שביעית פ_ו מ_ג
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"ג**

א] **בצלים שירדו עליהן גשמים וצמחו,** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאיירי בבצלים שנגמר גידולן בששית, ונשתתו בקרקע בשביעית וצמחו, אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז פירש דאיירי בבצלים של ששית שעקרן וחזר ושתלן בשביעית וירדו עליהן גשמים וצמחו, ובפי' מהר"י קורקוס פ"ד משמו"י ה"כ כתב דמד' הרמב"ם שם משמע דאיירי כשלא חזר ושתלן, אלא היו מונחין בקרקע וירדו עליהן גשמים וצמחו שכן דרך הבצלים, ודכ"ה בפי' המפרש בנדרים דנ"ח., ובחזו"א סימן י"ב סק"ג כתב כן גם בדעת הר"ן בנדרים שם, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ג עמד בזה, דלפי' הר"ש דאיירי בשנשתהו בקרקע בשביעית וצמחו, א"כ הרי הו"ל כירק שנכנס מששית לשביעית דאזלינן בתר לקיטה ויש על כולו קדו"ש, וא"כ מה מייתינן מינה בנדרים דנ"ח. דאזלינן בתר גידולין, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאיירי בשחדלו ליגדל ואח"כ חזרו וצמחו, ולא חשיבא צמיחה זו כהמשך דעיקר הגידול, ול"ה כירק שנכנס משישית לשביעית, וע"כ אף דלא ליקטן אלא בשביעית, מ"מ אין על עיקרן קדו"ש, וכמש"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א דכל שנגמר גידולו בששית ליכא ע"ז קדו"ש אף שלקטו בשביעית.

ב] **אם היו העלים שבהם שחורין אסורין, הוריקו הרי אלו מותרין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו משום דאם היו העלים שלהם שחורין, בידוע שהן גדלין ומוסיפין, ואתו גידולי שביעית ומבטלין את העיקר אע"פ שהוא מרובה טובא, ואם הוריקו, הן הולכין וכמשין ולאו מארעא קא רבו, ומשמעות דבריהם דכל שהוריקו דהן הולכין וכמשין, תלינן דלא הוסיפו כלל בשביעית, וע"כ הן מותרין, אך בחזו"א סימן י"ב סק"ג פירש בע"א, וצ"ע, וכ"ה מבו' גם בפי' הרא"ש בנדרים דנ"ח., ועיי"ש שפירש דהוריקו, היינו דעמדו במקומם ולא השחירו, וע"כ הוא דתלינן שלא גדלו כלל בשביעית, דכשהבצלים גודלין, עלין שלהן משחירין ונפשטין, - ולפי דבריהם נמצא, דאיירי הכא כשלא ראינו שהוסיפו הבצלים בשביעית, והא דאסרינן כשהעלים שבהם שחורין, הוא משום דכיון שהשחירו העלים בידוע שהן גדלין ומוסיפין, וכל שהוריקו דתלינן דלא הוסיפו בשביעית, ה"ה מותרין.

אך בפי' הר"ן בנדרים שם כתב, דהא דשחורין אסורין והוריקו מותרין, הוא משום דכשהן שחורין ה"ז מוכיח שגידולן יפה ומקרקע שביעית נתגדלו, אך כשהן ירוקין, לאו מחמת יניקת הקרקע נתגדלו אלא מחמת הבצל עצמו, וע"כ הן מותרין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז, - ולפי דבריהם נמצא, דאיירי הכא כשראינו שהוסיפו הבצלים בשביעית, וכדתנן דירדו עליהן גשמים "וצמחו", ואפ"ה אם הוריקו ה"ה מותרין, משום דבכה"ג אין גידולם מחמת יניקת הקרקע אלא מחמת הבצל עצמו, - ונראה לדעתם, דכל שלא ראינו שהוסיפו בשביעית, ה"ה מותרין אף אם היו העלים שבהן שחורין, שלא מצינו דמכח הא דהעלים שחורין ידוע שהן גדלין ומוסיפין.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דהוריקו מותרין, הוא משום דכ"ז שהן ירוקין כאלו הן מעיקר הפרי ומותר לאכלן, ומשא"כ כשהשחיר מה שצמח מהן הרי הוא כאילו צמח בארץ ונחשב כספיחי שביעית וע"כ הן אסורין, וזהו כד' הרשב"א והר"ן דאיירי כשראינו שהוסיפו בשביעית, - והנה ממש"כ הרמב"ם דכשהוריקו "כאילו" הן מעיקר הפרי וכשהשחיר "כאילו" צמח בארץ, מ' דלאו היינו דכשהן ירוקין אינם גדלים מחמת יניקת הקרקע, וכשהשחיר ה"ה גדלים מחמת יניקת הקרקע, וכד' הרשב"א והר"ן, אלא אף דגם כשהן ירוקין ה"ה גדלים מחמת יניקת הקרקע, מ"מ הן מותרין.

