סי צא א ב ג
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**סימן צא.**

**הקדמה**

**מבואר** במשנה בשר וגבינה שנגעו זה בזה בצונן בעי הדחה, וכתב הטור בשם בעל העיטור ש"מ כל מידי דבעי הדחה כגון בשר היתר צונן בקערה של איסור צונן אסור לכתחילה דלמא אכיל בלא הדחה עכ"ל, ומבואר מזה שכמו שבשר שנגע בגבינה צונן בעי הדחה ה"ה הניח בשר בכלי איסור צריך הדחה, וק' דלכאורה מיירי בכלי נקי וא"כ למה צריך הדחה הא אין כלי מפליט בצונן, ונאמרו בזה כמה דרכים בפוסקים.

והפוסקים הביאו כמה מקומות בש"ס שנתבאר דין שימוש צונן בכלי של איסור.

בגמ' פסחים ל: אמר רבא בר אבא אמר ר' חייא בר אשדי, כל הכלים שנשתמשו בהן חמץ בצונן משתמש בהן מצה חוץ מבית שאור הואיל וחימוצו קשה ע"כ, ודעת רוב הראשונים שמותר להשתמש בהם אפי' חמץ בחמין כיון שלא בלע הכלי בחמין, ודעת הרא"ש והר"ן שם שבית שאור וה"ה כלי שבלע בחמין אסור להשתמש בו מצה בחמין אבל בצונן שרי אע"פ שבלע בחמין, אלא שהרי"ף גרס שם כלי חרס ע"ש, ועיין בזה לקמן.

בגמ' חולין ח: סכין טריפה פליגי בה רב אחא וכו' והלכתא אפי' בצונן ואי איכא בליתא דפרסא למיכפריה לא צריך ע"כ, מבואר שאף שיש על הסכין שמנונית של איסור טריפה, מ"מ מהני הדחה לסכין ואפי' קינוח בבליתא מהני ליה, ושוב מותר לשחוט בה, והיינו למ"ד בית השחיטה צונן ולא בלע בחמין, אלא שגבי שחיטה יש סברא שאיידי דטרידי סימנים למיפלט לא בלע.

בגמ' שם קיא: סכין ששחט בה אסור לחתוך בה רותח, צונן אמרי לה בה הדחה ואמרי לה לא בעי הדחה ע"ש, וברש"י פירש דקאי אצונן שחתך דנחלקו אי צריך הדחה אותו הצונן, אבל תוס' ח: וברא"ש שם פירשו דקאי אסכין וכמ"ד בית השחיטה רותח, ונחלקו בתקנת סכין לחתוך בה צונן אי בעי הדחה או דסגי בקינוח ע"ש, ומבואר שלמ"ד בקינוח אפי' לחתוך בה צונן שיש דוחקא דסכינא, אעפ"כ כל שקינח לסכין מהני ולא חיישינן שנדבק שמנונית על הבשר שחותך כיון שהוא צונן.

ושם קערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח ע"ש, ומבואר שצונן שרי לאכול בה אף שהכלי בלע במליחה שהיא כרותח.

ובגמ' ע"ז עה: ת"ר הלוקח כלי תשמיש מן העובדי כוכבים וכו' דברים שנשתמש בהם ע"י צונן וכו' מדיחן ומטבילן והם טהורין ע"כ, מבואר שכיון שלא בלעו ע"י חמין מותר להשתמש בהם צונן בהדחה בעלמא.

ובדין הכשר כלים לצונן מצאנו כמה ענינים, קינוח, הדחה, שפשוף, שפשוף גדול, נעיצה בסכין וצ"ב.

**שו"ע**

**סעיף א'**

**נגיעה צונן בצונן ביבש**

**שו"ע,** בשר וגבינה שנגעו זה בזה מותרים אלא שצריך להדיח מקום נגיעתן וכו' ע"כ, כתב הש"ך בשם הב"ח שדוקא כשאחד מהם לח אבל שניהם יבשים אין צריך אפי' הדחה, ובהגהות הגרעק"א הביא מסוף ס"ה שהיכא שמלוח אפי' יבש חשיב כלח לענין זה, ועיין פמ"ג שפ"ד ס"ק א' שכתב איני יודע טעם לחלק בזה ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

**אוכל שיש בו שמנונית**

**וכל** זה בסתם אוכל, אבל אוכל שיש בו שמונונית כתב הפמ"ג בשם הרשב"א בתורת הבית דף קי"ב וכן הוא ברשב"א חולין ח: שצריך שפשוף גדול ולא סתם הדחה בעלמא, אבל דעת החוו"ד שדוקא בדוחקא דסכינא ושמנונית צריך שפשוף, אבל בשמנונית לבד מהני [[2]](#footnote-2)הדחה בעלמא[[3]](#footnote-3).

ואם הוא יבש יש להסתפק אם גם בזה נאמר דין שפשוף, ועיין בדי השלחן בשם פרי תואר שכתב שדבר שמן אפי' יבש יש לו תכונה שנדבק היטב, ולכאו' נראה שכ"ש שגבינה צהובה של זמנינו שאם נגע בבשר שצריך שפשוף גדול, אלא שיש להסתפק בדבר שמן שנגע במין השני אם גם הוא עצמו צריך שפשוף, או שזה נאמר רק לגבי המין השני שמדביק בו הרבה, והר"ר אליהו ירחם שפירא שליט"א הוכיח שע"כ הדבר השמן בעצמו מהני ליה שפשוף, שהרי לעיל בשוחט בסכין של טריפה מבואר שבית השחיטה צריך שפשוף מחמת הסכין ששחט בה טריפה, אבל מחמת הדם היה מהני לה הדחה בעלמא, ולכאורה הא כל בית השחיטה יש בו שמנונית ואיך מהני הדחה לדם, וע"כ במקום השמנונית עצמו מהני הדחה לדבר אחר שנדבק בו, אלא שכל שלפי התי' השני ברשב"א אין להוכיח, דדודקא בדם בשעה שהוא חם מהני לשפוך עליו מעט מים, משא"כ שאר דברים הצריכים הדחה אפשר דלא מהני בדבר שמן וצ"ע[[4]](#footnote-4).

