סוטה פרק ט_4
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אי_ש סטפנסקי

**שלשה מבי"ד הגדול שבירושלים היו יוצאין**

בשיעורי הגר"מ הל' קה"ח (הועתק בכתבי הגר"ח מס' ר"ה) הוכיח מכאן שמעלת בי"ד הגדול אינו רק במנין הדיינים, שהרי הכא סגי בשלשה או בחמשה ובעינן שאותן הדיינים יהיו מבי"ד הגדול דוקא, ועל כרחיך שיש מעלה לגברא שנתמנה להיות בבי"ד הגדול, ואם יצרף ע"א דיינים מבי"ד רגיל לא יהיה בי"ד הגדול עד שיהיו ע"א דיינים שנתמנו לכך.

וכן מבואר במנ"ח ריש מצ' תק"ל, דכתב שאף שלשון המשנה שהיו יוצאין מבי"ד הגדול שבירושלים וכן לשון הרמב"ם, ובעלמא קיי"ל דאין דנין דיני נפשות אא"כ בי"ד הגדול יושבין במקומן, מכל מקום הכא נראה דאין צריך שיהיו בי"ד הגדול יושבין במקומן, דע"ע אינו ענין של דין אלא שיהיה במעמד ג' בני אדם מבי"ד הגדול.

תוס' בסנהדרין יד. כתבו דהא דתנן ועריפת עגלה בג' עריפה לאו דוקא, דמדידה הוא דהויא בג' כדתנן וכו', וקראי נמי דמייתי בגמ' במדידה כתיבי. וברמ"ה שם כתב דה"ק עריפת העגלה היתה נעשית עפ"י ג' מבי"ד הגדול שהיו מודדין את הערים שסביבות החלל, והעיר הקרובה אל החלל היו מחייבין אותה להביא עגלת בקר, והאי עריפת העגלה דקתני חיוב עריפת העגלה הוא, עכ"ל. ויש לבאר דבריו עפ"י המנ"ח שהקובע של שעת החיוב הוא המדידה, (דהרמב"ם כתב שאם מצאו ב' מתים סגי בעגלה אחת, והסיק המנ"ח דהיינו דוקא כשמצאו קודם מדידה, אך אם מדד ומצאו מת נוסף לא סגי בעגלה אחת, דשעת החיוב הוא המדידה). ולפי"ז הא דבעינן בי"ד הגדול במדידה היינו בשביל להטיל את החיוב ע"ע על העיר.

הרמב"ם פ"ה מסנהדרין ה"א כתב ואין מוסיפין על העיר ועל העזרות ולא מוציאין למלחמת הרשות ולמדידת החלל אלא עפ"י בי"ד הגדול. ובה"ה שם כתב עריפת העגלה בחמשה. וכתב הרדב"ז דבהל' א' איירי במדידה, ולזה בעינן כל הסנהדרין, ובהל' ה' איירי בעריפה ולזה סגי בחמשה. וכבר תמהו האחרונים דבהל' רוצח פסק הרמב"ם להדיא דלמדידה בעינן חמשה ואח"כ הולכין להם ובשעת עריפה אין צריך בי"ד הגדול כלל, וכן כתבו הכס"מ ולח"מ שם. ובהערות להגריש"א יישב לשון הרמב"ם ה"א דהיציאה של ה' זקנים צריכה להיות עפ"י כל הבי"ד, עיי"ש. [ואע"פ שהרמב"ם ה"א כלל הוספת עיר ועזרות ויציאה למלחמת הרשות עם מדידת החלל, מכל מקום יש חילוק גדול ביניהם, דהוספה על העיר צריכה להיות עפ"י בי"ד הגדול דוקא, אך מדידת החלל בעי אנשים שנתמנו לבי"ד הגדול ואין צריך כח בי"ד הגדול].

**ואין בי"ד שקול מוסיפין עליהן עוד אחד**

הרמ"ה בסנהדרין יד: כתב דבעינן בי"ד שקול משום דיתכן שיהיה ויכוח ביניהם מהיכא משחי ליה, דהא פליגי בזה תנאים. [וצ"ע קצת לפי מש"כ לעיל דאין צריך תוקף של בי"ד הגדול אלא שיהיה במעמד ג' בני אדם שנתמנו להיות בבי"ד הגדול, מאי איפכת לן שיכול להיות ויכוח, מכל מקום אין כאן ענין של דין]. ובתוס' יבמות קא. כתבו לגבי סמיכת פר בשלשה דבכל מקום בעינן ראוי לבי"ד שקול אף היכא שאין דין כלל.

**נמצא טמון בגל או תלוי באילן או צף ע"פ המים לא היו עורפין**

מבואר כאן ג' אופנים של פטור, טמון תלוי וצף. ולגבי שכחה מבואר בגמ' דבטמון פליגי ר' יהודה וחכמים, ובצף דהיינו שהעומרים נחו על גבי דבר אחר ואינם מונחים על הקרקע ממש מספק"ל לר' ירמיה. אך לגבי ע"ע נמצא טמון אין מביאין לכו"ע, וטמון היינו כל דבר שמכסה את המת, (בהערות להגריש"א דייק מרש"י שדוקא טמון בגל אין עורפין אך טמון באדמה עורפין, ולא משמע כן כלל). ואם המת נמצא מונח על דבר אחר אין עורפין משום דהוי צף.

ויש לפרש דר' ירמיה מספק"ל מנ"ל פטור צף בע"ע, האם ממשמעות תיבת "בשדה" דמשמע מונח על פני השדה ולא על דבר אחר, והוא הדין לענין שכחה לא הוי שכחה. או שמא ילפינן מצף על פני המים או מתלוי באילן, ולגבי שכחה ליכא קרא. ואין להקשות לפי הצד דילפינן ממשמעות בשדה למה לי קרא למעט צף על פני המים. דהיה מקום לומר שצף על המים עדיף טפי דהוי כארעא סמיכתא, קמ"ל קרא דאף זה נחשב צף.

ובקרן אורה הקשה מדוע לא פשט מהא דצריך פסוק למעט תלוי באילן, ועל כרחיך דצף על דבר אחר חייבין בע"ע, ורק צף על המים או תלוי באילן דגרע טפי אין מביאין ע"ע. והרש"ש ודבר אברהם סי' ו' כתבו דתלוי באילן המיעוט הוא משום שהוא עומד ולא מושכב, ואפילו באופן שרגליו נוגעות בקרקע דאין חיסרון של צף אין מביאין משום נופל ולא תלוי, ולפי"ז מיושב שפיר מדוע אצטריך קרא.

**איתא בירושלמי נמצא עומד על מיטתו** והסכין תקועה בלבו אין עורפין. וביאר הפני משה דלאו נופל הוא, וכן פי' הקרבן העדה חדא דנופל בעינן, ועוד דכתיב באדמה ולא על גבי מטתו. ונקט הדבר אברהם דנופל היינו מושכב ולא עומד, וכמש"כ לעיל דזה הכונה נופל ולא תלוי באילן, והוכיח מכאן דאף שרגליו נוגעות בקרקע אין עורפין משום דבעינן מושכב ולא עומד. ואין זה מוכרח מגוף דברי הירושלמי דיש לפרש שאין עורפין מטעם שני דהקה"ע דכתיב באדמה ולא על מטתו, אך מהפ"מ וקה"ע יש ראיה כהרש"ש ודבר אברהם.

**נמצא תוך העיר.** המנ"ח תק"ל בהשמטות (הודפס בסוף המצוה) הביא בשם רלב"ג ואברבנאל דאם נמצא תוך העיר אין עורפין כלל. וכן דייק הדבר אברהם שם מהמאירי ביומא כג. לגבי ר' צדוק דכתב שמשמען של דברים שאלו נמצא חוץ לעיר בני העיר היו מביאין אותה, לא על דרך הדקדוק נאמרה שהרי ירושלים אינה מביאה עגלה ערופה, עכ"ל. ומדכתב שאלו נמצא חוץ לעיר משמע שבתוך העיר ודאי אין מביאין. וכן דייק מתוס' שהקשו מדוע צריך מיעוט שירושלים אין מביאה ע"ע תיפו"ל דכיון שאינה יושבת בין ההרים תלינן שהרוצח בא ממקום אחר. ולכאורה יש נפק"מ באופן שנמצא בתוך ירושלים, דהכא לא תלינן בערים שסביבות ירושלים דכאן נמצא כאן היה עדיף טפי מקרוב ורוב, ושפיר אצטריך לפטור בכה"ג משום שירושלים אין מביאה ע"ע, ומוכח דבתוך העיר אין מביאין כלל. וכתב הדבר אברהם לפרש בזה את התוספתא נמצא בעליל העיר אין עורפין, וצ"ע דבגמ' איתא שאפילו נמצא בעליל לעיר היו מודדין שמצוה לעסוק במדידה. ותירץ דבגמ' איירי שנמצא מחוץ לעיר וקרוב בעליל לעיר, והתוספתא איירי בנמצא בתוך העיר, וכן כתב החזון יחזקאל על התוספתא. ובטעם הדבר כתבו הדב"א וחזו"י דבתוך העיר לא שייך ענין מדידה כלל, ומדידה מעכבת לחיוב ע"ע. אך הגר"א הגיה בתוספתא שאפילו נמצא בעליל העיר אין עורפין, והיינו דאין עורפין בלא מדידה, והכונה היא כהש"ס. אך הקשה מהירושלמי הנ"ל דנמצא עומד על מטתו אין עורפין וכתבו המפרשים משום שאין זה נופל או שאין זה באדמה, ותיפו"ל משום שמטתו אינה חוץ לעיר.

**אין מודדין אלא לעיר שיש בה בי"ד**

במס' מכות י: נחלקו ר' אמי ור' אסי בעיר שאין בה זקנים חד אמר אינה מביאה ע"ע, דבעינן זקני העיר וליכא, וחד אמר מביאה ע"ע מצוה בעלמא. והקשו תוס' ממתני' דאין מודדין אלא לעיר שיש בה בי"ד. וכונתם להקשות לתרוייהו, דהתם פליגי אי הוי מצוה בעלמא ובדיעבד מביאין ע"ע אף שאין בה בי"ד או דזקני העיר מעכב ואין מביאין ע"ע כלל, והכא מודדין מעיר אחרת שיש בה בי"ד. ותירצו דמתני' איירי כגון דאיכא עיירות טובא ובחדא מינייהו יש בי"ד, וכיון דמצי לאוקמי קרא כדכתיב מקיימינן ליה, אך התם איירי באופן שאין בי"ד בכל העירות הסמוכות, ובזה פליגי אי מודדין ממנה או שאין מודדין כלל. ותמה הבאר שבע כאן איך יתכן שאין בי"ד בכל העיירות הסמוכות, מכל מקום ניזיל בתר עיר רחוקה יותר עד שנגיע לעיר שיש בה בי"ד.

ותירץ הערוך לנר שם דבלשון משנה מצינו במס' ר"ה ל. "קרובה" פרט ליושבת חוץ לתחום, וכן במגילה ב: כרך וכל הסמוך לו נידון ככרך ומפרש ד"סמוך" היינו שיעור מיל שהוא תחום שבת, ולפי"ז י"ל דהוא הדין לענין ע"ע "קרובה" דקרא לא חשיב אלא תוך מיל, ובזה אתי שפיר דברי התוס' דמתני' איירי ביש עוד עיר שיש בה בי"ד בתוך מיל, והתם מיירי שבתוך מיל ליכא עוד עיר אלא אותה שאין בה בי"ד. וכתב דלפי"ז יצא דין חדש דעיר שחוץ לתחום לא מביאה לעולם ע"ע. ועי' נחל איתן סי' ו' ס"ב אות י"א שהאריך לדחות דבריו, וכתב שם ס"ה סק"ט ליישב באופן אחר. אמנם עיקר דברי הערוך לנר שיש גבול מה נחשב קרובה ודאי דבר דמסתבר הוא, ויתבאר להלן דנחלקו בזה רגמ"ה ותוס' רי"ד בסוגיא בב"ב.

המרומי שדה ביאר דברי התוס' דהא דתנן הכא שמודדין מעיר אחרת שיש בה בי"ד היינו לצד אחר, דלעולם אין מדלגין עיר קרובה למדוד מעיר שאחריה, ושפיר כתבו דהתם איירי באופן שכל העיירות הסמוכות אין בהם בי"ד ואי אפשר למדוד אלא מעיר שאחריה. וכתב דהמאירי כאן מפרש דמניחים אותה ומודדין לעיר שאחריה שיש בה בי"ד, ומפורש דלא כהתוס', ולדבריו הדק"ל.

ועיקר דברי המרומי שדה יש לבאר עפ"י הערוך לנר דלעיל דיש גבול מה נחשב קרובה, והגבול הוא כל שאין עיר מפסקת בינה לחלל, ולכן כשהעיר הקרובה ביותר אין בה בי"ד מודדין מצד אחר והעיר הקרובה ביותר שיש בה בי"ד שאין ביניהם עיר אחר מפסקת חשיבא קרובה, אך אם כל הערים שיש בהם בי"ד מופסקות ע"י עיר שאין בה בי"ד חשיב שאין עיר קרובה כלל, וכן נקט בשיעורי הגרי"מ. שוב ראיתי דכן נקט בשערי יושר (ש"ד פ"ט אות ז' ד"ה ולענ"ד), וז"ל כיון דכתיב בתורה ומדדו אל הערים אשר סביבות החלל דמזה מוכח שרק אלו העיירות הם בדין זה של הבאת העגלה, כלומר, אלו העיירות שאין עיר אחרת מפסקת בינם לבין החלל, עכ"ל.

המנ"ח והמרומי שדה והחת"ס ב"ב כג: תירצו קושיית תוס' דב' סוגיות נינהו, דהכא איירי באופן שאין בי"ד בשעת מדידה, וקמ"ל דימדדו מעיר אחרת, אך התם איירי שמדדו כבר וקבעו איזה עיר תביא ע"ע ואח"כ מתו בי"ד, (והוא הדין כשאינם יכולים לצאת מאיזה סיבה), ופליגי אי בשעת הבאה בעינן קרא כדכתיב ואין מביאין כלל, או שמא מצוה בעלמא ומביאין בלא בי"ד. ועיי"ש מש"כ עוד ליישב.

הקרן אורה כתב ליישב דזקנים דמכות אין הכונה לבי"ד אלא לזקנים ממש, עיי"ש. ועוד כתב שלפי הגהות מיימוניות בשם הריצב"א יתיישב נמי קושיית תוס', ויתבאר להלן.

