קיט - מעשה הפרה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קיט. נמסר בש"ק חקת התורה ה'תשס"ט

מעשה פרה אדומה וגדרי קדושתה

(קיצור)

א) התוס' בחולין (יא) עמדו על סתירת הסוגיות בגדר פרה אדומה, מחד גיסא אמרינן דחטאת קרייה רחמנא, ומשום כך טריפה פסולה בה (שם) והנרבעת פסולה (ע"ז כג:) ויש בה מעילה (מנחות נא:), ומאידך אמרינן בכמה דוכתי דפרה קדשי בדק הבית היא, שלכך אינה עושה תמורה (תמורה כ) ומותרת בגיזה ועבודה (בכורות כה), ועוד. ותירצו שדין חטאת לה רק בהלכות הנוגעות בגוף הפרה, כפסול טרפה ונרבע, אבל לא בתמורה דאינה בגופה ולא בגיזה ועבודה דלאחר פדיון. ותירוצם צריך באור, מהי תיתי לחלק בהכי.

הנה לכאורה היה נראה ליישב קושיתם בדרך אחרת, עפי"ד הגר"ח (המובאים בחדושי הגרי"ז על הרמב"ם הל' מעה"ק פ"ד) בבאור מש"כ הרמב"ם (פרה א,ט) נשחטה הפרה לשום חולין תפדה ואינה מכפרת. וקשה הלא כל עיקר פסול מחשבת שלא לשמה לא ידעינן אלא מ'חטאת היא' (כדאיתא בספרי פרשת חקת), והלא חטאת גופה לשם חולין כשרה. וע' כס"מ[[1]](#footnote-2). ואמר הגר"ח שבתחילת הקדשה היא קדשי בדה"ב ורק בעבודותיה חייל עלה דין חטאת, הלכך כששחט לשם חולין מעיקרא לא חל עלה תורת קרבן כיון ששחיטתה לא היתה לשם פרה. [וביסוד זה דאין עלה שם חטאת אלא משחיטתה ועד סוף עבודת הדם, ביארו הגר"ח והגרי"ז כמה ענינים. יעו"ש ובחדושי הגר"ח ריש הל' מעילה]. ולפי"ז אתי שפיר שאמנם הטריפה והרביעה פוסלות בה משום דבשעת עבודותיה מיהת יש בה תורת קרבן כחטאת, אבל מאידך אינה עושה תמורה דהא עשיית תמורה מחיים היא ומחיים לאו קרבן היא. וכן לאחר פדיון אין בה איסור גיזה ועבודה, דלא הויא 'חטאת' אלא לאחר שנשחטה.

וסיוע ליסוד זה, ממה שמדויק בר"ש ומפורש בפירוש הרא"ש (פרה ד,ד) דמועלין בפרה משעת שחיטתה דוקא, והרי מקור דין מעילה ילפינן (במנחות נא:) מ'חטאת היא' ואעפי"כ כתבו דאין מועלין אלא משחיטתה - הרי דקודם השחיטה אינה בכלל 'חטאת'. [אלא דאכתי צ"ב בעיקר הדין, הלא גם בקדשי בדק הבית יש מעילה וא"כ תיפו"ל דימעלו בה משעת הקדשה. וע' להלן בסוף הדברים. ועכ"פ מדבריהם מוכח דלא חשיבא 'חטאת' אלא בעבודותיה, כדברי הגר"ח].

