מ_מ עם הערות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן

**חורף ע"ב**

**סוגיא דביטול כלי מהיכנו [ודינא דר' יצחק]**

**א.מ"ב: משנה אין נותנין- מ"ג: איתמר**

**ב. קנ"ד: אמר רב הונא – אביי אשכחיה - שיטות הראשונים שם בדין ביטול כלי מהיכנו לשעה [בעל המאור רמב"ן במלחמות ובחידושיו וברשב"א], ועיין מג"א רס"ו ובביארו דבריו בגר"ז ובמחצית השקל ועיין או"ש פכ"ו ה"ב**

**ג.קכ"ח: אמר רב יהודה - תרנגולת שברחה ,וברשב"א שם**

**ד. טושו"ע סימן רס"ה ס"ג ד' ,רס"ו ס"ט , גר"ז רס"ו סקי"א**

**ה. הגהות אשר"י בסוגין ובמג"א סימן רס"ה בביאור דבריו**

**ו.של"ח ס"ח, של"ה ס"ד**

**ז.נידונים להלכה א. בדבר שאינו כלי – שער הציון שי"ג סקל"ז ובתו"ש ופמ"ג שם ב. בדבר מחובר – מג"א סימן של"ח ורעק"א שם ג. בדבר שמיועד למוקצה- מאמר מרדכי סימן של"ח בשם ספר קדמון חידושי חת"ס ביצה י"א.מהדורא תנינא ד. בדבר חד פעמי ה. מ"א סימן רס"ה בשם המהרי"ל בענין גרמא בבכמ"ה ועיין מאירי קמ"ב. מה שכתב בזה**

**מ"ב:**

א]**במשנה ואם נתנוה וכו':** עיין תוס' שה"ה שמותר לתת לכתחילה אמנם הפנ"י והצל"ח דייקו מרש"י שאסור וביאר הטעם שמא יסתפק כדלעיל כ"ט: ע"ש

ב]**תוד"ה ואין נאותין:**עיין מהרש"א שנקט שלשון המשנה משמע שזה רק אסור להנות אבל לא נאסר בטילטול וזה בהכרח כר"ש ולא כר"י ולפ"ז מבואר ששיך ביטול כלי מהיכנו גם בדבר שרק אסור בשימוש אמנם הגרעק"א נקט שכיון שזה אסור בשימוש ממילא זה אסור גם בטילטול וכוונת התוס' שאפשר להעמיד כר"ש וכן הוא מפורש בתוס"ר ועיין לקמן בתוד"ה בעודן עליו ועיין חזו"א מ"א ט"ז שדן דכיון שזה יכבה הוי גמרו בידי אדם ואין בו דין מוקצה מצד שזה לא ראוי לשימוש וצ"ע דהרי תוס' לקמן ד"ה בעודן כתבו שכה"ג זה לא שייך וע"ש שדן שזה רק לר"י ולא לר"ש ועין ק"ש ביצה אות ו' דבדבר שיש בו איסור אין היתר גמרו בידי אדם על זמן האיסור. ואכמ"ל

ג]**בא"ד: אבל מטעם הוקצה למצותו וכו':** הגרעק"א נקט שהכונה על זמן שזה דולק ועיין רמ"א סימן תרל"ח דנויי סוכה אסורים בטלטול וביאר בגר"א שכיון שזה אסור בשימוש אסור בטילטול ועיין בה"ל שזה גם קודם שנפלו ושמעתי להעיר דמה זה שונה מדברי התוס' פה שבזמן שזה עומד לשימושו אין סיבה לאסור ויתכן דכל כוונת התוס' דאם השימוש שהוא המצוה הוא סיבה לטלטל וכן הוא לשון התוס"ר שמצד שלום ביתו צריך לטלטל בכל הבית אבל במקום שמצד יעד המצוה אין סיבה לטלטל זה כן מוקצה וכן מוכח מהגמ' שהדס אסור להריח בו מצד הוקצה למצותו אפילו שזה לא סותר את המצוה אמנם עיין סוגיא דהוקצה למצוותו דיתכן ששם זה באמת מצד הקצאה של הגברא אבל לא שזה מחויב מצד הדין הוקצה למצותו

ד]**בטעמא דרבה:** ברש"י מבואר שזה מצד לצורך דבר שאינו ניטל אלא שזה רק להצלה שאינה מצויה ובתוס' ביארו מצד טורח וברמב"ן והר"ן ביארו מצד שמא יטלטל ברה"ר ועיין רשב"א מ"ג: ד"ה ומ"מ למדנו מדבריהם שדן שיסוד האיסור שאסור לטלטל שלא לצורך והצלה שאינה מצויה זה בגדר שאין בו צורך וזה בכלל גזירת כלים שאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך ע"ש וכן משמע ברמב"ן במלחמות קנ"ד: עוד משמע שם שגם להלכה שביאור ר"ח דלא כרבה אבל גם דין רבה הוא להלכה וצ"ע ועיין ריטב"א שלא התירו אפילו במקום הפסד מרובה ועיין הגהות אשר"י שגם בדין זה עוזר עודן בידו ולכאורא מבואר כנ"ל שיסודו מצד גזירת כלים דאם יש כאן איסור מיוחד לטרוח לצורך הצלה לכאורא לא שיך היתר עודן בידו

ה]**תוד"ה שאינה מצויה:** ביארו כי הרגילות להשים כלי בערב שבת להציל מהפסד ואם נימא דרש"י במשנה אוסר לא שייך לומר כך ועיין ריטב"א שביאר כי לא מצוי שנוטף שיעור הצלה

**מ"ג.**

א]**רש"י ד"ה איתיביה:** כתב של חרס עיין מ"ב רע"ז סקכ"ב דבמתכת יש מבשל או מבעיר ומבואר כחזו"א ל"ז י"א שקדירה רקנית אסור בשל מתכת וצ"ע

ב]**מבטל כלי מהיכנו:** בטעם הדבר רש"י במשנה ביאר מצד שזה כבונה והתוס' הביאו בשמו דביאר מצד שזה כסותר וכן הוא לשון הרמב"ם פכ"ה משבת ועיין ריטב"א בסוגין דביאר שרבנן לא רצו למעט בשבת שימוש של כלים המותרים ועיין שער הציון שי"ג סקל"ז דהביא מהפמ"ג שרק בכלי שיך ביטל כלי מהיכנו וחלק עליו דכל דבר שראוי לשימוש יש בו הדין ביטול כלי וכו' ומצד לא פלוג ובפשוטו נחלקו בגדר בכמ"ה האם זה מצד הגבלת הטלטול או מצד ביטול תשמיש הכלי ועיין תו"ש שבמוסתקי שאין סותר אין בכמ"ה אמנם עיין ביאור הגר"א על הירושלמי מעשרות פ"א ה"ד דגם באוכל שעושהו מוקצה יש בכמ"ה

ועיין לשון רש"י כיון שעושהו מוקצה ועל דרך זה הוא בתוס' רי"ד לקמן קנ"ד שרק כיון שחל דין בסיס יש בזה דין ביטול כלי וכן משמעות רש"י מ"ז: שביאר כי עושהו בסיס ועיקר הכוונה שרק כיון שלא יכול לנער הוי בכמ"ה ולא שצריך שיחול חלות מוקצה אמנם יש ראשונים שאין בסיס באמצע שבת ולפ"ז בהכרח שאינו מצד שחל דין מוקצה ואי אפשר לנער ועיין לקמן קכ"ח: שלהשים כר במים זה ביטל כלי וביאר הרמב"ם דאחרי זה זה לא ראוי לשימוש וכן ברש"י קנ"ד: ובריטב"א שם לענין כר שנופל על זה דבש ומשמע שגם במקום שזה לא נהיה משמש למוקצה אלא שלא יהיה אפשר להשתמש בזה יש בזה ביטול כלי

ג]**טבל מוכן אצל שבת שאם עבר ותיקנו וכו':** עיין תוס' שביארו שכיון שאפילו כשהוא מונח על ההיתר שייך שיחול עליו היתר כה"ג לא חשיב ביטול כלי מהיכנו ובזה ביארו החילוק בין ביצה בכלי אמנם עיין תוס' קכ"ח. ד"ה אבל דנראה דס"ל דעיקר הסברא שטבל זה מוקצה קל שזה לא חשיב ביטול כלי וכו' וכמו שאין בו דין מיגו דאיתקצאי ולפ"ז לכאורא לא קשה כלל שאפשר להוציא הביצה מהכלי שהמוקצה של ביצה זה מוקצה גמור ועיין רמב"ן קנ"ד:

ד]**תוד"ה טבל:** בתוס' ביארו שמה שמתוקן מדובר בלית ליה פירי אחריני ועיין תוס"ר שכתב כגון וכו' דמשמע שכה"ג מדובר וצ"ע א"כ מה הקשו מהגמ' לקמן אולי שם מדובר שיש לו פירות ובפשוטו מבואר כמו שביאר בפנ"י שעצם דין הגמ' רק שטבל זה לא מוקצה גמור וזה לא סיבה לביטול כלי מהיכנו אלא שלשון הגמ' מבואר שאם תיקנו זה מותר וזה רק בכה"ג שאין לו פירות ובטעם הדבר שגם אם זה אסור זה סיבה שאין בכמ"ה הפנ"י ביאר שכיון שזה רק איסור מצד קנס אין בזה איסור מוקצה דהינו שגם לרי"ף שאסור באכילה אסור בטלטול כאן זה עדיף אמנם יתכן דמה שבשוגג מותר לאכול זה מספיק סיבה שאין בזה מיגו וכו'

ה]בעיקר הדין שטבל אין בו דין מיגו דאיתקצאי עיין לשון הגמ' ביצה ל"ד: שגם מובא אותו לשון טבל מוכן אצל השבת ובפשוטו לפ"ז מבואר שדבר שאפשר על ידי איסור לעשות שיהיה ראוי אין בזה מיגו דאיתקצאי ועיין תו"י שזה רק באיסור דרבנן ולא אם יש איסור דאוריתא ועיין רש"י ביצה ל"א: לענין בית שנפחת שהפירות לא מוקצה כיון שלסתור הבית זה רק איסור דרבנן ודימה לטבל שאין מיגו וכו' ועיין רמב"ן במלחמות שם הובא כאן בריטב"א שכל סברת הגמ' בטבל שהוא מצד עצמו ראוי לאכילה ואיסורו רק מדרבנן ואין זה דומה לדבר שלא ראוי לאכילה אלא שתיקונו על ידי איסור דרבנן או דבר שלצורך שימושו צריך לעבור איסור דרבנן של איסורי שבת ע"ש וצ"ב בכל זה והארכנו בזה בסוגיא דבית שנפחת

ו]**נותנין כלי וכו':** לראשונים דביטול כלי לשעה מותר עיין רשב"א ריטב"א ור"ן לקמן קנ"ד דהגמ' יכלה לתרץ שמדובר שמתכונן לנער ולא להשאירו על הכלי ועיין מג"א רס"ה סק"ב ועיקר סוגיא זו צריך ללמוד לקמן קנ"ד:

ז]**ניצוצות אין בהם ממש:** עיין לשון רש"י שלכן מותר ליטלן ועיין מ"א סימן רס"ה סק"ו שזה ט"ס וצ"ל ליטלו והכונה על הכלי דהינו שמותר לטלטל הכלי אם הניצוצות ולכן אין כאן ביטול כלי וכו' ועיין א"ר שפליג על המ"א שמותר לטלטל הניצוצות כיון שאין בו ממש ועיין רש"י לקמן מ"ז: וברש"י על הרי"ף

ח]**וכן קורה שנשברה דרפי:** עיין בעל המאור לקמן שהעמיד שמדובר עדיין שרוצה להוציאו לפני סוף שבת דאל"כ יש כאן ביטול כלי מהיכנו אמנם לראשונים שביטול לשעה אסור ובפשוטו צ"ל שכיון שכאן לא צריך שום מעשה ניעור זה כמו אפרוחים שלכו"ע אין חיסרון של ביטול כלי לשעה ועיין חזו"א מ"ה ח' שביאר שמטעם זה זה לא נעשה בסיס לשיטות שיש בסיס באמצע שבת ועיין גר"ז רס"ו קו"א י"א שהאריך בזה

ט] **כופין הסל לפני האפרוחין:** וצ"ע לשיטות שביטול לשעה אסור למה כאן מותר ועיין רשב"א לקמן קנ"ד: או כי זה כמו הפסד מרובה או שכיון שיורדים מאליהם אין בזה ביטל כלי אמנם בקכ"ח: הקשה שא"כ גם בבהמה לא יהיה ביטול כלי וע"ש שביאר כיון שיכול להפריחם מתי שרוצה וכן הוא בר"ן ולכאורא הכוונה שזה פחות מפעולת ניעור ועיין מג,א רס"ו סקי"ד מה שהביא מהב"י

י]**בעודן עליו כל בין השמשות:**מלשון הגמ' משמע שכדי שיהיה מיגו דאתקצאי צריך כל ביה"ש ואל"כ אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין רעק"א ש"י ס"ז ובמ"ב ש"ט סקי"ט ....................

י"א]**תוד"ה בעודן:** עיין מה שכתבו למ"ד שיש מוקצה לחצי שבת ועיין תוס' ביצה כ"ז. שכתבו לישב דכיון דיכול להפריחם חשיב גמרו בידי אדם ועיין מג"א שכ"ה סק"י שביאר שלגבי בין השמשות זה לא סברא כמבואר בתוס' אמנם לגבי אמצע שבת זה כן סברא וצ"ב ועיין מה שכתבנו בסוגיא דגמרו בידי אדם

י"ב] **בא"ד:** במה שתוס' נקטו דלר"ש יש גם דין ביטול כלי אפילו שזה לשעה עיין מהרש"א שכתב אפילו שזה מותר בטילטול דהינו שנקט שלר"ש בדין מוקצה למצותו זה לא נאסר בטילטול אמנם עיין רעק"א מ"ב: שכתב שכיון שזה אסור בשימוש זה אסור בטילטול ורק לכן יש ביטול כלי מהיכנו ועיין פמ"ג שחלק על המהרש"א מלשון השו"ע ש"י ס"ו שביטול כלי מהיכנו זה רק בנאסר בטלטול

**בדינא דר' יצחק**

י"ג]**אמר ר' יצחק וכו':** בטעמו דר' יצחק עיין או"ז הלכות ער"ש סימן ל"ז דביאר שזה מצד גזירת כלים שלא התירו לטלטל כלי אלא לצורך ודבר שאינו ניטל חשיב שלא לצורך ולכן כתב שבאוכלים שאין הגזירה מותר לצורך בהמה אמנם במאכל בהמה ביאר שזה כדי למנוע צער בעלי חיים ע"ש אמנם במאירי ביצה ל"ו כתב סברא זו גם במאכל בהמה ובפשוטו נחלקו האם מאכל בהמה הוא בכלל גזירת כלים ועיין רשב"א ביצה ל"ו. שהקשה איך מותר להביא מאכל לבהמה ותירץ שבהמה זה דבר הניטל דמותר לקחתה באפסר וכן הוא בתוס' לקמן נ"ג. ד"ה מהו אמנם מה שמותר מים לדבורים והרי הם כמו אפרוחים דמבואר בסוגין דחשיבי דבר שאינו ניטל לכאורא שם כי מים זה מאכל אדם ואין בזה הגזירה וכנ"ל

ועיין רשב"א שהביא מהבעל המאור דדינא דר' יצחק תלוי בר"י ור"ש וביאר שר' יהודה שמחמיר במוקצה מחמיר גם בזה ומשמע מזה טעם אחר שיש כאן איסור של שימוש לצורך מוקצה וזה לר' יהודה שמחמיר במוקצה ה"ה בשימוש לצורך מוקצה ועיין רעק"א בע"ב שהקשה בזה סתירה בדברי רש"י ועיין חזו"א מ"ט י"א שנקט שאם יש איסור שימוש במוקצה ה"ה בדינא דר' יצחק ומבואר שיסוד האיסור מצד איסור מוקצה ולא מצד גזירת כלים דשימוש לא נאסר בגזירת כלים ויתכן דגם לרשב"א זה מצד גזירת כלים אלא שהחיסרון לא שזה נחשב שלא לצורך אלא שלא התירו בטלטול שזה לצורך המוקצה

ועיין יראים מצוה רע"ד שכתב שקי"ל כר' יצחק ושכמו שאסור לבטל כלי מהיכנו כך אסור לטלטל לצורך דבר שאינו ניטל ומשמע שנקט שיסוד איסור ביטול כלי שזה משמש למוקצה וס"ל שגם אם זה לא מבטל אפשרות שימושו זה בכלל האיסור

י"ד]עיין רשב"א בביצה שנקט שהדין של טבל מוכן אצל שבת זה לא סברא לגבי דינו של ר' יצחק ובתוס' שם קצת משמע שזה מחלוקת אמוראים ולכאורא אם יסוד החיסרון שזה לא צורך שבת לכאורא כיון שהטבל אסור בשבת לא חשיב צורך שבת וצ"ע נידון הראשונים

ט"ו]בגמ' בע"ב מבואר שלצורך מת אין כלי ניטל וצ"ע הרי לא קי"ל כר' יצחק והרי"ף לא העתיק דבר זה אמנם הרמב"ם העתיקו ועיין רשב"א בשם הראב"ד ומקורו בכתוב שם עירובין מ"ד. שכל הסיבה שלא קי"ל כר' יצחק מצד שזה היתר לצורך הפסד ומת לא חשיב הפסד והרשב"א תמה הרי לצורך מת הקילו יותר ובראבי"ה סימן ר"ג כתב שרק במוקצה דמת דחמיר כדחזינן שאין בו היתר טלטול מהצד בזה קי"ל כר' יצחק ע"ש

**קנ"ד:**

א]**בקרנא דאומנא דלא חזיא ליה:** עיין בבעל המאור ביאור אחד שכאן זה גם לא ראוי לכיסויי מנא וממילא זה מוקצה גם לר"ש והסכים אם זה הרמב"ן, והרשב"א חלק על זה עוד ביאר שזה מוקצה מחמת חיסרון כיס וכן הסכים הריטב"א ועיין רמב"ן עוד ביאור שזה באמת רק כלי שמלאכתו לאיסור וזה גם סיבה לדין ביטול כלי מהיכנו ע"ש ועיין תוס' רי"ד

ב]**והא קא מבטל כלי מהיכנו בשליפי זוטרי:** ובגמ' בהמשך מבואר שהפסד מועט לא התירו ודעת הבעל המאור והרמב"ן שביטול לשעה אין ביטול כלי מהיכנו כלל ומה שללא הפסד לא התירו הבעל המאור ביאר שלא טורחים טירחא שלא לצורך ועל דרך זה בתו"י מ"ג: והרמב"ן ביאר שזה כעין סברת רבה מ"ב: שאסור הצלה בהפסד מועט שמא יטלטל כלי מרה"ר והרשב"א ריטב"א ורבינו ירוחם והר"ן ביארו שגם ביטול כלי לשעה אסור ורק במקום הפסד מרובה התירו וכן פסק המג"א סימן רס"ו ס"ט ובתוס' מ"ג: ביארו שהאיסור מצד ר' יצחק והפסד מרובה מותר לעבור על ר' יצחק והרמב"ן חלק על זה

ג]בגמ' לעיל מבואר שר' הונא ס"ל כר' יצחק וקשה א"כ למה בשליפי זוטרא הוא מתיר והבעל המאור ביאר דבמקום הפסד מותר ועל דרך זה בתוס' מ"ג: וכדלעיל, והרי"ף הוכיח מרב הונא דלא כר' יצחק ועיין רמב"ן שלא גרס או שזה רק לענין מת ועיין רמב"ן שהאריך עוד שקרני דאומני זה רק כלי שמלאכתו לאיסור ואין על זה איסור דר' יצחק אמנם יש על זה ביטול כלי מהיכנו כי זה ממעט מלטלטלו מחמה לצל ע"ש

ד]**והא איכא צער בעלי חיים:** ברש"י מבואר שזה רק סיבה שיהיה ביטול כלי מהיכנו אבל זה לא סיבה שיפסיד ממון וביאר הר"ן כי לא צריכים הפסד ממון לצורך צער בעלי חיים אמנם הרמב"ן ביאר שקושית הגמ' שיהיה חייב להתיר החבלים אפילו שהוא מפסיד כסף מצד איסור צער בעלי חיים אבל אם צער בעלי חיים דרבנן לא צריך להפסיד ממון בשביל זה וכן ברמב"ם מבואר שצריך להתיר כדי למנוע צער בעלי חיים ועיין סימן רס"ו ס"ט ובמ"ב ובה"ל שם

**סוגיא דטלטול מן הצד [א]**

**א.טלטול מן הצד לצורך דבר האסור- עיין תוס' רי"ף בעה"מ רמב"ן רשב"א וריטב"א ור"ן ועיין חזו"א מ"ז סקי"ב – י"ד, וסקכ"ב**

**ב.טלטול בגופו לצורך דבר האסור – עיין ר"ן בסוגין ולקמן קמ"א. מה דביאר בדינא דקש , ועיין רא"ש מה דהביא מרבינו יונה ועיין מג"א שי"א סקכ"ד ובנו"כ וסימן ש"ה סק"ט ובחזו"א הנ"ל סקי"ב ועיין מ"ב ס"ח סקי"ג ושי"א סק"ל**

**ג.טלטול על ידי קנה – עיין ט"ז ש"ח סקי"ח ובחזו"א סקי"ד ובגר"ז קו"א רנ"ט סק"ג ועיין מאמר הגרשז"א סוף שש"כ הודפס מנחת שלמה ח"א סי"ד**

**ד. טילטול מהצד לצורך שימוש במוקצה - עיין מג"א רע"ו סקי"א ובבית מאיר סק"ג ובגר"ז שם ס"י ובקו"א שם ובפמ"ג ש"ח מ"ז י"ח .ובחזו"א מ"ז כ"ב**

**עניני כיכר ותינוק ועניני בסיס ילמדו אי"ה בהמשך הסוגיות**

א]**כי פליגי דלית ליה:** עיין ריטב"א דהביא מהרמב"ן דהקשה שזה לא מצוי וכתב שכוונת הגמ' שלא רוצה להשתמש אם היתר זה ובריטב"א ביאר שיש לו רק על ידי הדחק ובתוס' רי"ד ביאר שרק דבר שלא רגילים לקבור עמו מותר דאל"כ לא ניכר שיש כאן היתר אם המת ובהגהות מרדכי ביאר שקי"ל כר' יצחק ואין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל משא"כ בככר ותינוק שזה לא כלי ויתכן שכוונתו שלענין מת צריכים להחמיר כר' יצחק ועל דרך הבעל המאור שבדבר שאין לו שום תואר כלי כגון בכולסא קי"ל כר"י

ב]עיין בגליון הש"ס שהקשה שהמטה היא עצמה ככר ותינוק ובחזו"א מ"ז כ"ג כתב לחדש שצריך דוקא שההיתר למעלה והמוקצה למטה שהמוקצה הוא יד להיתר ובבה"ל שי"א ס"ד כתב לישב שדבר שמשמש למת הוא טפל למת ולא מועיל מדין ככר ותינוק אמנם זה דלא כמרדכי שהובא בשו"ע שגם בגדי המת יכולים להיות ככר ותינוק ועיין לקמן פ' נוטל עניני ככר ותינוק

ג]**טלטול מהצד:** בפשוטו הכוונה שמנער המטה אמנם הר"ן דייק מרש"י שמנער המת עצמו וגם זה מהצד כי זה שלא כדרך אמנם יתכן שזה רק למ"ד שמועיל אפילו לצורך דבר האסור

ד]**מתוך שאדם וכו':** הראשונים דייקו מהרי"ף שרק טלטול מהצד הותר ולא טלטול ממש ורבינו יונה דייק כן מלשון הגמ' אלא לצורך מת ואם מדובר בטלטול גמור פשיטא והראשונים דחו שזה בא למעט במקום הפסד ממון והנה בלשון הרמב"ם מבואר שאם יש ככר ותינוק צריך אבל אם אין אפשר בידים ולא עדיף טלטול מהצד אמנם הב"י דייק מהרא"ש שעדיף טלטול מהצד ונקט שזה גם דעת הרמב"ם וסתימת הפוסקים שדוקא לנער ממטה למטה אבל אין עדיפות לטלטל אם המטה עצמה והגר"ז סימן שי"א נקט שזה עדיף שגם זה נחשב טלטול מהצד

ה]**תוד"ה דכו"ע:**הוכיחו מהא דהגמ' לא אמרה הפוך וזה כשיטת הראשונים שגם טלטול גמור הותר

ו]**בא"ד, ואין לו אלא מטה אחת:** מבואר שאפילו שמטלטל אם המטה לא חשיב טלטול מהצד אפילו שבשכח חזינן שבאבן שעל פי החבית יכול לקחת למקום אחר לנער והוי טלטול מהצד וצ"ל שבלצורך דבר האסור פשיטא להו שכה"ג הוי טלטול גמור ועיין חידושי רעק"א

ז]**בא"ד:** תוס' דנו למה אין כאן בסיס ועיין מהרש"א דביאר דכוונתם דאם מת בשבת זה כמו שוכח ואם בערב שבת מדובר שדעתו לנער והב"ח ביאר רק מצד שדעתו לנער ועיין רא"ש שהעמיד שמת בשבת ועיין רש"ש שמה שהוסיפו שדעתו לנער כוונתו על המטה השניה ששם הניח מדעת ועיין רשב"א שהביא מהבעל המאור שכאן שאין שום צורך למת במטה לא נעשה בסיס דאדרבא עדיף לו להיות על גבי קרקע [ענין זה עיקר לימודו הוא בסוגית בסיס]

ח]הקשו כל הראשונים דבסוגין מסקינן דטלטול מהצד מותר רק לצורך מת ובכמה מקומות במכילתין משמע שמותר תמיד טלטול מהצד ועיין בעל המאור שנקט שגם במת מותר טלטול מהצד גם במחמה לצל וכן שיטת הרי"ד אמנם כל הראשונים חלקו עליו ועיין רי"ף דפשטות לשונו שחילק בין אם זה טלטול לצורך אוכל או דבר שהוא לא אוכל וכן הבין המאירי קכ"ג.והקשה מעירובין ע"ז. דמבואר שגם לגבי כלי יש ההיתר אמנם הראשונים כולם ביארו שכוונתו על דרך תוס' שיש הבדל בין טלטול מהצד לצורך המוקצה או לצורך דבר האסור

ובטעם החילוק מצאנו בזה כמה ביאורים א. עיין ריטב"א בסוגין שזה היתר לצורך שבת וכן כתב בעוד הרבה מקומות י"ח. מ"ט. נ: דהינו שבאמת מצד הקולא של טלטול מהצד זה תמיד בין אם זה לצורך דבר האסור או המותר ורק שלא הקילו בכזה טלטול קל אלא לצורך שבת ב.עיין או"ז סימן פ"ו אות ג' שכתב גם על דרך הנ"ל שתמיד זה טלטול מהצד אלא שביאר שלצורך דבר האסור אסור שמא יבוא לטלטל את האיסור בידים ע"ש ג.ועיין חזו"א סימן מ"ז סקי"ב – י"ד שביאר שהסברא שאם זה לצורך דבר המותר רק כה"ג זה טלטול מהצד דעיקר הטילטול הוא לצורך ההיתר וממילא מטולטל המוקצה אבל אם זה לצורך דבר האסור אין כאן המציאות של טלטול מהצד אלא חשיב טלטול גמור ובזה גם ביאר הדין תמיד שצריך לנער המוקצה ושאם אי אפשר לא צריך דהגדר דאם אפשר ולא מנער דנים שיש כאן טלטול ישר על המוקצה וזה לא טלטול מהצד ורק אם לא יכול לנער הוי טלטול מהצד ויש הרבה נפק"מ בביאורים אלו וכדלקמן

ט]עיין בשו"ע שי"א ס"ה שלטלטל המת טלטול מהצד לצורך החיים שלא רוצים שהמת יהיה שם חשיב צריך למקומו ומותר ובמג"א הוסיף שה"ה לצורך טומאת כהנים וצ"ב להבנת החזו"א הנ"ל

י]עיין גמ' קמ"א. דמבואר במשנה דהקש שעל גבי המטה לא ינענענו בידו אבל מנענעו בגופו ובגמ' מבואר שזה ראיה שמותר טלטול מהצד דהינו שדין זה שמותר בגופו זה מדין טלטול מהצד ועיין רא"ש שהביא להקשות מרבינו יונה שהרי כאן זה לצורך דבר האסור וע"ש מה שתירץ והאחרונים [ ב"י בפתיחה לסימן ש"ח מג"א שי"א סקכ"ד וש"ה סק"ט וגר"ז סימן שי"א סט"ו ומ"ב ש"ח סקי"ג ] הבינו בכוונתו שכאן יש היתר חדש של טלטול בגופו שאין זה בכלל טלטול מוקצה כלל ולכן כאן מותר אפילו לצורך דבר האסור וצ"ב א"כ מה דמיון הגמ' לטלטול מהצד ולדרך החזו"א לעיל א"ש שכאן גם לצורך דבר האסור הוי מציאות של טלטול מהצד משא"כ בטלטול איסור אגב היתר ובחזו"א סקי"ב חלק עליהם וביאר שכוונת הרא"ש שכאן פעולתו זה שכיבה וממילא הקש מיטלטל ולכן הוי טלטול מהצד אבל עד כמה שזה פעולה ישירה של טלטול מוקצה לא הוי טלטול מהצד ע"ש

ועיין בר"ן ובחידושיו דביאר דמדובר שמטלטל לצורך המטה ועיין גר"ז בקו"א רע"ו סק"ג דביאר דהר"ן ס"ל שכוונת הגמ' שמנער הקש כי זה מפריע לו במטה ודלא כרש"י שרוצה לשכב על זה [וכן הוא מפורש בנימוק"י] אמנם המחצית השקל ש"ה סק"ט ביאר שלצורך הקש הוי צורך דבר המותר ועיין רמב"ן במלחמות שכתב כי מטלטל לצורך המטה ויתכן כוונתו כנ"ל מהגר"ז או כוונתו שכיון שזה לצורך לשכב על הקש הוי לצורך דבר המותר ועיין גר"ז הנ"ל דהביא ראשונים שס"ל שגם בקש מותר לצורך דבר המותר כמו טלטול איסור אגב היתר אלא שס"ל שגם לצורך להשתמש באיסור חשיב לצורך דבר המותר ועיין מג"א שי"א סקכ"ד שגם נקט שיש מחלוקת רא"ש ור"ן האם בקש צריך לצורך דבר המותר

ובעיקר הנידון האם מותר טלטול בגופו עיין רמב"ן סוף פרק שואל שנקט לאיסור וכן מבואר בר"ן קנ"ד: ועיין רשב"א שם ויתכן כוונתו שכמו שמותר לצורך דבר המותר כך מותר לצורך צער בעלי חיים ובתלמיד הרמב"ן שם כתב שמותר תמיד ועיין מג"א ש"ח סקמ"א שהביא מרדכי שאוסר ותמה עליו ועיין מנחת שלמה ח"א סימן י"ד מה שהביא בזה עוד

ועיין שו"ע סימן ש"ח ס"ג וסמ"ג דמותר טלטול מוקצה על ידי ניפוח ומקורו מדין טלטול בגופו

י"א]עיין גר"ז סימן רס"ו סי"ט והאריך בזה בקו"א סימן ש"א סק"י דהדין שמותר טלטול בגופו זה גם במקום שזה הדרך ונקט שמוקצה בכיסו אין בזה איסור אמנם סתימת המ"ב במקומות אלו שאסור במקום שזה כדרך וכן נקט בתו"ש סימן ש"ח בתחילתו בביאור הט"ז שם סק"ב וכן נקט המנח"ש שם

י"ב]עיין מג"א סימן רע"ו סקי"א שהביא מהגהות מימוני שהביא מר"ת שמותר אמירה לעכו"ם לטלטל מוקצה כגון נר הדולק כיון שאפשר גם על ידי ישראל אמנם כתב בסימן רע"ט שכל זה לצורך שימוש באור אבל לצורך המוקצה שלא יגנב אסור ועיין בית מאיר וכן מבואר ברעק"א שם שהכונה שיכול בטלטול איסור אגב היתר אמנם הגר"ז שם נקט שקי"ל שכה"ג חשיב לצורך דבר האסור ולכן ביאר שהכוונה שאפשר על ידי טלטול בגופו וכן העתיק המ"ב שם ועיין פמ"ג ש"ח מש"ז י"ח שגם נקט שמותר ובפשוטו להבנת החזו"א שההיתר כי הטלטול לא מתיחס למוקצה ודאי שכה"ג חשיב דבר האסור

י"ג]עיין ט"ז סימן ש"ח סקי"ח שנקט שמותר לטלטל מוקצה על ידי קנה וחשיב טלטול מהצד ועיין באר היטב דהקשה סתירה דהט"ז שי"א סק"ב אסר לטלטל מוקצה על ידי קנה ולמד מהא דאסור לדחוף חמץ אם קנה ועיין פרמ"ג שלצורך דבר האסור אסור ושם חשיב לצורך המוקצה ועיין גר"ז סימן רנ"ט סק"ג שהאריך בראיות שאין הדין כן וביאר הטעם שכה"ג זה ידא אריכתא והחזו"א השיג עליו לשיטתו שכל ההיתר של טלטול מהצד שזה מתיחס להיתר וכאן שכל מעשה הטלטול הוא בתור לדחוף המוקצה חשיב לצורך דבר האסור ועיין שער הציון סימן של"ז סק"ז שדן בהיתר לכבד הבית וכתב שההיתר כי זה טלטול מהצד לצורך שבת ועיין רמב"ן במלחמות מ"ח: מדפי הרי"ף שתירץ תירוץ אחד דהתירו טלטול מהצד לצורך שתהיה דירה נאה בשבת [וקצת משמע שגם לטעם זה יש כאן היתר מיוחד] ותירוץ שני שזה גרף של רעי אמנם בר"ן ל"ו. מדפי הרי"ף סוד"ה והאידנא ובמ"מ פכ"א ה"ג בשם עבודת הקודש שזה היתר של גרף של רעי

י"ד]יש לעיין במטלטל לצורך המוקצה וההיתר האם חשיב לצורך דבר המותר ועיין תשובה מרעק"א הובא בבית מאיר סימן ש"י ובליקוטי רעק"א שדן האם בטלטול מהצד שבמקום הפסד לא צריך לנער האם הפסד המוקצה זה גם סיבה שלא צריך לנער וכתב להוכיח מהגמ' קי"ז דמבואר שאם מטלטל לצורך ההיתר והאיסור מעיקר הדין אסור ומבואר מדבריו שפשיטא ליה שכה"ג חשיב טלטול מהצד אפילו שיש לו צורך בטלטול המוקצה אמנם הבית מאיר בתשובתו משמע שכוונתו לדחות שכאן שרוצה האיסור גם חשיב לצורך דבר המותר ועיין רשב"א ביצה כ"א דבמטלטל האיסור אגב כיכר שזה טלטול מהצד מותר אפילו שמטרתו להביא לבהמה [וכן הוא בראשונים סוף פרק נוטל] אמנם מפורש בדבריו שזה רק בצריך למקומו דהינו שלא יכול לנער ובפשוטו מבואר מזה דלא כחזו"א

ט"ו]עיין גר"ז סימן רע"ז ס"י במוסגר דנקט דבנר על השולחן ומטלטל השולחן כי צריך אותו במקום אחר לא צריך לנער הנר אם צריך אותו בחדר השני דהינו שאפילו שנקט שלטלטל לצורך האיסור אסור אבל אם צריך ההיתר אפילו שיכול לנער ההיתר מותר ועיין תהלה לדוד רע"ז סק"ה שדייק מהמג"א שם סק"ח שאסור ותלוי בפשוטו ברשב"א הנ"ל

ט"ז]עיין תרוה"ד סימן ס"ז שכתב דנגיעה במוקצה אסור לצורך דבר האסור ולמד מטלטול מהצד ומבואר דלא כהבנת החזו"א

בס"ד

**טלטול מהצד וטלטול גמור אגב היתר [ב]**

**א. קכ"ג. ת"ר פגה-מחט של יד, תוס' שם ד"ה פגה וד"ה האי, ובמהרש"א וחידושי הגרעק"א נ:, חזו"א בהשמטות סימן קנ"ו לסימן שי"א, בה"ל סימן ש"ט ס"ג ד"ה כדי**

**ב. מ"ג: תוד"ה דכו"ע ובחידושי הגרעק"א נ: ובחזו"א מ"ז י"ז**

**ג. גמ' נ"א. טמן וכיסה וברש"י ותוס' שם ומהרש"א וגליון רעק"א לסימן ש"ט**

**ד. מ"ט. רש"י ד"ה שמא בטעמא דלא הוי בסיס וביאור דבריו בב"י ש"ט ד"ה שכח ובבית מאיר שם ובשער הציון ש"ט סקכ"ד, וברעק"א לדף קכ"ה**

**ה. גמ' קכ"ה: תנן התם-במאי קמיפלגי וברש"י שם וביאור דבריו בחידושי הגרעק"א שם**

**[ו. נ: אמר רב הונא האי סליקוסתא - מתני' תוד"ה מקצת ומהרש"א ורעק"א שם תוס' בעירובין ע"ז:]**

**קכ"ג.**

א]**אם מגולה מקצתה וכו:** בביאור דעת רבנן ברש"י משמע כפי שביארו במאירי דאין כאן אפילו ניעור אלא שמושך ההיתר וממילא המוקצה נופל וכדין כר שמתחת למת דמבואר קנ"א. שמותר לשומטו וכמו מתיר החבלים קנ"ד: ובתוס' כאן ולעיל מ"ג: מבואר שבמגולה מקצתה הוי ניעור משא"כ באינו מגולה זה טלטול מהצד וברמב"ן במלחמות מ"ג: כתב דרבנן דלא כר"נ דגם הם ס"ל טלטול מהצד מותר אמנם לא ביאר למה במכוסה כולו אסור ובפשוטו כוונתו כמבואר בריטב"א כאן שכה"ג ההיתר בטל למוקצה ובתוס' רי"ד ביאר שנחלקו האם מותר להזיז המוקצה על ידי כוש וכרכר וצ"ב

ב]הא דלא הוי בסיס עיין תוס' דביארו מצד שזה מניח על מנת ליטלו בשבת וכן ביאר הבעל המאור פרק כל הכלים ובשו"ע סימן ש"ט הובאו שני השיטות האם במניח על מנת לנער חל דין בסיס וע"ש בבעה"מ שהוסיף עוד שכיון שהמוקצה משמש להיתר כה"ג לא הוי בסיס ובזה ביאר הדין שבמטמין בגיזי צמר זה לא נהיה מוקצה והסכימו עמו הרשב"א והר"ן וכן פסק המ"א רנ"ט סק"ו ובשי"א ס"ח ועיין בחידושי הגרעק"א בדף קכ"ה שהקשה סתירה בדברי הר"ן דלגבי אבן על פי החבית נקט שגם אם היא משמשת לחבית הוי בסיס ועיין ריטב"א קכ"ה: ודבריו צ"ב

ג]**תוד"ה האי:** עיין מהרש"א דביאר דמה דתוס' לא הקשו על עצם הבריתא ורק על ר"נ דהיה מקום לומר שטלטול היתר אגב איסור זה כמו טלטול מהצד והמשניות דלא כרבנן ורק שר"נ וודאי לא נגד המשניות ולדבריו צ"ל שחלוק שוכח ממניח על מנת ליטול ולפ"ז להלכה אין מקור לחילוק זה אמנם הגרעק"א לעיל נ: ולקמן קכ"ה: נקט שכוונת תוס' לשאול דהרי כאן כל הצד להתיר טלטול מהצד כי לא שמיה טלטול אבל לפ"ז איסור אגב היתר וודאי אסור דזה הרי לכו"ע שמיה טלטול והרי במשנה מבואר שגם זה מותר ועל זה כתבו תוס' לחלק בין מניח מדעת או שוכח דבשכח שמותר איסור אגב היתר וודאי מותר גם טלטול מהצד ונקט שדברי התוס' הם להלכה וכן האריך בחזו"א סימן רנ"ו לס' שי"א וכן העתיק הגרעק"א בגליון לס' שי"א ובבה"ל שם ועיין חזו"א מ"ח ח' שכתב שגם לבעל המאור שאין בסיס באמצע שבת אבל זה רק לגבי ניעור ולא לגבי טלטול איסור אגב היתר וכן עיין מ"ז ז' שנקט שההיתר של הבעל המאור שהמוקצה משמש להיתר זה רק על ניעור ולא על טלטול של איסור אגב היתר וכן הוא מוכרח מסוגין כדי לישב קושית תוס'

ד]בתוס' מבואר שהסיבה שיש כאן קנס כי מלכתחילה העמיד עצמו בצורה שיצטרך לטלטל המוקצה בטלטול של איסור אגב היתר ועיין חזו"א מ"ז ז' שדן לבאר מטעם אחר שכל שהניח בכוונה זה יותר נראה שעושה לצורך המוקצה כמו ההנחה בתחילה ולפ"ז ישב קושית התוס' מעצמות דשם מלכתחילה לא הניח בתוכו שיהיה מונח שהטלטול נראה כהמשך המצב הקודם והנה לתוס' היה מקום לדון שאם הניח על דעת לנער שאין זה טלטול אין בזה הקנס אמנם בדברי הגרעק"א סימן ש"ט מבואר לא כך ולכאורא צ"ע דבבסיס לאיסור ולהיתר מפורש ריש פרק נוטל דמותר לטלטל איסור אגב היתר ולמה כאן אין את הקנס שלא היה לו להניח וצ"ל שהגדר של הקנס שחל דין בסיס חלקי וכאן זה לא שייך עוד יתכן שכאן זה כמו ניעור שאין בזה חיסרון

ה]עיין פמ"ג שי"א מ"ז ח' שהקשה דאם במקום ששכח גם ר"נ מודה שמותר טלטול מהצד א"כ מה הגמ' קמ"א: שואלת מקש שעל גבי המיטה שמנענו בגופו על ר"נ הרי אולי המשנה שם מדובר בשוכח שר"נ מודה וכתב וי"ל ויתכן הכוונה ששם לא שייך ההיתר של איסור אגב היתר וממילא כל הצד להתיר רק מצד שטלטול מהצד לא שמיה טלטול ועיין תוס' נ: ד"ה הכל מודים ומיושב לנ"ל

**מ"ג:**

ו]בתוס' מבואר דפשיטא להו דגם לשמואל במטה אחת אסור לטלטל ויש מקום לבאר לפי תוס' קכ"ג דבטלטול גמור זה היתר אחר של איסור אגב היתר ולכן כאן שזה לצורך דבר האסור וודאי אסור ועיין רעק"א נ: שרמז לעיקר הסברא דבטלטול גמור אין לזה שם טלטול מהצד אלא אם זה לצורך דבר המותר ע"ש

ז]זעיין חידושי רעק"א נ: שנקט דתוס' דידן פליג על תוס' לקמן קכ"ג שחלוק שוכח ממניח על דעת לנער ובפשוטו כוונתו מהא דהוכיחו משוכח לניעור ועיין חזו"א מ"ז י"ז שהקשה דתוס' רק דימו לגבי ניעור שזה אותו דבר אבל לגבי טלטול איסור אגב היתר וודאי שזה חלוק אמנם בפשוטו כוונת הגרעק"א להוכיח דתוס' שאלו סתירה מרב של שוכח שמתיר ניעור לסוגין והרי עד כמה דבשוכח זה סברא להתיר יותר אולי רק כה"ג מתיר אבל בסוגין שמדובר שהניח על מנת לנער לחד ביאור בתוס' ולכן רב אוסר וכן קשה בתוס' בעירובין ע"ז: ע"ש ויש מקום לומר דזה וודאי דדוחק להעמיד כל סוגין רק במת בערב שבת ודעתו לנער אלא וודאי מדובר גם במת בשבת ושם זה כמו שוכח ויתכן שזהו עיקר מכוון תוס' להקשות

ח]מבואר בתוס' עוד דפה גם רבנן צריכים להודות וזה כשיטתם לקמן דבניעור גם רבנן מודים שמותר וזהו הדין של מגולה מקצתו ורק במקום שצריך להגביה ולנער נחלקו או בפוגלא מלמטה למעלה עיין תוס' בעירובין שביארו בזה שכיון שזה תקוע בחוזק לכן זה לא כמו ניעור אלא כמו טלטול מהצד [וצ"ע דברי הגרעק"א נ: שכתב דלר"נ שפוגלא אסור ה"ה ניעור ודברי התוס' למאי דאיתותב ר"נ אמנם בתוס' בעירובין מבואר לא כך אלא שפוגלא זה גרע וכנ"ל] אמנם בפשוטו דעת רש"י לקמן דלרבנן לא הותר אפילו ניעור ע"ש והרמב"ן במלחמות נקט דרבנן גם מודים שלא שמיה טלטול ולפ"ז אין מקום לדברי תוס'

**נ"א.**

ט]עיין רש"י שביאר שאם מגולה מקצתה יכול לנער ואם מכוסה כולה לא יכול כי זה נהיה בסיס וביאר המהרש"א שההבדל שכאן צריך להגביה ולנער והקשו התוס' שאם זה נהיה בסיס א"כ אסור גם לנער ועוד קשה שהרי רש"י במשנה ביאר שהטעם שזה לא בסיס כי זה משמש להיתר א"כ למה רש"י כאן אומר שזה נהיה בסיס ולכאורא לדברי רעק"א שנקט שבסוג בסיס כזה מותר לנער ואסור לטלטל איסור אגב היתר א"ש דבמשנה זה רק ניעור ולכן עוזר הסברא שזה לא בסיס משא"כ כאן שזה טלטול איסור אגב היתר וכן יישב במרומי שדה קכ"ה: אלא שצ"ב לשון רש"י שזה בסיס עוד צ"ב דרש"י הביא את הגמ' קמ"ב ושם הרי מדובר על מניח שלא משמש את המוקצה שזה בסיס גמור

י]תוד"ה או שטמן עיין תוס' שהביאו את רש"י שהקשה שיגביהנה ויטנה על צידה וביאור שמדובר באופן שלא יכול אבל הוא יכול באמת מותר ועיין חידושי הגרעק"א סימן ש"ט שלכאורא לתוס' לקמן קכ"ג דבטלטול איסור אגב היתר אין היתר אלא בשכח א"כ כאן שהניח בכוונה צריך להיות אסור ותירץ שלביאור תוס' מדובר שיכול גם ללא להגביה ולכן ביארו שהיה כאן מציאות שלא יכול לנער אמנם עדין צ"ע למה על רש"י לא תירצו שזה כוונתו ואולי הוקשה להם הלשון שזה נעשה בסיס אמנם עיין חזו"א סימן רנ"ו לסימן שי"א שכתב שבמקום שלא יכול לנער מחמת המציאות ולא מחמת שישבר מה שבצד חשיב כמו ניעור וביאור הסברא כי אין לו שום ענין לטלטל המוקצה ורק כשהיתה בין החביות שרוצה לטלטל המוקצה כדי שלא ישבר החביות חשיב טלטול איסור אגב היתר

**קכ"ה:**

י"א]רש"י ד"ה אבל במניח ביאר שאסור לטלטל החבית ומשמע ברש"י שלנער מותר ולכן דחק שכוונת הגמ' על סיפא ולא על רישא וצ"ע עד כמה שחל דין בסיס גם לנער אסור וכמו שבאמת ביאר רש"י קמ"ב: ועיין מהרש"א ובמה שתמה עליו הגרעק"א וכתב הגרעק"א לישב דכאן דמדובר דהניח האבן כדי לכסות החבית אפילו אם זה נשאר מוקצה אבל זה לא עושה בסיס כסברתו לעיל כיון שהמוקצה משמש להיתר ורק שתוס' כתבו קכ"ג שכה"ג לטלטל איסור אגב היתר אסור ולכן רש"י ביאר רק על כה"ג משא"כ בגמ' לקמן שמדובר שסתם מונח אבן ולא בתור לשמש החבית דאם לשמש החבית ס"ל שזה לא מוקצה לכן כתב שזה בסיס גמור שגם לנער אסור עכת"ד וצ"ע שהרי לשון הגמ' נעשה בסיס ולדברי תוס' זה סיבה אחרת מצד קנס וצ"ל שבאמת גדר הדברים מה שאסור לטלטל איסור אגב היתר שלגבי זה חל דין בסיס

י"ב]לדעת בעל המאור שבמניח לצורך לשמש במוקצה להיתר לא הוי בסיס צ"ע למה למ"ד שזה מוקצה הוי בסיס ועיין חידושי הגרעק"א שביאר שמדובר במקרה שלא צריך את האבן וכן הוא בריטב"א מ"ט: אלא שא"כ קשה מה הגמ' שואלת מהמשנה של האבן שבקרויה שרואים שזה נהיה כלי הרי המ"ד שאומר שנהיה בסיס מדבר באופן שלא הניח על דעת שזה נהיה כלי וביאר שמזה שלא אמר עוד בבא אבל במניח על דעת שימוש זה נהיה כלי מכלל דס"ל שזה לא נהיה כלי

י"ג]עיין שלטי גבורים סוף פרק במה טומנין אות ד' שהקשה על הבעל המאור מאבן שבקרויה דמבואר בגמ' שאם זה לא כלי אסור וצ"ב קושיתו הרי אפילו שזה לא נהיה בסיס אבל אסור למלאות בזה אמנם עיין לשון רש"י והר"ן שזה נהיה בסיס וצ"ע עד כמה שס"ל כבעל המאור שבמשמש זה לא נהיה בסיס למה כאן זה כן נהיה בסיס ועיין מאירי במתניתין שכתב לישב שכיון שהוא מחזיק את זה בדלעת שזה לא יאבד עד שירצה להשתמש חשיב בסיס

**מ"ט.**

י"ד]עיין רש"י בטעם דלא הוי בסיס ובחידושי הגרעק"א לקמן קכ"ה ביאר שכוונתו על דרך הבעל המאור שכל שהמוקצה משמש להיתר לא הוי בסיס אמנם עיין בב"י סימן ש"ט הובא דבריו בשער הציון ש"ט סקכ"ד שביאר שכיון שאין לו ענין שהגיזים יהיו מונחים על המכסה אלא על האוכל כה"ג דנים שהגיזים והמכסה מונחים על החבית ולא שהגיזים מונחים על המכסה ולכן המכסה לא נהיה בסיס ובזה ביאר למה אבן שעל פי החבית החבית נהית בסיס כי שם מעונין שזה יהיה מונח על פי החבית ועין בשער הציון מה שדן לפי זה במפה

ט"ו]עיין חידושי הגרעק"א שהקשה דהר"ן ס"ל כבעל המאור שבמשמש זה לא נהיה בסיס ואילו באבן מבואר בדברין קמ"ב: שגם במשמש לחבית זה נהיה בסיס ועיין חידושי החת"ס קכ"ה: שביאר שבחבית אין המכסה משמש לחבית אלא שהחבית והמכסה משמשים ליין וכה"ג הוי בסיס דהינו שרק במוקצה שמשמש להיתר שהוא טפל עליו הוא לא נהיה בסיס והנה בבעל המאור מפורש שנקט שבמת על המטה כיון שהמטה לא משמשת זה גם לא נהיה בסיס והוא באמת לשיטתו נקט שגם באבן זה לא בסיס אבל דעת הר"ן לחלק כנ"ל ועיין הגהות חת"ס סימן רנ"ט

**נ:**

ט"ז]עיין תוס' ובמהרש"א וחידושי הגרעק"א בביאור דברי התוס' והמבואר מדבריהם לכאורא דשמואל ורב הונא ס"ל שטלטול מהצד אסור וזה כרבנן ובהכרח שנקטו שלרבנן גם ניעור אסור ורק בתבן ביאר רעק"א שנטילת הפירות גורם שמעליהם יפול המוקצה זה פחות מניעור וקושית הגמ' מפוגלא דשם זה בהכרח כרבנן מזה שצריך מגולה מקצתו ומבואר שזה מותר ובכה"ג לשמואל זה צריך להיות אסור ובהכרח שלרבנן ניעור מותר ופוגלא זה כמו ניעור ועיין תוס' בעירובין שמלמעלה למטה זה גרע מניעור ולכן אסור ועיין רעק"א דתוס' מ"ד. דנקטו דניעור מותר לכו"ע זה למסקנת הגמ' דלא כשמואל

ועיין תוס' דהביאו מהערוך דצריך מגולה מקצתם בשביל כלאים ושאר דברים והקשו תוס' א"כ מה הגמ' שואלת על שמואל אולי המשנה כר"א ב"ת ומה דצריך מגולה זה בגלל שאר הדברים וכתבו שזה דוחק דמשמע דגם בגלל שבת צריך וביאר רעק"א שמצד קוצר אין לאסור בשבת ללא מגולה מקצתו ע"ש

**פרק נוטל**

**קמ"א: מתניתין נוטל וכו'- האבן שעל פי החבית**

**א.תנן נוטל וכו' – עיין רש"י ריטב"א ורי"ד ובשאר הראשונים בביאור קושית הגמ'**

**ב.תוד"ה אי הכי – עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א ורי"ד בביאור כוונת הגמ' והאם יש כאן היתר מיוחד או שזה טמה"צ רגיל שו"ע ש"ט ס"א**

**ג.תוד"ה ונישדינהו [קמא] - עיין רעק"א וחזו"א מ"ז סק"ב ועיין תוס"ר**

**קמ"ב.**

**א. אמרי ותהוי וכו'- עיין רשב"א וריטב"א ותורי"ד**

**ב. בכלכלה פחותה – עין תו"י ובריטב"א וברי"ד ועיין שו"ת הרא"ש כ"ב ס"ח וברמב"ם ובמ"מ שם**

**ג. תוד"ה הכי נמי – עיין מג"א ש"ט סק"ד ובמחצית השקל ותו"ש שם ועיין מג"א ש"י סק"י ובשער הציון ל"ג שם**

**ד. בטמאה למעלה – הטעם שזה לא בסיס - מג"א סימן ש"י סק"ו ועיין שיטה לר"ן ומאירי בסוגין**

**ה.טושו"ע ש"ט ס"ב ס"ג**

**ו. בענין חיוב ניעור במקום הפסד המוקצה עיין כאן בחידושי הגרעק"א התכתבות אם הבית מאיר ועיין בית מאיר סימן ש"י שהאריך בזה ועיין מג"א סימן ש"י סקי"א ובשער הציון ש"ט סקי"ז ובסימן רע"ז סקי"ח בשם הפמ"ג**

א]**אמר רבא הוציא תינוק חי וכו':** עיין רש"י דביאר דעיקר חידוש רבא דלא מיחסים הטלטול לקטן אלא דהגמ' דנה דיש כאן עוד סיבה לפטור כמו מטה שלתינוק ועל זה הגמ' אומרת שכאן הוא לא מבטיל ליה ועיין לקמן ומבואר בגמ' שהעזרה של האדם הנישא לא חשיב שנים שעשו

ב]**רבא כר"נ ס"ל:** עיין ראשונים שהקשו הרי באדם רבנן מודים ותירצו לעיל שמדובר בתינוק בן יומו [וצ"ע מה שיך בזה בתינוק שיש לו געגועים שאם ישליך האבן יבכה] אמנם עיין רשב"א ושאר ראשונים דכה"ג וודאי הוי ככפות אלא דמדובר בגיל שלא הולך אלא כמו דרגא של בהמה דבזה נחלקו ע"ש

ג]**כיס לגבי תינוק לא מבטלי:**עיין בריטב"א שהביא מהרי"ד שזה מחמת שזה דבר חשוב והקשה על זה הרשב"א א"כ מה הגמ' שואלת מאבן הרי פה זה לא חשוב ועיין לקמן דהם ביארו דקושית הגמ' שלא חשיב טלטול כלל ויתכן שמצד הדין של בטילות זה לא סיבה לענין טלטול מוקצה להתיר כלל ויתכן עוד כמו שביאר בשפת אמת שיש בזה איסור דרבנן ע"ש

ד]**תנן נוטל אדם את בנו והאבן בתוכה:** עיין רש"י וריטב"א דביארו דקושית הגמ' שחזינן שדנים שהטלטול מתיחס לבן ולא לאבא שמטלטל את הבן אמנם עיין רשב"א רמב"ן ותוס' דמבואר מדבריהם דהגמ' דנה להוכיח שהכיס בטל לתינוק וכמו חי במיטה ולפ"ז מבואר שהדין של חי במטה זה סיבה להתיר טלטל מוקצה ולפ"ז אם הבן לבוש מוקצה אין בזה שום חיסרון אמנם לביאור רש"י אין לנו מקור מסברא שזה סיבה להתיר איסור מוקצה אמנם הריטב"א אפילו שביאר כרש"י הקשה על הרי"ד שכיס לא מבטל כי זה חשוב א"כ מה השאלה מהמשנה ומבואר שמסברא הבין שהדין חי במטה זה סיבה להתיר במוקצה ולכאורא מבואר מזה שבדין חי במטה אין איסור אפילו מדרבנן

ה]**בתינוק שיש לו געגועין על אביו:** עיין תורי"ד וריטב"א שביארו שהכוונה שיש לו געגועים להחזיק האבן ועיין תוס' רי"ד שביאר שאין כאן היתר מיוחד אלא זה טלטול מהצד וחשיב שאי אפשר לנער ובריטב"א כתב שצריך להגיע לאיזה היתר מיוחד דתמיד ההיתר לצורך אוכל נפש וכאן זה רק לצורך געגועי הבן אמנם התוס' והרמב"ן והרשב"א ביארו שהגעגועין זה מה שרוצה שיחזיק את התינוק אמנם מה שלא מנער האבן ביארו התוס' ד"ה ונישדינהו שהוא יבכה ועיין תוס' ורמב"ן ורשב"א דמבואר דאין כאן היתר מעיקר הדין אלא צריך להגיע להיתר מיוחד וצ"ע למה באמת שלא יהיה כאן ההיתר של טלטול מהצד ושלא יכול לנער וכבר הקשה כן הגרעק"א ועיין חזו"א מ"ז ב' שכתב לדחוק שצורך זה של געגועים זה לא מספיק סיבה להתיר הטלטול מהצד על המוקצה ורק מצד היתר דרבנן וע"ש סק"ב שכתב לדון שכאן כיון שמעונין בטלטול המוקצה הוי כלצורך דבר האסור שאין היתר בטלטול מהצד והשאיר דברי התוס' ד"ה נישדינהו בצ"ע

ו]**אי הכי:** עיין תוס' שביארו שכוונת הגמ' שאם האבן בטל ואין כאן שום סיבת איסור א"כ מובן שבדינר אסור כי יש גזירה שמא יפול אבל אם מעיקר הדין זה טלטול של האבא א"כ זה סיבה לאסור והתירו בגלל צורך הבן א"כ זה גם סיבה להתיר בדינר ולשון תוס' שזה סיבה להתיר טלטול מוקצה ובלשון הרשב"א מבואר שזה סברא לא לגזור ולפ"ז מבואר שגם כשהגמ' נקטה שאין כאן טלטול מוקצה בכל אופן זה סיבה לאסור בדינר מצד גזירה וכתב הרמב"ן שזה מקור דברי רש"י שה"ה אם התינוק הולך לידו אמנם הרמב"ן ביאר שכוונת הגמ' שאם אבן זה לא טלטול של האב א"כ אפשר להבין שדינר שרצון האב הטלטול מתיחס אליו ולכן אסור אבל אם הכל מתיחס לאב ובכל אופן מותר מצד געגועים א"כ למה בדינר זה אחרת והגמ' עונה שיש גזירה והכוונה שכה"ג השאירו על עיקר הדין שיש כאן איסור טלטול מוקצה ולפ"ז בנותן לבנו יד שלא שייך לאסור מצד גזירת מוקצה לא אסרו סתם שמא יפול והוא יטלטל ועיין שו"ע ש"ט ס"א דהובא בזה שני דיעות

**קמ"ב.**

ז]בתירוץ הגמ' שהחמירו לגבי תינוק כי יש כאן חשש טלטול בידים צ"ב מה זה שונה מאבן שהקילו לטלטל על ידי הבן אפילו שזה נחשב שהאב מטלטל ובחזו"א ביאר מצד שהטלטול מתיחס לבן ובפמ"ג ש"ט סק"ב כתב מצד שזה טלטול מהצד והגר"א שכ"ח סי"ז ביאר שמותר לעבור שבות דרבנן בשינוי לצורך קטן ע"ש וכאן זה נחשב צרכו כמבואר ברש"י שללא זה הוא יחלה ובתוס' מבואר שמה שלא מנערים כי יבכה הרבה ומבואר שזה סיבה גם להתיר ונפק"מ לאמירה לעכו"ם לצורך קטנים ודו"ק

ח]**תוד"ה נישדינהו:** הקשו למה לא צריך לנער מהקטן ותירצו שיבכה וחזרו והקשו א"כ מה זה שונה מאבן בכלכלה ובפשוטו הכוונה שהרי באי אפשר לנער לא צריך לנער ותירצו שכאן אין צורך כל כך בהחזקת התינוק וא"כ אין סיבה להתיר והקשה רעק"א אבל אחרי הסברא של געגועים למה שלא יהיה מותר מעיקר הדין וביאר החזו"א שגם געגועים זה לא סיבה לענין הלכות טלטול מוקצה וכתב שזה דוחק

ט]**בא"ד:** צ"ב מהו הלשון שכמו שאבן בטלה לגבי הכלכלה כך כאן זה בטל לגבי התינוק הרי עיקר הטעם שזה טלטול מהצד ואי אפשר לנער ויתכן שזה לשיטתם לעיל קכ"ג. דבמטלטל איסור אגב היתר זה היתר חדש והגדירו התוס' שהאיסור בטל להיתר

י]**ואמאי תהוי כלכלה בסיס וכו':** הקשו הראשונים למה הגמ' לא מעמידה בשוכח והרשב"א ביאר שעיקר קושית הגמ' ההמשך שצריך לנער ובריטב"א הביא מהראב"ד שדבר שעומד לכך גם בשוכח נעשה בסיס והתורי"ד כתב שבאמת מדובר בשוכח ועיקר כוונת הגמ' לשאול שיצטרך לנער ולפ"ז מבואר שהדין ניעור הוא דין בסיס כלשון הגמ' וצ"ב ועיין תורי"ד שנקט שאם יהיה מניח אפילו שזה דבר המותר והאסור חל דין בסיס ע"ש

י"א]הקשו הראשונים למה הגמ' לא מעמידה בצריך למקומו ועיין רשב"א שדומיא דסיפא שהגמ' העמידה בצורך גופו וכן דומיא דבנו שזה לצורך הבן אמנם עיין ריטב"א שכתב שכל ההיתר לצורך מקומו זה בצירוף שזה מעות שיש בהם הפסד ולא באבן וצ"ב הצירוף בזה

י"ב]**הכא בכלכלה פחותה עסקינן וכו':** עיין רמב"ם בפיה"מ דביאר דצריך גם פירות המיטנפים וגם כלכלה פחותה דהינו שמדובר שהאבן נשאר מוקצה ועיין תו"י הטעם למה צריך שניהם אמנם בחיבורו כתב שמועיל או כלכלה פחותה או פירות המיטנפי ועיין מ"מ דלא גרס קושית הגמ' ולינערינהו ועיין תהלה לדוד דיתכן שיש בזה איסור בורר אמנם עיין בהשגות הראב"ד שלמסקנא מספיק התירוץ של כלכה פחותה לבד וכן הוא בחד תירוצא בתו"י והנה הרי"ף והרא"ש השמיטו סוגין וביאר הב"י וכן פסק בשו"ע שטעם ההיתר כי האבן נעשית כלי וזה פשיטא שכה"ג מותר [וכן הוא בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ס"ח בדרך הד'] ומשמע שאם זה לא נעשה כלי אסור ולא חשיב לצורך דבר המותר מה שרוצה להשתמש בכלי ועיין תורי"ד שמותר לטלטל הכלכלה אם האבן אפילו כשאין עדיין פירות אלא מטלטל לצורך להביא פירות ובריטב"א דן לאסור וצ"ב הטעם ואולי כי זה נראה כמטלטל לצורך האבן

י"ג]בעיקר הדבר דמבואר בראשונים שגם אם האבן מוקצה מותר להשתמש כדי לטלטל עמה צ"ב למה לא חשיב טלטול מהצד לצורך דבר האסור והנה הרי"ד פסק שמותר אפילו לצורך דבר האסור ולריטב"א שצריך צורך שבת א"ש אמנם בדברי התו"י צ"ב ועיין חזו"א מ"ז סקכ"ב שביאר שכיון שכאן הכל נעשה לצורך טלטול הפירות א"כ זה בטל למעשה טלטול הפירות ורק במקום שיש ענין לטלטול המוקצה כדבר בעצמו לכן חשיב לצורך דבר האסור ולפ"ז א"ש דין הריטב"א לעיל שרק אם יש פירות בפנים

י"ד]**תו"י ד"ה ונישדינהו:** הקשו מה הגמ' עונה בכלכלה פחותה אבל שיקח הפירות בידים ולא בכלי והוסיפו והינו על כרחך בידיו וצ"ב כוונתם ועיין חזו"א מ"ז כ"ב שביאר דדנו שהכונה בגמ' לקמן שיסלק את זה לכלי אחר וא"כ כאן זה לא שייך כי האבן תפול ועל זה דחו שאין זה הכוונה דא"כ גם בטמאה שיעשה כך [וצ"ב שזה ביטול כלי מהיכנו ,חת"ס]עכ"ד וצ"ב אם בנתינה לכלי יש חשש שהאבן תיפול למה בתרומה אין חשש זה ומה נידון התו"י וצ"ב

ט"ו]**תוד"ה הכא:** תירצו שאם הפירות לא בכלי אין חיוב לקחת כל אחד בפני עצמו ובטעם הדבר עיין תוס"ר כי זה טירחא לקחתם בידיו וכן הוא בלשון המ"א ש"ט סק"ד וכן ביאר בסימן ש"י סק"י אמנם בלשון התו"י שהחשש שמא יפול לארץ ועיין במחצית השקל שם ש"ט אמנם יתכן שכוונתו שיפול לארץ ויש כאן טירחא בנטילתו וכן מוכרח שהרי הקשה שיהיה מדובר בפירות יבשים והרי כה"ג אין הפסד ועיין אור גדול על המשניות אמנם עיין מ"ב שפסק כתו"ש שמצד טירחא זה לא סיבה וכן בסימן ש"י שעה"צ ל"ג ומבואר מהתו"י שאם יכול לקחת ההיתר בידיו ללא טירחא למקום שרוצה זה גם סיבה לא להתיר טלטול מהצד אם המוקצה ע"ש

ט"ז]**טהורה למטה וטמאה למעלה:** צ"ע למה לא הוי בסיס ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן לעיל באבן שביארו שאין דרך להניח פירות אחד על השני בתור בסיס ועיין מאירי שאין בסיס באוכלים וכן האריך באו"ש פכ"ה הט"ו אמנם בכל הראשונים בפוגלא מבואר לא כך ועיין מג"א ש"ט סק"ו דביאר א. דהרי לבעל המאור צריך שהתחתון ישמש למוקצה וכאן הרי אין לו בזה שום ענין ב. דכה"ג שזה מונח באקראי ואין לו שום ענין בצורה שזה יהיה אין בזה דין בסיס

י"ז]**בפירות המטנפים:** עיין רש"י ד"ה וטמאה למעלה שהכוונה שישפוך הכל על השולחן ועיין מאירי שהקשה שכשלוקח הטהורה גורם שיהיה בסיס לדבר האסור ותירץ שזה גרם [וכן מוכח מקושית הגמ' דבטהורה למעלה יקח הטהורה לבד] וצ"ב הרי כיון שזה דינו מלכתחילה א"כ בעצם ההפלה של הפירות יש בכמ"ה וצ"ל שדעתו שכל שיש כאן היתר אין זה בכמ"ה אפילו שאי אפשר לטלטל ודלא כהגהות אשר"י לעיל פ' כירה וצ"ע

י"ח]הרי"ף השמיט את כל הגמ' דבפירות המטנפי ועיין מאירי שביאר דס"ל שהסוגיא מ"ז. ס"ל שבבסיס לדבר האסור והמותר אין דין לנער ופסק כסוגיא דלעיל וכן האריך באו"ז סימן פ"ו

י"ט]עיין מג"א ש"ט סק"ו דבשוכח ופירות המטנפים אפילו טמאה לבד מותר [ומבואר שגם הפסד המוקצה חשיב הפסד] וצ"ע מה הקשה הרשב"א לעיל שנעמיד המשנה בשוכח ולצורך מקומו דא"כ למה המשנה אומרת טהורה אם הטמאה הרי גם טמאה לבד מותר והיה מקום לומר שאסור כיון שהדרך לטלטל פירות בכלי ורק בטהורה וטמאה שהאיסור בטל להיתר וכלשון רש"י רק כה"ג מותר אמנם עיין בה"ל רס"ו סי"ב שכתב שמעות בכיס זה גם טלטול מהצד וכן מבואר ברשב"א מ"ג. לענין דלף בכלי וצ"ע

**האם איכא חובת ניעור במקום הפסד המוקצה**

כ]עיין רעק"א כאן שהאריך לדון האם איכא חובת ניעור במקום שזה הפסד המוקצה ונקט לאיסור וע"ש שהביא כמה ראיות ונחלק עליו הבית מאיר ונבאר הדברים בס"ד א.הנה מבואר בגמ' לעיל קי"ז. דהגמ' דנה להתיר להביא תיק אם מעות לצורך הצלת ס"ת וזה נלמד מהא דמבואר במשנה שמותר להציל תיק אם ספר ומעות והגמ' דוחה דשם לא יכול לנער דבנתיים ישרף הס"ת אבל כאן למה שלא ינער ועיין תוס' שביארו דבתחילה הבינה הגמ' דגם במשנה הוא יכול לנער ובהכרח שהקילו עליו כיון שעסוק בהצלה של ס"ת ה"ה כאן והגמ' דוחה שאין לו פנאי לנער והנה מבואר דביכול לנער צריך מעיקר הדין לנער מצד טלטול מוקצה וצ"ע הרי כאן יהיה לו הפסד מהמוקצה דיפסיד המעות והוכיח מזה הגרעק"א דהפסד המוקצה זה לא סיבה שלא יהיה חייב לנער והבית מאיר בתחילתו בד"ה מה דחה דמדובר דהמעות לא יפסדו ובסופו בד"ה מעתה ביאר שכאן שיש לו ענין להציל המעות אין כאן נידון רק מצד הלכות ניעור אלא דהוי טלטול מהצד לצורך דבר המותר והאסור שהרי זה בכלל הדין שלצורך דבר האסור אסור ועיין בזה לקמן אות כ"א

ב.עוד הוכיח הגרעק"א דבב"י סימן של"ד הביא שו"ת הרשב"א ח"א סימן כ"ב ותר"ל שכתב שתיק אם היתר ומעות אסור להציל וכל הגמ' שבס"ת מותר כי בינתים הס"ת ישרף וכן באבן ופירות בפירות המטנפים כיון שהפירות של ההיתר יתקלקלו לכן לא חייב לנער אבל בפירות שלא מטנפי צריך לנער וגם מעות כיוצא בו דהינו שחייב לנער ומבואר שאפילו שיש לו הפסד של המעות בכל אופן צריך לנער ובהכרח שלא איכפת לן מהפסד של המוקצה והבית מאיר בד"ה מה משמע שכוונתו לדחות שמדובר ברשב"א שהמעות לא יפסדו והדבר פלא הרי כל הנידון שרוצה להציל המעות שלא יפסדו ובד"ה ומעתה משמע שאסור מצד שזה נחשב טלטול לצורך דבר האסור וצ"ע דהרשב"א הרי דימה לדין פירות דלא מיטנפי שצריך לנער וצ"ע ובפשוטו היה מקום לומר על שני ראיות אלו דפה שגם ללא הצלתו זה יפסד וודאי חייב לנער שרק במקום שמחמת שלוקח ההיתר האיסור יפסד לא צריך לנער ולא במקום שההפסד יהיה גם ללא שיקח ההיתר וצ"ע על רבותינו הנ"ל שלא חילקו בזה

ג.עיין הגהות אשר"י פ"ג סימן י"ח דאם יש בכלי היתר שאי אפשר לנערו מותר לתת כלי לקבל השמן ואין כאן ביטול כלי מהיכנו דהרי יוכל לטלטל הכלי להשתמש בו ולא צריך לנער ומבואר שצריך דוקא דבר היתר שאי אפשר לנערו ואם נימא דגם הפסד המוקצה זה סיבה א"כ גם אם יהיה היתר שאפשר לנערו אבל כיון שיפסיד המוקצה לא יהיה חייב לנער אלא בהכרח שהפסד המוקצה זה לא סיבה ועיין בבית מאיר מה שכתב וצ"ב כוונתו אמנם היה אפשר לדחות שהיתר שלא נפסד בניעור יכול לקחתו בידיו ללא הכלי כלל וכמבואר בתו"י בסוגין שיש כזה חיוב

ד.עיין רעק"א בתחילתו דהביא מהב"י סימן של"ד דהביא מהכלבו דאפשר להציל כיס אם מעות מפני הדליקה אם הניחו בו פת מערב שבת וביאר הגרעק"א שזה נהיה בסיס לאיסור והיתר וכתב דמזה דלא צריך לנער מוכח שגם הפסד של המוקצה זה סיבה שלא לנער אמנם הבית מאיר בד"ה מעתה דחה דשם ההיתר הוא מצד ככר ותינוק אלא דס"ל שזה רק מועיל אם הככר ותינוק היה מערב שבת ובפשוטו הוא מוכרח דודאי דהמעות יותר חשובים מהלחם ששם שם

ה.עיין רעק"א שהביא מהריב"ש שהובא בשו"ע רע"ט ס"ג דבמניח לחם על הנר הוי בסיס לאיסור ולהיתר ומותר לטלטלו אף דהרי יכול לקחת הלחם ולנער השמן אלא בהכרח שלא צריך להפסיד השמן עכ"ד וצ"ב הראיה דבזמן שזה דולק הרי לא יכול לנער מצד כיבוי ואחרי שנכבה מי ימר שנשאר שמן ועוד דבפשוטו מדובר בצריך למקומו שלא יכול לנער דאל"כ שיצטרך לנער לפחות הפתילה וצ"ע

ו.עיין בית מאיר שדייק מלשון הרמב"ם שכל הפסד זה סיבה להתיר והביא מהמג"א ש"י סקי"א שהביא מהב"ח שגם הפסד המוקצה זה סיבה לא לנער וכן מוכח בפשוטו מש"ט סק"ו ועיין שער הציון ש"ט סקי"ז שנקט כן וכן סימן רע"ז סקי"ח מהפמ"ג

ז.עיין מ"ה: תוס' ד"ה דאית בה לענין ביצת אפרוח שכתבו שאם זה לא נעשה בסיס מותר על ידי שינער הקינה ועין ספר האיר יוסף שכתב שמוכח שגם במקום הפסד המוקצה צריך לנער הקינה דבפשוטו להוריד הביצה זה הפסד כמבואר בגמ' מ"ב: ואולי כאן זה לא במקום מדרון

ח.עיין ב"י סוף סימן ש"י דהביא מההגהות מימוני פכ"ז ומשו"ת הרשב"א [למהר"ם] סימן תתמ"ו דכיס שיש בו מעות והיתר וההיתר יותר חשוב יכול לטלטלו ולא כתב שצריך לנער המוקצה וקצת משמע שכיון שיש כאן הפסד המוקצה לכן מותר אפילו שמדובר שעושה לצורך הצלה אמנם יתכן שדעת כאור זרוע הלכות שבת סימן פ"ו אות ד' שלמסקנא אין דין ניעור בבסיס לאיסור והיתר וצ"ע

ט.לכאורא מתוס' שדנו דבאבן ביד תינוק שלא יצטרך לנער וכן באפן שבכלכלה לתו"י שזה נשאר מוקצה לכאורא מבואר שגם במקום שההפסד יהיה שיפסיד המוקצה חשיב הפסד שלא צריך לנער ועיין בזה מה שכתבנו בסימן ה'

כ"א]בעיקר הנידון דנחלקו הבית מאיר והגרעק"א בעושה לצורך הצלת האיסור וההיתר האם חשיב לצורך דבר האסור הנה מבואר במשנה קט"ז: מצילין תיק הספר אם הספר אפילו שיש בו מעות ומבואר בפשוטו שיש כאן היתר מיוחד ועיין רמב"ן ור"ן שתמהו למה צריך להיתר מיוחד וצ"ב למה שלא יצטרך לנער וכוונתם למבואר בגמ' שם דיש חשש שעד שינער הס"ת ישרף וע"ש מה שתירצו ומבואר דמה שעושה גם לצורך הצלת המעות דהרי צריך להם אין זה סיבה לאסור וכן מבואר ברשב"א בסוגין שמכח קושיא זו הוכיח דבמעות תמיד הוי בסיס ועיין סה"ת סימן רמ"ה דלא מועיל לתת טבעת בכיס אם מעות להציל כי המעות יותר חשובים ומבואר שלולי זה אין דין לנער אפילו שעושה גם לצורך האיסור

כ”ב]**אלא הוא דאמר וכו':** מבואר בגמ' שדבר שחל ללא מעשה וודאי מותר וצ"ע הרי טבל אפשר להפריש במחשבה ועיין תוס' רי"ד שהאריך דוודאי דטבל גמור אסור להפריש במחשבה בשבת ורק כאן שדימוע זה לא איסור גמור מועיל מחשבה ועיין תוס' גיטין ל"א. בד"ה במחשבה דיש שלמדו שכוונתם דבטבל אין הסברא שכיון שמועיל מחשבה מותר גם בידים אבל במחשבה מותר אמנם הדבר תמוה דהרי מבואר בגמ' שטבל זה מוקצה ובהכרח שאין צורה איך לתקנו והאריכו בזה האחרונים

**קמ"ב:**

**א.מניח נעשית בסיס – חידושי רעק"א ועיין חידושי בית מאיר על הש"ס ועיין מאירי ריש פרקין**

**ב. מאן תנא בהיתירא – עיין מהלך רש"י ותוס' ובשאר ראשונים ועיין חידושי רעק"א ובחזו"א מ"ז ט"ו כ"א ועיין שלטי גבורים נ"ט.**

**עניני ככר ותינוק**

**א. עיין גהש"ס לעיל מ"ג. ובבה"ל סימן שי"א ובחזו"א מ"ז כ"ג**

**ב.עיין תוס' לקמן קמ"ג. ד"ה רבא וברשב"א ורמב"ן במלחמות שם ובריטב"א בסוגין וברשב"א ביצה כ"א:**

**ג.עיין גמ' קכ"ג. שום במדוכה – ובביאור ההיתר עיין רשב"א שם ובמאירי ובשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ס"ח הובא בב"י ש"ח ס"ה ועיין ט"ז שי"א סק"ה ובמג"א ש"ח סקס"א ובשו"ת הגרעק"א סימן כ"ב**

**קמ"ב:**

א]**היתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט:** עיין חזו"א מ"ז סקי"ד שהקשה הרי יש כאן טלטול מוקצה וכתב דהניחא לט"ז שעל ידי קנה מותר א"כ ה"ה כאן אבל למה דחלק שם על הט"ז צ"ע ותירץ או שזה גרף של רעי או שזה בטל לסמרטוט וצ"ב אמנם לא ביאר שזה התעסקות בהיתר כמו נקיון הרצפה כי כאן זה דומה למעבירין מעל השולחן דכל הראשונים דנו שיש כאן טלטול מוקצה וצ"ב

ב]**רש"י ד"ה מגביה:** כתב ושם מטה על צידה עיין בגליון הגרעק"א בשו"ע ש"ט ס"ד הובא בבה"ל שם שכתב דמשמע ברש"י שאסור לטלטלו לאיפה שרוצה והקשה דלשיטות שהתחיל בהיתר מותר ה"ה כאן צריך להיות מותר ויש מקום לדון לחזו"א שהצורך דבר האסור משנה את השם טלטול מהצד וה"ה מה שיכול לנער א"כ לא הוי התחיל בהיתר אמנם עיין בגמ' לקמן קמ"ג. דאמוראים טלטלו המוקצה אגב ההיתר עד מקום הבהמות ובראשונים מבואר שזה מדין טלטול מהצד ומבואר דבצריך למקומו יכול לאיפה דרוצה ועיין רמב"ן במלחמות ובחידושים שכתב מפורש שיכול לטלטלם למקום שרוצה

ג]**אמר רב הונא וכו' נעשה חבית בסיס לדבר האסור:** עיין רש"י שיש יין בחבית עיין רעק"א שהקשה הרי החביס בסיס גם ליין והוי בסיס לדבר המותר והאסור והנה לכאורא המכסה בסיס רק לאבן ואם ירצה לפתוח לא יכול אמנם עיין רש"י שזה בסיס ולא יכול להטות ומבואר שגם החבית מוקצה וצ"ע כנ"ל [ובזמן חז"ל המגופה היתה מודבקת בטיט ואחרי זה שוברים אותה ויתכן שלדיני מוקצה זה כלי אחד אם החבית] וע"ש שהביא מהמקור ברוך לישב דפי החבית בסיס רק לאבן וכשמטלטל החבית הוי מעשה טלטול להדיא על חלק החבית שהוא מוקצה בעצם וכן הוא בתו"ש ועיין חידושי בית מאיר עהש"ס שתמה על זה דהרי זה כלי אחד וכולו הוי בסיס לאיסור ולהיתר ולא דנים כל חלק בנפרד ועיין בבית מאיר דהביא מהדבר שמואל וכן הוא באו"ש פכ"ה הט"ו שכיון שאין צורה להוציא היין אלא על ידי סילוק האבן נעשה היין גם בסיס ובמאירי קמ"א: ד"ה אמר כתב שאין בסיס באוכלין וביאר המשנה כי היין עצמו מוקצה כיון שאין צורה איך להוציאו ולכאורא כוונתו כי המכסה מוקצה אמנם דבריו צ"ע דבבית שנפחת נקטו הראשונים שכה"ג הפירות לא מוקצה [אם לא דנימא דעד שנפחת הוי מוקצה] ואולי כיון שאין צורה איך להגיע להם לא חשיבי לעשות בסיס להיתר וצ"ע ולכל הביאורים אלו אם יש ברזא לחבית להוציא היין אין החבית מוקצה ועיין רשב"א נ"א.מה שהביא מהראב"ד וצ"ב

ד]הבעל המאור נקט שאבן שמשמשת לחבית אפילו אם זה עדין מוקצה אבל זה לא עושה בסיס אמנם בר"ן כאן מבואר לא כך וכמו שדיק הגרעק"א לעיל קכ"ה: וצ"ע הרי ס"ל כבעל המאור ועיין א"ר סימן שי"א שהביא מהכלבו לישב דכאן האבן משמשת את היין ולא את החבית ועיין חת"ס לעיל קכ"ה: ובהגהותיו על השו"ע סימן רנ"ט

ה]**רש"י ד"ה נעשה חבית:** מבואר מדבריו דגם לנער אסור וצ"ע דברש"י ק"כ: קכ"ה: ונ"א. משמע שלנער מותר ועיין חידושי הגרעק"א מה שישב אמנם עיין ר"ת בספר הישר סימן ד' שכתב דדעת רש"י בתחילה שתמיד בבסיס מותר לנער ובדף קמ"ב חזר בו וביאר שאסור לנער וע"ש דכתב דבפשוטו זה מוכח מדברי רב במעות שעל הכר ויתכן כוונתו דאם מותר לנער אין הכר מוקצה ועיין או"ז הלכות ער"ש סימן ל"ד שביאר הטעם להתיר דזה טלטול מהצד דהינו דס"ל דצורת טלטול דרך ניעור אפילו ביחס לחבית הוי שינוי מהצורה הרגילה וצ"ב

ו]**מאן תנא וכו':** שיטת רש"י דבאוכל מרובה על הפסולת לכו"ע יכול להוציא הפסולת ובפסולת מרובה על האוכל לת"ק יכול להוציא הפסולת ולרשב"ג צריך דוקא האוכל וביאר רש"י שטעם רשב"ג לחסוך בטירחא ולכן דנה הגמ' שגם כאן אפילו שהרוב זה החבית וא"כ אפשר לקחת המוקצה אבל כאן שזה לא חוסך בטירחא עדיף לעסוק בהיתר והנה בפשוטו בשוה בשוה גם עדיף בהיתר אמנם המ"ב סימן תק"י סק"ח כתב שכה"ג עושה כמו שרוצה ועיין הגרעק"א שהקשה מה הגמ' שואלת הרי שם זה ביו"ט ומותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש משא"כ כאן שזה שבת [וצ"ע דלכאורא שיטת רש"י שלא הותר מוקצה לצורך אוכל נפש דהרי גרס שם בגמ' דבפסולת מרובה אסור אפילו להוציא האוכל כיון שהכל נהיה מוקצה ואינו קשה כלל דאכילת מוקצה וודאי אסור אלא שצ"ע אם זה נשאר מוקצה לאחר שהוציאו את זה] ועין רש"ש בביצה שתירץ דכיון דאפשר לקחת ההיתר זה לא סיבה להתיר לטלטל מוקצה אלא בהכרח שהמוקצה בטל ומצד זה אין חיסרון ורק שבמקום שהטירחא שקולה עדיף לא לטלטל המוקצה לרשב"ג ועיין רמב"ן שדעתו כרש"י ועיין רשב"א שביאר מפורש בתחילה הסברא שאין כאן מוקצה כתוס' ואחרי זה ביאר הסוגיא כרש"י

ועיין תוס' שביארו שהגמ' דנה שהאבן בטילה כמו באוכל מרובה שלכן זה לא מוקצה והגמ' דוחה שפה שאי אפשר לקחת היין ללא נטילת האבן לכן אין זה בטל לאוכל וכן הוא ברשב"א והנה מבואר עוד בתוס' שלא ס"ל שפסולת מרובה גם האוכל נהיה מוקצה אלא רק שאז אסור לברור הפסולת והנה בעיקר הדין ביטול שיש כאן עיין חזו"א מ"ז ט"ו שביאר שזה סברא ביחס למעשה טלטול שלא דנים שמתעסק במוקצה אלא שמתעסק בהיתר להתירו וכן הוא בלשון הרמב"ן ומכח סוגין כתב שמותר להוציא זבוב מהכוס ללא איסור בורר ואין כאן איסור טלטול מוקצה וע"ש סקכ"א מה שביאר לפ"ז בניקיון הבית והנה בפשוטו בקושית הגמ' שהיה לוקח הבן היה יכול לזורקה לא בין החביות דאל"כ לא קשה מה שהגמ' שואלת ולכאורא מבואר כאן היתר של התחיל בהיתר לכל הפחות כשהיה היתר בהלכות מוקצה כמו כאן ששיב עיסוק בהיתר וצ"ע דעת הגר"א שאסר במוקצה

ו]עיין חזו"א מ"ז ט"ו דהקשה למה באבן שבכלכלה מבואר בע"א צריך לנער ולמה שלא יהיה מותר לקחת האבן בידים דהרי זה בטל לאוכל ושם הרי יכול לקחת הפירות ללא האבן ותירץ ששם אין האבן מעורב ולכן הוצאת האבן לא חשיב עיסוק בהיתר וצ"ע בטמאה על גבי טהור למה אסור לקחת הטמאה בידים ואם בשוים זה לא בטל א"ש

ז] עיין שלט"ג נ"ט. מדפי הרי"ף אות ב' דבפסולת באוכל מותר לטלטל המוקצה יחד והקשה מה זה שונה מאבן שבכלכלה ותירץ ששם זה לא מצוי אבל כאן זה דבר מצוי והקשה התהל"ד ש"ט אות ד' א"כ מה הגמ' מדמה חבית לשם וצ"ל שלענין התעסקות לצורך ההיתר זה אותו נידון וצ"ע

ח]**מעות שעל הכר וכו' אבל לצורך מקומו:** עיין מאירי שביאר שאם צריך את המקום שהמעות נופלות מותר אמנם ברש"י מבואר שאם צריך למקום הכר והמעות מותר לטלטל שניהם יחד ולכאורא אם נימא דלחזו"א לטלטל לצורך הוצאת המוקצה לבד אסור א"כ כאן שזה לצורך שניהם גם צריך להיות אסור למה דנקט החזו"א שלצורך דבר המותר והאסור אסור וצ"ע אמנם א"ש מה דר"י חידש יותר מהמשנה של חבית דכאן זה לא לצורך הכר ולמאירי צ"ב וצ"ל שיש כאן חידוש שצורך מקומו זה גם סיבה

**עניני ככר ותינוק**

ט]עיין בגליון הש"ס לעיל מ"ג: דהקשה למה מת במטה לא הוי ככר ותינוק מצד המטה ועיין רש"ש שם ובבה"ל סימן שי"א שדנו שכאן שזה בטל לתינוק דזה משמשו אין זה עוזר אמנם קושית הגרעק"א היא לשיטת המרדכי דהובא בשו"ע שגם מת בכסותו מועיל בתור ככר ותינוק א"כ למה שכאן לא יועיל וכבר רמז לכל זה בבה"ל שם ועיין חת"ס בהגהות לשו"ע שכתב לחדש שכל הדין כיכר ותינוק שהמוקצה למטה ובו מחזיק וההיתר למעלה ויסוד ההיתר שהמוקצה הוי יד של ההיתר אבל איפכא זה לא שייך ולכן צריך להיתר דטלטול מהצד ועיין בחזו"א מ"ז כ"ג שכתב על דרך זה אלא שהוסיף דרק בהיתר למטה כיון שיכול לנער המוקצה ולא מנער זה מראה שדעתו לטלטול המוקצה אמנם מכמה מקומות בראשונים מוכח לא כך א. דהרי"ד תחילת פרקין ביאר שתינוק ואבן בידו זה מותר מצד דין ככר ותינוק ב.התוס' סוף פרקין הקשו על שמואל שטלטל הגרעינים אגב הלחם הרי לא אמרו ככר ותינוק אלא למת בלבד והרי שם מדובר שההיתר למטה ועיין חזו"א מ"ז ט' דבאמת העמיד שמדובר שהלחם מעל הגרעינים אמנם הרמב"ן הרי ישב שכאן זה היתר טלטול מהצד וברשב"א יש שם שני תירוצים ומשמע שמדובר על אותו אופן וכן מנ"ל לתוס' לבאר הגמ' שהמוקצה למעלה ולהקשות ועיין לקמן שיש לדחות ראיה זו ג. עיין מ"א שי"א סקי"א הובא במ"ב סק"ב דמועיל להניח ככר גם ליד המת ולא דוקא למעלה מהמת

י]עיין תוס' לקמן קמ"ג. שהקשו איך שמואל ושאר אמוראים טלטלו איסור אגב היתר הרי לא אמרו ככר ותינוק אלא למת בלבד ותירצו תוס' שכאן לא יכל לעשות הטלטול מאתמול אמנם הרמב"ן ושאר ראשונים תירצו ששם זה טלטול מהצד ולא ככר ותינוק וצ"ב דעת התוס' הרי במשנה מבואר שיש היתר של טמה"צ אמנם עיין ריטב"א בסוגין דמשמע שהחיסרון דככר ותינוק שהוא מניח מיוחד כדי לטלטל וזה מה שהקשו בגמ' לקמן שהיה מניח מיוחד כדי לטלטל לחוץ ולפ"ז בתחילה ס"ל לריטב"א שהחיסרון בככר ותינוק כי עשה מעשה מיוחד כדי לטלטל ולא שהחיסרון כי מחזיק במוקצה אמנם לאחר שהביא הרמב"ן שחלק בין טלטול מהצד לככר ותינוק חזר בו ויתכן שתוס' נשארו כקושיתו ולפ"ז יתכן שאין ראיה מהראשונים דלא כחזו"א לעיל וצ"ע אמנם בפשוטו תוס' הבינו שמדובר לצורך דבר האסור ולכן סברו שזה לא יכול להועיל מצד טלטול מהצד ובהכרח שזה מצד ככר ותינוק ולפ"ז הראשונים שתירצו שמדובר מצד טלטול מהצד כוונתם שמדובר בצריך למקומו וכן הוא ברשב"א בביצה אלא שרק כתב כן דאל"כ יש חובת ניעור ולא סתם שזה לצורך דבר האסור וצ"ע דכל הראשונים תירצו שזה טלטול מהצד ולא הדגישו שמדובר בצריך למקומו שזה עיקר הנידון וצ"ע

י"א]מבואר בגמ' לעיל קכ"ג. דמדוכה שיש בה שום אפשר לטלטלה ודעת הבעל המאור והרשב"א והר"ן שכיון שעכשיו זה משמש להיתר חשיב כאילו זה כלי שמלאכתו להיתר ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ"ב ס"ח הובא בב"י סימן ש"ח ס"ה דהביא לבאר שכיון שהניח השום מערב שבת לכן זה עדיף וכן הביא הב"י סימן רע"ט ס"ג בשם הכלבו וכן הוא במאירי קכ"ג ומשמע כוונתם שזה היתר של ככר ותינוק שזה בטל להיתר אמנם זה רק בער"ש ובגר"ז סכ"ב הוסיף שזה רק בשום שהוא מיוחד לזה ולא משמע כן בנ"ל

וברא"ש בתשובה שם הביא מהראב"ן וכן הובא שיטה זו בבעל המאור והרשב"א דכל הדין שלא מועיל ככר ותינוק בדבר שהוא לא כלי אבל בדבר שהוא כלי כמו מדוכה מועיל ככר ותינוק ועיין בב"י סימן ש"ח שם שהוסיף בשם הרא"ש [לא נמצא בידינו] שאין זה ככיס אם מעות דשם כיון שזה בסיס למעות הוי כמעות [וצ"ב כוונתו דהרי מטלטל גם המעות ולא רק הכיס, עוד צ"ב דא"כ בשכח יוכל לטלטל אם הכלי דהרי לא חל על זה בסיס ועיין רעק"א בגליון האבן העוזר סימן רס"ו ] והנה עיין תשובה כ"ב לגרעק"א שדן לענין מוקצה מחמת חסרון כיס האם מועיל ככר ותינוק וצדדי הספק האם סברת הרא"ש להקל כיון שלצורך גופו ומקומו מותר או כיון שזה כלי עדיף וא"כ אפילו בח"כ ועיין ט"ז שי"א סק"ה שהקשה דהרי הרא"ש בסוגין אסר לטלטל מנורה על ידי ככר אפילו שזה כלי חזינן שכל שזה אסור לצורך גופו ומקומו אין ההיתר הנ"ל אמנם הביא מהמג"א סימן ש"ח סקס"א שכתב לגבי כלי של גרף שהוא מוקצה גמור שמותר לטלטלו אגב מים כיון שהוא כלי [ובנתיב חיים שם חלק על המג"א שגרף אין לו תורת כלי מרוב מאיסותו] ומבואר דלא כט"ז עכ"ד והנה בפשוטו קושית הט"ז מנר צ"ע דהרי כיון שזה בסיס לשלהבת זה כמו שלהבת שזה לא כלי וכמו שכתב הרא"ש לענין מעות וצ"ל שהקושיא לאח שכבה הנר שאז זה אסור רק מצד מוקצה מחמת איסור דהינו שהיה כאן הקצאה והרי הקצאה על כלי זה סיבה להתיר על ידי כר ותינוק ועיין ברעק"א שדן שסכין של מילה שמותר לצורך המילה זה כמו כלי שמותר לצורך גופו ומקומו ועיין מה שכתבנו בזה בפרק כל הכלים

**עניני בסיס**

**א.מעבירין מעל השולחן וכו' הא דלא הוי בסיס – תוס' ביצה ב. רשב"א שם ובראשונים במתניתין ובגמ'**

**ב.מסלק את הטבלא – הא דאינו מנער עיין ב"י ש"ח סכ"ז מה שהביא מהסמ"ג והרא"ש ועיין רשב"א במתניתין ובריטב"א וברשב"א ביצה ב. ובבה"ל שם –טושו"ע ש"ח סכ"ז**

**ג.בענין בסיס באמצע שבת- עיין בעל המאור קנ"ד: ועיין תוס' מ"ד: ד"ה יש עליה ובראשונים במתניתין ובגמ' באגב לקנא דמיא ועיין חזו"א מ"ח ח' [ועיין שטמ"ק ביצה כ"א: ובחידושי הרא"ה שם שדנו בקושית החזו"א משיורי כוסות]**

**ולענין הלכה – מ"א רס"ה סק"ב רס"ו סקי"ד שי"א סק"ב ש"ח סק"נ ובמ"ב רס"ו סקכ"ו, שי"א סק"ג, בה"ל ש"י ס"ז ד"ה מטה, ש"י סקל"ז**

**ד.שיטת ר"ת שמניח על מנת לנער לא חל בסיס – תוס' נ"א. בעל המאור ריש פ' כל הכלים רשב"א ביצה ב. בה"ל סימן רע"ט ס"ב מה שהביא מהתו"ש, יד אפרים שם ובחידושי הגר"א נ"א, ועיין ט"ז סק"ב ובלבושי שרד שם טושו"ע ש"ט ס"ד**

**ה. בדין מוקצה המשמש את הבסיס – בעל המאור נ"א. וברשב"א שם וברמ"א ש"י ס"ח**

**ו. רש"י מ"ט. בד"ה שמא - ביאור דבריו בב"י סימן ש"ט ד"ה שכח ובבית מאיר שם ובשער הציון ש"ט סקכ"ד חידושי רעק"א קכ"ה:**

**ה. נידונים להלכה א. פמ"ג בהקדמה לסימן ש"ח אות ד' בבסיס שלא מונח על ההיתר ע"ש ב. פמ"ג רע"ט א"א ד' בהיה מונח איסור והיתר ונטל ההיתר האם חשיב בסיס באמצע שבת ובמ"ב רע"ז סקי"ח ג. היה דעתו להניח היתר ושכח ד. לא ידע שהדבר שהניח הוא מוקצה [חת"ס תשובה ע"ט] ה. היה דעתו להוריד ההיתר לדעת ר"ת שדעתו לנער לא הוי בסיס ו. בחושב שאולי ינער המוקצה בשבת ז. הניח לכל השבת על דעת שיפסיק להיות מוקצה באמצע שבת [תוס"ר קי"ז.]**

**קמ"ג.**

א]**מעבירין מעל השולחן עצמות וכו':** הקשו הראשונים למה לא הוי בסיס ועיין תוס' ביצה ב. תירוץ אחד כיון שזה על מנת לנער וזה כסברת ר"ת שגם בער"ש על מנת לנער לא חל דין בסיס עוד תירצו שהיה שם היתר ומשמע שגם אם עכשיו אין היתר אבל מה שלקחו ההיתר זה כמו שוכח ועיין ברש"ש שם אמנם זה דלא כפמ"ג ש"ט סק"א עוד תירצו ששם זה כמו נפל מאליו וכשוכח ע"ש ובראשונים בסוגין כתבו שבמניח בשבת על מנת לנער וודאי לא חל בסיס ויש לשונות בראשונים שמניח כדי להעביר למקום אחר זה וודאי סיבה שלא יהיה בסיס ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד דעצמות שזה דבר לא חשוב לא חל דין בסיס בגללו ודבר זה תלוי בשיטות הראשונים בסוגיא דכנונא מ"ז.