**דף מה ע"א**

**ויצאו הן ולא שלוחיהן**

המנ"ח תק"ל כתב דאין צריך שהמדידה תהיה ע"י בי"ד ממש אלא שיהיה במעמד בי"ד, והן ולא שלוחן נתחדש רק לענין היציאה ולא לענין המדידה, וכן דייק מלשון הרמב"ם. אך המאירי מד: בסוף העמוד כתב ואין אותם שנתמנו לבא שם יכולין לעשות שליח במקומם למדידה, אלא הם עצמם מודדין על הדרך שביארנו, עכ"ל, משמע שהם עצמם מודדים. והנה לפי המנ"ח לולי קרא סגי במה שהבי"ד שולחין אחר במקומן, וצ"ע מאי שנא מכל דין דפשוט שאין הדיין יכול לשלוח אחר במקומו. וצ"ל עפ"י מש"כ לעיל דהכא אין זה דין אלא שיהיה במעמד ג' בני אדם מבי"ד הגדול, ולזה ס"ד דסגי בשלוחם. [לפי המאירי י"ל דלולי קרא סגי במה שהיה במעמד בי"ד קמ"ל קרא דהמדידה עצמה צריכה להיות על ידם, ודוחק]. ומכל מקום אף אם נאמר דלא כהמנ"ח נראה פשוט דסגי בחד מהבי"ד למדידה ואין צריך שכולם יתעסקו בפועל במדידה, דהא לראב"י דבעינן כל הסנהדרין ומלך וכ"ג פשיטא שאין צריך שישתתפו כולם במדידה עצמה.

**ומדדו שאפי' נמצא בעליל לעיר היו מודדין שמצוה לעסוק במדידה**

רש"י עה"ת כתב ומדדו אל הערים וכו' לידע איזו קרובה, ופי' הרא"ם דבריו לא שהוא חובה למדוד מן החלל עד כל עיר ועיר, אלא כדי למצוא העיר היותר קרובה אליו, לפיכך אם היה החלל מוטל סמוך לעיר שאין ספק שהיא היותר קרובה אין צריך שם מדידה. ותמה המל"מ ממתני' דאפי' נמצא בעליל לעיר מצוה למדוד. ותירץ דתרי דינים איכא, היכא שיש ספק איזו עיר קרובה צריך למדוד ב' העיירות בשביל לידע איזו קרובה, ואם יוכל לדעת באופן אחר כגון שמדדו כבר לדבר אחר או שיש עדים וכל כיוצ"ב אין צריך מדידה. ומלבד זה איכא מצוה בפ"ע לעסוק במדידה דהיינו למדוד אותה העיר הקרובה, וזה אפי' באופן שיודעים איזו קרובה, ומצד זה אין צריך למדוד ב' עיירות אלא עיר הקרובה בלבד. וכן מדוייק בלשון הרא"ם.

ובשיעורי הגרש"ר סנהדרין אות קס"א ובכתבי הגרי"ז בכורות יז: תמהו בזה טובא, דבפשטות כל המהות של מדידה היא למדוד איזה עיר קרובה יותר, אך לדעת כמה המרחק שבין החלל לעיר אין לזה שם מדידה ואין בזה ענין כלל. ולכן כתבו בדעת רש"י דגזה"כ היא שנדע עפ"י מדידה איזה עיר קרובה יותר, ואף כשידוע לנו עפ"י ראיה מוחשית צריך לדעת עפ"י מדידה. ולפי"ז אף כשידוע איזו עיר קרובה צריך למדוד בין ב' עיירות, ודלא כרא"מ ומל"מ. וכן דייק הגרי"ז מלשון הרמב"ם.

ועי' בשיעורי הגרש"ר שם שנסתפק באופן דלא אזלינן בתר קורבה כגון שיש עיר גדולה יותר דאזלינן בתר רוב, האם צריך למדוד בין החלל לאותה העיר, ונקט בפשטות שאין צריך מדידה, דרק כאשר קובעים איזה עיר מביאה ע"ע עפ"י קורבה צריך לדעת איזו עיר קרובה ע"י מדידה, אך כאשר אין קובעים עפ"י קורבה אלא עפ"י רוב לא שייך בזה מדידה. [משא"כ לפי הרא"מ והמל"מ אפשר דבעינן מדידה למצוה לידע כמה המרחק ביניהם]. ולכאורה זה סותר לדברי הדבר אברהם ודברי יחזקאל דאם נמצא בתוך העיר אין עורפין משום שלא שייך בזה מדידה, ומבואר דקביעת העיר צריכה להיות עפ"י מדידה לעיכובא, וצ"ע.

ובכתבי הגרי"ז הקשה לדעת חכמים דאי אפשר לצמצם כאשר נמצא במדידה ב' עיירות שוות מביאים בשותפות, והא מכל מקום אין כאן ידיעה עפ"י מדידה איזו עיר קרובה, דמדידה בספק אינה מדידה, ואם כן יהיו פטורין לגמרי. ואזיל הגרי"ז לשיטתו דכל שלא יודעים עפ"י מדידה איזו עיר קרובה אין חיוב הבאה כלל, דלפי הבנת המל"מ דעיקר המצוה היא מעשה מדידה אין מקום לקושייתו, דהא נעשה כאן מעשה מדידה, ומה שיש ספק איזו עיר קרובה אין זה מגרע את מצות המדידה.

בספר פנים יפות לבעל ההפלאה כתב ליישב דעת רש"י דכל מקום שמוזכר בעליל אין הכונה שברור לגמרי שכך הוא, אלא דאיכא שיקול הדעת לצד אחד. ונקט רש"י לפרש שאפי' נמצא בעליל לעיר היו מודדין היינו שצריך לדעת עפ"י מדידה ולא עפ"י שיקול הדעת. אך ודאי אם אין ספק כלל אין מקום למדידה. [ונמצא ג' שיטות איך עושים כשאין ספק כלל, לשיטת המל"מ מודדין מעיר זו לידע כמה המרחק למצות מדידה בעלמא, לשיטת הגרי"ז והגרש"ר מודדין בין ב' עיירות, דצריך לדעת מי הקרוב עפ"י מדידה, ולשיטת הפנים יפות אין צריך מדידה כלל].

**שני חללים זה על גבי זה מהיכן הוא מודד וכו'**

פירש רש"י וה"ה דמבעיא ליה נמי או דלמא מין במינו לא הוי טמון מין במינו לא הוי צף ומשניהם מודד וכו'. אך הגרי"ז יישב באופן אחר, דהנה הרמב"ם כתב דאם מצאו ב' הרוגים סגי בעגלה אחת לשניהם, וכתב המנ"ח דלא נתבאר מקורו, וכתב בספר נתיבות הקדש בשם הגרי"ז דהרמב"ם יישב הא דלא מבעיא ליה או דלמא משניהם הוא מודד דאין בזה נפק"מ, דבלא"ה סגי בעגלה אחת לשניהם. ובקרן אורה יישב עפ"י הירושלמי דנמצאו ב' הרוגים אין עורפין כלל, דכתיב כי ימצא חלל ולא חללים, ואפשר שדוקא אם מצאו ב' הרוגים שהם בני חיוב ע"ע, והשתא אם משניהם הוא מודד שוב ליכא ע"ע כלל, ולכן לא מבעיא ליה בכה"ג.

ובעיקר דברי הרמב"ם דסגי בעגלה אחת הקשה המנ"ח מהא דאיתא לעיל ח. דאין עורפין ב' עגלות כאחת משום מצוות חבילות חבילות, ומוקי לה בעיר אחת וכהן אחד, אלמא מביאין ב' עגלות. ותירץ דהתם איירי במצאו הרוג אחד ואח"כ מצאו מת שני, דבכה"ג חייבין ב' עגלות, והרמב"ם איירי במצאו שניהם בזמן אחד. והסיק שם דהקובע הוא שעת המדידה, דאם מצא את השני קודם מדידה סגי בעגלה אחת, ואחר המדידה חייב ב' עגלות, ומבואר מדבריו דהמדידה היא השעה המחייבת את העגלה. [לעיל ביארנו דלפיכך צריך סנהדרין גדולה בשעת מדידה דוקא, דהיא השעה המחייבת את העיר בע"ע].

**דף מה ע"ב**

**תניתוה עומר שהחזיק בו וכו'**

הרמב"ם פ"ט ה"י פסק דאם נמצאו זה על גבי זה מודדין מהעליון, והראב"ד השיג דפסק זה לא נתבאר מהגמ'. ונקט הכס"מ דבגמ' מסיק בספק בין לגבי העליון בין לגבי התחתון, ומשניהם השיג. ויישב הכס"מ דלגבי התחתון פשט דהוי טמון משום דלשון סברוה משמע דלמסקנא לא קאי, ולטעם שני כו"ע סברי דהוי טמון, וכן כתב הרש"ש עיי"ש מה שהוסיף בזה, ונקט דאף הראב"ד לא השיג אלא מהעליון.

ולגבי העליון כתב הכס"מ דפשיטא ליה דלא חשיב צף משום שדוקא על פני המים חשיב צף ולא על גבי חבירו. ותמהו האחרונים דאין לזה שייכות כלל, דהכא הספק הוא אם מין במינו הוי חציצה, והתם מונח על גבי מים הספק אי הוי כארעא סמיכתא. וברש"ש כתב ליישב דאביי נתכוין לפשוט תרוייהו, דמהא דנקטה הברייתא החזיק בו להוליכו לעיר משמע דבלא"ה הוי שכחה, ומוכח דמין במינו אינו חוצץ. וכן כתב הקרן אורה בשם מראה הפנים על הירושלמי, ודחה דהרמב"ם לא הביא כלל פטור צף בשכחה, ולפי"ז ודאי צריך להעמיד בהחזיק בו להוליכו לעיר, ואי אפשר להוכיח לגבי מין במינו.

ובמנ"ח יישב דהרמב"ם פסק כן מכח ספק, דספק חיוב עגלה אזלינן לחומרא כיון דהוי ספק כפרה. וכן מבואר בתוס' בכורות יז:, עי' מהרי"ט אלגזי פ"ב אות כ' מש"כ לחלק בזה בין עריפת פטר חמור לעריפת עגלה.

**חלל ולא חנוק**

עי' הערות להגריש"א שדייק מדברי הראשונים ג' ביאורים בדרשא דחלל ולא חנוק.

**חלל ולא מפרפר**

בירושלמי ה"א איתא ראוהו מפרפר כאן ובא לאחר זמן ולא מצאו אני אומר נעשו לו ניסים וחיה, ראוהו מפרכס כאן ובא ומצאו מת במקום אחר מודדין ממקום שנמצא, והובא במאירי כאן. והנה המנ"ח נקט בפשיטות דהמיעוט של חלל ולא מפרפר הוא בשעת מציאה, ואפילו אם ראהו שהוא מת אין עורפין, דכיון שבתחילה מצאו כשהוא מפרפר אין עורפין. והקשה מדברי הירושלמי דאם מצאו אח"כ מת במקום אחר עורפין, ותירץ דהירושלמי איירי בראהו מפרפר והלך ואח"כ בא שוב ומצאו מת, דהוי מציאה חדשה כשהוא מת ובכה"ג עורפין. ומה דנקט שמצאו במקום אחר הוא לרבותא, דס"ד דכיון שמעשה ההריגה היה במקום ראשון מודדין ממקום מעשה ההריגה, דיותר מסתבר לתלות את ביאת הרוצח במקום מעשה ההריגה, קמ"ל דמודדים ממקום מיתה. והנה המנ"ח כתב שם שאין הירושלמי תחת ידו והעתיק מדברי המל"מ, ובמל"מ הביא רק את הסיפא של הירושלמי, אך ברישא של הירושלמי כפי שהוא לפנינו מוכח דלא כתירוצו של המנ"ח, דאי אזלינן בתר שעת מציאה מדוע הוצרך לומר שאם לא מצאו אני אומר נעשו לו ניסים וחיה, תיפו"ל שלא ראו אותו במצב של מיתה כלל, ומוכח דכל המיעוט של ראוהו מפרפר הוא באופן שלא ראו אותו מת ומשום דתלינן שנעשה לו ניסים.

ובעיקר הדין דראהו מפרפר אין עורפין, כתב הדבר אברהם סי' ה' דבפשטות הביאור הוא דכיון דכתיב חלל כל זמן שמפרכס אינו נחשב חלל, ועדיין אי אפשר להביא עליו ע"ע עד שימות. (ודלא כהמנ"ח דאזלינן בתר שעת מציאה, אלא אם לאחר מכן מת מביאין ע"ע, ועיקר החידוש שאי אפשר להביא קודם שנעשה חלל ממש, ואם עבר זמן שודאי מת מביאין ע"ע אף שלא ראינוהו מת). ולפי"ז בכל אלו שכתב הרמב"ם פ"א מטומאת מת שהן מטמאין טומאת מת אע"פ שמפרכסין, כגון הותז ראשו או נשברה מפרקתו וכדו', הוא הדין מביאין עליו ע"ע אף שהוא מפרכס, שהרי הוא נחשב חלל.

והקשה מדוע הוצרך הירושלמי לומר שמא ניסים נעשו לו, ולכאורה משמע דאפילו בכה"ג שנחשב מת בעלמא כל שהוא מפרפר אין מביאין. אך הקשה מדוע באמת תלינן שחזר לחיות, הא בעלמא לא אמרינן הכי, ומתירין את אשתו לינשא עפי"ז. ולכן כתב הדבר אברהם שם לבאר דיש ג' דרגות בגוסס, א, גוסס דכל הש"ס שרוב גוססין למיתה אך יש שיכולים לחיות. ב, שחט בו שנים או רוב שנים דודאי ימות, אך עכשיו הוא נחשב כחי. ג, הותז ראשו ונשברה מפרקתו דהוא מטמא טומאת מת אע"פ שמפרכס. ובפשטות איירי בשחט בו שנים דכל שאינו נחשב כמת אי אפשר להביא ע"ע, אך בירושלמי צ"ל דאיירי בגוסס בעלמא, ואף שבכל מקום הולכין אחר הרוב הכא אין עורפין, והוא עפ"י מש"כ המנ"ח דכל מקום שאין חיוב מיתה לרוצח אין מביאין ע"ע, דהעגלה באה לכפר על הרוצח מחיוב מיתה והא בהא תליא, ומעתה כיון דכתבו תוס' בסנהדרין עח. שאם עשאו גוסס אינו חייב מיתה עד שימות, ואם הרגו אחר פטור שמא לא היה מת מחמתו, הוא הדין דאין עורפין עד שנראה אותו מת בפועל, דכל עוד שלא ראינוהו מת אין הרוצח חייב מיתה שהרי אם יהרגנו אחר יפטר ממיתה, ונמצא שאין חיוב מיתה עד שימות בפועל מחמתו. ולפי"ז איירי דוקא בעשאו גוסס וכל כיוצ"ב דאע"פ שרוב גוססין למיתה ליכא חיוב מיתה על הרוצח עד שימות, אך באופן ששחט בו שנים או רוב שנים שודאי ימות ואיכא נמי חיוב מיתה על הרוצח, אע"פ שעדיין ליכא טומאת מת מכל מקום מביאין ע"ע.

