כיבוד לא רמה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור לא'**

**הדינים הנידונים:**

* להעביר בנו ממלמד למלמד כשגורם גם לאחרים שלא יהיה להם מלמד.
* חיוב המלמד שלא להתרשל ולא לעזוב התלמידים.
* סילוק מלמד: כשפשע, כשמצאו מלמד טוב ממנו.
* איזה מלמד עדיף דגריס או דדייק.
* איסור לרווק ללמד.
* האיסור לאשה ללמד תינוקות.

*יורה דעה*

*סי' רמה, טז-כא*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף טז] מוליכים הקטן ממלמד למלמד אחר שהוא מהיר ממנו, בין במקרא בין בדקדוק. במה דברים אמורים, כשהיו שניהם בעיר אחת ואין נהר מפסיק ביניהם, אבל מעיר לעיר או מצד הנהר לצדו באותה העיר, אין מוליכים אותו, אלא אם כן היה גשר בנין בריא שאינו ראוי ליפול מהרה.

## להעביר בנו ממלמד למלמד, כשגורם לאחרים שגם הם יצטרכו להעביר למלמד אחר

איתא בגמרא ב"ב (כא.), אמר רבא מתקנת יהושע בן גמלא ואילך לא ממטינן ינוקא ממתא למתא, אבל מבי כנישתא לבי כנישתא ממטינן, ואי מפסק נהרא לא ממטינן, ואי איכא תיתורא ממטינן, ואי איכא גמלא לא ממטינן.

ונחלקו הראשונים בביאור הגמרא, הרא"ש (פ"ב סי' ז) ביאר הסוגיא לשיטתו, דאין צריכים להעמיד מלמד עד שיש כ"ה ילדים, ואם יש יותר צריכים להעמיד מלמד. והנה אם היו כ"ה ילדים, ויש שני מלמדים במקום אחר שכל אחד יש לו כ"ה, ואם יחלקו הילדים לא יהיה לכל אחד ארבעים, וא"כ לא יצטרכו לשלם לעוד אחד, וע"ז באה הגמרא לומר דמעבירים מבי כנישתא לבי כנישתא, אבל לא ממתא למתא. ובעצם גם לשיטת הרמב"ם היה אפשר לפרש בדרך זו, דנפק"מ במקום שלא יהיו כ"ה, דבעינן מלמד, ואם יש מעט ילדים יש נפק"מ אם צריך להעמיד מלמד או יכולים לשלחם למקום השני.

אבל הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ב ה"ו) ביאר בדרך אחרת, וכך כתב השו"ע, דמיירי במקום שיש מלמד אחר מהיר בין במקרא ובין בדקדוק, והיינו עפ"י הגמרא (ב"ב שם) שדנו מה עדיף אם זה שמלמד הרבה או זה שמדקדק, וקיי"ל כרב דימי שהמדקדק חשוב יותר, ולא כרבה דסבר דמותבינן להאי דגריס דשבשתיה ממילא נפקא, ואין הלכה כרבה, אלא כדאמר רב דימי שבשתא כיון דעל על. ובזה ביאר הרמב"ם הסוגיא, במי שרוצה להוליך בנו למלמד אחר מחמת שהוא עדיף במקרא ובדקדוק, אם יכול, אף שעי"ז גורם שהאחרים יצטרכו לשלם למלמד יותר. ויש לדון אם כוונתו שהוא מהיר בשניהם, או דאם עדיף באחד מהם סגי [דאף רב דימי מודה שמהיר יותר עדיף, רק שחשש לשיבוש, לכך ס"ל דעדיף מי שמדקדק].

[סעיף יז] מלמד תינוקות שמניח התינוקות ויוצא או שעושה מלאכה אחרת עמהם או שמתרשל בתלמודו, הרי זה בכלל ארור עושה מלאכת ה' רמיה. לפיכך אין להושיב מלמד אלא בעל יראה מהיר לקרוא ולדקדק. **הגה: ואין למלמד לנעור בלילה יותר מדאי שלא יהיה עצל ביום ללמד, וכן לא יתענה או לעצור במאכל ומשתה או לאכול ולשתות יותר מדאי, כי כל אלו הדברים גורמים שלא יוכל ללמד היטב. וכל המשנה ידו על התחתונה ומסלקין ליה. ושאר דיני מלמד עיין בחושן המשפט סימן של"ד ושל"ה.**

