7 כל האומר לא לויתי
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב יהודה אלבוים / מ_מ

**בס''ד**

**כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי**

**שבועות דף מ"א ע"ב ההוא דאמר ליה לחבריה הב לי מאה זוזי - דף מ"ב ע"א ההוא דאמר ליה לחבריה הב לי מאה זווזי.**

**ב"ב דף ו' ע"א ת"ש מנה לי בידך - סמך לו כותל.**

**שבועות דף ל"ד ע"א יתיב רב המנונא - דף ל"ד ע"ב רבי שמעון אומר**

**ב"מ דף ט"ז ע"ב איתיביה רבי ירמיה לרבי אבהו - דף י"ז ע"א אמר רב אסי אמר רבי יוחנן המוצא שטר חוב.**

עיין רעק"א - בכמה דוכתי הובאו כאן בחי' רעק''א מהדורת הרב אריאלי - שיש לפרש שהוא מדין הודאת בעל דין, ויש לפרש שהוא מכוח הוכחה דאי פרע ודאי לא היה טוען שקר כשיכול לטעון אמת.

א'. כתב רש"י בב"ב דף ו. וז''ל וכיון דאמר לא לויתי מודה הוא שלא פרע שכל מי שאינו לווה אינו פורע הילכך כאומר לא פרעתי דמי.

ב'. כתב הרשב"א שם וז''ל קמ"ל דהודאה מתוך הכפירה הודאה אלימתא היא, וכאומר בטענת ודאי לא פרעתי דמי.

ג'. כתב הריטב"א בב"מ דף ג. ד"ה תני רבי חייא, כגון שטען הוא שלא לווה ובאו עדים שהלווהו ואנן סהדי דכיון שכן לא פרעו - ואולי כיון שאין עדים שפרע די בהוכחה ואמר כן הריטב"א אף לדעת אביי -

ד'. כתב הנימוקי יוסף ב"מ דף ב. - בדפי הרי''ף - וז''ל הויא ליה הודאה מתוך הכפירה... כל שכן בהודאה גמור, ובנימוקי יוסף שם ג. כל האומר להד"מ כאומר לא נאנסו דמי דאם איתא דנאנסו הוה פטר נפשיה בקושטא דומיא, דמאי דאמרינן בפרק שבועת הדיינים דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי - וכתב הרעק"א דהנימוקי יוסף סבירא ליה דבכל האומר וכו' יש גם הוכחה וגם הודאת בעל דין -.

ה'. עיין שיעורי ר' שמואל ב"מ ח"ב עמוד ד', ובאבי עזרי פ"ו מטוען ונטען ה"ג, דגם להך גיסא ברעק"א דהוי הוכחה הכוונה להודאה מכח הוכחה - דאם לא כן כיצד מהני הוכחה זו כנגד עדים - ועיין ש"ך סימן פ' ס"ק ח'.

ו'. עיין זכר יצחק סימן י"ב דתמה על הך גיסא דהוי הודאת בעל דין, דהרי אינו מודה כלל, וכי מודה הוא שלא פרע על צד שמשקר ולא לוה, ולכן פירש דחייב רק מדין הוחזק כפרן. ובראשונים ב"ב ו. מפורש דאפשר לחייב מצד הוחזק כפרן רק כשאין עדים שפרע, ועיין עוד שער משפט סימן ע''ט סק''ג דכלל לא שייך הוחזק כפרן כאן.

ז'. עיין קצוה"ח סימן ל''ד סק''ד שהוכיח מכל האומר וכו' דלא כמהר"י בן לב, שהרי כאן ודאי אינו מתכוין להתחייב - וקושיא זו אינה אלא להך גיסא דחייב מדין הודאת בע''ד, אך להך גיסא דהוי הוכחה, וכן לדברי הזכר יצחק דחייב מדין החוזק כפרן אין כאן קושיה -

