4חיוב החזרת רבית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

חיוב החזרת רבית

(ב"מ סא: - סב.) נחלקו רבי אלעזר ורבי יוחנן - אי רבית קצוצה יוצאה בדיינין או לא. רצתה הגמ' לתלות נידון זה במחלוקת תנאים, ש"רבי נחמיה ורבי אליעזר בן יעקב פוטרין את המלוה ואת הערב מפני שיש בהן קיום עשה", ולת"ק יש מלקות, ולכאורה "קום עשה" - היינו החזרת הרבית. וא"כ, רבי אלעזר הסובר יוצאה בדיינים - ס"ל כר"נ וראב"י, ורבי יוחנן הסובר שאינה יוצאה בדיינים - ס"ל כת"ק.

דוחה הגמ' – שמדובר כאן לפני גביה, ונחלקו - אם קריעת השטר מנתקת את הלאו של "לא תשימון עליו נשך" או לא, אולם לאחר גביה - לא נחלקו התנאים. אולם לא ביארה הגמ', אם לאחר גביה - לכו"ע לוקין או שמא לכו"ע אין לוקין, ונחלקו הראשונים בביאור דבר זה.

ברש"י איתא "לעולם אימא לך אם גבה דברי הכל אינו מתוקן בחזרה מן המלקות דאין כאן ניתק לעשה". והבינו התוס' בכוונת רש"י, שכו"ע ס"ל כרבי יוחנן - שאינה יוצאה בדיינים, ומשום כך אין כאן ניתק לעשה ולכו"ע לוקין. אולם התוס' חולקים על רש"י, משום שפשטות הסוגיא מורה - שהגמ' באה לדחות שאין ראיה מהברייתא לשיטת רבי יוחנן. והיינו, שאדרבה כו"ע ס"ל שיוצאה בדיינים – כר"א, והוי ניתק לעשה ולא יהא מלקות.

אמנם שאר הראשונים [רמב"ן ריטב"א ר"ן, ועיין רשב"א] פירשו אף בדעת רש"י, שכוונתו לפרש - שכו"ע ס"ל כרבי אלעזר שיוצאה בדיינים. וכוונת רש"י, שס"ל לגמ' - שהוא חיוב בעלמא להחזיר ואינו מתקן את הלאו של "לא תקח", ומשום כך לכו"ע לוקין. ראיה לדבר מביא הרמב"ן, מהא שאף הלווה מצווה באיסור רבית - אף שאינו מחסר ממון לאחרים, וע"כ "שמה שהזקיקתו תורה להחזיר מצוה באפי נפשה היא ולא לתקוני לאויה".

וא"כ, בין לרש"י [להבנת שאר הראשונים] ובין לתוס' – כל התנאים ס"ל כר"א שיוצאה בדיינים, אלא שלרש"י – סבירא להו שאינו נחשב ניתק לעשה ולוקין, ואילו לתוס' – סבירא להו שנחשב ניתק לעשה ואין לוקין.

מלקות בלאו ד"לא תשימון"

מבואר בסוגיא, שלכו"ע עוברין על לאו ד"לא תשימון" אף שלא גבה – כל שלא נקרע השטר, אלא שנחלקו תנאים – אם קריעת השטר מתקן לאו זה או לא. ולאו ד"לא תקח" - תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י – לוקין אף שהחזיר את הרבית, ולתוס' – הוי ניתק לעשה ואין לוקין.

ויש לדון באופן שגבה את הרבית והחזירו, אי לוקה אלאו ד"לא תשימון". דלרש"י – נראה פשוט שילקה שתים, שהרי אין השבת הרבית מנתקת כלל. אולם לשיטת התוס', הרי ההשבה מנתקת את הלאו ד"לא תקח", וא"כ יש להסתפק – אם מנתקת גם את הלאו של "לא תשימון". ונראה שאף לתוס' ילקו על לאו זה, שהרי להדיא בתוס' "אבל פליגי בלאו דלא תשימון והיכא דלא גבה עדיין הרבית, דת"ק סבר מיד כשנכתב השטר נגמרה השומא והוי כאילו גבה כבר ואין עוד תקנה לתקן הלאו דלא תשימון ורבי נחמיה וראב"י סברי לאו דשומא מתלא תלי וקאי שאם יקרע השטר **קודם שיגבה** פטור" [עיין מהרש"א, ועיין לח"מ פ"ד ה"ג שהתחבט בנידון זה].

