דעת רבינו יונה בדין חזקה וספק טריפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין יא. דעת רבינו יונה בדין חזקה דאיתרעא

**א. מחלוקת תוס' עם רבינו יונה בספק טריפה אם מהני חזקה-**

כתבו הראשונים י. בשם רבינו יונה שאם נולד ספק טרפות בבהמה כגון נשמט הגף או נשברה רגלו מן הארכובה וספק אם אירע קודם שחיטה או אחר שחיטה אסורה וא"א להעמידה בחזקת היתר, והוכיח כן מגמ' י. דבספק שמוטת הגרגרת אסורה.

ומה דמבואר בכ"ד דספק טריפה אסורה כגון ספק כלבא ספק שונרא לקמן נג. וכה"ג כתב רבינו יונה דה"מ באופן שיש לתלות בהיתר טפי מן האיסור דוקא.

וכן זאב שניקב בנמ"ע כתב רבינו יונה שיש כאן דבר לתלות בו ואין דבר לתלות בו לאיסור, לכך מסתבר טפי לתלות בהיתר ואין חסרון בחזקה וספק טריפות כה"ג שרי אבל כל היכא שיש גם מה לתלות באיסור ל"מ חזקה.

ויל"ע בד' רבינו יונה אם בכה"ג דאיכא למיתלי בהיתר דשרינן הוא מלתא דחזקה אלא דע"י דאיכא למיתלי מסתלק הריעותא או שהוא קולא בפנ"ע.

ויש ללמוד זה קצת ממה דמדמי התם בגמ' לסכנתא והתם בפשוטו ל"ש לדון משום חזקת היתר רק הנידון משום דאיכא למיתלי.

ובאמת סברא זו מבוארת בחוו"ד לו-ה עיי"ש מש"כ לדון דאף לשיטת התוס' הוא משום דאיכא למיתלי ולא משום חזקה דהא איכא לברורי ולבדוק וכה"ג לא אזלינן בתר חזקה, וכל ההיתר הוא רק משום דאיכא למיתלי ולכך מדמי לסכנתא, והוא ממש סברת רבינו יונה הנ"ל, והרי משמע מדבריו שאינו מטעם צירוף להחזקהרק סברא בפנ"ע דאיכא למיתלי ולא חשיב הנקב כסיבה להסתפק כלל, ולכך מדמי לה לסכנתא הגם דל"ש התם חזקה, וכש"כ.

(מיהו בעיקר ד' החוו"ד הרי בתוס' מג: מבואר שלא כדבריו וכל ההיתר של זאב הוא מכח חזקה למדו מזה לכל ספק טריפות להתיר, ולפי"ז הדר צ"ע היאך מדמי לסכנתא).

אלא דא"כ צ"ב א"כ לא תי' הגמ' קושייתה מידי דהא מעיקרא מקשי לימא נשחטה הותרה ופירש"י שאין צורך כאן לדין חזקה שהרי לאו ספק הוא כלל ולפמש"כ הרי גם השתא לאו מתורת חזקה הוא רק משום דלאו ריעותא וסיבה להסתפק הוא, וצ"ע בזה.

וכנראה לפי"ד החוו"ד האי דקאמר בחזקת היתר עומדת לאו חזקה ממש הוא רק למימרא דאף שיש סיבה להסתפק מ"מ תולין אותו בזאב, ורק קו' הגמ' שאין כאן מספק כלל ומשני שיש כאן נקב וצריך לבוא נמטעם תליה בזאב, ופשוט.

אבל אח"כ ראיתי שברבינו יונה עצמו מבואר שלא כד' החוו"ד שהרי הוכיח להתיר את הגבינות מהא דאמרו בחזקת היתר עומדת ולמד מזה דבהמה יש לה חזקת היתר מכח הרוב, ומבואר להדיא דמפרש דדינא דבא זאב הוא בצירוף החזקה, ושוב קשיא היאך מוכיח לסכנתא.

וגם משמע כן ממה דבספק שחיטה אוסרים גם באופן שיש במה לתלות, כהא דסכין חולין י. וכש"כ בחזו"א אה"ע פא-ג, וע"כ כל שיש חזקת איסור ל"מ מה שאפשר לתלות ואינו אלא צירוף להחזקת היתר.

וכ"ז שיטת רבינו יונה, אבל שיטת התוס' חולין מג:,יבמות ל:, להיפך,ואף בספק טריפה יש להעמיד על החזקה גבי ספק דרוסה וישב לה קוץ ולמדו זה מחזקת היתר גבי זאב דשרי.

ומה דמבואר בגמ' לאסור בטריפות אלו של ספק דרוסה וכה"ג כתבו התוס' שהוא משום דשכיח לאיסור טפי [אלא שאם נולד ריעותא מחיים נחלקו האחרונים בדעתם אם יש להעמיד על החזקה, ועכ"פ חזקה"ג וודאי מהני כמבואר שם בתוס' גבי ספק דרוסה].

ועי' בש"ך נ-ג מה שהאריך במחלוקת זו, והביא כמה פוסקים דס"ל כדעת רבינו יונה ופליגי על התוס', ומסיק שיש להקל בזה במקום הפסד מרובה.

וביישוב קו' ר"י משמוטה לשיטת התוס', יתבאר לקמן.

**ב. קושיות בשיטת רבינו יונה-**

ודברי ר"י צ"ב שלא בארעיקר טעמו למה לא ניזל בספק השקול בתר חזקה, ואף באופן שנולד ריעותא מחיים מ"מ האיכא חזקה דרבה יבמות ל: להתירה, וכ"ש בגוונא של רבינו יונה שנשבר הגף וא"י אימת נשבר ניזל בתר חזקה[[1]](#footnote-2)?

וביותר צ"ע דהא בגוונא של רבינו יונה שספק אם נשמט הגף קודם שחיטה או לאחריה אית לה נמי חזקה"ג שנשמטה לאחר שחיטה[[2]](#footnote-3)?

והעולה על כולנה תמהו אחרונים [ש"ש ה-ט בשם מהר"ם לובלין, כו"פ נ-א וש"א] מד' רבינו יונה גבי גבינות שהוא מהמתירים את הגבינות משום חזקה מכח רוב, א"כ ה"נ נתיר בספק טריפה משום האי חזקה?

[בעיקר הקו' מגבינות מצאנו כמה תי' באחרונים:

בבכור שור י. מש"כ ליישב הקו' מגבינות, דדוקא לענין הבהמה עצמה אסר רבינו יונה אבל לא לענין הגבינות דבהמה איתרעא גבינה לא איתרעא, וכמ"ש בגמ' י. סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, היינו שהריעותא של הסכין אינה מספקת את הבהמה עצמה אף שהיא תולדה מדין הבהמה.

ובמהר"ם לובלין כתב דדיינו שנאמר שנטרף שעה קודם שחיטה ולא קודם לזה לכך אין אוסרים את הגבינות, וכעי"ז בפרישה ודרישה סי' פא, ובבכור שור כתב שאין לזה מובן.

וע"ע בחזו"א פא-ד מש"כ לבאר ד' ר"י ליישב דלא תיקשי מגבינות, ותו"ד דלא התיר ר"י בגבינות אלא במקום שעדיין בזמן החליבה לא איתרע לן רובא ושפיר יש לנו להתיר מכח רוב, אבל היכא שנולד ריעותא מחיים כבר נסתלק הרוב וא"א להתירו, אבל לא ס"ל חקה מכח רוב.

ומה שאסר ר"י גם בספק אם נשבר הגף קודם שחיטה או אח"כ, ולא אמרינן דאכתי לא איתרע רובא, כתב בחזו"א לדחוק דספק דלאחר שחיטה לאו ספק הוא שאין לתלות אחר שחיטה אלא בסיבה ידועה, וכ"ז דוחק ול"מ כן בד' ר"י].

וכמה מהלכים עיקריים בד' האחרונים בזה:

**ג. מהלך הכו"פ ופנ"י-**

א. בכו"פ נ-א ושו"ת פנ"י-יג כתבו שלא אסר ר"י בספק טריפה אלא היכא שרחוק לתלות שאירע אחר שחיטה, כגון נשבר הגף דקודם שחיטה שכיח שהעוף פורח אבל לאחר שחיטה מי ישברנו, אבל בסתם טריפה לא ויודה לד' הרמ"א שאם לא נולד ריעותא מחיים אין לאסור דלא כש"כ הש"ך שרבינו יונה אוסר בכל ספק טריפה אף שלא נולד ריעותא מחיים ופליג על הרמ"א.

