=ד - סמיכה בהיתר בלוקח ובסומך בצד המיצר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ד**

**בדין סמיכה בהיתר בלוקח ובסומך בצד המיצר**

**א**

א] **ב"ב י"ח ב'**, ואי דלא סמיך היכי משכח"ל, א"ר פפא בלוקח, אי בלוקח מ"ט דרבנן וכו', אמר רבינא קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו.

**ופירש"י**, ז"ל, בלוקח, אחר שעשה זה משרה בתוך שדהו או זרע שם חרדל מכר מחצה שדהו לאחר והלוקח זרע שם ירק או העמיד דבורים, - אמאי מרחיק, הרי ברשות עשה וכו', - על המזיק להרחיק את עצמו, ואע"פ שמתחילה עשה ברשות, עכ"ל.

ב] **והתוס'** שם פירשו לפ"ז, דהא דר' יוסי מתיר בחרדל, אף דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שעשה ברשות, הוא משום דס"ל דדבורים מזקי לחרדל וצריך בעל דבורים להרחיק כל ההרחקה כיון דבעל חרדל לא עשה כלל שלא כהוגן.

**ובתשו'** הריב"ש סימן שכ"ב כתב לפרש הטעם בזה, דהא דעל המזיק להרחיק את עצמו אע"פ שסמך ברשות, היינו דוקא במשרה וירק, דכיון שהירק ניזק ולא מזיק אין לו להרחיק כלל מן המצר ולכנוס בתוך שלו, וע"כ צריך בעל המשרה להרחיק כדי שלא יזיק לבעל הירק, ומשא"כ בחרדל ודבורים, כיון ששניהם מזיקין זא"ז, יכול בעל החרדל לומר לבעל דבורים, כיון שאני קדמתי ברשות ואתה בא עתה להזיקני הרחק אתה כל ההרחקה כדי שלא תזיקני שעל המזיק להרחיק את עצמו, ואני כיון שקדמתי זכיתי ולא ארחיק לעולם שהרי ל"ה לי להרחיק אלא כשיהי' שם הניזק, ולא יהי' הניזק כאן לעולם כיון שגם אתה מזיק וצריך להרחיק, עכ"ד, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קנ"ה סקי"א ד"ה אמנם אכתי והגרע"א בקונט' ד"ה וראי' לזה, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

**אך** בד' המהרש"א ע"ד התוס', מבו' שפירש ד' התוס', דהא דבעל החרדל א"צ להרחיק, אי"ז מכח הא דבעל הדבורים מרחיק כל ההרחקה, אלא היינו דאף דסמך בהיתר צריך להרחיק, היינו רק כשהוא מזיק לבדו, אך כל שגם חבירו מזיק, א"צ להרחיק, וכ"ה מבו' גם בשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש, עיי"ש,[[2]](#footnote-3) וצ"ב הטעם בזה.

ג] **אמנם** הנה בחי' הרמב"ן כתב לדעת רש"י, דהא דתנן דר' יוסי מתיר בחרדל, אי"ז היתר גמור, אלא היינו דכיון דחרדל ודבורים תרוייהו מזקי אהדדי, ע"כ אם אין בעל הדבורים מרחיק, אף בעל החרדל א"צ להרחיק, ועד"ז כתבו הרשב"א והר"ן, והריב"ש שם עמד ע"ד הרמב"ן שלא פירש כן.

**וכבר** עמדו בזה דהרמב"ן ודעימי' לטעמייהו אזלי, דכל מש"כ התוס' דכל שסמך בעל החרדל בהיתר צריך בעל הדבורים להרחיק כל ההרחקה, ומכח זה הוא דאין בעל החרדל צריך להרחיק, וכמש"כ הריב"ש, הוא רק לטעמייהו דס"ל דכל שלא עשה הראשון שלא כהוגן, צריך השני להרחיק כל ההרחקה.

**אך** להרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דאף כשעשה הראשון כהוגן ולא הרחיק א"צ השני להרחיק, וכמש"נ בסימן ג' סק"ג וסקי"ב, הרי דה"נ הכא, כל דאין בעל החרדל מרחיק, אף א"צ בעל הדבורים להרחיק,[[3]](#footnote-4) וכיון דהוא רשאי לסמוך את הדבורים, תו צריך אף בעל החרדל להרחיק.

**ב**

ד] **והנה** בד' הראשונים לעיל בסוגיין מבו', דלדעת אביי דהבא לסמוך סומך, הרי דאף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק, וה"נ הוא לדעת רבא בגונא דמותר לסמוך, והיינו בשדה שאינה עשוי' לבורות, וברפת בקר, דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק.

**ובקצוה"ח** סימן קנ"ה סקי"א הק', דלדעת רש"י ודעימי' דעל המזיק להרחיק את עצמו אע"פ שסמך ברשות, א"כ מ"ט בהני גווני דמותר לסמוך קודם שבא הניזק, א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק.

ה] **והקצוה"ח** שם כתב לישב, דטעמא דאביי דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, אי"ז משום דסמך בהיתר, אלא הוא משום דין קדימה, ועמש"נ לפרש בזה בסימן א' סק"ט וסקי"ג, וה"נ הא דמודה רבא ברפת בקר דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, הוא משום דדירה שאני ואף לרבא איכא בזה לדין קדימה.

**ועיי"ש** שכתב עוד, דהא דמודה רבא בשדה שאינה עשוי' לבורות דא"צ להרחיק אף אחר שבא חבירו, אף דרבא לא ס"ל לדין קדימה בבור, הוא לדעת הר"י מיגש לקמן כ"ו א' משום דכל שאינה עשוי' לבורות לאו כל כמיני' לחפור בור ולחייב את חבירו להרחיק, ולדעת הרמב"ן שנחלק לקמן שם ע"ד הר"י מיגש הוא משום דאף חבירו מזיקו ועליו להרחיק כל ההרחקה, די"ל דבשדה שאינה עשוי' לבורות חשיב כסמיכה בהיתר גמור, דעל השני להרחיק כל ההרחקה, וע"כ אין הראשון צריך להרחיק, עכ"ד.

ו] **וצריך** להוסיף בזה, דמש"כ הקצוה"ח בדעת הרמב"ן דהא דבשדה שאינה עשוי' לבורות צריך השני להרחיק כל ההרחקה, הוא משום דהראשון סמך בהיתר גמור, לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן גופי' בסוגיין דאף בלוקח שסמך בהיתר גמור, א"צ השני להרחיק כל ההרחקה, וכ"ש דבקדם וסמך בשדה שאינה עשוי' לכך, א"צ השני להרחיק כל ההרחקה, וא"כ הדק"ל דמ"ט אם קדם הראשון וחפר בשדה שאינה עשוי' לבורות ואח"כ בא חבירו לחפור, א"צ הראשון להרחיק.

**אך** באמת להרמב"ן לטעמי' ניחא, וזה לפמש"כ בסוגיין דבבור לעולם צריך השני להרחיק כל ההרחקה, משום דהראשון כבר אינו מזיקו עכשיו בחפירה, וכיון דהשני צריך להרחיק כל ההרחקה, ע"כ אין הראשון צריך להרחיק כלל, אך אכתי תיקשי לדרך קמא שהביא הרמב"ן דבבור א"צ השני להרחיק אלא ג"ט, וצ"ע.

ז] **והנה** אמנם בעיקר מש"כ הקצוה"ח דטעמא דאביי דהבא לסמוך סומך ודא"צ להרחיק אחר שבא הניזק, הוא מדין קדימה, ואי"ז מדין סמיכה בהיתר, וגם הא דמודה רבא ברפת בקר דמותר לסמוך ודא"צ להרחיק אח"כ, הוא מדין קדימה, נת' בסימן א' סקט"ז דמד' הרשב"א והריטב"א מבו' דלא כן, עיי"ש, וכ"ה גם משמעות ד' התוס' בסוגיין ולקמן כ"ה ב' דהא דהסומך בצד המיצר א"צ להרחיק כשבא הניזק, הוא מדינא דסמך בהיתר.

