האורג 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 13 האורג תשעט

דף קה עמוד א

1. והקורע על מנת לתפור שתי תפירות. היכי משכחת לה דעבדה כי כיסתא. יעוין בתוספות דף עה עמוד א בד''ה שכן יריעה, דמקשה דאמאי לא הביאה הגמ' את האופן שהיה במשכן ביריעה שנפל בה דרנא ומיישב בתרוץ השני וז''ל, דהתם בעי לאשכוחי קורע על מנת לתפור שתי תפירות ותו לא, ויריעה שנפל בה דרנא צריך לקורעה מתחלתה ועד סופה ויש בה כמה תפירות, ואף על גב דהשתא לא משכח' במשכן על מנת לתפור שתי תפירות ותו לא, ''סברא הוא דבשתי תפירות הוי דבר חשוב''. ומבואר בתוס' דשייך לומר דלמרות דלחיובא דתופר ודאי דסגי בשתי תפירות מ''מ קורע ע''מ לתפור בעי יותר משתי תפירות כיון דבמשכן איכא כמה תפירות, ורק כיון דשתי תפירות הוי דבר חשוב ליכא חילוק בין ג' לתרי. וידוע הנידון בהא דבעי ע''מ לתפור אי הוי מעצם מלאכת קורע דענינה הכשרה לתפירה, או דהוי מלאכה בפני עצמה של קריעה ורק דהיכא דהוי שלא הוי ע''מ לתפור הוי מקלקל. והשתא אי נימא דהוי רק שלא יהא מקלקל א''כ מאי שיאטיה כמה תפירות היו במשכן כיון דהתפירות לא שייכא לגוף המלאכה אלא רק שלא יהא מקלקל, ובשביל שלא יהא מקלקל פשיטא דסגי בשתי תפירות דהרי חיוב תופר איכא בשתי תפירות וא''כ ודאי דלא הוי קלקול. ויעוין ברעק''א דף ע''ג מה דמוכיח מהתוס' דהוי בעיקר המלאכה ויעוין באפיקי ים סימן ד' ענף ו' מה דמאריך בשיטות הראשונים בזה ובבאור הלכה ס''ס ש''מ מכריח דהוי רק שלא יהא מקלקל, ויעוין עוד באבנ''ז או''ח קפו.

דף ק''ו ע''ב

1. הקורע בחמתו ועל מתו וכל המקלקלין פטורין. יעוין באפיקי ים שם ד''ה וע''כ, דמקשה על הנך שיטות דהע''מ לתפור הוי מגוף המלאכה מהא דנקטה המשנה בהדי שאר מקלקלין ומבואר דהוי פטור מקלקל.

ונראה בהקדם מה דיש לעיין בבאור הנך שיטות דהוי מגוף המלאכה, דבפשוטו נראה דהוי יסוד בעיקר מלאכת קורע דכל ענינה ההכשרה לתפירה, אולם יעוין ברעק''א דף ע''ג ע''ב וכן בבאור הלכה סימן ש''מ דתמהו מהא דמבואר בגמ' דבקורע על מתו דמחויב בקריעתו מחייב אפילו שלא ע''מ לתפור או בקורע למרמי אנשי ביתיה, ומבואר דהמלאכה נמצאת בעצם הקריעה. ויעוין בשו"ת אבני נזר אורח חיים סימן קפו וז''ל, אך אנהרינהו לעיינין בלבוש סימן ש"מ הביאו הטורי זהב שם [סק"ב] דאותיות הכתובים בצד דפי הספרים או על גביהן. כשפותח יש חשש חטאת דמוחק האותיות והוא על מנת לכתוב דעומד לחזור ולסגור. הרי דאף דאין הפתיחה כדי לכתוב רק כדי ללמוד כיון שעומד לכתוב חשיב על מנת לכתוב, ואם כן לא קשה מידי מקורע על מתו ובחמתו. דמסתמא עומד לחזור ולתפור.

