דעת ר_ת בדין בסיס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ח' מנ"א תשס"ז

**א**

א] שבת דנ"א. תוד"ה או שטמן, ז"ל, ועל כן אומר ר"ת דלא חשיב כמניח כיון שדעתו ליטלו בשבת, ובפ' נוטל נמי תנן ב"ש אומרים מגביהין מעל גבי השלחן עצמות וקליפים וב"ה אומרים מסלק את הטבלא ומנערה ולא חשיב לב"ה כמניח, עכ"ל.

וכ"ה בשו"ת ספה"י סימן ד', ז"ל, אך ידוע תדע כי מה ששנינו נוטל הכסוי והם נופלות, היינו טעמא לפי שדעתו הי' ליטלו בשבת וכו', ואם מניח בשבת הוי בסיס ואפי' מגולה וכו', אבל אם הניח במתכוין כדי ליטול בשבת דבר פשוט הוא דלא גרע משכח וכו', כללא דמילתא המניח ליטול בשבת כגון כסוי לדברי הכל לא גרע משכח, ושכח מ"ט דלא חשיב לי' דחי', כ"ש מחשב ליטול החבית בשבת דלא דחיי' וכו', עכ"ל.

וכעי"ז כתב הבעה"מ בסוגיין, ז"ל, ואין אומרים זה נעשה בסיס לדבר האסור לפי שאינו אלא לצורך שעה ודעתו הי' מאתמול ליטול ממנה בשבת, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א בסוגיין הק' ע"ד בעה"מ, ז"ל, גם הטעם שאמר שאינו בסיס לדבר האסור מפני שאינו אלא לצורך שעה, אינו מחוור בעיני, שהרי אסרו נר ושמן ופתילה מפני שנעשו בסיס לדבר האסור, ואע"פ שאין הנר בסיס לכל היום אלא לצורך מקצת הלילה שהרי אדם מצפה מתי תכבה נרו, עכ"ל, וכן הק' בחי' הרשב"א ריש ביצה ע"ד ר"ת, ז"ל, ועוד נר לר' יהודה קשיא לי דהא טעמא דנר משום דנעשה בסיס הוא כדאיתא התם וכו', והא נר אינו מספיק לכולה שבת וכדאמרינן התם בכירה, ואפ"ה אסר ר"י וקי"ל כוותי', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א בביצה שם הק' עוד, ז"ל, ועוד דתנן מוכני בזמן שהיא נשמטת אין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות הא אין עלי' מעות גוררין, ואוקים לה בכירה כר"ש, ואפי' היו עלי' מעות כל ביה"ש, אבל לר' יהודה אסור אם היו עלי' כל ביה"ש, וההיא ודאי בשדעתו שיסתלקו משם בחצי השבת מיתני דאל"ה אפי' לר"ש אסור מידי דהוה אכוס וקערה ועששית דמודה ר"ש לר"י [אלמא] בכל ענין אסור ואע"ג שאינו מקצה אותן לכולי שבת, עכ"ל.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה מצינו חידוש גדול בד' ר"ת בספה"י שם, ז"ל, ורב לטעמי' דאמר בהדיא מעות שעל הכר אם היו עלי' בין השמשות אפי' נטלן אסור לטלטל המטה אע"ג דלא יחדה, ש"מ דרב מקצה חבית אפי' נטל האבן, ואע"ג דלא אתיא אליבא דר"ש, דמותבי' התם ממוכני ומוקמי כר"ש ורב דאמר כר' יהודה, ורב נחמן דאמר בביצה בהדי שבת קים לן כר"ש, לא תיקשי לי' דהתם גבי מוכני אם היו עלי' המעות ביה"ש קתני, כגון ששכח כדמוקמי לסתמא דאבן שעל פי החבית הכי, אבל במניח כיון שעשאו בסיס, הוי כגוף האיסור ושויי' ככוס קערה ועששית שמוקצין אפי' לר"ש דאין אדם צופה ומצפה אימתי תפול האבן והמעות, ודרב אדרב נמי לא תקשי דאסר מיטה שהי' עלי' מעות ביה"ש אפי' נוטלן, והכא שרי באבן על פי חבית, דהכא מוקי לה בשכח וההיא דמטה איירי רב במניח ולא בא אלא למעוטי יחדה כדמוכח התם, וא"ת אמאי איצטריך רב לשנויי האי דמוכני כר"ש לוקי בשכח וכר' יהודה, דהא רב נמי אית לי' ההיא סברא, י"ל ניח"ל לאוקמי במניח וכר"ש דאורחא דמילתא הוא דמוכני נותנין עלי' מעות **"וס"ל כרב יוסף אליבא דר"ש דמניח לא הוי בסיס"**... ועוד דסתם תלמודא מוכיח דהלכה כרבה, דקפריך בנוטל אדם את בנו ותיהוי כלכלה בסיס לדבר האיסור, ש"מ דמניח הוי בסיס, דלרב יוסף נהי נמי דכיסוי לא הוי שאין כאן צורך כיסוי מכל מקום בסיס לא אשכחן לרב יוסף דאית לי' דליפרוך תלמודא הכי, עכ"ל.