**ולפ"ז** הדרא קו' הקצוה"ח לדוכתה, דמ"ט כשקדם הראשון וסמך בצד המיצר ואח"כ בא הניזק א"צ להרחיק, ומ"ש מלוקח דה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק אף דסמך בהיתר גמור.

**ג**

ח] **ובפשוטו** הי' נראה לישב בזה, לפמש"כ הריב"ש בסימן שכ"ב בדעת רש"י דלוקח צריך להרחיק, ז"ל, לפי שהסומך ברשות דלוקח, איכא למימר כשמכר חצי השדה אשר בו הדבר המזיק או שעכבו לעצמו, ע"ד שירחיק המזיק כשיהי' שם הניזק הי', שהרי כשסמך אם לא מכר חצי השדה ונמלך הוא לעשות בו דבר הניזק הי' הוא עצמו מרחיק המזיק, שלא יוזקו מעשיו, וא"כ אף כשמכר חצי השדה ובא אחד מהם לעשות בו הדבר הניזק ירחיק המזיק כגברא דאתי מחמתי', עכ"ל.

**ולפו"ר** מבו' בד' הריב"ש, דהא דלוקח צריך להרחיק אף שסמך ברשות, הוא רק משום דהמכירה היתה ע"ד כן שירחיק את המזיק כשיבא הניזק, ואלמלי כן ל"ה צריך להרחיק.[[4]](#footnote-5)

**ולפ"ז** הרי ניחא הא דבקדם וסמך בצד המיצר א"צ להרחיק כשבא הניזק, ול"ד להא דלוקח צריך להרחיק אף שסמך ברשות, דשאני לוקח שהיתה המכירה ע"ד כן שירחיק את המזיק כשיבא הניזק, וע"כ הוא צריך להרחיק, ומשא"כ בקדם וסמך בצד המיצר דליכא לטעם זה, שפיר מהני לו מה שסמך בהיתר, דא"צ להרחיק אף כשיבא הניזק.[[5]](#footnote-6)

ט] **ועיקר** הך מילתא דהא דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שהוא לוקח, הוא משום דהויא המכירה ע"ד כן, מצינו כן גם בד' רבינו יונה בסוגיין, ז"ל ואע"פ שנעשית המשרה ברשות, כשמכר השדה שבו המשרה, על הלוקח לסלק המשרה, כיון שהוא מזיק, ומסתמא ע"ד לסלק נזקו מכר לו את השדה וכו', עכ"ל, - ועד"ז כתב הרשב"א, ז"ל, משום דכיון שהיו שם הדבורים או הירק בשעה שלקח הוא החרדל או המשרה וידע שהן מזיקין, יודע הוא שע"ד שיסלקם מכר לו המוכר אותו שדה וכו', וכן נמי אם מכר שדה ששם הדבורים והירק ושייר שדה ששם המשרה והחרדל, ע"ד לסלקם מכר השדה האחר לפי שאין אדם סובל נזקין ועל המזיק להרחיק את עצמו, עכ"ל, ואך דלדעתם היינו רק כשהי' התשמיש הניזק קיים בשעת המקח, (ועמש"נ בזה להלן ענף ז'), ולדעת רש"י היינו אף כשבא התשמיש הניזק אחר המקח.

**ד**

י] **אמנם** בעיקר דרך זו דהא דלוקח צריך להרחיק אף שסמך ברשות, הוא משום שהיתה המכירה ע"ד לסלק הנזק, צ"ע, דהיאך זה מתישב בלישנא דרבינא דקאמר דעל המזיק להרחיק את עצמו, ומשמע להדיא דדינא קאמר, דמדין הרחקת נזיקין יש על המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך ברשות.[[6]](#footnote-7)

יא] **עוד** צ"ע בזה, ממש"א בסוגיין דלר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו אפי' משרה וירק נמי ל"ב רחוקי, ולפי' רבינו יונה והרשב"א דאיירי הכא כשהיתה המשרה קיימת בשעת המכירה, מבו' דאף בכה"ג א"צ להרחיק לדעת ר' יוסי, וכ"ה בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין דכל הא דלוקח צריך להרחיק, הוא רק בהיזק דגיר"ד, וע"כ כתב דהלוקח גפת וכו' הסמוכין לכותל המוכר א"צ להרחיק.

**וצ"ב** בטעמא דמילתא, דהרי הא דלרבנן צריך הלוקח להרחיק את המשרה אף דסמך בהיתר, הוא משום דהויא המכירה ע"ד שיסלק המשרה, ותיקשי דא"כ מ"ט לר' יוסי א"צ להרחיק, הרי כל הא דפליג ר' יוסי וס"ל דעל הניזק להרחיק את עצמו בהיזק דלאו גיר"ד, הוא רק כשבאנו לחייבו מדין הרחקת נזיקין, אך הכא שבאנו לחייבו משום תנאי המכירה, מ"ט נימא דלר' יוסי א"צ להרחיק.[[7]](#footnote-8)

יב] **ועד"ז** יש להעיר במש"כ הרמ"ה בסוגיין באות כ"ח ל' ל"א והריטב"א בההיא דאילן קדם דאף דכל שסמך ברשות א"צ להרחיק, מ"מ אם מכר לאחר את הדבר הניזק ושייר לעצמו את הדבר המזיק, ה"ה חייב להרחיק, משום דמוכר בעין יפה מוכר, עיי"ש.

**וגם** בזה צ"ע, דאם הא דצריך להרחיק בכה"ג הוא משום דהויא המכירה ע"ד כן, והוי זה מכלל תנאי המקח, א"כ מ"ט א"צ המוכר להרחיק את האילן ששייר לעצמו אלא לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, הרי לכאו' אף לדעת ר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, הי' לנו לומר דכיון דמכר לו בעין יפה, נתחייב לו לסלק את האילן המזיק מרשותו, וי"ל כמש"נ לעיל סקי"א בהערה, דאם מדינא א"צ להרחיק, לא אמרינן שמכר ע"מ להרחיק.

**ועד"ז** קשיא במש"כ הריטב"א שם בתו"ד, ז"ל, ואם הבור קדם שמכר לו הבור הניזק קוצץ ונותן דמים, דבעין יפה מכר לו וכו', עכ"ל, וצ"ב דכיון דצריך לקוץ משום דמכר לו בעין יפה, מ"ט הוא נותן לו דמים, - וביותר תיקשי, למש"כ הריטב"א שם דהא דבאילן קוצץ ונותן דמים, הוא משום דשורת הדין אפי' כשהאילן נעשה שלא ברשות אין לנו לקוצצו כי אין האילן עצמו מזיק וכו', עיי"ש, וזה לא שייך אלא אם באנו לחייבו לקוץ מדין הרחקת נזיקין, ולא כשבאנו לחייבו לקוץ מכח הא מוכר בעין יפה.[[8]](#footnote-9)

**ה**

יג] **ומצינו** הישוב לזה בד' הרמ"ה בסוגיין סוף אות ל"א, ואי מוכר הוא דשיירי' לדבר המזיק לנפשי' וזבין לי' לדבר הניזק ללוקח, מסתמא מיחייב מוכר לסלוקי' לנזקי' מיני' דמוכר בעין יפה מוכר "וסלוקי סליק חזקתי' מעלויי לוקח והוה כמאן דאתי מהשתא למיסמך לי' דבר המזיק" וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בל' הרמ"ה סוף אות ל', אבל לר"ע דאמר מוכר בעין יפה מוכר וכו', מיחייב מוכר לארחוקי נזקי מלוקח, דמכי זבין לי' דבר הניזק ללוקח "בטולי בטלי' לחזקה דדבר המזיק מעילויי", עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דאמרינן דחייב המוכר לסלק את המזיק משום דמוכר בעין יפה מוכר, אי"ז התחייבות בפנ"ע מתנאי המכירה לסלק את המזיק, אלא היינו דמכח זה סילק המוכר לחזקתו מעל הלוקח, והו"ל כמי שבא לסמוך דבר המזיק דאינו סומך, ועי' בד' הרמ"ה בפ"ק אות ע"א שנתבארו הדברים באורך, ואכמ"ל.

