חבורה אהל 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית אהל

**חבורה אהל 3**

הר"ן כתב דמשום דלא שייך בזה אהל עראי אסמכוה אעובדין דחול. ומשום דררא דאיסור אהל. והנה צריך ביאור דמשמע דזהו צירוף אם החשש שיבוא לשמר אז אסרו את זה כאהל הגם שאינו אהל וצריך ביאור הצירוף. ועיין היטב בדברי הר"ן, ועולה מדבריו דנאמרו ד' דרגות נאמר אהל קבע וכנראה היסוד בזה דזה אהל שקבוע לזמן רב. ונעשה להגן על מה שתחתיו ויש אהל עראי דאינו לזמן רב. אבל הוא פריסה כעין דרך קביעות ונעשה להגן על מה שתחתיו זהו אהל עראי. ונראה דכוונת הר"ן דכאן לא הוי אפילו אהל עראי הוא משום שבמסננת לא נעשה להגן על מה שתחתיו לגמרי דהרי רוצה שהיין יכנס ורק שזה נעשה כמגין למה שתחתיו מדרבנן כדי שלא יבוא לשמר דהגם שמעיקר די ןאהל לא היה אמור ליחשב אהל מכל מקום. כדי שלא יבוא לשמר קבעו דגם כזה מגין הוא גם בכלל גזירת אהל. אמנם באופן שנותן בצורה שלא הוי קביעות. והוא לא בא להגן על מה שתחתיו זהו אהל עראי ומשמע דבחד מיניהוו מספיק. הוא שלא ניתן דרך קביעות או שלא בא כלל להגן על מה שתחתיו והר"ן הביא כגודמא. זה את המקרא של נתינת סודר על חצי כלי. דזה לא דרך קביעות ולא מגין למה שתחתיו. והנה באמת כשנקשה לדברי רש"י והרמב"ם מדוע לא נאסר משום אהל עראי .אז ניתן לפרש או משום שאין מחיצות. בשעה שהוא נותן את המשמרת. וכהרשב"א. וזה יתכן ברמב"ם אמנם ברש"י הרי מבואר דהוא נותן על גבי כלי ויש מחיצות ובהכרח נצטרך לומר כחילוקו של הר"ן דאין זה נעשה להגן על מה שבתוכו אלא רק במקצת ונאסר רק משום שמא יבוא לשמר. וממילא יתכן לומר דרש"י סבר כהר"ן לגמרי ומה שכוונתו דלא חייבים משום אהל הוא משום שאינו מגין והאיסור הוא משום שמא יבוא לשמר אלא דמדרבנן הגדירו את זה כאהל עראי מחמת זה ולא קבעו לזה שם איסור אחר וממילא הכל אתי שפיר ולא נצטרך לדיחוי.

ועיין בטור דלכאורה פסק כהתוס' דהאיסור הוא משום עשיית אהל. והשו"ע גם פסק כן. והמ"א ציין להרמב"ם ומבואר דהבין ברמב"ם דיסוד האיסור הוא עשיית אהל והטעם הוא שמא יבוא לשמר. ועיין במחצית השקל שדן על דבריו. וביאר דבא ליישב את הרמב"ם אם סוגיית הגמ'. אמנם דברי הרמב"ם אינו כן דהרי הביא איסור זה בפכ"א בהלכות בורר ולא כהטושו"ע שהביאו לדין זה בהלכות אהל. ובמחצית השקל ביאר [ומפורש כן במג"א] מדוע לדעת הרמב"ם לא הוי אהל עראי וביאר דליתא מחיצות. אמנם הרי דעת רש"י לא כן דהרי רש"י סובר דנאסר אפילו במקום דליתא מחיצות ועוד דהרי לרש"י הציור שלמ משמרת עצמו מדובר שיש מחיצות. אלא צריך לבאר כדבאירנו דהחיסרון הוא משום שלא מגין לגמרי. ומבואר דהרמב"ם הבין כפשוטו וכן משמע מלשונו אמנם ברש"י באמת נראה כן וכמדובר. ובבי' הגר"א דחה דברי המג"א וביאר דהשו"ע סבר כשי' שאר הראשונים דהאיסור הוא להדיא משום אהל עראי. ואו שיש חיוב אהל עראי אפילו באופן שאינו מגין וכמדובר ברשב"א שמדובר שיש מחיצות. או דשיטת השו"ע דלא בעינן מחיצות. כדי שייחשב אהל עראי. ומבואר בשעה"צ דלדעת המג"א נאסר אפילו בלי כלי תחתיה וכמדובר שהרי אין מחיצות והמ"ב הכריע בזה כדעת הגר"א וכפשטות השו"ע. והטור שפסקו דחשיב אהל עראי במקום שיש מחיצות וכמו בציור של רש"י שהוא תולה על הכלי ולא מטעמיה דרש"י.

