צרכי רבים במועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

צרכי רבים במועד

הסוגיא בדף ד:

איתא בגמ' בדף ד: "אביי שרא לבני בר המדך לשחופי נהרא. רבי ירמיה שרא להו לבני סכותא למיכרא נהרא טמימא. רב אשי שרא להו לבני מתא מחסיא לאקדוחי נהר בורניץ. אמר, כיון דשתו מיניה רבים, כרבים דמי, ותנן עושין כל צורכי רבים."

ואיתא בגמ' בדף ה. "ומתקנין את קילקולי המים שברשות הרבים וכו'. חטיטה אין, חפירה לא.

אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן לא שנו אלא שאין רבים צריכין להם, אבל רבים צריכין להם אפילו חפירה מותר."

ואיתא בגמ' שם "חוטטין בורות של יחיד בשיחיד צריך להם, ואין צריך לומר בשל רבים כשרבים צריכין להם, דאפילו חפירה מותר. ואין חופרין בורות שיחין ומערות של רבים בשאין רבים צריכין להם, ואין צריך לומר של יחיד, דכי אין יחיד צריך להם אפילו חטיטה נמי אסור."

ומבואר דלצורך בורות כו' של רבים, אם אין הרבים צריכים להם מותר לחטוט ואסור לחפור. ואם הרבים צריכים להם מותר אפי' לחפור.

מהו ההבדל בין חטיטה לחפירה

שיטת הרא"ש וראב"ד

וכתב הרא"ש [פ"א ס"ו] "פי' הראב"ד ז"ל שהיה רחוק הנהר מבירם העיר והיה להם טורח לשאוב מן הנהר וקדחו את גדותיו והביאו את המים דרך חריץ אל העיר ואמר כיון דשתו רבים מיניה כי היו לבני בירם מעט בורות ולא היו מספיקין להם אלא בדוחק ועתה ישתו מים רבים מן הנהר בהרווחה דצרכי רבים נינהו וכל אלו אף על פי שהיה טורח גדול ופרהסיא וכיון מלאכה במועד אעפ"כ התיר להם שצרכי רבים אינם נגמרים אלא בשעת הבטלה ומשום דדמי לקדירה דבי שותפי ובשעה שהן בטילין ומתחברין כולן ועושין אם לא יעשה אז לא יעשה לעולם.[[1]](#footnote-1)

וגרסינן בירושלמי[[2]](#footnote-2) [פ"ק ה"ב] כהדא דבני סכותא אתפחתא מסותא. פירוש, מרחץ של עיר ששמה סכותא נפחתה ושרא להו מיעבדינה במועד מן הדא ומתקנין את קלקולי המים שברה"ר.

בטריח וכוונו. פי', בתמיה, כל כך התיר להן שהן כוונו מלאכתם במועד והיה בו טורח גדול, ולא כן תנינן ובלבד שלא יכוין מלאכתו. אמרן אי לא מתעבדא במועד כדון לא מיתעבדא עוד.

וכל אלו[[3]](#footnote-3) יראה שלא היה לצורך המועד ואפ"ה התיר להם מטעמא דפרשינן דצורכי רבים לא יעשו לעולם אם לא במועד.

וא"ת מאי שנא מחפירת בורות שיחין ומערות של רבים דבעינן צורך המועד?

התם מפני שהן מלאכת אומן ואינו יכול לשנות בהו ואם ישנה יפסיד בהו אבל כל אלו מעשה הדיוט הן.

[וזהו] ההפרש שיש בצרכי רבים כי מעשה אומן בעינן שיהא צורך המועד ואם צורך המועד הוא אף על פי שכוונו מלאכתן במועד וטורח גדול הוא מותר והיינו חפירת הבורות שיחין ומערות ובני דסכותא דירושלמי.

אבל במעשה הדיוט לא בעינן צורך המועד, והיינו דומיא דחטיטת בורות שיחין ומערות שמותר לרבים ואפילו אינם לצורך המועד. וכן היו כל אלו המעשים שבני הרמך ובני דסכותא ונהר בירם אף על פי שלא היו לצורך המועד מעשה הדיוט הן כי החפירה ההיא לא היתה אומנות ואינה דומה לחפירת בורות שצריך לטוח יפה ולהחזיק מימיה.

ומטעם זה אסור חפירת בורות שיחין ומערות ליחיד ואפילו צריך להם למועד לפי שמעשה אומן הם ולא התירו מעשה אומן אלא לצורך רבים אבל חטיטת בורות שיחין ומערות מעשה הדיוט הוא והתירו ליחיד שצריך לו במועד ולרבים אפילו אין צריכין להם הראב"ד ז"ל."

ומבואר דס"ל דחטיטה הוא מעשה הדיוט, וחפירה הוא מעשה אומן, שצריך לטוח הבור בטיט כדי שיחזיק מים.

ואם אין הרבים צריכים להם התירו רק מעשה הדיוט, ואם הרבים צריכים להם התירו ג"כ מעשה אומן.

שיטת התוס' ור"י מלוניל בדף ב.

כתבו התוס' בדף ב. ד"ה וחוטטין, "אם נתמלא הבור מותר לחטוט להעמיקו שהעפר תיחוח, אבל לחופרה בתחילה שהקרקע קשה לא, משום דאיכא טירחא יתירא."

ומבואר דס"ל דחטיטה אין בו טירחא כ"כ, משא"כ חפירה שיש בו טורח רב, ולכן לא התירו אותו אא"כ יש לרבים צורך בהם.

וכ"כ הר"י מלוני"ל בדף ב..

ולדעת התוס' ורבינו יהונתן יתכן מאד שגם מעשה אומן התירו לצורך רבים, גם כשאין הרבים צריכין לו. דרק טירחא יתירא אסור.[[4]](#footnote-4)

שיטת הרמב"ן, רשב"א, וריטב"א בשבת דף קלט:

כתב הרשב"א בשבת דף קלט: "כל דבר שיש בו צורך לרבים התירו לתקנו אף על פי שאסור להתחיל בו, וכמו ששנינו שם ומתקנין את קלקולי המים שברשות הרבים וחוטטין אותן, ואוקימנא כשאין הרבים צריכין להם ואף על פי כן כיון שצרכי רבים הן מותר לתקן אבל לא להתחיל."