## מלמד שמניח התינוקות ויוצא

הגר"א הביא מקור לדין זה, מהא דאיתא בב"ב (ח:), דרב אשכחיה לרב שמואל בר שילת דהוה קאי בגינתא א"ל שבקתיה להימנותך, אמר ליה הא תליסר שנין דלא חזיא לי והשתא נמי דעתאי עלויהו. ומבואר שאסור לו להניח התינוקות ולצאת. וכתב השו"ע שאם עזב המלמד מעבירים אותו, ומשמע לכאורה דאפילו בפעם אחת. ועוד כתב השו"ע שאסור לו לעסוק במלאכה אחרת, ומשמע שהוא איסור גמור. ובערוה"ש (סעי' טז) כתב שאם קיבל משכורתו על הלימוד הוא גזל בידו, כי צריך להוציאו.

## מלמד שמתרשל בלימודו

ומש"כ השו"ע ומתרשל בלימודו, מקור דין זה מהא דאיתא בגמרא ב"ב (כא ע"א-ע"ב) שבשתא כיון דעל על, והביאו על זה המעשה ביואב שהרג רק את הזכרים של אדום, ושאלו דוד למה עשה כן, ואמר לו שאקריה רבו תמחה את זָכָר עמלק, והבין יואב דה"ה באדום, ורצה דוד להרוג את רבו דכתיב ארור עושה מלאכת ה' רמיה.

## כשמלמד היטב ולא בודק שתלמידיו אינם משתבשים

ועי' בגר"א שציין לדברי התוספות (שם סוף ע"א), שהביאו בשם ר"ח לפרש, שבאמת רבו למדו זכר כדין, אלא שלא בדק היטב לראות שהתלמידים יודעים כיצד לימדם, ולכך חשיב 'רמיה', דאילו היה הרב בעצמו טועה בדבר לא היה נחשב רמיה. ונמצא חידוש גדול לפי פירושו של רבינו חננאל, דהא מבואר שבאמת לימדו כדין, רק מפני שלא בדק היטב את תלמידיו אם יודעים מה שלימדם, לכך נחשב רמיה עד שרצה דוד להורגו. ובזה ביאר הגר"א מהו מתרשל בתלמודו, היינו שאינו בודק היטב התלמידים שיודעים מה שלימדם.

## סילוק מלמד שפשע בתלמידים

ובשו"ע חשן משפט (סי' שו ס"ח) כתב ומלמד תינוקות שפשע בתינוקות ולא למד, מסלקין אותו בלא התראה, והרמ"א הגיה על זה שאפילו לא לימד רק יום או יומיים, ופירש הסמ"ע דכוונתו דאפילו לא לימד מעת לעת, מסלקין אותו בלא התראה. אכן הרמ"א שם הביא די"א דכל מה שמסלקים אותו בלא התראה היינו דוקא אם הוחזק, דאז מסלקין אותו אף בלא התרו בו, אבל אם לא הוחזק, אין מסלקים אותו עד שיתרו בו, רק שאי"צ להתרות בו ג"פ וסגי בהתראה אחת.

[סעי' יח] אם יש כאן מלמד שמלמד לתינוקות, ובא אחר טוב ממנו, מסלקין הראשון מפני השני.

## אם מוצאים מלמד טוב יותר

ובגמרא (ב"ב כא.) הוא מחלוקת אם מסלקין את הראשון, ודעת רבא דלא מסלקינן ליה דלמא אתי לאיתרשולי. ומצינו כמה דרכים בראשונים בפירוש דברי רבא, דרש"י פירש שחשש רבא שמא יתרשל השני, מחמת שיתפאר בליבו שאין כמותו, ולא יחשוש שיסלקוהו, ויתרשל במלאכתו. ועי' בשיטמ"ק (שם) שהביא עוד פירושים בזה, דהר"י מיגש פירש דחשש רבא שמא המלמד הראשון יתרשל מהלימוד של עצמו מאחר שסילקוהו, ועוד פירוש כתב בשם שיטה לא נודע, שחשש רבא שכל מלמד תינוקות תרפה ידו שחושב היום או מחר יסלקוהו כשיבא טוב ממנו.

