‏‏ סד,-סה           ד
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**נערה המאורסה היא ואביה מקבלין גיטה.** עי' ברש"י ותוס' ושא"ר שנחלקו אם קטנה יכולה לקבל גט לעצמה. עי' ברמב"ן במלחמות. הובא בר"ן.

**כל שאינה יכולה לשמור את גיטה אינה מתגרשת**. עי' רש"י ותוס' ושא"ר שנחלקו האם מתגרשת ע"י אביה. שי' רש"י שאינה מתגרשת כלל אפי' לא ע"י אביה, אך תוס' ס"ל דמתגרשת דאביה משמרה וצ"ב במה נחלקו.

**אמר ר"י אמר רבי אסי** צרור וזורקו זוכה לעצמו וכו', חפץ ומחזירו זוכה גם לאחרים. ושמואל ור"ח פליגי דאינו זוכה לאחרים כלל. ונחלקו הראשנים האם נחלקו מדרבנן או בדאורייתא. שי' רש"י ד"ה וזוכה דנחלקו בדרבנן. אך בתוס' הביא ראיה בד"ה שאני דנחלקו מה"ת. ועי' בר"ן בביאור דברי רש"י. ועי' בש"ך רמ"ג סק"ו ובקצה"ח שם סק"ה ובחי' רא"ל.

**ובתוס' ד"ה שאני כתבו דהא דמהני מה"ת משום דאיכא דא"מ.** ובביאור הדבר עי' בקצה"ח רמג סק"ה.

**עוד כתבו בתוס' שקטן בר שליחות במקום שהוא עצמו איתא במעשה.** האם הוא כלל בכל דבר. עי' פנ"י ותור"ג.

**מערימין על מע"ש וכו'.** מהיכן הראיה שהוא זוכה לאחרים. עי' תוס' ד"ה ופדו ורמב"ן ורשב"א, וע"ע בחי' הגר"ח הל' זכיה ומתנה.

**הפעוטות וכו' וכנגדן בקטנה מתגרשת בקדושי אביה.** עי' רש"י. וברי"ף גרס איפכא. ועי' בר"ן.

**תוד"ה צרור.** וא"ת עי' בקצה"ח רלה סק"ג מש"כ ליישב קו' התוס'.

**וי"ל דמיירי בקנין חליפין.** עי' בריטב"א. ועי' בר"ן דאינם קונים באגב וחליפין.

**מתני' נערה המאורסה היא ואביה מקבלין את גיטה.** משמע ממתני' דדוקא כשהיא ארוסה אביה מקבל את גיטה, אבל נשואה היא ולא אביה משום שיצאה מרשות אביה. וכ"כ רש"י ד"ה יד דאוקמיה רחמנא ברשותיה כל ימי נערות אלא א"כ ניסת. וכ"כ רש"י קידושין מג: דכל זכותים שנתנה התורה לאב בבתו הם רק עד הנשואין. אך בתוס' בקידושין י. נסתפקו ב'קטנה' שנישאת האם יצאה מרשות אביה או דאביה יכול לקבל גיטה. והביאו ראיה מהירושלמי דאין לו רשות.

ובדברי רש"י העיר רע"א בגליון שם שיש סתירה בדברי רש"י דביבמות ובסנהדרין כתב שגם מן הנשואין האב מקבל את גיטה. ולהלכה עי' בשו"ע אה"ע סי' קמא סעי' ה' שפסק דבנשאת היא מקבלת ולא אביה. ובסי' קעג סעי' טז כתב שאביה מקבל גיטה, ועמדו בזה בדגול מרבבה ורע"א.

**רש"י ד"ה היא ואביה.** רש"י הוכיח שיש לה יד מהא דאם היתה יתומה היא מהוה את עצמה והיא מקבלת את גיטה. בפשיטות כוונת רש"י דנערה כשהיא יתומה היא יכולה לקדש עצמה ואח"כ לקבל גט, ומזה הוכיח רש"י שיש לה יד, אלא שזה שפת יתר, שהרי הטעם שנערה יכולה לקדש את עצמה הוא משום שהיא גדולה, א"כ מה הוסיף רש"י ראיה מזה. אלא ע"כ דרש"י הביא ראיה מקטנה שהיא מהווה את עצמה ותמה בזה בגליון רע"א דאין מזה ראיה כלל. ובפנ"י הוסיף בזה דע"כ אין להוכיח מיתומה לזו שיש לה אב, שהרי קטנה תוכיח שאם היא יתומה היא מקבלת הגט אף שנתקדשה מה"ת, ואפ"ה כשיש לה אב הוא מקבל ולא היא, ע"כ שיתומה דין אחר הוא, ומה הראיה שנערה שיש לה אב היא גם מקבלת גיטה.

וביאר הפנ"י שכוונת רש"י להוכיח רק מהא דיתומה מתקדשת שהיא נערה ע"כ דאית לה יד ונחשבת כגדולה ממש, ולכך גם מקבלת גיטה, דיש לה כח עצמי. ולא אלים כח האב להפקיע היד העצמית שלה. אבל מעצם מה שיתומה מתגרשת באמת אין ראיה שיש לה יד עצמית, כיון שגם קטנה כשהיא יתומה היא מתגרשת משום שגירושין בע"כ הם א"צ לזה זכות עצמית. ועי'.

**נערה המאורסה היא ואביה וכו'.** נחלקו הראשנים האם בנערה דווקא ס"ל לת"ק שהיא ואביה מקבלין את גיטה אבל קטנה אביה ולא היא, או דה"ה לקטנה שמקבלת גיטה.

דעת רש"י הובא בתוס' דקטנה דווקא אביה ולא היא, ושוב חזר בו רש"י בקידושין דבין נערה ובין קטנה. ויש לברר מה החילוק בין קטנה לנערה, דהרי כשאין לה אב קטנה ונערה שווין שמקבלין גט לעצמן, וכשיש להן אב הרי שניהם ברשותו לענין גטין, ואפ"ה נערה מקבלת לעצמה דיש לה יד, ואין רשות האב מפקיעה לה את היד, דידא יתירה וכו', וא"כ למה בקטנה יפקיע יד האב ידה דידיה. ועמדו בקו' זו הראשנים הרשב"א כאן, וברמב"ן במלחמות.

וברמב"ן במלחמות כתב לבאר דהנה בקדושין פליגי רבא ור"נ האם נערה שיש לה אב יכולה למנות שליח לקבל גיטה. דרבא סבר דאלימא כיד אביה לשוויה שליח, ור"נ סבר שאין יכולה. וביאר הרמב"ן ששורש המח' הוא האם יש לנערה יד עצמית לקבל גיטה, ולכך היא גם יכולה למנות שליח, או שהיא לגמרי ברשות אביה 'שאין הנערה במקום אב, אלא כשליח שנמנתה תורה בדבר שמכנסת עצמה לרשות אביה וכו', שירדה תורה לסוף דעתו של אב שהוא רוצה שתכניס עצמה לרשותו ואין לו קפידא בגרושין שישנן בע"כ. ומעתה י"ל דאם הזכות של הנערה הוא משום שיש לה יד עצמית לקבלת הגרושין, א"כ ה"ה נמי קטנה יש לה יד, [כמו שיש לה יד כשהיא יתומה]. אבל אם כל הכח הוא רק מחמת שליחות של האב י"ל דקטנה שאינה בתורת שליחות דווקא אביה ולא היא.