וע"ש שכתב דבריו בשם הרמב"ן. וכ"כ החי' הר"ן שם.

ומשמע דס"ל להראשונים האלו דכל החילוק בין חטיטה לחפירה הוא שחטיטה הוא תיקון דבר שכבר קיים, וחפירה הוא להתחיל דבר חדש.

ומשמע לכאורה דלתקן בור מותר אפי' אם הוא מעשה אומן וטורח יתר. ולהתחיל במלאכה במקום שאין הרבים צריכין לו, אסור אפי' מעשה הדיוט בלי טירחא.

אמנם באמת מדברי החי' הר"ן במו"ק דף ד. מבואר בהדיא דטעם האיסור חפירת בורות הוא משום שהוא מעשה אומן.

וכן משמע מדברי השו"ת הרשב"א ח"ד סי' שכ"ו שנביא לקמן.

ולכן צ"ע אם באמת כוונתם לשיטה שלישית, או שכוותם רק לומר הדין, שלא התירו לעשות הקבר מתחילה, ולא טעם הדין.

ובטעם הדין יתכן שהוא משום דרק עשיית קבר מתחילה הוא מעשה אומן, או טירחא יתירא. וצ"ע

דעת הרמב"ם

כתב הרמב"ם בפ"ז דיו"ט הי"ב "כותבין גיטין וקידושי נשים ושוברין ומתנות, שכל אלו כצרכי רבים הן."

ועי' בתרומת הדשן [בסי' פ"ה] שהביא בשם אחד מהגדולים שהתיר לכתוב במועד משום שהוא לצורך רבים.

ותמה עליו התרומת הדשן, דכיון שאינו לצורך המועד אסור לכתוב אפי' לצורך רבים כיון שהכתיבה הוא מעשה אומן?

ולכאורה י"ל דס"ל להרמב"ם כדעת התוס' ורבינו יהונתן הנ"ל דס"ל דרק טירחא יתירא אסרו כשאין רבים צריכים להם, אבל מעשה אומן מותר.

ועי' בשו"ת הרדב"ז [ח"א סי' שנז] שכתב "שאלת ממני אם מותר לכתוב תשובת שאלה בחול המועד או לא.

תשובה: ...אין מקום לשאלתך אלא מעשה אומן וכתיבה נאה ושלא לצורך המועד.

ויראה לי שדבר זה מותר. ולא מיבעיא למאן דסבר דצורכי רבים מותרים במועד אפילו שלא לצורך המועד דהא נמי צורכי רבים הוא להורות מה יעשה ישראל.

אלא אפילו לדעת האומר דצורכי רבים שלא לצורך המועד מעשה אומן אסור כאשר כתב מה"רר ישראל סימן פ"ה, מ"מ נ"ל דמודה בנ"ד משום דהוי כדבר האבד שמא ישכח אחד מן הטעמים. וכו'.

ובעיקר הדין מסתברא לי דצורכי רבים מותר אפילו שאינו לצורך המועד מותר לכתוב דכתיבה אינה צריכה אומנות כל כך. והא דאמרינן אין מגיהין אפילו אות אחד בספר העזרה שאני הגהת ס"ת שצריך אימון גדול לכתוב כתיבה אשורית דומה לכתיבה של הספר עצמו ושלא תדבק אות באות ולכן צריך אימון ואסור אבל סתם כתיבה לצורך רבים מותר. וכו'.

ומזה הטעם נמי התירו שינוי מעט בכתיבה אף על פי שלא התירו שינוי מועט בתפירה כדתנן האומן מכליב ומשמע שינוי גדול שיהיה ניכר במלאכה עצמה משום דמלאכת הכתיבה שכיחא טפי ורגילו בה אינשי טפי מתפירה ובשינוי מועט סגי. הנל"ד כתבתי."

ולפי"ז י"ל דהרמב"ם מודה להרא"ש הנ"ל דמעשה אומן כעין חפירה אסורה כשאין הרבים צריכים להם, ורק כתיבה שאינו מעשה אומן כ"כ התירו לצורך רבים אפי' כשאין צריכים להם.

כתב הכל בו, הובא בבית יוסף בסי' תקמה, "נראה שמותר להגיה ולכתוב ספרים בחנם שמא לאחר יום טוב לא יהיה לו פנאי על זה."

וכתב הבית יוסף שם "ונראה לי דבכותב או מגיה לצורך רבים קאמר, ושרי ליה מדין צרכי רבים, דאפילו במכוין לעשותן במועד שרי כמו שנתבאר בסימן תקמ"ד.

אלא דהתם לא התירו שלא לצורך המועד אלא בדבר שאינו מעשה אומן."

ועי' בבי' הגר"א בסי' תקמ"ה סק"א שכתב בדעת הכל בו דס"ל דסתם כתיבה מעשה הדיוט הוא ולכן מותר אפי' שלא לצורך המועד.

ולדעת הרדב"ז הנ"ל י"ל דס"ל להכלבו שכתיבה מעשה אומן הוא, אבל כיון שצריך פחות אומנות מתפירה וכדו' ממילא התירו לצורך רבים שלא לצורך המועד.

עוד י"ל דס"ל להכלבו כדעת התוס' הנ"ל שאולי התירו מעשה אומן לצורך רבים שלא לצורך המועד, ורק טירחא יתירא לא התירו.

יסוד ההיתר דצרכי רבים

כתב השו"ת הרשב"א [ח"ד סי' שכו] "שאלת: צבור שהיו בונים בית הכנסת, אם מותר להשלים בחוה"מ מפני שיש בו צורך הרבים, או"ד אסור שאפילו לצורך הרבים, כל שהיא מלאכת אומן, ואינו צריך כל כך במועד אסור, או נאמר עוד כיון שיש בו מצוה מותר.