ובבי"מ ו-יד תמה ע"ז דהא כתב הרשב"א דכל שנולד ספק שקול אסור גם אם לא שכיח טפי לאיסור וכגון בהא דשגרונא, וכנראה פי' הכו"פ דהתם שאני משום שנולד ריעותא מחיים וכ"כ אמ"ב טריפות-א בדעתו, וכמבואר בדברי הכו"פ דאף ר"י מודה לד' הרמ"א שכל שנולד מחיים אסור.

אבל צ"ע דל"מ כן בד' ר"י כלל ומשמע שכלל אחד לכל הטריפות דאף בספק שקול אסור, וכבר תמהו על הכו"פ באחרונים.

**ד. מהלך הש"ש ורעק"א טעמו של ר"י משום מחזיקין מאל"א-**

ב. בש"ש ה-ט באר דס"ל לרבינו יונה דבספק טריפה לא אזלינן בתר חזקה משום שיש כאן חזקת איסור דבחייה אסורה משום אינו זבוח ומחזקינן מאיסור לאיסור להחזיקה באיסור טריפה לאח"מ.

ויש להוסיף עוד, די"ל דאף בכל טריפה יש איסור אינו זבוח, וא"כ אותו איסור הוא, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סד-ח וכן הביא בשלום יהודה נשים-טו מהגרי"ז בשם הגר"ח בביאור ד' ר"י.

אמנם כ"ז לחוד ל"מ, דאכתי תיקשי למה לא תועיל חזקה דרבה כיון שיש סיבה שיסתלק האיסור, וכמבואר יבמות ל: דאף לענין ספק קידושין שהוא אותו איסור מ"מ מהני חזקה דרבה.

והוסיף בש"ש לבאר עפי"ד הרשב"א יבמות ל: דבספק בשחיטה היא בחזקת איסור ולא אמרינן חזקה דרבה כיון דמצ"ע אין האיסור עומד להסתלק שהרי תאסר באיסור נבילה בלא מעשה מחודש של שחיטה, חשיבא בחזקת איסור.

ועפי"ז נקט הש"ש דה"נ לענין איסור טריפה, כיון שאיסורה אינו עומד להסתלק מצ"ע כ"א ע"י שחיטה לא שייכא בזה חזקה דרבה והדר דינא שהיא בחזקת איסור אף מאיסור לאיסור.

אלא דלפי"ז לדעת רבינו יונה לכאו' הוא איסור וודאי ולא ספק איסור, אבל בלשון הרשב"א משמע שהוא איסור מספק, וצ"ע[[3]](#footnote-4).

ועפי"ז תי' ד' רבינו יונה לענין הגבינות דלגבי החלב אי"צ מעשה מחודש להתירו שהרי חלב התירה תורה בלא שחיטה, ובזה שפיר איכא חזקה דרבה, ואין לאוסרו מספק טרפות.

ואמנם עיקר ד' הש"ש מחודשים מאוד, והם רק כפי מה שהבין בקו' הראשונים בסוגיא יבמות שם היאך מחזקינן מאיסור לאיסור בספק שחיטה נימא חזקה דרבה, שכוונתם דלעולם יש חזקה דרבה שתותר אח"כ בשעת שחיטה א"כ אין להחזיק כאן איסור.

ועפי"ז תי' הרשב"א שם דכל שהוא ספק על עיקר השחיטה ל"ש חזקה דרבה שלא החזקנו שתהיה מותרת אח"כ ושוב חוזר הדין דמחזיקין מאל"א.

וממילא נקט הכא דה"נ גבי ספק טריפה שההיתר לא יבוא ממילא ל"ש חזקה דרבה והדר דינא דמחזיקין מאל"א.

אבל נתבאר במקו"א להוכיח שאי"ז כוונת קו' הראשונים רק קושייתם על עצם המושג מחזיקין מאל"א שהוא סותר לחזקה דרבה, ולא משום שמחזיקין שיהיה אח"כ היתר, אלא דכיון שהאיסור הזה עתיד להסתלק אח"כ ל"ש להחזיק אותו על אח"כ.

ולפי"ז אף במקום שלא נוכל להחזיק היתר מ"מ לאו בחזקת איסור היא, שהרי חזינן בד' רבה דמחזקינן היתר בכוח א"כ ה"נ א"א להחזיק איסור אם יותר אח"כ, והוכחנו שם מהלך זה.

ולפי"ז ה"נ גם לענין ספק טריפה יש לנו חזקה שאיסור אבמה"ח יסתלק אח"כ בשעת מיתה כל שלא יוולד בה טרפות חדשה, א"כ לאו בחזקת איסור היא עומדת כלל, ולא שייך לפרש כהש"ש.

ועי' בחזו"א אה"ע פא-ד ואו"ש פ"א שחיטה שהעירו ע"ד הש"ש, דלא אמר הרשב"א דלא שייך חזקה דרבה אלא בספק שמא השתא היא נבילה שיש להעמידה על החזקה שבלא מעשה חדש תעשה נבילה, אבל באופן שוודאי יצאה מכלל נבילה וודאי אין להעמיד על חזקת איסור מכח איסור נבילה.

וכנראה טעם השגה זו הוא כמש"כ לעיל לפרש ד' הרשב"א דעיקר חילוקו של הרשב"א אינו בא לומר שלא שייך בשחיטה חזקה דרבה שוב הדר דינא דמחזיקין מאל"א, דלעולם אין מחזיקין מאיסור לאיסור משום חזקה דרבה שהוא סתירה לגוף הדין דמחזיקין מאל"א, וכל ד' הרשב"א הוא סברא שתהיה בחזקת איסור כלפי איסור נבילה עצמו.

וע"ע בהג' רעק"א יו"ד ד-ב ג"כ כסברת הנך אחרונים דלא כהש"ש דלענין איסור אחר לא שייכא סבברת הרשב"א, וכ"נ בבינ"א שער רוב וחזקה-כב.

אמנם כעין ד' הש"שכתב רעק"א מג:(ד"ה ונ"ל, במוסגר) ז"ל:"זולת שנאמר מה"ט גופא דהיתה גם הבהמה בחזקת איסור אינו זבוח או אבמה"ח, אבל כשהבהמה וודאי טריפה ואין דנין רק על החלב אמרינן השתא הוא דאיתרע דלחלב יש חזקת היתר, ובהכרח צ"ל כן לשיטת הר"ן בשם ר"י דהוא מן המתירין החלב דאמרינן השתא הוא דאיתרע והיכא דנשבר הגף וספק השקול לתלות מחיים או לאח"מ אסור מספק, ואמאי לא נימא השתא הוא דאיתרע וממילא נעשה אחר השחיטה, אע"כ היכא דדנין על הבהמה גרע טפי".

ומבואר מד' רעק"א כעין ד' הש"ש, אלא שהגביל דבריו עוד דכל היכא שדנים על הבהמה ממילא גם החלב ייאסר, ולא הכשיר ר"י את החלב אלא באופן שאין נידון על הבהמה שהיא וודאי טריפה.

ובזה תסתלק קו' השער"י ב-יח ע"ד הש"ש דלדבריו נמצא שבכל ספק טריפה שאסורה לדעת רבינו יונה יהיה החלב מותר, וזה לא שמענו, ועי' גם בבינ"א שער איסור והיתר-לשכתב דבספק טריפה החלב אסור ובקה"י יבמות-כב כתב שהוא שלא כד' הש"ש וכמו שהבין בשער"י, אבל לפי הנ"ל אשה"ט שלא אמר הש"ש אלא כשאין נידון על הבהמה עצמה.

[וע"ע בהג' רעק"א יו"ד-כה מה שדן דבכל ספק בשחיטה עצמה ג"כ החלב מותר משום דבחזקת היתר קאי, עיי"ש באורך מסקנת דבריו].

**ה. מהלך האחרונים דחזקה דאיתרע ל"מ-**

ג. אבל הרבה אחרונים פי' טעמו של ר"י שהוא מטעם דחזקה דאיתרע לא אזלינן בתרה, וכ"נ בתבו"ש כט-א ותור"י-כד.

