פרק א
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה - הרב יצחק מילר

**מראי מקומות מסכת סוכה**

דף ב.

א. מתני' סוכה שהיא גבוהה, כתב הריטב"א דמתני' מיירי בסכך, דאם הסכך גבוהה מעל עשרים הסוכה פסולה, ואם הסכך לא גבוהה מעל עשרים אף שהדפנות גבוהה למעלה מעשרים הסוכה לא נפסלת.

ב. רש"י ד"ה ור"י מכשיר בגמ' מפרש פלגתייהו, הקשה הפנ"י דלא אשכחן בגמ' דמפרשת את טעם רבי יהודה ועי"ש מה שמתרץ.

\_ג. רש"י ד"ה ושחמתה וכו' המועט בטל ברוב והרי הוא כמי שאינו, כתב הר"ן דכונת רש"י דהצל בטל ברוב החמה אמנם אין כונת רש"י דהסכך הכשר בטל ברוב המגולה, דהא מוכח לקמן (כב:) דאם למעלה הסכך והאויר שוין ולמטה חמתה מרובה מצילתה הסוכה פסולה, [וכתב הקה"י דאין לפרש כונת רש"י דהחמה המועטת בטילה ברוב, דהא מוכח לקמן (כב:) דאם החמה והצל שוין הסוכה כשירה] והקשה הפנ"י דלדברי הר"ן דרש"י מדבר על הצל והחמה, א"כ אמאי נקט רש"י בסוף דבריו ועל שם הסכך קרויה סוכה, ולכן פירש הפנ"י דרש"י מדבר על הסכך עצמו דמיעוט הסכך בטל ברוב האויר, אמנם הקשה הפנ"י דא"כ גם בדפנות נימא דאם יהיה רוב אויר יפסלו הדפנות, ותירץ הפנ"י דסכך דכתוב בהדיה בתורה בעינן דיהיה רובו מסוכך משא"כ דפנות.

\_הקשה הט"ז (סי' תרל"ב סק"ג) מה שייך כאן ביטול ברוב הא דבר הניכר אינו בטל, [ועיין בחת"ס בהגהות על השו"ע מה שתירץ וע"ע בשפ"א מה שתירץ] ותירצו הקה"י והזכרון שמואל (סי' כ"ט סק"א) דהכא אינו מדין ביטול ברוב אלא מדין רובו ככולו, [דדין רובו ככולו ילפינן מקרא בנזיר מב.] עוד תירץ הזכרון שמואל דהכא הוא מדין ביטול ברוב, דהטעם דדבר הניכר אינו בטל הוא משום דדבר הניכר דנים עליו בפנ"ע, והרוב אינו מעלה ואינו מוריד כלפיו, משא"כ הכא שדנים על כללות הסכך גם דבר הניכר בטל, ויסוד לזה מצינו ברשב"א בתוה"ב (בית ג' שער ו') דדן שם על קום בחלב וכתב שם דאע"ג דקום הוא דבר הניכר אינו בטל, וז"ל שהטעם שכתב הרב ז"ל באיסור החמאה מפני שהקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה שיבטל במיעוטו, אינו מחוור שהביטול ברוב דעלמא אינו מצד המיעוט מתערב בתוך הרוב, שהרי חיטין של תרומה וכו' שנפלו לתוך החולין אע"פ שזה בפני עצמו עומד, וזה בפני עצמו עומד בטלין בשיעורין שכל שאין אתה יכול לברור דבר מתוך דבר, אלו היית אוסר הרוב מפני המיעוט נמצא שאין המיעוט בטל עכ"ל, [וע"ע בבדק הבית בית ד' שער ד' דף לח. ומשמע הבית שם].

\_ד. רש"י ד"ה תני פסולה שייך למיתני בה לשון פסול, כתב המהר"ם דלתירוץ הראשון בגמ' לשון "פסול" הוא לשון עדיפה מאשר לשון "ימעט", ולכן רש"י לא נתן טעם למה לא תנן במשנתינו ימעט, אמנם לפי התירוץ השני לשון ימעט עדיפה יותר מלשון פסול, ולכן הגמ' נתנה טעם למה משנתינו לא נקטה לשון ימעט, ולא נתנה טעם מדוע המשנה בעירובין נקטה לשון ימעט.

\_ה. רש"י ד"ה סוכה וכו' ושאין לה שלש דפנות ועשה לה, קצת מדוקדק מרש"י דסגי בזה שיעשה לה דפנות, ואין בזה פסול של תעשה ולא מן העשוי ועיין ברמ"א סי' תרל"ה סו"ס א' ובב"ח שם.

\_ו. תוד"ה מאי שנא, עי' צל"ח.

\_ז. גמ' עד עשרים אמה אדם יושב בצל סוכה, הקשה הר"ן דסוכה ז' על ז' גם אם היא פחות מעשרים לא שולט בה החמה, ותירץ הר"ן דבסוכה פחות מעשרים אע"ג דהסכך לא ממעט את החמה, הוא ממעט את החום, והריטב"א הקשה להפך דגם בסוכה למעלה מעשרים, בחצי היום שהחמה באמצע הרקיע הסכך מצל, וא"כ מדוע היא פסולה עי"ש מה שמתרץ.

\_ח. גמ' א"ל התם דל עשתרות קרניים איכא צל סוכה, פי' הריטב"א דבעינן דהסוכה תהיה ראויה לעשות צל מחמת עצמה, וכל שהיא ראויה לצל מחמת עצמה, אע"ג שהיא לא ראויה מחמת המקום אין בכך כלום, וסוכה למעלה מעשרים הסוכה מחמת עצמה לא ראויה לצל, ואפי' אם לא יהיה דפנות הסכך לא יצל ועי' פנ"י.

\_הקשה הריטב"א לרבי יהודה דמכשיר למעלה מעשרים א"כ מוכח דלא בעי צל סוכה, וא"כ אמאי פוסל חמתה מרובה מצילתה, ותירץ הריטב"א דודאי גם ר"י מודה דבעינן סוכה העשויה לצל, אלא דס"ל לר"י דגם סכך למעלה מעשרים היא ראוי לצל מצד עצמו, אלא דמחמת הגובה הוא אינו מצל, והוה כסוכה העשויה בעשתרות קרניים דכשירה.

\_ט. גמ' עד עשרים אמה אדם עושה דירתו דירת עראי, כתב הריטב"א דודאי גם למעלה מעשרים אדם יכול לעשות סוכה עראית, אלא שאין דרך בני אדם לעשות כן והעושה כן בטלה דעתו אצל כל אדם, אמנם כתב הריטב"א בשם התוס' דלמעלה מעשרים הוא תמיד בנין קבע.

\_הראב"ד (בהשגות על הרי"ף ב:) מסתפק בסוכה שדפנותה למעלה מעשירם וסככה פחות מעשרים, האם הסוכה פסולה האם הפסול דסוכה דירת קבע הוא הדפנות, או דהוא פסול בכסך דבעינן סכך הראוי לדירת עראי, ועיין צל"ח.

[\_ועיין בשער הציון (סי' תרל"ג סק"ה) דכתב דטעם הפסול דהוא צריך לעשות לסוכה יתדות חזקות, שיחזקו את הסכך שלמעלה מעשרים, אמנם הפנ"י כתב דדוחק לומר דהכא הפסול הוא מחמת היתדות ולא מחמת הדפנות, והקשה הפנ"י דא"כ אם הוא עושה מחיצות שאין מגיעות לסכך הסוכה צריכה להיות כשירה, ועיין בב"ח (סי' תרל"ג סק"א) מה שתירץ].

\_י. גמ' אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וכו', רש"י פירש את תשובת רבא דודאי יש בכלל קבע עראי והרי עשה כתורה, וצ"ב מנין פסיקא ליה לרש"י דודאי דקבע כשר, ומדברי רש"י נראה לכאורה דאין שום סברא לפסול את הסוכה מחמת קבעותה, והא דפסלינן סוכה למעלה מעשרים אינו מטעם קבע כלל, אלא דהתורה רמזה בפסוק בסוכות תשבו שבעת ימים שסוכה למעלה מעשרים פסולה, [אמנם דבר זה צ"ע דבגמ' לקמן (ח:) מבואר דר"י ס"ל סוכה דירת קבע מכח זה שהוא מכשיר סוכה למעלה מעשרים, ומוכח דהחסרון הוא בקבע]. אמנם המאירי כתב דהטעם דסוכה למעלה מעשרים פסולה הוא מפני שהיא קבע והיכר סוכה נפקע מהיושב שם, משא"כ בפחות מעשרים שדי לסוכה במחיצות קלות, ואין אדם מצוי להרבות בהוצאה על דבר שאין לו צורך, ומה שאינו מצוי אין בו צורך לתקנה, ובריטב"א ביאר בשם התוס' את החילוק בין סוכה עשה לה מחיצות של ברזל לסוכה למעלה מעשרים, דסוכה שעשה לה מחיצות של ברזל דראויה לעראי אין בה פסול דכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו, אבל למעלה מעשרים דהסוכה לא ראויה לעראי, בילה מעכבת בו, ובדבירו מוכח דפסול סוכת קבע הוא בסכך, דאם הוא פסול בדפנות דפנות של ברזל אינם ראוים לבילה, ועיין באות ט'.

\_יא. תוד"ה אמר וכו' דהא מפרש התם טעמא וכו', הקשה החזו"א (סי' קמ"ד סק"ה) דהא הגמ' בעירובין (ג.) אומרת דלרבה דטעם ההכשר בסוכה הוא מטעם דאמרי' "קלוש", [ופרש"י קלוש רואין כיאלו ניטלה עובי היוצא למעלה מעשרים] ולדברי רבא גם אם לא רואין כאילו ניטל העובי העולה למעלה מעשירם הסוכה כשירה.

\_יב. תוד"ה כי וכו' וא"ת וכו' א"כ אמאי אמר גשמים סימן קללה בחג וכו', הקשה הפנ"י דזה ודאי סימן קללה, דכיון דרוב העולם אינו עושה סכך עבה א"כ הוה סימן קללה, ועיין בערוך לנר, ובגרעק"א.

\_יג. בא"ד וי"ל וכו' כתב הערוך לנר דמהתוס' מוכח סוכה שאין הגשמים יכולים ליכנס לתוכה פסולה מדאורייתא, אמנם הט"ז (או"ח סי' תרל"ה סק"ב) כתב דלשיטת ר"ת פסול הסוכה הוא מדרבנן, ובמרדכי (סי' תשל"ב) כתב בשם רש"י דגם אם אין הגשמים יכולים לרדת בתוכה הסוכה כשירה.

\_ויש לחקור לפי ר"ת דהפסול הוא מפני דהסכך אינו עראי, האם הפסול הוא שבעצם זה שלא נכנסים גשמים לסוכה זה עצמו עושה את הסוכה קבע, או דלמא שעובי הסכך עושה את הסוכה קבע והדרך למדוד את העובי שפוסל הוא בזה שאין גשמים נכנסים לתוכה, [ויש בזה נפק"מ לדינא] ועיין בספר הסוכה בתשובות הגר"ש אלישיב סי' ב'.

\_כתב הפמ"ג (סי' תרל"א סק"ב) דסוכה שאין הגשמים יכולים לירד בתוכה, ונטל מקצת עובי הסכך מעליו, אין צריך לנענע הסכך הנשאר, ואין בזה פסול של תעשה ולא מן העשוי, כי אין על הסכך שם פסול ממש, וכ"כ השער הציון (סי' תרל"א סק"ה).

\_.דף ב:

\_א. רש"י ד"ה לימות וכו' אבל סוכת מצוה אינה לצל, ומשמע מדברי רש"י דהנך אמוראי דלית להו דרבי זירא לא בעו סוכה העשויה לצל, והקשה הפנ"י דהא מבואר לקמן (ח:) דסוכת גנב"ך כשירה ובלבד שתהא מסוככת כהלכתה, ופרש"י דמסוככת כהלכתא היינו, שמסוככת יפה דמוכחא מלאת שעשייתה הראשונה לצל היתה דאע"ג דסוכה לשם חג לא בעינן סוכה לשם צל בעינן, דרק סוכה שסוככת מן החורב מיקרי סוכה, וחזינן דבעינן סוכה העשויה לצל, ותירץ הערוך לנר דודאי לכו"ע בעינן סוכה העשויה לצל, אלא דלר' זירא בעי שיהיה עשוי להצל למטה, ולדברי הנך אמוראי סגי בזה שהסכך יצל על הדפנות, [ונראה כונתו דכיון דסוכת מצוה צריכה שתהיה עשויה לצל, א"כ כונת האדם כשמסכך סוכה למעלה מעשרים שהסכך יצל על הדפנות] אמנם קשה דהעושה סוכתו בעשתרות קרניים ודאי אין כונת העושה לצל כלל, ותירץ הנצי"ב (מרומי שדה ח:) דכל מה שכתב רש"י דבעינן שיעשה את הסוכה לצל, היינו דוקא בסוכה שאין הוא עושה אותה לשם מצוה, אבל סוכה שעשויה בשביל מצוה לא בעינן שתהיה עשויה לצל.

\_ב. תוד"ה יש וכו' וי"ל דלעולם צריך הרוחב לפי הגובה, כתבו המהרש"א והתשב"ץ (בשו"ת ח"א סי' קכ"ו) דגם בפחות מד' אמות פסול לפי ערך רוחב ד' אמות לגובה עשרים, ולפ"ז סוכה ז' על ז' פסולה בגובה ה' אמות וחמשה טפחים, והקשה הרש"ש דא"כ מאי פסקא דנקט תנא דמתני' שיעור הפסול בד' אמות, דכיון דסוכה ז' על ז' כשירה מדוע נקט התנא דוקא את שיעור הפסול של סוכה ד' על ד', ותירץ התשב"ץ דסתם סוכה היא ד' על ד' דכיון דבעינן שישן בסוכה, סוכה פחות מד' על ד' לא חזיא לשכיבא, ועי' בפנ"י מה שתירץ.

\_ג. בא"ד אי נמי קים להו לרבנן וכו', דברי התוס' צ"ב ועיין שפחת אמת.

\_ד. גמ' אמר רבי יהודה מעשה בהילני המלה בלוד וכו', התוס' בעירובין (צו. ד"ה מיכל) הוכיחו מכאן דאשה אינה עוברת על בל תוסיף כשמקיימת מצות עשה שהזמן גרמא עיי"ש.

\_ה. גמ' משם ראיה אשה היתה ופטורה מן הסוכה הקשה הגרעק"א לפי מה שכתבו התוס' (חולין קי: ד"ה טלית) דאף דנשים פטורות ממצות עשה שהזמן גרמא אפ"ה אשה יכולה לברך עליהן, וא"כ שפיר מוכיח רבי יהודה מהילני המלכה דאל"כ לא היתה מברכת עליהם.

\_ו. גמ' אי אפשר דלא הוי בהו חד שאינו צריך לאמו, כתבו התו"י ביומא (פב. ד"ה בן) דאין האשה מחויבת לחנך בניה הקטנים, והקשה שם התו"י מסוגיין, ותירץ התו"י דשמא הכא היה להם אב, א"נ דאע"ג דלא היה להילני חיוב לחנכם, היא היתה מחנכת אותם למצוה בעלמא, והקשה הגרעק"א (בגליון הש"ס) דלהדיה מבואר כאן בגמ' דהיה חיוב \_דרבנן על הילני המלכה לחנכם, [ומכח קושיה זו כתב התה"ד (סימן צ"ד) דיש להחמיר דגם קטן שאין לו אב חייבים בחנוכו], ותירץ בקה"י דהנה התוס' בברכות (מח. ד"ה עד) כתבו דקטן שהגיע לחינוך חוץ מן החיוב על אביו לחנכו, יש עליו עצמו חיוב מדרבנן לקיים המצוה, וכתב הקה"י דלפ"ז אפשר לפרש את דברי התו"י דהילני המלה חינכה את בניה למצוה בעלמא ר"ל דעשתה כן מחמת החיוב מדרבנן שיש על הקטן עצמו לקיים מצות, והקשה הקה"י דלפי דבריו מדוע אין חיוב להפריש קטן שעושה איסור כיון שיש עליו חיוב מדרבנן, ותירץ הקה"י דמצות תוכחה ליכא על קטן שאינו בר דעת גמור, וצ"ב, ועי' בחידושי ר' ראובן שהאריך.

\_ובערוך לנר תירץ דאע"ג דאין האשה מצוה בחינוך הכא בודאי יש איסור להספות לקטן איסור בידים, והכא הילני האכילה אותם, ואם הסוכה היתה פסולה היה לה אסור להאכילם, אמנם במגן אברהם (סי' תרט"ז סק"ב) כתב דמותר להאכיל קטן שלא הגיע לחינוך חוץ לסוכה, מב' טעמים א. דאין איסור ספיה במצות עשה (כמו שהאריך בזה המג"א סי' רס"ט סק"א). ב. דבזה שאנו נותנים לקטן אוכל זה לא מיקרי שאנו מאכילים אותו חוץ לסוכה דהא הקטן יכול לאכול בתוך הסוכה, והגרי"ז (ערכין ב:) כתב שקטן שצריך לאמו שפטור מן הסוכה אינו רק שיעור במצות חינוך, דאם הוא צריך לאמו אין חיוב חינוך, אלא דבכה"ג דהוא צריך לאמו הוא מצטער ואינו ראוי לקיום המצוה, ובכה"ג גם גדול פטור דהא מצטער פטור מן הסוכה.

\_ובעיקר הנדון האם האמא חייבת בחינוך, המג"א (סי' שמ"גס ק"א) פסק דאשה לא חייבת לחנך, ובתוה"ד סי' צ"ד כתב דאין להקל בזה, והוכיח מהתוס' בעירובין (פב. ד"ה קטן) דאין חיוב החינוך על האב בלבד, וגם ברש"י בחגיגה (ב. ד"ה אי) מוכח גם האמא מחויבת לחנך.

\_ז. גמ' ועוד כל מעשיה לא עשתה אלא על פי חכמים, כתב הריטב"א דמכאן שמעינן שקטן שמחנכים אותו במצות צריך לעשות לו מצוה בהכשר גמור כגדול, [דהא הכא הם ישבו בסוכה אלא דהיתה למעלה מעשרים], וכן פסק הביה"ל (סי' תרנ"ז סעיף א') שצריך שיהיו לקטן ד' מינים כשרין כמו בגדול, אמנם בסימן תרנ"ח (ס"ק כ"ח) כתב המנ"ב דיש מהאחרונים שסוברים שקטן יוצא אפי' ביום הראשון בלולב שאינו שלו, וכתב שם השעה"צ דמצות חינוך הוא רק על עצם המצוה, ואל על פרטי המצוה, ובאג"מ (או"ח ח"ג סי' צ"ה) ביאר דלאחרונים שקטן יוצא בלולב שאול עיקר מצות חינוך הוא שהקטן יחשוב שהוא מקיים מצוה וע"י זה הוא יתרגל במצות, [עוד עי"ש באג"מ שהקשה האיך קטן יכול לברך על לולב שאול הא הקטן עובר בברכה לבטלה והוה ספיה בידים].

\_.דף ג.

\_א. תוד"ה לא נצרכה וכו' אבל לא היתה רחבה שבעה טפחים, כתב הב"ח (או"ח סי' תרל"ד סק"ב) דמדברי התוס' כאן מוכח דלא בעינן דיהיה בסוכה ז' על ז' ממש, אלא סגי בסוכה שאפשר לרבע מנה ז' על ז', אמנם המג"א והט"ז (שם סק"א) כתבו דפשוט דבעינן ז' על ז' ממש דפחות מזה הסוכה לא ראויה לדירה, וכתבו דלא גרסינן בתוס' אבל לא היתה רחבה ז' טפחים, אלא גרסינן ואין רחבה אלא ז' (וכן הוא בתוס' רא"ש).

\_כתב המג"א (סי' תרל"ד סק"א) דמסוגיין שמעינן דאם היה סוכה גדולה הרבה ובמקום א' יש קרן א' משוך לפנים שאין בו ז' על ז', הקרן הזאת פסולה לסוכה, וכתבו המחצית השקל והחזו"א (סי' קמ"ד סק"ו) דראית המג"א מהא דפסלינן הכא את הקיטונות משום דהוה גבוה מעשרים אמה, אע"ג דהם נטפלים לסוכה הגדולה וש"מ דהם קובעים שם לעצמם, ונאמרו בשיטת המג"א ג' שיטות, הביכורי יעקב כתב דלשיטת המג"א בסוכה עגולה היושב בסמוך לדופן לא יוצא ידי חובה, כיון דסמוך לדופן ליכא ד' על ד' ברבוע, אמנם הדרך החיים כתב דזה ברור דסוכה עגולה אפשר לישב בסמוך לדפנות, והטעם דגם סמוך לדופן ניחא התשמיש, ולכן כתב הדרך החיים, דאם הקיטונת רחבה ז' ועמוקה אפי' פחות מז' אין הקיטונת נפסלת דהא ניחא תשמישא ויש בה ז' על ז' בצירוף הסוכה הגדולה.

\_אמנם הביאור הלכה (סי' תרל"ד סעיף א') כתב דבסוכה עגולה אפשר לשבת אפי' בסמוך לדופן כיון דאין דבר מפריד בין הסוכה לדפנות, אמנם קיטונת דהיא ניכרת לעצמה אסור לשבת שם אם אין שם שיעור סוכה, ולכן כתב הביאור הלכה דאם הקיטונת רחבה ז' ואין עמוקה ז' היא גם פסולה דיש לה שם לעצמה, וביאר החזו"א (קמ"ד סק"ו) דהא דהקיטונת לא מתכשר מטעם פסל היוצא מן הסוכה, הוא דכיון דיש לקיטונת ג' דפנות היא קובעת שם לעצמה ואינה נטפלת לגדולה, ובעיקר דין המג"א, נחלקו עליו החזו"א והבכורי יעקב והבגדי ישע.

\_ב. תוד"ה דאמר וכו' ומסקינן התם דהלכה כרבי יוחנן החורני, עי' פנ"י.

\_ג. בא"ד וקאמרי לא קיימת מצות סוכה מימיך ואפי' מדאורייתא לא קיים, הקשו הערל"נ והדבר אברהם (ח"ב סי' כ"ו סק"י) מדוע פסול דרבנן מפקיע את קיום המצוה מדאורייתא, וכתב הדבר אברהם דהכא הוא מדין מצוה הבאה בעבירה, ובערל"נ כתב דהכא רבנן הפקירו את הסוכה ועשו שהסוכה לא תהיה שלו, עי"ש, אמנם הקובץ הערות (סי' ס"ט סק"ז) ובקבא דקשייתא (קושיא צ"ט) הוכיחו מדברי התוס' דיש לרבנן כח לעקור את עיקר הציווי מדאורייתא, ורבינו יונה (ברכות ב. ד"ה ויש) כתב דאדם דלא קרא ק"ש עד אחרי חצות, אינו צריך לקרוא אחרי חצות, אע"ג דיש עליו עדין חיוב מדאורייתא, וע"כ דרבנן עקרו את עצם הציווי, עוד הביא הקובץ הערות (שם) בשם ספר האשכול שנחלקו הראשונים בלובש כלאים בציצית דסדין בזה"ז אם הוא חייב מלקות מן התורה, האם כיון דרבנן אסרו עליו ניפקע עיקר מצות העשה ולכן ילקה על לאו דכלאים, או דלמא עדין נשאר החיוב מדאורייתא (ועי"ש מש"כ בשם הגר"ח).

\_הריטב"א (כח. ד"ה הא) והר"ן (יב:) חולקים על התוס', וכתבו דמה שאמרו ב"ש דלא קיימת מצות סוכה מימיך, לאו דוקא וכונתם היתה שמעולם לא קיימת מצות סוכה כראוי וכרצון חכמים, והיה אפשר לומר לכאורה דהריטב"א חולק על עיקר סברת התוס', וס"ל דאין כח ביד חכמים לעקור את עיקר החיוב מדאורייתא, אמנם בריטב"א (יד: ד"ה תני') מוכח דאינו חולק על עיקר סברת התוס', דכתב שם הריטב"א דאפשר לסכך בנסרים בשעת הסכנה, דמתחילה ב"ד לא גזרו על שעת הסכנה כדי שלא תשכח תורת סוכה, ומוכח דאי לאו הטעם הזה היה כח ביד חכמים לאסור, [וגם בר"ן (פסחים כה:) נראה דכל מה דהוא חולק על תוס', הוא משום דרבנן בגזירתם לא רצו להפקיע את מה שהוא יוצא יד"ח מדאורייתא].

\_ד. בא"ד, מעיקר דברי התוס' מוכח דמחלוקות ב"ש וב"ה בסוכה קטנה ובסוכה גדולה אינם תלוים זה בזה, ואפשר לפסוק בסוכה קטנה כב"ש ובסוכה גדולה כב"ה, אמנם הרי"ף (יג.) כתב דהלכה כב"ש בתרוייהו דחד טעמא נינהו, וכתב הרי"ף (ג:) דאע"ג דאביי אומר דטעם ב"ש דבעינן ז' על ז' הוא משום דירת קבע, לא קיי"ל הכי ועיקר טעם ב"ש הוא משום שמא ימשך.

\_ובעיקר שיטת הרי"ף נחלקו הראשונים, דהרא"ש (לפי מה שהבין בדבריו הק"נ אות ז') כתב דלדברי הרי"ף אם אדם הכניס לתוך סוכה ו' על ו' את שולחנו הסוכה כשירה, [ועיין בשפת אמת, ובבית הלוי (ח"ג סי' נ"ג) שתמהו על הבנת הק"נ ברא"ש] אמנם הרמב"ן (ג: מדפי הרי"ף) כתב דכיון שאין לו מקום בסוכתו להניח בה שולחנו, ואינו יכול להניח את השולחן אפי' מבחוץ, הסוכה פסולה לגמרי שכל שאינה ראויה לאכילה כדרכה ולכל מילי דסוכה אינה סוכה, והנה הביאור הלכה (סוף סימן תרל"ד) הקשה דמהסוגיות לקמן (ז. וט"ו.) מוכח דשיעור ז' על ז' הוא מדאורייתא, וכתב החזו"א (סי' ק"נ סק"ג) דלדברי הרמב"ן הסוכה פסולה מדאורייתא, ויסוד הדבר מצינו במרדכי דכתב המרדכי (סי' תש"מ) דאדם שעשה סוכתו במקום שהוא מתיירא לישון בה מפני גנבים או ליסטים אינו יוצא בה ידי חובתו אפי' באכילה, דבעינן שיוכל לעשות בסוכה את כל צרכיו, והגר"א (או"ח סי' תר"מ סעיף ד') והבית הלוי (ח"ג סי' נ"ג) הוכיחו את דברי המרדכי מדברי הרמב"ן, דכמו שסוכה שאינה ראויה לאכילה מחמת גזירה שמא ימשך נפסלת לגמ', כך הדין בסוכה שאינה ראויה מחמת ליסטים, ולפ"ז הפסול בסוכה פחות מז' על ז' הוא מפני שבפועל אינו יכול לאכול שם, וגזירת חז"ל אינה גרועה יותר מאדם שאין יכול לאכול מחמת ליסטים, [ושמעתי לומר שלפי דברי הגר"א והבה"ל א"ש מדוע לא תנן במתני' שיעור רוחב הסוכה, ורק בפרק ב' נזכר אורך ורוחב הסוכה, דלפ"ז דין אורך ורוחב הסוכה מישך שייך בדין ישיבת הסוכה שהוא מתבאר בפרק ב'].

\_ובעיקר דברי המרדכי, הח"צ (סי' צ"ד הביאו דבריו בשערי תשובה סי' תר"מ סק"ג) חולק עליו והוכיח גם סוכה שאינה ראויה לשינה וראויה לאכילה יוצאים בה ידי חובה, ולדבריו קשה מסוגיין דכתב הרמב"ן דאם הסוכה אינה ראויה לאכילה היא פסולה לגמרי, ותירץ האבי עזרי (פ"ו מסוכה ה"ב) דיש לחלק בין היכא דהחסרון הוא בגוף הסוכה כגון הכא שהסוכה אינה ראויה לאכילה, לבין היכא דהסוכה עצמה ראויה אלא דמפני דבר מבחוץ כגון ליסטים א"א לאכול בה.

\_הקשה הבית הלוי (ח"ג סי' נ"ג) לדעת הרי"ף דהסוכה פסולה מחמת גזירה שמא ימשך א"כ מדוע אמרי' (לקמן יט.) דאויר פחות מג' בסוכה קטנה מצטרף ואין ישנים תחתיו, ולדברי הרמב"ן מדוע הוא מצטרף הא כיון דאין ישנים תחתיו אין לו מקום לשים את שולחנו ע"ע מה שהקשה מהגמ' לקמן ו., ועיין באבי עזרי (פ"ו מסוכה ה"ח) מה שמתרץ.

[\_ובעיקר הנדון האם פסול דרבנן גורם לדבר ליפסל מדאוריתא, עיין במ"ל פ"ז מתרומות ה"א ובמה שציין הגרעק"א שם, וע"ע בשער המלך פ"ח מהלכות לולב, וע"ע בתוס' בשבת ק. ד"ה פירות ובשפת אמת שם, וע"ע בתוס' ביבמות צג: ד"ה אלא].בס"ד

\_ה. גמ' בית שאין בו ד' אמות על ד' אמות פטור מן המזוזה, פסק הרמב"ם (פ"ו ממזוזה ה"ב) דבית שאין בו ד' על ד' אמות, אבל יש בו כדי לרבע ד' אמות כגון שהוא ארוך וצר חייב הוא במזוזה, והרא"ש (במנחות הלכות מזוזה סי' ט"ז) חולק וכתב דבעינן ד' על ד' ממש, והקשה הט"ז (או"ח סי' תרל"ד) דמאי שנא מזוזה מסוכה דאמרי' לקמן (ח.) דבעינן ד' על' ממש, ותירץ החת"ס (יו"ד סי' ר"פ) דמזוזה שונה דבקל מתחייבים במזוזה, כיון דהתורה מחייבת את הדר בבית להיות מצות ה' נגד עיניו ביציאתו ובכניסתו, אמנם הקשה החת"ס דבסוגיין הגמ' רצתה להעמיד הבריתא דבעי במזוזה ד' על ד', כרבי דבסוכה גם מצריך ד' על ד', וע"כ הם דומים להדדי, ותירץ דהגמ' יכלה לומר ולטעמיך, אמנם החזו"א (סי' ק"י סקכ"ח) מסיק כט"ז דגם הרמב"ם מודה דבעינן ד' על ד' ממש.

\_כתב הגרעק"א (בהגהות לשו"ע סי' רפ"ו סעיף י"ג) דחדר קטן בתוך חדר גדול, אע"ג שאין בקטן ד' על ד', חייבים לשים בפתח החדר הקטן מזוזה, דכיון דמהחדר הגדול נכנסים לפתח הקטן חייב הפתח במזוזה מצד החדר הגדול, וכאילו הפתח לחדר הקטן הוא פתח לשוק, ועיין חזו"א יו"ד סי' קס"ט סק"ב.

\_כתב הפתחי תשובה (שם סקי"א) בשם ספר חמודי דניאל, דחדר שאין בו ד' על' והוא בתוך בית גדול, ויש לחדר הזה תשמישים מיוחדים דסגי לאותם שמושים בפחות מד' על ד', החדר חייב במזוזה, והאחרונים האריכו בדבריו.

\_ו. גמ' בית שאין בו ארבע אמות על ארבע אמות פטור מן המזוזה ומן המעקה, הקשה החזו"א (יו"ד רי"ד לדף קל"ו) ממ"נ אם משתמשים על הגג למה הוא פטור, הא לא גרע ממגדל כלב רע בתוך ביתו דילפינן (ב"ק טו:) מקרא דלא תשים דאסור לגדלו, ואם אין משתמשים בגג א"כ מה הצד דהוא יתחיב, דהא אפי' בגג של בית ד' על ד' אם אין משתמשים בגגו אין צריך לעשות לו מעקה, (כמו שכתב הביאור הלכה סימן תק"מ בשם הריטב"א) ותירץ החזו"א דמיירי בגג שמתמשים בו, אמנם לולי הגזה"כ דועשית מעקה לגגך לא היינו מחייבים לעשות מעקה בגג כלל, ואינו דומה לכלב, דכיון דאדם שעולה לגג רגיל הוא בטבעו להיזהר שלא ליפול, וגג לא גרע מאילן שהעולה עליו ניזהר, א"כ

מדינא לא היה צריך מעקה כלל, אלא שבגג דירה חדשה צותה תורה מצות מעקה ולהקפיד על סכנת הנופל, ודוקא בגג של בית בר קיימא צותה התורה כן.

\_ז. תוד"ה בית וכו' ועוד הוה ליה למימר לענין פתח בית אב של נערה המאורסה, כתב הערל"נ דלולי דברי התוס' הוא היה אומר דלענין פתח בית אב לא בעינן ד' על ד', דכיון דהטעם שסוקלים נערה מאורסה על פתח בית אביה כדי לומר להם ראו גידולים שגידלתם, א"כ גם בפחות מד' על ד' שייך למימר הכי, ואע"ג דכתיב בית אין לומר דדוקא סוקלים ליד בית דוקא, דאם נימא הכי גם ביפת תואר דכתיב והבאתה לתוך ביתך, נימא דאסור לבעול אותה בבית שאין בו ד' על ד', וגם גבי משכון דכתיב לא תבא אל ביתו לעבוט עבוטו, נימא דבבית שאין בו ד' על ד' יהיה מותר ליכנס לעבוט עבוטו.

\_.דף ג:

\_א. גמ' אבל שיתוף מניחין בו מ"ט דלא גרע מחצר שבמבוי, הקשה הגרעק"א לשיטת התוס' בעירובין (סח. ד"ה וניקני) דשתוף מניחין דוקא בחצר ולא בבית, א"כ הגמ' היתה צריכה לומר דיש גם נפק"מ לענין שיתוף דבבית ד' על ד' אין מניחין בו שיתוף, ובית פחות מד' על ד' מניחין בו שיתוף.

\_ב. גמ' בורגנין חזו למילתהו, הריטב"א מביא בזה ב' פירושים א. דבורגנים צריכים ד' אמות, והגמ' מחלקת בין בית שאין בו ד' על ד' דאפי' שהוא של אבנים לא חזו לעיבור, לבין בורגנים שאע"פ שהם מעץ כיון דהם ד' אמות חזו לעיבור, ב. דבורגנים כיון דחזו למילתהו לא צריכים בהם ד' אמות משא"כ בית דלא חזו למילתה בפחות מד' על ד' א"א לעבר בו ב' עירות, והמ"ב (סי' שצ"ח סקל"ג) פסק דבורגנים אינם צריכים להיות ד'.

\_ג. גמ' והתנן אין חולקין את החצר עד שתהא בה ד' אמות לזה וד' אמות לזה, כתב הריטב"א דקים ליה לגמ' דלבית וחצר יש להם את אותו דין גבי חלוקה, ולכן הגמ' מקשה מחצר לבית.

\_ד. רש"י ד"ה מי מינטר וכו', הריטב"א גורס מי מנטר וכתב דערובי חצירות שהוא להכשיר את הבתים בעינן מקום המשתמר לגמרי, משא"כ שיתופי מבואות שהוא להכשיר את החצרות סגי במקום שמשתמר קצת.

\_ה. רש"י ד"ה חצר וכו' וחלקוה שני אחין ביניהם, אמנם הריטב"א כתב דאחים שחלקו בתים הם חולקין את החצר בשוה, דקי"ל דאחים שחלקו אין להם דרך זה על זה וכו', ולכן כתב הריטב"א דהכא מיירי בב' אנשים שבנו בתים בקרקע הפקר, דכל א' מהם זכה בקרקע לפי צורך הבתים, א"נ דמיירי בשכיב מרע שחילק בתים ושייר את הקרקע בשותפות דחולקים לפי הפתחים, [ועיין ברש"י ב"ב י"א. ד"ה חצר, וע"ע בשו"ת בית יעקב סי' פ"ט שמישב את הסתירה].

\_ו. תוד"ה ואין וכו ואי כשיש יותר ממאה וארבעים אמה ושליש וכו', כתב הערל"נ דמדברי רש"י נראה דאם יש בין ב' עירות קמ"א אמה ושליש אין הם מצטרפות אלא"כ יש בית ביניהם, דדוקא אם יש פחות מקמ"א אמה ושליש ביניהם הם מצטרפות, דעיבור עיר א' נכנס בתוך העיר השניה, אבל בשיעור מצומצם של קמ"א ושליש כיון דאין העירות נכנסות א' בתוך חברתה אין הם מצטרפות.

\_ז. גמ' היתה גבוהה מעשרים אמה ובא למעטה בכרים וכסתות וכו', הביאור הלכה (סי' תרל"ג סעיף ד') מסתפק האם שטיח ממעט את גובה הסוכה, וכתב דלפ"מ שכתב הר"ן דהטעם דלא מהני ביטול בכרים וכסתות משום דדרך להשתמש בהם תדיר, ואף בתוך החג הדרך להשתמש בהם א"כ זה לא שייך בשטיח, אמנם המאירי כתב דאף בכרים פחותים שדרכן של בני אדם לבטלן בישיבה שם, מ"מ לא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים.

\_.דף ד.

\_א. גמ' תבן וביטלו הוה מיעוט הקשה המאירי מדוע אין כאן פסול של תעשה ולא מן העשוי, ולא משמע כאן בגמ' שצריך לעשות גם עשיה בסכך, ותירצו המאירי, והדרכי משה (סי' תרכ"ו סק"א) בשם בעל ההשלמה, דכל מה דאמרי' דאיכא פסול של תעשה ולא מן העשוי הוא רק כשיש פסול בסכך עצמו, כגון שהסכך היה מחובר וקצצו, אבל כל שהסכך מצד עצמו הוא כשר, אלא דיש בו פסול של למעל המעשרים אין בו פסול של תעשה ולא מן העשוי, וכתבו המאירי והד"מ דלפ"ז אפשר לעשות סוכה תחת גג הבית ואח"כ להסיר את הגג, ואין בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי כיון דהסכך מצד עצמו אינו פסול, אמנם הד"מ הביא דרבינו ברוך כתב דגם בעושה סוכתו בתוך הבית יש את החיסרון של תעשה ולא מן העשוי, והקשה המהר"ם מרוטנבורג (סי' קע"ג, הובאה התשובה בב"י סו"ס תרכ"ו) על רבינו ברוך דמסוגיין דמשמע דסגי במיעוט דתבן מוכח דבפסול שאינו בגוף הסכך לא אמרי' חיסרון של תעשה ולא מן העשוי, ותירץ הקה"י (סימן ג') דפסול למעלה מעשרים אינו פסול בסכך כלל אלא הוא פסול בדפנות, ובדפנות ליכא חיסרון על תעשה ולא מן העשוי כמו שמפרש רש"י לקמן (טז.) [משא"כ פסול של סוכה בתוך הבית דיש חיסרון בסכך עצמו], עוד תירץ הקה"י דסכך למעלה מעשרים אינו פסול כלל כלפי האויר שהוא פחות מעשרים, ולכן כשמגביה הקרקע ע"י כרים וכסתות כלפי האויר הזה הסכך לא היה פסול כלל, אלא דכל עוד שאין לאויר הזה קרקע א"א לקיים בו מצות סוכה, דהא אפי' איכא קרקע לסוכה אלא שאינה יכולה לקבל כרים וכסתות הסוכה פסולה.

\_ב. רש"י ד"ה תבן וביטלו בפיו לשבעה, במה שכתב רש"י דסגי בביטול לשבעה נאמרו ג' שיטות, א. הר"ן כתב כרש"י והוכיח כן מהא דאמרי' באהלות (פט"ו מ"ז, הובאה המשנה בתוס') דמהני ביטול לכרי של תבואה וקשה דהא כרי של תבואה הוה ככרים וכסתות והאיך מהני בו ביטול, וע"כ דסגי בביטול לזמן וכרי של תבואה אין דרך להשתמש בה מיד, משא"כ כרים וכסתות אין אדם מבטלם כלל והוא רגיל להשתמש בהם תוך ימי החג, וכתב הר"ן דגבי טומאה סגי בביטול לכל זמן הטומאה נמצאת שם, [אמנם הדבר צ"ב מה הטעם בזה שצריך כשיבטל בשיעור שהטומאה נמצאת שם, ובשלמא בסוכה אפשר דבעינן דסוכת המצוה לא תהיה למעלה מעשירם, אבל גבי טומאה מה הטעם בזה]. ב. הריטב"א חולק על רש"י בתרתי על מה שרש"י כתב שסגי בביטול לשבעה, חולק הריטב"א וכותב דצריך ביטול לעולם, והוכיח כן הריטב"א מהא דבכרים וכסתות לא מהני ביטול אע"ג דודאי אפשר שיבטלם שם לז' ימים. ועל מה שכתב רש"י דבעינן ביטול בפה, הקשה הריטב"א דמה נפק"מ אם הוא אמר בפה אם לאו, הא כיון דלא עתיד לפנותו יהני ביטולו, ולא שייך למימר כאן דברים שבלב אינם דברים, שאין אומרים כן אלא בנדרים ותנאים וכו' אבל לענין ביטול כל שאין הוא עתיד לפנותו הוה ביטול, ולכן פירש הריטב"א דהחילוק בין ביטלו לבין אין אין עתיד לפנותו, הוא דביטלו הינו שביטלו לעולם, ואין עתיד לפנותו היינו דלא יפנהו בז' ימים אבל אח"כ הוא יפנה אותו, [ולפ"ז לרבי יוסי מהני ביטול לזמן וצ"ע דהא בכרים וכסתות לכו"ע לא מהני ביטול, אע"ג שכתב הריטב"א דאפשר שיבטלם לז'] והקשה הריטב"א מהא דאמרי' בב"ב (כ.) דבן שמונה ממעט בחלון בשבת כיון דהוא מוקצה, ומוכח דגם בדבר שלא יהיה שם לעולם מהני הביטול, ותירץ הריטב"א דהא דבעינן ביטול לעולם הוא מפני ששמא ימלך ויטלנו, והתם כיון דהוא מוקצה לא שייך דהוא ימלך כיון דאיכא איסורא ליטלו, ג. וברא"ש מוכח דאיכא שיטה שלישית בזה דהנה הרא"ש הקשה לשיטות שסוברות דבעינן ביטול לעולם, מהא דאמרי' בעירובין לענין כותל וחריץ שבין ב' חצרות דסגי בביטול לאותה שבת, דאמרי' התם דדברים שאינם ניטלים בשבת ממעטין ומוכח דסגי בביטול לאותה שבת, ומוכח מדבריו דסבר דגם בדבר שא"א ליטלו מחמת איסור בעינן ביטול לעולם, וכן כתב התה"ד (סימן ע"ה הובאו דבריו ברמ"א או"ח שנ"ח סעיף ב') דלשיטות דבעינן ביטול לעולם גם בדבר שאין ניטל בשבת צריך ביטול לעולם, ומה שהקשה הרא"ש דאמרי' בעירובין (עט.) דארנק שאסור לטלטלו בשבת מהני ביטולו, תירץ המג"א (סי' שע"ב סקכ"ז) דרב אשי שם בגמ' פליג וס"ל לרב אשי דבעינן ביטול לעולם, [ועיין בערל"נ מה שמתרץ על קושית הריטב"א מב"ב (כ.) גבי בן שמונה שאסור לטלטלו].

\_ג. רש"י ד"ה מחלוקת וכו' וכן עפר ואין עתיד לפנותו יש בו מחלוקת, אמנם הריטב"א כתב דעפר ואין עתיד לפנותו אפי' רבנן מודו דבטל, ומה דרבנן נקטו עפר ובטלו, הוא לאפוקי מרבי יוסי שסובר דעפר סתם בטל.

\_ד. תוד"ה והוצין וכו' כדאשכחן בעירובין גבי מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה דפסלנין הסוכה וכו', בעירובין נחלקו אמוראים במקצת סכך בתוך עשרים ומקצת פסק למעלה מעשרים, דלרבה (אליבא דל"ק) הסוכה פסולה, ולרבא הסוכה כשירה, והקשו התוס' (עירובין ג. ד"ה אי, ולקמן ט: ד"ה הא) דהאיך הסוכה כשירה הא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ונאמרו על קושיה זו ד' תירוצים, א. התוס' תירצו בחדא תירוצא דלא אמרי' דסוכה שמצרף בה סכך פסול לסכך כשר דהסוכה פסולה אלא בכה"ג דהסכך הכשר חמתו מרובה מצילתו, דבכה"ג אין הסכך הפסול מצטרף להכשיר את הסוכה, אבל בעירובין מיירי דהסכך שבתוך עשרים צילתו מרובה מחמתו ובכה"ג ליכא את החיסרון שמצרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ולפי מה שהעמידו התוס' את הסוגיא בעירובין דהסכך שבתוך עשרים צילתו מרובה ואפ"ה פסל רבה, הקשו התוס' דידן מדוע אמרי' הכא דאם ההוצין צילתם מרובה הסוכה כשירה, ב. עוד תירצו התוס' דסכך למעלה מעשרים לא חשיב סכך פסול כיון דפסול הסכך הוא רק מחמת גובה הסכך, וכיון שכן לא מבעיא דהסכך למעלה מעשרים אינו פוסל אלא הוא מצטרף להכשיר, ולפ"ז הסוגיא בעירובין מיירי שהסכך שבתוך עשרים חמתו מרובה ואפ"ה מכשיר רבא, ולפ"ז קשיא איפכא דהכא מכשרינן רק אם ההוצין צילתם מרובה מחמתם והתם מכשרינן אפי' אם הסכך שבתוך עשרים חמתו מרובה מצילתו, ותירצו התוס' בעירובין (ג.) דהוצין כיון דאין להם קיום בלא הסכך העליון ואי קלשת לסכך העליון לא יהיה להוצין קיום, לכן בעינן דהיו ההוצין צילתו מרובה מחמתו, ג. הריטב"א תירץ [וכן נראה ברמב"ן במלחמות (ב. בדפי הרי"ף) ובר"ן (ה: בדפי הרי"ף)] דמקצת סכך בתוך עשרים כיון שגם הסכך למעלה מעשרים הוא עומד ביחד אם הסכך התחתון, כל הסכך הוא גוף אחד, וכיון דיש לתחתון חשיבות והוא ראוי לעמוד בפני עצמו הסכך העליון טפל לו, ולפיכך לא מבעיא שהוא לא פוסלו אלא הוא מצטרף להכשרו, ומה דאמרי' בסוגיין דבעינן שההוצין יהיו צילתם מרובה מחמתם היינו משום דאין ההוצים יכולים לעמוד בפנ"ע ואינם חשובין ולכן בעינן דצילתם תהיה מרובה מחמתם, ד. הרשב"א בעירובין (ג.) תירץ דפסול למעלה מעשרים הוא דוקא אם בחלל הסוכה יש עשרים, ולחלל הסוכה בלבד התורה נתנה שיעור, ולכן אם מקצת הסכך בתוך עשרים אין פסול בסכך שלמעלה מעשרים כלל, ומלשון רש"י [ד"ה כשירה] דקדק האור זרוע (רפ"ב) כהרשב"א.

\_ה. גמ' א"ל רבא הא דירה סרוחה היא, הקשה הפנ"י (ד:) דאם פחות מעשרה הוה דירה סרוחה א"כ מה הגמ' מקשה (ד:) מנ"ל דסוכה שאינה גבוהה עשרה טפחים פסולה וילפינן לה מקרא, תיפוק ליה דהויא דירה סרוחה, ותירץ הפנ"י דודאי בסוכה אתא מסברא, אלא דהגמ' לומדת מפסוקים דגם מחיצת שבת אינה מחיצה בפחות מעשרה, והגרעק"א (ד:) תירץ דהגמ' שם לומדת דיש דין גם במחיצות שיהיו עשרה, ולא סגי בזה שהסכך גבוה עשרה, [עי"ש שמביא נפק"מ בזה], והערל"נ תירץ ע"פ מש"כ רבינו אברהם מן ההר בדעת הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ב) דפסול דדירה סרוחה דסוגיין הוא פסול רק לכתחילה דדלמא שביק לה ונפיק, אבל בדיעבד הסוכה כשירה, ולפ"ז לא קשיא כלל מה שהגמ' צריכה ללמוד מקרא דסוכה פחותה מעשרה פסולה, [ועיין בגרי"ז על הרמב"ם הלכות סוכה שהאריך לבאר את שיטת הרמב"ם] ובדברי הרע"ב נראה דרך נוספת דהנה הרע"ב פי' דשאינה גבוהה עשרה טפחים פסולה משום דירה סרוחה, [וכ"כ הרדב"ז בתשובה (חלק ח' סי' א') דפסול של פחות מעשרה הוא מפני דהדירה היא דירה סרוחה] והקשה עליו התוי"ט דהא בגמ' ילפינן לה מקרא, ושמעתי לתרץ ע"פ מש"כ המאירי (ריש מסכתין ד"ה ושאינה) דסוכה שאינה גבוהה עשרה טפחים פסולה כיון שכל חלל שאין בו עשרה טפחים אינו ראוי לכלום, ובגמ' ילפינן לה מקרא, ומשמע דזה גופא ילפינן מהפסוק דסוכה שאינה גבוהה אינה ראויה לדירה, עוד שמעתי לתרץ ע"פ מה שהקשה הרש"ש מדוע סוכה שגבוהה עשרה אינה דירה סרוחה הא קומתו של אדם בינוני ג' אמות, וע"כ דמה שהכא הוה דירה סרוחה הוא מכח מה שהתורה הצריכה גובה י' טפחים ובגובה הזה בעינן דלא תהיה דירה סרוחה, אמנם בגובה שהתורה לא הצריכה לא איכפת לן מדירה סרוחה כלל, ולפ"ז בודאי בעינן למילף מקרא דשיעור גובה הסוכה הוא י' טפחים.

\_ו. גמ' מאי קמ"ל דאמרי' דופן עקומה, כתב הרא"ש בשם הרי"ץ גיאת דכל מה דאמרי' הכא דופן עקומה הוא דוקא באצטבא שלא גבוהה עשרה, אבל אצטבא דגבוהה מעשרה טפחים דלענין שבת היא רשות בפני עצמה לא אמרי' בה דופן עקומה, [וכתב הב"י (סי' תרל"ג) דמדברי הר"ן (ב. מדפי הרי"ף ד"ה וגרסי' תו בגמ' היתה), מוכח כדברי הרי"ץ גיאת], אמנם הרא"ש חולק עליו וכתב דאין טעם שלא נאמר בזה דופן עקומה. [ומרש"י (ד: ד"ה ובנה) מוכח כדברי הרא"ש].

\_ז. גמ' מהו דתימא התם הוא דחזיא לדופן אבל הכא לא חזיא לדופן, מדברי הגמ' כאן משמע דפסול למעלה מעשרים הוא בדפנות, וכן משמע מדברי רש"י ד"ה כשירה, אמנם הרא"ש בשם התורי"ד השוה סכך למעלה מעשרים לשפודים של ברזל, ובתורי"ד פירש דהכא אין הכונה דסכך הסוכה נהיה כאילו הוא דופן כמו בכל דופן עקומה, אלא הכא קרקע הסוכה עד האיצטבא נהפך להיות דופן, וכיון שכן הו"א דקרקע דלא חזי לדופן לא אמרי' בה דופן עקומה, אמנם צ"ב מה שנא הכא דלא אמרי' דהסכך נהיה דופן כמו בכל דופן עקומה, והרמב"ם (פ"ד מסוכה הלכה י"ד) כתב דהכא רואין כאילו המחיצות נוגעות באיצטבא, ודקדק מדבריו המ"מ דרואין כאילו הדפנות נתקרבו לסכך, והקשה הכס"מ דבפרק ה' מהלכות סוכה (הי"ד) כתב הרמב"ם דרואין כאילו הכותל נעקם, ורואים כאילו הסכך הפסול הוא חלק מן הכותל ועי"ש מה שתירץ, ובאבן האזל כתב דהכא לא שייך לומר דהסכך נהפך להיות דופן ובזה הסוכה תהיה כשירה, דהא אכתי הדופן גבוהה עשרים אמה, וע"כ דהכא רואים כאילו הדופן נתקרבה, אמנם עדיין צ"ב מדוע לא פירש הרמב"ם בכל דופן עקומה דחזינן כאילו הדופן נתקרבה, [וע"ע בריטב"א שכתב דלדעת רש"י רואין את הדופן כאילו נתקרבה, אמנם רש"י לקמן יז. ד"ה פסולה האריך להוכיח לא כך].

\_ח. רש"י ד"ה על פני כולה וכו' אם יש באיצטבא שיעור הכשר סוכה קטנה שבעה טפחים ומשהו, כתב המהרש"א דצ"ע מדוע רש"י הוסיף שיעור מ"שהוא" על הז' טפחים, ועיין בפנ"י מה שתירץ, ובערל"נ כתב דרש"י גרס בגמ' דשיעור סוכה הוא ז' טפחים ומשהוא.

