יבמות א ב שיעורים - הרב חנוך לדומיר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

בס"ד

קונטרס

**ברירת אמרים**

סיכום סוגיות

* גדרי פטור עריות וצרותיהן מיבום וחליצה
* גדר היתר אשת אח ליבום
* אשת אח האסורה ליבום אי הויא ערוה ליבום
* חייבי לאוין וחלו"ע ליבום וחליצה
* גדר דין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה
* דין סוטה ליבום וחליצה

ישיבת מיר ירושלים, בהמ"ד 'פרידמן'.

שלהי חורף תשס"ח

יוצא לאור בס"ד ככלי עזר ללומדים החשובים והיקרים שליט"א לליבון ולסיכום הסוגיות. מובן מאליו שכהקדמה לכל הנ"ל עדיף לחזור על כל הגפ"ת - יסודות סוגיות אלו, כדלהלן: ב' ע"א עד ג' ע"ב למטה. ז' ע"ב עד ח' ע"ב למטה. ט' ע"א למטה א"ל לוי לרבי עד י"ג ע"ב לאחר סוגיא דב"ש. י"ט ע"ב למטה עד כ"א ע"א לאחר סוגיית חלו"ע.

בראש כל נושא, מופיעים הנדונים העיקריים, והמרא"מ העיקריים, שבאותו נושא.

הקונטרס נכתב שלא בעיון כל הצורך, רק מקופיא, ואין מטרתו לקבוע מסמרות, אלא **אך ורק לשמש כ'מראה מקום הוא לו'.**

זכות הרבים תלויה בהרב משה מור יוסף שליט"א שעבר על חלקים מהקונטרס והעיר הערות מחכימות. יה"ר שזכות הרבים תסייעהו להמשיך ולהרבות חילים בתורה. אף נודה למי שימשיך ויאיר את עינינו בהערות והארות, וכל תוספת תתקבל בברכה מרובה.

**גדר פטור עריות וצרותיהן מהיבום ומהחליצה.**

1. **גדר פטור עריות מיבום, למאן דיליף מ'עליה', ולמאן דיליף מסברא.**
   1. **האם הוא פטור או איסור, היינו האם הילפותא שאין היתר לאש"א או שהילפותא שהתורה לא ציותה יבום בעריות.**
   2. **אף אם נימא שהוא פטור, עדין יש לדון, האם הפטור נובע ממה שהאיסור לא נדחה או אף באופנים שהאיסור יוכל להידחות מפני מצות יבום מ"מ התורה פטרה.**
   3. **יש לדון נדון זה לרבנן דפטור עליה הוא דוקא בחיי"כ שבהם נאמר דין אעדל"ת שיב"כ, ולר"ע דפטור עליה נאמר אף בחיי"ל ששם הדין דעדל"ת.**
2. **האם ניתן לפטור עריות מיבום אף מקרא ד'לקחת' דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא א"ע ליבום.**
3. **גדר פטור צרת ערוה.**
   1. **האם הוא משום שהעריות פוטרות הזיקה מכל הבית או שהעריות אוסרות צרותיהן.**
   2. **כל זה יש לדון למאן דיליף מ'עליה' ולרבי דיליף מ'ולקחה'.**
   3. **מהו גדר הפטור של צר"ע בנפילה שניה, האם מדין נאסרה, או משום שם צר"ע שבה. וכן מהו גדר הפטור שצר"ע פוטרת צרתה. האם משום איסור אש"א שבה, או משום שם צרת ערוה שבה.**
   4. **גדר פטור צר"ע מהחליצה, האם הוא מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, או שהעריות פוטרות את הצרות אף מהחליצה.**

הסוגיות ומרא"מ בענינים אלו:

* ג' ע"א ומאי איריא דתני פוטרות ... – מנינא דרישא למעוטי מאי. ובתוד"ה כיון ובש"ר.
* ג' ע"ב מנה"מ דת"ר וכו' ... – סוף העמוד ל"ת שיש בו כרת מי דחי. ותוד"ה לא תעשה
* ז' ע"ב אלא סד"א תיתי במה מצינו מאש"א ... – ח' ע"ב למטה ורבנן האי ולקחה מאי עבדי ליה. תוד"ה כל היכא
* ט' ע"א והרי איסור מצוה ואיסור קדושה. רש"י שם ותוד"ה והרי. רמב"ן רשב"א ורשב"א בשו"ת הובא בקוה"ע בחלק שו"ת הרשב"א כאן.
* י"ג ע"א כיצד פוטרות צרותיהן, מנה"מ .... – צרה נמי במקום ערוה קיימא. תוס' ב' ע"א ד"ה עד סוף העולם.
* כ' ע"א ואימא חיי"כ, אמר קרא אם לא יחפוץ ... – מסתברא חיי"ל תפסי בהו קידושין. וברש"י שם וברשב"א כאן ד"ה ומסתברא דכולה שמעתין.
* גרי"ז הל' יבום וחליצה בקטעים הראשונים.

**גדר פטור עריות מיבום.**

פטור עריות מיבום נחלקו בגמ' האם ילפינן לה מקרא או דלא צריכא קרא להכי. איתא בברייתא ג' ע"ב "לפי שנאמר יבמה יבוא עליה, שומע אני אפילו באחת מכל עריות האמורות בתורה הכתוב מדבר, נאמר כאן עליה ונאמר להלן עליה ואמר רחמנא לא תקח. ומקשינן בגמ' ל"ל קרא, תיפו"ל דאעדל"ת שיב"כ. ומשנינן בדף ז' ע"ב – ח' ע"א תרי שינויי. א. דאי לאו קרא הוה שרינן באופן שנשא מת ומת והותר איסור אשת אח, ואח"כ נשא חי, דהו"א הואיל ואישתרי איסור אש"א אישתרי נמי שאר איסורי עריות. ב. אי לאו קרא הוה ילפינן בהיקשא דרבי יונה מאיסור אש"א דכשם שהוא הותר ליבום הותרו אף שאר איסורי עריות. ורבא בדף ח' ע"א אמר ערוה גופא ל"צ קרא, דאין עדל"ת שיב"כ, וכי איצטריך קרא למיסר צרה.

**יש לדון מה נתחדש בחידוש הפסוק שעריות א"ע ליבום, האם שאין היתר לאיסור עריות ליבום וממילא חוזרות הן לדין דאעדל"ת שיב"כ, ואיסורן מעכבן מלהתייבם. או דנתחדש בהך קרא דעריות 'פטורות' מיבום, היינו שהתורה לא ציותה כלל מצות יבום בעריות.**

נפ"מ בנדון זה, באופן שנמצא עריות שאינן בכרת, ומ"מ הרי הן בכלל עריות לענין שאף בהם נאמר דין 'עליה', דאם כל דין 'עליה' אינו אלא שאיסורן קיים אף במקום יבום, ומה שהן פטורות אינו מקרא ד'עליה' אלא דאעדל"ת שיב"כ, א"כ הך ערוה שאין בה כרת ודאי יש לה לעלות ליבום. אבל אי ילפינן דעריות פטורות מיבום, הרי כל שבכלל 'ערוה' היא, יש לה להיפטר, ואף אם בה אין איסור המעכבה מלהתייבם בפועל. והנה לכאורה יש להוכיח מההיא דאמר רבא דערוה גופא ל"צ קרא, ואם נימא שנתחדש בעריות דין נוסף מלבד זה שאיסורם מעכבן, א"כ אף ערוה גופא צריכא קרא להא גופא שהיא 'פטורה' ולא רק 'אסורה' ליבום. עוד יש לציין שכן המשמעות הפשוטה בהך ילפותא דלא תקח שפרשה זו נאמרה בפרשת עריות ולא בפרשת יבום, משמע שהפסוק בא לללמדינו שאיסור עריות אלו קיים אף במקום יבום ותו לא מידי. אכן יש להוכיח מכמה דוכתי שיש 'פטור' מיבום, ולא רק איסור ליבום.

ואם נימא דלדעולם עריות פטורות מקרא דעליה נצטרך לפרש כדכתב בקוה"ע [סימן ה'] דאין כונת רבא שאין חידוש בפסוק על עריות, אלא דאף ללא פסוק הוה ידעינן שעריות א"ע ליבום, אבל לעולם לא היה זה בגדר פטור. ע"ש. [[1]](#footnote-2)

**ראיות לצד שעריות נתחדש בהן 'פטור' ליבום.**

1. בקובה"ע סימן ה' אותיות ט'-י"א כתב דללא שעריות פטורות מיבום, אף שא"ע ליבום משום איסורם מ"מ לא יהא בהם כרת דאש"א ולא יהא בהם דין נאסרה. והוכיח כן ממש"כ התוס' ב' ע"א, דנדה לא דמיא לאחו"א, ולהכי אין בהם נאסרה, וביאר כונתם, דלא דמיא לאחו"א, וממילא אין בהם 'פטור 'עליה', וממילא אין בהם 'נאסרה'. וכן הוכיח כן מהא דבעל"ת לרמב"ן א"ע אף לא לחליצה, ומ"מ אינה פוטרת צרתה, וע"כ שאין בה איסור אש"א כיון דאין בה פטור 'עליה', וכל שאין בה פטור אין בה כרת דאש"א. [[2]](#footnote-3)
2. בגמ' מבואר בכמה דוכתי דלר"ע דאמר דאין קידושין תופסים בחיי"ל, וחיי"ל כחיי"כ, אף חיי"ל פטורות מיו"ח. והקשו הראשונים ליתי עשה ולידחי לל"ת ותעלה אף ליבום. ותירצו הרשב"א והרמב"ן דלר"ע שמעינן מקרא דעליה דכל דל"ת קידושין פטורות מיבום. הרי להדיא עכ"פ לר"ע שבעליה לא נתחדש רק שאיסורה מעכבה דא"כ חיי"ל שאין איסורן מעכבן היה עליהן להתייבם, אלא שעריות פטורות ולא נצטוו כלל ביבום, ואין כאן עשה שידחה לל"ת. אכן ברשב"א ורמב"ן נראה שהוא לר"ע דייקא הך גדר ילפותא, וא"כ עדין יש לדון בגדר הילפותא אליבא דרבנן. [[3]](#footnote-4)
3. עיין ברכ"ש סימן ט' שהביא להתורי"ד שכתב דאף לרבי אושעיא דאמר זיקה ככנוסה מה"ת, ואוסרת הך זיקה את אחותה מדין אחו"א, מ"מ כרת מיהא ליכא, ותפסי בה נמי קידושין. והנה מפורש בגמ' י"ט ע"א, דלרבי אושעיא, אם נפלה אחות זקוקתו ליבום, מותרת היא לשוק, מדין ערות אחו"א. הרי להדיא, שכל שהיא בכלל 'עריות' אף שאין בה כרת דעריות מ"מ פטורה מיו"ח, והוא להדיא כצד זה, שבעליה נאמר פטור מיבום.[[4]](#footnote-5)
4. הנה פשטות לשון הראשונים ג' ע"א שגדר דין צר"ע, שהערוה פוטרת הזיקה מכל הבית, ולא שהערוה אוסרת את הצרה. ולצד זה מוכרח שערוה עצמה פטורה, דאם אינה אלא אסורה באיסור כרת אף במקום יבום, איך יכולה היא לפטור אף את צרתה - בזמן שהיא עצמה איננה פטורה.[[5]](#footnote-6)
5. בתוס' דף לב ע"א נתחדש, שאף אש"א דעריות הן ערוה ליבום, והוכיחו כן מההיא דאיילונית פוטרת צרתה. והנה לאחר שיש ראיות גדולות ליסודו של הגר"ח שאש"א בנפילה זו אינה ערוה ליבום, צ"ע מ"ש אש"א דעריות משאר אש"א בנפילה זו. וביאר בברכ"ש דכל ה'פטורות' מיבום, אף אש"א שלהן היא ערוה ליבום, שהתורה לא ציותה את האש"א שלה להתייבם, והרי היא מונעת יבום כשאר עריות. וזה מה שהוכיחו התוס' מאילונית, שכיון שהיא 'פטורה', להכי אף האש"א שלה הוא ערוה ליבום. ואם כנים אנו בזה הרי מפורש בתוס', שעריות לא רק שאיסורם מעכבם, אלא הן 'פטורות' מיבום. ודוק. [[6]](#footnote-7)
6. בגדר דין כל שא"ע ליבום מצינו מחלוקת בראשונים, האם הוא גדר בפטור מיבום שאינו פטור מיבום גרידא אלא מכל זיקה ואף מזיקת חליצה, או דהוא דין נפרד שכל האסורה ליבום א"ע לחליצה. עיין לקמן בענין כל שא"ע ליבום. והנה לשיטת רש"י הסובר שהפטור מיבום פוטר אותה לגמרי ואף מחליצה, בהכרח שהוא פטור, דאם אינו אלא איסור, א"כ אמאי הך דינא מפקיע אף את זיקת חליצה. [ויש ראשונים הסוברים שערוה דל"ת קידושין מפקעת זיקת חליצה דזיקה כקידושין, אכן ברש"י מבואר לא כן, אלא כל החילוק הוא האם היא ערוה שנכללת בקרא דעליה או לא. ודוק].

**להצד שעריות 'פטורות' מיבום, יש לדון האם כל הפטור הוא מכח איסורן להתייבם, שכיון שאין דחיה לאיסורם - התורה פטרתם, או דנימא, שאף אם יש בכח המצוה לדחות האיסור, מ"מ התורה לא ציותה ייבום באלו שהן עריות בעלמא.**

1. לר"ע דאף חיי"ל פטורות מיבום, ולפי ביאור הראשונים הנ"ל, מבואר להדיא, שסיבת הפטור אינו האיסור שמעכב אותה מלהתייבם בפועל, שהרי יש בכח המצוה לדחות האיסור, דעדל"ת, אלא שהתורה לא ציותה יבום באלו שבעלמא הן איסור ערוה.
2. אכן יש לדון, האם רבנן נחלקים אף בנקודה זו על ר"ע, וסוברים שהפטור דוקא משום שאיסורם מעכבם ולא יכול להידחות מפני מצות יבום, או דכל מחלוקתם האם הפטור הוא בכל דל"ת קידושין או רק בחיי"כ, אבל לעולם גדר הפטור הוא שוה שאינו כתוצאה מזה שהאיסור אינו נדחה, אלא אף באופן שהאיסור יכול להידחות התורה פטרה. ויש להביא בזה ג' ראיות.
3. עיין ראשונים דף ו' שהקשו, דנילף מההיא דעליה דאעדל"ת שיב"כ בעלמא. ואם נימא דרבנן מודו לר"ע, תקשי טובא, היכי איכא למילף לה. והרי אף חיי"ל שכן נדחה איסורם מ"מ פטורות הן מיבום.[[7]](#footnote-8)
4. עיין ריטב"א י"א ע"ב שכתב, דאף דבמחזיר גרושתו כתיבא טומאה כעריות, מ"מ אין לאסור אלא ביאה שניה מה"ת, דבב"ר אמרינן עדל"ת. הרי להדיא שאף יבמה שהיא בכלל עליה, מ"מ כיון שאינה אלא בכלל איסור לאו, אמרינן בה עדל"ת, וזה משום שכל ה'עליה' אינו אלא ביבמה שאיסורה מעכבה מלהתייבם בפועל. והראשונים דפליגי אריטב"א י"ל, דבהא פליגי וסברי דכל שיש לה שם ערוה הרי היא פטורה, אף באופן שאיסורה אינו מעכבה להתייבם, דבערוה לא ציותה תורה יבום ואין כאן מצוה שתדחה לאיסור.[[8]](#footnote-9) [[9]](#footnote-10)
5. הרי נתברר שר"ע ורבנן נחלקו בתרתי. א. האם יש פטור אף בכל דל"ת קידושין או רק בכריתות. ב. האם הפטור דוקא מכח שהאיסור אינו יכול להידחות מפני המצוה, או אף באופן שהאיסור יכול להידחות, לא נאמרה המצוה כלל. והוא צ"ע מנ"ל דנחלקו בתרתי. וי"ל באופן פשוט, דלרבנן שלא נאמר עליה אלא בחי"כ, ואעדל"ת שיב"כ, הרי אין מקור שיש פטור אלא במקום שהאיסור מעכב מלהתייבם. אבל לר"ע שהפטור נאמר אף בחיי"ל בהכרח שגדר הפטור הוא שאף איסור שיש בכח המצוה לדחותו מ"מ אין מצוה כלל. דוק היטב.
6. אכן להתורי"ד הנ"ל שכתב דאיכא פטור עליה אף במקום שהאיסור אינו איסור כרת ויכול להידחות מפני המצוה, מוכח דס"ל דאף לרבנן גדר הפטור אינו דוקא במקום שהאיסור מעכב את היבום בפועל. אלא כל שבעלמא היא ערוה, הרי היא בכלל הפטור, שהתורה לא ציותה יבום בעריות כלל, ואף אלו שאיסורן אינו מעכב את ייבומן בפועל.

**ילפותא דלקחת דדף כ' ע"א**

1. ברשב"א וריטב"א פירשו, דלפום ס"ד דסוגיא כ' ע"א ילפינן מ'לקחת' דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא, אינה עולה ליבום ולחליצה. ולפי המסקנא נמי חיי"כ שאינן בכלל לקחת בעלמא ואף לא בדיעבד, פטורה מיבום ומחליצה.[[10]](#footnote-11) הרי לנו מקור נוסף לפטור עריות מיבום.
2. יש לתמוה דא"כ למה לי עליה. ואף דבעי קרא לפטור צרה, אכתי יל"ע, למ"ד דערוה גופא נמי בעיא קרא, אמאי בעי קרא דעליה. ויש לומר דאי ערוה גופא צריכא קרא כתירוץ שני של הגמ', דלולי קרא הוה ילפינן להתיר עריות ליבום בהיקשא דרבי יונה, להך ס"ד לא הוה אכפ"ל שאינה בכל 'לקחת' בעלמא, דהא ילפינן לכולי עריות מאש"א, שאף שאינה בכלל 'לקחת' בעלמא מ"מ עולה היא ליבום. ודוקא לאחר ששמענו מקרא דעליה, דעריות דאסורות בעלמא אסורות גם ליבום, ולא מקשינן להו לאש"א, ממילא איכא למילף מ'לקחת' דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא א"ע לא ליבום ולא לחליצה. ומכלל זה למד הרשב"א אף חלו"ע לר"ע. [[11]](#footnote-12)

**גדר פטור צרת ערוה בנפילה ראשונה ובנפילה שניה**

**גדר הדין דעריות פוטרות צרותיהן.**

**יש לדון האם הוא פטור שפוטרת את צרתה, או דאוסרת את צרתה, וממילא היא נפטרת מדין ערוה עצמה.**

1. הגרי"ז [הלכות יבום וחליצה] ייסד "דיסוד הדין דצר"ע אינו רק דין פטור בלבד דערוה פוטרת עצמה ואת צרתה מן החליצה ומן היבום, רק יסוד ועיקר דינו הוא דין איסור, דהערוה אוסרת להצרה במקום מצוה ומשויא לה לערוה דכותה" וראיותיו: **א.** דילפינן לעיקר הדין דצר"ע מקרא דלצרור דכתיב בפרשת עריות. **ב.** יבמות ח' "ומ"ש ערוה דל"צ קרא דאעדל"ת שיש בו כרת, צרה נמי לא תיבעי קרא משום דאעדל"ת שיב"כ". **ג.** שם "כי איצטריך קרא למישרי צרה שלא במקום מצוה, הרי דבמקום עליה מיהת, הצרה בעצמה איסורא רביץ עליה כדין ערוה"[[12]](#footnote-13) [[13]](#footnote-14)
2. הריטב"א בסוגיא דצרת סוטה ומחז"ג, כתב בשם הרא"ה, דאף דכתיבא בהו טומאה כעריות, מ"מ אינה אסורה אלא באיסור לאו כסוטה לבעל, ולא אסירא היא וצרתה אלא בביאה שניה. ואם הוא 'פטור' הרי כאן אין פטור, ומה עושה היא לצרתה, ואמאי תיאסר צרתה בב"ש, אבל אם הוא איסור, א"ש ביותר. וזו ראיה גדולה בדעת הרא"ה שאין עליה תשובה.
3. אכן בראשונים מפורש לא כדבריו. עיין רש"י [ג' ע"א ד"ה משום הכי תני פוטרות] "אבל פוטרות לא משתמע איסורא משום צרתה של בת, אלא הבת פוטרתה מיבום ואיסורא שכיב עליה ממילא וכו'" וע"ע רש"י [ג' ע"ב ד"ה שאין צרה אלא מאח] "הואיל ופטרה הכתוב מזיקתו, הרי היא באיסור אש"א שיש לה בנים שהיא בכרת". ועיין תוס' [ג' ע"א ד"ה כיון ] "דהשתא במקום מצוה הוא דאסור משום דממילא קאי באיסור אשת אח" ועיין רשב"א ג' ע"ב "שאין הערוה נותנת איסור לצרתה, אלא שמסתלק זיקת ייבום מכל אותו בית, וממילא צרה באיסור אש"א כדקיימא קיימא" ועיין מאירי שם "שאין הערוה נותנת איסור לצרה, אלא שמפקעת זיקה מכל אותו בית, וממילא צרה באיסור אש"א עומדת". אכן הגר"נ הביא ששמע מהגרי"ז להוכיח מהמאירי דף כא כדבריו דכתב שיש שמונה עריות שיש עליהן עונש כרת, ומונה שם אש"א שלא במקום מצוה לחוד, וצרת ערוה לחוד. אכן לאחר שמפורש במאירי דף ג' לא כן צריך לדחוק בדבריו בדף כא שאין כונתו כפשוטו.

**בעיקר דברי הגרי"ז יל"ע באיזה איסור הערוה אוסרת את צרתה**.

עיין פורת יוסף להפמ"ג ג' ע"ב שכתב דהוא איסור חדש של צר"ע, ולדבריו יש בצר"ע שתי איסורים. והוא חידוש גדול. אכן הגר"נ [אות מא] כתב שהערוה אוסרת צרתה באיסור אשת אח.[[14]](#footnote-15) וצ"ב רב. עיין הערה הצעת דברים המיישבת את כל דברי הראשונים עם תורת הגרי"ז והיה המשכן אחד.[[15]](#footnote-16)

**גדר פטור צר"ע לילפותא דרבי.**

רבי יליף לפטור צרת ערוה מקרא ד'ולקחה', כל שאין לך לקוחין בשניהם לא יהא לך לקוחין באחת מהם. [וכתבו התוס' דעריות עצמן ס"ל כרבא דערוה גופא ל"צ קרא]. ויש לדון, האם לרבי גדר פטור צרות שונה מהגדר הנלמד מ'עליה' או לא. היינו להצד שגדר הנלמד מעליה הוא שעריות 'אוסרות' צרותיהן, האם אף לרבי כן הוא, או דלרבי ודאי הגדר הוא דהעריות 'פוטרות' צרותיהן.

