחיטת האם ומה"ט לכו"ע השחיטה עושה ניפול בכה"ג, וכש"כ לעיל בשם האמר"מ?

ומשמע מזה כש"כ אמר"מ דמצ"ע יש בו משום נבילה וחשיב כמת ובעינן ק"ו להתירו מידי טומאה, ולפי"ז הדר צ"ע ד' הר"מ היאך נקט שהעובר חשיב כחי לענין איסור אבמה"ח.

אלא דלפי"ז צ"ב טובא גדר הק"ו, עיין מש"כ בסוגיא ע:.

ולפי"ז הדר צע"ג לפי כל הנ"ל כיון דמבואר ע: דחשיב העובר כמת ואיצטריך לק"ו כדי שלא יטמא היאך נחייב על התולש אבר משום אבמה"ח?

ב. באמר"מ נקט עפי"ד דלעיל דפליגי בנידון זה אם עובר במעי אמו מת חשיב כנבילה ר"ח ורבה, ולפי"ז אזיל ר"ח לטעמיה דחשיב כמת לכך הוצרך לק"ו אבל הר"מ פסק כרבה ולדידיה באמת אי"צ לק"ו.

ויסוד לדבריו כנראה להדיא במהרש"א עב., דהנה בתוס' עב. כתבו דאף הנוגע באבר היוצא ממנו אינו נטמא [דאי חלה בו טומאה כבר תו לא תועיל השחיטה לרבנן להוציאו מזה], ונתקשו מלשון המשנה לעיל דקתני הושיט הרועה את ידו משמע דוקא בעודה בפנים אין בה טומאה, וכתבו דלאו דוקא הוא, א"נ דבידו בחוץ מודו רבנן דעכ"פ בטמאה טמא דלא מקשינן טמאה לטהורה ע: אלא לענין מה שבפנים ולא במה שיצא, אבל עכ"פ בטהורה וודאי האבר שבחוץ טהור.

ובמהרש"א נתקשה דהא ר"ח יליף לדינא דמתני' מק"ו אם הועילה וכו' והרי ק"ו זה לא שייך כלפי אבר היוצא שאינו ניתר בשחיטת אמו [ובמקו"א נתבארה שיטת בעה"מ בזה דק"ו מהני גם להאבר]?

וכתב בתי' השני דדוקא לרבה דמוקי למתני' בעובר חי הרי יש ההכרח במתני' דע"כ אין האבר מטמא אף ביצא לחוץ כש"כ התוס' דאל"כ לא תועיל השחיטה לפי רבנן להוציא מידי טומאה, אבל לר"ח דמתני' לא איירי בעובר מת הרי י"ל דאה"נ האבר מטמא אם יצא לחוץ.

אבל אף שדבריו יתכנו דלר"ח אין ראיה ממתני' מ"מ אין טעם לומר דפליג בזה, וצ"ב, וכנראה דבריו יתבארו היטיב עפי"ד האמר"מ דמפלוגתת רבה ור"ח עד. למדנו דפליגי אם העובר חשיב כחי או מת, וממילא לרבה אי"צ ק"ו.

ולפי"ד מהרש"א נמצא דלר"ח יודו התוס' שהאבר היוצא מטמא וכל דבריהם הוא לשיטת רבה דעובר חשיב כחי.

ולפי מהלך זה של האמר"מ נמצא שכל ד' התוס' דאבר היוצא מעובר חי אינו מטמא הוא רק כפי שיטתם שנקטו [לכה"פ לרבה] דעובר במעי אמו ה"ה כחי אבל לפי"מ שנקט האמר"מ בדעת רש"י הרי ס"ל שהוא כמת גם לרבה וחשיב כנבילה וא"א לטהר אלא מכח ק"ו ולדידיה האבר היוצא מעובר מת יטמא[[6]](#footnote-7).

