ואלו נדרים - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

בסיעתא דשמיא

**פרק ואלו נדרים**

דף ע"ט.

**ואלו נדרים שהבעל מפר:** עייל לעיל ס"ח. שנחלקו הראשונים בענין זכות האב להפר נדרי בתו, איזה נדרים הוא מפר, דדעת הרמב"ם [פרק י"ב מנדרים הלכה א'] דמפר כל נדרי בתו, ודעת הר"ן שם [וכן דעת הרשב"א, הריטב"א והרא"ש] דהוקש לבעל ומפר נדרי עינוי נפש ודברים שבינו לבינה וכן הביאו מהספרי. ועיין בטור סימן רל"ד שהביא דעת רבינו יחיאל וכ"כ המאירי דההיקש דהספרי איירי בנערה מאורסה מפר רק ע"נ ובינו לבינה אבל בבתו סתם מפר כל הנדרים. והוסיף הטור דבנערה מאורסה אף אם תתגרש לא תחזור לרשות האב לענין כל הנדרים. [והוכיחו האחרונים מדעת הרבינו יחיאל דהאירוסין הוה יציאה לענין נדרים וכלשון הגמ' בקידושין ד. דלענין הפרת נדרים נפק"ל מרשותיה]. ויש לעיין מהו הבינה לבין האב שהוא מפר, ועיין ברא"ש בע"ב שכ' שמה שבינה לבין האב כגון שלא לשמשו או שאר דברים הגורמים איבה ביניהם. ויש לעיין לפי זה בשותפות אב וארוס הא מה שהארוס מפר הוא מה שבינו לבינה ומה שייך שותפות בזה ועיין בקרן אורה ריש נערה המאורסה שדן בזה. ועיין עוד בר"א מן ההר שפירש שכל נדר הוה בינו לבינה כיון דלא יקפצו עליה לקידושין עיי"ש.[[1]](#footnote-1)

ועיקר הפרת בעל הוא מקרא, ועייל לעיל ע"ג: דאמרינן דאיכא בזה סברא דכל הנודרת על דעת בעלה נודרת, ועיין בר"ן שם שביאר גדר הדבר דמ"מ הוא גזה"כ, ועיין ביבמות צ: דאמרינן דהוא כדי שלא תתגנה על בעלה ועיי"ש ברשב"א דהוא אותו טעם דע"ד בעלה נודרת.[[2]](#footnote-2) ויל"ע באב אם שייך הסברא דע"ד אביה נודרת. ודן בזה השלמי נדרים בתחילת פרק עשירי עיי"ש. ועיי"ש שהביא מהאדר"ת ראיה דבת כאשה מהגמ' בגיטין פ"ג: ועיי"ש בסוף הספר בקונטרס מילואים לשלמים שהאריך בזה.

דף ע"ט:

**עינוי נפש מפר בין לעצמו בין לאחרים שאין בהם עינוי נפש לעצמו מפר וכו':** עיין ברא"ש שכ' דאף אם יגרשה עדיין מותרת כיון דיכול להחזירה ותהא מותרת ולא אמרינן שבגירושין יאסר, ואם יחזירה יהא מותר, דלא מצינו נדר שפקע ממילא, אכן עיין בקרן אורה בדעת הרמב"ם וכן הוא במאירי, דס"ל שפקע וחוזר ומותר ויל"ע ביסוד המחלוקת בזה וצ"ע. וביסוד מה דבעינוי נפש מפר לכולם ובבל"ב מפר רק לעצמו ולכששתגרש חל לכאורה מבואר דהוא גדר הפרה אחר [דבהע"נ הוא על הנדר ובבל"ב הוא באיסור כלפיו ועיין עוד בחידושי רבי חיים מטעלז]

**אילימא דאמרה קונם פירות עולם עלי אם ארחץ וכו':** מבואר דשייך לעשות תנאי בנדרים **.** ועיין בתוס' נזיר י"א. שהקשו כיצד מועיל תנאי בנזירות הא הוה מילתא דליתא בשליחות וא"כ ליתא בתנאי, ויישבו דהקרבנות נזיר איתא בשליחות.[[3]](#footnote-3). ובגליון הש"ס להגרע"א שם הקשה מסוגיין דאיכא תנאי בנדר ול"ש לומר יישוב התוס'. ובהגרי"ז שם כ' בשם הגר"ח דהדין תנאי בנדר אינו מדיני תנאים דכל התורה כולה, דבכל התורה הדין הוא דתנאי מילתא אחריתי כיון דהמעשה על כל הצדדים ובעינן שתנאי יעקור אותו, אבל בנדרים התחדש דין דעת מחודש דהאדם בשבועה וכיון דעשה תנאי א"כ דעתו שיהא רק בזה האופן [והוה כנדר ופתחו עמו שמותר בלא שאלה חכם] ולפי"ז לכאורה גם לא בעינן משפטי התנאים וכ"כ הקרן אורה שם וכן הוא ברמב"ן ב"ב קכ"ו: דלא בעינן למשפטי התנאים. ויל"ע דא"כ מד' התוס' שהקשן בנזירות נראה לא כן ואולי הוא רק בנזירות דהוא יותר דומה לעשיית חלות מנדר ובזה בעינן לתנאי מילתא אחריתי. והגר"נ פרצוביץ ביאר בזה[[4]](#footnote-4) דגדר תנאי בנדר הוא דהתנאי הוא חלק מהנדר והאיסור דחילול הדיבור נעשה ע"י שניהם [אע"ג דודאי דהפצא דאיסורא הוה החפץ שאותו אסר והוכיח כן מסוגיא לעיל ט"ו. לענין בתנאה מזדהר ומסוגיא דשבועות כ"ח. דקונם ככר זה אם אוכל זה ושכח ואכל. ועיין באגרות משה יו"ד ח"א סימן קכ"ג שכ' כן אבל חילק בין נדר שעיקר דעתו היא לאסור החפץ אלא שעושה תנאי לכך, לבין נדר שהאיסר הוא רק מניעה שלא לעשות את התנאי. ויישב בזה ד' הריטב"א לעיל ט"ו. עיי"ש. וכיסוד זה כבר כתב בתשו' שמחת יום טוב למהרי"ט אלגאזי סימן ה' עיי"ש.