**והנה** בד' הרמ"ה שם משמע, דהא דבעינן לה"ט דמוכר בעין יפה מוכר דמכח זה הוא צריך להרחיק, אי"ז משום דבלא"ה ל"ה צריך להרחיק משום דסמך בהיתר, ושמא לא ס"ל כלל לדינא דסמך בהיתר, וצ"ע, אלא היינו דבלא"ה ל"ה צריך להרחיק משום דמעיקרא הי' לו זכות לקיים את התשמיש המזיק ושייר לעצמו זכות זו, וע"ז הוא דאמרינן דבעין יפה מוכר ולא שייר לעצמו זכות זו, והדר דינא דהו"ל כבא לסמוך דבר המזיק דאינו סומך.

**אך** נראה דד' הרמ"ה מתישבים גם לדעת ש"ר דהא דמדינא א"צ להרחיק הוא משום דסמך בהיתר, והיינו משום דעיקר הא דכל שסמך בהיתר א"צ להרחיק מבו' בל' הראשונים בכ"ד דהוא משום דזכה בתשמישו, והיינו דמדיני שכנים הוא דכל שהעמיד התשמיש בהיתר, ה"ה זוכה בתשמיש זה, ושוב אין עליו דין הרחקה, - ובזה הוא דאמרינן דכיון דמוכר בעין יפה מוכר, לא שייר לעצמו זכות זו, וע"כ הו"ל כבא לסמוך מתחילה דבר המזיק דאינו סומך.

יד] **ועד"ז** מתפרש גם מש"כ הראשונים דהא דלוקח צריך להרחיק הוא משום דהויא המכירה ע"ד לסלק ההיזק, דלאו היינו דמתנאי המכירה הוא שיהא עליו לסלק את ההיזק, ומכח זה הוא חייב לסלק, אלא היינו דכיון דמדינא הוא צריך להרחיק, ואך שבאנו לפטרו משום דהויא הסמיכה מעיקרא בהיתר ומדיני שכנים איכא זכות לתשמיש זה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהמכירה הויא ע"ד לסלק, לא זכה הלוקח בזכות זו, וכן המוכר ששייר לעצמו את הדבר המזיק, לא שייר לעצמו זכות זו, וע"כ הו"ל כבא לסמוך מתחילה דבר המזיק דאינו סומך.

טו] **ולפ"ז** ניחא הא דבהני גווני א"צ להרחיק בהיזק דלאו גיר"ד רק לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, והיינו משום דהא דצריך להרחיק, אי"ז משום דמתנאי המכירה היא שירחיק ההיזק, אלא הוא מדין הרחקת נזיקין דעלמא, ול"מ הא דמוכר בעין יפה מוכר, והא דהויא המכירה ע"ד לסלק ההיזק, אלא דלא נימא דיש לו זכות לקיים את ההיזק, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, אך לדעת ר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, א"צ להרחיק, וכ"כ בקצרה בחי' ר' נחום אות כ'.

**ובזה** מתפרש גם מש"כ הריטב"א דהמוכר ששייר לעצמו אילן, קוצץ ונותן דמים, והיינו דהגם דהא דצריך לקוץ האילן הוא משום דבעין יפה מוכר, אך הרי ל"מ ה"ט אלא דלא יהא לו זכות מדינא דסמך בהיתר, ותו הוא צריך להרחיק מדין הרחקת נזיקין דעלמא, וכיון דבדין הרחקה דאילן דינא הוא דאף אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, משום דשורת הדין דאין לנו לקצצו כיון דאין האילן עצמו מזיק וכו', ע"כ אף בכה"ג דשייר המוכר את האילן לעצמו, ה"ה קוצץ ונותן דמים.

**ו**

טז] **ולפ"ז** נראה, דזהו דקאמר רבינא דקסברי רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, דהגם דעיקר הא דהלוקח צריך להרחיק, הוא משום דהויא המכירה ע"ד שיסלק ההיזק, מ"מ הא דצריך להרחיק אי"ז משום תנאי המכירה, אלא הוא מדין הרחקת נזיקין, ול"מ הא דמכר ע"ד לסלק, אלא לבטל להזכי' דסמך ברשות, והדר דינא דאיכא בזה לדין הרחקת נזיקין, וזהו דקאמר רבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו.

יז] **ונראה** עוד לפ"ז, דעיקר חידושי' דרבינא אינו להך מילתא דהמכירה היא ע"ד לסלק, דאי"ז מתישב היטב בלישנא דרבינא, דמשמע שנתחדש בדבריו דין בהל' הרחקת נזיקין, וי"ל דאף בס"ד ידעינן להך מילתא דמכר לו ע"ד לסלקו, ואך דמ"מ כיון דאי"ז התחייבות בפנ"ע לסלק ההיזק, ול"מ זה אלא שלא יהא לו להזכות דסמך בהיתר, ס"ד דא"צ להרחיק, וזהו דקמ"ל רבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו ואף בכה"ג הוא צריך להרחיק.

**וביאור** הדברים הוא, דמעיקרא ס"ד דכל עיקר התביעה דהרחקת נזיקין היא על הסמיכה עצמה, וכל שסמך ברשות דליכא תביעה על הסמיכה, ליכא חיוב הרחקה, ול"ב לדינא דסמך בהיתר דזכה בסמיכתו, אלא אף בלא"ה א"צ להרחיק, משום דכל עיקר התביעה דהרחקה, היא על העמדת התשמיש המזיק עצמו, וע"כ אף דנימא דהויא המכירה ע"ד לסלק ההיזק וליכא להזכות דסמך בהיתר, מ"מ כיון דא"א לתבעו על הסמיכה עצמה, א"צ להרחיק, - וזהו דקמ"ל רבינא דקסברי רבנן "על המזיק להרחיק את עצמו", ואף במקום דליכא תביעה על הסמיכה, מ"מ כל שהוא מזיקו ה"ה צריך להרחיק, וע"כ אף בכה"ג שסמך ברשות, כיון דלי"ב להזכי' דסמך ברשות, משום דהויא המכירה ע"ד לסלק, ה"ה צריך להרחיק כשהוא מזיקו, ודו"ק.

**ז**

יח] **אמנם** הנה בעיקר מש"נ לישב לפ"ז קו' הקצוה"ח ע"ד רש"י, דאף דבסומך בצד המיצר א"צ להרחיק משום דזכה בסמיכתו, מ"מ לוקח צריך להרחיק משום דהויא המכירה ע"ד לסלק ההיזק, יש לפקפק בזה.

**דהנה** בעיקר הא דלוקח צריך להרחיק, כתבו רבינו יונה והרשב"א דהיינו רק כשהי' התשמיש הניזק קיים בשעת המקח, אך כל שלא הי' קיים בשעת המקח א"צ להרחיק אף אחר שהעמידו.

