יח (א) - בדין חוזר ומגיד, ובדעת רמב_ח דבשטר חוזר ומגיד, ובד_ הרשב_א דכל היכא דתנן נאמנים קורעין את השטר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ועש"ק צו - זכור י"ב אדר ב' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ח:, אמר רמב"ח לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אבל אנוסים היינו מחמת נפשות הרי אלו נאמנין, ופירש"י, ז"ל, לא שנו דאם כת"י יוצא ממק"א אין נאמנין, אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון, דלאו כל כמינייהו לשוויי נפשייהו רשעים בעדות פיהם ולפסול את השטר, דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן על עצמו וכו' ובפסולי עדות להעשות רשע ופסול על פיו, ואלו פוסלים עצמן באומרם חתמנו שקר בשביל אונס ממון, ורישא טעמא משום הפה שאסר הוא הפה שהתיר, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה לפ"ז, דהא דתנן ברישא דנאמנים, אי"ז נאמנות גמורה לקרוע את השטר עפי"ז, שהרי מדינא אינם נאמנים כלל משום דאאמע"ר, וכל הא דמהימנינן להו הוא משום דהפש"א הוא הפה שהתיר, וע"כ אין להאמינם אלא כלפי קיום השטר, אך אין השטר בטל.

ועד"ז הוא גם למש"כ הרמב"ן, דהא דברישא ה"ה נאמנים אף דאאמע"ר, הוא משום דאי אמרת לא מהימני במאי דקא אמרי אנוסין היינו, במאי דקא אמרי נמי כתב ידינו הוא זה לא מהימני, דלית ליה פלגינן דיבורא, עכ"ד,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הרי ל"מ כ"ז אלא דאין מתקיים השטר על פיהם, אך אינם נאמנים לקרוע את השטר, דע"ז אמרינן דאאמע"ר.

והנה אמנם לפמש"כ הבית יעקב בסוגיין, י"ל דאחר דלא נתקיים השטר, תו ה"ה נאמנים לקרוע את השטר במיגו דפרוע, אך להני קמאי דס"ל דבב' עדים לא אמרינן מיגו, הרי א"א להאמינם במיגו דפרוע, ולפ"ז הדין נותן דאין קורעין את השטר.

ב] אמנם הנה לקמן די"ט תניא, ב' חתומין על השטר ומתו ובאו ב' מן השוק ואמרו ידענו שכת"י הוא אבל אנוסים היו קטנים היו פסולי עדות היו הרי אלו נאמנים וכו', ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ומיהו כשאין כת"י יוצא ממקום אחר דנאמנין מיקרע נמי קרעינן לשטרא "דהרי אלו נאמנין קתני" וכו', וא"ת א"כ אפי' לא טעין אמאי קרעינן ליה דילמא משכח עדים מחר או ביומא אחרי ומקיים לי', י"ל כיון דהשתא ליתנהו ואפי' כי מקיים לי' לא נפקינן מידי ספק דאכתי הו"ל תרי ותרי, לרבויי בספיקי לא מוקמינן לי' לשטרא, עכ"ל.

והנה לפ"מ שדקדק הרשב"א מלישנא דהרי אלו נאמנין, דקרעינן לשטרא, הרי בע"כ דאף בהא דתנן הכא דאם אין כת"י יוצא ממק"א הרי אלו נאמנין, קורעין את השטר, וצ"ע היאך זה מתישב לל"ק דרמב"ח דמוקי לה באנוסין היינו מחמת ממון, וא"כ מ"ט הן נאמנין לקרוע את השטר, הרי אאמע"ר, והרשב"א גופי' לקמן די"ט: כתב דבב' עדים לא אמרינן מיגו, וע"כ אין לומר דה"ה נאמנין לקרוע את השטר במיגו דפרוע.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ג] והנה בטעמא דרמב"ח דס"ל דאף כשאין כת"י יוצא ממק"א ה"ה נאמנים ולא אמרינן דאינו חוזר ומגיד, כתב בחי' הרמב"ן דהוא משום דלא אמרינן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד אלא בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר, - וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דפריך לי' רבא דכל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, וכ"ת ה"מ ע"פ אבל בשטר לא, והאמר ר"ל עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, ומ' דזהו טעמא דרמב"ח.

ובטעמא דמילתא לחלק בזה דכל הא דאינו חוזר ומגיד הוא רק בעדות ע"פ, פירש"י דהוא משום דהגדה כתיב, והריטב"א פירש דהוא משום דכי כתיב יקום דבר על פי שנים עדים כתיב.

ד] והנה במש"א ר"ל דעדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, הביאו הראשונים מירושלמי דקאי אהא דתניא דהעדים שהעידו וכו' עד שלא נחקרה עדותן בב"ד אמרו מבדין אנו הרי אלו נאמנין, משנחקרה עדותן בב"ד אינם נאמנין, וע"ז קאמר ר"ל דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד, ואין יכולין לחזור בהן, ומבו' דס"ד דעדות בשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד והן יכולין לחזור בהן, וקמ"ל ר"ל דהויא כמי שנחקרה בבי"ד, ואין יכולין לחזור בהן.

ובשיעור הגר"ר שליט"א עמד לפ"ז במה שהוצרכו רש"י והריטב"א לפרש דהס"ד דבעדות בשטר חוזר ומגיד, הוא משום דהגדה כתיב או משום דכי כתיב יקום דבר ע"פ שנים עדים כתיב, ולא פירשו דהוא משום דעדות בשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד, ודמי לעדות ע"פ שלא נחקרה בבי"ד שיכולין לחזור בהן, והרי חזינן דהוצרך ר"ל להשמיענו לדבר זה, וא"כ מסתברא מילתא דזהו טעם הס"ד דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן.

ה] ועיי"ש שכתב לישב, דמה שפירשו רש"י והריטב"א בהס"ד דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, הוא מיוסד ע"ז דהגדה בשטר אינה הגדה שנתקבלה בבי"ד, עיי"ש במש"כ לפרש בזה, ונמצא דבאמת הס"ד דהכא דבעדות בשטר הוא יכול לחזור בו, הוא כהס"ד דר"ל דעדות שבשטר ל"ה כמי שנחקרה בבי"ד, עיי"ש שהאריך בזה.