תשובה: מסתברא לי שאסור כיון שהיא מלאכת אומן, ואינה מלאכת האבד, ואינה צריכה למועד, שיש להם בית אחר להתפלל שם. או שיש שם בבנוי באותו בית הכנסת מקום להתפלל.[[5]](#footnote-5)

ועוד אני מסתפק, אם התירו צרכי רבים במועד במלאכת אומן, יותר מצרכי יחיד, אלא בדברים הצריכים לגוף, כחפירת בורות שיחין ומערות, וכיוצ' בהן, בהסר' הקוצים מן הדרכים, ותיקון הרחובות, שבכל אלה, יש בהן צורך רבים, לחיותם ולשמור מן הנזקין, שאי אפשר לרבים להתבונן בדרכים.

ואפילו בשבת, התיר לטלטל הקוץ ברה"ר, ולהוליכו פחות מארבע אמות, ובכרמלית אפילו טובא, כדי שלא יזיקו הרבים וכו'.

וכן תקון של מרחצאות דשרי ר' אבהו כדאיתא בירושלמי דגרסינן התם בהדר בני דסיבותא אתפחתא קלוקלי המים שברה"ר. ומשמע התם, דאפילו כיוונו מלאכתם במועד, דאף המרחצאות יש בהם חיי נפש משום רחיצת גופו דלא ליתי שחנא וכיבי וכו'.

ומיהו לא שרו אלא בצריכי להו רבים אבל לצורך יחיד לא, משום דאפשר ליה למחייא שלא במרחץ, וא"כ לא צריך ליה, או אזיל לדוכתא אחרינא. אבל רבים אי אפשר, ואי האי לא צריך, האי צריך.

והוא הטעם לקלקולי המים, ותקוני הדרכים דאפשר ליחיד להתבונן בדרכים.

ואף בברייתא משמע נמי, משום חיי נפש התירו, שהרי שנינו בברייתא יוצאים לתקן את הדרכים, ולתקן את הרחובות, ולתקן את האצטרטיות, ולמוד את המקואות כו'. ומנין שאם לא יצאו, ולא עשו כל אלו, דמים שנשפכו מעלה עליהם הכתוב, כאילו שפכום, ת"ל ועשית מעקה לגגר כו', והיה עליך דמים. ואלמא כל אלו משום חיי נפש התירו, אבל לתקן את העיר וחומותיה, אף על פי שהם צרכי רבים, כל שאין משום חשש נפשות, אין מותרים. וכו'."

ומבואר כאן חידוש גדול, דמה שהתירו מעשה אומן לצורך רבים במועד, אין זה מכח שיש הרבה אנשים שצריכים למלאכה זו לצורך המועד, אלא כל סיבת ההיתר הוא משום דיש במלאכה זו תיקון לצורך חיוני של האדם.

ובעצם גם לצורך יחיד מתירין מעשה אומן לצורך חיוני, אבל רוב התיקונים לצורך יחיד אינו צורך חיוני, שהרי היחיד יכול להסתדר בלי התיקון, משא"כ ברבים.

וממילא כתב הרשב"א דלתקן מרחץ לצורך המועד, אם הוא לצורך רבים, שרי, שהרי הרחיצה הוא צורך חיוני של האדם. [וגם לצורך יחיד היה מותר, אלא שהיחיד יכול להסתדר בלי זה].

הבאנו לעיל לשון הרא"ש בפ"ק דמו"ק ס"ו שכתב "... גרסינן בירושלמי [פ"ק ה"ב] כהדא דבני סכותא אתפחתא מסותא. פירוש, מרחץ של עיר ששמה סכותא נפחתה ושרא להו מיעבדינה במועד מן הדא ומתקנין את קלקולי המים שברה"ר.

בטריח וכוונו. פי', בתמיה, כל כך התיר להן שהן כוונו מלאכתם במועד והיה בו טורח גדול, ולא כן תנינן ובלבד שלא יכוין מלאכתו. אמרן אי לא מתעבדא במועד כדון לא מיתעבדא עוד.

וכל אלו יראה שלא היה לצורך המועד ואפ"ה התיר להם מטעמא דפרשינן דצורכי רבים לא יעשו לעולם אם לא במועד. וכו'.

[וזהו] ההפרש שיש בצרכי רבים כי מעשה אומן בעינן שיהא צורך המועד ואם צורך המועד הוא אף על פי שכוונו מלאכתן במועד וטורח גדול הוא מותר והיינו חפירת הבורות שיחין ומערות ובני דסכותא דירושלמי.

אבל במעשה הדיוט לא בעינן צורך המועד, והיינו דומיא דחטיטת בורות שיחין ומערות שמותר לרבים ואפילו אינם לצורך המועד."

ועי' ברמ"א בסי' תקמ"ד ס"א שהביא דעת הרשב"א הנ"ל להלכה וז"ל "ודוקא צרכי רבים כאלו, שהם צריכים לגוף האדם."

וכתב המג"א שם בסק"א "וה"ה לתקן מרחצאות דצריך לגוף האדם דא"א שלא יצטרך אחד מהן למרחץ אבל יחיד אפשר ליה בלא מרחץ או לילך במקום אחר.

ומשמע ברשב"א דמרחץ אפי' מעשה אומן שרי. אבל ברא"ש משמע דדוקא מעשה הדיוט שרי דאינו צורך המועד."

ומשמע לכאורה דס"ל דהרא"ש ורשב"א נחלקו בתיקון מרחץ של רבים, שיהיה מוכן לשימוש במועד, אם חשוב כצורך המועד להתיר מעשה אומן בשבילו או לא.

הרשב"א כתב בהדיא דאפשר להתיר מעשה אומן בשבילו, והרא"ש חולק וס"ל דאינו כצורך המועד להתיר מעשה אומן בשבילו.

ולכאורה כוונת המג"א לתחילת דברי הרא"ש הנ"ל שכתב "וכל אלו יראה שלא היה לצורך המועד כו'." וס"ל להמג"א דקאי גם אמרחץ דלעיל מיניה. וס"ל להמג"א דאין הכוונה שהמרחץ לא יהיה ראוי לשימוש אלא לאחר המועד. אלא הכוונה הוא דאע"פ שראוי לשימוש במועד, גם רבים יכולים להסתדר בלי מרחץ לימי המועד, באופן שאין צורך חיוני לתקן המרחץ במועד, וממילא אין להתיר מעשה אומן עבור זה.