\_ט. רש"י ד"ה כשירה וכו' הלכך כל הסוכה כמות שהיא גדולה כשירה, הקשה הרא"ש בשם רבינו ישעיה [הובאה הקושיא בפסקי הרי"ד] דכל מה דאמרי' פסל היוצא מן הסוכה זה דוקא בסוכה שיש לה הכשר גמור, אלא דלא מוכחא מילתיה דהדפנות נעשו בשביל כל אורכה, ובזה אמרי' דהיא נדונת כסוכה, [וכן פירש רש"י עצמו לקמן יט. ד"ה קמ"ל] אבל הכא דחלק מן הסוכה פסולה דהיא למעלה מעשרים האיך אפשר להכשיר אותה, האם נימא דסוכה המסוככת חציה בסכך כשר וחציה בשפודים של ברזל האם נימא דלשפודים יש דין פסל היוצא מן הסוכה, והכ"נ כל למעלה מכ' סכך פסול הוא, וכתב הרא"ש דאפשר לקיים את דברי רש"י דגם בגמ' לקמן אין הכונה דהסוכה נכשרת בב' דפנות כהלכתם ושלישית אפי טפח, אלא דאפי' דאין לסוכה דפנות היא נכשרת מדין פסל היוצא מן הסוכה, ואע"ג דבסכך פסול לא אמרי' פסל היוצא מן הסוכה, למעלה מעשרים אין הסכך פסול לגמרי כיון דמין כשר הוא ופסלותו הוא רק מחמת גובהו, וכיון שכן אמרי' בזה פסל היוצא מן הסוכה, והקשה הק"נ דרש"י בעצמו פי' לקמן (יט. ד"ה קמ"ל) דפסל היוצא מן הסוכה נכשר בשתים כהלכתם ושלישית אפי' טפח, ועיין בקה"י (סי' ג') מה שתירץ. וע"ע במאירי מה שביאר בזה.

\_הקשה הק"נ דכאן מוכח מהרא"ש דדין פסל הוא אפי' בדליכא כשרות של דפנות על הפסל, ואילו לקמן כתב הרא"ש (סי' ל') גבי החוטט בגדיש דאם עשה סוכה ואח"כ הרחיב את הסוכה ע"י חטיטה בגדיש החלק שחטט פסול לשבת בו כיון דלא ממשיכא חד דופן בהדיה, ומשמע דצריך הכשר דפנות בשביל פסל היוצא מן הסוכה, ותירץ הגרעק"א (הגהות לשו"ע סי' תרכ"ח) דלפ"מ שכתב המג"א (סי' תרל"ה סק"ג) דעיקר הטעם דליכא דין פסל בחוטט בגדיש כיון דהסכך הוא סכך פסול, א"כ צ"ל דפסול דסכך למעלה מעשרים לא חשיב פסול כולי האי לענין שלא יהני לזה דין פסל, משא"כ פסול דחוטט בגדיש גרע טפי ולא מהני לזה דין פסל, ועדיין צ"ב טעם החילוק ועי' בחזו"א סי' קמ"ד סק"א.

\_י. רש"י ד"ה פחות וכו' ורואים סכך העליון המחובר לדופן הרחוק כאילו הוא מן הדופן עצמו, וכתב הרא"ש דכיון דהכא הסכך נהיה דופן, מודה רש"י שא"א לשבת בכל הסוכה דכיון דרואים את הסכך כאילו הוא כותל עקום א"א לשבת תחתיו, ואין לומר בזה פסל היוצא מן הסוכה, והקשה המג"א (סי' תרלג סק"ו) דהרא"ש לקמן (סי' ל"ג) כתב דאם יש באמצע סוכה סכך פסול, ויש שיעור ד' אמות מהכותל עד הסכך הכשר שאחרי הסכך הפסול, אמרי' בזה דופן עקומה ואפשר לשבת גם בסוכה שסמוכה לכותל וגם בסוכה הרחוקה, ואע"ג דאמרי' בסכך הכשר שסמוך לכותל דופן עקומה אפשר לשבת תחתיו, ותירץ המג"א דהתם דהוא בב' אנשים איכא למימר דאדם א' מחשיבו לדופן ואדם שני מחשיבו לסכך, אבל הכא אותו אדם מחשיבו גם לסכך וגם לדופן, [ועיין בשער הציון (סי' תרל"ג סקכ"ג) דכתב דגם הכא אם יש שיעור לדופן עקומה גם בלא מקום הסכך שהוא יושב תחתיו, מודה הרא"ש דאפשר לשבת שם דומיא דהדין ברא"ש לקמן].

\_עוד הקשה המג"א (סי' תרל"ג סק"ו) דהרא"ש לקמן (סי' ל"ז) כתב דסוכה העשויה כצריף אפשר לשבת גם תחת השיפוע אפי' שהוא פחות מעשרה, מידי דהוה אפסל היוצא מן הסוכה, ומוכח דאפשר לשבת גם תחת הדופן, ותירץ המג"א דצ"ל דסוכה העשויה כמין צריף כיון דאיכא אהל במקום א' ה"ל כאילו כולו אהל, וצ"ב, והערוך השולחן (סק"ח) תירץ דדוקא הכא דמכשרינן ע"י דין דופן עקומה א"א לשבת תחת הדופן, משא"כ התם דהדופן מתעקמת ממש, ונראה כונתו דהכא דמכשרינן רק ע"י דין דופן עקומה א"כ ע"כ במקום שבין הדופן לסכך הכשר רואים אותו כאילו הוא מקום שאין לו שמוש, ולכן הסכך שמעליו נחשב כאילו הוא דופן \_וכאילו שעיקר עשיתו הוא בשביל הסוכה הכשירה, אבל אם משתמשים בו ע"כ יש לו שמוש בפנ"ע וא"כ הוא משמש כגג ולא כדופן.

בס"ד

\_.דף ד:

\_א. גמ' פחות משלשה טפחים כשרה, ופרש"י דמיירי ביש בחקק ז' טפחים, אמנם בספר המכתם כתב בשם יש אומרים דאפי' אם אין בחקק שיעור ז' טפחים כשירה, דכיון דאמרי' הכא לבוד א"כ הוה בסוכה ז' טפחים, דע"י לבוד נמצא החקק כאילו הוא סמוך לדופן, אמנם הר"ן כתב דאע"ג דע"י לבוד מחשבינן כאילו החקק סמוך לדופן, אפ"ה כיון דליכא בסוכה שיעור ז' על ז' בגובה עשרה הוה דירה סרוחה.

\_כתב הטור (סוף סימן תרל"ג) דכל מה דאמרי' דאם יש פחות מג' כשירה היינו דוקא בתוך החקק אבל מחוץ לחקק פסולה, וכתב הב"י דאינו יודע למה מחוץ לחקק פסולה, ומ"ש מהיתה גבוהה יותר מכ' אמות ובזה בה איצטבא דמכשיר רש"י (ד. ד"ה כשירה) את כל הסוכה, ותירץ הב"ח (שם סק"ח) דשאני למעלה מעשרים דלא הוה סכך פסול, ולכן יש בזה דין דפסל היוצא מן הסוכה, משא"כ הכא דבין החקק לכותל אין שם מחיצה גבוהה עשרה, ולכן למקום הזה אין שם סוכה כלל, ובפרישה והט"ז (שם סקי"א) כתבו דהכא הוה דירה סרוחה ודין פסל לא מכשיר דירה סרוחה, והקשה המג"א (שם סק"ח) דהטור סותר דברי עצמו דבסוף סימן תרל"א פסק הטור דסוכה העשויה כמין צריף באופן שכשירה, אפשר לשבת בכולה ואפי' סמוך לדפנות, ואע"ג דסמוך לדפנות אין גובה עשרה, ותירצו הפמ"ג והחידושי הגהות על הטור (שם סק"ה) דהכא ע"י לבוד אנו רואים כאילו הדפנות נתקרבו לחקק וכיון שכן א"א ליישב שם, וכתב הפמ"ג דהטעם דהכא אמרי' דהדפנות נתקרבו לחקק, ולא שהחקק נתקרב לכותל, היינו משום דלבוד מהני לסתום אויר אבל לסלק דבר שישנו אין לבוד מועיל לו, אמנם הרש"י והר"ן והריטב"א פירשו דהכא רואים כאילו החקק נתקרב לכותל, וברמב"ם (פ"ד מסוכה הט"ו) נראה דע"י לבוד מחשבינן כאילו אין הפרדה בין החקק לדופן ולפ"ז דין לבוד אינו מקריב את החקק לדפנות ולא את הדפנות לחקק, אלא דפחות מג' אינו חשיב מקום כדי להפריד את החקק מהדופן,

ועיין בריטב"א מה שמקשה על שיטה זו.

\_ב. גמ' מאי שנא התם דאמרת פחות מארבע אמות וכו', בתו"י (שבת ז: על תוס' ד"ה ואם) כתב דהכא פסול הסוכה הוא משום דבעינן דמחיצות יהיו עשרה במקום א', ולפ"ז יש לפרש כאן את הגמ' בב' אופנים, א. הלבוש (סי' תרלג) כתב דהו"א היתה דנעשה דופן עקומה בחקק עצמו וע"י זה הדופן תהיה דופן אחת, (וכן משמע בבגדי ישע על המרדכי אות א') ב. עוד יש לפרש דהדופן עקומה כאן הוא בסכך דע"י דאמרי' דופן עקומה בסכך נמצא ששתי הדפנות מסתימים במקום אחד, ושיטת התוס' תבואר לקמן.

\_כתב במנחת שלמה (תנינא סי' נ"ו) דע"פ סוגיא דידן יש לדון גם בסוכה שגבוהה עשרה וחקק בה באמצע, דאפשר דלא יהני הדופן למקום החקק, דכיון דהמחיצה גבוהה ממקום החקק א"כ הוה מחיצה תלויה דלא הוה מחיצה, (ואע"ג דאין הגדיים בוקעים בה לא הוה מחיצה כמו שהוכיח החזו"א סי' ס"ח סק"י) אמנם מסוגיין נראה דכל היכא דאיכא דופן עשרה, דיש עליה שם דופן אמרי' דופן עקומה, ולפ"ז סוכה שיש בה מדרגה שרחוקה ד' אמות מהדופן תיפסל, ובשערי תשובה (סי' תרל"ד סק"ג) הביא דבשו"ת דבר שמואל הכשיר כה"ג כיון דגם המקום הגבוה בסוכה נכשיו כקרקע וכל הסוכה נחשבת כקרקע אחת, וליכא כאן פסול של מחיצה תלויה, אמנם צ"ע לפ"ז אם מקום החקק פרוץ לרה"ר מתחת לקרקע הגבוהה, האם גם כה"ג יוכשר.

\_ג. תוד"ה פחות וכו' אשכחן הכא לענין סוכה דמצטרפין, הר"ן בשבת (ב: מדפי הרי"ף סוף ד"ה והקשה) תירץ את רש"י דכיון דפסקינן בגיטין (טו:) דמצטרפין הכא הגמ' אזלא לפי מה דנפסק ההלכה בגיטין, וכ"כ הפנ"י והערל"נ.

\_ד. בא"ד ועוד אמרי' בסוף פרק כל גגות, כתב הערל"נ דאפשר לתרץ את שיטת רש"י דכל מה דאמרי' אין מצטרפים היינו דוקא לגבי חיוב הוצאת שבת, דכיון דמוציא מרה"ר לרה"י ומרה"י לרה"ר בעינן דבב' הצדדים יהיה עשרה, משא"כ גבי עירוב ד' אותה רשות שרואה עשרה מערבת בפנ"ע.

\_ה. בא"ד וי"ל דלא דמי רשות שבת שהוא למנוע רגל רבים לסוכה דבעינן מחיצות סמוכות לסכך עכ"ל, והתוס' בשבת (ז: ד"ה ואם) פירשו יותר דגבי סוכה בעינן מחיצות הסמוכות לסכך דילפינן לה מבסכת בסכת בסכות, והוכיחו כן מלקמן (יז.) דהרחיק הסיכוך מן הדפנות פסולה, משא"כ גבי שבת, ובדברי התוס' איכא ב' חידושים א. דמחיצות שבת לא בעינן דהמחיצה תהיה רצופה, ב. דמחיצות סוכה בעינן מחיצות הסמוכות לסכך ולכן הכא הסוכה פסולה, ויש לעיין בב' החידושים, בחידוש הראשון דגבי שבת לא בעינן דהמחיצה תהיה סמוכה לסכך, אפשר לפרש כפשוטו שמחיצת שבת כיון דהיא למנוע רגל רבים, גם מחיצה שאינה רצופה מיקרי מחיצה, עוד שמעתי לבאר בזה ע"פ מש"כ הגר"ח (פי"ז מהלכות שבת) דהא דבכל מחיצות רה"י דבעינן שיהא גובהן עשרה, עיקר השיעור אינו מעצם המחיצות, כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף במחיצות, ולפ"ז אין דין כלל שיהא גובה עשרה רצוף, אלא שגובה י' יהא מוקף במחיצה, ובחידוש השני דבסוכה בעינן מחיצות סמוכת לסכך, ולכן הכא הסוכה פסולה, אפשר לפרש בב' אופנים א. החזו"א סי' ס"ח סקס"א פירש דהכא החסרון הוא במחיצה שמעל החקק דאינה סמוכה לסוכה, דכיון דעד מקום החקק הסוכה גבוהה פחות מי' טפחים, א"כ הדופן אינה סמוכה לסוכה, ולפ"ז סוכה שהמחיצה שמעל החקק עולה בעיקום עד כנגד הסכך, הסוכה תהיה כשירה ואפי' יותר מג' טפחים, ויש לעיין דא"כ מדוע הסוכה פסולה ביותר מג' טפחים הא סכך פסול פוסל רק בד' טפחים, עוד יש לעיין מדוע כתבו התוס' בשבת דע"י הלבוד החקק מצטרף למחיצות, נימא דע"י הלבוד המחיצה מצטרפת לסכך, דהא זה עיקר החיסרון שהמחיצה העליונה אינה סמוכה לסכך,

עוד יש לפרש ע"פ מש"כ האבן האזל (פ"ד מסוכה הי"ד) דמה דבעינן מחיצות הסמכות לסכך היינו שגם החלק התחתון של המחיצה יהיה סמוך לסכך, וע"י זה שהדופן הוא כאחד זה נחשב שכל הדופן סמוך לסכך. אבל הכא שהחקק רחוק מהדופן החקק רחוק מהסכך, ואת החקק הוה ס"ד דנכשיר ע"י דופן עקומה.

\_יש לעיין לשיטת התוס' מדוע הגמ' אומרת דהכא דלשוויי לדופן פחות משלשה טפחים אין אי לא לא, הא הכא יש לזה שם דופן גם קודם דהא לענין שבת מהני דופן כזה, ותירץ החזו"א (סי' ס"ה סקס"א) דכיון דמקום הדפנות למעלה לכשעצמן אינם מחיצה א"כ לא שייך בהם דופן עקומה.

\_ובתו"י (שבת ז: על תוס' ד"ה ואם) תירצו דדוקא גבי בית שאין תוכו עשרה, כיון דבחוץ איכא עשרה מהני הדופן שבחוץ, אלא דבעינן שיחקוק בבית כדי להשלים לעשרה כדי שבבית יהא אויר עשרה, ויש לעיין דהא לפי התוס' בעינן דהמחיצה מבפנים תהיה עשרה, וכמו שכתבו גבי גידוד חמישה ומחיצה חמישה, עוד חקר השפת אמת בכה"ג דאיכא מחיצה עשרה מבחוץ האם יהני כה"ג בסוכה, ועיין ברא"ש בשבת (פ"א סי' י"א) דפתח בתירצו כדברי התוס' כאן דלענין שבת לא איכפת לן שהמחיצה לא רצופה, וסיים כדברי התו"י דהא דמהני החקיקה גבי בית שאין בתוכו י', הוא משום המחיצות החיצונות שגבוהות י', ועיין בחזו"א (שם) מש"כ בזה.

\_ו. גמ' א"ל רבא בעינן מחיצות הניכרות וליכא, בגמ' בשבת (צט:) מבואר דעמוד גבוה י' ורחב ד' הוה רשות היחיד, והקשה התורי"ד מדוע גבי שבת אמרי' דהוה מחיצה, וגבי סוכה אמרי' דלא הוה מחיצה, ונאמרו בזה ג' ביאורים בראשונים, א. התורי"ד תירץ דגבי שבת לא בעינן סככה, אבל בסוכה בעינן סככה. ואם אין המחיצות ניכרות לא אמרי' בהו גוד אסיק מחיצתא, וצ"ב מה השייכות של הסכך לזה שבעינן מחיצות הניכרות, ושמעתי לבאר ע"פ מה שכתב הגר"ח (פ"ו מסוכה הט"ו) דדפנות אינם בכלל החפצא דסוכה, אלא דהחפצא דהסוכה היינו הסכך, ואיכא דין בסכך שלסכך יהיו דפנות, ולפ"ז א"ש דברי התורי"ד דבעינן דיהיה ניכר דהדפנות הם של הסכך, [ואפשר לבאר דבסוכה דבעינן סככה בעינן דפנות שגודרות לדירה, אמנם מחיצות עמוד, אינם חוצצים למקום דיור אלא לעמוד סתום], ב. הריטב"א כתב דבסוכה בעינן מחיצות שניכרות ונראות עמה, משא"כ בשבת נהי דבעינן מחיצות ניכרות לא בעינן שהמחיצה תראה עמה (ועיין לקמן באות י"א). ג. והמאירי כתב [וכעין זה כתב ר"א מן ההר] דרך מחודשת בביאור סוגיין, דהא דהגמ' אומרת דבעינן מחיצות הניכרות היינו דבמחיצות שאינם ניכרות לא אמרי' בהם גוד אסיק כלל, והא דגבי שבת חשיב רה"י היינו מפני שכל עמוד שגבוה עשרה ורחב ארבעה אינו תשמיש של בני רה"ר, ודינו כרה"י אף בלא מחיצות, [ושמעתי להקשות ע"ז מהא דאמרי' בשבת (קא.) נעץ קנה ברה"ר ובראשו טרסקל (והיינו סל הרחב ד' טפחים) דלא חשיב רה"י לרבנן, וגם לר"י דחשיב רה"י היינו משום גוד אחית מחיצתא, ומוכח דגם מקום שאינו תשמיש רה"ר אינו רה"י].

\_כתב הגר"ח (פ"ד מסוכה) דהרמב"ם ס"ל כשיטת המאירי דמחיצות שאינם ניכרות לא אמרי' גוד אסיק גם גבי שבת, והוכיח כן מדברי הרמב"ן (שבת צט:) דכתב דהא דרה"י עולה עד לרקיע היינו דוקא ברה"י המוקפת מחיצות, אבל בעמוד גבוהי' רק ע"ג העמוד הוה רה"י אבל אוירו אינו רה"י, [אמנם בשיטה לר"ן (שבת קא. ד"ה ר' יהודה) מתבר דרך אחרת בשיטת הרמב"ן] וכתב הגר"ח דאף דמהרמב"ם (פי"ד מהלכות שבת הלכה ט') משמע דרה"י שע"ג עמוד עולה עד לרקיע, ס"ל לרמב"ם דלמרות שאין אומרים גוד אסיק ע"ג עמוד אפ"ה הוה רה"י גמורה מעל המחיצות, דדין רה"י עולה עד לרקיע אינו מטעם גוד אסיק, אלא דהוא דין בפני עצמו דהמחיצות התחתונות שיש בהם עשרה גודרות את המקום עד לרקיע ומשוו ליה לכוליה רה"י, ובגליונות חזו"א כתב דמה שכתב הגר"ח דהמחיצות גודרות כל הרשות שמעליהן, זו שאנו קורין גוד אסיק, ומתבאר מזה דהגר"ח ס"ל דגוד אסיק הינו שממשכין המחיצות, והחזו"א ס"ל דגוד אסיק היינו דהמחיצה התחתונה סגי בה לגדור כל הרשות.

\_ז. גמ' איבעיא להו באמצע הגג מחלוקת וכו' או דלמא בין בזו ובין בזו מחלוקת תיקו, כתב הר"ן דכיון דסלקא בתיקו עבדינן לחומרא ואפי' על שפת הגג לא מכשירנן, אמנם הרמב"ם (פ"ד מסוכה הלכה י"א) פסק דאם נעץ ד' קונדיסים על ארבע זויות הגג וסיכך על גבן הסוכה כשירה, מטעם גוד אסיק. וכתבו המ"מ והר"ן דהרמב"ם לא גרס בסוגיין איבעיא להו, וגרס ור"נ אמר באמצע הגג מחלוקת אבל על שפת הגג דברי הכל כשירה, אמנם הגר"ח (פ"ד מסוכה) כתב דרך מחודשת בביאור שיטת הרמב"ם.

\_ח. גמ' או דלמא בין בזו ובין בזו מחלוקת, יל"ע האם כונת הגמ' דאותה מחלוקת שיש באמצע הגג ע"י דיומדין איכא נמי בשפת הגג, או כונת הגמ' דאיכא מחלוקת נוספת בשפת הגג גם בלא דיומדין האם אמרי' גוד אסיק מחיצתא,

והביה"ל (ח"ג סי' נ"ג סק"ה) כתב דע"כ מיירי בדיומדין והוא אותו מחלוקת, דאל"כ מהכ"ת לחדש עוד מחלוקת בין רבי יעקב לחכמים, עוד הכריח כן מהא דהגמ' לקמן עושה דריכותא דלר"ה פליגי באמצע הגג וה"ה על שפת הגג והא דקמפליגי באמצע הגג להודיעך כוחו דרבי יעקב, ואם נחלקו במחלוקת אחרת בשפת הגג איך אפשר ללמוד ממחלוקת אחת לשניה, אמנם הרש"ש כתב דבשפת הגג הם נחלקו בלא דיומדין, והגמ' משוה את מחלוקתם בגוד אסיק דהוא מטעם המשכה למחלוקתם בדיומדים דהוא גם מטעם המשכה, [וכמבואר מרש"י ז: ד"ה פסי].

\_ט. רש"י ד"ה גוד וכו' הגביהם \_עשרה סביבות ראשו, וממה שכתב רש"י דמגבהים את הדפנות עשרה אע"ג דמיירי הכא בסוכה גבוהה עשרים, מוכח דאין צריך שהדפנות יגיעו לסכך, אלא סגי בזה שהסוכה מוקפת במחיצה עשרה, וכן כתב הר"ן דלמסקנה דסוכה ע"ג עמוד פסולה אין צריך לדין אגוד אסיק בסוכה כלל, ומוכח דסוכה שדפנותיה אין מגיעות לסכך לא בעינן בה לדין גוד אסיק, (ועיין פנ"י) ומיהו הריטב"א והמאירי (לקמן טז.) כתבו דבעינן לדין גוד אסיק כדי להכשיר את המחיצה.

\_י. תוד"ה סבר וכו' דפי תקרה חשיב שפיר מחיצות הניכרות, הפנ"י והשפ"א כתבו לתרץ קושית התוס', דלפ"מ שכתבו התוס' לקמן (יח. ד"ה סיכך) דפי תיקרה יורד וסותם אמרי' רק בדופן שלישית, א"כ י"ל דדוקא בב' דפנות בעינן דפנות הניכרות, אבל בדופן שלישית דסגי בטפח לא בעינן בה דפנות הניכרות.

\_יא. תוד"ה אבל, הריטב"א כתב כתוס' דעל שפת הגג, כיון דאיכא מחיצות למטה הוה מחיצות הניכרות, משא"כ עמוד דהוא אטום מלמטה, וצ"ע דהא הריטב"א לעיל (הובא באות ו') כתב דגם גבי שבת בעינן מחיצות הניכרות אלא דבסוכה בענן מחיצות הניכרות ונראות עמה, וקשה דהכא המחיצות שבתוך הבית אינם נראות עם הסוכה, וא"כ מה החילוק בין עמוד לבין שפת הגג.

\_כתב הערל"נ דלולי דברי התוס' היה אפשר לומר דהכא כיון דאיכא דיומדין הוה מחיצות הניכרות.

\_יב. תוד"ה דיומדי, עי' בתוס' רבינו פרץ.

\_יג. תוד"ה עשרה וכו' גבי שבת מחיצה עשרה מהכא ילפינן, לקמן (ה:) מסקינן דילפינן מכרובים, וצ"ב דהא בכרובים ליכא מחיצות כלל והאיך ילפינן מהתם דגובה מחיצות הם עשרה, וע"כ גם בסוכה איכא דין דופן עשרה שהרי סוכה גבוהה מעשרה צריכה דופן עשרה, ובתו"י (שבת ז: על תוס' ד"ה ואם) מבואר דאיכא ב' דינים דבעינן גם רשות עשרה וגם דהדופן יהיה עשרה וצ"ע מנין לומדים את ב' הדינים הנ"ל, ושמעתי לתרץ לפ"מ שכתב הגר"ח (פי"ז מהלכות שבת) דהא דבעינן מחיצות עשרה עיקר השיעור אינו במחיצות אלא בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו והיא מוקף מחיצות, ולפ"ז ילפינן מכרובים דשיעור רשות היינו עשרה, ועיין במהרש"א (ה:) דכתב דאיכא ב' לימודים גם למחיצה עשרה וגם לזה דבעינן דחלל סוכה יהיה עשרה ע"ש.

\_.דף ה.

\_א. גמ' אני ראיתיו ברומי וכתוב עליו קדש לה' בשיטה אחת, פסק הרמב"ם (פ"ט מהלכות כלי המקדש הלכה א') דכתובין קדש מלמטה לה' מלמעלה, ואם כתבו בשיטה א' כשר ופעמים כתבוהו שיטה אחת, וכתב הכס"מ דע"כ בדיעבד כשר דהא ר' אלעזר ברבי יוסי עד ראיה היה.

\_ב. תוד"ה יוד וכו' ופירש המהר"ם דקשיה לתוס' מדוע הגמ' הזכירה את האותיות, היה לה לומר בלשון כינוי כגון השם מלמעלה, וכתב הערל"נ דאע"ג דאמרי' בע"ז (יח.) דלהתלמד שרי הכא היה לה לגמ' לומר השם מלמעלה.

\_ג. בא"ד כיון דאינו מזכירים לשם שם שלם, ופירש השפ"א דכיון דהכא הגמ' לא נתכונה להזכיר שם בין ב' אותיות אלא כדי לקצר השם בין ד' אותיות אין בזה איסור דהוגה את השם, אמנם הקשה ע"ז השפ"א מה נפק"מ אם לא מתכון להזכיר אם בין ב' אותיות אטו הוגה את השם דוקא בכונה הוא דאסור, והשפ"א תירץ דאין איסור הוגה את השם בכתיבה, ועיין בזה בשו"ת רעק"א סי' ל' (ד"ה עוד), ע"ע בשו"ת נו"ב יו"ד קמא סימן צ"ג מש"כ על מה שאומרים בלשם יחוד אותיות דהשם.

\_ד. תוד"ה מסגרתו וכו' ור"א דמיקל משום דשמא מדאורייתא טהורה, הקשה השפ"א מדוע לא אמרי' בזה ספק דאורייתא לחומרא.

\_ה. בא"ד כל הני לא דמו לדף של נחתום מחמת שהדפין רחבין וכו', אמנם הרשב"ם בב"ב (סו. ד"ה האמר) כתב דלמסקנת הסוגיא בב"ב דף של נחתום לא מקבל טומאה ואפי' מדרבנן.

\_ו. בא"ד ואי המ"ל דף של נחתומין הוה כטבלא המשמשת אדם, כתב המהרש"א דמה שכתבו התוס' כאן אינו לפי התירוץ האחרון בתוס', דלפי התירוץ האחרון טבלא המשמשת אדם ומשמשי אדם טמאה מדאורייתא, אלא התוס' כתבו כן לפי התירוץ הראשון בתוס', דהסוגיא בב"ב כמ"ד מסגרתו למעלה ומדרבנן, ועיין בפנ"י ובשפ"א.

\_פסק הרמב"ם (פ"ד מכלים ה"א) דכלי עץ העשוי לתשמיש כלים והאדם מקבל טומאה, והוכיח המל"מ דהוא מדרבנן, אמנם הרשב"א ב"ב (סו:) כתב בשם י"א דג' מידות יש בפשוטי כלי עץ, דאם משמשים את האדם ואת משמשי האדם הם טמאים מדאורייתא, ואם הם משמשים את משמשי האדם ולא את האדם עצמו הם טמאים מדרבנן, ואם הם אינם משמשים לא את האדם ולא את משמשיו אינם טמאים כלל.

\_ז. תוד"ה ואל וכו' דציץ רחב שתי אצבעות אין זה אלא מדרבנן, ותמה השפ"א דאם הוא מדרבנן האיך הגמ' רצתה ללמוד מזה השיעור דכפורת.

\_ח. בא"ד ואע"ג דגבי ציץ כתיב מצח ומתרגמינן, הקשה המהר"ם מה התוס' הוצרכו להקשות מהתרגום הלא בלא התרגום קשה טפי דכתיב בהדיה מצח וכתב דצריך להגיה הא מתרגמינן, וכונת התוס' לתרץ דכיון דמתרגמינן בין עינויה משמע דהוה כמו בין עינך דתפלין דהוה בגובה הראש, וכדברי מהר"ם מוכח בתוס' הרא"ש.

\_.דף ה:

\_א. גמ' אלא מבית עולמים גמר, כתב המהרש"א דהילפותא הראשונה ודאי קיימת לעינן זה שבעשרה מפסק רשותא, ומזה ילפי' דבעינן דפנות עשרה, אלא דהגמ' מקשה דמנ"ל דבעינן גובה עשרה בסכך, וכן לגבי שבת מנ"ל דבעינן גובה עשרה בבית שיש לו מחיצה עשרה מבחוץ והוא בפנים נמוך מעשרה, (ועי' בתו"י שבת ז:).

\_ב. גמ' פשו להו חד סרי ופלגא, הקשה השפ"א דהא גם כרובים דשלמה לא הגיעו לשליש הבית, דהא שלושים אמה של גובה הבית היו באמה בת ו' טפחים, ואילו הכלים במקדש היו באמה של ה' טפחים, ותירץ בשם ספר מים עמוקים דע"כ הכרובים במקדש היו בשליש הבית מכח קרא דלפני הכרובים עשרים אמה דמפרשת הגמ' (ב"ב צט:) דהוא מהכרובים ומעלה (ועי"ש מה שמקשה ע"ז).

\_ג. תוד"ה תפסת, בתוס' ביומא (עב. ד"ה נעביד) מפורש דתפסת מרובה לא תפסת הוא מספק, אמנם הערל"נ הוכיח מהתוס' כאן דהוא דין ודאי דאל"כ היה לנו לפסול סוכה גם יותר מעשרה דספק דאורייתא לחומרא, וגם הגרעק"א (בדו"ח ריש דף פח.) כתב דהוא דין ודאי דכך המדה דהיכא דבהיקש לא ידענן אם תפסת מועט או מרובה, תתפוס המועט והוה ודאי.

\_ד. תוד"ה בשליש, עיין ברש"ש מה שהביא בשם הגר"א שמישב את שיטת רש"י.

\_ה. גמ' שיעורין חציצין ומחיצין הלכה למשה מסיני, כתב הרא"ש (כלל ט"ז אות א') דהא דבן י"ג שנה ויום אחד הוא בר עונשין נמי ילפינן מהלכה למשה מסיני, וכן הא דבת שלש ביאתה ביאה ילפי' מהלכתא.

\_ו. רש"י ד"ה לשיעורין וכו' צריכין לשער בפירותיה איסורין שבתורה, והקשה הערל"נ מה שבח ארץ ישראל יש בזה שמשערין בפרותיה לענין אכילת פרס, [ובשלמא גבי כזית אפש"ל דכזית דא"י גדול] ותירצו הערל"נ השפ"א והרש"ש (ו.) דחטין דא"י מוטעמים יותר מחטים של שאר ארצות וממהר לאכול.

\_.דף ו.

\_א. גמ' וטבעותיו באצבעותיו, השבות יעקב (ח"א סי' כ"ד) הוכיח מכאן שנעלים וטבעות הם בכלל בגדים, ופסק במי שנדר שלא ילבוש בגדיו שגם טבעות בכלל.

\_ב. והן טהורים עד שישהה בכדי אכילת פרס, כתב הגר"ח (הלכות טומאת צרעת פט"ז ה"ח) דטומאת הבגדים אינה מחמת טומאת האדם, אלא דכשהאדם נכנס כדרך ביאה ושהה כדי אכילת פרס, הבגדים טמאים מחמת עצמם ע"י הבית, אמנם החזו"א (בגליונות שם, ובנגעים ס"י אות י"ח) כתב דהוא מחמת האדם דהא תנן (נגעים פי"ג משנה י') דאם היה עומד בפנים וטבעותיו בידיו בחוץ אם שהה כדי אכילת פרס טמאים, ועיין בר"ש שם.

\_כתב המנ"ח (קע"ז אות כ') ואלולי דמסתפינא הייתי אומר דהא דבגדיך שלבוש בהם אינם מיטמאין מיד, זה דוקא בבגדיו העליונים שאין נוגעים בגופו, שאין עליהם טומאה מחמת האדם בחבורין, אבל בגדים שנוגעים באדם עצמו טמאים מחמת טומאה בחבורין, וצ"ע על דבריו מטבעות, ע"ע באבי עזרי מה שהקשה ע"ז.

\_ג. גמ' עד שישהה בכדי אכילת פרס, כתב המנ"ח (שי"ג אות ד') דמשערים באדם בינוני, אמנם המשנ"ב (סי' תרי"ח ס"ק כ"א) כתב דמשערין כל אדם כפי אכילתו, והחזו"א (סי' ל"ט סקי"ח) השיג עליו, כתב המג"א (סי' פ"א סק"ב) דמשערים כל מאכל ומאכל כמה אכילת פרס בו, וכ"כ המנ"ח (שי"ג אות ה') אמנם הפמ"ג (סי' פ"א) מסתפק בזה, ובחזו"א (סי' ל"ט סק"ב) משמע דתמיד משערין בחטין.

\_החת"ס (ח"ו סי' ט"ז) הוכיח דשיעור אכילת פרס הוא תשע דקות, והחזו"א (סי' ל"ט סקי"ח) דחה את ראיותיו, ויש עוד הרבה שיטות בשיעור אכילת פרס, והשיטה המחמירה ביותר הוא מה שכתב בספר שיעורים של תורה (לבעל הקה"י, שעורי המצות אות ל') דיש להחמיר בשתי דקות.

\_ד. תוד"ה גפן וכו' וקשה לפי' ר"ת דמאי נפק"מ וכו', עי' מהרש"א.

\_ה. רש"י ד"ה כדי וכו' ואין דומה המשער בכוס מלא מים וכו' אלא נברץ ונגדש על שפת הכוס, הקשה השפ"א אם משערים ביין מדוע לא משערים בכוס גדושה, דכמו שפשיטא שלא משערים בכוס ריקה א"כ מדוע לא משערין בכוס שכבר גדושה, וי"ל, עוד הקשה הרש"ש מדוע לא בארו לנו חז"ל באיזה כלי משערים, דהא הגודש מתרבה ומתמעט לפי ערך רוחב הכלי ועובי דפנותיו.

בס"ד

\_ו. תוד"ה אלא וכו' ובפ' כיצד מברכין משמע קצת דדרשה גמורה היא וכו', ותירץ הריטב"א דהא דר' יצחק דדריש דכל המוקדם בפסוק זה קודם לברכה, זה גם אסמכתא, ומה דהגמ' אומרת דר"י פליג אדרב חנין, הכונה דרב חנין דריש קרא לאסמכתא אחריתא, והריטב"א לשיטתו (בר"ה טז. ד"ה והא) שכל מה שיש לו אסמכתא מן הפסוק העיר הקב"ה שרואי לעשות כן, אלא שהתורה לא קבעתו חובה ומסרתו לחכמים, אמנם הרמב"ם (בהקדמה לפירוש המשניות סוף ד"ה וכאשר) כתב וז"ל והנה שיעורין נרמז עליהם בפסוק באמרו ארץ חיטה ושעורה וכו', ואין לשעורין עיקר להוציא אותם וכו' ואין להם רמז בכל התורה, אבל נסמכה זאת המצוה לזה הפסוק לסימן כדי שיהא נדע ונזכר ואינו מענין הכתוב, עכ"ל.

\_ז. גמ' נימא אחת קשורה חוצצת, ומשמע מרש"י דאפי' שערה א' לבדה אם הוא מקפיד עליה חוצצת, וכ"כ הרמב"ם (פ"ב מהלכות מקואות הט"ו) דשערה א' שנקשרה ומקפיד עליה חוצצת, אמנם הרשב"א בתוה"ב (ב"ז ש"ז, דף לב:) כתב דכיון דאין דרך להקפיד על שערה א' א"כ גם אם הוא מקפיד אין שערה א' חוצצת, [דאין דרך האיש להקפיד על שערה א' ובטלה דעתו אצל כל אדם] ולפ"ז הכא מיירי דהרבה שערות קשורות אחת אחת, ועיין שיורי טהרה (סי' קצח סק"ה).

\_הקשה האבני נזר (יו"ד רס"ו אות ט"ז י"ז) מדוע נימא א' חוצצת הא מין במינו אינו חוצץ, ותירץ האבנ"ז דלענין טבילה אפי' לא יהא דבר חוצץ כלל, אלא שע"י הפסק אויר לא יגעו המים בכל גופו גם לא עלתה לו טבילה, וא"כ נהי דמין במינו לא חייץ מ"מ לא נגעו המים בגופו, אמנם הקובץ הערות (בהוספות אות ד') דחה את התירוץ הזה, והוכיח דהטעם שמין במינו אינו חוץ הוא משום שהוא בטל לגבי גופו, וא"כ גם במקוה זה יחשב נגיעה בגופו כיון שבטל אצלו, ובשו"ת משיבת נפש (סי' י"ב אות ד') תירץ דלגבי מקוה כיון דכתיב על בשרו גם מין במינו חייץ, ועיין בתוס' לקמן לז. (ד"ה כי) דכתב דגבי מין במינו לא חייץ אין לדמות כל הדברים.

\_ח. גמ' שתים איני יודע, בנדה (סז: איתא ורבי יוחנן אמר אנו אין לנו אלא אחת, ופסק הרמב"ם (פ"ב ממקואות הלכ' ט"ו) כדברי רבי יוחנן, אמנם הרשב"א (תוה"ב ש"ז בית ז') פסק דגם ב' שערות חוצצות, דמחמרינן כרבה בר בר חנא, ומוכח מדברי הרשב"א דאע"ג דרבב"ח מספק"ל מחמרינן, וכ"כ המג"א (סי' קס"א סק"ז), והקשה הפמ"ג (שם) מדוע לא אזלינן לקולא הא הוה ספיקא דרבנן, דהא מסקינן דמעוט המקפיד חוצץ רק מדרבנן.

\_ט. גמ' כי אתאי הלכתא לכדרבי יצחק, כתבו התוס' רא"ש (כאן) והר"ן (בעירובין דף ד:) דלולי ההלכתא הוה אמרי' דאפי' מיעוט שאינו מקפיד חוצץ דבעינן כל בשרו במים, וההלכתא באה להקל, אמנם התו"י (עירובין ד: על תוס' ד"ה דבר) כתב דלולי ההלכא הו"א דרק אם יש חציצה בכולו הוה חציצה ואתא הלכתא להחמיר ברובו, ועיין באור שמח (פ"ד מאיסורי ביאה הלכה ח').

\_.דף ו:

\_א. גמ' וגזרו על רובו שאינו מקפיד משום רובו המקפיד, כתב הישועות יעקב (יו"ד סי' קצח סק"א) דאחרי הגזירה רובו שאינו מקפיד חוצץ מדאורייתא, דכיון דהוא מקפיד מפני תק"ח א"כ הוא מקפיד וחוצץ מדאורייתא, אמנם האחיעזר (ח"ג סי' ל"ג) כתב בשם שו"ת מהרי"א הלוי דכיון שהוא מקפיד רק על החלק שמשלים לרוב דרק את זה הוא צריך להסיר בשביל הטבילה, א"כ הוא מקפיד רק על מיעוט ובכה"ג ליכא חציצה מדאורייתא, דהוה מיעוט שמקפיד,

ובקובץ הערות (הוספות אות ד') תירץ דכיון שהוא מקפיד רק משום פסול הטבילה, ואי לאו הפסול הוא לא היה מקפיד אין זה בכלל מקפיד, [עי"ש שמביא ראיה לזה].

\_ב. רש"י ד"ה רובו וכו' או קשור אחת אחת, הקשה השפ"א מדוע לא מחשבינן גם את אורך השערות, ואם נחשב את אורכם גם אם כולם יהיו קשורים ליכא חציצא, ועי"ש מה שמתרץ.

\_ג. תוד"ה דבר וכו' י"מ דהכא איירי בשער אבל בבשר חוצץ אפי' מיעוטא שאינו שאינו מקפיד, התוס' ביבמות (עח. ד"ה רובו) דקדקו מרש"י בסוגיין (ד"ה רובו) דס"ל כהי"מ, דמדנקט רש"י את הדין של רבי יצחק בשער, אמנם הריטב"א (בעירבין ד: ד"ה כי) כתב דרש"י לא נתכון לכך אלא רש"י נתכון לאשמעינן דבשערו לבד משערינן ברוב ומיעוט, ואין צריך לשער ברוב הגוף בצירוף השער.

\_ובעיקר מה שכתב הריטב"א דמשערינן רוב ומיעוט בשער בלבד נחלקו בזה הראשונים דהנה הרמב"ם (פ"ב מהלכות מקואות הט"ו) כתב בשם הגאונים דמשערינן בשער בלבד וכדעת הריטב"א, אמנם הרמב"ם עצמו חולק עליהם וכתב ששערו של אדם חשוב כגופו לענין טבילה, ולכן משערינן הרוב בגוף ובשער יחד, ובטעם הגאונים כתב הר"ן (סוף פ"ב דשבועות) דכיון דאית לן תרי קראי חד לשערו וחד לבשרו כל חד וחד באפיה נפשיה הוא, והגרי"ז (פ"ב דמקואות) כתב דסברת הגאונים היא ששער אינו בכלל הגוף ממש ונהי דדין ביאת מים של השער חד הוא עם דין ביאת מים של הגוף, אבל מ"מ השער והגוף ב' גופין מחולקים הם, ולכן לא שייך לומר דמה שיש ביאת מים על רוב הגוף יחשב דיש ביאת מים על השער דהוא גוף אחר, דרק באותו גוף אמרי' דאם יש כאן ביאת מים ברובו חשיב כביאת מים בכולו, אמנם האבי עזרי (שם) הקשה ע"ז בשם הגר"ח דאם אין השערות כגופו א"כ איזה שייכות יש בין שער אחד למשנהו, ובדין שנדון על כל שער ושער בפנ"ע, וע"ש מה שמתרץ.

\_ג. בא"ד, האור זרוע (הלכות נדה סי' ח') מישב את שיטת הי"מ, דמה שהקשו התוס' מהסוגיא ביבמות יש לישב דעדיפה מיניה מקשי, דאפי' את"ל דרבי יצחק איירי נמי בגוף אפ"ה תיקשי דבכולו חוצץ, ועל הקושיה ממסכת מקואות מחציצה בכלים מישב האור זרוע דבגד הוא כמו שער, אבל בגופו אפי' משהוא מקפיד הוא וחוצץ, וביאר הקה"י (סימן ה') דכונת האור זרוע דכיון דדרך בנ"א להקפיד אפי' על המיעוט בבשרם א"כ גם אם הוא לא מקפיד הו"ל כמקפיד דבטלה דעתו אצל כל אדם, [וכן פסק הטור (סי' קצ"ח) דבדבר שדרך רוב בני אדם להקפיד חוצץ, ואפי' אם אותו בן אדם אינו מקפיד דבטלה דעתו אצל כל אדם], עוד תירץ הקה"י דהי"מ סברי דבבשרו לא שייך שיטהר מדאורייתא מיעוט המקפיד, דהא כתיב כל בשרו ורק בשערו ובכלים דלא כתיב "כל" סגי ברחיצת רובו, [ועי"ש דמייתי ראיה דקרא דכל בשרו לא נאמר רק בגופו ולא בכלים].

\_ד. גמ' ואי בעית אימא דכ"ע יש אם למקרא והכא בהא קמפליגי מר סבר סככה בעי קרא וכו', הקשה המהר"ם דאם סככה בעי קרא וגם איצטריך חד לגופה, (דהא לר"ש ע"ז איצטריך חד לגופיה דאל"כ הוה שש דפנות) א"כ נשאר רק בסוכות אחד וא"כ ליסגי בתרי דפנות, דהא אכתי הגמ' לא תירצה דההלכתא באה להוסיף דופן, ותירץ המהר"ם דס"ל לרבנן דהסכך נחשב כדופן דמה לי דופן מהצד ומה לי דופן מלמעלה, ולכן חד קרא אתי לגופיה, ונשארו ב' קרא דבסכות דהינו ד', חד לסכך וג' לדפנות.

\_ה. גמ' וסוכה תהיה לצל יומם מחורב ולחסה ולמסתור מזרם וממטר, כתב הרא"ה דאע"ג דבעי ר"ש מחסה ולכן בעי ד' דפנות אפ"ה אתי הלכתא וגרעתא מרביעית ואוקמא אטפח.

\_ו. תוד"ה ור"ש וכו' ובפרק לולב הגזול וכו' מדכתיב כפת חסר ו' וכן ר"ש וכו', הקשו המהרש"א והמהר"ם הא היכא דבמכחשי סבר ר"ע דיש אם למקרא, וא"כ גבי לולב מדוע ס"ל לר"ע דדרשינן המסורות הא התם גם המקרא והמסורת סותרים, ועי' במהר"ם מה שמתרץ.

\_ז. בא"ד ועוד קשה דלקמן פסלינן לכ"ע סוכה תחת סוכה מדכתיב בסכות ולא אמרינן יש אם למקרא, ועיין מהרש"א דהקשה דהתוס' כאן סותרים דבריהם דלקמן (ט: ד"ה בסכת עי"ש).

\_ח. תוד"ה וסוכה, הקשה הערל"נ היכי ילפינן מדברי קבלה הא דברי תורה מדברי קבלה לא ילפינן, ותירץ דעד דאתי ישעי' הלכתא גמרי ואתי ישעי' ואסמכיה אקרא, עוד תירץ דודאי עיקר דרשתיהו מקרא דבסכות, רק לא ידעינן אי סככה בעי קרא או האם ההלכתא באה להוסיף או לגרוע, וע"ז דרשינן קרא דישעי' לגלות היאך נדרוש מבסוכות.

\_.דף ז.

\_א. גמ' עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן, ופרש"י ותוס' דהוא כדי שיהא רוב הדופן עשוי, והקשה הריטב"א דא"כ ליסגי בטפח, דהא בטפח גרידא איכא טפי מג' ומחצה, ותירץ הריטב"א דבעינן רוב המינכר, [וכתב המאירי דבדיעבד סגי בטפח, אלא דלכתחילה בעינן רוב המינכר] עוד פירש הריטב"א דבעינן טפח שוחק כדי שיהיה ד' דבפחות מד' לא חשיבי בשום דוכתא, והרמב"ן במלחמות כתב דכיון דאם מעמידו סמוך לג' לדופן, איכא כאן שיעור משך סוכה קטנה עם ב' לבודין מהני הדופן, והקשה ע"ז רבינו מנוח (פ"ד מסוכה הלכה ב') דלא אמרי' לבוד אלא במקום שיש עומד מכאן ועומד מכאן ורוח באמצע, אבל הכא דפתוח לאויר לא אמרי' לבוד.

\_ובעיקר הדין דרבי סימון כתבו התוס' (ז: ד"ה סיכך) דהוא מדרבנן ומדאוריתא סגי בטפח, ולא בעינן דיעמידנו בפחות מג' סמוך לדופן, אמנם בריטב"א (בד"ה גירסת הספרים) כתב דהוא מדאורייתא והכא גמירי דהאי טפח מתכשר כשיהיה שוחק ובלבוד.

\_ב. רש"י ד"ה ויעמידנו וכו' במקצוע צפונית מערבית באלכסון, או מזרחית דרומית כשהמחיצות מערבית צפונית, גירסתינו ברש"י צ"ע דבתחילת דברי רש"י פירש דראש תור היינו שיעמדנו בסמוך לדופן האלכסון, (וכפי מה שצויר בתוך דברי רש"י) אמנם בסוף דבריו משמע דכנגד ראש תור היינו שיעמיד הטפח בסוף הדופן השלישית באלכסון, (וכפי מה שצויר במהר"ם) ולכן גרס המהר"ם גם בתחילת דברי רש"י דרומית מערבית, [וכפי הגירסא שבגליון] אמנם המהרש"ל פי' כפי מה שצויר בתוך דברי רש"י [והציור במהרש"ל הוא טעות וכמו דמוכח בדברי המהר"ם והמהרש"א שהקשו עליו, וגם בדפוס ראשון נדפס הציור כפי מה שצויר בתוך דברי רש"י בגמ'], ולדברי המהרש"ל צ"ע סוף דברי רש"י ועי' בערל"נ.

\_והרמב"ן (במלחמות) פי' דכנגד היוצא היינו לסוף הדופן השלישית וכנגד תחילת הדופן הראשונה וכצורת האות ה, וע"ז הגמ' מקשה דגם אם יעמידנו בסמוך לדופן יהני, דנימא דהדופן מסתימת באלכסון, וע"ע פירושים אחרים בבעה"מ ובריטב"א.

\_הקשה השפ"א לפי פי' הרמב"ן והמהרש"ל בראש תור א"כ האיך נכשיר בסוכה קטנה דהא ע"י העיקום נמעט שיעור הסוכה וכתב דצ"ל דמיירי בסוכה גדולה.

\_ג. תוד"ה ויעמידנו וכו' אע"ג דאכיוצא בזה אמר פ' קמא דעירובין אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה וכו', המהרש"א הוכיח מהתוס' דלא פי' את קושית הגמ' ויעמידנו כנגד ראש תור כמהרש"ל (הובאו דבריו באות ב') דלדברי מהרש"ל אין כאן אויר מב' צדדים, אלא התוס' פי' כמהר"ם (עיין באות ב').

\_ומדברי התוס' כאן דהקשו כן רק על קושית הגמ' דיעמידנו כנגד ראש תור ולא הקשו כן בתחילת הסוגיא מוכח דפירשו דכנגד היוצא היינו בסמוך לדופן וכדברי רש"י, אמנם התורא"ש כתב כשיטת הרמב"ן דכנגד היוצא היינו כנגד תחילת הדופן הראשון וכצורת האות ה, ואפ"ה הקשו את קושית התוס' דהאויר יבטל רק בקושית הגמ' דיעמידנו כנגד ראש תור, ושמעתי לישב דס"ל לתורא"ש כשיטת הריצב"א (בתוס' עירובין י: ד"ה ואצבעיים) דס"ל דלא אמרי' דאתי אוירא ומבטל רק באויר שאני חושבו כסתום, אבל אויר שהוא מחוץ למבוי אין הוא מבטל את מחיצת המבוי, (וע"ש ברשב"א) ולפ"ז בסוגיין אם מעמידו כנגד היוצא וכצורת האות ה, לא אתי אויר שהוא מחוץ לסוכה ומבטל את דופן הסוכה, משא"כ בראש תור דבעינן לסתום את ב' הצדדים.

\_ד. בא"ד הכא דטפח מחיצה דאורייתא והלכתא גמרי לה לא אתי אוירא ומבטל ליה, ודברי התוס' צ"ב דהא לא כתבו דהכא גמרי' בהלכתא דלא אתי אוירא ומבטל, וא"כ מה הטעם דהכא לא אתי אויר ומבטל, ושמעתי לומר ע"פ משמעות דברי הרשב"א (עירובין י: ד"ה וא"נ) דכל מה דאמרי' דאתי אוירא ומבטל היינו דוקא שמקום העומד אינו ממעט מהמקום הפרוץ שיעור פירצה עשרה, וכגון דיש ו' אמות פרוץ ואח"כ אמה עומד ואח"כ ד' אמות פרוץ דהעומד לא ממעט הפירצה מעשרה, אבל אין העומד מצטרף לשיעור פרצה עשרה, ולפ"ז א"ש דגם הכא אין צריך דהטפח יסתום את כל הרוח וכמו שכתב המרחשת (סי' ט"ז). אלא דבעי' דופן טפח ובזה סגי למחיצות סוכה, [וזה שלא כדברי הרש"ש לעיל ד: דכתב דבשלישת טפח נחשב כל הרוח כסתומה, ובעיקר דברי הרשב"א בעירובין, הר"ן בעירובין טז: (ד"ה אי) חולק עליו].

\_ובעיקר הדין דאתי אוירא ומבטל הרשב"א (עירובין יט: ד"ה ולענין) כתב דהוא מדרבנן דחומרא היא שהחמירו לענין שבת, וכן משמע בתוס' בעירובין (יז: ד"ה וארבעה) אמנם בתוס' בעירובין בדף י: (ד"ה ואצבעיים) מוכח דהוא דאורייתא, ולפי השיטות דהוא דרבנן אפשר לפרש בדברי התוס' דכיון דאיכא הלכתא דכשר גם כשיש אויר, לא החמירו בזה חכמים.