עיין חידושי הגרי"ז [הל' יבום וחליצה ד"ה והנה בתוס'] שכתב להוכיח מהתוס' י' ע"א שמחלקים בין דינא דלצרור לדינא דולקחה, דלצרור עניינו שהערוה אוסרת צרתה, ואילו דרשה דולקחה אינו אלא שהערוה פוטרתה מיבום.[[16]](#footnote-17) אכן ילה"ע מהמבואר בגמ' דאף לרבי בעינן קרא להתיר צרה שלא במקום מצוה. הרי דעכ"פ לפני הילפותא הו"א דדרשה דולקחה אף היא עניינה שהערוה אוסרת צרתה. וא"כ מאן יימא לן דלבתר דרשא משתנה צורת הדרשה. עיין הערה[[17]](#footnote-18) ראיה נוספת שהיא לכאורה דלא כהגרי"ז.

**גדר דין צר"ע בנפ"ש**

**יש לדון האם צר"ע הפטורה בנפ"ש הוא משום איסור אש"א שבה ומה"ט פוטרת נמי את צרתה או דהוא משם צר"ע שבה, ששם זה ממשיך ללוותה אף בנפילות אחרות.[[18]](#footnote-19)**

1. להצד שצר"ע הוא פטור ולא איסור, עכצ"ל דצר"ע בנפ"ש הוא מדין אש"א ונאסרה, דכיון שבנפילה ראשונה פטורה, קאי באיסור אש"א ונאסרה עולמית. אבל להצד שהוא איסור, שפיר י"ל דאף בנפ"ש מלוה אותה איסור זה, ופטורה מדין צר"ע ולא מדין נאסרה.
2. עיין רש"י ב' ע"ב ד"ה כשם שצרת בתו פטורה "שנאסרה עליו משעת נפילת אחיו הראשון, וכו', וה"ה עליו כאש"א שיש לו בנים ואסורה לו עולמית". הרי דצר"ע בנפילה שניה הטעם דלרש"י אסורה הוא מדין "נאסרה". [[19]](#footnote-20)
3. בדעת תוס' יש להביא כמה ראיות דפליגי בזה על רש"י.
   1. עיין תוס' ב' ע"א ד"ה שנחלקו רש"י ותוס' במה נחלקו רב יהודה ורב אשי. שיטת רש"י, שנחלקו האם בעינן קרא דצרה פוטרת צרתה, או דידעינן לה מסברא. וכן שיטת הרמב"ן. ולשיטה זו כתב התורא"ש בשם ר"ת, דלא גרסינן בברייתא בדף ג' ע"ב צרת צרתה מנין. [שהרי לרב אשי ילפינן לה מסברא ול"ב קרא]. שיטת תוס' בדף ב' ע"א בתירוצם השני, דכו"ע מודו דבעינן קרא דצרה פוטרת צרתה, ולא נחלקו, אלא אי בעינן קרא אף שצ"צ פוטרת צרתה, או דכיון דילפינן שצרה פוטרת צרתה, תו ידעינן מסברא דאף צ"צ פוטרת צרתה. נמצא דרש"י ותוס' בתירוצם הראשון, נחלקו עם התוס' בתירוצם השני, בתרתי. א. לרב אשי, האם ידעינן מסברא דצרה פוטרת צרתה. ב. לרב יהודה, לאחר דילפינן מקרא דצרה פוטרת צרתה, אי בעינן ילפותא דאף צ"צ פוטרת צרתה עד סוף העולם, או דהא מיהת שמעינן מסברא.[[20]](#footnote-21) וצ"ב שורש הנדון בזה. ויש לפרש ששורש מחלוקתם הוא בנדון הנ"ל.[[21]](#footnote-22)
   2. עוד יש להביא בזה, עיין תוס' ל' ע"א שכתבו דאף למ"ד נשואין מפילים לא אמרינן נאסרה בזמן הנשואין וכל דין נשואין מפילים הוא לענין שאם היתה צר"ע בשעת הנשואין אף אם לאחר מכן גירש את הערוה וכשנפלה ליבום אינה צרה לערוה, מ"מ פטורה מדין צר"ע. וביארו האחרונים [עיין גרי"ז הל' יבו"ח ועוד] דלעולם בשעת נשואין אין דין נאסרה כיון שאינה שעת נפילה ממש, ודוקא לענין צרת ערוה למ"ד נשואין מפילים חשיבא כשעת נפילה לענין שמקבלת היא שם צר"ע ושם זה אוסר אותה אף לאחר מכן כשאינה צרה לערוה. הרי דאף ללא נאסרה אסורה היא עולמית מחמת שם צר"ע שבה.
   3. ויש להוכיח כן אף מתוס' ג' ע"ב שכתבו גבי צרת סוטה לבועל, שאינה פוטרת צרה. ואי איסור אש"א פוטר הצרה איך ניתן לומר שאינה פוטרת לצרה והרי היא ערוה דאש"א. וע"כ דאין בכח האש"א לפטור צרה ורק דין צר"ע שבה פוטרת צרתה, וע"ז כתבו דהך צרה דסוטה לבועל קילא ואין בה כח לפטור אף לצרת צרתה. עיין חידושי הגרש"ר סימן ב' שכתב להוכיח כן.
   4. וכן מוכח מתוס' ח' ע"ב שכתבו בקושייתם דלרבי אין כרת דאש"א בצר"ע דליכא קרא אעונש. ואפשר דאף למסקנת התוס' כן הוא. והקשה הגרנ"ט דא"כ היכי שייכא צר"ע בנפ"ש שתיפטר והרי אין בה איסור אש"א ולא נאסרה. וצ"ל דאף בלא כרת היתה פטורה מדין שם צר"ע שבה.
   5. ויש להוכיח כן נמי מתוס' ח' ע"א ד"ה תרי דטעם פטור צר"ע אינו משום איסור אש"א שבה, דא"כ תיקשי מה הוקשה לתוס' דאילונית לא תפטור צרתה משום דאינה אלא חד איסורא, והרי אף חד איסורא יש ללמוד שפוטרת מהא דצר"ע פוטרת צרתה.
   6. עיין ריטב"א ג' ע"ב דמוכח מינה שאף אם אין לצר"ע כרת יש לה לפטור צרתה, ואם הא דפוטרת הוא מלתא דאש"א שבה, יל"ע אמאי תפטור אם אין בה כרת דאש"א. ויש לדחות.
4. אלא שיש לתמוה בזה לתוס' בתרתי.
   1. הרי תוס' ג' ע"א כתבו להדיא דאינו אלא פטור וממילא קאי באיסור אש"א. ואיך שייך לדון שכל הפטור הוא מחמת איסור צר"ע שבה.
   2. י"ל דלעולם הוא פטור אלא שסיבת הפטור אינו סתם פטור אלא שורשו הוא שהערוה קלקלה את אישות הצרה, אלא שאין הקלקול הזה סיבה לאיסור חדש אבל הוא סיבה שהתורה תפטרנה מיבום משום קלקול זה. דהתורה פוטרת כל שאינה אישות מתוקנת כראוי דאין התורה רוצה לתקן מצד אחד ולקלקל מצד שני. ודוק היטב.
   3. עוד יש לעיין טובא, להמבואר בתוס' לב שעריות אף אש"א דילהו ערוה ליבום א"כ אמאי אש"א של הצרה אינה ערוה ואמאי צריך לשם איסור צר"ע.
   4. הגר"נ ביאר בזה דשאני צרה מערוה שערוה היא עצמה יש בה סיבה שאינה ראויה ליבום, משא"כ צרה שהיא מצד עצמה ראויה ליבום. דהיינו דדוקא אשה שמצד עצמה אינה ראויה ליבום היא אינה בכלל ההיתר של אש"א כלל, משא"כ זו שמצ"ע האש"א הוא ראוי ליבום, כה"ג אף שהיא א"ע ליבום מ"מ אש"א דילה אינו ערוה ליבום.
5. ובאמת הוא מוכח להדיא מתוס' דף לב דאש"א דצר"ע אינו ערוה, דא"כ והוא הפוטר, א"כ מה ראו צורך להוכיח שהאש"א הוא ערוה מההיא דאילונית, והרי אילונית במחלוקת שנויה, ואמאי לא הוכיחו מההיא דצר"ע פוטרת צרתה. וע"כ דהך אש"א אינה ערוה ליבום וכמבואר.[[22]](#footnote-23)

**היתר אש"א ליבם לפני שייבמה ולאחר שייבמה דשרי להחזירה**

1. **יש לדון, מהו גדר ההיתר של אשת אח ליבם, אם הוא מדין דחיה דהיינו דמצות היבום דוחה לאיסור אש"א, או דהוא היתר שאש"א לא נאסרה ליבם כלל.**
2. **להצד דהוא דחיה האם יש אופנים שהיא מותרת למרות שאינו מקיים את המצוה, וא"כ מה הטעם בהיתר זה.**
3. **האם שייך שתהיה מותרת ליבם אף שאין בה מצות יבום כלל. והאם שייך שיהיה היתר לאיסור אש"א למרות שמותרת היא לשוק. וא"כ מהו גדר ההיתר בזה.**
4. **עוד יש לדון, בדין דכיון שלקחה נעשית כאשתו לכל דבר, דשרי להחזירה, האם הוא היתר מחודש שחל ע"י היבום, או דלעולם זהו גדר ההיתר הראשון שיש ליבמה כשנפלה לייבום.**
5. **בהא דהחולץ על החלוצה אינו אלא בלאו האם הוא ג"כ מחמת ההיתר של אש"א ליבם, או דהוא היתר מחודש והוא מדין ניתוק שהתורה ניתקה מכרת ללאו.**
6. **מהו שורש מחלוקת ר"י ור"ל לענין שאר האחים.**

הסוגיות ומרא"מ לענינים אלו:

* עיין ח' ע"ב ריב"ח מלמד שמגרשה בגט ומחזירה. עיין סוגיא דף לט בענין זה.
* עיין י' ע"ב איתמר החולץ ליבמתו וחזר וקידשה ... – י"א ע"א אר"י אמר רב צרת סוטה. תוד"ה איהו ותוד"ה חד אמר בעשה.
* כ' ע"ב תוד"ה אטו ביאה שניה.
* עיין רשב"א מא ע"א ד"ה ומתוך כך יש לי לומר. ורשב"א מ"ד ע"א ד"ה ונחלוץ לחדא ונייבם לחדא.

**גדר היתר איסור אשת אח ליבום**

**יש לדון מהו גדר ההיתר של איסור אש"א ליבם. האם הוא מכח דחיה שהמצוה דוחה את האיסור [ואף שהוא איסור כרת ואעדל"ת שיב"כ, הכא שמעינן מקרא דהך איסורא נדחה מפני מצות יבום], או דלעולם חידוש הפסוק הוא שליבם לא נאמר כלל איסור אש"א, והו"ל כדבר שיצא מכללו.**

1. עיין תוס' ג' ע"ב ד"ה לא תעשה שהקשו דנילף מהיתר אשת אח ליבם דעדל"ת שיב"כ. ותירצו דשאני אש"א דמצותו בכך. וע"ע תוס' נ"ד ע"ב ד"ה אלא שכתבו נמי כן.[[23]](#footnote-24) הרי שיטת תוס' כצד א'. וכן מבואר ברשב"א [ח' ע"א ד"ה רבא אמר] "דשאני יבמה דא"א בלאו הכי, ועיקר מצותה בדחיה".
2. עיין רמ"ה סנהדרין נ"ג ע"ב "דשאני איסור אש"א דכי קא מידחי במקום יבום לא משום דאתי עשה ודחי את ל"ת הוא דמידחי, אלא משום דכיון דלא משכחת יבום אלא גבי אשת אח, ממילא שמעת דלא אסר רחמנא אש"א שלא במקום יבום, כגון היכא דיש לו זרע, אבל היכא דמת בלא זרעא לא אסרה תורה. ואמטול הכי שריא ואפילו בביאה שניה".[[24]](#footnote-25) והוא כצד ב'.
3. בקובץ הערות [סימן ט' אות ב] הביא כצד זה מתורת האדם להרמב"ן "דאמרינן התם דאעדל"ת שיב"כ והיא גופא מצות יבום ל"ת של כרת הוא, וכו'. אלא עשה דיבמה לגבי לאו דאש"א לא מיקרי דיחוי, דהא ליתא אלא בהכי, וערות אשת אחיך לא תגלה אלא במקום שאין יבום, וליתיה לכרת ולא ללאו בהכי, דהא לא מצי לייבם אלא בהכי"
4. עיין רמב"ם פ"א מיבום הי"ב "שמאחר שמת אחיו בלא ולד נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו" [עיין גר"נ אות לח שדייק כן]
5. עיין רש"י נב ע"א דקידושי כסף או שטר לא תפסי ביבמה "שהרי אין קידושין תופסין באשת אח, והתורה לא התירתה לו ליעשות כאשה נכרית אלא כסדר המצוה וביאה הוא דכתב בה רחמנא". עיין אמר"מ סימן ה' שכתב דמבואר בדברי רש"י דהיתר אש"א ליבם אינו אלא משום שהמצוה דוחה האיסור, וכל שלא עשה כסדר המצוה לא נדחה האיסור.[[25]](#footnote-26)
6. בדעת התוס' דהוא מדין דחיה יל"ע טובא. עיין יבמות קיא ע"ב יבם קטן שבא על יבמתו גדולה תגדלנו. ועיין יבמות צו "עשו ביאת בן ט' כמאמר בגדול". עיין קידושין יט ע"א דנחלקו רש"י ותוס' האם מה"ת קונה בקטנותו, ורק מדרבנן אמרו שאינו קונה לגמרי, או שמה"ת אינו קונה כלל ומדרבנן החשיבוהו כמאמר[[26]](#footnote-27). עיין ר"פ החולץ ל"ה ע"ב בתד"ה תגלי שהקשו לר"ל דאמר ביאת מעוברת ל"ש ביאה, אמאי פטור מקרבן, והרי הו"ל אש"א שלא במקום מצוה. ותירצו "דאפ"ה לא מיחייב, מידי דהוה אקטן שבא על יבמתו גדולה דתגדלנו"[[27]](#footnote-28). הרי מבואר בתוס' ב' אופנים שיש היתר ביאה למרות שלא מתקיים בו מצות יבום. וצ"ע, להמבואר בשיטת תוס' דהמצוה דוחה האיסור, היכי שריא הביאה בקטן ובמעוברת.
7. יעוין תוס' כ' ע"ב ד"ה אטו דכתבו להדיא דהיתר אש"א ליבם אינו מדין דחיה.[[28]](#footnote-29) הרי מפורש אף בתוס' דאינו בגדר דחיה בעלמא. וצ"ע. עיין חידושי הגר"נ [אות לז והביא כן אף מהגרא"ו] דאף לתוס' דהוא מדין עדל"ת מ"מ הוא בגדר של הותרה ולא בגדר דחויה.[[29]](#footnote-30) ע"ש שביאר מ"ש מכל דחיה של עדל"ת. ואף בדעת רש"י י"ל כן.
8. הנה המל"מ נסתפק האם בחלו"ע יש כרת של אש"א. ולכאורה תלי בנדון הנ"ל. דאם הוא מכח שהעשה דוחה לאיסור אש"א, לכאורה בחלו"ע אין מצות יבום ואין מה שידחה לאיסור. אבל אם הותר האיסור ליבם, אפשר דאף חלו"ע בכלל יבמה כיון שזקוקה עדיין לחליצה. [[30]](#footnote-31) ויל"ע בזה.[[31]](#footnote-32) ויעוין בחידושי הגר"נ אות לח שהוכיח מרש"י כ' ע"ב דבחלו"ע אין כרת דאש"א, [שהרי כתב דאם בעלה קנאה אלא שצריכה גט[[32]](#footnote-33)]. וא"כ מוכח דהותר איסור אש"א, ולא רק נדחה מפני המצוה, והוא דלא כדהוכיח האמר"מ מרש"י דף נב. ויל"ע ביישוב הסתירה לכאורה.
9. עיין לקמן לט ע"ב תניא, אבא שאול אומר הכונס את יבמתו לשם נוי ולשום אישות ולשם ד"א כאילו פוגע בערוה, וקרוב אני בעיני להיות הולד ממזר, וחכ"א יבמה יבוא עליה מ"מ. ונחלקו הראשונים האם לאבא שאול הוא מה"ת או ממזר מדרבנן. עיין הערה [[33]](#footnote-34) . והנה לשיטת הסוברים דהוא ממזר מה"ת, הרי מפורש באבא שאול דהיתר אש"א הוא רק היכא דהמצוה דוחה האיסור, וכל שאין מקיים המצוה הרי היא באיסור אש"א.
10. עיין שו"ת הרמב"ם הו"ד בקוה"ע [בהשמטות לסימן לו אות ב] ז"ל: וכבר ידעתם מסקנת פסק ההלכה שמצות יבום קודמת למצות חליצה, ואפילו אינו מתכוין לשם מצוה, אלא לשם נוי או לשם ממון, מפני שלאחר שמת אחיו בלא בנים הותרה לו, ונסתלק לגמרי איסור ערוה, כסברת חכמים. אמנם לסברת אבא שאול מצות חליצה קודמת, להיותו סובר שאיסור אשת אח דחוי מפני היבום, ואם כוונתו לדבר אחר נעשה פוגע בערוה. ואין הלכה כמותו, כאשר ביאר התלמוד. עכ"ל.[[34]](#footnote-35) הרי להרמב"ם נחלקו בנדון זה אבא שאול ורבנן.
11. עיין י' ע"ב גבי מחלוקת ר"י ור"ל דנחלקו הראשונים האם היתר כרת של אש"א לאחר יבום או חליצה, הוא משום שהתורה ניתקה את האיסור ללאו, או דהוא מסברא, שכיון שהותר איסור אש"א הרי הוא הותר לעולם.
12. שיטת תוס' דלעולם לולי דנתקיה קרא מכרת, היה הדין שכל שכל שכבר אין בהם מצות יו"ח, הרי הן בכרת, דכיון דאינן במקום מצוה כלל, הרי הן חוזרות לכרת דאש"א. ורק משום דקרא אייתר, ילפינן מיתורא דקרא שאין בה כרת.[[35]](#footnote-36)
13. עיין היטב ברשב"א לקמן מא "וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח וכדקי"ל החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצה כרת ולא על צרתה כרת, ומהאי טעמא אמר ר' יוחנן בפ"ק (י' ב') דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אשת אח בכרת" [[36]](#footnote-37)
14. וכן מבואר בשיטת הרמב"ם פ"א מיבום הי"ב "החולץ ליבמתו נאסרה החלוצה היא וכל צרותיה על החולץ ועל שאר האחין וכולן אסורות עליהן מדברי סופרים כשניות שמאחר שמת אחיו בלא ולד נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו לפיכך תופסין בהן הקידושין כשניות" ועיין מג"מ שם. [וה"ז לטעמיה ממש"כ בפה"מ, דלרבנן דאבא שאול, ההיתר אינו מחמת המצוה]. [[37]](#footnote-38)
15. עיין ג' ע"ב אזהרה שמענו עונש מנלן. ופירש"י דבעינן קרא דאיכא עונש אערוה וצרתה. ובתוס' ח' ע"ב ד"ה כל משמע דלא בעינן קרא אלא אצרה ולא אערוה.[[38]](#footnote-39) וביאר הגר"נ דלרש"י גדר ההיתר אינו מחמת דחיה וכנ"ל, ולהכי סד"א שהיתר אש"א קיים ביבמה אף כשאין בה מצות יבום. וסד"א דנילף בהיקשא דר"י שאף שאר עריות הדין כן. אבל לתוס' שאף באש"א עצמה כל ההיתר של אש"א הוא מחמת עדל"ת, א"כ פשיטא שערוה עצמה כיון שאין בה המצוה של יבום, ודאי אין היתר לאש"א וכ"ש שאין היתר לשאר איסורי עריות, ולהכי פירשו דכל הנדון על הצרה.[[39]](#footnote-40)
16. עוד יש להביא בזה הסוגיא דף ז' דלהכי בעינן קרא דעליה דלולי קרא סד"א הואיל ואישתרי אישתרי, ואם נימא גדר ההיתר שאיסור אש"א לא נאמר כלל ביבמה א"כ מ"ש לדון הואיל ו'אישתרי' והרי לא 'הותר' כאן איסור אש"א ליבום אלא שלא נאמר כלל האיסור בזה. וצ"ע.

