לז - סימן שי_ד ס_א, ס_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## דעת רש"י בדין סתירה בכלים

א] בשבת קמ"ו א' תנן דשובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות, ובפירש"י שם כתב דטעם הא דשרי הוא משום דאין במקלקל שום איסור בשבת, והחזו"א בסימן נ"א סק"ח הק' שהרי דעת רש"י דלעולם אין בנין וסתירה בכלים, (ואף היכא דצריך אומנות ובעושה כלי מתחילתו), וא"כ ליכא איסור כלל בשבירת החבית ומ"ט הוצרך להא דהוי מקלקל.[[1]](#footnote-2)

וי"ל בדעת רש"י, למש"נ בגליון מס' 35 סק"ד בדעתו דאסור לסלק תריסי כלי הבית בשבת, ונתבאר שם דהיינו משום דאף דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים, מ"מ מדרבנן יש בהן בנין וסתירה, (וכמש"כ כן האו"ז בסימן כ"ט בשם רבו), וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפירש"י בשבת קכ"ח ב' דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום סותר,[[2]](#footnote-3) וע"כ לא הותר לשבור את החבית אלא משום דהוי מקלקל.

ב] ויש להוסיף, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דהא דשרי הוא משום דאין במקלקל שום איסור בשבת, הק' הרשב"א שם דהרי מקלקל פטור אבל אסור, (וכתב דמשום צורך שבת התירו לכתחילה, אך הר"ן שם נקט דאי"ז מתישב בל' רש"י דאין במקלקל שום איסור), ולהנ"ל י"ל כיון דמדאורייתא אין סתירה כלל בכלים ומדרבנן הוא דגזרו אטו בנין וסתירה בקרקע, לא גזרו היכא דהוי מקלקל, (דאף בקרקע אי"ז אסור אלא מדרבנן והו"ל כגזירה לגזירה), וכ"כ השפ"א שם.

ובזה מתפרש מש"כ הביאוה"ל בס"א (ד"ה אסור לשברה) להוכיח דאף לדעת רש"י מ"מ בכלי גדול שיש בו בנין וסתירה לא הותר לשברו אף דהוי מקלקל לצורך שבת, והיינו משום דלא התירו אלא בחבית דמדאוריתא אין בה בנין וסתירה ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכל דהוי מקלקל לא אסרו, אך בכלי גדול דיש בו בנין וסתירה מדאורייתא לא התירו מקלקל לצורך שבת.

## דעת הרשב"א והריטב"א בדין בנין וסתירה בכלים

ג] הרשב"א בשבת שם כתב דטעם הא דמותר לשבור את החבית הוא משום דאין בנין וסתירה בכלים, וכ"כ הרשב"א בעירובין ל"ד ב' ובביצה ל"ג ב', וצ"ע שהרי דעת הרשב"א גופיה בשבת ק"ב ב' דכל הא דאין בנין בכלים הוא בכלי של פרקים, אך העושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, וא"כ הדין נותן דה"נ הסותר כלי חייב.

ובאמת מצינו כן בד' הריטב"א בשבת שם שנקט דיש לאסור בסתירת החבית משום סתירה, (והא דשרי הוא משום דהוי סותר שלא ע"מ לבנות), ואף דהריטב"א גופיה שם ק"ב ב' כתב כד' הרשב"א דאין בנין בכלים אלא בעושה כלי מתחילתו, והיינו משום דכ"ה דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, ה"נ הסותר כלי חייב משום סותר.

אך הנה הב"י הכא כתב דמש"כ הר"ן בשבת שם דאין בשבירת כלי משום סתירה, הוא לטעמיה דס"ל דאין בנין בכלים אלא בעושה כלי מתחילתו, וזה צ"ב שהרי אף לדעת הר"ן העושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, וא"כ מ"ט לא יהא הסותר כלי חייב משום סותר, ועמד בזה הפמ"ג במש"ז סק"א בתו"ד והתהל"ד בסק"א.

