אין הנאסר חמור מן האוסר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אין הנאסר חוזר ואוסר וחמור מן האוסר

חולין קח: בדין אין הנאסר חמור מן האוסר

**א. פלוגתת רשב"ם ור"י-**

בגמ' מקשינן דכיון דסבר רב אל"ס אסור היאך אמר רב כזית בשר שנפל ליורה של חלב החלב מותר ובשר אסור, חלב אמאי מותר והא חלב שנבלע בבשר חלב נבילה הוא ואח"כ נפלט ויאסור כל החלב שהרי לרב מין במינו לא בטיל.

ומשני מתחילה דלא אסרה תורה אלא בשר בלבד ולא חלב, ומקשה ע"ז מדאמר רב חצי זית בשר וחצי זית חלב שבישלן זע"ז לוקה על אכילתן, הרי שגם החלב נאסר, ולבסוף משני דלעולם אף החלב נאסר אלא דשא"ה דאיידי דטריד למבלע לא פלט.

ובתוס' קח: הביאו דעת רשב"ם שלמד מקו' הגמ' דלמ"ד מין במינו לא בטיל הרי לעולם כשנפל איסור בשאינו מינו א"י להתבטל שהרי נבלע בו מעט מההיתר ונאסר ואח"כ אוסר הכל מתורת מין במינו לא בטיל, ולכך צריך שיהיה תרי שישים בההיתר, גם שישים שאינו מינו עם האיסור וגם שישים שאינו מינו של ההיתר לבטל את ההיתר שנבלע באיסור ונאסר [וברעק"א תמה היאך יבש מבטל לח ונתבאר במקו"א].

אבל הק' ר"י דא"כ מאי משני דלא אסרה תורה אלא בשר ולא חלב והרי מ"מ הבשר נאסר משום בב"ח ואח"כ החלב קיבל ממנו טעם איסור הרי החלב ג"כ נאסר, וקי"ל דאמרינן חנ"נ אף בשאר איסורין לכה"פ מדרבנן א"כ שוב יאסור הכל מתורת מין במינו?

וע"כ נקט ר"י דלא מקשינן חלב נבילה הוא לאסור מתורת מין במינו במשהו אלא במה שנאסר מתורת בב"ח אבל מה שנאסר וקיבל טעם משאינו מינו א"י לחזור ולאסור כדין מין במינו, והטעם לזה משום שלא יהיה הנאסר חמור מן האוסר, וכיון שהאוסר אינו מינו וא"י לאסור אלא עד שישים ה"נ הנאסר אינו אוסר במשהו רק עד שישים.

ולמדנו מזה פלוגתת רשב"ם והר"י בכל איסורין באופן שהאוסר הוא מין שאינו מינו אם הנבלע בו ונאסר יכול לאסור את שאר ההיתר מתורת מין במינו ויסוד הפלוגתא אם הנאסר חמור מן האוסר.

ועפ"י שיטת הר"י כתבו התוס' דתבלין הבלוע מאיסור של דם א"י לאסור אלא עד שישים כשיעור האיסור של דם ולא יותר.

[וע"ע בתוס' ק. ד"ה חתיכה שאם הרוטב נאסר ע"י החתיכות יאסור אח"כ כל הרוטב משום מין במינו, מבואר דעתם כרשב"ם, ועמד ע"ז בהג' ברו"ט שם שציין לד' התוס' קח:, וע"ע דעת רש"י קט. ד"ה ותו כרשב"ם וכש"כ מהרמ"ש שם].

**ב. יישוב הסוגיא להרשב"ם-**

וביישוב קו' הר"י על הרשב"ם מאי משני דבשר אסרה תורה ולא חלב והא מ"מ נימא חנ"נ ככל איסורין, כתב הרמב"ן ליישב בזה"ל:"ולהאי פירושא הא דאמרינן גדי אסרה תורה ולא חלב ולא אסרוהו מפני שהוא כרוטב של גדי עצמו שנאסר שאני התם שלא נאסר חלב לעולם ואע"פ שרוטב של גדי מעורב בו אבל כל שנאסר הרי הוא כמין אותו שנאסר בו".

ותמה ע"ז הר"ן ולא ידעתי מה הוא דאע"פ שגדי אסרה תורה ולא חלב ה"מ בהלכות בב"ח ודין חנ"נ דאורייתא, אבל למה יהיה גרוע מכל היתר שמקבל טעם של איסור ונאסר מתורת חנ"נ דרבנן, וה"נ בשאר דברים שיקבלו טעם בב"ח וודאי ייאסרו משום טעם איסור המעורב בהם ככל היתר שקיבל טעם איסור, א"כ ה"נ החלב ייאסר.