פשט נוסף בשיטת רש"י

הבאנו את דברי רש"י, שכל התנאים ס"ל שלוקין על לאו דרבית ולא מהני חזרה. ונראה לבאר כוונתו, ע"פ שיטת התוס' לעיל (סא. ד"ה "אמרי" וד"ה "לעבור") – הסוברים שלאו דרבית ואונאה לא הוי ניתק לעשה, כמבואר במהרש"א שם, והיינו, דאף שיש חיוב תשלומין, הוי רק בגדר ניתן לתשלומין - שלשיטת התוס' לוקין עליו [דלא כשיטת הרמב"ם (סנהדרין פי"ח ה"ב, מלוה ולוה פ"ד ה"ג, וריש הלכות גזלה) - שאין לוקין]. ואף אנו נאמר כן בשיטת רש"י, דאף שס"ל לתנאים שרבית קצוצה יוצאה בדיינים [כביאור הראשונים בדברי רש"י], אולם לא מהני חזרה לפטרו ממלקות - כיון שאינו ניתק לעשה אלא הוי ניתן לתשלומין.

להנ"ל, ג' אופנים בכוונת רש"י – הסובר שלכל התנאים לוקין.

1. הבנת התוס', שלוקין - משום שהתנאים ס"ל כשיטת ר' יוחנן שרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים.
2. הבנת הראשונים, שוודאי ס"ל כרבי אלעזר שיוצאה בדיינים, אולם אינו מתקן את הלאו – כיון שאינו חוב ממון אלא מצוה בעלמא להחזירו.
3. אף שהוא חוב ממון גמור, אולם אינו מתקן את הלאו – כיון שאינו נחשב ניתק לעשה.

סתירת דברי התוס'

המהרש"א דייק בשיטת התוס' לעיל (סא. ד"ה "אמרי" וד"ה "לעבור"), שהחזרת רבית אינה מתקנת את הלאו ואינה פוטרת ממלקות. והוא לכאורה סותר לדברי התוס' דידן (סב. ד"ה "לאו"), הכותבים להדיא בשיטת רבי אלעזר – שהוי ניתק לעשה ואין לוקין עליו.

המהר"ם שי"ף (סא. ד"ה "וגם") עמד על סתירה זו. ויישב, שהרי שיטת התוס' (סא: ד"ה "רבא") - שרבא סובר כרבי יוחנן שרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים. ומרא דשמעתתא בסוגיא בסא. - הוא רבא, ולכן מבארים התוס' שם שלוקין על רבית. אולם הסוגיא בסב. לשיטת התוס' – הוא בשיטת רבי אלעזר [כנ"ל], ולכן סוברים התוס' שאין מלקות – משום שניתק לעשה. [והוא דלא כדברי המהרש"א הנ"ל שביאר, דתוס' שם שחייבו מלקות – הוא אף למ"ד שיוצאה בדיינים, ולדבריו ודאי סתרי דברי התוס' אהדדי כנ"ל].

תירוץ המהר"ם שי"ף – מיישב רק את דין רבית. אולם בתוס' שם מוכח שלוקין גם על לאו דאונאה, ובזה לא מצינו שיטת רבא – שלא ניתן לתשלומין, וא"כ עדיין סתרי דברי התוס' אהדדי. אמנם זה יש ליישב בפשיטות, שהחזרת האונאה אינה עשה – אף שהוא דין דאורייתא (עיין רמב"ן פרשת בהר כה יד), משא"כ רבית – שהוא עשה ממש [הרמב"ן מנאו במנין המצוות (הוספות לעשין עשה יז), ובענין שיטת הרמב"ם הארכנו בשיעור הקודם].

אלא שעדיין קשיא, שהמהרש"א שואל על עצמו מדין עושק, אמאי ס"ל להתוס' שלוקין על עושק – והרי יש עשה להחזרת העושק ["והשיב...או את העושק אשר עשק"], ומיישב – שאין העשה באותו לשון של הלאו, שהרי הלאו הוא "לא תגזול", ולכן רק גזל נחשב ניתק לעשה. אולם זה לא יהני בשיטת המהר"ם שי"ף, שהרי לשיטתו, אם רבית יוצאה בדיינים, שפיר לוקין עליה – אף שאינו באותו לשון של הלאו, וע"כ שלא ס"ל כסברת המהרש"א. וא"כ, עדיין סתרי דברי התוס' אהדדי – אמאי עושק לא הוי ניתק לעשה ואילו רבית הוי ניתק לעשה [ולדברי המהרש"א ודאי סותרים דברי התוס' אהדדי וכנ"ל].