**לא הדיח**

**עיין** ט"ז ס"ק א' שנקט שבדיעבד בלא הדיח ליכא איסור, ולכן הק' למה חששו לאסור להניח לכתחילה בכלי שמא לא ידיח, הלא אם לא ידיח ליכא איסור, ותי' דמ"מ הכא עושה איסור ברור ע"ש, אולם בפמ"ג ס"ק א' נקט שמעיקר הדין צריך הדחה ואם לא הדיח אסור בדיעבד, וע"ע ט"ז לקמן ס"ק ב' שלפי המהרש"ל דבר לח שלא שייך בו הדחה אסור בדיעבד, והתו"ח נקט שביעבד שרי, ושם בפמ"ג ובהגהות הגרעק"א ע"ש.

**סעיף ב'**

**מה חי' בעל העיטור**

**שו"ע,** כל מידי דבעי הדחה כגון להניח בשר היתר בקערה של איסור צונן אסור לכתחילה דלמא אכיל בלא הדחה ע"כ, ומקור הדברים בטור בשם העיטור, ובט"ז ס"ק א' הק' מה חי' העיטור הא מפורש כן במשנה ובלבד שלא יהו נוגעין זה בזה, ותי' דקמ"ל שאף בכלי אסור להניח לכתחילה, ובפמ"ג בשם המנח"י כתב שמהמשנה אין ראיה דאפשר שהכוונה שלא יהיו נוגעין משום שיצטרך הדחה, אבל אה"נ אם יעשה ע"מ להדיח שפיר דמי, והכנה"ג תי' שבעה"ע חי' שאפי' בשאר איסורים חיישינן שמא ישכח ולא ידיח, דהו"א דוקא בב"ח חיישינן שלא ידיח [דתרווייהו היתר נינהו], קמ"ל שגם בשאר איסורים חיישינן שישכח ולא ידיח, עוד תי' כנה"ג שבעה"ע בא לחדש את ההתיר של דבר שדרכו להדיח, אבל עיקר הדין הוא דין פשוט מהמשנה ע"ש.

**היתר צונן בקערה של איסור**

**שם** היתר צונן בקערה של איסור צונן ע"כ, מבואר שאסור להניח היתר צונן בכלי של איסור [[5]](#footnote-5)צונן, ואם הניח בו דבר היתר צריך הדחה אף שהכל צונן, ובתו"ח הק' (ובקצרה כאן בדרכי משה) מכמה מקומות דמבואר שמותר להשתמש היתר צונן בכלי של איסור.

**א]** בגמ' פסחים ל. כלי שנשתמש בו חמץ מותר להשתמש בו מצה, **ב]** מדברי הרשב"א (שו"ת ח"א סי' שפ"ה) התיר למלוח בשר בכלי של יין נסך אפי' לכתחילה ע"ש, הרי להדיא שאין שום מניעה להניח היתר צונן בכלי איסור כיון שאינו בולע ביבש, **ג]** בארחות חיים (איסורי מאכלות סי' י') כתב שמותר ליתן תבלין או בצל או שאר דברים חריפים בכלים של גוים שהודחו יפה, וא"כ ק' מה שכתב כאן הטור בשם בעל העיטור לאסור ליתן צונן בכלי של איסור בלי הדחה.

וכתב הרמ"א שם כמה חילוקים **א]** דוקא דבר שיש בו לחלוחית צריך הדחה, אבל דבר יבש אין צריך שום הדחה, **ב]** היכא שבלע הכלי בצונן מותר להניח בו אפי' דבר היתר לח, אבל אם בלע הכלי בחמין בזה אסור להניח בו דבר היתר לח אבל יבש מותר לעולם, **ג]** דוקא אם לא רחצו הכלי היטב אסר בעה"ע אבל אם רחצו הכלי היטב מותר ע"ש.

**שיטת הט"ז בדעת הרמ"א**

**וכאן** בהג"ה כתב הרמ"א רק שנים מהתירוצים הנ"ל דהיינו דוקא דבר שיש בו לחלוחית, ודוקא בלע בחמין, אבל לא הזכיר כלל שיש חילוק בין רחצו הכלי היטב או לא, ובט"ז ביאר דברי הרמ"א כאן ע"פ דבריו בדרכי משה אלא שהגיה בדבריו, והיוצא מדבריו, שכל שהשתמש בו צונן מותר להשתמש בו היתר אפי' לח ויבש חם, אבל אם נשתמש בו איסור חם אסור להשתמש בו צונן לח אפי' אם קינחו הכלי היטב וכן יבש חם דדומה [[6]](#footnote-6)לצונן לח[[7]](#footnote-7).

**ק' על הט"ז מכלים של גוים**

**והנה** שיטת הט"ז ק' מכמה מקומות דלקמן סי' קכ"א מפורש שכלים של גוים מדיחן במים ומותר להשתמש בהם צונן, ובטור כתב בשם ר"י שגם אם תשמישן בחמין שרי בהדחה בלבד אם רוצה להשתמש בהם בצונן, ולפי הט"ז אין שום היתר להשתמש בהם צונן לח כל שבלע בחמין.