ומבו' בד' ר"ת דבר חדש, דדעת רב ורב יוסף, דלר"ש מניח ל"ה בסיס, ומפרש כן להא דמוקי רב לההיא דמוכני כר"ש, דלאו היינו דלר"ש שרי לטלטלה אחר שהוסרו ממנה המעות, משום דלי"ל מיגו דאיתקצאי, ונ' דהטעם דלא פירש ר"ת כן, וכאשר כן פירשו ש"ר, הוא משום דס"ל דהכא הוי ככוס קערה ועששית דמודה בהו ר"ש, וכמש"כ כן ר"ת לעיל מינה לדעת רב נחמן, (אך ש"ר פירשו דאיירי ביושב ומצפה, וע"כ לר"ש לא אמרי' בה מיגו דאיתקצאי), אלא היינו דלר"ש ל"ה בסיס אף בעוד המעות עלי', וזהו שכתב נמי דסתם תלמודא מוכח דהלכה כרבה, מדפריך בנוטל אדם את בנו ותיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, ש"מ דמניח הוי בסיס, והיינו משום דלרב יוסף ליכא דין בסיס לר"ש אף במניח, וע"כ הגם דבעוד שיש עלי' מעות אסור לטלטלה, מ"מ כיון דל"ה בסיס מותר לנער ממנה המעות, וע"כ הוא דאחר שהוסרו ממנה המעות מותר לטלטלה ול"ש בזה מיגו דאיתקצאי.

ואמנם הדברים צע"ג, שהרי להדיא אמרו בגמ' לעיל דמ"ז. דהא דמודה ר"ש דהא דמודה ר"ש דאסור לטלטל הנר קודם שכבה, הוא משום דהוו נר שמן ופתילה בסיס לדבר האסור, והרי להדיא דמודה ר"ש לדין בסיס.

וכבר עמד בזה הרמב"ן לעיל דמ"ה. בתו"ד, ז"ל, דהכא כיון דבמניח איירי ומעות בעודן עליו אסורין בטלטול אפי' לר"ש משום דלא חזו למידי א"כ הו"ל בסיס לדבר האסור, "כעין נר שמן ופתילה דאסרי' לקמן משום דהוו בסיס לדבר האסור", ועל כרחי' הו"ל לר' שמעון למיסר, אלא משום דסבר אדם מצפה אימתי ינטלו מעות מעל המוכני וכו', עכ"ל.

והאמנם הי' מקום לומר דסוגיא דהתם אתיא כרבה ורב נחמן דס"ל דמודה ר"ש דבסיס אסור, ורב יוסף דס"ל דר"ש לית לי' בסיס באמת מפרש שם דהא דאסר ר"ש לטלטל הנר הוא משום דדשא"מ אסור מדרבנן, אך אי"ז מתישב, שהרי ד' רב יוסף אידחו, ומסקי' דטעמא דמודה ר"ש דאסור הוא משום דהוו בסיס לדבר האסור, וא"כ מלבד דתיקשי לרב ורב יוסף דמ"ט דר"ש, גם תיקשי דמ"ט לא הוכיח ר"ת מסוגיא דהתם דהלכה כרבה, והוצרך להוכיח מסוגיית הגמ' דקמ"ב. דפרכי' דליהוי בסיס לדבר האסור.