[אגב, במש"כ הרמב"ם דלשם חולין אינה מכפרת, כבר הקשה הכס"מ הלא ליכא 'כפרה' כלל בפרה. וצדד שרמז למה שאמרו במו"ק (כח) דמיתת צדיקים מכפרת מדסמך הכתוב מיתת מרים לפרה, מה פרה מכפרת [פירשו התוס' דהיינו על מעשה העגל, כדאמרינן במדרש משל לבן השפחה שטינף פלטין של מלך וכו'], אף מיתת צדיקים מכפרת. וכבר עמדו הגבו"א והרש"ש (יומא ב.) על הא דאמרינן בגמ' שם פרה אדומה מכפרת, והלא בריש יומא שם אמרינן להדיא דפרה לא לכפרה אתיא (וכן מתבאר שם מב.). ובגבו"א צדד לחלק דדוקא אותה פרה שבזמן משה באה לכפר על מעשה העגל, והיא זו שנסמכה בכתוב למיתת צדיקים, משא"כ לדורות. וכן כתב הנצי"ב (בפירושו על התורה ובהעמק שאלה קלג ובחדושיו על הש"ס - באופן אחד). אכן תירוץ זה אינו מיושב עם הכס"מ, שהרי מפרש דברי הרמב"ם בפרה אדומה שבכל זמן.

עוד תירץ הנצי"ב ד'כפרה' דאמרינן התם אינה כפרת עוון אלא לשון טהרה וקינוח, וכדאמרינן במדרש הנ"ל תבוא האם ותקנח וכו'. וא"כ י"ל שגם כוונת הרמב"ם על דרך זו. ואמנם כן כתב בספר המורה (ח"ג מז) שענין 'חטאת' האמור בפרה, מלשון טהרה וחיטוי הוא, וכמו כפרה האמורה בזב וזבה וכד' שעניינם גמר טהרה ולא כפרת עוון [אם כי בשורש הענין ביאר הרמב"ם דשייכים המה זל"ז, כפרת העון וכפרת טומאה. יעו"ש].

תירוץ נוסף כתבו הגבו"א והרש"ש שאמנם אין עיקרה באה לכפרה אלא לטהר, אעפי"כ באה על ידה כפרה על כלל ישראל בחטא העגל. וכ"ה בתו"י יומא מב. ובריטב"א שם].

אמנם התוס' שלא תירצו כן, נראה שהם נוקטים שאף מחיים שייך בה דינא ד'חטאת קרייה רחמנא', אלא שמחלקים בין דינים שבגופה לדינים שאינם בגופה ושלאחר פדיון, וזה צריך באור.

ב) ופתח דבר במה שכתב הגרי"ז (הל' פרה אדומה) באורך עפי"ד רש"י בזבחים (יז) דאין פסולי עבודה פוסלים בעבודות הפרה. והא דטמא פסול בפרה, הוא דין מסויים שנאמר בפרשת פרה אדומה 'ואסף איש טהור', ולא משום פסול טמא דעבודת הקרבנות, דכל הפסולים לעבוד עבודה כשרים בפרה [מלבד ערל לרע"ק דערל כטמא (יבמות עד), וכן מחוסר כפורים למ"ד מחו"כ דזב כזב דמי (זבחים יז) - דדין 'טמא' להו. יעו"ש בהרחבה].

והוכיח כן הגרי"ז מהא דילפינן דטמא פסול מ'איש טהור' הנאמר באסיפת האפר, והרי ודאי האסיפה אינה מעבודות קרבן כלל, ולא שייך בה תורת פסולי עבודה דקרבנות באותה שעה [וכיסוד הגר"ח הנ"ל דאינה 'חטאת' אלא בעבודות הקרבן שבה, לא קודם שחיטתה ולא לאחר זריקת דמה], והרי רש"י כתב דמקרא זה ילפינן פסול טמא בכל עבודות הפרה - הרי מוכח שאף בעבודות הדם דפרה אין הטמא פסול משום תורת 'עבודת קרבן' שבה אלא משום תורת 'מעשה הפרה'. וביותר מוכח כן מעיקר הדין דטבו"י כשר בפרה וילפינן לה מ'והזה הטהור על הטמא' מכלל שהוא טמא, והלא הך קרא נאמר בהזאת המים ולא בעבודות שבפרה, וכיצד ילפינן מינה לקולא, להכשיר טבו"י בעבודותיה - אלא מוכח דכל עיקר פסול טמא הוא דין מסויים במעשה הפרה ולא משום תורת עבודות-קרבן. עד כאן תורף דברי הגרי"ז.