=\_ה. תוד"ה עושה וכו' קנה בפחות מג' לא יועיל ליחשב כטפח וכו', מדברי התוס' מבואר דלבוד מצטרף להשלים את הטפח עצמו, אמנם התוס' לקמן (יח: בסוף ד"ה סיכך) כתבו דלרבא לא מהני לבוד להשלים לשיעור טפח (וכבר העיר בזה הגרעק"א בגליון הש"ס שנדפס במהדורת עוז והדר) והגר"א (סי' תר"ל ס"ג) הוכיח דלבוד לא משלים את שיעור הטפח, דאם הוא משלים מדוע אמרי' ושלישית אפי' טפח הא לרבי סימון בעינן דופן ד', [ולשיטת התוס' ז: ד"ה סיכך דהא דבעינן ד' הינו מדרבנן לק"מ, ועיין באות א'] ובטעם הדבר דלא מהני לבוד להשלים הטפח כתב הגרי"ז (בקונטרס על סוכה) דבסוכה איכא ב' דנים בדפנות א. דין דופן ובזה בעינן סתימה מעליא, ב. דין מחיצות ככל התורה כולה, ולבוד וצורת הפתח מהני לדין מחיצה אבל לא מהני לדין דופן, והכא בעינן בדופן השלישית מחיצה בארבעה ודין דופן בטפח, ובזה פי' הגרי"ז את כל הסוגיא, דשאלת הגמ' ואותו טפח היכן מעמידו היינו דאותו טפח דמהני לדין דופן היכן מעמידו שיועיל לדין המחיצה, דיחשיב את מקום הסוכה כמקום בפנ"ע.

\_ו. בא"ד ועוד דקנה מבטל ליה אוירא הקשה המהרש"א (לקמן יז.) דהתוס' סותרים דברי עצמן דלקמן יז. כתבו התוס' דבמקום שיש לבוד לא אמרי' דאתי אוירא דהאי גיסא ומבטל, ותירץ המהרש"א דדוקא גבי שלישית דסגי בטפח אמרי' דאתי אוירא ומבטל, אבל במחיצה שלימה לא אמרי' דהאויר מבטל, ודבריו צ"ב מה החלוק בדין אתי אוירא בין לבוד במחיצה שלימה ללבוד בדופן שלישית, ושמעתי לבאר ע"פ מש"כ הריטב"א (עירובין י: ד"ה שמעתי) דכל מה דאמרי' דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל היינו דוקא בכה"ג דמצד א' הפרוץ מרובה ומהצד השני הפרוץ והעומד שוין, אבל היכא דמב' הצדדים העומד והפרוץ שוין לא אמרי' דהאויר מבטל, ולפ"ז ה"ה הכא דבמקום דיש לבוד מב' הצדדים לא אמרי' דאויר מבטל, משא"כ היכא דאיכא לבוד רק מצד א'.

\_ז. גמ' עושה לו פס ארבעה ומשהוא ומעמידו בפחות מג' סמוך לדופן, כתבו הבעל העיטור (הלכ' סוכה השער השלישי) והריטב"א (לקמן טז: ד"ה והא) דמיירי בסוכה גדולה דבסוכה קטנה סגי בטפח שוחק דיעמידנו באמצע ואיכא לבוד מב' צדדים, עוד כתב הריטב"א בפירשו השני והר"ן (ח: מדפי הרי"ף ד"ה מחצלת) דבסוכה קטנה לא סגי בזה שיעשה טפח שוחק ויעמידנו באמצע דבעינן בדופן האמצעית ד' עומד ממש, [וטעם הדבר יבואר לקמן טז:], והמג"א (סי' תר"ל סק"ג) כתב דאולי מיירי בסוגיין רק בסוכה קטנה דע"י הלבוד איכא דופן שלימה, אבל בסוכה גדולה דהדופן השלישית מופלגת הרבה לא יהני שיניח הפס סמוך לדופן.

\_ויש לחקור בכה"ג דמעמיד הפס ד' סמוך לדופן האם הוה ב' דפנות כהלכתם ממש ומהני בדופן שלישי טפח, או דלמא הוה ב' דפנות דלא כהלכתם לגמרי ובעינן בדופן שלישית דופן שלימה לגמרי, והריטב"א (טז:) כתב [וכן משמעות התוס' לקמן (טז: ד"ה בפחות)] דבסוכה קטנה אם העמיד פס ד' סמוך לדופן סגי בדופן השלישית בטפח, אמנם החזו"א (סי' ע"ה סק"י) דקדק מדברי הר"ן לקמן (ח: מדפי הרי"ף ד"ה מחצלת) דלא מהני בכה"ג להכשיר הדופן השלישית בטפח, ואם מכשיר הדופן האמצעית ע"י פס ד' בענין בדופן השלישית דופן גמורה, והפמ"ג (אשל אברהם י' תר"ל סק"ג) דחה את הראיה מהר"ן וכתב דלכו"ע ע"י פס ד' מהני דופן שלישית אפי' טפח, [ולקמן טז: יבואר בהרחבה].

\_כתב החזו"א (שם) דכל מה דכתבו התוס' והריטב"א דע"י פס ד' הדופן השלישית כשירה בטפח, היינו דוקא בסוכה קטנה אבל בסוכה גדולה בעינן דופן שלישית שלימה, ודקדק כן מדברי הגמ' בסוגיין דמשמע דדוקא סוכה העשויה כמבוי דהיינו דב' הדפנות דמב' הצדדים שלימות מהני פס ארבעה, ומשמע דאם אין הדפנות שבצדדים שלימות לא מהני.

\_כתב הפמ"ג (אשל אברהם סי' תר"ל סק"ז) דהא דבעינן פס ד' הוא מדאורייתא, אמנם השפ"א כתב דמהא דמכשרינן הכא אפי' סוכה גדולה ע"י פס ד', משמע דההלכה דשלישית אפי' טפח נאמרה גם בדופן האמצעית, דאל"כ מנין לנו להכשיר בסוכה גדולה ע"י פס ד', ולכן כתב דמדאורייתא בטפח סגי ומדרבנן בעינן פס ד'.

כתב הר"ן דצריך ליזהר גם בסוכה שיש לה ד' דפנות שלא יהיו פתחים בקרנות, דאם יש פתחים אפי' אם משאר הסוכה איכא דפנות מעליא כיון דהדפנות לא עריבן לא מהני, אמנם כתב הב"י (סי' תר"ל) בשם רבינו אברהם בן אסמעאל דאם איכא ז' עומד אע"ג שיש פתחים אצל הקרנות הסוכה כשירה, ולדבריו פס ד' הוא כדי שיהיה ז' עומד, ועי' בחזו"א סי' ע"ה סקי"ג.

\_ח. גמ' אמר רבא ואינה ניתרת אלא בצורת הפתח, ופרש"י ותוס' דאותו הטפח עושה ממנו צורת הפתח, דעושה קנה של חצי טפח אצל היוצא וחצי טפח במקצוע שכנגדו, אמנם הריטב"א והר"ן פירשו דרבא פליג ארבי סימון וס"ל בל"ק דאין צריך לעשות טפח שוחק ולהעמידו בפחות מג' סמוך לדופן, אלא יעשה טפח ויעמידנו אפי' בסמוך לדופן, וחוץ מזה יעשה צוה"פ.

\_ובדברי רש"י ותוס' דעושה קנה של חצי טפח אצל היוצא וקנה חצי טפח במקצוע שכנגדו יש לחקור האם הוא דין בצוה"פ בסוכה דבעינן קנה של חצי טפח, [וכפי מה שמשמע מלשון התוס'] או דלמא הוא דין נפרד דמלבד צוה"פ בעינן שיהיה דופן טפח, והתפארת שמואל (על הרא"ש אות ה') כתב בשם המהרש"ל דהוא דין בצוה"פ והקשה המהרש"ל דלמשנא דברייתא שתים כהלכתם ושלישית אפי' טפח משמע דהטפח הוא מדין מחיצה, אמנם הגרי"ז (בקונטרס על סוכה) כתב דהטפח הוא מדין דופן וחוץ מזה בעינן צוה"פ [והוא ע"פ מה שייסד דאיכא ב' דינים בדפנות סוכה דין דופן לסתום ממש, ודין מחיצה לאשוי מקום בפנ"ע וכמו במחיצות שבת, והטפח הוא מדין דופן והצוה"פ הוא מדין מחיצה, ועיין לעיל באות ה'] ויש לדון האם לדעת הגרי"ז מהני זה שיניח קנה טפח בצד א' וקנה כל שהוא בצד השני, [ועי' בלשון הרא"ש בסוגיין דמשמע כדברי הגרי"ז].

\_כתב הרי"ף וז"ל פירוש אם היתה הסוכה בשתי דפנות להך לישנא דאמרת אינה ניתרת אלא בצורת פתח לא איכפת לן בטפח בין ישנו בין אינו, והקשו עליו הרא"ש והר"ן דהא בברייתא מפורש דמהני טפח בדופן שלישית, ועי' בר"ן וברא"ש מה שדחקו בדברי הרי"ף, והשפ"א (ו:) כתב דלרי"ף מדאורייתא בעי טפח או צוה"פ ורבנן החמירו דלא יהני טפח אלא צוה"פ והברייתא מיירי מדאורייתא.

\_ט. גמ' איכא דאמרי אמר רבא ונתרת נמי בצורת הפתח, ופרש"י דסגי או בטפח אצל היוצא או בצוה"פ, אמנם הריטב"א כתב דזה ודאי דבעינן טפח, אלא דבכה"ג דליכא צוה"פ בעינן טפח שוחק שיעמידנו בפחות מג' סמוך לדופן, אבל אם עושה צוה"פ סגי בטפח סמוך לדופן, והלישנא מצעיתא פליגא על ל"ק, דלל"ק רבא פליג אדרבי סימון ואינו מצריך שיעמידנו בפחות מג' סמוך לדופן אמנם מצריך צוה"פ, וללישנא מציעתא רבא לא פליג על רב סימון וס"ל דסגי או בצוה"פ, או בטפח שוחק בפחות מג' סמוך לדופן, וביאר הגרי"ז (בקונטרס על סוכה עיין אות ה' ואות ח') דצוה"פ לא מהני לדין דופן וכיון שכן בעינן טפח, אלא דצוה"פ הוא מדין מחיצה וכן הטפח שוחק הוא מדין מחיצה ולכן מהני הצוה"פ במקום הטפח שוחק.

\_י. איכא דאמרי אמר רבא וצריכא נמי צורת הפתח, ופסקו הרמב"ם (פ"ד מסוכה ה"ב) והשו"ע (סי' תר"ל סק"ב) כלישנא בתרא דבעינן גם צוה"פ וגם טפח שוחק.

\_כתב הרמב"ם (שם הלכה ג') דגם בסוכה העשויה כמבוי דקי"ל דעושה לה פס ארבעה וכו', בעינן נמי צוה"פ, אמנם הרא"ש והריטב"א כתבו דמסתברא דכיון שצריך לעשות לה פס ד' ומשהוא ולהעמידו בפחות מג' סמוך לדופן וע"י זה יש בדופן הזאת הכשר סוכה, אין צריך בזה צוה"פ, ובטעם הרמב"ם כתב הרא"ש דיתרון התיקון בפס ד' במחיצות דלא עריבן עושה אותם כמו מחיצות דעריבן אם טפח שוחק, ולכן בעינן צוה"פ, ורבינו ירוחם (נ"ח ח"א דף נ"ד ע"ג) הביא שיטה דכל דברי רבא דבעינן צוה"פ מיירי רק בסוכה העשויה כמבוי, וכתב דבסוכה העשויה כמבוי אף אחר שעשה פס ד' דפנות הסוכה הם לא עריבן ולכן בעינן צוה"פ, משא"כ בדופן שלישית דאיכא ב' דפנות דעירבן.

\_כתב הר"ן דבכה"ג דאיכא בדופן האמצעית ז' והיא סמוכה לדופן הראשונה, אפי' הסוכה ארוכה הרבה לא בעינן צוה"פ לכו"ע, [ופסק הרמ"א (סי' תר"ל כותיה) וביאר הגר"א (סי' תר"ל ס"ג) דסברת הר"ן היא דבב' דפנות כהלכתם בעינן דופן ממש שלא ע"י לבוד, וכיון שכן אם הדופן האמצעית מוכשרת ע"י לבוד בעינן צוה"פ, אבל אם היא עשויה לגמרי אינה צריכה צוה"פ.

\_המג"א (סי' תר"ל סק"ג) דקדק מדברי הראשונים הנ"ל דבסוכה העשויה כמבוי דסגי לה בפס ד' מיירי אפי' בסוכה גדולה, דהא בסוכה קטנה אחרי שעשה פס ד' והעמידו סמוך לדופן אין בו מקום לעשות צוה"פ, ועיין לעיל באות ז'.

\_יא. רש"י ד"ה אמר וכו' צורת הפתח על פני כל הדופן כולו, וכן פרש"י לקמן בל"ב דרבא דצריכא צוה"פ עד הזוית, אמנם ההגהות מיימוניות (פ"ד מסוכה ה"ב), והריטב"א בשם התוס', והמרדכי כתבו דלא בעינן דיעשה צוה"פ אלא בשיעור שבעה, והחזו"א (סי' ע"ה סק"ח) הקשה מדוע לשיטת רש"י בעינן דיעשה צוה"פ עד סוף הכותל, ליסגי בצוה"פ עד ז' והשאר ליתכשר מדין פסל היוצא מן הסוכה, ותירץ החזו"א דדוקא אם יש דופן גמורה בז' טפחים אמרי' פסל, אבל אם בז' טפחים איכא דופן ע"י צוה"פ לא מהני דין פסל, [ועיין ברבינו מנוח פ"ד מסוכה סוף הלכה ב'].

\_הריטב"א והמרדכי הקשו על רש"י דבעי דיעשה צוה"פ על פני כל הכותל דהא צוה"פ מהני בכל מקום כדופן, דהא לענין שבת וכלאים מהני צוה"פ, וא"כ אפי' אם יעשה צורת הפתח גם בדפנות האחרות יהני ויש לפרש קושיתם בב' דרכים א. הבגדי ישע (על המרדכי) פירש דלדבריהם מהני צוה"פ לענין סוכה ואפי' מדרבנן, וה"ה דהכא סגי אם יעשה צוה"פ ע"פ כל הדופן ורבא מיירי שמתיר חלק בפס ד', ודבריו דחוקים דהא משמע דרק ע"י זה שיעשה טפח שוחק בצירוף צוה"פ מהני, ב. עוד יש לפרש דודאי דמדרבנן לא מהני צוה"פ בסוכה וכמו שכתב הרא"ש (סי' ל"ד) אלא דקושיתם היא על הדין דאורייתא, דס"ל דבעינן טפח וצוה"פ מדאורייתא, וקושיתם דכיון דמדאורייתא מהני צוה"פ גם לשאר דפנות, א"כ מה הקולא בדופן שלישית דסגי בטפח ובצורת הפתח היא גם בשאר דפנות זה מהני, [ולפי דרך זו מוכח מדבריהם דבעינן צוה"פ מדאורייתא, אמנם הב"ח (ריש סי' תר"ל) כתב דהוא מדרבנן, ובערוך השולחן (סי' תר"ל סק"ח) כתב דהוא מדאורייתא], והר"ן תירץ את שיטת רש"י דבסוכה לא מהני צוה"פ כלל, וכמו דמצינו לעיל (ד:) דגבי סוכה בעינן מחיצות הניכרות משא"כ גבי שבת א"כ ה"ה דצוה"פ לא מהני, וביארו הגר"ח (פט"ז מהלכות שבת הט"ז) והגרי"ז (בקונטרס על סוכה) דבסוכה מלבד דין מחיצה לעשות את מקום הסוכה בפנ"ע, בעינן דין דופן ממש וצוה"פ לא מהני למשוי דופן.

\_יב. גמ' אמר רבה וכן לשבת וכו', ופרש"י דמיירי דעשה ברה"ר סוכה דאין בה אלא שתים כהלכתם ושלישית אפי' טפח דמותר לטלטל בה, דמיגו דההוא טפח אגמריה רחמנא למשה דלענין סוכה הו"ל דופן שלימה ה"ה לענין שבת, ודקדק בהגהות דברי נחמיה (שנדפס בסוף הגמ') דרש"י מיירי גם לגבי איסור הטלטול מדאורייתא דהא מדרבנן לא סגי לענין שבת גם אם הדופן השלישית היא שלימה, וכן כתב הר"ן דהמיגו מהני לענין הדאורייתא בכה"ג שא' הדפנות ארוכה והשניה קצרה, דלענין סוכה כל הסוכה כשירה דאמרי' לקמן (יט.) דפסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה, ובשבת כה"ג אינה מותרת אלא כנגד הקצר, והקשה הפנ"י דהא רבה ס"ל לחי משום מחיצה (כדאמרי' בעירובין יב:) וטפח זה לא גרע מלחי, ואמרי' בעירובין (יב:) דמבוי מפולש שיש לו ב' מחיצות אם יש לחי בראשו הוה רה"י מן התורה וא"כ צ"ע מדוע בעינן מיגו לדאורייתא, ותירץ החזו"א (או"ח סי' ע"ב סוף סק"י) דכל מה דאמרי' דלענין שבת סגי בשתים ולחי, זהו דוקא בשתים זו כנגד זו והלחי בראש הדופן (וכגון מבוי מפולש) אבל בשתים כמין גאם והלחי יוצא מא' הדפנות לא אמרי' דכל הרבוע הוה רה"י אלא דרק כנגד הלחי הוה רה"י, ולפ"ז מצינו שנחלקו החזו"א והפנ"י, להחזו"א מבוי שהוא כמין גם לא נעשה רה"י מדאורייתא בלחי ולהפנ"י נעשה, והביאור הלכה (ריש סימן שס"ג) כתב דהוה רה"י וצ"ע מדברי הר"ן כאן, [ובעיקר דברי הר"ן דהמיגו הוא בדין פסל היוצא מן הסוכה, מוכח דדין פסל הוא להכליל מקום הפסל בכלל מחיצות הסוכה].

\_הרי"ף השמיט את מימרא דרבה דמיגו דהוה דופן לענין סוכה הוה דופן לענין שבת, וכתב הר"ן דס"ל לרי"ף דכל מה דמהני המיגו הוא להשותו רה"י כדי לחייב סקילה הזורק לתוכו, אבל להתיר לטלטל בו לא מהני המיגו, וביאר השפ"א דלענין האיסור טלטול במבוי שגזרו בו רבנן כיון דדומה לרה"ר לא שייך להתיר ע"י מיגו, והמאירי כתב דכיון שפסקנו לעיל דלענין סוכה בעינן נמי צוה"פ בדופן שלישית, א"כ לענין הדאורייתא הוה רה"י גם בלא מיגו דהא צוה"פ הוה דופן גמורה לענין שבת, [ומקום המוקף מחיצה מג' רוחות הוה רה"י מדאורייתא (לדעת רוב הראשונים)], ולענין הדרבנן כיון דלענין סוכה צריך רק ג' מחיצות ולענין שבת מדרבנן בעינן ד' מחיצות, א"כ לא שייך מיגו כלל בדופן הרביעית דגם לענין סוכה אינה כסתומה, ולפ"ז צ"ע דעת הר"ן דחלק על הרי"ף וכתב דהמיגו מהני להתיר טלטול אפי' מדרבנן, ותירץ בעמק ברכה (סוכה אות ה') דבסוכה מלבד דין הדפנות איכא בה דין דתהיה רה"י, ולפ"ז א"ש דהמיגו הוא דכמו דהוה רה"י לענין סוכה בג' מחיצות כך הוא רה"י לענין שבת, אמנם הר"ן בהמשך סוגיין כתב להדיה דהמיגו הוא בדפנות וא"כ הדרא קושיה לדוכתא, ושמעתי לומר בזה דסוכה אע"ג דדי לה בג' מחיצות אין הכונה דהרוח השלישית פרוצה, אלא דג' המחיצות סותמים את כל רוחות הסוכה, והרוח הרביעית שפרוצה הויה כפתח, [וכ"כ החזו"א בתשובות וכתבים או"ח סי' ק"ד עי"ש] ודבר זה מוכח גם ברש"י לקמן (ד"ה מה) דכתב דלענין פרוץ מרובה על העומד

מחשבינן את כל הרוחות ביחד, ומוכח דאיכא דין סתימה גם בדופן הרביעית.

\_יג. גמ' מגו דהויא דופן לענין סוכה הויא דופן לענית שבת, הקשו הר"ן והריטב"א אמאי אמרי' כה"ג מיגו לקולא, נימא איפכא דמיגו דלא הוה דופן לענין שבת לא הויא דופן לענין סוכה, וכתבו הר"ן והריטב"א בשם י"מ דהמיגו מהני רק לענין איסור דרבנן, ולכן עדיף לומר מיגו לקולא ולאוקמי הדין תורה, והר"ן דחה את הפירוש הזה וכתב דהמיגו מהני גם לענין דנין דאורייתא, וע"ש מה שישב מדוע אמרי' מיגו לקולא, [ועיין באג"מ או"ח סוף סימן קע"ט מש"כ על קושית הר"ן].

\_יד. גמ' ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו שלשה טפחים, עי' בתוס' לקמן טז: ד"ה בפחות, ויבואר שם בס"ד.

\_טו. גמ' שהשבת אינה נתרת אלא בעומד מרובה על הפרוץ, בדברי הגמ' כאן נאמרו ג' פירושים א. רש"י פי' דבסוכה הסוכה מוכשרת אפי' היה לה פתחים בשתי הדפנות, דכי מצרפת להו בהדי שתים הפרוצות הו"ל פרוץ מרובה, ומדברי רש"י שפירש דהפרוץ מרובה מוכשר בכה"ג דאיכא פרוץ מרובה בצרוף ב' הדפנות הפרוצות, ולא פירש דפרוץ מרובה מוכשר בכל דופן בפנ"ע, משמע דאם הפרוץ מרובה בשתים שכהלכתם הסוכה פסולה, וכן מוכח ממה שכתב לעיל (ד"ה דופן) דאם יש פתחים במקומות הרבה דהו"ל פרוץ מרובה הסוכה פסולה, ותמה החזו"א (סי' ע"ה סק"ג) על מש"כ רש"י שמצרפינן לה בהדי שתים הפרוצות שהרי דין פרוץ מרובה בשבת נאמר בכל דופן ודופן בפנ"ע ולא בכלליות ההיקף, וכתב החזו"א דאולי דעת רש"י דתרויהו בעינן, שיהא ג' דפנות שבכל דופן עומ"ר ושהיה בכל ההיקף עומ"ר,

וכדברי החזו"א דבעינן נמי עומד מרובה גם בכלללת הדפנות כתב הר"ן בעירובין (יא. ד"ה שכן) וכן משמע לשון רש"י בעירובין (טו: ד"ה פרוץ) ועיין בערוך השולחן סי' שס"ב סקכ"ג. ב. הריטב"א פירש דהא דמכשרינן בסוכה פרוץ מרובה על העומד טפי משבת מיירי לענין הדופן השלישית, דבסוכה מכשרינן הדופן השלישית אע"פ שיש בו מלבד הצורת הפתח פרוץ מרובה משא"כ לענין שבת, [וכפירוש הריטב"א פירש המ"מ (פ"ד מסוכה הי"ב) בדעת הרמב"ם]. ג. הב"י (סי' תר"ל) הביא בשם רבינו ירוחם (נ"ח ח"א דף נ"ד ע"ד) שפירש בשם רבינו אברהם בן אסמעאל דסוכה שיש בה מחיצה של ז' טפחים רצופה הסוכה כשירה ואפי' אם באותו רוח הפרוץ מרובה על העומד, ולפ"ז מתפרשת סוגין כפשוטו דלענין סוכה אפי' הפרוץ מרובה על העומד בב' דפנות כהלכתם הסוכה כשירה.

\_רבינו ירוחם (שם) דקדק מדברי רש"י שכתב דאפי' אם יש פתחים בב' כהלכתם הסוכה כשירה, שאפי' בסוכה קטנה אם יש פתחים בב' כהלכתם הסוכה כשירה, מדלא חילק רש"י בין סוכה קטנה לסוכה גדולה, וצ"ע לפ"ז מדוע בעינן לעיל בסוכה העשויה כמבוי לדופן ד' ומשהוא, ליסגי בד' דאיכא עומד מרובה על הפרוץ באותו רוח, וצ"ל דהתם מכשרינן אפי' בסוכה גדולה, [אמנם בר"ן לעיל דכתב דצריך ליזהר שלא יהיו פתחים בקרנות הסוכה מוכח שלא כדברי רבינו ירוחם, וגם בתוס' לקמן טז: (ד"ה בפחות) מוכח שלא כדבריו].

\_טז. גמ' דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ואילו סוכה דשבת לא בעיא טפח שוחק, כתב הר"ן והריטב"א דלדעת הרי"ף סוכה שעשאה במבוי ע"י המיגו מכשרינן הסוכה גם בחול, אמנם הר"ן והריטב"א חלקו עליו וכתבו דהסוכה כשירה רק בשבת, והקשה הרש"ש דהא בעינן סוכה הראויה לשבעה, ותירץ הרש"ש דהמיגו מהני להכשיר גם מחיצות שאינם ראוים לשבעה, ודבריו צ"ע דהא דין מיגו הוא ליתן על המחיצה שם מחיצה, אבל פסול בסוכה שאינו מדיני המחיצות האיך מיגו מכשירו, [ועי' במנ"ח (מצוה שכ"ה סקי"א) דכתב דאין להכשיר סוכה גזולה ע"י מיגו] ובמרומי שדה כתב דסוכה שאינה ראויה לשבעה פסולה זהו דוקא אם המחיצות אינם ראוים מחמת חוזקם לשבעה, אמנם הקשה ע"ז מלקמן (כג.) דסוכה שעשאה ע"ג בהמה דא"א לעלות לה ביו"ט מחמת איסור מוקצה דפסולה לרבי יהודה, ועי"ש מה שמתרץ.

\_הקשה בעמודי אור (סי' ל"ט) לשיטת הט"ז (או"ח סי' תרל"ה סוף ס"ק ד') שאם עשה אם הסכך קודם הדפנות הסוכה פסולה מצד תעשה ולא מן העשוי, א"כ הכא שבחול הסוכה פסולה מחמת שאין לה דפנות, ובשבת היא כשירה מטעם מיגו א"כ יש בזה פסול של תעשה ולא מן העשוי, ועיין בקה"י סי' ו' מה שתירץ.

\_.דף ז:

\_א. תוד"ה סיכך וכו' קשה מה ענין סוכה דבעי מחיצות דאורייתא למבוי דרבנן, קושיתם צ"ב דהא פרש"י (ז. ד"ה ואילו) דהמיגו הוא דכיון דמדאורייתא הוה מחיצה איכא מיגו, וביאר בתוס' ר"פ (בסוף ד"ה סיכך) דקושית התוס' דכיון דמדרבנן אסור לטלטל א"כ מדרבנן לא יועיל המיגו, והרא"ש תירץ את שיטת רש"י דאע"ג דלעינן שבת גזרו שלא לטלטל בסוכה התירו משום מצות סוכה, ומשום מצות סוכה התירו אפי' בטלטול.

\_ב. בא"ד וי"ל דמיירי בלחי טפח וכו' דהיינו מדרבנן ובשבת שרי ע"י מיגו, והר"ן והמכתם כתבו דאפי' בלחי כל שהוא מהני המיגו מדאורייתא לדאורייתא ומדרבנן לדרבנן, ודברי הר"ן והמכתם צ"ע דהא מיירי הכא במבוי שסתום מג' רוחות והלחי הוא מהצד הרביעי [וכמו דמסקו התוס', והר"ן, והמכתם], וא"כ מדאורייתא הא הוה רה"י בלא לחי, והנה הרא"ש כתב דהראבי"ה נסתפק אם יעשה פסי ביראות בחצר דבלא"ה הוה רה"י האם אמרי' מיגו, ולדברי הראבי"ה המיגו הוא דאילו לא היה דפנות לחצר היו מועילות המחיצות לענין שבת, אמנם הרמ"א (סי' תר"ל סעיף ז') והריטב"א כתבו דבעינן דהמיגו מהני בפועל לענין שבת, וכתב המג"א (שם סק"י) דה"ה בשדה דהו"ל כרמלית מיגו דמהני הדופן לענין שבת לעשותו לרה"י ה"ה דמהני לענין סוכה, [וכן הוכיח המרחשת (ח"א סי' ט"ו) מהא דבסוגיין אמרי' מיגו אע"ג דלענין שבת בלא"ה לא הוה רה"ר כיון דמקורה היא, ואמרי' בשבת (ה.) דרה"ר מקורה לא הוה רה"ר, וע"כ דהכא המיגו הוא מהא דלגבי שבת ע"י המחיצות האילו הוה רה"י, ועי"ש מה שדחה].

\_ובעיקר דברי הר"ן דמהני המיגו משבת לסוכה גם כלפי הדאורייתא, הקשה העמק ברכה (סוכה אות ח') הא לענין סוכה בעינן דפנות ממש שתסתום, ואיך מהני בזה המיגו ממחיצת שבת דבעינן בה רק דין מחיצות, וקושיא זו היא קושיה גדולה על דברי הגרי"ז (בקונטרס על סוכה ז.) דכתב דבסוכה מלבד דין מחיצות בעינן דין דפנות.

\_ג. בא"ד וי"ל דלעולם מיירי במבוי סתום מג' רוחות וכו' והקשו הר"ן והמהרש"א דא"כ הו"ל מבוי מפולש דבעינן פס ארבעה, והגמ' בסוגיין אומרת דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ומשמע דהטפח סגי, ותירץ הר"ן דהכא כיון דהסוכה היא בתוך החצר, ויש דופן אמצעי כנגדה לא בעינן פס' ד', וע"פ זה פסק השו"ע (סי' תר"ל סעיף ד') דהעושה סוכתו באמצע החצר רחוק מדפנות החצר, אע"פ שאין לה אלא שתי דפנות זו כנגד זו, די לה בתיקון המתיר בשתי דפנות העשויות כמין גם, והמג"א (שם סק"ד) פליג על השו"ע וכתב דלא הכשיר הר"ן אלא בכה"ג דדפנות הסוכה ממשיכות בלא סכך ואח"כ איכא דופן שלישית, אבל היכא דדפנות החצר הם דפנות בפנ"ע מדפנות הסוכה בעינן פס ד',

והקשה הפנ"י לשיטת השו"ע מדוע לא בעינן הכא פס ד' הא הדפנות הם לא עריבן, ואין לומר דבעינן דפנות עריבן רק כדי שלא יהיה פילוש, דהא סגי בדופן האמצעית עומד ז' אע"ג דאח"כ הסוכה מפולשת.

\_כתב הרמב"ם (פי"ז מהלכות שבת הלכ' ט') דמבוי שיש לו ג' מחיצות דינו הוא כמקום פטור מדאורייתא (ודלא כשיטת רוב הראשונים דהוה מדאורייתא רה"י) אבל אם הכשרו בלחי הזורק מתוכו לרה"ר חייב, וכתב הגר"א (או"ח סי' שמ"ה סעיף י"ד) דמקור דברי הרמב"ם הוא מסוגיין, דהרמב"ם פירש דמיירי במבוי סתום מג' רוחות ומיירי כגון שסיכך לצד הלחי [וכמו שפירשו התוס'] וס"ל להרמב"ם דמיירי בלחי כ"ש ואפ"ה אמרי' מיגו מדאורייתא, ומוכח מכאן דחצר המוקפת מג' רוחות אינה רה"י מדאורייתא אלא בלחי.

\_ובעיקר דברי התוס' והראשונים מוכח דהמיגו הוא בדופן דאם נימא דהמיגו הוא ברשות [וכמו שכתבנו בז'. אות י"ב בשם העמק ברכה] הכא רשות הסוכה צריכה להיות מובדלת מרשות המבוי.

\_ד. תוד"ה סיכך וכו' מ"מ כיון דמדאורייתא שרי בכל ענין אמרי' מיגו, והא דהתוס' לא תירצו כן גבי סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי דמיירי במבוי מפולש והמיגו הוא מדאורייתא, כתבו המג"א (סי' תר"ל סק"ט) והפנ"י דפסי ביראות שהותרו אצל עולי רגלים סברא הוא שיותר לכל צורך מצוה, משא"כ מבוי בלא דופן רביעית.

\_ה. גמ' רבי יאשיה אומר אף מחמת דפנות, השפ"א מסתפק האם דינו של רבי יאשיה הוא אף לקולא, ובכה"ג דצל הסכך חמתו מרובה וע"י הדפנות צילתו מרובה.

\_ו. תוד"ה מחיצה וכו' ותדע דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב, המהרש"ל פירש דכונת התו' דגם רבי יאשיה מודה דלא בעינן מחיצה מפסולת גורן ויקב, אמנם המהרש"א הקשה עליו דבמרדכי מבואר דלרבי יאשיה בעינן שהמחיצות יהיו מפסולת גורן ויקב, ולכן פירש המהרש"א דמה שכתבו התוס' דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב, היינו כולהו תנאי דלעיל דלמדו מחיצות מבסכות בסכות בסכות, אפ"ה מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב.

\_הקשה הק"נ (אות ג') לשיטת המרדכי דבעינן דגם הדפנות יהיו מפסולת גורן ויקב מדוע בעינן להלכתא דדופן עקומה, ותירץ המרחשת (סי' ט"ו סק"ט) דצריך ההילכתא בסוכה גובהה למעלה מעשרים ובנה בה איצטבא מהצד, דאמרי' בזה דופן עקומה (לעיל ד.) ובזה מודה המרדכי דליכא פסול בדפנות, עוד שמעתי לתרץ דכל מה דאיצטריך רבי יאשיה צילתה מרובה מחמתה ופסולת גורן ויקב הוא רק בהחלק שצריך לגוף שיעור הדופן, אבל הדופן עקומה אינה מוסיפה כלום בגידור הסוכה אלא דמקריבה הסכך לדפנות, ובזה לא בעינן פסולת גורן ויקב, ועיין מש"כ בקושיה זו הגרעק"א [בדף יז. בד"ה אולם].

\_ז. תוד"ה כולהו וכו' ודייק מהא דמכשיר למעלה מכ' ש"מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע, עי' בפנ"י שהניח דברי התוס' בצ"ע, וע"ע בערוך לנר.

\_ח. תוד"ה העושה וכו' ולא מסתבר כלל דאלא מעתה ליפלגו בסוכה שבראש העגלה, עי' מהרש"א.

\_ט. גמ' אמר ר' יוחנן סוכה העשויה ככבשן וכו' כשירה, השפ"א (על תוס' ד"ה כולהו) מסתפק האיך מחשבינן השיעור של שתיים כהלכתם ושלישית אפי' טפח בסוכה עגולה, האם נימא דכיון דליכא זויות צריכה להיות סתומה לגמרי.

\_.דף ח.

\_א. גמ' אבל ריבעיא דנפיק מגו עגולא בעיא טפי, ומוכח דבעינן בסוכה ד' על ד' ממש ולא סגי בשיעור שאפשר לרבע בו ד' על ד', ועיין לעיל ג. אות ה' שהארכנו בזה.

\_ב. גמ' תלתא גברי בתרתי אמתא יתבי, הקשה הפנ"י דהא לענין מקוה שיערו חכמים דגברא באמתא יתיב, ותירץ הפנ"י ע"פ מש"כ התוס' בפסחים (קט: ד"ה אמה) דלעינן מקוה בעינן אמה כדי שיכנס בריוח עם זרועתיו שלא ידבקו לזרעו, עוד הקשה הערל"נ דלענין סוכה משערינן ז' על ז', ו' לגופו וטפח לשולחנו ומוכח דגברא באמתא יתיב ועיי"ש מה שמתרץ.

\_ג. תוד"ה כל וכו' אין החשבון מכון ולא דק, ראיתי מקשים דאם נחשוב דאמתא בריבועא הוה טפי מתרי חומשא כאלכסנא, יצא החשבון דאדרבא לקולא לא דק, ויעוי' בחזו"א (או"ח סי' קל"ח סק"ד) שכתב וז"ל דמצינו כיוצא בזה בריבוע יותר על העיגול, ובאלכסנא תרי חומשא \_דזהו בכלל שיעורין, ונתנה \_ההלכה לחשוב בקירוב, שלא נתנו המצות אלא לצרף הבריות ולדקדק בצואתו יתברך לקבלת מלכותו ית', וגם לקיום חכמת התורה הכלולה בכל דיני המצוה ולסוד הפנימיות, ולכל הני אינו מפסיד את הקביעות של גבולי הצמצום יהיה בקרוב כדי \_שיוכלו לקיים מצות המעשיות אף חלושי הדעת, עכ"ל. וכעין זה כתב התשב"ץ (ח"א סי' קס"ה ע"ש).

\_.דף ח:

\_א. תוד"ה ריבועא וכו' את הנוטל ממנו חצי השיעור הנשאר בו דהיינו תלתא דכוליה וכו' הילכך לשש עשרה ריבוע צריך העיגול המקיפו סביב להיות כ"ד ודבר תימה וכו', פי' התורא"ש דלפירוש רש"י כיון דעיגול המקיף ריבוע הוא גדול יותר מהריבוע חצי מהריבוע דהינו שליש מהעיגול, לכן גם החוט המקיפו צריך להיות שליש יותר, ולכן לריבוע ד' על ד' שהיקפו הוא שש עשרה העיגול המקיפו היקפו הוא כ"ד, וע"ז הקשו התוס' דמה שהעיגול יותר על הריבוע שליש בשטח, אינו מלמדנו שגם הקיפו צריך שליש יותר, דהא כבר הוכיחו התוס' לעיל (ח. ד"ה כמה) דההיקף אינו מוכיח על השטח, וע"ע מהרש"ל מהרש"א ומהר"ם.

\_ב. גמ' והחיצונה סוכה ופטורה מן המזוזה, כתב המנ"ב (סי' תרכ"ו סקכ"א) דלדידן דקי"ל דסוכה דירת עראי והיא פטורה מן המזוזה, חדר שדר בו כל השנה ובסכות פוחתים את גגו ועושים ממנו סוכה, הוא פטור מן המזוזה דשבעה ימים לאו קבע מיקרי.

\_ג. רש"י ד"ה פנמית וכו' דלא מינכרא מלתא דלשם סוכה הוא דר בו דהא כל ימות השנה דייר התם, אמנם הר"ן פליג על רש"י וכתב דהטעם דפסולה הוא משום דעשויה לדירה ולא לצל, ואיכא משום תעשה ולא מן העשוי, וכעין זה נחלקו הר"ן ורש"י לקמן גבי סוכת גנב"ך דאמרי' דכשירה אם היא עשויה לצל, ופרש"י דעשויה לצל לאפוקי אם עשויה לצניעות והר"ן פי' דעשויה לצל לאפוקי אם עשאה לדירה, והוסיף הריטב"א דאם הסוכה עשויה לדירה היא פסולה משום דבעינן דהסוכה תהיה עשויה לצל בלבד. ואם היא עשויה גם לדירה הו"ל קבע, ולפ"ז לר"ן ולריטב"א הוא פסול בעצם הסוכה דהיא עשויה לקבע, ולרש"י הוא פסול בדין הישיבה בסוכה, וכתב הב"ח (סי' תרל"ה) דלפי הר"ן אפי' אם הסוכה מסוככת בכה"ג דמוכח שעשאה גם לצל הסוכה פסולה עד שנדע שלא עשאה לדירה, ולרש"י הפסול הוא מדרבנן ואם ידעינן שעשאה לצל הסוכה כשירה ואפי' אם עשאה גם לדירה, [ועי"ש מה שמתרץ הסתירה ברש"י מלקמן יב. ד"ה חדא, ומלקמן יד. ד"ה ר' מאיר], אמנם המג"א (סי' תרל"ה סק"א) והט"ז (שם סק"א) כתבו דגם רש"י מדוה דאם עשה את הסוכה לשם דירה הסוכה פסולה, ומה דרש"י לא פירש כהר"ן דסוכת יוצרים פסולה מפני שעשויה לדירה היינו משום דס"ל לרש"י דסוכת יוצרים אינה עשויה אלא לצל, וכן סוכת גנב"ך ס"ל לרש"י דאינה עשויה לדירה.

\_ד. רש"י ד"ה משום וכו' לא זו ולא זו דבר קבוע ואין הפנימית חשובה להיות לה בית שער, אמנם הרמב"ם (פ"ו ממזוזה הלכ' ט') כתב דהטעם דפטרוה ממזוזה הוא משום שהחיצונה אינה קבועה, והשיג עליו הראב"ד ופי' כרש"י, וביאר בחזון יחזקאל (יומא פ"א מ"ב) דלרמב"ם חיוב בית שער במזוזה דילפי' מובשעריך הוא שהשער חייב במזוזה מצד עצמו, ולכן בעינן שהחיצונה יהיה לה החיוב במזוזה, אמנם הראב"ד ס"ל דהחיוב דילפינן מובשעריך הוא שהשער חייב מצד הבית ולכן כל שהבית הוא קבוע הבית שער שלו חייב דהוא נעשה כחלק מן הבית, [ועיין ברמב"ם פ"ו ממזוזה הלכה ח' דבית שער שחייב במזוזה היינו דוקא דפתוח לבית, וצ"ל דלרמב"ם בית שער שפתוח לבית יש לו חיוב מצד עצמו].

\_ה. תוד"ה ותיהוי וכו' ויש מחלקין בין פתוחין לבית לפתוחין לגינה הרי"ף (הלכות מזוזה ו:) תירץ כיש מחלקין ועי' בר"ן ובמלחמות (כאן) שהאריכו בשיטתו, וכתב ר"א מן ההר (יומא יא:) דלדברי הרי"ף בית שער חייב במזוזה מדאורייתא.

\_ו. גמ' סוכת כותים סוכה מ"מ כשירה, כתב התוס' (גיטין מה: ד"ה כל) בשם ר"ת דאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית, כיון דלא מיפקדה, דכמו דדרשינן (גיטין מה:) מוקשרתם וכתבתם דאשה פסולה לכתוב סת"ם דכל שישנו בקשירה ישנו בכתיבה, הכ"נ אשה פסולה לעשות ציצית, והקשו התוס' (שם) מסוגיין דמכשרינן סוכת גנב"ך ואע"ג דגוי עשאה, והמרדכי (מנחות תתקמ"ט) כתב דהא דאין אשה עושה ציצית היינו דלכתחילה היא לא עושה ובזה תירץ את הקושיה מסוגיין, וכתב הפמ"ג [סי' תרמ"ט א"א סק"ח] והביכורי יעקב (סי' תרל"ה סק"ב) דלדעת המרדכי ה"ה בסוגיין סוכת גנב"ך כשירה רק בדיעבד.

=\_עוד דנו האחרונים בקטן שעשה סוכה האם היא כשירה, ויש ב' סיבות לפסול בו א. שיטת ר"ת דכל שישנו בקשירה ישנו בעשיה דלפ"ז ה"ה קטן פסול לכתחילה (יעוי' מג"א סי' י"ד). ב. לפי מש"כ רש"י דבעינן שיעשה הסוכה לשם צל א"כ קטן לאו בר כונה הוא, והפמ"ג (סי' תרל"ה מ"ז אות א') דן ליפסול מהא דאמרי' בחולין (יב:) דמ"ד שמצריך מחשבה בשחיטה קטן פסול משום דאין מחשבה לקטן, אמנם האבנ"ז (או"ח ח"ב סי' תע"ה) כתב להכשיר דלא בעינן בסוכה כונה לשם צל אלא דבעינן שהסוכה תהיה מיוחדת לצל, והוה ככלי שמוכשר לקבל טומאה במחשבה, דלא בעינן מחשבה בעצם אלא דע"י שחושב בעשית הכלי לגומרו הכלי מוכשר לקבל טומאה, ולפ"ז ה"ה בקטן אם ציוה הבעה"ב את הקטן לסכך כיון שבעה"ב חשב לצל הסוכה כשירה, [ונראה מדבריו שקטן שהניח מצד עצמו הסוכה פסולה, ועי' רמב"ם פ"ח מכלים הל' י"א דכתב דחש"ו אין להם מחשבה לענין הכשר טומאה בכלים, וע"ע ברמב"ם פי"ד מהלכות טומאת אוכלים הל"ב ובמל"מ שהסיק שם דגם לדעת הרמב"ם אם הקטן עשה מעשה שמוכח לגמרי כונתו מתוך מעשיו גם קטן מחשבתו מחשבה].

\_ז. רש"י ד"ה אמר וכו' לשם סוכה בעינן ולצל הוא דמיקריא סוכה שסוככת מן החורב, ומבואר מרש"י דבעינן שהסוכה תהיה עשויה לצל, והנה לעיל (ב:) פסל ר"ז סוכה למעלה מעשרים משום דלמעלה מעשרים אין אדם יושב בצל סוכה, ונחלקו עליו אמוראי ופרש"י (ב: ד"ה לימות) דטעם החולקים הוא משום דסוכת מצוה אינה לצל, והקשה הפנ"י מסוגיין דחזינן דבעינן סוכה לצל, עוד שמעתי להקשות דהא העושה סוכתו בעשתרות קרניים אינו עושה הסוכה לשם צל, ותירצו המרומי שדה והחלקת יואב (סי' כ"ח) דכל מה דבעי' דעשה הסוכה לשם צל היינו דוקא אם לא מתכון לשם מצוה אבל אם מתכון לשם מצוה לא בעינן עשיה לצל, אמנם עדיין צ"ב גדר הדברים מדוע זה שהוא עושה את הסוכה לשם מצוה זה משלים את החיסרון שהסוכה לא נעשית לשם צל, ושמעתי לומר דכשהוא עושה לשם מצוה כיון שהתורה מחיבתו לעשות סכך הראוי להצל, א"כ הוא מתכון לעשות סכך שראוי לצל, ואע"ג דהוא עושה את סוכתו בעשתרות קרניים דליכא חמה הוא מתכון לעשות סכך שראוי להצל, משא"כ בסוכת רקב"ש אם יעשנה בעשתרות קרנים תהיה פסולה, דהא כיון דאין הוא עושה את הסוכה לשם מצוה אינו עושה אותה כדי שתהיה ראויה לעשות צל, ודו"ק.

\_ח. רש"י ד"ה אלימא חשובה להכשיר ולפ"ז מה שהגמ' אומרת לאתוי רקב"ש דלא קבעי הינו דרקב"ש דלא קבעי יש יותר סיבה ליפסול את הסוכה, וצ"ב דהא עראי הוא סיבה להכשיר בסוכה, והריטב"א כתב להיפך דאלימא ליה גנב"ך היינו דהחידוש דהיא כשירה אלים בגנב"ך, דגנב"ך יש סיבה יותר לפוסלה משום דקבעי [והריטב"א לשיטתו דהפסול במסוככת כהלכתא הוא משום קבע].

\_.דף ט.

\_א. מתני' אבל אם עשאה לשם חג אפי' מתחילת השנה כשירה, כתב המהרש"ם (שו"ת ח"ו סי' כ"ט) דפירוש דמתני' דאם עשאה לשם חג היינו לשם סוכות בשנה שעברה שהסוכה כשירה, ומטעם זה הוא התיר לצאת במצה משנה שעברה, אמנם החיי אדם (קמ"ו סקל"ט) כתב דאם עשאה לשם סוכות בשנה שעברה בטלה עשיתה כשעבר סוכות, וצ"ע לדעתו האם פוסל גם במצה. ויש לחלק שבסוכה בזמן שיושב בה אחרי שעבר החג בטלה עשייתה, אמנם לפ"ז מוכח דהגדר עשיה לשם חג לב"ש אינו גדר לשמה במחשבה בעלמא אלא שבעינן שהסוכה תהיה לשם החג, וכמ"ש החלקת יואב (ח"א תנינא סימן ד').

\_ב. רש"י ד"ה ב"ש וכו' כיון דשואלין בהלכות החג קודם לחג שלושים יום כתב המהרש"א דמכאן מוכח דגם דורשים בהלכות סוכות ל' יום, אמנם הב"י (סי' תכ"ט) כתב דרק בהלכות הפסח שואלים ל' יום עי"ש.

\_כתב בהגהות דברי נחמיה (שמודפס בסוף הגמ') דמכאן מוכח דלשמה סגי במחשבה בלבד, דהא מה שעושה בסתם ל' יום קודם לחג לא עדיף ממחשבה, אמנם השפ"א דקדק מלשון רש"י לעיל דכתב ולא פירש שהיא לשם חג דמשמע דבעינן דיבור, [והרא"ש בהלכות ס"ת (סי' ג.) נסתפק האם בכתיבת סת"ם צריך לפרש לשמה בשפתיו].

\_ובעיקר הדבר הקשה החלקת יואב (ח"א תנינא סימן ד') איך אפשר לומר שבתוך ל' יום הסוכה כשירה הא בפועל הוא לא חישב לשם מצוה, וכת"ש שגדר הלשמה בסוכה לב"ש הוא בגדר הזמנה שהסוכה תהיה מיוחדת למצוה, ובחזו"א (סי' ק"נ סק"ו) כתב שצ"ל שהעושה תוך לד' מחשבתו גם לשם חג.

\_ג. תוד"ה סוכה וכו' בירושלמי תני צריך לחדש בה דבר, כתבו הריטב"א (ב.) והמאירי, והר"ן (א. בדפי הרי"ף) והמג"א (סי' תרל"ו סק"א) דמה שצריך לחדש בה דבר הוא למצוה בעלמא מן המובחר, אמנם השבלי הלקט (של"ז) בשם ר' יהודאי גאון, והבעל העיטור (הלכות סוכה סוף שער ד') והב"י (סי' תרל"ו) כתבו דאם לא חידש בה דבר הסוכה פסולה, [ובריטב"א לכאורה יש סתירה בזה דבדף ב. כתב דהוא רק לכתחילה, אמנם לקמן מו. ד"ה העושה כתב דמה דאמרי' התם דאם היתה עשויה ועומדת דאם יכול לחדש בה דבר יחדש בה כדי שיוכל לברך שהחיינו, מיירי כשהיתה עשויה לשם החג ומדאוצרך לאוקמי בכה"ג הוכיח הגרי"פ (על הרס"ג מצוה ז' דף צ') דדוקא אם עשאה לשם חג הסוכה כשירה עי"ש] וכתב הרדב"ז (שו"ת ח"ו סי' ב' אלפים נ"ז) דלשיטות דהוא מעכב צריך חידוש מדאורייתא וסגי בחידוש הזה [וצ"ב לשיטתו מ"ש סוכת גנב"ך דסגי בחידוש דבר בעלמא כדבסוגיין, מסוכה שלא עשאה לשם צל דמוכח התם דגם חידוש לא יהני] והקשה הפנ"י דהא בגמ' ליכא קרא לב"ה דצריך לשמה ואדרבא הגמ' מקשה מה ב"ה יעשו בקרא דב"ש, ומוכח דלב"ה אי"צ חידוש מדאורייתא וכתב הפמ"ג (סי' תרל"ו מ"ז סק"ג) דגם לשיטות דהוא מעכב הוא מדרבנן והטעם דבעינן חידוש מדרבנן כתב המשנ"ב (סי' תרל"ו סק"ד) דהוא כדי שלא יבאו להתיר אפי' עשאה מתחילה לשם דירה דאז הסוכה פסולה מדאורייתא, ושמעתי להקשות דא"כ אמאי סגי בחידוש דבר הא בסוכה שלא עשאה לשם צל.

כתב הב"ח (סי' תרל"ה ד"ה ואיכא) דלא סגי לה בחידוש דבר ורק בפסול דרבנן דסוכה ישנה מועיל חידוש דבר, וא"כ אדרבא ע"י זה שסגי לה בחידוש דבר יבואו להכשיר סוכה שעשאה לצל, ומדברי הב"ח (סי' תרל"ו) נראה דהוא מדין הישיבה בסוכה שיהא ניכר שיושב בה לשם מצות סוכה, ולא כמו שישב בה קודם לכן, [וכן נראה בשבלי הלקט (של"ז) עי"ש היטב].

\_כתב הרא"ש בשם בעל העיטור דמדברי הירושלמי דנחלקו שם האם צריך לחדש בה טפח או כ"ש על פני כולה מוכח דצריך חידוש בגוף הסוכה, ודלא כהלכות גדולות שכתב שסגי בזה שאוסף כסאות כדי לישב בהם בסוכה, [ומדברי הה"ג מוכח כדעת הב"ח דמה שצריך לחדש בה דבר הוא כדי שיהא ניכר שיושב בה לשם מצוה] והשפ"א הוכיח מדברי הרא"ש דכל חידוש בגוף הסוכה מהני ואפי' בדפנות, אמנם הפמ"ג (סי' תרל"ו מ"ז סק"א) כתב וז"ל ומינה שצריך לחדש בה דבר בגופה בסכך דוקא, ולא מהני מה שחידש בה דופן רביעי וכדומה דבסכך בעינן חידוש, והבכו"י (תוספת ביכורים סי' תרל"ו) הוכיח מהריטב"א לקמן (מו.) גבי ברכת שהחיינו דאמרי' היתה עשויה ועומדת אם יכול לחדש בה דבר יחדש ויברך בחידוש, וכתב הריטב"א וז"ל פי' בסכך או בדפנות הצריכות לה לעכב עכ"ל ומוכח דמועיל חידוש בדפנות, והשער הציון (סי' תרל"ו סק"ז) כתב דגם הפמ"ג מודה דמועיל חידוש בדפנות, אלא דבדופן רביעי שהוא לא מעכב לא מועיל החידוש.

