ה (ב) - בדין חצר המיוחדת לא_ לפירות ולזה ולזה לשוורים, וחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' י' כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק די"ד., רבינא משמי' דרבא אמר וכו', ומאי לא לזה ולא לזה, לא לזה ולא לזה לפירות אלא דחד לזה ולזה לשוורים, דלגבי שן הו"ל חצר הניזק וכו', ופירש"י, ז"ל, דלגבי שן הויא חצר הניזק וחייב המזיק בנזקי שן, שהרי לגבי פירות אינה אלא דניזק, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, ר"ת גריס לא לזה ולא לזה לשוורים וכו', ול"ג כמש"כ בספרים ולזה ולזה לשוורים, דא"כ גבי שן ל"ה לו ליחשב חצר הניזק כיון שיש רשות לכל חד וחד להכניס שם שורו כדמוכח לעיל וכו', עכ"ל, ומש"כ התוס' כדמוכח לעיל, עי' בשטמ"ק שפירש מכוון דבריהם ועיי"ש בשם הרא"ש שדחה ההוכחה, וצ"ב יסוד הפלוגתא בזה.

ובאמת דעיקר דעת רש"י צ"ב, דכיון דאמרינן לעיל בסוגיין דכל דמיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים שדה אחר קרינן בי', והרי דעיקר תורת שדה אחר תליא במה דאין להמזיק רשות להכניס שם שורו, א"כ הרי הי' בדין דכל דיש לו רשות להכניס שם שורו, לא חשיב כשדה אחר, אף דאין לו רשות לפירות.

ב] והנה התוס' לקמן דט"ז. כתבו, דלגיר' רש"י שם דבמיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים חשיב לי' חצר הניזק אע"פ שיש רשות למזיק להכניס שם שורו, כ"ש דהיכא דמיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים דחשיב כחצר הניזק, ולדעת ר' זירא דכה"ג לא חשיב כחצר הניזק, כ"ש דאם מיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים לא חשיב כחצר הניזק.

אמנם הנה בביאור הגר"א סימן שפ"ט סקכ"ט כתב ע"ז דק"ו פריכא הוא, - וכ"ה מבו' בד' רש"י דלא ס"ל לק"ו זה, חדא, ממשה"ק התוס' שם דלפ"ז תפשוט דלא פליגי במיוחדת לפירות ולא לשוורים, ובעכצ"ל בדעת רש"י דלאו ק"ו הוא, וע"כ לא מצינו למיפשט מינה, - ועוד יש לסייע לזה, דהנה התוס' בסוגיין הקשו דמ"ט אוקי לה רבינא בכה"ג ולא אוקי לה במיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים, וכתבו דל"ב לאוקמה דלא כר' זירא, וכ"כ הרשב"א, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמוקי לה רבינא במיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים אתיא אף כר' זירא, והרי דאף דמודה ר' זירא בכה"ג חשבינן לה כחצר הניזק, מ"מ במיוחדת לפירות ולא לשוורים ס"ל דלא חשיב כחצר הניזק, ולאו ק"ו הוא, אך אי"ז מוכרח כלל, די"ל בדעת רש"י כמו שתירצו התוס' עוד, דהא דלא מוקי לה בכה"ג, הוא משום דלישנא לא מ' הכי, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] והנה בביאור עיקר פלוגתת רש"י ותוס', כבר עמדו לפרש דפליגי בעיקר הא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, דהנה הרי מעיקרא ס"ד דחצר השותפין ל"ד לרה"ר וחשיבא כשדה אחר, כ"ה לדעת רש"י, אך התוס' דנו בזה די"ל דגם מעיקרא לא ס"ד הכי, והטעם בזה פירש"י בד"ה והפונדק, ז"ל, ול"ה כרה"ר דהואיל ואינו מיוחד לבני רה"ר אלא לאותן הדרין בו כשדה אחר קרינן בי' שהרי ע"י שכירות הם דרים שם, עכ"ל, והיינו דתורת שדה אחר לא תליא במה שאינו רשותו של המזיק, אלא במה שהיא רשותו המיוחדת של הניזק, וע"כ דוקא רה"ר שאינו מיוחדת לו כלל לא חשיבא כשדה אחר, אך חצר השותפין שהיא מיוחדת להן, חשיבא כשדה אחר.