ומבואר מזה לכאורה דס"ל להמג"א דגם הרא"ש מודה להחידוש של הרשב"א הנ"ל. אלא דנחלקו אם מרחץ הוא דבר חיוני או לא.

אמנם לכאורה דברי המג"א הנ"ל צע"ג, וכמו שתמה השעה"צ שם סק"ה, שהרי הרא"ש כתב בהדיא בסוף דבריו "[וזהו] ההפרש שיש בצרכי רבים כי מעשה אומן בעינן שיהא צורך המועד ואם צורך המועד הוא אף על פי שכוונו מלאכתן במועד וטורח גדול הוא מותר והיינו חפירת הבורות שיחין ומערות ובני דסכותא דירושלמי."

הרי מפורש בהדיא דגם במרחץ, אם הוא לצורך המועד, מתירין גם מעשה אומן עבורו.[[6]](#footnote-6)

ובאמת מסתימת דברי הרא"ש, שלא הזכיר שום רמז דצריך דוקא צורך הגוף, משמע דס"ל דלכל צורך של רבים התירו מעשה אומן אם הוא לצורך המועד.

וכ"כ הנשמת אדם אדם בכלל ק"ו סק"ב לדייק מסתימת לשון הרא"ש.

ולדבריו אין מקום לומר כלל דס"ל להרא"ש דתיקון המרחץ לשימוש במועד אסור, שהרי כל שבפועל ישתמשו בו רבים הוי צורך המועד של רבים, והתירו מעשה אומן עבור זה.

ורק לדעת הרשב"א דס"ל דלא התירו מעשה אומן אלא לצורך חיוני יש מקום לומר דמרחץ שיתוקן במועד אינו צורך חיוני כיון שאפשר להסתדר בלעדיו בימי המועד.

ועי' במג"א בסי' תק"מ סק"ט שכתב "ונ"ל דאם הזמן קר מותר לעשות תנור להחם הבית החורף אם ראוי לאפות בו. ואם אינו ראוי לאפות בו נ"ל ג"כ דשרי. ערסי' תקמ"א ורסי' תקמ"ד."

וכתב השלחן עצי שטים [מלאכת בונה סי' ג'] "מותר לעשות תנור בית החורף בחה"מ להחם בו אם הזמן קר אפי' מעשה אומן."

וביאר שם "בית החורף. כ"כ המ"א דשרי אם ראוי לאפות בו. ואפי' אין ראוי לאפות בו נמי שרי כיון שהחום צריך לגוף האדם, ואפי' מעשה אומן מותר."

ומבואר מדבריו דכיון דלסברת הרשב"א הנ"ל עיקר מה שהתירו מעשה אומן במועד הוא משום דהוי צורך חיוני, ולא משום דהוי צורך של הרבה אנשים, א"כ אפי' צורך חיוני של יחיד כמו לתקן תנור חימום, צריך להיות מותר במועד. והיינו משום דרק במרחץ אמרי' דיחיד יכול להסתדר בלי מרחץ וכדו' ולכן אינו צורך חיוני, אבל בתנור חימום אין אופן אחר להסתדר בלי"ז.

ולכאורה לפי דעת הנשמת אדם בדעת הרא"ש הנ"ל דההיתר של צורך רבים לצורך המועד אינו תלוי בצורך חיוני בכלל, אלא ההיתר מבוסס ע"ז שיש צורך להרבה אנשים לצורך המועד, א"כ אין מקום להתיר לבנות תנור חימום במעשה אומן במועד.

ועי' בשעה"צ בסי' תקמ ס"ק ט"ז שהביא דברי השלחן עצי שטים, וכתב "ולעניות דעתי יש לעיין בזה, דלענין מרחץ של רבים שהוא גם כן צריך לגוף האדם, דעת הרא"ש שם להחמיר דדוקא מעשה הדיוט, כמו שכתב המגן אברהם בריש סימן תקמ"ד?

ואפשר משום דהכל חולים אצל צינה עדיף טפי. וצריך עיון."

כוונת השעה"צ הנ"ל הוא להקשות על המג"א לשיטתו דס"ל בסי' תקמ"ד בדעת הרא"ש דאפי' תיקון מרחץ לצורך שימוש במועד אינו צורך חיוני, משום דאפשר בלי רחיצה, ה"ה אפשר בלי חימום, שהרי בשניהם יש אי נוחות לגוף בלעדיהם, אבל אינו צורך חיוני ממש.

ותי' השעה"צ די"ל דחימום הוא צורך יותר מרחיצה, שהרי הכל חולים אצל צינה.

ולכאורה לדעת השעה"צ לשיטתו בסי' תקמ"ד אין קושיא בכלל, שהרי ס"ל בדעת הרא"ש דגם מרחץ לצורך המועד חשוב כצורך חיוני.

אמנם לכאורה לדעת הנשמת אדם, וכפשטות דברי הרא"ש, שכל יסוד ההיתר לעשות מעשה אומן לצורך רבים הוא משום דיש להרבה אנשים צורך בו, ואינו מטעם שהוא צורך חיוני, א"כ ודאי אין מקום כלל להתיר לבנות תנור חימים של יחיד במעשה אומן.[[7]](#footnote-7)

פסק הלכה בענין הנ"ל

ולמעשה השו"ע בסי' תקמ"ד סתם ולא כתב בהדיא דבעינן דוקא צורך הגוף.

אבל הרמ"א שם בסעי' א' פסק כדעת הרשב"א.

ועי' בבית יוסף בסי' תקמ"ה שכתב לדייק מדברי הרמב"ם דאם אין לציבור ס"ת כשר לקרות בו בציבור מותר להגיהו בחול המועד כדי לקרות בו בציבור.

וכך פסק השו"ע בסי' תקמ"ה ס"ב.

וכתב המג"א שם בסק"ד דטעם ההיתר הוא משום דצורך המועד הוא ואפי' מעשה אומן שרי כמ"ש סי' תקמ"ד ס"ב.

ועי' בפמ"ג בסי' תקמ"ה א"א סק"ד שהעיר דלכאורה אין כאן צורך הגוף ולכן איך התירו מעשה אומן, ע"ש.

