62 משכנתא - בלא נכייתא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק ויצא ח' כסליו תשס"ט

א] ב"מ דס"ז., א"ל אביי לרבה משכנתא מאי, התם טעמא מאי משום דלא קץ ליה הכא נמי לא קץ ליה, או דילמא התם זביני הכא הלואה, אמר ליה התם טעמא מאי משום דלא קץ ליה הכא נמי לא קץ ליה, אמר רב פפי עבד רבינא עובדא וחשיב ואפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא.

והראשונים עמדו בסתירת ד' רבינא, להא דאמר לעיל דס"ב. דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מוציאין ממלוה ללוה.

ומצינו בזה ז' דרכים, **א** הוא מש"כ התוס' דהא דאפיק רבינא פירי הוא רק בכגון ההיא דאת ונוולא ומשום מחילה בטעות, אך במשכנתא דל"ה מחילה בטעות, מודה רבינא דאי"ז אלא אבק רבית ואינו יוצא בדיינים. **ב** מש"כ הראב"ד והרמב"ן ודעימייהו, דהכא איירי באתרא דמסלקי ובזה הוא ר"ק, ומש"א רבינא התם דבדינינו אין מוציאין ממלוה ללוה, איירי באתרא דלא מסלקי, דהתם אי"ז אלא אבק רבית. **ג** מש"כ הרשב"א לעיל דס"ב. לדעת רש"י, דהכא איירי בבית דהוי הריוח ברור וע"כ הוי זה רבית קצוצה, והתם איירי בשדה, ועי' ? שנת' כן גם בדעת הרמב"ם. **ד** דעת ר"ח כפי מה שפירש הרמב"ן במלחמות, דהא דאפיק רבינא פירות הוא רק בדומיא דאת ונוולא, דהתם כיון שהחזיר הדמים ובטל המקח הוי זה כהלואה וה"ז רבית קצוצה, ומשא"כ במשכנתא הוי זה כמקח וע"כ אי"ז אלא אבק רבית. **ה** מה שפירשו האחרונים לדעת הרמב"ם, דלא אפיק רבינא פירי רק דומיא דההיא דאת ונוולא דלא חייל המקח, ולא קנה גוף לפירות, ומשא"כ במשכנתא דקני גוף לפירות ל"ה אלא אבק רבית. **ו** מש"כ בתור"פ ובסמ"ג דתרי רבינא הוו. **ז** מש"כ הגר"א לדעת הרי"ף לפ"מ שנקט הרמב"ם בדעתו דאף באתרא דלא מסלקי הוי רבית קצוצה דבסוגיא דלעיל לא גרסינן רבינא.

ובדעת הריטב"א לא א"ש רק דרך הגר"א דלא גרסי' התם רבינא, שהרי פירש להדיא דהא דרבינא אפיק פירי הוא במשכנתא ומשום דהוי רבית קצוצה, וגם דעתו דליכא קולא באתרא דלא מסלקי, וגם מפרש לסוגיין בשדה דאין הריוח ברור וזהו טעמא דמ"ד דאין יוצא בדיינים דלא קייץ, והיינו משום שאין הריוח ברור, וגם כתב דהלכתא כרבינא דבתרא הוא, והרי שדעתו דהכא אי"ז רבינא הקדמון, וצ"ע בזה.

ב] ונ' לדון דרך אחרת בזה בדעת רש"י, דהנה בפירש"י בסוגיין פירש דטעם הא דמשכנתא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, אלא סתם, והוא ירד ועשה ואכל, ומפרש, דזהו מש"א בגמ' דלא קץ לי', וצ"ב שהרי בפירש"י לעיל דס"ב. פירש דטעם הא דמשכנתא בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה, הוא משום דזימנין שאין עושים פירות שהכרמים לוקין.

והנה אמנם בלח"מ ובמחנ"א פירשו לדעת רש"י, דבעי' לב' הטעמים, וכל הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא רק משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, וגם אין הריוח ברור, וצ"ב הצירוף בזה.