והר"ן תי' שיטת הרשב"ם באופ"א וזה עפ"י שיטתו בכל הסוגיא שם דדין חנ"נ הוא גזירה אטו בב"ח, וכיון דגבי בב"ח לא נאסר אלא הבשר ולא החלב א"כ ה"נ כל משקה שנתערב לא יהיה בו דין חנ"נ דשאר איסורין כמו שאין בחלב דין בב"ח להצריך שישים כנגדו מה"ת ה"נ מדרבנן אי"צ שישים כנגדו, ומסיק עיקר כדעת הרשב"ם ודלא כהר"י.

וצריך להוסיף בזה, דכבר נתבאר במקו"א דגבי צלי אף שאין בו איסור גבי בב"ח מ"מ היה נופל בו דין חנ"נ ולא אתא עלה הר"ן אלא משום דלא מצאנו קליפה גבי בב"ח, ונתבאר ע"ד רעק"א דצלי נמי דרך בישול הוא ולא חשיב צורה אחרת של בישול, ורק ע"י דאינו אלא כדי קליפה חשיב דרך אחרת של בישול, ולפי"ז צ"ל דה"נ תערובת של הלח ביבש חשיבא תערובת אחרת מאיסור בב"ח שהבשר בלע חלב, ובפרט לפמש"כ הרשב"א דהבשר שבלוע בו חלב חשיב טעמו וממשו משא"כ טעם החלב שקיים בבשר.

ובדעת הרמב"ן כתבו אחרונים לבאר עפי"ד הכו"פ צב-ט ד"ה אך שהק' בעיקר ד' הגמ' דגדי אסרה תורה ולא חלב ומבואר עוד בגמ' דלהאי ס"ד הרי אין החלב מצטרף למלקות עם הגדי שהרי אין בו איסור, והק' בכו"פ ובראש יוסף בסוגיא לדעת ר"ת דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור א"כ הרי כיון שהגדי נאסר מתורת בב"ח ואח"כ קיבל החלב טעם מבב"ח נאסר אף הוא מתורת טכע"ק, ויצטרף לשיעור כזית אף שלא אסרה תורה אלא גדי ולא חלב?

[ועחזו"א כד-ה שכתב להוכיח מזה דליכא מ"ד דס"ל דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור אף בדליכא כזית בכא"פ וכשיטת רח"כ, וקו' הגמ' היא רק בכה"ג דליכא כזית בכא"פ, עיי"ש, אבל נתבאר בסוגיא דטכע"ק דפשטות לשון הרא"ש משמע דלשיטת ר"ת הרי בטכע"ק ההיתר נהפך לאיסור אף בלא כזית בכא"פ.

ובכו"פ צידד ליישב דכיון דאיירי בחצי זית בשר וחצי זית חלב א"כ י"ל דאף דטכע"ק היתר נהפך לאיסור מ"מ אינו אלא כדינו של האיסור ובאיסור ליכא אלא חצי שיעור ה"נ במה שנהפך לאיסור אינו אלא כדין חצי שיעור ואין בו מלקות, והוא כיסוד שהבאנו בסוגיא דהיתר נהפך לאיסור בשם הברכת ראש וכמה אחרונים, וכבר עמד בהג' ברו"ט שם דברש"י פסחים מד: מבואר לא כן והארכנו בכ"ז בסוגיא שם.

אבל דחה בכו"פ דהא לקמן מוקי לה בבא מיורה גדולה שמתחילה נתבשל כזית בשר].

וכתב בכו"פ דע"כ גזיה"כ היא שלא יאסור הבשר בטעם כלל, וה"נ אם יפול למים ושאר דברים ג"כ לא יאסור [ועיין בביאור על מהרמ"ש שנקט דגזיה"כ הוא שאינו אוסר את החלב אבל אם יפול למים אוסר, אבל בכו"פ כתב שהוא חוכא].

וא"כ ה"נ י"ל לשיטת הרשב"ם כלפי דין חנ"נ דלהס"ד וודאי ל"ש דין חנ"נ גבי בב"ח דגזיה"כ הוא שלא ייאסר החלב.

וכ"כ בכו"פ שם דה"נ לענין דין חנ"נ וודאי לא שייך בכה"ג דהא א"א ללמוד מבב"ח דהתם גופא אין דין חנ"נ על החלב ע"י הבשר.

וכנראה ביאור הדברים דדין חנ"נ דאורייתא מבוסס על דין טכע"ק וכש"כ במקו"א בשם משנת ר"א וכיון שלא נתנה תורה דין טכע"ק דאורייתא בחלב ה"נ לא חייל בו דין חנ"נ להצריך שישים כנגדו.

