שחוטה לפניך -הוחזקה בהיתר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**שחוטה לפניך – הוחזקה בהיתר**

**א. דף י.** אלא ר"ח מ"ט, אמר לך עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם ספק אינו פוגם, הוי ספק וודאי, ואסממ"ו, איתיביה הטובל וכו', שאני התם דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ה"נ העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה, הרי שחוטה לפניך, ה"נ הרי טבל לפניך וכו', סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, (התם גברא הוא דאיתיליד ביה ריעותא[[1]](#footnote-2)). **הנה** נראה בגמ' דדברי ר"ה הם המובנים, דכיון דהבהמה בחזקת איסור עומדת לא תהני חזקת הסכין להכריע, דהוה חזקה נגד חזקה, ומקשה מ"ט דר"ח, וקאמר דטעמו משום דאסממ"ו, עד דמסיק דהכא 'שחוטה לפניך', וזאת בתנאי דבהמה גופה לא איתרעאי.

**ב. והנה** הך מילתא ד'שחוטה לפניך', צ"ב טובא ענינו, והרי נולד ספק על עיקר השחיטה, וא"כ איכא למימר 'קרועה לפניך' כמו דאיכא למימר שחוטה לפניך, (והגם שהשתמש בסכין שהיא בחזקת בדוקה, מ"מ עתה שנמצאת פגומה הרי לא אהני חזקת הסכין להוציא מהחזקת איסור, ומ"ט נחשבת שחוטה לפניך).

**ג.** **ועי' רגמ"ה** דפירש דכוונת ר"ח לומר דהיא בחזקת היתר, והביא על זה לשון הגמ' לעיל נשחטה הרי היא בחזקת היתר עד שיודע לך במה נשחטה. **וכוונתו** ד'הוחזקה' לפנינו בהיתר משום דעד דלא איגלאי הפגם הרי חזקת הסכין היתה ללא ריעותא, ונחשב ש'נודע לך' במה נשחטה והוחזקה הבהמה בהיתר, ולפיכך גם אחרי הפגם עלינו להמשיך ולהחזיקה כמו דהוחזקה לפנינו, [וכמו דמצינו בסוגיא לעיל דמהני חזקה מכח רוב אע"פ שהרוב עצמו אינו יכול להכריע עתה, ה"ה הכא אע"פ שהחזקת סכין אינה יכולה עתה להכריע כנגד החזקת איסור, מ"מ יש לן להמשיך ולהחזיקה בהיתר כמו דהוחזקה לפנינו מכח החזקה שהיתה ראויה לדון אז].

**ד. אמנם** הר"ן וכן ש"ר לא הזכירו בשמעתין חזקת היתר[[2]](#footnote-3), **והטעם** בזה נראה, דלעיל אמרינן דכל ספק בשחיטה לחומרא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, אולם **נשחטה** בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה, והיינו דאי בודאי היה שחיטה ונסתלקה החזקת איסור, דכבר ליכא לאיסור דאינו זבוח[[3]](#footnote-4), וכן אין את הטענה (המבוארת ברשב"א ביבמות בבאור החזקת איסור) שלא לחדש בה ענין המכשירה, דודאי היא נשתנתה מאינה שחוטה לשחוטה, והספק הוא רק אם נטרפה, בזה אמרינן דכיון דהחזקנו דאין בה טרפות נמשיך ונחזיק שאין בה טרפות ונתלה את הנקב בזאב, ומהני ההחזקה כי אינה נוגדת לחזקת איסור, **אבל** הכא דהספק והריעותא שנתגלה הוא על עיקר השחיטה, לא יהני מה שהחזקת, לדון ולומר דסוף סוף 'מוחזק' לן היתר, כיון דכל זה בא לחדש ולהוציא ממה שהיא היתה מוחזקת 'אינה שחוטה', ומספק א"א לחדש ולהוציאה מאינה שחוטה לשחוטה, וכ"כ להדיא החוו"ד בהלכות נדה קצ"ו סק"ד, ולפיכך לא דנו הר"ן וש"ר משום חזקת היתר, ולכאו' מוכח כן דאי באמת שייך הכא חזקת היתר א"כ לר"ה נמי נימא הכי.

**ד. ובדעת** רגמ"ה י"ל דכיון דע"פ דין הוחזק לפנינו בהיתר מעתה תורת חזקה לקיים ולהמשיך את מה שהוחזק מכריחה אותנו לתלות דבעצם נשברה או במפרקת האחרונה נשברה ועי' הערה דכן הוא פירוש הגמ' לפי רבינו יונה שם[[4]](#footnote-5), אמנם הנ"מ בגוונא דלא ייחשב לריעותא היינו דנוכל לדון דהיא חזקה המסלקת את עיקר הספק, דאל"ה הרי יש ספק על עיקר המוחזקות דכיון דאינה מתחלת בידיעה ודאית אלא כל הדין הוא לקיים את מה שהחזקנו בעינן דלא יעמוד ספק על עיקר החזקה אלא החזקה תאמר לא להסתפק וזהו בהמה לא איתרעאי, אבל ר"ה ס"ל דהכא אין נכון לומר חזקה דאל תסתפק כיון דסוף סוף יש ריעותא בסכין.