ובאמת הבי' הגר"א בסי' תקמ"ד ס"א כתב לאסור מעשה אומן בשביל תיקון ס"ת מטעם שאינו לצורך הגוף. וכתב שם הגר"א לחלוק על הב"י שדייק מהרמב"ם שמותר.

ועי' בביה"ל בסי' תקמ"ה ס"ב ד"ה דצורך המועד שהביא דבריהם.

בענין צרכי רבים שלא לצורך המועד אי בעינן צורך הגוף להתיר מעשה הדיוט

הרשב"א הנ"ל הדגיש שלא התירו מעשה אומן לצורך רבים אא"כ הוא צורך חיוני.

ויל"ע אם גם מה שהתירו מעשה הדיוט במקום שאין הרבים צריכים להם, היינו דוקא בצורך חיוני שאין הרבים צריכים לה במועד, אלא אחר המועד.

או דילמא כיון שאינו אלא מעשה הדיוט, כל צורך רבים, אפי' אינו צורך חיוני, מותר.

ועי' בבי' הגר"א בסי' תקמד שכתב בדעת הרמב"ם שהתיר כתיבת שטרי מתנות ושטרי חוב וכדו' משום דהוי כצרכי רבים, שטעם ההיתר הוא משום דהוי צרכי רבים לגופם, וכדעת השו"ת הרשב"א הנ"ל.

וכתב הבי' הגר"א בסי' תקמ"ה ס"א דמיירי בכתיבה שהוא מעשה הדיוט[[8]](#footnote-8), אלא שאינו לצורך המועד.

ומבואר בהדיא דס"ל להגר"א בדעת הרשב"א דגם כדי להתיר מעשה הדיוט לצורך רבים שלא לצורך המועד צריך שיהא צורך הגוף.

אמנם עי' בפמ"ג במשב"ז סי' תקמה סק"ב שהביא הא דמותר לכתוב מעשה הדיוט כדי לשכור ש"צ או מו"ץ לאחר המועד. והביא פוסקים דאם היה לצורך המועד היה מותר לכתוב אפי' מעשה אומן.

ותמה רק על החלק השני, איך מותר לכתוב מעשה אומן לצורך הרבים לצורך המועד, הרי אין כאן הנאת הגוף.

ומשמע בהדיא דמזה שהתירו מעשה הדיוט שלא לצורך המועד משום שיש כאן צורך רבים אין קושיא מדברי הרשב"א הנ"ל. ומוכח דס"ל דהתנאי של הרשב"א אינו אלא כדי להתיר מעשה אומן לצורך רבים לצורך המועד, אבל להתיר מעשה הדיוט לצורך רבים שלא לצורך המועד, אפי' אם אין הנאת הגוף מותר.

יסוד ההיתר כשאין הרבים צריכים להם

הקשו הראשונים, למה כשאין רבים צריכים להם מתירין עכ"פ חטיטת בורות במועד, הרי אפשר לעשותו לאחר המועד, ולמה להתיר מלאכה במועד כשאין צורך לעשותו במועד?

לעיל הבאנו מש"כ הרא"ש בשם הראב"ד וז"ל "כל אלו אף על פי שהיה טורח גדול ופרהסיא וכיון מלאכה במועד אעפ"כ התיר להם שצרכי רבים אינם נגמרים אלא בשעת הבטלה ומשום דדמי לקדירה דבי שותפי ובשעה שהן בטילין ומתחברין כולן ועושין אם לא יעשה אז לא יעשה לעולם."

והיינו שבעצם כל צורך רבים, אע"פ שלא יהיה להם תועלת מהמלאכה במועד, עכ"פ יש צורך דוקא לעשות המלאכה במועד, דאם לא יעשו אותו במועד לעולם לא יוכלו לעשותו, דהוי כקדירה דבי שתפי כו'.

ועי' במג"א בסי' תקמ"ד סק"ג שכתב על דברי הרא"ש הנ"ל "משמע דאם יש מנהיג שהרשות בידו לעשות לבדו אסור לעשותו במועד."

והיינו משום דבמצב הזה לא שייך סברת קדירה דבי שותפי.

וכ"כ המשנ"ב להלכה בסי' תקמ"ד סק"א.

ועי' בריטב"א בדף ה. שכתב דודאי אם אין הרבים צריכים למים אלא לאחר המועד, אין להתיר אפי' חטיטה במועד, שהרי יכולים לחטט לאחר המועד.

ולית ליה להריטב"א סברת הראב"ד ורא"ש הנ"ל.

וממילא פי' הריטב"א דודאי התועלת של החטיטה הוא במועד עצמו. אלא ש"רבים צריכים להם" היינו שצריכים שמקום המים יהיה יותר קרוב לעיר, שהוא צורך משמעותי. ורבים אין צריכים להם, היינו שיש לרבים מקום קרוב כבר למלאות מים, אלא שכולם ממלאים ממקום אחד, ולכן יש שם קצת דחק. ורוצה לחטט יותר בורות כדי שיוכלו למלאות בריוח. אבל מיירי תמיד באופן שיש צורך המועד בחטיטה.

איתא במתני' במו"ק דף ח: "אין חופרין כוכין וקברות במועד, אבל מחנכין את הכוכין במועד."

וכתב הרי"ף שם "אין חופרין כוכין וקברות במועד. פי', להקבר בהן אחר המועד."

וכתבו הראשונים בשבת דף קלט: דכוונת הרי"ף לתרץ קושיא גדולה. שהרי איתא בגמ' בשבת שם ובעוד מקומות "אמר רבא מת ביום טוב ראשון יתעסקו בו עממין, ביום טוב שני יתעסקו בו ישראל, ואפילו ביום טוב שני של ראש השנה."

ולכאורה אם ישראל יכול לקבור מת אפי' ביו"ט שני, כ"ש בחול המועד.

ותי' הרי"ף דהתם יש מת שכבר מת וצריך קבורה, ולכן התירו מלאכה אפי' ביו"ט שני. אבל מתני' במו"ק מיירי באופן שאין מת לפנינו, אלא חופר קבר לצורך אחר המועד, ולכן אסור.

ותמה עליו הראב"ד, הובא בהרבה ראשונים שם, "אם כן למה התירו להרחיב ולהאריך במועד כיון שאין בו צורך המועד"?

