53 רשימות דברים בדין מגע גוי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

א] דעת ראב"ד בדל"ח: ובדס"ד דבמגע ליכא משום בנותיהן, ופירש בדל"ח: דהא דאסרו בהנאה במגע, הוא או שלא לחלק מגען מיינן, או דגזירה בתרא ל"ש כלל לבנותיהן, וכ"ה דעת הרי"ד בדנ"ז. דבמגע ל"ש בנותיהן, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל דכ"ט: ומכח זה הק' דאאל"פ דטעם האיסור הוא משום בנותיהן, שהרי אפי' מגע גוי ביין שלנו אוסר, וכ"נ גם בל' הטור ר"ס קכ"ג.

ומה"ט ס"ל דמגע גר תושב מותר, כמש"כ הראב"ד בדס"ד: והרי"ד בדנ"ז..

תורי"ד והראב"ד הוצרכו לפרש דהא דתינוק בן יומו מגעו אסור, הוא משום דלא ליתי למיסרך, דלדעתם הרי כל האיסור הוא משום חשש ניסוך, וע"כ בע"כ דהא דאסרי' בתינוק הוא דלא ליתי למיסרך, וז"פ.

והרי"ד התיר מכח זה אף מגע הנוצרים בזה"ז דאין לחוש לניסוך.

ומה"ט ס"ל להראב"ד בדנ"ט: ולהרי"ד בדנ"ז. דלריב"ב דאין ניסוך אוסר, מותר מגע גוי אף בשתי', משום דל"ש בו חשש ניסוך.

ראב"ד ותורי"ד דנ"ז: פירשו דרבא ס"ל דכל מגע גוי אינו אוסר אלא בשתי', וזה מתאים עם ד' הראב"ד דמשום חשש ניסוך אין לנו לאסור אלא בשתי', ולא אסרו בהנאה אלא משום שנצטרף טעם בנותיהן, ובמגע אסרו אטו סתם יינם, וע"ז פליג רבא ולא ס"ל דאסרו במגע אטו סתם יינם, וע"כ אין לאסור אלא בשתי'.

ונ' עוד דלדעתם סתם יינם אסור אף ביין מבושל כדעת רש"י, דאין ללמוד ממש"א דלא אסרו במגע דאף אינו אסור בדהוי של גוי, וע' אבנ"ז בזה, אך ברמב"ן מוכח לא כן, ואכ"מ, ואזיל לטעמי', וגם ברמב"ם מבו' דשרי, והיינו דלטעמי' אף סתם יינם אינו משום חתנות.

ב] אמנם הנה בד' הרמב"ן בדל"ו ובד"ס: מפורש דאף במגע יש לאסור משום חתנות, שלא ישב במסיבה שלהן, וכ"ה ברמב"ן דנ"ז: ודנ"ח. דהא דחששו לניסוך, הוא משום בנותיהן, ובדנ"ט דן הרמב"ן דריב"ב מודה דמגע אסור בהנאה משום בנותיהן.

וכ"ה מבו' בחי' הר"ן ד"ס: ובפי' הרי"ף ט' ע"ב, כ"ז סוף ע"א, כ"ח ע"א.

וכן מבו' גם בד' הראשונים לעיל דכ"ט בקושיתם על הרמב"ם בדין יין מבושל, וכ"ה בתוה"ב בית ה' ש"ג, דכל שלא נשתנה שמו וריחו ושם יין סתם עליו אסרו משום בנותיהן וכו', וביאור ד' הרשב"א בטעם היתר יין מבושל הוא, דגזירה הראשונה לא היתה, משום דאין שם יין עליו, וגזירה בתרא לא היתה עליו דאין מנסכין אותו (ובקצר כתב רק להטעם שאין מנסכין אותו, ומה"ט שם פירש דהא דאין הדין כהרמב"ם הוא משום דהגם שאנו אין מנסכין אותו, אך הם מנסכין אותו).

וע' ריטב"א ב"ב דצ"ז: דאף יין מבושל שמו יין, ושרי משום דל"ש בזה חתנות דאין רגילין לשתותו, והרי דאף מגע הוא משום בנותיהן.

וזה נ' בטעמא דרש"י ורמב"ן ורשב"א וש"ר דמגע גר תושב אסור בשתי', והיינו משום חתנות, וכמש"א יינו כשמנו, והרי דאיסור יינו משום חתנות, והתוס' שם כתבו דרש"י דקדק מל' זה שאין האיסור אלא משום חתנות, ובע"כ דהא דאוסר אף במגעו הוא משום חתנות, וע"כ אין לומר דהא דמגעו אסור הוא גזירה אטו גוי, שהרי ביינו חזינן דאסרו רק משום חתנות, וגם דמהיכ"ת לחדש כן, הרי מהא דייינו אסור אין מקור שאף מגעו אסור.

וכ"ה מפורש בד' הרשב"א בתוה"ב דגר תושב אוסר משום חתנות, ואפ"ה ס"ל דמגעו אסור, וכ"ה להדיא בל' הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' ק"ז, שכל מי שאתה אסור בבתו אתה אסור ביינו ובמגעו.

וכ"נ בדעת רש"י, וזה דהנה בפירש"י בדנ"ט: מבו' דאף לריב"ב אין מתירין מגע גוי אלא בהנאה, והרי דבשתי' אסור, ומוכח דיש בזה משום בנותיהן, דאל"כ מ"ט יש לחלק בין שתי' להנאה.

וכ"ה גם בל' התוס' דאינהו מתירין למכור לכל הגוים שבעולם, ומבו' דלשתות אסור, וכ"ה לשונם בהמשך הדיבור דלדידן יכול לאסרו בהנאה, ומ' דגם לדידהו אסור בשתי', ולפ"ז מוכח שגם דעתם דיש במגע משום חתנות.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן דמודה ריב"ב דמגען אוסר בשתי', וכ"ה בל' הרשב"א בתחילת דבריו, ובסו"ד במש"כ ע"ד בה"ג, אך בתו"ד כתב דמותר אפי' בשתי', וצ"ב, עיי"ש.

וגם בד' הריטב"א שם מבו' דודאי מודו דמגען אסור בשתי'.

אך מסיק שם דאסור אף בהנאה, משום גזירת סתם יינם ומשום הרחק בנותיהן, וצ"ב לשונו בקושיתו על סוגיא דחולין דמ"ט לא משני דחומרא דיי"נ שאני, ולכאו' הרי אין הטעם משום חומרא דיי"נ, אלא משום גזירת סתם יינם והרחק בנותיהן, אך אולי הא דגזרו בזה אטו סתם יינם הוא משום חומרא דיי"נ.

וכן נ' גם מהא דפליגי התוס' על הרי"ד ואסרו מגע גוי בזה "ז בשתי', הגם דלי"ב חשש ניסוך, והגם די"ל דדמי למגע בלא כונה, אך הרי התוס' דנו להתיר גם לדעת ר"נ משום דלא גזרו אלא על המנסכים, וא"כ מה"ט יהא מותר מגען גם בשתי' דלא גזרו אלא על המנסכין, ול"ד לתינוק בן יומו שגזרו משום שיגדיל, דאל"כ הרי הוי כגר תושב דמגעו מותר בשתי', ובע"כ דהאיסור בשתי' אינו כלל משום חשש ניסוך, ודו"ק.

ובפי' הרא"ה דכ"ט: כתב, די"מ דעל יינם גזרו משום ניסוך ועל מגען משום בנותיהן, ופליג עלי' דמדמי' לה לפתן ושמנן והיינו על שלהן, ואסרו מגען משום יינם, ומ' דס"ל דבמגען ל"ש חתנות, אלא הוי זה גזירה אטו יינם, וכ"כ בהמש"ד דמה שאסרו אף מגען בהנאה, הוא אטו יינן דאי לא הא לא קיימא הא.

וכן נ' גם בדעת רש"י במגע בלא שכשוך דאסור בשתי', והיינו דעיקר ההיתר בלא שכשוך הוא משום שאין ניסוך בלא שכשוך אוסר, והטעם הוא כמש"נ דאין דרכה בכך, וע"כ אי"ז מעשה הקרבה, אך משום בנותיהן שפיר יש לאסור בזה, והי"מ שהביא הרמב"ן דשרי אף בשתי', יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דבמגע אין לאסור משום חתנות, או הוא משום דס"ל דלא אסרו משום בנותיהן היכא דל"ש ניסוך, ודמי ליין מבושל.

