הנשרפין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

**בסיעתא דשמיא**

**סוגיא דמצמצם**

**או באיבה לרבות את המצמצם: בעיקר חיוב מצמצם:** לכאורה מבואר בסוגיא דבלא פסוק לחייב היה מצמצם פטור ויל"ע הטעם. ועי' ברש"י דף ע"ז. שכ' דהוה גרמא. ולכאו' כיון שאינו "מעשה" רציחה, דאינו כחרב או זורק חץ שהמעשה שלו ממית ואף דלא חשיב כמקרב האש אצל הדבר או הדבר אצל האש וממה דכבש עליו במים חשיב מצמצם ולא מעשה, חזינן חידוש דהרי רצה לעלות והיה מקום לומר דכשמונע ממנו לעלות חשיב כמכניסו למים וחזינן לאו הכי ואינו חשיב מעשה. [וע"ע במאירי דמנע ממנו אויר ע"י שסתם חטמו הוה מצמצם ולכאו' אין כוונתו דסתם חוטמו אלא דמנע ממנו אויר בחטמו] ויל"ע באיזה אופן חשיב מצמצם ובאיזה הוה גרמא ויל"ע בזה בהמשך הסוגיא.

ויל"ע, אחר שילפינן מצמצם לחיוב מה גדר החיוב אם גדר החיוב דמצמצם הוה כמעשה רציחה [והיינו דאע"ג דבכל התורה הוה גרמא התחדש ברציחה דמצמצם הוה מעשה], או דאע"ג דהוה גרמא מ"מ חייב [וגדר זה קצ"ע דמ"ש בין מצמצם לשאר גרמי דפטור] ועי' לשו' הרמב"ם פ"ג מרוצח הל' ט' "הרי זה כאילו חנקו בידו" ומשמע דהוה מעשה רציחה וע"ע בזה במשנת יעבץ חו"מ בסימן האחרון עיי"ש נפק"מ לענין ניזקין למאן דמחייב אם חייב בד' דברים עיי"ש.

[והנה, בראשו' בהמשך הסוגיא מבואר דמצמצם הוה גרמי, ולכאו' ממה דבעי' קרא לחיוב מצמצם מוכח דגרמי ברציחה פטור עי' בזה בהמשך בעז"ה בד' הר"ן. וע"ע ברבינו דוד דנ' בסו"ד דבריבוי מצמצם התרבה שבכל גרמי חייב ויל"ע בכוונתו].

**מצמצם בשאר דיני התורה:** יל"ע בשאר התורה אם מצמצם חייב ולכאו' אינו מעשה דהוה גרמא [ובסוגיין הא רב אחא בר רב פוטר בניזקין], ויל"ע אם ילפינן מרציחה. ועי' ברמב"ם פט"ז מאיסו"ב הל' י"ב ובשו"ע אהע"ז ה' סעיף י"ג דסירוס במצמצם [כהושיב בשלג עד שנסתרס] פטור[[1]](#footnote-1) ועיי"ש בביאור הגר"א ביאר דמדמצרכינן קרא לחייב ברציחה והיינו דמסוגיין חזינן דבכה"ת אין למצמצם תורת מעשה[[2]](#footnote-2). וע"ע בביאור הלכה סי' רנ"ז סעיף ד' מהבית מאיר והגר"א דאסור לשמור חום הקדירה אם התבשיל מתבשל עי"ז ולכאו' הוה מצמצם וצ"ע.[[3]](#footnote-3)

**דוחף ויכול לעלות משם פטור:** עי' ברש"י שכ' שמת כיון דשעה גרמה לו ויל"ע אם הפטור הוא אונס [דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שימות בכזו מכה] או דאמרי' דלא מת מהמכה [ונפק"מ לכאו' לקלב"מ]. ועי' ברש"י שכ' "כיון דלא עביד שיעור מיתה" ולכאו' משמע דל"ח רוצח וכעי"ז ברמ"ה "דלאו גירי דידיה". וע"ע בב"ק כ"ז. דאמרי' דכשיכול להציל עצמו ל"ח רוצח ויל"ע אם נוגע לכאן עיי"ש.

**דוחף וכבש:** יל"ע בדחף וכבש [היינו שהיה יכול לעלות] אי חשיב מצמצם או דכיון דדחף הוה רוצח [והמצמצם חשיב כהמשך המעשה דהדחיפה] ולכאו' כיון דיכול לעלות ל"ח הדחיפה כרציחה ויל"ע.

**ההוא גברא דצמצמא לחיותא דחבריה:** מבואר דנח' אם מצמצם חייב בניזקין ועי' בראשו' [רז"ה, ר"ן רבינו דוד] שכ' דלדידן דגרמי חייב ה"ה מצמצם וסוגיין כמאן דלא דאין דד"ג. ועי' בר"ן שנ' דמאן דלא דאין דד"ג יליף מכאן עיי"ש. וע"ע במשנת יעבץ הנ"ל שהק' דמ"מ הא איכא נפק"מ בין מצמצם לדד"ג כגו' בנלא נתכוון לנזיק להרמב"ם או בגרמי דבהמתו דכ' הש"ך דפטור עיי"ש שתלה זה בחקירה הנ"ל בגדר מצמצם.

**רבינא מחייב, ק"ו וכו':** עי' בערול"נ שהביא ד' התוס' ב"ק ב. שכ' דנח' המכילתא ומתני' אם בממון יש חסרון דאין עונשין מן הדין, דבמכילתא מבו' דלא עונשין [עיי"ש לגבי בור אם על הפתיחה הוא חייב על הכריה לא כ"ש] ובמתני' דלא ראי זה כראי זה מוכח דעונשין[[4]](#footnote-4). ולכאו' רבינא ס"ל דעונשין וכשיטת הבבלי. וע"ע בשו"ע סי' שפ"ג סעיף ה' שכ' לגבי ניזקין דהכובש בהמת חבירו חייב, ועי' בביאור הגר"א שם שכ' דפסק כרבינא ויל"ע הא הראשו' כ' דלדידן שדנים דד"ג לא צריך הק"ו ורבינא הא מחייב מק"ו ויל"ע.

**ומה רוצח שלא עשה בו שוגג כמזיד וכו':** יל"ע, למה צריכים ק"ו משוגג ואונס הא פשוט שדיני נפשות חמירי מממון [עי' לעיל ג: ק"ו לדיני ממונות מדיני נפשות]. ולכאו' כאן הק"ו הוא דחשיב מעשה ויל"ע. והנה, עי' בתוס' ב"ב ב. שכ' דאף למאן שמחייב בדד"ג מ"מ אינו חייב בשוגג וכ"כ ברמב"ן קו' דד"ג לענין אונס[[5]](#footnote-5) ועי' במחנה אפרים נזקי ממון ו' שהק' דא"כ מה הק"ו הא אף בניזקין לא חייב באונס ועי' באמרי בינה הלואה סי' ל' שהק' הא הק"ו אינו מדד"ג אלא מעיקר חיוב ניזקין. ובד' המחנ"א י"ל אולי דס"ל דאף אם חייב מצמצם ברציחה אינו כמעשה אלא כגרמי וא"כ אף בניזקין יפטר בשוגג ואונס כגרמי וא"כ אין מעלה ברציחה על ניזקין לענין גרמי ויל"ע.

**תוס' ד"ה רוצח: כי ההיא דפרק המניח וכו':** שם הוא לענין גלות ומבו' דפי' התוס' דברוצח לא עשה בו אונס כרצון היינו גלות. **ויש עניני אונס דאפילו ניזקין פטור וכו' ש"מ דבאונס כעין גניבה ואבידה מיפטר:** יל"ע באיזה ציור אונס בניזקין חייב וצ"ע. **וי"ל דרוח שאינה מצויה הוה כעין אבידה וכו':** יסוד החילוק בין כעין גניבה לכעין אבידה מבו' בגמ' ב"מ צ"ד: עיי"ש דבגניבה קרי ליה אונס ובאבידה קרי ליה פשיעה. ובעיקר החילוק יל"ע הא בקרא נתרבה דאונס חייב ומנ"ל לחלק ביניהם [ואולי הוא מסברא דבכעין גניבה לא מתחייב דהא אנוס, ויש להעיר דהנה האחרו' חקרו בחיוב אדם אם הוא מדין שמירה או חיוב על העשיה ולכאו' ממה שש"ש חייב אף בגניבה מבואר דשייך חיוב שמירה אף מגניבה ויל"ע א"כ למה במזיק פטור וי"ל[[6]](#footnote-6)]. וד' הרמב"ן בב"מ פ"ב: דאדם המזיק חייב אף באונס. עיי"ש שכ' על הוכחת התוס' מנתקל וישן דהגדר דהשני גרם ההיזק [והנה מהתוס' שהוכיחו מבו' דפליגי על סברא זו ויל"ע ביסוד המחלו'].

**תוס' ד"ה בניזקין לא חייב לן מצמצם: משמע דמחייבי טפי ברוצח מבניזקין:** יל"ע הסברא בזה, ועוד הא מ"מ פטרינן שוגג ואונס ברציחה. וכנ' הכוונה דלענין מעשה, ברציחה צריך פחות תורת מעשה ויל"ע. **וכן משמע בשלהי כיצד:** יל"ע, הא נידון תוס' בסילק תריס לענין ניזקין וא"כ אינו משמע אלא מפורש שפטור ויל"ע. **מדפטרינן לקמן ברוצח תריס כ"ש בניזקין וכו':** יל"ע בעיקר נידון התוס', מצד מה ס"ל לחייב מסלק תריס, או פורץ גדר, [ולכאו' יש לחייב מדד"ג, אכן יל"ד אם זה נידון התוס' דא"כ בממון יתחייב מדד"ג ואינו נוגע למש"כ בתחילה דאם ברוצח פטור ה"ה בניזקין.] ואולי י"ל דס"ל לחייב דס"ל דסילוק התריס הוה כמקרב הדבר אצל האש או כמצמצם אצל האש וע"ז חידשו דפטור כיון דאינו עושה בגוף המזיק או הניזוק ל"ח עשיה דידיה ויל"ע. [וד' הרמ"ה בריש ב"ב הובא בטוש"ע סי' שצ"ו [סעי' ד'] דפורץ גדר חייב על הבהמה ועיי"ש בביאור הגר"א שנ' דהוא מדין גרמי [עיי"ש בסו"ד שכ' דהוה כמזיק בידים ויל"ע כוונתו] וע"ע בקהילות יעקב ב"ב סי' ג' מש"כ בד' הרמ"ה. [עיי"ש שכ' לבאר דעתו דכל היכא דמחויב בגדר ולא גדר, כל מה שנעשה חשיב עשיה דידיה וע"ע ברמ"ה ב"ב ב: דבשכן שלא גדר ועי"ז באו גנבים חייב].