באמת יש לדייק כן מדברי התוס' בביאור דעת רש"י דהתוס' הקשו על רש"י דביאר דכסא גלין משום שמא יתקע והקשו דאביי הרי נקט רק חיובא דאהל ויש לעיין דהרי לרש"י חיובא דמשמרת אינו מטעם אהל ולדעת רש"י עצמו מה הקשו התוס' ומבואר דהתוס' הבינו דאפילו לרש"י משמרת היא משום אהל אלא דטעם האיסור הוא שמא יבוא לשמר. ולכן הקשו מכסא גלין ורש"י עצמו לא הוקשה לו וכמו שכתוב ברשב"א דלא חייב להיות שכל הציורין יהיו שווין.

והקרבן נתנאל תי' לפי המבואר להלן ברשב"א דלא נאסר משום אהל אלא בצריך את החלל תחתיו. וחי' דזה החילוק בין יו"ט לבין שבת דביו"ט עומד להביא כלי לשמר דמותר לו לשמר. וממילא זה נאסר משום אהל שדעתו להוסיף כלי. משא"כ בשבת שאסור לשמר ושם האיסור הוא רק משום שמא ישמר שאינו עומד להוסיף מחיצות וק"ל. ומבואר שדעתו הוא שרק באופן שרוצה להוסיף כלי בשבת. נאסר. ויש לדון דאין סברתו מוכרחת דיתכן דגם עם בעי להוסיף כלי במוצאי שבת יאסר**. ו**הנה יש קושיא לדברי הקרבן נתנאל בדברי הרמב"ם דהרמב"ם בהלכות יו"ט הזכיר את האיסור ליתלות את המשמרת שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול. אמנם לדברי הקרבן נתנאל ביו"ט האיסור הוא משום אהל עראי ולא משום האיסור שמא יבוא לעשות ביו"ט כדרך שהוא עושה בחול. ובפשוטו שייך להבין ברמב"ם דהאיסור הוא שהוא לא יבוא לסנן בהרחבה כדרך שהוא עושה בחול. דזה נאסר.

**מטה, וכסא טרקסל, ואסלא, מותר לנטותן לכתחילה.** רש"י פי' במיטה דההתר הוא משום דלא עבידא אלא ליתובא בעלמא. ובהיתר אסלא כתב רש"י דההתר הוא משום דעביד וקאי. ונחלקו בזה האחרונים בטעם ההתר. במג"א שט"ו סק"ח מבואר דההתר הוא משום דלאו מידי עביד אלא ליתובא בעלמא. כיוון שהוא כבר קשור וזה דבר שקשור בעצמו ואין זה נחשב עשייה של אהל אלא רק פשיטא וסגירה של אהל. ואין זה עשייה של אהל. ובאמת יש דמיון לזה בפקק החלון דכשהוא קשור ותלוי לא נאסר משום שהוא חלק מהאהל. ולא בטל ממנו שם האהל. ובאמת יש מקום ללמוד מכאן לגבי הלכות בנין כלים. דדנו מה הדין לפרק ולהדק בכלי של פרקים. והנה יש לעיין מה הדין בכלי שבעי הידוק אלא דהוא עדיין מחובר ולדוגמא עגלה מתפרקת או שעון עם רצועת מתכת שהדבר נעשה על ידי הידוק ויש כאן מקור גדול לומר שכשהכלי מחובר הכל נחשב דבר אחד ואין זה נחשב בונה כלל לא לגבי אהל ולא לגבי בנין בכלים. ולא מצאנו להדיא כולה זו בפוסקים לגבי בנין כלים ורק דחשבנו כן מסברא ומסוגיא זו יש מקור גדול לענין זה.