ב]**מסלק את הטבלא:** בפשוטו מבואר שלא מנערה במקומה וצ"ע הרי יש חובת ניעור ועיין רשב"א בסוגין וריטב"א תירוץ אחד שמדובר שצריך למקומו עוד תירצו שזה גרף של רעי וביאר בריטב"א שהכוונה שאם ינער יוכל לטלטל מצד שזה גרף של רעי לכן עדיף כבר עכשיו לטלטל טלטול מהצד [והנה צ"ב נידון הראשונים הרי וודאי שיש לו סיבה שרוצה לטלטל המוקצה למקום אחר מצד כבוד שבת וכדו' וא"כ מותר טלטל מהצד ומה הוצרכו לדין צריך למקומו דוקא או גרף של רעי ומשמע שלא כל דבר מתיר טלטול איסור אגב היתר אלא צריך צורך בגדר גופו ומקומו וצ"ע בזה] ועיין ב"י ש"ח סכ"ז שהביא משו"ת הרא"ש שאם יש לחם על השולחן המוקצה בטל אליו ובפשוטו זה מדין ככר ותינוק אלא שכאן זה עדיף ונפסק בשו"ע דין זה וברשב"א בביצה ב. בסופו כתב שגם הדין ניעור זה כי זה קצת בסיס וכאן שזה דבר לא חשוב ואין לו שום ענין בשמירתם לא חל דין בסיס כלל וממילא אין דין ניעור ועיין מ"א סקנ"א שהביא על הנידון של ניעור את הסברא של תוס' שכיון שהניח כדי לנער למקום אחר לא חל בסיס וביאר בהגהות מקור חיים שהסברא שזה לא בסיס זה גם סברא שלא חל חובת ניעור

ג]בעיקר דין בסיס יש לבאר בשני אופנים או שכיון שההיתר טפל למוקצה ממילא הוא מקבל את דיני המוקצה וכן הוא לשון רש"י מ"ז. וכן משמעות תשובות הרא"ש שכיס בטל למעות ולכן לא מועיל לו ככר ותינוק וכן משמע מתוס' מ"ד: דגם מתי שזה גמרו בידי אדם חל דין בסיס ומצד הקצאה בפשוטו אין הקצאה כה"ג, אמנם יש שביארו שזה מצד הקצאה שכיון שיחד את זה לשימוש המוקצה והרי אי אפשר לטלטלו אם המוקצה ממילא חשיב שיש כאן הקצאה על החפץ ולכן הוי מוקצה וכן מבואר בר"ת בספר הישר שדינא דבסיס ביכול לנערו ורק שיחדו שלא לנער תלוי בר"י ור"ש של מוקצה ומבואר שזה נאסר מחמת הקצאת הבן אדם וכן משמע במג"א רס"ו י"ד דביאר שלכן לא חל בסיס באמצע שבת כי אין מוקצה באמצע שבת ועיין תרוה"ד פסקים קצ"ג דגם במניח באקראי חל בסיס כי מקצה דעתו ממנו

והנה מבואר קנ"ז. דבסיס הוי מוקצה מחמת איסור והנה הניחא אם יסוד האיסור מחמת שזה בטל למוקצה וא"כ בתחילת שבת היה אסור לטלטלו כי הוא בטל והוי מוקצה מחמת איסור אבל אם זה מחמת הקצאה א"כ למה הוי מחמת איסור וצ"ל שכל מה שיש כאן הקצאה כיון שזה נאסר בטלטול אם המוקצה וממילא יסודו מחמת איסור וצ"ע

ד]**שיטת ר"ת** שדבר שדעתו לנער לא חל דין בסיס ובזה ביאר הדין דפגה שטמנה בתבן, וגיזים של צמר שטמן בהם, והדין של קליפים ועצמות, והסברא בזה יש לבאר בשני אופנים או שיסוד דין בסיס מה שמקצה מדעתו במה שמיעד את זה למוקצה ופה לא חשיב הקצאה כי דעתו להשתמש בזה וכן משמעות ר"ת בספר הישר דדימה דין זה לשכח שלא חל בסיס כי לא דחיה בידים ה"ה כאן וזה סברות בהקצאה או שיסוד דין בסיס כי זה טפל למוקצה וכל שדעתו לנער מזה המוקצה חסר בהטפלה למוקצה

ועיין רשב"א ביצה ב. שהקשה מה הגמ' מ"ז. אומרת שהטעם שהנר הוי מוקצה מצד בסיס לדבר האסור לשלהבת הרי שם הנר עומד להיכבות ותירץ שכיון שהוא עצמו לא יכול לכבותו ואין זמן קבוע מתי זה יכבה לכן הוי בסיס ולא עוזר מה שזה עומד להיכבות ולכאורא כוונתו שכל שיש זמן שלא תלוי בדעתו שזה מיוחד למוקצה בזה לא עוזר מה שזה לא לכל השבת ובזה ביאר שגם במקום שמצידו רוצה שזה יהיה כל השבת רק יודע שזה יפול וזה לא ברור כה"ג לא חסר בהקצאה או בטפלות וע"ש אריכות דברי הרשב"א וכוונתו צ"ב ב.עיין בה"ל רע"ט ס"ד דהביא מהתו"ש והפמ"ג דביארו דרק במקום דהמוקצה קיים ומסלקו לא הוי בסיס לכל השבת אבל כאן שכל זמן שהמוקצה קיים זה יהיה בסיס רק שהמוקצה יעלם מהעולם כה"ג לא צריך לכל השבת ולכאורא זה סברא שכה"ג לא חסר בהטפלה של החפץ למוקצה ג.עיין יד אפרים סימן רע"ט וכן בחידושי הגר"א נ"א. דבדבר שמיוחד לכך אסור אפילו בדעתו לנער וכן הוא בחזו"א מ"ח ח' במוסגר [אמנם הגרעק"א סימן כ"ב דדן דסכין של מילה לא עושה את התיק שלו לבסיס כיון שזה לא מונח על דעת להיות שם כל השבת ומבואר שגם דבר שמיוחד לכך לא חל דין בסיס]. ועיין ט"ז רע"ט סק"ב שכתב שנר שנמצא על המנורה ודעתו לסלק המנורה לא חל דין בסיס על המנורה וצ"ע שכיון שתמיד שלהבת עושה בסיס אפילו שזה יכבה למה כאן זה אחרת וביאר בלבושי שרד שתמיד אם השלהבת תמשיך לדלוק הוא מעונין שהנר ימשיך להיות בסיס משא"כ כאן שלא רוצה שהנר ידלק יותר מהסעודה ע"ש ולכאורא זה על דרך סברת התו"ש

ולכאורא יש להקשות על ר"ת מהגמ' מ"ד. במטה שיחדה למעות דמדובר בהניח בשבת על מנת לנער ומבואר שאסור לטלטלה וצ"ל כתירוצי הראשונים שם על השיטות דבמניח בשבת על מנת לנער לא חל דין בסיס

ה]מביאים בשם שו"ת ר' משולם איגרא ס"ז דבמניח איסור והיתר בערב שבת על דעת לנער ההיתר בשבת לדעת ר"ת חשיב בסיס לאיסור לבד והנה מכל הפוסקים שכתבו שנוהגים להניח אם הנרות הלחם בערב שבת אפילו שמורידים אחרי זה הלחם ולא חששו שלר"ת הוי בסיס מבואר דלא כדבריו והסברא בזה או שגם דבר שמתכונן להוריד זה מחסר ביחוד למוקצה או אם כל דין בסיס מצד הקצאה למעשה כיון שהיה היתר לא חל הקצאה

ו]עיין רעק"א תשובה כ"ב [נדפס בחידושים קכ"ג.] דבסכין של מילה אפילו שמוציאו לצורך המילה כיון שמחזירו אחרי זה חל דין בסיס גם לר"ת דאין דין שיהיה מונח ממש כל השבת דחשיב שכל השבת הוא מיועד למוקצה

ז]עיין תוס"ר קי"ז. דנקט דבנעשה בסיס ויותר באמצע שבת יש את היתר ר"ת ורק שם שהבשר מחובר לעור גרע דגם כה"ג הוי בסיס ע"ש

ח]שיטת הבעל המאור קנ"ד שלא חל דין בסיס באמצע שבת והובא במג"א רס"ה סק"ב ורס"ו סקי"ד ש"ח סק"נ ועיין מג"א רס"ו סקי"ד שביאר הטעם שאין מוקצה לחצי שבת דהינו שס"ל שיסוד דין בסיס מצד הקצאה ולא חל הקצאה בשבת בדבר שמצד עצמו ראוי והנה במג"א סימן רס"ה משמע שדעתו להכריע כבעל המאור אפילו שהוא יחידאה [והדבר מבואר בדבריו יותר בסימן ש"ח סק"נ ע"ש] כמבואר בחזו"א מ"ח ח' ויתכן דהוא מסברא כנ"ל ויתכן מצד דס"ל דכיון דקי"ל לעיקר שבמניח בערב שבת על מנת לנער חל דין בסיס ובעל מנת לנער בשבת וודאי לא חל דין בסיס כדמוכח משליפי זוטרי א"כ בהכרח שאין בסיס באמצע שבת ולא ס"ל שעל דעת לנער בשבת זה יותר סברא שלא יהיה בסיס [אמנם הרי במקום הפסד מקילים כר"ת וצ"ע] ובדבריו ס' רס"ה משמע שנקט ששליפי זוטרי לא מדובר שבפועל דעתו לנערם וס"ל שכה"ג אפילו שלענין ביטול כלי מהיכנו זה נחשב לשעה דאין לו ענין ליותר אמנם לענין דין בסיס זה בסיס לכל השבת וכן האריך הגר"ז מזה להוכיח דאין בסיס באמצע שבת

ועיין חזו"א מ"ח ח' שהקשה מהגמ' ביצה כ"א: שאומרת שיורי כוסות של איסורי הנאה דחשיבי אי אפשר לטלטל ובפשוטו זה מצד בסיס הרי לא חל בסיס באמצע שבת [אמנם עיין סוגיא מ"ז. דלדעת חלק מהראשונים נידון הגמ' היה ביחס לחובת ניעור ולא לדין בסיס] ועיין שטמ"ק בביצה שם שכתב שכיון שזה מיוחד ליין חל בסיס אפילו באמצע שבת ומהרא"ה הביא שאפילו שליין נסך זה לא מיועד אבל כיון שהניחו כשזה היה עדין מותר חשיב שזה מיועד לזה וחל דין בסיס כה"ג [ומהרא"ה הנ"ל מבואר גם שנקט שלא חל בסיס באמצע שבת] ובחזו"א שם חידש שגם לבעל המאור לטלטל אם זה למקום אחר וודאי אסור ורק לנער מותר ועל דרך סברת תוס' קכ"ג. אמנם בפשוטו הבעל המאור לא ס"ל כן כדמשמע בדבריו קכ"ה לענין אבן שמשמשת החבית שזה כשוכח גמור ויתכן שכאן וודאי זה מפקיע שם טלטול מהצד כיון שלא חסר בעצם ההקצאה וצ"ע

ועיין חזו"א שהקשה עוד מקינה של תרנגולים דמבואר מ"ה: שגם אם נולדה ביצה בשבת חשיב בסיס אם זה לא כשוכח וכוונתו דמשמעות הגמ' שחל דין בסיס על הקינה ולא רק שיש איסור טלטול הביצה וחידש שדבר שעומד לזה חל גם באמצע שבת וכנ"ל מהשטמ"ק

ט]עיין פמ"ג רע"ט א"א י"ד דבסיס לאיסור ולהיתר בין השמשות ואח"כ סילקו ההיתר אסור לטלטלו כל זמן שהאיסור עליו ובפשוטו כוונתו גם לשיטות שלא חל בסיס באמצע שבת דכל הסברא מצד שחסר בטפלות וכאן לא חסר בטפלות שהרי כל השבת זה הוטפל לאיסור אמנם הגר"ז רע"ז ס"ו חלק על זה וכן משמעות המ"ב רע"ז סקי"ח ויתכן או מצד שיסוד הסברא שלא חל הקצאה בשבת או שכשזה בסיס לאיסור והיתר חסר בהטפלה לאיסור

י]יש לעיין בדבר שהיה מונח על הכלי בערב שבת אמנם היה היתר ואחרי זה נעשה איסור האם חשיב בסיס באמצע שבת ובפשוטו זה תלוי בטעם שאין בסיס באמצע שבת

י"א]שיטת תוס' ביצה ב. שגם בשבת חל בסיס אפילו שדעתו לנער ולכן בעצמות בחד תירוצא העמידו דוקא שיש דבר היתר על השולחן וכן מבואר בב"י שהובא במג"א רס"ה סק"ב דלדעות דבמניח מערב שבת על דעת לנער חל בסיס ה"ה במניח בשבת על מנת לנער והקשה המג"א מהדין של שליפי זוטרי וכן קשה מהדין המבואר מ"ג: שאפשר לנער המת ממטה למטה ולא אמרינן שכל מטה שניער אליה נהית מוקצה [ובזה לא יעזור תירוץ הגרעק"א דמדובר במניח דבר היתר דא"כ יש שם היתר ככר ותינוק] ובהכרח שבמניח בשבת על מנת לנער בשבת זה לא נהיה בסיס ובפשוטו צ"ל כסברא המבוארת בר"ן קמ"ג שבמניח רק בתור היכי תימצי להעביר למקום אחר ולא בתור שרוצה שלזמן זה יהיה מונח שם אין לזה שם בסיס כלל דאפילו לרגע זה לא שימש את האיסור [וכבר כתב כן החזו"א מ"ז ז'] [אמנם הב"י דיבר על כה"ג ודבריו צ"ע] והנה בפשוטו שיטת תוס' מ"ד: כמו שדייק הגרעק"א שחל בסיס באמצע שבת אפילו בדעתו לנער וצ"ע שהרי בכולי מכילתין ס"ל כר"ת שאפילו במניח בערב שבת לא חל דין בסיס וכ"ש בשבת אמנם עיין רשב"א קמ"ג. דמדובר בגמ' שזה עומד להתנער אבל אין דעתו שזה יקרה וכה"ג חשיב כמו בסיס לכל השבת ויתכן שזה גם לסברת ר"ת

י"ב]עיין ראשונים סוף פ' נוטל דכולם נקטו דבמניח בשבת לא נעשה בסיס אם דעתו לנער [אמנם יתכן כוונתם במקום שרוצה לטלטל המוקצה למקום אחר ולא שדעתו לנער] והקשו ממ"ד: במיטה שיחדה למעות דמבואר שאפילו שדעתו שלא יהיה מונח עד סוף השבת ובכל אופן מבואר שאסור לטלטלה דהינו שזה בסיס וע"ש שתירצו או שמדובר שזה היה בין השמשות או שהכוונה שאם יכול לנער חייב לנער וברשב"א כתב שלא מדובר שזה עומד לנער אלא שמחמת המציאות יש סיכוי שהמוקצה יפול וכה"ג חשיב שזה בסיס עד סוף השבת ע"ש והנה מבואר קנ"ד דבשליפי זוטרי אין ביטול כלי מהיכנו כי יכול לנער ובלשון הרי"ף והרמב"ם ושאר ראשונים משמע שלא מתכונן לנער אלא עצם זה שיכול לנער זה מספיק ועיין גר"ז שהוכיח מזה שאין ביטול כלי מהיכנו לשבת אמנם בפשוטו לסברא הנ"ל אות הקודמת שכאן אין לו שום ענין במה שזה מונח על החפץ שכל מה שהניחו שם בתור היכי תימצי שזה לא ישבר א"כ זה גם סברא שלא יחשב בסיס

י"ג]עיין במ"א ש"י סק"ז דבגד שקשור אליו כיס הוי בסיס ומשמע גם אם זה לא מונח עליו ובפמ"ג בהקדמה לסימן ש"ח אות ד' כתב שגם כלי שמונח על הפמוט שלא יכרע לצד השני הוי בסיס דהינו אפילו שיכול לנוטלו ללא טלטול מוקצה אבל כיון שבנטילתו המוקצה יזוז הוי בסיס ועיין קנ"ד דמתיר החבלים והשקים נופלים וצ"ע לנ"ל למה זה לא בסיס

**בסיס לאיסור ולהיתר ודין ניעור בדבר לא חשוב**

**א. גמ' שבת מ"ז. אמר ר"ז – אמר אביי , ביצה כ"א: תוד"ה כנונא**

**ב. בביאור סוגין יש ג' שיטות בראשונים א. רש"י ותוס' בסוגין ב. תוס' ביצה כ"א: בשם ר"ת וברשב"א בסוגין ביאר שיטתו ג. שיטת הרמב"ן בסוגין ובכל זה עיין חידושי רעק"א ובחזו"א מ"ח ה'**

**ג.תורי"ד קמ"ב בדין בסיס לאיסור והיתר**

**ד. האם צריך היתר יותר חשוב נשמת אדם כלל ס"ז ובית מאיר סימן ש"י**

**ה.ריב"ש סימן צ"ג ושו"ע רע"ט ס"ג ובמ"א שם [א. שצריך חשוב מהשלהבת ולא מהבסיס ב. שדבר שעומד לכך הוי כחשוב] ומ"ב רע"ז סקי"ח**

**ו.מ"א סימן ש"ט סק"ו הוכחתו מסוגין לענין בסיס באקראי וברעק"א ובא"ר שם**

**מ"ז.**

א]**מחתה באפרה:**בתחילת הגמ' הבינה שזה מוקצה והטעם עיין ריטב"א כי הוסק בשבת וברמב"ן ביאר אפילו בהוסק מער"ש אלא שזה סוג אפר שלא ראוי לכסות בו וללא דעת האדם הוא מוקצה עוד ביאר בשם רש"י שמדובר שלא היה צורך בו וכה"ג הוי מוקצה אמנם ברש"י כתב דר' יוחנן כר' יהודה וביאר המהרש"א שהדין מוקצה של האפר תלוי בר"י ור"ש

ב]**תוד"ה ואמר רבה:** הקשו למה הגמ' לא שואלת מהמשנה ועיין רעק"א שהקשה שכוונת הגמ' לשאול שגם בצריך למקומו אסור וצ"ע

ג]**כנונא אגב קיטמא:** עיין רש"י שהכונה שזה בסיס להיתר ולאיסור והחידוש שכה"ג זה לא נהיה בסיס והוסיף רש"י שזה כמו אבן וכלכלה וצ"ב א"כ מה חידוש הגמ' וכתבו תוס' שאבן יותר בטילה לפירות מאשר שברי עצים לאפר והחידוש שגם כה"ג זה בטל והגמ' שואלת משברי פתילה ובתוס' ביארו לדרך זו דהיה גם שמן שהוא לא מוקצה ומבואר שהשברי פתילה לא בטלים לשמן וזה דומה לשברי עצים אגב אפר והגמ' דוחה לרש"י ששברי פתילה חשובים ולתוס' שהשמן לא חשוב אמנם ברש"י משמע דלא מדובר כלל שהיה שמן אלא שהגמ' מדמה שחזינן שגם דבר לא חשוב עושה בסיס א"כ גם שברי עצים ביחס לאפר צריך לעשות בסיס וצ"ב הדמיון אמנם גם לשיטת התוס' הרי הוכיחו מהגמ' בביצה שדימתה הנידון של שיורי כוסות שזה רק בסיס לאיסור לבד ועיין בתוס' בסוגין מה שביארו ובתוס' בביצה ביארו הכוונה שכמו שההיתר בטל לאיסור ה"ה שיורי כוסות בטלים לכוס דהינו שבסיס לאיסור ולהיתר הסיבה שזה לא בסיס כי האיסור בטל להיתר וממילא ה"ה אם האיסור אינו חשוב כלל

והא דלא צריך לנער כמו אבן שבכלכלה הביאו הפוסקים משו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' דאם ינער לא יוכל לאסוף האפר מהריצפה וזה יפסד ובמג"א ביאר שזה טורח גדול לאספו מהריצפה כי זה דבר מאוד דק ובב"ח ביאר כי השברי עצים יפסדו שיופסדו ברגלי אדם אם יהיו על הרצפה ובחזו"א מ"ז סק"ד ביאר דמדובר בצריך למקומו ובאור זרוע סימן פ"ו למד מסוגין שאין דין ניעור בבסיס לדבר המותר והאסור וזה עדיף מאיסור לבד

**שיטת ר"ת**: הובאה ברשב"א בתוספת ביאור שעיקר החידוש שדבר שלא חשוב לא עושה בסיס ולכן אבן לא עושה בסיס וה"ה שברי עצים לא עושה בסיס וה"ה שיורי כוסות לא עושה בסיס ומה שצריך אפר דאל"כ יכול לנער וכאן שהאפר יופסד לא צריך לנער ושירי כוסות אי אפשר לנער והקשה הגרעק"א איך אפשר ללמוד מכאן שזה לא עושה בסיס הרי כאן זה לאיסור ולהיתר שיש גם אפר ומנ"ל לחדש שדבר לא חשוב לא עושה בסיס והיה מקום לומר דס"ל כתוס' רי"ד לקמן שבסיס למותר והאסור הוי בסיס אמנם בפשוטו יש לבאר שהאפר לא יותר חשוב מהשברי עצים עוד הקשה הגרעק"א שבגמ' לקמן שואלת באבן בכלכלה שהכלי יעשה בסיס ומבואר שאבן עושה בסיס וצ"ל דיבאר הגמ' כרי"ד שכוונת הגמ' לשאול שיתחיב לנער עוד הקשה הגרעק"א הרי ר"ת ביאר שהכוונה שהשמן לא חשוב והרי הקושיא היתה ששברי פתילה זה לא סיבה לעשות בסיס ועיין חזו"א מ"ח ה' שכתב שכיון שהשמן לא חשוב לכן צריך ניעור או שכדי שלא יהיה חובת ניעור צריך שהדבר המותר יהיה יותר חשוב מהדבר האסור והנה לכאורא מה שלא צריך לנער לא זה חידוש ר' יוחנן אלא שזה לא נעשה בסיס וצ"ב בפרט זה אמנם עיין תור"פ בביצה שכתב שהחידוש שמה שלא יכול לנער זה סיבה שיוכל לטלטל ולפ"ז א"ש אלא שצ"ע שזה מוכח מאבן שעל פי החבית בבין החביות שמגביה ומטה על צידה ואולי שם זה פחות חשוב או ששם הכל זה בתור צורה למעשה הניעור וזה חלק מהניעור משא"כ כאן

**שיטת הרמב"ן:** עיין רמב"ן שביאר שבאמת גם האפר מוקצה כמו בתחילת הסוגיא ועיקר החידוש שדבר לא חשוב לא עושה בסיס וכוונת הגמ' שאפילו שיש גם שברי עצים בכל אופן זה לא עושה בסיס ובזה ביאר הגמ' בביצה שמדמה שיורי כוסות לסוגין דזהו עיקר החידוש שדבר לא חשוב לא עושה בסיס אלא שעדין צ"ב שיצטרך לנער וביאר הרמב"ן שדבר שאין לו חשיבות גם לא צריך ניעור והא דבאבן מבואר בגמ' שזה כן עושה בסיס עיין ריטב"א דביאר דשם זה הונח מדעת וכן מדויק בלשון הרמב"ן שכה"ג זה כן עושה בסיס וצ"ל דגם אם הוי שוכח כגמ' לקמן אבל שכיון שתחילת הנחת האבן בתור שרוצה האבן זה סיבה לבסיס וכן לחובת ניעור והנה הרמב"ן ביאר כר"ת בגלילא שנו דשמן לא חשוב וצ"ע מה זה עוזר הרי אין כאן סיבה לבסיס וכן אין דין ניעור בדבר לא חשוב ולכאורא צ"ל שבזה יבאר כתוס' שהגמ' מדמה דין בטילות של איסור להיתר לדין שדבר חשוב לא עושה בסיס וצ"ע ובעיקר דברי הרמב"ן שאין חובת ניעור בדבר לא חשוב לכאורא כן הוא בתירוץ אחד ברשב"א קמ"ב וכן זהו הנידון ברשב"א סוף פרק נוטל וכן שיטת הרשב"א ביצה ב. והנה לכאורא השו"ע ש"י ס"ח פסק כמחמירים וצ"ע הבה"ל ש"ח סכ"ז שהביא בזה מחלוקת כאילו זה לא הוכרע

ד]**תוד"ה אע"ג:** תוס' ביארו דהאבן ביחס לפירות זה פחות חשוב וברמב"ן ישב עוד דהשברי פתילה רוצה בהם ומקומם במחתה משא"כ האבן שבכלכלה וצ"ע דעדין מוכח מתרומה טמאה וטהורה שדבר פחות חשוב זה לא חיסרון

ה]עייין תורי"ד לקמן דס"ל דבסיס לאיסור ולהיתר הוי בסיס ולפ"ז לכאורא צריך להעמיד כל סוגין בשוכח והנידון בהלכות ניעור דהינו שלא צריך לנער רק במקום שההיתר יותר חשוב מהאיסור ועיין בדבריו בסוגין

ו]עיין רשב"א קמ"ב. שנקט שבסיס לאיסור והיתר אם האיסור חשוב אפילו שההיתר יותר חשוב הוי בסיס ורק באיסור לא חשוב כלל הוא בטל להיתר וע"ש שהקשה על כלכלה אם אבן שהגמ' שואלת שיצטרכו ניעור דממ"נ אם זה חשוב א"כ זה עושה בסיס ואם זה לא חשוב הרי לא צריך ניעור כמבואר בסוגין בשברי עצים ותירץ או שזה דרגא אמצעית או שכאן לא צריך לנער כי יפסיד את ההיתר ע"ש אמנם בב"י סימן של"ד לענין הצלה מפני הדליקה הביא שות הרשב"א דבאיסור והיתר וההיתר חשוב לא הוי בסיס וכתב הבית מאיר שחזר בו מחידושיו הנ"ל

ז]מבואר בגמ' שבסיס לאיסור ולהיתר לא הוי בסיס ויש לעיין האם זה דוקא שההיתר יותר חשוב מהאיסור או שגם בשוין מותר ועיין ב"י שכתב דבזה נחלקו רש"י ור"ת בביאור בגלילא שנו, דלר"ת אסור ולרש"י מותר ועיין נשמת אדם כלל ס"ז סק"ב וכן עיין בית מאיר סימן ש"י ס"ח דכתבו דבפשוטו ברש"י הגמ' בתחילה הבינה שהפתילה לא חשובה והשמן חשוב ודחתה שניהם חשובים וא"כ מבואר לחומרא ובדעת ר"ת הבית מאיר כתב שהגמ' אומרת שהשמן לא חשוב והפתילה חשובה ולפ"ז בשניהם חשובים מותר והנשמת אדם כתב דבפשוטו גם לר"ת הפשתן לא חשוב אלא שניהם אותו דבר ולכן אסור וע"ש מה שביארו וצ"ע והכרעת האחרונים כמבואר במ"ב ש"י סקל"ג שצריך היתר יותר חשובוהנה עיין לשון תוס' בסוגין וכן בביצה שהשברי פתילה בטלים אגב שמן וכן הוא לשון הרי"ד בסוגין וכן משמע ברשב"א קמ"ב. אמנם בתוס"ר הלשון ובטל מותר השמן אגב שיירי הפתילה ועיין ראב"ד פכ"ו הי"ג דביאר סוגין בתערובת אפר מותר ואסור וסתימת דבריו דמדובר בשוים אמנם בפמ"ג ש"י א"א סק"ט העמיד שרוב היתר ועיין מ"מ פכ"ו שם שהביא בזה מחלוקת ובריב"ש סימן צ"ד מבואר שצריך שההיתר יהיה יותר חשוב ועיין חידושי הר"ן נימוק"י מאורות והשלמה דביארו דחידוש הגמ' בשברי פתילה אגב שמן שזה אותו חשיבות ומותר אמנם באמת תמהו על דמיון הגמ' לשיורי כוסות ולפ"ז לכל הראשונים שביארו הגמ' כתוס' והגמ' בביצה הרי מדמה בהכרח שצריך יותר חשוב שזה יבטל וא"ש דמיון הגמ'

ועיין ב"י סימן של"ד שהביא כל בו שאם מניחים בער"ש ככר בתיק אם מעות זה מועיל והגרעק"א למד שזה מדין בסיס לאיסור והיתר חזינן שאפילו אם האיסור עדיף מותר אם ההיתר גם חשוב אמנם הבית מאיר ביאר שזה מצד ככר ותינוק

ח]עיין או"ז סימן פ"ו אות ד' שלמד מסוגין שבבסיס לאיסור ולהיתר אין דין ניעור ושסוגין חולקת על סוגיא דלקמן וכן ביאר במאירי בפרק נוטל ועיין שו"ת הרשב"א תתמ"ו וכן במרדכי פ' מי שהחשיך אות תמ"ז שהביאו מהמהר"ם שאם יש איסור והיתר מותר לטלטל ולא הזכירו לדין ניעור וכן משמע בב"י סוף ש"י ד"ה כתוב בהגהות ואולי מדובר שיש שם הפסד המוקצה וס"ל שגם כשהמוקצה בין כה יופסד לא חיבים לנער

ט]עיין מג"א סימן ש"ט סק"ו שהביא מהתרוה"ד שגם דבר שהונח באקראי חשיב בסיס וחלק עליו והוכיח מסוגין דהאפר אינו בסיס לשברי פתילה והרי הם מונחים עליו ובגליון הגרעק"א כתב לדחות דאין שברי עצים על הכל וממילא נשאר שהכנונא בסיס לאיסור ולהיתר ובא"ר דחה שכאן הכלי בסיס לאיסור והיתר משא"כ בנידון התרוה"ד הנידון על החפץ שתחת המוקצה ולכאורא כוונתו דס"ל דבסיס לבסיס לא נאסר וביותר דהבסיס עצמו נחשב דבר היתר וכן מבואר בחיי אדם כלל ס"ז סעיף י"א הובא במ"ב ש"י סקל"א דבשולחן שיש בו מגירה שלא עומד למוקצה אפילו שיש בו מוקצה אפילו שהמגירה נעשית בסיס אבל השולחן נחשב בסיס לאיסור ולהיתר כיון שהמגירה היא היתר [אמנם במגירה שעומדת למעות אסור כמבואר בתוס' לענין שמן ופתילה] ועיין מג"א סימן רע"ט סק"ה שכתב מהריב"ש שהמניחים לחם על המנורה זה לא עוזר כי השמן יותר חשוב והמג"א השיג עליו דהשמן לא מוקצה אלא מצד בסיס ומבואר בדבריו שבחלק זה הסכים עם החיי אדם שבסיס אינו מוקצה שעושה בסיס וצ"ב הסברא בזה ועיין מג"א שם שכתב שהמנורה כיון שהיא מיוחדת לשמן לא עוזר להניח עליה דבר יותר חשוב ובפשוטו לפ"ז פח אשפה דעשוי לפסולת לא יועיל להניח בו כפית מערב שבת שלא יחשב בסיס [או שיחשב טלטול מהצד לצורך גופו וכדו']

י]צ"ב מתי נחשב שההיתר יותר חשוב מהאיסור ועיין מ"ב סימן רע"ז סקי"ח שצרכי שבת שנמצאים על השולחן חשיבי יותר מהשלהבת ובלשון הריב"ש צ"ג מבואר שיש חשיבות לשלהבת כיון שזה מצות שבת ועיין בשער הציון שהביא מהמעשה רב שהחמיר שלא עוזר הלחם ושאר צרכי שבת שעל השולחן וביאר שחשש לריב"ש ובפשוטו כוונתו שצריך חשוב יותר מהשמן והנר ולא רק מהשלהבת ובדרך החיים כתב שלא עוזר להניח לחם על המנורה כיון שביחס לשימוש של ההנחה על המנורה השלהבת יותר חשובה מהלחם דהינו שדנים ביחס לכלי המבקל מה יותר חשוב ולא ביחס לחפץ בעלמא אמנם מהפוסקים שלא כתבו סברא זו ביחס למנורה מכלל דלא ס"ל

י"א]עיין ריב"ש שלמד מסוגין דדנים את החשיבות לפי הבעלים מהא דקרטין מבואר בגמ' דלא חשיב דבר יותר חשוב כין שאצל רבי זה לא חשוב אמנם לרוב הראשונים הכוונה בסוגין שזה מוקצה ולפ"ז אין שום ראיה וצ"ע הפוסקים שהעתיקו ראית הריב"ש ומשמע שכוונתם לדמות דין בסיס לדיני מוקצה וצ"ב ואם בסיס יסודו מדין הקצאה א"ש

**סוגיא דמוכני**

**א. גמ' אמר רב יהודה – הכי נמי מסתברא**

**ב.יש עליה מעות – תוד"ה יש ובמהרש"א ורעק"א ובראשונים קמ"ג. ובמאירי שם**

**ג.מוכני וכו' – תוד"ה אין, תוד"ה הא [עיין חידושי אבן העוזר ובבאר היטב סימן ש"י סק"ט] רמב"ן תוס"ר רשב"א [בביאור דברי הרשב"א נחלקו הנשמת אדם כלל ס"ז סק"ד והתהילה לדוד ש"י סק"ה ע"ש] ריטב"א, ר"ן, הגהות מימוני פ"ה משבת הי"ז, רמב"ם פה"מ פי"ח דכלים מ"ב בנדפס ובתרגום הנדפס מחדש, תוס' רי"ד קמ"ב. [רשב"א קמ"ב. ע"ש מה שהוכיח מסוגין]**

**ד.מג"א סימן ש"י סק"ז, הגהות רעק"א שם, נשמ"א כלל ס"ז סק"ד, גר"ז סי"ג – ט"ו, תהל"ד ש"י סק"ה, חזו"א מ"ז סק"ה, וכלים כ"ד סק"ב ,ועיין סימן ש"י ס"ז ובמ"ב שם**

**[הנדונים בסוגית מוכני א.באינה נשמטת האם יש דין ניעור ב.באינה נשמטת האם מותר לטלטל דרך המוכני ג.בנשמטת האם האיסור רק דרך המוכני או גם דרך השידה]**

**ה.גמ' ק"כ: נר שאחורי הדלת – תוס' ד"ה פותח, טור ס' תר"פ, גר"ז רע"ז קו"א, ריטב"א שם, הגהות מימוני פ"ה משבת הי"ז אות צ' [ועיין ב"י סימן רע"ז שהביאו בלשון אחר ועיין תהלה לדוד ש"י סק"ה בביאור הגירסא שם]**

**[ו.פמ"ג ש"ט סק"א חידש שנרות על השולחן לא כל המפה נעשית בסיס ודבריו דלא כט"ז שם]**

**[ז. בדברי הגר"ז בדין בסיס לבסיס עיין עוד במג"א רע"ט ס"ג, ובמ"ב ש"י סקל"א בשם החיי אדם, ובמג"א ש"ט סק"ו ובדחית הא"ר ובבית מאיר שם]**

**סוגיא דמוכני [מ"ד:]**

א]**יש עליה מעות אסור לטלטלה:** עיין תוס' דמבואר שזה מצד דין בסיס ולכן גם ניעור אסור והנה דעת הבעל המאור שלא חל בסיס באמצע שבת ולפ"ז לא יתכן כן וביאר החזו"א מ"ח שמדובר לטלטל למקום אחר שזה נאסר גם לבעל המאור ע"ש אמנם הראשונים סוף פרק נוטל נתקשו שכאן זה מניח בשבת על מנת לנער וא"כ לא חל בסיס ועיין שם שתירצו או שכוונת הגמ' במקרה שיכול לנער וברשב"א כתב שמדובר שאין דעתו לנער אלא שיודע שהגוי יוריד וכדו' והוא מצידו רוצה שזה ישאר וכה"ג אין החיסרון של ניעור בשבת שיסודו שחסר בטפילות ובמאירי קמ"ג הביא בשם יש מתרצים שכיון שמעות זה חשוב חל בסיס אפילו שזה לא היה בין השמשות

ב]**תוד"ה יש עליה:**הקשו למה אין ראיה מכאן שאין מוקצה לחצי שבת ותירצו שזה גמרו בידי אדם כי דעתו שהעכו"ם יוריד וצ"ע שהרי תוס' לעיל מ"ג. כתבו שכאן שרוצה מצב זה לא הוי גמרו בידי אדם עוד הקשה המהרש"א דעד כמה שזה סברא א"כ גם בבין השמשות לא יחול מיגו וכו' וכתב המהדורא בתרא ובמ"א סימן שכ"ה סק"י שסברת תוס' זה רק לענין בסיס באמצע שבת ולא לענין ביה"ש אלא שצ"ע א"כ מה תוס' לעיל הקשו שלמ"ד שיש מוקצה לחצי שבת שבאפרוחים יהיה מיגו וכו' הרי הסברא שהניח מדעת זה לא סברא על אמצע שבת וצ"ע ועיין סוגיא דגמרו בידי אדם

ג]**בא"ד:** כתבו שמדובר שעושה לדעת חברו עיין מג"א ש"ט ח' שדייק מכאן שבחברו שעושה לדעתו דהינו שמרוצה מזה זה אוסר דלא מסתבר שרצה שיעשו איסור אמנם עיין ריטב"א כאן שביאר שמדובר שציוה לקטן או עכו"ם להניח שם

ד] **בא"ד:** עיין מהרש"א שהקשה הרי שיטת תוס' שבמניח על מנת לנער לא חל בסיס א"כ למה כאן חל בסיס וברעק"א הוסיף דהרי במניח בשבת על מנת לנער וודאי שלא חל בסיס כמבואר משליפי זוטרי ובמת שהופכו ממטה למטה וא"כ כאן שזה על מנת לנער למה שיחול בסיס אמנם עיין רשב"א לקמן קמ"ג. שכאן זה לא שרוצה לנער אלא שיודע שזה יפול ויתכן שכה"ג זה לא חיסרון ע"ש ועיין תוס' רא"ש דנראה שזה גם כוונת תוס' ולפ"ז יתכן שלא חשיב דעתו לנער

ה] **בדין מוכני:** בביאור הסוגיא עיין תוס' וכן הוא ברמב"ן בשמם ובשאר ראשונים דהכוונה שאם היא נשמטת זה כלי בפני עצמו ולכן חל על זה דין בסיס ואם אינה נשמטת אינה כלי בפני עצמו ולכן לא חל על זה בסיס וברמב"ן וריטב"א וכן בהגהות מימוני פ"ה אות צ' מפורש שגם המוכני אינו בסיס ע"ש שדימה דין זה לדלת שמותר לפותחה אם יש עליה נר והנה בנשמטת לפ"ז יתכן שכל האיסור לטלטלה רק דרך המוכני אבל דרך השידה אין איסור דטלטול המוכני זה טלטול מהצד וכן נקט הנשמת אדם ובמשנה אחרונה בכלים אמנם המג"א נקט לאיסור ובטעם הדבר החזו"א ביאר כיון שהמוכני זה צורה לטלטל על ידי השידה א"כ זה טלטול מהצד לצורך דבר האסור אמנם לכאורא לראשונים שאבן בכלכלה זה סותם הנקב וזה נשאר מוקצה ובכל אופן מותר ובהכרח כיון שזה טפל לצורך הפירות א"כ לכאורא ה"ה כאן וצ"ע עוד היה אפשר לפרש שכיון שיש ביניהם חיבור חשיב טלטול להדיא ולא טלטל מהצד אמנם במג"א מבואר לא כך והנה יש לעין לשיטת התוס' ביכול לנער האם יש חיוב לנער ובמ"א דייק מהרמ"א שאין דין לנער וכן בפשוטו מבואר בתוס' ד"ה הא אין כו' כמו שדיק בגרעק"א אמנם המ"א הביא מהרמב"ם שאם יכול לנער צריך לנער וכן הוא בחידושי הר"ן בסוגין [ובחזו"א כתב לדון דבנשמטת ושכח גם לא צריך לנער כיון שכל סיבת האיסור כי המוכני בסיס וכאן זה לא בסיס ובזה יישב את קושית התוס' ע"ש]

ובראשונים הביאו מרבינו אפרים שמדובר שיש דבר היתר בשידה והוי בסיס לאיסור ולהיתר ולכן המוכני לא נאסר אבל אם זה נשמט א"כ זה כלי בעצמו וחל על זה דין בסיס והנה לדעתו לכאורא אין סיבה שלא יצטרכו לנער דהרי אין כאן שום קולא במה שזה לא על עיקר כלי וצ"ע הראשונים שהקשו שאולי מדובר בשוכח דא"כ אין הבדל בין נשמטת או לא דהרי אם יכול לנער צריך לנער ואם לא לא צריך לנער

ובמג"א ביאר בסוגין דבאינה נשמטת המוכני עצמו נעשה מוקצה אלא שאפשר לטלטלו דרך השידה משא"כ בנשמטת דהשידה עצמה נעשית מוקצה [עיקר דבריו לענין כיס בבגד אמנם בפשוטו למד כן ממשנתינו וכן נקט באבן העוזר בסוגין] ובטעם הדבר ביאר הגר"ז דהשידה נעשית בסיס למוכני שיש בו מעות ורק אם זה לא נשמט כיון שזה כלי אחד לא שייך שחלק מהכלי יעשה בסיס לחלק השני ועיין נשמת אדם והנה צ"ע דהרי במ"א מבואר שהשמן שהוא בסיס הוא לא עושה בסיס וצ"ל שהכונה שכאן הוא נעשה בסיס למעות עצמם וכמו שולחן אם מנורה ושלהבת שהשולחן נחשב בסיס לשלהבת אמנם הדבר פלא לומר במוכני שהשידה בסיס למוכני וצ"ע והנה מבואר במג"א שאפילו שהמוכני בסיס מותר לטלטלו דרך השידה ובפשוטו מבואר שכלי אחד שחלקו מוקצה וחלקו אינו מוקצה אם מטלטל מהמקום שזה לא מוקצה הוי טלטול מהצד ויתכן שזה רק כאן שזה שני חלקים שונים ואין זה דומה לחבית יין דהגרעק"א נקט שאם החלק העליון בסיס אסור לטלטלו גם דרך החלק השני [בעיקר דין בסיס לבסיס עיין עוד מג"א ש"ט סק"ו ובא"ר ובית מאיר שם]

ובתוס' רי"ד קמ"ב ביאר שגם בסיס לאיסור והיתר אסור ולכן ביאר שכאן ביש מעות במוכני הוא נעשה בסיס והכלי לא נעשה בסיס אלא שבאינה נשמטת דנים שהטלטול מתיחס לשידה ובנשמטת חשיב מעשה טלטול על המוכני ולכאורא זה היתר על דרך ככר ותינוק

וברמב"ם בפיה"מ בכלים הנדמ"ח ביאר שזה מגירה ועיקר ההיתר כי השידה לא זזה ממקומה ורק שאם זה כלי בפני עצמו יש כאן איסור מצד שמזיז המעות וצ"ב כוונתו וברא"ש שם משמע שגם ביאר כדרכו

ו]עיין רשב"א קמ"ב שכתב דמסוגין מוכח שבסיס לאיסור והיתר אפילו שההיתר יותר חשוב הוי בסיס וצ"ב כוונתו ויש שביארו שהוקשה לו שהמוכני הרי בסיס גם לשידה והוי בסיס לאיסור והיתר וצ"ע למה דחזר בו בתשבותיו וס"ל שלא הוי בסיס למה כאן זה לא בסיס לאיסור ולהיתר וצ"ל שזה לא ממש שני כלים ולכן לא דנים שחלק אחד שמונח על הכלי דהוי כדבר היתר שיגרום שלא יחול דין בסיס וצ"ב

ז]**תוד"ה הא:** מבואר שיתכן שחידוש המשנה זה בסיפא באינה נשמטת והקשה המהרש"א א"כ מה הגמ' מדיקת הא יש עליה מעות אסורה אולי זה כתוב בשביל הסיפא לומר שבאינה נשמטת אין חובת ניעור ותירץ שעדיף להשמיע שחל בסיס ורק אם זה שוכח שלא חל בסיס שייך לומר כתוס' ובאבן העוזר בחידושיו כאן תירץ שכיון שהמוכני תמיד בסיס וכמ"א לעיל א"כ עד כמה שחל דין בסיס וגם אם ינער המעות ימשיך לטלטל מוקצה אין ענין לנער וזה פשיטא ורק אם מדובר בשוכח שלא חל בסיס יש כאן חידוש וע"ש שכתב דהמקור גם כה"ג לא לנער דהרי הגמ' רצתה להעמיד המשנה כר"ש וצ"ב כוונתו דהרי גם לר"ש חל בסיס ורק שאין מיגו דאיתקצאי ועיין באר היטב ש"י סק"ט שהעתיק את דינו אמנם המ"ב ש"י סקכ"ט כתב לא כך ע"ש

ח]עיין פמ"ג מ"ז ש"ט סק"א דמפה שמונח עליה נר רק מקום הנר הוי בסיס וצ"ע א"כ למה בבגד אם כיס שתפור בעיקר הבגד כל הבגד נעשה בסיס וצ"ל שכל דבריו על טלטל רק מקום שלא בסיס אבל לגבי טלטול כל החפץ הכל נעשה בסיס ועיין נשמת אדם שכתב כאן כדבר הזה ששיך לחלק שכלפי צורת טלטול מסוימת הוי בסיס וכלפי צורה מסוימת לא הוי בסיס אמנ"ם צ"ע לדברי הפמ"ג למה עוזר להניח היתר על השולחן ואלי לענין לטלטל החלק שמתחת הנר לבד זה אסור וי"ל אמנם עיין ט"ז ש"ט סק"א ובביאור הלבושי שרד דמבואר דנקט דלא כפמ"ג הנ"ל

ט]מבואר בגמ' ק"כ: דנר שאחורי הדלת מותר לפתוח הדלת ועיין תוס' שדנו למה לא הוי בסיס וכתבו או דמדובר בששוכח או דבית חשוב ובטל אגב הבית ולכאורא הכוונה שהדלת משתיכת לבית ולא נטפלת לנר ועיין הגהות מימוני פ"ה אות צ' שדימה דין זה למוכני באינה נשמטת שלא חל על זה בסיס ובתוס' הוסיפו שאין אסור מצד טלטול הנר כיון דנעילת הדלת לא חשיב טלטול ועיין גר"ז קו"א ס' רע"ז שביאר כי זה טלטול מהצד אמנם עיין לשון הטור סימן תר"פ שביאר שהדלת חשיבה כמחובר לקרקע ולא חשיב טלטול וצ"ב שאפילו אם בדבר מחובר לקרקע אין טלטול אבל למה שלא יאסר מצד הנר ובעיקר המשמעות דבדבר מחובר לקרקע אין איסור טלטול מוקצה צ"ע מהגמ' קכ"ה: ובמג"א שי"ב סק"ו [וגם במ"ב דבכמה דוכתי נקט שעשבים זה לא מוקצה הכוונה כי הם עומדים לשימוש אבל לא שיש תנאי שאין מוקצה במחובר] ובעיקר הסברא שדלת הוי כמוכני באינה נשמטת יש לעין האם זה רק סברא בדלת בית או גם בדלת של כלי עוד יש לדון בדלת מקרר וכדו' שהיא עצמה כלי לאיכסון דברים שאולי כה"ג דנים אותה כדבר בפני עצמו וחל על זה דין בסיס וצ"ע בזה ולראשונים דבמוכני הוי בסיס לאיסור ולהיתר אבל ללא זה חל דין בסיס על המוכני צ"ל בדלת שיש סברא של מחובר וכנ"ל וכן הוא בתהילה לדוד ש"י סק"ה

**בס"ד**

**מ"ד. במשנה- מ"ה. בעא מיניה**

**א. ביסוד איסור מוקצה באכילה השתמשות ובטלטול - עיין חת"ס ביצה תנינא בהקדמה למסכת ועיין אגלי טל טוחן סק"מ ובקה"י ביצה סימן ד'**

**א.מוקצה מחמת מיאוס- ביאור המחלוקת ר"ש ורבנן, ר"ן ביצה כ"ח: וברעק"א במשניות ובגליון השו"ע סימן רע"ט, חזו"א מ"ג ח' [ובחידושיו קנ"ו ובגליון המ"א סימן ש"ח סקנ"ו לענין בשר חי לשנותו לבהמה, ובגליון השו"ע ריש סימן ש"ח לענין שינוי בח"כ חזו"א מ"ד י"ד] קה"י ביצה ס"ד**

**ב.בטעם דמיגו דאיתקצאי רש"י ביצה כ"ו: ד"ה ואי דלא אחזו ריטב"א ור"ן סוכה מ"ו: ובדעת ר"ש עיין אפיקי ים ח"ב סי"ט וברש"י ביצה ל: ד"ה בסוכה**

**ב.מוקצה מחמת מיאוס לצגו"מ – רשב"א ביצה כ"ח: ובשו"ת תר"ו פמ"ג בא"א רע"ט סקי"ג**

**ג.סימן רע"ט בב"י לענין נר שכבה לצורך גו"מ ושו"ע ס"ב**

**ד.בביאור ראב"ש בנר שכבה – עיין רש"י ותוס"ר בסוגין, ורש"ש לעיל מ"ב:**

**ה. איסור שלהבת – חזו"א מ"א ט"ז**

**ו.תוד"ה שבנר – עיין תוס"ר בסוגין, רמב"ן לעיל כ"א:**

**ז.מטה שיחדה למעות - א. בטעם האיסור מצאנו ג' שיטות שיטת הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש בשם ר"ת, ובעיקר קושית ר"ת עיין רמב"ן ורשב"א קכ"ח. ובחידושי הר"ן בסוגין, שו"ע ש"י ס"ז ובנו"כ שם**

**ח.מניחין נר ע"ג דקל בשבת – עיין רשב"א קכ"ח. ובתשובות החדשות לרעק"א ס"ד**

**ט. שעת הדחק שאני - מג"א ריש סימן רע"ט**

**מ"ד.**

א]בעיקר גזירת מוקצה עיין חת"ס בהקדמה לביצה תנינא ובאגלי טל טטוחן סק"מ ובקה"י ביצה ס"ד שביארו דבגזירת מוקצה יש שני חלקים א. שדבר שמחוסר הכנה אסור באכילה ושימוש ועוד גזירה איכא שדבר שאין לו תורת כלי יש עליו גזירת טלטול וזה נאסר מצד גזירת הוצאה או שאר טעמים המבואר בראשונים

ב]**אבל לא ישן:** מבואר דנחלקו ר"ש ור"י האם מוקצה מחמת מיאוס אסור ובפשוטו טעם ר"ש שדרגא כזו אין בזה הקצאה כלל ואין זה ענין למחלוקתם במיגו דאיתקצאי ועיין קה"י ביצה ס"ד שביאר שיסוד דין מוקצה שצריך שיהיה מוכן מער"ש כמבואר רש"י ביצה כ"ו: ונחלקו בדרגא כזו שזה לא מוכן לשימוש אבל גם לא דחאו להדיא האם חשיב מחוסר הכנה או דחשיב מוכן אמנם עיין חידושי הגרעק"א על המשניות ובשו"ע סימן רע"ט דדייק מהר"ן ביצה כ"ח: גבי שפוד שכתב שטעם מחלוקת ר"ש דברגע שרוצה להשתמש בטלה הקצאתו ור"ש הרי ס"ל שלא אומרים מיגו וכו' ועיין רעק"א דבמשניות נקט שבאמת אם ירצה לטלטל לצורך מקומו אסור דכאן זה נשאר מוקצה אמנם בשו"ע דייק מהר"ן שמותר וביאר שכיון שיכול כל רגע להתחרט ולטלטלו לצורך גופו זה עצמו סיבה שיהיה מותר לצורך מקומו אמנם מחמה לצל באמת אסור וכן דייק הפמ"ג סימן רע"ט בא"א בסופו מהרמב"ם פכ"א הי"א ועיין פמ"ג שם שהוכיח מהר"ן והרז"ה קנ"ד: שמותר לר"ש אפילו מחמה לצל [וי"ל בראייתו] ועיין חזו"א מ"ג ח' שהוכיח דלא כגרעק"א ונקט דלר"ש אינו מוקצה כלל וע"ש שנקט דלביאור הגרעק"א זה גם במוקצה לאוצר אסור לטלטלו מחמה לצל או לצורך מקומו ובאבני נזר תשובה קכ"א הקשה מגמ' מפורשת ריש פרק מפנין שמותר לצורך מקומו גם באין דעתו להשתמש שם ובחזו"א הוכיח מגמ' מפורשת שמותר גם מחמה לצל ובהכרח שבאוצר וודאי לר"ש אין הקצאה כלל

והנה בדברי הגרעק"א מבואר ששיך לשנות הקצאה בשבת וכן נקט ריש סימן ש"ח לענין סכין של מילה וכן נקט סימן ש"ח על המ"א סקנ"ו ובחידושיו לדף קנ"ו לענין בשר חי שהוא מוקצה שאם ייחדו לבהמה פסק הקצאתו אמנם החזו"א מ"ד י"ד נקט שכל שלא נשתנה סיבת ההקצאה אי אפשר לשנות את ההקצאה ובפשוטו דעל מצב זה היה הקצאה גמורה

**ג]חוץ מהנר הדולק בשבת:** בגמ' לקמן מ"ז. מבואר שטעם האיסור לר"י שדבר שאינו מתכוין אסור מצד שמא יכבה הנר ולר"ש שדבר שאינו מתכוין מותר זה מצד שזה בסיס לשלהבת ועיין תוס' מ"ב: שללא זה אין סיבה לאסור בטלטול מצד הוקצה למצותו או שאי אפשר להסתפק מצד איסור כיבוי כיון שזה ראוי לעצם השימוש מה שזה דולק ועיין מהרש"א שנקט שלפ"ז אין איסור בשמן המטפטף אלא באכילה אבל בטלטול מותר אמנם הגרעק"א נקט שזה אסור בטלטול כיון שזה לא ראוי לשום שימוש [והחזו"א דן שזה גמרו בידי אדם לר"ש ולכן אינו מוקצה וכדלקמן] ועיין תוס' מ"ז .דבפשוטו נקטו שהפתילה גם בזמן שהיא דולקת היא מוקצה והגרעק"א שם הקשה הרי כרגע זה משמש ולמה שזה יהיה מוקצה [ואולי נקטו שלשון הגמ' שהפתילה הוי בסיס זה לא נפק"מ אלא לאחר שזה יכבה ורק לכן הקשו] [ועיין חזו"א מ"א ט"ז שביאר שכיון שנר שימושו במקומו חשיב שימוש שזה סיבה למוקצה ורק לר"ש כיון שלאחר שזה יכבה יהיה מותר חשיב גמרו בידי אדם שגם עכשיו זה לא מוקצה אבל לר"י זה כן מוקצה ולפ"ז בשברי עצים שלאחר שיכבה יהיה מוקצה גם לר"ש הוי מוקצה וע"ש שביאר שסברת תוס' באפרוחים שכיון שהניח ברצונו לשימוש זה לא גמרו בידי אדם זה רק לר"י אבל לר"ש חשיב גמרו בידי אדם ועיין עוד בדבריו מ"ז י' שלפ"ז לדידן גם ללא דין בסיס הנר הוי מוקצה ושזה נסתר מכל הפוסקים שדנו דבמניח דבר היתר אינו מוקצה דהוי בסיס לדבר המותר והאסור] אמנם עיין פנ"י מ"ז. ד"ה הנח שדן שכיון שהשמן הוקצה למצותו הוי כעצים ואבנים שזה סיבה לאסור בטלטול אלא שכתב שזה לא סיבה לענין הכלי שהוא הנר וצ"ב ועיין מג"א רע"ט סק"ה דן שכל סיבת האיסור של השמן מצד בסיס ובמקו"ח וחת"ס הקשו שזה גם מוקצה למצותו וגם מחמת איסור כי המסתפק משמן שבנר חייב ובפשוטו ס"ל שבזמן שהוא דולק הכל משמש ואין כאן שום מוקצה אלא מצד בסיס וצ"ע בזה

והנה רש"י כתב שמה שאסור בזמן שהוא דולק מצד שמא יכבה ובפשוטו זה לר"י אבל לר"ש זה לא שייך ודברי רש"י כההו"א דגמ' אמנם הרע"ב גם העתיק דבר זה ותמהו האחרונים הרי לר"ש אין זה טעם נכון ועיין צל"ח בסוגין דביאר דכונת רש"י שמצד ההוקצה למצותו אסור לטלטל שמא יכבה ותתבטל המצוה אלא שצ"ב מה הוצרכה הגמ' לדין בסיס וביאר שמדובר על נר שעומד להיכבות שכה"ג כבר אין בזה קיום מצוה ובזה הוצרכה הגמ' לדין בסיס וצ"ע דא"כ ביו"ט גם אסור לטלטל הנר והרי מפורש מ"ה.שמותר וצ"ע

ד]מבואר בגמ' שהשלהבת הוי מוקצה ולכן זה גם עושה בסיס וצ"ע מה נידון הגמ' לקמן שיהיה אפשר לטלטל תיפו"ל מצד שמטלטל לצורך המוקצה וברעק"א משמע שחשיב דבר המותר אמנם עיין חזו"א מ"ז י' שתמה על זה ולדעת הרא"ש הרי שימוש במוקצה לא חשיב צורך גופו ובפשוטו צ"ל שכוונת הגמ' בצריך למקומו שיהיה מותר לטלטל ומשמע שגם כה"ג אסור

ה]**בעיקר איסור שלהבת:** עיין חזו"א מ"א ט"ז שביאר שכיון שכל צורת ההשתמשות של השלהבת זה במקומה זה סוג שימוש שהוא נחשב כהקצאה ועיין מ"ג י"ז דמכח זה חידש ששעון קיר כיון ששימושו במקומו חשיב מוקצה אמנם בפשוטו נר דרכו לטלטל ממקום למקום להאיר בו וצ"ע עוד כתב לבאר שזה אסור מצד שזה דבר חדש שנוצר כל רגע ובמנחת שלמה ח"א סי"ד כתב שכיון שזה דבר שאין בו ממש אין לו שם כלי ולכן הוא מוקצה ובספר האיר יוסף הביא מהמהר"ח או"ז ס' פ"ב דעוף המצפצף בקול נאה בכל אופן הוא מוקצה מצד שאין לו שם כלי והנה לכל הביאורים צ"ע למה ביו"ט נר זה לא מוקצה ורק אם הסיבה שלא מזיזים שמא יכבה ולא יהיה לו נר א"כ ביו"ט זה לא שייך

ו]**ר"מ אומר כל הנירות מטלטלים חוץ מנר שהדליקו בו בשבת:** מבואר בגמ' שגם לאחר שכבה אסור מצד מוקצה מחמת איסור והכוונה שיש כאן מיגו דאיתקצאי כיון שבזמן שזה דלק לא היה אפשר לטלטלו ובפשוטו טעם האיסור מצד בסיס אמנם עיין רשב"א ביצה ב. דלר"י שאסור לטלטל הנר מצד דבר שאינו מתכוין על כיבוי הנר זה עצמו גם סיבה למיגו דאיתקצאי ומבואר שאפילו שזה חיסרון צדדי ולא שבשמן עצמו יש סיבת איסור יש בזה מיגו וכו' אמנם הרמב"ן [במלחמות] ורשב"א ביצה ל"א ביארו שבית שנפחת זה לא עושה מיגו וכו' דהפירות ראויים ויש רק חיסרון צדדי שאי אפשר להשתמש בהם וזה לא הקצאה ובסיס זה איסור עצמי ולכאורא זה דלא כרשב"א הנ"ל ויתכן שהנר והשמן הוי כדבר אחד ובחזו"א מ"א ט"ז במוסגר כתב שכיון שהנר משמש במקומו ואין לו איסור טלטול עצמי זה לא סיבה למיגו וכו' ע"ש וזה דלא כרשב"א הנ"ל

ז]**נר שהדליקו וכו':** מבואר דנחלקו ר"ש ור"י האם אומרים מיגו דאיתקצאי בכה"ג, ובעיקר דין מיגו וכו' עיין רש"י ביצה כ"ו: ד"ה ואי דלא אחזו שביאר שכל דבר צריך הכנה מבעוד יום וכיון שבתחילת השבת זה לא ראוי אין כאן הכנה ובדעת ר"ש יתכן שס"ל שאין דין הכנה כלל אמנם יתכן שמה שיתכן שיהיה מוכן חשיב הכנה על אחר כך ובאפיקי ים ח"ב סימן י"ט ביאר שזה עצמו המחלוקת האם לר"ש קערה אסור אמנם יתכן שגם דעת ר"י שחשיב שאין הכנה כי הקצה מדעתו אבל גם מודה ששיך הכנה לאחר כך ועיין לשון הריטב"א בסוגין דר"ש לא ס"ל מיגו אלא שאסור כי הקצה לכל השבת ועיין לשון השיטה לר"ן מ"ד: דר"ש מודה למיגו דאיתקצאי בכה"ג ויש לדון בזה הרבה בהמשך הסוגיות

ח]**טלטול נר שכבה לצגו"מ:** נר שכבה דקי"ל דאסור בפשוטו אסור גם לצורך גופו ומקומו אמנם עיין ב"י רע"ט שהביא מרדכי ורי"ד וכן הוא בשלט"ג עמוד נ"א מהראבי"ה שמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו ככלי שמלאכתו לאיסור והב"י תמה על זה דהרי בזמן שזה דלק והיה בסיס אסור לטלטלו מצד בסיס לגמרי א"כ גם אחרי זה שיהיה אסור לגמרי דהינו שכוונתו שגם אם ננקוט מסברא שהקצאה של כלי לא אוסר לצורך גופו ומקומו אבל כאן כיון שבזמן שהוא בסיס זה סיבה לאסור ממילא כך הוא המיגו דאיתקצאי דהינו שנקט שהסברא של כלי שזה לא הקצאה גמורה וממילא פה זה לא שייך אמנם יתכן שזה לא חיסרון בהקצאה וממילא יתכן שכאן גם בזמן שהוא בסיס מצד ההקצאה זה מותר לצורך גו"מ וממילא לא קשה שיהיה מיגו וכו'

ט]עיין תשובת הרשב"א סימן תר"ו דמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו לצורך גו"מ וכן הוא בחידושיו ביצה כ"ח: ועיין פמ"ג רע"ט א"א י"ג שנקט שה"ה נר ישן לר"י ולפ"ז צ"ע מה ההבדל בין נר ישן לחדש הרי זה בין כה כלי שמלאכתו לאיסור שאסור לצורך גו"מ וע"ש שישב שזה כשיטות הראשונים קכ"ב : דהביאו מהראב"ד שנר לא הוי כלי שמלאכתו לאיסור אמנם הבית מאיר ש"י ס"ז נקט שהרשב"א חזר בו מזה ולפ"ז בהכרח שנר ישן חמיר ממוקצה מחמת מיאוס רגיל ואסור גם לצורך גו"מ וצ"ב הטעם אמנם עיין רשב"א בסוגיא דמיטה שיחדה למעות שהביא מתוס' שנר ישן מחמת מיאוסו הוא מיחד להדלקה וזה כאילו הדליקו בו ויש בו איסור בסיס ולפ"ז א"ש ששם זה אסור אפילו לצגו"מ

י]**מסתפק מהנר שכבה וכו':** עיין תוס"ר וריטב"א דביארו דזה וודאי שאסור להסתפק מהנר קודם שכבה אלא נחלקו בשמן המטפטף בזמן שהנר עדין דולק דר"ש אוסר וראב"ש מתיר ובזה א"ש דפליגי בחדא ועיין ריטב"א דביאר דראב"ש ס"ל שדעת האדם על שמן שיטפטף וממילא אין על זה הקצאה למצותו ובפשוטו היה מקום לומר שכיון שזה לא ראוי לקיום המצוה ס"ל שזה כמו לאחר שהנר כבה אמנם עיין רש"י דביאר שלראב"ש גם קודם שכבה מותר להסתפק מהשמן שבנר עצמו ועיין תוס"ר שהקשה למה אין בזה איסור כיבוי שהרי המסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה וכתב לבאר שכל האיסור כי זה ידלק פחות זמן וכאן שזה בין כה יכבה זה לא שייך והנה לרש"י כתב הרש"ש לעיל מ"ב: דיתכן ששמן המטפטף תמיד מותר וכל מחלוקת ראב"ש ואביו האם בזמן שהנר דולק והולך לכבות יש איסור לקחת שמן ולכאורא הכוונה שגם הוא מודה שאין בזה איסור כיבוי אלא שאסור מצד שזה עדין עומד למצוה ויש פה הוקצה למצותו אמנם עיין תוס"ר שפשיטא ליה שלר"ש גם שמן המטפטף אסור והקשה שא"כ הוא חולק בתרתי א. במטפטף ב. קודם שכבה וצ"ע מנ"ל ד"ז ויתכן שעד כמה שזה וודאי יכבה ממילא זה כבר לא עומד למצוה ואם אסור כי עדיין הנר דולק ממילא זה גם סברא על מה שטפטף ודו"ק ועיין רעק"א מ"ו: שנקט שלראב"ש מותר גם לכבות ונקט שר"ש חולק מצד איסור כיבוי וצ"ע מנ"ל אולי מחלוקתו מצד מוקצה למצותו

הנה צ"ע עוד מה טעם ראב"ש, למה אין פה על השמן איסור בסיס ובראשי יוסף כתב שפליג על איסור בסיס ובפשוטו יש לומר דבעומד לכבות חשיב שהשמן כבר לא משמש לנר ואין עליו איסור בסיס

י"א]**כוס קערה וכו':** הקשו הראשונים הרי השמן לא עומד שישאר וא"כ למה ר"ש מתיר להשתמש בשמן לאחר שכבה ותירצו שכיון שדעתו על הנר ממילא דעתו גם על השמן ולפ"ז במקום שהנר אסור גם השמן יהיה אסור ועיין לקמן מ"ה.קושית הגרעק"א

י"ב]**תוד"ה שבנר:** הקשו למה שמן של חנוכה שנשאר הוא באיסורו ושמן של נר שבת הוא מותר ועיין לשון תוס' שלשונם צ"ב ולכאורא מבואר כאן שני סברות א. שנר שבת זה להנאתו ונר חנוכה זה לא להנאתו ב. שנר חנוכה זה חביב ולא מצפה שישאר שמן משא"כ נר שבת וכן הוא בתוס"ר ועיין רמב"ן כ"א: ובר"ן והמרדכי שם שכתבו שרק נר חנוכה שזה אסור בהנאה שיך הוקצה למצותו משא"כ נר שבת שזה מותר בהנאה ולכאורא זה על דרך הסברא השניה בתוס' רא"ש

י"ב,ב]עיין ר"ן שכתב לפני המשנה שמותר השמן שבנר אסור להסתפק ממנו מצד שזה היה מוקצה לאיסורו שהמסתפק משמן שבנר חיב משום מכבה ועיין מג"א דלפ"ז ביו"ט וזה נר שעוה אין איסור אמנם ע"ש שכתב שזה יאסר מצד מוקצה למצותו אלא שכיון שלהדלקה זה מותר א"כ זה רק איסור שימוש לא בטלטול ומבואר מדברי המג"א דביו"ט בשמן זה מוקצה לדבר אחד אמנם מהדלקה זה לא מוקצה וכן מבואר לענין הוקצה למצותו שכאן לאחר שכבה זה לא אסור מצד הדין מוקצה למצוה ורק מצד מיגו דאיתקצאי לשבת ומבואר שגם ביו"ט שזה מותר בטלטול יש מושג שזה מוקצה משאר שימושים ומותר לשימוש אחד ואולי זה רק כאן שהנידון על כילוי הדבר ומצאנו כעין זה באתרוג ביום השמיני שמוקצה מאכילה ומותר להריח ועיין ראשונים בסוגיא דלא נתנו עצים אלא להסקה דבפשוטו נחלקו בזה הראשונים [והארכנו בזה בסימן כ"ז כ"ח ע"ש]

**י"ג]בענין תנאי בנר עיקרו בסוגיא דהוקצה למצותו**

י"ד]**מטה שיחדה וכו':** בפשוטו מוקצה דמטה שיחדה למעות זה כמו חצוצרות שזה רק לר"י ולא לר"ש ולכן הרי"ף לא העתיק דבר זה וכן נקטו תוס' כאן ולעיל ל"ו. אמנם עיין רא"ש שהביא מר"ת וכן ותוס' ע"ב ד"ה הא שכאן זה כמו מוקצה מחמת חסרון כיס וכן פסק הרמ"א ש"י ס"ז אלא ששם כתב שלצורך גופו ומקומו מותר וכל האחרונים חלקו והנה בפשוטו הוי וודאי ככלי שמלאכתו לאיסור וכל הנידון האם זה מוקצה גמור וכן נקטו המג"א ובמ"ב ע"ש ברעק"א ועיין מג"א דה"ה כיס שיחדו למעות הוי ח"כ והבית מאיר פליג דצריך יחוד מקום ואין כאן יחוד מקום והנה לב"י והרמ"א דהמחלוקת האם זה מותר לצגו"מ בהכרח שזה גם לא כשמל"א וצ"ב הטעם ובפשוטו זה כשיטות שנר כיון שבו עצמו לא עושים איסור אין זה כשמל"א אמנם להלכה הרי לא קי"ל כן ועיין בית מאיר מה שביאר וצ"ב

ט"ו]בעיקר טעם המוקצה ביחדה למעות עיין רמב"ן בביאור הראשון שכיון שזה מיוחד למעות זה כאילו מונח בזה מעות וכן בנר ישן זה כאילו שהדליקו בו והקשה על זה הרמב"ן א"כ למה נר ישן אסור מצד מיאוס תיפו"ל מצד שעומד רק להדלקה וממילא זה כמו שהדליקו בו וברשב"א ישב שכיון שמחמת מאיסותו זה גורם שלא ישתמשו דבר אחר ויחשב כאילו הדליקו בו רק לכן זה אסור אמנם צ"ב מה זה ענין לר"י ור"ש ועיין רשב"א דבביאור זה ביאר שזה כאילו בסיס ומבואר דאיסור בסיס זה מצד טפילות או הקצאה ולא מחמת האיסור טלטול שיש עליו כי מונח עליו מוקצה דכאן למעשה לא מונח עליו מוקצה ועיין רמב"ן שביאר בסופו שהאיסור כי יחד דבר זה רק לשימוש זה וחשיב כאילו אין לו תורת כלי וגם בנר ישן שעומד רק לזה אין לזה תורת כלי [וזה לשיטתו קנ"ד שכלי שאין לו שום שימוש הוי מוקצה גמור] ונדון הגמ' האם מספיק יחוד והגמ' דוחה שצריך מעשה ועיין בה"ל סימן רע"ט שגם כדי שיהיה כלי שמלאכתו לאיסור צריך מעשה ולא מספיק יחוד בעלמא אמנם עיין רמב"ן קנ"ד לענין קרני דאומני חדתי שנקט שזה כשמל"א וצ"ל שכלי שצורתו מוככחת עליו לא צריך שימוש וצ"ל שהמ"ב דיבר בנר שזה כלי שראוי גם לדברי היתר

ט"ז]**ומה נר וכו':** רש"י ביאר שקושית הגמ' שמשמע שדוקא ישן שהשתמשו ולפ"ז ביאר שמתכת מה שמותר כי מדובר שלא יחדו והקשו הראשונים אולי החידוש בישן שאפילו שלא יחד זה אסור ועיין רשב"א שישב שלשון המשנה מטלטלין נר חדש שעיקר החידוש מה מותר ומשמע שכל שהוא חדש הוא מותר אפילו אם יחדו אותו ועיין מה שביארו תוס' שמתכת עומד לעוד שימושים ולכן אין לזה תורת מוקצה גם לר"י

י"ז]בעיקר הא דדימתה הגמ' יחוד כלי חרס ליחוד למטה למעות לכאורא יש לחלק דבמטה עד כמה שזה עומד למעות זה סיבה לא להשתמש דברים אחרים כמו אחרי שהשתמש אבל כאן כיון שלמעשה לא השתמש אין סיבה לאסור דכיון שזה לא מאוס הוא למעשה ישתמש דברים אחרים וצ"ב

י"ח]עיין גמ' לקמן קכ"ח. דרב ס"ל כר"י רק במוקצה לאכילה והקשו הראשונים דהרי רב בסוגין אוסר מטה שיחדה למעות ועיין רמב"ן קכ"ח. וברשב"א שם ובר"ן בסוגין שכתבו שרק בדבר שעומד לאכילה אינו מוקצה לטלטול אבל בדבר שעומד לטלטול הוא מוקצה לטלטול ובסברת החילוק בלשונות הראשונים משמע שרצו לאסור ועד כמה שחל איסור כלפי אכילה זה מספיק וצ"ב וכי יש ענין שיהיה איסור אמנם בלשון הר"ן מבואר שזה סברא שדעת האדם להקצות מהדבר שאליו הוא עומד ודבר שעומד לאכילה הוא מקצהו מאכילה ולא משימוש ודבר שעומד לטלטול ההקצאה היא מטלטול ומתבאר מזה שיש סיבה לאסור טלטול מצד הקצאה מטלטול אמנם הרי"ף שם העמיד בבשר תפוח שלא ראוי לאדם ובהכרח דלא כחילוק הנ"ל ועיין תוס' י"ט: שכתבו לחלק בין דבר שסיבת הקצאתו לאוצר דהינו שזה מצד דעתו לבין דבר שיש לו סיבת הקצאה כגון מיאוס או מחמת איסור והנה לפ"ז קשה בסוגין ובהכרח כר"ת שסוגין מצד חסרון כיס ושזה גם לר"ש אמנם צ"ע דהרי"ף השמיט סוגין ועיין שער המלך פ"א מיו"ט הי"ז ששימוש זה כמו אכילה כמבואר במהרש"א ביצה ל"ג. וסוגין מדובר להשתמש ולא לטלטל דהינו שרב שהחמיר באכילה שזה מצד הכנה ה"ה החמיר בהשתמשות ובחזו"א מ"א י' תירץ שכאן שזה כלי שמלאכתו לאיסור גרע [ודלא כב"י ורמ"א שזה כלי שמלאכתו להיתר] וצ"ע ועיין לקמן מ"ה.

י"ט]**הא מני ר"ש ורב כר"י:** עין ראשונים בסוגין שביארו שכאן זה עומד שיטלטלו המוכני או המיטה ויפלו המעות ולכן זה כמו יושב ומצפה שזה תלוי בר"י ור"ש אמנם ר"ת בספר הישר ס"ד נקט שכאן זה לא יושב ומצפה ונקט בהכרח שדעת רב שלר"ש אין דין בסיס כלל [ולפ"ז צ"ע למה בזמן שהמעות עליה זה אסור וצ"ל שהנידון לענין ניעור ולפ"ז בהכרח דבאינה נשמטת אין דין נעור וצ"ע בפרט זה] אמנם לאמוראים שפסקו כר"ש ובכל אופן מבואר בכולי דוכתא שיש דין בסיס פליגי וס"ל שגם לר"ש יש דין בסיס והמשנה דמוכני מדובר בשכח וע"ש שהוכיח שקי"ל שיש בסיס מסתימת הגמ' באבן שעל פי החבית והנה צ"ע דהרי מבואר בגמ' שנר טעם איסורו מצד בסיס ומה יעשו אלו האמוראים וצ"ל שכל דבריו בבסיס שיכול לנער וא"כ ההחלטה לא לנער זה כמו אוצר אבל בנר שאי אפשר לנער גם לר"ש הוי בסיס אמנם צ"ע מהגמ' מ"ז. שמביאה בריתא ושוין בשברי פתילה וביארו הראשונים שזה ר"ש

כ]**הגמ' שואלת ורב כר"י:** עיין תוס' הכוונה במיגו דאיתקצאי אמנם משאר ראשונים שלא ישבו כן חזינן שנידון מיגו דאיתקצאי תלוי בשאר המוקצה שבו נחלקו ר"י ור"ש

כ"א]**מניחין נר בשבת:** הגמ' מבארת שזה כר"י שאסור להורידו עיין מאירי מ"ד: שהקשה לשיטות שיכול על ידי ככר ותינוק א"כ שיאסר ותירץ שיש לו דבר שמזכיר לו שעד שיביא ככר יזכר שאסור עוד הקשה שאם לצורך גופו ומקומו מותר למה פה זה לא שייך וכן הקשה הב"י

כ"ב]עיין רשב"א קכ"ח. שהקשה לרב שס"ל שדבר שעומד לאכילה מותר בטלטול א"כ למה מותר להשאיר הנר בשבת ותירץ שבמוקצה מחמת איסור הוא מודה שאסור והנה בפשוטו הקושיא שהרי יכול לקחת השמן לבד ועיין רעק"א שהקשה הרי הראשונים כתבו שהשמן אינו יושב ומצפה וכל ההיתר אגב הנר וכאן שהנר אסור ממילא גם השמן אסור ויתכן שכיון שרב זה לא בתורת וודאי א"כ עד כמה שהשמן מותר גם הנר מותר ומה שבפועל לא לוקח זהלא סיבה שדנים שיש כאן הקצאה וצ"ע

כ"ג]מבואר בגמ' דבמקום סכנה אפשר לסמוך על ר"ש ועיין ריטב"א דהכונה סכנת ממון או איבה ובמג"א ריש סימן רע"ט העתיק דין זה להלכה אלא ביאר שצריך סכנה ולא איבה וע"ש במ"ב

כ"ד]מבואר בגמ' שמצד שהנר כלי שמלאכתו לאיסור זה לא סיבה לאסור דהינו דמה דמפחד מעכו"ם הוי צורך מקומו אמנם לראשונים שגם במיגו דאיתקצאי מותר לצגו"מ א"כ בהכרח שכאן לא חשיב צגו"מ ובדעת שאר ראשונים יש לדחות שיש שמן ולדעת הרא"ש אפשר להשתמש אגב השמן או יתכן שבאמת עשו הערמה והשתמשו בזה ועיין סגיא דכלי שמלאכתו לאיסור דמהרשב"א ביצה כ"ח: מבואר שדבר שהוא רקצורך שבת ולא שמקבל שימוש לא הוי צורך מקומו

כ"ה]עיין חזו"א מ"ג ח' שכתב שסתם נר הוא של חרס והקשה לגרעק"א שר"ש מודה שלצורך מקומו אסור א"כ מה שייך לומר שכדאי ר"ש לסמוך עליו הרי גם לשיטתו זה אסור

**מ"ה.**

**סוגיא דהוקצה למצותו [א]**

**גמ' בעא מיניה ר"ל מר"י – אמר ר"י אמר שמואל וכו' אלא גרוגרות וצימוקים**

**א]חיטים שזרען בקרקע –מ"ב סימן שי"א סקכ"ז**

**ב]אלא שמן שבנר וכו' – שיטת רש"י ד"ה אין ד"ה עד ד"ה כעין ובחידושי צל"ח לעיל מ"ד.- שיטת הרמב"ן ותוס' שהנידון על שמן המטפטף ועיין רמב"ן ד"ה אין, - ועיין ריטב"א ור"ן מ"ד. ותורי"ד בטעם האיסור**

**ג]נר לאחר שכבה החילוק בינו לסוכה שנפלה- רש"י ד"ה כעין, תוס"ר לעיל כ"ב.,**

**ד]עד מוצאי יו"ט – האם זה גם לר"ש עיין תוס' ורמב"ן ד"ה וממאי ובחידושי הר"ן שחלק עליו ועיין ריטב"א ד"ה ושוין ולעיל מ"ד: ד"ה ופרקינן**

**ה]בגדר דין הוקצה למצוותו דשבת ודעלמא – עיין ביכורי יעקב סימן תרנ"ג**

**ו]בדין הוקצה למצותו האם אוסר בטלטול - עיין תוס' לעיל מ"ב: ד"ה ואין ובמהרש"א וברעק"א שם ובריטב"א מ"ו: ד"ה מאי ובטור סימן תרל"ח מהבה"ג ובב"י שם .מג"א סימן רע"ט סק"ו ובהגהות מקו"ח וחת"ס שם ,סימן תרל"ח ס"ב ברמ"א שם ובביאור הגר"א ובבה"ל שם ד"ה דמוקצים**

**ז]מג"א סימן רע"ט סק"ב ובבה"ל שם, סימן רס"ג סי"ד במג"א ובגר"א שם**

א]**חיטים שזרען בקרקע:** עיין רש"י ועדין לא השרישו בקרקע בפשוטו משמע שאפילו אם הם מכוסים עפר מותר לקחתם וכן נקט המג"א סימן ש"י ס"ח אמנם המ"ב שם הביא מהמאירי שמדובר שזה לא מכוסה עפר ורק לכן מותר ללקטם אבל במכוסה עפר אסור וכן עיין ריטב"א בסוגין שהעמיד כך אלא מטעם אחר דאל"כ אסור מצד מזיז עפר ועיין פרישה שהעמיד שעכו"ם הוציאם ודבריו צ"ב שעד כמה שללא זה אסור א"כ הוי דחיה בידים כמו נר שהוא לא יכול לקחת וזה וודאי לא עוזר

ב]**היכי דדחיה בידים:** עיין תוס' ורמב"ן ושאר ראשונים שביארו שזה לא דומה לנר ששם הנידון על זמן שפסק הדיחוי אבל כאן הנידון על זמן שהדיחוי קיים ובפשוטו הנידון האם כה"ג חשיב דיחוי או שאין כאן עדין דיחוי ואין כאן הקצאה ובפשוטו מבואר כאן כיסוד החזו"א מ"ד י"ג שכל שהדיחוי קיים אי אפשר לשנותו בשבת על ידי מחשבה ובעיקר קושית התוס' צ"ב דשם זה יושב ומצפה שיכבה אבל כאן אינו יושב ומצפה שישנה דעתו ועיין פנ"י שלמד שזה כונות התוס'

ג]**אין מוקצה לר"ש וכו':** הקשו תוס' הרי בפשוטו דוגמת הגמ' יותר דומה לגרורות וצימוקין והיו צריכים לומר אלא גרוגרות וצימוקין ועיין ריטב"א שישב שכאן חשב שישרישו וממילא לא יוכל לקחתם והוי מוקצה מחמת איסור כנר ובתוס"ר כתב דכאן זה עומד להיות לא ראוי לעולם וזה כמו נר שעומד להתכלות השמן משא"כ גרורגרות זה עומד להיות מוכן ובחידושי הר"ן כתב שגרוגרות וצימוקין כבר עכשיו זה לא ראוי משא"כ נר שהשמן עכשיו ראוי וכן החיטין עכשיו ראוים ועיין רמב"ן שהוסיף שכאן זה כמו חיטים שסיבת ההקצאה קימת כי הנר דולק והוא חידוש שביחס לשמן המטפטף חשיב סיבת ההקצאה קימת

ד]**אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק:** מבואר דהגמ' בתחילה הבינה שכדי שיהיה מוקצה צריך שני סיבות להקצאה אחד בגלל איסור כיבוי ב.בגלל הוקצה למצוותו והגמ' שואלת מסוכה שחזינן שגם הוקצה למצותו לבד זה סיבה לאסור והגמ' עונה לרש"י שבאמת הכוונה רק הוקצה למצותו ושאר הראשונים ביארו שהגמ' דוחה שיש כאן שני סיבות לאסור אחד בגלל הוקצה למצותו ואחד בגלל הוקצה לאיסורו

**ביאור רש"י בסוגין**

ה] והנה בהא דהגמ' ביארה שטעם האיסור מצד מוקצה למצוה ואיסור ברש"י משמע שמדובר על נר הדולק ולא על שמן המטפטף דכתב כדתניא לעיל והרי לעיל מדובר על נר הדולק וכמו שכתב שם מצד איסור כיבוי וכן דייק מלשונו הצל"ח לעיל מ"ד. על רש"י ד"ה חוץ והנה הקשו התוס' הרי עד כמה שזה דולק אם הנידון לקחת שמן זה בין כה אסור מצד מכבה ואם הנידון לטלטל הרי הגמ' לקמן אומרת שזה אסור מצד בסיס ועיין צל"ח שביאר שנידון הגמ' על טלטול הנר בזמן דליקתו וע"ש שתמה הרי מוקצה למצותו זה לא סיבה לאסור לטלטל כמבואר בתוס' לעיל מ"ב: וביאר שרש"י ס"ל שכיון שזה יכול להכבות זה סיבה לאסור לטלטל אמנם עדין צ"ע מה הגמ' אומרת הוקצה לאיסורו הרי לר"ש דבר שאינו מתכוין מותר ולכאורא היה מקום לומר שרש"י לומד שכיון שלא יכול לקחת השמן מחמת הוקצה למצותו ומחמת הוקצה לאיסורו יש על השמן תורת מוקצה ולא ס"ל שיכול לטלטלו כמו שהוא וכן בפנ"י לקמן מ"ז. ד"ה הנח [וכן משמע בביאור הגר"א סימן תרל"ח ס"ב שהוכיח מסוגין שדבר שאסור באכילה אסור בטלטול ע"ש שלמד מהא דנר הדולק מבואר במשנה שאסור בטלטול] אלא שצ"ע תיפו"ל מצד בסיס וכגמ' לקמן ויתכן דכאן הגמ' דנה נפק"מ ליו"ט שאסור לטלטלו לא לצורך מה שמאיר עוד יתכן שנפק"מ אם יניח לחם על השמן והנה צ"ע למה הגמ' לקמן אומרת בסיס ולא את הטעמים של סוגין וביאר הצל"ח דשם מדובר שנר הכבה שרש"י ס"ל שאין בזה איסור כיבוי ויש בזה רק איסור בסיס והדברים מחודשים וצ"ע

והנה עיין רש"י ד"ה עד וד"ה כעין דנראה דבזמן שהנר דולק יש גם הוקצה לאיסורו וגם הוקצה למצותו אמנם לאחר שכבה יש הוקצה למצותו כי זה זמן המצוה ואין הוקצה לאיסורו כי אין איסור כיבוי והגמ' שואלת מסוכה שאסור בחול המועד שאז רק שייך לאסור מצד מצותו ולא מצד איסורו דהרי אין איסור סותר והגמ' דוחה שכל זמן המצוה של נר הוא רק כל זמן שהוא דולק [והבית מאיר בחידושיו ביאר כי לא יכול לחזור ולהדליק ולפ"ז תמה דביו"ט הרי יכול להדליק אמנם יתכן שאין מצוה אלא בהדלקת הנר לכבוד שבת אבל אם כבה אין מצוה אלא מצד שלום ביתו וזה לא גדר של הוקצה למצוה ודו"ק] וביאר רש"י שלפ"ז מספיק מצותו לבד אלא שהלשון איסורו הכונה שמתי הוא זמן המצוה מתי שזה אסור לכבות וצ"ע מה איכפת ליה לומר שהגמ' אמרה שני טעמים ויתכן כי נפק"מ ליו"ט והנה לכאורא מה דס"ל שקושית הגמ' שיש מצותו ולא איסורו לאחר שכבה זה לשיטתו שנידון הגמ' על נר הדולק אבל אם נידון הגמ' על מטפטף הרי ביארו הראשונים שאז חשוב שניהם ומנ"ל לרש"י שיש כאן קושיא על לאחר שכבה וזה ראיה שרש"י למד הסוגיא דלא כראשונים

**ביאור שאר הראשונים בסוגין**

ו] אמנם הראשונים כולם נקטו שכוונת הגמ' על שמן המטפטף אבל על זמן שדולק ממ"נ להסתפק אסור מצד מכבה ולטלטל הנר אסור מצד בסיס [עיין תוס"ר רמב"ן ורשב"א] וצ"ב א"כ מה הגמ' אומרת הוקצה לאיסורו הרי על שמן זה אין איסור כיבוי ועיין תוס"ר ד"ה עד דמבואר דבאמת לצד זה של הגמ' השמן מותר דרק שיך בו מוקצה למצותו ולא לאיסורו וכוונתו דכל זמן שהנר דולק זה זמן המצוה אבל לאיסורו הכוונה בזמן שיש איסור בנטילת השמן והרי עכשיו אין איסור בנטילת השמן וצ"ע הרי הוא ביאר שכל הסוגיא על שמן המטפטף עוד צ"ע דהרי למסקנא הגמ' אומרת שיש לאסור שמן המטפטף מצד הוקצה לאיסורו

אמנם עיין רמב"ן שביאר שכיון שלא היה דעתו על השמן עד שיכבה א"כ הקצה דעתו ממנו מצד המצוה ומצד איסורו ולפ"ז הגמ' שואלת שהרי משום מצוה לבד גם ללא איסור כיבוי יש דין מוקצה שאוסר אותו והגמ' דוחה שבאמת כל אחד לבד זה סיבה לאסור והנה מבואר מפורש שם בלשון הרמב"ן שמצד בסיס זה לא סיבה לאסור כי זה לא בסיס וצ"ב אבל כיון שלא היה דעתו על השמן עד שיכבה א"כ עד זמן זה הוא גם הקצה דעתו משום בסיס כמו שהקצה דעתו מהשמן מצד כיבוי והוקצה למצוה ואולי הגמ' אומרת טעם יותר טוב והנה עיין ריטב"א מ"ד. ובתוס' רי"ד ובשיטה לר"ן דביארו מפורש שהאיסור בשמן המטפטף כי הוא אין יושב ומצפה שיטפטף ולפ"ז מבואר במסקנת הגמ' ששמן המטפטף יש לאוסרו משני טעמים א. הוקצה למצותו ב.הוקצה לאיסורו

והנה קשה הרי ר"ש מודה בכוס קערה ועששית ושם לכאורא הרי ביום אין מצות נר שבת וא"כ זה רק הוקצה לאיסורו בלבד ואולי כל שבתחילת הזמן היה לצורך מצוה בזה גם להו"א מספיק שיחשב למצותו ואיסורו אמנם מרש"י מבואר שחול המועד אין איסורו אפילו שבתחילת זמנו היה איסור אמנם יתכן שלאיסורו לבד מספיק שבתחילה יש מצוה אבל מצוה שצריך גם איסור זה לא מוסיף על זמן שאין איסור דהסברא שמצוה לבד לא עוזר כי הרי יכול בפועל לקחת וצ"ע ויתכן שבאמת הגמ' יכלה לשאול מכוס קערה וכו' אלא שדין זה לא ברור אמנם לרש"י שלמסקנא הגמ' אומרת רק הוקצה למצותו צ"ע

ז]**רש"י ד"ה עד מוצאי יו"ט:** מבואר ברש"י שהקושיא מצד שבחול המועד אין איסור סותר אמנם הריטב"א ביאר שהקושיא מנויי סוכה שאין בזה איסור סותר ועיין חידושי חת"ס שכתב שאולי ס"ל לרש"י שכיון שביטל את זה לסוכה יש בזה איסור סותר ויתכן עוד שיון שיש כאן סיבת איסור כי זה בטל לסוכה ממילא כל שביחס לסוכה יש כאן הקצאה זה סיבה גם ביחס לנויי סוכה ועיקר הסברא מבוארת בר"ן בביצה

ח]בהא דמבואר בגמ' דנר שכבה מותר ואין הקצאה למצוה הקשה התוס"ר לעיל כ"ב. מה זה שונה מנוי סוכה שנפל ותירץ ששם הסוכה קימת אבל כאן הנר כבה והוסיף שזה דומה לשמן המטפטף דהינו שנקט שאפשר לאסור שמן המטפטף מצד הוקצה למצותו וכרמב"ן לעיל וחזר והקשה מסוכה שנפלה ברעועה [ומבואר שבבריאה לא הוקשה לו כי אין יושב ומצפה ויש כאן הקצאה גמורה גם ביחס למוקצה לא של שבת] ותירץ ששם עומד לחזור ולבנותה משא"כ כאן שלא עומד לחזור ולהדליק וכן הוא בריטב"א [וצ"ב ביו"ט] והנה צ"ב כל הנידון הרי הנוי לא עמד ליפול ולכן שמן המטפטף אסור כי לא עמד לטפטף ושמן שנשאר מותר כי הנר עומד להיכבות ואגב זה דעתו על השמן ועיין ריטב"א שתירץ עוד שכיון שבין השמשות זה אסור זה נאסר לכל החג וכן הוא לעיל מ"ד: ד"ה ופרקינן וצ"ב הרי ר"ש לא ס"ל מיגו ומשמעות לשונו שם שכיון שהסיבה שזה מוקצה בין השמשות לא מצד דעתו כי הדליק את הנר אלא בעל כרחו כה"ג הוא מודה שהוא מקצה לכל השבת

ט]בהא דמבואר בבריתא שהנויי סוכה אסורים עד מוצאי יו"ט אחרון כתבו התוס' שזה דלא כר"ש אמנם הרמב"ן האריך שזה כר"ש והטעם שכיון שכל החג הקצה דעתו כי חייב לבנות וממילא אינו יושב ומצפה שזה יהרס ממילא עד עכשיו הוא לא ציפה ועכשיו הוא מצפה וביחס לנוים דעתו להקצות אותם עד שהוא ישתמש אם הסוכה והוכיח דבר זה מהא דר' יונן אומר סוכה אסורה בשמיני מצד מיגו דאיתקצאי והגמ' לא הוכיחה דס"ל כר"י ובהכרח שזה גם לר"ש והנה לשון ר"י זה מיגו וכו' ומבואר שבאינו יושב ומצפה זה גדר של מיגו וכו' ועיין חידושי הר"ן שחלק על זה שכל דבר שראוי לאדם להשתמש אין בזה הקצאה לר"ש אמנם ע"ש בכל דבריו שנראה שחלק דבמציאות לא מקצה אבל לענין סוכה בשמיני כתב שכיון שמקצה לענין סתירת אוהל ממילא מקצה מהכל חזינן שגם לדבריו שייך לר"ש הקצאה ובריטב"א כתב שפה גם ר"ש מודה כנ"ל כיון שבע"כ זה אסר בין השמשות

ט.ב]**תוד"ה ואם התנה:** עיין מהרש"א דמבואר בתוס' דבסוכה בריאה לא מועיל תנאי והביא ראשונים שחלקו על זה

י]עיין ביכורי יעקב סימן תרנ"ג סק"א שכתב דבמוקצה למצותו איכא שני סוגים א. מצד דיני המצוה וזה גם בחול המועד וגם ביום חול דדבר שנתיחד למצוה חל עליו איסור להשתמש בו לדבר אחר וכגון אתרוג מאכילה והדס מריח ב. מוקצה דשבת שכיון שמיחדו למצוה בשבת ממילא מונח כאן הקצאה מהדבר וחשיב מחוסר הכנה וכדין גרוגרות וצימוקים וכתב בזה ג' נפק"מ א. האם זה חל רק על ידי קיום המצוה או אפילו על ידי בין השמשות [וע"ש שחידש שגם יום ראשון של סוכות שחל בשבת האתרוג אסור מצד מוקצה למצוה ועיקר דבריו שבמב שיחד האתרוג למצוה חל מוקצה לשבת הוא חידוש] ב.האם זה גם בחול המועד ג. דבדין מוקצה למצוה יש איסור הנאה ובדין הכנה אין איסור הנאה ע"ש והנה יש לעיין איזה מוקצה למצוה הוזכר בגמ' כאן לגבי נר שבת ובפשוטו מהא דהגמ' מדמה לדין סוכה ושם זה מוקצה דעלמא ה"ה כאן אמנם מהא דלשון המשנה לפי שאינו מן המוכן ותוס' העמידו על שמן המטפטף משמע שזה מצד מוקצה דשבת ואולי דוקא שם ששמן זה כבר לא עומד למצוה אלא שא"כ צ"ב מה הגמ' כאן שואלת שהוקצה למצותו זה גם סיבה עוד צ"ב בתחילת הסוגיא שצריך שניהם האם הכונה שרק אז חל מוקצה דשבת או שזה מצד מוקצה דעלמא והנה רש"י ביאר שהראיה מחול המועד שאין שם איסור סתירה ולכאורא תיפו"ל שאין שם מוקצה של שבת ובהכרח שכוונת הגמ' מצד מוקצה של מצוה וצ"ע ועיין לקמן ודבר זה יבואר בסוגיא דתנאי בנר אי"ה

י"א]עיין שו"ע סימן רס"ג שמי שהדליק נר וקיבל שבת בטעות אפילו שאין כאן מוקצה לאיסורו אבל יש כאן מוקצה למצותו ע"ש במג"א ובגר"א ומבואר שכה"ג חל איסור מצד מוקצה דעלמא ועיין מג"א סימן רע"ט דביו"ט אם יש נר שעוה שלא שיך לא מוקצה לאיסורו כי אין איסור לחתכו וכן לא בסיס בכל אופן יש בזה מוקצה למצותו והנה מבואר שם שזה מותר בטלטול אמנם יתכן כי זה ראוי הרי להדלקה ע"ש

י"ב]עיין תוס' לעיל מ"ב: דנר בשעה שהוא דולק ללא איסור בסיס אין לאסור לטלטלו כיון שזה לא סתירה למצוה דהינו דמצד היחוד למצוה זה לא סיבה לאיסור טלטול ובתוס"ר הוסיף שאדרבא זה עומד לטלטלו אמנם עדין צ"ב שיאסר מצד דין מוקצה דשבת ששם כל דבר שיש עליו הקצאה הוא סיבה לאיסור טלטול וצ"ל שללא איסור בסיס אין כאן הקצאה כיון שזה ראוי להאיר ולצורך להאיר יכול לטלטל [אמנם צ"ע הרי השלהבת וודאי מוקצה ולצורך להאיר אסור וצ"ל שכיון שלצורך מקומו יש ההיתר של עודו בידו זה מספיק וצ"ע] ולענין שמן המטפטף המהרש"א כתב שזה מותר בטלטול כיון שהוקצה למצותו זה לא סיבה לאסור בטלטול והגרעק"א חולק שכל שאסור באכילה ממילא הוא מוקצה בטלטול וצ"ע תיפו"ל שמדין מוקצה דשבת זה וודאי אוסר בטלטול וצ"ל שכיון שמלהאיר זה לא הוקצה ולצורך זה יכל לטלטל א"כ מוקצה זה לא עושה איסור טלטול ועיין ריטב"א מ"ו: שהקשה על הגמ' בתחילה שלא דנה איסור בסיס למה שמן המטפטף אסור בטלטול וכתב שבאמת מותר וצ"ע דבמטפטף שיש איסור הוקצה למצותו ואיסורו א"כ וודאי אסור ומבואר כמהרש"א וצ"ע והנה מבואר ברמ"א סימן תרל"ח שאתרוג תלוי בסוכה שמותר להריח בו אבל אסור ליגוע בו והקשה המג"ס הרי פה זה משמש למצותו במקומו וא"כ אין סיבה שיאסר בטלטול אמנם הביאור שכיון שלשימוש זה אין סיבה להזיזו ממקומו וזה רק שימוש במקומו אין זה שימוש מפקיע תורת מוקצה וכמו דלתות הבית שנפרקו דהוי מוקצה וכמו כל בסיס שיש בזה מיגו וכו' דהינו שחשיב אינו מוכן ובהכרח כי זה משמש במקומו ועיין בטור סימן תרל"ח מה דהביא מהבה"ג ובב"י שם דמבואר שס"ל שהאם מוקצה למצוה יש איסור טלטול זה תלוי בר"י ור"ש וצ"ב כוונתו

י"ג]עיין מג"א סימן רע"ט דצריך לחם יותר חשוב מהשלהבת ולא מהשמן שהוא אסור רק מצד בסיס ועיין הגהות מקו"ח שהקשה הרי זה אסור גם מצד הוקצה למצותו ולאיסורו וא"כ למה שהשמן מצד עצמו לא יעשה בסיס וצ"ל שכיון שמצד המוקצה למצותו ואיסורו יכול לטלטלו אם הנר א"כ מצד זה זה לא סיבה לעשות בסיס דרק דבר שאין לו הכנה כלל עושה בסיס אמנם עיין רמב"ן שלא מועיל תנאי בנר כיון שמהשמן לא מועיל תנאי כי לא חושב שישאר חזינן שהשמן עצמו גם עושה בסיס ובהכרח או כי זה הוקצה למצותו או כי בסיס עושה בסיס וצ"ע

**סוגיא דמוקצה למצותו [ב]**

**גמ' ביצה ל: מתני אין-סוף העמוד**

**א. תנאי במוקצה למצוה**

**ב. תנאי במוקצה דשבת**

**ג. תנאי בנר**

**ד.מה נאסר מצד מוקצה ומה מצד הדין חג לה'**

**ה.למה צריך גם לטעם ביזוי מצוה וגם לטעם מוקצה**

**א. גמ' ומי וכו'- האם עצי סוכה משום מה חג וכו' או מצד מוקצה למצותו ובביאור דמיון הגמ' - תוס' שם, ושבת כ"ב. ד"ה סוכה, ובסוכה ט. ד"ה מנין, רמב"ן שבת מ"ה. ובר"ן בביצה ל:**

**ב.באומר איני בודל – בביאור הסוגיא כמה שיטות בראשונים א. רש"י ב.תוס' סוכה מ"ו:[מג"א תרמ"ט סקי"ט ותרס"ד סק"ט] ג.דעת הרמב"ן במלחמות והר"ן שם בדעת הרי"ף ד.שו"ת הרא"ש כלל כ"ב ס"ח בדעת הרי"ף ה. מ"א סימן תרל"ח סק"א**

**ג.סיפא אתאן לסוכה דעלמא – האם מועיל תנאי במוקצה דשבת – השגות הראב"ד על הרי"ף ובבעל המאור שם, תשובות הרא"ש הנ"ל, רמב"ן ושאר ראשונים שבת מ"ה. מהירושלמי על נר, ריב"ש סימן צ"ג, ב"י סימן תקי"ח בישוב הרמב"ם שלא העתיק הסוגיא, תוס' בסוגין ובמהרש"א ומהר"ם שם**

**ד.האם מועיל תנאי בסוכה בריאה – תוס' שבת מ"ה. ד"ה ואם ובמהרש"א שם רמב"ן שבת מ"ה: ב"י סימן תקי"ח ס"ח ד"ה ומ"מ ועיין בה"ל תקי"ח ס"ח שהביא השיטות בזה**

**ד.בדין תנאי בנר – א. תוס' מ"ד. ד"ה שבנר ובתו"י ובתוס"ר שם רמב"ן מ"ה.ושא"ר שם, ב. ריב"ש סימן צ"ג, ג.ב"י סימן רע"ט בשם הרשב"ץ, ד. ב"י בנוסח התנאי מה שהביא מרבינו ירוחם ומ"מ פכ"ה ה"י ובביאור הגר"א ס"ד מה שתלה דבר זה ברי"ף ורש"י, ה. שו"ע סימן רע"ט ס"א וס"ד ובנו"כ שם**

**ה.בביאור פסק הרמ"א שלא מועיל תנאי בנר – עיין בה"ל ס' תקי"ח ס"ח, ובחזו"א מ"ט סק"ו, ובדעת המחבר דבנר מועיל תנאי ובסוכה סימן תקי"ח לא מועיל תנאי עיין בה"ל ס' תקי"ח שם ובמג"א תקי"ח סקי"ג [ובחזו"א מ"א סקט"ו במוסגר]**

**ה.האם טעם נויי סוכה מצד ביזוי מצוה או הקצאה – תוס' שבת כ"ב. ובמהרש"א שם, ובתוס"ר שם שני ביאורים ובשו"ת הרא"ש כלל כ"ד וביאור דבריו בבית מאיר סימן תרל"ח [שער המלך פ"ו מסוכה הט"ו] ,רמב"ן שבת מ"ה.**

**ו. טושו"ע סימן תרל"ח**

**ביצה ל:**

א]**הכא בסוכה רעועה עסקינן וכו':** עיין שער הציון סימן תקי"ח סקע"ד דהאריך דכל זה לר"ש אבל לדידן דפסקינן להלכה כר"י בנר שכבה ה"ה בסוכה שנפלה אמנם הביא מהטור והגהות אשר"י שנקטו שמותר ותמה עליהם אמנם החזו"א מ"ט ד' כתב דלמאי דקי"ל דשוחט בשבת מותר כיון שזה לא דחיה בידים ה"ה כאן חשיב שזה לא דחיה בידים ולכן לפוסקים ביו"ט כר"ש מותר אמנם הגר"ז תקי"ח ס"כ כתב שסוכה זה דחיה בידים ועיין תהל"ד רע"ט ח' שדן בזה ואי"ה ילמדו דבר זה בהמשך הסוגיות