ולפי"ז ה"נ י"ל ד' התוס' שנקטו דאף אם מת העובר אינו נטמא שהוא כחי אגב אמו, ותמהנו עליהם דהא מבואר ע: דהוי כמת, אבל י"ל דד' התוס' אזלי לשיטת רבה שהרי דוקא לדידיה מתני' איירי בעובר מת, ולשיטתו באמת הוי כחי ואי"צ לק"ו כלל רק עצם מה שניתר בשחיטה הוא משום דהוי כחי אגב אמו.

וכ"ז לפי"ד של האמר"מ דרש"י פליג בזה ע"ד התוס' והר"מ, אבל לפי כל מש"כ לעיל הרי יתכן שגם רש"י יודה בכ"ז ואין כאן פלוגתא וכל שהעובר במעי אמו הרי הוא כחי אגב אמו ועובר באיסור אבמה"ח לדעת רבה, וסוגיא ע: יפרש גם הוא דר"ח לטעמיה, וא"ש גם לפי מהלך דידן.

אבל באמת עיקר ד' מהרש"א צ"ע לפרש כן דאי לרבה אי"צ ק"ו היאך יפרש רבה דעת הסוברים דבטמאה טמא והרי לשיטתו הוא חי אגב אמו, וד' מהרש"א תמוהים ומשמע מזה דוודאי אף רבה בעי לק"ו דמצ"ע חשיב כמת, ושלא כד' האמר"מ.

לפי"ז הדר צ"ע ד' הר"מ היאך חייב על האבר משום אבמה"ח?

ג. אולי יש מקום לדון לפמש"כ לעיל מס' שחיטת חולין דאף הר"מ שמחייב על העובר משום איסור אבמה"ח מודה שהתולש מן האבר מטמא משום נבילה [שלא כמשמעות המ"מ שהבאנו].

ולעיל הבאנו הביאור בזה דכלפי האבר הנתלש חייל טומאת נבילה אבל לענין איסור אבמה"ח חשיב כנתלש מן החי.

אבל יתכן שמקורו של הר"מ הוא מכח הסוגיא ע: דחזינן התם דאיצטריך לק"ו כדי שלא יטמא גם במעי אמו, א"כ חזינן דלענין טומאת נבילות חשיב העובר כמת ומטמא בנבילה, ובעי ק"ו להתירו א"כ כל שתלש אבר תו אינו מטמא.

ויסוד הדברים דכל מה דלא חייל ביה דין נבילה הוא מכח פרשת כל בבהמה שהוא חלק מאמו דילפינן לה מק"ו אבל אחר שנתלש תו לת ביה הך דינא.

וכעי"ז מצאנו לענין חלב דעת התוס' קג. דאף דחדשים גרמי וחשיב מצ"ע כחלב מ"מ כל שהוא במעי אמו לא חשיב חלב ורק אם תלשו נאסר, דתו לית ביה פרשת כל בבהמה ע"י אוירא דחלב ה"נ הכא כל שיצא האבר לחוץ ותלשו שפיר חל בו טומאת נבילה, אלא שצריך לבאר מ"ט לענין איסור אבמה"ח אינו כן.

ולפי"ז נראה שצריך לבאר הענין בנו"א, דלענין איסור אבמה"ח פשוט מסברא דחשיב כחי אגב אמו [לכה"פ לרבה עד.] ומה"ט אם נתלש הוי כאבמה"ח, אבל מ"מ ס"ל להר"מ דלענין טומאה מסברא חשיב כמת ומטמא בנבילה, ומה"ט כלפי האבר שתולש ממנו דלית ביה ק"ו הדר דינא דמטמא משום נבילה.

ויתכן הטעם בזה דאף דחשיב כחי אגב אמו הוא מכח הפרשה של כל בבהמה תאכלו שחיותו היא חיות אמו לענין שחיטה וממילא גם לא חל בו איסור נבילה [שאם יחול לא יהיה בו היתר].

