75 בלילה עבה א - בדעת ר_ת, ובקו_ הראשונים על דבריו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק וישב כ' כסליו תשע"ב

**א**

א] ברכות דל"ז: תוד"ה לחם העשוי לכותח, ופסק ר"ת אם כן בניבלי"ש ורישולא"ש דתחלתן עיסה מברכין עליהן המוציא וחייבין בחלה אע"פ דסופן סופגנין, ומתחלה היה ר"ל ר"ת דדוקא חייבין בחלה דמצות חלה בעודן עיסה דכתיב עריסותיכם והואיל שהיו מתחלה עיסה חייבין בחלה, אבל מן המוציא פטורים דעכשיו הם סופגנין, ול"נ דהא לעיל קתני נטלן לאכלן מברך עליהן המוציא גבי מנחה אע"פ דעכשיו הם סופגנין שהמנחות מטוגנות בשמן, עכ"ל.

והנה לפ"מ שהי' סבור ר"ת מתחילה דתחילתו עיסה וסופו סופגנין חייב בחלה, אף דלאחר שיבשלוהו אין עליו תורת לחם ואין מברכין עליו המוציא, הרי מבו' דאף שעשה העיסה ע"מ לבטלה מתורת לחם לבסוף ה"ה חייבת בחלה.

אך לפ"מ שחזר בו ר"ת וס"ל דאף מברכין עליהן המוציא, והרי דאף לאחר שבישלן יש עליהן תורת לחם, לכאו' שפיר י"ל דמודה ר"ת דאם עשה העיסה ע"מ לבטלה מתורת לחם, אינה חייבת בחלה, ואך דכל דתחילתה עיסה, הרי אף כשיבשלנה לבסוף יש עלי' תורת לחם, ונמצא שלא עשאה כלל ע"מ לבטלה מתורת לחם, וע"כ היא חייבת בחלה.[[1]](#footnote-2)

וכן כתב בחזו"א יו"ד סימן קצ"ט סק"ה וזרעים ליקוטים סימן ה' סק"ב בדעת תר"י, ז"ל, דאחרי דמסיק ר"ת דתחלתו עיסה וסופו סופגנין מברכין המוציא משום דיש עליו תוריתא דנהמא, שוב אין ראי' דמחשבתו בתחלה שלא לעשות לה תוריתא דנהמא נמי חייבת, דעיקר ראית ר"ת מתחלתה עיסה וסופה סופגנין ולדעת ר"ת גם סופה לחם גמור, אבל לעשותה לקשי"ן כיון דאין סופו לחם גם מחשבה מתחלה לכך מהני לאפוקה מדין עיסה לענין חלה, וזו דעת הר"י, עכ"ל, וכ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ.

ב] אמנם הנה התוס' כתבו עוד, ז"ל, ורימשיי"ש אף על גב דחייבין בחלה שהיו עיסה מתחלה, פטורין מהמוציא ואין מברכין עליהם אלא במ"מ דלי"ב תוריתא דנהמא, עכ"ל, וכ"כ הרבה מן הראשונים בדעת ר"ת, וכ"נ להדיא גם בד' ר"ת בספה"י סימן שד"מ דוירמישלש דלי"ב תוריתא דנהמא לא מיפטרא אלא מברכת המוציא.

ולפ"ז הרי מבו', דגם לפ"מ שחזר בו ר"ת וס"ל דאף מברכין עליהן המוציא משום דיש עליהן תורת לחם גם אחר בישולן, מ"מ ס"ל נמי דאף בגונא שאין עליהן תורת לחם אחר בישולן, מ"מ הן חייבין בחלה, ול"מ מה שדעתו לבטלן מתורת לחם לפטרן מן החלה.

ונמצא דבד' ר"ת נתחדשו תרי מילי, חדא דבלילה עבה חשיבא לחם אף כשנתבשלה, ועוד, דבלילה עבה חייבת בחלה אף כשדעתו לבטלה מתורת לחם.

ובפשוטו הי' נראה דהני תרי מילי לא שייכי אהדדי, דדינא קמא הוא דין בהלכות לחם, דהגם דבלילה רכה אינה נעשית לחם אלא ע"י אפי' בתנור, מ"מ בלילה עבה נעשית לחם אף ע"י בישול, ודינא בתרא הוא דין בהלכות חלה, דל"מ מחשבה לבטלה מתורת לחם לפטור העיסה מן החלה.

ג] אמנם הנה מד' רבותינו הראשונים ז"ל מבו' לא כן, דהנה הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה פליג ע"ד ר"ת, וכתב שם, ז"ל, עוד א"ר יוחנן בירושלמי העושה עיסה על מנת לחלקה בצק פטורה מן החלה, ומתוך הסברא כ"ש עושה עיסה ע"מ לעשותה סופגנין וכו', ומחלות תודה יש ראיה לפי מה שאפרש בבבא שאחר זו, עכ"ל, ומה שהביא מחלות תודה, היינו לפ"מ שפירש שם מ"ו דאף דעדיין לא הקדישן, מ"מ כיון שגלגלן ע"ד הקדש מיפטרי.

גם הרמב"ן בהל' חלה כתב להוכיח שלא כד' ר"ת, ז"ל, ואנן לא חזינן להך סברא ולא סלקא לן כהוגן וכו', התם אשכחן בירושלמי דפרישו בה וכו' תיפתר שעשאה משעה ראשונה שלא יאכלו הרועים ממנה, וכיון דמסקנא הכין שמעינן מינה דעיסת הכלבים אפי' עשאה מסלת נקי' כמצתו של שלמה כיון דאדעתא דכלבים פטורה מן החלה, וה"נ דינא דסופגנין אע"פ שגלגל העיסה כדרכה, כיון דע"ד לעשותה סופגנין הוא שגלגל ובסוף נמי עשאה סופגנין פטורה וכו',[[2]](#footnote-3) וכן הקנובקאות ששנינו חייבות, מפרש עלייהו בירושלמי שלא תאמר הואיל ועתידה להחזירה לסלתה תהא פטורה מן החלה, מ"ט כיון דקאפי' לה בתנור או באלפס ונעשית לחם קודם שמחזירה לסלתה לא מיפטרא במחשבה דמעיקרא, מ"ט לחם כתיב והא איתעבידא לחם, הא חשיב עלי' בשעת גלגול לדבר שאינו עושה אותה לחם בסוף פטורה ותו לא מידי, עכ"ל, ובהמש"ד כתב הרמב"ן, ז"ל, ירושלמי רבי יוחנן שכן העושה עיסה ע"מ לחלקה בצק פטורה מן החלה וכו', וש"מ מינה שהעושה ע"מ לפטור פטורה ואע"פ שנתגלגלה בענין חיוב, עכ"ל, וכונתו להוכיח שלא כד' ר"ת.

גם הרא"ש בהל' חלה סימן ב' הביא באורך לד' הר"ש והרמב"ן שהוכיחו שלא כד' ר"ת מכל הני דוכתי.

והדברים צ"ב, דמה הוכיחו הראשונים מהא דהעושה עיסה ע"ד פטור פטורה, שלא כד' ר"ת דתחילה עיסה וסופה סופגנין חייבת, הרי הראשונים גופייהו הביאו ד' ר"ת דכל דתחילתה עיסה וסופה סופגנין אף יוצאין בה יד"ח מצה, והרי דיש עלי' תורת לחם אף לאחר שבישלה, וא"כ נמצא דאין עשייתה כלל ע"ד שלא לעשותה לחם, וא"כ אף דנימא דהעושה עיסה ע"ד פטור פטורה מן החלה, מ"מ שפיר יש לחייב בתחילתה עיסה וסופה סופגנין, משום דאף בסופה יהא עלי' תורת לחם, וצע"ג.[[3]](#footnote-4)

ד] עוד צ"ע במה שנקט הרמב"ן דלדעת ר"ת בלילה עבה שעשאה להאכילה לכלבים חייבת בחלה, ומכח זה תמה ע"ד ר"ת, וצ"ב, דאף לפ"מ דס"ל לר"ת מתחילה דבלילה עבה חייבת בחלה אף שדעתו לבשלה ולבטלה מתורת לחם, ול"מ מה שמחשבתו ע"ד פטור לפטרה מן החלה, לכאו' כ"ז הוא בעיסה שבלילתה עבה דהשתא היא עיסה גמורה, ואך דמחשבתו הוא לבטלה אח"כ מתורת לחם, ובזה ס"ל לר"ת דלא אזלינן בתר מחשבתו, וגם דין ע"מ לחלק דמי לזה, דהשתא יש בה שיעור, ודעתו לחלקה אח"כ, אך בעיסת הכלבים דפטורה הוא משום שלא נעשית ע"ד אכילה, הרי דהך פטורא קיים בה גם בעודה עיסה שאין היא עומדת לאכילה, דלא שייך כלל לומר דפטורא דעיסת הכלבים הוא משום שמחשבתו ע"ד פטור, שהרי גם אחר אפייתה הויא בצורת פת גמורה, וכל פטורה הוא משום שאינה עומדת לאכילת אדם, והך פטורא קיים בה גם בעודה עיסה, וא"כ בדין דגם לדעת ר"ת תהא פטורה מן החלה, ועמש"נ להלן ענף ו' דבאמת בד' ר"ת גופי' מבו' דס"ל דעיסת הכלבים פטורה מן החלה אף בשבלילתה עבה, ועמש"נ שם בזה.

**ב**

ה] ובפשוטו הי' נראה בביאור ד' הראשונים בזה, דהנה בעיקר דעת ר"ת דס"ל דבלילה עבה שבישלה מברכין עלי' המוציא, נראה בד' החזו"א בגליונות שם דהוא משום דבלילה עבה דהויא טפי כצורת לחם, ה"ה נעשית לחם גם ע"י בישול.