ובאמת כבר כתב ברעק"א דאף התוס' כוונו לכ"ז, דהנה בתוס' הק' בזה"ל:"והלא בעלמא חנ"נ מדרבנן וצריך שישים כנגד כולה", מבואר דאתו עלה רק משום חנ"נ דרבנן, וצ"ב למה הדגישו זה בקושייתם ומאי נ"מ אם חנ"נ דאורייתא או דרבנן לעיקר קו', וגם צ"ב דהא באמת שיטת התוס' לעיל ק: בפשוטו דחנ"נ דאורייתא שהרי הק' לשיטת ר"ת דבכל איסורין חנ"נ היאך הגעילו כלי מדין.

וכתב רעק"א וכעי"ז כבר עמד בכו"פ שם דאף התוס' ידעו כ"ז דגזיה"כ הוא שאין בחלב דין טכע"ק וחנ"נ, אלא דמ"מ מקשו דהא חנ"נ מדרבנן מיהת איכא למימר, דע"כ הא דאמר רב חנ"נ הוא מדרבנן להו"א זו שהרי א"א ללמוד אותו מבב"ח, וזה שייך אף בחלב.

ודעת רשב"ם כנראה דכיון שאין בו דין טכע"ק ממילא לא גזרו בו רבנן דין חנ"נ, ועיי"ש בכו"פ ומהרמ"ש שבאמת תמהו על סברת התוס' בזה מאי קושיא מכל איסורין והרי הכא דגזיה"כ דליכא טכע"ק ה"נ ליכא חנ"נ אף מדרבנן.

ויתכן דדעת התוס' דס"ל דאי חנ"נ דרבנן אין עיקרו מתורת טכע"ק רק משום שהצריכו שיעור ביטול כנגד כל האיסור וההיתר יחד, וזה שייך אף גבי חלב דלית ביה דין טכע"ק, ורק אם חנ"נ דאורייתא ס"ל דתלי בדין טכע"ק, ודו"ק.

**ג. בד' התוס' ד"ה גדי-**

בתוס' הק' דכיון דס"ד דדעת רב דגדי אסרה תורה ולא חלב א"כ למה לי דנקט יורה גדולה ואף במעט חלב לא ייאסר החלב.

וקו' תמוהה טובא דהא בלאו יורה גדולה ייאסר הכל שבלע טעם בשר?

וכה"ג הק' רעק"א מכת"י תלמיד על מש"כ רש"י ד"ה גדי דאפי' היה שיעור גדול בבשר ג"כ לא היה החלב נאסר, וצ"ע טובא למה לא ייאסר מתורת טכע"ק?

וי"ל דאזלי התוס' לשיטת הרשב"ם וכמש"כ הרמב"ן דגזיה"כ הוא שלא נאסר החלב בשום אופן ע"י הבשר [ובאמת דעת רש"י כהרשב"ם כמבואר ברש"י קט. ד"ה ותו, וכש"כ מהרמ"ש שם].

אבל צ"ע לפרש כן בשיטת התוס' דלעיל נראה שנקטו עיקר כקו' הר"י על הרשב"ם.

ורעק"א תי' עפי"ד התוס' דלקמן דקודם שתנוח הקדירה לא בלע החלב כלל אף ממה שהיה בלוע בו מקודם כשיטת הרשב"ם שם דלא כר"ת, וכבר הק' מהרמ"ש וכו"פ צב-ז ע"ד התוס' שם דא"כ ל"ל יורה גדולה לשיטתו, עיי"ש בכו"פ מש"כ ליישב.

וכתב רעק"א עפ"י הנ"ל דע"ז תי' התוס' דהשמנונית עצמה נמחית במים, וע"ע דרישה צג-ד שהבשר רך ונימוח ונשאר בחלב מה שנימוח ממנו אף בלא שנתן טעם.

ומ"מ בכו"פ ומהרמ"ש מבואר שלא פי' כן וכנראה ס"ל דלשיטת רשב"ם כל שעדיין לא נח מרתיחתו אף השמנונית אינה נמחית.

**ד. מקור לדין אין הנאסר חמור מהאוסר-**

בפמ"ג פתיחה לתערובות ב-ג כתב, מנא הא מילתא דאמור רבנן אין הנאסר חמור מן האוסר, ואין להוכיח ממליחה דהתם אין הולך בלא האוסר והוא ענין אחר דאין הנאסר חוזר ואוסר [ובמקו"א נתבאר שיש שדימו אתם להדדי ולפי"ד יש לזה מקור מדין אין חוזר ואוסר, אבל דעת הריטב"א דס"ל אינו חמור מן האוסר אף דס"ל חוזר ואוסר, ולדידיה וודאי תיקשי מנא הא מילתא], ומסיק דסברא היא, ובמקו"א נתבאר הסברא בזה.