**ק' מסכין ששחט בה**

**וכן** ק' מגמ' חולין קיא: דסכין ששחט בה בעי הדחה לחתוך בה צונן, [וכמ"ד בית השחיטה רותח קאי כמו שכתבו התוס' לעיל ח: דלהכי אסור לחתוך בה רותח דפלט סכין], ומבואר להדיא דמהני הדחה לחתוך בה רותח אף שבלע בחמין, ולפי הט"ז כל שבלע בחמין לא מהני הדחה[[8]](#footnote-8).

וצ"ל דהתם שאני דדם מישרק שריק ולכן מהני הדחה שפיר לקנח את הסכין, כמו שכתבו התוס' שם דלהכי לא בעינן נעיצה, וע"ע ש"ך סי' י' ס"ק טו', אבל לשאר כלים של איסור לא מהני הדחה[[9]](#footnote-9).

**ביאור דברי הט"ז שבלא נקי בכל גוני אסור**

**בט"ז** שם כתב שע"כ בעה"ע איירי בכלי נקי דאל"כ בכל גונא אסור ע"ש, ובהגהות הגרעק"א שם הק' דבאמת בעה"ע אסר ומה כוונת הט"ז שבכל גוונא אסור, וכתב שצ"ל שע"כ כי האי גונא הוה כמניח אוכל על אוכל ממש, וזה ליכא שום חי' ולעיל ביאר הט"ז שכל עיקר החי' של בעה"ע שגם בכלים אסר ע"ש והלשון דחוק קצת ועיין הערה[[10]](#footnote-10).

**שיטת הש"ך**

**בש"ך** ס"ק ג' חלק לגמרי על הרמ"א ודעתו שכל מה שאסר בעה"ע מיירי הכל בסתם כלים שלא ידעינן אם הודחו יפה או לא, אבל כל שידוע שהודחו יפה לכו"ע ליכא שום איסור להשתמש בו צונן בין לח בין יבש, ורק בדבר חריף לח אסור, ודעתו שאפי' הדחה לא בעינן אלא סגי בקינוח דבכל מקום מהני [[11]](#footnote-11)קינוח כהדחה ע"ש.

**סכין צריך נעיצה**

**ומה** שמבואר בסי' י' ס"א וס"ג וכן בסי' קכ"א ס"ז שסכין של גוים צריך דוקא נעיצה בקרקע קשה, וכן בסכין ששחט בה טריפות הרבה צריך דוקא נעיצה, וכן לעיל סי' פט' ס"ד נתבאר שסכין של בשר צריך נעיצה דוקא אפי' להשתמש בה צונן, ע"כ צ"ל דסכין שאני, ואפשר לפרש מתרי טעמי א] שמכיון שתשמישו תדיר בדוחקא שמנוניתו קרוש על פניו ואינו יורד בהדחה בעלמא ולהכי צריך נעיצה דוקא, ב] שלעולם סכין מפליט ע"י דוחקא אפי' בצונן ולהכי בעינן נעיצה דוקא[[12]](#footnote-12), אבל שאר כלים בהדחה בעלמא סגי, וכבר נתבאר לעיל סי' פט' ס"ד ע"ש בט"ז ובש"ך בנקודות הכסף ובפמ"ג[[13]](#footnote-13).

**סתירה בש"ך אי קינוח מהני כהדחה**

**עיין** חוו"ד ס"ק ד' שהק' שהש"ך סתר עצמו שלעיל סי' י' ס"ק טו' מבואר שחילק בין הדחה לקינוח, וכתב שאפשר שדוקא התם יש חילוק משום שהסכין מפליט בדוחקא ולכן בעינן הדחה דוקא ומהני להפליט מעט מהסכין, משא"כ בשאר כלים שאינו מפליט ביבש וכל מה שיש זה רק השמונינית בעין ובזה אין חילוק בין קינוח להדחה ע"ש, אמנם בדברי הש"ך שם בסי' י' מבואר להדיא שכל מה שצריך הדחה בסכין ששחט בה טריפה וכן סכין ששחט בה, הוא משום השמנונית בעין ולא משום מה שהוא מפליט, וא"כ אכתי ק' למה כתב כאן שאין חילוק בין קינוח להדחה ועיין הערה[[14]](#footnote-14).

**שיטת החוו"ד לחלק בין הדחה לשפשוף**

**בחוו"ד** כתב לבאר דברי הרמ"א שבאמת תמוה מה שכתב בתו"ח שמוכח בטור סי' קכ"א שכלי שנשתמש בו בחמין אסור להשתמש בו צונן, שהרי להדיא מבואר שם להיפך, וכתב שם לבאר שכוונת הרמ"א להוכיח ממה שמבואר שם שסכין של גוים צריך נעיצה להשתמש בו אפי' צונן, והטעם שלא מהני הדחה הוא כמו שמבואר בתוס' חולין ח: שכל שתשמישו בחמין לא מהני הדחה בעלמא ובעינן דוקא נעיצה, ומוכח שבלי נעיצה אסור להשתמש אפי' צונן, ומזה הוכיח הרמ"א שה"ה כל הכלים שבלעו בחמין אסור להשתמש בהם צונן, ולא מהני הדחה לחוד אלא בעינן שפשוף היטב במים, וכן נמי כלי שהשתמש בו איסור בקבוע, צריך שפשוף ולא הדחה בעלמא, וזה מה שמבואר גבי כלים של גוים שכל שהשתמש בו בקביעות צריך שפשוף דוקא, ע"ש סי' קכ"א בטור בשם הראב"ד.