**ר"ן ד"ה אילימא:** לאו קושיא היא וכו': והיינו שחילק הר"ן בין תנאי דאם דעדיין לא חל האיסור לתנאי אחר דכבר חל האיסור, ועין בשלמי נדרים שהביא מהר"ן בשבועות דאף בתנאי דאם במקום דאין משמעות לאיסור אחר קיום התנאי [וכסוגיא לעיל דקונם עיני בשינה היום אם אישן למחר] ודאי דחל האיסור. [ולעיל ט"ו: כ' בשם הגרש"ש שחילק אם כוונת הנודר לתנאי קיום או לתנאי ביטול.]

דף פ.

**ר"ן ד"ה ורבי יוסי סבר: והקשה הרב ר' יונה וכו'** יש לעיין בגדר הדין הא אם יכול להפר אעפ"י שלא חל הנדר, אמאי בעינן שיהיה תנאי שעשויה לעבור עליו. ועיין בחזון איש שביאר דכיון שבידה שלא יחול הנדר לא מקרי עדיין שחל הנדר ואינו עינוי נפש[[5]](#footnote-5). עוד יל"ע בנדר שהוא עינוי נפש והתנאי הוא בינו לבינה אן מפר מדין ע"נ [כנדר] או מדין בינו לבינה [כתנאי][[6]](#footnote-6). וע"ע בטור סימן רל"ד שכ' דבתלתה נדר עינוי נפש בתנאי דבינו לבינה הוה בינו לבינה ועיין בחזו"א שתמה דאין סברא בזה וודאי דאזלינן בתר הנדר וצ"ע.

ולפי ד' הרבינו יונה: נראה בד' הר"ן דהרבינו יונה חידש דביום אחד לא הוה אף בינו לבינה, יל"ע שפעמיים הביא קו' דלעיל ולכאורה פעם אחת הוא על הלשון ופעם על הדין וצ"ע.

דף פ:

**שבועות נמי היינו נדרים:** יל"ע אם הוא נמי להיפוך דלנדרים נמי קרי שבועות וע"ע באגרות משה יו"ד סימן קכ"ז שכ' דהוא דווקא בלשון חכמים אבל בלשון ב"א לא קרו לנדר שבועה [וע"כ באומר אי נודר שאוכל לא הוה יד לשבועה כיון דאמר נדר[[7]](#footnote-7)]

**חייהם וחיי אחרים חייהן קודמין:** בר"ן כ' דהוא מדין חייך קודמין דאמרינן באיזהו נשך, והיינו דנחלקו שם ר"ע ובן פטורא בשניים שהיו בדרך ויש בידי אחד קיתון של מים שמספיק רק לו, דבן פטורא ס"ל שישתו שניהם וימותו שניהם ור"ע ס"ל דחייך קודמין. ומשמע שדין דסוגיין הוא רק לר"ע. ועיין באגרות משה יו"ד ח"א סימן קמ"ה שהאריך לבאר דעת בן פטורא דס"ל שיש מצות צדקה אף במקום פיקו"נ ועיי"ש שביאר לפי"ז סוגיין דהוא אף לבן פטורא עיי"ש.

**כביסתן וכביסת אחרים:** עיין ברמב"ם הלכות אישות שדן לענין מינקת שרוצה לאכול דברים הרעים לולד אם מותר לה [דהוה צער לה וחיי אחרים] ועיין ובבית שמואל שהביא ראיה מסוגיין דצער דידהו עדיף.

דף פ"א:

**רבן גמליאל אומר יפר שנאמר לא יחל דברו וכו':** עי' בר"ן [ד"ה דבר אחר] שחידש דבדברי רבן גמליאל יש חידוש שגם דיבור שלא חל כנדר ["דבר בעלמא"], מ"מ יש עליו דין לא יחל דברו, ["אמר קרא דלא יחל"], ויל"ע גדר איסור זה. דהר"ן המשיך "דנהי דלא לקי עליה, כיון דאפשר בהפרה בלא הפרה לא יחל" דנראה דמה דאפשר בהפרה הוא המחייב לישאל [ולנהוג איסור עד שישאל] ויל"ע. [ולפי דברי הר"ן לכאורה מבואר שזה גם הגדר בדברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור דהוא דין איסור עד שישאל ויל"ע לפי"ז בחכם שאין מתיר נדרי עצמו מה הגדר לפי"ז].