ואמנם בד' רש"י יל"ע, דהנה דעת רש"י דכ"ט: נ' דאיסור חתנות הוי אף בדבר שאין שייך בו ניסוך כלל, וע"כ ס"ל דיין מבושל של גוי אסור.

ועי' רש"ש בדעת רש"י דחלוק יין מבושל של גוי מיין מבושל שנגע בו הגוי, וכ"ה בחי' ר"י מלובלין סי' קכ"ג, אך ע' או"ז סי' קנ"ו וסי' קנ"ז, וראב"ן סי' רצ"ו, ועיי"ש בראב"ן שאסר אף במגע.

וכ"כ חת"ס בדעת רש"י בחומץ, וכ"ה להדיא בשו"ת רש"י שס"ב, ז"ל, הורה רבינו שלמה בגרמיישא: מי ששכשך ידו בחומץ, אע"ג דלא מנסכי חומץ לע"ז, אסור משום גזירת יין. דלא מצינו לו היתר, אלא לאפוקי מאיסור הנאה. אבל בשתיה אסור, עכ"ל, וכ"ה בס' האורה סי' קי"ג ושם הביא פלוגתא בזה, וראב"ן סי' רצ"ו, וט"ז סי' קכ"ג סק"ד.

ראבי"ה תתקנ"ה ומרדכי תתי"ז בדעת רש"י דאלונתית אסור בשתי', ועי' או"ז סי' קנ"ז דפליג.

ומבו' בכ"ז דאיסור בנותיהם הוא אף בלא חשש ניסוך כלל, ולפ"ז אי נימא דבמגע שרי, מבו' לכאו' שדעתו דבמגע ל"ש משום חתנות, ויש לדחות.

אך באמת בד' רש"י בחומץ ובאלונתית לכאו' אין לאסור משום סתם יינם, שהרי לקחו גוי מישראל, ובפשוטו בזה ל"ש איסור סתם יינם, כ"ה באבנ"ז, וכן מפורש בד' הראב"ד בדל"ח:, אך הביאו משפ"א לא כן, וצ"ע, ובע"כ דגם במגע יש לאסור משום חתנות, וצ"ע, והגם די"ל דהא דמטהר שרי הוא משום דאין מגע, אך לרש"י דאף בדליכא ניסוך אסור, לכאו' ע"כ כהראב"ד, ודו"ק.

ולפ"ז שוב י"ל ככל מש"נ, דע"כ במגע בלא שכשוך ה"ז אסור בשתי' ומותר בהנאה, וע"כ נמי מגע גר תושב אוסר בשתי' משום חתנות, וכ"ה מוכח מהא דמודה ריב"ב דמגעו אסור בשתי', וכמש"נ.

ג] אמנם בדעת התוס' שם שהתירו מגע גר תושב בשתי', וכן דעת הרא"ש שם, יל"ע, וכנראה צ"ל דאיסור חתנות המחודש דמגע הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ לא אסרו בהן, ומשא"כ איסור חתנות של יינם אינו שייך כלל לניסוך, ויש להוסיף דבגר תושב ליכא כ"כ חשש דחתנות וכמש"כ הראב"ד, וע"כ שפיר י"ל דאין צורך כ"כ לגזור עליו, והאמנם לגבי יינם ל"ה להם טעם לחלק, אך לגבי מגען שפיר חילקו ביניהם, (ודמי למש"כ הרמב"ן ב' טעמים בהא דלא גזרו על יין מבושל, ונ' ביאורו דעיקר הטעם הוא משום דל"ש בו ניסוך, ואך דאם הי' שכיח, בע"כ הי' להן לאסור אף בלא ניסוך, דאל"כ יבואו לידי חתנות, ואך כיון דלא שכיח אין צורך לגזור ע"ז במסוים, ובכלל עיקר הגזירה ג"כ אינו, כיון דאינו ראוי לניסוך, (ועד"ז מתפרש ד' הרא"ה דהסמיכו על ניסוך וע"כ לא גזרו על מבושל, ולא חשו בו לבנותיהן שאין סיפוקו אלא דבר מועט, והיינו דהגם דסיפוקו מועט, מ"מ אי"ז טעם להוציאו מהגזירה אלא הוציאוהו מכח דהסמיכו על ניסוך, אך אן הי' בו בפנ"ע טעם לאסור, בע"כ הי' להן לאסור, וכנ"ל), ושו"ר באבנ"ז קט"ז סק"ז.,

וכן מדויק בל' הרא"ש, שלא הק' על יין מבושל, רק דאם משום דלאו בר ניסוך הוא, הרי יין מזוג גם אינו בר ניסוך, והרי דשפיר הי' מקום לומר דלא אסרו יין שאינו בר ניסוך, ואך שהוכיח לא כן ממזוג אך י"ל דמה"ט לא אסרו בגר תושב שאינו עובד ע"ז, ול"ש בו ניסוך, וגם בהמשך דבריו הביא הרא"ש ד' הרמב"ן לדון דלא גזרו אלא ביין המתנסך שכל גזירתם אחשש ניסוך הוא דסמכא.

ואשר זהו גם מש"כ התוס' לדון לחלק בדין גוים בזה"ז בין מגע ליינם, דהאמנם איסור חתנות דמגע הסמיכוהו על ניסוך, וכדחזי' דבמגע שלא בכונה דליכא למיחש לניסוך שרי, וע"כ י"ל דכל דלא אסרו אלא על המנסכים שיש לחוש בהן לניסוך, אך איסור חתנות דיינם דמי לפתם ושמנם ומהיכ"ת יהא מותר, וס"ל דהא דאסור בהנאה, הוא חומרא באיסור חתנות דילהון, הואיל ואשכחן דכוותה בניסוך, אך אין האיסור כלל משום חשש ניסוך, וע' ד"מ פרישה וביאור הגר"א סי' קכ"ג, וע"ז כתבו דגם ביינם איסור הנאה הוא משום ניסוך.

ומד' התוס' לכאו' יש ללמוד שדעתם דסתם יינם אסור אף במגע שלא בכונה, שהרי בתחילה פירשו דההיתר במגע גוי הוא משום דהוי זה מגע שלא בכונה, וא"כ מה"ט מ"ט לא יהא יינם מותר, אך אי"ז מוכרח מתרי טעמי, חדא י"ל דביינם שאסרו אף בשלא ראינו שנגע ל"ש להתיר משו"ז ודו"ק, ועוד דלס"ד דהתוס' דיינם אינו תלוי כלל בניסוך, בע"כ דהאיסור הוי אף בנגיעה בלא כונה.

וע"ע באבנ"ז קט"ז סק"ז וקי"ט סק"ב בדעת התוס'.

ד] ובדעת הרמב"ם דג"כ דעתו דמגע גר תושב אוסר בשתי', נ' שאין הטעם משום חתנות.

אלא דעת הרמב"ם דאף יינם אין איסורו משום חתנות, ואם התם אסרו אף בגר תושב, ובע"כ הוי זה גזירה אטו גוי עובד ע"ז, ה"ה יש לאסור במגעם.

והרמב"ם לטעמי' ס"ל דיין מבושל מותר דאין מנסכין אותו, דס"ל דכל האיסור הוא משום ניסוך.

ומה"ט מ' בד' הרמב"ם דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אף בשתי', עי' השגת הראב"ד וע' כס"מ הט"ז, והיינו משום דבזה ליכא חשש ניסוך, וע"כ אין לאסור אף בשתי', ולא מצינו שגזרו לאסור בשתי', במגע שא"א לנסך בו.

ה] והנה כתב הרמב"ם שם פי"ג הי"א, ז"ל, יראה לי שכל מקום שאמרנו בענין זה ביין שלנו שהוא אסור בשתייה ומותר בהנאה מפני צד נגיעה שנגע בו הגוי, כשהיה הגוי עובד ע"ז, אבל אם היה איסורו בגלל גוי שאינו עובד ע"ז כגון ישמעאלי שנגע ביין שלנו שלא בכוונה או שטפח על פי החבית, ה"ז מותר בשתי', וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

ונ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דאף איסור שתי' דסתם יינם אינו משום בנותיהם, אלא משום חשש ניסוך, והא דבמגע שלא בכונה ודכוותה ה"ז אסור בשתי', הגם דלא חיישי' בזה לניסוך, הוא או משום גזירה או משום דאיכא חשש מועט לניסוך כד' הראב"ד, והא דגוי שאינו עובד ע"ז אוסר בשתי' הגם דליכא למיחש לניסוך, הוא משום גזירה, ואשר ע"כ י"ל דבמקום שאף בגוי אין אסור אלא בשתי', לא גזרו בגר תושב לאסור אף בשתי'.