ב]**ומי מהני בה תנאי והא אמר רב ששת וכו':** מבואר בגמ' דיש איסור דאוריתא דהנאה מעצי סוכה דומיא דחגיגה והוכיחו הראשונים מהגמ' סוכה ט. שזה לא אסמכתא ולכן דנה הגמ' שלא יתכן שמועיל תנאי והקשו הראשונים דהגמ' שבת מ"ה.הוכיחה מהדין עצי סוכה דאמרינן מוקצה למצותו ומשמע שזה מדין הקצאה למצוה ולא מצד מה חג לה' עוד הקשו דלשון הגמ' אבל עצי סוכה דאיתקצאי לשבעה משמע שזה רק מצד מוקצה ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן א) שיטת הרמב"ן שבת מ"ה. ובריטב"א שם והר"ן בסוגין דבאמת בסוכות זה אסור מעיקר הדין וגם בנפל וגם הנויים כיון שביטל אותם לסוכה אלא שבמה שכתוב בבריתא שגם בשמיני זה אסור מזה הגמ' מוכיחה שיש בזה הקצאה למצוה ועיין רמב"ן שהאריך למה כאן ר"ש מודה בהקצאה לשבת ומה דהגמ' בסוגין נקטה לשון הקצאה לשבעה אפילו שזה אסור מעיקר הדין ביאר הרשב"א בסוגין הכונה שכיון שיחד את זה למצוה לכן יש בזה האיסור דאוריתא ע"ש

ב)שיטת הר"י הובא בתוס' סוכה ט. וברא"ש שם ובסוגין וכן בתשובות הרא"ש כלל כ"ד דמתי שהסוכה עומדת זה אסור מדאוריתא אבל מתי שהסוכה נפלה זה רק אסור מצד שהקצה למצותו והבריתא הרי מדברת בסוכה שנפלה כמו שהגמ' ביארה קודם שלכן בסוכה דעלמא ר"ש מודה ובזה א"ש ראית הגמ' בשבת וכן הלשון של הגמ' בסוגין איתקצאי למצוה אלא שצ"ב קושית הגמ' הרי כיון שלאחר שזה נפל זה רק אסור משום מוקצה א"כ שיועיל תנאי ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים, א. הרמב"ן בשבת הביא מתוס' שהכונה שכיון שמדאוריתא לא מועיל תנאי כשזה קיים זה גם סיבה שמדרבנן לא יועיל תנאי אחרי שזה נפל או בנויי סוכה דכעין דאוריתא תקון, ב.הרמב"ן בשבת ובמלחמות בביצה ביאר שכיון שאיסור סוכה זה כמו הקדש א"כ זה כמו מתנה על ההקדש לכשיפדה שלא מועיל תנאי שכרגע החלות איסור הוא על כל הסוכות [וצ"ב הסברא שעד כמה שסיבת האיסור כי הוא המקצה א"כ יכול להגביל הקצאתו דלמעשה לא היה כאן הקצאה ואולי כא ההקצאה חשיבא דבר שממילא כיון שיש על זה איסור לכל השיבעה זה עצמו יוצר הקצאה ג.עיין לשון תוס' סוכה ט. שכתבו שמיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא לכן לא מועיל תנאי ולכאורא כוונתם שלא מועיל תנאי במוקצה מחמת מצוה אמנם הוסיפו כמו שבזמן שזה היה עומד לא מועיל תנאי ומשמע קצת שכוונתם כרמב"ן לעיל וצ"ע ד.תוס' בסוגין כתבו דהגמ' לא תירצה כך אלא דנקט האמת דלא מהני תנאי וכוונתם דהגמ' ס"ל שלא מועיל תנאי בהקצאה של מצוה ולכאורא כוונתם דבקושיא סברא דגם לאחר שנפלו זה דאוריתא אמנם בתירוץ הגמ' אמרה האמת שזה רק הקצאה ובכל אופן לא מועיל תנאי

ג)שיטת ר"ת שרק מה שנצרך להכשר דפנות זה דאוריתא אבל השאר זה דרבנן מצד מוקצה והנה הרא"ש בסוכה ס"ל שאין איסור כלל על הדפנות ולפ"ז צ"ל שהכוונה על הסכך ויש מקום לבאר שהכונה אם שם יותר מהעובי הנצרך אמנם הב"י סימן תרל"ח חידש שגם הסכך שנמצא מה שיותר משיעור הסוכה דהינו זע"ז טפחים לא נאסר וצ"ע שהיום זה הסוכה בעצמה ומקום זה כשר לסוכה רק מצד הסכך שנמצא שם א"כ הוי כעיקר הסוכה והנה צ"ב מה הקשתה הגמ' שעצי סוכה אסור מדאוריתא הרי על יותר מהכשר סוכה זה רק מדרבנן ועיין תוס' בשבת שביארו שהגמ' הבינה מלשון הבריתא שעל הכל מועיל תנאי עוד קשה מה הגמ' שואלת מנויי סוכה הרי שם זה דרבנן והרי הסיבה שהעמידו בסוכה דעלמא מצד חג לה' שזה על כדי הכשר סוכה וכתבו התוס' בשבת שהמקשן סבר שגם על יותר מהכשר סוכה התרצן אמר שלא מועיל תנאי והגמ' עונה באומר איני בודל שלא חל קדושה כלל וכה"ג עוזר גם על יותר מהכשר סוכה אלא שצ"ע מה הגמ' מוסיפה איני בודל הרי על יותר מהכשר סוכה או על נוי סוכה שיועיל לגמרי וביאר התו"י שגם לר"ת אם לא יעשה תנאי בכזו צורה לא יועיל כיון שחל ההקצאה ממילא זה אסור וכשאר הראשונים שלא מועיל תנאי של מכאן ולהבא ולפ"ז התרצן ענה שמה שהבנתה שלא מועיל תנאי גם ביותר מהכשר סוכה זה בתנאי דעלמא ולא באיני בודל אלא שצ"ע א"כ מה ר"ת הוצרך לומר בתחילה שהתרצן טע שלא חילק בין יותר מהכשר סוכה להכשר סוכה ולמה לא ביאר שהבין בתנאי של להבא ובזה באמת גם ביותר לא עוזר וביאר בשער המלך פ"ו מסוכה הט"ו שעדין להקשות אי אפשר שאולי החילוק בין דאוריתא לדרבנן אמנם בפשוטו תוס' בביצה פליגי וס"ל שגם לר"ת לא מועיל תנאי על יותר מכדי הכשר סוכה ובביאור תוס' בביצה עיין מהרש"א שם ובשער המלך שם תמה עליו ע"ש

ד]**בסוכה דעלמא:** הנה הגמ' לעיל העמידה הבריתא בסוכה רעועה ולר"ש לא צריך תנאי ובהכרח שהתנאי הוא לר"י ומבואר שלר"י דאמרינן מיגו דאיתקצאי בכל אופן מועיל תנאי וכן הוא שיטת רש"י למסקנא אמנם הבעל המאור כתב שזה דוקא כאן שכל האיסור סתירה הוא רק דרבנן והרשב"א חלק עליו שגם בסוכה רעועה האיסור סתירה הוא דאוריתא ובהשגות הראב"ד על הרי"ף כתב שוודאי שלר"י דאיכא מיגו דאיתקצאי לא מועיל תנאי וכוונת הגמ' כירושלמי שהניח קנים לעבות הדופן או הסכך ועד כמה שהתנה לפני שבת שיקחם אין בזה איסור סותר דזה לא נהפך לחלק מהסוכה עוד כתב לדחות שלמסקנא שהגמ' תירצה באומר איני בודל מדובר גם כאן על נויי סוכה ורק בזה מועיל תנאי וכן כתב הרא"ש בתשובותיו כלל כ"ב ס"ח ע"ש ובב"י סימן תקי"ח תמה על הרמב"ם שהשמיט סוגין וכתב לבאר שכל הסוגיא לר"ש ומדובר בסוכה בריאה ורק לר"ש מועיל תנאי שלית ליה מיגו וכו' אבל לר"י לא מועיל תנאי ועיין חזו"א שתמה הרי הגמ' העמידה הבריתא בסוכה רעועה שלכן ר"ש מתיר ולא בסוכה בריאה [ולדעת הרא"ש בתשובותיו א,שלשון הרמב"ם] עוד מבואר חידוש שלר"ש מועיל תנאי בסוכה בריאה וכן הוא ברמב"ן שבת מ"ה אמנם איכא הרבה ראשונים שחולקים עיין בה"ל סימן תקי"ח ס"ח שהביא השיטות ובעיקר האי ענינא האם לר"י מועיל תנאי תוס' כאן ד"ה אמר מבואר שנקטו שלמסקנא לא מועיל תנאי ובתוס' בשבת מ"ד. מבואר דמועיל תנאי אמנם בדבריהם מ"ה. מבואר שרק ברעועה ולא בבריאה

ה]**באומר איני בודל וכו':** עיין רש"י שביאר דבסוכה לא מועיל תנאי כי יש איסור סותר דהינו דס"ל דגם לענין סוכה היה מועיל תנאי לולי שהתנאי לא נכון כיון שלא יכול שלא לבדול מזה וממילא חשיב שזה מיוחד למצוה וזה נאסר ולפ"ז בחול המועד יועיל תנאי אמנם הרמב"ן והר"ן ביארו שרק בנויי סוכה שאין זה גוף המצוה שיך לומר שלא בודל וזה לא יהיה חפצא של מצוה אבל סוכה זה בהכרח חפצא דמצוה וממילא לא מועיל בזה תנאי וברמב"ן במלחמות ובר"ן ביארו בדעת הרי"ף שלא גרס התירוץ סוכה דעלמא ובהכרח שהתירוץ איני בודל הולך על הכל שהכוונה שכל שאומר שלא מיחד הסוכה למצוה אינה נאסרת וכן האריך מסברא בחידושי הרשב"א והנה בפשוטו לפ"ז וודאי מוכרח שמועיל תנאי מצד סוכה דעלמא דאל"כ עדין מצד זה שלא יועיל תנאי אמנם עיין מהר"ם שביאר בדעת תוס' שנקטו שלמסקנא לא מועיל תנאי שזה כהרי"ף שהתנאי רק ביחס לסוכה אמנם ביחס לשבת זה לא מועיל והנפק"מ במשנה לענין חול המועד ובשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' ביאר בדעת הרי"ף שכל התנאי רק לענין נוים והמשנה של תנאי מדובר על נוי ובזה א"ש סתימת לשון הר"מ שרק בנוי עוזר תנאי והגר"א סימן תקי"ח נקט בדעתו שגם בסוכה מועיל תנאי וצ"ע

והנה הרא"ש בתשובותיו כלל כ"ד וכן הטור סימן תרל"ח הביא מהבה"ג ומהסמ"ק שנויי סוכה גם אם עשה תנאי אסור רק לאחר שנפלו אבל כל זמן שהם קיימים אסור מצד ביזוי מצוה והקשה הרא"ש א"כ לא יעזור איני בודל דהרי יש איסור לקחתם אמנם כל זה לשיטת רש"י אמנם יתכן דעתו כרי"ף וכביאור הרמב"ן שגם דבר שיש איסור עוזר איני בודל וא"ש

ועיין מג"א תרל"ח סק"א שכתב שאם עושה תנאי של איני בודל ובונה הסוכה בחול המועד לגבי היותר מהכשר סוכה לכו"ע מועיל התנאי וכוונתו דלרי"ף איני בודל תמיד עוזר ולרש"י שלא עוזר כיון שיש איסור סותר כאן בחול המועד זה לא שיך ולר"ת שבעצי סוכה דאוריתא לא עוזר כלל אבל ביותר מהכשר סוכה עוזר ולר"י שלאחר נפילה זה דרבנן על זה מועיל תנאי עכ"ד וצ"ע הרי מפורש בגמ' שרק תנאי של איני בודל עוזר ועד כמה שבזמן שזה עומד יש איסור וודאי מה שיך לומר איני בודל ולר"י וודאי שלא עוזר שום תנאי עד כמה שלא ס"ל כרי"ף וצ"ע עוד צ"ע שלא חשש לדעת הר"ן והרמב"ן שכל הסוכה דאוריתא ועל הכל לא עוזר שום תנאי רק על הנויים ועיין לקמן מהרא"ה

ו]עין ר"ן שנקט שאם אומר לכשארצה אטול זה לא מועיל כי כבר חל קדושה אמנם הב"י הביא מהבה"ג שזה מועיל דהרי יכול מיד לקחת וברשב"א כתב שאם מתנה שכשזה יפול יקח מזה לא מועיל אמנם ברא"ה כתב שתנאי על זמן שיפול מועיל ולכאורא כוונתו כי אז זה רק אסור בגלל הקצאה למצוה ובזה מועיל תנאי וזה כסברת המג"א לעיל

ז]עיין תוס' סוכה מ"ו: שנקטו שלענין אתרוג שצריך אותו למצוה לא מועיל תנאי של איני בודל וביאר המג"א תרמ"ט סקי"ט שכיון שהוא מוכרח למצוה זה כמו סוכה שיש איסור סתירה אמנם ע"ש שהביא משו"ת הרשב"א סימן קס"ט ובר"ן בסוגין דפשיטא להו דבזה מועיל תנאי שלא מיחד את זה לאתרוג של מצוה וכמו נויי סוכה שיכול לומר שלא מיחדם למצות סוכה ע"ש ומשמע שכל דבר שאיסורו מדרבנן בזה עוזר איני בודל ועיין מג"א תרס"ד סק"ט שכתב דלתוס' בערבה בהושענה רבה גם לא מועיל תנאי ועיין מה שכתב שם בבה"ל

ח]**ומאי שנא מהא דתנן הפריש שבעה אתרוגים וכו':** עיין רש"י סוכה ל"ז: שכתב שיסוד האיסור באתרוג דילפינן מסוכה שכל דבר שהוקצה למצותו יש בו איסור ויש לעיין האם זה רק בארבעת המינים או גם בשאר מצוות וברא"ה ביצה ל: כתב שילפינן לסוכה וכל אבזירתא ובתוס' שבת כ"ב. ד"ה אבוהון כתבו שמסוכה לא ילפינן אלא דבר שיש בו ביטול מצוה אבל לא על ריח או הנאה מנר חנוכה שזה נלמד מהא דאסור לכסות דם ברגלו כי זה ביזוי מצוה ומבואר שבאכילת אתרוג יש ללמוד מסוכה אמנם בר"ן בסוגין כתב שזה רק דרבנן וכן הוא ברמב"ן במלחמות אלא שכונת הגמ' שכעין דאוריתא תקון וכמו שלא מועיל תנאי בסוכה כיון שזה חל ה"ה באתרוג וע"ש שגם נויי סוכה זה רק מדרבנן

ט]מבואר בגמ' דמאתרוג איכא מ"ד שהפריש שבעה אתרוגים יוצא בה ואוכלה לאלתר וצ"ע ביו"ט ראשון למה שלא יהיה מיגו דאיתקצאי ועיין ר"ן ביצה ד. שתירץ שזה כמו תנאי וכן הוא ברא"ה ביצה ל: ובתוס' ביצה ל: ד"ה כל נקטו שביום הראשון זה באמת אסור ודבר זה תלוי בנידון הראשונים האם מועיל תנאי על מוקצה דשבת וברשב"א ביצה ד. כתב שזה נאסר רק בתחילת היום שראוי למצוה וממילא לא שיך על זה מיגו דאיתקצאי ובדעתתוס' יתכן שכה"ג זה נאסר מצד מוקצה דשבת וכן מוכרח שהרי הזמנה לא אוסר

י]עיין רש"י שנוסח התנאי איני בודל כל בין השמשות של יום ראשון ובב"י הביא מהרמב"ן שצריך לומר של כל יום ויום ועיין בה"ל שנקט שמבואר מזה שבאמצע זמן המצוה לא חל איסור אלא רק בבין השמשות וצ"ע הטעם ועיין בה"ל תרל"ח ד"ה אסור שאם תלה נוי משך היום זה לא נאסר עד בין השמשות ועיין ברמ"א שהביא מההגהות אשר"י שלא נאסר בהזמנה אלא כשמקיים המצוה ועייין בה"ל שהביא מהמור וקציעה דא"כ בלא ישב בסוכה אלא בלילה לא חל איסור וצ"ע וצ"ל שכל שיחדו לפני היו"ט וישב ביו"ט כה"ג זה וודאי נאסר ועיין רשב"א ביצה ד. שאתרוג שזמן מצותו ביום הוא לא נאסר אלא ביום ולכן אין בזה מיגו דאיתקצאי ע"ש ויתכן שעיקר הקובע זמן תחילת המצוה ולפ"ז מבואר חידוש ברמב"ן שסוכה חשיב כל יום ויום כתחילת מצוה לעצמו

י"א]בעיקר האיסור של מה חג לה' עיין ט"ז תרל"ח סק"א שזה רק דבר שמבטל המצוה אמנם בהדס הרי מפורש בגמ' שאסור להריח וצ"ל שדבר שזה עיקר היעד של הדבר בזה במה שמיעד למצוה יש כאן הקצאה מהדבר שאליו עמד בתחילתו אמנם האיסור שנלמד מצד שכיון שמיועד למצוה אסור לדברים אחרים זה רק דבר שסותר למצוה וצ"ב הכללים בזה

**בדין תנאי דנר**

י"ב]עיין תוס' מ"ד. דהקשו למה שלא יועיל תנאי בנר לגבי שמן המטפטף לר"ש או לגבי עיקר הנר שיכבה לר"י וכמו שמועיל תנאי בסוכה רעועה [וצ"ב למה שמן המטפטף זה לא כמו סוכה בריאה שהרי ביארו הראשונים דלר"ש זה אסור כי לא יושב ומצפה שיטפטף וזה כמו כוס קערה ועששית וצ"ע] ותירצו שכאן שדחיה בידים זה יותר סברא שלא יועיל תנאי ובתו"י וכן בתוס"ר תירצו שמוקצה מחמת בסיס זה יותר סברא שלא יועיל תנאי ויש לבאר שגדר בסיס שזה כמו המוקצה וס"ל שבמוקצה מחמת גופו לא מועיל תנאי כיון שזה יותר חמור [ומבואר שזה גם סברא על שמן המטפטף דהינו שכלפי זמן זה הוא אסור מצד בסיס] ובב"י הביא מהתשב"ץ שאדרבא אפילו אם במוקצה רגיל לא מועיל תנאי כאן מועיל תנאי כיון שזה לא אסור מצד עצמו אלא מצד בסיס [ולפ"ז יתכן שרק לענין הנר זה סברא אבל לענין השמן שזה הוקצה למצותו ואיסורו ודאי לא מועיל תנאי] וברמב"ן הביא מהירושלמי שלר"ש מועיל תנאי בכוס קערה ועששית וכתב שה"ה לר"י בנר לכשיכבה או בשמן המטפטף אמנם הריב"ש סימן צ"ג הקשה שרק לר"ש שיושב ומצפה עוזר א"כ תנאי זה כמו יושב ומצפה אבל לר"י שגם יושב ומצפה לא עוזר ה"ה תנאי לא יעזור [וברבינו ירוחם הוסיף דמהירושלמי מבואר שלא מועיל תנאי מזה שרק לר"ש כתב שמועיל תנאי] ועיין השגות הראב"ד על הרי"ף בביצה ועיין משנת הגר"א קוטלר שהאריך לבאר מחלוקתם בגדר דין מיגו דאיתקצאי לר"י ור"ש, ובפשוטו דהראשונים ס"ל שלר"י זה הלכה שכל שאין הכנה בתחילת השבת לא שיך הכנה על אחרי זה ממילא לא עוזר תנאי משא"כ לר"ש שעוזר הכנה על אחרי זה ממילא תנאי זה כמו הכנה אמנם הרמב"ן נקט שגם לר"י שייך הכנה על אחרי זה ורק שתמיד אין דעתו על אחרי זה וממילא זה חסר הכנה ולכן על ידי תנאי מועיל הכנה על אחרי זה גם לר"י, ועיין רמב"ן כ"ב. שכתב שהדין של נר חנוכה שהשמן אסור זה רק לר"י שאין יושב ומצפה אבל לר"ש מותר ומבואר שלר"י הגדר שהוא אין יושב ומצפה ולכן א"ש שתנאי יעוזר לר"י והדברים מחודשים

ולענין הלכה עיין סימן רע"ט דהשו"ע כתב שמועיל תנאי והרמ"א כתב שלא מועיל תנאי ובביאור דעת הרמ"א הבה"ל סימן תקי"ח ס"ח ביאר שזה כשיטת הראשונים שלא מועיל כלל תנאי במוקצה דשבת [וצ"ע מה שכתב תרל"ח סק"ו שמועיל תנאי על סוכה שנפלה ביום השמיני הרי לדעת הרמ"א לא מועיל תנאי במוקצה דשבת] אמנם החזו"א ביאר שיתכן שזה רק מצד סברת תוס' שדחיה בידים אבל בסוכה רעועה יועיל תנאי ודעת השו"ע שבסוכה רעועה לא מועיל תנאי וצ"ע שהרי לגבי נר מועיל תנאי ועיין מג"א סימן רע"ט שביו"ט קי"ל כר"י אמנם הקשה שהרי בנר שזה דחיה בידים קי"ל כר"י גם בשבת וא"כ מה החילוק וכתב שנר יותר עומד להיכבות מאשר סוכה רעועה ליפול ויש מקום לומר שדחיה בידים זה אסור מצד הקצאת האדם ולזה מועיל תנאי משא"כ לר"י לא שיך תנאי שזה הלכה שכל דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא וכלשון הראב"ד ובחזו"א מ"א ט"ו כתב לחלק שנר שכל ההקצאה כי הוא הדליק ממילא מועיל תנאי משא"כ סוכה שבנויה מזמן רב עוד כתב שיתכן שסוכה שנשברה זה נולד משא"כ נר שכבה שקי"ל שאין נולד בשבת ע"ש

והנה בראשונים מבואר שדנו שיועיל תנאי גם בשמן המטפטף וצ"ע הרי שם זה הוקצה למצותו והרי רוב הראשונים נקטו שבמוקצה למצוה לא מועיל תנאי לכל הפחות כשיש איסור בכיבוי הנר ועיין או"ז סימן ל' שמכח זה אסר עד סוף הלילה וצ"ע הרי לאחר כיבוי הנר חזינן מר"ש שזה לא חשיב זמן מצותו וצ"ע ולכאורא מוכרח או שבנר לא שיך לדון כלל מצד מוקצה למצותו או שלענין טיפטוף מצד הוקצה למצוה דעלמא זה כמו לאחר כיבוי שאין איסור אלא מצד מוקצה דשבת או שכוונתם לתנאי של איני בודל וכסברת הרי"ף שזה מועיל גם על מצוה וכן הוא בב"י בשם רבינו ירוחם בנוסח התנאי שזה איני בודל

ועיין ביאור הגר"א שכתב שהשו"ע זה כרי"ף שמועיל איני בודל גם באיסור סוכה וצ"ע שהשו"ע הרי דיבר על לאחר שכבה ושם זה כמו לאחר סוכות כמבואר ברש"י ובדברי ר"ש ושלכן התיר נר לאחר שכבה וצ"ע כוונתו

ועיין חזו"א מ"ד י"ג שהתנאי בנר לא שיטלטלנו אלא שישתמש בו וממילא זה יהיה מותר בטלטול והנה לא הוזכר בשו"ע שהתנאי גם על השמן ויש לעין שאם נשאר שמן ולא התנה על השמן א"כ הוא עדין בסיס לדבר האסור וצ"ל שבהכרח כונתו להתנות גם על הפתילה והשמן דאל"כ ישאר באיסורו אמנם אם אין בסיס לבסיס א"ש אם נימא שאין איסור על הפתילה והשמן מצד הוקצה למצותו ואיסורו וצ"ע בזה

**בקושית הראשונים האם איסור מצד מוקצה או ביזוי מצוה**

י"ג]עיין שבת כ"ב. דמבואר בגמ' שטעם האיסור השתמשות בנויי סוכה מצד ביזוי מצוה וכמו שאסור להשתמש לאור נרות חנוכה וכמו שאסור לכסות הדם ברגלו והקשו התוס' שם דהגמ' מ"ה. הרי לומדת מבריתא זו שיש דין מוקצה למצותו לענין נר שבת חזינן שהטעם מצד הקצאה למצותו ולא מצד ביזוי מצוה ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים

**א)**התו"י שם ובתוס"ר בסופו ביארו שהכוונה שכיון שזה ביזוי מצוה להסתפק ממה שמיוחד למצוה לכן הוא מקצה דעתו מזה אבל אם לא היה בזה שום ביזוי מצוה ממילא הוא לא היה מקצה דעתו מזה וגם בשבת זה היה מותר וברמב"ן ביאר על דרך הנ"ל שכיון שלהשתמש בזה כל זמן שזה מחובר לסוכה יש בזה ביזוי מצוה ממילא הוא מקצה דעתו מזה ועכשיו אסור להסתפק מצד שהקצה דעתו מהנוי

**ב)**הרמב"ן בסופו וכן הריטב"א בסוגין ובר"ן ביצה ל: כתבו שבאמת לגבי סוכות לא צריך להגיע לדין מוקצה למצותו כלל אלא זה אסור מצד ביזוי מצוה אמנם בבריתא משמע שגם ביו"ט אחרון זה אסור ושם זה רק מצד שהיה הקצאה מצידו על זמן בין השמשות ולפ"ז כוונת סוגין מ"ה.לדין הוקצה למצותו של שבת ולא דעלמא אמנם בתוס' מבואר שבאמת דין זה הוא לא לר"ש וכן האריך הר"ן בסוגין לחלוק על הרמב"ן ולפ"ז שכוונת הגמ' להוכיח לדין מוקצה למצותו מחול המועד ודלא כנ"ל

ג)עיין תוס"ר ושו"ת הרא"ש שהביאו מהסמ"ג שמצד הוקצה למצוה זה אוסר גם בחול המועד וגם בנפלו אבל מצד זה מועיל תנאי של איני בודל אבל מצד ביזוי מצוה ממילא לא מועיל תנאי של איני בודל והרא"ש הקשה דבגמ' מוכח שאיני בודל עוזר גם בעודו קיים ולא רק לכשיפול ע"ש וצ"ע עוד שהגמ' כ"ב. לא הביאה הוכחה שלא מועיל תנאי של איני בודל וצ"ל שסתימת הבריתא משמע שבכל מקרה אסור

ד) תוס' כ"ב. ובתוס"ר שם ובתשובות הרא"ש כלל כ"ד כתבו שמצד ביזוי מצוה אין איסור אלא כל זמן שזה עומד אבל אם נפל אין בזה ביזוי מצוה ומצד הוקצה למצותו זה שייך רק בשבת דאין דין מוקצה בחול המועד דהינו שיש כאן הקצאה מצד האדם אלא שזה רק נאסר מצד מוקצה דשבת אבל מצד דין הוקצה למצותו זה לא אוסר כי אין כאן ביטול מצוה על ידי סתירת הנוי סוכה [ואין זה דומה לאתרוג בחול המועד כדלקמן מהרא"ש] ולכן צריך להגיע לשני הטעמים ועיין מהרש"א שנקט שלפ"ז אם זה נפל בחול המועד זה מותר ובאמת בתשובות הרא"ש מבואר דבתחילה הבין כמהרש"א אלא שהקשה מהא דהוכיח בגמ' בביצה דסוכה שנפלה בחול המועד אסורה מצד הוקצה למצותו חזינן שיש דין מוקצה בחול המועד ולכאורא יש לחלק שבסוכה שכל זמן שזה קיים שייך הקצאה כי זה ביטול מצוה לכן חל על זה גם על מצב שלא יהיה ביטול מצוה משא"כ נויי סוכה שכל דבר הנ"ל לא שייך בו ביטול מצוה כלל ולפ"ז הקשה השער המלך פ"ו מסוכה הט"ו מה ראית הגמ' מ"ה. שיש דין הוקצה למצותו הרי בהכרח לא מדובר שנפל דא"כ בחול המועד זה מותר ועד כמה שבהכרח מדובר שזה עומד ממילא יש ביזוי מצוה [והיה מקום לומר שכל הביזוי מצוה רק עד כמה שיש כאן הקצאה גמורה מצד האדם ולכן מזה עצמו מוכח שיש כאן הקצאה אמנם בתוס"ר מבואר שחיפש מקור ולא ס"ל סברא ז וצ"ע] [ועיין משנת הגר"א קוטלר ס"ט סק"ד שהקשה מה הגמ' מוכיחה מנויי סוכה הרי יש שם גם איסור ביזוי מצוה וגם הוקצה למצותו וע"ש שביאר שהצד שצריך שניהם כי זה מדין מוקצה דשבת אבל עד כמה שגם בחול המועד אסור בהכרח שזה מצד מוקצה למצוה אמנם הרי רש"י לא ביאר כך וכן הריטב"א והר"ן ביארו שהראיה מיו"ט ראשון שנויי סוכה אין איסור סותר וצ"ע]

ה)אמנם עיין שו"ת הרא"ש שביאר שבחול המועד לא שייך מוקצה למצוה וכתב שזה לא דומה לאתרוג כיוון שבאכילתו יש ביטול מצוה משא"כ נויי סוכה שגם בביטולם הסוכה קיימת וביאר כתוס' שלכן צריך לשני הטעמים וחזר והקשה שהרי מבואר בגמ' בביצה ל: שסוכה שנפלה אסורה רק מצד מוקצה למצוה חזינן שגם בדבר שאין בו ביטול מצוה יש מוקצה למצוה בחול המועד ותירץ ששם יש סברא שכיון שיכול לחזור ולבנות שיש על זה כן מוקצה למצוה וע"ש שעל זה הוסיף שנויי סוכה ללא ביזוי מצוה בחול המועד יכל אפילו לקחתם כי זה לא מבטל המצוה אמנם לאחר הטעם של ביזוי מצוה ממילא גם בנפלו בחול המועד הם מוקצים למצוה וצ"ב למה עכשיו שחידש שסוכה שנפלה אסורה ממילא זה גם סברא על נויי סוכה שנפלו הרי ביאר ששם אין ביטול מצוה וממילא לא שייך בזה מוקצה בחול המועד ועיין בית מאיר סימן תרל"ח ס"ב שכתב לבאר שלאחר שנתחדש שיש ביזוי מצוה בנויי סוכה ממילא גם בנפלו או נפלה הסוכה כיון שזה עומד לבנות יש בזה עדין ביזוי מצוה אם יסתפק בהן כי הם עדין עומדים למצותם ולפ"ז הרא"ש חזר בו מתירוצו שצריך מוקצה לענין שבת דבאמת לאחר ביזוי סוכה הסיבה של מוקצה זה גם לחול המועד דהינו דהסברא של ביזוי מצוה זה יוצר סיבה שחל כאן דין הוקצה למצותו אלא שנשאר בחידושו שלענין שבת לא צריך להגיע לדין ביזוי מצוה ועיין ביאור הגר"א סימן תרל"ח שגם נקט שגם בחול המועד אסור בנפל למסקנת תוס' אמנם צ"ב בשביל מה כתבו חלק זה דגם ללא ביזוי מצוה היה אסור בשבת ויו"ט

והנה בעיקר הא דנקט הרא"ש שהוקצה למצותו זה רק דבר שמבטל המצוה ולכן גם סוכה שנפלה ללא הסברא שיכול לחזור ולבנותה לא היה בזה איסור צ"ע דהגמ' סוכה מ"ו: אומרת שגם אתרוג שנפסל אסור לאוכלו וצ"ל שדבר שכשהוא היה קיים נאסר נשאר האיסור גם כשהוא נפסל אבל האיסור בסוכה הוא סתירת הסוכה ולאחר שנפל אין כאן מציאות של סתירת הסוכה עוד צ"ב הרי מבואר בגמ' שהדס אסור להריח בו והרי זה לא מבטל המצוה וצ"ל שדבר שיש במציאותו ביטול מצוה ולכן חל בזה הקצאה ממילא אסור גם להריח משא"כ נויי סוכה שבכל ביטולם אין ביטול מצוה אמנם צ"ע מה הקשה הרא"ש מסוכה הרי חזינן בהדס שעד כמה שחל הקצאה זה חל גם על דבר אין בו ביטול המצוה וצ"ל שרק בזמן ששיך ביטול המצוה נאסר הכל וצ"ע אמנם השער המלך פ"ו הט"ו תירץ שכל קושית הרא"ש בסוכה שהוצרך למה שעומד לבנותה כי מדובר בסוכה רעועה ובזה לא היה מצידו הקצאה למצוה לכל החג משא"כ באתרוג הרי לפי מחשבתו שזה יעמוד למצוה כל החג ממילא לא יוכל לאוכלו זה מספיק סיבה לאסור ולפ"ז אתרוג שנפסל יועיל תנאי כיון דמבואר ברא"ש דלענין שזה לא ראוי כל סית האיסור שנאסר בלא הקצה מצידו על זמן זה, בגלל שאפשר לחזור ולבנות

והנה זה וודאי מבואר מדברי הרא"ש שמדין מוקצה של שבת אפשר לאסור נויי סוכה גם ללא דין מוקצה למצותו כלל וזה גם אליבא דר"ש דהינו שסיבה זו היא יותר מאוצר

**מוקצה למצותו [ג]**

**סימן תרל"ח**

א]מבואר בגמ' דאיכא איסור בעצי סוכה דנלמד מהפסוק חג לה' ורוב הראשונים נקטו שזה דאוריתא ודעת הרא"ש שזה רק על הסכך ודעת הרמב"ם והר"ן שזה גם על הדפנות והב"י והט"ז נקטו בדעת הרמב"ם שזה רק מדרבנן אמנם שאר האחרונים נקטו שזה דאוריתא וכן הביא הבה"ל מעוד ראשונים ופשטות לשון הרא"ש והטור שאין אפילו איסור דרבנן וצ"ע שזה לא גרע מכל דבר שהוקצה למצותו וצ"ל שכאן זה רק היכי תימצי ליצור סוכה ולא שזה גוף המצוה

ב]הראשונים הביא מר"ת שכדי הכשר סוכה זה דאוריתא והשאר זה דרבנן ובתוס' מבואר שזה ביחס לדפנות ובר"ן נקט שאם בנה מלכתחילה ארבע דפנות כיון שלא מוגדר מה הדפנות הנצרכות ומה לא לכן הכל קדוש מדאוריתא אמנם אם בנה קודם מה שצריך ואחרי זה הוסיף השאר אין בו דין קדושה שחל על הסוכה ומשמעות דבריו שאין אפילו איסור דרבנן אמנם בפשוטו שכה"ג לר"ת איכא איסור דרבנן כמבואר בבה"ל וסתימת השו"ע שאין בזה איסור כלל וצ"ע שזה נגד סתימת כל הראשונים דהביאו את ר"ת ולא חילקו בזה אמנם עיין ט"ז סק"ב, ובביכורי יעקב סק"ה שדייק מהמג"א שזה אסור מדרבנן

והנה לדעת הרא"ש שאין איסור אלא בסכך צ"ל שגם בסכך יש הבדל בין יותר מהכשר סוכה וביאר הב"י מה שיותר מזע"ז וצ"ע הרי למעשה מקום זה אינו סוכה אלא מחמת סכך זה אמנם עיין תור"פ על ביצה ל: שביאר שהכונה הסכך שהוא יותר מצלתה מרובה מחמתה וזה בין בעובי הסכך ובין מקומות שגם לולי זה היה כאן סוכה כשירה והנה סתימת הרא"ש שלא מדובר שיחד מראש מה עיקר הסכך ומה יותר מזה ומשמע שכל יסוד האיסור חל בצורה שמבטלים הסוכה וכן דעת הרא"ש לענין אתרוג ביום השני שגם ללא תנאי חל קדושה על כדי מה שנצרך ולא יותר וזה אפילו ללא תנאי והגר"א כתב שכל הראשונים חולקים על זה ובאתרוג ללא תנאי חל על הכל

**בגדר האיסור דהנאה מהסוכה**

ג]בעיקר האיסור דעצי סוכה עיין ט"ז והעתיקוהו הגר"ז והמ"ב ועוד אחרונים שכל האיסור רק לקחת דבר שעד עכשיו הוא היה חפצא של סוכה ועכשיו הוא מפסיק ואפילו לקחת קיסם מהסוכה אבל להנות מהסוכה בצורה שזה ממשיך להיות חפצא של סוכה אין איסור ולכן מותר לתלות דבר על הסוכה ועיקר דינו מבואר בראשונים סוכה י: ושבת קנ"ד: דהיו רגילים לתלות בגדים על הסכך וכמו שהביא כאן הפמ"ג ובקה"י סוכה סימן ז' אלא שבטעם הדבר מהט"ז משמע [וכן הוא בגר"ז] שזה סברא בצורת האיסור של מה חג לה' ולפ"ז גם סוכה שנפלה מותר לישב עליה וכן זה סברא בכל המוקצה למצותו שבשאר דיני התורה אמנם הביכורי יעקב נקט שזה רק סברא בתשבו כעין תדורו וכיון שכך הוא צורת הדירה לכן אין בזה איסור ובנפלה זה אסור שעכשיו אין כאן את דירת הסוכה

והנה העונג יו"ט סימן מ"ט יצא לחדש שסוכה בזמן הגשמים אסור לשבת בה כיון שיש עליה איסור הנאה וכבר האריכו האחרונים להוכיח שאינו כן ובהכרח כט"ז או שכיון שזה עומד לישיבה וזה צורת המצוה א"כ גם בצורה שלא מקים המצוה כגון שלא יושב לשם מצות סוכה או בגשמים וודאי שאין זה בכלל האיסור

והנה הטור סימן כ"ב הביא מהשאלתות שאסור לקשור דבר בחוטי הציצית שזה בזיון המצוה וכמו שאסור להסתפק מנויי הסוכה או לכסות ברגל והטור חלק עליו שרק לכסות ברגל שעושה המצוה בצורה מבוזה אסור אבל להשתמש בחפץ בזמן קיום מצותו אין איסור והב"י תמה עליו דהרי אסור להסתפק מנויי סוכה ועיין קה"י שבת סימן י"ח שביאר שדעת הטור כט"ז שכל האיסור כי מבטל אותו מלהיות חפצא של סוכה אבל כאן שזה ממשיך להיות חפצא של סוכה אין האיסור מצד מסתפק וכל האיסור רק אם יש בזה בזיון למצוה וכמו שביאר הטור ועיין משכנות יעקב סימן כ"ה

והנה מבואר בגמ' סוכה ל"ז: שהדס אסור להריח בו ואתרוג מותר מצד שהדס שעומד לריח מריחיה אקציה ואתרוג עומד לאכילה לכן הקצהו רק מאכילה ובפשוטו מבואר שגם בהנאה שלא מכלה את הדבר יש איסור [ונחלקו הראשונים בהדס שמסככים בו האם אסור להריח כמו בהדס של מצוה או שכאן שזה עיקרו לסיכוך שאין ענין דוקא בהדס א"כ לא חל איסור] אמנם עיין קה"י שכתב שאדרבא מכאן מוכח שדבר זה לא נאסר אלא מצד הקצאת האדם ולא מעיקר הדין ולכן רק בהדס אדם מקצה דעתו ולא בשאר דברים ובאמת דבמאירי סוכה כתב שכל הנאה זו באתרוג מועיל תנאי אפילו שחל קדושה על עצם האתרוג וכן הוא בקש"ק שם מעוד ראשונים ומבואר כנ"ל אמנם עיין מרדכי פרק כל שעה וכן בשו"ת הרשב"א סימן תתמ"ט תשובה מהמהר"ם מרוטנבורג הובא בש"ך סימן ק"ח סקכ"ז דההבדל דבדבר שעומד לריח ריחא מילתא ודבר שלא עומד לריח ריחיה לאו מילתא ולמדו מזה לכל איסורי הנאה ולפ"ז משמע שאדרבא מעיקר הדין גם כזו הנאה אסורה ורק שכאן יש סברא שלא חשיב נהנה מהאיסור אלא מהריח שכבר יצא ואינו בכלל האיסור אמנם עיין ש"ך סקכ"ז ובביאור הגר"א שתמהו שאדרבא מבואר בגמ' שתמיד יש מקום לאסור ורק מצד שמריחיה לא אקצייה זה מותר וכן מוכח מהראשונים שהתירו בהדס שמסככים בו אמנם עדיין יתכן כמו שכתב שם בשפת אמת שרק בדבר שזה הנאה דממילא מותר ולא בשאר דברים ונפק"מ בנפלה דליקה בעצי סוכה האם מותר לבשל בהם

והנה מבואר בגמ' דנר חנוכה אסור להשתמש לאורו רק מצד שהרואה אומר לצרכו הדליקו או תשמיש ארעי ומבואר שמעיקר דין אקציה למצוה אין איסור רק אם זה בצורה שיש בזה בזיון למצוה ומטעמים הנ"ל והניחא לטור אבל לשאילתות צ"ע ועיין קרן אורה בשבת שביאר שכיון שמציאות הנר זה לאור א"כ גם כשמקצהו למצות נר חנוכה אין כאן שום הקצאה משימוש להאיר שזה עיקר יעודו ואדרבא הקצאהו להאיר וצ"ב

ד]עיין רמ"א שהביא מההגהות אשר"י ומקורו מהאור זרוע בשם השאילתות שלא חל איסור עד שישב בסוכה וכן בלולב עד שיקיים המצוה מצד שהזמנה לאו מילתא ובפשוטו זה חל מכאן ולהבא ולפ"ז התנאי של איני בודל צריך להעשות קודם קיום המצוה ולפ"ז לענין לולב ביום הראשון לא שיך מיגו דאיתקצאי ועין אבני נזר אור"ח סימן קצ"ג דהביא מרש"י ותוס' והר"ן ביצה ד. שדנו שיהיה מיגו דאיתקצאי הרי מבואר שזה חל מתחילת היו"ט אמנם יש מקום לדון שזה רק מצד מוקצה דשבת שזה כן חל בתחילת היום [והרשב"א ביצה ד. שכתב שזה חל מתחלת היום מצד שקודם זמן המצוה אין שום יחוד מצדו וגם בדבריו מבואר שזה לא כשיקים המצוה אלא בתחילת היום] עוד הקשה דהראשונים סוכה מ"ו. שדעתו להקצות עד הזמן שראוי לקיים המצוה כי לא יודע מתי יקיים המצוה וכל זה שיך אם ההקצאה חלה בבוקר אבל אם זה חל בזמן הנטילה הרי אין לו שום ענין להקצת דבר זה כי קיים המצוה ומכח זה נקט דרוב הראשונים חלקו על השאלתות מצד שזה גוף הקדושה ובאמת דברמב"ן שבת מ"ה. וכן ברשב"א בביצה ל: כתבו שזה כמו קדושת הגוף וכבר הקשה כן הא"ר והנה הרי הרמ"א עצמו כתב שהתנאי צריך להיות בין השמשות ועיין מאמר מרדכי סימן תרנ"ג שכתב שצ"ל שאם מקיים בזה המצוה זה חל למפרע מתחילת השבת ולכן התנאי צריך להעשות קודם השבת אמנם כתב שמסברא הדבר צ"ע

ה]והנה מסברא אם תלה נוי באמצע היום או יחד אתרוג למצותו או בנה סוכה וודאי שבזמן שעושה את זה יחול הקדושה דאין שום סיבה שבדין הוקצה למצותו זה רק בין השמשות וכמו שקדושת נר חנוכה חלה בזמן ההדלקה וכמו שעשית ציצית אם יש בזה ביזוי מצוה זה חל בשעת לבישת הבגד אמנם עיין בה"ל ס"ב דהביא מהמור וקציעה שאם בנה סוכה בחול המועד לא חלה הקדושה לענין אם יוצא ממנה אלא בבין השמשות וכן נקט הבה"ל דאם תלה נוי בחול המועד לא חלה הקדושה עד הלילה ועיין עמק ברכה שתמה בזה מה ענין בבין השמשות

אמנם עיין לשון רש"י שצריך לומר שבודל כל בין השמשות של יום ראשון ובב"י הביא מהארחות חיים שצריך לומר שלא בודל כל בין השמשות של כל יום ועיין ביאור הגר"א שנקט שיש כאן מחלוקת בין רש"י לרמב"ן וכן הוא בבה"ל והנה בפשוטו כוונת רש"י שאם אומר שבודל בתחילה הכוונה מכאן עד סוף החג אלא שא"כ צ"ב סברת הרמב"ן שצריך לומר כל יום ומשמע שלשונו משמע רק על זמן בין השמשות וזמן האיסור שהוא סיבה לחול זה רק בבין השמשות וצ"ע עוד מבואר בדבריו שגם לענין סוכה יש מעלה לכל יום וצ"ע בכל זה

ו]יש לעיין האם נויי סוכה שלא מונחים על הדפנות האם הם נאסרים והנה לשון הר"ן שזה בטל לסוכה וכן הוא לשון רש"י ומשמע שללא זה זה לא נאסר והנה דנו הראשונים האם גם הדפנות נאסרות ועיין בה"ל שהביא מהעיטור וכן הוא בביאור הגר"א להוכיח מהדין שנויי סוכה שעל הדפנות הם נאסרים ובהכרח שגם הדפנות נאסרים והמ"א סק"ח דחה שגם אם זה על דופן שלא נאסר אבל הנוי הוא נוי סוכה ובדעת כל אלו שהוכיחו מזה דהדפנות נאסרים משמע שכל שזה לא בטל לסוכה זה לא נאסר ויתכן הסברא כיון שאין כאן ביטול מצוה של הסוכה כמבואר בתוס' שבת כ"ב. לכן זה לא נאסר אלא מצד שזה בטל לסוכה ובפשוטו נוי סוכה שמונח על הקרקע תלוי בנ"ל

ז]עיין ביכורי יעקב ובהשמטות שם שדן האם מותר לקחת מהסכך ולהשים בדפנות ודן שאסור שזה קדוש וזה לא קדוש ואיכא הורדה מקדושה לקדושה וע"ש שדן לחלק בין אם חסר בהכשר סוכה או שזה רק לצורך נוחות האדם ויש לעיין כנ"ל לענין הורדת נויי סוכה מהסכך לדפנות ובפשוטו לאלא שהוכיחו מהדפנות דהינו שנקטו שרק מצד קדושת הדפנות יש על זה קדושה א"כ כאן יהיה אסור להוריד לשם אמנם לנ"ל שוודאי שזה משמש לנוי סוכה ורק יש כאן סברא שלא יחול על זה קדושה יתכן שזה לא סברא לאסור

ח]עיין בה"ל שהביא מהחת"ס שמותר לקחת אתרוג נוי סוכה לשם מצות סוכה דאין בזה ביזוי מצוה לקחת ממצוה למצוה [דבר זה נחלקו הראשונים אמנם כן הכריע החת"ס] וצ"ע שכל נידון הראשונים במקום שאין ביטול הדבר מחפצא של מצוה ורק מצד ביזוי מצוה אבל פה יש סברא של מוקצה למצותו וכאן מבטלו ממצותו כמבואר בכל הראשונים שיש כאן שני נידונים א.ביזוי מצוה ב. מוקצה למצותו וצ"ע, עוד יש לדון שאם נויי סוכה זה הקצאה דאוריתא כלשון הר"ן ואתרוג זה דרבנן א"כ יתכן שוודאי שזה נאסר מצד הדין חג לה'

ט]בפשוטו כיון דמבואר בט"ז שעיקר הדין שחל שם שמים שאסור לבטלו ממצותו א"כ אסור לפרק הסוכה אמנם עיין סוכה מ"ח. דמבואר שבסוף החג מותר לפסול הסוכה וגם מה שאסור מוקדם מצד בזיון הסוכה ולא שיש כאן איסור דאוריתא וכן הוא לשון הרמב"ן מ"ה. שאסור לסתור הסוכה כדי לקחת העצים לדבר אחר ומבואר שמצד עצם סתירת הסוכה אין איסור

י]עיין רבינו ירוחם הובא במג"א דגם סוכה שלא עשאה לשם חג יש עליה איסור והמ"ב נקט זה רק אם מיחדה לסוכות ולא אם יושב בה פעם אחת לאכול בה ועיין שער ציון ג' שדן האם הרשב"א חולק על זה שצריך דוקא עשיה [ובא"ר נקט שיש כאן מחלוקת] ובפשוטו מלשונו בחידושיו מבואר שאם מיחד לכל החג ודאי נאסר ורק הנידון כשאוכל שם פעם אחת ולפ"ז לכאורא אין כאן מחלוקת אמנם יתכן דאם זה עומד עדין לסוכת הרועים אלא שדרך אגב זה משמש למצותו בזה נחלקו ועיין מחנה אפרים צדקה י"ב שנקט שפה אין דין הזמנה אלא ישיבה גם לרגע אחד בתור יחוד למצות סוכה זה סיבה לאסור ודלא כמו שנקט בשער הציון י'

**מוקצה מחמת יום שעבר**

**א.סוגית הגמ' סוכה מ"ו:**

**ב.תוס' סוכה י:, תוס' הרא"ש שבת כ"ב. , רשב"א ריטב"א עירובין ל"ט.,**

**ג. ר"ן ביצה ד. ר"ן וריטב"א סוכה מ"ו:, רעק"א שו"ע סימן תקט"ו וסימן תרס"ה, [בביאור דברי הר"ן עיין רעק"א סימן תרס"ה ובבית מאיר שם ס"ב] קה"י ביצה סימן ב' קובץ שיעורים ביצה אות ו' [בית הלוי ח"ג סימן נ"ד]**

**ד.חזו"א סימן מ"ט סקי"ג ,ט"ו, ט"ז**

א]עיין תוס' ביצה ד. סוכה י: שבת כ"ב. שנקטו שמוקצה מחמת יום שעבר לא אמרינן והביאו לזה חמש ראיות א. מביצה שנולדה ביו"ט תאכל ביו"ט שני אם זה שני קדושות ולא אומרים מיגו וכו' ב.מביצה שנולדה בשבת אחרי יו"ט שאם זה לא קדושה אחת שזה מותר ג.מהגמ' בביצה ל: דהפריש שבעה אתרוגים לשבעה ימים כל אחד יאכל למחר ולא אומרים מיגו וכו' ד. מהגמ' עירובין ל"ו שלגין טבול יום שמחיל התרומה ברגע שיהיה שבת שאז זה לא יטמא אותה שאם תחילת היום קונה עירוב זה מועיל חזינן שלא אומרים שזה יאסר כל היום מצד מיגו וכו' והוי מוקצה

והנה בפשוטו עיקר נידון התוס' כמו שביאר הגרעק"א סימן תקט"ו האם מה שבפועל זה לא ראוי בבין השמשות א"כ יש כאן הקצאה ומצד זה שיחול מיגו וכו' והנה במסקנת התוס' שלא אומרים אפשר לבאר בשלשה אופנים יתכן שהדרו בהו שכיון שעד כמה שזה לילה אין כאן מוקצה א"כ הוי כמו מוקצה בטעות ואפשר לבאר דנשארו שבאותו זמן חשיב מוקצה כיון שבפועל כך צריך לנהוג אלא שכתבו סברא שבזה לא אומרים מיגו וכו' ויתכן בזה שני סברות או כיון שזה רק אסור מצד ספק וחסרון ידיעה זה לא הקצאה אלימא שעושה מיגו וכו' ואפשר לומר שזה סברא שאדם לא מקצה בדעתו לכל השבת דבר שכל הסיבה שהקצה דעתו בתחילת השבת כי אולי זה יום הקודם ועיין חזו"א מ"ט י"ג שכתב שהדס מותר לטלטלו גם בבין השמשות מצד ממ"נ אם זה יום השביעי א"כ אין כאן מוקצה ואם זה יום השמיני זה גם לא מוקצה וזה כצד הראשון [ומבואר בדבריו שאין איסור מצד תוספת ועיין בזה לקמן]

והנה הגרעק"א הקשה בסימן תקט"ו על הדין שאסור ביו"ט שני בכדי שיעשו א"כ כאן זה וודאי אסור עד שיעבור בכדי שיעשו וא"כ שיהיה מיגו וכו' וכתב שאין לומר שכיון שממ"נ עד כמה שיש איסור כי היום הקודם היה יו"ט א"כ היום זה לא יו"ט דהרי תוס' הקשו משני יו"ט והוכיחו מזה שמוקצה מחמת יום שעבר לא אומרים והנה אם ננקוט כצד הראשון א"כ לכאורא זה עצמו תירוץ התוס' שעד כמה שממ"נ זה מותר חשיב הקצאה בטעות ואם ננקוט כצד השני שזה סברא שאיסור שהוא רק מצד ספק וחסרון ידיעה לא עושה מיגו וכו' א"כ ה"ה כאן אמנם אם כצד ג' א"ש שכאן זה לא ספק מצד שאולי זה עדין היום הקודם וכה"ג אומרים מיגו וכו' ודו"ק ועיין קה"י סימן ביצה סימן ב' שכתב שבאמת דבר שעומד להיות ניתר משך היום זה גמרו בידי אדם ואין על זה מוקצה בתחילת השבת כבר וכל קושית תוס' בדבר שהוא מוקצה מחמת יום הקודם שכה"ג זה כן מוקצה בתחילת השבת [דהינו שהדין גמרו וכו' זה רק סברא עד כמה שלא חל בתחילת השבת אבל אם חל בתחילת השבת ממילא יש מיגו וכו' אפילו שזה גמרו וכו'] ועל זה חידשו שמחמת יום שעבר לא אומרים ולפ"ז מיושב קושית הגרעק"א דעד כמה שהשאלה מצד הבכדי שיעשו זה לא סיבה למוקצה כלל עכ"ד והנה במ"ב סימן תקט"ו מבואר שלא כדבריו אלא שבכדי שיעשו זה עדין מוקצה באותו זמן וכן עיקר דבריו צ"ע דהרי במוקצה של אתרוג שזה בין השמשות של שביעי אין כאן איסור מוקצה של שבת אלא מוקצה של מצוה ואם כדבריו כה"ג אין סיבה שיחול דין מוקצה גם לשעתו וצ"ע ועיין ק"ש ביצה אות ו' שכתב שבדבר שאסור מצד איסור אין את הדין של גמרו בידי אדם [ועיין סוגיא דגמרו בידי אדם שהארכנו בזה]

ב]התוס' כתבו דמוקצה מחמת יום שעבר לא אומרים גם במוקצה מחמת מצוה ורק בסוכות כיון שיושב אז בסוכה חשיב כמו שיש כאן סיבה להקצאה וודאית עכשיו וממילא חל כאן מיגו וכו' [ועיין חזו"א] אמנם הר"ן בביצה ד. תירץ שבמוקצה מחמת מצוה זה חמיר ואומרים אפילו מחמת יום שעבר והנה צ"ע לפ"ז למה באתרוג זה מותר ועיין בית מאיר סימן תרס"ה שביאר שזה קושית הר"ן סוכה מ"ו: ותירץ שכאן לא היה הקצאה לגבי הזמן של בין השמשות כלל שהרי זה לא ראוי למצוה וא"כ אין כאן מיגו וכו' והנה תוס' שכן הוכיחו מזה עיין רעק"א סימן תרס"ה דביאר דתוס' ס"ל שגם בחול המועד יש מיגו וכו' וממילא האיסור חל גם לענין בין השמשות משא"כ לר"ן שאין מיגו בחול המועד אלא רק מצד שהיה הקצאה מפורשת גם על זמן זה וע"ש ברעק"א מה שביאר בכוונת הר"ן וצ"ע

והנה הא"ר הקשה שלדברי הר"ן שאין הקצאה על זמן בין השמשות כי לא צריכים לקחת אז את הלולב א"כ ביו"ט שני שזה יאסר מצד מיגו וכו' של בין השמשות וכאן הרי זה מוקצה מחמת מצוה [והיה מקום לומר שכיון שמדין סד"א לחומרא חייב לקחת את זה קודם ממילא זה עצמו סיבה שוודאי יעשה המצוה קודם ולא יקצה לזמן זה] ועיין רעק"א שתירץ שיתכן שיש כאן תנאי שלא מקצה אלא עד זמן גמר היום ולא יותר וממילא אין כאן מיגו וכו' כי מועיל תנאי וכמבואר בר"ן ביצה ד. שלכן יש מ"ד שאוכלה לאלתר אבל לתוס' שהסיבה של המ"ד שאסור עד סוף היום מצד מיגו וכו' בהכרח שאין כאן תנאי ע"ש

ג]התוס' הוכיחו מהדין שבעה אתרוגים שכל אחד אוכלה למחר שלא אומרים מיגו וכו' מחמת יום שעבר ובפשוטו ראיתם מיום הראשון של חול המועד וכתב הגרעק"א דבפשוטו מוכח מדבריהם שאומרים מיגו וכו' גם במוקצה של מצוה [וכלשון רש"י ביצה ל:] וצ"ע שגם אם כאן זה סברא ביחס לזמן המצוה ואמרינן שההקצאה חלה לכל אותו זמן או שזה סברא מצד דעת האדם שמקצה לאותו זמן אבל עד כמה שחלק מהיום זה לא יהיה זמן המצוה כלל לכאורא לא שייך שזה יאסרו א"כ היום השני ביחס ליום הראשן זה כמו שזה לא זמן המצוה וכמו בנר שבת לאחר שנכבה דמבואר ברש"י שאין על זה מוקצה וכו' וצ"ע

ד]תוס' הוכיחו מלגין טבול יום ועיין חזו"א שהקשה הרי בטבל לא אומרים מיגו דאיתקצאי וא"כ כאן מה שיך להוכיח שלא אומרים מוקצה מחמת יום שעבר ואולי אם התיקון נעשה מחמת שעשו איסור דנים שלא היה כאן מעכב אבל עד כמה שעשו היתר שהיה על זמן מסוים גרע וצ"ע עוד יתכן שכאן שעשה מעשה הפרשה על אחרי זה זה כמו דחיה בידים וגרע

והנה בעיקר ראית תוס' צ"ע מה זה ענין למיגו מחמת יום שעבר הרי כאן הנידון על רגע הראשון של היום ובזה הרי אם היום מתחיל באמצע בין השמשות ואז למעשה היה אסור לו א"כ זה לא סעודה הראויה ואפילו אם לא אומרים מיגו מחמת יום שעבר אבל על אותו זמן זה סיבה לאסור וודאי והנה אם נימא דעיקר סברת התוס' האם אומרים כיון שזה רק טעות לכן זה לא סיבה א"כ א"ש שהנידון גם על אותו זמן אמנם עיין רשב"א ביצה שהוסיף שהרי רבא ס"ל כר"י שאומרים מיגו וכו' ועיין תוס"ר שבת כ"ב. שבאמת לא הקשה מצד מיגו וכו' אלא שלמעשה זה לא סעודה הראויה ומשמע כנ"ל שיסוד התוס' שזה מוקצה בטעות ובדעת הרשב"א יתכן שס"ל שנידון תוס' שחז"ל קבעו שהמוקצה של השבת נקבע לפי זמן בין השמשות בתור וודאי ולא מצד שזה ספק אולי זה תחילת היום ולכן הקשו הרי יתכן שזמן זה הוא עוד יום וממילא יש כאן מצב של הקצאה בזמן זה ועל זה תירצו שמחמת יום שעבר זה לא סיבה ולפ"ז לענין טבל ללא דין מיגו וכו' לא קשה דהרי עד כמה שהתחיל היום אין זה מוקצה אלא בטעות וכל הקושיא רק מצד שרגע קודם זה היה אסור וזה סיבה למיגו וכו' [ואם מהלך זה נכון א"כ מוכח שהדין מיגו כו' תלוי ברגע הראשון של בין השמשות ודלא כפמ"ג שנקט שצריך שכל הבין השמשות זה יהיה מוקצה] ודו"ק וצ"ע בזה

ה]בעיקר הדין של רב שיוצא בו ואכלו לאלתר צ"ע ביום הראשון למה שלא יהיה מיגו וכו' ודעת תוס' ביצה ל: שבאמת ביום הראשון זה אסור ודעת הר"ן ביצה ד. שזה כמו תנאי ולכאורא הכוונה שמועיל תנאי במוקצה ועיין תוס' סוכה י: שכתבו שלמצותו איתקצאי ובפשוטו כוונתם שזה מועיל מדין תנאי וזה דלא כדבריהם בביצה שלא מועיל תנאי במוקצה דעלמא

ו]בעיקר סברת הראשונים שמוקצה מחמת יום שעבר לא אומרים ועיין לעיל דיתכן שזה מצד שעד כמה שהיום זה כבר לילה אין איסור וכל האיסור רק מצד שאולי זה עוד לא לילה וצ"ע הרי יש דין תוספת שבת וא"כ תמיד שזה אסור עדין בתורת וודאי בתחילת היום מצד תוספת של סוף היום הקודם והנה מבואר בגמ' שלא גזרו על שבות בין השמשות ועיין בה"ל סימן שמ"א שהקשה הרי יש דין תוספת שבת וכתב שבאמת רגע קודם הלילה וודאי צריך לפרוש אמנם עין מאירי מו"ק ג: שכתב שלא גזרו על שבותים בתוספת שבת ולפ"ז מיושב קושיתינו דבאמת בזמן תוספת שבת אין איסור מוקצה

ז]עיין ריטב"א בסוכה מ"ו: שכתב שאמרינן מיגו מחמת יום שעבר ששני יו"ט שמותר ולא אומרים מיגו וכו' מצד שיש כאן ממ"נ שעד כמה שיום הראשון קודש א"כ השני לא קודש והקשה מיו"ט אחרי שבת וכתב שזה הכוונה שזה קדושה אחת וצ"ע עד כמה שנקט שבשני יו"ט זה לא קושיא מצד שיש ממ"נ דהינו דאפילו דלמעשה זה אסור בכל אופן כיון שזה מצד טעות לא חשיב מוקצה א"כ גם ביו"ט אחרי שבת הרי עד כמה שהתחיל השבת זה לא מוקצה ורק שבפועל לא יכול לעשות כי אולי זה יו"ט ואם נימא שקושית הראשונים היתה כדלעיל שתמיד הדין מיגו נקבע לפי תחילת בין השמשות וגם אם זה היום הקודם א"כ א"ש קושיתו שכאן הרי יש איסור בתורת וודאי על זמן זה וצ"ע ואולי נאמר שצריך תמיד שיהיה מוכן רגע קודם ולא מסתבר

**סוגיא דגרוגרות וצימוקים**

**א. גמ' מ"ה. אמר רב יהודה – מ"ה: אמר רבב"ח,**

**ב. ביצה כ"ו: ת"ש היה אוכל – ת"ש מפולין וכו' חזו"א מ"ו ד' ד"ה שבת**

**ג. חזו ולא חזו לר"ש – אפיקי ים ח"ב סימן כ"א מתחילתו – ד"ה אמנם, שטמ"ק ביצה מ:**

**ד.חזו באמצע שבת – ר"ן בסוגין רש"י בע"ב ד"ה פעצילי וברש"י ביצה כ"ו: ד"ה ואי**

**ה. לענין הזמנה בחזו באמצע שבת – רשב"א ביצה כ"ו: ובשטמ"ק שם, חידושי הרא"ה ל: חזו"א מ"ד י"א ד"ה ביצה**

**ו. רשב"א ביצה כ"ז: ד"ה מה תוס' עירובין מ. ד"ה הא- דגרו"צ חשיב אינו יו"מ**

**ז. ההבדל בין חיטים שזרען לשאר פירות שהעלן לעליה – חידושי הר"ן ד"ה והתניא**

**ח. פצעילי תמרה וכו' – רש"י בסוגין וביצה מ. ובתוס' וברשב"א שם**

**ט.תוד"ה לדבריו – עיין רמב"ן וחידושי הר"ן**

**י. רש"י ביצה כ"ד: לענין מחובר שזה כגרו"צ ובבעל המאור וברמב"ן שם ועיין סימן שכ"ה ס"ד מסה"ת ובביאור הגר"א שם**

א]מבואר בסוגין דמודה ר"ש בגרוגרות וצימוקים וביאר רש"י בע"ב וכן בטור סימן ש"י שזה מצד דאיכא תרתי דחיה בידים ולא חזי והנה מבואר בגמ' ביצה כ"ו: דאיכא בגרוגרות וצימוקים שלשה שלבים א. לא חזו כלל ב. חזו ולא חזו דאז מועיל הזמנה בער"ש דהינו שנתיבשו בצורה שדרך בני אדם לחכות שיהיה יבש לגמרי ג. אם נגמר תיקונם בשבת ד.עיין חזו"א מ"ד ו' דאיכא עוד שלב שהניחם ליבש אבל עוד לא התקלקלו כלל ויש לדון האם בכל האופנים אסור לר"ש ומה הטעם לאסור

א. והנה כלפי האופן שלא חזו כלל וודאי שזה לכו"ע וכתב החזו"א שזה לא מה שהגמ' באה לחדש דהרי דבר שלא ראוי לשימוש וודאי שזה מוקצה כעצים ואבנים אמנם יתכן שזה עצמו החידוש שחשיב דרגא שלא חזי כלל אמנם עיין לשון רש"י בביצה שגם אם הזמין לא עוזר דזה כמו עצים ואבנים דליכא דאכיל להו כלל

ב. בחזו ולא חזו דמבואר בגמ' ביצה כ"ו: שרק אם הזמין מערב שבת מותר [ובפשוטו מבואר בסוגיא ל"ד. שנחלקו תנאים האם מועיל שיאמר מכאן אני נוטל למחר או שצריך לרשום מכאן ועד כאן ועיין מאירי מה שכתב בזה] יש לדון האם זה רק לר"י שכה"ג זה הקצאה כמו אוצר או שגם לר"ש עד כמה שאין דעתו על זה זה כמו לא חזי כלל והחזו"א נקט שסתימת הגמ' שאסור ועיין אפיקי ים סימן כ"א סק"ב שהביא דבפשוטו נחלקו בזה הראשונים דהגמ' ביצה ד. מביאה משנה לר"א ושואלת למה זה לא מוקצה והרי"ף הוכיח מזה שסתמא דגמ' דמוקצה אסור ביו"ט והבעל המאור סוף פ"ד וכן רש"י ד. כתבו שכוונת הגמ' שר"א אית ליה מוקצה דמבואר במשנה ל"ד. עומד אדם על המוקצה ואמר מכאן אני נוטל וביאר רש"י שם שמדובר בחזו ולא חזו וכוונתם דדין הזמנה הוא רק לר"י אמנם הראב"ד והרמב"ן שם השיגו דדין זה הוא אפילו לר"ש ועיין אפיקי ים שם שדן דלר"ן שמחמת מיאוס בזמן המיאוס זה מוקצה ה"ה כאן לר"ש רק שיכול לחזור בו אמנם בפשוטו כוונתם שזה כמו חצוצרות שאין הדרך להשתמש בהם אלא שיש אנשים שמשתמשים ולכן זה תלוי בר"י ור"ש ועיין טושו"ע סימן ש"י שנקטו דזה אסור גם לר"ש אמנם הרמב"ם לא הביא בשבת דין זה דאיחזו ולא איחזו אלא בפכ"ו הי"ד כתב שגרוגרות וצימוקים שלא ראוים לאכילה אסורים וצ"ע [ולדעת הגרעק"א שאפשר לשנות יעד בשבת צ"ע למה באחזו ולא אחזו לא יכול ליחדם בשבת ואולי זה אינו יושב ומצפה שיעשה את זה]

ג.באיחזו באמצע שבת הר"ן בסוגין כתב שזה אסור אמנם ברש"י ביצה כ"ו: ד"ה ואי דלא אחזו משמע שזה מותר וכן דייק הראשי יוסף ברש"י בסוגין ד"ה פעצילי תמרה [ולכאורא אין דיוקו מוכרח] אמנם עיין רש"י ביצה כ"ד: דגוי שהביא מהמחובר זה אסור לר"ש כמו גרוגרות וצימוקים והרי כאן מדובר שעכשיו זה איחזי ומשמע כר"ן וצ"ע

ד.בהניחם בגג להתיבש ועדין לא הסריחו החזו"א מ"ד ו' כתב שסתימת הדברים שאסור וכן מדוקדק בלשון הטור סימן ש"י ועיין בחזו"א שביאר החילוק בין זה לחיטים שזרען בקרקע ששם זה עומד להיפסד לגמרי משא"כ כאן זה עומד להשביח וסברא זו מבוארת בחידושי הר"ן ד"ה והתניא ועיין בראשונים בגמ' לעיל, למה כתבו אין מוקצה לר"ש אלא גו"צ וע"ש מה שישבו בזה ויש לדקדק בדבריהם לנ"ל עוד יש לבאר דגרוגרות זה מהר מאוד מתקלקל וכן הוא לשון רש"י ומשנשתהו שם מעט אינם ראוים לאכילה

ב]בגמ' בביצה מבואר דאי דלא אחזו לא עוזר הזמנה באמצע שבת ועיין חידושי הרשב"א שם שהקשה הרי תנאי מועיל לר"י בסוכה רעועה א"כ למה שכאן לא יועיל וע"ש שישב כיון שלא מוכח הזמנתה לכן לא מועיל ולכאורא כוונתו שיש כאן סברא בהלכות תנאי שכיון שלא ניכר שזה עומד להיות ראוי לא מועיל תנאי ועיין שטמ"ק שכתב שכיון שעכשיו זה כמו עצים ואבנים לכן לא מועיל תנאי ויתכן שזה סברא שבדבר שאין לו הכנה כלל לכו"ע לא מועיל תנאי אמנם יתכן שזה לא רק סברא בהלכות תנאי אלא שזה סברא בעצם שדבר שכזה לכו"ע אמרינן מיגו ולא שייך להכינו לאחר זמן

ג]בהא דמבואר בר"ן שגם באחזו באמצע שבת זה לא מועיל יש לעיין האם זה מצד שאינו יושב ומצפה או שגם אם יושב ומצפה אסור ועיין רשב"א כ"ז: ד"ה הא דמשמע שזה אינו יושב ומצפה וכן משמעות תוס' ערובין מ. אמנם הרשב"א לעיל הקשה שזה יהיה כמו סוכה רעועה משמע שזה יושב ומצפה וצ"ב ועיין תוס' ביצה ו. ד"ה הואיל שנקטו שאפרוח שנולד ביו"ט הוי מוקצה כיון שזה כמו גו"צ ושם בפשוטו זה יושב ומצפה ונהיה ראוי בשבת וכתבו שלא מועיל כמו גרו"צ אמנם צ"ע מ"ש מנר שמותר לר"ש וצ"ל דשם זה וודאי יכבה וכאן זה רק ספק עוד יכן לחלק בין אם זה מחמת איסור או שזה בעצם לא ראוי ועיין ב"ח סימן ש"י שלדידן שנר אסור כי זה דחיה בידים ולא חזי כמו גרו"צ והנה אם זה אינו יו"מ צ"ב מה החידוש ונראה שכאן זה אינו יו"מ מצד הגברא אבל מצד החפצא זה יושב ומצפה ודו"ק ועיין תהלה לדוד ש"ח סקמ"ב שכתב שעצים ואבנים ממש גם ללא דחיה בידים אומרים מיגו וכו' ולפ"ז בגרוגרות וצימוקים שהיה בתחילת שבת לא ראוי כלל אומרים מיגו וכו' גם ללא הסברא של דחיה בידים אמנם הרי ביו"מ בפשוטו לא אומרים וכאן כל מה שזה לא יו"מ מחמת הדחיה בידים וכמו שביאר החזו"א

ד]בהא דלגמ' היה צד ששאר פירות אסור גם אליבא דר"ש צ"ע מה זה שונה מחיטים שזרען בקרקע ועיין מהרש"א שביאר שלכן תוס' כתבו שמדובר שזה קצת לא ראוי אמנם ברש"י משמע שזה ראוי לגמרי ועיין חידושי הר"ן שכתב לישב דפירות שבסופו של דבר זה עומד להיות מתוכן יותר זה יותר סברא שמקצה דעתו בתחילה משא"כ חיטים שזה עומד להיות אינו ראוי כלל

ה]הגמ' אומרת שהחידוש של הבריתא שאפילו שהיה אוכל זה אסור עד שיזמין והנה הגמ' בביצה כ"ו: מעמידה הבריתא שאחזו ולא אחזו ובפשוטו זה לאחר שזה נהיה מקולקל וחזר ונתקן ועיין חזו"א מ"ד ו' שהקשה א"כ מה יש תוספת שמתחילה היה אוכל וכתב שצ"ל שממילא דעתו שמיד שזה יהיה ראוי הוא יאכל עוד כתב לדון שבאמת סוגין פליגא ומעמידה הבריתא קודם שזה התקלקל ובזה היה מקום לדון שלא הסיח דעתו לגמרי מזה אמנם ברש"י בביצה מפורש שהעמיד סוגיא דהתם כסוגיתינו ע"ש

ו]**פעצילי תמרה לר"ש מהו:** רש"י ביאר שזה לא ראוי מצד עצמו ובפשוטו הספק האם בלא ראוי ללא דחיה בידים זה אסור או לא וכן משמע בשיטה לר"ן וכן ביאר בב"ח סימן ש"י ועיין רש"י בביצה שהוסיף שזה גם קצת ראוי וצ"ע למה הוצרך לזה הרי העיקר שאין כאן דחיה דהרי מבואר ברש"י דלר"ש צריך דחיה ואולי ביאר שזה קצת ראוי דאל"כ זה עצים ואבנים ממש ועיין תו"י שהקשה על זה שאם זה לא דחיה בידים ר"ש וודאי מתיר וצ"ע שאפילו שגו"צ זה דחיה אבל מי אמר שצריך דחיה אולי עצם זה שזה לא ראוי זה סיבת האיסור ועין תו"י ורשב"א ביצה מ. שביארו שיש כאן דחיה בידים רק שזה לא אינו ראוי כמו גרו"צ ובתוס' בביצה ביארו שתלשו את זה לפני הזמן ויש כאן קצת דחיה בידים אבל זה לא דחיה גמור כיון שאף פעם זה לא היה ראוי והנה צ"ע אם זה עצים ואבנים גמור למה שזה לא יהיה מוקצה וצ"ל או שמדובר שזה עדין קצת ראוי או שזה נהיה ראוי באמצע שבת או באחזו ולא אחזו

ז]הגמ' דנה האם רבי ס"ל כר"ש והקשו התוס' הרי לקמן לגבי מיגו וכו' ס"ל כר"ש ועיין רמב"ן שכתב שיתכן שבמיגו וכו' כיון שזה עומד להיות ראוי ס"ל כר"ש אבל כאן שזה הקצאה של אוצר וזה לא עומד להיות עומד לשימוש ס"ל כר"י וצ"ב התוס' שלא כתבו כן וכדלעיל מ"ה. ד"ה הכי

ח]**הני נמי כגרוגרות וצימוקים דמו:** צ"ע הרי כאן זה חזו דהבהמה מצד עצמה ראויה ועיין רא"ה בביצה שכתב שאסוחי מסיח דעתו מזה בוודאי וצ"ל שכיון שהם רחוקים ממנו כל כך זה כמו לא ראוי וצ"ע ובשפת אמת כתב שרבי ס"ל שמספיק דחיה בידים אמנם עיין מג"א סימן תצ"ח שפסק כרבי

ט]עיין רמב"ן לקמן קנ"ו האם סברת הגמ' שזה כגרוגרות וצימוקים זה רק באלו שמוקצה לרבי אבל אלו שלרבנן הוי מוקצה זה וודאי לא כמו גרוגרות וצימוקים ובמג"א נקט להחמיר כרבנן אפילו שקי"ל שאין מוקצה ביו"ט וזה מצד שנקט שהסברא של גרוגרות וצימוקים זה בכל הדברים וצ"ע הסברא בזה

י]בעיקר הא דמבואר ברש"י שלר"ש אין איסור אלא אם דחיה בידים ולא ראוי צ"ע דמצאנו כמה מקומות בראשונים שדימו לגרו"צ ושם אין דחיה בידים א. תוס' מ"ה: שבעלי חיים זה כמו גרו"צ והרי שם לא דחיה בידים וכן תוס' ביצה ו. לענין אפרוח שיצא מהביצה דהביצה הוי מוקצה כמו גרוגרות וצימוקים ב. עיין הגהות מימוני שהביא מהראב"ן דמטה שיחדה למעות זה מוקצה כמו גרו"צ ובית מאיר תמה על זה דהרי זה חזי ג. עיין ר"ח קכ"ד: דלבנים שהקצה אותם זה מוקצה כמו גרו"צ והרי שם זה חזי ולכאורא גם אין דחיה בידים ד. רש"י ביצה כ"ו שמחובר זה כמו גרו"צ ולכאורא שם אין דחיה בידים ומה שכתב רש"י מדלא לקטינהו לכאורא הכוונה שלכן יש כאן הקצאה מצידו אבל זה לא דחיה וכן הראשונים לא הביאו מילים אלו וצ"ע עוד צ"ע דבעלי חיים הוי חזי דהרי ראוים לבהמה עוד צ"ע למה מוקצה למצוה אסור אם נימא שזה הקצאה דשבת הרי זה רק דחיה בידים וזה עדיין ראוי ובפשוטו צ"ל שעיקר כוונת הראשונים שיש מקומות שר"ש מודה שאפילו שמצד החפצא אין סיבה להקצאה אלא מצד הגברא ובכל אופן חל מוקצה אבל וודאי שבכל מקום זה גדרים אחרים

י"א]עיין רמ"א סימן ש"י שהביא מהכל בו דאין הכן לעכו"ם ולכן אפילו גרוגרות וצימוקים שבידו מותרים ועיין מ"ב שהביא מהאחרונים שזה רק בחזו ולא חזו ששיך בזה הכנה אבל בלא היו ראוים כלל זה וודאי אסור ועיין ר"ן סוף ביצה שמדבריות של עכו"ם מותר מצד שאין הכן לעכו"ם דהיינו שכיון שבפועל זה ראוי ורק שיש כאן הקצאה מצד דעת האדם ובעכו"ם אין שום הקצאה וצ"ע הגדרים בזה ועיין תהלה לדוד סימן שכ"ה סק"י ועיין בזה לקמן בסוגיא דחולין י"ד.

**פלוגתא דר"י ור"ש**

**א. גמ' חולין י"ד. – ט"ו: במשנה [חוץ מסוגית ברירה ומעשה שבת ומשקין שזבו המובא שם]**

**ב. ביצה כ"ז: - בהמה שמתה – אין נמנין**

**ג. שבת קנ"ו:- משנה מחתכין וכו' – קנ"ז. במשנה**

**ד. ביצה ו. - אתמר אפרוח – ו: ת"ר אפרוח**

**ה. שבת מ"ה: - קינה של תרנגולת – כי אתא**

**ה. שבת קכ"ח. - בשר מליח – מטלטלין את העצמות – תוס' מ"ה: ד"ה הכא וברשב"א קמ"ב: ד"ה טעמא**

**ו.פסק הלכה בדין מיגו דאיתקצאי ובדין בהמה שמתה**

**סוגיא חולין י"ד.**

**א. גמ' א"ל אביי – רשב"א ד"ה א"ל אביי וחידושי הר"ן ד"ה הכא ,רמב"ן במלחמות ד.מדפי הרי"ף בדעת הרי"ף שהלכה כאביי**

**ב.תוד"ה מחתכין – בדין מוקצה במחובר – תוס' בסוגין, ובשבת קכ"ב. ד"ה איני, ובביצה ג. ד"ה גזירה ובמהרש"א ומהרש"ל ומהר"ם שם , ובעירובין מ. תוד"ה הא, רשב"א בסוגין, רמב"ן במלחמות בביצה ריש פרק אין צדין, שער הציון סימן שכ"ה סקכ"ו [חזו"א מ"ד ח' בסופו] ועיין רעק"א בגליון הש"ס לקמן ט"ו:**

**בדין אין יו"מ לר"ש [השלמת הענין בסוגיא דמוכן לאדם אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**א.בא"ד: ובהמה נמי איירי – עיין מהר"ם ובחידושי הגרעק"א, יש"ש בחולין, ובמג"א סימן תק"א סק"ב ובבית מאיר שם, חזו"א מ"א י"ב**

**בדין אין יו"מ לר"ש – א. תוס' כאן ובעירובין מ., תו"י שבת מ"ד., בעל המאור ומלחמות ור"ן ביצה כ"ד:,מרדכי ריש ביצה**

**ב.גמ' ט"ו. שוחט לחולה – עיין רמב"ן במלחמות וברא"ש שם ובהשגות הראב"ד פ"ב דשבת ובדברי הרשב"א בתורת הבית י"ח. מדפי הספר [אמנם בפשוטו בעבודת הקודש שער ה' לענין עגל שנולד כתב דרק בהיה לו חולה מבעוד יום מותר ע"ש ובנתיבות הבית] וברא"ה בבדק הבית ובמשמרת הבית שם וברשב"א בסוגין ט"ו. ד"ה עד כאן, ט"ו: ד"ה ולענין**

**ג.מחלוקת אמוראים בבעלי חיים שמתו ביצה כ"ז: - תלמיד הרמב"ן שבת קנ"ו: רשב"א בסוגין במקומות הנ"ל ובביצה ב: ל: ולענין פסק הלכה עיין טור סימן תקי"ח וברשב"א בתורת הבית שער ד' פסק להיתר ובעבודת הקודש שער ה' פ"ב פסק לאיסור**

**ד.קפץ האיסור – רמב"ן במלחמות ביצה כ"א וחידושי הרמב"ן בסוגין, רשב"א ביצה ב: ד"ה אמר ליה ,ובר"ן ורשב"א שבת קמ"ד: ועיין ר"ן ביצה ב. שהסכים אם הרמב"ן חלקית**

**ה.בשיטת תוס' דלהו"א ג"כ צריך יו"מ – רעק"א י"ד. ד"ה אולם, ט"ו. ד"ה אבל וד"ה אמנם**

**חולין י"ד.**

א]**הכא מעיקרא וכו':** מבואר בגמ' דיתכן שגם לר"י בהמה שנשחטה מותרת שזה הרי מוכן לאדם וצ"ע הרי למעשה לא יכל לשחוט מצד האיסור וא"כ למה שלא יהיה מיגו דאיתקצאי וביארו הרשב"א והר"ן שכיון שזה רק אריא דרביע עליה זה לא סיבה לאיסור והכוונה שזה באמת מצד מציאותו מוכן לשימוש ומה שבפועל לא יכול זה לא חיסרון אלא שצ"ב למה אם דחיה בידים זה כן סיבה לאסור וצ"ל שכיון שהוא יצר דבר זה דנים את זה כהקצאה מצידו והנה הרי"ף פסק ששוחט לחולה בשבת מותר וצ"ע הרי קי"ל כר"י וכתב הרמב"ן במלחמות שס"ל כאביי שבלא דחיה בידים גם לר"י לית ליה מיגו וכו' אמנם הראשונים האחרים ביארו שכיון שקי"ל כר"ש א"כ בלא דחיה בידים מותר ודבר זה ילמדו אי"ה בהמשך הסוגיות

ב]**תוד"ה מחתכין:** עיין תוס' שהקשו דמבואר בגמ' שפירות הנושרים אסור מצד שמא יעלה ויתלוש ותיפו"ל מצד מוקצה והנה תוס' בביצה בתחילתם וכן שבת קכ"ב. דנו לומר שלר"ש זה באמת לא מוקצה ורק מצד גזירה שמא יעלה זה אסור אמנם עיקר דעתם שם ובשאר מקומות כמבואר ברש"י ביצה כ"ד. דגם לר"ש מחובר שנתלש בשבת הוי מוקצה וכתב רש"י שזה כמו גרוגרות וצימוקים שר"ש מודה וא"כ קשה כנ"ל ועיין רשב"א ביצה ג. וחולין י"ד. שכתב שבאמת יש איסור גם מצד מוקצה אבל מצד זה לא היה מקום לגזור על ביצה שנולדה ורק כיון שיש גם איסור של פירות הנושרים לכן זה סיבה לגזור ובתוס' בחולין ובשבת ובעירובין ובביצה תירצו שבמקרה שזה מוכן לבהמה במחובר כגון במוכן לעורבים כה"ג אין לאסור מצד מוקצה אלא רק מצד שמא יעלה וכו' דהינו שנקטו שהדין מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם זה גם במחובר והנה לשון התוס' שמדובר שיש לו עורבים אמנם עיין תוס' ותוס"ר ותוס' שאנץ בפסחים נ"ו: דדבר זה לא פשיטא ליה לר"ת דיתכן שגם באין לו עורבין חשיב מוכן לעורבין כיון שאם היה לו עורבים היה נותן להם ע"ש

וחזרו והקשו מהגמ' שעשבים שנתלשו בשבת הם מוקצה ותירצו או ששם זה לא היה מוכן לעורבין כגון שזה היה בצד השני של הנהר עוד כתבו שיש הבדל האם יושב ומצפה שיתלש או לא דהינו שלר"ש מוקצה מחמת איסור מותר רק כשיושב ומצפה והוכיחו מכמה דוכתי שצריך יו"מ והנה לא ביארו אבל למה גם ללא יושב ומצפה שיהיה מותר כי זה מוכן לעורבים ויתכן לומר או כי יתכן שהלכה כמ"ד שמוכן לעורבים אינו מוכן לאדם וכהכרעת הראב"ד שם [אמנם דבריו לר"י] ויתכן מצד שבמחובר לא שיך דין מוכן לעורבים וכשיטת רבינו דוד שם וכן משמע שיטת הרמב"ן שם וכן משמע בתוס"ר בעירובין שהסיבה שאין מוכן וכו' מצד שבמחובר זה לא שייך ויתכן עוד שאת הגמ' של פירות הנושרים היה דוחק להם להעמיד רק ביש לו עורבים אמנם עיין מהרש"א ומהר"ם בתוס' ביצה ג. שכתבו שלשון התוס' משמע שצריך להגיע לשני הדברים ביחד שמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם זה רק בצירוף שהוא יו"מ שזה יפול וצ"ע למה לא יועיל יו"מ לבד ועיין תורי"ד ביצה ב. שגם משמע כך בדבריו וצ"ב כוונתו שם אמנם המהר"ם הביא מפורש מהסמ"ג לא כך וכן הוא בתוס' בעירובין

ג]והנה עיקר דברי רש"י זה על הגמ' שעכו"ם שהביא פירות שהיו מחוברים וכתב שזה אסור כמו גרו"צ ועיין בעל המאור ור"ן שכתבו שלא צריך לזה אלא תיפו"ל שזה אין יושב ומצפה שיתלש וכמו כוס קערה ועששית אמנם הרמב"ן שם חלק עליהם ונקט שללא דחיה בידים גם באין יו"מ מותר ויתכן שזה גם דעת רש"י ולכן הוצרך לדמות לגרו"צ אמנם בסוגין נקט שרק בהיה לו חולה מבעוד יום מותר ועיין רמב"ן שאם לא שמעו את העכו"ם אומר שרוצה לתלוש אותם למחרת אין זה מוכן ומשמע שגם לר"ש וכן הוא בדבריו במלחמות ביצה כ"א. שכתב שהם אסורים כי אין בהם הכנה כלל עכ"ל [וע"ש שנקט שמצד מוקצה מחמת איסור זה לא סיבה לאסור ואפילו לר"י כי זה קפץ האיסור מאליו ע"ש] וכן ביאר בשער הציון שכ"ה שכל שאין דעתו לתלוש זה מוקצה בעצם דהינו שזה כעצים ואבנים שבחצר שלא עומדים לשימוש ולא שיש כאן הקצאה ועיין חזו"א מ"ד ח' שבזה ישב קושית הב"י למה פירות של עכו"ם זה לא גמרו בידי אדם כמו קמח דקמח זה מוכן לשימוש משא"כ פירות שהם באילן ויתכן שזה סברא שכה"ג יש מיגו וכו' שלא שיך הכנה על אחרי זה בדבר שלא מוכן לשימוש כלל ולא רק שיש כאן הקצאה אמנם יתכן שכה"ג זה הקצאה אלימה שגם ר"ש מודה למיגו וכו' וזה דמיון רש"י לגרו"צ שבהקצאה אילמה כזו ר"ש מודה דאמרינן מיגו וכו' ואפילו ששם זה יו"מ בגדרי יו"מ דעלמא

ד]והנה בעיקר מה שנקט רש"י שבמחובר בעכו"ם זה אסור הנה הראשונים הביאו ירושלמי שאין הכן לעכו"ם והנה הראב"ד שם בהשגות על הרי"ף ביאר שהכוונה דלא נימא שכל דבר של עכו"ם ביחס לישראל זה כמו הקצאה קמ"ל שלא אבל זה וודאי שדבר שהעכו"ם מקצה אפילו לאוצר הוי הקצאה אמנם הרמב"ן והבעל המאור שם נקטו שכוונת הירושלמי לומר שכל דבר שאצל עכו"ם חשיב כמוכן ואין כאן הקצאה והובא בר"ן סוף ביצה לגבי מדבריות ונפסק בשו"ע סימן תצ"ח וכן הובא בר"ן שבת קכ"ב ע"ש והנה הרמב"ן נקט שזה סברא גם על פירות מחוברים אצל עכו"ם דהינו שגם דבר שמצד עצמו הוא מוקצה שלא עומד לשימוש ולא מצד הקצאת האדם אבל כיון שמועיל על זה הזמנה עכו"ם זה כאילו שהוא הזמין את זה אמנם כל הראשונים חלקו על זה ובפשוטו הטעם שכל הדין רק באוצר וכדו' שסיבת האיסור מחמת שהוא הקצה לשימוש מסוים בזה בעכו"ם אין כאן הקצאה אבל דבר שמצד עצמו לא מוכן לשימוש אין דין שעכו"ם יש כאן הכנה חיובית

והנה כתב הרמ"א סימן ש"י ס"ב דגרו"צ שביד עכו"ם אינם מוקצה מצד דאין הכן לעכו"ם והנה לגבי הזמן שזה לא ראוי וזה עצים ואבנים לכאורא זה וודאי מוקצה אלא כוונתו בפשוטו שבישראל כה"ג ר"ש מודה שיש מיגו דאיתקצאי ובעכו"ם אינו כן אמנם הבית מאיר והגר"ז נקטו שדבר שלא ראוי בתחילת השבת ויש כאן הקצאה בתחילת השבת אין הבדל בין ישראל לעכו"ם ועיין ביאור הגר"א סימן שכ"ה ס"ד שהוכיח דלא כרמ"א מרש"י שכתב שמחובר זה כמו גרו"צ ולא תחלוק בין ישראל לעכו"ם הרי מפורש שגם גרו"צ של עכו"ם אסורים ואדרבא רש"י למד למחובר מגרו"צ ובפשוטו מבואר שלגבי דבר שבתחילת שבת היה מוקצה ויש אצל ישראל מיגו וכו' ה"ה אצל עכו"ם אמנם לכאורא היה מקום לדון בזה שכיון שצריך להגיע לדין דחיה בידים שרק לכן זה הקצאה חזקה שעושה מיגו וכו' א"כ בעכו"ם זה לא שייך וחשיב כאילו לא היה דחיה בידים ועיין בית מאיר סימן ש"י שהביא את הר"ן שנקט שעכו"ם שעשה לחם מקמח שלא ראוי לכוס זה אסור ולא אומרים אין הכן לעכו"ם וכתב לדחות כנ"ל ששם זה לר"י שלא צריך דחיה אבל לשיטות שצריך דחיה יתכן שעכו"ם זה לא נחשב דחיה וזה על דרך הנ"ל

ועיין ביה"ל סימן ש"י שנר שעכו"ם הדליק אין בזה מיגו וכו' כיון שאין הכן לעכו"ם ומקורו בפמ"ג שביאר כנ"ל שכיון שצריך דחיה בידים א"כ עכו"ם זה לא נחשב דחיה בידים והחזו"א פליג שכאן זה אסור בעצם וממילא זה גם אצל עכו"ם ולכאורא כוונתו כמו גרו"צ ולכאורא המ"ב סותר משנתו אמנם לכאורא הביאור פשוט שבעכו"ם שאין לו איסור טלטול הנר ואיסור מכבה אין כאן מציאות של דחיה בידים

והנה הסה"ת הובא בב"י סימן שכ"ה כתב שפת שנאפה בשבת מקמח אסור לישראל שזה כמו גרו"צ ועיין ב"י כיון שלא עשאו בערב שבת זה הקצאה מדעתו לשבת ובביאור הגר"א כתב שזה כמו דחייה בידים ומבואר שגם בעכו"ם שיכול לאפות בשבת שייך לדון שיש כאן דחיה בידים וזה כחזו"א הנ"ל וצ"ע

והנה הרא"ש סוף פרק אין צדין כתב שקמח שהעכו"ם אפה חשיב גמרו בידי אדם ולכן זה לא מוקצה והקשה הב"י למה פירות מחובר של עכו"ם אין הסברא כנ"ל ועיין שם מה שיישב אמנם השער הציון ישב שפירות מחוברים ללא הכנה אינם מוכנים לשימוש כלל ולא שייך גמרו בידי אדם רק בקמח שכל החיסרון שזה מוקצה מחמת איסור וכן יישב החזו"א מ"ד ח' הובא לעיל

ה]בעיקר נידון ר"ת להעמיד בהיו מחוברים עיין תוס"ר שבת קנ"ו: דהוקשה לו שדברי המשנה פשיטא והנה לפ"ז בתירוצו שהיה מחובר וזה לא מיגו כי זה מוכן לעורבים ולכאורא זה סברא גם לר"י [וצ"ע מה הגמ' דנה בפסחים לענין מוכן לעורבים הרי יש להוכיח מסוגין ואם דבריהם רק לר"ש ניחא] עוד ביאר שזה יו"מ ולכאורא זה רק סברא לר"ש אבל לא לר"י ועיין תוס"ר שהקשה למה המשנה לא אומרת שר"י חולק על זה וצ"ע שלסברתו שם שזה מוכן לעורבים א"כ המשנה גם לר"י והנה שיטת תוס' לקמן שדלעת זה מאכל אדם ובשבת זה לא ראוי לאדם ומממילא זה מוקצה אפילו שזה ראוי לבהמה ועיין בגליון הש"ס שם שהקשה א"כ מה טרחו התוס' להעמיד המשנה שהיה מחובר אפשר להעמיד שהיה תלוש אלא שזה עמד לאדם והוא חזר בו והחליט שזה יהיה לבהמה וכה"ג לר"י יש מיגו וכו' ולר"ש שאין מיגו זה מותר וזה כשיטתו ששינוי יעד בשבת תלוי בנידון של מיגו וכו' והנה בפשוטו גם לתוס' בשבת שלר"ש אין זה מוקצה כלל גם קשה כנ"ל דזה עצמו החידוש שזה לא מוקצה וכר"ש ואולי עיקר חידוש המשנה שלא אומרים מיגו וכו' וצ"ע

**בדין אין יו"מ לר"ש ללא דחיה בידים**

א]**תוד"ה מחתכין ובהמה נמי איירי ביושב ומצפה שמא ישחטנה חש"ו ואחרים רואים אותה:** עיין בחידושי הגרעק"א דהביא דהמהר"ם ביאר שכוונת תוס' שסברת הגמ' שכיון שאיתכן מאתמול שמותר זה דוקא ביו"מ שחש"ו שיחטנה דאל"כ זה וודאי אסור וכן מה דמבואר בגמ' שבהמה בריאה שמתה מותרת לחד מ"ד זה כיון שיו"מ שחש"ו שיחטנה והיא תתנבל אמנם עיין בחידושי הגרעק"א שביאר שעיקר קושית התוס' מה נידון הגמ' שלר"י זה יהיה מותר הרי גם לר"ש זה צריך להיות אסור דהרי פה זה לא יו"מ ועל זה תירצו שזה יו"מ וכן הוא בתוס' בעירובין אמנם במתה הבהמה שם שזה לא היה מוכן לכלבים אפילו שזה יו"מ לר"י זה אסור ולר"ש מותר מצד שמיתה שכיחה

והנה מבואר בתוס' שגם לצד הגמ' שר"י מודה בלא דחיה בידים שזה מותר אבל רק אם זה יושב ומצפה והקשה הגרעק"א א"כ מה הגמ' בע"ב רוצה לומר שהמשנה זה ר"י דנר הרי שם לא שיך לומר שזה יו"מ דהרי לא נסתלק ההקצאה של הנר שזה מאוס וכאן כל צד הגמ' להתיר מצד שזה יו"מ שהבהמה תשחט וצ"ב למה העמיד הגרעק"א קושיתו על תוס' הרי גם על הגמ' קשה מה מדמה מקום שזה סברא שאין מיגו וכו' למקום שהנידון שיש עכשיו הקצאה וצ"ל דבגמ' יתכן שהסברא שללא דחיה אין כאן מוקצה מצידו כלל וא"כ גם מיאוס זה לא סיבה אבל לתוס' שבאין יו"מ אסור חזינן שגם לצד זה יש הקצאה לר"י א"כ קשה כנ"ל

עוד הקשה הגרעק"א [ט"ו. ד"ה אמנם] דהראשונים כתבו דמה דרב אשתיק את מי שאמר ששוחט בשבת מותר מצד שזה אינו יושב ומצפה והגמ' שואלת שהרי רב אמר על המשנה שלר"מ זה מותר ביומו והגמ' עונה שהיה לו חולה מבעוד יום והקשה הגרעק"א למה הגמ' לא מעמידה שיו"מ שחש"ו ישחטנו כמו שהעמידו את תחילת הסוגיא והניחא ללא דברי תוס' א"כ לצד זה שמוקצה מחמת איסור ללא דחיה בידים מותר זה גם באינו יו"מ א"כ מדברי רב שאסר שאינו יו"מ בהכרח שלא צריך דחיה בידים א"כ ה"ה לר"י אבל לתוס' שגם להו"א של הגמ' באינו יו"מ מותר א"כ קשה כנ"ל וצ"ע

ב]הנה מבואר בתוס' דגם לר"ש דמבואר בגמ' דבאין יושב ומצפה אסור בכוס קערה וכו' זה לא דוקא בדחיה בידים אלא גם בלא דחי בידים וכן הוא בדבריהם בעירובין מ. ובתו"י שבת מ"ד. וכן מבואר בר"ן ובעל המאור ריש פרק אין צדין שכתבו שמחובר אסור מצד שזה אין יו"מ וכמו כוס קערה ועששית ע"ש וכן ברא"ה במשמרת הבית סוף ש"ד [י"ח. מדפי הספר] נקט ששוחט לחולה בחלה בשבת אסור אפילו לר"ש מצד שזה אין יו"מ אמנם הרמב"ן במלחמות בסוגין ובביצה ריש פרק אין צדין ובביצה כ"א נקט שלר"ש אין איסור באין יו"מ ולא דחיה בידים ועיין רשב"א בתוה"ב סוף ש"ד שהביא בזה שני דעות ונטה לדעת המתירים ועיין בחידושיו ט"ו. ד"ה עד כאן וט"ו: ד"ה ולענין מה שאמרו שהביא את שני הדיעות

והנה התוס' הוכיחו דבר זה מהדין של סוכה בריאה ביצה ל: דמבואר בגמ' שגם לר"ש אסור אמנם הרמב"ן במלחמות ביצה כ"א. כתב שסוכה בריאה זה דחיה בידים אמנם תוס' בשבת מ"ד. כתבו שכיון שזה נבנה מזמן רחוק חשיב לא דחיה בידים עוד הוכיח הבעל המאור ריש פרק אין צדין מהדין של בכור דמבואר בגמ' שזה אסור גם לר"ש כי מי יימר דמזדמן ליה חכם והרמב"ן שם דחה שכאן שלא שיך שיהיה מותר אלא באיסור וודאי אסור דהינו דגם לדבריו באינו יו"מ בדרגא חזקה זה אסור

והנה מבואר בגמ' שבת מ"ה: ביצה כ"ז: דנחלקו אמוראים בדעת ר"ש בבהמה בריאה שמתה האם זה מותר והנה בפשוטו דעת האוסר מצד שזה אין יו"מ וכן נקט המרדכי ריש ביצה והוכיח מהגמ' של סוכה בריאה שקי"ל כמ"ד בעלי חיים שמתו אסורים וכן נקט הגר"א שכ"ד ס"ז ע"ש דהינו שזה עצמו מחלוקתם אמנם עיין רמב"ן שבת קנ"ו. רשב"א ביצה כ"ז: ובחולין ט"ו. ד"ה עד כאן דנקט דהטעם של מי שחולק דמיתה בבעלי חיים שכיח אבל גם הם מודים שצריך יו"מ וצ"ע שסתם הדברים הרי הוא הביא השיטות שצריך דחיה בידים וכן צ"ע דעת הרמב"ן ועיין חזו"א מ"א סק"ד ו' במה שישב הדברים והנה לענין הלכה הרשב"א בתורת הבית נקט שהלכה שבע"ח שמתו מותרים והביא שני דיעות לענין שוחט לחולה אמנם בעבודת הקודש שער ה' נקט שבעלי חיים שמתו אסורים [אמנם בפשוטו מוכח שפסק שם ששוחט לחולה אסור] ועיין ביאור הגר"א סימן שכ"ד שדיק מהרא"ש שבת מ"ה: דנקט שבעלי חיים שמתו אסורים והקשה שהרי פסק ששוחט לחולה מותר אפילו שאינו יו"מ וצ"ע החילוק ע"ש ועיין טור סימן תקי"ח שנקט שבעלי חיים שמתו אסורים