ואחר שפשוף שרי להשתמש בו אפי' דבר חריף לח כמו אחר נעיצה בסכין ע"ש.

והנה בדבריו יתישב שיטת הט"ז, דודאי אין כוונתו לאסור להשתמש בכלי צונן בכל גוני, רק דצריך שפשוף, אבל נעיצה בסכין וכן שפשוף בכלים מהני להסיר מהם השמנונית בעין.

**ק' על החוו"ד מסכין של טריפה**

**אלא** שקשה דלעיל סי' י' ס"ג מבואר שסכין ששחט בה טריפה צריך הדחה או קינוח, ואם שחט בלי קינוח צריך להדיח בית השחיטה, ובש"ך ס"ק כ' הביא שהקשו הרשב"א והר"ן שבלאו הכי צריך להדיח בית השחיטה משום דם שבו, ותי' בשם רבינו יונה דמשום דם בשפשוף בעלמא סגי, אבל משום שמנונית של הסכין צריך שפשוף גדול ע"ש, והיינו כמו שכבר נתבאר שבדבר שמן צריך שפשוף גדול, וא"כ ק' למה לסכין עצמו מהני הדחה או קינוח, הא למה שביאר החוו"ד כל הדחה סתמא אינו אלא הדחה בעלמא בלי שפשוף וכ"ש הכא בסכין, שהרי מבואר שלא בעי נעיצה אלא הדחה או קינוח, והיינו ע"כ שלא בעינן שפשוף שהרי ביאר החוו"ד ששפשוף בכלי הוא במקום נעיצה בסכין, ואיך יכול להדיח סכין משמנונית של איסור בלי שפשוף, ודוחק לחלק בין כלי לאוכל[[15]](#footnote-15), אבל לפי הש"ך אתי שפיר דלעולם בהדחה בעינן שפשוף בכל הכלים, אלא שבהדחת בית השחיטה מדם לא בעינן שפשוף וכמו שכתב הרשב"א שם בתירוץ השני וז"ל דאי משום דם אם רחצו מעט מים בשעה שהדם חם וכו' ואז אינו צריך הדחה ושפשוף וכו' עכ"ל, והיינו שדם של בית השחיטה לא צריך שום שפשוף, אבל שמנונית של הסכין צריך שפשוף, וא"כ ה"ה הסכין עצמו צריך שפשוף וזהו הדחה של כל מקום, רק שדם של בית השחיטה לא צריך שפשוף[[16]](#footnote-16).

**אם אפשר להוכיח מנעיצה של כין לשאר כלים**

**והנה** במה שנקט החוו"ד שעיקר הוכחת הרמ"א מסכין שצריך נעיצה שה"ה כל הכלים אסור להשתמש בלי נעיצה, כל זה רק אי נימא שעיקר דין נעיצה הוא משום שמנונית בעין, אבל לפי השיטות שהנעיצה הוא משום הבליעה שבסכין שפלט בדוחקא, א"כ אין ראיה כלל מדין נעיצה של סכין שהוא כדי להפליט המעט הבלוע בדופני הסכין לשאר כלים דלא שייך בהו פליטה, אלא שהט"ז לשיטתו שנקט שכל מה שסכין מפליט זה רק בצירוף דבר חריף כמו שנתבאר לעיל סי' פ"ט ס"ד, וא"כ מה שצריך נעיצה אינו אלא משום השמנונית בעין וא"כ שפיר אפשר להוכיח לשאר כלים[[17]](#footnote-17).

וגם אי נימא שבסכין ליכא פליטה כי אם שמנונית בעין, אכתי אין להוכיח מזה לשאר כלים, שמבואר שסכין שאני ששימושו תדיר בדוחקא ולהכי השמנונית נדבק בו יותר וצריך נעיצה דוקא, משא"כ בשאר כלים ועיין הערה[[18]](#footnote-18).

גם יש להעיר בדברי החוו"ד, שכתב שהתו"ח הוכיח שצריך שפשוף מדין נעיצה של סכין, וזהו כוונתו שציין לסי' קכ"א ע"ש, אלא שק' למה הוצרך הרמ"א להוכיח מסי' קכ"א הא הדבר מפורש בסי' י' שצריך נעיצה לסכין של גוים או לסכין שחט בה הרבה טריפות, ושם הוא עיקר דין סכין וצ"ע.

**צ"ע גדול בהכרעת החוו"ד**

**למסקנא** נקט החוו"ד שכלי צונן שנשתמש בו קבוע מותר להשתמש בו צונן באקראי אפי' בלי הדחה רק בקינוח בעלמא, אבל בקביעות אסור להשתמש בו שמא יבא להשתמש בחמין, אבל אם נשתמש בו חמין אסור להשתמש בו צונן קבוע אפי' אחרי שפשוף שמא יבא להשתמש בו בחמין (שלא מהני ליה שפשוף אלא הגעלה) אבל צונן באקראי לפי הש"ך סגי בקינוח, ולפי הרמ"א צריך שפשוף דוקא וכוותיה נקט החוו"ד, אלא שאחרי שפשוף שרי להשתמש בו אפי' בדבר חריף כיון ששפשוף הוא במקום נעיצה בקרקע ע"ש.