והמהר"י קורקוס בפ"ד משמו"י ה"כ פירש הטעם בזה, דלהרמב"ם דאיירי הכא כשלא נטען בקרקע, ע"כ רק כשהשחירו העלים חשבינן להו כנטועין בארץ והוו גידולי שביעית, אך כ"ז שהעלין ירוקין, לא חשבינן להו כנטועין בארץ, וע"כ אינם גידולי שביעית כלל, - ויל"פ עוד בזה, דכל שהן ירוקין, לא חשבינן להו כגידול בפנ"ע, אלא חשבינן להו כתוספת על הבצל, וע"כ אינם נאסרין משום גידולי שביעית, דכיון דהבצל עצמו הוי של שישית, ע"כ אף התוספת שהוסיף בשביעית, הויא כגידולי שישית ואינה נאסרת, אך כל שהשחיר מה שצמח מהן, חשבינן לי' כגידול בפנ"ע, וע"כ הוא אסור, ועד"ז מתפרש לפ"ד הרמב"ם דינא דר"ח בן אנטיגנוס, ונת' להלן אות ט'.

ד] התוס' בנדרים שם פירשו, דאם היו עלין שלהן שחורין, בידוע שגדלו רובן בשביעית וע"כ הן אסורין, ואם הוריקו לא גדלו רובן וע"כ הן מותרין, וכ"כ המאירי שם דאם עלין שלהן שחורין רוב גדילתן משביעית היא, שכך דרכן להשחיר ברוב גשמים מרוב לחות ורוב חיות שינקו מן הקרקע, - ועיי"ש בתוס' ומאירי לעיל מינה שהוכיחו דאין גידולי איסור אוסרין את ההיתר בכ"ש, מהא דשרינן כשהוריקו אף שגדלו מעט, וזה לטעמייהו בטעם ההיתר דהוריקו, אך הרא"ש שפירש הכא דאסרינן אף כשגדלו מעט בשביעית, אזלי לטעמייהו שכתב שם לעיל מינה, דגידולי שביעית אוסרין את העיקר בכ"ש, וכ"ה גם מסקנת הר"ש במשנתינו, - ועי' בנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דטעמא דהתוס' דאין הגידולין אוסרין את העיקר בכ"ש, הוא או משום דאיירי לענין איסור ספיחין דהוי דבר שאין לו מתירין, או דאף לענין חיוב ביעור, כיון שנולד האיסור בתערובת, לי"ב לדינא דדשיל"מ לא בטל, אך לא נתפרש לפ"ז, דמ"ט בעינן שגדלו רובן בשביעית, והי' לנו לאסור כל דליכא ס' כנגד הגידולים, וצ"ע בזה.

ה] הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"כ כתב, דאף בגונא דהשחירו העלים, אין אסורין אלא אותן העלים, אך הבצלים עצמן בהתירן עומדין, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' פירש דאיירי בשלא צמח הבצל עצמו אלא שצמחו העלים, וע"כ הבצל בעצמו עומד בהתירו, ועי' קר"א בנדרים שם וחזו"א סימן ח' סקי"ד שנתחבטו בד' הרמב"ם, - ועיי"ש שכתב דבד' התוס' בנדרים שם מבו' דמפרשי למשנתינו לענין הבצלים עצמן, דאם היו העלים שחורין, מוכחא מילתא דהבצלים עצמן כבר נתגדלו רובן ורבה גידולו על עיקרו, ואם היו העלים ירוקין, בידוע שלא רבו גידולי על עיקרו.[[1]](#footnote-1)

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ד משמו"י ה"כ פירש למשנתינו לענין איסור ספיחין, אך במהדו"ק דלא ס"ל לעיקר איסור ספיחין, פירשה לענין דין פירות שביעית, אך לדעת הר"ש והרא"ש שפירשו למשנתינו דאיירי בבצלים שנגמר גידולן בששית ונשתתו בקרקע בשביעית וצמחו, אין לפרש למשנתינו לענין איסור ספיחין, שהרי כל שהתחיל גידולו בששית לי"ב איסור ספיחין, וכמש"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א, ובע"כ לפרש למשנתינו לענין דיני קדו"ש, וזה כמש"כ הר"ש לקמן פ"ט שם דהא דתנן התם אסורין ומותרין, לא לענין איסור אכילה, אלא לענין דין קדו"ש, ועי' בנחלת ברוך שם מש"כ בזה.

ז] בפי' הריבמ"צ הביא להא דפריך בנדרים דנ"ט: דמ"ט שחורין אסורין ולימא היתר שבהן להיכן הלך, ומשני דאסורין דקתני אתוספת, והרא"ש שם פירש דהיינו דאם הי' ניכר העיקר בין התוספת הי' מותר, ואם נתערבו באחרים א"צ לבטל אלא התוספת, והר"ן כתב דנפ"מ נמי לענין תפיסת דמים, אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז כתב דאף הבצל עצמו אסור שגידולי איסור מעלין את ההיתר. והכי איתא בהדיא בירושלמי דגרסינן התם בצל שעקרו ושתלו מכיון שהשחיר מתעשר לפי כולו, עכ"ד, והיינו דס"ל דלא קי"ל כמ"ד דאמרינן היתר שבהן להיכן הלך, וכמו שהביא ממש"א דמתעשר לפי כולו.