**דבר אחר לא יחל דברו מכאן לחכם שאין מיפר נדרי עצמו:** דין זה מבואר גם בחגיגה י'[[8]](#footnote-8) ולכאורה אינו רק לרבן גמליאל באחרונים הקשו בכל נדרי הקדש דאסורים על כל העולם, א"כ כיצד נשאל לחכם, הא גם עליו יש את הבל יחל לד' הר"ן לעיל ט"ו. דהבל יחל על המודר ובמקו"צ לרמב"ם פ"ה מנדרים הביאו מהבית יצחק שהביא מזה ראיה לרמב"ם דהבל יחל רק על המדיר. וע"ע בקהילות יעקב סי' ה' ובאילת השחר לעיל ט"ו. ולשון המפרש מכאן "אזהרה" לחכם שלא יתיר נדריו לעצמו, ולשון הרמב"ם פ"ו משבועות הל' ג' ואין אדם "יכול" להתיר שבועת עצמו. [ועי' כלי חמדה נצבים שדן אם להמפרש בעבר והיתיר אם חל עיי"ש].

**קונם הנייתי על בני עירי אינו נשאל לזקן שיש שם:** יש לעיין בטעם הדין, ועי' בכסף משנה פ"ז מנדרים הל' ט' שהביא דהוה נוגעים בדבר והוה כנדרי עצמו, [ועי' משנה למלך שם שהקשה מגמ' בב"ב ע"ד. דהוה ליה לרבה בר בר חנה להתיר שבועת הקב"ה על הגלות והוה הוה כחכם שבאותה העיר. וע"ע בגרע"א שכ' דבאסר על עצמו כל ישראל יכול לישאל ולפי"ד מיושב] ועי' בקהילות יעקב סי' י"ג. **הנאת בני עירי עלי נשאל לזקן שיש שם:** בכסף משנה שם הקשה כיצד יכול לישאל הא נהנה מהחכם עיי"ש דהוה כת"ת דהוה מצוה [ומחודש דלהתיר נדר הוה כת"ת] ועי' בקהילות יעקב הנ"ל מה שדן דאפשר דכיון דנשאל א"כ מותר ליהנות לו אם שייך כאן באין כאחד עיי"ש. ובעיקר הדין לכאו' גם כאן יש להקשות כיצד יועיל השאלה בנדרי הקדש הא הוה כחכם שבאותה העיר. וברמב"ם פ"ז הל' ט' הביא הדין בהיפוך דבנדר מאנשי אותה העיר אין יכול לישאל ובאסר העיר עליו יכול לישאל עיי"ש בנו"כ.

**תה"מ לרבנן וכו' תניתוה ונטולה אני מן היהודים וכו':** עי' בגרע"א שהקשה דהא לדבריה מה שאוסרת את עצמה מן התשמיש אינו עינוי נפש וא"כ כיצד יכול להפר מצד עינוי נפש עיי"ש שהשאיר בצ"ע. [ומבואר דס"ל דעינוי נפש תלוי באדם עצמו אם לו הוא עינוי נפש ולא במצב כללי אם לבני אדם מניעת דבר כזה הוא עינוי נפש ויל"ע אם יש שחולקים בעיקר הסברא]. ועי' ברא"ש שהקשה דהא כלפי יוה"כ מבואר דתה"מ הוה עינוי נפש עיי"ש שתירץ דהוה מדרבנן. [ומ"מ יש מקום קצת לעיין דגם מדרבנן הא קרינן ליה "עינוי" וכדאמרינן ביומא ה' "עינויים"]. ויל"ע לראשונים דס"ל דכל החמשה עינויים דאורייתא מה יסבירו בגמ' כאן [ואולי כהגרע"א דכיון דלדבריה אינו עינוי נפש]

**עינוי נפש לרבנן:** מבואר מכל הסוגיא דמחלוקת רבי יוסי ורבנן אינו רק כלפי קישוט ורחיצה אלא בעיקר גדר עינוי נפש דרבנן ס"ל להקל ומכלילים יותר נדרים בסוג של עינוי נפש ורבי יוסי מחמיר וס"ל דצריך יותר חומרא בשביל להחליט שדבר הוא עינוי נפש וקצת יש לעיין דהיה מקום לומר דנחלקו בפרטות על רחיצה וקישוט ומבואר בגמ' לאו הכי.

דף פ"ד:

**טובת הנאה אינה ממון:** לכאורה צ"ע דאף אם אינה ממון הא בידו ליתנה למי שירצה ובזה שנותן לו הוה הנאה. ועיין ברשב"א שכ' דאי אינה ממון אף אין בידו ליתנה למי שירצה ומותר לחטוף ממנו, [ונחלקו הראשונים בזה לענין מתנות עניים כלקט שכחה ופאה אם יכול העני לחטוף דעיין בתוס' חולין קל"א: דס"ל דאינו יכול לחטוף וברש"י שם וכן נראה דעת הרמב"ם בפ"א ממתנות עניים הלכה ח' פליג.[[9]](#footnote-9) וצ"ע לדעת תוס' איך יבארו סוגיין דהכא וצ"ע. וע"ע בתוס' ב"מ ו: שנראה לענין מתנות כהונה שאף למ"ד אינה ממון מ"מ ביד הבעלים ליתן למי שירצה עיי"ש ואולי יש לחלק בין מתנות עניים למתנות כהונה ועיין במשנת רבי אהרן זרעים סימן ו' בזה.] ועיין עוד בכסף משנה פ"ז מנדרים מש"כ דגדר הטובת הנאה הוא כויתור והרמב"ם שפסק דויתור אסור ה"ה בטוה"נ אף אי אינה ממון עיי"ש. ובעיקר הסברא דס"ל דאינה ממון יל"ע הטעם, ועיין בשערי יושר שער ו' פרק ה' בזה.

דף פ"ה.