אלא שדבריו צ"ע טובא, שהרי בתוס' ח: כתבו ב' תירוצים אהא דבעי בסכין נעיצה דוקא ולא הדחה, א' היכא שבלע איסור רותח, ב' היכא שנתשמש בו קבוע ע"ש, וא"כ כיון שהחוו"ד דימה כל הכלים לסכין, מן הדין שכל שנשתמש בו איסור הרבה, צריך נעיצה אפי' לשימוש אקראי של צונן כמו בבלע רותח צונן דמה שנא, דכמו שבסכין בתרווייהו צריך נעיצה אפי' לשימוש אקראי של צונן ה"ה בכלים, וצ"ע גדול שהחוו"ד לא חילק ביניהם.

**שיטת הש"ך שסתם הדחה היינו עם שפשוף**

**והנה** מדברי הש"ך מוכח שלא חילק כלל בין הדחה להדחה, וא"כ מה שהוכיח החוו"ד מריש סי' קכ"א דמבואר שם שצריך שפשוף, ע"כ צ"ל שהש"ך נקט שבכל הדחה צריך שפשוף ג"כ, וא"כ לא נתחדש שם שום חי' בהדחה דהתם, וכן האריך בספר יד יהודה להוכיח דלא כהחוו"ד דלעולם בעינן שפשוף עם הדחה, והביא כן מכמה ראשונים שסתם הדחה שמוזכר בש"ס היינו הדחה עם שפשוף.

**חי' בין שפשוף לשפשוף גדול**

**ומ"מ** אכתי אפשר ליישב שיטת הרמ"א ע"פ הט"ז, שהרי נתבאר שיש שפשוף ויש שפשוף גדול כמו שנתבאר לעיל, וא"כ מה שנתבאר לקמן קכ"א דמהני בכלי גוים שנשתמש בהם בחמין בהדחה ע"ש ברמ"א שכתב הדחה ושפשוף, ולא הזכיר הרמ"א שפשוף במקום אחר, והיינו משום שצריך שפשוף גדול עד שיוכח שהסיר כל השמנונית מהכלים של הגוים שנשתמש בהם בחמין וזהו כמו נעיצה בסכין, משא"כ סתם הדחה אפי' עם קצת שפשוף לא מהני לכלי שבלע בחמין כיון שאז נדבק בו השמנונית ביותר, וההדחה שמוזכר גבי סכין היינו באמת שפשוף היטב, והוא כמו השפשוף שצריך לשמנונית שנדבק מחמת שחיטה בסכין של טריפה, ומה שלא צריך הסכין נעיצה הוא משום שכל עיקר דין נעיצה אינו אלא משום מה שבלע הסכין, ומחמת מה שמפליט בדוחקא דסכינא, אבל בשחיטה ליכא פליטה מחמת דוחקא דסכינא דאיידי דטרידי, ולהכי מהני שפשוף גרידא, אלא שאכתי קשה לפ"ז שהט"ז לשיטתו לעיל סי' פט' נראה דסבירא ליה דליכא פליטה בסכין, אלא שבלאו הכי קשה דנראה שגם שמונונית ליכא וצ"ע.

**כלי חרס**

**ברי"ף** פסחים שם מבואר שכלי חרס גרע ואסור להשתמש בו אפי' צונן, ובטעם הדבר מבואר בראשונים שתי דרכים, הר"ן שם כתב שכלי חרס בלע טפי ופלט אפי' בצונן, א"נ בכלי חרס יש חשש שמא ישהה וישתמש בו בחמין, דשאר כלים יגיעלם יהיו מותרים, אבל כלי חרס שאין לו תקנה בהגעלה חיישינן שמא ישתמש בהם בלי הגעלה, ועיין פר"ח שהאריך כצד הזה דחיישינן שמא ישהה וישתמש בחמין ע"ש.

כתב הש"ך סוף ס"ק ג' שבכל אופן אסור להשתמש בצונן קבוע שמא יבא להשתמש חמין ע"ש.

**נגיעה אוכל באוכל בדבר שדרכו להדיח**

**ברא"ה** בבדק הבית נקט שאסור להניח אוכל היתר על אוכל איסור אף שדרכו בהדחה, והרשב"א שם במשמרת פליג והוכיח להיתר מהפסוק וישימו את החלבים על החזות, ועיין פמ"ג משב"ז א' וביאור הגר"א ס"ק ב' שכתבו דאינה ראיה דודאי מן התורה שרי רק שמדרבנן אסור שמא ישכח ולא ידיח, ולכאורה יש לדון שכוונת הרשב"א להוכיח מזה למה שידוע מהט"ז שכל מה שמפורש בקרא להדיא אין כח ביד חכמים להתירו, מיהו נראה בדעת הפמ"ג והגר"א דהכא לא שייך הענין הנ"ל, שעיקר מה שגזרו חכמים הוא משום שמא ישכח ולא ידיח, וא"כ כל מה שמפורש בתורה להיתר אינו אלא משום שאז לא היה חשש שמא ישכחו דכהנים זריזין, משא"כ לדידן שיש מקום לגזור וכל כי האי גונא לא חשיב גזירה נגד מה שמפורש בתורה להיתר.