יישוב דברי התוס'

לכאורה היה אפשר ליישב את סתירת דברי התוס' באופן אחר. שבאמת ס"ל לתוס' שאין לוקין על "לא תקח" [או "לא תשיך"] - משום שניתק לעשה, ואף התוס' בסא. מודו בזה. והא שס"ל שלוקין על רבית - הוא משום הלאו של "לא תשימון", כמו שנתבאר לעיל - שאף התוס' בסב. מודו שאחר גביה לוקין על לאו זה ואין לו תקנה. אמנם פשטות התוס' (סא.) – דאיירי על לקיחת הרבית ולכן יש ילפותא מגזל, א"כ - לא נראה שכוונת התוס' למלקות מטעם "לא תשימון".

"תביעה" בהשבת רבית

הט"ז (סימן קסא סק"ג וחו"מ סימן ט' סק"א) מדייק את דברי רש"י (סא: ד"ה ע"כ) "וכופין אותו ב"ד להחזיר אם תובעו בחייו", משמע שבעינן תביעה. משום דיוק זה, מחדש הט"ז "באחד שטען אין לו לשלם ולא נמצא לו ממון רק מה שלקח אחד כבר ממנו רבית קצוצה והנושה בא לקחת זה הרבית בשביל הלווה [שעבודא דרבי נתן], דאין הדין עמו דכיון שאין כאן תביעה מן הלוה אין שום כפייה מהב"ד על המקבל הרבית להחזירו", עיי"ש עוד נימוק. וכן נראה דעת הגר"א בחו"מ (סימן ט' ס"א), דאיתא שם בשו"ע - שחייב להחזיר שוחד "כשיתבענו", ומציין הגר"א מקור לתנאי זה מהמלים "יוצאה בדיינין".

אמנם הכנה"ג (הובא בשו"ע החדשים) לא מקבל דיוק זה ברש"י, וטוען שדברי רש"י הם לאו דווקא. דוודאי אף בלא תביעה - יש חובת חזרה, וכוונת רש"י - שמסתמא הב"ד לא יהא מודע להלוואה זו אא"כ תבעו בב"ד. וכן הוא ודאי לשיטת הרמב"ן בדעת רש"י [שהבאנו בתחלת השיעור] - שהוא מצוה על המלוה להחזיר אולם אינו חוב ממון [יו"ד ולא חו"מ], א"כ ודאי שאין מקום כלל לתביעה. והוא ודאי דלא כדברי הט"ז בדעת רש"י.

וגם בסברא בעלמא הוא תמוה, דמאי שנא מכל גזלה [אם נימא שחזרת רבית הוא חוב ממון ולא יו"ד] – שוודאי חייב אף אם הנגזל כלל אינו יודע.

פלוגתת הקצות והנתיבות

הקצות החושן (סימן ט' סק"א) מביא את דברי הט"ז הנ"ל, בענין הלווה שלא היה לו כסף לפרוע, ואם יתבע מפלוני שהלוהו ברבית קצוצה את הרבית שחייב להחזיר לו - יהא לו לפרוע, וס"ל לט"ז שאין כאן שעבודא דר"נ - כיון שלא תבעו. טוען הקצות "נראה דכיון דפריעת בע"ח מצוה וכופין אותו לקיים המצוה כמבואר בפרק הכותב, וה"ה ה"נ בזה שאין לו לצאת ידי חובתו כופין אותו שיאמר רוצה אני לתבוע כדי שיהיה לו ממה לשלם ולא יהיה לווה רשע ולא ישלם".

חולק נתיבות המשפט שם (ביאורים אות ב') וטוען, שבלא"ה צ"ב בשיטת הט"ז, אמאי אין חיוב השבה בלא תביעה – כדי לנתק את הלאו. וע"כ צ"ל כדברי התומים (סימן ט' סק"ב באורים) "כיון דמדעתו נתן, חזקתו מחלו כשאינו תובעו". א"כ מהאי טעמא גופא, בנידון של הט"ז – לא נכופנו לתבוע, כיון שכל שאינו תובעו - הרי יש כאן מחילה.

דברי הנתיבות [והתומים] צ"ב. דלדבריהם, לכאורה כל שלא תבע מיד - הרי מחל לו, ושוב לא יוכל לתבעו, והוא פלא! וע"כ צריך לדחוק בכוונתם, שכל שתובע בסוף - אגלאי מלתא למפרע שלא מחל לו. ועיין שער משפט סימן ט' סק"א (ד"ה "אמנם" בדפוס החדש) שביאר שהלווה נאמן שלא נתכוין למחול - מדין ברי ושמא, דהיות ובוודאי נתחייב בתחלה - כהאי גוונא ברי עדיף.