ד] ונראה לישב, דהנה בעיקר הא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה כתב הרמב"ן בשבת ק"ב ב' דהוא משום דאי"ז נקרא בנין בכלים שהרי אינו כלי אבל עושה כלי מיקרי, וכ"כ הרשב"א והר"ן והמאירי שם, ומשמעות דבריהם דהיינו דכל הא דאין בכלים היינו רק כשגם בלא הבנין היה עליו תורת כלי, אך כל שבלא הבנין לא היה עליו תורת כלי והוא עושהו לכלי לא מיקרי בנין בכלים וחייב משום בונה, (ועמש"כ האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ה' ד"ה והנכון לפרש בזה), - אך הריטב"א שם לא כתב לטעם זה דלא מיקרי בנין בכלים משום דאינו כלי, ומשמעות דבריו דהא דבכה"ג יש בנין הוא משום דהוי בנין גמור, ובבנין גמור יש בנין אף בכלים, ורק בכלי של פרקים שהוא עשוי כבר אלא שנתפרק, אי"ז בנין גמור, ובכה"ג אין בנין בכלים.

ומצינו כן עוד בדבריהם, דהנה הרמב"ן שם צידד דכלי שצריך אומן בחזרתו מיחייב עליה משום בונה דהו"ל כעושה כלי מתחלתו שהרי משעה שנתפרק ואין ההדיוט יכול להחזירו "בטל מתורת כלי", וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, אך הריטב"א שם כתב דהוא משום דפנים חדשות באו לכאן, ואזלי לטעמייהו דלדעת הרמב"ן ודעימיה דהא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דלא מיקרי בנין בכלים שהרי אינו כלי, הרי דכל הא דבכלי שצריך אומן בחזרתו חייב משום בונה הוא משום דבטל מתורת כלי ולא מיקרי בנין בכלים, אך להריטב"א לטעמיה דהא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דהוי בנין גמור, הרי דמה"ט הוא דבכלי שצריך אומן בחזרתו יש בנין בכלים, משום דהוי בנין גמור.

ה] ומצינו עוד שנחלקו בזה, דהנה המאירי בשבת ק"ב ב' כתב דהא דיש בקרש שנפל בו דרנא וסותם את הנקב משום בונה, הוא משום דהיו הקרשים מחוברים באדנים, דאם אינו מחובר הו"ל בנין בכלים, אך הריטב"א שם כתב דהא דיש בסתימת הנקב משום בונה הוא משום דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה, - ולמש"נ נראה דלטעמייהו אזלי, דהמאירי לטעמיה דהא דהעושה כלים מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דאי"ז בנין בכלים אלא עשיית כלי, הרי דכ"ז הוא בדבר שאינו כלי והוא עושהו לכלי, אך בקרש שכבר יש עליו תורת כלי, אין בסתימת הנקב משום בונה, (וגדולה מזו מצינו בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"ל דאין בנין בכלים אלא דומיא דעייל שופתא בקופינא דמרא דלא היה המרא ראוי למלאכתו בלא יד, אך כל דהיה הכלי ראוי למלאכתו והוא מוסיף עליו, לי"ב משום בונה), אך הריטב"א לטעמיה דהא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דבנין גמור הוי בנין אף בכלים, ורק בכלי של פרקים שהוא עשוי כבר אלא שנתפרק אין בנין בכלים, וע"כ כל שסותם את הנקב שבקרש דה"ז בנין גמור, יש בנין בכלים, (וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א שם דהעושה נקב בלול של תרנגולים חייב משום בונה אף אם אינו מחובר לקרקע, והרי דאף דהלול כבר הוי כלי, מ"מ כל שמוסיף בבנינו חייב משום בונה).