ומבואר בדבריו יסוד גדול דבע''מ לכתוב וכן ע''מ לתפור גם אי הוי מגוף המלאכה לא בעינן שיחשוב בדעתו כעת להכשיר את האריג לתפירה אלא סגי בעצם המצב שעומד להיות בזה תפירה. רק דדבריו צ''ב דהרי היכא דקרע על המת איכא גוונא דאסור לחזור ולתפור ויעוין בבאור הלכה שם שמצדד לומר דנתכון ע''מ לתפור לאחר זמן רק דתמה דבקורע על אביו ואמו וכיצא בהם אסור לחזור ולתפור לעולם, ויעוין בקה''י שבת סימן לו דמצדד דכיון דשרי עכ''פ שולל [דהיינו תפירה בלתי שווה] הוי נמי כע''מ לתפור, אולם גם הבאור הלכה דן בגוונא שחישב ע''מ לתפור לאחר זמן, ובאבנ''ז חזינן חידוש יותר גדול דעצם המצב דעומד להיות בו לאחר מכן תפירה חשיב ע''מ לתפור וצ''ב.

ובעיקר קושית הרעק''א יעוין בקה''י שם דמיישב דעיקר הך טעמא דבהני מלאכות דקורע, מוחק, וסותר בעי ע''מ, וכן במתיר דנסתפקו התוס' דבעינן ע''מ לקשור, הוי מחמת דעיקר המלאכה בהנך מעשים הוי מלאכת סתירה וקים ליה לחז''ל דמלאכת סתירה לא הוי מלאכה אא''כ הוא בע''מ לתקן את הסתירה, וגרע ממקלקל, כיון דעצם המלאכה הוי מלאכה של העדר ולא מימוש.

ולפי''ז מבאר הקה''י דכיון דבקריעה על המת איכא לו מטרה בעצם הקריעה וכן בקורע בחמתו, ואי הבגד יהא כבר קרוע לא יתמלא רצונו, נמצא דאיכא מימוש בעצם הקריע, ובזה לא שייך לדון את המלאכה כסתירה אלא כמלאכת שימוש.

ויעוי''ש דמוכיח יסוד זה דכל היכא דאיכא מימוש בקריעה איכא יחס אחר בגוף המלאכה מעיקר הא דמבואר בסוגין דבקורע על מתו או למרמי אנשי ביתיה לא חשיב מקלקל, דיעוי''ש דמוכיח דפטור מקלקל לא הוי מחמת הגברא דהוא משחית ולא עושה לתועלת, אלא הוי מחמת החפצא שבו נעשית המלאכה שכלפיה הוי קלקול, כמו שהוכיח שביתת השבת מהא דשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרת שכתבו הראשונים דהוי מקלקל לגבי החבית אע''פ שהוא צריך לזה בשביל הפירות. וא''כ קשה טובא מה מהני הא דאיכא לאדם תועלת בקריעה סכ''ס הוא משחית את החפץ, ומוכח דאיכא בזה יחס בגוף הפעולה דהוי מעשה שימוש בחפץ ונמצא דליכא קלקול בחפץ דהחפץ מתממש בזה.

אלא דעיקר דבריו צ''ב וכי איכא שתי אופנים במלאכת קורע או בעצם הקריעה או במה שמכשיר את התפירה וכי שתי אבות נינהו. ונראה פשוט דודאי דעיקר המלאכה היא בגוף הקריעה, רק מאחר דעיקר החפצא דמלאכה היא במה דאיכא עשיה חיובית במעשה שעשה, הלכך בעינן להפקיע ממעשה הקריעה את ההעדר דאיכא בהך מעשה, ובזה איכא שתי אופנים, או דאיכא מימוש בגוף הקריעה, או כהיכי תימצי להכשיר את התפירה, אולם אין הפשט דהוי חפצא אחר של מלאכה, דודאי דגם בע''מ לתפור החפצא דמלאכה הוי בקריעה, רק דהמימוש בהך קריעה לא הוי במעשה הקריעה, אלא בתוצאה וע''י דהוי ע''מ לתפור חשיב מימוש בגוף הדבר.

ולפי''ז נראה דניתן להבין את יסוד האבנ''ז דסגי בעצם הדבר דעומד לכך שיתפרו אותו לאחר זמן דכיון דלא בעינן את הע''מ לתפור בשביל להגדיר את המלאכה כתחילת תפירה אלא רק כדי להפקיע את הההעדר דאיכא בהך מעשה א''כ אפשר דבזה סגי בעצם הדבר שמעשה הקריעה מכשיר תפירה עתידית.

