פט-נדר יעקב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

##### ![](data:image/jpeg;base64...)בס"ד

##### שיעורי

##### **הגר"א עוזר שליט"א**

בענין:

**נדרי הקדש**

- פ"ט -

נמסר בשבת "ויצא"

ה'תשס"ט

**השיעורים נכתבו ע"י הרב יוסף בן ארזה מפיו של הרב עוזר שליט"א**

לשומעי השיעור הנכבדים:

בשבת הבאה פרשת "וישלח" יחל השיעור בליל שבת בשעה 9:00 בערב ויהיה בענין: "נשיאת יעקב אבינו שתי אחיות".

המארגנים

**נדרי הקדש בדבר שלא בא לעולם**

[חיוב שילום הנדר בבני נח; הקושי]

א) כתב הרמב"ם (ערכין ו,כו לא-לג): אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם. כיצד, מה שתעלה מצודתי מן הים קדש, מה שתוציא שדה זו מן הפירות חרם - לא אמר כלום וכו'. יראה לי שאע"פ שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבוא לעולם משום נדרו, ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים. כיצד, האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים כו' הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבואו לידו. וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא, לא בכלל ההקדשות. ראיה לדבר זה, מה שאמר יעקב אבינו 'וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך' ונאמר 'אשר נדרת לי שם נדר'.

והראב"ד הסכים לראיה מיעקב, וכן לגוף הדין, רק השיג על הראיה השניה שהביא הרמב"ם שם. יעו"ש.

והנה לכשנעמוד על יסוד חיוב נדרי-הקדש בבני נח, ייראו לנו דברי הרמב"ם הללו מוקשים, כדלהלן; -

התוס' בפרק קמא דע"ז (ה:) כתבו שבן נח שנדר להביא קרבן, אם הביא קרבן מחוסר אבר שהוא פסול, אמרינן ליה קום והבא קרבן שלם [ו'קום ועשה' לא קחשיב בהדי שבע מצוות בני נח]. ותמהו המשנה-למלך (מלכים י,ז) והגרעק"א (בגליון הש"ס), מדוע מחוייב להביא קרבן הלא בן נח אינו מצווה ב'לא יחל דברו' ולא ב'מוצא שפתיך תשמר', כי אמנם מרבינן מ'איש איש' שהגויים נודרים נדרים ונדבות כישראל, היינו רק לענין זה שנדרם נדר וכן שמקבלים מהם (כדאיתא בחולין יג:), ואמנם אם בא להקריב מחוסר אבר אומרים לו שלא יקריבנו (כמו שאמרו בע"ז שם), אבל שיהא חייב להביא בהמה אחרת מנין לנו.

[שיטת הסוברים שדין 'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט' מדיני קנין ולא מדיני נדרים]

וכתב בספר אבני מלואים (א סק"ב) שאמנם אין בב"נ משום בל יחל ולא משום מוצא שפתיך אבל באמירה לגבוה חל קנין גמור כמו מסירה להדיוט, והנודר להביא קרבן חל עליו חיוב אחריות על כך וגובים מנכסים משועבדים [למ"ד שעבודא דאוריתא], ואף בן נח בכלל חוב זה. כלומר, אמנם אין בן נח מצווה במצוות ובאזהרות של פרשיות הנדרים, אבל בחלות חוב-ממון החל באמירה, גם הוא בכלל.

ויש לבאר שדבריו אלו מתפרשים על פי מה שנקט במקום אחר (בקצוה"ח פז סקכ"א) כדבר פשוט שדין 'אמירתו לגבוה כמסירה להדיוט' הוא גם בנדר ד'הרי עלי' ולא רק כשמקדיש חפץ מסויים [ולא כפי הנראה בתומים שם דדוקא ב'הרי זו' חל קנין. ואמנם כן איתא בפירוש 'תור"י הזקן' על קדושין כט. (שהוא לר"א מן ההר, כידוע), אבל אין כן סוגיין דעלמא כפי שהוכיח בקצוה"ח שם. וכן יש להדיא בתוספתא ערכין ג,ח כדבריו[[1]](#footnote-2)]. כלומר האומר 'הרי עלי להביא קרבן' חל חיוב ממוני על גופו ומשועבד לשלם נדרו, כמו אדם שנתחייב ממון לחברו בקנין. וזהו שכתב כאן שבן נח שנדר 'הרי עלי קרבן' אומרים לו קום והבא קרבן, לא מצד מצות הנדרים אלא משום חב ממון שחל עליו.

הרי נקט האבנ"מ ש'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט' הוא דין נפרד מהמצוה לקיים הנדר, ואף מי שאינו נכלל בפרשת נדרים, אם אמר ליתן דבר לגבוה הרי באמירתו חל קנין כמו עושה מעשה קנין עם חברו [ואילו מצד חיוב קיום הנדר, אין חל חוב ממון אלא מצוה הוא דרמיא עליה, וכדוגמת הנשבע שיתן לחברו כך וכך, אין חברו 'בעל דין' לתובעו כלל, רק עליו מוטל החיוב לקיים שבועתו]. ומשמע ש'אמירה לגבוה' הוא דין בהלכות קנינים, לא מצד פרשת נדרים. ויסוד הדבר מתבאר עפ"י המאירי (בקדושין כח:) שפירש מה שאמרו בירושלמי (קדושין א,ו) במקור הך דינא מ'לה' הארץ ומלואה' - שבאמירתו ליתן להקדש קנה ההקדש לאלתר בתורת חצרו המשתמרת לדעתו [כדוגמא ומשל בעלמא, לומר שבאמירה נעשה 'מעשה קנין' כיון שמיד נחשב הדבר בשליטת ההקדש בלא צורך במעשה קנין נוסף[[2]](#footnote-3)].

וכדברי האבנ"מ הוכיח בשו"ת אחיעזר (ח"ג סז), ממה שכתב הרמב"ם (ערכין א,טו) שקטן שהגיע לעונת נדרים, שהוא מופלא הסמוך לאיש, אם העריך או נדר דמים חייב לשלם שהרי נדריו קיימים. ותמה המנחת-חינוך (שנ) אמנם נתרבה שנדרו נדר אבל הלא קטן לא בר מצוה הוא ומדוע חייב לשלם נדרו - אלא שאמנם אינו בחיוב הלאו דבל יחל (כדמבואר בנדה מו) אבל חל עליו חיוב תשלומין מחמת דין 'אמירה לגבוה כמסירה להדיוט'. הרי לנו שגם כשאין האדם מצווה במצוות הנדר, כגון בן נח וקטן, חייב לשלם נדרו לגבוה משום קנין ממון.