ובחזו"א סימן ח' סוסק"ח הק', דלפי' הר"ש דאף כשהיו העלים שחורין לא צמחו אלא מעט, וה"ז אוסר בכ"ש, א"כ מאי מקום יש לומר דנהפך הכל לאיסור, - אך בקה"י נדרים סימן ל"ה פירש דהיינו דהגידולים מהפכין את העיקר להיות כמותו דנחשב הכל כברי' חדשה של שביעית, עיי"ש, ומצינו כן בפי' הר"ן בנדרים דנ"ט:, דהצד דלא אמרינן היתר שבהן להיכן הלך, הוא משום דגידולין מבטלי לעיקר כאילו לא הי', לפי שאף העיקר עצמו משתנה דרך גדילתו.

ח] **ר"ח בן אנטיגנוס אומר אם יכולין להתלש בעלין שלהן אסורין,** הרא"ש פירש דהיינו דאם העלים חזקים וכשאוחז בהם יכול לתלוש הבצלים מן הארץ, אז ודאי גדלו בשביעית וה"ה אסורין, ובפי' הרא"ש בנדרים שם הוסיף בזה, דאלמלי דגדלו בשביעית, היו העלים נפרכין, וכ"נ בד' הר"ש, ועד"ז פירש הרשב"א בתשו' ח"א סימן רפ"ז והתוס' והר"ן בנדרים שם, ואך דלהרשב"א והר"ן מהני הא דיכולין להתלש בעלין שלהן, דמכח זה תלינן דיניקתם יפה וגדלו מכח יניקת הקרקע, ולהתוס' מהני הא דיכולין להתלש בעלין שלהן, דמכח זה תלינן דגדלו רובם בשביעית.

ט] והרמב"ם בפיהמ"ש גריס אם יכולין להתלש, העלין שלהן אסורין, ופירשה דאם כשעוקרין עליהן, נשארין בארץ ואינן נעקרין עם העלין, הרי הן כשאר הצומח בארץ והן כספיחי שביעית, - ונראה דזה מתפרש לטעמי' דעיקר הנידון במתניתין אינו אם יניקתם מן הקרקע, אלא הוא אם חשבינן להעלים דהם מכלל הבצל, וע"כ הן מותרין, משום דאינם נטועין בארץ, או משום דחשבינן להו כחלק מן הבצל דהוא גידולי שישית, או דחשבינן להעלים כגידול בפנ"ע, וכמש"נ כן לעיל אות ג', וזהו דס"ל לר"ח בן אנטיגנוס, דאם כשעוקרין את העלים אינם נעקרים עמם, ל"ה העלים כחלק מן הבצל, אלא הו"ל כגידול בפנ"ע, וע"כ הן אסורין.

י] **וכנגדן למוצאי שביעית מותרין,** הר"ש והרא"ש כתבו דאין לפרשה בבצלים של שביעית שנשתהו בקרקע בשמינית דהני לא משתרי למוצאי שביעית דדילמא אכתי לא רבו גידולין על העיקר, אלא איירי בבצלים של ששית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית, ומתוך שכבר גדלו בששית לא הוסיפו כ"א מעט בשביעית ונאסרו, וכשחזרו והוסיפו מעט בשמינית, חזר אותו היתר וביטל איסור המועט, דגם של שישית מסייע לבטל אחר שסוף גידולם בהיתר, והרא"ש בנדרים שם פירש בתחילה דהא דככנגדן במוצ"ש מותרין, איירי כשרבו גידולי היתר על האיסור, ואח"כ הביא לפי' הר"ש.

ובתורת זרעים כתב לפרש הטעם בזה, דהא דכשהוסיפו מעט בשביעית אסורין ואינם בטלין בעיקר, הוא משום דגידולין חשיבי ולא בטלי בעיקר, וכמש"כ בפי' הרא"ש בנדרים דנ"ז:, וע"כ כל שחזר ונטען בשמינית והוסיפו גידולין, הרי דאף דאותם הגידולים הוו מעט לגבי הגידולי שביעית, מ"מ הם מצטרפין עם העיקר של שישית לבטל לגידולי שביעית, דאף דאין בכח העיקר של שישית בפנ"ע לבטל לגידולי שביעית משום דגידולין חשיבי ולא בטלי, מ"מ כיון ששוב הוסיפו גידולי בהיתר, נמצא דגם הגידולי שביעית נעשו כעיקר לגבי אותן הגידולי היתר שגדלו אח"כ, וע"כ אף דגם השתא לגבי העיקר לבדו עדיין דינם כגידולין, מ"מ בצירוף עם הגידולי שמינית דינם כעיקר, ושפיר בטלי ברוב היתר, עכ"ד.