ג]והנה מבואר בגמ' לקמן ששוחט לחולה מותר לבריא והרי"ף העתיק דבר זה ולא העמיד שמדובר בהיה לו חולה מבעוד יום ועיין רא"ש שביאר שס"ל שצריך דחיה בידים וכל דברי רב לר"י אבל לדידן דקי"ל כר"ש כיון שאין דחיה בידים מותר וכן ביאר הרשב"א בתוה"ב אמנם הראב"ד בהשגות על הרמב"ם פ"ב משבת ה"ט נקט שצריך שהיה לו חולה מבעוד יום והמ"מ ביאר דעתו כי לא צריך דחיה בידים אמנם אין זה מוכרח דיתכן דעתו שקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור וכן טען הרא"ה בבדק הבית ועיין ר"ן שבת י"ז. מדפי הרי"ף שהשיג על הרי"ף שצריך היה לו חולה מבעוד יום ויתכן שזה מצד שקי"ל כר"י אמנם עיין רמב"ן ביצה במלחמות כ"א. הובא ברשב"א ביצה ב: ד"ה אמר ליה ובר"ן בשבת קמ"ד: שכתב לחדש דכל דהדבר מוכן לשימוש וההקצאה מחמת איסור וקפץ האיסור מאליו אין בזה מוקצה אפילו לר"י ע"ש ועיין רשב"א ביצה ב: דהקשה עליו מפירות הנושרים שהגמ' שואלת שזה מוקצה והרי שם זה קפץ האיסור מאליו ובשבת קמ"ד: הקשה למה בעלי חיים שמתו אסורים וכתב שכל דברי הרמב"ן רק בדבר שיושב ומצפה ובפשוטו צ"ל ששם טעם האיסור מצד שמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים והנה עיין רשב"א בתורת הבית שכתב שכיון שקי"ל שבעלי חיים שמתו מותרים אפילו בבהמה בריאה א"כ גם אם אין יו"מ שיעשה איסור שחיטה אבל כיון שמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם א"כ מצד זה בשוחט זה צריך להיות מותר

והנה הגמ' בביצה ב: שואלת שביצה שנולדה בשבת לישתרי והקשו הראשונים הרי התרנגולת מוקצה וממילא גם הביצה שיוצאת היא מוקצה ועיין רמב"ן שישב לשיטתו לעיל שכאן שזה קפץ האיסור מאליו אין סיבה לאסור ובר"ן כתב שזה רק סברא ביחס לביצה וחלב ולא ביחס לבהמה עצמה וצ"ב ועיין חזו"א מ"ט א', עוד הביאו הראשונים בשם ר"ת דמדובר שהיה לו חולה מבעוד יום עוד תירצו שכוונת הגמ' לשאול לר"ש והנה הרשב"א בלשונו הוסיף שכאן זה לא דחיה בידים והקשה הגרעק"א שכאן גם בדחיה בידים היה מותר מצד שזה יו"מ ולכאורא יתכן שכאן זה לא וודאי שתלד וולד ואם היה דחיה בידים זה יהיה אסור

**מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים - ובעלי חיים שמתו וכו'**

**א.גמ' ביצה ו.**

**ב.האם בשבת צריך להגיע דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים - תוס' ביצה ו: ד"ה השתא, תוס' חולין י"ד. ד"ה אם, תוס' שבת קנ"ו: ד"ה רבי וד"ה והא, תוס' פסחים נ"ו: ד"ה דתנן, [תוס"ר מ"ה: ד"ה אנו בשם רבינו שמשון] רשב"א ביצה ו: ד"ה מתקיף ובחולין ט"ו. ד"ה אבל, רמב"ן במלחמות ביצה כ"א. [י"א.מדפי הרי"ף] רעק"א ביצה ו: [תוס' שבת י"ט: ד"ה הני ובקושיא עצומה דהבית מאיר בחידושיו שם]**

**ג. במחלוקת דבע"ח שמתו לענין יו"ט ביצה כ"ז: ולענין שבת בשבת מ"ה: האם זה קשור למוכן לאדם וכו' והאם ר"ש חולק בזה על ר"י – רשב"א חולין י"ד. ד"ה ואת ובחידושי רעק"א ט"ו. ד"ה ודע, רשב"א שבת קמ"ד:, ביאור הגר"א סימן שכ"ד ס"ז ע"ש היטב בכל דבריו, רא"ה בתורת הבית י"ח. לקראת סוף העמוד, תלמיד הרמב"ן קנ"ו: ח' הרא"ה ביצה ב. ובר"ן שבת קכ"ב. [ועיין בזה מהלך החזו"א מ"א ס"ק ד' ה' ]ועיין מג"א סימן תק"א סק"ב ובבית מאיר שם**

**ד.תוס' שבת מ"ה: ד"ה הכא – עיין חזו"א מ"א ז' שסתרו דבריהם לקמן קנ"ו**

**ה.תוס' שבת מ"ה: ד"ה הכא – עיין קושית הרעק"א בוזאת ליהודה וחזו"א מ"א ו'**

**ו. חזו"א מ"א סק"ה דנידון בשר תפל האם הוי מוקצה, תלוי בדין מוכן לאדם ועיין רש"י קמ"ב: ד"ה הא ועיין פמ"ג ש"ח ס"ק נ"ו**

**ז. טושו"ע שכ"ד ס"ז ותקי"ח ס"ו**

**ח.סוכה בריאה וקורה בריאה האם הוי דחיה בידים – תוס' חולין י"ד. ועירובין מ. ותוס' שבת מ"ד.ד"ה שבנר רמב"ן במלחמות ביצה כ"א. הובא ברשב"א ביצה ב: מג"א תק"א סק"ב ותקי"ח סקי"ג ע"ש דעתו ובמה שתמה על הטור ובמ"ב שם וחזו"א מ"ט ד' ועיין בזה אריכות בבית מאיר תק"א [ועיין לשון הרשב"א בעבודת הקודש ש"ב פ"ו שכתב שסוכה רעועה אסורה כי קי"ל שיש מוקצה ביו"ט]**

א]מבואר במשנה דנחלקו ר"י ור"ש בבהמה שמתה האם הוי מוקצה להאכילה לכלבים או לא והגמ' ביצה ו: ופסחים נ"ו: מדיקת מהמשנה מהדין של ר"י שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ולכן כשמתה היא אסורה דאם הוי מוכן לכלבים א"כ אין סיבה לאסור והקשו הראשונים הרי מדובר בשבת וא"כ קשה שני קושיות א. שזה לא מוכן לאדם דהרי יש איסור שוחט ב. שגם אם מוכן לכלבים אבל יש כאן מוקצה מחמת איסור דהרי לא יכול להרוג הבהמה כדי להאכילה לכלבים ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים א. יש בראשונים שגרסו במשנה יו"ט ולפ"ז בתחילת השבת זה מוכן לאדם שהרי מותר לשחוט הבהמה וכן מובן שזה מוכן לכלבים דהרי יכול לשחוט אותה לאדם וממילא יוכל גם לתתה לכלבים ב. יש שביארו שהגמ' דיקה מיתור הלשון לפי שאינו מן המוכן דמשמע שזה בא לרבות יו"ט וראית הגמ' מיו"ט ג.עיין רשב"א חולין ט"ו. ד"ה אבל שהביא מרבינו יונה לישב דהסוגיא שם ס"ל כאביי דבדלא דחיה בידים גם לר"י אין בזה מוקצה וא"כ מצד האיסור שחיטה זה לא סיבה וממילא חשיב מוכן לאדם ומוכן לכלבים ד.עיין רשב"א שם שהביא מהרמב"ן במלחמות ביצה כ"א דתירץ ליסודו לעיל דבקפץ האיסור מאליו אין דין מיגו וכו' וכאן שהיא מתה א"כ זה קפץ האיסור מאליו לגבי זה חשיב שאין הקצאה מאדם ולא מבהמה וממילא יש כאן מוכן לאדם ויש כאן מוכן לכלבים ה.עיין תוס' שבת קנ"ו: וביצה ו: ופסחים נ"ו: שתירצו שיש עופות שראוים לתתם חיים לפני הכלבים וממילא חשיב מוכן לכלבים אמנם למה שיך לומר מוכן לאדם בזה תוס' בפסחים כתבו שכיון שמצד עצמו עומד לאדם וכלול בזה בהמה ממילא אפילו שבשבת יש כאן סיבת איסור מצד שאסור לשחוט זה לא סיבה שלא יהיה כאן ההכנה של כלבים אמנם תוס' בביצה כתבו שכיון שמערב שבת זה היה מוכן לאדם ובכלל זה הכנה לכלבים ממילא גם כשמגיע שבת לא מסתלק ההכנה של הכלבים ועיין רשב"א ביצה ו. וכן ברמב"ן במלחמות י"א. מדפי הרי"ף שכתבו שגם בהמה חיה ראוי להשליכה לפני הכלבים וכן הוא פשטות הגמ' בביצה שם לענין עגל שנולד מהטריפה [אמנם הבעל המאור והראב"ד שם העמידו הסוגיא כמ"ד שמותר לשחוט לצורך כלבים ובמ"ב פסק כשיטות שתמיד נחשב שיכול להאכילו לכלבים וצ"ע במקום שאין כלבים גדולים האם יש גם דין זה] ולפ"ז לא צריך להעמיד כתוס' שראית הגמ' מעופות ויש להעיר בזה בדברי הראשונים וכדלקמן

ב]בהא דהגמ' מדיקת שמוכן לאדם לא הוי מוכן וכו' וביארו התוס' שזה מדיוק הלשון שאינו מן המוכן שמדובר ביו"ט הקשה הגרעק"א שם למה הגמ' לא שואלת מהמשנה ריש ביצה שנחלקו ר"ש ורבנן האם מגביהין מעל השולחן עצמות וקליפים דהינו דלר"י זה מוקצה מצד נולד דעד עכשיו זה עמד לאדם ועכשיו זה לבהמה ואם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"כ זה היה מוכן בתחילתו גם בתור חלק מהפרי לכלבים ובהכרח שלא הוי מוכן לכלבים וצ"ע למה הגמ' לא הביאה ראיה זו שזה משנה מפורשת דהינו שנקט שאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים זה מוריד את החיסרון של נולד [ועיין סוגיא דנולד מה שכתבנו בזה בס"ד]

ג]בהא דמבואר בתוס' שראוי לתיתם חיים לפני הכלבים עיין תוס' שבת קנ"ו: ד"ה והא שדנו שבכל אופן הרי בזמן שהוא חי הוא וודאי מוקצה וא"כ עדין שיהיה מיגו וכו' ועיין תוס' שכתבו שכיון שזה מוכן אפילו שזה מוקצה בכל אופן זה לא עושה מיגו וכו' וכמו מוכן לעורבים שוודאי שבזמן שזה מחובר הוי מוקצה ובכל אופן אין על זה מיגו וכו' ועיין חזו"א מ"א סק"ז שהקשה עד כמה שזה מוכן לשימוש למה שזה יהיה מוקצה וכמו שבהמה ביו"ט היא לא מוקצה וצ"ע אמנם בפשוטו דין המוקצה כאן הוא מצד גזירת עצים ואבנים ובעל חי שאסור לשוחטו או דבר מחובר מדרבנן חשיב מוקצה אמנם מבואר שסוג מוקצה זה הוא לא סיבה לעשות מיגו וכו' דרק חוסר הכנה עושה מיגו וכו' וכמבואר בקה"י ביצה סימן ב' ובאבני נזר טוחן סק"מ ויתכן שכה"ג זה מחוסר קצת הכנה וזה לא עושה מיגו וכו'

ד]עיין תוס' מ"ה: ד"ה הכא שהביאו מהרב יוסף שאפרוח חי אינו מוקצה כלל כיון שהוא ראוי לתינוק לשחק בו והתוס' חלקו עליו והוכיחו דהוא מוקצה וביארו הטעם שזה מוקצה אפילו שזה ראוי לכלבים כיון שאדם מקצה אותם מלתתם לכלבים והוי כגרוגרות וצימוקים והנה תוס' קנ"ו: הקשו דהגמ' שם הביאה דר"י פסק בבהמה שמתה כר"ש והגמ' שואלת דהרי מצאנו דבקורה שנשברה יש סתם משנה שזה אסור והקשו התוס' ששם יש מיגו וכו' אבל כאן אין איסור מצד מיגו כדחזינן שהגמ' תולה דבר זה במוכן וכו' ותירצו שהמשנה מדברת גם בהמות גדולות שלא ראוי לתתם לפני הכלבים ובזה איכא מיגו וכו' ועיין חזו"א מ"א ז' שכתב דלדברי התוס' לעיל דאפילו שזה ראוי לבעלי חיים אבל יש מזה הקצאה א"כ גם מזה יש ראיה שלא אמרינן מיגו וכו' והנה בפשוטו לתוס' שם בהכרח דיוק הגמ' מוכן וכו' זה רק ביו"ט דבשבת זה תמיד מוקצה וכטענת החזו"א וצ"ע [ולולי לשון תוס' שזה כגרוגרות וצימוקים היה מקום לומר שזה רק הקצאה מצד שזה כעצים ואבנים דלמעשה זה לא עומד לשימוש אבל מצד חסרון הכנה כיון שזה מוכן לאדם וממילא מוכן לכלבים ממילא חשיב מוכן ולכן לא שיך בזה מיגו וכו' וכן א"ש ראית הגמ' שמוכן לאדם לא הוי מוכן וכו' מצד בעלי חיים שראוים לתתם חיים וצ"ע בזה ועיין פמ"ג ש"ח סקנ"ו]

ה]הנה מבואר במשנה דלר"ש מותר לחתוך הנבילה לפני הכלבים ובגמ' בביצה מבואר שנחלקו אמוראים בבע"ח בריאים שמתו האם גם שם ר"ש מודה והנה במרדכי ריש ביצה מבואר שיסוד מחלוקתם האם לר"ש בלי דחיה בידים ואינו יושב ומצפה זה נאסר ובלשון הרמב"ן קנ"ו וברשב"א ביצה ל: מבואר שנחלקו האם חשיב יו"מ שתמות כי מיתה בבעלי חיים שכיחא או לא וכן משמע בר"ן שבת קכ"ב. והנה צ"ע שהניחא לגבי שבת שזה מוקצה מחמת איסור ובזה יש מיגו באין יו"מ ובזה נחלקו האם יו"מ או לא אבל בגמ' ביצה מבואר שהמחלוקת גם ביו"ט ושם הרי לא שיך מיגו וכו' דהרי זה ראוי בתחילת השבת ובהכרח צ"ל שס"ל שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וממילא מצד מה שזה מוכן לאדם בתחילת השבת זה לא סיבה להתיר ורק שיך לדון שזה עומד שתמות ואז תהיה מוכנה באמצע יו"ט בזה כיון שבאין יו"מ אומרים מיגו א"כ לא חל ההכנה לגבי כזה מצב וממילא זה אסור כי הוא מחוסר הכנה ולפ"ז בהכרח שגם לר"ש מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים והנה הגר"א סימן שכ"ד כתב דלר"ש וודאי שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים וצ"ע דבגמ' הנ"ל שגם ביו"ט אוסרת בהכרח שלא הוי מוכן וכו' ועיין חזו"א מ"א סק"ה שכתב לדון דכיון שאסור לשחוט ביו"ט לבהמה ממילא שיך לדון שיש גם ביו"ט מיגו דאיתקצאי ע"ש שהאריך בביאור הסברא ולפ"ז יתכן שלר"ש הוי מוכן לכלבים אבל זה אסור מצד מיגו וכו' וא"ש דברי הגר"א אמנם כל הראשונים שכתבו שמה שהגמ' אומרת לר"י שמוכן לאדם לא הוי מוכן וכו' זה מצד שמדובר ביו"ט חזינן דביו"ט אין לדון מצד מיגו דאיתקצאי ויש לדחוק דכונת הגר"א דעד כמה שגם באין יו"מ לר"ש מותר לא יעזור שאין מוכן לכלבים דהרי אין מיגו וכו' ועכשיו הרי זה מותר

ו]עיין תוס' מ"ה: ד"ה הכא שכתבו שאם אפרוח הוא לא מוקצה מחיים כיון שראוי לתתו לתינוק א"כ מה טעם אם הוא מת הוא מוקצה למ"ד מודה ר"ש בבעלי חים שמתו ועיין חזו"א מ"א ו' שהקשה הרי מבואר בגמ' שביו"ט אפילו שמחיים זה לא מוקצה בכל אופן במתו זה אסור לר"ש וכן הקשה ברעק"א בוזאת ליהודה ובשו"ת חת"ס סימן ס"ה [ולחזו"א הנ"ל דיש בזה מיגו דאיתקצאי א"ש דרק אם ההיתר מצד הכנת האדם לשחיטה וזה אסור לצורך הבהמה לכן מבואר בגמ' שזה אסור משא"כ אם ראוי לתת לתינוק א"כ אין כאן הקצאה כלל וצ"ע] ועיין חת"ס שישב שס"ל לתוס' שרק שינוי מאכילת אדם לבהמה זה שינוי יעד שחשיב שזה לא מוכן לזה אבל משימוש אדם לאכילת בהמה חשיב שאין כאן שינוי יעד ואין בזה סיבה לאסור ועיין סוגיא דנולד מה שכתבנו בזה

ז]מבואר בדברי הרא"ש שטעם הרי"ף שמותר שוחט לחולה מצד שצריך דחיה בידים ואל"כ אין דין מיגו וכו' אפילו באין יו"מ ועין ב"י סימן שכ"ד שכתב שסתימת הרא"ש שהעתיק המשנה כצורתה בשבת קנ"ו ולא כתב שזה רק בחולה שדעת הרא"ש כמ"ד שחלוק היה ר"ש גם בבעלי חייים שמתו אמנם הקשה הגר"א דהרא"ש שבת מ"ה: כתב מפורש שבהמה בריאה שמתה אסורה וכן הוא בטור סימן תקי"ח והקשה הגר"א שכיון שגם באינו יו"מ מותר למה בבהמה שמתה אסור וכן הקשה סתירה ברשב"א בעבודת הקודש ובפשוטו מוכרח מזה שס"ל שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וזה גם לר"ש וממילא כה"ג אין סיבה להתיר אמנם מסברא צדקו דברי הגר"א שכל הסברא שמוכן וכו' שבתחילת השבת זה לא עומד לבהמה אמנם אם אין מיגו וכו' עכשיו שזה ראוי לבהמה אין סיבה לאסור ועיין רמב"ן קנ"ו שכתב שהטעם שר"ש חולק או מצד שהוי מוכן לכלבים או מצד שלית ליה הכנה כלל ולכאורא כוונתו כנ"ל שאין לו מיגו וכו' וצ"ע דברי הרא"ש אמנם עיין רשב"א חולין ד"ה ואת הנבילה שכתב שמה שיש מ"ד שבעלי חיים שמתו לר"ש מותר זה מצד שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים וצ"ע כיון שצידד שגם באין יו"מ מותר וכמו שכתב באותו מקום א"כ גם אם אין מוכן לכלבים זה מותר ועיין חידושי הגרעק"א ט"ו. ד"ה ודע שהקשה דעד כמה שאם לר"ש אם אינו מוכן לכלבים זה סיבה לאסור א"כ מה הגמ' אומרת שביצה שנולדה בשבת לר"ש מותרת הרי האם עומדת לגדל ביצים וכה"ג מבואר בגמ' חולין י"ד. שזה כמו מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וא"כ גם לר"ש זה צריך להיות אסור עוד צ"ע דהרי במסוכנת מבואר בגמ' שלר"ש מותר והרי אינו מוכן לכלבים ובהכרח שביושב ומצפה גמור גם אם אין מוכן לכלבים זה מותר וא"כ ה"ה ביצה שנולדה שזה יו"מ וצ"ע בכל זה

ובפשוטו הביאור דכל דברי הראשונים שלא צריך יו"מ זה בדבר שזה מוקצה מחמת איסור וכסברת אביי שגם לר"י אין זה מוקצה וכן הוא ברמב"ן במלחמות בחולין ובמשמרת הבית י"ח.: אמנם דבר שזה מוקצה בעצם בזה וודאי שכל שזה אינו יו"מ אסור וכמו כוס קערה ועששית ולכן עד כמה שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים א"כ לגבי כלבים זה לא רק מוקצה מחמת איסור אלא מוקצה בעצם בזה וודאי צריכים שיהיה יושב ומצפה ובאינו יושב ומצפה אסור וודאי שדרגא של מיתה שכיחה זה לא יו"מ ובזה א"ש דבמסוכנת כיון שזה יו"מ וכן לענין ביצה או חלב לר"ש אין סיבה שזה יהיה מוקצה וכן לא קשה מעומדת לגדל שאז זה וודאי לא מוכן לאדם דזה רק הקצאה של אוצר ולר"ש אין זה הקצאה ואין זה דומה למוכן לאדם שזה סברא בעצם שלא חשיב מוכן לכלבים ודו"ק בזה ולפ"ז יתכן דתלמיד הרמב"ן שכתב שלר"ש אפילו אם מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים בכל אופן מותר כי לית ליה הכנה כלל כוונתו כי כתב קודם שזה יו"מ כי מיתה שכיחא וס"ל שזה דרגא כמו מטה שיש עליה מעות לר"ש אבל באין יו"מ כלל בזה וודאי דלר"ש אסור אם לא מוכן לכלבים ודו"ק בכל זה

ח]בעיקר הנידון האם לר"ש מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים עיין רא"ה ביצה ב. שכתב שר"ש מודה והוכיח מהא דהגמ' הוכיחה שר"ש לית ליה מוקצה מהא דמתיר בהמה שמתה ואם חולק בזה שהוי מוכן לכלבים א"כ אין ראיה וראיה לזו לשיטות דגם בשבת ללא דלא הוי מוכן לכלבים היה מותר אמנם בדעת שאר ראשונים צ"ל שזה עצמו האם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים זה תלוי בנידון האם אית ליה מוקצה או לא ולא שזה סתם עוד מחלוקת ר"ש ורבנן ויתכן שכל הסברא שהכנה לדבר אחד זה לא הכנה לדבר אחר זה עצמו רק לר"י שצריך הכנה בפועל אבל לר"ש שרק הקצאה אוסרת אין כאן הקצאה דכל שדעתו להשתמש בזה לא חשיב הקצאה וכדחזינן בראשונים שהדין שלא ניתנו עצים אלא להסקה זה דלא כר"ש ודו"ק בזה והנה עיין רשב"א שבת קמ"ד: שהקשה על הרמב"ן שקפץ האיסור מאליו אין דין מיגו וכו' א"כ למה בעלי חיים שמתו אסורים וצ"ע דזה מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וא"כ זה לא רק אסור מצד מוקצה מחמת איסור וצ"ע כוונת הרשב"א

ט] מבואר בגמ' קכ"ח: דבשר תפל תלוי במחלוקת ר"י ור"ש ודעת תוס' שם שהכוונה בשר לא מבושל שעומד לאכילת אדם ולא ראוי בשבת דלר"י הוי מוקצה ולר"ש לא הוי מוקצה ובפשוטו זה כמו הקצאה דאוצר דתלוי בר"י ור"ש אמנם דעת הרשב"א והבעל המאור קמ"ב: ותוס' חולין ט"ו: שכה"ג גם לר"ש זה מוקצה והכוונה בגמ' שזה נהיה לא ראוי לאדם אלא עומד לבהמה ולכן לר"ש עכשיו זה עומד לבהמה ממילא זה מותר משא"כ לר"י אית ליה מיגו וכו' והנה צ"ע לדעת תוס' דמבואר דמוכן לאדם הוי מוכן לבהמה והרי למ"ד דבעלי חיים שמתו אסורים ביו"ט לכאורא מוכח שמוכן לאדם לא הוי מוכן לבהמה ועיין חזו"א מ"א ה' אמנם בפשוטו צ"ל כמבואר בתוס' מ"ה: דמחיים גרע עוד צ"ע דעת הרשב"א לאסור הרי למ"ד דהוי מוכן לכלבים אפילו מחיים א"כ למה כאן זה אסור ולא משמע שדבריו רק למ"ד שמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו וביותר צ"ע דקי"ל דבעלי חיים שמתו מותרים כמבואר בשו"ע ובכל אופן בבשר חי נקטו האחרונים כרשב"א עיין סימן ש"ח מ"א סקנ"ו וצ"ע וצ"ל שכיון שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים א"כ לא חסר בהכנה וכל סברת הרשב"א שזה כמו עצים ואבנים אמנם על זה אין דין מיגו דאיתקצאי וכמדומה שזה כוונת הפמ"ג ש"ח סקנ"ו ע"ש והסברא בזה צ"ע

י]עיין תוס' י"ט: שכתבו שרב ס"ל במוקצה דאוצר כר"ש ורק במיאוס או מיגו כר"י והקשו מנבילה שנתנבלה וכתבו ששם זה מיגו דאיתקצאי והקשה הבית מאיר בחידושיו דהרי הגמ' הוכיחה מזה דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים חזינן שמצד מיגו זה לא סיבה לאסור וגם לראשונים דבמשנה משמע גם ביו"ט הרי רב פסק כמו המשנה וודאי משמע גם ביו"ט וע"ש שכתב שס"ל כתירוצי הראשונים דהגמ' סברא שבמוקצה מחמת איסור ר"י מודה והרי רב לא ס"ל כן בחולין ט"ו וע"ש שהקשה על שיטה זו דבאמת בשבת גם אם מוכן לכלבים אסור א"כ מה הגמ' ביצה כ"ז לענין יו"ט תולה במחלוקת של בעלי חיים שמתו גם ביו"ט הרי אולי ביו"ט וודאי מותר כי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ורק בשבת אסור מצד מיגו וכו' ויתכן שס"ל שאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים אין סיבה לאסור בעלי חיים שמתו דזה גדר של יו"מ לגבי מוקצה מחמת איסור או אם נימא שלא צריך יו"מ ובהכרח שזה מצד שלא הוי מוכן לכלבים וכמבואר ברשב"א

**פסק הלכה במיגו דאיתקצאי**

**א.גמ' שבת קנ"ו: עד קנ"ז. במשנה**

**ב.גמ' שבת מ"ה : עד מ"ו. אמר רב יהודה**

**ג.שבת י"ט: הני כרכי דזוזי עד המשנה ובתוס' וברשב"א שם**

**ד.האם קי"ל במוקצה מחמת איסור כר"י רק בדחיה בידים – תוס' מ"ה:, רמב"ן ובעל המאור חולין ט"ו ,רמב"ן ור"ן שבת קכ"ב. וחזו"א מ"ד ז' בביאור דעתם**

**ה.ב"י סימן ש"י טושו"ע סימן שי"ח ס"ב**

**ו. כלי חסרון כיס שנשבר - מג"א ש"ח סקי"ט ובגליון רעק"א מג"א תק"א סק"ב חזו"א מ"ג כ"א**

**ז.לשנות יעד של חסרון כיס – רעק"א ביצה ב: ובדו"ח שם ועיין תהלה לדוד ש"ח סק"ז האם חס"כ הוי כדחיה בידים**

**פסק הלכה בפלוגתא דר"י ור"ש [גמ' קנ"ו: קנ"ז. מ"ה: י"ט:]**

א]**מדכרכי זוזי:** עיין תוס' לעיל י"ט: דכל שכן לענין מיגו דאיתקצאי דהרי דעת רב דר"מ לא ס"ל מוקצה מחמת מיאוס אבל מודה ששוחט לחולה אסור אמנם תוס' לעיל מ"ה. ד"ה הכי נמי דנו שיתכן לחלק בזה וכן הרמב"ן והר"ן מ"ה: בדעת רבי ובתוס' מ"ו. ד"ה אין דנו דדעת ר' יוחנן להחמיר במיאוס ולהתיר מוקצה מחמת איסור שלא דחיה בידים ע"ש

ב]**ואף לוי סבר הלכה כר"ש וכו' כי הוו מיתי טריפתא:** עיין או"ז סימן שנ"ו דס"ל שחלוק ר"ש אפילו בבעלי חיים שמתו אבל אם מודה ר"ש ה"ה כאן זה לא שכיח שימצא טריפה ועיין חזו"א מ"ג י"ב שכתב דטריפה שהיתה מערב שבת שכה"ג רק בדעת האדם זה עמד לאדם חשיב מחוסר הכנה שרק לר"י זה מוקצה ורק בנטרפה בשבת או ספק נטרפה בשבת אסור אמנם הטור סימן תצ"ז כתב דלפוסקים כר"ש ביו"ט מותר בטריפה ולא חילק בן טריפה שוודאי קרה אתמול לטריפה שנטרפה ביומו אפילו שפסק דמודה ר"ש בבעלי חיים שמתו וביאר הב"י כיון ששכיחי טריפות [ומבואר שלא עוזר יו"מ לכלבים מצד שזה ימצא טריפה שזה יתיר אם הבהמה תמות] ובמ"ב בחלק זה סתם להקל אמנם החזו"א שם כתב שכיון שהרבה פוסקים פסקו כר"י א"כ כאן שיש צד שגם לר"ש אסור דהינו דנטרפה בשבת יש להחמיר

ג]עיין מ"ב תצ"ז סקנ"א דהביא מהגר"ז שבהמה שמתה חשיב נולד ולכן לראשונים שאסור נולד ביו"ט ה"ה כאן זה אסור אמנם עיין שער הציון ע"ז שם ובחזו"א מ"ג י"ב שהוכיחו דלא הוי נולד וביאר החזו"א דאין כאן פנים חדשות והנה השער הציון הוכיח מהטור דהתיר כאן אפילו שהביא את ר"ת שנולד אסור וכן מוכח לשיטות שנולד אסור א"כ איך הוכיחה הגמ' מלוי שס"ל כר"י ועיין עוד חזו"א מ"ג י' שהאריך בזה ועין בזה מה שכתבנו בסוגיא דנולד

ד]עיין סימן תצ"ז סי"ז בבה"ל דכתב דבפשוטו מבואר בסוגין דצריך להשליך מיד הטריפה מידו והביא דהרשב"א כתב שלא ראה לאחד מהראשונים שכתבו כן וביאר הבה"ל שיש כאן חשש דמיננעי ולא שחטי כיון שמצוי היום טריפות והנה אין לדון כאן מצד עודן בידו כיון דבפשוטו הבהמה על הקרקע וכן משמע מלשון הבה"ל שם ובעודו בידו עיין א"ר דהתיר בסימן תמ"ו אמנם הבית מאיר כתב שכיון שהתברר למפרע שזה איסור זה כמו נטלו באיסור שמשמעות הראשונים שלא עוזר עודן בידו

והנה משמע בסוגין שמותר לשאול חכם וצ"ע הרי אולי זה מוקצה ועיין מאירי ביצה כ"ו שביאר שמותר כי הולכים אחרי הרוב ועיין שו"ע תצ"ח שחכם יכול לבדוק סכין לעצמו והקשה רעק"א אולי זה ימצא פגום וממילא זה מוקצה ויתכן כנ"ל דמדובר שקרוב לוודאי שזה לא פגום ועיין בספר האיר יוסף סימן ס"ה שכתב להעיר דהרי מותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש ואולי בסכין זה רק מכשירים אמנם המג"א נקט שגם לקחת חול לכסות דם בהמה צריך להיות מותר ללא שזה שימוש וצ"ע

ה]שיטת הרי"ף שביו"ט קי"ל כר"י והרא"ש סוף ביצה הקשה א"כ מה הגמ' מוכיחה מלוי וכן מה שואלת סתירה על ר"י מסתם משנה לענין יו"ט הרי שם באמת קי"ל כר"י אבל לא בשבת ועיין רמב"ן ששאר האמוראים לא חילקו בזה אמנם כיון שכך דעת ר"נ ביצה ב: ובזה נתישבו הסתירה במשניות לכן כך קי"ל

ו]**אין מבקעין עצים מן הקורות:** עיין תוס' ביצה ב: ד"ה אין שכתבו דמהרישא אין ראיה דהרי זה חסרון כיס וגם ר"ש מודה אמנם עיין חידושי רעק"א שם שכתב שלולי דברי תוס' היה מקום לומר שכיון שעכשיו משנה היעד של החפץ ומחליט שזה להסקה לר"ש שאין מיגו וכו' יכול לשנות היעד בשבת וא"כ הראיה גם מהרישא ועיין אור גדול ריש פ"ד דביצה דהקשה עליו דדבריו נגד המשך סוגין בארזי ואשוחי דהם מוקצה מחמת חסרון כיס ואסור גם לר"ש אמנם עיין דרו"ח בביצה ב: דמבואר מתוך דבריו דרק בקורה שעומדת להישבר דומיא דסיפא כמבואר בתוס' שם שזה יו"מ ס"ל להתיר גם אם לא נשבר ורוצה לקחתה להסקה דעוזר יו"מ מדבר אחד לדבר אחר אבל בבריאה כיון שאין זה יו"מ זה אסור וכן מפורש שם דלא התיר סכין של מילה שנשבר אלא כי מצוי שכלים נשברים והוי יו"מ ע"ש ובגליון השו"ע ריש סימן ש"ח

ז]**ולא מן הקורה שנשברה ביו"ט:** עיין תוס' ד"ה והא שכתבו שזה קורה שהיתה מוקצה מחמת חסרון כיס ומבואר שגם בחסרון כיס לר"ש לא אמרינן מיגו דאיתקצאי דהינו אפילו שזה לא מוקצה מחמת איסור אלא מחמת הקצאתו וכן הוא בתוס"ר לעיל כ"ט. אמנם הרמב"ם כתב שטעם האיסור במשנה מצד נולד דהינו שזה היה סתם קורה שעמדה לשימוש ונשברה וכן מוכח לראשונים שקי"ל כר"י במיגו דאיתקצאי גם ללא דחיה בידים ועיין מ"ב סימן תק"א סק"ב שהביא לבאר שזה היה קורה שתקועה בבנין וזה מוקצה מחמת איסור רגיל ויש לעיין שדבר שעומד בתוך הבנין וודאי יש כאן הקצאה כמו חס"כ או גרו"צ שר"ש מודה

ח]עיין תוס' ביצה ב: וכן הוא בטור סימן תק"א שרק בקורה רעועה שזה יו"מ לר"ש מותר אבל בקורה בריאה אסור והנה עיין חזו"א מ"ט ד' שכתב שמסוגין מוכח שזה לא חשיב דחיה בידים דאל"כ מה הגמ' שואלת סתירה בר"י הרי בנר קי"ל כר"י וצ"ע א"כ למה בריאה אסור אם שוחט לחולה גם באינו יו"מ אסור והנה כן קשה מבגמ' ביצה ל: מסוכה בריאה אמנם שם הרמב"ן תירץ שזה דחיה בידים וכאן זה לא שיך אמנם בטור וכן ברשב"א בעבודת הקודש מבואר שנקטו שגם שם ברעועה מותר לפוסקים כר"ש ביו"ט ודלא כמ"א סימן תקי"ח וכן הביא השער הציון שם מכמה ראשונים ובהכרח שזה לא דחיה בידים ובכל אופן בבריאה אסור ועיין חזו"א מ"א ד', מה שביאר בזה, ובפשוטו יתכן שלענין שזה יחשב מוקצה לא של איסור חשיב דחיה בידים שממילא לא עוזר באין יו"מ אמנם לענין שזה יחשב דחיה ביידם שבזה לא קי"ל כר"ש לא חשיב דחיה בידים וצ"ע

ט]**תוד"ה והא:** הקשו דשם זה מיגו דאיתקצאי משא"כ כאן ותירצו שמדובר בבעלי חיים שאי אפשר לתתם לפני בהמות ולכן זה גם מיגו וכו' צ"ע עדין שמוקצה מחמת איסור דלדעת ר"ש זה אריא דרביע עליה ולכן לא הוי הקצאה כלל זה לכאורא תלוי במחלוקת של אוצר ואין זה דומה לחסרון כיס שזה הקצאה של הגברא ומשמע דעת תוס' שלמסקנא אין מעלה של מוקצה מחמת איסור וחשיב הקצאה גמורה כמו חסרון כיס גם לר"ש וצ"ע בזה

י]**ת"ש אין משקין וכו':** עיין תוס' דהוה מצי למימר שזה כגרוגרות וצימוקין אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון שמדבריות דת"ק זה וודאי לא כגרוגרות וצימוקין ועיין תצ"ח שער הציון י"ז שהביא בזה דיעות בראשונים

י"א]**בכל השבת כולה הלכה כר"ש בר ממוקצה מחמת איסור ומאי ניהו נר שהדליקו באותו שבת:** עיין תוס' לעיל י"ט: ד"ה הני ומ"ה: ד"ה אין דהביאו מר"ת שהכוונה רק במוקצה מחמת איסור דדחיה בידים כמו נר אבל במוקצה מחמת איסור שלא דחיה בידים מותר והראיה מבהמה שמתה שהגמ' לעיל פסקה כר"ש והרי שם זה גם מיגו דאיתקצאי אם זה בשבת וכן שיטת הרא"ש בסוגין וכן הוא ברא"ש והרשב"א בחולין לענין שוחט לחולה שאין יו"מ שכתבו שזה מותר מצד שאין כאן דחיה בידים וא"כ קי"ל כר"ש אמנם עייין רמב"ן במלחמות בחולין דפשיטא ליה שהלכה כר"י לגמרי במוקצה מחמת איסור ולכן כתב דבפשוטו שוחט לחולה אסור וכן הוא בבעל המאור שם וכן בבדק הבית לרא"ה י"ח. מדפי הספר כתב להחמיר בשוחט לחולה מצד שקי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור וכן מבואר בהשגות הראב"ד על הרי"ף פסחים נ"ו: לענין פירות הנושרים שהגמ' דנה האם מוכן לעורבים הוי מוכן לאדם וכתב הבעל המאור שהנידון לר"י אבל להלכה שקי"ל כר"ש מותר והראב"ד השיגו שהרי קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור ומבואר כנ"ל ועיין רמב"ן ור"ן שבת קכ"ב לענין עכו"ם שאפה לחם מקמח שהיה מוקצה שכתבו דלמאן דמתיר שוחט לחולה זה מותר ומבואר שאם אסור ה"ה כאן אסור דהינו אפילו שזה לא דחיה בידים בכל אופן לשיטות שאסור זה מצד שמוקצה מחמת איסור אסור אפילו אם לא דחיה בידים וכן ביאר החזו"א מ"ד ז' ע"ש וכן עיין תוס"ר מ"ה: שהביא כן בשם רבינו שמשון [והב"י לא ראה ספר המלחמות על חולין כמו שכבר כתב החזו"א כן]

והנה קשה הרי קי"ל שבעלי חיים שמתו מותרים אמנם הביאור פשוט דהרי מבואר בגמ' שזה מצד שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אבל לר"ש הוי מוכן לכלבים וממילא אין סיבה לאיסור והטעם כמו שביארו הראשונים דאפשר לתתם חיים לפני חיות ואפילו בהמות גדולות וכמבואר ברמב"ן ביצה כ"א וכן הוא בתוס"ר מ"ה מרבינו שמשון או לשיטות שקפץ האיסור מאליו אין חיסרון או מצד שקי"ל כאביי שאין מוקצה מחמת איסור וככל מה שביארנו בסוגיא דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אמנם ר"ת נקט שכל ראית הגמ' לאביי ולא קי"ל כן או שראית הגמ' מעופות קטנים אבל ר"ש חלק גם בבהמות גדולות ובזה אינו מוכן לכלבים ובהכרח שלא קי"ל כר"י אלא בדחיה בידים

והנה צ"ע לרמב"ן מה הגמ' שואלת מקורה הרי שם זה מוקצה מחמת איסור דהינו מיגו דאיתקצאי וצ"ל דיבאר כרמב"ם שהנידון מצד נולד ולא שזה היה מוקצה מחמת חסרון כיס

י"ב]בהא דקי"ל דבדלא דחיה בידים כר"ש ואין מיגו וכו' יש לעין האם זה רק במוקצה מחמת איסור דבזה איכא לסברת הגמ' חולין י"ד. דזה אריא דרביע עליה ואין כאן הקצאה או שבכל מוקצה כל שלא היה דחיה בידים אין זה הקצאה אלימא ובזה קי"ל כר"ש [ולראשונים שפסקו כר"י לכאורא זה וודאי אסור] ועיין מג"א סימן ש"ח סקי"ט שכתב שכלי מוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת אסור והקשה רעק"א שם הרי זה לא דחיה בידים וא"כ אין בזה מיגו וכו' והוסיף שהרי דעת המג"א סימן תק"א שכלים זה יו"מ שישבר והיה מקום לומר שנחלקו בנ"ל ובעיקר קושית רעק"א דהרי לענין קורה רעועה פסק שמותר בסימן תק"א ע"ש סק"ב דמבואר דנקט שזה קורה שהיא כלי שלא מוקצה ועל דרך הרמב"ם ובכל אופן בבריא אסור מצד שנולד שאין יו"מ גם לר"ש אסור משא"כ ברעוע כיון שיו"מ לר"ש נולד כזה מותר ועיין חזו"א מ"ג י"ח כ"א שהוכיח שלר"ש כלי שנשבר אפילו אין יו"מ אין בזה איסור נולד והנה המ"ב פסק ש"ח סקל"ה כמ"א שמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר אסור ובחזו"א מ"ג כ"א כתב שרק אם זה בריא שאין יו"מ אבל אם זה רעוע מותר ובדעת המג"א יתכן כנ"ל עוד יתכן כמו שהאריך התהלה לדוד ש"ח סק"ז דכלי שבנו אותו חשיב דחיה בידים ומה שתוס' כתבו שסוכה בריאה זה לא דחיה בידים זה רק לענין תנאי אמנם בתוס' שהעמידו הדין של קורה שנשברה בחסרון כיס מוכח שזה לא דחיה בידים וכן שגם במוקצה שלא מחמת איסור יש ההיתר של לא דחיה בידים והא דבבריא אסור אפילו שזה לא דחיה צ"ל דבאין יו"מ וזה מוקצה לא מחמת איסור בזה וודאי אסור כמו סוכה בריאה שאסור אפילו שלא דחיה בידים וכמבואר בטור וברשב"א ויתכן עוד בדעת המג"א שכלי רעוע חסרון כיס כיון שזה מוקצה ולא נוגעים בו אין זה יו"מ שישבר ואין זה דומה לסימן תק"א שמדובר בכלי שלא מוקצה אלא שא"כ צ"ע מה היא מהמשנה של דלתות הבית

י"ג]עיין רעק"א שנקט שסכין של מילה שנשבר חשיב יו"מ כמבואר במג"א וא"כ זה מותר דהינו שנקט שזה לא דחיה בידים והוי יו"מ ומותר עוד נקט דיכול לשנות היעד בשבת וצ"ל שגם לזה יו"מ או שכיון שיו"מ שישבר ממילא גם זה מותר והחזו"א חלק ששינוי יעד לא שיך לשנות בשבת

י"ד]עיין מג"א סימן ש"ה סקי"ב דבהמה שעומדת לחליבה וחלבו אותה בשבת כיון שאסור לשוחטה החלב מוקצה ועיין גר"ז סימן תק"ה בקו"א שהקשה הרי מפורש בגמ' ביצה ב: שביצה שנולדה מתרנגולת היא מותרת ועין שביתת השבת דש בבא"ר ע"ז שכתב שכאן שזה עומדת לגדל ובשבת לא יכול לשנות דעתו לשחיטה באמת יש כאן הקצאה גם לר"ש ולכאורא זה כסברת החזו"א בסוכה בריאה שאסור אפילו שלא דחיה בידים כיון שזה לא עומד לפרקה ודו"ק וצ"ע בזה אמנם לא משמע שבעלי חיים שמתו שעמדו לחליבה שאסורים וצ"ע

ט"ו]עיין מ"ב סימן ש"א לענין בגד שכיבסו מערב שבת וזה רטוב בכניסת השבת זה מוקצה לכל השבת ומבואר דמה שהרטיבו חשיב דחיה בידים אפילו שלא רוצה שזה יהיה רטוב בכניסת השבת וכן מוכח מתוס' שסוכה אסורה ביום השמיני וחשיב דחיה בידים מה שזה אסור מצד איסור סוכה אפילו שעכשיו לא רוצה כגון בנפלה כמבואר בדבריהם מ"ו: ובהכרח כיון שזה קרה על ידי אדם חשיב דחיה בידים וכן עיין רא"ש ושאר ראשונים שדנו ששבת אחרי יו"ט הנויי סוכה אסורים וכתבו שזה מחמת יום שעבר ותיפו"ל שזה לא דחיה בידים שהרי אין לו ענין במה שזה בסוכה ביום השמיני ורק זה נאסר מצד מיגו דאיתקצאי

ט"ז]בעיקר שיטת תוס' שקי"ל שיש מוקצה מחמת איסור רק בדחיה בידים לכאורא מוכח שיסוד דין מיגו וכו' לר"י זה לא הלכה שכל דבר שאסור בתחילת השבת לא חל הכנה במשך השבת דעד כמה שזה הלכה א"כ כיון שללא דחיה בידים קי"ל דלא כר"י דהינו דלא ס"ל כזה הלכה א"כ מהיכי תיתי שבדחיה בידים כן ס"ל כזה הלכה אלא בהכרח כסברת הרמב"ן שמיגו וכו' זה סברא שיש כאן הקצאה לכל השבת וממילא יש בזה דרגות אמנם כל זה אם נימא שבכל מוקצה צריך דחיה בידים וכמו שנקט הגרעק"א שח"כ שנשבר מותר להלכה אבל אם זה רק במוקצה מחמת איסור א"כ אין ראיה אלא דקי"ל שבאיסור ללא דחיה אין כאן הקצאה כלל וממילא אין כאן מיגו וכו' ודו"ק בזה

**מ"ה:**

א]**דאית ביה ביצת אפרוח:**וכתב רש"י דזה לא ראוי לכלב מצד הקליפה ומבואר שאם זה היה ראוי לכלב זה לא היה מוקצה לר"ש ועיין חידושי רעק"א שדיק מכאן ששיטת רש"י שלר"ש גם דבר שראוי ועומד לאדם אינו מאכילו לכלבים ועיין תוס' דביארו שזה מוקצה כמו גרו"צ דהינו שפה יש הקצאה שגם ר"ש מודה אמנם לא ביארו הטעם ובתו"י ביאר שזה ח"כ ועיין תוס' ביצה ו. וברשב"א דגם ביארו כשני ביאורים אלו

ב] **דאית ביה ביצה:** עיין חזו"א סימן מ"ח שהקשה שאם אין בסיס באצע שבת למה זה נאסר ולא ניחא ליה שהנידון לגבי טלטול של איסור אגב היתר שנקט שלכו"ע אסור דהרי לשון הגמ' קינה של תרנגולים ומשמע שהספק שהקינה עצמה נהית מוקצה כמו בשאר הצדדים ולא שהאיסור מצד טלטול הביצה ותירץ שבדבר שמיוחד לאיסור חל בסיס גם באמצע שבת והארכנו בסוגיא דבסיס

ג]**תוד"ה הכא:** הביאו מהרב יוסף דאפרוח לא הוי מוקצה דהוא ראוי לתינוק לשחק בו [ועיין הגהות אשר"י] והקשו מהגמ' לעיל של אפרוחים ועיין ריטב"א שתירץ ששם מדובר שנולדו באותו היום וכונתו שזה אסור מצד נולד או שכה"ג הוא לא ראוי לשחק עוד תירץ שמדובר באפרוחים גדולים שלא ראוי לתינוק לשחק בו ועיין תוס"ר שחלק על הר' יוסף מצד שא"כ כל אבן יפה בחצר לא תהיה מוקצה מחמת שראויה לתינוק לשחק בה וכוונתו שדבר שלא מוכן לשימוש אין הלכה שכיון שאפשר לעשות בו שימוש זה מפקיע שם מוקצה ומשמע מדבריו שאם יהיה אפרוח שמיוחד לשחק לא יהיה מוקצה ועיין רעק"א על השו"ע ש"ח ס"מ שהביא הלכות קטנות דשור זה לא מוקצה כמבואר בתוס' ב"מ מ"ו שחשיב כלי כיון שעומד למלאכתו וצ"ע אבל בשבת זה לא ראוי לשום שימוש דהרי אין משתמשים בבעלי חיים אמנם הרי מותר להשתמש בצידי צדדים וזה לא גרע מחזי לכיסויי ביה מנא אמנם עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ב שהביא מהרא"ש שלבעלי חי אין שם כלי ולכן אין בזה ההיתר לצגו"מ ולכן זה מוקצה והוסיף שלא פלוג רבנן בבעלי חיים ונפק"מ לדגי אקוריום או לכלב שמוליך את הסומא ולכאורא במרדכי ובתוס"ר בסוגין משמע להיתר אמנם מאידך מהא דלא דנו סוס וחמור ככשמל"א משמע שאסור וצ"ע

ד]**בא"ד:** בחידושי רעק"א בוזאת ליהודה הקשה דאם אפרוח חי זה לא מוקצה א"כ גם אם הוא מת בשבת אבל הרי אין בסיס באמצע שבת ומבואר חידוש שאפילו שזה עמד לאפרוח מתחילת שבת אבל כיון שבתחילה זה לא היה מוקצה חשיב בסיס באמצע שבת וצ"ע למה לא הקשה מביצה שנולדה דמבואר בגמ' שזה נהיה בסיס אפילו באמצע שבת וצ"ל ששם שזה עומד לכך ס"ל שאין החיסרון של אמצע שבת וכמו שביאר החזו"א משא"כ כאן שזה לא עומד שיהיה אפרוח מת

ה]**תוד"ה דאית ביה ביצה[הראשון] :** הקשו שהרי ר"י אוסר מצד משקין שזבו דהינו דא"כ לא קשה מה שהגמ' שואלת ועיין בראשונים שנקטו שוודאי שזה סיבה למוקצה אלא שהגמ' רצתה לישב הסוגיא לכו"ע וכן הוא ברא"ש סוף ביצה אמנם בתוס' חידשו שזה מותר בטלטול ועיין חת"ס בגליון השו"ע סימן תקט"ו דכתב דמתוס' מבואר דלא כרי"ף שכל דבר שאסור באכילה אסור בטלטול אמנם עיין בחידושי הגרעק"א ביצה ב. שכתב שכאן זה ראוי לסמוך בזה כרעי המיטה וע"ש שכתב שכל זה לר"ש אבל לר"י זה מוקצה ודקדק כן מלשון התוס' וביאר הטעם דלר"י כיון שזה עמד בתחילה לאכילה ועכשיו שינה שימוש זה כמו מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים אבל לר"ש זה לא מוקצה עכ"ד אמנם כל זה אם נימא שזה מותר בשימוש

ו]**בא"ד:** הקשה המהרש"א דעדיין יקשה שהרי מזה שר"י תירץ שאסור מצד משקין שזבו חזינן שס"ל שאין נולד וכן הקשו שאר הראשונים ועיין חידושי רעק"א בביצה שביאר שיתכן שר"י רצה להעמיד בתרנגולת העומדת לאכילה ולא שחולק על דין נולד

ז]**תוד"ה דאית ביה [השני]:** כתבו שהספק האם מותר לטלטל על ידי שינער עיין ספר האיר יוסף שהקשה דאם נימא כהגרעק"א דהפסד המוקצה גם חשיב שאי אפשר לנער א"כ למה שכאן יצטרך לנער והרי בפשוטו צריך כלי לשמור על הביצה כמבואר לעיל מ"ב: ובדוחק אפש"ל שמדובר שהביצה במקום המשתמש וצ"ע

ח]**תוד"ה אמר ליה:** כוונתם דמוקצה מחמת מצוה זה הקצאה יותר אלימא דזה סיבה לומר מיגו וכו' מבואר מתוס' דדבר שהקצאתו יותר חזקה זה יותר סיבה לומר מיגו וכו'

ט]**תוד"ה אין לנו:** כתבו שכונת הגמ' שר"י במיאוס ס"ל כר"ש וה"ה במוקצה מחמת איסור בדלא דחיה בידים אמנם עיין תוס"ר שכתב לדחות שמוכן לאדם הוי מוכן לכלבים וזה בכל בעל חי שראוי לכלבים גדולים וממילא לר"ש אין בזה מוקצה מחמת איסור וכן מוכח בפשוטו לרמב"ן שכתב שקי"ל בכל מיגו דאיתקצאי כר"י

י]**בא"ד:** הקשו למה הגמ' לא כתבה שהלכה כר"מ וכן הקשו עוד ראשונים צ"ע דהרי בגמ' בחולין מבואר שלר"מ שוחט לחולה אסור דהיינו שס"ל מוקצה מחמת איסור אפילו שלא דחיה בידים והרי ר"י פסק רק בדחיה בידים וצ"ל שעד כמה שס"ל לר"י שיש סברא לחלק במוקצה מחמת איסור ויו"מ בין דחיה בידים ללא דחיה בידים א"כ אין שום מקור שר"מ חולק בזה אלא שעדין יתכן שלכן לא רצה לומר הלכה כר"מ כי היה מקום לומר שזה כדעת רב הר"מ וצ"ע

י"א]**בא"ד:** בסופם נקט בדעת ר"י שמיאוס אסור ואיסור מותר ועיין תוס"ר שהקשה דהגמ' לקמן מוכיחה מרב של כרכי זוזי שאיסור אסור מוכח שמי שס"ל מיאוס כ"ש שס"ל איסור אמנם עיין תו"י בגליון שישב שבדעת רב באמת מוכח שאיסור זה יותר חמור ממיאוס דהרי נקט שגם לר"מ זה אסור וכמו שדקדקו תוס' לעיל י"ט: אמנם דעת ר"י הוי איפכא וצ"ע קושית התוס"ר ובעיקר ראית הראשונים מהגמ' בחולין צ"ע הרי עד כמה שלא היה לו חולה מבעוד יום יתכן שגם לר"ש אסור כי זה לא יושב ומצפה ומוכח או שעד כמה שמותר מוקצה מחמת איסור זה אפילו באין יו"מ או שתמיד חשיב יו"מ שמא ישחטו חש"ו וצ"ע

י"ב]**בא"ד:** בעיקר הנידון האם איסור יותר חמור עיין רשב"א י"ט: שהביא להוכיח שזה יותר חמור דהרי איכא מ"ד שמיאוס מותר ואיסור אסור וצ"ע הרי שם זה דחיה בידים וזה וודאי יותר חמור כמבואר בתו"י כאן ורק בדלא דחיה בידים נחלקו הראשונים ועיין ריטב"א שבת י"ט: שדחה כן והנה מכל נידון הראשונים כאן מוכח שיש קשר בין שני המחלוקות של מיגו דאיתקצאי למוקצה מחמת מיאוס אמנם זה אינו מוכרח דהרי לדעת הרמב"ן ועוד ראשונים הנידון במוקצה מחמת איסור שזה לא הקצאה כלל

י"ג]**מוכני וכו':** הקשו הראשונים הרי הגמ' לקמן קנ"ו מביאה כבר סתירה במשניות האם הלכה כר"ש או כר"י וא"כ מה הקושיא שיש עוד משנה כר"י וכמדומה שכוונת תירוצם לישב דשם מצאנו לענין עיקר המוקצה אבל לענין מיגו בדחיה בידים לא מצאנו משנה כר"ש דאם גם בזה היה סתם משנה כר"ש א"כ לא היה שייך לעשות חלוקה זו דפסק וודאי דלא כסתם משנה משא"כ עכשיו לגבי סתם מוקצה יש סתירה בין המשניות ופסק כר"ש ולגבי מיגו בדחיה בידים שאין משניות פסק כר"י

**י"ט:**

י"ד] **תוד"ה הני:** הביאו מר"ת שמוכח שבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר"ש מבהמה שמתה הקשה בחידושי בית מאיר הרי שם יש הסברא של מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים ואין לומר שמדובר בחיות גדולות דהרי מדובר גם בעופות קטנים דהרי הגמ' הוכיחה מזה שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ורב פסק בהכל כר"י וע"ש שדן או שכוונת הגמ' כביאור רבינו יונה שסברא שאין מוקצה מחמת איסור כלל ולמסקנת הגמ' בחולין זה לא ראיה או שר"ת ס"ל שבאמת גם לר"ש מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים ע"ש שהאריך

**מ"ו.**

א] **הואיל וחזי לכיסויי מנא:** בכל הראשונים מבואר שמדובר גם לר"ש ובפשוטו מבואר דכלי שמלאכתו לאיסור שאין לו שום שימוש בשבת הוי מוקצה וכשיטת הרמב"ן והבעל המאור קנ"ד: אמנם שיטת הרשב"א שם בפשוטו שמותר לצגו"מ ובפשוטו זה כשיטתו בשו"ת סימן תר"ו ובחידושיו ביצה כ"ח דמוקצה מחמת מיאוס לר"י מותר לצורך גו"מ וצ"ע לשיטתו איך יבאר הסוגיא וביאר בתהלה לדוד רס"ו סק"ח דס"ל לרשב"א שבת קכ"ב דנר לא הוי כלי שמלאכתו לאיסור ולפ"ז אפשר להעמיד סוגין לענין מחמה לצל אמנם עדין צ"ע דהרשב"א קכ"ב: לא הכריע כשיטה זו ועוד שהריטב"א קנ"ד כתב כרשב"א ובדף קכ"ב נקט פשוט שזה כלי שמלאכתו לאיסור ובפשוטו צ"ל שנר גרע שמחמת מיאוסותו יש כאן החלטה לא להשתמש דבר אחר וכמו בחצוצרות או מטה שיחדה למעות ואכמ"ל

ב] **מי לא תניא השירים וכו':** כוונת הגמ' שכיון שאסור ללבושם בחצר ממילא אין לזה שימוש והגמ' עונה שזה ראוי לכסויי ביה מנא ועיין תו"י וריטב"א שזה לא כמו כלי שמלאכתו לאיסור שיש בזה וודאי עוד שימושים ועיין חזו"א מ"א י"ז שהקשה דא"כ שראית הגמ' שעוזר חזי לכיסויי ביה מנא למה הגמ' אומרת שאיכא תורת כלי הרי עיקר הראיה שיש סברא של חזי לכיסויי ביה מנא ועיין חידושי הר"ן ס"ה. [כ"ט. מדפי הרי"ף ד"ה אמר] שהביא שהראשונים דיקו מזה שגם בבית אסור ללובשם שמא ישכח ויצא בהם לחצר אמנם הביא ששיטת הרמב"ם שמותר וכתב שצ"ל שסוגין מדובר בחצר שאינה מעורבת ולא יכול להכניסם לבית ולכן הוצרכה הגמ' לחזי לכיסויי ביה מנא ובביאור הגר"א כתב שכיון שבבית זה ראוי לא צריךחזי לכיסויי וכלקמן קכ"ד:

ג] **אלא מעתה כל צרורות שבחצר וכו':** מבואר בגמ' שדבר שיש לו תורת כלי ועכשיו יש איסור שימוש על הדבר בכל אופן כיון שזה חזי לכיסויי ביה מנא זה משאיר על זה שם כלי ועיין חידושי הגרעק"א ביצה ב. תוד"ה ביצה שנקט שלגבי אוכל לא עוזר סברא זו אמנם באבני נזר ס' נ"ה לגבי אוכל שאסור באכילה נקט שעוזר סברא זו אלא שמסברא כאן כיון שצריך שם אוכל א"כ שימוש זה לא עוזר לשם אוכל

עוד יש לדון האם הסברא של חזי וכו עוזר רק אם יש לזה כבר תורת כלי רק שזה נאסר בשבת בזה החזי וכו' משאיר התורת כלי אבל במקום שאין לזה שימוש כלל אפילו שיש לזה תואר כלי לא יקבל שם כלי מצד חזי וכו' ועיין סימן ש"ח סמ"ז לענין בגד שעטנז שיש אומרים שהוא מוקצה גמור וי"א שזה לא מוקצה וביאר הגר"ז כיון שחזי לכיסויי ביה מנא ובפשוטו נחלקו בנ"ל וכן עין סוף הסימן לענין ספרי חכמות שביאר הגר"א שזה לא דומה לספרא דאגדא שגם ביום חול זה לא ראוי לשימוש ועיין רמב"ן בסוגין מפורש שחזי וכו' עוזר כי ביום חול זה עומד למלאכתו

ד] **כל שאין מומו וכו':** לענין בכור ר' יהודה וודאי מדבר בנפל בו מום מערב יו"ט וס"ל שרואין מומים ביו"ט וממילא הוא לא מקצה דעתו כלל ולא שיך כאן מיגו וכו' אמנם לר"ש אין רואין מומין ביו"ט ואיכא מ"ד שגם בנפל מום מעיו"ט כיון שאין רואים מומים אינו יו"מ ויש מיגו וכו' ואיכא מ"ד שבנפל בו מום בעיו"ט אם התירו חכם זה מותר והנה בגמ' מבואר דאיכא ג' מי יימר ולכן זה אסור ועיין תוס' וריטב"א דהגמ' נקטה את זה למ"ד שנפל מעיו"ט מותר אבל למ"ד שנפל מעיו"ט אסור מספיק חד מי יימר כיון שיש איסור לראות זה מספיק סיבה להקצאה והנה צ"ע לראשונים דגם באין יו"מ מותר לר"ש ללא דחיה בידים א"כ למה כאן זה אסור וכתב הרמב"ן במלחמות שכיון שכאן אי אפשר אלא באיסור יש כאן הקצאה גם לר"ש והביאור שאפילו שזה אריה דרביע עליה אבל כאן כיון שוודאי שזה לא יהיה ראוי יש כאן הקצאה מצד הגברא וכמו לר"י באוצר וכמו לר"ש בדחייה בידים

ה] מסקנת הגמ' מבואר שבמקום שהבעל יכול להפר אין חסרון של מי יימר וכן במקום שאפשר על ידי ג' הדיוטת ללא איסור אין חיסרון אמנם משמעות הגמ' דבמקום שצריך דוקא חכם יש חיסרון של מי יימר אפילו שאין בזה איסור וכן פס' הרשב"א בעבודת הקודש בית מועד שער ה' דבתלתה נדרה בחכם אמרינן מיגו וכו' והנה יש לדון האם כל הגמ' לר"ש אבל לר"י גם כשזה יו"מ יש כאן מיגו וכו' או שגם ר"י מודה וברשב"א מבואר שם שגם ביו"ט מותר ובהכרח שזה גם לר"י ומקורו מסתימת המשנה קנ"ז. וצ"ע הרי לכאורא כל זמן שלא הפר לה זה מוקצה וא"כ למה שלא יהיה כאן מיגו וכו' אמנם יש לדון באמת במקום שאין חיסרון של מי יימר האם בתחילה זה מוקצה או שכיון שזה עומד שאם תרצה תתיר את זה אין זה מוקצה כלל ובמ"ב סוף סימן ש"ח מבואר שזה מוקצה כל זמן שלא התירו אמנם עיין חידושי הגרעק"א דו"ח כ"י ביצה שנקט שקרבן אין זה מוקצה בשבת ויו"ט כי יכול להישאל ולכן אין על זה מיגו דאיתקצאי ע"ש אמנם יתכן שבגלל שיכול להישאל חשיב שזה מוכן לשימוש אבל למעשה כל זמן שלא נשאל הוי מוקצה כי זה לא ראוי לשימוש והוי כעצים ואבנים [ועיין בית הלוי ח"א סימן י"ג אות ז' שהאריך שהשם איסור הוא מחשיבו כעצים ואבנים אפילו שבפועל זה ראוי לקטנים לראשונים שאין איסור דרבנן לצורך הקטן ] ועיין ריטב"א שכתב מפורש שנידון הגמ' האם יש כאן הקצאה כיון שתלתה בדעת אחרים או שאין כאן הקצאה כלל

ו]מבואר בגמ' ביצה כ"ו דבנפל בו מום ביו"ט וודאי שגם לר"י זה אסור וצ"ע אם נימא דבמוקצה מחמת איסור ר"י מודה שאין זה הקצאה או לכל הפחות בקפץ האיסור מאליו א"כ למה כאן שזה יאסר ויתכן שכיון שזה לא שכיח כלל זה כמו לר"ש שאין רואים מומים ביו"ט אמנם בפשוטו אין זה קושיא כלל דכל דברי הרמב"ן במוקצה מחמת איסור שבת ולא במוקצה מחמת איסור לא של שבת דזה וודאי סיבה להקצאה וכן מדודק בלשונו שם

ז]עיין הגהות מרדכי סוף פרק כירה [פ"ג. מדפי המרדכי] שדקדק שלאחר הקמת בעל אין שלשה הדיוטות יכולים להפר דאל"כ מה הגמ' אומרת מי יימר דמזדקק ליה בעל הרי יכולה ללכת לג' הדיוטות אמנם המרדכי שם חלק עליו ובפשוטו מצד שבאמת יתכן שלמסקנא שמועיל ג' הדיוטות שיחשב שראוי לשימוש באמת לא קשה אמנם יש לדון עוד דמה דיכולה להשתמש מצד שג' הדיוטות יפרו לה זה לא סיבה להפרת בעל דלא עוזר יו"מ מדבר אחד לדבר אחר וכדמבואר מהב"י לענין נמצא טריפה ביו"ט אמנם אם נימא שכאן זה לא מוקצה כלל כיון שיש מי יימר א"כ דבריו א"ש

ח]הרמב"ן במלחמות ביצה ל"ג הובא בריטב"א לעיל מ"ג. ביאר שבטבל לא אמרינן מיגו וכו' כיון שהוא ראוי לשימוש גם בזמן איסורו וכה"ג בירד האיסור מותר דרק אם בגלל האיסור זה לא ראוי בעצם כמו בעל חי הוי מוקצה שזה סיבה למיגו וכו' והקשה הריטב"א א"כ מה הגמ' שואלת מנדר הרי שם הדבר ראוי מצד עצמו ורק שיש איסור חיצוני שמפריע להשתמש כמו טבל וזה לא סיבה למיגו וכו' ותירץ ששם שזה תלוי בו זה לא סיבה אבל כאן שזה תלוי בחכם זה כן סיבה להקצאה וצ"ל שכוונתו שכה"ג יש הקצאה מצד הגברא וכדין גרו"צ וכמו אוצר לר"י ולפ"ז א"ש שכאן אפילו שזה דחיה בידים אין בזה מיגו וכו' דאין כאן הקצאה מצד הגברא מצד סברת הרמב"ן ורק אם אין מי יימר יש כאן הקצאה אבל אין לאסור בנדר מצד דין מיגו וכו' רגיל ודחייה בידים וצ"ע

ט]**תוד"ה מי יימר:** מבואר ששיך מוקצה לאכילה ביחס לאדם אחד ומשמע שזה גם לר"ש אמנם עיין סימן תקט"ו בשער הציון סקצ"א דהביא מהמאירי שאין כזה מושג וכל שזה ראוי לאדם אחד אפילו שזה לא הבעלים אין זה מוקצה לאף אחד [והנה בפשוטו דעת הרשב"א ביצה ל"ג שלא שיך שזה מוכן לדבר אחד ולא מוכן לדבר אחר וצ"ל שרק כאן לענין אכילה שיש דין הכנה חיובי שיך דבר זה וצ"ע] והנה מבואר ברשב"א שלאחרים זה מותר באכילה וזה לא מוקצה ועיין ר"ן שחלק וס"ל שזה מוקצה לכולם אמנם בחידושיו מ"ז. ביאר שגם בעשתה קונם רק על עצמה לא יכולה לתת את זה מתנה למישהו אחר ולכן חשיב שיש כאן הקצאה אבל בתרומה שיכולה לתת לכהן וודאי שאין כאן הקצאה ומיושב קושית השלט"ג דהקשה מ"ש מתרומה ותירץ ששם זה עומד להינתן לכהן

י]**תו"י סק"ב:** מבואר בדבריו שאם הבעלים לא ידע שחכם ראה חשיב מוקצה וצ"ע הא הוי מוקצה בטעות ומשמע שהקצאה בטעות הוי הקצאה ואולי זה רק מצטרף למי יימר אבל ההקצאה מצד שאר הסיבות וצ"ע

י"א]בהא דמבואר בגמ' דדבר שצריך היתר חכם הוי מוקצה עיין מ"ב שאין זה דומה להוראת חכם ששם זה רק גילוי הדין אבל כאן חשיב שהוא מחיל ההיתר ולכן זה אסור ביו"ט

**בית שנפחת וטבל שתיקנו**

**א.טבל אין מיגו וכו' ובטעם הדבר – ביצה ל"ד: ברש"י ותוס' שם ובתוס' שבת מ"ג. ובתוס"ר ותו"י שם, רמב"ן במלחמות סוף פ"ד דביצה וביתר ביאור בריטב"א שבת מ"ג. ועיין קושית רעק"א פסחים נ"ו:**

**ב.בית שנפחת הטעם שאין בזה מיגו וכו' – רש"י ותוס' שם וברא"ש וברשב"א בחידושיו וברמב"ן במלחמות הובא בר"ן שם טושו"ע סימן תקי"ח ובבה"ל שם ויש לדון האם לפני הפתיחה זה מוקצה ונפק"מ לטלטל דבר סגור שאי אפשר לפותחו [ויש לדקדק בלשונות הראשונים האם בבריאה זה נאסר לר"ש ויש לדון שזה לא דחיה בידים ועיין חזו"א מ"ז י"ח במסוגר]**

**ג. בעיקר דברי רש"י שלא אומרים מיגו באיסור דרבנן הקשו הראשונים א. מבכור ועיין מלחמות ב. מבסיס ועיין תוס' בשם המהר"ם ועיין רעק"א ביצה ל"א ובחזו"א מ"ז י"ח ג. מכיבוי נר עיין תו"י ותוס"ר שבת מ"ג וברעק"א שם**

**ד. בסברת הר"מ שדוקא בנסתלק האיסור ושזה לא שיך בבית שנפחת - עיין דגול מרבבה תקי"ח מג"א סקי"ג ובחזו"א מ"ז י"ט ובשפת אמת שם**

**ה. בעיקר סברת רש"י - עיין רעק"א ביצה ד. תוד"ה נימא מה שנחלק אם השער המלך ועיין עוד מה שכתב חולין ט"ו. ד"ה עוד נראה לי [הועתק בליקוטים שבת קנ"ו]**

**ו. בסתירת הבעל המאור האם יש מיגו מחמת איסור דרבנן – מג"א תקי"ח סקי"ד ובחזו"א מ"ט ג'**

**ז.לענין פירות שבאו מחוץ לתחום עיין ט"ז סימן תקי"ח סק"ז ובבית מאיר סימן תצ"ח ס"ד בסוף דבריו ובשער הציון תקט"ו סקצ"א ועיין חידושי הר"ן [המיוחס לריטב"א] שבת מ"ה:**

**[ח. בית הלוי ח"א סי"ג סק"ז] [ט. עיין מנחת שלמה סימן י' לענין דלת אוכלים שבמקרר שאסור לפותחו ]**

א]מבואר בגמ' שבת מ"ג. וביצה ל"ד: שטבל אם עבר ותיקנו מתוקן ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי ולשון הגמ' טבל מוכן אצל שבת וצ"ב הטעם וברש"י ביצה ל"ג: ול"א: כתב שכיון שהאיסור לתקן זה רק איסור דרבנן ממילא אין בזה מיגו דאיתקצאי אמנם הרמב"ן במלחמות כתב שכיון שהטבל עצמו ראוי לאכילה ורק האיסור טבל אוסרו כה"ג שסיבת האיסור טבל כיון שאסור להפריש תרו"מ בשבת אין זה סיבה למיגו וכו' וצ"ב הכוונה ועיין ריטב"א שבת מ"ג. שביארו יותר דבמקום שהסיבה שאי אפשר להשתמש זה מחמת איסור שבת כה"ג וודאי חשיב מוקצה שעושה מיגו וכו' אבל במקום שזה לא ראוי להשתמש מחמת איסור אחר אלא שאת האיסור הזה אי אפשר לתקן מחמת שבת זה נחשב אריה דריבעה עליה וצ"ב הכוונה ומשמע דאם זה טבל שצריך בישול כדי לאוכלו כה"ג חשיב כן מוקצה גמור וצ"ב ועיין ריטב"א שבת מ"ו: שהקשה מהגמ' של נדר דמבואר דיש על זה מיגו וכו' והרי זה איסור אחר שמחמת איסור שבת אי אפשר להתירו ותירץ שכיון שזה תלוי באחרים ומסתמא שום חכם לא יתירו לו כה"ג יש כאן הקצאה גמורה מצד האדם ע"ש עוד כתב הרמב"ן דלדעת הרי"ף שקי"ל כאביי דמוקצה מחמת איסור חשיב אריה דרביע עליה א"ש דאין כאן הקצאה כלל וצ"ע הרי פה אי אפשר אלא באיסור ובהכרח צ"ל שדוקא בכור שזה תלוי בחכם זה חיסרון ולא בדבר שתלוי בעצמו

ב]מבואר במשנה שבית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת והקשו הראשונים למה שלא יהיה כאן מוקצה מחמת איסור דכל זמן שהיה האבנים לא יכל לקחתם ודעת רש"י בעירובין ל"ד. ותוס' בסוגין שהמשנה כר"ש אמנם הרשב"א כתב שגם לר"ש אסור בבריאה כי זה כמו כוס קערה ועששית וכן הוא בריטב"א בעירובין ולכן העמיד שמדובר ברעועה וכן הוא ברא"ש ובטור ובפשוטו גם ברעועה לר"י זה אסור אמנם עיין רשב"א דמשמע שכאן גם ר"י מתיר עוד כתב שמדובר שהוא עשה תנאי והנה בדעת הטור והרא"ש מבואר שזה לא דחיה בידים דאל"כ אפילו ברעועה אסור אמנם מבואר שבריאה אסור וזה לא כמו שוחט לחולה שזה מותר וצ"ב החילוק ועיין חזו"א מ"ט ה' מה שביאר בזה ובפשוטו הביאור שלענין שלא יהיה אריה דרביע עליה חשיב דחיה בידים ולענין שיחשב דחיה כדי שלהלכה אומרים מיגו זה לא שייך ודעת הרמב"ן וכן סתימת הרי"ף והרמב"ם שאין כאן חיסרון מוקצה כלל וביאר הרמב"ן שכיון שאין חיסרון מצד הפירות אלא מצד משהו חיצוני שמעכב כה"ג זה לא סיבה להקצאה כלל וממילא אין כאן מיגו וכו' ולענין הלכה השו"ע סימן תקי"ח פס' שתמיד מותר ובבה"ל הביא הרבה ראשונים שחולקים וכתב שאין להקל אלא במקום צורך גדול

ועיין בראשונים שדנו לבאר שכוונת המשנה לרבנן שזה היה פחות מבעוד יום והמשנה באה לומר שאסור להגדיל הפחיתה ועיין פסקי ריא"ז שמדובר שנאבד המפתח והוסיף או שחשב שזה היה פתוח ובפשוטו כוונתו שנמצא סגור ולא חל כאן הקצאה ודייק מכאן הגרשז"א מנח"ש ס"י שטעות זה סיבה שלא יחול הקצאה ויתכן שזה רק כאן שאין ההקצאה על הפירות עצמם אלא מחמת גורם חיצוני וצ"ע

ג]בהא דכתב רש"י שאיסור דרבנן זה לא סיבה למיגו וכו' הקשה הרמב"ן במלחמות מה זה שונה מבכור שהאיסור לראות הוא רק מדרבנן ובכל אופן זה אסור ותירץ ששם כיון שזה תלוי באחרים והם לא יראו לכן זה אסור דהינו שכאן וודאי יש סיבה גמורה להקצאה אפילו שזה רק איסור דרבנן כי זה לא תלוי בו ולכאורא גם לסברת הרמב"ן צריכים להגיע לסברא זו וכמו דהבאינו לעיל מהריטב"א וצ"ע עוד הקשה הרמב"ן מהגמ' לעיל שסוכה רעועה שנפלה זה אסור הרי אין בסתירתה אלא איסור דרבנן שהרי גם בריאה זה סותר שלא על מנת לבנות וצ"ל שזה דרבנן חמור וכמו שתירצו על כיבוי הנר ועיין חידושי הר"ן שבת מ"ה שפירות שחוץ לתחום לא נאסרים מצד מיגו וכו' לרש"י כיון שזה רק איסור דרבנן וכן נקט הט"ז סוף סימן תקט"ו אמנם הבית מאיר סימן תקי"ח כתב שיתכן שתחומין זה איסור דרבנן חמור

הקשו התוס' מכל דין בסיס ותירצו ששם המוקצה קיים משא"כ בטבל שהמוקצה לא קיים והקשו שא"כ גם שוחט שיהיה מותר כי המוקצה לא קיים ותירצו ששם זה איסור דאוריתא לא איכפת לן ועיין תו"י ותוס"ר שבת מ"ג שהקשו מנר שהרי לכבותו זה רק איסור דרבנן וכתבו שכיבויי נחשב איסור חמור כמו דאוריתא וצ"ל שמשצל"ג חמור כמו דאוריתא וכן הוא בחידושי הר"ן שבת מ"ג ועיין תוס' שהקשו הרי בית שנפחת זה נחשב שהאיסור עדין קיים דהאבנים קימים ובפשוטו מבואר שיש כאן סיבת איסור מצד שזה מוקצה וכן ביאר הדגול מרבבה סימן תקי"ח והקשה החזו"א מ"ז י"ט הרי לצורך אוכל נפש מותר להזיז מוקצה וא"כ לא שיך כאן לאסור מצד מוקצה ועיין שפת אמת שכתב לדון שכאן שיש גם איסור סותר ממילא גם לא הותר איסור מוקצה וכל זה שייך אם זה היתר ולא אם לא גזרו כלל לצורך אוכל נפש ובעיקר סברת הר"מ עיין חזו"א מ"ז י"ח שכתב לדון שהסברא בטבל שזה כאילו הוי כבר מוכן משא"כ בבסיס שהוא לא אסור מצד עצמו לא שייך לומר כאילו הוא מוכן ולכאורא כוונתו שבסיס זה הלכה של טפילות למוקצה וכל שהמוקצה באיסורו ממילא הבסיס אסור אמנם צ"ע דבגמ' הרי מבואר מפורש שבסיס הוי מוקצה מחמת איסור דהינו דלא המציאות של הבסיס זה מיגו וכו' אלא האיסור מוקצה שבזה וא"כ גם על זה שייך לומר שחשיב מוכן עוד כתב החזו"א שלפ"ז בית שנפחת חשיב שהפירות מוכנים ודלא כקושית התוס

והנה בעיקר סברת רש"י יש לבאר בשני אופנים או שדבר שאיסורו דרבנן זה לא איסור חמור ואינן כדבר שלא ראוי שזה סיבה לומר מיגו וכו' וכן מבואר בשער המלך הובא ברעק"א ביצה ד. שהקשה על קושית תוס' שנאמר מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר בביצה שנולדה הרי זה רק איסור דרבנן אמנם יתכן לבאר שזה סברא שכיון שהמוקצה זה מצד אריה דרביעה עליה אפילו שקי"ל שזה מוקצה אבל כל שיכול להסיר האיסור על ידי איסור דרבנן חשיב שאין כאן מפריע להשתמש אם המוקצה ולפ"ז כתב רעק"א בחולין ט"ו ובביצה ד. דבמקום שיש איסור דרבנן בתחילת השבת ואז לא יכול להסיר האיסור מיד בתחילת השבת יהיה מיגו וכו' וכן דן בחולין ט"ו דבמקום שאם יעשה איסור דרבנן יהיה איסור של מעשה שבת וזה יהיה אסור לא חשיב שיכול להוריד האיסור ועיין חזו"א מ"ז י"ח שגם כתב על דרך זה ולפ"ז כתב דבדחיה בידים שזה מוקצה בעצם וודאי שגם באיסור דרבנן אסור ובזה מיושב קושיות התוס' מבסיס ע"ש ובחידושי הגרעק"א ישב לענין כיבוי הנר ששם זה דחיה בידים ואין את סברת רש"י ובפשוטו מתוס' מבואר שהבינו בדעת רש"י שזה סברא שאיסור דרבנן לא חשיב שיש כאן איסור כלל ולכן זה לא עושה מיגו וכו' ולא כי יכול לסלק האיסור דהרי באפרוחים יכול לסלק גם ללא איסור ובכל אופן זה מוקצה כמבואר בתוס' שהוא הניח על דעת שישאירם אלא שא"כ צ"ע מבכור ואין מקום לתירוץ הרמב"ן שזה תלוי בדעת אחרים וצ"ל שיסוד הסברא כי איסור דרבנן לא חשיב הקצאה אלא שבמקום שאין אפשרות יש כאן הקצאה מצד הגברא וכמו לאביי שמוקצה מחמת מוקצה זה לא הקצאה ובכל אופן בבכור אסור ודו"ק

ד]מבואר בגמ' בפסחים נ"ו: דמה דנמצא בין הכיפין ונפל בשבת יש בו מוקצה מחמת איסור של אין משתמשין באילן והקשה הגרעק"א שם לרש"י ותוס' דבאסור דרבנן לא אמרינן מיגו הרי שם זה רק איסור דרבנן ושם ברגע שזה נפל לקרקע חשיב כאילו אין האיסור בעולם והניח בצ"ע ויש לדון שאם יוריד מהאילן זה יאסר מצד מעשה שבת ויתכן שגם בבסיס הוא כן וכבר דן בזה באור זרוע והנה משמע דלרמב"ן ניחא וצ"ל שחשיב שהדבר המונח על העץ הוא עצמו יש בו איסור כיון שאסור להורידו מהעץ

ה]הבעל המאור כתב כרש"י לענין בית שנפחת והביא מקור מטבל אמנם לענין סוכה שנפלה כתב שאפילו שזה רק איסור דרבנן בכל אופן צריך תנאי ועין מג"א סימן תקי"ח דביאר דס"ל דרק באיסור חיצוני שהוא דרבנן זה סיבה להתיר והקשה החזו"א מ"ט ג' הרי הבעל המאור הביא מקור מטבל ושם זה איסור בו עצמו ועיין חזו"א שכתב לישב שכל הסברא במקום שהדבר עומד לשימוש ואריה דרביעה עליה אבל בסוכה רעועה כל זמן שלא נפלה עומדת לסוכה ובזה אין את סברת רש"י עוד יתכן אם נימא דסוכה זה דחיה בידים וכסברת החזו"א ורעק"א לעיל דבזה אין את סברת רש"י אמנם לכאורא בית שנפחת זה דחיה בידים כמו בסוכה שבשניהם בנה אותו מזמן מרובה

ו]עיין ר"ן שהביא את סברת הרמב"ן דדימה לפירות שמחוץ לתחום שזה לא מוקצה אמנם הרמ"א סוף סימן תקט"ו כתב שהפירות מוקצה והקשה הט"ז שם שעד כמה שפסק כרמב"ן בבית שנפחת אין סיבה שהפירות יהיו מוקצה ועיין בית מאיר סימן תקט"ו שצ"ל שכיון שצריך לעשות מעשה איסור בגוף הפירות להביאם ס"ל לרמ"א שגם לרמב"ן זה אסור אמנם כיון שהמקור משו"ת הרשב"א והא הרי נקט לעיקר כרש"י א"כ אין מקור לזה מהרשב"א ע"ש והט"ז נקט שלרש"י גם אין סיבה לאסור כי זה רק איסור דרבנן וכן הוא בחידושי הר"ן שבת מ"ה: לענין מדבריות ובדעת הרשב"א כתב הבית מאיר שזה איסור חמור

ז]עיין רשב"א ביצה ב.שכתב שלר"י דדבר שאינו מתכוין מותר יש מיגו דאיתקצאי בנר שאסור לטלטלו ומבואר שאפילו שזה איסור חיצוני וודאי יפקע איסור זה וצ"ל שכאן האיסור בו עצמו להזיזו ודנים הנר כאיסור להזיזו דהרי בהזיזו יזיז את השלהבת ויכולה להיכבות ולפ"ז ה"ה נר שאחורי הדלת שבהזיז הדלת יכבה הנר [עיין מג"א רע"ז סק"א] ששיך כאן מיגו וכו' אם לא דנימא שזה לא דחיה בידים ועיין מנחת שלמה סימן י' סק"א שהקשה דלענין תנור רנ"ט סק"ז דמבואר שאסור לפתוח כל זמן שהגחלים לוחשות ובכל אופן בבוקר מותר וכן עיין מג"א רנ"ד סק"ז לענין בשר על גחלים שאסור לקחתו כל זמן שהגחלים בוערים ומבואר שאין בזה מיגו דאיתקצאי ועיין מנחת שלמה שם שכתב לדון שבדבר שיש אפילו אפשרות רחוקה להזיז הדלת ללא לעשות איסור זה סיבה שלא יחול על זה מוקצה ועיין תוס' ביצה ו.לענין שחיטת בן פקועה במעי עמו וברשב"א שם [ויש מקום לדון דכאן שכל המציאות של ההקצאה נעשה כדי שזה יהיה ראוי אחרי זה ובזה לא שיך לאסור מצד מיגו וכו' ועיין סוגיא דגמרו בידי אדם שהכרחנו סברא זו מלולב שלא ראוי בלילה ע"ש]

עוד יש שכתבו לדון במניח נר חנוכה ליד הדלת שכיון שאסור להזיז הנר עד סוף זמן ההדלקה ממילא יש כאן מיגו וכו' ולא יעזור להניח דבר היתר על הכסא שמונח עליו הנירות [וכמו שכתב סברא זו הבה"ל סימן רע"ט בשם הפמ"ג שלכן אין בזה את סברת ר"ת שדעתו לנער ע"ש]

ח]עיין בית הלוי ח"א סימן י"ג סק"ז שהקשה לשיטת הרשב"א דמותר לספות איסור דרבנן לקטן א"כ מה דנו הראשונים שבית שנפחת זה מוקצה מחמת איסור סתירה דרבנן הרי לקטן מותר לשבור הבית כדי לקחת הפירות והניחא אם אסור ספינן אין לדון שזה ראוי לקטנים על ידי עצמם כמו לעורבים או מוכן לכלבים דכאן שגם לגבי הקטן זה חפצא דאיסורא לכן חשיב מוקצה אבל לרשב"א קשה עכ"ד ומבואר מדבריו שלא לפי הרשב"א לא קשה דמוקצה של דבר שהוא אסור אין הביאור רק כי בפועל יש איסור אלא ששם האיסור הוא גורם להחשיבו כדבר שאינו ראוי ודו"ק בזה אמנם לכאורא כל זה שייך רק בדבר שהוא עצמו חפצא דאיסורא כגון טבל דרבנן אבל כאן שזה רק מפריע להגיע לדבר שהוא היתר לא שיך סברא זו עוד צ"ע דהרי הגמ' דנה שמוקצה מחמת איסור אפילו לר"י זה לא מוקצה ואם נימא שהאיסור זה הסיבה שהוא אינו מוכן א"כ לא שייך את כל הסברא של אריה דרביע עליה ואולי לראשונים שלמסקנא אין דין זה הגדר כנ"ל והיה מקום לומר שכל סברתו שלכן זה עצים ואבנים ולא שזה מחוסר הכנה אלא דא"כ עדין צ"ע מה הצד שיהיה בזה מיגו וכו'

ט]שכח להוריד המנורה מהמקרר ובא עכו"ם ופתח הדלת והוריד המנורה יש לדון שהדלת מוקצה ויש שדנו שאפשר לפתוח על ידי עכו"ם לצורך מצוה וכמדומה שזה לא עוזר דאל"כ כל בית שנפחת מה דנו הראשונים הרי אפשר לצורך מצוה לעבור איסור דרבנן על ידי עכו"ם ולא הזכירו כלל סברא זו וכן מה שדנו שאפשר לפתוח על ידי קטן לצורכו או לדעת הגר"ז שמותר לעבור על ידי קטן איסור דרבנן באקראי לצורך גדול וצ"ע דגם בבית שנפחת ברעועה יש סברא זו ולא הוזכרה בראשונים וצ"ע

י]הראשונים דנו האם אומרים מוקצה מחמת יום שעבר ודעת הריטב"א שאומרים ודעת הר"ן שבמוקצה מחמת מצוה אומרים ולא מחמת סיבה אחרת וצ"ע עד כמה שבית שנפחת לא אומרים מצד שזה סיבה חיצונית א"כ גם כאן עד כמה שזה לילה אין כאן מוקצה וכן צ"ע סברת תוס' להתיר הרי ס"ל כרש"י שגם מונע חיצוני זה סיבה למוקצה ולמעשה יש כאן איסור וי"ל ועיין ק"ש ביצה אות ו'

עוד מצאנו דנחלקו האחרונים בספק איסור שהתברר בשבת עיין מהרש"א ביצה ו. וברעק"א סימן תצ"ח ס"ח שנקטו שיש בזה מיגו וכו' אמנם החת"ס בחידושיו לביצה שם חלק על המהרש"א וכתב שזה מותר דהוי כמו מוקצה בטעות ולכאורא היה מסתבר שזה תלוי בנדון של בית שנפחת ויש לחלק בזה וצ"ע

**מוקצה לחצי שבת וגמרו בידי אדם**

**גמ' ביצה כ"ו: בעי מיניה – כ"ז. ר' יהודה נשיאה**

**מוקצה לחצי שבת**

**א. בדין מוקצה לחצי שבת – עיין ר"ן ועיין אפיקי ים ח"ב סימן י"ט ד"ה ועוד נראה בזה**

**ב. בענין בכור שנפל מום בשבת – בה"ל תצ"ח ס"ט בשם המאירי, ובחידושי הרא"ה בסוגין**

**ג.תוס' כ"ז. ד"ה אלא – מהרש"א בסוגין - תוס' שבת מ"ג. ד"ה בעודן ומ"ד: ד"ה יש ובתוס' חולין ט"ו: ובמג"א סימן שכ"ה סק"י**

**ד. בדין סכין של מילה – רמ"א יור"ד סימן רס"ו ובט"ז שם מג"א סימן של"א סק"ה מג"א רס"ו סקי"ד תהלה לדוד ש"ח סק"ט [ועיין ריטב"א סוכה מ"ו:]**

**ה. בדין מוקצה בטעות – עיין לשון רש"י ומאירי ופמ"ג ש"י מ"ז סק"ד וחזו"א מ"ט י"ג ותו"י שבת מ"ו: ט"ז תקי"ח סק"ה ובה"ל תצ"ח ס"ג ועיין חת"ס ביצה ו. מה שנחלק אם המהרש"א**

**גמרו בידי אדם**

1. **בדין גמרו בידי שמים - ב"י סימן ש"י בשם הארחות חיים חידושי המאירי בביצה ד"ה ובשם, תוס' חולין ט"ו: [או"ז סימן שנ"ה בסופו] ט"ז סימן ש"י סק"ד ובלבושי שרד שם גר"ז שכ"ה ס"ו מנחת שלמה ח"א ס"י**
2. **האם קודם שזה נהיה ראוי הוא מוקצה – גר"ז שכ"ה ס"ו חזו"א מ"א ט"ז תהלה לדוד רנ"ט סק"י**

**ג. האם במוקצה מחמת איסור יש ההיתר גמרו וכו' – תוס' שבת מ"ג. ד"ה בעודן ק"ש ביצה אות ו' קה"י ביצה סימן ב' תפארת למשה בהגהותיו על הרא"ש סוף פ"ג דביצה**

**ד.הטעם דנר שכבה לא הוי גמרו בידי אדם – חידושי המאירי ביצה כ"ז ד"ה וכלל הדברים גר"ז שכ"ה ס"ו תפארת למשה בהגהותיו על הרא"ש סוף פ"ג דביצה מנח"ש סימן י' על פי דברי התוס' מ"ג. באפרוחים**

**ה.פת שאפאה עכו"ם – רא"ש סוף פ"ג דביצה טושו"ע סימן שכ"ה ובמג"א שם ס"ד וברמ"א רנ"ב ס"ד**

**ו. לענין בגד שהיה רטוב בין השמשות – מ"ב ש"ח סקס"ג ובמנחת שלמה ח"א ס"י**

**מוקצה לחצי שבת**

א]הגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם יש מוקצה לחצי שבת ועיין בר"ן שביאר שלגמ' יש צד שכמו שבין השמשות אומרים מיגו ה"ה באמצע שבת אמנם עיין אפיקי ים ח"ב סימן י"ט שכתב שהצד שאומרים מוקצה לחצי שבת זה מצד שברגע שזה נהיה לא ראוי בטלה ההכנה של ערב שבת וממילא חשיב שחלה הכנתו בשבת והנה המאירי [הובא בבה"ל תצ"ח ס"ט בבה"ל ד"ה אבל] כתב להוכיח מסוגין שבדבר שלא עולה על לב שזה יקרה לכו"ע יש מוקצה לחצי שבת ולכן בכור שנולד תם ואחרי זה נפל בו מום הוא אסור אמנם בחידושי הרא"ה בסוגין התיר גם דבר זה ובפשוטו סברת המאירי שפה וודאי בטלה הכנתו הקודמת ולכן לכו"ע זה אסור ועיין בזה לקמן והנה אם נימא דדין מיגו הוא שמחמת שזה לא ראוי בתחילת השבת אדם מסלק דעתו לכל השבת מסתבר שדבר זה הוא רק סברא בתחילת היום ולא באמצע היום וכדחזינן שדנו שזה סברא גם באתרוג ורק במצב שיש סיבה להקצאה לכל היום כה"ג שיך לדון שחל הקצאה על כל השבת ולפ"ז מסתבר שרק באינו יושב ומצפה שייך את סברת הגמ' ועיין בזה לקמן

ב]עיין תוס' כ"ז. ובתוס' שבת מ"ד: וברא"ש בסוגין שהקשו שבגמ' מבואר שמטה שיש עליה מעות באמצע שבת ונפלו לא אומרים מיגו וצ"ע למ"ד יש מוקצה לחצי שבת עוד הקשו מכופין את הסל לפני האפרוחים באמצע שבת דמבואר שלאחר שירדו הוא מותר ולמה לא נימא מוקצה לחצי שבת ותירץ הרא"ש וכן נקט כדבר פשוט הרשב"א בעבודת הקודש שכל ספק הגמ' לענין אכילה ולא לענין טלטול והנה צ"ע הרי כל שזה אסור באכילה זה אסור בטלטול וצ"ל שכוונתו כמבואר בלשון הרא"ש בין מידי דאכילה ממידי דטלטול ובאמת דבר של אכילה זה אסור אפילו בטלטול מצד סברת הרי"ף והנה צ"ב הסברא לחלק ובפשוטו הוא כמבואר בגמ' בדעת רב לחלק בין אכילה לענין טלטול שחזינן שזה שני גזירות נפרדות ואכילה זה יותר חמור אמנם צ"ב למה לענין סוגין זה סברא ברורה שעל האיסור טלטול אין דין מוקצה לחצי שבת ובפשוטו מבואר שהאיסור טלטול זה לא מצד שהוא מחוסר הכנה דהינו שלא צריך הכנה לענין טלטול אלא זה סתם גזירה אטו הוצאה ולכן זה נקבע בערב שבת ולא שייך לומר לענין זה שבטלה הכנתו ולפ"ז מוכרח שאין דין הכנה לשימוש רק שדבר שלא עומד לשימוש נקבע שהוא עצים ואבנים או שזה דין מוקצה של דבר שלא מוכן אבל לא שיש דין הכנה לענין שימושים וז"ב

עוד כתבו התוס' לישב שזה כמו גמרו בידי אדם כיון שמדובר שיתכן שעכו"ם או קטן יורידו דהרי לכן לר"ש אין בזה מיגו דאיתקצאי וכן מבואר בתוס' דידן שזה סברא על אפרוחים שלא חל באמצע שבת והקשה המהרש"א א"כ גם בתחילת שבת שלא יחול מיגו וכו' והרי מפורש בגמ' שמטה שיחדה למעות אם זה בבין השמשות יש מיגו וכו' וכן לענין אפרוחים ועיין מג"א סימן שכ"ה סק"י שכתב שאין זה גמרו בידי אדם גמור אלא רק לענין מוקצה באמצע שבת וכעין זה מצאנו בתוס' חולין ט"ו: דבהיה חולה בתחילת שבת והבריא וחזר וחלה אין מוקצה לחצי שבת כיון שזה כמו גמרו בידי אדם וצ"ע א"כ גם בהבריא לפני שבת וחלה בשבת ובתוס' מפורש לא כך [וכבר הקשה כן התהלה לדוד רע"ט סק"ט] ובהכרח שזה גמרו בידי אדם רק לענין מוקצה לחצי שבת ובפשוטו הביאור דכאן כל סיבת האיסור כי בטל ההכנה או כי יש כאן סיבה להקצאה חיובית וכה"ג שזה יושב ומצפה שאולי ישתנה הדבר לא בטלה ההכנה הקודמת וודאי שאין כאן סיבה להקצאה גם על זמן שזה יהיה מותר וזהו היסוד של גמרו וכו' שכה"ג הוא לא מקצה אלא שבבין השמשות צריך דרגא יותר אלימא וז"ב [דודאי שהדוגמא של מטה שיחדה וחולה שהבריא זה לא וודאי שיחשב גמרו בידי אדם בערב שבת] והנה תוס' בשבת נקטו שלענין אפרוחים אין מקום לחלק בין ערב שבת לשבת וצ"ע מה זה שונה ממטה שיחדה וביאר בחידושי החת"ס שבת מ"ד: דבאפרוחים מעונין שיהיו על זה כל השבת דאל"כ אלא מתכונן לקחת את זה, זה לא בסיס ולכן לא שיך לדון גמרו בידי אדם משא"כ במעות יודע שזה ילקח על ידי מישהו אחר ע"ש ולפ"ז תוס' בסוגין יתכן דס"ל דגם במתכונן לנער הוי בסיס ולכן יתכן שהעמידו שרוצה לקחתו בשבת וס"ל ששיך בזה גמרו בידי אדם

ג]בעיקר ספק הגמ' ביאר רש"י שמדובר שירדו עליהם גשמים בשבת הנה בפשוטו מה שכתבה הגמ' בספק בגרוגרות וצימוקים שרצתה שהספק יהיה גם לר"ש וצ"ע הרי כאן זה לא דחיה בידים ובר"ח משמע שביאר שהוא העלה אותם לגג וזה כמש לאחר תחילת השבת וחזר ונהיה ראוי וקצת משמע שס"ל שגרו"צ כל זמן שהם ראוים הם לא מוקצה ולכן העמיד שזה כמש ולפ"ז א"ש שכאן זה דחיה בידים אמנם לרש"י צ"ע ואולי באמצע שבת גרע ולא מסתבר וצ"ע ובמ"ב העתיק כרש"י וצ"ע כנ"ל הרי זה לא דחיה בידים וגם בערב שבת כה"ג זה מותר ואם נימא שבמוקצה מחמת גופו לא צריך דחיה בידים א"ש

ד]**מוקצה שיבש ואין הבעלים מכירין אותו מותר:** עיין לשון רש"י שלא הקצה אלא עד שיהיה ראוי ומשמע שאם היה כאן הקצאה חיובית וזה היה טעות היה כאן הקצאה ורק כאן שמלכתחילה לא היה הקצאה עד שזה ראוי לכן אין זה הקצאה ולפ"ז מבואר שמוקצה בטעות הוי מוקצה אמנם בחידושי המאירי הלשון שהולכים לפי החפצא ולא לפי הגברא וכן הוא בשאילתות ועיין פמ"ג מ"ז סק"י שהביא מהלבוש שמוקצה בטעות זה לא מוקצה וכתב לבאר בסוגין כנ"ל מרש"י ולפ"ז הוי מוקצה ועיין מהרש"א ביצה ו. וכן בחידושי רעק"א סימן תצ"ח ס"ח דבדבר שהוא ספק איסור בין השמשות שזה יתברר בשבת יש בזה מיגו דאיתקצאי ובחידושי חת"ס שם חלק עליו שזה כמו מוקצה שיבש ולכאורא זה תלוי בביאורים הנ"ל אמנם יש לדון עוד דבטעות גרע משא"כ שם יודע צדדי הספק ומספק צריך להחמיר ועיין סימן תצ"ח ס"ג בבה"ל דבהמות מדבריות שהגיעו לעיר קודם שבת ולא ידע מזה שזה מוקצה, ועיין בזה עוד בתו"י מ"ו: ואולי שם זה רק סברת להצטרף לעוד מי יימר ועיין פסקי הריא"ז ביצה ל"א: וביאר הגרשז"א בכוונתו שחשב שהבית פתוח ונמצא סגור דכה"ג אין דין מיגו וכו' ואולי שם שאני דאין הדבר מצד עצמו לא ראוי ועיין ט"ז תקי"ח סק"ה דתבן שנהיה בו קוצים בערב שבת ולא ידע חשיב חסרון ידיעה ולא הוי מוקצה [ובעיקר הדבר עיין ירושלמי פ"ג דשבת ה"ו דנסתפק בנר שכבה מבעוד יום ונתודע לו משחשיכה האם אומרים מיגו דאיתקצאי ובפשוטו הספק בנ"ל אמנם דעת הירושלמי שמוקצה שיבש אסור ואולי שם גרע דיודע שאולי מתיבש וכל שלא בדק זה בהקצאתו]

ה]הגמ' בתחילה רצתה לבאר דמדובר דלא אחזו ובזה מועיל הזמנה וצ"ב מה זה שונה מערב שבת ואולי לאפיקי ים א"ש שכאן שצריך הזמנה שלא יתבטל ההכנה זה עדיף מתמיד שיש סיבה להקצאה ורוצים שלא יחול הקצאה ועיין רש"י שגם בדחית הגמ' זה מצד שלא שיך הזמנה כשזה ראוי לשימוש ע"ש