[הקושיא על כך מדברי הרמב"ם בנודר להקדיש דבר שלא בא לעולם]

מעתה יש להקשות, הלא בנודר ליתן דבר שלא בא לעולם כתב הרמב"ם שאינו בכלל ההקדשות, כלומר לא חלה חלות הקדש, והרי לכשיבוא לעולם צריך הוא להקדישו, אלא בכלל הנדרים הוא שנתחייב לקיים את נדרו. נמצא א"כ שבאופן זה לא חל 'קנין' ורק דין הנדר הוא המחייבו. וא"כ הדרה קושית האחרונים לדוכתה, לפי מה שנקטו הרמב"ם והראב"ד להוכיח מנדר יעקב שהכתוב קראו 'נדר' וחייבו לשלמו [ומשמע שהיה זה חיוב גמור, ולא מצד שקיימו האבות כל התורה כולה, והלא י"א שנענש באיחור נדרו זה כמו שדרשו על 'ואני בבואי מפדן מתה עלי רחל'. וגם מבואר ברמב"ם שאין זה מדין 'שבועה' (כדמשמע בתרגום אונקלוס), שבזה י"ל שאף בן נח בכלל החיוב כמוש"כ המשל"מ משום לתא דברכת השם, או כפי שכתבו ראשונים ואחרונים שאף בן נח חייב לקיים שבועתו מצד חיוב שכלי - כדברי רב נסים גאון (בהקדמתו לש"ס) והחזקוני (בפרשת נח), אהל משה (ח"ב קלח), משך חכמה (יתרו עה"פ לא תשא), אבני נזר (יו"ד שו), יעו"ש] - הלא קודם מתן תורה לא נתחייבו במצוות נדרים, ואילו מצד חלות קנין הרי לא חל כאן הקדש. ולא דמי ל'הרי עלי' בעלמא שחל קנין, דהתם מטיל חיוב ממון על גופו, לא כלפי חפץ מסוים [וכמו התחייבות ממון סתמית שמחייב אדם את עצמו ליתן לחברו], אבל כאן מיירי שנודר להקדיש חפץ מסויים שאינו בעולם, והרי זהו עיקר חידושו של הרמב"ם במה שכתב 'יראה לי' (וכמש"כ באבי עזרי נזירות א,ד), שיכול אדם להתחייב בנדר ליתן חפץ שאינו בעולם, ולכשגיע החפץ לידו יהא מחויב להקדישו, והרי חיוב זה ליכא בהדיוט כלל, גם לא ע"י קנין סודר, שמתחייב 'אתן לך דבר', וא"כ אין כאן דין 'קנין' אלא דין 'נדר' בעלמא, א"כ קשה מאיזה דין מחויב לשלם נדר כזה קודם מתן תורה[[3]](#footnote-4).

[ולתוספת חידוד הקושיא - הנה האוה"ח הק' כתב על 'וידר יעקב נדר לאמר' שתיבת 'לאמר' מורה שהוציא הנדר בפיו, שאין הנדר חל במחשבה לבד. והקשו המפרשים הלא דוקא בנדרי איסור בעינן 'לבטא בשפתים' משא"כ נדרי הקדש חלים במחשבה כדילפינן (בשבועות כו:) מ'כל נדיב לב עולות'. ותירץ בכלי חמדה שאמנם חלות ההקדש נעשית במחשבה בלבד, אבל המצוות והאיסורים האמורים בנדרי הקדש תלויים בפה דוקא, כדכתיב 'מוצא שפתיך... אשר דברת בפיך' וכן 'בל יחל דברו ככל היצא מפיו יעשה', וכיון שכתב הרמב"ם שחלות הקדש אין כאן, שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, ורק שמחויב לקיים נדרו לכשיבוא לעולם, אם כן צדקו דברי האוה"ח להצריך דיבור פה, שהרי קנין אין כאן רק חיוב קיום הנדר, וזה אינו אלא בדיבור. ואם כי דבריו מחודשים[[4]](#footnote-5), ויש מקום לתרץ דברי האוה"ח באופן אחר, שנוקט כהמפרשים שהנדר היה ליתן לעניים (וכפי שדרשו מהך קרא המבזבז לעניים אל יבזבז יותר מחומש - בכתובות נ. וברש"י. ודלא כהרשב"ם שפירש דמיירי בנדר לעולה), וכדעת הסוברים שהקדש לעניים חל בדיבור דווקא ולא במחשבה.[[5]](#footnote-6) מכל מקום הא מיהת שמעינן גם מדבריו דבדין חיובי נדר עסקינן ולא בחלות קנין [שהוא חל בלב כאמור]. וא"כ אין מובן היכן שמענו חיוב לקיים הנדר בלא פרשת נדרים שבתורה].

[חובת הנדר - חוב ממוני]

[שיטת הראשונים שדין 'אמירתו לגבוה' יסודו בפרשת נדרי הקדש]

ב) ופתח הענין על פי מה דאיתא בנדרים (כט:) שהמקדיש בהמה לקרבן 'לאחר שלשים' אינו יכול לחזור בו, שלא כמקדש אשה 'לאחר שלשים' שיכול לחזור בתוך הזמן - דהכא שאני דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. והקשו הראשונים, ותיהוי נמי כמסירה להדיוט, הלא האומר לחברו משוך פרה זו ולא תקנה לך עד לאחר שלשים, אם חזר בו מקודם לא קנה. [והרשב"א והר"ן כתבו דהו"ל כעושה קנין 'מעכשיו'. ויש להאריך הרבה בבאור דבריהם]. וכתב הרא"ש 'דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט - וחייב לקיים דבריו כאילו נדר דכתיב מוצא שפתיך תשמור ולא מצי למיהדר ביה' (וכ"ה ברשב"ם ב"ב קלג: דאמל"ג נלמד מ'מוצא שפתיך'). וכבר כתב הגרשש"ק (בשערי ישר ה,כא) שאין הכוונה לחיוב גרידא, אבל אם חזר - חזרתו חזרה [וכפי שנראה שפירש דברי הרא"ש במחנה אפרים הל' צדקה ב], דהא מבואר בסוגיא שם שאינו יכול לחזור בו. ויש לתמוה מה ענין מצות 'מוצא שפתיך תשמר' שהיא בין אדם למקום ושייכת לדיני איסור והתר, לדין 'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט' שהוא דין מדיני המשפט, ויש בו חלות קנין ושעבוד נכסים ותביעה בדין. ואם כן היכן שמענו ב'מוצא שפתיך תשמר' שחל קנין ואינו יכול לחזור בו.

אך באור הדברים עפ"י מה שכתב הרמב"ן (בהשגותיו לספר המצוות, עשה צד) שמצות מוצא שפתיך תשמור האמורה בנדרי הקדש, אינה כוללת בתוכה נדרי איסור, וחלוקה היא בדיניה ובענינה ממצות 'ככל היוצא מפיו יעשה' האמורה בפרשת נדרי איסור בפרשת מטות; זו ענינה חיוב תשלומין במה שהאדם חייב עצמו ליתן לגבוה, וזו ענינה קיום מה שאסר או חייב עצמו בדברי הרשות. ויסוד הענין מתבאר במה שפירש הרמב"ן בפירוש התורה (ר"פ מטות) שנדרי איסור שאמרם בלשון חיוב עליו ולא בלשון חפצא - אינם כלום, ולא הוזכרו נדרים בגמרא בקום ועשה כלל. ומה שמצינו בנדרי גבוה 'הרי עלי עולה' 'הרי עלי שלמים' - שבאמירתו לגבוה נתחייבו בו נכסיו כמסירתו להדיוט. היוצא מדבריו שכל עיקר חלות דין נדרי הקדש בנוי על כך שאמירתו לגבוה כמסירה להדיוט.