**ר"ן ד"ה ומהא שמעינן וכו':** ומהא שמעינן וכו': דעת הרשב"א דכל אוסר נכסיו בהנאה מותר ליטלם ואם נשאל צריכים להחזיר, והר"ן פליג דלא יהני שאלה, ועיין בקהילות יעקב סימן ל"ב סק"א שכ' בהסבר המחלוקת דלהרשב"א עצם מה שהוה איסוה"נ זה הסיבה להפקר וע"כ אם נשאל פקע ההפקר אבל להר"ן השבועה היא מעשה הפקעה מרשותו וע"כ לא יועיל השאלה עיי"ש. [ועפי"ז יישב קו' המחנה אפרים זכיה מהפקר סימן ד' בסתירת הר"ן דהכא משמע דאיסוה"נ אינו שלו ולעיל מ"ז: כ' דשייך בזה ירושה] ועיין בנתיבות סימן ער"ה סק"ב מש"כ בדעת הר"ן דהוה כחפץ לאחר יאוש דעדיין הוה בעלים אלא שיכולים אחרים ליטלו [וכן הסכים הבית הלוי בח"א סימן מ"ח].

**קונם שאיני עושה על פי אבא וכו':** יל"ע מה אוסרת אם אוסרת המעשה ידים הא שייך לבעל ואינו יכול לאסור [וכמשכיר האוסר ביתו על השוכר לעיל בר"ן מ"ז.], וצ"ל שאוסרת מעש"י שתעשה להם כתבן לפני בקרך דלעיל. [ועיין בתורא"ש בכתובות נ"ט. שכ' דלהו"א דגמ' דמה שאני עושה על פיך הוה דשלבל"ע ה"ה מה שאני עושה על פי אביך].

**ר"ע אומר יפר שמא תעדיף עליו יותר וכו':** צ"ע דאמאי יש לו זכות להפר על המותר הא אין לו תביעה בזה. ועיין ברא"ש שכ' דאי אפשר להיות שלא יתערב בשלו. וע"ע בתוס' כתובות נ"ט. שכ' דיש לו במותר זכות פירות. [והר"ן לא פירש וצ"ע הטעם].

**יפר שמא יגרשנה וכו':** צ"ע כיצד מפר על הזמן שאחר הגירושין ואז אינו בינו לבינה, ועיין בר"ן בכתובות [כ"ג: מדפי הרי"ף] שכ' בשם רבוואתא דכיון דסיבת הנדר קיימת עתה ולא חל בגלל אלמוה יכול להפר ועיין בקוב"ש שם שביאר הסברא דע"ד זה לא אלמוה רבנן עיי"ש[[10]](#footnote-10), [ועיין בריטב"א שם שהוסיף דלא אלמוה לחובתו]. ועיי"ש עוד בר"ן שיישב דאע"ג דהבינו לבינה הוא אחר גירושין מפר וצ"ע הסברא. [ועיין בגרע"א[[11]](#footnote-11) שביאר דבעינוי נפש ודאי יכול להפר אף אם החלות אחר גירושין כדמוכח ממתני' לקמן ע"ט. דהריני נזירה לכשאתגרש דיכול להפר] וע"ע בריטב"א שם שדן אם יכול להפר אחר גירושין מדין אין הבעל מפר בקודמין. וע"ע בר"ן שכ' דת"ק דפליג או דס"ל דכיון דחל אחר גירושין לא מהני הפרה ומבואר דפליג באלו סברות הר"ן [ועיין בגרע"א עמ' רל"ו שהקשה דנימא דאזיל בתר חלות הנדר] או דס"ל דכיון דלא חייל עתה לא חל עוד [ולכאורה אינו מטעם דשלבל"ע אלא כקושית הגמ' בע"ב דכיון דאמר סתם צריך שיחול מעתה].

דף פ"ה:.

**א"נ הלכה כת"ק:** צ"ע הא ת"ק ס"ל דאדם מקנה דשלבל"ע וכדמוכח מרישא דקונם על פי אבא. ועוד הא כיצד נשמע מת"ק לענין העדפה וצ"ע. [ואולי יש לחלק בין דשלבל"ע דמעשה ידים לבין דשלבל"ע דזמן הגירושין וכעין זה חילק הגרעק"א וצ"ע].

**אלא אמר רב יוסף שאני קונמות וכו':** עיין בר"ן שכ' לבאר דהא פירות חבירו הוה כדשלבל"ע, והיינו שהוכיח רב יוסף שאין חסרון דשלבל"ע בקונמות, [ואביי חידש דמה שלא חסר בדשלבל"ע הוא כיון דהגברא בעולם כמוש"כ הראשונים לעיל מ"ז.] ועיין ברא"ש שנראה שביאר דכיון דמצינו חומרא בקונמות שחל בנכסי חבירו, ה"ה יחול בדשלבל"ע וכן נראה ברש"י כתובות נ"ט. [ולפי"ז אביי חידש דאינו סתם חומרא אלא סברא בדבר].[[12]](#footnote-12)

**אמר אביי בשלמא אדם אוסר וכו':** צ"ע דמ"מ נדרים הם איסור חפצא ולא חל האיסור בדשלבל"ע וצ"ל שיחול כשיבא לעולם. וידוע הוכחת האחרונים מד' הגמ' דהחסרון בדשלבל"ע אינו חסרון בגמירות דעת אלא חסרון שחסר לו בבעלות ובקונמות דאינו ענין הקנאה לא חסר בבעלות עיין בקובץ שיעורים ב"ב אות רע"ו ובאבי עזרי מכירה פרק כ"ב הלכה ט'.