\_ד. בא"ד מצה ישנה פלוגתא דב"ש וב"ה וכו' והקשו הערל"נ הדברי נחמיה הצל"ח והמנ"ח (מצוה י' סק"ט) דבמצה כו"ע מודו דבעינן לשמה כדאמרי' בפסחים (לח:), וכתב הדברי נחמיה דלכוארה מוכח מכאן כדעת רב האי (בטור סי' ק"ס) דלא בענן שימור לשם מצה מדין לשמה אלא כדי שלא תחמיץ, והברכ"ש (גיטין סי' י') תירץ דבמצה הדין לשמה בה דילפי' מושמרתם את המצות אינו כדין לשמה בשאר התורה, דבשאר התורה הלשמה יוצר את החפצא של המצוה, כגון תפילין דע"י הלשמה הוא נהפך להיות תפילין, אמנם הדין כונה במצה אינו דע"י זה הופכה להיות מצה אלא הוא דין כונה בעלמא הוה כמו מחשבה דמצוה דבעי ולב"ש דבסוכה בעינן לשמה ממש גם במצה בעינן לשמה ממש מהיקשא דט"ו ט"ו, וזהו הביאור בירושלמי דנחלקו שם במצה האם בעינן דין לשמה ממש, עיי"ש מה שכתב נפק"מ בזה שצריך דין לשמה ממש.

\_ה. תוד"ה ואם וכו' ואפי' לא נפקא מינה אלא לב"ש, כתב הב"ח (סי' תרל"ו) דהיה פשוט לתוס' דצריך לחדש בה דבר, אלא דהתוס' נסתפקו האם כשעשאה מתחילת השנה האם צריך לחדש בה דבר, כדי שיהיה היכר שיושבין בה לשם מצות סוכה, אמנם הפנ"י כתב דהתוס' נסתפקו האם צריך לחדש בה דבר לב"ה והאם קיי"ל כהירושלמי.

\_ו. בא"ד אלא היכא דפליגי תנאי אליבא דב"ש ולא נפק"מ מידי בפלוגתא אליבא דב"ה, עי' מהר"ם.

\_ז. גמ' מנין לעצי סוכה שאסורים כל שבעה, כתב הרמב"ם (פ"ו מסוכה הט"ו) שעצי הסוכה אסורין כל שבעה בין עצי הדפנות בין עצי הסכך, והקשה הרא"ש דהא כל מה דדרשינן מחג הסכות היינו דוקא בסכך וכדלקמן (יב.) גבי פסולת גורן ויקב, והב"י (סי' תרל"ח) כתב דאפשר דלדעת הרמב"ם יש איסור בדפנות מדרבנן דומאי דנוי סוכה, והקשה הב"ח דאם נימא דדפנות אסורים מדרבנן מדוע כתב הרמב"ם (שם) דלא מהני להם תנאי דאיני בודל, דהא גבי נוי סוכה דאסורים מדרבנן כתב הרמב"ם (הלכ' ט"ז) דמועיל בהם תנאי, [ועי' בט"ז (סק"א) מה שתירץ על קושית הב"ח] והגר"ח (פ"ו מסוכה הט"ו) כתב דאע"ג דרק הסכך מיקרי סוכה לענין פסול מק"ט, אמנם איסור השימוש בסוכה נובע מהמצות סוכה, וכיון שאם ליכא דפנות הסוכה פסולה איכא איסור על הדפנות.

\_יש לפרש כמה דברים בענין איסור עצי סוכה א. מהו מהות האיסור. ב. לאיזה דברים הסוכה אסורה בהנאה. ג. מתי הזמן שחל האיסור.

\_מהות האיסור: ברשב"א בביצה (ל:) משמע דמהות הקדושה הוא כקדושת קרבן שחלה על הסוכה, [דהקשה שם הרשב"א מדוע לא מהני תנאי שיוכל להשתמש אח"כ בסוכה, הא קדושת דמים פקעה בכדי, ואפי' אם הוה קדושת הגוף הא ס"ל לאביי דקדושת הגוף פקעה בכדי].

\_זמן האיסור: כתב הרמ"א (סי' תרל"ח סק"א) דכל מה דאמרי' שעצי הסוכה אסורים היינו דוקא אם ישב בה פעם א', אבל אם לא ישב בה הזמנה לאו מילתיה היא [ועי' בב"י (סי' תרל"ח ד"ה כתוב בארחות חיים) דכתב דהזמן שצריך להתנות איני בודל כדי שנוי סוכה לא יאסרו הוא בין השמשות, וצ"ע דלפ"ז הוא צריך להתנות או בשעת עשיה (ועי' סנהדרין מח. צר ביה ולא אזמניה שרי למיצר ביה פשיטי) או בשעת הישיבה וצ"ע] כתב הרשב"א (ביצה ל.) דסוכת גנב"ך לא חל עליה קדושה דהא לא עשאום לשם מצוה, ואפי' אם ישב בה או ישן בה לא חל עליה קדושה דלא נעשית לשם קדושת סוכה, [ובשער הציון (סי' תרל"ח סק"ג) כתב דכל דברי הרשב"א הם כשישן שם בדרך עראי, אבל אם

כשישן שם נתכון לקבוע ישיבתו שם, הסוכה נאסרה], אמנם המג"א (שם סק"ב) כתב בשם רבינו ירוחם דאפי' סוכת גנב"ך נאסרת בזה שיושב בה, [וכתב המנ"ב (שם סק"ב) דגם לרבינו ירוחם דוקא אם כשישב בה נתכון לשבת בה בקביעות אבל בלא"ה לא נאסרה, ולדברי המשנ"ב ליכא מחלוקת בין הרשב"א לרבינו ירוחם].

\_הדברים הנאסרים בהנאה: כתב הט"ז (שם סק"ג) דכל האיסור הוא בדבר שתבטל קדושתה, אבל בעוד שהיא קימת אין איסור הנאה ממנה, והפמ"ג (מ"ז סק"ג) הוכיח את זה מהא דאמרי' לקמן (י:) דמנימין עבדיה דרב אשי איטמשא ליה כתונתא במיא ואשתטחיה אמטללתא, [וכן משמע מהתוס' בשבת (כב. ד"ה אבהון) דמקרא דחגיגה ילפינן רק לשימוש שמבטל מצותה, ועי"ש היטב], אמנם העונג יו"ט (או"ח מ"ט) כתב שכל ההנאות אסורות, דכיון שהוקשה לחגיגה דינה הוא כקרבן חגיגה, ודן שם האם יש איסור לשבת בסוכה בזמן שיורדים גשמים, [ובאבנ"ז (או"ח ח"א סי' ל"ד ס"ק י"ח) דן שגם בחגיגה דלית בה מעילה מדאורייתא ליכא איסור אלא בכה"ג שמבטלה ממצותה ולפ"ז לא קשה מהיקש לחגיגה. ועי' בהשמטות לשטמ"ק במנחות (ד: אות י"ח) כתב דאיכא איסור דאורייתא בשלמים משום לא יחל דברו, ולפ"ז אפשר דדוקא בדבר שמחיל את דיברו שנתחייב להביא קרבן] ובקה"י (סימן ו') הוכיח מכמה דוכתי דמצטער יכול לשבת בסוכה, ואע"ג דנקרא הדיוט אינו עובר איסור, וכתב הקה"י דהא דילפינן מחגיגה הוא דכמו דבקדשים שהוקדשו להקרבה נאסרו כל ההנאות חוץ ממה שהוקדשה להם, ה"נ בסוכה שנתייחדה לדירה לימי החג נאסר בה כל ההנאות שאינם לדירה, אבל הנאות שנהנים בהם בדרך דיור אע"ג שאינם הנאות של מצוה לא נאסרו, ובקוב"ש (ביצה אות ע') כתב דבשעה שיורדים גשמים שאין הסוכה ראויה למצותה לית בה קדושה.

\_ח. רש"י ד"ה אלמא וכו' ולאו מילתא היא דרב נמי עשיה לשמה בעי, והבעה"מ גרס אלמא, ופי' דלרב אין צריך לשמה כלל דהא דפסל רב מן הקוצים וכו' היינו משום דג' מינים הללו אין ראוי לעשות מהם בגד, והר"ן בגיטין (כג: מדפי הרי"ף) כתב דלרב הפסול בקוצים משום תעשה ולא מן העשוי, דהיינו דאע"ג דלרב לא' בעי עשיה לשמה עשיה בעי.

\_ט. תוד"ה מנין וכו' וי"ל וכו', והר"ן תירץ דעצי סוכה כל שבעה אסורים מדאורייתא, ובשמיני של חג אסורים משום מוקצה, והנוי אסור משום בזוי מצוה.

\_י. ומשני באומר איני בודל מהם כל בין השמשות דלא הוקצו למצותו ולא דמו לעצים שהם עיקר המצוה ועל כורחך בדל מהם, שיטת התוס' (כאן) ורש"י (ביצה ל: ד"ה אביי) דלא מועיל תנאי בעצי סוכה, אמנם שיטת הרמב"ן (מלחמות בביצה טז: בדפי הרי"ף) דאם התנה שלא יחול על הסוכה קדושה כלל מהני התנאי והוה כסוכה שאינה של מצוה, אבל אם התנה שישתמש בהם אין התנאי מועיל, דהו"ל כמתנה על הקדש שיוכל להשתמש בו בלא פדיון, [ומדברי הרמב"ן הוכיח האבנ"ז (או"ח ח"ב סי' תכ"ט) דגם אם לא חל קדושה על הסוכה אפשר לצאת בה יד"ח, ודלא כמ"ש בשו"ת עונג יו"ט (סי' ה' בהג"ה) דאם התנה שלא תתקדש הסוכה היא פסולה].

\_יא. בא"ד ור"ת מפרש דעצים של כדי הכשר סוכה חיילא קדושה עלייהו ואסרי מדאורייתא, כתב הר"ן (ביצה יז. בדפי הרי"ף) ואם עשה ד' דפנות ביחד כולם נאסרות, אבל אם השליח שיעור סוכה ואח"כ הוסיף דופן אותה הדופן הנוספת לא נאסרת, וכתב הביאור הלכה (סי' תרל"ח ד"ה ואם) דגם ר"ת מודה לר"ן דאם עשה את כל הדפנות ביחד הכל נאסר, דמאן מפיס מה בכלל הסוכה ומה מחוץ לסוכה, אמנם לדעת ר"ת מה שעושה אחר ההכשר נאסר מדרבנן, ולר"ן שרי.

\_יב. תוד"ה ההוא וכו' והשתא א"כ ל"ל לכם משלכם, האחרונים כתבו כמה נפק"מ האם הפסול הוא משום מצהב"ע או משום לכם משלכם, א. הגר"א (סי' תרמ"ט סק"א ד"ה ויש) והשעה"מ (פ"ח מלולב ה"ט) כתבו דלפ"מ שכתב בשו"ע (סי' תרמ"ט ס"א) שרק לגזלן עצמו הוה מצוה הבאה בעבירה אבל אחר שלקח ממנו יוצא יד"ח, א"כ י"ל דנפק"מ שגם האחר לא יצא יד"ח משום דבעינן לכם, וכתב השעה"מ דהתוס' כאן ולקמן ל. (ד"ה משום) חלקו על השו"ע וס"ל דגם לאחרים הוה מצוה הבאה בעבירה, ב. השג"א (סי' צ"ט) כתב דנפק"מ היכא דגזל מעכו"ם דלא מיקרי משלכם, אמנם לא הוה מצוה הבאה בעבירה [והביא לזה סימוכים מדברי הרמב"ן ריש פרק ג'] ג. האפיקי ים (ח"ב סי' ל"ג) כתב להוכיח מתוס' דליכא פסול של תעשה ולא מן העשוי בסוכה גזולה ואפי' אם נפקא מלך, דאם נימא דיש בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי מדוע התוס' לא תירצו דילפינן מלך לפסול סכך שאינו שלך לעינן דהוה חיסרון בעצם הסכך ויהיה בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי וע"כ דליכא בזה פסול של תולמ"ה דהכא אין גוף הסוכה בפסול אלא הוא חיסרון בקיום המצוה ובביאור הלכה (סימן י"א) מסתפק האם יש בגזולה חסרון של תולמ"ה והחלקת יואב (תנינא ט"ו) כתב דגם בגזולה יש את החיסרון, ובזכרון שמואל (סי' כ"ט אות ד') הוכיח שאין בזה את החיסרון, [ועיין י"ג: במש"כ על התוס' ד"ה אם] [וכן כתב בחידושי הגר"ח על הש"ס (סי' ס"ד) דפסול דסוכה גזולה הוא דין בקיום המצוה והוכיח כן מהא דאיכא פסול דגזולה גם בדפנות]. ד. ובמנ"ח (מצוה שכ"ה סק"י) כתב יסוד גדול בישוב קושית התוס' דבמצות

סוכה מלבד מה שמקיים מצוה בזה שאוכל בתוך הסוכה איכא נמי עבירה אם אוכל מחוץ לסוכה, ולכן פסול דמצוה הבאה בעבירה הוא רק במצוה החיובית שאם המצוה באה בעבירה לא חשיב שקיים מצות סוכה, אבל לא חשיב שעובר עבירה ואוכל מחוץ לסוכה, ובשע"י (שער ג' פי"ט ד"ה ואם) והאתו"ד (כלל ע' י"א) השיגו על המנ"ח דודאי מצות סוכה הוה ככל המצות דמחויב לאכול בסוכה, עוד העיר השע"י דגם פסול דמצוה הבאה בעבירה הוא פסול בעצם עי"ש ולקמן דף ל. נוכיח דהוה פסול בחפצא.

\_יג. בא"ד וי"ל דטעמא דמצוה הבאה בעבירה לאו דאורייתא, ובתוס' לקמן (ל. ד"ה משום) כתבו דפסול דמצוה הבאה בעבירה דאורייתא, והריטב"א תירץ בשם התוס' דלא אמרי' פסול דמהב"ע אלא בקרבן ולולב דבאים לרצות משא"כ בסוכה, ובעיקר קושית התוס' עי' בשו"ת הרשב"ש (סי' ח') דכתב דאע"ג דמכשרינן סוכה שאולה יש לפסול סוכת השותפים עי"ש, ולדבריו לא קשיא קושית התוס' [ועיין משנ"ת בזה לקמן לא.].

\_.דף ט:

\_א. גמ' הא קא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, בדברי קושית הגמ' נאמרו ג' שיטות, א. שיטת התוס' והרא"ש דהיכא דהסכך הכשר צילתו מרובה מחמתו אין צל האילן פוסלו, [ויבואר בהרחבה בדברי התוס'] ובסוגיין מיירי כשאין צל הסכך הכשר מרובה מחמתו, וע"ז מקשה הגמ' הא קא מצרף סכך פסול בהדי סכך כשר, דהיינו שהסכך הפסול מכשיר את הסוכה ועושה אותה לצילתה מרובה מחמתה, ב. שיטת הראבי"ה [הובאו דבריו ברא"ש] דסוגיין מיירי כשצל הסכך הכשר מרובה מחמתו, ומיירי אפי' כשצל האילן חמתו מרובה מצילתו ואפ"ה פסול כיון דסכך האילן פוסל את צל הסכך הכשר כנגדו, דכיון דגם בלא הסכך הכשר בכנגד האילן היה צל, א"כ באותו מקום הצל נגרם גם מחמת האילן והו"ל זה וזה גורם, ולפ"ז אין חילוק אם האילן למעלה והסכך הכשר למטה, או שהסכך הכשר למטה והאילן למעלה, וכתב הראבי"ה דאם ענפי האילן אינם מצלים כנגד הסכך הכשר, אלא כנגד האויר שבין הסכך הכשר הסוכה כשירה, ג. שיטת הר"ן והריטב"א, הראב"ד (השגות על הרי"ף ב.) והרמב"ן (הובאו דבריו במ"מ פ"ה מסוכה הי"ב), דסוגיין מיירי כשצל הסכך הכשר מרובה מחמתו, ומיירי כשצל האילן חמתו מרובה מצילתו [וכשיטת הראבי"ה] ואפ"ה פסול כיון שהאילן גבוה מהסכך ומצל מעל הסכך הכשר, הוא מבטל את הסכך הכשר שכנגדו, דכיון שהעליון מיצל עליו אין התחתון משמש כלום, [והחילוק בין שיטה זו לראבי"ה, דלשיטה זו דוקא כשהאילן למעלה הוא פוסל, משא"כ לראבי"ה בכל גוונא הסכך הפסול פוסל שכנגדו].

=\_ובשיטת רש"י נחלקו הראשונים, דהנה רש"י כתב (בד"ה הא) דהכא הפסול הוא כיון דמהני צל האילן לצל הסכך להשלים צלתה של סוכה, ומשמע דמיירי כשאין בסכך הכשר צילתו מרובה מחמתו. וכן משמע מדברי רש"י ד"ה הא דכתב "וצריך להיות צלתה מרובה מחמתה לבד מזה", וכתב הראבי"ה דרש"י חזר בו, [דלקמן (י.) גמ' סוכה תחת הסוכה דאמרי' דפעמים שהתחתונה כשירה והעליונה פסולה, וכגון שהעליונה חמתה מרובה מצילתה והתחתונה צילתה מרובה מחמתה, ומקשינן פשיטא ומתרצינן דמהוא דתימא נגזר אטו היכא דהעליונה קיימא למעלה מעשרים, ופרש"י דהוא פסול כיון דלא מסיק אדעתיה לבדוק האם העליונה למעלה מעשרים כיון דחמתו מרובה מצילתו וסבר דכמאן דליתה דמי, ואם מיירי בכה"ג שהתחתונה חמתה מרובה מצילתה, הא בכה"ג בודאי דאין האדם חושב דהעליונה כמאן דליתה דמי, וכך פירש המהרש"א על התוס' ד"ה הא, עוד הוכיח הפנ"י מרש"י לקמן (י. ד"ה תחתונה) דמסתימת לשון רש"י שם משמע דמיירי כשהתחתונה צילתה מרובה מחמתה] והפנ"י והב"ח פירשו ברש"י דס"ל כדעת הראבי"ה, ומש"כ רש"י ומהני צל האילן לצל הסכך להשלים צלתה של סוכה, כונתו דכיון דהסכך שכנגד ענפי האילן כמי שאינו א"כ נמצא שמהני צל האילן להשלים צלתה של סוכה, [ועיין בשפת אמת שמיישב דברי רש"י באופ"א, ושמעתי לישב דרש"י ס"ל כהתוס', אמנם לקמן בסוכה תחת הסוכה דמיירי במופלג ד' או י' דיש לעליון שם סכך בפנ"ע, הוא פוסל את התחתון שכנגדו, משא"כ הכא דהוה כחד סכך דבכה"ג לא אמרי' שהתחתון כמי שאינו ובזה מיושב קושיות הראב"ד על הבעה"מ בדף ה. מדפי הרי"ף עי"ש].

\_ב. גמ' אמר רב פפא בשחבטן, בדברי הגמ' כאן נאמרו הרבה פירושים בראשונים ונבאר ד' מהם, א. רש"י פירש דמערב את ענפי האילן ביחד עם הסכך הכשר ומבטלם ברוב, והנה מדברי הגמ' דכשהאילן צלתו מרובה מחמתו הסוכה פסולה ואוקמנא בשחבטן, מוכח דלא מועיל ביטול ברוב בכה"ג שצל האילן מרובה מחמתו, וצ"ע מדוע לא יהני בזה ביטול ברוב לשויה סכך האילן כסכך כשר, ונאמרו בזה ג' ישובים, א. הב"ח (סי' תרכ"ו ד"ה ולשון רבינו) כתב דמאחר שהאילן צלתו מרובה מחמתו, א"כ אין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום, ובשו"ת נחל"ד (סי' מ"ד) הקשה ע"ז דהא ע"י ביטול ברוב הסכך הפסול נהפך לכשר וא"כ מה איכפת לן שהסכך הכשר אינו מועיל כלום, ב. ובראבי"ה תירץ דכשהאילן צלתו מרובה מחמתו הוה כמו דבר חשוב ולא בטיל (וכעין זה תי' הרש"ש), ג. והצל"ח והנחל"ד (שם) תירצו דבעצם מהני ביטול ברוב גם על אילן שהוא צלממ"ח, אלא דהכא בסיכך תחת האילן גם הסכך התחתון פסול משום תעשה ולא מן העשוי, (לחלק מהשיטות ועי' בב"י סוף סי' תרכ"ו ובמג"א שם סק"ז) וכיון דגם הסכך התחתון פסול לא יהני חבטן דהא כבר ניפסל הסכך התחתון.

\_והר"ן הקשה על רש"י דהכא לא שייך לומר דהביטול הוא ככל האיסורים, דכיון דהכא אפשר להתיר את האיסור ולעמוד עליו אינו יכול להתבטל, ופירש בשערי יושר (ש"ג פי"ט) דכיון דאפשר לעמוד על האיסור הוה כדבר הניכר דאינו בטל, [יעו"ש דמביא שהרשב"א והרא"ה (תורת הבית ב"ד ש"ד דף לח.) נחלקו בכלים שבלעו איסור ואח"כ נתערבו באחרים ואפשר להגעילם דלרא"ה כיון שאפשר להגעילם הוה דבר הניכר דאינו בטל, ולרשב"א כיון דאפשר לעמוד על האיסור רק בהפסד לא הוה דבר הניכר, דאכתי עכשיו אינו ניכר הוא, ועי' בפמ"ג (סי' תרכ"ו א"א ג') שגם כתב דהיכא דאפשר לעמוד על האיסור הוה דבר הניכר, ועי' בלבוש ריש סי' תרל"ב שכתב בזה דברים מחודשים] עוד הקשה הראבי"ה על רש"י דהא אין מבטלין איסור לכתחילה, עי"ש מה שתירץ, וע"ע בזה בלבוש (סי' תרכ"ו ב') בט"ז (שם סק"ב) ובמג"א (סק"ג), [ועיין בשער"י (ש"ג פי"ט) שדן כאן האיך מהני הכא הביטול ברוב לצד בעונג יו"ט (סי' ד') דביטול ברוב מהני רק לבטל דנים ולא הוסיף דנים].

\_שיטת הר"ן: כתב הר"ן דהכא אינו מדין ביטול ברוב, אלא דהכא הוה מדין פרוץ כעומד, [עיין לקמן טו. דהגמ' אומרת דשייך את הנדון דפרוץ כעומד בסכך] דהכי אגמריה רחמנא למשה גדור פלגא, וסגי בחשיבות החצי כדי למשוי הסוכה מסוככת כדינה, והקשה הר"ן דא"כ מ"ט לא סגי בסוגין במחצה על מחצה ומדוע בעינן רוב, ותירץ הר"ן דאע"ג דאגמריה רחמנא למשה דבפלגא סגי היינו דוקא כשהמכשיר עומד בעצמו דחשיב, אבל במעורב שנתמעט חשיבות הכשר אע"ג שנתמעט ג"כ חשיבות הפסול, בעינן רוב, עי"ש [וע"ע בריטב"א שכתב בדרך אחרת] וכתב הר"ן דלפ"ז נמצא דאיכא ג' דינין בסוגיין, א. כשהאילן עומד מעל הסוכה הסוכה פסולה, אלא א"כ תשאר הסוכה צלתה מרובה מחמתה אפי' לאחר שינטל כל הסכך הכשר שתחת האילן. ב. בשחבטן ועירבן דאי איכא רוב סכך כשר מהני, ג. כשנתן סכך כשר בפנ"ע וסכך פסול בפנ"ע דסגי בפלגא, ונחלקו הראשונים והאחרונים בהבנת דברי הר"ן, דהרא"ה המאירי הב"ח (סי' תרכ"ו) הפמ"ג (שם א"א סק"ד) והמשנ"ב (שם סק"ז) בדעה א' כתבו דלהר"ן לא בעינן בשחבטן שהסכך הכשר יהיה צילתו מרובה מחמתו, וביאר האבנ"ז (או"ח ח"ב סי' תס"ג) דלא אגמריה רחמנא למשה שהסכך הכשר יהיה צילתו מרובה מחמתו, אלא דרחמנא אגמריה למשה שיהיה הצל הסוכה מרובה מחמתה ושיהיה רוב אותו הצל מסכך כשר, והקשה האבנ"ז דא"כ גם בלא חבטן יהיה סגי ברוב. וגם אם אין הסכך הכשר צילתו מרובה מחמתו, ולפ"מ שכתב הבית מאיר (סי' תרכ"ו סוף ד"ה עיין מג"א) לק"מ, דכתב הבית מאיר דלא שייך הדין דפרוץ כעומד רק כשהסכך מונח

א' ליד השני דהוה חד סכך, אבל כשהסכך מונח מתחת לאילן לא שייך את הדין דפרוץ כעומד, והשיטה השניה בביאור דברי הר"ן היא שיטת המ"מ (פ"ה מסוכה הי"ב), המג"א (שם סק"ד), והמשנ"ב (שם סק"ז) בשם י"א, והחזו"א (סי' ק"נ סקי"א) דגם כשחבטן בעינן שהסכך הכשר יהיה צילתו מרובה מחמתו, [ועיין בחזו"א מה שפירש בדברי הר"ן].

\_שיטת הרמב"ם והר"ח, הרמב"ם בפיה"מ (לקמן גבי הדלה עליה את הגפן) והר"ח פירשו דחבטן היינו שקצצן ופירש הב"י (סי' תרכ"ו ד"ה ולפי) דאע"ג דאם קצצן אכתי איכא פסול של תעשה ולא מן העשוי אפ"ה כיון דרוב הסכך אין בו פסול של תעשה ולא מן העשוי הסוכה כשירה, ויש להקשות מ"ש פסול דמחובר דלא מהני בו חבטן ורובא, מפסול תעשה ולא מן העשוי דמועיל בו חבטן ורוב, והב"ח (ריש סי' תרכ"ו) תירץ דמחובר כיון דהוא חשוב לא מהני בו רוב. והעמק ברכה תירץ (וכעין זה תירצו הקה"י סימן ט, והשע"י ש"ג פי"ט) דפסול דתעשה ולא מן העשוי דבעינן בו עשיה, סגי בזה שיעשה את רוב הסכך מדין רובו ככולו, וכתבו הקה"י והשע"י דגם לרמב"ם דלא מהני רוב בסכך פסול, לא מסתבר שמחט תיפסול סוכה שלימה, אלא דכל כה"ג שהסכך הפסול מהני לשויה צילתה מרובה מחמתה לא מהני רוב. [ועיין משנ"ת בזה בדף יג:].

\_שיטת הבעל המאור: הבעל המאור פירש דחבטן היינו שהשיר מהאילן את העלין דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצלו של אילן, והקשה עליו הראב"ד וכי בגילוי דעתא תליא מילתא, והנה המהרי"ל (הל' סוכות סי' י"א עמ' שס"ו) כתב דהעושה סוכתו תחת מדלית הגפנים הסוכה כשירה ואין צריך לחבוט, וביאר הט"ז (סי' תרכ"ו סק"ד) דבבדי המדלית כיון שלא נעשו לשם צל אינם פוסלים, דהם לא נקראים סכך, ולפ"ז א"ש סברת הבעה"מ, [וזהו גם הטעם במה שחילק הבעה"מ בין הקדים האילן לסכך הכשר דפסולה לבין הקדים הסכך הכשר לאילן, דאז האילן לא נעשה לשם סכך וממילא הסוכה כשירה, ולפ"ז מתורצת קושית הראב"ד מסוכה תחת הסוכה, דאמרי' דאם העליונה חמתה מרובה מצילתה והיא למעלה מעשרים היא פוסלת את התחתונה, והקשה הראב"ד דהא התם הוא עושה את הסוכה תחתונה ואח"כ את העליונה וא"כ מדוע הסוכה העליונה דהיא פסולה פוסלת את התחתונה, ולפ"ז לק"מ דכיון דאפשר לדור בעליונה גם הסכך העליון ניתן לשם סכך].

\_ג. רש"י ד"ה כאילו וכו' ופסולה כדתניא בבריתא בגמ', בבריתא בגמ' מבואר דמקרא דילפינן פסול דסוכה תחת הסוכה ילפינן פסול של סוכה תחת האילן, וכתב המהרש"א (י. ד"ה אהובי) דלסוכה תחת האילן לא בעינן קרא דיש בזה פסול דמחובר, והגמ' נקטה הפסוק דממעטינן סוכה תחת הסוכה אגב דבעי למילף הפסול דסוכה תחת הסוכה, אמנם מדברי רש"י כאן דקדק הפנ"י דילפינן לה מקרא דבסוכות תשבו כמו סוכה שתחת הסוכה, ואע"ג דבסוכה תחת האילן הסוכה פסולה אע"ג דהיא לא מופלגת ד' או עשרה, משא"כ בסוכה תחת הסוכה דנפסלת רק אם היא מופלגת, בסכך פסול איכא ממ"נ דאם נחשבנו כחלק מן הסכך א"כ הוא בודאי יפסול את הסכך, ואם לא נחשבנו כחלק מן הסכך איכא פסול דב' סככים, ובב"מ (ריש סי' תרכו, וכעין זה כתב הקה"י סי' ח') כתב דאילן כיון דהוא קבוע, מיקרי סכך בפנ"ע אפי' אם הוא סמוך והיושב בסוכה נחשב דיושב תחת האילן, [ועיין במאירי בסוגיין דכתב להדיה דהפסול במערב סכך כשר אם פסול הוא בטעם ב' סככין וכן הוא בפסקי הרי"ד, וע"ע ברש"י לקמן י. (ד"ה אבל) דנראה מדבריו דגם בסכך פסול בעינן הפלגת ד', ולבית מאיר לק"מ].

\_ד. רש"י ד"ה מאי למימרא וכו' האי לאו תחת שני סככים הוא דכיון דחמתו מרובה דענפיו מועטין וכו', לכאורה משמע מרש"י דהטעם הוא הוה ב' סככים הוא כיון דחמתו מרובה מצילתו, אמנם בהמשך דברי רש"י דכתב "לאו שני סככים איכא דהא חד סככא הוא" משמע דטעם ההכשר הוא כיון דהם סכך אחד ואין הפלגה בין הסכך הפסול לכשר, ועי' ברש"ש דמוחק מרש"י את התיבות "דכיון דחמתו מרובה דענפיו מועטין".

\_ובעיקר דברי רש"י דכתב דהא חד סככא הוא דקדק הט"ז (סי' תרכ"ו סק"ג) דאם הם לא חד סככא כגון שהאילן מופלג אע"ג דחמתו מרובה מצילתו הסוכה פסולה מטעם ב' סככים, ובשו"ת פנים מאירות (ח"א סי' מ"ד) הקשה על הט"ז מהגמ' בהמשך סוגיין דאמרי' דסוכה תחת הסוכה פסולה דוקא כשהעליונה צילתה מרובה מחמתה, ותירץ הפמ"ג (שם מ"ז סק"ג) דסכך פסול גרע טפי דאפי' אם חמתו מרובה מיקרי ב' סככים, וכמו שחילק הפנ"י (הובא באות ג') דבסכך פסול אפי' אם הוא לא מופלג איכא פסול דב' סככים.

\_ה. בא"ד ואמר רבי דזהו השיעור כשהקנים והאויר שבינהן \_בשוה, הקשה המהרש"א דלדעת רש"י לקמן (כב: ד"ה כאן) כשהאויר והסכך בשוה הסוכה פסולה, וא"כ אדרבא בשוין היה לו הכא לפסול ותירץ המהרש"א דהכא הוא סיבה להכשיר דכיון דכשהסכך הפסול סיכך היתה חמתה מרובה מצילתה ועי' הסכך הכשר שהגיע אח"כ כולה מסוככת לגמרי א"כ הסכך הכשר גרם שרוב הסוכה תהיה מסוככת (ואע"ג דאכתי אם עכשיו תיטול את הפסול תהיה חמתה מרובה מצילתה) ומדברי המהרש"א מוכח דהכא לא מיירי רש"י כשמבטל את הלטיש ברוב [דאם הוא מבטלו לא קשה כלל קושית המהרש"א, דכונת רש"י דכשהלטיש חמתו מרובה מצילתו הוא יכול ליתבטל ברוב, והכא מיירי דמסכך גם מעל הלטיש] ולדברי המהרש"א צ"ע מדוע נקט רש"י את דבריו כאן ולא על מתני' דלקמן (טו.) דהמקרה סוכתו בשפודין [ועיין בבית מאיר על הש"ס מה שתירץ] אמנם הב"ח (סי' תרכ"ו ד"ה ומ"ש ומפני זה) כתב דהכא מיירי ע"י רוב וביטול ברוב, אמנם צ"ע דמדוע הכא בעינן ביטול ברוב הא כיון דהסכך הכשר צילתו מרובה מחמתו והסכך הפסול חמתו מרובה א"כ ליתכשר אפי' בלא ביטול ברוב, ולפ"מ שביאר הב"ח והפנ"י דרש"י ס"ל כשיטת הראבי"ה (הובא באות א') דסכך פסול פוסל הסכך הכשר שמתחתיו או מעליו א"ש, דאם לא יהיה עירוב הסוכה תהיה פסולה דאין צל הסכך הכשר מרובה מחמתו כיון דהוא מסכך רק על חצי מהסוכה, ולפ"ז אדרבא רש"י לשיטתו בכאסתרא מלתחת [והן הן דברי המהרש"ל בסוגיין]. ובעיקר קושית מהרש"א עי' בסוגיא בדף טו., ובראשונים בדף כב:.

\_ו. תוד"ה הא וכו' והא דלא משני כגון דבלאו פסול צלתה מרובה, ומדוקדק מדברי התוס' דאם האילן צילתו מרובה מחמתו אע"ג דהסכך הכשר נמי צילתו מרובה הסוכה פסולה, והקשה המהרש"א (י. על תוס' ד"ה וקיימא) דמדברי התוס' לקמן (י. ד"ה פירס) גבי פירס עליה סדין מבואר דהיכא שהסכך הכשר צילתו מרובה מחמתו הסוכה כשירה אע"ג דגם הסכך הפסול צילתו מרובה מחמתו, ותירץ המהרש"א דלקמן דמיירי שקדם הסכך הכשר לסדין יש להכשיר גם בכה"ג דהסכך הפסול צילתו מרובה משא"כ הכא שהאילן קדם, [והר"ן לקמן (ה: בדפי הרי"ף) כתב כחילוק המהרש"א בשם ר"ת) וכתב המהרש"א דאין ליפסול הכא מדין ב' סככים כיון דהאילן לא מופלג ד' או י' מן הסוכה, אמנם הפנ"י כתב דבסכך פסול אע"ג דלא מופלג איכא פסול דב' סככים, ובזה תירץ את קושית המהרש"א דדוקא בסדין דאינו קבוע ועומד לעצמו הסוכה כשירה אע"ג דגם הסדין צילתו מרובה, דאין בסדין פסול דב' סככים, משא"כ באילן דקבוע ועומד לעצמו דאיכא פסול דב' סככים, ועל שתי הדרכים האלו איכא למידק טובא מהמשך דברי התוס' דהתוס' בהמשך הביאו ראיה לדבריהם משפודין, אע"ג דהשפודין גם צילתם מרובה מחמתם (לפי פי' התוס' כב: ד"ה כזוזא) וכן יש להקשות ממה שהתוס' הביאו ראיה לדבריהם מהוצין אע"ג דהתם גם הסכך העליון צלממ"ח, ובב"מ (ריש סי' תרכ"ו) תירץ דאילן כיון דהוא קבוע שם כל הזמן מיקרי דהאדם יושב בצל האילן כל שהוא מופלג ואפי' כל שהוא, משא"כ סדין הוצין ושפודין דליכא הפלגה כלל בין הסכך הפסול לכשר, הסוכה נכשרת אם הסכך הכשר צלממ"ח דהכל סכך א', והקה"י סי' ח' כתב דאילן שהוא קבוע אם צלממ"ח אין להכשיר הסוכה כלל, דלא אתי אהל עראי דהסוכה, ומבטל אהל קבע דאילן משא"כ סדין והוצין וכו' דלא קבוע. ועיין לקמן י. בתוס' ר"פ ובשנ"ת שם שלפי דבריהם ליכא סתירה כלל בדברי התוס'.

\_ז. בא"ד ותדע דגבי מקרה סוכתו בשפודין וכו', הפנ"י (לקמן טו: על התוס' הא) הקשו דהתוס' כאן סותרים אם דבריהם שם, ולקמן נאריך בזה.

דף י.

\_א. גמ' מ"ט דשמואל כהכשרה כך פסולה, יש לדון האם בעינן לפי שמואל הכשר גמור בסוכה העליונה, או דשמואל יליף מהכשר סוכה דשיעור הגובה להחשיב אהל הוא עשרה, אבל אין צריך שיהיה הכשר גמור בסוכה העליונה, והנה הביכורי יעקב (סי' תרכ"ח סק"א) כתב דבעינן דבסוכה העליונה יהיה הכשר דפנות דשמואל בעי הכשר גמור בסוכה העליונה, והוכיח כן מדברי הריטב"א דהריטב"א בסוגיין הקשה מדוע סוכה תחת סוכה והסוכה העליונה למעלה מעשרים נפסלה הסוכה התחתונה, הא התם הסוכה העליונה פסולה, ותירץ הריטב"א דכיון דלמעלה מעשרים הסוכה ניפסלת מטעם דירת קבע א"כ אדרבא הסוכה התחתונה נחשבת יותר סוכה תחת הסוכה דהיא תחת דירת קבע, ומוכח מדברי הריטב"א דדוקא פסול דלמעלה מעשרים שהוא מטעם קבע יש בו חיסרון של סוכה תחת הסוכה משא"כ בסוכה שאין לה דפנות דודאי נגרע שם האהל העליון מזה הסוכה התחתונה כשירה, והנה התוס' לקמן (כ: ד"ה הישן) כתבו גבי הישן תחת המטה דאמר שמואל דדוקא אם המיטה גבוהה עשרה הישן תחתיה לא יצא יד"ח, וכתב התוס' דשמואל לשטתו דמצריך דבין הסוכה העליונה ותחתונה יהיה עשרה, ובמיטה בודאי אין הכשר דפנות ואפ"ה התוס' דימו את המחלוקת, [ועי"ש במלחמות דמוכח מדבריו דדין סוכה תחת הסוכה דומה להדין דהישן תחת המיטה] [עוד יש להקשות דבתוס' לקמן (טז. ד"ה אבל) גבי החוטט בגדיש דאמרי' דאם יש שם חלל טפח כשירה כתבו התוס' דר"ה לטעמיה דאמר דבעינן דבין סוכה לסוכה יהיה טפח, ודחו את זה התוס' דהא לשמואל דס"ל בעינן דבין הסוכה העליונה לתחתונה יהיה עשרה, אם גם בחוטט בגדיש בעי עשרה א"כ גם בלא שיחטוט הסוכה כשירה (כך פי' הרא"ש את התוס') וע"כ דחוטט בגדיש שאני מדין סוכה תחת הסוכה, ומוכח דהפסול בסוכה תחת הסוכה לשמואל אינו בגלל שבעליונה יש הכשר סוכה, דהא התם לא שייך לומר כן וע"כ דהוא גדר בדין אהל], אמנם מדברי הרא"ם שהובאו בב"י (סו"ס תרל"א) מוכח דבעינן דבסוכה העליונה יהיה ז' על ז'.

\_ולפ"ז מצינו מחלוקת בין הראשונים דלריטב"א פסול סוכה תחת הסוכה הוא משום שיש הכשר סוכה בעליונה, ולתוס' משום שיש שם אהל בעליונה, ובמלחמות רפ"ב כתב דהסכך העליון סכך פסול הוא משום שהוא אינו עשוי להצל על המקום התחתון (ועיין משנ"ת בדבריו בדף י:) וכעין זה כתב המאירי במתני' דפסול דסוכה תחת הסוכה הוא משום דאדם לא עושה סכך עליון רחוק בשביל המקום התחתון, וע"כ דהוא עושה את הסכך בשביל המקום העליון.

\_ב. גמ' אם אין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה התחתונה כשרה, הבעה"מ פסק כרב חסדא דאם יש בין סוכה לסוכה ד' הסוכה פסולה ואפ"ה פסק דבעינן דהסוכה התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה ע"י הדחק, והקשו עליו הרא"ש והריטב"א דלר"ח דלא בעי הפלגת עשר לא בעי שיכול לקבל כרים וכסתות, דהא סוכה שגובהה ד' ודאי סרוחה היא ואפ"ה ניפסלת לרב חסדא, ותירץ הערל"נ דאם הסוכה העליונה לא יכולה לקבל כרים וכסתות אין עליה שם סוכה כלל, והנה הרמב"ם (פ"ה מסוכה הכ"ב) דאם אין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות אפי' ע"י הדחק אף הסוכה התחתונה כשירה, ותמה הכס"מ מדוע הסוכה העליונה כשירה הא לא חזיא למידי, ותירץ הלח"מ דאם א"א להשים כרים וכסתות כל הסוכה כשירה מכח הסכך העליון דהסכך התחתתון כמאן דליתא דמי, ואם הוא אוכל על העליונה נכשיו שאוכל באויר התחתונה, ומדברי הב"י דלא תירץ כן מוכח דגם אם אין יכולה לקבל כרים וכסתות יש חשיבות לסוכה עליונה בפנ"ע.

\_ג. תוד"ה פירס וכו' אבל אם יש צלתה מרובה מחמתה כשירה עי' במהרש"א שהקשה דדברי התוס' כאן סותרים את דבריהם לעיל (ט: ד"ה הא) עי"ש, ותירץ המהרש"א דהכא שהסכך הכשר קדם לסכך הפסול אפי' אם הסכך הפסול צילתו מרובה מחמתו הסוכה כשירה, משא"כ בסוכה תחת האילן דהאילן קדם, וקושיה זו כבר הקשה הב"י (סי' תרכ"ט ד"ה ויש) על הטור, דהטור (בסימן תרכ"ט) פסק כדברי התוס' כאן דרק היכא שהסדין גורם שע"י צלתה מרובה מחמתה הסוכה פסולה, ובסימן תרכ"ו פסק דאם האילן צילתו מרובה מחמתו הסוכה פסולה בכל ענין, ותירצו הב"ח והלבוש (הובאו דבריהם בקצרה בפמ"ג סי' תרכ"ו סקכ"ג) דדוקא באילן שהאילן עומד לעצמו אם האילן צילתו מרובה מחמתו הסוכה פסולה, משא"כ הכא שהסדין עשוי להגן על הסוכה הסדין בטל גבי הסכך הכשר דהוא עצמו עשוי להגן, ויסוד לדבר מצינו בדברי התוס' עצמם דהתוס' הקשו על רש"י מ"ש סדין שמגן מפני החמה ומפני הקסימין מלנאותה, ותירץ המרדכי (תשל"ו) דבלנאותה הוא צורך הסוכה משא"כ מפני הנשר דהוא לצורך האדם, ומוכח מדבריו דהיכא דוהא לא לצורך האדם ולא לצורך הסוכה אין הכשר לסוכה, ורק הוקשה לתוס' דגם מפני הנשר הסדין יתבטל לסוכה. ועיין לעיל ט: אות ו'.

\_ד. בא"ד שמייבשת את הסכך ומתוך כך היה נעשה חמתה מרובה, בדברי ר"ת בספר הישר נראה דבכה"ג שהסדין גורם שהסכך לא יתיבש פסול הוא משום מעמיד, ויש לתמוה אטו סוכה העשויה בעשתרות קרניים והעשתרות קרניים גורמים שהסכך לא יתיבש אטו תהיה פסולה, ויעוי' בשו"ת חת"ס (סי' ר"ד) דדן שם במקוה שקבעו בו נסרים המק"ט כדי שלא יחסרו מימו ממ' סאה, וכתב שם דהמקוה כשר דהנסרים רק גורמים שהמים לא יחסרו אח"כ ולכן אין בו משום מהווה בדבר המק"ט, וכתב החת"ס דאין להקשות ע"ז משיטת ר"ת בסוגיין דפסל סוכה בכה"ג, דבסוגיין אין הפסול משום מעמיד הסכך בדבר המק"ט, אלא שבכה"ג שהסדין גורם שתהיה צילתה מרובה מחמתה הסדין נכשיו כדבר חשוב ואינו בטל לגבי הסוכה, וכיון שכן הוא פוסל מדין סכך פסול, ויסוד לבר מצינו ברא"ש דהנה הרא"ש (סי' ט"ז) פסק כהתוס' דדוקא אם הסדין גורם שהסכך לא יתיבש הסוכה פסולה, ובסימן י"ח כתב הרא"ש דסכך פסול אפי' סמוך לסכך הכשר פסולה והביא ראיה מסדין דפסול אם הוא עשוי מפני הנשר, ותמה הק"נ דהא הפסול בסדין הוא מפני שהסדין גורם שצל הסוכה מרובה מחמתה, ואי שקלת ליה לסדין הוה חמתה מרובה, משא"כ בסכך פסול דגם אם תיטול אותו יהיה צילתה מרובה מחמתה, ולדברי החת"ס לק"מ דגם סדין פסולו הוא משום מסכך בדבר המק"ט, אלא דבכה"ג דלולי הסדין היתה צילתה מרובה מחמתה הסדין היה בטל לגבי הסכך.

\_ה. רש"י ד"ה אבל וכו' דהא איהו אמר לעיל ארבעה, ובערל"נ תירץ שיטת הי"מ דדוקא אם שני הסככים הם סככים כשרים בעינן הפסק דאל"ה חד סככא הוא, אבל בסכך פסול ממ"נ אם נחשיבנו כב' סככים הוא יפסל ואם נחשיבנו כסכך א' כ"ש שהוא יפסל דהא יש סכך פסול ביחד אם הכשר, [וכבר מצינו תירוץ זה להדיה בפסקי הרי"ד בסוגיין] ומכאן יש להקשות על שיטת הפנ"י (ט:) דכתב דסוכה תחת האילן פסולה הוא מטעם ב' סככים, ועי' בפנ"י כאן מה שתירץ.

\_ו. בא"ד משום שני סככין, עי' בשפ"א.

\_.דף י:

\_א. גמ' ומן הצד ממעטין, הרא"ש (בסימן י"ג) חלק על הרמב"ם שכתב דגם עצי הדפנות אסורים מטעם מוקצה, וכתב דרק הסכך אסור, וכתב הרמ"א (סי' תרל"ח ס"ב) די"א דאין איסור בדפנות עצמן כ"ש בנויין והקשה המג"א (סק"ט) דבסוגיין מפורש דגם נוין שמן הצד אסורים, ולכן כתב המג"א דלענין נוין מודה הרא"ש דנוי הסכך הם.

\_ב. גמ' אתמר נוי סוכה המופלגין ממנה ארבעה, רש"י פירש דהטעם לפסול נוי סוכה המופלג ד' הוא משום דאהל מפסיק, אמנם הרמב"ן (ה: מדפי הרי"ף) והר"ן (שם ד"ה ולענין) כתבו דטעם הפסול הוא משום דמסכך בסכך פסול, והנה הר"ן והריטב"א כתבו דאם פירש סדין על הסוכה לצורך הסדין [כגון ליבשו] אין הסוכה פסולה, ורק היכא דפירס בשביל לסכך הסוכה פסולה, וכתב האבנ"ז (תס"ג ו') דאם פירס לצורך הסדין אפי' אם הסדין מופלג ד' הסוכה כשירה לדעת הר"ן, דהא הר"ן לא חייש לטעם דאהל בפנ"ע ובסדין ששטחו לצורך הסדין גם לא שייך הטעם דיתבטל לגבי הסכך, [שרק בנוי שהוא צורך הסכך שייך ביטול] וע"כ דסדין כשר אפי' אם הוא מופלג ד', והקשה האבנ"ז דא"כ גם בנוי סוכה המופלגים ד' תתכשר הסוכה, ותירץ דנוי גרע טפי דהוא עשוי לתשמיש הסוכה, ובפמ"ג (מ"ז סי' תרכ"ז סק"ה) כתב דנפק"מ בין הטעמים דלשיטת רש"י דהפסול הוא משום דהוא אהל בפנ"ע א"כ אפי' אם הנוי הוא טפח הוא פוסל, דהא הוא באהל בפנ"ע, משא"כ לשיטת הר"ן דהפסול הוא מטעם דהוא סכך פסול א"כ סכך פסול אינו פוסל פחות מארבעה, ואפשר לאכול אפי' תחתיו, [ועיין במשנ"ב (תרכ"ז סקי"א) דכתב דטעם הפסול דהוא אהל בפנ"ע, ואפ"ה פסק (שם סקי"ב) דנוי סוכה המפולג ד' שפסול הוא דוקא אם הנוי רחב ד' כמו סכך פסול שפוסל רק בד' ולדברי הפמ"ג דבריו סותרים].

\_והנה הר"ן בסוגיין כתב, דנוי המופלג ד' פוסל אפי' אם חמתו מרובה מצילתו, ואילו לעיל גבי סוכה תחת האילן כתב הר"ן דסכך פסול שחמתו מרובה פוסל את הסכך הכשר כנגדו רק אם הוא מלמעלה, והכא פסל הר"ן אפי' אם הוא מלמטה, וכבר רמז לקושיה זו הפמ"ג (סי' תרל"ט סקכ"ב), ותירץ הט"ז (סי' תרכ"ז סק"ה) דטעם הפסול אם הנוי חמתו מרובה מצילתו הוא שיש לחוש שמא יעשה נוי הרבה עד שיהא צילתו מרובה מחמתו ופסולו הוא מדרבנן.

\_ג. גמ' אגינהו רב נחמן בסוכה שנויה וכו', הקשה הריטב"א האיך הושיב אותם ר"נ בסוכה שלדעתם פסולה, ואיכא בזה משום לפני עור, ודקדק מכאן הריטב"א שהמאכיל לחברו מה שהוא מותר לו לפי דעתו ליכא בזה משום לפנ"ע, ודחה הריטב"א דהכא כיון דהאיסור יהיה ניכר להם אין בזה משום לפנ"ע ועיין ערל"נ. והפר"ח (סי' תצ"ו) הקשה דמה בכך שהדבר ניכר מ"ש מכוס יין לנזיר שאפי' שמדאורייתא אין איסור אלא בתרי עברי דנהרא אך מדרבנן אסור לעולם, ושמעתי ליישב שהדין דרבנן שלפנ"ע אסור בכל גוונא אינו מטעם האיסור בין אדם לחברו שבלפנ"ע, אלא מטעם שהוא משתתף בעבירה, ולכן הכא כיון שלדעת ר"נ מותר לשבת בסוכה הזו הוא לא משתתף בעבירה, והריטב"א הוצרך לתרץ מדוע אין כאן את האיסור של בן אדם לחברו.

\_ולכאורה מדברי הריטב"א מוכח שיש לפנ"ע במצות עשה ובזכר יצחק (סי' ס"ה) דחה שהכא האיסור מפני הברכה לבטלה, אמנם יש הוכחה מהגמ' בקידושין (לב.) גבי כיבוד אב דאמרי' ודלמא רתח וקעבר על לפני עור לא תתן מכשול.

\_ד. גמ' אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין מן הסוכה ופרש"י שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל, ובקבא דקשייתא (פ"א) הקשה מכאן על מה שכתב הנוב"י (או"ח תנינא סי' צ"ד) שבזה"ז אין חיוב קבלת פני הרב ברגל, [ואולי י"ל שאע"ג שחיוב ליכא איכא מצוה לשמש את רבו וכמו דמשמע בשעת סי' תקכ"ט].

\_ה. תוד"ה עד וכו' ובפרק בכל מערבין גבי לגין של טבו"י שמלאוה מן החבית של מע"ש, הקשו השער המלך (פ"א מיו"ט הלכה כ"ד) והחזו"א (סי' מ"ט סקט"ו) דהא באיסור טבל אין אומרים כלל מיגו דאיתקצאי וכמבואר בשבת (מג.), ואפי' אם תיקנו בשבת עצמה אינו מוקצה וא"כ בודאי דהתם אין איסור מוקצה ועי' ערל"נ.