**ובטעם** החילוק בזה, כתב הרשב"א דהוא משום דבכה"ג ל"ה לי' לאסוקי אדעתי' ולאתנויי, עיי"ש, אך בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין נראה דדינא הוא, עיי"ש שכתב, ז"ל, אבל אם זה מכר לו בית שיש לו חלון על חורבה שלו אע"פ שעשוי' ליבנות "כיון שנפתח החלון ברשות ולא נתחייב לסלקו מתחילה אף כשיבנה זה החורבה אין לו לסותמו", עכ"ל, וזה צ"ב.

יט] **ונראה** בביאורו, דהנה בעיקר הך דינא דהלוקח צריך להרחיק אף שסמך ברשות, משמע בל' רש"י ותוס' דא"צ להרחיק אלא כשבא הניזק, אך קודם שבא הניזק א"צ להרחיק, ואף דלרבא הבא לסמוך בצד המיצר סומך אף דליתא לניזק, מ"מ בכה"ג דלוקח א"צ להרחיק אלא כשבא הניזק, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין, עיי"ש.

**והגרע"א** בקונט' ד"ה ובדעת הרשב"א הביא מתשו' הרשב"א ח"ג סימן קנ"ג שפירש הטעם בזה, דהוא משום דלא פשע בהעמדת המזיק, וכל שלא פשע בהעמדתו א"צ להרחיק עד שיזיק, עיי"ש.

**וביאור** הדברים הוא, כמש"כ בחי' ר' נחום אות כ"ב, דהרי נתבאר דעיקר מה שנתחדש בד' רבינא דאף דסמך ברשות ה"ה צריך להרחיק, הוא דמעיקרא ס"ד דעיקר התביעה דהרחקת נזיקין היא על הסמיכה עצמה, וע"כ כל שסמך ברשות א"צ להרחיק, וזהו שנתחדש בד' רבינא, ד"על המזיק להרחיק את עצמו", דמלבד דאיכא דין הרחקה שלא לסמוך מזיק, איכא גם דין הרחקה שלא להזיק, וע"כ אף שסמך ברשות ה"ה צריך להרחיק כדי שלא יזיק.

**ואשר** ע"כ כל הא דצריך להרחיק הוא רק כשבא הניזק והוא מזיקו, דבזה איכא לדינא דעל "המזיק" להרחיק את עצמו, אך קודם שבא הניזק, דעדיין אינו מזיק, וכל הא דלרבא הבא לסמוך אינו סומך, הוא משום דאסור לסמוך דבר המזיק, הרי דכל שסמך ברשות, ול"מ לתבעו על הסמיכה, א"צ להרחיק.[[9]](#footnote-10)

כ] **ולפ"ז** נראה, דזהו מש"כ רבינו יונה בטעם הא דאם ל"ה התשמיש הניזק קיים בשעת המקח, א"צ להרחיק את המזיק אף אחר שבא הניזק, והיינו משום דרק בבגונא דאיתא לניזק בשעת המכירה הוא דאמרינן דצריך המזיק להרחיק אף דסמך ברשות, משום דהויא המכירה ע"ד לסלק ההיזק, ולי"ב להזכות דסמך בהיתר, - אך בגונא דלא בא התשמיש הניזק אלא לאחר המקח, הרי הגם דאם באנו לפטרו מלהרחיק מכח הסמיכה דמעיקרא דהויא ברשות, שפיר מהני ע"ז הא דהויא המכירה ע"ד לסלק, דמה"ט לית לי' זכי' מכח סמיכה זו דמעיקרא, אך הרי יש לנו לפטרו מלהרחיק מכח הא דהי' התשמיש המזיק בידו בהיתר אחר המקח, וע"ז ל"מ הא דהויא המכירה ע"ד לסלק, וכעי"ז כתב במשנת ר"א עמ' פ"א סק"ז.[[10]](#footnote-11)

כא] **ואמנם** לפ"ז תיקשי בדעת רש"י, שפירש לההיא דלוקח דאיירי כשבשעת המקח עדיין לא הי' להתשמיש הניזק, ותיקשי דבכה"ג מ"ט הוא צריך להרחיק, ומ"ש מהא דבסומך בצד המיצר א"צ להרחיק כשבא הניזק, - ובזה ל"מ הא דנימא דשאני לוקח דהויא המכירה ע"ד לסלק, דכ"ז ל"מ אלא אם באנו לפטרו מלהרחיק מכח הסמיכה דמעיקרא דהויא ברשות, אך הרי יש לנו לפטרו מלהרחיק מכח הא דהי' התשמיש המזיק בידו בהיתר אחר המקח, וע"ז ל"מ הא דהויא המכירה ע"ד לסלק, וכנ"ל.[[11]](#footnote-12)

**ועד"ז** תיקשי גם במש"כ במשנת ר"א עמ' פ"ב פ"ג לישב קו' הקצוה"ח, דהא דלוקח צריך להרחיק כשבא הניזק ול"ד לסומך בצד המיצר דאף כשבא הניזק א"צ להרחיק, הוא משום דבלוקח לא שייך לומר שזכה בתשמיש המזיק בסמיכתו לפני המקח, כיון דבשעה שנעשו שכנים ע"י המקח מתחדשים זכותי השכנים ודיני ההרחקה, ול"מ מה שמעיקרא סמך בהיתר, עיי"ש, - ותיקשי דאף שלא זכה מכח מה שסמך מעיקרא קודם שנעשו שכנים, מ"מ כיון דאף אחר שנעשו שכנים א"צ להרחיק כ"ז שלא העמיד חבירו את התשמיש הניזק, הי' בדין דיזכה מכח זה בתשמיש המזיק, ולא יהא צריך להרחיקו אף אחר שהעמיד חבירו את התשמיש הניזק.

**ח**

כב] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר הא דמשני רבינא דקסברי רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, פירש הר"ן בשם הר"י מיגש, ז"ל, לא צריכי לאוקמי מתניתין בלוקח, ולעולם אמרינן דטעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך, ולאו משום דהבא לסמוך בצד המצר בכולהו נזקי' סומך ואינו מרחיק נזקין, אלא לעולם אינו סומך, והיינו טעמיהו דרבנן דאמרי דדוקא כי איכא ירק מרחיק אבל ליכא ירק לא, משום דסברי על המזיק להרחיק את עצמו ואינו נקרא מזיק עד שעה שיזיק, הילכך כל היכא דליתי' לניזק א"צ להרחיק דלאו מזיק הוא, אבל כל היכא דאיתי' לניזק אע"פ שקדם מתחלה וסמך מרחיק וכו', עכ"ל.

**והנה** פי' זה הוא ע"ד מש"כ התוס' בשם ר"ת, דשנויא דרבינא הוא דמודה רבא בשאר הנזיקין דסומך משום דלא מיקרי מזיק בדליכא לדבר הניזק, - ואך שנחלקו בחד מילתא, דבד' התוס' מבו' דמה"ט בשאר נזיקין שקדם וסמך, א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, ועי' בקונט' הגרע"א בתחילתו שהוכיח כן מג' ראיות, אך הר"ן כתב דאף דכ"ז שאינו מזיק א"צ להרחיק, מ"מ כשיבא הניזק אח"כ ה"ה צריך להרחיק, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.[[12]](#footnote-13)

כג] **והנה** צ"ב בזה בד' הר"ן, דהנה הרי לאביי דהבא לסמוך סומך, נקט הר"ן בסוגיין דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, וכיון דבשאר נזיקין מודה רבא לאביי דמותר לסמוך, מ"ט הוא צריך להרחיק כשבא הניזק, ומהיכ"ת נימא דפליגי אביי ורבא בפלוגתא נוספת, אם כל שקדם וסמך כדין ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק.