אמנם הנה בחי' הגר"ח בהל' חו"מ כתב בתו"ד, ז"ל, הרי דשיטת הר"ת דבבלילתו עבה משעת עיסה הוא דאית ביה דין לחם,[[4]](#footnote-5) וכן עיין ברא"ש שם דלשיטת ר"ת גם לענין חלה וברכת המוציא דין לחם ביה משעה שנעשה עיסה, עכ"ל, והרי דמפרש דיסוד ד' ר"ת הוא דהעיסה עצמה יש עלי' דין לחם, וע"כ הוא דאף כשבישלה מברכין עלי' המוציא, ועד"ז כתב בחזו"א או"ח סימן כ"ו סק"א, ז"ל, אבל דעת ר"ת דהוי לחם בשעת עיסה, אלא שאין לחם עד שיהא ראוי לאכילה, וכל שנגמרה לאכילה ואפי' ע"י בישול הוי לחם, עכ"ל.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בד' הריב"ש סימן כ"ח, ז"ל, אבל בלילתו עבה, דלחם הוא לענין חלה משעת גלגול, גם לענין המוציא יש לו דין לחם אפי' ע"י משקה וכו', עכ"ל, וכ"כ הגר"ז בסימן קס"ח סט"ו, ז"ל, אבל כל דבר שבלילתה עבה לגמרי "שיש עליו תורת לחם בשעת לישה", י"א שאפילו ריככו במים ועשאו סופגנין ובשלו במים או טיגנו במשקה לא נתבטלה תורת לחם ממנו לענין המוציא וברהמ"ז וכו', עכ"ל.

ו] והנה בל' הריב"ש נראה להדיא, דגם הא דס"ל לר"ת מתחילה דבלילה עבה חייבת בחלה אף שדעתו לבשלה, הוא משום הך מילתא דבלילה עבה חשיבא כלחם משעת גלגול.

והביאור בזה, דהנה בטעם החולקים ע"ד ר"ת וס"ל דבלילה עבה אינה חייבת בחלה בשדעתו לבשלה, כתב בפי' הר"ש מכת"י בחלה שם, ז"ל, ושמא היינו טעמא דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשוי' ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתוב והי' באכלכם מלחם הארץ, עכ"ל, וכעי"ז כתב בס' המכריע סימן ס"ג, ז"ל, ואע"ג דעיקרה הויא מן העיסה, מ"מ בעינן שתהא עשויה העיסה ע"ד לאפותה בתנור משום דכתיב לחם, אבל אם לש העיסה ע"ד לעשות ממנה סופגנין ואסקריטין וחלת המסרת אע"פ שהיתה עיסה קשה פטורה היא משום דבעינן לחם וליכא, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בהל' חלה שם.

ובדעת ר"ת דסבר מתחילה דבלילה עבה חייבת בחלה אף שדעתו לבשלה ולא יהא עלי' תורת לחם, הי' מקום לומר דהוא משום דס"ל דבקרא דראשית עריסותיכם לא כתיב לחם, וע"כ אף עיסה שאינה עומדת להיות לחם חייבת בחלה, והא דכתיב בקרא והי' באכלכם מלחם הארץ, הוא דין נוסף, דאף בלילה רכה שאין עלי' תורת עיסה, מ"מ כשעשאה לחם ה"ה חייבת בחלה, וכ"נ בפמ"ג מש"ז סימן קס"ח סקט"ז, ונת' להלן סקי,ח.

אך מד' הריב"ש למדנו דטעמא דס"ל לר"ת דבלילה עבה חייבת בחלה אף בשדעתו לבשלה, אף דכתיב בקרא לחם, הוא משום דס"ל דכבר בעודה עיסה חשיבא כלחם לענין חלה, וע"כ אף שדעתו לבשלה ולא יהא עלי' תורת לחם, מ"מ כיון דהשתא יש עלי' תורת לחם ה"ה חייבת בחלה.

ז] ובזה מתפרש היטב מה שהוסיף ר"ת דאף מברכין עלי' המוציא, ומשמעות ד' הראשונים דהוא חד דינא עם הא דס"ל מתחילה דהיא חייבת בחלה, ואך שהוסיף דאף מברכין עלי' המוציא, ולכאו' לפו"ר ב' דינים נפרדים הם.

ולפמש"נ הוא מתבאר היטב, שהרי הא דמתחילה ס"ל לר"ת דהיא חייבת בחלה, הוא משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' דין לחם לענין חלה, ואך דמתחילה ס"ל דאף דלענין חלה יש עלי' דין לחם, מ"מ כיון דאין מברכין על עיסה המוציא עד שנאפית והיא ראוי' לאכילה, וכ"ז שלא נאפית אין עלי' תורת לחם גמור לענין ברכה, הרי דבעינן שיאפה אותה בתנור כדרך פת, וכל שלא אפאה בתנור אין עלי' תורת לחם לענין ברכה, ובזה הוא שחזר בו ר"ת דכ"ה שיש עלי' תורת לחם לענין חלה, אף יש עלי' תורת לחם לענין ברכה, והגם דאין מברכין עלי' המוציא עד שנאפית ונעשית ראוי' לאכילה, מ"מ לענין זה ל"ב אפי' דוקא, אלא אף אם נגמרה לאכילה ע"י בישול הויא לחם גמור.

וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן קס"ח סט"ו, ז"ל, אבל כל דבר שבלילתה עבה לגמרי שיש עליו תורת לחם בשעת לישה, י"א שאפילו ריככו במים ועשאו סופגנין ובשלו במים או טיגנו במשקה לא נתבטלה תורת לחם ממנו לענין המוציא וברהמ"ז, כמו שלא נתבטלה ממנו לענין חלה, עכ"ל, והרי דהא דמברכין עליו המוציא, הוא חד דינא עם הא דהוא חייב בחלה, אשר הוא משום דכבר יש עליו תורת לחם בשעת לישה, ולא בטל מיני' תורת לחם זה בבישולו וטיגונו.

ח] ולפ"ז הי' נראה, דזהו מה שהוכיחו הראשונים שלא כד' ר"ת מהא דפטרינן במגלגל עיסה ע"ד פטור, והיינו משום דכל הא דפטרינן במגלגל ע"ד פטור, הוא רק משום דהא דעיסה חייבת בחלה הוא מכח שהיא עומדת להיות לחם באפייתה, ובזה הוא דאמרינן דכל שבשעת האפי' תהא פטורה, ה"ה פטורה עכשיו מן החלה,[[5]](#footnote-6) אך לדעת ר"ת דחיוב עיסה בחלה הוא משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' תורת לחם, אין לפטור כלל מכח מה שתהא פטורה בשעת אפי'.

ויש להוסיף, שהרי כל הא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה פטורה, הוא רק בשדעתו לחלקה בעודה בצק, אך כל שעושה ע"מ לחלקה לאחר אפי' ה"ה חייבת בחלה, וכמש"א בירושלמי ע"מ לחלקה "בצק", וכ"ה להדיא בד' כמה מקמאי, אך יש חולקים ע"ז, ואכמ"ל, והיינו משום דבשעת אפי' דחל עלי' תורת לחם הי' בה כשיעור, וזה ע"ד שפירש הרמב"ן בטעם הא דקנוקבאות חייבות בחלה אף שדעתו להחזירו לסלתה לאחר האפי', וע"כ לדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה יש עלי' תורת לחם, הרי דכ"ה דאם דעתו לחלקה לאחר אפי' לא מיפטרא, הי' בדין דגם אם דעתו לחלקה קודם אפי' לא מיפטרא, שהרי כבר חל עלי' תורת לחם בעודה עיסה.

ט] אמנם באמת אי"ז מתישב, שהרי הר"ש הוכיח שלא כד' ר"ת גם מהא דפטרינן בעושה עיסה ע"מ להקדישה, והנה בד' הר"ש שם מ"ו מבו' להדיא, דהעושה עיסה ע"מ להקדישה פטורה אף בשדעתו להקדישה לאחר האפי', והרי דאף שדעתו להקדישה לאחר שיחול עלי' תורת לחם, מ"מ כיון שאינה עומדת לאכילת הדיוט אלא לאכילה דהקדש, לא מיחייבא בחלה, וא"כ הדק"ל דמה הוכיח הרא"ש מינה שלא כדעת ר"ת, הרי אף לדעת ר"ת דחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, מ"מ כיון שדעתו להקדישה ואינה עומדת לאכילה דהדיוט, לא מיחייבא בחלה.

ועד"ז קשיא גם בד' הרמב"ן שהוכיח שלא כד' ר"ת מעיסת כלבים דאינה חייבת בחלה משום שעשאה ע"ד כלבים, והנה הרי עיסת כלבים ליכא שינוי וגירעון באפייתה, והי' ראוי שיחול עלי' תורת לחם באפייתה, והא דמיפטרא מן החלה וגם אין עלי' תורת לחם לשאר מילי, הוא משום דאינה עומדת לאכילת אדם, וצ"ע דא"כ מאי קשיא מינה ע"ד ר"ת, הרי אף דס"ל לר"ת דעיסה שבלילתה עבה חייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, מ"מ כל שעשאה ע"ד כלבים ואינה עומדת לאכילת אדם אין עלי' תורת לחם וה"ה פטורה מן החלה.

**ג**

י] וע"כ הי' נראה לפרש בזה, דהנה הב"ח בסימן קס"ח נקט, דאף לדעת ש"ר דפליגי ע"ד ר"ת וס"ל דבלילה עבה שבישלה אין מברכין עלי' המוציא, מ"מ שעשאה מתחילה ע"ד לאפותה ואח"כ נמלך ובישלה או טיגנה, הוי לחם גמור ומברכין עליו המוציא.

ובחזו"א סימן כ"ו סק"ג תמה ע"ד הב"ח, שהרי יסוד ד' הראשונים החולקים ע"ד ר"ת, הוא משום דס"ל דעיסה לא חשיבא כלחם, ולא חייל עלי' תורת לחם אלא באפי' בתנור, וע"כ הגם דלענין חלה מחייבינן היכא שהי' דעתו לאפותה ונמלך, והיינו משום שכבר נתחייבה בשעת גלגול שהיתה עומדת ליעשות לחם ותו לא מיפטרא, אך לענין ברכה כל שלא נאפית בתנור אין עלי' תורת לחם.

וכ"ה להדיא בד' רי"ו נתיב ט"ז ח"ה, ז"ל, ורבינו שמשון חולק עליו וכתב שאפילו בלילתו עבה אם בשלה או טגנה אין מברכין עלי' המוציא "ואפי' נתחייבה העיסה בחלה" ואפילו שיש עלי' תוריתא דנהמא, דל"ד ברכת המוציא לחלה, דחלה בתר גלגול העיסה אזלינן אבל ברכת המוציא הכל הולך אחר שעת אפיה, עכ"ל.