ג] ונ' לישב, דהנה מעיקר מה שתלה ר"ת לדין בסיס לדעת רב ורב יוסף בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, יש ללמוד דיסוד דינא דבסיס לדבר האסור אסור, הוא משום הקצאת הבעלים, שמייחד הבסיס לשמש את הדבר האסור ומקצהו משימוש וטלטול אחר, וע"כ הוא דאסור.

ונ' לפ"ז, דכל הא דלית לי' לר"ש דין בסיס, הוא רק היכא דבעינן להקצאתו, והיינו היכא שבידו לנער את המוקצה, דבכה"ג כל עיקר איסור בסיס הוא משום שהוא אין דעתו לנערו, אלא דעתו לייחד הבסיס לשמש את האיסור ומקצהו משימוש וטלטול אחר, אך היכא שאין בידו לנער את המוקצה, ובע"כ נתייחד הבסיס לשמש את הדבר האסור ואינו עומד לטלטול ושימוש אחר, ול"ב כלל להקצאתו, בזה מודה ר"ש דהוי הבסיס מוקצה.

אשר לפ"ז מתישב היטב הא דמודה ר"ש בנר שאסור לטלטלו קודם שכבה, משום דהוי בסיס לדבר האסור, דכיון שאין בידו לנער השלהבת משום מכבה, מתייחד הנר מצ"ע לשמש את השלהבת, ול"ב בזה להקצאתו, וע"כ בכה"ג מודה ר"ש דבסיס לדבר האסור אסור.

ד] ומעתה נ' לישב ד' ר"ת בדין בסיס שדעתו ליטלו בשבת, דהנה עיקר יסוד ד' ר"ת דכל שדעתו ליטלו בשבת חשיב כשוכח, לא נתפרש מה ענין מניח ע"ד ליטלו לשוכח, וביותר צ"ב מש"כ ר"ת בספה"י דקייל טפי משוכח, ופירש הטעם בזה, ז"ל, ושכח מ"ט דלא חשיב לי' דחי', כ"ש מחשב ליטול החבית בשבת דלא דחיי', עכ"ל, וצ"ב.

ונ' דד' ר"ת מתבארים היטב לטעמי', דס"ל דעיקר איסורא דבסיס לדבר האסור, הוא משום הקצאת הבעלים שהוא מייחד את הבסיס לשמש את הדבר האסור ומקצהו משימוש וטלטול אחר, וע"כ הוא דאסור.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט הוא דלא חשיב בסיס היכא שדעתו ליטלו בשבת, שהרי הדבר פשוט דכל היכא דאסרינן משום הקצאת הבעלים לא אסרינן אלא היכא שמקצהו לכל השבת, וכגון בהקצאת אוצר, הרי לכאו' הדבר פשוט דכל שדעתו להוציאו מן האוצר בסוף השבת, לא חשיב כלל כמוקצה, ואשר ע"כ כיון דאיסורא דבסיס לדבר האסור הוא משום מה שייחדוהו הבעלים לשמש את הדבר האסור והקצוהו משימוש וטלטול אחר, הרי דכל שדעתם ליטלו בשבת ולהשתמש בבסיס ולטלטלו, אשר נמצא שלא הקצו הבסיס מדעתם אלא למקצת שבת, לאו הקצאה היא כלל.

ואשר זהו הא דמדמי לה ר"ת לשוכח, דמפרש ר"ת דהא דשוכח ל"ה בסיס הוא משום דלא חשיב דחי', והיינו דהגם דאף בשוכח הרי הבסיס עומד לשמש את הדבר האסור, והוא עומד לשמש אותו כל השבת, מ"מ כיון דאיהו לא ייחדו לכך ולא דחה את הבסיס, ל"ה הבסיס מוקצה, וכ"ש במניח ע"מ ליטלו שדעתו שלא ישמש הבסיס את הדבר האסור כל השבת, דודאי אין הבסיס מוקצה.