[ומש"כ דהנערה היא שליח האב, הכי מבואר שם בגמ' בקידושין מג: בהא דנחלקו ר"י ור"ל האם בקידושין ג"כ היא ואביה יכולים לקבל קדושין, דר"י ס"ל שרק בגט היא ואביה מקבלין, אבל בקידושין רק אביה, ואמרינן מ"ט דר"י גירושין דמכנסת עצמה לרשות אביה בין היא ובין אביה, ופרש"י דאמרי' אביה ניחא ליה שתקבל היא וכו'. משמע שהוא רצון האב שהיא תקבל את הגט, ולכך יש לחלק בין גט לקדושין].

ובזה יישב הרמב"ן קו' ריב"ם בתוס' כאן מהסוגיא דקידושין מד:, דמבואר שם שגם קטנה [שיש לה אב] מקבלת גיטה, וכתב הרמב"ן דזה גופא המו"מ שם. דמה דמבואר דקטנה יש לה יד זה רק לרבא דס"ל שלרבנן יש לנערה יד לקבל הגט ואין זה מתורת שליחות, ולכך ה"ה לקטנה שיד לה יד שמקבלת גיטה, אבל למסקנא דקיי"ל כר"נ אין הוא מכח יד עצמית של הנערה אלא מתורת שליחות האב, ובזה קטנה אין יד כלל.

ויש להעיר בדברי הרמב"ן דא"כ מה סברת ר"י שאין שתי ידים זוכות כאחת, הרי אין זה שתי ידים אלא שליחות. וגם בלא דברי הרמב"ן נמי קשה לצד בגמ' שאין הנערה יכולה לעשות שליח משום שהיא 'כחצר אביה' למה זה נחשב ב' ידים זוכות.

**ועוד אפשר לבאר בזה,** דנחלקו רש"י ותוס' בביאור דברי הגמ' 'יד יתירא זכי לה רחמנא', מי הוא היד היתירא האם יד האב היא היד הנוספת, או דיד הבת היא היד הנוספת. דרש"י ס"ל שיד האב היא היד העיקרית, אלא שהתורה נתנה גם לבת את היד שלה כיד נוספת לקבלת הגט, ולכן ס"ל לרש"י דכ"ז הוא בנערה דמצד עצמה יש לה יד לכל הדינים שבתורה, ולולי רשות אביה פשיטא שהיה לה יד לעצמה, א"כ ניחא שהתורה זיכתה לה יד גם לגבי קבלת הגט, אבל קטנה שאין לה יד ודעת כלל לכל הדינים, [ואף שיתימה יכולה לקבל גט, היינו משום דכיון שגירושין הם בע"כ סגי ביד גרועה מגזיה"כ דונתן בידה], אבל יד מעליא אין לה, וא"כ שפיר י"ל דבמקום שיש אב לא נתנה לה התורה את ידה כיד נוספת לקבלת הגט. וז"ל השיטה לא נודע למי קידושים מג: 'כיון דאיכא יד מעליא דהיא יד האב, לא שבקינן יד אביה וניתן לה יד, אלא איבטיל לה ידה לגבי אביה וכו', אבל נערה דלדידה נמי אית לה יד מעליא וכו' והרי היא כגדולה לכל דבר, אית לן למימר דיד יתירא זכי ליה רחמנא לאב, ואיהי נמי מקבלת גיטה בע"כ דאב'.

אבל התוס' נחלקו ע"ז וס"ל דיד הבת במקומה עומדת מקרא דונתן בידה, ורק יד האב נתרבה כיד נוספת, וא"כ כשם שקטנה שאין לה אב יש לה יד לקבל גיטה, כך נמי כשיש לה אב זה לא מגרע לה את היד, דיד האב אינה אלא יד יתירא והיא בתוספת ליד הבת.

אמנם המתבונן בל' רש"י במתני' שכ' 'היא יש לה יד דהא גדולה היא, ואביה נמי זכאי לקבלו', הרי דס"ל לרש"י דיד דידה כדקימא קיימא, אלא דגם האב זכאי לקבל גיטה, הרי הוא כתוס'. וכן ברש"י בקידושין ד"ה היא ואביה 'שהרי גדולה היא ויש לה יד ואמרה תורה ונתן בידה, ואביה שהתורה זיכתה לו לקבל קדושיה ואיתקש יציאה להויה, ודווקא נערה וכו', משמע דיד דידה הוי יד לקבלה האמורה בפרשת ונתן בידה, ואביה הוא התרבה מההקש דהויה ליציאה.

**וברשב"א הביא בשם הראב"ד** ליישב קו' התוס' מהסוגיא דקידושין 'דהתם מיירי שנתן לה האב רשות לקבל הגט בעצמה והוי ליה כמי שמוחל לה אותו הזכות שיש לו עליה לאותו שעה, והרי היא ברשות עצמה בשעת קבלת הגט'. והיינו דאף שלעולם אין קטנה יכולה לקבל גט, אפ"ה אם האב נותן לה רשות לקבל גט מהני. והק' ע"ז הרשב"א 'ואין פי' מחוור בעיני דאי בנותן רשות מאי קא דייק ממתני' הא נערה ה"ז גט, שאני התם שנתן לה אביה רשות'. ומ"מ יעלה מכאן חידוש נפלא לשיטת ר"י במתני' שרק אביה מקבל ולא היא, מה יהיה באופן שהאב נותן לבתו נערה לקבל גט האם יש לה יד.

ודבר זה תלוי בחקירה האם מה שהאב יש לו זכות לקבל גט האם עיקר היד הוא יד האב והנערה מכח האב היא וכשלוחו, או שהיד היא של הבת והאב יכול להשתמש ביד הבת אפי' בע"כ.

ובאו"ש פ"ג מגירושין הי"ב העיר דבסוגיא דקידושין מד: מבואר דעיקר היד לקבלת גיטין וקידושין הוא של האב, והבת מכח האב היא עומדת, ולפיכך אינה יכולה למנות שליח 'משום דלא אלימא ידה כיד אביה לשוי' שליח'. ומאידך בגמ' לעיל כא. ואב"א שליח קבלה נמי אשכחן בע"כ שכן האב מקבל גט לבתו קטנה בע"כ, הרי מבואר שהאב הוא מדין שליחות. וע"ע באבי עזרי פ"ג מאישות הי"ד.

**כל שאינה יכולה לשמור את גיטה** אינה יכולה להתגרש. בגמ' ביבמות קיג: יש ב' ילפותות לדין זה. דבי רב ינאי יליף לה מקרא דונתן בידה מי שיש לה יד לגרש עצמה יצאה זו שאין לה יד לגרש עצמה. דבי רבי ישמאל ילפי מושלחה מביתו מי שמשלחה ואינה חוזרת וכו'.

והנה נחלקו כאן רש"י ותוס' האם מתגרשת ע"י אביה כיון ששומר את גיטה. וצריך לברר מחלקתם. ועוד יש לעורר דבדברי התוס' מבואר דהא דמהני שמירת האב הוא רק כשהוא מקבל את גיטה, אבל לא אמרינן שכיון שהאב משמרה שוב היא עצמה יכולה לקבל גיטה, ועוד הק' בתוס' דלרש"י שאינה מתגרשת גם ע"י אביה א"כ גם אינו יכול לקבל עבורה קידושין דכתיב ויצאה והיתה, [ועי' מהרש"א].