יא] אמנם הנה הב"ח למד לזה מד' הטור שם, שכתב דכל דבר שבלילתו עבה אפי' בישלו במים או טיגנו בשמן לחם גמור הוא וחייב בחלה ומברכין עליו המוציא, והרי הטור ביו"ד סימן שכ"ט הכריע לעיקר שלא כד' ר"ת אלא בלילה עבה שעשאה ע"ד לבשלה אינה חייבת בחלה, ובע"כ דד' הטור הכא קיימי בשעשאה ע"מ לאפותה, ובכה"ג הוא שכתב דאף אם נמלך אח"כ ובישלו במים או טיגנו בשמן הוי לחם גמור, וכן פירש הפרישה שם בד' הטור.

ומצאתי הדין מפורש כן בד' הסמ"ק מ' קנ"א, ז"ל, וכל דבר שתחלתו עיסה ואח"כ "נמלך" לעשותו סופגנין מברכין עליו המוציא וחייב בחלה וטעון נט"י, עכ"ל, והנה בהמשך ד' הסמ"ק שם נסתפק בדין בלילתו עבה שבישלו אם חייב בחלה ומברכין עלי' המוציא, ועיי"ש בהגה' ר"פ שפירש דמספק"ל אם כדעת ר"ת או כדעת הר"ש, ומבו' בדבריו שם דד' הסמ"ק מתחילה הם כדעת הר"ש, ומבו' לפ"ז בד' הסמ"ק, דכל שהי' דעתו מתחילה לאפותו בתנור ואח"כ נמלך לעשותו סופגנין, אף מברכין עליו המוציא, וכד' הב"ח.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דלדעת ש"ר לא חייל שם לחם אלא ע"י האפי', א"כ מה מהני הא דמתחילה הי' דעתו לאפותה בתנור, הרי מ"מ כל שנמלך ובישלה, היאך יחול עלי' תורת לחם.

יב] ונראה ללמוד מד' הסמ"ק והטור דמפרשי, דאף דלא קי"ל כר"ת ועיסה שבלילתה עבה שדעתו לבשלה אינה חייבת בחלה, אין הטעם בזה משום דעיסה אין עלי' תורת לחם כלל, וכל הא דהיא חייבת בחלה הוא משום דסופה להיות לחם אף דאכתי אין בה תורת לחם, וע"כ כל שאין סופה להיות לחם לא מיחייבא בחלה, אלא לעולם חיוב עיסה בחלה הוא משום שיש עלי' תורת לחם בעודה עיסה, ואך דכל הא דיש עלי' תורת לחם הוא מכח מה שהיא עתידה להיות לחם, וע"כ כל שדעתו לבשלה ואינה עתידה להיות לחם, אין עלי' תורת לחם.

ואשר ע"כ כל שהי' דעתו מתחילה לאפותה וחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, תו אף אם נמלך ובישלה עדיין יש עלי' תורת לחם, וע"כ מברכין עלי' המוציא.

יג] ולפ"ז י"ל, דגם ר"ת מודה ליסוד הדברים דתורת לחם שעל העיסה הוא מכח מה שהיא עתידה להיות לחם, וע"כ בלילה רכה שאין דרכה לאפותה בתנור ואינה עתידה להיות לחם לא מיחייבא, ואך דס"ל דלא אזלינן בתר דעת האדם, אלא אזלינן בתר העיסה מצ"ע, וכל שבלילתה עבה דמצ"ע היא עתידה להיות לחם, יש עלי' תורת לחם כבר בעודה עיסה, ובזה גופא הוא דפליגי ש"ר וס"ל דלא אזלינן בתר העיסה מצ"ע, אלא אזלינן בתר דעת האדם, וע"כ כל שדעתו לבשלה אין עלי' תורת לחם.

ואשר זהו משה"ק הראשונים ע"ד ר"ת מכל הני דוכתי דחזינן דאזלינן בתר דעת האדם לפטור מן החלה, וכיון דאזלינן בתר דעת האדם, ע"כ בדין דאם דעתו לבשלה ולבטלה מתורת לחם, לא יהא עלי' תורת לחם מעיקרא, וע"ז אין לומר דלא חשיב כמחשבה ע"ד פטור, משום דגם אחר שבישלה יש עלי' תורת לחם, שהרי אדרבה כל הא דכשבישלה יש עלי' תורת לחם, הוא משום דכבר חייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, וע"ז הוא דאמרינן דאדרבה כיון שדעתו לבשלה ואינה עתידה להיות לחם, אין עלי' תורת לחם בעודה עיסה.

ובזה הי' מתישב גם מה שנקט הרמב"ן דלדעת ר"ת עיסת הכלבים שבלילתה עבה חייבת בחלה, אשר צ"ע שהרי בעיסת הכלבים לא אתינן לפטרה מן החלה משום שמחשבתו ע"ד פטור, אלא משום דכבר השתא אינה עומדת לאכילת אדם, וא"כ גם לדעת ר"ת יש לפטרה מן החלה, ולהנ"ל ניחא, דכיון דלדעת ר"ת לא אזלינן בתר דעת האדם אלא בתר העיסה מצ"ע, ע"כ כל שהעיסה עצמה ראוי' לאכילת אדם ה"ה חייבת בחלה, ול"מ מה שדעת האדם להאכילה לכלבים.

יד] אמנם מסברא יש לפקפק בזה, שהרי בעושה עיסה ע"מ לחלק או ע"מ להקדיש, יש עלי' תורת לחם, והנידון אם מהני דעתו, הוא נידון מסוים בהל' חלה, אם עיסה חייבת בחלה כשמגלגלה ע"ד פטור, ולכאו' אין לדמות לזה נידו"ז אם יש על עיסה תורת לחם היכא שדעת האדם לבטלה מתורת לחם, דאי"ז דין מסוים בהל' חלה, אלא הוא נידון בדין לחם לכל התורה, אם כה"ג יש על העיסה תורת לחם.

גם אי"ז מתישב בל' הר"ש שכתב דהטעם לחלוק ע"ד ר"ת הוא משום דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשוי' ללחם, וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתוב והי' באכלכם מלחם הארץ, עכ"ל, ואי נימא דגם לדעת ר"ת כל הא דיש על העיסה תורת לחם הוא מכח שהיא עתידה להיות לחם, ואך דס"ל דלא אזלינן בתר דעת האדם, א"כ הרי ה"ט שכתב הר"ש דעריסותיכם משמע בסתם עיסה העשוי' ללחם וקרא אחרינא מוכיח עליו וכו', אי"ז טעם לומר שלא כד' ר"ת, שהרי גם ר"ת מודה דעריסותיכם הוא עיסה העשוי' ללחם, ואך דס"ל דלא אזלינן בתר דעת האדם אלא בתר העיסה מצ"ע.

טו] ובאמת יש להוכיח לא כן מד' הרמב"ן, דהנה הרמב"ן שם כתב לדעת ר"ת, דעיסת הכלבים שאין הרועים אוכלין ממנה משעת גלגול איחייבא ותו לא מיפטרא אלא כולהו הני פטורי דחלה בשלא גלגל, עכ"ל, ומבו' מזה, דמודה ר"ת דעיסת הכלבים שהיתה בלילתה רכה ואפאה בתנור, אינה חייבת בחלה.

והנה אי נימא דמה שנקט הרמב"ן דלדעת ר"ת עיסת הכלבים שבלילתה עבה מיחייבא בחלה, הוא משום דיסוד דינא דר"ת הוא דאזלינן בתר העיסה מצ"ע ולא אזלינן בתר דעת האדם, א"כ מ"ש בלילתה רכה דמיפטרא כשעשאה לכלבים, הרי כשאפאה ה"ה ראוי' לאדם, וכל מה שיש לפטרה הוא משום שעשאה לאכילת כלבים, וא"כ כ"ה דבבליתה עבה לא מיפטרא בשעשאה לכלבים משום שאנו דנים על העיסה מצ"ע ולא אזלינן בתר דעת האדם, א"כ ה"נ הי' בדין דבלילתה רכה שאפאה ע"ד כלבים תתחייב, ומה נפ"מ בין בלילה רכה לבלילה עבה שאפאה, הרי אף בלילה רכה שאפאה לא מחסר מידי בהפת עצמה ורק מיפטרא מכח מחשבתו.[[6]](#footnote-7)

**ד**

טז] ואשר ע"כ נראה, דלעולם העיקר הוא כמש"נ לעיל ענף ב', דעיקר פלוגתת ר"ת וש"ר הוא, דלדעת ר"ת יש על עיסה תורת לחם, ומכח זה היא חייבת בחלה, וע"כ אף אם בישלה אח"כ יש עלי' תורת לחם ומברכין עלי' המוציא, ואילו לדעת ש"ר אין על עיסה תורת לחם מצ"ע, ורק אם היא עתידה להיות לחם ה"ה חייבת בחלה, והיינו או משום דעי"ז יש עלי' תורת לחם כבר בעודה עיסה, וכמש"נ בדעת הסמ"ק והטור, או משום דלחיוב חלה ל"ב שיהא עלי' תורת לחם, אלא עיסה שעתידה להיות לחם חייבת בחלה.

ומשה"ק הראשונים ע"ד ר"ת מהא דפטרינן מחלה כשדעתו להקדישה וכשדעתו להאכילה לכלבים, הוא משום דכל הא דיש לפטור מחלה משום שהעיסה עומדת לאכילת הקדש ולאכילת כלבים, הוא רק משום דכל חיוב עיסה בחלה הוא משום שהיא עומדת להיות לחם באפייתה, ותורת לחם שחל ע"י האפי' הוא משום דבזה היא מוכשרת לאכילה, ובזה הוא דאמרינן דכל שעשאה לאכילת הקדש או לאכילת כלבים אינה חייבת בחלה, אך לדעת ר"ת דיש על עיסה תורת לחם מצ"ע, והרי דהגם דעיסה לא קיימא לאכילה, מ"מ יש עלי' תורת לחם, א"כ מה לי שדעתו עלי' לאכילת הקדש או לאכילת כלבים, הרי תורת לחם שעל העיסה אינו כלל מכח מה שהיא עומדת לאכילה, שהרי יש עלי' תורת לחם בעודה עיסה אף שאינה ראוי' לאכילה.

ואשר זהו שהוכיחו הראשונים מהא דפטרינן בחלות תודה ובעיסת הכלבים, דכל חיוב עיסה בחלה הוא רק משום שהיא עתידה ליעשות לחם המתוקן לאכילה ע"י אפייתה, וע"כ כל שדעתו עלי' לאכילת הקדש או לאכילת כלבים ואין עלי' תורת לחם באפייתה, אינה חייבת בחלה.