**ועוד** צ"ע בזה, שהרי לפי' הר"י מיגש מסקינן דלוקח א"צ להרחיק, משום שסמך ברשות, ובזה לא פליג רבא, וא"כ מ"ט בקדם וסמך בצד המיצר ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, אף שסמך מתחילה ברשות, ועמש"כ בזה הריב"ש בסימן שכ"ב, ונת' להלן סקכ"ה בהערה.

כד] **אך** הישוב לזה נתפרש בד' הר"ן גופי', עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, ולכשיבא חברו ויסמוך ויהא נזוק מחמת הראשון כופין את הראשון להרחיק, ולא זכה מפני קדימתו תחילה, "שהבא לסמוך בצד המצר אינו סומך", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דלא זכה בקדימתו, הוא משום דדינא הוא דהבא לסמוך אינו סומך, וע"כ אף דבשאר נזיקין הוא מותר לסמוך, מ"מ לא זכה בקדימתו, ומשא"כ לדעת אביי דהבא לסמוך סומך, וכן בלוקח דהוא מותר לסמוך, ה"ה זוכה בקדימתו.

**ואמנם** הדברים צ"ב, דהגם דס"ל לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, הרי כ"ז הוא בבור דמזיק מהשתא, אך בשאר נזיקין מודה רבא דמותר לסמוך, וא"כ מה מהני הא דבבור ס"ל דהבא לסמוך אינו סומך, דמכח זה נימא דאף בשאר נזיקין לא זכה בקדימתו, אף דהוא מותר לסמכם.

כה] **וכבר** נודע לפרש בזה, דחלוק הוא הא דלאביי הבא לסמוך סומך, מהא דלרבא מותר לסמוך לשאר הנזיקין, דהא דלאביי הבא לסמוך סומך, הוא משום דליכא תביעת הרחקה מכח תשמיש הניזק דעדיין אינו קיים, וע"כ אף בבור דהוא מזיקו מהשתא, מ"מ כיון דכל ההיזק בזה הוא לגבי הבורות, ועדיין אין הבור קיים, לית לי' תביעת הרחקה, - אך הא דלרבא מותר לסמוך לשאר הנזיקין, אי"ז משום דליכא תביעת הרחקה מכח תשמיש הניזק דעדיין אינו קיים, שהרי בבור ס"ל דאינו סומך, אף דעדיין אין הבור קיים, אלא הוא משום דעל המזיק להרחיק את עצמו, וכ"ז דאינו מזיק ליכא דין הרחקה.

**ואשר** ע"כ הוא דלדעת אביי כל שקדם וסמך א"צ להרחיק כשבא הניזק, ולדעת רבא אף כשקדם וסמך ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, - והיינו משום דלדעת אביי דבשעה שסמך ל"ה להניזק זכות תביעת הרחקה כלל, ע"כ זכה הסומך בסמיכתו לגמרי, וא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, אך לדעת רבא דאף בשעה שסמך הי' להניזק זכות תביעת הרחקה, ואך דל"ה מצי למנעו מלסמוך כיון שעדיין אינו מזיקו, הרי דכל זכותו היא רק כ"ז שאינו מזיקו, אך כשבא הניזק והוא מזיקו, ה"ה צריך להרחיק.[[13]](#footnote-14)

כו] **אמנם** הנה אי"ז מתישב עם מש"נ בסימן א' סקי"ח לדקדק מד' הר"ן לעיל י"ז ב', דהא דלאביי הבא לסמוך סומך, אי"ז משום דכל דליתא להניזק לית לי' תביעת הרחקה, אלא הוא משום דכל דליתא לניזק, לא חשבינן לי' כמזיק, - ולפ"ז הרי מהא דלאביי א"צ להרחיק כשבא הניזק, יש ללמוד דאף בגונא דהותר לו לסמוך משום שאינו מזיק, מהני זה שיזכה בסמיכתו ולא יהא צריך להרחיק אף אחר שבא הניזק, ותיקשי דא"כ מ"ט לדעת רבא ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, אף דהי' מותר לו לסמוך מעיקרא.

**עוד** צ"ע בעיקר הדברים, ממש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין בשם הרב אב"ד, דאם סמך אילן בשעה שהיתה צונמא ואיתרמי מילתא שניטלה הצונמא משם וליתא השתא, א"צ לקוץ את האילן, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א שם, ומבו' לפ"ז, דאף דבשעה שסמך את האילן הי' לחבירו לעיקר תביעת ההרחקה, וכל מה שהותר לסמכו הוא משום שאינו מזיק, מ"מ ה"ה זוכה בסמיכתו לקיים את האילן אף אחר שנעקרה הצונמא וה"ה מזיקו, - וא"כ הי' בדין דה"נ לדעת רבא דבשאר נזיקין מותר לסמוך משום שאינו מזיק, דיזכה בסמיכתו שלא יהא צריך להרחיק אף אחר שבא הניזק.[[14]](#footnote-15)

**ט**

כז] **ואשר** ע"כ נראה לפרש בזה בע"א קצת, דהנה הרי הגם דהא דלאביי הבא לסמוך סומך הוא משום דאינו מזיקו עכשיו, וגם הא דלרבא מותר לסמוך שאר הנזיקין הוא משום שאינו מזיקו עכשיו, הרי חלוקין הן בדין בור, דלדעת אביי מותר לסמכו, אף דכל מרא ומרא וכו', ולדעת רבא אסור לסמכו משום דכל מרא ומרא וכו'.

**ובביאור** הפלוגתא בזה נראה, דלדעת אביי הא דהבא לסמוך סומך, אי"ז משום דלא קעביד בזה מעשה מזיק, אלא הוא משום דחבירו אינו ניזק בזה, וליכא תביעת הרחקה מכח מה שיהא ניזק בסמיכה זו לאחר זמן, וע"כ הוא מותר לסמוך בור בצד המיצר, דהגם דכל מרא וכו', מ"מ כיון דכל ההיזק וההפסד שבזה הוא כשיבא חבירו לחפור בור, ליכא ע"ז תביעת הרחקה, - ובזה הוא שנחלק רבא וס"ל דלעולם איכא תביעת הרחקה אף אם אין חבירו ניזק ונפסד עכשיו בסמיכתו, וע"כ אסור לסמוך בור, אף דההיזק וההפסד שבזה הוא רק כשיבא חבירו לחפור בור, והא דבשאר הנזיקין מודה רבא דמותר לסמוך, הוא משום דאינם מזיקין כלל עכשיו, ואי"ז סמיכת מזיק כלל.

**ונראה** להוסיף בזה, דלדעת אביי דהא דהבא לסמוך סומך, הוא משום דליכא עכשיו היזק והפסד לחבירו, הרי דמכח זה אף אם סומך דבר שא"א להרחיקו אח"כ ה"ה מותר לסמוך, ומה"ט מותר לסמוך בור אף דכל מרא וכו', וא"א לסלק ההיזק אח"כ, אך לדעת רבא דהא דמותר לסמוך שאר הנזיקין, הוא משום דאינו מזיקו עכשיו ואי"ז סמיכת מזיק, י"ל דכ"ז הוא אם הוא דבר שאפשר להרחיקו אח"כ, אך אם הוא דבר שא"א להרחיקו אח"כ, אף דהשתא לא עביד הזיקא כלל, ול"ה כבור דכל מרא וכו', חשיב זה כסמיכת מזיק על מחר, וה"ה אסור לסמוך, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"י מיגש שלפנינו, דכל שסומך דבר שא"א להרחיקו למחר, ה"ה אסור לסמוך, עייש"ה.

כח] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דלדעת אביי מהני מה שקדם וסמך דלא יהא צריך להרחיק אף אחר שבא הניזק, ולדעת רבא ל"מ לו קדימתו, וה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק.