**ה**. וכן נראה להדיא בדברי רש"י דכתב 'ולא **אתי ספק** דריעותא דסכין ומוציא אותו מידי **שחיטה ודאית** דודאי עצם פגם', והיינו דאסממ"ו משמש בשמעתין גם לאשווי 'ודאי שחיטה', היינו מצב הפשטותי הנ"ל[[5]](#footnote-6), וגם דין בפ"ע שאין לספק להוציא מ'ודאי שחיטה'. **ומעתה** מה שהוכשרה השחיטה הוא משום הדין שאין ספק הסכין מוציא מידי ודאי שחיטה, היינו מידי פשטות שהוחזקה לפנינו שהיא שחוטה, ויסוד דין זה הוא משום הא גופא שכך מוחזק לפנינו, **ואע"פ** שאי"ז ככל מוחזקות שמתחלת ממצב ודאי, מ"מ גם לזה יש יסוד בפרשת חזקה דיותר מזה מצינו (קידושין פ.), הוחזקה נדה בשכנותיה דבעלה לוקה עליה משום נדה ואף דאין לנו ידיעה ברורה דהיא נדה אלא דכך הוחזק לפנינו, וכן איש ואשה שהגדילו בבית נסקלים זה על זה, וכן תינוק מורכב לה על כתיפה דהיא מוחזקת לן שהיא אמו, ואי"ז אלא 'פשטות' גרידא דכיון דלבשה בגדי נידות היא 'נתפסת' לפנינו כנדה, וכיון דהגדילו יחד הם 'נתפסו' אצלינו כאח ואחות, וכן בבנה מורכב.

**ו. וזהו** הא דאמרן הכא אסממ"ו, היינו מידי ודאי הפשטות שנתפסה לפנינו שהיא שחוטה. **וביאור הדברים**, דאי קאתינן להכריע מכח חזקה דמעיקרא דהסכין, הרי כנגדה איכא לחזקת איסור דמעיקרא דהבהמה, ולכך קאמר ר"ח להכריע מדין מה שמוחזק לנו, ורש"י קרי ליה במטבע לשון הנקרא אסממ"ו[[6]](#footnote-7), והיינו דאחיזתינו עליה בפשטות דהיא שחוטה, והתכלות פשוטה זו נחשבת כ'ודאי שחיטה' לפנינו ולא אתי ספק ומוציא ממנו, ויש ליתן טעם בזה ע"פ מש"כ הרמב"ם פיה"מ בנזיר דגדרה של חזקה הוא להמשיך ולהחזיק בכל דבר כמו שהחזקת דאי תלך אחר הספק אין לדבר תכלית, וא"כ ה"ה בדבר דאחזנו עליו היתר, הרי נתבעים אנו להמשיך באחיזתינו זו ולא ליתן לספק להוציא ממה שאחזנו בפועל אע"פ שהספק הוא על עיקר ההחזקה אבל סוף סוף כך אחיזתינו בדבר.

**ז. ולפי** מה דקרי ליה רש"י איסממ"ו אתי שפיר טפי, דכל דברי הגמ' הם המשך לתחילת הסוגיא דההיתר לר"ח הוא משום דאסממ"ו[[7]](#footnote-8), **וי"ל עוד** דגם בתחילת הגמ' עיקר הכוונה היתה לומר דאין ספק מוציא מידי 'ודאי שחיטה', ומה דקאמר עצם ודאי פוגם היינו רק סיבה מ"ט נחשב ודאי שחיטה, וכמש"נ, ובזה מדוקדק מאוד לשון הגמ' מתיב ר' אבא והא הכא **דודאי טבל**, וכתבו תוס' דהיינו משום דנתעסק בדבר החוצץ, ולכאו' א"כ צ"ע דלא נקט הש"ס את העיקר, וכמו שהקשה הרשב"א, ולהנ"ל ניחא דבאמת זהו דינא דר"ח ודאי שחט ולכך מקשה דהתם נמי ודאי טבל[[8]](#footnote-9), (וכל הענין דעצם ודאי פוגם ענינו לאשויי ל'ודאי שחט', והתם נמי מה שנתעסק יעשה 'ודאי טבל') ואין ספק מוציא מידי ודאי, ובתרוצו הלך וביאר לו החילוק עד דמסיק לעיקר החילוק דבהמה לא איתרעאי.

**ח. והנה** הגמ' משני סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, ופרש"י דאין בגופה ממש ריעותא, משא"כ בטובל, וצ"ב מאי נפק"מ היכן הריעותא הרי סוף סוף יש ריעותא בנידון זה, **וי"ל** דאי ענין ריעותא היה הסתברות יותר גדולה כצד האיסור, א"כ לא היה שייך חילוק באיזה גוף הוא נמצא, **אבל באמת** לא זהו ענין ריעותא אלא שהוא מעכב ומשנה את 'התפיסה' הפשוטה על הדבר. **ולכך** כיון דנתבאר דכל שחוטה לפנינו אינו אלא איך ההסתכלות הפשוטה שלנו על הבהמה, א"כ בזה יש חילוק אי הריעותא נמצא בגוף עצמו שאנו באים להחזיק בהיתר או לא, ובהמה לא איתרעאי היינו דהיא עתה בצורה שראויה לשחיטה, וכיון דהיא עצמה ראויה לשחיטה ואין בה שום ריעותא שמורה שלא היתה שחיטה, ורק בסכין אח"כ התגלה ריעותא, וגם את זה יש במה לתלות, א"כ גוף זה מוחזק בעיננו כשחוט כדין, **משא"כ** הטובל ונמצא עליו דבר חוצץ הרי היום הוא נמצא במצב שאינו ראוי לטבילה, וכיון דעתה בזמן דבאים לדון אותו לפי הפשטות, הרי אדרבה הוא נראה ונמצא באופן דמראה דלא היה בו טבילה א"א לדונו כטבול לפניך.

