23 בדינא דמעביר דרך מק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדינא דמעביר דרך מק''פ ולמעלה מי'

1. אמר מר ובלבד שלא יטול מבעל הבית ונותן לעני מעני ונותן לבעל הבית ואם נטל ונתן שלשתן פטורין לימא תיהוי תיובתא דרבא דאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ארבע לסוף ארבע ברשות הרבים אף על פי שהעבירו דרך עליו חייב התם לא נח הכא נח. בבאור חידושא דרבא מצינו שתי אופנים ברבותינו הראשונים. שיטת רש''י דעיקר חידושא דרבא הוי בהא דמעביר דרך מק''פ חייב ובתוס' פליג עליו ומבאר דהוי חידוש בדין הנחה, דה"א כיון שהגיע כנגדו הוי כמונח ונמצא שלא העביר ד' אמות יחד. ונראה דבאור הצד דחשיב הנחה הוי מכח הנחה מכח עמידת הגוף דדנים את הילוך היד כתנועת הגוף ומכיון שהגוף עומד במקומו הוי כנח ורק היכא שמנותק מהגוף ולא עומד כנגד הגוף בהא דיינינן ליה בפני עצמו אולם כשעומד נגד הגוף דיינינן ליה כמו הצורה הטבעית של יד
2. ובשיטת רש''י איכא כמה ג' הערות.

האחד. מאי חדית לן רבא דמ''ש מהך דינא דאיתא לעיל [ה ע''ב] דמוציא מרה''ר לרה''י דרך סטיו חייב לרבנן דמהלך לאו כעומד דמי. ויעוין בשיטה לר''ן דמביא מהרא''ה וז''ל, דאיצטריכא היא דדילמא היא גרעה משום דליכא העברה ארבע אמות בחיוב, ולא דמיא לההיא דמ"מ מוציא הוא מרשות היחיד לרשות הרבים. ומבואר דבהעברת ד''א איכא יותר יחס לגוף ההעברה ומשמע כהגר''ח דשאני העברת ד''א מאיסור הוצאה. רק דיש לעיין אי חדית לן רבא דהוי כהוצאה, או דמ''מ כיון דלמטה הוי רה''ר סגי בהכי. ויעוין בחזו''א ס''ב סק''ה דדן בעיקר חידושא דרבא אי כונתו דא''צ שיעבור ד''א ברה''ר אלא עקירה ברה''ר והנחה ברה''ר במקום רחוק ד''א ממקום העקירה, או דהוי רק בהאי דרבא דלמטה הוי רה''ר.

שנית. קושית תוס' דאמאי לא פריך מרבנן לעיל דס''ל דמוציא מרה''ר לרה''י דרך סטיו חייב וכן מאי קשיא על רבא לימא דס''ל כרבנן. ואפשר ליישב דזה כבר ידעה הגמ' דשאני מוציא מרשות לרשות דרך סטיו דהוי מהלך לבין עומד על האיסוקפה דעומד במקומו, דבעומד במקומו איכא יותר יחס למעבר דרך המק''פ דדיינינן ליה כשלב בהוצאה ולא רק כמעבר בעלמא, רק הבינה הגמ' דחידושא דברייתא דעומד על האסקופה היא דלמרות דלא חשיב כהנחה להפסיק את המלאכה מ''מ הוי גרעון במלאכת הוצאה כיון דאיכא בזה התערבות של המק''פ ולכן פטור, ולהכי הקשתה מרבא דנקט דבמעביר ד''א דרך מק''פ חייב דגם התם איכא חסרון בהתערבות של המק''פ דבהעברת ד''א גם באופן דמהלך ומעביר למעלה מי' איכא להתערבות דמק''פ כמו שביאר הרא''ה דחסר בהעברת ד''א בחיוב, ולפי''ז נראה דהגמ' הבינה דרבא חדית לן דהתערבות דמק''פ לא מגרע במלאכה אלא רק אי איכא הנחה ממש שמפסיקה את המלאכה, רק דלפי''ז נראה דהגרעון בד''א לא הוי כדרך הגר''ח דכל חלק בהעברה הוא מגורמי החיוב אלא דכיון דמלאכת העברה קיימת בגוף המעשה הלכך איכא בזה יותר יחס להתערבות של המק''פ במלאכה.

