67 יהרג ואל יעבור ג - בדין בן נח
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י"א תמוז תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"ד:, בעו מיני' מרבי אמי ב"נ מצווה על קדושת השם או אין מצווה על קדושת השם, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת והא וחי בהם בישראל כתיב, ואפי' ישראל הי' מחויב למסור עצמו אפי' בצינעא אי לא דכתיב וחי בהם, וי"ל דדילמא לא איצטריך וחי בהם אלא כ"ה דלא נילף שאר מצות מרוצח ונערה המאורסה דאפי' בצינעא יהרג ואל יעבור לכו"ע, עכ"ל.

והנה במש"כ התוס' דברוצח ונערה המאורסה יהרג ואל יעבור לכו"ע, כתב המהרש"א דכונתם דאפי' לר' ישמעאל דבע"ז בצינעא יעבור ואל יהרג, מ"מ בג"ע ושפ"ד מודה דיהרג ואל יעבור, וזהו שנקטו התוס' ג"ע ושפ"ד ולא נקטו ע"ז.

ונראה פשוט דמה שהוצרכו התוס' לזה, הוא משום דעיקר מה שנקטו התוס' דאפי' ישראל הי' מחויב למסור עצמו אי לא דכתיב וחי בהם, ולא אמרינן דאה"נ ל"ב לקרא דוחי בהם, אלא להתיר להתרפאות בדברים האסורים, אך באונסין ל"ב לקרא דוחי בהם, נראה שלמדו לזה מהא דתניא לעיל בסוגיין א"ר ישמעאל מנין שאם אמרו לו לאדם עבוד ע"ז ואל תהרג, מנין שיעבוד ואל יהרג, ת"ל וחי בהם ולא שימות בהם, והרי דכל הא דיעבור ואל יהרג, הוא מקרא דוחי בהם, וע"כ הוצרכו התוס' לתרץ דאף לדעת ר' ישמעאל בעינן לקרא דוחי בהם, כ"ה דלא נילף מג"ע ושפ"ד דיהרג ואל יעבור.

ב] אמנם הנה דעת התוס' בכתובות די"ט. והרא"ש בע"ז דכ"ז: דלר' ישמעאל אף בג"ע ושפ"ד יעבור ואל יהרג, ולפ"ז הרי הדרא קו' התוס' לדוכתא, דממה שהוצרך ר' ישמעאל לקרא דוחי בהם, ש"מ דמסברא חייב אדם למסור עצמו, וא"כ בב"נ דלא כתיב בי' וחי בהם, מ"ט לא יהא חייב למסור עצמו, וי"ל שדעתם כמו שדן המהרש"א דוחי בהם קאי גם על גויים, עיי"ש.

ג] ואמנם נראה דלהתוס' בכתובות והרא"ש בע"ז מעיקרא ל"ק קו' התוס', דהנה בעיקר הא דס"ל דלר' ישמעאל אף בע"ז ושפ"ד יעבור ואל יהרג, צ"ע דמהיכ"ת דר' ישמעאל פליג ע"ז, הרי אף דלא דריש ר' ישמעאל לקרא דואהבת דבע"ז יהרג ואל יעבור, מ"מ בשפ"ד דמסברא דמאי חזית יהרג ואל יעבור, ובג"ע דילפינן לה מרוצח, מהיכ"ת נימא דפליג ר' ישמעאל וס"ל דיעבור ואל יהרג.

ונראה בדעת התוס', דס"ל דהא דא"ר ישמעאל דמנין דבע"ז יעבור ואל יהרג ת"ל וחי בהם, לאו היינו דס"ל דלא דרשינן לקרא דואהבת, וממילא דהויא ע"ז ככל המצוות דיעבור ואל יהרג מקרא דוחי בהם, אלא ר' ישמעאל מייתי להך קרא דוחי בהם, דמזה נלמד דלא דרשינן לקרא דואהבת, והיינו משום דקרא דוחי בהם קאי על כל המצוות, כדכתיב ושמרתם את חקתי ואת משפטי אשר יעשה אותם האדם וחי בהם, וקאי על כל החקים והמשפטים, ובע"כ דגם בע"ז יעבור ואל יהרג, וע"כ יש לדרוש לקרא דואהבת בע"א, - וע"כ שפיר נקטו התוס' והרא"ש דלר' ישמעאל אף בג"ע ושפ"ד יעבור ואל יהרג, שהרי ס"ל דקרא דוחי בהם קאי על כל המצוות, ויש ללמוד מזה דבכל המצוות יעבור ואל יהרג, ומזה יש ללמוד דלא אמרינן לסברא דמאי חזית.

ולפ"ז הרי נמצא, דלדעת התוס' בכתובות והרא"ש בע"ז, הרי אין ללמוד כלל ממה שהוצרך ר' ישמעאל לקרא דוחי בהם, דמסברא צריך למסור עצמו, דלעולם י"ל דבכל האיסורים מסברא א"צ למסור עצמו, ורק באנסוהו לעבוד ע"ז בעינן לקרא דוחי בהם, כ"ה דלא נילף מקרא דואהבת דהוא חייב למסור עצמו, ועי' חמד"ש או"ח סימן ל"ח סק"ל שכתב בתו"ד לישוב זה לקו' התוס'.