**כפתו ומת ברעב, סוף חמה לבא: בטעם הפטור:** ברש"י ביאר "כיון דלא היה ההורג מזומן להריגה, וגרמא הוא" וכן בסוף חמה לבא ויל"ע בגדר החסרון דאין ההורג מזומן להריגה [ועי' להלן] ויל"ע. ובתוס' כ' "דלא רבי רחמנא מצמצם, אלא במקום שמתחיל בו ההיזק". וק' נראה בד' דהוה מצמצם, אלא דמ"מ לא נתרבה לחיוב ויל"ע הגדר.[[7]](#footnote-7) וע"ע ברמ"ה שכ' "שלא חייב הכתוב כובש ומצמצם אלא היכא שמונח עליו הדבר הממיתו" ונ' שהוא גדר שלישי דכל היכא שמונע הצלה חייב ובסוף חמה לבא כיון שלא התחיל עדיין ההיזק ל"ח מונע הצלה ויל"ע דאולי זה כוונת התוס'.

**[הערה בעיקר גדר חיוב מצמצם אם הוה מעשה רציחה:** הנה, מבו' דמצמצם הוה גרמא או גרמי ומ"מ התרבה לחיוב, ויל"ע אם הגדר דאע"פ שחסר במעשה רציחה, מ"מ חייב כיון דע"י מעשיו נגרם רציחה[[8]](#footnote-8), או דהגדר דמעשה הצמצום, כיון שפועל מיתה חשיב מעשה רציחה[[9]](#footnote-9). והנה, אמרי' דבסוף חמה לבא פטור מצמצם וביאר רש"י "דאין ההורג מזומן להריגה" "וגרמא הוא" וק' נראה מדבריו דבכה"ג ל"ח כלל מצמצם אלא גרמא, ויל"ע מה החסרון דאין ההורג מזומן להריגה דמ"מ צמצמו למיתה, ואולי לפי"מ שכ' דמ"מ בעינן מעשה רציחה י"ל דהיכא שאין ההורג מזומן ל"ח מעשה רציחה[[10]](#footnote-10), ובתוס' ביארו החסרון דסוף חמה לבא "דלא רבי רחמנא מצמצם, אלא במקום שמתחיל בו ההיזק" ונראה מדבריהם דאף בסוף חמה הוה מצמצם אלא יש תנאי במצמצם שיתחיל ההיזק עכשיו וגם בזה יל"ע מהו הגדר דתנאי זה, ונ' ג"כ דאם לא מתחיל ההיזק עכשיו הוא חסרון במעשה הרציחה. ועי' ברמ"ה שביאר החסרון דסוף חמה לבא "שלא חייב הכתוב כובש ומצמצם אלא היכא שמונח עליו הדבר הממיתו" וביאר "דאשעת כפיתה לא תחייביה, אמאי קא מחייבת ליה אשעת ביאת חמה, ההיא שעתא לא עבד ולא מידי" ולכאו' לד' בכל מצמצם חייב על שעת כפיתה ומבו' דחייב על המעשה [וחשיב מעשה רציחה כיון שהמזיק כבר נמצא] דמ"מ בשעת מיתה לא עביד מידי ואולי י"ל דהוה ככוחו דחייב על שעת מיתה ויל"ע. ועי' לשו' הרמב"ם פ"ח מרוצח ד"הוה כאילו חנקו בידו" ונ' מד' דבמצמצם הוה מעשה רציחה ויל"ע. והנה במאירי ע"ו: כ' דיש כבש, ויש מצמצם, וכבש היינו שמונע ממנו בידיו לעלות, ומצמצם היינו ששם דבר המונע ממנו לעלות, וכעי"ז ברמב"ם פ"ח מרוצח הל' ט' שבנה עליו מקום עד שמנע ממנו הרוח, ויל"ע בגוונא דמצמצם מה המעשה רציחה הא הדבר הוא המונע ולא הגברא וכעין סוף חמה לבא. ואולי חשיב מניעה משעה ראשונה ששם ויל"ע.]

**כפתו ומת ברעב:** יל"ע מעשה הרציחה ברעב הא מ"מ אין דבר הרוצח אלא דמת מאליו [וצ"ע לומר דהוה כחנקו בידים] ומבו' דבלא החסרון דהורג מזומן היה חייב ויל"ע. ובתוס' כ' דלא דמי לחמה כיון שכבר נמצא הדבר שראוי למות בו וע"ע בר"ן דהוה "כעין סוף חמה לבא" [ויל"ע אם הואה גדר אחר מסוף חמה לבא ויל"ע] [עיי"ש שהק' דאם רעב וסוף חמה הוא אותו חסרון למה צריך ב' מימרות עיי"ש].

**תוס' ד"ה סוף חמה לבא: דלענין מיתה נמי מחייבין באשו משום חיציו:** והיינו דחידשו התוס' דלמ"ד אשו משום חיציו, [דהיינו דהוה אדם] ה"ה לענין מיתה, והביאו ראיה על זה, ומבו' דהיה מקום לומר דדיו חיציו לא התחדש במיתה. [והיינו דבאש יש חסרון דכח אחר מעורב בו ולמ"ד חיציו התחדש לדונו במעשה האדם והו"א לומר דלענין מיתה לא] ועי' בר"ן בע"ב דפליג וס"ל דאין חיוב חיציו ברציחה עיי"ש "לפיכך אני אומר דאין לדמות חיוב נזקי ממון לרוצח לענין חיוב מיתה וכו' בעינן שיעשה מעשה פועל ממש ובריא היזקיה קודם שיתחייב מיתה" ויל"ע בכוונתו. וע"ע בהגר"ח הל' שכנים ויתבאר בעז"ה בהמשך. **ואין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש:** יל"ע למה אין חילוק הא במקרב האש הוה כמביא האש ובמקרב הדבר כיצד יחשב האש כחיציו ויל"ע. [ומכל מקום יש לדון בגדר החיוב בקירב הדבר דאחראי על האש [והאש היא המזיק שאחראי עליו], או שבאמת אינו אחראי על האש אלא שהמעשה של מקרב הדבר אצל האש הוא מעשה מזיק ועליו הוא מתחייב ויל"ע.].

**נתכוון להרוג את הבהמה והרג את האדם ונתכוון להרוג את זה והרג את זה**

**נתכוין להרוג את הבהמה והרג את האדם:** לכאורה, עיקר הפטור מה שלא נתכוון לאדם [ואין משמעות לנתכוון לבהמה] אכן עי' במכות ט: דפטור מגלות כיון דהוה מתכוון ויל"ע הגדר [דמחודש לומר דאם נתכוון לשבור כלים הוה מתכוון].

**[לעכו"ם והרג ישראל:** באחרו' דנו איזה איסור עובר בהריגת עכו"ם ויל"ד אם עובר בלא תרצח א"כ אינו שוגג בלא תרצח. וי"ל דמ"מ שוגג בחיוב מיתת בי"ד.]

**נתכוון להרוג את הבהמה וכו':** ברש"י שכ' דפטור מדין התראת ספק. ועי' ברמ"ה ובמאירי שכ' הטעם שחסר בכוונה של המעשה. ועיי"ש שהקשו לדעת רש"י למ"ד דהתראת ספק שמה התראה הכא אמאי פטור. [ובאחרו' יישבו כד' תוס' לקמן ע"ט. ד"ה פלגא דמה שמחייב הוא דווקא בודאי עושה מעשה איסור אבל הכא אינו בודאי עושה מעשה איסור]. ויל"ע בד' רש"י למה לא פי' כפשו' שחסר בכוונה. והנה, ברש"י פי' דאיירי בהתרו בו שיתכן שיהרוג הישראל ואולי ס"ל לרש"י דבכה"ג אין חסרון דמתכוון ויל"ע. וע"ע ברש"י גבי נתכוון על מתניו ולא היה כדי להמית והלך על ליבו דפי' התראת ספק ולכאו' לשיטתו. [והנה, לכאו' גדר מעשה זה הוה כאינו מתכוון דשבת [גורר מטה ואינו מתכוון לחריץ] ועי' בר"ן לק' ריש הנחנקין דס"ל דאינו מתכוון בשאר איסורי תורה אסור ["באיסור מיתה לא הותר דבר שאינו מתכוון"] וא"כ דס"ל לרש"י דאע"ג דלא מתכוון מה שידע שיתכן שיפגע באדם אסור. ולכאו' אף הרמ"ה לא פליג בזה אלא דס"ל דמה שנתכוון לבהמה זה הפוטר וא"כ י"ל דרש"י פליג. אכן יל"ע, דבגמ' מכות ט: אמרי' שמתכוון לבהמה והרג אדם פטור מגלות כיון דמתכוון ולד' רש"י ל"ח שוגג ולמה שיתחייב גלות וצ"ע. וע"ע במשנת רבי אהרן כתובות סימן כ"ה ס"ק כ"ג שביאר ד' רש"י דלענין רציחה לא נאמר אינו מתכוון כיון דפטור אינו מתכוון הוא שחסר במעשה [כיון שנעשה בלא מתכוון] אבל ברציחה שהאיסור בתוצאה [הנטילת נפש] ל"ש פטור אינו מתכוון. ויש לדון בדבריו שמ"מ גדר האיסור הוא שהמעשה יעשה נטילת נפש[[11]](#footnote-11).

ובגוף ד' רש"י שפי' דהוה התראת ספק הנה, עי' בתוס' לעיל ע"ז: בתחי' דבריהם שנראה דבכה"ג שהתרו בו שאם יהרוג יתחייב ל"ח התראת ספק ולכאו' רש"י כאן פליג ויל"ע בעיקר המחלוקת. וע"ע בהמשך בנידון זה.

**נתכוון להכותו על מתניו ולא היה בה וכו':** לכאו' הפטור כיון שלא נתכוון להמית [ואע"ג שנתכוון להכותו על מתניו ל"ח כוונה להמית] וכ"כ ה? ועי' ברמ"ה שכ' כיון דלאו איהו הרגו ויל"ע הכוונה הא ודאי שמעשה שלו הרגו וצ"ע. [והנה, לעיל כ' נידון הגרא"ז במכה שלא היתה ראויה להמית והרגה, אם הפטור הוא אונס ויל"ע כאן אם שייך אונס דהא לא היה לו להכות על מתניו, ומ"מ כלפי המיתה כן הוה אונס ויל"ע].

דף ע"ט.