ובקר"א בנדרים שם הק' לפי' זה, דא"כ היאך מייתינן מינה התם דגידולי היתר מעלין את האיסור, דילמא הכא שאני דעיקר ג"כ מותר. ועיי"ש שכתב לישב, דהרי עיקר האיבעיא אם גידולי היתר מעלין את האיסור, הוא משום דעיקר וגידול כל חד וחד לחודי' קאי, וכמו שפירש הר"ש בשלהי מתניתין והרא"ש בנדרים שם, וזהו דמייתינן מהכא דשייך ביטול בגידולין ועיקר אע"ג דאי"ז תערובת גמור.

יא] בפי' הר"ן בנדרים שם כתב, דהא דכנגדן במוצאי שביעית מותרין, הוא משום דבעלין הללו ודאי רבו גידולין על עיקר הבצל המעורב בהן, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' פירש בדבריו, דס"ל כד' הרמב"ם שהבאנו לעיל אות ה' דמתניתין קיימא על העלים גרידא, וזהו דתנן דכנגדן במוצ"ש מותרין העלים, דידוע שצמחו מיניקת הקרקע בשמינית.

ועיי"ש שכתב דהא דמייתינן מינה התם דגידולי היתר מעלין את האיסור, אף דעלים אלו גדלו כולם בשמינית, הוא משום דאף דגדלו העלים מיניקת הקרקע, הרי יש בהן גם מיניקת עצמן, ואפ"ה הן מותרין, משום דמה שגדל בהן מיניקת עצמן בטל ברוב שנתגדל מיניקת הקרקע, עכ"ד, - ולכאו' לדעת הר"ן גופי' א"צ לזה, שהרי דעתו בסוגיא שם דעיקר האיבעיא בגידולי היתר הוא דשמא אף הגידולים עצמן הוו איסור, כיון דנמשכים ויוצאין מן העיקר האסור, ואשר ע"כ אף שגדלו כל העלים בשמינית, מ"מ למ"ד דגידולי היתר אסורין משום דנמשכין ויוצאין מן העיקר האסור, אף עלים אלו אסורין, כיון שגדלו מן הבצל האסור.

יב] והנה משמעות ד' הר"ן, דסגי במה שרבו הגידולין על עיקר הבצל, ול"ב שיהא בהן ס' כנגדם, ובחזו"א סימן ח' סק"ט עמד בזה, דהר"ן בריש הסוגיא שם כתב דאף להצד דגידולי היתר מעלין את האיסור, לא סגי ברבי' בלחוד, אלא ברבי' שיש בה שיעור כדי לבטל את האיסור, וא"כ מ"ט הכא סגי ברבי' בעלמא, ובאמת התורי"ד בריש הסוגיא שם הוכיח דסגי ברבי' בעלמא מדינא דהכא דבמוצאי שביעית מותרין אף שלא נתרבה ההיתר בס', ועיי"ש שכתב דמודה הר"ש למסקנא דסגי ברובא, ועיי"ש במה שפירש הטעם בזה, ואכ"מ.

יג] בקה"י נדרים סימן לו סק"ב הק', דלדעת הרשב"א והר"ן דאף כשהוריקו ידעינן שהוסיפו גידולים בשביעית, ואך דאי"ז מחמת יניקת הקרקע אלא מחמת עצמן, א"כ מ"ט במוצאי שביעית כה"ג, לא שרינן אלא אם היו עלים שלהן שחורין ולא כשהוריקו, הרי כיון דאף כשהוריקו איכא גידולין אלא שלא באו מחמת הקרקע, א"כ במוצאי שביעית דהגידולין הן היתר ודיינינן שיבטלו את האיסור, מה איכפת לן דלא באו הגידולין מן הקרקע, הרי כיון דגידולי היתר הן בדין שיבטלו את האיסור, דלדין גידולי היתר המבטלין את האיסור, מאי נפ"מ אם הוא היתר מחמת שהוא של שמינית, או הוא היתר גם מחמת שגדל מכח עצמו ולא מהקרקע, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך בד' הנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' מבו' דהיינו, דכל שגדלו העלים במוצאי שביעית מחמת הבצל עצמו, אף העלים עצמן אסורין, דהו"ל כאיסור שתפח דכולו אסור, עיי"ש.

יד] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהא דכנגדן במוצאי שביעית מותרין, הוא מד' ר"ח בן אנגטיגנוס, ופירש היינו דאם הי' חיבורן עד כדי שיעקרו העלין וישאר הבצל עצמו ולא יעקר, ה"ז מותר לאכול אותן העלין, לפי שאינם ספיחי שביעית, ומ' דס"ל דבדינא דת"ק דאם היו העלין שלהן שחורין אסורין, לא אמרינן דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, ורק בדינא דר"ח בן אנטיגנוס דאם יכולין ליתלש העלין שלהן מותרין, הוא דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, וזהו שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד משמו"י ה"כ מש"כ לפרש בזה.