ויש להסתפק לפ"ז בהא דמסקינן דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, אם היינו דהדרינן בן ביסוד הדברים, ותורת שדה אחר לא תליא במה שהיא רשותו המיוחדת של הניזק אלא במה שאינה רשותו של המזיק, וע"כ חצר השותפין שהיא רשותו גם של המזיק, לא חשיבא כשדה אחר, או דלעולם קיימינן בהך מילתא דתורת שדה אחר היא במה שהיא רשותו המיוחדת של הניזק, ואך דבעינן שתהא מיוחדת לניזק כנגד המזיק, ועי' להלן סק"ח מש"נ ללמוד מד' המאירי והמ"מ דרך אחרת בזה.

ד] ונראה דבזה הוא דפליגי רש"י ותוס', דהתוס' ס"ל דהא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, הוא משום דהיא רשותו של המזיק, וע"כ מסתברא מילתא דתליא בהדבר המזיק, וכל שהיא רשותו של המזיק לדבר המזיק, לא חשיבא כשדה אחר, - והא דפליגי ר' זירא ואביי הוא אם גם הא דהיא רשותו של המזיק לדבר הניזק מהני לגרע לתורת חצר הניזק, וזהו שנקטו התוס' דלדעת ר' זירא דמהני הא דיש להמזיק זכות בהנחת הדבר הניזק, לגרע לתורת חצר הניזק, כ"ש דאם יש לו רשות לשוורים שהוא הדבר המזיק, דלא חשיבא כשדה אחר.

אך בדעת רש"י נראה דס"ל דלעולם עיקר תורת שדה אחר הוא במה שהיא רשות המיוחדת לניזק, והא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר הוא משום שאינה רשות המיוחדת לניזק כנגד המזיק, וע"כ תליא ד"ז בהדבר הניזק, וכל שהיא מיוחדת לניזק לפירות חשיבא כחצר הניזק, אף שהיא מיוחדת לשניהם לשוורים, ומשא"כ היכא דהיא מיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים, ס"ל לר' זירא דלא חשיבא כחצר הניזק, כיון שאינה מיוחדת לניזק לדבר הניזק, והרי פשיטא דלס"ד דחצר השותפין חשיבא כשדה אחר, משום שהיא מיוחדת לאותן הדרין בו, ודאי דתליא בהדבר הניזק, ולא בהדבר המזיק, וה"נ לפ"מ דמסקינן דלא חשיבא כשדה אחר משום דאינה מיוחדת לניזק כנגד המזיק, דתליא ד"ז בהדבר הניזק.

ה] ויש לסייע לזה בדעת רש"י, ממש"כ בד"ה ודרב יוסף, ז"ל, דהויא חצר הניזק של"ה לו להכניס שם שוורים ול"ד לרה"ר, עכ"ל, ומ' דאף שאינה מיוחדת להמזיק לשוורים, לא חשיב כשדה אחר ממש, כיון שאינה מיוחדת להניזק לפירות, ואך דמ"מ כיון שלא הי' לו להכניס שם שוורים ה"ה חייב, ונת' הטעם בזה להלן ענף ד', וכ"ה גם בל' רש"י בד"ה שדה אחר קרינן בי', - והיינו משום דעיקר תורת שדה אחר תליא במה שהיא מיוחדת להניזק כנגד המזיק לדבר הניזק, וע"כ כל שהיא מיוחדת לשניהם לפירות, ל"ה שדה אחר גמור, ומ"מ כיון דאין למזיק רשות להכניס שם שורו, ה"ה חייב.

וכ"נ גם ממש"כ רש"י לקמן דמ"ח., ז"ל, וחצר השותפין דפטור בה על השן ועל הרגל, ה"מ משותף לחברי' דחצר של שניהם, אבל שור מעלמא דעל ואזיק לחד מינייהו ובער בשדה אחר קרינן בי', עכ"ל, והרי דס"ד דהא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, הוא גם לגבי שור מעלמא, ואם הא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, הוא משום דהיא גם רשותו של המזיק, הרי דאין מקום לדון כלל דלא תהא כשדה אחר לגבי שור דעלמא, ומ' מזה דהא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, הוא משום דאינה מיוחדת לניזק, וע"כ ס"ד דגם לגבי שור דעלמא לא חשיבא כשדה אחר, וזהו שכתב רש"י דכל הא דלא חשבינן לה כשדה אחר, הוא רק לגבי חבירו, דכיון שאינה מיוחדת לו כנגדו, לא חשיבא כשדה אחר, אך לגבי שור דעלמא חשיבא שפיר כשדה אחר.

