בדיני הקנינים - קנין ע_י שליח
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

מוצש"ק בא אור לד' שבט תשע"א

א] בדין משיכה ע"י שליח, יש להסתפק אם היינו שמעשה המשיכה עצמה מתייחסת למשלח, וחשיב כעשה המשלח עצמו את מעשה המשיכה, והוי זה הכנסה לרשות המשלח, וע"כ הוא קונה, או דלעולם אי"ז הכנסה לרשות המשלח אלא הכנסה לרשות השליח, והשליח זוכה למשלח עם מעש"ק דידי', ועד"ז יש להסתפק גם בשאר קנינים שע"י שליח.

ויש להביא בזה מכ"ד, חדא ממש"כ הרמ"ה בב"ב דנ"ז. דבחזקה שע"י ישיבה והנאה ל"מ ע"י שלוחו, דבעינן שיהנה הוא עצמו, עיי"ש, והיינו דדמי למצוות שבגופו דל"מ בזה שליחות, דע"י שליחות לא חשיב כנהנה המשלח עצמו, והנה אי נימא דמהני שיזכה השליח למשלח עם מעש"ק דילי', לכאו' שפיר הי' מועיל שיהנה השליח, דהוי זה מעש"ק כלפי השליח, וה"ה זוכה בזה למשלח, ובע"כ מד' הרמ"ה דל"מ השליח לזכות למשלח עם מעש"ק דילי', ובעינן שיתיחס המעש"ק למשלח ויהא זה כמעשה דהמשלח, ובזה הוא שכתב דבחזקה שע"י ישיבה והנאה, ל"מ דין שליחות לחשבו כנהנה המשלח עצמו, וע"כ ל"מ זה לקנות.

ואמנם מאידך מפורש בד' הרמ"ה שם, דבחזקה דנעל גדר ופרץ דמהני ע"י שליח, בעינן שיתכוין השליח לזכות לשולחו, וזה שלא כד' הקצוה"ח סימן ער"ה סק"ג דכל שנתכוין המשלח לזכות ע"י מעשה השליח ה"ה קונה, אף שלא נתכוין השליח לזכות.

והנה בפשוטו הי' מקום לדון בד' הקצוה"ח כמש"כ הגרש"ש, דהא דמהני קנין ע"י שליח, הוא רק מכח דהשליח זוכה למשלח עם מעש"ק דילי', אך לא מצינו לדון דיתייחס המעש"ק למשלח ויזכה המשלח עם המעש"ק, דאין מתייחס למשלח המעשה עצמו אלא תוצאות המעשה, וע"כ לא סגי במה שנתכוין המשלח לזכות, דאין הוא הזוכה, אלא הזוכה הוא השליח, דזוכה במעשהו למשלח, אך בד' הרמ"ה מבו', דאף דס"ל דהא דמהני קנין ע"י שליח, הוא מכח דמתייחס המעש"ק למשלח, והמשלח זוכה עי"ז, מ"מ ל"מ אלא בשנתכוין השליח לזכות.

והי' מקום לפרש הטעם בזה, דס"ל דכל שלא נתכוין לזכות, אין תורת מעשה חזקה עליו, וע"כ ל"מ המשלח לזכות בזה לעצמו, אך אי"ז מתישב עם ד' הרמ"ה שם דמ"א. שכתב דהגם דעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו או של ישראל אחר, לא קנה, מ"מ כל שדעת אחרת מקנה אותו ה"ה זוכה, משום דזכין לו לאדם שלא בפניו, ולמד לזה מהא דמהני חצר מטעם דזכין לאדם שלא בפניו, ונ' דלמד מזה, דמצי המקנה לזכות לקונה ע"י מעש"ק דהקונה, ול"ב שעושה המעש"ק יתכוין לזכות, וכנראה פירש הרמ"ה דזה הטעם דבמתנה מהני חצר שאינה משתמרת ובמציאה ל"מ, דבמתנה זוכה הנותן למקבל ע"י החצר, ובמציאה ליכא מאן דזכי לי', ואי נימא דמעשה חזקה בלא כונה לזכות אין תורת מעשה חזקה עליו, ל"ה מהני בזה הא דזכין לאדם שלא בפניו, ובע"כ מד' הרמ"ה דאף אם לא נתכוין לזכות ליכא גריעותא במעשה החזקה עצמו, ואך דלא חיילא הזכי' בלא כוונה, ולפ"ז תיקשי דמ"ט ל"מ חזקה דשליח לזכות למשלח, אלא בשנתכוין השליח לזכות לו.