דוחה הקצות (משובב נתיבות) את טענת הנתיבות, שהיות ולשיטת הט"ז בעינן תביעה, א"כ כל שלא תבעו – אין כאן חוב כלל "א"כ כשישיב קודם שתובעו אינו אלא מתנה בעלמא", וממילא לא יקיים את העשה ולא ניתק את הלאו. ומכאן שאין שום ענין לשלם לפני תביעה – שהרי לא ינתק את הלאו, וממילא גם בנידון הט"ז אתי שפיר שאין כאן שעבודא דר"נ - כל שלא תבעו.

דברי המשובב שהוא מתנה בעלמא - צ"ב, דלא מסתבר כלל שבלי תביעה לא יהא ענין אף לצאת יד"ש, שהרי אף בשיטת רבי יוחנן הסובר שאינה יוצאה בדיינים ס"ל לריב"ן [כדלקמן] שיש מצוה לצאת יד"ש.

ונראה לפרש בכוונת המשובב, שדמיא לשיטת הריב"ן. דנתקשו כל הראשונים בשיטת הריב"ן, אמאי אין זה נחשב ניתק לעשה אף לשיטת רבי יוחנן – משום המצוה לצאת יד"ש [ומשום כך באמת פליגי התוס' והרשב"א על הריב"ן]. וכתב הר"ן "דאע"ג שבאים לצאת יד"ש חייבים, לאו משום עשה דוחי אחיך עמך הוא משום דא"כ אפילו בדיינים יוצאה וכדכתיבנא, הילכך אין זה לאו שניתק לעשה, אבל לעולם בבא לצאת יד"ש חייב" [וכן הוא ברמב"ן בקיצור], והיינו שאינו עשה אלא חובת תשלומין בעלמא, ומשום כך אינו נחשב ניתק לעשה.

אף אנו נאמר כן בשיטת המשובב, דוודאי המ"ד שיוצאה בדיינים - מודה שיש ענין לצאת ידי שמים קודם תביעה, אלא שאינו חוב ממון - ומשום כך אינו מנתק את הלאו. והיינו כוונתו - שהוא מתנה בעלמא, דכלפי חובת ההשבה [בדיני חו"מ] לא עביד ולא כלום. אלא שקצת צ"ע, שלפי"ז אם השיב לפני תביעה – שוב לא יוכל לתקן את הלאו כשיתבענו, דפשיטא שלא חייב להשיב פעמיים. וא"כ אדרבה, אולי עדיף טפי שיחכה לתביעה - כדי לנתק את הלאו.

שיטת הריב"ן

המחבר (סימן קסא ס"ב) פוסק את שיטת הריב"ן (תוס' סב. ד"ה "תנאי") והרא"ש (ס"ה), דאף שאבק רבית אינה יוצאה בדיינים אולם "אם בא לצאת ידי שמים חייב להחזיר". ובגר"א שם "דאבק רבית לר"א הוא כמו רבית קצוצה לר"י ושם ודאי חייב לצאת יד"ש...". והוא כדברי הריטב"א - שתלאם זב"ז, ודלא כרשב"א - הסובר שבאבק רבית לכו"ע אין מצוה לצאת ידי שמים. והרי פשיטא - שבאבק רבית לא שייך תביעה, ואעפ"כ יש מצוה לצאת ידי שמים, ולא מסתבר שרבית קצוצה לר"א - גרע מזה. וע"כ שכוונת המשובב כדברינו לעיל, שוודאי יש מצוה לצאת ידי שמים אף קודם תביעה, אלא שאינו מנתק את הלאו.

סיכום

הט"ז מחדש, שבעינן תביעה - כדי להוציא רבית קצוצה בדיינים, ומשום כך אין חוב ממון קודם תביעה. ונחלקו הקצות והנתיבות - בחיוב לצאת ידי שמים קודם תביעה. דתרוויהו מודו שיש חובה לצאת יד"ש קודם תביעה, אלא שלקצות - אין זה מנתק את הלאו, וכביאור הראשונים בשיטת הריב"ן [כנ"ל] - שאין זה מחשיבו לניתק לעשה. ואילו בדעת הנתיבות ע"כ צ"ל שס"ל כקושית הראשונים - שסגי בחובה זו כדי להחשיבו לניתק לעשה. וממילא, הא דס"ל לט"ז שאין חובה גמורה להשיב קודם תביעה כדי לנתק את הלאו - הוא ע"כ משום מחילה וכדאיתא בתומים. אמנם ביאור זה צ"ע, שהרי הוא נגד הבנת הראשונים בריב"ן - שהחיוב לצאת יד"ש לא מחשיבו לניתק לעשה.