שלישית. קושית תוס' מההיא דעירובין דף צח: בהא דתנן עומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות ודייקה הגמרא הא הוציא חייב חטאת לימא מסייע ליה לרבא דאמר רבא המעביר כו' ומבואר דדינא דרבא הוי חידוש בהלכות הנחה דלא נימא דהוי הפסק בד''א דהרי התם לא העביר למעלה מי' אולם באמת ברש''י בעירובין שם מבאר דאיירי בגוה י' ונמצא דידו למעלה מי', אלא דבעיקר הקושיא מההיא דעירובין יעוין בחידושי אבן העוזר דמיישב על פי הא דאיתא בתו' עירובין דף כ' וברא''ש בדף צ''ט דידו של אשם הפשוטה לרשות אחרת הוי מק''פ וא''כ נמצא דהוי כמעביר דרך מק''פ וכן מיישב בשפת אמת אלא דצ''ע מרש''י ותוס' דלא נקטו כן. ויעוין בחזו''א סימן ס''ב ה' דמבאר דלא חשיב כלל כעובר דרך מק''פ אלא כעוסק לגמרו מלאכתו. ונראה דהוי לפי דרכו בסימן קד [מא] סק''ב בבאור יסוד התוס' בעירובין דף כ' דלא הוי מצד דבעי מעשה הנחה אלא הוי מחמת דגם ההנחה הוי חלק מצורת המלאכה ולא דיינינן ליה כשלב במלאכה דא''כ ה''ה דלא דיינינן ליה כעבר דרך מק''פ כיון דלא דיינינן ליד כלל כמקום הנחה רק דדן דאפשר דהעברת ד''א שונה ממוציא וז''ל, ולא דמי למוציא מרה''י לרה''ר דרך הושטת יד דלא חשיב כעבר דרך מק''פ, דהתם אגד הגוף אינו אלא כעוסק במלאכת הוצאה וכי מנח ליה לחפץ גמר הוצאתו אבל העברת ד''א ברה''ר צריך להיות כל המלאכה ברה''ר וכי אגיד ליה לחפץ ברה''י באמצע מלאכתו הו''ל עובר במק''פ. ואולי דעת רש''י ותוס' דאגד גוף לא מחשיב כעובר במק''פ אלא כעוסק לגמור מלאכתו כדאמרינן בהוצאה עכ''ל.

1. בבאור תרוץ הגמ' דהתם לא נח הכא נח. מבואר בגמ' דבדינא דעומד על האסקופה סיבת הפטור מחמת דחשיב הנחה ובתוס' רי''ד דף ו' ע'א מבאר דאיירי בהניח החפץ על האסקופה ובפסקי ריא''ז מובא בשלטי גבורים דף ב' ע''א אות ד'] הביא מהרי''ד דנקט דאם נתן מזה לזה פטור אע''פ שלא הפסיק בינתים. וכתב הראי''ז וז''ל, ולי נראה שאם לא הפסיק בינתים ה''ז חייב ולא אמרו פטור אלא כשהפסיק ועמד החפץ על האיסקופה מעט עכ''ל. ובראב''ד בהשגות פי''ב הי''ד כתב דסגי בהרגיע ידו מעט. ובבאורמהנידון אי בעי הנחה ממש על האיסקופה יעוין במשנת השבת דתלו את זה בחסרון דידו לא נייח בדף ג' דאי הוי חסרון בעצם העקירה והנחה כשיטת רש''י והרא''ש דעקירת יד לא הוי עקירה וכן הנחת יד א''כ בעי שיניח ממש בקרקע.
2. **אלא דיעוין ברש''י ד''ה הכא נח** וז''ל, במקום פטור ביד העומד על האסקופה. דמבואר בדבריו דסגי בעצם עמידתו על האיסקופה למשווי כמונח. ויש לעיין בבאור הדבר. ויעוין במהרש''א דנקט כן בשיטת תוס' דחידושא דרבא הוי בדין הנחה דלא דיינינן בשעה שעבר נגד גופו כמונח, דמבאר לפי''ז דבאיסקופה דעמד במק''פ בהא דיינינן למה שעבר כנגד גופו כהנחה. וז''ל, ומיהו הך דהכא הוי טפי נח מההיא דרבא דכיון שהאדם נח על האסקופה שהוא מקום פטור והחפץ כשבא כנגדו במקום פטור מקרי שפיר נח מה שאין כן בההיא דרבא. ויעוין במשנה ברורה שמ''ו סק''ו ובשער הציון שם דנקט כן גם בבאור רש''י וז''ל, דכיון שהוא בעצמו עומד ונייח במקום פטור מיד שהגיע החפץ נגדו ונעשה כמו שהניח שם מעט. ומבואר דהך סברא דעומד כנגד גופו חשיב הנחה נשאר גם במסקנא.
3. **רק דעדיין לא נתברר החילוק דמ''ש מקום עמידת האדם אי עומד במק''פ או עומד ברה''ר רק מוליך את החפץ למעלה מי'**. ויעוין ברעק''א וז''ל, ועיין במהרש"א שמפרש דבמקום חיוב לא הוי הנחה במה שמגיע היד נגד גופו משא"כ בעומד במקום פטור קיל והוי הנחה דומה לזה כ' התוס' [כתובות דף ל"א ע"ב ד"ה רב אשי ע"ש]. ומבואר בדבריו דיסוד הסברא דמק''פ קילא הוי מחמת דלמשווי הנחה במק''פ לא בעי הנחה גמורה. ובבאור הדבר נראה דכיון דמק''פ בטל מצד עצמו לרשות שמוציא ממנה בהא סגי בעצם מה דנמצא בהך רשות לשוויי כהנחה בהך רשות דעיקר צורת ההנחה ברשות דמק''פ לא הוי בתורת שינוי רשויות.