ואשר ע"כ שפיר נקט הרמב"ן בדעת ר"ת דבלילה עבה שעשאה לכלבים חייבת בחלה, ובלילה רכה שאפאה להאכילה לכלבים פטורה מן האכילה, והיינו משום דבבלילה עבה דחייל עלי' תורת לחם בעודה עיסה, ואין תורת לחם שעלי' כלל מכח הא דקיימא לאכילה, הרי דאף אם דעתו להאכילה לכלבים יש עלי' תורת לחם, ומשא"כ בלילה רכה שאינה נעשית כמעשה עיסה, ולא חייל עלי' תורת לחם אלא באפייתה, הרי דכל הא דיש עלי' תורת לחם הוא רק מכח שנתקנה לאכילה באפייתה, וע"כ כל שאינה עומדת לאכילת אדם אין עלי' תורת לחם, ומיפטרא מן החלה.

**ה**

יז] והנה בחי' רבינו דוד פסחים דל"ז: כתב דהרמב"ן נחלק ע"ד ר"ת דמפרש למתניתין בעיסה שבלילתה רכה, דאילו היו מעשי' רכין, ליכא מאן דמחייב במעשה אילפס, ואפי' בתנור נמי פטורה מן החלה, וכעי"ז הק' בחי' מהרמ"ח שם, דאי בלילתן רכה, היאך מחייב ר"י במעשה אילפס, והא לענין חלה בגלגול תליא מילתא, ואפי' אפאו פת בתנור נמי לבסוף פטור מן החלה, עכ"ל, והיינו שהרי בד' ר"ת בספה"י סימן שד"מ מבו' דבלילה רכה דמיפטרא מן החלה, לי"ב גלגול וטמטום, וכ"ה ל' הרמב"ן בהל' חלה ועוד מן הראשונים, וא"כ אף אם אפאה אח"כ אין לנו לחייבה בחלה, דחיוב חלה תלי בגלגול, ועי' גם בפי' ר"ח בסוגיין דמפורש כן בדבריו דכל דליכא גלגול אינו מתחייב בחלה ע,י האפי', וכן דן בזה בתר"י ובמיוחס לריטב"א בסוגיין, וכ"ה מבו' במג"א סי' קס"ח סקמ"א, עיי"ש.

ובדעת ר"ת דס"ל דהגם דבלילתה רכה ולי"ב גלגול, מ"מ מהני האפי' לחייבה, יש שפירשו דהוא משום דע"י האפי' ה"ז מתקשה ונעשה כבלילתה עבה, וע"כ הויא האפי' בזה כעין גלגול, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן תי"ג סוסק"ד שדן לפרש כן לדעת הש"ך והלבוש.

אך כבר נת' מכבר דאין לומר כן, שהרי לפ"ז הי' בדין, דהא דעיסה שבלילתה רכה מתחייבת באפי', ל"ב לזה קרימה בתנור, אלא הוי סגי בדרגת אפי' כזו שמתקשה העיסה עי"ז והויא כבלילה עבה, אך בד' סה"ת סי' פ"ה מפורש דבלילה רכה אינה מתחייבת עד שעת קרימה בתנור.

עוד נתבאר להוכיח דאי"ז הטעם, ממש"כ התוס' בפסחים דמ"א. ד"ה אבל, דהא דבישול מבטל מתורת לחם, היינו רק בבלילתו רכה, דבלילתו עבה לא נפיק מתורת לחם, והנה הרי איירי התם בבישול שאחר האפי', ואפ"ה חלוק בזה בלילתו רכה מבלילתו עבה, והיינו כמו שפירש בחי' בית מאיר שם, דהא דבישול מבטל מתורת לחם היינו דהבישול מבטל להאפי', וע"כ רק בבלילתו רכה, דתורת לחם שעליו הוי מכח האפי', הוא דמהני הבישול לבטל לכח האפי' ובטל מיני' תורת לחם, אך בבלילתו עבה דאי"ל תורת לחם אף בלא אפי', ל"מ הבישול לבטל מיני' תורת לחם, דל"ש לדון כלל שיבטל ממנו הבישול תורת לחם, שהרי אדרבה אף בשלא נאפה כלל מהני הבישול ליתן לו תורת לחם.

והנה אי נימא דאף עיסה שבלילתה רכה הויא ע"י האפי' כבלילתו עבה, א"כ הרי שאף בשבלילתו רכה ל"ה להבישול שאחר האפי', להועיל לבטל מזה תורת לחם, דהגם דהבישול מבטל לכח האפי', אך הרי אינו מבטל להמציאות שנעשית העיסה ע"י האפי' כבלילתה עבה, ואף אם פעמים עיסה שבלילתה עבה שנאפית וחזרה ונתבשלה נעשית כבלילה רכה, מ"מ לאו כללא הוא, וא"כ הרי הוי זה כעיסה שבלילתה עבה שאין הבישול מבטל ממנה תורת לחם, ובע"כ מוכח מזה דעיסה שבלילתה רכה, ל"מ האפי' לחשבה כבלילתה עבה.

וכעת נראה דיש להוכיח עוד, ממש"כ הרמב"ן בדעת ר"ת, דעיסת הכלבים לא מיפטרא אלא בשבלילתה רכה, ועמש"נ לבאר בזה לעיל סקט"ז דהוא משום דכל שבלילתה רכה לא חייל עלי' תורת לחם אלא ע"י האפי' המכשירתה לאכילה, וע"כ כל שאינה עומדת לאכילת אדם אין עלי' תורת לחם, והנה אי נימא דהא דבלילה רכה שאפאה חייבת בחלה, הוא משום דעי"ז הויא כבלילתה עבה, א"כ הי' בדין דכ"ה דבעיסה שבלילתה עבה ל"מ מחשבת כלבים לפטרה, ה"נ בעיסה שבלילתה רכה שנעשית עבה ע"י האפי' לא תועיל מחשבת כלבים לפטרה.

יח] ובטעמא דר"ת דבלילה רכה שאפאה חייבת בחלה, כתב בפמ"ג סימן קס"ח מש"ז ט"ז, ז"ל, דחלה מגלגול עבה אפילו דעתו לבשלה בקדירה חייבת מיד בחלה, "עריסותיכם" כתיב, וכן בלילה רכה ואפה בתנור "לחם" כתיב וחייב, עכ"ל.

ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דהא דלדעת ר"ת עיסה שבלילתה עבה שדעתו לבשלה חייבת בחלה, אי"ז משום שיש עלי' תורת לחם, אלא הוא משום דחיוב חלה הוא בעיסה, וע"כ מהא דכתיב בקרא לחם, ש"מ דאיכא מחייב בפנ"ע דלחם, וע"כ אף בלילה רכה שאפאה דלא הי' עלי' תורת עיסה, מ"מ כיון שנעשית לחם ה"ה חייבת בחלה.

אך למש"נ לעיל סק"ו מד' הריב"ש דהא דעיסה עבה שדעתו לבשלה חייבת בחלה, הוא משום שיש עלי' תורת לחם בעודה עיסה, ונת' שם דמה"ט אף מברכין עלי' המוציא, א"כ הרי אין ללמוד מדכתיב בקרא לחם, דאיכא מחייב בפנ"ע דלחם, והדק"ל.

יט] אמנם נראה דאדרבה, כיון דהא דעיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה, הוא משום דיש עלי' תורת לחם בעודה עיסה, הרי נמצא דהא דכתיב בקרא עריסותיכם, אי"ז משום דתלתה תורה את חיוב חלה בעיסה, דלעולם עיקר חיוב חלה תלוי בתורת לחם שעלי', והא דכתיב עריסותיכם הוא משום דעיסה יש עלי' תורת לחם, וע"כ ה"נ בלילה רכה שאפאה וחייל עלי' תורת לחם באפייתה, חייבת בחלה, דכ"ה דבלילה עבה מיחייבא בעודה עיסה משום שיש עלי' תורת לחם, ה"נ בלילה רכה מיחייבא כשנאפית ויש עלי' תורת לחם, ודו"ק.[[7]](#footnote-8)

ובזה ניחא הא דעיסה שגלגלה בפטור פטורה מן החלה משום דבשעת חובתה היתה פטורה, ונת' במק"א בדעת הרשב"א דהיינו משום דלא חייל החיוב אלא בשעת הגלגול, וכל שבשעת גלגולה היתה פטורה, ליכא להמעשה המחייב, וצ"ע דמ"מ תתחייב ע"י האפי', דומיא דבלילה רכה דמתחייבת ע"י האפי', ובאמת כ"ה דעת ר"ע בחלה פ"ג מ"ו דהכל הולך אחר הקרימה בתנור, אך לא קי"ל כן, ולפמש"נ ניחא, דהמעשה המחייב הוא המעשה העושה אותה ללחם, וע"כ בלילה עבה דיש עלי' תורת לחם בעודה עיסה, אינה מתחייבת ע"י האפי', שהרי האפי' אינה עושאתה ללחם, שכבר הי' עלי' תורת לחם בעודה עיסה, ומשא"כ בלילה רכה שנעשית לחם ע"י האפי', ה"ה מתחייבת בשעת האפי', וז"פ.

**ו**

כ] נת' לעיל ענף ב' דמשה"ק הרמב"ן והרא"ש ע"ד ר"ת מהא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה בצק פטורה מן החלה, היינו משום דכל הא דפטרינן במגלגל ע"ד פטור, הוא רק משום דהא דעיסה חייבת בחלה הוא מכח שהיא עומדת להיות לחם באפייתה, ובזה הוא דאמרינן דכל שבשעת האפי' תהא פטורה, לא מיחייבא השתא בחלה, וכמו שביאר בזה בחי' הגר"ח פ"ו מביכורים, אך לדעת ר"ת דחיוב עיסה בחלה הוא משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' תורת לחם מצ"ע, אין לפטור כלל מכח מה שתהא פטורה בשעת אפי', ודמי לעושה עיסה ע"מ לחלקה לאחר אפי' דחייבת בחלה.

ובדעת ר"ת הי' נראה דס"ל, כמו שדן בחי' הגר"ח בפ"ו מביכורים, דהא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה פטורה מן החלה, הוא משום דמחשבת חלוקה משוי לה כחלוקה מהשתא וכל שדעתו לחלקה בטל מינה השתא צירופא דשיעור עיסה ומשו"ה פטורה מן החלה כיון דהיא כשתי עיסות נפרדות שכל אחת מהן פחותה מכשיעור, עכ"ל, וע"כ אף דחיוב עיסה בחלה הוא משום דכבר בעודה עיסה יש עלי' תורת לחם מצ"ע, מ"מ כל שנעשית ע"מ לחלק הויא כמחולקת, וע"כ היא פטורה מן החלה, ושו"ר שכבר כתב כן בשו"ת בית אפרים יו"ד סימן ס"ט, עיי"ש.