[הנה יסוד דבריו בנוי על מש"כ רש"י שם דאונן כשר בפרה משום דקדשי בדק הבית היא. והתוס' תמהו הלא חטאת קרייה רחמנא דלהכי טרפה פסולה וכן שלא לשמה. ולכאורה היה אפשר לפרש על פי מה שנראה ברש"י במקום אחר שיסוד פסול אונן בקדשים נובע מחמת איסורו לעבוד, שלא כשאר פסולין הפסולים מעצם שמם ומהותם ולא מצד האיסור. דהנה כתב רש"י ביומא (יג:) שכהן הדיוט שנודע לו באמצע עבודתו שמת לו מת - ממשיך לעבוד. ותמהו התוס' מדוע יגמור והלא מחלל עבודה. ועוד הוסיף לתמוה הגבו"א מהמבואר בזבחים (טו) שאם נעשה בעל מום באמצע עבודתו - פסל. אך נראה שלרש"י תחילת דין האונן הוא באיסור, וכיון דילפינן התם מקרא - לר' יוסי - שהותר לו לגמור עבודתו, שוב אין כאן פסול כלל, ולא דמי לשאר פסולים שאין פסולם מחמת האיסור.

ואם כן לכאו' י"ל דלעולם שאר פסולי עבודה פסולים גם בפרה כמו שהניחו בתוס', רק ס"ל לרש"י דאונן שאני כיון דלא מצינו לו איסור אלא בקרבנות ממש שדינם במקדש, ולא בפרה אדומה שמעשיה בחוץ. ובזה מדויק לשונו בזבחים שם 'שרפה אונן כשרה - דקדשי בדק הבית היא ואין אונן אסור בה. נקט לשנא דאיסורא ולא פסולא, כי כן זהו יסוד פסול האונן.

אלא שתירוץ זה אין בו ליישב מה שכתב רש"י ביבמות (עד.) 'ומצינו טבול יום מותר בה וכל שכן אונן' - הרי דילפינן הכשר האונן בפרה מטבול יום, והלא טבו"י ודאי פסולא הוי, וא"כ משמע כהנחת הגרי"ז ברש"י שהוא דין כללי בפסולי עבודה שכשרים בפרה לדעת רש"י. ואבוהון דכולהו טבול יום דהתורה הכשירתו בפרה הגם שטבו"י פסול לעבודת הקרבנות - מזה למדנו שאין פסולי עבודה פוסלים בפרה].

ותחילה נבוא לפרש דברי הגרי"ז, הלא מחשבת של"ש פוסלת בפרה מדכתיב 'חטאת היא' (ע' מנחות כז: וברש"י, והיא דרשת הספרי), ומאי שנא פסול מחשבה משאר פסולי עבודה. אך כוונת הגרי"ז שאמנם מצד העבודות גופייהו דינן כעבודות הקרבן, דחטאת היא, אבל מצד העובד לא חשיבא עבודה, הלכך האישים הפסולים לעבודה כשרים בפרה.[[2]](#footnote-3)

ומצינו כיוצא בזה, דהנה שחיטת קדשים כשרה בזר ובשאר פסולין, וכדאמרינן בכמה דוכתי שחיטה לאו עבודה היא. ומאידך הלא ודאי השחיטה היא אחת מעבודות המתיר ומחשבות פוסלות בה וכו'. וכבר ביאר הגר"י אברמסקי (בזבחים יד) שהשחיטה עבודה מצד עצמה אך לא מצד העובד. והוסיף - עפ"י לשון הגמ' במנחות קט. 'שחיטה לאו שירות היא' - דהשחיטה אינה בגדר 'שירות', הלכך הגם שהשחיטה היא מעבודות הנצרכות לזבח, אך הואיל ואינה בגדר 'שירות' לא נאמרו בה כל פסולי עבודה שמצד הכהן המשרת. ויש לחזק הדבר - יעויין בתוס' זבחים יד: בפירושם השלישי - מהא דפסלינן קבלת הדם כשעמד המקבל בחוץ וקיבל בפנים מדכתיב 'לעמֹד לפני ה' לשרתו' (זבחים כו), וכן נתלה וקיבל פסול משום דאין דרך שירות בכך (שם), ואילו בשחיטה כה"ג כשר - הרי להדיא דאין השחיטה בגדר 'שירות' הלכך אין השוחט צריך לעמוד על קרקע העזרה דוקא.