רק דעדיין יש לעיין דבשלמא לתוס' דמוקים לההיא דרבא במעביר בתוך רה''ר א''כ הנושא הוא למשווי כהנחה ברה''ר אולם לרש''י דמעמיד את דינא דרבא במעביר למעלה מי' א''כ גם התם הוי הנחה במק''פ ומאי איכפת לן היכן נמצא רגלי האדם. ונראה לפי מה שנתבאר לעיל דהיחס של הנחה מכח מה דמגיע נגד גופו, נובע מחמת הנחת הגוף, א''כ לא שייך לדון בזה יחס של הנחה בלמעלה מי' אלא רק ביחס לרה''ר ובזה לא דיינינן ליה כמונח כיון דלא הוי מק''פ.

אלא דבעיקר הבאור בהא דחשיב הנחה יעוין בחזו''א ס''ב ס'ק י''ג וז''ל, אפשר לפרש דבזמן שהאדם עומד ברה''ר ומעביר ברה''ר אע'ג דמעבירו דרך לעיו לא מקרי הנחה אבל כשעומד במקום פטור ונוטל מרה''י ונתן לרה''ר כיון שמכניס החפץ לרשות שהוא עומד חשיב הנחה. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהוא נמצא ברשות אחת ומקבל את החפץ מרשות אחרת הוי סיבה למשווי כקבלה והנחה בהאי רשות שעומד שם למרות דלא הרגיע ידו משא''כ היכא דעוקר את החפץ באותה רשות שנמצא שם דבזה חשיב כמעשה אחד, ויעוי''ש דמחדש לפי''ז דהיכא דעומד ברה''ר ונטל חפץ מרה''י ונתנו לכרמלית או למק''פ מחיב מדאוריתא כיון דחשיב בהכי הנחה.

אלא דבעיקר באור שיטת רש''י יעוין בשפת אמת וכן בראש יוסף דתמהו מהא דמבואר ברש'י בדף ג' בההיא דידו לא נייח דעקירת והנחת יד לא שמיה עקירה ויעוין בשפת אמת וז''ל, וצ"ל דלבטל העקירה ראשונה חשיב הנחה ודוחק. ואולי ניתן לומר דבאמת לא חשיב הנחה לענין לחייב אלא רק לענין הך דחשיב דאיכא בזה התערבות של המק''פ, בהוצאה באופן דנימא דהך פטורא דדרך מק''פ דדנה הגמ' בדף ה' לפטור מכח זה, קיים גם למסקנא באופן דלא הוי מהלך מרשות לרשות.

ויעוין עוד בשפת אמת דמבאר בשיטת הרמב''ם פשט מחודש וז''ל, ועיין ברמב"ם (פי"ד מה"ש) דמשמעות לשונו נראה דאע"פ שלא נח החפץ ביד האדם כלל אלא בדרך העברתו נקרא ג"כ נח. והטעם פשוט דעקירת ידו כשהוא ברשות אחר לא חשיב עקירה א"כ הוי כנח לעולם כיון דבתר גופו גרירה ולפ"ז אדרבה לשיטת רש"י מיושב טפי דלא הוי לעולם עקירת יד עקירה משום דבתר גופו גרירה כנ"ל. וכונתו דיסוד הך דינא דעקירת יד לא הוי עקירה הוי מחמת שנידון בתר גופו א''כ לעולם חשיב שנח במקום דהגוף נמצא וא''כ מאותה סיבה דלא חשיב עקירה חשיב כמונח במק''פ.