**יקדשו ידי לעושיהם:** לכאורה היינו כגוף לפירות, ועיין בגרע"א[[13]](#footnote-13) שהביא מרשב"א בכתובות נ"ט. שהקשה הא אין המעשה ידים צומחים מגוף הידים כפירות דקל, ועיי"ש שיישב דמ"מ הידים יוצרים את המעשה ידים וחשיב בא מהידים עיי"ש. ועיי"ש בגרע"א דפליג וס"ל דהוה כקרדום של הקדש שאין המעש"י קדושים ועיי"ש שביאר דאוסרת הנאה מהידים [ובמקדיש מעשה ידי אשתו היינו הזכות שיש לו בידים]. [וע"ע בברכת שמואל בבא מציעא סימן י"א בזה].

**וכי אמרה הכי היכי קדשה:** עיין בר"ן שפירש דכיון דלא פירש שיחול כשבא לעולם, ועיין בגרע"א שהקשה דאמאי הקשו כן רק על האוקימתא דיקדשו ידי לעושיהם הא קשה בעיקר דברי רבי יוחנן בן ברוקא דחל אחר גירושין וע"כ צ"ל דאמרה לכשיגרשנה עיי"ש מה שיישב.

דף פ"ו.

**אמר ר' אילא וכו':** עיין בר"ן שביאר דס"ל לר' אילא דכיון שהגוף בידה ולא יוצא מרשותה ע"כ דמי לשדה זו שאני מוכר לך, וצ"ע עדיין סברת ר' אילא דמ"מ עיקר הסברא בשדה זו שאני מוכר לך היא כיון דבידו להקדיש עתה, [וע"כ לא חשיב דבשלב"ע] אבל הכא [בידי לעושיהם] מ"מ אינו ברשותה עתה והוה דבשלב"ע. וע"ע בשיטמ"ק כתובות נ"ט. שהקשו כן הראשונים [עיי"ש משיטה בריטב"א ומשיטה], ועיי"ש שביארו בשם רש"י דבאמת אין דומה אלא דמוכיח דאע"ג דלא חל עתה יכול לחול לאחר זמן [אע"ג שבאמצע יש זמן שלא יכול לחול] ה"ה כאן. ועיי"ש שהקשו לפי"ז מה מקשה ר' ירמיה עיי"ש שכ' דהקשה דנימא דמה שבידו עדיף טפי .

**מתקיף לה ר' ירמיה וכו' השתא בידיה:** לכאורה הכוונה מדין בידו דמפקיע החסרון בדשלבל"ע וכדאמרינן בקידושין ס"ב. דהאומר פירות ערוגה זו תרומה הוה תרומה כיון שבידו לתולשם[[14]](#footnote-14). [אכן יש לחלק דהתם הבידו הוא להפקיע מה שלא בא לעולם כיון דבידו שיהיה בעולם אבל הכא הבידו הוא על ההקדש ויל"ע]. ועיין בחזון איש [אהע"ז סימן ע"א סקי"ד] שהתקשה בעיקר הסברא דמ"מ הא יוצא מבעלותו ועיי"ש שחידש דאיירי במכר רק הפירות אלא שאין הלוקח חייב למכור לו הפירות [וא"כ כ"ז שהוא ביד לוקח הוה קנין פירות לעולם דחשיב כקנין הגוף] וכשמכר לו אילגאי מילתא שהיה ללוקח רק קנין פירות וכדבריו נראה במפרש בסוגיין שכ' דלא החלטתיה לך מכל וכל וצ"ב בכ"ז. – או"ש נדרים פ"ח הלכה י"א?

**הא לא דמי אלא לאומר לחבירו שדה זו שמכרתי לך וכו':** עיין בשיטמ"ק כתובות שהקשה מה המעליותא במה שהוא מכר הא מ"מ עתה אינו שלו ועדיין לא לקחה. ועיי"ש שיישב דאיירי בגוונא דמכר לו ע"מ שכשיהיה לו מעות יחזיר לו [והלוקח אינו אוכל פירות] ומ"מ אינו שלו לענין הקדש.

**שדה זו שמשכנתי לך לכשאפדנה ממך תקדש:** עיין בראשונים כתובות נ"ט. שדנו אם הוא בכל שוכר ומשכיר או דהוא רק במשכנתא ותלוי בפלוגתת הראשונים [שהובא בר"ן לעיל מ"ז:] אם משכיר יכול לאסור ביתו על השוכר.

**מי דמי שדה בידו לפדותו אשה בידה להתגרש:** עיין בראשונים בכתובות נ"ט. שהקשו דמ"מ יכולה לומר איני ניזונת ואיני עושה וא"כ בידה לזכות בידים. ועיי"ש בתוס' שכ' דאיירי למ"ד אינה יכולה לומר איני ניזונת. ועיי"ש ברמב"ן שכ' דאע"ג שבידה לזכות בידים מצד אחר מ"מ מצד שיעבוד בעלה כיון דאינה יכולה להפקיעו לא חשיב בידו. ועיי"ש ברשב"א דפליג דמ"מ בידה לזכות. ועיין באחיעזר ח"א סימן א' סק"י שהבין בדברי הרמב"ן דהוא כלל בבידו שבידו להפקיע הלא בא לעולם [וכפירות ערוגה לכשיתלשו דבידו לתלוש וה"ה הכא דמקדישה לכשתתגרש דהבידה צריך להיות מה שתתגרש ולא מה שבידה לזכות בידים][[15]](#footnote-15) וצ"ע הסברא. וע"ע בקובץ הערות סימן ס"ח סק"ד שכ' לבאר בדעת הרמב"ן דס"ל שהבידו אינו שיכול להפקיע אלא שיש לו כח להפקיע אע"פ שמצד הדין אינו יכול [וכמו שהביא שם מגוסס דכ' הראשונים דכיון דחשיב כמת לא הוה בידו להקנות והקשה דהא הוא חסרון מציאותי] וכ' דשמא בזה נחלקו הרמב"ן והרשב"א. [וע"ע בשערי חיים כתובות סימן ק"ח שהאריך בד' הרמב"ן עיי"ש]. וע"ע ברא"ה ובריטב"א בכתובות שם שיישבו דכיון דאף אם תאמר איני ניזונת תהיה מושעבדת לבעלה למלאכות ע"כ לא חשיב בידו להפקיע וצ"ע.