\_ו. בא"ד שאני סוכה דמ"מ חייב למיכל בה, התוס' חילקו בין אתרוג לסוכה, דאתרוג שהבעלים כבר נטלהו שחרית א"כ בבין השמשות אע"ג שהוא אסור בהנאה אין הוא מצוה ליטלו, משא"כ סוכה שגם בבין השמשות הוא מצווה לאכול שם, ואע"ג שהוא מצוה מחמת היום שעבר ועד כמה שהיום שמיני של חג הוא אינו מצוה מ"מ כיון שבפועל הוא מצוה אמרי' מיגו, ועדיין צ"ב דהא גם אתרוג אין הוא יכול להשתמש בו בפועל בבין השמשות, ובחזו"א (סי' מ"ט סקי"ג) ביאר דכיון דבסוכה הוא מצווה לאכול בה בבין השמשות והוא חייב לעשות בה מעשה בבין השמשות, א"כ מיחזי כהקצאה ודאית, ולכן אסרו בזה חכמים. והנה הפמ"ג (פתיחה להלכות יו"ט הפרק הג' החלק הב' הפרק הא' אות י"ז) כתב דלדעת הר"ן יש חילקו אחר בין סוכה לאתרוג, דאתרוג דאיסורו מדרבנן לא אמרי' מוקצה מחמת יום שעבר משא"כ סוכה דעכשיו מוקצה למצותה ואיכא ספק איסור דאורייתא אמרי' מיגו דאתקצאי.

\_ובעיקר הדבר דלא אמרי' מוקצה מחמת יום שעבר אע"ג כשבבין השמשות לא חזי לתשמיש מחמת האיסור. צ"ע הסברא בזה, ובחזו"א (סי' מ"ט סקי"ג) נקט דאפי' בבין השמשות עצמו אפשר לטלטל את האתרוג, דממ"נ אם האמת הוא דהיום הוא יום שביעי של חג א"כ אין איסור טלטול בשביעי, ואם הוא יום שמיני א"כ אליבא דאמת אין הוא מוקצה למצותו, ולפ"ז יש לדון דבכל ספק מוקצה אע"ג דא"א בפועל להזיזו, הוא לא יהיה ודאי מוקצה, ואכמ"ל.

\_ז. תוד"ה נוי וכו' דשאני הכא דלנוי עשויין, דברי התוס' צ"ב, וביאר הרשב"א (שו"ת ח"א סי' נ"ו) שנוי הסוכה אם קץ בהם בעל הסוכה מי הכריחו לשומם שם ולכן אינם בכלל דירה סרוחה, ומשא"כ בהוצין שאנן סהדי שנפשו קצה בהן, אמנם השלטי גבורים בסוגין כתב וז"ל ונראה בעיני שכל דבר שאינו חשוב אהל אינו ממעט בסוכה שאינו אלא כשאר כלי תשמישין, ומבואר בדבריו דפליג על התוס' ורק דבר דיש לו חשיבות אהל ממעט שיעור הסוכה, ולדבריו צ"ע בהוצין, וצ"ל דהוצין כיון דא"א להשתמש במקום שלהם שאותו מקום הוא דירה סרוחה א"כ מקום ההוצים הוא מקום הסכך, ומקום סכך הסוכה ממשיך עד סוף ההוצין וממילא נתמעט חללה לפחות מעשרה.

\_ח. גמ' מותר לישן בכילה בסוכה וכו', בטעם פסול כילה נחלקו הראשונים, דהבעה"מ (ריש פר"ב) כתב דכיון שגבוהה עשרה ה"ל אהל בפנ"ע ואין זה עומד בצל סוכה אלא בצל המטה, וביארו הריטב"א והרא"ה (ריש פרק ב') דאם הכילה אינה גבוהה י' הסוכה כשירה כיון דהו"ל ככלים ובגדים ומיקרי שיושב בסוכה, אבל אם גבוהה י' לא מיקרי שיושב בסוכה, וכתב הרמב"ן (מלחמות ריש פרק ב', ע"פ מה שביארו הריטב"א) דאין טעם הבעה"מ נכון דודאי הוא יושב בצל הסוכה, דהא הסכך העליון מונע מן השמש לבוא, אלא טעם הפסול כמו שכתב הרי"ף דהוא משום סוכה תחת הסוכה, וביאר הרמב"ן דפסול דסוכה תחת הסוכה נובע מב' יסודות א. דהסכך העליון הוא פסול כיון דאינו עשוי לצל, דהא איכא הסכך התחתון [דהיינו דאע"ג דהסכך העליון הוא המיצל, כיון דגם בלעדיו יהיה צל למטה, לא מיקרי דעשוי להצל למטה] ב. דאחרי דהוא פסול, אתי הסכך הפסול שלמעלה שהוא חשוב כיון שיש תחתיו עשרה כשיעור אהל, ומבטל את אהל סכך התחתון, והקשה הר"ן שלדברי הרמב"ן א"כ מדוע קינופת פסולה אפי' בפחות מי' דהא בסוכה תחת הסוכה הפסול הוא רק באיכא עשרה בסכך העליו, וא"כ גם בקינפות ליבעי עשרה באהל התחתון, [ועיין מה שנכתוב בע"ה באות י"א].

\_הקשה הפמ"ג (מ"ז סי' תרכ"ז סק"א וסק"ב, וא"א סי' תרכ"ו סק"א) דלדברי הרמב"ן דבסוכה תחת הסוכה הסכך העליון מיקרי פסול, א"כ הסוכה תיפסל גם בפחות משיש ביניהם עשרה וד' דהא סכך פסול מלמעלה פוסל בכל גונא, ותירץ האבן האזל (פ"ה מסוכה הכ"ג) דבסוכה תחת הסוכה דב' הסככים הם כשירים א"כ באין ביניהם ד' הו"ל הכל כסכך אחד, [ויש להקשות דא"כ גם אם הסכך העליון חמתו מרובה יפסול כנגדו אם יש ביניהם עשרה, (ועי' בגמ' לעיל ט:), עוד יש להקשות על דברי האבן האזל דא"כ מה הקשה הר"ן דלבעי י' בקינופת, דהא דוקא בסוכה תחת הסוכה בעינן י' כיון ששניהם סככות כשירים ואם לא היה ביניהם עשרה הכל היה נכשין לסכך אחד, וצע"ג] עוד שמעתי לומר ע"פ מש"כ הב"י (סי' תרכ"ו ד"ה ומ"ש שבעל העיטור) דסכך שנפסל משום תעשה ולא מן העשוי לא מיקרי סכך פסול לעינן לפסול מתחתיו בסכך הכשר, א"כ ה"ה בסוגיין דהסכך העליון פסול משום דאינו עשוי לצל א"כ אינו פוסל כנגדו, [ונראה טעם הב"י דבענין עשיה לא בסכך המיצל ממש, אלא כל שיש עשיה בסוכה בשיעור שרואי להצל מיקרי עשיה] ורק מטעם דהוא מבטל את האהל התחתון הסוכה פסולה, דכיון דהסכך העליון מבטל את התחתון היושב בתחתון מיקרי דיושב בעליון ואין לעליון כח להכשיר את הסוכה, אמנם יש להקשות על דברי הרמב"ן דלדבריו דסכך העליון בסוכה תחת סוכה מיקרי סכך פסול, א"כ בכילה תיסגי בטעם הזה, דממ"נ הסכך העליון אינו עשוי להצל כיון דאיכא כילה והסכך התחתון פסול הוא, עוד יש לדקדק מדוע בסוכה תחת הסוכה הסכך העליון מיקרי דאינו עשוי לצל, והסכך התחתון מיקרי עשוי לצל, אע"ג דגם בלעדיו איכא צל.

\_יש לדון מדוע לא פסלינן הכא מטעם סכך פסול, וכמו בנוי סוכה המופלגין ד', שלדעת הרמב"ן והר"ן פסולו משום סכך פסול ועיין באבן האזל (פ"ה מסוכה הכ"ג) שתירץ שכיון שקינופת עשויה לטלטל ואינו עשויה לסכך לא מיקרי סכך פסול וע"ע בחת"ס (השלם) מש"כ בזה.

\_כתב הרא"ם (הובא בב"י סו"ס תרל"ב) דלדברי הרמב"ן שהפסול הוא מטעם סוכה תחת הסוכה בעינן בכילה שיעור אורך ורוחב סוכה, כתב הב"ח (סי' תרכ"ז) דלהבעה"מ הוא פסול דרבנן ולרמב"ן דאורייתא, והפמ"ג (סי' תרכ"ז מ"ז סק"ב) כתב דלכו"ע הוה דרבנן.

\_י. גמ' ובלבד שלא יהיו נקליטין גבוהין מן המטה עשרה, כתב המג"א (סי' תרכ"ז סק"ג) שמודדים עשרה טפחים מהקרקע ולא מהמטה, והקשו הק"נ (אות ב') והפמ"ג (שם) מהבריתא דמפורש דמודדין מהמטה, ותירץ הפמ"ג דהמג"א איירי בנקליטין שנסמכים על הקרקע, וברייתא איירי בנקלטין שנסמכים על המיטה.

\_הרמב"ן (מלחמות כאן) דקדק מהרי"ף דפסק דפירס ע"ג נקליטין הסוכה כשירה גם ביותר מעשרה, ובקינופת הסוכה ניפסלת גם בפחות מעשרה, וכתב הרמב"ן דאע"ג דבברייתא מפורש דבנקליטין פסולה ביותר מעשרה, הרי"ף סמך עצמו על סוגיא דלקמן (יט:) דשפועי אהלים לאו כאהלים, עי"ש שהאריך.

\_פסק הרמב"ם (פ"ה מסוכה הכ"ג כ"ד) דבנקליטין גבוהין אפי' יותר מעשרה הסוכה כשירה, ובקינופת פסק דהסוכה פסולה רק בגבוהין עשרה, וכתב הלח"מ (שם) דתירוץ הרמב"ן לא מספיק לתרץ את הרמב"ם דהא בברייתא מפורש דבקינופת הסוכה פסולה אפי' באין גבוהין י', ומדוע פסק הרמב"ם דרק בעשרה הסוכה נפסלת, ועיין באבה"ז (שם) ובהגהות רא"מ הורביץ (יא. על תוס' ד"ה מותר) מה שמתרצים.

\_יא. גמ' התם דלמפסל סוכה בעשרה הכא דלשויי אוהלא בציר מעשרה נמי הוי אוהלא, הפנ"י הקשה מכאן על מה שפירש לעיל (ט:) דסוכה דסכיכה בסכך פסול וכשר נפסלת מטעם ב' סככים, דממ"נ אם נחשיב את הסכך הפסול מהסכך הסוכה תיפסל, ואם לא נחשבנו מהסכך הו"ל ב' סככים, והכא מפורש דגם בסכך פסול בעינן עשרה, עי"ש מה שתירץ.

\_לעיל (אות ח') הובא קושית הר"ן על הרמב"ן דפירש דפסול דכילה הוא מטעם סוכה תחת הסוכה, והקשה הר"ן דא"כ בקינופת תיפסל רק ביש עשרה, כמו סוכה תחת הסוכה דנפסלת רק בגבוהה י', ותירץ הקה"י (סי' ט"ו) דאה"נ דסוכה תחת הסוכה גם היתה ניפסלת בפחות מי' אם הסוכה היתה ראויה לתשמיש, אלא דסוכה פחות מי' לא חזי לתשמיש כלל משא"כ קינופת, ודברי הקה"י צע"ג דא"כ בסוגיין הגמ' תחלק בין סוכה תחת הסוכה לקינופת כמו שחילק הקה"י, ובאמת שמסוגיין הקשה החת"ס על הרי"ף דלדברי הרי"ף גם בקינופת הפסול הוא מטעם סוכה תחת הסוכה.

\_יב. תוד"ה ובלבד וכו' ובכילת חתנים דלא קבעי שרי אפי' ביש לה גג, פי' המהרש"ל דמה שכתבו התוס' דשרי אפי' ביש לה גג מיירי בכילה שאינה גבוהה י'.

\_יג. בא"ד אי נמי בהכי פליגי הנך תרי לישני, ופירש המלא הרועים דתרי הלשנות נחלקו בכילת חתנים שאין לה גג וגבוהה יותר מעשרה.

\_יד. בא"ד, דהא בהדיא בגמרא תרגמא שמואל למתניתין דהכא בגבוה י', ופירשו הפנ"י והערל"נ דהיינו מתני' דריש פ"ב דתרגמא שמואל בגבוהה עשרה, ועיין ברא"ש.

\_טו. תוד"ה מוציא וכו', הקשה החזו"א (או"ח סי' ט"ז סק"ג וסק"ד) דמנין לתוס' דהכא לא מיירי בחגור חגורה שבכה"ג ליכא משום ליבו רואה את הערוה, אמנם עדיין לא יכול לקרוא ק"ש משום שהוא ערום, ועי"ש מה שתירץ.

\_כתב המג"א (ריש סי' ע"ד ובדפוסים הישנים סוף סימן ע"ג) דהא דהשמיטו הפוסקים את סוגיין, היינו משום דקיי"ל דלבו רואה את הערוה אסור, והקשה הערל"נ דגם לדידן דקי"ל דבעינן דלבו לא יראה את הערוה יש נפק"מ בחגור בחגורה דאין לבו רואה את הערוה, (וכעין קושית החזו"א לעיל).

\_.דף יא.

\_א. גמ' כמאן כר"י דאמר לא אתי אהל עראי וכו' עי' ריטב"א.

\_ב. תוד"ה אי וכו' דברי תוס' תמוהים, ועיין במהרש"א במהר"ם ובפנ"י.

\_ג. מתני' וסכך על גבן פסולה, כתבו הר"ן והריטב"א בשם ר"ת דאם סיכך סוכה בסכך כשר ואח"כ הוסיף סכך פסול אע"ג דהסכך הפסול צילתו מרובה מחמתו הסוכה כשירה, ודקדק כן מהמשנה שדוקא אם קודם הדלה ואח"כ סיכך הסוכה פסולה אבל אם קודם סיכך בסכך כשר ואח"כ הדלה הסוכה כשירה, והקשה הריטב"א דע"כ דאין לדקדק ממתני' דדוקא אם קודם הדלה סיכך בסכך כשר ואח"כ הדלה הסוכה כשירה, דהא מתני' מיירי כשאין שיעור צילתה מרובה מחמתה בסכך הכשר, דהא קתני סיפא דאם היה הסיכוך הרבה מהן כשירה ואמרי' לעיל (ט:) דמיירי בחבטן ואמרינן התם דהא דמהני חבטן הוא דוקא אם אין הסכך הפסול צלתו מרובה מחמתו, וכיון דסיפא דאם היה סיכוך הרבה מהם מיירי בחבטן א"כ רישא דלא היה הסיכוך הרבה מהם גם מיירי בחבטן, וכיון דמיירי שהסכך הפסול חמתו מרובה א"כ ע"כ שגם הסכך הכשר חמתו מרובה, [דאם צילתו מרובה כיון דמיירי בחבטן תתכשר הסוכה] וכיון דמיירי מתני' כשהצל הכשר חמתו מרובה אין סברא להכשיר אם קדם הסכך הכשר, וכתב הגר"א (סי' תרכ"ו ד"ה בין) דאינו מבין את קושית הריטב"א וצ"ב דהא קושית הריטב"א קשה מאוד ומה מקשה ע"ז הגר"א, ועי' בחזו"א (סי' ק"ז סקט"ו) מה שביאר בזה.

\_ד. מתני' ואם היה סיכוך הרבה מהן או שקצצן כשירה, והרמב"ם בפירוש המשניות כתב דאם היה הסיכוך הרבה מהן דכשירה הוא בתנאי שיקוץ אותן, והקשה רש"י (ט:) דמדקתני סיפא קצצן מכלל דרישא מחוברים, וביאר הכס"מ (פ"ה מסוכה הי"ב, וכ"כ הקה"י סי' ט' בשם ר' אברהם מן הרמב"ם) דלדעת הרמב"ם אם ריבה עליהם אין צריך לנענע אמנם אם רק קצץ את הסכך המחובר צריך לנענע, [ועי' בדף ט: מש"כ בדעת הרמב"ם] והקשה הקה"י (סי' ט') דלרב דס"ל קציצתן זו היא עשיתן א"כ ע"כ א"א לפרש דאם היה סיכוך הרבה מהם מיירי בקצצן, דהא אפי' מחובר גמור כשר בקציצה, וא"כ אדרא קושיא לדוכתא, ותירץ הקה"י דגם לרב בעינן שבשעה שמדלה את הגפן יעשה את זה לשם סכך, ואל"כ צריך לנענע, עוד יש לישב לפ"מ שכתב הב"ח (תחילת סי' תרכ"ו ד"ה עוד כתוב] דהיכא דשלופי שלפינהו (יעי' לקמן יא:) [דהיינו שקצצן מן האילן ועדיין הגפן מעורה במקצת דאמרי' לקמן דבכה"ג מודה רב שהסוכה פסולה], והסכך הכשר מרובה על הסכך הפסול הסוכה כשירה, ולפ"ז יש לאוקמי מתני' בכה"ג.

\_ה. גמ' ואמר רב צריך לנענע, ופרש"י דאם לא נענע הסוכה פסולה משום תעשה ולא מן העשוי בפסול, ויש לדקדק דהא לא בעינן בסוכה עשיה לשמה וצ"ל דאע"ג דלא בעינן בסוכה עשייה לשמה אמנם, בעינן שהסכך עצמו יהיה עשוי מכח גברא בכשרות, אמנם בריטב"א מתבארת דרך חדשה בזה, דהנה מצינו בג' מקומות פסול דתעשה ולא מן העשוי בסוגין, וגבי חוטט בגדיש, וכן בהניח חבלי קש ועצים שלא לשם סכך ונימלך עליהם לסיכוך דפסולים משום תולמ"ה, וכתב הריטב"א (יב. ד"ה א"ר יעקב) דהטעם דבעינן סוכה העשויה להצל הוא מאותו הדין ממש של תולמ"ה, ומוכח מהריטב"א דהטעם דפסל רחמנא בתולמ"ה הוא משום דבעינן שסכך הסוכה יהיה מיוחד לצל, וכל שמתחילתו לא עשה בגופו עשיה לשם צל, זה לא נחשב שהסוכה מיוחדת לצל [ומצינו בהרבה מקומות דזמן העשיה קובע את שם הדבר ועי' כא. גבי אהל שאינו עשוי בידי אדם] וז"ל הריטב"א לקמן (טז.) דודאי כל שלא הניחו מתחילה לשם צל אינו כלום משום מעשה שיעשה אח"כ, דסככא דממילא הוי כדמעיקרא שלא לשם צל עכ"ל, וגם בדברי הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ט) מבואר כהריטב"א דכתב שם הרמב"ם דסוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל, ואם תולמ"ה הוא דין שצריך שיהיה עשוי ממעשה אדם, א"כ פסול הסוכה הוא מחמת שנעשית מאליה ולא מפני דאינה עשויה לצל, ועל דרך זו הקשה האבנ"ז (או"ח סי' תע"ה) דהא בסוגיין גבי סכך מחובר אין החיסרון שהסוכה לא עשויה לצל דהא הוא הדלה את הגפן לשם צל ואפ"ה פסולה הסוכה, אמנם הריטב"א בסוגיין (יא:) כבר תירץ קושיה זו דכתב הריטב"א דהא דפסל רחמנא מחובר הוא משום תולמ"ה, משום דסכך מחובר לא נעשה בו מעשה כלל מתחילתו לשום ענין, [ונראה הביאור דמחובר דעשוי לגידול עצמו לא מיקרי כלל דעשוי לסיכוך].

\_כתב הב"י (סי' תרכ"ו ד"ה ומ"ש) שסכך שפסולו הוא מטעם תולמ"ה אינו חשוב סכך פסול, ולכן אם יש סכך כשר ומעליו סכך שפסול מטעם תולמ"ה הסוכה כשירה, והב"ח (ד"ה וכתב הבית יוסף) כתב דאינו יודע מאי נפק"מ בין אם הפסול מצד עצמו או מטעם תולמ"ה, והגרעק"א (בהגהות לשו"ע סי' תרכ"ח) מסתפק בזה, והנה ר"ת (הובאו דבריו בראש ובר"ן) מוקי מתני' כשיש גם סכך כשר כשעור, ואפ"ה פסל שמואל בלא נענוע של הסכך הפסול אע"ג שיש סכך כשר, ומוכח כדעת הב"ח דגם סכך שפסולו מטעם תולמ"ה חשיב סכך פסול, ובעיקר קושית הב"ח דלא ידע הפרש בין פסול תולמ"ה לפסול אחר, י"ל דהתורה לא הצריכה עשיה אלא בשיעור הכשר סכך, ואפי' אם מוסיף עוד סכך שפסולו מטעם תולמ"ה לא נגרע הכשר הסוכה, [ולפי הדעה בהגהות אשר"י דאם סיכך בתוך הבית ואח"כ הסיר את תקרת הבית הסכך פסול, אין ראיה מכאן לשיטת הב"ח דהכא גם הסכך הכשר פסול מטעם תולמ"ה ודו"ק].

\_ו. גמ' לא שפוסק ואח"כ קושר, וביאר הריטב"א דאם פסק ואח"כ קשר כיון דאיכא מעשה חשוב לאחר הקציצה קרינן ביה תעשה, ואין כאן פסול דתולמ"ה, והקשה הפנ"י מ"ש לענין לשמה דכו"ע מודו דבעינן לשמה גם בתליית הציצית, מפסול תולמ"ה דהוא פסול רק בזמן הקשירה, [והפמ"ג (סי' י"א מ"ז סק"כ) כתב בשם הלבוש דהא דילפינן פסול דתולמ"ה הוא מקרא דגדילים תעשה לך, וכונת הפסוק דרק את הגדילים תולמ"ה, ולא בתליית הציצית, אמנם דבריו לא מישבין את קושית הפנ"י דהא לשמה גם ילפינן לעיל (ט.) מגדילים תעשה לך], וביאר האבנ"ז (סי' תס"ו סק"ט) דע"כ הא דהקפיד קרא על תולמ"ה הוא בגמר העשיה דהא כל פעם כששמים את הציצית בבגד אין עדיין כשרות בציצית, וע"כ דלא הקפידה תורה שלא יהיה עשיה בפסול אלא בגמר עשיה.

\_והנה הריטב"א והר"ן (גיטין מה:) כתבו שהחסרון בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין (לעיל ט.) הוא משום תולמ"ה, והתוס' במנחות (מב:) הקשו שבסוגיין מוכח שאין חיסרון של תולמ"ה בתלייה, ועיין חזו"א סי' ג' סקי"א שלדבריו מיושבת הקושיה.

\_ז. רש"י ד"ה תלאן וכו' ורב עמרם שכח ולא פסקן עד שנעשה כל הגדילים וקשריהם, לכאורה יש לדקדק מרש"י דאם רב עמרם לא היה עושה את כל הגדילים והקשרים גם שמואל היה מודה שהציצית כשירה, אמנם הב"י (סי' תרכ"ו ד"ה ונראה לי) כתב דדברי רש"י לאו דוקא דהא אפי' לא כרך בה אלא חוליא א' כשירה, וא"כ בודאי שהיא פסולה לשמואל, ומש"כ רש"י שלא פסקן עד שעשה כל הגדילים והקשרים, רש"י לא פירש כן אלא לומר שאעפ"כ רב מכשיר, ותמה הגרעק"א (בהגהות לשו"ע או"ח סי' י' על המג"א סק"ו) דאדרבא הסברא היא להיפך דכיון דסגי בקשר א' א"כ דל החוליה והקשר הראשון דהוי מן העשוי, והציצית תתכשר בעשיית החוליות האחרונות, ושמעתי לומר שאע"ג דסגי בגדיל א' צריך שאותו הגדיל יהיה סמוך לכנף.

\_.דף יא:

\_א. תוד"ה דשלפינהו שלופי וכו' אסמכתא בעלמא הוא, ופי' הערל"נ דהתוס' פירשו דהפסול הוא מדרבנן כיון דדמי לתומ"ה, אלא דהוקשה לתוס' דבבריתא משמע שזה דאורייתא וע"ז כתבו התוס' אסמכתא בעלמא הוא, וכן הוא להדיה בריטב"א, ועי' במהרש"א.

\_ב. גמ' דתניא כי בסוכות הושבתי את בני ישראל ענני כבוד היו, הטור (סי' תרכ"ה) פסק כמ"ד דענני כבוד היו, וכתב הב"ח דאע"ג דאין דרך הטור לפרש פסולים בתורה, אפ"ה פירש כאן הטור את הפסוק, דכיון דכתיב למען ידעו דורותיכם אדם שלא יודע את כונת מצות הסוכה כפי פשטה לא קיים את המצוה כתיקונה, וכתב הפמ"ג (שם א"א סק"א) שבדיעבד סגי בזה שיתכון לצאת, אמנם הביכורי יעקב (שם סק"ג) כת דהכונה מעכבת, ובמשנ"ב (שם סק"א) פסק דאין הכונה מעכבת.

\_והנה כתב הביאור הלכה (סי' ס' ס"ד ד"ה וי"א) דאם אדם לבש טלית ולא נתכון לצאת בה יד"ח, מיקרי שלובש ד' כנפות בלא ציצית ועובר בעשה, ובמנחת שלמה (סי' א' סק"א) דן האם אדם שאוכל בסוכה בלא כונה האם מיקרי שאוכל חוץ לסוכה, ובמנחת שלמה דן לומר דנהי דלא קיים המצוה כתיקונה לא מיקרי דיושב חוץ לסוכה, דכיון דהוא יושב בסוכה אע"ג דאינו מתכון למצוה, מ"מ אין אני קורא בו כלל "בסוכות תשבו" דהא הוא יושב בה כבר, ושמעתי להביא ראיה דלא מיקרי שלא קיים מצוה כלל מהא דאמרי' במנחות (מ:) דרבנן אסרו לעשות כלאים בציצית ובגמ' שם דחיק למצוא מה האיסור בזה, ומסקינן התם גזירה שמא יקרע סדינו בתוך ג' ויתפרנו ונמצא טלית פסולה משום תולמ"ה, ר"ז אמר גזירה משום כסות לילה, ופרש"י שמא יתכסה בו בלילה ואין בלילה חיוב ציצית ונמצא עובר בכלאים, ואם נימא דבכה"ג שלא כיון הוה כאילו לובש בגד בלא ד' כנפות, א"כ לגזור דילמא לא יתכון, ונמצא עובר בכלאים, [ויש לדון האם בכה"ג עובר באיסור כלאים].

\_עוד יש לדון האם בכל אכילה ואכילה צריך לתכון או שסגי בכונה אחת, והנה גבי מזוזה לא מצינו דבעינן כונה בכל פעם שדר בבית, וגם בתפילין דנו האחרונים (רעק"א סו"ס ט', עין יצחק סי' ל"א, נחלת צבי בשו"ע יו"ד רצ"א) האם סגי בזה שיתכון בשעת הלבישה או דבעינן כונה בכל פעם.

\_.דף יב.

\_א. גמ' באספך מגרנך ומיקבך, כתבו הריטב"א והר"ן (ז: ד"ה מתני') דא"א לסכך בעפר כיון דהוה קרקע עצמו ולא גידולי קרקע.

\_ב. גמ' חדא משום גזירת אוצר וחדא משום תעשה ולא מן העשוי, כתבו הריטב"א הרא"ה והמאירי דאין כונת הגמ' דאוצר אין פסולו מטעם תולמ"ה, דגם אוצר פסולו מטעם תולמ"ה, אלא כונת הגמ' דחדא משום גזירא וחדא מדאורי', ומוכח מדבריהם דפסול תולמ"ה הוא משום דכל שאין עשיה בגופו לשם צל לא מיקרי דהוא עשוי לצל, [ולע' (יא.) הארכתי בזה] אמנם ברש"י נראה דאוצר פסול משום דאין שם סוכה עליו.

\_ג. גמ' משום תעשה ולא מן העשוי ליכא, ומוכח בגמ' דהיה אפשר לפרש דמשנתינו מיירי כשלא הניח לשם סיכך דפסולו מדאורייתא, והקשו התוס' דאם פסולו מדאורייתא האיך קתני וכולן שהתירן כשרות הא עדין איכא בזה פסול דתולמ"ה, ותירצו התוס' דהתרתן מהני כאילו הוא נענוע דלעיל, והקשה הק"נ (אות ת') דהא אע"ג שקצת מהקנים מנענעים ע"י התרת הקשר עדיין בקנים שנשארו איכא תולמ"ה.

\_ומדברי התוס' יוצא ב' דינים א. שפתיחת הקשר הוא עשיה גמורה בסכך ולכן גם במקום דאיכא פסול דאורייתא מהני פתיחת הקשר, ב. דבמקום שפסול הקנים הוא רק משום גזירת אוצר לא בעינן מעשה בגוף הסכך, והראשונים נחלקו על ב' הדינים, בדין הראשון דפתיחת הקשר הוה עשיה גמורה נחלק הר"ן דהנה הר"ן פי' במשנה דהא דקתני ואם התירם כשרות וסגי בהיתר הקשר לבד היינו משום דכיון דהפסול הוא רק משום גזירה דחבילה מהני ההתרה, דכיון שהתירן תו לא מיחלפי באוצר שאין אדם מיבש חבילה מותרת, ומוכח מדבריו שרק בדבר שאיסורו הוא משום גזירה מהני ההתרה, ובטור (סי' תרכ"ט) הביא בזה ב' שיטות, והנה לשיטות דלא מהני התרה בדבר שפסולו מדאורייתא יש להקשות מדוע הגמ' לא דייקא דמתני' לא מיירי בפסול דאורייתא מהא דקתני או שהתירן כשרות, ותירצו הב"ח (שם ד"ה ואף) והגר"א (שם סעיף י"ז) דכמו דבמתני' דלעיל קתני או שקצצן כשירות ואמרו בגמ' דצריך לנענע, הכ"נ במתני' דהכא היה אפ"ל דצריך לנענע, והפנ"י תירץ דאפשר לפרש משנתינו דמה דקתני וכולן שהתירן כשרות היינו שהיתרן לפני שסיכך.

\_והנה בדין השני דכתבו התוס' והר"ן דהיכא דהפסול הוא מטעם גזירה דחבילה מהני התרה, יש להקשות האם נימא דבכל פסול דרבנן כגון סכך דמק"ט מדרבנן, האם לא יהיה בהם פסול דתולמ"ה, [וכבר עמד בזה החלקת יואב ח"ב סי' ט"ו עי"ש] ובחזו"א (סי' ק"נ סק"ז) כתב דהכא ע"י שפותח את הקשר הוה כאילו הוכשרו למפרע, וצ"ב, ונראה דהכא רבנן לא עשו את חבילי הקנים כסכך פסול, אלא דחכמים אמרו דא"א לשבת בכזה סוכה דילמא יבאו להכשיר אוצר, ורבנן פסלו את הישיבה בסוכה זו ולא את עצם הסיכוך בהם, ובעיקר דברי התוס' והר"ן דבפסול של קנים אין חיסרון דתולמ"ה, ר"ת (הובאו דבריו במרדכי רמ"ז תשל"ח, ועי' בב"ח תרכ"ט ד"ה ואף) פליג וס"ל דגם היכא דפסולו מדרבנן בעינן גם התרה וגם פקפוק.

\_ד. רש"י ד"ה משום וכו' דלא נמלך עליהם לסיכוך, דברי רש"י צ"ע דמשמע מדבריו דאם נימלך מהני וקשה דהא עדין איכא פסול דתולמ"ה, ובהגהות הר"ש מדעוסי, ובמראה כהן גרסו ברש"י דאם נמלך, וע"ע ערל"נ.

\_.דף יב:

\_א. רש"י ריש העמוד, ד"ה אמר וכו' אבל נענע כשר דהא אסיק אדעתיה ותיקן וליכא למיגזר בה משום זימנא אחרתי עכ"ל, פירוש דהוקשה לרש"י מדוע בחוטט בגדיש לא גזרו משום גזירת אוצר כמו שגזרו בחבילי קנים, ותירץ רש"י דהתם כיון דנענע א"כ אסיק אדעתיה פסול דתולמ"ה ולכן לא שייך למיגזר ביה, והנה הריטב"א תירץ על קושיה זו דגבי גדיש כיון דלא שכיח ליכא בזה גזירה, ולכאורה איכא ב' נפק"מ בין רש"י לריטב"א דלרש"י דטעם החילוק בין חבילי קנים דגדיש הוא משום דבגדיש נענע ואסיק אדעתיה, לפ"ז אם אדם סיכך בגדיש מלכתחילה הסוכה תהיה פסולה, ואילו לריטב"א הסוכה תהיה כשירה כיון דגדיש דלא שכיח ליכא למיגזר ביה, ודברי רש"י צ"ע דהא להדיה מפורש בגמ' לקמן (טז.) דאם אדם הניח גדיש על חלל טפח ואח"כ הוא חטט בגדיש הסוכה כשירה, [דכיון דהיה לה חלל מתחילה היה לגדיש שם סכך מתחילה], וצ"ע, עוד דאיכא נפק"מ בין רש"י לריטב"א דלרש"י אם סיכך בחבילי קנים ואח"כ נענע אותם הסוכה כשירה גם אם לא יפתח את הקשר, דהא גם בזה שייכת הסברא דאם אסיק אדעתיה ותיקן ליכא למיגזר בה משום זימנא אחרתי, ובאמת דהר"ן כתב כן דכל היכא דהניח חבילי עצים ואח"כ נענע הסוכה כשירה, והביא הר"ן ראיה לזה מהא דאמרי' לקמן גבי נסרים דאע"ג דלכתחילה אין מסככין בנסרים, אפ"ה בסוכה שהיא עשויה כבר סגי ליה בפקפוק דכיון דמחזר עליה לבטלה ליכא למגזר בה, ויש להקשות בגדר הדברים דאם פסלו חז"ל לסכך בחבילי קנים אע"ג שעושה בהם מעשה ממש, א"כ מה מועיל הפקפוק ומה הוסיף הפקפוק יותר ממה שהיה קודם, ותירץ הב"ח דהר"ן לא מיירי בחבילה שהנחה לסיכוך אלא בחבילה שהניחה ליבוש ובזה מהני הפקפוק לעשות אותה בתורת סכך, ובעיקר דברי הר"ן הקשה הב"ח דאין ראיה מנסרים כלל דהתם מה שהוא מנענע אותם היא מראה בזה דאין לזה תורת בית, אבל הכא יש גזירה אחרי הפקפוק כמו לפני הפקפוק ועדין איכא למיגזר, [ועיין בק"נ אות ת'].

\_ב. תוד"ה אין וכו' ואע"ג דדיעבד נמי אינה סוכה, אמנם הדרכי משה (סי' תרכ"ט סק"ז) דקדק מהטור דהפסול הוא רק לכתחילה, והב"י שם פליג וס"ל דהוא פסול גמור והמשנ"ב (שם סק"מ) הכריע דפסול אפי' בדיעבד.

\_ג. תוד"ה בנקבות וכו', פירוש דגולמי כלי עץ טהורין מפני שעדין לא נגמרה מלאכתן, והקשה התוס' דלפ"ז גם החצין כל עוד שאין בהם את הברזל לא נגמרה מלאכתם, ועי' ערל"נ.

\_ד. תוד"ה מהו וכו' גבי כדור וכו' התפילין עכ"ל הנה התוס' הוכיחו מתפילין ומחיצין שבית קיבול העשוי להתמלאות שמיה קיבול, והקשו על רש"י שפירש בדעת חכמים שלא שמיה קיבול, ונאמרו בזה ד' תירוצים א. התוס' רא"ש והמאירי כתבו דבית קיבול דחיצין שמיה קיבול לפי שפעמים נוטלים הברזל מן העץ בשעת מלחמה, ב. והשבות יעקב (ח"א סי' ל"ג) והפמ"ג (סי' תרנ"ט מ"ז סק"ו) תירצו דבית קיבול העושי למלאות לא שמיה קיבול ולכן החץ אינו מק"ט, אמנם בסוכה בית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול גזירה אטו בית קיבול העשוי להתמלאות, [ולא משמע כן לקמן טו.] ג. הנוב"י (יו"ד קמא סי' צ"ו) כתב דבית קיבול העשוי למלאות מק"ט מדרבנן, והסוגיא בסנהדרין מיירי

מדאורייתא, וסוגיין מיירי מדרבנן. ד. הערל"נ תירץ דדוקא בכדור שקודם שנמלא לא היה לו בית קיבול הדין דלא הוה בית קיבול, [דכדור מיירי שלוקח עור ומניח בו מוכין ותופרו] משא"כ בסוגיין דגם קודם שהוא תוקע את הברזל יש להם בית קיבול, ועי' בקה"י (סי' י') שדן בכל עץ שתוקעין בין מסמרים שיפסל לסיכוך מטעם בית קיבול העשוי להתמלאות [וכמעט כל המעמדים את הסכך יש בהם מסמרים] ודן שם להתיר מפני שהבית קיבול שנוצר מהמסמר נסתם מיד.

\_והרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ה) פסק שאם סיככה בחיצים נקבות פסולה הסוכה, דאע"ג שהחצין עשוין להתמלאות בברזל בית קיבול הוא ומק"ט, והקשה הרשב"א (מיוחסות סי' רט"ו) דהרמב"ם סותר דברי עצמו דבפ"ב דכלים כתב הרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאותו אינו בת קיבול כגון בקעת של עץ שחוקקין בה בית קיבול ותוקעין בו הסדן של ברזל, אם היא של נפחים אינה מק"ט שאע"פ שיש בה בית קיבול לא נעשה אלא מלאותו, ונאמרו בזה ב' תירוצים הערל"נ והשפ"א תירצו דהכא בחיצין מיירי שעדין לא נתמלאו [דאם הם נתמלאו הם מק"ט מטעם דהם יד לברזל] ולכן הם מק"ט דמה בכך שהם יתמלאו אח"כ הא עכשיו הם ריקנים משא"כ בתחתית הצריפין שמיירי שכבר תקע שם את הברזל, וכן מדוקדק בשלטי גיבורים שכתב בשם ריא"ז וז"ל חיצים נקבות וכו' ואע"פ שאותו קיבול עתיד להמלאות בזכרות הברזל, עד שלא מלאוהו הרי הוא ככל כלי קיבול, והקשה הקה"י דהנה כתב הרא"ש (שו"ת כלל כ"ד סי' י"ב) שקנים אע"פ שיש להם בית קיבול אינם מק"ט כיון שלא נעשה הקיבול שלהם לצורך קבלה, ומוכח דבשביל שכלי יקבל טומאה לא סגי בזה שיש בו בית קיבול אלא בעינן שהבית קיבול שלו ישמש וא"כ קשה דמה בכך שהחיצים לא נתמלאו, הא הם בית הקיבול שלהם אף פעם לא ישמש דהא כשימלאום יתבטל מהם הבית קיבול, ולכן חידש הקה"י דבית קיבול העשוי למלאות לא שמיה בית קיבול אינו מטעם שמתבטל ממנו השם "בית קיבול", אלא גם אחרי שהוא נתמלא הוא עדין בית קיבול, אלא הטעם שהוא טהור מפני שאינו מיטלטל מלא וריקם וכיון דמטלטל רק "מלא" אינו בית קיבול, ב. והגר"ח (סטנסיל שצ"ג) תירץ דהתם גבי תחתית הצורפים אחרי שממלאים אותו הכל נעשה כלי א', וכיון שכן הבית קיבול שלו רק משמש את הכלי עצמו, משא"כ בכדור דמלוי הכדור נכשיו כחפץ אחר [דהא אמרי' שאם נגע במה שבתוכן החיצון טהור] וכן בחיצין היד שלהם אינו נכשיו מהכלי עצמו אלא הוה רק יד ולכן העץ משמש חפץ אחר.

\_ה. גמ' סככה באניצי פשתן פסולה, בטעם שא"א לסכך באניצי פשתן נאמרו ה' פירושים, א. רש"י פירש מפני שהוא מק"ט נגעים, והקשה הקה"י (סי' י"א) דא"כ האיך אמרי' (יז.) שבית שנפחת וסיכך על גביו דכשר, הא הוא ראוי לקבל טומאת נגעים, ועי"ש שהאריך, והגר"ח (סטנסיל סי' ס"ה) תירץ דהא דבית נטמא בנגע היינו שהבית עצמו נעשה לשרץ, ואינו בגדר מק"ט אלא דגוף הבית נעשה לחפצא של הטומאה כהשרץ עצמו, משא"כ בגד מלבד מה שנעשה כשרץ יורד עליו גם דין מקבל טומאה, והראיה דכשבגד נטהר מטומאת צרעת בעינן להטבילו משא"כ בית. ב. והתוס' והריטב"א והר"ן פירשו דאע"ג דאונץ אין נטמא בנגע, כיון שהם קרובים לקבל טומאת נגע ע"י טוויה הם פסולים לסיכוך מדרבנן. ג. עוד פירש הריטב"א דכיון דאונץ נגמרה מלאכתו הוא יצא מכלל פסולת גורן ויקב, וכעין זה פירש הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ד) וז"ל דפסולה משום שהפשתן נשתנית צורתו וכאילו אינו מגידולי קרקע, והקשה הרש"ש מהא דאמרי' לקמן (טז.) שמטלניות שאין בהם ג' על ג' כשרים לסיכוך אע"ג דנשנתנו, ד. הראב"ד (פ"ה מסוכה ה"ד) פירש שאניצי פשתן כיון שראוים ליתן אותם בכרים וכסתות הם מק"ט ע"י דבר אחר, והקשה עליו המ"מ מהא דאמרי' סככה בחיצין זכרים כשירה והלא הם ראוים לתת אותם בברזל והם יקבלו אז טומאה, ותירץ המג"א (ע"פ מה שביאר בו הפמ"ג סי' תרכט א"א סק"ג) שחיצים זכרים אע"ג שהם עומדים לינתן לתוך הברזל אבל הם עצמם לא יקבלו טומאה אלא מחמת שיהיו בת יד לברזל, והטומאה שבהם תהיה מדין "יד", משא"כ באניצי פשתן שהם עצמם יקבלו טומאה, ומה דנקט הפמ"ג שהאניצים עצמם יקבלו טומאה יש לדון, דהנה פסק הרמב"ם (פ"ז מכלים הט"ו) שכדור ואמום ותפילין שנקרעו אחר שנטמאו הנוגע במה שבתוכן טהור, אמנם האכוף שנקרע הנוגע במה שבתוכו טמא מפני שהתפר מחברו ונעשה כולו כגוף אחד, ויש לדון האם כר דומה לכדור ותפילין או לאכוף, ומוכח שהפמ"ג למד שגם כר ע"י תפירתו הוא נעשה אחד, וזהו מה שסיים המג"א וז"ל דהתם הנקבות מקבלים טומאה בלא"ה וא"כ אין הזכרים גורמים להם טומאה, משא"כ בכר וכסת שאין מק"ט עד שימלאם ויתפרם עכ"ל.

\_ו. אי דייק ולא נפיץ הושני קרי ליה אבל תרי ולא דייק הוצני קרי ליה וכו', והיינו דרבי יוחנן הסתפק מה הדין בהושני, ועוד הסתפק רבי יוחנן בתרי ולא דייק האם הוא הוצני או הושני, וכתב הריטב"א דלדברי רש"י אסור גם בתרי ולא דייק מטעם ספיקא דאורייתא, וכתב הריטב"א דלדברי האומרים שפסולו מדרבנן אפשר לסכך בכל הושני אפי' אם דייק ולא נפיץ, והר"ן פירש בדעת הרי"ף שאפשר לסכך בתרי ולא דייק, אבל א"א לסכך אם דייק ולא נפיץ, וכתב הר"ן שהרי"ף פסק לקולא מטעם דהוה ספיקא דרבנן והקשה הק"נ (אות ב') דא"כ אפי' בדייק ולא נפיץ היה לרי"ף לפסוק לקולא, ותירץ הק"נ דאע"ג שקי"ל שבשל סופרים הלך אחר המיקל היינו היכא שחזינן פלוגתא של תנאים, אבל היכא שלא חזינן פלוגתא של תנאים בהדיה אלא שלא ידעינן מה אמרי' ביה קמאי, אזלי' לחומרא, והקשה הק"נ דא"כ היה לנו להחמיר גם בלא דייק ולא נפיץ, ותירץ הק"נ דהתם הוה ס"ס, שכתב וע"ע בשפ"א מש"כ בזה [ובדברי השפ"א עי' במשנה למלך פ"ד מבכורות ד"ה עוד אחרת].

\_ה. תוד"ה באנצי וכו', בגמ' בשבת איכא ג' מימרות, המימרא הראשונה: (שבת כו.) רשב"א אומר כל היוצא מן העץ אין בו משום שלש על שלש ומסככין בו חוץ מפשתן, ופרש"י שפשתן אפי' אונין שבו מק"ט נגעים מדאורייתא ולכן אין מסככין בו, והתוס' בסוגיין פירשו בשם ר"ת דאיירי התם בטווי של פשתן, והתוס' חלקו על ר"ת והסיקו כפרש"י דמיירי התם באונין של פשתן, וכתבו התוס' דאע"ג שלדבריהם אין אונין מק"ט נגעים, אפ"ה פסולים לסיכוך הואיל והם קרובים לטומאת נגעים אם יטווה אותם, המימרא השניה: (שם כז:) סומכוס אמר סיככה בטווי פסולה מפני שמטמאה בנגעים, ופרש"י דלסומכוס אפי' אנין מק"ט, אלא שסומכוס בא לחדש שאם טוו את הפשתן אפי' אם הוא לא נתלבן הוא מטמא מיד, משא"כ אונין אין מק"ט נגעים אלא"כ נתלבנו, והתוס' פירשו שמיירי התם בטווי דוקא, ואע"ג דגם אם לא טוו את האונין א"א לסכך בהם סומכוס מיירי בדאורייתא, המירמא השלישית: שתי וערב מטמא בנגעים מיד דברי ר"מ, ורבי יהודה אומר השתי משישלה והערב מיד, והאונין של פשתן משיתלבנו, ונחלקו רש"י ותוס' בדעת רבי יהודה דלרש"י אונין של פשתן שנתלבן מיירי כשלא נטוו ולתוס' (לכל הפירושים) מיירי בנטוו, ור"י מחמיר טפי מר"מ, דלר"מ סגי בטווי גרידא, ולר"י בעינן שיתלבנו, [ופירש הערל"נ שאע"ג שכתבו התוס' שאניצי פשתן משמע שהם לא טווים, אונין של פשתן אפשר לפרש שהוא טווי] ואמרי' התם שרשב"א (המימרא הראשונה) וסומכוס [המימרא השניה] אמרו דבר א', ופירשו התוס' לפי שיטתם שסומכוס ס"ל כר"מ שלא מצריך ליבון בטווי, דהא סומכוס נקט שסיככה בטווי פסולה מפני שמטמאה בנגעים ומשמע שהוא כל טווי, וגם רשב"א ס"ל כר"מ שאם רשב"א היה סובר כר"י שכדי לקבל טומאת נגעים בעינן גם טוויה וגם ליבון, לא היה רשב"א אומר שא"א לסכך מדרבנן באונין של פשתן, שהרי האונין מחוסרין גם טוויה וגם ליבון כדי לקבל טומאה מדאורייתא, וע"כ שרשב"א ס"ל כר"מ שאונין של פשתן ניטמא בטוויה לבד ולכן הוא פוסל מדרבנן באונין של פשתן.

\_.דף יג.

\_א. גמ' כיון דסרי ריחהו שביק להו ונפיק, הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ב) כתבו דפסולים רק לכתחילה, אמנם הריטב"א כתבו דרבנן פסלו סוכה זו, וכת המג"א (סי' תרכ"ט סקי"ד) דמהרמב"ם משמע דאם כבר עשה מהם סכך יכול לשבת שם לכתחילה, וברא"ש משמע שלא ישב שם לכתחילה.

\_ב. גמ' מיתיביה אזוב ולא אזוב יון, הקשה הגרעק"א דהא מרור שכתוב בתורה הכונה דבר מר ואינו שם עצם, וא"כ בודאי שכל דבר מר יהיה כשר משא"כ אזוב, והרש"ש כתב דהשתמיט לגרעק"א דברי המג"א (סי' תע"ג סקט"ו) שהוכיח מסוגיין שהמרור שנכתב בתורה הוא שם עצם וכל הדברים שאפשר לצאת בהם יד"ח מרור בזמן התורה היה שמם מרור, ועי"ש שהקשה המג"א מדברי רש"י בחומש שכתב שכל עשב מר נקרא מרור, וע"ע בשפ"א.

\_ג. גמ' ולא אזוב רמי, הנה הגמ' מסיקה שאזוב רומי נשתנה שמו קודם מתן תורה ותמה התפארת ישראל (פרה פי"א מ"ז) שהא בזמן קבלת התורה רומי לא היתה קיימת [כדאמרי' בשבת נו:] עי"ש מה שמתרץ.

\_ד. גמ' איגד בחד לא שמיה אגד שלש שמיה אגד, ופרש"י ששלש שמיה אגד לעינן שהוה חבילה וא"א לסכך בו. אמנם התוס' (יב. ד"ה חבילי) כתבו שאין חבילה פחותה מעשרים וחמש קנים, והנה הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"י) כתב שאין חבילה פחותה מעשרים וחמשה בדים, תמה עליו הראב"ד מסוגיין ותירץ המ"מ שהרמב"ם מפרש שסוגיין מיירי לענין אגודת אזוב דאגד שלשה שמיה אגד, משא"כ חבילה אינה נקראת אלא"כ יש בה עשרים וחמשה קנים, אמנם צ"ע לדברי המ"מ מדוע מוזכרת הסוגיא של אזוב בסוגיין, ועיין ברא"ש מה שמתרץ וע"ע בב"י (סי' תרכ"ט ד"ה וחבילה) שחילק בן זרדים לקנים.

\_ה. דתנן מצות אזוב שלשה קלחים ובהן שלשה גבעולין, במשנה במסכת פרה נאמר כך: אזוב שיש בו שלשה קלחים מפסגו ואוגדו [ופירש הרע"ב מפרידו ומחלקו שיהו הג' קלחים מפורדים זה מזה] פסגו ולא אגדו, אגדו ולא פסגו לא פסגו ולא אגדו כשר, ונאמרו ב' פירושים במשנה הבעה"מ מפרש שמה כשכתבה המשנה פסגו ולא אגדו היינו דוקא בגונא שלא הפרידו לגמרי, דאם נימא דמיירי שהפרידו לגמרי א"כ הוא אינו אגוד ואגד מעכב גבי אזוב, אמנם הקשה שאמרי' לעיל שאגד ביד"ש לא שמיה אגד ובמשנה בפרה מבואר דשמיה אגד דאל"כ לא פסגו ולא אגדו היה ניפסל, ותירץ הבעה"מ דדוקא בסוגיין בפסול דרבנן של חבילה הקלו שאגד ביד"ש לא שמיה אגד, אמנם הראב"ד (בהשגות על הבעל המאור) מפרש שמה שתנן "פסגו ולא אגדו" מיירי בהפרידו לגמרי [וכן פירשו התוס' ד"ה מצות], ולפי דבריהם הקשה הגרעק"א מה הגמ' מביאה ראיה מחכמים שאגד של שתים חשיב אגד, דילמא מה שמכשרין רבנן הוא משום שבפרה לא בעינן אגד כלל, והנה הריטב"א הראב"ד והמאירי כתבו דנהי דלא בעינן אגד ראוי לאגד בעינן [ונראה דכיון דבעינן אגד למצוה אמרי' ביה כל הראוי לבילה], ולפ"ז לא קשיא כלל קושית הגרעק"א [וע"ע בריטב"א מה שתירץ ע"ז], והנה הראב"ד הקשה בלא פסגו ולא אגדו הרי הוא גם לא ראוי לאגד דהא השתא גם אם הוא יאגוד אותו זה לא יחשב אגד כדאמרי' לעיל גבי אפקותא דדיקלא, ותירץ הראב"ד דגם התם הוה ראוי לאגד כיון שהוא יכול לפסגו ולאגדו, ויש לעיין דא"כ אם הוא מזה בקנה אחד ארוך ליתכשר כיון שאותו קנה ראוי לחלקו ולאגדו, וצריך לחלק שהכא איכא ג' קנים שטובלן במי חטאת. אלא שחיבורן גורם שלא יקראו אגודה ואגד אבל ג' יש כאן, משא"כ בקנה ארוך שהוא טובל רק קנה א'.

\_והנה הקשו התוס' מדוע לא ילפי' מג"ש פרה פרה לעכב [ועיין בכס"מ ריש פי"א מפרה מש"כ בזה] ותירץ הראב"ד שבלולב שגם לולי הג"ש ידעינן שיש מצוה לאגדו א"כ הג"ש אתי לעכב, משא"כ בפרה שלולי הג"ש לא ידעינן שיש מצוה והג"ש באה לומר שיש מצוה, אמנם התוס' רא"ש כתב שזה ודאי שאם רבנן היו לומדים ג"ש היה האגוד מעכב גם גבי פרה וע"כ שרבנן לא למדו ג"ש גם גבי פרה, ומה שרבנן בעו הכא אגידה הוא להידור מצוה [ולדבריו תיקשי קושית הגרעק"א בגליון הש"ס ואין לתרץ ע"ז כמו שתירץ הריטב"א] שבהזאה נמי איכא מצוה לטהר עצמו, ונמצא שנחלקו הראב"ד והרא"ש האם יש הידור מצוה באזוב, ומדברי התוס' רא"ש יש להוכיח שיש הדור גם במכשירי מצוה, וגם בחפץ שאינו החפצא של המצוה עצמה, ועיין בדבר אברהם (ח"ב סי' כ"ה סק"ג) שדן האם יש דין הידור מצוה בבגד של הציצית.