**עוד יש לדון, מהו גדר ההיתר דיליף ריב"ח מקרא 'ולקחה' דמגרשה בגט ומחזירה,**

1. עיין גמ' לט ע"ב דבעי קרא משום "דסד"א מצוה דרמיא רחמנא עליה עבדה השתא תקום עליה באיסור אשת אח. קמ"ל. ומקשינן התם "ואימא ה"נ, אמר קרא ולקחה לו לאשה, כיון שלקחה הרי היא כאשתו לכל דבר" ויש לדון האם דין זה שיכול אף להחזירה נתחדש ע"י היבום דנתחדש כאן דין דנעשית כאשתו לכל דבר, או דדין זה כבר חל בנפילה, שההיתר שיש בנפילה אינו דוקא לקיום מצות יבום אלא הוא היתר גמור. יעוין במאירי ח' ע"ב ז"ל: "כל שכנס היבם את יבמתו נעשית כאשתו לכל דבר ואינה יוצאה עוד בחליצה אלא בגט וכן אם גירשה יכול להחזירה ואין אומרים הואיל וכנס כבר קיים מצותו ומשגירש עמדה עליו באיסור אשת אח שלא במקום מצוה אלא נעשית אשתו לכל דבר ונפקע אישות שמצד אחיו לגמרי". והוא כצד א' הנ"ל.
2. יעוין ביד רמה על סנהדרין נג ע"ב ז"ל: דשאני איסור אשת אח דכי קא מידחי במקום יבום לאו משום דאתי עשה ודחי את לא תעשה הוא דמידחי, אלא משום דכיון דלא משכחת יבום אלא גבי אשת אח ממילא שמעת דלא אסר רחמנא אשת אח אלא שלא במקום יבום כגון היכא דיש לו זרע, אבל היכא דמת בלא זרעא לא אסרה תורה, **ואמטול הכי שריא ואפי' בביאה שניה,** עכ"ל.[[40]](#footnote-41) והוא כצד ב' הנ"ל.
3. עיין תוס' לקמן כ' ע"ב ד"ה אטו שהקשו כקושיית התוס' בסוגיין שאף ביאה שניה תותר, אבל באופ"א קצת "ואין להתיר ביאה שניה מטעם דנעשית אשתו לכל דבר, דאינה נעשית כאשתו אלא היכא דשרי ליה בלא דחייה, אבל חייבי לאוין - אפילו ביאה ראשונה לא שריא אלא משום דאתי עשה ודחי לא תעשה, וביאה שניה דלית בה עשה לא דחיא". הרי הוקשה לתוס' שדין זה של 'נעשית כאשתו' יהא סיבה להתיר אף ביאה שניה בחי"ל [[41]](#footnote-42). וצ"ע, דבדין נעשית כאשתו לכ"ד שמענו דאישות המת פקעה, ואיך מכח זה נתיר אף איסור לאו של חיי"ל. הרי מוכח בבירור דבדין דנעשית כאשתו לכ"ד נתחדש שההיתר ליבם אינו רק בביאה ראשונה אלא לכל אישות היבום.[[42]](#footnote-43) [אכן יעוין בתוס' כ' ע"א ד"ה האי דלכאורה מבואר להדיא כהמאירי. וצ"ע דלכאורה סותרים לדבריהם כ' ע"ב הנ"ל. עיין חידושי הגר"נ אות שפט מש"כ בזה].
4. עיין חדושי הרשב"א לקמן מא ע"א "וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח, וכדקי"ל (לעיל י, ב) החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצת כרת ולא על צרת כרת, ומהאי טעמא אמר ר' יוחנן בפ"ק (שם) דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אשת אח בכרת. עכ"ל.[[43]](#footnote-44) ולכאורה הוא ג"כ ההיתר לביאה שניה וההיתר להחזירה לאחר שגירשה.[[44]](#footnote-45) וצ"ע א"כ ל"ל קרא דולקחה נעשית כאשתו לכ"ד. ועיין חידושי הגר"נ אות קמב שכתב דיסוד למד הרשב"א מהך דינא דנעשית כאשתו לכ"ד.[[45]](#footnote-46)
5. יל"ע לשיטת הרשב"א שהוכיח שההיתר הוא עולמית מהך דינא דמחזירה לאחר גירושיה. הרי דהוא בכלל ההיתר של אש"א ליבם. וצ"ע א"כ ל"ל קרא ד'ולקחה'. והגר"נ ר"ל דהא גופא יליף הרשב"א מקרא דולקחה שההיתר הוא לגמרי ואף שלא במ"מ כלל. והוא חידוש.
6. אכן יעוין רשב"א כ' ע"א לענין היתר איסור אש"א ביבום ולבסוף נולד ז"ל: פירשו בתוס' דלאחר שנשאה יבם פקע מינה איסור אשת אח ויכול להחזירה לאחר שגרשה וכי היכי דפקע לגבי דידי' פקע נמי לגבי אח הנולד. עכ"ל. והוא כתוס' שם דדקדקו לפרש שההיתר של ריב"ח שמגרשה הוא ההיתר שעובר לאח הנולד. [ודלא כרש"י שההיתר של הנפילה עצמה הוא העובר לאח הנולד]. ואם נימא דהך היתרא אינו אלא היתר הנפילה ולא היתר חדש שמתחדש ביבום מדין 'ולקחה' שנעשית כאשתו לכ"ד, א"כ למה הוצרך לפרש כתוס' ולא כרש"י. עיין חידושי הגר"נ אות שנג שעמד בזה . וע"ע מש"כ בזה באות קמב. וצ"ע.

**יבמה לאחר שחלצה מה דינה לחולץ ולשאר האחים**

נחלקו ר"י ור"ל ב' מחלוקות. א. בחלץ אחד מן האחין לאחת מן הצרות, מה דין זה שלא עשה מעשה חליצה וזו שלא נעשה בה חליצה. האם בכרת או בלאו. ב. ביייבם אחד מן האחין לאחת הצרות. מה דין שאר האחין שלא ייבמו בצרותיה.

1. נחלקו הראשונים האם היתר כרת של אש"א לאחר יבום או חליצה, הוא משום שהתורה ניתקה את האיסור ללאו, או דהוא מסברא, שכיון שהותר איסור אש"א הרי הוא הותר לעולם.
2. שיטת תוס' דלעולם לולי דנתקיה קרא מכרת, היה הדין שכל שכל שכבר אין בהם מצות יו"ח, הרי הן בכרת, דכיון דאינן במקום מצוה כלל, הרי הן חוזרות לכרת דאש"א. ורק משום דקרא אייתר, ילפינן מיתורא דקרא שאין בה כרת. ועיין בתוס' י"א ע"א ד"ה חד דהקשו ארש"י דמנלן לר"י דבעשה והא קרא לא אייתר. הרי להדיא דאף לר"י בעינן ליתור לנתקו מכרת ללאו, וללא ניתוק חוזרת היא לכרת.[[46]](#footnote-47) וכן מפורש בריטב"א ובמאירי.
3. יש לעיין מ"ט דר"ל דליתא לניתוק אלא לחולץ וחלוצתו, ובמה נחלק עליו ר"י. וי"ל בזה ב' אופנים. אופן א'. יש מקום לפרש דכו"ע מודו דהניתוק אינו אלא לחלוצה, ולא לכל שנפלה מתחילה ליבום. ונחלקו ר"י ור"ל אמאי ביבום או חליצה של האחת פקע זיקה מכל הצרות ומכל האחים. דלר"ל הוא גזיה"כ, דכיון דנתקיים דין יבום או חליצה באחת, פקעה הזיקה מהשאר. ואילו לר"י, הפקעת הזיקה בשאר האחים והצרות הוא משום שאחד שמייבם או חולץ עושה זאת בשליחות כולם. ולהכי לר"י דכולם נחשבות כחלוצות, כולן נכללות בניתוק, משא"כ לר"ל. אופן ב. עיין ירושלמי [פ"א ה"א] "ר' יודן בעי כמאן דאמר הכל מודין בצרה שהוא חייב. חלץ לחבירתה ובא עליה [על חבירתה] למפריעה חלו עליה קידושין". ופירש קרבן העדה "אע"ג דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק מיהו השתא איתגלי מילתא למפרע דחלו בה הקידושין שהרי הצרה אמרינן כדקיימי קיימי לאחין והרי היא כאילו לא היתה אגידא ביבם".[[47]](#footnote-48) ולפי"ז נחלקו ר"י ור"ל, אי איגלאי למפרע שרק זו שנתייבמה או חלצו לה לבסוף היא היתה הזקוקה מתחילה, והשאר איגלאי שלא הוזקקו כלל. או דכולם היו זקוקות, ופקעה זיקתן מדין שליחותייהו קעביד. ולפי"ז מתבארת תשובתו של ר"י דמי איכא מידי וכו' דכיון שהוזקקה מתחילה, ודאי דכל מה דפקע זיקתן, אינו משום דאיגלאי למפרע, אלא דשליחותייהו קעבדא, וממילא כשם שיש ניתוק לחלוצה והחולץ, ה"נ יש ניתוק לכל האחים והצרות.
4. שיטת הרשב"א עיין ברשב"א לקמן מא "וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח וכדקי"ל החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצה כרת ולא על צרתה כרת, ומהאי טעמא אמר ר' יוחנן בפ"ק (י' ב') דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אשת אח בכרת"
5. יש לדון בדעת ר"ל דסבר דחוץ מן החולץ והחלוצה כולהו בכרת, האם חולק על יסודו של הרשב"א, וסובר דאף שהותרה בשעת נפילה מ"מ כיון שאינה במקום מצות יבום חוזרת היא לאיסורה. יעוין ברשב"א דף מד שהביא ב' פירושים, לפירוש ראשון בשם הרמב"ן, ר"ל יליף לה מסברא.[[48]](#footnote-49)  ובפירוש השני, לומד דלר"ל הוא משום דקרא אייתר ללמדינו שבלאו, ולדרך זו צ"ל דר"ל חלוק על ר"י וסבר דליכא סברא ד'הותרה'**.** ולשיטת הרשב"א יש לעיין במה נחלק שמואל על רב בדף מא דאף שהותרה בתחילה מ"מ אם נאסרה אינה חוזרת להיתרה.[[49]](#footnote-50) [[50]](#footnote-51)
6. **צרת יבמה** עיין היטב הסוגיא י"א ע"א דנחלקו ר"י ור"ל בצרת יבמה האם חייבים עליהן בכרת. נחלקו רש"י ותוס' האם ר"י ור"ל נחלקו אף על המייבם עצמו האם הוא בכרת או בלאו, או דהוא - ודאי אינו בכרת על הצרות. לרש"י, הוא - ודאי אינו בכרת, דלכו"ע ניתקו הכתוב בקרא דבית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים. אבל לתוס' נחלקו ר"י ור"ל אף במייבם עצמו האם הוא בכרת על הצרות או בלאו.
7. יש לדון בגדר איסור הלאו דכיון שבנה שוב לא יבנה או העשה דבית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים. האם הוא איסור חדש, או דהוא איסור אש"א, אלא שאין חומר האיסור בה אלא בלאו. עיין השגות הרמב"ן לספר המצוות שכחת הלאוין "המצוה הי"ד שנמנע החולץ ליבמתו שלא יבא עליה ולא ישאנה אחרי הפרדה ממנו בחליצה. ואין העניין שיחזור עליה איסור אשת אח כיון שעברה מהם מצות היבום. שאם כן יהיה מחוייב עליה כרת כחיוב אשת אח שלא במקום יבום. אבל צוה ית' באשת אח שאין לו בנים מצות יבום או מצות חליצה וגזר בהם שאם יעשו החליצה לא יזדווגו עוד. והוא מחייבי הלאוין". ועיין מאירי בסוגיין ז"ל: שאף על פי שחלץ לה ונפקעה מצות יבום ונשאר איסור אשת אח שלא במקום מצוה לא חזרה לה לגמרי לדין אשת אח להיותה בכרת אלא בלאו שהכתוב הוציאה מכלל כרת להעמידה בלאו שנאמר אשר לא יבנה.[[51]](#footnote-52)

העולה:

היתר אש"א ליבום יש לחלקו לכמה נדונים:

1. מהו ההיתר ביבמה המתייבמת האם משום עדל"ת או משום דליכא איסור כלל.
2. להצד שהוא משום עדל"ת האם הוא דוקא באופן שיש קיום מצוה או אף כשלא מקיים בפועל המצוה, כקטן ומעוברת.
3. האם ההיתר קיים אף לאחר שייבמה או דההיתר מסתלק. ואף אם אינו מכח עדל"ת יש מקום לומר שכל ההיתר הוא יבמה ליבם אבל כשכבר התייבמה הרי היא כאש"א שאינה יבמה וחוזרת לאיסורה.
4. האם שייך לדון להך היתרא אף ביבמה שאין בה מצות יבום בפועל וכגון חלו"ע שעולה רק לחליצה.
5. לאחר חליצה האם ישנו להיתר הראשון או שצריך להיתר מיוחד.

**אשת אח אי הויא ערוה ליבום**

**האחרונים דנו בארוכה ביבמה האסורה באיסור אשת אח, האם הך איסור חשיבא איסור לפטור צרתה מדין צר"ע. ונדון זה מתחלק לכמה נדונים:**

1. **אשת אח שא"ע ליבום מחמת סיבה מסוימת, וכיון שאינה מתייבמת אסורה היא באיסור אש"א, האם הך איסורא חשיב לאסור את צרתה**
2. **בנדון הנ"ל האם הך איסורא חשיב ככל חיי"כ שפטורות אף מחליצה מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.**
3. **בכל הנ"ל יש לדון בב' אופנים של יבמה שא"ע ליבום:**
   1. **ביבמה ש'אינה יכולה להתייבם' וכגון שאיסורה או דבר אחר מונעות אותה מלהתייבם, [וכמעוברת או בעלת תנאי וכיו"ב]**
   2. **ביבמה ש'פטורה מיבום'. [כאילונית וכיו"ב].**
4. **יש לדון ביבמה שבנפילה שניה אינה מתייבמת מחמת איסור אש"א שבה, האם כה"ג אש"א זה אוסר נמי צרה או דאף כה"ג אמרינן דאש"א אינה ערוה ליבום.**

הסוגיות ומרא"מ הנוגעות לענינים אלו:

* ג' ע"ב למעוטי דרב ודרב אסי ... – לפי שאינה בצרת צרה. ותד"ה לפי.
* ח' ע"א תוד"ה תרי איסורי.
* י' ע"א תוד"ה לעולם.
* י"א ע"א אמר ר"י אמר רב צרת סוטה אסורה ... – י"ב ע"א אמר רב לילי בר ממל וכו' צרת ממאנת. ותוד"ה צרתה מאי. ובריטב"א שם.
* י"ב ע"א אמר רב אסי צרת אילונית אסורה ... – י"ב ע"ב תני רב ביבי קמיה דר"נ.
* תוס' ח' ע"א ד"ה תרי, ורמב"ן י"ב ע"א.
* י"ג ע"ב רבא אמר טעמייהו דב"ש ... – חלצו ב"ש פוסלים. ובתוד"ה דלא אתי איסור.
* ל"ב ע"א ת"ר בא עליה חייב ... – והלכך לא פקע. ובתוד"ה לא פקע.

**אשת אח האם היא ערוה ליבום בנפילה זו ובנפילה אחרת**

**יש לדון האם יבמה האסורה באיסור אש"א חשיבא כשאר עריות לפוטרה מיו"ח ולפטור את צרתה או לא. ולצורך בירור ענין רחב זה יש ללבן כמה נושאים:**

1. **יבמות שמפורש בהן שהאש"א פוטר צרה, הן אילונית לרב אסי, ואאשלה"ב בנפילה שניה דמפורש במתני' ב' ע"א דפוטרת צרתה; יש ללבן האם ניתן ללמוד מהם לשאר דוכתי, דאש"א פוטר צרה.**
2. **בדף כ' מבואר שכל האסורה באיסור כרת דל"ת קידושין פטורה אף מחליצה. ויש לדון האם אף האסורה באיסור אש"א פוטר את עצמה מחליצה או לא.**
3. **יבמה שא"ע ליבום, האם אסורה בכרת דאש"א, ומה הדין יבמה שא"ע אף לא לחליצה, האם היא ודאי בכרת דאש"א או דאף בה יש מקום לומר שאינה בכרת דאש"א.**
4. **יש ללבן סוגיא ג' ע"ב ד'אזהרה שמענו עונש מנלן', דשם נתבאר שכל שאין ילפותא מיוחדת שיש כרת, אזי אף שהיא פטורה מיבום, מ"מ אין בה כרת, ואפשר עוד שאף אם פטורה מחליצה, מ"מ אין בה כרת ללא ילפותא מיוחדת ע"ז.**
5. **יש ללבן מה הסברות שאש"א לא תהא ערוה לפטור צרה. בנפילה זו ובנפילה שניה.**
6. **עוד יש ללבן את דברי התוס' ח' ע"א שהקשו דכל אש"א לא תפטור צרה כיון דאינה אלא חדא איסורא, ומה יישוב התוס', ומינה איכא נמי למישמע לסוגיא דילן.**
7. **לאחר כל זה, יש לברר מה הן הראיות שאש"א אינה ערוה לפטור צרה. ומה הן הראיות שאש"א היא ערוה לפטור צרה. ומה הן שיטות הראשונים בזה, ואיך כל שיטה תיישב את כל הסוגיות לפי שיטתה.**

מצינו שתי נשים דמפורש שאיסור אש"א שלהם פוטר צרתן. אילונית לרב אסי, ואשאשלה"ב לכו"ע. ויש לעיין היטב האם ניתן להוכיח משום לכל אסורה באיסור אש"א שפוטר צרה או שניתן להוכיח משם איפכא.

**דין צרת אילונית, ומה שיש ללמוד ממנה לשאר אש"א בנפילה זו.**

1. אילונית – לרב אסי [י"ב ע"א] פוטרת צרתה. לרבא [שם ע"ב] - צרת אילונית מותרת ואפילו צרת בתו אילונית. לרפרם בר פפא [כ' ע"א] לל"ב – מתני' ד'כלל אמרו ביבמה' אתי למעוטי צרת אילונית ודלא כרב אסי. ועיין ריטב"א שם דנראה מדבריו דהיינו דוקא צרת אילונית ולא צרת בתו אילונית.
2. בטעם דרבא ור"י דפליגי ארב אסי וסברי דאף צרת בתו אילונית מותרת, נחלקו ראשונים לב' שיטות.
   1. שיטת רש"י י"ב ע"ב דכיון שאף בלא שם ערוה שלה פטורה היא חשיבא הערוה שלא במקום מצוה.
   2. שיטת תוס' ח' ע"א דכיון דאילונית אינה בת יבום בשום מקום חשיבא שלא במקום מצוה.
3. ומצינו בריטב"א דף כ' שפירש בדעת רפרם דדוקא אילונית אינה אוסרת צרתה אבל בתו אילונית כן אוסרת, וטעמו כתב הריטב"א ז"ל: דכל שאיסורה איסור ערוה, כעריות של ט"ו נשים, שאינם מחמת אשת אח, חשבי' ערוה גמורה לה ולצרתה, דדמיא לאחות אשה דכתיב בה לצרור, אבל כשהאיסור ערוה שיש בה - אינו אלא משום אשת אח דלא חזיא לייבום, לא חשיב ערוה לעשות צרתה כמותה, ואתא למעוטי צרת איילונית שהיא מותרת ולא חשבי לה צרת ערוה. עכ"ל.
4. עיין ברמב"ן י"ב ע"א "מצינו בירושלמי ששאלו טעמו של דבר וכך אמרו שם "ר' בון בר' חייא אמר ר' אבא בר ממל בעי איילונית ואשת אחיו שלא הי' בעולמו היו בפרשה מה חמית מימר אילונית צרתה מותרת ואשת אחיו שלא הי' בעולמו צרתה אסורה, א"ל אילונית מטעם אחר הוצאתה אשר תלד יצתה זו שאינה יולדת לא דייך שאינה מתייבמת אלא שאתה מבקש לאסור צרתה אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו ערוה היא וערוה פוטרת צרתה", פי' אילונית כיון שלא פטרה הכתוב אלא לפי שאינה ראויה להתייבם היאך נאסור צרתה והלא אף היא אם היתה ראויה לילד כצרתה מתייבמת, אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו הכתוב עשאה עליו ערוה אע"פ שראויה להתייבם, ואין הטעם הזה מספיק לצרת בתו אילונית. עכ"ל. בברכ"ש ביאר דבריו דאש"א אינה ערוה ליבום. וע"ש עוד ברמב"ן שהביא טעם נוסף בירושלמי לפרש אמאי אף בתו אילונית צרתה מותרת.
5. נמצא דלרש"י ותוס' טעמא דקיי"ל דצרת אילונית שריא היינו משום דחשיבא שלא במ"מ דאילונית שאני מכל אסורה באיסור אש"א. אבל לעולם אף מאן דפליג אדרב אסי מודה לו שאש"א דאילונית היה אוסר צרה, אלא דמטעם אחר אינה אוסרת. אבל להריטב"א בדעת רפרם וכן להרמב"ן בטעמו של הירושלמי טעמא דצרת אילונית שריא הוא משום דאש"א בנפילה זו אינה ערוה ליבום. וה"ה כל אש"א בנפילה זו אין לה לאסור צרה.
6. והנה בראשונים מצינו ג' שיטות בכל אש"א בנפילה זו האם אוסרת צרה.
   1. שיטת התורא"ש ג' ע"ב שאף אש"א דחלו"ע היה להם לאסור צרתה, והוכיח כן מאילונית שאוסרת צרתה.[[52]](#footnote-53) ומה דאינה אוסרת היינו משום דעולה היא לחליצה. ולפי"ז כל שא"ע אף לא לחליצה ואסורה היא בכרת דאש"א יש לה לאסור אף את צרתה.
   2. שיטת התוס' ל"ב ע"א שאש"א של עריות אוסר צרתה. [באופן שאין בה איסור ערוה בפועל מטעם ד'אין איסור חל על איסור' ומ"מ פטורה היא מטעם דמיתלא תלי וקאי עליה איסור כרת, ומ"מ אינה פוטרת צרתה אלא מטעם איסור אש"א] והוכיחו כן מאילונית. [[53]](#footnote-54) ויש לדון בדעת תוס' האם דעתו כהתורא"ש או דיש לחלק בין אש"א דאילונית ועריות לאש"א דחלו"ע. עיין לקמן.
   3. ברמב"ן וריטב"א י"ג ע"ב פירשו בדעת ב"ה דלר"ש דאאחע"א הא דפוטרות צרותיהן היינו משום דאיסור אחו"א מתלא תלי וקאי לחול הן בעריות והן בצרותיהן.[[54]](#footnote-55) ויש לומר דהרמב"ן סובר כהירושלמי הנ"ל דאף אש"א דאילונית אינו אלא כאש"א דממילא, ולהכי לא פירש כתוס' דף לב . וכן הריטב"א סבר כן בדף כ'.
7. ואזלי התוס' לטעמייהו דאילונית אף למאן דפליג אר"א היינו מטעם אחר, אבל לעולם שפיר חזינן מהתם דאש"א בנפילה זו אוסרת צרתה, והרמב"ן והריטב"א אזלי לטעמייהו דמאן דפליג אר"א וסבר דאילונית צרתה מותרת היינו נמי מהך טעמא דאש"א דילה אינה ערוה ליבום דהויא אש"א בנפילה זו וכמפורש בריטב"א דף כ' וכפי שביאר הגרב"ד דברי הרמב"ן בירושלמי. ודוק.
8. ובדעת התוס' יש לדון האם מש"כ בדף לב הוא בכל אש"א בנפילה זו או רק בעריות ואילונית וכיו"ב. ויש מקום לפרש שהוא דוקא בעריות, והוא, דדוקא הפטורות מיבום ולא שאיסורן מעכבן, אלא שהתורה לא ציותה בהם ייבום כלל, כה"ג אף אש"א דילהו הוא ערוה ליבום, וזה יש ללמוד מאילונית שכיון שהיא פטורה אף אש"א דילה הוא ערוה ליבום, אבל לעולם אש"א שאינה פטורה אלא שאיסורה או טעם אחר מעכבה מלהתייבם אינה ערוה ליבום.
9. ועיין ברכ"ש סימן ב אות ב' שכתב דשאני אש"א דעריות שנפטרו מ'עליה' מכל אש"א דממילא. ז"ל: דהך דילפינן מגזיה"כ דלקחת [דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה] וכו' האיסור אש"א אין עליו דין ערוה עד שאיסור אש"א גופיה יהיה פוטר את עצמה ואת צרתה מיבום וחליצה, וכו'. והדין השני הוא דין דלצרור דערוה כזו פוטרת צרתה, דהוא דין פוטר ואוסר בהנפילה, וכו' ובזה נעשה נמי האיסור אשת אח ערוה והערוה דאש"א גופה נמי פוטרת א"ע ואת צרתה. עכ"ל. וע"ע ברכ"ש סימן ה' אות א' ז"ל: דהתורה עשאתה ערוה ע"י דין פטור, כמו אאשלה"ב דע"י דהתורה גזרה בה דין פטור הוי זה ערוה והויא בכלל דלצרור הן בדין שפוטרת עצמה והן בדין שפוטרת צרתה, אבל אם יצוייר שיהיה אפילו ביבמה כרת דאש"א אבל לא ע"י דין פטור, זה לא חשיב ערוה כלל ואפילו לא לענין לפטור עצמה, והויא זה כמו חיי"ל ועשה וכו'. עכ"ל.
10. ובדעת רש"י מצינו שיטה חדשה בענין זה, דכל שהיא פטורה מטעם אחר ולא משום איסור אש"א, אין האש"א חשיב ערוה במקום מצוה כיון שהיא פטורה אף בלא זה, דכל שבפועל אין הערוה היא הפוטר אלא מטעם אחר, חשיבא הערוה שלא במקום מצוה.

