נדרים ונדבות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ו' כ"ה שבט תשס"ח

א] המהרש"א הק' במש"א דלא תימא דטעמא דנדרים ונדבות אין קריבין משום גזירה שמא ישהה, דהיאך הו"מ לפרש כן, הרי ב"ש פרכי מינה לב"ה, ועי' היטב בחי' ר"נ בן הרמב"ן.

אמנם נ' די"ל בזה, דהנה האחרונים הק' היאך ס"ד לפרש הטעם משום שמא ישהה, הרי ה"ט ל"ש אלא בשלמים ולא בעולה, ובע"כ מזה דבעולה פשיט"ל דטעם האיסור הוא משום דצורך גבוה לא הותר, ומשום לכם ולא לגבוה, אך בשלמים דיש בזה צורך הדיוט, ס"ד דכל האיסור הוא רק מגזירה שמא ישהה, וז"פ.

ולפ"ז ל"ק מהא דפרכי ב"ש מנדרים ונדבות, דאינהו פרכי מעולה ולפי' רבינו שמואל הוא להדיא כן, אך לפירושו דעת אבא שאול דאף שלמים אין קריבין מה"ת, וצ"ע, דאינה קריבה מכח צורך הגבוה, אך אה"נ י"ל דשלמים קריבין מה"ת משום צורך ההדיוט, ודו"ק.

בדין הקרבת שלמי שמחה ביו"ט, עי' תוס' חגיגה ד"ז: ב' דעות בזה, והנה בד' הטו"א שם מבו' קו' גדולה בזה, דמ"ט שלמי שמחה קריבין ביו"ט, הרי בלא"ה הי' לנו להתיר משום צורך הדיוט, ולא שרינן לה משום דמשלחן גבוה קא זכו, וא"כ מה מוסיף לן הא דיש באכילת הבעלים גם קיום מצות שלמי שמחה.

ומזה נ' דדעת התוס' דיש מצות הקרבה בשלמי שמחה, ומשום מצות ההקרבה הוא דשרי להקריבן ביו"ט, וזהו שתירצו דמשכח"ל בשיצא יד"ח שמחה, ומיושב משה"ק הטו"א שם דאכתי יש להתיר משום הואיל דחזי לאחריני לקיום מצות שמחה, דלהנ"ל הרי לא יקיימו האחרים בזה מצות הקרבת שלמי שמחה, ודו"ק, וגם תי' השני דהתוס' מיוסד ע"ז דהנידון הוא לקיום מצות הקרבת שלמי שמחה, וע"ז הוא שכתבו דכ"ז הוא בשמקריבן לשם כך, ודו"ק.

אך ילה"ע ע"ז מל' תוהרא"ש שכתב דיש לו לשמחה כל צרכו, ומ' דגם אם כבר הקריב שלמי שמחה, מ"מ אם אכתי אין לו בשר די לצורך שמחה, מותר לשחוט נדרים ונדבות ביו"ט לכך, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע.

ולדעת הסוברים דליכא מצוה בהקרבת שלמי שמחה, צ"ב, דא"כ היאך מקריבין שלמי שמחה ביו"ט, וכמשה"ק הטו"א, דמה מועיל מה שמקיים בזה גם מצות שמחה, הרי בלא"ה יש בזה צורך אכילת הדיוט וזה אינו מתיר, ועיי"ש שכתב דכל הא דשרי להקריב שלמי שמחה הוא רק בשהפרישן לשם כך, דבכה"ג עיקרו הוא לצורך האכילה, וע"כ שרי להקריבו ביו"ט, וזה חידוש, וע' אמרי בינה יו"ט סימן ה' שהק' מזה ע"ד השב יעקב והאבנ"מ שאסרו לשחוט בהמת גוי ביו"ט לצורך אכילת ישראל, ודימו ד"ז להא דאסור להקריב נדרים ונדבות לצורך אכילת הבעלים, שהרי חזינן דשלמי שמחה מותר להקריב, והרי דלאו כללא הוא דאם אי"ז שלו בשעת ההקרבה אסור להקריב, עיי"ש בדבריו.