ונ' דצ"ל דהוי זה מהל' שליחות, שהרי מעשה גרידא דהשליח אינו מתייחס להמשלח, וע"כ רק אם החזיק השליח כדי לזכות למשלח, הוא שה"ז מתייחס למשלח שיזכה בו המשלח.

ב] עוד יש להביא בזה, ממש"כ התוס ב"מ דצ"ט. דמשיכת המוכר בעד הלוקח מהניא לקנות לו, ואם כל הא דמהני קנין ע"י שליח, היינו דהשליח זוכה למשלח עם מעש"ק דילי', ומשיכה דהשליח הויא הכנסה לרשות השליח, דה"ז סיבה לזכות לשליח, וה"ה זוכה בזה למשלח, הרי לכאו' ל"ש כלל שתועיל משיכת המוכר לזכות ללוקח, דודאי ל"מ המוכר לזכות ללוקח עם מעש"ק דילי', ובע"כ מד' התוס' דקנין ע"י שליח מצי מהני נמי מכח שמתייחס המעש"ק למשלח, וה"ה זוכה בזה לעצמו, וע"כ ס"ל דכל שמשך המוכר, הרי דמדין שליחות חשיב זה כהכנסה לרשות המשלח, דאף דאין המשלח שם, מ"מ כל דחשיב דמשך המשלח, חשיב זה כמעשה הכנסה לרשותו, וע"כ הוא זוכה בזה.

ג] עוד יש להביא בזה, ממש"כ בתוס' הרא"ש ב"מ ד"י., דטעמא דמ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו דלא זכה חבירו, ה"ה זוכה לעצמו, ול"ד לעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, הוא משום שנתכוין לזכות בזה, עיי"ש, וגם הרמב"ן והרשב"א שם שתמהו ע"ד רש"י, לא תמהו אלא מכח דאין אדם זוכה בע"כ, ולא הביאו מדינא דעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו, והיינו משום דבזה י"ל כד' הרא"ש, ונת' במק"א, ולכאו' כ"ז ניחא רק אי נימא דהזוכה עושה את מעש"ק לעצמו, ועי"ז הוא זוכה לחבירו, אך אי נימא דהמעש"ק עצמו מתייחס למשלח, וחשיב כעשה המשלח להמעש"ק, הרי לכאו' נמצא שלא נתכוין הזוכה כלל להגבהה דנפשי', אלא להגבהה דהמשלח, וא"כ מ"ט הוא קונה, אך אי"ז מוכרח כלל.

והנה אמנם יתכן דכ"ז הוא בדין זכי', שכבר כתבו האחרונים דבזכי' ליכא כלל התייחסות המעשה למשלח, ודינא דזכי' הוא שהזוכה זוכה לחבירו עם מעש"ק דילי', אך בדין שליחות י"ל דעיקרו הוא שהמעש"ק עצמו מתייחס למשלח, וזוכה בו המשלח.

ובאמת צ"ע בד' הרמ"ה הנז', דמ"ט ל"מ השליח לזכות למשלח, מדינא דזכי', דבזה לכאו' ודאי דהוי מעשה החזקה דהזוכה עצמו, וה"ה זוכה בזה לחבירו, וי"ל דאיירי התם במכר דלאו זכות הוא, ול"מ אלא מדין שליחות, וצריך בדיקה בלשונו אם אכן יל"פ כן דלא איירי אלא במכר.