ח'. בשו''ת רעק"א קמא סי' קמ"ט, ובח"ד סימן כ"ב, ובחידושי רעק"א כתובות דף ק''ז:, ושם במערכה אות מ"א - הובא כאן במהדורת הרב אריאלי - דלא שייך דין כל האומר וכו' בעדים שהעידו שפרע דנימא שמעידים שמתוך שפרע על כרחך לווה, או עדים שמעידים שלא לווה דנימא שמעידים שלא פרע, וזה לשונו: "אין ידיעתו דלא פרע רק מכח דלא לווה, אלא כיון דידע בעצמו דלא פרע גם אילו לווה היה ידיעתו ידיעה דלא פרע, אלא דאנן ידעינן הודאתו מכח טענתו דלא לווה אבל הודאתו דלא פרע היינו ידיעה שלו בעצמותו", ולכאורה לפי זה האומר איני זוכר אם פרעתי או לא, אך יודע אני שלא לויתי לא יהא דין כל האומר, וגם הוכחה אין כי רק זוכר שלא לווה ולא זוכר אי פרע או לא - ועיין רמ"א סימן ק''ח סעי' א' ובקצות החושן סימן קמ''ו סק''ח - וברעק''א עצמו כתב שבריטב''א מבואר שבכל גוונא יש כל האומר, ונמצא שיש כאן ג' שיטות או שבכל גוונא יש הודאת בע''ד, או שבכל גוונא אין הודאת בע''ד – זכר יצחק – או כרעק''א שרק כשיש ידיעה עצמית יש הודאת בע''ד.

ט'. עיין תוס' שבועות דף לד: ד"ה עשו, באומר לא עברתי בצד עמוד זה, דהוי כאומר דאם עברתי אני חייב לך, ועיין ש"ך סימן פ' ס"ק ח'.

י'. עיין חזו"א חו"מ סימן ז' ס"ק ו' בדעת המבי"ט - יעוין להלן - דסבירא ליה דליכא הוכחה, משום דסבור שעדיף לטעון שלא לווה אף אי פרע.

**מצינו כמה נפק"מ באופן שיש הוכחה ואין הודאה או שיש הודאה ואין הוכחה**

א'. בציור הנמוק"י הנ"ל בטען להד"מ ובאו עדים שהפקיד דלא שייך הודאה שלא נאנס, דיתכן שנאנס אף אם לא הופקד אצלו, אך יש כאן הוכחה, עי' רעק"א בתשובה סימן קמ"ט.

ב'. כשאין יכול לטעון פרעתי בכדי להיפטר כגון שטר לא מקוים שיש בו נאמנות, או אף כשאין בו נאמנות למ"ד שלא מהני מיגו כנגד שטרך בידי וכו'. או תוך זמנו אי לא מהני מיגו כנגד חזקה, וטען מזויף, דהוכחה אין כאן, אך הודאה יש כאן, עי' רעק"א שם, ובח"ז סימן מ"ט.

ג'. טען בניסן לא לויתי ובאייר אומר פרעתי כעת, ואחר כך באו עדים שלווה, האם יש הוכחה שלא פרע. עיין מחלוקת ש"ך בסימן פ"ב ס"ק ו' עם הרעק"א שם, ורעק"א ח"ז סימן מ"ט.

ד'. כתב רעק''א - שם - דכל האומר לא לויתי בקנס תלוי בב' צדדים הנ"ל.

ה'. עדים מעידים שמת בעלה בניסן והיא אומרת שגירשה באייר האם יש שויא וכו' שלא מת בניסן, עי' רעק"א כתובות דף קז:, ובמערכה שם ס"ק מ"א.

ו'. האומר לא לויתי מחוץ לבית דין שנחלקו הרשב"ם ב"ב לא. עם רבינו יונה ועוד ראשונים שם, ובדף ו., עיין אבי עזרי פ"ו מטוען ונטען ה"ג שכתב שחוץ לבית דין אין הוכחה, דאין אדם מגלה טענותיו מחוץ לבית דין, אך הודאה יש.

ז'. באומר פרעתי והמלווה טען להד"מ ויש עדים שנתן הלווה מעות למלווה ואינם יודעים אם בתורת פירעון או בתורת מתנה, האם אומרים מתוך שטוען להד"מ לא קיבלו בתורת מתנה, - דהוכחה יש כאן, אך הודאה אין כאן, דאם כן קיבלו, אולי בתורת מתנה נתן לו, כ''כ האבי עזרי שם ובפי"ד ממלווה ולווה ה"ט.