**רבי שמעון אומר אפילו נתכוון להרוג את זה והרג את זה פטור:** בהמשך נלמד מוארב לו, ויל"ע בגדר הפטור אם כשוגג [דגילתה התורה דבעי' שיתכוון לו] או פטור אחר ממיתה בי"ד ועי' באבי עזרי פ"ד מרוצח הל' ה' ובחזון יחזקאל סנהדרין פרק י"ב בשם הגר"ח דהפטור הוא במעשה דל"ח מעשה רציחה עיי"ש באבי עזרי שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ד מחובל ומזיק שנתכוון להרוג את זה והרג את זה חייב בדמי ולדות ול"א קלב"מ וע"כ שאינו גדר שוגג [דיפטר מתנא דבי חזקיה] אלא הפקעה מהמעשה רציחה. עיי"ש שכ' דה"ה לענין בן נח לא יתחייב עיי"ש. והנה בגמ' ב"ק אמרינן הכי לענין שור דמתכוון להרוג נפל והרג ישראל פטור דכמיתת בעלים כך מיתת השור ווצ"ע דלענין נתכוון להרוג את זה והרג את זה פסק הרמב"ם שחייב וצ"ע נימא כמיתת בעלים כך מיתת השור ועיי"ש באבי עזרי שיישב שבשור לא שייך "נתכוון" להרוג את זה, ורק כשוגג כנתכוון לנפלים וע"כ חייב עיי"ש.

**אמר לחד מינייהו מאי, אי נמי כסבור ראובן ונמצא שמעון מאי:** יל"ע מה הדימוי בין הספיקות דהא בחד מינייהו הספק אם בכה"ג הוה מתכוון לאחד ובכסבור ראובן הספק אם הוה כטעות ויל"ע[[12]](#footnote-12).

**זורק אבן לגו וכו':** עי' ברמ"ה ב' אופנים, אם הספק מי נהרג [כותי או ישראל ובזה נידון רוב ופלגא[[13]](#footnote-13)], או שהספק בשעת מעשה מי יהרג ועפ"י הרוב קובע המעשה עיי"ש וע"ע בהמשך בד' רש"י בזה.

**תוס' ד"ה א"נ פלגא: תימה, למ"ד ל"ש התראה פטרינן ליה מטעמא דהתראת ספק:** הנה, הציור דהתראת ספק הוא בבן ט' לראשון או בן ז' לאחרון שיש ספק מי אביו,המכה שניהם ומ"מ אמרי' של"ש להתרות בו בהכאה כיון דכל הכאה יש בה ספק אם הוא אביו. וס"ל לתוס' דלמ"ד דל"ש התראה ה"ה כאן, בזורק אבן לגו ולא ידעינן מי יהרג הוה התראת ספק. ולכאו' דכיון דלא ידעי' בשעת זריקה אם יהרג ישראל או כותי הוה התראת ספק. ועי' בשיטה ישנה [בשיטמ"ק] כתובות ט"ו. שכ' "אין זו התראת ספק שהרי יכולין אנו להתרות בו בברי שאם יזרוק לישראל זה יתחייב, משא"כ הכא דלא ידעינן אבוה מאן שיתחייב בהתראתו" ויל"ע הכוונה ולכאו' הביאור דכאן, לא הוה ספק כיון שהמעשה יתברר [והחסרון רק בידיעה, ושייך להתרות שאם המעשה יהיה רציחה יתחייב] אבל במכה אביו, המעשה מצד עצמו מסופק דלא ידעינן אם הוא אביו[[14]](#footnote-14) [אע"פ שכלפי שמיא גליא מ"מ ההכאה לא הוה מכה אביו] **ואי אליבא דמ"ד שמה התראה הא מחייבין וכו', וי"ל דשאני התם שיודע בבירור שיבא לידי ודאי איסור,אם יכה שניהם אבל הכא אינו יודע שיבא לידי ודאי איסור וכו':** הנה, בסוגיין אמרי' שפטור מכח ספק נפשות להקל ולפי"ז לכאו' באו לבאר מה הפוטר בספק נפשות. [ובאמת אינו פטור מכח התראת ספק דלא חסר בהתראה כיון התראת ספק שמה התראה] ולכאו' ביאור דב' דבמכה אביו יש לפנינו מעשה עבירה כיון שמכה שניהם ובודאי יבא לידי אסור [שמצרפין את שני ההכאות, ויל"ע דא"כ למה הוה התראת ספק וצ"ל דמ"מ חשיב התראת ספק כלפי כל מעשה] אבל כאן, בזורק אבן לגו חסר בכוונת עבירה כיון דלא ידע מי ימות. ועדיין יל"ע למה בעינן לספק נפשות להקל, תיפו"ל שחסר בכוונת עבירה. דלא ידע מי יהרג. ועי' בשיטמ"ק כתובות ט"ו. בשם הר"א מגרמיישא שכ' "משום ספק נפשות להקל נחשב כאילו אינו יודע, דאילו ספק לחומרא נחשב כאילו יודע שיזרוק לישראל" ועי' בשערי יושר א' ד' ביאור הדברים. [עיי"ש שביאר דהנידון דספק נפשות הוא, בשעת המעשה, אם נחשב לרוצח, וע"כ, אם ספק נפשות לחומרא, אסור לו לזרוק מדין ודאי, דהצד שיהרג ישראל אוסר עליו מדין ודאי "כאילו יודע שיזרוק לישראל" והמעשה מוגדר למעשה רציחה, אבל אי לקולא, ל"ח רוצח, דהרי לא מונח במעשה רציחה, עיי"ש בשיטמ"ק "כאילו נחשב לאינו יודע" וע"כ פטור דבשעת עשיה לא עשה מעשה רציחה. [ועיי"ש בשיטמ"ק מהתורא"ש שפי' "הלכך משום ספק נפשות אמרי' דלאו התראה" ונ' דגדר הפטור הוא התראת ספק ויל"ע]

**תיפוק ליה דרובא כותים נינהו, א"נ פלגא ופלגא, ספק נפשות להקל:** עי' ברש"י שפי' "כיון דמצי למימר לכותי קא מכוונא, אית לך למיפטריה משום ספק נפשות להקל" ועי' ברמ"ה שהק' דהא התרו בו [ומה שייך קא מכוונא לכותי] ועוד צ"ע הא לא בעינן לספק נפשות. ויל"ע. [ואולי י"ל בד' רש"י דס"ל כד' הר"א מגרמיישא הנ"ל דרק מכח ספק נפשות אמרי' דחסר בכוונתו ועדיין יל"ע מהו לכותי קא מיכוונא וצ"ע]. ויל"ע דהנה רש"י לכאו' ס"ל דכיון שיודע שיתכן שיהרוג אדם חייב [וע"כ לא ניח"ל לפרש דמתכוון לבהמה חסר בכוונה] וא"כ כאן למה פטור הא יודע שיתכן שירוג ישראל. עוד צ"ע לכו"ע למה במתני' לא נפרש שפטור מכח ספק נפשות להקל [ואולי זה כ' רש"י שם ויל"ע]. והנה, להרמ"ה הספק מי נהרג, ויל"ע דהילפו' עד שיתכוון לו ולפי"ד אינו חסרון בכוונה, [ואולי זה מקור ד' רש"י דהחסרון בכוונה]

דף ע"ט:

**אין גומרין אלא בפניו:** מבו' דכיון דלא ידעי' מי הנידון ל"ח בפניו. והנה, מבו' בהגר"ח הל' גירושין דיש שני דינים במקבלין עדות בפני בע"ד א' מדין טוען [ןכלשו' רש"י בב"ב כ"ח: שיביא עדים אחרים] ב' מדין שור מגזיה"כ שיהיה בפניו. ויל"ע לפי"ז דהחסרון דאין מכירין לכאו' אינו חסרון בבפניו הנאמר בשור ויל"ע. וע"ע לשו' הרמ"ה בסוגיין דנ' דגומרין בפניו הוהא כדי שיצילו וכ"ה בתומים כ"ח סקי"ח בשם תשו' שבות יעקב ואולי שייך לפי"ז גם בשור ועיי"ש בתומים דפליג וצ"ע. [עיי"ש מהכנסת הגדולה דס"ל דה"ה בעדות בעינן שיכירו הנידון והשבות יעקב ס"ל דכלפי עדות ל"ש נידון זה שירחמו עיי"ש]

**זורק אבן לגו וכו':** עי' ברמ"ה ב' אופנים, אם הספק מי נהרג [כותי או ישראל ובזה נידון רוב ופלגא[[15]](#footnote-15)], או שהספק בשעת מעשה מי יהרג ועפ"י הרוב קובע המעשה עיי"ש וע"ע בהמשך בד' רש"י בזה.

**תוס' ד"ה א"נ פלגא: תימה, למ"ד ל"ש התראה פטרינן ליה מטעמא דהתראת ספק:** הנה, הציור דהתראת ספק הוא בבן ט' לראשון או בן ז' לאחרון שיש ספק מי אביו,המכה שניהם ומ"מ אמרי' של"ש להתרות בו בהכאה כיון דכל הכאה יש בה ספק אם הוא אביו. וס"ל לתוס' דלמ"ד דל"ש התראה ה"ה כאן, בזורק אבן לגו ולא ידעינן מי יהרג הוה התראת ספק. ולכאו' דכיון דלא ידעי' בשעת זריקה אם יהרג ישראל או כותי הוה התראת ספק. ועי' בשיטה ישנה [בשיטמ"ק] כתובות ט"ו. שכ' "אין זו התראת ספק שהרי יכולין אנו להתרות בו בברי שאם יזרוק לישראל זה יתחייב, משא"כ הכא דלא ידעינן אבוה מאן שיתחייב בהתראתו" ויל"ע הכוונה ולכאו' הביאור דכאן, לא הוה ספק כיון שהמעשה יתברר [והחסרון רק בידיעה, ושייך להתרות שאם המעשה יהיה רציחה יתחייב] אבל במכה אביו, המעשה מצד עצמו מסופק דלא ידעינן אם הוא אביו[[16]](#footnote-16) [אע"פ שכלפי שמיא גליא מ"מ ההכאה לא הוה מכה אביו] **ואי אליבא דמ"ד שמה התראה הא מחייבין וכו', וי"ל דשאני התם שיודע בבירור שיבא לידי ודאי איסור,אם יכה שניהם אבל הכא אינו יודע שיבא לידי ודאי איסור וכו':** הנה, בסוגיין אמרי' שפטור מכח ספק נפשות להקל ולפי"ז לכאו' באו לבאר מה הפוטר בספק נפשות. [ובאמת אינו פטור מכח התראת ספק דלא חסר בהתראה כיון התראת ספק שמה התראה] ולכאו' ביאור דב' דבמכה אביו יש לפנינו מעשה עבירה כיון שמכה שניהם ובודאי יבא לידי אסור [שמצרפין את שני ההכאות, ויל"ע דא"כ למה הוה התראת ספק וצ"ל דמ"מ חשיב התראת ספק כלפי כל מעשה] אבל כאן, בזורק אבן לגו חסר בכוונת עבירה כיון דלא ידע מי ימות. ועדיין יל"ע למה בעינן לספק נפשות להקל, תיפו"ל שחסר בכוונת עבירה. דלא ידע מי יהרג. ועי' בשיטמ"ק כתובות ט"ו. בשם הר"א מגרמיישא שכ' "משום ספק נפשות להקל נחשב כאילו אינו יודע, דאילו ספק לחומרא נחשב כאילו יודע שיזרוק לישראל" ועי' בשערי יושר א' ד' ביאור הדברים. [עיי"ש שביאר דהנידון דספק נפשות הוא, בשעת המעשה, אם נחשב לרוצח, וע"כ, אם ספק נפשות לחומרא, אסור לו לזרוק מדין ודאי, דהצד שיהרג ישראל אוסר עליו מדין ודאי "כאילו יודע שיזרוק לישראל" והמעשה מוגדר למעשה רציחה, אבל אי לקולא, ל"ח רוצח, דהרי לא מונח במעשה רציחה, עיי"ש בשיטמ"ק "כאילו נחשב לאינו יודע" וע"כ פטור דבשעת עשיה לא עשה מעשה רציחה. [ועיי"ש בשיטמ"ק מהתורא"ש שפי' "הלכך משום ספק נפשות אמרי' דלאו התראה" ונ' דגדר הפטור הוא התראת ספק ויל"ע]