**דין צרת אשת אח שלא היה בעולמו. והאם יש ללמוד ממנה לשאר אש"א.**

אאשלה"ב בנפילה שניה הוא דינא דמתני' ב' ע"א דפוטרת צרתה. והוא משום ערות אשת אח. הרי לנו ערות אש"א שאוסרת צרתה. ומכאן יש ללמוד שאף אש"א היא ערוה לאסור צרה. אלא דיש בזה מקום עיון כדיבואר.

1. יש לדון בגדר הדין של אאשלה"ב דבפשוטן של דברים התורה פטרה את האח הנולד לייבם את אשת אחיו שלה"ב וכיון שהיא פטורה ממילא קאי באיסור אש"א. אכן יש לומר גדר אחר בזה, והוא, דהתורה אמרה שאש"א שלה"ב אסורה היא באיסור ערוה ליבום ולכן פטורה היא מיו"ח.
2. ומקור לזה מדברי הירושלמי לפי ביאור הרמב"ן יב ע"א בדבריו פי' אילונית כיון שלא פטרה הכתוב אלא לפי שאינה ראויה להתייבם היאך נאסור צרתה והלא אף היא אם היתה ראויה לילד כצרתה מתייבמת, אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו הכתוב עשאה עליו ערוה אע"פ שראויה להתייבם. עכ"ל הרמב"ן. מבואר בדבריו דאילונית מיעטה הכתוב כיון שאינה הראויה ליבום משא"כ אאשלה"ב אין זה לפי שאינה ראויה להתייבם אלא לפי שהכתוב עשאה עליו ערוה.
3. מקור נוסף לזה מדברי התוס' ח' ע"א וי"ל דממה נפשך איהי אסירא דילפי' מאשר תלד פרט לאיילונית ולהכי צרתה נמי אסורה וכן אשת אחיו שלא היה בעולמו. וכבר האריכו האחרונים להקשות על דבריהם גבי אאשלה"ב שהרי הנדון על נפילה שניה ומאן יימר שהיא עצמה אינה מתייבמת דכיון שאינה אלא חד איסורא תתייבם היא עצמה. וביאר הגר"נ בזה כדברי הרמב"ן הנ"ל דזה גופא דין התורה שהיא ערוה של אש"א וממילא אף נפילה שניה יש לה להיות אסורה מדין ערוה, וכל הנדון על הצרה, ובזה אמרינן דכיון שהיא עצמה ממנ"פ אסירא, להכי צרתה נמי אסירא.[[55]](#footnote-56)
4. מקור נוסף, דהנה בפהמ"ש להרמב"ם נסתפק האם דין נאסרה הוא מה"ת והאם פוטרת צרתה בנפ"ש מה"ת. והקשה הקרן אורה הא איכא למיפשט הך ספיקא מדינא דאאשלה"ב דבנפ"ש פוטרת צרתה כמפורש במתני' ב' ע"א והתם הוא מדין נאסרה. ועיין חידושי הגר"נ אות תקה שיישב ע"פ הנ"ל דאאשלה"ב ודאי אש"א דילהו הוא ערוה ליבום, וזאת משום דהא גופא גלי קרא דאאשלה"ב אסורה היא ליבום ואין היתר לאש"א ליבום. ולהכי אף בנפ"ש דין הנאסרה אומר שדין זה שהיא אש"א ליבום אין לו היתר עולמית, וכל ספיקו של הרמב"ם הוא באחו"א שהאש"א שלה אפשר שאינו ערוה ליבום ולהכי אף בנפ"ש אין לו דין לאסור צרה.

**עוד יש לדון, מה הדין אש"א בנפילה זו לענין לפוטרה עצמה מחליצה.**

1. יש לדון מה הטעם דאילונית פטורה אף מחליצה, האם מדין אילונית שכשם שאילונית פוטרתה מיבום ה"נ פוטרתה מחליצה. או מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ומצינו בזה שיטות.
   1. עיין תוס' ח' ע"א ד"ה תרי שהוקשה להם מ"ש אילונית מחייבי עשה ותירצו דאילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אש"א. היינו שהוקשה להם דהאש"א אינו פוטר מחליצה כשם שאש"א של חיי"ע אינו פוטר מחליצה[[56]](#footnote-57).
   2. עיין תוס' סוטה ה' ע"ב ד"ה אילו איתיה לבעל שהקשו אמאי לא תעלה לחליצה מטעם דאילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא השתא נמי תיבעי חליצה, ותירצו "ואיילונית היכא דאיתיה לבעל שרו ליה ואפ"ה אימעוט בפ"ק דיבמות מדין יבום דלא צריך בהו כלל" משמע דהמיעוט של איילונית הוא אף מחליצה. וכן מפורש בירושלמי [יבמות פרק א דף ב ה"א] "א"ל הרי איילונית קידושין תופסין בה ואת אומר אינה צריכה חליצה אמר ליה הרי איילונית מטעם אחר הוצאתה אשר תלד יצתה זו שאינה יולדת" הרי להדיא דאילונית מיעטה הכתוב אף מחליצה ואינו מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.
2. הרי שמענו מהירושלמי שאף שיש באילונית כרת דאש"א מ"מ הך כרת לא מהני לפוטרה מחליצה. ואף התוס' דילן לא פליגי אלא משום דבאילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אש"א, הא לאו הכי ודאי אין בכח האש"א לפטור מחליצה.
3. וכן מוכח להדיא בתורא"ש ג' ע"ב שהקשה אמאי חלו"ע אינן אוסרים צרותיהן משום כרת דאש"א שבהן ולא הוקשה לו אמאי כרת דחלו"ע לא פוטרם אף מחליצה. [[57]](#footnote-58) ועיין חידושי הגר"נ אות שעב שהביא מהאבנ"מ שהקשה קושיא זו ע"ש מש"כ.
4. הרי מוכח להדיא דכרת דאש"א מנפילה זו ודאי לכו"ע אינו פוטר מחליצה.
5. אכן יל"ע בזה, דבתוס' ח' ע"ב כתבו דמה דצרה לערוה פטורה מחליצה היינו משום איסור אש"א שבה דכל שא"ע ליבום ויש בה איסור כרת פטורה מחליצה. הרי דאיסור אש"א פוטר מחליצה. וצ"ע.

**יש להקדים ולדון אלו יבמות שא"ע ליבום הן בכרת דאש"א ואלו אינן בכרת, ומה סדרי הכללים שיש לכלול בזה.**

1. ידועה חקירת המל"מ האם יש כרת דאש"א בחלו"ע שא"ע ליבום ועולים לחליצה. ושורש הנדון בפשטות הוא האם העולים לחליצה וא"ע ליבום הן בכלל ההיתר של איסור אש"א ליבם או לא.
2. וי"ל דתלי בגדר ההיתר של אש"א, דאם ההיתר הוא מדין עדל"ת, מסתברא מילתא שזו שאינה בכלל מצות יבום, [שהרי אם בעלו לא קנו כשיטת רוב הראשונים], אינה בכלל ההיתר של עדל"ת והדרא לכרת דאש"א. אבל אם ההיתר הוא מדין שהוא דבר שיצא מכללו, שאש"א ליבם אינה בכלל איסור אש"א, בזה יש מקום גדול לומר שאף זו שא"ע ליבום מ"מ כיון שהיא בכלל חליצה הרי היא בכלל יבמה ליבם ואינה בכלל איסור אש"א.
3. בתורא"ש ג' ע"ב מפורש שאף בחלו"ע יש כרת דאש"א, ואף שעולה היא לחליצה.
4. אכן מצינו בזה דבר חידוש במאירי דף כ' דאף שכתב להדיא [באופן אחד] דחלו"ע מה"ת פטורות אף מחליצה, מ"מ כתב דאם בעלה קנאה מדין קידושי ביאה. הרי דאף שמותרת היא לשוק מ"מ היא בכלל היתר אש"א.
5. ובטעם הדבר לכאורה צ"ל דאף זו בכלל היתר יבמה ליבם דכיון שמצ"ע עולה היא ליבום אלא שאיסורה מעכבה מייבום אף זו נכללת בכלל 'יבמה ליבם'.

**ומצינו עוד כגון זה בסוגיית הגמ' ג' ע"ב "אזהרה שמענו עונש מנין".**

1. **והנה יש לדון בהך מימרת הגמ' בתרתי.**
   1. האם הנדון על עריות עצמן או רק על צרותיהן. ובזה מצינו מחלוקת ראשונים. דעת רש"י שהנדון על עריות וצרותיהן. דעת המאירי שהנדון על צרות של עריות.
   2. עוד יש לדון, האם לולי קרא של עונש על צרות האם היה דינן שעולות לחליצה כיון שאין בהן כרת או שאף אם אין עונש כרת מ"מ פטורות הן מחליצה. ומצינו לתוס' ח' ע"ב שהקשו לרבי דאין עונש כרת א"כ למה צר"ע א"ע לחליצה. הרי משמע שלולי קרא דכרת בצר"ע היה דינה לחלוץ. ובריטב"א ג' ע"ב מצינו לכאורה איפכא שהריטב"א הקשה מנ"ל לגמ' דיש כרת. הרי דאף לולי כרת אין בה חליצה דאל"כ הרי פשיטא מנ"ל לגמ' שיש כרת שהרי מפורש במשנה שעריות וצרותיהן פטורות אף מחליצה.
2. ואם נימא כהריטב"א הרי מוכח כדהוכחנו מהמאירי הנ"ל שאף אם אין ביבמה זו לא זיקת יבום ולא זיקת חליצה מ"מ עדין צריך ילפותא לכרת. אבל לתוס' ח' ע"ב י"ל דכל מה שהוצרכה הגמ' לקרא המלמדינו שיש כרת היינו משום דהא גופא לא ידעינן מנ"ל שהן פטורות אף מחליצה נימא שאין בהן כרת ויעלו הן לחליצה.
3. והטעם למאירי והריטב"א כנ"ל דאף הן בכלל היתר אש"א ליבום, שהתורה כשהוציאתה מכלל עריות הוציאה יבמה ליבם. וכל שמצ"ע ראויה היא להתייבם דהיא אש"א שאין לה בנים הרי היא בכלל היתר זה.
4. ואף לתוס' יש לדון כיון דכל ההיתר הוא משום עדל"ת א"כ הנך עריות או צרותיהן כיון דאינן בכלל מצות יבום למה לא יהא בהן כרת. ולכאורה צ"ל דכיון שגדר הדחיה הוא היתר אש"א אף באופן שאינו מקיים המצוה וכדמוכח מקטן ומעוברת שאף שאין בהם מצות יבום מ"מ אין בהם כרת דאש"א, להכי הותר אף באופן שאינו מקיים המצוה, דכל זה בכלל היתר הדחיה. והוא צ"ע רב ביותר. ואם כנים אנו בזה א"כ עדין אפשר שאף לתוס' חלו"ע אין בהן כרת דאש"א ואף שכל ההיתר הוא מדינא דעדל"ת וכמש"נ.
5. אכן מה שקשה בענין זה טובא היא שיטת התורא"ש דכתב דיש כרת דאש"א בחלו"ע, וצע"ג שכיון שמפורש בגמ' שאף עריות לולי קרא לא היה בהן כרת דאש"א, א"כ מנ"ל שבחלו"ע יש כרת כיון דליכא ילפותא לכך. וביותר תקשי דהתורא"ש גופיה בדף ח' ע"ב הקשה לרבי דהשתא דליכא בצר"ע כרת א"כ תיבעי חליצה, והוא לכאורה יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, דצר"ע לרבי לא יהיה בה כרת וחלו"ע יהיה בה כרת. וי"ל בזה שתי אופנים:
   1. הגר"נ ר"ל בזה דשאני צר"ע מחלו"ע שצר"ע היא מצ"ע אין בה שום מעכב ליבום להכי אש"א דילה בכלל היתר יבמה ליבם, משא"כ חלו"ע שמצד עצמה יש בה עכוב ליבום.
   2. י"ל באופן נוסף דהא גופא שמעינן מקרא דונכרתו שכל שאינה בכלל יבום בפועל אין בה היתר אש"א ומינה שמעינן אף לחלו"ע שכיון שאיננה בכלל מצות יבום אף שיש בה זיקה לחליצה מ"מ יש בה כרת.

**העולה לע"ע:**

1. לתוס' ודעימיה שהיתר אש"א הוא מדין עדל"ת לכאורה נראה דודאי בחלו"ע יש כרת דאש"א. אכן לפי מה דמוכח מדף ג' ע"ב הרי מוכרח שיש צד לומר שאף הם בכלל ההיתר של אש"א ואף שאינו בכלל מצות יבום. אבל עכ"פ אין לנו ראיה שיש לומר כן אף במקום שאין אף לא חליצה ומסתברא טובא דודאי וודאי שלתוס' שהוא משום היתר עדל"ת כל שאינה בכלל יבום או חליצה הרי היא בכרת דאש"א.
2. למאירי מוכח שאף יבמה שאינה זקוקה לא ליבום ולא לחליצה הרי היא בכלל היתר אש"א. וכן מוכח בריטב"א וכמש"נ.
3. לתורא"ש חלו"ע יש בהן כרת דאש"א, והא דבעינן קרא לצר"ע שיש כרת או דנימא שהוא דין מיוחד בצר"ע או דכל דברי התורא"ש הם רק לבתר קרא דכרת בצר"ע וכמש"נ.

**והשתא יש לדון בפרטי המקרים בכל אחד ואחד.**

**סוטה**

1. לשיטת תוס' סוטה פטורה אף מחליצה, לרמב"ן הוא מחלוקת הסוגיות, [לסוגיין פטורה אף מחליצה, ולסוגיא דסוטה עולה היא לחליצה]. לשיטת הגר"א בדעת הראב"ד ועוד, אף לסוגיין סוטה חולצת, ולשיטת הרא"ה סוטה אף עולה ליבום וכל דינה הוא שמה"ת ביאה שניה אסורה ודרבנן גזרו אף על ביאה ראשונה. והשתא יל"ע לכל שיטה ושיטה האם היא בכרת דאש"א.
   1. לשיטת התוס' - לכאורה היא בכרת דאש"א, אי לאו דנימא שכיון שאינה בכלל ונכרתו הנאמר על עריות וצרותיהן ממילא אין מקור לכרת בסוטה שהיא אינה נכללת בהך קרא דונכרתו. וצ"ע.
   2. לשיטת הרמב"ן - אליבא דסוגיא דסוטה – דעולה היא לחליצה יש לדון האם היא כחלו"ע ותליא בנדון הנ"ל, או דנימא דשאני מחלו"ע, דהיא מופקעת ממצות יבום דלענין יבום היא בכלל 'עליה'. וצ"ע.
   3. לשיטת הרא"ה - פשיטא שאינה בכרת דאש"א. דמה"ת יש בה מצות יבום. וז"ב.
2. עיין ריטב"א דף כ' שכתב דהיא בכרת דאש"א. וודאי אינו לשיטת הרא"ה הנ"ל.[[58]](#footnote-59)
3. ולכאורה יש להוכיח כן אף מתוס' ג' ע"ב ד"ה לפי שהקשו אמאי צרת סוטה לבועל אינה פוטרת צרתה. ואם נימא שאין בהן כרת אמאי יאסרו צרותיהן, דבשלמא הסוטה עצמה הרי היא ערוה לבועל אבל צרתה כל איסורה אינו אלא איסור אש"א. אכן להמבואר לעיל בדעת תוס' דשם צר"ע הוא הפוטר בנפ"ש אותה ואת צרתה א"ש דהא קשיא לתוס' ששם צר"ע יפטור צרתה ולעולם אפשר דאין בה כרת דאש"א. ודוק.
4. סוטה ספק, עיין רש"י סוטה ו' ע"א ד"ה מי קא רמינן עליה שכתב דהיא באיסור אש"א. וכ"כ המאירי שם. ואף שסוטה ספק חולצת. וי"ל.

**מחזיר גרושתו ליבם.**

1. יש להקדים בקצרה מהו דינה ומה דין צרתה. לריב"כ דאית ליה דכתיבא בה טומאה, נחלקו הראשונים לג' שיטות.
   1. שיטת התוס', דהיא עצמה - פטורה אף מחליצה.
   2. שיטת הרמב"ן והרשב"א, דהיא עצמה - א"ע ליבום ועולה לחליצה.
   3. שיטת הריטב"א, דמה"ת עולה אף ליבום, וכל איסורה מה"ת הוא בביאה שניה, ככל חיי"ל.
2. והנה לשיטת תוס' יש לדון כנ"ל בסוטה. אם נימא דכיון שהיא פטורה אף מחליצה היא בכרת דאש"א, או דנימא דמ"מ אין מקור מונכרתו וכל שאין מקור אינה בכרת. ובפשטות ודאי כצד א'.
3. ולשיטת הרמב"ן והרשב"א ג"כ יש לדון כנ"ל. אם נימא דכיון שעולה לחליצה אינה בכרת כהצד שבחלו"ע אין כרת, או דהכא שאני כיון שהיא פטורה מיבום ולא רק שאיסורה מעכבה. וכנ"ל.
4. לשיטת הריטב"א פשוט שאין כרת. וז"ב.

**לאחר זאת יש לברר היכן מוכח שאש"א בנפילה זו אינה אוסרת צרתה, והיכן מוכח איפכא, ולנסות ליישב השיטות בזה.**

1. עיין ר"פ החולץ דיבמה המעוברת בולד בן קיימא, אין הולד פוטרה לשוק עד שיצא לאויר העולם. [ולהכי, אף בקדם היבם וכנס את המעוברת, לא תנשא צרתה לשוק עד שתלד. דחיישינן שמא תלד ולד בן קיימא, ואין ייבומה ייבום, ומשום הולד אינה נפטרת עד שיצא לאויר העולם] והקשה הגר"ח, כיון דאם בא עליה הוא בכרת דאש"א, כמפורש במשנה שם, א"כ תיפטר ותפטור נמי לצרתה מדין ערוה שבה. וכתב הגרב"ד [סימן ה'] "אמר לי מו"ר קדוש ישראל זי"ע דאיסור כרת דאש"א אינו פוטר צרה, וגם את עצמו אינו פוטר".
2. תוס' י' ע"א כתבו דבעלת תנאי אינה פוטרת צרתה, ואף שהיא עצמה פטורה אף מחליצה. [כן מדוייק בתוס' שם[[59]](#footnote-60), וכן מפורש ברמב"ן ב' ע"א]. וצ"ע כיון דהיא עצמה פטורה ממילא קאי בכרת דאש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע דאשת אח.
3. בדף יג פירש רבא טעמיה דב"ש דערוה אינה פוטרת צרתה, משום דאין איסור חל על איסור, והיכא דחייל בתחילה איסור אש"א כיון דלא אתי איסור אחו"א וחייל אאיסור אש"א, לא חשיבא ערוה ואינה פוטרת צרתה. וצ"ע, כיון דהיא עצמה פטורה, ממילא קאי באיסור אש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע דאש"א. ועיין ריטב"א שם שכתב "וליכא הכא צר"ע, אלא צרת אש"א בלחוד, דלא חשיב ערוה לפטור צרתה".
4. הנה המל"מ דן האם יש כרת דאש"א בחלו"ע. ואם יש כרת ומ"מ אינן פוטרות צרותיהן, הרי מוכח שאש"א בנפילה זו א"פ צרתה.
5. שיטת ריב"ם ומאירי וכ"ה שיטת הירושלמי דחלו"ע מה"ת א"ע אף לא לחליצה, וכל דינן לחלוץ אינו אלא מדרבנן. ובפשטות הרי הן בכרת דאש"א, ומ"מ אינן פוטרות צרותיהן מדין צר"ע דאש"א. הן אמת שבמאירי נמצא שאף אם חלו"ע פטורות מחליצה מ"מ אינן בכרת דאש"א [מדכתב דאם בעלה קנאה מדין קידושין בעלמא], ולפ"ז אין להוכיח מידי אף לשיטות אלו שהם פטורות מחליצה.
6. תוס' ג' ע"ב כתבו בתירוץ ראשון דצרת סוטה לבועל לא פוטרת צרתה משום דאין לנו להחמיר בטומאה דגבי בועל יותר מטומאה דגבי בעל. וצ"ע כיון דאסורה היא באיסור כרת דאש"א [כן היא הפשטות כנ"ל בארוכה] אמאי לא תאסור את צרתה ובזה לא מהני מידי דאין לנו להחמיר כיון שאין אנו באים בדין סוטה אלא ממילא כיון שהיא באיסור אש"א.
7. מחזיר גרושתו לריב"כ שהיא עצמה לתוס' פטורה אף מחליצה ומ"מ לצד אחד בגמ' אינה פוטרת צרתה מקרא דהיא תועבה ואין צרתה תועבה, יל"ע דמ"מ כיון שהיא פטורה לגמרי בפשטות יש כרת דאש"א ואמאי לא תאסור צרתה מדין צר"ע דאש"א.

והנה כל אופנים אלו האש"א היא בנפילה זו, ובזה מוכח לכאורה [להצד שיש כרת בהן וכדנתבאר] דאינה ערוה לפטור צרה. ועדין יש לדון באש"א בנפילה שניה, האם מעתה היא ערוה לפטור צרה.