**והטעם** בזה הוא, דלדעת אביי דבשעה שסמך הי' מותר לו לסמוך אף דבר שיזיק את חבירו מחר, וע"כ הוא מותר לסמוך בור אף דכל מרא וכו', ע"כ הוא זוכה בסמיכתו לקיים תשמיש זה אף כשהוא מזיק את חבירו, וע"כ אף אחר שבא חבירו והוא מזיקו א"צ להרחיק, אך לדעת רבא דמעיקרא הי' אסור לסמוך דבר שיזיק את חבירו מחר, וכל מה שהותר לסמוך הוא משום דאי"ז דבר המזיק, ע"כ אינו זוכה בזה לקיים תשמיש זה אף כשהוא מזיק, שהרי מעיקרא לא הותר לו לסמכו אם הוא מזיק את חבירו מחר, וע"כ כשבא חבירו והוא מזיקו, ה"ה צריך להרחיק.

כט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה למש"כ הר"ן דלדעת רבא אף דהוא מותר לסמוך, מ"מ כשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, לכאו' הי' בדין דאף אם סמך לשדה שאינה עשוי' לתשמיש הניזק, מ"מ כשבא הניזק הוא צריך להרחיק, דכיון דדינא הוא דאף שהי' מותר לסמוך ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, ליכא נפ"מ בין שדה העשוי' לכך לשדה שאינה עשוי' לכך, ואמנם ודאי דאין הדין כן, וכל שסמך לשדה שאינה עשוי' לתשמיש הניזק א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, כמבו' כן בד' הראשונים בסומך בור בשדה שאינה עשוי' לבורות, וצ"ב הטעם בזה.

**ולמש"נ** הוא מתפרש היטב, דכל הא דלדעת רבא הוא צריך להרחיק כשבא הניזק, הוא רק משום דהבא לסמוך אינו סומך, וכמש"כ הר"ן, והיינו דכיון דמעיקרא לא הותר לו לסמוך דבר המזיק את מחר, וכל מה שהותר לסמוך הוא משום דאי"ז סמיכת דבר המזיק, ע"כ לא זכה בזה לקיים את תשמישו אף כשהוא מזיק, - ומשא"כ בשדה שאינה עשוי' לבורות דהבא לסמוך סומך, והוא מותר לסמוך בור אף שהוא מזיקו מעכשיו, וליכא תביעת הרחקה מכח הפסד זה, כיון שאינו עשוי לכך, הרי נמצא דמעיקרא הותר לו לסמוך אף דבר המזיק את הבור דמחר, וע"כ הוא זוכה בסמיכתו לקיים את תשמישו אף אחר שבא חבירו והוא מזיקו.

ל] **ובזה** יש מקום לפרש להא דבנטע אילן בשעה שהיתה צונמא, ואח"כ ניטלה הצונמא, א"צ לקוץ את האילן, די"ל דדוקא בסומך קודם שבא הניזק, כיון דמעיקרא בשעה שסמך חיישינן שיבא הניזק אח"כ, שהרי שדהו עשוי' לכך, לא הותר לו מעיקרא לסמוך סמיכה עולמית, וכל מה שהותר לו לסמכו הוא עד שיבא הניזק, ואסור הוא לסמוך דבר שא"א לסלקו כשיבא הניזק, וע"כ אינו זוכה בתשמישו לגמרי.

**ומשא"כ** בנוטע אילן בשעה שהיתה צונמא מפסקת, כיון דלא חיישינן שתינטל הצונמא, וכמש"כ הרמב"ן דאיתרמי מילתא דניטלה הצונמא, ע"כ בשעה שנטע את האילן הי' מותר לו לסמכו סמיכה עולמית, ואף אם ל"ה בידו לעקור את האילן אח"כ, הי' מותר לסמכו, וע"כ ה"ה זוכה בסמיכתו, ואף שנעקרה הצונמא א"צ להרחיק.

**י**

לא] **ואם** כנים הדברים, נראה דיש לפרש היטב טעמא דהתוס' דפליגי בזה ע"ד הר"ן, וס"ל דאף לרבא דבשאר נזיקין מותר לסמוך משום שאינו מזיקו עכשיו, א"צ להרחיקו אף אחר שבא הניזק.

**דהנה** בעיקר מש"כ התוס' דבשאר נזיקין מודה רבא דמותר לסמוך, ולא אסר אלא בבור דכל מרא וכו', צ"ע למש"כ התוס' לעיל י"ז ב' בתי' קמא, דאף כשסומך גפת וכו' בצד המיצר, ה"ה מקלקלין את הקרקע ויזיק לכותל לכשיבנה אפי' שוב יסיר, וא"כ הי' בדין דכ"ה דאסור לסמוך בור בצד המיצר משום דכל מרא וכו', ה"נ יהא אסור לסמוך גפת, משום דה"ז מקלקל את הקרקע.

**וצ"ל** בזה, לפמש"כ הדרישה בסימן קנ"ה סקמ"ז, דמשה"ק התוס' לעיל שם דמאי פריך לרבא הרי לא אסר רבא לסמוך אלא בבור דכל מרא וכו', הוא אף למש"כ שם בתי' קמא דהני נמי מקלקלין את הקרקע, דמ"מ אין הקלקול מתחיל אלא לאחר שמעמיד הכותל שם, ואז הוי גרמתו ואינו מזיק בידים להיות גיר"ד, משא"כ בחפירת בור דבהדי דחפר מרפה לארעא בכל מרא ומרא, עכ"ד, ולכאו' היינו כמש"כ החת"ס שם דהא דמקלקלין הקרקע היינו שהקרקע עצמה תהי' מליחה, ועי"ז תעלה הבל מעצמה אפי' בסור הדברים האלו, ונמצא דאין היזק בהקרקע עצמה, אלא דכח המזיק קיים בקרקע דכשיעשה הכותל ה"ז מזיק את הכותל, וכמש"כ התוס' דיזיק לכותל כשיבנה, ול"ד לבור דכל מרא ומרא מרפי לארעי', והוי ההיזק בהקרקע עצמה.

**ואשר** ע"כ מודה רבא דמותר לסמוך גפת בצד המיצר, ולא אסר רבא אלא בבור שהוא מזיק עכשיו את הקרקע, ומשא"כ בגפת דאינו מזיק עכשיו את הקרקע, וכל ההיזק יהא למחר כשיבנה את הכותל, ה"ה מותר לסמוך.[[15]](#footnote-16)

לב] **והנה** לפ"ז יש ללמוד מד' התוס', דלפ"מ דמסקינן דלא אסר רבא אלא בבור, היינו דכל הא דאסר רבא לסמוך הוא רק בדבר שהוא מזיק עכשיו, אך כל שאינו מזיק עכשיו, אף אם הוי זה סמיכת מזיק על מחר, ה"ה מותר לסמוך, וע"כ הוא מותר לסמוך גפת, אף דמכח זה יוזק הכותל שיבנה מחר, דאין בידו לסלק להיזק זה, - וזה דלא כמש"נ בדעת הר"ן, דלא הותר לסמוך אלא דבר שאפשר להרחיקו אח"כ, אך אם הוא דבר שא"א להרחיקו אח"כ, והוי זה סמיכת מזיק על מחר, ה"ה אסור לסמוך.

**ולפ"ז** נראה, דזהו טעם פלוגתת התוס' והר"ן אם בשאר נזיקין דמודה רבא דהוא מותר לסמוך, א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, - דהרי הא דלדעת הר"ן ל"מ לו סמיכתו להתיר לקיים את התשמיש המזיק אחר שבא הניזק, נת' לעיל דהוא משום דמעיקרא לא הותר לו לסמוך דבר שיזיק את חבירו מחר, וכל מה שהותר לסמוך הוא משום דאי"ז דבר המזיק, וע"כ אינו זוכה בזה לקיים תשמיש זה אף כשהוא מזיק, - אך להתוס' לטעמייהו דס"ל דכל שאינו מזיקו עכשיו ה"ה מותר לסמוך, אף אם הוא דבר שיזיק את חבירו מחר, ע"כ ה"ה זוכה בסמיכתו זו לקיימו אף כשיבא חבירו והוא מזיקו, ודו"ק.