אך הקשה הדבר אברהם מדברי המאירי להלן מו. חלל זה שעורפין עליו את העגלה כל חלל ישראל במשמע, אפי' אשה או קטן עבד או שפחה זקן וסריס מנוול ומוכה שחין, אפי' טרפה, שהרי מ"מ נגזל הוא בקצת חיים שהיה ראוי לעשות בהן הרבה מצות, עכ"ל. ומבואר דאין זה תלוי בחיוב מיתה של הרוצח, ודלא כהמנ"ח (המנ"ח נסתפק לגבי ספק נפל, דלא ידעינן אם כלו חדשיו, האם ספק ע"ע לחומרא וצריך כפרה, או שמא כיון שבפועל ליכא חיוב מיתה לרוצח מספק הוא הדין דליכא ע"ע, ומבואר דפשיטא ליה דבעינן שיהא הרוצח בר חיובא), ואם כן מדוע תלינן במעשה ניסים.

ולכן כתב הדבר אברהם לפרש דברי הירושלמי על דרך הנ"ל דכל עוד שלא נקרא חלל אין עורפין, ומש"כ שמא ניסים נעשו לו אין זה עיקר הטעם, עיי"ש. ועוד הוסיף לפרש דנתחדש בקרא דחלל ולא מפרפר שאין עורפין עפ"י השערה וידיעה אלא עפ"י ראיה מוחשית, ולפי"ז הסיק דאם שחט בו שנים אין עורפין עד שנראה שימות בפועל, אך אם נשברה מפרקתו וכדו' דמטמא כבר טומאת מת אע"פ שמפרכס עורפין.

ונמצא ג' ביאורים במיעוטא דחלל ולא מפרפר, לפי המנ"ח בעינן שהמציאה תהיה כשהוא מת, ואם ראהו מפרפר ומת לפניו אין עורפין. לפי הדב"א בתחילה אין מביאין ע"ע עד שימות בפועל, ולא סגי במצב שודאי ימות, ואם עבר זמן שודאי ימות עורפין. ולפי מה שהוסיף לפרש קמ"ל דבעינן ראיה מוחשית שהוא מת ולא סגי בהשערה מכח מה שהיה מפרפר קודם לכן, ואפי' עבר זמן שודאי מת אין עורפין, אך אם מת לפניו ודאי עורפין.

**כי ימצא פרט למצוי**

א. רש"י פי' תדיר, כגון ספר או עיר שרובה עכו"ם, והיינו ששכיח שיהרג שם אדם. ב. הרמב"ם כתב שהרי זה בחזקת שהרגוהו גויים, והיינו דתלינן שהרגוהו גויים ואין להביא עליהם ע"ע. וכן הוא להדיא בירושלמי נמצא סמוך לספר אני אומר סרקיים הרגוהו, לעיר שיש בה גויים אני אומר גויים הרגוהו. ג. המאירי פי' פרט לממציא את עצמו, והיינו שבמקומות אלו הזמין עצמו למיתה.

**נמצא מכוון בין ב' עיירות וכו'**

במס' בכורות יח. מבואר דג' תנאים איכא, לפי חכמים אי אפשר לצמצם אף בידי אדם ולכן מביאים בין שתיהן בשותפות. והא דבעינן שותפות משום דבעינן שהעגלה תהיה שייכת לעיר וצריכים למחול חלקם. ולפי ר' אליעזר אפשר לצמצם בידי אדם או אף בידי שמים וקרובה ואפי' קרובות, ולכן שתיהן מביאות, ואיכא תנא דאפשר לצמצם וקרובה ולא קרובות, ולפי"ז שתיהן פטורות. ורש"י שם פי' דבידי שמים היינו כשלא כיון לצמצם ובידי אדם היינו שכיון לצמצם. והקשו תוס' דהכא לא כיון לצמצם שיפול בדיוק בין שתי עיירות, ומה שאדם עושה את המדידה אין זה כלום. ולכן כתבו דבידי שמים היינו שנראה לנו שהיו שתיהן בבת אחת ולא בדקנו זאת בידי אדם, כמו בלידת ב' בכורות דאין שהות בשעת לידה לבדוק, ובידי אדם היינו שבדקו בידי אדם שהיה מצומצם.

לגבי בכור מבואר בגמ' בבכורות טז. שאף לריה"ג דאפשר לצמצם ותלינן שיצאו שניהם כאחת מכל מקום מסברא רק אחד מהם בכור, והוי חלות ספק איזה מהם, וילפינן מקרא דהזכרים דשניהם קדושים. ולגבי פטר חמור מבואר בגמ' שם ט. דלאביי ליכא ילפותא ורק אחד מהם בכור ונותנים שה אחד לכהן, ולפי המסקנא ילפינן מבכור בהמה טהורה, אך מסברא ודאי שרק אחד מהם בכור. והקשה החזו"א בכורות שם מדוע הכא איכא מ"ד דמסברא אמרינן קרובה ולא קרובות והתם אחד מהם מיהא הוי בכור. ותירץ דהתם בעינן פטר רחם, ומה שיש עוד פטר רחם אין זה מגרע משם פטר רחם דידיה, ולכן אחד מהם ודאי בכור, אך הכא כל המושג קרוב הוא ביחס לאחרים, וכל שיש קרוב כמותו הרי זה מגרע בשם קרוב דידיה.

ויל"ע לאידך גיסא למ"ד קרובה ואפי' קרובות מדוע לא אמרינן מסברא דרק אחד מהם מביאה ע"ע והוי חלות ספק איזה מהם, כמו לגבי בכור לולי קרא דהזכרים. ויש ליישב דלגבי בכור לולי קרא שייך לתת שם בכור רק לאחד מהם, דאין ב' מלכים משתמשים בכתר אחד, וקדושת בכורה ניתנה רק לאחד, משא"כ כאן כל שאין קרוב ממנו הרי הוא בכלל קרוב.

בספר עבודת דוד כתב חידוש גדול בשם הגרי"ד, דהגר"א באדרת אליהו פר' שופטים כתב הקרובה ולא קרובות פי' אם שני עיירות קרובים בשוה אין מודדין להם, ותמה הגרי"ד דהמדידה כבר נעשית ומאי אין מודדין להם, וכתב לחדש דכשם שעיר שאין בה בי"ד וירושלים אין מודדין להם אלא מעיר רחוקה יותר, ואותה עיר הוי כמאן דליתא, כך ב' עיירות מכוונות למ"ד קרובה ולא קרובות אין מודדין להם אלא מעיר רחוקה יותר, דעיירות אלו הוו כמאן דליתא.

**הא מדקתני סיפא מאין היו מודדין וכו'**

בחי' מרן רי"ז הלוי פ"ט מרוצח הקשה מדוע פריך רק מצד לשון המשנה מאין היו מודדין, הא אי אפשר לפרש שמוליכין הראש אצל הגוף או הגוף אצל הראש לענין מדידה, כיון שעיקר המדידה היא מהמקום שבו נמצא הטבור או החוטם, ואין צריך לגוף המת כלל, כדאיתא בתוספתא ובירושלמי (כן מוכח בירושלמי שהובא לעיל דאם לא מצאוהו אני אומר ניסים נעשו לו, ומשמע שבלא"ה היו מודדין אפי' שאין המת לפנינו). והוכיח מכאן שסוגיית הגמ' חולקת וס"ל דצריך מדידה מגוף המת ממש, וכן מבואר להדיא ברמב"ם, ולכן ס"ד דצריך להוליך הראש אצל הגוף או להפך בשביל מעשה המדידה שיהיה לפנינו מת שלם בשביל למדוד ממנו, אלא דפריך מלשון המשנה מאין היו מודדין, עיי"ש.

וכן פי' האבי עזרי פ"ט מרוצח, והוסיף, שאף לפי המסקנא הא דמוקי לענין מת מצוה קנה מקומו היינו דאיירי אף לענין מת מצוה, אך ודאי בעיקר פלוגתייהו האם הראש נד ממקומו או הגוף נד ממקומו נפק"מ אף לענין מדידה, דאם נקטינן דהראש נד ממקומו אפי' אם מודדין מהחוטם צריך להוליך הראש אצל הגוף במקום שמת בו ומשם מודדין, ואם הגוף נד ממקומו אפי' אם מודדין מהטבור צריך להוליך הגוף אצל הראש, וכיון דפליגי אף לענין מדידה אף לשון מוליכין מתפרש גם לענין מדידה, והיינו כנ"ל דצריך שיהא המת לפנינו.

אך המאירי כתב פי' מחלוקת שלהם בכאן אינו תלוי בענין המדידה, לפי שכבר התבאר בזה, ואמנם חלקו במה מצוה וכו', ומבואר דאין נפק"מ לענין מדידה. וכן נקט הדבר אברהם סי' ה', והקשה על מה שנקט שם שאם הותז ראשו או נשברה מפרקתו אע"פ שמפרפר הרי הוא נחשב כמת ומביאין ע"ע, והא באופן זה ודאי אזלינן בתר מקום המיתה ולא בתר מקום המציאה, ואם כן מדוע ליכא נפק"מ בפלוגתתם. וכתב להוכיח מזה דכל עוד שהוא מפרפר הרי הוא כחי, ומקום המיתה הוא רק כאשר הפסיק לפרפר. [לכאורה עדיין איכא נפק"מ גם בלא מפרפר באופן שלאחר מיתה ממש נד ממקומו].

והנה לעיל הובא בשם הירושלמי שאם ראהו מפרכס במקום אחד ונמצא מת במקום אחר אזלינן בתר מקום המציאה כשהוא מת, ונקטו המנ"ח ואור שמח דאע"פ שמסברא צריך למדוד ממקום מעשה הרציחה, דזה סימן על מקום יציאת הרוצח, מכל מקום נקטינן דאזלינן בתר מקום המציאה בשעת מיתה. ולכאורה זה סותר לאבי עזרי דאזלינן בתר מקום שמת שם ולא בתר מקום המציאה, ולכן נקט שצריך להוליך הגוף אצל הראש או להפך בשביל המדידה. ויש ליישב דיתכן לדון את המדידה בג' מקומות, א, מקום מעשה ההריגה, ב, מקום המיתה, ג, מקום המציאה. וכאשר הראש נד מהגוף לאחר מיתה מחמת המכה או מחמת פרכוס נקטו האחרונים דאזלינן בתר מקום המיתה ולא בתר מקום מעשה הרציחה, אך ודאי לא אזלינן בתר מקום המציאה שהיא לאחר מיתה לגמרי.

ובהערות להגריש"א נקט בפשטות דאזלינן בתר מקום מעשה הרציחה, ודלא ככל הנ"ל, והירושלמי איירי רק באופן שלא ראינו שמת, דאפשר שאדם אחר הרגו במקום שנמצא מת, אך אם היו עדים שהרציחה היתה במקום אחר ונתגלגל למקום זה וכאן מת מודדין ממקום הרציחה. וביאר דזהו מקורו של המאירי דעורפין על טריפה, שהרי השני שהרגו כבר היה גוסס באותה שעה ומכל מקום מביאין עליו ע"ע.

ונמצא שיש ב' שיטות מהו הקובע את המדידה, לפי כל האחרונים אזלינן בתר מקום המיתה ולא בתר מקום המציאה, ולפי הגריש"א בתר מקום מעשה הרציחה.

**ביאור הסוגיא דרוב וקרוב**

ב"ב כג: אמר ר' חנינא רוב וקרוב הולכין אחר הרוב, ואע"ג דרובא דאורייתא וקורבה דאורייתא אפ"ה רובא עדיף. ופירש רש"י רובא דאורייתא דכתיב אחרי רבים להטות, וקורבה דאוריתא דכתיב והיה העיר הקרובה. והקשו תוס' מאי קמ"ל ר' חנינא, הא מוכח כן ממתני' דט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת בשר נבלה בנמצא הלך אחר הרוב, ומשמע אף שהמוכרת בשר נבלה קרובה יותר. ותירץ ר"י דהיה מקום לדחוק דאיירי בנמצא באמצע ואין קרובה לאחד מהם יותר. ועוד תירץ דר"ח קמ"ל דאף בקורבה דמוכח אזלינן בתר רובא, ולגבי ט' חנויות ליכא קורבה דמוכח.

התוס' רי"ד תירץ דר' חנינא לא איירי ברוב פרישות אלא ברוב של מרובה, כגון ב' חנויות אחת מוכרת שחוטה ואחת נבלה ואותה של שחוטה גדולה יותר משל נבלה, בכה"ג חידש דאפילו שהנבלה קרובה יותר אזלינן בתר שחוטה שהיא גדולה שיש בה יותר כמות בשר, אך היכא דאיכא ט' חנויות דאיכא ט' צדדים של פרישה פשיטא דרוב עדיף מקרוב.

ומקשה ר' זירא מע"ע דכתיב והיה העיר הקרובה אל החלל ואע"ג דאיכא אחריתי דנפישא בינה. ומשני דקרא איירי בדליכא. וכן פסק הרמב"ם פ"ט מרוצח ה"ו דאין העיר הקרובה אלא בזמן שמנין אנשי העיר שבה הם מנין אנשי העיר הרחוקה, אך אם הרחוקה מרובה ממנה הרי היא מביאה ע"ע. ובתוס' רי"ד חלק על הרמב"ם בתרתי, חדא דלא אזלינן בתר מנין מדוייק אלא לפי רוב הנראה לעינים. ועוד נחלק עליו שאם יש עיר גדולה ממנה אין מביאין ע"ע כלל, הקרובה אין מביאה משום שהרוב מכחישה, והגדולה אין מביאה משום שלא צוה השם מצוה זו אלא על הקרובה. וכן נקט המנ"ח מסברא, וכתב שדברי הרמב"ם שהגדולה מביאה הם חידוש גדול.

ויש להקשות לפי התוס' רי"ד והמנ"ח מדוע עיר שאין בה בי"ד קרובה מודדין מעיר רחוקה יותר שאין בה בי"ד, והא אין מביאה ע"ע אלא עיר קרובה בלבד. ותירץ באפיקי ים דלאחר שאין מביאה העיר שאין בה בי"ד הרי אנו דנים שוב בין העיירות החייבות מהיכן הגיע הרוצח וקובעים עפ"י קורבה מי מביניהם מביאה ע"ע, ובכה"ג שפיר מביאה ע"ע העיר הקרובה ביותר שבין החייבות כיון שמכריעין עפ"י קורבה, ורק היכא שמכריעים עפ"י רוב ולא עפ"י קרוב אין מביאין ע"ע.

