צובע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ו' נר ג' דחנוכה תשס"ח

א] בפשוטו הי' נראה, דמלאכת צובע היא רק בכגון שכתב הרמב"ם פ"ט משבת הי"ג, ז"ל, הצובע חוט שארכו ארבעה טפחים וכו' חייב, אבל צבע שאינו מתקיים כלל כגון שהעביר סרק או ששר על גבי ברזל או נחשת וצבעו פטור וכו', עכ"ל, והיינו בגוונא שאין עושה צורה בצביעה זו, אלא עיקר מטרתו היא שיהא הדבר צבוע בצבע זה, אך כל שעושה צורה בצביעה זו, ואין מטרתו כלל בשינוי הצבע, אלא בהצורה הנוצרת עי"ז, אי"ז בכלל מלאכת צובע.[[1]](#footnote-2)

ומה"ט כל כותב אינו בכלל צובע, והרי הצובע בקלקנתוס חייב וכמש"כ הרמב"ם פ"ט משבת הי"ד, וא"כ מ"ט הכותב בקלקנתוס חיובו הוא משום כותב כדתנן בשבת דק"ד: ולא משום צובע, והיינו משום דאין מטרתו כלל בשינוי צבע הקלף והנייר, אלא בהכתב הנעשה ע"י הצבע, וכה"ג אי"ז כלל מענין מלאכת צובע.

ולפ"ז נ' מוכח דצביעה דרך לכלוך אינה אסורה מה"ת, דאי נימא דצביעה דרך לכלוך אסורה, והיינו משום דמלאכת צביעה אינה בתיקון הדבר בצביעתו, אלא כל שינוי צבע הדבר הוי בכלל צובע, אף שאין לו מטרה וצורך בשינוי צבע הדבר, א"כ כל כותב הי' חייב משום צובע, אא"כ נימא דזה גופא דהוי זה כתיבה מפקיע מזה שם צביעה, וצ"ב, ובע"כ דכל עיקר מלאכת צביעה היא רק בשמתקן הדבר בצביעתו, וכ"ז הוא היכא דהוי התיקון בעצם צביעתו, ומשא"כ היכא דהוי התיקון בצורה מסוימת שעושה ולא בעצם שינוי הצבע, אי"ז בכלל צובע אלא בכלל כותב, וז"פ.[[2]](#footnote-3)

אך ביראים מ' רע"ד נ' להדיא, דאף צביעה דרך לכלוך הוי בכלל מלאכת צובע מה"ת, ואך דמיפטר משום מקלקל, ורק בדבר שאין דרכו בצביעה לי"ב משום צובע, עיי"ש, וצ"ע בזה, שו"ר באבנ"ז סו"ס קע"ה שפירש ד' היראים דאי"ז פטורא דמקלקל דעלמא, אלא כיון דצבע זה הוי קלקול, אי"ז כלל בכלל צובע, אלא אדרבה העברתו הויא צובע, עייש"ה, ועמש"נ להלן סק"ז לבא דלדעתו הא דהכותב אות א' אינו חייב משום צובע, הוא משום דצביעה אינה אלא היכא שאינו צובע בדקדוק ובהקפדה.

ב] והנה בפשוטו אי נימא דצביעה דרך לכלוך מותרת מה"ת, היינו משום דכל עיקר מלאכת צובע הוא ביפוי הדבר בצביעתו, וצביעה דרך לכלוך שאינה מיפה את הדבר אי"ז בכלל צובע.

וצ"ב לפ"ז בהא דס"ל לרב בשבת דע"ה: דהשוחט חייב משום צובע, משום דניח"ל דליתווס בית השחיטה דמא כי היכי דליחזוה אינשי וליתו ליזבנו מיני', והרי דאף דאי"ז כלל יפוי הדבר בצביעתו, מ"מ הוי זה בכלל צובע.

אמנם נ', דאדרבה ממה שהוצרך רב לפרש לה"ט, חזינן דמלאכת צביעה היא רק בצביעה שהיא מתקנת את הדבר, וצביעה דרך לכלוך לי"ב איסור דאורייתא, וע"כ אלמלי ה"ט דניח"ל וכו' ל"ה זה בכלל צובע, ורק משום דניח"ל דליתווס בית השחיטה דמא חשיב זה כתיקון הדבר בצביעתו, וע"כ הוא דהוי זה צובע, אך האחרונים פירשו טעמים אחרים במה שהוצרך רב לה"ט דניחא לי' וכו', ואכ"מ.

ומצינו כן בחי' חת"ס מהדו"ק כתובות ד"ה:, ז"ל, ויל"ע אמאי לא מחייב הכא משום צביעה דניח"ל לצבוע הסדינין בדם לראות שהיא בתולה, שהרי לכך מכניסים מפה ושושבינים, ועדיף מבית השחיטה דניחא לי' דליתווס כי היכא דליחזי אינשי ולזבני, מכאן נראה דלא שייך צביעה אלא כשהוא לצורך דבר הנצבע כגון בית השחיטה שעי"ז יראו שנשחט היום א"כ ע"י הצביעה נתרפא הבשר, משא"כ צביעת הסדין איננו לצורך הסדין אדרבא לכלוך הוא לו, רק לפרסם שהיא בתולה וזה לא מיקרי צובע, ועמ"ש מג"א סי' ש"כ סקכ"ד בשם רדב"ז דצביעה דרך לכלוך ל"ה צביעה, עכ"ל, גם במהדו"ב הוכיח החת"ס מזה דצביעה דרך לכלוך שריא, ונ' דכונתו ג"כ כמש"כ במהדו"ק, דל"ד לשוחט דהוי זה לצורך דבר הנצבע וחשיב שהצביעה מתקנת את הבשר, ומשא"כ בצביעת הסדין בדם שאי"ז לצורך הסדין, הוי זה כצביעה דרך לכלוך שמותרת.