בתוס' פסחים דמ"ז. מבו' דהא דשלמי חגיגה קריבין הוא משום צורך אכילת ההדיוט, וע"כ הקשו דלא חזי עד שיזרוק הדם, וק' מזה ע"ד רש"י, עיי"ש בדבריהם, וכמדומה דלדעת ב"ה א"צ לזה, שהרי חזינן דאף עולת ראי' קרבה, אף שאין בה צורך הדיוט כלל, וכל ד' התוס' הם לדעת ב"ש דשלמי חגיגה קריבין ועולת ראי' אינה קריבה, ובע"כ דהא דשלמים עדיפי הוא משום צורך ההדיוט, וע"ז הקשו התוס', אך ילה"ע בזה, שהרי חזינן דשלמי נדבה אין קריבין, ובע"כ דהא דשלמי חגיגה קריבין הם משום צורך גבוה, ואך דבעי' נמי צורך הדיוט, וע"כ חלוק שלמים מעולה, ומה ענין זה לשתי הלחם דאתינן להתיר משום צורך ההדיוט.

ובאמת ילה"ע, דכ"ה דמותר להקריב שלמי חגיגה ביו"ט, ה"נ יהא מותר לאפות שתי הלחם, שהרי הבאתן קבוע לה זמן ביו"ט, ודמי לשלמי חגיגה שהותרו ביו"ט, וא"כ בדין שאף אפיית הלחם תהא מותרת, שהרי לכאו' אין דין האפי' כמכשירין אלא כאוכ"נ עצמו, וככל אפי' ביו"ט, וא"כ מ"ט ה"ז אסור, הרי באוכ"נ גופי' שרי אף בשאפשר מאתמול לדעת הרבה מן הראשונים.

וצ"ל דהא דהותר בקרבנות, ל"ד להתירא דאוכ"נ, ולא הותר אלא ההקרבה עצמה, אך הכשר ההקרבה לא הותר, וע"כ לא דנו בסוגיית הגמ' בפסחים דמ"ז. להתיר בזה, אלא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ולפירש"י היינו משום צורך ההדיוט, והא דתלי לה בדין צרכי שבת נעשין ביו"ט הוא משום שאי"ז ראוי עד לאח"ז, ולדעת התוס' היינו משום צורך גבוה, והא דתלי לה בדין צרכי שבת קריבין ביו"ט, הוא משום דעיקר הפלוגתא בזה היא האם רק צורך שמחת יו"ט הותר ביו"ט, או כל צורך שנצרך לעשותו ביו"ט הותר, עיי"ש.

ולפ"ז נמצא, דלדעת רש"י ודעימי', הרי דהא דלא שרינן בשתי הלחם ובנדרים ונדבות משום צורך ההדיוט, הוא רק משום לכם ולא לגבוה, והיינו דמש"א בביצה דכ"א דהא דאינם קריבין הוא משום דמשלחן גבוה קא זכו, הוא מיוסד על קרא דלכם ולא לגבוה, וכ"ה להדיא בחי' ר"ד והר"ן שם, אך לדעת התוס' אין מקור לזה, די"ל דהא דאינם קריבין משום צורך ההדיוט הוא משום דכהנים משלחן גבוה קא זכו, ואין ההקרבה כלל לצורך ההדיוט, ולא הוצרכו ללכם ולא לגבוה אלא כ"ה שלא יהיו קריבין משום צורך הגבוה עצמו, וכ"ה משמעות ד' התוס' בדמ"ו. דהא דאינם קריבין משום צורך ההדיוט, הוא משום דעיקר ההקרבה היא לצורך גבוה, ואין מ' בדבריהם דילפי' לה מקרא דלכם ולא לגבוה, אלא מ' דהוי זה מסברא, וזה מתאים עם שיטתם בדמ"ז., ודו"ק.

