אשו משום חציו -גדרו-  ומקרב הדבר אצל האש
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# אשו משום חציו

**ובדין מקרב האש אצל הדבר**

**א. דף כ"ב., אתמר, ר"י אמר אשו משום חציו, ור"ל אמר אשו משום ממונו, ור"ל מ"ט לא אמר כר"י, אמר לך חציו מכחו קאזלי, האי לא מכחו קאזיל.** וגדר אשו משום חציו כתבו רש"י, הרי"ף והר"ח וש"ר דהוא ממש כחץ ונחשב אדם המזיק, וכמבואר לק' כ"ג. דמוכרח שלא יהא בו פטור טמון, וכן חייב בד' דברים, ובעיקר שמעינן דהוא מעשה גמור מדאיתא בע"ב דנחשב נמי רוצח כיון דהוא מעשה דידיה לכל דבר.

**והנה** בדעת ר"י צ"ב, דלכאו' לא דמיא לחציו, דהרי אש מאליה היא הולכת, שזהו טבעה שהולכת לבד, וא"כ אין כוחו השורף אלא האש, (וכמו שפרש"י את קו' ר"ל). **ובאמת** לא רק דהליכתה מעצמה, אלא נכלל בזה שהיא מתרבה ומתרבה והאש הראשונה כבר אינה לפנינו, וזו ענינה של האש שמבעירה דבר, ואח"כ מבעירה דבר אחר, וכל פעם נוצר אש מחמת הכלוי של אותו רגע, ואי"ז כלל כוחו, אלא כח כח כוחו כמה פעמים[[1]](#footnote-2). **וכן** צ"ע דהרי הרבה פעמים האש הולכת רק ע"י הרוח, ומ"ט יחשב לכוחו וחציו דלכאו' 'מעשה הרוח' הוא ולא 'מעשה האדם', (וכמש"כ תור"פ ד"ה אשו, וכן פירש ר"ח את קו' ר"ל), והיינו דבשלמא בחיוב 'משום ממונו' דגדרו דהוא אחראי על המזיק שיצר, א"כ לא אכפ"ל דהוא הולך מאיליו, ופרה ורבה, דכיון דיצר יצירה ההולכת ומתרבה על זה גופא אחריותו, וכן לא אכפ"ל דכח אחר מעורב בו והולכת ע"י הרוח, דאדרבה יש בזה חומרא בחיוב אחריותו, כאשר יצר מזיק ומסרו לרוח והוא מאבד שליטה עליו[[2]](#footnote-3), אבל לדונו כחציו, דיהא בכלל מעשה רציחה, הוא תמוה הא לאו מכוחו קאזלי, אלא מאליו הוא מתרבה והולך, וכן הליכתו ע"י הרוח וכמש"נ.

**ב. ונראה** דבביאור דברי ר"י דנחשב חציו ישנם כמה מהלכים בדברי הראשונים, וכמו שיבואר. **הנה** תוס' בכמה דוכתי (סנהדרין ע"ז., לק' נ"ו., חולין ט"ז.) נקטו בפשיטות דאשו משום חציו הוא לא דין מסוים במדליק אש דנחשב כיורה חץ (לנזקין ורציחה), אלא הוא דין כללי בכל הטבעים שבעולם יעו"ש שכללו בשמעתא זו עוד כמה דברים שאינם הדלקת אש, **א.** הביאו וכפתו בסוף חמה לבוא. **ב.** השיך בו את הנחש. **ג.** זרק צרור למעלה ואזלא לתחת. **ד.** אסו"מ שנפלו ברוח מצויה**. ה.** נפלה סכין שחיטה מידו. ומבואר מכל זה, שפירשו דאי"ז סברא מסוימת במעשה הדלקת אש, אלא כל שעושה פעולה שלפי הטבע המצוי יהא לה המשך מחוייב[[3]](#footnote-4), נחשב כל ההמשך כמעשיו. **ובפשוטו** הביאור בזה, דכשאדם משתמש בכוחות הטבע לא חשיב מעשה של הטבע אלא **מעשה האדם ע"י הטבע,** כיון שאין הטבעים מצד עצמם פועלים, **והוא הפעיל אותם להיות פועלים**, וכגון רוח דהיא טבע מצוי שהולכת ונושבת בקביעות ואינה שורפת, והוא זה שהפעיל אותה לשרוף את הגדיש, לכך נחשב 'שהוא השורף' ע"י, דהוא הוא המשתמש בכוחות הקיימים. **וכן** הא דהולכת מאליה ופרה ורבה הכל הוא טבע ברור, והוא הוא זה שהפעיל אותו, לכך נחשב שהוא השורף והיינו חציו. **וכן** בזורק אבן למעלה ואזלא לתחת והרגה, הרי הוא משתמש בכוחות הקיימים בטבע בזה שהוא מוסר לכח המשיכה את האבן, ולכך נקרא הדבר מעשה דידיה והוא ההורג[[4]](#footnote-5), **וכן** כשמשתמש ומפעיל את שאר הטבעים. וזהו חידושו דר"י. ור"ל פליג על עיקר דבריו וס"ל דסוף סוף אי"ז כוחו, אלא נחשב מעשה הטבע, ולא דמי לחציו.