**בירור שיטת הרא"ה**

**ובעיקר** דברי הרא"ה יש להסתפק האם כוונתו שבשני אוכלים לעולם אסור להניחם זה על זה והטעם לכאורה משום דבעי שפשוף היטב ולא הדחה בעלמא ולזה לעולם חיישינן דלמא מישתלי, א"ד שעיקר כוונתו שכל ההיתר בדבר שדרכו להדיח זה דוקא להניח איסור בכלי היתר, שעכשיו עדיין אין כאן שום איסור, אבל להניח אוכל היתר בכלי איסור כיון שעכשיו יש כאן איסור לפנינו שהרי האוכל בעי הדחה בזה א"א להתיר על סמך שידיח אח"כ, ועיין הגהות הגרעק"א שנראה שעיקר מה שאסור הוא אוכלין באוכלין, אבל בהגהות הגר"א כתב שהרשב"א הוכיח הדין הזה שמותר להניח כל שדרכו בהדחה מהפסוק וישימו והרא"ה פליג ע"ש, משמע שהרא"ה נקט להתיר דוקא להניח איסור בלכי היתר דעכשיו אינו עושה שום איסור, אבל להניח היתר בכלי איסור גם לפי הרא"ה אסור כיון שמ"מ האוכל נאסר עכשיו.

**בביאור הגר"א**

**בביאו"ה** ס"ק א' כתב להוכיח כשיטת הרשב"א שכל שדרכו בהדחה שרי לכתחילה, מהא דלא מקשה בחולין ח: בסכין של גוים משחיטת כשירה, והיינו משום דבלאו הכי ריך הדחה משום דם ע"ש, וצ"ע שהרי הראשונים ביארו דעיקר החי' בגמ' לאמרי לה דבעי הדחה, היינו שצריך שפשוף גדול משום שמנונית ולא מספיק הדחה בעלמא וא"כ אכתי הוה ליה להקשות אכל שוחט וצ"ע.

**סעיף ג'**

**נגיעת בשר בלחם**

**שו"ע** צריך ליזהר שלא יגע בשר בלחם שאם יגע בו אסור לאכלו עם גבינה וכו' ע"כ, כתב הש"ך דהדחה מהני ללחם, ועיין פמ"ג בשם כנה"ג דודאי לא מהני הדחה ללחם דאי הוה מהני מהיכי תיתי שחששו שתי חששות שמא לא ידיח ושמא יאכל עם הלחם, ועיין פ"ת שחילק בין בחלק הקשה של הלחם דמהני הדחה לחלק הרך דלא מהני הדחה.

ומה שכתב שלא חששו שתי חששות, כבר נתבאר לעיל בש"ך בשם הרשב"א שאסור להניח איסור בכלי היתר שמא ישכח ולא ידיח הכלי, אלא שהתם ודאי ישתמש בכלי להיתר והכא הוה רק ספק, אלא שמצאנו שהחמירו חכמים בלחם דודאי נאכל עם בשר וגם עם חלב, וא"כ אינו חשש בעלמא, אבל באמת להשתמש בכלי פרווה למאכל חלב אפשר דשרי ולא חיישינן שמא לא ידיח דכולי האי לא חיישינן שלא ידיח הכלי וגם ישתמש בו למים הנגדי.

**למה אין כאן איסור לחם שנילוש בחלב**

**שם.** שאם יגע בו אסור לאכלו עם גבינה ע"כ, משמע שאם בשר שרי לאכלו וכ"ש לאכלו לבדו, ולכאו' יש לעיין למה אין כאן את האיסור לאכול לחם שנילוש בחלב כמבואר לקמן סי' צז', ונאמרו בזה כמה תירוצים ויבואר לקמן סי' צז'.

**הערה חשובה**

**הנה** ידוע מהפוסקים שניקוי סכין בזמינינו בחומר מגרד הוה כנעיצה בקרקע קשה, ולכאורה נראה שכל זה רק אי נימא שכל החשש הוא מחמת השמנונית בעין שעל הסכין, אבל אי נימא שהחשש הוא משום הפליטה ונעיצה יש לו כח להפליט מה שבלוע בסכין, לכאורה אין לנו לחדש בדעתנו שגם חומרי ניקוי מפליטים מהסכין המשהו הבלוע בו.

אלא שהעיר הר"ר יוסף שרגא וולפא שליט"א שבב"י לעיל סי' פט' בדברי הארחות חיים כתב שכמו שמהני נעיצה ה"ה דמהני שפשוף עם אבן רך או פחם ע"ש, ובדברי הארחות חיים כבר נתבאר שצריך נעיצה בשביל פליטת הסכין שהרי מדין נ"ט בר נ"ט אתי עלה, וא"כ מוכח שמהני שאר ניקוי של הסכין כמו נעיצה גם לענין להפליט, וא"כ כל סכין שניקוהו היטב בחומר יהא מותר לחתוך בה דבר חריף.

אלא שיש לידע שבאמת לקמן סי' קכ"א מבואר להדיא דמהני נעיצה בסכין גם לחתוך בה אח"כ דבר חריף, ובהגהות הגרעק"א לסי' צ"ו בש"ך ס"ק ט', כתב דלכאורה דוחקא אינו מפליט יותר ממה שבקליפת הסכין ולהכי מהני נעיצה בקרקע שהוא מפליט מה שבקליפת הסכין, אלא שהוכיח שע"כ דבר חריף אוסר כנגד כל הסכין וא"כ למה מהני נעיצה לחתוך אח"כ דבר חריף הא ודאי שאין הנעיצה מהני להפליט יותר מקליפת הסכין ע"ש, עכ"פ מבואר עכ"פ שכך הדין שנעיצה מועיל להפליט כל הבליעה של הסכין, אולם כל מה שמצאנו שמפליט כל הבליעה זה רק בדבר חריף, אבל בדברי הארחות חיים שאפי' דוחקא לבד מפליט לכאורה אין צריך לחדש שהוא מפליט יותר מקליפת הסכין (כמו שמצאנו לענין שחיטה לעיל סי' י' שאינו מפליט יותר מקליפת הסכין), וא"כ כל מה שהתיר הארחות חיים בשאר דברים המנקים זה רק כשצריך להפליט רק קליפת הסכין, אבל אם צריך להפליט כל הבליעה בסכין, שגם בנעיצה תמה הגרעק"א למה מהני, עכ"פ אין לנו לסמוך על שאר דברים המנקים לענין זה, ולכן לענין דבר חריף פשיטא שאין לסמוך על נקיון הסכין בשאר דברים המנקים.