והתוס' בביצה די"ב. נקטו דבשלמי נדבה לב"ה ליכא מלקות, וצ"ע כיון שכתבו התוס' בדכ"ז. דאין להתיר בהן משום צורך ההדיוט, כיון שעיקרו לצורך גבוה, א"כ כ"ה דבעולת נדבה איכא מלקות, ה"נ בדין דבשלמי נדבה יהא מלקות, ונ' מד' התוס' כד' ר"ד ור"ן דכל הא דעיקרו לצורך גבוה וכו' הוא רק מכח המיעוט דלכם ולא לגבוה, וע"כ בזה י"ל כמש"כ התוס' בסו"ד דלי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, וע' פנ"י שכתב כן בתחילת דבריו דמש"כ התוס' דבשלמי נדבה אף לב"ש אינו לוקה, הוא משום דכל הא דאין קריבין הוא מכח לכם ולא לגבוה ולא אמרי' בזה אהדרי' לאיסורא קמא, עיי"ש.

] התוס' בפסחים ד"ה. כתבו דטעמא דמאן דשרי להקריב נדרים ונדבות הוא מקרא דלד', והגרע"א בדו"ח נקט דלפ"ז שרי גם להקריב עולות, והק' דזה דלא כרשב"א דרק שלמים מקריבין ולא עולות, ובפשוטו י"ל דדעת התוס' דהא דאין מקריבין עולות אי"ז אלא מדרבנן, וכמבו' כן בבעה"מ די"ב., וכ"ה בחי' הרא"ה, עיי"ש.

והגרע"א האריך לישב בזה, דכל עיקר מה שהוצרכו התוס' לזה, הוא לפרש מ"ט לא אמרו ש"מ ד', עיי"ש באורך, ובזה יישב גם מה שלא פירשו התוס' דטעמא דמאן דשרי הוא משום מתוך, וכמש"כ התוס' בדי"ב. דיש להתיר בזה משום מתוך, שלא יהא שלחנך וכו', וכמבו' כן בסוגיית הגמ' שם דהא דתני דהשוחט עולת נדבה ביו"ט לוקה, הוא כב"ש דלית להו מתוך.

אמנם נ' דיל"ד עוד בזה, דהנה באמת בכל מלאכה ביו"ט בעינן לדון בתרתי, חדא, שיהא זה צורך, ועוד שיהא צורך זה צורך היום וא"א לעשותו מחר, ובמילה שלא בזמנה וכיו"ב הגם דהוי זה צורך, מ"מ כיון שאפשר למחר ואי"ז צורך היום לא שרי ביו"ט.

ובזה נ' לבאר מש"כ התוס' דאיכא מתוך כדי שלא יהא שלחנך וכו', ונ' לדון דלאו היינו דהצורך המתיר הוא צורך ההדיוט שלא יהא שלחנך, דא"כ ל"ה מצינו לאסור בזה מכח הא דלכם ולא לגבוה, שהרי יש להתיר בזה משום צורך ההדיוט, אלא ודאי אין להתיר בזה משום צורך ההדיוט, כיון שכל עיקר התכלית היא ההקרבה לגבוה וחשיב צורך גבוה, וזה כהא דלא שרינן להבעיר מוגמר לצורך חבירו הגם שמקיים בזה מצות חסד, ונימא ע"ז מתוך, אך י"ל דאי"ז צורך היום, והיינו משום שהתכלית היא לצורך שאינו שוה לכל נפש, וה"נ בהקרבה התכלית היא לצורך גבוה, וע"כ אין להתיר כלל מכח הא דלא יהא שלחנך, ול"מ ה"ט דשלא יהא שלחנך וכו', אלא דמה"ט הוי צורך הגבוה צורך היום שא"א לדחותו למחר, ודו"ק.