**תיפוק ליה דרובא כותים נינהו, א"נ פלגא ופלגא, ספק נפשות להקל:** עי' ברש"י שפי' "כיון דמצי למימר לכותי קא מכוונא, אית לך למיפטריה משום ספק נפשות להקל" ועי' ברמ"ה שהק' דהא התרו בו [ומה שייך קא מכוונא לכותי] ועוד צ"ע הא לא בעינן לספק נפשות. ויל"ע. [ואולי י"ל בד' רש"י דס"ל כד' הר"א מגרמיישא הנ"ל דרק מכח ספק נפשות אמרי' דחסר בכוונתו ועדיין יל"ע מהו לכותי קא מיכוונא וצ"ע]. ויל"ע דהנה רש"י לכאו' ס"ל דכיון שיודע שיתכן שיהרוג אדם חייב [וע"כ לא ניח"ל לפרש דמתכוון לבהמה חסר בכוונה] וא"כ כאן למה פטור הא יודע שיתכן שירוג ישראל. עוד צ"ע לכו"ע למה במתני' לא נפרש שפטור מכח ספק נפשות להקל [ואולי זה כ' רש"י שם ויל"ע]. והנה, להרמ"ה הספק מי נהרג, ויל"ע דהילפו' עד שיתכוון לו ולפי"ד אינו חסרון בכוונה, [ואולי זה מקור ד' רש"י דהחסרון בכוונה]

דף ע"ט:

**אין גומרין אלא בפניו:** מבו' דכיון דלא ידעי' מי הנידון ל"ח בפניו. והנה, מבו' בהגר"ח הל' גירושין דיש שני דינים במקבלין עדות בפני בע"ד א' מדין טוען [ןכלשו' רש"י בב"ב כ"ח: שיביא עדים אחרים] ב' מדין שור מגזיה"כ שיהיה בפניו. ויל"ע לפי"ז דהחסרון דאין מכירין לכאו' אינו חסרון בבפניו הנאמר בשור ויל"ע. וע"ע לשו' הרמ"ה בסוגיין דנ' דגומרין בפניו הוהא כדי שיצילו וכ"ה בתומים כ"ח סקי"ח בשם תשו' שבות יעקב ואולי שייך לפי"ז גם בשור ועיי"ש בתומים דפליג וצ"ע.

**דף פ:**

**תוס' ד"ה הנסקלין בנשרפין: ניזיל בתר רובא להחמיר בדיני נפשות כדאיתא בפ"ק דחולין:** יל"ע, הרי הנידון הוא רק כלפי איזה מיתה ולמה קרי להו דיני נפשות ויל"ע[[17]](#footnote-17) ולכאו' מוכח דד' תוס' דחילוק מיתה חשיב דיני נפשות [וכ"כ להוכיח מד' התוס' האו"ש בפ"ג ממלכים ויל"ע אם כוונתו לתוס' דידן] ויל"ע הטעם. עוד יל"ע דבפשו' הקושיא מדין כל דפריש, וא"כ, בשניים האחרו' ליכא כל דפריש [שמא השני הוא הנסקל] וע"כ, דעדיין חשיב דפריש מהרוב שהיה כאן[[18]](#footnote-18) ועי' בקובץ הערות סי' כ"ז סק"ב דהר"ן בחולין ס"ל דבשניים אחרו' ל"ח כל דפריש עיי"ש. **ותירץ דלא אזלינן בתר רובא לחייב אותו שהוא זכאי וכו':** יל"ע בהבנת התי' הא אינו זכאי, ועי' בגי' המהרש"א דלא אזלינן בתר רובא לחייב אותו שהוא ודאי בקלה, ויל"ע הטעם דלזה לא אזלינן בתר רוב. ועי' בתוס' בזבחים ע"א. שפי' דמשום רובא לא נעביד דבר שהוא שקר ודאי". [דאותו שהיה דינו בקלה ידון בחמורה] וכ"פ בקובץ הערות סי' כ"ז סק"ב ד' התוס' דידן עיי"ש שהביא ממג"א דפליג ע"ז. **יסוד הראשונים דבחילוק מיתות ל"א בתר רוב:** וע"ע בתוס' זבחים שם וכ"ה בתורא"ש בסוגיין שתירצו "דלא אזלינן בתר רובא להחמיר כיון שנהרג בלאו הכי במיתה אחרת" והיינו דבחומר מיתה ל"א אחר הרוב, ויל"ע הטעם. ועי' בגרע"א שפי' הטעם דפרשת רוב לא נתחדשה בזה ויל"ע. והאחרו' הקשו לפי"ד התוס' בזבחים, א"כ, בת כהן שזינתה, אמאי היא בשריפה, הא כל מה דאמרי' דהיא בת כהן הוא מכח רוב [דכל דין אב הוא מכח רוב כמבואר בחולין י"א.] וא"כ, תהא בחנק כבת ישראל ולא נילך אחר רוב לחייבה בשריפה. ועי' בגרע"א שהק' כעי"ז [לגבי מכה אביו] עיי"ש שיישב דכיון דכבר הוחזק לאביה לענין דינים אחרים [כאכילת תרומה] לא חשיב הכא נידון עפ"י הרוב[[19]](#footnote-19). **תי' העונג יו"ט דביטול ברוב לא נותן דינים:** וע"ע בעונג יו"ט ח"א סי' ד' שיישב קו' התוס' דביטול ברוב לא עושה דין במיעוט אלא רק מבטל האיסור שעליו [וע"כ בנתערב חוטי ציצית של"ש בשלמה או מצות אין דין ביטול בכה"ג] ויל"ע הא לכאו' כאן הנידון מצד כל דפריש ולא מצד ביטול וצ"ע.  **ועוד גזירה שמא יקח מן הקבוע, ופטור מדאורייתא דספק נפשות להקל:** מבו' ג"כ מש"כ דחילוק מיתות חשיב דיני נפשות. ועי' בתורא"ש שהק' דלא שיך קבוע דאין האיסור ניכר ול"ש קבוע, עיי"ש. ועיי"ש שהוכיח דרק באיסור ניכר אמרי' קבוע מכל תערובת דאמרי' ביטול ברוב וצ"ע הא דין קבוע הוא בכל דפריש ולא בתערובת וצ"ע.

**דף פ"א.**

**מי שנתחייב שני מיתות בי"ד נידון בחמורה: פשיטא מ"ד גברא קטילא הוא:** יל"ע מהו החסרון דגברא קטילא דע"כ לא ידון בחמורה. ועי' ברמב"ם בפיה"מ "ולא ישגיחו למה שעשה אח"כ" [והיה מקום לומר דהגדר דבי"ד דלא דנין מי שכבר מחוייב [וחומר מיתה אינו סיבה לבי"ד] אכן ברמב"ם נ' דכלל לא משגחים במעשיו כיון דגברא קטילא ויל"ע] ועי' בערול"נ שפי' דההו"א כד' התוס' דחשיב עדות שאאי"ל עיי"ש. ויש באמת לעיין בנוסח ההתראה [במיתה חמורה] מה שייך יתיר עצמו למיתה בזה וכן יל"ע למ"ד דלא בעינן להתרות איזה מיתה ג"כ צ"ע גדר ההתראה הא כבר גברא קטילא ויל"ע].

**והוליד בן פריץ שופך דם זהו בן סורר ומורה:** עי' ברמ"ה שפי' דקרי ליה שופך דם ע"ש סופו, ועיי"ש שביאר הגדר דבסו"מ דא"א דבעל הבית לא יעמוד כנגדו וכבא במחתרת [והיינו דכל בסו"מ לא בא על נפשות אלא כיון שיבא ללסטם ויעמוד כנגדו] עיי"ש [ומבו' דאינו חידוש רק במחתרת ושייך ע"ש סופו דמחתרת ויל"ע בסוגיא דלעיל ע"ב:].

**תוס' ד"ה ונגמר דינו: וא"ת הא הויא עדות שא"א יכול להזימה:** יל"ע, דנימא דהעדות היא רק על החומר מיתה ואם יוזמו יתחייבו מלקות [כבן גרושה] וצ"ע[[20]](#footnote-20) **וי"ל דהכא עבר עבירה שניה בפני בי"ד, דאפילו בעדות שא"א יכול להזימה מחייבינן ליה:** יל"ע, דבפני בי"ד הוא מדין ובערת הרע ולא מדין עדות ואדרבה אין מעידין על טריפה כיון שהויא א"א יכול לזימה כמבואר לעיל ע"ח. וצ"ע. **ועוד י"ל כיון דאי מתזמי:** עי' מהרש"א שפי' דאף אם לא יוזמו ראשונים הויא יכול להזימה, וע"ע בגבורת ארי מכות ה: דס"ל דרק אחר שיוזמו ראשונים ויל"ע ההבנה, עוד יל"ע דא"כ רק באופן זה איירי במתני' ויל"ע. וע"ע בגרש"ר מכות ה. בזה. ועי' במאירי שהק' "והרי עדות שא"א יכול להזימה, שהרי יכולין לומר הואיל וכבר נגמר דינו לא באנו להרוג אלא מי שכבר נהרג" [והוא לכאו' קו' שונה מתוס', דתוס' הק' דאין נפק"מ בעדותן דהגברא קטילא, והמאירי הק' דיאמרו העדים דלא נתכוונו להרוג, וכדלעיל מ"א. בעדי נערה המאורסה שיכולין לומר לאסרה על בעלה] ועיי"ש שיישב "יראה מכאן שאין יכולין לומר כן הואיל ואף לאחר גמ"ד מחזירין לזכות אין זה [אלא] כגוסס ביד"ש[[21]](#footnote-21)" ומבו' דעדיין לא נחשב גברא קטילא אע"פ שנגמר דינו[[22]](#footnote-22). אכן עי' בהגר"ח סטנסיל כתובות ל"ג. שהק' כקו' המאירי ויישב דאיירי שלא ידעו שהגברא קטילא [ויל"ע מנלן] והוכיח מזה דס"ל לתוס' כד' הרמב"ם דאין לעדים זוממים שגגה עיי"ש. [והיינו דס"ל דאע"פ שמחזירין לזכות מ"מ כבר חל בו גברא קטילא].