אך הנה עיי"ש בחי' הגר"ח שכתב דאין לפרש כן, דאם הא דע"מ לחלק פטורה מן החלה הוא משום דהויא כמחולקת, א"כ מ"ט עם דעתו לחלקה לאחר אפי' ה"ה חייבת בחלה, ואמנם לדעת הסוברים דאף העושה עיסה ע"מ לחלקה לאחר אפי' פטורה מן החלה, שפיר י"ל כן, ולפ"ז הדר קשיא לדעת ר"ת, דכיון דעיסה חשיבא מצ"ע כלחם, מ"ט אם עשאה ע"מ לחלקה בצק ה"ה פטורה מן החלה.[[8]](#footnote-9)

כא] ונראה לדון בזה, דהנה הרמב"ן בהל' בכורות נקט לדעת ר"ת, דעיסת הכלבים שבלילתה עבה חייבת בחלה, אך עיי"ש במהריט"א אות ד' שהביא מספר המכריע דעיסת הכלבים פטורה אף בדהוי בה גלגול, והביא גם מד' תר"י בברכות שכתב לדעת ר"ת, ז"ל, דאע"פ שבלילתן עבה כיון דלא נעשית לדעת אכילה פטורה, כדאמרינן בעיסת הכלבים, עכ"ל, והרי דעיסת הכלבים פטורה אף בשבלילתה עבה, ובאמת שהדברים מפורשים כן בספה"י לר"ת סימן שד"מ, ז"ל, שמעי' מהכא דכל גלגול עיסה חייב בחלה בר מהנהו דממעט במס' חלה כגון עיסת כלבים, עכ"ל.

ובטעמא דמילתא נראה, כמש"נ לעיל סק"ד לדון בד' הרמב"ן, דכל הא דס"ל לר"ת דבלילה עבה חייבת בחלה אף שדעתו לבשלה ולבטלה מתורת לחם, ול"מ מה שמחשבתו ע"ד פטור לפטרה מן החלה, כ"ז הוא בעיסה שבלילתה עבה דהשתא היא עיסה גמורה, ואך דמחשבתו הוא לבטלה אח"כ מתורת לחם, ובזה ס"ל לר"ת דלא אזלינן בתר מחשבתו, כיון דהשתא כבר אית לה תורת לחם ומה לי שיפקע ממנה אח"כ, אך בעיסת הכלבים דפטורה הוא משום שלא נעשית ע"ד אכילה, הרי דהך פטורא קיים בה גם בעודה עיסה שאין היא עומדת לאכילה, וע"כ הגם שבלילתה עבה, מ"מ כיון שלא נעשית לדעת אכילה, ה"ה פטורה מן החלה.

והנה אמנם הנה לעיל סקט"ז נתבאר בדעת הרמב"ן, דמה שנקט דלדעת ר"ת בדין דעיסת הכלבים שבלילתה עבה חייבת בחלה, הוא משום דלדעת ר"ת יש על עיסה תורת לחם מצ"ע אף דלא קיימא לאכילה, וע"כ לא איכפת לן במה שדעתו עלי' לאכילת כלבים, שהרי תורת לחם שעלי' אינו כלל מכח מה שהיא עומדת לאכילת אדם, שהרי עיסה אינה עומדת לאכילה.

אך בדעת ר"ת צ"ל דס"ל, דהגם דס"ל דהא דעיסה חייבת בחלה הוא משום שיש עלי' תורת לחם מצ"ע, ואי"ז משום שהיא עתידה ליעשות לחם באפייתה, מ"מ כ"ז הוא משום שהיא עומדת לאכילה אחר אפייתה, אך כל שאינה עומדת לאכילה אחר אפייתה אין עלי' תורת לחם, והיינו דהגם דיש על עיסה תורת לחם אף כשלא תהא לחם אחר אפייתה, מ"מ בעינן שתהא עומדת לאכילה, וע"כ עיסת הכלבים שאינה עומדת לאכילת אדם, אין עלי' תורת לחם.

כב] ונמצא לפ"ז דגם לדעת ר"ת כל תורת לחם שעל העיסה הוא רק מכח שהיא עומדת ליאפות, שהרי כל הא דאיכא על העיסה תורת לחם, הוא רק משום שהיא עומדת לאכילה, וכיון דקודם אפייתה אינה ראוי' לאכילה, נמצא דהא דאיכא עלי' תורת לחם הוא מכח שהיא עומדת ליאפות.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה בצק פטורה מן החלה, דכיון דכל תורת לחם שעלי' הוא מכח שהיא עומדת ליאפות, ע"כ כל דבשעת אפייתה לא יהא בה שיעור חלה, לא מיחייבא בחלה.

כג] ואמנם לכאו' זה נסתר מהא דס"ל לר"ת מתחילה דתחילתה עיסה וסופה סופגנין אין מברכין עלי' המוציא, והרי דאחר שבישלה וטיגנה אין עלי' תורת לחם, ומ"מ היא חייבת בחלה, וגם אחר דס"ל לר"ת דאף מברכין עלי' המוציא, כבר נת' לעיל סק"ב דמ"מ לא הדר בי' מהך מילתא דבלילה עבה חייבת בחלה אף בשאינה עומדת ליעשות לחם, שהרי דעתו דעיסת וירמישלש חייבת בחלה, אף דאין מברכין עליהן המוציא משום דלי"ב תוריתא דנהמא, ואי נימא כמש"נ בדעת ר"ת, דכיון דכל תורת לחם שעל העיסה הוא מכח שהיא עומדת ליאפות, ע"כ כל שבשעת אפייתה תהא פטורה, אינה מתחייבת בעודה עיסה, א"כ מ"ט בהני גווני ה"ה חייבת בחלה, אף דבשעת אפייתה לא יהא עלי' תורת לחם.

כד] ונראה לישב, דהנה בפשוטו הי' נראה, דלדעת ר"ת מתחילה דתחילתה עיסה וסופה סופגנין אין מברכין עלי' המוציא, הרי דכל מה דמיחייבא בחלה הוא רק בעודה עיסה, אך אם לא הי' בה שיעור בעודה עיסה, ונצטרפה לשיעור אחר שנעשית סופגנין, אינה חייבת בחלה, שהרי בשעה זו כבר אין עלי' תורת לחם.

אמנם נ' דיש לדון בזה, די"ל דכיון דעיסה יש עלי' תורת לחם לגבי חלה, הרי דכל הא דאין מברכין עלי' המוציא אחר שנתבשלה ונתטגנה, היינו משום דלענין המוציא לא סגי בתורת לחם דעיסה, אלא בעינן שיהא לחם האפוי, וע"כ כל שלא נאפית כדרך אפיית פת אין עלי' תורת לחם לענין ברכה, אך לענין חלה דסגי בתורת לחם דעיסה, הרי דאף אחר שנתבשלה ונתטגנה, עדיין יש עלי' תורת לחם זה, וע"כ הגם דלא סגי בתורת לחם זה לענין ברכה, מ"מ כיון דלענין חלה סגי בזה, שהרי עיסה חייבת בחלה, ע"כ אף אם לא נצטרפה לכשיעור אלא אחר שנתבשלה ונתטגנה, ה"ה חייבת בחלה.

וכ"נ בד' הגר"ז סימן קס"ח סט"ו, ז"ל, אבל כל דבר שבלילתה עבה לגמרי שיש עליו תורת לחם בשעת לישה, י"א שאפי' ריככו במים ועשאו סופגנין ובשלו במים או טיגנו במשקה לא נתבטלה תורת לחם ממנו לענין המוציא וברהמ"ז "כמו שלא נתבטלה ממנו לענין חלה" וכו', עכ"ל, ומ' מדבריו דאף להצד דאין מברכין עליו המוציא, מ"מ לענין חלה לא נתבטלה ממנו תורת לחם, וזהו שחזר בו ר"ת ודימה, דכ"ה דלא נתבטלה ממנו תורת לחם לענין חלה, ה"נ יש עליו תורת לחם לענין המוציא וברהמ"ז.

ועד"ז י"ל גם בדין וירמישלש, די"ל דהא דהן חייבין בחלה, אי"ז רק בעודן עיסה, אלא אף אם נצטרפו לכשיעור אחר שנתבשלו, ה"ה חייבין בחלה, דהגם דאין מברכין עליהן המוציא משום דלי"ב תוריתא דנהמא, כ"ז הוא לגבי ברכה, דלא חשיב לחם לענין ברכה אלא בדאיכא עלי' תוריתא דנהמא, אך לענין חלה דעיסה חשיבא כלחם להתחייב בחלה, הגם דעיסה ליכא עלי' תוריתא דנהמא, הרי דאף אחר שנתבשלה ולי"ב תוריתא דנהמא, חשיבא כלחם לענין חלה, וע"כ אף אם לא נצטרפה לכשיעור אלא אחר שנתבשלה ה"ה חייבת בחלה.

ואם כנים הדברים נמצא, דבעיסה שתחילתה עיסה וסופה סופגנין וכן בעיסת וירמישלש, לא חשיב כלל שעשה את העיסה במחשבת פטור, שהרי אף אחר בישולה יש עלי' תורת לחם לענין חלה, דמה"ט ה"ה חייבת בחלה אף אם נצטרפה לכשיעור אחר בישולה.

ואשר ע"כ ל"ד להעושה עיסה ע"מ לחלקה, דמהניא מחשבתו לפטרה, דהתם כיון דלחיוב חלה בעינן שיהא בה כשיעור, ע"כ כל דעשה את העיסה ע"ד שכשתהי' ראוי' לאכילה לא יהא בה כשיעור, ולא יהא בה לתנאי חיוב חלה, לא מיחייבא בחלה, אך משא"כ בעוסה עיסה ע"ד סופגנין וע"ד וירמישלש, דאף כשתהא ראוי' לאכילה יהא בה לתנאי חיוב חלה, וכנ"ל, ה"ה חייבת בחלה, ודו"ק.