עכ"פ נראה דכן הוא הגדר בעבודות הפרה לרש"י - ע' ברש"י יומא מב. 'אין צד עבודות נחלקות בה וכל העבודות שוות בה'. ולהלן יבוארו דבריו בהרחבה - דאינן 'שירות' [והלא נעשית בהר המשחה ולא 'לעמד ולשרת לפני ה''], וכל עבודות הפרה גדרן כגדר עבודת השחיטה בקרבנות, הלכך הוי כשחיטה הכשרה בזר ובשאר פסולי עבודה, הגם שעבודותיה מצד עצמן נידונות כעבודות הקרבן.

העולה מדרך זו ששני דינים יש בכלל מעשי הפרה; דין 'עבודות הקרבן' בשחיטה וקבלת הדם והזאתו. דין זה נובע מהך דחטאת קרייה רחמנא. ולפרש"י לא נאמר זאת כלפי העובד רק כלפי העבודה בעצמה, ואילו להתוס' (בזבחים טז יז) אף כלפי העובד, וכגון בעל מום שפסול בפרה. ועוד דין נוסף יש של 'מעשה פרה' והוא כולל גם אסיפת האפר והזאת המים, ומצד זה אין פסול בה אלא טמא.

ובזה יתישב הא דילפינן ביומא (מג. וברש"י) דכהן מחוסר בגדים פסול בפרה מדכתיב קרא יתירא 'כהן' - בכיהונו. הרי דאי לאו קרא הוה מכשרינן, שלא כעבודות הקרבנות דמחוסר בגדים פסול בהן (וכבר עמד בזה במשנה אחרונה). ועוד, הלא תנן בפרה (ד,א) דבכלי לבן היתה נעשית [ודנו אם בבגדי כהן הדיוט או בבגדי לבן דכה"ג, ונפ"מ לאבנט. ע' רמב"ם פ"א מפרה הי"ב ובמשל"מ שם; חזו"א פרה ח ולקוטי הלכות יומא מב]. ומבואר ברמב"ם (שם) שאפילו כהן גדול עושה אותה בארבעה בגדי לבן. וקשה הלא מבואר בפ"ב דזבחים דכהן גדול העובד בד' בגדים הוי מחוסר בגדים ופוסל עבודה.

ומוכח דבפרה ליכא פסולא ד'מחוסר בגדים' אלא דין מסויים הוא במעשה הפרה להעשות בארבעה בגדי לבן. והגם דסו"ס חטאת קרייה רחמנא וכל דבר הנצרך לעיקר כשרות העבודה בקרבנות נוהג בפרה, וכגון מחשבת של"ש וכד' - אך כבר חקר הגר"י ענגיל (באתוון דאוריתא יט ובבית האוצר אות ב) אם בגדי כהונה נצרכים מצד העובד או מצד העבודות עצמן שהן טעונות בגדים. ובתוס' בקדושין (לו) נראה - ומבואר טפי בתורא"ש שם - דמצד העובד הוא דבעי בג"כ ולא מצד עצם העבודה [שעל כן אילו היתה האשה כשרה לעבודה, לא הוה פסלינן לה משום 'מחוסר בגדים' מצד שאין לה בגדי כהונה - דכיון דלא נצטוותה בהן לא חשיבא מחוסר בגדים. הרי דהוא דין בגברא. וע' בחדושי המהרי"ט שם]. וא"כ הרי כבר נתבאר דדוקא לענין דינים שנאמרו בעבודות הקרבן ולא בדינים שנאמרו בדין העובד. והלא עיקר כהונה נצרך בה מידי דהוה אמראות נגעים ולא משום לתא דעבודה, ולראיית נגעים א"צ בגדי כהונה, כפי שנקטו הגרי"ז והחזו"א (פרה ח,ג) כדבר מוחלט, דלא כהריעב"ץ (פ"ג דערכין) ותפארת ישראל (בחומר בקודש פ"ד).