דף פ"א:

**כונסין אותו לכיפה:** עי' בר"ן שדן בכל דיני כיפה דמתני' אם הוא הלמ"מ או מדין בי"ד מכין ועונשין שלא מה"ת ועיי"ש שהוכיח דאינו מדין בי"ד מתנין דאין בידם לעשות תקנה קבועה לעונש וכן ממה שמרבי' בגמ' פסוקים וכ"ה ברמ"ה בהמשך דהוה הלמ"מ. [עיי"ש בלשונו דהוה מד"ס ולכאו' הכוונה הלמ"מ].

**בגדר עונש כיפה:** יש לדון בגדר עונש כיפה, אם הוא דין דבי"ד או מגדרי עונש[[23]](#footnote-23) ועי' ביד רמ"ה לעיל ע"ט: שכ' בד' רבנן דבעי גמ"ד בפניו[[24]](#footnote-24). ועי' בר"ן שנ' שנסתפק בגדר אם הוא עונש בי"ד או כקנאים פוגעין בו שיש רשות או מצוה להרגו [עיי"ש שדן בביאור הגמ' לק' פ"א: עיי"ש] ולכאו' תלוי אם כיפה צריכה התראה [עי' בהמשך] ויל"ע. ויש לדון אם הכיפה היא עונש על העבירה או מטעם אחר [ולכאו' גם זה תלוי אם צריך התראה] ועי' בריטב"א יבמות ס"ד: דביאר דלכיפה מחזיקין בתרי ול"ח נפשות "הטעם כדי לבער עושי רשעה וכו' ורצו חכמים לקנסו" ונ' דאינו עונש על העבירה. וע"ע בהמשך בענין קלב"מ בכיפה ולכאו' תלוי בזה אם הוא עונש על העבירה או דין בי"ד. וע"ע בתשו' ריב"ש שנ"א שכ' ד"החמירו חכמים בשפ"ד להכניסו לכיפה" ויל"ד דבלשו' הריטב"א והריב"ש משמע דכיפה הוא דבר המסור לחכמים ויל"ע. [ואולי עונש כיפה הוא עונש הנתון לבי"ד ומסר הכתוב לחכמים למי לענוש בו ויל"ע]. וע"ע בחזו"א סנהדרין סי' כ"א סק"ה שנקט שהוה כדיני נפשות לד' המנויים במתני' לעיל ל"ד. [עיי"ש דלא גרע ממלקות] אכן, עי' בקובץ שיעורים ח"ב סי' ל"ט לאו הכי עיי"ש שנקא דדין כיפה הוא מדין ובערת הרע עיי"ש [ואולי רק לענין רוצח וכדלק']. והביאו מאו"ש בהשמטה לזמנים שדן לענין כאש"ז בכיפה ולכאו' תלוי בכל מש"כ.

**במלקויות של כריתות:** יש לעיין, דמבו' במתני' שלקה וא"כ הא יש מ"ד דח"כ שלקו נפטרו ממלקות וא"כ לא הוה בר קטלא, וכן הקשו האחרו'. ועי' בגרי"פ לרס"ג ח"ג בפתיחה סקט"ז שהביא ד' הראשונים דלהתכפר צריך ללקות בשביל הכרת עיי"ש. וע"ע בחזו"א. [והביאו מס' יד דוד שכ' דבלא תשובה לא מתכפר וכיון שחזר ועבר מוכח דלא חזר בתשובה אכן הביאו מרמב"ן בסוף מכות דאף בלא תשובה וכן מאחיעזר ח"א כ"א].

**גברא בר קטלא הוא מוותר נפשיה:** ברש"י כ' הואיל וחהוחזק לעבירות וע"ע ברמ"ה הואיל ומקרב מיתתו בכל עבירה [ויל"ע בעיקר המחלו' ולכאו' ד' רש"י דעצם העובר עבירה הוא המחייב. ולד' הרמ"ה יל"ע אם העבירה או מה שמתחייב עוד כריתות]

**עבירות מחזיקות:** ברש"י כ' דבהתראה ולכאו' כוונתו דבעינן עבירה חמורה בהתראה ועי' ברמ"ה דפליג דבעינן התראה רק לענין המזיד עיי"ש.

**רש"י ד"ה ומר סבר: דבתרי דיני לא קטלינן ליה:** מבו' ד' רש"י דאחר שהלקוהו אז חל הדין חזקה ויל"ע מה הוסיף המלקות לחזקה וצ"ע. ובעיקר ד' רש"י דבתרי דיני לא קטלינן יל"ע אם כוונת רש"י לקלב"מ, או טעם אחר. ובעיקר דין קלב"מ בכיפה עי' בגליון הש"ס לגרע"א מכות ט"ז. מבואר לכאו' דליכא קלב"מ [עיי"ש לגבי רוצח אנוסתו שלא בעדים דיחשב ביטלו ויתחייב מלקות[[25]](#footnote-25)] וע"ע בחזו"א שפשוט לו דאיכא קלב"מ [ולכאו' תלוי אם הוא עונש דבית דין וכדלעיל].

**ההורג נפש שלא בעדים:** יל"ע אם כיפה דרוצח היא ככל שאר כיפה או דין מסוים ברוצח לבערו [וכטריפה שהרג], ועי' בר"ן שפשוט לו שהוא אותו דין. וע"ע בתשו' ריב"ש שנ"א שכ' ד"החמירו חכמים בשפ"ד להכניסו לכיפה". אכן יל"ע דברמב"ם פי"ח מסנהדרין הביא דיני כיפה ולא הביא רוצח [עיי"ש בכס"מ ובגרע"א] והביאו רק בהל' רוצח ויל"ע. [וע"ע ברש"י לעיל ע"ט: והצילו בכיפה ואולי כוונתו רק ברוצח ויל"ע].

**מיתיבי ואלו שבמיתה:** טמא ששימש תיובתא והיינו שסברת רב ששת דמי איכא מידי לא קיימת שהרי מבואר שיכול להיות חיוב מיתה יחד עם דין קנאין פוגעין בו ולכאו' זה יוצא כטענת רב אחא בר הונא דלהיפך דרק אם חייב מיתה ביד"ש יש דין קנאין פוגעין בו ואף שאינו מוכח מהברייתא בטמא ששימש מ"מ לא מצינו רק ב' צדדים, ועי' בספר המצוות להרמב"ם שורש השלישי שכ' דגונב את הקסוה אינו במיתה ביד"ש והרמב"ן הישיג עליו מסוגיין וכמו שנתבאר ועיי"ש בלב שמח שהקשה

עדות מיוחדת

**אי נמי פלגא ופלגא נינהו:** ברש"י ביאר למה לי קרא למיפטריה הא כיון דמצי למימר לכותי קא מיכוונא אית לך למיפטריה משום דספק נפשות להקל מוהצילו העדה: והיינו, שדעת רש"י שהפטור הוא בעצם המעשה שיכול לומר לכותי קא מיכוון. ומה שהוסיף רש"י קרא דוהצילו העדה הוא מגמ' כתובות ט"ו. וב"ק מ"ד: דאקשינן אי נמי פלגא ופלגא וספק נפשות להקל.

והנה בראשונים שם הקשו לדעת רש"י ב' קושיות: א. כיצד יכול לומר לכותי קא מיתכוונא הא התרו בו וקיבל ההתראה וא"כ כיון לישראל. ב. למה מוסיפה הגמ' ספק נפשות להקל כיון שלא ברור כוונתו א"כ אי אפשר לחייבו. ועיין בשיטמ"ק כתובות ט"ו. שהביא שיטה ישנה שכ' [לגבי התראת ספק] שכיון שלא ברור על מי יפול לא הוה מתכוון לפלוני ושמא זה גם כוונת רש"י. ועיי"ש ברשב"א שכ' כן לגבי רוב עכו"ם שלא חשיב עשיה של רציחה של ישראל. [ועיי"ש בשיטמ"ק שכ' עוד ליישב דאע"ג שהתכוון לישראל מ"מ כיון שבמעשה יש צד פלגא ופלגא שיפול על כותי בית דין יצילו אותו וצ"ב דבריו למה שיצילו אותו ועוד שזה לא מיישב את לשון רש"י בסוגיין וצ"ע.].

ועיי"ש בראשונים שהקשו בעצם הסוגיא אמאי אמרינן ספק נפשות להקל תיפוק ליה מהתראת ספק [וכן נראה מתוס' דאיכא הכא פטור התראת ספק] ועיין בתורא"ש בכתובות שיישב [וכן הוא בשיטמ"ק שם בשם הר"א מרוומייזא בב"ק.] דאם היה דין דספק נפשות להחמיר לא היה הכא פטור דהתראת ספק וצ"ב הכוונה.[[26]](#footnote-26)

ועיי"ש ברשב"א שכ' שברוב עכו"ם לא הוה התראה אע"ג שמתכון לישראל כיון שרובא כודאי לא יהרוג הישראל ובמחצה על מחצה מדין והצילו לא נימא שבודאי יהרוג כיון דספק נפשות להקל [ומשמע שהוא רק מדין ספק נפשות ובלא זה לא אמרינן הכי וצ"ע דמ"מ יהיה ספק][[27]](#footnote-27).

עיי"ש בשיטה ישנה דס"ל דלא הוה התראת ספק ונראה ממנו שהתראת ספק הוא היכא שהמעשה ישאר מסופק אבל כאן שתוצאות המעשה יהיו ברורות אפשר להתרות בו אל תעשה מעשה שיכול להיות ממנו כזו תוצאה. [והיינו שהחילוק הוא אם הספק הוא על עצם המעשה אם הוא הכאת אביו או לא או שהספק הוא מה המעשה יעשה אם יהרוג או לא ובזה אמרינן שהתראת ספק שמה התראה].

ודעת הרמ"ה בסוגיין שהספק הוא באמת מי נהרג ועל זה אמרינן דברוב כותים או בספק אי אפשר להרגו ולדבריו אין התחלה לקושיות הראשונים [ואדרבה משמע שבלא זה יהיה חייב וא"כ נפק"מ באופן שידעינן מי נהרג דלהרמ"ה חייב ולראשונים פטור].