אמנם הנה כמדומה דממה שהוצרכו הראשונים לפרש דד' ר"ל קיימי על הא דתניא דעדים שנחקרה עדותן אין יכולין לחזור בהן, נ' להדיא דהס"ד דחוזר ומגיד בשטר, אי"ז משום דלא חשיב כנחקרה עדותם בבי"ד, אלא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, וזהו דקשיא להו דא"כ מה מייתינן מהא דר"ל דאף בעדות בשטר אין חוזר ומגיד, הרי אף דהוי כמי שנחקרה עדותם בבי"ד, מ"מ י"ל דבעדות זו ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, וע"כ הוצרכו לפרש דעיקר ד' ר"ל קיימי על הא דאין העדים חוזרין ומגידין, וקאמר ר"ל דאף עדות בשטר הויא כמי שנחקרה בבי"ד ואין חוזרין ומגידין, וזהו דמייתינן הכא מדר"ל דאף בעדות בשטר איכא לדינא דאינו חוזר ומגיד.

ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט באמת פירשו הראשונים דהא דלהס"ד עדי השטר חוזרין בהן, הוא משום דליכא כלל בעדות בשטר לדינא דאין חוזר ומגיד, ולא פירשו דהוא משום דל"ה עדותם כמי שנחקרה בבי"ד.

**ג**

ו] והנה יש להסתפק בהא דהו"מ העדים לחזור בהן אלמלי דינא דאין חוזר ומגיד, אם הוה בעינן שיהא על חזרתם תורת עדות, ורק עי"ז הי' בידם לחזור בהן מעדותם, או דאף בלא תורת עדות הי' בידם לחזור ולבטל את עדותם הראשונה, ולהצד הב' יש להסתפק, אם היינו דאיכא נאמנות בפנ"ע לאדם לחזור בו מדבריו, או היינו דל"ב בזה לנאמנות כלל, אלא כל שחוזר מדבריו, כבר אין דבריו הראשונים קיימים.

ובפשוטו יש ללמוד מזה מהא דלל"ק דרמב"ח אינם נאמנין כשאמרו אנוסין היינו מחמת ממון, וכתבו רש"י וש"ר דהוא משום דאאמע"ר, והנה ביסוד הדין דאאמע"ר מבו' בפירש"י דהוא משום דאדם קרוב אצל עצמו וקרוב פסול לעדות, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רל"א, עיי"ש שהאריך בזה דל"ש הא דאאמע"ר אלא לפסול את עצמו או לחייב את גופו, משום דאדם קרוב אצל עצמו, ולפי דבריהם הרי בע"כ דאין בכח העדים לחזור בהן, אלא בתורת עדות, וע"כ אף דס"ל לרמב"ח דבעדות בשטר לא נאמרה ההלכתא דאין חוזר ומגיד, מ"מ כיון דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן בתורת עדות להעיד שהי' אנוס מחמת ממון, ל"מ חזרה זו לבטל את עדותו.

ז] אמנם הנה הרמב"ן במלחמות בקידושין דס"ד: הק' על פירש"י ובעה"מ שם דלדעת ר' נתן אם אמר בשעת קידושין יש לי בנים ובשעת מיתה אמר אין לי בנים ה"ה נאמן לחזור בו ולאסרה, והק' הרמב"ן ע"ז, שלא מצינו בתלמוד נאמן ויכול לחזור בו אלא כל שנאמן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א שם.

והנה הרי הא דמהימנינן לי' במה שאמר דיש לו בנים, הוא משום דבידו לפטרה בגט, וכשחוזר בו ואומר דאין לו בנים, הרי בפשוטו לית לי' ע"ז נאמנות כלל, ואפ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א דכל הא דל"מ לחזור בו הוא רק משום דינא דאינו חוזר ומגיד, ובלא זה הי' בידו לחזור בו ולבטל למה שאמר מתחילה דיש לו בנים, אך יתכן דיש להאמינו במה שאומר דאין לו בנים מדינא דע"א נאמן באיסורים, כיון דהיתה בחזקת זקוקה ליבום, וצ"ע בזה.

וכ"ה להדיא בד' הגרע"א בתשו' שהובאה בחת"ס אהע"ז ח"ב סימן צ"א, ז"ל, בחלוץ שאמר להבי"ד מעולם ל"ה איטר וכו' ואחר חליצה מוציא קול שהוא איטר וכו', שדעתי נוטה להקל, כי בנידו"ד אין עוד אחים, ואם הי' אומר שהי' אטר היינו מניחין לו לחלוץ בב' רגליו וכו', וא"כ הי' בידו לחלוץ חליצה הגונה והי' נאמן בדבריו שאינו איטר, ושוב אינו חוזר ומגיד, דאף אם הנאמנות מכח בידו אמרי' בי' אינו חוזר ומגיד, דהרי דעת רשב"ם ותוס' ב"ב קל"ה ב' בהא דאמרי' ליורשו פשיטא היינו בנכסיו שיש לו ומטעם מגו דיהיב לי' במתנה, ואפ"ה אמרי' שם קכ"ז אמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן וכו', ובאמת עדיין קשה לי, אף אם בעלמא ג"ז בכלל אינו חוזר ומגיד, ובעל שאמר גירשתי לא יהי' נאמן לומר אח"כ לא גירשתי, מ"מ בההיא דבני זה נאמנות הי' מכח מיגו ונותן לו מתנה, הא זהו ג"כ כשחזר ואמר עבדי יש לו מיגו דנותן נכסיו לבניו האחרים, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הגרע"א, דאי נימא דבנאמנות דבידו לא אמרינן דאינו חוזר ומגיד, הי' נאמן לחזור בו, אף דליכא על חזרתו נאמנות כלל, ובאומר שהוא איטר ובגירשתי את אשתי הי' בידו לחזור בו, אף דלכאו' ליכא על חזרתו נאמנות כלל, וע"כ נמי כל הא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, הוא רק משום דגם בנאמנות דבידו אינו חוזר ומגיד, והאמנם דהתם איכא על חזרתו נאמנות דבידו, אך ע"ז הק' הגרע"א דא"כ מ"ט באמת אינו יכול לחזור בו, ומבו' דגם אם ל"ה זה בידו, הי' בדין דיהא יכול לחזור בו אלמלי הא דבנאמנות דבידו לא אמרינן דאינו חוזר ומגיד.