ותי' הרמב"ן ועוד ראשונים שם ד"כל דבר שיש בו צורך לרבים התירו לתקנו אף על פי שאסור להתחיל בו, וכמו ששנינו שם ומתקנין את קלקולי המים שברשות הרבים וחוטטין אותן, ואוקימנא כשאין הרבים צריכין להם ואף על פי כן כיון שצרכי רבים הן מותר לתקן אבל לא להתחיל, והכא נמי צרכי רבים הוא, ואפילו בקבר בני משפחה ואפילו של יחיד נמי אפשר שהוא מותר, דכיון דמצוה הוא התירו בו מקצת מלאכה אפילו שלא לצורך המועד כמו שהתירו בצרכי רבים, וכל שכן שמא יצטרך לו במועד."

ומבואר דלית ליה דעת הראב"ד ורא"ש הנ"ל, שהרי כתב דכמו שהתירו חטיטה לצורך רבים לאחר המועד, ה"ה אולי התירו לצורך מצוה אפי' לאחר המועד.

ולדעת הרא"ש וראב"ד אינו דומה, שהרי רק בצורך רבים יש סיבה להתיר, משום דהוי כקדירה דבי שותפי, משא"כ בצורך מצוה.

ובודאי לא ס"ל כדעת הריטב"א הנ"ל.

אלא לכאורה ס"ל להראשונים בשבת שם דתמיד יותר קל לכל אחד לעשות מלאכה בחול המועד מלאחר המועד.

ולכן יש צד להתיר מלאכה במועד משום שלאחר המועד יתכן שלא יעלה בידם לעשותו.

ואמרו חז"ל דלצורך חשוב, שיש ענין רב שיעשה, כגון צרכי רבים וצרכי מצוה, כדאי להתיר מלאכה במועד כדי להיות בטוח שיעשה.

אמנם לא רצו להתיר מטעם זה אלא גמר מלאכה ולא להתחיל במלאכה חדשה.[[9]](#footnote-9)

סיכום :

נמצא שיש לנו שלש מהלכים לבאר למה התירו חז"ל לעשות מלאכה לצורך רבים כשאינו צריך להם.

הרא"ש ותוס' וראב"ד ס"ל ע"פ הירושלמי דטעם ההיתר הוא משום דכיון שהוא כקדירה דבי שותפי, אם לא יעשה במועד, שוב לא יעשה לעולם.

הריטב"א מפרש דמיירי באופן שהתועלת הוא במועד, אלא דאינו צורך חשוב, אלא להרווחא בעלמא.

הראשונים בשבת דף קלט: ס"ל לכאורה דכיון שהמועד הוא הזמן שיש פנאי לעשות מלאכה, וצורך רבים הוא צורך חשוב מאד, התירו לעשותו במועד כדי להיות בטוח שיעשה.

להלכה :

להלכה קיי"ל כדעת הרא"ש הנ"ל, ולכן מותר לעשות במועד מעשה הדיוט לצורך הרבים אפי' אם אין התועלת במועד.

אבל אם יש מנהיג אסור לעשותו במועד, וכמו שכתב המג"א בסי' תקמ"ד סק"ג, והעתיקו המשנ"ב להלכה בסק"א, דשוב לא שייך סברת קדירה דבי שותפי כו'.

ספק בדעת הרא"ש הנ"ל

וצ"ע בדעת הרא"ש הנ"ל אם הסברא ד"קדרא דבי שותפי" רק בא להתיר לכוון מלאכתו במועד, דכיון דקדרא דבי שותפי כו' ממילא לא נחשב כיון מלאכתו במועד, שהרי לא שייך לעשותו אלא במועד. או דילמא עיקר הטעם שהקילו בצרכי רבים יותר מבצרכי יחיד הוא מטעם דכיון שאי אפשר לעשותו אלא במועד הוי כדבר האבד, ומותר.[[10]](#footnote-10)

עי' בפמ"ג בסי' תקמד משב"ז סק"ב שכתב שעיקר ההיתר מלאכה לצורך רבים הוא משום דקידרא דבי שותפי כו' והוי קצת כדבר האבד.

וכן מצאתי במגדל עוז בפ"ז מהל' יו"ט הי"ב שכתב בהדיא בדעת הרמב"ם דעיקר ההיתר דצרכי הרבים הוא משום דחשיב כדבר האבד, וכדברי הפמ"ג הנ"ל.

אמנם עי' במשנה ברורה בסי' תקמד סק"א דמשמע לכאורה מדבריו דרק כדי להתיר לכוין מלאכתו במועד צריכים לסברא דקדרא דבי שותפי כו', אבל עצם ההיתר דצרכי רבים אינו מטעם זה[[11]](#footnote-11).

ולכאורה מוכח כדבריו מהא דאיתא במתני' בדף יח: דמותר לכתוב גיטין ושטרי מתנה וכדו' במועד. וביאר הרמב"ם בפ"ז מהל' יו"ט הי"ב שההיתר הוא משום צרכי רבים. וכתב השו"ת הר"ן בסי' פ' והשו"ת הריב"ש בסי' תקיא דאע"פ שכל שטר שכותב הוא לצורך יחיד, כיון שהרבה יחידים צריכים לזה מאד, כצרכי רבים דמי[[12]](#footnote-12).

ולכאורה סברא זו לא שייך אלא לענין שיש במלאכה זו צורך להרבה אנשים. אבל עדיין לא שייך שם סברת קדרא דבי שותפי. ומוכח שעיקר ההיתר דצרכי רבים אינו לענין קדרא דבי שותפי, רק ההיתר לכוין מלאכתו במועד הוא מטעם זה. ואה"נ לענין כתיבת שטרות אסור לכוין מלאכתו במועד.

מחלוקת הרא"ש ורשב"א לענין מכוין מלאכתו במועד

הבאנו לעיל לשון התשו' הרשב"א שכתב וז"ל "וכן תקון של מרחצאות, דשרי ר' אבהו כדאיתא בירושלמי דגרסינן התם בהדר בני דסיבותא אתפחתא קלוקלי המים שברה"ר. ומשמע התם, דאפילו כיוונו מלאכתם במועד. דאף המרחצאות, יש בהם חיי נפש משום רחיצת גופו, דלא ליתי שחנא וכיבי."