אכן דעת תוס' בסוגיין וכן בב"ק ובכתובות והתורא"ש כאן נראה דס"ל שהפטור של פלגא ופלגא הוא התראת ספק וצ"ע לדעתם לשון הגמ' [ועיין בב"ב נ: מה שנחלקו עם הרשב"ם אם יש דין במסויים של ספק נפשות להקל].

ועדיין צ"ע בדעת רש"י דהא בנתכוון להרוג את הבהמה והרג את האדם כ' במתני' שהפטור הוא מדין התראת ספק ולפי מה שמשמע כאן הא גם בנתכוון להרוג את האדם יפטר. וע"כ דס"ל שבנתכוון להרוג את האדם יתחייב אע"ג שהוא ספק ודלא כד' השיטה ישנה. וכל מה שכאן יפטר הוא בלא מתכוון לישראל להדיא.

ועיי"ש בשיטמ"ק בכתובות שכ' דיש דגרסי דפלגא ופלגא נינהו וספק נפשות להקל והיינו דאיכא ב' סברות לפטור וכן נראה בכוונת תוס' ג"כ.

**ולא מסתבר לחלק בין מיתה לניזקין:** בביאור מה שרצו בתוס' לחלק דעת הגר"ח בהלכות שכנים שרצו לחלק בין מיתה לניזקין וזה הוכיחו מב"ק שאין חילוק. אכן החזו"א בגליונות שם ס"ל שהנדון של תוס' הוא אם חשיב כוחו ע"י חיציו וזה הוכיחו ממיתה שאע"ג שבעינן כוחו מ"מ חייב וע"כ דחשיב כוחו.

ובעיקר דברי התוס' דס"ל לחייב ברוצח באשו משום חיציו [ואף באבנו סכינו ומשאו שהיניחן בראש גגו] וכמו שהוכיחו מגמ' ב"ק כ"ג: עיין בהגר"ח בהלכות שכנים שייסד בזה שהגדר של אשו משום חיציו אינו דין בניזקין שאדם חייב על נזקי חבירו גם באש אע"ג שכח אחר מעורב בו אלא הוא דין בכוחו שהתחדש בחיוב אש שבאש חשיב כוחו והיינו אע"ג שיש פה כח אחר מעורב בו מ"מ הוה כוחו ממש ועיין ביאור דבריו בברכת שמואל ב"ק סימן י"ב. וכן הוא לשון הרא"ה בשיטמ"ק ב"ק נ"ו. [וכמו שכ' לעיל] דחיציו חשיב כוחו ממש. אכן ס"ל כביאור החזון איש שלא כל חיציו של ניזקין מחייב מיתה אלא דווקא חיציו שיש בהם כוחו כהדלקת האש וע"כ פוטר באבנו סכינו ומשאו מחיוב מיתה כיון שלא חשיב כוחו עיי"ש בכל דבריו מש"כ. אכן בר"ן בע"ב לקמן ס"ל שחידוש חיציו לא התחדש ברציחה עיי"ש וכ"כ הגרי"ז בפ"ג מרוצח ועיי"ש מה שיישבו סוגית הגמ' בב"ק שלא תסתור לדבריהם.

ואש נמי שלא המיתה אלא ברוח מצויה: דעת המהרש"ל שהגירסא בתוס' היא רוח שאינה מצויה ובמהרש"א תמה הא רוח שאינה מצויה פטור אף בניזקין וכן מה תירצו מאסו"מ ואבן הא התם הוא רוח מצויה. וע"כ ס"ל למהרש"א שתוס' ס"ל שחיוב אש הוא דווקא באש ההולכת בלא רוח אבל באש שהולכת עם רוח להזיק חשיב כח כוחו עיי"ש. ובחזון איש ב"ק בתחילת סימן ב' פליג וס"ל לחלק כתב בין רוח שנמצאת עתה שבזה חייב לרוח שתבא אעפ"י שהיא מצויה שבזה חשיה כח כוחו. ובס"ק ב' חזר בו וס"ל שהחילוק הוא שלהתחייב באש של חיציו בעינן כוחו ובאסו"מ לא חשיבא כוחו עיי"ש וכדעת הרא"ה שכ' לקמן בחיוב כוחו בדיני נפשות.

ולא דמי לחצי צרורות אע"ג דכח כוחו הוא: עיין מהרש"א מה שביאר בכוונת תוס' דאין כוונתם לח"נ צרורות דהא הוא איבעיא בב"ק דף י"ז: עיי"ש וע"ע בחזו"א.

**גרמי מחייב במצמצם, אם זה רבינא או שרבינא מק"ו בגאון נראה שזה רבינא ויל"ע שלשונות שאר ראשונים ובר"ן אם למד מכאן.**

**מחייבי טפי ברוצח אינו גדר דרןצח חייב אלא שיש יותר אחריות ויל"ע**

**וכן משמע בתריס אינו וכן משמע אלא זה כתוב שם אולי הוכן צשמע היינו על הקולא ואינו נראה].**

**גרמי אינו כמעשה – ד' דברים קצות שפ"ח שוגג תוס' ב"ב ב. אונס רמב"ן דד"ג – יל"ע בממצמם**

**מצד מה לחייב בתריס מצד הודאי איבוד זה גרמי מצד ששכשיו יש כח בחץ אינו נותן כח מצד מקרב דבר אצל האש וכאן אינו מקרב כמצמצם ואף בתריס אינו מצמצם כיון שאינו בגוף הדבר. וזה הנקודה בניזקין**

**בבהמה הפורץ גדר מה הצד לחייב ודאי**

**בעיקר דין מצמצם:**

ויש לעיין דהא מבואר בראשונים דמאן דדאין דינא דגרמי מחייב בניזקין במצמצם וצ"ע אם כן למה ברוצח כן צריך ריבוי הא כשם שגרמי חייב בניזקין ה"ה בנפשות: ומבואר מכאן שברציחה אין צד לחייב מצמצם וצ"ע הגדר בזה. וכן מצינו בראשונים שיש חילוק בין מיתה לניזקין: א. דעת הר"ן להדיא לקמן בע"ב דס"ל שחלוק חיוב מיתה מניזקין עיי"ש לענין כח שני ואשו משום חיציו דחיוב אשו משום חיציו לא נאמר בחיוב מיתה עיי"ש בהסבר הדבר. וכן הוא בהגרי"ז פ"ג מרוצח. ב. ברא"ה ב"ק נ"ו. כתב לחלק בין חיוב מיתה לניזקין שבניזקין מחייב על גרמתו כיון דהוה גיריה אבל מיתה ליכא לחיובי על גרמתו אף במקום דהוה גיריה אלא במזיק בגופו או בכוחו ומבואר שיש חילוק יסודי בין חיוב מיתה לניזקין וא"כ ברור שבעינן לריבוי מצמצם רק במיתה. וע"ע מש"נ להלן בדברי התוס'.

ויש לעיין אחר שהתרבה מצמצם אם הוא חיוב אחר וחייב על התוצאה ולא על המעשה או שמ"מ הגדר הוא מעשה רציחה והחידוש הוא דבכהאי גוונא חשיב מעשה רציחה וכגרמי וצ"ע. ועיין בלשון הרמב"ם פ"ג הלכה ט' שהרי זה כאילו חנקו בידו.

דף ע"ז.

כפתו ומת ברעב: לכאורה ברעב כלל אין מזיק אלא מה שאין לו אוכל הוא מה שממית אותו וא"כ כלל לא חשיב רוצח ולא בעינן לסברא שהרעב מתחזק. ומדברי הראשונים חזינן לאו הכי שברבוי מצמצם גם מה שמונע ממנו את האוכל חשיב מצמצם וכן לכאורה הוא במים או בגיגית שאמנם מת ממניעת האויר אבל כיון שהמים הם המונעים את האויר חשיב הם לרוצחים וצ"ע.

כפתו ומת ברעב וסוף חמה לבא: ברש"י כתב שהפטור הוא כיון שלא היה ההורג מזומן והיינו שמה שהתרבה במצמם הוא דווקא כשההורג מזומן וצ"ב הגדר מה החילוק בין ההורג מזומן ללא מזומן. ומדברי התוס' בד"ה סוף חמה לבא וכן בד"ה כפתו ובד"ה כפה נראה דס"ל שבעינן שההיזק יתחיל [וזה יותר מהגדר שכ' רש"י]. וע"ע בלשון הרמ"ה שכתב "אבל סוף חמה לבא וסוף צינה לבא כיון דבשעת כפיתה לא הוה חמה התם פטור, דאשעת כפיתה לא תחייביה, אמאי קא מחייבת ליה אשעת ביאת חמה ההיא שעתא לא עבד ולא מידי" וצ"ע ביאורו מה ביאר שעתה הא אין על מה לחייב הא בכל מצמצם לא עביד את הרציחה אלא צמצם שלא יכול לברוח וכנראה ס"ל דהיכא שיש מזיק והוא מונע ממנו ללכת נחשב למעשה רציחה [וכעין ביאור הרמ"ה באשקיל עליה בידקא דמיא לקמן]. וע"ע ברא"ה בב"ק נ"ו: שהגדיר חיוב מצמצם אכן וזה שיך רק היכא שיש כבר את המזיק ולכאורה הוא כהרמ"ה שהיכא שיש מזיק ומצמם עליו חשיב רוצח. ובמאירי בסוגיין הגדיר חיוב מצמצם כשיש את ההיזק בפועל.

וע"ע ברמ"ה ובר"ן [וכ"נ בתוס'] שכ' דלמ"ד שברעב פטור ס"ל שבעינן שכל המזיק יהיה עכשיו וה"ה בחמה בעינן שעתה יהיה בכח החמה להרוג ואם כפתו בבוקר אינו חייב. אבל מאן דמחייב בכפה עליו גיגית ס"ל ס"ל שגם ברעב יהיה חייב וה"ה בחמה ולכאורה ס"ל דבעינן ששם ההיזק יהיה עתה וכסברת רב אשי ביתושין. וצ"ב סברת המחלוקת בזה.

לפני יתושין חייב ר"א אמר אפילו לפני יתושין נמי פטור: צ"ע הסברא דלחייב ביתושין הא מ"מ הוא אינו המזיק ההורג ולמה שונה מסוף חמה לבוא ובראשונים כ' שזה אותו המזיק וצ"ע הסברא.

כפתו לפני ארי: ברש"י ביאר כיון שלא היה יכול לברוח [ולא פי' כתוס' כיון דבעינן הורג מזומן ואיכא] ולכאורה צ"ע דמ"מ יתחייב משום חיי שעה ואולי במצמצם לא התחדש חיוב על חיי שעה ומחודש[[28]](#footnote-28).

תוס' ד"ה בניזקין לא חייב לן מצמצם: וא"כ מדפטרינן לקמן ברוצח תריס כ"ש בניזקין: עיין בר"ן בע"ב דס"ל שבניזקין פשוט שחייב בנוטל תריס ובכח שני מדינא דגרמי ולכאורה נחלקו בגדר דינא דגרמי אם הוא תלוי בברי היזקא או גם המעשה בידים.