אלא שהקשה הגרי"ז במק"א (בקונטרס, יומא מג) מדברי רש"י (שם) דאין צריך קרא לפסול טמא בפרה דהא פשיטא, דחטאת קרייה רחמנא - הרי מבואר מזה דפסולא דטמא בפרה ידעינן לה מ'חטאת' ואינו דין מסויים במעשה הפרה. ועוד, הלא שם מיירי רש"י בקרא ד'ואסף איש טהור', והלא באסיפת האפר ודאי אין לבוא מתורת עבודת קרבן כנ"ל, וא"כ כיצד מצינן למילף מ'חטאת'.

וכמו כן יש להקשות מדברי רש"י ביבמות עג ד'איש טהור' האמור בהזאת המים על הטמא, אייתר מאחר דילפינן מ'חטאת היא'. והכא נמי הלא אין לבוא כאן מתורת עבודת קרבן ומ"מ ילפינן מ'חטאת היא' להצריך טהור.

ג) על כן נראה בשיטת רש"י לנטות מדרך הגרי"ז, ולומר דלעולם פרה לאו תורת 'קרבן' עלה כשאר זבחים, ומה דילפינן כמה הלכות מהא דחטאת קרייה רחמנא, אלו הן ילפותות פרטיות לדינים מסוימים הנוהגים בפרה עצמה כשם שנוהגים בחטאת, ולא משום שיש על מעשי הפרה תורת עבודות קרבן אלא שפסול בה טריפות ורביעה כמו שפסול בקרבנות, וכן שלא לשמה [דלרש"י (ריש זבחים) הוא חסרון בקרבן גופיה, ולא פסול מחשבה דעבודה גרידא], אבל לא שהפרה חשיבא כחטאת. ועיקר הדבר מבואר ברש"י יומא (מב.) שפירש הסוגיא בהא דאמר רב שחיטת זר בפרה פסולה, ד'אלעזר' ו'חוקה' כתיבא בה. ומקשה פרו של אהרן נמי כתיב אהרן וחוקה ואעפי"כ אמר רב שחיטת פרו כשרה בזר. ומשני שאני פרה דקדשי בדק הבית היא. ומקשה ולאו כל-דכן הוא (דשחיטת פרו דקדשי מזבח כשרה בזר ושחיטת פרה דקדשי בדה"ב פסולה). אמר רב שישא בריה דרב אידי מידי דהוה אמראות נגעים דלאו עבודה היא ובעיא כהונה. ופרש"י 'שאני פרה דקדשי בדה"ב היא - כלומר אין בה קדושת המזבח אלא קדושת דמים בעלמא שהרי שחיטתה בהר המשחה הלכך אין צד עבודות נחלקות בה וכל העבודות שוות בה'. פירוש דבריו, דאי נכשיר שחיטת פרה בזר כשחיטה דעלמא, אין לנו לחלק בין השחיטה לשאר עבודות דהא לאו קדשי מזבח היא אלא בדק הבית ואין בה חילוקי עבודות. ומדהצריך הכתוב כהן, הרי ממילא מוכח שגם בשחיטה צריך כהן דהא אין בה חילוק עבודות, והיינו טעמא - הלא קדשי בדק הבית היא ואין בה תורות 'עבודה' - מידי דהוה אמראות נגעים דהגם דאינן 'עבודה' בעי כהונה.

העולה מפירושו שבעצם כל עבודות הפרה הוו כשחיטה שאינה עבודה משום דקדשי בדק הבית היא, וממילא כל הפסולים כשרים בהם וכשיטתו בזבחים וביומא הנ"ל, ורק דין מסויים הוא במעשה הפרה להצריך כהונה. [ולא קשיא מסוגית הגמ' בע"ז כג: שלפי גירסת רש"י שם נראה לכאורה דלחכמים פרה קדשי מזבח היא כמוש"כ התוס' שם - שכבר מבואר בתו"י ביומא דאף לגירסה זו נקטינן דלכו"ע קדשי בדק הבית היא ולא קדשי מזבח, וכדנקיט הש"ס בכל מקום].