תו מקשינן וליזיל בתר רובא דעלמא, ונאמרו בזה ג' ביאורים. א, התוס' רי"ד פי' בתחילה דקושיית הגמ' מה מועיל דליכא דנפישא מינה הא מכל מקום יש לצרף את כל העיירות האחרות ואיכא רוב נגדה, ואי אמרינן כר' חנינא שרוב וקרוב הולכין אחר הרוב הא איכא רוב שלא בא הרוצח מהקרובה מחמת רוב העיירות הרחוקות יותר. וכן דייקו האפיקי ים סי' כ"ו ודבר אברהם סי' ד' מהר"י מגאש, שהר"י מגאש פירש תירוץ הגמ' ביושבת בין ההרים דיש רק ב' עיירות בין ההרים ושניהם שוות, ובכה"ג מודדין מהקרובה יותר, ומבואר שאם היו ג' עיירות בין ההרים אין מודדין לקרובה כיון שהשתים מצטרפות לומר שאינו בא מהקרובה.

אך התוס' רי"ד דחה פי' זה, דלגבי ט' חנויות שמוכרות שחוטה ואחת נבלה שם הספק הוא מהיכן פירש הבשר מחנות שחוטה או מחנות טריפה, וכיון שיש ט' צדדים של חנות שחוטה שפיר אזלינן בתר רוב נגד החנות של טריפה, אך הכא שם הספק מהיכן בא הרוצח, וכל עיר סיבה בפ"ע לפרישת הרוצח, ואין עיר אחת מסייעת לחברתה לומר שלא בא מעיר אחרת, דלגבי שם הספק כולן שוות, ובכה"ג לא מצרפים עיירות לומר שלא בא מהקרובה. ובאמת באופן שיש ט' עיירות ישראל ואחת של גויים ולא ידענו מהיכן בא הרוצח בזה אומרים זיל בתר רובא ובא מט' של ישראל אף שהם רחוקות והם מועטות מהעיר של גויים, ובכה"ג מודדים מתוך הט' של ישראל מי הקרובה יותר והיא מביאה ע"ע. וביאור דבריו דאנו מחלקין את הנידון לשנים, בתחילה דנים האם יש כאן חיוב ע"ע או לא, כלומר האם תלינן שהרוצח יצא מעיר החייבת או מעיר הפטורה, ובזה איכא ט' עיירות שיש להם חיוב ועיר א' שאין לה חיוב, ותלינן שהרוצח בא מהט' עיירות שיש להם חיוב ואינו בא מהעיר של עכו"ם אף שהיא קרובה וגדולה מכל אחת מט' עיירות. ולאחר מכן נדון מתוך העיירות החייבות מי מהם מביאה, ובזה אזלינן בתר קרוב ולר' חנינא בתר העיר הגדולה שביניהם.

ב, התוס' רי"ד הסיק בביאור קושיית הגמ' דאע"פ שכל העשר שסביבותיה שוות מכל מקום נאמר שהרוצח בא מעיר גדולה שהיא רחוקה הרבה ולא מזו שהיא קרובה. ומשני ביושבת בין ההרים שאין שם דרך להולכי דרכים כי אם לה ולעיירות שסביבותיה העומדות בין ההרים, ובכה"ג לא תלינן בעיר רחוקה.

ג, רבינו גרשום פי' דאיכא למימר דקטליה עוברין ושבין. כלומר, דבאמת לא תלינן בעיר רחוקה אלא בשיירה של בני אדם שעוברים כאן. ונפק"מ להרמב"ם דעיר גדולה רחוקה מביאה ע"ע מה הדין בנמצא במקום שאינו בין ההרים, לפי ביאור התוס' רי"ד העיר הגדולה ביותר תביא ע"ע ולפי רגמ"ה אין עיר שתביא ע"ע, דלא תלינן בעיר מסויימת אלא בעוברים ושבין. [ובשערי יושר פי' שלפי ר' גרשום יש גבול לעיר קרובה, ואף הגדולה ביותר אם אינה נחשבת כקרובה אינה מביאה ע"ע, ולכן כל קושיית הגמ' היא שעוברין ושבין יפטרו את העיר הקרובה].

ובחי' הגרנ"ט ביאר דהנה פשוט שלגדר קרובה יש גבול, וכל עיר שחוץ לגבול אע"פ שאפשר לתלות שהרוצח בא משם מכל מקום אינה מביאה ע"ע כיון שחסר בה התנאי של קרובה אל החלל. ומעתה ביאור הסוגיא הוא פשוט, דמתחילה מקשינן שאם יש עיר גדולה יותר בתוך הגבול ניזיל בתרה, ומשני דליכא, ומקשינן דאכתי יש עיר רחוקה מחוץ לגבול שאפשר לתלות שהרוצח בא משם והיא תפטור את העיר הקרובה, ומשני ביושבת בין הערים שאין לתלות בעיר רחוקה מחוץ לגבול.

ומדברי התוס' רי"ד מוכח להדיא שאין תנאי של קרובה אל החלל ליצור גבול לחיוב ע"ע, דהא ביאר קושיית הגמ' שאם יש עיר רחוקה מאוד גדולה יותר נתלה שהרוצח הגיע משם, ועיר זו היא מחוץ לכל גבול של קרובה, ואם נאמר שכל עיר שהיא מחוץ לגבול פטורה משום שחסר בתנאי של קרובה אל החלל הרי מקודם צריך לדון האם יש חיוב ע"ע או פטור, ונימא דאם רוב הערים שאפשר שהרוצח הגיע מהם הם בתוך הגבול יש לחייב בע"ע ולדון רק על ערים אלו, ואם רוב הערים שאפשר שהרוצח הגיע מהם הם מחוץ לגבול אין חיוב ע"ע כלל, ולא שייך להקשות שנתלה בעיר אחת גדולה רחוקה.

ובשערי יושר כתב שרגמ"ה ור"י מגאש לא פירשו כהתוס' רי"ד משום שהם נקטו שיש גבול מה נחשב קרובה אל החלל, ולכן אין מודדין מעיר רחוקה יותר אף שהיא גדולה. (אך עדיין יל"ע דניזיל בתר רוב עיירות שהם מחוץ לגבול בשביל לפטור וכנ"ל. ואפשר דכונתו שאין תולין כלל שהרוצח הגיע ממקום רחוק שהוא מחוץ לגבול, ומעיקרא אנו תולים רק בתוך הגבול של קרובה אל החלל).

וברמב"ם השמיט אוקימתא זו דיושבת בין ההרים, וכתב הכס"מ כסף משנה ונ"ל לדחוק ולומר שסובר רבינו דקושיא דליזיל בתר רובא דעלמא לאו קושיא הוא דפשיטא דקרובה בעינן דהא בקרובה תלה רחמנא ואי הוה אזלינן בתר רובא דעלמא לעולם היו מודדין לעיר הגדולה שבעולם ומאי דא"ל ביושבת בין ההרים לפי דרכו השיבו אבל לקושטא דמילתא ליתיה, עכ"ל. וכבר תמהו האחרונים דאם כן מדוע הביא את התירוץ דאיירי בדליכא גדולה יותר, ומאי שנא. וביותר קשה איך דחה הרמב"ם אוקימתא דגמ' בלא ראיה. ועי' להלן תירוץ הבאר שבע וביאור האחרונים בדבריו.

**קושיית תוס' בעיקר דין קרוב דע"ע**

בעיקר הסוגיא דתלינן בתר הקרוב הקשו תוס' שם, דבגמ' מוכח דטעמא דהעיר הקרובה מביאה ע"ע הוא משום דתלינן שבא ההורג משם, ולכן מקשה לר' חנינא ניזיל בתר רוב וצריך להעמיד בדליכא, ואילו במשנה בסוטה מבואר שאם נמצא סמוך לעיר שאין בה בי"ד מניחין אותה והולכין לעיר אחרת שיש בה בי"ד, והא מתוך הקורבה מוכח שמאותה שאין בה בי"ד היה, והניחו בקושיא.

תירוץ הרבה אחרונים בדעת הרמב"ם

הרבה אחרונים (באר שבע, חי' ראמ"ה, חי' הגרש"ר ב"ב סי' י"ח אות ד', אבן האזל, אור שמח, הערות להגריש"א) תירצו בדעת הרמב"ם דאין צריך שתביא העיר הקרובה אל החלל דוקא, דאם עיר אחת מביאה אף שהרוצח יצא מעיר אחרת הרי הוא מתכפר בזה, ואם נתברר שיצא מעיר אחרת ודאי אין זה מקח טעות. אלא שלכתחילה אמרה תורה לקבוע שהעיר הקרובה תביא ע"ע משום שמסתבר שהרוצח יצא ממנה, אך היכא שאינה יכולה להביא משום שאין בה בי"ד שפיר מביאה עיר אחרת שרחוקה יותר, ובכה"ג מבין אלו שחייבות מביאה העיר שיותר מסתבר שיצא הרוצח ממנה. והוא משום דהכרעת רוב וקרוב אינם הכרעות של ודאי אלא דין תורה להכריע את הדין עפ"י רוב וקרוב, וכמש"כ הרא"ש לגבי עשירי ודאי.

ולפי"ז קושיא ראשונה דניזיל בתר עיר גדולה שפיר קשה, דכיון שרוב עדיף מקרוב ודאי יש לתלות שהרוצח בא מהעיר הגדולה ולא מהקרובה, ולכתחילה נטיל את החיוב ע"ע על הגדולה, ועל זה משני שפיר בדליכא. אך קושיא שניה ונזיל בתר רובא דעלמא, לפי' רגמ"ה ור"י מגאש הרי זה יפטור אותו מחיוב ע"ע, ובזה ודאי אזלינן בתר חיובא כדלעיל. והגמ' כאן סברה דלעולם אין מטילין את החיוב אלא על העיר שיותר מסתבר שבא הרוצח ממנה, ואפי' לפטור, ולכן שפיר פריך, אך לפי המבואר בסוגיין דעיר שאין בה בי"ד מטילין את החיוב על עיר שיש בה בי"ד על כרחיך דמהדרינן בתר חיובא ואפי' רחוקה יותר, ולפי"ז לא קשה קושיא שניה, ולכן השמיטו הרמב"ם.

ולפי"ז י"ל דהגמ' במכות דפליגי בעיר שאין בה זקני העיר האם בעינן קרא כדכתיב סברה כהסוגיא בב"ב, דלעולם אין מביאין אלא מהקרובה, ואם עיר זו פטורה שוב אין מביאין ע"ע כלל, ופליגי אי זקני העיר הוי לעיכובא, אך לפי הסוגיא כאן דמהדרינן בתר חיובא אין מקום לפלוגתתם, ומיושב שפיר מדוע השמיט הרמב"ם את הסוגיא במכות. [ואף דאיכא נפק"מ בפלוגתתם ביושבת בין ההרים דאין לתלות אלא בעיר שאין בה בי"ד, מכל מקום הגמ' לא איירי בהכי ונוכל לדעת הדין בזה מפלוגתתם בשאר מקומות, ולא הוצרך הרמב"ם להביא דין זה כיון שאינו מפורש בגמ'].

ותירוץ זה שייך רק לפי הרמב"ם דעיר הגדולה נמי חייבת בע"ע, אך לפי התוס' רי"ד דרק כאשר פוסקים עפ"י קורבה איכא ע"ע, אף תירוץ ראשון סותר לסוגיין, דהא מבואר דאזלינן בתר עיר גדולה לפטור לגמרי מע"ע, וכל שכן שנזיל בתר עיר הקרובה שאין בה בי"ד לפטור את שאר העיירות.

והנה הדבר אברהם סי' ד' נקט בישוב קושיית התוס' דגלי קרא ולקחו זקני העיר מכל מקום דכשאין בי"ד בקרובה לא אזלינן בתר קרובה ביותר אלא בתר הקרובה שיש בה בי"ד, עיי"ש. ואפשר דכונתו לתירוץ האחרונים הנ"ל. ועפי"ז כתב דעיר גדולה שאין מביאה ע"ע כגון ירושלים או עיר גדולה שאין בה בי"ד, אין אומרים שתביא עיר אחרת שיש בה בי"ד אף שהיא קטנה הימנה, דרוב הוא בירור חזק יותר כדמוכח מר' חנינא, ועל זה ליכא גזיה"כ דניזיל בתר עיר אחרת.

וכן נקט המנ"ח דבגדולה שפטורה לא אזלינן בתר עיר אחרת, והכריח זאת לשיטתו דנקט כהתוס' רי"ד דגדולה אין מביאה ע"ע, ואם כן מדוע ברוב וקרוב אזלינן בתר רוב הא הרוב אינה מביאה ע"ע, ועל כרחיך דרוב עדיף שאפילו כשהיא פטורה אין הקרובה מביאה ע"ע, ועל כרחיך צריך לחלק בין רוב לקרוב. אך האבי עזרי פ"ט מרוצח נחלק עליו דאין הבדל בין רוב לקרוב, ובכל גוונא שהעיר פטורה מודדין מהעיר החייבת, וצ"ב שורש פלוגתתם.

תירוץ האחרונים עפ"י התוס' רי"ד

בחי' ר' שמואל סי' י"ח אות ה' יישב קושיית תוס' (וכעין זה בחי' הגרנ"ט ובאפיקי ים סי' כ"ו, עי' היטב בדבריהם) עפ"י סברת התוס' רי"ד שכתבנו לעיל דלגבי ט' חנויות אזלינן בתר רוב כשרות לפי ששם הספק הוא מהיכן פירש הבשר מכשרה או מטריפה, ואיכא רוב פרישות של כשרה, משא"כ בט' עיירות רחוקות ואחת קרובה אין מצרפין את הרחוקות לומר שהרוצח לא בא מהקרובה כיון שכל עיר היא סיבה בפ"ע לפרישה ואין מה שיצרף את כל העיירות נגד עיר קרובה, ועיר זו היא גם כן אחת מהעיירות המסופקות. ומעתה כאשר העיר הקרובה פטורה משום שאין בה בי"ד יש לחלק את הנידון לב', מעיקרא אנו דנים האם יש כאן חיוב ע"ע או לא, כלומר, האם הרוצח הגיע מעיר החייבת או מעיר הפטורה, ולגבי נידון זה איכא רוב עיירות שיש בהם בי"ד לחייב ע"ע, ובזה שפיר יש לצרף את כל העיירות נגד העיר הקרובה כיון שכולן חייבות בע"ע והיא פטורה. ולאחר שפושטים עפ"י רוב שהרוצח לא בא מהעיר הקרובה שוב יש לדון מבין העיירות החייבות מהיכן בא הרוצח ואזלינן בתר הקרובה שבהן. וכן הובא לעיל מהתוס' רי"ד לגבי עיר שיש בה עכו"ם, דאע"פ שהיא קרובה וגדולה מכל מקום מצרפין כל העיירות שאין בהן עכו"ם לומר שהרוצח לא בא מהעיר שיש בה עכו"ם, כיון שהיא פטורה וכולן חייבות. ולפי"ז לא קשה כלל קושיית תוס', דכאשר יש סיבה לפטור את הקרובה או את הגדולה מחיוב ע"ע, תלינן עפ"י רוב שלא בא הרוצח משם אלא מעיר החייבת, אך כאשר יש עיר גדולה נגד עיר קרובה ושתיהן חייבות שפיר תלינן שהרוצח בא מעיר הגדולה.