ח] והנה אי נימא כמש"נ מד' הרמב"ן ודעימי', דכל דהוא חוזר ומגיד, יש בידו לבטל את דבריו הראשונים אף בלא נאמנות דעדות, תיקשי דמ"ט באנוסין היינו מחמת ממון אינם נאמנים משום דאאמע"ר, הרי אף דל"מ להאמינו ע"ז בתורת עדות, מ"מ כיון דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד ויש בידו לבטל את עדותו הראשונה, הי' בדין דיהא בידו לבטלה אף בכה"ג.

ובפשוטו הי' נראה בדעת הני קמאי, דס"ל כדעת התוס' בכ"ד ודעימייהו דס"ל דהא דאאמע"ר אי"ז דין מסוים בנאמנות דעדות, אלא כ"ה גם בשאר נאמנויות שבתורה דאינו נאמן להשים עצמו רשע, ונת' בזה בהערה,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז י"ל, דאף דיש ביד העדים לחזור בהן מעדותם אף בלא נאמנות דעדות, מ"מ מהני ע"ז הא דאאמע"ר, דאין בידם לחזור בהן, וזה ניחא טפי אי נימא דהא דמהני חזרתם, הוא משום דאיכא נאמנות בפנ"ע לאדם לחזור בו מדבריו.

אך אכתי תיקשי בזה בד' הרשב"א, דבדבריו בקידושין נראה דס"ל דיש בידו לבטל את דבריו הראשונים אף בלא נאמנות דעדות, ובתשו' כתב דכל הא דאאמע"ר הוא דאינו נאמן לפסול את עצמו משום דקרוב פסול לעדות.

ט] ועד"ז צ"ע גם במש"כ הגרע"א בסוגיין לפרש, דהא דלל"ק דרמב"ח אין נאמנין לומר אנוסין היינו מחמת ממון, א"צ בזה להא דאאמע"ר, אלא הוא משום דאם היו אנוסים הם רשעים, וא"כ רשעים מעידין שהשטר פסול ואין ממש בעדותן והשטר בחזקתו, עכ"ד, והרי דפשיטא לי' דאין נאמנים לחזור בהן מעדותם אלא בתורת עדות, וע"כ אם לפי חזרתם ה"ה רשעים ואין ממש בעדותם, ל"מ לחזור בהן, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שנקט הגרע"א בתשו' דבנאמנויות דליכא בהו לדינא דאינו חוזר ומגיד, יש בידו לחזור בו אף דליכא על חזרתו לנאמנות זו כלל.

**ד**

י] ונראה לישב, דהנה לדעת רמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן, כתב המהר"ם שי"ף דהיינו דיכולין לעקור עדות הראשונה ולחזור ממנה ובטלה העדות הראשונה לגמרי.

אך ההפלאה והבית יעקב נקטו דאף דחוזר ומגיד, מ"מ אין בידם לבטל את עדותם הראשונה לגמרי, אלא יש בידם להעיד עדות אחרת, והו"ל כתרי ותרי, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הגרע"א בסוגיין, שכתב בביאור ד' התוס', דאילו היה הדין דחוזרים ומגידים, ל"ה מיגו במקום עדים "כיון דגם להמיגו יש עדים, ולהדיא דאף אם חוזרין ומגידין הו"ל כתרי ותרי, ואך דבכה"ג הן נאמנין במיגו ולא חשיב כמיגו במקום עדים, וכן צידד התומים בכללי מיגו סקנ"א.

ועיי"ש בתומים שכתב לפ"ז, דע"כ אם יאמר א' מן העדים שהי' אנוס מחמת מנפשות, ל"מ מידי, דאין דבריו של א' במקום שנים, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בד"ה מחמת נפשות, שכתבו דאין נאמנין כשאמרו אנוסין מחמת ממון במיגו דאנוסין מחמת נפשות, דבב' עדים לא אמרינן מיגו, ואי נימא דביד א' מהן לחזור בו לבדו, מ"ט לא אמרינן בזה מיגו, עיי"ש.

יא] וראיתי בשם אא"ז הגר"ח זצ"ל שהוכיח בזה, ממש"א במכות ד"ג. דבאומר עדות שקר העדתי, כל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ומבו' דאם הי' חוזר ומגיד, הי' ביד א' מן העדים לחזור בו לבדו, וכ"נ גם בפירש"י לקמן דל"ג., ובע"כ דבלא ההלכתא דאין חוזר ומגיד הי' ביד העדים לבטל את עדותם הראשונה, דאם אין בידם לבטל את עדותם הראשונה אלא להעיד עדות אחרת, הרי דכל שחוזר בו א' מן העדים לבדו, אין דבריו של א' במקום שנים, וכמש"כ התומים.

ועד"ז צ"ע ממש"א בב"ב דקס"ח. בעובדא דחתם ר' ירמי' בר אבא על שובר וחזר בו, כ"ה לפי' רוב קמאי שם, ואמרינן התם דמן הדין ל"מ לחזור בו משום דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ואך דכיון דצורבא מרבנן לאו אורחי' למידק, מצי לחזור בו, ואי נימא דאף בלא ההלכתא דאינו חוזר ומגיד ל"מ לבטל את עדותו הראשונה, אלא להעיד עדות אחרת, הרי לכאו' התם ל"ה מהני מה שחזר בו אף בלא דינא דאינו חוזר ומגיד, ומתרי טעמי, חדא, דאף אם הוי תרי ותרי א"א לגבות מן הבעל את הכתובה מספק, ועוד, דלא נתפרש התם דגם העד השני חזר בו, וא"כ אף אם הו"מ ר' ירמי' בר אבא להעיד עדות אחרת, אין דבריו של א' במקום שנים.