גם צ"ע, דהאמנם אי נפרש ד' רש"י דמש"כ דלא קץ לאכול עמו פירות לשם רבית, היינו דאף אם קץ עמו לאכול פירות, מ"מ כיון שלא קצץ לאכלן לשם רבית אי"ז רבית קצוצה, שפיר י"ל דגם מש"א לעיל דס"ב דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מוציאין ממלוה ללוה, הוא רק משום דלא קצץ לאכול הפירות לשם רבית, אך אי נימא דמש"כ רש"י דלא קץ לאכול עמו פירות לשם רבית, היינו שלא קצץ עמו כלל שיאכל פירות, כאשר כן נ' להדיא ממה שסיים רש"י "והוא ירד ועשה ואכל", ומ' דהוא ירד מדעתו שלא קצץ עמו ע"ז, הרי ודאי רחוק הדבר לפרש דמש"א לעיל דס"ב. דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מוציאין ממלוה ללוה, איירי בשלא קצץ עמו כלל לאכול פירות, דודאי בסתם משכנתא ה"ה קוצץ עמו לאכול פירות, ורק בסוגיין שפירשו טעם ההיתר משום דלא קץ, פירש"י דאיירי בגונא שלא קצץ עמו לאכול פירות.

ג] והנה למש"כ הרשב"א לעיל דס"ב. לדעת רש"י, דסוגיין איירי במשכונת בתים, מתישב בפשוטו, דע"כ בסוגיא דלעיל דס"ב. דאיירי במשכונת כרם, פירש"י דטעם ההיתר הוא משום דזימנין שאין עושין פירות, אך בסוגיין דאיירי במשכונת בית דלעולם הוא נהנה, פירש"י דכל ההיתר הוא בשלא קצץ עמו לאכול פירות לשם רבית, ובזה קי"ל כרבינא, דאף שלא קצץ עמו לאכול פירות לשם רבית, הוי זה רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, ושאני משכנתא בלא נכייתא בשדה וכרם, דזימנין שאין עושין פירות, וע"כ אי"ז רבית קצוצה.

אך בעיקר ד' הרשב"א בדעת רש"י, צ"ע אם ה"ז מתישב בד' רש"י שלפנינו, שפירש להדיא להא דבעי משכנתא מאי, דהוא במשכן לו שדה.

ואם באמת למאן דס"ל בסוגיין דאי"ז ר"ק היינו אף במשכונת בית, ובמשכונת שדה יש טעם אחר דאי"ז ר"ק משום דזימנין שאין עושה פירות, א"כ מ"ט העמידה רש"י במשכן לו שדה, הרי י"ל דבזה לא מיבעיא להו כלל, ולא איבעיא להו אלא במשכן לו בית, דלעולם הוא נהנה, ואפ"ה מיבע"ל שמא אי"ז ר"ק משום דלא קץ לי'.

ד] אך י"ל עוד בזה, וכבר כתב כן בכ' הרז"ג, דלעולם בסתם משכנתא בשדה ל"ה ר"ק משום דזימנין שאין עושה פירות, ורק הכא במשכנתא דלא קייץ הוא דאין להתיר אלא משום דלא קייץ, והיינו דכיון שלא קץ עמו לאכול פירות, הרי לא הקנה לו גוף הקרקע לפירותי', ואך הוא מתרצה שיאכל הלה פירות, וע"כ בכה"ג לא מצינו להתיר משום דאין הריוח ברור, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז דבמוכר באסמכתא הוי ר"ק משום שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו, וע"כ בזה אין להתיר אלא משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית.

וזה נ' בביאור מה שפירש"י דמש"א דלא קייץ לי', היינו שלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, וצ"ב מ"ט לא פירשה כפשוטו דהיינו דזימנין שאין עושין פירות ולא קייץ שיהיו פירות, כמו שפירשו כן הריטב"א והרי"ד והריא"ז, וכמו שפירש"י גופי' לעיל דס"ב: דזה הוי טעם דאי"ז ר"ק, וגם ל"ה צריך לידחק להעמיד דהא דבעי במשכנתא איירי בשלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית.