\_.דף יג:

\_א. גמ' הני צריפי דאורבני וכו', עי' פרש"י אמנם הר"ן פירש שמיירי בחבילות שעושים מערבה וראשיהם הגסים לצד א' וראשיהם הדקים לצד אחר עי"ש, והנה הטור השמיט דין זה וכתב הב"ח (סי' תרכ"ט ד"ה גרסינן בגמ') שהטור פי' כמו שפירשו הריא"ז והפסקי הרי"ד בסוגיין שפירשו שרב הונא בריה דר"י שאמר "אפי' תימא דלא שרי להו כל אגד שאינו עשוי לטלטלו לא שמיה אגד", כונתו לחלוק על רב אבא ולהתיר בצריפי דאורבני בלי שום התרה, שאגד שלא עושים אותו בשביל לטלטל את האגודה (ואפי' אם אפשר לטלטלה ע"י האגודה) לא שמיה אגד, ועי' בריטב"א שמשמע מדבריו כדברי הב"ח וע"ע בערל"נ.

\_ב. גמ' מביאין את הטומאה ואין חוצצין בפני הטומאה ופוסלין בסוכה משום אויר, ופרש"י שהם לא חוצצין מדרבנן דאם נימא שיחצצו יסמכו עליהם גם כשיתבשו, אמנם מדאורייתא הם חוצצים דאינם מק"ט דהם לא מאכל אדם, ודברי רש"י תמוהים דהא בד"ה ופוסלין פרש"י שהם סכך פסול כיון שהוא ראוי לקבל טומאה, וכתב הערל"נ שלפ"מ שכתבו התוס' שמה שכתב רש"י שהם לא מאכל אדם הם הגהה בדברי רש"י לק"מ.

\_והנה הריטב"א הביא שיש גורסים בגמ' אין מביאין את הטומאה ואין חוצצין, ולפי הגירסא הזאת ברור שדין הגמ' שכמאן דליתניהו הוא דאורייתא, אמנם הריטב"א גרס כגרסתינו שהם מביאין את הטומאה ולא חוצצין ולכן כתב הריטב"א שהוא דין דרבנן, והוסיף הריטב"א שגם גבי סוכה פסול הסוכה הוא מדרבנן, ודברי הריטב"א צ"ע שהא גבי סוכה י"ל שפסולה הוא מדאורייתא כיון דהוי סוכה שאינה ראויה לשבעה, והנה הב"ח (סי' תרכ"ט ד"ה ואם) דייק מלשון הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ג) שכל מה שאמרי' בסוגיין שהם כאויר היינו דוקא אם הם יפלו אחרי שהם יתיבשו, אבל בכה"ג שהם יתיבשו ולא יפלו כשירה הסוכה ונקט הפמ"ג (שם אשל אברהם סקי"ג) שלדעת הב"ח אפי' אם אחרי הייבוש יהיה חמתה מרובה מצילתה הסוכה כשירה, [אמנם הבכורי יעקב (שם ס"ק כ"ב) הוכיח מלשון הר"ן שלא כהב"ח] וצ"ע הא הוה סוכה שאינה ראויה לשבעה, והפמ"ג כתב שרק היכא שהם יפלו הוה סוכה שאינה אוה לשבעה, אבל כל היכא שהם יהיו אלא רק לא יצלו כהוגן הוה ראוי לשבעה, [כיון שיש להם שם מסכך כל ז' ימי החג].

\_כתב הגרעק"א והפמ"ג (שם משבצות זהב סקי"ד) שכל מה שאמרי' בסוגיין שהירקות נחשבים כאויר היינו דוקא לחומרא, אבל לקולא הם כסכך פסול, וכגון שיש ב' טפחים סכך פסול וב' טפחים ירקות אלו שממהרים להתיבש שבזה אם נדונם כאויר אין מצטרפין לפסול הסוכה, דהא גבי טומאה הם מביאים את הטומאה וע"כ כל עוד שלא נתיבשו הם חשובים סכך.

\_הנה המאירי התוס' רי"ד והי"מ בריטב"א גרסו בגמ' שירקות אלו גם אינם מביאים את הטומאה, ושמעתי להקשות שהא הגמ' לקמן (יח.) אומרת שאויר באמצע אינו פוסל את הסוכה כיון שאמרי' לבוד ומוכח בגמ' שכל שאין דין לבוד אפי' אויר כל שהוא פוסל את הסוכה, ולפ"ז בירקות שהם חשובים להך גירסא אויר גם להביא את הטומאה, א"כ קשה מדוע אינם פוסלים את הסוכה ואפי' בכ"ש דהא ליכא למימר לבוד במקום סתום, אמנם לפ"מ שכתב הגר"ח (פ"ה מסוכה) שהא שבעינן לדין לבוד באויר פחות משלשה הוא כדי שהאויר לא יחצוץ בן הסככות והדפנות, י"ל שכל היכא שהוא לא נפל ליכא חציצה וברגע שהוא יפול איכא לבוד, וז"ב.

\_ג. רש"י ד"ה ופוסלין וכו' דאוכל הראוי לקבל טומאה הוא, וכתב התורי"ד שאפי' אם לא הוכשרו אותם ירקות הם פסולים לסוכה, וביאר התוס' רי"ד וז"ל ואע"פ שעדיין לא הוכשרו דפסולת גורן ויקב אמר רחמנא ולא גורן ויקב עצמם ואע"פ שלא הוכשרו וכו' כיון דראויין לקבל טומאה ע"י הכשר פסולין לסיכוך, וכ"כ הפמ"ג (סי' תרכ"ט מ"ז סקי"ב) שהם פסולים מן התורה, והחלקת יואב (ח"ב סי' ט"ו) הקשה מ"ש מכלים שמחוסרים רק מחשבה כדי לקבל טומאה שהם כשרים לסיכוך, [כמבואר לקמן גבי קשין] ועי"ש בחלקת יואב שתירץ משום שאע"ג שלא הוכשרו הם ראויים לק"ט ממעינות הזב, אמנם קושיתו צ"ב דכלים שמחוסרים מחשבה החסרון הוא בגוף הכלי שכל עוד שלא חישב להשתמש בהם חסר בשם "כלי", משא"כ אוכל שבשביל לק"ט בעי תנאי דהכשר מים, [אמנם עיין באבנ"ז סי' תס"ט מה שמקשה ע"ז] וע"ע ברש"ש ובבכורי יעקב (סי' תרכ"ט סקט"ז) ובחלקת יואב (שם) שנקטו שהפסול הוא מדרבנן, [וע"ע בשפ"א שמסתפק באוכל פחות משעור קבלת טומאה].

\_ד. גמ' אם פסולת מרובה על האוכלין כשרה ואם לאו פסולה, לכאורה מיירי הכא כשאין הצל של הפסולת מרובה מחמתו, דאם צלתו מרובה מחמתו א"כ מדוע בשביל לפסול בעינן שהאוכל יהיה מרובה על הפסולת נימא שאפי' אם יש בפסולת שיעור צלתה מרובה מחמתה תיפסל הסוכה כדאמרי' לעיל, (ט:) ולפ"ז יש להקשות על דברי המ"מ (פ"ה מסוכה סוף הי"ב) שכתב שבעינן שבסכך הכשר יהיה צלמ"מ, ועי' במאירי שפירש שאם פסולת מרובה על האוכלין הכונה שיש בפסולת שיעור צלתה מרובה מחמתו בלא הסכך הפסול.

\_הנה הרמב"ם (פ"ה מסוכה הי"ג) פסק שאם עירב דבר שמסככין בו בדבר שאין מסככין בו וסיכך בשתיהם הסוכה פסולה, והקשו לר"א בן הרמב"ם (ברכת אברהם סי' ל') מסוגיין דאע"ג שיש תערובת הסוכה כשירה, ותירץ ר' אברהם בן הרמב"ם שהרמב"ם מיירי במתכון לסכך בסכך הפסול אבל הכא מיירי שאינו מתכון לסכך בפסול, והנה הגרש"ש (ש"ג פי"ט) והקה"י (סוף סימן ט') נקטו שאין לומר שלדעת הרמב"ם מלוא קיסם יפסול סכך גדול, אלא שרק בכה"ג שהסכך הפסול משלים לשעור צלתה מרובה מחמתה פוסל הרמב"ם, [ועי' ברמב"ם היטב שלא משמע כדבריהם] ולפי דבריהם צ"ע מה תירץ ר"א בן הרמב"ם שהרי גם בסוגיין ע"כ מיירי שהוא מתכון לסכך בסכך הפסול שאל"כ הוה חמתה מרובה מצילתה, וי"ל, ועיין באור שמח (שם) ובקה"י (שם) מה שתירצו בשיטת הרמב"ם.

\_ה. גמ' והכא במאי עסקינן כגון שקצצן לאכילה ונמלך עליהן לסיכוך, מדברי הגמ' מבואר שאפי' שקודם הם היו ראוים לקבל טומאה עכשיו שהם לא ראויים הם כשרים לסיכוך, והנה אמרי' לקמן (טו:) שסככה בבלאי כלים פסולה, ופי' הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ב) שהם פסולים הואיל והיו מק"ט, גזירה שמא יסכך בשברים שעדיין לא טהרו, והנה הב"ח (ריש סי' תרכ"ט) והמג"א (שם סק"ב) נקטו שהא דאמרי' לעיל סיככה בחיצין זכרים כשירה היינו דוקא אם לא נתנו שם את הברזל, אבל אם נתנו שם את הברזל הם פסולים לסיכוך כיון שכשהיה שם את הברזל הם היו מק"ט ואע"ג שהטעם שהם מק"ט הוא מדין "ידות", ותמהו עליהם האבנ"ז (או"ח סי' תע"א), והשפ"א (לעיל יב:) שהא בסוגיין מבואר שלמרות שהם היו ראויים לקבל טומאה אפשר לסכך בהם, ובשפ"א כתב דהיה אפשר לומר שרק בדבר שמק"ט מדין ידות מהני מה שעכשיו אין הוא מק"ט, משא"כ בלאי כלים שהיו ראויים מצד עצמם לק"ט, אמנם בתוס' בסוגיין שהקשו שהאוכל עצמו לא יקבל טומאה מפני שבטלו לסכך מוכח שלא כדברי השפ"א, עוד רצה השפ"א לחלק בן חיצין שעדיין הם ראוים ליתקע בברזל משא"כ הכא, אמנם הפמ"ג (סי' תרכ"ט א"א סקי"ב) כתב שקשים של תבואה שנקצרה שיש להם ידות אף שנדושה התבואה פסולים הקשין לסכך בהם, כמו בבלאי כלים, ודבריו צע"ג מסוגיין וכבר עמד ע"ז השפ"א.

\_והנה התוס' הקשו מהא דבית שסיככו בזרעים טיהרו, והרמב"ן (ב"ב דף יט:) הקשה כקושית התוס' ותירץ כתרוצי התוס' עוד תירץ שם הרמב"ן וז"ל א"נ כיון דאיכא אוכל מרובה על הפסולת אע"ג דבטליה מעיקרא כגון שסיכך בהן בית וטהר פסול, דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן דלא חזו לקבל טומאה, עכ"ל. וביאר החלקת יואב (תנינא ג') שכונת הרמב"ן לחלק בן דבר שהוא עצמו היה ראוי לקבל טומאה שפסול מדאורייתא כיון שאינו דומיא דגורן ויקב לדבר שק"ט מדין ידות, אמנם האבנ"ז (סי' תס"ט) ביאר את הרמב"ן באופן אחר.

\_ו. תוד"ה דלא וכו' וי"מ שכיבדו ראשי שבלין על הקשים ולא יתפרדו מעל הסוכה ברוח, הקשה בהגהות דברי נחמיה מדוע הסוכה לא פסולה מדין מעמיד בדבר המק"ט, ותירץ שהכא ס"ל כמ"ד (כא:) שמכשיר במעמיד המק"ט, ובשו"ת דובב מישרים (ח"א סי' צ') תירץ שהכא לא מיקרי מעמיד שהא כל זמן שאין רוח הסכך עומד מצד עצמו, אלא דהאוכל גורם שהרוח לא תסירנו מעל הסוכה וכה"ג לא מיקרי מעמיד, [ועיין מש"כ בזה בדף י. על תוד"ה פירס] אמנם הדבר צ"ע דלהדיה מבואר ברמ"א (סי' תרכ"ט סעיף ז') שאסור להניח מעל הסכך סולם שמק"ט כדי להחזיק את הסכך וביאר המג"א (סק"ט בא' מהביאורים) שהוא פסול מדין מעמיד, ובעיקר דברי התוס' עי' ברש"ש.

\_ז. תוד"ה אם וכו' א"נ בעינן דלא מקבלי טומאה בשעת סיכוך משום תעשה ולא מן העשוי, בדברי התוס' מבואר שגם בדבר שמוכשר בשעת הסיכוך יש בו משום תולמ"ה, הקשה החלקת יואב (תנינא סי' ט"ו) מהגמ' לקמן (לא.) גבי סכך פסול שהוא קונה אותו בשעת הסיכוך מפני תקנת השבים, ומבואר שם שלכן אין בו פסול של סוכה גזולה, ולפי דברי התוס' כאן קשה מדוע אין בזה חיסרון של תעשה ולא מן העשוי, ועיין בזכרון שמואל (סי' כ"ט אות ד') שהוכיח מכאן דאין פסול של תולמ"ה בסכך גזול, [ועיין מש"כ בזה לעיל דף ט. על התוס' ד"ה ההוא].

\_.דף יד.

\_א. מתני' נתן עליה נסר שהוא רחב ד' טפחים כשרה ובלבד שלא ישן תחתיו, לקמן (יז:) נחלקו אמוראים בשעור סכך פסול שפוסל באמצע הסוכה די"א בד' טפחים וי"א בד' אמות, ומקשינן התם למ"ד שפוסל בד' טפחים הא הכא תנן שהסוכה כשירה אלא שלא ישן תחתיו, ומתרצינן שמשנתינו מיירי מהצד, והקשה הר"ן מדוע נקטה משנתינו שהוא נתן את הדופן מן הצד הא דין דופן עקומה נתפרש רק לקמן, ותירץ הר"ן דבאה המשנה לחדש שאע"ג שהפסול במשנתינו הוא מטעם גזירת תקרה, והו"א שגזרינן דוקא בסוכה שכולה נסרים, אבל סוכה שיש בה שיעור הכשר בסכך כשר ממש, סד"א לא גזרינן בה גזירת תקרה קמ"ל, [ויש להקשות מדוע המשנה לא נקטה שאם הניח נסר באמצע הסוכה שכל הסוכה פסולה וי"ל] והנה הרי"ף (ח:) והרמב"ם (פ"ה מסוכה הי"ד) פסקו שסכך פסול פוסל באמצע בד' טפחים, אמנם במשנתינו סתמו הרי"ף והרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ז) כלשון משנתינו ולא פירשו שמשנתינו מיירי מהצד, ופירש המ"מ שאע"ג שהרמב"ם מיירי מהצד, אמנם ר"א בן הרמב"ם (ברכת אברהם סי' כ"ה) כתב דכל מה דאמרי' שסכך פסול פוסל בד' טפחים היינו דוקא בסכך פסול ממש, אבל בנסר א' שלא עביד איניש תקרה רוחב ד' טפחים בזה אין לפסול את הסוכה אמנם אין ישנים תחתיו. ועי"ש שנדחק לישב את הסוגיא לקמן, וע"ע בשפ"א יד: מה שמישב.

\_ב. גמ' מחלוקת בנסרים שיש בהן ארבעה, ופרש"י שנסרים שיש בהם ארבעה יש יותר סיבה לגזור בהם אטו בית, משא"כ בפחות מד' שאין רוב תקרות נעשים מהם גזר רק ר"מ, והקשה הר"ן דא"כ מדוע הגמ' במסקנה הגמ' כותבת טעם אחר שמר סבר כיון דליתנהו שיעור מקום לא גזרינן וכו', עוד הקשו הר"ן והריטב"א מהא דאמרי' בב"מ (קיז.) דעושים תקרה מקנים, [ועי' בר"ן מה שתירץ], ולכן כתב הר"ן דזה ודאי שעושין תקרה גם מקנים, אלא שסוכה גם עושים מקנים ולכן אין בהם פסול, משא"כ בנסרים שאין דרך לסכך בהם אם יש בהם שיעור מקום, דאדם רגיל לעשות סכך מדבר קל בזה נחלקו ר"מ ור"י, עי"ש, והנה הב"י (סי' תרכ"ט ד"ה וכן אסרו) כתב בשם הכל בו שבמקומות שנהגו להקרות בנסרים דקים אסור לסכך בהם משום גזירת תקרה, ולפי הנ"ל הריטב"א והר"ן חולקים בזה.

\_.דף יד:

\_א. גמ' ומאי מצטרפין לד' אמות מן הצד, מדברי הגמ' משמע שבשביל לפסול סוכה מהצד בעינן לצרף סכך פסול לד' אמות, והדברים צ"ע דהא הטעם שמין הצד סכך פסול פוסל בד' אמות אינו כלל מטעם שיש כאן סכך פסול ד' אמות, אלא הטעם דעד ד' אמות אמרי' דופן עקומה, דהא אפי' אם נתן סמוך לדופן ג' אמות סכך כשר, ואח"כ יש סכך פסול אפי' אמה פסולה הסוכה שאחרי הסכך הפסול, דאם נימא שהסיבה שסכך פסול מן הצד פוסל ד' אמות הוא מפני שיש כאן סכך פסול ד' אמות, א"כ לא משכח"ל סכך פסול שפוסל באמצע בד' טפחים, ובפנ"י תירץ בדין חדש שהו"א שכשהנסר נתון חלקו בתוך ד' אמות לכותל וחלקו מחוץ לד' אמות, הו"א שבכה"ג נחשב חלק מהנסר כדופן וממילא בחציו השני לא יהיה ד' וסקד"א שנכשיר כה"ג, קמ"ל, והקשה השפ"א דעדין צ"ע לשון הגמ' שנקטה ששתי נסרים מצטרפים, ולדברי הפנ"י החידוש הוא שאין מחלקים את הנסר עצמו לשתים. וע"ע שפ"א ריש דף יז: שכתב עוד ישוב בדברי הגמ'.

\_ב. גמ' בשלמא לשמואל וכ'ו אלא לרב וכו' קנים בעלמא נינהו, הקשו המהרש"א והמהר"ם מדוע הגמ' מקשה לרב טפי משמואל דהא לשמואל מיירי הברייתא בנסרים פחות מד' ובנסרים פחות מד' לרבי יהודה הו"ל קנים בעלמא, ועי' במהרש"א מש"כ בזה, והמהר"ם חידש מכח קושיה זו ביאור חדש בסוגיין, שר"י ור"מ נחלקו לדעת שמואל בתרתי א. בנסרים פחותים מד' האם שייך בהם גזירת נסרים, ב. בנסרים יותר מד' האם הם מצטרפים לד' אמות מן הצד, והמחלוקת כאן בבריתא הוא בנסרים יותר מד' האם הם מצטרפים לפסול מהצד, וכתב המהר"ם דבאמצע מודה רבי יהודה שנסר ד' פוסל את כל הסוכה, והכרחו הוא מלשון הגמ' שאומרת אליבא דשמואל שהנסרים מצטרפים לד' אמות מן הצד, ודבריו צע"ג שאם כוונתו שלרבי יהודה אם סיכך מן הצד בנסרים שאפי' ביותר מד' הסוכה כשירה, א"כ לא משכח"ל נסר שיפסול מהאמצע דהא סכך כשר לא גרע מנסר, ולכן פי' השפ"א לפי דרך המהר"ם שלרבי יהודה נסר ד' טפחים לא פוסל את כל הסוכה ואפי' הוא באמצע, [ולשון הגמ' צ"ע לדעתו]. ובזה תירץ את דברי הרמב"ם שהובאו יד. אות א'.

\_ג. גמ' אין שעת הסכנה ראיה, וכתב הריטב"א שבזה גופא נחלקו ר"מ ור"י, שר"י ס"ל שאלו גזרו בהם חכמים הם היו עושים חיזוק לדבריהם כשל תורה ואפי' בשעת סכנה לא היו יוצאים בהם [יעוי' לקמן לא.] ור"מ ס"ל שבמקום שחכמים פסלו משום גזירה (ולא כשפסלו בעצם) מעיקרא חכמים לא גזרו בשעת סכנה, וכתב הפמ"ג (סי' תרכ"ט א"א סקכ"א) דבדבר המק"ט מדרבנן מודה הריטב"א דגם בשעת סכנה לא קיים, והנה התוס' לעיל (ג.) כתבו שאדם שעבר וישב בסוכה הפסולה מדרבנן לא קיים אפי' את הדאוריתא דאיסור דרבנן מפקיע את קיום המצוה מדאורייתא, והריטב"א לקמן (כח. ד"ה הא) חולק וסובר שלא קיים כראוי, ומהריטב"א בסוגיין מוכח שאין מחלוקת בין התוס' והריטב"א האם לחכמים יש כח להפקיע את הקיום מדאורייתא, אלא המחלוקת ביניהם האם רבנן הפקיעו בפועל את קיום המצוה, [ועיין ברבינו יונה (ברכות ב. ד"ה ויש) ובקבא דקשייתא (קושיא צ"ט) ובקובץ הערות (סי' ס"ט סק"ז)].

\_ד. תוד"ה ומודה וכו' ודוקא נקט בין נסר לנסר כמלא נסר דאי איכא פחות אע"פ שסכך פסול פחות מד' ישנים תחתיו היכא דמקום הפסול מרובה גרע, השפ"א דייק מתוס' שאם במקום א' הנסר עודף על הפסל, הפסל בטל גבי הנסר וממילא ניפסלת כל הסוכה דיש סכך פסול ד', [ואפי' אם בכללות הסוכה יש פסל מרובה על הנסר] ומצינו שנחלקו בזה הראשונים גבי הדין של פרוץ מרובה על העומד (שהגמ' לקמן טו. מדמה את זה לסכך פסול אם סכך כשר] שהר"ן בעירובין (טז: ד"ה אי) כתב שכל היכא שיש במקום א' פרוץ מרובה על העומד, העומד נחשב כפרוץ ומצטרף להיות פרוץ מרובה על העומד (וכן הסיק החזו"א עירובין סי' ד' סק"א) אמנם ברשב"א בעירובין (י: ד"ה שמעת) משמע שחולק ע"ז. ועיין לקמן יט. גבי סוכה שמיעוטא חמתה מרובה מצילתה, וצריך לחלק.

\_ובעיקר דברי התוס' מוכח שסכך פסול מג' עד ד' ישנם תחתיו, אמנם סכך פסול ד' טפחים אפי' למ"ד שהסוכה כשירה אסור לשבת תחת הד' טפחים [וכמו דמוכח להדיה ממתני' שהא למ"ד שסכך פסול פוסל באמצע בד' אמות מוקי מתני' (יז:) במין האמצע ואפ"ה לא ישן תחתיו] והראב"ד (ז. מדפי הרי"ף סוף אות ב) נחלק על התוס' וכתב דסכך פסול יותר מג' אין ישנים תחתיו, ויבואר לקמן יח.

\_ה. גמ' הפכן על צידיהם וכו' נעשו כשפודים של מתכת, בגמ' משמע שכשרבנן פסלו נסרים הם עשו אותם לסכך פסול, והקשה הצל"ח דלקמן (טו.) מתבאר שלחלק מן הראשונים אם הוא מפקפק את תקרת הנסרים אין בה יותר גזירת נסרים, שכיון שהוא מפקפק והוא מחזר לבטל את תקרת הנסרים א"כ הוא בקי בתעשה ולא מן העשוי ולא שייך ביה גזירת תקרה, ועי' באבי עזרי (פ"ה מסוכה ה"ז) מש"כ בזה.

\_ו. גמ' היכי דמי לאו כגון שהפכן על צידיהם, עי' ברש"ש שתמה על רש"י ופי' סוגיין באופן אחר.

\_ז. גמ' כגון דאנחה אפומא דמטללתא, ופירש הבעה"מ (ט. מדפי הרי"ף) דמיירי בסוכה קטנה שהניח בה את הנסר סמוך לפתח, שאם לא היינו אומרים את הדין "שפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה" הסוכה היתה כשירה, כיון שהנסר שבתוך הסוכה הוא פחות מד' (למ"ד הפכן על צידיהם כשירה), אמנם אחרי שאמרי' את הדין של פסל היוצא מן הסוכה הסוכה פסולה, [ודברי הבעה"מ שהביא את הסוגיא להלכה אע"ג שקיי"ל הפכן על צידיהם פסול תמוהים וכבר עמד בזה הבית מאיר (סי' תרל"ב)].

\_והנה רש"י פירש שלא מיירי שהניח את הנסר במקום שיש דופן שהרי בכה"ג נאמר דופן עקומה שיוציא את הנסר מן הסוכה, אלא מיירי שהניח את הנסר אצל הרוח הרביעית שאין בה דופן, ולכאורה בדברי רש"י נאמר חידוש גדול שגם בהעמידו בסמוך לדופן היה דין של פסל היוצא מן הסוכה אלא שבכה"ג היינו אומרים דופן עקומה שיוציא את הסכך הפסול מן הסוכה, ועיקר דברי רש"י תמוהים מאד וכבר עמד עליהם המהרש"א, שממ"נ אם מיירי הכא בסוכה קטנה א"כ גם אם נאמר דופן עקומה לא תוכשר הסוכה שהרי יש בה רק ד' סכך כשר, וגם אם נאמר שרש"י מיירי בסוכה גדולה א"כ קשה לאידך גיסא מדוע כשהוא הניח את הנסר על פומא דמטללתא הסוכה פסולה הא יש בחלק הכשר שבסוכה שיעור הכשר סוכה בסכך ובדפנות, וגם אם נימא שרש"י מיירי בסוכה גדולה ולענין לשבת תחת הדופן א"כ קשה מה יעזור דופן עקומה אם הוא הניח את הנסר בסמוך לדפנות, ולכן ביאר המג"א (סי' תרל"ב סק"א) שכיון שיש דין דופן עקומה הטפח שאפומא דמטללתא נכשיו מחוץ לסוכה ולכן למ"ד הפכן על צידיהן כשר נמצא שהנסר שבתוך הסוכה יש לו כשרות גמורה, ואפי' סוכה קטנה תוכשר ע"י זה, ותמהו היד אפרים והנתיב חיים (בגליון השו"ע) שהא פסק הרא"ש לעיל (ד.) בדעת רש"י (בסוגיא דאיצטבא) שא"א לשבת מתחת לדופן עקומה ואפי' אם הוא מסכך כשר, ותירץ היד אפרים שאין כונת המג"א לומר שעושין כאן דופן עקומה, אלא שכיון שאשכחן שיש דין דופן עקומה והדופן ממשיך לתוך הסכך א"כ גם הכא הדופן מפסיק את הנסר שלא נאמר בו דין פסל היוצא מן הסוכה, אמנם לשון רש"י שכתב "דליפקי מיניה ע"י דופן עקומה" קשה לביאור הזה, והשפ"א כתב שמה שכתב רש"י דליפקי מיניה ע"י דופן עקומה כונתו שעושין דופן עקומה לנסר שמבחוץ, והנתיב חיים (בגליון השו"ע) תירץ דהכא מיירי בסוכה גדולה והדופן עקומה עושה רק שהטפח שמבחוץ לא יצטרף וממילא סכך פסול פחות מד' ישנים תחתיו, ואע"ג שהסכך נכשיו כדופן הא אפי' בסכך פסול ממש פחות מד' ישנים תחתיו.

\_ומדברי המג"א מתבאר חידוש גדול שרק במקום שאמרי' דופן עקומה הטפח שמבחוץ יוצא מהסוכה, ולפ"ז כתב הביכורי יעקב (שם סק"ג) שאם הדופן לא מגיעה לסכך שאין את הדין דופן עקומה הסכך שמבחוץ מצטרף לסוכה, ובמשנ"ב (שם סק"ז) כתב שגם במקום שיש דופן עד הסכך יש להסתפק אולי הדופן אינו מפסיק, ולכן פסק המשנ"ב שאם יש סכך פסול בתוך הסוכה ג' טפחים [שקיי"ל שישנים תחתיו] והוא בולט מחוץ דופן עוד טפח אין ישנים תחתיו כיון שיש לחשוש אולי גם מה שמבחוץ לסוכה מצטרף וממילא אין ישנים תחתיו, אמנם החזו"א (קמ"ד סק"ג וסק"ד) הסיק שבכה"ג כשירה הסוכה, [ועיין בספר מקראי קודש סי' י"ב דדן שאולי סגי בצה"פ, ויש בזה נפק"מ לכל הוסכות הקטנות שרוצים לצרף לשיעורם חלק מתקרת הבית, וע"ע ברעק"א בגליון השו"ע סי' תרל"ב על המג"א סק"ג].

\_ובעיקר דברי רש"י עי' בר' אברהם מן ההר שכתב שרש"י מיירי בסוכה גדולה והנסר שאפומא דמטללתא פוסל את כל הסוכה, [וזהו שלא כדברי המג"א] אמנם תמוה מאוד מדוע תיפסל כל הסוכה כיון שיש לה הכשר סכך ודפנות בפנ"ע, והנה לעיל (ז.) איכא לישנא שסוכה שיש בה ב' כהלכתם ושלישית אפי' טפח בעינן לחלק את הטפח לשתים ולעשות ממנו צוה"פ, ואולי הכא מיירי שהחצי טפח הוא מתחת הנסר, שאם הוה סכך פסול בלא דין דופן עקומה א"כ הוא מחוץ לסוכה, משא"כ אם נימא דופן עקומה הוא בתוך רשות הסוכה, ובטור סי' תרל"ב מבואר דבעינן שהשלישית אפי' טפח לא תהיה במקום הדופן עקומה, אמנם בב"ח (סי' תרל"א ד"ה ומ"ש) משמע שלשיטת רש"י מהני כה"ג עי"ש היטב.

\_והנה בסוגיין מתבאר שבשביל דין פסל היוצא מן הסוכה לא בעינן דופן, והקשה הר"ש מדעוסי מדוע, (בהגהות בסוף הגמ') שהא מבואר לקמן (יט.) שבשביל דין פסל בעינן שתמשך אם הפסל דופן אחת ותירץ שהכא כיון שהוא לחומרא מחמרינן אפי' בלא דון, ועי' בערל"נ. וע"ע בק"נ על הרא"ש סי' ל"ה ק"נ אות ז'.

\_הריטב"א מסתפק אולי כל מה שאמרי' שהנסר פוסל זהו דוקא בהכניס לסוכה ג' טפחים, אבל אם הכניס פחות שמא יש להכשיר שפחות מג' לא חשיב.

\_.דף טו.

\_א. מתני' תקרה שאין עליה מעזיבה, כתב המהרלב"ח (סי' א' הובאו דבריו במג"א סי' תרל"א סק"ו) שמה שנקטה המשנה תקרה שאין עליה מעזיבה הוא בדוקא, דאם היה עליה מעזיבה לא מהני פקפוק שכל מה שמהני פקפוק היינו דוקא בדבר שפסולו משום מחשבה, אבל אם היה עליה מעזיבה אע"ג שהוא מסיר את כל המעזיבה לא מהני פקפוק, ותמה עליו המג"א (שם) שהסרת התקרה הוה טפי סיבה להכשיר כיון שהוא עושה מעשה גדול יותר, ומשמע מדברי המג"א שהסרת המעזיבה לבד אינו מכשיר את הסוכה, והנה נחלקו הראשונים (הובאו דבריהם בהגהות אשר"י על הרא"ש סי' כ"ד) בעושה סוכתו בתוך הבית ואח"כ הוא מסיר את התקרה, ונאמרו ב' סברות להכשיר א. שבסוכה בתוך הבית אין הפסול בגוף הסוכה, ב. הב"ח (סו"ס תרכ"ו) כתב בשם האורחות חיים שהסרת הגג עצמו הוא המעשה המכשירו ומוציאו מפסול תעשה ולא מן העשוי, והמג"א (סי' תרכ"ו סק"ז) קבע את הטעם הזה להלכה, ולכן כתב המג"א שסכך שעשוי על גג מצירים שאין בהסרתו מעשה חשוב הסוכה פסולה ויש לתמוה דא"כ מדוע אין להכשיר את התקרה ע"י הסרת המעזיבה, ויש ליישב ע"פ מה שמשמע בפמ"ג (שם סק"ג) שגם לפי המג"א בודאי הסרת הגג לבד אינה מעשה מלהוציא מפסול תעשה ולא מן העשוי, [ובודאי החוטט בגדיש שנמצא בתוך הבית, ואח"כ הוא הסיר את התקרה לא מהני], אלא הטעמים מועילים בצירוף, שבעינן גם שאין בסכך פסול מצד עצמו וגם שהוא עושה מעשה הניכר להכשירו, ובפשוטו הכונה שמדאורייתא סגי בזה שעשאו מתחילה לשם סוכה וצל, אלא שאכתי כיון שמתחילתה עשיה כיון שעשאו בתוך הבית ונראה שלא עשאו לצל מדרבנן בעינן מעשה חשוב [וכמו דחזינן ממה שכתב המרדכי (תשל"ח) שבעינן גם שיפקפק וגם שיזיז את הסכך ממקומו] שיוכיח סופו על תחילתו שעשייתו לצל, [ובזה מיושבת הסתירה במג"א דהנה המג"א כתב דאם אדם עושה סוכה בלא גג ואח"כ הוא שם עליה גג שעשוי על צירים (שבכה"ג כתב המג"א שיש בזה תולמ"ה כיון שהסרת גג עם צירים אינו מעשה חשוב, כמו שבירת הגג דהוה מעשה חשוב) אין בזה משום תולמ"ה, ואילו בסימן כ"ג (סק"א) כתב שאדם שקושר את הציצית בכניסה לבית הקברות כשהוא פותחה יש בזה משום תולמ"ה, וכתב המג"א שלא דמי לסוכה שסוכה מתחת הגג אין פסולה בגופה, וא"כ ע"כ מוכח שסברת המג"א מורכבת מב' הטעמים].

\_ב. מתני' מפקפק או נוטל אחת מבינתים, ופרש"י שמפקפק היינו שמנענע את כולן, אמנם הרא"ש והטור (סי' תרל"א) פירשו שמפקפק היינו שהוא מסיר את המסמרים, [ועי' בב"ח שכתב שגם רש"י לא חלק עליהם אלא שרש"י מיירי במקום שאין מסמרים] ויש להקשות מה מהני הסרת המסמרים הא שעדיין הוא לא עשה בגוף הסכך כלום והק"נ (על הרא"ש סימן כ"ד אות ת') הקשה ביותר שבר"ן לעיל (ו: מדפי הרי"ף) גבי האיסור לסכך בחבילות מבואר בר"ן שלא מהני התרת החבילות לפסול תעשה ולא מן העשוי, ואילו הכא מהני הסרת המסמרים, ותירץ הק"נ שבודאי לא סגי בהסרת המסמרים אלא שזה ברור שאם הוא מסיר את המסמרים ע"כ הוא יזיז את הנסרים.

\_ג. רש"י ד"ה רבי וכו' דניהוו שני פסלים באמצע, רש"י כתב שההיתר של נוטל א' מבנתים מועיל רק למקום שהוא נטל ממנו את הקורה, ורש"י הוכרח לומר כן שהרי לרש"י מיירי הכא בנסרים שיש בהם ד', ולר"מ הם פסולים מצד עצמם לסוכה ולכן כתב רש"י שאפשר לשבת רק במקום הפסל, וכתב הפנ"י שלר"י שלא חייש לגזירת תקרה אליבא דרב [או למסקנה אפי' אליבא דשמואל] ויש רק פסול של תולמ"ה מועיל נוטל א' מבנתים לכל הסוכה, וכן משמע מרש"י שרק אליבא דר"מ כתב דמיירי בסוכה של ח' אמות מצומצות, וכך דקדק הב"ח (סי' תרל"א) מהרא"ש והטור שמדבריהם משמע שנוטל א' מבנתים מועיל לכל הסוכה, וכך כתב בהדיה במלחמות שנוטל א' מבנתים מועיל שלא יהיה פסול תולמ"ה בכל הסוכה, ויש לתמוה איך מועיל מה שהסיר א' מבנתים לכל הסוכה, ופי' הב"ח (שם) שכיון שעשה מעשה בכל נסר שבין שני הנסרים כאילו עביד מעשה בכל התקרה, וכן משמע מלשון המלחמות, אמנם לולי דברי הב"ח היה אפשר לפרש בדרך אחרת, דהנה כתב הרא"ש שבעינן שיסיר מבין כל שתי נסרים נסר א', ולפ"ז א"ש שכיון שיש כאן מחצה סכך כשר ומחצה סכך פסול א"כ למ"ד פרוץ כעומד מותר שרי בכה"ג כיון שיש כאן שיעור הכשר גם לולי הנסרים, אלא שהנסרים חוצצים בין הסכך הכשר בסוכה ולולי החציצה הסוכה היתה כשירה א"כ הוא עשה מעשה ברוב כשרות הסוכה.

\_ד. גמ' רישא בנסרים משופין עסקינן, עי' בט"ז (סי' תרכ"ט סק"כ) שהאריך בגדר טומאת מדרס בנסרים משופין, וע"ע בק"נ (אות ר') שהאריך האם נסרים משופין מק"ט מדרבנן.

\_ה. גמ' ולר"י אמר רב דאמר סככה בחיצין זכרים כשירה וכו', הרי"ף (ו:) פסק את הדין שאפשר לסכך בחיצים זכרים, ותמה עליו הבעה"מ שהא בסוגיין מבואר שרבי יוחנן פוסל בזה, וגם מוכח שרבי יוחנן פוסל בנסרים משופין, ורב ורבי יוחנן קי"ל כר"י וא"כ מדוע פסק הרי"ף כרב, ותירץ המלחמות שכיון שיש ב' בריתות שנחלקו רבי יהודה ור"מ בנסרים ד', או מג' עד ד' מוכח שהמשנה לעיל מיירי בגזירת תקרה.

\_והנה הריטב"א בסוגיין הקשה מה הגמ' מקשה שאם נימא שהמחלוקת היא בנסרים משופין א"כ מדוע רב אמר שסככה בחיצין זכרים כשירה, דילמא רב פסק כרבי יהודה שמכשיר נסרים משופין ולכן הוא מכשיר בחיצין זכרים, ותירץ הריטב"א שאם נימא שנחלקו ר"מ ור"י בנסרים משופין א"כ ודאי קי"ל כר"מ דהא קיי"ל כר"מ בגזרותיו, ע"ע בריטב"א וברעק"א.

\_ה. גמ' בביטולי תקרה קא מיפלגי, הרמב"ן פי' את כל הסוגיא באופן אחר, דהנה הרמב"ן הקשה על פרש"י א. מה עוזר לשיטת רש"י הא שהוא מפקפק וע"י זה הוא יודע שיש פסול של תולמ"ה, הרי עדין יש גזירה מטעם הרואין שאינם יודעים שפקפק, ב. עוד תמה הרמב"ן בגדר הדברים שלפי רש"י אם הוא מניח את הנסרים לשם סוכה הסוכה פסולה, ואילו אם הוא מפקפק בנסרים שלא הונחו לשם סוכה סגי בהכי, ומי נימא שפקפוק עדיף מלשים להדיה לשם סכך, עוד הקשה הרמב"ן שלפי פרש"י מוכרח שאליבא דרב אין להכשיר את הסוכה במקום הנסרים אליבא דר"מ, [שהא לרב יש בזה חיסרון של נסר ארבעה ורב לית ליה את סברת שמואל שהוא מחזר עליה לבטלה] ובמשנה משמע שכל הסוכה כשירה, ולכן פי' הרמב"ן שסוגיין מיירי בנסרים שאין בהם ד', והגזירת תקרה שבסוגיין אינה כגזרת תקרה שבסוגיא לעיל, אלא שהגזירת תקרה בסוגיין הוא שכיון שהסכך הזה היה קודם בית א"כ איכא למיגזר שמא הוא ישב שם בלא פקפוק, או שמא יאמרו שתקרה כשירה לסיכוך, והגמ' מקשה שבשלמא לרב איכא למימר שרבי יהודה לא סבר את גזירת נסרים שרבי יהודה לא גזר כלל, אלא לשמואל כיון שר"י מודה לגזירת נסרים בנסר יותר מד' א"כ ע"כ כו"ע סוברים את גזירת נסרים ומדוע הכא מכשיר ר"י, ומתרצת הגמ' שבאמת הכא לא שייך כלל את גזירת נסרים, והכא המחלוקת היא האם מעשה דפקפוק מהני להכשיר תקרה, דשמואל שס"ל שלא אמרי' קציצתן זוהי עשיתן ס"ל אליבא דר"מ שלא סגי אלא בנטילת א' מבינתים שהוא מעשה רבה ובטל ממנה שם תקרה שעליה [ויש לתמוה על דבריו דהא בהו"א פשוט לגמ' שכו"ע צריכים לסבור בסוגיין את גזירת בית, ואילו למסקנה כיון שגם ר"מ לא ס"ל את גזירת בית בסוגיין א"כ אין גזירה לגמרי, וזה תמוה שכמו שאליבא דמסקנה כו"ע מודו שאין גזירת בית א"כ גם בהו"א נימא שלרבי יהודה ליכא גזירת בית בסוגיין], ודברי הרמב"ן מישבים את שיטת הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ח).

\_ו. גמ' דאתמר פרוץ כעומד וכו', מדברי הגמ' מוכח שגדרי הסכך הם כגדרי מחיצות ושייך בזה הדין של פרוץ כעומד, והנה לקמן (כב:) כתב רש"י שסוכה שמסוככת רק חציה פסולה, כיון שלמטה איכא רוב אויר, והקשו התוס' שהרי ר"פ ס"ל שפרוץ כעומד כשר, ונאמרו שם בשיטת רש"י ב' דרכים, א. הר"ן (י: מדפי הרי"ף) כתב שזה נכון שגדרי סכך הוא כגדרי מחיצות ולר"פ סגי בפרוץ כעומד, אלא שכיון שהאויר רבה מלמטה וסוכה בצל תלה רחמנא הרי פרוץ שלה מרובה על העומד, [ושמעתי לבאר, שדין פרוץ ועומד אינו נמדד במחיצות גרידא אלא במה שהם סוגרות וחוצצות, ולכן בסוכה שהסכך עשוי לגדור לצל, בעינן שלמטה יהיה לכל הפחות פרוץ כעומד, ולקמן כב: נאריך בזה]. ב. הרא"ש כתב שלא שייך להזכיר באויר וסכך הדין של פרוץ כעומד, שבסוכה ניתנה ההלכה שיהיה הצל מרובה.

\_ולפי ב' הדרכים הנ"ל עדיין איכא להקשות איך בסוגיין סגי במחצה סכך כשר, הא אין בסכך הכשר שיעור כדי לעשות צלממ"ח, וכבר הקשו כן בפסר הישר לר"ת, והריטב"א (כב:) והתוס' רי"ד (כב:), ובתוס' רי"ד תירץ וז"ל הנ"מ (דסגי במחצה סכך פסול וכשר) כשהיה הסכך בסכך כשר ובסכך פסול שאין החמה נכנסת שם, אבל כשהיה חציו מסוכך וחציו אויר שהחמה נכנסה שם ומתרבת בסוכה אין לומר שם פרוץ כעומד מותר, שהרי חמתה מרובה מצילתה וכו', עכ"ל, [וע"ע בר"ן שם מש"כ בזה וגם בדעתו איכא לפרושי כדלקמן] ובביאור דברי הראשונים נאמרו ב' דרכים א. החזו"א (סי' ק"נ סקי"א) והערל"נ (כב:) כתבו שהכא מיירי שהוא סיכך את הסוכה לגמרי באופן שאין בה חמה כלל, וכיון שכן כל סכך עושה חצי צל, והשפודים עושים חצי צל וכן הסכך הכשר, ולכן הכא סגי במחצה על מחצה, ולפ"ז בצירף סכך פסול עם סכך כשר וחבטן, שלשיטת הר"ן (ה. מדפי הרי"ף) מהני מדין עומד מרובה על הפרוץ בעינן שהסכך הכשר יהיה צלממ"ח [ועי"ש בחזו"א שנדחק טובא בדברי הר"ן לעיל]. ב. אמנם יש לפרש את דברי התורי"ד והר"ן לפי דרך האבנ"ז (תס"ג) והשפ"א (בסוגיין) וכפי מה שנראה מדברי הב"י (סי' תרל"א ד"ה ויש לדקדק), שאע"ג שבאויר בעינן שיהיה העומד מרובה, אמנם בסכך פסול וסכך כשר כיון שבפועל יש בסוכה צל, סגי בזה שרוב הצל מגיע מסכך כשר, ובדברי הריטב"א בב' מקומות יש סימוכין לזה, דהנה הריטב"א לעיל (ט:) כתב וז"ל דלא אמר רחמנא דליעבד צלממ"ח מסכך כשר ולא וכו' אלא שבכל מקום יהא מקצת הצל מסכך כשר עכ"ל עי"ש, וכן כתב הריטב"א בסוגיין וז"ל דכיון דבסוכה דחמירה דבעינן צלממ"ח סגי בפרוץ כעומד, דהיינו שיהא העומד בסכך כשר כבסכך הפסול שהוא הפרוץ דמחיצות, ואע"ג דליכא רוב צל מסכך כשר, ויש בב' הדרכים האלו נפק"מ גדולה בסוגיין שלדברי החזו"א בעינן שהסכך הכשר לא יהיה בו אויר כלל, ולאבנ"ז לא איכפת לן בזה, [ועי' בשו"ע הרב (ס' תרל"א סי"א) וברדב"ז (ב"א רנ"ז) שכתבו להדיה שלא בעינן שלא יהיו חורים בסכך הכשר שבין השפודים].

\_הנה הרמב"ם (פ"ה מסוכה הט"ז) פסק בסוגיין שאם השפודים והסכך הכשר שוין אע"פ שאין במקום א' שלשה טפחים הסוכה פסולה, מפני שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב, והקשה המ"מ שהרמב"ם בשבת (פט"ז הט"ז) פסק שפרוץ כעומד מותר, ותירץ המ"מ שודאי לענין סוכה בעינן שהסכך הכשר יהיה רוב שהרי מבואר לקמן (כב:) שבעינן צלממ"ח, ומה שהגמ' הקשתה דוקא לר"ה היינו שלדברי ר"ה ודאי קשה, וה"ה שהגמ' יכלה לומר ולטעמיך ולהקשות גם על ר"פ, ולפ"ז בודאי שלא קשה מסוגיין על שיטת רש"י לקמן, ובאמת שהריטב"א לקמן (כב:) תירץ כן את שיטת רש"י וכתב שלפי המסקנה בסוגיין שבעינן העדפה מיושבת שיטת רש"י שמצריך שהקנים יהיו מרובים על האויר, אלא שדברי הריטב"א צ"ע שבסוגיין הריטב"א מסיק להדיה שלר"פ מן הדין סגי בפרוץ כעומד, ועוד יש לתמוה שהא הוכחנו לעיל שלשיטת הריטב"א נהי שהסוכה פסולה כשהאויר והסכך שוין, אבל בסכך פסול וכשר אפי' שאין צלממ"ח מסכך כשר הסוכה כשירה, דהכא אגמרא רחמנא למשה שתהא צלממ"ח והצל יהיה רובו מסכך כשר, ומצוה לישב.

\_ז. תוד"ה פרוץ וכו' ואין לומר דבלא"ה הוא אסור מספק משום דשמא שייר רובא, עי' מהרש"א ופנ"י.

\_ח. בא"ד וי"ל לעולם אפשר למדוד ולברר אלא לא הטריחוהו חכמים וכו' ומילתא דלא שכיחא היא, מדברי התוס' מבואר שבעינן לברר אפי' ספק דרבנן, וכן כתב המ"ל (פ"ד מבכורות ד"ה והנני חוזר) אמנם השער המלך (מקואות כלל ג') כתב שרוב הפוסקים חולקים ע"ז.

\_ט. בא"ד משום דאיכא עומד מרובה ואת"ל שהן שוין רחמנא אמר לא תפרוץ רובא, והתוס' בעירובין (ה: ד"ה וספק) הוסיפו דהוה כס"ס, ותמה הגרעק"א (שו"ת קמא סי' קס"ז בשולי המכתב) מדוע לא הוכיחו מכאן הפוסקים שאמרי' ס"ס אפי' כנגד חזקה, ועי' בשפ"א שהאריך לבאר שאין כונת התוס' מטעם ס"ס.

\_.דף טו:

\_א. תוד"ה והא וכו' ומיהו קשה להאי פירושא דאין דומה שיתבטל סכך פסול בכשר אע"פ שהכשר רוב כיון דאין מעורבין זה בזה, כתב הפנ"י שדברי התוס' מתישבים רק לשיטת הראבי"ה לעיל (ט:) והריב"א (ברא"ש סי' י"ד), דהנה שיטת הריב"א והראבי"ה שסכך פסול שמעל סכך כשר, או סכך פסול שמתחת לסכך כשר פוסל הסכך הפסול את הסכך הכשר כנגדו, [ודע לדברי הראבי"ה אין הבדל אם הסכך הפסול הוא מלמעלה או מלמטה שכיון שסגי בלעדי הסכך הכשר אין הסכך הכשר מכשיר את הסוכה, ורק הר"ן והריטב"א חילקו בין אם הוא מלמעלה או שהוא מלמטה] ולפ"ז א"ש קושית התוס', שלשיטת רש"י שרב אמי ורבא איירי למ"ד פרוץ כעומד אסור, ובעינן שהסכך שמעל לשפודין יכשיר את הסוכה, בזה הקשו התוס' דבעינן בזה לביטול ברוב, ותמה הפנ"י שהתוס' לעיל (ט: ד"ה הא) הסיקו שלא כהראבי"ה, וכתבו שם התוס' שכל היכא שהסכך הכשר צלממ"ח הסוכה כשירה, וביותר שהתוס' לעיל הוכיחו מהסוגיא כאן שסכך פסול אינו פוסל כשיש בסכך הכשר שיעור צלממ"ח, ובגר"א (סי' תרכ"ו ס"א סק"ג) כתב שהתוס' חזרו בהם, ועיין בשפ"א מה שמתרץ את שיטת התוס'.

\_ב. גמ' סככה בבלאי כלים פסולה, עי' פרש"י, והרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ב) כתב שהפסול הוא הואיל והיו מקבלין טומאה, ובראב"ד (שם הלכה ד') כתב שכיון שראויין ליתן אותם בכרים וכסתות, הם מק"ט ע"י דבר אחר.

\_ג. תוד"ה בארוכה, מדברי התוס' [לפי פי' המהרש"א] יוצא ג' דינים א. לכו"ע ארוכה ושתי כרעים טמאה, ובקצרה ושתי כרעים נחלקו ר"נ ורבנן, שלרבי נחמיה טמא ולרבנן טהור, ב. אם אותה מטה שהפרידוה חלקוה אחים או שותפים היא טהורה, [וכתבו השפ"א והחזו"א (כלים סי' ט"ז סק"ו) שאע"ג שבסוגיין אמרי' שהטעם הוא הואיל דחזיא למסמכינהו אגודא מ"מ בעינן לב' הטעמים גם שחזיא למסמכניהו וגם שתהא ראויה לחזור לקדמותה] ג. בכל גוונא אם הוא היה טמא והוא החזירו הוא חוזר לטומאתו הישנה, ואפי' כרע א' שנטלו והחזירו חוזר לטומאתו הישנה.

\_והנה לפי דברי התוס' יוצא שאע"ג שהמטה נטהרה כשפקרה אפ"ה אחרי שמחברה היא חוזרת לטומאתה הישנה, והקשה המשנה אחרנה (כלים פ"ח מ"ז) שלא מצינו שכלים חוזרים לטומאתם הישנה אלא בכלי מתכות שגזרו בהם רבנן (שבת טז:) שיחזרו לטומאתם הישנה, דאל"כ יתבטלו מי חטאת שכל א' שנטמא לו כלי מתכת ישברו וירתך ממנו כלי חדש, [ועיין תוס' שבת קיב: (ד"ה סנדל) שלא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות] ובאמת שהרמב"ם בפירוש המשנה (שם) מפרש את המשנה בענין אחר.

\_ובעיקר דברי התוס' שכתבו שסוגיא דהכא היא כרבי נחמיה ע' ברמב"ם (כלים פכ"ו הי"ג) ובראב"ד ובכס"מ.

\_.דף טז.

\_א. תוד"ה מטמאת, עי' מהרש"א ורש"ש, וע"ע בפירוש הרא"ש בכלים (פי"ח מ"ט) שכתב שהתוספתא פליגא על הגמ' דידן.