טו] הר"ש הביא לסוגיית הגמ' בנדרים דנ"ח. דמדקדק מהא דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, דאלמא גידולי היתר מעלין את האיסור, ומשני ודילמא במדוכנין, - ונחלקו הראשונים בפירושה, דהר"ש פירש דהיינו דאיירי בשעקרן ודכן יחד במדוכה ונתערב יחד האיסור וההיתר וביטל ההיתר המרובה את האיסור המועט, וכן פירשו התורי"ד והרא"ש בנדרים שם, וזה לטעמייהו דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דאינם מתערבים לגמרי וכל חד וחד לחודי' קאי, וצ"ע דמ"ט גרע מתערובת דיבש ביבש דהאיסור בטל ברוב, ועי' תורי"ד שם דמבו' דמחד גיסא גרע מיבש ביבש, כיון דהכא האיסור מעורב בהיתר ואין כל א' עומד בפנ"ע, ומאידך גיסא גרע מלח בלח, משום דהאיסור עומד בעינו, וע"כ כל שדכן יחד ונתערבו האיסור וההיתר, שפיר בטל האיסור בגידולי ההיתר.

טז] והר"ן בנדרים שם פירש דהיינו, דאיירי שדך ושחק את הבצלים קודם שהוסיפו וגדלו, וכיון דמדוכנין נינהו גריעי ולא ממשכי גידולין בתרייהו, ועיי"ש במאירי שתמה ע"ז, דאם דכן אינן צומחות כלל אפי' בדיכה מועטת, ואזיל לטעמי' דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דהגידולין שנמשכין ויוצאין מן העיקר הו"ל כעיקר ואסורין, אך אם אינם נמשכין אחר העיקר והן עצמן מותרין, אף הן מבטלין את העיקר, וע"כ בבצלים מדוכנין דלא ממשכי גידולין בתרייהו והגידולין עצמן מותרין, אף הן מועלין לבטל את האיסור.

יז] והתוס' בנדרים שם פירשו כד' הר"ן דאיירי כשדך אותם במדוכה בשביעית, וכתבו דמה"ט לא חשיבי וה"ה בטלי בגידולין, ואזלי לטעמייהו דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דהחמירו חכמים כיון דהעיקר חשוב ואינו בטל, וע"כ כל שדכו את העיקר במדוכה דכבר אינו חשוב, ה"ה בטל בגידולין, - ובטעם הא דלא שרינן אלא כשדך אותן בשביעית ואח"כ הוסיפו גידולין בשמינית, ולא כשדך אותן בשמינית אחר שהוסיפו גידולין, ולא אמרינן דאף בכה"ג כבר אין העיקר חשוב וה"ה בטל בגידולין, נראה דהוא משום דכל שדך את העיקר והגידולין יחד, אכתי חשיב העיקר כלפי הגידולין, ואינו בטל בהן, ורק כשדך את העיקר לבדו ואח"כ הוסיף גידולין, הוא דלא חשיב העיקר כלפי הגידולין, וה"ה בטל.

יח] כתב הראב"ד בפ"ד משמו"י הכ"א, בדין בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו, ז"ל, בירושלמי לא עשה ר' אבהו מעשה אלא במרוכנים, פירוש וכו' מעקלין הצואר שלהן שלא יגדלו, וכיון שעשה כן גלה דעתו דלא ניח"ל בגידוליהן ואם גדלו אותן גדולין מותרין ומבטלין את האיסור, ואי לא אסורין דמינח ניח"ל וכנטועין לכתחילה דמו, עכ"ל, ובפשוטו נראה דלדעתו מתפרש כן גם מש"א בנדרים דאיירי במדוכנין, וגרסינן התם מרוכנין, וכן פירש המאירי בנדרים שם.

אך הנה עיקר מש"כ הראב"ד דאם לא ניח"ל בגידוליהן מבטלין הגידולין את האיסור, ואם ניח"ל בגידוליהן אינם מבטלין את האיסור, צ"ב דמה נפ"מ בזה, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו דאם לא ניח"ל בגידוליהן, הו"ל כמבטל את האיסור בשוגג, אבל אם ניח"ל בגידוליהן דמי לאיסור שריבה עליו במזיד, דה"ז אסור, - ולפ"ז הרי אי"ז מתישב בסוגיית הגמ' בנדרים, דהתם הרי קאי להצד דאין גידולי איסור כלל מעלין את האיסור, וא"כ אף אם לא ניח"ל בגידולין אינם מבטלין את העיקר האסור, ובע"כ דהתם גרסינן במדוכנים, וה"ז מתפרש כפי' ש"ר, ואך דאף לפ"מ דקי"ל בנדרים שם דגידולי היתר מעלין את האיסור, בשביעית דאיסורה ע"י קרקע, מ"מ אם ניח"ל בגידוליהן הו"ל כריבה על האיסור במזיד דלא בטל, וזהו שהביא הראב"ד כן מירושלמי, ולא הביא כן מסוגיית הגמ' בנדרים, ועי' בחזו"א סימן ח' סקי"ד שעמד ע"ז, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, (ומשה"ק שם דהיאך מצינו למימר דלא ניח"ל בגידוליהן, הרי איירי כשחזר ושתלן, ולכאו' י"ל דהראב"ד מפרש דלא איירי הכא כשחזר ושתלן, עמש"נ בזה לעיל אות א').