וא"כ נתישבו דברי רש"י ביומא וביבמות הנ"ל, דפסול טמא שפיר מצינן למילף מ'חטאת' לכל מעשי הפרה, כי אמנם אין בפרה לתא דעבודות קרבן, וא"כ כך לי עבודות הדם או אסיפת האפר והזאת המים, כולן כאחד תורת 'מעשה הפרה' עליהן. והילפותא ד'חטאת היא' מלמדתנו דכשם שבשאר קרבנות הקרבה בטומאה פוסלת [והיא תורת הקרבה לעצמה, וכדמצינו בקרבן ציבור הקרב בטומאה שיש בו חילוקי דינים מהקרבה בטהרה - ובזה שונה פסול טומאה משאר פסולי עבודה, שהיא חלה בחפצא דקרבן], כך הפרה אינה כשרה בטומאה.[[3]](#footnote-4)

**ד**) ועתה נבוא לבאר שיטת התוס'. הנה לדעתם גם פסולי עבודה שמצד העובד פסולים בפרה, כגון בעל מום, וכנ"ל. [וכבר עמדו על מקור דבריהם דבע"מ פסול. וע' בספרי חקת ובאמבוהא דספרי על הספרי זוטא, ובתוספתא (פרה ג,ב) במעשה דריב"ז 'צרם לו באזנו' ובמנחת ביכורים. וכן מפורש בר"ח יומא מג כהתוס' שבע"מ פסול. ובמנ"ח נמצאת סתירה בדין זה - ע' במצוה שצז,טו ומצוה ערה,יא. ובמש"ח (חקת) צדד מדנפשיה להכשיר בעל מום, דומיא דמראות נגעים].

ונראה שטעמם הוא דס"ל דמ'חטאת היא' ילפינן דבפרה איכא תורת קרבן, ועבודותיה נחשבות עבודות קרבן, ולכן נוהגים בהן כל דיני העבודות אף אותם שמצד העובד. ואזלי התוס' לשיטתייהו שנתקשו (בזבחים יז וביבמות עד) היאך למדים הקולא של טבו"י מהזאת מי חטאת לשאר עבודות הפרה דהלא עבודות גמורות הן, משא"כ הזיית המים אינה צריכה כהן.

ולפי זה אזיל הר"ש לשיטתו בכמה מקומות, שכתב (בפ"ב דפרה מ"ג) ככל דברי התוס' בחולין הנ"ל. ונקט (בפ"ד שם) ששריפת הפרה כשרה בלילה מדכתיב 'חטאת היא' ושריפתה כהקטרת האימורין בחטאת הנעשית בלילה. ובמקדש דוד (ז) הוכיח מזה שס"ל להר"ש ששרפת הפרה יש בה כעין עבודת הקטרה דקרבנות. ועוד כתב הר"ש לשיטתו זו (בפ"ד) דמחשבת פיגול פוסלת בפרה, וכ"כ הרא"ש. והלא ליכא פיגול אלא בקרבן שיש בו אכילת אדם או מזבח (ע' זבחים מד.), ומאי אכילה איכא בפרה והלא ליכא מתן דמים על המזבח ולא הקטרת אימורין. ומוכח שסובר הר"ש ששריפת הפרה על מערכתה יש לה תורת הקטרה. והיינו כשיטת בעלי התוס' דאיכא חלות 'קרבן' בפרה ועבודותיה 'עבודות קרבן' נינהו.

אך אם כן יש להקשות הלא במשנה בשקלים (ד,ב) מבואר שהפרה באה מתרומת הלשכה ולא מקופת בדק הבית, וביאר הריבב"ן משום דכתיב בה 'חטאת היא'. אבל התוס' בב"ק (עז:) נתנו טעם אחר, משום שהיא נצרכת להכשר הקרבנות, לטהר הכהנים לעבודה. והשתא, בשלמא לרש"י שאין עלה דין 'קרבן' צריך לבקש טעם לכך שבאה מתרומת הלשכה, אבל התוס' לשיטתייהו מאי קשיא להו והלא תורת קרבן עלה.