ו] ולפ"ז הרי דבזה הוא שנחלקו בדין שבירת החבית, דהריטב"א לטעמיה דהא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דהוי בנין גמור, וע"כ ה"נ שבירת הכלי דהוי סתירה גמורה יש בה משום סותר, אך הרשב"א לטעמיה דהא דהעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה הוא משום דאינו כלי ולא חשיב כבנין בכלים, הרי דכ"ז הוא בעושה כלי, אך הסותר כלי דכבר הכלי עשוי והוא סותרו, הו"ל סתירה דכלי, ואין סתירה בכלים, וכ"כ האג"מ שם (ד"ה ולפ"ז) לפרש לד' הב"י.

ז] והאג"מ שם כתב לפרש עוד בזה, דלדעת הרשב"א הא דבעשיית כלי מתחילתו איכא משום בונה, הוא משום דבכה"ג יש חשיבות מלאכה גדולה על מעשיו שהרי ממעשיו נעשה כלי ואין לך בנין גדול מזה, אבל בסתירה ליכא חשיבות על מעשיו מכח הא שנעשה הכלי סתור, דבסתירת הכלי ליכא חשיבות מלאכה דהוא מקלקל, עיי"ש, ויש להוסיף טעם בזה, דאכן למ"ד דיש בנין בכלים ויש תורת בונה מכח מה שמחבר חלקי הכלי זל"ז, ה"נ היה בשבירת הכלי משום סותר כיון דיש תועלת במה שחלקי הכלי מופרדים זב"ז, אך כיון דכל הא דיש בכלים משום בונה הוא משום מה שנעשה עי"ז כלי, ע"כ בשבירת הכלי ליכא משום סותר, כיון דליכא תועלת כלל במה שאין כאן כלי, (דכל התועלת היא במה שחלקי הכלי מופרדים זמ"ז, ולא במה שבטל מזה תורת כלי), ואין ע"ז חשיבות מלאכה כלל.

וגם לפ"ז נראה דהריטב"א לטעמיה אזיל, דס"ל דהא דבעושה כלי מתחילתו איכא משום בונה, אי"ז משום דיש חשיבות מלאכה גדולה על מעשיו שממעשיו נעשה כלי, אלא משום דהוי בנין גמור, (וע"כ ס"ל דגם הסותם נקב שבקרש והעושה נקב בלול של תרנגולים חייב משום בונה, אף שכבר היה כלי), ורק בכלי של פרקים שהוא עשוי כבר אלא שנתפרק אין בנין בכלים, וע"כ ס"ל דבשבירת חבית דהויא סתירה גמורה יש סתירה בכלים.

## דעת הרמב"ם בדין בנין וסתירה בכלים

ח] האג"מ שם כתב דמד' הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ב שכתב דשובר אדם את החבית וכו' ולא כתב דהיינו אף במוסתקי מבו' דאף בחבית גמורה מותר לשברה, וכתב דהוא משום דס"ל כדעת הרשב"א ודעימיה דאין סתירה כלל בכלים, (ואף דס"ל דיש בנין בכלים בעושה כלי מתחילתו, מ"מ אין סתירה בכלים, וכנ"ל), ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הט"ו דכל שפרק עץ תקוע חייב משום סותר, וכתב דצ"ל דאיירי במחובר.

אך הנה הבית מאיר בסימן של"ז הוכיח מד' הרמב"ם דיש סתירה בכלים, וזה ממשכ הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז דכל המקלקלין פטורין, כיצד וכו' או ששבר כלים דרך השחתה, והרי דיש סתירה בכלים, ולא מיפטר אלא משום דהו"ל מקלקל, ובע"כ לדעת הרמב"ם דהא דמותר לשבור את החבית, הוא כמש"כ הריטב"א בעירובין ל"ה א' דהוא משום דחבית אין לה חזרה ואין סתירתו ע"מ לבנות, וע"כ אין איסור בסתירתה, ואף אין בזה שבות דרבנן, הוא משום דלעין יפה מכוין ודומה למקלקל, או כמש"כ הרא"ה בביצה ל"ג ב' דהוא משום דהחבית טפילה לגרוגרות, והמאירי בעירובין ל"ב ב' הוסיף לפרש דכיון דהחבית טפילה למה שבתוכה היא נידונת כקליפי אוכלין.