עוד ילה"ע בזה, דהנה לעיל סק"ז נת' מד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין דס"ד: דאלמלי הא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לחזור בו אף אם אין לו נאמנות זו על החזרה כלל, ונת' כן גם מד' הגרע"א, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דחוזר ומגיד היינו דיש בידו לבטל את ההגדה הראשונה, דאם היינו רק דיש בידו להעיד עדות אחרת, הרי דבגונא דליכא כלל לנאמנות זו בחזרתו, ל"מ זה מידי, ותיקשי לפ"ז סתירת ד' הגרע"א, דבדבריו בסוגיין מבו' דאף דחוזר ומגיד, הו"ל כתרי ותרי, וזה דלא כדבריו בתשו' דפשיט"ל דכל דחוזר ומגיד יש בידו לבטל את דבריו אף דלית לי' לכח נאמנות זו על חזרתו.

**ה**

יב] ונראה ברור בזה, דהנה הגר"ח ז"ל בשו"ת חוט המשולש סימן ג' כתב, דדינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, הוא רק בעדות, ולא בשאר נאמנויות, דקרא דאם לא יגיד לא קאי רק על עדות.

ובחו"ש הגרב"ד יבמות סימן מ"ג הביא בשמו שהוכיח כן, מהא דס"ל לרמב"ח בל"ק דכל הא דאין חוזר ומגיד הוא רק בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר, והרי דאף דעדי השטר אית להו נאמנות, מ"מ הן חוזרין ומגידין, משום דהא דאין חוזר ומגיד הוא דין מסוים בעדות, ואף לפ"מ דדחי דגם בעדות בשטר אין חוזרין ומגידין, הוא רק משום דגם עדות בשטר עדות היא, וגם בעדות זו איכא לדינא דאין חוזר ומגיד, אך בשאר נאמנויות ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד.

אמנם הנה כבר הבאנו לעיל סק"ז מש"כ הרמב"ן במלחמות בקידושין, שלא מצינו בתלמוד נאמן ויכול לחזור בו אלא כל שנאמן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, - ותיקשי דמ"ש מעדות בשטר דס"ד דרמב"ח דיכולין לחזור בהן, וכ"ש דבשאר נאמנויות הן יכולין לחזור בהן.

יג] ונראה מזה, דבהך דינא דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, איכלל תרתי, חדא, דכל שהגיד אין בידו לחזור בו מהגדתו ולבטלה, דכיון שכבר הגיד ונתקבלו דבריו אין בידו לבטל את דבריו, ועוד, דכל שהגיד אין בידו לחזור ולהגיד עדות אחרת, ויש להסתפק אם דינא קמא דאין בידו לבטל את הגדתו, הוא ג"כ נלמד מקרא דאם לא יגיד, או דהוי זה מסברא.

ולפ"ז נראה, דהך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור בו מהגדתו ולבטלה, אי"ז דין מסוים בעדות, אלא הוא דין בכל הנאמנויות שבתורה, דכל שהגיד אין בידו לבטל את דבריו, דאף דעכשיו הוא חוזר בו מדבריו, מ"מ מצינו לסמוך על דבריו דמעיקרא, ומשא"כ הך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, י"ל דהוא דין מסוים בעדות, ולא ילפינן מיני' לשאר נאמנויות שבתורה.

והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהא דאין בידו לבטל את עדותו, לא ילפינן לה מקרא אלא הוא מסברא, דודאי ניחא דהוי זה בכל נאמנויות שבתורה, אלא אף אי נימא דילפינן לה מקרא, מ"מ י"ל דהוי זה גילוי מילתא, דאין בכח אדם לבטל את דבריו, אלא סומכין על דבריו דמעיקרא, וע"כ ה"נ הוא בשאר נאמנויות, ומשא"כ הך דינא דאין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, הוי זה גזה"כ מסוימת בעדות, ולא ילפינן מינה לשאר נאמניות.

ולפ"ז שפיר כתב הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, ול"ק מהא דלל"ק לרמב"ח אף בעדות בשטר הן יכולין לחזור בהן, דכל מש"כ הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, היינו דל"מ לחזור בו ולבטל את הגדתו הראשונה, דהך דינא דכל שהגיד אינו חוזר ומגיד ומבטל את הגדתו, אי"ז דין מסוים בעדות, אלא הוי כן בכל נאמנויות שבתורה, - אך הא דלל"ק דרמב"ח הן יכולין לחזור בהן, לאו היינו דיש בידם לבטל את עדותם הראשונה, אלא היינו דיש בידם להעיד עדות אחרת, דהך דינא דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד הגדה אחרת, הוא דין מסוים בעדות, וזהו דס"ל לרמב"ח דדין זה אינו אלא בעדות ע"פ ולא בעדות בשטר.[[4]](#footnote-5)

יד] וכמדומה דהדברים מבוארים כן להדיא בד' הגרע"א שהבאנו לעיל סק"ז, שהוכיח מהא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, דאף בנאמנות דמכח בידו אמרי' בי' אינו חוזר ומגיד, והק' ע"ז דמ"מ כיון שכל נאמנותו לומר בני הוא מכח מיגו, הרי גם כשחזר ואמר עבדי יש לו מיגו, - וצ"ע, דכיון דגם בנאמנות דבידו אמרינן דאינו חוזר ומגיד, הרי דכ"ה דבעדות אין חוזר ומגיד אף דגם על חזרתו יש תורת עדות, ה"נ בנאמנות דבידו נימא דאין חוזר ומגיד אף דגם בחזרתו הוי זה בידו.

ונראה מזה כמש"נ, דהגם דהך דינא דכל שהגיד אין בידו לחזור מהגדתו הראשונה ולבטלה, הוא אף בשאר נאמנויות שבתורה, וע"כ י"ל דאף בנאמנות דבידו ל"מ לחזור מדבריו ולבטלם, מ"מ הך דינא דאין בידו לחזור ולהעיד עדות אחרת, הוא דין מסוים בעדות, ולא ילפינן מינה לשאר נאמנויות שבתורה, וי"ל דגם אם ילפינן לה לשאר נאמנויות שבתורה, כ"ז הוא בנאמנויות דמגזה"כ, דלא האמינתו תורה אלא בהגדה אחת, אף בנאמנות דבידו דה"ה נאמן מסברא, ל"ש כלל הך דינא, ודו"ק.