**ראיות שאש"א אינה ערוה ליבום אף בנפילה שניה.**

1. בירושלמי שהו"ד ברמב"ן י"א ע"א הקשה "איילונית ואשת אחיו שלא הי' בעולמו היו בפרשה מה חמית מימר אילונית צרתה מותרת ואשת אחיו שלא הי' בעולמו צרתה אסורה, א"ל אילונית מטעם אחר הוצאתה וכו' אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו ערוה היא וערוה פוטרת צרתה" והנה אאשלה"ב דפוטרת צרה היינו בנפילה שניה, והרי בנפילה זו מה שאינה מתייבמת הוא רק משום איסור אש"א [דבלא זה יש לו לייבם לאישות זו שכן היה בעולמו], ומ"מ הוצרך הירושלמי לפרש אמאי אש"א זו פוטר צרה, ולכאורה הרי יש לחלק בין אאשלה"ב שהאיסור אש"א הוא הפוטרה, [דבנפ"ש, אין טעם אחר לפוטרה, אלא משום איסור אש"א שבה] לבין אילונית שפטורה מטעם אחר ולא האש"א הוא הפוטרה. וצ"ע. ומוכח מזה, דאף בנפילה שניה, האש"א אינו ערוה לפטור צרה. ואף שהיא עצמה אינה מתייבמת משום איסור האש"א שבה.
2. יעוין בחידושי ר' שלמה [סימן א'] שהביא מספר חקרי הלכות להקשות, להצד דיש כרת דאש"א בחלו"ע, אמאי לא חשיב במתני' עוד ערוה דאש"א מאב, כגון שהיתה בנפ"ר חיי"ל ועשה, ונשאר עליה באיסור אש"א, ונפלה לפניו בשניה[[60]](#footnote-61), והשתא הוי ערות אש"א בנפ"ש הפטורה ותפטור נמי לצרתה. ואף כאן מוכח דאש"א אינה ערוה ואף לא בנפ"ש. וצ"ב.
3. לעיל נתבאר דנחלקו רש"י ותוס' מה הפוטר של צר"ע בנפ"ש, האם שם צר"ע שבה או איסור אש"א שלה. והנה לרש"י דאיסור אש"א הוא האוסר נפ"ש, הרי להדיא שאש"א הוא כן ערוה לאסור את עצמה ואת צרתה. ולתוס' דמוכח דהוא מדין צר"ע ולא מדין נאסרה מוכח דאש"א אף שאסורה בנפ"ש מ"מ היא אינה ערוה ליבום.

**ראיות שאש"א היא ערוה בנפ"ר ובנפ"ש**

1. אילונית לרב אסי, וכבר נתבאר לעיל הדק היטב האם ניתן להוכיח כן אף לדידן דקיי"ל דאילונית אינה אוסרת צרתה, או דבהא גופא פליג הך מ"ד. עכ"פ רב אסי ודאי סבר דאש"א דאילונית היא ערוה ליבום.
2. אש"א שלה"ב שבנפ"ש אסורה ואוסרת צרתה הרי דאש"א הוא ערוה ליבום לאסור צרה.
3. תוס' י' ע"א כתבו דחיי"ל לר"ע פוטר צרה, [וכ"כ תורא"ש כ' ע"ב]. ויש לדון אם כונתו משום איסור חיי"ל או משום איסור אש"א. ויש לתלות נדון זה בב' מהלכי הרשב"א בשו"ת אמאי חי"ל פטורים לר"ע, האם הוא מקרא ד'עליה' או מקרא ד'לקחת'. דאם הוא מקרא ד'עליה', אזי אף האיסור לאו לר"ע הוא כאיסור עריות לענין פטור צרה, אבל אם הוא מקרא ד'לקחת', הרי אין בכח הך קרא לפטור צרה וע"כ דהא דפוטר צרה הוא איסור אש"א שבה.
4. תוס' דף לב כתבו דאש"א דעריות פוטר צרה ולהכי אף לר"ש דאאחע"א ולא חל איסור אחו"א מ"מ צרתה פטורה משום צרת אש"א. הרי אש"א בנפ"ש שהיא ערוה לפטור צרה.
5. תוס' דף י' ע"א כתבו דאי אשת ב' מתים אינה עולה ליבום מה"ת, פוטרת אף את צרתה, ובפשטות הוא מדין צר"ע דאש"א. וע"ע רש"י י"ח ע"ב ד"ה זיקת יבם אחד שכתב נמי דאוסרת היא אף את צרתה.
6. תוס' יב ע"א ד"ה צרתה הקשו "כיון דהממאנת אסורה ליה, הוי צרתה כצר"ע". ובפשטות כונתו לצר"ע דאש"א.
7. תוס' ל"ב ע"א כתבו דנאסרה פוטרת צרתה והוא ודאי מדין צר"ע דאש"א.

**וליישב הדברים יש להקדים בביאור טעמו של הגר"ח דאש"א אינה ערוה לפטור צרה. ומצאנו בזה ב' אופנים:**

1. האופן הראשון = הוא על אש"א בנפילה זו שכיון שאיסור אש"א שבה אינו מעכב את עצמה מלהתייבם וכל הסיבה שהיא אינה מתיבמת הוא מטעם אחר, אין בכח האש"א לפטור אף את הצרה שאם את עצמה אינה פוטרת כ"ש שאין באיסור זו כח לפטור הצרה.
   1. ויש לבאר באופן נוסף וכן ביאר בקוה"ע והוא ע"פ דברי רש"י יב ע"ב שכל שפטורה מטעם אחר אין האש"א ערוה במקום מצוה כיון שפטורה אף ללא האש"א. וביאור זה אינו מבאר אמאי כשאינה פטורה וכגון מעוברת אמאי לא תיפטר משום אש"א ותפטור צרה.
   2. והנה כ"ז אינו מבאר אמאי אש"א בנפ"ש אינו פוטר צרה.
2. האופן השני = הוא באופן מחודש, בהקדים כמה הקדמות [והכל הוא ע"פ יסודות שנתבארו לעיל]:
   1. הנה התורה הוציאה ערות אש"א מכלל העריות להיתר יבום. ונחלקו ראשונים בגדר ההיתר האם הוא היתר של עדל"ת או היתר של דבר שהיה בכלל ויצא מכללו.
   2. אף לסוברים שהיתר התורה הוא מדין עדל"ת מ"מ הוכח בכמה ראיות שההיתר הוא אף במקום שלא מתקיימת המצוה.
   3. וחזינן עוד בגמ' דף ג' ע"ב שאף אלו שהתורה הוציאתן ממצות יבום, מ"מ לולי ילפותא מיוחדת הו"א דאף שאין בהם יבום מ"מ אין בהם כרת. ולהכי בעינן קרא שאף עריות הפטורות מיבום יש בהן כרת.
   4. ועוד חזינן בגמ' לשיטת חלק ראשונים דאף אם עריות היו פטורות מחליצה מ"מ סד"א שאין בהם כרת לולי קרא המלמדינו שיש כרת.
   5. מכל הלין חזינן דההיתר של אש"א הוא היתר מיוחד שאינה ערוה ליבם. ונראה גדר הדבר שהתורה הוציאתו מכלל העריות שנכללו בפרשת 'עליה' ומעתה אינה ערוה ליבם אא"כ היא אש"א שיש לה בנים שהיא ערוה ליבום ככל שאר עריות, אבל אש"א שאין לה בנים אינה ערוה ליבום.
   6. נמצא שיש ב' סוגי ערות אש"א, יש ערות אש"א שאינה ערוה ליבום ואף אם נמצאנה באופן שהיא אסורה ליבם עדין אין סיבה שיש כרת אי לאו ילפותא מיוחדת. ויש אש"א שהיא ערוה ליבום וזו אש"א שיש לה בנים או אש"א מאמו. וכיו"ב.
   7. והנה בדין עליה נתחדש חידוש גדול שערוה אוסרת צרתה. והוא כח בערוה שאוסרת אף את צרתה. והנה אף בדין זה לא נכללת אש"א ליבום.
   8. ויש לומר שאף אש"א שהיא אסורה באיסור כרת דאש"א עדין איננה ערוה ליבום לענין לפטור צרה, דאינה בכלל עריות שנתחדש ב'עליה' שפוטרות צרה. דאש"א ליבום לא היתה בפרשה זו ואף אלו שהיא בכרת עדין אינו אומר שהיא ערוה לפטור צרה. וזו הסיבה שאש"א אינה ערוה לפטור צרה. אכן מצינו בזה כמה חילוקי דינים כדיבואר.

**ויש עוד להביא בזה, דברי התוס' ח' ע"א שאף הם יסוד ושורש גדול לענין זה.**

1. הקשו התוס' ח' ע"א אמאי אילונית פוטרת צרתה נילף אילונית מאש"א דהוי חדא איסורא ולא מאחו"א דהוו תרי איסורי. ואין כאן המקום להאריך בקושייתם ותירוצם כדבעי, אבל הדרך שסללו רבותינו בזה, דהתוס' הקשו דנילף לאילונית מאש"א דחדא איסורא אינו ערוה ליבום מאש"א שאינה ערוה ליבום, ואף שהאילונית אסורה ליבום מ"מ אינה ערוה ליבום, וכל שאינה ערוה ליבום נילף מאש"א שאינה פוטרת צרתה.ומהכא איכא למישמע הלכתא רבתא ששייך אש"א שתהא אסורה ליבום ומ"מ לא תהא ערוה ליבום. והביאור כנ"ל בארוכה.
2. ובתירוץ התוס' נאמרו כמה אופנים, והאופן היותר ברור בכונתם, דכיון שהיא פטורה אף האש"א שלה ערוה ליבום דעדיפא למילף לה מאחו"א ולא מאש"א כיון שהיא עצמה פטורה מיבום. ולפי"ז הנדון עליה עצמה האם האש"א שלה הוא ערוה ליבום דילפינן לאש"א דילה מאחו"א או דאינה ערוה ליבום דילפינן לה מאש"א שאינה ערוה ליבום, וממילא אינה פוטרת צרה דדוקא אש"א שהוא ערוה ליבום פוטר צרה.
3. ומש"כ התוס להביא מאאשלה"ב אף בזה הנדון האם האש"א היא ערוה ליבום. וע"ז כתבו דכיון שהיא פטורה מיבום, אף אש"א דילה ילפינן לה מאחו"א שהיא ערוה ליבום.

**שיטות הראשונים בדין אשת אח ואיך כל שיטה תבאר את ההוכחות שלכאורה נגד שיטתה.**

**שיטת תוס'**

1. שיטת תוס' דף לב שאש"א דעריות היא ערוה ליבום. והוכיחו כן מאילונית. וזאת משום שאש"א של אילונית לכו"ע הוי ערוה לפטור צרה ומ"ד דפליג אדר"א היינו מטעם אחר דחשיבא שלא במקום מצוה אבל לא משום דלא חשיבא ערוה ליבום. [[61]](#footnote-62)
2. עוד מבואר שם בתוס' דנאסרה פוטרת צרתה, והיינו נמי כאילונית ועריות שהאש"א שלהם הוא ערוה ליבום לפטור צרה.
3. וזהו הטעם שאשת ב' מתים אם היתה מה"ת אש"א דילה היה פוטר צרה, דאב"מ הוא מיעוט מפרשת יבום, וכמיעוט של אילונית ועריות, ולהכי אף אש"א דילה ערוה ליבום. דאינה כאסורות שאיסורן מעכבן וכיו"ב, אלא שהיא ממועטת מפרשת יבום. ודוק.
4. שיטת תוס' ב' ע"א דצר"ע הפוטרת צרתה לא ידעינן לאף מ"ד מסברא ולכו"ע בעינן קרא להכי. ולחד מ"ד בעינן קרא אף שצ"צ פוטרת צרתה ולחד מ"ד להא לא בעינן קרא. והטעם בזה דצר"ע אוסרת צרתה מדין צר"ע ולהכי לא ידעינן לה מסברא, ולא נחלקו אמוראים אלא האם לבתר דשמעינן דצר"ע שי לה כח לאסור צרה האם ידעינן כן אף על צ"צ או דלכל אחת בעינן ילפותא מיוחדת.
5. שיטת תוס' בכמה דוכתי שצר"ע בנפילה שניה אסורה מדין צר"ע ואוסרת צרתה מדין צרה לצר"ע. והיינו דאש"א של צר"ע אף בנפ"ש אינה ערוה לפטור צרה. והטעם משום דאש"א אינה ערוה ליבום, ואף שאש"א של עריות הם ערוה ליבום, שאני עריות שהם פטורות מצד עצמן כאילונית, אבל צר"ע שאין לה פטור עצמי, ורק איסורן שבא מחמת הערוה להכי אין האש"א שלהן ערוה ליבום.
6. שיטת תוס' ג' ע"ב שצרת סוטה לבועל אינה אוסרת צרתה וזאת משום דאין מקור לזה ומשום אש"א אינה אוסרת כמבואר שאש"א של צר"ע אינה ערוה לאסור צרתה.
7. וכן צרת מחזיר גרושתו לריב"כ, אף שלתוס' י"א ע"ב היא ערוה ופטורה הן מיבום והן מחליצה. מ"מ אינה ערוה לפטור צרה ואף אש"א דילה אינה ערוה, דהא גופא שמעינן מקרא דהיא תועבה ואין צרתה תועבה שאינה ערוה כשאר עריות שבהן אף אש"א ערוה ליבום שהופקעה לגמרי מהפרשה ואף אש"א שלהן ערוה ליבום, משא"כ מחז"ג אינה ערוה חמורה כזו ולכן ערות אש"א שלהן אינה ערוה ליבום. ככל אש"א שאינה ערוה ליבום.
8. וזהו הטעם שלתוס' י' ע"א בעלת תנאי אינה פוטרת צרה משום שאף שהיא עצמה א"ע אף לא לחליצה לשיטת התוס', מ"מ אש"א דילה אינה ערוה כיון שבעל"ת אינה פטורה מיבום אלא שבפועל פקעה זיקתה כיון שביאתה אסורה באיסור כרת. אבל כיון שאין בה פטור ד'עליה' אינה כשאר עריות ואש"א דליה אינה ערוה ליבום.
9. והנה מבואר בתוס' לב שאף דין 'נאסרה' פוטרת צרתה, והוא מדין צר"ע דאש"א. ונראה דהיינו דוקא זו שנאסרה באופן שאף האש"א שלה ערוה ליבום, מהני דין נאסרה שאיסור זה ממשיך לעולם ולעולם האש"א הוא ערוה ליבום. אבל אם נאסרה באופן שבשעת איסורה אין האש"א ערוה לפטור צרה פשיטא שאף לאחר מכן אין האש"א ערוה לפטור צרה. וז"ב.
10. אכתי יל"ע לשיטה זו לב"ש י"ג ע"ב אליבא דרבא שפירש טעמם של ב"ש משום דאאחע"א אמאי אין איסור אש"א שלה פוטרת צרתה. שהרי היא עצמה ודאי אינה מתייבמת וא"כ אסורה היא באיסור אש"א ויבוא איסור זה ויאסור את צרתה. [ובקיצור במה נחלקו ב"ש אב"ה בנקודה זו]. עיין הערה[[62]](#footnote-63)

**שיטת הרמב"ן והריטב"א**

1. בצרת אילונית - למ"ד דאינה אוסרת צרתה - מבואר ברמב"ן בשם הירושלמי "פירוש, אילונית, כיון שלא פטרה הכתוב אלא לפי שאינה ראויה להתייבם, היאך נאסור צרתה, והלא אף היא - אם היתה ראויה לילד כצרתה – מתייבמת" וכתב בברכ"ש [סימן ה' אות א'] "ביאור הדברים, שאין לה דין ערוה שתיפטר ע"יז, והוא כדברי מו"ר זיע"א דכרת זה דאשת אח אינו פוטר אפילו א"ע וכו'"
2. וכ"כ הריטב"א בדעת רפרם דף כ' ע"א: דכל שאיסורה איסור ערוה, כעריות של ט"ו נשים, שאינם מחמת אשת אח, חשבי' ערוה גמורה לה ולצרתה, דדמיא לאחות אשה דכתיב בה לצרור, אבל כשהאיסור ערוה שיש בה - אינו אלא משום אשת אח דלא חזיא לייבום, לא חשיב ערוה לעשות צרתה כמותה, ואתא למעוטי צרת איילונית שהיא מותרת ולא חשבי לה צרת ערוה. עכ"ל. ונמצא דרב אסי ושאר אמרואים נחלקו בדין אש"א אם הויא ערוה ליבום. ולפי"ז אין מקור שאש"א של עריות הן ערוה ליבום.
3. שיטת הרמב"ן וריטב"א דף יג ע"ב שלר"ש שאאחע"א בנשא מת ואח"כ נשא חי דלא חייל איסור אחו"א הא שפטורה ופוטרת צרתה משום שאיסור אחו"א מתלא תלי וקאי וחייל הן בה והן בצרתה. דהיינו שאיסור אחו"א אוסרת צרתה ולא איסור אש"א.
4. שיטת הרמב"ן בצרת סוטה, שהיא עצמה פטורה מיבום וחליצה מקרא דטומאה כעריות, וקרא דלאחר ולא ליבם אתי למימר דצרתה כמותה. והקשה בחזו"א [קל סק"ט] ל"ל קרא דלאחר ולא ליבם, תיפו"ל דתפטור צרתה מדין צר"ע דאש"א. אכן להמבואר אזיל הרמב"ן לשיטתו דאף אש"א דעריות לא פוטר צרה, ולהכי בעינן קרא דלאחר ולא ליבם.
5. עיין רמב"ן כ' ע"א גבי מתני' כלל אמרו ביבמה כל שהיא איסור ערוה לא חולצת ולא מתייבמת. ואמרינן בגמ' כלל לאתויי מאי, אמר רפרם בר פפא, לאתויי צרת אילונית וכדרב אסי. ועיין ברמב"ן "וצרת סוטה נמי לא אתיא דלאו איסור ערוה היא ולא ממעטא אלא משום דטומאה כתיב בה כעריות, אבל אילונית כיון דלא שייך בה יבום אשת אח

שלא במקום מצוה היא ואיסור ערוה קרינן לה". הרי להדיא ברמב"ן, דאף אם אילונית פוטרת צרתה, מ"מ סוטה אינה פוטרת, ואש"א דילה לא חשיב איסור ערוה.

1. אכן צ"ע לכל זה, מהא דאף נאסרה פוטרת צרתה בנפילה שניה, כמפורש בתוס' לב ע"א, הרי דאיסור אש"א פוטר צרתה. ובאמת ברמב"ם בפה"מ נסתפק אם נאסרה אוסרת צרתה. ואולי אף הרמב"ן והריטב"א יסברו כן. וצ"ע.

**שיטת התורא"ש**

1. דאף חלו"ע כרת דאש"א שיש בהן היה יכול לפטור צרה אילולי שעולה לחליצה. הרי דכל אש"א הוא ערוה ליבום ואף בנפילה זו. ותקשי עליה כל ההוכחות שנתבארו לעיל דמוכח מינייהו דאש"א אינו ערוה ועכ"פ לא בנפילה זו.
2. וצ"ע, ממחז"ג וכנ"ל. ואפשר דהא גופא ילפינן מקרא דהיא תועבה ואין צרתה תועבה, דהאש"א דילה אינה ערוה ליבום.
3. בעלת תנאי יל"ע אמאי לא תפטור צרה מדין צר"ע דאש"א.

**בקושיית רע"א ל"ל קרא לצרת צרה תיפו"ל דכיון שהצרה עצמה פטורה הרי היא בכרת דאש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע.**

ונאמר רבות ביישוב הקושיא, וננסה לסדר הדברים לפי כל האמור לעיל.

* 1. לפי דברי רש"י י"ב ע"ב שכל שפטורה מטעם אחר חשיבא האש"א כערוה שלא במקום מצוה. דדוקא כשהאש"א הוא הפוטר אותה עצמה חשיבא ערוה במקום מצוה. אכן זה תלי האם היא עצמה פטורה מדין צר"ע או מדין אש"א, דבשלמא אם היא פטורה מטעם צר"ע א"ש דהאש"א חשיב לא במקום מצוה. אבל אם הפוטר אותה עצמה - הוא איסור אש"א, וכדכתב רש"י ב' ע"ב, אכתי תקשי טובא, אמאי אין האש"א פוטר את צרתה.
  2. יש שתירצו לפי יסוד הגר"ח דאש"א אינו ערוה ליבום. אכן יש לתלות זאת בכל הנ"ל, דהנה רע"א בנה יסוד קושייתו על דברי התוס' דף לב שכתבו התוס' דאש"א דעריות פוטר צרותיהן. הרי דאף אש"א היא ערוה ליבום. אכן י"ל דדוקא אש"א דעריות שהם כאילונית שהתורה פטרתן מפרשת יבום ואף אש"א דילהו אינה אש"א ליבם, ולהכי אש"א דילהו הוא ערוה ליבום, אבל אש"א דצרות אינן ערוה ליבום, כיון שצרה מצ"ע אינה אשה שאינה ראויה ליבום, אלא שהערוה פוטרתה, וכל כי הא אינה נחשבת פטורה כאילונית ועריות עצמן. וסיוע גדול לזה מכל ההוכחות הרבות הנ"ל דלתוס' צר"ע בנפילה שניה פטורה רק מטעם שם צר"ע ולא מטעם שם אש"א, הרי דאש"א דעריות אינן ערוה ליבום ושאני מעריות גופייהו.[[63]](#footnote-64)
  3. לשיטת הרמב"ן הנ"ל דאף אש"א דעריות אינו ערוה ליבום א"ש טפי, דלעולם אש"א אינה ערוה ליבום.
  4. והקשה שבכולן הוא לשיטת התורא"ש דאף אש"א דחלו"ע היו פוטרות צרותיהן אילולי היה בהן חליצה, לפי"ז תקשי טובא מ"ש צר"ע שאין בה חליצה ויש בה כרת דאש"א, ומ"מ לולי קרא ד'לצרור' אינה פוטרת צרתה. אכן לשיטת רש"י הנ"ל א"ש דשאני אש"א דחלו"ע דחשיבא במקום מצוה שהרי היא עולה לחליצה, משא"כ אש"א דצר"ע שאף לולי האש"א אינה עולה אף לא לחליצה ממילא חשיבא האש"א ערוה שלא במ"מ.