ופירוש הדברים - כפי שביאר בחדושי ר' ראובן (נדרים ו) שעיקר גדר נדרי הקדש הוא חלות קנין וחוב-משפטי כלפי גבוה, כמו חיוב ממון שאדם חייב לחברו [ומצד חלות שעבוד הממון, נחשב כנודר על חפצא]. נמצא דקרא ד'מוצא שפתיך תשמר', מלבד המצוה ה'איסורית' נאמר בה גדר ממוני, שעיקר נדר ההקדש הוא חלות משפטית. והלא הם הם דברי הרא"ש דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט היינו משום שמחוייב לקיים נדרו משום 'מוצא שפתיך תשמר' - דבהך קרא לא נאמר רק דין-איסורי גרידא אלא גם חיוב ממון ושעבוד נכסים כלפי ההקדש.

[ומה שכתב הרא"ש 'וחייב לקיים דבריו כאילו נדר', שלכאורה אין לו מובן - ביארנו באריכות במקום אחר[[6]](#footnote-7) שכוונתו לומר דבכל 'הרי זו' איכא גם חלות חיוב אגברא כמו בנדר ד'הרי עלי', שעל כן מוטל על האדם להביא את נדבתו למקדש ולדאוג להקרבתה כמוש"כ אחרונים (ע' מחנ"א נדרים יב; אבן האזל מכירה כב,טו; זכר יצחק בכ"מ, ועוד), והראנו שכן מבואר בתמורה (יג:) וברש"י שם. רק החילוק בין נדר לנדבה הוא שבנדבה אינו חייב באחריותה אם תיגנב, כי חובתו מוגבלת לבהמה המסויימת בלבד. ועוד הראנו שם מדברי הרא"ש ריש קנים ומדברי הרמב"ם, שגם בנדרי איסור קיים חלות חיוב שמחייב האדם את עצמו לנהוג איסור בחפץ, והוא יסוד איסור בל יחל בנדרים לדעת הרמב"ם - שלא לחלל ולהפר את החיוב שחייב האדם את עצמו. וזהו שבאר הרא"ש שבנודר 'הרי זו עולה לאחר שלשים' אמנם כעת לא חל חלות אחפצא, אבל חל חיוב דה'הרי עלי' מיד, שמחויב כעת לנהוג ב'הרי זו לאחר שלשים'].

[באור שיטות הראשונים בנדרי צדקה לאור האמור]

ג) ובזה יש לבאר דברי הרי"ף בב"ק (לו), שהביא דברי רב האי גאון שהאומר ליתן לעניים הוי כאומר לתת להדיוט שלא חל קנין באמירה, ודעת הרי"ף אינה כן אלא אף באמירה לעניים חל קנין גמור כגדר אמירתו לגבוה בהקדש דהוי כמסירה להדיוט. והוכיח הרי"ף מדאמרינן (בר"ה ו.) 'בפיך' זו צדקה, אלמא בדיבור מחייב. ולכאורה אין מובן מה מוכיח משם, הלא אף רה"ג מודה שהנודר לצדקה חייב לעמוד בדבריו ועובר בעשה ד'מוצא שפתיך תשמר' ובלאו דבל תאחר כמפורש בגמרא, וכן מפורש בתשובת רב האי המובאת בבעה"מ שם, רק סובר שקנין ושעבוד-ממון לא חל באמירה [ונפ"מ לענין חיוב היורשים כשמת, ועוד].

אך נראה ששיטת הרי"ף כהרא"ש והרמב"ן בגדר 'מוצא שפתיך תשמר' שהוא חיוב-משפטי כנ"ל, [ואמנם הרמב"ן גופא החזיק בשיטת הרי"ף שם], וא"כ כל מה שנתרבה בהך פרשתא הוא בכלל חיוב זה, וזהו שכתב שאף נדרי צדקה בכלל, וכדדרשינן מהך קרא גופא 'מוצא שפתיך תשמר ועשית כאשר נדרת לה"א בפיך' - זו צדקה, הרי שבאמירתו ליתן לעניים חל שעבוד ממון על נכסיו וקנו העניים. [אמנם גם לפי שיטה זו, ודאי יש גם כן מצוות ואזהרות איסוריים, אלא שהן באות בתולדה מדין הממון, וכדוגמת איסור גזל שבא בעקבות דין הממון].[[7]](#footnote-8)

ובדעת רב האי גאון דבצדקה אין האמירה עושה חלות קנין, י"ל שנקט שדין 'אמירתו לגבוה כמסירה להדיוט' אינו נובע מחיוב הנדר אלא זהו דין נפרד דבדיבור פה חל קנין להקדש, וכדברי המאירי הנ"ל עפ"י הירושלמי ד'לה' הארץ ומלואה', וא"כ מסתבר שזהו רק במקדיש לגבוה, אבל לא בעניים דהדיוטות נינהו ואין שייך שם טעם זה.

[הבחנה בין קנין שנוצר ע"י נדר לקנין ע"י מעשה; נפ"מ לענין שאלה ולענין מצות ביעור]

והנה רב האי גאון כתב להוכיח דבמתנות עניים אין האמירה פועלת קנין, ממעשה בר"ג וזקנים שהיו באים בספינה והקנה מעשר עני לרבי עקיבא על ידי שהשכיר מקומו (קדושין כז ב"מ יא. ע"ש). ואי אמרת קנו עניים באמירה, ל"ל להשכיר מקומו. והרמב"ן דחה הראיה (וכ"ה בריטב"א קדושין כז.) דהתם שעת הביעור היתה כמבואר בסוגיא, והיה צריך ר"ג להוציא המעשר מרשותו. והנה אם 'אמירתו לגבוה' הוא דין מדיני קנינים שהדיבור הוא כמעשה קנין בהדיוט, מדוע אין מתקיים הביעור בקנין זה, דמה הפרש יש באופני ההקנאה, אם מקנה באגב או בסודר או ב'אמירה'. ואולם לפי האמור בדעת הרי"ף והרמב"ן שדין הנדר הוא המיחל את הקנין, אתי שפיר, וכפי שיבואר.