ולפי"ז עיר גדולה שאין בה בי"ד או שפטורה מחמת שהיא ירושלים וכל כיוצ"ב שפיר מצרפין כל העיירות האחרות לומר שהרוצח לא בא משם, ומודדין רק מהעיר הקרובה שבין החייבות, ודלא כהמנ"ח ודבר אברהם. ולפי"ז אין הבדל בין עיר שיש בה עכו"ם לבין עיר שאין בה בי"ד וירושלים, דלעולם אם יש ב' עיירות אחרות שחייבות אע"פ שהן רחוקות מודדין מהן, שהרי הרוב פושט שלא הגיע מהעיר הפטורה אע"פ שהיא קרובה, ואם יש רק עיר אחת אזלינן בתר עיר הקרובה שהיא פטורה, והא דתנן אין מודדין אלא לעיר שיש בה בי"ד הוא הדין אין מודדין אלא לעיר שאין בה עכו"ם.

וכן מבואר בתוספתא פ"ט ה"ג נמצא סמוך לספר לעיר שיש בה עכו"ם או לעיר שאין בה בי"ד (אם היה עיר עכו"ם בנתיים) או סמוכה לירושלים לא היו מודדין אלא מניחין אותה ומודדין חוצה לה. ומבואר להדיא שאף סמוך לעיר שיש בה עכו"ם מודדין חוצה לה. [משא"כ לפי תירוץ ראשון בדעת הרמב"ם מסתבר דמוך לעיר שיש בה עכו"ם אין מביאין, דהא הסברא נותנת שהרוצח בא משם ותלינן הרוצח בעכו"ם, וזה סיבה לפטור לגמרי].

והנה הרמב"ם נקט להדיא דסמוך לספר או עיר שיש בה עכו"ם אין מודדין, וסמוך לעיר שאין בה בי"ד או לירושלים מודדין מעיר אחרת, ודלא כהתוספתא. ויתכן שאין זה סותר לעיקר תירוץ התוס' רי"ד, דיש סברא גדולה לומר דהיכא שנמצא סמוך למקום פטור משום שאין בה בי"ד או ירושלים שפיר מהדרינן בתר מקום חיוב ומודדין מבין העיירות החייבות, אך עיר שיש בה עכו"ם טעם הפטור כתב הרמב"ם משום דתלינן שהעכו"ם הרגו, ואין זה נחשב לעיר פטורה מע"ע אלא דאי תלינן שהרוצח יצא מעיר זו הרי נודע מי הרגו, ובכה"ג אין מטילין את החיוב על עיר אחרת.

ואף לפי דרך זו אתי שפיר השמטת הרמב"ם לתירוץ יושבת בין ההרים, דקושיא ראשונה בגמ' שפיר קשה ואין זה סותר לעיר שאין בה בי"ד כיון דהתם יש רוב לומר שלא בא מעיר שאין בה בי"ד, משא"כ בקרוב נגד רוב כיון ששניהם חייבות אזלינן בתר רוב, אך קושיא שניה נקט הרמב"ם כפי' רגמ"ה דרוב עוברים ושבים יפטור את העיר, וכיון דחזינן בעיר שאין בה בי"ד דהיכא דהוי חיוב נגד פטור מחלקין את הנידון לשנים הוא הדין הכא איכא רוב עיירות של חיוב נגד עוברים ושבים, ומתחילה מכריעים שלא בא מעוברים ושבים, ונמצא שקושיא שניה לא קשה כלל ולכן השמיט הרמב"ם את התירוץ של יושבת בין ההרים. וכן אתי שפיר השמטת הרמב"ם לסוגיא במכות כדרך הנ"ל.

והקשה האפיקי ים סי' כ"ו דאם כן יקשה על התוס' רי"ד לפי שיטתו, מדוע הקשה על הר"י מגאש שאין לצרף את שאר העיירות שאינן קרובות כדי לפטור מע"ע את הקרובה, הא לפי שיטתו רק העיר הקרובה מביאה ע"ע, ואם כן כאשר נתחיל לדון האם יש כאן חיוב ע"ע איכא רוב עיירות שאינן קרובות ופטורות מע"ע נגד העיר הקרובה שהיא חייבת, ונכריע עפ"י רוב שהרוצח לא בא מהעיר הקרובה החייבת. ותירץ בפשיטות דלאחר שנכריע שלא הגיע הרוצח מהעיר הקרובה נדון על שאר העיירות ונחייב את הקרובה מדין קרוב, ושוב אין הבדל לדינא בין עיר הקרובה לשאר עיירות.

ובזה מיושב קושיית תוס' במכות י. מהא דפליגי אי בעינן קרא כדכתיב, והקשו דזה סותר למתני' דידן דעיר רחוקה יותר שיש בה בי"ד מביאה ע"ע, ולהנ"ל ניחא שפיר דהסוגיא במכות איירי ביש רק ב' עיירות סמוכות, כגון שיושבות בין ההרים, אחת יש בה בי"ד ואחת אין בה בי"ד, ובזה כיון שהקרובה אין בה בי"ד אין הרחוקה מביאה, ובזה פליגי אי בעינן קרא כדכתיב לעיכובא, אך היכא דיש ג' עיירות איכא רוב לומר שלא בא מהעיר שאין בה בי"ד שהיא פטורה, ובזה אזלינן בתר הקרובה שבין העיירות החייבות.

ועפי"ז אתי שפיר מש"כ הגהות מיימוניות בשם ריצב"א דהא דאמרינן שאין מודדין אלא מעיר שיש בה בי"ד איירי בג' עיירות העומדות כחצובה בשתים יש בי"ד ובאחת אין בי"ד. ולפי התוס' רי"ד הנ"ל אתי שפיר, דאם יש רק ב' עיירות באחת יש בי"ד ובאחת אין בי"ד תלינן שהרוצח בא מהקרובה שאין בה בי"ד, ואין מביאין ע"ע, ורק באופן שיש ב' שיש בהם בי"ד שמדין רוב קובעים שהרוצח לא בא מהעיר הקרובה שאין בה בי"ד שפיר מביאין ע"ע בעיר הקרובה שבין השתים שיש בהן בי"ד, וכן ביאר הגרח"ק בנחל איתן.

אך החת"ס ב"ב שם פי' דבריו דאיירי בחצובה היינו ששלשתן עומדות במשולש במרחק שוה והעיר באמצע המשולש, דאם יש בהן בי"ד מתנין ביניהם משום שאי אפשר לצמצם, ובאופן זה אף שעיר אחת אין בה בי"ד מכל מקום מודדין בין השתים האחרות ומביאין בין שניהם ע"ע בשותפות. ודבריו צ"ע דכל הטעם שמתנין ביניהם הוא משום שודאי איכא חיוב על אחת מהן, אך הכא יש צד שהרוצח בא מהעיר שאין בה בי"ד, ואין כאן ממנ"פ. וצ"ל דמכל מקום ספק ע"ע לחומרא, וכיון שיתכן שהרוצח בא מאחת משתי עיירות אלו שפיר חייבות ומתנין ביניהם. ועי' חי' הגרש"ר ס"ס י"ח מש"כ לפלפל בדברי החת"ס.

תירוץ השערי יושר

ובשערי יושר ש"ד פ"ט יישב דבירור של רובא דאיתא קמן ובירור של קרוב אינן בירור של סברא אלא של גזיה"כ, ומכריעים רק לענין הדין שאנו דנים עליו, ולולי זאת הוא ספק שקול ככל הספיקות, ולכן בנמצא בין ב' עיירות דין רוב או קרוב מכריע לענין דינא איזו עיר חייבת בע"ע אך אין זה פושט את הספק במציאות מהיכן בא הרוצח, וכן אין זה פושט את הדין ששאר עיירות פטורות משום שהרוצח לא בא משם, דאין גזיה"כ להכריע את השלילה אלא את הדין שאנו דנים עליו בלבד, אלא דלאחר שעיר הקרובה או הגדולה מביאה ע"ע שוב שאר עיירות פטורות ממילא. ומעתה היכא דהכרעת הרוב לא תחייב עיר זו בע"ע כגון שאין בה בי"ד או ירושלים שאין מביאה ע"ע לא אזלינן בתר הכרעת קרוב או רוב כלל, ונשאר ספק במציאות. ולכן בכה"ג דנים רק בין העיירות החייבות מי מהם חייבת ובאותן עיירות אזלינן בתר רוב או קרוב. [וצריך להוסיף על דבריו דשם הספק אינו מהיכן הגיע הרוצח, דבזה ודאי איכא רוב שהגיע מהעיר הפטורה, ואין זה נידון של דין אלא של שייכות הרוצח, אלא הנידון הוא איזה עיר חייבת, וכיון שהרוב לא יאמר חיוב שוב ליכא רוב כלל ואנו דנים רק את העיירות החייבות מי מהם מביאה ע"ע]. והשתא אי אפשר להקשות דהסברא נותנת שהרוצח בא מהעיר שאין בה בי"ד שהיא קרובה יותר, שהרי בהכרעת רוב וקרוב ליכא סברא כלל אלא הוא דין, והדין נאמר רק בין העיירות שחייבות בע"ע. וכל זה לגבי עיר שאין בה בי"ד או ירושלים, אך לגבי עיר של גויים או הסמוכה לספר, דתלינן שההורג בא משם, והוא סברא כעין רובא דליתא קמן, הרי זה פושט את המציאות ואע"פ שעיר זו פטורה אזלינן בתרה לפטור.

ודבריו צ"ע טובא, דהא סברא זו שהרוצח בא מעיר שיש בה עכו"ם היא לאחר שפושטים שהרוצח הגיע מהקרוב או מהרוב, אך אם היו ב' עיירות אחת קרובה או גדולה של ישראל ואחת רחוקה יותר של עכו"ם אין תולין שהרוצח בא מעיר שיש בה עכו"ם לפטור, ומקודם אנו דנים מהיכן בא הרוצח ואם עפ"י הכרעת רובא דאיתא קמן או רוב תולים שבא מהעיר שיש בה עכו"ם הרי היא פטורה, ועצם התליה בעיר שיש בה עכו"ם אינה סברא אלא דין, וכיון שעיר זו פטורה נימא דאזלינן בתר עיר החייבת.

עוד כתב השערי יושר שלפי"ז מיושב שפיר מדוע השמיט הרמב"ם את האוקימתא של יושבת בין ההרים, דהרמב"ם מפרש כרגמ"ה דהקושיא שעוברין ושבין יפטרו את העיר, וכיון דמוכח בסוגיא בסוטה דאזלינן בתר רוב וקרוב רק מבין אלו שחייבות שוב אין מקום לקושיית הגמ', והרמב"ם דחה את השו"ט בב"ב מחמת הסוגיא בסוטה.

ועיקר דברי השערי יושר סותרין להדיא להתוס' רי"ד דלעיל שהגדולה אין מביאה ע"ע ומהני רק לפטור את הקרובה, ולפי השערי יושר כיון שהגדולה פטורה שוב יש לדון רק בין העיירות החייבות ואין הגדולה שהיא רחוקה בכלל הספק.

קושיית הקוב"ש

בקובץ שיעורים ב"ב אות פ"ב כתב דכעין קושיית תוס' יש להקשות בנמצא מכוון בין ב' עיירות דאיכא למ"ד קרובה ואפי' קרובות וב' העיירות מביאות ב' עגלות, ואי טעמא דהקרובה מביאה משום דמוכח שהרוצח בא ממנה הא על כרחיך לא בא אלא מעיר אחת, והו"ל לשתיהן להביא עגלה אחת ולהתנות כמו למ"ד אי אפשר לצמצם. וכן יש להקשות לאידך גיסא, למ"ד קרובה ולא קרובות מדוע לא יביאו בין שתיהן עגלה אחת, הרי אנו יודעים עפ"י הכרעת קרוב שהרוצח בא מאחת משתיהן. ויש להוסיף דעל קושיא זו לא יועילו כל תירוצי האחרונים דלעיל.

וליישב קושיא זו צ"ל יסוד גדול בסוגיא, דאע"פ שתחילת הנידון הוא מהיכן באמת יצא הרוצח, מכל מקום לאחר שמכריעין עפ"י כללי הספיקות מהיכן יצא שוב עיר זו חייבת בע"ע אפילו אם כלפי שמיא גליא שלא יצא משם, דכללי הספיקות רק קובעים לנו מאיזה עיר מביאין אך השתא הוי דין ודאי. ולכן אם בדיני הספיקות אין הכרעה בין שתי עיירות איזה מהן מביאה ויש סיבה לכל אחת מהן שוב שייך לומר ששתיהן מביאות אע"פ שכלפי שמיא גליא שלא יצא הרוצח משתיהן.

חקירת הקוב"ש בדין קרוב

הקוב"ש שם אות ע"ח חקר בגדר דין קרוב האם הוי כחזקה דהוי הנהגה בספיקות, או דהוי כרוב שמכריעין את המעשה עפי"ז, ונפק"מ בתרי ותרי, דאע"פ שרובא וחזקה רובא עדיף מכל מקום באופן שיש תו"ת הולכין בתר חזקה ולא בתר רוב, והטעם הוא דרוב הוי בירור ולא שייך בירור נגד עדים אך חזקה הוי הנהגה במקום ספק ושייך לומר כן אף במקום עדים, והשתא אם קרוב הוי בירור אין אומרים כן במקום תו"ת, ואם הוי הנהגה אומרים כן אף במקום תו"ת.