**ג**

ו] והנה מבו' לפ"ז בדעת רש"י, דלעולם עיקר תורת שדה אחר תליא במה שהיא מיוחדת להניזק לפירות, וע"כ כל שהיא מיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים חשיבא כשדה אחר, והא דכשהיא מיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים חשיבא כשדה אחר, הוא דין נוסף, דכל שאין לו רשות להכניס את המזיק לשם, הו"ל כשדה אחר, ור' זירא פליג על דין זה, ולדעתו לא תליא אלא אם היא מיוחדת לניזק לדבר הניזק, וכ"ה בד' הריא"ז, ז"ל, היתה מיוחדת לשניהם להכניס בהם פירות וכלים אבל לא בהמות וכו' חייב, הואיל וזה הכניס פירותיתו וכליו ברשות ובהמתו של זה נכנסה שלא ברשות, ה"ה כמזקת ברשות הניזק וכו', וכן אם היתה מיוחדת לזה ולזה לבהמות ול"ה רשאי להכניס בה פירות או כלים אלא האחד וכו' חייב, לפי שרשות הניזק הוא אצל פירותיו וכליו של זה, הואיל ואין המזיק רשאי להכניס שם פירות וכלים כמוהו, עכ"ל.

ז] ובאמת דעיקר הך מילתא דאף אם החצר מצ"ע ל"ה כשדה אחר, מ"מ כל שאין רשות למזיק ליכנס לשם דינה כשדה אחר, מצינו כן בד' המ"מ בפ"א מנז"מ ה"ח, ז"ל, ודע שבחצר המיוחדת לשנים לפירות ולבהמה ובאה שם בהמת אחרים שאינה מא' מהשותפין והזיקה שם בשו"ר, ה"ה כאילו הזיקה בחצר הניזק לגמרי, דלגבי אחרים כרשות הניזק הוא וכו', ולזה נתכוין הרב באמרו שיש לה רשות להלך כאן, ובהמת אחרים אין לה רשות, עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי בסוגיין, הוזקו השותפין בשל אחרים חייבים אף על השן והרגל, שכל לגבי אחרים רשות ניזק הוא, שהרי לא היתה רשות לבהמתו של זה ליכנס לשם, עכ"ל.

ונתחדש בד' המ"מ והמאירי, דהא דבהמת אחרים שהזיקה בחצר השותפין חייבת, לאו היינו דכלפי בהמת אחרים חשיבא חצר השותפין כשדה אחר גמור, כאשר כ"ה מבו' בד' רש"י לקמן דמ"ח., ובד' הרשב"א בסוגיין ולקמן שם, דלעולם הא דחצר השותפין לא חשיבא כשדה המיוחדת לניזק, הוא גם כלפי בהמת אחרים, והא דבהמת אחרים שהזיקה שם חייבת, הוא משום דאין לה רשות ליכנס לשם.[[1]](#footnote-2)

ח] ובביאור הדברים נראה, דהנה הרי לס"ד חצר השותפין חשיבא כשדה אחר, וחזינן דתורת שדה אחר לא תליא במה שאינה רשותו של המזיק, וגם לא תליא במה שהיא רשותו של הניזק כנגד המזיק, אלא תליא במה שהיא מיוחדת לניזק, וזהו דס"ד דאף דרה"ר לא חשיבא כשדה אחר, מ"מ חצר השותפין שהיא מיוחדת להן חשיבא כשדה אחר, - והא דמסקינן דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, נת' לעיל דלדעת התוס' היינו משום שהיא רשותו גם של המזיק, ולדעת רש"י היינו משום דאינה מיוחדת לניזק כנגד המזיק, - אך לדעת המאירי והמ"מ נראה, דלעולם לא הדרינן בן ביסוד הדברים דתורת שדה אחר תליא במה שהיא מיוחדת לניזק, ולא תליא כלל במה שאינה רשותו של המזיק, וגם ל"ב שתהא מיוחדת לניזק כנגד המזיק, והא דמסקינן דחצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, הוא משום דלא חשיבא כשדה אחר, אלא חצר המיוחדת לו לבדו, וכל שאינה מיוחדת לו לבדו, לא חשיבא כשדה אחר, דכ"ה דרה"ר לא חשיב כשדה אחר, משום שהיא לכל בני רה"ר, ה"נ חצר השותפין לא חשיבא כשדה אחר, משום שאינה מיוחדת לו לבדו.

ט] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, הוא בחצר של ג' שותפין שהיא מיוחדת לב' מהן לפירות ולכולם לשוורים, והזיק שורו של שלישי לפירות של א' מהן, דבפשוטו דמיא לחצר המיוחדת לא' לפירות ולזה ולזה לשוורים דחייב בה על שו"ר, לדעת רש"י ודעימי', אך לדעת המאירי והמ"מ נראה דה"ה פטור, דכיון דהיא מיוחדת לב' לפירות, לא חשיב כחצר הניזק, כיון שאינה מיוחדת לו לבדו, וכל הא דאם נכנס שור מעלמא והזיק ה"ה חייב, הוא משום דאין לו רשות ליכנס לשם, וע"כ ודאי דאם נכנס שם שורו של השלישי שיש לו רשות ליכנס לשם, ה"ה פטור, וז"ב.