דהאמנם אם הי' דין בסיס אף בשוכח, אשר היינו דל"ב להקצאת הבעלים, אלא אסור הבסיס מכח מה שהוא עומד לשמש את הדבר האסור, הי' מקום לומר דיהא הבסיס אסור אף במניח ע"מ ליטלו, דהגם דדעת הבעלים ליטלו, מ"מ הבסיס מצ"ע עומד לשמש את הדבר האסור, אך כיון דאין הבסיס אסור אלא בשהקצוהו הבעלים, וכל דלא דחוהו הבעלים אינו אסור, ואף אם אין דעתם ליטול הדבר האסור מעליו והוא עומד לשמש לדבר האסור כל השבת, הרי דכ"ש דהיכא שדעת הבעלים שלא ישמש לדבר האסור כל השבת, שאין הבסיס אסור.

ה] ולפ"ז י"ל, דכל הא דמניח ע"מ ליטול באמצע השבת ל"ה בסיס, הוא רק היכא דבעי' להקצאת הבעלים, דאין לאסור משום הקצאת הבעלים אלא בשמקצין אותו לכל השבת, אך היכא דהבסיס מצ"ע מתייחד לשמש את הדבר האסור ואינו עומד לטלטול ושימוש אחר, י"ל דה"ה אסור, אף אם דעתו ליטול הדבר האסור ממנו באמצע השבת.

אשר לפ"ז מתישב היטב הא דמודה ר"ש בנר שאסור לטלטלו קודם שכבה, משום דהוי בסיס לדבר האסור, הגם דאינו מניחו לשם לכל היום, שהרי כבר נתבאר דהא דנר הוי בסיס לדבר האסור, ל"ב בזה להקצאתו, דהרי חזינן דאף לר"ש אסור הנר משום בסיס, הגם דדעת רב ורב יוסף דר"ש לית לי' בסיס, אלא כיון שאין בידו לנער השלהבת משום מכבה, מתייחד הנר מצ"ע לשמש את השלהבת, ואשר ע"כ בזה יש לאסור משום בסיס אף שאין מניח השלהבת שם כל היום, ודו"ק.

ואולי יש לכוין הדברים במש"כ בחי' הרשב"א בביצה שם לחלק דנר שאני משום שאין בידו לנער, עיי"ש.

ו] ולפ"ד ר"ת שהבאנו לעיל סק"ב, נ' דמתישב היטב גם משה"ק הרשב"א עוד, ממה שאמרו במוכני דהא דאם אין עלי' מעות גוררין, אתיא כר"ש, אבל לר' יהודה אסור אם היו עלי' כל ביה"ש, וההיא ודאי בשדעתו שיסתלקו משם בחצי השבת, דאל"כ אפי' לר"ש אסור דומיא דכוס קערה ועששית, אלמא דבסיס אסור בכל ענין אע"ג שאינו מקצה אותן לכל השבת.

ולפ"ד ר"ת יש לישב בפשיטות, שהרי פירש ר"ת דמש"א במוכני דלר"ש מותר לגוררה בזמן שאין עלי' מעות, אין הטעם בזה משום דר"ש לי"ל מיגו דאיתקצאי, אלא הטעם בזה הוא משום דלר"ש אין הבסיס אסור אף בעוד הדבר האסור עליו, ונת' לעיל סק"ב דהטעם דהוצרך ר"ת לזה, הוא משום דמפרש דאילו הי' המוכני אסור בעוד המעות עליו, הי' אוסר ר"ש אף אחר שהוסרו ממנו המעות, משום דהוי ככוס קערה ועששית דאינו יו"מ.

אשר לפ"ז הרי נמצא דשפיר חשיב התם כבסיס לכל השבת, שהרי אין יו"מ כלל שיוסרו המעות משם, וע"כ שפיר אסרינן בזה משום דין בסיס, וז"ב.

והיינו דהרי כל עיקר קו' הרשב"א הוא משום דמפרש דהא דשרי ר"ש הוא משום דלי"ל מיגו דאיתקצאי, אשר לפ"ז מוכח דאיירי בשדעתו שיסתלקו משם בחצי השבת, דאל"כ הי' מודה ר"ש דאסור, וזהו שהק' דא"כ מ"ט חשיב כלל בסיס, אך לפ"ד ר"ת הרי אדרבה איירי בשאין דעתו שיסתלקו משם בשבת, וע"כ באמת אין להתיר גם לדעת ר"ש אא"כ נימא דר"ש לית לי' כלל איסור בסיס, וכנ"ל, וע"כ לדעתו ניחא דשפיר חשיב בסיס.