**ג. והנה** איתא בפרק הכונס (נ"ו.) הכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה וכו', אי דמטיא ליה ברוח מצויה, בדיני אדם נמי נחייב, והיינו שהוא כופף את הקמה וקירבה והעמידה במקום שבסוף תבוא רוח מצויה ותשרוף, וחיובו משום אש[[5]](#footnote-6). וכתבו התוס' שם ובסנהדרין ובחולין ט"ז., דמכאן יש ללמוד יסוד דאין נפק"מ בין מקרב הדבר אצל האש לבין מקרב האש אצל הדבר, עוד מתבאר שם בדבריהם דנקטו בפשיטות דהוא גם למ"ד משום חציו, ואם הרג עי"ז יתחייב מיתה, וכגון כפתו והביאו לפני הדליקה, וכן כפתו והביאו לפני החמה כיון דסוף החמה לבוא (כרוח מצויה דמי).

**ויש** לתמוה הרבה בדבריהם, דבשלמא בחיוב של אשו משום ממונו, שחיובו משום דהוא אחראי על המזיק שהוא יצר, א"כ בזה ניתן להבין דגם מקרב הדבר לאש חייב, כי בזה שהוא מקרב את הקמה לאש הרי הוא יוצר את האש 'למזיק', ואין שום נפק"מ אם יצר את המזיק ע"י שהדליק אש, או שיצר את האש למזיק ע"י שהביא לפניה את הדבר הניזק היינו החומר בעירה, (דבלא"ה לא היתה האש 'מזיק' לגבי היזק זה), אבל אשו משום חציו היינו **דכאשר הוא מוסר את המזיק לרוח הרי נחשב שהוא המזיק אלא שמשתמש ברוח,** וזה שייך דווקא במדליק אש או באבנו סכינו ומשאו שמסרם לרוח, דהוא המפעיל את הרוח לשרוף את הגדיש, וכן הזורק אבן וכן נפלה סכין וכו', אבל כאשר מניח לפני הדליקה וכפתו לפני החמה, **אין לו עסק עם המזיק רק הניח לפניו והלך לו ותו לא, וא"כ אי"ז אלא גרמא, ובשביל חציו בעינא שהוא יהא השורף,** וזה דוקא ע"י דימסור לרוח ויפעיל אותה להיות שורפת. והיא שאלה גדולה. וצ"ע מ"ט כ' כן תוס' בפשיטות, והרי אפשר דכוונת הגמ' לחייב משום ממונו.

**ד. וע"כ** מתבאר בדבריהם דאין הכוונה בעיקר ד' ר' יוחנן דאשו משום חציו דנחשב מעשה האדם כיון שהוא מפעיל את הטבע להזיק, אלא עיקר דינו הוא דכיון **דמחוייב הדבר בטבע שההדלקה שמדליק כאן תשרוף את הגדיש שם, לכך נכלל במעשה ההדלקה כאן שהוא שורף הגדיש, דיש לראות את כל מה שקבוע בטבע כאילו כבר נמצא** (ולא התחדשות)[[6]](#footnote-7), וכן הזורק אבן למעלה ויש אדם מתחת, כיון דלפי הטבע הוא הורגו א"כ המעשה דידיה הוא הריגתו, דבמעשה הראשון נכלל כל התוצאות המחויבות, וזהו דקאמר אשו משום חציו, דהרי"ז כיריית חץ דנכלל במעשה יריית החץ שיהא הריגה שם[[7]](#footnote-8).[[8]](#footnote-9).

**ומעתה** הוסיפו התוס' דכיון דחידש ר' יוחנן לדון את כל כוחות הטבע כאילו הם מצב נתון שכבר קיים (ולא התחדשות), א"כ ה"ה המביא קמה לפני הדליקה, כיון דעשויה הדליקה לבוא ברוח מצויה, הרי אנו רואים **כאילו האש כאן, דכך מחויב שיהא לפי הטבע,** וממילא **מה שהניח את הקמה הוא מוגדר כהנחה בתוך השריפה,** והוא אדם המזיק ככל אשו משום חציו, ועי' הערה דהוא חידוש נוסף על הנ"ל, ולכאו' אינו מוכרח ומחויב, [ומאידך מצינו במהרש"א על התוס' בסנהדרין דיש פעמים דמקרב הדבר אצל האש חייב אפי' שאם היה מקרב הדבר לאש היה פטור, עי' הערה[[9]](#footnote-10)].

**ובזה** נתיישב הא דהיה פשוט לתוס' דהגמ' בהכונס דמקרב הדבר היא גם מדין חציו, כיון דיסוד דברי ר"י הוא דהטבע העתיד להיות נחשב כבר כקיים וכמש"נ.