אבל לענין טומאה לא נתחדשה פרשת כל בבהמה וממילא חשיב כמת אף כשהוא אגב אמו, ובעינן ק"ו מיוחד להפקיע מידי טומאה וכל שפרש מהאם דתו לית ביה ק"ו ה"ה מטמא בנבילה [וצ"ל לפי"ז דהק"ו מהני גם לענין אבר היוצא וכדעת בעה"מ ושלא כד' מהרש"א בתוס' עב., וצ"ע].

[ואולי גם מש"כ התוס' עב. דאף אם מת העובר אינו מקבל טו"א משום דהוי כחי אגב אמו, ואף דלענין טומאת נבילה מצרכינן לק"ו מ"מ לענין טו"א כיון שהוא חי אגב אמו אינו מקבל טומאה][[7]](#footnote-8).

עוד יתכן לבאר באופ"א יותר נראה, דבאמת כשדנים על העובר א"א שיהיה בו דין של חי וא"א שהוא מצ"ע יתן דין אבמה"ח כלל שהרי הוא מת, ורק בתורת חלק מהאם הרי הוא חשוב כחי וחייב עליו רק משום איסור אבמה"ח של האם, אבל הגמ' ע: דנה שיש לו לטמא משום נבילה שהרי כלפי עצמו הוא כנבילה ולא תהני חיות אמו לטהרו מידי נבילה, וע"ז ילפינן מק"ו דאף העובר בפנ"ע לא יטמא, אבל האבר שנתלש ממנו תו אינו בכלל הק"ו וחוזר לטמא בנבילה אבל איסור יש בו גם משום אבמה"ח של האם ומצטרף בו גו"ע [וגם לפי מהלך זה יש בו איסור אכילה גם משום נבילה וגם משום אבמה"ח אלא דנפק"מ לצרף גו"ע].

**ח. היאך חל אבמה"ח קודם לידה-**

בעיקר דינא דמתני' דלר"מ בחתך ואח"כ שחט האבר טמא משום אבמה"ח, הק' באמר"מ ד-ח מסוגיא קג. שהוכיחו התוס' שם דלא חייל אבמה"ח במעי אמו עד שהבהמה נולדת, ואיך מבואר במתני' דקודם לידה כבר חל בו אבמה"ח [ואי משום לידת האבר הא קי"ל אין לידה לאברים], וכן קי"ל לאסור אבר היוצא וע"כ שיש בו משום אבמה"ח וחסרון שחיטה [עיי"ש דתלי בגדר איסור אבר היוצא]?

א. כתב אמר"מ דע"כ שיש בעובר אבמה"ח מכח שהוא כאבר של אמו, וכל הנידון בגמ' קג. הוא כלפי אבמה"ח של עצמו אחר שנולד דפקע כבר אבמה"ח דאמו [שילוד אין בו משום אבמה"ח של אמו].

והנה מבואר בתוס' דאף בעובר מת איכא לדינא דמתני' וע"כ דאף בעובר מת חשיב חי אגב אמו וממילא חל בו אבמה"ח של אמו.

ומזה הוכיח כדעת הר"מ שתולש מעובר יש בו משום איסור אבמה"ח וטומאת אבמה"ח מכח האם שאם אינו חשוב כחי אגב האם לא יהיה בו אבמה"ח, ושלא כדעת רש"י דהוי כנבילה [לפי"ד האמר"מ בשיטתו].

מיהו לאו קו' אלימתא היא שהרי אם נימא דרש"י פליג בזה הרי בפשוטו הוא חולק על עיקר ד' התוס' וס"ל שאם העובר מת גם יקבל טו"א במעי אמו ולא איירי אלא בעובר חי.

ואם כש"כ לעיל לצדד שרש"י והר"מ לא פליגי, הרי נתבארו בזה כמה דרכים, ואם כש"כ בדרך אחת לצדד דרש"י מודה להר"מ שיש בו איסור אבמה"ח בתולש מעובר ורק אחר שחיטת האם חל בו נבילה הרי וודאי לק"מ.