אך לפ"ד הרשב"א וש"ר דגר תושב אוסר משום חתנות, נ' לכאו' שאין טעם לדין זה, דמ"ט נימא דכה"ג ליכא משום חתנות, הרי לענין חשש חתנות ל"מ כלל מגע שאין ראוי לנסך, ומה"ט הרי באמת ה"ז אסור בשתי', וכל ד' הרמב"ם לא שייכי אלא לטעמי' דס"ל דאיסור שתי' הוא ג"כ משום ניסוך, אך אם איסור שתי' הוא משום חתנות ל"ש כ"ז כלל, שהרי לענין חתנות אין עדיפות כלל לגוי שאינו עובד ע"ז.

ואמנם בדוחק י"ל, דכיון דחזינן דהיכא שאין ראוי כלל לניסוך כיין מבושל לא אסרו, ה"נ היכא דאיכא תרתי שאינו עובד ע"ז גם מגעו שלא בכונה, אך אין מקור לזה, ומהיכן נלמד חידוש כזה.

וביותר נ', שהרי לדעת הרשב"א בגזירה הראשונה לא הי' חילוק כלל בין גוי עובד ע"ז לגוי שאינו עובד ע"ז, ומ"ט נימא שיהא חילוק ביניהם לענין מגע שלא בכונה, הרי כל טעם הרמב"ם הוא משום תרתי לריעותא, וזל"ש להרשב"א דב' גזירות היו, וז"פ.

האמנם י"ל, וכ"כ החזו"א, דבהני מגעות כלל ל"ש משום בנותיהן, ובזה כל האיסור הוא משום ניסוך.

האמנם לדעת הרמב"ן והר"ן דהאיסור בהן הוא משום בנותיהן, לכאו' אין מקום לדין זה, אא"כ נימא דכיון דאיכא ב' גריעותות בניסוך הוי זה כמי שאין ראוי לנסך וכנ"ל, ואין מקור לזה.

ולפ"ז מטעם אחר יש להתיר בגר תושב, ול"ב לנחית חד דרגא, אלא הטעם דלא אסרו בגר תושב אלא משום בנותיהן, ובהני מגעות דליכא משום בנותיהן אין מקום לאסור.

אך באמת אי"ז מתישב, דלפ"ז אי"ז תלוי בהכרח בדין הנאה, די"ל דאיכא מגעות שאין אוסרין בהנאה, אף שיש בהן משום בנותיהם, וי"ל להיפך דאיכא מגעות שאוסרין בהנאה ואין בהן משום בנותיהן.

ולמשל, דדעת הרי"ף והרמב"ם דבמגע גופו לא שרינן בהנאה אף בשעושה כן לצורך אחר, כמדידה וכאגרדמים וכו', וס"ל דפליגי בזה תנאי, ואילו לדעת ש"ר שרינן בהנאה בכה"ג, והנה הרי מחלוקתם הויא אם חיישי' בזה לניסוך, אך כד דייני' אם איכא בזה משום בנותיהן, אי"ז תלוי בפלוגתייהו, וא"כ ממ"נ אם שייך בזה חשש בנותיהן, א"כ אף למ"ד דאי"ז אסור בהנאה, מ"מ בדין שיהא זה אסור בגר תושב, ואי נימא דל"ש בזה חשש בנותיהן, א"כ בדין דאף למ"ד דה"ז אסור בהנאה מ"מ לא יהא זה אסור בגר תושב, ועכ"פ אי"ז תלוי בהפלוגתא אם ה"ז אסור בהנאה.

ועד"ז גם למש"כ הרשב"א דבההיא דרבא ובאגרדמים הגם שיש צורך אחר, מ"מ חיישי' לניסוך, הרי מ"מ כד דייני' לגבי חשש בנותיהם אין מקור לחלק בזה, וא"כ אי נימא דבמדידה ליכא חשש בנותיהן ומה"ט שרינן בגר תושב, ה"נ בהנך גווני הי' בדין להתיר בגר תושב, הגם שהן אסורין בהנאה.

אך בביאור דינא דהרמב"ם נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דהכל הוי מחשש ניסוך, והא דבהני גווני אסרו בשתי', יל"פ או כד' הראב"ד שיש בזה חשש ניסוך, או דהוי זה גזירה אטו בכונה, ובזה שפיר י"ל דכל דאיכא תרתי דהוי נמי גר תושב דלא חיישי' בי' לניסוך, וגם המגע אין ראוי לחוש בו לניסוך, לא אסרו.

ועד"ז י"ל גם לדעת ש"ר, וזה אי נימא דהא דאסרו בהני מגעות בשתי', אין הטעם כד' הרמב"ן, אלא הטעם גזירה אטו מגע בכונה, ודאף הא דמגע גר תושב אוסר הוא אטו גוי עובד ע"ז, אך לד' הרמב"ן והר"ן לכאו' אין טעם לדין זה.

אך כל הראשונים פירשו טעם גר תושב דהוא משום חתנות, ולפ"ז ל"ש דינא דהרמב"ם.

וגם לכאו' אף אי נימא טעם לזה, לכאו' כל מקור הרמב"ם הוא משום דפירש דגר תושב הוא אטו עובד ע"ז, וכיון שאי"ז אלא גזירה אטו לא גזרו לאסור בהנאה, אלא בשתי', וע"כ היכא דשרי בהנאה, אין לאסור בגר תושב אף בשתי', אך אי נימא דהא דגר תושב אסור בשתי' הוא משום חתנות, לכאו' אין מקור לזה, וצע"ג.

ובפרט צ"ע, דהב"י הביא ד' הרשב"א על גר תושב, כטעם לד' הרמב"ם, וכן הט"ז הביא ד' הרשב"א ע"ד השו"ע, ולהנ"ל אי"ז מתישב, וצ"ע.

ו] בד' הרמב"ן בדל"ו: ובד"ס: מבו', דהא דמגע שלא בכונה אוסר בשתי', היינו משום גזירת בנותיהם, והיינו דהגם דאין בזה חשש ניסוך, מ"מ יש בזה משום בנותיהם.

והאמנם היכא דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהם וכדחזי' ביין מבושל, וכ"ה טעמא דמ"ד דתינוק בן יומו אינו אוסר אף בשתי', אך היכא דשייך ניסוך אף דלא חיישי' שניסך אסרינן בשתי' משום בנותיהם.

והרמב"ן והר"ן בד"ס: פירשו דזהו טעמא דר"ש דפליג, דס"ל דבמגע ליכא משום בנותיהן.

וצ"ע, דלריב"ב דפירש הרמב"ן דאסור אף בהנאה משום בנותיהן, א"כ מ"ט במגע בלא כונה לא אסרו, הרי גם בזה שייך בנותיהן, כמש"כ הרמב"ן, והעירוני דצ"ל בזה, דהרי הא דאסור בהנאה ול"ד לשאר איסורי חתנות, בע"כ הטעם כר"ן שלא יבואו להקל ביי"נ, וע"כ במגע דל"ש בו ניסוך לא אסרו בהנאה, וז"ב.

והנה לפ"ז הי' מקום לומר, דלדעת הרמב"ן כל המקום לחלק בין איסור שתי' לאיסור הנאה, הוא רק אם באנו לאסור משום בנותיהם, אך כל שהאיסור הוא משום חשש ניסוך אין מקום לכ"ז, וכמש"כ הרמב"ן בדל"ו: דממ"נ אם משום ניסוך, יש לאסור אף בהנאה.

אך באמת מצינו לא כן, בדין כחו שדעת הרמב"ן שאינו אוסר אלא בשתי', ופירש הטעם דהגם דכ"ה עיקר ניסוך, מ"מ לי"ב משום בנותיהן, וע"כ אי"ז אוסר אלא בשתי', והרי דהתם משכח"ל שפיר איסור שתי' שאינו משום בנותיהן אלא משום חשש ניסוך.

ולכאו' הי' נ' דה הטעם דכחו שלא בכונה מותר אף בהנאה, והיינו משום דלדעת הרמב"ן כל האיסור בשלא בכונה הוא משום בנותיהן, ובכחו ליכא לאיסור בנותיהן, וכ"נ מכוון התורי"ד בדנ"ח. הבאנו דבריו להלן.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי בדאיכא כונת מגע וכונת יין ה"ז אוסר בשתי', הגם דהתם אף במגע גמור אי"ז אוסר אלא בשתי', והיינו משום בנותיהן, ואפ"ה ה"ז אוסר אף בכחו.