ד] עוד יש להביא בזה, מדינא דב' שהגביהו, דהגם דהגבהת כל א' לחודי' לא מהניא משום דהויא כמונחת ע"ג קרקע, מ"מ כל דזכי כל חד לחברי', זוכין שניהם, ולכאו' כ"ז ניחא אי נימא דמעשה ההגבהה עצמו מתייחס לחבירו, וע"כ מהניא הגבהת כל א' ול"ה כמונחת ע"ג קרקע, אך אי נימא דכל הא דמהני הגבהה ע"י אחר, היינו דהאחר זוכה לו ע"י הגבהתו, א"כ כיון שהגבהת כל א' לחודה לאו כלום היא, דהוי כחצי' מונחת ע"ג קרקע, מה יועיל הא דכל א' זוכה לחבירו, והתם קשיא טפי, שהרי אין כל א' שליח דחבירו, והוי זה מדין זכי', ובדין זכי' בפשוטו ודאי הוא כן, דהוא זוכה לחבירו ע"י מעש"ק דילי'.

ובמק"א נת' די"ל בזה, דהא דמהני בב' שהגביהו משום דזכי כל חד לחברי', היינו משום דהגם דכשאנו דנים על הגבהת כל א' בפנ"ע לאו הגבהה היא, דהוי כחצי' מונחת ע"ג קרקע, אך כל שאנו דנים על הגבהת שניהם יחד, הוי זה הגבהה מעליא, כ"ה שאם יגביהו שניהם כדי לזכות לאחר, ודאי מהניא הגבהתם, ואך דכיון דכל תורת הגבהה שבזה, הוא בהגבהת שניהם יחד, ע"כ ל"מ זה לזכות לכל א' מהם אלא מדין זכי', ודו"ק.

ה] ויש להביא מש"נ עוד במק"א, בביאור מש"א בב"מ ד"ט. דתפוס במוסירה לא זכי, ולא אמרינן שיזכה לו הרכוב, ונת' בזה, דהוא משום דהא דמהני משיכת בהמה לקנות את מה שעלי', אי"ז מעשה משיכה על הכלים, אלא עיקר המשיכה חיילא על הבהמה, וה"ז מועיל לקנות את כל מה שעלי', וע"כ כיון שאת משיכת הבהמה עצמה הוא עושה לעצמו, ל"מ לזכות עי"ז את המוסירה לחבירו, דאם הי' עושה את מעשה המשיכה גם לחבירו, ל"ה זוכה את כל הבהמה לעצמו, וכ"כ בס' משנת ר"א.

וכ"ז הוא אי נימא דהא דמהני משיכה ע"י שליח, היינו שהמעשה עצמו מתייחס למשלח, וחשיב זה כהכנסה לרשות המשלח, אך אי נימא דהא דמהני משיכה ע"י שליח, היינו דע"י ההכנסה לרשות השליח, ה"ה קונה למשלח לא א"ש.

ו] ובעיקר הדבר ילה"ע, מהא דחצר דשליח זוכה למשלח, והפוסקים לא דנו בזה אלא משום דינא דמילי לא מימסרי לשליח, ולכאו' בחצר ל"ש שיהא עצם הקנין למשלח, שהרי אי"ז רשותו של המשלח אלא של השליח, ובע"כ דגדר הדין הוא דהשליח זוכה למשלח עם מעש"ק דילי'.

אך אי נימא כמש"נ במק"א דקנין חצר לאו היינו דרשותו קונה לו, אלא היינו דע"י שהוא תפוס אצלו ה"ה נקנה לו, שפיר יש להבין דשייך ע"ז דין שליחות, דאחיזתו בעד המשלח חשיב כאוחז המשלח עצמו, וקונה המשלח עצמו עם חצר השליח, ודו"ק.