ולפמש"כ לעיל מהשחיטת חולין הרי בין רש"י ובין הר"מ מודו שיש בו טומאה של נבילה ואיסור אבמה"ח מכח האם, לפי"ז ג"כ לק"מ.

ב. אבל בחזו"א ג-ג דרך בזה בדרך מחודשת דלעולם הטעם שלא חל אבמה"ח בעודו במעי אמו הוא משום דאכתי שחיטת אמו יכולה להתירו, אבל כל שיצא האבר הרי א"א לשחיטת אמו להתירו חל בו איסור אבמה"ח, ואי"צ לזה גדרי לידה כלל רק העיקר דתו ל"מ שחיטת אמו, ומה"ט אם חתך אבר כלפי אותו אבר שלא שייך בו יותר היתר השחיטה חל בו אבמה"ח.

אבל נתקשה מסוגיא קג. דמבואר דאף אם יצא אבר אכתי לא חל בו אבמה"ח כיון שעוד לא נולדה הבהמה, וכתב דהתם אזלינן כמ"ד שיש תקנתא לאבר בחזרה, ודוחק.

ג. עוד כתב שם בחזו"א בקצרה דלא אמרינן בהמה לאברים עומדת קודם יציאת רובה, ולפי"ז לק"מ קו' האמר"מ דוודאי כל שחתך את האבר הרי בכה"ג וודאי לאברים עומדת, וזה כוונת החזו"א לתרץ.

ובאמת טעמו זה לכאו' מבואר להדיא בתוס' שבועות כד. שכתבו הטעם דלא חל אבמה"ח עד שתוולד משום דלכו"ע עדיין אינה עומדת לאברים עד שתוולד.

אבל עיין ברמב"ן צב: שכתב שאבמה"ח אינו חל עד שיצא לאויר העולם ודימה זה לחלב וטריפה דמבואר קג. שאינם חלים עד שיצא לאויר העולם, ובאר יסוד הדברים משום דחשיב חלק מאמו ואינו ולד בפנ"ע.

ומ"מ הוסיף שם הרמב"ן בתו"ד:"לא חל איסור אבר אלא עם יציאת רובא דמההיא שעתא קיימא לאברים", משמע שבא לבאר הטעם שלא חל איסור אבמה"ח עד יציאת רובו משום דעדיין אינה עומדת לאברים, ומשמע מזה כד' החזו"א, וצ"ע כוונת הרמב"ן [וכנראה גם כוונת התוס' ע"ד הרמב"ן], ואולי צריך לדחוק שלא בא לבאר הטעם שלא חל בה עד השתא אבמה"ח רק בא לבאר היאך יחול בו מהשתא משום דלאברים עומדת, אבל ל"מ כן בלשונו, וצ"ע.

ובאמת יל"ע מ"ט לא חל דין אבמה"ח עד שיצא רובו והרי לענין חלב מבואר בראשונים קג. דאף שאינו חל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם מ"מ דעת ר"י עה. שאם תלש חלב נאסר, דכל מה שלא חל החלב במעי אמו הוא משום שנידון כאברי אמו, אבל כל שתלשו ותו אינו שייך לאמו חייל איסור חלב, וצ"ע א"כ נימא גם גבי אבמה"ח כן ויחול איסור אבר קודם שיצא רובו?

וצ"ל דכל מה שמצאו בחלב הוא דוקא בתלש אבל אבל אם יוצא החלב לחוד לא יחול בו איסור חלב, דאכתי חשיב חלק מאמו ולענין טומאה אכתי מועלת שחיטת אמו להתיר אבר היוצא כמבואר במתני', וה"נ לענין אבמה"ח אם יוצא לא חל בו איסור אבמה"ח עד שיתלש אף למ"ד לאברים עומדת או עד שיצא רוב הולד, אבל כל שנתלש אי"צ יציאת רובו[[8]](#footnote-9).