ומשמע מדבריו לכאורה שהוכיח מזה שהתירו לכוין מלאכתו במועד דודאי מעשה אומן ג"כ מותר. וממילא היה צריך לבאר דיש ברחיצה חיי נפש.

ומבואר מזה לכאורה דס"ל דלצרכי רבים שלא לצורך המועד אין היתר לכוין מלאכתו במועד, כיון שאין היתר לעשות מעשה אומן ג"כ.

וזה דלא כדעת הרא"ש וראב"ד הנ"ל שמשמע מדבריהם דאפי' במקום שעושה מלאכה לצורך רבים שלא לצורך המועד מותר לכוין מלאכתו במועד, אע"פ שאסור לעשות מעשה אומן בשבילם.

וכ"כ הב"ח בסי' תקמ"ד בהדיא דלדעת הרא"ש התירו לכוין מלאכתו במועד אפי' לצרכי רבים שלא לצורך המועד.

וכ"כ האליה זוטא בסי' תקמ"ד סק"א, והבי' הגר"א בסי' תקמ"ד ס"ב.

יסוד המחלוקת הנ"ל

וביאור הדברים הוא דלדעת הרשב"א ההיתר לכוין מלאכתו במועד נובע מזה שיש צורך גדול לעשותו, וראוי להתיר לכוין מלאכתו במועד כדי שיעשה צורך זה. וכעין מה שמצאנו בהרבה ראשונים דלצורך אוכל נפש התירו לכוין מלאכתו במועד.

והיינו שמצינו ברמב"ן רשב"א ור"ן בשבת דף קלט: שכתבו דכיון שלצורך רבים מותר לעשות מלאכה במועד אע"פ שיכול להמתין עד לאחר המועד, ה"ה דלצורך מצוה יתכן שהתירו. דהצורך הגדול הוא זה שמתיר לכוין מלאכתו במועד.

וממילא ס"ל להרשב"א דאם בדבר האבד, שהתירו מעשה אומן בשבילו, אפ"ה אסרו לכוין מלאכתו במועד, כ"ש צרכי רבים שלא לצורך המועד שאסרו מעשה אומן בשבילו, בודאי אסור ג"כ לכוין מלאכתו במועד. וממילא הוכיח הרשב"א מזה שהתירו במרחץ לכוין מלאכתו במועד, דכ"ש שהתירו מעשה אומן בשבילו.

אבל לדעת הרא"ש ההיתר לכוין מלאכתו במועד אינו מחמת שצרכי רבים הוא צורך גדול כ"כ. אלא טעם ההיתר הוא משום דצרכי רבים הם כקדירה דבי שותפי, וממילא אפי' אם הצרכי רבים הם שלא לצורך המועד, וממילא אין טעם להתיר מעשה אומן בשבילם, אפ"ה ראוי להתיר לכוין מלאכתו במועד עבורם.

ויש נפק"מ הפוכה. דלדעת הרשב"א במקום צרכי רבים לצורך המועד, עצם הצורך הוא סיבה להתיר לכוין מלאכתו במועד, דומיא דצורך אוכל נפש. ולכן אפי' במקום שיש מנהיג, שהרשות בידו לעשות המלאכה לבדו, צריך להיות מותר.

אבל לדעת הרא"ש גם בצרכי הרבים לצורך המועד ההיתר הוא משום קדירה דבי שותפי, ולכן כתב המג"א בסי' תקמ"ד סק"ג דאם יש מנהיג כו' אסור לכוין מלאכתו במועד.

ולהלכה קיי"ל כדעת הרא"ש הנ"ל, לקולא ולחומרא, וכמבואר במג"א ומשנ"ב בסי' תקמ"ד, וכמו שהבאנו לעיל.

דברי הירושלמי לענין דיני ממונות

איתא בירושלמי [בפ"ק דמו"ק] "ועושין כל צורכי הרבים. אלו הן צורכי הרבים, דנין דיני ממונות ודיני נפשות דיני מכות ופודין את השבויין וערכים וחרמים והקדישות ומשקין את הסוטה ושורפין את הפרה ועורפין עגלה ערופה. ורוצעין עבד עברי ומטהרין את המצורע ומפרקין את המנעל מעל גבי האימוס אבל לא מחזירין אותו."

וכתב השו"ת הר"ן [בסי' פ'] "כל דבר המזדמן תדיר אף על פי שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי נראה דצרכי רבים נינהו, מדתנן בריש מועד קטן ועושין כל צרכי הרבים, ואמרו עליה בירושלמי אלו הן צרכי הרבים דיני ממונות ודיני נפשות ודיני מכות וכו'. והטעם מפני צורך הרבים הוא להעמיד המשפט [ולנהוג] בדברים הללו."

ולכאורה מדברי הירושלמי היה מקום לפרש דדוקא דברים הללו, שהבית דין עושה לכל הרבים, חשוב העשיה של בית דין כמעשה רבים.

אבל להתיר לכל יחיד ויחיד לעשות מלאכה לצורך עצמו מטעם דכיון שהצורך הוא תדיר חשוב כצורך רבים, אין מהירושלמי ראיה.

ועי' ברמב"ם [פ"ז מיו"ט הי"ב] שכתב "כותבין גיטין וקידושי נשים ושוברין ומתנות, שכל אלו כצרכי רבים הן."

והשיג עליו הראב"ד שם בזה"ל "א"א לא כי אלא כדבר האבד הם."

ועי' בשו"ת הר"ן הנ"ל שכתב להוכיח מדברי הרמב"ם הנ"ל כיסודו דכל דבר שנזדמן תדיר חשוב כצרכי רבים.

ולכאורה י"ל דהראב"ד חולק מטעם שכתבנו לעיל, דרק דיני ממונות שנעשה ע"י בית דין, נמצא שזה שהבית דין פועל הוא צורך רבים. אבל לכתוב שטר מתנה וקידושין, שכל אחד עושה לעצמו, אע"פ שנזדמן תדיר, חשוב צורך יחיד.