כה] והנה הרמב"ן הק' ע"ד ר"ת, מהא דתנן בחלה וכן הקנובקאות חייבות, ואמרינן בירושלמי דקמ"ל דלא אמרינן דהואיל ועתידה להחזירה לסלתה תהא פטורה מן החלה, עיי"ש בדבריו, ומכוון הקושיא היא, דחזינן דס"ד דאף אם עתיד להחזירה לסלתה ולבטל ממנה תורת לחם לאחר אפי' אינה חייבת בחלה, ולא אמרינן דכבר נתחייבה בשעת גלגול, וגם לפ"מ דקמ"ל מתניתין דהקנובקאות חייבות בחלה, היינו רק משום דנעשית לחם קודם שמחזירה לסלתה, וע"כ לא מיפטרא במה שחישב עלי' להחזירה אח"כ לסלתה, דלחם כתיב והא איתעבידא לחם, אך אם חישב עלי' בשעת גלגול לדבר שאינו עושה אותה לחם, ה"ה פטורה מן החלה.

ולפמש"נ יש לדון בישוב דעת ר"ת, דקנובקאות שאני, דכל שהוא מחזירן לסלתן ועושה מהן מאכל אחר דבלילתו רכה, בטל מינייהו גם תורת לחם דהעיסה, וע"כ ס"ד דיהיו פטורין מן החלה, וכל הא דמיחייבי בחלה, הוא משום דבשעת אפי' שהעיסה נעשית ראוי' לאכילה, עדיין יש עלי' תורת לחם, אך צ"ע אם באמת הוא כן, דגם תורת לחם דהעיסה בטל מכח שהוא מחזירן לסלתן, וצ"ע בזה.

באו"ז, צ"ב מש"כ שם דלשיטת ר"ח אף אם הי' כבר עיסה אין מברכין ע"ז המוציא, ומ"ש זה לפלוגתת ר"י ור"ל, וכ"ה באו"ז לעיל מינה דהיכא דבאה לכלל עיסה אע"פ שטיגנה בשמן מברכין ע"ז המוציא וכו', דקי"ל כר' יוחנן, ואף שע"י משקין, ומבו' דחלוק ע"י משקין מבאור ובחמה, דע"י משקין אין מפקיע שם לחם, וע"כ אף מברכין עליו המוציא, אך באור ובחמה דבעינן להחיל שם לחם, הרי דאף בבלילה עבה אין מברכין ע"ז המוציא.

ריטב"א פסחים, הביא מתוס', דאף במשקה צף היינו רק לענין חלה, ולא לגבי המוציא, אלא מברכין ע"ז המוציא, ויל"פ דהוא משום דינא דמלחם ולא כל לחם, וצ"ע.

תוס' הרשב"א דמ"א. בדין רקיק השרוי, כתב דלפירש"י דהטעם דמבטל תורת לחם, צ"ל דאיירי ברכה דאי בעבה היאך מהני לבטל תורת לחם, הרי מוכח לעיל "דאי נאפה כל שהוא" לחם גמור הוא הואיל ובלילתו עבה.

ופירש דהיינו מצה עשירה, וזה תלוי אם נתבטלה האפי', והיינו דלא חשיב מצה עשירה רק בהאפי' העושאתו ללחם, וע"כ תלוי אם הבישול מפקיע להאפי' חשיב שפיר מצה עשירה.

ועיי"ש שכתב דזה דלא כסוגיא דברכות דמדמי לה לשלקות, ודחי דהכא משום דבעינן טעם מצה וליכא, והיינו דבעינן לחם עוני.

והוסיף, ז"ל, אבל לחם מיהא הוי אפי' בבלילתו רכה, ול"ד לחלת המסרת ולחלוט של בעה"ב דלאו לחם נינהו כלל, דהנך גובלא בעלמא נינהו טפי מהכא, עכ"ל.

ותמוה מאי קשיא לי', הרי חלת המסרת וחלוט לא נאפה, וע"כ ל"ה לחם, אך הכא שנאפה אין הבישול מפקיע תורת לחם מהאפי' דמעיקרא וע"כ חש, יב שפיר לחם.

וגם ל' הר"ש בפירושו נראה דלר"מ דבישול אין מבטל מתורת לחם, אף מברכין המוציא על עיסה שנתבשלה.

מקו' הר"ש ע"ד ר"ת מהא דבישול מבטל תורת לחם, נראה דהא פשיטא לי' דגם לדעת ר"ת לאו היינו דבבלילה עבה מהני הבישול ליתן לה תורת לחם, ואדרבה הבישול הוי דבר הסותם לתורת לחם, ואך דכיון שיש עלי' תורת לחם מכח העיסה, קיים בזה תורת לחם זה גם לאחר אפייתה, וע"ז הק' הר"ש דמ"מ לענין ברכת המוציא בדין דהבישול יבטל ממנה תורת לחם.

וכ"ה מוכרח גם ממש"כ התוס' לפרש לדעת רש"י דהא דפריך ממנחות הוא משום דמנחות מטוגנות בשמן, והנה ד' התוס' אלו הרי אתיין כדעת ר"ת, דאיירי הברייתא במנחות המטוגנות בשמן ואפ"ה מברכין עליהן המוציא, ואי נימא דבבלילה עבה מהני הטיגון ליתן עליהן תורת לחם, הרי ל"ש דמכח זה יתבטל מהן דין לחם, ובע"כ דגם לדעת ר"ת ל"מ הבישול והטיגון ליתן עליהן תורת לחם, אלא דאינו מבטל מהן תורת לחם.

מאירי לז: קודם ד"ה יש בזו, נקט דמבושל שחזר ואפאו חשיב לחם, ודלא כר' יהודה, ותלה לה בפלוגתא זו ועי' חזו"א בזה, ועי' פסקי חלה עמ' ח' וצ"ב בכונתו אם כרמב"ן או לא.

ילה"ע על עיסה שריככה במים, דמ"ש מאפה וחזר ובישל, דחזינן דליכא דין דכל דחל תורת לחם לא פקע, ועד"ז ק' עמש"כ המ"ב כן לגבי פהב"כ, אך התם ל"ק כ"כ, דבפהב"כ ודאי דהדין כן דאחר האפי' אין עלי' תורת פהב"כ.

בעיקר ד' הר"ש והרא"ש צ"ע מה ראי' מייתו, הרי בתוס' ור"ש פסחים כתבו דמיירי בבלילה רכה, ולכאו' צ"ל דלא ניח"ל לאוקמה בכה"ג.

אך נראה דיל"פ בע"א, דהנה עוצ"ע מש"כ דקי"ל כר"מ, דלכאו' ר"מ לא נחלק ע"ז, ואך דס"ל דבישול לא מבטל להאפי', אך במבושל מודה ר"מ לר"י, דמדר' יוסי נשמע לר"מ דמבושל אין עליו תורת לחם.

אך נראה, דהר"ש הכא ס"ל דאין עיקר הדין דהבישול מבטל להאפי', אלא דהבישל מבטל לתורת לחם דעיסה, והרי דינא דמבטל אינו במסוים באפי' וצלי', דהרי סוגיא דברכות מדמי לה לביטול תורת ירק, וא"כ אם חשיב זה כגריעותא לגבי תורת לחם דהעיסה, ה"ז מבטל מיני' תורת לחם.

ואמנם נראה דאין מכוון הר"ש דר"מ ס"ל כדעת ר"ת, שהרי הר"ש נחלק בעיקר הדין על ד' ר"ת דעיסה לא חשיבא כלחם כלל, ואך שהוסיף הר"ש דאף לפ"ד ר"ת, מ"מ בדין דלא יברך ע"ז המוציא משום דבישול מבטל מתורת לחם, ומדויק דשינה הר"ש לשונו דבפסחים כתב לפ"ד רש"י דבישול מבטל מתורת "אפי'", והכא כתב דבישול מבטל מתורת "לחם".

בחזו"א סימן כ"ו סק"א כתב דלדעת ר"ת עיסה חשיבא כלחם, ואך דבעיא תיקון לאכילה, ולזה סגי בבישול.

ולכאו' י"ל עוד, דבעינן להאפי' והבישול גם כדי שיהא לה תואר לחם, דעיסה אין לה תואר לחם, אך לגבי חלה ל"ב תואר לחם, דזהו גופא דינא דחלה, דעיסת לחם חייבת בחלה.

והנה בירושלמי אמרינן דקמח קלי שעשה ממנו בצק חייב בחלה רק אם דעתו לאפותו, והנה התם הרי הוא ראוי לאכילה, ואפ"ה חזינן דאין עליו תורת לחם.

אך באמת בלא"ה ק' מהתם ע"ד ר"ת, שהרי לדעתו בבלילתו עבה לא אזלינן בתר דעתו.

ובעכצ"ל

בפירשב"ם פסחים דקי"ט:, ז"ל, סופגנין. רקיקין העשויין כספוג מתוך שעיסתן רכה אין תורת לחם עליהן ואנן בעינן לחם דכתיב לחם עוני, דובשנין, מטוגנין בשמן ודבש ואינו לחם עוני אלא לחם עשיר, עכ"ל, ומ' מדבריו דבלילה רכה כסופגנין לא חשיבא כלחם אף כשאפאה, שהרי במתניתין דחלה תנן דסופגנין ודובשנין פטורין מן החלה, ובפשוטו היינו בשאפאן בחמה, אך הרי בכה"ג גם דובשנין לאו לחם נינהו, ורשב"ם כתב דכל הא דדובשנין אין יוצאין בהן הוא משום דאינם לחם עוני, ובע"כ דכונתם דאיירי בשאפאן בתנור או באילפס, ואפ"ה סופגנין ל"ה לחם, וצ"ע בזה.

שבה"ל ברכות סימן קנ"ט, וכתב אחי ר' בנימין נר"ו דלא ילפינן המוציא מחלה דלא דמי להדדי דבחלה אזלינן בתר עיסה כדכתיב ראשית עריסותיכם וגו' ולברך המוציא בעינן דמקרי לחם דהא המוציא לחם מברכינן או יש לומר כיון דבאילפס יבש פליגי הא דמי קצת לאפיית תנור אבל על ידי משקין לא מקרי לחם כלל ואין מברכין עליהן המוציא יל"פ דכונתו, דאפיית תנור אי"ז אלא תנאה בעלמא בצורת עשיית פת, וע"כ כל שבלילתו עבה דדמי לפת ל"ב לאפיית התנור, אך בישול במשקין הוא דבר המתנגד לפת, וע"כ ודאי דאינו נעשה פת עי"ז, ועד"ז נראה, דכל משה"ק ר"ת ע"ד הר"ש דהבישול מבטל תורת לחם, הוא רק בבישול במשקין, אך אפי' בחמה או באילפס לר"ל, ודאי אינו מבטל תורת לחם, שהרי אפי' היא, ואך דבעשיית לחם נאמרה ההלכה דצורת עשיית לחם היא בתנור, אך אי"ז דבר הסותר ללחם, ודו"ק.