דף פ"ו:

**שאני קונמות דכקדושת הגוף דמי:** עיין בר"ן כאן שביאר דהיינו דע"י שאומרת יקדשו ידי לעושיהם, מפקעת שיעבוד הבעל. וע"ע בשיטמ"ק כתובות נ"ט. בשם רש"י במהדו"ק שפירש שכיון דכקדושת הגוף חל אף על דבר שלא בא לעולם עיי"ש.

**דכקדושת הגוף דמי:** עיין ברא"ש שכ' דאיירי בקונם פרטי ועיין ברא"ש שביאר דלא אלים למיתפס פדיונו. וכן הוא ברש"י כתובות נ"ט. [ועיין ברא"ש לעיל ל"ה. שכ' דבמעילה בקונמות התשלומין הם להקדש וצ"ע הא הכא כ' דאינו כממון הקדש וכן הקשה הקובץ הערות סימן נ"ד. וכן יל"ע בר"ן שם שדן אם יצא לחולין ע"י המעילה והא עיקר מה שיוצא לחולין הוא כיון שהוא ממון הקדש וא"כ כיצד בקונם פרטי יצא לחולין. ועיין בכל זה בקובץ הערות הנ"ל [וע"ע בר"ן לעיל כ"ט. בשם הרבינו יונה דקונם פרטי קליש איסוריה ושייך שיפקע בכדי וצ"ע דהכא אמרינן דאלים דהוה כקדושת הגוף וצ"ל דהוא רק לענין הפקעת שיעבוד.].

וברמ"א סימן קי"ז סעיף ז' כ' דלוה שאסר נכסיו בקונם כללי מפקיע מידי שיעבוד. ובקצות שם סק"ה פליג דכיון דיש לו פדיון אינו מפקיע מידי שיעבוד.[[16]](#footnote-16) ועיין בר"ן כתבות נ"ט. שכ' דקונם כללי גם מפקיע ומשמע שאינו תלוי בשיעבוד ולא כמו שמשמע בדבריו בסוגיין וצ"ע.

**ר"ן ד"ה ועוד שמא יגרשנה וכו': וא"ת ואי אלמוה לשיעבודיה הדרא קושיא לדוכתיה וכו' וי"ל כיון דמדינא לא חייל וכו':** עיין בקובץ הערות סימן ס"ח שתמה בזה דמ"מ עתה קנין הבעל אינו כשיעבוד אלא כקנין פירות דהפקיעו לאשה זכות הגוף. ועיי"ש שיישב דהאלמוה חל רק משעה שמקדישה וע"כ אע"ג שהקדישה רק לזמן הגירושין מ"מ הוה בידה להקדיש עתה וע"כ יכול להפר ועיי"ש שתלה זה בגדר בידו אי בעי בידו בפועל או בכח הקנין.[[17]](#footnote-17) וע"ע מש"כ לעיל פ"ד: בזה.

**נדרה אשתו וסבור שנדרה בתו וכו':** א. עיין בשיטמ"ק שביאר למה צריך למימר כל המקרים האלו דהו"א דמה שהפר לבתו לא יחול על אשתו כיון דאין דעתו לכך עיי"ש. [וצ"ע דמ"מ לא הפר לאשתו] ב. וע"ע שם שנחלקו הרנב"י והשיטמ"ק מה הביאור בנדרה בקרבן אם היינו קרבן ממש [להשיטה] או התפסה [להרנב"י]. ג. וע"ע ברנב"י שביאר שביאר דנדרה בנזיר וסבור שנדרה בקרבן היינו שידע שאסרה ענבים אבל סבר שבנזירות והיא אסרה בהתפסה עיי"ש. ד. וע"ע שם מהרא"ם שביאר דכסבור הוא אף בציור ששמע קול שנודר והפר לאותו הקול אלא שסבור שהיא בתו והיתה אשתו דהוה נמי טעות. [וע"ע בשלמי נדרים בשם ספר בנין יחזקאל שכ' בהפר לאותו הגוף וטעה דהוה הפרה והשלמ"נ פליג ולכאורה השלמ"נ כהרא"מ.]. ובר"ן כ' דדינא דמתני' הוא גם לענין הקמה, וכן הביא מהתוספתא. אכן ברמב"ם לא נזכר דין זה ויל"ע הטעם. ואולי י"ל דס"ל דכיון דהקמה חיילא בלב ל"ש לחזרה תוכ"ד ועיין באחיעזר ח"א שהזכיר סברא זו. [ונוגע לתוכ"ד בהקדש אם מהני ועיין בקצות רט"ו לענין תמורה.].

**למימרא דיניא אותה דווקא וכו':** עיין ברא"ש שביאר דהיינו דווקא בנדרה אשתו וכסבור בתו אבל טעות בנדר [כעניבים ותאנים] הוא מילפותא דנדריה ועיין בשלמ"נ בזה.