ונראה דיסוד מחלקתם הוא, דהנה ברש"י הביא על הדין של אינה יודעת לשמור את גיטה מסוגיא דיבמות דמשלחה וחוזרת, ונראה מדבריו דהחסרון של אינה יכולה לשמור את גיטה אינו משום שאין לה 'יד' לקבלת גירושין, אלא הוי חסרון בחפצא דמתגרשת, דאם אינה מבינה את ענין הגירושין אין כאן מעשה ד'ושלחה' כלל, ונמצא שאין כאן מציאות של גרושין. ולהכי ס"ל לרש"י דלא מהני כלל מה שאביה משמרה, דסו"ס כיון שהמעשה גרושין נעשה באשה עצמה, ומעשה זה חסר משמעות כיון שאינה מבינה את ענין הגירושין, לכך לא מהני. דמעשה חיצוני וצדדי מה שהאב או כל שומר ישמור עליה שלא תחזור, זה לא הופך את המעשה שנעשה בה למעשה כריתות, דסו"ס היא אינה מבינה את הענין.

אולם דעת התוס' י"ל דס"ל דעיקר החסרון במה שאינה יכולה לשמור את גיטה, הוא משום דבעינן יד מעליתא בקבלת הגט, ויד שאינה מבחנת בין גט לדבר אחר אינו יד לקבלה, וחזינן כן מדברי ר' ינאי ביבמות שם דדריש דהחסרון של אינה יודעת לשמור את גיטה מונתן בידה מי שיש לה יד לגרש עצמה, יצאה זו שאין לה יד לגרש את עצמה, הרי חזינן דאף שגירושין הם בע"כ דאשה, מ"מ בעינן יד לקבלה, ויד חשוב כל שיודעת לשמור את גיטה. ולפי"ז שפיר כשהאב הוא המקבל בזה ליכא חסרון ביד, דכיון דיד האב הוא המקבל והאב משמרה, שפיר חשיב יד מעילתא לקבלה.

ופשוט לפי"ז דלא מהני מה שאביה משמרה אלא בכה"ג שאביה הוא המקבל את גיטה, אבל בכה"ג שהיא קיבלה את הגט לא מהני שימור האב, דסוס"ד אין לה יד לגירושין.

והדברים מפורשים בתורי"ד ת"ר קטנה שיודעת וכו'. 'ופי' המורה דכתיב ושלחה מביתו והלכה מי שמשלחה ואינה חוזרת וכו', הכי דרשינן ביבמות בפ' חרש, הלכך אפי' בקבלת אביה אינה מגורשת. ואינו נ"ל דדוקא גבי ידה הוא דדרשינן התם הכי, דלא מהני לה יד לקבל גיטה, ואע"ג דלא בעינן דעת אשה בגט יד מיהא בעינן, והא לית לה יד, אבל אביה אמאי נמעיט ליה שלא יקבל את גיטה'. הרי שנקט שהחסרון דילפינן מושלחה וגו' הוא חסרון 'ביד' לקבלת הגירושין ולא שיש כאן חסרון במציאות של הכריתות.

**בא"ד.** ולפי"ז לא מתוקמא הך סיפא וכו'. התוס' כאן הוא לשיטתם לעיל דלרבנן אין הבדל בין קטנה לנערה, ולכך כתבו דא"א להעמיד סיפא דמתני' ביש לה אב אליבא דר"י, דלר"י אפי' שהיא יכולה לשמור את גיטה אינה מתגרשת. אבל אליבא דרבנן שפיר אתי מתני' אפי' ביש לה אב, וכל הטעם שאינה מתגרשת הוא רק מחמת שאינה יודעת לשמור את גיטה, אבל אם היא היתה יודעת בין היא ובין אביה מקבלין את גיטה. אבל לדעת רש"י שקטנה לעולם אינה יכולה לקבל את גיטה לא אתי שפיר גם לא לרבנן, דמאי אירא שאינה יודעת לשמור את גיטה הרי אף ביודעת אינה יכולה להתגרש על ידי עצמה. אלא שלרש"י לשיטתו כלל לא קשה דבאינה יכולה לשמור את גיטה אף ע"י אביה אינה מתגרשת, וזה חידוש גם לר"י וגם לרבנן. ועי' בפנ"י

**זכית קטן.**

**א.** אמר רב יהודה וכו' צרור וזורקו וכו' זוכה לעצמו וכו'.מצינו בביאור סוגיא זו כמה שי' בראשונים האם מהני זכית הקטן לעצמו מה"ת או מדרבנן, וכן אם זוכה לאחרים מדרבנן או מה"ת.

שי' רש"י בסוכה מו: דהא דקטן זוכה לעצמו [אפי' בדעת אחרת מקנה] היינו מדרבנן. וכ"ה שי' הר"ן והנמוק"י בב"מ יא. וק"ו דמה שזוכה לאחרים הוא רק מדרבנן. ולפי"ז כל הסוגיא מיירי רק בשיעורים בדרבנן.

אבל ברש"י בסוגיין מבואר מהא דכתב שקטן זוכה לאחרים 'מדרבנן', משמע דרק מה שזוכה לאחרים הוא דרבנן, אבל מה שזוכה לעצמו הוא מה"ת, וכן משמע מבדברי הר"ן שפי' בדעת רש"י דהטעם שאינו זוכה לאחרים אלא מדרבנן הוא משום דקשיא ליה קושית התוס' דאין שליחות לקטן[[1]](#footnote-2), ולכך לגבי זכיה לעצמו בצרור וזרקו מודה רש"י שזכיתו מה"ת, והטעם הוא [כנראה] כמש"כ התוס' דע"י דעת אחרת מקנה מהני. [ובסתירת דברי הרש"י עי' בפנ"י כאן].

אולם דעת התוס' כאן בד"ה שאני ובסנהדרין סח: דמחלקתם לגבי זכיה לאחרים הוא מח' בדאורייתא, ובמקום שיש דעת אחרת מקנה יש לקטן כח זכיה מה"ת בין לעצמו ובין לאחרים. ועי' מחנ"א הל' זכיה סי' ד'.

ובדברי הרמב"ן בהמשך הסוגיא [הובא לקמן] מבואר שנחלקו בזה רב אסי ושמואל, דלרב אסי זכית קטן לעצמו במקום דעת אחרת הוא מה"ת, ולכך ס"ל דבחפץ ומחזירו זוכה גם לאחרים, משום דאם מהני זכיותו מה"ת אין לחלק בין עצמו לאחרים. אבל שמואל סבר שגם מה שזוכה לעצמו הוא מדרבנן ולכך ס"ל דרק לעצמו תיקנו שמהני זכיותו ולא ולאחרים.

ועולה מכאן דלדעת רש"י בסוכה הכל מדרבנן, ולדעת התוס' כאן הכל מה"ת, והר"ן כאן בשיטת רש"י מחלק בין זוכה לעצמו ובין זוכה לאחרים. ולרמב"ן נחלקו בזה בגמ'.

ועי' בש"ך חו"מ רמג סק"ו חולק על התוס' וס"ל דאין לחלק ולחדש חילוקים שלא נזכרו בש"ס. אלא קטן שהוא פחות משיעור של צרור וזורקו מציאתו שלו מפני דרכי שלום, אבל לאחר שיעור של צרור וזורקו מציאתו שלו מה"ת בלא דעת אחרת. והוכיח כן מהירושלימי. ועי' בקצה"ח רמג סק"ה. ובחי' רא"ל סי מז.