ועוד, הנה המקד"ד (לה) הוכיח מדברי התוס' (ב"ק עז.) דפרה אדומה שנפסלה אין בה דין שריפה של פסולי המוקדשין. וגם זה צריך באור, להתוס' שיש בה תורת קרבן מאי טעמא אין שריפתה כשריפת קדשים שנפסלו.

ומוכח מזה שאין הכוונה בהך דחטאת קרייה רחמנא דהפרה קרבן בעצם מהותה, דהא קדשי בדק הבית היא, רק נתרבה שעד כמה שהיא עומדת למצוותה, נוהגים בה ובעבודותיה דיני קרבן בפועל, אבל אינה קרבן בעצם. ולכן אין בה דין שריפת פסולי המוקדשין, ולכן נתקשו למה באה מתרומת הלשכה - כי כלפי שאר הלכות שאינן נוגעות לכשרותה בפועל ולעבודותיה, אין בה תורת קרבן.

ואם כן, זהו עומק דברי התוס' בחולין הנ"ל, דדוקא לענין הכשר הפרה עצמה איקרי 'חטאת', אבל כגון עשיית תמורה שהיא בהמה אחרת, או לענין גיזה ועבודה - אין נוהג בה דין 'חטאת' כלל, שהרי בעצם אינה קרבן, ורק לענין הנוגע לעשיותיה יש בה תורת קרבן בפועל.[[4]](#footnote-5)

ובעיקר דברי המשנה בשקלים דפרה אדומה באה מתרומת הלשכה, יעויין ברמב"ם שכתב (מעילה ב,ה) פרה אדומה מועלין בה משהוקדשה עד שתעשה אפר, אעפ"י שהיא כקדשי בדק הבית הרי נאמר בה חטאת היא, ותנאי ב"ד הוא שלא ימעול אדם באפר הפרה. וכבר עמד הכס"מ על מה שכתב הרמב"ם 'אעפ"י שהיא כקדשי בדה"ב' אטו קדשי בדה"ב לית בהו מעילה. והגר"ח (שם) פירש פשט דברי הרמב"ם לאידך גיסא, שהוקשה לו אמאי אין מועלין משתעשה אפר והלא קדשי בדה"ב היא ואין בה דינא דנעשית מצוותו בגמר עשיותיה, [וכפי שהאריך הגר"ח שם לייסד שדין 'נעשית מצוותו' נאמר רק בקדשי מזבח דהמעילה בהן היא מצד שעומד הדבר למצוותו, ולא בקדושת בדה"ב שהקדושה נובעת מחמת דין הממון של ההקדש]. ועל זה תירץ דגזה"כ היא מ'חטאת היא' שאין בה מעילה לאחר שנעשית מצוותה. יעו"ש בהרחבה. וכן פירש הר"י קורקוס בדרך אחת, שדברי הרמב"ם קאי על סוף דבריו, לבאר אמאי אין מועלין משתעשה אפר.

אך מלבד דפשטא דמלתא אין נראה שזו כוונתו, גם קשה מפיה"מ להרמב"ם (פ"ד דפרה) שנראה להדיא שכוונתו להקשות על עיקר דין מעילה בפרה.

ואמנם בחזו"א פירש שהוקשה להרמב"ם דבשלמא אם היתה הפרה כקדשי מזבח, שפיר מועלים בה הגם שאיננה באה מקופת בדק הבית, דמ"מ קדושה למצוותה ומצד זה יש בה מעילה כבכל הקרבנות, אבל כיון דקדשי בדה"ב היא הרי אין לבוא אלא מצד לתא דממון, והלא הפרה איננה באה מקופת בדק הבית אלא מתרומת הלשכה, וכמו חומת העיר ומגדלותיה שאין בהם מעילה כיון שבאים משיירי הלשכה, אף בפרה לכאורה תהא דינה כחומות העיר שהרי מעשיה מעשה חול לטהר טמאי-מתים. [ונראה שזו כוונת הכס"מ בתירוצו, שפירש דה"ק אע"פ שאינה קדשי מזבח וגם אינה קדשי בדה"ב אלא דומה לקדשי בדק הבית, וכיון שאינה קדשים ממש לא היה מן הדין שימעלו בה - אלא דקרייה רחמנא חטאת].