ח'. האומרת לא נבעלתי, האם היא כאומרת לא נבעלתי תחתיך באונס, עי' חזון איש אבן העזר סימן ס"ז ס"ק ד', ולכאורה דמי לאות ז' דהוכחה יש כאן.

ט'. האם בשויא אנפשיה וכו' אמרינן כל האומר וכו'. כגון לא נתקדשתי ויש עדים שנתקדשה ונתגרשה, או האומר לא נדרה אשתי ובאו עדים שנדרה והפר לה, או באומר לא נדרתי ובאו עדים שנדר אך עשה תנאי וכדומה, עי' רשב''א כתובות יב ד''ה ליחוש, ש"ך יו"ד סימן רל"ב ס"ק כ"ז, ט''ז אבן העזר סי' קנ''ב סק''ח, רעק"א כתובות כב: ד"ה שם תוס' ישנים, רעק"א כתובות קז: ובמערכה שם אות מ"א, חי' הגרש"ש כתובות סימן ז', ועי' קצוה''ח סי' פ' ס''ק ב'.

---------------------------------------

א'. כשטוען המלווה שמא, האם גם חייב באומר לא לויתי וכו'. עי' שער משפט סימן ע''ט סק''א.

ב'. בדברי הגמרא ב"ב קכח: בטוען שפרע מחצה והעדים מעידים שפרע כולו שנשבע, מדוע חייב שבועה, הא יש עדים שפרע כדבריו, עיין תוס' שם, ובר"ן על הרי"ף ריש שבועת הדיינים, ובביאור דברי הר"ן עיין נתה''מ סימן ע''ט סק''א ובסימן ל', וקצוה"ח סימן פ''ב סקי''ט, ובחידושי הגרש"ש ב"ב סימן כ"ב.

ג'. צ"ע מתוס' כתובות דף מד. ד"ה איכא בינייהו, ותוס' ב"ב קכח: ד"ה נשבע וגובה, דאמרינן שלדבריו העדים פסולים, מדוע כאן אין אומרים שהמלווה האומר לא פרע לדבריו העדים שהעידו שפרע שקרו ונפסלו, ואם כן אין עדים שלווה. וכן צ"ע ממ"נ אי לא פרע העדים שיקרו ופסולים, ומנלן שלווה, עי' בדברי הריטב"א בסוגין, ועי' נתה''מ סי' ע''ט סק''א, וסימן כ' סק''א, שער משפט סי' ע''ט סק''א, ובסימן צ''ב סק''ח, רעק"א בגליון השו"ע סימן ע"ט סעיף א', אבן האזל בפ"ו מטוען ונטען ה"ג ד"ה והנה מה, חידושי הגרש"ש כתובות סימן ז' ד"ה והנה - עי''ש שתירצו שאין כאן עדות המתקבלת מכיון שיש הודאת בעל דין והוי כהעידו בשוק - ועי' עוד בחידושי הגרש"ש כתובות סימן כ"ד ד"ה ובזה נתיישב, ובבבא בתרא סימן י"ח ס"ק ג'.

ולענין הא דאין אומרים ממ"נ וכו' יש לדון דלרבא שכל פסולו של רשע הוא משום חשש משקר א"כ לא שייך ממ"נ, עיין שער משפט סימן ל"ד ס"ק ו', קובץ הערות סימן כ"א ס"ק א', וסימן כ"ב ס"ק א', ובקובץ שיעורים ב"ב אות תקפ"ב.

ד'. בסברת אביי 'אינהו אמרי אוזפיה אינהו אמרי פרעיה' יש לחקור האם כוונתו להפה שאסר וכו' ומועיל הפה שאסר וכו' כנגד הודאת בעל דין, או שלדעת אביי אין כלל הודאת בעל דין, או שיכול לחזור בו מהודאתו כשיש עדים - נפק"מ בב' כיתי עדים אחת אומרת לווה ואחת אומרת פרע – ועי' בהגהות הגרמ''ה עוד דרך בביאור בדברי אביי .

ה'. יש לדון האם אביי נחלק רק כשחוזר בו ואומר לויתי ופרעתי, או גם כשעומד בדיבורו, עי' גידולי תרומה שער י"א חלק א' אות ג'.