**ט. והנה** עד עתה ביארנו לפי מה שפרש"י בגמ' דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי קאי בגוונא דשיבר עצמות - דודאי עצם פוגם, **אמנם** לקושטא מסקנת הגמ' דר"ח מתיר גם בשחט כמה בהמות ונמצאת פגומה, דתלינן דנפגמה במפרקת האחרונה, והנה לא נתבאר טעם חדש בר"ח, **וע"כ** זהו כל טעמו דשחוטה לפניך ובהמה לא איתרעאי, וצ"ב דהרי אין שום ודאות יותר דנפגם במפרקת האחרונה מבראשונה, ומ"ט נחשב שחוטה לפניך. **ותוס'** במהלך השני חידשו לומר דאדם נזהר בתחילה מלפגום ולא נזהר בסוף, לכן יותר מצוי שנעשה ע"י מפרקת האחרונה יעו"ש, ולפי"ז ניחא, **אבל** בש"ר לא הוזכר דבר זה **וברש"י** בע"ב ד"ה מכדי מילתא, מפורש לא כן, וכן **ברמב"ן וברשב"א** שם נראה להדיא דאי"ז אלא תליה שתולים באחרונה, אע"פ שבאמת אין סיבה לתלות באחרונה יותר מבראשונה, וא"כ צ"ב טובא ענין שחוטה לפניך לקושטא דמילתא. **ובאמת** כל קו' תוס' והראשונים ממקוה דחסר דריש נדה, מכרחת דהבינו בפשיטות דשחוטה לפניך אינו נעשה מחמת דודאי עצם פוגם, (ואולי הוכרח להם זה משום מסקנת הגמ'), וצ"ב באמת מ"ט נחשב לשחוטה לפניך.

**י. והנראה** בזה, ובהקדם יש לבאר מ"ט לא מהני חזקת הסכין מחמת שהיא שורש הנידון והספק, דהנה יש מקום עיון בשמעתין, דכיון דהסכין הוא שורש הספק, א"כ ראוי היה לדון דרק בו שייך תורת חזקה, כי כל פרשת חזקה היא היכן שהספק נמצא, ולכאו' כל 'הספק' והנידון הוא רק בסכין, והיתר הבהמה הוא תולדה דממילא, ואין שייך דיני וכללי ספיקות בבהמה. **אמנם** ודאי אינו כן, וכמבואר מדברי ר"ה, וגם ר"ח לא זו טענתו, דא"כ בטובל דגופו איתרעאי נמי נימא דיש לדון את החזקה על הנידון השורשי, היינו אם גופו נקי מחציצה, וממילא ההטבילה תהא טבילה, וע"כ ליתא להאי סברא, **וכן** מוכח בסוגיא בריש נדה דאמרינן תל"ר ואי היה ראוי לדון רק את השורש, מ"ט חזקת הטמא הוה לריעותא בחזקת המקוה, **וע"כ צ"ל** כמש"כ בשער"י דכיון דחזקה אינה בירור המציאות אין שייך כל הנ"ל, דאי היה הדבר בירור המציאות וכמו עדים, ודאי דמושכל ופשוט לברר את השורש של הספק וממילא יובררו כל התולדות, אבל כיון דחזקה היא גז"ה להחזיק הדבר המסופק על חזקתו, א"כ שפיר דיני הספקות והחזקות הוא גם על הטובל.

**ויש** להוסיף עוד, דבשלמא אי היה מתגלה ספק **מקודם** על הסכין והיינו מכריעים אותו, א"כ ודאי היה הכרעה זו מהני לתולדותיו, וכמו דאיתא דהאיסור בע"א יוחזק, אבל הכא נתגלה הספק אחר הטבילה ואחר השחיטה, א"כ הספק הוא על האדם ועל המקוה, ושייך לדון כאן גם חזקת האדם וגם חזקת המקוה, [ובשער"י הוסיף עוד דהמקוה כבר אינו לפנינו כיון דהוא פסול, וכן הסכין, ונקט שאם היום היה המקוה לפנינו היינו דנים ומכריעים בו וממילא היה הדין כן גם בתולדה].

**עוד** יש להקדים דאי לא היה ריעותא בסכין, דבר פשוט הוא דמהני מה שאין ספק בסכין להחשב 'נודע לך' על השחיטה, (כמו שהתבאר בשיעור הקודם[[9]](#footnote-10)).

**אבל** אחר דהסכין יש בו ריעותא, ואחר שלא היתה בו הכרעה קדומה, ואחר דחזקה אינה בירור, א"כ יש לפנינו חזקה נגד חזקה, וזהו טענת ר"ה, ור"ח לא פליג בעצם הדברים, אלא דקאמר שהיא שחוטה לפניך היינו דהפשטות שהיא שחוטה, ובזה נתבאר מ"ט לא שייך לדון הכא מצד שורש הספק, [ובדעת התורא"ש ריש נדה עי' לק'].