והנה בעיקר הדין דלא אזלינן בתר חזקה דאיתרע, עי' בפר"ח כט-א הו"ד בגליון מהרש"א-נ דכל כה"ג שנולד ריעותא בחזקה הרי מדרבנן לא סמכינן עלה, ומקורו מדאמרו יבמות לא. דבתו"ת ל"מ חזקה מדרבנן ה"נ בכל חזקה דאיתרעא.

ובבכור שור י. כתב שדוחק לפרש כן דלשונו של רבינו יונה דספק דאורייתא הוא לכך מחמרינן, משמע שגם האיסור דאורייתא הוא[[4]](#footnote-5).

אבל בשער"י ב-יז האריך לבאר ד' ר"י בדרך מופלאה דס"ל לר"י דחזקה דאיתרעא לא אזלינן בתרה אף מדאורייתא, ועיקר הדברים מבוארים גם בבינ"א שער רוב וחזקה-טו,טז, דס"ל לרבינו יונה דכל חזקה שיש בה ריעותא לא אזלינן בתרה, וע"ע בתשובת ברי"א אה"ע-פ בתשובת בעל נתיה"מ נקט כן בדעת רבינו יונה[[5]](#footnote-6).

ויסוד הדבר באר בשער"י דכל שוודאי נשתנית הבהמה ממציאות הקודמת שהיתה א"א להעמיד על החזקה יותר, ויסוד הדברים באר דאין כוחה של החזקה אלא לומר שלא היה שינוי אבל אין כוחה לבאר את איכות השינוי, וכיון שוודאי אירע כאן מאורע של שינוי בגופה הרי אין בכוחה של החזקה לומר שאין שינוי זה מטריף.

אלא שהטעם בזה צ"ב שהרי מה שאירע בו פצע אינו שינוי בחזקה כלל ואינו סתירה לחזקה"ג וכ"ש שאינו סתירה להחזקת היתר?

וכנראה יש שני אופנים בסברא זו:

א. שמעתי מהגרא"ע לבאר הדברים יותר [וכנראה לזה נתכוין בשער"י], דס"ל לרבינו יונה וסייעתו דיסוד דינה של החזקה הוא לפשוט את המציאות המסופקת, וכדאמר בכל דוכתא העמד טמא על חזקתו ואימר לא טבל.

וסמך לזה הביא מד' הראשונים דוודאי נגע לא מוקמינן אחזקה, ויסוד הדבר בפשוטו משום שאין החזקה מכרעת את המציאות המסופקת[[6]](#footnote-7).

ובזה באר דהתוס' מג: דס"ל אזלי לשיטתם ומוקמינן אחזקה בוודאי נגע הרי ס"ל דחזקה אי"צ לפשוט את המציאות המסופקת, וממילא ה"נ יכולה היא לפשוט שלא נטרפה הבהמה גם אם וודאי נשנתה המציאות ממה שהיה מקודם.

אלא שעדיין הדברים צ"ב דלכאו' עיקר דינה של החזקה הוא שלא יארע בו טרפות, ומה שאירע בו פצע אינו שינוי בחזקה כלל ואינו סתירה לחזקה"ג וכ"ש שאינו סתירה להחזקת היתר, ואכתי תוכל החזקה לומר שלא היה שינוי של טרפות, שהרי לעולם זהו כל מה שאומרת החזקה?

ב. אולי יש לבאר הדברים באופ"א, וזה עפ"י יסוד הגרנ"פ [ונראה ברשש"ק דנחית גם ליסוד זה] דלעולם ל"ש חזקה אלא מכח ההחזקה והסתמא שיש לנו על הדבר, וכל שנשתנה הדבר יצא מההחזקה וכבר אין לנו החזקה עליו, ועצ"ע.

ועכ"פ בין כך ובין כך כתב בשער"י דטעם זה מסביר גם הטעם שא"א לילך בתר חזקת היתר וגם הטעם דא"א לילך בתר חזקה"ג, דבין לענין חזקה"ג ובין לענין חזקת היתר יש חסרון זה שאם יצא מחזקתו ואירע בו שינוי במציאות במציאות א"א להעמידו על חזקתו.

**ו. עוד בזה-**

והנה בעיקר היסוד כבר קדם לכולם בפמ"ג מ"ז קה-ג ז"ל:"וי"ל דוקא התם (גבי נגע) דנהי שעתה איתרע מ"מ קודם לכן אין ריעותא וכו' משא"כ שאנו דנין על שעת הריעותא וודאי אמרינן כיון דאיתרע מן התורה לא אוקמיה אחזקה בספק השקול".

אלא שכתב בפמ"ג שזה נסתר מד' התוס' חולין מג: שדנו חזקה גם בספק דרוסה אף שיש בו ריעותא מחיים ומעשה המספק, ועיי"ש מש"כ דכיון שיש גם רוב עדיף [וצ"ב שהרי יצאה מן הרוב וכש"כ במקו"א בד' התוס' שם לכה"פ לענין ישב לה קוץ], ומ"מ גם אם נימא דא"א לומר כן בשיטת התוס' מ"מ בדעת ר"י וודאי י"ל כן בטעמו.

וע"ע בפמ"ג שם מה שרצה לבאר עפי"ז ד' השו"ע סי' קיא דלא אזלינן בתר חזקה בשתי קדירות, אלא שהוכיח דעת התוס' לא כן ממש"כ גבי שני שבילין או נזרקה טומאה בין שני נזירין שיש להעמיד על החזקה אף שיצאו מההחזקה, וע"כ לית להו יסוד הנ"ל, וצ"ע אם ר"י יחלוק גם התם ויסבור דמטעם ס"ט ברה"ר הוא [ולד' השער"י אי"צ לזה דהתם לא נשתנה הגוף ואינו אלא ספק מגע][[7]](#footnote-8).

והנה יש נפק"מ גדולה משני הדרכים שנתבארו בסברת ר"י דחזקה דאיתרע לא מהני, דהנה נתקשה בפמ"ג מהא דמוקמינן אחזקה בתו"ת כמבואר יבמות לא., וכתב דשא"ה דתו"ת כמאן דליתנהו דמי והיינו שאינו מסלק את ההחזקה מה"ט [ובאמ"ב טריפות-א תמה ע"ז, ואינו מוכרח[[8]](#footnote-9)].

ועי' בשער"י ג"כ נתקשה מהא דתו"ת וכתב דדוקא היכא שנשתנה הגוף אמרינן דל"ש חזקה שא"א להגביל את השינוי, אבל בתו"ת לא נשתנה הגוף עצמו ושפיר מורה לנו החזקה שלא נשתנה כלל שזריקת גט שאינו קרוב לה אינו שינוי בדבר כלל ולא דמי לחולי שאינו מטריף דמ"מ נשתנה הדבר.

[ובתשובת ברי"א שם כתב בעל נתיה"מ דכל הגמ' יבמות שאין בו איסור תורה היינו רק כלפי הצרה דאמרינן יבמה אתרעאי צרה לא איתרעאי, והברית אברהם חלק עליו וחילק בין הנידונים ובאר דברי רבינו יונה מטעם מחזיקין מאל"א, עיי"ש].

וזה באמת נפק"מ משני הדרכים שנתבארו בביאור הענין, שכל ד' השער"י הם כפי דרך הראשונה שבארנו, אבל לפי דרך השניה שבארנו הטעם משום שמכאן ולהבא יצאה מההחזקה הרי וודאי שוב תיקשי מהא דתו"ת, וכנראה הפמ"ג נקט הסברא כש"כ דלאו משום שאין החזקה מגבילה את השינוי אלא משום שיצאה מחזקתה מכאן ולהבא, ולכך הוצרך לתרץ משום דכמאן דליתנהו דמי, ולמדנו מד' הפמ"ג ביאור הדברים כש"כ.

**ז. בד' השער"י גבי גבינות-**

והוסיף בשער"י עוד לבאר בזה, דד' רבינו יונה גבי גבינות לא מיבעי שאין מהם סתירה לדבריו הכא אלא אדרבה דבריו שם סובבים הולכים על קוטב אחד והבריח התיכון אחד הוא[[9]](#footnote-10), דהנה הרשב"א הביא משמו של רבינו יונה גבי גבינות דדוקא אם יש לומר דהשתא אירעה הטרפות מעמידים על החזקה אבל בטריפות סירכא שא"א לומר דהשתא הוא דאיתרע לא מוקמינן אחזקה.