מיהו דעת רב דימי שאין לחשוש לכל זה דקנאת סופרים תרבה חכמה, ואדרבה ירבה בלימודו יותר, וכל הפוסקים פסקו כרב דימי. מיהו למעשה אין נוהגים לסלק את המלמד כשמוצא טוב ממנו, וצריך לדעת שכן הוא דינא דגמרא.

[סעי' יט] אם יש כאן שני מלמדים, האחד קורא הרבה ואינו מדקדק עמהם להבינם על נכון, ואחד אינו קורא כל כך אלא שמדקדק עמהם להבינם, לוקחין אותו שמדקדק יותר.

## להעדיף המדקדק, דשבשתא כיון דעל על

גם זה מחלוקת רבא ורב דימי בב"ב (שם), דדעת רבא דעדיף מי שגורס טפי דשבשתא ממילא נפקא, אבל אנן קיי"ל כרב דימי דהמדקדק יותר עדיף, ממי שגורס יותר, וטעמו משום דשבשתא כיון דעל על. ויש להבין דמצינו בפסחים (קיב.) שלא ילמד בנו מספר שאינו מוגה, ופירש רבא משום דשבשתא כיון דעל על, וקשה דהא בב"ב רבא פליג ע"ז. וכתבו התוספות (בפסחים שם) ליישב, דס"ל לרבא שאם לומד בפני רבו ואין רבו מדייק, אין חשש כל כך, דכשיגדל יבין מעצמו, אבל אם לומד בספר שאינו מוגה, סומך הוא על הספר ואינו יוצא מידי טעותו, לכך חמיר יותר.

[סעי' כ] מי שאין לו אשה לא ילמד תינוקות, מפני שאמותיהם מביאות בניהם. ואין המלמד צריך שתהיה אשתו שרויה עמו בבית הספר, אלא היא בביתה והוא מלמד במקומו.

## רווק אסור ללמד את הבנים

והנה לשון השו"ע כאן הוא לשון הרמב"ם בהלכות ת"ת (פ"ב ה"ד), וקיצר הרמב"ם בלשונו, אולם בהל' איסורי ביאה (פכ"ב הי"ג) הביא הרמב"ם דין זה והוסיף טעם לזה, מפני שאמות הבנים באות לבית הספר לבניהם ונמצא מתגרה בנשים. וכן העתיק השו"ע לשון הרמב"ם באבן העזר (סי' כב ס"כ).

ועי' בט"ז באבן העזר (שם ס"ק יא) שכתב לדייק לשון הרמב"ם והשו"ע שהוא מחשש שיתגרה בנשים, שאיסור זה הוא אף באופן שאין חשש יחוד, ולכך כתב הרמב"ם שמביאים האמהות בניהם לבית הספר, שהוא מקום שיש מלמדים הרבה ואין חשש יחוד, והאיסור הוא משום שמתגרה בנשים [ועי' גם באגרות משה יו"ד ח"ג סי' עג].

## נשוי שאין אשתו עמו

אלא שנחלקו במשנה בזה, דדעת ת"ק שרק רווק אסור, אבל אם אין אשתו עמו אין חשש שיתגרה מן הנשים, אבל לדעת רבי אלעזר אף מי שאין אשתו שרויה אצלו, אסור ללמד מחשש שיתגרה באמהות שמביאות בניהם.

והרמב"ם והשו"ע פסקו כדעת רבי אלעזר שכל שאין אשתו שרויה אצלו אסור, אבל המגיד משנה (הל' איסורי ביאה שם) פסק כת"ק שכל שהוא נשוי שרי, אלא שביאר שת"ק שאמר רווק, הוא לאו דוקא אלא כל שאין לו אשה אסור, אבל מי שהוא נשוי אף שאין אשתו שרויה אצלו לא חששו שיתגרה בנשים ושרי לו ללמד. ועי' בבית שמואל (אבן העזר שם ס"ק יט) שהביא מהב"ח שתמה איך מצינו שנוהגים לילך ללמד בקהילות אחרות שלא בעירו, והא פסקו הרמב"ם והשו"ע דבעינן דתהא אשתו שרויה עמו, וכתב הב"ש שנראה שהמנהג להקל ללמד אף בעיר אחרת, משום דסמכינן על דעת הרב המגיד דקיי"ל כת"ק.