ואמנם צ"ב באמת הטעם בזה, דכיון דבמגע בלא כונת ניסוך ליכא משום חשש ניסוך, אלא משום בנותיהם, א"כ לכאו' בכחו לא הי' לנו לאסור, שהרי בכחו לא אסרו משום בנותיהן, ושמא לא חילקו חכמים בזה, וצ"ע.

ולדעת הרי"ד בעכצ"ל, דלא אסרו בכחו אלא בגווני דה"ז אסור במגע גמור אף בהנאה, ולפ"ז עכצ"ל דהני גווני שאסרו בהן בכחו ל"ד למדידה, וי"ל עוד, דבהני גווני דמדידה באמת יש לחוש קצת לניסוך, וע"כ הוא דאסרו בזה בשתי', ול"ד להני גווני דשלא בכונה כלל דאין לחוש כלל לניסוך, וצ"ע עוד בזה.

ונפ"מ רבתא בזה, דהתם ודאי אף ר"ש אוסר, ומדוקדק כן בל' מתני' דלא התיר ר"ש אלא במדדו בקנה, אך במגע בכונה ע"י דבר אחר ה"ה אוסר, והרי לדעת ר"ת אף מגע ע"י דבר אחר אינו אוסר בהנאה, ומ' דבזה לא התיר ר"ש, אך אי"ז מוכח כלל, וכמש"כ הרמב"ן לדחות הראי' ממתני' דהתם דמגע ע"י דבר אחר אוסר בהנאה, ולפמש"נ מבו' הטעם היטב.

ונ' נפ"מ בכ"ז, דהנה הרשב"א כתב דלא אמרו ניצוק אלא לאיסור הנאה, אך הנה בד' הראשונים שדנו בדין ניצוק לכחו, הגם דס"ל דכחו אינו אוסר אלא בשתי' מבו' לא כן, וגם הרשב"א לא הוכיח מד' הראב"ד שם דאסור אף בהנאה, אלא ממש"כ דאף מה שבכלי אסור בהנאה, ולא עדיף מה שבכלי ממה שעירה, אך בלא זה הוה ניח"ל דשייך בזה דין ניצוק, וכן מבו' לא כן מד' הראשונים בסוגיא דברזא, וכן מד' רש"י בדין ניצוק בזה"ז, הגם דס"ל דאינו אוסר אלא בשתי'.

ואמנם מסברא הי' נ', דכ"ז הוא אם הוי האיסור משום ניסוך, דהוי זה "יין נסך", ובזה החמירו לאסור ניצוק, אך אם אין איסורו אלא משום בנותיהן, ודמי לאיסור פת, הרי לכאו' בזה לא אסרו ניצוק, ואטו בשמנן יהא אסור ניצוק, וביותר לדעת הרשב"א דהוו ב' גזירות נפרדות, לכאו' נ"פ דבגזירה קמייתא ל"ה אסור ניצוק, דבגזירה זו כלל לא דימו האיסור לאיסורא דיין נסך, ול"ה האיסור שייך כלל לדין יי"נ, וא"כ ודאי ל"ה אוסר זה בניצוק.

אשר לפ"ז י"ל דבמגע בלא כונה וכו' לא יהא איסור ניצוק לדעת הרמב"ן, כיון שלדעתו כל האיסור בזה הוא משום בנותיהן, ורק בכחו הוא שדן הרמב"ן שיהא אסור ניצוק, כיון שבכחו הוי האיסור משום סרך יי"נ.

ונפ"מ עוד בזה, בהיתר הרמ"א סכ"ד, דלכאו' אינו שייך אא"כ נימא דהאיסור בכל מילי הוא משום חשש ניסוך, והיכא דליכא כלל כונה ל"ש כלל ניסוך, וע"כ ה"נ בגוים בזה"ז, אך להרמב"ן אי"ז שייך.

ז] ועד"ז נ' עוד, במשה"ק התוס' על פי' הר"ר שמעי' שפירש למתני' לענין איסור הנאה, דא"כ מאי פריך מרב הונא, וליכא למימר דלישנא מ' דאסור בהנאה, שהרי בתינוק בן יומו אמרו עושה יי"נ והיינו לאיסור שתי'.

אך להנ"ל י"ל, דאיסורא דתינוק בן יומו פירשו התוס' שם דהוא אטו ניסוך, וע"כ פירשו דל"ד לנפל לבור דשרי רב אף בשתי', וע"כ שפיר קרי לה יין נסך.

ומשא"כ איסורא דשתי' להר"ר שמעי' הוא משום בנותיהם, והיינו שהרי כתב הראב"ד דכל הא דבמטהר יינו ליכא משום בנותיהן, הוא משום דאין עשייתו ע"י הגוי, ומשא"כ בלוקחין גת בעוטה מן הגוי שכבר נעשה ע"י הגוי, יש בזה משום בנותיהן, וע"כ הוא אסור בשתי'.

ובזה הוא דס"ל להר"ר שמעי', דאיסור זה לא קרי' לה יין נסך, דאי"ז שייך כלל לאיסור דיין נסך, והרי מה"ט הוא נאסר אף קודם שיש עליו תורת יין לענין ניסוך, וא"כ אין לכללו בכלל יין נסך.

ח] והנה בד' הרמב"ן והר"ן הנז', בטעמא דר"ש, ובמש"כ הרמב"ן בטעמא דר' שמעון, הנה בד' הרשב"א דנ"ז. מבו', דאין טעמו של ר"ש משום דלית לי' איסור שתי', דס"ל דל"ש לאסור במגע משום בנותיהם, אלא טעמו הוא דכל שלא בכונה אף לא אסרו בשתי', וע"כ יש לחלק בין האופנים, והאמנם י"ל דלר"א בר אהבה דשמואל בכל גווני שרי בשתי', נימא דהטעם הוא כמש"כ הרמב"ן, אך טפי נ' דאף לר"א אי"ז הטעם, וצ"ע בזה.

והיינו דיל"פ דהני מגעות האסורין בשתי', אין הטעם משום בנותיהן, אלא הטעם הוא שנאסרו אטו מגע בכונה, ע"ד שכתב הרשב"א בתחילת דבריו דמה"ט י"ל דגרע מנפל לבור, וכמש"כ כן התוס', ובזה הוא שחילק הרשב"א לדעת ר' שמעון, דלא גזרו אלא במגע בגופו ולא במגע ע"י דבר אחר.

ויש להוסיף, דהנה בפי' הר"ן בדנ"ט: מבו' דהאיסור הנאה הוא רק אם באמת נתנסך, ויש לדחות שכונתו דלא אסרו למכור, כיון דממ"נ מותר, אך שאר מילי דליכא ממ"נ אסרו בתורת ודאי, אך עכ"פ אי"ז כד' הרמב"ן והרשב"א דלהלן, אך בל' הרמב"ן והרשב"א שם נ' להדיא לא כן, אלא אף אם לא נתנסך ה"ז אסור, דהחשיבו חכמים בתורת ודאי למגעו כמגע המנסך, וע"כ הוא חייב אף אם לא נתכוין לנסך, עייש"ה.

ונ' דלדעת הר"ן ליכא למימר דבהני גווני דליכא משום ניסוך אסרו משום גזירת ניסוך, דכיון דס"ל דאף במגע גמור אי"ז אלא איסור ספק, א"כ בהני גווני דליכא חשש ניסוך ל"ש לאסור, דל"ש למימר דגזרו בזה אטו זה, שהרי אף במגע גמור אם יתברר שלא ניסך מותר, ואף במגעות אלו הרי נתברר לנו שלא ניסך, ובע"כ דהאיסור בזה הוא משום בנותיהן.

אך אי נימא דבמגע גמור הוי זה איסור ודאי, שפיר י"ל דגזרו בהני מגעות אטו מגע גמור, ודו"ק.

ונ' דלפ"ד הר"ן ע"כ עלינו לומר דהא דאסר ר' נתן אף בהנאה אין הטעם בזה משום לא פלוג ודכוותי', אלא משום דחייש בזה לניסוך, ע' ראב"ד דאף לרבנן הא דאסרו בשתי' הוא משום דחיישי לניסוך, דאם ליכא למיחש בזה לניסוך, לא הי' מקום לאסור משום לא פלוג.