ועוד כתב דכיון דגבי בב"ח לא שייך איסור יותר משישים שאי"ז דרך בישול [וכש"כ הראשונים דמעמיד אינו אוסר בב"ח] ה"נ אין איסור של חנ"נ א"י לאסור ביותר משישים, מלבד בדין מין במינו דבזה מבואר בסוגיין שהוא אוסר גם במשהו משום דה"נ בב"ח הרי החלב יכול לאסור אפי' באלף.

אבל ברמ"א סי' קלד גבי נטל"פ בשמים מבואר דאף בפחות משישים אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר וכל שאין האוסר יכול לאסור ה"נ הנאסר מוגבל כוחו, וע"כ לא אתא עלה מטעם זה.

[וע"ע בפמ"ג שפ"ד צח-לב גבי בשמים הבלועים מבשמים של ע"ז שנסתפק אם אוסרים במשהו או דאמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר.

ויסוד ספיקו כתב אם רק במלח ודם אמרינן אין הנאסר חמור מן האוסר שהדם אין בכוחו לאסור יותר מס' ה"נ גם הנאסר אינו אוסר כן, אבל בבשמים הבלועים מע"ז אינו ענין לנידון אין הנאסר חמור מן האוסר שגם האוסר יש בכוחו לאסור יותר משישים.

או דכללא הוא דאין חנ"נ יכול לאסור יותר משישים דומיא דבב"ח וכל שאינו איסור עצמי אינו אוסר יותר מס', וע"ע פמ"ג מ"ז סט-יט שהוכיח מהגש"ד להתיר בכה"ג.

אבל לפי מה שהבאנו מהרמ"א הרי דין בפנ"ע הוא דאין הנאסר חמור מן האוסר ואינו משום דלא שייך בו איסור יותר מס'].

וביד יהודה צב-יז כתב המקור לדין זה עפי"ד התוס' קח: מהא דס"ד גדי אסרה תורה ולא חלב והרי לעולם חנ"נ, וע"כ אין הנאסר חמור מן האוסר וכדפי' בשם ר"י, ומיהו להלכה דלא קי"ל כן צ"ע מנא הא מילתא, וכנראה זהו דק"ל להפמ"ג.

עוד הביא מהרשב"א בתוה"ב (ז.) מקור אחר בזה מדאמר רב דין חנ"נ גם גבי נבילה בדף ק. וגם גבי בב"ח בדף קח., ול"ל תרתי, וע"כ דקמ"ל דגבי נבילה דוקא במין במינו אבל הכא אפי' באינו מינו הרי החלב חשיב מין במינו עם השאר משום שאין הנאסר חמור מן האוסר אלא בב"ח.

**ד. דין אין הנאסר להלכה גבי תבלין ודשיל"מ-**

הנה בתוס' כתבו הנפק"מ מפלוגתת ר"י ורשב"ם אף לדידן גבי מלח שבלע איסור של דם וכה"ג, אם המלח אוסר אף באלף כפי שיעור מלח או בשישים כפי הדם, וכתבו דלשיטת הר"י הרי הוא בשישים כפי בדם שלא יהיה הנאסר חמור מן האוסר.

ובאמת חידוש הוא לדון גם בתבלין דין דאין הנאסר, שהיה מקום לדון דדין תבלין לאינו דין שונה מכל איסורים ואף הוא דינו בטעם אלא שהוא נותן טעם במציאות עד אלף, ורק במין במינו לר"י דאפי' באלף לא בטיל שהוא חומרא בכח הביטול שלו בזה י"ל אין הנאסר חמור מן האוסר, וכבר עמד בזה רעק"א.

ועיין לקמן מה שהבאנו מד' החוו"ד צב-א דמבואר דעתו דאף בדין מין באינו מינו הרי כשם שקפילא לקולא מועיל בהאוסר ה"נ אין הנאסר יכול לאסור יותר משיעור של האוסר, ואף שיש בו טעם יותר חזק הוא בכלל אין הנאסר חמור מן האוסר, מבואר דעתו דדין אין הנאסר אינו תלוי דוקא בחלות דין חדש ואף במה שבמציאות יותר נותן טעם הוא בכלל חמור מן האוסר, וזה כפשטות התוס' גבי תבלין.