וכתב להוכיח דהוי הנהגה, דהנה תוס' בפ"ק דחולין הקשו מדוע צריך פסוק לרבות רוב תיפו"ל דרובא וחזקה רובא עדיף, ותירץ הרשב"א דרובא עדיף רק לאחר דידעינן מקרא דאזלינן בתר רוב, וביארו האחרונים דהא דרובא עדיף אין זה משום שכח רוב עדיף מכח חזקה, אלא שרוב מברר את הספק וחזקה אינה מבררת, ולכן לא שייך למיזל בתר חזקה כשיש רוב שכבר הוכרע הספק, ולכן אי אפשר ללמוד רוב מחזקה דאפשר שכח חזקה גדול יותר אלא שאינו מכריע את הספק. והנה קושיית תוס' יש להקשות לר' חנינא גם מקרוב, מדוע צריך פסוק לדין רוב תיפו"ל מדין קרוב, ועל כרחיך צריך ליישב כנ"ל דרוב עדיף מקרוב משום שהוא מכריע את הספק ולא משום שכח רוב גדול מקרוב, ומוכח לפי"ז דקרוב הוי הנהגה. ונמצא דיש נפק"מ בחקירתו בביאור דברי ר' חנינא, דאם קרוב הוי בירור על כרחיך צ"ל דכח בירור של רוב עדיף משל קרוב, אך הם הוי הנהגה הביאור הוא דהרוב פושט את הספק ושוב אין מקום לקרוב.

ויש מקום לחלק בזה בין קורבה דמוכח לאינו מוכח, דקורבה דמוכח הוי בירור ובזה פליגי ר' זירא ור' חנינא איזה מהם אלים, אך קורבה דלא מוכח הוי רק הנהגה ובזה מודו כו"ע דלאחר שפושטים את הספק ע"י רוב אין מקום לקרוב כלל.

**ואומרים ידינו לא שפכו את הדם הזה ועינינו לא ראו**

בירושלמי סוטה ה"ו איתא רבנן דהכא פתרין קרייא בהורג ורבנן דתמן פתרין קרייא בנהרג, רבנן דהכא פתרין בהורג שלא בא ההורג על ידינו ופטרנוהו ולא הרגנוהו, ולא ראינוהו והנחנוהו ועימעמנו על דינו. רבנן דהתם פתרין בנהרג, לא בא על ידינו ופטרנוהו בלא הלוייה, ולא ראינוהו והנחנוהו בלא פרנסה. ומבואר בזה מחלוקת בבלי וירושלמי בענין וידוי דזקני העיר, שלפי רבנן דתמן דהיינו רבנן דבבל הוידוי הוא על הנהרג, וכפי שמבואר בש"ס דידן דמתודין שלא נתעצלו במזונות ולויית אורחים וגרמו למיתתו, ואילו רבנן דארץ ישראל נקטו שהוידוי הוא על ההורג, דהיינו שלא נתעלמו מלהורגו כדין רוצח.

ובפשטות המחלוקת היא על מה עגלה ערופה מכפרת, שלפי הבבלי ע"ע מכפרת על חטא הצבור שנהרג בגרמתם ולא עשו השתדלות למנוע את מיתתו, ולפי הירושלמי ע"ע מכפרת על חטא הצבור שלא עשו דין ברוצח להורגו. והנה נחלקו המאירי והמנ"ח מה הדין באופן שנמצא חלל שהוא טריפה, דאין הרוצח חייב מיתה על הריגתו, המאירי סוטה מו. כתב דמביאין עגלה אפילו כשנמצא טרפה, שהרי מכל מקום נגזל הוא בקצת חיים שהיה ראוי לעשות בהן הרבה מצות, עכ"ל. אך המנ"ח תק"ל נקט דאם נמצא חלל שהוא ספק נפל אין מביאין ע"ע, ואף שספק חיוב ע"ע מביאין ע"ע דספק כפרה לחומרא, הכא שאני שהרוצח לא היה חייב מיתה מספק, וכשאין חיוב מיתה בפועל ליכא ע"ע. ומבואר דפשיטא ליה שהבאת ע"ע תלויה בחיוב מיתה של הרוצח. ובספר עבודת דוד כתב בשם מנחת קנאות דפלוגתתם תלויה בנידון הנ"ל, דאם הוידוי הוא על הרוצח שלא נתעלמו מלהורגו, פשוט שכאשר אינו חייב מיתה לא שייך ענין ע"ע כלל וכדעת המנ"ח, ואם הוידוי הוא על הנהרג שלא עשו השתדלות למנוע את מיתתו פשוט שזה שייך גם כשאין חיוב מיתה לרוצח, שהרי מכל מקום נהרג אדם מחמתם.

מיהו צ"ע טובא לומר שהמנ"ח נקט כדעת הירושלמי שהחיוב מיתה הוא על שלא נתעלמו מלהורגו, והניח דעת הבבלי. ומעתה קשה כיון שהעגלה באה לכפר על שגרמו את מיתתו, שהניחוהו בלא מזונות ובלא לויה, מדוע פשיטא ליה להמנ"ח דהבאת העגלה תלויה בחיוב מיתה של הרוצח.

עוד יל"ע דהרמב"ן עה"ת והחינוך תק"ל כתבו בשם הרמב"ם במורה נבוכים, שענין המצוה הוא כדי שעל ידי הפרסום כל היודע בדבר מיד יהמה לבבו ותעיר מחשבתו להגיד מה שהוא יודע לפני הזקנים, ומתוך כך יבערו הרעים והרוצחים מקרבם, ומלבד הידיעה יש תועלת רב במעשה הגדול הזה להראות ולפרסם בהמון פרסום גדול כי חפץ הזקנים ואנשי הדעת יהיה למצוא הרוצח לנקום ממנו נקמת הנרצח, עכ"ד. ומבואר לפי"ז שענין ע"ע הוא על החטא שלא נקמו ברוצח ולא על שגרמו את הריגת הנרצח, והוא כדברי הירושלמי.

עוד יל"ע דבשו"ת משכנות יעקב כתב דיש נפק"מ גדולה בין הבבלי והירושלמי, שלפי הבבלי שהוידוי הוא על שלא מנעו את מיתתו צריך למדוד מי העיר הקרובה אל החלל כדי לדעת מהיכן הגיע הנרצח, ולפי הירושלמי שהוידוי הוא על שלא הרגו את הרוצח צריך למדוד כדי לדעת מהיכן הגיע הרוצח. ועפי"ז יישב שיטת הרמב"ם לגבי רוב וקרוב דהסוגיא בב"ב כג: אתיא כהירושלמי והרמב"ם פסק כהבבלי. ועי' אבי עזרי פ"ט הל' רוצח שביאר דבריו בהרחבה, עיי"ש. והנה כל הראשונים בב"ב כג: נקטו בפשיטות דהמדידה היא כדי לדעת מהיכן הגיע הרוצח, וצ"ע טובא שלפי הבבלי שהוידוי הוא על שלא נתרשלו במיתתו מדוע צריך לדעת מהיכן הגיע הרוצח.

עוד יל"ע דבמס' סוטה לח: איתא ואמר ריב"ל אין ע"ע באה אלא בשביל צרי העין שנאמר וענו ואמרו ידינו לא שפכו וכו'. והקשה מהרש"א שם מאי מייתי מהכא, הא אדרבא זקני בי"ד אומרים שלא בא לידם ופטרנוהו בלא מזונות, ולא היו צרי עין לגביה, ואעפ"כ מביאין ע"ע, ומבואר שאין ע"ע באה על צרי העין. ותירץ דמהא דאמרי כפר לעמך ישראל משמע ליה שזקני בי"ד אמרו ידינו לא שפכו שלא פטרנוהו בלא מזונות, ואם אחד משאר העם פטר אותו בלא מזונות כפר לעמך ישראל. כלומר, דאע"פ שבי"ד מתודים ואומרים שלא נתרשלו בזה מכל מקום צריך כפרה שמא אחד מאנשי העיר נתרשל בזה. וכתב הגרח"ק בנחל איתן סי' ט"ו ס"ב אות י"ג דיש להוכיח כן, דלכאורה יש להקשות לאחר שבי"ד מתודין ואומרים שלא חטאו בזה מדוע צריך להביא כלל ע"ע, הא אין כאן חטא, ועל כרחיך דאף שבי"ד לא חטאו צריך כפרה שמא אחד מהצבור חטא בזה, עכת"ד. אך משמע דקושיא זו לא היה קשה למהרש"א, אלא הוקשה לו על ריב"ל שלמד מכאן שע"ע באה על צרי העין, וצ"ע מדוע לא הוכיח כן מעיקר כפרת ע"ע וכקושיית הגרח"ק.

ועי' אבן עזרא פר' שופטים שכתב ויתכן שהשם צוה לעשות כן העיר הקרובה, כי לולי שעשו עבירה כדומה לה לא נזדמן להם שיהרג אדם קרוב מהם, ומחשבות השם עמקו וגבהו לאין קץ אצלינו, עכ"ל. והרמב"ן שם הביא בשם הרמב"ם במורה נבוכים שע"י המדידה והבאת העגלה ירבו בני אדם לדבר בו ואולי יגלה הדבר וכו', והובא לעיל. ומשמע מדבריהם שהוקשה להם רק מדוע חייבה תורה הבאת העגלה על העיר הקרובה, הרי הם מתודים שלא פשעו ולא נתרשלו ואין עליהם חובה, ואין הבדל בינם לשאר עיירות, ועל זה כתבו שמא ארע להם חטא אחר דומה לזה או כדי שימצאו את הרוצח, אך לא הוקשה להם מדוע צריך להביא כלל ע"ע בלא חטא וכקושיית הגרח"ק, וצ"ע.

והנראה פשוט מכל זה דלכו"ע עיקר הבאת העגלה לא באה לכפר על חטא הצבור שגרמו למיתתו או שלא עשו דין ברוצח, שהרי מתודין שלא פשעו בזה ושוב אין מקום להבאת העגלה וכקושיית הגרח"ק. אלא עיקר הבאת העגלה הוא על קטרוג הנהרג, דהנה כל אדם שנשפך דמו ע"י אדם תובע נקמה, וכל עוד שלא נקמו את דמו יש כאן קטרוג, וענין זה הוא סכנה לכל הצבור אע"פ שאינם אשמים במיתתו. וזהו עיקר ענין גואל הדם שהתירה תורה לגואל הדם להרוג את הרוצח אף בשוגג, וצריך להצילו ע"י עיר מקלט, דגואל הדם גואל את דמו של הנהרג בזה שעושה דין ברוצח, ונתנה לו התורה רשות להשקיט את דמו של הנהרג אף כשנהרג בשוגג עד שיברח לעיר מקלט. וכן מבואר בראשונים מכות ו. שההרוג נחשב בעל דין על מיתתו, ולכן מקשה שם הרוג יציל. ולכן הריגת הרוצח נקראת בתורה "נקום ינקם", דהוי נקמה לדם ההרוג. וכן מצינו בדם זכריה שהיה רותח עד שעשו נקמה על דמו. ועל דרך זה כשלא נודע מי הכהו אמרה תורה להביא עגלה ערופה כדי שיהיה מנוחה לדמו של הנהרג, שבזה שעורפים את העגלה נחשב הדבר כהריגת הרוצח, ועל זה נאמר בפסוק וניכפר להם הדם, דהיינו קטרוג דמו של הנהרג.

ועוד יש להוסיף מש"כ רש"י בערכין טז. (עי' להלן) שעל שפיכות דמים וגילוי עריות איכא טומאת הארץ דכתיב בשפיכות דמים כי הדם הוא יחניף וגו' ובג"ע כתיב ותטמא הארץ ואפקוד עונה עליה, ודבר זה גורם גלות ושאר עונשים אף ששאר הצבור אינם אשמים בדבר, וצריך לטהר את טומאת הארץ ע"י ביעור הרע בהריגת הרוצח או בעגלה ערופה.

ומעתה יש לבאר פלוגתת המאירי והמנ"ח בסברא עד כמה צריך לדאוג לדמו של הנהרג שלא יקטרג ויתבע גאולה לדמו או לטומאת הארץ. שהרי ודאי באופן שנודע מי הכהו אין הורגים את הרוצח בכל אופן כדי להשקיט את דמו של הנהרג, דהתורה נתנה גדרים מתי להרוג את הרוצח ומתי לא, ובגמ' בערכין טז. מבואר שכאשר אין עדים והתראה נגעים באים עליו, ואפשר שעי"ז יש גאולה לדם הנרצח, אך כאשר אין חיוב מיתה מחמת שהוא טריפה וכדו' לא נתנה תורה אפשרות לגאול את דמו. והשתא פליגי המאירי והמנ"ח באופן שלא נודע מי הכהו האם התורה חייבה לגאול את דמו ולטהר את טומאת הארץ ע"י עגלה ערופה בכל אופן של קטרוג, או שמא רק בגדרים ובאופנים שחייבה תורה מיתה כשנודע מי הכהו.

והנה עיקר החיוב בדבר זה מוטל על כל ישראל בשוה ואין זה שייך לעיר הקרובה אל החלל יותר משאר עיירות, בין אם העגלה באה להשקיט דמו של ההרוג בין אם באה לטהר טומאת הארץ כל ישראל חייבים בזה בשוה. ומה שאמרה תורה שהחיוב מוטל על עיר הקרובה אל החלל הוא מטעם אחר, דמלבד החיוב שמוטל על כל ישראל לכפר דמו של הנהרג יש ענין נוסף של כפרה שמוטל על העיר הקרובה אל החלל על שלא עשו דין ברוצח או על שנתרשלו וגרמו למיתתו, ואין זה שייך לעיקר הבאת העגלה, ועל חטא זה בי"ד מתודין ידינו לא שפכו את הדם הזה, ואם באמת נתרשלו בדבר אין מתודין, ומטעם זה אמרה תורה שהעיר הקרובה אל החלל תביא את העגלה, דעליהם יש תביעה נוספת וצריכים להתודות על זה. ובענין חטא זה נחלקו הבבלי והירושלמי האם החטא הוא שלא עשו דין ברוצח או על שגרמו למיתת הנהרג, ואין זה שייך לפלוגתת המאירי והמנ"ח כלל.

ומעתה מבואר היטב מדוע לא הוקשה לראשונים ולמהרש"א קושיית הגרח"ק דכיון שהם מתודים שלא חטאו בדבר מדוע מביאין כלל ע"ע, שהרי עיקר הבאת העגלה היא על קטרוג הנהרג או על טומאת הארץ, אלא הוקשה להם מדוע חייבה תורה את העיר הקרובה דוקא, ועל כרחיך שיש להם זיקה וחיוב מיוחד מחמת חטא, והרי כיון שמתודין על כרחיך שלא חטאו ושוב קשה מדוע הטילה תורה ע"ע על העיר הקרובה. ועל זה כתב מהרש"א משום שחיישינן שמא אחד מהצבור חטא בצרות עין, ואבן עזרא כתב שמא יש חטא אחר דומה לזה, והרמב"ם כתב כדי למצוא את הרוצח.