**יא**

לג] **ונראה** דעד"ז י"ל בדעת רש"י דלוקח צריך להרחיק אף כשבא הניזק לאחר המקח, ונת' לעיל סקכ"א להעיר בזה, דאף דאינו זוכה בתשמיש זה מכח הסמיכה דמעיקרא, כיון דהי' המקח ע"ד לסלק, או משום דל"מ לזכות מכח מה שסמך מעיקרא כשעדיין ל"ה לדיני השכנים, מ"מ מ"ט אינו זוכה בתשמיש זה מכח מה שהי' התשמיש המזיק בידו בהיתר לאחר המקח.

**ולפמש"נ** נראה די"ל בזה, דאף דדינא הוא דאין לוקח צריך להרחיק כ"ז דליתא לניזק, משום שעדיין אינו מזיקו, משום דכל דליכא תביעה על סמיכתו, וה"ה חייב להרחיק מכח דינא דעל המזיק להרחיק, א"צ להרחיק אלא כשהוא מזיק, י"ל דכ"ז הוא משום דמה שאינו מרחיק עכשיו אינו מזיק לתשמיש חבירו כלל, כיון דאפשר להרחיקו אח"כ, אך אם הי' בזה היזק לתשמיש שעתיד חבירו להעמיד, וכגון אם לקח גפת, למש"כ התוס' דגפת מקלקל את הקרקע ויזיק לכותל כשיבנה, י"ל דה"ה צריך להרחיק עכשיו.

**ולפ"ז** ניחא הא דכשבא חבירו והעמיד את התשמיש הניזק, ה"ה צריך להרחיק את המזיק, ולא אמרינן דיזכה בתשמיש זה מכח מה שהי' רשאי לקיימו כ"ז שלא בא חבירו, - והיינו משום דמעיקרא לא הותר לו לסמוך דבר שיזיק את חבירו מחר, וכל מה שהותר לו לקיים את התשמיש המזיק, הוא משום דאכתי אי"ז דבר המזיק, וע"כ אינו זוכה בזה לקיים תשמיש זה אף כשהוא מזיק, וכמש"נ.

1. וזה מתפרש לפמש"כ הראשונים בסוגיין, דאף דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך ברשות, היינו רק כשבא הניזק, אך קודם שבא הניזק א"צ להרחיק, אף לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, ונת' בזה להלן סקי"ט, - וע"כ נמצא, דכל שסמך בעל החרדל ברשות, א"צ להרחיק אלא כשיעמיד חבירו דבורים, וכיון דאף הדבורים מזיקין את החרדל, אין בעל הדבורים רשאי להעמידם כלל, וממילא דלעולם לא יבואו הדבורים, וע"כ אין בעל החרדל צריך להרחיק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' גם בפי' הר"ן על הרי"ף בסו"ד שנסתפק בזה, ואמנם דבדבריו שם מבו' דהיינו רק משום דהשני בא להזיק שלא כדין, אך בד' המהרש"א מבו' דאף כששניהם לוקחין, א"צ כל א' להרחיק, משום דאף השני הוא מזיק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה מבו' להדיא בפי' הר"ן על הרי"ף בסו"ד, עיי"ש שנסתפק דשמא כיון שסמך בעל החרדל בהיתר, א"צ להרחיק מפני הדבורים שאף הוא מזיק, ומ"מ מבו' בדבריו דכיון שאין בעל החרדל מרחיק, אף בעל הדבורים א"צ להרחיק, עיי"ש.

   ויש להוסיף, דזה מתישב אף לפ"מ שצידדו הרמב"ן וש"ר דבלוקח צריך השני להרחיק כל ההרחקה, משום דזכה לגמרי בסמיכתו, אשר כן כתב הר"ן גופי' בתחילת דבריו, דהדבר פשוט דכ"ז הוא רק למ"ד דכל שסמך ברשות א"צ להרחיק, די"ל דזכה לגמרי בסמיכתו וחייב השני להרחיק כל ההרחקה, אך למ"ד דעל המזיק להרחיק את עצמו אף שסמך ברשות, והרי דאף לא זכה בסמיכתו ליפטר מחובת ההרחקה, כ"ש דאין מועלת לו סמיכתו לחייב את השני להרחיק כל ההרחקה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העירוני דלכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ בתשו' הרא"ש כלל צ"ח סימן י', דאם הי' כותל מפסיק בין חלונותיו לחצר חבירו ונפל הכותל, הרי דלדעת רש"י דל"מ סמיכה בהיתר, ודאי דיש לו לסתום חלונותיו, והתם הרי ל"ש טעמא דהריב"ש שהוא ע"ד כן, וגם ל"ש בזה הטעם הב' שכתב הריב"ש דאלמלי שמכר וכו' הי' הוא עצמו מרחיק.

   ועוד העירוני דגם אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן לדון, דהא דבאילן א"צ להרחיק בלוקח, הוא משום דחששו חכמים להפסד גדול שלא עלה ע"ד המוכר לקוץ אילנותיו שיש לו בכל שדהו מפני בורו של זה, עכ"ד, ואם עיקר הא דלוקח צריך להרחיק, הוא משום דהיתה המכירה ע"ד להרחיק המזיק, היאך נימא דלא עלה כן ע"ד המוכר, ואי נימא דדוקא באילן לא עלה כן ע"ד המוכר, א"כ מה הוצרך הרמב"ן להא דחששו חכמים להפסד גדול, תיפו"ל דכיון דלא עלה כן ע"ד המוכר, הדר דינא דיש בזה להתירא דסמיכה בהיתר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דגם אי נימא דעיקר מכוון הריב"ש הוא למש"כ בסו"ד, דכיון דאם לא מכר חצי השדה ונמלך הוא לעשות בו דבר הניזק הי' הוא עצמו מרחיק המזיק, וע"כ אף כשמכר חצי השדה ובא א' מהם לעשות בו דבר הניזק ירחיק המזיק כגברא דאתי מחמתי', וכן נראה ממה שהוצרך הריב"ש שם לפרש הטעם דבסומך לשדה הפקר מהני לו סמיכתו, ואם עיקר הא דלוקח צריך להרחיק הוא משום דהיתה המכירה ע"ד כן, הרי דבסומך לשדה הפקר ל"ש טעם זה כלל, ג"כ י"ל להא דבסומך בצד המיצר א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, דבזה הרי היתה סמיכתו ע"מ לקיימו לעולם, וע"כ שפיר מהניא לו סמיכתו דלא יהא צריך להרחיק לעולם, ודמי לסומך לשדה הפקר שכתב הריב"ש דמה"ט מהניא לו סמיכתו וא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק.