**ונראה** לחדד הדברים יותר והוא דעיקר חידושו דר"י דבגדרי מעשה יש להכליל את כל תוצאות המעשה, ויסוד הדברים הוא כמש"כ התורי"ד דף ס. דגדר הדין לר"י הוא כמו לר"ל במקום גחלת, והיינו דבאמת גם לר"ל במקום גחלת הוא צ"ע דודאי כאשר שורף בגופו של עבד יש התפשטות מסוימת של האש והרי אש 'מאילה היא הולכת', וע"כ דבגדרי מעשה ברור שהכל נכלל 'במעשה שעשה' ועי' במאירי דכל דהוא נסר אחד הרי הוא מוגדר למקום גחלת וע"כ דיש איזה גדר והגדרה דגם כשיש קצת התפתחות הוא נכלל במעשה, וקמ"ל ר"י דכל התוצאות המחויבות בטבע הם בכלל המעשה שעשה, ומעתה נקטו התוס' דה"ה כאשר עושה מעשה ונותן חיטים לפני הדליקה אין נכון להגדיר שהמעשה שלו הוא נתינת החיטים שם אלא המעשה שלו הוא גם התוצאות והיינו שהמעשה שלו הוא הכנסת הקמה לאש.

**ה. ויסוד** הדברים מבוארים בדברי הנמ"י בשמעתין, דהנה הנמ"י חוקר אם חציו ו'אשו משום חציו', חיובו משום שעושה וחוזר ועושה, או דהכל מונח במעשה הראשון, ומסיק דהכל מונח ונמצא במעשה הראשון, והביא כמה ראיות לזה, דדנים כאילו כל העתיד לקרות קיים, **וכאילו המדליק בביתו נחשב מעשה גמור של שריפת הגדיש.** והיינו שמצד העושה הושלם כל עשייתו ואע"פ שבפועל לא קרתה השריפה.

**והנה,** ממש"נ דלתוס' עיקר דינא דר"י הוא דכל הטבע נחשב כקיים ולא כהתחדשות, ולפיכך מדליק אש בביתו נחשב כשורף הגדיש, ומאותו יסוד אמרינן נמי דגם הנותן קמה לפני השריפה, כיון דמחוייב שבמקום זה תהא האש חזינן ליה כמכניס הקמה לאש, מכל זה מוכח דנקטי כמסקנת הנמ"י, אבל אם הגדר בחץ ואש דהוא עושה וחוזר ועושה, א"כ ע"כ הוא רק במוסר לרוח ומשתמש בכוחות הטבע, ולא היה שייך להבין דין מקרב הדבר לאש.

**ו. והנה** זהו חידושו דר"י אבל אהא פליג ר"ל וקאמר דחציו מכח קאזלי הני לאו מכוחו קאזלי, דס"ל לר"ל דכל שבעינן התערבות של כוחות הטבע לא נחשב כאילו הוא מונח כאן, וזו כל פלוגתתם אם לראות את הטבע המחויב כדבר קיים ומובנה, וממילא המעשים שלי הם, או לא, וכמש"נ.

**עי'** הערה בביאור פלוגתת רבינו דוד והר"ן שנתבאר דפליגי בב' המהלכים הנ"ל[[10]](#footnote-11).

**ז. והנה** תוס' בסנהדרין שם בסו"ד כתבו מהלך נוסף וז"ל, עוד יש לפרש דבכל הני דסוף חמה וצנה וארי לבא, וזרק צרור למעלה ואזלא לתחת, אפילו כפתו והביאו שם פטור דדמי לכח כחו, ואש נמי שלא המיתה אלא ברוח מצויה פטור ממיתה, אלא דלענין ממון חייב נזק שלם וכו', דמאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו. וצריך ביאור מש"כ דאף על אש ברוח מצויה אינו חייב מיתה, דהוא נסתר משמעתין.

**וביאר** המהרש"א דכוונתם לומר דאשו משום חציו הוא **דווקא כאשר אשו עצמה מזקת בלא רוח**, אבל כל מקום שבעינן להתערבות כח הטבע כרוח וכדו', פטור, ומה"ט פטור נמי בסוף חמה לבוא, וכן זרק צרור למעלה וע"י כח הטבע אזל לתחת וכדו', דכל מה דאמר ר"י דהוא מעשה דידיה היינו דווקא באש **שהוא בכלל עצם עשייתו** שעשה בריה כזו שהיא מתרבית והולכת, אבל אי בעי לרוח או לאחד ממערכות הטבע החיצוניות, לא הוה חציו, ולפי"ז אסו"מ וכן מקרב הדבר אצל האש דאזלא ברוח מצויה אינו נחשב חציו. והאחרונים (מלבושי יו"ט ח"א י', והחזו"א ב' א') תמהו מאוד על המהרש"א דנמצא לדבריו דאש דשמעתין היינו בלא רוח, והרי סתם אש היא עם רוח[[11]](#footnote-12).

**ח. ולכך** פירשו האחרונים הנ"ל דכוונת תוס' לומר דכל מה דאמרינן דכאשר פועל בכוחות הקיימים בטבע נחשב חציו, ה"מ כאשר הרוח וכדו' כבר נמצאת, אבל כשאינה נמצאת, אע"פ שהיא מצויה ועתידה לבוא, אינו נחשב חציו (אמנם צע"ג מדברי הגמ' דהודלק הפשתן בנרו של בעל החנות המונח בחוץ הרי הוא חייב לר"י ושם לא היה מיד).