אבל בפשוטו הוא חידוש ומסתברא דכל דין אין הנאסר הוא דוקא בחלות דין חדש, וצ"ע לפי"ז ד' התוס' גבי תבלין.

וכנראה ביאור ד' התוס' ע"ד המבואר בחוו"ד צח-ז דתבלין אין בו טעם גמור יותר משישים ואין איסורו אלא מדרבנן אחר שישים והוא חומרא בדין ביטול שלא יתבטל כיון שהוא מיועד לתבל כל הקדירה.

[וע"ע בפר"ח צח-ז האריך לדון בהא דמשמע בר"מ דמתבל הוא דוקא במין במינו וככל חומרות דרבנן שלא גזרו אלא במינו, ועיי"ש שדחק כל ד' הר"מ דאף באינו מינו כן וכפי דעתו שם איסור מתבל הוא איסור טעם דעלמא מדאורייתא.

אבל בחוו"ד נראה שפי' דעת הר"מ שאין בו טעם ממש והוא חומרא מיוחדת משום שעשוי לתבל ומחמת פרסום הפעולה, והוי ככל חומרות שלא גזרו אלא במינו].

אבל בר"ן חתר למצוא הנפק"מ בין הר"י לרשב"ם להלכה, וכתב דנפק"מ בזה באופן שיש דין מין במינו אף לדידן, והוא בדין דשיל"מ שאוסר במינו עד אלף, ואם נאסר אינו מינו בדשיל"מ ואח"כ אסר את מינו משום חנ"נ לא יהיה בו חומרא של דשיל"מ, דאין הנאסר חמור מן האוסר.

ומשמע להדיא דעתו דכל הנידון של אין הנאסר אינו אלא בדין מין במינו לא בטיל אבל מלח ותבלין ייאסור אף להר"י דלא חשיב חומרא רק הכל מתורת דין טעם הוא.

[עוד דקדק רעק"א מד' הר"ן דס"ל דדבר שבלע בליעת איסור שיש לו מתירין חייל בו חומרא דדשיל"מ, ולא דמי לחהר"ל או דבר שבמנין שיסודו מטעם חשיבות ומבואר בשו"ע-קא דכיון שהוא עצמו אין בו איסור רק בבליעתו אין בו דין חשיבות זו, אבל דין דשיל"מ שפיר חייל ביה, ומזה השיג על הט"ז קב-י שנסתפק בזה.

ובעיקר ד' הר"ן יש בנו"ט לציין ד' הט"ז קב-ח עיי"ש שאם האוסר הוא דבר שאין לו מתירין והנאסר הוא דשיל"מ היה מקום לדון אין הנאסר חמור מן האוסר, אבל מסיק שם דכיון שהוא דשיל"מ לא נתנו בו שום קולא ואף יתכן שיהיה חמור מן האוסר, וסברתו צ"ב.

וגם צל"ע אם אין דבריו סותרים לד' הר"ן, דלפי סברתו כ"ש דבגוונא של הר"ן נימא כן שהנאסר הוא מין במינו בדשיל"מ ולא שייך לדון אין הנאסר חמור מן האוסר?

ומקורו של הט"ז לדין זה הוא מד' הרשב"א והשו"ע שדנו בכלי שנאסר אם חשיב דשיל"מ, וחזינן דלא אתו עלה משום אין הנאסר שהוא הכלי חמור מן הבליעת איסור שאין לה מתירים.

**ה. בדין חנ"נ ביי"נ-**

ובעיקר מש"כ הר"ן נפק"מ לזה בדין דשיל"מ, דקדק רעק"א דלא נקט הר"ן נפק"מ בדין יי"נ שאוסר מין במינו במשהו רק נקט דשיל"מ, והיינו כגון יי"נ שנתערב במים דרך בישול ואח"כ נפלו שם עוד מים בשיעור שישים כנגד כל התערובת דלשיטת ר"י סגי בזה שאין הנאסר חמור מן האוסר, אבל לרשב"ם המים קבלו דין יי"נ לאסור במשהו כיון דהוי מין במינו עם מים האחרים.

וכתב דש"מ דכה"ג כו"ע מודו שאינו אוסר במינו, וכתב דזה פשוט דירק שנתערב בו טעם יי"נ לא שייך שיחול בו דין יי"נ דלא שייך מציאות של ירק נסך, וגבי מים אף ששייך דין מים נסך מ"מ יש להסתפק אם יחול עליהם מכח דין חנ"נ איסור מים נסך.

וביאור דבריו כנראה דנקט דיסוד דין חנ"נ הוא שאסרו חז"ל את החתיכה עצמה, וע"ז דן אם שייך לאסור את החתיכה מתורת יי"נ או שנתנו לו שם איסור בעלמא אבל לא יאסור במשהו.