ו]עיין רמ"א יור"ד סימן רס"ו דכתב דמותר לטלטל הסכין של מילה לאחר המילה ובדרכי משה מבואר הטעם כי אין מוקצה לחצי שבת ובט"ז ובגר"א שם חלקו עליו דכאן זה מוקצה לכל השבת אלא שיש לו היתר למילה וביש"ש בביצה דעתו להתיר כיון שאין מוקצה לחצי שבת וכתב שזה לא דומה למוקצה מחמת מיאוס שנהיה בשבת ששם הכלי שינה מצב משא"כ כאן שזה נשאר באותו מצב רק שהאדם לא צריך החפץ ועיין מג"א סימן של"א שהקשה שכל דין הגמ' הוא רק שלאחר שזה חוזר ונהיה ראוי זה לא מוקצה אבל לא שזה לא מוקצה בזמן ההקצאה והוכיח כן מלולב דמבואר בירושלמי שלאחר שנטלו הוא מוקצה ועיין פתחי תשובה דהנוב"י מהדו"ת סימן קס"ב דהביא דהמהרש"ל עצמו כתב שהערלה זה מוקצה וכתב שזה לא דומה לסכין שיש לו תורת כלי דהינו שכל סברת המהרש"ל שזה לא מוקצה גם בשעתו בדבר שיש לו תורת כלי והנה בישוב קושית המג"א משמע שלמדו שעיקר הסברא בגמ' שאין מוקצה לחצי שבת שאין הקצאה בשבת וכל דין מיגו וכו' שיש כאן הקצאה על אחרי זה ולכן בגרו"צ זה אסור גם ללא הקצאתו ממילא זה אסור אבל כאן שזה נאסר רק מחמת הקצאתו לכן זה מותר והנה המג"א כתב בסימן רס"ו דאין בסיס באמצע שבת וציין לסימן ש"י ס"ג דאין מוקצה לחצי שבת וצ"ע הרי דחה כאן את היש"ש וכתב התהלה לדוד ש"ח סק"ט שכל מה שחלק עליו בחסרון כיס שסיבת ההקצאה קימת מתחילת השבת אבל אם ייחד כלי בשבת לא יחול על זה הקצאה וכמו בזורק כלי לאשפה בשבת שגם לר"י לא חל על זה הקצאה של אוצר אמנם עיין ריטב"א סוכה מ"ו: שכתב שהקצאה למצוה אין מיגו דאיתקצאי ודימה לדין אין מוקצה לחצי שבת ומשמע שלמד שבשעתו יש הקצאה ורק שאין כאן הדין מיגו וכו'

**בדין גמרו בידי אדם**

א] **גמרו בידי אדם:** מבואר בגמ' דגמרו בידי אדם אין מיגו דאיתקצאי והגמ' מביאה שני דוגמאות א. קדירה רותחת בכניסת השבת שזה לא ראוי אמנם יכול לעשות מעשה וזה יהיה ראוי ב. פולין ועדשים וברש"י משמע שהחיסרון כנ"ל שזה רותח אמנם ברבינו חננאל ובתוס' שבת מ"ג. מבואר שמדובר בדבר שעכשיו כין שזה חצי מבושל זה לא ראוי ורק יהיה ראוי לאחר בישלו וגם בזה לא אומרים מיגו וכו' וכן הוא בתוס' שבת י"ט: ד"ה שמן שתבשיל חי שנמצא על האש אינו מוקצה ולפ"ז מבואר דדבר שוודאי יהיה מוכן משך השבת הוא לא מוקצה דהוי גמרו בידי אדם והנה בדוגמא הראשונה וודאי שגם בשעתו הוא לא מוקצה אמנם בדוגמא השניה יש לעיין ובפמ"ג משב"ז סוף סימן ש"ח ובגר"ז סימן שכ"ה ס"ו ובחזו"א מ"א ט"ז נקטו שגם כה"ג לא הוי מוקצה גם קודם שנהיה ראוי אמנם התהלה לדוד סימן רנ"ט סק"י נקט שבשעתו זה מוקצה ורק שלא אומרים בזה מיגו וכו' ויש לדון שזה מוקצה מצד גזירת עצים ואבנים אבל אין זה מחוסר הכנה כלל ובזה א"ש דמיון הגמ' לקדירות רותחות דשם זה וודאי גם לא מוקצה בשעתו והנה לאחרונים שזה לא מוקצה יש לדון במקום שזה יהיה מוקצה האם גם אז יש ההיתר או לא ועיין בזה לקמן

ב]הגמ' מחלקת בין גמרו בידי אדם לגמרו בידי שמים והנה יש לדון האם זה רק סברא בדבר שתיקנו נגרם על ידי אדם ואפילו שזה לא מיד או שזה סברא בכל דבר שעומד להיות ניתקן בשבת וגמרו בידי שמים הכוונה שזה לא בטוח שיהיה ועיין בית יוסף סימן ש"י דהביא כל בו דתמרים שהניחו אותם במים והמים מתקלקלים ויודע שעד הבוקר זה יהיה ראוי דהוי גמרו בידי אדם ואין זה מוקצה ותמה על זה בבית יוסף שאין זה גמרו בידי אדם ועיין ט"ז שהעתיק את הכל בו וביאר הלבושי שרד והמאמר מרדכי והחמד משה שם שלא צריך דוקא גמרו בידי אדם אלא גם דבר שגמרו בידי שמים מותר וכן האריך במנחת שלמה ח"א סימן י אמנם עיין בחידושי המאירי שהביא הנידון דהכל בו וכתב שיש שהתירו מצד שמספיק גמרו בידי שמים ויש שאסרו מצד שצריך גמרו בידי אדם והוא כתב להתיר שכיון שזה נגמר מכח מעשה שעשה בהתחלה חשיב גמרו בידי אדם עכ"ד ומבואר שנקט שגמרו בידי שמים זה לא מועיל ועיין בזה עוד לקמן ועיין תוס' חולין ט"ו: שבחולה שהבריא הוי גמרו בידי אדם כי יחזור לחוליו ושם זה בידי שמים אמנם כבר כתבנו לעיל שבהכרח שם זה רק סברא ביחס למוקצה לחצי שבת ועיין אור זרוע סימן שנ"ה בסופו דביאר דפירות הנושרים לא אסור מצד מוקצה כי זה גמרו בידי אדם שעורבים וודאי יפילו אותם ומבואר בדבריו שזה עוזר גם על דבר שזה בידי שמים

ג]עיין בלבושי שרד שם שהקשה למה נר שכבה אסור הרי זה גמרו בידי אדם כי זה וודאי יכבה דהינו שאם צריך מעשה אדם פה הכביה זה מאליו ולא מכח מעשהו אבל כיון שיסד שגם דבר שנעשה בידי שמים הוי גמב"א א"כ ה"ה נר והניח בקושיא ובגר"ז שימן שכ"ה ס"ו ביאר שכיון שזה בידי שמים לא הוי גמרו בידי אדם וכנ"ל וכן הוא בשטמ"ק בביצה כ"ז. ועיין מאירי בחידושיו כ"ז. ד"ה כלל הדבר שהקשה כן וע"ש מה שתירץ וכמדומה שבתחילה תירץ שכאן שבשעתו זה מוקצה אין ההיתר גמרו בידי אדם ועין לקמן עוד תירץ שכאן לא התיקון נעשה מכח מעשה הדלקתו דהינו שחשיב גמרו בידי שמים ובמנחת שלמה סימן י' כתב לישב על פי סברת התוס' שבת מ"ג. דבאפרוחים כיון שמעונין שיהיו שם כל בין השמשות אין ההיתר גמב"א דהינו דרק במקום שזה לא ראוי נגד רצונו ולא במקום שמעונין במצב המוקצה וא"כ ה"ה כאן הרי רוצה בהדלקתו ולולי דבריו כל סברת התוס' ביחס שמהרגע הראשון יכול לסלק אבל אם עוזר מה שבידי שמים זה יהיה מותר מה איכפת לן שבתחילה רוצה ההקצאה אבל יודע וודאי שזה יהיה מותר וצ"ע

ד]הראשונים דנו האם אומרים מוקצה מחמת יום שעבר וקשה למה לא הוי גמרו בידי אדם דהרי זה וודאי יהיה מותר לאחר הספק בין השמשות ועיין קה"י ביצה סימן ב' דהקשה עוד על הרמב"ן שהקשה למ"ד ששבת ויו"ט חדא קדושה שיהיה אסור לשחוט ביו"ט לאחר שבת והר"ן כתב שבאמת אסור וצ"ע הרי הוי גמרו בידי אדם ובפשוטו מבואר שגמרו בידי שמים זה לא סיבה וכנ"ל מהמאירי

ועיין קה"י שכתב לחדש שכל ההיתר אם זה לא יהיה מוקצה בתחילתו אבל אם זה יהיה מוקצה זה לא עוזר וכאן הרי זה עדין מוקצה מחמת הספק אולי זה היום הקודם ויתכן הסברא שזה עצמו שיש על זה איסור טלטול מצד מוקצה זה גורם להקצאה [וכמדומה שכן הוא במאירי לענין נר וכנ"ל] ודבריו נסתרים מתוס' בשבת שדנו על אפרוחים שהרי וודאי שזה בסיס עד שמסלקם ואפילו אם לא חל הקצאה כלל א"כ גם כאן מצד היום החדש אין הקצאה כלל ועוד דבריו פלא דתוס' מדברים בשמיני עצרת לאחר חול המועד ושם אין דין מוקצה כלל אלא רק דין מוקצה למצותו שאין זה איסור מוקצה דשבת כלל ועד כמה שזה גמרו בידי אדם יהיה מותר לטלטל

ובק"ש ביצה אות ו' כתב שעל הקצאה מחמת איסור לא עוזר גמרו בידי אדם ואדרבא כתב דמה דבמוקצה מחמת יום שעבר אין הדין של בית שנפחת דביחס לזה הוי גמרו בידי אדם והנה לא ביאר סברתו ויש שביארו על פי הבית הלוי ח"א סימן י"ג סק"ז דבדבר שיש עליו איסור כגון טבל וכדו' האיסור מחשיבו אינו מוכן וא"כ על זה לא עוזר גמרו בידי אדם דזה רק עוזר על דבר שהוא לא מוכן מצד ההקצאה של הבן אדם אמנם דברי הבית הלוי מחודשים דהרי אדרבא הגמ' דנה שאריה דרביע עליה אין כאן הקצאה כלל ויתכן דכל דבריו שזה מפקיע שם אוכל והוי כעצים ואבנים אבל זה לא סיבה למיגו וכו' אמנם בפשוטו לולי דברי רבותינו האחרונים היה מקום לבאר שכל הסברא של גמרו וכו' שדבר שדרך הכנתו שלוקח זמן אין אדם רואה הקצאה מהדבר כלל אבל כאן שהדבר מחמת עצמו ראוי ויש עליו איסור א"כ ביחס לתחילת השבת יש כאן הקצאה וממילא יש מיגו וכו' וזה כעין סברת התוס' באפרוחים

ועיין מנחת שלמה שהקשה למה כל קרבנות ביו"ט זה לא מוקצה דהרי בתחילת היום זה לא ראוי וכן ארבעת המינים הרי בלילה זה לא ראוי וכן לחם הפנים שמתחלק בשבת הרי בתחילת היום זה לא ראוי שצריך הקרבת הבזיכין אלא בהכרח כיון שזה גמרו בידי אדם וגם בידי שמים הוי גמרו בידי אדם וא"כ חזינן שגם איסור זה סיבה לגמרו וכו' [והביא שכן הוא בראשי יוסף ביצה כ. וכבר דן בזה רעק"א בדרו"ח החדש ביצה] אמנם בעיקר קושיתו יש מקום לומר דדבר שכל ההקצאה מחמת שיחדוהו לשימוש מסוים באמצע שבת או יו"ט לא שייך לומר מיגו וכו' דכל הסברא דממילא אין זה מוכן על אחרי זה או שיש כאן הקצאה על אחרי זה וכאן שכל ההקצאה לצורך שימוש זה לא שייך לומר שיש כאן הקצאה וז"ב ויתכן שבזה מיושב למה תנור שיש בו אוכל שאסור לפתחו בלילב לא הוי מיגו דאיתקצאי שכאן שכל מה שהדליקו כדי שיהיה אוכל למחר לא שיך הקצאה לגבי מחר

ה] **בדין עכו"ם שאפה פת** - הראשונים דנו בעכו"ם שאפה לחם מקמח שלא ראוי לכוס בשבת האם זה מוקצה והר"ן והרמב"ן שבת קכ"ב. כתבו שזה תלוי בדין שוחט לחולה דהינו שודאי קי"ל כר"י דאמרינן מיגו וכו' ורק דנו שיתכן שהלכה כאביי שמוקצה מחמת איסור שלא דחיה בידים לא הוי הקצאה ואכמ"ל אמנם הסמ"ג כתב לאסור מצד שכמו שכתב רש"י מדלא לקטינהו אקצינהו אותו דבר כאן מזה שהוא לא אפה את זה הוא דחינהו ובגר"ז ביאר שזה דחיה בידים כיון שזה היה חיטים שראוים לכוס והוא טחנם אמנם הרא"ש סוף פ"ג דביצה כתב שזה מותר מצד גמרו בידי אדם [וכן הוא בהגהות אשר"י פ"ג דביצה לענין מנעלים שעשה העכו"ם הובא ברמ"א רנ"ב ס"ד] ועיין גר"ז סימן שכ"ה ס"ו שמוקצה תמיד דנים לפי הבעלים וכאן הבעלים הרי לא מקצה דבידו לגמור דאין לו איסור ועיין ב"י סימן שכ"ה דהקשה מה זה שונה ממחובר דפסק הרא"ש דהוי מוקצה גם בשל עכו"ם ותירץ שכיון שזה יכול ליפול לבד אין זה גמרו בידי אדם וצ"ב כוונתו ועיין תפארת למשה בהגהותיו שם על הרא"ש שכיון שמחובר זה מוקצה לא שייך בזה גמרו דהיינו דרק במקום שעל ידי הדין גמרו זה לא יהיה מוקצה מתחילת השבת אבל מחובר זה וודאי נשאר מוקצה וכתב שזה דלא כתוס' באפרוחים שדנו שגם באיסור יהיה גמרו וכו' והנה דבריו צ"ב דעכו"ם אין לו גם איסור מוקצה וא"כ כאן אפילו שזה מוקצה אין סיבה שיהיה הקצאה וצ"ע ובפשוטו צ"ל שמחובר שלא עומד לתלישה חשיב הקצאה גם אצל עכו"ם וכסברת הרמב"ן במלחמות כ"ד: שזה כמו דגים שבים וכן הוא בחזו"א מ"ד ח'

וביש"ש חולין סימן ל"ב הובא במג"א סימן שכ"ה כתב שגמרו בידי אדם זה רק אם העכו"ם התחיל לעשות בערב שבת כגון שהתחיל לעשות מנעלים ולא אם התחיל את הכל בשבת והנה לכאורא אם הסברא שדנים את ההקצאה לפי הבעלים א"כ אין סיבה שתמיד זה לא יהיה גמרו וכו' כמו ביו"ט ומשמע שס"ל שוודאי דנים לפי הישראל אם יש הקצאה ורק שהעכו"ם זה כמו גמרו בידי שמים ורק אם זה מצב שממש עומד להיגמר מותר ומבואר שגם בגמרו בידי שמים מותר וצ"ע וכן עיין חזו"א מ"ד ח' שביאר שיסוד ההיתר שזה כמו נהרות המושכים ע"ש

ועיין מג"א שביאר שנחלקו הראשונים האם גמרו בידי אדם עוזר להפקיע איסור נולד אמנם החזו"א מ"ד סק"י נקט שוודאי שגמב"א לא מפקיע נולד ורק נחלקו הראשונים האם הוי נולד וכוונת החזו"א דבדבר שביד ישראל לא היה עוזר הכנה אין סיבה שאצל עכו"ם זה עדיף

ו]עיין מ"ב סימן ש"ח סקס"ג שבגד שהיה רטוב בכניסת השבת כי כבסו אותו הוי מוקצה ויש בזה מיגו וכו' וקשה למה לא הוי גמרו בידי אדם ויש שכתבו דהרי כאן זה בהכרח מוקצה בתחילת השבת וכנ"ל מהמאירי והתפארת למשה עוד יש לדון לדעת הק"ש שכאן זה מחמת איסור אמנם לנ"ל שהרי יש כאן הקצאה אפילו שרוצה להשתמש כה"ג זה כמו מוקצה מחמת יום שעבר דמבואר שזה לא גמרו וכו' ובמנחת שלמה ביאר שכיון שהוא הרטיב ודחה לשימוש בזמן שזה רטוב הוי כמו אפרוחים דמבואר בתוס' שאין בזה גמרו וכו'

**סוגיא דנולד**

**א.גמ' שבת כ"ח: במשנה עד כ"ט. עד אמר ליה רב שמואל**

**א. תוד"ה אכלן – מג"א תצ"ט סק"ט ובחזו"א מ"ג י' ב. תוד"ה והא – מהר"ם חידושי רעק"א קמ"ג. ובתורי"ד וריטב"א בסוגין ג. האם לר"ש השינוי ממאכל אדם לבהמה הוי נולד – מג"א סימן תצ"ט סק"ט ובנתיב חיים שם ובס"ס תק"א ובסימן תצ"ה ובק"נ פ"ק דביצה סט"ז ובמאירי כ"ט. ביצה ל"ג מבואר כמהרש"ך ד.נכרי שחקק קב בבקעת – תוס"ר ותוס' ר"י הזקן מג"א סוף סימן תקפ"ו ובחזו"א מ"ג כ"א מ"ד י'**

**ב.קמ"ב: אמר רבא עד סוף הפרק , ביצה ל"ג.**

**א. חזי לאומצא – עיין רשב"א בביאור הגמ' ולפ"ז הוי נולד ובקושית הרא"ש בסוף ביצה מבואר שזה לא נולד ב. תוד"ה שמואל עיין מהרש"ל ומהרש"א ג. תוס' בביצה ובמהרש"א שם**

**ג.פסק הלכה - רא"ש סוף ביצה טושו"ע סימן תצ"ה**

**ד.בגדר דין נולד ובדין בהמה שמתה – גר"ז קו"א סימן תצ"ז סק"ו ותקי"ח סק"ה ותצ"ה סק"ז חזו"א מ"ג י' [תורי"ד ביצה כ"א רעק"א ביצה ב. ד"ה עכ"פ ודף כ"ז: ובשו"ת חת"ס סימן ס"ה]**

**ה. בדין נולד גמור לר"ש**

**א. תוס' ביצה ח. עירובין מ"ו. ב. מג"א תק"א סק"א ובבית מאיר שם ד"ה תו כתב ובחזו"א מ"ג סקי"ח כ"א**

**ו. ביצה כ"א: הני סופלי לחיותא וכו', ובתוס' ד"ה הני ובעל המאור ורמב"ן במלחמות שם ,חזו"א מ"ח סק"א וסק"ד**

**שבת כ"ט.**

א]מבואר בגמ' דנחלקו ר"י ור"ש האם נולד אסור או מותר ובסוגין מובא חמשה אופנים **א**.שברי כלים **ב.**פתילה שהובהבה **ג.**נכרי שחקק קב בבקעת **ד.** גרעיני פירות **ה.** קליפין ועצמות ועיין גמ' ביצה ב: דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל הוי נולד ועיין ראשונים שבת קמ"ד שחלב שנחלב מבהמה שעומדת לחלב הוי נולד והנה יש לעין בטעם האיסור האם זה מצד שפנים חדשות באו לכאן וחשיב שיש כאן דבר חדש שלא היה בו הכנה ורק כה"ג זה נאסר ויתכן שזה מצד חסרון הכנה בדעת האדם או שזה סברא שכל שלא היה לו הכנה לדבר זה שעכשיו הוא עומד דהינו שזה עמד לשימוש אחר אפילו שאין שום שינוי בגופו חשיב נולד ונפק"מ לבהמה שמתה ועיין גר"ז תצ"ח קו"א ו' ותקי"ח קו"א ה' שהאריך שנחלקו בזה ראשונים והחזו"א מ"ג י' האריך שרק מצד שפנים חדשות באו לכאן יש איסור נולד ועיין חולין י"ד: וברשב"א שם דמפורש ששינוי ההכנה זה לא נידון של נולד אמנם בשטמ"ק בשם הראב"ד שם קצת משמע שגם זה בשם נולד אמנם בפשוטו רק שינוי מצד מציאות הדבר אפילו שזה לא שינוי בחפץ אבל דבר שבשבת היה עליו איסור שבת וירד ממנו האיסור לא חשיב שינוי הדבר וכן הוא בראב"ד שם והגר"ז סימן תצ"ה בקו"א ז' נקט שגם מיגו וכו' זה גם נולד וצ"ע

והנה עיין תוס' ביצה ח. שנקטו שבנולד גמור כגון אפר שנוצר ביו"ט או מים אם מבלע בלעי כה"ג גם ר"ש מודה שזה נולד גמור ואסור והנה יש לדון ר"ש דשרי נולד האם זה מצד שחשיב יושב ומצפה שזה ישתנה וממילא יש הכנה לגבי מצב זה ובאינו יושב ומצפה יהיה אסור או או שגם באינו יושב ומצפה חשיב שזה אותו שימוש שבשניהם זה עומד לתשמיש אדם ולכן אין כאן פנים חדשות ועיין מג"א תק"א סק"ב שנקט דבאינו יושב ומצפה כגון קורה בריאה שנשברה ר"ש מודה ועיין בית מאיר שם שחלק על זה ובחזו"א מ"ג י"ח שנסתפק בזה ובסקכ"א הכריע להיתר

ב]עיין גמ' ביצה ב. שדנה שאפילו מאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד ולכן ביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל אפילו שהתרנגולת עצמה אינה מוקצה אבל הביצה מוקצה [אבל אם נולדה מתרנגולת העומדת לאכילה וודאי דלא הוי נולד דזה אוכלא דאיפרת וע"ש בתוס' ובמהרש"א] ור"נ מסיק שאין חילוק ולענין הלכה עיין רא"ש סוף ביצה שהביא שיטת ר"ת שקי"ל כר"ש בין בשבת בין ביו"ט אבל לענין נולד קי"ל לאסור בין בשבת בין ביו"ט ובשם ר"ח הביא דבשבת מותר נולד וביו"ט אסור נולד ומיגו דאיתקצאי ורק באוצר קי"ל כר"ש גם ביו"ט ועיין טושו"ע סימן תצ"ה

ג]**בנולד דפתילה:** מבואר בגמ' דבגד שיש בו גע"ג מצומצמות אם הקיפול לא מבטלו מתורת כלי אם אחרי זה הדליקו אותו הוי נולד והוא מוקצה וצ"ל שכיון שבתחילה היה לזה גם שימוש בגד ועכשיו יש לזה רק שימוש הסקה לכן הוי נולד ועיין גר"ז תקי"ח קו"א סק"ה שהוכיח מכאן שגם דבר שעומד להשתנות בכל אופן כל שזה נולד ופנים חדשות אסור ולא מועיל מה שדעתו על זה דהרי הדלקת נר בשבת חובה ומשמע שגם אם דעתו להדליק דבר זה הוי נולד וצ"ע על הראשונים קכ"א: דנקטו בדעת רש"י שגם נולד גמור שסופו לבוא אם דעתו על זה לא הוי נולד

ד]**נכרי שחקק קב בבקעת ישראל מסיקה ביו"ט:** עיין תוס"ר שזה גם בבקעת חסרון כיס דברגע שזה נהיה כלי כל איסורה מצד מיגו דאיתקצאי אמנם כתב שסוגין שזה נולד הוא גם בסתם בקעת והקשה א"כ מתחילה זה עמד להסקה ולמה שזה יאסר וכתב שכיון שבתחילה זה עמד להסקה ועכשיו זה עומד לתשמיש לכן הוי נולד [ועיין תוס' ר"י הזקן שנקט שמבקעת סתם לכלי אין איסור כיון שלאנחשה שהכנה של הסקה נתבטלה דהרי יכול להסיק] והנה שיטת הרא"ש שעכו"ם שאפה לחם מקמח אין זה מוקצה מצד שזה גמרו בידי אדם וכתב המג"א סוף סימן תקפ"ו שלפ"ז בהכרח שסוגין מדובר בבקעת של ישראל ומבואר בדבריו שהדין גמרו בידי אדם עוזר על נולד ועיין סימן שכ"ה ס"ד דביאר דנחלקו בדבר זה הראשונים אמנם עיין חזו"א מ"ד י' שנקט שוודאי שגמרו בידי אדם לא עוזר להפקיע חיסרון של נולד שלא עוזר לו הכנה ומה דהמרדכי התיר שופר שעשה עכו"ם ביו"ט או מצד שס"ל שגם נולד מותר ביו"ט או שזה לא פנים חדשות דמעיקרא קרן והשתא קרן וכן הביא המ"ב מהנהר שלום ועיין קו"א לגר"ז תקי"ח שהאריך האם תנאי במוקצה עוזר להפקיע נולד

ה]בענין גרעינים דמבואר בגמ' שזה תלוי בר"י ור"ש דעת רוב הראשונים שזה בין בשבת בין ביו"ט שזה ראוי לבהמה ולר"ש דלית לי נולד זה לא מוקצה ולכן דנו למה שמואל אסר לקמן לטלטל הגרעינים וכן סתמא דגמ' קמ"ג. אמנם עיין תוס' ביצה כ"א: שנקטו שזה לא ראוי לבהמה אלא על ידי הדחק ולכן הגמ' אומרת שזה לא מוקצה כי זה חזי להסקה ולפ"ז לכאורא בשבת זה מוקצה אמנם עיין חזו"א מ"ח א' שנקט כל זה לר"י אבל לר"ש כיון שזה נאכל על ידי הדחק אין זה מוקצה ועיין שם סק"ד מה שביאר בזה אמנם הרמב"ן נקט שזה לא נחשב אוכל ובאמת בשבת זה מוקצה ורק ביו"ט יש נידון של נולד שתלוי בר"י ור"ש ועיין לקמן בסוגיא דביצה שהארכנו בזה

ו]בעיקר צריכותא דגמ' לענין גרעינים וקליפות עיין תוס' ד"ה והא ועיין מהר"ם דלגמ' אין נידון בדעת ר' יהודה ורק הנידון האם רב ס"ל לגמר כר"י אמנם עיין חידושי הריטב"א שביאר שהנידון בדעת ר"י וכן הבין בחידושי רעק"א ועיין לקמן קמ"ג. בחידושיו שהקשה למה הגמ' לא הוכיחה מהמשנה של עצמות וקליפים דמפורש שב"ה אוסרים כי אית להו נולד וע"ש שכתב לבאר שהיה מקום לומר שזה עצמו המחלוקת ב"ש וב"ה האם הוי נולד או לא ובזה ישב קושית תוס' אמנם מתוס' חזינן לא כך והדרא קושיתו לדוכתא ושמעתי לבאר דיתכן דבשבת שאי אפשר להסיק א"כ אפילו שזה לא פנים חדשות הוי מוקצה לר"י דזה שינה יעד אבל ביו"ט כיון שזה ראוי להסקה כיון שזה בכלל שימוש אדם זה לא סיבה לאסור רק מצד שמכסי וסברא זו מפורשת ברמב"ן במלחמות ביצה כ"א דגם אם כיון שלא מיכסו זה לא נולד אבל זה מותר רק כי זה ראוי להסקה בעודו בפרי ע"ש דהינו דמבואר בסוגיא חולין י"ד: דאיכא שני נידונים א.שינוי ההכנה ב.נולד ע"ש אמנם בחידושי רעק"א ביצה כ"ז מבואר שנקט שכל שינוי יעד אסור מצד נולד ואין איסור מצד שינוי ההכנה בדבר שעומד לקרוא כמו כאן ועיין בדבריו ביצה ב. וביצה כ"ז: ועיין תורי"ד בסוגין שכתב מפורש שנידון הגמ' בדעת ר' יהודה שאולי רק בדבר שהיה מוקצה יש דין מיגו וכו' אבל בדבר שהיה מותר מקודם אין איסור ע"ש וצ"ע הרי שברי כלים זה משנה מפורשת ומשמע ששם יש מקום לאסור גם ללא דין נולד וצ"ע בסוגיא שם

ז]**רש"י ד"ה אכלן:** כתב ביו"ט וצ"ע למה לא העמיד בשבת ויתכן שס"ל כרמב"ן שבשבת גם לר"ש זה מוקצה וכנ"ל או שס"ל כרמב"ן הנ"ל שבשבת זה וודאי אסור לר"י גם ללא נולד מצד שנשתנה מיעודו

ח]**תוד"ה אכלן:** הקשו למה בגמ' לקמן מועיל מה שדעתו ליתן לכלבים אחר שיסריח משא"כ כאן ותירצו שכאן שעכשיו זה משמש בפועל לאדם לא שיך להכינו לבהמה לאחרי זה משא"כ דבר שלא משמש לאדם עיין גר"ז סימן תקי"ח קו"א ה' שכתב דבפשוטו מבואר שנקטו ששניהם זה נולד כיון שיסוד דין נולד דבר שהשתנה מיעדו הראשון ולכן הוצרכו לחילוק הנ"ל אמנם כתב שלדעת הראשונים ששינוי יעד זה לא נולד ורק פנים חדשות זה נולד א"כ אין מקום לקושיא דשם זה רק שינוי יעד מאדם לבהמה משא"כ כאן זה נידון של נולד ע"ש שהאריך ועיין לקמן האם מעי אוז זה נולד מה שיש לדון מהראשונים

ט]**בא"ד:** רש"י לקמן העמיד שמדובר ששחטו הבר יונה ביו"ט ודנה הגמ' שהמעים לא עומדים לאדם אלא לשונרי כיון שלא אוכלים כזה דבר ביו"ט ועד אחרי יו"ט זה יסריח ומשמע בתו"י שלפ"ז לא קשה מה זה שונה מסוגין וביאר החזו"א מ"א סק"ב ומ"ד סק"י שכיון שבעל חי כל שימושו לשוחטו וכיון שלאחר שחיטה ביו"ט זה ישר עומד לבהמה אין כאן נידון של נולד ורק לתוס' שבתחילתו זה עומד לאדם ואחרי זה זה השתנה ועומד לבהמה בזה הוקשה לתוס' שזה נולד וכתב שלפ"ז גם בבעל חי שנשחט ביו"ט יועיל שדעתו לבהמה ומה שכתבו תוס' שמדובר בשחט בעיו"ט דאל"כ אין דרכו להסריח אמנם עיין מג"א תצ"ט סק"ט שנקט דבשוחט ביו"ט חשיב דבתחילתו זה עמד לאדם דזה שימש לשאר הבשר לעצם החיים של הבהמה ולא יועיל שדעתו על זה ולפ"ז כתב דחלבים של הבהמה הם מוקצה למאן דאית ליה נולד ועיין חזו"א מ"ג י"א שחלק עליו אמנם ברשב"א קמ"ב: ד"ה והא מפורש דס"ל דבאופן דרש"י הוי נולד שלא מועיל תנאי וכהמג"א וכן הוא בריטב"א שם

ט,ב]מבואר בגמ' דעצמות וקליפין לר"י זה אסור ובפשוטו מצד נולד דהינו דהשינוי ממאכל אדם לבהמה זה סיבה לנולד וכן הוא במג"א סימן תצ"ט לענין בני מעיים בנשחטו ביו"ט וכן הוא בסימן תצ"ה אמנם ע"ש הגהה מהמהרש"ך וכן בעט"ז בס"ס תק"א דנקט שדבר שראוי לאכילת בהמה לדידן זה לא נולד וכן הוא במאירי ביצה ל"ג שבת כ"ט כיון שאוכל בהמה זה סרך אוכל נפש דהינו שזה נחשב אותו שימוש וממילא זה לא נולד ורק מאוכל לאדם להסק הוי שינוי שזה סיבה לנולד אבל ממאכל אדם לבהמה זה לא סיבה ועיין קרבן נתנאל על הרא"ש פ"ק דביצה סימן ט"ז שהסכים אם המהרש"ך רק שטען שחלבים זה לא עומד לאכילה אלא להדלקה ולכן זה נולד ובפשוט דבריהם צ"ע דזה נגד הגמ' ועיין א"ר סימן תצ"ט שהביא מהרשב"א בעבודת הקודש שבני מעים גם בשנשחטו ביו"ט מותר אמנם בעצמות וקליפין נקט לאסור ויתכן שזה על דרך החזו"א שאין נולד מצד שמחיים זה עמד לשימוש הבהמה עיין מה שביארנו בדברי התוס' שם

**קמ"ב:**

י]**אמר רבא אי לאו דאדם חשוב סכינא הבר יונה למה לי הא חזי לאומצא:** בפשוטו הביאור דשחטו אותו מערב שבת וזה עומד לבשלו לאדם לאחר שבת ולר"י יש כאן הקצאה מבהמה ולר"ש אין כאן הקצאה מבהמה ולכן זה לא מוקצה והגמ' דוחה שגם לר"י אין זה מוקצה כי חזי לאומצא ולפ"ז מבואר כשיטת תוס' לעיל מ"ה: קכ"ח. דמאכל אדם לר"ש אינו מוקצה כי הוא חזי לבהמה אמנם דעת הרשב"א והבעל המאור דמאכל אדם שעומד לאדם גם לר"ש הוי מוקצה ולכן ביארו שכוונת הגמ' שמשמע שאם זה הסריח זה אסור ורק כי זה חזי לאומצא עכשיו לכן זה מותר ולפ"ז מה שהגמ' תולה בר"י ור"ש איירי שזה היה ראוי לאדם והסריח וראוי לבהמה וזה שינה את יעדו והנה לביאור הפשוט לעיל א"כ מוכח שרבא ס"ל כר"ש גם במוקצה דאוצר אמנם לביאור הרשב"א יתכן שנידון זה ששינה את יעדו זה נידון של נולד וכן הוא בלשון הרשב"א קכ"ח. ועיין רא"ש סוף ביצה שכתב דמסוגין מוכח שרבא לגמרי ס"ל כר"י ולא רק בנולד ובפשוטו דס"ל כתוס' לעיל או דס"ל שדבר ששינה יעד אין זה ענין לנולד ועיין בזה לקמן שבהכרח לא ס"ל כן ועיין ר"נ גאון דכתב דהגמ' מדמה נולד לשאר מוקצה דס"ל כר"נ בביצה שאין חילוק בזה ומשמעות דבריו שרק הוקשה לו מבר יונא אבל לא מאווז

י"א]**ושדי מעיה לשונרא :** עיין רש"י דביאר דביו"ט זה לא עומד לאכילת אדם ולכן זה מוקצה ועל ידי היחוד מראש לבהמה לא הוי מוקצה ועין רשב"א בסוגין ובביצה ל"ג.שכתב שלפ"ז מדובר ששחטו ביו"ט וצ"ע למה אי אפשר לבאר ששחטו בעיו"ט ואז מובן שאין כאן נולד והנידון האם זה מוקצה מצד שלא עומד לאדם תלוי בר"י ור"ש ויתכן שהרשב"א למד שהנידון מצד נולד ואז אין זה נידון של נולד וצ"ע בזה

י"ב] **אוד שנשבר:** עין רא"ש סוף ביצה דהביא דהבה"ג פסק ביו"ט לענין נולד כר"י וראייתו מרבא שאוד שנשבר אסור להסיקו ביו"ט ועיין רא"ש סוף ביצה שהקשה עליו הרי רבא ס"ל לגמרי כר"י כדמוכח בסוגין וכוונתו כנ"ל ממה שצריך חזי לאומצא ומבואר מהרא"ש שלא הוקשה לו מה דהגמ' מוכיחה לענין בר אוזא מנולד ומבואר שגם שם זה נחשב נולד וכן מוכח מתוס' ביצה ל"ג. ד"ה דרש שכתבו שדינו הראשון של רבא זה להלכה ומשמע שדברי רבא להלכה ובהכרח שכל דוגמאות אלו זה נולד ולפ"ז מבואר שדבר שעמד לאדם והשתנה לבהמה מחמת שהסריח הוי נולד דהרי זה מה שמדובר כאן וכן הוא ברשב"א קכ"ח. בשם ... אמנם עיין מהרש"א בביצה שם שנקט שבשר שהסריח זה לא נולד ותמה על תוס' ועיין בזה עוד לקמן ובעיקר קושית הרא"ש על הבה"ג עיין לעיל דלביאור הרשב"א גם בבר יונה מדובר בשינוי יעד והוי נידון של נולד

והנה מבואר שם ברא"ש דלמאי דאסרנן נולד זה גם בעצמות וקליפים וצ"ע כיון דס"ל דלר"ש מאכל אדם אין זה מוקצה מבהמה דהרי נקט שמרבא מוכח דגם בכל מוקצה ס"ל כר"י א"כ אין זה נולד כלל דהרי בתחילה זה גם עמד לבהמה ועיין חידושי רעק"א ביצה ו: דאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים עצמות וקליפים זה לא נולד וצ"ל שרק אם זה הכנה גמורה שגם לר"י זה מותר אבל אם זה לא מוכן בפועל רק שלר"ש זה לא דרגא של הקצאה א"כ זה כמו תרנגולת העומדת לגדל שהביצה נחשבת נולד וצ"ע

י"ג]**דפרסיאתא אסור שמואל מטלטל להו אגב ריפתא:** צ"ע הרי שמואל ס"ל כר"ש וכן קי"ל להלכה ולמה הגמ' סותמא שפרסיתא אסור ועיין רמב"ן במלחמות ובחידושיו דבשבת שזה לא ראוי להסקה זה מוקצה גם לר"ש והרא"ש סוף ביצה כתב בשם ר"ת שמכאן מוכח שבנולד קי"ל כר"י גם בשבת והנה תוס' כאן הקשו שהרי שמואל בבהמה שמתה ס"ל שמותר ועיין מהרש"ל דהקשה דאולי רק בנולד הוא מחמיר ובהמה שמתה זה לא נולד ועיין מהרש"א שגם בהמה שמתה כיון ששינתה יעד הוי נולד והנה בדעת ר"ת כתב החזו"א דבהכרח דס"ל דבהמה שמתה זה לא נולד דכל מקורו לחלק בין דעת שמואל בין נולד לשאר מוקצה מצד הסתירה בין בהמה שמתה לגרעיני תמרה אמנם לכאורא בדעת הבה"ג שרק ביו"ט קי"ל שנולד אסור א"כ יתכן שבהמה שמתה הוי נולד ובאמת זה אסור ביו"ט וכן נקט הגר"ז ועיין מג"א תק"ט סק"ט שנקט שבהמה שמתה זה נולד וכן הכריע הגר"ז סימן תצ"ז קו"א ו' ע"ש ראיותיו וכן נקט המהרש"א על תוס' והמהרש"ל נחלק עליו והחזו"א מ"ג י' נקט שזה לא נולד וכדמוכח מר"ת ועיקר סברתו שצריך שינוי הגוף ובין שחוטה לנבילה אין שום שינוי הגוף והנה הרי מוכח שבשר שהסריח זה נולד וכנ"ל וכתב החזו"א שצריך לחלק בין נבילה לשחוטה שאין שוםם הבדל ביניהם לבין בשר שהסריח שחשיב נולד [וע"ש מה שהקשה משבת קכ"ח. וע"ש ברשב"א שלפ"ז לא קשה קושית החזו"א אמנם לחלק מהראשונים שם באמת מוכח שזה לא נולד] ועיין רעק"א ביצה כ"ז: שחלה שנטמאה הוי נולד דבתחילה זה עמד לאכילת אדם ועכשיו להסקה [אמנם ברמב"ן במלחמות ביצה כ"א: מבואר שכה"ג זה לא נולד] ועיין ביצה ב. שדימה גרעינים לבהמה שמתה ששניהם זה נולד כי זה שינה יעד ועיין תורי"ד שבת כ"ט. שבהמה שמתה זה נולד וכן הוא בשטמ"ק חולין י"ד: בשם הראב"ד

י"ד]עיין יש"ש הובא במג"א סימן תצ"ה שגם במיגו דאיתקצאי קי"ל כר"י ביו"ט וכתב הגר"ז תצ"ה קו"א ז' שלא משכחת ליה כיון שתמיד זה נולד וזה כשיטתו שכל בעלי חיים שמתו זה נולד דהינו שכל שינוי יעד הוי נולד דהינו מה שבתחילה לא היה מוכן לשימוש ועכשיו זה מוכן לשימוש ויש לעין בבית שנפחת שיש בפחיתתו איסור דאוריתא וברעועה האם כה"ג גם ס"ל לאסור והנה דברי הגר"ז מחודשים שגם דבר שיעדו במציאות לא נשתנה רק שהיה עליו איסור שבת ופקע שזה חשיב נולד ועיין שטמ"ק חולין י"ד בשם הראב"ד שאפילו שס"ל ששינוי ההכנה הוי נולד אבל לא דבר שהיה אסור ונהיה מותר אלא שינוי במציאות אמנם ע"ש בגר"ז שהביא מהמג"א סימן תמ"ו שאוכל שנהיה חמץ זה גם שינוי היעד אמנם שם זה שינוי לעולם ולא רק עכשיו זמני מצד איסור שבת וז"ב וצ"ע דברי הגר"ז

ט"ו]יש לעיין יו"ט שיוצא בשבת האם יש חומרת נולד ושאר מוקצה שיש ביו"ט ואין בשבת וראיתי מביאים מביאור הגר"א תקפ"ח ס"ה שנקט דהוי כיו"ט ולענין יוה"כ משמעות השו"ע סימן תרי"א ס"ב שלא נוהג בו מוקצה

**ביצה כ"א:**

ט"ז]הגמ' מביאה מחלוקת ריה"ג ורבנן האם מותר ביו"ט לעשות מלאכה לצורך בהמה והגמ' מוכיחה שמותר דאל"כ הני סופלי לחיותי הכי שדינן והגמ' עונה שזה ראוי להסקה שזה צורך אדם ולכן זה לא מוקצה וצ"ע קושית הגמ' הרי אוכל בהמה זה לא מוקצה דהרי גם בשבת מותר לטלטל אוכל בהמה ועיין תוס' רי"ד ובעל המאור וכן משמעות רש"י דבאמת מבואר כאן שלריסה"ג יש איסור לתת מאכל בהמה לפניה וממילא כל אוכלי בהמה זה מוקצה וכל המשניות זה כר"ע

אמנם עיין תוס' שכתבו לבאר שמדובר בגרעינים שראוים לבהמה רק על ידי מלאכה [ועיין חזו"א מ"ח ב' שהכונה מלאכה דרבנן] ולכן אם מותר לעשות מלאכה בשבילם א"כ זה לא מוקצה ואם לא אז זה מוקצה ועל דרך זה הוא בהשגות הראב"ד על הבעל המאור והנה בפשוטו לפ"ז בשבת שזה לא ראוי להסקה הוי מוקצה אפילו לר"ש וצ"ע א"כ למה כתבו תוס' וכל הראשונים ששמואל שטלטל הסופלי אגב ריפתא זה חומרא בעלמא ועיין חזו"א מ"ח א' שכתב שצ"ל שכל סברת התוס' שזה מוקצה זה רק לר"י אבל לר"ש כיון שזה נאכל על ידי הדחק זה סברא שזה לא מוקצה ולפ"ז צ"ל שהסוגיא בביצה זה כר"י וצ"ע א"כ מה עוזר שזה עומד להסקה הרי זה נולד וכתב החזו"א סק"ד שמדובר שזה התפרק לפני שבת וצ"ע שתוס' בד"ה עושה כתבו מפורש שמדובר שנתפרקו בשבת ע"ש ויתכן שס"ל לאביי ורב יוסף שגרעינים זה לא נולד כסברת הגמ' שבת כ"ט וכדלקמן מהרמב"ן וצ"ע וכתב החזו"א סק"ד ליישב שיש שני סוגי גרעינים והגמ' בשבת מדברת בכאלו שרכים וכל איסורם מצד נולד וכן הוא בחידושי הריטב"א מגילה ז בשם רבו ע"ש

ועיין ברמב"ן בחידושיו שבת קמ"ג. שכתב שגרעינים זה לא עומד לבהמה ולכן בשבת זה מוקצה וביו"ט זה תלוי בר"י ור"ש של נולד כי זה ראוי להסקה וע"ש שהוסיף שזה מדויק בגמ' בביצה וכונתו מהא דהגמ' דנה שלריסה"ג זה מוקצה וצ"ע א"כ למה לר"ע א"ש ואולי ס"ל שזה בכלל טלטול מוקצה שהותר לצורך אוכל נפש אמנם כל זה אם נפש בהמה בכלל אוכ"נ, וצ"ל שטלטול לצורך העמדה לפני הבהמה זה לא בכלל שימוש במוקצה [ועיין רשב"א ורא"ה לקמן ל"ג שהקשו שאם לא ניתנו עצים אלא להסקה איך מותר לתת לפני הבהמה מצד שחזי להסקה ע"ש ומשמע שחשיב שימוש במוקצה ואולי ס"ל שזה אוסר גם בטלטול]

ועיין ברמב"ן במלחמות דמבואר כאן מהלך חדש דכתב דאם נפש בהמה זה בכלל נפש אדם א"כ בתחילה זה מוכן לאכילת בהמה וגם כשהגרעינים נתגלו הם עומדים לבהמה וא"כ אין שום סיבה לאסור ולכאורא הכוונה שזה כמו אוכלא דאיפרת משא"כ אם נפש בהמה זה לא בכלל נפש אדם וזה לא ראוי להסקה א"כ זה אסור מצד דבתחילה זה הוכן לאדם ועכשיו זה מוכן לבהמה אמנם אם זה ראוי להסקה בזה כיון דהסקה זה בכלל אוכל נפש של אדם ממילא חשיב שזה היה בכלל ההכנה הראשונה וממילא עד כמה שלא ס"ל הסברא של מכסי אין כאן סיבה לאסור מצד נולד אבל אם יש הסברא של מכסי זה אסור מצד נולד עכ"ד והנה מתבאר מדברי הרמב"ן כמה חידושים א. שאם נפש בהמה במשמע א"כ אפילו שזה מכסי לא שייך לאסור כלל מצד נולד [וזה כעין סברת רעק"א שאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים עצמות וקליפין לא הוי נולד] ב.אם זה לא ראוי להסקה א"כ אפילו שאין הסברא של מכסי ואין כאן איסור מצד נולד אבל זה אסור מצד שינוי ההכנה וכמו בהמה שמתה ג.שהסקה זה בכלל ההכנה של אוכל נפש אמנם זה לא הכנה ממש אלא רק בכלל ההכנה וכה"ג אין לאסור מצד חסרון הכנה אפילו שזה לא עומד לזה אבל מצד נולד אפשר לאסור דהינו שזה כמו תרנגולת העומדת לגדל דמבואר בגמ' שגם אם היא לא מוקצה אבל הביצה הוי נולד ד.מבואר מהרמב"ן שהסקה זה בכלל הכנת אדם רק מצד שזה לאוכל נפש ומבואר שלא אומרים שהכנה לאדם זה כולל כל השימושים לאדם ועיין לשון הרשב"א חולין י"ד: דהכנה לתשמיש אדם כוללת הכנה לכל תשמישי אדם ולא לתשמיש בהמה ויתכן דלרמב"ן תשמיש לבהמה זה בכלל תשמישי אדם ורק כשדבר מוכן לאכילה זה מפקיע הכנה לבהמה

והנה מבואר ברמב"ן כיסוד הסוגיא דחולין י"ד: דאיכא שני הלכות א. שדבר שמוכן לשמוש אחד ונתבטלה הכנתו וזה עומד לשימוש אחר שזה אסור לר"י ואין זה מצד נולד ב.שגם דבר שזה לא שינוי מצד ההכנה בכל אופן זה יכול להאסר מצד נולד אם זה פנים חדשות באו לכאן דהינו שזה מכסי ולפ"ז בשבת מאכל אדם שיש ממנו גרעינים יש לאסור גם לא מצד נולד אלא שזה לא מוכן אלא לאדם ולא לבהמה משא"כ ביו"ט שצריך להגיע לנולד ומיושב קושית רעק"א ביצה ו. שיש להוכיח ממשנה דעצמות וקליפין שזה נולד ודו"ק בזה

**סוגיא דנולד [ב]**

**ז. קכ"א: צואה של קטן ונהרות המושכים – עיין רש"י שם וברמב"ן ורשב"א ועיין תוס' י"ט: ד"ה שמן ועיין גר"ז בקו"א תקי"ח סק"ה**

**ח. שבת י"ט: שמן של בדדים – תוס' שם וברשב"א, ובגר"ז סימן ש"ה בקו"א סק"ב וחזו"א מ"א סק"א בביאור הא דזה תלוי בר"י ור"ש**

**ט.חולין י"ד: - אלא ר' יהודה דכלים עד והתנן אין סוחטים – וברשב"א שם בביאור השקו"ט בסוגיא [ ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד]**

**י. ביצה ב.**

**א. רש"י ד"ה קס"ד ובהשגת האו"ז שם ב. אוכלא דאפרת – תוד"ה אוכלא תור"פ ותורי"ד שם ובחידושי רעק"א לקמן ל"ט.ד"ה ג. קושית הראשי יוסף דבשבת אין הסברא שיכול לשחוט וכן נקט סימן שכ"ב סק"א ד. האם למסקנא הוי נולד בעומדת לגדל - מג"א תק"ה סק"א ובהשגת האחרונים שם ובנתיב חיים ה. ב: שבת בעלמא תשתרי – בעל המאור ובר"ן וברמב"ן במלחמות כ"א. ד"ה ואני סובר חזו"א מ"ט.**

**י"א. חלב שנחלב בשבת ויו"ט – שבת קמ"ד: ברמב"ן ובר"ן ובשאר ראשונים שם טושו"ע סוף סימן ש"ה ובמג"א וגר"ז שם טושו"ע סימן תק"ה**

**י"ב. ביצה ו. עגל שנולד מן הטריפה – בטעם דאין איסור נולד מג"א תצ"ח סק"ח בשם המהרש"ל ובדגול מרבבה ורעק"א שם ועיין חידושי רעק"א בחידושיו האם עד כמה שמוכן לאדם הוי מוכן וכו' הוי עדין נולד**

**י"ג. בדין גמרו בידי אדם לענין נולד – חזו"א מ"ד י'**

**י"ד. בענין תנאי לענין נולד - גר"ז תקי"ח קו"א סק"ה הובא בבה"ל תקי"ח ס"ח, חזו"א מ"א ט"ו**

**חולין י"ד:**

א]**אלא ר"י דשברי כלים:** הגמ' דנה שכמו ששברי כלים אסור ה"ה בהמה שנשחטה בשבת עיין רשב"א שהביא להקשות בשם רבינו יונה הרי הגמ' כבר חילקה בין בהמה שמתה דשם זה לא הוכן לבהמה וא"כ גם כאן זה לא דומה דבשברי כלים הרי זה לא הוכן לדבר החדש שזה עכשיו עומד משא"כ בבהמה וכתב לישב דנקטה הגמ' שבהמה בשבת שאסור לשחוט עד כמה שגם שינוי יעוד מתשמיש אדם לתשמיש אדם זה סיבה לאסור ה"ה גם בהמה שהיתה אסורה חשיב שינוי יעוד והגמ' דוחה ששם באמת מצד שינוי יעד זה לא סיבה לאסור ורק מצד שזה נולד דהינו שפנים חדשות באו לכן ובהמה שנשחטה לא שיך לדון מצד נולד דהרי עומדת לכך אמנם צ"ע לשיטות שכל בהמה שמתה זה גם נולד כמבואר ברבינו גרשום בע"א ובתוס' רי"ד בביצה ב. ושבת קנ"ו: ובעוד דוכתי וצ"ל שדימתה הגמ' שכמו ששינוי מתשמיש אדם לאדם הוי נולד ה"ה מקודם שחיטה לאחר שחיטה אם יש איסור בשחיטתה אמנם יתכן עוד דבתחילה הבינה הגמ' ששינוי יעד אין זה אסור מצד נולד וממילא דימתה דבר זה לבהמה אמנם הגמ' דוחה שזה מצד שעל ידי זה חשיב נולד וממילא בשחיטה שזה עומד לכך זה לא שייך ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד שביאר באופן אחר

ב]**אוכלא דאיפרת הוא:** עיין רשב"א שהקשה מה הגמ' היתה צריכה להאריך הרי כבר חילקה ששם זה נולד ופה זה לא שייך וע"ש שביאר מרבינו יונה דהגמ' דנה שגם כאן זה נולד מצד שהשתנה מחי לשחוט והרי בשבת זה לא עמד לשחיטה ולכן הוכיחה הגמ' שדבר שחשיב אוכל לא איכפת לן שזה שינה פנים וע"ש ברשב"א שביאר שהגמ' דנה שאולי נאסור מסיבה אחרת דכל דבר שלא היה אפשר להשתמש אלא באיסור זה סיבה לאסור והוכיחה הגמ' ממשקין שזבו שזה לא סיבה לאסור

**שבת קכ"א:**

**בדין דבר שעומד לבוא**

א]מבואר בגמ' לגירסת רש"י דצואה של קטן זה ראוי לתרנגולים ולא הוי מוקצה וכן אין לאסור מצד נולד שזה כמו נהרות המושכים שכיון שזה וודאי יבוא אין חיסרון של נולד ועיין תוס' שבת י"ט: ד"ה שמן שכתבו שכל זה דוקא במעינות שכבר נמצאים בעולם שעל זה מועיל מה שסומך בדעתו או בצואת קטן דמדובר שזה כבר בעולם אבל על דבר שאינו בעולם כלל כגון שמן של בדדים שהזתים אינם ראוים לאכילה והשמן זה דבר חדש שנוצר בשבת כה"ג לא עוזר להפקיע שם נולד במה שסומך שזה יבוא

ועיין ברמב"ן ושאר ראשונים בסוגין שהקשו מכמה דוכתי א.מהא דמבואר בגמ' ביצה ב. דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל דהוי נולד והנה להו"א דגמ' שגם לר"ש אסור ביארו התוס' שם שזה כמו נולד גמור ולתוס' הנ"ל כה"ג רש"י לא דיבר אמנם יתכן שקושיתם למסקנא שם

ונאמרו זה כמה תירוצים א.הבעל המאור כתב שרק אם הביצה עומדת לגדל אפרוחים זה אסור דאין דעתו על זה להשתמש בזה והראשונים תמהו עליו דא"כ גם בעומדת לאכילה שזה יהיה אסור וצ"ל שכה"ג שזה אוכלא דאיפרת זה לא סיבה לאסור דאין הקצאה באמצע שבת וכל סברת הבעל המאור שאין סמיכה על זה וצ"ב קושית הראשונים עוד הקשו מהגמ' שסתם תרנגולת הושחטה התברר שלשחיטה עמדת ואם לא זה עומד ללגדל וצ"ע מה זה ענין לולדה וצ"ל שכל שאין מחשבה חיובית להשתמש זה לא מפקיע תורת נולד ב.הרמב"ן והרשב"א כתבו שכיון שהיא היתה חלק מהאמא והאמא היתה מוקצה על זה לא עוזר הסברא שזה וודאי יבוא ולכאורא הסברא שזה עצמו שזה היה מוקצה בתחילת השבת זה וודאי סיבה שמקצה את זה עד סוף השבת אמנם צ"ע דבגמ' שם הרי מבואר שגם לר"ש שזה לא מוקצה בכל אופן הגמ' שם דנה שזה נולד וצ"ב שם בביאור הסוגיא ואכמ"ל ועיין מה שנכתוב בזה לקמן בס"ד בביאור הסוגיא דביצה ג.עיין רמב"ן שכתב שזה לא וודאי שתטיל ביצה דהרי היא לא מטילה ביצה כל יום ועל דרך זה הוא בתורי"ד שם ובזה חילק לישב שבחלב זה לא שייך ולכן חלב לא הוי נולד

עוד הקשו מהדין של קליפין ועצמות וכן מהדין של אפר דמבואר בגמ' שזה נולד והרי יודע וודאי שזה יהיה ותירצו שדבר שעומד לשימוש האדם הוא לא נותן דעתו על זה כלל משא"כ דבר שבתחילת השבת לא עומד לשום שימוש והנה מקושיתם מאפר מבואר בתוס' ביצה ח. וכן עירובין מ"ו. דחשיב שזה דבר חדש שלא היה בעולם שגם ר"ש מודה ולמבואר מתוס' לעיל זה לא קשה אמנם עיין רשב"א בביצה ח. ובר"ן שם שלא ברירא להו כתוס' אלא כתבו שיתכן שהסוגיא שם ביו"ט וכר"י [והנה הרשב"א הרי כתב שעל עצמות לא מועיל מה שדעתו כי זה טפל וכתוס' לעיל כ"ט. וצ"ב א"כ מה הקשה כאן וצ"ל שס"ל שעד כמה שיש סברא שדבר שוודאי יבוא זה לא נולד לא איכפת לן שזה טפל ]

ועיין גר"ז סימן תקי"ח בקו"א סק"ה שהקשה מפתילת הבגד דעומדת להדלקה ובכל אופן מבואר שיש בזה איסור נולד והיה מקום לומר שדבר שעומד להשתנות על ידי מעשה האדם זה אחרת וכל דברי רש"י בדבר שעומד להשתנות מאליו אמנם מקושית הראשונים מקליפין ומאפר משמע שגם בכזה דבר מועיל מה שזה עומד להגיע וא"כ צ"ע למה פתילה זה אחרת ודוחק להעמיד שזה לא עמד ברור שידליק בפתילה זו וצ"ע

והנה הרי"ף שם לא גרס כגירסת רש"י ולדבריו שם מבואר שזה מוקצה ועיין בראשונים דכתבו דלרי"ף לא קשה קושיות הנ"ל ומשמע שכוונתם דבאמת לא ס"ל יסוד רש"י שדבר שוודאי יגיע לא הוי נולד וכן הוא מפורש בריטב"א שאין זה דומה למעינות המושכים שהם כבר נמצאים כאן משא"כ כאן בצואה שזה לא נמצא [וכן נקט הגר"ז בקו"א שם בדעתם והוכיח דבר זה מהראשונים שאסרו חלב שנחלב מבהמה מצד נולד] אמנם בחידושי הר"ן כתב שצואה זה לא וודאי שיבוא

והנה אם נימא שלא מועיל דעתו על נולד צ"ע מהגמ' קמ"ב: אמנם עיין תוס' כ"ט. מה שחילקו בזה ולכאורא הכוונה שכה"ג דנים דמראש זה עומד לכך וזה מפקיע שם נולד ואין זה דומה לכל הדוגמאות הנ"ל שזה לא מפקיע שם נולד והגר"ז כתב לישב לשיטות שבשר שהסריח זה לא נולד כלל וכן לרש"י שם לחזו"א לעיל אין זה נולד כלל וא"כ יתכן שרק לכן מועיל דעתו על זה אמנם בפשוטו לשיטת ר"ת בסוגיא שם הוי נולד

והנה עיין גר"ז שדן האם מועיל תנאי על נולד וכתב שאם לא מועיל דעתו ה"ה שלא יועיל תנאי דמה יעזור תנאי הרי זה לא היה בעולם וזה הסיבה שלא מועיל דעתו ובזה ישב דעת הרמב"ם שלא מועיל תנאי בסוכה שנפלה וכן צידד החזו"א מסברא אמנם הרי סתימת הגמ' שמועיל תנאי בסוכה שנפלה אפילו דבפשוטו זה נולד כמו שברי כלים ועיין גר"ז שנקט שלתוס' שרק בדבר טפל לא מועיל א"כ כאן שזה לא טפל כמו שמועיל דעתו מועיל תנאי ולכאורא אינו מובן שכיון שעד עכשיו זה שימש לסוכה זה כמו טפל דעיקר הסברא האם זה מגדיר דמראש זה עומד לבהמה וצ"ל שתנאי זה עדיף דהרי לר"ש מועיל שזה מותר ה"ה לר"י על ידי תנאי אלא שקשה שפתילה שהכינה להדלקה וודאי שזה כמו תנאי וצ"ע

**שבת י"ט:**

ב]**שמן של בדדים:** עיין תוס' שביארו שזה יוצא מזיתים שלא ראוים לשימוש וביארו שאם הם היו עומדים לשימוש זה היה אוכלא דאיפרת והכונה שמשקה ואוכל זה נחשב אותו שימוש וא"כ כל שאין בו שום שינוי יעד אין בו נולד אמנם כאן מדובר שזה לא ראוי לשימוש אמנם הקשו שזה עומד לבוא ותירצו שבדבר שהוא לא בעולם לא עוזר עומד לבוא ועיין חזו"א שהקשה שא"כ גם לר"ש זה צריך להיות אסור כיון שכאן סיבת האיסור שזה חשיב דבר שלא היה בעולם וכתב לדון שלר"ש גם בשעתו זה לא מוקצה כיון שיכול להוריד הקורה וזה רק מוקצה של אוצר אמנם א"כ לר"ש אין זה נולד כיון שהרי דעתו שזה יגיע ועד כמה שהזתים לא מוקצה א"כ זה נחשב בעולם וצ"ע דהרא"ש סוף ביצה הוכיח מכאן ששמואל לא ס"ל איסור נולד אמנם עיין גר"ז סימן ש"ה קו"א ב' שכתב שכיון שמה שזה לא ראוי זה רק מחמת שיש על זה קורות כה"ג זה נחשב שזה לא בעולם רק לר"י ולא לר"ש וצ"ע

ועיין תוס' שהקשו מקדירא חיתא ותירצו ששם שזה בעולם אין זה מוקצה ומשמעות לשונם שגם קודם שזה התבשל אין זה מוקצה אמנם עיין רשב"א שכתב לישב שזה חזי לכוס וצ"ע וכי יש צד שללא זה זה אסור הרי זה גמרו בידי אדם אמיתי וצ"ע והנה בפשוטו מבואר כאן שבדבר שהוא בעולם אפילו שזה נולד עוזר גמרו בידי אדם דהסברא שזה וודאי יבוא וכן הרי דימו לקדירה זה כמו גמרו בידי אדם וצ"ע על החזו"א שנקט לענין עכו"ם שוודאי שלא עוזר גמרו בידי אדם על נולד אמנם הביאור פשוט דשם מדבר בדבר שלא וודאי יבוא רק שההעכו"ם יכול לעשות אבל כאן שזה וודאי יגיע זה סברא שכה"ג אין על זה איסור נולד

**ביצה ו.:**

ג]מבואר בגמ' שעגל שנולד מבהמה הוא מוכן אגב אמו ומותר באכילה והנה בעגל הנולד מעומדת לגדל לר"י שמוקצה אסור וודאי שגם זה אסור כמו ביצה שנולדה אמנם לראשונים שרק נולד אסור יש לדון כה"ג ובפשוטו הוי נולד והמג"א סימן תצ"ח הביא מהיש"ש שבהמה שנולדה זה לא נולד משני טעמים א. שבלידתה היא עדין לא ראויה לאכילה ב. שגם קודם לידתה היתה ראויה לאכילה וא"כ היא לא נשתנתה ומקור לסברא זו מהתוס' שהקשו בע"ב שהקשו בעגל שנולד שיהיה אסור משום נולד ותירצו שבעלי חיים זה לא שייך אמנם עיין רעק"א ודגול מרבבה ומחצית השקל שהקשו דתוס' רק דנו מצד משקים שזבו אבל מצד נולד בבהמה שעומדת לאכילה זה וודאי לא נולד וכן עיין מחצית השקל שוודאי לא הקשו מצד נולד דהרי בעומדת לאכילה זה אוכלא דאיפרת והרי דברי תוס' מדובר במקרה שהאם עומדת לאכילה ולא בטריפה

והנה הרי מבואר בגמ' שאם מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם זה מותר אפילו לר"י דהינו עגל שנולד מהטריפה וצ"ע שעדין יאסר מצד נולד ובהכרח שכה"ג זה גם מפקיע סברת נולד וכן הוא במחצית השקל שם והנה הגמ' בתחילה שדנה להתיר ואביי אוסר מצד שהשתא מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים כל שכן הפוך ומבואר שאם היה מוכן לכלבים הוי ניחא והנה בבהמה שמתה לא שיך לדון מצד נולד אבל כאן שיך לדון מצד נולד ובהכרח שהדין מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים מפקיע הדין נולד וצ"ב הטעם ועיין רעק"א שם שהקשה למה הגמ' לא מוכיחה מהדין עצמות וקליפין שמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים וצ"ע הרי שם זה נולד אמנם זה לשיטתו כנ"ל שאם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים זה מפקיע שם נולד וכן הוא בבעל המאור ביצה ב. שאם הוי מוכן לכלבים עצמות וקליפין זה לא נולד אמנם צ"ע דהרי הרא"ש נקט בפשוטו שעצמות זה נולד והרי לר"ש הוי מוכן לכלבים להרבה ראשונים וצ"ל שדרגא שזה מוכן לכלבים רק לר"ש זה לא מפקיע שם נולד וכמו בביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל דלר"ש זה לא מוקצה ובכל אופן הוי נולד ובעיקר קושית רעק"א יתכן שהיה צד לומר שבעל חי זה לא נולד וממילא אין להוכיח מעצמות שאולי שם זה אסור מצד נולד ובאמת זה לא מוכן לכלבים בדרגא שמפקיע שם נולד והרי בדין בהמה שמתה אין לאסור מצד נולד דהרי לא השתנה החפץ וצ"ע בכ"ז

**ביצה ב.:**

ד]הגמ' דנה דגם אם לית ליה מוקצה אית ליה נולד דהינו אפילו שהתרנגולת עצמה מותרת בכל אופן הביצה חשיבה נולד והקשו הראשונים הרי ר"ש מתיר גרעינים ושברי כלים וכתבו התוס' שכוונת הגמ' נולד גמור כסוגין ויתכן שהכוונה שהגמ' דנה שזה סוג נולד שזה כאילו זה לא בעולם שר"ש מודה ויתכן דהכונה שכאן זה יותר דרגא חמורה של נולד שר"ש מודה ועיין חידושי רבינו נחמן בן הרמב"ן שביאר שהגמ' עכשיו סברא ששברי כלים זה לא נולד אלא שסיבת האיסור מצד שינוי יעד ונחלקו תנאים האם חשיב שינוי יעד כה"ג אבל בנולד לכו"ע אסור אמנם למסקנת הגמ' בסוגין שהמחלוקת בנולד א"כ אדרבא מצד שינוי יעד זה וודאי לא סיבה לאסור רק מצד נולד וזה תלוי במחלוקת ר"י ור"ש ודו"ק בזה

ה]**מאי טעמא דב"ש מוקצה הוא:** בפשוטו מבואר בגמ' דבעומדת לגדל יש שני סיבות לאסור הביצה א. כי זה יצא ממוקצה ממילא זה מוקצה ב. כי זה נולד ולפ"ז הקשו הראשונים על הגמ' בע"ב ששואלת שבת דעלמא תשתרי דהינו שביצה שנולדה תהיה מותרת הרי אפילו שמדובר בעומדת לאכילה ואין פה דין נולד אבל בשבת שזה מוקצה א"כ שיאסר מצד יוצא מהמוקצה ועיין בע"ב מה שכתבנו בזה אמנם בר"ן כתב שבאמת מצד יוצא מהמוקצה אין כאן סיבה לאסור שזה כמו מעינות הנובעין כיון שזה עומד להגיע אין מחלק זה הקצאה וכל נידון הגמ' מצד נולד רק שהגמ' דנה בתחילה שזה אותו נידון של ר"י ור"ש ומוסיפה שיש מקום לומר שכאן גם ר"ש מודה וכמדומה שכן מבואר בראשי יוסף בביאור דבריו ע"ש

ו]**קא סלקא דעתין בנולד אסור:** ועין רש"י דביאר כיון שזה לא היה בעולם אין דעתו על זה ובפשוטו מבואר ברש"י שהחיסרון בנולד שכיון שזה לא בעולם ממילא אין דעתו על זה עיין או"ז ריש הלכות יו"ט שהקשה א"כ גם בעומדת לאכילה יש חיסרון זה כיון שלא ראה את זה לא היה דעתו על זה ולכן חלק על רש"י וביאר שיסוד החיסרון שזה דבר חדש ובעומדת לאכילה אין זה דבר חדש דמתחילתו אוכל ולבסוף אוכל משא"כ בעומדת לגדל יש כאן שינוי דבתחילה זה פסולת ועכשיו זה אוכל וכמבואר בר"ן וע"ש שהאריך בזה ולכאורא יתכן שזה גם דעת רש"י שרק עד כמה שזה דבר חדש זה חיסרון שעל זה לא היה הכנה אלא שביאר רש"י החיסרון שאין דעתו על זה וצ"ע

ז]מבואר בגמ' שגם אם האמא לא מוקצה אבל זה עדין נולד וראיתי להקשות קושיא עצומה א"כ למה שבשחיטתה לא תחשב נולד שהרי נשתנתה מחיים למיתה והרי לא עמדה לשוחטה וא"כ אפילו שאין כאן הקצאה אבל למה שזה לא יחשב נולד ואולי כיון שברגע שרוצה לשוחטה משתנה עמידתה לשחיטה ממילא ממצב זה אין כאן נולד

ז.ב]עיין בעל המאור שכתב שכל מה שהגמ' אומרת דהוי נולד זה רק לענין ביצים שעומדים לאפרוחים אבל לענין עומדים לאכילה זה כמו מעינות המושכים וצואת קטן שזה לא נולד והקשה עליו הרמב"ן הרי א"כ גם בעומדת לאכילה זה יאסר וצ"ע כוונתו הרי עד כמה שזה אוכלא דאיפרת למה שזה יאסר מצד שעכשו מיחד את זה לגידול הרי אין הקצאה באמצע שבת ואפילו אם יש הקצאה אבל ברגע שחזר בו וודאי שזה מותר

והרמב"ן כתב שאין זה דומה למעינות המושכים כיון שהיא חלק מהתרנגולת ולכן היא מוקצה כמו אמה וצ"ע הרי הגמ' דנה שאפילו לר"ש שהתרנגולת העומדת לגדל מותרת בכל אופן הולד אסור ובפשוטו צ"ל שס"ל כתוס' שנידון הגמ' שהביצה זה כדבר חדש שלא היה בעולם ולכן ר"ש מודה ומזה לא הוקשה לרמב"ן כלל דהדין מעינות וכו' לא עוזר אלא על נולד שקיים רק שהוא מחוסר הכנה אמנם למסקנא שלר"ש מותר וא"כ לר"י שזה אסור זה נחשב נולד שמחוסר הכנה א"כ בזה עוזר שזה מעינות הנובעים ודו"ק

ח]**תוד"ה אוכלא דאפרת:** מבואר בתוס' שיסוד הסברא שזה אוכל שנפרד מחברו דהינו שאין הביצה נולד אלא זה כמו שחתכו חתיכה מהאוכל אלא שהוסיפו דאי בעי שחיט לה ואכיל כל שבגוה וצ"ב למה הוסיפו סברא זו ועיין תור"פ דמבואר דהוקשה להם שמה עוזר שזה אוכל אבל למעשה זה היה מכוסה ולא היה דעתו על זה ולכן תירצו שכיון שהיה דעתו על התרנגולת לאכילה ממילא היה דעתו על זה והנה יש מקום לבאר שיש כאן שני נידונים א. מצד נולד על זה עוזר הסברא של אוכלא דאיפרת שמעיקרא אוכל והשתא אוכל אמנם עדין הקשו שאין דעתו על זה כי זה מכוסה וכמו צואת קטן לולי שזה כמו נהרות המושכים ועל זה תירצו שכאן דעתו על האמא לשוחטה וזה כולל מה שבפנים אמנם עיין תורי"ד מבואר דהוקשה לו שלא שייך כאן הסברא של אוכלא דאיפרת שכיון שאוכל זה אתמול היה מכוסה א"כ זה נולד ועל זה תירצו שכיון שאתמול זה היה והיה אפשר לשוחטו ממילא דעתו על זה וע"ש דביאר שזה כמסקנת הגמ' שכל ביצה דמתילדא היום מאתמול גמרה וא"כ זה וודאי היה בהכנה של התרנגולת וכן נראה שנקט רעק"א לקמן ל"ט ע"ש שהקשה שזה לא שייך בחלב שזה דבר חדש שהגיע אמנם הרי תוס' לקמן כתבו שנידון הגמ' שזה דבר שלא היה בעולם כלל ומשמע שהגמ' עכשיו לא ידעה שזה כבר נמצא קודם ואינו מוכרח אמנם יתכן שעיקר הסברא שכיון שהיה הכנה על האמא והביצה והחלב זה פיטום של האמא ואם ישחטנה החלב והביצה שבפנים זה בכלל ההכנה של האמא ממילא גם אם זה נולד אין כאן שינוי מההכנה שהיה על זה כשזה היה בתוך האם וצ"ע בזה

והנה עיין מהרש"א דהקשה דאם הסברא להתיר כיון שיכל לשוחטה א"כ גם בעומדת לגדל זה סיבה להתיר וע"ש שכתב שכל סברת אי בעי שחיטה לה עוזר רק בעומדת לאכילה ועיין מהר"מ שיף שביאר שעד כמה שזה עומדת לגדל אין זה אוכלא דאיפרת וא"כ מצד זה הוי נולד ולא יעזור שאפשר לשחוט ורק עד כמה שזה אוכלא דאיפרת דהינו דמעיקרא זה אוכל ועכשיו זה אוכל ורק הצד לאסור כי אין דעתו על זה בזה תירצו תוס' שחשיב שדעתו על זה וכנ"ל

ועיין ראשי יוסף שכתב דלדברי תוס', בשבת שאי אפשר לשחוט יהיה אסור גם מצד נולד בעומדת לאכילה והקשה א"כ מה הגמ' בע"ב שואלת שבת דעלמא תשתרי ותירץ שהגמ' כר"ש וכן נקט סימן שכ"ב סק"א דבשבת הוי נולד אמנם הרבה ראשונים העמידו הגמ' שמדובר בעומדת לאכילה וכר"י ומבואר דלא ס"ל כתוס' אלא שעד כמה שזה אוכלא דאיפרת לא איכפת לן שזה נולד כלל וכמבואר בר"ן ועיין עוד בפתיחה להלכות יו"ט אות ט' שכתב דבפרה לאחד וולדה לאחד גם בעומדת לאכילה הוי נולד כיון שאין הסברא של אי בעי שחיט לה וזה רק לתוס' הנ"ל

ט]ועיין מג"א סימן תצ"ה שכתב דחלב שנחלב מעז שעומדת לחלבה למאן דלית ליה מוקצה זה מותר והקשו עליו כל האחרונים הרי כיון דמבואר בגמ' שאפילו אם לית ליה מוקצה זה נולד וא"כ לרמ"א שפסק להחמיר בנולד ביו"ט אין סיבה שיהיה מותר וכן תמהו רעק"א ועוד אחרונים אמנם עיין נתיב חיים שכתב שלמסקנא אין זה נולד וצ"ב הסברא ושמעתי לבאר שכל צד הגמ' שזה נולד שלא היה בעולם כלל אבל למסקנא שזה רק נולד של ר"י א"כ באמת כל שהאמא אינה מוקצה ומבואר בתוס' שכל שיכול לשוחטה חשיב דעתו גם על הוולד ממילא זה גם סיבה שלא יחשב נולד וצ"ע

י]**הגמ' שואלת שבת דעלמא תשתרי**: והקשו הראשונים הרי בשבת התרנגולת מוקצה וא"כ מצד זה שיאסר הביצה והרי מבואר בגמ' בע"א שגם ללא שזה נולד יש סיבה לאסור מצד מוקצה דהינו כיון שהאמא מוקצה א"כ בשבת תמיד האמא היא מוקצה מחמת איסור ונאמרו כמה תירוצים בראשונים א. הבעל המאור הביא שיש שתירצו שמדובר בהיה לו חולה מבעוד יום ב. עוד תירצו הראשונים שכוונת הגמ' לר"ש ג.הרמב"ן בשבת קמ"ד כתב לישב שבקפץ האיסור מאליו אין דין מיגו וכו' והר"ן הסכים אם סברא זו רק לענין הביצה ולא לענין הבהמה עצמה דהינו שעל הביצה מעולם לא היה הקצאה דהרי אין איסור לאוכלה עד כמה שתיולד דהינו שדימה לדין מעינות הנובעים שאין כאן על זה הקצאה כלל ורק עד כמה שהיא עומדת לגדל א"כ האמא זה פסולת והוולד אוכל והוי נולד ועל זה לא עוזר הסברא דמעינות הנובעים שזה רק סברא על דבר שלא היה ולא על דבר ששינה את יעדו ע"ש ד.לדעת הרי"ף דבמוקצה מחמת איסור לא קי"ל שאומרים מיגו וכו'

והנה בפשוטו בתרנגולת העומדת לגדל ביצים באמת יהיה כאן דין מיגו דאיתקצאי וכן דין נולד אמנם הבעל המאור נקט שרק בעומדת לגדל אפרוחים מהביצים הוי מוקצה אבל בעומדת לאכול הביצים אין זה מוקצה ובפשוטו הטעם שזה כמו מעינות הנובעים כיון שאורחיהו בהכי וכקושית הראשונים בשבת קכ"א על רש"י ע"ש עוד יש לדון דבשבת שאסור לשחוט התרנגול א"כ זה נולד אמנם הראשונים נקטו שכיון שזה רק מחמת איסור אין זה סיבה שיחשב נולד ועיין לקמן לענין חלב אמנם להלכה אין נפק"מ בכל זה דהרי קי"ל שביצה שנולדה יש בזה איסור משום משקין שזבו

**בענין חלב שנחלב בשבת ויו"ט [שבת קמ"ד:]**

י"א]עיין גמ' בשבת קמ"ד: שמותר לחלוב עז לקדירה אבל אסור לקערה ובפשוטו מצד מפרק והנה הרי"ף שם הובא בראשונים כתב שכל זה ביו"ט אבל בשבת תמיד אסור ועיין רמב"ן מהלך אחד מצד איסור מפרק ורק ביו"ט הותר איסור זה שזה בכלל מלאכות אוכל נפש וכן הוא שיטת ר"ת עיין שו"ע סימן ש"ה והנה לפ"ז מבואר שגם ביו"ט אין היתר אלא לקדירה שזה לאוכל ובטעם הדבר בר"ת מבואר שזה סברא לחלק מצד איסור מפרק אמנם הרמב"ן ביאר כי יש כאן איסור נולד דהינו שאם זה עומדת לגדל או לחליבה וודאי אסור גם לאכילה דהיינו לקדירה דהרי זה מוקצה וכן הוי נולד אמנם בעומדת לאכילה בכל אופן אם למשקה חשיב נולד וכן עיין ב"י סימן תק"ה שהביא חבל ראשונים שאסור למשקה מצד נולד דהינו שאכילה ושתיה זה שני סוגי שימושים וממילא למי שאוסר נולד אוסר כה"ג ועיין מ"ב סימן תק"ה ובשער הציון שם שהביא הדיעות האם יש בזה נולד או שזה אסור מצד מפרק אמנם יש דיעות וכן נקט הגר"א שם שלא שייך נולד בכה"ג וכמו משקין שיצאו מפירות שלא עומדים לסחיטה ע"ש

[והנה הרמב"ן דן בשבת שם שאין איסור מפרק ודלא כרי"ף ובכל אופן דן מצד מוקצה ונולד וכתב שזה כמאן דלית ליה איסור מוקצה ולכאורא כוונתו להקשות דלמה דהוא נקט להלכה שקי"ל שיש מוקצה מחמת איסור דהינו מיגו וכו' א"כ החלב צריך להיות אסור ולכן הוצרך לכל הסברות שזה רק מוקצה מחמת איסור וכאן שזה קפץ האיסור מאליו אין איסור או כרי"ף שאין כלל מוקצה מחמת איסור]

והנה בפשוטו כל זה בעומדת לאכילה אבל בעומדת לגדל וודאי אסור מצד נולד וכמבואר בסוגין לענין ביצה אמנם דעת הבעל המאור דגם בסוגין כל האיסור בעומדת לגדל אפרוחים וא"כ בחלב זה לא שייך רק בעומדת לעשות מזה גבינה אמנם עיין תורי"ד בביצה ובשבת שכתב שרק ביצה שזה לא וודאי יבוא אסור אבל חלב שזה וודאי יבוא חשיב כמעינות המושכים ואין בזה איסור נולד וכקושית הראשונים שבת קכ"א ועיין חידושי הרא"ה ריש ביצה

והנה המג"א סימן ש"ה כתב שחלב שנחלב בשבת אסור משום מוקצה כיון שאין הבהמה עומדת לאכילה כי לא יכול לשוחטה ועיין גר"ז בקו"א ובסעיף ל"ב שתמה על זה הרי בשבת קי"ל כר"ש ואין סיבה לאסור והרי מפורש בגמ' שבת דעלמא תשתרי וכתב שכוונתו שיש חלב חדש שנוצר וחלב זה הוא נולד גמור ומבואר בתוס' בשבת י"ט: שצואת קטן מותר כי זה היה במעיו לפני שבת וכאן זה לא שייך ומה שביו"ט מותר דשם כיון שהיא עצמה עומדת לאכילה א"כ אם ישחטנה החלב יהיה מותר ה"ה אם חלבה החלב מותר דהינו שחשיב כמו פיטום וההכנה שיש בפועל על הבהמה עוזר גם על מה שנוסף אבל בשבת זה לא שייך והוא חידוש גדול דגם בשבת זה רק מחמת איסור וזה הרי לא סיבה לנולד ומבואר מדבריו שכיון שלמעשה לא יכול לאכול זה סיבה לנולד ומה שהגמ' שואלת שבת דעלמא תשתרי זה בביצה שהיא כבר בעולם ע"ש

י"ב]עיין ב"י סימן תק"ה דהביא שו"ת הרשב"א דבבהמה של עכו"ם שחלבה כיון שלקדירה היה אפשר לחולבה ממילא דעתו על זה ואין כאן איסור נולד והוא חידוש גדול בגדרי נולד דהינו שאפילו שהיום זה משהו חדש אבל כיון שיכל לאוכלה לא בתור דבר חדש ממילא דעתו על זה וצ"ע מה זה שונה מעומדת לגדל שיכל לשוחטה וצ"ע [אמנם עיין חזו"א מ"ד ד' שביאר שהרשב"א מדבר בעומדת לאכילה רק שדן שכיון שאסור לחלוב א"כ זה עצמו סיבה שהחלב יהיה מוקצה ולזה ביאר שכיון שיש אפשרות להשתמש בחלב ללא איסור אין כאן הקצאה וע"ש דגם מבואר מהרשב"א דס"ל שזה לא משקין שזבו ודלא כרמב"ן קמ"ד: וצ"ל הטעם כמבואר בדבריו קכ"ב. שדבר שלא נעשה לבד אלא על ידי מעשה אין זה בכלל הגזירה וכן מבואר בדבריו שאין כאן נולד מצד שזה משקה מאוכל ודלא כמובא בב"י וברמב"ן הנ"ל]

י"ג]עיין באחרונים סימן תק"ה שנקטו שאם אין הכן לעכו"ם גם בעומדת לגדל חשיב כעומדת לאכילה ומבואר חידוש שזה לא רק סברא שאין כאן הקצאה אלא זה גם סברא שחשיב כאילו זה אוכל וממילא אין זה נולד ולכאורא אין זה מוכרח דיתכן דזה רק כמו דרגא של אוצר לר"ש וכמו לגדל לר"ש שחזינן שזה עדין נולד ועיין הגהות החת"ס סימן תק"ה ובמ"ב מבואר שהסברא של אין הכן לעכו"ם מפקיע איסור מפרק וזה וודאי חידוש

י"ד]עיין תוס' בע"ז ס"ו: ובר"ן שם ובב"י סימן שכ"ה ובשו"ע שם לענין פת שאפאה עכו"ם וע"ש שיש שדנו לאסור מצד נולד שמעיקרא חיטים ועכשיו לחם אפילו שזה היה ראוי לאכילה וצ"ע וכי אסור לאפות לחם ביו"ט וחשיב נולד שמעיקרא קמח ועכשיו לחם וצ"ע

**פרק כל הכלים**

**בדין דלתות הבית והכלים**

**א.דלתות הבית – רש"י ריטב"א, רמב"ם פכ"ה ה"ו ובמ"מ שם ביה"ל ש"ח ס"י חזו"א מ"ו ד', רמב"ם פכ"ו ה"ז ובמג"א ש"ח סקל"ח**

**ב. עוד בטעם דלתות הבית - מג"א ש"ח סקי"ט ובגליון רעק"א שם ובגר"ז סל"ה ובתהלה לדוד סקי"ב ועיין חזו"א מ"ג כ"א שהשיג על המג"א מטעם אחר ועיין מ"ו ד'**

**ב. דלתות הכלים טעם היתרם – רש"י ד"ה אע"פ תוס' ד"ה אדרבא ובריטב"א, עיין שיטה לר"ן ומאירי ור"י מלוניל שזה מצד שזה ראוי עכשיו ועיין מ"ב סקל"ה בשם הפמ"ג [ועיין פסקי הרי"ד ובתוספותיו ביאור חדש בסוגין]** [ועיין רש"י קכ"ו: ד"ה ה"ג]

**ג. האם בנשבר כל הכלי יש גם ההיתר – קי"ב. לענין סנדל ברש"י וברשב"א שם וטושו"ע ש"ח סט"ו, גמ' קל"ח: בכירה שנשמט שני ירכותיה רש"י ובר"ח והערוך שם הובא על הגליון**

**ד. האם בצריך מעשה אומן לתקנו יש ההיתר דלתות הכלים – תהל"ד ש"ח סקי"א**

**ה.בדין שמא יתקע – גמ' קל"ח: כירה שנשמטה אחת מירכותיה טושו"ע סימן ש"ח סט"ז א. ע"ש חידוש הט"ז ב. עיין חידוש הרמ"א ובמג"א ג. יש לדון למה דלתות הכלים שנשברו אין הדין שמא יתקע ד. עיין תרוה"ד סימן ע"א**

**ו.אמר רב יהודה קורנס של אגוזים וכו' – עיין תוס' ובתוס"ר, ועיין רשב"א ורמב"ן מה שדנו לענין נר שלר"ש אינו מוקצה**

**קכ"ב:**

א]**דלתות הבית לפי שאינו מן המוכן:** בטעם הדבר עיין לשון רש"י והמאירי והריטב"א שדלתות הבית אין להם תורת כלי אמנם עיין לשון הרמב"ם פכ"ה משבת ה"ו שכתב וז"ל דלתות הבית אע"פ שהם כלים לא הוכנו לטלטל לפיכך אם נתפרקו אפילו בשבת אין מטלטלין אותן עכ"ל ועיין מ"מ שם שנקט שרש"י והרמב"ם נחלקו בביאור החיסרון במשנתינו ועיין בה"ל סימן ש"ח ס"י דביאר לרש"י מדובר בדלת שמצד צורתה אין לזה תורת כלי אבל אם יהיה לזה תורת כלי יהיה מותר ולרמב"ם כל שעשוי לשמש אם הקרקע חשיב שלא הוכן לטלטל ועיין חזו"א מ"ו ד' שכתב שאין כאן מחלוקת דמה שכתב רש"י שזה לא כלי הכוונה ששימוש במחובר אין לזה שם כלי ומה שכתב הרמב"ם אע"פ שזה כלי הכוונה שזה דבר שבעיקרו הוא כלי אבל כיון שלא הוכן לטלטל אלא להשתמש במקומו זה מפקיע ממנו שם כלי ע"ש והנה בפשוטו סברת הרמב"ם שלא הוכן לטלטל זה מצד שזה כל הזמן נשאר קבוע במקומו וכה"ג אין לזה שם טלטול אבל אם זה יהיה תלוש מהקרקע ויעמוד לנעילת הקרקע יהיה לזה תורת כלי אמנם הבה"ל שם נקט לא כך ועיין רמב"ם פכ"ו ה"ז וז"ל סולם של עליה אסור לטלטלו שאין עליו תורת כלי עכ"ל ועיין מג"א שדימה דבר זה לדלתות הבית ומשמע שהחיסרון לא כי זה מחובר אלא כהבנת הבה"ל ששימוש לקרקע זה נידון דלא הוכן לטלטל עוד מבואר כאן לכאורא כחזו"א שהחיסרון שזה מפקיע מזה שם כלי דכן הוא לשון הרמב"ם לגבי סולם והנה אם הגדר שאין לזה שם כלי צ"ב למה מותר לפתוח ולסגור הדלת ובפשוטו דלגבי זה יש לזה הכנה אמנם צ"ע שבתורת כלי שייך לחלק בזה וצ"ע ואין לומר שדבר שמחובר לקרקע אין איסור לטלטלו בזמן חיבורו דהרי מפורש בגמ' דבדלעת מחוברת אסור לטלטלה וכן הוא בתוס' שבת קנ"ו: לענין פירות מחוברים וצ"ע וכן הוא ברמב"ן קכ"ה: לענין אבנים שיש להם תורת כלי רק ביחס לשימושם לישיבה וכן לענין עצים להסקה הראשונים נקטו כנ"ל אמנם הרשב"א נקט שאין כזה מושג אמנם יתכן שדוקא שם כי זה אותו דרגא של הכנה ולא כאן וצ"ע בזה

ב]עיין מ"א ש"ח סקי"ט שלמד מלשון הרמב"ם שכלי שלא עמד לטלטל כגון חס"כ שנשבר בשבת אסור לטלטלו שהרי הרמב"ם כתב שזה כלי רק כיון שזה לא הוכן לטלטל לכן זה נשאר באיסורו ועיין רעק"א ובגר"ז ובתהלה לדוד סקי"ב שכתבו שכל דברי הרמב"ם בעומדים לתקנם ולכן נשאר להם את שם הדבר שממנו הגיע אבל אם זה נשבר שלא עומד לתקן ולחברו לבית יש לזה דין של שברי כלים שראוים למלאכה שזה מותר ועיין תהלה לדוד שכתב שבאמת חס"כ שנשבר ועומד לתקנו אפילו שעכשיו זה לא מצב של חס"כ זה יהיה אסור והנה לפ"ז בדלתות הבית שנשברו ולא עומדים לתקן באמת יהיה מותר לטלטלם אמנם עיין חזו"א מ"ג כ"א שכתב שדבר שמגיע מדבר שאין לו תורת כלי הוא לא מקבל שם כלי אלא על ידי יחוד והזמנה דהינו שלפ"ז גם אם זה לא עומד להחזיר זה נשאר מוקצה ואפילו אם זה נשבר מערב שבת והנה לדבריו אם חס"כ ישבר ועכשיו זה לא חס"כ אפילו אם זה עומד לתקנו זה יהיה מותר שאין לנו מקור דמה שעומד לתקנו זה משאירו כמצב הקודם אמנם כל זה שיך להבנתו ברמב"ם שאין לזה תורת כלי אבל הבנת המ"מ דזה חיסרון שלא עומד לטלטל אבל בנשבר בערב שבת הרי עמד לטלטל ובהכרח שכאן לא חל דין שברי כלים כיון שזה עומד לחזור [ולדעת המאירי לקמן שמשנתינו מדין מעין מלאכה א"כ מוכח דבקרקע זה לא עוזר כי לא היה שם כלי בתחילה] . ויש מקום לומר דהמג"א ס"ל כהבנת החזו"א אלא שס"ל לדייק מלשון הרמב"ם שכל שלא הוכן לטלטלו אין לו שם כלי וממילא גם לשבריו צריך הזמנה ועיין לשון הרמב"ן מ"ד. דדבר שיש עליו הקצאה בטל תורת כלי ממנו וצ"ע

הנה נתבאר כאן מחלוקת אחרונים בהא דדלתות הבית אין ההיתר שזה הרי עכשיו עושה מעין מלאכה ושעכשיו זה יקבל תורת כלי דהרעק"א והגר"ז נקטו שכיון שזה עומד להתחבר זה אחרת והחזו"א ביאר וכן הוא בדבריו מ"ו ד' שרק שבר כלי שמגיע מכלי זה מקבל שם כלי אבל אם זה מגיע מדבר שאין לו תורת כלי ללא יחוד זה לא נהיה כלי ויחוד לא מועיל בשבת

ג]**דלתותיהן נטלין עמהם:** עיין לשון רש"י ותוס' וריטב"א דהטעם שמותרין לטלטל כיון שמוכנים אגב אביהם דהינו כיון שזה עומד להתחבר לכלי לכן יש על זה עדין שם כלי ובזה זה חלוק משברי כלים שזה לא עומד לחזור למצב הקודם וצריך לדון שיש לו שם כלי מצד מצבו עכשיו ובזה יש לאסור מצד נולד וכן הוא בלשון הגר"ז סל"ד שכיון שזה ראוי לחזור ולהתחבר ועיין פמ"ג ש"ח סק"ח הובא במ"ב סקל"ה שם דלפ"ז גם אם עכשיו זה לא עומד לשום מלאכה בכל אופן זה לא מוקצה כיון שיש לזה עדין שם כלי אמנם עיין שיטה לר"ן ובמאירי דביארו שמדובר שעכשיו זה ראוי לשימוש הראשון ומשמע שרק לכן אין לזה תורת נולד דהינו שלא עוזר הסברא שזה עומד להתחבר להשאיר לזה תורת כלי והנה לפ"ז צ"ב מה החידוש של המשנה וצ"ל שהיה מקום לומר שזה עצמו שזה עומד להתחבר זה סיבה שבמצבו עכשיו לא יקבל תורת כלי דהרי לא עומד להישאר שישתמשו בו באותו מצב קמ"ל שזה לא חיסרון והנה בסוגין מבואר שיש יותר סברא בנשבר בשבת להתיר והרי בנולד זה הפוך אמנם הביאור שבעומד לאותו שימוש ועומד להחזיר למצבו הקודם בזה בנשבר בשבת זה יותר סברא שנשאר לזה שם כלי אמנם במאירי ביאר שכאן דעיקר הכלי קיים זה סברא יותר להתיר בשבת ע"ש

והנה בדעת הראשונים שטעם ההיתר כי מוכנים אגב אביהם יש מקום לומר שאפילו שיש לזה תורת כלי אבל כיון שלמעשה חלק זה לא ראוי לשימוש זה עצמו סיבה להפקיע ממנו שם כלי דהרי זה תקנת עצים ואבנים שדבר שלא ראוי לשימוש בשבת מאבד שם כלי ולכן יתכן שגם לדעתם מדובר שזה ראוי לכיסויי ביה מנא שעד כמה שנדון שמצבו עכשיו זה סיבה לאבד שם כלי אין לו סיבה לאבד שם כלי רק שדבר זה לא סיבה לתת לו שם כלי דזה לא עומד לזה ואינו מיוחד לדבר זה ולכן צריך להגיע לאגב אביהן וצ"ע

והנה עיין גמ' קכ"ו.: דבכיסוי כלי צריך שיהיה לו תורת כלי וביאר רש"י שיהיה ראוי לשימוש חוץ ממה שהוא כיסוי ומצד דשימוש של כיסוי זה לא שימוש חשוב שנותן לו תורת כלי והקשה רש"י א"כ למה דלתות הכלים זה לא מוקצה ותירץ כיון שזה ראוי לתת על זה לקטן וצ"ע דהרי בזמן שזה מחובר זה חלק מכלי וודאי שזה לא דומה לכיסוי לבד ובהכרח כוונתו בזמן שזה תלוש ואם ס"ל לרש"י שסיבת היתר טלטולו מצד שעומד לחזור ולא צריך שיעמוד לשימוש א"כ לא קשה כלל קושית רש"י ואין לומר שכל דבריו לר"י שם דר"י רק חידש בדבר שכל השם כלי שלו מחמת כיסויו אבל כאן השם כלי כי הוא חלק מהשידה וצ"ע ובפשוטו משמע שכל דברי רש"י בסוגין שזה כלי אגב אביו זה בזמן שהוא מחובר אבל לאחר שנפל זה מצד מעין מלאכתו וכמאירי ורק שלא עוזר מעין מלאכה אלא בהיה כלי בתחילתו ולכן לר"י צריך שימוש אחר אלא שא"כ צ"ע דהמשנה דלא כר"י למה דביאר רש"י שם שזה ראוי לתת על זה לקטן ויתכן שכוונת רש"י שצריך שיהיה ראוי לאיזה שימוש אפילו שמצידו אין לזה שם כלי אבל זה רק בדבר שאם ייחד לשימוש זה הוא יקבל שם כלי וזה דלא כפמ"ג שבדלתות הכלים אפילו אם אין שום שימוש זה לא מוקצה

ד]עיין תהלה לדוד ש"ח סקי"א שדן שאולי רק בנפרק עוזר מה שאפשר להחזירו ולא בנשבר חלק שצריך תיקון ולכאורא כוונתו שזה לא מוגדר להחזיר למצב הקודם אלא שזה עשיה חדשה והנה התורי"ד כתב שדבר שצריך אומן אסור אמנם עיין בפסקי הרי"ד דביאר את דין המשנה כי אפשר לחבר ואז זה ישמש אמנם להלכה שהטעם כי זה עומד להתחבר א"כ אין לנו מקור לחילוק זה

**שבת קי"ב.**

ה]יש לדון האם הדין דמבואר דמה שזה עומד להתחבר לאביהן זה נותן לזה שם כלי זה רק במקום שעיקר הכלי קיים ויש לו תורת כלי אבל במקום שכל הכלי נתפרק כה"ג וודאי שהוא מוקצה וכן הוא בפשוטו דזה לא גרע מכלי גמור שאין לו שימוש בשבת שהוא מוקצה ועיין גמ' לקמן קל"ח: דכירה שנשמטו שני ירכותיה אסורה בטלטל וכתב רש"י שמא יתקע אמנם בר"ח ובערוך הובא שם בגליון מבואר שהטעם כי אין לזה שם כלי ומבואר כנ"ל דמה שזה עומד לתקן זה לא נותן לזה שם כלי ובפשוטו רש"י חולק על זה אמנם יתכן דס"ל לרש"י שזה עדין ראוי לסמוך הכירה על דבר אחר ולכן הכירה לא איבדה שם כלי לענין שבת והנה לשון רש"י ותוס' מוכנים אגב אביהן משמע שעיקר הכלי קיים וכסברא המבוארת במאירי

והנה עיין גמ' קי"ב. דסנדל שנפסקה אחת מרצועותיו יש הבדל בין אם זה הפנימי או החיצון וכמו שמצאנו לענין טומאה דבנפסק הפנימי הוא עדין כלי ובנפסק החיצון אין לו תורת כלי ועיין רש"י דביאר דהכוונה שבנפסק הפנימי זה עומד לתיקון ובנפסק החיצון זה לא עומד לתיקון ובפשוטו דבמצב זה לא לובשים אותו כלל ומבואר שבכל אופן זה לא מוקצה אמנם יתכן שעד כמה שלא זורקים ויש שם כלי למעשה גם משתמשים ללבוש אותו בנתים או לשאר שימושים משא"כ אם זה עומד לזריקה זה לא סיבה לקבל שם כלי מצד אפשרות שימוש שיש בזה והנה גם אם נימא ברש"י לא כך אבל אין לנו מקור במקום שכל זמן שלא תיקנו אין לזה שם כלי וזה אינו מקבל טומאה

והנה הרמב"ם העתיק הגמ' ולא חילק בין כרמלית לחצר ועיין מ"מ שס"ל שכל הגמ' למאן דס"ל דשברי כלי זה מוקצה אבל לר"ש אין זה מוקצה דזה חזי לכיסויי ביה מנא ועיין ב"י ש"ח סט"ו דבדעת שאר ראשונים צ"ל דכיון שזה מאוס זה לא חזי לכיסויי ביה מנא ועיין מג"א שתמה שהרי זה גם ראוי לשאר שימושים ועיין מחצית השקל שכתב שדבר שאין הדרך ליחדו לשאר שימושים אלא לזורקו אין לו תורת כלי והוא מוקצה

ועיין רשב"א וריטב"א דהביאו מהראב"ד דכתב דכאן כיון שזה עומד לתקן לא שייך לומר שזה חזי לכיסויי ביה מנא או לסמוך כרעי המטה שאדם לא מיחד את זה לשימושים אלו כיון שרוצה לתקנו עכ"ד והנה לא ביאר א"כ מה ההבדל בין פנימי לחיצון וצ"ל שאדרבא תמיד מתקנים את זה ורק הנידון האם זה ראוי ללובשו בכזה צורה שרק זה הסיבה שזה יקבל עכשיו טומאה וזה גם סיבה שעכשיו זה לא מוקצה וע"ש שבכרמלית זה מותר דאז דעתו לכרוך גמי ולהשתמש בכזו צורה ולכן אין לו תורת מוקצה והנה לפ"ז מפורש ברשב"א דבדבר שאינו כלי ורק עומד לתיקון בזה וודאי הוי מוקצה ויתכן שזה רק סוג תיקון שגם לפני התיקון אין לו שם כלי לענין טומאה והנה בהא דמבואר ברשב"א שכל שזה במצב שלא מיחדים לכיסויי ביה מנא זה לא מקבל שם כלי צ"ע דהרי וודאי שכלי שמלאכתו לאיסור שלא ראוי אלא לכיסויי ביה מנא זה לא מוקצה וצ"ל דרק כאן שזה איבד תורת כלי זה לא מספיק אבל דבר שיש לו עדין תורת כלי בזה מספיק מה שבתור מקרה חזי לכיסויי ביה מנא וכמבואר בגמ' לענין נר שראוי לכיסויי ביה מנא והנה היה מקום לומר שכל דברי הראב"ד רק במעין מלאכה אבל לגבי מעין מלאכתו הראשונה זה לא שייך אמנם ע"ש במאירי וצ"ע