**ב. שורש מחלקת רש"י והתוס'** הוא בביאור דברי הגמ' שאני שתופי מבואות 'דרבנן'. דהנה צריך לבאר לרש"י דס"ל דכל מחלקתם האם זוכה לאחרים מדרבנן, נמצא ששמואל סובר שאינו זוכה לאחרים אפי' מדרבנן א"כ מה תי' בגמ' שאני שתופי מבואות דרבנן הא סו"ס גם בדרבנן לא מהני זכיה. וביאר הפנ"י דכוונת הגמ' דהקילו בשתופי מבואות דרבנן, דבדבר שהוא מדבריהם תיקנו שיהא קטן זוכה לאחרים מדרבנן, והטעם בזה דבשאר ממון לא חשו לתקן ולהפקיע ממון ששיך מדוארייתא לבעליו, משא"כ לצורך עירוב הם אמרו והם אמרו. [ועוד י"ל עפ"י מה שידוע משמיא דהגרי"ז דזכיה של עירוב אינה זכיה ככל זכית ממון, אלא הוי זכיה מסוימת לענין עירוב, דזכיה לענין שיתוף הוא זכיה בפנ"ע, ולהכי שייך שיהני זכיה מדרבנן לענין עירוב. ועי'].

אבל התוס' הוכיחו מכאן שכל מחלקתם הוא מה"ת, ולכך רק שמואל היה צריך לתרץ שאני שתופי מבואות דרבנן, משמע דלר' אסי ניחא שאף אם שתופי מבואות דאורייתא והיינו משום שזוכה לאחרים אפי' מדאורייתא, וע"ז תי' שאני שתופי מבואות דרבנן, דמדרבנן לכו"ע זוכה לאחרים.

והק' הר"ן לשי' התוס' דאם סובר שמואל שזוכה לאחרים מדרבנן, א"כ בכל ממון שיועיל זכיתו של קטן אף שהיא רק מדרבנן, מ"מ קנין דרבנן מהני לדאורייתא, וכמו שקיי"ל שהפקר בי"ד הפקר. ואפילו שמצינו שקנין מדרבנן חלש מקנין מדאורייתא, היינו רק שרבנן יכולים להגביל עליו תקנות, דהם אמרו והם אמרו.

וכתב המחנ"א קנין משיכה סי' ב' ד"ה איברא דהתוס' ס"ל דהפקר בי"ד הפקר מהני רק להפקיר ולא להקנות. ולכן אפילו שקנין דרבנן לא מהני מדאורייתא, אפ"ה הפקר בי"ד הפקר. ודן בזה רע"א בתשו' רכא ו' [מבנו הגרש"א].

**דאח"מ**

**ג.** והנה התוס' הק' ממציאת חש"ו דלא הוי גזל מה"ת. ותי' התוס' דדעת אחרת מקנה אותם שאני.

במהרש"א העיר למה העמידו התוס' קושיתם רק בתירוץ הגמ' שאני שתופי מבואות דרבנן, למה לא הק' מיד על הא דזוכה לעצמו, הרי שזכיתו מה"ת ולמה במציאה הוא לא גזל גמור. ותירץ דלאו דוקא הוא.

והנה בעיקר הסברא דבדאח"מ מהני זכיה לעצמו מה"ת, צריך לבאר דאם קטן אין לו דעת ואפ"ה בדא"מ קונה מפני שהקנין חל על ידי אחר, ולא בעינן דעת קונה, א"כ גם לפני השיעור של צרור וזרקו נימא הכי. ואין לפרש דהחילוק הוא בדרגת 'הדעת' שיש לו ולומר דלפני השיעור של צרור וזרקו אין לו דעת 'כלל' ואפי' המעשה קנין שלו לא הוי מעשה, משא"כ לאחר השיעור של צרור וזרקו יש לו דעת 'קצת' וסגי בדעת שיש לו כדי שיחשב מעשה קנין, ואז החלות נעשית ע"י אחר. אין לפרש כן, דידוע מה שהביא הקצה"ח בסי' רעה סק"ד בשם הנמוק"י שהעודר בנכסי חברו וקסבור שהם שלו מהני הזכיה שלו כשיש דאח"מ, הרי אף שהקונה כלל לא יודע שהוא עושה פעולה של קנין ואין לו כלל כוונה לקנין, אפ"ה מהני דא"מ, וא"כ למה גרע קטן לפני השיעור של צרור וזרקו מגדול שלא מתכוון לעשות קנין.

ועי' בקצה"ח רמג סק"ה שדאח"מ היינו שעיקר הדעת על הקנין פועל המקנה, אבל מ"מ המעשה קנין צריך לעשות הקטן, ובמעשה לא בעי דעת של גדול, אבל מ"מ בעינן שיהיה לקטן יד לזכות, והשיעור של צרור וזורקו המבואר בסוגיין הוא שיעור ממתי יש למעשה קטן יד למעשה, ופחות מהשיעור הזה אין לו יד כלל בכדי להחשיב את מעשיו כמעשה לקנין, דהרי הוא כשוטה[[2]](#footnote-3).

וכתב בחי' רא"ל סי' מז לתרץ עפ"י הנ"ל קו' מהרש"א, דודאי כלפי הא דזוכה לעצמו שפיר ידעי התוס' דכיון דאיכא דא"מ מהני, דאף דאין לו דעת וכוונה לקנין, מ"מ מהני מעשה הקנין שלו וחשיב שיש לו יד למעשה, אבל הדעת הוא של המקנה. אבל מהא דאמר ר' אסי שזוכה לאחרים מדאורייתא קשה, היינו משום שחזינן שיש לו לקטן דעת וכוונה בעצם הזכיה שיכול ליחס את מעשה הקנין לאותו אדם שבשבילו הוא זוכה, וע"ז לא עוזר דעת אח"מ לייחס את הזכיה לאותו אדם, אלא הקטן פועל זאת, ולכך הק' מדוע מציאתו אינו שלו מדאורייתא. ותי' התוס' דקטן אין לו דעת לחלות קנין אבל מ"מ יש לקטן דעת להחשיב מעשיו כלפי עצמו ולאחרים.

[ועוד מצינו בתוס' בפסחים צא: ד"ה איש שכתבו בהטעם דיש לקטן זכיה מה"ת במקום דעת אחרת מקנה 'וי"ל דדוקא מציאה [אינה אלא פני דרכי שלום], אבל מתנה דדעת אחרת מקנה אותו עדיף כדמסיק בשנים אוחזין', ולא נתברר היכן מצינו שמסיק כן בשנים אוחזין. וברשב"א שם כתב 'כדמסיק בפ"ק דב"מ גבי מילתא אחריתי'. והיינו דכוונתו לגמ' שם יא: דלא בעי' במתנה עומד בצד שדהו משום 'דדעת אחרת מקנה אותן שאני', ופרש"י 'ונוחה מתנה זו לקנות', מבואר דהגדר דיש קולא בהזכיה בדעת אחרת מקנה, דמהני קבלה בחצר בלא עומד בצד שדהו, ומזה למדו התוס' גם מילתא אחריתי דה"נ מהני גם דעת של קטן למעשה הזכיה, במתנה שנוחה להקנות. ולפי"ז אין הטעם דלא בעי דעת של עושה המעשה הקנין, אלא דבמקום דעת אחרת מהני גם דעת של קטן. וצ"ב.]

**אין שליחות לקטן.**

הק' בתוס' וא"ת איך זוכה לאחרים מה"ת לר"א והא זכיה היא מטעם שליחות ואין שליחות לקטן.ונידון זה הוא מח' גדולה בראשנים האם זכיה מטעם שליחות. דעת התוס' כאן ובכתובות יא. ובסנהדרין סח: והרא"ש פ"ק דגיטין סי"ג דזכיה מטעם שליחות. אך הרמב"ן קידושין כג: ס"ל דזכיה לאו מטעם שליחות. הובא מחלקתם בר"ן קידושין מב.