ובעיקר הבאור בהא דרבא לא חשיבא נח למעלה מי' יעוין בתורא''ש בעירובין לג דדחה את ראית תוס' שם מהא דנקטה הגמ' בדינא דרבא במעביר למעלה מי' דהתם לא נח, דמשמע דאי הניח ידו למעלה מי' חשיב הנחה במק''פ, ומוכיח תוס' דבדינא דר''א דיליף ממשא בני קהת דמוציא משוי למעלה מי' חייב [דף צ''ב ע''א] בעינן שיהא הנחה בקרקע. ויעוי''ש בתורא''ש דדחה את ראית תוס' וז''ל, ונראה לי דלאו ראיה היא, דהכי פירושא התם, הכא נח, כלומר ''האדם העומד על האסקופא רגליו נחות על האסקופה'' הילכך כשמביא החפץ כנגדו על האסקופה הוה ליה כנח על האסקופה במקום שרגליו עומדות אבל בדרבא לא נח האדם על מקום פטור ואף על פי שהעביר החפץ דרך מקום פטור ''לא הוי כמונח במקום פטור'' לפי שהחפץ נגרר אחר המקום שרגלי האדם עומדות.

ומבואר בתורא''ש דעיקר חילוק הגמ' בנוי על היסוד דדינינן את מקום החפץ לפי מקום הנחת האדם ולכן באסקופה שנמצא במק''פ חשיב ככנח במק''פ [ומבואר ג''כ דלא בעי שירגיע ידו ורק דמשמע מלשונו כמו המהרש''א דבעינן דיעמוד נגד גופו] ובדינא דרבא חשיב דעבר ברה''ר. ולפי''ז חדישוא דרבא הוא דלא חשיב כלל מעביר דרך מק''פ ויש לעיין לשאר הראשונים שמבארים דהחילוק ביחס לחפץ דבאסקופה חשיב כנח ובדינא דרבא לא חשיב כנח אולם הא ודאי דחשיב דעבר דרך מק''פ ולא מצינו דתליא בהך פלוגתא דינא דמעביר למעלה מי' אי בעי שיניחנו בקרקע.

וכן מבואר להדיא ברשב''א בדף ו' ע''א דהקשה אמאי לא מוכיחה הגמ' מכל מעביר דרך עליו דהמעביר דרך מק''פ חייב ומיישב דכיון דהקרקע דהמעביר עומד עליו הוי מקום חיוב ליכא ראיה לסטיו דהקרקע עצמה הוי מק''פ. ומבואר דחשיב דרך מק''פ. ויעוין בישועת דוד או''ח סימן לו דמחדש דכל הנידון של הראשונים הוי כל היכא דנח ובזה דנו אי חשיב הנחה מכח הנחת הגוף אולם במצב של הילוך בהא ודאי החפץ מנותק מאדם דגם האדם הוא מהלך, דכל השייכות של החפץ לאדם הוא באופן הנחתו דבזה דיינינן את מקום הנחתו ביחס לאדם.

ויעוין עוד ברשב''א בדף צ''ט ע''ב דהקשה על ספק הגמ' בזרק לרה''י דרך מק''פ אי מחייב מהא דמוציא משוי למעלה מי' חייב ולכאורה קשה דהרי ברשב''א מבואר דחשיב כמונח בקרקע וא''כ מאי שיאטיה להא דזורק דליכא להנחת גופו. ויעוין בישועת דוד דמבאר גם בזה דכל מה דדן רשב''א להנחת הגוף הוי רק היכא דהגוף הוי במצב של הנחה דבזה דיינינן את הנחת החפץ ובזה דינינן ליה דרך האדם אולם כשנמצב במצב של הילוך בהא לא דינינן את מקום הנחת החפץ ובזה דיינן לאדם ולחפץ כחד.

ויעוין עוד ברשב''א שם דדן גם בשעת ההנחה שאויר החפץ הוי למעמלה מי' ורק הקרקע שמונח עליה הוי רה''י ובזה הבאור פשוט דכל היחס של הנחת הגוף הוי רק בתור המעמיד של החפץ אולם ודאי שגוף החפץ נמצא בחלל שלמעלה מי'.