**והנה,** לפי המהרש"א תוס' חזרו בהם מהא דהניחו דכל הכוחות הטבועים אינם התחדשות ונחשבים כבר כקיימים, אלא העמידו עתה הבנה חדשה בעיקר דברי ר"י וכמש"נ. אך לפי החזו"א עסקינן באותה הבנה, אמנם **הגבילו זאת דה"מ כאשר הרוח שמזיקה כבר נמצאת, ואם לאו אין הטבעים המחויבים לבוא כאילו כבר נמצאים, אלא הוה התחדשות,** וממילא אינו בכלל מעשיו אלא גרמא בעלמא.

**ומ"מ** בין למהרש"א בין לחזו"א זהו ודאי דמעתה נקטו התוס' דהגמ' בהכונס נתכוונה לחייבו מדין אשו משום ממונו דהרי בגמ' איתא דמטיא ע"י הרוח וא"כ למהרש"א מוכרח דהוא כבר מדין ממונו, וגם לחזו"א ליכא למימר דהרוח כבר היתה שם משום דאיתא שם שאילימא דמטיא ברוח שאינה מצויה פטור ואי איירי דהרוח כבר היתה א"כ ודאי הוא חייב כמו ברוח מצויה (כמש"כ תוס' נ"ט ופשוט)[[12]](#footnote-13). אמנם לכאו' משכח"ל גוונא דיהא חיציו אף בנותן לפני הקמה לפי המהרש"א בגוונא דהאש עתידה לבוא הכא בלא רוח ולפי החזו"א בגוונא דהרוח כבר התחילה פעולתה, ועי' הערה[[13]](#footnote-14).

**ט. והנה** נראה דישנו מהלך נוסף המתבאר בדברי הרא"ה, והוא דאשו משום חציו הוא הלכה מסוימת באש בלבד, דבהדלקת אש דוקא אמרינן דהרי הוא כיורה חץ, ונחשב מבעיר את הבערה אע"פ שהיא אזלא ומתרבה מאליה ואע"פ שכח אחר מעורב בו, אבל בשאר דברים ליכא תורת חציו כלל, ואף אסו"מ אין בהם תורת חציו כלל.

**דהנה** כתב הרא"ה (שיטמ"ק נ"ו.), מיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גיריה אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למאן דאמר משום חציו, וחציו ממש כחו גמור חשבינן ליה, אבל בעלמא לא, (ובזה מיישב שם את מה שהקשו מכפתו לפני החמה וסוף חמה לבוא, וכן את השיך בו את הנחש יעו"ש), ומסתברא נמי דאסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה והזיקו, דחשבינן להו תולדה דאש ליכא למחשבינהו חציו אלא ממונו, תדע דהתם בסנהדרין משמע דזורק את האבן ובחזרתה נפלה לצדדין והרגה חייב דכיון דנפלה לצדדין אכתי מכחו הוא אלא דכח כחוש הוא אבל נפלה כדרכה בחזרתה פטור **דנסתלק כחו,** ואף על גב דבנזקין בכה"ג חייב עכ"ל. **הנה** הרא"ה מעמיד דלמיתה בעינן כוחו ממש, ואשו משום חציו הוא כוחו ממש, ומתבאר עוד בדבריו דחציו היא הלכה מסוימת דוקא בהדלקת אש (ואפי' אש עם רוח דכח אחר מעורב בה נמי הוה כוחו ממש[[14]](#footnote-15)), אבל בכל האופנים האחרים הנ"ל לא יהא חציו, והנפק"מ היא דלא יהא חיוב מיתה אלא חיובם משום ממונא [וכן יהא בהם פטור טמון].

**ולפי"ז** מקרב הדבר אצל האש לא נחשב חציו, והגמ' שם משום ממונא קאמר, ומיושבים כל קושיות התוס' בסנהדרין. **וכן** מוכרח בדעת הרמב"ם וכמש"כ הגר"ח הלכות שכנים, דדוקא הדלקת אש הוה כוחו ממש אבל אסו"מ לא, ולכאו' הוא המהלך המרווח ביותר דאשו משום חציו הוא הלכה מסוימת באשו, עי' הערה[[15]](#footnote-16).[[16]](#footnote-17).

**וביאור הדברים,** דהנה מש"כ הרא"ה והגר"ח דחציו הוא כוחו ממש, פשוט דאין הכוונה תנופה וכדו', דהרי בהדלקת אש ליכא זאת, אלא כוחו הכוונה 'פעולתו'[[17]](#footnote-18), דכאשר הוא הדליק אש או הביא לכאן אש, **ואש הוא דבר שמזיק מצד עצמו**, נמצא דכוחו ממש הוא המזיק, דהרוח רק מוליכה ומביאה את פועל ידיו דהיינו האש למקום ההיזק[[18]](#footnote-19), משא"כ **אסו"מ שאינם מזיקים מצד עצמם ולכך פעולתו לא יצרה מזיק,** וכל כוחו ופעולתו היתה רק להניח על הגג וכשמביאים את פעולתו לא מביאים מזיק, אלא **המזיק מתחדש ונעשה ע"י הרוח שמוציאה אותה מהגג למקום שיזיק** (ע"י כח המשיכה), וא"א להגדיר שהכח שמזיק זהו הכח שלו, ורק באש דהכח שלו הוא הוא המזיק דאש היא כח מזיק מושלם מצד עצמה ורק צריך להוליכה לגדיש, אזי הרוח מוליכה את הכח שלו המזיק[[19]](#footnote-20).