ו'. יש לדון בסברת התוס' שכשאין עדים שפרע מודה אביי, יש לומר כנ"ל אות ד' ומודה אביי שיש כאן הודאת בעל דין, ויש לפרש דסבירא ליה שאין הודאת בעל דין רק יש הוכחה.

**-------------------------------------------**

א'. האומר לא לויתי וחוזר ואומר לויתי ופרעתי ולא באו עדים, האם הוי כחוזר מפטור לפטור ונאמן, או כחוזר מחיוב לפטור ואינו נאמן: הריטב"א בשבועות מ: הביא מחלוקת הראשונים בזה. ולשיטות שנאמן נחלקו הראשונים - הובא בטור סימן פ' - מה הדין כשאחר כך באו עדים שלווה, ועיין בחידושי ר' שמואל ב"ב סימן ח' וט' שהאריך בזה.

ב'. כתב הרמב"ם בפ"ז מטוען ונטען ה"ז האומר לויתי וחייב אני ושוב אומר נזכר אני שפרעתי נאמן, והר"י מיגש בסוגיין כתב שאינו נאמן ודימהו לכל האומר לא לויתי.

ג'. בישוב דברי הרמב"ם מאי שנא מכל האומר לא לויתי וכו'. יש שחילקו בין כשחוזר בו קודם שבאו עדים, לחוזר בו אחר שבאו עדים, ויש שחילקו בין טוען לא לויתי שהוכחש מעדים על כך - והוחזק כפרן - ונפק"מ בחזר בו אחר שבאו עדים, וכן נפק"מ בכל האומר לא לויתי וכו' וחזר קודם שבאו עדים - ואולי אפילו בחזר בו אחר שבאו עדים שלווה לפני שבאו עדים שפרע - נימוקי יוסף ב"מ ב. - בדפי הרי''ף - עי' ספר התרומות שער י"א חלק א' וגידולי תרומה שם, ש"ך סימן ע"ט ס"ק ב' ט' י', סמ"ע סי' ע''ט סק''ט קצוה"ח שם סק''א, נתה''מ שם סק''ב.

ד'. שיטת המבי"ט - הובא בש"ך סי' ע''ט סק''ב - דבכל האומר לא לויתי וכו' ובאו עדים שלווה ופרע דחייב רק כשעומד בדיבורו שלא לווה, אך בחוזר ואומר שיקרתי ולויתי ופרעתי פטור, ובשיטמ"ק ב"ב ו. בשם הר"י מיגש, וברשב"א שם כתבו להדיא שלא כדבריו, וכן פסק הש"ך, ועיין במבי"ט שם שרק בשיקרתי נאמן אבל בנזכרתי אינו נאמן, ועיין חזו"א חו"מ סי' ז' סק''ו שביאר דהמבי"ט סבירא ליה שכל שטוען כדי לפטור עצמו אין הודאה - ובנתה''מ סי' ע''ט סק''ג מבואר לא כך - ועיין חידושי ר' שמואל ב"ב סימן ט' ס"ק ט' דביאר בשיטתו שאין דין הודאת בעל דין כשבשעה שמודה אין חייב על פי דבריו, ולכן רק כשעומד בדיבורו אחר שבאו עדים שכעת על ידי הודאתו מתחייב, חייב.

ה'. יש לדון האם בהודאת בעל דין יש דין כיון שהגיד אינו חוזר ומגיד, עי' רמב"ן קידושין דף ס''ד:, ריטב"א שבועות דף מ:, קצוה"ח סימן ע"ט סוף ס"ק ז', אמרי ברוך על הש"ך סימן פ"א ס"ק ס', קובץ שיעורים ב"ב אותיות קי"א - קי"ד.

ו'. עיין בדברי הש"ך סימן פ''א סק''ח שכתב שהאומר שהודה, אך שיקר בהודאתו אינו נאמן, ולא מהני הפה שאסר כנגד הודאת בעל דין, וצ"ע מהרמב"ם הנ"ל אות ב' ופסק כוותיה בסי' ע''ט סק''י דיכול לומר נזכרתי, ואולי יש לומר דלומר נזכרתי הוי כטעיתי, ואי טעה לא הודה, ואין דין כאילו נחקרה עדותו בב''ד בהודאת בעל דין, משא"כ בשיקרתי אין חוזר ומגיד.