ועיקר הך מילתא דטעמא דר"נ הוא משום דחייש בזה לניסוך, מצינו כן גם בד' הרא"ש דפירש דהא דשרי ברגל, הוא רק משום טירדא, אך בלא זה הי' אוסר אף ברגל, והרי דגם ר"נ מודה דאיכא גווני דשרינן משום טירדא, ויש לדחות.

גם מצינו כן בההיא אתרוגא, דמבו' בד' הרא"ש דמצי אתיא אף כר"נ, ובע"כ דהא דאינו אוסר בהכנסה הוא משום דהוי טירדא טפי, והרי דאף ר"נ מודה דהיכא דליכא למיחש לניסוך לא אסרינן.

ועי' עוד ברא"ה בבדה"ב דמ"ב., שפירש טעמא דר' נתן הוא משום דחיישי' דילמא משהי לי' טפי ממאי דמיבעי לי' למדידה ועד דעת ניסוך ולא מינכר, ות"ק לא חייש, ונת' בזה במק"א.

ט] והנה בד' הראב"ד בדנ"ה: מבו' דפליג, אלא טעם איסור מגע שלא בכונה הוא משום חשש ניסוך, עיי"ש, וכ"ה ל' הראב"ד דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל, ומתני' דאסר בשתי' במדידת קנה, משום ספק ניסוך, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בד"ס. ד"ה דילמא נגע, שלמד מהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי', דה"נ בספק מגע אין לאסור אלא בשתי', ובד"ס: פירש דזהו דפליג ר"ש, דס"ל דליכא למיחש בהו כלל לניסוך, (וזהו חכמתו של ר"ש, שלא נסתפק אם יש לחוש לניסוך או לא, אלא ממ"נ או שהכריע שיש לחוש ואסר אף בהנאה, או שהכריע שאין לחוש והתיר אף בשתי'), ולטעמי' דאין לפרש הטעם משום חתנות, וז"פ.

והא דאינו אסור אלא בשתי', הוא משום דאי"ז חשש כ"כ, וזה ע"ד מה שפירש הראב"ד דמשום חשש ניסוך בפנ"ע לא היו אוסרין אלא בשתי', (וכאשר כ"ה דעת רבא לדעתו), אך להרמב"ן דפליג התם, אף הכא אין לומר כן, (אך מצינו כן בכובא שלא אסרו משום ספק דילמא נגע אלא בשתי', וכן בכחו מודה הרמב"ן דלא אסרו אלא בשתי', כיון דמן הדין אין לחוש לכך, ול"ד לד' הרמב"ן בדל"ו: דאזיל בשיש לחוש לכך מן הדין.

ומה"ט ס"ל להראב"ד דמגע בלא שכשוך אינו אסור בדהוי בלא כונה, משום דרוב אין מנסכין כן והוי "ספיקא דמיעוטא", וזה לטעמי' דטעם האיסור בשלא בכונה הוא משום חשש ניסוך, וע"כ בלא שכשוך דאין דרך לנסך, לא חיישי' שניסך בדהוי בלא כונה.

אך לדעת הרמב"ן נ' שאין טעם בזה, שהרי איסור בלא כונה הוא משום חתנות, וגם במגע בלא שכשוך איכא משום חתנות, וא"כ מ"ט יש להתיר בזה בשתי', וגם אם נדון דליכא חתנות במגע בלא שכשוך, עכ"פ לא תלי זה במה דרובן אין מנסכין אלא בשכשוך.

והר"ן הק' ע"ד הראב"ד דמ"ש מנפל לבור ומת, ונ' כונתו, דהגם דהתם איכא שכשוך, מ"מ ודאי אין חשש ניסוך, והרי שאסרו אף כשאין חשש משום חתנות, וא"כ ה"נ במגע בלא כונה ובלא שכשוך, אך להראב"ד לטעמי' ניחא, דפירש דהא דאסרו בנפל לבור משום דאיכא חשש ניסוך.

והראב"ד דימה ד"ז למש"כ לעיל גבי ניסוך ברגל, ונ' דכונתו למש"כ שם דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל וד"ה ברגל מי אמר דבניסוך ברגל י"ל דאיכא מ"ד דס"ל כר' נתן דאין דרך לנסך ברגל, ודלא כת"ק דס"ל דדרך לנסך ברגל, דאם הוה ס"ל דאין דרך לנסך ברגל, הי' מותר במדד ברגל אף בשתי', כיון דהוי זה ספיקא דמיעוטא, וכדלהלן, וע"כ שרי אף בשתי', והיינו משום דשלא בכונה הוי זה ספק ניסוך, וכיון שאין דרך לנסך ברגל, הוי זה ספיקא דמיעוטא, וע"כ לא אסרינן בזה, ולפי דבריו מכוון ההוא ינוקא שם הוא להתיר אף בשתי', וס"ל דהוא בצירוף הא דהוי זה שלא בכונה, דמכח זה הוי זה ספיקא דמיעוטא ולא אסרו חכמים בזה.

אך ילה"ע בזה, דהרי בההיא עובדא דהי' סבור דהוא שיכרא, הרי ג"כ אין לחוש כלל לניסוך, ואפ"ה אסרו, והרי דאין האיסור משום ספיקא, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד דמה"ט התם שרי כחו, הגם דאף כחו שלא בכונה אסור, משום דהתם מתחילה ועד סוף לא ידע שיין הוא, כ"כ הראב"ד בדנ"ה:, ובדנ"ז. ד"ה ההוא עובדא, ואפ"ה אם הי' מגע גמור הי' זה אסור, ונ' בד' הראב"ד דמגע ע"י דבר אחר דמי בזה לכחו, (ושו"ר כן בראב"ד דס"ד: בסו"ד דמדידה בקנה כחו הוא), וע"כ הוא שהוכרח לחילוק זה, משום דבמדדו בקנה אסרינן בשתי', ולא אמרי' דהוי ככחו שלא בכונה דשרי, ובע"כ דלא התירו בכחו שלא בכונה אלא היכא שלא ידע מתחילה ועד סוף, והרי דהא דאסרינן במגע שלא בכונה אי"ז משום חשש ניסוך, אלא הוא משום שלא חילקו במגע, וא"כ מ"ט לא יאסרו בלא שכשוך, וגם מ"ט ברגל לא אסרו, אך י"ל דברגל דמי לכחו דאינו אוסר היכא דליכא למיחש כלל לניסוך.

עוד צ"ע בזה, במש"כ הראב"ד דנ"ה:, דמה"ט בחמתו מותר, משום דהתם ודאי לא ניסך, כיון דבכעס הוא עושה, וע"כ אין לאסור, משום דכל האיסור הוא משום חשש ניסוך, אך להנ"ל י"ל דמ"מ במגע גמור שאסרו אף היכא דליכא כלל חשש ניסוך, יש לאסור אף בדהוי בחמתו.

אך בד' הראב"ד בדס"ד: דהוכיח מינה דלא כפירש"י דמגע אסור אף בלא חשש ניסוך, נ' לא כן, אלא אף במגע גמור לא אסרו אא"כ איכא חשש ניסוך, וצ"ע א"כ מ"ט אסרו במגע שאין יודע מתחילתו ועד סופו.

וע' עוד בפי' הראב"ד בדנ"ז. ד"ה מאי לאו, דפירש דהא דמגע תינוק אוסר בשתי' לרב, אף דאין לחוש בזה לניסוך, הוא משום דילמא אתי למיסרך לכשיגדיל, וכ"כ גם בדס"ד:, וצ"ע דבמגע גמור מה הוצרך לזה, הרי במגע אסרו אף בדליכא חשש ניסוך כלל.

ואשר ע"כ צ"ל, דהא דאסרו במגע שאין ידוע מתחילתו ועד סופו, הוי זה משום גזירה, דכיון דדרך ניסוך בכך גזרו אף היכא דליכא למיחש כלל לניסוך, שלא יבואו להתיר, אך מ"מ במגע בלא שכשוך בלא כונה לא אסרו, שהרי אי"ז דרך ניסוך, וע"כ שפיר הוכיח הראב"ד בדס"ד: דאין איסור שתי' בלא חשש ניסוך, דהגם דמשום גזירה אסרו, מ"מ בגר תושב שאין בו חשש כלל ל"ש לאסור משום זה, וע"כ גם הוצרך בתינוק בן יומו לה"ט דאתי למיסרך, ודו"ק.