ועיין בקרן אורה שהקשה למה לי קרא הא נימא דהפרה בטעות לא שמה הפרה וככל חלות שבתורה ועיי"ש ששדן דכיון דליתא בשאלה לא הוה בטעות ודחה עיי"ש. וכן הקשה לגבי הקמה [ובהקמה הא מהני שאלה] ועיי"ש שכ' דכיון דעדיין רוצה במה שעשה ע"כ בעי קרא [ויל"ע דמ"מ הוה עשיה בטעות וצ"ל דס"ל דהקפידא עושה את שם הטעות.]

דף פ"ז.

**כאן בסתם כאן במפרש:** יש לעיין במה שבסתם מועיל אם הוא מדין דברים שבלב, [וצ"ע לומר כן דהא אינו מוכח כוונתו על מי] ועיין ברא"ש וכן הוא ברנב"י בשיטמ"ק שכ' דהא דמועיל בסתם הוא דווקא כשרוצה בזה [והיינו דאע"ג שסבור היה על בתו יכול עכשיו לפרש ההפרה על אשתו וצ"ע] ועיין ברי"ץ שכ' דלא היה מסכים לגמרי על אמירתם ומשמע שבסתם תלינן שהכי כוונתו וצ"ע בכל זה.

**אמר רב אשי וכו':** יל"ע אם רב אשי פליג על התירוץ הראשון וס"ל דאף בסתם הוה טעות. ועיין ברמב"ם [פרק י"ב מהלכות נדרים הלכה כ"א] שהביא המשנה כצורתה ולא חילק בין סתם למפרש[[18]](#footnote-18) [וכן ברי"ף בסוף מו"ק לענין קריעה] וביארו הבית יוסף והלחם משנה דס"ל דרב אשי פליג והיינו דס"ל דאף בסתם הוה טעות ויל"ע בעיקר הסברות בזה. [אלא דהב"י ס"ל דהתי' הראשון חולק על רב אשי והרמב"ם פסק לחומרא והלח"מ ס"ל דפסק כרב אשי ומדין ודאי]. אכן ברא"ש ובשיטמ"ק מהרנב"י כ' דלא פליגי ורב אשי הוסיף דאף במפרש כגון שאמרו לו בתו והפר ותוכ"ד אומר אשתו מהני[[19]](#footnote-19).

**תוך כדי דיבור כדיבור:** הכא בסוגיין אמרינן כן לענין קריעה ולענין הפרה, דבקרע על פלוני יכול תוכ"ד לומר שהקריעה תהיה על אחר ובהפרה, דבהפר לאשתו [ומעשיו מוכיחים שהוא על אשתו] יכול תוכ"ד לומר שיהיה על בתו. ויל"ע אם הוא אותו גדר. והנה בעיקר הדין תוכ"ד בקריעה יל"ע הא קריעה אינו חלות אלא מעשה וא"כ מה מועיל הדין תוכ"ד דמ"מ בשעת קריעה לא קרע על מת זה. וביארו בזה האחרונים [עיין דברי יחזקאל סימן ל"ח ושערי חיים גיטין סימן כ"א] דבדין תוכ"ד יש שני דינים: א. דיכול לחזור בו והיינו שהחלות עדיין תלויה בו. ב. דין כללי דתוכ"ד הוא זמן אחד וע"כ בקריעה חשיב זמן אחד הקריעה עם השמועה ושפיר עולה הקריעה על מת זה. ויל"ע בהפרה אם הוא חלות דמהני ביה חזרה או דהוא מעשה וע"כ יכול לומר שהוא לבתו. ועיין ברמב"ם הנ"ל ועיין בלחם משנה שכ' הטעם דבכל התורה כולה הוה תוכ"ד כדיבור לא הוצרך לפרש. ועיין בשלמי נדרים מה שהביא משם ספר בנין יחזקאל דס"ל דהרמב"ם פליג.

**המדיר הנאה מחתנו וכו':** יש לעיין דלכאורה הדין יד אשה כיד בעלה הוא שהבעל זוכה מהאשה ולמה אסור במתנה הא הוא אחר התינה. ולכאורה צ"ל דאע"ג שהוא מהאשה מ"צ חשיב נתינת הנאה כיון שודאי יזכה. ויל"ע אם חשיב אפסקיה אחר וצ"ע. וי"ל עוד דהדין יד אשה כיד בעלה חל בעצם הזכיה של האשה שהבעל זוכה בפירות. וע"ע בשלמי נדרים מה שהביא בזה.

וע"ע בר"ן פ' אע"פ כתב וז"ל, תנן התם בנדרים, קונם שאני עושה לפיך כו', ר"י בן נורי אומר צריך להפר, שמא יגרשנה ותהא אסורה כו'. והקשו, והיאך יפר משום שמא יגרשנה, והא אין הבעל מיפר אלא נדרי עינוי נפש ודברים שבינו לבינה, וכאן, כיון שאין הנדר חל אלא לאחר שיגרשנה, היאך הוא יכול להפר. ותירצו, דכיון דמסקינן בגמ' דמדינא חייל קונם מעכשיו, אלא משום דאלמוה לשעבודא דבעל דלא ליחול מהשתא כו', כי אלמוה, לזכותיה הוא דאלמוה, ולא לאפקועי זכותיה במאי דהוה מצי מיפר מדינא. ולי נראה כו' עכ"ל. והנה התירוץ שהביא הר"ן אינו מובן, מה פירוש דאלמוה לזכותיה ולא לאפקועי זכותיה. ולפי היסוד הנ"ל נראה לבאר, דבעצם יש כאן נדר בכח. וכל ענין דין אלמוה אינו אלא להפקיע חלות הנדר בפועל, שלא יחול כל זמן שהיא תחתיו. הלכך לכשתתגרש חל הנדר למפרע. וז"ל הר"ן עצמו בנדרים פ"ו ב', וא"ת, אי אלמוה רבנן לשעבודיה דבעל דלא ליחול השתא, הדק"ל כיון דהשתא לא חייל לקמיה היכי חייל, דהשתא מיהא לא מיגרשא. וי"ל כיון דמדינא חייל אי לאו דאלמוה רבנן לשעבודיה. כי אלמוה, ה"מ דכל היכא דקיימא קמיה לא ליחול, אבל נתגרשה, כאילו חייל מעיקרא דמי. כיון דמדינא ראוי לחול עכ"ל. והוא כדברינו. וא"כ תמוה למה נאיד הר"ן בכתובות מלתרץ בזה הקושיא היאך מיפר והא בעינן דברים שבינו לבינה ונדחק לתרץ בע"א ע"ש. אלא משום דהר"ן לא ניחא ליה ביסוד הנ"ל וכמש"נ.

