שיעורי שבת ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ג

[התבאר בשיעור קודם דעת המ"מ דמחללין את השבת אף בדברים שאין במניעתם סכנה, והבאנו ביאור הגר"ח בזה דכל חיזוק גופו ומזגו יש במניעתו צד פקו"נ, ומצאתי ברדב"ז [ח"ד תשו' אלף ר' וציינו לדבריו במג"א ובבה"ל] ג"כ כך, שכתב שהוא מן המקילים היות ומצורך קטן מגיע לצורך גדול וכל ס"ס בפקו"נ מחללין את השבת. ומבואר דאע"פ ששבת דחויה היא מחללין, דיש בו צד פקו"נ].

**רפואה לחולה שיש בו סכנה כשאפשר להמתין ולא לחלל שבת**

א] [סעיף ד'] כתב השו"ע **אבל כשיודעים ומכירים באותו חולי שממתין וא"צ חילול, אסור לחלל עליו אע"פ שהוא מכה של חלל.** וכ"כ דין זה ברמ"א ביו"ד (סי' קנה סעיף ג), וכתב שם הגר"א דמקורו הוא ממה דקיי"ל דשבת דחויה היא אצל פקו"נ, וכן ממה שמבואר ביומא (פג.) במי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל תחילה, וה"ה הכא למרות שיש בו סכנה אם **כרגע** אין סכנה אם ידחהו ממתינים. ועוד הביא ממתני' בפסחים (לט:) לא ילעוס אדם חיטין ויתן ע"ג מכתו [בפסח] מפני שהן מחמיצות, ובפשוטו איסורו משום הנאתו מהחמץ, אלא דברמב"ם כתב (פ"ה מיסודי התורה ה"ח) וז"ל אבל שלא כדרך הנאתן כגון שעושין לו רטיה או מלוגמה מחמץ וכו' ה"ז מותר אפי' שלא במקום סכנה עכ"ל, וביאר הגר"א דמה שאמרו במשנה שאסור ללעוס את החיטים הוא משום שאפשר לעשותו ע"י מי פירות שאין מחמיצין, רק שרוצה ללעוס למהר יותר הרפואה, ומבואר שצריך להמתין כדי למעט האיסור, וזה טעם ומקור דין זה להמתין עד מוצ"ש. והגר"א סיים שם "דלא כמג"א" דבמג"א (או"ח סי' תסו ס"ק ב) כתב ליישב שמה שכתב הרמב"ם להתיר מלוגמא מחמץ היינו בחמץ של גוי דס"ל דמה שאמרו במשנה שלא ילעוס חיטין אין איסורו משום הנאתו דשלא כדרכו הוא אלא אסור משום בל יראה ובל ימצא, וע"כ בחמצו של גוי דמותר.

ובדעת המג"א לכאו' אפש"ל דבעיקר הדין מודה לגר"א והא דמתיר להנות מחמץ כשהוא שלא כדרכו אף שהוא אסור מדרבנן י"ל דמיירי כשאין כאן מי פירות, אך הגר"א כתב דהוא דלא כמג"א ומבואר דפליגי, ואפשר טעמו דבאיסור דרבנן אין דין לעשות הקל הקל, [ונ"מ לדידן בהלכות שבת]. ועוד אפש"ל דס"ל דאיסור דרבנן "שלא כדרכו", הוא הותרה בחולי אע"פ שאין בו סכנה דלא גזרו כה"ג. אמנם במ"ב שם (תס"ו ס"ק א') כתב למג"א דהוא מדין ב"י וב"י, ומ"מ כתב דדווקא כשא"א ע"י מי פירות, אבל כשיש מ"פ אין נכון לעשותו ע"י רוק.

**כשנצרך לחלל שבת אם יקדים ליו"ט שלפניו**

ב] ויש לדון באופן שוודאי יצטרך לחלל שבת בהמשך היום אם מותר לו להקדים מסיבות שונות או לא, ובשו"ת אגרו"מ [ח"ג סי' סט] הביא מהנצי"ב בהעמק דבר (פרשת קרח יז, יב, בהרחב דבר שם) היכא דחל יו"ט בע"ש ויודע שיצטרך לחלל שבת, דעדיף לחלל את היו"ט דקיל יותר דהוא רק לאו, ומדין מאכילין אותו הקל הקל תחילה. אמנם האגרו"מ שם פליג עליו, דהרי עכשיו אין זה פקו"נ, וכשעושה הוא רק להציל מחילול שבת העתיד, ואז אדרבא יהיה מותר משום פקו"נ, ע"כ פשוט דימתין כשיהיה ממש פקו"נ [ונ"מ ג"כ אם יכול ע"י הזזת מתג בשלט לגרום שלא ידלק תאורת הרכב כשנצרך לו לחלל שבת משום פקו"נ, דאע"פ שהוא איסור מוקצה הקל לעומת מלאכה דאורייתא, מ"מ זה אינו נצרך להצלה ועובר באיסור מוקצה, משא"כ פתיחת דלת הרכב מותרת משום פקו"נ]. והביא ראיה ממ"ש הב"ח (סי' שו) לחלק בין מה שכתב השו"ע שם (סעיף יב) דמותר לחלל שבת להציל בתו מן השמד, ולקמן ברמ"א (שכח סעיף י) כתב דאסור לחלל שבת להציל חבירו כשאונסים אותו לעבור איסור יותר חמור, וחילק דשם חבירו יעבור באונס ולא עובר איסור [משא"כ בשמד חיישינן שתעבור מרצון ע"י שיפתוה] ולא הותר לעבור איסור יותר קל בשביל זה, וה"ה הכא בשבת הרי יש פיקוח נפש וא"כ אין זה איסור חמור ואסור לעבור איסור גמור ביו"ט כדי להצילו מאיסור שבת בפיקו"נ.