1. עיין לקמן סי' צה' שלפי הרמב"ם אסור להניח כד של מלח ליד כד של חלב משום שהמלח מישאב שאיב ע"ש, וא"כ דה"ה בזה המלח יש לו כח לשאוב לחלוחית מהמין הנגדי ולכן צריך הדחה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והוכיח כן ממה שהרשב"א הוכיח נגד הרא"ה שאסור להניח אוכל על אוכל אף שדרכו בהדחה, שהרי מפורש בקרא להיתר וישימו החלבים על החזות, והתם הא הוה דבר שמן ואעפ"כ שרי ע"מ להדיחו וע"כ בנגיעה לחוד לא בעינן שפשוף, אלא שק' שהרשב"א הביא ראיה מהדין שצריך שני כלים להדיח בהם, ואף שאין הבשר נוגע בחלב כי אם בנגיעה בעלמא, ותי' החוו"ד דהתם גרע כיון דמדיח עכשיו חיישינן שאח"כ לא ידיח, אולם ביד אפרים תי' דהתם גרע כיון דהוה שומן שנמחה במים ודבק טפי, ועיין פמ"ג שהניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכלי שנגע בשמנונית אי בעי שפשוף גדול עיין לקמן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומדברי השו"ע עצמו ליכא להוכיח דמה שכתב שבשר וגבינה שנגעו זה בזה מהני ליה הדחה, ע"כ מיירי בגבינה שאינו שמן, דאל"כ גם הבשר צריך שפשוף. [↑](#footnote-ref-4)
5. הכוונה לכאורה שהקערה צוננת עכשיו וצ"ע לשון דהוה ליה למימר צוננת כיון דקעי אקערה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין בהגהות הגרעק"א שהק' שלפ"ז למה הוצרך הארחות חיים להתיר להניח תבלין בכלי איסור משום שאינו מוציא דבר קשה יבש, הא התם לא בלע הכלי כי אם בצונן וא"כ אפי' לח שרי ע"ש, ובאמת ביותר דלכאורה ליכא קושיא כלל על הארחות חיים, ולמה הוצרך הרמ"א לחדש דהתם בלע הכלי בצונן הא מאחר שמיירי בתבלינים יבשים לית מאן דפליג דשרי להניחו בכלי של איסור, ומאי קשיא ליה על בעה"ע דמיירי בהיתר לח, ועיין פמ"ג משב"ז ב' שנקט שתבלין שהוא דבר חריף דינו כצונן לח אפי' יבש, ולכן שפיר הק' התו"ח ולכן תי' דמיירי שבלע בצונן ולכן שרי אפי' צונן לח, אלא שאכתי קשה הלשון שכתב שאין מוציא דבר קשה ביבש, הא עיקר הטעם אינו תלוי בזה כי אם במה שבלע תחילה בצונן, וצ"ל דמ"מ גם בחריף תלוי דוקא בדברי יבש, דאף שהוא כמו צונן לח, אכתי אם הוא עצמו לח הוה ליה כמליח רותח שאסור אפי' אם השתמש רק בצונן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. אולם באורח מישור על הדרכי משה פירש דברי הרמ"א כפשוטו, שגם ביבש אין היתר להשתמש כי אם בבלע צונן, אבל בלח אסור בכל גוני, וכן אם בלע חמין אסור להשתמש אפי' יבש ולפ"ז באוכל באוכל לעולם צריך הדחה אפי' יבש ביבש ע"ש, ולכאו' זה דעת יחידאה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיין יד אברהם שכתב שזהו המקור לעיקר דינו של העיטור דגם להשתמש בו בצונן בעי הדחה, אבל עכ"פ הדחה מהני, אבל בט"ז מפורש שאפי' רחיצה לא מהני וק' מהתם, ובאמת אפשר שמשם גם אין ראיה לדינו של העיטור דהתם איכא דוחקא דסכינא ולהכי בעי דוקא הדחה, אבל בשאר כלים אפשר דמהני קינוח לחוד. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן כתב הראב"ד הביאו הרשב"א בתורת הבית עמוד קכה. דכלי שמלח בה בשר מהני קינוח לבד דדם מישרק שריק, אבל שאר בליעות של איסור צריך הדחה דוקא ע"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. לכאו' אפשר לומר שכוונת הט"ז כשיטת הרא"ה שבאוכל עצמו ליכא היתר אפי' בדבר שדרכו להדיח וא"כ זהו כוונת הט"ז שאם אין הכלי נקי הוה ליה כאוכל ואוכל ובכל גונא אסור אפי' בדרכו להדיח, ולפלא שהגרעק"א לא נחית לזה והוא עצמו הביא את הרא"ה כאן בסמוך, אלא שבאמת זה תלוי בביאור דברי הרא"ה וכמו שיבואר לקמן, דאפשר שבשו"ע מבואר דלא כהרא"ה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובאמת נחלקו בזה הראשונים עיין רשב"א תורת הבית דף קכה' דקינוח מהני כהדחה, אבל הראב"ד שם פליג דבעינן הדחה דוקא ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומה שמבואר בסי' צו' ס"א דמהני קינוח לסכין אפי' לחתוך בה רותח, היינו דוקא לענין שאין צריך קליפה, אבל הדחה לעולם צריך בלי נעיצה וע"ש בהגהות הגרעק"א בשם המנח"י והתבואות שור. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכל זה להש"ך אבל לפי הט"ז יתכן שסכין דינו כשאר כלים של איסור דמה שצריך בסכין נעיצה בעי בשאר כלים של איסור שפשוף גדול עיין בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-13)
14. הנה עיקר דברי הש"ך שם קאי אהא דמצאנו שלגבי סכין ששחט בה כשירה, לחתוך בה צונן בעי הדחה ולא מוזכר שמהני קינוח, ואילו סכין ששחט בה טריפה לשחוט בה מהני קינוח או הדחה, וכתב הש"ך שדוקא לשחוט בה מהני קינוח גרידה כיון שיש גם את הסברא שטרידי סימנים למיפלט דמא ולהכי לא בלעי, משא"כ לחתוך בה צונן שאין את הסברא הנ"ל ולהכי בעי הדחה דוקא, וחזינן שהדחה עדיפא מקינוח.