וד' הרשב"א הובאו ג"כ בתוה"ב-ג (צא.), ותמה ע"ז בבד"ה להרא"ה מ"ש מכל חזקה שרואים חסר לפניך ואומרים השתא הוא דאיתרע אף שעכשיו יצאה מחזקתו ומ"ל זמן מועט ומ"ל זמן מרובה?

ובאר בשער"י ביאור הדבר דאף בזה יסוד הענין שא"א להחזקה להגביל את השינוי רק למר שלא נשתנה וכיון דהשתא מיהת חזינן שנשתנה הרי א"א להעמיד על חזקה לומר אימת נשתנה.

אבל במקום שיכול לומר דהשתא הוא דאיתרע הרי הגם שעכשיו נשתנה מ"מ אינו סתירה להחזקה מידי, שהרי לא החזקנו כ"א עלזמן המסופק ועד הזמן שרואים את הדבר, אבל בשעה שרואים אותו על שעה זו אין החזקה כלל.

וי"ל בנו"א גם בזה, דיסוד הדבר כד' הגרנ"פ דיסוד דין חזקה הוא מכח ההחזקה שהחזקנו, וכל שהחזקנו ועכשיו רואים שההחזקה היתה בטעות הרי נשברה ההחזקה ותו א"א להחזיק רק על חלק מהזמן שאין הזמן דבר המתחלק רק נשברה כל ההחזקה.

ועוד בביאור יסוד זה ומה שיש לדון עליו מיין ונמצא חומץ והוגלד פי המכה יתבאר בסוגיא דגבינות כי המצע קצר.

**ח. בד' ר"י גבי נשבר הגף-**

אלא שעדיין לא נתבארה היטיב שיטת רבינו יונה דתינח בספק טריפות שיש בו ריעותא של מעשה מסויים כגון ספק דרוסה וכה"ג, אבל רבינו יונה מיירי ג"כ בספק אימת נשבר הגף אם קודם שחיטה או אחר שחיטה, ובזה למה לא נעמיד על החזקה והוא ממש לכאו' כהא דגבינות [וכבר נתקשה בזה בבינ"א לפי דרכו ועיי"ש שדחק]?

וכתב בשער"י לבאר דבספק נשבר הגף הרי טרפות לאחר מיתה לאו מאורע של טרפות הוא, ונמצא שעיקר החזקה באה להורות את איכות המעשה דלאו טרפות הוא, ואין בכח החזקה להורות ד"ז.

ואף שאם נדון חזקה על הזמן שאירע אחר שחיטה ממילא נדע שאין כאן מעשה טרפות, מ"מ כיון שסו"ס אין עיקר הנידון שלנו אימת אירע אלא דע"י שאירע אחר שחיטה לאו מאורע של טרפות הוא הרי אין החזקה יכולה להורות ע"ז, ועצ"ב קצת.

ולא דמי לגבינות שדנים חזקה כל היכא דאיכא למימר דהשתא איתרע, שהרי כלפי הגבינות אי"צ לומר דלאו טרפות הוא אלא שעיקר הנידון הוא על הזמן אם בזמן החליבה היה כבר טרפות או רק אח"כ וא"כ אין הטרפות נוגע להחלב מידי, ואי"צ להכריע את הדבר דלאו טרפות הוא ולכך שפיר מעמידים על החזקה.

**ט. עוד בשיטת הרשב"א בדין חזקה דאיתרע-**

עוד מקורות לדין חזקה דאיתרע הביאו האחרונים מכ"ד:

א. בשער"י ב-יז הביא ממה"ב להרשב"א ד-ב (כד:) בביאור הסוגיא כתובות ט. דאומר פ"פ מצאתי הוי ס"ס להתיר, וברא"ה נקט דאיכא התם חזקת היתר ואינו אלא איסור דרבנן שלא לסמוך על החזקה ולכך התירה הגמ' מטעם ס"ס אף שהוא ספק אחד בגוף וספק בתערובת, וכן נקטו התוס' כתובות ט. דאיכא חזקת היתר לומר דלאו תחתיו נבעלה.

אבל הרשב"א דחה בזה"ל:"שזה ודאי בספק אחד אסורה היא מדאורייתא משום ספק סוטה ואילו אשת איש שראינוה שנבעלה אין תולין דבר תורה להקל משום חזקת כשרות שהרי שור שחוט לפניך".

וכמה אחרונים פי' כוונת הרשב"א משום דין ס"ט ברה"י וספק סוטה, ומה"ט נתקשו היאך מבואר בסוגיא דמהני ס"ס, ואכ"מ בזה.

אבל בשער"י א-יז נקט שאין כוונתו לילפותא דסוטה דוודאי לא ילפינן מסוטה אלא בספק אם זינתה אבל ספק על איכות הזנות אינו ענין לסוטה, ולכך ספק תחתיו או אונס ל"ש לילפותא דסוטה כלל.

רק כוונת הרשב"א לאוסרה משום שא"א לסמוך על החזקה היכא דאיתרעא וכשיטתו כדעת ר"י הנ"ל, וזהו שסיים הרשב"א בלשונו שהרי שור שחוט לפניך ואם הוא מענין ילפותא דסוטה אי"ז ממין הענין כלל, וכתב שהוא מקור גדול לכל האי עניינא, ואכ"מ.

**י. בד' הראשונים כא. בזה-**

ב. בבינ"א שם הביא מקור נוסף לשיטתו דלא אזלינן בתר חזקה שיש בה ריעותא, הנה בגמ' נדה כא. פלוגתא דר"י ורבנן במפלת חתיכה דלר"י רוב חתיכות מד' מיני דמים הם, ורבנן סברי לא אמרינן רוב חתיכות מד' מיני דמים הם.

ונתקשה הרשב"א א"כ לרבנן ליהוי כמע"מ ולמה טהורה לגמרי, ותי' שיש להעמידה על חזקת טהורה.

אבל דחה הרשב"א:"ואינו מחוור דהא וודאי הפילה חתיכה וכיון שרוב חתיכות מד' מיני דמים [הוא לכאו' ט"ס דמוכח והכוונה אף בספק שקול, בינ"א] נפקא איתתא מחזקתה וכענין שאמרנו לעיל גבי שליא בבית", וכעי"ז בריטב"א שם.

וכתב בבינ"א שמכאן למדנו שוב יסוד זה דל"ש להעמיד על חזקה דאיתרעא.

מיהו יש כאן מקום עיון שהרי הרמב"ן והר"ן בחי' שם שניהם כתבו לתרץ בפשיטות שיש להעמיד על חזקת טהרה, והרי הר"ן ג"כ הסכים לד' ר"י, וצע"ג היאך נקט שיש כאן חזקה הא איתרעא?

והנה עי' בגמ' יח. דאמרינן ג' מקומות הלכו אחר הרוב ועשאוהו כוודאי מקור שליא וחתיכה, ואמרינן יח: למעוטי תינוק שנמצא בצד העיסה, ועיי"ש בתוס' מש"כ שעיקר החילוק אם יש ריעותא מגופה עשו הרוב כוודאי שאין בה חזקה אלימתא.

אבל ברמב"ן ושא"ר פי' עיקר החילוק דבהנך ג' מקומות לא איתרעא החזקה משום וודאי נגע ושליא כבית, ורק בתינוק שלא וודאי נגע בעיסה [כשיטתם שם בסוגיא דלא כרש"י] בזה החזקה מתנגדת לרוב ולא עשאוהו כוודאי.

ודבריהם צ"ב תינח בשליא ובית שיש נידון על השליא עצמה אם מטמאת שפיר יש בו חסרון של וודאי נגע, אבל מקור וחתיכה אין שום נידון על שורש הספק, וכל הספק חל בהאשה אם נטמאה א"כ למה לא נעמיד על החזקה והוי כמו תינוק?

וע"כ ביאור דבריהם כמו שכתב הרשב"א כא. דחזקה דאיתרע כיון שנעשה וודאי מעשה דמי לשליא בבית דליכא חזקה.

ויסוד זה מבואר ג"כ מפורשברשב"א במה"ב (ז:) גבי רוב מצויין מומחין שאין לומר סמוך מיעוטא לחזקה לאסור שהחזקה הורעה שהרי וודאי נשחטה רק אין ידוע אם ע"י מומחה או לא, וכיון שרוב המתעסקין בה מומחין הן הרי הורעה החזקה כדאמרינן גבי וודאי נגע.