חי' בית מאיר פסחים דמ"א. פירש ד' התוס' שם, דבבלילה רכה דבעינן אפי', כיון דהבישול מבטל את האפי' לא חשיב לחם, ומשא"כ בבלילה עבה דל"ב בה אפי'.

בנמו"י כתב, ז"ל, ופידאווש ואלאטריאה בלע"ז אע"ג דתחילתו עיסה "כיון דמבשלין אותו בקדירה" לית בהו תוריתא דנהמא ולא מברכינן עלייהו אלא במ"מ כמו בגובלא "בדלא קבע סעודתי' עלי'", עכ"ל, ומחודש בדבריו דמהני בהו קביעת סעודה, אף דאין עליו תוריתא דנהמא, וזה כד' הגוו"ר והפרח שושן.

עוד כתב שם, אלא דהתם אין בלילתה רכה כ"כ, אבל הכא אמרינן דגובלא בעלמא הוא, ומשו"ה לא מברכינן עלה המוציא עד דקבע סעודתי' עלי', עכ"ל.

עוד כתב שם, תוריתא דנהמא, תואר מראית לחם כלומר שלא יהי' נימוח, עכ"ל.

בתר"י כתב ג"כ דיש להתיר חוטי הבצק, כיון שלא לשו אותה מתחלה אלא לבשל אותן ולא לעשות מהם דרך פת כלל, עכ"ל.

ומ' בדבריו, דקאי לפמש"כ לעיל מינה בסוגיא דחביצא דהמבושל אין עליו תורת לחם כלל, וע"כ גם אינו חייב בחלה, כיון שלא לשו אותו לעשות ממנו דרך פת כלל, ול"ד לעשאו ע"מ לאפותו בחמה או ע"מ לאפותו באילפס ע"י משקה וכיו"ב, דשאני התם דאי"ז מבטל את הפת, ואך דאי"ז דרך הראוי' לעשיית פת, וע"כ לי"ב לדינא דאין הפרוסות קיימות, דחשיב שפיר דיש עליו תואר לחם, וע"כ אדרבה כיון דבלילתו עבה ונעשה כדרך פת, ה"ה נעשה לפת גמורה גם כשלא אפוהו כדרך אפיית פת.

ולפ"ז נראה דמש"כ תר"י בסוף דבריו בדין ריככו אותה במשקין, היינו שריככו אותה ועשאוה בלילה רכה, דבכה"ג מחד גיסא עכשיו שבלילתה רכה כבר בטלה מתורת פת, אך מעיקרא היתה פת, ולא חשיב כמחשבה שלא לעשותה פת, דזהו רק כשחושב לבשלה דזהו סתירה לפת, אך הכא אינו חושב לבשלה אלא לאפותה באילפס ע"י משקין, דזה אינו סתירה לפת, ואך שאינו עושה אותו לפת, וכיון דעכשיו פת הוא סגי בזה, ודו"ק.

עי' בתוס' הרשב"א פסחים דל"ז: דמתחילה הק' דגם בעיסה עבה שאפאה באילפס ע"י משקין, בדין שלא יברכו עלי' המוציא, דהשתא אין עלי' תורת לחם, וע"ז כתב להוכיח דבכה"ג מברכין עלי' המוציא.

ז"ל או"ז הל' חלה סימן רי"ז, והיכא שלשה לצורך קרפלינש מה שאנו קורין ארבילי חייבת בחלה ומברכין עליה המוציא אף על פי שטגנן בשמן הואיל שבאו לכלל עיסה וגם הולך האור תחתיהן וגם יש בהן תוריתא דנהמא דהלכה כר' יוחנן דאמר כל שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא דאי כרשב"ל הוה ליה למחשבה בהדי הני תלת ר"פ החולץ. והא דקאמר ר' יוחנן ובלבד ע"י משקין היינו שלא באו לכלל עיסה אבל היכא שבאו לידי עיסה דאע"ג דע"י משקין מברכין עליו המוציא ובלבד דאיכא עלי' תוריתא דנהמא. וראי' לדבר דאמר בכיצד מברכין גבי מנחות נטלן לאוכלן מברך עליהן המוציא אף על פי שהם מטוגנין בשמן דאין לומר דמיירי דוקא במאפה תנור דהא ודאי אכולהו קאי. אלא ארבי"לי וכל כיוצא בהן שבלילתו עבה וראוים לבא לידי חייב /חיוב/ חלה דהיינו שלשין אותם אף על פי שטגנם בשמן במחבת חייבין בחלה ומברכין עליהם המוציא. דכל שהאור מהלך תחתיו נקרא לחם ל"ש שהדביק ולבסוף הרתיח ל"ש שהרתיח ולבסוף הדביק רק שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה ואומר עליו המוציא, עכ"ל.

ומבו' בדבריו בדין עיסה עבה דהדין חלוק, דאם אפאה בחמה וכן באילפס לר"ל, לא חשיב כלחם, אך אם אפאה באילפס ע"י משקין לר' יוחנן חשיב כלחם.

ונ' בביאורו, דדינא דאין פת אלא האפוי בתנור, אי"ז משום שינוי צורת הפת, אלא דינא הוא דאין פת אלא העשוי' כדרך עשיית פת, וכיון דגם עיסה אין עלי' תורת לחם אלא כשנגמרה ע"י אפי', ע"כ בעינן אפי' כדרכה, אך לגבי דינא דבישול במים דין אחר הוא, דלעולם כיון דהאור הולך תחתיו יש בידו לעשותו פת, דהוי זה דרך עשיית פת, ואך דבישול בפועל אינו עושאהו לפת, ובזה הוא דאמרנן דכל דהוי עיסת פת, אין הבישול מפקיעו מתורת פת, ודו"ק.

ועיקר חילוק זה נראה לגבי כמה מילי, דנראה פשוט דדינא דהר"ש דבישול מבטל מתורת לחם, הוא רק בבישול, ולא באפי' בחמה או באילפס לר"ל, דאפי' זו אינה סתירה ללחם, ורק דאי"ז דרך עשיית לחם.

והעירוני דבהדביק ולבסוף הרתיח, מ"ט ל"מ משום האפי' בזמן שאחר שהרתיח, ונראה דזה מוכיח כמש"נ, דאי"ז אלא דרך עשיית הפת, וכיון שהדביק ולבסוף הרתיח, אי"ז כדרך עשיית פת, אף דהפת נעשית אותו דבר ממש.

ועפי"ז הי' מקום לומר להיפך, דכל ד' ר"ת הם רק דבזה מהני גם אפי' בחמה או באילפס לר"ל, דסגי במה שנעשית העיסה כמעשה פת, וכמש"כ ר"ת דסגי במה שהוא לחם העשוי ליאפות בתנור, ול"ב שהאפי' עצמה תהי' כמעשה פת, אך לגבי בישול ל"מ זה מידי.

וזה נראה במש"כ בתוס' הרשב"א בתחילת דבריו לדון דאין מברכין עליהן המוציא, משום שאין עליהן תורת לחם, ונראה דהוא מה"ט דהטיגון ובישול אינו מורידן לתורת לחם, דאין צורת לחם במבושל.

בד' המאירי בפסחים נראה, דכל מה שהוצרכו לחדש דמודה ר"י בע"י משקין, הוא במעט משקין, אך בבישול גמור פשיטא, והיינו דודאי דתבשיל אינו פת.

ולפ"ז י"ל, דאף לפ"מ שהביאו הראשונים מהירושלמי דע"י משקין ל"ה פת, היינו רק משום דכה"ג ל"ד לתנור, ואי"ז דרך עשיית הפת, אך אי"ז משום החילוק בגוף הפת, ול"ד לבישול דאין עליו תורת פת כלל דתבשיל אינו פת, ועפי"ז יל"פ בדרך אחרת ד' המג"א דמודה ר"ת בבישול דאין מברכין עליו המוציא, ודו"ק.

וכד' המג"א מצינו בד' הנמו"י דכל שנתבשל בקדירה אין עליו תוריתא דנהמא, ויל"פ דהוא מה"ט, דדבר מבושל ודאי אי"ז צורת פת.

ועי' עוד בשבה"ל ברכות סימן קנ"ט, וכתב אחי ר' בנימין נר"ו דלא ילפינן המוציא מחלה דלא דמי להדדי דבחלה אזלינן בתר עיסה כדכתיב ראשית עריסותיכם וגו' ולברך המוציא בעינן דמקרי לחם דהא המוציא לחם מברכינן או יש לומר כיון דבאילפס יבש פליגי הא דמי קצת לאפיית תנור אבל ע"י משקין לא מקרי לחם כלל ואין מברכין עליהן המוציא, עכ"ל.

ונ' כונתו ע"ד הנ"ל, דהא דל"מ ע"י משקין, אי"ז דין מסוים בצורת עשיית פת, אלא הוא משום דאינו דומה לפת כלל, דצורת פת הוא אפוי ולא מטוגן, וע"ז ל"מ מידי מה שעיסה חייבת בחלה ויש לה חשיבות לחם, דמ"מ גמר עשיית הלחם היא באפייתו, וכל שבאפייתו אין לו צורת פת, ל"מ מידי, ויל"פ עוד, דבישול הוא דבר הסותר לפת, וע"כ ודאי דאינו נעשה פת עי"ז, ומשא"כ באפי' באילפס לר"ל, דאי"ז סותר לפת, אלא דאי"ז דרך עשיית פת, ובזה אמרינן דכל שבלילתו עבה דדמי לפת ל"ב לאפיית התנור.

עי' ראבי"ה סימן תכ"א, דלדעת ר' יוחנן אף חלוט חשיב כאפי', אך בישול גדול ודאי לא חשיב כאפי'

ועי' גם בתוס' הרשב"א דמ"א. שכתב דבלילה עבה חשיבא לחם באפי' כ"ש.

יש שכתבו עצה בסופגניות להבא לחשוש לדעת ר"ת, לפררן לפירורים פחות מכזית, ויש שטענו ע"ז דאי"ז מועיל כלום, שהרי בגמ' אמרינן דבפירורי מנחות מברכין עליהן המוציא, ולדעת ר"ת שהוכיח מזה דבלילה עבה מברכין עלי' המוציא גם בלא אפי', הרי בע"כ מגמ' זו חד מתרתי, או דלענין ביטול תואר לחם ל"ה טיגון כבישול, או דל"מ פירור אחר הטיגון, וא"כ ה"נ בסופגניות ל"מ מידי.