והביאור בשי' התוס' דמטעם שליחות הוא, עי' בתוס' בכתובות שם דהוי 'אנן סהדי שממנהו לשליח'. ועי' בקצה"ח סי' קה סק"א דאין הכוונה דאנן סהדי וכו' דהרי קיי"ל כאביי דיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש, ובעינן יאוש בפועל, וה"נ בעינן מינוי בפועל, אלא שהתורה ממנה את הזוכה לשליח. ולפי"ז כתב בקצה"ח ששורש המח' הוא האם זכיה מטעם שליחות או מטעם יד. אך ידוע ומפורסם דברי הברכ"ש בקידושין סי' י' בשם הגר"ח דאין הבדל בעיקר הגדר, וגם אם זכיה לאו מטעם שליחות אין הכוונה שאינו פועל כשלוחו של חברו, אלא לכו"ע התוצאה מתייחסת לזה שעבורו זוכה, רק הנפק"מ הוא האם זכיה היא בכלל פרשת שליחות של כל התורה, וכל מי שנתמעט בפר' שליחות [כגון קטן] נתמעט גם בפרשה זו. או דזכיה הוי פרשה חדשה של שליחות בלא המיעוטים שמפורשים בפרשת שליחות. ועי' בשיעורי הגרש"ר קדושין אות נא שהאריך בראיות דלא כברכ"ש. וע"ע בקה"י בב"ב סי' לו.

הנה לשי' דזכיה לאו מטעם שליחות מבואר מאד סברת ר' אסי דקטן זוכה לאחרים מה"ת. ובטעמיה דשמואל דס"ל שאינו זוכה, כתב הרשב"א בסוף הסוגיא דהוא מהמיעוט המבואר בגמ' בקידושין מב. איש זוכה ולא קטן זוכה.

**וי"ל דאין למעט קטן משליחות מקרא דתרומה אלא במילתא דליתא וכו'.** יש להקדים כאן דנחלקו הראשנים מה המקור שאין קטן נעשה שליח. [בהא דאין קטן עושה שליח עי' רש"י ב"מ עא: ד"ה קטן 'דשליחות כתיבה רק בגדול שראוי לתרום ולהקדיש'. ועי' רש"י קידושין מב. ד"ה והא שכתב שקטן לא עושה שליח ילפינן מגרושין 'דגבי ושלח ושלחה איש כתיב', ועי' בקצה"ח קפח סק"ג למה שינה רש"י טעמו].

והא דאינו נעשה שליח עי' רש"י לעיל כג. ד"ה דלאו דכתב דקטן לא נתמעט מאתם גם אתם, אלא מויקחו להם איש שה לבית אבות אחד לוקח לכולם 'וקטן אינו שייך בפסח מדאורייתא'. ובראב"ד פ"ו מגירושין ה"ט כתב לפי שילפינן מתרומה דכתיב אתם גם אתם מה אתם בני דעת וכו', [בין לענין שאינו עושה שליח ובין שאינו נעשה שליח]. וברמב"ם פ"ג מאישות הי"ז ופ"ב משלוחין ה"א כתב דהא דאין נעשה שליח מסברא הוא שאינו בר דעת, [ומה דאינו עושה שליח עי' בפ"ו מגירושין ה"ט שהביא טעם חדש ששליח קבלה צריך עדים].

ובאמת צריך לברר לרש"י ולראב"ד מדוע בעינן למעט מקרא דאין קטן נעשה שליח, ולא אמרינן שאינו בר דעת כרמב"ם. עי' בזה.

וביארו בזה עפ"י דברי הקצה"ח ערה סק"ג דמי שעשה שליח לחברו לגדור ולבנות בנכסי הגר, אע"ג שהשליח לא ידע שהם נכסי הגר וכסבור שהוא של המשלח, נמי קנה המשלח, כיון ששלוחו של אדם כמותו והרי המשלח נתכון לקנות, ומצטרף כוונת המשלח למעשה של השלח, וא"כ י"ל דגם קטן שעושה מעשה שליחות, אף שאין לו דעת, יועיל משום שיש כאן דעת המשלח, ולכך בעינן מיעוט.

והנה התוס' תי' התוס' הכא דאין שליחות לקטן מאתם גם אתם וכו' ולכאו' הוא שי' הראב"ד דילפינן מתרומה אתם וכו', וא"כ כ"ז הוא דליתא בדנפשיה, אבל זכיה שאיתא בנפשיה שפיר נעשה שליח לזכות. ועי' בפנ"י מאי שנא מעכו"ם שנתמעט בשליחות מהאי קרא דתרומה, ואמרינן לעיל כג: דגם דאיתא בנפשיה תרומה מ"מ נתמעט שאינו יכול לתרום את של ישראל, דסו"ס אינו דומיא ד'אתם בני ברית'. וגם בקטן נימא דאינו בכלל מה 'אתם בני דעת'.

אך בתור"ג כתב דאין כוונת התוס' שממעטינן קטן מאתם וכו' כראב"ד. והטעם בחש"ו הוא משום שאין להם דעת, וכן הא דאין נעשה הקטן שליח הוא ג"כ מסברא שאינו בר דעת, [ומה שנקטו תוס' הדרשא דאתם גם אתם לאו דווקא הוא, אלא מה אתם יכולים לעשות מדעת כך גם השליח, אבל קטן אין לו דעת], ולכן בזכיה כיון דחזינן דסגי בדעת שיש לקטן לקנות לעצמו, ה"נ יכול גם להיעשות שליח, ולפי"ז לא כתוב בתוס' כלל בדיני שליחות, שכל שאיתא בנפשיה לא נאמר בו למעט קטן, אלא סברא הוא שקטן אינו נעשה שליח דאין לו דעת, אבל בדבר שיש לו דעת אין סברא שלא יעשה שליח.

ובזה יישב קו' הפנ"י מדוע קטנה שמקבלת גיטה מה"ת למה אינה יכולה לעשות שליח לקבל את גיטה, הרי זה איתא בנפשיה. ע"ש.

[[ואין להק' לפי"ז מודע צריך מיעוט לקטן בהפרשת תרומה לאחר, הרי גם בלא מיעוט אינו נעשה שליח. וצ"ל עפ"י מה שיסד ראש הישיבה הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שבשליחות על עשית חלות השליח יכול לפעול בצירוף דעת המשלח, ולכן אין חסרון מה שלקטן אין דעת על הפרשת התרומה דמהני בזה דעת המשלח על מעשה השליח, ורק משום המיעוט דליתא בנפשיה אינו נעשה שליח]].

וצריך להדגיש דכל דברי התוס' הוא רק למ"ד דזוכה בין לעצמו ובין לאחרים, דלדבריו הק' התוס' דאינו בר שליחות ותי' דאיתא בנפשיה, אבל לשמואל דלית ליה כלל הא דזוכה לאחרים, לכאו' צ"ל דלית ליה את הכלל דכל שאיתא בנפשיה נעשה לו שליח. וכיון שאינו נעשה שליח אינו זוכה לאחרים כלל. ועי' מהרש"א לקמן בתוס' ד"ה ופדו שהק' על מה שכתבו התוס' שם שקטן מופלא הסמוך לאיש יכול לתרום, דלפי"ז יוכל גם קטן מופלא להיות שליח להפריש תרו"מ לאחרים, דהרי חשיב איתא בנפשיה. וקו' זו היא רק' לר' אסי, אבל לשמואל ליתא להאי כלל. וכן פסק במנ"ח מצוה תקז כדבר פשוט שמופלא הסמוך לאיש אינו תורם לאחרים, אף שלעצמו מפריש. ודקדק כן בארוכה במעדני ארץ פ"ד מתרומות ה"ה אות ב'.