וביאור ד' רעק"א דדין חנ"נ הוא איסור חדש שהטילו על ההיתר, וס"ל לרעק"א שלא נתנו לו שם האוסר שלו היכא דלא שייך בו איסור זה אבל היכא ששייך בו איסור זה שפיר אסרו באיסור זה כנראה מיסוד דין טכע"ק, רק עיקרו הוא איסור בלא שם איסור.

ועוד כתב ברעק"א לדון עפי"ד ליישב הא דלעיל צט. גריסין ועדשים של תרומה שנתערבו תלי בנו"ט כיון שאינו מינו לית ביה דין מדומע, ולשיטת רשב"ם תיקשי מ"ט לא ייעשו העדשים נבילה ע"י הגריסין וממילא הוו נמי כתרומה והוי כמינו עם שאר העדשים ובעי מאה?

וכתב רעק"א עפ"י הנ"ל דלא חייל בחנ"נ דין איסור תרומה.

[ועיקר קו' זו הק' בכו"פ צב-ט, וי"ל קצת לפמש"כ בכו"פ צב-ב דברייתא דהתם כמ"ד אל"ס מותר].

אבל בריטב"א כתב להדיא דאף גבי איסורי ע"ז יש נפק"מ בין ר"י לרשב"ם וחייל בו דין משהו ע"י חנ"נ.

וכן מבואר בראב"ד בתמים דעים-ז גבי תרומה שהנאסר מתרומה אוסר עד מאה.

**ו. אין הנאסר חמור מן האוסר למ"ד דל"ל חנ"נ-**

הנה בפשוטו כל הנידון אם הנאסר חמור מן האוסר או לא אינו שייך אלא למ"ד דאית ליה חנ"נ, ובזה חל הנידון האם נאסר כדינו העצמי או כהאוסר.

אבל בכ"ד משמע דאף למ"ד דל"ל חנ"נ מ"מ יש לדון בזה, עיין במרדכי-תרעא הביא פלוגתא דתנאי בהא דאמרו צח. לא כל השיעורין שוים וציר שיעורו במאתיים, ובמרדכי כתב דאף שעיקר האיסור הוא בשמנונית של האיסור מ"מ מעורב בו גם מלח וחומץ וטעמו נרגש טפי, והוכיח מזה דהנאסר חמור מן האוסר גבי מלח ותבלין ויכול לאסור יותר משישים אף שהאוסר אינו אלא בשישים, ועיין בהגר"א צח-לד דדעת הר"י דהוא פלוגתא דתנאי.

והנה במרדכי כתב בתו"ד דכיון דקי"ל כרשב"ם ממילא צריך לשער כאילו הדם כולו מלח, וכן בשמנונית צריך לשער כאילו כולה חומץ, והו"ד בטור-קה דכיון שהמלח נימוח עם הדם ומתערב בכל הקדירה ומוליך איסורו עמו צריך לשער כאילו הדם כולו מלח, וכ"ה לשון השו"ע סט-ט.

והדברים צ"ב בסברא דתינח שהמלח נאסר ואמרינן הנאסר חמו מן האוסר אבל מה"ת ייחשב גם הדם כאילו הוא מלח וסגי שנחשיב את המלח כאילו כולו איסור?

ועוד מצאנו בזה ברמ"א צה-ב אבל אם בשלו דבר חריף בכלי של בשר אפי' אינו בן יומו אוסר עד שיש שישים כנגד הבשר הבלוע בהם, מבואר בזה שמשערים כנגד הבשר לבדו ולא צריך לשער גם כנגדד התבלין, ועוד מבואר בזה שאין אוסר כתבלין רק כבשר.

ובטעם הדבר שאינו אוסר כדין תבלין כתב הש"ך סק"ח עפי"ד הרמ"א צח-ח דכל שאין איסורו מחמת עצמו רק מחמת הבליעה אין בו דין תבלין והיינו דינא דאין הנאסר חמור מן האוסר.

ותמה ע"ז הפמ"ג למה הוצרך לזה תיפו"ל שאין הבשר איסור כלל ולא חל בו דין חנ"נ, א"כ אף רשב"ם יודה בכה"ג שאי"צ לשער אלא כנגד הבשר?

וע"ע בהגר"א סקי"ב,יג שכתב הטעם שהתבלין לא נעשה חנ"נ מד' הרמ"א צד-ו דלא שייך חנ"נ בבשר או בחלב לחוד כיון שעדיים לא נאסר, וכש"כ הפמ"ג, אבל מ"מ כתב הגר"א המקור שאי"צ לשער בשיעור של תבלין ממה דקי"ל צח-ח, וכש"כ הש"ך, וצ"ע דהא כיון דל"ל חנ"נ וודאי אי"צ לשער כפי תבלין?