**ב**

ד] והנה לפמש"נ בדעת התוס' בכתובות והרא"ש בע"ז, הרי נמצא, דכל האיבעיא אם ב"נ מצווה על קדושת השם, ואף דלא כתיב בי' דוחי בהם, הוא רק בשאנסוהו באונס מיתה לעבור על אחת ממצוותיו, דבזה י"ל דמסברא א"צ למסור עצמו, אך להתרפאות באחת מצוותיו, פשיטא דאסור, דהרי הא דישראל מותר להתרפאות בדבר האסור, ילפינן לה ביומא דפ"ה: מקרא דוחי בהם, ובב"נ דלא כתיב בי' וחי בהם, אין לנו להתירו להתרפאות.[[1]](#footnote-2)

וגם למש"כ התוס' בסוגיין, דאיצטריך בישראל קרא דוחי בהם, הוא כ"ה דלא נילף שאר מצוות מרוצח ונערה המאורסה דיהרג ואל יעבור, נמי מסתברא מילתא דכ"ז הוא באונסין, דבזה מסברא כיון דהוא אנוס רחממנא פטרי' וא"צ למסור עצמו, אך להתרפאות בדבר האסור, לכאו' אין לנו להתיר בלא קרא, וע"כ בב"נ דליכא קרא, אין לנו להתיר להתרפאות בדבר האסור, וכ"כ החמד"ש או"ח סימן ל"ח סק"? והמנ"ח במ' רצ"ה, עיי"ש.

והדברים מבוארים כן בד' הרא"ם בפ' שמות ד' כ"ד, ז"ל, אך קשה היאך התיר לעבור על מצות עשה דמילה משום סכנת הולד, והלא עדיין לא ניתנה התור דכתיב בה וחי בהם ולא שימות בהם, עד שיתיר במקום סכנה, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דבב"נ דלא כתיב וחי בהם, לא הותר לעבור על איסור משום פיקו"נ, וכל מש"א בסוגיין דב"נ אינו מוזהר על קידוש השם, הוא רק בשאנסוהו לעבור על אחת ממצוותיו.

ה] אמנם הנה הפרשת דרכים בדרך האתרים דרוש ב', הביא לד' הרא"ם ותמה ע"ז, ז"ל, ותימה הוא בעיני, דהא דקי:ל דבמקום סכנה דוחה את כל המצוות חוץ מע"ז וכו', נפקא לן מדאזהר רחמנא שאם אנסוהו על אחת מכל מצוות ד' דיעבור ואל יהרג חוץ מאלו, ומשם למדו לגבי חולי ג"כ דבכל מתרפאין חוץ מג' אלו, כדאיתא בפ' יוהכ"פ ובפ' כל שעה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת ה"ו כדרך שאמרו באונסין כך אמרו בחלאים, וזה מבו' שדין א' לשניהם, וא"כ בב"נ דקי"ל דאף בג' מצוות החמורות יעבור ואל יעהרג, מהיכ"ת שיהא מוזהר ב"נ לבא לידי סכנה כדי לקיים ז' מצוות דידהו, ולדידי חזי לי דב"נ מתרפא אפי' בע"ז וג"ע, כיון שאם אנסוהו לעבור עליהם הדת נתונה דיעבור ואל יהרג ה"ה לגבי חולי, והא דכתיב וחי בהם לאו לחידוש אתא קרא לישראל, אלא כמש"כ התוס' בפ' בן סורר דאיצטריך וחי בהם כ"ה דלא נילף שאר מצווות מרוצח ונערה המאורסה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הפר"ד דס"ל, דמש"כ התוס' דמסברא הי' מותר לעבור באונס מיתה, אי"ז משום פטורא דאונס, דזה ל"ש במתרפאין, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת ה"ו, אלא היינו ע"ד דינא דוחי בהם, דמסברא עדיפא נפש האדם והיא דוחה לכל המצוות, ורק בישראל שנתחדש דבג"ע ושפ"ד צריך למסור עצמו, ואין נפשו דוחה למצוות אתו, הוא דבעינן לקרא דוחי בהם ללמד דשאר מצוות נדחין מפני נפשו.

ו] אך צ"ע בזה, דבל' רש"י לעיל בסוגיין מבו' דעיקר התירא דוחי בהם, הוא משום חביבות נפשו "של ישראל", ולפ"ז בדין דנפשו של גוי, לא תדחה את המצוות.

עוד צ"ע בזה, דמל' תוס' הרא"ש שכתב, דודאי מסברא בלא קרא "אינו מחוייב למסור עצמו", משמע דהא דמסברא הי' מותר לעבור באונס מיתה, אי"ז משום דהפיקו"נ דוחה להאיסור, אלא הוא משום שלא נתחייב למסור עצמו שלא לעבור איסור, וע"כ הו"ל כאונס, גם י"ל דכונתו, דכיון דהו"ל כאונס, ע"כ סברא היא שאינו מחויב למסור עצמו כדי שלא לעבור באונס.