\_ב. גמ' לא שנו אלא שאין שם חלל טפח במשך שבעה, וכתבו הר"ן והריטב"א שאת אותו טפח הוא צריך לעשות לשם צל, והנה הבעל המאור (ו: מדפי הרי"ף) כתב שאם הוא עימר את השבולים לשם צל הסוכה כשירה, ובביאור הלכה (סי' תרל"ה ד"ה אבל) תמה עליו בתרתי א. שבסוגיין מבואר שרק אם הוא השאיר בתחילה חלל טפח מהני, ב. שמה בכך שהוא עימר את הגדיש לשם צל הא כיון שהוא לא השאיר טפח אין ע"ז שם סכך, ומדברי הבעה"מ נראה שהוא חלק על הראשונים שאת אותו טפח צריך לעשות לשם צל שהרי בעשה לשם צל לא בעינן טפח לשיטת הבעה"מ, וצ"ע.

\_עוד כתב הרי"ף שאע"ג שהוא השאיר בתחילה טפח כשהוא חוטט אח"כ הוא צריך לחטוט לשם סוכה, והראשונים לא הביאו מזה כלום, והביה"ל (סי' תרל"ה ד"ה וחטט) הניח דברי הרי"ף בצ"ע.

\_כתב בהגהות מיימוניות (פ"ה מסוכה אות ל') שמסוגיין מוכח שאין לעשות את הסכך קודם שהוא יעשה את הדפנות תחלה, אבל אם הוא עשה דפנות טפח קודם שסיכך מהני כמו בסוגיין, ותמה עליו הב"ח (סי' תרל"ה) שמסוגיין לא מוכח מידי וכונתו שהכא אם ליכא טפח אין לסכך שם סכך כלל, משא"כ בסכך בלא דפנות שיש לסכך שם סכך, והנה השפ"א נתקשה מדוע הוא צריך לחטוט מתחילה שיעור ז' טפחים בגובה טפח, שיחטוט רק ד' טפחים בגובה טפח ושאר הסכך יהיה סכך פסול שמצטרף וישנים תחתיו, [ובאמת החזו"א (קמ"ד סק"ה) נקט שסגי בד' טפחים) אמנם לדברי ההגהות מיימוניות מיושב שפיר, שבחקיקה ד' נהי שסגי לסכך עצמו כיון שיש סכך כשר ארבעה, אבל למחיצות לא סגי שהרי מחיצות סוכה צריכים להיות ז' ממש, ולפ"ז מיושב שפיר ראייתו מסוגיין, ובעיקר דברי ההגהות מיימוניות ביארו הט"ז שסכך שאין לו דפנות כלל הסכך לא מיקרי סכך כלל, [ועיין תוס' שבת דף קלח. ד"ה כסא].

\_כתב הרא"ש שאם הגדיש גדול והוא חטט בו רק ז' טפחים בגובה טפח, ואח"כ הוא חוטט בו הרבה אינה כשרה כולה ואין בה דין של פסל היוצא מן הסוכה דלא מימשכה חד דופן בהדה, וביאר המג"א (סי' תרל"ה סק"ג) שאין כונת הרא"ש שלא ממישכא דופן שהרי הכא יש עוד דופן, אלא כונת הרא"ש שזה סכך פסול ולא מהני ליה דין פסל, והגרעק"א (הגהות לשו"ע סי' תרכ"ח) כתב שפסול של תולמ"ה גרע טפי מפסול למעלה מכ' ולא מהני ליה דין פסל.

\_ב. רש"י ד"ה אבל וכו' וכשחוטט בו מלמטה למעלה, עי' ר"ן וקרבן נתנאל אות ז'.

\_ג. מתני' המשלשל דפנות מלמעלה למטה וכו', נחלקו במשנה רבי יוסי ורבנן האם מחיצה תלויה מתירה בסוכה, וביאר הריטב"א את מחלוקתם שלרבי יוסי אמרי' גוד אחית מחיצתא ולרבנן לא אמרי' גוד אחית מחיצתא, ולכאורה מדאוצרך הריטב"א לומר שרלבנן לא אמרי' גוד אחית ש"מ שאם היינו אומרים גוד אחית אע"ג שהגדיים בוקעים בסוכה זו, הסוכה היתה כשירה, דע"י הגוד אחית היינו מחשיבים שאין הגדיים בוקעים, אבל כיון שלרבנן לא אמרי' גוד אחית הסוכה פסולה, וכן נראה מדברי הריטב"א בעירובין (יד. ד"ה מחיצה) שהקשה שם הריטב"א למ"ד קורה משום מחיצה, האיך מהני הקורה הא השוורים והגמלים בוקעין תחתיה, ותירץ הריטב"א וז"ל שאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית, וא"כ רואין כאילו כבר נסתם, דהיינו שכל מה שלא אמרי' גוד אחית במחיצה תלויה הוא משום דאין המחיצה רחבה טפח, אבל בקורה שאמרי' גוד אחית לא איכפת לן שהגדיים בוקעים בו, ובקה"י (עירובין סי' א' אות ד') הקשה ע"ז מדברי הגמ' בעירובין (יד:) שאמרי' שאפי' לרשב"ג שס"ל שכל פחות מד' אמרי' לבוד אפ"ה אם הוא הגביה את המחיצה ג' טפחים מן הקרקע המחיצה פסולה כיון שהגדים בוקעים בו, ומדברי הגמ' מבואר שגם מקום שאנו מחשיבים אותו לסתום ע"י לבוד אם הגדיים בוקעים בו המחיצה פסולה, ותירץ הקה"י דדין לבוד שאני שכל ענין לבוד הוא שמפאת קוטנו אינו חשוב הפסק וכשיש שם בקיעת גדיים נעשה פרצה הניכרת, (ועיין בזה בלשון הריטב"א עירובין טז: שכתב שם וז"ל ומודה רשב"ג ברישא דמן הצד אין עושין לבוד בג' טפחים, כיון שמזדקר בהם הגדי בבת ראש).

\_אמנם יעוי' בסוגיא בשבת (קא.) שנחלקו שם רבי יוסי בר' יהודה ורבנן בנעץ קנה ברה"ר ובראשו טרסקל (דהיינו אדם שנעץ מקל ברה"ר ובראשו סל ד' טפחים על ד' טפחים) וזרק לשם חפץ מרה"ר, שלרב"י חייב שאמרי' גוד אחית מחיצתה והוה רה"י, ולרבנן פטור, עוד מבואר שם שכל מה שחלקו רבנן היינו דוקא בנעץ מקל שכיון שהגדיים בוקעים מתחת הטרסקל אינו מחיצה, אבל אם הוא נעץ עמוד שגם מלמטה רוחבו ג' טפחים גם רבנן מודים שהזורק לתוכו חייב, שכיון שהרבים לא יכולים לבקוע תחתיו הוא נעשה רה"י ע"י גוד אחית, ולמדנו מזה ב' דברים א. שרבנן סברו שמחיצה תלויה אינה מחיצה גם מדאורייתא (שהרי התם רבנן מקלים ופוטרים את הזורק לתוכו, ודברי השפ"א בסוגיין תמוהים). ב. שכל היכא שאין הגדיים בוקעים גם רבנן מודים לגוד אחית, עוד מבואר שם בגמ' שהעושה מחיצה תלויה ע"ג מים המחיצה היא מחיצה ואע"ג שהדגים בוקעים מתחתיה מועילה המחיצה "שקל הוא שהקילו חכמים בים ובקיעת דגים לא שמיה בקיעה", ותמה הריטב"א מדוע הגמ' הוצרכה לומר שקל הוא שהקלו חכמים במים, הא כיון שבקיעת דגים לא שמיה בקיעה א"כ המחיצות יועילו מצד הדין, ותירץ הריטב"א שמדינא בקיעת דגים שמיה בקיעה אלא שרבנן הקלו במים שבקיעת גדיים לא שמיה בקיעה, ולפי הנ"ל תמה הקה"י (עירובין סי' א') טובא בדברי הריטב"א שהרי מבואר בסוגיא בשבת שכל החיסרון במחיצה תלויה היא מטעם בקיעת גדיים ולא מטעם שלא אמרי' גוד אחית.

\_והנה החזו"א (או"ח סי' ס"ח אות י') כתב בזה דבר חדש, שהסוגיא בשבת גבי טרסקל איירי לענין הרשות שמעל הטרסקל, ולגבי הרשות מעל הטרסקל כל שאמרי' גוד אחית ואין הגדיים בוקעים תחתיה הוה רה"י, אבל מתחת הטרסקל אפי' שאמרי' גוד אחית ואין הגדיים בוקעים בו לא הוה רה"י (ובביאור הגר"א ריש סי' שמ"ה מבואר להדיה שלא כהחזו"א שכתב שם הגר"א שגם תחת הטרסקל הוה רה"י) שמחיצה תלויה אינה מחיצה למקום למטה ואפי' אם נאמר גוד אחית ואפי' אם אין הגדיים בוקעים בו, שבהלכות מחיצות נאמר שמחיצה תלויה אינה מחיצה למקום שתחתיה, ובזה תירץ החזו"א את מה שהגמ' הוצרכה לומר שמחיצה תלויה מתירה במים כיון שקל הוא שהקלו חכמים במים, ולא סגי בטעם שאין הדגים בוקעים בה, שהרי במחיצה תלויה שמתירה במים איירי לענין למטה, ובזה מלבד הדין שמחיצה שהגדיים בוקעים בה לא הוה מחיצה, יש חיסרון מצד דהוה מחיצה תלויה, אמנם כבר כתבנו שהריטב"א בשבת כתב להדיא שלא כהחזו"א.

\_ובדברי הפנ"י בסוגיין מתבארת דרך חדשה בזה, שהנה הפנ"י תמה מדוע גבי פי תקרה אמרי' לקמן (יח:) שפי תקרה יורד וסותם, והא הוה מחיצה תלויה והגדיים בוקעים שם, ותירץ הפנ"י שכל מה שאמרי' שמחיצה תלויה לא הוה מחיצה היינו שכיון שהמחיצה שנמצאת היא מחיצה תלויה שהגדים בוקעים שלא הוה מחיצה א"כ לא שייך לומר גוד אחית בדבר שאינו מחיצה, משא"כ תקרה שיש לה חשיבתו מצד עצמה שהיא עושה את המקום מקורה א"כ אמרי' בה גוד אחית, ולפ"ז מיושבים דברי הריטב"א שמה שכתב הריטב"א בסוגיין שלא אמרי' גוד אחית זהו גופא מפני שהגדיים בוקעים בה, ודו"ק, [אמנם עי' במאירי בסוגיין שמדבריו נראה כשיטת החזו"א].

\_ויש בכ"ז נפק"מ גדולה שלדברי הריטב"א אם אדם הניח מחיצה ג' טפחים ע"ג הקרקע (שמפורש בגמ' בעירובין טז: שאין הגדיים בוקעים שם) והניח מעליה ברחוק ג' טפחים עוד מחיצה עשרה טפחים, כתב הערל"נ שמהני כיון שאין הגדיים בוקעים שם, אמנם החזו"א (סי' ע"ז סק"ב) כותב דלא מהני כה"ג והוא לשיטתו, שגם במקום שאין הגדיים בוקעים מחיצה תלויה לא הוה מחיצה.

\_ד. מתני' אם גבוה מן הארץ שלשה טפחים פסולה, וכתב הריטב"א שבכה"ג מהני מדין לבוד, וצ"ע שבשבת צז: מבואר להדיה שלא בעינן בזה לדין לבוד, [ולדברי הגמ' בשבת מהני או מטעם גוד אחית, או שלא בעינן סתימה סמוך לקרקע כל שאין הגדיים בוקעים בו] ועיין לעיל ד: אות ט' שנכתב שם מחלוקת הראשונים האם בעינן גוד אסיק במחיצת סוכה.

\_.דף טז:

\_א. תוד"ה פירסו וכו' ועוד מוכח פרק מי שהוציאו דשייך מן הצד עשיית אהל, ותירץ הערל"נ שס"ל לרש"י שדוקא גבי סוכה שהדופן עושה אוהל אסור אבל בחצר שהיה לה כבר ג' דפנות והמחיצה רק באה להפריד הרשויות בזה מותר.

\_ב. גמ' מהו דתימא חד לבוד אמרי' תרי לבוד לא אמרינן, שיטת הר"ן בתרי הלכתא יבואר לקמן יז.

\_ג. גמ' ומוקים ליה בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן, ופרש"י דמעמידו בסמוך לדופן השני במקצוע, ומשמע דאיירי דאיכא ב' דפנות דעריבן כמין גם והוא מעמיד את הפס ד' בסמוך לדופן השני, והקשה הריטב"א שא"כ ליסגי בטפח שוחק, ויש ליישב שרש"י לשיטתו שס"ל (לעיל ז. ד"ה אמר רבא, ובד"ה ונתרת, ובד"ה וצריכא), שבסוכה גדולה בעינן צוה"פ על פני כל הדופן, ולכן הכא בעינן פס ד' שבכה"ג מכשרינן אפי' בסוכה גדולה ללא צוה"פ, [שכשיש ז' טפחים עומד לא בעינן צוה"פ כמו שכתב הב"י סי' תר"ל בשם רבינו ירוחם] אמנם הריטב"א לשיטתו (ז. בשם התוס') שבסוכה גדולה לא בעינן צוה"פ על פני כל הכותל (ועיין חזו"א סי' ע"ה סק"ח).

\_והתוס' והריטב"א פירשו שהכא מיירי בדופן האמצעית, והנה לעיל (ז.) אמרי' שסוכה העשויה כמבוי עושה לה פס ד' ומשהוא ומעמידו בפחות מג' סמוך לדופן, וכתב הריטב"א (בסוגיין בפירוש א') שהתם מיירי בסוכה גדולה שבסוכה קטנה סגי בטפח שוחק שיעמדנו באמצע ואיכא לבוד מב' צדדים, וגם בסוגיין פי' הריטב"א שהא שבעינן פס ד' מיירי בסוכה גדולה, א"נ שבסוגיין מיירי אפי' בסוכה קטנה ומה דבעינן פס ד' היינו משום דאם הוא יעשה טפח שוחק ויעמדנו באמצע א"כ בדופן שלשית לא יהיה סגי בטפח, (דכיון שמבואר לעיל ז. שגם את הטפח הוא מעמיד בפחות מג', אם אין אמצעית בסוף אין לבוד) משא"כ אם הוא עושה פס ד' סגי בדופן שלישית אפי' טפח.

\_ולמדנו מדברי הריטב"א בפירוש הזה ב' דברים א. שסוכה נכשרת בב' לבודין (ודלא כמו שמשמע מהתוס' ויבואר לקמן אות ה') ב. שהא שאמרי' לעיל שסוכה העשויה כמבוי עושה לה פס ד' הפס ד' הוה כדופן גמורה וסגי לשלישית אפי' בטפח, וכן מבואר מדברי התוס' בסוגיין שכתב ואם האחת מן הדפנות שלימות ונתונה מזרחית מוקי להאי פס ד' ומשהוא וכו' בפחות משלשה לדופן מזרחית, אמנם הר"ן כתב שבסוגיין מיירי בסוכה קטנה העשויה כמבוי ואפ"ה בעינן פס ד' ולמדנו מדברי הר"ן שהוא חולק על הריטב"א בתרתי א. שס"ל שמחיצת שתי אינה מתרת בסוכה [ויבואר באות ה']. ב. עוד למד החזו"א (סי' ע"ה סקי"א) מדברי הר"ן שדוקא בסוכה העשויה כמבוי דהיינו שיש לה ב' מחיצות שלמות מהני פס ד', אבל סוכה שיש לה דופן א' שלמה ודופן אמצעית פס ד' לא מיקרי ב' כהלכתם שמהני בה שלישית אפי' טפח, אמנם הפמ"ג (סי' תר"ל א"א סק"ג) דחה שמה שכתב הר"ן שמיירי שב' המחיצות הם שלימות הוא לרבותא שאפ"ה לא סגי במחיצות שתי, וכתב החזו"א (שם סק"י) שגם לדברי התוס' והריטב"א שגם אם הדופן האמצעית עשויה מפס ד' מהני טפח שוחק, בסוכה גדולה שעושה אחרי הפס ד' צוה"פ לא מהני דופן שלישית אפי' טפח.

\_ד. גמ' מיתבי מחצלת שבעה ומשהוא, עי' בשפ"א שהקשה מדוע הגמ' בעירובין (טז:) לא מוכיחה מכאן שלא מהני עומד מרובה במחיצה של ערב, שאם מהני בה' טפחים ומשהוא ליסגי, ועיין באבנ"ז (או"ח תס"ה) מש"כ בזה.

\_ה. תוד"ה בפחות וכו' וי"ל וכו' דכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה, המהרש"א (על התוס' ד"ה בפחות) נתקשה ב' קושיות על דברי התוס', א. מה התוס' הועילו בתירוצם הא הברייתא לעיל אומרת שבסוכה סגי בקנה קנה פחות מג' טפחים, ב. שאת התירוץ של תוס' דידן כבר כתבו התוס' לעיל (בד"ה מהו) ומסתימת קושיות התוס' ותירוציהם משמע שהם שתי נדונים נפרדים, וכדי להסביר את תירוץ המהרש"א יש להקדים לבאר את הסוגיא בעירובין (טז:) שבמשנה שם כתוב ששיירא שעוברת והיא רוצה לטלטל מקיפה עצמה במחיצה שתי או מחיצה ערב ונאמרו שם ג' שיטות, שיטת חכמים: שבכל גוונא התירו להקיף כדי צורכם (ולא יותר מכדי צורכם), שיטת רבי יהודה שלאדם א' או שתים התירו דוקא אם מקיף שיעור בית סאתים, אמנם לשלשה בני אדם התירו כדי צורכם ואפי' יותר מב' סאתים, שיטת רבי יוסי ברבי יהודה: שלאדם א' או שתים נותנים בית סאתים ולשלושה נותנים בית שש סאה, והוסיף רבי יוסי ברבי יהודה שכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה, עוד נאמר שם בגמ' שבמחיצות שתי עומד מרובה על הפרוץ נכשיו כעומד אבל במחיצות ערב הגמ' מסתפקת, ולפ"ז ביאר המהרש"א את סוגיתינו שמה שהתוס' לעיל (ד"ה מהו) תירצו הא אמרי' התם שלא התירו אלא בשיירא, היינו במחיצות ערב שכיון שהם גרועות יותר הם לא מתירים לסוכה, ולכן מחיצות שתי מבואר לעיל בבריתא שמהני אבל מחיצות ערב לא מהני ולכן סתם רב חסדא את דברו לכו"ע, אמנם התוס' ד"ה בפחות מיירי במחיצות שתי וע"ז הקשו התוס' מהברייתא לעיל ותירצו התוס' שרב אמי מיירי אליבא דרבי יוסי ברבי יהודה, שמדברי רבי יוסי ברבי יהודה שהוסיף "כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה" משמע שמחיצת שתי לא מהני לכל התורה כולה ולכן הכא לא מהני, והנה המג"א (ריש סימן תר"ל) הקשה על המהרש"א שלא מצינו בגמ' חילוק בין מחיצה של שתי למחיצה של ערב גבי קנים ולבוד, (ורק מצינו כן בגמ' לענין עומד מרובה) אמנם בתוס' רבינו פרץ ובתוס' רא"ש מבואר להדיה כדברי המהרש"א.

\_והמג"א (ריש סי' תר"ל) ביאר בתוס' דכל מה שמהני קנים ולבוד היינו דוקא בד' דפנות אבל כשעושה ג' דפנות בעינן דפנות שלמות, וכך דייק המג"א בדברי הר"ן, והקשה המג"א שהא התוס' בקושייתם כתבו להדיה שלא מסתבר לחלק בין ג' דפנות לד' עי"ש תירוצו, והחזו"א (סי' ע"ה סקי"ב) ביאר שההיא דדופן סוכה כדופן שבת שסגי בלבוד מיירי בכל יתר הדופן מלבד שיעור ז' טפחים דעריבן, ובסוגיין מיירי בתחילת הדופן.

\_.דף יז.

\_א. מתני' אם יש מן הכותל לסיכוך ד' אמות פסולה, ומשמע שאם יש יותר מד' אמות פסולה, ואפי' בכה"ג שיש ד' אמות וג' טפחים שסכך פסול מצטרף, ולא אמרי' דופן עקומה עד ד' אמות והשאר יהיה סכך פסול פחות מד' טפחים שאינו פוסל, ומכאן הקשו הערל"נ והשפ"א (יז:) על מש"כ הפנ"י שגם אם יש ד' אמות וג' טפחים הסוכה כשירה, [ועיין לעיל יד: במשנ"ת שם ובאבן האזל פ"ה מסוכה ה"ז סוד"ה והנה], ובטעם הדבר כתב הערל"נ שלא מחלקים בסכך פסול שנימא שמקצת הוא דופן ומקצת הוא סכך, אמנם בגרעק"א (בהגהות לשו"ע סי' תרל"ב על המג"א סק"ג) חזינן שזה לא הטעם. שכתב שם הגרעק"א על סוכה שאורכה ט' טפחים ומחצה ויש בה סכך פסול ג' טפחים, שכתב המג"א שפסולה כיון שיש סכך פסול בסוכה קטנה ג' טפחים, שפוסל בסוכה קטנה, וכתב הגרעק"א שגם בכה"ג י"ל דעבדינן דופן עקומה על חלק מהסכך הפסול, וממילא הסוכה כשירה שסכך פסול פחות מג' מצטרף להשלים בסוכה קטנה, וחזינן שאפשר לעשות דופן עקומה על חלק מן הסכך [ועיין במג"א (שם סק"א) שלפי דבריו שם לא שייך כלל את סברת רעק"א ודו"ק] והשתא לדברי הגרעק"א תחזור קושית הערל"נ והשפ"א, ושמעתי לומר [וכן נראה מברי השפ"א יז:] שהא שלא אמרי' דופן עקומה ביותר מד' אינו רק משום שאין הדופן מתעקמת יותר מד' אמות וממילא רק סכך פסול פחות מד' אמות אפשר לראות אותו כדופן, אלא שבכה"ג שאיכא חציצה טפי מד' אמות אין שייכות בן הדופן לסוכה, ובכה"ג לא אמרי' דופן עקומה, שכל הדין של דופן עקומה הוא מתוך זה שאנו אומרים שהדופן נעשה לסוכה, ולכן אמרי' שגם הסכך הוא דופן, אבל במקום שיש חציצה יותר מד' לא אמרי' כן, וזהו הביאור בסק"ד של הגמ' שבחצר שמוקפת אכסדרה שהמחיצות לא עשויות לאכסדרה לא אמרי' דופן עקומה, וזהו הביאור בשיטת הרי"ץ גיאות [שהביא הרא"ש סי' ה'] שלא אמרי' דופן עקומה אם המקום של הסכך פסול נמוך י' טפחים ממקום הסוכה, שכיון שמקום הסכך פסול הוא רשות לעצמו א"כ אמרי' שהדפנות הם ברשות אחרת ואינם עשויות לסוכה, ועיין לקמן באות ג'.

\_ב. מתני' סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו וכו', בביאור הדבר שצריך דופן עקומה כתבו התוס' (שבת ז: ד"ה ואם) שבסוכות בעינן מחיצות הסמכות לסכך דילפינן מבסכות בסכות בסכות שבעינן מחיצות הסמכות לסכך, והנה רש"י כתב שע"י הדופן עקומה אנו מוצאים את הסכך הפסול מן הסוכה, ומשמע מדבריו שאין החיסרון כמו שכתב התוס', אלא שבעינן שהסוכה תהיה מסוככת בסכך כשר בלבד ולכן בעינן ע"י דופן עקומה להוציא את הסכך הפסול מן הסוכה, אמנם ברש"י (ד"ה אם יש) כתב שאם יש תחת הסכך הפסול ד' אמות פסולה לפי שאין לה מחיצות ומשמע כביאור התוס', וצ"ל ששיטת רש"י היא שממ"נ שאם נדון בסכך הכשר בפנ"ע א"כ אין לה מחיצות, ואם נדון את הסכך הפסול והכשר ביחד א"כ איכא סיכוך בפסול וכשר, ובעינן שהסוכה תהיה מסוככת בסכך כשר לבד.

\_ג. רש"י ד"ה פסולה וכו' ואיני מפרש רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול וכו', הריטב"א לעיל (ד.) והר"ן (ב. מדפי הרי"ף ד"ה בזה) הביא את הפירוש שהדופן מתקרב בשם רש"י, ובדברי הרמב"ם בפ"ד מסוכה הי"ד) משמע שרואין כאילו הדופן מתקרב, וכן הבין המ"מ בדעתו אמנם הכס"מ הקשה ע"ז שבפ"ה מסוכה הי"ד כתב הרמב"ם וז"ל רואין כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל וכשירה, וע' באבן האזל (פ"ד מסוכה הי"ד) מש"כ בזה.

\_ובטור גם מצינו סתירה בגדר דופן עקומה, שבתחילת סי' תרל"ב [גבי הדין של מחיצה שאינה מגיעה לסכך] משמע להדיה בדבריו שרואין שהסכך הוא דופן, אמנם בסוף סי' תרל"ב גבי סוכה שיש בה סכך כשר סמוך לדופן כהכשר סוכה, ואח"כ יש סכך פסול ד' טפחים שחוצץ ואחר מכאן יש עוד סכך כשר, שכתב הטור שאפשר לשבת גם בסכך הכשר שבאמצע הסוכה, וכתב הטור וז"ל והצד החיצון (דהינו הסכך הכשר שאחרי הסכך הפסול) כשר ע"י דופן עקומה שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל סכך הכשר החיצון, ומ"מ לא נפסל הפנימי שנאמר כיון שאנו רואין הדופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון, הרי שנשאר הפנימי בלא דופן וכו', עכ"ל, וצ"ע.

\_.בעינן תרי הילכתא

\_כתב הר"ן (ב. מדפי הרי"ף) שלפי שיטתו בדופן עקומה שרואין את הסכך כאילו הוא דופן, א"כ רק כשהדפנות מגיעות לסכך אמרי' דופן עקומה אבל אם אין דפנות מגיעות לסכך ליכא למימר דופן עקומה, אמנם הטור (ריש סי' תרל"ב) כתב שגם בכה"ג אמרי' דופן עקומה שאנו רואין את הדופן כאילו עולה עד למעלה ואז נאמר דופן עקומה, וכתב הגרע"א (שו"ת סי' י"ב) דהר"ן אזיל לשיטתו דהנה הר"ן לקמן (ט. מדפי הרי"ף) גבי הא דנחלקו שם אמוראי האם אמרי' לבוד באמצע (דהיינו שבסמוך לדפנות אמרי' לבוד ובאמצע הגג לא אמרי' לבוד) וכתב שם הר"ן שלמ"ד שאין אומרים לבוד באמצע סוכה שיש בה סכך פסול פחות מד' ואח"כ אויר ב' טפחים הסוכה פסולה, "דלא אמרי' דופן עקומה ולבוד כי הדדי", וכתב הגרעק"א שמדברי הר"ן מוכח שלמ"ד שאמרי' לבוד באמצע הסוכה כשירה, והיינו טעמא שרק אם א"א לומר הלכה אחת אלא מכח ההלכה השניה לא אמרי' ב' הלכות, ולכן למ"ד שאמרי' לבוד באמצע א"כ אפשר לומר דופן עקומה בפנ"ע וגם אפש"ל לבוד בפנ"ע, משא"כ למ"ד שאין אומרים לבוד באמצע א"כ הדין דלבוד נובע מהדין דופן עקומה, וכ"כ פי' הגרעק"א את דברי הר"ן בסוגיין, שכיון שהדין דופן עקומה נובע מהדין גוד אסיק לא אמרי' ב' הלכות.

\_והנה פסק הרמב"ם (פ"ד מסוכה ה"ד) וז"ל היו הדפנות דבוקות לארץ ולא היו מגיעות לסכך אם גבוהות עשרה טפחים אע"פ שהן רחוקות מןה גג כמה אמות כשרה ובלבד שיהיו הדפנות מכוונת תחת שפת הגג, ודייקו מזה המאירי (טז.) והגר"ח (פ"ה מסוכה הכ"א ד"ה וע"כ) שרק אם הדפנות הם כנגד הסכך ממש הסוכה כשירה, אמנם הטור פליג וסבר שאם הם בתוך ג' אמרי' לבוד, והיה ניתן לומר שהטור לשיטתו שס"ל שאמרי' גוד אסיק ודופן עקומה, אמנם הקשה הגרעק"א (סי' י"ב) שהשו"ע בסימן תר"ל פסק שלא בעינן שהמחיצות יהיו מכונות כנגד הסכך ממש ואילו בסימן תרל"ב השמיט את דינו של הטור ודייקו מדבריו המג"א (סק"א) שלא אמרי' דופן עקומה אלא היכא שהדפנות מגיעות לסכך. (וקושיה זו כבר הקשה הט"ז סי' תרל"ב סק"א) עוד קשה שהב"ח סי' תרל"ב כתב וז"ל ולענין הלכה יש להחמיר כדעת הר"ן דלא אמרי' דופן עקומה באויר כל עיקר, לא באויר דמשך ולא באויר דגובה כיון שיצא מתורת לבוד עכ"ל ומשמע שאם יש שיעור לבוד אמרי' דופן עקומה וכמו שכתבו הפמ"ג (שם מ"ז סק"א וא"א סק"א) והמשנ"ב (סק"ד) ויש לתמוה שלדברי הגרעק"א דברי הב"ח סותרים עצמם, שהרי אם פסק כהר"ן שצריך שהדפנות יגיעו לסכך א"כ ס"ל שלא אמרי' ב' הלכות, וא"כ מדוע אם יש לבוד מהני, ובקה"י (סי' ד') כתב שהא שכתב הר"ן שלא אמרי' גוד אסיק ודופן עקומה, היינו דוקא \_בגוד אסיק שאינו עושה דין "דופן" להמקום, ורק הוא משוהו מקום לעצמו עד למעלה ולפ"ז בודאי שלא שייך לומר דופן עקומה אם יש אויר באמצע, שהרי בכה"ג אין דרך הכתלים להתעקם, משא"כ גוד אסיק ולבוד אמרי', אמנם עדיין קשה מהר"ן לקמן שכתב שלמ"ד שלא אמרי' לבוד באמצע לא אמרי' דופן עקומה ולבוד, [ועיין בקה"י מש"כ בזה] וביאר בזה הזכרון שמואל (סימן כ"ו) שכל מה שלא אמרי' תרי הלכתא היינו שא"א לומר שום הלכה בלא השניה, שבסוגיא לקמן שיש סכך פסול ואח"ז אויר א"כ למ"ד שלא אמרי' לבוד באמצע אין לומר לבוד בלא דופן עקומה, וגם אין לומר דופן עקומה בלא לבוד שהרי כל זמן שיש חציצה גדולה בין הסוכה לדופן לא מתחילין לומר דופן עקומה, [וכמו שהארכנו בזה באות א'], וע"ע בחזו"א (סי' ע"ח סק"ז) שכתב שהא שלא אמרי' תרי הלכות היינו דוקא בדין דופן עקומה שאין דרך כתלים להתעקם כשיש אויר.

\_אמנם בדברי הריטב"א לעיל (ד:) גבי נעץ ד' קונדסים על שפת הגג, כתב הריטב"א שבעינן שהסכך יהיה כנגד שפת הגג ואפי' אם הוא מרוחק פחות מג' טפחים פסולה, שגוד ולבוד לא אמרי', ומוכח להדיה כדבר הגרעק"א, שהרי התם אפשר לומר גוד אסיק בלא לבוד רק א"א לומר לבוד בלא גוד אסיק, וגם לדברי החזו"א קשה משם שהרי התם אינו הילכתא של דופן עקומה, ובזכרון שמואל (שם) תמה ביותר על דברי המשנ"ב שפסק (סי' תר"ל סקל"א) גבי קונדסים כדברי הריטב"א ואילו גבי דפנות שאין מגעים לסכך פסק המשנ"ב (סקמ"ד) כדברי השו"ע שאפי' אם הדפנות שלמטה אינו מכונות ממש כשירה, ואולי יש לחלק בין דפנות הניכרות שעשויות לסכך, שכל היכא שלא הוה ג' הוה כמחובר וצ"ע.

\_ד. גמ' דסככה סכך פסול הוא אימא לא, הקשה הריטב"א שלפי מה שפירשו הראשונים שדופן עקומה היינו שרואים את הסכך כאילו הוא דופן, א"כ מאי נפק"מ אם זה סכך פסול או כשר, ותירץ הריטב"א וז"ל דהוה ס"ד דסכך פסול לא גמרי ביה דופן עקומה, דכיון שאינו ממין הסוכה כלל, מפסיק וחוצץ מאוד וכו' עי"ש, ועדין צ"ב, ולפי מה שביארנו באות ג' ובאות א' בשם הזכרון שמואל, שכל מה שאמרי' דופן עקומה הוא מתוך שגם לולי הדין דופן עקמה חזינן שהדופן משמשת את הסוכה ולכן אנו רואים את הדופן נעקם א"ש, [וזהו ביאור דברי הריטב"א (ד. ד"ה מאי) שהסביר שדופן למעלה מעשרים שלא חזיא לדופן אילו היה הסכך מתקרב אליה, לא הוה אמרי' בה דופן עקומה, והיינו שכיון שהדופן לא חזי מצד עצמו לסוכה סקד"א דלא הוה כמיועד לסוכה ודו"ק].

\_ה. גמ' סכך פסול פחות מארבעה ואויר פחות משלשה מא' כשירה, כתב המשנ"ב (סי' תרל"ב ס"ק י"ז) והעמק ברכה (סוף סי' י"ח) שזה פשוט שאפשר לשבת תחת הסכך הפסול הזה, וכמו כל סכך פסול פחות מז' שישנים תחתיו, אמנם החזו"א (סי' קמ"ד סק"ד) כתב שאין לישן תחתיו, ונראה הביאור בדבריו שנהי שהסכך פסול והאויר אינם חשובים להיות חציצה והפסק כיון שהם לא שווים בשיעורם, אבל מקום האויר והסכך פסול הוא מקום בפנ"ע שא"א לישן תחתיו, וכמו אויר פחות משלשה שאינו פוסל ואין ישנים תחתיו, [אמנם באויר איכא למימר שהא שאין ישנים תחתיו לא הוה מפני שהוא מקום בפנ"ע אלא מפני שהוא אינו ישן תחת סככה, וכעין מה שכתב הריטב"א ט: לעינן סכך פסול].

\_ובעיקר דברי הגמ' יש לדקדק [ורמז לזה השפ"א (על תוס' ד"ה אילו)] מה קושית הגמ' הא איכא למימר לבוד באויר, וממילא הסכך הכשר הוא סמוך לסכך הפסול, [וביותר שהר"ן (ט. מדפי הרי"ף ד"ה גרסי') כתב שלשיטת התוס' שאפשר לשבת תחת אויר פחות מג' הוא משום שאנו ראוים אותו כאילו נתמלא בסכך כשר] אבל לכאורה התשובה לזה פשוטה שהרי גם אם יש סכך פסול טפח ואח"כ אויר פחות משלשה ואח"כ עוד סכך פסול ב' טפחים הסוכה כשירה וכמו שמפורש בתוס', ואע"ג שהתם גם אם נימא לבוד הוא יהיה מלא בסכך פסול שפוסל את הסוכה, [אמנם עי' באות ט' ועי' בגר"ח פ"ה מסוכה הי"ט ובקה"י סוף סימן י"ג שלדבריהם ליכא קושיא].

\_ה. גמ' בשלא לדידי ארבע אמות וכו', עי' רש"י שלא גורס וכיון אלא גורס כיון, דהיינו שרש"י למד שאין הבדל בין שיעור ד' טפחים לד' אמות, אלא שקושית רבה שכיון שהשיעור שלכם הוא לא נשנה במשנה ואינו הלכתא, א"כ הוא שיעור מסברא וע"ז הקשה רבה אם הוא מסברא א"כ מה לי איתפלג בסכך פסול מה לי אתפלג בסכך פסול ואויר, אמנם הריטב"א גריס "וכיון" ופירש את הגמ' שקושית רבה היא שבשלמא לדידי שיעור ד' אמות הוא דין שיעור ולא משום הפלגה וריחוק אבל לדידיכו שהוא בד' טפחים הוא מטעם הפלגה וא"כ דין הוא דמצטרפים, וכתב הריטב"א דסברת רבנן דבי רב הוא שגם סכך פסול שפוסל בד' טפחים הוא משום הפלגה, עוד כתב הריטב"א שסברתם הוא שאפי' במקום שהטעם לשיעור הוא שוה כגון הכא שהטעם הוא הפלגה, אפ"ה לא מצטרפים.

\_ז. תוד"ה אויר וכו' ואפי' מה שיוצא לחוץ לגמרי וכו', וכתבו הב"ח (סי' תרל"ב ד"ה ומ"ש ואם) הפרישה (שם סק"ב) והמהרש"א, שכונת התוס' להכשיר אפי' אותו המקום שמצד א' יש פתח ומצד שני יש אויר, אמנם החזו"א (סימן קמ"ד א' בד"ה יז.) הקשה עליהם דהא במקום הזה אין דופן שמשיכה ביחד עם הפסל. ואמרי' לקמן (יט.) דבעינן שימשך עם הפסל דופן אחת, [שהרי באותו מקום יש אויר מצד א' ופתח מצד שני].

\_ויש לדון גם בעיקר דברי התוס' שמסברא היה שייך לומר שהכא לא בעינן לדין פסל כלל, שכיון שהסוכה מתחברת בהמשכה א"כ שייך להכשיר את המקום שבין הפתח לאויר בב' דפנות כמין מבוי, ושלישית בחלק שיש חיבור לדופן האמצעית [דהיינו שהדפון האמצעית תשמש בשלישית אפי' טפח, ודו"ק].

\_ח. בא"ד ואפשר אפי' אין כדי הכשר סוכה ממנו, עי' רש"ש וערל"נ שהקשו מכאן על דברי המג"א (סי' תרל"ד סק"א) שס"ל שבעינן בסוכה ז' על ז' מרובעים הא הכא משמע בתוס' שלא צריך, [ובפשוטו היה אפשר לומר שכל היכא שיש חיבור אפי' כל שהוא כל הסוכה נחשבת כסוכה אחת, וע"ע בדברי רעק"א סי' תרל"ב על המג"א סק"ג ודו"ק].

\_ט. תוד"ה אילו וכו' ומיהו היכא דאיכא ב"ט סכך פסול וב' של סכך פסול ואויר מפסיק ביניהם פחות מג' טפחים איכא לספוקי וכו', הקשה הגרעק"א דהנה הא דאויר פחות מג' טפחים אינו חוצץ בסוכה הוא מדין לבוד, וכמו שמבואר לקמן (יח.) שלמ"ד שאין אומרים לבוד באמצע אפי' אויר טפח חוצץ, וא"כ בכה"ג שיש סכך פסול ב' טפחים ואח"כ אויר ואח"כ ב"ט סכך פסול א"כ ממ"נ הסוכה תיפסל, שאם נימא לבוד הסוכה תיפסל מטעם דאיכא סכך פסול ארבעה, ואם נימא שלא אמרי' לבוד הסוכה תיפסל מטעם שהאויר חוצץ, ותירצו הפמ"ג (סי' שס"ג מ"ז סק"א) והעמק ברכה (סי' י"ח) שהכא התוס' נסתפקו שמא ע"י הלבוד נחשיב את המקום הסתום כאילו הוא נתמלא בסכך כשר, אמנם צ"ב שהא הסכך הכשר אינו סמוך לאויר, ובקה"י (סי' י"ט) כתב שאין האויר נכשיו כסתום בסכך כשר אלא שהאויר ממולא וסתום, אמנם נהי שאותו סתימה אינה נותנת הכשר לסוכה שאינה "סכך", אבל מ"מ אינו סכך פסול וצ"ב, [ואפשר לישב את דברי הפמ"ג שהנה הריטב"א (יט.) כתב שהא שסכך פסול מצטרף וישנים תחתיו היינו משום שחשבינן ליה כאילו נתבטל בסכך כשר, ולכן י"ל שכיון שיש כאן ב' טפחים סכך פסול ואח"כ אויר א"כ הם בעצמם בטלים לסכך ואחרי שהסכך פסול בטל לסכך הכשר אמרי' לבוד, ובעיקר הקושיה י"ל שהכא בודאי אמרי' לבוד לקרב הפסולים אלא שהלבוד אינו עושאו כסכך ד' טפחים רצוף ממש שיכול לחצוץ, שרק סכך פסול שיש לו רציפות גמורה של ד' הוא חשוב להיות "חוצץ", ובמרומי שדה רמז לדרך זו, ע"ע בראבי"ה שכתב שכל ספק התוס' הוא דוקא לשטתם שאויר פחות מג' ישנים תחתיו, אבל לשיטות שאין ישנים תחתיו בודאי הסוכה פסולה, וזה מתישב לדרך הפמ"ג שכתב שרואין שהאויר שבין הסכך פסול נתמלא בסכך כשר, וכתב הראבי"ה שכ"ז הוא רק לשיטות שישנים תחתיו אבל לשיטות שאין ישנים תחתיו ע"כ לא רואים שנתמלא בסכך כשר ודו"ק].

\_ובביאור עיקר ספק התוס' יש ב' דרכים א. הקהלות יעקב (לבעל הנתיבות או"ח תק"ב סוד"ה המגעין) ביאר שזה ודאי שגם הכא לא אמרי' לבוד וכל א' מהב"ט הוא לעצמו, אלא שספק התוס' שאע"פ שהם לעצמם הם יחצצו, שהרי סכך פסול ד' חוצץ וא"כ לא מסתבר שהאויר שבינהם שהוא גם סיבה לפסול יכשיר את הסוכה, ובקה"י (סי' י"ג) ביאר לדרכו שזה ודאי שאמרי' לבוד אלא שספק התוס' האם הכא אמרי' לבוד לחבר ומצרפים את הסכך הפסול ואיכא ד"ט סכך פסול, או דלמא אמרי' לבוד למלאות האויר וכיון שחזינן שהאויר נתמלא ולא בסכך פסול א"כ איכא חציצה בין הסככים הפסולים, ואיכא בזה נפק"מ גדולה, בכה"ג שמעל הסכך הכשר שבסוכה יש ב' טפחים סכך פסול מעל הסכך הכשר ואח"כ אויר ואח"כ איכא עוד ב"ט סכך פסול [דהיינו כציור של תוס' אלא שהסכך הפסול והאויר הם מעל לסכך כשר] שלדברי הקה"י הסוכה ספק פסולה (שהרי גם סכך פסול שמעל לסכך כשר שיערו בד"ט כמבואר במשנ"ב תרכ"ו סקי"א) ולדעת הנתיבות הסוכה כשירה, ועוד יבואר מזה נפק"מ בדף יז:.

\_י. בא"ד דלא אמרי' לבוד להחמיר, כתב הדרכי משה (סי' תק"ב) שמותר לפרוס אהל ביו"ט אם אין דפנותיו מגיעים לארץ שלא אמרי' לבוד להחמיר, והוכיח כן מהתוס' דידן.

\_אמנם המג"א (שם סק"ט) הקשה עליו שהא ודאי אמרי' לבוד להחמיר שהרי הגמ' לקמן (יח.) מוכיחה שלא אמרי' לבוד באמצע מאהל המת, ואם נימא שלא אמרי' לבוד לחומרא א"כ פשיטא שלא אמרי' לבוד לחומרא ומאי מקשינן מיניה, ועי"ש שהקשה מעוד כמה דוכתא, ובביאור דעת המג"א בזה איכא ב' דרכים, הבית מאיר (סי' תק"ב) והקרבן נתנאל (אות ת') ביארו שכל מה שלא אמרי' לבוד לחומרא היינו דוקא לענין מילוי שלא מחשבינן את המקום מלא, אבל לענין קירוב אמרי' לבוד אפי' לחומרא, אמנם הקשו דא"כ מדוע התוס' נתספקו בב"ט סכך פסול ואויר, הא לעינן להתקרב לכו"ע אמרי' לבוד ואפי' לחומרא, [עוד הקשו מסוגיא דעירובין ט: גבי מבוי שרצפו בלחיים שמפורש שם להדיה שאמרי' לבוד להחמיר ואפי' לסתום ולמלאות מקום, עוד הקשו מדברי התוס' בעירובין י: ד"ה עור] ב. אמנם הפמ"ג (סי' שס"ג מ"ז סק"א) והקה"י (סי' י"ג) כתבו שזה ודאי שאמרי' לבוד לחומרא גם לסתום ולמלאות אלא שלסתום בסכך פסול לא אמרי', אמנם הישועות יעקב (סי' תק"ב) כתב שסוגיין לא שייכת כלל לנדון באהל, ומה שכתבו התוס' שלא אמרי' לבוד להחמיר אינו שלענין "חומרא" לא אמרי' לבוד, אלא שלבוד אמרי' רק \_לעשות מחיצה אבל לעשות חציצה ולבטל את צירוף מחיצות הסוכה לסכך לא אמרי'.

\_כתב הקה"י שהא שפשיטא ליה להתוס' שלא אמרי' לבוד להחמיר הוא משום שאמרי' בגמ' שסכך פסול פחות מד' ואויר אין מצטרפים ואמאי בכה"ג שהאויר הוא בין הדופן לסכך פסול נימא לבוד להחמיר.

\_.דף יז:

\_א. תוד"ה הבגד וכו' אבל שק ועור ומפץ שוין למדרס ולטמא מת, פירוש שלענין בגד יש חילוק בין טומאת מדרס שבעינן בה ג' טפחים על ג' לטומאת מת שסגי ג' על ג' אצבעות, אבל לעינן שק בעינן גם למדרס וגם לטמא מת ד' טפחים, וכן לגבי עור בעינן גם במדרס וגם בטמא מת חמשה על חמשה.

\_ב. תוד"ה ותני' וכו' דווקא כסדר הזה לפי ששיעורן קרובין זה לזה ולפי דברי התוס' בגד ועור אינם מצטרפים אע"ג ששיעורן שוה לעינן המקצע מכולם טפח. והקשה המהרש"א שא"כ מאי פריך אביי לרבה נימא שאויר וסכך פסול אע"ג ששיעורן שוה בסוכה קטנה אין מצטרפים דומיא דבגד ועור, עי"ש מה שתירץ, ובערל"נ תירץ שלפי מש"כ התוס' בשבת (עו. ד"ה הבגד) שהטעם שאין מצטרפים בגד ועור וכו' הוא מפני שאינם ראוים להתחבר יחד והמחברן בטלה דעתו, א"כ דוקא בגד ועור שבטלה דעתו אין מצטרפים משא"כ הכא.

\_ג. גמ' ורב אמר בין מן הצד בין באמצע בארבע אמות, כתב הרמב"ן ראיתי שנחלקו הגאונים האם הלכה כמ"ד סכך פסול בין באמצע בין מן הצד בארבע אמות או האם הלכה כמ"ד שבאמצע בד' טפחים, וכתב הרמב"ן שאע"ג שהגאונים לא הכריעו הוא יכריע שלדברי האומר בין מן הצד בין מן האמצע ד' אמות א"כ לא בעינן להלכתא של דופן עקומה, ואמרי' בהרבה מקומות שיש דין דופן עקומה כדאתמר לעיל (ו:) כי אתאי הילכתא ללבוד ולדופן עקומה, ובאחרונים מצינו כמה נפק"מ גם לרב בדופן עקומה א. הפנ"י שודאי צריך הילכתא של דופן עקומה גם לרב, שלרב שסכך פסול פוסל בד' אמות א"כ גם אם הסכך מופלג מן הכותל ח' אמות פחות קצת הסוכה כשירה, שאמרי' דופן עקומה עד ד' אמות ואח"כ הוה סכך פסול פחות מד' אמות והסוכה כשירה, ובערל"נ ובשפ"א הקשו דא"כ לשמואל שסכך פסול פוסל בד' טפחים ומוקים מתני' שאם יש תחתיו ד' אמות מן הצד, א"כ ליתני שאפי' בד' אמות וג' טפחים הסוכה כשירה, ולכן מוכרח שלא אמרי' בכה"ג דופ"ע, וביארו הערל"נ והשפ"א הטעם שלא מחלקים את הסכך פסול לשתים שחלק יהיה דופן וחלק יהיה סכך, ועיין לעיל (יז.) שהארכנו.

\_ובערל"נ ובשפ"א כתבו נפק"מ בכה"ג שיש סכך פסול פחות קצת מד' אמות ואח"כ אויר ואח"כ עוד סכך פסול, שאם נימא דופן עקומה הסוכה כשירה כיון שהדופן נימשך עד סוף הסכך פסול, ואח"כ איכא אויר פחות משלשה וסכך פסול פחות מד' שאינו פוסל, אמנם אם לא אמרי' דופן עקומה וסכך פסול פוסל בד' אמות א"כ הוה כגונא שהסתפקו התוס' (יז. ד"ה אילו) האם בכה"ג האויר מחלקם ולפי הצד בתוס' לחומרא הסוכה היתה פסולה, ויש לדון בדבריהם מכמה צדדים, א. שהנה התוס' לעיל נסתפקו בסכך פסול ב"ט ואח"כ אויר ב"ט ואח"כ סכך פסול ב"ט והוכיח הקה"י (סי' י"ג) שזה ודאי שאמרי' לבוד גם בכה"ג כמו שהוכיח מכמה סוגיות אלא שספק התוס' הא אמרי' שם לבוד לחבר ולהצמיד והסוכה פסולה, או שהלבוד הוא למלאות האויר וממילא הסוכה כשירה כיון שלא ממלאים את האויר בסכך פסול, ולפי דברי הקה"י גם בגונא של הערל"נ שאחרי הדופן עקומה יש אויר וסכך פסול יש ליפסול, דע"י הלבוד אנו מחברים את הסכך פסול לדופן עקומה וממילא איכא יותר מד' אמות מן הצד והסוכה פסולה. ב. גם יש לדון בדבריהם כקושית רעק"א לעיל (יז.) שממ"נ אם נימא לבוד הסוכה פסולה, ואם לא נימא לבוד הא איכא אויר שאם אין בו דין לבוד הוא חוצץ אפי' בטפח וכדמוכח לקמן (יח.) שלמ"ד שאין אומרים לבוד באמצע הסוכה פסולה במשהוא, [ואין לחלק שבמין הצד לא בעינן לבוד שבר"ן יח. מוכח לא כך]. ג. עוד יש לדון [וכבר רמז לזה השפ"א בד"ה בגמ' מן] שכל שיש סכך פסול יותר מד' אמות אין אנו מתחלים לדון דופן עקומה, שכל מה שאמרי' דופן עקומה הוא מחמת שהדפנות הם מיועדים לסוכה, אבל בכה"ג שאיכא חציצה של ד' אמות סכך פסול שאילו הוא היה באמצע הוא היה חוצץ גם לרב לא אמרי' דופן עקומה בכה"ג, ועיין לעיל יז. אתו א' ב' ג' [אמנם כדבריהם נראה במג"א (סי' תרל"ב סק"ב) שכתב שם המג"א שאם יש סכך פסול קצת פחות מד' אמות ואח"כ יש אויר פחות מג' טפחים ואח"כ יש קורה שמשוכה קצת למטה מהסכך פסול, שכתב המג"א שכשירה שלא אמרי' לבוד וחבוט להחמיר דהינו שלא אומרים שהסכך פסול יורד למטה ואח"כ מתחבר ע"י לבוד כדי להחמיר ולפסול סוכה, והתם יש לתמוה על המג"א את קושית הגרעק"א וא"א לישב כמו שתירץ הקה"י, שהרי ממ"נ אם לא נימא שם חבוט ולבוד א"כ יש הפסק אויר שפוסל בכ"ש לולי הדין לבוד, ואם נימא גוד ולבוד א"כ הסוכה תיפסל כיון שיש יותר מד' אמות מן הצד, ואין לתרץ כמו שתירץ הקה"י שאמרי' לבוד אמנם הלבוד ממלא את המקום בסכך שאינו פסול שהא המג"א יהיב הטעם שלא אמרי' תרי הילכתא לחומרא, ואולי המג"א איירי שיש שם גם סכך כשר, אמנם הלבושי שרד שם לא ביאר כן וגם מסתימת הדברים לא משמע כן, עי"ש היטב].

\_ובאור שמח (פ"ה מסוכה הי"ד) כתב שנפק"מ היכא שליד דופני הסוכה יש סכך פסול פחות מד' אמות ואח"כ סכך פסול וסכך כשר בשוה שאם נצרף את הסכך הפסול לסוכה א"כ הוה רוב סכך פסול ואם נימא דופן עקומה ממילא הסכך הפסול אינו בחשבון והסוכה פסולה.