י] ועכ"פ נתבאר לנו בזה דלפטורא דרה"ר בעינן תרתי, חדא דלא תהא השדה מיוחדת לניזק, ועוד, דיהא רשות למזיק להכניס שם שורו, ומלבד דצ"ב גדר הדברים, גם צ"ע דא"כ מ"ט פטרינן בחצר שאינה של שניהם, הרי אף דאי"ז רשות המיוחדת לניזק, מ"מ הרי אין להמזיק רשות ליכנס לשם, ובאמת דבירושלמי פליגי בה, ואיכא מ"ד דמחייב בחצר שאינה של שניהם, וכתב הרא"ש בסימן י"ז דהוא משום שאין לו רשות ליכנס שם, אך אנן קי"ל דפטור אף דאין לו רשות ליכנס שם, ובד' הריא"ז מבו' דהיינו משום דאף להניזק אין רשות ליכנס לשם, וזה צ"ב, דכיון דעיקר פטורא דרה"ר הוא רק כשיש להמזיק רשות ליכנס לשם, א"כ כל דאין לו רשות ליכנס לשם, הי' בדין דיהא חייב, ומה לי דגם להניזק אין רשות ליכנס לשם.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ם בהל' נז"מ שם, ז"ל, הזיקה ברה"ר או בחצר שאינה של שניהן וכו' או בחצר שהיא של שניהן וכו', אם בשו"ר הזיקה כדרכה ה"ז פטור מפני שיש לה רשות להלך בכאן ודרך הבהמה להלך כדרכה ולאכול ולשבר כדרך הילוכה וכו', עכ"ל, ומשמעות הדברים דה"ט דיש לה רשות להלך וכו' קאי על כל הני גווני, וזה צ"ע, דברשות שאינה של שניהן הרי אין לה רשות להל, ול"ש בזה הך טעמא, ועי' ביאור הגר"א סימן שפ"ט סקכ"ז דמפרש דקאי רק על בבא דחצר שהיא של שניהן, ונת' במק"א.

**ד**

יא] ונראה הביאור בזה, דהנה בעיקר פטורא דשו"ר ברה"ר שכתב הרמב"ם דהוא משום דיש לה רשות להלך כאן ודרך הבהמה להלך כדרכה ולאכול ולשבר, הנה נתפרשו הדברים טפי בד' הרמב"ם במו"נ ח"ג פ"מ, ז"ל, ששו"ר ברה"ר פטור, שהוא ענין שא"א לשמרו ומה שיבא מהן מנזק ג"כ שם הוא מעט ומי ששם דבר ברה"ר הוא שפשע בנפשו ונתן ממונו לאבוד, ואמנם יהי' חייב על השו"ר בשדה הניזק, אמנם היזק הקרן והדומה לו אשר אפשר לשמרו בכל מקום וא"א להולכים ברה"ר להשמר מן הנזק ההוא דינו בכל מקום אחד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דיסוד הפטור דשו"ר ברה"ר הוא, דכיון דיש לבהמה רשות להלך שם ודרכה לאכול ולשבר בדרך הילוכה וא"א להבעלים לשמרה מכך, ע"כ אמרינן בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, וכל שהניח הניזק דבר ברה"ר הוא שפשע בנפשו ונתן ממונו לאיבוד, וע"כ אין המזיק חייב בתשלומין, ועיקר הך מילתא מבו' גם בד' הראב"ד לקמן דכ"ח:, ובד' ר"י שהביא בתלמיד ר"ת לקמן דכ"ג., עיי"ש.