ולכאורה א"ת כנוסח הר"ן הנ"ל היה מקום לומר דפרקמטיא מותרת במועד שלא לצורך המועד, שהרי פרקמטיא צורך רבים הוא, שהוא דבר שצריך כל אדם תדיר.

אלא ודאי רק דבר שיש ממונה על כל הרבים בדבר זה, חשוב עשייתו כצורך הרבים, אע"פ שעושה בנפרד לכל יחיד ויחיד. אבל כל שהיחיד עושה לעצמו הצורך של עצמו, ודאי חשוב כצורך יחיד בלבד.

1. ועי' בהמשך דברי הרא"ש וראב"ד דכל המעשים האלו היו שלא לצורך המועד, אבל היו מעשה הדיוט, ולכן משום שהיו לצורך רבים התירו אותם אפי' שלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-1)
2. מזה רק מוכיח הרא"ש למה אפשר להתיר מכוין מלאכתו במועד. אבל בציור של הירושלמי מיירי בצרכי רבים לצורך המועד, ולכן התירו אפי' מעשה אומן, משא"כ בציורים של הגמ' שהתירו רק מעשה הדיוט משום שהיה שלא לצורך המועד, ואפ"ה לענין זה שצריך להתיר לכוין מלאכתו במועד אין חילוק ביניהם. [↑](#footnote-ref-2)
3. פי', כל הציורים שבגמ' בדף ד:, וכמו שכתב הרא"ש לקמן. אבל הציור של הירושלמי היתה לצורך המועד, וכמו שכתב הרא"ש לקמן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולדעת הראב"ד ורא"ש הנ"ל יכול להיות להיפוך. שהרי משמע לכאורה מדבריהם דלצורך רבים שלא לצורך המועד התירו טירחא יתירא ולא מעשה אומן.

   אמנם אינו ברור כ"כ שכוונתם להתיר טירחא יתירא ממש, שהרי לכאורה טירחא יתירא חמור יותר ממעשה אומן, שהרי בדבר האבד התירו מעשה אומן ולא טירחא יתירא. וא"כ אולי כוונתם לטירחא, אבל לא מה שמוגדר כטירחא יתירא ממש. וצ"ע [↑](#footnote-ref-4)
5. לכאורה דברי הרשב"א האלו הם מעין דברי הריטב"א בדף ה. שכתב דאם יש לרבים מים במקום קרוב, אלא שכיון שכולם שותים ממקום אחד יש שם דחקות, ורוצה לחפור עוד בורות כדי שיהיה להם ריוח, אין זה נקרא צורך.

   וגם כאן יש להם בית הכנסת, אלא שרוצים מקום יותר מרווח. וכתב הרשב"א דזה לא נקרא צורך להתיר מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומש"כ הרא"ש בתחילת דבריו "וכל אלו כו'", או דלא קאי אמרחץ כלל, אלא אדלעיל מיניה, דהיינו הציורים של הגמ' במו"ק דף ד:, וכמו שכתב הנשמת אדם בכלל ק"ו סק"ב, וכפשטות דברי הרא"ש שם.

   או דקאי ג"כ אמרחץ, ומש"כ הרא"ש אח"כ דהתירו מעשה אומן גם במרחץ, היינו באופן שעומד המרחץ לשימוש במועד, ובתחילת דבריו מיירי באופן שאינו עומד לשימוש במועד. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם יתכן דגם הרא"ש מודה דתנור חימום הוא מוצר חיוני, ומטעם זה אפשר להתיר אפי' מעשה אומן. שהרי כתבנו במקו"א דממסרגין את המטות, ובתיקון צרכי סוס, משמע דלצורך חיוני התירו מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-7)
8. נחלקו התה"ד ובית יוסף בדעת הרמב"ם שם. התה"ד בסי' פה כתב דכתיבת שטרות הוא מעשה אומן, ומיירי בכתיבה לצורך המועד. והבית יוסף שם חלק עליו ופי' דכתיבה אינו מעשה אומן אלא מעשה הדיוט ומותר אפי' שלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-8)
9. לכאורה יש כאן מקום להעיר טובא, איך לדעת הרמב"ן התירו מלאכה לצורך רבים שלא לצורך המועד, הרי כיון שמלאכה בחול המועד אסורה מן התורה לדעת הרמב"ן ודעימיה, ורק לצורך המועד ודבר האבד הותר מלאכה מן התורה, איך שייך להתיר מלאכה גמורה שלא לצורך המועד כיון שיש כאן צורך רבים שהוא צורך גדול?

   ומוכח לכאורה מזה דאין גזיה"כ לדעת הרמב"ן שרק צורך יו"ט ודבר האבד מותר מן התורה. אלא גם הרמב"ן מודה דמסרן הכתוב לחכמים לקבוע לצורך איזה דברים צריך להתיר מלאכה. והם קבעו שלצורך המועד, ולצורך דבר האבד, ולצורך רבים אפי' שלא לצורך המועד, ואולי ג"כ לצורך מצוה שלא לצורך המועד, כל דבר שהוא צורך גדול, צריך להתיר מלאכה עבורו.

   ואז חזרו ואסרו מדרבנן כמה דברים כמו מעשה אומן וטירחא יתירא.

   וזה דלא כדעת הב"ח בסי' תק"ל בדעת הרמב"ן שכתב דיש גזיה"כ להתיר דוקא צורך המועד ודבר האבד. וצ"ע [↑](#footnote-ref-9)
10. ונפק"מ במקום שיש מנהיג, דלא שייך סברת קדרא דבי שותפי כו' כמו שכתב המג"א, האם ממילא דינו כדין צורך יחיד באופן שמעשה אומן אסור אפי' לצורך המועד, ואפי' מעשה הדיוט אסור שלא לצורך המועד. או דילמא המלאכה עדיין מותרת, רק שיש איסור לכוין מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' בשו"ת מנחת יצחק ח"ו סי' נב שמצדד ג"כ דסברת קדרא דבי שותפי אינו אלא להתיר כיון מלאכתו במועד, אבל עצם ההיתר דצרכי רבים אינו תלוי בזה ואפי' במנהיג מותר. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' במשנה ברורה בסי' תקמה סק"כ שהביא דבריהם. [↑](#footnote-ref-12)