**י"א. ומעתה** יש לבאר, דמה דנחשב שהפשטות הוא דהיא שחוטה, הוא משום שעל הסכין היה חזקת כשרות, ובשעת השחיטה דנו את החזקה שהיא היתה ללא ריעותא, הרי זהו הסיבה שנוצרה לפנינו 'פשטות' שיש כאן שחיטה, ואע"פ שעתה יש ריעותא והוה נגד חזקת הבהמה דדורשת עד שיודע לך, אבל כיון דהסכין הוא השורשי א"כ כשנבוא לדון את המעשה בפשטותו, הרי כיון דנעשה ע"י סכין בדוקה וכשירה א"כ המעשה בפשוטו מוחזק לפנינו בכשרות, ואע"פ שאי"ז מהני **להכרעה** ול'יודע לך' כיון דיש חזקת איסור, אבל מ"מ כן הוא הפשטות כיון דהבהמה נכנסה תחת הסכין והסכין הוא בחזקת כשר, א"כ פשטות המעשה ייקבע ע"י 'עושה המעשה' וכן בטבילה, ולכך נחשב שחוטה לפניך.

**ומה** דאמרן 'בהמה לא איתרעאי', היינו כמו שנתבאר לעיל, דאי הגוף עצמו מורה שלא כן, כגון האדם שנמצא חציצה על גופו, דבמצב זה אינו ראוי לטבילה, א"כ א"א להחזיקו 'בפשטות' שהוא טבל, דאדרבה ענינו סותר לזה ומראה שלא טבל.

**י"ב. ובזה** מחוור היטב מה דאמר ר"ח שחוטה לפנינו, אע"פ שאין סיבה לתלות במפרקת אחרונה יותר מבראשונה, מ"מ מחמת שנשתמש בסכין בדוקה הרי פשטות המעשה שנעשה כאן שחיטה. **ובזה** מחוור נמי קושית הראשונים, ממקוה דריש נדה, דאע"פ שהתם אין תליה לומר דנחסר לבסוף, אפ"ה יש להכשיר דבפשטות יש טבילה לפנינו מחמת חזקת המקוה.

**י"ג. ועי' ברמב"ן** דכתב לקושית הראשונים ממקוה בזה"ל, ליכא לדמויה למקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע טמאות, והא הכא דודאי טבל ספק הוה חסר ספק לא הוה חסר, **וקא אתי ספק מוציא מידי ודאי,** ואף על גב דגברא לא אתרעי ומקוה הוא דאתרעי, עכ"ל. **ולכאו'** מה שייך התם אסממ"ו, **וע"כ** שפירש כרש"י דע"י הפשטות דטבל לפנינו, נחשב טבילה ודאית ואסממ"ו, ולכך הקשה בנוסח זה, ומתבאר דדעת הרמב"ן כרש"י. **והרשב"א** באמת לא הקשה בנוסח אסממ"ו, דס"ל דהפשטות רק מקלקלת החזקת איסור ושוב מהני החזקת סכין (כמבואר בדבריו), והקשו דה"ה התם תהני חזקת המקוה להעמיד פשטות דטבל לפנינו.

**ט"ו.** [[10]](#footnote-11)**והנה** תוס' תרצו בתרוץ השני דכלל הוה טעות עיקר הקושיא, ורק מה שעצם ודאי פוגם הוא **עושה** את הודאי טבל ואת השחוטה לפנינו. **אמנם** עי' היטב בדברי **הרשב"א**, שאע"פ שתירץ כעין דבריהם, מ"מ נראה בדבריו דהיה פשוט לו הנ"ל דעצם ה'שחוטה לפנינו' ו'הטבול לפנינו' הם נעשים מחמת הפשטות שנשתמשו בסכין מוחזק ובדוק, וכן במקוה, ואת עיקר תירוצו ממקוה העמיד על הריעותא, דכל מה דאמרן דבהמה לא איתרעאי הוא משום דיש דבר לתלות בו את הפגם, **והיינו** דברש"י כתב דכל שאין הריעותא **בגוף הדבר ממש**, לא אכפ"ל, **אבל** בראשונים בתרוצם מתבאר דבאמת הריעותא דבסכין היא ריעותא ל'פשטות' דיש שחיטה **ואע"פ שאינה בגוף** הבהמה, ורק מה דיש לתלות יותר בעצם הוא הוא הטעם שלא נחשב ריעותא בבהמה, משא"כ במקוה דאלימא לאורועי לטבילה.

**אמנם** צ"ע שלא פירשו הראשונים איך נפרש **לל"ב** דר"ח דתלינן במפרקת, ועי' הערה[[11]](#footnote-12).

**עוד** כתב הרשב"א לתרץ כעין תרוץ האחרון דתוס', אבל נראה בדבריו דעיקר התרוץ הוא מ"ט נחשב בהמה לא איתרעאי (וכנ"ל), דמה שאין הריעותא של הפגם מכריחה שהשחיטה פסולה זהו גופא הסיבה שנחשב שאין ריעותא בבהמה, אבל אי היה מוכרח היה נחשב ריעותא בבהמה. **ואפשר** דזו נמי כוונת תוס' אבל בתוס' יותר היה נראה ללמוד **דכלל לא נחשב לריעותא** והוה כסכין שנאבדה דאין בה ריעותא.