טו] ובזה ניחא מש"כ רשב"ם וש"ר בב"ב דקכ"ז: דהא דאמר בני וחזר ואמר עבדי אינו נאמן, הוא משום דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד, ובתשו' הגר"ח ז"ל שם עמד ע"ז דבשאר נאמנויות ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, וכתב דל' רשב"ם ל"ד הוא, וכונתו דאין הכרה אחר הכרה, וכמש"כ הנימו"י שם.

ולמש"נ י"ל דודאי דד' רשב"ם מיוסדים על הא דאין הכרה אחר הכרה, וע"כ אינו נאמן בנאמנות דיכיר לומר דאינו בנו, דאלמלי הא דאין הכרה אחר הכרה, הי' נאמן לומר זה עבדי, דבשאר נאמנויות שבתורה ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד הגדה אחרת, ואך דמ"מ אלמלי דינא דאין חוזר ומגיד, הי' בידו לחזור בו מהכרתו הראשונה ולבטלה, וע"ז ל"מ מידי הא דאין הכרה אחר הכרה, וע"ז הוא שכתבו רשב"ם וש"ר דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ואין בידו לבטל את הגדתו הראשונה, דדין זה דאין בידו לבטל את הגדתו הראשונה, הוא בכל הנאמנויות שבתורה, וכמש"כ הרמב"ן דאין לך נאמן ויכול לחזור בו.

**ו**

טז] ולפ"ז ניחא מש"כ ההפלאה ודעימי' דאף לל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, מ"מ ל"מ לבטל את הגדתן הראשונה אלא הו"ל כתרי ותרי, והתומים הוכיח מד' התוס' דל"מ אלא אם חזרו בהן ב' עדים, דאם חזר בו א' מן העדים אין דבריו של א' במקום ב', ולא תיקשי מהא דמבו' בכ"ד דאלמלי הא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לבטל את הגדתו הראשונה לגמרי, ואף אם חזר בו א' מן העדים היתה עדותו בטילה.

והיינו, דהגם דודאי דאלמלי דינא דאין חוזר ומגיד הי' בידו לבטל את עדותו הראשונה לגמרי, וע"כ אף אם חזר בו א' מן העדים היתה עדותו בטילה, אך הא דס"ל לרמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור בהן, הרי אי"ז משום דבעדות בשטר בידם לבטל את הגדתם הראשונה, שהרי דין זה דאין לך נאמן ויכול לחזור בו, אינו דין מסוים בעדות, אלא הוי כן בכל נאמנויות שבתורה, ועדות בשטר לא גריעא מינייהו, וכנ"ל, (ואף אם אין דין זה אלא בעדות, מ"מ י"ל דבזה אין מקום לחלק בין עדות ע"פ לעדות בשטר, ודו"ק), אלא הוא משום דבעדות בשטר בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, דהך דינא דכיון שהגיד אינו יכול לחזור ולהגיד עדות אחרת, הוא דין מסוים בעדות, וס"ל לרמב"ח דאי"ז אלא בעדות בע"פ ולא בעדות בשטר, וע"כ אין עדותם הראשונה בטילה, אלא הו"ל כתרי ותרי, וע"כ נמי אם חזר בו א' מן העדים, ל"מ מידי, דאין דבריו של א' במקום ב'.

ויש מקום לומר, דאף למש"כ מהר"ם שי"ף דלל"ק דרמב"ח היתה בטלה עדותם הראשונה לגמרי, אי"ז משום שיש בידם לחזור בהן מעדותם הראשונה ולבטלה, אלא היינו שיש בידם להעיד עדות אחרת, ואך דכל שאותם העדים חוזרין ומעידין עדות אחרת, אי"ז כתרי ותרי, אלא יש לנו לילך אחר עדותם האחרונה, - ולפ"ז מתישבים דברינו עם מש"כ הריטב"א בסוגיין דהא דאין חוזר ומגיד ילפינן לה מדכתיב יקום דבר, ואכמ"ל, - אך בל' המהר"ם שי"ף לא משמע כן, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

יז] ולפ"ז ניחא גם משמעות ד' הרמב"ן ודעימי' דאלמלי הא דאינו חוזר ומגיד הי' יכול לחזור בו אף בדלית לי' נאמנות על חזרתו, ולא תיקשי מהא דבאנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין שום דאאמע"ר, והרי דבלא נאמנות דעדות אין בידם לחזור בהן, ולד' הגרע"א אין נאמנין משום דלדבריהם רשעים הם, ומבו' ג"כ דאין בידם לחזור בהן אלא בנאמנות דעדות, - ולפמש"נ ניחא, דהגם דבלא דינא דאינו חוזר ומגיד הי' יכול לחזור בו גם בדליכא נאמנות על חזרתו, מ"מ הא דלל"ק דרמב"ח בעדות בשטר הן חוזרין ומגידין, הוא רק משום דיש בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, וע"כ כל דליכא על הגדתם השני' תורת עדות, לאו מידי היא.[[6]](#footnote-7)

**ז**

יח] והנה בהא דעדים שלא נחקרה עדותם יכולין לחזור בהן, משמעות הדברים דהיינו אף בשאומרים שהעידו שקר במזיד, וצ"ע דהיאך הן יכולין לחזור בהן הרי אאמע"ר, ומ"ש מהא דלל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, מ"מ כל שאמרו אנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין משום דאאמע"ר.

