הואיל ולבו נוקפו גמר ומקדיש
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בהא דהמביאה חטה"ע ונודע לה שלא ילדה תצא לחולין, ואף בשנודע לה אחר מליקה וכמש"א לקמן דכ"ו:, דנו האחרונים מ"ט לא אמרי' בזה דגמרה ומקדשא, וכתבו דהוא משום דכל הא דבאשם תלוי אמרי' דגמר ומקדיש, לרבנן אף בנודע קודם שחיטה, ואף ר"מ מודה היכא דנודע אחר שחיטה דגמר ומקדיש, וכמש"כ התוס' בדכ"ד:, (ולדעת התוס' שם רב אשי שם פליג וס"ל דלר"מ אף בנודע אחר שחיטה הוי חולין, אך רש"י שם לא פירש כן, ואכ"מ), הוא משום דלבו נוקפו, אך בחטה"ע הבאה על הספק שאינה באה על חטא, אין לבה נוקפה ולא גמרה ומקדשה, וע"כ הוא דיוצאת לחולין, ע' בזה בהגהות הרד"ל לקמן דכ"ו:, ובמנ"ח מ' קמ"ו, וע' עוד בעולת שלמה לקמן דכ"ו בזה.

ב] ולכאו' הי' נ' שכל נידון האחרונים הוא רק לפמש"נ במק"א מד' הראב"ד דהקדש חטה"ע הבאה על הספק הוי הקדש ודאי, אך לפי פשטות הדברים דחטה"ע הבאה על הספק הויא קרבן ספק, ועל הצד שלא ילדה הויא חולין, אין מובן כלל מה קשיא להו להאחרונים מ"ט לא נימא בזה דגמר ומקדיש, וכמו שיתבאר.

דהנה דלא מיבעיא אי נפרש דהא דגמר ומקדיש אין פירושו דהוי זה הקדש חדש, אלא היינו דמעיקר הדין כיון דהקדש אשם תלוי הוי הקדש ודאי, הרי בדין שאף אם נודע לו שלא חטא נמי יהא זה קודש, ואך דר"מ ס"ל דאמדינן לדעתי' דאם יהא נודע לו אין דעתו להקדיש אלא יהא זה חולין, ורבנן פליגי וס"ל דאדרבה גמר ומקדיש בכל ענין, דלפ"ז לא מצינו כלל דמשום הא דגמר ומקדיש חייל הקדש נוסף, ואשר ע"כ ל"ש זה כלל בחטה"ע הבאה על הספק דכל שלא ילדה הויא חולין מעיקר הדין, ומהיכ"ת שיחול עלי' קדושה, וז"פ.

אמנם באמת יש להוכיח דמשום הא דגמר ומקדיש אף חייל הקדש חדש, דמלבד מה דמוכח כן מד' רש"י לקמן דכ"ג: דהוצרך לפרש מ"ט באשם ודאי שנודע לו שלא חטא לא אמרי' דגמר ומקדיש, והנה הרי באשם ודאי כל שנודע לו שלא חטא הרי פשוט דמעיקר הדין ליכא ע"ז קדושה כלל, ומ"מ אי הוה גמר ומקדיש הי' זה קדוש, גם נ' להוכיח גם מהא דיליף ר"א לקמן דכ"ד. דאשם תלוי שהוזמו עדיו לא גמר ומקדיש וה"ה כמנחת קנאות שנמצאו עדי' זוממין, ופריך הגמ' ור' יוחנן נדמיי' למנחת קנאות וכו', והנה נ' פשוט דהגם דמנחת קנאות הויא הקדש ודאי מכח הספק, מ"מ כ"ז הוא אם אמת הוא שנסתרה, אך אם כלל לא נסתרה ודאי דמעיקר הדין לא חייל כלל קדושה על המנחה, ומדחזינן דהיכא שנמצאו עדי' זוממין ולא נסתרה כלל הי' שייך לדון משום הא דגמר ומקדיש, בע"כ דמהני הא דגמר ומקדיש אף היכא שמעיקר הדין ל"ה ראוי כלל לחול קדושה, וז"ב.