**ט"ז. בתורא"ש** בנדה כתב, בביאור דברי הגמ' אדרבה העמד מקוה על חזקתו וז"ל, משמע דפריך אפי' לב"ה דהו"ל לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה, אף על גב דאיכא למימר נמי חזקה דטמא מ"מ חזקת המקוה עדיף, שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא היה חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל. **ונראה** דאין כוונתו לומר דכל שם הספק ותורת חזקה הוא רק בשורש כמש"נ לעיל, דאי יש סברא כזו אין מובן לדברי ר"ה, **וגם** אין מובן לדברי ר"ח דכשגופו איתרעאי אינו דן את השורש ומ"ט[[12]](#footnote-13), **וכן** אין מובן איך שייך תל"ר, והרי חזקת הטמא אינה נידונית כלל, דכל שם הספק ותורת החזקות הוא רק בשורש, **אלא** קאמר סברא **להעדיף** חזקת המקוה, וכמבואר להדיא בלשונו דיש חזקת טמא גם אחר שנכנס למקוה, אלא דחזקת המקוה **עדיף** דעי"ז נסתלקה **חזקת** הטמא, ולא קאמר דנכריע את השורש **וממילא הוא** **טהור,** אלא דנסתלקה **חזקת** הטמא.

**י"ז. וביאור הדבר**, דחזקת הטמא סותרת לחזקת המקוה, דאי נדון דהוא טמא עדיין תובעת חזקת המקוה לומר דהמקוה שלם והוא טהור, משא"כ חזקת המקוה אינה סותרת לחזקת הטמא אלא אדרבה יתברר דינו ותסתלק ממילא חזקתו, **והטעם** בזה, דכיון דהוא נכנס למקוה א"כ אין חזקתו נוגדת לומר שע"כ הוא ישאר טמא, דהרי הוא נכנס למקוה, וא"כ בזה גופא הוא נעשה ראוי לכך, דאי נחזיק את המקוה לא תתבע חזקתו להישאר לעולם טמא, דהגם דיש לו חזקת טמא אבל עד כמה דנדון חזקת המקוה היא אינה תובעת שהוא ישאר טמא דהרי הוא נכנס למקוה, והיא תובעת רק שיודע לך שהטבילה היתה טבילה הוגנת, ולכך זו סברא להעדיף את חזקת המקוה.

**ואפשר** דהתורא"ש פירש דזהו ביאור הגמ' שחוטה לפניך, דכיון דהסימנים נכנסו תחת הסכין א"כ חזקת הסכין לא תסתור להם דאין חזקת איסור תובעת להישאר אינה שחוטה גם כלפי הכרעת חזקת הסכין, שהרי הסכין שחט את הבהמה ואם הסכין תוכרע אי"ז סתירה, אלא קיום לחזקת הבהמה, ומקשינן א"ה בטובל ונמצא עליו דבר חוצץ נמי, ומשני דאיתרעאי גופו, והיינו כיון דיש לו חזקת טומאה וכמש"נ, והנ"ל הוא רק סברא מסוימת בהעדפת חזקת בדוק ונקי ולומר דהוה טבילה, א"כ כאשר גופו עצמו מורה שלא נעשה בו טבילה, אין ראוי לדון שהוא טבל, והריעותא מעמידה לפנינו את חזקת הטומאה, [אמנם עדיין צ"ע, דכיון דנקיטנא דיש להעדיף את החזקה שאם נדון אותה לא תהא החזקה השניה סותרת, א"כ מ"ט לא נמשיך בהעדפה זו במקום ריעותא], והקשה התורא"ש בדיבור אח"כ דמקוה דחסר דמיא לבהמה, ותירץ דכל מה דנחשב דליכא ריעותא בבהמה הוא משום דודאי עצם פוגם או משום דאין הכרח ששחט במקום הפגימה.

**י"ז. העולה מן הדברים**, ד' דרכים בטעמא דר"ח. **א.** פי' רגמ"ה, דדן חזקת היתר, **ב.** הפשטות דיש שחיטה היא מגרעת את החזקת איסור, ושוב אהני חזקת הסכין, עי' היטב לשונות הרשב"א הר"ן והרא"ה. **ג.** רש"י כתב דהפשטות דיש כאן שחיטה היא דינא דאסממ"ו, וכן נראה ברמב"ן. **ד.** התורא"ש בנדה, דכיון דודאי שחט וטבל, יש סברא להעדיף את חזקת הסכין והמקוה[[13]](#footnote-14).

יש בכל חזקה פשטות זה לומדים מנגע שלא נחסר כמש"כ בית שמואל ויש חזקה עם ריעותא דבזה נשבר הפשטות וזה אינו אלא כשאין ריעותא וה"ה הכא אין ריעותא כיון דבבהמה עצמה לא נגלה ריעותא. וכאשר יש ריעותא אי"ז

אפשר שכונת רש"י כרגמ"ה והכא לא נחשב שמוציא כיון דכתב הרשב"א דמחמת החזקה דמעיקרא של הסכין הוה חזקה נגד חזקה וכח חזקה דמעיקרא לא קיים כאן כלל אלא ראוי ללכת אחר הפשטות

כיון דהפשטות נעשית ע"י השחיטה שהוחזקה לפנינו בכשרות

האי דינא דפשטות הוא דין שהוחזק והיינו דאם בשעת השחיטה בעצמה יתעורר ספק לא יהני משא"כ דין חזקה