מיהו בנדרים ע"ב ב', גבי מיפר נדרי אשתו לכשישמע, כתב הר"ן, דאפשר דלכי שמע, משעה שהפר לה הוא דחיילא הפרה דיליה. והיינו דלאחר שנתקיים התנאי דשמיעה חיילא ההפרה למפרע.

(ובגוף הדבר שכתבנו, דלריב"נ לאחר גירושין חל הנרר למפרע, אילה"ק ע"ז, ממה דבר"פ בתרא דנדרים מייתינן ראיה מהא דריב"נ, דנדר שבינו לבינה שהופר אינו חוזר וניעור לאחר גירושין. מדאמר יפר שמא יגרשנה ותהא אסורה לו, הרי דמהניא ההפרה שלא תהא אסורה לו לאחר גירושין. ואם איתא מאי ראיה, דילמא לעולם הנדר חוזר וניעור לאחר גירושין, אלא ה"ק, יפר שמא יגרשנה ויחול הנדר למפרע ונמצאת הנאתו בעודה תחתיו בעבירה. (ושפיר יל"פ כן בלשונו של ריב"נ שאמר שמא יגרשנה ותהא אסורה לו. ולא אמר שמא יגרשנה ותהא אסורה לחזור לו, כלשון הרמב"ם בזה). דלק"מ, דמה טעם ס"ד דהנדר חוזר וניעור לאחר גירושין, משום דהפרה אינה מבטלת הנדר לגמרי. וכמ"ש בסי' ע"ב ע"ש, א"כ מהאי טעמא גופא היה צ"ל גם חלות הנדר למפרע אחר גירושין אפילו לאחר שהופר. ומדהא ליתא הא נמי ליתא ודו"ק).

1. [ויל"ע אם יש להוכיח מזה דזכות האב להפר הוא מדין זכותו לקידושין וא"כ ומחודש וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויל"ע אם יש לחלק בטעם ההפרה בין נדרי עינוי נפש לנדרים שבינו לבינה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויל"ע אם נוגע לנדון האחרונים לעיל ד. בקרבנות נזיר אם הוא חלק מקבלת הנזירות. [↑](#footnote-ref-3)
4. בספר הזכרון ברית אברהם. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ויל"ע אם הוא שני טעמים] שאף לרבנן מה שמפר אף דשלא חל הוא דס"ל דמקרי חל, או דכיון שלא מוכח שתתענה לא הוה עינוי נפש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאורה תלוי בגדר מה דבעינן שיהיה בתנאי ע"נ או בל"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. [וכיסוד זה דבאמר נדר לא מחילים שבועה כ' גם הגרע"א בתחילת המסכת] [↑](#footnote-ref-7)
8. ומתבאר גם בב"ב ע"ד. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע בתוס' ב"מ ו: שנראה לענין מתנות כהונה שאף למ"ד אינה ממון מ"מ ביד הבעלים ליתן למי שירצה עיי"ש ואולי יש לחלק בין מתנות עניים למתנות כהונה ועיין במשנת רבי אהרן זרעים סימן ו' בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין בגרע"א שהקשה מה יבארו בהו"א דגמ' דאמרה לכי מגרשה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. עמ' רל"ד בכחול [↑](#footnote-ref-11)
12. וע"ע בשיטמ"ק שכ' דכיון דידעינן שתולה נדרו בדבר הנדור נאסר ואם יכול לאסור פירותיו על חבירו ה"ה פרות חבירו עליו עיי"ש ויל"ע בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-12)
13. בכחול עמ' רל"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. וע"ע בגרע"א בב"מ מ"ט. והעתק גם בקידושין ס"ב: דפשיטא ליה שאין חל אלא כשבא לעולם והבידו מועיל למעשה הקנין והקצות ר"ד סק"ב פליג ויל"ע להקצות הא אינו יכול לחול עתה וע"ע בחזו"א דפשיטא ליה שחל ואינו יכול לחזור ולכאורה הוא כהקצות. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועפי"ז ביאר דיבמה אע"ג שיכולה להפקיע הזיקה ע"י זנות מ"מ אינה יכולה לחלוץ וע"כ אם מתקדשת לאחר שיחלוץ אינה מקודשת. [↑](#footnote-ref-15)
16. [ויש לדון אם השיעבוד כפדיון או דכיון דשייך פדיון אינו מפקיע ודנו בזה האחרונים]. [↑](#footnote-ref-16)
17. וע"ע בקוב"ש פסחים ס"ק קל"ז. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכן לא הביא כן לענין הקמה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ומשמע דבאמר מפורש אשתו לא יועיל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)