**ועולה** ה' מהלכים בדין אשו משום חציו, **א.** דאדם המפעיל ומשתמש בכח טבעי נחשב שהוא עושה המעשה ורק שמשתמש בכח הטבע, ועי' הערה לעיל דכהבנה זו ס"ל **לרבינו דוד**[[20]](#footnote-21). **ב. בתוס'** מבואר דאפי' מקרב הדבר, וע"כ דיסוד דינא דר"י הוא דכל הטבע המחוייב לבוא נחשב כאילו כבר קיים ונמצא, (ולא כר"ל דדן זאת כהתחדשות). **ג. דעת** **תוס' בתירוץ השני למהרש"א**, דרק אש ללא רוח היא נחשבת בכלל עשייתו, אבל כל התערבות כח טבעי אינו נחשב מעשה, וא"כ כל שאר הגווני לא הוה חציו מלבד הדלקת אש ובלא רוח. **ד. לביאור החזו"א** במהלך השני, הצריכו תוס' דיהא באופן דהטבע כבר קיים, (וא"כ סתם אסו"מ לא הוה חציו). **ה. דעת הרא"ה והרמב"ם** דרק הדלקת אש (אף עם רוח) הוה חציו, וכמש"נ (ואף אסו"מ לא הוה חציו).

הערה – לפי תוס' ודעימיה דלאו דווקא הדלקת האש אלא כל עשייה שמחויבת בטבע א"כ צ"ע הא דאיתא בשבת ויו"ט דגרם כיבוי אינו מלאכה, והיינו דנותן מים סביב לאש,וי"ל אין המים מכבים את האש אלא דהיא לא מוצאת אפשרות להתקדם וחומר בעירה והא דשריא ליתן מים בכלים והאש תבקע את הכלים וישפכו המים זהו ודאי לא הוה מעשה אלא גרם כיבוי דהרי כלו חציו.

יש לדון האם כופת לפני החץ שכבר ירו אותו האם חייב הכופת או לא דהנה אם הביאו וגם מחזיקו שם בידים הרי זה הורג בידים דכל רגע וגע הוא מחזיקו אמנם כאשר כפתו לכאו' יש לפטור מדין סוף חמה לבוא אבל לפי מש"כ תוס' דלר"י דהביאו וכפתו חייב א"כ יש לחלק דבגוונא דכבר היה שם וכפתו יהא פטור משום סוף חץ לבוא אבל כשהביאו וכפתו יהא חייב