**שבת קל"ח:**

ו] **נשמטה שנים מירכותיה:** עיין רש"י ששם יש שמא יתקע ובר"ח ובערוך מבואר שאז אין לו תורת כלי וביאר בשיטה לר"ן אפילו שזה ראוי לכיסויי ביה מנא אבל כיון שזה עומד לתיקון לא מיחדו לכיסויי ביה מנא

ז] עיין תרוה"ד סימן ע"א שדן בספסל שנשמט לו רגל האם יש שמא יתקע וכתב שיש לחלק שאפשר להשתמש על ידי סמיכה על דבר אחר ולבסוף דחה שהרי בנשמט רגל אחת שהגמ' בתחילה התירה ויש לו שם כלי כי אפשר לסומכו על דבר אחר ובכל אופן למסקנא יש בזה שמא יתקע ועיין רבינו חננאל שכתב שבנשמטה אחת אפשר להשתמש על ידי הדחק ומבואר שגם כה"ג יש הגזירה כיון שבצורת השימוש הרגילה אין בזה איסור ועין ט"ז דבנשבר שלא יכול לתקן או שצריך אומן וסתם אדם לא יודע אין את הגזירה

ח] עיין ד"מ שחידש שאם ישב על זה פעם אחת בערב שבת מותר ולמד מיחוד חריות ועיין מג"א שתמה על זה הרי כאן יש שמא יתקע ולכן ביאר שאם השתמש פעם אחת כך הראה שלא מפריע לו כל כך ואין שמא יתקע ובדעת הד"מ משמע קצת שגדר הדין שהחשיבו כאילו זה לא מיוחד לשום שימוש ולכן דימה לשאר יחוד וצ"ע ועיין מ"ב שמותר לשבת על זה כך וכן משמע בבה"ל שיש בזה ההיתר של עודן בידו דהינו דגדר הדין שזה מוקצה ולא שיש כאן איסור טלטול שמא יתקע והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שאסור לטלטלה חזינן חידוש דהינו שהיה מקום לומר שחז"ל אסרו להשתמש אבל זה לא מוקצה כי זה ראוי לעוד שימושים כגון לכיסויי ביה מנא אמנם לשון הגמ' אסור לטלטלה דהינו שלא עשו איסור שימוש אלא איסור מוקצה וא"ש המ"ב הנ"ל ומסתבר שכל האיסור בדבר שאפשר להשתמש ללא איסור חששו שכשיבוא להשתמש יעשה איסור אבל דבר שאין לו שום שימוש ללא איסור לא חששו וכגון מאורר מכובה [אם נימא דהוא כלי שלאכתו לאיסור] וצ"ע

ט] צ"ע למה בשידה שנתפרק הדלת אין הדין מוקצה שמא יתקע וצ"ל שהשימוש בשידה ללא דלת זה נוח ואין מספיק סיבה שיבוא לתקוע וצ"ע הגדרים מה נחשב שזה לא נוח לשימוש שיש הגזירה ומסתבר שמשקפים אם זכוכית אחת חשיב לא נוח לשימוש עוד צ"ע למה בסנדל שנפסקה אחד מתרסיותיו אין חשש שמא יתקע

**המשך קכ"ב: וסוגית מוקצה מחמת ח"כ [קכ"ג.]**

**א.בביאור דברי ר"י לענין קורנס של נפחים – עיין תוס' תוס"ר וריטב"א**

**ב.בקושית התוס' מנר עיין רשב"א ורמב"ן, ולענין הלכה עיין רעק"א רע"ט וסימן ש"י ועיין בית מאיר סימן ש"י ובמ"ב רע"ט סקי"ט ושער הציון ט"ז**

**ג.מדוכה ושום בתוכה – עיין רשב"א ורמב"ן ומאירי בסוגין, ועיין בעל המאור קמ"ב:, ועיין ב"י סימן ש"ח ס"ה מה שהביא משו"ת הרא"ש ובגר"ז סכ"ב, ועיין שו"ת רעק"א סימן כ"ב הובא בליקוטים כאן לענין מוקצה מחמת ח"כ ומה שהוכיח מסוגין**

**ד.בפסק הלכה לענין עלי וכו' - עיין תצ"ט ס"ה וברעק"א ובבה"ל שם**

**ה.הדוגמאות דח"כ – קכ"ג: קנ"ז. קי"ג. ועיין תוס' מ"ד: וברא"ש וראשונים לענין מטה שיחדה למעות ובשו"ע סימן ש"י ס"ז ובבית מאיר שם**

**ו.בענין הגדרת ח"כ האם תלוי במיחד לו מקום עיין לשונות הרמב"ם והטור ושו"ע ועיין בית מאיר סימן ש"י ובשער הציון י"ט שם**

**ו.בעינן דבר שעומד לסחורה – עיין רמב"ם פכ"ה ה"ט ופכ"ו הי"ד ועיין ב"י סימן ש"ח בשם המ"מ ובמג"א שם ועיין אבני נזר סימן תק"ב ובחזו"א מ"ב ט"ז ובאו"ש פכ"ה משבת ה"ט ועיין ש"ח ס"א ובנו"כ שם**

**ז.בכלי שמלאכתו להיתר האם יש ח"כ – רא"ה ביצה י"א וגר"ז ס"ד ובתהלה לדוד, פנ"י וראשי יוסף ד"ה אלא אמר אביי שבת מ"ו,**

**ח. סכין של מילה – יור"ד סימן רס"ו ברמ"א ובט"ז וש"ך בנקוה"כ ובביאור הגר"א שם, מג"א סימן של"א חת"ס ביצה י"א ובמ"ב ש"י סקט"ו ובבה"ל רס"ו סי"ב**

**ט. בדינא דקובע לו מקום – א. גמ' ל"ה. וברש"י ותוס' שם ובהגהות ראמ"ה , ב. גמ' עירובין ק"ב. וברש"י ותוס' שם ,ג. גמ' עירובין ע"ז: לענין סולם ובריטב"א וברשב"א שם ד. גמ' מ"ה: מ"ו. לענין מנורה וכילת חתנים ובתוס' שם ובחזו"א מ"ב י"ז ובשו"ע ש"ח ס"ב ובמ"ב שם**

א]**קורנס של אגוזים לפצע אגוזין וכו':** בפשוטו מ"ד זה ס"ל שכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו לצורך גו"מ והקשו התוס' מכמה דוכתי דמבואר שמותר ולכן נקטו שרק לשימוש לא חשוב גרוע זה אסור אבל לשימוש חשוב מותר אמנם עיין תוס"ר שכתב לישב דבאמת כל הגמ' מדובר שמיחדם לשימוש של היתר וכה"ג זה מועיל רק בכלי שמלאכתו לאיסור ולא בדבר שהוא חסרון כיס והנה מבואר בתוס' שפליגי על זה וס"ל שגם לח"כ מועיל יחוד והנה הרמ"א ש"י ס"ז לגבי כיס של מעות כתב שצריך מעשה לבטלו ובגר"א ביאר מצד שרק מעשה מוציא מיד מעשה ומיד מחשבה וברעק"א ריש סימן ש"ח שדן דבמקום שלא חל אלא על ידי מחשבה מועיל מחשבה לבטל אבל במקום שחל על ידי מעשה צריך מעשה לבטל ולכאורא זה דלא כתוס' בסוגין אמנם עיין חזו"א מ"ג א' שכאן זה מידי דלאו בר מעשה ומספיק מחשבה וצ"ע והנה משמע בתוס' שבמיאוס גם אם יחשוב לא יעזור ועיין חזו"א מה שביאר וצ"ב ויש מקום לומר שלענין מיאוס זה בגדר בטלה דעתו וכמו דהביאו הראשונים מהירושלמי שבת מ"ה. וצ"ע ועיין עוד בריטב"א שכתב לבאר שר' יוסי לקמן ודאי חולק ומתיר בכל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גו"מ ולפי זה הולכים כל הסוגיות ונידון הסוגיא בדעת ת"ק דס"ל שזה עצמו מה שהוא חולק

והנה בתוס' הקשו מנר דהינו דפשיטא להו דהוי כלי שמלאכתו לאיסור וכן הוא בדבריהם ל"ו. ד"ה הא אמנם עיין רשב"א שהביא מהראב"ד לישב דס"ל שכיון שלא עושים בו איסור אלא שרק מונח בו איסור לא חשיב כלי שמלאכתו לאיסור והרמב"ן דן עוד סברא שכאן שכל מציאותו לנר שבת לא שיך להחשיבו למלאכת איסור דאדרבא שימושו לצורך שבת ע"ש והנה יש לעיין האם כוונתם רק לענין סוגין שנאסר לצורך גו"מ או שכוונתם על תמיד וברעק"א בגליון השו"ע סימן ש"י וסימן רע"ט נקט שכך שיטתם לדינא אמנם הביא דהמג"א פסק שהוי כשמל"א וע"ש ברעק"א שכתב שעל ידי עכו"ם אפשר להקל ועיין בית מאיר סימן ש"י ס"ז שנקט שגם הרשב"א בסופו חזר מזה ונקט שוודאי שאין כן הלכה אמנם ע"ש שמיטה שיחדה למעות לא הוי כלי שמלאכתו לאיסור וצ"ב כוונתו [ובפשוטו לא מצאנו לרי"ף שכתב שזה לא כלי שמלאכתו לאיסור אמנם עיין תו"ש שגם נקט שמשמעות הרי"ף שזה לא כשמל"א ודייק מהא דכתב שבין יחדה למעות או לא יחדה אם לא הניח עליה מעות מותר לטלטלה ומשמע שזה אותו דין אמנם הב"י והרמ"א שנקטו שגם האוסרים זה רק מחמה לצל א"כ בהכרח שנקטו שלרי"ף מותר לגמרי] והנה מדוכה של שום מפורש בגמ' שזה מלאכתו לאיסור ואולי שם שעל זה טוחנים וכן בעלי חשיב שבו עצמו נעשה מלאכה וצ"ע והנה לכאורא אם כשמל"א זה מגזירת מוקצה אין סברא לחלק אם בו עצמו נעשה מלאכה או רק עליו אמנם אם זה מצד גזירת כלים רק גדר הדבר שזה איסור מוקצה א"כ כאן לא גזרו שזה יהיה מוקצה אמנם יתכן שאפילו שטעם הדבר הוא גזירת כלים אבל גדר הדבר זה מוקצה ובמקום שזה נאסר הוא איסור מוקצה

ב]**מדוכה שיש בה שום:** צ"ע עד כמה שזה מלאכתו לאיסור למה ביש בה שום זה מותר ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים א. עיין בעל המאור לקמן קמ"ב: וכן הביא בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' שבדבר שיש לו תורת כלי מועיל ככר ותינוק ובבעל המאור מבואר שזה גם סיבה להתיר בנר שהדליקו בו באותה שבת אמנם ברא"ש מבואר שעל זה זה לא עוזר ועיין בזה לקמן ב.עיין ראשונים בסוגין שכתבו שזה כמו קדירה אם אוכל שביחס לזה חשיב כמו כלי היתר וצ"ב הסברא אמנם בלשונם משמע שזה סברא שכאן זה כמו כלי שמלאכתו להיתר ולפ"ז שלא לצורך כלל יהיה אסור ג.עיין מאירי שבהיה בו הככר ותינוק מבעוד יום זה מועיל לכו"ע וצ"ב הסברא בזה ועיין גר"ז ש"ח סכ"ב שנראה שביאר שכיון שזה מיועד לתכולתו א"כ הוא בטל אליו ולכן כתב שמותר אפילו שלא לצורך כלל ע"ש ועיין בזה בב"י ועיין מ"ב ש"ח סקכ"ו שכתב שלא הותר אלא על ידי דבר שזה מקומו ולא אם מניח שם דבר סתם לצורת שיוכל לטלטל אמנם לא התנה שזה יהיה מערב שבת

ועיין שו"ת רעק"א שדן האם גם בכלי חס"כ מועיל ככר ותינוק לרא"ש דאולי רק בדבר שיש בו היתר לצורך גו"מ [ועיין בביאור הגר"א בשו"ע ס"ה] וע"ש דהביא דהט"ז נקט שאסור וכן הוכיח מהא דהרא"ש אסר בנר שהדליקו בו באותה שבת אמנם המ"א נקט להיתר וביאר שלכן מותר להחזיר כלי הצואה אם מים ע"ש וע"ש שכתב שלכאורא מוכח מסוגין להיתר דהגמ' הרי בתחילה רצתה לבאר בריתא זו כמ"ד שאסור לצורך גו"מ וכן כר' נחמיה חזינן שגם אם אין שום היתר זה מותר כל שיש לו תורת כלי אמנם כתב לדחות שלצד זה ס"ל כמ"ד שבכל דבר מותר על ידי ככר ותינוק והנה יש מקום לחלק שכל סברת הרא"ש בגזירת כלים ולכן להו"א שצורך ג"מ אסור זה מגזירת כלים וכן דינא דר' נחמיה אמנם ח"כ שזה אסור משום מוקצה זה אחרת והא דלאחר גזירת כלים זה לא נהיה מוקצה מחמת איסור דזה עצמו שאפשר על ידי ככר ותינוק זה סיבה שזה לא יהיה מוקצה אמנם צ"ע למה רעק"א לא הוכיח מהגמ' שבסוף דחתה ששם זה ח"כ חזינן שהיתר דשום זה גם ביחס לח"כ וי"ל דאם זה מצד ח"כ לא קשה כלל דביחס לשימוש להחזיק בזה השום שטחנו אין זה מוקצה דזה חלק מתשמישיו ולדבר שהוא עומד וודאי שאין הקצאה ולכאורא בהוציאו השום באמצע שבת זה יהיה תלוי בדין סכין של מילה האםזה נהיה מוקצה

ג]**עלי לקצב עליו בשר:** מבואר בגמ' שיש מקום לבאר שעלי זה מוקצה מחמת ח"כ ויש מקום לבאר מצד כשמל"א והנה שיטת המהרש"א וכן הכריע המג"א סימן תק"ט שאסור שימוש במוקצה לצורך אוכל נפש וצ"ע א"כ למה כאן זה הותר להשתמש אם העלי לצורך אוכל נפש וכתב רעק"א סימן תצ"ט כיון שהוא כלי התירו גם שימוש במוקצה והנה אם זה גזירת כלים א"ש דשם אין איסור מצד השימוש בזה אבל אם זה מצד מוקצה צ"ע מה סברא להתיר בכלי הרי למעשה זה מוקצה אמנם בחת"ס קמ"ב: חידש שכל הדין מוקצה בכלים נתחדש רק בגזירת נחמיה ויתכן שלכן זה יותר קל וצ"ע ולענין הלכה נחלקו הראשונים האם זה כשמל"א או מחמת ח"כ ועיין בה"ל סימן תצ"ט שעד כמה שזה מחמת איסור אין מקור שח"כ מותר לצורך אוכל נפש וכן הביא מהרשב"א בעבודת הקודש אמנם ברשב"א לא מצאנו דס"ל היתר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ ויתכן דעתו כריטב"א בעירובין ל"ב דליכא היתר כזה ולכן ס"ל דכל דאין ראיה מהגמ' להתיר זה אסור אלא שצריך ביאור החילוק בין כשמל"א לח"כ ובפשוטו כי זה מוקצה יותר חמור

ד]**הכל מודין בסיכי וכו':** רש"י ביאר שזה הולך על ר' נחמיה אמנם תוס' מ"ד: בסופם וברא"ש שם וכן תוס' מ"ה: ד"ה אין לנו ביארו שזה הולך על ר"ש

ה]מבואר בגמ' חידוש שסיכי זירי ומזורי הוו מוקצה דכיון דקפיד עליהו מיחד להו מקום ובפשוטו הוא דין מוקצה מחמת ח"כ הרגיל וכן הוא בלשון תוס' ביצה י"א. ובריטב"א בסוגין וכן ברש"י בע"ב כתב על יתד של מחרישה כתב שמיחד לו מקום וצ"ב החידוש הרי מוכח מהמשנה בע"ב שגם ר' יוסי שמתיר לצורך גופו ומקומו אוסר בח"כ ובהכרח שזה מדין מוקצה ויתכן שהיה מקום לומר שס"ל כר"י אבל לר"ש מותר קמ"ל אמנם צ"ב למה נקט דוגמאות אלו ובפשוטו הביאור שכאן אין הקצאה מהדבר כיון שהוא יקר כמו מסר הגדול ויתד של מחרישה אלא שכיון שלא רוצה שיתקלקל הוא מיחד לו מקום וקמ"ל שגם כה"ג הוי מוקצה מחמת ח"כ ואם נימא שכאן זה הקצאה מצד מיחד לו מקום ולא מצד שמקצה מלהשתמש שימושים אחרים א"כ וודאי שיש כאן חידוש גדול שיש כזה מוקצה

ו]צ"ב מהו לשון הגמ' מיחד להו מקום ועיין רש"י שהכוונה דחיה בידים ועיין לשון רבינו חננאל שזה ההקצאה שהוא לא מטלטלו וכן קצת משמע לשון הגמ' ה"נ מיחד להו מקום ולא הוזכר כלל שמקפיד לא להשתמש דבר אחר ובלשון הרמב"ם לא הוזכר כלל היחוד מקום אלא רק שמקפיד לא להשתמש דבר אחר ועיין לשון הטור והשו"ע ויש בזה כמה לשונות בראשונים ובפשוטו גם אם יש תנאי של מיחד להו מקום זה סימן של הקצאה חזקה בזה שנזהר גם לא לטלטלו ויתכן שבמקום שיש לזה כיסוי שהטלטול לא יכול לעשות שום נזק לא צריך שייחד לזה מקום ועיין תוס' לעיל מ"ד: ושאר הראשונים והרא"ש דהביאו מר"ת שמטה שיחדה למעות הוי ח"כ כמו סיכי וכו' וברמ"א מבואר שזה גם בכיס של מעות ועיין בית מאיר שם שודאי אינו כן דכיון דאם רק מקפיד לא להשתמש בו דברים אחרים אבל לא מיחד לו מקום זה לא נחשב ח"כ ובשער הציון הביאו אמנם מהפוסקים שם מבואר לא כך והנה צ"ב למה תוס' הביאו מסיכי ולא מהמשנה של מסר הגדול ואולי כנ"ל שאין ראיה שזה כר"ש אמנם יתכן שחיפסו דבר שההקצאה לא מחמת שזה דבר יקר אלא שלא רוצה שיתקלקל או יפריעו משימושו

והנה הגמ' מ"ה: שדנה שמנורה כיון שאדם מיחד לה מקום אסור לטלטלה והגמ' מוכיחה מכילת חתנים שגם אדם קובע לה מקום ומותר לטלטלה ועיין תוס' שם שכתבו שדוקא שם זה לא קביעות מקום אבל בדוגמאות של הסוגיא כאן כן קובע לו מקום ועיין חזו"א שהקשה שזה שני סוגיות שכאן זה סברא שכיון שלא רוצה שזה יתקלקל הוא לא משתמש בה אלא לצורך תשמישו משא"כ שם שזה דבר ששימושו במקומו [וכן הקשה הפנ"י שם] ובפשוטו מוכח מתוס' בסוגין שנקטו שהדין מוקצה כאן הוא לא מחמת שמקפיד לא להשתמש דבר אחר אלא מצד שקובע לו מקום ואין הבדל אם קביעות המקום בזה שבשבת יש לו מקום מיחד או שמשתמש בו במקומו ולכן יש לו מקום קבוע לשבת ולפ"ז יתכן שבאמת זה החידוש המיוחד של סיכי וכו' שיש כאן מוקצה חדש של קביעות מקום

ז]דנו האחרונים האם יש מוקצה מחמת חסרון כיס רק בדבר שמלאכתו לאיסור או גם בדבר שמלאכתו להיתר ובחידושי הרא"ה ביצה י"א מבואר שזה רק בדבר שמלאכתו לאיסור וכן בשו"ת הרא"שהביאו בתור חומרא בכשמל"א ע"ש וכן הוא בלשון הגר"ז ס"ד ויש שדנו שזה רק מצד גזירת כלים וממילא זה רק סניף במלאכתו לאיסור אמנם בפשוטו הכוונה כמו שביאר בתהילה לדוד שבדבר שמלאכתו להיתר כיון שמהדבר שאליו הוא עומד אין הקצאה ממילא אין הקצאה כלל ולא אומרים שמשאר שימושים זה מוקצה אבל אם השימוש של היתר הוא לא בשבת יתכן דהוי מוקצה ובפשוטו מוכח כן מהדין של כלי סחורה דמבואר ברמב"ם דהוי ח"כ ועיין בזה לקמן ועיין פנ"י על התוס' מ"ו. שנקט שנר כיון שלא הוי כלי שמלאכתו לאיסור גם מצד קובע לו מקום זה לא סיבה לאסור ע"ש שכתב שלא מצאנו ח"כ אלא במלאכתו לאיסור ובראשי יוסף חלק עליו והנה שם מה איכפת לן שזה לא מלאכתו לאיסור אבל למעשה זה מוקצה מכל שימוש בשבת וצ"ע [ועיין לקמן לענין סכין של מילה] ויש עוד צד לומר דכאן שהוא מוקצה מכל שימושים ממילא חשיב שאין לו הכנה אלא לשימוש שאליו הוא עומד אלא דבר"ן ל"ג. וכן בשיטה לר"ן שבת קכ"ד. מבואר שלר"ש אין כזה מושג שזה מוכן לשימוש אחד ולא לשימוש אחר אמנם ברמב"ן במלחמות ל"ג. לענין לא ניתנו עצים אלא להסקה מבואר שיש כזה מושג ע"ש וצ"ע בכל זה דיתכן דכל מחלוקתם במקום שזה מחוסר הכנה אבל במקום שזה הקצאה גרע

ח]עיין רמב"ם פכ"ה משבת ה"ט שכל כלי שמיועד לסחורה הוי מוקצה מחמת חס"כ ומאידך בפכ"ו הי"ד לענין תמרי דעיסקא כתב שזה לא מוקצה אפילו שמיועד לסחורה ועיין מ"מ שכ"ש לכלים העומדים לסחורה ועיין ב"י תחילת סימן ש"י ובמג"א שם שביארו החילוק דאם זה דבר שמקפיד לא להשתמש הוי ח"כ ואם לא מקפיד לא הוי ח"כ ובחזו"א מ"ב ט"ז ביאר שפירות הדרך שאדם מצטרך באמצע שבת ולכן אין על זה הקצאה משא"כ בכלים ובאבני נזר סימן ת"ב כתב שהחילוק דבסחורה הנידון להשתמש כל זמן שזה עדין עומד לסחורה משא"כ בפירות רוצה לקחת ולהפסיק ההקצאה [וכן משמע במ"מ] ויש לבאר כוונתו מצד שינוי יחוד הדבר ולפ"ז לא שייך דבר זה לשיטת החזו"א ששינוי יחוד לא שייך באמצע שבת אמנם נראה יותר שכוונתו שלגבי למכור דבר זה למישהו אין הקצאה וכמו אם נימא שיש ח"כ במלאכתו להיתר לענין דבר שזה לא שימושו אמנם מסברא זה לא שייך דעד כמה שאין הקצאה מצידו לקחת החפץ ממילא לא חשיב מוקצה כלל וצ"ע ועיין או"ש פכ"ה ה"ט דכתב שאוכל דעת האדם תמיד על זה ולא שיך על זה הקצאה וצ"ב ויש שדנו דאם ח"כ זה מצד גזירת כלים א"כ לא מצאנו דבר זה באוכלים אמנם עיין רשב"א ביצה ו. ותו"י שבת מ"ה: שנקטו לענין אוכלים ח"כ ובפשוטו גם אם זה גזירת כלים כל זה בכלי אבל באוכל וודאי שזה מעיקר הדין

ט]עיין תוס' קכ"ג: ד"ה וסכינא דכתבו דמוקצה מחמת ח"כ אסור לטלטלו לצורך גו"מ וכן הוא שיטת רוב הראשונים אמנם עיין מרדכי פ"ג סימן שט"ו שכתב דמותר לטלטלו לצורך גו"מ והנה צ"ע מהמשנה בע"ב דמבואר דר"ש מודה בח"כ ובהכרח מדובר לצורך גו"מ דתיפו"ל שזה כלי שמלאכתו לאיסור אמנם יתכן ששיטתו כהרי"ד כאן ובפסקיו דלר"ש כשמל"א מותר לטלטלו אפילו מחמה לצל ורק לר"י זה אסור ולפ"ז יתכן דח"כ נאסר רק מחמה לצל ועיין ברי"ד שהוא עצמו ס"ל שזה מוקצה גמור אבל בשיטת המרדכי יתכן כנ"ל עוד צ"ע מהגמ' קכ"ג. בסיכי זירי ומזורי דהגמ' מדמה למשנה של מדוכה ושם הרי סוגין מדובר לצורך גו"מ ומבואר שגם זה אסור ואם נימא שכאן זה דין חדש של מיחד ליה מקום יתכן שזה אחרת וצ"ע

י]עיין ב"י סימן ש"ח שכתב שח"כ שאסור לצורך גופו כ"ש לצורך מקומו וכן כתב בגר"א ועיין רעק"א סימן רס"ו דהביא נזירות שמשון דחלק על הב"י וכתב שכאן שסיבת האיסור כי הקצאה משימוש אבל לא הקצה מלטלטלו לצורך מקומו והגרעק"א חלק עליו מצד שכל דבר שאסור לטלטלו לצורך גופו ממילא אסור לצורך מקומו כמבואר בבעל המאור קנ"ד וצ"ע תיפו"ל שיש כאן הקצאה משימוש וכל דבר מוקצה וודאי אסור גם לצורך מקומו ועיין ריטב"א קנ"ד שחלק על הבעל המאור וכתב דמה שח"כ אסור לצורך מקומו כי הוא מיחד לו מקום והקצאו לגמרי ומשמע קצת שזה מצד הקצאה מטלטול ואינו מוכרח

י"א] **סכין של מילה** - עיין יור"ד סימן רס"ו ובמג"א סימן של"א לענין סכין של מילה האם מותר לטלטלו לאחר המילה ובפשוטו מצאנו בזה כמה שיטות דהגר"א שם נקט שהוא מוקצה גמור וגם לצורך המילה זה היתר מיוחד ודימה דבר זה ללולב דמבואר בירושלמי שלאחר המצוה אסור לקחתו וצ"ב הדמיון ששם זה דבר שלא עומד לשימוש דנטילתו לשם מצוה אין זה מעשה השתמשות אבל כאן זה השתמשות ואולי ס"ל כיון שכל המטרה לקיום מצוה לא חשיב השתמשות וכן ביאר דבריו החזו"א מ"ט ט' וצ"ע, ובט"ז שם משמע שלענין המילה זה לא מוקצה אבל לענין שאר דברים זה מוקצה ולכן כל שכבר מל ממילא זה מוקצה ורק מצד שהתירו סופו משום תחילתו מותר לטלטלו ועיין חת"ס ביצה י"א שכתב כנ"ל שלענין מעשה המילה זה לא מוקצה כלל וכתב שכלול בזה החזרתו למקומו שמזה הוא לא הקצאו ומשמע שנקט שח"כ זה מצד הקצאה מטלטול ואולי כוונתו שזה נחשב בכלל השימוש מה שמחזירו למקומו והרי משימושו לא הקצאו אמנם ע"ש שכתב סברא זו גם לגבי עלי שכל הקצאתו שקובע לו מקום וא"כ אם יצא ממקומו יכול להחזירו [וכסברא זו כתב הביכורי יעקב תרנ"ב סק"א לענין החזרת הלולב] ובד"מ שם ובמהרש"ל נקטו שכיון שאין מוקצה לחצי שבת ממילא לא חל על זה הקצאה בשבת דבפשוטו הם נקטו שעד המילה זה וודאי לא מוקצה ורק דנו שלאחר המילה עכשיו זה מוקצה גמור ועל זה כתבו שאין מוקצה לחצי שבת דהינו שלא חל הקצאה באמצע שבת [ועיין ד"מ הובא במג"א תרנ"א סקכ"ח שהקשה על הירושלמי שלולב לאחר המצוה זה מוקצה הרי אין מוקצה לחצי שבת] ובט"ז ובמג"א סימן של"א חלקו על זה וכתבו שבזמן שזה לא ראוי זה וודאי מוקצה ופה זה כמו הזמן שזה לא ראוי ולכאורא כוונתם דבתחילת שבת זה מוקצה לענין הכל חוץ מהמילה ולא שנתחדש לזה הקצאה בשבת ועיין ט"ז שהקשה מעלי שזה מלאכתו לאיסור ואסור להחזירו ועיין ש"ך בנקוה"כ שכתב לדחות ששם זה מלאכתו לאיסור ולכאורא הכוונה שזה לא מחמת הקצאתו אלא מחמת שיש כאן גזירת כלים ועיין עוד בט"ז שהקשה משפוד שצלו עליו בשר שלאחר צליתו זה נהיה מוקצה ועיין ש"ך שכתב שכאן התחדש מאיסותו בשבת ועיין בה"ל רס"ו ס"ב דהסכים אם הט"ז והנה יש נפק"מ בהגדרת הדברים א. בהגיע מילה בשבת שלא חשב על זה ב. האם קודם המילה מותר לטלטלו שלא לצורך ובפשוטו לומר שזה אסור לטלטלו קודם המילה מחמה לצל הוא צ"ע דכיון דיש לו שם כלי והוא לא עצים ואבנים אפילו אם הוא לא מוכן לשום שימוש למה שיאסר לטלטלו

י"ב]עיין גמ' ל"ה. שהגמ' דנה שדבר כבד נחשב מוקצה ויש שם כמה אמוראים מהו שיעור הכבידות שזה סיבה למוקצה והנה ברש"י שם מבואר שהנידון שאין לזה תורת כלי כיון שזה כבד אמנם עיין תוס' שם שדימו דבר זה למנורה שאדם קובע לה מקום וזה לא מצד כבידותה ועין הגהות ראמ"ה ובשפ"א שם דלכאורא מבואר בתוס' ביאור אחר מרש"י דהינו שהסיבה שזה מוקצה לא כי זה כבד אלא כי אדם קובע מקום וכאן מחמת כבידותו הוא קובע לו מקום ועיין ריטב"א שם שביאר כרש"י והנה עיין תוס' שם שנקטו שלהלכה דבר כבד זה לא סיבה למוקצה אמנם תוס' בעירובין ק"ב. כתבו שרק בדבר שרגילים לטלטלו אפילו שהוא כבד אבל דבר שקובעים לו מקום מחמת כבידותו זה מוקצה ועיין מחלוקת רש"י ותוס' קכ"ב. ועיין ריטב"א ורשב"א עירובין ע"ז: דנקטו שכלי קיואי שהגמ' קי"ג. דנה שזה מוקצה זה מצד שכובדו קבעו ועיין לשון תוס' מ"ו. דנחלקו רק בדרגות מסוימות אבל בדבר שקובע לו מקום מחמת כובדו זה וודאי מוקצה והנה היה מקום לומר דלמסקנא אין כזה חיסרון אמנם בתוס' מבואר לא כך וכן פסק המ"ב דדבר שלא מזיזים אותו מחמת שמפחדים שזה ישבר הוי מוקצה מחמת ח"כ ועיין סימן ש"ח ס"ב ובמ"ב שם ובחזו"א מ"ג י"ז

והנה בפשוטו הטעם לדין זה דדבר שכל שימושו במקומו זה נחשב שאין לו הכנה לשימוש וכדחזינן שנר חשיב מוקצה אפילו שמשתמשים בו במקומו ולפ"ז כתב החזו"א ששעון ששימושו במקומו הוי מוקצה וכוונתו אפילו שזה קביעות כמו אוצר דפה כל מציאות השעון ששימושו נעשה על ידי קביעת מקום ואין לו תואר כלי לגבי שבת וכמו דלתות הבית ובזה לא נחלקו ר"י ורבנן אלא בדבר שזה מצד הקצאה אמנם עיין תוס"ר מ"ו. שדן שהקביעות מקום במנורה תלוי בר"י ור"ש אמנם עיין בגמ' לענין שירים ונזמים שמשמע שגם גדר כלי יכול להיות תלוי בר"י ור"ש אמנם אם נימא שיש כזה דבר הקצאה מטלטול לא מצד הפקעת שם כלי וכמשמעות לשון הר"ח קכ"ג. יתכן שזה החיסרון של קובע מקום וא"ש שזה תלוי בר"י ור"ש ולפ"ז בשעון מסתבר שזה רק כמו אוצר ויהיה מותר וצ"ע בכל זה

**בדין כלי שמלאכתו להיתר**

**א.שלשה כלים – עיין תוס' ד"ה מקצוע ועיין בעל המאור ריטב"א ר"ן ושיטה לר"ן מה שביארו בזה**

**ב. האם להלכה יש איסור שלא לצורך – עיין ר"ן על הרי"ף ובחידושיו, ועיין שיטה לר"ן סוף פרקין ובענין ראיתו עיין רבינו חננאל קמ"ב: לענין כפא הכיפי ועיין מג"א שי"א סקט"ו ובפמ"ג שם ועיין רשב"א מ"ג: מה שכתב להוכיח מדינא דר' יצחק ובאו"ז הלכות ער"ש סל"ז**

**ג.האם בשלשה כלים וכוסות יש איסור שלא לצורך – עיין שלט"ג ועיין רמב"ם פכ"ה ה"ג ובמ"מ ועיין גר"ז סט"ז י"ז מה שביאר בזה [ובתהלה לדוד סק"ד] ועיין ח' הגראמ"ה**

**ד.בדחית הגמ' ממקלות וקנים – עיין רשב"א ריטב"א ור"ן ותוס"ר ועיין שער הציון סקי"ג ועיין שו"ע סי"ד וט"ז ובא"ר שם ובתו"ש ש"ח סקמ"ו, ועיין חידושי רעק"א בסוגין ובתוס' סוכה ריש פ"ד**

**ה. טושו"ע ש"ח ס"ד**

א]לשון הבריתא חזרו והתירו עד שאמרו וכו' חוץ מן המסר הגדול לכאורא משמע שגם זה אסור מצד גזירת כלים דאל"כ מה זה ענין לסוגין ואינו מוכרח אמנם בגר"ז משמע שחס"כ בכלים זה היה אסור כבר מצד גזירת מוקצה לפני גזירת כלים אמנם עיין חידושי חת"ס שבת קמ"ב: בסוף דבריו שכתב דכל מוקצה בכלים לא ניתקן אלא בגזירת כלים ע"ש ולפ"ז יתכן שזה וודאי שזה גדר מוקצה אבל זה רק נאסר בגזירת כלים

ב]מבואר בסוגין שכלי שמלאכתו להיתר בתחילה הוא היה בכלל הגזירה ואחרי זה התירו לרבא אפילו מחמה לצל עיין בר"ן על הרי"ף ובחידושיו שכתבו דמשמע שרק התירו מחמה לצל אבל לא שלא לצורך כלל וכן דייק המ"מ מלשון הרמב"ם פכ"ה ועיין שלט"ג שדיק כן מעוד כמה ראשונים וכן הוא ברמב"ן במלחמות קנ"ד: אמנם הש' לר"ן בסוף פרקין וכן בריטב"א הביא מאחד מהראשונים שבהיתר של מחמה לצל הכוונה אפילו שלא לצורך כלל ועיין רשב"א מ"ג: שדן בזה וכתב רק שהמחמיר תבוא עליו ברכה ובשו"ע ש"ח ס"ד פסק כאוסרים

ג]מבואר בגמ' דבתחילה התירו רק שלשה כלים עיין תוס' דוודאי שגם קערות וכוסות היה מותר רק החידוש שגם כלים שלאו בני קיבול התירו ובבעל המאור והריטב"א והר"ן כתבו שבדבר שהוא רק להיתר וודאי שמותר והחידוש שגם בדבר שיש בו שימוש איסור בכל אופן בשלשה דברים אלו התירו והנה עיין שלט"ג שכתב שבדברים שגם בזמן נחמיה לא גזרו מותר אפילו שלא לצורך כלל אמנם ברמב"ם מוכח שבכל הדברים אסור שלא לצורך ועיין גר"ז שביאר שזה וודאי שכל הכלים היו בכלל הגזירה רק לגבי לאסור לצורך בזה לא גזרו בכלים שתדירי בתשמיש

והנה השיטה לר"ן כתב להוכיח שמותר מהגמ' קמ"ב: שרבא הניח סכין הבר יונא אפילו שכל הסיבה היה כי הוא אדם חשוב ומעיקר הדין לא היה צריך את הכלי ואם אסור שלא לצורך כה"ג זה כמו שלא לצורך ולכאורא יש לדחות שכה"ג חשיב צורך ובפשוטו זה מוכח דהרי שם גם אביי עשה כך והא ס"ל שאסור מחמה לצל וא"כ וודאי ששלא לצורך אסור ועיין רבינו חננאל שם שביאר שלקחו דוקא כלים אלו שהם היו מותרים בתחילה ומשמע שדעתו כש' לר"ן שכה"ג לא חשיב צורך כלל ורק מצד שזה לא בכלל הגזירה וכשלט"ג אמנם עיין בדבריו קכ"ד. דמשמע דס"ל דקערות היו בכלל הגזירה ועיין שו"ע שי"א ס"ג שמותר לטלטל מת על ידי כיכר ותינוק וכתב המג"א סקט"ו וה"ה כלי שמלאכתו להיתר וכתבו הלבושי שרד והפמ"ג לדיק דמלאכתו לאיסור אסור דזה לא לצורך גופו [אמנם יתכן הכוונה כי אפשר בכלי שמלאכתו להיתר, ודוחק] ועיין פמ"ג שתמה דגם מלאכתו להיתר אסור דזה שלא לצורך אמנם בפשוטו דעת המג"א דחשיב צורך וגם הר"ח לא הקשה אלא מצד שהצורך של אדם חשוב שיכל גם ללא זה לא חשיב צורך וכן הוא מפורש בשיטה לר"ן

ועיין רשב"א מ"ג: שכתב דבפשוטו מדינא דר' יצחק שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל מוכח ששלא לצורך אסור וכן מהדין של הצלה שאינה מצויה לא התירו דהיינו דס"ל דגדר האיסור שזה כמו שלא לצורך אמנם כתב לדחות שאולי זה רק מצד שמא יבוא להוציא לרה"ר אבל שלא לצורך כלל אין איסור אמנם משמעות לשונו שרק דחה הראיה מרבה ולא מר' יצחק [ואינו מוכרח] אמנם הנה יש ראשונים שם שס"ל שלא קי"ל כר"י לסתם מוקצה אבל למת שזה מוקצה גמור אסור לטלטל ומשמע שכה"ג זה לא לצורך ולא שפה שייך יותר הגזירה שמא יוציא לרה"ר והנה הגמ' שואלת על ר' יצחק מסתם כפיית כלי על ביצה וכדו' ובפשוטו מדובר גם בכלים דתדירו בתשמיש וראיתי להוכיח מזה כרמב"ם שהגזירה היתה בכל הכלים וצ"ע ועיין או"ז הלכות ערב שבת ח"ב סל"ז דכתב מפורש דדינא דר' יצחק מחמת שאסור שלא לצורך וכתב שזה לא דומה למחמה לצל דשם זה לצורך כלי שראוי לשימוש בשבת ע"ש

ד]עיין ר"ן שאוכלים וכתבי הקודש זה וודאי לא היה בכלל הגזירה ומותר אפילו שלא לצורך כלל ועיין פמ"ג א"א סק"י שמאכל בהמה הוי בכלל הגזירה ובפשוטו מוכח כן מהרשב"א בביצה ל"ו שהקשה על מאכל איך אפשר להביא לבהמה לר' יצחק ותירץ שכיון שלוקחים אותה באפסר חשיבה דבר המטלטל וקשה הרי מפורש בגמ' קנ"ה: דמותר לתת גם מים לפני דבורים והרי בזה לא שיך את סברתו וכמבואר בגמ' מ"ג. שלכפות כלי לאפרוחים אסור לר' יצחק ובהכרח שמזה לא הוקשה לו שאין על זה גזירת כלים וכן מבואר באו"ז הלכות ער"ש סל"ז ע"ש אמנם בחידושי המאירי ביצה ל"ו מבואר שאין את ר' יצחק באוכלי בהמה אמנם יתכן שלמד דינא דר' יצחק באופן אחר והנה יש לעיין האם הכלל של כתבי הקודש זה גם על מלאכתו לאיסור או רק על מלאכתו להיתר ועין גמ' גיטין ס. דספרא דאפטרתא אם אסור ללמוד בו הוי מוקצה ואסור לטלטל אותו וצ"ע האם זה יותר גרוע מכשמל"א ואולי לראשונים דבאין בו שום שימוש זה מוקצה א"ש ועיין פר"ח סימן תרפ"ח דנקט דמגילה בפורים שיוצא בשבת זה מוקצה והנה וודאי שזה כתבי הקודש כמבואר בא"ר אלא כוונתו כמו שביאר בפורים המשולש לגרי"ח זוננפלד דכיון דעיקר מטרתו לקריאה בבית הכנסת וזה אסור בשבת זו חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור ומשמע שיש גזירה זו גם בכתבי הקודש ועיין בפוסקים שדנו שגם תפילין אסור כדין כשמל"א ואם זה מדין מוקצה א"ש אמנם עיין חיי אדם שאין חס"כ באוכלין וכתבי הקודש וכן דן בתו"ש לענין תפילין ולכאורא א"כ כ"ש כשמל"א וצ"ע בפרט זה

ה]מבואר בגמ' נידון האם בשני בני אדם יכולים לטלטל כלי עיין רשב"א ור"ן דזה אביי לשיטתו לעיל דדבר שניטל בשני בני אדם אין לו שם כלי ורבא חולק כמסקנת הגמ' עירובין ק"ב שגם דבר כבד חשיב כלי ומותר לטלטלו ולפ"ז אין זה ענין לדין גזירת כלים וצ"ע ,ולכאורא בניטל בשני ידיו אבל מדובר גם בדבר שהדרך לטלטלו ובזה לכאורא וודאי שיש לו שם כלי ומסתבר שזה רק סברות בגזירת כלים וצ"ע

ו]הגמ' שואלת ממדוכה ועונה מחמה לצל וצ"ע שכמו שלאבי מדובר לצורך מקומו ולא לצורך גופו כך לרבא מדובר מחמה לצל ועיין ראשונים שעיקר כוונתו לשאול את רבא אם יש לו תירוץ יותר טוב אמנם עין רשב"א וריטב"א שאם נימא דלרבא אליבא דר' נחמיה גם בכלי שמלאכתו לאיסור מותר לצורך מקומו א"כ יתכן שכוונת הגמ' שזה כר' נחמיה וכה"ג לאביי אסור לטלטל את זה כלל אבל לרבא עדין מותר לצורך מקומו ועיין לקמן בסוגיא דר' נחמיה שהאריכו הראשונים בפרט זה אמנם כאן זה המקור היחיד בגמ' שיתכן שאסור לצורך גופו וזה מותר לצורך מקומו

ז]הגמ' דוחה הראיה מקנים ומקלות דשם זה לא חשיב צורך עיין רשב"א וריטב"א שכתבו שגורסים בגמ' רבה וכיון שרבה ס"ל שאין כלי ניטל שלא לצורך דהינו להצילו מחמה לצל וצריך דוקא צורך גופו לגבי זה לא חשיב צורך גופו אבל לרבא שמותר גם מחמה לצל זה מותר ובריטב"א משמע שהכוונה כי זה עצמו שזה יותר נח לו זה נחשב צורך וכן בתוס"ר אמנם לגירסתינו שגורסים רבא מוכח שאפילו שמחמה לצל מותר אבל צורך לא חשוב זה לא סיבה להתיר וכן ביאר במאירי וכן הר"ן בחידושיו הוכיח מזה שאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר ללא צורך כלל ועיין רמב"ן לקמן שהביא שני הגירסאות והנה הרמב"ם פסק שהיו מורידים המקלות בערב שבת אפילו שפסק כרבא ומשמע שגרס כגירסתינו אמנם עיין רש"י במנחות שביאר שיש כאן איסור בונה וסותר מדרבנן ע"ש

ועיין שער הציון י"ג שפסק מכח סוגין שכל שיכול על ידי כלי שמלאכתו להיתר אסור על ידי כלי שמלאכתו לאיסור וכתב שזה ק"ו מכלי שמלאכתו להיתר [אמנם לענין מקלות רבנן חולקים ובפשוטו מצד שחשיב צורך אמנם הרמב"ם בפיה"מ בפסחים ביאר כי אין שבות במקדש וצ"ע] ויש שדנו שכל הגמ' אם יכול אם ידיו שלא צריך כלי כלל אבל אם צריך כלי שמלאכתו להיתר דשניהם היו בכלל הגזירה רק שהתירו א"כ אין הבדל אם זה היתר של מלאכתו להיתר או מלאכתו לאיסור אמנם אם יכול להשתמש אם כלים שלא היו בכלל הגזירה כגון שלשה כלים לא שייך סברא זו עוד יתכן אם נימא שכשמל"א זה מצד הקצאה ונימא שלענין צורך גופו מותר דביחס לזה אין לזה הקצאה וכמשמעות הח"א א"כ יתכן שבזה אין ענין לא להשתמש ורק אם הגזירה של כלי שמלאכתו להיתר אמנם מצד זה אין הבדל אם לוקח כלי שמלאכתו להיתר או לאיסור וראיתי בשם הגראי"ל שטינמן שליט"א שדיק מרש"י במשנה שכתב שאבד המפתח ומשמע שרק לכן מותר דהינו שאם יש לו מפתח אסור ויתכן דוקא שם כי מפתח זה כלים שתשמישם תדיר

והנה מבואר בגמ' ק"מ: קמ"א: לענין סנדל שעל האמום וקנה שחלוק תלוי עליו שאם הוא כלי שמלאכתו לאיסור מותר לשומטו וחשיב צורך מקומו ולאביי צ"ל ברפוי ושומט המנעל ועיין ט"ז שגם ברפוי לדידן שמותר לצורך מקומו מותר לשמוט הקנה והאמום ועיין תו"ש סקמ"ו שהוכיח מזה שכשמל"א אפילו שאפשר בלעדיו אין חיוב לא להשתמש עמו אמנם עיין א"ר שכתב שרק במקום שיהיה בין כה טלטל מהצד מותר אבל אם יכול לשמוש ללא להזיז כלל המוקצה באמת אסור

והנה בגמ' מבואר שהיו מורידים מערב שבת את הקנים ולפ"ז מבואר שגם בערב שבת צריך לגרום למנוע טלטול בשבת של כלי היתר וזה לא שמענו ואולי כיון שלאחר שיורידו לא יהיה לזה שום שימוש ויחשב מוקצה לכן גרע וצ"ע

אמנם שמעתי להקשות שהרי מבואר שמותר את הרחת והמזלג לתת לקטן וכי אי אפשר ללא כלי או אם כלי אחר הרי וודאי שזה שימוש לא נוח לתת לקטן בכזה מזלג גדול ובפשוטו צ"ל שזה וודאי שעיקר החומרא הוא שם כיון שזה היה במקדש ויבואו ללמוד שתמיד מותר רק שכוונת הגמ' והשער הציון שאם אין בזה שום סרך איסור דהינו שכל שעושה בתור מעשה שימוש אין זה בכלל האיסור כלל לא שייך לאסור במקדש ורק אם יש אופן שגם מעשה שימוש אסור שייך במקדש לאסור בכל מקרה וצ"ע בזה

ח]הגמ' אומרת ששום במדוכה קודם התרת כלים זה נשנה והנה הרשב"א ועוד ראשונים ביארו דההיתר כשיש שום שזה כמו כלי שמלאכתו להיתר וצ"ע א"כ קודם התרת כלים גם זה היה אסור ולכאורא אין זה בגדר כלים שתדירי בתשמיש ואולי בכלי אם אוכל וודאי לא נאסר קודם גזירה וצ"ע

**בדינא דר' נחמיה**

ט]מבואר במשנה שר' נחמיה אומר שאין כלי ניטל אלא לצורך ומבואר בגמ' שנחלקו רבא ואביי האם זה בא לאפוקי לצורך מקומו או שזה בא לאפוקי מחמה לצל ועיין בגמ' לקמן קמ"ו. דמובא בריתא ד' נחמיה אומר שאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו והיה מקום לומר שזה שני תקנות נפרדות אמנם עיין בעל המאור וכן מבואר מכל הראשונים שבדברי ר' נחמיה כאן מונח גם הדין לצורך תשמישו ומשמע שהכל מאותו דין שכל מחמה לצל או לצורך מקומו אין זה לצורך תשמישו ולכן זה אסור

והנה בעיקר הדין שצריך צורך תשמישו מצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים שיטת רש"י שהכוונה תשמיש המיוחד לו דהינו שרק הדבר שזה עיקר תשמישו ולפ"ז נקטו הראשונים בדעתו שבכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטל כלל לצורך גופו והרמב"ן והרשב"א הביאו עוד שיטה דרק סוג תשמיש דומה למה שרגילים להשתמש זה מותר אפילו אם זה לא תשמיש המיוחד לו ולפ"ז כתבו שפטיש לפצח אגוזים מותר לר' נחמיה כי זה אותו סוג שימוש ובשם ר"ת הביאו הראשונים שדבר שרגילים לעשות מותר אפילו אם זה לא תשמיש המיוחד לו אבל דבר שלא רגילים לעשות אפילו אם זה אותו סוג שימוש זה אסור עיין רשב"א שהאריך בזה

ולענין צורך מקומו לרבא שלרבנן מותר והטעם כתב רש"י שזה גם בכלל תשמישו כיון שכל שדעתו להשתמש ממילא דעתו להחזירו למקומו ויש לעיין האם זה גם במלאכתו לאיסור ומשמעות לשון רש"י שאסור וכן נקט ר"ת בדעת רש"י כמבואר בדברי התוס' לעיל ל"ו. וברשב"א בסוגין, אמנם דעת הרשב"א רמב"ן בעל המאור שאפילו שזה אסור תמיד לצורך גופו אבל לצורך מקומו מותר ועיין ראשונים שהקשו הרי מצאנו תמיד שיותר קל לצורך גופו ומקומו ותירצו שכאן זה מותר לצורך גופו אלא שלא משכח"ל והנה עיין רשב"א לקמן קנ"ד: שחזינן מסוגין שאין תנאי שכל שאסור לצורך גופו אסור לצורך מקומו אמנם שם הרמב"ן והבעל המאור אומרים שאסור וכאן נקטו כרש"י וצ"ל ששם מצד החפץ אין לו שימושי היתר משא"כ כאן זה רק אסור מצד גזירת ר' נחמיה אמנם צ"ע באמת למה שזה לא יחשב מוקצה מחמת איסור כיון שיש איסור להשתמש בו שום דבר ואולי כיון שבעודו בידו מותר להמשיך להשתמש עיין לקמן זה מספיק להחשב שיש בו שימוש וצע"ג [ולא על זה דן הרשב"א אלא נידונו סברא בהלכות גזירת כלים והיתר צורך מקומו] ועיין ביאור הגר"א יור"ד רס"ו לענין עודן בידו שכתב שלר' נחמיה כיון שאסור לצורך מקומו ממילא אין ההיתר של עודן בידו ולכאורא כוונתו כנ"ל דממילא זה מוקצה גמור ודעת ר"ת משמע שכיון שיש אופנים שמותר צורך גופו כה"ג מותר גם צורך מקומו אבל במקום שאי אפשר יהיה אסור

והנה לכאורא בחצצוצרות דמבואר בגמ' לעיל דלר"י זה מוקצה ועיין רשב"א שזה אסור לצורך גופו ומקומו אמנם לר' נחמיה אם ס"ל כר"ש ורק אסר לצורך גופו אבל כה"ג יהיה מותר לצורך מקומו דמצד גזירת כלים זה לא נאסר ומצד מוקצה ס"ל כר"ש וצ"ע וברשב"א בסוגין משמע בדעת ר"ת דלר"י אסור חצוצרות כמו לר' נחמיה כי זה לא צורך המיוחד לו וכאן גרע שזה לא עומד לזה כלל ולפ"ז לכאורא יהיה מותר לצורך מקומו ודלא כדבריו לעיל שזה מחמת מוקצה ואם נימא דר' נחמיה זה מחמת מוקצה ומחמיר יותר מר"י א"כ במה שלר"י הוי מוקצה ה"ה לדבריו אמנם הרי מדויק שגם שופר אסור לטלטל לצורך מקומו וכמו שביארו תוס' ל"ה: וברשב"א שם וצ"ע

י]עיין חזו"א מ"ט סקי"א דדן האם בהיתר של עודן בידו לר' נחמיה שיכול להביאו למקום אחר האם זה גם סיבה להתיר שימוש והנה מבואר מדבריו שאין איסור מיוחד של שימוש ולכן כתב שכל הצד לאסור כי זה כמו טלטול חדש והכריע שזה לא טלטול חדש ורק חידש דלר' נחמיה אסור להשהותו בידו וכתב שכל שאסור בשהיה אסור בהשתמשות שזה כמו שהיה וע"ש שכתב דבפשוטו מוכח מהגמ' קמ"ו. דכיון שיכול לקחת הסיף לחתוך הגרוגרות יכול גם לחתוך אם זה החבית וכתב לדחות ששם זה מעשה אחד אם חיתוך הגרוגרות אמנם כתב להוכיח מהא דאין מסיקין בשברי כלים לר' נחמיה ומשמע שזה גם בזמן שנטלם בידו אמנם צ"ע כיון שהותר מוקצה לצורך אוכל נפש ורק שימוש אסור ובפשוטו מצד שיש איסור שימוש וא"כ כאן שזה רק גזירת כלים א"כ צריך להיות מותר ובפשוטו מוכח מזה כמו שכתב האבני נזר אור"ח סימן רי"ד דדינא דר"נ זה מצד דין מוקצה דלשאר שימושים שזה לא עומד זה מוקצה [אמנם אם נימא דאיסור השתמשות זה שזה מעשה טלטול וכלשון המ"ב תק"א סקכ"ג רק שזה יותר חמור וזה לא הותר לצורך אוכל נפש א"ש שזה שייך גם בר' נחמיה ] אמנם עיין ביאור הגר"א דס"ל שההיתר של עודן בידו זה רק בגזירת כלים והרי בראשונים מבואר שגם על דינא דר"נ איכא להיתר דעודן בידו ובגמ' מבואר שהני קערות היכי מטלטלינן ובפשוטו לשלט"ג לא היה על זה גזירת כלים כלל ובהכרח שזה מדין מוקצה אמנם לרמב"ם אינו ראיה ועיין הגהות ראמ"ה שהוכיח מלשון ר"נ שאמר טלית שזה לא בכלל גזירת כלים שחזינן כרמב"ם אמנם יתכן שלר"נ שגדר הדין שהצריכו תמיד תשמיש המיוחד לו זה סברא שגזרו גם בכלי שתדיר בתשמיש

אמנם עיין ר"ת בספר הישר סימן ב' שכתב שקרובים דברי ר"י לדברי ר' נחמיה ומשמע קצת ששניהם זה מצד מוקצה ועיין רש"י ביצה ל"ג. שר' נחמיה שאוסר שלא לצורך תשמישו ולכן אין מסיקים בכלים כ"ש שאוסר שברי כלים מצד נולד וצ"ע כאן מצד גזירת כלים לא שיך לאסור כי זה הרי עכשיו עומד לכך ורק מצד נולד ואם ס"ל כר"ש זה לא שייך ומשמע שיסוד דינו מצד מוקצה וכיון שהוא מחמיר במוקצה וודאי ס"ל כר"י וצ"ע בזה אמנם יש שביארו שהקביעה למה הכלי עומד זה בגדרי מוקצה דלר' נחמיה אדם מעמיד הכלי רק לשימושו העיקרי אלא שזה לא סיבה לאיסור מוקצה דכיון שזה מוכן לדבר אחד זה מוכן להכל וזה מגזירת כלים שאין לטלטל כלי אלא למה שהוא מוכן ולפ"ז גם וודאי שיהיה בזה איסורא דנולד כיון שלדבר זה הוא לא הוכן ממילא יהיה על זה גזירת כלים

**בדין טלטול מוקצה שכבר בידו**

**א. גמ' מ"ג. בדעת ר' יצחק שעודו בידו מותר והראשונים למדו מזה לכשמל"א – תוס' ביצה ג: ובר"ן שם שו"ע ס"ג**

**ב. רשב"א ריטב"א ר"ן בסוגין קכ"ד. למדו מזה לדינא דר' נחמיה**

**ג.עיין רמ"א סימן רס"ו בשם האגודה לגבי מעות שהתחיל בהיתר בערב שבת ובמג"א שם ובביאור הגר"א שם וע"ש באבן העוזר ובתו"ש ובבה"ל שם ועיין רעק"א בגליון מה דהביא מהירושלמי ועיין עוד מג"א ש"ח סל"ה**

**ד.עיין יור"ד סימן רס"ו ברבינו ירוחם בשם הרמב"ן לענין סכין מילה שמועיל התחיל בהיתר וכן ביארו המג"א סימן של"א ועיין ביאור הגר"א ביור"ד שם מה שכתב בזה ובביאור כוונתו עיין מ"ב ש"ח סקי"ג ועיין חזו"א מ"ט ח' ועיין עוד במ"ב ש"י סקט"ו**

**ה.עיין ב"י סימן תנ"ז לענין הפריש חלה בטומאה ביו"ט ובמ"ב סימן תק"ו סקכ"ט ועיין רשב"א ורא"ה ביצה כ"ח: בהתחיל בדבר ונהיה מוקצה בידיו**

**ו.עיין מ"ב סימן של"ט סקי"ט שאם אפשר ללא היתר זה, עדיף**

**ז.עיין גר"ז ש"א קו"א י' דבעומד לפוש אין ההיתר דהתחיל בהיתר ועיין פמ"ג תמ"ו סק"ב דנסתפק להעביר מיד ליד ובתו"ש סימן ש"ח פשיטא ליה לאיסור ועיין מ"ב ש"ח סקי"ג ובש"י סקט"ו**

**ח. לענין השתמשות – עיין תו"ש סימן ש"ח שאסור ועיין חזו"א מ"ט י"ח דפשיטא ליה דמותר ועיין בזה ברמב"ן מ"ג. לענין פריסת מחצלת ועיין מ"ב ס' תקפ"ו סקפ"ח שנקט שמותר**

**ט. עיין סימן תקכ"ו ס"ו בשו"ע מג"א ורעק"א ועיין בב"י בהעתיקו את לשון הרמב"ן שאין הגירסא כרעק"א ועיין בביאור הגר"א שם**

**י. לענין גרף של רעי עיין סימן שכ"ה סי"א בגליון רעק"א שם**

**י"א. עיין רעק"א שבת קמ"ב: בהיתה בין החביות ובבה"ל ש"ט ס"ד ובבה"ל ש"ח סכ"ז ד"ה מנער בשם הרמב"ן ועיין תו"ש סימן שי"א אות י' לענין ככר ותינוק במת האם מועיל שהתחיל בהיתר**

**י"ב.עיין גמ' קנ"ו: לענין טריפה ועיין בה"ל סימן תמ"ו ס"א ד"ה שלא ובסימן תצ"ז סי"ז ד"ה אסור**

**י"ג. עיין רא"ה ביצה כ"ח: וברא"ש פ"ז דדמאי דמותר להניח מידיו ולא צריך לזרוק מיד אמנם לשון הגר"א יור"ד רס"ו דצריך לזרוק מידו**

א]עיין בגמ' לעיל מ"ג. דר' יצחק ס"ל שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל אמנם בצריך למקומו כיון שכבר מטלטל יכול גם להביאו לאיפה שרוצה ואפילו לשמש דבר שאינו ניטל ועיין תוס' ביצה ג: שלמדו מזה שה"ה לכלי שמלאכתו לאיסור שאם נטלו לצורך גופו ומקומו יכול לטלטלו לאיפה שרוצה וכן הוא בר"ן שם ועיין רשב"א ריטב"א ור"ן בסוגין שכתבו בדינא דר' נחמיה שאפילו שאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו אבל אם נטלו לצורך מקומו יכול לטלטלו לאיפה שרוצה ולכן קערות לא הוקשה לגמ' שלוקחן לאיפה שרוצה

ועיין ברמ"א סימן רס"ו שהביא מהאגודה שלמד מזה לענין אם היו עליו מעות בערב שבת וקידש עליו שבת שיכול לטלטלם לאיפה שרוצה דהינו שדין זה הוא בכל מוקצה ועיין מג"א ש"ח סק"ז שלמד מזה לנטל מוקצה באיסור שמטלטלו לאיפה שרוצה ועיין סימן של"א שביאר שגם בסכין דמילה זה כך שכיון שנטלו כבר בידו יכול להביאו לאיפה שרוצה ועיין ש"ח סק"ס לענין כלי הצואה שזה מוקצה בעצם דאם זה בעודו בידו מותר לטלטלו ועיין ב"י סימן תנ"ז שהביא מהרבה ראשונים דבמפריש חלה ביו"ט שמותר לטלטל לאיפה שרוצה כיון שזה עודן בידו ומבואר שגם במוקצה גמור יש היתר זה וכן נפסק במ"ב סימן תק"ו סקכ"ט והנה לשון הר"ן בביצה והראשונים הנ"ל בסימן תנ"ז וכן ברמב"ן לענין סכין של מילה שכיון שהתחילו בהיתר לכן מותר ומשמע דבהתחילו באיסור אין ההיתר אמנם המג"א נקט דבהתחיל באיסור גם כן מותר ועיין רעק"א סימן שכ"ה סי"א דדייק מרש"י דגרף של רעי גם מותר להביא לאיפה שרוצה ועיין רשב"א ביצה כ"ח: לענין שפוד שצלו עליו בשר שיש חשש נזק שרבנן התירו לטלטלו שכיון שזה בידו יכול להביאו לאיפה שרוצה ובפשוטו כוונתו שלאחר שהתירו לטלטלו מביאו לאיפה שרוצה וכן עיין ברא"ה שם שזה היתר מיוחד אבל מעיקר הדין מניח איפה שרוצה אבל אסור לטלטלו למקום אחר [ועיין בה"ל ש"ח סט"ז]

אמנם מצאנו כמה מקומות דמבואר דלא מועיל התחיל בהיתר א.עיין ביאור הגר"א סוף סימן רס"ו דהביא תוספתא דאשה שמדליקה נרות בערב שבת צריכה לזרוק הפתילה מידה ולא יכולה לטלטלה לאיפה שרוצה ב.מבואר בגמ' שם דחזן הכנסת שיש שופר בידו ונהיה שבת אסור לו להצניעו איפה שרוצה ובגמ' מבואר שזה לר' נחמיה שאינו ניטל אלא לצורך דבר הניטל אמנם מבואר בתוס' וברשב"א שם שגם אם זה רק כלי שמלאכתו לאיסור אם מטלטלו לצורך מחמה לצל אסור ג.עיין אבן העוזר ס' רס"ו דהקשה מהגמ' קמ"ג. לענין גרעינים שזרקן לאחורי מיטה וכן לשון הרמב"ם זורקן לאחוריו ומשמע שצריך לזרוק במקומו ולא יכול לטלטלן למקום אחר [ואינו מוכרח שעיקר הכונה שלא יניח לפניו ואז לא יוכל לטלטלן] ד.עיין רעק"א ס' רס"ו דהביא ירושלמי בדמאי דאם היה כוס אם חולין ועשה תרומה על מה שישאר בסוף כשגומר לשתות לא יכול להמשיך לטלטלו כי יש שם מוקצה וקשה הרי זה התחיל בהיתר ה.עיין רעק"א קמ"ב: שדייק מרש"י שאבן שעל פי החבית שמותר טלטול מהצד שיכול לנער מיד שהוא יכול אמנם עיין לשון הרמב"ן במלחמות הובא בבה"ל סכ"ז ד"ה מנער דמותר להביאו עד מקום התנור דהינו עד איפה שרוצה ו.עיין תו"ש סימן שי"א סק"י שהוכיח מהמקומות שהותר לטלטל מת על ידי ככר ותינוק שחייב שזה יהיה עד הסוף ואם נפל הככר אסור להמשיך לטלטל ולא אומרים שזה רק המשך טלטול וכן הוא ברא"ה ביצה כ"ח: לענין שפוד שהיה עליו בשר והוריד ממנו הבשר שעכשיו זה נהיה מוקצה שאסור לטלטלו למקום אחר וכן הוא פשטות הסוגיא שצריך להיתר מיוחד ע"ש ז. עיין תו"ש שהקשה מהגמ' קט"ז. דמבואר דאם מציל תיק הספר שיש בו מעות כיון שלא יכול להתמהמה יכול לטלטל אם המעות אמנם מיד שהוא יכול לזורקם צריך לזורקם ולא מועיל מה שהתחיל בהיתר

ועיין אבן העוזר סימן רס"ו ובתו"ש ובדרך החיים הובא בבה"ל שם דחילקו דרק מוקצה שיש עליו היתר לטלטלו לצורך גו"מ כה"ג יש הקולא של עודן בידו אבל עצים ואבנים שאין על זה שום היתר אין את ההיתר הזה והנה מבואר בדבריהם שאין הכוונה דוקא סוג מוקצה קל ככשמל"א או דינא דר"נ דנקטו שם שגם מעות בכיס שלא נהיה בסיס כיון שעכשיו אפשר לטלטלו טלטול מהצד לצורך דבר המותר גם חשיב שזה קל וכן עיין רעק"א תשובה כ"ב דסכין של מילה כיון שיש לו קולא שלצורך המילה אפשר לטלטלו זה סיבה שיהיה בזה ההיתר של עודן בידו ועיין בית מאיר ש"ח שפשוט ליה שאין סברא בזה שיש היתר לצורך מילה שאין כאן קולא במוקצה [וכן נקט הבה"ל סימן רס"ו ובאמת לענין סכין של מילה דעת הט"ז והמהרי"ל לאסור] והנה לדברי האחרונים הנ"ל קשה עדין ראיה ד' וה' ששם זה מצב שאפשר טלטול מהצד ובכל אופן לא עוזר עודן בידו אמנם לבית מאיר מיושב אמנם גם לדבריו קשה מהתחיל בשופר בערב שבת דמבואר בראשונים שאסור

ועיין ביאור הגר"א אור"ח סימן רס"ו שתמה על האגודה וכי מי שאכל שום יחזור ויאכל שום וכתב שיש חילוק אם התחיל בהיתר או לא והנה בפשוטו לא חילק כלל בין סוגי המוקצה אלא כתב שאם התחיל בהיתר מותר ואם לא אסור וצ"ע הרי פה התחיל בערב שבת שזה כמו התחיל בהיתר אמנם בבית מאיר כתב שאסור לו לקבל שבת במצב שיש לו מוקצה בידו ולכן חשיב כמו התחיל באיסור [ובזה מיושב קושית הרעק"א מהירושלמי בדמאי ששם האיסור בזה ששותה וגורם שנהיה לו מוקצה בידו וכן א"ש הראשונים בשופר וכן התוספתא שהביא הגר"א לענין פתילה] אמנם בפשוטו היה נראה שסברת הגר"א שכל שהדבר בצורה שעושה מעשה טלטול ויש פה היתר שרבנן התירו באיסור מוקצה א"כ תמיד ההיתר לא רק לצורך מה שנצרך אלא כיון שהתירו לו כבר התירו לו לאיפה שרוצה ולכן בלקחו מערב שבת שלא היה כאן שום היתר מצד הלכות מוקצה זה לא סיבה להתיר ויתכן להוסיף שכשמל"א לצורך איסור אין על זה ההיתר בשבת ובזה א"ש הכל דרק בגרף של רעי או מקום שיש היתר בהלכות טלטול מוקצה יכול להמשיך וכן א"ש דבטלטול מהצד לא יכול דכל צורת ההיתר כי זה טלטול מהצד אבל לגבי טלטול להדיא מעולם לא היה כאן מצב של היתר ובזה גם א"ש לענין ככר ותינוק שנפל הכיכר שכל ההיתר שחל הוא אם הככר [וכן ביאר בתו"ש שם] וכן ברא"ה הנ"ל וכן מיושב הגמ' קט"ז דכיון דכל חלות ההיתר כל שזה לצורך דבר המותר אבל ברגע שיכול לנער עכשיו זה כמו לצורך דבר האסור וכמבואר ברש"י אמנם מדובר שם בסוגיא גם במקרה שזה בסיס וצ"ל ששם זה דחויה גמור ולא חשיב שיש כאן חלות היתר וצ"ע

אמנם עיין ביאור הגר"א יור"ד סימן רס"ו דכתב לחלק בין כשמל"א שמותר בעודן בידו לבין דבר שהוא מוקצה ובזה ישב הקושיא של תוס' למה הגמ' העמידה דוקא כר' נחמיה ולא לרבנן מצד שטלטול השופר זה מחמה לצל שלענין זה עוזר מה שעודן בידו משא"כ לענין ר' נחמיה זה לא עוזר כיון שאסור לצורך גו"מ והנה יש שביארו שכונתו שר' נחמיה זה דין מוקצה אמנם צ"ב למה הוסיף שאסור לצורך מקומו וכן הרי כל הדין עודו בידו מפורש בראשונים שבת קכ"ד. לענין דינא דר' נחמיה ולכאורא כוונתו שלר' נחמיה כיון שאסור לטלטל לצורך גופו ומקומו ממילא זה נהיה מוקצה בעצם אמנם ע"ש דהוסיף שמחמה לצל אסור דחשיב שלא לצורך משא"כ לצגו"מ חשיב לצורך ע"ש ומבואר שאין כוונתו סתם לחלק שזה היתר במוקצה קל של כשמל"א אלא שרק שם שכל האיסור שלא לצורך ואם זה לצורך אין זה בכלל האיסור א"כ חז"ל הגדירו את כל מעשה הטלטול כטלטול לצורך אבל במוקצה שסיבת האיסור היא על הכל רק רבנן התירו מוקצה לצורך שבת בזה מה שצריך להתיר התירו ויותר מזה לא התירו ולפ"ז א"ש דבשופר לר' נחמיה שאין שם היתר שהרי זה לא לצורך דבר הניטל בשבת ממילא אין כאן היתר של לצורך שיואיל התחיל בהיתר [וצ"ב למה הוסיף שזה אסור לצורך מקומו ואולי ס"ל כחזו"א שכל שזה בידו חשיב כצורך מקומו אלא שא"כ בשופר אם זה כשמל"א לא הוצרך לכל חידושו שחשיב צורך וצ"ל דכאן שלקחו כדדי לתקוע זה צורך תשמישו המיוחד לו וממילא חשיב כל הטלטול לצורך] והנה לפ"ז יתכן שזה גם כוונת הגר"א באור"ח שכיון שזה רק סברא בכשמל"א שלצורך אין זה בכלל האיסור ממילא בהתחיל באיסור זה לא שייך או בהתחיל בערב שבת לר' נחמיה שזה מוקצה גמור או במעות זה לא צריך להועיל וצ"ע בכל זה

והנה עיין גמ' קנ"ו: שלוי ראה טריפה במקום אשפה כי לא יכול אחרי זה לטלטלו ומבואר שלא מועיל בזה עודן בידו ועיין בית מאיר תמ"ו כיון שהתברר למפרע שזה היה איסור אמנם שמעתי דמעצם הגמ' אינו מוכרח דיתכן שצורך ההסתכלות שהבהמה על הרצפה ולא שזה בידו ועיין בה"ל תמ"ו ס"א ד"ה שלא ותצ"ז סי"ז ד"ה אסור שנקט מעיקר הדין לאסור

ב]עיין מ"ב סימן של"ט סקי"ט דהביא מהפמ"ג שאם יכול לא להמשיך לטלטל בעודן בידו כגון לתת לעכו"ם עדיף שיעשה כך ובפשוטו כן מבואר במג"א סוף סימן רס"ו ועיין רמב"ן הובא בב"י סימן תקכ"ו לענין כלי קבורה דבהגיע למקום המשתמר ורצה להביאם לביתו התיר רק כי זה מלאכתו להיתר ולא מצד עודן בידו ומשמע קצת כנ"ל שללא צורך כלל אין ראוי להתיר

ג]יש לדון האם בעודן בידו מותר גם להשתמש ועיין תו"ש סימן ש"ח בהקדמתו דפשיטא ליה שאסור שזה מעשה טלטול חדש אמנם עיין חזו"א מ"ט י"א דפשיטא ליה שמותר ולא הוי כמעשה טלטול חדש אמנם עיין רמב"ן שבת מ"ג: לענין לפרוס מחצלת על דבורים שכתב שזה נחשב מעשה טלטול חדש אמנם משמע שדוקא כה"ג שההשתמשות נעשה דרך תוספת טלטול אבל להניחו במקום שמשמש כגון לסמוך בו קורה מותר ומיושב קושית החזו"א שם אמנם בתוס' בשבת שם שלא תירצו כרמב"ן משמע קצת שחולקים ועיין מ"ב סימן תקפ"ו סקפ"ח דבשופר אם זה עודן בידו יכול להמשיך לתקוע וצ"ע דשם הקיל שכל התחיל בהיתר מותר ובפשוטו מבואר במ"ב שאיסור השתמשות אין זה איסור אחר כי יש דין הכנה אלא שזה עוד צורה של טלטול כמבואר בלשונו תק"א סקכ"ג

ד]עיין גר"ז ש"א קו"א סק"י דבעומד לפוש אין ההיתר של עודן בידו ועיין פמ"ג סימן תמ"ו דנסתפק האם יכול להעביר מיד ליד ובתו"ש סימן ש"ח פשיטא ליה שאסור ובמ"ב ש"י סקט"ו נקט בשם הא"ר שמותר אמנם יתכן שרק שם לצורך סכין של מילה שיש עוד צירופים להקל הקיל בזה דהרי בסימן ש"ח החמיר דבמוקצה גמור בכלל לא עוזר עודן בידו ועיין בית מאיר תמ"ו לענין שואל על דבר האם זה אסור שכתב לאסור כיון שהנשאל רוצה להחזיר לשואל והא"ר שם כתב להקל וכשיטתו לעיל והנה הא"ר הוכיח כן מלולב דמבואר בירושלמי שיכול לתתו למישהו אחר אמנם לכאורא כל זה שייך בדבר שחל היתר ורבנן התירו את הטלטול עם החזרתו למקומו א"כ זה גם דרך מישהו אחר אמנם למ"א שזה גם בהתחיל באיסור או בהתחיל בערב שבת ששם כל הסברא כי המעשה איסור שאסור זה הטלטול המושלם א"כ וודאי שאדם אחר זה מעשה טלטול שלם ומה זה משנה מאיפה שלוקח

ה]לענין הלכה המ"ב סימן ש"ח הביא את האחרונים שזה רק היתר בכשמל"א ואחרי זה הביא הגר"א שזה רק היתר בהתחיל בהיתר והנה בחלק זה שהתחיל באיסור אסור לא מצאנו לזה סתירה בדבריו אמנם בחלק זה שפסק שרק בכשמל"א לכאורא מצאנו בזה סתירות א.עיין תק"ו סקכ"ט לענין חלה דפסק להיתר כיון שאחז בידו בהיתר ב.עיין ש"ח סט"ז לענין ספסל שיכול להזיק שנראה שהתיר לטלטלו לאיפה שרוצה ג. עיין בה"ל סכ"ז לענין ניעור המפה שיכול איפה שרוצה ד.עיין סימן ש"י לענין סכין של מילה שנקט להתיר אמנם שם זה בצירוף השיטות שמתירות לגמרי וצ"ע בכל זה

ו]המ"ב נקט שגם כשמל"א אם התחיל באיסור אסור להמשיך לטלטל אמנם עיין חזו"א מ"ט שנקט שכיון שמותר לצורך מקומו ועכשיו מטלטל כדי לפנות את ידו מותר דהינו שצריך את המקום בידו אמנם יש לדון שכל שיכול לזורקו במקומו לא חשיב שיש כאן התחלה של היתר וצ"ע

ז]יש לדון עד כמה שלא מועיל התחיל בהיתר האם צריך לזרוק מידו מיד או שיכול להניח במקומו ובלשון הגר"א ביור"ד ובמהרי"ל שם משמע שצריך לזרוק מיד אמנם עיין רא"ה בביצה כ"ח דמפורש שיכול להניח איפה שרוצה וכן ברא"ש בדמאי כתב שיכול להניח הכוס על השולחן ולכאורא ביאור הדברים שיסוד האיסור במוקצה הוא ההתעסקות במוקצה וכה"ג לא רואים את זה כהתעסקות במוקצה אלא אדרבא כסילוק המוקצה מידו ולפ"ז יש מקום לדון שבגרעינים חשיב שקודם שהוציאם מהפרי אין מעשה טלטול ביחס עליהם כי זה בטל לפרי וכל מה שנחשב שמתחיל מעשה טלטול זה לאחר קילופם וכיון שאם מניחם מיד לא חשיב כלל שההיה כאן טלטול מוקצה ממילא זה לא נחשב התחיל בהיתר ומיושב קושית האבן העוזר למה בגרעינים צריך לזרוק מיד ואין את ההיתר של עודן בידו

**קכ"ד:**

**א.במעשה דר"כ ובענין הערמה – בעל המאור ומג"א ש"ח סק"ח מ"ב סקל"ז ועיין תהלה לדוד סקל"ז**

**ב. חזי לאורחים – עיין ביאור הגמ' ברשב"א וריטב"א ובמאירי ועיין הגהות הרמ"ךפכ"ה משבת ועיין תהלה לדוד ש"ח סק"ה מה שדן מסוגין בהצלת כשמל"א לצורך שימושו אחרי זה**

**ג.מכבדות של תמרה – עיין רמב"ם פכ"ה ה"ב ובהשגות הרמ"ך ועיין שלט"ג מה שלמד מכאן לכלי שגם לאיסור וגם להיתר ועיין בזה בה"ל ס"ג ובריטב"א קי"ב. מה שביאר בדעת רש"י ועיין שו"ע סמ"ט ובמ"ב ועיין שער הציון מה שהביא מהלבוש ובפמ"ג שם לענין דבר שהוא מחלוקת – עיין תהלה לדוד סקמ"ח שדן לענין אדם שביתו אינו מרוצף ע"ש**

**עניני כלי שמלאכתו לאיסור**

**ד. האם כל צורך שבת חשיב צורך מקומו – עיין תהלה לדוד רע"ט סקי"ג מה שהוכיח מהרמב"ן ועיין בזה ברשב"א ומאירי ביצה כ"ח: דמבואר דלא כדבריו ועיין מה שכתב בזה החזו"א מ"ז ז' וברעק"א רע"ט סק"ה ויש לדון מהגמ' שבת מ"ה. לעין נר למנוע היזק פרסאי ועיין בה"ל ש"ח ס"ד ד"ה כלי ועיין במראה מקומות**

**ה. שימוש בגופו שאין לו תורת שימוש – תוס' שבת ס. ורשב"א ביצה ט"ו לענין שילוח מתנה ב"י ריש סימן ש"ח לענין תפילין רעק"א בגליון השו"ע סימן ש"ו ועיין מג"א ש"ח סקי"ח לענין המנהג להכניס הקטן אם נר לבית הכנסת**

**ו. צורך עכו"ם ומלאכת איסור ומוצאי שבת – מג"א סקי"ח ומ"ב סקל"ד בשם הגר"ז ועיין גר"ז סל"ג ביאור הגר"א סימן רס"ו סי"ב וביור"ד רס"ו סק"ג**

**ז. צורך בהמה – תהלה לדוד ש"ה סק"ז ועיין בראשונים קנ"ד: לענין להוריד משא כבד מהבהמה**

**ח. כלי שרוב תשמישו לאיסור ומיעוטו להיתר – עיין לעיל אות ג'**

**ט. תפילין האם הוי כשמל"א – ב"י ריש סימן ש"ח רמ"א ס"ג בה"ל סימן ל"א ועיין גר"ז ש"ח סי"ט ועיין תו"ש בטעם שלא הוי חס"כ**

**י. בגד שעטנז – שו"ע ש"ח סמ"ז ועיין גר"ז ספ"ה**

**י"א. שטרי הדיוטות גט ושאר ספרי חכמה – גיטין ס. לענין ספרי דאגדתא תוס' שבת קט"ז: לענין שטרי הדיוטות רא"ש ורשב"א גיטין ע"ז: לענין גט ד"מ סימן ש"ז ובמ"ב ש"ז סקס"ג ובשער הציון סק"ע – עיין שו"ע ס"נ לענין ספרי חכמה ובביאור הגר"א שם ובמ"ב – עיין שו"ע סנ"א מה שדנו האחרונים ששעון הוי כשמל"א**

**י"ב. סנדל המסומר – תוס' שבת ס. ורשב"א ביצה ט"ו דהוי כשמל"א**

**י"ג. לולב בשבת – רמ"א תרנ"ח ס"א ובט"ז ובמ"ב שם ועיין ביכורי יעקב שם ובפמ"ג ש"ח סקי"ב**

**י"ד. דבר שמלאכתו לאיסור רק לשבת זו - מ"ב רס"ה סק"ז בשם הא"ר**

**קכ"ד:**

א] **ואיבעית אימא התם מחמה לצל הואי:** עיין מג"א ש"ח סק"ח הובא במ"ב סקל"ז שהביא מהירושלמי דאם מחשב עליו לתשמיש אפילו שעיקר כוונתו להצלה מותר והנה בביאור הגמ' התם מחמה לצל עיין בעל המאור שביאר וז"ל אע"פ שעיקר כוונתו לטלטלה לא היה אלא מחמה לצל הערים וטלטלה לצורך גופה כדי שישב עליה רב כהנא עכ"ל אמנם עיין תהלה לדוד סק"ה שכתב שמרש"י לא משמע כך אלא שהמטרה היתה לר"כ ורק כדי שלא יטעו ויחשבו שזה לצורך מחמה לצל לכן ביאר שזה כוונת המ"א שציין לגמ' הנ"ל ולכאורא אם יש לו כלי היתר אחר למ"ב יהיה אסור אמנם אם מערים להשתמש שימוש שלא היה עושה כגון שמפצח אגוזים שללא זה לא היה אוכל כה"ג מותר והנה יש לעיין האם הערמה עוזר להשתמש במקום אם יש לו מקום אחר למ"ב שלא הותר אם יכול ללא טלטול המוקצה ויתכן שדנים כל שימוש בכל מקום כסוג שימוש אחר וצ"ע ומסברא פשוטה הוא בכלל האיסור דאין כאן סיבה להתיר

ב]**אית ליה אחרינא חזו לאורחים:** עיין רשב"א וריטב"א שכוונת רבא טעם להתיר אפילו לאביי שכשמל"ה אסור מחמה לצל ועיין תהלה לדוד ש"ח סק"ה שנסתפק בטלטול כשמל"א מחמה לצל כי יודע שיצטרכו משך היום וכתב להתיר שכה"ג זה לצורך שימושו והוכיח דבר זה מסוגין ולפ"ז מבואר יותר מזה שמה שמצוי שיבאו אורחים זה סיבה להתיר והנה בהשלמה קכ"ד: כתב דמה דכשמל"א אסור מחמה לצל כיון שזה לא לצורך שבת משא"כ מלאכתו להיתר מסתמא הוא יצטרך לזה בשבת ולפ"ז מסתבר באמת להתיר ואינו מוכרח דרק כתב את עיקר הטעם אבל היום שאסרו לצורך הצלה כאן זה מעשה הצלה והרי מותר לטלטל כלי היתר לצורך הצלת מוקצה ושם לא שייך הטעם ויתכן דמסוגין אין ראיה דכאן עד כמה שעומד שישתמש א"כ עצם מעשה הטלטול הוא לצורך שימושו משא"כ אם זה רק להצילו ואחרי זה לצורך השימוש יחזירו לאותו מקום א"כ מעשה הטלטול הוא מעשה הצלה וזה גרע וצ"ע ועיין מאירי שביאר סוגין שבאמת זה רבא לשיטתו שכשמל"ה מותר רק כאן זה צד הפסד רחוק וכה"ג כל ההיתר כי יש לו אורחים וזה צד של מעשה טלטול לצורך שימוש ע"ש ועין הגהות הרמ"ך פכ"ה מהלכות שבת וצ"ב כוונתו

ג]**מכבדות של תמרה:** מבואר בגמ' דמכבדות של תמרה אם אסור לכבד הבית הוי כשמל"א אמנם הרמב"ם פסק שמקום מרוצף מותר ולכן כתב שהוי כשמל"ה ועיין שלט"ג שלמד מזה שדבר שמלאכתו לאיסור ולהיתר מותר אמנם עיין השגות הרמ"ך דהשיג דהרי במקום שלא מרוצף אסור ויתכן מחלוקתם במקום שעיקר שימושו למקום לא מרוצף האם הולכים לפי עיקר שימושו או שכיון שזה אותו סוג שימוש שלפעמים הוא בצורה של היתר ולפעמים של איסור הוי כשמל"ה [ובפשוטו זה הנידון לענין תפילין] והנה דעת הרמ"א שכל שאין רוב בתי העיר מרוצפים אסור לכבד גם מקום מרוצף ועיין ש"ח מ"ב ס"ק קס"ג שהביא מהמג"א והגר"א שלדידן זה מוקצה וכוונתם לאפוקי מהלבוש שלענין מוקצה אפשר להקל ובאמת מסברא עד כמה שמחמירים לענין האיסור שימוש גם צריך להחמיר לענין ספק מוקצה ששניהם הרי זה נידון של איסור דרבנן אמנם במקום שיש אנשים שמקילים בפועל להשתמש בזה כה"ג יש מקום לדון שאם כשמל"א זה מדין מוקצה שכה"ג אין הקצאה וצ"ע ובעיקר דברי הלבוש עיין פמ"ג שדן עוד נפק"מ בזה עיין סימן של"ח א"א סק"ג

ועיין תהלה לדוד סקמ"ח שדן באדם שביתו אינו מרוצף וכתב שכיון שמוקצה לעניים הוי מוקצה וכן לעשירים בבית עשירים ה"ה כאן אמנם יש לדון שכאן זה לא מדין מוקצה אלא מדין כשמל"א ומסתבר שדנים לפי מה שבעליו יחדוהו האם לכבד בית מרוצף או לא מרוצף וגם אם אדם שאל את זה לשבת לבית שאינו מרוצף זה לא מקבל שם כלי שמלאכתו לאיסור אמנם עיין מ"ב רס"ה סק"ז שנקט לאיסור ויתכן שזה לשיטתו שזה מצד מוקצה

**עניני כלי שמלאכתו לאיסור**

ד]**האם צריך דוקא צורך מקומו או כל צורך שבת:** מבואר בגמ' שרבא ס"ל שמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גו"מ ואסור מחמה לצל ויש לעין מה נכלל בהיתר של מקומו והנה זה וודאי שלא דוקא אם רוצה להשתמש במקום אלא שעל ידי הטלטול מקבל שימוש בדבר אחר גם מותר אמנם יש לדון האם הכוונה שכל דבר שהוא צורך שבת מותר ורק מחמה לצל אסור דזה לא צורך האדם בשבת אלא צורך ממונו או שצריך דוקא צורך שהאדם מקבל שימוש חיובי וכל שאינו מקבל שימוש חיובי אפילו שיש לו ענין עכשיו שהדבר לא יהיה פה חשיב צורך מקומו וכגון שיש פטיש על השלחן ומרגיש לא נוח ושזה לא כבוד שבת שזה כך או שמתביש מפני אורחים שכה"ג לא מקבל עוד שימוש אבל זה צורך שבת האם זה בכלל ההיתר או לא והנה זה וודאי דבמקום שעל פי ההלכה לא יכול להשתמש במקום ללא שיוציא את המוקצה וכגון שיש תפילין בחדר ורצה לעשות צרכיו שזה וודאי מותר שעל ידי הוצאתם מקבל שימוש [וכן הוא בדינים והנהגות בשם החזו"א] ובפשוטו ה"ה אם לא יכניס האורחים לחדר בגלל האי נעימות א"כ חשיב שמקבל את שימוש החדר אמנם הנידון במקום שהשימוש יעשה רק שירגיש לא בנוח [ויש לדון במאורר שמפריע לו ולא יעזוב המקום בגלל זה שיתכן שכאן זה עדיף דגופו מצטער ולא שזה רק צער נפשי] ועיין רעק"א רע"ט ס"ו וכן חזו"א מ"ג ז' דפשיטא להו שחשיב צורך כה"ג

ומצאנו בזה כמה ראיות לאיסור א.מבואר בגמ' ביצה כ"ח: ששפוד שצלו בו בשר ביו"ט הוי מוקצה ולכן הגמ' דנה שאסור להוציאו ורק מתירה מצד מידי דהוי הקוץ ברה"ר ויש מ"ד שבאמת אוסר והנה שיטת הרשב"א שם ובתשובות דזה מוקצה מחמת מיאוס ומותר לצורך גו"מ וא"כ מפורש בגמ' שמה שרצה לטלטל כדי שלא ינזקו חשיב שלא לצורך וכן עיין מאירי שם שביאר שטעם האיסור כי בשבת זה כלי שמלאכתו לאיסור וכתב מפורש שלצורך גו"מ מותר וכן הביא הב"י מהכלבו בסימן תקי"ח [וכן הוא בפסקי הריא"ז שם] ולפ"ז בהכרח שלטלטל כדי להציל מנזק לא חשיב צורך מקומו [ועיין חזו"א מ"ג ז' שתמה על זה דזה חשיב צורך מקומו אמנם מהראשונים חזינן לא כך ועיין רעק"א רע"ט סק"ה דגם פשיטא ליה כחזו"א]

ב.עיין רשב"א שם וכן בעבודת הקודש שער ב' שכתב שקערות לאחר אכילתו שזה נהיה מוקצה מחמת מיאוס אסור להוציאם אלא מחמת שזה גרף של רעי וכן הוא בבה"ל ס"ד ד"ה כלי וצ"ע דעד כמה שזה מפריע לו תפו"ל שזה צורך מקומו ומבואר דכה"ג לא חשיב צורך מקומו ובפשוטו מבואר כן מהראשונים קכ"ד. שכתבו דהא דמבואר בגמ' שלרבא לא קשה על קערות איך מוציאם מצד שזה עודן בידו וצ"ע איפה כתוב שמוציאים החוצה ובפשוטו שכמו שבתירוץ הגמ' שזה גרף של רעי הכוונה שמוציאים לחוץ שהכל בכלל היתר ה"ה כאן ומבואר שמצד ההיתר של צורך מקומו זה לא סיבה להוציא החוצא אפילו שזה מפריע לו בכל המקום [ויש שדחו שזה וודאי שבכלל ההיתר של גרף של רעי להוציאם לחוץ דכן הוא משמעות הגמ']

אמנם הנה הרמב"ן ריש ביצה כתב להוכיח מהגמ' בביצה בשפוד שהלכה כר"י וכתב שאין לומר שזה רק כשמל"א ואסור שלא לצורך גו"מ שהרי רבינא לא התיר אלא מחמת שלא ינזקו ועיין תהלה לדוד רע"ט סקי"ג דהוכיח מזה דכה"ג חשיב צורך מקומו אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכוונת הרמב"ן רק שמשמע שרק כה"ג הוא התיר ולא סתם לצורך מקומו וכן משמע מהא דלא הוכיח מהמ"ד שאוסר שהרי זה לצורך מקומו אלא מצד שכה"ג לא הוי צורך מקומו

ג.עיין ראשונים [רמב"ן רשב"א מאירי] שבת קנ"ד: דאם יש כלי שמלאכתו לאיסור על גבי הבהמה וזה מצער אותה אסור להורידו ממנה ולא חשיב צורך מקומו אלא זה כמו מחמה לצל כיון שלא צריך את המקום והנה כה"ג יש לו צורך שבהמתו לא תצטער והרי תמיד צרכי הבהמה זה צורך שבת ומבואר דכה"ג לא חשיב צורך מקומו אמנם יתכן שצורך בהמה רק דנים כמו הצלת ממונו שזה לא נחשב קבלת שימוש בשבת וכמבואר במג"א ש"ה סק"ט שלא הותר טלטול מהצד לצורך בהמה שזה נחשב לצורך דבר האסור וכן הוא בלשונות הראשונים [ועיין תהלה לדוד ש"ה סק"ז ד"ה לכאורא] ובפשוטו כה"ג שיהיה מונח על אדם כשמל"א שמכביד עליו וודאי שזה חידוש לומר שיאסר להורידו כי לא מקבל שימוש נוסף דזה עצמו שמקבל שגופו לא יהיה מיוסר חשיב צורך גופו וצ"ע

אמנם הנה מבואר בגמ' שבת מ"ה. שנר שכבה מותר לטלטלו מפני סכנת ממון דכדאי הוא ר"ש לסמוך עליו במקום הדחק דהינו שללא מיגו דאיתקצאי וודאי מותר לטלטלו והנה לרוב הראשונים נר זה מלאכתו לאיסור ומבואר דכאן אפילו שלא משתמש בנר הוי צורך אמנם יש לדחוק שהיה בו שמן ולרא"ש מותר מדין ככר ותינוק עוד יתכן שהחשש נזק הוא שיפריעו לו בישיבתו ויקחו לו שימושים [אמנם בפשוטו כיון שעיקר המעשה הוא מעשה הצלה זה אסור] עוד יתכן שבאמת עשו הערמה והשתמשו אם הכלי בביתו אמנם המ"ב סתם בכל מקרה להתיר ולא הצריך תנאים אלו אמנם מאידך לראשונים שמיגו דאיתקצאי בנר מותר לצורך גו"מ מוכח שכה"ג לא חשיב צורך גו"מ וצ"ע

ה]**טלטול כשמל"א להצלה של כשמל"א או היתר -** יש לדון האם ההיתר של צורך גופו הכוונה שלצורך שבת מותר או שכל שמשתמש שימוש חיובי אם הכלי אפילו שזה לא לצורך שבת זה מותר ונפק"מ לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כדי להציל מוקצה דזה לא צורך שבת אמנם זה שימוש חיובי בכלי ועיין פמ"ג רס"ה סק"א שנקט לאיסור והנה במג"א נקט שבהיתר טלטול מת על ידי כככר ותינוק אסור כשמל"א ובפשוטו מבואר כנ"ל אמנם כה"ג אין זה שימוש ישר בגופו ורק שמקבל על ידי זה דבר אחר ובזה וודאי שצריך שיקבל דבר שהוא צורך שבת והנה בפשוטו מוכח מהגמ' מ"ב: שרבה מתיר לטלטל כלי להצלת מוקצה כגון לכפות על ביצה והרי רבה ס"ל שכשמל"ה מותר רק לצורך גו"מ ואסור מחמה לצל ומבואר שכה"ג חשיב צורך ויתכן דחלוק גדר ההיתר של צורך מקומו של רבא מאביי דברבא זה בלשון המשנה לצורך וזה רק מה שהותר בכשמל"א וא"כ יתכן שכה"ג שזה לא לצורך שבת לא חשיב צורך אמנם לאביי הרי לשון המשנה שהותר גם שלא לצורך אלא שצריך שיצא לו מזה תועלת ובזה יתכן שזה עצמו שמשתמש אם הכלי זה מספיק שיהיה בכלל ההיתר וצ"ע

אמנם לכאורא יש להוכיח שצריך צורך שבת דהרי הגמ' דנה במקלות וקנים שיהיה אסור כי זה לא יתעפש עד יום ראשון או כי יכול ללא זה ולכאורא כל זה ניחא אם יש תנאי של צורך שבת א"כ כאן אין צורך שבת ואין סיבה להתיר אבל אם אין תנאי של צורך שבת אלא שכל שזה מציאות שהוא משתמש חשיב צורך גופו וזה בכלל ההיתר אפילו אם זה לא צורך שבת א"כ וודאי שלא יתעפש שזה מציאות של שימור צריך להיות מותר וכן בקנים שעושה שיהיה לו יותר קל הרי אפילו אם זה לא צורך הרי הוא משתמש בזה והנה כאן לחלק מהראשונים גורסים רבא וא"כ הנידון בכלי שמלאכתו להיתר וצ"ע מה זה שונה מלהציל על ביצה וצ"ע אמנם יתכן שצריך צורך ולא דוקא צורך שבת ובגמ' בקנים ומקלות זה סברא שאין לזה חשיבות של צורך עכשוי משא"כ בהפסד זה צורך רק לא של שבת

ו]**טלטול לצורך מקומו כדי להציל כלי היתר מחמה לצל:** יש לדון בכשמל"א המונח על כלי היתר ויש חמה ורוצה להוריד הכשמל"א כדי להביא הכלי היתר מחמה לצל או להצילו מגנבים והנה יש לדון להתיר שכיון שמבואר במאירי ובהשלמה שיסוד החילוק בין מלאכתו להיתר שהצלתו חשיב צורך שבת א"כ כאן שזה לצורך הצלה של מלאכתו להיתר זה מותר אמנם יש לדון שהיום גדר הדין שלצורך הצלה זה לא סיבה ומדברי הפמ"ג לעיל שרק אסור לטלטל להציל על מוקצה אבל על היתר מותר מבואר שנקט שחשיב צורך שבת עוד יש לדון דלמה דנתבאר לעיל שצריך לקבל שימוש חיובי יתכן דמה דמקבל הכלי להצילו לא חשיב אלא צורך כמו גרף של רעי ואינו שימוש חיובי

וראיתי להוכיח דהנה הרמב"ן קנ"ד: דן לבאר שקרני דאומני זה כשמל"א והביטול כלי מהיכנו שמגביל את הכר לטלטלו מחמה לצל הרי מפורש שיהיה אסור להוריד הכשמל"א כדי להציל הכשמל"ה מחמה לצל ובהכרח או דצורך הצלה זה לא סיבה כלל להתיר טלטול כשמל"א או שכה"ג לא חשיב שמקבל שימוש ואין זה בכלל ההיתר דלצורך גו"מ אבל אם יקח כדי להציל אפילו על מלאכתו לאיסור זה יהיה מותר

ז]**צורך עכו"ם ומוצאי שבת ומלאכת איסור:** עיין מ"ב סקל"ד ומקורו מהגר"ז דאסור לתת לעכו"ם נר כיון שזה עכו"ם וזה דבר האסור וע"ש שהוסיף שגם לצורך מוצאי שבת אסור ויש לעיין האם עיקר הסברא שביחס לדבר שהוא איסור בזה וודאי שאין ההיתר של צורך גופו או שהכוונה שצורך עכו"ם זה לא נחשב צורך שבת ולכן אסור ובשם הגרשז"א הביאו דנקט שעצם זה שלצורך עכו"ם זה אסור אפילו אם זה היה מלאכת היתר ולפ"ז יתכן שאם זה מלאכת איסור אצל ישראל זה כן מותר ונפק"מ בישראל שקיבל שבת האם מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור ליתנו לישראל אחר שלא קיבל שבת והנה הצד לאסור בעכו"ם לכאורא כי זה לא לצורך שבת וכמו שלצורך מוצאי שבת אסור דדנים שביחס לשבת זה לא טלטול לצורך שימוש ה"ה לצורך עכו"ם וצ"ע בזה והסברא לאסור לצורך מלאכת איסור דעיקר הגזירה וודאי היתה על הדבר שאליו הוא אסור ורק שלא רצו להפסיד את שימושי ההיתר שלו

והנה בפשוטו מדברי הגר"א יור"ד סימן רס"ו מבואר שטלטול השופר בערב שבת יש בזה ההיתר של עודן בידו ומבואר בדבריו שגדר ההיתר שכיון שמותר לצורך ממילא חשיב הכל בכלל הצורך ומבואר שגם טלטול של איסור חשיב צורך לענין כשמל"א ומצד שכל שזה נעשה לצורך שבת אין זה בכלל הגזירה כמבואר בדבריו שם

והנה בלשון החיי אדם מבואר שהסיבה שצורך גו"מ מותר שלגבי זה הוא לא הקצה את זה ומשמעות דבריו שלענין מחמה לצל יש בזה הקצאה וצ"ע הטעם ובפשוטו לפ"ז כל שזה שימוש שלא הקצה לא משנה אם זה צורך ישראל או עכו"ם אמנם לענין דבר האסור בשבת לכאורא מזה הוא וודאי הקצה את זה וצ"ע בזה

והנה יש לעיין האם במקום שמותר לישראל לעשות איסור דרבנן אם כלי שמלאכתו לאיסור האם חשיב שעובר איסור מוקצה או שכאן שהרי זה שימוש היתר וזה עדיף ולכאורא מהא דמבואר בראשונים שבמקרה שהתירו לגרש בשבת כגון שנהיה שכיב מרע אם הגט אינו מוקצה זה מותר והרי זה לכאורא כשמל"א שהרי עיקר יעודו לגרש ואסור לגרש בשבת ומבואר שזה בכלל צורך גופו ודו"ק אמנם במקום שמותר מלאכה לישראל על ידי עכו"ם כגון לחולה יש מקום לומר שזה גרע דזה דבר אסור לישראל וצ"ע וכגון כלי שעומד לאיסור בבית חולים שהעכו"ם עושה עמו את המלאכת איסור