ונ' שטעמו, משום דס"ל דבההיא דאת ונוולא ל"ש להתיר כלל משום דזימנין שאין עושין פירות, שהרי כשמחזיר המעות ונתברר שלא חל המקח, אף לא קנה כלל גוף הקרקע לפירותיו, ותו ל"ש בזה התירא דריוח שאינו ברור, ובע"כ דמש"א בגמ' דההיתר בזה הוא משום דלא קייץ, היינו משום דלא קץ עמו לאכול הפירות לשם רבית, וע"כ ה"נ במשכנתא דאתינן להתיר מכח זה, איירי בשלא קץ עמו לאכול הפירות לשם רבית, וההיתר בזה הוא משום זה גופא שלא קץ עמו, אך אין להתיר בזה משום שאין הריוח ברור, וכנ"ל.

ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הראשונים דרבינא אדרבינא, והיינו דהגם דרבינא ס"ל דמשכנתא בלא נכייתא אי"ז ר"ק, היינו רק בשקצץ עמו לאכול פירות, דכה"ג ה"ה מקנה לו גוף הקרקע לפירותי', וע"כ בזה מהני הא דזימנין שאין עושה פירות דלא חשיב כרבית קצוצה, ומשא"כ בסוגיין דאיירי בגווני שלא הקנה לו גוף הקרקע לפירותי', ס"ל לרבינא דהוי זה ר"ק, אף דזימנין שאין עושה פירות.

ד] ובדעת הריטב"א שפירש דההיתר בסוגיין הוא משום דאין הריוח ברור, אף דבההיא דאת ונוולא בפשוטו לא קנה גוף הקרקע לפירותי, בפשוטו הי' נ' דס"ל דהא דריוח שאינו ברור ל"ה ר"ק, הוא אף בגוונא דלא קנה גוף הקרקע לפירותי'.

אך נ' די"ל, דלעולם מודה הריטב"א דהתירא דריוח שאינו ברור הוא רק בשקנה גוף הקרקע לפירותי', ואך דאזיל לטעמי' שפירשה במקח ע"מ להחזיר, ולכאו' הוצרך לפרש כן משום מש"א דהוי זביני, ולהנ"ל יש טעם אחר בזה, ודו"ק.

ומה"ט בלכשתרצה למכרם ובעיסקא קרוב לשכר, לא התיר ריטב"א, ובלא"ה י"ל דקי"ל לאסור, גם לדעתו י"ל דההיתר הוא משום דהוי כמקח, וכמו שפירש כן לל"ק בגמ'.

בטעם התירא דמשכנתא בלא נכייתא, פירש"י בדס"ב: דהוא משום דשמא לא יהיו פירות.

ולדעת ר"ת יל"ד בזה, וממשה"ק התוס' מבתי ערי חומה, אין להוכיח, שהרי בתוס' הרא"ש ובאו"ז כתבו דהוי כמשכנתא.

ול' התוס' בד"ע: נ' דבלא נכייתא הוי רבית קצוצה לדעת ר"ת, והרי דכל שלא משכן ע"ז ליכא להתירא דמשכנתא.

אך בתוס' בכורות דט"ז: מפורש דההיתר הוא משום ריוח שאינו ברור, ועיי"ש שנקטו ג"כ להדיא דלר"ת לא ידור בחצירו חינם ל"ה רבית קצוצה, ורק לרש"י הוי רבית קצוצה, והרי דאף דל"ה משכנתא מ"מ אי"ז רבית קצוצה כיון שאין הריוח ברור, אך להלן נת' דיל"פ דבריהם כמש"כ תוס' הרא"ש בד"ע: דגם צאן ברזל חשיב כמשכנתא, ומש"כ דלא יתן לו ריוח אם לא יהי', היינו דאם הריוח הוא מעלמא, הוי זה רבית, וכל ההיתר במשכנתא, הוא רק משום שמקבל הריוח מיני' ובי', וזה ל"ה רבית.

ב] ובד' הריטב"א צ"ב, דבריש פירקין הזכיר דבעי' נשך ברור משעת נתינה, והכא כתב דקי"ל דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה.