דהנה הקשה ר"ב אשכנזי בתשובותיו (טו. הובא בש"ך חו"מ רנה סק"ו בתו"ד), כיון דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט וכבר נקנה החפץ להקדש, מדוע אפשר להישאל על הנדר כל עוד לא בא ליד גזבר ומשבא ליד גזבר אי אפשר, והלא כאילו כבר נמסר החפץ לגזבר באמירתו, ואיזו תוספת יש בהבאה ליד גזבר. וכתב 'שלא אמרו כמסירה ממש אלא לענין קנין בלבד להיות האמירה גומרת בהקדש כמו שגומרת המסירה או המשיכה בהדיוט'. והש"ך פירש דבריו, דעד דאתי ליד גזבר הו"ל 'דיבור' ואתי דיבור דהתרת החכם ומבטל דיבור ההקדש, אבל משבא ליד גזבר, דל מהכא דיבורו, הלא כבר נעשה 'מעשה' ולא אתי דיבור ומבטל מעשה. והנה הדברים כפי משמעם אין להם מובן כלל, דגדר 'דיבור' לענין זה אינו תלוי כלל אם חל הדבר בפה או באבר אחר, אלא כל שהדבר נגמר חשיב 'מעשה' אעפ"י שהוא נוצר על ידי דיבור [כגון הפקר], וכל שלא נגמר ונחלט חשיב 'דיבור' ואתי דיבור ומבטלו, גם אם נעשה ע"י פעולה מעשית, כגון נותן כסף לאשה ומקדשה 'לאחר שלשים' דאתי דיבור ומבטל דיבור. וא"כ אכתי אין מובן כיצד מהני שאלה בהקדש הלא בדיבורו נעשה קנין, ומה לי אם החפץ בביתו או בבית גזבר.

אך לפי האמור דהקנין נפעל מדין הנדר אתי שפיר, כי יש לחלק בין פעולה חד פעמית היוצרת מצב קבוע ובין פעולה מתמשכת; במעשה קנין עובר החפץ מרשות המקנה לרשות הקונה וכבר נקבע קניינו, ומכאן ואילך הוא שלו בלא סיבה מתמשכת. לא כן בקנין הנפעל מחמת הנדר, הואיל וחיוב הנדר דמוצא שפתיך תשמור הוא הפועל את הקנין, הרי החפץ שייך להקדש מכח חיוב הנדר הקיים עתה, ולא מכח מעשה ההדרה בעבר. והואיל והנדר מהוה סיבה המתמשכת בכל עת לקנין, הרי שעל ידי שהחכם מתיר את הנדר ממילא בטל הקנין, כי בטלה הסיבה המקנה. משא"כ כשבא ליד גזבר ונעשה בחפץ מעשה קנין, מעתה שייך החפץ להקדש בלא צורך בסיבה מתחדשת, הלכך גם בהיבטל הנדר לא בטל הקנין, שהרי כבר נוצר מצב קבוע במעשה הקנין.

וכנראה זהו באור דברי הש"ך 'אתי דיבור ומבטל דיבור'. ולשון מושאלת היא, כלומר חלות הקנין לא נגמרה בפעם אחת לתמיד, אלא נפעלת בכל עת על ידי הנדר, וכשמבטל אותו דיבור ע"י התרת החכם[[8]](#footnote-9), ממילא בטל הקנין כי בטלה הסיבה המעמידתו. משא"כ שבא ליד גזבר איכא 'מעשה' כלומר דבר שכבר נגמר, וקבע מצב עומד.

וכבר ביאר כזאת הגרא"ו (ביצה דף י) את דברי הגמרא בקדושין (נט) גבי גולמי כלים שירדו לידי טומאה במחשבה, שחישב שלא לגמרם עוד, ודנו בגמרא שיעלו במחשבה משום אתי דיבור ומבטל דיבור. ופירש, לפי שיש שם סיבה מתחדשת בכל עת להורידם לידי קבלת טומאה, דהיינו רצון האדם בהווה להשתמש בהם כפי שהם, אבל כשנמלך בדעתו לגמרם, הרי נסתלקה הסיבה הנותנת להם תורת 'כלי'.

וזהו באור דברי הריטב"א הנ"ל (ומקור דבריו הרמב"ן בב"ק. יעו"ש), שלענין ביעור לא סגי באמירה 'אי לא מפיק לה מרשותיה לגמרי, דליקנינהו ללוי ולעניים הקנאה גמורה וליזכו ביה' - מה היא 'הקנאה גמורה' ומהי הקנאה שאינה גמורה? אלא הם הדברים: הקנאה שע"י הנדר היא הקנאה שלא נגמרה ונפסקה אלא ממשכת והולכת, כי סיבתה מכח חיוב הנדר ההווה בכל רגע ורגע, אבל לצורך ביעור מעשרות צריך להינתן ב'הקנאה גמורה' - הקנאה שנגמר בה הקנין, ויצרה מצב עומד וגמור אצל הקונה.

[שיטות הראשונים באמירה להקדש בדרך מכר]

ויש לראות שהראשונים הולכים לשיטתם בענין זה בכמה וכמה מקומות. והנה אחד מהם: תנן בקדושין (כח:) רשות הגבוה בכסף ורשות ההדיוט בחזקה. אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. ועמדו הראשונים על ישוב הרישא עם הסיפא, דברישא משמע שהקדש קונה בכסף ולא באמירה ובסיפא קתני באמירה. ומבואר ברמב"ן שם (וכ"ה במ"מ וכס"מ מכירה רפ"ט) שאין ההקדש קונה באמירה [עכ"פ מדאוריתא] אלא באדם המוותר משלו, שנודר ונודב להקדש, אבל בדרך מכר לא. ואילו המאירי כתב שאף בדרך מכר אמרינן 'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט', ומה שאמרו 'רשות הגבוה בכסף' הוא נצרך לענין חזרת הגזבר, שעד שלא נתן מעות יכול לחזור בו.

ונראה שהולכים הם לשיטותיהם; הרמב"ן ובי מדרשא דידיה נוקטים שדין 'אמירתו לגבוה' נובע מחיובי הנדר, לכך נקטו שהדין אמור רק בנדר ונדבה ולא במוכר להקדש שאין כוונתו לידור כלום, ואילו המאירי נקט שהאמירה לגבוה מצד עצמה נידונית כמעשה-קנין, בלא דין נדרים, הלכך אף במקח וממכר האמירה כמסירה[[9]](#footnote-10).

והתוס' נסתפקו בדבר זה, שכתבו (בקדושין כט.) שני תירוצים בהא דאמרינן משכו (הדיוט חפץ של הקדש מיד גזבר) במאתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד במנה - נותן מאתים, מ"ט לא יהא כח הדיוט חמור מהקדש. והקשו, תיפוק ליה משום דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכיון שמשכו במאתים שוב אין יכול לחזור בו. ותירצו תירוץ אחד כיון שבטעות היה, שלא היה סבור שירד השער, לא הוי כמסירה להדיוט. ועוד תירצו (וכ"כ בב"ב קלג:) משום שלא נתכוין לוותר כלל כשמשכו במאתים, שכך היה שוה באותה שעה, ולא שייך בזה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט.