**בשבת גופה אם מותר לו להקדים לחלל השבת**

ג] ובשבת גופה היכא שיודע בוודאי שיצטרך לחלל את השבת יותר מאוחר, מסתפק באגרו"מ שם אם מותר לו להקדים ולחלל קודם לכן, ומסיק לאסור, דיחלל רק כשהוא באמת פקו"נ, ומהטעם שנתבאר [אמנם ברש"ש ביומא פד: פי' ע"ז גופא, דזהו מה שאמרו הזריז ה"ז משובח ומוטב שיקדים מאשר יאחר, ודבריו צ"ע, ובפוסקים מבואר דלא כדבריו]. וכן מבואר בבה"ל לקמן (סי' שדמ ד"ה מצומצמת וכו') דהסתפק אם כשאנסהו מהממשלה לעשות איזו מלאכה דאורייתא ויכול לעשותו ביה"ש, דעכשיו עדיין אינו פקו"נ, ומצד שני כיון שסו"ס הוא יחלל את שבת זו גופא, עדיף להקדים שמא ינצל מחילול שבת משום ספיקא דבה"ש, והניח בצ"ע, ומבואר דהסתפק רק משום בה"ש, אבל בלא"ה לא יקדים בשבת גופה אלא רק בזמן שהוא פקו"נ ממש, וכדעת האגרו"מ,

וע"כ למעשה וודאי יש להחמיר כדעת האגרו"מ שלא להקדים חילול שבת עד שיהא פיקו"נ וכמבואר בבה"ל, אלא דהוא רק כשבטוח ממש שאין בזה סכנה, וכשיש בזה אפי' ספק וודאי יקדים ויחלל את השבת.

**דבר שמפורש בחז"ל שיב"ס והרופאים אומרים שאינו מסוכן**

ד] [סעיף ו'] כתב השו"ע **מכה שעל גב היד וגב הרגל וכן מי שבלע עלוקה וכן מי שנשכו כלב שוטה או אחד מזוחלי עפר הממיתים אפי' ספק אם ממית אם לאו הרי הם כמכה של חלל.** הנה במכה של חלל מבו' בסעיף ד' דהרופאים וכן החולה נאמנים לומר שאין סכנה ואסור לחלל את השבת, ובמ"ב לעיל (סק"ח) הביא בשם הפמ"ג (א"א סק"ב) וכ"כ הב"ח דחולי צפידנ"א [בשיניים] דמבואר בגמ' (ע"ז כח.) דסכנה הוא כיון שמסתיימת בבני מעיים, שונה ממכה של חלל דרק מסתמא הוא סכנה והוא כספק, דכיון שאמרו חז"ל דצפידנ"א הוא סכנה א"כ אף אם רופא או חולה יאמרו דא"צ לחלל שבת אין שומעים להם נגד חז"ל [וכן הדין בחושש בעיניו דמבו' לקמן סעיף ט דסכנה היא, שלא יהיו נאמנים], אמנם בתהילה לדוד כאן דייק מהשו"ע דלא חילק בזה, דכלל עלוקה ונשיכת כלב שוטה וזוחלים הממיתים דאמרו בגמ' דסכנה היא, ביחד עם גב היד והרגל דאמרו שהיא כמכה של חלל, ושם הרופאים נאמנים כמבו' לעיל, אלמא דדין כולם שווה דהרופאים נאמנים, ומשו"ה לא הזכיר ג"כ דין צפידנ"א המוזכר בגמ' דאין חילוק והרופאים אומרים שאינו סכנה.