וצ"ל דאף שהרמב"ן והר"ן לא הסכימו להרשב"א וס"ל דאף היכא דאיתרעא חזקה אזלינן בתרה ה"מ באופן שהספק שקול והוי מע"מ כהא דדף כא., אבל כשיש רוב על המעשה היאך נעשה כגון בהא דמקור ושליא הרי מודו דנסתלקה החזקה לגמרי וא"א לדון כאן סמוך מיעוטא לחזקה להחמיר.

והרשב"א נקט דאף דמחצה ומחצה דמי לוודאי נגע שא"א לצרף כאן את החזקה כלל, ובזה פליגי בסוגיא כא., ודו"ק.

ונמצא מבואר כאן בכל ד' הראשונים דכל שנעשה וודאי מעשה ואנו מסופקין על איכות המעשה היאך הוא, ויש לנו רוב על המעשה יש לדמותו לדין וודאי נגע, ולהרשב"א גם בפלגא ופלגא.

והדברים צ"ב רב, היאך דימה הרשב"א במה"ב [וגם הרמב"ן והר"ן הודו לו גבי שליא ומקור] זה לדין וודאי נגע, והרי בוודאי נגע הוא חסרון אחר שהחזקה לא חלה על עצם הספק, משא"כ הכא הרי הספק חל בבהמה אלא שיש כאן חסרון אחר דהוי חזקה עם ריעותא ובזה וודאי אין חסרון של וודאי נגע כדחזינן גבי מקוה שאין בו משום וודאי נגע וכש"כ אחרונים הטעם שאין נידון והכרעה על המקוה?

וגם שיטת הרמב"ן והר"ן צ"ב רב, שהסכימו להרשב"א דחזקה עם ריעותא לאו מידי הוא דוקא במקום שיש רוב על המעשה, וצ"ב כיון דחזקה עם ריעותא מהני בפלגא ופלגא, א"כ מה לי דאיכא רוב על המעשה סו"ס יש כאן חזקה כנגד הרוב והדר דינא שיש בו חומרא דרבנן דהוי רוב כנגד חזקה?

וביאור הדברים היה נראה לי, דעיקר היסוד דוודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה הוא משום שיש נידון בשורש והספק חל בשורש א"א להחזיק בתולדה, אבל כשאין נידון בשורש וכל הספק חל בתולדה שפיר אפשר להחזיק גם בה.

וכ"ז במקום שאין רוב בשורש רק חזקה, דדין חזקה חל על הדין וכל שאין נידון בדין של השורש אין חסרון וודאי נגע כיון שלא הוכרע ע"י החזקה.

אבל במקום שנעשה מעשה מסויים ואנו מסופקין על איכות המעשה ויש רוב לברר זה, הרי כל שיש רוב לעולם הנידון הוא על המציאות היאך אירעה שהרי רוב מברר את המציאות, ובכה"ג א"א להחזיק חזקה כשאינה חלה בשורש, ואף שאין כאן נידון מוקדם רק ספק על המאורע היאך נעשה, ושפיר הוא חוזר לדין וודאי נגע שאין החזקה יכולה לפשוט את הספק שחל במעשה עצמו.

ורק בתינוק שאין ידוע אם נגע או לא נגע ואין כאן ממעשה מסויים לדון עליו, הרי הספק חל רק בעיסה ויש לדון בו חזקה[[10]](#footnote-11).

**יא. בדעת הרשב"א-**

ואמנם כל מהלך זה יועיל לנו בד' הרמב"ן והר"ן והרשב"א במה"ב, דדוקא במקום רוב מדמו ליה לוודאי נגע.

אבל ד' הרשב"א כא. תמוהים טובא, דמשמע דס"ל אף בספק שקול איתרעא חזקה וכש"כ בבינ"א ושער"י, א"כ צ"ע רב מה עניינו לדין וודאי נגע.

ולכאו' היה נראה לומר דס"ל להרשב"א דהא גופא החסרון בוודאי נגע, דכל שהיה כאן מעשה מסויים וספק היאך נעשה ל"ש לדון חזקה, ולאו דוקא במקום רוב.

אבל צ"ע כשה"ק לעיל דהא מוכח גבי מקוה שאין בו חסרון של וודאי נגע אף שיש כאן מעשה מסופק היאך אירע, וע"כ כל שאין נידון על המעשה הזה כל הספק חל בטובל ואין בו חסרון וודאי נגע א"כ ה"נ גבי מפלת חתיכה[[11]](#footnote-12).

וע"כ החסרון של חזקה דאיתרע הוא סברא בפנ"ע דחזקה דאיתרע ל"מ כיון שנשתנה הדבר ופקעה לנו ההחזקה, וא"כ צ"ע היאך דימה הרשב"א זה לדין וודאי נגע, וצ"ב רב.

ומהגרא"ע שמעתי לבאר ד' הרשב"א במה"ב ובדף כא. באופ"א דלעולם עיקר כוונת הרשב"א ליסודו של רבינו יונה דא"א לילך אחר חזקה שהורעה, ורק למד זה מדין וודאי נגע, דיסוד החסרון בוודאי נגע הוא משום שהחזקה צריכה לפשוט את עיקר הספק במציאות, ולכך אם הספק חל בתינוק אין חזקת העיסה יכולה לפשוט אותו.

וע"ז הביא הרשב"א שאותו יסוד יהיה גם בחזקה שהורעה דיסוד החסרון שלה הוא שא"א להעמיד על החזקה שהורעה שהרי אינה יכולה להכריע את המציאות שהרי וודאי נשתנית המציאות.

ואולי גם שא"ר מודו לזה, אלא דס"ל דדוקא במקום רוב אמרינן שא"א לפשוט את הספק כלפי העיסה שאין החזקה פוגעת בספק המציאותי, אבל בפלגא ופלגא שפיר מהני החזקה על העיסה לפשוט גם את המעשה שנעשה בעיסה, ודו"ק.

**יב. מסקנת דעת הראשונים בחזקה דאיתרע-**

עכ"פ לפי"ז למדנו מד' הרמב"ן ור"ן כא. שכל החסרון במקום שנעשה וודאי מעשה הוא רק במקום שיש רוב על המעשה, אבל בפלגא ופלגא יש להעמיד על החזקה, וזה דלא כש"כ האחרונים בשיטת רבינו יונה שאין להעמיד על חזקה דאיתרעא.

וכבר עמד בזה בחזו"א יו"ד-רטו (יז:) והאריך להוכיח מד' הר"ן והרמב"ן דוודאי חזקה דאיתרעא שפיר מהני, וכל מש"כ הראשונים שאין לדון חזקה במקום ריעותא ודימו זה לכללא דוודאי נגע הוא רק במקום רוב בשורש הספק, אבל בספק שקול וודאי יש להעמיד על החזקה, וכש"כ כאן.

ועיי"ש שהוכיח כן בשם המלבושי יו"ט מגמ' פו. דבחש"ו ששחט אזלינן בתר חזקת איסור של הבהמה ולא אמרינן דאיתרע חזקה שהרי וודאי נשתנה הגוף, וע"כ שיש להעמיד על חזקה בכה"ג.

אלא דמ"מ נתקשה מד' הרשב"א כא. דמבואר לא כן ול"ש חזקה גם בפלגא ופלגא, וכתב לדחוק בדבריו טובא, עיי"ש באורך.

ועפי"ז מסיק לדינא עפי"ז שאם היו שני סכינים ואחת פגומה ושחט באחד וא"י באיזה שחט, מעמידים הבהמה בחזקת יסור והוי נבילה ומותר לשחוט אמה אחריה ואין לחוש בו לאיסור אוא"ב, וכמבואר בגמ' פו. גבי חש"ו שאם ספק מעשיהן מקולקלין מעמידים על החזקה [ואמנם אין דין זה ברור, עי' מש"כ חולין פו. אם מהני חזקת איסור לדין אוא"ב, ואכ"מ].

וכ"כ באמ"ב טריפות-א כתב דוודאי אף בחזקה דאיתרעא אזלינן בתרה וסייע לזה מד' הראשונים כאן, והוסיף דאף הרשב"א מודה לזה שהרי לא אתא עלה משום חזקה דאיתרע לחוד רק הוסיף דדמי לשליא בבית וודאי נגע, אבל לא באר הדברים כה"צ מ"ש ד' הרשב"א כא. הכא מכל חזקה דאיתרעא.