[חובת הנדר בבן נח - ישוב הקושיות]

ד) נמצא אם כן שדעת כמה ראשונים - והתוס' מכללם - שדין 'אמירתו לגבוה כמסירה להדיוט' יסודו מדין הנדר [ולא מדין קנין נפרד], ואם כן הדר תקשי קושית המשל"מ ורעק"א על דברי התוס' בע"ז (ה:) מה המחייב את בן נח לקיים נדרו. אכן לפי מה שנתבאר אתי שפיר כי אמנם בני נח אינם מוזהרים במצוות ואזהרות הנדרים [וכמו שנקטו התוס' בנזיר סב כדבר פשוט], אבל כיון שנתרבו מ'איש איש' שנודרים נדרים ונדבות כישראל, הרי יש אצלם מהות חלות הנדר, והרי נדר-הקדש מצד עצם מהותו יוצר חיוב ממון [והיינו דין 'אמירתו לגבוה כמסירה להדיוט' שנלמד מחיוב הנדר], הלכך אף בן נח בכלל חיוב זה. שאמנם אין לו יותר משבע מצוות, אבל חיוב זה אינו ממערכת המצוות אלא ממערכת המשפטים הוא, הנובע מדין הנדר עצמו והלא אף בבן נח נתרבה דין הנדר.[[10]](#footnote-11)

ולפי זה תתורץ הקושיא שבתחילת דברינו על הרמב"ם, כי אמנם אין חלות קנין בדבר שלא בא לעולם, אבל יש חיוב משפטי מצד עצם דין הנדרים, ומצד זה יש תוקף לנדרי הקדש אף קודם מתן תורה גם בלא מצוות הנדרים, וכמו שהביא הרמב"ם מנדר יעקב - והוא הוא דין 'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט' לדעת סיעת הראשונים הנ"ל, וכדברי הרמב"ן שכל מהות נדרי הקדש מבוססת על כך שאמירתו לגבוה מחייבת כמסירה להדיוט.

[שני אופני נדר בדבר שלא בא לעולם; באור שיטת הרמב"ם והשו"ע]

ה) עתה נשלים לבאר שיטת הרמב"ם בכללותה בענין זה; -

בפכ"ב מהלכות מכירה מבאר הרמב"ם הדין שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. ומסיים הפרק (בהט"ו ואילך) 'דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו, שאילו אמר אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה, אעפ"י שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם, הרי זה חייב לקיים דברו שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה'. והראב"ד השיגו, שהוא מוסיף על דברי הרב (- הרי"ף). פירוש, כאמור לעיל שיטת הרי"ף [דלא כרה"ג] שבנדרי צדקה קנו העניים באמירה, אבל דוקא כשהמעות ברשותו. ואילו הרמב"ם אומר שאפילו לא בא לעולם קנו עניים.

והנה המ"מ והכס"מ שם כתבו לפרש דברי הרמב"ם עפ"י דבריו בהלכות ערכין הנ"ל, שהאומר אתן להקדש דבר שלא בא לעולם, אעפ"י שלא חל ההקדש אבל נדרו נדר וחייב להקדישנו לכשיבוא לידו. אף כאן כוונת הרמב"ם שבאמירה זו מתחייב לקיים דברו, ולעולם לא חל הקנין עתה, ואין הרמב"ם חולק על הרי"ף בזה. ובכך דחו השגת הראב"ד, שהרי הראב"ד עצמו הודה לדברי הרמב"ם בהל' ערכין וא"כ גם כאן דברי הרמב"ם שבכאן מתפרשים על דרך זו.

אך כבר תמה הלח"מ על כך, הלא דברי הראב"ד בהשגתו ברורים מאד, שהרי בהל' מכירה מדבר הרמב"ם על לשון 'יהיה', ולא דמי לדבריו בהל' ערכין דמיירי ב'הרי עלי' [כמו ביעקב אבינו: 'עשר אעשרנו'], ולכן השיג הראב"ד בהלכות מכירה והסכים בהל' ערכין. וכן מורה לשון הרמב"ם גופא, שבהל' ערכין כתב בלשון 'יראה לי' מה שלא עשה כן בהל' מכירה. וכן משמע שבסוף דבריו בהל' מכירה (הי"ז) כתב: 'יש גאונים שחולקין על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין אלא בדברים שהדיוט קונה בהן, ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם. ואין דעתי נוטה לדברים אלו וכו''. הרי שהביא את שיטת הרי"ף ונחלק עליה (וכמוש"כ הראב"ד). ואילו לדברי המ"מ והכס"מ הלא דעת הרי"ף מוסכמת על הרמב"ם שאין חלות הקדש בדשלבל"ע, אלא שמחויב לקיים נדרו. ועל זאת לא שמענו שהרי"ף חולק - הרי משמע שבהל' מכירה מדבר הרמב"ם דוקא ב'יהיה הקדש' ובזה פליג על הרי"ף, ואילו בהל' ערכין דמיירי ב'הרי עלי' לא הזכיר דעת הרי"ף, כי שם יכולים הכל להודות לדבריו.[[11]](#footnote-12)

ובאבי עזרי (מתנות עניים ח,א) נקט שלשון 'יהיה הקדש' היינו כלשון 'הרי עלי להקדיש', ובזה הצדיק דברי המ"מ והכס"מ. אך כאמור מדברי הראב"ד ומסידור דברי הרמב"ם נראה שהם שני דינים חלוקים. וכן קשה מדברי הרמב"ם בהל' מכירה שם (הט"ז): 'והואיל והדבר כן (שחייב לקיים דברו בדשלבל"ע), אם צוה אדם כשהוא שכיב מרע ואמר כל מה שיוציא אילן זה לעניים או כל שכר בית זה לעניים - זכו בהן העניים'. וקשה, אם לא חל קנין אלא שמדין נדר מחוייב לקיים דבריו, מה ענין זה למתנת שכיב מרע דמהני כקנין כשמת, והלא מצות 'ככל היצא מפיו יעשה' ובל יחל דברו מוטלת על האדם עצמו ולא על יורשיו (וע' בזה בכס"מ ואבהא"ז ואבי עזרי שם).

והעולה על כולנה, הקושיא מסתירת דברי השו"ע (בחו"מ ריב), שבסעיף ז העתיק דברי הרמב"ם בהלכות מכירה שהאומר מה שתלד בהמתי יהיה הקדש וכד' - חייב לקיים דבריו, ובסעיף ט כתב שאם אמר קרקע זה לכשאקננה תהיה הקדש - אינו כלום, שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם. וכבר תמה הרמ"א שם על סתירת הדברים, וחלק. והנה כאן אין חילוק בלשונות הנדר, שהרי בשתי ההלכות מדובר בלשון 'יהיה'.