ואמנם דוק ותשכח שהרמב"ם שינה מלשון הגמרא ונוקט בכ"מ 'כקדשי הבית' בכ"ף הדמיון - דלאו קדשי בדה"ב ממש הן, שהרי היא באה מתרומת הלשכה.[[5]](#footnote-6)

1. שמא יש מקום לומר (ועיקר הדבר בזרע אברהם יד,יב), כיון שאינה קדשי מזבח, שחיטתה דומה יותר לשחיטת חולין [ביחוד למה שיתבאר בפנים לשיטת רש"י דאין בה תורת עבודות קרבן, א"כ שחיטתה בעצם היא שחיטת חולין. וכן לר"ש שנפדית אפילו ע"ג מערכתה הרי דשחיטתה יכולה להועיל לה כשחיטת חולין לכשתפדה], א"כ גם חולין חשיבי 'מינה' דמחריב בה, הלכך הגם דילפינן מחטאת ובחטאת גופיה כשר, סו"ס ילפינן דכל מחשבת מינה פסלה בה, רק בחטאת חולין לאו מינה הוא ובפרה הוי מינה.

   עוד י"ל, אי נימא דחטאת לשם חולין הגם דכשרה אך לא עלתה לשם חובה (כאביי בזבחים מו. אך י"א דלא קיי"ל הכי), י"ל דפרה אדומה שבאה לטהר ולא לרצויי, אין שייך בה חובה ונדבה הלכך תפדה [כדוגמת הא דאמר רב במנחות ד בקרבנות הבאים להכשיר ולא הכשירו דפסולין של"ש. וע"ע בשיעור מא,ג לענין פסח לשם חולין]. וע"ע זר"א יד,יג וקהלות יעקב זבחים ג דרכים נוספות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לדון לפי"ז אם כשרה בלילה. ואין הדבר ברור (ע' בסוגיא ביומא מב-מג ור"ש ורא"ש פרה ד ועוד). וכן לענין שמאל ויושב (ע' מנ"ח שצז,טו; קר"א זבחים יז; חזו"א פרה ח,ח). [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ב לפי מהלך זה אמאי שלא רחוץ יו"ר פסול לפרה (לחכמים בפ"ד מ"א) משום 'חטאת היא' (כמוש"כ בפיה"מ לר"מ שם וברע"ב), הלא אין בה דיני עבודת קרבן. ובשלמא לדרך הגרי"ז יש מקום לומר דשאני משאר פסולי עבודה דהעבודה גופא טעונה קיו"ר (כפי שנתבאר בשיעור פרשת תצוה תשס"ז), אבל השתא דאמרינן דאין בה תורת 'עבודת קרבן' כלל רק ילפינן מ'חטאת' לדינים שבגופה, מהי תיתי לפסול שלא רחוץ יו"ר. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"ע בריטב"א ובמאירי ע"ז כג דלא קרייה רחמנא חטאת אלא בשאתה מזה ממנה ולא כשאתה בא לפדותה והכי כתיב קרא 'למי נדה חטאת היא' לומר דכשיהיה למי נדה היא כחטאת.

   וע"ע דבר אברהם ח"א ז ואו"ש סופ"א דפרה וקהלות יעקב מנחות כז. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך י"ל בפשיטות שאינה קדשי בדק הבית כמשמעות הפשוטה, שאינה מצרכי הבית. וזו גם כוונת רש"י בשבועות יא: 'דקדושת בדק הבית היא - כלומר אינה מקדשי מזבח ליקדש קדושת הגוף'. [↑](#footnote-ref-6)