1. **עי'** פני יהושע ד"ה אמנם, ועי' חזו"א ב' ט"ז ד"ה ויש, 'כל אש מתחדש אש חדש בכל רגע', ופשוט. וגם גווני האש יתחלפו לפי החומר שהיא מבעירה באותו הרגע. (אמנם באמת אי קשיא א"כ קשיא לר"ל נמי דהא מודה במקום גחלת, ומצית בגופו של עבד ע"כ יש התרחבות מסוימת של האש מעבר למה שהוא הדליק, (ועי' מאירי דכל שהוא נסר אחד הוה מקום גחלת) וי"ל דמקום גחלת מוגדר בודאי לחלק מעשייתו, ועי' לק').ועי' ברכות נ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** תוס' ה: דאחר שיצר מזיק ומסרו לרוח, א"כ כח אחר מעורב בו הוא חומרא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכתבו** תוס' כ"ב: דבעינן טבע ברור קרוב לודאי, וכמו שברור שיריית חץ מגיע לשם. [↑](#footnote-ref-4)
4. **לדוגמא בעלמא,** אחד שמתח את הקשת של החץ והשני שחרר, דהשני חייב, דהוא משתמש בכח של הראשון, ואע"פ שאינו דומה מ"מ יש בו כדי לסבר את האוזן, דכוחות הטבע קביעי וקיימי ואני משתמש ומפעיל אותם לכך נקרא המעשה על שם המפעיל. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כן** נקטו הרבה ראשונים, וזוהי פשטות הסוגיא שם, דהרי ע"י הרוח הוא, וכל היזק דנעשה כשכח אחר מעורב בו הוא מדין אש. אמנם השטמ"ק והנחל"ד כתבו (ביישוב ד' רש"י) דהוא מזיק בידים וצ"ב. ועי' לשון רש"י שם, ולכאו' לא קאתי אלא לאפוקי גרמא דאיירי שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולדוגמא** בעלמא, כמו במכשיר ש'מתוכנת' שכאשר לוחצים על כפתור כאן, אזי אחר כמה שניות יהא במקום אחר תוצאה מסויימת, ודאי נחשב הכל מעשה דידיה, ולא נחשב גרמא והתחדשות. [↑](#footnote-ref-7)
7. **תוס'** בע"ב כתבו "לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצויה הרבה וקרוב לודאי היזק **כעין חציו**, והכא אין במעשה השולח קרוב לודאי היזק, **הלכך לא דמי לחציו**". והנה למהלך א' הגם שעצם דבריהם מובנים דבעינן טבע ודאי, אבל צ"ע מה דכ' תוס' דבעי **דיהא דרגה כחץ** (והרי חציו דאיתא בגמ' אינו אלא משל להגדירו למעשה דידיה), אבל למהלך זה ניחא, **דזהו נמי ענין חץ דמונח הכל במעשה**, וכמו שיבואר בסמוך מהנמ"י. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וילה"ק** דאם כל המוטבע והמוכרח שיבוא נחשב כבר כנמצא וכלול במעשה, א"כ מ"ט פטור על כח כוחו וכגון הא דאיתא בגמ' בסנהדרין שם דבידקא דמיא בכח שני פטור, ובאמת תוס' בעצמם עמדו על זה שכתבו שם "וההיא דאשקיל עליה בידקא דמיא דבסמוך אפילו כפתו והביאו שם ואח"כ אשקיל פטור (היינו בכח כוחו כמבואר שם) דדמיא לזרק חץ ותריס בידו דאפילו הוא קידם וסילקו פטור. **הנה תוס' תרצו דהוה כמסיר תריס דפטור**, ולכאו' הא גופא טעמא בעי כיון דמחוייב בטבע שעשייה זו תביא מוות א"כ יתחייב. והבאור פשוט דבעינן דווקא 'מעשה', אבל אם האדם לא עשה מעשה **במזיק או בניזק**, אלא עשה דבר צדדי שהוא גרם לחץ להזיק, הרי אע"פ שהוא מחוייב מ"מ 'מעשה' אין כאן והוה בכלל גרמא, ובידקא דמיא הוא הסרת מונע בלבד ואינו נחשב מעשה, ואדרבה הא דחייב בכח ראשון הוא באמת חידוש, וביאר הרמ"ה שם דכיון דהמים היו עצורים והוא מתעסק ומשנה אותם להיות אצים ומזיקים הרי זה נחשב מעשה אבל אין המעשה מתייחס אלא למים שהוא פעל בהם ממש, ולכך כח כוחו פטור הינו המים שלא היו סמוכים ממש ממש לבידקא, וזו נמי כוונת תוס'. ולפי"ז אם היה זורק מדלי למרחוק ודאי נחשב מעשה דידיה וכח גברא, והכי איתא בהלכות נט"י ופשוט, ועי' רש"י דפירש דכח כוחו היינו שההרוג לא היה סמוך לבידקא אלא במרחק, ולכא' צ"ב אמאי פטור, ואפשר כהנ"ל דלא חשיב מעשה אלא לגבי הכח שהיה בהם לצאת, והיינו היציאה הקרובה דענינו של כח משיכה שהוא כח מתחדש דכל התקדמות של המים הרי הכח משיכה תובע שימשיכו עוד ועוד (ולא דמי לחץ או לטיל עם מנוע דכל הכח קיים עתה) ולכך הסרת מונע לא נחשב תורת מעשה אלא לאותו הכח שהיה קיים אז לצאת בהסרת הבידקא.