    אמנם יש לבאר בזה דבאמת מצאנו בכל סכין שצריך דוקא נעיצה עכ"פ בתשמיש תדיר כמו שכתבו התוס' חולין ח: וכמו שמבואר בשו"ע גבי סכין ששחט בה טריפה, וא"כ קשה מדוע סכין ששחט בה מהני הדחה לחתוך בה רותח, ומבואר בש"ך שם שהוא משום שדם מישרק שריק ולא נדבק ולהכי מהני הדחה, וכעין זה כתב הראב"ד לענין כלי שמלח בה דמהני הדחה בעלמא, וא"כ מבואר שעיקר דינו של סכין שצריך נעיצה דוקא משום שנדבק בה שמונונית יותר משאר כלים, אבל בדם יש סברא להצריכו רק הדחה, ובזה אפשר שצריך דוקא הדחה כיון שכל הסברא הוא משום דם שמשרק ומ"מ בסכין אינו יורד בקינוח לבד כי אם בהדחה, אבל היכא שיש גם סברא של טרידי סימנים א"כ אותו מעט שבסכין אינו נדבק בבית השחיטה ולהכי מהני גם הדחה, וכל זה דוקא בסכין אבל בשאר כלים אין שום חילוק בין קינוח להדחה בעלמא ומיושב היטב הש"ך. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואולי החוו"ד לשיטתו שכל מה שצריך שפשוף גדול זה רק בדבר שמן בצירוף דוחקא דסכינא, וא"כ זה פועל רק כלפי האוכל שהדוחקא מדביקו לשומן באוכל היטב, אבל הסכין עצמו לא נדבק בו השומן היטב ע"י דוחקא לחוד וצ"ע.

    אבל עכ"פ אם נבא לחלק בין כלים לאוכל יצא נפק"מ גדולה לדינא שבכלים אפי' בשמונונית לא בעינן שפשוף כי אם הדחה בעלמא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ונראה שה"ה לפי התי' הראשון הכי הוא, שדם של בית השחיטה צריך פחות משאר הדחה, אלא שעכ"פ הצריך מעט שפשוף ובלי שום שפשוף לא ירד, אבל עכ"פ מה שצריך בדבר שמן אינו אלא כמו שאר הדחה בעלמא, אלא שזה לא יתכן למה שביאר הפמ"ג ס"ק ב' בדעת הש"ך דסבירא ליה שכל דבר שצריך שפשוף לא מהני במה שדרכו להדיח, ולהנ"ל כל הדחה היינו עם שפשוף, ולדבריו צ"ל שגם הסכין שנדבק בו שמנונית צריך שפשוף גדול אף שלא מוזכר שם להדיא שצריך שפשוף דגם בבית השחיטה לא מוזכר להדיא כי אם הדחה בעלמא והכוונה לשפשוף וא"כ ה"ה לסכין, אבל עכ"פ נעיצה לא בעינן אבל לפי החוו"ד לעולם בסכין במקום שצריך שפשוף בשאר כלים צריך נעיצה. [↑](#footnote-ref-16)
17. אלא שאכתי ק' שהט"ז לעיל סי' פט' התיר אפי' לחתוך פת בקינוח הסכין גרידא משום שאין מפליט כלל, ומשמע שלא חשש לשמנונית אף שלא עשה נעיצה, ומ"ש מהכא שאסור להשתמש בכלי איסור אפי' צונן, ואפשר שלחם חשיב דבר יבש וכל מה שיש לאסור זה רק אי מיפלט ובלע וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. עיין ש"ך סי' י' ס"ק כב' ושם בפמ"ג ומבואר שם שבנעיצה יש שני ענינים דיש שהסכין בולע קצת ומהני נעיצה להפליט מה שבלע מעט, ובזה הנעיצה מעכב אפי' דיעבד, משא"כ בסכין ששחט בה הרבה טריפות הדין נעיצה אינו אלא משום השמונונית בעין שעל הסכין, ולכתחילה בעי נעיצה ובדיעבד מהני גם קינוח היטב, והיינו משום שבסכין חייבו קינוח יותר שע"י שימושו נדבק בו יותר השמנונית, וגם שם אינו אלא לכתחילה, אבל אינו ענין לשאר כלים כלל, וע"ע נקודות הכסף לעיל סי' פט' ס"ד שכתב שבסכין נדבק בו השמנונית יותר ע"ש. [↑](#footnote-ref-18)