שביעית פ_ט מ_ו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ו**

א] **המלקט עשבים לחים עד שיבש המתוק,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דהמלקט עשבים לחים אוכלן בלא ביעור עד שייבש לחלוחית הארץ ומשם ואילך יבער, ובשם הערוך פירשו דהיינו דאוכלן עד שייבש הפקועות שהוא נקרא מתוק, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובמשנה ראשונה הק' דלמה לי הני שיעורי, הא חזינן אימתי כלו לחי' בשדה, וכתב דצ"ל דכשאין ידוע מתי כלין אזלינן בתר הני שיעורי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב] ובתוס' אנשי שם עמד בזה, דמ"ט תני המלקט עשבים לחים, והו"ל למיתני אוכלין בעשבים לחים עד שיבש המתוק, ועמש"נ להלן אות ה' בדעת הרמב"ם בזה, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט כתב, דקמ"ל דהדבר תלוי בלקיטה, וכל שלקטן לחים נתחייבו בדין לחים, ואף אם יבשו קודם זמן ביעור של לחים, כשיגיע זמן ביעור הלחים חייב לבערן, ועיי"ש שצידד דאף לקטן ע"מ ליבשן, מיבשן ואוכל אותן עד רביעה שני', וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב.

ג] בחזו"א שם כתב, דנתחדש במשנתינו, דעשבים לחים ויבשים נחשבין לענין שביעית כב' מינים משום שחלוקים הם בטבעם וטעמם, וע"כ אין אוכלין הלחים כשכלו הלחים אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, וכן בעלי קנים ועלי גפנים אין אוכלין הלחים בשביל היבשים, ור"ע פליג וס"ל דלחים ויבשים חד מינא הוא ואוכלים בלחים בשביל יבשים, - ועיי"ש שכתב דמודה ת"ק לר"ע בכל הפירות והירקות שלחים ויבשים כחד נינהו, ולא פליג אלא בעשבים ועלי קנים ועלי גפנים שמתפרדין היבשים מן הלחים פירוד מרובה, - אך במקד"ד שם נקט דאף בשאר מינים אין אוכלין בלחים בשביל היבשים, ועיי"ש שהביא מתוספתא דאוכלין בחרובין עד שתרד רביעה שני' והיינו בשעת ביעור היבש, וכתב דהוא משום דבחרובין לא חשבינן להלחין והיבשים כב' מינים, כיון דלעולם אין ראויין אלא כשהן יבשין, עיי"ש.

ובפי' הרש"ס כתב דהמלקט עשבים לחים הוא לאכילת אדם, והמגבב ביבשים הוא לאכילת בהמה, ומ' מדבריו דמה"ט הוא דחשבינן להלחים והיבשים לב' מינים ואין אוכלין את הלחים על היבשים.

ד] לעיל פ"ז מ"ה תנן דלולבי האלה אין להן ביעור, והריבמ"צ והר"ש שם פירשו דהוא משום דסופן להקשות וע"כ נעשו כאביהן ואין להן ביעור, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט הק' דמ"ש מהא דהכא חשבינן לעשבים לחים ויבשים כב' מינים וכל שכלו הלחים ה"ה חייבין בביעור אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, והתם אוכלין לחים על היבשים שהן מתקשין ונעשין עצים ממש, עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"נ עוד בזה לעיל שם אות ד'.

ה] כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ז, ז"ל, ועד מתי יהי' אדם רשאי ללקט עשבים לחים בשביעית, עד שייבש המתוק, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאחר שייבש המתוק אסור ללקט את העשבים הלחים, וזהו דתני "המלקט" עשבים לחים, ובמשנה ראשונה פירש בדעתו דאי"ז משום דין ביעור, אלא הוא משום איסור הפסד, דאחר שייבש המתוק כלה הלחות מן הלחים, ונמצא שאין ראויים לו למאכל בהמתו, וה"ז מפסיד פירות שביעית ומבטל מאכל חי', דאע"פ שאין ראויין לבהמתו, יש חית השדה שראויים לה, עכ"ד.

אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב דודאי דהוא משום דין ביעור, וכאשר כ"ה מבו' ממה שהביא הרמב"ם לדין זה בכלל דיני ביעור, וכתב דהוא משום דלאחר זמן הביעור אסור ללקוט אף מן המחובר, דג"כ חל עליו תורת ביעור שאסר ללוקטו, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מכ"ד,[[1]](#footnote-1) - ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דאיירי במלקט מן השדה עשבים לחים, הרי דנשתיירו עשבים לחים בשדה, וא"כ מ"ט אית בהו דין ביעור, וכתב דהוא משום דבעינן שישאר שיעור חשוב, וכאשר כן נראה ממש"א בפסחים דנ"ג. בזיתים דבעינן עד שיכלה האחרון של גוש חלב כדי שיהא עני יוצא ואינו מוצא לא בנופו ולא בעיקרו רובע ע"ש, והרי דבעינן שישאר שיעור חשוב, וכתב עוד, דזה השיעור של רובע הוא רק בזית, אבל בשאר אילנות בעינן טפי, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"ו וסק"ח במש"כ בהשיעור דבעינן שישתייר דלא יהא חשוב ככלה לחי', עיי"ש.

ו] **עד שתרד רביעה שני',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו בשנה המקדימה בי"ז מרחשון ובבינונית בכ"ג בו ובמאחרת בר"ח כסליו, אך בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דזמן רביעה שני' שוה בכל השנים, ודעת ר"מ דהוא בז' במרחשון ודעת ר' יהודה דהוא בי"ז בו ודעת ר' יוסי דהוא בכ"ג בו, ופלוגתייהו תליא בפי' הגמ' בתענית ד"ו., ואכמ"ל.

1. ובס' אשר לשלמה כתב דזה ניחא רק אי נימא דאיסורא דפירות שביעית לאחר הביעור הוא גם בשל נכרי ובשל הפקר דליכא על הגברא מצות ביעור, אך אי נימא דבשל נכרי ושל הפקר אין נאסר אחר הביעור, אין לאסור להפירות המחוברין, כיון דהוו הפקר ולא נאסרו לאחר הביעור, ועיי"ש שנקט דדעת האו"ש דשל נכרי והפקר אינו נאסר אחר הביעור, אך עמש"נ לעיל מ"ה אות ה' בהערה דאף לדעת האו"ש פירות שביד הנכרי נאסרין לאחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)