ולפי''ז יש ליישב הא דמנתה המשנה להך פטורא דקורע שלא ע''מ לתקן בהדי מקלקל דנראה דיסוד הך דינא דבעינן דבמלאכה בעינן יחס חיובי נובע מדינא דמלאכת מחשבת דבעינן שיהא משמעות חיובית למעשה המלאכה ורק דמקלקל בעלמא דגוף המעשה איכא בו עשיה חיובית רק דבתוצאה איכא בזה קלקול בהא ליכא גרעון בגוף המלאכה ורק ליכא בזה חיובא משא''כ הכא דהוי גרעון בעצם המלאכה.

1. והמקלקל על מנת לתקן שיעורו כמתקן. יעוין במנחת חינוך במוסך השבת אות כד דמדייק מהרמב''ם דכתב וז''ל, הקורע כדי לתפור ב' תפירות ע"מ לתפור שתי תפירות חייב עכ"ל. דהוי דין שיעור ולא רק כתנאי במלאכה דאינה חשובה להתחייב עליה רק כשהיא ע''מ לתפור אלא דבעי דיקרע שיעור שתי תפירות ואי נקרע מעט מע''ש וגמר לקרוע בשבת ע''מ לתפור שתי תפירות פטור. ויעוין באפיקי ים סימן ד' ענף ה' ד''ה ואולי דמוכיח כן מעיקר דינא דמתניתין דמה באה המשנה להמשיע שיעורו כמתקן דאי לעיקר דינא דבעי עמ'' לתפור שתי תפירות כבר ניתן ללמוד את זה מעצם פטורא דמקלקל דכיון דכל חשיבות המלאכה מחמת דאיכא בזה לתיקון דתפירה פיטא דלא עדיף מץפירה עצמה דבעי שתי תפירות. ומוכח דאיכא בזה דין חודש של שיעורא.

רק דיש לעיין דבשלמא אי נימא דהע''מ לתפור הוי מגוף המלאכה וכל החפצא בקריעה הוי במה דמכשיר את התפירה א''כ ניחא הא דבעי שיקרע שיעור שתי תפירות, אולם אי החפצא דמלאכה הוי בקריעה וכל מה דבעינן לע''מ להפקיע פטורא דמקלקל, א''כ קשה מה שייך בזה שיעורא דהעיקר תליא במה שבפועל יש תיקון במעשה הקריעה. ונראה דלפי מה שנתבאר מהקה''י דבעינן דיהא יחס למעשה קריעה כמימוש בחפץ, א''כ ניתן להבין דשייך בזה תורת שיעור דבעינן לדון את המעשה מצד עצמו, וכל כמה דכעת הוא קרע רק שיעור תפירה אחת למרות ששייך לצרף את הקרע שכבר היה בע''ש מ''מ בעינן לדון את היחס של המעשה כמימוש בחפץ מצד עצמו ולא בתוצאה בפועל.

ולפי''ז נראה דכל מה דבעינן לשיעורא דשתי תפירות הוי רק היכא דהוי ע''מ לתפור אולם היכא דהתיקון הוי בגוף הקריעה כמו בקריעה על המת או למירמי אנשי ביתיה בהא סגי בשיעור הנדרש להך תועלת. ויעוין בבאור הלכה ס''ס ש''מ דדן בזה ובמנחת חינוך נקט דלעולם בעינן קרע בכדי שתי תפירות יעוי''ש דנקט דבפותח בית הצואר אי חיובו משום קורע [ולא משום מכב''פ] בעינן לשיעורא דשתי תפירות למרות דהתם התועלת בגוף פתיחת בית הצואר. אולם באפיקי ים סימן ד' ענף ה' ד''ה ולפי''ז, מוכיח מסתימת הפוסקים דלא הצריכו בזה שיעורא דהעיקר תליא במה שנדרש להך תועלת.

1. גמ' ורמינהו הקורע בחמתו ובאבלו ועל מתו חייב, ואף על פי שמחלל את השבת יצא ידי קריעה. מבואר בגמ' דאיכא חידוש בהא דיצא ידי קריעה למרות דחילל שבת ויעוין בריטב''א [וכן ברשב''א] דמביאים את הירושלמי בפרקין. וז''ל, ובעי בירושלמי ולא כן אמר ר' יוחנן בשם ר"ש בן יוצדק מצה גזולה אין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אמר לון ר' יוסי תמן היא גופה עבירה הכא הוא עבר עבירה, כי כן אמרינן הוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אין יוצא בה ידי חובתו בפסח, פי' בתמיה.