אח"כ ראיתי בבינ"א שער רו"ח-יז שעמד כבר בסתירת ד' הר"ן, עיי"ש מה שנדחק בזה, ובפשוטו הוא סתירה לכל מהלך האחרונים בדברי רבינו יונה, וצע"ג.

[ויל"ע בעיקר הדבר דחזקה דאיתרע לא אמרינן לכה"פ במקום רוב על המעשה, וזה נסתר מגמ' כתובות יג. דנבעלה וספק אם לכשר או פסול יש לה חזקת כשרות, ותיקשי להרשב"א ור"י, והתם מבואר דאף במקום רוב כן ותיקשי נמי לשא"ר, וצ"ע.

ועי' ביה"ל ב-ז עמד בקו' זו, וכנראה צ"ל כש"כ בשער"י ב-יז דצ"ל דאף שיצאה מחזקתה מ"מ בצירוף ברי שפיר מהני (דחזקה קלישתא נמי מסייעת לברי, או שע"י הברי מסתלק הריעותא מהחזקה), ועי' מש"כ בסוגיא דגבינות].

**יג. ראיית ר"י משמוטת סימנין-**

בעיקר ראיית רבינו יונה דספק טריפה אסורה ממה דאסרינן ספק שמוטת גרגרת, תמהו בבכור שור חולין י. ובפמ"ג פתיחה לשחיטה, מאי ראיה משמוטת סימנין הא התם ספק בשחיטה היא שהרי שמוטה נבילה היא א"כ בחזקת שאינו זבוח הוא ובחזקת איסור עומדתואף התוס' יודו לזה, ומה ראיה לכל ספק טריפה שאין בה חזקת איסור רק חזקת היתר משום חזקה דרבה יבמות ל:?

וכמה תי' נשנו בזה:

א. יש אחרונים שתי' [ועי' שער"י ב-יח בשם חכם אחד] דאף בכל טריפה ס"ל שיש איסור אינו זבוח ובחזקת איסור עומדת, ואין לחלק בין ספק שחיטה לספק נבילה.

אבל במקו"א לעיל נתבאר דלא סגי בזה שהרי מ"מ יש בו חזקה דרבה דמבואר יבמות ל: דאף בספק קידושין יש להעמיד על חזקה דרבה שעומדת להיות ניתרת במיתה אף שהוא אותו איסור א"כ ה"נ לענין ספק טריפות כיון שאינו ספק על עצם השחיטה שוב יש להעמידה בחזקת היתר.

ב. בפשוטו י"ל דס"ל דאף ספק נקו"ה היא בחזקת היתר, וכדעת רוב אחרונים, דסו"ס יש כאן חזקה דרבה לדון שלא נולד בה טריפות, וע"ז הוכיח דלא אמרינן חזקה בכה"ג.

אלא דלענין ספק נקו"ה יש לדון בזה שי"ל שהוא ספק בשחיטה ול"מ, אבל כתב בביה"ל ב-יז דעיקר ראיית ר"י הוא משמוטת סימנין, דדעת כמה אחרונים בשיטת רש"י דשמוטת גרגרת טריפה הוא ולא נבילה, אלא דממילא טרפות בסימנין עושה נבילה ולא משום חסרון בעצם השחיטה אלא משום דטרפות בסימנין אינה ניתרת בשחיטה.

אמנם העיר ע"ז בשער"י ב-יח דהא קתני להדיא בברייתא טעם האיסור משום שהוא ספק בשחיטה ואיך אפשר לומר שגם בספק טריפות יהיה כן, וצל"ע בזה.

ג. ובשער"י ב-יח כתב דראייתו ממה דלא אזלינן בתר חזקה"ג בכה"ג, וע"כ משום דאיתרע החזקה והוא סברא בין לענין חזקת היתר ובין לענין חזקה"ג.

**יד. שיטת התוס' לענין שמוטה-**

וכ"ז שיטת רבינו יונה אבל שיטת התוס' דמהני חזקה בספק טריפה, וצע"ג מה יענו לראיית ר"י דבספק שמוטה אמרינן ספק לחומרא.

ויש לדון בזה מכמה פנים, ובהקדם מש"כ במקו"א שני מהלכים עיקריים בשיטת התוס' בדין נשחטה בחזקת היתר עומדת, דעת התבו"ש וסייעתו שהוא מטעם רוב אבל כל שיצאה מהרוב או כגון הא דגבינות או אפי' בשיש בה ריעותא מחיים ל"מ מכח חזקת היתר.

ולא התירו התוס' ספק טריפה אלא במקום שיש חזקה"ג שלא אירע שינוי בגופה.

ושיטת רעק"א וסייעתו דלעולם אף לתוס' יש להתיר משום חזקת היתר הבאה מכח רוב, אלא שאם יש חסר לפניך ל"מ חזקה כזו כגון בגבינות אבל בספק טריפות דעלמא אפשר לסמוך על חזקת היתר זו.

א. והנה כבר תמה בכו"פ נ-א למה לא ניזל גם בספק שמוטה בתר חזקה"ג?

וכתב להוכיח מזה שאין חזקה"ג בספק טריפות, עיי"ש טעמו, וקצ"ב.

ומ"מ לדעת התבו"ש דאיכא חזקה"ג בספק טריפות שמחמת שינוי בגוף וידוע שבלידתה לא היתה כך שוב תיקשי, וגם בד' רעק"א אין הכרח שחלק בזה על התבו"ש ויתכן שגם הוא מודה שיש חזקה"ג [אמנם עיי"ש הביא מתוה"ב להרשב"א דמשמע שאין בו חזקה"ג אבל הוא לענין ספק נקב שיש לחוש שהיה לה עוד נקב, ולא בשאר טריפות].

וי"ל בכמה פנים:

בשער"י ב-יח כתב הטעם בזה משום דהוי תר"ל דחסר לפניך בצירוף חזקת איסור של הבהמה דכיון דהוי ספק שחיטה בחזקת איסור עומדת, ועי' ש"ש ה-י.

עוד כתב דאיירי באופן שיש לחוש שמא נולדה בסימנין עקורין וגם חזקה"ג אין כאן.

ועוד, עפמש"כ בתבו"ש כט-א דבספק אם נשבר העצם יודו התוס' לשיטת ר"י דל"מ חזקת הגוף להתיר.

והטעם כתב דכשם שיש להעמיד על חזקה שנשבר אחר השחיטה ה"נ יש לך לאחר זמן השחיטה שנשחט אחר השבירה, וכל כה"ג א"א להעמיד על חזקת הגוף כלל, ועפי"ז כתב בס' ראש אפרים בסוה"ס בפתח הבית-ח ליישב הקו' משמוטת הסימנין ג"כ.

אמנם בש"ש ה-י דחה דבריו דכל שידוע באיזה זמן נשחטה אןי הספק נופל אלא על זמן השבירה וודאי יש להעמיד על חזקה שנשבר אחר השחיטה, ועיי"ש עוד בש"ש מה שהאריך בזה.

וע"ע בחוו"ד נ-א מש"כ לתמוה על התבו"ש ממתני' כתובות יב: משארסתני נאנסתי, דכנגד חזקת בתולה יש חזקת פנויה שנתארסה מאוחר להבעילה, ובוודאי איירי גם באינו ידוע זמן האירוסין.

ועיי"ש בחוו"ד מש"כ כלל גדול בחזקות של שני מאורעות, ונתבאר במקו"א לענין בהרת ושער לבן.

[ומשמע שיש כאן פלוגתא בין הש"ש להחוו"ד, שהחוו"ד כתב שגם באופן שאין ידוע זמן השחיטה יש להעמיד על חזקה עפ"י הכלל שיסד שם בדין חזקה בשני מאורעות.

אבל הש"ש הבין שאם אין ידו זמן השחיטה צדקו ד' התבו"ש, אלא שפי' ד' התבו"ש גם בידוע זמן השחיטה וע"ז תמה למה לא נעמיד על החזקה].

ב. ואמנם גם לדעת הכו"פ ורעק"א וסייעתם דלאו מטעם חזקה"ג התירו התוס' רק משום חזקה הבאה מכח רוב, אכתי צ"ע למה לא נתיר לכה"פ משום חזקת היתר?