ולכאו' הי' נ' להוכיח גם מדעת המ"ד דאף באשם תלוי שהוזמו עדיו אמרי' דגמר ומקדיש, ולכאו' כל שהוזמו עדיו ואיגלאי דשקר הי', אין לנו לומר דאפ"ה חיילא קדושת אשם תלוי מכח הספק, וא"כ מדשייך בזה הא דגמר ומקדיש, בע"כ דמהני הא דגמר ומקדיש אף היכא שמעיקר הדין לא הי' ראוי לחול קדושה, אך באמת אין להוכיח מזה, דהנה הגם שהאו"ש כתב דהיכא שהוזמו עדיו אין האשם כשר אף בשנודע אחר זריקה, אך כבר הוכיח דו"ז הגרא"צ קמאי זצ"ל, (במכתבו שנד' בסוף אבי עזרי קדשים), מסוגיית הגמ' ומד' הרמב"ם דאף בשהוזמו עדיו אמרי' דאם נודע אחר זריקה הבשר יאכל, ובע"כ דאף היכא שהוזמו העדים, מ"מ כיון דלנו הי' זה ספק, שפיר חיילא קדושת אשם תלוי, ולפ"ז אין להוכיח משם, (אך שוב העירני אאמו"ר שליט"א, דהניחא למ"ד דל"ב חתיכה אחת מב' חתיכות, יש להבין דכיון שמכח עדי שקר הי' לנו ספק שייכא הבאת אשם תלוי, אך אם בעי חתיכה מב' חתיכות, לכאו' בדין דלא יהני מה שיש לנו ספק מכח העדי שקר, דמ"מ הרי ל"ה חתיכה מב' חתיכות, ודומיא דמש"נ לעיל דבמנחת קנאות כיון שלא הי' קנוי וסתירה ל"ש כלל למימר דאיכא חובת הבאת מנחה מספק, וצ"ע בזה).

אך מ"מ נראה דאכתי ל"ש בחטה"ע הבאה על הספק הא דגמר ומקדיש, דכל הא דגמר ומקדיש הוא רק אם כפי המצב הידוע לנו השתא הוי זה ודאי הקדש, ואך דאמרי' דשמא יודע לנו וכו' ומכח זה יבטל ההקדש, וע"ז אמרי' דגמר ומקדיש ולא חייש לצד זה, אך בחטה"ע הבאה על הספק דכבר מעיקרא הוה ספק הקדש, ואין ההקדש רק אם ילדה, מהיכ"ת שיקדיש אף אם לא ילדה, ודו"ק.

ג] בתוס' דכ"ה. ד"ה הא איתסרא לה מחיים, ז"ל, וא"ת ומה בכך והרי אשם ודאי דנודע עד שלא נשחט יצא וירעה, וי"ל דיש לנו לדמויי עגלה ערופה לאשם תלוי שבאה לכפר הספק שעל ספק באתה מתחלה כיפר, וא"כ דמיתסר מחיים גם אחר שנודע באיסור הראשון עומדת, עכ"ל.

לכאו' ד' התוס' צ"ב, דמעיקרא מאי קשיא להו דמ"ט ל"ה כאשם ודאי דנודע עד שלא נשחט יצא וירעה, דלכאו' שאני התם דהבאת האשם היא משום חטאו, וכל שנודע שלא חטא הוי ההקדש בטעות, ואף באשם תלוי נמי, כיון דהוי הבאתו לכפר על החטא, הרי ממילא דכל שנודע שלא חטא הוי ההקדש בטעות, אך בעגלה ערופה, האמנם אם הי' נודע שלא נהרג הוי זה טעות, אך לכאו' היכא שנודע ההורג ליכא טעות כלל, שהרי כ"ז שאין ידוע לנו מי ההורג מביאין עגלה ערופה, וא"כ ל"ה טעות כלל, והאמנם י"ל דאם היו יודעין שיודע לבסוף מי ההורג, לא היו מביאין להעגלה, אך מהיכ"ת דיהני ה"ט להפקיע איסורה.

אך אי נימא כמש"נ במק"א בדעת הרמב"ם דאם יש א' בסוף העולם שיודע מי ההורג, ליכא דין הבאת עג"ע, ואף כ"ז שלא נודע לבי"ד, ניחא ד' התוס', דנמצא דכל שנודע לבסוף מי ההורג, הי' מעיקרא הבאת העג"ע בטעות, וזהו שהקשו דמ"ט היא אסורה, וצ"ע עוד בזה.