[הבחנת הגרשש"ק בין שני סוגי 'דבר שלא בא לעולם']

ויש לבאר בהקדם שני דברים; האחד, הבחנת הגרשש"ק (ה,כ) בין שני סוגי 'דבר שלא בא לעולם'. דהנה במה שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, מלבד שיש חסרון בסמיכות דעת בכמה אופנים, כדמוכח מכמה מקומות, יש גם חסרון מצד עצם דין הקנין שאינו מועיל בדבר שלא בא לעולם, גם באופנים שאין בהם חסרון דסמיכות דעת. ויש לפרש בשתי פנים; אפשר שחסר ביכולת ההקנאה מצד המקנה, שאין בכחו של אדם להקנות ולהעביר לחברו דבר שלא בא לעולם. ואפשר שחסר בחלות הקנין, שאין הקנין יכול לחול על דבר שלא בא לעולם, והוא חסרון מצד הקונה שא"א לו לקנות ולהחל בעלות על דשלבל"ע. ואמר הגרשש"ק לחלק, שבכגון ולד העתיד להיוולד או פירות העתידים לצמוח בעץ, אין שם חסרון מצד המקנה רק מצד הקונה, כיון שכל העתיד להיוולד שייך ממילא לבעליו, וא"כ אין לו חסרון בבעלותו ובכח ההקנאה לאותם דברים עתידייים, רק לקונה אין אפשרות שליטה עליהם ומצד זה אינו יכול לקנותם, ונמצא שבכה"ג החסרון הוא רק בחלות הקנין ולא בכח ההקנאה. משא"כ בכגון מוכר דבר שאינו שלו 'לכשאקננו יהא מכור לך' - כאן יש חסרון גם מצד המקנה, שהרי אין לו עתה שום כח בעלות על החפץ שיוכל לעשות בו פעולת הקנאה לאחר.

היסוד השני, הוא מה שכתבו האחרונים (באבן האזל מכירה שם. וכבר קדם המחנ"א (נדרים יב) בעיקר הדבר. וכבר הובא לעיל להוכיח כן מתמורה יג: ורש"י) שבכל 'הרי זו' יש גם התחייבות עצמית של הגברא לנהוג כפי מה שמתחייב מחלות ההקדש. וכן במקח, יש התחייבות-גברא מצד המוכר של העמדת המקח ביד הקונה (כפי שהרחיב באבי עזרי בכ"מ). ולפי"ז באר האבן-האזל שזהו חידושו של הרמב"ם בהל' מכירה שם, שגם בדשלבל"ע יכול להחל את ה'עלי' שב'זו'. [ואילו הרא"ש, אעפ"י שגם הוא סובר כעיקר היסוד, שלכך ב'לאחר שלשים' חל ה'עלי' שב'זו' מיד כנ"ל, אבל פליג (בב"ק לו) לענין דשלבל"ע, דכיון שאין יכול לחול ה'זו' עתה, לא חל אף ה'עלי'].

עתה נחזי אנן; בהלכות מכירה שבספר קנין, עוסק הרמב"ם בדיני הקנאות בדבר שלא בא לעולם, ובהקשר זה כתב 'דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו וכו'' - הרי מדבר כאן בדין הקנין ולא בדין הנדר. ועל זה כתב שאם אמר 'כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש... אעפ"י שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו' - והיינו מצד ההתחייבות שעל הגברא הטמונה בכל הקנאה והקדשה כאמור. שהואיל ומצד המקנה יש כח בעלות בכל אשר תלד בהמתו כאמור, הרי יכול להחל בו קנין, ואמנם לא לענין שיחול הקנין על החפץ אבל לענין חיוב הגברא המתלוה לקנין [ודבר זה אמור רק בהקדשות ובצדקה, שיש תוקף להתחייבות הגברא בדשלבל"ע גם כשלא חל כלום על החפץ, בניגוד להקנאת הדיוט שכל שלא חל על החפץ מחמת שהחפץ לא בא לעולם, לא חלה ההתחייבות]. וכיון דמדין 'קנין' קאתינן עלה, על כן קיים דין זה לענין מתנת שכיב מרע, שאם אמר 'כל מה שיוציא אילן זה לעניים' זכו בהם עניים, דלאו מדין נדר הוא דתימא אין היורשים חייבים לקיים נדר אביהם, אלא מדין חלות קנין. וזהו שדקדק הרמב"ם בנקטו שם רק דוגמאות שיש לו בעלות בכח, כגון ולד בהמה ופירות שדה.[[12]](#footnote-13)

[אמנם כ"ז אמור רק בלשון 'יהיה', אבל בכגון ד'זו' כלפי דבר שלא בא לעולם - דבריו בטלים שאין שום משמעות וטעם לדבריו הלכך גם חיוב הגברא לא חלה, כמבואר ברמב"ם הל' ערכין (ו,כו) שאם אמר 'מה שתוציא שדה זו מן הפירות - קודש' לא אמר כלום[[13]](#footnote-14)].

לא כן בהלכות ערכין שבספר הפלאה, הלא שם הענין הוא דין הנדרים ולא הקנין, וכלפי דין הנדר חידש הרמב"ם שיש דין נדר ד'הרי עלי' גם כשנודר ליתן חפץ מסויים, כפי שמצינו בנדר יעקב, וזהו שכתב: 'יראה לי שאע"פ שאין אדם מקדיש דשלבל"ע אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבוא לעולם משום נדרו' - ודין זה שייך גם בסוג דשלבל"ע שאין בו כח מצד המקנה [כגוונא דנדר יעקב, 'כל אשר תתן לי' - דהיינו דברים שעדיין אינם שלו כלל], כי לא מדין התחייבות שבקנין אתינן עלה אלא מצד דין נדרים ד'הרי עלי'. ועל כן הביא הרמב"ם דוגמא מ'כל שתעלה מצודתי מן הים' וכד'. שאף באופן זה - שמדין קנין לא יחול חיוב על האדם להקנותם כשיבוא לעולם, שהרי כעת אין לו כח הקנאה על דגי הים - דבריו מחייבים אותו משום דין הנדר ולא מצד חלות הקנין. וזהו שסיים הרמב"ם 'וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל הקדשות'.

ואם כן זהו פשר פסקי השו"ע; בסעיף ז מדבר על 'מה שתלד בהמתי', ועל כן חייב לקיים דברו משום ה'הרי עלי' שב'הרי זו', כלומר ההתחייבות העצמית דפתיכא בכל הקדשה ומכירת חפץ, שהרי מדובר על ולדות בהמתו שיש לו בהם יכולת הקנאה בעצם. ואילו בסעיף ט מדובר על 'קרקע זה לכשאקננו יהיה הקדש' - שאין לו למוכר שום בעלות בכח בקרקע שאינה שלו, בזה לא חל הקנין כלל, אף לא מצד התחייבות הגברא. ורק משום דין נדרים אתינן עלה, אך הואיל ולא אמר בלשון נדר ד'הרי עלי' אלא 'יהיה הקדש' - אינו כלום.[[14]](#footnote-15)

**עיקרי דברים**

א) שתי שיטות הן בראשונים בגדר דין 'אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט': יש שנראה מדבריהם שהוא דין קנין שאינו שייך לפרשת נדרים. עצם האמירה לגבוה נבחנת כמעשה קנין בהדיוט (עפ"י מאירי. וכן נראה בדעת רב האי גאון, וכן נקטו באבנ"מ ובשו"ת אחיעזר).