פשוט מאוד

גם לרשב"א בעינן ב' תנאים גם שלא יהא באותו גוף וגם שלא יהא פסיק רישא

ע"כ רש"י ורגמ"ה זה אותו דבר דאל"כ האי דינא דשמעתין יהני שם

והסיבה ששם באמת צריך דוקא תליה וכאן צריך עצם וכו' וכן יש חסרון דזה בגופו משא"כ שם הוא משום ששם יש תליה נפלאה וכמש"כ רבינו יונה והנה ר"ה פליג משום שמחשיב זאת

ר' אשר אריאלי וכו'

**שחוטה לפניך - סילוק חזקת אינה שחוטה**

**אולם** לדעת הר"ן וש"ר דלא פירשו משום חזקת היתר, צ"ב טובא מהו גדר הדבר דאמרינן 'שחוטה לפניך'.

**ד. עוד** צ"ב החילוק ד'סכין איתרעאי ובהמה לא איתרעאי, ופרש"י דלאו בגופה ממש איתליד, וקשה מה אכפ"ל אי בגוף ממש או לא, והרי כל ריעותא בסכין הוא ריעותא בשחיטת הבהמה[[14]](#footnote-15), ולכאו' אינו אלא העלמת עין מן הריעותא, וצ"ע[[15]](#footnote-16).

**ה. והנראה בזה,** דהנה רש"י פירש דשחוטה לפנינו הוא נעשה ע"י הא ש'עצם ודאי פוגם', וכן הוא דעת תוס' בתרוץ השני,[[16]](#footnote-17), [[17]](#footnote-18), **ומעתה** כיון דהשתמש בסכין בדוקה, וגם כשהתגלה בה ריעותא **ההנחה הפשוטה** היא שהעצם הוא שפגם, א"כ **הפשטות שלפנינו היא שהיא שחוטה**, ואע"פ שאי"ז מהני כחזקת היתר, אבל כיון שהמצב הפשטותי שנראה בעינינו הוא שהיא שחוטה, הרי התקלקלה החזקת אינה שחוטה, דאחר שנעשה בה מעשה זה א"א להמשיך ולהחזיקה ב"חזקת אינה שחוטה". **וזהו** הא דאמרינן ה"נ העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה - הרי שחוטה לפניך, היינו דשחוטה לפניך כל ענינו רק שלא לדון חזקת אינה שחוטה, ולא שהוא עצמו חזקת היתר, והיא כמו בהמה שאין בה חזקה כלל לא חזקת איסור ולא חזקת היתר, ולכך יכולה חזקת הסכין להכריע. וכך נראה בכמה מקומות **בדברי הרשב"א**[[18]](#footnote-19) **ובר"ן וברא"ה**, דמה דמתיר למעשה הוא חזקת הסכין, ונמצא דהאסמ"ו רק משמש להיחשב שחוטה לפניך ועי"ז נתקלקלה החזקת אינה שחוטה, אבל למעשה ההיתר הוא בגלל החזקת סכין.

**ו. אמנם,** דבר זה דאמרן שהפשטות שהיא שחוטה גורם שא"א להחזיקה בתורת אינה שחוטה, צ"ב טובא, דהגם דמצינו שיש מצב שאין בו חזקה כגון גוסס עי' גיטין כ"ח דדוקא זקן או חולה יש בהם חזקת חי ולא גוסס[[19]](#footnote-20), וכן סוטה דכתבו תוס' בכ"ד דלית בה חזקה מחמת שקינא לה ונסתרה, וכן כתב הרשב"א ט: גבי חולדה המהלכת ע"ג ככרות ושרץ בפיה יעו"ש, התם שאני דהוא 'מצב' שונה ומצב זה לא הוחזק כלל, **וגדר הדברים** דגם לפי שני צדדי הספק מ"מ הוא מצב אחר, כגון הגוסס דגם על הצד שאינו מת מ"מ הוא במצב אחר כלפי ענין חיים, וכן הסוטה גם על הצד שלא זינתה מ"מ היא במצב אחר כלפי ענין זנות, וכן הכיכרות גם על הצד שלא נגע בהם שרץ מ"מ הם במצב של מופקרים ואינם שמורים לטהרה, ודוקא בכה"ג דהוא מצב שונה בעצם, אמרינן דגוף זה הוחזק אבל גוף גוסס לא הוחזק, וכן בכולם, **אבל הכא** אינה במצב אחר, אלא או דנשחטה או דנקרעה, וגם על הצד שהיתה קריעה ולא שחיטה אינה במצב אחר כלפי שחיטה, והגם שהיא במצב פגר לפנינו ודמה שותת, הרי היא במצב אחר כלפי 'חיה ומתה', אבל אינה במצב אחר כלפי הנידון אם היא שחוטה או קרועה, וצ"ע. וע"כ מתבאר בזה דמ"מ יש 'פשטות', דאע"פ שאינה מעמידה מצב אחר, מ"מ היא קלקול ומניעה להמשיך ולהחזיקה בחזקת שאינה שחוטה, שהרי הפשטות דהיא שחוטה, וצ"ע.

**וכן** להראשונים דלמעשה ההיתר משום **חזקת סכין**, אפשר ג"כ לומר דתחילת הגמ' וסופה היתרם משום חזקת הסכין, ואין ההיתר משום אסממ"ו, אלא האסמ"ו רק מסלק את הריעותא, וכמש"כ בחידושי הר"ן, והוה כסכין בלא ריעותא דחזקתה נחשב 'שנודע לך'.