והנה אמנם בגל' אמרי ברוך לנתיה"מ סימן ל' סק"א כתב דעד שהעיד שקר אינו נפסל לעדות עד שנחקרה עדותו דאינו יכול לחזור בו, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא יכול לחזור בו, דאינו משים עצמו רשע, אך הנה הנתיה"מ שם נקט דה"ה נפסל לעדות משעת עדותו, ולפ"ז תיקשי דמ"ט הוא יכול לחזור בו, הרי אאמע"ר, וי"ל בזה, דאף דהוא נפסל לעדות משעת עדותו, כ"ז אם נתקבלה עדותו לבסוף, אך אם חזר בו קודם שנחקרה עדותו, אינו נפסל לעדות, וע"כ לי"ב משום אאמע"ר, - ובאמת גם לד' האמרי ברוך תיקשי, לדעת הני קמאי דהא דאאמע"ר הוא כל שמעיד על עצמו שעשה מעשה רשע אף שאינו פוסל עצמו, וודאי דאף קודם שנחקרה עדותו בבי"ד חשיב זה כמעשה רשע, וא"כ היאך מצי לחזור בו.

יט] ולפמש"נ הוא מתישב בפשיטות, דהרי הא דעד שלא נחקרה עדותם יכולין לחזור בהן, הרי היינו דבידם לחזור בהן ולבטל את הגדתם הראשונה, שהרי בזה מודו כו"ע דבטלה העדות הראשונה לגמרי ואי"ז כתרי ותרי, וע"כ בזה ל"ב כלל שיהא להם נאמנות דעדות על חזרתם, אלא אף בלא תורת נאמנות דעדות יש בידם לחזור בהן ולבטל את הגדתם, וע"כ בידם לחזור בהן אף שהן משימין עצמן רשעים, ול"ש בזה דינא דאאמע"ר.

ונראה דזה ניחא אף דאם דינא דאאמע"ר הוא בכל נאמנויות, די"ל דכ"ז הוא כשבאנו לסמוך על דבריו, אך בהא דמצי לחזור בו מדבריו ולבטלם, יש מקום לומר דל"ב לסמוך על דבריו, אלא כל שהוא חוזר בו כבר אין דבריו הראשונים קיימים, וע"כ לי"ב לדינא דאאמע"ר, ויש להוסיף, דיתכן דכל שחוזר בו קודם שנחקרה עדותו, בטלה עדותו גם יש לנו ריעותא לחוש שהוא משקר בחזרתו, דמ"מ כיון שחזר בו, כבר אין דבריו הראשונים קיימים, (וע"כ גם ל"מ בזה הא דאאמע"ר אי נימא דהוא משום דחיישינן דמשקר), וצריך בדיקה בזה.[[7]](#footnote-8)

כ] ולפ"ז מתישב היטב מה שפירשו הראשונים דטעמא דרמב"ח דבעדות בשטר יכולין לחזור ולהגיד, דהוא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, ולא פירשו דהוא משום דס"ל דעדות בשטר לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד וע"כ הן יכולין לחזור בהן.

והיינו משום דאם הוה ס"ל לרמב"ח דעדות בשטר לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד, הרי הי' בידם לחזור בהן מעדותם שבשטר ולבטלה, וממילא דהי' לנו להאמינם אף כשאמרו אנוסין היינו מחמת ממון, דהגם דהן משימין עצמן רשעים, ובעדות בשטר דאפשר לדון על פי' מיד, ודאי דאף אם לא חשיבא כמי שנחקרה בבי"ד, ה"ה נעשים רשעים בעדותם, אף אם חזרו בהן לבסוף, - ומהא דכשאמרו אנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנים, יש ללמוד דמודה רמב"ח דעדות בשטר הויא כמי שנחקרה בבי"ד, ואין בידם לחזור בהן מעדות זו ולבטלה, והא דבאנוסין מחמת נפשות הן נאמנין, הוא משום דיש בידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, והו"ל כתרי ותרי, או דכיון דאיכא ב' עדויות הסותרות זל"ז, אזלינן בתר עדותם האחרונה, וזהו שפירשו הראשונים דהוא משום דבעדות בשטר ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד עדות אחרת, - וכמדומה שהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

**ח**

כא] ומעתה נבא לישב ד' הרשב"א שדקדק מלישנא דהרי אלו נאמנין, דקורעין את השטר, אשר צ"ע דלל"ק דרמב"ח דאף כשאמרו אנוסין היינו מחמת ממון נאמנין, לכאו' ודאי דאין קורעין את השטר, שהרי אאמע"ר, ולא מהימנינן להו אלא כלפי קיום השטר דע"ז אמרינן דהפש"א הוא הפה שהתיר.

ונראה בזה ובהקדם, דהנה בנתיה"מ סימן מ"ו סקכ"א כתב, דלהני קמאי שכתבו דהא דבב' עדים אחרים שאמרו כתב ידם הוא זה אבל אנוסין היו, קורעין את השטר, הוא משום דאף אם יקיימוהו ל"ה רק תרי ותרי ול"מ רק לענין תפיסה, הרי דבעדים עצמן שאמרו כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו לא קרעינן, שהרי אם יתקיים השטר יהא כשר דכיון שהגיד אינו חוזר ומגיד, עכ"ד.

אמנם לפמש"כ הרשב"א ללמוד להא דקורעין את השטר מהא דתני דהרי אלו נאמנים, הרי בע"כ דאף בעדים עצמן שאמרו כת"י הוא זה אבל אנוסין היינו דתנן במתניתין דהרי אלו נאמנים, היינו דקורעין את השטר, וצ"ע באמת הטעם בזה, הרי כיון דהוו חוזרים ומגידים, וכל נאמנותם הוא לבטל הקיום ומדינא דהפש"א, מ"ט קורעין את השטר, הרי אם יתקיים השטר יהא כשר לגמרי.

כב] ובפשוטו צ"ל בזה בדעת הרשב"א, כמש"כ הבית יעקב בסוגיין דלפ"ד השיטה ישנה דשטר שלא נתקיים הוי כאילו לא נגמרה עדותם, י"ל דאף אותם עדים נאמנים לחזור בהן ול"ה כחוזר ומגיד, וע"כ קורעין את השטר, והיינו דאף דעיקר נאמנותם לומר אנוסין היינו, הוא מכח הפה שאסר, מ"מ כיון דמכח זה אין קיומם קיום והוי שטר שאינו מקוים, תו יש בידם לחזור בהן מעדותם, וע"כ קורעין את השטר, עיי"ש,[[8]](#footnote-9) ועי' גם בדבריו בנתיה"מ סימן מ"ו סקי"ט שכתב לדון כן

ועיקר הך מילתא דשטר שאינו מקוים ל"ה כמי שנחקרה ולי"ב משום חוזר ומגיד, כבר הביאו דכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בב"ב דמ"ח:, ז"ל, דכיון שאינו מקוים "עדיין לא נעשה כמו שנחקרה עדותן בב"ד", וכשאלו מעידים כת"י הוא אבל אנוסין היו ולא היו עדים בדבר, נמצא שלא היתה כאן העדאה מעולם, וליכא למימר כיון דהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, עכ"ל, ועי' גם בחי' הריטב"א גיטין ד"ג. בפי' קמא, דשטר שאינו מקוים ל"ה מדרבנן כמי שנחקרה.