יט] הר"ש הביא להא דאמר ר' יצחק בנדרים דנ"ח:, דאף דבערלה וכלאי הכרם אין גידולי היתר מעלין את האיסור, מ"מ בשביעית גידולי היתר מעלין את האיסור, דשאני שביעית הואיל ואיסורה ע"י קרקע בטילתה ע"י קרקע, ופירש הר"ש דהיינו, דבשביעית דאסרה תורה כל גידולי שביעית, הוי איסורה ע"י קרקע, ומשא"כ בכלאי הכרם דתלוי בתערובת ודלאו תערובת שרו, וכן ערלה דלא אסר רחמנא אלא ילדה ואילו זקנה שריא, ולכאו' היינו דבכלאי הכרם וערלה אין הגידול בקרקע בפנ"ע אוסר, והאיסור הוא מכח התערובת, ומכח דהויא ילדה, וע"כ לא חשיב כאיסורה ע"י קרקע, - וכעי"ז פירש הר"ן בנדרים שם, דבשביעית איסורה ע"י קרקע כדכתיב ושבתה הארץ, ומשא"כ בערלה דחיסרון זמן גרם לה איסורא, וכלאים נמי תערובת הוא דקא גרים.

ואמנם צ"ע בזה, דהרי הר"ש פירש דהא דגידולי היתר אין מעלין את האיסור, הוא משום דעיקר וגידול כל חד וחד לחודי' קאי, וא"כ מה מועיל הא דאיסורה ע"י קרקע, דמכח זה יועיל ההיתר לבטל את האיסור, הרי מ"מ כיון דהעיקר והגידול כל חד וחד לחודי' קאי, ל"ש בזה ביטול כלל.

וגם בד' הר"ן צ"ע, שהרי דעת הר"ן בנדרים שם דהא דאין גידולי איסור מעלין את ההיתר, הוא משום דהגידולין עצמן אסורין, אך אם הגידולין עצמן מותרין ודאי דהן מבטלין להעיקר, ולפ"ז צ"ע דכיון דאף הגידולין עצמן אסורין, א"כ מה מהני הא דשביעית איסורה ע"י קרקע דמכח זה ה"ה בטלה בגידולין, הרי אף הגידולין עצמן אסורין, - ולכאו' צ"ל דה"ט דאיסורה ע"י קרקע, הוא טעם דאין הגידולין נמשכין אחר העיקר ונאסרין, וממילא דה"ה מבטלין את העיקר, אך אי"ז במשמעות הלשון דאמרו דכיון דאיסורה ע"י קרקע "בטילתה ע"י קרקע", ולא אמרינן דכיון דאיסורה ע"י קרקע אין הגידולין נאסרין.

ואשר ע"כ נראה, דהך מילתא דכל שאיסורה ע"י קרקע בטילתה ע"י קרקע, אי"ז מדין ביטול דעלמא, אלא הוי זה דין ביטול בפנ"ע, דבדבר דאיסורו ע"י קרקע, מימשיך העיקר בתר הגידולין, ואף העיקר עצמו מותר, - וע"כ אף למש"כ הר"ש דהעיקר והגידולין כל חד וחד לחודי' קאי ול"ש בזה דין ביטול ברוב דעלמא, מ"מ יש בזה לדין הביטול דבטילתה ע"י קרקע, - וע"כ נמי אף למש"כ הר"ן דהא דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, הוא משום דהגידולין עצמן אסורין, מ"מ בשביעית דאיסורה ע"י קרקע, אין הגידולין נמשכין אחר העיקר ונאסרין, אלא אדרבה העיקר נמשך אחר הגידולין ונעשה היתר, ובזה ניחא עוד כמה קו' ע"ד הר"ן שם, ואכמ"ל.