אך היה מקום לבאר דברי שמואל באופ"א כמו שכתב בחי' הגר"ח ריש הל' זכיה ומתנה דגם זכיה חשיב ליתא בנפשיה, כי כל מה שקטן זוכה לעצמו בדאח"מ לא נחשב שיש לו כח עצמי לקנין, אלא מחמת המקנה שזוכה עבורו הוא, וכיון שאין לו כח עצמי לא חשוב איתא בנפשיה.

**וא"ת הא דאמרו איש זוכה וכו',** ותי' דלא מיירי התם במזכה חלק בפסחו לאחרים ע"י קטן, דזה שפיר מהני כיון שיכול לזכות לעצמו בדא"מ ממילא גם זוכה לאחרים, אלא מיירי בקטן הרוצה לזכות חלק בפסחו לאחרים ובזה ליכא דאח"מ ולא מהני. ועי' בתוס' פסחים צא: ד"ה איש שהבינו כמו תוס' כאן בקו' דאיירי במזכה לאחרים ע"י קטן, והק' ל"ל קרא ת"ל שאין שליחות, ותי' דמהתם ילפינן לה. וכן בתוס' בקידושין מב. הק' ל"ל קרא הא אין יד לקטן, ותי' דלגבי פסח איצטריך וכו'.

ואין סתירה בין הדברים, כמו שכתבנו לעיל, דהכא איירי התוס' לר"א דס"ל דקטן זוכה לאחרים מה"ת, ולדידיה עד כמה שזוכה לעצמו זוכה גם לאחרים, ולכך העמיד התוס' שמיירי שהקטן מזכה חלקו לאחרים בלי דאח"מ. אבל למאי דקיי"ל כשמואל דאינו זוכה לאחרים כלל אפי' כשיש דאח"מ. ע"ז הק' התוס' ל"ל קרא הא אין שליחות לקטן, ותי' דמהתם ילפינן. והדברים מפורשים ברשב"א כאן שכתב 'והא דאמרינן בפרק האיש מקדש איש זוכה ואין קטן זוכה נראה דלר"ח הכי מפרשינן אין קטן זוכה לאחרים דבר תורה ואפי' בשיש דא"מ, ולרב יהודה דאמר דקטן זוכה אפי' לאחרים הוי פירושא אין קטן ממנה אחרים על פסחו.

ובעיקר תי' התוס' דהוי ס"ד דכמו שהוא יכול להימנות על שה למ"ד שה לבית אבות דואוייתא כך היה צד לומר שהוא יכול גם לזכות לאחרים את המינוי. לכאו' מה ענין מינוי אחרים על קרבן, לענין קניני ממון, וכי הוא קונה עבור אחרים חלק בקרבן.

**סה.**

**הא לכם מעות הללו ופדו בהן מעשר שני.** צריך לברר כאן ב' דברים חדא האם הממון שהם פודים בו הוא ממון שלהם או של אביהן. ב' מהיכן הראיה שהם זוכים לאחרים איזה זכיה יש כאן.

וכתב הרשב"א דמהכא משמע שהם זוכים בממון מה"ת וחשיב ממון שלהם, דאם דאם לא היו זוכים במעות לעצמן, נמצא שהמעות הוא של אביהם, וא"כ כשהיו פודים המעשר שני היו חייבים להפריש חומש, דהרי אינם פודים אלא משל האב לאב. אלא ע"כ דזכו במעות והן פודין לבעה"ב ממון שלהם. והיינו טעמא שהם זוכים משום דאח"מ.

ואח"כ הוסיף הרשב"א והק' וא"ת האיך מדקדק מכאן דקטן זוכה לאחרים, הרי כיון שהאב זיכה להם המעות, והם פודים המעשר שני, א"כ לעצמן הם פודים, והיכן יש כאן זכיה לאחרים [וכיון שמיירי הכא בקטן שהגיע לכלל מופלא הסמוך לאיש שיש לו כח לעשות חלות פדיון כמו שכתבו הראשנים, א"כ אין כאן חסרון כאשר הוא פודה לעצמו].

והוסיף הגר"ח הלוי זצ"ל בחידושים להק' דאף אם נפרש [דלא כהרשב"א] אלא שהמעות הם עדין של האב, והוא מסר להם המעות שיפדו המע"ש שלו, נמי קשה, דאין זה זוכה לאחרים כלל, אלא הרי הוא כאילו מסרו לשליח להתפיס עבורו מע"ש על ממונו, ואין שליחות לקטן, וזה לכו"ע ולא תלוי בדין זוכה לאחרים.

ומצינו בזה כמה דרכים.

א. והנה התוס' לעיל תלוי את הנידון האם זוכה לאחרים מה"ת תלוי האם יש שליחות לקטן בזה, האם נחשב שאיתא בנפשיה וכו'. ועפי"ז י"ל שאפילו שעצם החילול הוא משום הדין שקטן המופלא סמוך לאיש יכול לתרום ולחלל, מ"מ הכא כיון שאין הוא מחלל לעצמו אלא לאחרים קשה, הרי בשביל לחלל מע"ש צריך להיות הבעלים של הפירות, וצריך להגיע לדין שליחות, וזה קשה מאד איך מהני חילול של קטן המופלא הרי אין שליחות לקטן. וע"כ צ"ל דכיון שהוא עצמו יכול לתרום ולחלל הרי זה נחשב איתא בנפשיה וממילא הרי הוא גם מחלל מדין שליחות. ונמצא שעיקר הראיה שזוכה לאחרים הוא מזה שהוא פודה עבור אחרים. דהרי הטעם דר"י שזוכה לאחרים כתבו התוס' לעיל משום שיכול לזכות בשליחות לאחרים דאיתא בנפשיה בדא"מ, ולכך בחילול מע"ש כיון שיכול לפדות לעצמו דהרי הוא מופלא הסמוך לאיש, לכן יכול לחלל גם לאחרים משום דכל מידי דאיתא בנפשיה גם קטן בכלל שליחות.

וזה ביאור דברי התוס' בסוה"ד שהק' איך הוא יכול לחלל לאחרים הרי כל מה שהוא זוכה לאחרים הוא רק במקום דאח"מ. והכא ליכא דא"מ, ותי' דכיון שקטן מופלא הסמוך לאיש יכול לחלל לעצמו גם בלי דא"מ, לכך גם יכול לזכות לאחרים ולחלל להם גם בלי דא"מ. ורק לגבי ממון דאינו זוכה לעצמו אלא בצירוף של דא"מ, לכך גם כשזוכה לאחרים בעינן דא"מ, אבל הכא דאיתא בנפשיה גם בלא דא"מ הוא זוכה ונעשה שליח לאחרים גם בלא דא"מ, והיינו דיסוד תירוצם בנוי על הא שחילול מע"ש של אחר צריך לדין שליחות, וממילא הדין של השליחות הוא עד כמה שהקטן יכול לפועל ועד כמה הוא איתא בנפשיה

מ"מ כל ההסבר הנ"ל הוא רק עם פדיון מע"ש צריך בעלים דוקא, דאז יש מקום לדון שיש כאן שליחות. והאריך בנידון זה הגר"ח בספרו בהל' זכיה פ"ד.