ומבואר במג"א דשתי הסברות חדא הן דהכוונה דלא מידי עביד אלא רק הושיב את המיטה ולא בנה אותה דהרי המג"א התיר לנטות אפילו חופה דנחשב עביד וקאי..

אמנם הנוב"י תניינא או"ח סי' ל' כתב דליתא כאן להתירא דעביד וקאי. אלא כוונת רש"י דזה לא נעשה לאויר שתחתיו ואין זה אהל דנעשה לישב עליו ולא נעשה לאויר שתחתיו ולית ליה שם אהל. אמנם אם היה כוונתו להשתמש באויר שתחתיו היה נאסר. והטעם שכתב בארסלא הוא כנ"ל שאין כוונתו לאויר שתחתיו אלא דשם היה לו שאלה שמכל מקום יתחייב משום מה שהוא עושה את הכלי. וע"ז כתב דלאו מידי עביד. וכתב הנוב"י דהוא גם מתאים אם המג"א דהמג"א כתב את סברתו דווקא בחופה שלא עשויה להגן אלא לכבוד. וזה לא נחשב אהל דהוא לא נחשב שעשוי לחלל שמתחת וזהו חידוש.

ולולי דבריהם הקדושים נראה דהיה שייך לפרש באופן אחר. ונקדים לזה מחלוקת רש"י ותוס' בביצה לגבי כירה וכו' דרש"י פי' שם דהאיסור הוא דווקא לרבי יהודה אמנם לרבי שמעון מותר דאינו מתכוון והתוס' פליגי דהרי הוא מתכוון לשים את הקדירה על גבי האבנים, ושמא הוי רק מלאכה שאצל"ג. אמנם חשיב מתכוון. ויל"ע במאי פליגי דלכאורה התוס' צודקים דהרי הוא מתכוון לשים את הקדירה על גבי האבנים. אמנם באמת כבר ראינו בסוגיא של צידה וחובל לגבי מפיס מורסא דיש מלאכות שהכוונה היא מחשיבה את הפעולה והנה בנותן קדירה על גבי אבנים או בעושה מדורה סבר רש"י דהגם שהוא צריך שיהיה חלל מכל מקום הרי אינו מתכוון כלל לשים את הקדירה על חלל אלא על אש ואין הפעולה כלל מתייחסת לחלל. ובזה לא חשיב כלל עשיית אהל אלא אם כן הוא מתכוון להניח את הקדירה על החלל. והנה סבר רש"י בדעת רבי יהודה דאין הביאור דהוא מחייב אפילו בלי כוונה אלא יסוד הדברים הוא שהוא עושה אינו מתכוון כמתכוון. דדעת רבי יהודה דהכל נכלל בכוונתו וכל שמכוון לפעולה מכוון לתוצאה שיוצאת ממנה, וכיוון שיוצא פעולה של אהלה ממילא הוא נחשב כמתכוון. אמנם התוס' לשיטתו סבר דאין האיסור מה שהוא צריך לחלל אלא שיהיה חלל וממילא גם אם הוא לא מתכוון כלל לשים על חלל מכל מכום הוא מתכוון לשים במקום שיש חלל. וזה נחשב מתכוון.

והנה לפי"ז יש לדון דבמיטה לדעת רש"י שפוסקים כר"ש ממילא ליכא כלל איסור דהוא רק מושיב את המיטה והוא לא שם אותה על החלל וכנ"ל בכסא טרקסל. אמנם בערסלא הרי יש לו ענין שהכסא יהיה מעל חלל שהרי הוא עושה את צרכיו שם וזה כל הענין שהוא יהיה מעל חלל וממילא שם האיסור הוא באמת כן משום אהל עראי אלא דלא נאסר משום שעביד וקאי ואהל מוכן והוא רק פתח וסגר. ובמג"א נראה לא כן דהוא הביא את הלשון של עביד וקאי.