ומבואר כאן יסוד חדש שיש מקום לשער כפי התבלין אף למ"ד דלית ליה חנ"נ, וזה ג"כ כוונת המרדכי דס"ל שצריך לשער כאילו הדם כולו מלח.

וביאור הדברים כנראה צ"ל דכיון שהמאכל בלוע במלח או בתבלין ממילא חשיב גם הוא כחלק מהתבלין ויש בו דין תבלין לאסור אפי' באלף [ואולי הוא דוקא בתבלין כפמש"כ בחוו"ד ק-ז שעיקרו הוא חומרא דרבנן של שיעור ולא מחמת טעם הנרגש לחוד].

ומבואר כאן במרדכי תוספת חידוש דאף בלח בלח שהוא בעין ואינו בלוע בו ממש מ"מ יש מקום לומר שדינו כתבלין.

[ומקור נפלא לסברא זו יש להביא ממש"כ הרמב"ן לשיטת הראב"ד דלא אמרינן חנ"נ אלא במינו, והק' עליו מטיפת חלב שנפלה על החתיכה דהוי אינו מינו, ותי' דאף שאין אומרים חנ"נ באינו מינו מ"מ כיון שהוא בלוע בחלב והחלב הוא מין במינו עם שאר היורה היה מקום להצריך שיעור ביטול גם כנגד הבשר כדין מינו, וכנראה סברתו כנ"ל דכל שהוא בלוע בדבר שיש לו דין מינו הרי כולו יש לו דין של מינו וצריך שיעור ביטול של מינו].

ונמצא דבדין אין הנאסר חמור מן האוסר נתחדש שני עניינים, חדא שאף שהאוסר הוא מלח ס"ד לשערו כשיעור תבלין וקמ"ל דאי"צ, ועוד שגם את הנאסר אי"צ לער בשיעור תבלין.

והיה מקום לדון לפי"ז דאף דקי"ל אין הנאסר חמור מן האוסר יתכן דמ"מ יצטרכו לשער כאילו הדם כולו מלח, והדם עצמו נידון כשיעור תבלין.

אבל בטור סוס"י קה ובמרדכי משמע שהכל הוא נידון אחד עם נידון הרשב"ם והר"י, ואולי יש ללמוד מכאן דרך חדשה עד מאוד, דאף הרשב"ם מודה בעיקרא דמילתא שאין הנאסר יכול להיות חמור מן האוסר, רק ס"ל שהדם עצמו נידון כמלח וממילא לא שייך הנידון של הנאסר חמור מן האוסר, ודו"ק.

והנה בתוה"ב הקצר (ו.) כתב בזה"ל:"הפרש יש בין בב"ח לשאר איסורין וכו' ולפיכך מלח שנאסר מחמת דם וכו' אע"פ שטעם המלח נרגש בקדירה אפ"ה מות לפי שאין רואין את המלח כמלח אסור מחמת עצמו אלא כדם או כציר שאסרוהו", וכה"ג הביא הטור דין זה סוס"י קה.

ועיין בב"י ובפרישה שכבר תמהו על הרשב"א והטור למה כתב היאך לשער את המלח והרי המלח לא נאסר כלל ואי"צ לשער כנגדו רק כנגד הדם, ותי' דלא סגי לשער כנגד הדם לבדו שאין ידוע כמה דם בלוע ולכך צריך לשער כנגד כולו, וכ"כ בבאר הגולה סט-ט.

אבל עדיין תימה דמ"מ פשיטא שאין משערים את המלח כפי שיעור מלח שהרי לא נאסר כלל ומה הנידון של הטור והרשב"א אם לשער כפי דם או כפי מלח? וכנראה שנתקשה בזה בפמ"ג פתיחה לתערובות ב-ג ד"ה מנא.

ומשמע מזה כש"כ דאף אם לא אמרינן חנ"נ מ"מ יש מקום לשער את הדם עצמו כדין מלח וכלשון הטור שם בדעת הר"ש מקוצי [אלא דמ"מ הוקשה להב"י למה לשער כלל את המלח וע"ז תי' דאין ידוע כמה דם בלוע], ומ"מ קצת דוחק להעמיס כן בלשון הרשב"א.