ובבאור תרוץ הירושלמי יעוין בלבוש יורה דעה סי' ש"מ וז"ל, כלומר מעשה הקריעה בעלמא לבדה אינה המצוה, אלא המצוה שיקרע חלוקו שהוא לבוש בו, והחלוק אינו גזול, אעפ"י שהמעשה שעשה בו הוא עבירה לא מיקרי מצוה הבאה בעבירה וכו', עכ"ל. ויעוין בשרירי אש סוכה סימן ה' דמבאר דכונתו לבאור השפת אמת בסוגין שהמצוה אינה במעשה הקריעה אלא המצוה שיהא הבגד שלבוש בו קרוע. [ואף שאינו יוצא מצות קריעה אם הוא לבוש בגד שהוא קרוע מכבר, זהו משום שאין זה סימן לאבלות אלא אם קורע את הבגד השלם שהוא לבוש בו, אבל אם הוא מתלבש בבגד שהוא קרוע מכבר אין זה סימן לאבלות אלא הוא סימן לעניות. אבל עיקר המצוה שיהא בגדו קרוע, ומשו"כ אינו מחוייב לקרוע בעצמו, ואדרבה יותר טוב שאחרים יקרעו את בגדו, עי' בפתחי תשובה סי' ש"מ סק"א. וכן הדין שם סעיף י"ז שאינו שולל (פי' תופר תפירה בלתי שוה) אלא לאחר ז' ועל אביו ואמו הוא לאחר שלושים]. ולפיכך לא אמרינן בו מצוה הבאה בעבירה דהמצוה עצמה דהיינו מה שהבגד קרוע אינה בעבירה ורק מעשה הקריעה הוא העבירה, ועל מעשה זה לא שייך לומר מצוה הבאה בעבירה ולא יצא, דהמעשה אינה המצוה אלא הוא גורם למצוה.

ויעוין בקרן אורה מועד קטן בדף כ"ה ע''א דמביא פירוש זה בשם גאון אחד וז''ל, ושמעתי בשם גאון אחד שפירש גם על קריעה דלא הוי מצוה הבאה בעבירה משום דעיקר המצוה הוא שיהיה בגדיו קרועים, ואפילו אם הקריעה נעשית באיסור לא בטלה מצותה ע"כ.

רק דבקרן אורה כתב על זה וז''ל, לענ"ד לא נראה כן, דעיקר המצוה היא הקריעה דמצינו בחכם שמצוה לקרוע עליו ושרי לאחות לאלתר, אלמא דהקריעה היא המצוה.

רק דבעיקר דברי הירושלמי יעוי''ש דפליג על הראשונים ומבאר דקושית הירושלמי לא היתה ביחס לקריעה אלא ביחס למה שהביא הירושלמי בתחילה בשחט חטאת בשבת דכיפר וזה מה דמחלק הירושלמי בין מצה גזולה שהעבירה בגוף המצוה לשחיטה שהעבירה בהכשר מצוה. אולם על קריעה לא קשיא מידי וז''ל, דע"כ לא חיישינן למצוה הב"ע אלא במצוות, שבאין לרצות, כמו קרבן שנאמר אני ה' שונא גזל בעולה וכהא דאמרינן בירושלמי סוכה סניגורו נעשה קטיגורו, אבל קריעה דאפושי צערא הוא כל שקרע בגד שעליו בשעת חימום בין שהוא שלו בין שהוא של אחרים יצא ידי קריעה. ועיקר היסוד דהוי רק במידי דריצוי יעוין בריטב''א סוכה י' דף ט עמוד א דמביא כן בשם בתוס' דבא ליישב אמאי בסוכה ליכא להך פסולא רק דתמה מהא דגם במצה איכא להאי פסולא וז''ל, תירצו בתוספות דליכא למימר מצוה הבאה בעבירה אלא בדבר הבא לרצות כקרבן ולולב אבל לא בשאר מצות, וליתא כדמוכח בירושלמי בפסחים גבי מצה גזולה.