כג] ולפ"ז נראה, דמה"ט גם לל"ק דרמב"ח דאף אם אמרו אנוסין היינו הרי אלו נאמנים, קורעין את השטר, דכיון דמדינא דהפש"א אין קיומם קיום והוי כשטר שאינו מקוים דלא חשיב כמי שנחקרה בבי"ד, תו יש בידם לחזור מעדותם אף שהם משימים עצמם רשעים.

והיינו, דהגם דלרמב"ח לעולם בעדות בשטר הן חוזרין ומגידין, ואפ"ה כל שהן משימין עצמן רשעים אינם נאמנים, הרי כ"ז הוא משום דאין בידם לחזור בהן ולבטל את עדותם, אלא יש בידם להעיד עדות אחרת, וע"כ כל שהן משימין עצמן רשעים ואין ע"ז תורת עדות, אינם נאמנים, - ומשא"כ כל שלא נתקיים השטר ולא חשיב כמי שנחקרה בבי"ד, ויש בידם לחזור מעדותם ולבטלה, הרי דשפיר מהניא חזרתם אף אם משימין עצמם רשעים, ולהרשב"א לטעמי' דהא דאאמע"ר הוא דין מסוים בעדות, ודאי דהוא כן, דכל שבידו לחזור מעדותו ולבטלה, ליכא לדינא דאאמע"ר, וכמש"נ.

1. וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דמתניתין דתנן דהרי אלו נאמנים, - אך באמת בדקדוק ל' הרמב"ן מ', דכיון דאי לא מהימני במאי דאמרי אנוסין היינו לא מהימני נמי במאי דאמרי כתב ידינו הוא זה, ע"כ מהימנינן להו במאי דאמרי אנוסין היינו, וכ"נ להדיא בד' רבינו קרשקש, ולפ"ז ניחא לישנא דמתניתין, אך צ"ב בגדר הדברים.

   עוד ילה"ע בזה, דלכאו' לפ"ד הרמב"ן אי"ז ענין כלל לדינא דהפש"א הוא הפה שהתיר, וא"כ מ"ט נשנית משנה זו בפירקין, דלכאו' כל מה שנשנית משנה זו בפירקין, הוא משום אגב הא דתנן בריש פירקין דהפש"א הוא הפה שהתיר, - ואולי י"ל, דכל הא דחשבינן לעדות דכת"י הוא זה ולעדות דאנוסין היינו כעדות אחת, דא"א לקבל את מקצתה אם לא פלגינן דיבורא, הוא רק מכח דינא דהפש"א, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין לומר דבאמת הו"מ למיפרך על ל"ק דרמב"ח דמ"ט ברישא הן נאמנין לגמרי, דמ"מ כיון דחזינן דלל"ק דרמב"ח הא דתנן הרי אלו נאמנין אי"ז נאמנות גמורה לקרוע את השטר, מנלי' להרשב"א דלא קי"ל בזה כרמב". [↑](#footnote-ref-3)
3. עי' תוס' יבמות דכ"ה: וב"מ ד"ג: דמבו' דהא דאאמע"ר הוא אף כשאומר מזיד הייתי לפטור עצמו מקרבן, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שכתב דכל הא דאאמע"ר הוא רק לענין עדות דלא פסלינן לי' ע"פ עצמו, ועי' שטמ"ק שם בשם מהר"י כ"ץ שנחלק ע"ז דל"ש בזה הא דאאמע"ר, - ועי' ריטב"א ב"ב דקכ"ז: ונימו"י שם שהק' באומר על בנו דבן גרושה הוא דנאמן מדין יכיר, דמ"ט לא אמרינן דאאאמע"ר, - ועי' חי' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ב. שהביאו בשם הראב"ד דהמודה שהיא עוברת על דת אינה מפסדת כתובתה דאאמע"ר, והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז דאף במודה על מעשה רשע ה"ה נאמן מדין הודאת בע"ד, - ועי' בתוס' הרא"ש לקמן די"ט. בשם מהר"ם שהק' במלוה האומר שטר אמנה, דנימא אאמע"ר, - ועי' או"ז ב"ק סימן תי"ח שהביא בשם רבינו אפרים דהא דאאמע"ר הוא רק לענין קטלא או לפסול עצמו לעדות ולשבועה, אך לפטור עצמו מממון נאמן, והאו"ז נחלק עליו, והובא בהג"א ב"ק פ"ט סימן י"ח, - ועי' בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ת"פ תרצ"ו תשל"ז, דאף בטענת בע"ד אמרינן דאאמע"ר, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן קע"ז סי"ב, ועי' ש"ך סימן קס"ח קס"ט סקע"ט. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בתוספתא במכילתין פ"ב ה"א מבו' דגם בנאמנות ע"א באיסורין אינו חוזר ומגיד, ומשמעות הדברים דאף ל"ה כע"א בהכחשה, אך לדעת קמאי דגם בעדות איסורין אמרינן כל מקום וכו', י"ל דע"כ כיון דל"מ לבטל לעדותו הראשונה, ל"מ מה שחוזר ומעיד עדות אחרת, דעדותו הראשונה הויא כב', ואין דבריו של א' במקום ב', והרי דאף בשאר נאמנויות אמרינן דאינו נאמן במה שחוזר ומגיד, - והנה אמנם יש מקום לפרש דהתוספתא איירי רק במקום שהעידו ב' עדים, ונתקבלה עדותם בתורת נאמנות דעדות, וניחא לפ"ז הא דתניא בתוספתא דרק אחר דו"ח אין יכולין לחזור בהן, עי' ש"ש ש"ו פי"ג שתמה בזה, אך בתשו' הר"ן סימן מ"ז למד מד' התוספתא דכל ע"א שהעיד באיסורים ל"מ לחזור ולהעיד, עיי"ש, - וצ"ל דנאמנות דע"א באיסורין הוי נאמנות דעדות, וע"כ אית בה לדינא דאין חוזר ומגיד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת הוא מוכרח בד' מהר"ם שי"ף דמכוון דבריו הוא דלל"ק דרמב"ח יש בידם לחזור בהן מעדותם הראשונה ולבטלה, דהנה בד' המהר"ם שי"ף ע"ד התוס' ד"ה הרי אלו נאמנים, מבו' דכל שאין כת"י יוצא ממק"א, הרי אף בלא מש"כ התוס' דלא חשיב קיום וכו', מ"מ אין דבריהם בטלים לגמרי, אלא הו"ל כתו"ת, עיי"ש בדבריו, וכ"ה מבו' בד' מהרש"א שם, ולכאו' היינו דמדינא דהפש"א ה"ה נאמנים לחזור ולהגיד, וצ"ע דא"כ מ"ט הו"ל כתו"ת, הרי לד' מהר"ם שי"ף גופי' כל שהן חוזרין ומגידין בטלה עדותם הראשונה לגמרי.