   אך יש לפקפק בזה, די"ל דכיון דמן הדין הוא צריך להרחיק למחר, לא מצי מעיקרא לסמוך ע"מ לקיימו לעולם, ול"מ הא דאם תהא סמיכתו ע"מ לקיים לעולם, תו לא יהא צריך להרחיק, אלא אדרבה מתחילה אין בידו לסמוך לעולם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דגם אי נימא דאחר שמכר ע"ד לסלקו ה"ה חייב לסלקו מדין הרחקת נזיקין, אכתי צ"ב לישנא דרבינא דקסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, שהרי עיקר חידושי' דרבינא הוא דהמכירה היא ע"ד לסלק הנזק, ונמצא שלא נתחדש בדבריו דין בהל' הרחקת נזיקין דעל המזיק להרחיק את עצמו, אלא דין בהל' מכירה, דהויא המכירה ע"מ לסלק המזיק, ואי"ז במשמעות הלשון. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם י"ל בזה, דכל הא דאמרינן דהויא המכירה ע"מ לסלק המזיק, הוא רק אם בעלמא מוטל על המזיק להרחיק, ואך דהי' לנו לפטרו משום דסמך ברשות, הרי דבזה אמרינן דתנאי המכירה הי' שיעשה כפי עיקר הדין, אך אם גם בעלמא א"צ להרחיק, לא אמרינן דמתנאי המכירה הוא שיהא עליו להרחיק. [↑](#footnote-ref-8)
8. עוד צ"ב במש"כ הריטב"א שם בתו"ד, ז"ל, ומיהו קשה לר"י כשקדמה הבור שלקחו, הרי הבור ברשות גמורה "והאילן שלא ברשות" וחייב לקוץ ולמה נותן לו הלה דמים, עכ"ל, וצ"ב שהרי פירש הריטב"א דאיירי בשעשה בתוך שלו אילן ובור ומכר את הבור, ונמצא דאף האילן הוי ברשות, ואך דכיון דבעין יפה מכר לו ה"ה צריך לקוצו, ומ"ט כתב הריטב"א דהאילן הוא שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומה"ט הוא מותר לקיים את המזיק, ול"מ חבירו לתבעו שיסלקו משום טענת התעצמות, והיינו משום דעכשיו שעדיין אינו מזיקו, ליכא לעיקר תביעת ההרחקה, ובכה"ג ל"מ טענת התעצמות, וכמש"נ באורך בסימן ב', - ואמנם י"ל בזה בע"א, למש"כ הנתיה"מ סימן קנ"ה סוסקי"א, דטענת התעצמות הוא רק בדבר שעכשיו א"צ להתעצם ואחר שיסמוך יהא צריך להתעצם, אך בגונא דכשדינו של עכשיו כך יהא דינו שלא אח"כ, ל"ש טענת התעצמות. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם רבינו יונה בתו"ד כתב, דהא כשלא הי' הבור הניזק קיים בשעת המקח א"צ להרחיק את האילן, הוא משום דכשמכר לו את האילן "לקיימו עולמית מכרו" וכו', ומבו' לכאו' דהא דבכה"ג א"צ להרחיק הוא משום האומדנא, וזה דלא כמבו' בדבריו בשלהי סוגיין, - אך י"ל דמש"כ דלקיימו עולמית מכרו, היינו כ"ז שאינו מזיק, ומכח זה הוא דא"צ להרחיק כ"ז שאינו מזיק, וזה דלא כמש"נ לעיל סקי"ט טעם אחר בזה, ותו אף אחר שבא הניזק א"צ להרחיק, כיון שכבר הי' התשמיש המזיק בידו בהיתר לאחר המכירה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-11)
11. דהאמנם אם הויא זה התחייבות בפנ"ע מתנאי המקח לסלק ההיזק, ה"ז שייך אף בכה"ג, אך למש"נ דאי"ז התחייבות בפנ"ע, ול"מ הא דמכר ע"מ לסלק ההיזק, אלא דלא יהא לו זכות מכח סמיכתו שסמך בתחילה, ותו ה"ה חייב להרחיק מדין הרחקת נזיקין דעלמא, הרי לכאו' ל"מ זה אלא לגבי סמיכתו שסמך קודם המקח, אך אם מצי זכי בתשמיש מכח מה שהוא מקיימו בהיתר לאחר המקח, הרי דע"ז ל"מ מידי הא דמכר ע"מ לסלק. [↑](#footnote-ref-12)
12. והא דל"מ לתבעו שירחיק מתחילה משום טענת התעצמות, הוא כמש"נ בסימן ב' דל"מ טענת התעצמות אלא בגונא דמן הדין הוא צריך להרחיק עכשיו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. וסמך לעיקר חילוק זה מצאנו בד' הריב"ש בסימן שכ"ב, עיי"ש שפירש טעם הא דהסומך בצד המיצר לרבא צריך להרחיק כשבא הניזק, ולוקח א"צ להרחיק, ז"ל, זהו בסומך וכבר חבירו הוא שם, רוצה לומר שיש לו קרקע שם, אלא שאינו מזיקו עתה, וכיון שהי' לחבירו קרקע סמוך לו שהי' יכול עתה ג"כ לעשות בשלו והאחר הי' צריך להרחיק מלהזיקו, עתה הנה אע"פ שהאחד קדם לא זכה שלא יצטרך להרחיק כשיהי' שם הנזק, אבל כשקדם וזכה מן ההפקר וסמך ברשות, אין חבירו הזוכה אחריו יכול לכופו להרחיק וכו', ולפי גיר' הר"י מיגש וכו', אלא במי שסמך מחמת שאין הניזק שם עדיין, ולא מחמת רשות דלוקח, וזה צריך להרחיק כשיהי' הניזק שם. דאי בלוקח כיון שסמך בשלו ברשות א"צ להרחיק לעולם וכו', עכ"ל

    ובפשוטו דבריו מתפרשים ע"ד הנ"ל, דבלוקח דבשעה שסמך ל"ה תביעת הרחקה כלל, ה"ה זוכה בסמיכתו לגמרי, ומשא"כ במי שקדם וסמך, שכבר הי' לחבירו תביעת הרחקה, שהרי הי' יכול עתה ג"כ לעשות בשלו והאחר הי' צריך להרחיק מלהזיקו, והרי דכבר הי' לו לזכותי השכנים, ע"כ אף דהי' מותר לו לסמוך משום שאינו מזיק בכך את חבירו, מ"מ אינו זוכה בכך לקיים את תשמישו אף בשעה שהוא מזיקו. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה אמנם הרמב"ן שם נחלק ע"ד הרב אב"ד וס"ל דכה"ג לא זכה בסמיכתו, ויש מקום לפרש דהוא מה"ט, דכל מה שהותר לו לסמוך הוא משום שאינו מזיק, וע"כ כשניטלה הצונמא וה"ה מזיקו, יש עליו לקוץ את האילן, וי"ל כן גם בדעת הר"ן, - אך תיקשי בד' הריטב"א בסוגיין שפירש ג"כ ע"ד ד' הר"ן, ולעיל שם הסכים לד' הרב אב"ד דכל שסמך האילן בשעה שהיתה צונמא מפסקת, אף אם אח"כ ניטלה הצונמא, א"צ לקוץ את האילן. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך העירוני בזה, דאי"ז מתישב עם מש"כ רבינו יונה לעיל י"ז ב' דבשדה שאינה עשוי' לבורות, לא מצינו לחשוב דהוא מזיק את הקרקע עצמה, ולפ"ז הרי דאי נימא דלמסקנא לא אסר רבא אלא בחפירה שהוא מזיק את הקרקע עצמה, תיקשי דא"כ מ"ט לל"ק אסרינן לסמוך אף בשדה שאינה עשוי' לבורות, אף דבזה אינו מזיק את הקרקע עצמה.

    ולכאו' צ"ל בזה חד מתרתי, או דהתוס' פליגי ע"ד רבינו יונה וס"ל דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות מצינו לחשוב דהוי ההיזק בהקרקע עצמה, - או דאף דבשדה שאינה עשוי' לבורות אין ההיזק בקרקע עצמה, מ"מ כיון שכבר עכשיו נעשה מעשה ההיזק על הבור, יש עליו תורת מזיק, ומשא"כ בגפת וכיו"ב דמעשה ההיזק אינו אלא כשיבא הכותל, וזה ע"ד מש"נ בסימן א' סק"ב בהערה בביאור ד' הרשב"א בהא דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות חשבינן לה כגיר"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)