ואשר ע"כ שפיר ממעטי' לה מדכתיב לכם ולא לגבוה, ול"ד לשלמי נדבה דלמ"ד דקריבין כתבו התוס' בפסחים דמ"ו. ובשבת דכ"ד: דהוא משום דעיקרם גם לצורך הדיוט, ולא מצינו למעוטה מדכתיב לכם ולא לגבוה, כיון דאין הקרבתן כלל לצורך גבוה אלא לצורך ההדיוט, ומשא"כ בעולת נדבה שהקרבתה היא לצורך הגבוה, וא"א להתיר בזה משום צורך ההדיוט, ול"מ צורך ההדיוט דשלא יהא שלחנן וכו', אלא דמה"ט א"א לדחותו למחר, וכמש"נ, אך גם בלא"ה י"ל, דכיון דכל צורך ההדיוט, היא שיהא קרב קרבן לגבוה, שפיר ממעטינן לה מדכתיב לכם ולא לגבוה, וזה ניחא טפי אי לגבוה הוי הפקעה מהיתר יו"ט, וכדחזינן כן לדעת רש"י דאף דשרי גם שלא לצורך מ"מ לצורך גבוה אסור, וע' אבנ"מ סו"ס ב' מש"כ עד"ז לגבי בהמה של גבוה, דכיון דגבוה הוי אוסר, ע"כ יש לאסור הגם דיהא להדיוט לבסוף, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל, דגם למאן דשרי מלה', אין להתיר אלא בשלמי נדבה ולא בעולה, דהגם דל"מ הא דאפשר ליהנות בו אח"כ לחשבו כצורך, כיון שאין ההקרבה לצורך כך, מ"מ כל דהוי צורך גבוה, ואך דאתינן עלה משום דאפשר למחר, הרי דע"ז שפיר מהני הא דיש לו צורך בכך היום לצורך האכילה, ודו"ק, ומשא"כ בעולה הרי דהגם דכתיב לד' שהותרה הקרבה לגבוה, מ"מ בעי' שיהא זה צורך היום, דומיא דשלמי חגיגה דקאי קרא ע"ז, ובעולת נדבה הרי אין צורך היום כלל, וע"כ אין להתיר בזה.

ואמנם דע"ז מהני שפיר טעמא דשלא יהא שלחנך מלא וכו', דמה"ט הוי זה צורך היום להקריבו לגבוה, וכנ"ל, אך למאן דלי"ל מתוך, והתוס' קאי התם בדעת ר"ע דאיהו לי"ל מתוך, אין להתיר אלא בשלמים ולא בעולה, ודו"ק.

וילה"ע עוד בזה, דהגרע"א הק' מ"ט לא פירשו התוס' דטעם ההיתר הוא משום מתוך, וכסוגיית הגמ' בדי"ב. והתוס' שם.

אך להנ"ל י"ל, דכל מש"א בגמ' דיש להתיר משום מתוך, הוא רק משום דצורך גבוה נמי שרי, ואך דמ"מ יש לנו לאסור משום דאי"ז צורך היום, וע"ז שפיר מהני טעמא דמתוך, אך אלמלי הא דכתיב לד' דצורך גבוה נמי שרי, ל"ש להתיר משום מתוך, וכמש"נ דכיון דתכלית ההקרבה היא לצורך גבוה, אין להתיר משום צורך ההדיוט דשלא יהא שלחנך וכו', ולפ"ז נמצא דטעמא דהתוס' וטעמא דמתוך משלימין זא"ז, ודו"ק.

ובאמת ילה"ע כן בד' הרמב"ן בשבת דקכ"ד: והרא"ה שכתבו דהא דשרינן בעולת נדבה משום מתוך, הוא משום מתוך דעולת חובה, וצ"ע דמה שייך ע"ז מתוך, הרי הא דלא שרינן בעולת נדבה משום צורך מצוה, הוא משום שאי"ז מצות היום, וא"כ גם אם שרינן משום צורך גבוה, ג"כ אי"ז צורך היום, וגם משום מתוך דגבוה לכאו' אין לנו להתיר אלא בצורך היום.

ואולי יל"פ בזה, דכל הא דהקרבת קרבן ל"ה צורך היום, הוא רק אם אתינן על צורך האדם לקיים חובת הקרבתו, דזה אינו צורך היום, אך אם דייני' על אכילת גבוה, הרי ודאי דזה הוי צורך היום, דכבוד שמים הוא שקרבין קרבנות ביו"ט, וכמש"א שלא יהא שלחנך מלא ושלחן רבך ריקן, וע"כ אם המתוך חל על הצורך גבוה, יש להתיר להקריב עולת נדבה ביו"ט, ורק אם המתוך הוא על צורך ההדיוט, הוא דאין להתיר, דמצות ההקרבה דההדיוט אינה מסוימת ליום זה, ודו"ק.