**דין חייבי לאוין, חייבי לאוין ועשה, לרבנן ולר"ע.**

1. **יש לדון מה דין חייבי לאוין;**
   1. **לרבנן.**
   2. **לר"ע דסבר דאין קידושין תופסין בחיי"ל.**
2. **יש לדון מה דין חיי"ל ועשה, שאין עשה דוחה אותם;**
   1. **לענין יבום, אם בעלה קנאה, וא"כ מדין מה קנאה, האם מדין קידושין, או מדין יבום.**
   2. **לענין חליצה, האם עולה היא לחליצה מה"ת או רק מדרבנן.**
3. **יש לדון מה דין חיי"ע, האם דינם שוה לחלו"ע או שדינה שונה.**

מראי מקומות בענינים אלו:

* מתני' כ' ע"א כלל אמרו ... – כ"א ע"א אמר רבא רמז.
* תוד"ה אי הכי וד"ה מסתברא
* ט' ע"א תוד"ה והרי. וברמב"ן רשב"א וריטב"א ביישוב קושיית התוס' וברשב"א בשו"ת ח"ו תשובה יט.

**חייבי לאוין לרבנן ולר"ע**

לרבנן, חיי"ל עולים ליבום ולחליצה. דעדל"ת. לר"ע, פטורות מיבום וחליצה.

הקשו הראשונים אף לר"ע נימא עדל"ת. מצינו כמה אופנים בראשונים ביישוב הקושיא:

* 1. הרמב"ן והרשב"א "דלר"ע גלי רחמנא בעריות וה"ה לחיי"ל, דכל דלא מתפסי קידושין מפקעי זיקה. ואכתי קשה, האי סברא היכי שמעינן ליה לר"ע דמקשי מינה להדיא". ועיין רשב"א דהוסיף "ואינהו דהוו בקיאי דר"ע הכין הוה ס"ל, ולפיכך מקשו הכי להדיא"
  2. הרשב"א [ח"ו יט] כתב ב' אופנים היכא גלי רחמנא לר"ע הכי. א. בקרא דלקחת דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא א"ע ליבום ולחליצה. ב. בקרא ד'עליה' דילפינן מהתם דכל שאינה בכלל תפיסת קידושין הרי היא בכלל עליה. וכ"כ תורא"ש סנהדרין נג ע"א.
  3. עיין ריטב"א כאן ותורא"ש כאן שנקטו תירוצים אחרים.

**חייבי עשה וחלו"ע לרבנן**

1. שיטת רוב הראשונים שא"ע ליבום ועולים לחליצה. שיטת הריב"ם ואף המאירי הביא שיטה זו דמה"ת א"ע אף לא לחליצה.
2. יש לדון האם בעלה קנאה או לא. ומצינו בזה מחלוקת ראשונים. שיטת הרמב"ן ורשב"א וריטב"א דאם בעלה לא קנאה. שיטת המאירי בשיטה אחת דקנאה, וכן מדוייק היטב ברש"י בכמה דוכתי. וכ"כ במהרש"א. וכן מדוייק היטב ברמב"ם.
3. אכן יש בזה חילוק גדול בין רש"י למאירי, דבמאירי מפורש דקנאה מדין קידושין בעלמא, וברש"י מוכח לא כן שהרי כתב בדף מג דיבמה לא הותר איסור אש"א שלה אלא כסדר המצוה. ולהכי צ"ל דקנאה בתורת יבום, אלא דלא קנאה לגמרי לענין לפוטרה בגט אלא צריכה נמי חליצה.
4. ובטעם השיטות שלא קנאה, כתב הרמב"ן לפי שביאתה באיסור, וכונתו פירשו האחרונים שכל שיש איסור מפורש שלא לייבם אשה זו הרי בכלל איסור זה שאין מצוה לייבמה. וכיון שאין מצות יבום חוזר הכרת דאש"א, דס"ל דכל שאין העשה דוחה יש כרת דאש"א. ולהכי לא קנאה.

**כל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה**

1. **יש לדון, האם למסקנא הוא דוקא במי שא"ע ליבום מחמת חיי"כ דל"ת קידושין. או כל שא"ע ליבום.**
2. **להצד שדוקא חיי"כ דל"ת בהו קידושין - יש לדון, מהו גדר דין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, האם הוא דין בפטור 'עליה', היינו שהפטור של עריות הוא לגמרי ולא רק מיבום, או שהוא דין נפרד שמי שא"ע ליבום א"ע לחליצה.**
3. **יש לדון האם שורש הדין הוא דכיון דל"ת קידושין פקע זיקתה לגמרי או הוא דין בעלמא.**

מרא"מ לענין זה:

* עיין הסוגיא היטב כ' ע"א – ע"ב. וברמב"ן, רשב"א, ובמאירי שם.
* עיין לשונות רש"י כאן ובסנהדרין נג ע"א.

1. בגמ' כ' ע"ב למסקנא נחלקו הראשונים האם דין זה הוא דוקא בחיי"כ דל"ת בהו קידושין או אף בחיילו"ע.
2. שיטת רוב הראשונים דחלו"ע עולים לחליצה מה"ת. ונאמרו בראשונים ב' אופנים
   1. האם ילפינן להו מסברא דכל דל"ת קידושין פקע זיקתן לגמרי וכל דתפסי קידושין לא פקע זיקתן בכדי ולהכי עולים הם לחליצה.
   2. ודעת רוב הראשונים דילפינן מקרא דיבמתו דיש לך יבמה אחרת שעולה לחליצה וא"ע ליבום.
3. שיטת הריב"ן והמאירי שאף חלו"ע מה"ת א"ע לחליצה. וטעמם פירש המאירי דכיון דא"ע ליבום אין זיקה לחליצה לבד.
4. בגדר הדין של כל שא"ע ליבום, יש בזה ג' אופנים:
   1. שיטת רש"י שהפוטר מיבום פוטר אותה לגמרי, ואינו דין נפרד, אלא כל ה'פטורה' מיבום פטורה לגמרי, וחלו"ע אף שאינה מתיבמת, אולם אינה פטורה מיבום אלא אריה הוא דרביע עלה.
   2. שיטת הרמב"ן דמסברא זיקה כקידושין, ולהכי זיקה בעריות פקעה לגמרי. משא"כ בחלו"ע, זיקתן לא פקעה, ולהכי צריכה חליצה.
   3. שיטת ש"ר דילפינן לה מקרא דלקחת ויש לדון לפי"ז האם אף כאן הגדר הוא משום דזיקה כקידושין וכנ"ל או דהוא גיזה"כ גרידא שכל שא"ע ליבום מחמת איסור כרת דל"ת קידושין א"ע לחליצה.
5. נפ"מ ביבמה שא"ע ליבום מחמת קרא ד'עליה' אבל תפסי בה קידושין. והיינו לפום ס"ד דתוס' שאף נדה נלמדת מעליה האם היתה פטורה אף מחליצה.
6. עוד נפ"מ בבעל תנאי שא"ע ליבום מחמת איסור כרת, האם א"ע לחליצה.
7. עיין תוס' ב' ע"א דהקשו דנדה תיאסר ליבמה לעולם. ודנו האחרונים האם כונת תוס' להקשות דתיפטר אף מן החליצה. עיין ת"י שהקשה דליתני לה במתני', הרי להדיא דלפום קושיין פטורה הוא אף מהחליצה. ולשון התוס' לא מורה כן. ותלי בהנ"ל וכמש"נ.
8. עיין תוס' ח' ע"א שהקשו לרבי דליכא קרא לכרת אמאי פטורה מן החליצה. ויש להסתפק האם לתירוץ התוס' יש בצר"ע אף כרת דאש"א, דכיון דשמעינן מקרא דא"ע אף לא לחליצה ממילא פשיטא דאיכא כרת. עיין ערוך לנר שכתב דליכא כרת. וכן מפורש בתוס' מהר"ם ור"פ. ולפי"ז עריות עצמן פטורות מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ואילו צרותיהם פטורות אף מחליצה מדין צרה לערוה. ובהכרח חזינן מהכא דדין פטור עריות מחליצה אינו דין נוסף, אלא הוא גדר הפטור של עריות שהם פטורות לגמרי מכח עריות שבהן, ואף מחליצה.
9. עיין תוס' ח' ע"א דמבואר בתוס' דכל פטור עריות מן החליצה היינו משום חיוב כרת שבה, ומדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ובתורא"ש פירש יותר "דאפילו חיי"כ היינו מרבין לחליצה מיבמתו אי לאו משום דלא תפסי בה קידושין". ועיין ריטב"א ג' ע"ב שהקשה אקושיית הגמ' "עונש מנלן" ז"ל: וא"ת והיכן מצינו שיש עליהן עונש דקתני מניין וכו'.
10. וי"ל דתנא קים ליה במילתיה ואורחא הוא בהכי. עכ"ל. וידוע להוכיח מהריטב"א דסבר דאף אי ליכא בצר"ע כרת, מ"מ פטורה היא אף מן החליצה, דאל"כ מה הוקשה לו היכן מצינו, והלא משנה שלימה שנינו שצרת ערוה פטורה אף מן החליצה. אכן יל"ע טובא בשיטת הריטב"א, אמאי צר"ע אף לולי כרת פטורה מחליצה. ועכצ"ל דפטור צרות מחליצה אינו מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה אלא הוא מקרא ד"לצרור" דילפינן מינה דצרה דינה כערוה, וכיון שערוה פטורה אף מהחליצה אף דין הצרה כן הוא. אכן טעמא בעי, שהרי כבר הוכיח התורא"ש שאף עריות עצמן כל פטורן הוא מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ואיך דין הצרות חמור מהן. וצ"ל דבדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה לא נאמר דין נוסף של פטור מחליצה, אלא הוא דין בפטור ד'עליה' דפוטר אף מן החליצה. ולהכי אף צרותיהן דינם כמותן[[64]](#footnote-65). ויל"ע בשיטת תוס' דפליגי אריטב"א, במה נחלקו. [[65]](#footnote-66)

**סוגיית סוטה ודאי וסוטה ספק ליבום ולחליצה**

1. **יש לדון סוטה ודאי האם היא פטורה מיבום ומחליצה. מה מקור הדינים.**
2. **יש לדון סוטה ספק האם היא פטורה מיבום ומחליצה. ויש לעיין היטב למה לא תיפטר מיו"ח מדין דספק כודאי.**
3. **דין טומאה כעריות האם הוא נאמר כלפי היבם או כלפי הבעל, וא"כ, אמאי דין זה פוטר אותה מיבום.**

מרא"מ בענינים אלו:

* סוגיא י"א ע"א אר"י א"ר צרת סוטה אסורה... – י"א ע"ב בעא מיניה ר"י מר"ש.
* תוד"ה צרת סוטה אסורה. וד"ה מאי נסתרה נבעלה.
* סוגיא סוטה ה' ע"ב ואם מת חולצת ... – ו' ע"א מתני'.
* תוד"ה אילו איתיה לבעל.
* רמב"ן ורשב"א בסוגיין.

**סוגיא דצרת סוטה**

1. **בעיקר הסוגיא דטומאה כעריות פוטר אותה ואת צרתה, יל"ע טובא, והרי הטומאה נאמרה כלפי הבעל, ומנ"ל דאף כלפי היבם איתא להך דינא.** ונאמרו בזה כמה אופנים:
   1. במאירי כתב דהוא מדין המבואר סוטה ו' ע"א "ק"ו אם נאסרה במותר לה, באסור לה לא כ"ש".
   2. עיין סוטה ה' ע"ב בתוס' שם "דסוטה ודאית לא דמיא להכי, דכיון דטומאה כתיב בה, הרי היא כערוה גמורה, וגזיה"כ הוא דפטורות". ובפשטות כונתם דהדין ערוה הוא כלפי היבם. ולהכי פטורה אף מחליצה אף שכלפי בעלה אינה ערוה.
   3. בקוה"ע סימן טו אות ז' ביאר באופ"א "וצ"ל דהא דטומאה כתיב בה כעריות, היינו דילפינן לה לענין יבום בגזירה שוה דטומאה טומאה מעריות, מה עריות פטורות מחליצה אף סוטה פטורה מחליצה" והוא ילפותא מעריות, ולא שדין ערוה שבסוטה הוא הפוטרה מיו"ח. ויל"ע.
2. מצינו ב' סוגיות בנדון יבום וחליצה של סוטה, דלכאורה סתרי אהדדי. **סוגיא דילן,** דסוטה פטורה מיבום וחליצה, משום טומאה כעריות. ומבואר עוד בסוגיין, דדוקא סוטה שזינתה בודאי פטורה אף מן החליצה, אבל ספק זינתה, אף שא"ע ליבום עולה לחליצה. **וסוגיא דסוטה ה' ע"ב** דרב יוסף פירש טעמא דאינה מתייבמת מקרא ל'לאחר ולא ליבם', ואקשי ליה אביי "אלא מעתה חליצה נמי לא תיבעי", ושני ליה רב יוסף "אילו איתיה לבעל מי לא בעי גיטא, השתא נמי תיבעי חליצה". ונתקשו הראשונים דלכאורה יש ב' סתירות בין הסוגיות. א. דהכא לא ילפינן מלאחר ולא ליבם, והתם לא ילפינן מטומאה כעריות. ב. דהתם ילפינן מק"ו דכל שצריכה גט מבעלה צריכה חליצה מיבמה, ואילו הכא בסוגיין פטרינן לה אף מחליצה אף שצריכה היא גט מבעלה. ומצינו כמה שיטות בראשונים ביישוב הסוגיות.
   1. שיטת תוס'. דדין טומאה כעריות נאמר רק בסוטה ודאי, ומדין זה נפטרת אף מחליצה. אבל סוטה ספק אינה בכלל טומאה כעריות, ומיהו ילפינן לה מ'לאחר ולא ליבם', דהך קרא אייתר למידרשיה אספק סוטה, ואינו פוטר מחליצה מטעם דאילו איתיה לבעל. והך טעמא לא מהני אלא למאי דילפינן מלאחר ולא ליבם, אבל לא למאי דילפינן מדין טומאה כעריות. ויל"ע טובא כדיבואר.
   2. שיטת הרמב"ן. דסוגיין וסוגיא דסוטה חלוקות. סוגיא דסוטה היא שיטת רב יוסף, דסבר ד'אילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא, השתא נמי תיבעי חליצה'. וסוגיין היא שיטתו של רב, דפליג אהך סברא.[[66]](#footnote-67) וצ"ב שורש הנדון בזה.
   3. שיטת הריטב"א בשם הרא"ה. דהסוגיות חלוקות, וכהרמב"ן הנ"ל, אלא דפירש באופ"א שיטתו של רב יוסף בסוטה. "א"ל רב יוסף אילו איתיה לבעל וכו' פירוש ולא אסרה הכתוב אלא בעוון חייבי לאוין כבעל עצמו, ואסורה בביאה שניה, ורבנן גזרו ב"ר אטו ב"ש ולפיכך חולצת". וע"ש שכתב בשם הרא"ה, דאף רב סבר כן, ולא אמר אלא שאסורות ליבום, "וטומאה דכתיבא בה היינו לעשות צרתה כמותה לאוסרה בביאה שניה כחיי"ל".
3. בדברי התוס' בתירוצם הראשון "וי"ל דעשה ספק כודאי, ולהכי ספק סוטה בעיא חליצה, דדוקא להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי, ולא להקל לפטרה בלא חליצה" ביאור דבריהם, דהנה בדין 'ספק כודאי' כתבו האחרונים[[67]](#footnote-68) דיש לפרשו בב' אופנים. א. דמחמירים בה כאילו ודאי זינתה. ב. דכל שהיא סוטה ספק, אסרתה התורה באיסור גמור, והוא איסור מחודש בסוטה ספק. ובלשון התוס' "וי"ל דלא אסרה הכתוב אלא משום ספק שמא נבעלה ונטמאה ולעולם לא כתיב טומאה אלא על הודאי נבעלה". [[68]](#footnote-69)
4. עוד תירצו התוס' "ולמאי דפרישית לעיל (דף ג: ד"ה לפי) דלמסקנא דשמעתין טומאה כעריות כתיב בה דאמר רב היינו במקום לאו ניחא דההוא טומאה לא כתיבא אלא על ודאי נבעלה" והוא צ"ב רב, דאכתי תיקשי, דאף בסוטה ספק יש להחמיר ולדונה שאסורה אף בלאו, שהרי דנים אותה כאילו ודאי זינתה, ומה הועילו בתירוצם. האחרונים[[69]](#footnote-70) ביארו, דתוס' בתירוץ זה סוברים כצד ב' הנ"ל בגדר 'ספק כודאי'. ולפ"ז לא שמעינן לדין ספק כודאי אלא למה שנתחדש בפירוש, ולא נאמר בפירוש אלא לענין איסור עשה לבעלה ולתרומה. אבל ליבם, כיון דדין טומאה שנאמר בהנך ג' קראי דונטמאה לא ילפינן מינה דין טומאה כעריות, להכי לענין הלאו וטומאה כעריות ליתא כלל לדינא דספק כודאי. [[70]](#footnote-71)
5. עוד כתבו התוס' "אבל מ"מ קשה כיון דסוטה ודאי חשיב לה רב כערוה א"כ סוטה ספק הוה לה ליחשב כספק ערוה וא"כ היכי פריך ותתייבם ייבומי". עיין בתורא"ש, שהביא לקושיא זו קודם התירוץ השני, והתירוץ השני בא ליישב אף קושיא זו. דלתירוץ שני כיון דאינה בכלל הלאו, יש לסוטה ספק אף להתייבם. ועיין ברא"ש בפסקים [סימן ד'] שהוסיף בזה "אבל סוטה ספק דכתיב טומאה דידה בלשון עשה אע"ג דאסרינן משום ספק טומאה לא חשיב טומאה דידה אפי' כספק ערוה הלכך פריך שפיר ותתייבם יבומי" ושורש הנדון בזה, דלהרא"ש, כל שאין לאוסרה משום ספק כודאי, אינה אסורה אף מטעם ספק, דמוקמינן לה אחזקתה, וכנ"ל מתוס' בסוטה. אבל לתוס', אף שאין לאוסרה מטעם ספק כודאי, מ"מ ספק מיהא איכא. אכן יל"ע טובא, שהרי בתחילת דברי התוס' מוכח, דלולי דין ספק כודאי, אין לאוסרה מספק, משום דמוקמינן לה אחזקתה.
6. מורינו ראש הישיבה הגרח"ש זצ"ל ביאר בדעת התוס', דבדין ספק כודאי נתחדשו ב' חידושים. א.דלא אזלינן בתר חזקה דהתורה עשאתה ספק, וההכרח לזה, דאי מוקמינן לה אחזקתה, ל"ש בה דין ספק כודאי שהרי החזקה הכריעה את הספק ואין כאן ספק. ב. דכיון שהוא ספק נאמר דין חדש של ספק כודאי. ולפי"ז יש לחדש דאף היכא שלא נתחדש לחידוש השני דספק כודאי, מ"מ החידוש הראשון מיהת איכא בכל דוכתי, דלא מוקמינן לה אחזקתה. ולהכי חשיב ספק סוטה בכל גוני. ויש להחמיר שלא תתייבם.
7. עוד מפורש בתירוצם השני דליכא מלקות על ספק סוטה . וכן מבואר בתוס' סוטה כח ע"א ד"ה מה, ע"ש שהוכיחו כן מסוגיין, וכונתם לכאורה כפירוש שני של התוס' דידן. וכ"כ בתוס' לקמן סט ע"א ד"ה כי תהיה. אכן בתוס' בע"ב ד"ה 'מאי' מפורש דלוקה.[[71]](#footnote-72) ולכאורה צ"ל דהתוס' שם אזלי כתירוצם הראשון של התוס' דידן, וס"ל דיש מלקות, דכיון דלהחמיר עשה הכתוב ספק כודאי, ואף לענין איסור לאו שבה, ממילא אף מלקות יש בה, דלחומרא חשיבא איסור ודאי ולא ספק איסור.
8. עוד יש לדון בסוטה ספק האם יש להחמיר דצרתה תיאסר משום צר"ע. ולכאורה אף נדון זה תלוי בב' תירוצי התוס'. דלתירוץ ראשון לחומרא חשיבא כודאי זינתה, וממילא אף איסור צרתה בכלל. וכ"כ תוס' מהר"ם ור"פ. אבל לתירוץ שני דהוא איסור מחודש של סוטה ספק, ולא נכלל באיסור זה דין טומאה כעריות, ממילא אף שהיא עצמה אינה מתייבמת מטעם המבואר בסוטה דף ה', מ"מ אין בזה לאסור צרתה.

1. ובברכ"ש סימן ב' כתב באופן אחר, דאף לולי קרא דעליה הוי ידעינן דעריות פטורות מקרא ד'לקחת', דמדכתיב אם לא יחפוץ האיש לקחת דילפינן מינה דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ידעינן דאיסור ערוה מפקיע זיקה. ויעו"ש היטב דודאי יש חילוק בין פטור ד'עליה' לבין הפקעת הזיקה דילפינן מ'לקחת'. דמלקחת ילפינן דעירות מפקיעות הזיקה אבל אין פטור בנפילה משא"כ מעליה ילפינן דיש פטור בנפילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה ראיותיו יש לדחות. הראיה מנדה כבר פירשו האחרונים דברי התוס' באופנים אחרים. עיין חידושי ר' שלמה שביאר בב' אופנים. האחד, דלעולם ס"ל לתוס' בקושייתם דנדה יש לה ליפטר אף מחליצה, ורק באופן שפטורה מחליצה יש דין נאסרה. [וחלו"ע אין דין נאסרה]. והא דפטורה מחליצה הוא רק אי ילפינן לה מאחו"א, דלולי זה אף אם א"ע ליבום, עולה לחליצה כיון דתפסי בה קידושין. ולהכי תירצו התוס' דכיון דלא ילפינן לה מאחו"א תו ל"ש בה דין נאסרה.אבל לעולם שאר עריות אף לולי קרא ד'עליה' אית בהו דין נאסרה כיון שא"ע לא ליבום ולא לחליצה. ודוקא נדה שמצד כרת שבה יש לה לעלות לחליצה כיון דתפסי בה קידושין, בה צריכים אנו לילפותא דעליה כדי לפוטרה אף מחליצה. ודוק. אלא דמ"מ לפשט זה ג"כ מוכח שהוא פטור, דאם אינו אלא איסור אמאי לאיסור זה יש לפטור אף מחליצה. וכבר נתבאר כן בהמשך.