   וכח כוחו היינו דהטבע לא קיים עכשיו בעצם הדבר אלא יתחדש אחרי שיבוא הכח הראשון, דאחרי שהמים יתקדמו עוד אזי יבוא הכח המשיכה לתבוע משיכה נוספת, אולם כאשר עושה מעשה ממש לכאו' כגון שפותח את ידו ע"מ שיפול לארץ והאבן הזיקה נחשב מעשה גמור (ועי' חזו"א סוף ס"ק ט'). [↑](#footnote-ref-9)
9. על קושית תוס' מהשיך בו את הנחש וז"ל אי הוה מפרשינן לה דאיירי **במקרב הנחש** אצל היד לא קשיא להו מידי, דכיון דהנחש מעצמו מקיא הוה ליה כסוף חמה וצינה לבא דאין ההורג מזומן, אבל לפי הפירוש ששם ידו לתוך פי נחש דהוה ליה מקרב הדבר אצל האש ויש לחייב אפילו בסוף חמה וצינה לבא, מיהו קצת קשה כיון דאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר ובין מקרב הדבר אצל האש אם כן כמו דחייב במקרב הדבר אצל האש אפילו בסוף חמה וצינה לבא הכי נמי יש לחייב במקרב האש אצל הדבר אפילו בסוף חמה וצינה לבא, ויש ליישב **דאין זה מקרב האש** אצל הדבר כיון דהנחש מקיא, ובשעה שקירב הנחש לא היה כאן אש כלל, וכמו שלא עשה ולא כלום, משא"כ בקירב היד אצל הנחש הוה ליה לחיובי אף על גב דאין כאן עדיין אש שהרי הנחש מקיא כי הכא בסוף חמה וצינה לבא דחייב בקירוב הדבר לשם דכל מה שהיה לו לעשות הרי עשה וחייב, וצ"ב דכיון דכל המחוייב בטבע נחשב כאילו כבר נמצא וקיים א"כ ממנ"פ אי ארס נחש נחשב נמצא א"כ הוא הביא את האש ואי לא אזל לא, וי"ל ב' ענינים איכא כאשר מקרב הדבר לאש הרי יש כאן מעשה מזיק גמור דהוא מתעסק עם הדבר הניזק והוה כשמו תוך האש, אבל כאשר מעמיד את המזיק אי"ז מעשה בידים ממש אלא מחידושא דחציו ולזה בעינן טפי וכל שאינו בעולם עתה לא יתכן להחשיבו בכלל מעשיו. ועי' תוס' נ"ו: גבי מעמיד בהמת חבירו דא"א לומר דחיובו משום אשו משום חציו (עי"ש היטב דכתבו 'ברי היזקא ועי' תוס' כ"ב: דזהו למ"ד משום חציו), דלא מצינו שן ורגל דחייבים ברה"ר וע"כ הביאור משום דבע"ח הוא כבעל בחירה, וצ"ע דא"כ מ"ט כתבו תוס' שם נ"ו. דכפתו לפני הארי חייב, וע"כ מתבאר חילוק המהרש"א דהא דהוא בעל בחירה אהני רק דלא ייחשב הבאש האש כחץ, אבל מ"מ כיון דהוא ברי היזקא דיאכל הארי שפיר נחשב דיש כאן אש לגבי הא שכשמעמידו לפני הארי נחשב מעשה בידים שמכניס האדם לתוך בלע הארי, ועדיין צ"ע ויש להוסיף ביאור בהאי חילוקא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בחידושי** הר"ן סנהדרין ע"ז: הביא דרבינו דוד תירץ את קו' התוס' דזרק למעלה ואזלא לתחת יתחייב משום חציו, דרק רוח דהיא כח הפועל נחשב עשיית האדם, משא"כ נפילה מחמת כובד האבן, וצ"ב, ונראה דס"ל כמהלך א' דהאדם נחשב כמשתמש ברוח והמפעיל שלה, ובזה מייסד דהנ"מ בכח פועל שייך להיות המפעיל, (דלדבר שהוא 'פועל' שייך 'מפעיל') אבל כח המשיכה אינו מוגדר כח פועל, אלא כמציאות שדבר כבד נופל, וע"כ נחשב דהאדם רק הסיר את האחיזה והיא 'ממילא' נפלה. **ומאידך** הר"ן הק' עליו שם בזה"ל, דאדרבה יותר היא בטבע תנועת האבן אל מטה לפי שבכל עת מהעתים תרד למטה אחר שהושלכה למעל', והרבה זמנים יש שאין מנשב שום רוח ואפילו מצויה, וכיון שכן יותר ראוי הוא שנאמר שתהיה תנועת האבן למטה פועל האדם כי הוא פועלה בהשליך אותה למעלה יותר מתנועת הרוח המצויה הנעש' בלי שום פעולה עכ"ל. והיינו דהר"ן הרי קאי במשנתם של תוס' דגדר הדין הוא דכל הטבע הוא כבר כקיים וכעשוי, וא"כ עד כמה דהדבר יותר בטבע שייך בו יותר הך סברא, וכאשר זורק האבן ודאי מוגדרת עשייתו דהוא זורק האבן לתחת וממית. **ועי"ש** עוד דהר"ן הקשה עליו דלדבריך כפתו לפני ארי נמי יהא חייב מדין אשו משום חציו, ואלא מאי אית לך למימר דבעל חי הוא בעל בחירה ואינו מוכרח כמו שאר טבעים א"כ כח המשיכה נמי הוא יותר בטבעו, והדברים צ"ב טובא מה מקשה לו מארי, והרי ברור דהחילוק הוא שאדעתיה דנפשיה ואיך למד מזה הר"ן לסתור את דינו של רבינו דוד בהזורק אבן, והדברים סתומים. ונראה דלדברינו מבואר היטב דיסוד פלוגתת רבינו דוד והר"ן היא בהנ"ל דלרבינו דוד אשו משום חציו היינו דנחשב הוא המשתמש משום שמפעיל את הרוח להיות פועל, והקשה הר"ן דא"כ ארי נמי דהרי הצליח בפעולתו לגרות אותו ע"י הטרף שנתן לפניו א"כ הוא נקרא הרוצח דהוא הפעילו, וכתב הר"ן דע"כ צ"ל התם דפטור משום דאינו מחויב בטבע והיינו דהסברא דהוה חציו הוא משום דהוא מחויב בטבע וכדעת התוס' וא"כ כח המשיכה נמי. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן** לק' קאמר ר' יוחנן גופיה דמוסר גווזא לחרש נחשב כרוח מצויה, אלמא גם בהתערבות הרוח הוה חציו. [↑](#footnote-ref-12)
12. וליכא למימר דאיירי דהיתה הרוח אבל לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה דהרי אדם המזיק חייב באונס דרוח שאינה מצויה ואין טענה דלא הוה לי לאסוקי אדעתיה וכל מה דאשו משום חציו פטור ברוח שאינה מצויה אע"פ דבכלל אדם המזיק הוא זהו משום דבכה"ג שאינה מצויה כלל לא נחשב לחציו. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכ"כ** החזו"א, והא דסוף חמה לבוא פטור ואף דהחמה נמצאת בעולם, הינו דמ"מ אינה כאן, אבל רוח הנמצאת היינו **דעתה היא כבר פועלת פעולתה**.