ז] והנה בשו"ת הג"ר משולם איגרא סימן ז' כתב לדון, דלדעת ר"ת דלא חשיב בסיס אלא אם דעתו להניחו שם כל השבת, הרי דה"נ הא דבסיס לאיסור ולהיתר מותר, הוא רק בשדעתו להניח ההיתר שם כל השבת, אך אי אין דעתו להניח ההיתר שם כל השבת, ה"ז אסור, דכיון שאין דעתו להניח ההיתר שם כל השבת, לא חשיב כלל כבסיס להיתר, עיי"ש, וכן הביא בס' שש"כ פ"כ הע' קצ"ה מס' ארחות חיים סימן ש"ט סק"ב וסימן ש"י סק"ח.

אמנם מד' הפוסקים בכ"ד מבו' דפשיטא להו לא כן, וודאי דהא דבסיס לאיסור ולהיתר ל"ה בסיס, הוא אף בשאין דעתו להניח ההיתר כל השבת, וצ"ב הטעם בזה.

ובפשוטו י"ל, דס"ל דהא דבסיס לאיסור ולהיתר ל"ה בסיס, הוא אף בששכח ההיתר שם, דהגם דלא חשיב כבסיס להיתר, מ"מ סגי בזה להפקיע תורת בסיס לדבר האסור, ונת' בזה במק"א, ואשר ע"כ הגם דמניח ע"ד ליטלו בשבת חשיב כשוכח, מ"מ כבר לא חשיב כבסיס לדבר האסור.

אמנם לפמש"נ מת' הטעם בזה בפשיטות, שהרי הא דמניח ע"ד ליטלו בשבת ל"ה בסיס, לאו היינו דלא חזינן לי' כבסיס לדבר האסור בשעתו, אלא היינו דהגם דבשעתו הוא מיוחד לשמש לדבר האסור, אפ"ה אין הבסיס נאסר, דאין הקצאת הבעלים אוסרת אלא בדהויא ההקצאה לכל השבת, ואשר ע"כ הא דבסיס לאיסור ולהיתר ל"ה בסיס הוא אף בשהניח ההיתר ע"ד ליטלו בשבת, שהרי גם בכה"ג הוא מתייחד בשעתו לשמש לההיתר, וע"כ חשיב שפיר כבסיס לאיסור ולהיתר ול"ה בסיס, וז"ב.

ח] אך בעיקר הדברים ילה"ע, דאם אכן הא דמניח ע"ד ליטלו באמצע השבת ל"ה בסיס, הוא משום שאין הקצאה למקצת השבת אוסרת, א"כ הי' בדין דאף אם אין דעתו ליטלו בשבת, אלא דעתו להניח על הבסיס דבר היתר דעי"ז יהא הבסיס בסיס לאיסור ולהיתר, יהא הבסיס מותר, דהגם שהניח את הדבר האסור לכל השבת, מ"מ כיון שלא הקצה את הבסיס לכל השבת משימוש וטלטול אחר, שהרי דעתו להניח עליו באמצע השבת דבר היתר וישמש אף את ההיתר, הי' לנו להתירו, וזה לא שמענו, והרי במקום פסידא סומכין ע"ד ר"ת דמניח ע"ד ליטלו ל"ה בסיס, ולא מצינו דה"נ הוא במניח ע"ד להניח גם דבר היתר, וצ"ע בזה.

אך דעת ר"ת יתכן דהיא דכלל ל"מ מידי בסיס לאיסור ולהיתר, ע' מש"נ בביאור סוגיא דמ"ז., וצ"ע בזה.

ובעיקר נידון זה יל"ד עוד דגם בשוכח ההיתר מהני, דכ"ה דאם הי' דתעו להניח איסור ולא הניח אינו נאסר, א"כ ה"נ אם יש היתר ונמצא דהכלי משמש גם את ההיתר, הוי כאילו לא הניח להאיסור, ודו"ק.