**ט. והעולה** מזה, דלמהלך הראשון הרי דשחוטה לפנינו גורם דליתא לחזקת איסור, ולפיכך שייך לדון את חזקת הסכין, ולמעשה מה שהשחיטה מתרת הוא משום חזקת הסכין, וכן נראה **ברשב"א ובר"ן וברא"ה,** אבל **ברש"י** נראה דמה דלמעשה שרי הוא משום דין דאסממ"ו מידי הפשטות ולא מכח דהכרעות של חזקה גרידא[[20]](#footnote-21).

1. **הוספת** הרשב"א, וגם מי שלא גרס כן מ"מ זו הוספה המתבקשת מהגמ'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וגם** הרשב"א דהבליע בדבריו 'חזקת כשרות', אין כוונתו לזה, דהרי בכמה מקומות כתב לבאר ללא הוספה זו, אלמא לא זהו כל הענין, ואין כוונתו לחזקת היתר כמו שיבואר. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ואמר** הגרי"ז דגם להגר"ח דשחיטת טריפה אין בה היתר אכילה, מ"מ עיקר השחיטה נעשתה בה ונסתלק ממנה איסור אינו זבוח. [↑](#footnote-ref-4)
4. **לעיל** ט. הבאנו דרבינו יונה כתב דספק טריפה לחומרא, והבינ"א והשער"י פירשו דחידש בזה דליכא חזקה במקום ריעותא, (ולדבריהם אינו ענין לשמעתין), **אבל** כמה אחרונים פירשו (אבני נזר, כתבי הגר"ח, בד קודש) דדעתו דטריפה הוא חסרון בעיקר השחיטה, ולכך כתב להחמיר בספק טריפה כספק שחיטה, מלבד כשיש תליה דאז שייך להמשיך ולהחזיק בהיתר שהחזקנו, ואם הרגמ"ה נמי סובר כן א"כ היה לו מקור לדון דמהני מה שהוחזק בהיתר גם במקום דהוא גופא מוציאה מחזקת איסור ומחדש בה שחיטה, **אולם** בדעת רבינו יונה גופיה נראה דלא יפרש כן, דעיי"ש היטב דכתב דהתליה היא דוקא כהתם דצד ההיתר קיים לפנינו לתלות בו וצד האיסור לא קיים, (דהזאב לפנינו, וצד האיסור היינו שהיה כבר נקב אינו לפנינו), ולפי"ז הכא כיון דהתחכך בעור ועור יכול לפגום א"כ צד האיסור נמי לפנינו ולא תלינן, והדרא החזקת איסור. **וביאור הדבר** דכיון דנתגלה ספק על עיקר מה שהחזקנו, דלפי מה שנמצא היום ריעותא הרי אין כח לחזקה מכח רוב, וה"ה הכא אין כח לחזקה שמכח הסכין נגד חזקת האיסור, ועל כן בעינן בזה דוקא חזקה שענינה לומר 'אל תסתפק', דהיינו שלא תחדש כלל צד זה דהיה טריפה אלא תמשיך להחזיק בהיתר והוה כאילו אין ריעותא ברוב, אבל אם גם לדברי החזקה איכא ספיקא, א"כ לא תהני החזקה, כי נולד ספק על עיקר קיומה של החזקה, דאם קיים ריעותא א"כ אין יסוד לחזקה זו (דהיא רק מכוח רוב), וה"ה הכא כיון דכשיש ריעותא לא מהני חזקת סכין נגד חזקת איסור, ע"כ בעינן חזקה ד'אל תסתפק' שתסלק ותדון שאין כאן ריעותא כלל, וזה לא שייך הכא כיון דנמצאת פגומה וודאי נתחכך בעור, דחזקה דאל תסתפק לא שייך כשצד האיסור לפנינו, **ואפשר** דרגמ"ה ס"ל דה"נ מחמת שעצם ודאי פוגם הוה נמי בכלל חזקה דאל תסתפק, [אך עדיין צ"ב למסקנא דר"ח דמהני אף בספק השקול, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ואפשר,** דענינו כמש"כ הראשונים דאין הכוונה **שאין מוציא** (שהרי אפשר ששניהם פגמו), אלא דיש **לתפוס את המצוי** ולא את שאינו מצוי, והדין השני הוא **כפשוטו** שאין לספק פגימה להוציא מהודאות שחיטה שלפנינו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי'** רשב"א ט: (דכתב גבי מקוה לר"ש) דכאשר יש חזקה דמעיקרא נגד חזקה דמעיקרא, נחשב דהדבר אינו מוחזק בכלום, וא"כ מובן טפי שההכרעה הזו אינה סותרת לכח חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-7)
7. **דבפשוטו** כוונת הגמ' בתחילה דאסממ"ו שעצם ודאי פוגם הוא גופא סיבת ההיתר דאין לחוש לפגימת העור, ואהא קמותיב וכו' דהאי דינא אינו מועיל נגד חזקת איסור דהבהמה, ואהא מסיק דהבהמה עצמה 'תפוסה' בעינינו כשחוטה ואין לספק להוציא מידי שחיטה ודאית. (אבל מ"מ שניהם ענינם ההיתר משום אסממ"ו ולא משום חזקת הסכין). [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** צ"ע מ"ט בתחילה לא נקט הש"ס בהאי לישנא דודאי שחט. [↑](#footnote-ref-9)