וכבר עמדו דכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בהל' נז"מ שם ה"ז, ז"ל, אבל אם נכנס הניזק לרשות המזיק והזיקתהו בהמתו של בעה"ב ה"ז פטור על הכל, שהרי הוא אומר לו אילו לא נכנסת לרשותי לא הגיע לך היזק, והרי מפורש בתורה ושילח את בעירה ובער בשדה אחר, עכ"ל, וצ"ע דמה הוצרך למקור זה, והרי אמרו בגמ' דהא דטור ברשות המזיק הוא מסברא דתורך ברשותי מאי בעי, וכבר תמה ע"ז הרמ"א בסימן שפ"ט ס"י דמקרא זה בשו"ר הוא דכתיב לפטרן ברשות שניהם, אבל ברשות המזיק דפטור אפי' בקרן אין ענין מקרא זה טעם אליו, אלא דפטור מכח דאמר לי' אילו לא נכנסת כו', עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם, דפטורא דשו"ר ברה"ר, הוא חד דינא עם פטורא דקרן ברשות המזיק, דהיינו משום דעל הניזק להרחיק את עצמו וכל שלא הרחיק את עצמו הוא גרם את ההיזק לעצמו, וכמש"כ הרמב"ם שהוא אומר לו אילו לא נכנסת לרשותי לא הגיע לך היזק, ואך דברשות המזיק הוי זה בכל הניזקין, דחשיב דהניזק גרם לעצמו את ההיזק, וברה"ר הוי זה רק בשו"ר, דכיון דא"א להמזיק לשמור, ע"כ על הניזק להרחיק את עצמו, וכל שלא הרחיק את עצמו הוא גרם לעצמו את ההיזק, וגדר הדברים הוא, דרה"ר לענין נזקי שו"ר, חשיבא כרשות המזיק לענין שאר נזיקין.

יב] ולפ"ז נראה, דע"כ כל פטורא דרה"ר הוא רק אם אי"ז חצר הניזק, ורק אם יש למזיק רשות ליכנס שם, - דהא דבעינן שלא יהא זה חצר הניזק, הוא משום דכל הא דאמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, הוא רק ברשות שאינה מיוחדת לו ואינה שדה אחר, אך ברשות שהיא מיוחדת לו וחשיבא כשדה אחר, אלימא זכותו בה לקיים את תשמישו, ודיהא על המזיק לשמור,[[2]](#footnote-3) - והא דבעינן שיהא להמזיק רשות ליכנס שם, היינו משום דכל דאין לו רשות ליכנס שם, ודאי דחשיב דהמזיק גרם לנזק, דכ"ה דאמרינן בנזקי קרן, דברשות המזיק שאין לניזק רשות ליכנס לשם, חשיב לעולם דהניזק גרם להנזק, ה"נ בשו"ר ברשות הניזק דאין למזיק רשות ליכנס לשם, חשיב לעולם דהמזיק גרם להנזק, וכל מה דיש לחלק בין קרן לשו"ר, הוא ברה"ר דיש להמזיק ולהניזק רשות ליכנס שם, דבקרן מוטלת השמירה על המזיק, ובשו"ר אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

1. ולכאו' לפי דבריהם, כל הא דבהמת אחרים חייבת, הוא רק לפ"מ דקי"ל כאביי דמחייב בחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים, דלדעת ר' זירא דפטר בזה אף דאין להמזיק רשות להכניס שם שורו, ה"נ יש לפטור בשור של אחרים אף שאין לו רשות ליכנס לשם, ובאמת דבד' רש"י והרשב"א מבו' דכל מה שדנו אם יש לפטור בשור דעלמא, הוא רק לדעת ר' זירא, אך לדעת אביי פשיטא דהוא חייב, והיינו משום דלדעת אביי דכל שאין להמזיק רשות להכניס שורו לשם ה"ה חייב, ודאי דשור דעלמא שאין לו רשות ליכנס לשם חייב, ורק לדעת ר' זירא דפטר בחצר השותפין אף שאין לו רשות להכניס שורו לשם, הי' מקום לדון דאף שור דעלמא יהא פטור, ובזה הוא שכתבו דלגבי שור דעלמא חשבינן לה כשדה אחר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם דעיקר הך מילתא דברשות הניזק אלימא זכות הניזק ואין עליו לקיים את תשמישו ודיהא על המזיק לשמור, הנה נראה דאין הדבר מוסכם, דהנה בד' הראב"ד לקמן ד"כ. מבו' דלמ"ד דמחזרת פטור, הוא אף ברשות הניזק גמורה, וכ"נ גם בדבריו לקמן דכ"א:, ולדעתו ה"נ לפ"מ דקי"ל דמחזרת חייב ורק בקרן זוית דהוא בדרך הילוכה ממש ה"ה פטורה, הרי דהא דפטרינן כשהיא בדרך הילוכה ממש, הוא אף ברשות הניזק גמורה, ומבו' לפ"ז בדעתו, דהא דשו"ר חייב בחצר הניזק, ולא אמרינן דהניזק פשע בעצמו, וכמש"כ הראב"ד לקמן דכ"ח: דזהו יסוד הפטור דשו"ר ברה"ר, הוא רק משום דאי"ז דרך הילוכו של המזיק, וע"כ כל דהו"ל בדרך הילוכו ה"ה פטור, ולא אמרינן דבחצר הניזק אלימא זכות הניזק ויש על המזיק לשמור. [↑](#footnote-ref-3)