כ] והרא"ש בנדרים שם פירש דהיינו, דבשביעית בעודו מחובר לקרקע יוצא מאיסור להיתר משביעית לשמינית, והואיל ואיסור והיתר מתערבין מעצמן חשבינן להו מעורבין וגידולי היתר מעלין את האיסור, ומשא"כ בערלה וכלאי הכרם דא"א להתערב יחד איסור והיתר מעצמו במחובר בלא מעשה אדם, בערלה ע"י שסיבכה בזקנה, ובכלאים ע"י עקירת הכרם, לא חשבינן להו מעורבין ודמי למבטל איסור בידים, וע"כ אין גידולין מעלין את העיקר, וכעי"ז כתבו התוס' שם, ולכאו' נמצא לפ"ז דלמסקנא הא דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, אי"ז כמש"כ הרא"ש והתוס' בריש הסוגיא, דהוא משום דאינם מעורבין יחד, או משום דהעיקר חשוב ואינו בטל, אלא הוא משום דהו"ל כמבטל איסור בידים, אך בל' הרא"ש מבו' דמכח הא דהוא מתערב ע"י מעשה אדם, ע"כ לא חשבינן להו כמעורבין, וצ"ב.

והרשב"א שם פירש דבשביעית דין הוא שתתבטל עי גידולין אלו של היתר, לפי שאילו לא נטען זה בקרקע ל"ה הגידולין האלו באין ונתוספין על האיסור בשום פנים, הלכך ה"ז היתר חשוב להתחלק מן האיסור ולבטלו, ומשא"כ בילדה שסיבכה בזקנה, שאלמלי שעקר את הילדה וסיבכה בזקנה היו הפירות גדלין ונוספין באיסור מעצמן, וכן נמי בבצל הנטוע בכרם וכו', אלא שגרם הוא להתיר את הגידולין, הלכך היתר גידולין אלו אינו חשוב כל כך להיות מבטל את האיסור, עכ"ד, ועי' בתורי"ד שם מש"כ לפרש עוד בזה.

כא] **שם בר"ש, לא אם אמרתם בשביעית שאינה אוסרת כ"ש אלא בביעור אבל באכילה בנו"ט,** הר"ש בפי' קמא פירש דהיינו דאין שביעית אוסרת בכ"ש אלא כשנתערב לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש דשביעית ה"ה חייב לבער, אך לאכילה כגון שנתערב קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכן פירשו הר"ש והרא"ש לקמן פ"ז מ"ז, ולא נתפרש בדבריהם טעם הדין בזה, דמ"ט לענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט, ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, הר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק אם נתערבה לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש במינו חייב לבער, אבל אם נתערבה קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכ"ה בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בתחילת דבריו, ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דלענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, ועמש"נ לקמן שם אות ט"ז - י"ח כמה דרכים בזה, - ועיי"ש באות י"ב - ט"ו כמה דעות בקמאי בהא דמפלגנן בין ביעור לאכילה.

כב] והר"ש מסיק דהיינו דאין שביעית אוסרת בכ"ש אלא בביעור דהיינו כדרך גדילתה, אבל לאכילה כגון בתערובת שלא כדרך גדילתה אינה אוסרת אלא בנו"ט,[[2]](#footnote-2) וכן פירשו התוס' והרא"ש בנדרים דנ"ח., והרא"ש שם פירש ללישנא ד"אלא לביעור אבל לאכילה" דהיינו דלא אמרו אלא כשעומדין בקרקע ולא הגיעו לכלל אכילה וגדלו מעט, ומשא"כ לאכילה שהביאה לבית לאכול ונתערבו עם פירות שמינית, הוי בנו"ט, ולא נתפרש בדבריהם הטעם בזה, ואין לומר דהיינו משום דגידולי איסור אינם בטלין בהיתר, וע"כ הן אוסרין בכ"ש, דא"כ מאי פריך מינה למ"ד דאין גידולין מבטלין את העיקר.

ובס' אשר לשלמה כתב לפרש דהיינו, דכל שגדל הפרי, חשבינן לי' כפנים חדשות, וכאילו גדל כולו בשביעית, וע"כ כולו אסור, וכ"ה מבו' בד' הנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג', וזהו דפרכינן מינה למ"ד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, דכיון דחזינן דכל שגדל מעט באיסור, נאסר אף העיקר, ה"נ בדין דכל שגדל בהיתר, יועיל זה להתיר את העיקר האסור, (אך צ"ע דמ"ט גידולי איסור כ"ש מועילין לאסור את העיקר, וגידולי היתר אין מועילין להתיר את העיקר אלא בדהוו רוב, ועמד ע"ז בנחלת ברוך שם, ועיי"ש משה"ק עוד בזה), אך צ"ע בזה ממשה"ק הר"ש בשלהי מתניתין דמ"ט ל"מ דיכה בבצל של ששית שעקרו וחזר ונטעו בשביעית וגדל מעט בשביעית, עיי"ש, ואי נימא דכל שגדל מעט בשביעית חשבינן לי' כפנים חדשות וכאילו גדל כולו בשביעית, הרי ודאי דה"ה אסור אף אם דכו, שהרי אף העיקר נאסר, ושמא זהו מה שתירץ הר"ש דכיון דגמרן באיסור לא שרי לי' ע"י דיכון, וצ"ע.