ט] ויש להוסיף, דהנה האבהא"ז בפ"י משבת הי"ז האריך בדעת הרמב"ם דכל הא דאין בנין בכלים, היינו דעשיית הכלי לא חשיבא כבנין, (ומה"ט הוא דהמנפח כלי זכוכית אינו חייב משום בונה אף דהוא עושה כלי מתחילתו,) אך כל שתוקע בחוזק הו"ל כבנין מכח קיבוץ החלקים, ובנין דקיבוץ חלקים יש עליו תורת בנין אף בכלים, עיי"ש, - ויש לפרש עוד בזה למש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח דאף דאין דישה אלא בגידו"ק מ"מ המפרק חייב אף בגידו"ק משום דהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ואף דהדישה שהיא האב אינה אלא בגידו"ק, מ"מ המפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגידו"ק ושלא בגידו"ק, ולפ"ז י"ל דה"נ אף דהאב דבונה דהוא כשעושה מעשה בנין הוא רק בקרקע ולא בכלים, מ"מ המקבץ חלקים זל"ז שהוא תולדה דבונה יש ע"ז חשיבות מלאכה אף בכלים.

ולפ"ז הרי הדין נותן לדעת הרמב"ם, דכ"ה דהמקבץ חלקים זל"ז חייב משום בונה, ה"נ יש בשבירת החבית משום סותר, (דל"ב שיסתור את קיבוץ החלקים, אלא כיון דבשבירת הכלי הוא מפריד את חלקי הכלי זמ"ז, הו"ל בכלל סותר), ובע"כ דהא דשובר אדם את החבית הוא מטעמי אחריני.

## דעת התוס' והתורי"ד בדין בנין וסתירה בכלים

י] התוס' בשבת ק"ב ב' כתבו דבנין גמור הוי בנין אף בכלים, והא דאין בנין בכלים הוא דוקא בהחזרת תריסין או במנורה של חוליות דאין בו אומנות וחיזוק, ועד"ז כתב התורי"ד בעירובין ל"ה א' ובשבת מ"ו א' וע"ד ב' דהא דאין בנין בכלים הוא בדבר שא"צ מעשה אומן שכל אדם יכול לעשותו אבל כל שהוא מעשה אומן יש בו משום בונה, ולפו"ר הם מיסוד אחד.

אך באמת ב' דעות חלוקות הם ולא קרבו זא"ז כלל, דהנה התוס' בעירובין ל"ד ב' כתבו דכמו דיש בעשיית הכלי משום בונה ה"נ יש בשבירת חבית משום סתירה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה' והטור הכא, אך התורי"ד בעירובין שם כתב דכמו דאין בנין בכלים אלא בדבר הצריך מעשה אומן ה"נ אין סתירה בכלים אלא כשהוא מסומר יפה שהוא צריך אומנות ליטול מסמרותיו והוא מעשה אומן, והיינו דלדעת התוס' ודעימייהו הא דאין בנין בכלים אלא כשיש בו אומנות וחיזוק הוא משום דאין בנין בכלים אלא בבנין מעליא, (והתוס' הרא"ש בשבת שם כתב דהוא משום דכל שאין בו אומנות וחיזוק הוי בנין עראי), וע"כ הוא דיש בשבירת חבית משום סתירה, אך לדעת התורי"ד הא דאין בנין בכלים אלא במעשה אומנות אי"ז משום דכל דהוי מעשה אומנות הוי חיבור מעליא טפי, אלא הוא משום דעשיה דרך אומנות חשיבא טפי ומכח זה חשיב המעשה כמעשה בנין, וע"כ ה"נ אין סתירה בכלים אלא במעשה אומן.

## בד' הירושלמי בטעם הא דשובר אדם את החבית

יא] התוס' בעירובין ל"ד ב' הביאו מירושלמי דמותר לשבור מגדל של עץ וליטול מה שבתוכו ומדמי לה להא דשובר אדם את הבית ליטול ממנה גרוגרות, ובפשוטו הוא משום דדעת הירושלמי דאין סתירה בכלים כלל.