[מיהו קצ"ע שהרי לפמש"כ רש"י סח. הרי כל שהוא בחוץ לא קרינן ביה בבהמה כלל ואינו מכח איסור בשר בשדה א"כ אינו בכלל השחיטה אלא לענין טומאה אבל לא לענין מתיר של השחיטה, וא"כ איך יותר האבר שבחוץ, ועצ"ע, ועיין זכרו"ש עד-ד מש"כ בכ"ז].

ולפי"ז באמת אי"צ לתירוצו של האמר"מ דשפיר ע"י שנתלש חל בו איסור אבר של עצמו גם קודם יציאת רובו.

מיהו כ"ז לר"י אבל לר"ל חדשים ואוירא גרמי ולא חל איסור חלב בתולש ה"נ לכאו' לא יחול איסור אבר עד שיצא רובו, ותיקשי ממתני' היאך יש בו אבמה"ח, ושוב צריך לתירוצו של האמר"מ דאבמה"ח דמתני' הוא מכח אמו ולא אבר של עצמו.

אבל בעיקר הענין אח"כ ראיתי בחי' רעק"א עד. נקט להדיא שאם הוציא אבר שיש בו חלב לר"י נאסר וחשיב אוירא דחלב ודלא כש"כ.

1. מיהו במקו"א נתבאר שיל"פ משום שחיות הוא סתירה לשם אוכל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין לקמן דמהלך זה יותר א"ש אם נפרש בדעת רש"י דעובר שמת חשיב נבילה כדעת האמר"מ, א"כ וודאי הוי נבילה אלא שחלקו הותר ע"י שחיטת האם מגזיה"כ דכל בבהמה ושפיר האבר שלא הותר נשאר בדין נבילה.

   אבל י"ל דאף אם חשיב חי ממש אגב אמו ושחיטת האם חלה בו ממש, מ"מ כבר אירע בו מצ"ע מאורע הממית ואף שבפועל חיותו מטהרתו מ"מ יש בו סיבת מיתה כל שעתא וכל שיצא האבר חוזר בו הדין מיתה של עצמו, ולא דמי להיכא דנשחט דחלה בו כבר מתחילה שחיטת האם תו לא חשיב כמת לעולם אף כלפי עצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתבאר עוד במקו"א לבאר היאך תלי בפלוגתא דטריפה אינה חיה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואי לאו ד' רש"י היה מקום לפרש דשאני עובר חי דחשיב כולו כדבר אחד ואם חל שחיטה בו חל גם באבר משא"כ בעובר מת אין שייכות בין העובר לאבר היוצא וכעין דאמרינן חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמו. [↑](#footnote-ref-5)
5. יתכן שגם מה דחשיב חי הכל הוא חלות דין מפרשת כל בבהמה ואינו גילוי מילתא ממש ללמוד ממנו גם לטמאה, וצ"ע, ועיין מש"כ בסוגיא ע:. [↑](#footnote-ref-6)
6. אלא שיש מקום לטהר מצד אחר די"ל דס"ל לרש"י כדעת בעה"מ ע: דאף לענין אבר היוצא הועיל הק"ו, אלא דברש"י ע: ל"מ כן דאל"כ לא הוצרך לידחק בקו' דטומאה בלועה, וע"ע מש"כ בסוגיא ע:. [↑](#footnote-ref-7)
7. או אולי דכיון שהוא מת מצ"ע א"א לטהרו ע"י דחשיב כחי מכח אמו שאין אומרים חיותו מטהרתו כ"א לענין טו"א ולתת לו איסור אבמה"ח אבל א"א להפקיע עי"ז טומאת נבילה, ושלא כד' הזכ"י שנקט לענין מפרכסת דחיותו מטהרתו מידי טומאת נבילה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזכרו"ש שם חקר בדין חלב היוצא ונשחטה האם אם יש בו איסור כרת, וכתב בקצרה דבגמ' קג. משמע דבעי יציאת רובא דוקא, וכנראה לפי"ז גם אם לא נשחטה האם היינו הך כיון דבעי אוירא דחלב, וכש"כ. [↑](#footnote-ref-9)