ובעיקר דין בסיס לאיסור ולהיתר, מבו' בסוגיא דמ"ז. וביצה דכ"א: לפי' התוס' דהוי חד דינא עם הא דאיסור שאינו חשוב אינו עושה בסיס, וצ"ב, ויל"פ בכמה גווני, ודו"ק.

ולהאמור ילה"ע במש"כ התוס' בגמרו בידי אדם דמ"מ בעודו עליו אסור, וצ"ב הטעם בזה, ואולי משום הדין הב' בבסיס דחשיב כטלטול המוקצה, וצ"ת.

וע' מה שהאריך בזה הגרד"ל סימן כ"ב.

ושם אות ג' דן להוכיח ממש"כ התוס' דבבסיס אמרי' מיגו דאיתקצאי כיון שלא נסתלק האיסור, ואם עתה כבר אינו בסיס ואיסורו משום שאיתקצאי אתמול שהי' בסיס, הרי נסתלק עיקר האיסור.

אך נ' פי' ד' התוס' משום דאפשר להחזיר המוקצה, וע"כ לא בטל כל עיקר ההקצאה, אך זה ניחא טפי אם דין בסיס הוא הקצאה.

חיי אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל סז

ונראה לי דאם יש בתוכו רק איזה פרוטות בטלים לגבי הבגד, דאין אדם מבטל בגדו ושלחנו בשביל איזה פרוטות

נשמת אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל סז סעיף ג

ג. נ"ל דזה דומה להא דאמרינן בביצה ולטלטל שיורי כוסות אגב כסא, וכתב תוס' שם ובשבת מ"ז דכיון דשיורי כוסות לא חשיבי כלל נתבטלו לגבי כוס אע"ג דאין בו שום דבר היתר, וא"כ ה"נ אם הוא אדם שאינו חשוב לו כלל איזה פרוטות בטלים ודוקא אם אינם חשובים כלל כמש"כ בכללים

אך צ"ע דל' הראשונים הוא רק משום שנשתיירו שם ול"ה דעתו להניחם שם, ויל"ע בזה.

וע' היטב בל' הרשב"א בריש ביצה.

וצ"ע מ"ש מדלף.

ואולי שאני דלף שדעתו לפנותו עי"ז.

אך העירוני די"ל דדלף חזי לשאר צרכים וכגון לגבלו בטיט, וצ"ב.

ואולי י"ל דכיון שהוא צריך לזה לפנות הדלף מכאן חשיב בסיס, ול"ד לעצמות וקליפין שאינו צריך כלל שיהיו על השלחן רק שלא יפלו על הרצפה, ונפ"מ בדין פח האשפה, וצ"ע בזה.

בעיקר הקו' ע"ד ר"ת דדעתו ליטלו בשבת ל"ה בסיס מנר, מצינו כמה דרכים, חדא, מש"כ הרשב"א דכיון שאינו יכול לנער מיד הוי בסיס, ב, מש"כ הגר"א והיד אפרים דבדבר המיוחד למוקצה ל"מ דעתו לנער, שהרי הוא אסור אף בשוכח, ונת' במק"א שמחודש בדבריהם דהא דה"ז אסור אף בשוכח, אין הטעם משום דדעתו ע"ז, אלא משום דא"צ כלל לדעתו, עיי"ש מש"נ עפי"ז, אך בשו"ת הגרע"א סו"ס כ"ב מבו' דאף בנרתיק המיוחד לסכין של מילה, אינו נעשה בסיס אם דעתו ליטלו באמצע השבת, עיי"ש, ג', ביאוה"ל בשם הפמ"ג דלא חשיב דעתו ליטלו אלא אם דעתו ליטלו בעוד המוקצה קיים, ולא הכא שאין דעתו להסיר השלהבת, אלא שתיכבה השלהבת, ד', ע' לבו"ש בביאור ד' הט"ז, דאם דעתו להוריד הנרות מן השלחן אחר שיכבו לא חשיב בסיס לדעת ר"ת, ורק בנר דעלמא שאין דעתו להסירו כלל הוא דהוי בסיס, עייש"ה.