בתוס' דנו אם סילוק מניעת ההיזק מחייב וצריך להבין הסברא שיחייב הא מ"מ לא עשה ההיזק וצ"ל דכיון שהתריס הוא מונע את המזיק מלהזיק חשיב סילוקו נמי מזיק. והנה בתוס' דנו גם לענין פורץ גדר לפני בהמה שיחשב מזיק כיון שעתה הבהמה יוצאת וצ"ע הא בזה לא עשה שום מזיק וצ"ל דהכא כיון שאין גדר לבהמה זה בעצמו כבר היזק ונחשבת מעתה אבודה וצ"ע.

תוס' ד"ה סוף חמה לבא: ואין חילוק בין מקרב הא אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש: צ"ע אמאי באמת אין חילוק הא במקרב האש חייב משום חיציו שהאש נחשבת חיציו אבל במקרב הדבר אצל האש לכאורה הוא רק גרמא ואמאי חייב. [אכן לכאורה הוא כשיטתם לקמן דאף אסו"מ שהיניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה שרק הביא המזיק ולא יצר את המזיק ג"כ חשיב חיציו[[29]](#footnote-29) וה"ה שחשיב שההיזק שלו אבל לרא"ה שפוטר אסו"מ כיון דלא חשיב כוחו לכאורה ה"ה הכא וצ"ע].

ואש נמי שלא המיתה אלא ברוח מצויה: דעת המהרש"ל שהגירסא בתוס' היא רוח שאינה מצויה ובמהרש"א תמה הא רוח שאינה מצויה פטור אף בניזקין וכן מה תירצו מאסו"מ ואבן הא התם הוא רוח מצויה. וע"כ ס"ל למהרש"א שתוס' ס"ל שחיוב אש הוא דווקא באש ההולכת בלא רוח אבל באש שהולכת עם רוח להזיק חשיב כח כוחו עיי"ש. ובחזון איש ב"ק בתחילת סימן ב' פליג וס"ל לחלק כתב בין רוח שנמצאת עתה שבזה חייב לרוח שתבא אעפ"י שהיא מצויה שבזה חשיה כח כוחו. ובס"ק ב' חזר בו וס"ל שהחילוק הוא שלהתחייב באש של חיציו בעינן כוחו ובאסו"מ לא חשיבא כוחו עיי"ש וכדעת הרא"ה שכ' לקמן בחיוב כוחו בדיני נפשות.

ולא דמי לחצי צרורות אע"ג דכח כוחו הוא: עיין מהרש"א מה שביאר בכוונת תוס' דאין כוונתם לח"נ צרורות דהא הוא איבעיא בב"ק דף י"ז: עיי"ש וע"ע בחזו"א.

**תוס' ד"ה אילימא דמטיא:** **כיון שאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש:** עיין בחידושי הגרש"ש חלק ג' במכתבים סימן ה' שדן בסברת התוס' דאין חילוק במקרב הא היה מקום לומר שהחיוב הוא רק במבעיר עיי"ש מש"כ בזה. [והנה אין החיוב מדין מעמיד דהוא דווקא בברי היזקא וכן לא נראה בלשון תוס' שזה החיוב]. עוד יש לעיין אם סברא זו היא רק למ"ד אשו משום חיציו או גם למ"ד אשו משום ממונו [ובתוס' סנהדרין ע"ז. נראה שהוא למ"ד חיציו ויש לדקדק בלשון תוס' בסוגיין שכ' ליחייב למ"ד אשו משום חיציו וצ"ע][[30]](#footnote-30).

וע"ע ברא"ה בשיטמ"ק שכ' שאיכא חילוק בין חיוב מיתה לניזקין דבניזקין חייב על גרמתו ובמיתה חייב דווקא "במזיק בגופו או בכוחו" או בחיציו. [ומהאי טעמא אינו חייב במקרב האש אצל הדבר במיתה] וע"ע בחזון איש ב"ק סימן ב' סק"ג שלמד כן בתירוץ התוס' שם. וע"ע בתוס' הרי"ד בסוגיין שכ' ליישב קושית תוס' דבסוף חמה לבא לא חשיב מיד וע"כ חסר במעשה[[31]](#footnote-31) ודעת הר"ן בסנהדרין ע"ז: וכ"כ הגרי"ז בספרו בפרק ג' מהלכות רוצח שחידוש אשו משום חיציו לא התחדש בחיוב מיתה אלא בחיוב ניזקין בלבד.[[32]](#footnote-32) וע"ע בתוס' סנהדרין בארוכה בכל נדון התוס' כאן ומה שתירצו לענין כח כוחו עיי"ש במהרש"ל ובמהרש"א מש"כ [ודעת המהרש"א דאש ההולכת רק עם רוח הוה כח כוחו].

**וא"ת ההיא דהישיך בו את הנחש:** יש לעיין אמאי הקשו תוס' רק למ"ד מעצמו הוא מקיא עיין במהרש"א סנהדרין ע"ז. מש"כ בזה [דלמ"ד בין שיניו יתחייב כמקרב הדבר עיי"ש].

**נפרצה בלילה**

**העמדה מצמצם גרמא וגרמי וצריך רביבוי בין למ"ד דלא דיינינן דד"ג בין למאן דדאין**

**מה התרבה יש גדר מעשה דמצמצם ולדו' דגם מי דלא דאין דד"ג מודה שבגדר מעשה יש שני סוגים של מעשים**

**אם התרבה כעושה מעשה וצ"א משאר התורה או כאחריות וצ"ע משאר גרמי.**

**רבוי דמצמצם לענין ניזקין:**

בחסרון מצמצם שבעי לריבוי לחייב: עיין בראשונים [ר"ן ורא"ש] שכ' שמאן דפוטר מצמצם בניזקין הוא כיון דלא דאין דינא דגרמי ועיין ברש"י ע"ז. ד"ה רב אחא שכ' שפוטר כיון דגרמא הוא ומ"מ אפשר שרש"י ס"ל כר"ן והרא"ש ומה דנקיט גרמא הוא לשיטתו בכל הש"ס דנקיט לגרמא וגרמי ביחד. [ויש שלמדו בר"ן דמאן דפוטר בכל גרמי לומד מכאן. אכן, עיין בלשונו דאין זה מוכרח]. ומ"מ מה דאמרינן בגמ' שמי שפוטר הוא כיון שיש לו מיעוט וברש"י כ' גרמא אין זה קושיא דלכאורה הפסוק הוא לומר שאינו בריבוי כרוצח [ושלא נעשה ק"ו] אבל מה שבאמת פטור הוא מכח גרמא וע"ע בערוך לנר.

ובגמ' אמרינן דרבינא מחייב מק"ו מרוצח שפטור על אונס ולכאורה צ"ע לימא דרוצח שהוא דיני נפשות ומ"מ חייב מיתה ק"ו בממון וצ"ע. [ובעיקר מה דילפי' ק"ו הוא לכאורה כתוס' ב"ק ב. דמחייבים ממון מק"ו ולא אמרינן עונשין מן הדין וכ"כ בערול"נ].

**בעיקר דין מצמצם:**

ויש לעיין דהא מבואר בראשונים דמאן דדאין דינא דגרמי מחייב בניזקין במצמצם וצ"ע אם כן למה ברוצח כן צריך ריבוי הא כשם שגרמי חייב בניזקין ה"ה בנפשות: ומבואר מכאן שברציחה אין צד לחייב מצמצם וצ"ע הגדר בזה. וכן מצינו בראשונים שיש חילוק בין מיתה לניזקין: א. דעת הר"ן להדיא לקמן בע"ב דס"ל שחלוק חיוב מיתה מניזקין עיי"ש לענין כח שני ואשו משום חיציו דחיוב אשו משום חיציו לא נאמר בחיוב מיתה עיי"ש בהסבר הדבר. וכן הוא בהגרי"ז פ"ג מרוצח. ב. ברא"ה ב"ק נ"ו. כתב לחלק בין חיוב מיתה לניזקין שבניזקין מחייב על גרמתו כיון דהוה גיריה אבל מיתה ליכא לחיובי על גרמתו אף במקום דהוה גיריה אלא במזיק בגופו או בכוחו ומבואר שיש חילוק יסודי בין חיוב מיתה לניזקין וא"כ ברור שבעינן לריבוי מצמצם רק במיתה. וע"ע מש"נ להלן בדברי התוס'.

ויש לעיין אחר שהתרבה מצמצם אם הוא חיוב אחר וחייב על התוצאה ולא על המעשה או שמ"מ הגדר הוא מעשה רציחה והחידוש הוא דבכהאי גוונא חשיב מעשה רציחה וכגרמי וצ"ע. ועיין בלשון הרמב"ם פ"ג הלכה ט' שהרי זה כאילו חנקו בידו.

**נפרצה בלילה או שפרצוה ליסטים:** דעת רש"י ותוס' דהנדון בסוגיין הוא בנזקי הכותל ולמסקנא החיוב לצי"ש הוא או אם נאבדה הבהמה או על הכותל [כיון שיכל לעמוד יום או יומיים]. ועיין בתוס' סנהדרין ע"ז. בזה. ועיין במאירי שהקשה מהו גדר חיוב לצי"ש בכותל הא אם הוא מצוה לסתרו אין דין נזק ואם לאו שיתחייב לשלם דמי כותל רעוע וכן הקשה הרמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל המובא במגדל עוז פרק ד' ועיין בים של שלמה מש"כ. ועיי"ש במאירי שכ' שאף שמצוה לסתרו מ"מ כיון שנתכוון להזיק חייב וצ"ב ועיין ברבינו פרץ שכ' שאינו חייב שמא היה נופל ומ"מ לצי"ש חייב. ודעת הרמ"ה [בפ"ק דבבא בתרא אות י"ח] הובא בטור סימן שצ"ו סעיף ד' שבכותל בריא חייב על אבידת הבהמה וכן דעת הראב"ד בהשגות בפרק ד' מנזקי ממון הלכה ב' והרא"ה בשיטמ"ק כאן. ועיין בהרב המגיד שם וכ"כ בבית יוסף שם שביארו דהוה כהיזיקה בידים [וצ"ב הטעם][[33]](#footnote-33). ועיין ברמ"ה שם שכ' טעם אחר דכל היכא שחייב לגדור בינו לבין חבירו ולא גדר ובאו גנבים מחמת שלא היה גדר חייב ועיין בקהילות יעקב בבא בתרא סימן ג' מה שביאר בזה.[[34]](#footnote-34) ועיין ברמב"ם בפרק ד' מנזקי ממון הלכה ב' ובתשובתו לחכמי לוניל המובא במגדל עוז שכ' שהנדון בסוגיין הוא שמתחייב על מה שהבהמה היזקה ועיי"ש בסוף התשובה מה שביאר גדר החיוב. ["ולא נתכוון אלא שתצא הבהמה ותזיק ויתחייבו הבעלים בנזקיה ולפיכך הוא חייב באותו נזק כדין כל מזיק"] ועיין בהגר"א שם שכ' שהחיוב הוא מדין גרמי וע"כ הוא רק בנתכוון להזיק עיי"ש. ועיין באבי עזרי שכ' שכיון שהוא נטל השמירה מהבהמה הוא מחויב היום בנזקיה [והוה כמעמיד שהוא היום בעל הבהמה לניזקין] עיי"ש. וע"ע באו"ש שפי' גדר החיוב כיון שגורם לבעלים להתחייב [וצ"ע הא אם הבעלים אנוס יפטר ואם הוה ליה למידע שיתחייב ויפטר הפורץ וצ"ע].[[35]](#footnote-35) וע"ע בחזון איש מה שדן בזה [ע"ש שכ' שהוא דווקא בברי היזקא וע"ע באור שמח מה שדן בזה]. וע"ע בראב"ד שהישיג מפרצוה ליסטים שפטורים כל זמן שלא עשו מעשה בידים ועיין בתשו' הרמב"ם לחכמי לוניל שיישב זה שתלוי בכוונתו וצ"ב להגר"א שחייב מדין גרמי מיושב ועיין באבן האזל מש"כ בזה.