ואילו מכמה ראשונים נראה שזהו דין מדיני הנדר, ומקורו מ'מוצא שפתיך תשמר' האמור בפרשת נדרי הקדש. וכל שהאמירה אינה דרך נדר אלא כגון דרך מכר - אין האמירה עושה קנין (עפ"י רא"ש, רשב"ם, רמב"ן, רי"ף, תוס'. וכן נראה בדעת הרמב"ם). (א-ג)

ב) לפי שיטה זו האחרונה, נראים הדברים (עפי"ד הרמב"ן בפירוש התורה ובספהמ"צ) שנדרי הקדש עיקר גדרם הוא חלות חיוב משפטי-ממוני, על החפץ (ב'הרי זו') או על האדם (ב'הרי עלי') - מלבד המצוות והאזהרות החלות בעקבות הנדר.

כיון שכן, מובן שיש חיוב לשלם נדרי הקדש גם בבן נח (כדברי התוס' בע"ז) הגם שאינו מצווה במצוות הנדרים. וכן קודם מתן תורה - כפי שנראה מדברי הרמב"ם אודות נדר יעקב - כי יש חוב-ממוני של קיום הנדר כלפי גבוה. (א ד)

ג) אף על פי שבנדרי הקדש חל קנין, וכן בנדרי צדקה [לדעת הרי"ף וסיעתו] - אין גדר קנין זה כמצב קבוע ועומד, אלא קנין המתמשך ונסבב בכל עת מחיוב הנדר המוטל עליו בהווה. הואיל וכן, מועילה שאלה על הנדר לבטל ההקדש, כי ע"י עקירת הנדר מסתלקת סיבת הקנין. ואולם משבא החפץ ליד גזבר כבר נחלט המצב ע"י פעולת הקנין שפעלה את פעולתה אחת ולתמיד, ושוב אין יכול הקנין להתבטל.

כיון שקנין הבא מן הנדר נסבב מסיבה מתמשכת, אין מועיל קנין זה לענין ביעור מעשרות אלא צריך 'קנין גמור' (כדברי הרמב"ן והריטב"א), כלומר קנין שכבר נגמרה פעולתו ויצר מצב קבוע. על כן צריך שיקנה המעשר לעניים בפעולת קנין ואין די באמירה, הגם שאמירה זו דינה כ'מסירה להדיוט'. (ג)

ד) נראה מסידור דברי הרמב"ם ודקדוק לשונותיו, ששני אופנים חלוקים במהותם יש בנדרי הקדש בדבר שלא בא לעולם: יש אופן של 'הרי עלי להקדיש / ליתן לעניים'. והוא נדר החל על הגברא ואינו מין ממיני ההקדשות, והוא חל גם בדבר שבשעת הנדר אינו שלו כלל. ויש אופן של 'יהיה הקדש' שהיא הקדשה ולא נדר, והיא חלה על הגברא רק כהסתעפות של ההקדש, כי בכל 'הרי זו' טמון חיוב ד'הרי עלי' לנהוג בדבר כחפץ של הקדש (כמוש"כ האחרונים). אופן זה מוגבל רק לדברים שהם שלו-בכח כגון ולד בהמתו או פירות שדהו, אבל לא דברים שאין לו כעת כל זיקת בעלות.

על אופן זה חולקים הרי"ף והראב"ד, משא"כ על האופן הראשון.

חילוק זה בין שני סוגי 'דבר שלא בא לעולם', מבאר את שיטת השלחן-ערוך [שהשיגו הרמ"א]; דבר שיוולד מקנייניו, חלה בו ההקדשה כלפי חיוב הגברא לכשיוולד, ואילו דבר שאין לו בו זיקת קנין כלל, כגון שמקדיש קרקע לכשיקננה - אין הקדשתו כלום. (ה)

1. וכן מפורש ברמב"ן ר"פ מטות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש שהטעימו שהוא כעין דין 'סילוק', דלה' הארץ ומלואה אלא שנתן הארץ לבני אדם, אזי כשנותן אדם לגבוה, אינו אלא כמסלק זכותו ממנה, ועל כן אין צורך במעשה קנין אלא באמירה (ע' בית ישי ע במש"כ לענין נדרי איסור). [↑](#footnote-ref-3)
3. לכאו' י"ל בפשוטו שבכלל 'אמירה לגבוה כמסירה להדיוט' שכל מה שמתחייב אדם לגבוה - מחייבו חיוב משפטי באמירה, גם בכגון 'אתן' [ויתכן שכל מגבלות הקנינים כגון דשלבל"ע ודבר שאין בו ממש ושאינו ברשותו, הם מצד שאין מעשה קנין נתפס בהם, אבל כשהאמירה מחייבת, כל מה שיאמר חייב לעשות. ועריטב"א קדושין כח: ותוס' ב"ב עז. שנחלקו אם שטרות נקנות להקדש באמירה. וע"ע תומים וקצוה"ח סו אודות האומר 'הלואתי להקדש']. הלכך האומר להקדיש חפץ, חל באמירתו חיוב משפטי על הקדשת אותו החפץ. וזה גופא למדנו מהאמור ביעקב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן צדדו עוד אחרונים - ע' בחדושי ר' ראובן נדרים סוס"י ו. [↑](#footnote-ref-5)
5. גם אולי י"ל דבב"נ לא נתרבה מ'נדיב לב' דסגי במחשבה. [↑](#footnote-ref-6)
6. שיעור ע אות ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. בזה נראה לפרש, לדעת הראשונים (בנדרים ח.) שכל אמירה לעשיית מצוה בכלל נדר הקדש, מדוע נקטו רז"ל בדרשתם מ'בפיך' צדקה דוקא, והלא דין כללי הוא בכל המצוות. אך לפי האמור דהך קרא מיירי בחוב המשפטי א"כ אין שאר מצוות בכלל זה אלא חיובי תשלומין לזולת, לכך דרשינן דוקא מצות צדקה שיש בה חיוב ממון לאחרים.

   עוד יש ליישב לפי"ז דעת הפוסקים דמהני מחשבה בנדרי צדקה - והלא כתיב 'בפיך'. וי"ל שאמנם חיוב זה שגדרו קנין חל רק בפה כדכתיב בהך קרא דמיירי בחלות חוב ממון, אבל מחשבה הוי כשאר מחשבת מצוה דמחויב לקיים מצד 'נדיב לב' אבל לא נוצר חיוב משפטי. וכן מסתבר, דמי יודע מה בלבו. ולפי"ז מתפרשים דברי הרמ"א (יו"ד סוס"י רנח) כפשוטם: 'אם חשב בלבו ליתן איזה דבר לצדקה חייב לקיים מחשבתו ואין צריך אמירה, אלא דאם אמר היו כופין אותו לקיים' - יש לפרש שבאמירה חל שעבוד ממון וכופים אותו כשאר חובות, משא"כ במחשבה חייב אבל אין כאן דין ממון לכפותו (וכמוש"כ רב האי גאון שאין ב"ד נזקקים לו אם רוצה לחזור בו). וא"צ למש"כ בתשו' חת"ס (רמג) שהלשון מגומגם וצ"ל ''אלא אם אמר שחשב מחייבין אותו לקיים מחשבתו'.