ויש לחלק, דבמשכנתא נתחייב לו פירות נוספים, ואין ידוע אם יהי' בפועל פירות או לא, אך עצם הקציצה היא ליתן רבית, ומשא"כ בפסיקה דהספק על פירות אלו עצמן אם הוו כלל רבית או לא, וגם ל"ד לכל צד א' ברבית דאסור, וכמו שפירש הבית מאיר, דהתם לפי צד ההלואה הוי זה רבית ודאית, ואף ליסוד ד' הריטב"א דרבית היא אף בדרך מקח, מ"מ כיון שעל הצד שחל כאן חלות הלואה יש התחייבות רבית ברורה, הוי הספק אם נתחייב לו מעיקרא רבית או לא, וזה חשיב כנשך ברור משעת נתינה, ול"ד להתם דבשעת נתינה לא נתחייב לו נשך ברור.

ויותר נ', שכל ד' הריטב"א הם למעט היכא דבשעת נתינה ליכא כלל נשך, שהרי עתה זהו שווי הפירות, וגם אם הם שוים יותר, מ"מ זה שרי משום שיכול לקבוע שזה דמי המקח, וכמש"נ במק"א, וכל צד הרבית הוא שמא יתייקר, ועז"א דבשעת הנתינה עדין ל"ה זה נשך, ואך דאם הי' זה ברור שיהא נשך לבסוף, הי' מקום לומר דכה"ג חשיב כנשך, דעתה נקבע שיתן למחר נשך, אך כיון דעתה אין ידוע מה יהא בסופו, אין חשוב זה כנשך ברור בשעת נתינה, אך בכל ריוח שאינו ברור דהוי הרבית בשעת נתינה, ודאי ה"ז אסור, אף אם ה"ז ספק אם יש בזה רבית.

ובאמת לפ"ז הוא חד דינא עם הא דבתר מעיקרא אזלינן, וצ"ע שהרי הגמ' שם דנה בדין בתר מעיקרא, ולא פשטינן לה מעיקר דינא דמתני' דמרבה בפירות דאי"ז אלא רבית דרבנן, ובאמת ה"ט שכתב הריטב"א דקראי משמע דבעי' נשך משעת נתינה, כ"כ הריטב"א להלן דמזה ידעינן דבתר מעיקרא אזלינן, אך מ"מ בסוגיית הגמ' מבו' דאף לפום הצד דבתר בסוף אזלינן, מ"מ מרבה בפירות ל"ה אלא דרבנן, וצ"ב הטעם בזה, דאם בעי' ריוח ברור משעת נתינה, א"כ גם בכל בתר בסוף ליכא ריוח ברור משעת נתינה.

ובאמת בס' אבי עזרי הק' כן על עיקר ד' רש"י דקציצת ריוח שאינו ברור לא חשיבא כקציצה, דא"כ אף אם בתר בסוף אזלינן ל"ה לנו לאסור, ועיי"ש שדן לישב אם בעי' מלבד זה גם להא דלא קייץ, אך לדעת הרמב"ם קשיא.

ובפשוטו צ"ל דכל עיקר הך דינא דבעי' ריוח ברור בקציצה, הוא רק משום דבתר מעיקרא אזלינן ופירשו הראשונים דבעי' שיהא נשוך בשעת ההלואה, אך אם בתר בסוף אזלינן, הרי בסוף הוי זה נשך ודאי, וע"כ הוי זה רבית, דאין החיסרון במעשה הקציצה, דודאי הוי זה קציצה גמורה, ורק לא חשיב נתינת כסף בנשך כשאין הנשך ברור, אך אם בלא"ה בתר בסוף אזלינן, שפיר יש לאסור.

אך ע"ד הריטב"א קשיא מזה, וצ"ע.

בענין זה ממק"א, מקשים בבתר בסוף דתיפו"ל דריוח שאינו ברור, ואי נימא דכל ההיתר משום דהוי כמכר ניחא, וגם בלא"ה י"ל ע"פ ל' הריטב"א דכל ריוח ברור הוא משום דבעי' נשך בשעת נתינה, אך אם הנשך לבסוף וידאי יש כאן נשך, אך יל"ד אם זה מתיישב עם ד' הגר"ח, אך לדעת הרמב"ם נ' דניחא, דקבלת הזכות היא לבסוף.