אמנם ראיתי להעיר ע"ז, ממש"א בבכורות דנ"ח דא"א לעשר ביו"ט משום סקרתא, והתוס' בחגיגה ד"ח. ד"ה משום סקרתא פירשו דיש בזה איסור צביעה דאורייתא, והרי דאף שאי"ז מתקן הדבר הנצבע, יש בזה משום צובע.

אך נ', דגם התם חשיב כמתקן הבהמה בצביעתה, דעי"ז ניכר שהיא מעשר בהמה, וה"ה נצרך לבהמה שתהא צבועה בסקרתא, וכל שהוא צורך דהדבר הנצבע שיהא צבוע, הוי זה בכלל מלאכת צובע, ול"ד לצביעת הסדין, דאי"ז כלל צורך דהסדין, וע"כ אי"ז בכלל מלאכת צובע, וז"פ.

ג] ובספר שש"כ פל"ג הערה פ"ג, דן הגרש"ז זצ"ל בדין בדיקת שתן בעזרת מיני קיסמין אם יש בזה משום צובע, ול"ד לבדיקה אם יש דם, דרוצים רק לראות אם יש דם, ורק משום שא"א להוציא הדם באצבע לכן עושים ע"י בד כדי לדעת על ידו אם יש דם או לא, ומשא"כ הכא הרי מעונינים לראות השתנות הצבע הנעשה ע"י השתן, ומכיון שכן אפשר דשפיר חשיב צובע, אך יש להסתפק דכיון שאין רוצים כלל בצביעת הקיסם רק למען דעת דבר אחר, אי"ז דומה כלל לצביעה שהיתה במשכן וכו', עכ"ד.

ולמדנו מדבריו טעם אחר לחלק בין הא דאסר רב בצביעת בית השחיטה, לבין הא דליכא איסור בצביעת הסדינים בדם, דבבית השחיטה דהצורך הוא בצביעת מקום זה, הרי דהגם דאי"ז לצורך תיקון בית השחיטה עצמו הוי זה בכלל צובע, ומשא"כ בצביעת הסדינים בדם, דא"צ אלא לראות הדם, ואין הצורך בדוקא בצביעת הסדינים, ע"כ אי"ז בכלל צובע.

אך גם לפ"ז נראה, דכ"ז הוא היכא שהצורך הוא בעצם הצביעה, אך היכא שכל הצורך הוא בצורה הנעשית ע"י הצביעה, אי"ז כלל בכלל מלאכת צובע, ומה"ט כל כותב אינו בכלל צובע וכנ"ל.

ד] והנה בביאוה"ל סימן ש"מ כתב, ז"ל, ובענין רושם רשמים העתקנו לשון הרמב"ם ומקורו הוא מירושלמי פרק כלל גדול וז"ל הצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע, וביאורו שראשון רשם את הצורה באבר וכה"ג והשני העביר הצבע עליו ולכך הראשון חייב רק משום כותב עבור הרושם תמונה שעשה והשני שהעביר הצבע במקום הרשום אינו רק צובע בעלמא, וכונת הרמב"ם נמי שעשה את הרושם של התמונה וכמש"כ כדרך שהציירין רושמין, ועיין בא"ר שהקשה דברי הרמב"ם זה על מה שפסק בעצמו בפ"י והעתקנוהו במ"ב דהצר בכלי צורה חיובו הוא משום מכה בפטיש ולדברינו ניחא קצת דבפ"י לא איירי ברושם בעלמא כבעניננו דבזה לא נעשה עדיין גמר מלאכה לנאותה אלא שעשה הצורה בבת אחת ולכך לא שייך בזה כותב דענין אחר הוא, משא"כ בעניננו איירי שעשה רק רושם של הצורה מתחלה כדי שידע ויבין הצובע עי"ז אח"כ מה לצבוע ודומה לכותב שכותב אותיות שמורה האות על איזה דבר, והא דלא מחייב הרמב"ם בכלי משום צובע אפשר דלא מיירי כשצר בצבע אלא שחקק צורה בכלי כדרך שעושין בכלי כסף ולכן לא הזכיר גם הש"ס שלנו בדף ע"ו ע"ב משום צובע רק משום מכה בפטיש, ובמה שכתבנו תוסר קושית המ"א בסק"ו, עכ"ל.

ומבו' בד' הביאוה"ל, דהעושה צורה בצבע אינו חייב משום כותב אלא משום צובע, ורק אם עשה רושם הצורה כדי שידע ויבין הצובע עי"ז אח"כ מה לצבוע, הוא דהוי ככותב, וזה דלא כמש"נ.

אמנם הנה סתימת ל' הרמב"ם שכתב דהרושם רשמים וצורות בכותל ובששר וכיוצא בהן כדרך שהציירין רושמים ה"ז חייב משום כותב, משמע דאף שעשה כל הצורה חייב משום כותב, גם הנה הגיר' בכת"י היא הרושם רשמים וצורות "בכוחל" ובששר, והן מיני צבעים, וכמש"כ בפי' קדמון שם, ומ' דאי"ז רשימה בעלמא לידע איך לצבוע, אלא הוי זה צביעת צורה במיני צבעים, וזה כמש"נ דמלאכת צובע היא רק בגונא שהתיקון הוא בשינוי צבע הדבר, ולא היכא שהתיקון היא ביצירת צורה ע"י הצבע.

וכן נקטו האחרונים שדנו בדין מחיקת עוגה שיש עלי' ציורים, והרי דס"ל דכל צורה חשיבא ככתב, ודלא כמש"כ הביאוה"ל דרק רשימת צורה כדי שידע הצובע היאך לצבוע הוא דחשיבא ככתב, וזש"כ הביאוה"ל דבמה שכתבנו תוסר קושית המג"א סק"ו.