ומצינו עוד דאזיל הראב"ד לטעמי', דהנה בהא דכובא מליא מותר בהנאה, פירש הראב"ד הטעם או משום דליכא למיחש אלא לנגיעה לצורך מלאכתו, או משום דכל ספק מגע מותר בהנאה, דלא עדיף מספק ניסוך במעשים הניכרים, עכ"ד, והיינו דאזיל לטעמי' דהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי' הוא משום דהוי זה רק ספק ניסוך, וע"כ לא החמירו לאסור בהנאה, וא"כ ה"נ בספק אם נגע אין לאסור בהנאה, והמגי' שם לא עמד ע"ד הראב"ד, וזה דלא כמש"כ ש"ר דבספק מגע אסור בהנאה.

ובפי' הראב"ד ד"ס: פירש בחבקה לארכה, דאינו אסור משום דהוי שכשוך ע"י החבית ואי"ז דרך שכשוך, ומ"מ בשתי' מיתסר דילמא נגע, וצ"ע דא"כ אמאי אי"ז אסור בהנאה, ובע"כ דהוא משום דאי"ז אלא חשש מגע, וכמש"כ הראב"ד דכל כה"ג אי"ז אוסר בהנאה.

ובפי' הראב"ד ד"ס: כתב, ז"ל, ואיכא מאן דמפרש אנמצא בצד הבור, ולאו מילתא היא, דלא עדיף ספק מגעו מספק ניסכו במדידת הקנה, עכ"ל, וצ"ב כונתו, והמגי' לא עמד בזה.

ונ' כונתו, דאיכא מאן דמפרש, דמש"א כשהוא אוסר אוסר אף בהנאה, אין כונתו כמו שפירש לעיל מינה דקאי על אגרדמים ודכוותה, אלא כונתו על רישא דמתני' דנכרי שנמצא עומד בצד הבור, ובזה אוסר אף בשתי'.

וע"ז הוא דפליג הראב"ד, דהתם הרי הוי ספק מגע, ולא עדיף ספק מגע מספק ניסוך, וזה כד' הראב"ד הנז'.

ולפ"ז נמצא דלדעת ר"ש יש להתיר בכל ספק מגע.

ולפ"ז אין לפרש טעמא דר"ש כמש"נ לעיל שהכריע שאין בזה ספק כלל דסמכי' על דברים הניכרים, אלא טעמו דכל שאין ספק גמור לחוש לו לאסור בהנאה, אף לא חיישי' לו כלל לאסור בשתי', וע"כ שפיר דימה הראב"ד דה"נ הוא בספק מגע, ודו"ק.

ובפי' הראב"ד דס"ד: ג"כ מבו' דבספק מגע לא אסרו בהנאה, ודן לפרש דזהו טעמא דמ"ד דיינו של גר תושב אסור בשתי', עיי"ש, ומ"ד דאסור אף בהנאה, הוא משום דא"א שלא נגע בו גוי, והלכך הוי ודאי מגעו וע"כ אסור בהנאה, אך בד' רש"י שהביא שם מבו' דאף ספק מגע גוי אוסר בהנאה, עייש"ה, וכ"ה דעת ש"ר.

וכן בכח כחו כתב הראב"ד דאין אסור אלא בשתי', והיינו ג"כ מה"ט דאין דרך לנסך כן, וע"כ דמי לדברים הניכרים שלא אסרו אלא בשתי'.

וכן מ' גם בד' הראב"ד בדנ"ט: דבמגע בלא שכשוך אינו אסור אלא בשתי', והיינו נמי מה"ט דכל היכא דאין לחוש כ"כ לניסוך, לא אסרוהו אלא בשתי'.

י] לדעת הרשב"א איסור הנאה אינו שייך כלל לבנותיהן, ודלא כד' הרמב"ן ודעימי', ומה שהוצרכו לבנותיהן הוא בגזירה קמייתא.

וכ"ה באבנ"ז סי' קי"ט והוכיח כן מסוגיית הגמ' דכ"ט: עיי"ש.

וגם הרא"ש פליג על הרמב"ן בזה, וע"כ לא פירש כטעם הרמב"ן בהא דכחו שרי בהנאה, אלא הוצרך לטעם אחר, וגם התוס' תמהו בדין זה דמ"ט לא יהא כחו אסור בהנאה הרי זהו עיקר ניסוך.

וכ"ה מוכח לדעתו, לפ"מ שפירש דטעם היתר מבושל הוא משום דלא שכיח ולא גזרו עליו משום בנותיהן, וצ"ע דא"כ מנלי' להגמ' דלא מנסכי לי', וכמשה"ק האחרונים, ובע"כ דאיסור ניסוך ל"ש לבנותיהן.

אך ל' הרא"ש בפרק ב' מבו' להיפך, דעיקר האיסור משום בנותיהן, ורק החמירו לאסרו כיין שנתנסך לע"ז, אך הרא"A בפירקין לגבי גוים בזה"ז דן בזה בגדר איסור סתם יינן בהנאה, וזה תלוי במש"כ הדרכי משה והט"ז ר"ס קכ"ג בביאור ל' הטור שם, ודו"ק.

ומה"ט ס"ל להרשב"א דבגוים בזה"ז אם מגען מותר בהנאה ה"נ סתם יינם מותר, ולא חילק כד' הרמב"ן דאסור משום בנותיהן.

וע"כ נמי ס"ל דאף בסתם יינם לא אסרו בהנאה בלא מגע בכונה, ודלא כד' הרמב"ן והר"ן, והר"ן ישב כן על הא דאין דורכין, והרמב"ן לא הק' שם כן כלל, אך הרשב"א לא כתב כן, דאינהו לטעמייהו דהאיסור הנאה הוי משום בנותיהן, ומשא"כ להרשב"א לטעמי' אין מקום לזה.

יא] גם נ', דלהר"ן דחשיב התם כסתם יינם, הגם דהוי עשייתו ע"י הישראל, בע"כ דפליג ע"ד הראב"ד, וס"ל דסתם יינם הוא אף בשעשייתו ע"י הישראל, ודלא כמש"כ הרש"ש והאבנ"ז, אך אבנ"ז קי"ג סקמ"ח כתב דהענבים דהגוי לא נעשו ע"י הישראל, אך לכאו' אי"ז טעם, דהאיסור משתבר הוא במה שהוא דורך ולא במה שדרך הגוי, וצ"ע.

ולפ"ז תיקשי דמ"ט מטהר יינו מותר, ובע"כ דכל דליכא מגע לא אסרו, וכאשר כן מבו' גם בד' הר"ן הנ"ל שדן להתיר משום דליכא מגע וכתב דאף מגע שלא בכונה אוסר, אך בלא מגע ודאי שרי, וכ"ה בספר הפרדס הל' יי"נ דדמי לבהמת גוי שאינה נאסרת אלא בשחיטתו, והדמיון צ"ב .

והיינו משום דלדעתם אף איסור בנותיהם הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ כל שלא נגע אין לאסור.

אך לדעת הרשב"א אין מקור לזה, שהרי לדעתו הא דיין מבושל שרי הוא משום שאין עליו שם יין, ודלא כטעמא דהרמב"ן, וע' רמב"ן ב"ב דצ"ז:, ז"ל, ואע"פ שאמרו אין בו משום יין נסך, לפי שאין מנסכין כך אמרו ולא משום גריעותו של יין, וזהו לטעמי' ודלא כהרשב"א, (וצ"ע בטעמא דשמואל דתינוק שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי' אין אוסר אף בשתי'), ולדעתו ודאי נ' דיש לאסור משום בנותיהן אף בדליכא כלל ניסוך, ובע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר הוא כד' הראב"ד, ולפ"ז בדורך עם הגוי בגת אין לאסור משום סתם יינם.

ושו"ר באבנ"ז סי' קי"ט סק"ב שנקט כן בדעת הרשב"א, וע' גם בדבריו שם מה שדן עפי"ז בסוגיית הגמ' שם.

וגם לדעת רש"י דאסר בשתי' בכל הני גווני דליכא חשש ניסוך, בע"כ דאיסור בנותיהם ל"ש כלל לניסוך, ולפ"ז ע"כ דהיתר מטהר יינו הוא כד' הראב"ד.

והעירו מתוספתא טהרות פ"ט ה"ד הובא בירושלמי עירובין פ"ט ה"ד דגוי שנתגייר והי' לו יין אם אמר ברי לי שלא נתנסך היין מותר.

ראשונים שהק' תיפו"ל בסתם יינם משום חשש ניסוך, נ' דאין סתם יינם אסור אלא כשיש חשש ניסוך.

וע' עוד אבנ"ז סי' קי"ג וסי' קי"ד בדין זה אם סתם יינם נאסר בלא נגיעה, ובהא דשרי בדריכה בשתי', אף דהיין שדרך הגוי ליכא שותפות ישראל כלל, ודן אם דריכה דרגל אוסרת.