ביאור ד' הגר"ח נ', דהוי כרבית על תנאי דהויא קציצת ריוח ברור על תנאי, ולא חשיב כקציצה על ריוח שאינו ברור, וי"ל דה"נ דכוותה.

בטעם התירא דמשכנתא בלא נכייתא, מצינו כמה דרכים, א' ברש"י פירש ריוח שאינו ברור, וכ"פ ריטב"א ורי"ד, וכ"נ בשו"ת הרא"ש, וכ"ה בתוס' בכורות דט"ז: ועי' לקמן אות ג' לפקפק בזה, ויל"פ דהוי היתר בפנ"ע, ויל"פ דחשבינן לה כדרך מקח, ויל"ד עפי"ז בדעת רמב"ם דנמי פירש כן, ופי' דהיינו רק בגוף לפירות.

ותוס' וש"ר נקטו דלדעת רש"י היינו רק בשדה, אך ברא"ש וטור נ' לא כן, אך דהאמת דהגיר' בטור שהסכים לדעת ר"ת ור"י, כאשר כ"ה בקיצור פסקי הרא"ש.

ובל' רש"י מבו', דשורש ההיתר דאי"ז רבית "קצוצה", וע"כ יש להבין דבאבק רבית אי"ז קולא כלל, אא"כ נימא דלא אסרו בנכייתא אלא אטו בלא נכייתא, ודו"ק, אך ברמב"ם יל"פ עפי"ד הגר"ח דהוי חיסרות בגביית הרבית, ויותר נ' בל' הגר"ח דהוי גריעותא בקציצה, וכן צ"ל אם נפרש דזמש"א לא קייץ, אך י"ל דהתם ע"כ ענין אחר הוא, שהרי ל"ה גוף לפירות, ולמש"נ הרי הרמב"ם מפרשה בבית, וא"כ אי"ז ענין לנידו"ד, ויל"פ דהיינו דדמי מה"ט למקח, וזהו הצירוף עם גוף לפירות.

ב' רש"י דס"ז. ובספה"י לר"ת פירשו דלא קץ, וכ"ה בשטמ"ק בשם ראב"ד, ולח"מ פירשה בתרי אנפי, ודרך קמא ל"ש בכל גווני, וצ"ע.

ג' ברמב"ן נ' דיל"פ דהוא משום דמשכנתא כזביני דשכונא גבי', והיינו ע"ד התירא דאתרא דלא מסלקי, וכ"נ בתוס' הרא"ש בדס"ד: ואו"ז שיש לפרש כן, וע"כ הוצרכו לפרש דבתי ערי חומה חשיב כמשכנתא.

ובזה ניחא דקדוק ל' תוס' ד"ע: דשוכר בפחות הוי ר"ק לדעת ר"ת, דרק משכנתא הוא דל"ה ר"ק, אא"כ נימא דבעי' ללא קייץ, והתם קץ, וצ"ע, ויל"פ כן גם בד' תוס' בכורות דט"ז:, דאין עיקר ההיתר משום דאין הריוח ברור, אלא עיקר ההיתר הוא משום דמשכנתא כזביני, ואך דכ"ז הוא בשנותן הריוח מיני' ובי', אך אם מתחייב מעלמא, הוי זה רבית, ועי' היטב בתוס' הרא"ש ד"ע: שמוכח כן, ודו"ק.

ונ' לדעת התוס', דזהו מש"א בגמ' דההיתר הוא משום דלא קץ, והיינו דכיון דלא קץ דבר קצוב, ואינו מקבל אלא מיני' ובי', ע"כ הוא דל"ה רבית קצוצה, דכל הא דמהני מה דהוי משכנתא דלא ליהוי זה רבית, הוא רק משום שאינו נוטל ריוח אלא מיני' ובי', וכמש"כ הראשונים בדף ע'., ודו"ק.