    אמנם אפשר לבאר בדרך אחרת דלמהרש"א דווקא התשפטות עצמה נחשבת מעשה ומעבר לזה לא ייחשב מעשה דהרי לא הסכים דכל הטבעים נכללים במעשה ורק סברא מסוימת על האש עצמה דזוהי כל ענין בריאתה דהיא מתפשטת וממשכת לכך נחשב שזהו המעשה שלו כמו מקום גחלת לר"ל, ויל"ע בזה טובא.

    עוד יש לדון לפי מהלך החזו"א בםתוס' אפשר דהסיבה דתוס' חזרו בהם והצריכו דוקא רוח שנמצאת, הוא משום דעתה מחדשים, דאין יסוד דינו דר"י משום שכל הטבעים כנמצאים כבר, אלא כההבנה הראשונה שנתבארה לעיל דהאדם המשתמש בכח נחשב המפעיל, ולכך בעי דוקא בכח שכבר נמצא, דבזה מתאים ההגדרה שהוא משתמש בכח הטבעי, ולפי"ז לפי מסקנתם הכא, גם מביא קמה לפני הדליקה והרוח כבר בעולם, מ"מ פטור כמש"נ לעיל, ולא יהא חיובו אלא במוסר לאש, ואי"ז דעת החזו"א כמבואר להדיא בדבריו דאף מקרב הדבר אצל האש יש בו משום חציו כאשר הרוח כבר באה יעו"ש, [ועי' ברשב"א ס"א. דלמ"ד התם דליבה ולבתה הרוח חייב הוא דווקא כשהרוח כבר נמצאת, דומיא דזורה ורוח מסייעתו דנחשב למלאכה בשבת רק כשכבר נמצאת, והתם ודאי הגדר דהאדם משתמש בכח הטבע, ולזה בעינן דהכח כבר נמצא, ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-14)
14. **פשוט** תוך כל דבריו, וכן מוכח ממש"כ דמסתברא דאסו"מ נמי לא יהא חציו, ואי כמהרש"א והחזו"א א"כ היה יכול לומר זאת על אש עצמה, דכאשר היא הולכת ע"י רוח כמו אסו"מ לא הוה חציו ופשוט. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הנה** למהלך הראשון של תוס' בסנהדרין (וכן נקטו בב"ק וחולין), כל הטבעים בכלל אשו משום חציו, ולפי"ז נדחקו תוס' דהא דאיתא דזורק אבן פטור, ונפלה סכין לא הוה שחיטה, היינו רק למ"ד אשו משום ממונו, ואינו אליבא דהלכתא והוא דבר תמוה לומר דר"פ ורבא אזלי דלא כהלכתא, וכן נדחקו ליישב את משיך בו את הנחש, ועי' ברא"ה דכתב דהשיך את הנחש דפטור, הוא פירכא לשיטת התוס'. והמהלך השני של תוס' בין למהרש"א בין להחזו"א צע"ג דבגמ' מבואר דבכל אש קאמר ר"י אשו משום חציו מלבד בכלו לו חציו, ועי' חזו"א, ותירוצו צ"ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. **והרמב"ם** לא ס"ל כתירוץ ב' דתוס', דהרי בחיוב אשו משום חציו כתב בכל גוונא גם בשיש רוח וגם כשעדיין לא באה, וכתירוץ א' נמי לא ס"ל, דהרי את זורק אבן דפטור העמידו תוס' רק למ"ד משום ממונו, ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי הלכות רוצח. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועי'** רמ"ה סנהדרין ע"ז: דגם חץ ממש דאי"ז תנופה וכח ממש אלא פעולתו ועשייתו. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והנה** מצד עצם זה שהאש מתרבה לא אכפ"ל, דשפיר נחשב לכוחו, דבהלכות מעשים כל האש מוגדרת לבריה אחת, דהוא עשאה, והיא ממשיכה ומחיה עצמה, ועי' ברכות נ"ג לגבי הוצאה ולגבי ברכה על נר ששבת דנחשב אותו אש ולא אמרינן דהיא אש חדשה, והביאור דאע"פ שבמציאות היא אש אחרת מ"מ מוגדר כבריה אחת שגדלה, ואי"ז כמה וכמה דברים כמו מים שהם ריבוי טיפות שכל טיפה היא בריה בפ"ע אלא היא בריה שמתפשטת ואע"פ שהאש הראשונה אזלא מ"מ נחשב הכל לאש אחת. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וכן** מתבאר במשא ומתן של התורת הבית עם הרא"ה בבד"ה לגבי שחיטה בנפלה סכין, דלא הזכירו מידי מדין אשו משום חציו, וכן ברמב"ם ובשו"ע סי' ז' כתב דסכין מגולגלת ע"י המים וקירב ראש הבהמה לא נחשב לשחיטה. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ולפיכך** נקט דגם אסו"מ בכלל חציו, ועל זורק אבן ונפלה סכין מידו חידש רבינו דוד דלא נחשב חציו, עי' לעיל. [↑](#footnote-ref-21)