   [↑](#footnote-ref-8)
8. ויתכן לפי סברא זו דה"ה ע"י הפרת אב - לשיטת הסוברים שבנדרי בת מהני הפרה גם בנדרים שאין בהם עינוי נפש ולא בינו לבינה. ואמנם כן נראה לדקדק מרהיטת דברי הרמב"ם (נדרים פי"א הלכות א ו ופי"ב ה"א), שהאב מיפר כל נדרי בתו הנערה, גם נדרי הקדש - שהואיל והקנין מיתלא תלי בחיוב הנדר שבהווה, כשהופר הנדר הרי אין כאן סיבה המקנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאורה צד זה אינו מוכרח, די"ל שאף אם אמירתו לגבוה מועילה מדין נדר, סובר המאירי שכל אמירה לטובת הקדש נידונית כנדר, גם אם אין כוונתו לוותר משלו, וכיון שאמר שמוכר בעשרה, כאילו נדר לעשות כן. וכן נראה לכאורה מדברי הרמב"ם שנקט 'אמירה לגבוה' אף בדרך מכירה (מכירה ט,א), ופשטא דמלתא כוונתו לדין דאוריתא, הגם שנתבאר בפנים ששיטתו כהרמב"ן שהאמירה מחייבת מדין נדר.

   [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' גם בסגנון דומה ובקוצר דברים, בזכר יצחק ח"ב מו,א ובית ישי סוס"י סג.

    לפי"ז א"ש היטב דקדוק לשון התוס' בע"ז 'ש'אם נדר מחוסר אבר אמרינן ליה קום והבא קרבן שלם'. ריהטת הלשון משמע שאף אם פירש בנדרו קרבן מחוסר אבר חייב להביא שלם. [אם כי בתוס' ר' אלחנן הגירסה 'נדר קרבן והביא מחוסר אבר' ויש לפרש כן גם בכוונת תוס' דידן] - והרי אם נימא שחיובו רק מצד האמירה דהוי כקנין, הלא אין באמירתו אלא מחוסר אבר ומה מחייבו להביא שלם [דהא דהנודר מנחה מן השעורים יביא מן החטים לחכמים (במנחות קג), נראה דהיינו משום דדין הנדר הוא המחייבו, שכשאמר 'הרי עלי מנחה' מחוייב הוא במנחה ראויה, אבל בלא דין הנדרים מה מחייבו, הלא אמר שעורים ולא חטים. וכמו מי שבא למכור להקדש ואמר 'מנחה מן השעורים', דהואיל ואין זה דרך נדר מסתבר שלא יתחייב חטים]. אבל לפי האמור א"ש שאמנם יש להם דין 'נדר', והוא המחייבו להביא כדינו.

    ולענ"ד מסתבר שאף האבנ"מ לא נתכוין לדין אמירה לגבוה בלא דין נדר, דמהי תיתי לחדש כן, אלא כל אמירה ליתן לגבוה הו"ל 'נדר' [ונקט כדבר פשוט - ולא הוצרך לומר - שאף קודם מתן תורה שייך מהות הנדר, כדמצינו ביעקב]. והלא האומר 'בלא נדר' אין בו דין אמירה לגבוה, הגם שאומר ליתן. אלא כוונת האבנ"מ רק שהקנין אינו תלוי בחיוב הגברא, וגם מי שאינו מצווה במצוות הנדר, מיחל קנין (וקרוב לזה הבין בכוונת האבנ"מ בקה"י ע"ז ב). וא"כ י"ל שאף בב"נ אם נדר להביא מחוסר אבר חייב להביא שלם מצד הקנין שחל מדין הנדר. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להעיר, שפשט דברי הראב"ד מורה שהשיג על מש"כ הרמב"ם בדין הצדקה, והרי שם נקט הרמב"ם לשון 'אתננו לצדקה', ולכאורה הוא ממש כמו 'הרי עלי' ו'עשר אעשרנו' וא"כ בזה היה לו להראב"ד להסכים. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומה שהכליל שם הרמב"ם גם אופן של נדר-איסור, צ"ל כמו שהובא לעיל בשיטת הרמב"ם, שבכל נדרי איסור פתיכא התחייבות עצמית לנהוג איסור כפי דבריו. [ויתכן שלכך הביא זאת כאן בהל' קנין, דהך קרא ד'ככל היצא מפיו יעשה' הוא אבוהון דכולהו, כמו שהביא הרמב"ם מהך קרא לענין נדרי הקדש וצדקה, כי כאן למדנו שהאדם מחוייב לנהוג ככל המתחייב ממוצא פיו, גם אם פועל איסור על חפצא בלא להכליל עצמו בחיוב. וי"מ טעם אחר, לפי שקונמות הוי בגדר קנינים, הקנאה והקדשה לשמים. עפ"י בית ישי סוס"י סג בהערה]. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצריך לחלק בין 'מה שתוציא השדה קדש / חרם' דלא מהני כלום ל'מה שיוציא האילן - לעניים' דמהני; שלשון 'קדש' משמע שבא להחיל עתה את ההקדש, ואילו 'לעניים' משמע שמעותד לבוא להם. [↑](#footnote-ref-14)
14. וא"ת דהשו"ע בסעיף ז מיירי גם ב'שכר בית זה לעניים'. הרי משוה שכר הבית לולד בהמה, וחשיב שיש למוכר בעלות על השכר כמו על וולדות בהמתו. ומנגד הרמב"ם בהלכות ערכין שם שבא לנקוט דוגמא לדבר שאין לו כח הקנאה כתב 'כל שתעלה מצודתי מן הים'. ולכאורה שני האופנים שוים בגדרם, שהפירות באים מעלמא, ומדוע יש יכולת הקנאה לשכר יותר מבדגים. אך כד דייקינן יש לחלק ביניהם כי זכות הדיור בבית קיימת אצלו עתה וכשמקדיש את שכר הדיור הריזה כמקדיש את הדיור גופא, נמצא ששכר הדיור בר-הקנאה עתה. לא כן הדגים העתידים לבוא, אינם ברי הקנאה כעת.

    [אמנם, גם אילו היינו אומרים שהרמב"ם לא נחית לחלק בין סוגי דשלבל"ע, ונימא דדגים הנאחזים במצודה הוי כולד בהמה וכשכר בית, מ"מ בהל' ערכין שאומר 'הרי עלי' אין לבוא מטעם קנין, שאין זה לשון הקנאה אלא לשון נדר, לכן הוצרך שם לחידושו שיש חלות נדר להקדיש דשלבל"ע.

    אלא שפסקי השו"ע לא יתיישבו לפי"ז, שהרי מיירי בשני האופנים בלשון 'יהיה'. והיה נראה ליישב פסקיו בדרך זו: כשאומר 'קרקע זה לכשאקננו יהיה הקדש' יש במשמע שפעולת ההקדש הוא עושה עכשיו שתחול לכשיקנה. וזה אי אפשר, שהרי כעת אין הקרקע שלו להקדישו וא"כ דבריו בטלים. לא כן בולד בהמה שלא יתכן להעמיס במשמעות הלשון שפועל עכשיו הקדש על דבר שאינו במציאות, על כן ודאי דבריו מתפרשים שנודר לעשות 'הקדש' לכשיבוא לעולם]. [↑](#footnote-ref-15)