וצ"ל לפ"ז דגם בההיא דאת ונוולא אחי הוי זה כמשכנתא, ואי"ז רחוק, דכ"ה שכתבו התוס' הרא"ש והאו"ז דבתי ערי חומה הוי כמשכנתא, ה"נ את ונוולא אחי דהוי מכר על תנאי כשיחזיר לו המעות, הוי זה כמשכנתא, ול"ד לכל מכירה על תנאי שאין המקח משכנתא, דהכא שאני, שהתנאי הוא שכשיחזיר לו המעות יחזיר לו השדה, וע"כ הויא השדה משכנתא על המעות, (ואף אם יודע בודאי שיחזיר לו המעות, מ"מ כ"ז שלא החזירן לו, א"צ להחזיר לו הקרקע, דהויא משכנתא בידו כ"ז שלא פרע חובו), שא"כ בכל מכר על תנאי, שאם לא נתקיים התנאי צריך להחזיר לו המקח אף בלא שיחזיר לו הדמים.

ד', ברשב"א מבו' דחשיב צד א' ברבית, ובשיעורי הגר"ח פירש דהוא משום שאי"ז ריוח ברור, וצ"ע הרי אי"ז דרך מכחר, ולכאו' גם ל"ח כבידו, אף שבידו להוביר הכרמים, וגם יתכן שאסור לו להוביר, עי' בסוגיא בפ' המקבל, וגם בפירש"י לעיל דס"ה: מבו' דהוי זה רבית לר"י, הגם דהוי זה ריוח שאינו ברור, ולא חשבינן לה כצ"א ברבית, ונ' מזה דדעת רשב"א דמשכנתא יש בה צד מקח, ועמש"נ במק"א עפי"ז בדין מקח ע"מ להחזיר.

אך בראב"ד מוכרח דל"ח כצד א' ברבית, דא"כ מ"ט הוי זה ר"ק, ועי' בשיעורי הגר"ח מש"כ לפי דרכו, ונרמז זה בד' הגר"ח בספרו, עייש"ה.

בעיקר דעת הרמב"ם, לכאו' נ' בפשוטו דס"ל כמפורש בדבריו בהל' מכירה דאת ונוולא איירי בחצר, ולמד לזה ממש"א בגמ' דגם משכנתא דמי לזה וגריעא מזה, ואם את ונולא איירי בשדה, א"כ הרי משכנתא כה"ג עדיפא ומותרת.

וזהו מש"כ הראב"ד דמכוון הרמב"ם הוא לקו' הגמ' מדרבינא אדרבינא, וכפשוט.

ומקור ד' הרמב"ם לחלק בין אסמכתא וכו', נ' דהוא מדינא דר"נ דהדרא ארעא והדרא פירא, שפירשה הרמב"ם משום רבית קצוצה, ול"ה משמע להרמב"ם דפליגי עלה אמוראי, דהוא סתמא דגמ'.

ובזה מדויק שכתב הרמב"ם להחילוק מאסמכתא, ואם מקורו לזה הוא מההיא דאת ונוולא, הרי התם לא חל המקח לא משום אסמכתא, ומ"ט נקט הרמב"ם אסמכתא.

ולפ"ז נ', דמש"א בסוגיין לא קץ, מפרש הרמב"ם כפירש"י, דאאל"פ כהריטב"א, שהרי איירי בחצר, ומשה"ק הלח"מ מ"ט לא הביא הרמב"ם דלא שרי אלא בדלא קץ, נ' פשוט דהכא דההיתר הוא משום דאין הריוח ברור שרי אף בדקץ, ורק התם דנו להתיר מטעם אחר, ובזה באמת קי"ל דליכא התירא, וז"פ, וד' הלח"מ צ"ע, וכנר' פירש דנידון הסוגיא שם הוא אם גם באסמכתא דלא קנה גוף לפירות שרי משום ריוח שאינו ברור, אך למש"כ הרמב"ם בהל' מכירה אין לפרש כן, ולפ"ז פשוט כמש"נ.

שו"ר במהריב"ל ח"ב סימן מ"ב שפירש דהחילוק בין בית לשדה כתב הרמב"ם כדי לישב הקו' דרבינא אדרבינא, דהך דחשיב ואפיק פירי איירי בבית, והק' דמ"ט הוצרך לחלק כן, הרי הא דחשיב ואפיק פירי הוי מקח באסמכתא דאסור אף בשדה, ובמש"נ נתישב.