ומה שהקשינו מדוע כתבו הראשונים בב"ב שצריך למדוד לעיר הקרובה כדי לדעת מהיכן הגיע הרוצח, הא לפי הש"ס דידן וידוי זקני העיר הוא על הנהרג, י"ל בפשיטות לפי טעמו של הרמב"ם במורה נבוכים דהוא ענין אחר, דהתורה רצתה להרויח בזה דבר נוסף שע"י הפרסום יתגלה הרוצח וקטרוג דמו של הנרצח יתקיים באופן מעולה יותר שיהרגו את הרוצח. ואין זה שייך כלל לוידוי של זקני העיר על שלא ליוהו ולא נתנו לו מזונות שהוא חטא בפ"ע שצריכים להתוודות עליו. וכן לפי האבן עזרא י"ל דכיון שהרוצח יצא מעירם מסתמא חטאו חטא אחר הדומה לזה, ולכן הטילה תורה חיוב הבאת העגלה על עירם דוקא. [ולפי"ז יש ג' עניינים בהבאת העגלה, א, עיקר הבאתה בשביל לכפר על קטרוג הנהרג או על טומאת הארץ, ב, וידוי זקני העיר שלא גרמו למיתתו ונקט המהרש"א שעדיין יתכן שאחד מהצבור חטא בזה, ג, התורה הטילה את החיוב על העיר הקרובה כדי למצוא את הרוצח. ועדיין יל"ע כיצד בי"ד של עיר הקרובה אל החלל מתודים שלא ראינוהו ופטרנוהו וכו', הא פרשת כי ימצא חלל נאמרה גם באופן שידוע מי הוא הנהרג, וידוע שהוא גר בעיר אחרת, ואף באופן שידוע מתי יצא מעירו ואיך יצא משם וידוע שלא עבר בדרכו כלל דרך העיר הקרובה אל החלל שהיא בצד שני של החלל, ואיך שייך באופן כזה שיתודו שלא ליוו אותו. וצ"ל דמכל מקום שייך ענין הוידוי שלא עבר דרכם ונתרשלו במצות לויה, ולא אמרה תורה שעיר אחת תביא ע"ע ועיר אחרת תאמר את הוידוי, ועדיין צ"ע].

ולפי"ז מוטעם מאוד מדוע חילקה תורה את קריאת הפרשה לשנים, דהוידוי נעשה ע"י זקני העיר ואמירת כפר לעמך ישראל ע"י הכהנים, דבאמת הם ב' חלקים שונים, שזקני העיר מתודים על חטא הצבור, והכהנים מבקשים כפרה לדמו של הנהרג או לטומאת הארץ, וענין זה אינו שייך לעיר זו דוקא אלא מוטל על כל ישראל.

**האם הרוצח עצמו מתכפר בעגלה ערופה**

במס' סוטה מז: איתא מנין שאם נערפה העגלה ואח"כ נמצא ההורג שאין פוטרין אותו דכתיב "ולארץ לא יכופר בדם אשר שופך בה כי אם בדם שופכו", ומייתי לה בכתובות לז:. אך רש"י עה"ת כתב בסוף פר' שופטים על הפסוק "כי אתה תבער הדם הנקי מקרבך" מגיד שאם נמצא ההורג אחר שנתערפה העגלה הרי זה יהרג והוא הישר בעיני ה', וכן הוא ברמב"ם פ"י מרוצח ה"ח, ומקורו מירושלמי פ"ט דסוטה סוף ה"ו. והקשו החזקוני ודעת זקנים על רש"י שם למה לי תרי קראי, עיי"ש מה שכתבו ליישב. ובאמת הוא פלוגתא דתנאי במדרש תנאים ס"פ שופטים, ואתה תבער הדם הנקי שאם נמצא ההורג אחר שנערפה העגלה הרי זה יהרג, ר' ישמעאל אומר מנין אתה אומר שאם נמצא ההורג ולא הרגוהו מעלה אני עליהם כאילו לא נערפה העגלה ת"ל ואתה תבער הדם הנקי. ר' יונתן אומר אינו צריך, והלא כבר נאמר ולארץ לא יכופר לדם וכו' ומה ת"ל ואתה תבער לפי שלא למדנו לרוצח במה תהא מיתתו ת"ל וכו'. ומעתה נראה דהסוגיא בכתובות כר' יונתן והירושלמי ורש"י עה"ת והרמב"ם כר' ישמעאל.

ובקוב"ש כתובות ל: הקשה מדוע צריך פסוק שאין פוטרין אותו, הא נתחייב עונש ומה ענין כפרה אצל עונש, והוכיח מכאן דחיוב מיתה הוא להתכפר ע"י העונש, ואם נתכפר כבר שוב ליכא עונש, עיי"ש מש"כ בזה. וצ"ע דאם כן כאשר נתכפר ע"י תשובה ויסורים נימא שיפטר ממיתה, ועל כרחיך דלאחר שחל עליו חיוב עונש שוב לא נפטר בכפרה לחוד.

ויתכן ליישב דהנה בתו"כ ויקרא דבורא דחובה פכ"א איתא לגבי אשם תלוי דאם הביא אשם ואח"כ נודע לו שחטא אין מתכפר באשם אלא צריך להביא חטאת, ואמרינן הא למה זה דומה לעגלה ערופה, שאע"פ שנתערפה ואח"כ נמצא ההורג הרי זה יהרג. וכן הוא בלשון מדרש תנאים שהובא לעיל נמצא ההורג ולא הרגוהו מעלה עליהם כאילו לא נערפה העגלה. וכן איתא בספרי זוטא ס"פ מסעי הרי עגלה כאדם (בנחל איתן סי"ז הגיה כאשם) מה אדם (אשם) תולה אף עגלה תולה. ומבואר מכל זה שע"ע מכפרת רק כפרה זמנית עד שימצא ההורג.

ויש להקשות על זה, דבמס' ערכין טז. אמרינן דנגעים באים על שבעה דברים על לשון הרע ושפיכות דמים וגילוי עריות וכו', והדר אמרינן דבגדי כהונה הקשו לקרבנות לומר שהן מכפרין, כתונת מכפרת על שפיכות דמים מכנסים על גילוי עריות וכו', ומקשינן שם לגבי לשון הרע מדוע צריך גם נגעים וגם בגדי כהונה. ופירש רש"י שם דלגבי שפיכות דמים וגילוי עריות לא פריך, לפי שנגעים באים על החוטא עצמו, ובגדי כהונה מכפרין על האחרים שלא יענשו על ידו, דבשפיכות דמים כתיב כי הדם הוא יחניף וגו' ובגילוי עריות כתיב ותטמא הארץ ואפקוד עונה עליה וכו'. והדר מקשינן בגמ' מדברי ריב"ל דקאמר שני דברים לא מצינו להם בקרבנות כפרה ובדבר אחר מצינו להם כפרה, שפיכות דמים ולה"ר, שפיכות דמים בעגלה ערופה ולה"ר בקטורת, קשיא שפיכות דמים אשפיכות דמים, ומשני הא דידיע מאן קטליה (במזיד ולא אתרו ביה דאי אפשר להורגו) הא דלא ידיע מאן קטליה. וכתב רש"י דהא דלא משני שע"ע מכפרת על ההורג ובגדי כהונה על אחרים, לפי שע"ע אינה מכפרת כלל על הרוצח, דקיי"ל שאם נתערפה העגלה ואח"כ נמצא ההורג הרי הוא נהרג דכתיב ולארץ לא יכופר.

ומעתה מסקנת הסוגיא דהרוצח עצמו אינו מתכפר בבגדי כהונה או בעגלה ערופה אלא בהריגתו או בנגעים עד שיהרגוהו, וכדילפינן מדכתיב ולארץ לא יכופר כי אם בדם שופכו. ואילו הצבור שצריכים כפרה כמש"כ רש"י מצד טומאת הארץ, וכדכתיב כי הדם הוא יחניף וגו', אם ידיע מאן קטליה כגון מזיד ולא אתרו ביה מתכפרין בבגדי כהונה, ואם לא ידיע מאן קטליה מתכפרין בעגלה ערופה.

וצ"ע טובא מנ"ל לרש"י דע"ע אינה מכפרת על הרוצח כלל, הא לעיל הבאנו מהתו"כ ומדרש תנאים וספרי זוטא שעגלה מכפרת רק באופן זמני עד שימצא הרוצח, ואם כן אפשר דקרא דלארץ לא יכופר וכו' קאי רק לאחר שנמצא הרוצח, אך קודם לכן אף הרוצח מתכפר באופן זמני בעגלה ערופה.

ולפי מה שנקט רש"י עה"ת כדעת ר' ישמעאל דע"ע מכפרת על הצבור רק באופן זמני מדכתיב ואתה תבער, י"ל דתרי קראי איכא, מקרא דואתה תבער האמור בסוף פר' עגלה ערופה ילפינן לגבי כפרת הצבור מטומאת הארץ או מקטרוג הנהרג דהיא כפרה זמנית עד שימצא הרוצח, ולאחר שנמצא חוזרת טומאת הארץ, וצריך לכפר זאת ע"י הריגת הרוצח. ואילו קרא דולארץ לא יכופר האמור בפר' מסעי (ולא בפר' ע"ע) קמ"ל דהרוצח עצמו אינו מתכפר כלל כי אם בדם שופכו, ואתא לאפוקי אף כפרת ע"ע גופא דאינה מכפרת על הרוצח. ומיושב שפיר מדוע צריך תרי קראי חדא לחטא הצבור דהוי כפרה זמנית וחדא לחטא הרוצח עצמו דאינו מתכפר כלל.

ולפי מה שנקטה הגמ' בכתובות כר' יונתן צ"ל דשני הדברים נלמדים מולארץ לא יכופר, דהנה נאמר בתורה ולארץ לא יכופר, ומשמע דאיירי בכפרה מטומאת הארץ, ומאידך נאמר כי אם בדם שופכו ומשמע דליכא כפרה אחרת ואף לא ע"ע, ולכן למד מכאן ר' יונתן תרתי, חדא דהכפרה של טומאת הארץ וקטרוג הנהרג על הצבור היא רק כפרה זמנית, ועל זה נאמר ולארץ לא יכופר דהיינו טומאת הארץ, ומצד זה אי אפשר לומר כי אם בדם שופכו שהרי אנו יודעים שיש גם כפרת ע"ע, ועל כרחיך כונת התורה לומר דהוי כפרה זמנית. ומלבד זה ילפינן דלהורג עצמו ליכא כפרה כלל ואף כפרה זמנית, ועל זה נאמר כי אם בדם שופכו דמשמע שאף כפרת עגלה ערופה לא מהני, ועל כרחיך איירי כלפי כפרת הרוצח עצמו. ולשון הגמ' בכתובות מנין שאם נמצא ההורג שאין פוטרין אותו דחוק טובא לפי"ז, שהרי ליכא ס"ד לפטור אותו, והו"ל למימר מנין שאינו מתכפר כלל, וצ"ע. [ואולי י"ל דכלפי כפרה דרוצח אם ע"ע מועילה לו באופן זמני ממילא נפטר לגמרי, ועל כרחיך נאמר בתורה שאין מתכפר לו כלל, ורק כלפי חטא הצבור שייך לחלק דמתכפרין באופן זמני, אך צ"ע הטעם בזה].

ובזה מיושבת קושיית הקוב"ש, דודאי לא היה ס"ד לפטור את הרוצח מחיוב מיתה, אלא דס"ד שהכפרה על טומאת הארץ ועל קטרוג הנהרג היא כפרה קבועה קמ"ל ואתה תבער לר' ישמעאל או ולארץ לא יכופר לר' יונתן דהוי כאשם תלוי שהיא כפרה זמנית, וכן ס"ד שלרוצח עצמו יתכפר כפרה זמנית כאשם תלוי כמו שמתכפר לצבור קמ"ל כי אם בדם שופכו דאין מתכפר לו כלל ואף לא באופן זמני.

ויש בזה נפק"מ לב' הצדדים, דבמה שהרוצח עצמו אינו מתכפר כלל נפק"מ שנגעים באים עליו אף בזמן שמביאין עגלה ערופה, דאין זה מכפר עליו כלל וכמש"כ רש"י בערכין. וכן לאידך גיסא, נפק"מ במה שחוזרת טומאת הארץ (אף שבלא"ה איכא חיוב להורגו מצד החטא של הרוצח עצמו) לפי מה שביארנו לעיל דע"ע מכפרת על קטרוג הנהרג, ואם כן לאחר שהביאו ע"ע שוב אין הנהרג בעל דין לתבוע חיוב מיתה של הרוצח, וכן גואל הדם לא יוכל להורגו במזיד ולא אתרו ביה וכדו', דתביעתו של הנהרג כבר פקעה בהבאת העגלה. קמ"ל קרא ואתה תבער שאף כלפי כפרת הצבור מקטרוג הנהרג הוי כאשם תלוי והוא תלוי ועומד עד שימצא הרוצח, וכשנמצא הרוצח חוזר ההרוג להיות בעל דין על מיתתו של הרוצח וגואל הדם רשאי להרוג את הרוצח במזיד ולא אתרו ביה.

וכן נפק"מ בנמצא שהרוצח הרג בשוגג, דאיתא בירושלמי סוף פ"ז דיומא שע"ע מכפרת בין כשנהרג בשוגג ובין כשנהרג במזיד, ולאחר שנמצא הרוצח מסתבר שיתחייב גלות כדמעיקרא, שהרי כלפי הרוצח אין כפרת ע"ע כלל. [בהערות להגריש"א סוטה מז: נסתפק האם בנמצא שהרג בשוגג חייב גלות, עיי"ש. אך נראה דהוא חידוש גדול לומר שיפטר מגלות, ובפרט לפי דברינו הנ"ל דהרוצח אינו מתכפר כלל, ואף הצבור מתכפרין כאשם תלוי עד שימצא הרוצח, ועי' משמר הלוי כתובות לז:]. והשתא אם כפרת הצבור היתה קבועה, לא היה רשאי גואל הדם להרוג את הרוצח אף כשיצא מחוץ לעיר מקלט, וחיוב גלות בכה"ג יהיה רק מצד חטא הרוצח ואם כן הוי בגדר עונש ולא בגדר הצלה, קמ"ל קרא דאף הצבור מתכפרין רק כאשם תלוי עד שימצא הרוצח, ולאחר מכן חוזר גואל הדם לתבוע את דמו של ההרוג, וכשיצא מעיר מקלט רשאי להרוג את הרוצח.

ולפי"ז יש ליישב מש"כ רש"י בערכין להוכיח דע"ע אינה מכפרת כלל על הרוצח מהא דאין פוטרין אותו, והקשינו דלמא מכפר עליו באופן זמני, דלפי הנ"ל כלפי הרוצח עצמו אין צריך פסוק שלאחר שנמצא הורגין אותו, ועל כרחיך קרא קמ"ל שאינו מתכפר כלל וכלשון הפסוק כי אם בדם שופכו, ועדיין ביאור זה דחוק בלשון רש"י.