**ב. ברמב"ן תי'** 'ושמא משום שהן פודין ומזכים אחרים בפירות, כגון שאמר להם בעה"ב פדו לי משלכם, דלא אינהו זכו בפירות ויחזרו ויקנו לבעה"ב, אלא מיד ההקדש הן זוכין לו', מבואר בדבריו דהזוכין לאחרים הוא במה שהקטן זוכה את הפירות מרשות מעשר שני שהוא ממון גבוה לרשות האב. ודבר זה צ"ב הרי הוא מעיקרא נמי ממון האב הוא, אלא שיש עליו קדושה 'ודין ממון גבוה', וא"כ מידי דממילא הוא, דכיון שמתחלל המע"ש ממילא הוי ממון האב, חזינן מדברי הרמב"ן דממון גבוה אינו רק דין ממון גבוה וכקדושה, דאם מחלל את הקדושה ממילא חוזר לממון ההדיוט, אלא הוי ממון הקדש ממש, וע"י החילול הוי כקונה הפירות, ולכך הוי ראיה שהקטן מחלל עבורו מע"ש כקונה עבורו מההקדש[[3]](#footnote-4).

ונראה שזהו גם כוונת הרשב"א שתי' 'דכיון שאין זה אלא בערמה, וכוונתן לפדות אותו לצורך אביהן, אי לאו דזוכין לאחרים, אין פדיונן פדיון כיוצא בזה', והיינו דהראיה היא מהא דכוונתם לפדות עבוד האב, וחשיב כזכיה מהמע"ש לאביהן.

**ג. ועוד תי' הרמב"ן** 'א"נ י"ל דלשמואל כיון דאמר שאינו זוכה לאחרים, משמע דס"ל שאין זכיה לקטן מן התורה, ואע"פ שמתגרשת, מידי דהוה אפקחת בעל כרחה וכו'. והיינו דבאמת אין ראיה מעצם החילול, אלא מההקנאת המעות לקטן, ואע"ג דאין זה זכיה לאחרים, מ"מ איכא ראיה מהא דמהני הזכיה בממון בכדי לחלל את הפירות, מוכח שהוא זכה במעות מה"ת, ואם זוכה לעצמו מה"ת זוכה נמי לאחרים מה"ת. והיינו דס"ל לרמב"ן שהמחלוקת אם זוכה לאחרים או לא הוא תלוי גם האם הזכיה לעצמו מה"ת או מדרבנן, דאם זוכה לעצמו מה"ת ה"ה דזוכה לאחרים, אך אם זוכה לעצמו מדרבנן י"ל שלא תיקנו אלא לצורך עצמו ולא לאחרים. וכיון שיש ראיה שהוא זוכה לעצמו מה"ת, ה"נ זוכה לאחרים. וזה דלא כתוס' שכתבו שלגבי זכיה לעצמו לכו"ע הוי מה"ת. והמח' הוא רק בזוכה לאחרים.

[ועוד סברא אפשר לומר בזה דלר"א דקטן זוכה מה"ת היינו דיש לו דעת גמורה על כך, וא"כ ה"ה שזוכה לאחרים, אך למ"ד שאינו זוכה לעצמו מה"ת, אפשר דהא דזוכה מדרבנן אינו משום שיש לו דעת למעשה קנין מדרבנן, אלא שכך היתה התקנה שמה שהגיע לידו ודעתו לקנות יהי' שלו, וא"כ י"ל דכ"ז הוא לעצמו, אבל לאחרים בעינן מעשה קנין וזכיה, וקטן אין לו דעת למעשה הקנין].

ולפי"ז הא דתי' בגמ' בעציץ שאינו נקוב דרבנן. להתוס' הכוונה דבכה"ג יש לקטן שליחות לחלל מע"ש של אחרים במדי דאיתא בנפשיה, אבל אין ראיה שמהני זכיה לאחרים בדאורייתא, ולרמב"ן בתי' השני צ"ל דאף הזכיה לעצמן אינה אלא מדרבנן ולכך אין ראיה שזוכים לעצמם מה"ת. ולרמב"ן בתי' הראשון דהראיה מהא דמחללים הפירות ומזכים לאב, צ"ל דכיון דמה"ת הוי ממון האב, ומה דהוי ממון גובה הוא רק מדרבנן, נמצא דלא בעינן כאן זכיה ממש.

**[[ובחי' הגר"ח פ"ד מזכיה ומתנה,** כתב לבאר סוגיין באופ"א. ותו"ד בקצרה, דלעצם מעשה החילול מהני קטן מופלא סמוך לאיש. ועוד דלפדות מע"ש אין צורך בשליחות וסגי בדעתו ורצונו של הבעלים, ויש ב' אופנים בפדיון. א' כשהוא מחלל את קדושת המע"ש מפירות חברו על כסף של הפודה, נמצא שכל אחד נשאר עם ממונו, הפודה עם כספו והבעלים עם הפירות, ורק הקדושה עוברת מהפירות לכסף. ויש עוד אופן של חילול דרך מקח וממכר, דהיינו שהפדיון נעשה באופן שהכסף שנתפס עליו המע"ש נעשה של הבעלים, והפירות שיוצאת לחולין יהיו של הפודה, והנה מופלא הסמוך לאיש יכול לפעול בב' האופנים הנ"ל, הגם שאין לו כח קנין, משום דשאני הכא שעיקר מעשיו הם הפדיון. ומ"מ בב' האופנים הנ"ל צריך להגיע לדין זכיה, משום שכיון שהוא פועל בפירות חברו, הרי בעינן שיהיה לדעת הבעלים ולהסכמתם, והנידון אם קטן זוכה לאחרים אינו נידון בהל' זכיה ושליחות, אלא עיקר הנידון אם קטן יכול לעשות מעשה עבור אחר, וזה חזינן מחילול מע"ש.]]

**אמנם עדין יל"ע על דעת רש"י כמו שהק' הריטב"א** דאם אינו זוכה לאחרים מדאורייתא לכו"ע, א"כ מדוע הק' בגמ' ממערימין על מעשר שני דמוכח דזוכה לאחרים, הרי התם בהו"א בדאורייתא הוא ולכו"ע קשיא. וע"ש שתי' דאה"נ.

ובחי' הגר"ח שם כתב לבאר דהך זכיה של פדיון מע"ש גם לרש"י מהני מה"ת. דחילול מעשר לא הוי מעשה זכיה, שהרי חילול מע"ש שייך גם בפירות הפקר, אלא דמ"מ כשיש בעלים א"א לפעול בשלהם בלא זכיה, אבל מ"מ המעשה פדיון עצמו נעשה מכח הפודה, ולא שבמקום שיש בעלים צריך שהפדיון יהיה מיוחס לבעלים כמו בהפרשת תרומה שצריך להגיע לדיון שליחות, ולכך רק בממון שצריך זכיה כזו שהיא תתיחס עבור הבעלים בזה מהני רק מדרבנן, אבל במקום שאי"ז זכיה ממונית מהני גם קטן מה"ת. אבל מ"מ עיקר המח' של ר"י ור"ח הוא האם יש בזכיה לאחרים מספיק דעת לקטן, וע"ז הביאו ראיה ממע"ש. ודו"ק.