] ויש להוסיף, דכל מש"כ הראב"ד לאסור בשנעשה ברשות הגוי, הוא רק בשתי', אך איסור הנאה ודאי דהוא רק כשנגע בו, וכל ד' הראב"ד הם לגבי איסור שתי', וז"פ וברור, ולפ"ז אי"ז סותר לד' הראשונים בכ"ד, וגם זמש"כ הראב"ד בדל"ח ובדנ"ט דגזרו על מגען משום יינן, דאף הא דיינן אסור בהנאה הוא רק משום שנגע.

גם יל"ע במש"כ בחי' הרשב"א דנ"ז., ז"ל, ומיהו הקשה עליהם ר"י וכו' דא"כ מגעו של גוי בזה"ז ביין שלנו יהא מותר אפי' בשתייה, דבשלמא יין שלהם אסור משום חתנות כפת ושלקות, אבל שלנו יהא מותר, דהא בתינוק גוי לית הלכתא כרב וכו', ומגע של תינוק אינו עושה יי"נ כלל ואפי' בשתייה שרי, א"כ אף מגע גוי גדול בזה"ז יהא מותר אפי' בשתייה, וזה אינו נכון וכו', עכ"ל והרי דבמגע ליכא משום חתנות, אך נ' כונתו, דאם מפרשי' דההיתר בתינוק הוא משום שאין יודע בטיב ע"ז ומכח זה שרי בשתי', בע"כ דליכא במגע משום חתנות, אך לפי דבריו דההיתר בתינוק הוא משום דליכא כונת נגיעה אין ללמוד מזה דליכא במגע משום חתנות, ואכתי צ"ע בזה.

בד' הרמב"ן לקמן דנ"ט:, נ' דחלוק איסור סתם יינם מאיסור מגע גוי, דאיסור סתם יינם הוא משום בנותיהם, ואך שהסמיכוהו ודימוהו ליין שנתנסך, ואף כשאין חוששין לניסוך, אסרוהו משום שיתכן שנתנסך, אך משא"כ במגע גוי כל עיקר האיסור הנאה הוא משום חשש ניסוך, ואך שדן הרמב"ן לומר שמא לא חששו לניסוך אלא משום גזירת בנותיהם, אך גדר האיסור האידנא הוא חשש ניסוך.

ואשר ע"כ מגע שלא בכונה אינו אוסר במגע גוי, אך ה"ז אוסר בסתם יינם, ומה"ט אין דורכין עם הגוי בגת דגוי ול"מ מידי מגע שלא בכונה, וכמש"כ הר"ן, ומה"ט לא הק' הרמב"ן כלל קו' זו, ומה"ט נמי דן הרמב"ן שאין להתיר בגוי שאינו עובד ע"ז אלא במגע ולא בסתם יינם, דאיסורא דסתם יינם בהנאה הוי אף במגע שלא בכונה, וכל ההיתר דגוי שאינו עובד ע"ז שאין אוסר במגעו, הוא משום דהוי זה כמגע שלא בכונה.

ל' הרשב"א דס"ד:, מכאן למדו הגאונים ז"ל למגען של ישמעאלים הללו שאינם עובדים ע"ז שהוא מותר בהנאה דכל דלא פלח לע"ז אין מגעו אסור בהנאה, וכן כתב הרמב"ם ז"ל, ואע"ג דאיסור מגע בהנאה הוא דבר שבמנין וכו', י"ל דמעיקרא לא אסרו אלא במגע המסתפק שהוא לכוונת הניסוך, שהרי מגעו שלא בכוונת ניסוך התירו בהנאה, כגון למתעסק במלאכתו ושאר עובדי דבסוף פרק ר' ישמעאל. א"כ הישמעאלים שידוע שאינם מתכוונים לנסך מותר בהנאה ואפי' בשתיה, ומ"מ סתם יינן אסור דאפי' דעיקר תקנתא בסתם יינן לא היתה אלא משום בנותיהן והני בכלל שאר גוים נינהו לאסור חתנות. וי"ל דאפי' בהנאה הן אוסרין במגען וכו', דבגר תושב שאמר דיינו כשמנו שמותר בהנאה כל שקבל עליו דוקא קתני אבל לא קבל עליו לא וכו', עכ"ל.

נ' שאין כונתו לחלק בין סתם יינם למגע גוי, שהרי למד היתר ישמעאלים מדינא דגר תושב, וכ"ה דבגר תושב אף סתם יינו מותר בהנאה, ה"נ בישמעאלים, ועיקר כונת הרשב"א היא דאף דבהנאה מותר מ"מ איסורא דסתם יינם בשתי' קיים, ושוב דן דאף אוסר בהנאה במגעו ול"ד לגר תושב שיינו כשמנו.

וכ"ה מוכח, שהרי כשדן אם אוסר בהנאה חילק מהא דיינו כשמנו, והרי הא דיינו כשמנו המכוון על יין של הגוי, וא"כ הרי מבו' דתחילה הי' סבור להתיר אף סתם יינו בהנאה.

ובשו"ת הרשב"א שהביא הב"י ר"ס קכ"ג, כתב, ז"ל, ואף אם נדחה דדרכו בשתיה וזילוף אבל ברחיצה כלל לא מכל מקום הרי עבודה זרה וכל אביזרייהו חמירי טפי דאפילו במקום פיקוח נפש אין מתרפאין בעצי אשירה וכו', עכ"ל, ולכאו' נ' דהוא לטעמי' דהאיסור משום חשש ניסוך, אך להר"ן אין לאסור, וכ"ה מבו' בד' הר"ן,לעיל ט' ע"א, וכ"ה ברא"ה דכ"ז: ובדה"ב בית ג' דצ"ז., וכ"מ בראבי"ה סי' תקל"א, ועי' שו"ת הרשב"א סי' רי"ד.

והאמנם עי' ביאור הגר"א סי' קנ"ה סקט"ז שהוכיח מכ"ד דאיסור סתם יינם הוא כאיסור יין נסך גמור, עייש"ה, אך מ"מ י"ל דלא חשיב אביזרייהו דע"ז.

אך בריב"ש מבו' לא כן, עיי"ש.

ועכ"פ באופנים שאסור בשתי', יל"ע אם חשיב אביזרייהו, ובאופנים דהוא משום בנותיהן פשוט דאי"ז אביזרייהו, אך גם בלא"ה י"ל ע"ד שכתבו הראשונים דאיסור שתי' אינו אוסר בכל שהוא, דלי"ב חומרא דע"ז.

בהני גווני דשרינן משום דאין דרך ניסוך בכך, נ' דהאיסור במגע הוא משום ניסוך, ולא משום בנותיהן, ולדעת כל הני ראשונים דיש לאסור משום בנותיהם, י"ל דבכל הני גווני ודאי ל"ש בנותיהן, ואין לדון אלא משום חשש ניסוך, וי"ל עוד ע"ד מש"כ רמב"ן ביין מבושל, דכל דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהן.