אך המעיין בתוס' הרשב"א פסחים יראה, דר"ת עצמו לא הוכיח כלל ממנחה, אלא נקט כן מסברא, ור"י הביא משם מקור לד' ר"ת, וע"כ י"ל דאף דלדידן בעכצ"ל דההיא דמנחות שאני דלא חשיב כטיגון כלל, עדיין יש לנו לחוש לד' ר"ת, ולזה שפיר מהני שיפרר אחר הטיגון.

ועד"ז צ"ל למש"כ האהעו"ז דלדינא א"צ לחוש לדינא דר"ת בפת המטוגנת בשמן, משום דלדידן הוי זה בכלל פהב"כ, וצ"ע שהרי ר"ת עצמו הוכיח מדינא דמנחות, והרי דלא חשיב כפהב"כ, וי"ל דבאכילת מנחות חשיב כקביעות סעודה, כמש"כ כמה מן האחרונים, ואם אנן לא ס"ל כדעת הר"ת בזה וכמש"כ האהעו"ז, א"כ ל"ה לנו לחוש כלל לדינא דר"ת, ולהנ"ל ניחא, דאה"נ לדידן צ"ל דמנחות שאני, אך אכתי יש לחוש לדינא דר"ת.

1. והנה אמנם הפנ"י בסוגיין כתב דהא דלדעת ר"ת מברכין עלי' המוציא, הוא משום דהשוו חכמים מידותיהם לתלות ברכת המוציא במה דחייב בחלה, עיי"ש, וכן הי' משמע קצת מל' הר"ש בפ"ק דחלה שכתב דברכת המוציא תלוי' בחלה.

   אך באמת אי"ז מתישב בד' הר"ש גופי' ובד' ש"ר שכתבו לדעת ר"ת דה"נ יוצאין בזה יד"ח מצה, וכ"ה מבו' בד' ר"ת גופי' בספה"י סימן שד"מ, והרי דמדאורייתא יש ע"ז תורת לחם. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הר"ש לא הוכיח שלא כד' ר"ת מדינא דעיסת הכלבים, ופשוט דהיינו לטעמי' במתניתין דעיסת הכלבים, שפירשה בשעירב בה מורסן כ"כ שאינה ראוי' לאכילת כלבים, ולפ"ז הרי אין פטורו כלל מכח מחשבתו, ואין להביא מזה כלל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא י"ל בדוחק, דעיקר מה שנקט ר"ת דיש ע"ז תורת לחם אף לאחר הבישול ומברכין ע"ז המוציא, הוא משום דהוה פשיטא לי' דהיא חייבת בחלה, משום דל"מ מה שעושה אותה ע"ד פטור לפטרה מן החלה, וכיון דבירושלמי מדמי המוציא לחלה, בע"כ דיש עלי' תורת לחם גם לאחר הבישול וע"כ מברכין עלי' המוציא, ואשר זהו מה שהוכיחו הראשונים מכ"ד דמחשבת פטור פוטרת מן החלה, אשר לפ"ז שפיר י"ל דכיון שעשאה ע"ד סופגנין ה"ה פטורה מן החלה, ושוב אין מקור לומר דכל שתחילתה עיסה יש עלי' תורת לחם אף אם בישלה, אך זה סתום מאד בל' הראשונים ז"ל, דהאמנם הר"ש כתב דהא דמברכין עלי' המוציא נלמד מהא דמדמי הירושלמי המוציא לחלה, אך הרמב"ן והרא"ש לא הזכירו לזה, וגם בל' הרא"ש נראה להדיא דהוכחות הר"ש והרמב"ן הם כנגד עיקר הך דינא דתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייבת בחלה, ובד' הר"ש הי' מקום לומר עוד, דעיקר הוכחת הר"ש דלא כד' ר"ת הוא מההיא דעיסה שעשאה לכותח, ואך דר"ת הרי הק' ע"ז דכיון שהיא מתחייבת משעת גלגול מה לי באפייתה, וע"ז הוכיח הר"ש דאזלינן בתר מחשבתו, אך ג"ז אינו מתישב בד' הרמב"ן.

   ואמנם אי נימא כן יתישב מה דקשיא בד' הרמב"ן, שכתב בדעת ר"ת, ז"ל, תחלתה עיסה וסופה סופגנין חייבת "דמעידנא דגלגל אחייבא ולא מיפטרא לעולם" ואע"פ שעשאה באלפס או בחמה, עכ"ל, וצ"ע שהרי לפ"מ שהביא הרמב"ן שם ד' ר"ת גם לענין מצה, א"כ הרי גם לענין חלה אין טעם חיובה משום דכבר נתחייבה בשעת גלגול ותו לא מיפטרא, אלא הסיבה המחייבתה בחלה קיימת גם אחר שעשאה באילפס ובחמה, וגם אם לא הי' בה שיעור חלה בשעת לישתה, ונצטרפה לכשיעור לאחר שעשאה באילפס ובחמה, תהא חייבת בחלה, דומיא דהא דמברכין עלי' המוציא, ומהו שכתב הרמב"ן דטעמא דחייבת הואמ שום דמעידנא דגלגל אחייבא ולא מיפטרא לעולם, אשר מזה מ' דהי' בדין לפטרה אחר שעשאה באילפס ובחמה, ואך דכבר נתחייבה בחלה, אך אי נימא כדרך זו דתחילת ד' ר"ת הם לענין חלה, ומכח זה למד ר"ת דה"נ חשיבא כלחם לענין ברכת המוציא ולענין מצה, ניחא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה שלמד הגר"ח כן מד' התוס' בפסחים דל"ו: שכתבו, ז"ל, ואומר ר"ת דהתם נמי מיירי בבלילתו רכה דקודם אפי' לאו לחם הוא כלל ואחר אפייתו הוא דחשיב לחם, עכ"ל, ולמד מזה הגר"ח דבלילה עבה הוי לחם אף קודם אפי', צ"ע, דהתוס' שם קיימי בחלוט שחזר ואפאו, ובזה הוא שכתבו דבלילה רכה ל"ה לחם קודם אפי' ואף שחלטה, ובלילה עבה חשיב לחם קודם אפי' אחר שנחלט, וכ"ה להדיא בד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם, וא"כ אין ללמוד מזה דבלילה עבה חשיבא כלחם גם בעודה עיסה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה בחי' הגר"ח פ"ו מביכורים, ז"ל, דהוא זה דין מסויים בחיובא דחלה, דזה שסופה להיות פחותה מכשיעור ולהיות פטורה מחיוב חלה בשעת אפי' שאז הוא שעת חלות הדין לחם, זהו גופא פוטרתה השתא מחיוב חלה, ומשום דדין לחם הוא יסוד דין המחייב בחלה וכדכתיב בקרא מלחם הארץ, וע"כ חיוב חלה שמשעת עיסה מיתלא תלוי בדין לחם העתיד להיות בה אח"כ, וע"כ כל שעומדת מעיקרא בשעת עיסה להיות פטורה מחיוב חלה בשעת חלות הדין לחם הוי זה דבר הפוטרה מחיוב חלה, וכדתנן דעיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה דהיינו שעשה את העיסה מתחלה על מנת לעשותה סופגנין ופטורה מן החלה משום דאינה עיסה העומדת להיות לחם, וזהו ג"כ הך דינא דעושה עיסה על מנת לחלקה דפטורה משום זה שלא יהא בה שיעור חיוב דלחם, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. והי' מקום לפרש בד' הרמב"ן, שפירש בדעת ר"ת דהא דבלילה עבה מיחייבא בחלה אף שעשאה ע"ד סופגנין, הוא משום דחיובא דעיסה אינו כלל מכח דתורת לחם עלי', אלא הוי חיובה משום העיסה עצמה, וע"כ ל"מ בה מחשבת סופגנין לפטרה, וע"כ נמי ל"מ בה מחשבת כלבים, שהרי בלא"ה עיסה אינה לחם ואפ"ה היא חייבת בחלה, ומה לי שעשאה ע"ד כלבים, ומשא"כ בבלילתה עבה שלא נעשית כמעשה עיסה, וחיובה הוא משום תורת לחם שעלי' באפייתה, הרי שבזה כל שנעשית ע"ד כלבים ולא חשיבא לחם, לא מיחייבא בחלה.

   אך נראה דאין לומר כן, שהרי הרמב"ן הביא לד' ר"ת דמצה העשוי' באילפס איירי בבלילתה רכה, והרי דגם לענין מצה אמרינן דכל שבלילתה עבה יש עלי' תורת לחם, והרי דהא דמחייב ר"ת בעיסה שבלילתה עבה, אי"ז משום דאין חיובה תלוי בדין לחם, אלא הוא משום דה"ה חשובה לחם, וא"כ כ"ה דבלילה רכה שאפאה ע"ד כלבים מיפטרא, הי' לנו לפטור גם בבלילה עבה שעשאה ע"ד כלבים. [↑](#footnote-ref-7)
7. והמאירי בפסחים דל"ז. כתב בדעת ר"ת, ז"ל, וכן כל אפי' ביבש מחייבת אפי' היתה לישתה בלילה רכה ביותר, שכל שנתחייב הן מצד הלישה הן מצד האפי' חייב עד שיפטר מצד שניהם, עכ"ל, והי' מקום לפרש בכונתו כד' הפמ"ג דאיכא תרי גווני בחיוב חלה, אך יותר נראה דכונתו היא כמש"נ, דאיכא תרי גווני ליעשות לחם, דבלילה עבה נעשית לחם ע"י הלישה, ובלילה רכה נעשית לחם ע"י האפי'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין לומר דבאמת לדעת ר"ת אף העושה עיסה ע"מ לחלקה חייבת בחלה, וכדעת ר"ל בירושלמי פ"ק דחלה, שהרי התוס' בסוגיין שדעתם כדעת ר"ת, הביאו להך דינא דכל דעושה ע"מ לחלק ה"ה פטורה מן החלה, וכ"ה גם בסה"ת סימן פ"ב שהביא בשם ר"י דהעושה עיסה ע"מ לחלק פטורה מן החלה, ודעת ר"י גופי' היא כדעת ר"ת דבלילתה עבה חייבת בחלה אף בשדעתו לבשלה, וכ"ה מבו' גם בד' סה"ת בסימן פ"ה. [↑](#footnote-ref-9)