**תוד"ה צרור וזורקו. וא"ת דתנן במי שמת וכו'**. כוונתם להק' למ"ד שאין זכין לגדול משום שאין צריך לתקן עבורו, שהרי הוא יכול לזכות בעצמו משא"כ בקטן. ולכך הק' הרי גם קטן יכול לזכות בעצמו ולמה תיקנו שיזכו עבורו. עי' בקצה"ח רלה סק"ד שכתב ליישב קו' התוס' עפ"י מש"כ שם לבאר דהא דמהני דא"מ בלא דעת הקונה, אינו משום דכשיש דא"מ לא בעינן דעת הקונה, דלעולם כדי שיחול קנין בעינן דעת קונה ודעת מקנה, אלא דמדין זכין לאדם נעשה המקנה שלוחו של קונה לקנות בשבילו, והמקנה הוא הפועל גם דעת מקנה וגם כדעת הקונה, והוי המקנה שלוחו לענין כוונת קנין של הקונה ומדין זכין. [ואף שאין המקנה יכול לזכות ע"י לאחר, היינו רק שאת מעשה הקנין אינו יכול לעשות, דבעינן שיצא מרשותו, אבל כשהקונה עושה את המעשה, יכול המקנה לזכות לו דעת לקנין], ובזה מיושב קו' התוס' דזכין לקטן משום שאינו יכול לקנות בעצמו, ואף שקונה בדא"מ, התם נמי הוא משום זכין.

**בא"ד. א"נ בקנין חליפין דאין מבחין.** והיינו דאף שקטן קונה מה"ת בדא"מ מ"מ בקנין חליפין אינו קונה ולא נתברר הסברא בזה, ועי' בריטב"א לעיל שכ' 'ואפי' במטלטלים נמי אינו זוכה אלא בדבר שהוא תח"י, אבל בחליפין לא, שהוא אינו בדרכי ההקנאה כלל וכו'. [ואולי הכוונה דמשיכה והגבהה סגי בכוונת מעשה, והדעת הוא ע"י דא"מ, אבל בקנין חליפין לעצם ההחלפה בעינן דעת משני הצדדים, ואין לקטן דעת]. ועי' בר"ן שכתב 'דכי אמרינן זוכה לעצמו דוקא כשהגיע לידו, אבל הקנאה אחרת כגון אגב וחליפין לא, לפי שהקטן אינו יודע בדרכי הקנאה כלל, וכשאמרו הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין דוקא בשמחזיק בהם הזוכה דכיון דברשותו של קטן מחזיק בהן תיקנו בהן שיזכה משום כדי חיו, אבל בהקנאה אחרת ליתא כלל', משמע שקונה רק בקנין שמכניס החפץ לרשותו, ואפי' בקנין כסף הוא לא יקנה, אמנם בשו"ע רלה סעי' ד' מבואר דבאופן שכסף קונה רק לענין מי שפרע, אין מי שפרע לקטן, אבל באופן שכסף קונה קנין גמור גם קטן קונה קנין גמור, ואולי לא בא הר"ן אלא לאפוקי חליפין ואגב.

**אמר רבא ג' מדות וכו'** צרור וזרקו וכו' וכנגדן בקטנה מתקדשת למיאון. הפעוטות וכו' וכנגדן בקטנה שמתגרשת. רש"י מבואר דלענין קדושין השיעור הוא מוקדם יותר מלענין גרושין, וביאר הר"ן שהטעם הוא משום שלא רצו להתיר א"א דוארייתא בפחות משיעור של עונת הפעוטות, אבל קדושין למיאון הקדימו כמו הזמון של צרור וזרקו. הרי שגם שס"ל לרש"י שבשיעור של צרור וזרקו הרי הוא בכלל כל שיעודעת לשמור את גיטה, אפ"ה החמירו שלא תתגרש עד עונת הפעוטות.

אבל הגאונים והרי"ף גרסו להיפך דבשיעור של צרור וזרקו מתגרשת בקדושי אביה, ובשיעור של הפעוטות מתקדשת למיאון, וביאר הר"ן בשיטתם שכיון שהיא צריכה לקבל כסף קדושין, לכך צריך שיעור של פעוטות שיודעת לשמור כסף. אבל גט אינו צריך שמירה כ"כ וסגי בשיעור של צרור וזרקו.

והנה ר"י קאמר לעיל דחפץ ומחזירו לאחר שעה זוכה בין לעצמו ובין לאחרים, וכתבו התוס' לעיל דאם נימא שהשיעור של חפץ ומחזירו לאחר שעה הוא לפני השיעור של פעוטות, נמצא שר"י סובר שזוכה לאחרים לפני השיעור של מקחן מקח, ואילו רב חסדא ס"ל היפכא דפעוטות מקחן מקח, ואינו זוכה לאחרים עד שיביא ב' שערות. ועי' תוס' לעיל ד"ה כל. ועי' במהרש"א שם שהעיר למה לא אמרו תוס' שיש גם סברות הפוכת לענין גט, דלר"י הוא זוכה לאחרים קודם שתהא מגורשת, ולר"ח הוי היפכא דבפעוטות מתגרשת ואינה זוכה לאחרים עד שתביא ב' שערות.

**הפעוטות מקחן מקח וכו'.** לכאו' יל"ע דבשלמא ממכרן ממכר בעינן לתקנ"ח משום דאין הם יכולים למכור, אבל מקחן מקח היינו כשהם זוכים וקונים, ולמה לא מהני דבר זה מה"ת, שהרי יש דאח"מ. ולא מסתבר להעמיד תקנה זו רק במציאה ובהפקר, דאין זה הלשון 'מקח'.

והנה במגיד משנה פכ"ט ממכירה ה"א כתב להוכיח שלא מהני דא"מ במקח, וכל מה שמהני דא"מ הוא רק במתנה. שהרי מבואר שבשיעור צרור וזרקו הוי שיעור לקנין ע"י דא"מ, ואפ"ה לענין מקח צריך להגיע לשיעור הפעוטות, הרי שלא מהני במקח דא"מ. ועי' בקצה"ח רלה סק"ד שהביא בזה סתירה בדברי הרמב"ם. וכתב שקטן שהוא בשיעור פעוטות ויכול להקנות את הכסף למוכר, בכה"ג המוכר מזכה לו ע"י דא"מ. משא"כ בפחות משיעור זה כיון שאין הוא מזכה לו את המעות, אין המוכר מקנה לו לגמרי ע"י דא"מ.

1. ונמצאו ב' טעמים בדעת רש"י. או כמו שכתב הר"ן משום דאין שליחות לקטן, ולדרך זו צ"ל דלא ס"ל לרש"י תי' התוס' דכל מילתא וכו' ורש"י חולק על כלל זה. או דס"ל דלא חשיב איתא בנפשיה, דאין זה כח עצמי של הקטן, וכמו שיבואר לקמן. ובדרך השניה י"ל דרש"י לשיטתו בסוכה דגם לעצמו אינו זוכה מה"ת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי שהעירו דאם הדאח"מ פועלת את החלות א"כ מ"ט דר"ח דאינו זוכה לאחרים, הרי אף אם יסבור דזכיה מטעם שליחות וקטן נתמעט משליחות, מ"מ הרי כל מה שנתמעט קטן משליחות הוא רק כשהוא בא לעשות חלות, אבל בשליחות מעשה גם קטן מהני. וא"כ כיון שהדעת והכוונה הגדול הוא פועל, והקטן אין לו אלא לייחס את המעשה שלו לאותו אדם, א"כ לענין דבר זה למה נתמעט קטן משליחות מעשה, ולמה אינו זוכה לאחרים. והביאור בזה צ"ל שלייחס מעשה קנין לא נחשב רק שליחות מעשה לחוד. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתורת זרעים מע"ש פ"ד מ"ח הביא בשם הגר"ח דאינו ממון גבוה ממש, אלא החילול הוא הורדה בקדושה, ואין על הממון אלא רק 'דין ממון גבוה' דהיינו קדושה. [↑](#footnote-ref-4)