ספר הישר לר"ת סימן תקע"ה, איזהו נשך. הכא נמי לא קץ ליה. לא פליג אדר' נחמן דהתם משום טעותא הוא דלא הוו זביני לאחר ג' שנים ובטעות דהלואה אכילינהו ולא בטעות זביני כי ההוא דשמיט ואכיל דבטעות זביני הוה. והיינו דקבעי משכנתא בלא נכייתא מאי לא הדרי פירי הואיל ולא קצץ שיאכל פירותיו בתורת רבית או דילמא הדרי אע"ג דלא קצץ ופסיק רבינ' דלא הדרי. וכדאמר רבינא בריש פירקין דמשכנתא בלא נכייתא אין מחזירין ממלוה ללוה והיכא דלא קץ דהוי כמלוה את חבירו סלע ולא קצץ ולבסוף נותן לו חמש דאינו יוצאת בדיינין. אבל היכא דקץ סד"א הלויני לדור בחצירי יוצאה בדיינים והוה ליה כמלוה סלע בחמש. רבינא חשיב ואפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא דין של מכר כי ההוא (וכוולא) [דאת ונוולא] אחי וחשיב פירי דפשיטא בעיין דלעיל באידך גיסא דלא כרבה בר רב הונא. אבל במשכנת' מודה רבינא כדאמ' איהו בריש פירקין

ספר המכריע סימן ט ורבינו ברוך זצוק"ל כתב והילכתא כאיכא דאמרי דהא רבינא דהוא בתרא חשיב ואפיק פירי. וגם זה אינו נראה לי דהא איכא דאמרי נמי פליג רב אשי עם רבינא דאע"ג דמורי רב אשי דאם אכל שיעור זוזיה מסלקינן ליה ולא פליג עלויה מכל מקום לאו משום דהוי רבית קצוצה כדסבר רבינא דהא אי אכל טפי לא מפקינן מיניה ואפילו יתומי' קטנים אלמא אבק רבית הוי וטעמא משום דלא קץ והאי דמודה בשיעור זוזי משום דקסבר לאו אפוקי חשבינן ליה. והנכון בעיני דעובדא דרבינ' פליגא על עובדא דרב אשי דרבינא חשיב להנהו פירי ריבית קצוצה ורב אשי חשיב להו אבק רבית ולא קשי' הילכתא אהילכתא דלא פסק תלמודא הילכתא לא כמר ולא כמר אלא סידר לנו התלמוד דמר עבד עובדא הכי ומר עבד עובדא הכי והויא לה פלוגתא דרב אשי ורבינא. ואי קשיא לרב אשי מדתניא בערכין רבית גמורה גבי המוכר בית בבתי ערי חומה ואע"ג דלא קץ ליה מידי, תשובה התם בית ושכירות הבית קצוצה הוי אבל פירות שדה וכרם אינן קצוצין דדילמא אפילו הוצאתו לא יוציא ממנה ולא פליג רב אשי עם רבינא אלא בשדה וכרם אבל לא בבית וחצר

נ' מדבריו דמפרש לההיא דלא קייץ כפי' הריטב"א, ועמד ע"ז דפליגי בזה רבינא ורב אשי..

ועפי"ז י"ל לדעת הריטב"א, אשר לדעתו לא אתיין כל מה שתי' הראשונים בסתירת ד' רבינא, וגם ליכא למימר דתרי רבינא הוו, שהרי כתב הכא דקי"ל כרבינא דהוי בתרא.

אך להנ"ל י"ל דהתם אמר רבינא לרב אשי לטעמי' דרב אשי.

אך א"כ אכתי צ"ב מ"ט פסק כרבינא, ואולי רבינא חשיב כבתרא כלפי רב אשי, וצריך בדיקה בזה.

שו"ר באו"ז סימן קצ"ה שהביא ל' ר"ח דאפי' לגבי רבינא קי"ל כרב אשי, וע"כ קי"ל דמשכנתא בנכייתא אסורה.

הריא"ז בקונט' הראיות פירש ההיא דלא קייץ דאין הפירות ידועים