אך הנה מצינו בירושלמי בפ' כלל גדול שאמרו דחותל של תמרים ופטילייא של תמרים קורע ומתיר ולא אסרינן לה משום מתיר דנעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות, ומבו' דהא דשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות אי"ז משום דאין סתירה בכלים, אלא הוא היתר בפנ"ע, ומדמינן לה דה"נ מותר להתיר את קשרי החותל, וכ"ה מבו' גם מהא דפריך הירושלמי בברכות פ"ב ה"ו דכ"ה דשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות, ה"נ יש להתיר לבעול בתולה בשבת, והרי דהוא היתר בפנ"ע לשבור את החבית כדי להוציא את הגרוגרות.

ובטעם ההיתר בזה, הנה בפי' החרדים בברכות שם דהא דפריך דיהא מותר לבעול בתולה בשבת היינו משום דהוי מקלקל לצורך שבת, וזה כמש"כ הראשונים בשבת בדעת רש"י דהא דשובר אדם את החבית הוא משום דהוי מקלקל לצורך שבת, - אך בפי' הרש"ס והפנ"מ שם פירשו דהא דפריך דיהא מותר לבעול בתולה בשבת הוא משום דלהנאתו מתכוין, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ החזו"א בסימן נ"א סק"א דהא דשובר אדם את החבית הוא משום דבסתירה דרך שבירה להוציא מה שבתוכה לא חייל שם מלאכה ע"ז בכלים, ובסקי"ג הוסיף לפרש דהיינו דכל שאינו עוסק בסתירת הכלי אלא בהוצאת הגרוגרות, חשיב שימוש ולא מלאכה, וכיון דאין דעתו על פעולת הכלי אלא הוא עוסק ליטול את הגרוגרות, לא חייל עליה שם סותר, וה"נ כשבועל בתולה בשבת דאינו עוסק בחבלת האשה אלא בהנאתו ואין ע"ז תורת מלאכה.

## טעם היתר סתירת חותלות

יב] השו"ע בס"ח כתב דחותלות של תמרים וגרוגרות וכו' מתיר וסותר וכו' ואפי' גופן של חותלות, שכל זה כמו ששובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם, ובטעם ההיתר בזה משמע בל' הארחות חיים בהל' שבת סימן ק"י והכל בו בסימן ל"א דהוא משום דהחותלות טפלים לתמרים ולגרוגרות שבתוכם וה"ל כקליפי אוכלין, וזהו שדימוהו לשובר אגוז או שקד בשביל האוכל שבהן או שובר העצם להוציא מוחו, וכ"נ בל' השו"ע.

אך המאמר מרדכי בסקי"ג כתב דהא דליכא בזה משום סתירה הוא משום דאינם כלים גמורים ולאו חיבור מעליא הוא ולכן ל"ה סתירה גמורה, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א בסקי"ד דשמא הואיל ועשויים מחתיכות קטנים דמי למוסתקי, (ועיי"ש שכתב לחלק בזה בין חותלות של תמרים לחותלות של גרוגרות) ועד"ז כתב הגר"ז בסי"ח דהוא משום דבנין כלים האלו עשוים מכפות תמרים שהוא בנין גרוע שאינו עשוי להתקיים הרבה, וכ"כ התהל"ד בסק"ט בביאור ד' המג"א שם, דלא הותר לסתרם אלא בכלי גרוע דדמי למוסתקי,[[3]](#footnote-4) וצ"ע.