ולכאו' צ"ל דכיון דהוי ספק בגוף השחיטה הו"ל בחזקת איסור.

אלא שהדבר תלוי בפלוגתא עצומה בין הפוסקים, בספק נקו"ה אם יש לדון בה משום חזקת היתר או דכיון דנקו"ה נבילה היא הרי בחזקת איסור נבילה עומדת, ודעת הכו"פ והסכים עמו בשער"יב-יח דחשיבא בחזקת איסור כדחזינן גבי שמוטה, אבל דעת רוב אחרונים שהוא בחזקת היתר והארכנו במקו"א.

וגם יש לצדד דאף אם בנקו"ה אמרינן ספק לחומרא הוא כדעת כמה אחרונים משום ספק בעיקר השחיטה שאין הנקב משלים לרוב, אבל הכא גבי שמוטה שהוא מכח טרפות הסימנין אינו חסרון אלא בההיתר שחיטה ושפיר מהני חזקה.

ובאמת עמד בזה רעק"א מג:, עיי"ש שנקט דספק נקו"ה בחזקת היתר היא דלא כדעת הכו"פ, ונתקשה מ"ש משמוטה, ויש בזה כמה אופנים:

רעק"א כתב דצ"ל דאף בזה שכיח טפי לאיסורא מלהיתרא ולכך ל"מ חזקה כש"כ התוס' לענין ספק דרוסה, וכ"כ לצדד בשער"י ב-יח.

עי' בש"ש ה-ו וברעק"א כתבו עוד לתרץ עפי"ד הר"ן דדין עיקור ושמוטת סימנין יסודו אינו אלא טרפות אלא דע"י סימנין עקורין אי אפשר שישחט כראוי לכך הוי נבילה, דהוי ספק במעשה השחיטה עצמו ועדיף מנקו"ה.

ע"ע בבית דוד-יז מש"כ עפ"י התוס' יבמות לא. דכיון שיש שמוטה לפניך הרי גם החזקנו שאם תשמט לא תועיל השחיטה כמו שהחזקנו שאם תשחט תועיל, ואין להעמיד על חזקה זו יותר מזו.

אבל בעיקר הקו' היה נראה לי עוד, וזה עפי"ד השער"י דאיירי באופן שיתכן שבשעת לידה כבר היתה כך, וא"כ אין כאן חזקה מבוררת רק חזקה מכח רוב, וי"ל דהכא ל"ש חזקת היתר הבאה מכח רוב כלל, שהרי דעת התוס' לאסור את הגבינות משום דהשתא חסר לפניך ול"מ חזקה הבאה מכח רוב בכה"ג, וכש"כ רעק"א דכל שיש חסר לפניך ל"מ חזקה מכח רוב לשיטת התוס' ורק כשאין חסר מועלת חזקת היתר מכח רוב.

וא"כ ה"נ כיון ששמוטה לפניך תו ל"מ חזקה הבאה מכח רוב בכה"ג.

אלא שבאמת אינו מוכרח כלל לדמויי זל"ז שהרי לא מצאנו אותה שמוטה אלא אחר השחיטה וכל כה"ג יש לצדד שלא יצאה מהרוב, וזה תלוי בביאור הטעם דבחסר לפניך ל"מ חזקה הבאה מכח רוב, וצל"ע בזה.

**טו. ראיית ר"י משגרונא-**

בראשונים הביאו ראיית ר"י לדעתו דבספק טריפה לא אזלינן בתר חזקה מדאמרו חולין נא. דבהמה שגוררת רגליה תלינן בשגרונא ולא חיישינן לפסיקת חוט השדרה משום דשגרונא שכיח טפי, ומשמע שאם היו שוים לאיסור והיתר לא היינו מעמידים עלהחזקה.

וזה קושיא לשיטת התוס', ואמנם לפי שיטת הרמ"א כל שנולד ריעותא מחיים מודו התוס' לאסור אבל אכתי תיקשי שהרי יש לה חזקה"ג?

וכתב בתבו"ש דלאו קו' היא, שאם באת להעמידה על חזקה"ג שאינה פסוקת שדרה ה"נ החזקה אומרת גם שלא נהיה בו חולי השגרונא, ומאי חזית להעמיד על חזקה זו יותר מאחרת.

והוסיף בתבו"ש דאף שחזקה זו אינה מורה על שום שינוי דין רק חולי בעלמא מ"מ בכ"ד חזינן דאזלינן בתר חזקה גם בכה"ג.

ועיין בחוו"ד-נ שדחה דבריו ממתני' כתובות יג. שאם אומרת מוכ"ע אני נאמנת מכח חזקה שאינה בעולה, וה"נ נימא שיש חזקה שאינה מוכ"ע, אמנם לא באר הטעם בזה.

וע"ע בסוגיא כתובות עה: דספק בהרת ושער לבן אזלינן בתר חזקה, ונתבאר במקו"א דבתו"ר ומהרי"ט מבואר שהוא חזקה על הבהרת שהגיע אחר השער לבן, וכבר הק' הגר"ח למה לא נעמיד את החזקה על השער לבן להיפך שהגיע אחר הבהרת?

וכתב הגר"ח (אוהל אברהם וכן הביא משמו בנאו"י-כ) שא"א לדון חזקרה אלא במה שמורה לנו שינוי דין, והש"ל אינו מורה על שינוי הדין אלאבצירוף בהרת משא"כ הבהרת מורה על דין הסגר גם בלא שער, עיי"ש וזה כנראה היפך ד' התבו"ש.

אמנם לכאו' כוונת התבו"ש פשוטה דגבי מומין וכה"ג חזינן דאזלינן בתר חזקה אף שאינם מורים ישירות על הדין רק סיבה למק"ט ותנאי במקח מ"מ דיינינן ביה חזקה, ודוחק גדול לחלק.

וכנראה עיקר כוונת הגר"ח היתה שא"א לדון חזקה על השער שאינו מורה דין בפנ"ע רק בצירוף שהיה בהרת, וא"א לצרף נתון נוסף להחזקה, משא"כ גבי מומין אף שאין הדין תלוי בעצמותו במום מ"מ ע"י החזקה שמורה על המום נפשט הדין בלא צירוף ענין נוסף וכה"ג שפיר מהני חזקה.

ומ"מ בד' הגר"ח משמע שלא כד' התבו"ש דה"נ הכא גבי שגרונא אין הדין נגרם מהעדר השגרונא רק ממציאות הטרפות וא"א לדון חזקה בכה"ג, וכנראה זהו סברת החוו"ד שהוכיח כן ממתני' דמוכ"ע.

עוד תי' בתבו"ש דהתם נמי י"ל שכך נולדה ואין בה חזקה"ג.

ואמנם גם לד' התבו"ש כל תי' זה הוא כפי שיטת הרמ"א ותבו"ש דלא אזלינן בתר חזקת היתר בנולד ריעותא מחיים כ"א בתר חזקה"ג לחוד, אבל לדעת מהר"ם לובלין הרי יש לדון משום חזקת היתר אף אם נולד ריעותא מחיים, ושוב תיקשי קושיית רבינו יונה על שיטת התוס'.

ועי' בפר"ח כט-א מש"כ ליישב הקו' בכמה אופנים, והביא ממהר"י אלפנדרי דאף לשיטת התוס' בחזקה שיש בה ריעותא בעינן בדיקה לכה"פ וע"ז אמרו שגרונא שכיח ואף בדיקה לא בעיא, ועיי"ש בפר"ח שדחה דבריהם.

1. ובס' שחיטת חולין ט. הביא מאשר לשלמה יבמות-עב וכעי"ז באבי"ע פ"א שחיטה לחלק דלא שייך חזקה דרבה אלא בצר"ע שאם נתגרשה הערוה שאנו באים לשנות ממה שהוחזק לנו עד השתא שמיתת הבעל תתיר וכעת לא תתיר משום דהויא צר"ע, אבל הכא בספק טריפה מה שיש בו טרפות אינו שינוי מההיתר שחיטה שעדיין השחיטה מתרת ורק יש איסור אחר מכח הטרפות ול"ש בכה"ג חזקה דרבה, ונתבאר עוד במקו"א.