ובראשונים בסוגין מבואר להדיא דקושית הירושלמי גם על מצות קריעה ויעוין ברמב''ן בתורת האדם עמוד ס''ז דלמד מכאן דקורע בחלוק גזול לא יצא ידי חובה. ומבואר דפסולא דמצוה הבאה בעבירה הוי בעצם הקיום מצוה דליכא בזה קיום מצוה כל כמה דהוי בעבירה.

רק דעדיין צ''ב באור חילוק הירושלמי דסכ''ס גם בקריעה איכא עבירה. ויעוין בבית יוסף יורה דעה סימן שמ אות כח וז''ל, כלומר לא דמי למצה גזולה דהתם גוף המצוה שהיא המצה היא עבירה שהיא גזולה, אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה אף על פי שהמעשה שהוא עשה בו הוא עבירה לא מיקרי מצוה הבאה בעבירה, כי היכי דמוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אף על פי שעבר עבירה יוצא בה ידי חובתו בפסח לפי שהיא עצמה אינה עבירה.

ובנשמת אדם חלק א כלל ג מבאר דכונתו לחילוק התוס' בסוכה דף ל' ע''א ד''ה משום, דלא אמרינן מצוה הבאה בעברה אא"כ המצוה עצמה נעשית ע"י עברה כגון ע"י גזל או ע"י אכילת איסור משא''כ בלולב של אשירה ועיר הנדחת דהאיסור לא סייע כלל למצוה וא''כ ה''ה הכא הכא דלקיום המצוה לא מוכרח הקריעה בשבת ונמצא דהמעמיד של המצוה לא הוי ביסודו מעשה עבירה. וכן פירש בשו"ת שאגת אריה (ישנות) צ''ט בכונת הירושלמי רק מוסיף הנשמת אדם דעדיין קשה קושית התוס' שם ממצה של טבל דאמאי ליכא בזה לפסולא דמצוה הבאה בעבירה דהרי המציאות של האכילה בטבל הוי אכילת איסור. ורק לפי מה שכתבו תוס' שם ד"ה הא קניא, שחלקו בענין אחר, דדוקא במצה דבעינן "לכם", ולא נקנה לו מקודם אלא ע"י מעשה שלו שאוכל עכשיו, ונמצא שלולי עבירה לא היה יכול לקיים המצוה, ולכן לא יצא, וא"כ גם ממצת טבל לא קשה מידי, שהרי האיסור של טבל לא סייע לו בעשיית המצוה, וכ"כ הריטב"א שם בהדיא בהלכות סוכה, וכן בקורע בחלוק הגזול שחייב לקרוע בבגד שלו, וא"כ אי אפשר לצאת אלא שעי"ז יקנה הבגד, וא"כ המצוה לא נעשתה אלא ע"י העבירה, משא"כ באשרה וכן טבל וכן בקורע בשבת שאין החילול שבת מסייע למצוה כלל, ולפ"ז לא שייך מצוה הבאה בעבירה מדאורייתא אלא דוקא בגזל שעדיין לא קנאו כדין, וכמ"ש הריטב"א בהדיא שם.

רק דבעיקר הדימוי לתוס' בסוכה יעוין בשו''ת רעק''א קע''ד בסופו דתמה דעיקר סבר התוס' היא ביחס ללולב של אישרה דהאיסור לא קידם כלל את המצוה אולם בקריעה דסכ''ס כיון דהקריעה מוכרחת וכעת הקריעה היא באיסור נמצא דהאיסור מסייע למצוה.