ובנחלת ברוך שם ענף ד' הק' עוד לפ"ז, במש"כ הר"ש לפרש להא דתנן דכנגדן במוצאי שביעית מותר, דאיירי בבצלים של ששית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית, ובשביעית ובשמינית לא הוסיפו אלא מעט, ומהני גידולי היתר דשמינית לבטל את גידולי שביעית, כיון דגם של שישית מסייע לבטל אחר שסוף גידולן בהיתר, וקשיא דכיון דכשגדלו מעט בשביעית נאסר אף העיקר עצמו, וחשיב כל הפרי כגידולי שביעית, א"כ היאך ה"ז ניתר כשגדל מעט בשמינית, וצ"ע בזה.

כג] התוס' בנדרים שם הק' על פי' זה מהא דתניא דכל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב ומפרשינן דמיירי בספיחי שישית הנכנסין בשביעית, והרי דגידולי שביעית אינם אוסרין במשהו, וכתבו דשמא איירי התם כשגמרו בשישית ולא גדלו כלל בשביעית, ועוד הק' מהא דמהעביר עציץ נקוב בכרם אינו נאסר אלא בשהוסיף מאתים, ועי' בתורת זרעים שהביא למש"כ הרמב"ן בריש ב"ב דבלא תוספת מאתים ליכא לאיסור כלאים כלל, ואי"ז מדין ביטול, ועוד הק' מהא דתנן הכא דהוריקו מאתים, והרי דגידולי שביעית אינם אוסרין במשהו, וזה לטעמייהו דהא דהוריקו מותרין הוא משום דלא גדלו רובן בשביעית, וכמש"נ לעיל אות ד', ועיי"ש שכתבו דאיריי הכא בבצל שנעקר בששית ונטעו בשביעית, וע"כ כל שהוסיף משהו נאסר כולו, דומיא דכלאי הכרם דזרוע מעיקרו בהשרשה, ול"ב תוספת מאתים אלא בזרוע ובא, ובחי' הרשב"א שם כתב דהכא אי"ז דינא דאורייתא, אלא כיון דנטעו בשביעית ועשה איסור בידים בתחילת נטיעתו, גזרו עליו ואסרוהו.

כד] **שם, וא"ת א"כ אמאי וכנגדן למוצאי שביעית מותרין אפי' בשביעית עצמן אם דיכנן לישתרי,** ד' הר"ש מתפרשים לפמש"כ לעיל דאיירי הכא בבצלים של שישית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית וגדלו מעט, וזהו שהק' דאף בשביעית עצמה יש להתיר אם דיכנן, דהתוספת של שביעית בטלה בעיקר של שישית, ויל"פ עוד דקו' הר"ש היא בהא דתנן ברישא דבצלים שירדו עליהן גשמים וצמחו אם היו עלים שלהן שחורין אסורין, וע"ז הק' דמ"ט לא שרינן להו כשדכן, וזה להר"ש לטעמי' דמפרש דאף כשהיו עלים שלהן שחורין לא הוסיפו אלא מעט, ועמש"נ בזה לעיל אות כ"ב.

ובתוס' הרא"ש בנדרים שם כתב לישב, דכיון דהגידולין הולכין וגדלין תמיד חשיבי ולא בטלי, וזה כמש"כ בפי' הרא"ש שם דנ"ז: דאף למ"ד דגידולין מבטלין את העיקר, מ"מ העיקר אינו מבטל את הגידולין, משום דגידולין חשיבי שתמיד גדלין והולכין, ונתחדש בזה דאף דאחר שעקרן כבר אינם גדלין והולכין, אכתי הן חשובין כנגד העיקר ואינם בטלין.

1. ועיי"ש שעמד בזה, דאיך נחלקו הרמב"ם והתוס' במציאות גדול כזה, דלהרמב"ם אם היו העלים שחורין מ"מ הבצלים עצמן לא נתגדלו כלל אלא העלים גרידא, ולהתוס' כבר נתגדלו הבצלים ורבו הגידולים על העיקר, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובפשוטו נראה די"ל בזה, דלהרמב"ם דמפרש דאיירי כשעקרן והיו מונחין בקרקע וירדו עליהן גשמים וצמחו, ע"כ אורחא דמילתא דאין הבצלים עצמן גדלים, אלא הן מוציאין עלים, אך בד' התוס' מ' דמפרשי דאיירי בבצלים של ששית הנכנסים לשביעית, וע"כ כל שהשחירו העלים בשביעית בידוע דאף בהבצלים עצמן רבו הגידולין על העיקר. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכתב הר"ש שם דלפ"ז מתניתין דלקמן פ"ז מ"ז דאסרה בכ"ש אף בתערובת, מדקתני שלא במינה, ולא משכח"ל אלא בתערובת, הוא דלא כר"ש, ועמש"נ בזה לקמן שם אות י"א. [↑](#footnote-ref-2)