יג] והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ב ענף ט' כתב דהא דחותלות של גרוגרות בטלים לגרוגרות אלו, הוא משום דאינם עשויים רק לגרוגרות אלו ואחר שאוכלין אותם זורקין הכלים לאשפה, ואין משמרין אותם להניח בהם תמרים וגרוגרות אחרים או להשתמש בהם לדברים אחרים,[[4]](#footnote-5) ולכן אינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו, אלא הם בטלים לגרוגרות שבהן ונחשבו כמו קליפת אגוזים, דהוי רק כמו שעשו קליפה להם, (ויש להוסיף דכן משמע מהא דקרינן להו חותלות, דהוא ל' עטיפה, וכמו שדימהו הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פט"ז מ"ה להא דכתיב והחתל לא חותלת).

אך יש להעיר בזה מהא דתניא בירושלמי בפ' כלל גדול תניא דחותל של תמרה ופטיליא של גרוגרות מקטע ואוכל, והביאו הר"ש בפט"ז מכלים מ"ה, והנה פטיליא היא כלי גמור כדתנן בכלים שם דהיא מקבלת טומאה, ולכאו' הוא משום דאין תשמישה תשמיש עראי, ואפ"ה שרי לקטע ולאכול.

ומזה יש לתמוה על מש"כ רבים דהא דליכא בסתירת החותלות משום סתירה הוא משום דאינם כלים לקבל טומאה וע"כ הם טפלים לאוכלין שבתוכן, שהרי פטיליא הוי כלי לקבל טומאה, ואפ"ה שרי לסתרה.

## אם יש ללמוד להתיר סתירת כלי חשוב לצורך האוכל שבתוכו מהתירא דמוסתקי

יד] הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"ט סוף הערה י' וסוף הערה ס"א ובתיקונים ומילואים לפ"ט הערה י"א כתב להתיר סתירת כלי שאינו חשוב לצורך האוכל שבתוכו דומיא דמוסתקי, עיי"ש, ולכאו' דבריו מיוסדים על מש"כ במנחת שלמה ח"ב סימן ל"ב דהא דמותר לשבור חבית מוסתקי ולהוציא את הגרוגרות שבתוכה, הוא משום דחשיב כשובר אגוז, והביא כן מד' השו"ע בחותלות, והרי שפירש דטעם התירא דמוסתקי אי"ז משום דדיבוק בזפת אינו דיבוק מעליא והוי חיבור עראי, אלא הוא משום דאינו כלי חשוב ומכח זה הוא טפל לאוכל שבתוכו, וה"נ יש ללמוד מזה להתיר סתירת כל כלי שאינו חשוב לצורך האוכל שבתוכו.

אך הדברים צ"ע, דבד' הראשונים והפוסקים מבו' דטעם התירא דשבירת חבית דמוסתקי הוא משום דהוי חיבור גרוע, (ונתבאר בגליון 36 סק"ט - סקי"א), ולא משום דהוא כלי שאינו חשוב, וא"כ אין ללמוד מזה להתיר סתירת כלי גמור שאינו חשוב, וצ"ע.

1. המרומי בשבת שם שדה כתב לפרש דזה עצמו מכוון רש"י דליכא איסור כלל בשבירת כלי משום דאין סתירה בכלים, ורק תיקוני מנא אסור, אך כל שהוא מקלקל ואי"ז בכלל תיקון מנא לי"ב איסור כלל, וכ"כ הראש יוסף בביצה ל"ג ב' והבית מאיר בסימן של"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך האו"ז בסימן כ"ט הביא למש"כ בפירש"י בשבת מ"ב ב' (ד"ה כלי תחת) דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט ודמי למלאכה, וכתב דלדעתו לא מצינו דיש סתירה מדרבנן בכלים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכנראה פירשו דמש"כ הארחות חיים והכל בו דהוי כשובר אגוז או שקד, היינו דכיון דל"ה כלים גמורים ע"כ לי"ב משום סתירה ודמי לשובר אגוז או שקד דשרי משום דאי"ז כלי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והביאו כן מילקוט שמעוני ירמיהו רמז ש"ג דחותל הזה של תמרים משעה שאתה מנערו עוד אינו יפה למאומה, ועד"ז אמרו במד"ר צו פר' י'. [↑](#footnote-ref-5)