ח]**צורך בהמה :** עיין תהלה לדוד ש"ה סק"ז שדן האם מותר לטלטל כשמל"א לצורך בהמה ונקט שמותר בין לצורך גופה ובין לצורך מקומה והוכיח דבר זה מהא דמבואר בראשונים דאוכף מותר להניח על הבהמה לחממה או להוריד ממנה כדי לצננה ללא שאין זה צורך גדול ואסור לטרוח לצורך בהמה סתם ע"ש והנה דבר זה מפורש בכל הראשונים קנ"ד: דלהוריד משא מהבהמה שלא יכביד עליה אסור וביארו שאין זה צורך שבת ע"ש ברמב"ן ורשב"א ומאירי וכאן הרי דנו להוריד ממנה כי חם לה ובהכרח דנקטו שאוכף זה לא כשמל"א ודלא כמו שהביא שם מהמהרש"ל ויתכן הביאור שלא עושים שום מעשה איסור אם האוכף דהאיסור מה שבאותו זמן יושב על הבהמה אלא שזה עושה לו יותר נוח ועדיף מנר שהוי כשמל"א וצ"ע אלא שמכאן מוכח דלא כאלו שנקטו שספר טלפונים זה מוקצה דכל מה שצריכים אותו כדי להתקשר ועיין עוד לקמן לענין תפילין וע"ש שהוכיח עוד מהא דמותר לתת לבהמה אוכל בכברה אמנם יתכן ששם זה עומד לכך ולא הוי מלאכתו לאיסור עוד יתכן דפה זה כדי להקל מעליו שיוכל לטלטל מאכלה יותר בקלות וחשיב שימוש שלו ולמה שנקטנו לעיל ששימוש בכשמל"א מותר תמיד לא קשה שזה וודאי מותר לצורך בהמה

ט]**קדירה וכלי שרוב תשמישו לאיסור:** עיין פמ"ג בהקדמה לסימן ש"ח דדן בכלי שרוב תשמישו לאיסור ומיעוטו להיתר האם הוי כשמל"א וכתב להוכיח מקדירה דמבואר ברשב"א דהוי כשמל"א ורק אם האוכל מותר לטלטלו ועיין בה"ל ס"ג דכתב דיש מקום לחלק בין דבר שבעיקרו לא עומד להיתר רק שלפעמים אדם עושה בזה שימוש היתר בל דבר שמצד עצם יעודו עומד גם להיתר אלא שזה עומד יותר לאיסור כה"ג יתכן שאין איסור ולכאורא יש לחלק עוד דבקדירה אין זה עומד להיתר אלא בתור המשך הבישול וודאי שכל יצירת הכלי לבישול וכה"ג מסתבר שזה מלאכתו לאיסור ואין זה דומה אם יש לזה עוד שימוש צדדי של היתר אמנם המ"ב פסק לאיסור ועיין ריטב"א קי"ב. ובמ"מ פכ"ו ה"א שנקטו בדעת רש"י שרק בעומד רק לאיסור הוי מלאכתו לאיסור אמנם הם חלקו עליו ע"ש אמנם עיין מג"א הובא במ"ב סק"כ שבדבר שתשמישו לאיסור והיתר אינו מוקצה כמבואר במכבדות של תמרה ועיין לעיל מה שכתבנו בזה והנה בפשוטו אם יסוד האיסור מצד הקצאת האדם לא מסתבר שזה אסור אבל אם יסוד האיסור מצד גזירת כלים אפילו אם גדר הדין הוא מוקצה יש מקום גדול לאסור וכהכרעת המ"ב

והנה למה דנקטו הפוסקים שקדירה הוי כשמל"א לכאורא למ"ב יאסר לכסות הקדירה אם המכסה אם יש לו כלי היתר ולא שמענו דבר זה ולדעות שההיתר מצד ככר ותינוק וודאי קשה אמנם לראשונים שלגבי זה הוי מלאכתו להיתר מסתבר שגם כשהאוכל לא בפנים אבל לשימוש ההיתר שלגבי זה נוצר הכלי וכגון סגירת המכסה לשמירת האוכל שנשאר בכלי לא חשיב מלאכתו לאיסור ומסתבר שגם לקחת הקדירה להניח בה האוכל לחממו לאחר שבת גם לגבי שימוש זה הוי מלאכתו להיתר

י]**תפילין:**עיין שו"ע שהובאו שני שיטות האם תפילין הוי כלי שמלאכתו לאיסור ועיין ביאור הגר"א ומ"ב שמבואר שיסוד המחלוקת האם מותר ללבוש תפילין שלא לשם מצוה דאם מותר הוי כלי שמלאכתו להיתר ואם אסור הוי מלאכתו לאיסור אמנם הגר"ז כתב שגם אם מותר הוי מלאכתו לאיסור כי עיקר תשמישו ללבישה למצוה ולא לשמירה או מטרה אחרת וצ"ב דעת המתירים ואולי כיון שזה אותו צורך שימוש של האיסור כה"ג עדיף ויתכן שזה גם הסברא באוכף שזה לא כשמל"א דתמיד אם האיסור יש שימוש של חימום הבהמה והגרשז"א ביאר שכיון שעצם הלבישה אין בזה איסור ורק מה שחושב שזה לשם מצוה לא חשיב מלאכתו לאיסור [וביתר ביאור דהרי מצד המצוה זה לא סיבה לשם כלי כדחזינן בלולב ורק מצד מעשה הלבישה וזה מותר בשבת רק שלאדם אין ענין ללבוש] אמנם כל זה אם צריך שיעשו איסור אם הדבר אבל אם ננקוט שגם ספר טלפונים זה מוקצה לא שייך סברות אלו ויש שדנו שהאיסור לבישה של תפילין בשבת זה לא איסור שמלאכה של שבת אלא מצד בזיון של שבת וזה לא עושה מלאכתו לאיסור אמנם עיין לקמן דמבואר בראשונים שסנדל המסומר הוי מלאכתו לאיסור וכן שטענז אפילו שזה לא איסור שבת

והנה לדעות שאסור ללבוש תפילין צ"ע למה לא הוי חס"כ ועיין תו"ש שכתב שלא גזרו על כתבי הקודש חס"כ וצ"ע למה כשמל"א כן גזרו ואדרבא בפשוטו חס"כ זה מדין מוקצה וצ"ל שהיו רגילים לקחת התפילין לשמירה ג"כ וממילא זה גם מלאכתו להיתר וצ"ע היום שזה לא שייך ואולי כיון דאין לבן אדם שום הקצאה מללובשם ורק שאין לו צורך ןזה לא סיבה למוקצה אמנם זה רק שיך אם מתר ללבשם לא לשם מצוה

י"א]**בגד שעטנז:** עיין שו"ע ש"ח סמ"ז שהובא שני שיטות האם בגד שעטנז הוי מוקצה והנה טעם המתירים כיון שזה חזי לכיסויי ביה מנא וטעם האוסרים ביאר בגר"ז שכל מה שעוזר חזי וכו' בדבר שיש לו כלי ביום חול ורק בשבת הוא נאסר אבל דבר שגם ביום חול לא ראוי לשימוש ורוצים לתת לו שם כלי כי חזי וכו' זה לא עוזר ועיקר הסברא מבוארת בגר"א ש"ח ס"נ לגבי ספרי חכמה והנה במהרש"ל מבואר שזה כלי שמלאכתו לאיסור ומבואר שגם דבר שזה לא איסור שבת הוי מלאכתו לאיסור ועיין לקמן שכן מוכח מהראשונים של סנדל המסומר אמנם במרדכי מבואר שיש שיטה שאין זה גם כלי שמלאכתו לאיסור וצ"ל כיון שזה לא עומד ללבישה גם ביום חול אלא שכל הכלי לצורך כיסויי ביה מנא וכדו' ובדעת המהרש"ל צ"ל שזה עומד שיוציאהו השעטנז וישתמשו ללבישה ולכן חשיב כשמל"א [וראיתי שהביאו שכן הוא בכלכלת השבת] ועיין ב"י סוף סימן ש"ח שהביא מהשיבולי הלקט שכדור זה לא שימוש כלי והוי מוקצה והוסיף שמצד חזי לכיסויי ביה מנא זה לא עוזר כיון שזה מאוס ולא יקחוהו לשימוש זה ומבואר שאם זה היה ראוי לכיסוי היה מנא זה היה מקבל שם כלי מצד שימוש זה לבד ולכאורא זה כשיטות שגם דבר שביום חול אין לו שימוש אחר אבל כיון שיש לו תואר כלי אינו מוקצה וצ"ע

י"ב]**גט ושטרי הדיוטות וספרי חכמה:** עיין רא"ש ורשב"א גיטין ע"ז: דדנו דגט אינו מוקצה כמו שטרי הדיוטות וכתבו שזה לא דומה דשם זה ראוי לצור על פי צלוחיתו משא"כ כאן והרשב"א דן שבאמת שטרי הדיוטות זה מוקצה כמו ספרי דאגדתא [גיטין ס.] אבל היום גט אפשר ללמוד ממנו דיני הגט ולכן לא הוי מוקצה דיש לו שימוש אמנם השער הציון ש"ז סק"ע דהביא מהפמ"ג דרק מצד שזה ראוי להניח לכסות צלוחיתו אבל לא זה הוי מוקצה ולכאורא הכונה שלמד שהסברא שאפשר ללמוד שלכן זה לא בכלל גזירת שטרי הדיוטות אבל עדין זה לא עומד ללמוד מזה וממילא שיהיה מוקצה ולזה כתב שזה ראוי לצור וכו' ואין זה במשמעות לשונות הראשונים ע"ש וכן בפמ"ג לכאורא אין זה כוונתו ע"ש

והנה השו"ע ס"נ נסתפק האם ספרי חכמה הוי מוקצה לרמב"ם שאסור ללמוד בהם וכתב הגר"א [אינו בכל הדפוסים] דזה כמו שטרי הדיוטות שמותר וכוונתו כמבואר בתוס' שבת קט"ז: ובראשונים הנ"ל שזה ראוי לצור על פי צלוחית וה"ה כאן וכתב שזה לא דמי לספרי דאגדתא דגם ביום חול זה אסור דהינו שאין לזה שם כלי כלל משא"כ כאן שיש לזה שם כלי וכנ"ל סקי"א לענין שעטנז ובדעת השו"ע צ"ל שכיון שאין לזה שום שימוש לכן זה אסור וס"ל שכאן אין הדרך לכיסויי ביה מנא ועיין גר"ז סכ"ח מפורש שהטעם שגט או דבר שלא ראוי לצור הוי מוקצה כי זה לא ראוי לכלום ולא משמע שדנו שגט זה חס"כ

והנה עיין ד"מ סימן ש"ז דהביא מהסמ"ג שזה לא מוקצה כי אפשר ללמוד דיני הגט וכתב הד"מ שבהכרח מדובר בלשון לע"ז דאל"כ תיפו"ל שאפשר ללמוד לשון הקודש והוכיח שגם גט בלשון לע"ז מותר והנה כל הנ"ל הוא סברא האם על קריאת הגט יש איסור שטרי הדיוטות או לא ומשמע שאם אין איסור שטרי הדיוטות אין כאן צד שזה מוקצה כי זה ראוי לקריאה והרי עיקר יצירתו שיקראו בו ואפילו שעכשיו קודם הגירושין אין לה ענין חשיב שעדין יש לזה שימוש ולכאורא כי זה עיקר השימוש שנוצר והנה יש שכתבו שפרשיות של תפילין לא הוי מוקצה מחמת חס"כ כיון שזה ראוי ללמוד מזה ההלכות כמו בד"מ הנ"ל ולכאורא אין כאן שום מקור דכאן רק דן שלא חל על זה מכח זה דין שטרי הדיוטות אבל השם כלי הוא מצד שזה עומד לכך וכאן זה לא שייך וכן וודאי שאם יהיה כלי שמלאכתו לאיסור לא מצאנו שחשיב שיש לו שימוש היתר כי אפשר ללמוד מזה ההלכות כגון תפילין לראות איך עושית תפילין ועיין רא"ה ביצה ט"ו. וצ"ע

[**טבת ע"ד:** והנה צ"ע שלכאורא עד כמה שזה שטרי הדיוטות א"כ הוי כמו כלי שמלאכתו לאיסור וא"כ איך כתבו התוס' שזה ודאי לא מוקצה דהינו שמותר לקבלו מהעכו"ם אבל הרי לא מדובר לצורך גופו ומקומו וצ"ע]

י"ג] **מורה שעות:** עיין שו"ע סעיף נ"א שדנו ששעון חול הוי מוקצה וביאר המ"ב שזה כשמל"א מצד שאסור לעשות המדידה וצ"ע האם כוונתם שאסור להסתכל בו או שהכוונה שאסור למלאות בו החול שזה מעשה מדידה אבל להסתכל בו מותר ואם נימא כן מבואר שכלי שהעמדתו לשימוש באיסור כגון מאורר חשיב כלי שמלאכתו לאיסור אפילו שהשימוש בו אין בו שום איסור וצ"ע כוונת האחרונים שם

י"ד]**סנדל המסומר:** מבואר בגמ' שבת ס.: שגזרו לא ללבוש סנדל המסומר בשבת משום מעשה שהיה ועיין תוס' שזה כשמל"א ולכאורא כאן זה לא איסור מאיסורי שבת ומבואר גם זה כשמל"א וכמו שעטנז ליש"ש ועיין תוס' שמותר לשולחו שזה צורך גופו כיון שיש בזה שמחת יו"ט וברשב"א ביצה ט"ו כתב שיש הנאה למי שמקבל ושמח בזה וכן הוא במאירי שם ועיין ב"י תחילת סימן ש"ח לענין תפילין שהביא מספר מקדש שזה רק היתר ביו"ט ולא בשבת שאין ענין שילוח בשבת והגרעק"א סימן ש"ו למד מהתוס' להתיר לשלוח פמוטים בשבת לחתן ועיין מג"א ש"ח סקי"ח דמבואר דנר שהיה מנהג שהקטן נכנס אם זה בידו לא חשיב צורך גופו

ט"ו]**לולב בשבת:** עיין תוס' סוכה מ"ב: שדנו שלולב זה מוקצה דהינו ששימוש של מצוה זה לא שימוש לתת לו שם כלי אבל להלכה קי"ל שלולב אינו מוקצה ובפשוטו מצד דיש לו שם כלי במה שעומד לקיום המצוה אמנם כתב הרמ"א אור"ח תרנ"ח דבשבת חול המועד הוי כאבן ועיין ט"ז שם שחלק עליו וכתב שזה רק כמו כשמל"א והתו"ש סימן ש"ח ס"ד כתב שזה מוקצה מחמת חסרון כיס דאדם לא מוכן לעשות עמו שום דבר חוץ מהמצוה וכיון שהיום זה לא ראוי למצוה לכן זה מוקצה אמנם הפמ"ג ש"ח א"א י"ב כתב שכיון שזה מוקצה למצותו ואסור בשום שימוש ממילא זה מוקצה דהינו שכשמל"א שאין לו שום שימוש זה מוקצה ועיין מ"ב תרנ"ח סק"ד שכתב שזה עץ בעלמא ועיין בגדי ישע ובביכורי יעקב דמשמע שנקטו שקיום מצוה זה בגדר מוכן לשימוש אבל אין לזה תורת כלי וצ"ע הרי זה לא אוכל ולמה שלא יהיה שם כלי הרי זה לא שימוש של כילוי וצ"ע

ט"ז]**מאורר:** אחרוני זמנינו דנו שמאורר הוי כשמל"א כיון שדרך תשמישו שצריך להפעילו דהינו שאפילו שעצם השימוש נעשה ללא איסור אבל כיון שהעמדה לשימוש נעשה באיסור זה גם סיבה שיחשב כלי שמלאכתו לאיסור והנה נחלקו הראשונים האם נר הוי כשמל"א ובפשוטו הטעם שלא כיון שהשימוש בזה שהוא דולק ומציאות זה הוא שימוש של היתר והצד לאסור כיון שתמיד כדי להשתמש צריך לעשות מלאכה וא"כ ה"ה כאן אמנם יתכן ששם הסברא דעצם השימוש שזה דולק הדרך לטלטלו וזה עצמו אסור ויתכן שמצד מה שצריך הדלקה זה לא סיבה ויתכן שזה הסברא לחלק בין מטה שיחדה למעות דהשו"ע והרמ"א נקטו שלרי"ף אין זה כשמל"א וצ"ע מה זה שונה מנר ועיין בית מאיר מה שחידש בזה ולנ"ל א"ש דהרי במטה הוא קובע מקום ואין בה שימוש לטלטלה אמנם המ"ב פסק שזה כשמל"א וא"כ בהכרח מצד מה שמדליקים וא"כ ה"ה כאן וצ"ע

והנה אם נימא שאינו מוקצה יש לדון האם קודם שהדליקו אותו הוא מוקצה והנה אם נימא שזה מדין מוקצה יתכן שעכשיו הוא בכלל הקצאתו אמנם אם מצד גזירת כלים לא מסתבר שהשם כלי משתנה בכל שבת וכן נפק"מ בשעון שצריך למלאותו אם נימא שזה אסור בשבת ולא מילאוהו דיש מקום גדול לדון שאין זה כשמל"א ולכאורא כן הוא מוכרח מהרשב"א שנר לא הוי מלאכתו לאיסור זה גם בלא הדליקו בו אפילו שעכשיו הוא מחוסר הדלקה ואולי שם זה טעם אחר כי בו עצמו לא עושים איסור וצ"ע ועיין מ"ב רס"ה סק"ז דנר שהעמידו אותו לקבל שמן המטפטף לשבת זו ולא טפטף בשבת הוי כשמל"א ומבואר ששיך שם כשמל"א לשבת זו בלבד וצ"ע ועיין לקמן סקי"ז

י"ז]**כלי של איסור שהותר איסורו בשבת:** יש לדון בכלי שמלאכתו לאיסור אמנם זה עומד לשימוש בשבת בצורת היתר וכגון מכשיר רפואי בבית חולים ולכאורא יש להוכיח מכמה דוכתי שלא הוי כשמל"א א.השער הציון נקט שהמקלות שעמדו להפשיט הוי כשמל"ה והרי הפשט עור זה איסור דאוריתא ורק שם הותר כדי שלא יסריחו כמבואר שבת קט"ז: ב. האחרונים כולם דנו האם מותר לטלטל סכין של מילה לאחר המילה מחמה לצל ורק דנו מצד חס"כ ולא דנו כלל מצד מלאכתו לאיסור ובהכרח שכיון שזה עומד למילה שזה דבר שמותר בשבת לא חשיב כשמל"א ג.עיין ב"י סימן תקכ"ו שכלי קבורה ביו"ט שני הוי מלאכתו להיתר כיון שמותר להתעסק בקבורה אמנם יתכן ששם כחול שויוה רבנן וצ"ע

אמנם עיין פמ"ג ש"ח סק"ב דסכין של מילה גם אם לא מקפיד מלהשתמש שאר דברים הוי כשמל"א ובפשוטו צ"ל שמדבר במקום שאין לו תינוק ונקט שכה"ג חשיב כלי שמלאכתו לאיסור והא חידוש דהיה מקום לומר דזה עומד לשימוש היתר רק שבפועל אין לו עכשיו השימוש היתר ומבואר מזה ששיך כלי שמלאכתו לאיסור לשבת זו ועיין לעיל סקי"ז

**בדין כלי שמלאכתו לאיסור שאין לו שימושי היתר**

**א. גמ' מ"ו. א"ר יהודה – מ"ו: רמי ליה - לענין שירים ונזמים עיין חידושי הר"ן וריטב"א ורמב"ן ס"ד: ד"ה אמר, ועיין תו"י שם ובריטב"א הא דלא הקשו מכל כשמל"א ועיין חזו"א מ"א י"ז האם זה גם לר"י**

**ב. גמ' ל"ה: לענין שופר וחצוצרות – תוד"ה הא וברשב"א שם וברעק"א במשניות סוף פ' כירה**

**ג. שבת קנ"ד: קרני דאומני – עיין בעל המאור ר"ן ורמב"ן ורשב"א וריטב"א בטעם דהוי מוקצה והאם בלא חזי לכיסויי ביה מנא מותר לצורך מקומו**

**ד. צ"ע על הרשב"א מהגמ' מ"ו. – עיין תהלה לדוד רס"ו סק"ח מה שישב בזה**

**ה. תוס' מ"ז. ד"ה הנח – רעק"א וחזו"א מ"א ט"ז ד"ה שם**

**ו. תוס' קט"ז: - תוס' ד"ה שטרי לענין שטרי הדיוטות בטעם שלא הוי מוקצה ועיין רא"ש ורשב"א גיטין ע"ז לענין גט ובד"מ סימן ש"ז ובמ"ב ש"ז ס"ק ס"ג**

**ז. דעת האחרונים בזה א. עיין בית מאיר ש"י ס"ז שנקט להיתר וכן סתימת הפוסקים ב. עיין פמ"ג ש"ח י"ב שנקט לאיסור ג. רעק"א הנ"ל מבואר לאיסור ד. מ"ב תרנ"ח סק"ד ד. חזו"א מ"ד י"ג**

**ח. עיין מג"א ש"ח סקי"ח לענין נר ובמ"ב ש"ח סקל"א ובסימן רע"ט שער הציון ד' ויש לעיין האם מחלוקתם בנ"ל**

**ט. בעלי חיים – תהלה לדוד סקמ"ב**

א]עיין בגמ' מ"ו. דמבואר דנר של חרס דלר' יהודה הוי מוקצה מחמת מיאוס אבל לר"ש אין זה מוקצה מצד שחזי לכיסויי ביה מנא ומבואר שללא זה הוי מוקצה גמור ובטעם הדבר בפשוטו דכיון שאין לו שום שימוש אלא שימוש של איסור ואת זה הרי ודאי לא יעשה בשבת לכן הוי מוקצה ועיין חזו"א מ"ד י"ג שזה כמו מוקצה מחמת חסרון כיס שיסודו כיון שעומד רק לשימוש האחד המיוחד לו ואת זה הוא לא יעשה בשבת ממילא זה מוקצה [וכן רעק"א בגליון האבן העוזר סימן רס"ו דימה דבר זה לחס"כ] וע"ש בגמ' שמדמה לשירים ונזמים בחצר שרואים שיש מעלה של כלי ויש ראשונים שנקטו דהכוונה שאסור להתקשט בהם אפילו בבית וממילא הוי כשמל"א רגיל ויש שביארו שזה היה חצר שאינה מעורבת ואי אפשר להכניסו לבית וגם במקומו אסור להתקשט והנה מבואר בגמ' שזה לא מוקצה כי יש עליו שם כלי ועיין ר"ן ורמב"ן ס"ד ובריטב"א בסוגין שביארו שהטעם שזה לא מוקצה כי זה ראוי לכיסויי ביה מנא וזה דמיון הגמ' דהינו דמבואר דנקטו כנ"ל שכלי שאין לו שימוש אחר הוי מוקצה אפילו שזה רק מחמת איסור ועיין תו"י במקום שכתב דמה דהגמ' לא הביאה מכל כשמל"א דשם יש לו שימושי היתר משא"כ כאן אמנם יתכן שודאי שגם כאן זה חזי לכיסויי וכו' רק שבכשמל"א זה עומד לכך ממש וכאן זה אפשרות רחוקה [ובפשוטו הוא מוכרח לראשונים שביארו סוגין גם לר"י עיין חזו"א מ"א י"ז אמנם עיין לקמן שיתכן כאן שזה לא הקצאה זה עדיף מחצוצרות וגם לר"י זה מותר] ועיין ביאור הגר"א ש"ח סי"ג דלראשונים שזה היה חצר שאינה מעורבת הסיבה שזה לא מוקצה כי בבית זה לא מלאכתו לאיסור

ועיין רשב"א ורא"ש גיטין ע"ז: לענין גט האם הוא מוקצה בשבת דמה זה שונה משטרי הדיוטות שזה לא מוקצה וכתבו ששם זה ראוי לצור על פי צלוחיתו אבל כאן לא עוד כתבו שיתכן ששטרי הדיוטות זה מוקצה וכמו ספרי דאגדתא אבל היום גט זה לא מוקצה כי ראוי ללמוד מזה הלכות גט אבל בזמנם היה אסור ללמוד תורה שבעל פה רק בעל פה ומבואר שאפילו שזה כלי שמלאכתו לאיסור אם אין בו שום שימוש הוי מוקצה והרי דימו לאסור שטרי הדיוטת כמו ספרי דאגדתא והרי שם זה לא ראוי גם ביום חול ואין לו שם כלי משא"כ כאן ולכאורא זה ראיה עצומה שאם אין שימוש הוי מוקצה ועיין מ"ב סימן ש"ז סקס"ג

אמנם עיין בעל המאור קנ"ד: לענין קרני דאומני שמבואר בגמ' שזה מוקצה וקשה הרי ר"ש לית ליה מוקצה מחמת מיאוס וכתב הנ"ל שכיון שזה מאוד מאיס לא משתמשים לכיסויי בי מנא לכן זה מוקצה דכל שאין לו היתר לצורך גופו אין לו היתר לצורך מקומו והנה הרשב"א הבין שכוונתו סברא בהיתר של גזירת כלים לצורך מקומו ולכן חלק עליו מכח ר' נחמיה לשיטת רש"י שאסור לצורך גופו ומותר לצורך מקומו אמנם עיין רמב"ן ור"ן שביארו שכל שזה לא ראוי לשום שימוש הוי מוקצה בעצם והוא כנ"ל כפשטות הגמ' מ"ו. ויתכן שזה גם דעת הבעל המאור דהרי ס"ל גם בר' נחמיה להתיר חזינן שנקט שאין כזה כלל מצד גזירת כלים והנה מבואר מדברי הרשב"א והריטב"א שם שאפילו שזה לא עומד לשום שימוש של היתר בכל אופן לא הוי מוקצה אלא ככלי שמלאכתו לאיסור ומותר לצורך מקומו ובפשוטו גם לצורך גופו אם ירצה להשתמש [ובעיקר ראית הרשב"א מר' נחמיה צ"ע דעיין חזו"א מ"ט ח' שהוכיח דבמקום שאין לו היתר של גופו אסור לצורך מקומו וכן מוכח מהרשב"א שם וע"ש שבזה ביאר את דברי הגר"א ביור"ד והנה באמת לכאורא מסברא כאן הרי זה מוקצה מחמת איסור גמור ולמה שלא יהיה מוקצה וצ"ע כוונת הרשב"א להתיר כה"ג וצ"ל שזה רק איסור גברא ולא בעצם החפצא וכאריה דרביע עליה וצ"ע]

והנה מבואר בגמ' ל"ו. שחצוצרות לר"י הוי מוקצה ולר"ש לא הוי מוקצה ועיין תוס' ד"ה הא כי זה ראוי לשימוש מועט דהינו כנ"ל שאם זה לא ראוי לשום שימוש זה מוקצה גמור [ועיין תוס' מ"ד: ד"ה לא] אמנם עיין רשב"א שם שחצוצרות זה לא ראוי לשום שימוש וזה כשיטתו לעיל ועיין גם ריטב"א קכ"ד שכתב שחצוצרות זה כמו חסרון כיס רק שזה לא מחמת חס"כ ומשמע שבמציאות זה לא עומד לשום שימוש וצ"ע שסותר משנתו משירים ונזמים

והנה עיין גמ' קכ"ד: שדבר שראוי בחצר ועכשיו זה כרמלית לא הוי מוקצה ושיטת רש"י משמע אפילו שעכשיו זה לא ראוי כלל ושיטת ר"ח ועוד ראשונים שזה רק מצד שגם כאן זה ראוי לכיפורי ביה ע"ש ועיין ריטב"א שגם לרש"י ביאר שזה בצירוף שני הדברים ולכאורא גם מכאן מבואר שמצד עצם השם כלי זה סיבה למוקצה ולא מועיל מה שיש לו שם כלי אם עכשיו הוא במצב שזה לא ראוי לשימוש ואין לומר שכאן הנידון מחמה לצל א.דהגמ' שם דנה על צורך גופו ב. שלכאורא זה וודאי לא מלאכתו לאיסור דרק עכשיו יש לו חיסרון לטלטלו לבית ובפרט אם זה גזירת כלים וכן הוא בראשי יוסף ס"ד: אמנם השפ"א והחזו"א נסתפקו בזה וצ"ע

ולכאורא איכא ראיה אלימתא מהא דבעלי חיים הוי מוקצה וגם בעלי חיים טמאים כגון סוס וחמור והנה כל מציאותם הוא לשימוש האדם והוי מוקצה מצד שאסור להשתמש בהם ולכאורא זה כמו כלי שמלאכתו לאיסור [ועיין תהלה לדוד ש"ח מ"ב] שהעיר בזה וצ"ע א"כ למה זה נאסר לטלטלו לצורך מקומו ובב"י ריש סימן ש"ח מבואר שזה מוקצה מחמת גופו אלא בהכרח כיון שאין לו שום שימוש הוי מוקצה גמור ומה שכתבו התוס' מ"ה: על אפרוחים דהוי גו"צ הכוונה ביחס לשימוש לתתם חיים לפני הכלבים אבל וודאי שזה לא מוקצה חסרון כיס בעצם וצ"ע בזה ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן פ"ב שהביא מהרא"ש שכתב שטעם האיסור כי אינו כלי ועיין רעק"א ש"כ ס"ח

ועיין תוס' מ"ו. דנקטו דפתילה שלימה הוי כלי ומותר לטלטלה לצורך גופה ועיין רעק"א שם שנקט שאם זה דולק וזה ראוי ללא דין בסיס לכן יש לזה דין כלי אבל כאן שזה לא דולק וזה לא ראוי לשום שימוש הוי מוקצה גמור ובפשוטו מבואר מדברי תוס' שכל שהוא כלי מותר לצורך גו"מ אמנם החזו"א מ"א ט"ז דחה שגם זה ראוי לצור על פי צלוחיתו וצ"ע דמנ"ל לתוס' שמקשים כך

והנה עיין מג"א ש"ח סקי"ח דנר של חלב הוי כשמל"א כמו פתילה ואסור לטלטלו שלא לצורך גו"מ ובמ"ב הביא דהמור וקציעה חולק על זה וס"ל שאין על זה תורת כלי ויש שנקטו שמחלוקתם בנ"ל שכאן אין לזה שום שימוש ועיין מ"ב סימן רע"ט שעה"צ ד' שנקט כמתירים אמנם אין זה מוכרח דיתכן שוודאי שיש לזה שימוש אחר וכמו פתילה ורק שדנו האם מסתכלים על זה ככלי או כאוכל כיון ששימושו בצורה שהוא מתכלה וזה כמו אוכל שזה לא מקבל שם אוכל מצד חזי לכיסויי ביה מנא וא"כ כאן אין לו שם אוכל כלל ועיין מ"ב סימן תרנ"ח לענין שופר שביאר שזה לא מוקצה גמור כי ראוי לתת לתינוק מים משא"כ בלולב ומבואר שללא זה לא הוי מוקצה

והנה היה מקום לומר דאפילו דמבואר בגמ' שצריך חזי לכיסויי ביה מנא אבל לא צריך שבפועל יעשו את זה אלא שהדבר יהיה ראוי ולא יהיה הקצאה מדבר זה ולכן גם אם היום יהיה הרבה כלים שממילא אין סיבה שיצטרכו דבר זה לשימוש של חזי לכיסויי ביה מנא אבל זה מספיק סיבה שזה לא יהיה מוקצה אמנם עיין חזו"א מ"ד י"ג שנקט שפמוטים היום זה מוקצה כיון שאף אחד לא משתמש אם זה חוץ מלהדליק נרות שבת והנה הגרעק"א בגליון סימן ש"ו נקט שמותר לשלוח פמוטות לחתן בשבת דחשיב צורך גופו ומבואר שנקט שאין לזה שם מוקצה גמור ואלי בזמנו היה אחרת ושמעתי לדון דאולי כיון שיחדו לתת מתנה זה מספיק שלא יהיה עצים ואבנים אם נימא שלא צריך שזה יעמוד לשימוש שיש לו שם כלי מחמת זה אם היה מיועד לזה לבד ובאמת שסתימת כל הפוסקים בזה משמע שכיון שבפועל זה ראוי מה שהיום חיים בצורה שלא משתמשים זה לא חסרון ויש מקום לומר שהיום שיש כלי לכל דבר ואין הדרך כלל להשתמש בצורה זו לכיסויי ביה מנא גרע עוד יש לדון האם צריך דוקא שימוש חשוב של כיסוי כלי או גם שימוש לא חשוב זה מספיק סיבה כגון להחזיק ניירות אם זה דבר שלא שכיח ששיך לדון שבאמת זה עומד לזה ורק מצד שבפועל זה ראוי וצ"ע ועיין לשון החזו"א לענין פתילה שזה ראוי לכיסויי ביה מנא **"וכיוצא בו**" הרי מפורש שכל שימוש זה מועיל וכן מסתבר

והנה עיין סוגיא דדלתות הכלים דבפשוטו יש בזה נפק"מ בדלת שנשברה ואין לזה שום שימוש והפמ"ג נקט להיתר אמנם לא מצאנו לזה שום מקור ויתכן עוד ששם שזה טפל לכי שהוא בר שימוש ולא הוי עצים ואבנים זה עדיף משא"כ כאן הכלי מאבד שם כלי לענין כיון שאין לו שום שימוש וע"ש דבפשוטו מרש"י קכ"ו: ד"ה ה"ג מבואר שצריך שימוש שזה סיבה לשם כלי

והנה בעיקר שיטת הרשב"א דבפשוטו זה נסתר מהגמ' שאומרת שצריך חזי לכיסויי ביה מנא עיין תהלה לדוד רס"ו סק"ח שכתב שצ"ל שזה לשיטתו דגם מוקצה מחמת מיאוס מותר לצורך גו"מ א"כ נידון סוגין בהכרח על מחמה לצל וזה כשיטות שלא הוי כשמל"א בנר ולכן דנה הגמ' שצריך חזי לכיסויי ביה מנא אבל לענין גו"מ אפילו מוקצה ס"ל שמותר וא"כ ה"ה כשמל"א שאין לו שימושי היתר זה מותר לצורך גו"מ ולפ"ז לדידן שקי"ל שנר הוי כשמל"א ובהכרח נידון סוגין לענין גו"מ ובהכרח שבלא חזי לכיסויי ביה מנא הוי מוקצה והנה כל זה דוחק דבפשוטו הרשב"א תחילת כל הכלים הביא כזה ראב"ד ולא משמע שס"ל כן וכמו שכתב הבית מאיר סימן ש"י ס"ז וכן הריטב"א שם לא הביא שיטה זו ובכל אופן בקנ"ד: נקט כרשב"א

עוד צ"ע דהרי לענין חצוצרות מפורש ברשב"א שאסור גם לצורך גו"מ לר"י וכן במטה שיחדה למעות וקינה של תרנגולים ובהכרח דשם שזה לא רק שבמציאות אין שימוש אלא הוי הקצאה משימוש אחר הוי מוקצה גמור והרשב"א מ"ד. דימה נר למטה ובהכרח שנר ללא שחזי לכיסויי ביה מנא הוי כהקצאה וכחצוצרות ויתכן הביאור מצד מיאוסו או כרשב"א מ"ד. כי צריך אותו כל הזמן להדלקה ולפ"ז סוגין לענין מוקצה גמור ולא לענין מחמה לצל אמנם יתכן דהצד לאסור לר"ש ללא חזי לכיסויי ביה מנא זה רק מחמה לצל אמנם יתכן שבאמת רק כאן צריך חזי לכיסויי ביה מנא כי יש הקצאה משאר שימושים וכנ"ל ולכן גם לר"ש ללא חזי וכו' זה הקצאה כמו לר"י משא"כ בכל כשמל"א שזה לא גדר הקצאה אלא שסתם אין מה להשתמש כה"ג ס"ל שאין בזה איסור מוקצה ויתכן אפילו ללא חזי לכיסויי ביה מנא ויתכן שזה גם לר"י ודו"ק בכל זה והארכנו בזה בסימן י"ב ע"ש

**קיץ ע"ב**

**סוגיא דשברי כלים**

**קכ"ד: במשנה - קכ"ה. במשנה**

**[א.ביסוד דין שברי כלים – עיין רשב"א קכ"ו. ד"ה הא בשם הראב"ד וכעין זה ברמב"ן ור"ן לענין חרס ברה"ר בסוגין, שו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' הדרך הז' ]**

**ב. מחלוקת בנשברו בערב שבת ובקושית הגמ' - עין ריטב"א ושפת אמת**

**ג.בביאור המחלוקת ר"מ ור"י – ט"ז סק"ה, מ"א ש"ח סקי"ד ט"ו, פמ"ג סק"ה, בית מאיר ס"ו, חזו"א סקי"ד, בה"ל ש"ח ס"ו ד"ה לשום, ובשער הציון סימן תק"א סקכ"ט [ועיין תוס' חולין נ"ה. וברמב"ן במלחמות תחילת ביצה]**

**ד.בדין שברי כלים שאין עושין מעין מלאכה כלל ביו"ט – ריטב"א ד"ה מתיב וברשב"א ביצה ח. ד"ה אבל לא הוסק ובשפ"א בסוגין**

**ה.בדין הסקה בכלי שעושה מעין מלאכה שנשבר – מ"ב תק"א סקכ"ט ובחזו"א מ"ג סקט"ו**

**ה.בדין חרס קטנה ברה"ר – א. עיין רש"י ר"ח וריטב"א בטעם הדבר. ב.האם נחלקו גם בכלי גמור עיין חזו"א מ"ג ט"ז ובביאור הגר"א ש"ג סי"ח. ג.חזו"א שם האם הוי כשמל"א**

**ו.תוד"ה רבא – ביאור דבריהם, והאם זה להלכה, עיין טור ס"ז ובב"י ובד"מ ובב"ח שם ובט"ז סק"ו ובבה"ל ד"ה שנשברה**

**ז.בדין כלים שאין עושין מעין מלאכתן לצורך גופן – פרישה סק"ו ובפמ"ג סק"ה ובבה"ל ס"ו**

**ח.בדין זריקת שברים וכלי גמור לאשפה - תוד"ה אם ובריטב"א ובהגהות מלא הרועים והגראמ"ה, ובביאור החזון יחזקאל על התוספתא פט"ו ה"ב שביאר סוגין באריכות ,ועיין תהלה לדוד ש"ח סק"ט. בטעם שלא מועיל זריקה בכלי גמור - עיין ריטב"א ובבה"ל ס"ז ד"ה אם זרקה**

**ט.קרומיות של מחצלת – בטעם שהצריכה הגמ' מלאכתו הראשונה עיין תוד"ה מחצלת וברשב"א וריטב"א בסוגין [ומבואר דנחלקו האם מחט חשיב עושה מעין מלאכתו הראשונה] ועיין מאירי מה שהביא לישב בזה ועיין רעק"א על הגליון ש"ח סי"א**

**י. שירי פרוזמיות עיין רשב"א בשם הראב"ד**

**י"א.בדמיון דין טומאה לשבת בתנור – עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א**

**גמ' קכ"ג. שלח ליה – אסובי ינוקא**

**י"ב. תוד"ה מדלענין ובדף מ"ט: ד"ה לא ובחולין נ"ה. ד"ה שיעורן ובתוס' זבחים צ"ד. ד"ה עור וא"ת וכו' וביאור דבריהם במג"א סקכ"ד [ועיין בדבריו סקכ"ח וברשב"א קי"ב. מה שישב על קושיתו] [ובחזו"א מ"ג,י"ג כ"ד] ועיין בר"ן על הרי"ף ובחידושי הר"ן**

**י"ג.גולמי מחטים האם הוי כשמל"א - עיין חת"ס בסוגין ובגר"ז סל"ט ובתהלה לדוד סקי"ח**

**י"ד. מחט שנשברה אם מיחדה בשבת – מרדכי סימן שכ"ו ובחזו"א סקי"ג**

**ט"ו. טושו"ע - ס"ו ז' י"א י"ב י"ג [נידון הרמ"א בשברים במקום שמזיקים עיין סי"ח ובמ"ב ובבה"ל שם ובסימן תקי"ח ס"ג ובט"ז ובמ"ב ובבה"ל שם ]**

א]מבואר במתניתין דשברי כלים יש להם תורת כלי דהינו שאפילו שלא יחדם להשתמש בהם בצורה זו ועיין רשב"א לקמן קכ"ו: ד"ה הא דהביא מהראב"ד שזה רק מצד שכיון שזה בא מכלי גדול הוי מוכנים אגב אביהם דהינו שזה סברא שנשאר לו שם כלי שהיה לו בתחילה ועל דרך זה הוא בר"ן וברמב"ן בהמשך סוגין לענין חרסים ע"ש ועיין רא"ש כלל כ"ב ס"ח שכתב שהדין של שברי כלים זה מכלל ההיתרים שהתירו לטלטל מוקצה כגון טלטול מהצד דהינו שיש כאן קולא מיוחדת להחשיבו כלי מצד אגב אביו ועיין חזו"א מ"ו ד' שחידש מכח זה דדלתות הבית כיון שבדיני התורה אין לזה שם כלי א"כ בנשבר אין זה מקבל שם כלי אמנם פשטות דברי הגר"ז ורעק"א ס' ש"ח שחלקו על זה והביאור שזה סברא שכה"ג זה מתיחד לשימוש אגב אביו וממילא זה כלי ולא צריך חלות שם כלי בדיני התורה וצ"ע ועיין לקמן קכ"ה. מה שנביא מהריטב"א לענין שברי תנור

ב]עיין ריטב"א דהביא את הירושלמי שהקשה שזכוכית זה ראוי לגרור ראש הכרכר ותירצו הא בעבה הא בדקה ור' יוסי מחלק בין לענין מוקצה שזה לא מספיק מלענין הוצאה שזה סיבה לחייב וכתב הריטב"א שכך פשטות הסוגיא שלא עוזר מה שזה ראוי לגרור ראש הכרכר דהינו שלא כל אפשרות שימוש זה סיבה שישאר לזה שם כלי ועיין לקמן קכ"ה. ברשב"א לענין ראוי לקנח בו טיט

ג]**מחלוקת בנשברו בערב שבת וכו':** עיין חזו"א מ"ג י"ד שביאר שבנשברו בערב שבת זה לא נהיה כלי ללא יחוד לשימוש באין עושה מעין מלאכה וע"ש שביאר שגם לצד זה הוא תלוי במחלוקת ר"י ור"ש ויש כאן חידוש שגם בחלות שם כלי ולא בהלכות הקצאה נחלקו ר"י ור"ש ומצאנו כן בביצה ל"ג. בסוגיא דלא ניתנו עצים אלא להסקה לדעת הרשב"א שזה חסרון בשם כלי ואכמ"ל

ד]**אבל נשברו בשבת דברי הכל מותרים:** עיין ריטב"א דהקשה למה שזה לא יהיה נולד ותירץ או שהגמ' לא ידעה עכשיו מחסרון של נולד או שזה לא חשיב נולד כיון דמעיקרא כלי והשתא כלי ומבואר מדבריו שגם להו"א של הגמ' שבערב שבת זה אסור דהינו שמאליו זה לא מקבל שם כלי ועוזר מוכנים וכו' בכל אופן עד כמה שזה יהיה נולד זה יהיה אסור והיה מקום לומר שלהו"א הזו לא שייך חיסרון נולד דיסודו דכיון דהכנתו לשימוש שעומד היום לא היה בתחילת השבת אבל אם הכנתו מצד שממשיך ההכנה הקודמת א"כ לא שיך חיסרון זה וצ"ע ולפ"ז ההוכחה של הגמ' שאין הסברא של מוכנים וכו' ועיין ר"ח שכתב שקי"ל כלישנא בתרא וצ"ע מה נפק"מ הרי קי"ל כרבנן ולנ"ל נפק"מ בזורקו בין הגורטאות ומשמש מעין מלאכה שלא עוזר מוכנים אגב אביהם ועיין לקמן

ה]**מתיב וכו' מסיקין וכו':** עיין שפת אמת שהקשה שהגמ' תעמיד שזה לא ראוי לשום מלאכה אלא להסקה וכה"ג לא שיך לומר הואיל ומוכנים אגב אביהם כיון שאין לזה עכשיו שם כלי וע"ש שתירץ שבהכרח שעד כמה שיש הסברא של מוכנים זה סיבה אפילו אם אין לזה שם כלי כלל אמנם עיין ריטב"א בסוגין שהקשה כן ותירץ שא"כ ר"ש לא היה חולק עוד תירץ שהלשון שברי כלים משמע גם בכה"ג שזה ראוי עדיין למעין מלאכה והנה מבואר שזה פשיטא ליה שגם להו"א שיש הסברא של מוכנים וכו' זה רק ביש לו עדין שם כלי וכנ"ל בדבריו ורק שדן האם לר"ש מותר כה"ג וצ"ל הטעם לאסור לר"ש כי זה נולד גמור וכן כתב הרשב"א ביצה ח. דעצים שנהיו אפר לר"ש זה אסור דזה נולד גמור והרי ר"ש לא מתיר אלא בעושה מעין מלאכה ולא באין עושה מעין מלאכה כלל דהינו שמה שאז זה אסור לא רק כי זה נהיה מוקצה בעצם כמו עצים ואבנים אלא כי זה נולד גמור ויתכן שמצד דין עצים ואבנים יעזור הסברא של תחילת הסוגיא שמוכנים אגב אביהם

ו]**מר סבר מוכן הוא ומר סבר נולד הוא:** עיין מג"א ש"ח סק"י ובחזו"א מ"ג י"ד דפשיטא להו דכוונת הגמ' דזה וודאי דהוי נולד אלא דנחלקו האם יש איסור נולד או לא ות"ק כר"ש שלית ליה מוקצה וכן הוא בתוס' חולין נ"ה. ד"ה שיעורן שכתבו שטעם ת"ק דלית ליה נולד וכן מבואר ברמב"ן במלחמות ריש ביצה שכתב להוכיח שיש דברים שמחמירים ביו"ט יותר משבת כגון בשברי כלים שעושים מעין מלאכה דבשבת זה מותר וביו"ט זה אסור מצד נולד הרי מפורש שכה"ג הוי נולד ורק שבשבת קי"ל שנולד מותר וכן משמע בריטב"א בסוגין שכתב שהלכה כת"ק כיון שקי"ל כר"ש וכן הוא במאירי בסוגין ולפ"ז ביו"ט גם לרמ"א שאוסר נולד שברי כלים אסורים אפילו בעושין מעין מלאכה

אמנם עיין ב"י ש"ח ס"ז ובט"ז סק"ה ובבה"ל הביא כן מעוד אחרונים שנקטו שלשון הגמ' משמע שת"ק ס"ל שזה לא נולד כלל דהינו שגם אם ס"ל שהלכה כר"י שיש מוקצה אבל פליג שכה"ג לא הוי נולד ועיין שער הציון תק"א סקכ"ט שכתב לדייק כן מרש"י ד"ה מוכן הוא שכתב שכיון שזה ראוי לשום מלאכה והמ"ד השני ס"ל שזה נולד ומשמע שנחלקו האם זה נולד וכן הוא בלשון הר"י מלוניל ועיין בית מאיר סימן ש"ח ס"ו ובחזו"א מ"ג י"ד שכתבו לדייק כן מהרי"ף והרא"ש דהביאו ראשונים שפסקו כר"י דר"מ ור"י הלכה כר"י ודחו שכאן המשנה זה סתם משנה וצ"ע מה הנידון הרי קי"ל כר"ש [וכבר הקשה כן המאירי] אלא בהכרח שכוונת שיטה זו שבנולד קי"ל כר"י ועל זה חלקו הרי"ף והרא"ש שגם אם כדבריהם אבל כאן קי"ל כת"ק שזה לא נולד ולפ"ז בהכרח שר"מ שחולק על מוקצה מחמת מיאוס בכל אופן מודה לנולד והנה בפשוטו לפ"ז מה דמבואר בגמ' בביצה שרבא ס"ל שאין מסיקין בכלים מדובר באין עושה מעין מלאכה כלל וכן ביאר במ"ב ס' תק"א אמנם כבר הבאינו דברמב"ן מפורש שמדובר בעושה מעין מלאכה וכן הוא בהכרח לריטב"א, ובתו"ש ביאר בכוונת הט"ז שרק אם רוצה להשתמש לא חשיב נולד אבל אם רוצה להסיק חשיב נולד ובא"ר כתב שביו"ט שמחמירים כר"י מחמירים גם שכה"ג חשיב נולד

ועיין חזו"א שהקשה שאם יש צד לומר שזה לא נולד א"כ מה הקשתה הגמ' מהבריתא דמסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים שתעמיד ששם זה לא ראוי למעין מלאכה כלל ולכן הוי נולד ואסור אבל בראוי למעין מלאכה לא הוי נולד ולכן מותר אלא בהכרח שכיון שבלא עושים מעין מלאכה אסור מצד נולד א"כ בהכרח דלר"י גם בעושים מעין מלאכה הוי נולד דאין צד שזה לא נולד עכ"ד והנה כבר הבאינו לעיל דבריטב"א מבואר ישוב אחר על קושיא זו ובט"ז סק"ה [כמדומה שזה כוונתו] כתב לישב דלהו"א שבנשבר בערב שבת אסור ובשבת מותר מצד מוכנים אגב אביהם בזה אין סברא לחלק בין נולד לנולד אלא תמיד צריך להיות מותר משא"כ למסקנא שיש אופנים שאסור בהכרח שאין הסברא של מוכנים ורק שצריך לדון האם הוי נולד ובזה הגמ' אומרת סברות לחלק ועיין מה שהבאינו לעיל מהשפת אמת

עוד יש להקשות דהגמ' מעמידה הבריתא שמסיקין בשברי כלים כר"ש וצ"ע למה הגמ' לא העמידה כת"ק והניחא למג"א ת"ק זה ר"ש אבל לאחרונים הנ"ל קשה ואולי ששם משמע שמדובר גם באין עושין מעין מלאכה כלל אם נימא שכה"ג מותר גם לר"ש [כן הוא בהגהות הגר"ח צאנזר (בשו"ע הוצאת פרידמן)] אמנם זה דלא כריטב"א לעיל

ז]**הא ר' נחמיה:** וכתב רש"י שאין זה צורך תשמישו וצ"ע הרי עכשיו שזה נשבר הוי עומד להסקה ועיין רש"י ביצה ל"ב דאם ר' יהודה אוסר כ"ש לר"נ וצ"ע שר' יהודה אוסר מצד נולד אבל ר' נחמיה יתכן דס"ל כר"ש בגדרי מוקצה וצ"ל שהכונה שמה שלא לצורך תשמישו אסור דנקבע בתחילת השבת מה הוא תשמישי החפץ וזה לא משתנה בשבת ובזה כ"ש מר"י לר"נ

ח]עיין מ"ב תק"א סקכ"ט דמשמע מדבריו דכלי שראוי רק למעין מלאכה ונשבר ביו"ט הוא מותר בהסקה והחזו"א מ"ג סקט"ו חלק עליו שכיון שזה היה ראוי למעין מלאכה א"כ היה עליו שם כלי ועכשיו שהוא נשבר אין עליו שם כלי וממילא הוי נולד וזה אסור ובדעת המ"ב צ"ל ששבר כלי שלא ראוי רק למעין מלאכה הוא וודאי גם עומד להסקה ולכן לא הוי נולד דהרי עמד גם לשימוש זה אמנם צ"ע מה זה שונה מפתילה שעומדת להדלקה שבכל אופן מבואר שכל שהיה עליה שם כלי קודם שהדליק בה לאחר שהדליק בה חל עליה שם נולד ואסורה עוד צ"ע דאם זה הסברא א"כ גם בעושה מעין מלאכתו הראשונה זה כך ויותר משמע שסברת המ"ב דבעושה מעין מלאכה אין זה כלי גמור אלא רק לקולא יש לו שם כלי משא"כ במעין מלאכתו הראשונה שזה המשך הכלי הקודם ומיושב הקושיה מפתילה ששם זה כלי גמור והנה לשון הגמ' עצים בעלמא ולריטב"א הרי מדובר בעושה מעין מלאכה

ט]עיין פרישה סק"ו שחידש ששברי כלי שלא ראוי למעין מלאכה שזה מוקצה אבל לצורך גופו ומקומו מותר להשתמש בו ועיין בה"ל שהביא דהפמ"ג חלק עליו דמהיכי תיתי להמציא חילוקים אלו וע"ש בפמ"ג שהביא ראיות דלא כדבריו א.מהרמ"א שהתיר בנמצאים על השולחן רק מצד חשש נזק ותיפו"ל שזה לצורך מקומם אמנם יש לדחות שכה"ג לא הוי צורך מקומו וכדמוכח ברשב"א ביצה כ"ח: ולכן כל ההיתר מצד נזק עוד הוכיח מרבא שלקח לנקות בגדיו והגמ' דנה לאסור אמנם בפשוטו למה דהעמידו תוס' שזה נשבר מערב שבת לא קשה דכל סברתו מצד מוכנים אגב אביהם וכאן זה לא שייך וע"ש עוד מה שהוכיח מהירושלמי וצ"ב כוונתו אמנם וודאי שסתימת הדברים דלא כפרישה כדכתב הבה"ל וכן מוכח לכאורא מהגמ' קי"ב בסנדל שנפסק בשבת ולא התירו ללובשו אם גמי אלא כי זה היה בכרמלית וחששו להפסד ע"ש ברשב"א עוד היה מקום להוכיח מהא דאסור להסיק והרי זה לצורך גופו אמנם יתכן שרק לדבר שהיה מוכן בתחילה אפשר להשתמש ולא לדבר שלא היה וכן בתחילה

י]**רש"י ד"ה ואין מסיקין:** כתב ואסור לטלטלו, עיין שער הציון תק"א סקל"א שכתב שמשמע מרש"י שלהסיקו במקומו מותר וכתב שזה דלא כרשב"א שבת כ"ט והוסיף דפשטות הגמ' לענין פתילה שנהית שבר כלי שגם אם לא מזיזה יש איסור וע"ש במ"ב הטעם כי זה כמו טלטול ויש שכתבו שזה כמו אכילה וצ"ע

י"א]**הני לבני וכו':** עיין מ"ב דכתב דבפשוטו לא צריך לזה יחוד אמנם הביא מהתו"ש דצריך יחוד וכן הוא בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' בדרך י'

י"ב]**שרגינהו וודאי אקצינהו:** עיין מג"א ש"ח סקל"ו וכן פשיטא ליה לגר"ז בקו"א סימן רנ"ט שהכוונה שברגע שזה עומד לבנין אין לזה שם כלי כלל אמנם עיין ריטב"א בסוגין שכתב שיש לזה עדיין שם כלי דזה ראוי לישיבה אלא שזה מוקצה מחמת חסרון כיס ונפק"מ באבן לא יקרה או שלא מתקלקלת בהזזתה והנה צ"ע דלקמן לענין ארזי ואשוחי מבואר שזה רק אסור מצד חסרון כיס ולא כיון שזה עומד לבנין אין על זה שם כלי ואולי שם ביו"ט כיון שסתם עצים עומדין להסקה צריך להגיע להקצאה משא"כ כאן שסתם אבנים עומדים לבנין וצ"ע וענין זה ילמדו אי"ה בסוגיא דיחוד כלי

י"ג]**ור"נ דידיה אמר אפילו בכרמלית:** עיין רש"י כי זה ראוי לכסות בו רוק ועיין ריטב"א שאפילו דבמשנה משמע שזה לא סיבה שיהיה על זה שם כלי אבל כאן שיש לזה שם כלי כי זה ראוי בחצר ורק שעכשיו אין לזה שימוש לזה עוזר לכסות דבר ועיין בחזו"א מ"ג ט"ז דגם נקט כן מסברא אמנם כתב דהרשב"א לקמן לענין שירי טליתות הביא מהראב"ד לא כך אמנם ברבינו חננאל ביאר שכיון שזה רק איסור דרבנן כאן זה לא סיבה לאסור

י"ד]**רבא אמר אפילו ברה"ר:** בטעמו דרבא ברש"י משמע שכיון שאם זה היה בחצר זה ראוי לשימוש יש על זה שם כלי וכן הוא סתימת לשון הרמב"ם אמנם עיין ברבינו חננאל שביאר כי זה ראוי לנקות את בגדיו בזה וכן הוא בריטב"א ובפשוטו מבואר מדבריהם דדבר שאין לו שימוש אפילו שיש עליו שם כלי הוא מוקצה ועיין חזו"א מ"ג ט"ז דנטה לומר שכל נידון הגמ' רק בשברי כלים ולא בכלי גמור וצ"ב החילוק דעד כמה שיש על זה תורת כלי והוי מוקצה כי בפועל אין לו שימוש מה זה משנה אם זה שבר כל או כלי גמור ואולי זה סברא שכה"ג יש יותר הקצאה מצד האדם אמנם עיין ביאור הגר"א סימן ש"ג סי"ג דכתב לענין שירים ונזמים בחצר שזה לא מוקצה כי זה ראוי בבית וכדעת רבא ומשמע שגם בכלי גמור לשאר האמוראים זה יהיה אסור ע"ש

ט"ו]**תוד"ה רבא אמר:** כתבו דמדובר בנשבר בערב שבת עיין חזו"א ובית מאיר דבפשוטו כוונתם דהרי רבא ס"ל שיש מוקצה ונולד וא"כ בנשבר בשבת זה וודאי אסור ומכאן מוכח דלא כאחרונים שת"ק ס"ל שכה"ג זה לא נולד אמנם עיין ט"ז וב"ח שכתבו לישב דאם זה במקום שלא ראוי לשימוש בזה הוא נחשב כן נולד ואסור והסכים עמם הא"ר וצ"ב הסברא ובעיקר דברי תוס' עיין תו"ש שהקשה למה תוס' טרחו להוכיח שהרי אם במוקצה כ"ש בנולד הרי רבא אומר מפורש לקמן קמ"ג. שאין מסיקין בשברי כלים

ט"ז]עיין חזו"א ושפ"א שנסתפקו בשברי כלים שנמצאים ברה"ר שזה לא מוקצה האם הוי כלי שמלאכתו לאיסור כיון שעיקר היעד זה לכסות בו וזה הרי אי אפשר ובראשי יוסף ס"ד: לענין תכשיטים שאסור ללובשם בחצר ששבתו בחצר שאי אפשר להכניסם לבית דלא הוי כשמל"א והנה בפשוטו אם זה גזירת כלים וודאי שאין סיבה לאסור אמנם אם מצד הקצאה א"כ כיון שלמעשה אי אפשר אלא באיסור ממילא יש כאן הקצאה אמנם לכאורא כמו שביחס לדין מוקצה לא הוי מוקצה כי בחצר זה כלי ה"ה לענין כשמל"א וצ"ע

י"ז]תוס' העמידו את המעשה ברבא בנשברו בערב שבת ועיין שפת אמת שהקשה למה לא נחשוש אולי אדם זרקם והרי הדין שאם זורק הכלי מערב שבת זה איבד תורת כלי וכתב שחזינן שאמרינן ספק דרבנן לקולא ואע"ג דזה דשיל"מ אבל לענין טלטול זה לא שיך כי מפסיד עוד טלטול וכסברת הצל"ח ומבואר בגמ' חידוש שאם נשבר לאדם כלי ברה"ר ומשאירו שם זה לא כמו זריקה לאשפה

י"ז,ב]**מגופה וכו':** עיין פסקי הרי"ד והריא"ז שכתבו שמגופה אין זה כלי ממש ולכן רק היא עצמה אינה מוקצה אבל שבריה אפילו שראוים לכסות הוי מוקצה דרק בכלי יש דין דשברי כלים ולפ"ז ביארו כוונת הגמ' ולא יספות הכוונה ששבר של המגופה אסור לקחתו בשבת להשתמש בו ואין הכוונה כרש"י שלא יעשה מזה כלי ומצד מכה בפטיש ע"ש וצ"ב גדר הדברים שיש דבר שהואלא כלי אבל הוא לא מוקצה וצ"ב

י"ח]**אלא מעתה זריק ליה וכו':** מבואר בגמ' דשברי כלים שזרקן לאשפה בשבת זה לא מאבד שם כלי אבל זרקן בערב שבת זה מאבד שם כלי ועיין תוס' שבכלי גמור גם בזרקן מערב שבת זה לא מאבד שם כלי והטעם עיין ריטב"א דבטלה דעתו אצל כל אדם וכן הוא בלשון הבה"ל [ובפשוטו לפ"ז כלי חד פעמי שהדרך לזורקו לא אמרינן בטלה דעתו ואין לו שם כלי] ולכאורא לולי דבריהם היה מקום לומר שזה סברא שכלי גם באשפה כל שהוא דבר חשוב אינו מאבד שם כלי וכמבואר כלים סוף פכ"ז ע"ש ואולי ס"ל שלענין שבת זה יאסר מצד הקצאה אלא שא"כ צ"ע אם שייך לומר בטלה דעתו וצ"ע ועיין מלא הרועים שהקשה א"כ מה הגמ' מדמה שברי כלים לגלימא הרי אולי כמו שבערב שבת זה לא אותו דבר ה"ה כאן ועיין ריטב"א ובהגהות הגראמ"ה, ועיין חזון יחזקאל שהאריך דיש כאן נידון מצד הקצאה ויש כאן נידון מצד ביטול שם כלי ומצד ביטול שם כלי הגמ' מדמה לזרק גלימא לאשפה דאם היה הדין ששיך לבטל שם כלי על ידי זריקתו לאשפה ה"ה כאן זה היה מאבד שם כלי אמנם עדין יש לדון מצד הקצאה ובזה יש חילוק דבאמצע שבת אין מוקצה לחצי שבת משא"כ בערב שבת ומה דבגלימא זה לא נהיה הקצאה מצד דבטלה דעתו וחסר בהקצאה אמנם לשון השו"ע שעל ידי הזריקה זה מאבד שם כלי וכן הוא בלשונות האחרונים וצ"ע והיה מקום לומר דאדרבא זה הגמ' וודאי ידעה שלבטל שם כלי אי אפשר בשבת כמו שאי אפשר ליחד אבן בשבת לשימוש וכל הנידון שיאסר מצד הקצאה והגמ' מוכיחה שזריקה לאשפה אין זה בגדר הקצאה אלא שלפ"ז מבואר שאין חיסרון של אין מוקצה לחצי שבת לענין הקצאה ועיין תהלה לדוד ש"ח סק"ט והאחרונים לענין סכין מילה נקטו שיש כזה חיסרון עוד יתכן שנידון סוגין שהמציאות שהוא באשפה לגבי שבת זה כדבר שאין לו שם כלי ורק ביחס לזה הביאה הגמ' ראיה

י"ט]**קרומיות של מחצלת וכו':**מבואר בגמ' שטעם ההיתר כי זה עושה מעין מלאכה הראשונה עיין תוס' דלרוחא דמילתא הגמ' אמרה את זה דהרי קי"ל שגם בלא עושה מעין מלאכה זה מותר אמנם עיין רשב"א שכתב שכאן זה דבר שדרך אדם לזורקו וכה"ג מבואר בגמ' קכ"ג. שזה מוקצה אבל בנשבר בשבת ועושה מעין מלאכה הראשונה לא הוי מוקצה וכתב דמה דמבואר בגמ' לעיל דמחט שנשברה עוקצה אסורה זה דוקא בנשברה בערב שבת אמנם הריטב"א כתב לחדש שכה"ג שזה עושה מעין מלאכתו גם בנשבר בערב שבת זה לא מוקצה וכתב שמחט זה חשיב שזה לא עושה מעין מלאכתו הראשונה ועיין חידושי רעק"א שכתב שלא קי"ל כרשב"א וע"ש שכתב שמשמע ברשב"א שכה"ג אם יזרוק לשבת זה יאסר וצ"ב איפה כתוב כזה דבר ברשב"א אמנם יש גירסא ברעק"א שלפ"ז לא כתב כך ,והנה בשו"ע לענין פרזמיות מפורש שאם זרק בערב שבת זה מוקצה ומבואר שאם לא זרק זה לא מוקצה ובהכרח דס"ל דהמציאות כתוס' ולא כרשב"א והריטב"א ולענין עצם הדין כיון שאין מקור מהגמ' בפשוטו זה מוקצה וכן נקט התהלה לדוד סקי"ז [ובפשוטו נפק"מ לגפרור ביו"ט שהשתמשו בו וראוי להעביר בו אש שמסתבר שזה מעין מלאכתו הראשונה אמנם זה דבר שהדרך לזרוק לאשפה וצ"ע] [ויש מקום לדון שדבר שעומד לאותה מלאכה של מקודם בזה וודאי מודים לסברת הרשב"א ואולי אפילו לריטב"א ולפ"ז כלי חד פעמי שזרקו לאשפה לא נהיה מוקצה אמנם יתכן שכל הגמ' כי כל זמן שזה בבית זה עומד לשימוש וצ"ע]

ובעיקר קושית תוס' עיין חידושי מהר"ם שיק שכתב שרבא בא לבאר לשמואל שצריך שיהיה ראוי במקומו וכאן גם ברה"ר זה מותר דזה לא בגדר שבר כלי אלא כלי גמור וזה על דרך סברת החזו"א לעיל דכת נידון הגמ' בשברי כלי ולא בכלי גמור

כ]**שיירי פרוזמיות:** עיין רשב"א וריטב"א שכתבו דבפשוטו באין בו גע"ג אפילו שזה ראוי לכיפורי ביה אבל זה לא סיבה לשם כלי אמנם הראב"ד חולק על זה והעמיד סוגין בטלית של מצוה שאסור לנקות בו ועיין ביאור הגר"א סימן ש"ח שכתב שכן מדויק גם ברש"י וצ"ע דרש"י לעיל משמע שטעם רבא ברה"ר כיון שבבית זה ראוי ולנ"ל לא צריך להגיע לזה

כ"א]עיין רעק"א שדן במצא כלי ולא יודע אם זרקו אותו בער"ש או בשבת שנעמיד הדבר על חזקתו ודן שזה דשיל"מ ועיין בה"ל שכתב דבמוצאה ברה"ר ודאי מותר מצד ס"ס אולי לא זרקו את זה ואולי זה בשבת והוכיח דבר זה מרבא שהשתמש ולא חשש שזה נשבר בערב שבת וזרקו את זה ודבריו צ"ע דהתוס' העמידו שם בנשבר בערב שבת

כ"ב]**שברי תנור ישן:** הגמ' בתחילה מעמידה שנחלקו האם יש לו תורת כלי או לא והקשו הראשונים מה איכפת לן שיש הלכה לענין טומאה שזה לא כלי אבל לענין שבת למה שזה לא יהיה כלי וכתבו שבאמת רב אשי חולק שאפילו שלענין טומאה זה לא כלי זה לא סיבה שלענין שבת זה לא יהיה כלי ובדעת רבא עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שכיון שזה לא עומד אלא למלאכתו ולענין דבר זה זה לא כלי ממילא גם לענין שבת זה כך וצ"ב כוונתם ויתכן שכיון שהרי בשבת זה אסור לאפיה וכל מה שדנים שזה כלי כי יש לו שם כלי בעצם ולגבי זה יתכן שדנים לפי כל התורה כולה ועיין ריטב"א שביאר שכל סברת רבא כנ"ל רק לענין השברים ולא לענין עצם הכלי

כ"ג]בעיקר דין שברי כלים המבואר בסוגין עיין רשב"א לעיל קי"ב שהקשה בסנדל שנפסק הרצועה אפילו אם לענין טומאה פקע טומאתו אבל הרי זה ראוי לכיסויי ביה מנא ועיין ב"י שזה מסריח והמג"א כתב בסקכ"ח שלא רגילים להשתמש בזה וכה"ג שזורקים מבואר בתוס' שלא עוזר שעושה מעין מלאכה והרשב"א תירץ שכיון שזה עומד לתיקון לא מיחדים לכיסויי ביה מנא וכן לא רוצים שזה לא יפסד וכה"ג זה לא עוזר [אמנם צ"ע הרי כאן זה נשבר בשבת וראוי למעין מלאכה להכנס אם זה א"כ כה"ג אפילו שלא לובשים זה לא סיבה למוקצה לרשב"א בפרומיות וצ"ל שכאן זה רק ראוי על ידי הדחק וכמבואר בריטב"א שם] אמנם ע"ש שבכרמלית זה לא מוקצה כיון שעכשיו זה עומד עדין ללבישה עד הבית שלא יפסד ומבואר חידוש שגם כזה דבר נותן לזה שם כלי ולכאורא לפ"ז במפתח שנשבר בדלת ואפשר להציאו אם צבת והרי זה עומד לכך דלא הוי מוקצה

**קכ"ג.**

כ"ג]מבואר בגמ' דנחלקו רבא ואביי במחט שניטלה חררה או עוקצה שלגבי טומאה זה לא כלי האם זה סברא גם לענין שבת או רק לענין טומאה ומבואר בגמ' שכל זה בשבר כלי כיון שאדם זורקה לבין הגורטאות אבל במחט חדשה בזה כיון שלפעמים אדם מיחדה ליטול בה את הקוץ אינה מוקצה ועיין חידושי הר"ן שכתב לחדש שהכונה שברגע שמיחדה ליטול את הקוץ אפילו בשבת זה מותר אבל באמת לפני זה לטלטלה לצורך מקומה אסור ומבואר בדבריו שכה"ג מועיל יחוד לכלי בשבת [אמנם משמע שלא צריך דוקא הבעלים ובהכרח שכאן זה עדיף מכל יחוד של אבן בשבת שלא מועיל] אמנם עיין תוס' בסוגין ולעיל מ"ט: ד"ה לא אמרו ובחולין נ"ה. ד"ה שיעורן שהקשו דהרי שברי כלים מבואר לקמן שזה כלי לענין שבת והרי זה לא מקבל טומאה ותירצו שהכלל שדבר שלענין טומאה על ידי יחוד זה נהיה כלי כה"ג לענין שבת יש לו שם כלי משא"כ דבר שלענין טומאה צריך מעשה כמו מחט שנטל חררה גם לענין שבת לא הוי כלי אמנם תוס' בזבחים צ"ד. כתבו שוודאי שגם מחט שניטל חררה מועיל יחוד לענין טומאה אלא שרק דבר שעומד שייחדו אותו ולא עומד לזורקו יש לו שם כלי לענין שבת משא"כ שבר שעומד לזורקו ולא רגילים ליחדו כה"ג אין לו שם כלי לענין שבת ועיין מג"א ש"ח סקכ"ד שנקט כן להלכה ועיין סקכ"ח מה שכתב לפ"ז לענין סנדל שנפסקה אחת מרצעותיו ועיין חזו"א סימן מ"ג ס"ק י"ג וכ"ד בביאור דבריהם ועיין בר"ן על הרי"ף שכתב לחלק בין שבר כלי דבזה צריך שיוכל להיות כלי על ידי יחוד לבין כלי בתחילתו שגם אם לענין טומאה זה לא מקבל לענין שבת זה כלי והוכיח דבר זה מפשוטי כלי עץ ומבירית ועיין מהרש"א, ובחזו"א סקי"ג כתב שכה"ג שזה רק הלכה בהלכות טומאה מצד המין אבל וכדו' וודאי שזה לא סברא לענין שבת וצ"ב דמיון הר"ן ועיין ר"ש ורא"ש פי"א מ"ד שדימו שבת לענין טומאה לענין חלות שם כלי בדבר שזה חסרון בחשיבות השימוש וכבר תמה על זה בחזו"א דמה זה שונה מפשוטי כלי עץ וכדו'

כ"ד]עיין חידושי חת"ס לענין גולמי מחטים דהוי כלי שמלאכתו לאיסור וכן משמעות הגר"ז סל"ט אמנם התהלה לדוד סקי"ח כתב שכמו לאביי בנשבר וודאי דהוי מלאכתו להיתר ה"ה כאן ולכאורא אם גדר הדין כשמל"א מצד הקצאה אין שום סיבה שזה יהיה כשמל"א אבל אם זה מצד גזירת כלים יש מקום לדון כיון שכל מה שיש לו שם כלי בצירוף למה ששומרו לעשותו מחט גמורה א"כ יש לו שם כלי שמלאכתו לאיסור

כ"ה]יש לעיין לדעת תוס' שלענין טומאה גם אם יחד מחט שבורה זה לא מקבל טומאה האם גם לענין שבת זה כך ועיין מרדכי סימן שכ"ו דמבואר שזה לא יהיה מוקצה וכן נקט החזו"א סקי"ג

כ"ו]עיין רמ"א דכלי שנשבר על השולחן מותר לטלטלו שלא ינזקו בו והמקור מהגמ' לעיל מ"ב.שמותר לטלטל גחלת או קוץ אפילו בכרמלית כדי שלא ינזקו בה אמנם עיין סי"ח דמבואר דזה רק מצד נזק דרבים ולפ"ז בבית זה לא שייך ועיין מ"ב שביאר ששם שהתירו גם טלטול וכיבוי זה רק מצד נזק דרבים אבל מוקצה מותר אפילו לצורך נזק דיחיד ועיין סימן תקי"ח ס"ג דמבואר בשו"ע דשפוד שיש צד נזק מותר בטלטול מהצד וצ"ע הרי לגבי קוץ ברה"ר לא הוזכר טלטול מהצד ותירץ המ"ב ששם זה נזק דרבים וכן הביא מהמאירי אמנם עדין הקשה מה זה שונה מהרמ"א ששבר כלי שעל השולחן וכתב שבאמת זה אותו דבר ורק שדין זה תלוי בשיטות הראשונים בביצה ולפ"ז צ"ע דבסימן ש"ח לא הביא דין זה שצריך טלטול מהצד ועיין מ"ב שהביא מהמג"א שאם זה נשבר בערב שבת ויכל לתקן ולא תיקן כה"ג אין את ההיתר וע"ש שהא"ר חולק על זה

**סוגיא דיחוד כלי**

**א. מ"ט: בגיזי צמר – נ. סוף העמוד [כולל מ"ח. בעא מיניה - ר"ח שרא וכו']**

**ב. ס"ה: פורפת – בעי אביי וברשב"א וריטב"א שם ,טושו"ע ש"ג סכ"ב**

**ג. קכ"ה. משנה – סוף הפרק**

**ד. מ"ט. מתני' טומנין בשלחין - מ"ט: הדר יתבי וקאמבעיא**

**ה.קכ"ד: אמר ר"נ הני ליבני וכו'**

**ו. טושו"ע רנ"ט ס"א- ס"ג, ש"ח סכ"ב – כ"ז וסעיף ל"ח, שי"ג ס"א**

**[ביצה ח. רמי בריה דר' ייבא – סוף הסוגיא**

**ביצה כ"ה. הסוכר וכו' – המשנה טושו"ע שם]**

**נ"ב. רצוי ללמוד קודם מקופיא הגמ' אות א -ה**

**מ"ט: בגיזי צמר -סוף העמוד**

**א.בדין גיזי צמר והפתק - עיין גמ' מ"ח. בעא מיניה וכו' ועיין תוס' שם וברא"ש ובר"ן בסוגין טושו"א רנ"ט ס"א**

**ב. בטעם הקצאה דגיזי צמר – עין ריטב"א בסוגין ד"ה חריות ועיין מג"א רנ"ט סק"ד ובמחצ"ש בשם האבן העוזר [וכן בבית מאיר ריש סימן ש"ח ובחזו"א מ"ב ט"ז] והאריך בזה הגר"ז בקו"א לסימן רנ"ט ע"ש במקורות שהביא לזה ועיין ביאור הגר"א סימן ש"ח ס"ג לענין נסרים דאומן ובגר"ז סנ"ג**

**ג. חריות וכו' האם ישב עדיף מחשב – עיין רמב"ן וברשב"א ובר"ן [והר"ן סתר משנתו לקמן קכ"ו. ועיין חזו"א מ"ב ו' ועיין מהרש"א קכ"ו: בתוד"ה וכי ]**

**ד. בחילוק בין חריות לגיזי צמר – ריטב"א ועיין תורי"ד**

**ה. בפסק הלכה לענין חריות – עיין תוס' ועיין ריטב"א כאן ובבעל המאור לקמן קכ"ה: שהקשו סתירת הסוגיות וע"ש בתוס' ובמהרש"ל, ועיין מרדכי בסוגין ובפרק כל הכלים, ועיין מ"מ פכ"ה הכ"א ובתהלה לדוד סקכ"ז וחזו"א סקי"א, ועיין ב"י סעיף כ"ב [דבר זה צריך ללמוד עם הסוגיא לקמן קכ"ה:]**

**ו. בחריות למה אין חיסרון של תורת כלי – עיין רמב"ן במלחמת קכ"ה: שהאריך בזה וכן בר"ן שם ובשאר הראשונים [דבר זה צריך ללמוד לקמן קכ"ו.]**

**ז. בדין יחוד לשעה – עיין שו"ת הרשב"א ח"א תשנ"ו- ז' ועיין בר"ן בסוגין מה שנחלק עליו בזה ובדין חריות לרשב"א עיין בר"ן וביאור הגר"א סקס"א תהלה לדוד סקכ"ח ועיין ב"י סכ"ב שהאריך בדברי הרשב"א [ועיין חזו"א סק"ז]**

**ח. בדין פיקורין למה צריך שמן – רמב"ן ורשב"א בשם רבינו יונה [ובביאור כוונתו עיין מג"א סקמ"ו ובא"ר ועיין שו"ת הרשב"א הנ"ל] ועיין רש"י ובב"י בביאור שיטת הרמב"ם ועיין ש"א ס"נ ובבה"ל שם, ובביאור כוונת הרא"ש שמועיל מחשבה ליום חול עיין תהלה לדוד סקכ"ו ועיין טושו"ע ש"ח סכ"ד – עיין ספק הרשב"א באבן האם צריך שעשה מעשה מבעוד יום ובביאור ספיקו עיין חזו"א מ"ב ז' ועיין א"ר ועין היטב בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן רכ"ה**

**ח,ב. בית המדרש – עיין ריטב"א**

**ט. גמ' ס"ה: בדין פורפת על האבן ומטבע – עיין רשב"א וריטב"א שם ובב"י ש"ח סכ"ב ועיין שו"ע ונו"כ ש"ג סכ"ב וחזו"א מ"ב י"ג**

**י. יחוד עפר האם צריך לעולם – שו"ת הרשב"א הנ"ל וטושו"ע סל"ח ועיין רעק"א בגליון לסכ"ב תהלה לדוד סקמ"א**

**י"א. מה נחשב מידי דלאו בר עביד מעשה – עיין שו"ת הרשב"א הנ"ל לענין אבן לפצח אגוזים ועיין מרדכי סוף פרק כל הכלים לענין אבנים להטמנה ובשו"ע רנ"ט ס"ב ועיין ב"י סכ"ב ובשו"ע שם ובמג"א סקכ"ד ועיין שלט"ג לענין גיזי צמר**

**מ"ח. נ.**

א]מבואר בסוגין דרבא ס"ל דגיזי צמר שטמן בהם אסורים ורק ביחדם מותרים ורבינא העמיד בהפתק אבל בסתם גיזי צמר בטמן בהם מותר ולענין הלכה דעת הרי"ף והרמב"ם כרבא שאסור ודעת הרא"ש והרשב"א וכן פסק בשו"ע כרבינא דרק בהפתק אסור והנה הגמ' לעיל מ"ח. אומרת דאביי ס"ל דמוכין שטמן בהם אסורים והנה לרי"ף שפסק כרבא א"ש אבל לשאר ראשונים צ"ב ומצאנו כמה תירוצים תוס' שם תירצו שמדובר בהפתק ובר"ן וברא"ש כתבו לדון שמוכין זה דבר יותר יקר וגם בסתמא הטמנה לא עוזר ובר"ן הביא מהרמב"ן ששם מדובר לשבת הבאה וכאן מדובר לאותו שבת דהינו שהדין הטמנה דמועיל בסוגין זה רק לזמן שיחדו להטמנה ולא יותר וצ"ל שגם לאחר שגמר להטמין זה עדין בכלל הזמן להטמנה שזה עד סוף השבת שיקח את זה למטרה אחרת וזה כשיטות שמועיל יחוד ליום אחד ומבואר בר"ן שלשאר הביאורים אפילו שרק עשה הטמנה ליום אחד חל על זה תורת כלי לעולם

ב]עיין מ"ב רנ"ט סק"ב שהביא מהב"ח דבמוכין אפילו שלא מועיל ללא יחוד לעולם אבל אם השתמש בו פעמים הוי כיחוד לעולם אמנם עיין ריטב"א נ. לענין גיזי צמר בקושית הגמ' על רבא דמזה דהגמ' לא ישבה דרבא דיבר שהשתמש כמה פעמים משא"כ במשנה חזינן שכל שלא מועיל שימוש פעם אחת צריך יחוד לעולם וא"כ ה"ה כאן

ג]עיין מג"א דמה דבהפתק לא עוזר מה דהוא טמן זה רק אם הוא מקפיד על זה כגדרי חס"כ אבל אם הוא לא מקפיד על זה אינו מוקצה ועיין אבן העוזר הובא בבה"ל [וכן בבית מאיר תחילת סימן ש"ח ובחזו"א מ"ב ט"ז] שחלק עליו דכאן עד כמה שזה לא עומד להטמנה זה לא אסור מצד מוקצה אלא מצד שאין על זה שם כלי ואין זה בגדרי חסרון כיס וכן דייק מרש"י שכל שזה הפתק וזה לא יחוד לעולם ממילא חסר ביחוד ואין זה כלי אמנם עיין ריטב"א ד"ה חריות וכן מדויק ברמב"ם פכ"ו הי"ב שזה רק חסרון של חס"כ אבל יש לזה שם כלי דזה ראוי להטמין בזה ועיין גר"ז בקו"א שהאריך בזה וכתב דגם לרמב"ם כל דבריו בסתם גיזים ולשיטתו שזה מוקצה אבל באוצר ובהפתק כה"ג שהקצם לסחורה וכמו בלבנים ששרגינהו שאין לזה תורת כלי כמבואר במג"א סקל"ו וכן הוא בפסקי הרי"ד שם וצ"ע הכוונה לחלק הרי גם בסתם זה הקפדה מצד סחורה וכדו' והיה מקום לומר שיש חילוק בין אם מקצה לעשות מזה בגדים או שזה לסחורה שרק מפחד שזה יתלכלך וצ"ע אמנם באמת בריטב"א שם כתב שזה רק מצד חסרון כיס ולא שאין על זה שם כלי ועיין בגר"ז שכתב לחלק שכאן שנשתמש בהם יש לזה שם כלי וכל האיסור רק מצד חס"כ משא"כ בלבנים שעדין לא נשתמש בהם ע"ש וצ"ב וראיתי עוד לישב דכאן בטמן בהם יש כאן יחוד לשבת אחת ויתכן דרש"י ס"ל שלא מועיל יחוד לשבת אחת ממילא שיך לדון שאין על זה שם כלי משא"כ למאי דקי"ל שמועיל יחוד לשבת אחת ורק באבן שאין דרכה בכך אבל מוכין מצד עצמם הם ראוים להטמנה ורק מחמת שזה יקר לא עושים את זה וכה"ג לא חסר בשם כלי ולכן ביאר המג"א שזה רק אסור מצד חס"כ וצ"ב הגדרים מה מחסר בשם כלי ומה זה רק מצד הקצאה ולענין עורות דאומן מבואר בגר"א ריש סימן ש"ח שזה חס"כ שזה מקור הר"מ של חס"כ באוצר ועיין בזה בחזו"א מ"ב ט"ז שפשיטא ליה שזה מצד שחסר בשם כלי ורק שדן שזה דבר שדרכו ליחדו ויועיל שבת אחת ועיין גר"ז סנ"ט לענין נסרים של בעל הבית ששם נקט שזה רק חסרון כיס ולא שאין לזה שם כלי דהינו שזה לא כמו גיזי צמר והפתק והנה לענין ארזי ואשוחי מפורש בגמ' שזה חסרון כיס ולכן זה דוגמא שר"ש מודה ואין זה דבר שאין לו שם כלי כי הוא עומד לבנין וצ"ע

ד]בהא דמבואר דיחוד וודאי עוזר וטמן זה מחלוקת צ"ע מה זה שונה מחריות דאיכא מ"ד שישב עוזר ואיכא מ"ד שצריך קשר ועיין בתורי"ד דבאמת כיון ששם קי"ל שעוזר ישב ה"ה כאן עוזר טמן ודלא כרבא אלא כרבינא אמנם עיין ריטב"א שכתב דיש מקום כאן להחמיר כי זה יותר סיבה להקצאה בגלל החסרון כיס ויש מקום כאן להקל יותר דהדבר מצד עצמו ראוי להטמנה משא"כ בחריות שזה לא כל כך ראוי לישיבה ע"ש

**בענן יחוד לשבת אחת**

ה]עיין רשב"א ח"ה סימן רכ"ה ובח"א סימן תשנ"ו-ז שכתב דבמיחד אבן לפצח אגוזים צריך יחוד לעולם והוכיח דבר זה מהא דמבואר בגמ' שבגיזי צמר לא מועיל מה שטמן בהם שבת אחת ועיין בר"ן שדחה דהרי בגמ' מבואר שרק בהפתק אסור ובפשוטו נחלקו איך לפסוק להלכה אמנם וודאי לא משמע כך אלא צ"ל שס"ל לרשב"א שגם המ"ד שחולק זה מצד שעל ידי שטמן זה מתפרש שיש כאן יחוד לעולם וכן ביאר בחזו"א מ"ב ט"ז בסופו ובדעת הר"ן יתכן שגם המ"ד שס"ל שטמן שבת אחת זה לא עוזר מצד שזה כמו הפתק דהינו שזה דבר יקר וממילא זה כמו דבר שאין דרכו בהטמנה ועל דרך המבואר ברמב"ם שזה חסרון כיס ועיין בר"ן על הרי"ף דבפשוטו נקט שלרבינא גם בטמן סתם זה כלי לעולם ולא רק לשבת שטמן בה ולפ"ז אין מכאן מקור שמועיל יחוד לשבת אחת דיתכן שזה על דרך הנ"ל דבסתמא זה יחוד לעולם והנה בביאור החיסרון דהפתק החזו"א מ"ב ט"ז ד"ה ומש"כ ביאר שזה כמו דבר שאין הדרך ליחדו וכדלקמן באבן אמנם יש מקום לבאר שזה מצד חסרון כיס דבאמת כאן מצד עצמו זה ראוי והרי יחדן לשבת זו ורק יש כאן חיסרון מצד שזה יקר וכה"ג אין לאסור אלא מצד חס"כ

ועיין רשב"א שכתב להוכיח עוד מהדין דאבן שעל פי החבית שקי"ל שלא מועיל מה שכיסה בה ובהכרח שצריך יחוד לעולם ודחה הר"ן ששם זה דבר שאין הדרך ליחדו ובזה צריך יחוד לעולם ועיין בר"ן שכתב דאדרבא ביחוד לעולם וודאי עוזר ולא צריך מעשה וכל המחלוקת האם צריך קשר או שמועיל חשב או ישב זה רק ביחוד לשבת אחת ובפשוטו ברשב"א משמע שהמחלוקת גם ביחוד לעולם אמנם יתכן שנחלקו בסתמא האם זה מתפרש כיחוד לעולם או כיחוד לשבת זו ועיין ר"ן שהוכיח כדבריו מהא דהגמ' על רבא בהפתק שיחדן לעולם לא אמרה שזה קשור לרשב"ג ות"ק ובהכרח שכאן שזה יחוד לעולם אין זה ענין למחלוקתם ביחוד לזמן

ו]והנה מבואר בגמ' ס"ה. שאבן שיחדה מועיל ומטבע שיחדה לא מועיל ועיין ב"י שהוכיח מזה שמועיל יחוד לשבת אחת ועיין מ"ב דהינו שאם היה יחוד לעולם גם במטבע מועיל יחוד אמנם שם מדובר ביחוד לשבת אחת ולכן באבן שדרכה ביחוד מועיל משא"כ במטבע ולדעת הרשב"א לכאורא צ"ל כמבואר בריטב"א שמטבע כיון שאין דרך ליחדה גם אם ייחד לעולם זה לא יעזור דבטלה דעתו אצל כל אדם וודאי יחזור בו ועיין ראשי יוסף וחזו"א שגם כתבו כסברא הזו ובפמ"ג נקט שעל ידי מעשה וודאי מועיל גם במטבע אמנם בגר"א כתב שלשיטות בשו"ע שצריך מעשה צ"ל דבאבן מדובר שהיה מעשה ולפ"ז מבואר שבמטבע גם מעשה לא יעזור ובהכרח כנ"ל והנה בגמ' שם מבואר שבמטבע אם פרף בה בערב שבת מותר לצאת בה בשבת ועיין חזו"א סקי"ג שההי מקום לדון שזה טלטול מהצד אמנם המ"ב סימן ש"ג סכ"ב ביאר שכה"ג חשיב שעשה מעשה ומועיל גם בדבר שאין דרכו ביחוד וצ"ל שזה כמו למדום דמועיל באבנים וצ"ע לשיטת רש"י שלא מועיל שם לטלטל ועיין חזו"א מ"ב י"ג

עוד צ"ב מהגמ מ"ט: דבנסרים שיחדן לתת בהם פת לאורחים לא הוי מוקצה ובפשוטו זה יחוד לשבת אחת ועיין חזו"א מ"ג כ"ג דפה גם לרשב"א מועיל יחוד לשבת אחת אמנם יתכן דשם זה לא חסר בשם כלי אלא זה רק אסור מצד הקצאה וכמבואר בגר"ז ועיין ביאור הגר"א סכ"ב דבחריות מודה הרשב"א דמועיל יחוד לשבת אחת אמנם מקושיות הר"ן מוכח שהבין לא כך ועיין בזה לקמן

עוד צ"ע מלבנים דמבואר בגמ' קכ"ד: דשרגינהו אקצינהו ובפשוטו מדובר שלא היה יחוד לעולם אמנם ברישר דמה שנשאר מהבנין זה מותר דעת הרא"ש בשו"ת שזה רק בנמלך לישיבה וא"כ צ"ב החילוק והניחא אם שם מועיל יחוד לשבת אחת וכאן צריך לעולם א"ש אבל לרשב"א צ"ע ואולי פליג על הרא"ש וס"ל כמבואר במ"ב שלא צריך יחוד

והנה יש לדון במחט שהדרך לזורקה בין הגורטאות האם חשיב דבר שאין דרך ליחדו או שמה שרגילים לזרוק ולא חסר בעצם השימוש זה לא חיסרון ובתהלה לדוד סקי"ט פשיטא ליה שמועיל יחוד לשבת אחת אמנם דעת החזו"א מ"ג י"ג דצריך יחוד לעולם ובפשוטו כן מוכח מאבנים דחשיב אין דרך ליחדו כיון שזורקים אותם

ז]מבואר בגמ' לענין חריות דדעת ת"ק שצריק קשר דהינו שצריך מעשה ודעת רשב"ג שמועיל חשב ורב אסי חידש שמועיל ישב והגמ' מוכיחה כדבריו מהמשנה דקש שע"ג המטה שאם היה עליו כר או כסת זה עוזר וביארו הראשונים שהכוונה שהוא ישב על זה מבעוד יום והנה הגמ' מביאה בריתא כר"א דפיקורין וציפה מועיל יצא בהן מערב שבת חזינן שישב עוזר אמנם צ"ע דשם בבריתא מבואר דאם לא יצא צריך צבען בשמן ומשמע שמחשבה לבד לא מועיל ודעת הרמב"ן שבאמת רב אסי ס"ל שמחשבה לבד לא עוזר ורק ישב עוזר ואדרבא נקט שמסברא זה עדיף ולכן נקט דמהא דהגמ' לא אמרה דס"ל כרשב"ג בהכרח דבאמת ס"ל שמחשבה לבד לא עוזרת אמנם כל הראשונים חלקו עליו וס"ל שבלשון הגמ' מבואר שמחשבה עדיף ממעשה ולכן למאי דקי"ל דישב מועיל ה"ה חשב

ובישוב הבריתא דפקורין מצאנו כמה ישובים התוס' הביאו בשם ר"י לישב דצריך מחשבה על שבת ואם לא חשב לישב בשבת זה לא יעזור ורק אם שם על זה שמן זה יחוד לעולם אמנם הרא"ש חלק על זה דגם יחוד בסתמא לישיבה עוזר ולא צריך לחשוב דוקא מפורש על שבת ולכן ביאר שבאמת זה לאו דוקא וברשב"א ובר"ן הביא בשם רבינו יונה שזה כדי שלא יראה כהוצאה ועיין מ"א וכן בביאור הגר"א סימן ש"ח סכ"ד דנקטו שזה רק סברא לענין לצאת לרה"ר אמנם לענין מוקצה וודאי שגם בפיקורין עוזר מחשבה לבד וכן דייק הב"י בסימן ש"א מהרמב"ם שהעתיק דין זה בהלכות הוצאה דהינו שהענין של יצא מבעוד יום או צבע בשמן שלא יהיה איסור הוצאה וכן פסק השו"ע סימן ש"א ס"נ ובבה"ל שם [ועיין ביאור הגר"א שלא יועיל ישב בביתו לפ"ז ודלא כתוס' ובזה יישב קושית תוס'] אמנם הרשב"א תשובה תשנ"ו ז' דן דבאבן יצטרכו ישיבה וצ"ב ספקו ומבואר בדבריו שיתכן שזה כמו פיקורין והנה החזו"א מ"ב ז' והתהל"ד ביארו שנסתפק אולי כמו הרמב"ן עוד דן בחזו"א שאפילו אם וודאי כרמב"ן אבל נסתפק האם במידי דלאו בר מעשה צריך שישתמש מבעוד יום אמנם ברשב"א מפורש באותה תשובה שפשיטא ליה דלא כרמב"ן ושבחריות וודאי עוזר חשב ובהכרח צ"ל כמבואר בא"ר שהסברא של ר"י זה גם סברא לענין מוקצה דכאן דזה דבר שלא ניכר בו שהוא ראוי לשימוש לכן גם כדי להפקיע תורת מוקצה צריך דוקא ישב [וכן הוא בחידושי מהר"מ קזיס] ועיין לבוש שביאר שפיקורין זה דבר שמצד עצמו הוא לא עומד ללבישה ולכן צריך דוקא מעשה וזה כמו אבנים

ח]עיין תוס' שכתבו דחשב פירושו שחשב לשבת בשבת ולכן בפיקורין אי אפשר לדון מצד חשב דלא היה מחשבה להשתמש בשבת והרא"ש חלק דוודאי דהמשמעות של חשב זה לשבת בערב שבת והנה דעת רוב הראשונים שחשב עדיף מישב ודעת הרמב"ן שישב עדיף מחשב ועיין תהלה לדוד סקכ"ו שכתב שלכאורא הניחא אם חשב זה מחשבה על שבת א"כ א"ש שזה עדיף מישב ששם זה לא מראה יחוד לענין שבת אבל אם מועיל חשב על יום חול למה שישב זה פחות הרי כל ישיבה יש מחשבה לשבת עכשיו וע"ש שביאר שבישב מדובר שזה היה ישיבה מקרית ללא מחשבה קודמת שזה בגדר התעסקות בעלמא וזה פחות מחשב וע"ש עוד שכתב לדון שבחשב אפילו שלא צריך מחשבה מיוחדת על שבת אבל צריך מחשבה לשבת עד שיקח את זה למטרה אחרת דהינו להסקה ולא שחשב לשבת ביום חול לזמן מסוים שזה וודאי לא יעזור וע"ש מה שדן בזה ועיין גר"ז סימן ש"ח ס"נ דמפורש כדברי התהלה לדוד

ט]עיין בתוס' דהביא דנחלקו הראשונים האם לפסוק שצריך קשר או ישב ושורש פלוגתתם דהנה בפשוטו מסקנת סוגין כרשב"ג שמספיק חשב ואפילו ישב אמנם הקשו הראשונים דהגמ' לקמן קכ"ה: מביאה מחלוקת במניח אבן על פי החבית האם מותר לטלטלה או לא והגמ' מדמה דבר זה לישיבה על גבי אבנים ובפשוטו זה אותו נידון דסוגין בחריות וא"כ עד כמה שכאן קי"ל שמועיל ישב או חשב ה"ה באבן על פי החבית ובאמת שכן דעת הריטב"א בסוגין והבעל המאור לקמן וכן הוא בפסקי הרי"ד והריא"ז[וכן הוא בתורי"ד בסוגין] שמכח סוגין קי"ל כמ"ד לקמן שאבן על פי החבית אינה מוקצה אמנם דעת ר"ת הובא במהרש"ל שם בשם תוס' ארוכים דאדרבא כיון שקי"ל שם כמ"ד שאסור ה"ה כאן קי"ל כמ"ד שצריך דוקא קשר אבל ישב או חשב לא מועיל וכן הוא במרדכי פ' ב"ט סימן שכ"ד הובא בב"י אמנם דעת הר"ן והרמב"ן לישב דיש הבדל בין דבר שדרך ליחדו לעולם כגון חריות שכה"ג מועיל חשב או ישב לבין דבר שאין דרך ליחדו לעולם דבזה נחלקו האמוראים לקמן באבן על פי החבית האם מועיל וקי"ל שלא מועיל והנה יש לדון האם לר"ן יועיל יחוד לעולם בדבר שאין הדרך ליחד ועיין חזו"א סק"ז ובסק"ט שהביא מהאחרונים שזה מועיל ולא ברירא ליה דבר זה ע"ש ועיין בזה בסוגיא קכ"ה: מה שנכתוב בס"ד ובמ"מ פכ"ה הכ"א כתב לישב בחילוק בין חריות לאבן על פי החבית דחריות מצד עצמם הם לישיבה ורק מחמת מחשבתו להסקה זה מוקצה לכן מועיל ישב או מחשבה משא"כ אבנים שמצד עצמם הם מוקצה והעתיקו המ"א סק"מ ועיין בנתיב חיים דהנה הגמ' מדמה לקש שע"ג המיטה וכל זה ניחא אם שם בסתמא זה לא מוקצה אבל הטושו"ע סימן שי"א שהעתיקו דבסתמא זה מוקצה א"כ לא שייך חילוק זה ולכן ביאר שכונת השו"ע כרמב"ן וכן זהו כוונת תוס' קכ"ה: ד"ה ואזדו ועיין חזו"א מ"ב י"א ובתהלה לדוד סקכ"ז

והנה לדעת הרשב"א באמת בחריות עוזר רק יחוד לעולם וכן באבן על פי החבית אם ייחד לעולם יעזור ולפ"ז אין הבדל אמנם לענין ישב בהכרח שיש חילוק ובהכרח מצד שמודה שחלוק אם זה דרך ליחד או לא ועיין תהלה לדוד סקכ"ח שהקשה א"כ איך הוכיח מאבן שלא מועיל יחוד לשבת אחת וצ"ל שרק לענין סתמא יש חילוק דבדבר שדרכו זה מתפרש כיחוד לעולם משא"כ בדבר שאין דרכו ודו"ק

י]מבואר בסוגין דחריות כיון שחשב עליהם או ישב זה מועיל ובפשוטו כן קי"ל להלכה וצ"ע דהגמ' לקמן קכ"ו: מביאה דר"י ס"ל שצריך תורת כלי וא"כ למה כאן מותר וברא"ש שם נקט שזה רק הלכה בדבר שמשמש למחובר לקרקע ומצד בנין ובר"ן ובעל המאור שם כתבו דהישיבה זה כמו תורת כלי וע"ש בר"ן שלפ"ז אפלו שלרשב"ג מספיק חשב כי הוא ס"ל שלא צריך תורת כלי אבל להלכה שצריך תורת כלי צריך בחריות דוקא ישב וצ"ע שבסוגין הרי נקט שחשב זה עדיף מישב וצ"ל כמו שביאר המהרש"א קכ"ו: דבאיכא תורת כלי חשב עדיף מישב אמנם בדליכא תורת כלי באמת ישב עדיף שזה גם מועיל לתת לזה תורת כלי ולפ"ז מה שכתב הר"ן בסוגין שאם ישב עוזר כ"ש חשב הכונה מצד העמדת הדבר אבל מצד החיסרון של תורת כלי על זה הוא לא דיבר ועיין ריטב"א קכ"ו. שכתב שתורת כלי רק נצרך להתיר לטלטלו אפילו שלא לצורך מה שיחד אותו אבל בסוגין הנידון לענין לטלטלו לענין לשבת עליו דבזה לא צריךתורת כלי ודבר זה יבואר בסוגיא דלקמן קכ"ה: בס"ד

י"א]מבואר בגמ' דמועיל יחוד של עפר אבל צריך מיחד קרן זוית דהינו דללא זה אפילו שמתכונן להשתמש זה נשאר מוקצה חזינן מפורש שלא כל דבר שעומד לשימוש מותר להשתמש אלא צריך תורת כלי והנה עיין בלשון הרשב"א בתשובותיו שנקט שצריך גם כאן יחוד לעולם וכן נקטו הגרעק"א בגליון השו"ע דהינו אפילו שזה דבר שהשימוש בו חד פעמי אבל צריך שהוא משאיר קופת עפר זו לשימוש תמידי ולא שלאחר שבת יחזיר את זה לשמש כעפר סתם ובפשוטו לדעת הר"ן לא צריך יחוד לעולם אלא יספיק יחוד לשבת זו כיון שזה דבר שהדרך ליחדו ועיין תהלה לדוד סקמ"א שהכריח כן דהגמ' רוצה לומר שזה כרשב"ג ואם היה יחוד לעולם הרי לכו"ע זה מועיל ע"ש

י"ב]מבואר בגמ' דמידי דלאו בר מעביד מעשה גם לת"ק לא צריך קשר ועיין תשובות הרשב"א סימן תשנ"ו ז' דבפשוטו משמע דס"ל דאבן לפצח בה אגוזים חשיב מידי דלאו בר עביד מעשה ועיין מרדכי סוף פרק כל הכלים שהביא לענין הטמנה באבנים דחשיב מידי דלאו בר עביד מעשה וכן הוא בב"י סכ"ב אמנם משמע במרדכי דיש שיטה לענין אבן לכסות החבית או לפתוח הדלת שצריך מעשה וכן הובא שיטה זו בשו"ע ועיין ביאור הגר"א שלפ"ז גם בפורפת על האבן מדובר שעשה מעשה[ולפ"ז מבואר שמעשה כזה לא עוזר במטבע] והיה מקום לומר שלפ"ז גם באבנים להטמנה או לפצח אגוזים אמנם במג"א סקמ"ד ובגר"ז סנ"ג מבואר שכה"ג חשיב מידי דלאו בר עביד מעשה וצ"ב הגדרים בזה ועיין שלטי הגבורים דגיזי צמר חשיב מידיד לאו בר עביד מעשה אמנם מהר"ן שהוכיח מרבא שמועיל יחוד לעולם מבואר שהבין שזה בר עביד מעשה דאל"כ לא קשה מה שהקשה למה הגמ' לא תלתה את ר' יוחנן ברשב"ג ורבנן