**ז. חתיכה הר"ל-**

מבואר בשו"ע קא-ב דאם איסורו ע"י בליעת איסור לא חשיב ראויה להתכבד, ומקורו בתוה"ב ובר"ן, ובתוה"ב כתב הטעם משום שאין האיסור בעצמו ראוי להתכבד, וצ"ע דהא אזיל להשיטות דאמרינן חנ"נ בשאר איסורין וכל החתיכה נאסרת?

[ובאמת במרדכי-תרמד הביא כמה דעות דס"ל דבליעת איסור חשיב חה"ל[[1]](#footnote-2).

וע"ע פמ"ג מ"ז קא-ג דלמ"ד דטכע"ק ההיתר נהפך לאיסור ה"נ חשיב חה"ל, ומ"מ הכריע בזה השו"ע לקולא משום דדין דרבנן הוא ודין היתר נהפך הוא פלוגתא בין הפוסקים.

ועצ"ע שהטור סתם כמ"ד היתר נהפך לאיסור עכ"פ בשיש בו כזית בכא"פ ולענין חה"ל לא מצאנו חילוק כזה.

אבל בפתיחה לתערובות ג-ב (ד"ה חה"ל) כתב הפמ"ג דאף לר"ת אין בו דין חה"ל ורק בב"ח שאיסורו מחמת עצמו נותן בו דין חה"ל, ונתבאר טעם הדבר בענין היתר נהפך לאיסור].

ובפשוטו היה נראה דיסוד דין זה הוא מטעם דאין הנאסר חמור מן האוסר, וכ"נ בהגר"א קא-ב שדקדק עיקר דין זה מלישנא דמתני' צו: והוסיף שהטעם משום אין הנאסר חמור מן האוסר.

ולפי"ז הרשב"ם יחלוק על דין זה, אבל בראשונים ל"מ שהוא תלוי בפלוגתת ר"י ורשב"ם, וגם לא שייכו זה לדין אין הנאסר חמור מן האוסר רק הרשב"א באר הסברא מצ"ע משום שאין האיסור ראוי להתכבד.

וביותר תימה שהר"ן מסיק כרשב"ם

דהנאסר חמור מן האוסר, ומ"מ הובא דין זה בר"ן ס"פ גיה"נ דלא חשיב חה"ל ע"י בליעת איסור.

וביד יהודה צב-יז ד"ה והוא ובשו"ת פני אריה יו"ד-ג כתבו דהר"ן עצמו לא ס"ל כדין זה ורק הביא כן מהתוס', ודוחק.

וכנראה צריך לבאר בזה דאף הרשב"ם מודה בעיקר דמילתא להר"י, דכיון שיסוד ענין חנ"נ הוא מכח האיסור וכש"כ הרא"ש שיסודו הוא להגדיל את השיעור ממילא לא סגי במה שההיתר הוא חה"ל, דסו"ס עי"ז אינו מחשיב את האיסור, ורק בדין מין במינו או חומרא דרבנן של תבלין שהוא דין שיעור שנתנו לו חז"ל בזה י"ל שיש להחמיר כשיעור הביטול של ההיתר.

[ויותר יתבאר לנו לפמש"כ לעיל דלשיטת הרשב"ם הרי גם הדם עצמו נאסר כשיעור המלח, ורק מכח זה בעי שיעור כדין תבלין.

וא"כ יש לומר דה"מ בדין שיעור איסור דכיון שהוא מעורב בדבר שצריך שיעור גדול של ביטול ממילא גם דינו להצריך שיעור ביטול גדול, אבל א"י לקבל חשיבות של חה"ל].

ומ"מ צל"ע בסברא שהרי דעת הר"ן שהנאסר חוזר ואוסר והוא איסור עצמי שלו א"כ למה לא ייחשב חה"ל, וצ"ל ע"ד שנתבאר לעיל דעת הריטב"א דאף דס"ל שהנאסר חוזר ואוסר מ"מ ס"ל שאינו חמור מן האוסרו חזינן דמ"מ אין איסורו מחמת עצמו רק מכח האוסר אין שיעור הביטול שלו אלא כדינו של האוסר, וא"כ שפיר יש מקום לומר דלענין חה"ל מודו שאין לו חשיבות להאיסור עצמו ואין בו מעלת חה"ל, ועצ"ע בכ"ז.

1. וע"ע בהג' הרש"ש ערלה רפ"ג שרצה לתלות זה בפלוגתא דתנאי דדעת ר"מ שצובע בגד בקליפי ערלה אינו בטל במאתיים דבגד הוי דבר שבמנין ואף שאיסורו מכח הבלוע מ"מ חשיב דבר שבמנין, אבל דעת רבנן התם דבטל כשיטת המרדכי להלכה. [↑](#footnote-ref-2)