   וצ"ל בזה, דמש"כ המהר"ם שי"ך דכל שהן חוזרין ומגידין בטלה עדותם הראשונה לגמרי, הוא משום דלל"ק דרמב"ח דבעדות בשטר ליכא לדינא דאין חוזר ומגיד, אף יש בידם לבטל את עדותם, אך לפ"מ דקי"ל דאף בעדות בשטר אין חוזר ומגיד ואין בידם לבטל את עדותם, הרי דאף דבמקום דאיכא הפש"א ה"ה נאמנים, ל"מ זה אלא דמכח זה יש בידם להעיד עדות אחרת, אך אין בידם לבטל את עדותם הראשונה.

   ואמנם זה ניחא רק אי נימא דהא דלל"ק דרמב"ח היתה עדותם הראשונה בטלה לגמרי, הוא משום דיש בידם לחזור מעדותם הראשונה ולבטלה, אך אי נימא דהוא מכח מה שהעידו עדות אחרת, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומתפרש לפ"ז מה שנקטו האחרונים דאף לל"ק דרמב"ח דהן חוזרין ומגידין הו"ל כתרי ותרי, ופשיטא להו דאף דבלא דינא דאין חוזר ומגיד הי' בידו בטל את עדותו הראשונה לגמרי, מ"מ הא דלל"ק דרמב"ח בעדות בשטר הן חוזרין ומגידין היינו רק דבידם לחזור ולהעיד עדות אחרת, וצ"ע דמנא להו הא מילתא, - ולמש"נ נראה דלמדו לזה מהא דבאנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין משום דאאמע"ר, ואי הוה ס"ל לרמב"ח דבידם לחזור בהן מעדותן ולבטלה, ל"ה מהני בזה הא דאאמע"ר, ולמדו לזה גם ממה שמצינו דגם בשאר נאמנויות שבתורה אין בידו לחזור מדבריו ולבטלם, ועדות בשטר לא גריעא מינייהו, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דאין חוזר בו ואומר להיפך מעדותו הראשונה, אלא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, - ולפמש"נ נראה, דקודם שנחקרה עדותו, י"ל דאף אם אינו חוזר בו לגמרי, אלא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, כבר א"א לסמוך על עדותו הראשונה, דכבר אינה קיימת, אך כל שכבר נחקרה עדותו, הרי דאף לדעת רמב"ח דבעדות בשטר הוא חוזר ומגיד, היינו רק שבידו להעיד עדות אחרת, אך כל שהוא אומר שהוא חושש שטעה בעדותו הראשונה, דאין ע"ז תורת עדות כלל, שהרי הדבר פשוט דעדים המעידים שהם מסופקים שמא עדים אחרים שיקרו בעדותם, לאו כלום הוא, ל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-8)
8. צ"ב היאך למד לזה מד' השיטה ישנה, הרי בפשוטו מתפרשים דבריו דכיון שעדים אחרים מעידים שאנוסין היו וכו', וליכא הכחשה כנגדם מעדי השטר, כיון דהוי שטר שאינו מקוים ול"מ מידי, הרי דמכח זה נתברר לנו בודאי שהשטר פסול, וע"כ קורעין אותו, - והיינו דהגם דאם יקיימו את השטר, הדר הו"ל כתרי ותרי, מ"מ כ"ז שלא קיימוהו, ה"ה שטר פסול בודאי, - ולפ"ז אין מקור מזה דל"ה העדות כמי שנחקרה ולי"ב משום חוזר ומגיד.

   ויש להוסיף, דהבית יעקב גופי' לעיל מינה פשיטא לי' דכל שיש להעדים מיגו דפרוע, קורעין את השטר, ולא חשיב כמיגו במקום עדים, והיינו משום דכ"ז שאין השטר מקוים, ל"מ לעמוד כנגד המיגו, וא"כ לכאו' ה"נ הוא בעדים אחרים המעידים שהוא פסול, דאין השטר עומד כנגדם להכחישם, וע"כ קורעין את השטר, וא"כ צ"ע היאך למד מד' השיטה ישנה, דלא נגמרה כלל העדות שבשטר, וע"כ לי"ב משום חוזר ומגיד.

   שוב נתבוננתי די"ל, דמש"כ הבית יעקב דלי"ב משום חוזר הוא ג"כ מה"ט, דכיון דהוי שטר שאינו מקוים ול"מ מידי, ע"כ ל"ש בזה הא דאין חוזר ומגיד, שהרי לפי דבריהם דהיו פסולין, מעולם לא הגידו, ואה"נ כשיתקיים השטר אח"כ, ודאי דתתבטל חזרתם. [↑](#footnote-ref-9)