9. **דאז** גדר הדין חזקה הוא דאל תסתפק, ופשוט שאין החזקת איסור דהבהמה יכול לעורר ספק בסכין, אחר דמצד הסכין הוחזק דאין כלל ספק. ועוד כי הבהמה ודאי נשחטה בסכין זה, וכל דרישת החזקת איסור הוא דיודע לך במה נשחטה, הינו לוודא שאותו הסכין כשר היה, וכאן הרי נודע דנשחטה בסכין שאין בו שאלה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **תוס'** תירצו על הקושיא מנדה דהתם חסר ואתאי, ולהנ"ל נראה כוונתם דחזקה דמעיקרא דהתם כיון דהיא חסר ואתאי, אינה מהני ליצור 'פשטות' הנ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ובתשו'** הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ז העיר זאת דלכאו' צ"ל כדברי תוס' דנזהר עד האחרונה, גם בד' הרשב"א, שהרי נקט לעיקר כתירוץ זה כמבואר בד"ה הכא נמי הרי טבל לפניך, ובשלהי שמעתין בד"ה ומיהו אם שיבר עכ"ד. אמנם צ"ע דבד"ה אי הכי תיבעי נמי (בסופו) ובעוד דוכתי לא משמע כן, **ואולי** יש ליישב עיקר ההערה, דס"ל להרשב"א דהעיקר דיש במה לתלות, היינו במפרקת האחרונה, משא"כ במקוה דאין שום דבר לתלות דהיה החסרון עתה, (וכן משמע ברמב"ן דכתב בד"ה ואיכא "הרי מקוה חסר לפניך, במה תולין"), ומש"כ שמפרקת מצוי יותר מעור, היינו במסוים כלפי עור, דבעינן לסלק הריעותא מהעור דודאי התחכך הסכין בעור, ולכך כנגד זה צ"ל דאיכא למפרקת **דמצויה** **יותר** לפגום (אע"פ שאינו ודאי שנגע בה). ויש לישב בעוד אופנים. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם** אפשר לחלק בין סכין למקוה וכמו שהתבאר בשיעור הקודם במהלך השני ברמב"ן, ולפי"ז דבריו רק במקוה אינם שייכים לשמעתין דסכין. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכן** משמע לשון הר"י מלוניל דכתב דר"ח אלימא ליה חזקת הסכין. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ואדרבה** הסכין הוא יותר שורשי ועיקרי, וא"כ ריעותא בו הוא אמור להיות יותר קלקול וחסרון. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והנה** תוס' בתירוץ האחרון נתקשו בזה דמה מעלה יש בזה שאיתיליד הריעותא בסכין, דבאמת אין חילוק היכן הוא הריעותא, אלא ר"ל דאין הפגם שלפנינו ריעותא לשחיטה דגם אי נפגם יכול להיות שנשחט בהכשר, ולדבריהם יל"פ דגם שחוטה לפניך היינו מחמת דלא נחשב ריעותא וכמו סכין שנאבדה, וא"כ לק"מ דהוא דין בפ"ע דס"ס, ואמנם כתבו הש"ך והפוסקים דאין כוונתם לדין ס"ס, דבכללי ס"ס לא נחשב לס"ס, וי"ל דמ"מ כוונתם לומר דצד האיסור רחוק והוה כחזקה בלא ריעותא, וכ"כ להדיא בשו"ת חמדת שלמה אהע"ז כ"ד י"ג וכמו שפשוט בנאבד הסכין דכיון שלא מצינו ריעותא נחשב שנודע לך בה נשחטה, דאז חזקת הסכין ענינה לומר דאל תסתפק, והוה נודע לך דאין בסכין ריעותא, וחזקת האיסור של הבהמה אינה יכולה לעורר ספק על הסכין, ועוד כיון דהיתה תחת הסכין השחיטה אינה תובעת סתם אל תחדש בי שחיטה, אלא שיהא נודע לך "במה נשחטה", היינו דיהא ברור שהסכין כשר, אמנם זה קצת מחודש לומר דיש כאן חזקה דאל תסתפק אע"פ שחזינן פגום לפניך, ועי' לק' ביאור נוסף בתוס'. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ולפום** ריהטא היה אפשר לטעות ולפרש דבריהם דליתא למסקנא טעמא משום 'דשחוטה לפניך', אלא כל הטעם הוא אסממ"ו היינו דליכא ריעותא, והוה כסכין שנאבדה דחזקת הסכין מהני, משום שנחשב שנודע לך, ולא יתכן דאם באמת לא נחשב ריעותא מחמת אסממ"ו, א"כ מה שייך חילוק אי הריעותא בגוף הדבר או לא, והרי אינו נחשב ריעותא, וע"כ אין כוונתם לומר דליכא ריעותא אלא לעולם איכא ריעותא, ובאמת לא דמי לסכין שנאבדה, וכמש"כ להדיא דמה שנתעסק באותו המין **עושה אותו** ודאי טבל. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ולהלן** נבאר את המושג שחוטה לפנינו ובהמה לא איתרעאי, לקושטא, דאהני אף במפרקת ומפרקת, ואף דאין במה לתלות יותר. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ולקושטא,** דעת הרשב"א דכבר בתחילת הגמ' ידענו למסקנא, דלאו דוקא בשיבר עצמות, וכמו שיבואר לק'. [↑](#footnote-ref-19)
19. **משל"מ** פסולי המוקדשין ד' י"ד, ושיח יצחק יומא נ"ה: ועי' רע"א שם. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** לק' דכן מתבאר בלשון הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-21)