ה] ודומה לזה יש גבי טריפות, דכתב הרמב"ם (פ"י משחיטה הי"ג) וז"ל וכן אלו שמנו ואמרו שהן טריפה אע"פ שיראה בדרכי הרפואה שבידינו שמקצתן אינן ממיתין ואפשר שתחיה מהן אין לך אלא מה שמנו חכמים שנאמר ע"פ התורה אשר יורוך עכ"ל, ובחזו"א (יו"ד סי' ה ס"ק ג) תמה דנראה דמדובר ברופאים הנאמנים, ובהמות אלו אינן מתות, ומדוע יטרפו, ותי' וז"ל ונמסר לחכמים לקבוע הטריפות ע"פ רוח קדשם שהופיע עליהם, והנה היה צריך להקבע בב' האלפים תורה (כדאמר בע"ז ט.) דיני הטריפות לדורות, ואין לנו תורה חדשה אחריהם, והיו קביעת הטריפות כפי השגחתו ית' בזמן ההוא וכו', ואפשר עוד שלא בהתגלות סמי הרפואה לבד נשתנו בזמנינו אלא גם בשינוי הגופים החיים, כמו שינוי מיעוטי הדם שהראשונים הוכרחו להקיז דם והאחרונים הקזה סכנה להם, וכן בשנוי האקלימים ושאר עניני הטבע וכו' עכ"ל, והיינו שיש מהטריפות שבזמן הזה באמת אינם מתים ומ"מ טריפות הם כיון שבזמן חז"ל היו מתות והשגחת הקב"ה היתה שבזמן חז"ל היו כל אלו הסימנים דברים הממיתים כדי שיקבע לדורות שהם טריפות. ולפי דבריו לכאו' לגבי צפידנ"א וכד' כיון שנשתנו הגופים והטבעים צריך להאמין לרופאים, דלא כפמ"ג, וכמו שדייק התהילה לדוד מהשו"ע דאינו סתירה לחז"ל כיון שנשתנו הטבעים.

אמנם ביד יהודה (סי' ל סעיף ב) הוכיח ממה שבודקין הספיקות אם חיות י"ב חודש או לא, אלמא דטריפות תלוי גם היום במציאות, אלא ביאר שם דכך נצטווינו לקבל דברי חז"ל ולנהוג עפ"ז בדיני התורה, ואע"פ שנראה לנו הפוך, עלינו לקבל שהיא טריפה ותמות, דומיא למה שאמרו חז"ל אפי' יאמרו לך ששמאל הוא ימין וימין שהוא שמאל. ולדבריו לכאו' ה"ה בצפידנ"א וכדו' יש לנו להאמין לגבי חולה זה לחז"ל ולחלל את השבת.

ויש להוכיח מדברי הרמב"ם בהלכות רוצח (פ"ב ה"ח) דהרופאים נאמנים, דכתב וז"ל וכל אדם בחזקת שלם הוא, וההורגו נהרג עד שיודע בודאי שזה טריפה "ויאמרו הרופאים" שמכה זו אין לה תעלה באדם ובה ימות אם לא ימתינו דבר אחר, עכ"ל. ומבואר דהרופאים כן נאמנים לומר שאינו טריפה ודלא כמ"ש בהלכות שחיטה. וכבר נתקשה בזה בשו"ת אחיעזר (ח"א סי' יב ס"ק ה) וחילק דלגבי אדם לא נמסר למשה בסיני סוגי הטריפות משא"כ בבהמה.

עוד מצינו בשו"ע לקמן (סי' שלא סעיף ט) דכתב וז"ל בזמן חכמי הגמרא אם לא היו רוחצין את הוולד לפני המילה ולאחר המילה וביום שלישי למילה במים חמין היה מסוכן לפיכך נזקקו לכתוב משפטו כשחל להיות בשבת, והאידנא לא נהגו ברחיצה כלל ודינו לרחוץ בשבת אם רצו כדין רחיצת כל אדם עכ"ל. ובפשטות הוא דלא כפמ"ג.

ו] ולמעשה אין אנו יודעים היום מהו צפידנ"א, וא"כ אין נפק"מ בזה שכל שאין אנו יודעים מהו צפדינ"א אין לנו לילך אלא אחר הרופאים, ומכה שע"ג היד והרגל כתב בחוט שני שהוא פצע גדול עם מוגלה, וגם היום יודעים דסכנה היא מחמת רבוי הוורידים שם, אלא דמ"מ נ"מ מנידון זה לענין צהבת בברית מילה, דדעת כל הרופאים [באופן שאינו גבוה במיוחד] דאין סכנה למולו, ולכאו' לחזו"א דנשתנו הטבעים וכן לתהל"ד יש לנו למולו ולא לדחות מילה בזמנה דאורייתא, ועוד יש לדון דשמא בזמנם לא ידעו לחלק ברמת הצהבת ומשו"ה הכלילו הכל שיש בו סכנה כדי שלא יטעו וימולו אף במקום שיהיה מסוכן, אבל היום שאפשר למדוד רמת הצהבת, שמא נוכל לסמוך על הרופאים, אמנם מקובל למעשה לדחות את המילה כמו שאמרו חז"ל נגד דעת הרופאים, וכמ"ש הפמ"ג.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**