   אבל הנה בתוס' מבואר שדנו חזקה דרבה גם בספק טריפה, וכתב שם באבי"ע שצ"ל דדין טריפה הוא ג"כ חסרון בההיתר שחיטה, ולפי"ז צ"ל דפליגי רבינו יונה והתוס' בפרט זה, והוא דוחק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' כו"פ נ-א מש"כ בתו"ד בשיטת התוס' שאין בכה"ג חזקה"ג, והבאנו במקו"א, ודבריו צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בהערות לש"ש מש"כ ליישב באופ"א דלעולם ס"ל לרבינו יונה שאין מחזיקין מאל"א [כמבואר בעליות דר"י ב"ב קלה.] אלא דמ"מ לענין חזקה דרבה נקבל ד' הש"ש עפ"י פירושו בד' הראשונים דליכא הכא שהרי אינה ניתרת ממילא רק ע"י מעשה לכך הוי ספק איסור, אלא דבעלמא בספק שחיטה היא בחזקת איסור שאינו זבוח מ"מ בספק טריפה אין איסור אינו זבוח רק משום אבמה"ח וס"ל דאין מחזיקין מאל"א אף באופן דלא שייכא חזקה דרבה רק מצ"ע א"א להחזיק מאיסור אחד לאיסור אחר.

   אמנם לפמש"כ בפנים לדחות עיקר ד' הש"ש שיש איזה הגבלה בחזקה דרבה היכא שצריך מעשה שאינו נראה כן בפשט ד' הראשונים יבמות ה"נ יידחו ד' המגיה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר הדין בחזקה דאיתרע אי אזלינן בתרה מדרבנן, הנה בפמ"ג פתיחה לטריפות הביא דעת שו"ת פמ"א א-טו שאין לסמוך על החזקה בספק השקול והוכיח מגמ' חולין קלד. דבאיסור לא סמכינן על חזקה.

   אבל בפמ"ג כתב דדוקא באיסור מיתה לא הלכו אחר חזקה דאיתרעא וסייע לזה מסוגיא חולין קלד. ומלשון רש"י שם דדוקא באיסור מיתה החמירו, עיי"ש, אלא שנדחק התם בהא דפטר חמור מוזכר ג"כ התם ואינו איסור מיתה עיי"ש מש"כ לדחוק בזה, ועיי"ש האריך בכמה כללים בזה, וע"ע בספרו גינ"ו-סב מסיק שיש לסמוך על החזקה להלכה גם במקום ריעותא, ועי' שושנת העמקים-יא,יב [ועי' חק"ל יו"ד א-קיג ונובי"ק יו"ד-סה ובבית אפרים בקו"א בשם המגיני שלמה הרבה ראיות להתיר, וכ"נ בחת"ס אה"ע-יז להשיג על השואל שם], ועי' בדע"ת בפתיחה לטרפות-ז.

   אבל מצאנו כמה אחרונים דס"ל האי כללא דלא אזלינן בתר חזקה דאיתרע מדרבנן, עי' פר"ח יו"ד ק"י כללי ס"ס-ו, ובפנ"י כתובות ט.כן, ובבי"מ אה"ע ו-יד וכו"פ נ-א, ודימו זה לתו"ת דמדרבנן לא אזלינן בתר חזקה [לרוה"פ שאינו אלא דרבנן].

   ובבינ"א רו"ח-יח כתב דוודאי אזלינן בתר חזקה במקום ריעותא [לשיטת התוס' דמהני חזקה דאיתרע] אפי' באיסור כרת ומיתה ומש"כ הפמ"ג דאיסור מיתה חמיר אין לו שורש שהרי פט"ח אין בו חיוב מיתה, עיי"ש.

   וכנראה יש בזה דברים מפורשים בראשונים, עי' בבד"ה להרא"ה בית ד-ב (כד:) בביאור הסוגיא כתובות פ"פ מצאתי דבספק תחתיו אסורה אף שיש חזקת היתר משום שהחמירו רבנן שלא לסמוך על החזקה כיון דאיתרעא, והוא כד' האחרונים.

   מיהו בתוס' שם נתקשו למה לא תועיל חזקת היתר משמע דל"ל יסוד הבד"ה ואף מדרבנן אזלינן בתרה [ועפנ"י הנ"ל וכבר הוכיח כן מהריט"א בספרו קהלות יעקב תוספת דרבנן-ריז], וכ"מ בתוס' כתובות כג. דדוקא במקום תו"ת לא אזלינן בתר חזקה.

   ונמצא לנו ג' שיטות בראשונים בדין זה, דעת התוס' משמע דמהני חזקה דאיתרע גם מדרבנן, דעת הרא"ה שהחמירו מדרבנן, ודעת הרשב"א ורבינו יונה תתבאר כאן דלהרבה אחרונים ל"מ כלל אפי' מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונתיה"מ הוכיח ג"כ מד' הר"ן קידושין דבספק דנתן הוא ואמרה היא לא אזלינן בתר חזקה ובברי"א דחה דהתם משום ספיד"ד הוא. [↑](#footnote-ref-6)
6. מיהו לאו ראיה כ"כ היא דהתם עדיפא מיניה דהא יש נידון בשורש הספק וא"א לחזקה להכריע הנידון המוקדם, ואדרבה כל שאין נידון בשורש הספק בפשוטו אין חסרון וודאי נגע כמבואר גבי מקוה שנמדד [עכ"פ באופן שהספק שקול ואין הכרעה של רוב על המעשה], וכשנ"ת במקו"א בארוכה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושו"ר שכ"כ בבינ"א שער רוב וחזקה-כ לשיטת רש"י דל"מ חזקה בכה"ג, עיי"ש שדעת רש"י כרבינו יונה דל"מ חזקה דאיתרעא, וסייע לזה מרש"י פסחים ט: ליישב קו' התוס' נוקי הבית בחזקת היתר דלרש"י בתערובת ל"ש חזקת היתר דהוי חזקה דאיתרעא.

   וכתב דלפי"ז לרש"י שני שבילין ונזרק טומאה בין שניהם טהור לא מטעם חזקה רק משום ס"ט ברה"ר.

   ואף שכתבו התוס' נדה ב. ובכ"ד דלא אזלינן בתר ס"ט ברה"י היכא דא"י להיות והוכיחו כן מגמ' נזיר נז., ונקטו כן גם לענין רה"ר, מ"מ נתבאר במקו"א שי"ל דה"מ בס"ט ברה"י אבל בס"ט ברה"ר לאו דין וודאי הוא ואף דא"י להיות מהני דין ס"ט, והבאנו לזה סמך, ובאמת גם ברה"י לא ברירא האי כללא לכל הראשונים כש"כ במקו"א מהאחרונים בשיטת הר"מ דל"ל האי כללא ומפרש הגמ' נזיר נז. באופ"א.

   עיי"ש עוד שסייע לזה מד' רש"י נדה יד. ניחוש שמא דם מאכולת הוא והוי ספק, ולא ניח"ל לפרש דמוקמינן לה בחזקת טהרה, אבל לא הבנתי איזה ריעותא יש בדם שיש בו צד מאכולת ומ"ש מספק קרוב לו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיין קוה"ס-ז האריך בדעת המל"מ דתו"ת לא חשיב ספק כלל, וע"ע ברמב"ן ב"ב לא: דמשמע דלא חשיב דרד"מ, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש מה שנתקשה קצת בדעת הרמ"א דלכאו' חילק בין שני הפסקים. [↑](#footnote-ref-10)
10. וראיתי מביאים בשם האש"ל תניינא-יג הביאור באופ"א קצת, דאף בוודאי נגע יש חזקה מתורת הנהגת ספק, וכש"כ אחרונים להוכיח מאלמנת עיסה.

    אלא דמ"מ לענין סמוך מיעוטא לחזקה ל"מ חזקה אלא בחזקה המכרעת את הספק עצמו, לכך שפיר כתבו הראשונים דל"מ כמו בוודאי נגע שאין בה חזקה המכרעת את הספק. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובאמת בחזו"א הוכיח דחזקה דאיתרעא מהני מהא דמהני חזקת הטובל, ובפשוטו צ"ל לד' שער"י דכל שלא נשתנה הגוף לא חשיב ריעותא בכה"ג, ובאמת הסברא בזה אינה ברורה כה"צ, ומ"מ לפמש"כ הפמ"ג דאף בתו"ת חשיב ריעותא צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)