1. ויל"ע למה הציור בהושיב אחר ולא בישב בעצמו ואם יש חילוק בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. [ועיי"ש בבאר הגולה דציין לסוגיין, ונ' דכוונת הגר"א לבאר דבריו עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-2)
3. ע"ע בס' ארחות שבת פרק כ"ט סעיף י"ח בהערה שהביאו מהחזו"א [בס' דינים והנהגות] שאסר להוציא מים ממיחם אם עי"ז יתבשלו שאר המים ולכאו' גם בזה הוה מצמצם ואסור עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. [ועי' בתוס' ב"ק ד: שכ' דעדים זוממין חייבים אף בכאשר עשה מק"ו דעונשין מן הדין]. [↑](#footnote-ref-4)
5. [והיינו דגרמי ל"ח מעשה אלא שיש לו אחריות עליו]. [↑](#footnote-ref-5)
6. [ואולי הגדר בש"ש הוא אחריות על החפץ דהא יש מהראשונים דס"ל דאף בגניבה באונס חייב עי' תוס' ב"ק נ"ז. ורשב"א שם.] [↑](#footnote-ref-6)
7. [ויל"ע אם לרש"י בסוף חמה לבא ל"ח מצמצם אלא גרמא ולתוס' הוה מצמצם אלא דלא נתרבה לחיוב ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכעין חיוב על התוצאה, שמה שנעשה רציחה ע"י מעשיו מחייבו. [↑](#footnote-ref-8)
9. וקצ"ע דמ"מ הא הוה גרמי ולא מעשה גמור, ואולי הגדר דבמצמצם נידון כמקרב האש אצל הדבר וע"ע בהמשך. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ואולי ביתר ביאור דמצמצם נידון כפועל במים והאש שיהרגו והוה כמקרב האש אצל הדבר וא"כ בסוף חמה לבא שעכשיו אין חמה ל"ח פועל בחמה אלא כשמגיעה החמה הנרצח כבר כפות ויל"ע] [↑](#footnote-ref-10)
11. עיי"ש שהביא מהרבינו חננאל בשבת קל"ג. שמפורש בדבריו לא כן אכן דייק בדעת רש"י בסוכה דס"ל הכי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. [ויל"ע בשאר דיני התורה במעשה שיש לו ב' תוצאות והתכוון לאחד מהם אי חשיב מתכוון. עי' בהגהות הגר"ד לנדא בסוף ילקוט מפרשים סנהדרין בזה]. וכן יל"ע כלפי נתכוון לזה אם רצה לבשל סיר בשר זה ועלה בידו סיר בשר אחר אם חשיב חסרון במתכוון לענין שבת או בשר בחלב. ואולי לא דמי דהתם נתכוון לבשל בשר ואין דין איזה בשר אבל לגבי רציחה מוארב לו ילפי' דהכוונה מי להרוג היא חלק מהכוונה דרציחה ויל"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. ומוכח לפי"ז דהולכין אחר הרוב בדיני נפשות עי' לעיל ס"ט.] [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' ברש"א שם שכ' לענין רוב דהוה כנתכוון אבל לא ביאר בפלגא למה בעינן לספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומוכח לפי"ז דהולכין אחר הרוב בדיני נפשות עי' לעיל ס"ט.] [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' ברש"א שם שכ' לענין רוב דהוה כנתכוון אבל לא ביאר בפלגא למה בעינן לספק נפשות להקל. [↑](#footnote-ref-16)
17. [עוד יל"ע מה שהביאו מחולין, דבכמה דוכתי [כדלעיל ע"ט.] הביאו דאזלינן בתר רובא בנפשות מהסוגיא לעיל ס"ט.]. [↑](#footnote-ref-17)
18. [דאע"פ שהרוב אינן בפנינו מה שהיה כאן תערובת נחשב כל דפריש] [↑](#footnote-ref-18)
19. [והוא יסוד ההפלאה בכתובות ט"ו. עיי"ש בקהילות יעקב אם הוא הסכמת כל הראשונים]. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה כ' לעיל דד' תוס' דחילוק מיתות חשיב כנפשות וא"כ י"ל עפי"ד תוס' במכות דכלפי נפשות לא אמרי' שיכול להזימה מה שיקבל מלקות ויל"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ונ' מד' דעצם חידוש הגמ' הוהא דל"ח גברא קטילא. [↑](#footnote-ref-21)
22. וממה שדימה לגוסס ביד"ש מבו' לכאו' דאף בגוסס ביד"ש מה שחייב מיתה הוא מכח הצד שיחיה עי' תוס' ע"ח. [↑](#footnote-ref-22)
23. [ומ"מ יתכן אינו חיוב על הגברא אלא כבן סורר עי' בהגר"ח גירושין]. [↑](#footnote-ref-23)
24. עיי"ש שביאר כן ד' רבנן דרוצח שלא נגמ"ד שנתערב בנגמ"ד פטור דל"ש לדון כיפה כיון דלא מכירין לא הוה בפניו. ויל"ע אם ס"ל דרבי יהודה פליג. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואולי יש לחלק בין כיפה דרוצח לכיפה דעבירות. [↑](#footnote-ref-25)
26. ואולי הכוונה דיסוד התראת ספק הוא דכיון שלא ברור שיעשה המעשה לא שייך להתרות בזה אל תעשה אבל אם היה דין דספק נפשות להחמיר היה אסור לו לעשות את המעשה ועל כן שייך התראה ומ"מ צ"ע הא דין דספק נפשות להקל הוא דין בבית דין ומה זה שייך להתראת המעשה וצ"ע.

    ואולי הכוונה היא כמוש"כ בדברי רש"י שבית דין יפטרוהו ועל כן אינו התראה דהא בית דין יפטרוהו על זה ועל כן אי אמרינן דספק נפשות להחמיר לא יפטרוהו וחייב ולא נראה כן בלשון הראשונים. [↑](#footnote-ref-26)
27. ומ"מ נראה ברשב"א שגדר הדין דוהצילו הוא כאילו יש רוב לפטור עיי"ש בלשונו. [↑](#footnote-ref-27)
28. ובברכת שמואל בבא קמא סימן י"ב הביא מהגרי"ז שבמיתה אין סברא של ממילא היה מת וכמו ניזקין שיש סברא של ממילא היה נשבר כיון שבניזקין התביעה היא תביעה של הבעלים ובמקום שממילא היה נשבר אין לבעלים תביעה אבל ברציחה החיוב הוא על המעשה וחשיב מעשה רציחה. ויותר מוכרח לפי זה שבכפתו לפני ארי החסרון הוא במעשה שלא חשיב מצמצם על זה וצ"ע אמאי לא יהיה מצמצם על חיי שעה וכמוש"כ. [↑](#footnote-ref-28)
29. ונראה להוכיח כהצד הראשון דאם ס"ל שהמעשה מקרב הוא המחייב א"כ אמאי הוא חיוב רק לר"י הא גם לר"ל יש פה מעשה מזיק של אש. וע"ע בקצוה"ח סימן ? שכ' לגבי מעמיד שכ' תוס' שחייב מדין שן ורגל וכ' דאע"ג שהשור של הפקר מ"מ חייב כיון שנחשב שהשור הוא שלו וא"כ ה"ה הכא אכן כאן בעינן לחיציו ולא רק לאחריות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. ומכל מקום יש לדון אם גדר החיוב הוא שכשקירב הדבר אצל האש נחשב אחראי על האש והאש היא המזיק שאחראי עליו, או שבאמת אינו אחראי על האש אלא שהמעשה של מקרב הדבר אצל האש הוא מעשה מזיק ועליו הוא מתחייב. [↑](#footnote-ref-30)
31. [וע"ע דעת הרשב"א לעיל ה: ו. שגדר חיוב אש הוא כיון שמיד הולך]. [↑](#footnote-ref-31)
32. [ועיין בתוס' סנהדרין ע"ז. שצידדו לחלק כן ודחו זאת. וע"ע בהגר"ח הלכות שכנים מה שביאר שגדר החידוש באש דחשיב מעשיו וכלשון הרא"ה כאן וע"ע בחזו"א בגליונות שם מש"כ.] [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיין בתוס' סנהדרין ע"ז. שהוכיחו שודאי לא חייב על הבהמה דהוה כזרק חץ וסילק כרים וכסתות שפטור וצ"ע מה יענו הראשונים לזה. ועיין באבן האזל פ"ד מנזק"מ ה"ב שכ' שרבה לשיטתו שלא דאין דד"ג. [↑](#footnote-ref-33)
34. עיי"ש ברמ"ה שכ' שבמחיצת הכרם שאומר לו גדור דומה לסוגיין וחייב על הכלאים. ובקה"י כ' שדעת הרמ"ה שכל חיוב שיש לגדור [אף שהוא חיוב חיצוני] מ"מ מתחייב על נזקים שקרו מחמת שלא גדר. ויש לדון מה החיוב בבהמה לגדור ואולי מה שחייב בשביל שלא תזיק]. ועיי"ש שהקשה שכל פותח בור יתחייב על כלים כיון שסילק השמירה עיי"ש מה שדן בזה לפי דבריו. [↑](#footnote-ref-34)
35. וצ"ע לדברי האבי עזרי והאו"ש מה שדימה הרמב"ם דין זה לדין הנותן סם המות לפני בהמת חבירו ולהגר"א יותר ניחא. [↑](#footnote-ref-35)