ויל"פ עד"ז, גם במש"כ התוס' דמרבינן לה מדכתיב לד', ולהנ"ל היינו דמה"ט גם צורך גבוה שרי, וכיון דצורך גבוה גם הוי טעם להתיר, ל"ב כלל לדינא דמתוך, וכמו שפירש הגרע"א דד' התוס' הם גם בלא דין מתוך, ולפי דרכו מוכח כן, דאל"כ אכתי לדעת ר"ע אסור להקריב, משום דלי"ל מתוך, אלא שרי משום צורך גבוה בפנ"ע, דחשיב זה כצורך היום, וכמש"נ.

הצל"ח הק' דמ"ט לא איבע"ל גם לד' האומר נדרים ונדבות קריבין ביו"ט, בששחט עולה, דגם לדידי' אינה קריבה, וכמבו' לעיל די"ט., וע' אמרי בינה יו"ט סו"ס ה' מה שהאריך לישב בזה.

וי"ל בפשיטות למש"כ החזו"א, דגם להך מ"ד דרק שלמי נדבה קריבין, מ"מ יש להתיר להקטיר חלבי עולת חול ביו"ט, שהרי משום צורך הדיוט ל"ה בעינן להקטיר האימורים, וזה לדעת התוס' בסוגיין דכיון דלא מצי להקטיר האימורים ביו"ט, מותר לאכול הבשר, דהוי זה כנטמאו או שעבדו, אך לדעת תוס' והרא"ש בנזיר דכ"ח: דאין הבשר נאכל עד הערב שיקטירו את האימורים, הרי נמצא דאף הקטרת האימורים הויא גם צורך הדיוט, ובע"כ שהתירה תורה הקטרת קרבן שכבר נשחט, וה"נ יש להתיר בחלבי חול, אך בפירש"י בשבת דקי"ד. מבו' שפירש דהא דלהך מ"ד חלבי חול קריבין ביו"ט, ילפי' לה מהא דשרי לשחוט נדרים ונדבות, וכ"ש דשרי להקטיר חלבי קרבן שכבר הקריבוהו, עיי"ש, ולפ"ז נ' דה"נ יש להתיר לדידי' לזרוק דם העולה, ודו"ק, וגם אי נימא דלא התירה תורה אלא בהקטרה שכבר קרב הקרבן והוכשר, מ"מ כיון דשרי להקטיר האימורים ביו"ט, יש להתיר לזרוק הדם, דכל הא דס"ל לרבא דאינו זורק להקטיר אימורים, הוא רק משום דהקטרת האימורים אינה אלא בערב, ולא התירו לזרוק דם ביו"ט לצורך הלילה.

וד"ז נ' ללמוד ממה שפירש"י דהא דבשבת אסור לזרוק הדם לדעת רבא, הוא משום דהבשר אינו ראוי לאכילה בשבת, והרי דאם הי' ראוי לאכילה בשבת הי' מותר לזרוק, והרי דעיקר החילוק הוא בין צורך יום זה לצורך מחר, אך הרא"ה והשטמ"ק נחלקו ע"ד רש"י, ופירשו דבשבת אסור לזרוק הדם אף דחזי לאכילה באומצא, משום שלא התירו אלא לצורך אכילה דיו"ט, שהתירה תורה מלאכה לצורך אוכ"נ, ולפי דבריהם י"ל דלדעת רבא לא התירו אף משום הקטרה דהאידנא, ודו"ק.

בקר"א שבת דכ"ד. הוכיח מסוגיא דסנהדרין דלא אמרי' מתוך בנדרים ונדבות, דאם אמרי' מתוך א"כ מנלן דקרבן יחיד חמור מיו"ט, הרי ההיתר הוא משום דין מתוך, עיי"ש.

ראבי"ה תשל"ח דעולת נדבה אין איסורה אלא מדרבנן, והביא לההיא דרשב"א, עיי"ש.