   עוד כתב דאף אי נימא דנדה אף לקושית התוס' אין לה ליפטר מחליצה, מ"מ כל מה דשייך נאסרה היינו כיון דפטורה היא מיבום מקרא דעליה ממילא קאי בכרת דאש"א, אבל אי לא ילפינן לה מעליה, אף אם אינה מתייבמת, מ"מ אינה בכרת דאש"א, ול"ש בה נאסרה?. וע"ע חידושי הגר"נ שביאר באופ"א על דרך זה. ואף לפירוש זה מוכח שהוא פטור דאם אינו אלא איסור אינו מובן אמאי איסור אש"א של עריות שאני משאר איסור אש"א בנפילה זו שאינה ערוה ליבום, ואף זה נתבאר בהמשך.

   ולענין ראייתו מבעל"ת כבר נודע בשערים יישובו של הגר"ח דאש"א בנפילה זו אינה ערוה ליבום. וממילא אין לנו בסיס לכל חידושו של הגרא"ו בזה.

   וגם מש"כ דדין נאסרה אינו אלא בפטורה מיבום ולא בכל אחת שאינה מתייבמת בפועל, אף בזה יש לדון הרבה, דלכאורה יש להוכיח מכמה דוכתי שיש נאסרה אף באופן שאין פטור וכיו"ב אלא כל שא"י להתייבם יש דין נאסרה. א. שו"ת ריב"ש [חדשות ד'] תשובת מהר"ם חלאוה שדן באשה האסורה באיסור נדר, האם יש נאסרה, וכתב דכיון דלאחר התרת הנדר איגלאי מילתא למפרע שלא היתה אסורה מעולם להכי ליכא דין נאסרה. הרי אף באופן שאריה הוא דרביע עליה ואין שום פטור מיבום, מ"מ יש דין נאסרה. ב. תוס' לקמן יח ע"א ד"ה דלמא שכתבו בשם ריב"ן דאף אשה האסורה להתייבם משום ביטול מצות יבמין יש בה דין נאסרה. אכן יעוין תוס' כ"ז ע"ב ד"ה אבל שכתבו דמאי דאסירא משום ביטול מצות יבמין "לא חשיב הך איסורא לאוסרה עולמית אף כשתבוא לכלל היתר". ג. עיין רשב"א לקמן קיא בשם ר"ח דאף קטן האסור לייבם מחשש שמא ימצא סריס, דנים אנו בו דין נאסרה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה, הרי התוס' לא ניח"ל בהך יישובן של הראשונים, וטעמא משום דס"ל דכל שאין איסורן מעכבן מלהתייבם תו ליכא לקרא דעליה, וא"כ בדעת תוס' יש מקור דרק משום שאיסורן מעכבן איכא דין עליה. ולדידהו ודאי יש לדון טובא האם דין עליה הוא פטור או דילמא אינו אלא איסור. [↑](#footnote-ref-4)
4. ז"ל הברכ"ש "ואף דמשום איסור אחו"א תפסי בה קידושין, מ"מ מהני שתהא ערוה, והוי בכלל דין דלצרור, ומקרי ערוה דלא תפסי בה קידושין משום איסור אש"א, וכו'" וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והגם שראיה זו מקובלת מאד לאומרה, יש לדון בזה, דיש לומר שאף שערוה אינה פטורה, מ"מ כיון שזיקתה פוקעת, נתחדש בקרא דהזיקה פוקעת מכל אותו הבית. ועיין. [↑](#footnote-ref-6)
6. אכן כ"ז לאור ההנחה שכל אש"א בנפילה זו אינה ערוה.

   והנה הגרש"ר ביאר בתוס' שהוא ילפותא מ'לצרור' שכיון שרואים שאף צר"ע פוטרת והיינו מדין האש"א שלה, הרי מפורש שאש"א של צר"ע היא ערוה ליבום וכ"ש שלה עצמה. ואף זה יש לדחות בכמה עוכלי. א. יש ראיות גדולות שצר"ע שפוטרת צרה לשיטת התוס' אינו מדין אש"א אלא מדין צר"ע שבה. ואדרבא משם איכא למישמע שאף אש"א של צר"ע אינו ערוה ליבום, וצ"ע ויבואר לקמן אי"ה. ב. אמאי התוס' לא הוכיחו מצר"ע ומה הוצרכו להוכיח מאילונית. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיין שם היטב ותראה שיש חילוק בין הרמב"ן לרשב"א בהעמדת הקושיא. דהרשב"א הקשה ז"ל:"וא"ת א"כ מעיקרא מאי קא מבעיא להו שיש בו כרת היכא אשכחן דדחי דאצטריך עליה למיסרא דלמא כי אצטריך עליה לאגמורי על כל התורה דלא דחי, וכו'." ויש לדחות הראיה מהרשב"א, דלפום ס"ד דל"צ קרא דעליה שפיר הקשה הרשב"א דאפשר דלא נכתב אלא לאשמועינן דבעלמא אעדל"ת שיב"כ. אבל לעולם לאחר דבעינן ל'עליה' י"ל דאינו מכח שהאיסור מעכב כיון שלא נדחה אלא הוא פטור. ודוק. אבל ברמב"ן אופן השאלה שונה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אכן יש לדחות דשאני הך איסור של מחז"ג שהתורה אסרתה ליבום. ומצינו כעי"ז בב"ש עיין ב"ש קעד סק"ד ז"ל: מחזיר גרושתו אסורה ליבם מק"ו אם היא אסורה לבעלה שמותר לה, להיבם שאסור לה לא כ"ש, ופרש"י ריש סוטה דף ו' אם נאסרה למותר מחמת הנישואים של אחר, מכ"ש שנאסרה להיבם דאל יתייבם אותה, לפ"ז היא גרוע טפי מחייבי לאוין, דקי"ל מדאורייתא חזיא לביאה, אלא רבנן גזרו ביאה הראשונה אטו ביאה שניה, וזו מדאורייתא לא חזיא, משום דילפינן מק"ו שאל יתייבם אותה, אבל חייבי לאוין, לא כתיב הלאו ביבום, ומדאורייתא הוי לן למימר - דאתי עשה דיבום ודוחה הלאו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ? בריטב"א דף עט מפורש דלמ"ד 'יש זיקה' אין קידושין מפקעי זיקה וכן בנעשה פצו"ד אף לר"ע, ולכן כתב הריטב"א שבנפלה ולבסוף נפצע היא עולה ליבום מה"ת ולחליצה אף מדרבנן. והוא צ"ע אמאי קידושין לא יפקיעו הזיקה, שהרי כיון שהיא ערוה ליכא מצות יבום כלל. ויש שר"ל דאין פטור ערוה לאחר נפילה, וז"א, דהא מפורש התם, דעכ"פ למ"ד אין זיקה, אף בנפצע לאחר נפילה לר"ע פטור מיו"ח, ואם ליכא פטור עליה לאחר נפילה, ודאי יש לה להתייבם, דעדל"ת, וע"כ שיש פטור עליה אף לאחר נפילה, ולהכי לר"ע פטורה, דפטור עליה לר"ע אינו מכח האיסור. וא"כ צ"ע טובא, אמאי למ"ד יש זיקה - אין קידושין מפקיעים הזיקה. וע"כ שכל הפטור הוא מכח שהערוה מפקיע את הזיקה, ולכן התורה פטרה, אבל כל שאיסורה אין בכוחו להפקיע את הזיקה אף פטור ליכא. והרי הריטב"א אזיל לשיטתו. ודוק היטב. אכן אכתי צ"ע דלר"ע לכאורה מוכח להדיא לא כן שהפטור אינו תוצאה מהאיסור, וצ"ע.

   ונראה ליישב, דאף לר"ע כל מה שאין מצוה הוא באופן שאם מצד האיסור לולי המצוה שתדחה אותו, היתה היא צריכה שלא להתייבם מפטור ערוה, כה"ג התורה לא ציותה המצוה. אבל כל שאף לולי המצוה לא היה מצד שם ערוה שבה סיבה מספקת להפקיע את הזיקה, אזי כה"ג אף הפטור של עליה לא נאמר שהפטור של עליה לא מחדש הפקעה של הזיקה יותר ממה שיש בכח האיסור עצמו להפקיע. ודוק היטב בזה כי הוא דבר מושכל ומבואר היטב למעיין. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואף למסקנא זוהי צורת הדרשה של לקחת, דלא מצינו שדבר זה נשתנה למסקנא. דוק בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ? אכן למ"ד ערוה גופא ל"צ קרא, נמצא דאף לולי קרא דעליה יש מקור ל'פטור' עריות מיבום. ומיושבת קושיית האחרונים אמאי ל"צ קרא, והא מיבעי קרא ל'פטור' עריות, ולהמבואר ניחא. והוא יישוב נפלא. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיין חידושי הגר"נ אות לג שהביא ראיות נוספות לדברי הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש להביא ראיה גדולה נוספת מלקמן ח' ע"ב "א"ל רמי בר חמא לרבא, אימא ערוה גופיה שלא במקום מצוה תישתרי. ולאו ק"ו הוא במקום מצוה אסירא שלא במקום מצוה שריא. א"ל צרה תוכיח דבמקום מצוה אסירא ושלא במקום מצוה שריא" ואי נימא שערוה פוטרת צרתה, א"כ איך אפשר להוכיח מצרה שיש מקום לאסור עריות דוקא במקום מצוה, והרי אף בצרה אין הפשט שאסורה רק במקום מצוה אלא שבמקום מצוה פטורה ואסורה מטעם אש"א משא"כ שלא במקום מצוה שאינה אש"א מותרת. [הגע עצמך וכי שייך לומר אילונית תוכיח שאסורה דוקא במקום מצוה. ודאי שלא, וטעמא דמילתא, דבמקום מצוה אסורה היא באיסור אש"א, משא"כ שלא במ"מ. ולכאורה צרה ה"ה כן] אבל להגרי"ז א"ש היטב. ועיין חידושי הגר"נ שדחה ראיה זו ופירש שכל ההוכחה מצר"ע היא לפום ס"ד שאף שלא במקום מצוה אסירא. ואז היה דין צר"ע במקום מצוה מדין איסור. ע"ש.

    ויש לסייע זאת מלשונות הגמ' בכמה דוכתי דנקטינן שהעריות אוסרות הצרות. עיין י' ע"א "מיגו דאיהי אסירא צרתה נמי אסירא". ובדף יא בעינן למילף דצרת מחזיר גרושתו שריא מקרא דהיא תועבה ואין צרתה תועבה. ואי דין צרתה תועבה היה דפטורה ורק ממילא קאי באיסור אש"א הו"ל למינקט לישנא דהיא פטורה ואין צרתה פטורה. ויעו"ע דף יג "צרה מ"ט אסירא דבמקום ערוה קיימא" [↑](#footnote-ref-14)
14. ואף שמע כן בשמיה דהגרב"ד זצ"ל. אכן ראיות הגרי"ז מורות שהוא איסור חדש ולא איסור אש"א, דא"כ הא מיבעי קרא לאסור את האש"א ולא רק להתיר שלא במ"מ. וצ"ל דהא גופא ילפינן להתיר שלא במ"מ דהיינו שאין האיסור אלא אש"א וממילא זה מתיר שלא במ"מ. [↑](#footnote-ref-15)
15. שהרי אין הכונה שפוטרות וממילא קאו באיסור אש"א. ואיך העריות אוסרות את השם אש"א שבצרה להיות ערוה ליבום שמכח זה היא נפטרת. ואפשר הביאור בזה, דצרתה של ערוה אף היא חשיבא כאישות מקולקלת בינה לבין היבם, דעריות אוסרות צרותיהן היינו דחשיבא אישות מקולקלת, אלא דאין זה סיבה מספקת לאיסור עריות חדש של צר"ע, אבל די בזה בשביל שלא להתיר את האיסור אש"א, שהתורה לא התירה איסור אש"א אלא ליבום מעליא שאין פגם באישות של היבום, אבל באישות זו של צר"ע שיש בה פגם, וכדנתבאר, התורה לא התירה את האיסור אש"א, ואיסור זה של אש"א הוא המונעה מלהתייבם.

    ואפשר לבאר באופ"א ועפי"ז יתיישבו דברי הגרי"ז עם כל דברי הראשונים הנ"ל. והוא, דהערוה מקלקלת אף את הצרה ומעתה חשיבא האישות בין היבם לצרה אף היא לאישות מקולקלת. אכן לא נתחדש מכח זה איסור חדש של צר"ע, אבל הא מיהת התורה פטרה מיבום את הצרה כיון שאין רצון התורה ביבום של אישות מקולקלת. נמצא שסיבת הפטור של צר"ע שורשו הוא באיסור שהערוה אוסרת צרתה. [ואינה אוסרתה באיסור בפועל, אבל מקלקלת את האישות שאמורה להיות בינה לבין היבם]. ועפי"ז באמת הא דערוה אוסרת צרתה רק במקום מצוה הוא, משום שהערוה אינה אוסרת את הצרה באיסור חדש, וכל כוחה הוא להפקיע את המצות יבום מכח הקלקול שמקלקלת בצרתה, וממילא קאי הצרה באיסור אש"א. אבל לעולם שורש הדין הוא מכח קלקול ולא שפוטרת את זיקת כל הבית. ודוק היטב.

    אכן ממש"כ להוכיח מהריטב"א בשם הרא"ה התם לכאורה מוכח שהוא איסור חדש, דאל"כ וכל ענינו איסור אש"א, אמאי שריא ב"ר ולא ב"ש. וצ"ל דכיון שהיא אישות מקולקלת לא התירה התורה את האיסור אש"א לגמרי ומעתה יש כאן איסור אש"א בלאו, ולהכי שרי ב"ר ותו לא. ואכתי יל"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. וזה ממש"כ התוס' דלענין דין לצרור בעינן דוקא שתהא צרה לערוה, [ולהכי בעלת תנאי שעתה אינה אשת איש אינה פוטרת צרתה], משא"כ בהך דינא דולקחה כל היכא דנפקא מטעם ערוה גם צרתה פטורה. [ולהכי בעלת תנאי כתבו התוס' דיש לה לפטור צרה, כיון שהיא עצמה פטורה מטעם ערוה דאשת איש]. [↑](#footnote-ref-17)
17. עיין תוס' ח' ע"ב שהקשו התוס' "דהשתא ליכא בצר"ע כרת, וא"כ תיבעי חליצה כמו חייבי עשה וכו". עיין תורא"ש שפירש יותר דקושיית התוס' בנויה על הגמ' ג' ע"ב דמצרכינן התם קרא לאזהרה וקרא לעונש, וא"כ לרבי דלית ליה להאי קרא, לא יהיה בה עונש כרת. ותירצו דכיון דילפינן מקרא דאינה בכלל ולקחה, שמעינן מינה שפטורה אף מחליצה, שאם היתה עולה לחליצה הרי היא היתה בכלל ולקחה. ויש להסתפק האם לתירוץ התוס' יש בצר"ע אף כרת דאש"א, דכיון דשמעינן מקרא דא"ע אף לא לחליצה ממילא פשיטא דאיכא כרת. עיין ערוך לנר שכתב דליכא כרת. וכן מפורש בתוס' מהר"ם ור"פ. ? לצד הנ"ל דאף אליבא דאמת - לרבי אין כרת בצר"ע, הקשה הגרנ"ט אמאי צר"ע בנפילה שניה פטורה ופוטרת. עיין רש"י בסוגיין שכתב דהצרה אסורה אף בנפילה שניה, מדין 'נאסרה', וכיון שהיא אסורה ולא קרינן בה 'ולקחה', אף צרתה פטורה. אבל לתוס' דליכא כרת, לכאורה ל"ש לדון משום 'נאסרה', שהרי לא נאסרה באיסור אש"א, ואינה כאש"א שיש לה בנים. וצ"ע. ולכאורה יש ליישב אם נימא דעריות אוסרות צרותיהן, וצר"ע אף בנפילה שניה פטורה מלתא ד'צרת ערוה' שבה. דשם זה נשאר בה, [ואף שאינה בכרת, מ"מ התורה פטרה צר"ע אף שאינה בכרת, ואף בנפילה שניה יש לה שם זה]. אכן זה דלא כהגרי"ז**.** [↑](#footnote-ref-18)
18. ונפ"מ משכח"ל באופן שאין בצרה איסור אש"א. וכגון שכשנתקדשה לאחיו היתה נדה וממילא בקידושי אחיו לא חל בה איסור אש"א ולא נטהרה עד שעת נפילה שניה. דאם הוא משום צרת אש"א הרי כה"ג לא תאסור צרתה. ואם הוא מלתא ד'צרת ערוה' הרי תאסור היא את צרתה. ועיין חידושי ר' שלמה סימן א ד"ה והנה לכאורה היה אפשר ליישב. [↑](#footnote-ref-19)
19. ז"ל קובה"ע סימן א' אות ב' "ואף שנתבאר במ"א דצרה אסורה לעולם משום דבמקום ערוה קיימא, ואין צורך שהערוה תאסרנה בכל שעה, כדמוכח ממ"ד נישואין מפילין דהצרה אסורה אפילו נתגרשה הערוה [י"ג ע"א], וזה אינו מטעמא דנאסרה שעה אחת, מ"מ צריך רש"י לפרש טעמא דאסורה צרה בנפילה שניה משום שנאסרה שעה אחת, דנפק"מ מטעם זה היכא דהערוה עצמה הותרה, כגון באחות אשתו כשמתה אשתו, ובכה"ג גם הצרה מותרת אי לאו טעמא דנאסרה שעה אחת". ולפי"ז אף רש"י כתוס'. אכן דבריו לכאורה דחוקיםבלשון רש"י. [↑](#footnote-ref-20)
20. כפי הנראה מתוס' לתירוצם הראשון, לא ילפינן מקרא ד'לצרור' אלא שצרה פוטרת צרתה, ד'לצרור' משמע תרתי שני רישין. ועד סוף העולם לכו"ע ידעינן מסברא, ודוקא לתירוצם השני כתבו דלר"י ילפינן מלצרור אפילו הן מאה. [↑](#footnote-ref-21)
21. דלרש"י, לרב אשי ידעינן מסברא דאש"א של צר"ע הוא ערוה ליבום, וממילא פוטרת צרתה. ולר"י בעינן להך מילתא קרא. אבל לאחר דשמעינן מקרא דצר"ע פוטרת צרתה, דמפורש בהך קרא דאש"א של צר"ע הוא ערוה ליבום, ממילא פשיטא מסברא דאף צ"צ פוטרת צרתה, דמ"ש אש"א דילה מאש"א של הצרה. לתוס', לעולם אש"א של צר"ע אינו ערוה ליבום, ורק שם צר"ע שבה הוא הפוטר את הצרה, ולהכי אף לרב אשי בעי קרא להך חידושא דשם צר"ע פוטר צרה, דהא ודאי לא שמעינן לה מסברא. ולא נחלקו אלא האם אכתי בעינן קרא דאף צ"צ פוטרת צרה, דמאן יימא שאף צרת צרה חשיבא ערוה, או דלאחר שידענו דצר"ע היא ערוה לפטור צרה, הרי שמענו "דצרה אסורה כ"כ שאוסרת גם צרתה דבמקום ערוה קיימא צ"צ נמי תאסור וכו'" [↑](#footnote-ref-22)
22. עיין חידושי הגר"נ אות שנט שביאר בזה דברי רש"י ותוס' במשנה דף כ' דתנן התם כל שהיא איסור ערוה לא חולצת ולא מתייבמת. ופירש"י "לא חולצת ולא מתיבמת – צרתה וכ"ש היא". ותוס' כתבו "דצרה הוי בכלל דכל שאיסורה איסור ערוה דמשמע שאיסורה בא מחמת הערוה דהיינו הצרה" וע"ש שפירש דרש"י לטעמיה דערוה פוטרת צרה לא יכל לפרש כתוס' דצרת ערוה היא בכלל איסורה איסור ערוה. והוצרך לפרש דבכלל לא חולצת היינו אף צרתה. אבל לתוס' דערוה אוסרת צרתה נמצא שהצרה בכלל 'איסורה איסור ערוה'. והדברים מתוקים מדבש. [↑](#footnote-ref-23)
23. והנה באמרי משה סימן ה' פירש את תירוץ התוס' דמצותו בכך, דכונתם דאין זה מדין עדל"ת אלא שאינה ערוה ליבם, ובתוס' נד מפורש דאף למסקנא הוא מדין עדל"ת ודוק. [הגר"נ הוכיח כן באות לו]. וע"ע קובץ הערות סימן ט' אות א' שהוכיח מדברי תוס' ה' ע"ב ד"ה כולה דדין מצותו בכך הוא דין דעדל"ת, אלא דמצותו בכך הוא דין בדחיה. ודלא כהאמר"מ. [↑](#footnote-ref-24)
24. מבואר בדבריו דזהו יסוד ההיתר של ביאה שניה ויעו"ש שאף זה יסוד ההיתר שאף לאחר שגרשה רשאי להחזירה ואינו היתר מחודש. ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. עיין אמרי משה סימן ה' בתחילה דר"ל דכל דברי רש"י שם הם לאבא שאול. וע"ש עוד מש"כ בשם הגר"ח לבאר דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיין תוס' ס"ח ע"א ד"ה קניא דמה"ת לא קניא לה כלל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואזלי לטעמייהו דאף מה"ת ביאת קטן אינה קונה, ומ"מ שריא. [↑](#footnote-ref-28)
28. דכל שמשום דחיה לא שרי אלא ביאה ראשונה, ולהכי בחיי"ל ביאה שניה אסורה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואף בכלאים בציצית שיטת ר"ת דאף דהוא מדין עדל"ת מ"מ האיסור הותר ולהכי שריא אף במקום שאין לקיום המצוה. [↑](#footnote-ref-30)
30. אכן במאירי דף כ' מבואר דאף אי חלו"ע א"ע מה"ת אף לחליצה, מ"מ אינן בכלל כרת דאש"א, וזה חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיין אמרי משה סימן ה' אות ג' בסופו. [↑](#footnote-ref-32)
32. אכן לפמש"כ הגרשש"ק דהא דקנאה לרש"י אינו בתורת קידושין, שהרי רש"י ביאר שמה שלא קונה בקידושי כסף או שטר היינו מחמת איסור אש"א, וא"כ אף קידושי ביאה אין להך לחול, אלא קנאה מדין יבום. ולפי"ז י"ל דאף אם יש כרת דאש"א מ"מ בתורת יבום יכול לקנותה והוא ע"פ יש מי שביאר דיבום הוא אישות המת ודיני עריות בעלמא אינן מעכבים יבום, ודוקא מה שנתחדש בקרא דעליה, ולהכי אף אם יש בה כרת דאש"א אינו מונע מהיבום לחול. אכן זהו חידוש גדול וודאי לא דרך הפשיטות. [↑](#footnote-ref-33)
33. עיין רמב"ן לט שכתב דמתני' דר"פ הבא על יבמתו (יבמות נג:): הבא על יבמתו בין בשוגג בין במזיד (פרש"י, שוגג כסבור שהיא אשתו או אשה אחרת, מזיד לשום זנות ולא לשום מצוה), בין באונס בין ברצון, קנה, לא אתיא כאבא שאול, דהא איהו דריש יבמה יבא עליה למצוה, והיאך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקנייה, אלא ודאי דלאבא שאול לא קנה. ומעתה הדבר מוכרע שהלכה כחכמים מהסוגיא דר"פ הבא על יבמתו דכולהו אמוראי מודו בהו דקנה. ע"כ. אולם הריטב"א בחי' ר"פ הבא על יבמתו (נג:) כתב, פי' [הרמב"ן], וסתמא דלא כאבא שאול דאמר הכונס יבמתו לשום נוי כאילו פגע בערוה, וההיא אפי' בדיעבד היא כדקתני הכונס, ובמזיד דקתני הכא היינו כמו לשם נוי, שהרי עושה לזנות בעלמא, כפרש"י. ואפשר דאבא שאול מדרבנן קאמר, והיינו דאמר כאילו פוגע בערוה, וקרוב בעיני להיות הולד ממזר, ומדרבנן קאמר וכו'. וזה יותר נכון, מדלא פירשו בגמ' דמתני' דלא כאבא שאול, אלא ודאי דלכתחלה קאמר שאסור לכנוס לשם נוי וזנות, והכא קתני בדיעבד דקנה. ע"כ. וכ"כ הנימוק"י שם. ועיין תוס' לט שכתבו להוכיח דהלכה כאבא שאול מדסתם לן תנא דמתני' בבכורות יג. ואי נימא כהרמב"ן דמתני דף נג דביאת אונס הוי יבום הוא דלא כאב"ש א"כ משכח"ל סתם משנה דלא כאב"ש ומאי אולמיה האי סתמא מהאי סתמא. [↑](#footnote-ref-34)
34. וע"ע פירוש המשניות להרמב"ם בכורות סוף פ"א שכתב כן. [↑](#footnote-ref-35)
35. ?יש לעיין האם אף לר"י דסבר דכל האחים והצרות אינן אלא בלאו האם אף לשיטתו הוא משום ניתוק או שלשיטתו הוא מטעם אחר. ופשטות לשון הגמ' "מי איכא מידי דמעיקרא וכו', והשתא קאי עלה בכרת" מורה דטעמיה דר' יוחנן דכיון שהותרה מתחילה ליבם לא פקע היתרה.