ועפי"ז יש לבאר דברי רבינו גרשום במס' כריתות כו., דאיתא בגמ' שם שיוה"כ מכפר על חטא שאין מכיר בו אלא המקום כאשם תלוי, ומקשינן אלא מעתה עגלה ערופה דהוי חטא שאין מכיר בו אלא המקום ומכל מקום אם עבר יוה"כ לא נפטרו מע"ע. ומשני אמר אביי הורג מכיר, (ואין זה חטא שאין מכיר בו אלא המקום). רבא אמר אמר קרא ולארץ לא יכופר לדם אשר שופך בה כי אם בדם שופכו. ופירש רגמ"ה משום הכי לא מכפר עליה יוה"כ דעגלה לא מכפרא על הורג דאמר קרא ולארץ וכו'. וצ"ע דהא מעיקרא קושיית הגמ' שאם עבר יוה"כ לא יתחייבו להביא ע"ע עד שימצא ההורג, דיוה"כ יכפר במקום עגלה ערופה, ואם כן מאי משני דעגלה לא מכפרא על ההורג, הא קודם שנמצא שפיר יוכל לכפר. וביאר בנחל איתן ס"ז ס"א סקט"ז דלגבי חטא הצבור דהיינו טומאת הארץ או קטרוג הנהרג מעיקרא לא מקשה מידי, שהרי זה חטא שניכר לכל, דהא הרוג לפנינו ותובע כפרה, אלא קושיית הגמ' רק לגבי חטא הרוצח נימא דיוה"כ יכפר ולא יתחייבו ע"ע, ואף שיוה"כ מכפר רק על חטא הרוצח ולא על חטא הצבור, מכל מקום כאשר הרוצח מתכפר בכפרת יוה"כ שוב אין צורך בעגלה ערופה, כשם שאם נתקיים דינו במיתת בי"ד שוב ליכא טומאת הארץ וקטרוג הנהרג. [בנחל איתן סי"ז ס"א סק"ה דחה את פירושו, שלגבי חטא הרוצח פשיטא דמהני מה שהורג מכיר, דהוא יודע בעצמו אם חטא או לא. ונראה פשוט שאין זה קושיא כלל, דכל אדם שחטא ומביא כפרתו הרי הוא יודע בעצמו אם חטא או לא, ואף שאחרים לא יודעים הוא יודע, אך הכא לפי הס"ד דע"ע מכפרת על הרוצח הרי הצבור מביאים את הכפרה של הרוצח, והם לא מכירים אם חטא או לא]. ומשני דאמר קרא ולארץ לא יכופר וכו' דהרוצח מעיקרא אינו מתכפר בע"ע כלל, ואף לא באופן זמני, וכמו שביארנו לעיל דמעיקרא ע"ע מכפרת באופן זמני רק על חטא הצבור. [ואביי ור' פפא שם שלא תירצו כן על כרחיך סברי דע"ע מכפרת על הרוצח כפרה זמנית, ורש"י בערכין אזיל בשיטת רבא].

ורש"י שם פירש תירוץ רבא ולארץ לא יכופר אין לך שום כפרה אלא זו עגלה ערופה על הספק והריגת ההורג על הודאי. והקשה השפת אמת שם הא האי קרא איירי בנמצא ההורג וקמ"ל דאינו מתכפר אלא בהריגת הרוצח, ואכתי מנ"ל דקודם שנמצא לא יתכפר ביוה"כ כמו שמתכפר בע"ע. וצ"ל דרבא נקט דכשם שאם נמצא ההורג אינו מתכפר כי אם בהריגת הרוצח כך קודם שנמצא אינו מתכפר כי אם בע"ע, וצ"ע. ועכ"פ מבואר ברש"י דקושיית הגמ' אינה על הרוצח שהרי רש"י בערכין נקט שהרוצח אינו מתכפר בע"ע כלל, אלא על הצבור, ואף שהצבור יודעים שצריכים כפרה כיון שאין יודעים מי הרגו ומחמת כן צריכים להביא ע"ע חשיב כחטא שאין מכיר בו אלא המקום, ועל זה מתרץ רבא דאיכא ילפותא להדיא דאין כפרה אחרת אלא ע"ע בספק והריגת הרוצח בודאי.

ובשפת אמת שם ביאר תירוץ רבא דאמר קרא ולארץ לא יכופר וכו' ויוה"כ מכפר על חטאים של בני אדם דכתיב "כי ביום הזה יכפר עליכם" ולא על טומאת הארץ. ואף דבריו מתאימים עם מה שביארנו דעיקר כפרת ע"ע היא על טומאת הארץ וכמש"כ רש"י בערכין.

**דף מז ע"ב**

**הא נודע אפי' בסוף העולם לא היו עורפין**

באבי עזרי פ"ט מרוצח כתב לחדש שאפי' אם כלפי שמיא גליא שיש אחד שיודע מי הרוצח אין זה ע"ע, ואף שלא בא לפנינו להעיד כלל וכלפי בי"ד הוי ספק גמור. דאם נאמר שאין פוטר מע"ע אא"כ בא לפנינו להעיד מהו הלשון אפי' בסוף העולם. ועוד הוכיח מהמשך המשנה משרבו הרצחנים בטלה ע"ע, ופירש רש"י שהרי מכירין בהן מי הרגיל להרוג, ולכאורה קשה דאין דנין עפ"י אומדנא, ובאמת הרמב"ם פי' שהיו הורגין בגלוי ויש כאן נודע מי הכהו, ומשמע שאף שלא בא לפנינו להעיד בטלה ע"ע. ועיי"ש שכתב לייסד דמכל מקום אם בא לפנינו ע"א שהכיר את ההורג לאחר שנערפה העגלה אמרינן כפרה ספיקא והלכה, ורק באופן שהגיע קודם שנערפה הרי זה מבטל למפרע דין ע"ע משום שנתברר שמעיקרא לא היה דין ע"ע כלל.

אך בנחל איתן סי' ד' ס"א סק"ב נקט בפשיטות דצריך לבא להעיד בבי"ד, וטרח ליישב לשון הגמ' אפי' בסוף העולם לא היו עורפין בכמה אופנים, עיי"ש. ושם סק"ו כתב ליישב פי' הרמב"ם לגבי משרבו הרצחנים דאם בי"ד יודעים שיש אדם שיודע אף שלא בא להעיד אין מביאין ע"ע, אך אם אינם יודעים כלל פשוט שיש דין עגלה ערופה ואין זה מבטל למפרע.

**נודע ע"י עדים זוממים**

כתב הרמב"ם פ"י מרוצח ה"ז נמצאו עדיה זוממין הרי זו מותרת בהנייה, כיצד, כגון שאמר עד אחד אני ראיתי את ההורג ובאו שנים והכחישוהו ואמרו לו לא ראית, והפרישו את העגלה והורידוה לנחל לערפה על פיהם, ואחר כך הוזמו השנים הרי זו מותרת בהנייה, עכ"ל. וכתב הכס"מ דמקורו מהסוגיא בכריתות שאם נתחייב אשם תלוי עפ"י עדים זוממים והוזמו הרי זה מתבטל למפרע ולא אמרינן לבו נוקפו. וכבר הקשו האחרונים דהתם קיי"ל כר' יוחנן דאף בכה"ג אמרינן לבו נוקפו, ומנ"ל להרמב"ם דבע"ע מותרת בהנאה. ולכן כתבו דמקורו מתוספתא בכריתות פ"ד ה"ג ע"ע נמצאו עדיה זוממין מותרת בהנאה, ופי' הרמב"ם דאיירי בכה"ג דקודם שנאסרה נודע מי הכהו והוזם והפרישו את העגלה ונאסרה ואח"כ הוזמו הזוממין, ובאופן זה קמ"ל דמותרת בהנאה, דאגלאי מילתא למפרע דהיה בטעות משום שנודע מי הכהו קודם שנאסרה בהנאה, ואף שבאותה שעה לא קיבלנו את העד מחמת ההזמה וסברנו שלא נודע מי הכהו, הוברר שכל זה היה בטעות ובאותה שעה נודע מי הכהו.

ואף שכלפי בי"ד הוי ספק גמור ולא נודע מי הכהו, כבר ייסד הגר"ח בפ"ט מרוצח דיש חילוק בין ע"א דסוטה לע"א בעגלה ערופה, דלגבי סוטה כשיש ע"א שנטמאה הרי זה פושט את הספק של בי"ד, דהם נוקטים כדבריו כלפי שלא להשקותה, ולכן אם בי"ד סברו שאין כאן ע"א ואין להאמינו אע"פ שהוברר למפרע שיש כאן ע"א לא בטל הדין למפרע, משא"כ בע"ע אין צריך שהע"א יפשוט את הספק של בי"ד, אלא עצם הדבר שיש כאן אחד שידוע מי הכהו הרי זה מבטל את הדין ע"ע, ולכן אם יש לבי"ד ספק אם נודע מי הכהו או לא אף שכלפי בי"ד נשאר הדבר בגדר ספק מכל מקום אין מביאין ע"ע, ולכן כשהוברר למפרע שהיה כאן נודע מי הכהו אף שכלפי בי"ד היה ספק וסברו שלא נודע מכל מקום בטל למפרע דין ע"ע.

ובקרן אורה הקשה קושיא גדולה על הרמב"ם, דלפי מה שפסק שם ה"ח שאם נמצא ההורג אחר ירידתה לנחל איתן מותרת בהנאה מאי קמ"ל בהלכה זו, הא אפי' בא עכשיו ע"א ואמר שמכיר את הרוצח הרי היא מותרת בהנאה, ומדוע צריך לחידוש דכיון שנודע מי הכהו קודם שנאסרה הוברר למפרע שלא חל עליה איסה"נ. ומכל מקום כתב שם דאפי' לדעת הבבלי שאם נמצא ההורג אחר ירידתה הרי היא אסורה בהנאה הכא מותרת משום שהוברר למפרע וכנ"ל. וכן מש"כ הרמב"ם והורידוה לנחל לערפה על פיהן הוא הדין אחר שנערפה הוברר למפרע שבטל דין ע"ע ומותרת בהנאה, ולשון הרמב"ם לאו דוקא, עיי"ש. ובנחל איתן נקט דלשון הרמב"ם בדוקא וטרח לחלק בין הוזמו אחר שנאסרה לבין הוזמו אחר שנערפה ודבריו צ"ע.

ולענין קושיית הקרן אורה מדוע הוצרך הרמב"ם לחידוש שבטל למפרע דין ע"ע תיפו"ל שאף בנמצא ההורג אחר שנאסרה הרי זה מותר בהנאה, יש ליישב לפי מש"כ העונג יו"ט סי' ו' דהרמב"ם פסק שנאסרת מחיים משום הזמנה מילתא, ולכן כשנמצא ההורג מותרת בהנאה דבטל ענין ההזמנה, והוי כאורג בגד למת ונתברר שלא היה כאן מת כלל או שהמת אינו צריך לבגד זה דודאי מותרת בהנאה. והא דכתב הרמב"ם מתה או נשחטה אסורה בהנאה, ולא מתירין מחמת שפקעה ההזמנה, היינו מדרבנן, וכמו שמצינו לגבי עצי סוכה עיי"ש שהאריך בזה, משא"כ בנמצא ההורג דאין כאן חיוב ע"ע כלל לא גזרו רבנן. ויתכן לנטות קצת מדרכו ולומר דהחילוק בין מתה ונשחטה לנמצא ההורג אינו כמש"כ שם האם נשאר חיוב ע"ע או לא, אלא החילוק הוא אם יש צורך לע"ע או לא, דבמתה או נשחטה עדיין צריך לע"ע שהרי הרוצח אינו לפנינו, משא"כ נמצא ההורג שהרוצח לפנינו והורגין אותו ואין צורך כלל לע"ע. ולפי"ז בנודע מי הכהו כל שאינו מביא את ההורג לפנינו ע"פ שני עדים עדיין יש צורך בע"ע, והוי כמתה או נשחטה דאסורה בהנאה מדרבנן, ולכן הוצרך הרמב"ם לחדש דכיון שהוברר למפרע שנאסרה בטעות הרי היא מותרת בהנאה.

**ר' עקיבא אומר מנין לסנהדרין שראו באחד שהרג את הנפש ואין מכירין אותו שלא היו עורפין וכו'**

בירושלמי ריש פירקין איתא ודא דאת אמרת אפי' עבד עפי' שפחה לא היו עורפין באותן שאמרו אם רואין אנו אותו מכירין אנו אותו, אבל באותן שאמרו אם רואין אנו אותו אין אנו מכירין אותו לא היו עורפין דכתיב וענינו לא ראו והרי ראו מכל מקום. ובפשטות אין זה סותר לדינו של ר"ע, דר' עקיבא איירי בסנהדרין ובזה איכא גזיה"כ שאם ראו את הרוצח אע"פ שאין מכירין אין עורפין, אך בשאר אדם לא חשיב נודע מי הכהו אלא אם מכיר אותו. ואף שאין צריך לדעת מיהו צריך שיוכל לזהות אותו כשיראו לו אדם זה. וכן הוא בתוס' רא"ש: ראיתיו והכרתיו כדכתיב לא נודע מי הכהו, כלומר שאין מכירין את ההורג, אבל סנהדרין שראו אף על פי שאין מכירין, עכ"ל. ומבואר דכל אדם צריך שיוכל לזהות מיהו הרוצח וסנהדרין אין צריך.

ובמאירי כתב: וצריך שתדע שכל שאנו מפקיעין עריפת העגלה בראיה פירושו אף בשאין הרואה אומר פלוני היה, שהרי מ"מ אין מתקיים בו ועינינו לא ראו. ומ"מ בתלמוד המערב פרשוה דוקא בשאומרים אם רואין אנו אותו מכירין אנו בו, עכ"ל. ונראה דבתחילה פי' דאין צריך להכיר כלל אלא שיראה את הרוצח, וכדס"ל לר' עקיבא לגבי בי"ד, ואח"כ כתב דבירושלמי מבואר דכל אדם צריך להכיר, ולפי"ז בי"ד דוקא אין צריכין להכיר כדאמר ר"ע אך שאר אדם צריך להכיר אלא שאין צריך שידע שפלוני הוא.

וברמב"ם לא חילק בין בי"ד לשאר אדם, וכתב בנחל איתן סי' ד' ס"ב דס"ל שכל דרשת ר"ע שייכת לפי הירושלמי דהוידוי של זקני העיר קאי על הרוצח, והא דכתיב ענינו לא ראו קאי על ראיית הרוצח, אך לפי הבבלי דהוידוי קאי על הנרצח אין מקום לדרשא זו. והנה כלפי כל אדם שפיר י"ל דצריכין להכיר וכדס"ל לר' עקיבא, אך בערוך השולחן נקט בדעת הרמב"ם דאין צריך להכיר, עי' נחל איתן שם.