שו"ת הר"ן סימן ה, אבל על הדב"ס הנעשה בארצכם יכול אני ללמד זכות ולפוטרו מן הדין, שהרי הסכימו הגאונים שישמעאלים אין יינן אסור אלא בשתייה ולא בהנאה כלל, כמו שכתב הר"מ ז"ל בפרק י"א מהלכותיו, לפי שאינם עובדי ע"ז ואין ביינן חשש נסוך, נמצא שאינו נאסר אלא משום חתנות, וכיון שאין איסורו אלא משום בנותיהן כל שאוכל אותו בדרך שאין בו משום חתנות אפשר שהוא מותר, והדב"ס אין ספק שאין בו משום חתנות דלא גרע מיין מבושל דלית ביה משום חתנות כדאיתא בפרק אין מעמידין, וא"ת הרי כשהיה תחלתו יין נאסר והיכי פקע איסוריה משום דבשליה, בוא ואראך דוגמתה וגדולה ממנה דאמרינן התם בפרק אין מעמידין גבי שכר של גוים וכו', אלמא כל שאיסורו משום חתנות אינו אסור אלא כששותהו בענין שקרוב לבא לידי חתנות שהרי השכר הזה כשהיה בפנים היה נאסר וכשיצא לחוץ הותר, אף הדב"ס הנעשה בארצכם כיון שאין איסורו אלא משום חתנות אפשר שכשנעשה דב"ס הותר אעפ"י שכשהיה מתחלתו יין נאסר, ואע"פ שזה ההיתר של שכר אין למדין ממנו לכל הנאסרים משום חתנות שאין דינם שוה בכך שהרי הפת וכו', כבר כתבו המפרשים דשאני פת דאלים חתנות דידיה מפני שהכל צריכים לו ועוד שהוא מעשה נשים מה שאין כן בשכר, ואפי' לדברי מי שאומר שטעם הקולא של שכר מפני שהראשונים לא אסרוהו אלא האחרונים הוא שנהגו בו חשש חתנות לפיכך הקילו בו, מ"מ הרי אתה רואה שהדברים הנאסרים משום חתנות אינם נאסרים לחלוטין שיהיו כאלו גוף האיסור הוא, והרי אתה רואה שנשאו ונתנו אפי' גבי פת לחלק בין עיר לשדה אלמא מה שנאסר משום בשולי גוים לא בכל ענין נאסר אלא הכל לפי האיסור והכל לפי מה שחתנותו קרוב וכו'. ואף אני אומר שאפשר לדון להלכה שהדב"ס שבארצכם יהא מותר שאין עליו תורת יין ומתחילת דריכתו לא לכך נתכוונו וליכא למימר כיון שנאסר כשהיה יין היאך פקע איסורו, שכבר הוכחתי שאין אומר כן בדברים שהם נאסרים משום חתנות בלבד, וזה ההיתר השכל מקבלו והסברא נוחה הימנו, אבל למעשה אני אוסר לפי שראיתי קצת מן הגדולים שחלקו על הרא"ה ז"ל ואסרו פליטת הכלים הבלועים מבשולי גוים אע"פ שהם דברים מותרים והצריכו הכלים הגעלה ואם הם של חרס ישברו, והרב בעל התרומה מזה הדעת וכו', עכ"ל.

בד' הר"ן בד"ט: במתני' מ' דאף יין של ישראל שלקחו גוי יש בו משום בנותיהן, עייש"ה, וצ"ע, וע' אבנ"ז דלהלן אך באמת אי"ז מוכח.

העירוני דיל"פ ד' התוס' בדנ"ו: שבגת של גוי אסור בשתי', והמהרש"א תמה ע"ז, ויל"פ דהאיסור הוא משום סתם יינם, ודו"ק.

וצ"ב לדעת התוס' דכחו אוסר אף בגת, אלמלי הא דאי"ז יין, וכמו שעמדו בחי' ר"י מלובלין סי' קכ"ג ע"ד ב"י דף ק"ה. א"כ מ"ט אין היין שבגת עצמו נאסר בשתי' משום כחו, וצריך בדיקה בזה.

צ"ע לרשב"א דקנקנים לי"ב ניצוק משום דאין איסורן איסור הנאה, א"כ מ"ט אוסרין במשהו הרי אי"ז איסור הנאה, ועמד בזה הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ד ל"ו:, וצ"ע בזה.

ביאור הגר"א קי"ג סק"ח דתינוק אוסר בשתי' משום חתנות, והוכיח מזה דבבני השפחות איכא משום חתנות

ביאור הגר"א קל"ג ד' דיין שאין אסור אלא בשתי' אין אוסר במשהו, וכתב הגר"א דלי"ב משום לתא דע"ז, ועתוס' כ"ט ב' ד"ה יין, עכ"ל, ונ' כונתו דכל שאוסר רק בשתי' הוא משום גזירת בנותיהן.

ביאור הגר"א קנ"ה י"ט דבזה"ז אינו אסור אלא משום בנותיהן, הו"ל כשאר איסורין דמותר כיון דאין בו משם לתא דע"ז

ושם הביא הגר"א דהרשב"א ג"כ פסק דיין שאינו אוסר אלא בשתי' אינו אוסר במשהו, ולא מצאתי

יל"פ ד' הגר"א, דהגם דאיסור שתי' הוא גזירה אטו נגיעה בכונה, מ"מ אילו ל"ה איסור שתי' משום חתנות לא הי' מקום לחלק כן, אלא גדר הדברים דמשום גזירה קיימו את איסור חתנות, וע"כ שפיר כתב הגר"א כן בבני השפחות הגם שכתבו הראשונים דהטעם הוא משום גזירה, ודו"ק.

ובזה מתישב סתירת ד' הר"ן, שכתב דכל איסור שתי' הוא משום חתנות, ומאידך כתב דהוא גזירה אטו בכונה.

ונ' להוסיף, שהרי הר"ן כתב דגם איסור חתנות הסמיכוהו על ניסוך, וכל שאין לחוש לניסוך לא אסרו משום חתנות, וא"כ בדין דאף תינוק בן יומו יהא מותר שהרי אין לחוש לניסוך, ולהדיא כתב הר"ן דתלוי אם יש לחוש לניסוך, ואשר ע"כ הוצרך הר"ן לגזירה, אך כל הגזירה ל"מ רק לגבי איסור חתנות, דעיקר האיסור שייך בכל גווני, ואך דהסמיכוהו על ניסוך, אך איסור הנאה דהוא משום ניסוך, ל"ש היכא דליכא חשש ניסוך.

, וביאור ד' הרשב"א בטעם היתר יין מבושל הוא, דגזירה הראשונה לא היתה, משום דאין שם יין עליו, וגזירה בתרא לא היתה עליו דאין מנסכין אותו (ובקצר כתב רק להטעם שאין מנסכין אותו, ומה"ט שם פירש דהא דאין הדין כהרמב"ם הוא משום דהגם שאנו אין מנסכין אותו, אך הם מנסכין אותו).

ילה"ע בד' הר"ן שכתב בביאור הסוגיא דנ"ט: דהאיסור הוא משום חשש ניסוך, דלכאו' אי"ז מתישב עם ד' הר"ן דכ"ט: דכל האיסור משום בנותיהן, ואך שאסרו בהנאה כדי שלא יבואו להתיר יי"נ בהנאה, וצ"ל דכדי שלא יבואו להתיר יי"נ בהנאה, ע"כ גזרו לחוש לניסוך.

ולפ"ז נמצא, דהר"ן והרמב"ן אמרו דבר אחד, דמשום בנותיהן חיישי' לניסוך, ואך שנחלקו בטעם הדבר, דלהרמב"ן כדי להרחיק מבנותיהן חששו לניסוך, ולהר"ן כדי שלא יבואו לטעות להתיר יי"נ גמור, חששו לניסוך אף בסתם יינם.

לדעת ר"ש דיין שאין אסור בהנאה אין אסור בשתי', יל"ע בדין כחו, עמש"נ לעיל ויש לפקפק בזה, ואי לא נימא הכי, יל"ע אי נימא דר"ש שרי אף בזה, ולכאו' למש"כ הרמב"ן בפי' קמא דהא דאסר ר"ש במגע גוי בהנאה הוא משום חשש ניסוך בפנ"ע בלא גזירת בנותיהן, א"כ אין טעם שכחו לא יאסור בהנאה, וא"כ אטו לר"ש יהא חמור הדין מלרבנן, ויל"ע בזה.

יל"ע לריב"ב וריב"ב דמגע גוי אסור בשתי', דלכאו' ל"ש לומר דהסמיכוהו על ניסוך, שהרי אף אם הי' מתנסך לא הי' נאסר, וא"כ מ"ט יין מבושל מותר, ואטו נימא דלדידהו יין מבושל אסור.

רא"ש דברגל שרי משום טירדא, ואף דהוי סתם יינן, ולכאו' זה שלא כד' הר"ן.

אך לפמש"נ י"ל דכל כה"ג לא חשיב סתם יינם

וגם בתוס' שדנו להתיר גם מגע גוי בזה"ז בסתם יינן, נ' שאין דעתם כהר"ן שהרי כל ההיתר מיוסד על מגע שלא בכונה.

שו"ת אבני נזר חלק יו"ד סימן קיט

ב) ונראה לי שדבריו הם לשיטתו שתקנה אחת הי' לאוסרו בהנאה משום בנותיהם ומשום חשש ניסוך. אבל לדעת הרשב"א שהביא הב"י (סי' קכ"ג) ששני תקנות הי' בתחילה גזרו עליו לאוסרו בשתי' משום בנותיהם. ותקנה זו הי' מי"ח דבר. וב"ד שלאחריהם גזרו עליו לאוסרו בהנאה מחשש ניסוך. הרי דגזירה משום בנותיהם הי' אף בלא חששא דניסוך:

וזה כמש"נ דלהרשב"א לא הסמיכו כלל על ניסוך.