ולשיטת השו"ע דבעינן שתהא אשתו שרויה אצלו, מבואר בשו"ע שאין צריכה להיות עמו ממש במקומו, דאין אשתו באה לבית הספר, אלא העיקר הוא שתהא אשתו עמו בעיר, ומזומנת לו.

*[ובספר דבר הייחוד הובא לעניין רווק אם יכול ללמד בתלמוד תורה, דהנה מצד איסור ייחוד אין חשש בתוך התלמוד תורה, כמו שדייק הט"ז שכיון שהוא מלמד בבית הספר שיש שם הרבה מלמדים אין חשש שיבואו לאיסור ייחוד, ומצד מתגרה אין כ"כ חשש, דאין הרגילות כל כך שמביאות האמהות בניהם לתלמוד תורה, ורק כשהוא באופן קבוע חששו לגירוי. וכן כתב השבט הלוי ח"ה סי' רו, ושם כתב שיש ללמד זכות על אלו שמקילים במי שכבר היה נשוי אף שהוא עכשיו אלמן]*.

[סעיף כא] לא תלמד אשה תינוקות, מפני אביהם שמביאים בניהם.

## האיסור לאשה ללמד תינוקות

והנה גם בדין זה שאשה לא תלמד תינוקות, קיצר השו"ע כאן, ומבואר ברמב"ם בהל' איסורי ביאה (שם) וכן בשו"ע באבן העזר (שם) הטעם שלא תלמד קטנים, מפני שאבותיהם באים בגלל בניהם, ונמצאו מתייחדים עמה. ודייק הט"ז (באבהע"ז שם) דכאן לא כתב השו"ע בבית הספר כמו שכתב גבי איש המלמד, משום שכאן החשש הוא משום יחוד, וזה לא שייך כשהיא מלמדת בבית הספר, אלא דוקא כשהיא בביתה. ועי' ב"ש (שם ס"ק כא) שדייק שבאשה לא שייך גירוי, וכן משמע בט"ז (אבהע"ז שם), ובאגר"מ (שם) ביאר הטעם שאין חשש משום גירוי, מפני שהאשה אין דרכה להתגרות, וזה אין חוששים שהאבות יתגרו בה, כיון שנמצאים שם רק זמן קצר. ולפי"ז כל החשש הוא רק משום שמא יבואו ליחוד, וכתב עפי"ז הלכה למעשה, שאם האשה מלמדת בבית הספר ליכא חשש זה, ושרי.

ויש להבין כל האי חשש משום יחוד, דהא אשה שבעלה בעיר אין בה איסור יחוד, וא"כ אמאי אסור לאשה ללמד לקטנים אפילו כשהיא נשואה ובעלה בעיר, ודייק הט"ז (כאן סק"ז) דבאשה לא מהני אפילו בעלה בעיר, דכאן לא כתב השו"ע ההיתר שכתב לעיל גבי איש דמהני שאשתו בביתו, וצ"ב טעם האיסור למה לא מהני הא דבעלה בעיר. ועי' בב"ש שם (ס"ק כב) שכתב לבאר, דכיון שהאיש רגיל ליסע למקום אחר, לכך חששו שיבואו לידי יחוד, אבל באשתו לא חששו שתלך דאין דרכה ליסע למקום אחר.

## יישוב מנהג העולם שלא חששו לזה

והנה צריך ליישב מנהג העולם ששולחים בניהם למטפלת וכדומה, שהיא בביתה, ואיך שרי. ובאמת לכאורה לא מצאנו היתר לזה, זולת באופן שנזהר שלא ליכנס לבית, שאז לא בא למקום ששייך שם ייחוד, וי"ל שבזה אין איסור.

*[בספר דבר הייחוד, הובא היתר אחר, דהנה כל האיסור הוא רק מחמת שהוא בקביעות, דבלא זה הרי אין חשש שמא יבוא לייחוד, דהרי לא מיירי באופן שיש שם ייחוד, אלא הוא חשש שיבואו לייחוד, וכיון שכל האיסור הוא רק כשהוא בדרך קבע, א"כ באופן שתדיר בעלה בעיר א"כ אין איסור משום ייחוד, וא"כ אף אם פעם אחת לא יהיה בעלה בעיר שרי, דהא אין זה אלא עראי].*