ואמנם גם לפ"ז יש מקום לדון להתיר לב"נ להתרפאות בדבר האסור, משום שאינו מחויב למסור עצמו שלא לעבור איסור, ומכח זה גם מותר לעבור כדי להציל את נפשו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן קנ"ז סק"ד דאם ל"ה חייב למסור ממונו שלא לעבור על ל"ת, הי' מותר לעבור על איסור כדי להציל את ממונו, ועי' פת"ש שם סק"ד בשם המשנת חכמים דמותר לבטל מ"ע כדי להציל ממונו, עיי"ש, - ואמנם דאם משום זה, לא יהא מותר לו לעבור על א' ממצוותיו, אלא כדי להציל את עצמו, אך יהא אסור לעבור כדי להציל את חבירו, אך לפ"ד הפר"ד, נראה דיהא מותר לו לעבור כדי להציל את חבירו, דנפש חבירו עדיפא ודוחה לאיסורא דידי'.

ז] והנה במנ"ח שם הוכיח דהותר לב"נ לעבור על א' ממצוותיו משום פיקו"נ, ואף לאחר מותר לעבור, ממה שנסתפקו התוס' לעיל דנ"ט. דאף ב"נ מותר לחתוך את העובר כדי להציל את אמו, והרי דאף בב"נ הותר לעבור על איסורים כדי להציל את חבירו.

אך כבר עמדו דיש לפרש בד' התוס', דלא איירי כלל במעוברת נכרית, אלא איירי במעוברת ישראלית, ובזה שפיר כתבו דהותר לב"נ לחתוך את העובר כדי להציל את האם, שהרי התירה תורה לכל האיסורים משום חביבות נפשו של ישראל, וכיון דהתירה תורה איסורים דישראל משום זה, כ"ש דהתירה לאיסורים דנכרי משום זה, אך לעולם י"ל דאסור לב"נ לעבור על איסורים כדי להציל נפש ב"נ, דלא התירה תורה איסורים משום נפשו של גוי, והיינו דכל דהתירה תורה לישראל לעבור, כ"ש דמותר לב"נ לעבור, וע"כ במקום פיקו"נ דישראל דהתירה תורה לישראל לעבור, כ"ש דמותר לב"נ לעבור, ומשא"כ במקום פיקו"נ דגוי דלא התירה תורה לישראל לעבור, ה"נ אסור לגוי לעבור, וז"ב.

**ג**

ח] והנה הפר"ד שם כתב, דהא דב"נ אינו מצוות על קידוש השם, היינו דוקא בע"ז וג"ע, אבל בשפ"ד יהרג ואל יעבור, והיינו משום דהא דבע"ז וג"ע יהרג ואל יעבור, הוא משום דגלי בהו קרא, ובב"נ דלא גלי קרא איכא למימר דלא הוזהרו ע"ז, אבל שפ"ד דלאו מקרא נפקא אלא מסברא דמאי חזית, מהיכ"ת דיש חילוק בין ישראל לב"נ, אך עיי"ש שהביא מד' מהר"ש יפה שכתב דמסתמא לא נצטוו ב"נ למסור נפשם גם על שפ"ד.

והנה מד' הרמב"ם בפ"י ממלכים ה"ב שסתם וכתב, דב"נ שאנסו אנס לעבור על אחת ממצותיו מותר לו לעבור, נ' להדיא כד' מהר"ש יפה דגם בשפ"ד מותר לו לעבור, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, ב"נ אין מצווין על קדוש השם כלל, וכל שנאנסו "בשבע מצות" שלהם אפילו לעבוד ע"ז פטורים לגמרי ויעבור ואל יהרג, עכ"ל.

אמנם מד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין, מ' כד' הפר"ד, ז"ל, אלא שגר תושב כל בצנעא אפי' בע"ז וג"ע יעבור ואל יהרג, ולא החמירה בהם תורה בע"ז וג"ע יותר משאר שלהן שאין להם מקרא מן התורה בזה ולא כתיבי בה קראי, עכ"ל, ומדנקט ע"ז וג"ע ושביק לשפ"ד, מ' להדיא דבשפ"ד יהרג ואל יעבור אף בצינעא, דע"ז ליתא להטעם שכתב דלא כתיבי בה קראי, כיון דאף בישראל ליכא קרא ע"ז, אלא הוי זה מסברא.

ט] ?

ילה"ע בדעת ר' ישמעאל למאי בעינן לקרא דבא במחתרת, ועי' מנ"ח וצ"ע מסוגיא דע"ז דכ"ז:, וי"ל, והדרך השני' צ"ע מל' רש"י ביומא שם.

1. ואמנם יש מקום לדון בזה, שהרי ביומא שם אמרינן דל"ב לקרא דוחי בהם אלא בספק פיקו"נ, אך בודאי פיקו"נ יש להתיר משום דחלל עליו שבת א' כדי שישמור שבתות הרבה, וטעם זה י"ל דהוא שייך אף בב"נ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ם בפר' שמות ד' כ"ד, - ועי' פרשת דרכים שתמה ע"ז, וצ"ע? [↑](#footnote-ref-2)