י"ג]עיין רעק"א ריש סימן ש"ח שדן בסכין של מילה שרוצה ליחדו שלא יעמוד לזה שאם זה נהיה סכין של מילה צריך מעשה ואם לא מספיק דיבור אמנם בגר"א סימן ש"י ס"ז משמע שגם אם זה חל על ידי מחשבה צריך מעשה דדימה לדין כל הכלים אינם עולים מידי טומאתן אלא על ידי מעשה ובתוס' ריש פ' כל הכלים מבואר שכשמל"א מועיל יחוד ועיין תוס"ר שם שנקט שח"כ לא מועיל יחוד ועיין חזו"א מ"ג א' שדן שכלי זה דבר שלא שיך בו מעשה שמועיל יחוד לעולם ועיין גר"ז בקו"א סימן קנ"ט שכתב שח"כ חשיב דבר שאין דרכו ביחוד וצריך מעשה וצ"ע הגדרים בזה

**קכ"ה:**

**א.בביאור דין למדום – עיין רש"י וריטב"א ועיין רמב"ם פכ"ה הכ"א ובמ"מ שם ובמ"א סקמ"א ובחזו"א מ"ב סקי"ב**

**ב.גשיש של ספינה לא – בביאור הכונה עיין ריטב"א ד"ה וצואר וד"ה אבל דקאי על מחשבה ועיין חזו"א מ"ב סקי"ב**

**ג.בחסרון גשיש – עיין רש"י ופליג עליה בריטב"א ובגדרי יחוד דחס"כ עיין רמ"א ש"י ס"ז ועיין בגליון הגרעק"א ש"ח ס"א ובסכ"ב ועין גר"ז בקו"א סימן רנ"ט בקושיתו מנסרים ועיין חזו"א מ"ב י"ג ד"ה ומסתפקנא ועיין תוס"ר קכ"ג: ובחזו"א מ"ג א'**

**ד.במחוברת באביה – בביאור הגמ' עיין שיטה לר"ן וריטב"א ועיין מ"ב ש"ח סקפ"א**

**ה.בביאור המחלוקת ר' אמי ור' אסי – עיין שו"ת הרשב"א תשנ"ז וכן הוא בביאור הגר"א רנ"ט ס"ב וש"ח סכ"ב ועיין היטב מלחמות בסוגין**

**ו.בביאור החילוק בין חריות לאבן על פי החבית ובפסק הלכה בזה – עיין תוד"ה ואזדו ובמהרש"ל בשם תוס' ארוכים ,ועיין בעל המאור ועל דרך זה בריטב"א ובתורי"ד לעיל נ. ,ועיין רמב"ן במלחמות בסוגין ובר"ן בפרק נוטל ,מ"מ פכ"ה הכ"א ובמ"א סקל"ט מ' ובנתיב חיים שם ובחזו"א מ"ב י"א, ב"י סכ"ב ד"ה ומכל בשם רבינו ירוחם ועייין שו"ע סכ"ב ובביאור הגר"א שם**

**ז. בהא דבאבן על פי חבית אין חיסרון תורת כלי – עיין רמב"ן במלחמות הובא ברשב"א וריטב"א לקמן קכ"ו [ועיין ביאור הגר"א ש"ח סכ"ב מה שהביא מחידושי הרשב"א וצ"ב כוונתו]. ועין חזו"א מ"ב ד' ד"ה והא ,ועיין זה בבעל המאור בסוגין ובר"ן לקמן קכ"ו:**

**קכ"ו.**

**ח.האם סוגין מצד בונה או מוקצה – עיין תוס' באריכות ועיין רמב"ן בחידושיו ד"ה הא ועיין רש"י עירובין ק"ב. ד"ה הלכה**

**ט.תוד"ה בין – עיין מהרש"א ותוס"ר האם ר' יוחנן זה כמו ר' יהודה ועיין רא"ש בסופו שנסתפק בזה**

**י.תוד"ה והמונח - עיין מהרש"א ובחידושי הגרעק"א**

**י"א.בביאור תורת כלי – עיין רש"י ובביאור הגר"א שי"ג ס"א ועיין מה שישב הרא"ש ומה שהקשה המהרש"א, ובתוס' בשם ר"ת שהכוונה שעשה תיקון הנצרך ועיין רמב"ן במלחמות שהכוונה תואר כלי**

**י"ב. בסתירת דברי שמואל – עיין תוס' ד"ה רבי וברא"ש ועיין רמב"ן ועיין רשב"א בסוף פירקין**

**י"ב. בפסק הלכה בסוגין – מצאנו כמה שיטות א. שיטת הרא"ש [ועל דרך זה ברשב"א בשם הראב"ד וע"ש מה שהקשה עליו] ב.שיטת הבעל המאור ג. שיטת הרמב"ן במלחמות ד.שיטת הר"ן בסוגין ועיין חזו"א סימן מ"ב סק"א-ו שהאריך בביאור השיטות ,ובענין פסק השו"ע בזה עיין שי"ג א' ובבה"ל שם, וש"ח ס"י ובמ"ב שם וחזו"א סק"י,**

**י"ג.בהא דמבואר כאן דחריות אין תורת כלי ולענין הלכה בחריות בחשב – עיין מהרש"ל ומהרש"א בסוגין ועיין ר"ן בסוגין ועיין רשב"א ור"ן ותוס' לעיל נ. לענין חשב ועיין חזו"א סק"ו מה שישב בזה ועיין חזו"א סק"י מה שהקשה בסתירת דברי הרמב"ם ועיין רמב"ם פכ"ה הי"ג ופכ"ו ה"ז ובמ"מ ובה"י, [ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' ד"ה הדרך העשירי]**

**י"ד.כיסוי כלים אם היה בית אחיזה האם צריך תורת כלי – ביאור הגר"א ש"ח י' ובבה"ל שם ועיין בר"ן בסוגין**

**ט"ו.בית אחיזה – בפסק הלכה עיין רא"ש ובבעל המאור ורמב"ן במלחמות ועיין ראשונים לעיל קכ"ה. ובטושו"ע ש"ח ס"י**

**ט"ז. בדין כיסויי קרקעות ומחובר לקרקע – עיין רי"ף ורא"ש ושאר הראשונים**

**טושו"ע רנ"ט ס"א ס"ב, ש"ח ס"י, סכ"ב – כ"ח [סכ"ה כ"ו ללמוד אם הסוגיא מ"ט.:] , סל"ח, שי"ג ס"א**

**קכ"ה:**

א]**כיון דהדקה וכו':**עיין גר"ז סימן ש"ט שאם ייחד אותה לעולם גם ללא שהידקה זה מועיל ועיין תוס' רי"ד לקמן קמ"ב. שכאן על ידי זה מותר אפילו מחמה לצל ומסתבר שגם לרמב"ן שנקט שבסוגין הנידון רק לצורך גופו אבל כה"ג שהדקה וודאי שזה נהיה חלק מהכלי

ב]**צאו ולמדום או שפשפום:** עיין רש"י שלמד שלמ"ד למדום הכוונה שזה נשאר מוקצה ורק הכונה שיכינו שלא יצטרכו להזיז ומבואר שכה"ג אין איסור לשבת על זה ללא להזיז וכמו שביאר כאן הריטב"א והאריך בזה המג"א סקמ"א ולפ"ז לא נתחדש בגמ' שיש מעשה שרבה מודה שמועיל אמנם מפורש בגמ' בתחילה שהמחלוקת מר סבר בעינן מעשה דהינו שיש מעשה שוודאי עוזר אמנם עיין במאירי בסוגין וכן מפורש ברבינו ירוחם הובא בב"י ובשו"ת הרא"ש כלל כ"ב בדרך העשירי וכן ביאר המ"מ פכ"ה הכ"א בדעת הרמב"ם שלמדום זה מעשה יותר גדול ובזה גם לר' אמי מועיל ועיין חזו"א מ"ב י"ב ועיין מ"ב סקפ"ט ולהלכה עיין בדבריו סקצ"ד שנקט שמועיל מעשה וכן בסימן ש"ג בשער הציון סקס"ב ועיין גר"ז שנקט שכה"ג לא חל על זה שם כלי גמור אלא שרק מותר כדי להשתמש בו וזה על דרך הרמב"ן שבזה איירי סוגין ובפשוטו כן הוא מדויק ברמב"ם שלגבי למדום כתב שמותר לטלטלם כדי לשבת עליהם משמע שסתם לטלטלם אסור

ג]**שפשפום:** עיין תוס' שהקשו הרי לגבי חבית לא הצריכו שום מעשה ותירצו שכל דבר לפי ענינו אמנם בראשונים כאן משמע שהעיקר מעשה כל דהו ומה שמניח לצורך שימוש זה כמו מעשה כל דהו ויתכן ששם לא היה למדום דהינו מעשה סידור בכולם לצורך השימוש וזה תלוי בראשונים לעיל

ד]**אתמר ר' יוסי בן שאול וכו:** עיין ריטב"א דמשמע שהוא חולק על שני האמוראים הקודמים שהעמידו באבנים וע"ש שמשמע מדבריו שכל הגמ' זה ביחס לקולא של ר' חנינא שלא צריך מעשה כלל אמנם בחזו"א מ"ב י"ב נקט שזה הולך גם על לימוד ושפשוף

ה]**גשיש קפיד עליה:** הנה בענין יחוד דבר שהוא חסרון כיס נקטו האחרונים שזה אותם גדרים של יחוד של מוקצה ולכן אם זה דבר שאין דרכו ליחודי לא יועיל אלא יחוד לעולם ואם זה דבר שדרכו ליחודי יועיל אפילו יחוד לזמן ועיין רעק"א שנקט לענין נייר שחשיב אין דרכו ליחודי ולכן צריך יחוד לעולם וכן נקט החזו"א מ"ב י"ג ד"ה מסתפקנא וכן מבואר מהמג"א שנקט שהפתק זה חסרון כיס ומבואר בגמ' שיחוד לשבת אחת לא עוזר אלא צריך יחוד לעולם וכן כתב הגר"ז בסימן רנ"ט בקו"א והנה הרמ"א סימן ש"י ס"ז לענין כיס של מעות הביא מהראב"ן שצריך מעשה כדי לשנותו ליחדו לשימושים אחרים דהינו שצריך לקורעו והנה בפשוטו מדובר שהיה שם יחוד לעולם וא"כ צ"ע למה שלא יועיל על ידי יחוד גרידא והיה מקום לומר שהראב"ן ס"ל כשיטות שצריך קשר בחריות וס"ל שזה גם ביחוד לעולם ודלא כרשב"א אלא כמבואר ברמב"ן אמנם הרמ"א העתיק דבר זה להלכה ועיין רעק"א ריש סימן ש"ח שהקשה שזה כמו חריות ומשמע שנקט שכאן זה יחוד לזמן רק הקשה שכאן שמצד עצמו זה לא מוקצה לכן יועיל יחוד לזמן וע"ש שתירץ שכאן שעשה מעשה להשתמש בו למעות לכן צריך לבטלו דוקא על ידי מעשה ועיין גר"ז שם שגם ביאר שהטעם ברמ"א שצריך מעשה כי זה מיד דאין הדרך ליחדו וצ"ע דהרי יחוד לעולם עוזר ומשמע שהבין שלא היה כאן יחוד לעולם וצ"ע

והנה מבואר בגמ' לענין נסרים של אומן דאם חשב לתת בהם פת לאורחים מותר לטלטלם ובפשוטו זה יחוד לזמן ובפשוטו מדובר ביחוד לזמן שהלשון חשב לתת פת לאורחים ולא שיחדם לכך וצ"ע א"כ למה זה מועיל והדבר קשה בתרתי א. שהרי בדבר שאין דרכו ליחודי לא מועיל יחוד לזמן ב. שהרי מפורש ברמ"א שצריך מעשה כדי להפקיעו ממוקצה ועיין גר"ז שכתב לישב או שברמ"א זה חל על ידי מעשה וכאן זה לא חל על ידי מעשה וצ"ע עדין שמסברא זה דבר שאין דרכו ליחודי כמו הפתק וכמו שהבאינו מהאחרונים עוד תירץ שכאן זה דבר שמצד עצמו אין בו שום סיבה להקצאה ורק כי הוא החליט ליחדם לכך ובזה מועיל להפקיע על ידי יחוד לזמן וע"ש שדימה לחריות דהמג"א ביאר דמצד עצמם הם כלי [ועדין צ"ע דבכיס ברמ"א לכאורא זה גם כך] ועיין חזו"א מ"ג כ"ג שכתב גם שנסרים זה דבר שהדרך ליחדו לדברים אחרים ולכן מועיל יחוד לזמן וכה"ג גם הרשב"א מודה וצ"ע מה זה שונה מכלי סחורה שנקט לא כך

והנה בתוס' קכ"ב: מבואר לענין כלי שמלאכתו לאיסור שחשב עליו למלאכתו להיתר מועיל על ידי יחוד והקשה החזו"א הרי מדובר שם בכלים שזה אין דרכם ליחודי ותירץ או שהיה יחוד לעולם או שזה היה על ידי מעשה או ששם מספיק שיהיה מיוחד גם להיתר ולא צריך שלא יעמוד לאיסור ובזה מועיל גם מחשבה והנה בתוס' שם מבואר שגם בכלי קיואי מועיל יחוד ושם לא שיך סברת החזו"א ובהכרח כתירוצי החזו"א הראשונים ועיין תוס"ר שבאמת כתב שבחסרון כיס לא יועיל יחוד ויתכן שכונתו שכאן אין מעשה ולא היה יחוד לעולם ורק שבמלאכתו לאיסור מספיק שזה מיוחד גם לזה וכסברת החזו"א

והנה הגמ' אומרת שגשיש קפיד עליה וכתב רש"י שזה חסרון כיס ובריטב"א כתב שאם זה חסרון כיס וודאי מועיל יחוד וצ"ע שכאן הרי זה לא יחוד לעולם וא"כ למה שוודאי יועיל יחוד ומה זה שונה מהפתק ואולי הבין שכאן זה יחוד לעולם ובכל אופן יש את כל הסוגיא וצ"ע ובכל אופן מרש"י מבואר שיחוד לזמן לא עוזר אפילו אם באבן על פי החבית זה עוזר ועיין חזו"א שכתב צד שכוונת הגמ' שכאן גם שפשוף ולימוד לא עוזר דהינו שצריך מעשה אלים וצ"ע בכ"ז

ו]**במחוברת מאביה:** עיין שיטה לר"ן ובפירוש אחד בריטב"א שהכונה שהיה בזה פירות והוא חס עליה ולכן זה כמו גשיש לעיל אמנם הריטב"א וכן במ"ב סקפ"א שכיון שזה מחובר צריך מעשה יותר גדול כדי ליחד את זה שזה לא יהיה מוקצה וע"ש במ"ב שקי"ל כמו שני הטעמים להלכה והנה יוצא מהגמ' שיש מוקצה גם במחובר ורק שסתם זמורה אינה מיועדת לשימוש ודלא כאחרונים לענין נר על הדלת שרצו לבאר שאין מוקצה במחובר

ז]עיין שו"ת הרשב"א ח"א סימן תשנ"ז וכן הוא בביאור הגר"א ש"ח סכ"ב ורנ"ט ס"ב שהמחלוקת אמוראים כאן האם יחוד לזמן מועיל רק שדעת הרשב"א שכל הנידון גם בדבר שדרכו לכך ודעת הר"ן שזה רק בדבר שאין דרכו לזה והנה לשון הגמ' האם צריך מעשה וצ"ל שהכוונה בכה"ג שזה לזמן האם צריך מעשה ועיין חזו"א מ"ב ט' ובעוד דוכתי שדן שלמ"ד שלא עוזר זה אפילו ביחוד לעולם אמנם הביא דהשו"ע נקט לא כך וכתב שזה דוקא יחוד מפורש לעולם ולא בסתמא ע"ש והנה ברשב"א מפורש שעוזר אמנם יתכן שזה לשיטתו שאין הבדל בין דרך או לא אבל לר"ן אין לנו מקור לזה ועיין רמב"ן במלחמות שנקט שחריות זה יחוד לעולם ומשמע שדומיא דהכי מדובר בסוגין

ח]מבואר בגמ' דנחלקו אמוראים האם באבן על פי החבית זה קיבל תורת כלי או לא והנה נחלקו תנאים לעיל נ. בחריות שישב עליהם האם זה כבר לא מוקצה והקשו הראשונים מה זה שונה מסוגין ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים דשיטת הבעל המאור והריטב"א וכן הוא בחד ביאור בתוס' דבאמת למ"ד שם שמועיל ישב ה"ה כאן מועיל באבן שזה לא מוקצה ולפ"ז פסק הבעל המאור בסוגין לקולא ועיין מרדכי שגם נקט שזה אותו נידון ובתחילה כתב שכיון שבסוגין מחמירים ה"ה בסוגיא דלעיל אמנם הביא שיטות שאדרבא קי"ל בהכל לקולא ועיין ר"ן וברמב"ן במלחמות שכתבו לישב דחריות רגילים ליחדם לישיבה לכן מועיל ישב משא"כ באבן על פי החבית ונדבך של אבנים שלא רגילים ליחדם לשימוש ישיבה או לכסות חבית בזה לא מועיל ישב ועיין מ"מ שכתב לחלק דחריות בסתמא זה לא מוקצה ורק כי יחדם להסקה זה מוקצה ובזה מועיל יחוד בעלמא אבל נדבך בסתמא זה מוקצה וכה"ג לאפוקי מתורת מוקצה לא מועיל יחוד בעלמא ועיין נת"ח וחזו"א מ"ב י"א מה שביארו בכוונתו ועיין לעיל נ.שהבאינו דבריהם ועיין רעק"א ריש סימן ש"ח

והנה הרי"ף לא העתיק סוגין דאבן על פי החבית ונדבך של אבנים ועיין מ"מ דמסברא זה כמו חריות ולכן כיון ששם מועיל מחשבה ה"ה כאן וצ"ע דהרי"ף סתם לענין אבן על פי החבית שאסור והרי הגמ' מדמה לנדבך של אבנים ובהכרח שגם שם אסור וכבר הקשה כן החזו"א

והנה הב"י חידש שאבן אם מיחדה לעולם זה עוזר וכתב לדון האם צריך גם מעשה או שמועיל יחוד לבד ובתחילה כתב שכמו שכאן איכא מ"ד שצריך שפשוף ה"ה ביחוד לעולם וכן הביא בשם המרדכי אמנם ע"ש שדן שכאן שזה יחוד לעולם לא צריך מעשה ועיין בשו"ע סכ"ב שהובא בזה שני דיעות ועיין לעיל סימן רנ"ט לענין הטמנה באבנים שאם יחד לעולם מועיל ומשמע שלא צריך מעשה ועיין שו"ת הרשב"א לענין המיחד אבן לפצוע אגוזים שנקט שצריך יחוד לעולם וכתב שלא צריך מעשה שזה כמו מיחד עפר דמבואר בגמ' שזה מידי שלאו בר מעשה לא צריך מעשה אמנם במרדכי נקט שזה מידי דבעי מעשה אמנם צ"ע מה נידון הב"י שיצטרכו מעשה שהמרדכי נקט שגם חריות צריך מעשה אבל השו"ע שפסק שלא צריך מעשה א"כ למה כאן שכן יצטרכו וכבר הקשה כן החזו"א ומשמע שיש סברא שאבן זה גרע שצריך מעשה וכמשמעות לשון רבינו ירוחם שזה החילוק ין חריות לאן על פי החבית

והנה דעת הרא"ש ועוד ראשונים שלהלכה לא צריךתורת כלי ובכל אופן אבן על פי החבית לא עוזר אמנם לראשונים שצריך תורת כלי יש משמעות שהחיסרון בסוגין מצד תורת כלי וצ"ע בפרט זה

ט]מבואר בגמ' לקמן שר"י ס"ל שצריך תורת כלי וצ"ע א"כ מה הצד שמועיל אבן על פי החבית הרי אין כאן תורת כלי ועיין בעל המאור ובר"ן שכתבו שישב על זה פעם אחת זה כמו יחוד כלי ובזה ביארו שחריות מועיל בישב אפילו שאין על זה תורת כלי כי ישב זה כמו תורת כלי וצ"ע דהר"ן בחריות נקט אם ישב מועיל כ"ש חשב הרי כאן מבאר סברא שצריך דוקא ישב כדי שיהיה לזה תורת כלי ןתירץ החזו"א דנפק"מ בדבר שיש עליו תורת כלי כגון פקורין של צמר וצ"ע ועיין בזה לקמן בסוגיא דתורת כלי ועיין רמב"ן שכתב שבאמת הגמ' כאן שדנה שמועיל אבן על פי החבית או נדבך של אבנים זה באמת לא מתיר את זה לגמרי גם לטלטל מחמה לצל או לצורך מקומה אלא יש כאן הכנה רק לענין זה בלבד שאפשר לטלטל כדי לכסות או לישב עליהם ומבואר חידוש ששיך שיהיה לזה שם כלי רק לענין שימוש מסוים ובפשוטו הוא דומיא דהגמ' בביצה ח. דאפר כירה מוכן לוודאי ואין מוכן לספק אלא ששם זה הכנה גמורה רק שעפר לא יכול לחול תורת כלי וכאן חסר בהכנה ועיין רמב"ן דמשמע שר' אמי ס"ל שאין כזה מושג ולענין חריות משמע ברמב"ן ששם הסידור לשבת עליהם זה כמו תורת כלי ובאמת חשב נקט הרמב"ן שלא עוזר [אמנם לא מפורש בדבריו שהטעם שלא עוזר בגלל החיסרון של תורת כלי וכן מבואר בחזו"א שנקט בעצם שיחוד בישיבה עדיף ממחשבה וכן מוכח מקושית החידושי הר"ן ממטה שיחדה למעות] ודעת הרא"ש דמה דצריך תורת כלי זה רק מצד ששם יש חיסרון מצד שזה בקרקע וזה נראה כבונה וברשב"א משמע שכיון שזה משמש אם הקרקע לכן צריך תורת כלי לאפוקי ממוקצה

**קכ"ו. סוגיא דנגר ותורת כלי**

**שיטת רש"י**

א]שיטת רש"י דגם הענין שיהיה קשור לאפוקי מדין בונה וכן הוא מפורש בדבריו בעירובין ק"ב. וכיון שהגמ' מדמה קנה לנגר חזינן שגם בקנה שיך לדון מצד מחזי כבונה ולפ"ז ר'יוחנן שאמר הלכה כרשב"ג הכוונה שמצד בונה אין שום חיסרון אמנם עדין יש איסור מצד מוקצה מצד שצריך תורת כלי והגמ' אומרת שפליג עליה בחדא והנה מזה שהגמ' מדמה לחריות חזינן שגם בדבר שאין סרך מחובר צריך תורת כלי ועיין חזו"א מ"ב א' שהקשה אולי רשב"ג מודה שבקנה צריך תורת כלי מצד בונה וע"ש שחידש שהתורת כלי לא עוזר שלא יהיה מחזי כבונה [ועיקר הסברא מבוארת בתוס"ר בסוגין] ולכאורא יתכן שנידון הגמ' האם רשב"ג צריך תורת כלי מצד מוקצה שעל זה ר"י אמר אבל הגמ' לא דנה מצד בונה

ובביאור הדין תורת כלי רש"י אומר שיהיה לזה שימוש אחר חוץ מכיסוי הכלים וצ"ב א"כ מה זה שיך בחריות וצ"ל שכיון שלא כל שימוש זה סיבה לשם כלי זה מחייב שצריך תיקון יותר אלים שזה יעשה כלי ועיין תוס' שתמהו על רש"י שלמה ששימוש כיסוי זה לא סיבה לשם כלי ועיין רא"ש שכתב לישב שיטת רש"י שזה אסור מצד בונה וצ"ע שהרי רש"י שאל מדלתות הכלים ועיין מהרש"א שתמה עוד מה הגמ' שואלת מחריות ששם זה נידון של מוקצה ועיין ביאור הגר"א סימן שי"ג שהקשה הרי כל שברי כלים זה כלי מצד חזי לכיסויי ביה מנא ולמה כיסויי כלים גרע ועיין חזו"א שהקשה שאם צריך ממש תורת כלי מה הגמ' אומרת הלכה כרשב"ג הרי בין כה מה שנצרך לדין מוקצה זה גם סיבה שלא יהיה בזה מחזי כבונה וע"ש

**שיטת תוס'**

ב]עיין תוס' שהאריכו דרק בפקק החלון שיך לדון מצד בונה אבל בשאר הדברים אפשר לדון רק מצד מוקצה דהינו גם לר"א ולפ"ז ביארו שר"א בפקק החלון משני סיבות הצריך קשור ותלוי א. מצד בונה ב. מצד מוקצה ונפק"מ בדין בונה במקום שזה יהיה כלי וע"ש שביארו המקור לשני הדברים והטעם שר"א מחמיר כאן שדברים שזה תשמישי בית זה יותר חמור ועיין חזו"א מ"ו ד' שתשמיש מחובר לא נותן לזה שם כלי ולפ"ז מבואר בסוגין שיש שלש שיטות בין בפקק החלון בין בקנה ובין בנגר דלר"א צריך קשור ותלוי ולר"י צריך קשור אפילו שזה לא תלוי ולרשב"ג ס"ל שלא צריך לא קשור ולא תלוי ור' יוחנן אמר שהלכה כרשב"ג ובכל אופן הצריך תורת כלי לכאורא זה שיטה רביעית דהינו שלא צריך דוקא קשור כמו לר"י אלא מספיק תורת כלי ולפ"ז יש לנו ארבע שיטות וכן נקט החזו"א וכן המשמעות הפשוטוה בתוס' ד"ה בין אמנם עיין מהרש"א ובתוס"ר שם וכן בהמשך סוגין שכתבו שקשור של ר' יהודה זה כדי שיהיה שם כלי ובאמת אם יש שם כלי לא צריך קשור ועיין תוס"ר שהראיה מזה שר"י העמי המשנה כר"י ולמה לא העמיד כרשב"ג אלא מצד שהוא ס"ל באמת כר"י [ולפ"ז מיושב קושיות החזו"א שם] ולפ"ז צ"ע למה ר' יוחנן לא אמר הלכה כר"י אלא אמר הלכה כרשב"ג וצ"ל שעיקר כוונתו שאין הלכה כר"א בר פלוגתיה דרשב"ג וצ"ע והנה הגמ' בעירובין אומרת ששמואל ס"ל שבנגר צריך קשור והקשו התוס' הרי היאו ס"ל כרשב"ג שלא צריך תורת כלי וכתבו דבהכרח דאיהו ס"ל דיש כאן חיסרון של מחזי כבונה ולכן צריך קשור והנה לפ"ז יתכן שצריך דוקא קשור ולא תורת כלי ובפשוטו זהו ספק הרא"ש בסוף דבריו והנה עיין חזו"א שנקט שכיון שר"י זה דוקא קשור ובהכרח שזה סברא מיוחדת במחובר דהרי בעלמא בחריות ודאי מועיל מעשה כמו קשירה וא"כ מה סתירה בדברי שמואל והניח בקושיא אמנם לנ"ל ששמואל זה לא דוקא קשור א"ש שבאמת זה לא משהו מיוחד בקרקע אמנם עדין צ"ע כיון שבר"א רואים סברא יוחדת בתשמיש קרקע אולי שמואל גם ס"ל כך ולכן הוא מצריך קשור ואולי ס"ל שלבי החסרון שזה מעשה קרקע לא עוזר קשור ללא תלוי וצ"ע בזה

ג]והנה התוס' הוכיחו משלשה מקומות שנידון סוגיא זה מצד מוקצה ולא מצד בונה א. בתוד"ה בין כתבו שכיון שר"י אומר כמחלוקת במשנה כך בנגר והרי במשנה זה בנין ארעי שלרבנן אין איסור ובהכרח זה מצד מוקצה ב.בתוד"ה רבי הוכיחו מקנה שנקטו שקנה זה לא דבר שמשמש בקרקע ובהכרח שזה נידון של מוקצה ג. בא"ד הוכיחו מהא דהגמ' מדמה את ר' יוחנן לחריות ששם לא שיך נידון של בונה בהכרח שנידון סוגין זה מצד מוקצה ועיין מהרש"א בתוד"ה בין שהקשה למה בהמשך דבריהם לא הביאו את ראיה א' וביאר שזה לא מוכרח דאפשר לומר שמדרבנן במשנה יש בונה ולכן הוצרכו לשאר הראיות אלא שזה עצמו הוקשה להם מי אמר לגמ' שמה שר' יוחנן אמר במחלוקת במשנה זה גם בנגר הוא לא מצד בונה ועל זה תירצו כנ"ל ועיין חידושי הגרעק"א דכתב דאין לומר דלגמ' היה אפשרות לבאר שנגר ופקק זה מצד בונה דא"כ למה ר' יוחנן אמר כמחלוקת כאן כך כאן וביאר המשנה כר"י ולא כרשב"ג שפסק כמוהו אלא בהכרח שר"י ורשב"ג זה הינו הך דשניהם זה מצד מוקצה וקשור זה רק כדי שיהיה תורת כלי והדרא קושית המהרש"א לדוכתא

והנה עיין מהרש"ל לעיל קכ"ה: שהביא מר"ת וכן הוא בספר הישר סימן רפ"ד שבאמת קי"ל שצריך תורת כלי ולכן באבן על פי החבית לא מועיל ובאמת קי"ל שצריך דוקא קשר בחריות דהינו שישב זה פחות מקשר ואם חשב לא עוזר גם ישב לא עוזר ומה שרב אסי ס"ל לעיל להתיר באבן על פי החבית שם זה לא בשם ר' יוחנן והוא ס"ל שלא צריךתורת כלי ולפ"ז בפשוטו גם בפקק החלון ובנגר צריךתורת כלי וכן בכיסויי הכלים וכמו שר' יוחנן אמר

**שיטת הרא"ש**

ד]עיין רא"ש שהקשה על הרי"ף שכאן העתיק המשנה כצורתה ללא להעמיד שיש תורת כלי אלא שאפילו שלא קשור ולא תלוי דהינו כרשב"ג לגמרי וכן לעיל פסק בחריות כרשב"ג דהינו שמספיק חשב א"כ לא צריך תורת כלי וכן לענין נגר העתיק רק תורת כלי ובסוגיא דעירובין נקט כר' יהודה שצריך קשור וכתב שבאמת סוגין הכל הנידון מצד מוקצה ואין נידון מצד בונה ולכן לר' יוחנן שצריך תורת כלי ה"ה במשנתינו וכן לא ס"ל כרשב"ג דחריות אמנם שמואל הרי ס"ל שצריך קשור ובהכרח שזה מצד בונה וכן מה שפסק בקנה שצריך תורת כלי זה רק מצד בונה ובפקק החלון לא שייך בונה ולכן לא צריך כלום עכ"ד והנה לפ"ז בכיסוי כלים לא צריך תורת כלי ורק אם זה מחובר בקרקע שיש כאן מחזי כבונה [וכן ביאר החזו"א וע"ש שכתב שלפ"ז גם באיכא בית אחיזה יש מקום לחוש לבונה וצריך גם תורת כלי] ובאמת הטור לא העתיק שצריך תורת כלי והב"י תמה עליו ולכאורא הביאור כנ"ל אלא שצ"ע מנ"ל לפסוק שיש תורת כלי בקנה הרי ר"י אמר דבר זה כי סבר שיש מוקצה אבל לדידן מהיכי תיתי שיש כאן משום בונה וצ"ל שכיון שס"ל שיש מושג של מחזי כבונה מסתבר שדבר שלמאן דאמר שצריך תורת כלי זה מחסר בתורת כלי זה גם סיבה שיהיה בזה איסור בונה והנה הרא"שהעתיק את ר"י על המשנה של כיסוי הכלים וצ"ע הרי פסק שלא צריך תורת כלי וצ"ל שכונתו על מחובר וס"ל שלא מספיק בית אחיזה אלא צריך גם תורת כלי ועיין לקמן

**שיטת הרמב"ן**

ה]עיין רמב"ן שכתב שרק תלוי זה נידון של בונה אבל כל השאר זה נידון של מוקצה וכתב דהרי"ף כאן פסק שצריך תורת כלי אבל הלכה כרשב"ג ובעירובין פסק כשמואל לענין נגר וכתב ששם מדובר במקרה שלא היה לזה שם כלי ולכן צריך קשור וכאן בקנה מדובר שיש לזה תורת כלי ולכן לא צריך קושר ולפ"ז עיקר המימרא שהלכה כרשב"ג זה לאפוקי מר"א ועיין חזו"א שלפ"ז גם בפקק צריך שיהיה לזה תורת כלי ורק שהוא סמך על מה שכתב בקנה שצריך תורת כלי והנה עדין קשה משמואל שפסק שצריך קשר בנגר והרי הוא פסק שמועיל חשב והרי הגמ' מוכיחה מזה שלא צריך תורת כלי ותירץ הרמב"ן שחריות כיון שזה מתוקן ועומד לכך ס"ל לשמואל שלא חסר בתורת כלי אלא שצ"ב איך הגמ' אצלינו מוכיחה מזה שרשב"ג ס"ל שלא צריך תורת כלי עד כמה שחריות זה עדיף ותירץ שר' יוחנן שגם ביש לו בית אחיזה הצריך תורת כלי בהכרח שצריך תורת כלי אלים וא"כ גם בחריות זה חיסרון אלא שעדין קשה שהרי אנן קי"ל שישב עוזר ותירץ הרמב"ן שדוקא ישב עוזר וזה עדיף מחשב וכה"ג שזה חריות שזה מתוקן ועומד לכך על ידי הישיבה זה מקבל תורת כלי ולכן זה עדיף מנגר וקנה והנה יש להסתפק לרמב"ן האם מה שכתב שישב עדיף מחשב זה רק מחמת שצריך תורת כלי או ששם הכונה מצד צורת היחוד והנה הר"ן שם הקשה על הרמב"ן ממטה שיחדה למעות דחזינן דיחוד זה עדיף מהניח עליה מעות והנה כל זה אם דברי הרמב"ן מחמת צורת היחוד אבל אם זה סברא מצד תורת כלי א"כ אין זה ענין לסוגיא שם

ועיין רמב"ן שהקשה עוד מה טעם רב אסי שמועיל אבן על פי החבית הרי צריך תורת כלי ותירץ ששם הנידון רק לענין אותו דבר שהוכן ולא שזה יקבל שם כלי גם לטלטלו לשאר צורך גופו ומקומו והנה צ"ע אם לא צריך תורת כלי לענין לטלטל לאותו צורך א"כ למה בנגר זה לא מועיל וכן בפקק החלון או קנה שהתקינו להיות פותח ונועל וכן חשב בחריות וכן ביחוד עפר וצ"ל שרק מעשה שמראה שזה מוכן לשימוש לענין שבת זה עוזר ולא שסתם עשה בזה מלאכה בערב שבת שזה לא מראה שזה עדין עומד לשימוש והנה בעיקר הא שהרמב"ן נקט שיש כזה מושג שזה מוכן רק לענין שימוש מסוים בפשוטו יש כזה גמ' לענין אפר כירה שמוכן לוודאי ולא מוכן לספק ומה שהרמב"ן בסוגיא דלא ניתנו עצים אלא להסקה לא ביאר כך מצד שס"ל ששם יש הכנה גמורה לצורך הסקה ואין שום סיבה שלא יקבל תורת הכנה גמור וכמבואר בלשונו שם

**שיטת בעל המאור**

ו]כיון שהגמ' אומרת ששמואל ס"ל בנגר כר"י בהכרח שס"ל שמחובר שאני ולפ"ז לא מדמים נגר אלא לפקק ולא לקנה דהינו שנקט שקנה זה לא נחשב תשמיש מחובר וזה על דרך תוס' ולכן נקט דבפקק החלון ונגר צריך דוקא קשור אבל בקנה קי"ל כר"י שצריך תורת כלי ולא צריך דוקא קשור והנה הרמב"ן תמה שעד כמה שהגמ' מדמה מהיכי תיתי לחלק ביניהם ולכאורא הכוונה דמדברי שמואל חזינן בהכרח שיש מעלה של מחובר וס"ל לבעל המאור שזה לא שיך בקנה ועיין חזו"א שביאר מקור על פי הירושלמי והנה קשה עוד למה בחריות ישב עוזר וביאר שכל מעשה שימוש זה נחשב תורת כלי ובזה ביאר שלכן עוזר אבן על פי החבית וכן פסק לדינא [אמנם יש שם לשון שכל ההיתר לצורך השימוש שיחדו וצ"ב] ולפ"ז בחריות ישב באמת לא מועיל ומשמעות לשונו דמה דישב עדיף מחשב רק מצד המעלה של התורת כלי ולא שיש סברא גם מצד עצם היחוד

**שיטת הר"ן והרשב"א**

ז]עיין בר"ן שלהלכה נשאר כדמיון הגמ' בין פקק נגר וקנה ובשלשתם צריך תורת כלי אלא שנקט ששימוש חשיב תורת כלי ולכן ישב עוזר ומה שבפקק החלון סתם הרי"ף כי על פי רוב כבר השתמשו בערב שבת משא"כ בקנה והנה כאן משמע בדבריו שחשב לא יעזור דאין שם תורת כלי דנקט להוכיח מחריות שישב זה תורת כלי וצ"ע דהרי לעיל כתב שחולק על הרמב"ן וס"ל שחשב עדיף מישב ועיין חזו"א סק"ו שדחק דלעיל מדובר מצד עצם היחוד ובזה חשב עדיף ונפק"מ כגון בפיקורין שיש לזה תורת כלי משא"כ במקום שאין תורת כלי שם צריך דוקא ישב אבל זה לא מצד עצם היחוד אלא מצד התנאי של תורת כלי והנה קושיא זו קשה גם על תוס' שכתבו לעיל לחלק בין חריות לאבנים דבחריות מספיק ישיבה והקשה המהרש"ל בסוגין א"כ מה הגמ' שואלת מחריות על קנה הרי שם זה עדיף ועיין מהרש"א שישב דכל העדיפות זה בישב ולא בחשב ולפ"ז צ"ל לעיל שדוקא ישב עוזר והרי תוס' כתבו שם מפורש שחשב עדיף וצ"ל כנ"ל וצ"ע ובאמת היה מקום לדון דבחשב יש לזה כן תורת כלי וכסברת הרמב"ן שכיון שזה מתאים לזה והוא מיחד את זה וכל קושית הגמ' רק על ר' יוחנן שגם ביש לו בית אחיזה צריך תורת כלי ובזה באמת אנן לא קי"ל כר"י אמנם אין זה במשמעות דברי הר"ן וצ"ע בזה

והנה הרשב"א בסוגין ביאר בדעת הרי"ף שפסק את ר' יהודה מצד שצריך תורת כלי ובאמת צריך או תורת כלי או קשור וחזר והקשה בדעת שמואל שפסק את חריות חזינן שלא צריךתורת כלי ובכל אופן לענין נגר פסק כר"י וכתב שתשמיש מחובר זה גרע ומשמעות לשונו שזה אותו חיסרון שדיבר מקודם דהינו שזה חיסרון מצד פרשת מוקצה והנה לא כתב מפורש האם זה סברא גם בקנה או לא והנה אם נימא שזה סברא גם בקנה צ"ל שמה שהגמ' מוכיחה מחריות לרשב"ג זה רק כיון שר"י דיבר בכל כיסוי הכלים לכן זה קושיא מרשב"ג אבל לשמואל באמת יתכן שבנגר וקנה רשב"ג מודה שצריך תורת כלי ויש מקום לומר עוד דסוגין ס"ל שהסברא לא מצד מחובר ולכן הקשתה אבל בדעת שמואל זה סברא רק במחובר וגם כיסוי הכלים בכלל אלא שצ"ע א"כ מנ"ל לגמ' שאין הכונה בשמואל כמו בר"י

ח]והנה הרשב"א לעיל פסק בחריות שמועיל חשב ולפ"ז בהכרח שקי"ל שבכיסוי הכלים בכל אופן לא צריךתורת כלי וצ"ע איך הביא כאן את הרי"ף שפסק שצריך תורת כלי כדבר פשוט וואין לומר שלעיל פסק בחריות רק לענין הנידון של היחוד וכנ"ל בר"ן שהרי כתב מפורש שם שקי"ל בחריות כרשב"ג וכן לשונו בתשובותיו וצ"ע ואם נימא שבשמואל מוכח מהלך אחר מסוגין ושתשמיש קרקע זה אחרת א"כ א"ש שקי"ל דלא כסוגין אלא שא"כ למה בדעת הרי"ף ביאר אחרת ממה שביאר בדעת שמואל וצ"ע בכל זה

**שיטת הרמב"ם**

ט]הרמב"ם פסק בקנה ונגר דבעינן תורת כלי ובדבריו מפורש שזה בכל דבר אפילו המטלטל שביאר קנה של זתים ע"ש וכן בפכ"ה הי"ג לענין כיסויי הכלים שהצריך בכל כיסויי הכלים תורת כלי אמנם לענין פקק החלון סתם את דבריו ולענין חריות פסק שמועיל אפילו חשב ובהכרח צ"ל שהיה לו מקור שאין חריות דומה לסוגין ויתכן שמקורו מדברי שמואל שפסק בנגר כר"י ובחריות שמועיל חשב והרי הגמ' מדמה נגר לקנה ובהכרח שלהלכה חריות זה אחרת שלא חסר להם בשם כלי ועל דרך הרמב"ן ויתכן עוד מצד סברת המ"מ שמצד עצמם קימי לישיבה ורק שמדובר שהקצה אותם לעצים ולבטל הקצאה זה יותר קל ובפשוטו לפי דבריו אין לנו מקור ששימוש חשיב תורת כלי כיון שחריות זה אחרת

**בפסק השו"ע**

י]הנה השו"ע סימן שי"ג פסק כרא"ש שבפקק החלון לא צריך תורת כלי ורק בקנה צריך קשור ובנגר צריך תורת כלי והביא את שיטת רש"י ור"ת בגדר תורת כלי ולענין כיסוי הכלים כתב שצריך תורת כלי וה"ה שימוש עוזר והנה עיין חזו"א סק"י שצ"ל שמדובר בכיסוי כלים שבקרקע שיש חשש בונה דלרא"ש הרי קי"ל שלא צריך תורת כלי אלא שא"כ צ"ע מנ"ל שמועיל להשתמש דהרי כל מקור הר"ן מחריות והרי שם זה מטלטלים אמנם המ"ב ביאר שהשו"ע מדבר על כל כיסוי הכלים וכתב שה"ה אם יחדם לכיסוי זה מועיל כמו חריות וזה צ"ע שהשו"ע העתיק לשון הגמ' שצריך תורת כלי ובגמ' מפורש שלפ"ז חשב לא יעזור עוד צ"ע שעד כמה שבחריות נקט שגם חשב עוזר בהכרח שזה עדיף וא"כ אין מקור ששימוש חשיב תורת כלי ובפשוטו צ"ל שחשש לר"ן ולכן בסימן שי"ג העתיק כרא"ש מצד שלר"ן בפקק החלון תמיד כבר השתמש קודם ורק החמיר גם את הרא"ש בנגר וכאן חשש לר"ן אמנם כיון שלפי הר"ן נשתמש מותר הקיל בזה ועדין צ"ע והנה השו"ע העתיק את רש"י רק בסימן שי"ג ולא לענין כיסויי הכלים ויתכן שהסבר רש"י שצריך תורת כלי גמור נסתר מהא דקי"ל דחשב עוזר בחריות או ישב ורק אם כל דברי רש"י זה במחובר יש לקיים שיטתו

והנה השו"ע האריך בדין יחוד דאבן וצ"ע למה אין חיסרון שאין על זה תורת כלי ועיין חזו"א סק"ז ט' שדן שסתם אבן חשיב יש על זה תורת כלי עוד דן שם דכמו דבעפר כיון שזה מידי דלאו בר עבידא מעשה לא צריך מעשה ה"ה לענין תורת כלי וצ"ע בזה ועיין מג"א סקמ"ד שכתב שגם מידי דלאו בר מעשה ותורת כלי אבל אם אין דרכו ליחודי צריך יחוד לעולם וצ"ב נידונו שם

**קכ"ו:**

י"א]**כל כיסויי וכו':** מבואר בגמ' דהמחלוקת בחברינהו בארעה ועיין גמ' לעיל קכ"ה. כמאן מטלטלינן כיסויא דתנורא דאין להם בית אחיזה כראב"י ועיין רש"י ותוס' שזה כר' יוסי וכתב הרא"ש שלפ"ז קי"ל כר"י אמנם הרי"ף העתיק הגמ' שם וכן פסק כאן כת"ק ועיין רמב"ן או ששם מדובר בתנור תלוש ובאמת אין בזה מחלוקת עוד הביא שמכסה תנור זה יותר קל שכל התנור משמש על ידו והרמב"ם ישב ששם מדובר שזה רק מחובר בקרקע ובסוגין מדובר שזה טמון בקרקע

י"ב]אמר ר' יוחנן והא שיש עליו תורת כלי עיין רש"י שזה גם במקום שיש בית אחיזה צריך תורת כלי אמנם בביאור הגר"א על השו"ע ש"ח ס"י כתב שרקבאין בית אחיזה צריך תורת כלי ועיין בה"ל שם דמימרא דר' יוחנן זה על הסיפא על דברי ר' יוסי וע"ש שביאר שרק רש"י שביאר שצריך שיהיה לזה עוד שימוש זה שיך גם בדבר שיש לו בית אחיזה אבל לשיטת ר"ת זה לא שיך והנה הר"ן ביאר כר"ת ובכל אופן ביאר כרש"י ועיין בבה"ל שאם יש בית אחיזה מתחילת בריתו א"ש ע"ש

י"ג]הרא"ש העתיק את הגמ' של יש לו תורת כלי וצ"ע כיון שפסק שאין הלכה כר' יוחנן ורק במחובר צריך א"כ למה העתיק דבר זה וצ"ל שכוונתו בכיסויי קרקעות וכיון שס"ל כרש"י שזה מצד בונה אלא שצ"ע כנ"ל מהגר"א שאם יש בית אחיזה זה תורת כלי וצ"ל שהרי חשש לרש"י שהכונה תורת כלי זה שימוש נפרד וצ"ע והטור השמיט גמ' זו ובפשוטו מצד הנ"ל שלא קי"ל כן לדעת הרא"ש

**פרק מפנין**

**בדיני דברים שראוי רק לאחרים**

**א.תרומה טהורה חזיא לכהן ובדין קונם – תוד"ה כיון וד"ה דאי ולעיל מ"ו: ד"ה מי יימר וברשב"א שם, רמב"ן מ"ז. ד"ה קרטין ובר"ן שם ד"ה ומהא ובביאור שיטתו עיין בשלט"ג שם ועיין בחידושי הר"ן שם מה שביאר את שיטתו ועיין מג"א ש"ח סקע"ט ובפמ"ג שם ובהכרעת המ"ב, ועיין חזו"א מ"ג סק"כ בביאור מחלוקת הראשונים**

**ב. דמאי דאי בעי וכו' – עיין תוס' וברמב"ן והרשב"א לענין הטעם דחזי לעניים ועיין בגליון רעק"א לסימן תקט"ו ועיין אבי עזרי פכ"ה משבת**

**ג.בהא דאי בעי מפקיר נכסיה – עיין קה"י ביצה סימן כ"ג שהביא השיטות לענין הפקר בשבת ובישוב סוגין, ועיין עמק ברכה דיני לולב אות ט"ז [עמוד צ"ח] ויש לברר האם כל צד רחוק מפקיע שם מוקצה [ועיין תוס' ביצה ו. ד"ה וכי וברשב"א שם] ועיין חזו"א מ"ד ט"ו**

**ד.בדין מוקצה לאכילה לאדם אחד ולא לאחר – תוס' והרשב"א הנ"ל לענין קונם ועיין שער הציון סוף סימן תקט"ו בשם המאירי**

**ד.תרומה טהורה באין כהן – ב"י סימן תנ"ז שהביא מספר תרומה וע"ש מה שהקשה עליו ועיין גר"ז סעיף ס"ה**

**ה. בביאור הפלוגתא דמתניתין ובריתא לענין חרדל - עיין רשב"א ור"ן ועיין שלט"ג מה שהאריך בדעת הטור**

**ו. בדין אין כלבים בעיר – מג"א סקנ"ו ובגר"ז ש"ח סעיף ס"ה**

**[ז.בדין כלבים של הפקר – עיין מג"א שכ"ד סק"ז ובמחצית השקל שם]**

**ח.בדין מאכל ביוה"כ ושאר איסורי גברא – רעק"א בשו"ת סוף סימן ה' ועיין או"ש פ"ד מיו"ט ועיין ראשי יוסף מ"ד. ד"ה טבל מוכן הוא ועיין רש"ש במתניתין לענין מעשר שני שלא נתנו חומש ועיין או"ש פכ"ה משבת הי"ט ובשער המלך פ"ז מלולב לענין פירות שבאו מחוץ לתחום ועיין מאמר מרדכי תקט"ו סק"א לענין פירות שבאו מחוץ לתחום**

**ט.בדין פירות שלו שהם מחוץ לתחום – עיין סוף סימן תקט"ו ובמ"ב שם ובשער הציון מה שהביא מהמאירי וזה דלא כרשב"א ותוס' בקונם**

**י.בדין פירות שבאו מחוץ לתחום שאסור למי שבאו לו – עיין סימן תקט"ו ס"ה ובמאמר מרדכי סק"א הובא בשער הציון סק"ס**

**י"א. בדין דבר שנוהג איסור ואחרים נוהגים היתר – עיין קה"י במסכת שבת סימן כ"ב מה שהביא על זה מהשער המלך הלכות לולב וע"ששהאריך בזה ועיין חזו"א מ"ט ט"ו דפשיטא ליה לאיסור**

**י"ב. בדין דבר שראוי לעכו"ם – עיין שו"ע סמ"ז לענין בגד שטענז ובמ"ב שם במשכונות של עכו"ם ועיין במקור הדין באו"ז סימן נ"ג שגם בבגד של עכו"ם הוי מוקצה ועין סימן תמ"ו ס"ג דחמץ של עכו"ם בפסח זה מוקצה ומאידך עיין מג"א ש"ח סקנ"ו לענין נבילה של עכו"ם שעומדת לאכילת עכו"ם וקמח ובצק נקטו הראשונים [עיין רא"ש ספ"ג דביצה] שהוא מוקצה אפילו שזה ראוי לעכו"ם ועיין פמ"ג ש"ח מ"ז כ"ה ובגר"ז ס"ט דבעומד להינתן לעכו"ם אינו מוקצה ועיין מחצית השקל תמ"ו סק"ג בביאור המג"א**

**י"ב.בדין מוקצה לעשירים גמ' מ"ז. – עיין תוס' קכ"ז: ד"ה כיון ובתוס"ר שם - ולענין עניים עצמם עיין שלט"ג, ועיין ב"ח סימן ש"ח סי"ב לענין שירי מטלניות, ובט"ז ובמג"א סנ"ב ובחידושי רעק"א סי"ג ועיין חזו"א מ"ג סק"כ ,ועיין רמב"ן ור"ן מ"ז. [ועיין חידושי הר"ן שם דבפשוטו מבואר כחזו"א] טושו"ע סנ"ב**

**י"ג. בדין שירי מטלניות שיש בהם גע"ג – תוס' הנ"ל שו"ע סי"ג ובמ"ב שם חזו"א מ"ג כ' ד"ה שירי שדן ששברי כלי שאני**

**י"ג.בדין בשר תפל, ובדין מאכל אדם שראוי לבהמה – עיין רשב"א ר"ן ריטב"א בסוגין ועיין טושו"ע סעיף ל"א ל"ב ובנו"כ שם ועיין רא"ש חולין ט"ו ועיין עוד רשב"א ובעל המאור קמ"ב: לענין ראוי לבהמה ועיין תוס' חולין ט"ו: ד"ה כגון ועיין מה שהקשה החזו"א מ"ד ט"ו וע"ש עוד סקט"ז ובביאור שיטת רש"י עיין פמ"ג א"א סקנ"ו ובחידושי רעק"א לדף קנ"ו**

א]**תרומה טהורה:**עיין רש"י שהבין שמדובר בתבואה כמו הרישא והוקשה לו הרי זה לא ראוי לאכילת אדם ולכן ביאר שמדובר לאכילת בהמה ועיין רש"ש שכתב דמבואר מדברי רש"י שמותר לתת תרומה טהורה לבהמת כהן והביא חבל ראשונים שחולקים על זה עוד כתב לדון דמבואר מרש"י שגם דבר שעומד לאכילת אדם כיון שזה ראוי לבהמה זה לא מוקצה וקשה דלר"י זה וודאי מוקצה כמבואר בגמ' והרי הגמ' דנה להעמיד המשנה כר"י ואולי מדובר בתבואה שראויה לבהמה ועומדת לזה כגון שעורים

ב]**והתורמוס היבש מפני שהוא מאכל לעיזים** [וכן הוא הגירסא ברא"ש]: צ"ע אם זה ראוי לאדם על ידי בישול עיין שבת ע"ד. הרי כיון שזה ראוי לו עצמו אחרי שבת אין הוא עומד לתת לאחרים וזה לא מוקצה לדעת הראשנים שדמאי לא עוזר שזה ראוי לאחרים ואם זה לא ראוי לעשירים כלל א"ש והנה יש גורסים מפני שהוא ראוי לעניים כן הוא הגירסא במשניות וברי"ף ובזה צ"ע אם זה ראוי לעשירים לאחר שבת א"כ לראשונים בדמאי זה אסור כנ"ל ואם זה לא ראוי א"כ כאן זה כמו מחמת גריעותא דמבואר בגמ' שזה מוקצה ולכאורא מבואר מזה כמו שביאר בגר"ז סמ"א שהדין של מוקצה לעשירים זה גםלעניים כי זה כאילו שהוא זרקו לאשפה ולפ"ז יתכן שכל דין זה הוא בכלים שעל יד זריקה לאשפה זה איבד תורת כלי אבל באוכל אין כזה מושג וצ"ע בפרט זה

ג]**ובלבד שלא יתחיל באוצר תחילה:** מבואר בגמ' שלר"ש זה מותר ולר"י זה אסור ומשמעות הגמ' שגם אם מטלטל רק כדי לפנות ועיין אבני נזר ת' קכ"א שכתב שמכאן מוכח שבאוצר לר"ש אין בגדר שזה מוקצה רק יכול ליחדו לאכילה אלא שאין זה מוקצה כלל אם לא דנימא שזה עצמו שיוכל ליחוד לאכילה זה סיבה להתיר לצורך מקומו

ד]**תרומה טהורה כיון דחזיא לכהן שפיר דמי :**עיין תוס' שהקשו מה זה שונה מבגדי עשירים דמבואר לעיל שאפילו שזה חזי לעניים זה מוקצה וכתבו לחלק בין דבר שזה רק איסורא דרביע ליה שכה"ג מועיל מה שראוי לאחרים משא"כ בדבר שלא ראוי מחמת עצמו לא עוזר מה שזה ראוי לאחרים ולכן נקטו שגם דמאי לא צריך להגיע לטעם של אי בעי מפקיר נכסיה אלא אפשר להתיר מצד שזה ראוי לעניים ועיין תוס' לעיל מ"ו: וברשב"א שם ובעבודת הקודש שער ה' פ"ב סכ"א שכתבו שאם אשה אסרה ככר עליה בקונם זה לא מוקצה כיון שזה ראוי לאחרים וברשב"א מבואר שלמד דבר זה מסוגין ואת הדין של קונם העמידו או לענין אכילה או בקונם כללי שזה אסור על כולם אמנם עיין בחידושי הרמב"ן מ"ז. ובר"ן שם שנקטו כפשטות הגמ' שאם אשה אסרה על עצמה בקונם זה נהיה מוקצה לכולם ודימו דבר זה למוקצה לעשירים וכו' ועיין שלטי גיבורים שם שהבין דכוונתם שכל דבר שלא ראוי לבעלים הוי מוקצה אפילו שיכול לתתו לאחרים והקשה שם מתרומה טהורה אמנם עיין רמב"ן וחידושי הר"ן כאן שהביאו לבאר למה בדמאי הגמ' לא אומרת שזה חזי לעניים שרק בתרומה טהורה שזה עומד להינתן לכהן לכן זה סיבה שזה לא יהיה מוקצה אבל דמאי שזה עומד שהוא יתקן את זה ביום ראשון ולא עומד שיתן לענים לכן זה מוקצה ולפ"ז מיושב הנ"ל אמנם עיין רמב"ן שלענין דמאי נקט לעיקר כתוס' שהגמ' יכלה לומר שזה ראוי לתת לענים וצ"ע מה זה שונה מקונם ועיין פמ"ג ס"ס ש"ח שכתב שיש הבדל בין דבר שדחיה בידים לדבר שנדחה ממילא וצ"ע דהרי מוקצה לעשירים זה ממילא ואולי זה רק צירוף לענין איסור עוד כתב שאולי תרומה מדובר שזה של כהן וזה ביד ישראל ויתכן שיש כאן סברא שהרי יש לכהן זכות בזה לקבל את זה ועיין מאירי שם אמנם עיין חידושי הר"ן מ"ז. שכתב שכל סברת הרמב"ן בקונם שאסור לה לתת את זה לאחרים לכן חשיב שאין לה בזה שימוש אבל וודאי שאם זה מותר לתת לאחרים חשיב שיש בזה שימוש לתת לאחרים ולפ"ז לא קשה מדמאי ובדעת תוס' עיין מג"א שהעתק דבריהם גם בקונם בהנאה דהינו שאסור לתת בכל אופן זה לא מוקצה ועיין חזו"א מ"ג כ' שכתב לדון שאם עומדת להישאל זה מוקצה ואם לא עומדת להישאל זה ודאי לא מוקצה דזה עומד להינתן לאחרים וע"ש שכתב עוד שהרי מצוי אורחים וא"כ חשיב שזה עומד לשימושו והנה בלשון הרשב"א משמע קצת שכל טעמו כנ"ל כי זה עומד שיתן לאחרים אמנם מראיתו מחוץ לתחום חזינן לא כך

והנה מבואר בסימן שכ"ה וסימן תקט"ו שדבר שמגיע מחוץ לתחום לצורך אדם אחד שזה אסור לו ומותר לאחרים שאין זה מוקצה והמקור ברא"ש שביאר שכיון שזה ראוי לאחרים לכן זה לא מוקצה והרשב"א הוכיח מזה שדבר שאסור לאחד ומותר לאחר שאינו מוקצה ועיין בגליון רעק"א סימן תקט"ו דהקשה דלשיטות שדבר שלא ראוי למי שזה שלו ואחר שבת זה יהיה ראוי זה מוקצה ולכן דמאי צריך להגיע לסברא מיוחדת לאי בעי מפקר א"כ למה שכאן זה לא יהיה מוקצה ועיין שער הציון סימן תקט"ו סק"ס שגם אם הביאו את הדבר לבני העיר שזה אסור לכולם זה לא מוקצה כי זה ראוי לאנשים שנמצאים בתחום הראשון דהינו שהחפץ ראוי במקום אחר ומקורו במאמר מרדכי שהאריך שגדר הדין שראוי לאחר זה רק סימן שהדבר נחשב אוכל בזה שחזינן שלאחרים זה מותר אבל אין זה כלל כי עומד להינתן להם

ה]בדברי התוס' והרשב"א הנ"ל מבואר שלענין אכילה שיך שזה מוקצה לאדם אחד ולא לאחר וצ"ע דלענין עצים להסקה הרשב"א נט שאין כזה מושג אלא אם זה מוכן לשימוש אחד זה מוכן להכל וצ"ל שלענין אכילה שזה איסור השתמשות בזה וודאי אפשר שיהיה הקצאה לאדם אחר ולא לשני אמנם עיין שער הציון סוף סימן תקט"ו שהביא מהמאירי שכל שזה מותר לאדם אחד זה מותר לכולם גם לענין אכילה

ו]**דמאי דאי בעי מפקיר וכו':** בפשוטו מבואר בגמ' שגם דבר שצד השימוש הוא מאוד רחוק זה סיבה שזה לא יהיה מוקצה וקשה שכל בסיס הרי יכול להוריד המוקצה על ידי טלטול בגופו וכן כל בית שנפחת הרי על ידי עכו"ם יכול לצורך שבת וכן טבל הרי יכול להקנות למופלא הסמוך לאיש והוא יעשר את זה וכן בעוד הרבה דוכתי ויש שדנו שזה רק סברא בדמאי שעל זה הגמ' לעיל אומרת שמוכן אצל שבת וכל הנידון לאוסרו מצד שזה עצים ואבנים שזה לא ראוי לכלום ובזה עוזר גם צד שימוש רחוק משא"כ בדבר שזה אסור מצד הקצאה וצ"ע אמנם בפשוטו צ"ל שרק מפקיר נכסיה זה לא פעולה ביחס למוקצה אלא ליצור מצב שהדבר מותר אבל לעשות דבר לשנות את מצב המוקצה זה וודאי לא עוזר

ז]דמאי הקשו הראשונים למה הגמ' לא אומרת דחזי לעניים ועיין רשב"א שדימה לדין שמאכל נעמיות זה לא מוקצה אפילו למי שאין לו נעמיות והנה בגמ' מבואר שזה מצד שכל בני ישראל בני מלאכים ובפשוטו הביאור שכיון שזה ראוי שהוא יגדל חיה ממילא חשיב שזה אחד מיעדי החפץ ואין זה קשור במה שזה ראוי למישהו אחר וכדחזינן מספר התרומה שגם אם אין כהן בעיר וא"כ כאן שזה הרי לא יעד כלפיו שלא שיך כאן הסברא של כל בני ישראל בני מלאכים א"כ למה שזה יהיה מותר וצ"ב

והנה צ"ב שהרי דמאי מעיקר הדין מותר וזה רק חומרא דרבנן לחשוש לצד הספק א"כ לגבי דין מוקצה אין סיבה להחמיר ומשמע שכל שביחס לדין ההנהגה של האכילה אסור ממילא זה מוקצה אמנם הרי מבואר בגמ' שבספק מוכן אפילו שאסור להשתמש בכל אופן זה לא מוקצה ואולי דמאי זה תקנת בתורת ודאי והנה החזו"א כתב ששרויה אם היו נוהגים דבר זה כמנהג שזה איסור גמור זה היה מוקצה אפילו שזה חזי לשכנים וצ"ע הרי כל המנהג לחשוש שזה ספק חמץ ולגבי מוקצה לא נהגו ומה זה שונה מספק מוכן וצ"ל שבמקום שמצד דיני ספק צריך להחמיר חשיב ספק ולגבי מוקצה אפשר להקל אבל אם זה הנהגה של הבן אדם חשיב הקצאה אלא שצ"ע שבזה יועיל חזו לשכנים ואם מצד שהקצה גם כלפם א"כ שורש השאלה האם זה גם ביחס ללפני עור ועוד שא"כ בשבת לא יחול הקצאה וצ"ע בזה

ח]**מעשר שני הא קמ"ל דאין חומש מעכב:** עיין רש"ש במשנה שהקשה דהרי שיטת הרמב"ם שיש קנס שכל זמן שלא נתן את החומש אסור לו לאכול וא"כ למה שזה לא יהיה מוקצה ועיין אור שמח פכ"ה משבת הי"ט שכתב שזה רק קנס וזה איסור רק על הגברא ולא על החפצא וכה"ג זה לא סיבה להיות מוקצה והנה ברשב"א מבואר שגם בשבועה על ככר יש דין מוקצה אפילו שזה איסור גברא וכן עיין רעק"א סימן ה' שדן שאוכל ביוה"כ הוי מוקצה וממילא בשבת לאחר יוה"כ יצטרכו לצום ובאו"ש פ"ד מיו"ט ה"י העיר על דבריו שהרי זה ראוי לקטנים והובא בשם הקה"י שכוונת רעק"א שזה יהיה מוקצה לאכילה ומבואר שפשיטא ליה שגם באיסור גברא יש דין מוקצה ואפילו מיגו דאיתקצאי [והגרעק"א הוכיח מזה שלא אומרים מוקצה מחמת יום שעבר ועיין אבי עזרי קמא פ"א מיו"ט שהקשה שהרי שבת ויה"כ זה קדושה אחת ואין זה ענין למוקצה מחמת יום שעבר אמנם החזו"א כתב שלענין דינים שאינם שוים הוי שני קודושות] אמנם עיין ראשי יוסף מ"ג. ד"ה טבל מוכן וכו' שנקט שכיון שהדבר לא אסור בעצמותו זה מותר והוכיח ממקום שאין קטנים שלא מצאנו שאוכל ביוה"כ זה מוקצה ובזה ביאר הפנ"י שקנס של מעשה שבת לא עושה מוקצה ויש שביארו שזה הסברא של אי בעי מפקיר נכסיה שזה ראיה שזה סוג איסור שזה לא סיבה למוקצה עין עמק ברכה עמוד צ"ח שבזה יישב הקושיא הרי אסור להפקיר בשבת לשיטת הרמב"ן

ט]**בטבל דעציץ נקוב:** הקשו האחרונים לרשב"א שמותר לספות לקטן איסור דרבנן לצורכו א"כ זה ראוי לקטן ולמה הוי מוקצה ועיין רשב"א יבמות קי"ד שהקשהלמה לא מערבים בזה הרי זה ראוי לקטן כמו שמערבין באוכל ביוה"כ כי זה ראוי לקטנים ותירץ ששם שזה רק איסור על הגברא ולא על החפצא מועיל סבא זו משא"כ דבר שלא ראוי לגדול מצד החפצא לא עוזר מה שזה ראוי לקטנים ויתכן שגם כאן לא עוזר הסברא שזה ראוי לקטנים כי זה איסור מצד החפצא אלא שצ"ע מה זה שונה מדמאי שחזי לעניים וצ"ע

י]**ואת החרדל מפני שהוא מאכל ליונים:** הנה במשנה מבואר שזה מוקצה ולא אמרינן שמותר כי זה מאכל ליונים ועיין רשב"א שכתב שזה מחלוקת אלא דתנא דמתניתין ס"ל כיון שזה ראוי לו עצמו על ידי תיקון לאחר שבת ממילא זה מוקצה ותנא דבריתא סבר שכיון שזה מאכל יונים דעתו גם על היונים והלכה כתנא דמתניתין וצ"ע הרי מאכל כלבים במקום שמצוי כלבים מותר וכן מבואר שלמ"ד כל בני ישראל בני מלאכים אפילו שזה דבר שעומד לתיקון ויהיה ראוי לו לאחר שבת זה וודאי מותר וכגון בשר כמבואר בתוס' קכ"ח: אמנם בפשוטו זה הרשב"א לשיטתו שדבר שראוי לאדם אין היתר במה שזה ראוי לכלבים ובאמת בדבר שראוי לו עצמו אפילו שזה מאכל בהמות אם אין לו בהמות זה מוקצה אמנם צ"ע מה זה שונה מדמאי שעוזר מה שזה ראוי לעניים ולמה בהמת חברו זה לא סיבה וצ"ע וכן צ"ע מראוי לחיה בבשר ואולי פליג התוס' אמנם הרי"ף נקט שהלכה כתנא דבריתא וביאר הר"ן שזה לא מחלוקת אלא שבמקום תנא דמתניתין לא היה מצוי יונים ובמקום תנא דבריתא היה מצוי יונים והרי"ף העתיק כבריתא שכן הוא במקמותינו

י"א]**בני ישראל בני מלאכים:** בעיקר הסברא דכל בני ישראל בני מלאכים צ"ע הרי למעשה זה לא עומד לשימוש ועיין חזו"א מ"ד ט"ו שביאר שכיון שזה ראוי לשימוש מצוי מה שבפועל אין לו את השימוש זה לא מוקצה וכתב שמכאן נלמד דבכלי שאין לו צורך בו היום דלא הוי מוקצה ועיין ב"י סוף סימן תנ"ז דהביא מספר התרומה דתרומה אפילו אם כהן מצוי בעיר לא הוי מוקצה כמו דבר דראוי לעשירים למ"ד בני ישראל בני מלאכים והב"י הקשה הרי לא קי"ל כן ועיין מג"א סקנ"ו דבאין כלבים בעיר הוי מוקצה ועיין גר"ז סעיף ס"ה שביאר שהכונה אם הוא שובת בשדה או במלון דהינו שנקט שאפילו שהוא ראוי לזה אבל כיון שבפועל אין שום אפשרות שימוש זה מוקצה דהינו שגם בדבר שראוי לעשירים זה רק אם יש עשיר בעיר שיש לו את זה וזה דלא כהגהות מימוני אלא כב"י

י"ב]**בדין מוקצה לעשירים:** עיין תוס' והנה השלטי גבורים נקט שכונת תוס' דלענים זה אף פעם לא מוקצה ולעשירים אם זה בבית ענים זה לא מוקצה והב"ח סי"ג נקט שרק לעניים בבית עשירים זה מוקצה אבל לענים שלא גרים בבית עשירים זה לא מוקצה ודעת הט"ז שאם זה של עשירים זה מוקצה לכולם ואם זה של ענים לעשירים שבביתם זה לא מוקצה ולשאר עשירים זה מוקצה וכן העתיקו הגר"ז והגרעק"א בסי"ג ודעת החזו"א שהכל תלוי בבעלים שאם הוא עני זה לא מוקצה לאף אחד ואם הוא עשיר זה מוקצה לכולם וכן משמע בחידושי הר"ן לעיל מ"ז. שהוכיח שזה מוקצה לעניים דאל"כ גם לעשירים זה לא יהיה מוקצה ולכאורא זה סברא בין אם הוא בבית בעל הבית בין לעני אחר ועיין מה שכתב בזה התוס"ר

והנה בעיקר הגמ' שם אם יש גע"ג כיון שזה לא בגד לעשיר הוי מוקצה עיין תוס' שכל הנידון על טומאת מדרס שצריך שזה יעמוד למדרס אבל טומאת בגדים יש תמיד בגע"ג וצ"ע א"כ למה לגבי מוקצה זה לא מספיק ובפשוטו מבואר שלענין שבת השם בגד תלי בזה שהוא עומד לשימוש ובחזון יחזקאל למד מכאן שכל האיור מצד הקצאת האדם ולא שחסר בתורת כלי ואינו מוכרח

י"ג]**שירי בגדים שאין גע"ג:** עיין תוס' שהקשו על לשון הגמ' שירי מטלניות שאין בהם גע"ג דלא חזי לא לעניים ולא לעשירים דמשמע שאם יש גע"ג זה ראוי גם לעשירים והרי לגבי עשירים זה מוקצה ותירצו או שהכונה לעניים או שהכוונה לעשירים בבית עניים וכן פסק המ"ב דאם זה בבית עשירים ויש בזה פחות מגע"ג טפחים הוי מוקצה אמנם עיין חזו"א מ"ב כ' שכתב לדון שכאן שיש לזהמעלה של שברי כלים א"כ כמו שבכל שבר כלי אפילו שבעלמא זה לא כלי אבל כיון שזה מגיע מכלי זה עדיף ה"ה כאן ועיין שער הציון שדן האם בג"ט וזרקו לאשפה זה כמו כלי גמור שלא עוזר זרקו וצ"ע הרי כאן אל שיך בטלה דעתו ומשמע שנקט שזה סברא בעצם שכלי לא מפסיק להיות כלי

י"ד]**בדין ראוי לעכו"ם:** עיין שו"ע סימן ש"ח סמ"ז דבגד שטענז זה מוקצה וצ"ע הרי זה ראוי לעכו"ם וכן קשה בקמח [רא"ש ביצה ספ"ג דביצה] ובשר חי למה זה מוקצה הרי זה ראוי לעכו"ם אלא בהכרח שדיני מוקצה נקבעים לפי ישראל ועכו"ם זה גרע מבהמה שהגדר שיש כאן שימוש לתת לישראל חברו בזה שמאכיל את בהמתו אמנם עיין גר"ז שם שבבגד שעטנז של עכו"ם זה וודאי לא מוקצה וכן נקטו הפוסקים לגבי בשר נבילה שאצל עכו"ם שעומד לאכילה [מג"א סקנ"ו] אמנם לענין חמץ של עכו"ם מבואר בריב"ש מובא בשו"ע סימן תמ"ו שזה מוקצה וצ"ל ששם גרע כיון שזה אסור בהנאה ועיין פמ"ג ש"ח סקכ"ה ובגר"ז ס"ט שאם זה עומד להנתן לעכו"ם זה לא מוקצה וכן במאכל חיה שעומד לתת לחברו אין זה מוקצה ועיין מחצית השקל על המג"א תמ"ו סק"ג שנקט שחמץ בשעה חמישית שמותר בהנאה שזה לא מוקצה כי זה ראוי לעכו"ם ובהמה שאם אין עכו"ם ובהמה במקום זה מוקצה

ט"ו]**בדין דבר שאדם נוהג איסור:** עיין שער המלך הלכות לולב שדן בדבר שאדם מחמיר לעצמו האם זה מוקצה לגביו וע"ש שדימה דבר זה לדין דמאי ועיין קה"י בשבת סכ"ב מה שכתב בזה ושורש הספק כין שהמתירים נוהגים כדין אולי זה סברא שדנים שבתורת וודאי שזה ראוי לשימוש וזה לא מוקצה וכמו דבר שעומד לחולה כיון שזה מותר לו זה לא מוקצה ודו"ק וע"ש שהאריך מדוגמאות שזה מותר לבעלים ואסור לאחר וצ"ע שכה"ג למה שזה יהיה מוקצה והנה מבואר מדבריו שכשמל"א זה מצד מוקצה דאל"כ לכאורא אין זה דומה לכל ראיותיו ועיין חזו"א מ"ט ט"ו דפשיטא ליה לאיסור

ט"ז]**חבילי קש:** מבואר שזה מוקצה דסתמן להסקה ועיין רשב"א שהקשה מה זה שונה מזכוכיות שזה ראוי לנעמיות אפילו שאין לו א"כ כאן גם זה ראוי לבהמות אפילו שאין לו ותירץ ששם שאין לזה שום שימוש אלא שימוש זה להביא לנעמיות זה לא מוקצה משא"כ כאן שיש לו שימוש לעצמו לאחר שבת זה לא סיבה שזה לא יהיה מוקצה ועיין חזו"א מ"ד ט"ו דכתב שכל זה ניחא לראשונים דבשר שראוי לכלבים זה לא מוקצה אבל לתוס' שאפילו שזה עומד לאדם כיון שזה ראוי לכלבים זה לא מוקצה א"כ גם כאן אפילו שזה עומד לבהמה אבל למה שזה יהיה מוקצה ועיין תוס"ר שמשמע קצת שכיון שעשה מזה חבילות יש כאן הקצאה יותר אלימה ויתכן שזה גם חשיב שלא ראוי לכלבים כי לא מביאים כזה דבר לכלבים וצ"ע ועיין לקמן

י"ז]**בשר מליח וכו:** בביאור סוגין עיין תוס' וכן בדבריהם לעיל מ"ה: דדבר שראוי לבהמה אפילו שעומד לאדם תלוי במחלוקת ר"י ור"ש ולפ"ז בשר שלא מלוח אינו עומד לאומצא ולכן לר"י הוי מוקצה ולר"ש אינו מוקצה ובבשר דג מבואר בבריתא שאסור וכתבו תוס' או שזה לר"י או שבהמות לא אוכלים דגים ובגמ' בע"ב מבואר שבשר תפוח מותר כי ראוי לחיה וביאר רש"י שזה סרוח וצ"ל שבמציאות זה ראוי רק לחיה ובתוס' ביארו שהכונה סתם בשר וזה לר"י ולמ"ד כל בני ישראל בני מלאכים אינו מוקצה [ומבואר שנקטו שהסברא של כלי ישראל זה לא רק על דבר שללא זה הולך לאיסבוד אלא גם על דבר ששומר לעצמו לאחרי שבת] והנה בפשוטו כן הוא שיטת רש"י בסוגין ואת הבריתא של דג העמיד כר"י וכן דקדק רעק"א בחידושיו לדף קנ"ו: מדבריו לעיל מ"ה: וכן מוכח בפשוטו מדבריו קמ"ב: לענין בר יונה וכן פסק הטור להלכה ועיין רא"ש פ"ק דחולין שגם חילק שסתם בשר לא חזי לאומצא ובהכרח שביאר הסוגיא כתוס' הנ"ל וכן מוכח מדבריו סוף ביצה שדיק מהסוגיא קמ"ב: שרבא ס"ל כר"י בדבר שאינו נולד ובהכרח שלא מדובר בבשר שהסריח והא דזה מותר לר"ש כי ראוי לבהמה וכן פסק הב"ח להלכה

וגירסת הרי"ף בשר תפוח וביאר הרשב"א וכן הוא בלשונות שאר הראשונים דסתם בשר לא מלוח חזי לאומצא ואין זה מוקצה אפילו לר"י ורק שכאן מדובר בבשר מסריח וכה"ג זה תלוי בר"י ור"ש וצ"ב מה זה קשור ועיין שם שביאר וכן הוא במאירי ושיטה לר"ן שמדובר שזה הסריח בשבת וכה"ג לר"י הוי נולד ולר"ש לא הוי נולד וברשב"א ביאר שזה אם ארס וכה"ג אדם לא רוצה לשומרו שמא יאכלו מזה בהמותיו ודרגת הקצאה זו תלויה בר"י ור"ש ובר"ן כתב שבשר סרוח בהמה לא אוכלת ורק חיה אוכלת ועיין חזו"א שתמה א"כ מה זה ענין לר"י ור"ש ובפשוטו מבואר ששימוש רחוק תלוי בר"י ור"ש וצריך לומר שזה רק מצד שאין הסברא של כל ישראל בני מלאכים ועיין רשב"א וכן בבעל מהאור לקמן וכן בעוד ראשונים בסוגין שלולי שזה חזי לאומצא מצד שזה ראוי לבהמה גם לר"ש זה מוקצה דהרי זה לא עומד לבהמה אמנם מעיקר דברי הרי"ף יתכן שזה אינו מוכרח דיתכן שכתב טעם נכון שזה גם לר"י ונפק"מ באופן שאין כלבים וחיות בעיר

ועיין מג"א שנקט בסוגין כרשב"א שלא עוזר ראוי לבהמה אם זה עומד לאדם אמנם נקט שלא כל בשר ראוי לאכול באומצעאוצ"ע איך ביאר סוגין ועיין בה"ל שרוב האחרונים חלקו עליו ועיין ט"ז שכתב לבאר שראוי לאומצא בדבר שלא עומד לזה הוא תלוי בר"י ור"ש כמו מאכל אדם שראוי לבהמה שזה תלוי בר"י ור"ש ובזה ביאר סוגין עוד כתב שלדון שמאכל אדם רק אם מיעדו לבהמה אפילו בשבת אינו מוקצה וזה על דרך סברת רעק"א ועיין פמ"ג סקנ"ו שכתב לדון בדעת רש"י שס"ל שדבר שראוי לבהמה זה מוקצה גם לר"ש אבל דבר שראוי לאדם על ידי הדחק כגון סתם בשר זה תלוי בר"י ור"ש אמנם כבר הוכחנו לעיל שדעת רש"י שגם דבר שלא ראוי לאדם בשבת אלא לבהמה לא הוי מוקצה

והנה הגמ' שואלת מבר אוזא ומתרצת שזה דוקא בר אוזא וצ"ע לרשב"א שכל בשר ראוי לאדם וכל המחלוקת בסרוח א"כ מה הגמ' שאלה ובבה"ל משמע שגם בסרוח הגמ' מחדשת שזה חזי לאומצא וזה וודאי חידוש גדול ובחזו"א ביאר שהגמ' בתחילה הבינה שנחלקו בכל בשר שזה לא ראוי לאדם והגמ' דוחה שזה חזי לאומצא ורק לכן מותר וכה"ג זה לכו"ע והמחלוקת זה באם ארס ע"ש מה שנדחק ועיין מאירי שגם משמע שהבין כן שהקשה שלא מסתבר שאדם יאכל בשר אם ארס

ובעיקר המחלוקת הראשונים האם מה שזה ראוי לבהמה הוי מוקצה עיין חזו"א שהקשה מה זה שונה מחבילי קש שכיון שיחדם להסקה זה מוקצה הרי זה ראוי לבהמה וצ"ל שהקצאה שאני ועיין תוס"ר אמנם עדין צ"ע מבקעת שעומדת להסקה דמפורש בגמ' קכ"ד. שגם אם ביו"ט זה לא מוקצה בכל אופן בשבת זה מוקצה אפילו שזה ראוי לסמוך בזה הדלת ויתכן שכל סברת הראשונים רק שאוכל אדם ואוכל בהמה זה אותו דבר וצ"ע בזה עוד יתכן ששימוש של הסקה זה גרע כדחזינן שיש מ"ד שגם ביו"ט אין היתר לטלטלו לדבר אחר

**סוגיא דגרף של רעי**

**גמ' ביצה ל"ו: - ביצה כ"א:, שבת קכ"א. - קמ"ג.- מ"ז.- קכ"ד. - טושו"ע ש"ח סל"ד-ל"ז ,של"ח ס"ח, של"ה ס"ד רע"ט ס"ב**

**א.מהו המקום שהוא גרף של רעי – עין ב"י ש"ח מה שהביא משו"ת הרא"ש כלל כ"ב ועיין מג"א סקנ"ח ועיין פיה"מ לר"מ פ' כל כתבי ועיין משנה למלך פ"ג מביאת מקדש ה"כ בסופו ועיין ריטב"א שבת קכ"ד:**

**ב.מה נחשבת עשית גרף של רעי לכתחילה – גמ' ביצה כ"א: ועיין מג"א סקס"ב [ועיין גר"ז סע"ה בסופו] ועיין ביצה כ"א: ברשב"א ד"ה וכי ועיין חזו"א מ"ח ט'**

**ג.בטעם מוקצה דגרף – עיין חזו"א מ"ח י שהאריך בזה ועיין מ"ב ס"ק קל"ו מה שהביא מהלבוש**

**ד.בדין החזרתו אם מים – עיין רשב"א ובב"י סימן ש"ח ובמג"א סקנ"ט וסקס"א וע"ש לענין היתר ככר ותינוק ובנתיב חיים שם**

**ה. מתי מותר עשית גרף לכתחילה - עיין תוס' ל"ו: ובהגהות אשר"י שם ובטור ובפוסקים לענין הלכה וע"ש בביאור הגר"א**

**ו.עיין סימן של"ח בטור במה שנחלק אם הרמב"ם – ובביאור מחלוקתם ע"ש בב"ח [ועיין בזה ברשב"א ל"ו. לענין דלף] ועיין מג"א של"ה סק"ד ועיין תהלה לדוד של"ח סק"ט ועיין בה"ל של"ח לענין מי נטילת ידים שתלה ד"ז במחלוקתם**

**ז.ביטול כלי מהיכנו להצלת גרף של רעי – עיין שטמ"ק ביצה ל"ו.: ועיין גר"ז שנקט לאסור ובמג"א של"ה נקט להיתר**

**ח. טלטול מוקצה אחר כדי שלא יהיה גרף – עיין רש"י ביצה ח: לענין כיסוי צואה רשב"א ל"ו. ד"ה תנן**

**ביצה כ"א: איסורי הנאה – הטעם שלמסקנא מותר – מג"א שכ"ג סקי"ד ובשער הציון שכ"ה סק"א ובחזו"א מ"ח ט'**

**ביצה ל"ו. – בגמ' ששואלת על ר' יצחק מדלף עיין רשב"א שם**

**סוגיא דגרף של רעי**

**שבת קכ"א:**

א]**צואה של תרנגולים:** לשיטת רש"י מבואר בסוגין שאן זה מוקצה כי זה ראוי לכלבים אמנם הראשונים הביאו שהרי"ף לא גרס את זה והמג"א נקט שלדעתו זה מוקצה וכן הוא ברמב"ם פכ"ו הי"ג ובראשונים משמע שהטעם כי נולד אמנם הב"ח הביא גירסא מס"י וכן נקט הגר"א שגם לרי"ף אין זה מוקצה ועיין חזו"א מ"ח י' שהקשה א"כ מה צריך להגיע להיתר דגרף

ב] **בחצר אחרת:** מבואר בגמ' שבבית ובחצר יש היתר של גרף של רעי אבל בחצר אחרת או באשפה שבחצר אין היתר של גרף של רעי וצ"ב מהי דרגת השימוש הנצרך שיהיה בזה ההיתר של גרף של רעי ועיין שו"ת הרא"ש כלל כ"ב שכתב שבחצר או שאר מקום שאדם לא מקפיד אין ההיתר של גרף של רעי ועיין מג"א שכתב שה"ה מבוי שעוברים שם ויש חשש שידרסו על הצואה מסלקה לצדדים ומשמע שגם מקום מעבר זה סיבה אמנם יתכן ששם שיש חשש שידבק בסנדלו ואז וודאי המאיסות היא בגדר גרף של רעי ועיין רמב"ם בפיה"מ במשנתינו שכתב שמקום שמבשלים אין ההיתר של גרף של רעי ועיין ריטב"א הובא בשטמ"ק ביצה כ"ב: וכן בריטב"א שבת קכ"ד: שבמבוי אין היתר לכבדו מצד ההיתר של גרף של רעי ועיין משנה למלך פ"ג מביאת מקדש ה"כ בסופו לענין שרץ במקדש שאין בזה ההיתר של גרף של רעי כיון שזה לא מקום דירה אפילו ששהו שם וצ"ע הגדרים בזה

ג]מבואר בגמ' שמצד שהקטן יתלכלך אין בזה ההיתר דגרף וצ"ע הרי עד כמה שהוא יתלכלך והוא מסתובב בן בני אדם הרי זה עצמו גרף ויתכן שכיון שנקיונו אז לא יהיה בגדר טלטול מוקצה זה לא סיבה להתיר עוד יתכן שכיוןש המעשה עכשיו לא נראה כסילוק גרף אין בזה היתר וזה ראיה לנידון טלטול מוקצה לצורך לכסות גרף של רעי

ד]מבואר בסוגין שאם זה בחצר ויכול לכסות אין כזה חיוב אלא יכול להוציאו החוצה מצד שהוא גרף של רעי

**ביצה ל"ו:**

ה]**וכי עושין גרף של רעי לכתחילה:** עיין ראשונים שהקשו שמסקנת אביי שאין כאן החיסרון של אין עושין וכו' ומה זה שונה מהגמ' לעיל כ"א: דמבואר שיש כזה חיסרון ועיין תוס' שכתבו תירוץ אחד שבמקום פסידא גרע עוד תירצו דכאן כבר יש גשמים ובפשוטו הכוונה כמבואר בהגהות אשר"י שהוא לא יוצר המאיסות אלא גורם שהוא יהיה במקום שזה מאוס ועיין ש"ע ובביאור הגר"א נקט שאין להקל אלא בצירוף לשני הסברות יחד וברמב"ם לא העתיק דבר זה וביארו האחרונים שנקט שאביי לא חזר בו וכוונתו תיתי לי שהרחים לא נפלו עליו בזכות שהוא לא שמע לרבה

ו]**כלי הגרף:** מבואר בגמ' שהגרף הוא מוקצה ועיין רש"י ועוד ראשונים שכתבו כיון שזה מאוס ועיין חזו"א מ"ח י' שנתקשה מאוד שכיון שזה תשמישו להיתר למה שזה יחשב מוקצה וע"ש שכתב שזה תקנה מאוחרת ושלכן מבואר בגמ' שהיה עדיפות לטלטל הצואה אם הגרף והרי הגרף עצמו מוקצה אלא בהכרח שזה לא מוקצה גמור ובפשוטו הביאור ששה שימוש מאוס והדבר כל כך מאוס שאין לזה שם כלי ולכן אפילו שזה מוכן הוא מוקצה ועיין מ"ב סקקל"ו בשם הלבוש שמשמע כנ"ל ועיין חזו"א שדבר שבגדרי גרף לענין ק"ש אינו אסור כגון של מתכת ה"ה כאן

ז]**וכשהוא מחזירו נותן בו מים ומחזירו:** עיין ב"י שהביא את הרשב"א בסוגין שזה רק כדי להוציא עוד צואה אבל ללא זה אסור מצד שלא אמרו ככר ותינוק אלא למת בלבד אמנם הב"י הביא לחלוק על זה שהתירו להחזיר דאל"כ הוא לא יוציא בזה ובחזו"א כתב שמשמעות הדברים שאפילו אם זה היה באשפה מותר להחזיר על ידי מים ועיין מג"א שכתב שעל ידי מים זה היתר גמור דהרי קי"ל כדעת הרא"ש שבכלי עוזר ככר ותינוק אמנם עיין אחרונים שחלקו שרק בכלי שמותר לצורך גו"מ אבל כאן שזה מוקצה גמור לא עוזר ההיתר דככר ותינוק ועיין מג"א שכל זה אם לא רוצה עוד הפעם להיפנות על זה אמנם אם רוצה עוד הפעם להיפנות על זה וודאי מותר מצד ההיתר של כבוד הבריות ועיין מג"א דאיכא כאן את ההיתר של עודן בידו וזה לשיטתו שגם במוקצה מחמת גופו איכא היתר זה ועין מ"ב דהביא דהאחרונים חלקו עליו

ח]ידוע לדון האם מותר לטלטל מוקצה כדי לכפות על גרף של רעי או שרק את הגרף עצמו מותר לטלטל והנה בפשוטו מהא דמבואר שצריך דוקא על ידי מים אבל ללא זה אסור ומדובר שרוצה להוציא אם זה עוד צואה משמע שאין כזה היתר וכן לשון רש"י ביצה ח: שמה שצריך יחוד עפר לכסות צואה מדובר בצואה שלפניו דהינו במקום שיש בזה ההיתר של גרף של רעי וי"ל ובשו"ע סימן של"ה מבואר שאם היין שנזל מהגיגית נתמלא מותר לשופכו בחזרה אפילו שלא זה מה שמפריע אלא שזה גורם שלא ינזול שאר היין שיוצא החוצה אמנם נראה שעיקר הסברא שאם בעצם מעשה הטלטול לא ניכר שזה לצורך הגרף אבל כל שניכר ברור שזה מעשה הצלה מטינוף מותר

ח,ב]מבואר בגמ' שהיה צד שאגב מנא אין ואם לא אז לא עיין חזו"א מ"ח י' שהקשה שכה"ג גם אבן מותר כיון שמלכתחילה נתן על מנתלנער וע"ש שדן לשיטתו שבמניח בכוונה אין היתר טלטול איסור אגב היתר אמנם צ"ע דכאן זה כמו עצמות וקליפין דמבואר דמותר עוד תירץ שמדובר אפילו שלא מתכונן להחזיר הכלי ולהשתמש בו אלא שהצואה לא תהיה כאן אמנם לכאורא לאחרונים שכה"ג חשיב צורך שבת וכמו הוצאת מת לצורך כהנים לא יעזור תירוץ זה וצ"ע

ט]**מבואר במשנה שנותנים כלי תחת הדלף בשבת:** עיין תוס' וכן בטור סימן של"ח שזה אפילו בדלף שאינו ראוי ומותר להניח כלי מצד שזה גרף של רעי והכונה כמבואר ברשב"א בע"א ובשטמ"ק שכיון שיפלו המים על הרצפה זה יגרום שהמקום יהיה מאוס לכן כדי למנוע דבר זה מותר להניח כלי ואחרי זה לשופכו והנה הגמ' בע"א מבואר ששואלת על ר' יצחק שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל ומבואר שללא זה מותר אפילו באינו ראוי וביאר הב"י שזה מקור הטור והנה קשה למה אין כאן חיסרון של ביטול כלי מהיכנו וביאר הרשב"א כי מדובר שזה גרף של רעי והקשה א"כ מה הגמ' שואלת הרי זה לצורך דבר הניטל ותירץ שהגמ' יכלה לומר כך ולכאורא כוונתו שמדובר שזה במקום שלא גר שם וממילא הגמ' יכלה לומר שיש כאן איסור של ביטל כלי מהיכנו והנה צ"ע למה הרשב"א לא הקשה שכמו שמותר לטלטל גרף עצמו ה"ה מותר לעבור על ר' יצחק לצורך הגרף ולכאורא מבואר שלא התירו אלא טלטול המוקצה עצמו אבל לא הותר לטלטל מוקצה אחר לצורך זה וכנ"ל

והנה הגמ' בשבת הבינה שמדובר בדלף שאינו ראוי ושואלת שיהיה ביטול כלי מהיכנו והגמ' עונה בדלף הראוי ובפשוטו מבואר שאין כאן היתר של גרף של רעי ועיין רמב"ם שכתב לאסור מצד שאין עושין גרף של רעי לכתחילה והוסיף שאם עשה מותר לטלטלו ועין ב"י שתמה על זה שהגמ' דנה שזה אסור מצד ביטול כלי מהיכנו וע"ש מה שישב אמנם הט"ז והמג"א בשם היש"ש כתבו לישב דצריך לשני הדברים דהינו שאם יחליט להשאיר ולא לסמוך על ההיתר של גרף של רעי א"כ יהיה כאן ביטול כלי מהיכנו ואם רוצה לחזור ולהוציא את המים אין כאן ביטול כלי אבל יש כאן איסור של אין עושין גרף של רעי והנה צ"ע מה זה קשור לעושין גרף של רעי לכתחילה הרי הדלף יורד וזה עושה את הקרקע לטיט וכמבואר בשו"ע סימן של"ה שכה"ג הוי גרף של רעי ועיין ב"ח שביאר לדעת הרמב"ם שמדובר שעצם זה שיש מים בקרקע זה לא מאוס ורק מה שיש מים מאוסים בכלי זה בכלל ההיתר של גרף של רעי ובדעת הטור ביאר שעצם מצב הטיט בקרקע זה עצמו הגרף ולפ"ז אין כאן מחלוקת אמנם הט"ז נקט שזה הטור לשיטתו שבמקום שהגרף קיים אין חיסרון לעשות לכתחילה ולפ"ז הביאור שהמציאות גם כנ"ל אבל מה שכבר יורד גשם ורק גורם שהדבר יתקבל בכלי ויהיה גרף אין זה בכלל עשית גרף לכתחילה ע"ש ועיין מאמר מרדכי דגם פשיטא ליה בדעת הרמב"ם שאם יהיה גרף בעצם מה שזה נוזל על הקרקע כה"ג אין זה בכלל אין עושין גרף לכתחילה וכן הוא בפרישה ע"ש

אמנם עיין מג"א של"ה סק"ד שכתב שלתת כלי לקבל הדלף זה עשית גרף כמבואר סימן של"ח מ"מ מותר שם כי זה במקום הפסד והנה הוא לא דיבר שם על נתינת מיטתו אלא על עצם הקבלה וצ"ע דשם מפורש שהגרף מה שנעשה הרצפה טיט וא"כ למה זה עשית גרף ועוד שצין לסימן של"ח שאין עושין גרף לכתחילה והרי זה גמ' מפורשת אלא וודאי כונתו להביא משם שכה"ג אפילו שללא שיקבל הקרקע תימאס בכל אופן חשיב עשית גרף לכתחילה וצ"ב הטעם ועיין תהלה לדוד של"ח סק"ט שדיק כן גם מהגר"ז שחשיב עשית גרף לכתחילה וצ"ב טעמא דמילתא ויש לבאר כי גורם שהכלי יהיה בסיס לכל הפחות לענין לטלטלו למקום אחר וא"כ גורם לעוד טלטול מוקצה עוד יתכן שזה עצמו שיוצר מצב שיוכל לטלטל המוקצה וללא זה לא יוכל חשיב עשית גרף לכתחילה וכל זה אינו מסתבר

והנה המ"ב דן לענין נטילת מים בבוקר וכתב שהצד להקל כמו הטור והנה צ"ע דשם זה עשית גרף לכתחילה דהרי לפני שנוטל אין שום דבר מאוס וצ"ל שהרוח רעה כבר קיים ועל ידי הנטילה יוצר צורה להוציא הדבר המאוס הנ"ל או דנימא שכיון שעושה שיהיה כאן מים מוקצים שיהיה אפשר לטלטלו זה עצמו חשיב עשית גרף וכל זה צ"ע

עוד כתבו לדון בדברי הבה"ל דבפשוטו דדבר שזה דרך צורת חיי האדם לא חשיב עשית גרף לכתחילה וכמו שמותר לאכול אפילו שנוצר קליפות ועצמות וזה מוקצה כמבואר בשטמ"ק ביצה כ"א: ואין זה בכלל עשית גרף לכתחילה וצ"ע

י]עייין גר"ז שנקט שאסור ביטול כלי מהיכנו לצורך הצלה של גרף של רעי וכל ההיתר כאן כי זה לא ביטול כלי מהיכנו כי הרי מותר להוציאו מצד גרף של רעי והנה כדבריו מבואר כאן בכמה לשונות בראשונים בשטמ"ק אמנם ברשב"א ל"ו. מבואר לא כך וכן נקט המג"א שמותר ביטול כלי מהיכנו לצורך הצלה של גרף של רעי וכן נקט הגרעק"א ושזה עדיף מטלטול מוקצה

**ביצה כ"א:**

י"א]מבואר בגמ' שאסור להזמין נכרי כיון ששותה יין ומה שנשאר זה מוקצה והרי מותר לטלטלו מצד גרף של רעי וחשיב עשית גרף לכתחילה ועיין מג"א סקל"ב שלמד מכאן שאפילו שלא עושה פעולה כדי לטלטל אלא עושה פעולת הזמנת העכו"ם חשיב עשית גרף לכתחילה ועיין גר"ז שאם מחליט בדעתו שלא יטלטל הכוס אין בזה איסור וכן מוכח מביאור האחרונים ברמב"ם שלא כתב מצד ביטול וכו' אלא מצד גרף שכוונתו שאם לא היה איסור ביטול יכל להחליט שלא יטלטל ע"ש וע"ש בגר"ז סע"ה שהוסיף שאם אחרי זה מתחדשת סיבה שרוצה לטלטל מותר לטלטל

י"ב]מסקנת הגמ' שמותר להזמין עכו"ם ובטעם הדבר ברשב"א בעבודת הקודש משמע דאין חומרא של איסורי הנאה וכן הוא בשער הציון שכ"ה סק"א ובמג"א שכ"ג סקי"ד ובחזו"א מ"ח ט' כתב שיש מקום לבאר שנשאר הסברא של איסורי הנאה רק שלא חשיב עשית גרף לכתחילה מה שמזמין עכו"ם שזה פעולה רגילה וממילא נהיה גרף שאין זה בכלל האיסור

**שבת קמ"ג.**

י"ג]**מסלק את הטבלה:** עיין רשב"א שכתב שאפילו שזה מוקצה מותר לנער מצד שמדובר בצריך למקומה או שזה גרף של רעי וקשה אם זה גרף של רעי א"כ למה צריך להגביה הטבלה ולטלטל ביחד ולמה שלא יהיה מותר לטלטלו בידים ויש שרצו ללמוד מכאן שאם אפשר על ידי טלטול מהצד צריך טלטול מהצד אמנם עיין ריטב"א שביאר שהקושיא למה לא מנער ועל זה תירצו או שצריך מקום הרצפה או שזה יהיה גרף של רעי ומסתבר שזה גם כוונת הרשב"א וכן הוא סתימת הפוסקים וכן הוא במ"ב ס"ק קט"ו

י"ד]**רב הונא בריה דרב יהושוע צוברן וכי עושין וכו':** עיין רשב"א ביצה כ"א: שהקשה מה אם עשית גרף ומשמע שלא גרס כן גמ' ותירץ שכאן שלא יכול להוציא דבר זה לפני שבת לא חשיב עשית גרף לכתחילה דהינו שדבר שזה צורת חיי האדם כגון שאוכל ונהיה מוקצה אין זה בכלל האיסור אמנם לגירסא דידן צ"ל שאם היה מוציא מפיו כדרכו זה לא היה נהיה ערימה ולא היה כאן היתר של גרף של רעי ורק מחמת שהניח בצורה זו חל כאן ההיתר של גרף של רעי ולכן זה אסור

ט"ו]עיין סימן רע"ט לענין מי שאומר שהמנורה מאוס לו שהמרדכי כתב שזה גרף של רעי והב"י סימן ש"ח כתב שזה דברים דחוים ויש לעין האם כוונתו שלא הולכים אלא לפי רוב האדם או שכוונתו שגם מי שאומר שאנינא דעתאי זה לא גדר של גרף של רעי וצ"ע והרמ"א כתב שהמיקל לא הפסיד

ט"ז]עיין הגהות חת"ס ש"ח סכ"ז דראוי להניח דבר חשוב לא מוקצה במקום שמניחים בקליפות שלא יהיה ביטול כלי מהיכנו לשעה וכוונתו גם במקום שאחרי זה יהיה מותר לטלל מדין גרף של רעי כיון שעד שזה מתמלא פסולת הוא בכלל האיסור ועוד שבזמן ישיבת האדם שכך הוא הדרך אין כאן ההיתר דגרף של רעי אמנם הראשונים דנו שכל קליפין ועצמות למה זה לא עושה בסיס ולא דנו מצד ביטול כלי ומשמע קצת שכל שזה דרך האכילה הרגילה אין זה בכלל האיסור וצ"ע