אלא דבעיקר באור הירושלמי ידוע יסוד האחרונים דגריעותא דמצוה הבאה בעברה לא הוי במעשה המצוה של הגברא אלא דהוי פסול בחפצא שבו נעשה המצוה. יעוין בשערי יושר שער ג פרק כ' וז''ל, דיותר נראה לומר דמה דפסלינן משום מצוה הבאה בעבירה הוא כפסול בעצם, וכמו דמביא הש"ס בפרק לולב הגזול (ל א) גזול דומיא דפסח היינו דגזול הוא כמו פסול בעל מום לקרבן. ומהאי טעמא נראה לי מה דקיי"ל דסוכה גזולה כשר משום דקרקע אינו נגזלת אף דאסור לגזול קרקע והוי לכאורה מצוה הבאה בעבירה, עיין חידושי הרשב"א שכתב בזה"ל, אבל הנכון דהכא כיון דלא קני לה כלל וברשותיה דמרא איתיה ואין המצוה מוציאתה מרשות בעליה לא חשיבא מצוה הבאה בעבירה, הרי הוא כאילו היתה שדה עלמא ברשותו שאעפ"י שעבירה בידו אין הסוכה נפסלת בכך כנ"ל. עכ"ל. וביאור דבריו נלענ"ד דסוכה גזולה כיון שאינה יוצאה מרשות בעליה אין בזה פסול בעצמות הסוכה אלא שהאדם עושה עבירה בשעת קיום מצותו, אבל בסוכה עצמה לא נתחדש שום ענין של עבירה לפסולה, וכעושה עבירה של גזילה בשדה דעלמא, ולא דמי לגזל סכך של מטלטלים דשם בגוף הסכך נעשה העבירה שיוצא מרשות הבעלים, ''וכעין שכתב הירושלמי לחלק בין קורע בשבת לאוכל מצה גזולה, דבמצה היא גופא עבירה ובקורע הוא עשה עבירה''.

אלא דבעיקר יסוד דבריהם דהוי דין פסול יש יש לעיין מהירושלמי בסוגין דמביא מקור אחר לחסרון דמצוה הבאה בעבירה וז''ל, א"ר אילא ''אלה המצות'' [ויקרא כז לד], ''אם עשיתן כמצוותן'' הן מצות, ואם לאו אינן מצות. ומשמע דהוי צורה בקיום המצוה דעשיתה צריכה לעמוד כמצוה וכל כמה דמעורב בזה עבירה חסר בעשית המצוה.

1. ובעיקר הוכחת הירושלמי מהא דמוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים. יעוין בשו''ת רעק''א קע''ד דתמה מזה על יסוד התוס' סוכה וגיטין ובב"ק דאם גזל בהמה ונתייאשו הבעלים והקדישו למ"ד יאוש כדי קונה לא הוי מצוה הבאה בעבירה, דבעידן המצוה דהיינו ההקדש כלתה העבירה, דא"כ מאי מייתי הירושלמי ראיה מהמוציא מצה מרה"י לרה"ר, הא התם דבעידן המצוה כבר פקעה העבירה דהוצאה ואין עתה עבירה, משא"כ בקורע בשבת דבעידן המצוה דהיינו הקריעה ישנו להעבירה, ומיישב דאולי י"ל דראיית הירושלמי מהוצי' מצה בפיו מרה"י לרה"ר ובלעו ברה"ר בדרך הליכתו דבעידן קיום המצוה דהיינו שעת בליעתו נגמרה העבירה דבליעתו זה הנחתו. והעירו דיהא מוכח מהרעק''א דגם אי נימא דגם הנאת מעיו מחייב באיסורים מ''מ מעשה המצוה התחיל בבליעה וכל כמה דליכא מצוה בבליעה לא שייך להתחיל את המצוה מהנאת מעיו.

ויעוין עוד בתוצאות חיים סימן י''ח סק''ה דמקשה דמאחר דלשיעור הוצאה בעי גרוגרת ולמצות מצה סגי בכזית, א''כ נמצא דלמצוה סגי בהוצאת כזית דבזה ליכא איסורא דהוצאה וא''כ אין העבירה סיבה למצוה ולתוס' בסוכה דף ל' כל היכא דאין העבירה גורמת למצוה ליכא לפסולא דמצהב''ע, ולדרך השאג''א ודעימיה דהבאנו לעיל דגם בקריעה הוי מכח יסוד התוס' ל''ק מידי, אולם אי נימא דבקריעה לא שייך האי סברא [כיון דסכ''ס בעי את מעשה הקריעה וכעת איכא בו איסורא] א''כ קשה מאי ראיה מהוצאה דבהוצאה השיעור הנצרך למצוה ליכא בו איסורא, וגם בזה יש לדון כיון דסכ''ס הוי חפץ אחד והמעשה נעשה בכולו א''כ נמצא דהעבירה הביאה את המצוה אולם יש מקום לומר דבזה כבר דיינינן לשיעור שמעבר למצוה כמיותר. ויעוי''ש דמחדש דמיגו דאיכא חשיבות בכזית לענין מצה מהני גם לענין הוצאה ומביא יסוד זה משו''ת תורת חסד או''ח לא.