    אכן בתוס' י"א ע"א ד"ה חד דהקשו ארש"י דמנלן לר"י דבעשה והא קרא לא אייתר. הרי להדיא דאף לר"י בעינן ליתור לנתקו מכרת ללאו, וללא ניתוק חוזרת היא לכרת.וכן מפורש בריטב"א ובמאירי. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובשיטת רש"י יל"ע האם הוא מדין ניתוק כתוס' או מסברא כהרשב"א. והנה ברש"י י"א ע"א מוכח דאף ללא ייתור ילפינן דיש רק לאו, שהרי הקשו התוס' דעשה דבית אחד הוא בונה ולא שתי בתים אינו מיותר. ובערוך לנר תירץ דלרש"י הוא מסברא וכהרשב"א. ודבריו צע"ג, שהרי לרש"י בדעת ר"ל בצרת יבמתו ליכא כרת, ואילו בצרת חלוצתו איכא כרת, ואם הוא מסברא, מה מקום יש לחלק ביניהם. וע"כ דודאי לרש"י הוא משום דקרא נתקיה, אלא צ"ל דאף ללא ייתור ילפינן ניתוק מקרא. וראיה לזה יש להוכיח מהריטב"א שהביא לרש"י ולא הקשה כקושיית התוס' על רש"י, וביותר, דיעוין בהמשך דבריו דכתב דלפירוש התוס' ל"צ לדרשה דבית אחד הוא בונה, דאף בלא זה ידעינן לה מדרשה דכיון שלא בנה שוב לא יבנה. ועיין בת"י שכתב דלהכי צריכא לקרא דבית אחד הוא בונה בכדי שהפסוק של כיון שלא בנה שוב לא יבנה יהיה מיותר לנתק את הכרת ללאו. ובריטב"א שלא כ"כ מוכח להדיא כמבואר, דלא בעינן יייתור בכדי לנתק מכרת ללאו. ועיין בהגהות של הגר"א יפהן על הריטב"א שהביא כן משו"ת מהר"ח או"ז שכ"כ להדיא. נמצא דהן לרש"י והן לתוס' הוא מניתוק, ונחלקו האם בענין ייתור לכך או לא. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ? עיין כ' ע"א בתירוץ הגמ' "האי איסורא דלית ליה היתירא האי איסורא דאית ליה היתירא" עיין ברש"י ותוס' שנחלקו בביאור תירוץ הגמ'. רש"י כתב "איסור אשת אח אית ליה היתר כשאין לו בנים הילכך כשמת ראשון בלא בנים פקע איסורו לגבי שני ונשאה והשלישי מכח שני בא". תוס' כתבו "דפקע איסור אשת אח דיכול להחזירה לאחר שגרשה וכי היכי דפקע ליה לגבי דידיה איסור אשת אח פקע נמי לגבי אחיו הנולד". ועיין ריטב"א שרש"י ותוס' נחלקו בטעם ההיתר. ותורף מחלוקתם, דלרש"י עצם ההיתר של הנפילה ליבום שיש כלפי המייבם, מתירה אף לאחיו דשלישי שמכח שני בא, והרי הוא ממשיך את אישות המת על כל היתריו. משא"כ לתוס' אינו מכח ההיתר של הנפילה לייבום, אלא מכח ההיתר המחודש דילפינן מקרא ד'ולקחה', דאף שאין מצות יבום שריא, דכיון שלקחה נעשית כאשתו לכ"ד ושרי להחזירה.

    הגר"נ ביאר דתוס' מיאנו בפירש"י, כיון דס"ל דההיתר ליבום אינו אלא מחמת המצוה, והך היתרא ל"ש כלפי השלישי, דאינה במקום מצוה ואף לשני לא הותרה אלא לצורך קיום המצוה. ורש"י ס"ל כשיטת הסוברים שגדר ההיתר אינו מדין עדל"ת אלא שלא נאסרה האש"א ליבם והוי כדבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל, ולהכי הך היתרא שייכא אף שלא במ"מ ושייכא אף כלפי האח השלישי, ואף שאיננו במקום מצוה כלל. [↑](#footnote-ref-38)
38. מדהקשו דהשתא דליכא לרבי קרא לכרת א"כ תיבעי צרה חליצה. ולא הוקשה להם אערוה עצמה. הרי דאף ללא קרא איכא עונש כרת בערוה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואכתי צ"ע אמאי לצרה ס"ד דאין כרת אף דאין מצות יבום. עיין חידושי הגר"נ אות ל"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ולכאורה יש לדחות, דהיינו דוקא ביאה שניה, אבל מכח זה אין להתיר להחזירה, דלאחר שגירשה פקע דין יבום בה. ומעתה חוזר איסור אש"א. ולהיתר זה צריך לדינא דנעשית כאשתו לכ"ד. אכן יעוין בריש דבריו שהביא גם לדין דמחזירה. ז"ל: ואי קשיא לך מאי שנא גבי איסור אשת אח דאתי עשה ודחי את ל"ת שיש בו כרת ואפי' בביאה שניה וקי"ל דאפי' גירשה מותר להחזירה, ואלו גבי חייבי לא תעשה קאמרינן דלא אתי עשה ודחי את לא תעשה אלא בביאה ראשונה. עכ"ל. משמע להדיא כמש"נ דלתירוצו של הרמ"ה זהו ג"כ טעם ההיתר להחזירה לאחר שגירשה, דהוא חד דינא. וי"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. והנה בתוס' דילן הוקשה להם כן לאחר שפירשו דביאה שניה מותר אף ללא קרא. אבל תוס' שם הקשו מהך דינא. וצ"ל בפשיטות דלבר דשמעינן לה מקרא ודאי עדיפא לאתויי מקרא ולא מסברא. [↑](#footnote-ref-42)
42. עיין חידושי הגר"נ אות קטז. ואף דלתוס' גדר ההיתר של אש"א ליבם הוא מדין עדל"ת, הרי כבר נתבאר דמ"מ הוא דין 'הותרה' ולא דין 'דחויה' ככל עדל"ת. ומקור הדין הזה דהכא שאני - יש באחרונים שביארו דהוא נלמד מהא גופא ד'נעשית כאשתו לכל דבר'. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-43)
43. אכן התוס' לקמן י' ע"ב חולקים דהוא משום דניתק קרא מכרת ללאו. ויבואר אי"ה ענין זה במקומו. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואף שדעת הרשב"א דף ח' ע"א דהיתר אש"א ליבום הוא מדין עדל"ת, פירש הגר"נ זאת בכמה דוכתי דהוא מדין שהותר הל"ת מכח עדל"ת. אכן צ"ע טובא, איך שייך להתיר האש"א לאחר שכבר אין מצוה כלל. דאף דמצאנו דין הותרה לכאורה הוא שייך דוקא כל עוד יש בה את המצוה [ואף שלא מקיים את המצוה וכגון ההיא דקטן ומעוברת]. אבל הכא שאין את המצוה כלל מ"ש שיותר מדין עדל"ת וצ"ע רב ועצום. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיין הערה 1 שם כמה סתירות בדעת הרשב"א בזה. ע"ש. וע"ע קוה"ע סימן א' אות ח' וסימן ו' אות ט'. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיין ברכ"ש ששאל להגר"ח מ"ט דר"י וענה לו דאף לר"י הוא רק משום דנתקו הכתוב. וכן מוכח נמי בתוס' מ"ד ע"א ד"ה ונייבם "וקרא דלא יבנה אייתר לכדדרשינן פ"ק לנתק החלוצה מכרת ללאו". ואי לר"י אף בלא ניתוק ליכא כרת, א"כ אכתי תקשי לר"י למאי בעינן קרא, ובפרט שההלכה כר"י. [↑](#footnote-ref-47)
47. וי"ל נפ"מ נוספת, דהנה קטן שבא על יבמתו, אף שלא קנאה מ"מ אינה עוברת באיסור כרת, וכדכתבו התוס' ר"פ החולץ, אכן אם לבסוף ייבם הגדול ולא הקטן, דהוברר שלא נזקקה לקטן מעולם, הרי נתברר שבעילתה היה בה איסור כרת בשוגג. וכן במעוברת דאינה בכרת ולר"ל לא קנאה, דאם לבסוף תתייבם ע"י אח אחר או שצרתה תתייבם, הרי יתברר שאיסור ביאתה היה בכרת. [↑](#footnote-ref-48)
48. ז"ל: ולאו למימרא דלר"ל ליכא בצרת חלוצה אלא משום לא יבנה אלא דודאי אפי' לר"ל מיעוטא הוא שלא יבנה אחר שלא בנה וכיון שכן מוקמינן לה אדינא כאלו לא הותרה לייבום והויא לה אשת אח שלא במקום מצוה, אבל חלוצה מקום מצוה היא ודאי ופרח מינה איסור אשת אח לגמרי מסברא כיון שעלתה עמו לחלוץ או לייבם. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולכאורה ע"כ פליג אסברת 'הותרה'. ולפי"ז צ"ל דשמואל אזיל בשיטתו של ר"ל דפליג אדר"י, דליכא הותרה אלא לחולץ והחלוצה. וכן הוא להדיא לקמן דף מ' דשמואל כר"ל. וכ"כ באחיעזר סימן ב'. אכן להמבואר, דאף ר"ל אית ליה לסברת הותרה, אלא דס"ל דאינו אלא על החולץ והחלוצה, א"כ תיקשי אמאי בהותרה ונאסרה לא תחזור להיתרה. ולהמבואר בשם הגר"נ וכ"כ הגר"ר גרוזבוסקי זצ"ל דהיכא דהופקעה מהפרשה אינה בכלל ההיתר, י"ל דשמואל קסבר דיש נאסרה אף לאחר נפילה, ובדין נאסרה נאמר דהיא אש"א שיש לה בנים, ואינה במקום מצוה כלל, ולהכי אינה חוזרת להיתרה וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. ויש לזה הוכחות נפלאות שלשמואל הוא דין נאסרה ולא דין שאין היתר לאש"א. עיין בחידושי הגר"ר והגר"נ. [↑](#footnote-ref-51)
51. עיין רש"י מ"ט ע"א במשנה "כל קורבה שהיא בלאו וכו' וכגון נושא חלוצתו דהוי בלא יבנה והוי לאו דקורבה בלא כרת". והוא כשיטת המאירי הנ"ל. והגר"נ [אות קמג] הוכיח מתוס' כשיטת הרמב"ן הנ"ל. [↑](#footnote-ref-52)
52. ואף מאן דפליג אדר"א היינו מטעם אחר וכמו שנת' בפנים. [↑](#footnote-ref-53)
53. ואף כאן הוא כהערה קודמת. עיין. [↑](#footnote-ref-54)
54. ? ז"ל הרמב"ן "וטעמא דב"ה לאו משום דאיסור חל על איסור, אלא משום דלצרור גלי בה, אי נמי אע"ג דאין איסור חל על איסור כי פקע איסור אשת אח אתי אחות אשה וחייל בין בערוה בין בצרה". הרי דנחלק על תוס' דף לב ופירש, שאיסור אחו"א הוא הפוטר את הצרה. ואפשר דס"ל דאיסור אש"א אינו פוטר לצרה, דאינה אלא אש"א דממילא. [↑](#footnote-ref-55)
55. וא"ש לפי"ז תוס' בדף לב שהביאו מקור שאש"א היא ערוה לפטור צרה מההיא דאילונית, ולכאורה תקשי אמאי לא הביאו ההיא דאאשלה"ב, ולהמבואר א"ש היטב דהתם אין זה אש"א דממילא אלא כל איסורה הוא מחמת איסור אש"א והתוס' חיפשו מקור שאף אש"א דממילא חשיבא ערוה לפטור צרה. [↑](#footnote-ref-56)
56. ולפי"ז ס"ל לתוס' דיש כרת דאש"א בחיי"ע, ואפשר באופ"א דהוקשה להם שאף שיש אש"א מ"מ אינו אלא אש"א דממילא, ואינן אלא כחיי"ע. שכיון שאין בהם כרת אין פטורות עולות הן לחליצה. [↑](#footnote-ref-57)
57. ונראה להוכיח אף ברש"י דלא כתוס'. יעוין רש"י י"ב ע"ב שכתב טעמא דאילונית א"פ צרתה משום דאף בלא דין ערוה שבה פטורה וממילא ערוה שבה חשיבא שלא במקום מצוה. ואם נימא שכל הפוטר מחליצה הוא הכרת של האש"א א"כ נמצא שהערוה היא כן במקום מצוה שלולי הערוה היתה עולה לחליצה. אכן לפי"ד הגר"נ שפירש שכל דברי רש"י מוסבים על בתו אילונית, אבל אילונית שאיננה בתו הא דא"פ צרתה הוא מטעם אחר, א"כ לא מוכח מידי, שהרי אף בלא בתו היתה פטורה משום אש"א, ולהכי ה'בתו' אינה ערוה במקום מצוה. אכן ודאי הפשטות היא דלא כהגר"נ ברש"י. [↑](#footnote-ref-58)
58. אכן לכאורה אף אינו מתאים לשיטת הריטב"א הנ"ל דמוכח לכאורה כהמאירי. ולענ"ד יש לסתור הראיה מהריטב"א דף ג' דלעולם אף הוא ס"ל דכל שאין כרת עולה היא לחליצה אלא שהריטב"א לא יכול היה לתרץ שמהדין שפטורה מחליצה מוכח שיש כרת, דז"א, שאם אין מקור לכרת ודאי היה גדר הילפותא מלקחת משתנה שאף מי שאינה בכרת ותפסי קידושין א"ע לחליצה, דאל"כ תקשי אמאי בצרה אין חליצה כמפורש במשנה, וא"כ מזה עצמו א"א להוכיח מידי ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ידוע להוכיח כן מהתוס' שהקשו "ומיהו למאן דנפק"ל מ'ולקחה' כל היכא דאיכא תרי ליקוחין – קשה". והרי התוס' לעיל ח' ע"ב ד"ה כל כתבו דכל דאית בהו זיקה קצת לחליצה הוו בכלל 'ולקחה'. הרי להדיא דהיא עצמה אין בזה זיקה כלל, ולהכי אינה בכלל 'ולקחה'. [↑](#footnote-ref-60)
60. הגר"נ אות רט הביא דמשכח"ל כגון שהאשה היא מצרית, ואיכא אח ממזר דשריא ליה, ויבמה, ומת בלא בנים, ונפלה לאח הכשר. [↑](#footnote-ref-61)
61. אכן יש בזה מקום עיון, דהנה בתוס' ח' ע"א בסוה"ד כתבו דאילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אש"א. ומבארים בזה דגדר הפטור של אילונית הוא שהתורה לא התירה את האיסור אש"א ליבום של אילונית, ולעולם האיסור הוא הפוטר. וא"כ איך הביאו מאילונית ראיה דאש"א בנפילה זו פוטר והא שאני ושאני, דאילונית זהו כל דין התורה שהאש"א הוא ערוה ליבום, משא"כ עריות מאן יימא שהאש"א הוא ערוה ליבום, הא איכא למימר דאש"א דממילא אינו ערוה ליבום ושאני אילונית וכמש"נ. וזו הערה גדולה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ויש לומר ע"פ דברי הערול"נ דף לב דכונת התוס' י"ג ע"ב לב"ש שכיון שאם נתירה ליבום יבוא איסור אחו"א ויעכבה מלהתייבם לכן אינה מתייבמת אבל לעולם אין זה שיש לה פטור עריות כיון דהשתא מיהת לא הויא ערוה. [ועיין אחיעזר אהע"ז סימן ג' שיש חילוק בין האיסור אחו"א דמתלא תלי וקאי לב"ש לבין הך איסורא לב"ה].

    לפי"ז יש לומר ע"פ המבואר דכל מש"כ התוס' דף לב דהאש"א פוטר לצרה, היינו דוקא בעריות שיש בהם 'פטור' ליבום. אבל כל שאינה מתייבמת מחמת איסורה שמעכבה, כה"ג הוי אש"א דממילא. לפי"ז א"ש היטב, דב"ש סוברים שמה שאינה מתייבמת הוא רק משום שאם ייבמה יחול בה איסור אחות אשה, אבל עתה אין לה שם ערוה של אחו"א, ול"ל לסברא ד'מיתלא תלי וקאי', לתת לה 'פטור' של ערוה של אחו"א, להכי אין האש"א שלה הוא ערוה ליבום. משא"כ לב"ה שהיא עצמה יש בה 'פטור' של ערוה, מטעם דאיסור אחו"א מיתלא תלי וקאי, להכי אף האש"א הוא ערוה ליבום. [ועיין אחיעזר אהע"ז סימן ג' שיש חילוק בין האיסור אחו"א דמתלא תלי וקאי לב"ש לבין הך איסורא לב"ה]. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובאופן אחר י"ל, דלעולם לבתר קרא דלצרור שמענו דאש"א של הפטורות מיבום פוטרות אף את צרותיהן, אבל לולי קרא לא ידעינן לההיא דינא. ואף אש"א דעריות לא היו פוטרות צרותיהן. ואפשר דאף אילונית לא היתה פוטרת צרתה. ואכתי תקשי מדף ג' ע"ב גבי צרת סוטה לבועל דאינ הפוטרת צרתה. ואפשר דהתם אינה ערוה גמורה אלא דילפינן מעריות דיני עריות אף לסוטה, ולא ילפינן אלא דין ערוה עצמה אבל לא ילפינן שאף האש"א של סוטה הוא ערוה ליבום, דכיון דאין לנו להחמיר וכו' להכי לא ילפינן להך חידושא מעריות, אבל לעולם כל עריות וצרותיהן חשיבו ערוה ליבום לבתר קרא דלצרור. ודוק. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיין חידושי הגר"נ אות קט שפירש באופ"א, דטעם הריטב"א משום דכתיב לא תקח ומשמע לא יהא לך בה ליקוחין, וא"כ אף דכרת ליכא בצרה, מ"מ גם תפיסת קידושין ליכא ודין חליצה תליא בתפיסת קידושין. ע"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואולי נחלקו בנדון הגרי"ז, דאי ערוה פוטרת צרתה, אזי כיון שהיא עצמה פטורה לגמרי ה"נ פוטרת את צרתה לגמרי, אבל אם אוסרת את צרתה, אזי תלוי מה האיסור שאסורה הצרה האם הוא איסור הפוטר אף מחליצה או לא. ועיין בזה היטב. [↑](#footnote-ref-66)
66. נמצא דנחלקו רב ורב יוסף, האם סוטה אינה פטורה מחליצה, כשם שמבעלה צריכה גט, או דאף שמבעלה צריכה גט, יכולה היא להיות פטורה מיבמה אף מחליצה. [↑](#footnote-ref-67)
67. עיין בחידושי הגר"ח על הש"ס. וע"ע אחיעזר חאהע"ז סימן א' אות ב'. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיין תורא"ש ביתר ביאור "דאע"ג דאסרינן לה מ'ונטמאה' לאו משום דמספק מקריא טמאה, דאין קרוי טומאה אלא הבעילה של זנות, אלא דאסרינן לה משום ספק טומאה". [↑](#footnote-ref-69)
69. עיין אחיעזר ס"א אות א. ובקוה"ע סימן טו אות יא. [↑](#footnote-ref-70)
70. עיין תוס' סוטה כח ע"א "הכתוב אוסרה קודם שתיה כאילו היא ודאי וכו', מיהו לאו הבא מכלל עשה איכא ואפי' אם היא טהורה נענש בב"ד של מעלה אם בא עליה כמו על חייבי עשה ולא כשאר ספיקות כגון ספק חלב ספק שומן ואכלו ונודע שהוא שומן אע"ג דצריך כפרה וסליחה מיהו לא חמיר כחייבי עשה". והוא כצד ב' הנ"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיין רש"ש דנדון זה תלוי בפירוש הסוגיא דסוטה ז' ע"א דמוסרין לו שני ת"ח שמא יבוא עליה בדרך. ופירש"י שם בד"ה וידעי לאתרויי ביה "ולומר לו מה"ת כשאין האיש מנוקה מעוון שבא עליה משנאסרה עליו אין המים בודקין את אשתו. אבל בתוס' בע"ב פירשו שההתראה היא ש/אם יבוא עליה יתחייב במלקות. ובזה שורש המחלוקת. [↑](#footnote-ref-72)