ומש"א בירושלמי בצר צורה דהשני חייב משום צובע, יל"פ דהיינו בגונא שעשה הראשון כל הצורה, והשני צובע את הצורה כדי ליפותה ולא כדי שתהא ניכרת יותר, וכה"ג הוי זה בכלל מלאכת צובע, דכל היכא דהתיקון הוא בשינוי צבע הדבר, ה"ה בכלל צובע.[[3]](#footnote-4)

שו"ר מש"כ בזה באבנ"ז סימן קע"ז לדון דהיכא דהשני צובע הצורה כדי שתהא ניכרת יותר אינו חייב, וזה כמש"נ, והעתקנו דבריו להלן סק"ה בהערה, עיי"ש.

ונ' לפ"ז, דה"נ הוא בכתב, דאם מעביר צבע אחר על האותיות כדי שיהיו ניכרות יותר, אינו בכלל מלאכת צובע, אך אם מעביר צבע אחר על האותיות כדי לנאותן, הוי זה בכלל מלאכת צובע.

ה] ואמנם העירוני בזה, דאף בגוונא דצובע השני את הצורה כדי ליפותה, מ"מ מ"ט אינו חייב משום כותב, שהרי עי"ז צביעתו נמחקת הצורה התחתונה, וא"כ גם עצם הצורה נעשית ע"י צביעתו, ודמי לדיו ע"ג סיקרא דחייב משום מוחק ומשום כותב.

וזה ק' גם לד' המ"ב, דהגם דאין השני חייב משום כותב, מ"מ מ"ט אינו חייב משום מוחק, שהרי הוא מוחק הרשימה שעשה הראשון.

אך העירוני די"ל בזה בפשיטות, דכל הא דדיו ע"ג סיקרא הוי מוחק וכותב, הוא רק בשמעביר דיו ע"ג כל האות, אך אם מעביר דיו ע"ג מקצת האות, באופן שגם אם ימחק מקצת זה אכתי האות ניכרת, אי"ז בכלל מוחק ובכלל כותב, שמחיקת מקצת האות, היכא שעדין האות ניכרת, נ"פ שאינו חייב ע"ז משום מוחק, וה"נ הוספה על האות אינו חייב ע"ז משום כותב, אשר לפ"ז י"ל דאיירי בגונא שאין השני מעביר צבע ע"פ כל הצורה, אלא רק בתוכה, באופן שגם אם הי' מוחק לזה אכתי היתה עיקר הצורה קיימת, וע"כ אינו חייב משום מוחק וכותב.[[4]](#footnote-5)

ו] ומקור לעיקר מש"נ בגדר מלאכת כותב ומלאכת צובע, יש להביא ממש"כ הרמב"ם פכ"ג משבת הי"ב, ז"ל, כותב מאבות מלאכות, לפיכך אסור לכחול בפוך וכיוצא בו בשבת מפני שהוא ככותב, עכ"ל.

והנה לפ"ד הביאוה"ל דלא חשיב כותב אלא בכתב המורה על איזה דבר, לכאו' אין מקום כלל לאסור בכוחלת משום כותב, ואין לדון בזה אלא משום צובע, וכגיר' דילן בגמ' שבת דצ"ה..

והנה באמת כתב הרמב"ם שם הכ"ג, ז"ל, הצובע מאבות מלאכות לפיכך אסור לאשה להעביר סרק על פני' מפני שהיא כצובעת, עכ"ל, וצ"ב מ"ש כוחלת דהוי זה בכלל כותב, ממעברת סרק על פני' דהוי זה בכלל צובע.

ונ' מזה כמש"נ, דלא חשיב צובע אלא היכא שמטרתו היא בעצם שינוי הצבע דדבר זה, אך היכא שמטרתו היא בעשיית צורה ע"י הצבע, הוי זה בכלל מלאכת כותב.

ואשר ע"כ המעברת סרק על פני', דמטרתה היא בשינוי צבע פני' הוי זה בכלל צובע, ומשא"כ בכוחלת שהיא מוליכה מכחול סביב העין וכמו שפירש"י בשבת דצ"ד:, דאין מטרתה בשינוי צבע מקום זה מצ"ע, אלא דעי"ז משתנה כל מראה עיני', הוי זה בכלל כותב.

ודוגמא לדבר נ', במי שמעביר צבע על מקצת הצורה, ואין מטרתו בשינוי צבע מקום זה מצ"ע, אלא כדי דעי"ז יהא בולט יותר מקצת זה ומשתנה כל מראית התמונה עי"ז, וי"ל דחיובו אינו משום צובע אלא משום כותב, וה"נ הכא דכוותה.

וזה נ' בביאור הפלוגתא בדין כוחלת אם איסורה הוא משום כותב או משום צובע, דמחד גיסא כיון שאין מטרתה בשינוי צבע מקום זה מצ"ע, י"ל דאי"ז בכלל מלאכת צובע, אלא דמי לכותב, ומאידך כיון שאי"ז עשיית צורה, אלא צביעה בעלמא, י"ל דהוי זה בכלל צובע.

ועי' עוד בספר קה"י מש"כ בגדר החילוק בין כתיבה לצביעה, ועיי"ש מה שנדחק בטעמא דהרמב"ם דכוחלת הוי בכלל כותב, ושו"ר באג"ט מלאכת לישה, שנקט כד' הקה"י, ותמה עפי"ז ע"ד המ"מ דהשורה דיו במים חייב משום עושה עין הצבע, עיי"ש.

ז] שו"ר ביראים מ' רע"ד ונשמט בדפוסים והובא בתוע"ר אות קי"ח, ז"ל, ול"ד כותב אותיות, אלא צובע על בשרו בדקדוק ובהקפדה מיקרי כותב ואסור מדרבנן, דתנן בפ' המצניע הכוחלת ר"א מחייב חטאת וחכמים אוסרין משום שבות, ואמרי' בגמ' כוחלת משום כותבת, עכ"ל, והרי דהא דכוחלת מיקרי כותב, ול"ד למעברת סרק על פני' דהוי צובע, הוא משום דבכוחלת היא צובעת על בשרה בדקדוק ובהקפדה, וע"כ הוי זה בכלל כותב, וכ"נ גם בל' רש"י שבת דצ"ד: בטעם הס"ד דכוחלת משום כותבת, עיי"ש, ולמדנו לפ"ז, דהחילוק בין כותב לצובע הוא, דהיכא שמעביר צבע שלא בדקדוק ובהקפדה לצורה מסוימת, ה"ז בכלל צובע ואי"ז בכלל כותב, והיכא שמעביר צבע בדקדוק ובהקפדה לצורה מסוימת הוי זה בכלל כותב.

והנה לעיל סק"א הבאנו ד' היראים דאף צביעה דרך לכלוך אסורה מה"ת היכא דאי"ז מקלקל, וקשיא ע"ז דא"כ מ"ט הכותב אות א' אינו חייב משום צובע, דמה גרע הכותב אות מצביעה בעלמא, אך לפי הנ"ל י"ל, דכל שמקפיד ומדקדק על צורה מסוימת מהני זה להפקיעו ממלאכת צובע, וע"כ כתיבת אות אי"ז בכלל צביעה.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שאמרו בירושלמי בצר צורה דהראשון חייב משום כותב והשני משום צובע, דהראשון דעושה עצם הצורה ומעביר הצבע בדקדוק ובהקפדה, הוי זה בכלל מלאכת כותב, אך השני שצובע את הצורה ואינו מעביר הצבע בדקדוק ובהקפדה, אלא מעבירו על כל הצורה הקיימת, הוי זה בכלל מלאכת צובע, והגם שמקפיד שלא להעבירו מחוץ להצורה הקיימת, נ' שאי"ז בכלל מעביר בדקדוק ובהקפדה, ודו"ק.

ובנשמת אדם כלל כ"ד סק"א כתב בתו"ד בדין כוחלת, ז"ל, וע"כ צ"ל דלא שייך בזה כלל צביעה דאינו אלא שמעברת הכחול סביב עיני' כפרש"י שם וכ"כ ביראים דהוי דרך כותב (ואפשר משום דאין בזה שיעור צביעה כפי שכתב הרמב"ם דבעינן שיעור לצבוע חוט ארכו ד' טפחים), עכ"ל.

ועיי"ש שהאריך עוד בביאור פלוגתת ר"א ורבנן אם כוחלת חייבת חטאת, ובדין צביעה בדבר שאינו מתקיים וע"ג דבר שאינו מתקיים.

ח] כתב בביאוה"ל סימן ל"ג, ז"ל, ולכאורה הי' נ"ל עצה אחרת דהי' מועיל לכו"ע אף אם השחירו עכו"ם בפעם ראשונה, דכל עיקר קושיתם על המ"א הוא דהו"ל דיו ע"ג דיו, עתה יצבענו מתחלה על המראה השחור במראה סיקרא או ירוק ולבן וכה"ג ואתי מראה זו ומבטל להשחור כדאמרינן גיטין י"ט סיקרא ע"ג דיו דהוא מוחק, ואח"כ יצבע מלמעלה במראה שחור לשמן ודיו ע"ג סיקרא לכו"ע חייב וכו', אך עכ"ז צ"ע דילמא דוקא כתב דיו ע"ג כתב סיקרא מבטל העליון להתחתון דכתב דיו עדיף לכו"ע, משא"כ בצבע שחור ע"ג צבע סיקרא וכדומה דילמא הצבע התחתון עדיף "והעושה כן בשבת אינו חייב משום צובע" ובדידן נמי הצבע העליון השחור אינו חשוב לבטל בשלימות הצבע שהי' תחתיו מתחילה שישאר רק שם שחור עליו וכמו דאמרינן שם בסיקרא ע"ג דיו עי"ש בגמרא בגיטין י"ט וצ"ע, עכ"ל.

וד' רבינו ז"ל צ"ב רב, דמה מקום יש לומר דבצבע שחור ע"ג צבע סיקרא לא יהא חייב העושה כן משום צובע, ולכאו' הי' נראה דגם בסיקרא ע"ג דיו דאינו חייב משום כותב, וגם אם לגבי כתב ע"ג כתב הי' הדין דבדיו ע"ג סיקרא אינו חייב, כ"ז הוא בכתב, שכיון שכבר הי' כתוב מתחילה, ליכא ע"ז חשיבות כתב, אך בצבע, הרי לכאו' כל מין צבע הוי צביעה אחרת, וע"כ אף אם הי' צבוע מתחילה בצבע שחור והעביר על גביו סיקרא יהא חייב, דהגם דכבר הי' צבוע מתחילה, אך הרי הי' צבוע בצבע אחר ועתה צובעו בסיקרא, ויש ע"ז חשיבות צביעה, דאי לא נימא הכי, א"כ מ"ט חייב הצובע כלל, הרי כל דבר יש לו צבע עצמי, וא"כ מ"ט הצובעו חייב, הרי הוי זה צבע ע"ג צבע, ויש לחלק, ולכאו' ז"פ מאד, וצ"ב ד' הביאוה"ל שלא נקט כן.

ונ' עד"ז גם לגבי צביעת תפילין, דכל שהעביר צבע אחר ע"ג השחור, בטלה צביעת השחור מכל וכל, ותו אם יעביר עליו צבע שחור הוי זה צביעה מעליא.

ובעיקר מה שנקטו האחרונים בסימן ל"ג לדמות דין צביעה ע"ג צביעה לדין כתב ע"ג כתב, ע' באבנ"ז סימן קע"ב מש"כ לחלק ביניהם לענין חיוב שבת, והבאנו דבריו לעיל סק"א בהערה, ויל"ד ע"פ דבריו לחלק ביניהם גם לגבי דין צביעת תפילין, וצ"ע בזה.

חתם סופר מסכת שבת דף עה עמוד א

רב אמר משום צובע. עי' ש"ע סס"י שכ' ב"י בשם ר"א ממיץ דאין צביעה באוכלין צ"ל היינו למאי דקי"ל אין עיבוד באוכלי' ה"ה אין צביעה, אבל רב ס"ל כמ"ד יש עיבוד באוכלין וה"ה יש צביעה, וא"כ מיושב פסק הרמב"ם דפסק כשמואל דלא כרב משום דקיי"ל כרבא לקמן אין עיבוד באוכלין, ועיין מג"א סי' שכ"א סק"ז דיש פוסקים דלאורחא יש מליחה, פי' דס"ל דרב אשי ורבה בר ר"ה ורבא לא פליגי, ולפ"ז דוקא אין מליחה לאוכלין כשמשמש מעשה אוכלין אבל לאורחא דאין המליחה לתיקון להטעים המאכל אלא לקיים הבשר עד שעת האוכל ומעשה עור בעלמא משמש ויש בו משום מליחה א"כ ה"ה בצביעה נהי אין צביעה באוכלים מ"מ הכא ניחא לי' דליתווס בית השחיטה היינו צובע מעשה עץ בעלמא שימש וחייב משום צובע, וא"ש דברי ר"א ממיץ ודברי רמב"ם אינם מיושבים, עיין חולין קכ"ט ע"א הך דמעשה עץ שימש ע"ש

נשמת אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל ט

ג. בירושלמי מה צביעה הי' במשכן, שהיו משרבטין בבהמה בעורות אילים מאדמים, אר"י הדא אמרת העושה חבורה ונצרר בה דם חייב כו', הצר צורה, ראשון חייב משום כותב, והשני חייב משום צובע עכ"ל. והוא תמוה מאד דמאי מקשי מאי צביעה הי' במשכן ואין לך צביעה גדולה שהיו צריכין לצבוע היריעות. והמפרש שם שכתב שלא היו צובעין, שהרי התכלת הוא דם חלזון ולא נמצא אלא בימו של זבולון, אלא שהי' כבר בידם צמר צבוע ממצרים, ולענ"ד זה טעות, שהרי בשנה שני' לצאתם קודם מחלוקת קורח כבר נצטוו על ציצית כדמוכח מקרח שעשה טלית שכולה תכלת (ע"ש ברש"י) ותכלת צריך צביעה לשמה כדאיתא בהדיא במנחות וברמב"ם, ועל כרחך צריך לומר שהי' בידם הצבע של חלזון. ובאמת מוכח מקראי שגם צמר צבוע תכלת הי' בידם כדכתיב בויקהל "וכל איש אשר נמצא כו' תכלת וארגמן כו' וכל אשה כו' בידי' טוו ויביאו מטוה את התכלת" כו', דר"ל דהצבע תכלת וארגמן הי' ביד האנשים, והנשים היו טווים הצמר הצבוע כבר תכלת, דכיון שכל הנדבה הביאו בב' ימים כדכתיב בבוקר בבוקר, ואם כן אימתי היו צובעין וטווין. ובאמת יכולים לומר דאפילו לא נעשה שום מלאכה במדבר מכל מקום שפיר ילפינן ממלאכת המשכן שהרי כל אלו המלאכות נצרכין, ומאי שנא אם עושין המלאכה בשעת עשי' או שנעשה מקודם לזה. אך בירושלמי משמע שהיו חורשין בשביל הסממנין וכן כל המלאכות, ואף שאינו מוכרח, איך שיהי' דברי הירושלמי תמוה. ונ"ל דהירושלמי תפס לו שיטה אחרת דאי' שם בירושלמי הדא איתתא דשרקא אפה דשרקא מעזלא (ר"ל שצובעת פני' או שצובעת מטוה) חייב משום מלבן, וצ"ע דהול"ל משום צובע, ולכן נ"ל דס"ל לירושלמי דמה שצובעין צמר וכל דבר בצבע אחר כל זה הוא בכלל מלבן דמאי שנא מלבן או שאר צבע, והחיוב דצובע הוא דוקא כשעושה ציורים, כדאיתא התם הצר צורה כו' השני משום צובע, ואם כן אף שהיו צובעין במשכן בתכלת וארגמן כיון שכל היריעה הי' צבע אחד אם כן הוא בכלל מלבן ולא בכלל צובע. וזהו דפריך מה צביעה הי' במשכן דלא מצינו שם שעשו ציורין בצבע, ומשני שהיו משרבטין באילים, ורצה לומר שהיו מכים בשרביטין שיהי' נצרר הדם בחברבורות. וזהו עורות אילים מאדמים, ר"ל שהעורות נעשה מאילים מאדמים, ולא כפרש"י בתרומה ובודאי לא הי' באילים רק חברבורות אדומים וזהו שפיר צביעה כעין ציור, וא"ש. ובזה מיושב לי שפיר דעת הרמב"ן הביאו הב"י סס"י ש"ך דסוחט בגד תולדת צובע כדרך מלבן, וכתב הב"י שלא ירד לעומק דעת הרמב"ן שמרכיב סוחט אתרי רכשי אצובע ומלבן ע"ש, ולפי זה אתי שפיר דזהו שיטת הירושלמי וכדאיתא בירושלמי להדיא, ור"ל צובע משום מלבן. והא דרב שמחייב בשוחט משום צובע היינו נמי כיון שאינו צובע אלא בית השחיטה הוי שפיר צובע

נשמת אדם חלק ב-ג (הלכות שבת ומועדים) כלל כד

א. כ"כ הרמב"ם בפ"ט וכתב המ"מ שלמד זה ממתניתין ריש הבונה כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת כו' משמע הא בלא"ה פטור. ובאמת כן משמע לכאורה מלשון הרמב"ם שם שכתב דלכך פטור דכל שאין מלאכתו מתקיימת. אבל הר"ן והרע"ב כתבו שם דר"ל כל שאין צריך להוסיף על מלאכה זו וכן פרש"י שם בגמ' ד"ה דחק קפיזא, ובאמת כן מוכח לשון המשנה, וא"כ אין ראי' לדין זה שהרי עכשיו נגמרה מלאכתו שצבעו, ואף שלא יתקיים אח"כ. ובאמת נראה שגם הרמב"ם לא הוציא דין זה ממתני' אלא כמ"ש המ"מ שם שלמד מדין הכותב שאינו אלא בדבר המתקיים, דאם לא כן אין דרך כתיבה בכך, וס"ל לרמב"ם דה"ה אין דרך צביעה אם אין מתקיים, וכן אמרי' בקושר דקשר שאינו עשוי להתקיים אינו קשר, וכן באהל עראי ובכל המלאכות. ובחנם כתב המ"מ פ' י"א הל' ט"ו דכל המלאכות ילפינן מכותב שהרי בקשר ובבנין אמרינן בהדיא. ומה שכתב תוס' דף צ"ד ע"ב ד"ה וכי דרך, בגודלת דפריך וכי דרך אריגה בכך, וכתבו התוס' דכיון דאין סופה להתקיים שעומדת לסתירה, אין ענין לזה, דהתם שאני במלאכת אורג שיהי' מחובר יחד, וכיון דעומדת לסתור, הרי לא נארג. והנה מה שהוצרך להרב המ"מ למצוא מהיכן יליף זה הרמב"ם ולא כתב דמוכח ממקומו שהרי במתני' צ"ד גודלת כוחלת ופוקסת, ר"א מחייב וחכמים פוטרין. ואמרינן בגמ' דכוחלת חייב משום צובעת לר"א, מכלל דרבנן פוטרין, והיינו ע"כ משום דהוי דבר שאינו מתקיים. וכן ר' שמעון בן אלעזר דאמר התם אשה לא תעביר סרק על פני' משום שצובעת, משמע ודאי דכר"א ס"ל אבל לרבנן פטור, וכדפסק הרמב"ם בפ' כ"ב הל' כ"ג והל' כ"ו וכן בפי' המשנה פסק דהלכתא כחכמים, עכ"פ מוכח דאם צבע בדבר שאינו מתקיים פטור, י"ל דזה אינו דהא רבנן דמתני' לא פליגי אלא בכוחלת, והרמב"ם כתב בפי' המשנה וכ"כ בפ' כ"ג הל' י"ב דכוחלת אסור משום כותב וכ"כ הסמ"ג וסמ"ק והיראים והרע"ב וכבר תמה בשלטי גבורים שהרי בגמ' איתא להדיא וכי דרך כתיבה בכך ומסיק משום צובע, וכתב השלטי גבורים דאפשר שהי' להם גירסא אחרת. ולי נראה דאין ספק שלא היו גורסים בגמ' וכי דרך כתיבה בכך אלא רק וכי דרך אריגה, והכי מוכח ע"כ שהרי הסמ"ג ויראים פסקו שאם העבירה סרק על פני' דחייבת משום צובע וכמו שנכתוב אי"ה, והביאו ג"כ הב"י סס"י ש"ג. ודבריו שם תמוהים או שלא בדקדוק שכתב שם דמש"כ הטור שלא לכחול אמרי' בגמרא משום צובע וכתב שהסמ"ג מחייב בכל אלו, ובהדיא כתב הסמ"ג במלאכת כותב דכוחלת אינו אלא מדרבנן והוי תולדת כותב וכ"כ היראים. אבל בצובעת פני' כתב הסמ"ג בהדיא דחייבת מפני שאדם חפץ בצביעה זו, ואם כן קשה אי איתא דכוחלת שייך בו נמי צביעה נהי דאינו דאורייתא מחמת דבכתיבה לכ"ע בעינן שיכתוב בדבר המתקיים על דבר המתקיים מ"מ לחייב בכוחלת משום צובע, וע"כ צ"ל דלא שייך בזה כלל צביעה דאינו אלא שמעברת הכחול סביב עיני' כפרש"י שם וכ"כ ביראים דהוי דרך כותב (ואפשר משום דאין בזה שיעור צביעה כפי שכתב הרמב"ם דבעינן שיעור לצבוע חוט ארכו ד' טפחים), עכ"פ מוכח דבכוחלת אין בו משום צביעה, ועל כרחך צ"ל דלא גרסינן בגמרא כוחלת משום צובעת אלא משום "כותבת" וגם המקשה לא הקשה אכוחלת. ונ"ל דהכי מוכח ג"כ בגמ' שם רשב"א אומר גודלת כוחלת כו' וכן הי' ר' שמעון בן אלעזר אומר אשה לא תעביר סרק על פני' משום צובעת, ונהי דבזה לא קשה דא"כ למה לא תנא כוחלת בהדי(א) העברת סרק משום דבכוחלת דוקא ע"י חברתה חייבת אבל בהעברת סרק אפי' ע"י עצמה חייבת, מ"מ קשה למה מסיים מפני שצובעת והרי גם כוחלת הטעם מפני שצובעת, אלא ע"כ דכוחלת אינה מפני שצובעת אלא משום כותבת. ולכן שפיר הוצרך למגיד משנה לכתוב דהרמב"ם יליף הכל מכותב דממתניתין לא מוכח דכוחלת אינו מטעם צובע, ובאמת העברת סרק על פני' י"ל דחייב כרשב"א וכדפי' באמת הסמ"ג ויראים:

והנה הרמב"ם לשיטתו דבעינן דוקא צבע המתקיים, ובודאי דצריך ג"כ שיצבע על דבר המתקיים כיון דלמד דין צביעה מדין כתיבה ובהדיא כתב הרמב"ם דבכתיבה בענין שיכתוב בדבר המתקיים על דבר המתקיים בפ' י"א הל' ט"ו, ולכן לא כתב שהשוחט חייב משום צובע כדאמר רב [אע"ג דשמואל פליג עליה] הלכה כרב באיסורא ולמה כתב משום נטילת נשמה, אלא דס"ל לרמב"ם דרב ע"כ ס"ל כר"א בכוחלת או כרשב"א במעביר סרק, דלא בעינן אלא דבר שדרכו בכך לצבוע. וזהו שאמר רב ניחא לי' דליתווס בית השחיטה דמא, והיינו משום דקשה לי' לרב כדאמר דלא ליתי דרא בתראה ומחכו עלי, ר"ל והא אין דרך לצבוע אותו והוי כמו צובע פתו דבודאי פטור, ועל זה אמר ניחא לי' וכיון דדרכו בכך חייב, ואע"ג דעכ"פ הוא דבר שאינו מתקיים חייב כרשב"א בהעברת סרק (ולא כמו חכם אחד בספרו שבונה מגדל פורח באויר וסובר דהא דאמר רב במאי ניחא לי' ר"ל דהוי מלאכה שאין צריך לגופה, דזה אינו דהא רב דסובר דבר שאינו מתכוין אסור כ"ש משאצ"ל כמ"ש המ"מ בפ"א אלא הפי' כמו שכתבתי) והרמב"ם דפסק בפרק כ"ב בהעברת סרק דאינו אלא מדרבנן ודלא כרשב"א משום דיליף מכותב ולכן גם בשוחט אינו חייב משום צובע:

אבל הסמ"ג ויראים אדרבה הוכיחו מדסבירא לי' לרב בשוחט דחייב משום צובע ואמר הטעם דניחא לי' וכיון שרוצה בכך חייב, וקשה דהא עכ"פ הוי דבר שאינו מתקיים, אלא על כרחך דאפילו הכי חייב, ולכן פסקו ג"כ בשוחט כרב דהלכה כוותי' באיסורי דחייב, ולכן פסקו ג"כ בהעברת סרק כרשב"א דחייב. ונראה לי דסבירא להו דלא דמי לכותב דשאני התם דהא אין דרך לכתוב אלא כדי שיעמוד לזמן מרובה כדאיתא בריש פרק (ה)שואל כדי יין כו' ע"ש, משא"כ בצביעה כיון שחפץ בכך חייב אע"פ שאינו מתקיים. ומדרבנן דמתני' דכוחלת אין ראי' דהתם לא שייך צביעה אלא הטעם משום כותבת. ולפי זה מוכרי דגים שצובעין אזני הדג בדם חייב, דניחא לי' ודומה ממש לשוחט:

ב. הרמב"ם כתב דהעושה עין צבע חייב, ועיין במ"מ וראב"ד שסבירא להו דיצא לו ממתניתין דאין שורין דיו, וצ"ע ליישב הסוגיא, עי' במ"מ. ולענ"ד דאין כאן מחלוקת דבודאי גם הרמב"ם מודה דהתם מיירי מדין לש, ורמב"ם מסברא דנפשי' קאמר דאם צריך רק למי צבע כמו שעושין עכשיו ושופכין בכלי זכוכית לנוי שהעושה עין הצבע הרי כבר נגמר מלאכת הצביעה וחייב ובזה נראה דגם הראב"ד מודה שהרי כתב אבל צביעת מים שאינו לצורך לא, משמע אבל אם הוא לצורך מודה דחייב:

ג. כתב הב"י בשם שיבולי הלקט דצ"ע אם מותר ליתן כרכום בתבשיל (בש"ל שבידינו לא נמצא זה וגם לא באגור) וכ' דלפי דעת היראים מותר עיין בב"י ס"ס ש"כ. והב"י כ' "וז"ל ספר היראים" אבל בשיבולי הלקט לא כתב אלא כתב היראים וכ"כ האגור בשמו ובאמת לשון זה לא נמצא ביראים וכמו שהוא ביראים שלפנינו כן העתיק המ"א בשמו דמחלק למה חשש לצביעת המפה ואינו חושש לצביעת פניו וידיו ועל זה כתב שאין צביעה שייכא אלא בדבר שדרכו לצבוע והא דאשה לא תעביר סרק כיון שדרכה בכך מקרי צביעה, עכ"ל היראים. וסבר השיבולי הלקט דה"ה אין דרך לצבוע אוכלין ולכן כ' דמותר, וצ"ע שהרי היראים כתב להדיא דהשוחט חייב משום צובע אע"ג שהוא בשר ודוחק לומר שכיון שהוא חי דרכו לצבוע אבל לא מבושל שהרי עינינו רואים שדרך לצבוע האוכלין בכרכום, וכרכום הוא דבר שדרך שצובעין בו, וא"כ לשיטת הסמ"ג ויראים צ"ע להתיר. ואין ראי' מנותנין ביצה לחרדל כמ"ש רמ"א בדרכי משה, דחלבון ביצה אינו ממין הצובעין כלל, וגם רמ"א לא כתב רק קצת ראי' יש. ולא ידעתי להתר זה אלא לרמב"ם דלא פסק כרב בשוחט דבעי דבר המתקיים על דבר המתקיים, אבל לסמ"ג ויראים לא ידעתי מנא לי' להתיר כרכום, אף אם נאמר שבנוסחת היראים של שיבולי הלקט הי' כתוב לפי שאין צביעה באוכלין כוונתו באלו התותים דלא נקרא צבע אלא כיון דעכ"פ בבגדים שייך בהם צביעה ולכן אוסר, משא"כ פת שאין דרך לצבעו וגם התותין אינם מין צבע, אבל לצבוע תשביל בכרכום, דכרכום הוא מין צבע וגם אותו מאכל דרכו לצבוע בכרכום, למה יהי' מותר. ועכ"פ נ"ל דהאומנין המתקנין מיני מרקחת וצובעין בצבעין וכן מוכרי יין שדרכן לצבוע חוששני להם מחטאת לדעת הסמ"ג והיראים, ונ"ל דזה דעת הר"א מינץ שהביא בדרכי משה שאוסר ליתן יין אדום ביין לבן, ומיירי במוכרי יין שדרכן בכך וניחא להו הצביעה כשוחט אליבא דרב, אף אם נתיר הכרכום די"ל דנתינת הכרכום אינו משום הצבע אלא כדי שיתן בו טעם רק דהצבע ממילא בא, וכיון דאין אוכל בר צביעה לא מחמרינן, אבל במה שדרכו בכך חוששני מחטאת:

בתשובות חכם צבי סי' צ"ב כתב דאפילו לרב דהשוחט חייב משום צובע, היינו דוקא בשוחט כיון דאסור באכילה שייך בו צביעה, משא"כ באוכלין דמותרין באכילה, ודבריו תמוהין, דהרי רב אמר שוחט במאי ניחא לי' אינו ר"ל דוקא בשבת, אלא כל השוחט אף בחול ניחא לי' והוי דבר שדרכו לצבוע ולכן חייב. ועוד כ' שם תדע שהרי מותר למזוג יין אדום במים וערבך ערבא צריך אליבא דרב מנא לי' דמותר אם ניחא לי' וצ"ע. ואפשר דדוקא בשוחט חייב דהוי כדבר המתקיים דניחא לי' שיהי' קיים עד שימכור הבשר, אבל כרכום בתבשיל שאינו נותן רק לאכול לאלתר, ואין לך אינו מתקיים יותר מזה.

1. אמנם הנה בנשמ"א כלל ט' סק"ג כתב בדעת הירושלמי להיפך, ז"ל, ולכן נ"ל דס"ל לירושלמי דמה שצובעין צמר וכל דבר בצבע אחר כל זה הוא בכלל מלבן דמאי שנא מלבן או שאר צבע, והחיוב דצובע הוא דוקא כשעושה ציורים, כדאיתא התם הצר צורה כו' השני משום צובע, ואם כן אף שהיו צובעין במשכן בתכלת וארגמן כיון שכל היריעה הי' צבע אחד אם כן הוא בכלל מלבן ולא בכלל צובע. וזהו דפריך מה צביעה הי' במשכן דלא מצינו שם שעשו ציורין בצבע, עכ"ל.

   אך גם אי נימא שכן דעת הירושלמי, מ"מ לא קי"ל כן, וכמו שפסק הרמב"ם דהצובע חוט חייב משום צובע, ופירש כן למתני' דשבת דק"ה:, וי"ל דמה"ט השמיט הרמב"ם למש"א בירושלמי דהצר צורה הראשון חייב משום כותב "והשני משום צובע", והיינו משום דהירושלמי לטעמי' דעשיית צורות אסורה משום צובע, אך לדידן אדרבה איסור צובע הוא רק היכא שהצורך הוא בעצם שינוי הצבע, אך עשיית צורה בצבע אינה כלל בכלל מלאכת צובע אלא בכלל מלאכת כותב, ועמש"נ עוד בד' הירושלמי בדין הצר צורה להלן סק"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר ד"ז דמלאכת צובע היא בתיקון הדבר הנצבע, ול"ד למלאכת כותב שאי"ז כלל תיקון הקלף, ואין הקלף אלא היכ"ת לכתוב עליו, מצינו כן באבנ"ז או"ח סימן קע"ב, ז"ל, נסתפקתי בצמר שלא נצבע כל צורכו ובא אחר וצבעו לגמרי, או שאף אח"כ לא נצבע לגמרי רק שהוסיף על צבעו הראשון אם חייב חטאת או פטור אבל אסור או מותר לכתחילה, ולא דמי לכתב על גבי כתב דמכל מקום אסור, דשאני התם דהחיוב על האות, והרי הדיו שהוסיף ונעשה אות לא הי' מתחילה אות על כן אסור, משא"כ בצובע שהחיוב על תיקון הצמר, והרי הצמר ההוא כבר נצבע מתחילה, ויש לדמותו לתבשיל שנתבשל כמאב"ד שלדעת קצת פוסקים שוב אין בו איסור בישול אפילו לכתחילה, עכ"ל, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' לעיל סק"א בהערה שנת' עוד די"ל דהירושלמי לטעמי' אזיל בזה, וע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר באבנ"ז סימן קע"ז, ז"ל, עוד שם בירושלמי הצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני משום צובע, ופירש הקה"ע, והשני המעביר הצבע עליו, נסתפקתי אם העביר הצבע רק שיהי' ניכר יותר הצורה אם חייב משום צובע, דאפשר שבזה חשיב כתב על גבי כתב, ולא דמי למעביר דיו על גבי סיקרא דחייב משום כותב, משום דנמחקה הסיקרא שאין ניכר מראהו, משא"כ הכא דעדיין הצורה קיימת הוי כתב על גבי כתב.

   ואין להביא ראי' מהא דכתבו התוס' די"ח: בד"ה ולב"ש דמניח גפרית תחת הכלים והם מתגפרים הוי מלאכת צובע, ולעיל י"ח. פרש"י שמציירין בהם פרחים וצורות ומעשנן בגפרית והן משחירות וניכרות, הרי דאף שעושה רק שיהי' ניכר הצורה הוי צובע, וכן משמע בש"ס דחשיב צובע ולא כותב, דא"כ קשה מה מהני דמנחי אארעא, הא מ"מ הכלי העליון עשה מלאכת הכתיבה, דכתב על גבי כתב אסור, ומבואר בתוס' דשביתת כלים איתי' אף באיסור דרבנן, ובזה לא שייך תירוץ התוס' שהכלי מקבל המלאכה, דכתיבה אינו תיקון הקלף, ואדרבה הקלף משמש לאותיות, ואם כן מוכח דמשחיר שיהי' ניכר הצורה הוי צובע.

   אך אין ראי', דכי אמרינן דצורה חשיב כתיבה, היינו דווקא בכותל, אבל בכלי הוה מכה בפטיש כמפורש ברמב"ם וכו', וע"כ בכלי הוי צובע דלאו כתיבה הוא, וכיון דחפץ במראה הוי צובע, אבל בירושלמי דמיירי בכותל, בזה יש לומר שחשיב כתב על גבי כתב, וכעת לא מצאתי גילוי לדין זה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)