מגיני שלמה מסכת שבת דף קה עמוד ב

ד"ה הא ר"י פ"ה דבהאי שינויא נמי משני דלא ק' מתו אמתו וק' לר"י דע"כ במת דידיה איירי כו' נלע"ד דרש"י ז"ל ס"ל דמצות קריעה היא דרבנן כמ"ש הרמב"ן ז"ל והביאו הב"י ז"ל בסימן ש"מ ונ"ל שזהו כוונת הרמב"ם שלא מנה בהלכות אבל כ"א עשה אחת להתאבל על קרוב ולא מנה לקרוע עליו שהוא עשה הבאה מכלל לאו וא"כ כיון דמדאורייתא לאו מצוה קעביד חייב חטאת דאיך יפטרוהו רבנן מחטאת כיון דמדאורייתא חייב ונמצא חוטא נשכר ועי"ל דלא דמי לקמן גבי מילה מצותה ביום השמיני וכן הבערה מצותה ביום שנגמר דינה כדאמרינן דף ל"ה נגמריה בשבתא ונקטליה בחד בשבתא נמצא אתה מענה את הדין ולכן הוי צריכה לגופה אבל קריעה אי מיירי במתו מוטל לפניו כגון שמת בשבת הרי יכול לקרוע למחר דאע"ג דכל קרע שאינו בשעת חימום אינו קרע כדאמרינן באלו מגלחין מ"מ נראה דבשעת חימום אין פירושו דווקא מיד שמת אלא עד הקבורה מקרי הכל שעת חימום כיון שהוא מוטל לפניו ועליו לקוברו מידכר והוי שעת חימום כדאמרינן גבי ת"ח כיון דמדכרי שמעתייהו כל שעתא כשעת חימום דמי וכן כתב מהרמא"י ז"ל דלכתחלה צריך לקרוע קודם שיסתום פני המת וכן נהגינן בכל ישראל ואי מיירי שמת ונקבר אתמול פשיטא דאינו חייב לקרוע היום דווקא כיון דלאו שעת חימום ואפי' מיירי בשעת שמועה כגון ששמע שמועה קרובה בשבת מ"מ נראה דבהא מודו כ"ע דאינו אלא מדרבנן דקרא דמייתינן מינה לא קאי כ"א אמתו מוטל לפניהם לא איום שמועה גם כיון דק"ל דיום ראשון מדאורייתא א"כ יום שני פשיטא דהוי דרבנן אפי' למי שלא שמע עד עכשיו וה"ה לענין קריעה הוי דרבנן דבקרא לא שמעינן כ"א יום ראשון וכי היכי דבאבלות ק"ל דלא הוי דאורייתא כ"א יום ראשון משום דקרא דאהרן ואכלתי חטאת היום לא קאי כ"א איום ראשון א"כ מ"ש קרא דקריעה הא קרא דקריעה נמי לא קאי כ"א איום ראשון:

מהרש"א חידושי הלכות מסכת שבת דף קה עמוד ב

א"ד ואם כן הוי מלאכה וכו' צורך מצוה כו' היינו ממ"ש כן לרבי אבהו לקמן אליבא דר"ש דיליף דאף מקלקל גמור חייב בצריך לגופא מדאיצטריך למשרי מילה וא"כ ע"כ צורך מצוה צורך גופו מקרי ואם כן בהאי שנוייא דלר"ש פוטר בחמתו משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה ל"ל בעל מתו דהוה מלאכה שצריכה לגופה לר"ש וא"ל נמי דלכך פטור לר"ש אף בצורך מצוה משום דהוי מקלקל גמור כמו מילה ור"ש הרי מודה בשאר מקלקלין דאינו חובל ומבעיר דאם כן לר' יהודה נמי פטור דס"ל דכל המקלקלין פטורין אלא ע"כ אית לן למימר דבמת דידיה לא הוה מקלקל גמור דכיון דאיכא מצוה חשיב מתקן אף על גב דלקמן כו' התם הוה מקלקל לגמרי כו' כמ"ש התוס' לקמן ודו"ק: