כריתות פרק ד_2
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב אי_ש סטפנסקי

**קרבן אשם תלוי**

**גדר קרבן אשם תלוי הבא על הספק**

בקובץ הערות סי' מ"ב סק"ד הביא בשם הצמח צדק סי' ס"ט להקשות מדוע כל אשם תלוי לא חשיב ספק חולין בעזרה, הא להצד ששומן אכל אינו חייב קרבן כלל. ותירץ דמכל מקום חייב קרבן משום שעבר איסור ודאי שאכל ספק חלב, ואף להצד ששומן אכל צריך כפרה על שנכנס לבית הספק, ולכן אפילו אם יודע לו אח"כ שאכל שומן לא אמרינן למפרע שהביא חולין לעזרה. והביא כן בשם הספרנו בפר' אשם תלוי וז"ל כי הוא קרבן אע"פ שלא נכשל באותו החטא שנפל בו הספק, והטעם הוא כי אשם אשם לה' כשלא נזהר בדבר עד שנפל בו הספק, עכ"ל. והקשה הקוה"ע מהגמ' לקמן דאשם תלוי הוי חטא שאין מכיר בו אלא המקום, ולכן יוה"כ מכפר, ולדבריהם הוי חטא גלוי שעבר על ספק איסור. ועוד הקשה מדברי הרמב"ם והראב"ד לגבי שוחט בחוץ אשם תלוי. ולכן נקט דהוי גזיה"כ שיתחייב בקרבן ודאי על מצב של ספק.

ובקוב"ש גיטין עד. נקט בפשיטות כהצ"צ והספרנו דחייב אשם תלוי גם להצד שאכל שומן, והקשה על רש"י שם שכאשר הוברר שלא עבר איסור פטור מאשם תלוי, והא מכל מקום עבר על איסור ודאי שנכנס לבית הספק, עיי"ש.

ודבריו תמוהים ביותר, דלהדיא תנן לקמן כג: אם עד שלא נשחט נודע שלא חטא יצא וירעה בעדר. ועל כרחיך כונת הצ"צ והספרנו לבאר טעמא דקרא, מדוע התורה חייבה קרבן ודאי הא יש צד שלא חטא והקרבן אינו מכפר כלום. ולזה כתבו דאף להצד שלא חטא יש כאן צד כפרה על שנכנס לבית הספק. ועי' רש"י קידושין עג. ד"ה ואבע"א דכתב: אלא הוה אמרינן ככל שאר ספיקי איסור, על הודאי אזהרת ודאי ללקות עליו, ועל אזהרת ספק אזהרת ספק לאיסורא, עכ"ל. ומבואר שיש איסור מיוחד על הספק שלא להכנס לבית הספק. אך ודאי לא עלה על דעתם לומר שאיסור זה מחייב קרבן, דהאיסור המחודש שלא להכנס לספיקות אין בו לאו וכרת.

[עדיין יש להעיר במש"כ הספרנו והטעם הוא כי אשם אשם לה' כשלא נזהר בדבר עד שנפל בו הספק, דמצינו שחיוב חטאת אינו מחמת שפשע ולא נזהר מחטא בשוגג, דאפילו במקום שעשה כפי ציווי התורה ונתברר שהיה חטא הרי הוא חייב חטאת, כגון בעשה עפ"י הוראת בי"ד וטעו, או שעשה עפ"י עדים והוברר שהיו עידי שקר הרי הוא חייב חטאת כמבואר בריש האשה רבה, ומוכח דעצם החטא בשוגג מחייב קרבן, וכן ספק חטא מחייב קרבן אשם תלוי אף באופן שאין עליו תביעה כלל].

**קושיית הראשונים מחיוב אשם תלוי על הרמב"ם דספק דאורייתא מהתורה לקולא**

כתב הרמב"ם פ"ט מטומאת מת הי"ב: דבר ידוע שכל אלו הטומאות וכיוצ"ב שהן משום ספק הרי הן של דבריהם, ואין טמא מן התורה אלא מי שנטמא טומאה ודאית, אבל כל הספיקות בין בטומאות בין במאכלות אסורות בין בעריות ושבתות אין חוששין להן אלא מדברי סופרים, עכ"ל. ומבואר בזה שיטת הרמב"ם דספק דאורייתא לחומרא רק מדרבנן, אך מהתורה אזלינן לקולא. והקשה הרשב"א קידושין עג. אם כן איך יתכן לחייב אשם תלוי על ספק חטא, ואפילו למאן דבעי חתיכה מב' חתיכות הני מילי לענין קרבן, אבל להתיר לכתחילה לא קאמר, דלא בהכי פליגי, עכ"ל. כלומר, דאם מהתורה רשאי לעשות לכתחילה איך יתכן לחייבו אח"כ אשם תלוי. וכן הקשה הר"ן ספ"ק דקידושין דאם כן אשם תלוי למה. וכ"ת שאני התם דאתחזק איסורא (כלומר אקבע איסורא), הניחא למאן דבעי ב' חתיכות אבל למאן דלא בעי מא"ל וכו' ולא משמע דפליגי בהכי, עכ"ל.

חקירת בדעת הרמב"ם

בפשטות נראה כונת הרמב"ם דמעיקרא האיסור בתורה נאמר במצב של ודאי, ובמצב של ספק לא נאמר האיסור, ואף שכלפי שמיא גליא שזה חלב מכל מקום אין התורה אוסרת לאכול חלב במצב של ספק. וכן נראה מדברי הרשב"א שם שהרמב"ם בתשובה למד דין זה מספק ממזר, והתם אופן הילפותא היא "לא יבא ממזר בקהל ה'" ממזר ודאי הוא דלא יבא הא ספק ממזר יבא, "בקהל" ודאי הוא דלא יבא הא בקהל ספק יבא, והתם הוי הגבלה בגוף האיסור דבאופן של ספק לא אסרה תורה, וכך הוא בכל האיסורים דחלב ודאי אסרה תורה ולא ספק חלב. ולפי"ז קושיית הרשב"א והר"ן מאשם תלוי היא איך יתכן לחייב קרבן כשלא חטא כלל.

ועוד יתכן לפרש דאין כונת הרמב"ם לומר שהאיסור נאמר מעיקרא רק במצב של ודאי, אלא שכשם שברוב וחזקה התירה התורה לסמוך על הרוב וחזקה ולנקוט כהצד שאין זה חלב, כך בספק שקול התירה התורה לסמוך על צד ההיתר. ומכל מקום הקשו הרשב"א והר"ן מדוע חייב אשם תלוי, והוא עפ"י מש"כ תוס' יבמות לה: ד"ה ונמצאת דמי שסמך על רוב נשים עוברן ניכר לשליש ימיה והוברר שהיתה מעוברת פטור מחטאת דמאי הוה ליה למיעבד, והוי כאונס. וכן הכא כיון שעשה על פי דין תורה שרשאי לסמוך על צד ההיתר אינו חייב אשם תלוי, דהוי כאונס. [ולא דמי למי שסמך על עדים והוברר שהיו עידי שקר דחייב חטאת, דכבר חילק הנוב"י תניינא יו"ד סי' צ"ו שלגבי עדים כיון שהוברר שסמך על דבר שאינו נכון, הרי זה אונס בטעות, וכל אונס בטעות חשיב שוגג, משא"כ ברוב וחזקה שלא הוברר שאין זה נכון אלא שהאמת היה כהמיעוט, אין כאן טעות והוי אונס]. ועוד יש לפרש קושייתם דמאותו טעם שהתורה התירה לאכול, דיכול לסמוך על צד ההיתר, מטעם זה לא יתחייב קרבן משום שיכול לסמוך שמה שאכל היתר היה. ועוד יש לפרש, דאין כאן שב מידיעתו, שהרי אפילו היה יודע שזה ספק חלב היה מותר לו לסמוך על צד ההיתר ולאכול.

ובקובץ הערות סי' מ"ב סק"ז נקט בתחילה כצד ראשון שמעיקרא לא אסרה תורה אלא במצב של ודאי, והקשה דאם כן אדם שיודע שזה חלב יהיה מותר לו להאכיל אדם שאינו יודע, שהרי כלפי השני הרי זה היתר גמור, ולהדיא מבואר בר"ן קידושין שם שאף לדעת הרמב"ם אסור לעשות כן. [ולפי צד שני שכתבנו לק"מ, שהרי אין זה הגבלה בגוף האיסור אלא שמותר לו לסמוך על צד ההיתר, ואם כלפי שמיא גליא שזה אסור הרי הוא עובר איסור גמור בשוגג]. ויתכן ליישב דכל מש"כ הרמב"ם שהתורה לא אסרה על הספק היינו באופן שאין לו אפשרות לברר את האמת, אך אם יכול לברר ועוצם עיניו ודאי דלא הותר לו, וחייב לעשות כל טצדקי לברר את האמת, ומחמת כן אף אדם אחר שיודע שזה אסור מחוייב לומר לו, וצ"ע.

**ג' דרכים באחרונים ליישב דעת הרמב"ם**

א. מהרי"ט יו"ד סי' א' תירץ דבהא גופא פליגי, דלר' אסי דלא בעי חתיכה מב' חתיכות באמת איסורא דאורייתא הוא, אבל למ"ד דבחתיכה אחת ליכא אשם תלוי היינו טעמא משום דספק איסורא רחמנא שריא דאחזוקי איסורא לא מחזקינן, וכיון דקיי"ל לגבי אשם תלוי דבעינן ב' חתיכות הוא הדין כל ספק איסורא לקולא. והוסיף מהרי"ט דאין זה דוחק לומר דבהא גופא פליגי, דודאי במשמעות קראי תליא, דלמ"ד יש אם למקרא וקרינן מצוות ובעינן ב' חתיכות דוקא אין אסור מהתורה בספיקות אלא כשהוקבע האיסור, ולמ"ד יש אם למסורת ומצות קרינן ומחייב אשם תלוי אף בחתיכה אחת אפילו בכה"ג קפיד רחמנא אספיקא, עכ"ד. [מבואר בלשונו דאקבע איסורא נמי ילפינן מקרא דמצוות, ולדבריו י"ל דפליגי האם הוי גזיה"כ בעלמא או דטעמא דקרא משום דבעינן אקבע איסורא].

וכן נקט הפר"ח יו"ד סי' ק"י כללי ס"ס אות א', די"ל דבודאי בהא פליגי, דאם איתא דאסור מן התורה בחתיכה אחת גרידתא אמאי לא חייבה תורה אשם תלוי נמי בכה"ג, אלא משמע דהא בהא תליא, דבמידי דאסור מן התורה דהיינו ב' חתיכות חייבה אשם תלוי ובמידי דלא אסור מן התורה דהיינו חתיכה אחת לא חייבה אשם תלוי, עכ"ד. וכבר קדמם בזה המאירי חגיגה ד. עיי"ש. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם דבמאכלות אסורות בעריות ושבתות ספק לקולא היינו בלא אקבע איסורא.

ולכאורה לרבא ור' זירא דאין זה תלוי באקבע איסורא על כרחיך לא בהכי פליגי, אלא דהוי תנאי מסויים בקרבן אשם תלוי דבעינן ב' חתיכות או אפשר לברר איסורו, ולשיטתם לכו"ע ספק איסורא לחומרא מהתורה. ובקרן אורה יבמות לז. יישב נמי לדעת ר' זירא דכל שאפשר לברר איסורו ספיקו אסור מהתורה ומחמת כן חייב באשם תלוי, וכל שאי אפשר לברר איסורו ספיקו מותר מהתורה ומחמת כן פטור מאשם תלוי. אך לרבא ודאי הוי גזיה"כ בעלמא, ולדידיה צ"ל דלכו"ע ספק דאורייתא מהתורה לחומרא. ובקובץ הערות סי' מ"ב סק"ט יישב אף לדעת רבא, וכתב סברא מחודשת, דכאשר יש לפנינו ב' חתיכות אי אפשר להתיר את שניהם משום דהוי תרתי דסתרי, ולכן בכה"ג שניהם אסורים וחייבים באשם תלוי. ועי' עוד להלן (גדר מ"ד מצוות) מה שיתבאר בזה.

ובמהרי"ט שם הקשה כקושיית הראשונים מחטאת העוף הבאה על הספק, מדוע חייבה תורה בקרבן הא בספק אזלינן לקולא. ותירץ דאיסור מהכשר לא ילפינן, עיי"ש. וצ"ע מה הטעם בזה, מדוע ספק הכשר חמור טפי.

ב. הרמב"ם שם (בחלק מהנוסחאות) סיים: ואעפ"כ דבר שחייבין על זדונו כרת ספיקו אסור מהתורה, שהרי העושה אותו חייב באשם תלוי, עכ"ל, עי' שינויי נוסחאות שם שהאריכו בבירור נוסחא זו. ומבואר שהרמב"ם עצמו הוקשה לו קושיא זו, ותירץ שכאשר חייבין על זדונו כרת ספק איסור מהתורה לחומרא, דהא התורה חייבה אשם תלוי. ומהרי"ט שם כתב דאי אפשר לומר כן, דהא הרמב"ם לעיל כתב דאף בעריות ושבתות ספק לקולא, והתם איכא כרת.

ובדעת הנוסחאות שגרסו כן צ"ל דאין כונת הרמב"ם שבכל דבר שחייבים על זדונו כרת ספק לחומרא, אלא רק במקום שיש אשם תלוי. וכן נראה מדברי הגרי"ז נזיר כג., והוסיף לבאר דבזה שהתורה חייבה אשם תלוי נתחדש שספיקו אסור, ובאמת זה תלוי בכללי הקרבן, ובאופן דליכא קרבן ליכא מעשה איסור. עיי"ש שביאר ג"כ את המשנה שם שבפסוק וה' יסלח לה נתחדש איסור מחודש על מי שסבור שהוא איסור ואכלו ונמצא שהוא היתר, אלא שה' יסלח לה ואינה חייבת מלקות. ולפי"ז נראה דספק מעילה לר"ע ור"ט אסור מהתורה כיון דחייבים עליו אשם תלוי, ולרבנן מותר מהתורה כיון שאין חייבים עליו אשם תלוי. וכן דבר שזדונו כרת ואין בו מעשה דליכא אשם תלוי הרי ספיקו מותר מהתורה וכל כיוצ"ב. ומש"כ הרמב"ם דאף בעריות ושבתות ספיקו לקולא אף שזדונו כרת על כרחיך צ"ל דאיירי באופן דליכא אשם תלוי כגון דלא אקבע איסורא וכדו'.

ג. בשערי יושר (ש"א פ"ג ד"ה ועפ"י המתבאר בזה) כתב דאין כונת הרמב"ם לומר שמהתורה כל היכא דהוי ספק לא נאמר איסור כלל, (או שנתחדש בתורה לנקוט כצד ההיתר, וכדלעיל), אלא שלפי הרשב"א נאמר איסור מחודש במצב של ספק שלא יכנס לבית הספק, ואפילו כלפי שמיא גליא דמותר כיון שמצידו נכנס לספק עבר איסור, ועל זה נחלק הרמב"ם שאין איסור מחודש, אלא שלא הזהירה תורה וספק האיסור במקומו עומד, ומי שחס על נפשו ודאי דראוי לו עפ"י דרך התורה לפרוש מספק איסור, וכל מש"כ הרמב"ם הוא שהתורה לא הוסיפה אזהרה מיוחדת על הספק.

ולפי"ז כונת הרשב"א להקשות על הרמב"ם כיון שהתורה הניחה אותו לכתחילה לעשות כרצונו ולא הזהירה אותו לפרוש מן הספק איך תזהיר אותו אחר המעשה להביא כפרה על הספק. ועל כרחיך שהתורה הזהירה קודם המעשה באזהרה מיוחדת שלא לעשות כן, ואחר שנכשל ונכנס לספק הזהירה התורה שיביא קרבן. ובדעת הרמב"ם כתב בשערי יושר שם דאין זה קושיא כל כך, דהתורה לא הצריכה לעשות אזהרה מיוחדת על הספק דכל אדם יחוש לנפשו לפחוד שמא יכשל בעבירה ויפרוש מעצמו לכתחילה, אבל אם לא ידע מן הספק ועשה, אז חסה תורה עליו לצוות שיביא אשם תלוי לכפר עליו עד שיודע לו, עכ"ד. וע"ע בריש פ"ד מש"כ בזה.

וכן בקובץ הערות סי' מ"ב סק"ז נקט דאין כונת הרמב"ם שספק מותר בתורת ודאי, אלא הוא מותר בתורת ספק, (נראה כונתו כדברי הגרשש"ק דליכא אזהרה מיוחדת על הספק ויש כאן ב' צדדים לפנינו), וביאר קושיית הרשב"א דכשם שמותר לו לאכול ספק איסור בתחילה ואינו חייב לחוש שמא הוא חלב הוא הדין לאחר האכילה אינו צריך לחוש שמא היה חלב. כלומר, דכשם שקודם החטא התורה לא נתנה אזהרה מיוחדת לפרוש מהעבירה, והשאירה את הדבר לבחירתו, כך אחר החטא לא מסתבר שהתורה תחייב כפרה, ואף אם נאמר שהתורה תתן אפשרות של כפרה למי שלא ידע ונכשל מכל מקום חיוב כפרה במצב של ספק ודאי ליכא. ועוד ביאר קושיית הרשב"א דאין זה שב מידיעתו, שהרי אפילו כשיודע שזה ספק חלב אין לו איסור לאכול. ודברי השערי יושר בישוב דעת הרמב"ם צ"ע טובא. [ויתכן דאף האחרונים דלעיל נקטו בדעת הרמב"ם דאין זה היתר אלא שהתורה השאירה את הדבר בספק, ומכל מקום לא יישבו בכך קושיית הראשונים מדוע חייבה התורה אשם תלוי מהטעמים הנ"ל, אך בהערות להגריש"א הוכיח מהחוו"ד דאפילו היכא דכלפי שמיא גליא דאכל איסור לא עבר עבירה, דהתורה התירתו, עיי"ש].

ועי' ביאורים והערות על הש"ש להגרשז"א הערה א' שכתב ליישב דעת הרמב"ם לשיטת ר' יונה והחת"ס (יבואר להלן בהרחבה) דחיוב אשם תלוי איכא גם בהזיד בספק, ולפי שיטתם אשם תלוי אינו בא מחמת החטא של הספק אלא מחמת שאם יודע לו שחטא ודאי הרי הוא חייב חטאת, ובא להגן מהיסורים עד שיודע לו, ולכן אין הבדל בין שגג בספק להזיד בספק, דהחיוב אינו על הספק אלא על האפשרות של ודאי חטא. ולפי"ז י"ל דאע"פ שהמצב של הספק מותר בתחילתו ובסופו, ומחמת כן אין עליו חיוב קרבן, מכל מקום חייב אשם תלוי שמא יודע לו שחטא בודאי בשוגג.

קושיות נוספות על הרמב"ם

הר"ן שם הקשה על הרמב"ם נילף מדאצטריך קרא להתיר ספק ממזר דבעלמא ספק אסור מהתורה. ובשו"ת מהרי"ט שם הוסיף להקשות דספק דאורייתא ודאי אסור מדרבנן, ואם כן כל ספק ממזר יהא אסור מדרבנן ככל האיסורין, ועל כרחיך דהוי דין מיוחד בממזר, ואם כן נילף מיניה דבעלמא אסור. ולכן כתב מהרי"ט דודאי אף להרמב"ם ממזר הוי דין מיוחד, ונפק"מ להתירו אף בתרתי דסתרי, כגון שספק ממזר רוצה לישא גם ישראלית וגם ממזרת, וזה שרי רק בספק ממזר ולא בשאר האיסורין אף לדעת הרמב"ם, (עי' פר"ח שהוכיח כן מהעושה מלאכה ב' ביה"ש חייב חטאת ממנ"פ), ועל כרחיך דספק גרידא שרי בכל התורה וילפינן לה מאשם תלוי דהתורה פטרתו בלא אקבע איסורא, ובממזר נתחדש בקרא דהוי היתר גמור ואף באופן של ממנ"פ שרי. ובפר"ח כתב דאצטריך קרא להתיר אף במקום חזקת איסור, ובש"ש נחלק עליו דבכה"ג באמת אסור. ובחוו"ד סי' ק"י תירץ דאצטריך להתיר אף במקום אקבע איסורא, כגון ב' נשים כשרה וממזרת שנתערבו ולדותיהן, דבכל התורה אסור ובספק ממזר מותר.

עוד הקשה הר"ן דבגמ' בחולין יא. איתא מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא ופשטינן מקרבן פסח דאסור לשבור עצם ולא חיישינן דלמא טריפה הוי, ולהרמב"ם מנ"ל דאזלינן בתר רובא דלמא מותר משום דספק איסורא רחמנא שרי. ועי' מהרי"ט שם מה שתירץ. ובחוו"ד תירץ דמקורו של הרמב"ם מהגמ' בסוטה כט. ר' גידל רמי כתיב והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, טמא ודאי הוא דלא יאכל הא ספק יאכל, וכתיב כל טהור יאכל בשר, טהור ודאי הוא דיאכל אבל ספק לא יאכל, עיי"ש. ומבואר דהתורה לא דיברה על הספיקות, דהיינו שלגבי איסורין התורה אסרה רק ודאין, וממילא לגבי מצוות התורה חייבה לעשות מצוה באופן ודאי, ולכן בקרבן פסח צריך לעשות באופן שלא יהיה ספק טריפה. ועי' בהערות להגריש"א כאן מש"כ בזה.

**ספק ספיקא באשם תלוי**

באופן דאיכא ספק ספיקא שמא לא עבר איסור, דעת תוס' בסוגיין דחייב אשם תלוי, וביארו כן את המשנה ואפילו אכל וכו' דאיירי בספק אכל חלב ואפילו אכל חלב שמא לא אכל כשיעור. ובערוך לנר נקט דרש"י והרמב"ם שלא ביארו כן פליגי לדינא וסברי דס"ס פטור מאשם תלוי, אך השפת אמת נקט דלא פליגי לדינא אלא דלא הוצרכו לבאר את המשנה באופן זה. ולגבי חטאת העוף הבאה על הספק עי' רש"ש נדה נד: דפליגי בזה רש"י ותוס', דמדברי רש"י שם למד דאין מביאין חטאת העוף על ס"ס, ומדברי תוס' ריש המפלת למד דמביאים על ס"ס, עיי"ש.

והקשו האחרונים לדעת תוס' מדוע חייב אשם תלוי הא ס"ס בכל התורה אזלינן לקולא. והנה קושיא זו מתחלקת לשנים, א, כיון שבכל התורה ס"ס כרוב יש לפנינו הכרעה של רוב שלא חטא ופטור מקרבן. ב, כיון שבכל התורה ס"ס כרוב הרי מותר לכתחילה לאכול את הספק, ואיך יתכן לחייב קרבן על דבר שמותר לו לעשותו הא לא הוי שב מידיעתו. ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים.

א. הפנ"י קונטרס אחרון כתובות יד. אות מ"ו הביא שיטת הרשב"א דס"ס הוי כרוב לכל דבר, ואף במקום חזקת איסור אזלינן בתר ס"ס דהא רובא וחזקה רובא עדיף, והאריך הפנ"י לחלוק עליו, ובסוף דבריו הוכיח מתוס' כאן דס"ס חייב באשם תלוי באופן דאקבע איסורא, ומוכח דבמקום אקבע איסורא לא אזלינן בתר ס"ס, וכל שכן כשאתחזק איסורא באותה חתיכה גופא, עכת"ד. ולפי דבריו צ"ל שבכל אקבע איסורא אזלינן לחומרא אף בס"ס, ולא רק במקום חזקת איסור, (דוגמא לדבר מש"כ האחרונים לדעת הרמב"ם שבמקום אקבע איסורא ספק דאורייתא לחומרא מהתורה, דזה ספק חמור יותר). ודבריו צ"ע טובא דהא אקבע איסורא הכונה שיש לפנינו חתיכה אחת ודאי חלב וחתיכה אחת ודאי שומן ומספק"ל איזה מהם אכל, והאקבע איסורא אינו מתנגד לס"ס, ומה"ת שבמקום אקבע איסורא לא ניזיל בתר ס"ס, ואין זה דומה לנידון של הרשב"א ופנ"י שהחזקה מתנגדת לס"ס, וצ"ע.

ב. עוד כתב הפנ"י שם בשם חכם אחד (וכתבו האחרונים כן בשם ההפלאה) דלעולם במקום ס"ס אין חייב אשם תלוי, ומש"כ תוס' דבספק אכל חלב ספק אכל כשיעור חייב י"ל עפ"י הרשב"א שספק אחד בגוף ספק אחד בתערובת לא חשיב ס"ס, והכא ספק אכל חלב ספק אכל שומן הוי ספק בגוף הדבר האם מה שאכל הוא איסור או היתר, וספק אכל כשיעור הוי ספק בגברא כמה אכל מתוכו, ואין מצרפין לס"ס. והשיב הפנ"י דכאשר הנידון על חתיכה שלפנינו האם הוא חלב ואסור לאוכלו או שומן ומותר לאוכלו חשיב ספק בגוף, אך באופן שכבר אכל ואין נידון על החתיכה אלא על הגברא האם הוא מחוייב קרבן אף ספק זה חשיב ספק בגברא.

ג. בשו"ת חמדת שלמה אהע"ז סי' כ"ג ס"ק ל"ג ובעולת שלמה כאן כתבו ליישב דלעולם לא אמרינן ס"ס להתיר על נידון של למפרע אלא על נידון של להבא, דאם בא לפנינו ס"ס של חלב ומסופקים אם רשאי לאוכלו אנו מורים לו שהוא רשאי לאוכלו מכח ס"ס, ואף שיש צד ספק איסור מכל מקום ספק זה התורה התירה כמו בכל מקום דאזלינן בתר רובא אע"פ שיכול להיות שהוא מן המיעוט, והוי היתר גמור עפ"י הכרעת רוב. אבל היכא שהוא ס"ס על העבר ליכא פסק בי"ד להכריע עפ"י רוב שלא חטא, וכיון שיש צד של איסור שפיר שייך להביא אשם תלוי.

ואין להקשות מדוע לא נפטור מאשם תלוי מחמת שאינו שב מידיעתו שהרי הדבר מותר לכתחילה, דהכא איירי בס"ס שמא הוי שומן ושמא לא אכל כשיעור, ומתחילה ודאי לא היינו מורים לו לאוכלו מדין ס"ס דהא אסור לאכול פחות משיעור. ולפי"ז במקום דהוי ס"ס בעיקר החיוב, כגון ספק חלב ספק שומן ואפילו חלב ספק אם חלב זה אסור, מודו התוס' דפטור מאשם תלוי.

ד. בשו"ת חמדת שלמה שם סי' כ"ד הובא תשובה מבעל הנתיבות על דברי החמד"ש, ובס"ק י"א כתב בעל הנתיבות דקשה לחלק בין לשעבר לבין להבא, ובכל גוונא דין ס"ס יוכל להכריע שלא אכל חלב. ויישב באופן אחר, דחזינן לגבי ספק טומאה ברה"י שאפילו במקום ס"ס אזלינן לחומרא, וביארו תוס' בב"ב נה: דכיון שמן הדין אפילו בספק אחד טהור דאוקמה אחזקה וילפינן מסוטה דטמא, אם כן מ"ל חדא מ"ל תרי ספיקי. (ויש שביארו דכל ספק דינו להיות מוכרע לחומרא ואין מצרפין את הספיקות להיות ס"ס). והוא הדין בכל מקום שהתורה נתנה דין למצב של ספק י"ל דאין הבדל בין ספק אחד לשתים. וכן באשם תלוי שהתורה חייבה קרבן מיוחד למצב של ספק אפילו בב' ספיקות חייב קרבן.

והנה בעל הנתיבות יישב רק את הקושיא שהס"ס יכריע שלא חטא, אך מצד שב מידיעתו צ"ל כתירוץ דלעיל דכיון שבשעת מעשה לא היה ס"ס ולא היה הוראה להיתר חשיב שב מידיעתו, וכן כתב בהערות להגריש"א כאן.

**הכרעת רוב וחזקה באשם תלוי**

לפי ד' הטעמים שנאמרו לעיל פשוט דכל מש"כ תוס' לחייב אשם תלוי הוא בס"ס, אך במקום שיש הכרעת רוב או חזקה שלא חטא הרי הוא פטור. אך הערוך לנר נקט בפשיטות שלפי התוס' לא רק בס"ס חייב באשם תלוי אלא אף ברוב, כגון ב' חתיכות של היתר וחתיכה אחת של איסור ואינו יודע איזה אכל, לדעת תוס' חייב ולדעת הרמב"ם פטור. וכן משכח"ל בג' חתיכות חלב בשנים מהם אין כזית ובאחד יש כזית, דאיכא רוב שאכל פחות מכזית. וצ"ע לפי שיטתו מדוע באמת לא אזלינן בתר הכרעות התורה לומר שלא חטא.

**דעת הרשב"א לגבי ס"ס באשם תלוי**

הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"א חידש שאף לגבי יבש ביבש שייך ביטול ברוב ואפילו איסור דרבנן ליכא. ובשו"ת הרשב"א ח"א רע"ב הקשה השואל ממתני' דב' חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן חייב באשם תלוי, ומדוע לא נאמר שיתבטל האיסור ברוב ההיתר ופטור, ולא משכח"ל שיפטר אלא בב' חתיכות שוות. והשיב לו הרשב"א דיש לחוש שמא הגדולה היא של איסור, וכשאכל יש להסתפק שמא היא של איסור בין שאכל הגדולה בין שאכל את הקטנה, או שמא של היתר עלתה בידו, ולכן מביא אשם תלוי. וכתב הערוך לנר דהשואל סבר כדעת רש"י ורמב"ם דס"ס פטור מאשם תלוי, ולכן הקשה דבאופן שיש חתיכה גדולה וחתיכה קטנה איכא ס"ס, שמא אכל שומן ואפילו את"ל חלב אכל שמא החלב הוא הקטן ובטל איסורו. ובכונת הרשב"א בתירוצו מצינו כמה ביאורים.

א. הערוך לנר ביאר דהרשב"א סובר כדעת תוס' דס"ס חייב באשם תלוי, וכיון שיש צד שהחלב הוא הגדול ואכלו סגי בהכי לחייבו. אך לביאורו קשה לשון הרשב"א בין אכל הגדולה בין אכל הקטנה, הא כשאכל את הקטנה ממנ"פ ליכא איסור, דאפילו הוי חלב הרי בטל ברוב.

ב. הפמ"ג פתיחה להל' תערובת ביאר שלפי הרשב"א אם הקטנה היא היתר והגדולה היא איסור הרי ההיתר הופך להיות איסור וחייב עליו אשם תלוי, ונמצא שיש רק ספק אחד האם החתיכה הגדולה היא חלב ושניהם אסורים מדין ביטול, או שהחתיכה הגדולה היא שומן ושניהם מותרים מדין ביטול. והקשה דאם כן מדוע חשיב ספק של אקבע איסורא, הא הספק הוא האם שניהם מותרים או שניהם אסורים, ואין כאן איסור קבוע בודאי. ותירץ הקה"י דכיון שהספק נולד מכח איסור ודאי קבוע חשיב שפיר אקבע איסורא. וכעין זה מצינו בגמ' שאם אכל עכו"ם את הראשונה וישראל את השניה חשיב אקבע איסורא כיון שהיה מקודם לכן איסור קבוע, ואין צריך איסור קבוע בשעת העבירה. [אין משם ראיה גמורה, דהתם בשעה שנולד הספק אקבע איסורא, וחל כאן ספק של אקבע איסורא, אך הכא כשנולד הספק מיד יש צד שהוא בטל, ומעולם לא הוקבע הספק כספק של אקבע איסורא]. אך עדיין לשון הרשב"א שם צ"ב, דמשמע שבספק לא אמרינן ביטול ברוב כלל.

ג. רעק"א בהגהותיו לשו"ע יו"ד סי' ק"ה ס"ט ביאר תירוץ הרשב"א דכל היכא דמספק"ל האם הרוב הוא היתר או איסור ליכא ביטול ברוב כלל, ונמצא שאם אכל את החלב ודאי עבר איסור אף אם החלב הוא הקטן. ועי' שערי יושר ש"ג פי"ג שביאר דבריו.

**עבר במזיד על ספק איסור האם חייב אשם תלוי**

**פלוגתת רש"י ורבינו יונה**

רש"י בכל הסוגיא הדגיש דחיוב אשם תלוי הוא באופן שהיה סבור שהוא שומן ונודע שהיה ספק חלב, ומשמע שאם ידע שהוא ספק חלב ואכלו הרי זה מזיד ואינו יכול להביא אשם תלוי. ותוס' כתבו דפטור בכה"ג משום שאינו שב מידיעתו. והעיר המים קדושים דשב מידיעתו נאמר באופן שהיה שוגג אלא דאפילו היה יודע היה חוטא, אך באופן שידע מהספק הרי הוא מזיד כמש"כ רש"י, ואשם תלוי נתחדש רק בשוגג. ועי' ערוך לנר דתוס' ביבמות נקטו לשון שב מידיעתו על שוגג גמור.

ומאידך השיטמ"ק בכתובות כב: כתב בשם תלמידי רבינו יונה: הו"ל כשתי חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל אחת מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק ואפילו אכלו במזיד, עכ"ל. וכן משמע במפרש נזיר כג. דב' חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן אקבע איסורא דהא מיהא הוה ידע דחדא מינייהו של חלב, עכ"ל. ומשמע דהאוכל עצמו ידע מקודם שאחד חלב, ומכל מקום חייב אשם תלוי. וכן כתב בשו"ת חת"ס חו"מ סי' כ"ט, דאם ידע דהוי ספק איסור ומכל מקום אכלו חייב אשם תלוי, וביאר שם, דכיון שאם נודע לו דמה שאכל היה ודאי חלב חייב חטאת, דהא כלפי הודאי היה שוגג ושב מידיעתו, לכן גם במצב עכשיו דהוי ספק חטאת חייב אשם תלוי.

ובקוב"ש כתובות אות ס' הוכיח מדברי התוס' שם (וכן בתוס' כאן ד"ה אמר) כשיטת ר' יונה, דהתוס' הקשו מדוע הבא עליה באשם תלוי קאי הא אין כאן ב' חתיכות, ותירצו דחשיב אקבע איסורא. והא עדיין יש להקשות דמזיד הוא שהרי לפי הס"ד לא איירי באומרת ברי, ומוכח כר' יונה דאף במזיד איכא אשם תלוי. אך יש לדחות ראייתו, דבשיטה ישנה שם הקשה מדוע באשם תלוי קאי הא במזיד ליכא קרבן, ותירץ דהכונה באיסור אשם תלוי קאי, ושוב הקשה הא ליכא ב' חתיכות. ומבואר דיותר נח לומר באיסור אשם תלוי כלפי מזיד מאשר כלפי ב' חתיכות. ולפי"ז י"ל דתוס' מודו דכלפי מזיד הוי רק איסור אשם תלוי, והוקשה להם רק לגבי ב' חתיכות. ועוד יש לדחות דלפי הס"ד שם איירי באדם בעלמא שבא עליה ואינו יודע שהיא ספק אשת איש כמש"כ מהרש"א שם.

ובדעת רש"י מבואר דחיוב אשם תלוי אינו בכל מקום שהוא ספק חטאת, אלא שיש תנאי בפ"ע שחיוב אשם תלוי בא על שוגג, דהיינו שיהיה שוגג בספק איסור. ולפי"ז יש ליישב קושיית המים קדושים וערוך לנר דתוס' כתבו שב מידיעתו בדוקא, דלגבי שוגג ומזיד ס"ל כר' יונה דאף בידע שהוא ספק איסור חייב אשם תלוי, ומכל מקום פטור משום שאף באשם תלוי נאמר התנאי דבעינן שב מידיעתו. אך יתכן דלא שייך דין שב מידיעתו במקום שאף מזיד חייב, וצ"ע בזה.

ובערוך לנר תמה על ר' יונה מהא דאיתא בגמ' יח. אכל את הראשונה בשוגג ואת השניה במזיד וכו', אלמא אכל ספק איסור במזיד פטור מדאינו חייב אשם תלוי על הראשונה, עיי"ש. ויש ליישב דמזיד דהתם הכונה שלא איכפת לו כלל איסור חלב, דבכה"ג אפילו נמצא ודאי חלב אינו מביא חטאת כיון שלא שב מידיעתו, משא"כ אכל במזיד מחמת שסומך על צד ההיתר ונמצא ודאי הרי הוא חייב חטאת, שהרי הוא שב מידיעתו. וכן כתב החת"ס עצמו בדרוש לשבת שובה (הובא בחי' חת"ס לסוגיות שונות בש"ס).

הזיד בספק איסור ונודע לו שהוא ודאי

והנה לפי ר' יונה וחת"ס מוכח דהאוכל ספק חלב במזיד ונמצא חלב ודאי חייב חטאת, וחשיב שפיר שב מידיעתו לפי שאם היה יודע שזה ודאי חלב לא היה אוכל, ואף שאינו פורש מספק מכל מקום מודאי היה פורש. וברש"ש כאן נסתפק בזה, דמצד אחד י"ל דכיון שאסור לאכול ספק חלב ועבר במזיד ואכלו אינו נחשב שוגג, ומאידך י"ל דכיון שהאיסור לאכול ספק חלב הוא איסור שאין בו לאו וכרת הו"ל כשגג בלאו וכרת דחשיב שוגג וחייב חטאת. [כונתו דמצד ספק חלב י"ל דפורש מודאי ואינו פורש מספק, ומצד האיסור המחודש שלא להכנס לבית הספק י"ל דעל איסור זה ליכא לאו וכרת]. ועי' עולת שלמה כאן שנסתפק בזה והאריך בראיות. ובאחיעזר ח"ג סי' נ"ז הביא ירושלמי פ"ו דתרומות (לפירוש הפני משה שם) דאם הזיד בספק איסור ונמצא ודאי חייב חטאת.

אך הערוך לנר הוכיח מהברייתא לקמן דפטור מחטאת, דהא קתני חתיכה ספק חלב ספק שומן אכל את שתיהן במזיד פטור, ואם נאמר שהזיד בספק איסור ונודע לו שהוא ודאי חייב חטאת מדוע לא יתחייב חטאת, הא אדם זה אכל חלב ממנ"פ, אלא שבכל אכילה היה ספק. וכן באכל את הראשונה במזיד ואת השניה בשוגג חכמים פוטרים, ומדוע לא יתחייב חטאת, הא אדם זה אכל חלב ממנ"פ ספק בראשונה שהיה מזיד על הספק ספק בשניה שהיה שוגג, ומצד שניהם חשיב שוגג. ומוכח שאם הזיד בספק ונודע שהוא ודאי פטור חטאת. [ולעיל כתבנו בדעת ר' יונה דמזיד דהכא איירי באופן שאפילו היה יודע שזה ודאי חלב היה אוכל, ונמצא שאינו שב מידיעתו, אך רש"י פי' מזיד דהכא שיודע שהוא ספק חלב ולפי"ז קשה]. והנה לגבי אכל את שתיהן במזיד יש ליישב דכיון שאוכל את שתיהן ויודע שיכשל בודאי איסור חלב הרי הוא מזיד גמור, אך ברישא דאכל את הראשונה במזיד והשניה בשוגג אכתי קשה מדוע לא יתחייב חטאת. ושוב מצאתי בספר אור האורים לתלמיד האחיעזר סי' ט"ו שכתב כן. וצ"ע טובא על הרש"ש ועולת שלמה שנסתפקו בזה ולא הביאו הוכחה מפורשת מברייתא זו. ועי' אחיעזר שכתב דהירושלמי וברייתא זו פליגי בדין הזיד בלאו ושגג בכרת, ורבי אזיל לטעמיה דפטר מחטאת, והוא הדין הזיד בספק ושגג בודאי, עיי"ש.

**ספק אכל**

עי' עולת שלמה שדייק מהמשנה שדוקא בספק אכל חלב ספק אכל שומן חייב אשם תלוי, אך ספק אכל ספק לא אכל כלל פטור, דמסתמא לא עשה מעשה. אך בתוספתא פ"ב הי"ב איתא לגבי דם ספק אכל ספק לא אכל מביא אשם תלוי, ומבואר דאף בכה"ג חייב אשם תלוי. [עי' חזון יחזקאל דלגבי דם קשה למצוא הציור דספק איסור ספק היתר ולכן נקטה התוספתא ספק אכל]. ויל"ע למאן דבעי חתיכה מב' חתיכות מדוע חייב, הא אין לפניו חתיכה של היתר וליכא לברר איסורו. וכן למ"ד אקבע איסורא קשה דאמנם אקבע לפניו איסור ודאי אך מכל מקום כלפי הספק אכל ליכא אקבע איסורא, דאין צד ודאי לפנינו לומר שאכל. וצ"ל דהתוספתא סברה כר' אליעזר דלא בעינן חתיכה מב' חתיכות, וצ"ע.

**גדרי אקבע איסורא**

לדעת ר' נחמן הא דבעינן חתיכה מב' חתיכות הוא משום דבעינן אקבע איסורא. וטעמו משום דבעינן ספק מבוסס שיש צד חזק לומר שהיה חלב וצד חזק לומר שהיה שומן, ואין זה ספק בדוי שמא היה כאן חלב. והנה בשו"ת מהרי"ט יו"ד סי' א' בתוך דבריו נקט דר' נחמן נמי יליף ממצוות אלא דביאר טעמא דקרא. ולפי"ז היה נראה דלעולם בעי ב' חתיכות, ואף היכא שיש ספק מבוסס לומר שהיה כאן חלב כל שאין ב' חתיכות לפנינו אינו חייב אשם תלוי. אך יש להוכיח מכמה מקומות דכל ספק מבוסס חייב אשם תלוי אף שאין לפנינו ב' חתיכות.

א. תוס' ד"ה אמר הקשו מהסוגיא בכתובות כב: דאם שנים אומרים נתגרשה ושנים אומרים לא נתגרשה הבא עליה באשם תלוי קאי, והא ליכא לפנינו ב' חתיכות. ותירצו דלר' נחמן אתי שפיר שהרי כבר אקבע איסורא שהיתה אשת איש. והוכיחו כן מהגמ' להלן דאף כשאכל נכרי את הראשונה ואין ידוע איזה מהם אכל חייב אשם תלוי, אף שבשעת הספק אין חלב ודאי לפנינו. וביאר הנוב"י קמא אהע"ז סי' מ"ג דהתוס' הוצרכו להוכיח משם, דס"ד דר' נחמן נמי יליף ממצוות וקאמר טעמא דקרא משום אקבע איסורא, ולפי"ז לעולם בעינן ב' חתיכות ולא מהני מה שהוחזקה מעיקרא בחזקת אשת איש. ולזה הוכיחו מאכל נכרי את הראשונה דהוי טעם בפ"ע, וכל היכא שיש ספק מבוסס שאכל חלב חייב אשם תלוי. והוא הדין דסגי בחזקת אשת איש דמעיקרא כדי שיחשב ספק מבוסס.

ב. בשיטמ"ק כתובות שם הובא בשם רבינו יונה ליישב קושיית תוס', דכיון דתרי ותרי נינהו הוה ליה כשתי חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל א' מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק, עכ"ל. ומבואר דאף תו"ת חשיב ספק מבוסס, כיון שיש שני עדים לפנינו שהיא אשת איש. ובדעת תוס' צ"ל דאף דחזקת אשת איש דמעיקרא חשיב ספק מבוסס, מכל מקום תו"ת לא חשיב ספק מבוסס כיון שמכחישים זה את זה.

ג. הרמב"ם פ"ח משגגות ה"ג כתב האוכל חתיכה וע"א אומר לו זה שאכלת חלב היה וע"א אומר לא אכלת חלב וכו' הואיל ונקבע האיסור והוא אינו יודע אם חטא או לא חטא הרי זה מביא אשם תלוי. והשיג הראב"ד לא ידעתי היאך נקבע האיסור בכאן, אא"כ יאמר העד חתיכה של חלב שהיתה עם השומן אכלת. כלומר, ששניהם מודים שהיה לפניו חתיכת חלב וחתיכת שומן, אלא שע"א אומר שאכל את החלב וע"א אומר שאכל את השומן. ולפי"ז חיוב אשם תלוי אינו על פי העדים, שהרי אף בלא העדים יש כאן ספק איזה מהם אכל (ורק הספק נודע לו ע"י העדים), אלא קמ"ל דאף שיש ע"א שאכל חלב וע"א שלא אכל חלב מביא אשם תלוי.

ובכס"מ כתב דלכך גם נתכוון הרמב"ם. ויותר נראה לומר דשפיר מקרי איקבע איסורא על פי ע"א אף על פי שאין שם אלא חתיכה א', עכ"ל. כלומר, דכשם שכתב רבינו יונה שתו"ת חשיב ספק מבוסס וחייב אשם תלוי בלא ב' חתיכות, כך סובר הרמב"ם שע"א בהכחשה חשיב ספק מבוסס בלא ב' חתיכות. ואפשר דאף הראב"ד לא פליג אלא בע"א, אך בתו"ת מודה לרבינו יונה.

ובשו"ת מהרי"ט יו"ד סי' א' נחלק על הכס"מ דלא יתכן שע"א בהכחשה חשיב אקבע איסורא, שהרי תוס' בריש פ"ג נקטו דע"א נאמן רק מחמת שתיקת הבעל דין, ובכה"ג לא חשיב אקבע. והנה מהרי"ט נחלק רק בע"א מטעם הנ"ל, אך בב' עדים אפשר דמודה דחשיב אקבע איסורא. וכן לדעת הרמב"ן והרשב"א דפליגי על תוס' וסברי שע"א נאמן בתורת עדות שפיר י"ל דחשיב אקבע איסורא.

ובהמשך כתב הרמב"ם וה"ה לספק מגורשת שהרי נקבע האיסור, אבל ספק מקודשת לא נקבע האיסור. ולדעת הכס"מ צ"ל דלא איירי הכא בתו"ת או בע"א בהכחשה, דאם כן בספק מקודשת נמי חשיב אקבע איסורא, אלא איירי בזרק גט ספק קרוב לו ספק קרוב לה. דהנה תוס' בכתובות כג. כתבו דספק קרוב לו ספק קרוב לה ליכא חזקת אשת איש כיון דאתרע ע"י זריקת הגט, ומחמת כן הבא עליה אינו חייב חטאת, ומכל מקום חייב אשם תלוי כמש"כ תוס' בסוגיין דחזקת אשת איש דאתרע חשיב אקבע איסורא. אך לדעת מהרי"ט אפשר דאיירי אף בע"א בהכחשה, כיון שע"י ע"א לא חשיב אקבע איסורא, ולכן רק בספק גירושין חשיב אקבע איסורא מחמת החזקה, וכנ"ל.

ה. הש"ך יו"ד קכ"ז נקט דע"א בהכחשה כמאן דליתא דמי, כלומר, דבאופן שע"א מוכחש מחבירו אינו נאמן כלל, ואין זה כדין תו"ת. וכתב: ואין להקשות דא"כ בכריתות בעד אחד אומר אכל ועד אחד אומר לא אכל דמביא אשם תלוי לפטור לגמרי, י"ל שאני חלבים שאפי' לבו נוקפו מביא אשם תלוי. והכי איתא בירושלמי בפרק האשה רבה הלכה ד' שנים אומרים נתקדשה וב' אומרים לא נתקדשה ר' יונה מדמי לה לחלבים אלו ב' אומרים פלוני אכל חלב וב' אומרים לא אכל מביא אשם תלוי מספק והכא יתן גט מספק. א"ל ר' יוסי לא תדמיניה לחלבים שכן אפי' אמר לבי נוקרני (פ' נוקפני) מביא אשם תלוי, עכ"ל. ומבואר דהש"ך נקט כהכס"מ דמתני' ריש פ"ג איירי אפילו בחתיכה אחת, והספק נוצר מחמת העדים. והקשה דאם ע"א בהכחשה כמאן דליתא הרי אין כאן ספק, ומדוע חייב אשם תלוי כלל. ותירץ דלגבי אשם תלוי סגי בספק קלוש של ע"א בהכחשה, ואע"פ שכמאן דליתא דמי מכל מקום לבו נוקפו איכא. וכן איתא בירושלמי שאם ב' אומרים אכל חלב וב' אומרים שלא אכל הרי הוא חייב אשם תלוי אף אם נאמר דתו"ת כמאן דליתא, ומשום שלגבי זה סגי בלבו נוקפו.

ויל"ע מה הועיל בזה הש"ך, הא מכל מקום אין כאן אקבע איסורא, כיון שכמאן דליתא דמי. ואף שלגבי עיקר האיסור סגי בלבו נוקפו מכל מקום לגבי אקבע איסורא בעינן ע"א גמור. והא דנקט הכס"מ בדעת הרמב"ם דחשיב אקבע איסורא י"ל דהיינו לשיטת הרמב"ם דע"א בהכחשה כמאן דאיתא דמי, אך לפי מה שנקט הש"ך צ"ע. ומבואר כאן חידוש גדול, דכיון שהספק נוצר מחמת עדים, אע"פ שהם כמאן דליתא מכל מקום חשיב מחמת כן אקבע איסורא, וצ"ע.

ועי' חוות דעת שם דיישב קושייתו עפ"י הראב"ד דמתני' איירי בדאיכא חלב ושומן לפנינו ע"א אומר חלב אכל וע"א אומר שומן אכל, ולפי"ז חיוב אשם תלוי אינו מחמת העדים, ולכן אף דהוי כמאן דליתא חייב אשם תלוי וחשיב אקבע איסורא.

ו. בשו"ת חמדת שלמה בהקדמה ובאור שמח פי"ח מהל' שבת הכ"ז כתבו לחדש עוד עפ"י הכס"מ הנ"ל, דכל ספיקא דדינא חשיב אקבע איסורא כיון דהספק לפניך. עי' חמדת שלמה שם שהוכיח כן ממשנה בהוריות שאם עשה עפ"י הוראת בי"ד וחזרו בהן ולא ידע, הרי זה ספק שוגג ספק אונס וחייב אשם תלוי. ויישב עפי"ז קושיית תוס' ד"ה ותני.

והנה כתבנו לעיל דעת מהרי"ק פר"ח ש"ש וסייעתם דכל מש"כ הרמב"ם דספק דאורייתא לקולא מהתורה היינו במקום דלא אקבע איסורא, אך במקום אקבע איסורא מוכח מחיוב אשם תלוי דמהתורה אזלינן לחומרא. ולפי כל הנ"ל מוכח דה"ה במקום חזקה עם ריעותא או במקום תו"ת לדעת רבינו יונה או במקום ע"א בהכחשה לדעת הכס"מ והש"ך אזלינן לחומרא מהתורה, דהאיכא אשם תלוי. וכן לפי החמדת שלמה ואור שמח בכל ספיקא דדינא מודה הרמב"ם דאזלינן לחומרא מהתורה, מדאיכא אשם תלוי.

ולפי מש"כ כמה ראיות שכל ספק מבוסס חשיב אקבע איסורא, אף שאין ב' חתיכות לפניו, צ"ע מש"כ הרמב"ם פ"ח ה"ב שאם אכל חלב וספק אם היה כזית או פחות מכזית חייב אשם תלוי, דחשיב אקבע איסורא, וצ"ע מדוע חשיב אקבע איסורא הא כלפי הספק כמה אכל ליכא אקבע איסורא, ולא דמי לספק חלב ספק שומן דכלפי הספק אם אכל חלב או שומן אקבע איסורא שיש כאן חלב ודאי. ובמתני' היה אפשר לפרש דאיירי בהיו לפניו ב' חתיכות חלב אחת יש בה כזית ואחת אין בה כזית ומספק"ל איזה מהם אכל, דיש צד מבוסס לומר שאכל כזית, אך באופן שיש רק חתיכה אחת ומספק"ל כמה אכל אין כאן צד מבוסס לומר שאכל כזית. ומבואר מכאן דאקבע איסורא אינו כלפי צדדי הספק, דהיינו שיש צד מבוסס לומר שאכל איסור, אלא הוא כלפי מציאות האיסור שלפנינו, דאם יש לפנינו ודאי חלב חשיב אקבע איסורא ויש להחמיר בכל הספיקות בין בספק מה אכל ובין בספק כמה אכל, וזה סותר למש"כ לעיל. וצ"ל בדוחק דסגי בחד מינייהו לומר אקבע איסורא, או כאשר יש צד מבוסס או כאשר יש כזית חלב לפניו, וצ"ע.

**מתני' ואפילו אכל ספק יש בו כשיעור**

פירש רש"י כגון שסבור שומן הוא ואח"כ נודע לו שהוא חלב אבל ספק יש בו כזית ספק אין בו כזית. ועי' רש"ש שהקשה מדוע לא פירש כפשוטו, דאיירי בידע שהיה חלב אלא שהיה סבור שאין בו כשיעור, ונודע לו שהוא ספק שיעור. ואין לומר דבכה"ג לא חשיב שוגג ולא חשיב שב מידיעתו, דהא כלפי שיעור שלם ודאי הוי שוגג ושב מידיעתו, וכמו שמצינו דשגג בכרת והזיד בלאו חשיב שוגג, ולר"ל שגג בלאו והזיד בעשה, והכא דאיירי בפחות מכשיעור ודאי חשיב שוגג ושב מידיעתו, וצ"ע.

והנה מרש"י משמע דהספק אם היה בחתיכה זו כזית (ולא איירי בספק כמה אכל מתוך החתיכה), ואפשר דקאי לר' אסי דא"צ חתיכה מב' חתיכות כלל, אך לרב דבעינן חתיכה מב' חתיכות באמת פטור בכה"ג, שהרי אין לפניו ב' חתיכות. אך הרמב"ם פ"ח ה"ב כתב אינו חייב באשם תלוי עד שיהיה שם איסור קבוע, כיצד, אכל חלב וספק אם היה כזית או פחות מכזית וכו'. ונחלקו האחרונים בביאור דבריו, הלח"מ נקט דאיירי בחתיכה אחת ומספק"ל אם יש בה כזית, ומכל מקום חשיב אקבע איסורא כיון שודאי יש כאן איסור, וכן נקט השפת אמת. אך החק נתן נקט דפחות מכזית לא חשיב אקבע איסורא, אלא איירי בהיה בה כזית ומספק"ל כמה אכל מחתיכה זו.

וכן נסתפק ר"י קורקוס האם בעינן אקבע איסורא לענין חיוב קרבן, או דסגי באקבע איסורא לענין איסורא, וקיי"ל חצי שיעור אסור מן התורה. [ובהמשך דבריו כתב שלפי ר"ל שחצי שיעור מותר מהתורה פשוט דלא חשיב אקבע איסורא]. והוכיח דאין צריך כזית לאקבע איסורא מדלא אמרינן נפק"מ בין ר' זירא דאמר אפשר לברר איסורו לר' נחמן דאמר אקבע איסורא בכזית וחצי, כמו דאמרינן נפק"מ בין רבא לר' זירא, ומוכח דאף למ"ד אקבע איסורא חייב אשם תלוי. (וכן הוכיח השפת אמת). ודחה דנקטה הגמ' נפק"מ באכל עכו"ם את הראשונה לרבותא דאף שבשעת העבירה לא היה לפנינו איסור קבוע מכל מקום חייב. ועוד תירץ דאכתי הוה מצי למבעי מאי איכא בין רבא לר' נחמן, ולכן נקטה הגמ' נפק"מ דרק לר' נחמן חייב. ועי' עוד בערוך לנר שדחה דהגמ' רוצה למצוא נפק"מ שר' נחמן לחומרא.

ביאור דברי התוס'

כתבו תוס' דבבא זו נמי צ"ל דמיירי שיש שתי חתיכות לפניו ובשתיהן כשיעור, וכך צ"ל על כרחין שהרי אמרינן לקמן איכא בינייהו כזית ומחצה דלמאן דאמר איקבע איסורא ליכא, אם כן שמע מינה דיש שתי חתיכות וכו', עכ"ל. ולפי גירסא שלפנינו משמע מתוס' דלמ"ד אקבע איסורא על כרחיך איירי ביש לפניו ב' חתיכות אחת שומן ואחת חלב, ובשתיהן כזית, דבלא"ה לא חשיב אקבע איסורא, ומספק"ל איזה מהן אכל, ומלבד זאת מספק"ל האם אכל כשיעור, והוכיחו מכאן דאף בס"ס חייב אשם תלוי. וכן נקט הלחם משנה בכונת דבריהם, והוכיח דהתוס' פליגי על הרמב"ם דאפילו בחתיכה אחת ספק יש בה כשיעור חשיב אקבע איסורא, אלא לעולם בעי ב' חתיכות ובשתיהן כשיעור.

והנה לעיל הובא פלוגתת האחרונים בדעת הרמב"ם האם חתיכה פחות מכשיעור חשיב אקבע איסורא, או דבעינן שבחתיכה עצמה עכ"פ יהא שיעור והספק הוא כמה אכל מתוך החתיכה. ובדעת התוס' לפי הלח"מ נראה דאפילו בכה"ג שיש בחתיכה כזית לא חשיב אקבע איסורא, ולעולם בעי ב' חתיכות אחת של איסור ואחת של היתר. ואפשר דהוי גזיה"כ דאין חיוב אשם תלוי אלא בספק הבא מתוך ב' חתיכות. ועוד י"ל כמש"כ לעיל דעיקר דין אקבע איסורא הוא שצד האיסור יהיה מבוסס, ובחתיכה אחת ומספק"ל כמה אכל אין צד האיסור מבוסס כלל.

והאחרונים הקשו דבגמ' לא מוזכר כלל שלמ"ד אקבע איסורא לא מהני כזית ומחצה. ובשיטמ"ק כתב להגיה דלמ"ד אפשר לברר איסורו, וגירסא זו היא כפי' רגמ"ה בגמ' שלמ"ד אפשר לברר איסורו בעינן כזית ולמ"ד מצוות לא בעינן כזית, ויבואר בגמ' להלן. אך הר"י קורקוס רש"ש פנ"י בכתובות ושפת אמת גרסו דלמאן דאמר מצוות ליכא וכו', ולפי"ז כונת תוס' דלמ"ד מצוות על כרחיך איירי ביש לפניו ב' חתיכות אחד חלב ואחד שומן, ובשתיהן כשיעור, דאל"ה לא חשיב מצוות, ומוכח דאיירי בס"ס ומכל מקום חייב אשם תלוי, (וכפי שביארנו לעיל לדעת הלח"מ למ"ד אקבע). ולפי"ז למ"ד אקבע איסורא אפשר דמודו תוס' להרמב"ם דאפילו חתיכה אחת חשיב אקבע איסורא, (באופן שיש בה כשיעור או אפילו באין בה כשיעור, וכפי שכתבנו לעיל לדעת הרמב"ם), ואין הכרח להעמיד בס"ס, ורק למ"ד מצוות בעינן ב' חתיכות ובשתיהן כשיעור, ולפי"ז מוכח ממתני' דאף בס"ס איכא אשם תלוי.

אך צ"ע בין להלח"מ ובין לשאר האחרונים מדוע לא משכח"ל האי בבא דספק אכל כשיעור בלא ס"ס, באופן שיש לפניו ב' חתיכות של חלב אחת יש בה כזית ואחת אין בה כזית ומספק"ל איזה מהן אכל, דהשתא יש כאן חתיכה מב' חתיכות ואיכא רק ספק אחד. ואפשר דנקטו דאף החתיכה של היתר צריכה להיות כזית, דפחות מכזית אינו כלום, ולכן בכה"ג לא חשיב ב' חתיכות. וזהו הוכחת התוס' מהגמ' איכא בינייהו כזית ומחצה, דפחות מכזית אינו כלום, ובעינן ב' חתיכות של כזית דוקא, ולכן לא משכח"ל האי בבא אלא בס"ס.

אך עיקר דבריהם של האחרונים הנ"ל צ"ע טובא, דעל כרחיך תוס' נקטו בפשיטות דבחתיכה אחת של חלב ויש בה כזית ומספק"ל כמה אכל ממנה לא חשיב ב' חתיכות, (לפי הלח"מ למ"ד אקבע איסורא ולפי שאר האחרונים למ"ד מצוות), דאל"ה אין הכרח להעמיד מתני' בס"ס. ואם כן מה יועיל שיש לפניו ב' חתיכות אחת של חלב אחת של שומן ומספק"ל איזה מהן אכל, הא כלפי הספק השני כמה אכל אין אקבע איסורא ואין מצוות, דספק זה אינו בין ב' חתיכות אלא ספק בפ"ע כמה אכל, וכלפי ספק זה הו"ל ספק של חתיכה אחת בלא אקבע איסורא או בלא מצוות, ומדוע חייב אשם תלוי.

ולכאורה נראה לומר שלא כדברי האחרונים, דודאי תוס' נמי מודו שבחתיכה אחת של כזית חלב וספק כמה אכל ממנה הוי כספק של ב' חתיכות, בין למ"ד אקבע איסורא בין למ"ד מצוות, דכיון שיש כאן כזית חלב ואכל ממנה הרי ב' הצדדים הם לפנינו. ותוס' לא הכריחו דאיירי בס"ס מכח חשבון דבלא"ה לא משכח"ל ספק אכל, אלא מכח משמעות המשנה, דכיון שסיפא מפרשת את הרישא דאיירי בב' חתיכות מסתבר דהוא הדין מציעתא ואפילו אכל וכו' איירי באותו אופן דאיכא ב' חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן. ולמ"ד מצוות כשם שרישא וסיפא איירי באופן שיש בשתיהן כשיעור כך מציעתא איירי בכה"ג, ומספק"ל נמי איזה מהן אכל, ומוכח דאף בס"ס חייב אשם תלוי. ועיקר ביאור זה בתוס' כתב השפת אמת, אך מכח קושיא אחרת, עיי"ש.

ומש"כ תוס' דאיירי באיכא בשתיהן כשיעור והוכיחו מהגמ' דאיכא בינייהו כזית ומחצה, אין זה בשביל להוכיח דאיירי בשתי חתיכות ואיכא ס"ס, דבלא"ה צריך לפרש כן משום דמציעתא דומיא דרישא וסיפא, וכפי שביארנו. אלא הוא מאמר המוסגר, דהיה מקום לפרש מציעתא דומיא דרישא וסיפא באופן שיש לפנינו ב' חתיכות אחת כזית ואחת חצי זית, ואינו יודע האם הכזית הוא החלב והח"ז הוא השומן או להפך, וגם אינו יודע איזה מהם אכל את הכזית או את החצי זית, ובכה"ג נמי איכא ס"ס אלא דלשון המשנה היה מתפרש בפשיטות טפי דב' הספיקות מענין אחד. ועל זה כתבו התוס' דלמ"ד מצוות אי אפשר לפרש כן כיון דברישא ובסיפא איירי באופן שיש בשתיהן כשיעור, ומסתבר דאף מציעתא איירי בכה"ג. וכן ביאר בעולת שלמה.

**שבת ויום חול ועשה מלאכה באחד מהם וכו'**

נחלקו הראשונים באיזה אופן חשיב אקבע איסורא. הרמב"ם פ"ח ה"ב כתב שבת ויום חול עשה מלאכה באחד מהן ואין ידוע באיזה יום עשה. ומבואר שאם אינו יודע אם עשה מלאכה בשבת או בחול חשיבי הימים כב' חתיכות ואקבע איסורא, כיון שהימים קבועים לפנינו זה אחר זה, ולא איירי ביה"ש דוקא. אך תוס' נקטו שדוקא ביה"ש חשיב ב' חתיכות, ומבואר מדבריהם דיש חילוק בזה בין שיטות האמוראים, למ"ד מצוות כל ביה"ש חשיב ב' חתיכות בין בכניסת שבת בין במוצ"ש, למ"ד אפשר לברר איסורו איירי באופן שעשה את המלאכה ביה"ש בזמן שאפשר לברר האיסור, ולמ"ד אקבע איסורא איירי במוצ"ש דוקא דאקבע איסורא כל היום. והנה תוס' והרמב"ם פליגי בתרתי, דלהרמב"ם ספק מתי עשה את המלאכה חשיב ב' חתיכות וחשיב אקבע איסורא, ולתוס' לא חשיב ב' חתיכות רק ביה"ש, ולא חשיב אקבע איסורא רק ביה"ש של מוצ"ש לפי שהוקבע האיסור כל היום. והר"ן פ"ח דיומא הקשה מתי הוא זמן תוספת יוה"כ, דלא יתכן דהוי בזמן ביה"ש שהרי תוספת זה אינו אלא בעשה וביה"ש ספק כרת הוא וחייב אשם תלוי. והוכיח הפר"ח יו"ד סי' ק"י דהר"ן חולק על תוס' וסובר שביה"ש חשיב אקבע איסורא אף בערב שבת ולא רק במוצ"ש.

ומה שנקטו התוס' שמוצ"ש חשיב אקבע משום שהוחזק איסורא כל היום מצינו כן לגבי תענית דיש להחמיר בסוף היום משום דשאני עיולי יומא מאפוקי יומא. וכ"כ מגן אברהם סי' שמ"ב לגבי גזירת שבות בין השמשות: צ"ע אם במוצאי שבת בין השמשות נמי לא גזרו משום שבות, דשאני אפוקי יומא מעיולי יומא דמספיקא לא פקע קדושה כמ"ש סוף סי' שפ"ו, עכ"ל. ועי' תוס' רא"ש הוריות ד. שאם שחטו קרבן ביה"ש יצא ידי חובתו כיון שאיכא חזקת יום. והנה אי אפשר לומר דהוי חזקה גמורה דאם כן העושה מלאכה ביה"ש דמוצ"ש יתחייב חטאת, ועל כרחיך דהוי חזקה קלושה וסגי להחשב בכך אקבע איסורא, וכפי שיתבאר להלן לגבי אשה דייקא ומנסבא.

אך דברי התוס' צ"ע טובא, דהא בעלמא כשיש ב' חתיכות אחד חלב ואחד שומן זה גופא חשיב אקבע איסורא, וכיון שלמ"ד מצוות כל ביה"ש נחשב ב' חתיכות ואף בערב שבת מדוע לא חשיב מהאי טעמא אקבע איסורא אף בער"ש, ומדוע צריך לחזקת יום דמוצ"ש. ולולי דברי הפר"ח י"ל דמש"כ תוס' וגם אקבע איסורא שעשה מלאכה ביה"ש קרוב למוצ"ש אין כונתם לומר דרק בכה"ג חשיב אקבע איסורא, אלא הוא טעם נוסף, דמלבד מה דכל ביה"ש חשיב ב' חתיכות איכא נמי עוד טעם למ"ד אקבע איסורא באופן שעשה את המלאכה במוצ"ש, ומשום דאקבע איסורא כל היום. אך ודאי תוס' לא פליגי על הר"ן דאף בערב שבת חשיב אקבע איסורא מחמת דהוי כב' חתיכות, ולא גרע ממ"ד מצוות.

הקשו השפת אמת וקה"י סי' י' לשיטת תוס' והר"ן מדוע ביה"ש חשיב ב' חתיכות, הא אם יהיו לפניו ג' חתיכות אחד חלב אחד שומן ואחד ספק, ואכל את הספק, פשוט דאין זה נחשב חתיכה מב' חתיכות כיון שהחלב והשומן אינם בכלל הספק, אלא הוי כחתיכה אחת ספק חלב ספק שומן. וכן ביה"ש הוי זמן בפ"ע שיש בו ספק אם דינו כיום או כלילה, והיום שלפניו והלילה שלאחריו אינם בכלל הספק, ומדוע חשיב ב' חתיכות כלל. ובשלמא לפי הרמב"ם דהספק אם עשה את המלאכה בשבת או בחול, כיון שהימים קבועים לפנינו חשיב שפיר אקבע איסורא, אך כאשר יודע מתי עשה את המלאכה, והספק הוא באותו זמן אם דינו כשבת או כחול הרי זה כחתיכה שלישית. עי' קה"י שם מש"כ ליישב בזה, וכעין דבריו כתב בביאורים והערות להגרשז"א על הש"ש ש"א אות כ"א, עיי"ש.

ויש ליישב דעת התוס' והר"ן, דאף באופן הנ"ל שיש לפניו ג' חתיכות, כאשר הספק על החתיכה השלישית האם היא חלק מהחלב או חלק מהשומן הרי זה נחשב לספק של ב' חתיכות, כיון שהחתיכות גרמו לספק והספק נולד ע"י ב' חתיכות. וכן הכא ביה"ש אינו סתם ספק על זמן מסויים האם דינו כשבת או כחול, אלא הספק הוא האם זמן זה הוי בכלל יום שלפניו או בכלל יום שלאחריו, ולכן חשיב שפיר ב' חתיכות.

לגבי נדה מבואר בסוגיין שאם מספק"ל האם ראתה קודם הבעילה או אח"כ חשיב חתיכה אחת. וכתב השפת אמת שאם יודע מתי היתה נדה ומתי מותרת ומספק"ל מתי בעל, אפשר דחשיב אקבע איסורא לדעת הרמב"ם, כיון שהוקבעו ימי איסור וימי היתר והוי כספק עשה מלאכה בשבת ספק בחול. ודחה דרק בשבת וחול שהימים עצמם קבועים חשיב ב' חתיכות, אך בימי היתר ואיסור דנדה כיון שאין זה בגוף הימים אלא שארע כן לא חשיב ב' חתיכות, עיי"ש. ויל"ע לדעת תוס' והר"ן דביה"ש חשיב ב' חתיכות משום שאין יודעים אם זמן זה הוי בכלל היום או בכלל הלילה מדוע כאשר מספק"ל מתי ראתה לא חשיב ב' חתיכות, הא יודע שלפני הבעילה היתה מותרת ואח"כ אסורה ואינו יודע בזמן הבעילה האם כבר ראתה או לא, ויש כאן זמן אמצעי מסופק בכלל מה הוא. וצ"ל דלגבי ביה"ש שם הספק הוא האם זמן זה בכלל היום או בכלל הלילה, אך לגבי נדה אין שייכות בין זמן הספק לזמנים האחרים, ושם הספק הוא האם בזמן הבעילה היתה נדה, ואין זה שייך לימים שקודם ולימים שאח"כ, ולכן לא חשיב ב' חתיכות.

בשער המלך פ"ט מטו"מ הקשה סתירה בדברי הר"ן, דבפ"ח דיומא נקט שספק ביה"ש חשיב אקבע איסורא, וכפי שהובא לעיל. ואילו בפ"ד דביצה כתב דזמן תוספת יוה"כ הוא חוץ מן הזמן שנזהר בו מן הספק, שאל"כ לא היה צריך להזהיר על התוספת, וסיים שזה על דרך מי שאומר דספקא דאורייתא לחומרא הוא מדאורייתא. כלומר, שלפי הרמב"ם מצד הספק דאורייתא שרי ביה"ש, ורק לפי הרשב"א וסייעתו יש להוכיח כן. ומעתה כיון דביה"ש חשיב אקבע איסורא, הא בכה"ג מודה הרמב"ם דספק דאורייתא לחומרא מהתורה, ומדוע תלה נידון זה ברמב"ם והרשב"א. וכל קושייתו היא לשיטת מהרי"ט וסייעתו שהרמב"ם מודה באקבע איסורא, אך לפי השערי יושר וסייעתו מיושב שפיר, דמצד ספק דאורייתא אין כאן דין ודאי אלא התורה נתנה דבר זה לבחירתו, ורק ע"י חידוש דין תוספת הוא נאסר בודאי, אך מכל מקום אשם תלוי איכא בכל גוונא.

ובקה"י סי' י' תירץ קושיית שער המלך עפ"י היסוד שיש ב' סוגי ספיקות בבין השמשות, ספיקא דדינא בזמן מועט מה דינו, וספק ידיעה מתי הוא אותו זמן של ביה"ש שדינו כספק. ומש"כ הר"ן דספק ביה"ש חשיב אקבע איסורא היינו כלפי הספיקא דדינא, אך כלפי החיסרון ידיעה מתי הוא ביה"ש לא חשיב אקבע איסורא, עיי"ש שהרחיב בזה.

**עד שישגוג בשתים מצות כתיב מצוות קרינן**

כתב שיטמ"ק כתובות כב: ולמ"ד יש אם למקרא מכל מקום נהי דאינו מביא אשם תלוי בחתיכה אחת מכל מקום איסור אשם תלוי איכא, כיון דמספקא לן אם היא אשת איש אם לאו איסורא איכא מספיקא, אלא גזרת הכתוב היא דאינו מביא אשם תלוי להגין עליו מן היסורין אלא בחתיכה אחת משתי חתיכות. לשון הרא"ש ז"ל. ומשמע דהוי פטור מקרבן מגזיה"כ בלא טעם. ובהערות להגריש"א כתב טעם לדבר, דכיון שלמעשה אסור לו לאכול את שתי החתיכות מחמת הספק חשיב שיש לפניו שתי מצוות. כלומר, דבלשון הפסוק משמע ששתי החתיכות אסורות, ולכן ביאר דכיון שמחמת הספק אסור לו לאכול שתיהן חשיב שיש לפניו ב' חתיכות איסור, והוי כאילו עבר על איסור ודאי, ורק בכה"ג חייב קרבן. [לפי"ז למ"ד אקבע איסורא בעינן ב' חתיכות כדי שצד האיסור יהיה צד מבוסס, ולמ"ד מצוות בעינן ב' חתיכות כדי שצד ההיתר יהיה צד חלש, ולכתחילה אסור לאכול אף את ההיתר]. ולעיל כתבנו בשם קובץ הערות ביאור מחודש בישוב דעת הרמב"ם דספק דאורייתא לקולא מהתורה, דכאשר יש לפניו ב' חתיכות אי אפשר להקל בספק משום תרתי דסתרי, ורק בכה"ג חייב אשם תלוי.

אמנם לפי דבריהם היכא דידוע איזה חתיכה חלב ואיזה שומן והספק הוא איזה מהם אכל יפטר מאשם תלוי, דחתיכת ההיתר אינה אסורה באכילה, וחידוש.

**מאי איכא בין טעמא דרבא לטעמא דר' זירא איכא בינייהו כזית ומחצה**

פירש רש"י כגון ב' חתיכות בזו כזית ובזו חצי זית ואין ידוע איזה חלב ואיזה שומן ואכל את הכזית, דאפשר לברר האיסור ע"י חתיכה הנשארת, ואין כאן מצוות כיון שפחות מכזית כמאן דליתא. וכן מבואר בתוס' לפי גירסת האחרונים שם. אך רגמ"ה פי' להפך דלמ"ד אפשר לברר איסורו כיון שאין כזית לא מינכר אם חלב הוא או שומן דדבר מועט הוא, ולמ"ד מצוות חייב דמכל מקום איכא ב' חתיכות. וכן הוא בהגהת השיטמ"ק בתוס'. וברש"ש כתב לפקפק על הציור שכתב רש"י דאפשר שבכה"ג לכו"ע חייב. והביאור הוא דרש"י ותוס' נקטו שפחות מכזית כמאן דליתא דמי ולא חשיב שיש לפנינו ב' חתיכות. ואילו רגמ"ה ורש"ש נקטו דאף פחות מכזית חשיב ב' חתיכות.

ולכאורה נראה דאף לרש"י ותוס' הא דבעינן כזית היינו בחתיכת האיסור, דבעינן שיהיה ודאי כזית איסור לפנינו, אך בחתיכת ההיתר אין צריך כזית, ואם יש לפניו כזית חלב וחצי כזית שומן ואינו יודע איזה מהם אכל חשיב שפיר ב' חתיכות גם למ"ד מצוות. אך מדברי האחרונים בתוס' ד"ה מדסיפא לא נראה כן, וכפי שנתבאר לעיל שם.

והנה רש"י ותוס' נקטו כן למ"ד מצוות, אך לר' נחמן דבעינן אקבע איסורא הדבר תלוי בפלוגתת האחרונים האם צריך שיהיה אקבע כזית חלב, או דסגי במה דאקבע חלב לפנינו ואין צריך כזית, ונתבאר לעיל במתני'.

הרש"ש כתב לפרש דאיירי בחתיכה אחת שיש בה כזית וחצי ספק חלב ספק שומן ואכל רק כזית ממנה, דלמ"ד מצוות ליכא כיון שאין לפנינו ב' חתיכות, ולמ"ד אפשר לברר איסורו איכא דאפשר לברר ע"י חצי זית הנשאר. והא דהראשונים לא פירשו כהרש"ש ביאר בהערות להגריש"א דהם נקטו שבכה"ג אף למ"ד אפשר לברר איסורו פטור, דמכל מקום בעינן ב' חתיכות, והוי רק טעמא דקרא. (ואף שלמ"ד אקבע איסורא היכא דאקבע בחתיכה אחת כגון בחזקה חייב, מכל מקום למ"ד אפשר לברר איסורו בעינן ב' חתיכות דוקא). ועוד י"ל דבעינן אפשר לברר איסורו מתוך הספק ולא ממקום צדדי, וכיון שמה שנשאר אינו בכלל הספק לא חשיב אפשר לברר איסורו.

**תוד"ה אמר, ועוד י"ל דפריך התם לר' נחמן וכו'**

במס' כתובות כב: מבואר שאם שנים אומרים מת בעלה ושנים אומרים לא מת הבא עליה באשם תלוי, והקשו התוס' הא לדעת רב בעינן ב' חתיכות והתם הספק באשה זו בלבד. ותירצו דהתם נמי חשיב אקבע איסורא כיון שהיתה מקודם לכן בחזקת אשת איש. והנה תוס' שם הקשו מדוע ליכא חיוב חטאת, הא אשה זו בחזקת אשת איש, ותו"ת ספיקא דרבנן, אך מהתורה אזלינן בתר חזקה. ותירצו דחזקה אשה דייקא ומנסבא מגרעת את החזקה. ויל"ע דאם כן מדוע חשיב אקבע איסורא מחמת החזקה, ממנ"פ אי הוי חזקה ליהוי בחטאת ואם לא אפילו אשם תלוי ליכא כיון דלא אקבע איסורא. ומצינו בזה כמה דרכים באחרונים.

א. בשו"ת נוב"י קמא אהע"ז סי' מ"ג תירץ דלעולם השתא ליכא חזקה כלל, דכיון שדייקא ומנסבא הרי זה מגרע את החזקה לגמרי, ומכל מקום לגבי אשם תלוי סגי במה שקודם לכן היתה בחזקת אשת איש. ובזה ביאר דברי תוס' בסוגיין דהוסיפו והיכא דאכל עכו"ם הראשונה חייב משום דאקבע איסורא וכן התם כבר אקבע איסורא שהיתה אשת איש, וביאר הנוב"י כונתם דמהתם מוכח דסגי במה שאקבע איסורא מקודם לכן, שהרי לאחר שאכל עכו"ם את הראשונה כבר אין לפנינו איסור חלב ודאי, ואיכא ספק חדש האם חתיכה זו היא חלב, ומכל מקום חשיב אקבע איסורא משום שקודם לכן אקבע איסורא. [עיי"ש שהוכיח כדעת הש"ך דבג' ספיקות נגד חזקת איסור יש להקל משום שבספק אחד איכא חזקה והספק השני הוי כספק שקול בלא חזקה והספק השלישי הוי כס"ס. והוכיח מכאן דלאחר ספק אחד שוב ליכא חזקה, ורק לגבי אשם תלוי סגי במה שהיה קודם לכן חזקה. ודבריו צ"ע טובא, דהכא לאחר הספק הראשון באמת ליכא חזקה, אך הש"ך איירי באופן שהחזקה מתנגדת לג' הספיקות, ומנ"ל דהספק השני נחשב כספק שקול בלא חזקה].

וכתב דלולי דבריו יש לפרש כונת התוס', דס"ד דאקבע איסורא ילפינן מקרא דמצוות אלא דלר' נחמן טעמא דקרא הוא משום דבעינן אקבע איסורא, ולפי"ז לעולם צריך ב' חתיכות ממש אחת של היתר ואחת של איסור, ולזה הוכיחו מאכל עכו"ם את הראשונה דאין זה טעמא דקרא אלא טעם בפ"ע.

ב. עוד יש לבאר דאקבע איסורא הכונה שאין זה ספק בדוי שמא יש כאן חלב אלא שהוקבע לפנינו חלב ודאי ואנו מסתפקים האם נכשל באיסור זה, אך האיסור עצמו הוחזק כבר לפנינו. וכן לגבי ספק נתגרשה כיון שאנו יודעים שהיתה אשת איש מקודם והספק הוא האם פקע איסור זה, אע"פ שעכשיו ליכא חזקה כלל מכל מקום אין זה ספק בדוי, כיון שהיתה מקודם אשת איש, ואין זה שייך לדיני חזקה, אלא עצם המציאות שהיה כאן ודאי אשת איש שוב אין זה ספק בדוי. וכעין זה כתב הגרשז"א בביאורים והערות על הש"ש אות י"ב, וה"נ באשה שיש ספק בגירושיה דמעיקרא היתה אשת איש ודאי ועכשיו הספק הוא רק אי פקע איסוריה או לא חשיבא שפיר אקבע איסורא, עכ"ד. ואף לפי"ז יש לבאר ראיית התוס' מאכל נכרי את הראשונה, דאף דהשתא ליכא איסור קבוע לפנינו, כיון דמקודם לכן היה קבוע סגי בהכי להחשב שאין זה ספק בדוי.

ג. הערוך לנר תירץ דאקבע איסורא הכונה שיש לפנינו ספק של ב' צדדים, מצד אחד הוחזק ודאי חלב ומצד שני הוחזק ודאי שומן, והא דאשה דייקא ומנסבא אין הכונה שזה מגרע לחזקת אשת איש, אלא הכונה שזה יוצר חזקה הפוכה, דכנגד החזקת איסור איכא נמי חזקת היתר. ונמצא שעכשיו בשעת הספק יש לפנינו חזקת איסור מחמת שהיתה אשת איש וחזקת היתר מחמת דייקא ומנסבא וחשיב בכה"ג אקבע איסורא, וכעין מש"כ השיטמ"ק דתו"ת חשיב אקבע איסורא כיון שיש ב' צדדים מבוססים. ומה שהוסיפו להוכיח מאכל עכו"ם את הראשונה היינו ליישב קושיא אחרת, דלמא איכא תנאי בפ"ע שיהיו ב' חתיכות בשעת הספק, ולא סגי במה שיש חזקה נגד חזקה. ולזה הוכיחו מהתם שבשעת הספק ליכא ב' חתיכות ומכל מקום חייב אשם תלוי כיון שאקבע איסורא שהיה כאן חלב.

ד. עוד י"ל דחזקה אשה דייקא ומנסבא אין זה מגרע לגמרי את החזקת איסור אלא דהוי חזקה פורתא, ולגבי חיוב חטאת בעינן חזקה גמורה, אך לגבי אשם תלוי שיחשב אקבע איסורא אפילו בחתיכה אחת סגי בחזקה קלושה. וכעין זה כתב הגרשז"א שם בביאורו השני, דהיכא דאיכא חזקה אלא שאתרע אין זה כמו ספק חדש שאנו מחדשים אותו ומתחילים להסתפק בו, אלא לענין הספק הוי כנשאר מהחזקה, ולענין זה לא אתרע כח החזקה ומהני להיות הדבר לכה"פ כספק השקול, והואיל וספק זה מחמת חזקה הוא חשיב שפיר אקבע איסורא, עכ"ד.

ובעיקר קושיית תוס' תירץ השיטמ"ק שם בשם רבינו יונה, דכיון דתרי ותרי נינהו הו"ל כשתי חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב כיון שאינו יודע איזו כת מהן מעידה אמת. כלומר, דעצם הדבר שיש לפנינו ב' צדדים מבוססים חשיב כאקבע איסורא, דהספק נוצר ע"י העדים, ואף בלא חזקת אשת איש. ומדברי התוס' נראה דלא סגי בתו"ת להחשב אקבע איסורא, אלא בעינן חזקת אשת איש, דצריך שהחתיכה עצמה תהא מוחזקת לאיסור. ועי' מש"כ בזה לעיל בגדר אקבע איסורא.

**תוד"ה ותני, אמאי לא קאמר מהא ומביאין אשם תלוי על עשה ועל ל"ת שבנדה וכו'**

בשו"ת חמדת שלמה בהקדמה יישב קושיית תוס' עפ"י שיטת מהרי"ט ופר"ח בדעת הרמב"ם דכל היכא דאקבע איסורא ספק דאורייתא לחומרא מהתורה, וכל היכא דלא אקבע איסורא ספיקו לקולא מהתורה. ונמצא דהטעם דבעינן אקבע איסורא באשם תלוי הוא משום דרק בכה"ג היה אסור לו לאכול את החלב. ולפי"ז כתב לחדש דהיכא דמספק"ל האם עבר איסור, כגון שנטמאת בשעת ביאה ומספק"ל אם פרש באבר חי או באבר מת, לא שייך לומר דספיקו להקל משום דליכא ב' חתיכות, שהרי פרישה באבר חי ודאי אסורה, וכל הספק הוא מה היה במציאות, ובכה"ג אפילו בחתיכה אחת חייב אשם תלוי.

ועוד תירץ דכשם שכתב הכס"מ בדעת הרמב"ם דע"א בהכחשה חשיב כאקבע איסורא, כך כל ספיקא דדינא חשיב כאקבע איסורא, ואין צריך בזה ב' חתיכות. ומעתה משכח"ל הורו בי"ד שיכול לפרוש באבר חי וחזרו בהם, והוא לא שמע מחזרתן ופרש באבר חי, דמספק"ל בהוריות האם חשיב שוגג או אונס, וכיון דהוי ספיקא דדינא חייב אשם תלוי בלא ב' חתיכות.

**דף יח ע"א**

**תוד"ה השוחט, ואע"ג דר' מאיר קאמר לקמן וכו'**

צ"ע מאי ס"ד דהתוס' להקשות כן, הא ודאי התם איירי בנודע והכא איירי בלא נודע. ויש לבאר דס"ד דתוס' דטעמא דר' מאיר שתצא לחולין לפי שמעיקרא אינו מקדיש אלא משעת שחיטה שמא יודע לו שלא חטא או שמא יודע לו שחטא ויביא חטאת, ולפי"ז אינו חייב על שחוטי חוץ כלל. ובתירוצם נקטו דודאי מקדיש את האשם מיד אלא שאם נודע לו שלא חטא או שחטא הוי מקח טעות, דאם היה יודע שיודע לו קודם זריקה לא היה מקדיש כלל.

**תוד"ה וחכמים, לאו היינו חכמים דלקמן**

הרמב"ם פי"ח מפסה"מ ה"י פסק דאשם תלוי וחטאת העוף הבאה על הספק שהקריבן בחוץ פטור, שהרי לא נקבע האיסור, והיינו כחכמים דהכא דפוטרין מאשם תלוי. והשיג הראב"ד דבתוספתא בזבחים איתא חטאת העוף הבאה על הספק והקריבה בחוץ חייבין עליה אשם תלוי, אשם תלוי הבא על הספק והקריבו בחוץ חייבין עליו חטאת. וביאר הראב"ד טעם הדבר, דחטאת העוף הוי קרבן ספק שהרי אינה נאכלת, ואם לא ילדה הוי חולין, אך אשם תלוי הוי קרבן ודאי שהרי דינו שנאכל, ואפילו אם לא חטא הוי קרבן גמור, ולכן השוחטו בחוץ חייב חטאת. והקשה על הרמב"ם מדוע פסק דהשוחטו בחוץ פטור. [עי' להלן כו: שכתבנו בדעת הגר"ח ועולת שלמה דאף חטה"ע הבא על הספק הוי קרבן גמור לב' הצדדים, ואף אם כלפי שמיא גליא שלא ילדה הוי קרבן, ולפי"ז צ"ע מדוע אינו חייב משום שחוטי חוץ. וצ"ל דכיון שאם יתברר לה שלא ילדה קודם מיצוי הרי זה יוצא לחולין למפרע מדין הקדש בטעות, ולא אמרינן בזה לבו נוקפו כמבואר בסוגיא שם, חשיב שפיר ספק הקדש ואינו חייב משום שחוטי חוץ, משא"כ באשם תלוי דאפילו אם יתברר שלא חטא קודם שחיטה אמרינן לבו נוקפו אין כאן צד של חולין וחייב משום שחוטי חוץ].

ובכס"מ תמה על הראב"ד דלהדיא איתא בסוגיין דחכמים פוטרין, ועל כרחיך צ"ל דהתוספתא שחייב חטאת היינו כר' מאיר והרמב"ם פסק כחכמים. ובחי' רעק"א ביאר דבריו (מדוע לר' מאיר חייב חטאת ולא אשם תלוי) משום דודאי הקדש הוא כל זמן שלא נודע. כלומר, דהא דאמר ר' מאיר שאם נודע לו שלא חטא תצא ותרעה בעדר אין זה משום שמעיקרא הקרבן חל רק על הצד שחטא, שהרי כל זמן שלא נודע לו והוא במצב של ספק דינו להביא אשם תלוי והוי קרבן ודאי לב' הצדדים. אלא הטעם הוא משום שאם היה יודע שיודע לו קודם זריקה לא היה מקדיש והוי הקדש בטעות. [ובאמת לב"ש שהקדש טעות הקדש לית מאן דפליג שאם נודע לו שלא חטא תשרף, ואין צריך ללבו נוקפו, כיון שהקרבן חל על כל צד והקדש בטעות לא אמרינן]. ולכן כל זמן שלא נודע הוי הקדש גמור וחייב חטאת. אך הקשה רעק"א איך שייך בזה ענין אקבע איסורא, דזהו רק בספיקות לענין אשם תלוי. ועל כרחיך צ"ל דלא כהסברא הנ"ל, אלא כאשר יש ספק שמא יודע לו והוי הקדש בטעות חייב אשם תלוי ולא חטאת.

ובדעת הראב"ד כתב בגליון רעק"א על הרמב"ם שם עפ"י התוס' שלפנינו, דהתוספתא סוברת כחכמים שמתוך שלבו נוקפו גמר ומקדיש, ולכן הוי הקדש אפילו כשיודע לו שלא חטא, ומטעם זה חייב חטאת, ואילו הסוגיא כאן סוברת כר' מאיר דלא אמרינן לבו נוקפו וכשיודע לו שלא חטא הוי מקח טעות, ולכן חייב רק אשם תלוי, וחכמים פוטרים לגמרי משום שלא אקבע איסורא. ובשפת אמת ועוד אחרונים יישבו באופן אחר, דתרוייהו כר' מאיר דלא אמרינן לבו נוקפו, והתוספתא איירי לאחר זריקה שכבר נקבע דין הקרבן ואפילו יודע שחטא או שלא חטא הוי קרבן ודאי, ולכן המעלה בחוץ חייב חטאת, ובסוגיין איירי בשוחט בחוץ דעדיין לא נקבע דין הקרבן, ולכן לר"מ חייב אשם תלוי.

ומעתה קשה טובא על הרמב"ם שפסק כחכמים דלבו נוקפו ופסק כחכמים שפוטרים מאשם תלוי, והא כיון שלבו נוקפו יש לחייבו חטאת. ובלחם משנה כתב ליישב דאע"פ שלבו נוקפו וגמר ומקדיש, מכל מקום כיון שאם היה יודע מעיקרא שלא חטא לא היה מקדיש כלל אין זה הקדש גמור. וכעין זה כתב השפ"א, והוסיף דהתוספתא איירי אחר זריקה שכבר נקבע דין הקרבן, ולכן חייב משום שחוטי חוץ. ותמה הקהלות יעקב סי' י"א הא מכל מקום הקדישו קדושה מוחלטת, והרי זה מתקבל בפנים, ומה שייך לומר שאינו הקדש גמור לפטור את השוחטו בחוץ. ועיי"ש מש"כ דברים מחודשים ליישב דעת הרמב"ם.

ותירץ הגר"ח דהרמב"ם סובר שאף לחכמים שלבו נוקפו וגמר ומקדיש על כל צד מכל מקום אינו חייב חטאת על שחוטי חוץ. וכתב לייסד דבשביל שיחול שם קרבן בעינן ב' דברים, מעשה החטא שעליו הקרבן מכפר וידיעה שחטא, ובספק חטא חידשה התורה להביא אשם תלוי מספק, ובכה"ג ידיעת הספק משמשת גם כידיעה וגם כחטא שעליו חל הקרבן. אלא שבזה הם חלוקים, דאם כלפי שמיא גליא שחטא הרי יש כאן חטא שעליו נתפס הקרבן, ולגבי הידיעה סגי בידיעת ספק שנודע לו שספק חטא, וכאשר נודע לו ספיקו איכא גם חטא וגם ידיעה והוי קרבן מעליא, והשוחטו בחוץ חייב חטאת. אך אם כלפי שמיא גליא שלא חטא, ובעינן לידיעת ספק שתשמש גם כידיעה וגם כחטא, בזה לא חשיב הידיעה כחטא עד שעת ההקרבה, ורק בשעת ההקרבה חל הדין קרבן שבו, וקודם לכן אין לקרבן על מה לחול, והשוחט אשם תלוי במצב זה פטור, שהרי לא נגמר תורת קרבן שבו קודם שעת הקרבה. [עי' אבי עזרי פ"ד מפסה"ק הי"ח ד"ה ונראה שהביא בשם הגר"ח בזה"ל: אבל אם באמת שלא חטא אז ספיקו הוא העומד במקום שגגת המעשה ובמקום הידיעה לחייבו באשם תלוי, ועל כן אע"ג דנגמר חיובו והכשרו של הקרבן מתחלת הידיעה, מכל מקום בענין מצורף לזה גם מה שהספק קיים ועומד בשעת הבאת הקרבן והקרבתו, כיון דזה עיקר חטאו המחייבו בהקרבן, והספק שבשעת הקרבתו וסליחתו הוא שגומר חיובו והכשרו, עכ"ל].

ונמצא שהשוחט אשם תלוי בחוץ יש לפניו ספק האם חטא ונגמר תורת קרבן שבו מיד או שמא לא חטא ולא נגמר תורת קרבן שבו עד שעת הקרבה, ומחמתכן חייב אשם תלוי, ולרבנן דבעינן אקבע איסורא פטור.

והא דאיתא בתוספתא שהמקריבו בחוץ חייב חטאת כתב הגר"ח דאיירי בשחט בפנים והעלה בחוץ, דהשתא נגמר תורת קרבן שבו אף להצד שלא חטא. ושוב כתב הגר"ח דיותר משמע בתוספתא דלא מיירי בהעלאה, דהא קתני דומיא דחטאת העוף והתם אין למזבח אלא דמה. ולכן כתב דאיירי בשחט בפנים וזרק בחוץ וכר' יוסי דכל העומד לזרוק כזרוק דמי ונמצא שנגמר תורת הקרבה שבו מיד בשחיטה וקבלה, ולכן חייב חטאת. ובחטאת העוף נמי איירי בשחט בפנים ומיצה בחוץ, ובכה"ג חייב אשם תלוי כיון שהקרבן עצמו הוא קרבן ספק וכנ"ל. ומעתה אתי שפיר הא דלא פסק הרמב"ם כהתוספתא, דכיון דלא קיי"ל כר' יוסי נמצא דאינו חייב חטאת אא"כ שחט וזרק בפנים ורק העלה בחוץ, ובכה"ג פשיטא שחייב חטאת שהרי הוי קרבן גמור.

ויש להסתפק מה הדין בשחט אשם תלוי בחוץ ואח"כ נודע שחטא ודאי או שלא חטא. ולולי דברי הגר"ח נראה שלפי חכמים דאמרינן לבו נוקפו אין מקום להסתפק בזה, דאין הידיעה מבררת למפרע כלום ובכל גוונא חייב חטאת. אך לדעת ר' מאיר דלא אמרינן לבו נוקפו ואם הוברר קודם זריקה שחטא או שלא חטא הרי זה יוצא לחולין למפרע משום הקדש בטעות, ואם הוברר אחר זריקה שחטא או שלא חטא אמרינן כפרה ספיקא והלכה לה והוי קרבן מעליא, יש להסתפק האם בשחיטה בחוץ נמי אמרינן כפרה ספיקה והלכה כיון שנגמר הקרבן בפסול וחייב אשם תלוי אפי' נודע אח"כ שחטא או שלא חטא, או שמא רק בזריקה כשרה אמרינן כן, ואם נודע שחטא או שלא חטא קודם זריקה כשרה הוברר למפרע שההקדש היה בטעות והשוחטו בחוץ פטור לגמרי.

ולפי הגר"ח שאף לפי חכמים להצד שלא חטא לא נגמר הקרבן עד הזריקה, נראה פשוט שאם נודע שחטא הוברר למפרע שהקרבן נגמר כבר וחייב חטאת, ואם נודע שלא חטא הוברר למפרע שהקרבן לא הגמר ופטור לגמרי, וכל החיוב אשם תלוי הוא כל עוד שלא נודע כלום.

**חתיכה ספק של חלב ספק של שומן ואכלה באנו למחלוקת ר' אליעזר וחכמים**

עי' מה שיתבאר להלן כה: דרש"י ותוס' כאן פליגי לשיטתם שם, ולדעת רש"י קשה טובא קושיית התוס' כאן. וכן יתבאר ביאור חדש בגמ' בשם שפ"א ועול"ש.

**דף יח ע"ב**

**הלכך אמרינן ליה אייתי אשם תלוי ואתני**

צ"ב לדעת ר"א מדוע צריך תנאי, הא השני פטור מאשם תלוי כיון שהיה לפניו רק חתיכה אחת, ואם כן יכול להביא אשם בתורת נדבה ויתכפר לו גם אם באמת חטא, דהא בכל מקום שאין חיוב אשם תלוי יכול להביא בתורת נדבה ויתכפר לו. ונראה לבאר פשוט, דכיון שאנו רוצים להפקיע מטעות שהראשון אינו חייב חטאת אלא אשם תלוי מספק, אם יביא השני בתורת נדבה גרידא לא הועלנו כלום, שהרי יתלו שהשני הביא בנדבה ולא מחמת ספק חלב. ולכן השני צריך לפרש ולהתנות שאם כלפי שמיא גליא שהוא אכל את החלב והראשון את השומן, הרי הוא מייחד את הקרבן לכפר על חטא זה, ואם כלפי שמיא גליא שהוא אכל את השומן והראשון את החלב הרי הוא מביאו בתורת נדבה גרידא, ובזה יתברר שאף הראשון בספק חטא ומביא אשם תלוי ולא חטאת.

והנה לגבי אשם מעילות לדעת ר' טרפון מבואר להלן כב: שעושה את התנאי באופן אחר, שאם יודע לו לבסוף שחטא הרי הוא מביא אשם ודאי, ואם ישאר לעולם בספיקו הרי הוא מביא אשם תלוי. אך הכא התנאי הוא לפי מה שגליא כלפי שמיא, והחילוק הוא פשוט, דבאשם מעילות כל עוד שהוא במצב של ספק הרי הוא חייב להביא אשם תלוי לב' הצדדים, בין אם כלפי שמיא גליא שחטא בין אם כלפי שמיא גליא שלא חטא, ועוד, דאם יתנה שמביא רק על הצד שחטא נמצא שאם לא חטא הוי חולין בעזרה. ולכן התנאי הוא שאם יודע לו ספיקו הוי אשם ודאי, ואם ישאר בספיקו הוי אשם תלוי שבא לב' הצדדים. אך הכא איירי באופן דליכא חיוב אשם תלוי כלל, כיון שהיה לפניו רק חתיכה אחת, ולא הוי חולין בעזרה כיון שאשם תלוי בא בנדבה, ולכן התנאי הוא שאם כלפי שמיא גליא שחטא הרי הוא רוצה להתכפר בקרבן זה, ואם כלפי שמיא גליא שלא חטא הוי נדבה גרידא. [ולשון רש"י צריך לפרש אי כלפי שמיא גליא שראשון שומן אכל ודאי, הרי השני אכל חלב, ואי אכל חלב ליהוי ליה כפרה להגין עליו, ואי לא, אלא כלפי שמיא גליא שראשון אכל חלב ושני אכל שומן, ליהוי נדבה. ולפי"ז תיבת "מספיקא" אין לה מקום כלל].

**ידיעת ספק מחלקת לחטאות**

מבואר בגמ' דנחלקו רבי ורבנן האם ידיעת ספק מחלקת לאשם, ובדעת רבי דמחלקת לאשם נחלקו ר' זירא ורבא האם ידיעת ספק מחלקת לחטאת. ובהמשך הגמ' מבואר דנחלקו בזה נמי ר"י ור"ל, ויסוד המחלוקת האם ספק ידיעה חשיב כידיעה.

**ביאור טעמייהו דרבנן**

לדעת רבנן דאין ידיעת ספק מחלקת לאשם מבואר בגמ' דדרשינן "על שגגתו אשר שגג" אפילו על שגגות הרבה אינו חייב אלא אחת. ובפשטות משמע דהוי כעין הדרשא דלעיל ט. לגבי שפחה חרופה "על חטאתו אשר חטא" דאע"פ שיש סיבה לחלק מכל מקום סגי בקרבן אחד, והוא הדין הכא אף שידיעת ספק הוי ידיעה מכל מקום איכא גזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה שגגות. ואף שלענין לאוין מחלקין מודו רבנן דחייב אשם תלוי לכל לאו כמש"כ תוס', ומסתבר דהוא הדין לענין גופין כדאמר ר' יוחנן לעיל ט. לגבי שפחה חרופה, וכן לענין תמחויין, מכל מקום לענין ידיעה ילפי מגזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה שגגות.

וכן מבואר בתוס' שבועות יט: דהקשו לדעת ר"ל מדוע בסוגיא שם לגבי ידיעת טומאה ר' שמעון בן יהודה סובר ידיעת ספק לא שמה ידיעה, ואילו כאן לא פליג על רבי אלא לענין אשם תלוי וכדיליף מקרא, אבל בהא דידיעת ספק מחלקת לחטאת מודה, (תוס' שם גרסו רשב"י ורשב"א אמרו משום ר' שמעון), אלמא ס"ל דידיעת ספק שמה ידיעה. וכונתם דרבנן פליגי על רבי רק משום גזיה"כ דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה, אך לענין חטאת מודו דידיעת ספק הוי ידיעה לחלק.

והקשו השפת אמת כאן והרש"ש שם דבתירוץ הגמ' להלן הא רבי הא רבנן מבואר שלרבנן כשם שידיעת ספק אינה מחלקת לאשם כך אינה מחלקת לחטאת, ופירש רש"י דרבנן היינו ר' יוסי ור' אלעזר דפליגי על רבי, ולתוס' קשה טובא דלענין חטאת מודו רבנן שידיעת ספק מחלקת לחטאות, וכמש"כ תוס' להדיא. ותירצו, דהתוס' יבארו הא רבי הא רבנן היינו רבנן דעלמא, דהם סוברים שאין ידיעת ספק מחלקת לאשם ולחטאת מסברא משום שידיעת ספק לא שמה ידיעה, אך רבנן דהכא דילפי מקרא לענין אשם מודו דידיעת ספק שמה ידיעה.

ומכל מקום בדעת רש"י מוכח שלפי רבנן ידיעת ספק לא שמה ידיעה כלל, ואף לענין חטאת אין ידיעת ספק מחלקת, וצ"ב דבברייתא מבואר דטעמייהו משום דילפי מקרא דסגי בקרבן אחד לשגגות הרבה.

ובשפת אמת כתב ליישב דעת רש"י, דהנה בגמ' להלן מקשינן לר"ל שידיעת ספק מחלקת לחטאת, מדוע רבי תולה אשם בחטאת, חטאת באשם מיבעי ליה למתלי, ופירש רש"י דהא עיקר ידיעת ספק באשם כתיבא, כלומר, דכל הטעם שידיעת ספק מחלקת לחטאת זה משום שהיא מחייבת ומחלקת באשם תלוי, ולכן מקשה דהו"ל למיתלי חטאת באשם ולא להפך. ומעתה כיון דרבנן ילפי מקרא דידיעת ספק אינה מחלקת לאשמות ממילא אינה מחלקת נמי לחטאות.

ותירצו צ"ע טובא, א. הנידון האם ידיעת ספק מחלקת לחטאת הוא האם ידיעת ספק שמה ידיעה, ואין סיבה לתלות את החילוק לגבי חטאת בחילוק לגבי אשם, דהנידון בשניהם שוה האם שמה ידיעה או לא. וכונת הגמ' חטאת באשם מבעי ליה למיתלי דאין ידיעה מחלקת אא"כ היא מועילה לחייב קרבן, ואם לא מצינו שידיעת ספק "מחייבת" אשם תלוי לא היה מועיל לחלק לחטאות אע"פ ששמה ידיעה, ולכן הו"ל למתלי חטאת באשם. ומעתה כיון דחכמים מודים שידיעת ספק מחייבת אשם תלוי, מדוע ידיעת ספק לא תחלק לגבי חטאת אע"ג שאינה מחלקת לאשם מגזיה"כ. ב. לרבנן נמי ידיעת ספק מחלקת לאשם אלא דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה, ונפק"מ שאם ירצה להפרידן ולהביא על כל חטא אשם תלוי בפ"ע שפיר מהני, כיון שע"י ידיעת ספק הוו עבירות חלוקות. ג. בסוף הסוגיא מקשינן לר"ל אדמוקים לה כר' ישמעאל לוקמה כרבי, דהיינו שרבי סובר ידיעת ספק הוי ידיעה, ומשמע שלפי רש"י גם הכא הפירוש דלרבנן דרבי ידיעת ספק לא שמה ידיעה. והכא אי אפשר לפרש כהשפת אמת דכיון שבאשם תלוי איכא גזיה"כ דמביא אשם אחד על כמה שגגות ממילא הוא הדין בחטאת, דהא איירי לענין ידיעת טומאה, וזה אינו תלוי באשם כלל. והשתא הדק"ל דאף רבנן לא פליגי על רבי שידיעת ספק שמה ידיעה, אלא פליגי מגזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה שגגות.

ולכן צ"ל בדעת רש"י דאין כונת חכמים למילף מקרא דסגי בקרבן אחד לכמה עבירות כמו בשפ"ח, אלא דילפינן מקרא שידיעת ספק אינה מחלקת אף לגבי אשם תלוי, דספק ידיעה אינה כידיעה בכל התורה, ולפי"ז אפילו ירצה להפרידן ולהביא על כל חטא אשם תלוי בפ"ע לא מהני כיון שאין חילוק ביניהם. ואע"פ שידיעה זו מחייבתו אשם תלוי וכלפי אשם תלוי גופיה הוי כידיעה שלימה, צ"ל דבשביל לחלק בין השגגות לא סגי בדבר המחייב בפועל אלא בעי שם "ידיעה", וידיעת ספק לא הוי כידיעה אף לגבי אשם תלוי גופיה. והשתא אתי שפיר תירוץ הגמ' הא רבי הא רבנן, דרבנן ילפי מקרא דידיעת ספק לא שמה ידיעה לענין אשם תלוי וממילא הוא הדין לענין חטאת, וכן לענין ידיעת טומאה לרבנן לא שמה ידיעה.

ועי' להלן מה שיתבאר בתוס' ד"ה והתניא, דבתוס' מוכח כפירוש רש"י, ושם יתבאר דבעלי התוס' נחלקו בגירסאות בגמ' האם גרסינן ריבר"י או רשב"י.

**מדוע לא יתחייב ב' אשמות מדין נודע וחזר ונודע**

במס' שבת עא: פליגי ר' יוחנן ור"ל באופן שאכל ב' זיתי חלב ואח"כ נודע לו על האחד וחזר ונודע לו על השני, ר' יוחנן מחייב שתים משום שידיעה הוי כהבאת קרבן, ואפילו ידיעה שלאחר המעשים, ואין מתכפר בקרבן אחד על ב' חטאים, ולפי ר"ל לא אמרינן הכי, ורק ידיעה בין המעשים מחלקת. [עי' קוב"ש ריש שבועות שביאר בטוב טעם, שהדין ידיעות מחלקות אינו מחמת שנתחייב כבר בקרבן בשעת הידיעה, אלא שע"י הידיעה הוו כב' שגגות, והביא לזה ג' ראיות עי' להלן, ואילו הדין של נודע וחזר ונודע לר' יוחנן הוא משום שנתחייב כבר בקרבן, ואי אפשר לצרף חיוב אחר שנוצר לאחר שנתחייב בקרבן]. ומבואר בגמ' שם שלמ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה בעל ה' בעילות בשפחה חרופה ונודע לו על כל אחת בפ"ע (בין המעשים או לאחר המעשים) לדעת ר' יוחנן חייב ה' אשמות. ואע"פ שלגבי שפ"ח איכא גזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה בעילות ואין ידיעות מחלקות, מכל מקום דינא דר' יוחנן דאפילו ידיעה שלאחר המעשים מחלקת משום דהוי כהביא קרבן הרי זה קיים אף לגבי שפ"ח. ודוקא למ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה, אך למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה ואין הידיעה גורמת חיוב לא חשיב ידיעה זו כהבאת קרבן ואין זה מחלק אף לר' יוחנן, ע"כ תורף הגמ'.

ומעתה קשה טובא מדוע לגבי אשם תלוי ס"ל לרבנן דסגי בקרבן אחד, הא אשם תלוי בעי ידיעה בתחילה, וכן הוכיח הראש יוסף שבת עב. ופמ"ג או"ח סוף סי' א' מהרמב"ם פ"ח ה"ח שפסק כרבי שידיעת ספק מחלקת לאשם, וכתב: לפיכך אם אכל ה' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו ידיעת ספק על אחד מהם וחזר ונודע לו ידיעת ספק אחרת על השני וכן על כל אחד ואחד חייב אשם תלוי על כל אחד ואחד, עכ"ל. ומוכח שאשם תלוי בעי ידיעה בתחילה, דאל"ה אין ידיעה שלאחר המעשים מחלקת. (עיי"ש שהקשה לפי"ז מדוע כתב בפ"ט ה"י כל המחוייב אשם ודאי צריך שיודע לו חטאו תחלה, הא אשם תלוי נמי בעי ידיעה, עיי"ש). וכן מוכח מגוף הסוגיא דיוה"כ נחשב כידיעת ספק משום שהוא מכפר על אשם תלוי, אלמא לכפר על אשם תלוי בעינן ידיעה. ומעתה קשה טובא, מדוע סגי באשם אחד לרבנן, נימא דבעי קרבן על כל כזית וכזית מחמת דינו של ר' יוחנן דידיעה חשיבא כהביא כפרתו. וכמו שלענין שפ"ח אף דילפינן מקרא דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה כיון דהוי כהביא כפרתו חייב קרבן על כל ביאה, כך לענין אשם תלוי אף לאחר הגזיה"כ דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה נימא דהוי כהביא כפרתו ויתחייב על כל אכילה.

ויתכן ליישב עפ"י מש"כ הקה"י שבת שם לבאר פלוגתת ר' יוחנן ור"ל לגבי נודע וחזר ונודע, דר' יוחנן סובר שהידיעה אינה תנאי בעלמא לחיוב קרבן אלא שהיא גומרת את העבירה ועל ידה נתחייב בקרבן, ולכן גם ידיעה שלאחר המעשה יכולה לחלק את השגגות שהרי לא נגמר החטא עד הידיעה, ור"ל סובר דהוי תנאי בעלמא והכל נגמר במעשה העבירה, ולכן ידיעה שלאחר המעשה אינה יכולה לחלק את המעשה שהרי כבר נגמר המעשה מיד. וכן כתב בחי' ר' פסח מקוברין, וכתב לחדש שם בדעת הרמב"ם שלגבי אשם אף למ"ד דבעי ידיעה בתחילה אין זה חלק מהמחייב אלא בתורת תנאי בעלמא, ולכן באשם מודה ר' יוחנן שאין ידיעה מחייבת, עיי"ש. אמנם הסוגיא שם נקטה להדיא דאף באשם אמרינן נודע וחזר ונודע, ומבואר דהידיעה דבעינן באשם שוה לידיעה דבעינן בחטאת, ולר' יוחנן אף באשם הידיעה היא גמר החטא. ומכל מקום יתכן לחדש שלגבי אשם תלוי מודה ר' יוחנן דהוי תנאי בעלמא ואין זה חלק מחלות החיוב, ולכן באשם תלוי ליכא לדינא דר' יוחנן דנודע וחזר ונודע.

אך אכתי יקשה דהרמב"ם שם פסק להדיא דאף באשם תלוי נודע וחזר ונודע חייב שתים (לדעת רבי), ומבואר דאף באשם תלוי הידיעה היא גמר החטא, ולפי"ז הדק"ל מדוע לחכמים אין חייב שתים מדין נודע וחזר ונודע כמו בשפ"ח. ואולי י"ל דלגבי שפ"ח אפשר להעמיד את הגזיה"כ דסגי בקרבן אחד על מזיד, ובשוגג באמת יתחייב שתים מדין נודע וחזר ונודע, אך לגבי אשם תלוי שאינו חייב במזיד אין במה להעמיד את הגזיה"כ, דלעולם יתחייב שתים מדין נודע וחזר ונודע, ועל כרחיך בגזיה"כ נאמר שאף במקום דהוי כהבאת קרבן סגי בקרבן אחד. (ולפי מש"כ בדעת רש"י הדבר רחוק לומר כן, דלפי"ז בהאי גזיה"כ נאמרו ב' דברים, א, דידיעת ספק לא שמה ידיעה בכל התורה, ב, דאפילו ידיעה דהוי כהבאת קרבן לא מהני הכא), וצ"ע.

ועוד י"ל לפי מש"כ בדעת רש"י דילפינן מהאי קרא דידיעת ספק לא שמה ידיעה בכל התורה, דכל מה דקאמר ר' יוחנן נודע וחזר ונודע חשיב כהבאת קרבן זה רק באופן שהיה "ידיעה", אך כיון דידיעת ספק לא שמה ידיעה אין זה נחשב כהבאת קרבן, אע"פ דסגי בידיעה קלושה זו לחייב אשם תלוי.

**ביאור טעמו של רבי**

מבואר בסוגיא שלפי ר' יוחנן ידיעת ספק לא הוי ידיעה, ולכן לגבי חטאת מודה רבי דאין ידיעת ספק מחלקת לחטאות, (ומסיק דבעלמא ס"ל שמה ידיעה, ורק לגבי קרבן דכתיב או הודע בעינן ידיעה ודאית), ולפי ר"ל ידיעת ספק שמה ידיעה, ואף לגבי חטאת ידיעת ספק מחלקת. ויל"ע טובא לדעת ר' יוחנן מדוע ידיעת ספק מחלקת לאשמות הא לגבי חילוק בעינן ידיעה ודאית, ומאי שנא חטאת מאשם.

והנראה ליישב עפ"י המבואר בסוגיא בשבת עב. דיש ב' סוגים של ידיעה המחלקת, (מלבד דין נודע וחזר ונודע שנתבאר לעיל). דהנה בגמ' שם אמר עולא למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה בעל ה' בעילות בשפ"ח אינו חייב אלא אשם אחד, אך למ"ד בעי ידיעה בתחילה חייב על כל בעילה ובעילה. ומבואר שם דהיינו לר' יוחנן ומדין נודע וחזר ונודע, אך לר"ל דידיעות שלאחר המעשים אינה מחלקת אף למ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה סגי בקרבן אחד. והקשו הראשונים מדוע אין ידיעה שבין המעשים מחלקת בשפ"ח אף לר"ל ואף למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה כמו בכל חייבי כריתות.

וכתבו תוס' שם: אע"ג דגבי חלב מודה ר"ל דידיעות שבין אכילה לאכילה מחלקות, לא דמי, דהתם בשגגה תלה רחמנא וידיעות מחלקות אשגגות, אבל בשפחה חרופה שמביא על הזדון כשגגה אין הידיעה חשובה לחלק, עכ"ל. ובריטב"א שם כתב וז"ל: שהרי בשעת ידיעה בר קרבן הוא, שאלו בא על השפחה באותה ידיעה חייב קרבן, עכ"ל. ומבואר שיסוד דין ידיעה מחלקת הוא מסברא, דכיון שהפסיק בין השגגות בזמן שאם עכשיו היה עושה את העבירה לא היה מתחייב קרבן הרי זה ב' שגגות. ולכן בשפ"ח אין ידיעות מחלקות לר"ל, משום שבזמן הידיעה נמי חייב קרבן, שהרי חייב על המזיד כשוגג, ולא הפסיק בין השגגות בזמן שאינו ראוי לקרבן, משא"כ בחלב בזמן הידיעה אינו חייב קרבן שהרי אינו חייב על המזיד כשוגג, והוי שפיר הפסק בין השגגות.

ורש"י שם ביאר טעם אחר לחלק בין שפ"ח לשאר עבירות, שבשפ"ח נתחדש דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה, ולכן אין ידיעות מחלקות, משא"כ באשם מעילות דצריך קרבן לכל חטא הרי הידיעות מחלקות. אמנם בהמשך הסוגיא כתב רש"י כדברי תוס' וריטב"א, וצ"ב מדוע הוצרך לב' הטעמים.

ונראה לבאר באופן פשוט דב' דינים איכא בידיעות מחלקות, א, אם הפסיק בזמן שאינו ראוי לקרבן הוו ב' שגגות מצד הסברא, וכל שגגה מחייבת קרבן בפ"ע. ב, אף באופן שלא הפסיק בזמן שאינו ראוי לקרבן מכל מקום ידיעה בפ"ע יש בכחה לחלק את השגגות, והוא דבר חיובי שמחלק ולא בתורת הפסק בעלמא, וילפינן לה מאו הודע כמש"כ רש"י לעיל ד. דידיעה הוי דבר חשוב לחלק את המעשים. ומעתה לגבי שפ"ח אם נדון מצד ההפסק בין השגגות, דהיינו שהפסיק בזמן שאינו ראוי להביא קרבן והוו ב' שגגות, ע"ז כתבו תוס' וריטב"א דכיון שחייב אף במזיד הרי לא הפסיק בזמן שאינו ראוי לקרבן. ואם נדון מצד דבר חיובי המחלק, ע"ז כתב רש"י דכיון דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה הרי נתחדש שלגבי שפ"ח לא מהני החילוק של כל התורה. ותירוץ זה לא יועיל אם נדון מצד ההפסק, דמכל מקום הוו ב' שגגות מצד הסברא וכמו שמצינו לעיל ט. דבגופין מוחלקין חייב על כל ביאה, ורק מצד החידוש שידיעות מחלקות שהוא דין חיובי לחלק בין המעשים בזה נתחדש דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה. וכן תירוץ הריטב"א דחייב אף במזיד לא יועיל אם נדון מצד דבר המחלק, דמכל מקום יש כאן ידיעה חיובית לחלק.

ולפי הקדמה זו מיושב שפיר מדוע ידיעת ספק מחלקת לאשמות אע"פ שידיעת ספק לא הוי ידיעה, דלגבי אשם כיון שחייב רק בשוגג נמצא שבזמן שנודע לו שהוא ספק הרי הפסיק בזמן שאינו ראוי לקרבן, ואיכא הפסק בין השגגות. ולגבי זה לא איכפת לן דידיעת ספק לא שמה ידיעה, דאין אנו דנים מצד שם "ידיעה" לחלק אלא מצד המציאות שהפסיק בין השגגות בזמן שאינו חייב קרבן. משא"כ לגבי חטאת הרי אם אכל ספק חלב כשידע שהוא ספק ואח"כ נודע לו שזה ודאי חלב נמי חייב חטאת, וכמש"כ לעיל בשם הרש"ש, ונמצא שלא הפסיק בזמן שאין ראוי לקרבן, ובזה כדי לחלק בעינן לידיעה חיובית המחלקת, וכיון דספק ידיעה לא שמה ידיעה נמצא דליכא "ידיעה" לחלק ביניהם.

אך יש להעיר לדברינו מדוע לחכמים אין ידיעת ספק מחלקת לאשמות, דאף דילפי מקרא דידיעת ספק לא הוי ידיעה לחלק (לרש"י ילפינן לכל התורה ולתוס' בשבועות הוי גזיה"כ בחילוק דאשם תלוי), מכל מקום לגבי ההפסק בין השגגות לא מהני הגזיה"כ כמו בשפ"ח. וצ"ל כמש"כ לעיל לגבי נודע וחזר ונודע דבשפ"ח אפשר להעמיד את הגזיה"כ על מזיד, אך הכא לעולם איכא הפסק בין השגגות בזמן שאין חייב קרבן, ועל כרחיך בהאי קרא נתחדש דאף הפסק בין השגגות לא מהני לחייב שתים. (ולפי מש"כ בדעת רש"י צ"ל דנתחדש ב' דברים בהאי גזיה"כ, א, ידיעת ספק לא הוי ידיעה בכל התורה. ב, אפילו הפסק בין השגגות לא מהני באשם תלוי, ולעולם חייב אשם א'), וצ"ע.

**קושיית האבני נזר על הערל"נ**

בריש פירקין הובא מחלוקת מה הדין באכל במזיד ספק חלב, שיטת רבינו יונה וחת"ס שחייב אשם תלוי, דכיון שאם יודע לו שהיה חלב ודאי חייב חטאת, ממילא קודם שנודע לו מביא אשם תלוי, ואין צריך להיות שוגג על הספק. ואילו שיטת רש"י ותוס' בריש פירקין דבעינן שיהא שוגג על הספק, ואם ידע דהוי ספק ליכא חיוב אשם תלוי. ובשיטה זו נחלקו אחרונים מה הדין בהזיד בספק ואח"כ נודע לו שהיה חלב ודאי האם חייב חטאת, הרש"ש נקט דחייב חטאת וחשיב שוגג כיון שהוא פורש מודאי ואינו פורש מספק. והערוך לנר הוכיח מברייתא לעיל שאינו חייב חטאת, כיון שידע שזה ספק איסור לא חשיב שוגג אף כלפי חטאת. (אמנם רבינו יונה והחת"ס ודאי נקטו כהרש"ש, דהא כל החיוב אשם תלוי הוא מחמת שאם יודע לו שחטא ודאי יתחייב חטאת).

והקשה בשו"ת אבני נזר אהע"ז ח"ב סי' רע"ט אות ט' לשיטת הערל"נ דאינו חייב חטאת, דידיעת הספק חשיב כמזיד, אם כן מאי טעמא דר' יוחנן שידיעת ספק אינה מחלקת לחטאת, הא בזמן שנודע לו שזה ספק אם יאכל עכשיו לא יתחייב חטאת, ואם כן הפסיק בין השגגות במצב שאם יעשה עכשיו את העבירה לא יתחייב קרבן, והרי יש כאן חילוק גמור בין השגגות. וכתב האבני נזר דר"י ור"ל בהא גופא פליגי, דר"י סובר כשיטת הרש"ש דחשיב שוגג כלפי הודאי, ונמצא שלא הפסיק בין השגגות במצב שפוטר מקרבן, ור"ל סובר כשיטת הערל"נ דלא חשיב שוגג כלפי הודאי, ונמצא שהפסיק בין השגגות במצד שפוטר מקרבן, ולכן ידיעת ספק מחלקת לחטאות. ודבריו צ"ע טובא דהא מפורש בגמ' שיסוד פלוגתתם הוא אם ידיעת ספק הוי ידיעה או לא, ואילו לדברי האבני נזר בעלמא מצי סברי דספק ידיעה הוי כידיעה או לאו הוי כידיעה והכא פליגי האם הפסיק בזמן שאינו ראוי לקרבן.

ועל כרחיך צ"ל כשיטת הרש"ש דאם ידע את הספק חשיב שוגג כלפי הודאי, ולכן מצד ההפסק שבין השגגות בזמן שאינו ראוי לקרבן אין כאן חילוק כלל, שהרי גם כשנודע לו שזה ספק חלב אם היה אוכל עכשיו היה חייב חטאת. אלא הסוגיא דנה מצד דבר חיובי שמחלק את השגגות, (שאין זה תלוי בהפסק זמן שאינו ראוי לקרבן כפי שנתבאר לעיל), והנידון הוא האם ספק ידיעה כידיעה או לא.

ולשיטת הערוך לנר על כרחיך צ"ל דהפסק זמן שבין השגגות אינו דבר המחלק כלל, ודלא כהריטב"א בשבת, ולעולם בעינן ידיעה חיובית לחלק, ובזה פליגי ר"י ור"ל האם ידיעת ספק הוי ידיעה או לא.

**קושיית האבני נזר על רבינו יונה**

עוד הקשה האבני נזר שם קושיא גדולה לדעת ר' יונה וחת"ס דאשם תלוי חייב אף בהזיד בספק, דאם כן מאי טעמא דרבי דידיעת ספק מחלקת לאשם, הא אשם תלוי הוא מהקרבנות שבאים על המזיד כשוגג, שהרי בין בשגג בספק בין בהזיד בספק חייב אשם תלוי, ומאי שנא משפחה חרופה שאין ידיעות מחלקות משום שחייב על המזיד כשוגג. (כלומר, דתוס' וריטב"א ביארו שידיעה מחלקת משום שהפסיק בזמן שאם היה חוטא עכשיו היה פטור מקרבן, ובאשם תלוי לדעת רבינו יונה גם בזמן שנודע לו שספק חטא חייב אשם תלוי, ואין כאן הפסק בין השגגות, ומדוע לרבי חייב שתים).

ובאבני נזר כתב לתרץ דבאשם תלוי באמת אין החילוק מדין ידיעות מחלקות דכל התורה אלא מדין נודע וחזר ונודע, שהרי בגמ' שם מבואר שאם אשם ודאי בעי ידיעה בתחילה הרי הוא חייב על כל ביאה אע"פ שחייב על המזיד כשוגג. וצ"ע מה הועיל בזה האבני נזר, הא ר"ל לית ליה נודע וחזר ונודע, ואף בשפ"ח אין ידיעה מחלקת כלל, ומדוע הכא סובר רבי שידיעת ספק מחלקת לאשם, ועל כרחיך דמחלק מדין ידיעות מחלקות דעלמא ולא מדין נודע וחזר ונודע, והדק"ל מאי שנא משפ"ח דכיון שחייב על המזיד כשוגג אין ידיעה מחלקת. (ואפשר דבאופן שנודע בין המעשים מודה ר"ל, עי' היטב בסוגיא שם).

ולפי מש"כ לעיל דב' דינים איכא בחילוק ידיעות מיושב שפיר, דהא דבשפ"ח ליכא חילוק ידיעות צריך לתרי טעמי, אי מצד הפסק בין השגגות, כיון דחייב על מזיד כשוגג ליכא הפסק בין השגגות, ואי מצד ידיעה חיובית לחלק, כיון דאיכא גזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה בעילות אין ידיעה מחלקת. אמנם לגבי אשם תלוי אע"פ שלפי רבינו יונה אין הפסק בין השגגות מכל מקום איכא ידיעה חיובית לחלק, דהא לרבי ליכא גזיה"כ דסגי בקרבן אחד לכמה עבירות. אמנם דבר זה תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל כפי שביארנו לעיל, שלפי ר"ל שידיעת ספק מחלקת לחטאת משום דהוי ידיעה, שפיר י"ל שידיעת ספק מחלקת לאשם אע"פ שאין הפסק בין השגגות משום שיש כאן ידיעה חיובית לחלק, אך לפי ר"י שידיעת ספק אינה מחלקת לחטאת משום דלא הוי ידיעה, נמצא שאין כאן לא ידיעה חיובית לחלק בין השגגות (דידיעת ספק לא הוי ידיעה) ולא הפסק בין השגגות (שלפי רבינו יונה חייב גם על המזיד), והדק"ל מדוע לרבי ידיעת ספק מחלקת לאשמות. ובזה י"ל כתירוץ האבני נזר שלפי ר"י החילוק הוא מדין נודע וחזר ונודע, דהוי כהבאת קרבן, ואע"פ שידיעת ספק לא הוי ידיעה מכל מקום לענין זה חשיב כידיעה. ונמצא שטעמו של רבי שידיעת ספק מחלקת לאשמות תלוי בר"י ור"ל, לפי ר"י החילוק הוא מדין נודע וחזר ונודע, ולפי ר"ל החילוק הוא מדין ידיעת ספק הוי כידיעה. (וכל זה לפי רבינו יונה, אך לרש"י ותוס' טעמו של רבי משום הפסק בין השגגות, שהרי אם יאכל בזמן שנודע לו שזה ספק חלב יפטר מקרבן).

**האם ידיעה מחלקת תלויה בידיעה המחייבת**

הקוב"ש ריש שבועות הביא ג' ראיות שידיעה המחלקת בין המעשים אין זה משום שע"י הידיעה חל חיוב קרבן. א, לדעת חכמים ידיעה מחלקת לחצי שיעור, אע"פ שלא חל חיוב קרבן בחצי שיעור. ב, לדעת ר"ל ידיעת ספק מחלקת לחטאת אף שלא חל חיוב חטאת בידיעת ספק. ג, לגבי מעילה כתבו תוס' בשבת דאף למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה מכל מקום ידיעה שבין המעשים מחלקת, והכא הידיעה אינה גורמת לחיוב דהא לא בעי ידיעה. ומוכח מכל זה שידיעה מחלקת משום דהוו ב' שגגות ולא משום שהיא מחייבת בקרבן.

ומאידך מבואר בסוף הסוגיא דהמקור שידיעת ספק לא הוי ידיעה לדעת ר' יוחנן משום דכתיב "או הודע אליו חטאתו" אי אית ליה ידיעה הוא דמחייב, והיינו דאע"פ שבעלמא ידיעת ספק שמה ידיעה, לענין חילוק שגגות בעינן ידיעה ודאית משום דהכי משמע מקרא דאו הודע, והנה פסוק זה נאמר לגבי ידיעה המחייבת, ומבואר דילפינן ידיעה לחלק מידיעה לחייב. וכן מבואר ברש"י לעיל ד. בטעם הדבר שידיעה מחלקת, וז"ל: דכיון דנודע לו בנתיים הרי הן שתי שגגות, וחטאת בידיעה תלה רחמנא דכתיב או הודע אליו, עכ"ל. ומבואר דילפינן ידיעה לחלק מחיוב הקרבן. וכן מבואר בקושיית הגמ' שלר"ל חטאת באשם מבעי ליה, ופירש רש"י דהא עיקר ידיעת ספק באשם כתיבא, וכונתו דידיעת ספק מהני לחייב אשם תלוי, (דהא חילוק ידיעות לאשם תלוי לא כתיבא, ואין סיבה לתלות חילוק דחטאת בחילוק דאשם), ומבואר דהסיבה שידיעת ספק "מחלקת" לחטאות משום שהיא "מחייבת" אשם תלוי.

וצ"ל שידיעה המחלקת היא סוג ידיעה שבכחה לחייב קרבן, ואף שהידיעה לא חייבה קרבן בפועל כמו שהוכיח הקוב"ש מחצי שיעור מכל מקום יש בכח ידיעה זו לחייב בשיעור שלם. וכן לגבי מעילה אע"פ שאין צריך ידיעה לחייב קרבן, מכל מקום הוי ידיעה המחייבת קרבן בעלמא, וסגי בהכי לחלק. והשתא שפיר פריך לר"ל חטאת באשם אבעי ליה למתלי, והיינו דאע"פ שר"ל סובר מסברא ידיעת ספק הוי ידיעה, מכל מקום כל עוד שלא מצינו במקום אחר שידיעה זו בכחה לחייב אין זה ידיעה המחלקת, ורק משום שמצינו שידיעת ספק מחייבת אשם תלוי הרי זה מועיל לחלק. ור' יוחנן חולק מסברא דידיעת ספק לא שמה ידיעה, ולא סגי במה שבכחה לחייב אשם תלוי, דמכל מקום בעינן "ידיעה" לחלק וליכא.

ולפי מה דמסיק בדעת ר' יוחנן דידיעת ספק בעלמא שמה ידיעה, ושאני הכא דכתיב או הודע אליו דמשמע דבעינן ידיעה ודאית, צ"ל דכיון דעיקר קרא בחטאת כתיבא והתם בעינן ידיעה ודאית לחייב, ילפינן מהכא דאין ידיעה מחלקת אלא ידיעה ודאית. ור"ל נמי היה מודה לזה, אלא דכיון דהפסוק כולל גם ידיעה דאשם תלוי, והתם סגי בידיעת ספק, שפיר מהני ידיעת ספק אף לחלק. ולכן מקשה לר"ל חטאת באשם מבעי ליה למיתלי, דאם לא מצינו ידיעת ספק שמועילה לחייב אף ר"ל היה מודה לר' יוחנן דילפינן מהאי קרא שידיעת ספק לא מהני לחלק.

ועפי"ז מסתבר לומר דאף בטומאת מקדש שאין בה חיוב אשם תלוי מכל מקום לדעת ר"ל ידיעת ספק מחלקת לחטאת, וכן באשם מעילות לדעת חכמים דר"ע שאינו חייב אשם תלוי מכל מקום ידיעת ספק מחלקת לאשם ודאי, דמכל מקום ידיעת ספק היא ידיעה שבכחה לחייב אשם תלוי בעלמא, ואין צריך ידיעה שמחייבת בחטא זה. ודלא כהערוך לנר ושפ"א שנקטו בפשיטות דבעינן ידיעה המחייבת בחטא זה. וכן לרב דבעינן חתיכה מב' חתיכות, ידיעת ספק מחלקת לחטאת אף בחתיכה אחת מטעם זה, דבכח ידיעה זו לחייב אשם תלוי בב' חתיכות, וכן כתב בהערות להגריש"א על הגמ' איתיביה רבא.

**ידיעת ספק לחייב חטאת**

בבכור שור שבת עא: נקט בפשיטות שלפי ר"ל שידיעת ספק הוי ידיעה ה"ה דידיעת ספק "מחייבת" חטאת, ולא רק "מחלקת" לחטאת. ונפק"מ שאם אכל חלב בשוגג ונודע לו בתחילה שספק אכל חלב והביא חטאת, ושוב נודע לו שהיה חלב ודאי, יצא ידי חובתו למפרע אע"פ שמתחילה לא נודע לו הודאי. ויישב בזה מש"כ רש"י שבת שם שאם הביא אשם תלוי ונודע לו שחטא אינו יוצא ידי חובתו בקרבן אשם תלוי שהביא מקודם לפי שזה חטאת וזה אשם. והקשה המג"א סי' א' תיפו"ל שלא נודע לו שחטא ודאי. ויישב הבכור שור דרש"י כתב כן לשיטת ר"ל דסגי בידיעת ספק.

וכן נקט הקרן אורה נזיר כט: ד"ה ועוד קשה לי, דהקשה שם לפי ר"ל דחולין שנשחטו בעזרה לאו דאורייתא מדוע חייבה תורה על ספק חלב אשם תלוי, הא יכול מהתורה להביא חטאת מספק דאי חלב אכל שפיר מכפר ליה ואי שומן אכל חולין הוא ומותר לשחוט בעזרה מהתורה. ולמ"ד ידיעת ספק לאו שמה ידיעה אתי שפיר, אך למ"ד דשנים מביאין חטאת אחת בשותפות, אפילו יחיד יביא חטאת על הספק ואם חלב אכל יהיה חטאת ואם לאו יהיה חולין. ומבואר מדבריו דידיעת ספק הוי ידיעה היינו לחייב חטאת ואם חטא הקרבן כשר.

אך האבני נזר שם הוכיח דידיעת ספק אינה מחייבת חטאת מהמשנה לקמן כד. שלפי ר' יוסי אין שנים מביאים חטאת אחת בתנאי לפי שחטאת בעי ידיעה בתחילה, ואם נאמר שידיעת ספק הוי ידיעה הרי לכל אחד נודע שספק חטא ומדוע אין מביאים קרבן א' בין שניהם ע"י תנאי. ולפי"ז מיושב נמי קושיית הקרן אורה. ועי' עולת שלמה בסוף הסוגיא שנקט בפשיטות כהבכור שור, והקשה קושיא זו, וחילק בין מקצת ידיעה לספק ידיעה, עיי"ש.

**תוד"ה והתניא, ואע"ג דריבר"י קאמר לה לעיל וכו'**

תוס' כאן גרסו בגמ' כמו שהוא לפנינו ריבר"י וראבר"ש אומרים אין מביא אלא אשם תלוי אחד, ולכן הקשו דבברייתא שם ריבר"י קאמר לה ואיהו פליג על רבי. ותירצו דלא משמע דרבי פליג בהאי כללא. ועוד כתבו דלריבר"י האי כללא לא קאי לענין ידיעות, דהא בין באשם ובין בחטאת אין ידיעת ספק מחלקת, (וידיעת ודאי לא משכח"ל באשם תלוי), אלא איירי בחילוק לאוין וגופין. ועוד כתבו דלרבא צריך ליישב הברייתא אליבא דרבי דהמגביל לידיעת ספק באשם תלוי הוא ידיעת ודאי בחטאת, ולכן אף שידיעת ספק מחלקת באשם ולא בחטאת מכל מקום אין זה סותר להאי כללא.

ומשמע בתוס' שלפי ריבר"י אין ידיעת ספק מחלקת לא לאשם ולא לחטאת, ולכן נקטו שלפיו לא איירי האי כללא בידיעות כלל. אך תוס' בשבועות נקטו דרבנן פליגי על רבי רק לענין אשם תלוי דאיכא גזיה"כ דסגי בקרבן אחד על עבירות הרבה, אך לענין חטאת מודו דידיעת ספק מחלקת לחטאת, והקשו מדברי רשב"י דידיעת ספק לא הוי ידיעה לענין ידיעת טומאה, והובא לעיל. ולפי"ז קשה טובא האי כללא מדוע תלי אשם בחטאת הא לענין חטאת מהני ידיעת ספק לחלק ולענין אשם לא מהני דאיכא גזיה"כ. וצ"ל דהתוס' שם הרי גרסו רשב"י ורשבר"ש אמרו משום ר' שמעון אין מביא אלא אשם אחד, ולא גרסו ריבר"י כדהכא, ולפי"ז י"ל דהאי כללא אתיא לרבי ולא לרבנן, וריבר"י סובר כרבי. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית התוס' כאן מדוע מקשה אביי לרבא מהאי ברייתא, דהא על כרחיך האי ברייתא אתיא כרבי ולא כרבנן.

ונמצא דהמחלוקת בין בעלי התוס' האם לרבנן ידיעת ספק מחלקת לחטאת תלויה בגירסאות, דהתוס' כאן גרסו ריבר"י ולפי"ז על כרחיך אין ידיעת ספק מחלקת לחטאת, דאל"ה קשה האי כללא לריבר"י גופיה. ואילו תוס' בשבועות גרסו רשב"י ומחמת כן הקשו מדברי רשב"י לענין ידיעת טומאה, ולפי"ז שפיר י"ל דידיעת ספק מחלקת לחטאת והאי כללא לא אתיא אליביה.

**א"ל רבא בר חנן לאביי ולדידך דאמרת ידיעות ספק מחלקות לחטאות אלא מעתה אכל כזית חלב וכו'**

בביאור קושיית הגמ' נאמרו ג' ביאורים בראשונים.

א, רש"י ביאר דכיון שאשם תלוי בעי ידיעה ומכל מקום יוה"כ מכפר על כרחיך דיוה"כ הוי כידיעת ספק, ולכן מקשה רבא בר חנן לאביי שידיעת ספק מחלקת לחטאות מדוע יוה"כ אינו מחלק לחטאת. ותשובת אביי נדחית, ומסיק שבאמת לר' זירא ואביי ור"ל שידיעת ספק מחלקת לחטאת הוא הדין יוה"כ מחלק לחטאת. ומחמת כן הקשה ר' אידי בר אבין ממתני' דיומא דאכל ושתה בהעלם אחת אינו חייב אלא חטאת אחת. והנה ביאור זה קצת דחוק בגמ', דמנ"ל לרבא בר חנן להקשות בפשיטות מדוע יוה"כ לא יחלק לחטאות, דלמא באמת מחלק לחטאת וכדפשיטא לר' אידי בר אבין.

ב, תוס' ביארו דרבא בר חנן הקשה לאביי דוקא, דאביי חידש שהביאור בברייתא כללו של דבר וכו' שלעולם מנין החטאות שמביא על ודאי חטא הוא כמנין האשמות תלויין שמביא על ספק חטא, ולכן הוכיח מכאן שספק ידיעה מחלק לענין חטאת כמו לענין אשם תלוי. והקשה רבא בר חנן דעל כרחיך אין זה הביאור בברייתא, דהא יוה"כ מכפר על אשם תלוי ולא על חטאת, ונמצא שפעמים לגבי אשם תלוי מתכפר בב' כפרות ולגבי חטאת סגי בכפרה אחת. ונקט רבא בר חנן בפשיטות שאין יוה"כ מחלק לחטאות, ואף בעבר יוה"כ סגי בחטאת אחת. ובשיטמ"ק הקשה על ביאור התוס' מלשונו של רבא בר חנן ולדידך דאמרת ידיעות ספק מחלקות לחטאות, ולתוס' עיקר הקושיא אינה על עצם הדין אלא על ביאורו של אביי בברייתא.

בעולת שלמה הקשה על תוס' מאי משני הא רבי הא רבנן, הא לדעת תוס' לא איירי לענין עצם הנידון האם ידיעת ספק הוי ידיעה לחטאת אלא על כללא דברייתא, ואין זה שייך לרבי ורבנן כלל. אמנם נראה פשוט כמש"כ הערוך לנר דכל מש"כ תוס' לפרש בגמ' באופן אחר הוא בקושיית רבא בר חנן, אך לגבי קושיית ר' אידי בר אבין ממתני' דיומא מודו התוס' לרש"י, דראב"א נקט בפשיטות דיוה"כ הוי כידיעה לחלק אף לענין חטאת, ולכן מקשה מדוע סגי בחטאת אחת. והשתא שפיר משני הא רבי והא רבנן, דלרבנן אין ידיעת ספק מחלקת לחטאת והוא הדין אין יוה"כ מחלק לחטאת. [ואפשר דהתוס' לא ניחא להו בפירוש רש"י מחמת מה שכתבנו לעיל להקשות מנ"ל לרבא בר חנן דאין יוה"כ מחלק לחטאת, ולכן בקושייתו של רבא בר חנן ביארו באופן אחר, אך בקושיית ראב"א מודו לרש"י].

ג, השיטמ"ק ביאר דרבא בר חנן מקשה על עיקר דינו של אביי שידיעת ספק מחלקת לחטאת, דלכאורה זה נגד הסברא שהרי כלפי חטאת אין בידיעה זו כלום, אלא שאביי הוכרח לזה מכח הברייתא דכללו של דבר וכו', והשתא שפיר הקשה דאם כן נימא נמי שיוה"כ מחלק לחטאת כמו לאשם, והרי זה ודאי אינו שהרי יוה"כ אינו כידיעת ספק, ועל כרחיך דכונת הברייתא שבכל אחד המחלק הוא לפי עניינו, ידיעת ודאי בחטאת וידיעת ספק באשם. [אמנם בקושיית ר' אידי בר אבין צריך לפרש כרש"י, ולשון השיטמ"ק צריך לחלקו וכן צריך לפרש גבי כזית שחרית וכזית במנחה. וגבי אכל ושתה וכו' והיינו דבזה אין הפירוש כהנ"ל אלא דפריך שיוה"כ נמי יחלק כמו ידיעת ספק].

**מתיב ר' אידי בר אבין אכל ושתה וכו'**

הקשו ערוך לנר ושפת אמת דלמא איירי במבעט ביוה"כ, דבכה"ג אין יוה"כ מכפר על אשם תלוי כמבואר לעיל ז. ולא הוי כידיעה לחלק. ולכאורה י"ל דאע"פ שיוה"כ אינו מכפר על המבעט וחייב אשם תלוי לאחר יוה"כ, מכל מקום לגבי מה דיוה"כ נחשב כידיעת ספק לחלק את החטאות אין הבדל, ואף במבעט הוי כידיעה לחלק, דאף שמצד הגברא אינו בר כפרה, מכל מקום חילוק שגגות שפיר עביד.

**מתיב רבא אכל היום אכל למחר וכו' ואמאי הא כיפר עליה יוה"כ**

כלומר, לדעת ר' זירא דידיעת ספק מחלקת לחטאת ויוה"כ הוי כידיעת ספק, מדוע יוה"כ אינו מחלק שלא יצטרף לשיעור שלם. ובערוך לנר הקשה ג' קושיות, א, דלמא אתיא כרבנן דידיעת ספק אינה מחלקת לחטאות, וכדמשני לעיל הא רבי הא רבנן. ב, כל מה שידיעת ספק מחלקת לחטאות זה משום שהיא מחייבת אשם תלוי, כמבואר בגמ' להלן חטאת באשם אבעי ליה למיתלי, ואם כן לדעת רבנן דפליגי על ר"ע וסברי דליכא אשם תלוי במעילה אין לנו מקור שידיעת ספק יחלק למעילה, והוא הדין יוה"כ לא יחלק למעילה. [וכן נקט השפ"א לגבי טומאת מקדש, דכיון שאין אשם תלוי בטומ"ק מודה ר"ל דאין ידיעת ספק מחלקת לחטאת]. ג, לשון הגמ' והא כיפר עליה יוה"כ צ"ע, דלא הוקשה לגמ' שיוה"כ יכפר על חצי שיעור אלא שיחלק. עיי"ש שכתב ביאור חדש בסוגיא.

**כי מכפר יוה"כ על איסורא על ממונא לא מכפר**

כתב המל"מ פי"ב משגגות ה"א דנפק"מ בזה אף לדידן שאין ידיעת ספק מחלקת לחטאות, דאף לר"ע דאשם תלוי מכפר על ספק מעילה מכל מקום יוה"כ אינו פוטר מקרבן אשם תלוי, לפי שאין יוה"כ מכפר על ממונא.

**ואב"א כי מכפר יוה"כ על כוליה שיעורא על פלגא דשיעורא לא מכפר**

כתב המל"מ פ"ג משגגות ה"ט דנפק"מ בזה אף לדידן שאין ידיעת ספק מחלקת לחטאות, דאם אכל חצי זית ספק חלב בסוף יוה"כ, ובתוך כא"פ אכל עוד חצי זית ספק חלב אחר יוה"כ, ונודע לו אח"כ שהוא ספק, אין יוה"כ מכפר על חצי שיעור וחייב אשם תלוי. [עי' ערל"נ שהציור בדין זה תלוי בפלוגתת הראשונים האם חייב אשם תלוי בס"ס, דהנה אם אכל חצי זית קודם שקה"ח וחצי זית אחר ביה"ש הרי עבר יותר משיעור כא"פ, ועל כרחיך איירי באכל חצי זית קודם שקה"ח וח"ז בתחילת ביה"ש, או חצי זית בסוף ביה"ש וח"ז בודאי לילה. והנה לרש"י והרמב"ם דס"ס פטור מאשם תלוי, אם אכל ספק חלב ביה"ש של יוה"כ פטור מאשם תלוי, דאיכא ס"ס שמא שומן אכל ואף את"ל חלב אכל דלמא עבר עליו יוה"כ ונפטר. ולפי"ז צריך להעמיד את הציור באכל ח"ז בסוף ביה"ש וח"ז בתחילת הלילה, דודאי לא כיפר עליו יוה"כ כיון שאפילו ביה"ש לא היה רק חצי שיעור. ואילו לפי תוס' דס"ס חייב אשם תלוי כשאכל ספק חלב ביה"ש דיוה"כ חייב, ולפי"ז צריך להעמיד את הציור באכל ח"ז קודם שקה"ח וח"ז בתחילת ביה"ש, ופשוט].

והביא המל"מ דוגמא לזה מטבילה, דאם אכל פחות מחצי פרס וטבל והשלים לשיעור חצי פרס אין טבילתו מועלת לחצי שיעור, והוא הדין אין יוה"כ מועיל לחצי שיעור. אך כתב דיש לחלק בין טבילה ליוה"כ, דלגבי יוה"כ אם מכפר על שיעור שלם כ"ש שיכפר על חצי שיעור, ומכל מקום סוגיית הגמ' מוכח בהדיא דאין יוה"כ מכפר על חצי שיעור, והוא דבר פלא בעיני, עכת"ד. כלומר, דהוקשה למל"מ דיוה"כ מכפר על אשם תלוי משום שנתכפר לו החטא, ומדוע אין יוה"כ מכפר על חצי שיעור שהוא חטא קל יותר. ומצינו ג' תירוצים על קושיית המל"מ.

א, במרכבת המשנה הל' שגגות שם תירץ דהגמ' כאן באה לתרץ אליבא דר' זירא ור"ל דידיעת ספק מחלקת לחטאות, ור"ל סובר חצי שיעור מותר מן התורה, וכיון שלא עשה חטא ביוה"כ אין יוה"כ מכפר לו. ועפי"ז כתב לדינא שלפי ר' יוחנן שחצי שיעור אסור מהתורה יוה"כ מכפר גם על חצי שיעור, ודלא כהמל"מ.

ב, הערוך לנר וקוב"ש פסחים כו. אות ק"ח בהג"ה והערות להגריש"א תירצו דאף אליבא דר' יוחנן אין יוה"כ מכפר על חצי שיעור, דאף שמצד האיסור עצמו של אכילת חצי שיעור ודאי הוי חטא קל יותר ויוה"כ מכפר מק"ו, אך כלפי החיוב קרבן שנוצר מהאכילה לא חל החיוב עד שיגמור את השיעור, ונמצא שהאיסור כלפי החיוב לא נגמר ביוה"כ אלא לאחר מכן ואין יוה"כ יכול לכפר על החטא כלפי החיוב קרבן. ובדעת המל"מ שלא תירץ כן כתב הקוב"ש דלא דמי לטבילה, דהתם כשגמר לאכול שיעור שלם חלה הטומאה מכאן ולהבא, אך הכא כשגמר לאכול החיוב קרבן חל מכח האכילה דלמפרע, ושפיר הוקשה לו מדוע אין יוה"כ מכפר למפרע גם על האיסור כלפי החיוב קרבן. ועי' אבי עזרי הל' תשובה בשם חתנו הגר"צ ברגמן.

ג, עוד יש ליישב בפשיטות עפ"י מש"כ בכתבי הגרי"ז דיוה"כ אינו מכפר על החטא וממילא אין צריך קרבן, אלא דהוי כהבאת קרבן. והוכיח כן מהא דס"ד בגמ' להלן כו. שיוה"כ מהני אף לענין מחוסר כפרה שיהא ניתר בקדשים, והתם אין זה שייך לחטא כלל, ומוכח דיוה"כ אינו מכפר על החטא וממילא אינו צריך קרבן אלא דהוי כהבאת קרבן ממש. ולפי"ז מיושבת קושיית המל"מ דרק כאשר יש חיוב קרבן בפועל מהני יוה"כ להחשב כנתכפר כבר ולא בחצי שיעור.

ובערוך לנר כתב נפק"מ לדינא, דהנה פשוט שאם אכל ב' חצאי זיתים בהעלם אחד, ונודע לו שחצי אחד היה חלב ודאי וחצי אחד ספק, הרי הוא חייב אשם תלוי, כיון שיש לו ספק אם אכל רק חצי זית חלב או זית שלם. אלא שיש להסתפק האם יוה"כ מכפר בכה"ג, דלכאורה כיון שיוה"כ מכפר רק על ספק והכא הספק הוא רק בחצי זית אין יוה"כ מכפר על פלגא דשיעורא. אך כתב דכל הטעם שאין יוה"כ מכפר על חצי שיעור לפי האמור לעיל הוא משום שלא נגמר האיסור כלפי החיוב קרבן, והכפרה היא רק בגמר האיסור, והכא האיסור נגמר ביוה"כ כשגמר לאכול את הח"ז של הספק. ולפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז נמי פשוט שיוה"כ מכפר, דכיון שחצי זית האחרון מחייבו קרבן שפיר הוי יוה"כ כהבאת קרבן.

**תוד"ה הא, דנקט שהוא פחות מכותבת וכו'**

עי' מרכבת המשנה פ"ג משגגות מש"כ בזה. ובערוך לנר יישב קושייתם דיש לחקור בחולה מסוכן והוצרך לאכול ביוה"כ יותר מכותבת, ואח"כ עברה הסכנה, האם מותר לו לאכול מהתורה בלא סכנה, שהרי כבר אינו מעונה ואינו יכול לקיים העשה של תענו את נפשותיכם, או שמא מצות עינוי הוא כל רגע ורגע. ונקט מסברא דכיון שאינו מעונה כבר ביטל העשה ורשאי לאכול. ובזה תירץ קושיית תוס' דאי אפשר לנקוט איסור דיוה"כ גופיה, דכיון שכבר אכל כותבת אינו חייב על כותבת שני אפילו היה לו ידיעה בנתיים. והנה בהערות להגריש"א הבין דבריו דכיון שהוא כבר שבע ונתיישבה דעתו הרי אינו מעונה, והקשה דאם כן כשאכל קודם יוה"כ ועכשיו הוא שבע נמי נימא דאינו מעונה. ועוד יש להקשות, דאם אכל שחרית ונעשה רעב עד מנחה מדוע לא יתחייב שנית. ולכן נראה לבאר דבריו דכל ענין עינוי דיוה"כ הוא שלא יאכל יום שלם, ומה שאינו אוכל בין ארוחה לארוחה אין זה נחשב לצום, וכאשר אכל פעם אחת באותו יום הרי אין כאן עינוי של יום שלם ואינו יכול לקיים את העשה של תענו את נפשותיכם שכל עניינו הוא עינוי יום שלם. ודבריו מחודשים מאוד להלכה.

**דף יט ע"א**

**אמר רבא הב"ע כגון שהלך בראשון ובשעת הילוכו בשני שכח שהלך בראשון**

ביאר השפת אמת דבכה"ג אין חיסרון של ספק ידיעה, שהרי כשהלך בראשון ידע שהוא ספק טמא, וכשהלך בשני נמי ידע שהוא ספק טמא, ובצירוף ב' הידיעות איכא ידיעה של טומאה ודאית, אלא דכיון ששכח אח"כ שהלך בראשון אינו יודע בפועל שהוא טמא ודאי, ולגבי ידיעת ודאי סגי בהכי, אלא דחשיב מקצת ידיעה. ועיי"ש דהקשה על הרמב"ם דמאחר שפסק ידיעת ספק הוי ידיעה לגבי טומאת מקדש כל שכן שמקצת ידיעה הוי ידיעה, ומדוע הוצרך להביא דין זה להלכה, עיי"ש.

**קשיא דר"ל אדר"ל**

הקשה השפת אמת הא לגבי טומאת מקדש ליכא בספיקו אשם תלוי, ובגמ' לעיל מבואר דכל מאי דס"ל לר"ל ידיעת ספק שמה ידיעה היינו משום שהיא מחייבת ומחלקת באשם תלוי, ובמקום שאין קרבן אשם תלוי מנ"ל דאיכא חילוק לחטאת. [ולעיל הובא נמי בשם הערל"נ שנקט כן לגבי מעילה, דכיון שאין אשם תלוי במעילה אין ידיעת ספק מחלקת למעילה אף לר"ל]. ודבריו צ"ע דהכא לא פריך שידיעת ספק תחלק לקרבן טומאת מקדש, אלא שיחשב כידיעה לגבי התנאי של ידיעת טומאה, ודבר זה אינו תלוי כלל בידיעה המחייבת ומחלקת לאשם תלוי.

**מתני' חלב ונותר לפניו וכו' ור' יהושע פוטר**

וכן פסק הרמב"ם פ"ב משגגות ה"ג. ושם ה"ד כתב חטא ונודע לו חטאו וחזר ושכחו הרי זה מביא חטאת לשם מה שהוא, ותאכל כשאר חטאות הנאכלות, עכ"ל. ומקורו מהתוספתא פ"ב ה"ג, וקמ"ל דהא דבעינן ידיעה במה חטא היינו כדי להתחייב חטאת, אך לאחר שכבר נודע לו חטאו ונתחייב שוב אין צריך ידיעה במה חטא בשעת הפרשה והבאה. והראב"ד שם כתב: סיפא דתוספתא קשיא לי, דקתני וחוזר ומביא חטאת על הידיעה ותשחט לשם מה שהיא ותאכל, עכ"ל. כלומר, דשלאחר שיודע לו באיזה חטא חטא יחזור ויביא עוד חטאת. ובדעת הרמב"ם שלא הביא דין זה כתב הר"י קורקוס לפי שהדבר קשה איך יביא שתי חטאות על עבירה אחת, (וזה כונת הראב"ד במש"כ סיפא דתוספתא קשיא לי). ובכס"מ כתב ליישב דחטאת שמביא ראשונה מכפרת קצת, וכשיודע לו חטאו ויביא חטאת אחרת תגמר הכפרה. וצ"ע מדוע לא יתכפר לו לגמרי מתחילה.

ותירץ באבי עזרי שם דר' יהושע יליף מקרא דאם לא נודע לו באיזה חטא חטא לא נתחייב בקרבן כלל, ומתוך כך ילפינן דין נוסף שאפילו אחר שנתחייב בקרבן לא נתכפר לו החטא עד שידע בשעת הפרשה והקרבה באיזה חטא חטא, אך אין זה פסול בקרבן אלא חיסרון בכפרה. ומעתה כיון שנתחייב כבר בחטאת בשעה שנודע לו, הרי הוא חייב להביאו אע"פ שיודע מתחילה שלא יתכפר בקרבן זה, ולאחר שיודע לו שוב במה חטא הרי הוא צריך להביא חטאת נוספת אע"פ שיצא כבר ידי חובתו כיון שעדיין לא נתכפר. (דבריו מחודשים, דמנ"ל לומר דאיכא חיסרון נוסף בכפרה, ועוד, דאי איכא חיסרון בכפרה דלמא איכא חיסרון נמי בכשרות הקרבן).

ועיקר היסוד המבואר בדבריו דאיכא חיוב הבאת קרבן אף באופן שיודע שלא יתכפר, הוכיח האבי עזרי כן מהא דהאשה שהביאה עולתה ומתה לא יביאו יורשים חטאתה דהו"ל חטאת שמתו בעליה, אך בלא"ה היו צריכים להביא חטאתה אע"פ שאין זה מכפר עליה, דאין כפרה למתים, ומבואר דאם נתחייב חטאת הרי הוא צריך להביא אף באופן שלא יכפר לו על החטא. ועוד הוכיח כן מהא דאיתא בריש זבחים דהשוחט חטאת לשם חולין הרי היא כשרה ולא עלתה לבעלים לשם חובה, ומבואר דאף שאין חטאת באה בנדבה מכל מקום שייך שהקרבן יהיה כשר בלא שיכפר, וחייב להביא חטאת אחרת לכפרתו. ועי' מש"כ לעיל ז. לגבי מבעט בכפרת הקרבן שנחלקו בזה האחרונים, דהעולת שלמה שם נקט שהקרבן כשר ומכל מקום כיון שלא נתכפר לו חטאו צריך להביא קרבן אחד, וכמש"כ הרמב"ם פ"ג משגגות ה"י וכשיחזור בתשובה מבעיטתו צריך להביא חטאתו ואשמו. ואילו בדברות משה נקט שהחטאת פסולה, דכיון שאינה באה בנדבה לא יתכן שתהיה כשרה בלא לכפר. ולכאורה מההיא דחטאת לשם חולין מוכח דשייך חטאת כשרה אף כשאינה מכפרת.

**ידיעה במה חטא לענין חילוק חטאות**

בעיקר הדין המבואר במשנה שלפי ר' יהושע בעינן ידיעה באיזה חטא חטא, נראה שיש בזה נפק"מ גם לענין חילוק חטאות בנודע וחזר ונודע. והיינו שאם אכל ה' זיתי חלב בשוגג ולאחר שאכל נודע לו על כל זית בפ"ע אך לא נודע באיזה חטא, ואח"כ נודע לו באיזה חטא על כולם יחד, סגי בקרבן אחד לכולם, דהא דקאמר ר' יוחנן שאם נודע וחזר ונודע חייב על כל אחד בפ"ע היינו דוקא בידיעה המחייבת קרבן, וכיון שידיעה ראשונה (שלא ידע באיזה חטא חטא) אינה מחייבתו קרבן אין זה מחלק. וכן לאידך גיסא אם נודע לו על כולם יחד אך לא ידע באיזה חטא ואח"כ נודע וחזר ונודע באיזה חטא, חייב על כל אחד ואחד, כיון שהידיעה המחייבתו היתה באופן של נודע וחזר ונודע.

ולגבי ידיעה המחלקת בין המעשים, באופן שנודע לו שחטא ולא נודע באיזה חטא, נראה דתלוי במש"כ בסוגיא דלעיל, שלפי הריטב"א דהוי סברא שהפסיק בין המעשים בזמן שאינו ראוי לקרבן, הכא כיון שבשעה שיודע שזה חטא אינו נחשב שוגג, אע"פ שאינו יודע איזה חטא חשיב שפיר ידיעה המחלקת, שהרי יצא לזמן שאינו ראוי לקרבן. אך לפי מש"כ דאיכא דין בפ"ע שידיעה הראויה לחייב קרבן מחלקת בין המעשים, אפשר דידיעה שאינה מחייבת משום שאינו יודע איזה חטא אין זה מחלק בין המעשים, וגרע מידיעת ספק דמהני לכה"פ לחייב אשם תלוי. אך אפשר דחשיב סוג ידיעה הראויה לחייב אע"פ שבפועל לא יתחייב עד שידע לו במה חטא. [וכן מצינו בריש פרק כלל גדול שלפי רש"י סגי בידיעה שפעולה כזו אסורה ואין צריך ידיעה שחטא בפועל, אע"פ שידיעה זו אינה מחייבתו חטאת בפועל], וצ"ע בזה.

**א"ר יוסי לא נחלקו על העושה מלאכה ביה"ש שהוא פטור שאני אומר מקצת עשה היום וכו'**

יל"ע במה נחלק ת"ק על ר' יוסי, הא כיון שיש צד שלא חטא אי אפשר לחייבו חטאת. והנה הרמב"ם פ"ח משגגות ה"ה כתב שבת ויוה"כ ועשה מלאכה ביה"ש שביניהן הרי זה פטור מקרבן, אינו מביא חטאת שהרי אינו יודע עצמו של חטא, ואינו מביא אשם תלוי שהרי ידע בודאי שחטא, עכ"ל, וכתב הר"י קורקוס נראה שאינו פוסק כר' יוסי שאני אומר מקצת וכו'. והיינו שלפי ר' יוסי אינו מביא חטאת בלא"ה, שהרי יתכן שלא חטא כלל. ועוד, דנראה שלפי ר' יוסי באמת מביא אשם תלוי, שהרי יש צד שלא חטא, ומדוע פסק הרמב"ם דפטור מאשם תלוי, ומוכח שהרמב"ם פסק כת"ק דר' יוסי. וצ"ב מדוע באמת נחלק ת"ק על ר' יוסי. ומצינו בזה כמה ביאורים באחרונים.

א. הר"י קורקוס כתב: ואפשר שאפילו עשה מקצת ביום ומקצת בלילה יודע שחטא, עכ"ל. [הר"י קורקוס יישב בזה הא דפטר הרמב"ם מאשם תלוי, דאף בכה"ג חשיב ידיעה שחטא. אך עדיין לא יתיישב מדוע פליג ת"ק על ר' יוסי וס"ל דר' אליעזר מחייב חטאת אף בכה"ג. וכן קשה מדוע הוצרך הרמב"ם לפוטרו מחטאת משום שאינו יודע במה חטא, תיפו"ל שאינו יודע כלל שחטא]. ומבואר בדבריו חידוש גדול, שאם אחד אכל חצי זית חלב, ואכל עוד חצי זית ספק חלב ספק נותר, חשיב יודע שחטא ופטור מאשם תלוי. ואע"פ שלענין חטאת ודאי פטור לכו"ע, דיתכן שהחצי השני היה נותר ואין חלב ונותר מצטרפין, מכל מקום לענין אשם תלוי דקיי"ל שאם יודע שחטא פטור מאשם תלוי חשיב שפיר יודע שחטא בחטא של כזית, כיון שודאי אכל כזית איסור. ודבריו מחודשים מאוד.

ב. הרש"ש כתב דמצינו לעיל יז. שר' אליעזר מחייב בכתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו, וס"ל לת"ק דהוא הדין בשבת ויוה"כ, עכ"ד. כלומר, שלפי ת"ק ר' אליעזר סובר שאפילו אם עשה מקצת מלאכה בשבת ומקצת מלאכה ביוה"כ הרי הם מצטרפין וחייב חטאת. וצ"ע איך יתכן לומר כן, הא שבת ויוה"כ הוו ב' לאוין וב' כריתות, ואיך יצטרפו לשיעור מלאכה לחייב חטאת. אמנם מצינו סמך גדול לדבריו דהראב"ד בפי' לתו"כ (דיבורא דחובה פרק ז') כתב על דברי ר' יוסי: וכתיב כל העושה בו מלאכה יומת ודרשינן במכילתא בו ולא בו ובחברו, עכ"ל. והיינו דבמכילתא דרשינן להאי קרא לענין שבת ויוה"כ דאין מצרפין ב' חצאי שיעור לחייב חטאת, (ודלא כהירושלמי ריש פ"ז דשבת דדריש האי קרא לענין צירוף ב' שבתות למלאכה אחת, עי' מש"כ בזה לעיל סוף פ"ג). ומבואר דבלא קרא היו מצטרפין, ושפיר י"ל דר' אליעזר לית ליה האי דרשא. וכעין זה מצינו בדברי הר"ן חולין קא: דלפי ר"ע אם עשה מלאכה ביוה"כ שחל בשבת חייב אחת משום שבשניהם נאמר שבתון, והוי כלאו אחד, וליכא חילוק חטאות ביניהם.

ג. בהערות להגריש"א כתב ליישב עפ"י הגמ' בע"ב דשמעינן ליה לר' אליעזר דמחייב במקצת מלאכה לחוד, ומשני דר' יוסי מתני אליבא דר' אליעזר שנים על האריג. ולפי"ז אתי שפיר דת"ק סובר שר"א מחייב במקצת מלאכה, ולכן חייב ממנ"פ.

אמנם עדיין לא יתיישב בדברי הרש"ש והגריש"א מדוע הרמב"ם פטר מחטאת רק משום שאינו יודע במה חטא, הא לדידן דלא קיי"ל כר' אליעזר יתכן שלא חטא כלל, וכן מדוע פטר מאשם תלוי. ויש שכתבו דהרמב"ם איירי באופן שעשה יותר מהשיעור, כגון שכתב ד' אותיות ביה"ש, דבכה"ג אין מקום לחששו של ר' יוסי, דהא אם כתב ב' אותיות ביום וב' בלילה חייב. וכן יש מלאכות שלא שייך בהם חששו של ר' יוסי, כגון מכבה או תולש וכדו', (וכבר העיר הערוך לנר מדוע סתם ר' יוסי דלא איירי ביה"ש, הא איכא מלאכות שלא שייך האי חששא). ולפי"ז הרמב"ם פסק כר' יוסי אלא דאיירי באופן שודאי עשה מלאכה, ודלא כהר"י קורקוס.

ד. עוד תירץ הגריש"א (וכן כתב בערוך לנר) דת"ק סובר שאפילו בכה"ג ר' אליעזר מחייב, כיון דאיכא בזה ספק ספיקא, ספק שמא ודאי יום ספק שמא ודאי לילה וספק שמא מקצתו מהיום ומקצתו מהלילה, ונמצא שיש ב' צדדים לחייב חטאת וצד א' לפטור, ולכן ר"א מחייב חטאת. ור' יהושע פוטר מחטאת משום שאינו יודע במה חטא, אך באשם תלוי נמי פטור, ולא אמרינן דחייב אשם תלוי משום שיש צד שלא חטא, כיון שמדין ס"ס אנו נוקטים שודאי חטא אלא שאין ידוע באיזה חטא, והרי הוא פטור מחטאת מסיבה צדדית ולא משום ספק חטא, ולכן פסק הרמב"ם דפטור מאשם תלוי אף בכה"ג. ולר' יוסי לא חשיב בכה"ג ס"ס, ולכן ר' אליעזר מודה שהוא פטור מחטאת, וכן חייב באשם תלוי מהאי טעמא דהא איכא צד שלא חטא.

אך בעיקר דבריהם דבכה"ג חשיב ס"ס יל"ע טובא, דלכאורה הוי שם אחד, דהא אם יש לפניו ספק אם בעל נדה או לא, וגם אם בעל נדה אינו יודע איזה נדה בעל, פשוט דלא חשיב ס"ס, דלגבי גוף החיוב אין הבדל אם בעל זו או בעל זו. וכן לגבי חלב ונותר לר' אליעזר כיון שאין הבדל בין נותר לחלב הוי כספק איזה גוף בעל, ואין כאן ב' ספיקות אלא ספק חייב ספק פטור. ואפילו לר' יהושע נראה דאין כאן ס"ס לפטור מאשם תלוי, דאע"פ שאינו חייב חטאת משום שאינו יודע באיזה חטא חטא מכל מקום כלפי אשם תלוי אין זה נחשב לב' צדדים, אלא צד של חיוב וצד של פטור.

ה. בפשטות י"ל דלפי ת"ק לא חיישינן לצד רחוק שמא מקצת מלאכה היתה ביום ומקצת בלילה, דהא בעלמא אזלינן בתר רוב לחייב חטאת, וכאן הוי טפי מרוב, דהוי חשש רחוק, ולכן לר"א חייב חטאת ולר' יהושע פטור מאשם תלוי, דלא חיישינן לצד זה כלל.

והנה הרמב"ם פ"ב משגגות ה"ג הביא את דין המשנה שבת ויוה"כ לפניו ועשה מלאכה באחד מהן ואין ידוע באיזה מהן עשה הרי זה פטור מקרבן חטאת. והוא כדברי ר' יוסי דלא איירי ביה"ש אלא בספק עשה בתוך השבת ספק עשה בתוך יוה"כ. ולכאורה לפי מה שכתב הר"י קורקוס שהרמב"ם פסק דלא כר' יוסי היה יכול לנקוט כת"ק דעשה מלאכה ביה"ש, וכמש"כ בפ"ח לגבי אשם תלוי. וצ"ל דכתב כן לרבותא שאפילו באופן שודאי עשה מלאכה ואין צד לפטור כלל מכל מקום אינו חייב חטאת כיון שאינו יודע במה חטא. ומאידך גיסא הרמב"ם בפ"ח דפטר מאשם תלוי הוי רבותא להפך, שאפילו כשעשה מלאכה ביה"ש שיש צד לפטור מכל מקום פטור מאשם תלוי, כיון דלא קיי"ל כר' יוסי, ומיושב שפיר דקדוק לשון הרמב"ם.

**או על העושה ואינו יודע מעין איזה מלאכה עשה**

צ"ב מדוע חשיב בכה"ג שאינו יודע במה חטא, הא ודאי חטא בחילול שבת. ונראה לבאר בזה ד' שיטות.

א. הערוך לנר ביאר דכיון שאם שגג במלאכות הרי הוא חייב על כל מלאכה ומלאכה, הרי זה נחשב כעבירות חלוקות, והרי אינו יודע במה חטא. וכן ביאר התוצאות חיים סי' ה', והוכיח מכאן דחילוק מלאכות אינו מצד חילוק גופין אלא מצד חילוק לאוין, דהא באינו יודע באיזה גוף חטא חייב חטאת כמו שפסק הרמב"ם לגבי ב' נדות, ורק כשאינו יודע באיזה לאו חטא פטור, ועל כרחיך דכל מלאכה נחשב כלאו בפ"ע, והרחבנו בחקירה זו לעיל סוף פ"ג. ועפי"ז כתב הערל"נ דאם אינו יודע איזה תולדה עשה, כיון ששניהם של אב אחד וליכא חילוק חטאות ביניהם חשיב שפיר ידיעה במה חטא. והקשה על מש"כ רש"י ד"ה על מה נחלקו: כגון ספק קצר ספק טחן אי נמי ספק תאנים ספק ענבים, עכ"ל, והא ספק תאנים ספק ענבים לא חשיבי כלאוין מוחלקין, ומדוע חשיב שאינו יודע במה חטא. ותירץ דרש"י כתב כן רק לפי הס"ד שרב יהודה מפרש פלוגתייהו דר"א ור' יהושע לענין מתעסק באיסורא בשני מינים, ודלא כשמואל, ולפי"ז קשה מאי איכא בין רש"ש לר' יהודה, ועל כרחיך דרש"ש איירי גם לענין ידיעה במה חטא, אך למסקנא דכו"ע אית להו דשמואל ופליגי באבד מלקט מלבו לא איירי לענין ידיעה במה חטא, (כן נראה בכונתו). ומחמת כן תמה טובא על מש"כ תוס' כ. ד"ה היינו: דלא מצינו למימר לר' שמעון ורש"ש על מה נחלקו על דבר משום שני שמות כגון שלקט תאנים או ענבים ואינו יודע מה לקט, דמאי קמ"ל, עכ"ל, ולהנ"ל אדרבא, אי איירי לגבי ידיעה במה חטא קשה טובא מדוע באמת ספק תאנים ספק ענבים חשיב כאינו יודע במה חטא, ומחמת כן לא מוקי לה בהכי, עיי"ש.

ויש להסתפק לפי דבריו האם ר' יוסי איירי בשגגת מלאכה דוקא, דבשגגת שבת ליכא חילוק מלאכות והוו כולהו כלאו אחד. או שמא כיון דחשיבי כב' לאוין בשגגת מלאכה הוא הדין בשגגת שבת חשיב כב' לאוין לענין ידיעה במה חטא.

ב. התוצ"ח סי' י"ד ביאר דברי רש"י דספק תאנים ספק ענבים חשיב אינו יודע במה חטא עפ"י המבואר במס' מו"ק ג. דבצירה תולדה דקצירה, וכ"כ רש"י בשבת עג:, ולפי"ז קצירת תאנים הוי אב ובצירת ענבים הוי תולדה, ורש"י נקט דספק אב ספק תולדה נמי חשיב אינו יודע במה חטא אע"פ שאין חלוקין לחטאות. ובאות ד' שם הקשה מאי שנא מספק באיזה גוף חטא דחייב חטאת אע"פ שגופין מחלקין לחטאות, וכל שכן הכא שאינן חלוקין לחטאות. ותירץ לפי מש"כ רש"י לעיל טו. לגבי דלית המודלית ע"ג תאנה דהוו שמות מוחלקין לפי שזה אב וזה תולדה, ומבואר דאב ותולדה חשיבי שמות מוחלקין. ולדבריו אין זה תלוי בלאוין לענין חילוק חטאות אלא בשמות מוחלקין בעלמא, דבעינן ידיעה באיזה שם חטא, וכל מלאכה נחשבת כשם בפ"ע. ועי' עוד מש"כ שם באות ט'.

ולדבריו פשוט דאפילו בשגגת שבת חשיב שאינו יודע במה חטא, שהרי אין זה תלוי בחילוק לגבי חטאות אלא בחילוק שמות, וכל מלאכה נחשבת כשם בפ"ע.

ג. המנ"ח קכ"א אות ז' נקט דחילוק מלאכות אינו משום חילוק לאוין כהתוצ"ח אלא משום חילוק גופין, דכל מלאכה נחשבת כגוף בפ"ע. ומחמת כן כתב דר' יוסי סובר שכל דבר המחלק לחטאת יש בו חיסרון של אינו יודע במה חטא, ואם אינו יודע איזה נדה בעל או אינו יודע איזה תמחוי אכל לדעת ר' יהושע אינו חייב חטאת, ולכן כשאינו יודע איזה מלאכה עשה חשיב אינו יודע במה חטא. אך ר' שמעון ורש"ש שאמרו לא נחלקו על דבר שהוא משם אחד שהוא חייב, ופי' הרמב"ם דהיינו ב' נדות, וכן פסק להלכה דספק איזה נדה בעל חייב חטאת, הוא הדין ספק קצר ספק טחן חייב חטאת. [ודלא כרש"י ורע"ב שפי' על מה נחלקו על דבר שהוא משום ב' שמות דהיינו ספק קצר ספק טחן]. וביאר שמחמת כן נקט הרמב"ם פ"ב ה"ג ג' האופנים של תחילת המשנה ונקט ספק יוה"כ ספק שבת באופן של ר' יוסי שבת ויוה"כ לפניו וכו', והשמיט את הציור השני של ר' יוסי בעושה ואינו יודע מעין איזה מלאכה, דכיון שפסק כרש"ש שבספק איזה נדה בעל חייב הוא הדין ספק קצר ספק טחן חייב.

ד. הרמב"ם פ"ח ה"ב כתב: אינו חייב באשם תלוי עד שיהיה שם איסור קבוע, כיצד אכל חלב וספק אם היה כזית וכו' או שעשה מעשה בשבת ולא ידע מעין איזו מלאכה עשה הרי זה מביא אשם תלוי, עכ"ל. וכעין זה כתב בפיה"מ כאן, וביאר בזה דברי ר' יוסי דמתני' או על העושה ואינו יודע מעין איזו מלאכה עשה. ובפשטות הרמב"ם איירי באופן שודאי עשה מלאכה ואינו יודע באיזה אב חטא, ופטור מחטאת כדעת ר' יהושע, ונקט הרמב"ם דמכל מקום חייב באשם תלוי כשיטת ר' שמעון. ותמה הכס"מ דהרמב"ם שם ה"ה פסק כר' יהודה דפטור אף מאשם תלוי, והניח בצ"ע.

והר"י קורקוס כתב לחלק דאם עשה מעשה אחד בלבד ומספק"ל איזה חטא היה במעשה זה האם חלב או נותר וכדו', הרי זה פטור בין מחטאת בין מאשם תלוי, אך באינו יודע איזה מעשה עשה האם קצר או טחן, כיון שהם מעשים שונים אנו דנים כל מעשה בפ"ע, והרי יש לפניו ב' ספיקות ספק קצר או לא ספק טחן או לא, ואע"פ שיודע בודאי שלא עשה שניהם מכל מקום חשיב כב' ספיקות כיון שהם ב' מעשים שונים, ורק בחשבון הוא יודע שאינו חייב שתים, ובכה"ג נקט הרמב"ם דחייב אשם תלוי. אך הקשה דבמשנה משמע דר' יהודה דקאמר פוטרו ר' יהושע אף מאשם תלוי קאי על ב' האופנים של ר' יוסי, ואף באופן שלא ידע מעין איזה מלאכה עשה פטור, עיי"ש.

ויל"ע לפי פירושו של הרי"ק מדוע חשיב אקבע איסורא, הא איסור קצירה לא הוקבע ואיסור טחינה לא הוקבע. וצ"ל דלגבי אקבע איסורא סגי במה שיש לפנינו ודאי איסור (אע"פ שהוא מכח חשבון), ואין צריך שיוקבע איסור מסויים, וצ"ע.

עוד כתב הר"י קורקוס לפרש דברי הרמב"ם דאיירי בעשה ודאי מלאכה, כגון שזרע, ואח"כ עשה מלאכה נוספת ואינו יודע האם זרע או חרש, דהשתא הספק הוא האם חייב חטאת אחת או שתים, ובכה"ג מלבד החטאת שמביא על הזריעה צריך להביא אשם תלוי שמא חרש, (וחשיב בכה"ג אקבע איסורא כיון שודאי עשה איסור). אך צ"ע דבמתני' מבואר שלפי ר' יוסי בכה"ג פליגי ר"א ור' יהושע, ואי איירי באופן שיש לפנינו ספק האם חייב חטאת אחת או שתים מדוע לפי ר' אליעזר יתחייב שתים, וצ"ע.

ובלחם משנה נקט דאין כונת הרמב"ם שודאי עבר על איסור ואינו יודע איזה איסור, אלא כונתו שאינו יודע האם עשה פעולה האסורה בשבת או פעולה המותרת. וכן משמע מדברי הרמב"ם בפיה"מ מהדו"ב, דכתב: אבל העושה מלאכה בשבת ולא ידע מעין איזו מלאכה עשה הרי זה חייב אשם תלוי, לפי שהאסור נקבע ואין אנו יודעים אם הוא חייב או פטור, כי אלו ידענו מעין איזה אב עשה כי אז ידענו אם נעשתה בידו המלאכה או לא נעשתה, ולפיכך יביא אשם תלוי כמו שאמר ר' יוסי, עכ"ל. ומשמע דאיירי בספק עשה מלאכה כדברי הלח"מ. (וצ"ע טובא לפי"ז מדוע חשיב בכה"ג אקבע איסורא). [לפי מה שנקט המנ"ח בדעת הרמב"ם שאם אינו יודע באיזה מלאכה חטא חייב חטאת, כיון דהוי כחילוק גופין, על כרחיך צריך לפרש את הרמב"ם כאן כהלח"מ].

ויל"ע לפי"ז מדוע ר' אליעזר חולק ומחייב בכה"ג חטאת, הא אינו יודע אם עשה מלאכה או לא. ואפשר שהיה להרמב"ם גירסא אחרת במשנה, וצ"ע.

ומה שלא פירש הרמב"ם מתני' כשאר הראשונים, אפשר דהוקשה לו מדוע חשיב שאינו יודע במה חטא, הא ודאי חטא בחילול שבת. ואף לפי מש"כ התוצ"ח דכל מלאכה נחשבת כלאו בפ"ע מכל מקום כיון שנתחדש כן רק בשגגת מלאכות אין זה נחשב כאינו יודע באיזה לאו חטא, ולכן העמיד הרמב"ם את המשנה באופן שאינו יודע שחטא כלל.

**א"ר יהודה פוטרו היה ר' יהושע אף מאשם תלוי**

בגמ' איתא דר' שמעון פליג עליה וס"ל דלר' יהושע חייב באשם תלוי, ובתוספתא איתא כן בשם ר' יוסי, וטעמו של ר' יהודה דפטור מאשם תלוי משום דיליף מקרא כי תחטא ולא ידע פרט לזה שידע שחטא. הרמב"ם בפיה"מ מהדו"ק והרע"ב פסקו כר' שמעון, אך במהדו"ב ובחיבורו חזר בו ופסק כר' יהודה דפטור מאשם תלוי. ויש להעיר בדין זה כמה הערות.

א. מבואר בסוגיא דבלא פסוק היה חייב באשם תלוי, וצ"ע דלכאורה אשם תלוי בא על ספק עבירה שיש בה חיוב חטאת, והכא יודע שחטא אלא שאינו יכול להביא חטאתו כל עוד שאינו יודע במה חטא, ואין זה ענין כלל לאשם תלוי. (עי' יונת אלם סי' י"ד שדן עם הגרי"ז בדברי הגמ' הוריות ד. דלא בכל ספק חטאת איכא אשם תלוי, ועכ"פ הכא דהוי חיסרון צדדי ודאי ליכא אשם תלוי). וצ"ל שמצד הסברא אנו דנים כל ספק חטא בפ"ע, והרי יש לפנינו ספק אם עבר על חלב וספק אם עבר על נותר, וכל ספק בפ"ע מחייב אשם תלוי, ולכן ר' שמעון מחייב אשם תלוי ור' יהודה פוטר רק משום דאיכא קרא. ועוד י"ל דאשם תלוי בא בכל מקום שאינו יכול להביא חטאת מחמת חיסרון ידיעה, ואף הכא מה שאינו יכול להביא חטאת הוא משום חיסרון ידיעה שאינו יודע במה חטא, ולכן אף אם נדון ב' הספיקות כספק אחד דעיקר הספק הוא באיזה חטא חטא מכל מקום חייב אשם תלוי.

ב. יש להסתפק לדעת ר' שמעון דמחייב אשם תלוי האם חייב ב' אשמות תלויין שהרי יש לפניו ספק חלב וספק נותר וכל ספק מחייב אשם תלוי בפ"ע, או שמא סגי באשם אחד. ויש להוכיח מדברי רש"י להלן כג. לגבי חתיכת חלב וחתיכת קדש אכל אחד את הראשונה ובא אחר ואכל את השניה זה מביא אשם תלוי וזה מביא אשם תלוי, וכתב רש"י דהא פשיטא שאין לחייב כל אחד מהם ב' אשמות תלויין משום ספק חלב ומשום ספק קדש, לפי שאין כאן אלא עבירה אחת ספק חלב ספק קדש, עכ"ד. וכן הכא כיון שעשה רק מעשה אחד סגי באשם תלוי אחד, דהאשם מכפר על המעשה שעשה, ואף שיש לפנינו ב' ספיקות של איסורים מכל מקום המעשה הוא אחד. ולפי מש"כ לעיל דאין זה נחשב כב' ספיקות ניחא טפי.

ג. יש להסתפק באופן שיש לפניו ב' חתיכות אחד שומן ואחד ספק חלב ספק נותר, ואכל אחד מהם ואינו יודע איזה אכל, האם חייב אשם תלוי, דלכאורה כשם שבחטאת צריך ידיעה באיזה חטא חטא כך באשם תלוי צריך ידיעה באיזה ספק חטא חטא. אך נראה דחייב אשם תלוי, דהא אשם תלוי בא על צד ספק שמא חטא, וכיון שיש צד שחטא בחלב סגי בהכי לחייבו, ולא שייך לומר בזה דבעינן ידיעה באיזה ספק חטא חטא. אך מכל מקום נראה דיפטר מאשם תלוי משום שאין כאן חתיכה מב' חתיכות, דלא הוקבע לפנינו איסור חלב ודאי ולא הוקבע לפנינו איסור נותר ודאי. [אך ברמב"ם שהובא לעיל דמחייב אשם תלוי בספק איזה מלאכה עשה לפירוש הרי"ק והלח"מ מבואר דבכה"ג חשיב אקבע איסורא, דכיון שהחתיכה ודאי אסורה חשיב אקבע איסורא אע"פ שאיסור חלב לא הוקבע ואיסור נותר לא הוקבע].

**ר"ש ורש"ש אומרים לא נחלקו על דבר שהוא משם אחד שהוא חייב**

פירשו הרמב"ם והרע"ב שם אחד כגון שתי נשיו נדות או שתי אחיותיו ושגג באחת מהן ואינו יודע במה שגג. וכן פסק הרמב"ם בחיבורו פ"ב ה"ה שגג בשם אחד והם שני גופין חייב כיצד וכו', ומקורו ממתני' דבשם אחד מודה ר' יהושע דחייב חטאת, ושם אחד היינו לאו אחד וכמה גופין. [עי' תוס' רעק"א שהקשה על הרע"ב דבאופן שבא על ב' נשים נדות חייב אף בנדה וטהורה, שהרי מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, עיי"ש. וכבר תמהו האחרונים דהרמב"ם ורע"ב לא איירי כאן בדין מתעסק אלא בדין ידיעה במה חטא, ודין זה קיים אף בחלבים ועריות].

רש"י פירש כגון שתי אילנות של מין אחד לפניו ולא ידע אם מזה לקט אם מזה לקט חייב שהרי ידע שבלקיטת תאנים חטא. ומשני שמות דהיינו ספק קצר ספק טחן, אי נמי ספק תאנים ספק ענבים פטור. ועי' מש"כ לעיל בשם ערוך לנר ותוצ"ח.

**א"ר יהודה אפי' נתכוין ללקוט תאנים וליקט ענבים**

בגמ' מבואר שר' יהודה איירי לענין מתעסק, ופליגי ר"א ור' יהושע האם בנתכוין לאיסור בב' מינים פטור משום מתעסק או לא. ומקשינן לדעת שמואל דפטר אפילו נתכוין לאיסור ואפילו במין אחד. ומשני דכו"ע מודו לשמואל ופליגי באבד מלקט מלבו או בלקדם. ובגמ' יבואר במה נחלקו רש"ש ור' יהודה.

ובתו"כ דבורא דחובה פרק ז' מייתי מתני', ולאחר דברי ר"ש ורש"ש איתא שם ור' יהודה אומר אף על דבר שהוא משום שם אחד היה ר' יהושע פוטרו, כיצד שתי נשיו נדות ושתי אחיותיו עמו בבית נתכון לבא על זו ובא על זו וכו' ר"א מחייב חטאת ור' יהושע פוטר. והקשו הראב"ד והקרבן אהרן הא קיי"ל מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ומדוע פטר ר' יהושע. ותירצו דאיירי בגוונא שלא ידע במה חטא, ולא איירי כאן בדין מתעסק, ומה שנקט נתכוין לבא על זה וכו' היינו לרבותא דר' אליעזר דמחייב אע"פ שאינו יודע במה חטא וגם נתכוין לבא על אחת והוא מסופק שמא נשמטה ובאה אחרת תחתיה, עיי"ש. ולפי"ז מבואר בתו"כ שלפי ר' יהודה ר' יהושע בעי ידיעה אף באיזה גוף חטא. ולפי"ז סדר המשנה שלפי ר' יוסי ב' מלאכות חשיב שאינו יודע במה חטא, ורש"ש פי' דמכל מקום בשני נדות חייב חטאת אף לר' יהושע, ור' יהודה פליג דאף בשני נדות פטר ר' יהושע. אך הערוך לנר ביאר את התו"כ כפשוטו דאיירי לענין מתעסק, וכתב דר' יהודה סובר שאף מתעסק בחלבים ועריות פטור, עיי"ש.

והנה הרמב"ם בפיה"מ מהדו"ק כתב בסוף דבריו והלכה כר' יהושע כמו שפירש אותו ר' יהודה, ולפיכך פסק ההלכה שאפי' שגג בב' נשיו נדות שהם משם אחד חייב אשם תלוי וכו'. ובמהדו"ב כתב והלכה כר' יהושע וכמו שביאר ר' יהודה, וכן פסק ההלכה שאם שגג בשתי נשיו נדות שזה משם אחד חייב חטאת לדברי הכל. ולהנ"ל פשוט שהרמב"ם סובר כהראב"ד דר' יהודה חולק עם רש"ש אף לענין ידיעה במה חטא, שלפי רש"ש דוקא בשני שמות חשיב שאינו יודע במה חטא, ולפי ר' יהודה אפילו בשני גופין כשתי נשיו נדות חשיב שאינו יודע במה חטא. ובמהדו"ק פסק כר' יהודה בין לענין מתעסק בין לענין ידיעה במה חטא, ולכן פטר מחטאת, ובמהדו"ב פסק לענין מתעסק כר' יהודה ולענין ידיעה במה חטא כרש"ש, ולכן חייב חטאת, וכן פסק בחיבורו.

ולעיל הובא בשם המנ"ח דר' יוסי הוא בר פלוגתיה דרש"ש, דס"ל לר' יוסי שאפילו ספק באיזה גוף חטא פטור, ולכן פטר גם בספק קצר ספק טחן. והיינו משום דנקט המנ"ח דחילוק מלאכות הוא מטעם גופין. אך הרע"ב פי' בדברי רש"ש דשם אחד היינו ב' נדות, וב' שמות היינו ספק קצר ספק טחן, ולפי"ז מוכח דחילוק מלאכות הוא מטעם לאוין, וכמש"כ לעיל.

**אמר ר' שמעון תמהני אם פטר בה ר' יהושע**

כן גרס הרמב"ם, ופי' דר' שמעון תמה על ר' יהודה שלא מסתבר שר' יהושע יפטור מתעסק אפילו בכה"ג. והקשה לו ר' יהודה אם כן למה נאמר בה, והשיב ר' שמעון פרט למתעסק. ובמהדו"ק פי' הרמב"ם שלפי ר' שמעון מתעסק פטור רק באופן שלא נתכוין ללקוט כל עיקר, אבל נתעסק, או נתכוין ללקוט תאנים בלבד וליקט ענבים חייב. ולפי"ז לר' שמעון אין פטור מתעסק אלא באופן שלא נתכוין ללקיטה כלל, כגון שנתכוין להגביה או לחתוך תלוש וכאביי ורבא, ור' שמעון תמה על עיקר הדין ששייך מתעסק בנתכוין לאיסור. אך במהדו"ב כתב שלפי ר' שמעון מתעסק פטור רק באופן שלא נתכוין ללקוט כלל או נתכוין ללקוט תאנים בלבד וליקט ענבים. ולפי"ז ר' שמעון תמה על ר' יהודה רק בלקדם, אך בעיקר הדין שאף בנתכוין לאיסור שייך פטור מתעסק מודה ר' שמעון. [במשנה זו חזר בו הרמב"ם במהדו"ב בג' דברים, א, פסק כר' יהודה דר' יהושע פטר אף מאשם תלוי ודלא כר' שמעון. ב, פסק כרש"ש דכשאינו יודע איזה נדה בעל או איזה אחות בעל חייב חטאת, ודלא כר' יהודה. ג, ר' שמעון תמה רק על לקדם ולא על עיקר הדין].

רש"י גרס ותמיה אני אם פטר בה ר' יהושע, ופי' הערוך לנר דר' יהודה קיבל מרבותיו שר' יהושע פטר אף בנתכוין לאיסור, ותמה איך יתכן דבר זה, והא דכתיב אשר חטא בה פי' ר' יהודה בנתכוין להיתר. ועי' תויו"ט שהקשה לפי מש"כ רש"י בסוגיא דשמואל יליף פטור מתעסק ממלאכת מחשבת ולא מבה, איך אמר ר' יהודה א"כ למה נאמר בה פרט למתעסק, הא מתעסק לא נלמד מבה כלל, ועי' ערוך לנר מה שתירץ. וכן קשה על מש"כ רש"י לעיל דבה דכתיב בקרא בין אידיעה בין אחטאת, הא מתעסק דאיסורא נלמד ממלאכת מחשבת. וברש"ש כתב דרש"י במשנה מפרש אליבא דאביי ורבא דפטור מתעסק נלמד מבה. ולפי"ז י"ל דגם מה שפירש רש"י דסיום המשנה הוא המשך לדברי ר' יהודה היינו לאביי ורבא, אך לשמואל מילתא באפי נפשיה הוא וחוזר לדברי ר' אליעזר דאין צריך ידיעה במה חטא, ועל זה מקשה התנא אם כן למה נאמר בה, ומתרץ פרט למתעסק, וכדאיתא בגמ' ור"א האי בה מאי עביד ליה פרט למתעסק.

**מספר יסודות בגדרי מתעסק**

**א. ההבדל בין מתעסק לאינו מתכוין**

בשו"ת אבני נזר או"ח ר"נ וקוב"ש ח"ב סי' כ"ב הקשו מדוע לגבי אינו מתכוין פליגי ר"ש ור"י מסברא, ולגבי מתעסק פליגי ר"א ור"י מקרא, בשלמא אינו מתכוין אי אפשר לפוטרו משום מתעסק כיון שיודע שיכול לצאת מפעולה זו מלאכה, ומתעסק הוי רק בפעולה שנעשתה בטעות. אך אכתי קשה מדוע לא נפטור מתעסק משום אינו מתכוין. ותירץ הקוב"ש דכל מתעסק הוי פס"ר לשעבר, שהרי פעולה זו ודאי תביא אותו למלאכה גמורה, ובפס"ר לשעבר ליכא פטור אינו מתכוין. ותירוצו אינו מספיק דהא הפוסקים דנו מה הדין בפס"ר לשעבר ולא הוכיחו מהא דלא פטרינן מתעסק מדין אינו מתכוין.

והמחוור בזה מש"כ במגיני שלמה שבת עה. ליישב דאין שייכות כלל בין אינו מתכוין למתעסק, דאינו מתכוין היינו שעושה פעולה אחת ויוצא מזה פעולה אחרת, ועיקר כונתו למלאכת היתר, ובזה אנו דנים שהפעולה השניה נחשבת כנעשתה מאליה. משא"כ מתעסק איירי בעושה פעולה אחת בלבד, אלא שחשב לעשות פעולה מסויימת ויצא לבסוף פעולה אחרת, ומדין אינו מתכוין אי אפשר לפוטרו כיון שפעולה זו נעשתה על ידו, אלא הפטור הוא מצד מתעסק שעיקר הפעולה נעשתה בטעות. ועי' ערוך לנר כ. ד"ה ברש"י ד"ה מאי טעמא.

**ב. טעם פטור מתעסק ומדוע בנהנה חייב**

הקוב"ש שם הביא שיטת הר"ן בחולין דכשם שמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, כך אינו מתכוין בחלבים ועריות חייב אף במקום שאינו פס"ר. וצ"ע מדוע למד דין אינו מתכוין מדין מתעסק הא ב' פטורים נינהו. וביאר הקוב"ש דבשניהם יסוד הפטור הוא שהמעשה לא מתייחס אליו ונידון כנעשה מאליו, או מצד שלא נתכוין למלאכת איסור או מצד שעשה מלאכה זו בטעות. והא דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה אין זה חומרא בעלמא דבהנאה ליכא פטור מתעסק, אלא דבאיסורים אלו יסוד האיסור אינו המעשה עצמו אלא שהתורה רוצה להרחיקו מהתוצאה, ואפילו אם ייעשה ע"י אחר. עיי"ש שהאריך בכמה דוגמאות לגבי מצוות ולגבי איסורים שיש פעמים שהאיסור במעשה ויש פעמים שהאיסור בתוצאה. וכבר קדמו ביסוד זה האתוון דאורייתא כלל כ"ד. ומעתה שפיר למד הר"ן דין אינו מתכוין מדין מתעסק דאע"פ שאין האיסור מתייחס אליו מכל מקום אסור.

ועפי"ז כתב דאין זה דוקא בחלבים ועריות, אלא הוא הדין בכל האיסורים שהתוצאה היא האסורה, כגון רציחה ע"י מתעסק ואינו מתכוין הרי זה אסור, דעיקר האיסור אינו המעשה אלא התוצאה. ותירץ בזה קושיית המקור חיים דכל בל יראה בשוגג יהא מותר מדין מתעסק, ולהנ"ל כיון שאיסור בל יראה אינו המעשה אלא התוצאה שיש בביתו חמץ לא שייך בזה פטור מתעסק. וכעין זה כתב החזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט לדחות דברי רעק"א דלהלן, דכל נכנס למקדש בטומאה בהעלם מקדש פטור מחטאת מדין מתעסק, וכתב החזו"א דכיון שאסור להניח לאחר להכניסו למקדש אין האיסור במעשה אלא בתוצאה, ואין בזה פטור מתעסק. ובקוב"ש הקשה על זה מחובל באביו דבאינו מתכוין לר"ש מותר כמבואר בסנהדרין פט. והתם עיקר האיסור הוא התוצאה. ולכאורה י"ל דאף התם עיקר האיסור הוא המעשה, שהרי באדם אחר כה"ג פטור ורק באביו חייב.

ועי' קה"י שבת סי' ל"ה שהקשה על זה מתוס' סנהדרין סב: ד"ה להגביה בתירוצם הראשון, דאף במלאכת שבת אם נהנה ליכא פטור מתעסק, ומבואר דהחומרא של נהנה (שאין בזה פטור מתעסק) אינו סימן בעלמא על גדר האיסור, אלא הוא סיבה לחייב, דכאשר נהנה בפועל הרי הוא חייב אע"פ שהוא מתעסק. [ועדיין י"ל דיסוד פטור מתעסק הוא שאין המעשה מתייחס אליו, והיכא דנהנה בפועל הרי זה סיבה לייחס אליו את המעשה].

אמנם הרבה מהאחרונים נקטו דיסוד פטור מתעסק הוא משום קרוב לאונס, דלענין קרבן אין זה נחשב לשוגג אלא לאונס. עי' אור שמח פ"א מהל' שבת ואחיעזר ועוד אחרונים. וצ"ע אם כן מדוע מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, הא מכל מקום אונס פטור. ועוד קשה דברמב"ם פ"א מאיסורי ביאה מבואר דאף במזיד שייך פטור מתעסק לפוטרו ממלקות, ואם הפטור משום אונס אין זה שייך במזיד כלל. ועי' נתיבות שלום סי' ט"ז שכתב לחלק בנידון זה בין פטור מתעסק דשבת לפטור מתעסק דכל התורה, עיי"ש.

ובקה"י שם כתב דפטור מתעסק הוא משום שחסר בכונה, והתורה לא חייבה עבור מעשה בלא כונה. והיכא דנהנה נחשב הרגשת ההנאה בגופו ככונה, שענין כונה הוא השתתפות הנפש במעשה הגוף, וגם הרגשת הנאה היא בנפש החיונית ונחשב ככונה, עיי"ש. ובערוך לנר כתב דכיון שנתכוון להנאתו ונתקיימה מחשבתו ה"ל כמתכוון לחטא, והביא ראיה מדברי רש"י בסנהדרין (סב, ב) שכן נהנה הלכך חשיב בכוונה עכ"ל.

**ג. חידושו של רעק"א דהוי רק פטור מקרבן**

בשו"ת רעק"א קמא סי' ח' חידש דמתעסק שפטור בכל התורה מקרא ד"בה" אין זה היתר גמור כדין אינו מתכוין, אלא דהוי רק פטור מחטאת, ומכל מקום איכא איסור תורה. ולא דמי להא דפטר שמואל מתעסק בשבת משום מלאכת מחשבת דהתם ליכא איסור תורה. ויישב עפי"ז כמה קושיות.

א, בגמ' ב"ק כו: אמר רבה היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה, לענין נזקין חייב לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה. ולכאורה קשה מדוע צריך למלאכת מחשבת דהוי פטור רק לענין שבת, הא בכה"ג שלא הכיר בה כלל איכא נמי לפטור מתעסק הנלמד מ"בה" שהוא פטור בכל התורה. ויישב רעק"א דרבה רוצה לחייב לענין נזיקין אפילו ארע כן בשבת, ואם הפטור היה מצד בה כיון דהוי רק פטור מקרבן ויש כאן מעשה חילול שבת הרי הוא פטור אף מנזיקין משום קלב"מ, דחייבי מתות שוגגין נמי פטורין מתשלומין. ולכן הוצרך לומר מלאכת מחשבת אסרה תורה דמטעם זה אין כאן מלאכה כלל, ולא חשיב חייבי מתות שוגגין. [ומבואר מדבריו חידוש נוסף, דמתעסק שפטור משום מלאכת מחשבת לא חשיב מלאכה כלל, וכן בכל התורה אם היה מותר מהתורה לא חשיב מעשה איסור כלל, ורק משום שהפטור הוא מקרבן בלבד הרי זה בכלל חייבי מתות שוגגין].

ב, המקור חיים סי' ת"ל הקשה איך יתכן לעבור על בל יראה בשוגג, הא לעולם הוי מתעסק כיון שאינו יודע שיש בביתו חמץ, ומדוע צריך לבדוק ביתו מחמץ. ונדחק לחלק שבאיסור שאין בו מעשה אין פטור מתעסק. ותירץ רעק"א דהוי פטור רק מקרבן אך מעשה איסור איכא. ולעיל הובא תירוץ הקוב"ש דהיכא דעיקר האיסור הוא התוצאה ליכא פטור מתעסק.

ג, בגמ' ברכות יט: מבואר שהמוצא כלאים בבגדו פושטו ואפי' בשוק, ובשו"ע סי' ש"ג כתב דאם אינו יודע שיש בבגדו כלאים וחבירו רואהו צריך להפרישו אפילו בשוק. וקשה מדוע לא נאמר דהוי מתעסק ואין בזה מעשה איסור כלל. ואף שאסור מדרבנן, הא באיסור דרבנן לא גזרו במקום כבוד הבריות. והוכיח רעק"א דיש במתעסק איסור תורה. אך כתב לדחות דהתם איכא הנאת לבישה, והוי כחלבים ועריות דאין פטור מתעסק שכן נהנה. [ובשו"ת מנחת שלמה הוכיח מהא דכתב הרמ"א בהל' טומאת כהנים שאם כהן ישן בבית ומת שם מת צריך להקיצו, דאיסור תורה דוחה כבוד הבריות, והתם לא שייך שכן נהנה. ולהקוב"ש דלעיל יש לדחות דהתם עיקר האיסור הוא התוצאה שלא יטמא].

ד, במס' שבת יא. תנן לא יצא החייט במחטו סמוך לחשכה שמא ישכח ויצא בשבת, וכתבו תוס' שלפי רבא שלא גזרינן גזירה לגזירה בהוצאה צ"ל שמא ישכח להצניעו עד שבת ואח"כ יזכור את המחט וישכח ששבת היום ויצא ויעבור על איסור תורה בשוגג, דאם נאמר שישכח את המחט ויצא הא הוי מתעסק ואין כאן איסור תורה. ומבואר שלפי אביי שגזרו גזירה לגזירה שפיר יש לפרש במתעסק. ומבואר להדיא מהתוס' שאיסור דרבנן מיהא איכא במתעסק, דאל"ה אף לאביי אין מקום לגזור שמא יעבור על איסור במתעסק. והקשה רעק"א בשלמא מצד מלאכת מחשבת שייך לומר שאסור מדרבנן כיון שחכמים אסרו כל דבר שפטורו מצד מלאכת מחשבת, אך מצד פטור מתעסק של כל התורה מה"ת שחכמים יאסרו, הא כל הנפק"מ באיסור דרבנן זה הוא כלפי אחר שמחוייב להפרישו, ולא מצינו שחכמים אסרוהו. ולהנ"ל דהוי רק פטור מקרבן אתי שפיר שמצד פטור מתעסק דכל התורה איכא איסור דאורייתא, ומצד מלאכת מחשבת איכא איסור דרבנן.

ה, במס' שבועות יט. איכא מ"ד דקרבן עולה ויורד איכא רק בהעלם טומאה ולא בהעלם מקדש, וכתבו תוס' שם דמכל מקום חטאת קבועה איכא בהעלם מקדש דהא זדונו כרת ולא גרע מכל חייבי כריתות. אך רעק"א יישב דכל העלם טומאה הוי מתעסק, דאינו יודע שבית זה הוא ביהמ"ק, והא דאיכא למ"ד דחייב על העלם מקדש עולה ויורד, הוא משום שהמיעוט ד"בה" הוא רק מיעוט בחטאת קבועה ולא בקרבן עולה ויורד, ולכן למ"ד שאין חיוב עולה ויורד אלא בהעלם טומאה שוב בהעלם מקדש ליכא קרבן כלל. עיי"ש מש"כ לדייק עפי"ז חילוק בין ביאת מקדש בטומאה לאכילת קדשים בטומאה.

עוד יש לדייק כדברי רעק"א מהגמ' בפסחים לג. דלגבי מעילה ליכא פטור מתעסק משום דכתיב בשגגה, ומשמע מרש"י שם שאין זה יתור, אלא דכיון שחייב אשם ולא חטאת ובאשם לא נאמר בה אלא בשגגה ממילא חייב אף במתעסק.

מיהו בתוס' בסנהדרין סב: הקשו מדוע הוצרך שמואל לפטור מדין מלאכת מחשבת תיפו"ל דבכל התורה פטור מקרא דבה, עיי"ש שתירצו בשני אופנים. ולדברי רעק"א אין מקום לקושייתם כלל, דהא אצטריך לומר דאפילו איסור תורה ליכא. ועי' עוד אבי עזרי ריש הל' איסו"ב שהקשה על רעק"א מדברי הרמב"ם שם שאף לגבי חייבי לאוין שייך פטור מתעסק, עיי"ש.

חידושי דינים העולים מדברי רעק"א

א, מתעסק דכל התורה אינו היתר אלא פטור מקרבן.

ב, הפטור הוא רק מחטאת קבועה ולא מקרבן עולה ויורד, וכתבנו דמטעם זה חייב באשם מעילות.

ג, מדרבנן מתעסק אסור אף בשבת, ונפק"מ שצריך להפרישו, וכן לדאוג שלא יגיע למצב כזה.

ד, מתעסק בשבת דפטורו משום מלאכת מחשבת אין זה מלאכה כלל ואין בזה פטור קלב"מ דחיי"מ שוגגין.

ה, כל העלם מקדש נחשב למתעסק ופטור מחטאת קבועה.

ו, אוכל קדשים בטומאת הגוף חייב בחטאת קבועה ואין בזה פטור מתעסק שכן נהנה.

ובגוף דברי רעק"א עי' אחיעזר ח"ב סי' נ' אות ו', אגלי טל קוצר סי' כ"ד סקי"ב, אבני נזר ח"א סי' פ"ה, חלקת יואב מהדו"ק סי' ז', מרחשת ח"א סי' מ"ב אות ד'.

**ד. מתעסק בהעלם מקדש ובשחוטי חוץ**

לעיל הובא מה שנקט רעק"א בפשיטות שכל העלם מקדש הוי מתעסק, כיון שסבור שבית אחר הוא. ויסוד הדבר מבואר בתוס' שבת עג. לגבי שחוטי חוץ, דבגמ' שם מייתי ברייתא חומר בשאר מצוות מבשבת שאם שגג בלא מתכוין חייב משא"כ בשבת, ומוקי לה באכל חלב בלא מתכוין דחייב אע"פ שהוא מתעסק שכן נהנה, ובשבת כה"ג פטור, ומקשה מכאן לאביי, עיי"ש. והקשו תוס' נוקי ברייתא בשחוטי חוץ, כגון שנתכוין לשחוט חולין ונמצאת קדשים, ובשבת כה"ג אם נתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר פטור. ותירצו דאי אפשר להעמיד כן, דמשמע דפטור בשבת לפי ששגג בלא מתכוין, ובכה"ג אפילו נתכוין למחובר זה ונמצא מחובר אחר פטור. וליכא לאוקמי בסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר, דבכה"ג אם פטור לענין שבת מאשר חטא בה פטור נמי לענין חוץ, עכת"ד. והקשו המפרשים מאי קשיא להו נוקי בשחוטי חוץ הא פטור מתעסק הוא בכל התורה מקרא דבה, וכמו שכתבו בסוף דבריהם. ובאור שמח ריש הל' שבת נקט שלדעת תוס' פטור מתעסק דכל התורה שייך רק בנמצא שהוא עצמו מחובר ולא בהלכה ידו, עי' להלן, ולפי"ז כל דברי תוס' אתי בפשיטות, דבתחילה הקשו נוקי בהלכה ידו דפטור רק בשבת ולא בכל התורה, ואח"כ הקשו נוקי בנמצא ותירצו דבכה"ג אף בשחוטי חוץ פטור.

המהרש"א סנהדרין סב: ביאר דבתחילה הוקשה לתוס' נוקי בנתכוין לשחוט חולין והלכה ידו ושחט בהמה אחרת של קדשים, וכר' יהושע דלית ליה דרשא ד"בה", אלא פטור בשבת בלבד מצד מלאכת מחשבת. ותירצו דאם כן בשבת פטור אף בנתכוין לאיסור, דהא בהלכה ידו אפילו נתכוין למחובר וחתך מחובר אחר פטור. ואח"כ הקשו נוקי בנמצא מחובר אחר, דבכה"ג ליכא לפטורא דמלאכת מחשבת אלא מצד בה בלבד, וכמאן דאית ליה דרשא דבה. ותירצו דאם כן פטור בכל התורה ואף בשחוטי חוץ. [עי' רעק"א שם דהקשה על ביאורו של המהרש"א דאי אפשר לומר שר' יהושע חולק על פטור בה, דאם כן אביי ורבא ס"ל כר' אליעזר. והנה לדעת רש"י אין זה קושיא, דהא אביי ורבא פליגי עם שמואל בדעת ר' יהושע, האם ר' יהושע פוטר מצד בה או מצד מלאכת מחשבת. ומכל מקום אי אפשר לפרש כן כונת תוס' דהא תוס' באו ליישב הברייתא אליבא דאביי, ולדידיה ר' יהושע נמי סובר פטורא דבה. ובמהר"ם פי' דאף דליכא למ"ד דלא דריש מבה לפטור מתעסק מכל מקום הוקשה לתוס' נימא דהאי תנא סובר כן. ובתפארת שמואל על המהרש"א שם ובחזו"א שם תירצו דקושיית תוס' היא אליבא דאביי שאם נתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר ליכא פטור מתעסק דכל התורה, וכן נתכוין לשחוט חולין ושחט קדשים, והיינו שאביי יתרץ את הברייתא באופן זה. ובהמשך דבריהם קאי אליבא דרבא מדוע לא העמיד את הברייתא בכה"ג].

ומבואר להדיא בתוס' דהשוחט בחוץ בהמת קדשים והיה סבור שהיא חולין הרי זה מתעסק דכל התורה ופטור. ומכאן יסוד לדברי רעק"א דהוא הדין כל בא למקדש טמא בהעלם מקדש דסבור בית אחר הוא חשיב מתעסק.

והקשו המנחת ברוך סי' י' וחזו"א הוריות סי' ט"ו סק"ט דלפי ר' אליעזר נשיא מביא חטאת קבועה בהעלם מקדש, אלמא העלם מקדש לא חשיב מתעסק. ועוד הקשו האחרונים דבמס' פסחים עא: תנן דהשוחט בשבת קרבן ונמצאת טריפה פטור, נמצאת בעל מום חייב. וכן אם שחט שאר זבחים לשם פסח חייב. ומדוע לא הוי מתעסק, שהרי הטעות לא היתה בדין אלא במציאות שלא ידע ששוחט בהמה שאינה ראויה לקרבן. והשתא קשה טובא מאי שנא העלם מקדש ושוחט קרבן ונמצאת טריפה דאין בזה פטור מתעסק משחוטי חוץ שיש בזה פטור מתעסק.

ובחזו"א שם כתב דהעלם מקדש לא חשיב מתעסק (ודלא כרעק"א) כיון שיסוד האיסור הוא התוצאה שלא יטמא את המקדש, ואסור לאדם להניח לאחרים להכניסו למקדש, והוי כחלבים ועריות שאין בזה פטור מתעסק. ולגבי שוחט ונמצאת טריפה תירץ עפ"י מש"כ השיטמ"ק ועוד הרבה אחרונים להוכיח מהגמ' דתינוקות דהיכא דחשב לעשות איסור שהותר ונמצא איסור שלא הותר ליכא פטור מתעסק, ושחיטת קרבן כשר בשבת הוי מעשה איסור אלא שהתורה התירתו. משא"כ בשחוטי חוץ כיון שהוא סבור שהיא בהמת חולין חשיב שפיר מתעסק ופטור.

יסודו של המנחת ברוך

ובמנחת ברוך שם כתב לייסד דהנה לדעת אביי אין פטור מתעסק אלא בנתכוין להגביה ולבסוף תלש מחובר, דלא נתכוין לחתיכה כלל, ורבא פליג דאף שנתכוין לחתיכה כיון שלא נתכוין לחתיכת מחובר חשיב מתעסק, אך היכא שנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר לא חשיב מתעסק. ובפשוטו החילוק הוא דבנתכוין לחתוך תלוש הרי הוא מתעסק בפעולת היתר, ואע"פ שנתכוין לאותה פעולה שעשה לבסוף חשיב מתעסק. אך המנחת ברוך כתב דאף לפי רבא בעינן שיתעסק בפעולה אחרת, ורבא חולק דחתיכת תלוש וחתיכת מחובר שני פעולות שונות הם, דכאשר חותך מחובר הוא מפסיק יניקה וכאשר חותך תלוש הוי חיתוך בעלמא, וכיון שנתכוין לפעולה אחרת לגמרי חשיב מתעסק. ולכן בשחוטי חוץ ובהעלם מקדש כיון שנתכוין לפעולה שעשה לבסוף, דשחיטת חולין ושחיטת קדשים שם אחד הוא, וכניסה למקדש וכניסה לבית אחר שם אחד הוא, ולכן לא חשיב מתעסק כלל.

ועפי"ז ביאר את התוס' בשבת הנ"ל, דבתחילה הקשו נוקי ברייתא בסבור לשחוט חולין ונמצאת קדשים, דלא חשיב מתעסק כיון ששחיטת קדשים וחולין שם אחד הוא, ובשבת כה"ג שנתכוין לחתוך תלוש והלכה ידו וחתך מחובר פטור משום מלאכת מחשבת. [ודחוק טובא, דלדבריו ההבדל בין שבת לשחוטי חוץ הוא במציאות ולא בדין, דהא בשחוטי חוץ נמי איכא פטור מתעסק אלא דבגוונא דסבור לשחוט חולין ונמצאת קדשים לא חשיב מתעסק, ובשבת נמי כה"ג חייב]. ועל זה תירצו דבהלכה ידו פטור בשבת אף במתכוין. ואח"כ הקשו נוקי בנתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר, דבכה"ג הפטור הוא רק מחמת שלא נתכוין, ודחו דאם כן בשוחט בחוץ נמי פטור משום מתעסק, והיינו בגוונא דנתכוין לשחוט מתה ונמצאת חיה או נתכוין לחתוך בבשר ונמצא שחתך בסימנים, דלא נתכוין לשחיטה כלל. ועי' חזו"א שם שהביא דבריו וכתב דלא משמע כן בכונתם.

ויסודו של המנחת ברוך צ"ע מכמה מקומות.

א, לגבי חלב מבואר בגמ' שאם היה סבור שהוא שומן ונמצא חלב חשיב מתעסק, אע"ג דאכילה אחת היא. ובמנחת ברוך כתב ליישב דכיון שהם חלוקים בטעמם והוא נתכוין לטעם אחר חשיב מתעסק. וכתב ע"ז החזו"א שם דאין זה מספיק כלל, וגם לא מקרי חלוק בטעמן כיון דהן מין במינו. וקרוב הדבר שאין חלוקין כלל בטעמן, עכ"ל.

ב, בגמ' בשבת עג. מבואר שאם נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' או נתכוין לזרוק מרה"י לרה"י ונמצא רה"ר לרבא חשיב מתעסק, והא שם זריקה אחת היא. ובמנחת ברוך כתב ליישב דהזריקה בעצמה לא הוי מלאכה כלל בשום מקום, אלא דזריקה מרה"י לרה"ר או מתחילת ד' לסוף ד' הוי מלאכה, וכשאינו מכוון אלא לזריקה גרידא אינו מכוין למלאכה שכיוצ"ב אסור והוי כמתכוין לחתוך תלוש.

ג, בפסחים לג. מבואר שמעילה חמור משאר מצות, ומפרש מר בריה דרבנא דבשאר מצות נתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר פטור (כרבא), אך במעילה נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה מעל. ופירש רש"י שהיו גיזי חולין וגיזי עולה ונתכוין ליטול של חולין והלכה ידו על של עולה ומכיר מי עולה ומי חולין אלא שנסתכל במקום אחר דהיינו שאין מתכוין למעשה זה. (ולפי תוס' יש לפרש שהיה סבור שהוא גיזי חולין ונמצא גיזי עולה). רנב"י אמר בשאר מצות נתכוין להגביה את התלוש וחתך מחובר פטור (כאביי), אך במעילה הושיט ידו לכלי ליטול חפץ וסך ידו בשמן של קדש מעל. (לדעת רש"י דפטור מתעסק איירי בהלכה ידו דוקא, הכא נמי חשיב כהלכה ידו, כיון שלא ידע שיש שם שמן ולא נתכוין להתעסק בשמן כלל, ופשוט). ומעתה אם נאמר שאין פטור מתעסק אלא במעשה אחר מדוע הושיט ידו לגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה חשיב מתעסק בין לרש"י בין לתוס', הא הוי מעשה אחד.

ובמנח"ב תירץ דמר בריה דרבנא סובר דכל היסוד הנ"ל דבעינן מעשה אחר זה רק באופן שנמצא איסור באותו דבר עצמו, אך בהלכה ידו חשיב מתעסק אפילו שאין זה מעשה אחר. והא דקאמר התם נתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר איירי בחתך מחובר אחר. ורנב"י פליג וסבר שאין פטור מתעסק אפילו בהלכה ידו עד שיתכוין למעשה אחר, ולכן הוצרך לפרש שלא נתכוין לסוך כלל. ותוס' בשבת שנקטו בסבור שהוא חולין ונמצא קדשים דאין פטור מתעסק אזלי לרנב"י. וכ"ז דוחק.

יסוד העולת שלמה וקה"י

העולת שלמה בסוגיין (ד"ה שוב התבוננתי) וקה"י שבת סי' ל"ד כתבו לייסד גדר חדש במתעסק ובזה יתיישב הכל. דמתעסק היינו כשהוא סבור שמתעסק עם חפץ אחר, כגון שמכיר את אשתו ואת אחותו וסבור שאחותו היא אשתו, או שמכיר ב' חתיכות אחת שומן ואחת חלב וסבור שהשומן הוא החלב, דהטעות היא בזיהוי החפץ. אך באופן שהטעות היא בחפץ עצמו שאינו יודע את דינו, כיון שיודע באיזה חפץ מתעסק אין בזה פטור מתעסק. ובנתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר איירי שמכיר ב' ירקות אחד תלוש ואחד מחובר, ונתכוין לבא לתלוש וטעה והלך למחובר, אך אם סבור על מחובר שהוא תלוש ויודע במה נתעסק לא חשיב מתעסק כלל. ולפי"ז הא דהקשו תוס' בשבת נוקי ברייתא בשחוטי חוץ כוונתם באופן שהכיר ב' בהמות אחת חולין ואחת קדשים, וסבור שהוא שוחט את החולין ונמצא ששחט את הקדשים. אך אם טעה בדין הבהמה דהיה סבור שהיא חולין ונמצא קדשים אין זה מתעסק.

ולפי"ז מיושב שפיר מדוע העלם מקדש לא חשיב מתעסק, דלא איירי באופן שטעה בזיהוי המקום וסבר שבית המקדש הוא הבית שלו, אלא שטעה בדין המקום שנכנס שם וסבר שאינו קודש, וטעות כזו לא חשיב מתעסק ובכה"ג חייב חטאת. וכן מיושב שפיר המשנה בפסחים דאם שחט בשבת ונמצאת טריפה או בעל מום לא חשיב מתעסק, כיון דלא איירי בטעות בין ב' בהמות אלא שחשב שבהמה זו ראויה.

והא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' חשיב מתעסק לרבא, צ"ל דאיירי בטעה בזיהוי הכח של הזריקה, דהוא חשב שפעולת זריקה כזו תגרום לזריקת ב' ונמצא שהפעולה גרמה לזריקת ד'. וכן בנתכוין לזרוק לרה"י ונמצא רה"ר איירי ביש לו ב' חלונות בביתו אחד לרה"י ואחד לרה"ר, וטעה וזרק דרך החלון שפונה לרה"ר, דחשיב טעות בזיהוי המקום. [אך הריטב"א כתב דהטעות היא שהיה סבור שאין ברחבו ט"ז אמה, עיי"ש, ולפי"ז מוכח דלא כיסוד הנ"ל].

ובעולת שלמה כתב דלפי"ז כשאינו יודע שיש לו חמץ בביתו או שלובש כלאים לא חשיב מתעסק, כיון שאין הטעות בגוף אחר. וצ"ע דבב"ק כו: מבואר שאם לא הכיר באבן ונפלה מחיקו פטור משום מלאכת מחשבת, ולדבריו אין זה מתעסק כלל. וצ"ל דכל מה שנקט העול"ש דבכה"ג לא חשיב מתעסק היינו בכל התורה, אך לגבי שבת אף בכה"ג פטור דאין כאן מלאכת מחשבת. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית רעק"א מדוע הגמ' שם נקטה מלאכת מחשבת, דהא מצד מתעסק דכל התורה אי אפשר לפוטרו כיון שאין זה טעות בזיהוי החפץ, ורק מצד מלאכת מחשבת פטור. אמנם בעיקר דברי העול"ש יש לדון דכיון שאינו יודע כלל מהחפץ חשיב מתעסק טפי מטעות בזיהוי החפץ, ולא יתיישב בזה קושיית המקור חיים.

והנה האוכל בשר שהיה סבור שהוא כשר ונמצא טריפה, לדעת רעק"א חשיב מתעסק אך לפי העול"ש וקה"י לא חשיב מתעסק שהרי לא טעה בין ב' חתיכות אלא שלא ידע דין החפץ. וכן המטלטל במקום שיש עירוב ונודע לו שנקרע הערוב, לדעת רעק"א חשיב מתעסק דהא לא ידע שנמצא ברה"ר, ולפי העול"ש וקה"י לא חשיב מתעסק.

**ה. ספק מתעסק**

יל"ע מה הדין באדם שיש לפניו ב' חתיכות אחת חלב ואחד שומן ועבר ואכל אחת מהן במזיד, ולבסוף נמצא שאכל את החלב, האם חשיב מתעסק משום שלא ידע בשעת אכילתו אם הוא מתעסק עם החתיכה האסורה או לא. ויותר נראה דכאשר יודע שיש צד שזה חלב אין זה נחשב לטעות כלל, ואין בזה פטור מתעסק אלא פטור שוגג, וכן נקט בנתיבות שלום סי' כ"ב אות ו'. אך באופן שלא ידע כלל מהספק אלא שפשע קצת והו"ל לעיוני נקט שם דחשיב מתעסק. [ומה שהקשה מתינוקות מדוע אין פטור מתעסק דכל התורה לק"מ, דהתם אין הסברא מצד שפשע והו"ל לעיוני אלא דחשיב נתכוין לאיסורא, או דהוי כטעות בדין, עי' להלן].

**ו. דעת כהה**

נראה פשוט שאם הדליק אור בשבת מתוך הרגל או תולש שער זקנו מתוך ריכוז אין זה שייך למתעסק כלל, שהרי הוא יודע שמעשה זה מדליק אור אלא שאין דעתו נתונה למעשה שעושה, ויש כאן דעת כהה מאוד, אך עכ"פ אינו מתעסק בדבר אחר אלא שמייחד פעולה זו להדלקת האור. ויש להוכיח כן מהא דר' ישמעאל קרא והטה ואמר כשיבנה ביהמ"ק אביא חטאת שמנה, אלמא חשיב פעולה כזו כשוגג ולא כמתעסק. [ולא מסתבר לומר דלא חשיב מתעסק משום שעבר על דברי חכמים ודומה קצת להו"ל לעיוני]. ולפי"ז אפשר לתרץ קושיית רעק"א מהעלם מקדש דלא חשיב מתעסק באופן שנכנס לבית המקדש בדעת כהה, כגון שהרהר בדברי תורה ולא שם ליבו שנכנס לפנים, ובכה"ג חשיב שוגג ולא מתעסק. [ואפשר דבכה"ג לא חשיב העלם מקדש, ויל"ע].

ויל"ע במש"כ הגר"ח הל' תפלה שאם אינו מכוין בתפלת שמ"ע שהוא עומד לפני המלך הרי תפלתו כמתעסק בעלמא וכאילו לא אמר תיבות התפלה כלל, והא יש כאן דעת כהה למה שאומר, ואין כאן פירוש אחר למעשהו, וכן העיר החזון איש בגליונות שם. ולכאורה נראה דאף הגר"ח לא אמר כן בכל הברכות ובקריאת שמע אלא בשמ"ע בלבד ומשום דין עומד לפני המלך, דהבין שבזה לא שייך דעת כהה, וצ"ע הבנת דבריו.

אמנם העושה מלאכה מתוך שינה כתב בנתיבות שלום סי' כ"ב אות א' דהוי מתעסק גמור. וצידד שם שאדם שמתרגל לעשות פעולות סמוכות זו לזו ועושה אותן כמעט בלא דעת (דוגמא לדבר הכורע במודים בלא דעת כלל) קרוב הוא להיות דומה לנעשה מתוך שינה ואפשר דחשיב מתעסק.

**ז. קטן שאינו מבין מה שעושה**

בנתיבות שלום שם אות ד' כתב שקטן שאינו מבין כלל מה שעושה חשיב מתעסק, ואף שיש בזה איסור דרבנן כמו שביארנו לעיל בשם רעק"א, מכל מקום לדעת הרשב"א יש להתיר ספיה לקטן באיסור דרבנן לצורך הקטן. אך קטן שמבין מה שעושה אין זה נחשב מתעסק, ואף קודם שהגיע לחינוך יש לאסור באיסור תורה אף לצורך הקטן.

עוד כתב שם שיש שהורו להקל לומר לאדם אחר לעשות איסור במתעסק, כגון לפתוח מקרר כשאינו יודע שנדלקת נורה עי"ז. ואף שאיסור דרבנן מיהא איכא מכל מקום היכא דלא פשע כלל אפי' איסור דרבנן ליכא. [ולפי דבריהם כל שכן שמותר לומר לקטן שאינו מבין אפילו שלא לצורך הקטן]. אך עיקר דבריהם מחודשים, חדא דבפשטות יש איסור דרבנן אף בלא פשע כלל. ועוד, דיתכן שאין זה נחשב מתעסק, ונסתפק בזה הגרשז"א, עיי"ש.

**ח. ביאור דברי רש"י בריש מכילתין**

בריש מכילתין ביאר רש"י בכל הל"ו כריתות איך משכח"ל שוגג, ואזיל שם לפי שיטתו דאומר מותר אנוס הוא, ולכן האריך למצוא אופן של שוגג במציאות שאינו אומר מותר. ופירש בבא אל המקדש טמא סבור בית אחר הוא, שוחט בחוץ סבור בהמת חולין היא, חלב סבור שומן הוא, דם סבור טחול הוא, מולך קסבור להעביר אדם אחר והעביר את בנו, בעל אוב נתכוין לכשוף אחר, מפטם קטורת ושמן המשחה נתכוין לסממנים אחרים ונמצא שהן סממנים הכתובין, ובכל העריות סבור אשתו היא. והקשה הרש"ש שם הא כל אלו פטור מחטאת משום מתעסק, ובעריות וחלב ודם י"ל דחייב שכן נהנה, אך בשאר הכריתות דלעיל קשה. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א, לדעת אביי לא חשיב מתעסק כיון שאין זה פעולה אחרת, והוי כנתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר. ולפי המנחת ברוך אף לרבא לא חשיב מתעסק כיון שאין לזה שם פעולה אחרת כלל, וגרע מנתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר.

ב, לפי העול"ש וקה"י משכח"ל באופן שטעה בחפץ עצמו ולא בין ב' חפצים.

ג, הרש"ש שם יישב עפ"י מש"כ לחדש בדעת הרע"ב דפטור "בה" נאמר רק בשבת.

ד, לדעת רש"י פטור מתעסק שייך רק בהלכה ידו ולא בנמצא, וכפי שיבואר בסוגיין, וכן כתב האחיעזר ח"ג סי' נ"ז, עיי"ש שהאריך בזה.

ובאמת משכח"ל בשגג בדין אף לדעת רש"י שאומר מותר אנוס הוא, חדא לפי מש"כ בחוט המשולש דלא חשיב אנוס אלא בעוקר כל הגוף, ושפיר משכח"ל אומר מותר כשאינו עוקר כל הגוף. ועוד משכח"ל בשגג בכרת לר' יוחנן, או בלאו וכרת לר"ל, וכן בשגג בקרבן לפי מונבז. ועוד משכח"ל בדעת כהה לפי מש"כ לעיל דחשיב שוגג ולא מתעסק. וצ"ל דרש"י נקט האופן הפשוט יותר.

**הקדמה לסוגיין**

**פלוגתת רש"י ותוס' במתעסק דנמצא**

כתבו התוס' דיש ב' סוגים של מתעסק, א, הלכה ידו, דהיינו נתכוין לחתוך תלוש והלכה ידו וחתך מחובר אחר, ב, נמצא, דהיינו סבר שהוא תלוש ונמצא שהוא עצמו מחובר, דהכא נתכוין להתעסק בחפץ זה אלא שלא ידע את המציאות של החפץ עצמו.

**שיטת תוס'**

תוס' נקטו דפטור מתעסק דכל התורה הנלמד מ"בה" הוא בין בהלכה ידו בין בנמצא, ודוקא נתכוין להיתרא, לאביי דוקא אם נתכוין להגביה ולא נתכוין לחתוך כלל ולרבא אפילו נתכוין לחתוך בהתירא. ושמואל חידש שבשבת נתחדש פטור נוסף מצד מלאכת מחשבת, דאפילו נתכוין לאיסור והלכה ידו לאיסור אחר פטור, כיון שלא נעשית מחשבתו, וזה דוקא בהלכה ידו ולא בנמצא, ואין מחלוקת בין אביי ורבא לשמואל. ועפי"ז ביארו תוס' דאביי ורבא שנחלקו בנתכוין לחתוך את התלוש איירי בנמצא שהוא עצמו מחובר, דאופן זה הפטור רק מצד בה דכל התורה ולא מצד מלאכת מחשבת, ולכן הפטור קיים דוקא בנתכוין להיתרא ופליגי אביי ורבא בנתכוין לחתיכה, אך באופן שהלכה ידו הרי זה פטור לכו"ע מצד מלאכת מחשבת, ואפילו בנתכוין לחתוך מחובר, ואין מקום לפלוגתת אביי ורבא.

ובאור שמח ריש הל' שבת כתב לחדש בדעת תוס' דפטור מתעסק דכל התורה איכא רק בנמצא ולא בהלכה ידו הפך הסברא הפשוטה, ויישב בזה את התוס' בשבת עג. והובאו דבריו לעיל, וכן יישב בזה קושיית השיטמ"ק ורעק"א לגבי תינוקות, עי' להלן. וביאר דבריו, שלגבי מלאכת מחשבת עיקר הפטור הוא שלא נתכוין לפעולה שעשה, ובזה יש לפטור טפי בהלכה ידו דלא נתכוין לחפץ זה כלל, אך לגבי כל התורה עיקר הפטור הוא כעין אונס, דלא ידע כלל שדבר זה אסור, ובזה יש לפטור טפי בנמצא, כיון שבהלכה ידו ידע שיש איסור לפניו והו"ל להזהר יותר, והרי הוא בגדר שוגג ולא בגדר אנוס, ודבריו מחודשים.

ובגמ' מקשינן לר' אליעזר דלא יליף מ"בה" דבעינן ידיעה במה חטא, מאי עביד ליה, ומשני מיבעי ליה פרט למתעסק. ומקשינן מתעסק דמאי, אי דחלבים ועריות הרי הוא חייב שכן נהנה, ואי דשבת הא בלא"ה פטור משום מלאכת מחשבת כדשמואל, ומשני לרבא משכח"ל וכו', כלומר, דאצטריך קרא ד"בה" לפטור בנמצא שהוא עצמו מחובר, דבאופן זה ליכא פטור מלאכת מחשבת אלא מתעסק דכל התורה והרי זה תלוי בפלוגתת אביי ורבא. וכן הו"מ לשינויי דאצטריך לשאר איסורים דמתעסק פטור מקרא דבה בין בהלכה ידו ובין בנמצא, שהרי בשאר איסורים ליכא פטור מלאכת מחשבת. והדר מקשה על חידושו של שמואל שבשבת פטור אפילו נתכוין לאיסור ממתני' דתינוקות וממתני' דידן.

**שיטת רש"י**

רש"י פירש דאביי ורבא איירי בהלכה ידו, והקשו תוס' הא בהלכה ידו פטור אפילו בנתכוין לאיסור מצד מלאכת מחשבת ואין מקום לפלוגתת אביי ורבא. ובאמת רש"י בסוגיין ד"ה אפילו יישב קושיא זו, דכתב שאביי ורבא פליגי על שמואל לדינא וסברי שאם נתכוין לאיסור והלכה ידו ועשה איסור אחר חייב אף בשבת.

ובגמ' מקשינן לר' אליעזר מתעסק דמאי, אי דחלבים ועריות הרי הוא חייב שכן נהנה, ומשני "אלא מתעסק דשבת" (כן גי' רש"י עי' שיטמ"ק וברכת הזבח), ומייתי ראיה משמואל דפטר מצד מלאכת מחשבת. והקשה רש"י אם ר"א סובר כשמואל למה לי קרא דבה, הא אפשר לפטור מדין מלאכת מחשבת. (לדעת תוס' אין זה קושיא כלל, דהא אצטריך בה לאופן שנמצא הוא עצמו מחובר, אך לרש"י לא איירי בכה"ג). ותירץ דר' אליעזר סובר כשמואל לדינא אלא דיליף מבה ולא ממלאכת מחשבת. והיינו שלפי ר' אליעזר דלא יליף מבה לידיעה במה חטא יליף מבה דין מתעסק, ולפי ר' יהושע דיליף מבה לידיעה במה חטא יליף דין מתעסק ממלאכת מחשבת, ושמואל אמר ילפותא זו אליבא דר' יהושע.

ובשפת אמת הקשה על קושייתו של רש"י דלמא אצטריך בה לפטור בכל התורה בנתכוין להתירא, ואצטריך מלאכת מחשבת לפטור בשבת אף בנתכוין לאיסורא, ומנ"ל שר' אליעזר חולק על הילפותא של שמואל ממלאכת מחשבת. ועוד יל"ע דבגמ' מבואר שלפי שמואל ר' אליעזר נמי מודה דאיכא דין מתעסק גם בנתכוין לאיסורא, ופליגי רק באבד מלקט מלבו או בלקדם, אך בעיקר הדין ששיך פטור מתעסק אף בנתכוין לאיסורא גם ר"א מודה, ואי ילפינן מבה מנ"ל לפטור אף בנתכוין לאיסורא. ועל כרחיך צ"ל בדעת רש"י שאין הבדל כלל אי ילפינן מבה או ממלאכת מחשבת, ועיקר חידושו של שמואל שאפילו בנתכוין לאיסורא איכא פטור מתעסק הרי זה שייך גם אם נלמד מבה. ולכן הוקשה לרש"י מדוע הוצרך ר"א ללמוד מבה תיפו"ל ממלאכת מחשבת, ותירץ דר"א חולק על הילפותא של שמואל, אך לדינא ליכא נפק"מ כלל.

אך דברי רש"י צ"ע טובא, דבגמ' מבואר שלגבי חובל ומבעיר מודה שמואל שאין פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא דכיון שמקלקל חייב הוא הדין מתעסק. ומבואר שם שאף ר' אליעזר סובר כן, דהא להדיא ר"א מחייב חטאת לגבי תינוקות. ואם ר' אליעזר לומד פטור מתעסק (אף בנתכוין לאיסורא) מבה ולא ממלאכת מחשבת מדוע לגבי חובל ומבעיר ליכא פטור מתעסק. וכבר תמה בזה בהגהות חתם סופר, עיי"ש.

והנה רש"י פסחים לג. ד"ה שאם כתב שאם נתכוין לדבר המותר וחתך את המחובר שאפילו בשבת פטור דמלאכת מחשבת בעינן שיתכוין לחתיכת מחובר, עכ"ל. וצ"ע לשון אפילו, מדוע בשבת אי אפשר לפוטרו מדין בה דכל התורה וצריך לסברת מלאכת מחשבת. וכן קשה בהמשך דבריו שם דבמעילה ליכא מיעוטא כדכתיב בשבת מלאכת מחשבת וכתיב בשאר מצות אשר חטא בה, ומהא דחילקן רש"י לתרתי מבואר דבכל התורה פטור מתעסק נלמד מבה ובשבת ממלאכת מחשבת ואי אפשר ללמוד מבה. ועי' חי' חת"ס שבת עב: שביאר כונת רש"י שבשבת פטור אפילו בנהנה משום מלאכת מחשבת, וכמש"כ תוס' בסנהדרין. ועדיין אין זה מיישב לשון אפילו בשבת, דבעיקר דין מתעסק ליכא רבותא בשבת אלא שנוסף בשבת עוד פטור אפילו בנהנה.

ונראה לבאר דעת רש"י דבין לאביי ורבא ובין לשמואל עיקר פטור מתעסק דכל התורה נלמד מבה, לכל חד כדאית ליה, לאביי בנתכוין להגביה לרבא בנתכוין לחתוך התירא ולשמואל אפילו נתכוין לאיסורא. אלא שלגבי שבת לא סגי בהאי מיעוטא כיון דאיסור שבת אינו בתוצאה אלא בפעולה עצמה, או כמש"כ האחיעזר ח"ג סי' נ"ז דכל מלאכות שבת חשיבי כנהנה שאין בהם פטור מתעסק דכל התורה, עיי"ש, ורק משום מלאכת מחשבת יש להרחיב פטור מתעסק דכל התורה גם לשבת לכל חד כדאית ליה. ושפיר כתב רש"י אפילו בשבת, דאף בשבת שייך פטור מתעסק משום דאיכא ילפותא מיוחדת דמלאכת מחשבת, ולדינא אין הבדל בין שבת לכל התורה אלא בילפותא. אמנם לגבי חובל ומבעיר כיון דליכא פטור מלאכת מחשבת ליכא פטור מתעסק כלל, מצד כל התורה אין לפוטרו משום דבשבת האיסור הוא בפעולה ולא בתוצאה, ומצד מלאכת מחשבת אין לפוטרו משום שמקלקל בחבורה חייב. ונמצא נפק"מ גדולה בין רש"י לתוס' לדינא לגבי חובל ומבעיר, דלפי תוס' אף שאין בזה פטור מתעסק באיסורא מכל מקום מתעסק בהתירא פטור, דפטור זה נלמד מבה האמור בכל התורה, אך לפי רש"י כל דין מתעסק בשבת נלמד ממלאכת מחשבת, ובחובל ומבעיר ליכא פטור מתעסק כלל.

וכל זה דלא כרש"י בסוגיין דר' אליעזר יליף מבה ולא ממלאכת מחשבת, ור' יהושע יליף ממלאכת מחשבת ולא מבה, אלא לכו"ע בעינן בה לכל התורה ומלאכת מחשבת לשבת. וכן משמע מרש"י במשנה דכתב שלפי ר' יהושע בה דכתיב בקרא בין אידיעה בין אחטאה וכו', ומבואר דאף לר' יהושע ילפינן מבה עיקר פטור מתעסק ולא ממלאכת מחשבת. ולפי"ז מיושבת שפיר קושיית התויו"ט במתני' מדוע מקשה ר' יהודה אם כן למה נאמר בה פרט למתעסק, הא מתעסק לשמואל ילפינן ממלאכת מחשבת ולא מבה, ולהנ"ל מיושב שפיר דאף לשמואל פטור מתעסק דכל התורה ילפינן מבה ובשבת ממלאכת מחשבת, ואף בכל התורה פטרינן מתעסק באיסורא דאין חילוק כלל לדינא בין שבת לכל התורה אלא בילפותא.

ועדיין צ"ב לפרש לשון הגמ' ואי מתעסק בשבת פטור וכו', דעיקר התירוץ צריך להיות אלא מתעסק דכל התורה, וצ"ע.

ולפי"ז אביי ורבא לא פליגי על שמואל דבשבת הפטור הוא מצד מלאכת מחשבת, אלא דשמואל הוסיף שאפילו בנתכוין לאיסורא ובמין אחד פטור, ובזה פליגי אביי ורבא. וכן משמע מדברי רש"י בסוגיית הגמ', דלגבי קושיית הגמ' ממתני' כתב: אע"ג דאביי ורבא לא פטרי במתעסק אלא במתכוין להיתר, שמואל אפילו במתעסק באיסור פטר, מדנקט תלמודא למילתיה מלאכת מחשבת אסרה תורה משמע שיתכוין בו, עכ"ל, והיינו דקושיית הגמ' היא רק לשמואל משום שמשמע מלשונו לפטור אף מתעסק באיסור. ולגבי קושיא ראשונה מתינוקות לא כתב כן, ומשמע דהתם פריך אף לרבא שהרי נתכוין להיתר, ואף שפטור מתעסק דכל התורה לא שייך שם כדמוכח מתירוץ הגמ', מכל מקום רבא נמי פטר מצד מלאכת מחשבת כמו שנתבאר.

**שיטת רש"י בנמצא**

יל"ע מה הדין בנמצא שהוא עצמו מחובר לדעת רש"י, האם רש"י חולק על תוס' לדינא דאין פטור מתעסק בנמצא כלל, ומחמת כן הוכרח לפרש דברי אביי ורבא בהלכה ידו, או שמא לדינא רש"י מודה לתוס' דפטור מתעסק דכל התורה הוא אף בנמצא. ומדברי רש"י בסוגיין מוכח דבנמצא אין פטור מתעסק, דפי' מתעסק בחלב כגון חלב ושומן לפניו ונתכוין לאכול את השומן והלכה ידו אל החלב, והכי דמי שוגג כגון שנתכוין לחתיכה זו עצמה אבל סבור שהוא שומן. וכן פירש לגבי עריות, שאם נשמטה אשתו ובאה אחותו במקומה הוי מתעסק, ואם נתכוין לזו עצמה וסבור שהיא אשתו הוי שוגג. וכן פירש במס' שבועות יט. לגבי שבת, דשוגג היינו נתכוין לחתוך כסבור תלוש הוא ונמצא מחובר, או סבור היום חול או סבור מלאכה זו מותרת, ומכל מקום לזו נתכוין, וכן בא על אחותו ונתכוין לגוף זה כסבור היא אשתו, עכ"ד.

והנה בסוגיא בשבת עג. פליגי אביי ורבא בנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע, וכן בנתכוין לזרוק לרה"י ונמצא רה"ר, האם פטור מדין מתעסק או לא. ולדעת רש"י צריך לדחוק דאיירי בהלכה ידו, דהיינו שנתכוין לעשות כח זריקה של שתים והלכה ידו ועשה כח זריקה של ארבע, ולא נתכוין לעשות כח זה כלל. וכן היו לפניו ב' חלונות אחד לרה"ר ואחד לרה"י, ורצה לזרוק לרה"י והלכה ידו וזרק לרה"ר, ודוחק.

וכן נקט האחיעזר ח"ג סי' נ"ז, והוסיף דרש"י הוצרך לזה לפי שיטתו דאומר מותר אנוס הוא, ואם כן לא משכח"ל חיוב קרבן בשוגג לגבי העלם מקדש ושחוטי חוץ וכדו', ולכן הוצרך לומר דבנמצא ליכא פטור מתעסק. וכן נקט הצל"ח שבת שם.

אך במס' שבת עב: פירש רש"י ושוגג היכי דמי כגון שנתכוין לכך אבל שגג דסבר שאין היום שבת או סבור שמלאכה זו מותרת, ולא פירש כמו בסוגיין ובשבועות דכל נמצא הוי שוגג. וכן מוכח בהמשך הסוגיא בשבת שם דמוקי ברייתא דמתעסק בכל התורה חייב בחלב, וכגון דסבור שומן הוא ואכלו, ולאביי סבור רוק הוא ובלעו דלא נתכוין לאכילה כלל, ומבואר שאף בנמצא חשיב מתעסק. [ולא משמע להעמיד באופן שהלכה ידו, דהא לשון הגמ' דסבור דשומן הוא ואכלו, ובפרט לאביי דחוק טובא להעמיד שהיה לפניו רוק וחלב והלכה ידו מהרוק לחלב]. וכן משמע בתוס' שם בסוף דבריהם, דכתבו והשתא אתי שפיר דקאמר לקמן סבור שומן הוא ואכלו, דהיינו ממש דומיא דשבת לפר"ת, עכ"ל. ומשמע שדייקו כשיטת ר"ת מהא דמשמע בגמ' דחלב וחותך מחובר איירי בחד גוונא, ולרש"י אין זה בחד גוונא דאביי ורבא איירי בהלכה ידו וחלב איירי בנמצא. ומשמע דלא הקשו על רש"י מעיקר הדין שאף בנמצא איכא פטור מתעסק אלא דלרש"י לא איירי בחד גוונא. וכן מפורש בתוס' רא"ש שם, דכתב שלפי רש"י ניחא טפי מדוע פליגי אביי ורבא בתרתי בנתכוין לחתוך תלוש ובנתכוין לזרוק שתים, דחד בהלכה ידו וחד בנמצא, משא"כ לתוס' דתרוייהו בנמצא קשה למה לי תרתי. ומבואר בתוס' ובתוס' רא"ש שרש"י מודה לדינא דאף בנמצא איכא פטור מתעסק, וצ"ע טובא ליישב שיטתו בסוגיין ובשבועות דבנמצא ליכא פטור מתעסק.

**קושיות תוס' על רש"י**

א, במס' שבת שם הקשו על רש"י שהעמיד דברי אביי ורבא בהלכה ידו, דשמואל פוטר אף בנתכוין לאיסורא כמבואר בסוגיין, ואם כן אין מקום לפלוגתת אביי ורבא. וכבר יישב רש"י בסוגיין דאביי ורבא פליגי על שמואל וכמש"כ לעיל, וכ"כ בחי' חת"ס צל"ח ומגיני שלמה שם.

ב, עוד הקשו דבגמ' שם צז: פטר רבינא נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' כי לא אמר כל מקום שתרצה תנוח, ולדעת רש"י בנתכוין לאיסור אין פטור מתעסק. והנה קושיא זו קשה לדעת הרמב"ם דפסק שבנתכוין לאיסור במין אחד חייב, ומכל מקום פסק שבנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור. ויישב הלחם משנה הל' שבת פ"א ה"י דנתכוין ללקוט מחובר זה ולקט זה פעולת הלקיטה היא אחת, והרי נעשה מה שרצה, אבל נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' נעשית פעולה אחרת, דהוא היה רוצה לזרוק ד' שהיא פעולה אחרת לגמרי, והבן זה, עכ"ד.

ג, תוס' בסוגיין הקשו קושיא גדולה מברייתא דנרות, דתניא היו לפניו שתי נרות דולקות ונתכוין לכבות את זו וכיבה את זו להדליק את זו והדליק את זו פטור. (גי' הרמב"ם חייב ולפי"ז אתי שפיר, אך רש"י להדיא גרס פטור). ולרש"י קשה טובא לאביי ורבא דפליגי על שמואל ולית להו פטור מתעסק בשבת אא"כ נתכוין להיתרא מדוע בנרות פטור. והנראה ליישב דרש"י שם כתב להדליק זו בשגגת שבת או בשגגת מלאכות. ובפשטות כתב כן משום דאיירי לענין קרבן, ועל כרחיך איירי בשגג באיסור. אך י"ל עוד בדעת רש"י שאם נתכוין לחתוך מחובר וחתך מחובר אחר חייב לדעת אביי ורבא כיון שנתכוין לאיסורא, אך אם היה סבור על ב' חתיכות שהם מותרות ונמצאו שתיהן אסורות חשיב מתעסק בהיתרא ופטור אף לאביי ורבא.

אך יל"ע בטעם הדבר, דלכאורה מתעסק באיסורא לא חשיב מתעסק משום שכל מה שזה נחשב למתעסק בחפץ "אחר" הוא משום שזהו איסור וזהו היתר. ורש"י הוסיף לחדש שאפילו אם לפי האמת שניהם איסור, כיון שלפי מחשבתו אחד איסור ואחד היתר, והוא מקפיד להתעסק בחפץ ההיתר דוקא, חשיב נמי שהוא מתעסק בחפץ אחר. אך באופן שלפי מחשבתו שניהם היתר ולפי האמת שניהם איסור, אין כאן שינוי בין החפצים, ומדוע חשיב מתעסק בחפץ אחר.

ואולי י"ל דלעולם הלכה ידו חשיב מתעסק ואפילו שאין זה מוגדר כחפץ אחר, אלא שאם נתכוין לאיסורא ליכא פטור מתעסק, אך אם נתכוין להיתרא אף שגם חפץ השני הוא היתר לפי מחשבתו חשיב מתעסק, והאיסור אינו מגדירו כחפץ אחר אלא דאם נתעסק באיסורא ליכא פטור מתעסק, וצ"ע.

ד, תוס' בשבועות יט. וסנהדרין סב: הקשו למה ליה לשמואל לפטור בשבת מצד מלאכת מחשבת תיפו"ל מבה. ותירצו לפי שיטתם דבשבת פטור אפילו בנתכוין לאיסורא. ובסנהדרין תירצו דה"ק בשבת פטור אע"פ שנהנה משם מלאכת מחשבת. ופירש מהר"ם דס"ד לחייב בשבת באופן שיהנה מהמלאכה, קמ"ל קרא דבכל גוונא פטור. ובאחיעזר ח"ג סי' נ"ז פירש דבריהם דכל מלאכת שבת חשיב נהנה ואין בזה פטור דכל התורה. [וביאור זה לא יתכן לדעת תוס', דאם כן מדוע בנמצא הוא עצמו מחובר פטור הא בשבת אין פטור מתעסק דכל התורה, ופטור מלאכת מחשבת הוי רק בהלכה ידו]. והנה רש"י עצמו בסוגיין כבר יישב קושיא זו דשמואל פליג על דרשא דבה ויליף רק ממלאכת מחשבת. ולעיל כתבנו בדעת רש"י בפסחים כתירוץ שני בתוס' בסנהדרין, דבשבת ליכא פטור מתעסק דכל התורה.

ה, תוס' בשבועות שם הקשו על דברי שמואל מיניה וביה, דאי טעמא דנהנה עיקר לחייב בחלבים ועריות, ל"ל למפטריה בשבת משום מלאכת מחשבת, ואי טעמא דמלאכת מחשבת עיקר ל"ל למחייביה בחלבים ועריות משום דנהנה. ותירצו לפי שיטתם דבכל התורה פטור רק באופן שנתכוין להיתר, ובשבת הוצרך שמואל למלאכת מחשבת לפטור אף בנתכוין לאיסור. ולדעת רש"י בפסחים כתבנו לעיל דבשבת ליכא פטור מתעסק דכל התורה, ולפי"ז מיושב שפיר דבכל התורה פטור מצד בה, ובחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ובשבת פטור רק מצד מלאכת מחשבת אך בלא"ה היה חייב. [ולפי מש"כ רש"י בסוגיין ששמואל פליג על דרשא דבה (לדעת ר' יהושע) צ"ל דילפינן ממלאכת מחשבת לכל התורה דאיכא פטור מתעסק, ונקט שבת והוא הדין שאר דיני התורה. אך מש"כ הרש"ש כאן בדעת הרע"ב ובריש מכילתין בדעת רש"י דפטור מתעסק ד"בה" ילפינן מיניה רק לענין שבת, ובכל התורה אין פטור מתעסק לכו"ע, לא יתיישב בזה דברי שמואל מדוע הוצרך לחייב בחלבים ועריות שכן נהנה].

**שיטת הרמב"ם**

בהל' שגגות פ"ב ה"ז כתב הרמב"ם השוגג בלא כונה בעריות או במאכלות אסורות חייב חטאת ובשבת פטור מחטאת, כיצד, היה מתעסק עם אשה ובעלה וכו' נתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר בלא כונה לחתיכתו פטור, מלאכת מחשבת אסרה תורה, עכ"ל. ובפ"ז הי"א כתב המתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר אע"פ שנתכוין לחתיכה הואיל ולא עשה מחשבתו פטור מן החטאת, שזה כמתעסק, ולא אסרה תורה אלא מלאכת מחשבת, עכ"ל. והקשו הרי"ק וכס"מ מדוע בפ"ב פסק כאביי דהפטור דוקא בנתכוין להגביה, וכן בחלב ועריות כתב הציור של אביי שלא נתכוין למעשה כלל, ואילו בפ"ז פסק כרבא דאפילו נתכוין לחתוך תלוש פטור. ותירצו דבפ"ב לא דייק בדבריו ונקט את עיקר פטור מתעסק, וסמך על מש"כ בפ"ז שאפילו נתכוין לחתוך פטור.

אך הערוך לנר כאן הצל"ח וראש יוסף בשבת עב: תירצו דהרמב"ם סובר כרש"י דאביי ורבא איירי בהלכה ידו דוקא, ופליגי על שמואל דאפילו נתכוין לאיסורא פטור (עי' בסוף הסוגיא שכן מוכח מדבריו בהל' שבת), ופסק כרבא בפ"ז הי"א דאם נתכוין לחתוך תלוש והלכה ידו על המחובר פטור. אך בפ"ב איירי בנמצא הוא עצמו מחובר, ונקט הרמב"ם דבזה מודה רבא לאביי שרק אם לא נתכוין לחתיכה כלל פטור. [וצ"ב מה המקור לזה, דלמא בכה"ג אין פטור מתעסק כלל].

עוד יש מקום לומר בדעת הרמב"ם להפך (עי' צל"ח שם שצידד כן), דלעולם ס"ל כתוס' דאביי ורבא פליגי בנמצא, ופסק כאביי משום דפסחים לג. ס"ל לרנב"י כוותיה, וס"ל דבהלכה ידו מודה אביי לרבא דאפילו נתכוין לחתוך את התלוש פטור כיון שלא נתכוין לחתיכה כלל. ומקורו לזה יש לבאר, שהרי שמואל סובר שאפילו נתכוין לאיסור ממש ואפילו במין אחד פטור, אלא דלא קיי"ל כוותיה מברייתא דנרות, (ולא משום שפסק כאביי ורבא שהרי לפי"ז הם דיברו בנמצא דוקא), ועכ"פ בנתכוין לחתוך תלוש לא מצינו מקור לחלוק על שמואל, ולכן פסק הרמב"ם דפטור.

והקשו האחרונים מדוע נקט הרמב"ם בהל' שגגות בשני המקומות שהפטור מצד מלאכת מחשבת, הא כיון שנתכוין להיתרא הפטור מצד בה דכל התורה. וכן קשה מדוע לא פירש הרמב"ם דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה. ובאבי עזרי הל' איסו"ב פ"א הי"ב כתב ליישב דהנה בהא דאמר שמואל המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה בשבת פטור מלאכת מחשבת אסרה תורה הקשו תוס' בשבועות יט. מדוע הוצרך לשני הדברים, דאם בחלב ועריות חייב שכן נהנה אם כן בכל התורה פטור ומדוע צריך בשבת לטעם דמלאכת מחשבת, ואם בכל התורה חייב מדוע צריך בחלבים ועריות לטעם שכן נהנה. וכתב האבי עזרי דכונת שמואל לומר שפטור מתעסק הנלמד מ"בה" נדרש רק לענין שבת משום שמצינו בזה קולא בעלמא שמלאכת מחשבת אסרה תורה, והא דקאמר שכן נהנה הכונה שיסוד האיסור אינו משום מלאכת מחשבת אלא משום ההנאה, וכן בכל איסורי התורה יסוד האיסור הוא האמור בו ולא משום מלאכת מחשבת, ואין זה דוקא בהנאה.

ולפי"ז נמצא שבכל התורה אין פטור מתעסק כלל, ויתיישב בזה הרבה קושיות, א, קושיית המקור חיים מדוע אין מתעסק בבל יראה. ב, קושיית רעק"א מדוע אין פטור מתעסק בהעלם מקדש. ג, קושיית רעק"א מדוע אין פטור מתעסק בכלאים. ד, קושיית תוס' בשבת מדוע לא מוקי פטור מתעסק דברייתא בשחוטי חוץ. ה, קושיית שיטמ"ק לגבי תינוקות מדוע לא יפטר מדין בה דכל התורה, ויבואר להלן. ולפי"ז מיושב מדוע נקט הרמב"ם בכל מקום פטור מתעסק משום מלאכת מחשבת, דהא זהו הטעם לדרוש בה רק לשבת.

אך הקשה האבי עזרי מדברי הרמב"ם פי"ד ממאכ"א הי"ב האוכל מאכל ממאכלות האסורות דרך שחוק או כמתעסק אע"פ שלא נתכוין לגוף האכילה הואיל ונהנה חייב כמי שמתכוין לעצמה של אכילה. וכתב הכס"מ דמקורו מדברי שמואל המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה. ומבואר שהרמב"ם הוצרך לטעם שכן נהנה ובלא"ה היה פטור משום מתעסק, וזה סותר לכל היסוד הנ"ל בדעת הרמב"ם, וצ"ע.

**דף יט ע"ב**

**א"ל רבא לר' נחמן והא תינוקות דכי מתעסק דמי**

הקשה השיטמ"ק מדוע פריך רק לשמואל, הא התינוק שרצה למול הוא בהיתר, והיכא שמתעסק בהתירא מודה רבא דאיכא פטור מתעסק דכל התורה בין בהלכה ידו ובין בנמצא. וביותר קשה מאי משני דבחובל ומבעיר ליכא פטור מלאכת מחשבת, הא מכל מקום איכא פטור מתעסק דכל התורה מאחר והוא מתעסק בהתירא. ומצינו בזה כמה תירוצים.

א. השיטמ"ק תירץ דאיסור שהותר משום מצות מילה לא חשיב מתעסק בהיתרא אלא מתעסק באיסורא, ואין בזה פטור מתעסק דכל התורה. וכן כתב תוס' רעק"א כאן, וכן כתב אחיעזר ח"ג סי' נ"ז בשם מגיני שלמה ועמודי אור. ועל דרך זה יישב החזו"א הוריות שם קושיית האחרונים מדוע שוחט קרבן בשבת ונמצאת בעל מום חייב קרבן הא הוי מתעסק, ותירץ דכיון שמתעסק באיסור שהותר ליכא פטור מתעסק. [יש לבאר גדר הדבר דאיכא הגבלה בפטור מתעסק דבנתכוין לאיסור לא נאמר פטור מתעסק, וכיון דפעולה זו בעלמא אסורה בשבת חשיב מתעסק באיסורא, ולא נאמר בזה פטור מתעסק. ובספר נתיבות שלום סי' י"ז אות ז' ביאר דבאופן זה אנו מגדירים את הטעות שלו בדין, דסבור שהוא חול, דמצד שם המלאכה אין הבדל בין תינוק זה לחבירו, ולכן זה נחשב שהטעות היא בדין ולא בחפץ].

ב. המנחת ברוך שהובא לעיל תירץ דבאופן שאין זה פעולה אחרת מודה רבא לאביי שאין פטור מתעסק אע"פ שמתעסק בהתירא, והכא מילה בתינוק שזמנו היום ומילה בתינוק שזמנו למחר היא אותה פעולה.

ג. האחיעזר שם תירץ לפי הבנתו בתוס' בסנהדרין סב: שמלאכת שבת לעולם חשיב נהנה ואין בזה פטור מתעסק דכל התורה אלא מלאכת מחשבת בלבד. [אך עדיין יקשה לאביי ורבא דלא סברי הכי, דהא פטרי מתעסק בשבת אף בנמצא, שאין בזה פטור מצד מלאכת מחשבת].

ד. הקה"י תירץ דהיכא שלא טעה בזיהוי החפץ אלא בחפץ עצמו ליכא פטור מתעסק, וכפי שהובא לעיל, והכא לא איירי בטעות בזיהוי התינוק כגון שחשב שהתינוק שלפניו הוא של ראובן שבנו נולד בשבת, אלא איירי בטעות בתינוק עצמו, דסבור שהתינוק שלפניו נולד בשבת. אך לפי"ז צריך לבאר מדוע נקטה הגמ' בפשיטות שמצד מלאכת מחשבת דשבת יש לפטור אף בכה"ג, עיי"ש מש"כ בזה.

ה. האור שמח תירץ דבהלכה ידו ליכא פטור מתעסק דכל התורה אלא מלאכת מחשבת בלבד, דכיון שיש לפניו איסור הו"ל לעיוני טפי, והובאו דבריו לעיל. וכן כתב בערוך לנר כאן. ולפי"ז מיושב שפיר דהכא נקטה הגמ' דאיירי אף בהלכה ידו, ובכה"ג ליכא פטור מתעסק אלא לשמואל במלאכת שבת בלבד.

ו. הערוך לנר תירץ עוד דכיון שחובל ומבעיר חייבה תורה אף בלא כונה אפשר ללמוד מזה דאף פטור מתעסק דכל התורה ליכא הכא. ודבריו מחודשים. [אין זה מיישב את קושיית השיטמ"ק מדוע פריך לשמואל ולא לרבא גופיה, אלא יתיישב בזה רק הקושיא השניה מדוע בחובל ומבעיר אין פטור מתעסק דכל התורה].

ז. האבי עזרי ריש הל' איסו"ב תירץ על פי מה שנקט בדעת הרמב"ם דפטור מתעסק איכא רק בשבת, ובכל התורה ליכא פטור מתעסק כלל. ושמואל קמ"ל דמסתבר לדרוש את ה"בה" רק לענין שבת ולא לכל התורה משום דמלאכת מחשבת בעינן, וכן כתב הרש"ש כאן בדעת הרע"ב ובריש מכילתין בדעת רש"י. ולפי"ז בחובל ומבעיר שאין פטור מלאכת מחשבת הרי הוא חייב, דאין פטור נוסף של בה. [ואף לפי"ז יקשה קושיית השיטמ"ק מדוע פריך רק לשמואל]. ויש מקום לדון אף לפי דבריו, דמלאכת מחשבת הוי רק סיבה לדרוש את ה"בה" לענין שבת, אך אין זה סיבת הפטור, ואפילו במלאכות שאין בהם פטור מלאכת מחשבת איכא פטור בה שנדרש לענין שבת.

קושיא שניה של השיטמ"ק בסוגיא

עוד הקשה השיטמ"ק מדוע יש כאן פטור דמלאכת מחשבת, הא הכא איירי בנמצא הוא עצמו תינוק דיום ראשון ולא איירי בהלכה ידו, ובנמצא כתבו התוס' דליכא פטור מלאכת מחשבת כלל. ותירץ דהכא לא הוי ממש נתכוין לאיסורא אלא נתכוין לאיסור שהותר, ואף שבכל התורה לא פטרינן בכה"ג והוי כמתעסק באיסורא, מכל מקום נקטה הגמ' שלפי שמואל לגבי שבת סגי בהכי להחשב מתעסק בהתירא, דכשם ששמואל חידש שלגבי שבת יש לפטור אפילו נתכוין לאיסורא בהלכה ידו, כך נקטה הגמ' שיש לפטור לגבי שבת אפילו בנמצא הוא עצמו איסור באופן שנתכוין לאיסור שהותר, דבשבת פטרינן יותר בקל אף בנמצא, ובלבד שלא יתכוין לאיסור ממש, (כן נראה ביאור דבריו).

ב. האחיעזר שם כתב דמשמע לגמ' דאיירי בהלכה ידו, וכן משמע מפירוש רש"י. ויש להוסיף דהגמ' נקטה דמסתימת המשנה משמע דאיירי בכל גוונא, ור' אליעזר מחייב אף בהלכה ידו ור' יהושע פוטר אף בנמצא, והא דהוצרך ר' יהושע לטעם דטעה בדבר מצוה הוא בשביל אופן שנמצא, דבכה"ג ליכא פטור מתעסק, ועיקר קושיית הגמ' היא מר' אליעזר דמחייב אף בהלכה ידו מדוע אינו פוטר מדין מתעסק.

ג. העולת שלמה כתב לחדש דכל מש"כ תוס' דבנמצא הוא עצמו ליכא פטור מלאכת מחשבת היינו באופן שנח לו במלאכה שנעשתה, אלא שנתכוין להיתר. אך הכא אינו רוצה למול תינוק זה כלל שהרי הוא קודם זמנו ואף בלא איסור שבת, ובכה"ג יש חיסרון במלאכת מחשבת אף בנמצא הוא עצמו איסור. וכעין זה כתב בשו"ת חמדת שלמה או"ח סי' כ', דכיון שאין לו ענין למול את התינוק שלפניו אלא את התינוק שנולד בשבת לעולם אין כאן מלאכת מחשבת.

ד. לפי האור שמח שהובא לעיל קושיא מעיקרא ליתא, דאי אפשר להעמיד בנמצא שהרי בזה יפטר מקרבן מדין מתעסק דכל התורה, שהרי הוא מתעסק בהתירא, ועל כרחיך איירי בהלכה ידו. ולכן לא פריך לאביי ורבא דלדידהו יש להעמיד בהלכה ידו שאין בזה פטור מתעסק דכל התורה, ורק לשמואל פריך ממנ"פ אי איירי בנמצא הרי הוא פטור מצד מתעסק דכל התורה, ואי בהלכה ידו הרי הוא פטור מצד מלאכת מחשבת, ומיושבות בזה ב' קושיות השיטמ"ק כמין חומר. וע"ע קה"י שם מש"כ ליישב בזה.

**איתיביה ר' יהודה לשמואל ר' יהודה אומר אפי' מתכוין ללקט תאנים וכו'**

בגמ' מבואר ג' שלבים בביאור המשנה, א, הבנת רב יהודה בקושייתו לשמואל. ב, הבנת ר' אושעיא בקושייתו לשמואל. ג, תירוצו של שמואל לפי שיטתו. והנה לפי רש"י והרמב"ם דאביי ורבא פליגי על שמואל לדינא, צריך לפרש את המשנה לפי שיטתם. ויתבאר בעז"ה סדר המשנה לפי כל שלב בגמ'.

א. לפי הבנת רב יהודה בקושייתו על שמואל, ר' יהודה דמתני' נקט דבב' מינים כגון תאנים וענבים או שחורות ולבנות נחלקו ר' אליעזר ור' יהושע האם יש פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא, אך במין אחד לכו"ע ליכא פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא. ועל זה אמר ר' יהודה (לרש"י גרסינן ותמהני, והוא המשך לדברי ר' יהודה, ולהרמב"ם גרסינן אמר ר' שמעון תמה אני, וכפי שביארנו במתני') תמהני אם פטר בה ר' יהושע, דלא מסתבר לפטור נתכוין לאיסורא אפילו בב' מינים. ופריך לר' יהודה אליבא דנפשיה אם כן למה נאמר בה, ומשני דלפיו ממעט קרא מתעסק בהתירא בלבד. ומכח זה הקשה רב יהודה לשמואל שפטר בשבת אפילו במין אחד ונתכוין לאיסורא דהכא מבואר דכו"ע מודו דחייב. והנה לפי שלב זה בגמ' (הבנת רב יהודה) לא נתבאר במה חולק ר' שמעון שזורי על ר' יהודה במתני'. ועי' ערל"נ.

והנה בתויו"ט הקשה מדוע מקשינן לר' יהודה אליבא דנפשיה אם כן למה נאמר בה, הא פטור מתעסק באיסורא אליבא דשמואל נלמד ממלאכת מחשבת, וכן יל"ע לפי שלב זה בגמ' דלכאורה פטור מתעסק באיסורא בב' מינים הוא מדין מלאכת מחשבת. ולעיל כתבנו ליישב קושיית התויו"ט אליבא דרש"י בפסחים דאין הבדל כלל בין פטור מתעסק דכל התורה לפטור מתעסק דשבת, אלא דזה ילפינן מבה וזה ילפינן ממלאכת מחשבת, והא דפטר שמואל מתעסק באיסורא אף במין אחד וכן הא דפטרו אביי ורבא מתעסק באיסורא בב' מינים הוא בין בכל התורה מדין בה ובין בשבת מדין מלאכת מחשבת, ולפי"ז מיושב שפיר.

ולפי מה שנקטו תוס' בפשיטות דאין פטור מתעסק דכל התורה אלא בנתכוין להתירא יש לבאר דהא דפריך אם כן למה נאמר בה אין זה המשך לשו"ט בין ר' יהודה לר' שמעון, אלא הוא ענין חדש וקאי ארישא דמתני', דר' יהושע מקשה לר' אליעזר אם כן דאין צריך ידיעה במה חטא למה נאמר בה, ומתרץ ר' אליעזר פרט למתעסק, וכפי שהובא בגמ' מהתו"כ.

ב. לפי הבנת ר' אושעיא רש"ש ור' יהודה פליגי בדינו של שמואל, דרש"ש סובר כשמואל שאף בנתכוין לאיסור ואף במין אחד איכא פטור מתעסק מצד מלאכת מחשבת, ור"א ור' יהושע פליגי באבד מלקט מלבו או בלקדם, דכיון שנתכוין לשניהם ס"ל לר"א דאין פטור מתעסק, ור' יהושע סובר שבשני מינים איכא פטור מתעסק אף בכה"ג. ואילו ר' יהודה חולק וסובר שאפילו בלא אבד מלקט מלבו או לקדם פליגי ר"א ור' יהושע האם יש פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא, ודוקא בשני מינים אך במין אחד אין פטור מתעסק לכו"ע כיון שנתכוין לאיסור, ודלא כשמואל. ועל זה אמר ר' יהודה תמהני אם פטר בה ר' יהושע, דס"ל שאין כלל פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא ואף בב' מינים. והא דנאמר בה היינו פרט למתעסק בהתירא בלבד. [וכפי שביארנו לעיל דלרש"י הוי המשך לדברי ר' יהודה, דפטור בה לא קאי על נתכוין לאיסורא אלא על נתכוין להתירא, ולתוס' קאי על רישא דמתני', דהא לר' יהודה נמי לא פטר ר' יהושע מצד בה אלא מצד מלאכת מחשבת].

והנה רש"י כתב כאן אגב אורחיה דאם נתכוין לאב מלאכה זו ועשה אב מלאכה אחרת חשיב כנתכוין להתירא. ולפי מש"כ לעיל דהוי הגבלה בדין מתעסק שאם נתכוין לאיסורא לא נאמר פטור זה צ"ב מדוע חשיב בכה"ג נתכוין להתירא. ולפי מש"כ המנחת ברוך שאין זה תלוי באיסור והיתר אלא אם נחשב לפעולה אחת או ב' פעולות ניחא טפי, דאב מלאכה אחרת חשיב כפעולה אחרת.

ג. לדעת שמואל כו"ע מודו דאיכא פטור מתעסק אף במין אחד, ופליגי רק לגבי אבד מלקט מלבו או לקדם, שלפי רש"ש פליגי רק בב' מינים ולפי ר' יהודה פליגי אף בשחורות ולבנות דהוי כמין אחד. ונקט ר' יהודה ב' דוגמאות לומר דר' אליעזר מחייב אפילו בב' מינים כתאנים וענבים ור' יהושע פוטר אפילו במין אחד כשחורות ולבנות. ולפי"ז מדוייק לשון המשנה דרש"ש קאמר לא נחלקו על דבר שהוא משם אחד (דהיינו מין אחד כשחורות ולבנות) שהוא חייב, על מה נחלקו על דבר שהוא משום ב' שמות (דהיינו תאנים וענבים). ועל זה נחלק ר' יהודה שאפילו בשחורות ולבנות פליגי, ועל מה דאמר רש"ש לא נחלקו קאמר ר' יהודה דהם כן נחלקו בזה.

והא דאמר ר' יהודה תמהני אם פטר בה ר' יהושע יש לפרש דקאי על אבד מלקט מלבו או בלקדם, אך בנתכוין לתאנים בלבד וליקט ענבים בלבד מודה ר' יהודה לדינו של שמואל דאיכא פטור מתעסק אף שנתכוין לאיסורא. ובגליון רש"י פירש דקאי רק על מה שהוסיף ר' יהודה על רש"ש דפליגי אף במין אחד, אך בב' מינים מודה דאיכא פטור מתעסק אפילו באבד מלקט מלבו ולקדם.

והא דמסיים אם כן למה נאמר בה פרט למתעסק יש לפרש אפילו בנתכוין לאיסורא ולאפוקי אבד מלקט מלבו ולקדם, ורש"י במשנה דפירש על מתעסק בהתירא אתי לאביי ורבא כמש"כ הרש"ש שם.

ד. רש"י והרמב"ם נקטו דאביי ורבא פליגי על שמואל לדינא וסברי דאין פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא אף בשבת, ולדידהו יש לפרש את המשנה כהבנת רב יהודה בתחילה. אמנם הרמב"ם בפיה"מ פירש באופן אחר, שלפי אביי ורבא לכו"ע במין אחד ליכא פטור מתעסק כלל, ופליגי בב' מינים, רש"ש סובר דר"א ור"י פליגי בב' מינים באופן שנתכוין למין אחד בלבד ולקט מין אחר בלבד, דבכה"ג ר' יהושע סובר דאיכא פטור מתעסק ור"א סובר שאין פטור מתעסק אלא בנתכוין להתירא. ואילו ר' יהודה סובר דבב' מינים לכו"ע יש פטור מתעסק, ופליגי ר"א ור"י באופן של אבד מלקט מלבו או לקדם, דבכה"ג לר"א חייב ולר"י פטור מדין מתעסק. ועל זה אמר ר' יהודה (ולהרמב"ם גרסינן ר' שמעון) תמהני אם פטר בה ר' יהושע, שהרי נתכוין לשניהם ואין בזה פטור מתעסק כלל, אם כן למה נאמר בה פרט למתעסק דהיינו שנתכוין למין אחד בלבד, (ואף בנתכוין לאיסורא פטר ר' יהושע בב' מינים). ופסק הרמב"ם להלכה כאביי ורבא, וכר' יהושע וכפי שביארו ר' יהודה, דהיינו שבין נתכוין ללקוט תאנים בלבד ולקט ענבים בלבד ובין באבד מלקט מלבו או לקדם מין אחד חייב ב' מינים פטור, וכן פסק בחיבורו, וכפי שיתבאר.

והרש"ש ביאר דברי רש"י במתני' כפירוש הרמב"ם, והעיר מדוע כתב רש"י אם כן למה נאמר בה פרט למתעסק בהתירא, הא לר' יהושע אף מתעסק באיסורא פטור בב' מינים. ותירץ דרש"י פירש אף אליבא דר' אליעזר דמחייב בב' מינים. ועוד, דרש"י רוצה לפרש אף לפי הס"ד דלא פליגי בלקדם, עיי"ש.

ועי' נתיבות שלום סי' י"ט שהקשה איך יתכן לומר דבב' מינים מודו אביי ורבא דאפילו נתכוין לאיסורא פטור, הא רש"י במס' שבת פי' דנתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר היינו שנתכוין להגביה סכין ועלה בידו ירק מחובר, ובכה"ג הוי ב' מינים ואם כן יש לפטור אף בנתכוין לאיסורא. ויש ליישב דרש"י מפרש קושיית ר' יהודה תמהני אם פטר בה ר' יהושע על עיקר הדין דאף בנתכוין לאיסורא איכא פטור מתעסק בב' מינים, ולא רק על התוספת של ר' יהודה דאיירי בלקדם, וס"ל לר' יהודה שפטור מתעסק נאמר רק בנתכוין להתירא ואפילו בב' מינים, וכן מדוייק ברש"י במשנה דקאי רק על נתכוין להתירא, ומיושבת בזה הערת הרש"ש דלעיל. ולפי"ז אתי שפיר דרש"י בשבת פירש דברי אביי ורבא אליבא דר' יהודה אליבא דנפשיה דלעולם אין פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא.

הרמב"ם פ"א משבת פסק שאף בנתכוין לאיסור איכא פטור מתעסק, ובלבד שיהיה ב' מינים או ב' מלאכות, כגון נתכוין להרוג בהמה ובמקום זה עקר אילן, נתכוין ללקט תאנים שחורות וליקט לבנות. אך מין אחד כגון היו לפניו שתי נרות דולקות או כבויות ונתכוין להדליק או לכבות את האחת והדליק או כיבה את השניה חייב, שהרי עשה מן המלאכה שחשב לעשותה, ודומה לנתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת. ועוד פסק דבב' מינים אפילו לקדם פטור, כגון נתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים ונהפך הדבר, וכן נתכוין להדליק זו ולכבות זו ונהפך הדבר. ומבואר שהרמב"ם לא פסק כשמואל דנתכוין לאיסור פטור אף במין אחד, לפי שהרמב"ם גרס בברייתא דנרות חייב, וברייתא זו סותרת לדברי שמואל. ומכל מקום בב' מינים פסק דפטור אף בנתכוין לאיסור ואפילו בלקדם, וביאר הלח"מ לפי שבברייתא שם איתא שאם נתכוין להדליק זו ולכבות זו והפך וכיבה ואח"כ הדליק בב' נשימות פטור. ורש"ש וחק נתן ביארו שהרמב"ם הוציא דין זה ממתני', דהא דאמר רבא לקדם איכא בינייהו אין זה רק ליישב אליבא דשמואל אלא אף לפי שיטתו דאין פטור מתעסק בנתכוין לאיסורא, דמכל מקום בב' מינים איכא פטור מתעסק אף בנתכוין לאיסורא, ובזה פליגי רש"ש ור' יהודה מה הדין בלקדם, וכן הוא בפיה"מ.

הראב"ד השיג דברייתא דנרות אינה סותרת לשמואל דאיכא לאוקמי בלקדם, והיינו דהברייתא סוברת כרש"ש שלגבי לקדם יש חילוק בין מין אחד לשני מינים, ולכן בלהדליק ולהדליק או לכבות ולכבות חייב דהוי מין אחד בלקדם, ובלהדליק ולכבות פטור דהוי ב' מינים בלקדם.

**דף כ ע"א**

**תוד"ה היינו, דמאי קמ"ל**

השיטמ"ק הוסיף היינו ר' יוסי. ובמים קדושים ביאר כונתם דמת"ק שמעינן דרק בספק חלב ספק נותר לא חשיב ידיעה במה חטא, אך ב' סוגי בשר באותו איסור חשיב ידיעה במה חטא, ומאי קמ"ל רש"ש. ויל"ע דהא רש"ש קמ"ל חידוש גדול דב' שמות כתאנים וענבים לא חשיב ידיעה במה חטא, וזה לא שמעינן מת"ק ור' יוסי. ואפשר דמשמע במשנה שעיקר חידושו של רש"ש הוא בלא נחלקו על דבר שהוא משום שם אחד, ובזה שפיר כתבו דליכא שום חידוש.

ובעיקר דבריהם תמה הערל"נ איך יתכן לומר דספק תאנים ספק ענבים חשיב שאינו יודע במה חטא, הא הוי לאו אחד ומלאכה אחת. ולכן כתב לפרש להפך, דהיה פשוט לגמ' שרש"ש איירי לענין מתעסק ולא לענין ידיעה במה חטא לפי שלא מסתבר שספק תאנים ספק ענבים חשיב שאינו יודע במה חטא. ועי' מש"כ לעיל בשם התוצ"ח דקצירת תאנים הוי אב וזמירת ענבים הוי תולדה, והוו כב' שמות, ולכן חשיב שאינו יודע במה חטא. ועוד י"ל דתוס' נקטו שחילוק מלאכות הוא מטעם גופין כהמנ"ח, ונקטו דהוא הדין כל חילוק בגופין חשיב שאינו יודע במה חטא, ואפילו דבר שאינו מחלק לחטאות.

**אלא דלא קא מכוין להבעיר מ"ט דמאן דמחייב תרתי**

פירש רש"י הא לא איכוין לחדא, ולגביה מתעסק הוא. וכתב הערל"נ דאי חשיב ליה מתעסק על כרחיך איירי באינו יודע שפעולה זו גורמת להבערה או לכיבוי, דאי יודע ורק אינו מתכוין לזה אין זה פטור מתעסק אלא אינו מתכוין. והקשה דאם כן מדוע דחק ר' יוחנן לאוקמי בנפח ופליגי במקלקל בחבורה, הא אמרינן לעיל דלמ"ד מקלקל בחבורה פטור הוא הדין מתעסק בחבורה פטור, וכן הוא הדין בהבערה, ואם כן אף בלא נפח י"ל דפליגי במתעסק בהבערה.

**כגון שנתכוין לכבות העליונות כדי להבעיר את התחתונות דת"ק סבר מקלקל בהבערה פטור וכו'**

כתבו תוס' דהוי נמי מלאכה שאצל"ג, שהרי אינו צריך להבערת התחתונות, אלא דכו"ע ס"ל כר' יהודה דחייב, ות"ק פטר מצד מקלקל בהבערה. ומבואר בתוס' דר' שמעון פוטר במלאכה שאצל"ג אף בחובל ומבעיר. וכן מבואר בתוס' להלן דביארו דברי ר' אשי דפליגי בפלוגתת ר' יהודה ור' שמעון דמלאכה שאצל"ג ולא בפלוגתא דאינו מתכוין, ואף דאיירי לגבי מבעיר, ומבואר דר' שמעון פטר מלאכה שאצל"ג אף בחובל ומבעיר.

ואזלי בזה התוס' לשיטתם, דהנה במס' שבת עה. אמרינן דהפוצע חילזון אינו חייב משום נטילת נשמה לפי שאינו רוצה בכך, ומקשינן והא הוי פס"ר, ומשני שאני הכא דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כי היכי דליציל ציבעיה. ופירש רש"י וכי מודה ר' שמעון במידי דלא איכפת ליה אי מתרמי, ומיהו איכווני לא מיכוין. כלומר, דפס"ר דלא ניחא ליה כלל פטור, וכיון שהוא רוצה שיחיה החילזון כי היכי דליציל צבעיה אינו חייב משום נטילת נשמה. אך תוס' שם נקטו דפס"ר דלא ניחא ליה חייב, וביארו דהו"ל מלאכה שאצל"ג. והקשו לר' שמעון שמקלקל בחובל ומבעיר חייב משום שאין צריך בהם מלאכת מחשבת, ומה"ט אמרינן לעיל דאף מתעסק חייב, מדוע אצל"ג פטור, הא פטור אצל"ג הוא מטעם מלאכת מחשבת כמבואר במס' חגיגה. ועכ"פ לשיטתם מוכח בגמ' שם דמלאכה שאצל"ג פטור אף בחובל ומבעיר, ולכן נקטו כאן דכו"ע סברי כר' יהודה דמלאכה שאצל"ג חייב. אך לרש"י אין הכרח מהגמ' שם דהא הפטור הוא מצד פס"ר דל"נ ליה, ואפשר שמלאכה שאצל"ג בחובל ומבעיר חייב, וכמו דאמרינן דפליגי האם מקלקל בהבערה פטור הוא הדין פליגי אי מלאכה שאצל"ג פטור, ולפי"ז קושיית תוס' כאן לק"מ, וכן אי אפשר לפרש כתוס' להלן דר' אשי איירי מצד מלאכה שאצל"ג, דהא במבעיר מודה ר' שמעון דחייב.

**דף כ ע"ב**

**רבא אמר להקדים איכא בינייהו**

רגמ"ה פי' שנתכוין לכבות תחלה ואח"כ להדליק, ולבסוף כיבה והדליק בבת אחת, דת"ק סבר כיון דלא נעשית מחשבתו דלא כיבה תחלה פטור על הכיבוי וחייב על הבערה, וראבר"צ סבר דחייב שתים. ומבואר שלפי ת"ק הקדמת הראשון היא בדוקא, ואיחור השני אינו בדוקא, ואם השני נעשה בבת אחת נמי נתקיימה מחשבתו.

אך רש"י כתב דת"ק חייש למוקדם ומאוחר, ולכן אינו חייב שתים, ולפוטרו בלא כלום אי אפשר, דנהי דאקדומי לא אקדמיה אחורי נמי לא אחר. וכתב הרש"ש קשה לי להבין החילוק בין חיובא דחדא לחיובא דתרתי. ועי' עולת שלמה מה שדחק בכונת רש"י. ובשיטמ"ק ביאר דס"ל לת"ק דאחד משני דברים לאו דוקא, או אינו מקדים המוקדם או אינו מאחר המאוחר, הלכך לא סגי דלא מחייב חדא בשביל אותו שאין מקפיד בהקדמה או באיחור. כלומר, דאמדינן לדעתיה שאינו מקפיד על שניהם שהראשון יהיה קודם דוקא והשני יהיה אחרון דוקא, אלא היכא דהיו בבת אחת על האחד מקפיד ועל השני אינו מקפיד. ומבואר דלא ברור לנו איזה מהם מקפיד ואיזה לא, וחייב חטאת אחת ממנ"פ. וצ"ע דקיי"ל כר' יהושע דבעינן ידיעה במה חטא, וכיון דלא ברור לנו איזה מהם מקפיד ליכא ידיעה במה חטא ואיך יתחייב חטאת. ואין לומר דאיירי בשגגת שבת, דהא ראבר"צ מחייב תרתי ועל כרחיך איירי בשגגת מלאכות. ודוחק לומר דאתיא כר' אליעזר דאין צריך ידיעה במה חטא, וצ"ע.

**ר' אשי אמר כגון שנתכוין לכבות והובערו מאליהן**

הקשו הראשונים מדוע ת"ק פטר על הכיבוי הא מודה ר' שמעון בפס"ר. ותירץ רש"י שלא היה יודע שסוף תחתונות להבעיר. והקשה הערוך לנר דאם כן אינו פטור מצד אינו מתכוין אלא מצד מתעסק, דהא לא ידע שהוא עושה הבערה. ועי' בחי' ר' שמואל כתובות סי' ז' שביאר דברי רש"י על פי הט"ז דספק פס"ר לא חשיב פס"ר, עיי"ש. ולפי"ז נראה דאיירי באופן שאינו יודע בבירור את מצב הגחלים התחתונות, האם הם במצב שיובערו בחתיה זו או לא, ולבסוף הוברר שהובערו, ומעיקרא היה כאן פס"ר שע"י חתייתו יובערו, ונקט רש"י כדעת הט"ז שספק פס"ר לא חשיב פס"ר ופטור. ולפי"ז מדוייק מש"כ רש"י לגבי חותה להתחמם כגון זה שאינו צריך להבעירן אלא להתחמם בחתייתן, ומכל מקום יודע היה שיתבערו ועל מנת כן עשה, וה"ל מתכוון, מיהו מלאכה שאינה צריכה לגופה הויא הך הבערה, עכ"ל. והיינו דהיכא שיודע שיתבערו אין זה ספק פס"ר אלא ודאי פס"ר, ולכן אין כאן פטור דאינו מתכוין אלא פטור דאצל"ג.

תוס' נקטו דר' יהודה מודה בשבת שאינו מתכוין פטור, והקשו אם כן מדוע ראבר"צ מחייב תרתי הא בשבת לכו"ע אינו מתכוין פטור. ותירצו דאין כונת הגמ' לפטור מצד אינו מתכוין דהא הוי פס"ר, אלא הפטור הוא מצד מלאכה שאצל"ג, ונקטה הגמ' אינו מתכוין לרבותא דר' יהודה דהוא מחייב באצל"ג אף כשאינו מתכוין ופס"ר. והנה מוכח מתוס' דפס"ר דלא ניחא ליה חייב, ודלא כהערוך שהביאו תוס' בסה"ד, דלפי הערוך הדרא הקושיא מדוע ראבר"צ מחייב תרתי הא בשבת לכו"ע אינו מתכוין פטור, ואין לומר דהוי פס"ר, דהא לא ניחא ליה בהבערה. אך י"ל דס"ל דכל מה שפס"ר דלא ניחא ליה פטור זה רק באופן שלא ניחא ליה להדיא, אך היכא דלא איכפת ליה חשיב פס"ר דניחא ליה וחייב, והכא לא איכפת ליה ולכן נקטו דהוי פס"ר. וכן נקט רש"י שבת עה. דרק היכא דלא ניחא ליה להדיא פטור. [אך הערוך ודאי סובר שאפילו בלא איכפת ליה פטור, דהא פי' בזה את הגמ' בשבת קג. דעביד בארעא דחבריה, והתם לא איכפת ליה].

הגר"ח פ"י מהל' שבת כתב דתירוץ התוס' אכתי לא מיישב לדעת הרמב"ם, דהרמב"ם פ"ז משגגות הי"ב פסק דאם נתכוין לכבות ולהבעיר חייב שתים, ומבואר שאם הובערו מאליהן אינו חייב אלא אחת, והא הרמב"ם פסק דמלאכה שאצל"ג חייב, ועל כרחיך דהפטור הוא מצד אינו מתכוין, והא הוי פס"ר ומדוע פטור, וצ"ל משום דהוי פס"ר דלא ניחא ליה, והרמב"ם סובר כשיטת הערוך דפס"ק דלא ניחא ליה פטור. אך אם כן הדרא קושיית תוס' מדוע ראבר"צ מחייב תרתי, הא בשבת מודה ר' יהודה דאינו מתכוין פטור. ותירץ הגר"ח דיש חילוק בין פטור אינו מתכוין בכל התורה לר' שמעון לבין פטור אינו מתכוין בשבת לר' יהודה, דאינו מתכוין לר' שמעון פטור מצד חיסרון בדעת ורצון, ואפילו אם יודע בודאי שיעשה הדבר והוא עושה את הדבר בדעת מכל מקום תלוי בכונתו אם מתכוין לזה או לא, עיי"ש שהוכיח כן מהסוגיא בפסחים לגבי הנאה הבאה לו לאדם על כרחו. ולכן פס"ר דלא ניחא ליה פטור, כיון שאינו רוצה את הדבר כלל. משא"כ אינו מתכוין לר' יהודה דפטור רק בשבת הפטור הוא משום חיסרון בידיעה וכונה, דזה עיקר פטור מלאכת מחשבה כמו שמצינו לגבי פטור מתעסק, ולכן אף פס"ר דלא ניחא ליה חייב דהא יודע בודאי שתעשה המלאכה. ולפי"ז ניחא שפיר דתלי בפלוגתת ר' יהודה ור' שמעון, דהכא הוי פס"ר דלא ניחא ליה.

ובפשטות י"ל דהרמב"ם והערוך סוברים כהראשונים שר' יהודה מחייב אף בשבת, ולפי"ז מעיקרא לק"מ, דלפי ר' שמעון אינו חייב על ההבערה אע"פ שהוא פס"ר משום דהוי פס"ר דלא ניחא ליה, ולפי ר' יהודה חייב דאינו מתכוין חייב לעולם.

**החותה גחלים בשבת להתחמם בהם וכו' הדתניא חייב קסבר מלאכה שאצל"ג חייב עליה וכו'**

כתבו תוס' דהכא לא קאמר אינו מתכוין כדלעיל, שהרי להתחמם הוא עושה, אבל מלאכה שאצל"ג היא. ובתוס' שבת מא: כתבו דכיון דניחא ליה בהך הבערה לא קרינן ביה שאינו מתכוין. וכן מבואר ברמב"ם דפסק שהחותה גחלים ונתכוין לכבות ולא להבעיר או להפך חייב רק לאותה מלאכה שנתכוין אליה, ומאידך פסק דהחותה גחלים להתחמם חייב, והטעם הוא פשוט, דהרמב"ם פסק דאינו מתכוין פטור ומלאכה שאצל"ג חייב, ולעיל הפטור הוא מצד אינו מתכוין ולכן פטר במלאכה שאין מתכוין אליה, אך הכא חשיב מתכוין להבערה והפטור הוא רק מצד אצל"ג, ובזה פסק הרמב"ם דחייב, ועי' ערל"נ.