\_ד. גמ' תנן נתן עליה נסר שהוא רחב ד' טפחים, כתב המג"א (תרל"ב סק"ג) שיעור סוכה קטנה שסכך פסול ג' טפחים פוסל בה, הוא ט' טפחים ומחצה, דהיינו שאם יש בסכך הכשר קצת פחות מז' טפחים ויש אח"ז סכך פסול ג' הסוכה פסולה, ודקדק כן מדברי רש"י (ד"ה מי) שכתב שסכך פסול ג' טפחים חשיב לבצוריה לשיעוריה דסוכה, אמנם הגרעק"א (שם) חולק וסובר שדוקא בז' על ז' מצומצמות פסולה, שבכה"ג שהסכך הפסול הוא ליד הדופן הפתוחה א"כ בודאי איכא למימר שמצרפינן חלק מן הסכך הפסול לסוכה וממילא יש בסוכה ד' טפחים וקצת סכך כשר ופחות מג' סכך פסול [ובזכרון שמואל סי' כ"ח תמה עליו מהסוגיא בדף יד:] עוד כתב הגרעק"א שאפי' אם הסכך הפסול מונח כנגד הדופן האמצעית יש להכשיר בסוכה שיש בה ד' טפחים וקצת סכך כשר ואח"כ עד הדופן סכך פסול, די"ל שאמרי' דופן עקומה עד ז' טפחים וממילא יש בסוכה ד' טפחים ופורתא סכך כשר וסכך פסול פחות מג', (ולעיל יז. אות א' הארכנו) והקשה הזכרון שמואל שא"כ בנתן עליה נסר שהוא רחב ד' טפחים מדוע אמרי' שלא ישב תחתיו, נעשה דופן עקומה עד חלקו וממילא יהיה אפשר לשבת תחתיו דהוה סכך פסול פחות מד' טפחים, עוד יש לתמוה ממה דפסלינן לקמן יח. ביש בין נסר לנסר כמלוא נסר, שהרי התם כל נסר רוחבו ד"ט וא"כ נימא שנכשירו בד' טפחים סכך כשר באמצע ונצרף מן הצדדים טפח ומחצה מכל צד, [ע"פ מש"כ החזו"א (סי' קמד סק"ד) שהא שסכך פסול שלשה פוסל את הסוכה היינו דוקא היכא שכל הג' טפחים הם ביחד, אבל היכא שיש טפח ומחצה סכך פסול ואח"כ ד' טפחים סכך כשר ואח"כ טפח ומחצה סכך פסול שהסוכה כשירה].

\_.דף יח.

\_א. רש"י ד"ה אמאי כשרה בכל אחת מהנסרים וכו' ואם גדולה היא אותם שחוץ לד' אמות פוסלות בה, הקשה המהרש"א מ"ט רש"י הוצרך לפסול מטעם דאיכא חציצה שיפסול מטעם שליכא הכשר סוכה במקום א' כיון שנסרים ד' מפסיקים בין הכשר להכשר.

\_ב. רש"י ד"ה שאין וכו' הלכך כשרה על ידי אותן שני פסלים ותחת הנסרים לא יישן, ומדוייק מרש"י שדוקא תחת הנסרים לא ישן אבל תחת הפסל ישן ואפי' שיש בו רק ד' טפחים ואיכא נסרים ד' טפחים שחוצצים, ובאמת שכך שיטת הראבי"ה (תרי"ח) וכתב הטעם שכיון שהנסר אינו סכך פסול אלא שגזרו על נסרים שרחבין ארבעה משום גזירת התקרה וכי גזור הני מילי לישן תחתיהם אבל ביניהם תחת הפסלים שאין תקרה לא גזור, ויש לתמוה שהא כתב שם הראבי"ה להדיה שאם יש נסר ד' טפחים באמצע הסוכה הוא פוסל את החלק שממנו והלאה, [וכמו שאמרי' לעיל יז: אליבא דשמואל, וא"כ ממ"נ אם איכא חציצא א"כ האיך אפשר לאכול מתחת הפסל ואם ליכא חציצא א"כ מדוע הוא פוסל בנסר באמצע וצ"ע, ובמאירי כאן בשם י"א כתב דבר החדש שכל היכא שיש סכך כשר סמוך לדופן האמצעית ד' טפחים ואח"כ יש סכך פסול ד' טפחים ואח"כ יש סכך כשר בשיעור סוכה גם הסכך הכשר שסמוך לדופן כשר שכיון שיש לו דפנות ויש אחרי הסכך הפסול סכך כשר הכל מצטרף.

\_ג. בא"ד כולה כשירה ואף תחת הנסרים, דהיינו שסכך פסול פחות מד"ט אפי' שיש בו יותר מג"ט ישנים תחתיו, וכך היא שיטת התוס' לעיל (יד: ד"ה ומודה) אמנם הראב"ד (ז. מדפי הרי"ף סוף אות ב') כתב שסכך פסול ג' טפחים נהי דאינו פוסל אבל אין ישנים תחתיו.

\_ד. גמ' ומיעטו בין בקנים בין בשפודין הוי מיעוט, הקשה השפ"א לפי שיטת ההגהות אשרי (סי' כ"ט) שאם הוא עושה את הסכך קודם הדפנות איכא תעשה ולא מן העשוי, א"כ הכא שמיעטו בשפודים הוה תעשה ולא מן העשוי, עי"ש מה שמתרץ.

\_ה. גמ' אין בארובה פותח טפח טומאה בבית כנגד ארובה טהור, הריטב"א מביא גירסא שאם אין בארובה פותח טפח טומאה בבית אפי' כנגד ארובה טמא, ופי' הריטב"א שלגירסא זו כל שאין בטומאה טפח לא חשיב פתח כלל והרי הוא כבית עצמו, ולפ"ז ראיית הגמ' היא מהרישא בכה"ג שיש בו פותח טפח, עי"ש מה שמקשה על גירסא זו וע"ע בריטב"א עירובין י: ד"ה הא.

\_ו. גמ' ואידך שאני הלכות טומאה דהכא גמירי להו, ומשמע בגמ' שלמ"ד אין לבוד באמצע הטעם שלא אמרי' לבוד בטומאה הוא משום שלא אמרי' לבוד באמצע, והקשה הערל"נ שא"כ היכא דאיכא ארובה סמוכה לכותל נימא בה לבוד דהא הוי מן הצד, ותירץ הקה"י (סוף סי' י"ג) ע"פ מש"כ הר"ן שהטעם שלא אמרי' לבוד באמצע הוא משום שאמרי' לעיל (ה:) "כי אתאי הלכתא לגוד ולבוד ודופ"ע", ולכן דוקא בדפנות אמרי' דופ"ע ולא בסכך, ולפ"ז כתב הקה"י שכל מה שאפשר לומר לבוד מן הצד היינו דוקא בסוכה שמחשבינן לאויר כאילו הוא דופן, אבל לענין טומאה שלא אשכחן אלא שאהל המת מטמאה, א"כ בשביל להעביר את הטומאה בעינן סתימת אהל וזה לא אמרי' למ"ד שאין לבוד מן הצד, אמנם קשה לדבריו שא"כ האיך בסוכה קטנה אנו מכשרים אויר פחות מג' טפחים מן הצד, הא התם ע"כ בעינן שהלבוד ישלים את הסכך.

\_ז. תוד"ה אין וכו' דהכא מיירי כשהאויר מהלך על פני כולה וכו' הרש"ש והערל"נ (בהו"א) הבינו בדברי התוס' שהא שלא אמרי' ודפן באמצע הוא דוקא כשיש אויר מהלך על כל הדופן אבל כשאין אויר לאורך כל הדופן אמרי' לבוד, ולכן הקשו שהרי בארובה אין אויר על פני כולה וא"כ קשה מדוע לא אמרי' התם לבוד, ותירץ הערל"נ שהא שהסוכה כשירה כשאין האויר מהלך על פני כולה אינו מדין לבוד, אלא מדין פסל היוצא מן הסוכה וכמ"ש התוס' לעיל (יז.) והקה"י (סו"ס י"ג) הקשה שהרי לא אמרי' דין פסל אלא בכה"ג שיש הכשר סוכה קודם הדין פסל והכא מיירי אפי' בסוכה קטנה, ולכן כתב הקה"י שכל היכא שליכא אויר על פני כולה לא חשיב הפסק כלל, וכל הספק מצטרף לאחד, [אמנם לפ"ז למ"ד אין לבוד באמצע א"א לישן תחת האויר שהרי התוס' לקמן (יט. ד"ה לא) הוצרכו לדין פסל כדי לישן תחתיו].

\_והנה הריטב"א כתב שכל מה שלא אמרי' לבוד באמצע היינו דוקא כשיש באויר שיעור ראשו אבל לא בפחות מכאן, ותמה החת"ס (יו"ד ש"מ אות ג') מנין לריטב"א שיעור זה, והנה לקמן (יט.) גבי אויר שאין ישנים תחתיו כמו כתבו הריטב"א והר"ן שהוא דוקא אם הוא בשיעור ראשו, ונראה הביאור בזה שהא שא"א לשבת תחת אויר אע"ג שהוא מצטרף היינו משום שבעינן שהוא יישב תחת סככה, ונהי דאמרי' לבוד ונמצא המקום כסתום אמנם האדם אינו יושב תחת סככה, וכל היכא שהאדם יושב תחת סכך ואפי' מקצתו סגי בכך (אלא שבעינן שהסכך בכללות יהיה צלממ"ח), עוד צ"ל שהדין שאויר חוצץ לולי הדין לבוד אינו משום שהאויר עצמו חוצץ, אלא שכיון שיש מקום בסוכה שא"א לצאת שם ידי חובה א"כ איכא מקום שאין לו שם "סוכה" וחוצץ, אמנם הדין לבוד מצרף את שני חלקי הסוכה להדדי, ולכן כל היכא שליכא שיעור ראשו שממילא אפשר לישב תחת כל הסוכה ליכא חציצה, ואכתי צ"ע.

\_ח. בא"ד והא דאין סכך פסול פוסל פחות מארבעה, מדברי התוס' משמע שאמרי' לבוד גם במקום סתום וכשיטת הרשב"א (עירובין ח:) אמנם בתוס' לקמן (יט.) מבואר לא כך, ויתבאר לקמן.

\_ט. גמ' שאין לה פצימין אביי אמר כשרה, והגמ' מפרשת שהוא מטעם פי תקרה יורד וסותם, הנה בטעם הדין של פי תקרה יורד וסותם נחלקו רש"י ותוס', שרש"י (יט. ד"ה דמחיצות, ודף ו: ד"ה לגוד) כתב שהוא מטעם גוד אחית, אמנם התוס' (עירובין צד: המתחיל בדף צד. ד"ה בשתי, וכן שם ד"ה בעשר) כתב שהוא מטעם פתח, שכל היכא שיש פי תקרה במקום הפירצה, אין הפרצה מוגדרת כפרצה אלא כפתח, וכתב הקה"י (עירובין סי' א') שמצינו כמה מחלוקות רש"י ותוס' שהם לשיטתם, שרש"י (עירובין פו. ד"ה קורה) כתב שגם בפי תקרה יש חיסרון של מחיצה תלויה, והתוס' (שם פו: ד"ה קורה) נחלקו עליו וכתבו דפי תקרה אינו מטעם מחיצה כלל, ואפי' התנאים שסוברים שמחיצה תלויה אינה מתרת מודים לדין של פי תקרה, [וכן כתבו התוס' עירובין פט. ד"ה במחיצות שפי תקרה אינו מטעם גוד אחית] עוד נחלקו רש"י ותוס' (עירובין צד:) האם אמרי' פי תקרה בקרן זוית שלרש"י אמרי' ולתוס' (ד"ה וקרויו) לא אמרי' וביאר הקה"י שלתוס' שטעם פי תקרה הוא מטעם פתח, לא אמרי' פי תקרה בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי (כדאמרי' בעירובין דף ו.) וגם מה שנחלקו רש"י ותוס' בסוגיין, שלתוס' אמרי' פי תקרה רק במחיצה שלישית או רביעית הוא לטעמיה שס"ל שפי תקרה הוא מטעם פתח, ולא שייך פתח למקום בלי מחיצות, אמנם רש"י שס"ל שהוא מטעם גוד אחית הוא יכול לומר שאמרי' גוד אחית מכל צד, [ולריטב"א יש שיטה אחרת בזה שפי תקרה הוא מטעם גוד אחית ואפ"ה ליכא חיסרון של מחיצה שהגדיים בוקעים בה עי' בדבריו עירובין יד. ד"ה מחיצה, ובמה שכתבנו בארוכה טז. במשנה].

\_י. בא"ד משמע מתוך פירושו שרוצה לפסול יותר לפי שאויר החצר מקיף סביב לסכך וכו' וסברא משונה היא, כתב הפנ"י שלא ידע מדוע זו סברא משונה שהרי אפשר לפרש בסברת רש"י שכאשר מחיצות האכסדרה (דהיינו מחיצות הבתים שמאחורי האכסדרה) מקיפים מכל צד ליכא בקיעת רבים ואמרי' פי תקרה, (והר"ן ג. מדפי הרי"ף ד"ה ואמר כבר הזכיר סברא זו) והנה התוס' לקמן (ד"ה אכסדרה) הקשו שהא רש"י מכשיר בלי שום מחיצה גם באכסדרה בבקעה, והתם המקום מסביב פתוח לגמרי ולא שייכת סברת רש"י כלל, ותירצו ההשלמה המאירי והרש"ש שבקעה כיון שלא הויא הילוך לרבים אמרי' בה פי תקרה משא"כ בחצר שיש שם בקיעת רבים, וע"ע בפנ"י ובקה"י מה שתירצו.

\_יא. בא"ד לפיכך נראה וכו' ביש לה שתי דפנות כהלכתן כמין גאם וכו' דאורחא דמלתא למיעבד צניעות קצת עכ"ל, בביאור דברי התוס' נחלקו המהרש"א והמהרש"ל, שהמהרש"ל פירש שמיירי בסיכך ע"ג האכסדרה ממש, והקשה עליו המהרש"א שא"כ המחיצות הווין לאכסדרה שהיא עצמה הסוכה, וא"כ מה הגמ' אומרת לקמן דע"כ לא קאמר רב אלא התם דמחיצות לאכסדרה הוא דעבידי אבל הכא דלאו להכי עבידי, הא לפירוש המהרש"ל גם בסיכך על גבי אכסדרה המחיצות עשוים לאכסדרה, ולכן ביאר המהרש"א שמחלוקת אביי ורבא מיירי בסיכך סמוך לאכסדרה, [ועי"ש מה שמפרש המהרש"א את מה שכתבו התוס' "דאורחא דמלתא למיעבד צניעות קצת"] ואת שיטת המהרש"ל תירץ המג"א (סי' תר"ל סקי"ב) שאע"ג שהכא מיירי בסיכך ע"ג האכסדרה ממש אפ"ה כיון שהמחיצות נעשו לאכסדרה ולא לצורך הסוכה לא אמרי' בזה פי תקרה, ויש בכל זה נפק"מ לדינא דהנה הגמ' לקמן אומרת שאביי ורבא נחלקו אליבא דרב שלרבא כיון שהמחיצות "לאו להכי עביד" מודה רב שלא אמרי' פי תקרה יורד וסותם, וכתב הב"ח (סי' תר"ל) שלפ"ז אנן דקי"ל כרב שלגבי שבת אמרי' פי תקרה א"כ בכה"ג שהוא עשה את הפי תקרה לצורך הסוכה אמרי' פי תקרה, ולפ"ז כתב המג"א (סי' תר"ל סקי"ב) שלמהרש"א כל היכא שסיכך ע"ג האכסדרה ממש אמרי' פי תקרה משא"כ למהרש"ל.

\_יב. בא"ד ורבא דהוה מקשה סלקא דעתיה דאי' לרבנן דלית להו פי תקרה התם אמר אביי כאן פי תקרה יורד וסותם מיגו דשייך לגבי אכסדרה שאינה מפולשת עכ"ל, פירוש שהוקשה לתוס' כיון שרבנן סברי בבונה עליה ע"ג שני בתים שלא אמרי' פי תקרה א"כ מה שאל רבא את אביי לדידך דאמרת וכו' הא מוכח להדיה מרבנן שלא אמרי' פי תיקרה בהפחית דופן האמצעי, ובביאור דברי תירוץ התוס' נחלקו המהרש"א והמהרש"ל, שלמהרש"א כונת התוס' היא שרבא סבר שבודאי אין הבדל לענין פי תקרה בין מחיצות העשויות כמין גם לסוכה העשויה כמין מבוי, ולכן ס"ל לרבא אליבא דאביי שודאי יש חילוק בין שבת לסוכה ולכן לא הקשה רבא לאביי מרבנן, לכן הקשה רבא לאביי בסברא האם ס"ל פי תיקרה גם בפיחת דופן האמצעי של הסוכה, והמהרש"ל פי' שזה ודאי רבא ידע שאביי לא מכשיר לענין שבת באכסדרה העשויה כמין מבוי, שהתם בודאי חכמים אסרו לטלטל משום דדומה למפולש, אמנם בסוכה הוא הקשה לו שלא ס"ל שלענין סוכה אסרו חכמים, אמנם החזו"א והשפ"א פירשו התוס' באופן אחר, דהנה הגמ' לקמן אומרת שרבא ואביי נחלקו האם אמרי' פי תקרה בכה"ג שאין הפי תיקרה עשוי לסוכה, וכתב החזו"א (סי' ק"ח סקט"ז) שכל מה שנחלק אביי היינו דוקא בכה"ג שהסוכה סמוכה לאכסכרה שנהי שהמחיצות לא נעשו לסוכה אבל הם נעשו לאכסדרה שגובלת בה, ולכן ס"ל לאביי שכיון שהפי תקרה מהני לאשווי מחיצא ופתח לאכסדרה, הוא מהני גם לסוכה שבצידה אבל אדם שעשה "פי תקרה" לא לשם מחיצה כלל מודה אביי שלא מהני המחיצה, וכתבו החזו"א והשפ"א שזהו ביאור דברי התוס' שזה ודאי שרבא לא יכל להקשות לאביי מה שסברי רבנן שלא אמרי' פי תקרה יורד וסותם בבונה עליה ע"ג שני בתים, שהרי התם לא נעשה הפי תקרה בכלל כדי להיות פתח ומחיצה למטה, משא"כ בהפחית דופן האמצעי שמיירי כשהסוכה גובלת באכסדרה שהיא כמין גם, הקשה רבא לאביי האם גם בכה"ג הוא יאמר שמיגו שמהני "הפי תקרה" לאכסדרה הוא יהני לסוכה, והנה סברת החזו"א שהכא אמרי' מיגו דמהני ה"פי תקרה" לאכסדרה יהני לסוכה לא דמי לסוגיא דלעיל (ז.) של מיגו דהוה דופן, שהתם אותו דופן אין דינה להועיל כלל לענין סוכה, אבל הכא לכו"ע מהני פי תקרה לסוכה אלא שס"ל לרבא שהכא כיון שהפי תקרה לא נעשו להסוכה הוא לא עושה מחיצה להסוכה. אמנם אביי ס"ל שכיון "שהפי תקרה" מהני לעשות מהפירצה פתח (כשיטת התוס' שהובא לעיל באות ט') וכיון שהוא פתח לגבי האכסדרה ומקום האכסדרה הוא מקום בפני עצמו א"כ גם הסוכה הגובלת בה היא מקום בפני עצמו.

\_יג. בא"ד ולא מצינן מחיצה לאיסור וכו'. פירוש שהגמ' בעירובין דנה האם מצינו שאדם שגודר מקום במחיצה שאותה מחיצה גורמת שהמקום לא יהיה גדור, וע"ג הגמ' מביאה סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין בארבע פינותיה שכשירה, וע"י שהוא בונה מחיצה בין פצין לפצין הוא מסלק את הפצין והסוכה פסולה.

\_יד. בא"ד דלא אמרי' לבוד אלא למחיצות שלימות ולא למחיצות של טפח, עי' בתוס' לעיל ז. ד"ה עושה, ובמשכ"ת שם.

\_.דף יח:

\_א. גמ' אפי' הפחית דופן האמצעי כתב הגר"א (סו"ס תרל"ה) שהא דנקיט הגמ' "הפחית" היינו משום שאם הוא היה עושה כך מתחילה, כיון שבעינן לפי תיקרה רוחב ד' א"כ נמצא שהוא עושה את הסכך קודם הדפנות, שהא רק ע"י שיש סכך רוחב ד' אמרי' פי תקרה וכיון שכן יש בזה משום תולמ"ה, ולכן נקטה הגמ' הפחית שמיירי שעשה קודם דופן בלא דין פי תקרה וממילא ליכא משום תולמ"ה.

\_ב. רש"י ד"ה לדידך וכו' ומסוכך בנסרים עבים שאין רחבים ד', התוס' בעירובין (פו: ד"ה גזוזטרא) דקדקו מרש"י בסוגיין שלא אמרי' פי תקרה אא"כ יש בעובי התקרה טפח, [ודברי הפנ"י שכתב שלדברי התוס' בעינן עובי ד', צ"ע שהרי התוס' בעירובין שהביא (פו. ד"ה קורה) מיירי לגבי רוחב הקורה וכפי מה שמבואר בטור ובפוסקים סי' שס"א].

\_ג. תוד"ה אכסדרה וכו' ורב אפי' פרוצה במלאוה ואפי' בשתי מחיצות אית ליה פי תקרה ובלבד שלא יהא מפולש, שיטת התוס' שלא אמרי' פי תקרה באכסדרה מפולשת, והנה יש כאן עוד כמה שיטות ראשונים בסוגיין ונבארם להלן, שיטת הריטב"א: הריטב"א פירש בשם הרי"ף שסוגיין מיירי בסוכה העשויה כמין מבוי, עוד פירשו הריטב"א והר"ן שפצימין שמיירי בסוגיין אינו כפירוש רש"י שמיירי בלבוד, אלא פצימין הם שתי עמודים שמחזקים את האכסדרה, והם נמצאים בסוף הדפנות מרוחקים זה מזה ונחלקו אביי ורבא לל"ב האם אמרי' פי תקרה יורד וסותם בסיוע הפצימין [שהפצימין מועילים במקום פס ד'] וכיון שע"י הפצימין אומרים פי תקרה, מהני הפצימין אפי' אם הם נראים רק מבחוץ, [וכתב הגר"א (סי' תר"ל ס"ח) שבזה מיושבת קושיית התוס' דף י"ט. ד"ה אחוי] אמנם לא פירש לנו הריטב"א את שיטתו במהלך הסוגיא שלכאורה קשה לדבריו מה אמר אביי לרבא שמודינא לך בהפחית דופן האמצעי שלא אמרי' פי תקרה כיון דהוה כמבוי המפולש, ולדברי הריטב"א כל מחלוקת אביי ורבא מיירי במבוי המפולש, וביאר המאירי שהכא מיירי בסיכך על אויר החצר בסמוך לאכסדרה ועשה לסוכה ב' מחיצות כמין מבוי, וברוח האמצעית הסוכה סמוכה לאכסדרה, ושאל רבא את אביי מה יהיה הדין אם יפחיתו את מחיצות הבית שאחרי האכסדרה האם גם בכה"ג הוא יאמר פי תקרה, וע"ז השיב אביי שאע"ג שמחיצות הבית הם אינם מחיצות הסוכה כיון שהם מרוחקים ד', אפ"ה אם הוא הפחית את דפנות הבית כיון שעכשיו בוקעים שם רבים לא אמרי' פי תקרה, [ועי' בר"ן (ג. מדפי הרי"ף ד"ה ואמר) שכבר הזכיר סברא זו] [והנה הר"ן והריטב"א כתבו שלא אמרי' פי תקרה בסכך כל סוכה כיון שסכך סוכה הוא עראי, ובערל"נ תמה שבסוגיא גבי הפחית דופן האמצעי מפורש שגם בסכך סוכה אמרי' פי תקרה, אמנם לדברי המאירי אין כאן קושיה כיון שהפי תיקרה הוא מתיקרת האכסדרה].

\_שיטת הרמב"ם והרי"ף: כתב הרא"ש (עירובין פ"ט ס"ג) בשם הרי"ף (וכן הוא שיטת הרמב"ם כמו שכתב הגר"א סי' תר"ל ס"ח) שלא אמרי' פי תקרה יורד וסותם אליבא דרב רק במחיצה רביעית, והקשה הרא"ש שהרי בסוגיין מפורש שגם לב' מחיצות אמרי' פי תקרה, [ובקה"י סי' י"ד תירץ שדוקא גבי שבת שבעינן סתימא מד' רוחות ס"ל לרי"ף שלא אמרי' פי תקרה אלא"כ יש ג' מחיצות, אבל גבי סוכה שסגי בג' מחיצות אמרי' פי תקרה גם למחיצה שלישית] עוד הקשה הב"ח על דברי הרמב"ם בסוגיין שהרמב"ם כתב (פ"ד מסוכה ה"ח) שסוגיין מיירי בסיכך ע"ג האכסדרה ממש ומיירי באכסדרה העשויה כמבוי והקשה הב"ח שא"כ אמאי אמרי' בסוגיין שהכא המחיצות אינם עשוים להסוכה ואם מיירי בסיכך ע"ג האכסדרה ממש א"כ המחיצות עשויות לאכסדרה, עוד קשה שאם מיירי בסוגיין באכסדרה העשויה כמבוי א"כ אמאי אמר אביי שהוא מודה במבוי המפולש שלא אמרי' פי תקרה יורד וסותם, הרי עיקר מחלוקת אביי ורבא מיירי במבוי מפולש, ותירץ הגר"א (סי' תר"ל ס"ח) שהרמב"ם והרי"ף פירשו שסוגיין מיירי שלאכסדרא יש ג' מחיצות ומיירי שהוא סיכך רק בחלק של האכסדרה שהוא סמוך לרוח שאין לה דופן, ונמצא שלסוכה זו יש ב' דפנות כמין מבוי ומצד א' פתח האכסדרה ומצד שני יש את קירוי האכסדרה, וכיון שמיירי הכא באכסדרה שיש לה ג' מחיצות ס"ל לאביי שאמרי' פי תקרה יורד וסותם, [ואע"ג שלסוכה יש ב' מחיצות סבר אביי שכיון שלרשות האכסדרה יש ג' מחיצות ולא בקעי בה רבים אמרי' פי תקרה ברוח הרביעית] וע"ז שאל רבא אם הוא הפחית את הדופן האמצעית שמרוחקת מן הסוכה האם גם בכה"ג מכשיר אביי, וא"ל אביי שבפיחת דופן אמצעי כיון שרבים בוקעים לא אמרי' פי תקרה, והגמ' רוצה לתלות את מחלוקת אביי ורבא במחלוקת רב ושמואל, ודוחה הגמ' "שעד כאן לא אמר רב התם אלא דמחיצות לאכסדרה הוא דעבידי אבל הכא דלאו להכי עבידי לא", דהיינו שכיון שהמחיצה השלישית אינה עשויה לסוכה [דהא היא מרוחקת מן הסוכה יותר מד'] ס"ל לרבא שלא אמרי' בכה"ג פי תקרה יורד וסותם לעשות לסוכה מחיצה שלישית, ועיין בלשון הרמב"ם שביאור זה מדוקדק בו מאוד וז"ל הרמב"ם (פ"ד מסוכה ה"ח) סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין בין שהיו נראין מבפנים ואין נראין מבחוץ. וכו' כשירה, לא היו לה פצימין פסולה פסולה מפני שהיא סוכה העשויה כמבוי שהרי אין לה אלא שני צדי האכסדרה ואמצע האכסדרה אין בו כותל ושכנגדו אין בו פצימין, ודקדק הגר"א ממה שכתב הרמב"ם אמצע האכסדרה שאיירי באמצע ממש.

\_כתב הרמב"ם (פי"ז משבת הל"ה) וז"ל אכסדרה בבקעה מותר לטלטל בכולה ואע"פ שהיא שלש מחיצות ותקרה, שאנו רואין כאילו פי תקרה יורד וסותם רוח רביעית, והזורק \_מרה"ר לתוכה פטור כזורק למבוי סתום שיש לו קורה, ודקדק מדבירו הביאור הלכה (סי' שס"א ד"ה וי"א) שס"ל לרמב"ם שפי תקרה לא מהני כמחיצה מדאורייתא, והקשה הקרן אורה (עירובין צד:) שהא בסוגיין מבואר שפי תקרה מהני לסוכה וע"כ שהוא מהני מדאורייתא, ושמעתי לישב לפי דרך הגר"א שהרי כל מה שהרמב"ם פסק שאמרי' בסוגיין פי תקרה היינו בדוקא כשיש פצימין מב' הצדדים, ולגבי שבת כל היכא שיש פצימין בלא"ה הוה רה"י מדאורייתא כיון שס"ל להרמב"ם לחי משום מחיצה, ולכן כתב הרמב"ם גבי שבת שלא מהני פי תקרה מדאורייתא, ולכאורה עדיין צ"ע שהרי בסוגיין משמע שכל היכא שהפי תיקרה עשוי לסוכה לא בעינן לפצימין, אמנם לדברי הגר"א שלדבריו כונת הגמ' שהכא לאו להכי עבידי היינו שהדופן האמצעית אינה דופן הסוכה, מיושב הכל, שממ"נ אם יש דופן אמצעית לסוכה כגון שהיא בפחות מד' אמות מהאכסדרה א"כ לא בעינן לפי תיקרה שהרי יש לסוכה ג' דפנות, ואם הדופן האמצעי מרוחק ד' בכה"ג ס"ל לרבא שלא אמרי' פי תיקרה, והדברים נפלאים.

\_.דף יט.

\_א. כשהשוה את קירויו, עי' פרש"י, והרי"ף כתב וז"ל והא דאמרי' ע"ג אכסדרה לאו ע"ג ממש אלא בסמוך לה, ופי' הריטב"א שלרי"ף מיירי סוגיין כשתקרת האכסדרה אינה סמוכה ממש לסכך הכשר אלא שהיא סמוכה לה בפחות מג' שאמרי' לבוד, ואפ"ה אמרי' פי תקרה, אמנם הר"ן כתב שא"א לפרש כהריטב"א וכונת הרי"ף שהסוכה היא מעל הפי תקרה, אמנם צ"ע מדוע לא פירש הר"ן כהריטב"א ונראה דס"ל שאם אמרי' לבוד ומחשבינן למקום כסתום א"כ לא שייך לומר פי תקרה, [ובסברא זו כבר נחלקו הראשונים בעירובין ח: עי"ש ברשב"א ובריטב"א].

\_ב. גמ' נראה מבחוץ ושוה מבפנים, בביאור הגוונא של נראה מבחוץ ושוה מבפנים נחלקו הב"י והב"ח (ריש סי' שסג בב"י אות ט ד"ה לא שנא, ובב"ח אות ד' ד"ה לא שנא) ועי' בחזו"א (סי' ס"ז סק"ג) שהאריך בדברי רש"י בסוגיין.

\_ג. תוד"ה אחוי וכו' עי' ברא"ש שהוסיף להקשות שמה ענין מבוי לסוכה הא במבוי איכא ג' מחיצות והוה רה"י מדאורייתא ולא בעינן לחי אלא להיכרא ולכן סגי בנראים מבחוץ ומשא"כ בסוכה בעינן דופן שלישית ליושבי הסוכה, ואפי' אם תימא שהכא הוה ע"י מיגו הא מיגו לא מהני אלא לענין שבת, ותירץ הרא"ש שהכא מיירי כשיש לסוכה צוה"פ ולכן מדאורייתא סגי בהכי דבכ"מ צוה"פ חשיב כמחיצה, ומיגו דמהני לגבי שבת לחי שנראה מבחוץ מהני לסוכה ולכל שבעת ימי הסוכה, עוד עי"ש מה שתירץ, והנה במש"כ הרא"ש שלחי בשבת הוה משום היכרא, יש להקשות שהא הרא"ש לעיל (סי' ט'.) בסוגיא דמיגו כתב הרא"ש שלחי הוא משום מחיצה ולכן מהני מיגו, ופשוט דכונת הרא"ש שאפי' מ"ד שלחי משום מחיצה לחי הנראה רק מבחוץ הוה משום היכרא, [אמנם עי' בחזו"א (סי' ע"ה סקי"ב) שכתב שגם לחי שאינו נראה מבפנים מהני מדאורייתא וע"ע בספר תורת רפאל סי' נ' שהאריך לומר דהוה דרבנן וכתב כמה נפק"מ בזה] והנה במה שתירץ הרא"ש שהכא מיירי בצוה"פ ומהני מיגו יש להקשות שהא הרא"ש לעיל כתב שרק למ"ד לחי משום מחיצה שייך מיגו וצריך לחלק שהתם המיגו מהני לדאורייתא [ושלא כשיטת התוס' ויש לתמוה דהאיך אפש"ל שהתם מהני המיגו לדאורייתא הא יש שם ג' מחיצות שמדאורייתא סגי בהכי, וצ"ל שס"ל להרא"ש כשיטת הר"ן שם עי"ש שהארכנו] עוד יש להקשות מדוע הכא המיגו מהני גם לחול והתם מהני המיגו רק לשבת.

\_ד. גמ' מהו דתימא הואיל ולגוואי עבידי ולבראי לא עבידי אימא לא, ופרש"י שמיירי בעשה ב' דפנות כמין מבוי ארוכות, כדי לעשות את כל אורכם לשם סוכה, ואח"כ הוא נמלך והכניס את הדופן האמצעית באמצע, והקשו התוס' דממתני' שמעינן לה וכו' ותירץ הריטב"א שמחיצות אכסדרה שהם קבועות הם עשויות לכל שימוש שיעשה בהם אח"כ משא"כ סוכה וע"ע במה שפירשו בשיטת רש"י הפנ"י והערל"נ.

\_והנה הפמ"ג (סי' תרל"א א"א סק"ג) יצא לדון בדבר החדש דהנה שיטת המג"א (ריש סי' תר"ל) שמחיצת קנים פחות פחות מג' טפחים מדין לבוד מהני רק אם הוא עושה מחיצות מד' צדדים, וכתב הפמ"ג שבכה"ג שעשה סוכה מד' דפנות ע"י קנים שבכה"ג הסוכה כשירה, ועשה סוכה שגובלת באחת מדפנותיה שעשוי מקנים קנים, הסוכה השניה כשירה ואפי' אם אין לה ד' דפנות, שכיון שדופן הקנים מהני לגדור את הסוכה המוקפת מד' צדדים, א"כ היא מהני גם לצד השני, [ועיין לעיל יח. אות י"ב].

\_ה. תוד"ה ליבראי וכו' לפי שאין עשויה לצל קמ"ל דכשרה, ויש לדון מאיזה טעם הסוכה כשירה וכתב השפ"א [וכך נראה בחזו"א סי' קמד סק"א] שכיון שהוא שם את הקנים להצל על הפנימית סגי בהכי ומיקרי שכל הסוכה עשויה לצל, וצ"ב.

\_ו. גמ' רבה ורב יוסף אמרי תרוויהו הכא בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדיהו, ופרש"י שהו"א לפוסלה כיון שלית לה ז' טפחים בהכשר סוכה, וביאר המהרש"א שמה שכתב רש"י "שלית לה ז' טפחים בהכשר סוכה" כונתו שאין לה הכשר סוכה בדפנות דהיינו שבקנים היוצאים ליכא ג' דפנות, אמנם הב"ח (סי' תרל"א ד"ה ומ"ש) ביאר שיטת רש"י שההו"א היתה שהקנים הם סוכה בפני עצמה וכיון שכן אין להם שיעור ז' טפחים, והא שלא פרש"י משום הדפנות משום דס"ל לרש"י שיש לקנים הכשר דפנות גם אם הם סוכה בפנ"ע שהדפון האמצעית מועילה לסוכה מדין דופן עקומה, והשלישית הקצרה מהני לקנים מדין שלישית אפי' טפח [ונראה שס"ל לב"ח שמהני לשלישית אפי' טפח דופן שהיא גם כנגד הדופן העקומה (וכמ"ש לעיל סוף יד:) שכיון שהדופן העקומה הוא תוך חלל הסוכה מהני לשלישית אפי' טפח, אמנם בטור סי' תרל"ב מוכח להדיה שהסוכה פסולה בכה"ג].

\_והנה דברי הגמ' צ"ב מאיזה טעם היה הו"א לפסול כה"ג, מי גרע משלישית אפי' טפח, וביאר הרא"ש שמיירי בעשה דפנות יותר מהכשר סוכה וגם את הדופן הקצרה עשה יותר מכדי הכשר סוכה, וכיון שהוא עשה אותה יותר מכדי הכשר סוכה ולא משכה עד הסוף הו"א שהוא הוכיח שהוא לא רוצה לעשות את הסוכה כאורך הדופן הארוכה אלא כאורך הדופן הקצרה קמ"ל, והקשה החזו"א (סי' קמ"ד א') מה המחיצות תלויות במחשבה וכי צריך לעשות סוכה לשמה, והלא אפי' סוכת גנב"ך כשירה, ולכך ביאר החזו"א שהכא כיון שהוא לא עשה את הדופן הארוכה לשם צל א"כ גם את הסכך שמעליה הוא לא הניח לשם צל והו"א לפוסלה, קמ"ל שאע"ג שלא נעשית לצל איכא בזה דין פסל, והקשה החזו"א שהא בחוטט בגדיש ס"ל לרא"ש שאין דין פסל, ותירץ שהתם כיון שאין אויר תחתיו הוא נחשב לסכך פסול ממש משא"כ הכא אין פסולו אלא משום מחשבה, וצ"ב, אמנם דברי החזו"א אי אפשר לפרשם בלשון הרא"ש שהרי הרא"ש כתב שהחסרון הוא שאין לה אלא דופן אחת, ושמעתי לבאר שנהי שלא צריך דפנות לשם סוכה אבל כל היכא שניכר שהוא לא עשה את השלישית טפח כדי לגדור את כל המקום היא לא מועילה לגדור את כל המקום, וכמו שמצינו לעיל שלא מהני פי תקרה כל היכא שלא עשאה לגוואי וה"ה שלישית אפי' טפח.

\_ז. גמ' מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה קמ"ל, ויש לחקור האם הגמ' בקמ"ל סוברת שהקנים הם סוכה בפנ"ע ואין להם הכשר דפנות ואפ"ה כשירה הסוכה, או דלמא היא גופא קמ"ל שהקנים הם חלק מן הסוכה וממילא הם נכשרים בשלישית אפי' טפח, והנה רש"י פירש שהקמ"ל שהקנים הם מהסוכה והוה כשתים כהלכתם ושלישית אפי' טפח, והנה רש"י לעיל (ז.) גבי ושלישית אפי' טפח שאמר רבא שאינה ניתרת אלא בצוה"פ כתב רש"י שבעינן שהצוה"פ תהיה על פני כל הדופן, והקשה החזו"א (סי' ע"ה סק"ח) מדוע בעינן צוה"פ על פני כל הדופן ליסגי בצוה"פ עד ז' והשאר ליתכשר מדין פסל היוצא מן הסוכה, ותירץ החזו"א שדוקא אם יש דופן גמורה בז' טפחים אמרי' דין פסל, אבל אם בז' טפחים איכא דופן גרועה רק ע"י צוה"פ לא מהני דין פסל, ולפי דברי החזו"א יוצא שרש"י לשיטתו שאם נימא שס"ל לרש"י שמדין פסל מכשרים מקום שאין לו הכשר דפנות א"כ קשה שהתם ליתכשר ע"י דין פסל, אבל כיון דס"ל לרש"י שדין פסל הוא שאנו מצרפים את כל הסוכה להיות אחת א"כ לא סגי במחיצת טפח לסוכה ארוכה, אמנם יש להקשות משיטת רש"י (ד. ד"ה כשירה) שכתב שמהני דין פסל להכשיר גם פסול של סוכה למעלה מעשרים, ועיין בקה"י (סי' ג') מה שתירץ בזה, [ואולי י"ל לפי מש"כ הרא"ש (סי' ג') ששיטת רש"י מישך שייכי בשיטת ר"ת (ט:) שס"ל שאם חלק מהסכך מונח בתוך עשרים הסוכה כשירה, ואפי' אם החלק שלמטה מעשרים חמתו מרובה מצילתו, וא"כ קשה האיך הסכך העליון מצטרף להכשיר, וע"כ צ"ל שס"ל לר"ת שהתורה לא הצריכה שכל סכך הסוכה יהיה מתחת לעשרים וסגי בזה שיש חלק מן הסכך מתחת לעשרים, ולפ"ז י"ל שס"ל לרש"י שהתורה לא הצריכה שכל הסוכה תהיה מתחת לעשרים אלא שסגי בזה שחלק מן הסוכה הוא למטה מעשרים].

\_אמנם הרא"ש (סי' ג') כתב שגם למסקנה הגמ' נשארת בסברתא נשאר שאין בקנים שיוצאים לאחורי סוכה אלא דופן א', וגם למסקנה נשאר שהקנים הם סוכה בפנ"ע ואפ"ה הסוכה כשירה מדין פסל, [ועיין מש"כ לעיל ד. אות ט'] אמנם הרא"ש הביא שם ראיה לדבריו שאמרי' דין פסל גם לפסול של למעלה מעשרים מהא שמכשרינן בסוגיין מדין פסל כשחלק מן הסוכה חמתו מרובה מצילתו, וצ"ע שהרי בדין הגמ' שרובה צלממ"ח כתב הרא"ש (סי' ל"ה) שמיירי שבצרוף כל הסיכוך צילתה מרובה וא"כ ע"כ שחשבינן הכל כסכך אחד, וא"כ מה הרא"ש מביא מזה ראיה להכשיר סוכה שגם אחרי הדין פסל יש לה חיסרון של למעלה מעשרים, וע"כ שכשיש בחלק מן הסוכה חמתה מרובה אע"ג שמחשבינן את כל הסוכה לסוכה א' אפ"ה איכא עדין חיסרון באותו מקום שאין שם צל, ובעינן לדין פסל להכשיר את אותו מקום.

\_ח. גמ' לא נצרכה אלא לסוכה \_שרובה צלתה מרובה מחמתה \_ומעוטה חמתה מרובה מצילתה, הדרכי משה (ריש סי' תרל"א) בשם רבינו ירוחם דקדק מלשון הגמ' שדוקא אם במיעוט החמה מרובה אבל אם רוב הסוכה חמתה מרובה משהוא, ומיעוטא צלממ"ח הרבה פסולה הסוכה ואפי' בכה"ג שאם תצרף את כל הסכך היא צלממ"ח.

\_כתב הר"ן שאפשר שהגמ' הכשירה דוקא בסוכה קטנה אבל בסוכה גדולה הרבה ויש בה ז' על ז' שחמתה מרובה פסולה הסוכה, [וברא"ש סי' ג' נראה שחולק ע"ז].

\_הביכורי יעקב (סי' תרל"א סק"ב) מסתפק בסכך שפסולו משום שהוא חמתו מרובה מצילתו [כגון בכה"ג שאם תצרף את כל הסכך אכתי חמתה מרובה] האם דינו הוא כסכך פסול שפסולו ד' או כאויר, עוד נסתפק הביכורי יעקב האם שייך לעשות בו דופן עקומה.

\_יש לדון בסוכה שיש לה ד' דפנות וסמוך לדופן א' יש חמתה מרובה מצילתה, ובאמצע יש צלממ"ח וסמוך לדופן השלישית גם חמתה מרובה, בכה"ג שאם תצרף את כל הסיכוך לחשבון תהיה חמתה מרובה אמנם אם תצרף רק צד אחד יהיה צילתה מרובה, האם אפשר לשבת בכל צד ולומר שלענין כל צד אנו מצרפים רק את הצד הזה בלא הצד השני, ועיין בשער הציון סי' תרל"ג ס"ק כ"ג.

\_ט. גמ' מתריף לה רב הושעיא לא יהא אלא אויר, הקשה הגר"ח (פ"ה מסוכה הי"ט) שהנה מבואר לעיל (יח.) שהא שאויר פחות מג' אינו פוסל בסוכה הוא משום דין לבוד, וא"כ צ"ע מה הגמ' מקשה הא באויר י"ל לבוד אבל בסכך פסול אין לומר לבוד, ומכח קושיה זו יסד הגר"ח שיש ב' חסרונות של אויר בסוכה חיסרון אחד מטעם שהאויר מפסיק ומפריד בין הדפנות לסוכה, וע"ז הגמ' לעיל הצריכה לבוד, אבל הכא בסוגיין מיירי לענין לצרף את מקום האויר לסוכה ולסכך וע"ז לא בעינן לדין לבוד להכשיר אלא שבזה יש דין שאויר פחות מג' אינו מפסיק את צירוף הסכך, ובזה הגמ' דנה בסוגיין האם סכך פסול מצטרף וע"ז הגמ' מביאה ראיה מאויר שגם בלא דין לבוד אם הוא פחות משלשה הוא מצטרף לסיכוך, אמנם הקשה הקה"י (סי' י"ג בסופו) כיון שיש דין לבוד א"כ מנ"ל לגמ' שאויר פחות מג' אין בו שיעור להפסיק את צירוף הסכך, דילמא מה שהוא אינו מפסיק בסכך הוא מדין לבוד, ותירץ הקה"י שלענין דין "סכך" לא מהני דין לבוד, דנהי דדין לבוד סותם אבל בודאי דאינו מיצל ויסוד דין הסכך שיעשה צל ויגן מפני החמה, ולכן ע"כ שהתורה לא החשיבה הפסק של אויר פחות מג'.

\_והנה החזו"א (בגליונות שם) השיג על הגר"ח וכתב שענין לבוד אין ענינו חיבור השלמה או סתימה, אלא שענין לבוד הוא שנקבים דקים אינם מפסידם את המחיצה, בשיעור קטנות פחות מג"ט, וכיןו שאויר אינו מפסיד את דין המחיצה ה"ה שגם דין סכך פסול אינו מפסיד.

\_והנה הגר"ח הניח בעיקר קושיתו שאין אומרים לבוד למקום ממשי, אבל מצינו שנחלקו בזה הראשונים שהרשב"א בעירובין (ח: ד"ה לדברי) כתב בשם התוס' שלא אמרי' לבוד במקום שיש דבר ממשי, אמנם הרשב"א חולק וסובר שאמרי' לבוד גם לדבר ממשי, וכן משמע בתוס' לעיל (יח. ד"ה אין). והנה התוס' בסוגיין הקשו על שיטת רש"י שס"ל שא"א לישן תחת אויר וז"ל דכל מקום חשבינן אויר פחות משלשה כסתום ע"י לבוד ולא דמי לסכך פסול פחות מג' דאין שייך לעשותו כסתום בסכך כשר מאחר דיש בו סכך פסול, ומדקדוק לשון התוס' משמע שאין כונת התוס' להקשות שלא אמרי' לבוד במקום סתום אלא שכתבו שא"א לדון כאילו מקום הסכך פסול מלא בסכך כשר אבל לדון לבוד כאילו אין הפרדה בין הסככות שפיר אמרי' לבוד (ועי' במרחשת סי' י"ז).

\_י. גמ' זה מצטרף וישנים תחתיו וזה מצטרף ואין ישנים תחתיו, הנה שיטת רש"י והראשונים שאויר מצטרף ואין ישנים תחתיו ומשא"כ באויר, ויש לדון מה שונה אויר שאין ישנים תחתיו מסכך פסול, והריטב"א כתב וז"ל שהסכך מצטרף וישנים תחתיו דאמרי' לבוד וחשבנן ליה כאילו נתבטל בסכך כשר וכו', והקשה ע"ז הט"ז (סי' תרל"ב סק"ג) שהא דבר הניכר לא בטל, וכנראה שאין כונת הריטב"א לדין ביטול ברוב שהרי הריטב"א בעצמו (ט:) כתב שלא שייך לבטל סכך פסול כיון שהוא ניכר, אלא כונת הריטב"א הוא כמו שהוא פי' לעיל (ט:) שהוא מדין עומ"ר על הפרוץ, אמנם עדין קשה מ"ש מאויר, ואולי י"ל שחוץ מהדין שיהיה סכך לסוכה יש דין שישב תחת צל הסוכה, וכיון שהאדם היושב

תחת אויר אין הסכך מועיל לו כלום לא מיקרי שהוא יושב בסוכה, ועי' בחזו"א קמ"ד סק"ה (וע"ע מש"כ בזה לעיל יח.), אמנם הט"ז (שם) ביאר את החילוק בין אויר לסכך פסול שאויר נראה לעין טפי הפסק בסכך ממה שנראה סכך פסול, ולפי דברי הט"ז הדין שאין ישנים תחתיו הוא משום שאויר חשוב יותר לחציצה ולא מיקרי שהוא יושב בסוכה, וכן כתב הגר"ח (פ"ה מסוכה הי"ט ד"ה ולפ"ז) שהדין שלא לישן תחת אויר הוא מטעם שאינו יושב בתוך הסוכה, ונהי שכלפי מקום הסכך כשר הוא חשוב מקום הסוכה אבל כשהוא נדון לעצמו הוא אינו חשוב מקום הסוכה, [וכך נראה ריהטת דברי התוס' בעירובין י: ד"ה עור עי"ש היטב] והנה כתב המשנ"ב (סי' תרל"ב סקי"ז) שאם יש בסוכה אויר פחות מג' וסכך פסול פחות מד', אפשר לישן תחת הסכך פסול ולא תחת האויר והחזו"א (קמד ד') חולק וס"ל שבכה"ג אין ישנים גם תחת הסכך פסול, וע"כ שס"ל להחזו"א שמקום האויר הוא מקום בפנ"ע ולכן אין ישנים גם באויר ששניהם ביחד הם מקום בפני עצמם.

\_יא. תוד"ה לא וכו' ועוד מי יוכל להזהר בסוכה מלאה נקבים שאין צלתה מרובה מחמתה אלא משהוא שלא ישן כנגד הנקבים, והרא"ש תירץ דאין האויר פוסל עד שהוא יהיה באורך כל הסוכה כמ"ש התוס' לעיל (יח. ד"ה אין) וכתב השפ"א שמה שהתוס' כאן לא תירצו כן הוא משום שדוקא לעיל לענין לחצוץ ולהפריד בין חלקי הסוכה ס"ל לתוס' שכל שיש חיבור ליכא חציצה, אבל לישן תחת האויר אין סברא שהרי מקום האויר אינו סוכה, ובעיקר קושית התוס' עי' ר"ן שכתב שכל היכא שאין באויר שיעור ראשו ורובו אינו חוצץ ועי' בזה בחזו"א סי' קמ"ד סק"ה.

\_יב. בא"ד לכך צריך לפרש בשיש הכשר סוכה בלא האויר ובלא הפסול ישנים תחתיו בין בזה בין בזה סברת התוס' צ"ב.

\_.דף יט:

\_א. תוד"ה טיט וכו' וקשה דמה יוכיח הוא זה וכו', הנה כתב הריטב"א (יט.) שלא אמרו שאין ישנים תחת אויר אלא כשיש בו כדי שינה. וכל היכא שהאדם מוצל בחלוק מהסכך הוא יכול לשבת גם תחת האויר, והביא לזה הוכחה מטיט הנרוק שאפשר לטבול בו אגב אידך, ונראה דמברי הריטב"א שאע"ג שאין מטבלין רק בטיט הנירוק, אבל אם מקצת האדם טובל במים ומקצתו בטיט הנרוק מהני, וראית הגמ' היא מזה שהטובל בטיט הנירוק לבדו ואפי' בשעה שהוא עם המים לא עלתה לו טבילה, ומשא"כ כשהוא טובל בשניהם, ובשיטת רש"י ע' ערל"נ.

\_ב. גמ' מאי טעמייהו דרבנן שיפוע אהלים כאהלים דמו, הגמ' לעיל (ז:) כתבה בשם אביי, שר"א שסובר שהעושה סוכתו כמין צריף פסולה ס"ל שסוכה דירת קבע, ופסק שם הרי"ף (ג:) שסוכה דירת עראי, אמנם בסוכה כמין צריף פסק הרי"ף שפסולה כיון ששפועי אוהלים לאו כאהל דמו, אמנם הבעה"מ (ג. מדפי הרי"ף) כתב שהטעם ששיפועי אהלים לאו כאהל דמו לענין סוכה הוא מטעם שבעינן סוכה דירת קבע, והקשה עליו הרמב"ן ב' קושיות א. שגם לגבי אהל בשבת אמרי' (שבת קלח:) ששפועי אהלים לאו כאהל דמו. ב. שהרי בסוגיין רב יוסף ישן תחת הכילה ולגבי לישן תחת הכילה לא סגי בטעם דאהל עראי, שהא אסור לישן תחת קינופת בסוכה ואע"ג שלא גבוהה עשרה, ועיין בר"ן (ג: מדפי הרי"ף) מה שמשיג על הרמב"ן.

\_והנה בסוגיין אביי שאמר לעיל שטעם הפסול בסוכה תחת הצריף שהוא מטעם שבעינן סוכה דירת קבע, הוא עצמו אמר לרב יוסף שבקת רבנן ועבדית כר"א ולדברי הרמב"ן דבריו קשים שהא לישן תחת הכילה לא סגי בטעם של אהל עראי, ועיין בפנ"י.

\_ג. תוד"ה העושה וכו', נאמרו כאן ג' שיטות, הר"ן כתב שכשיש לסוכה י"ז טפחים ז' לסכך וי' למחיצה סגי בהכי, וכתב הב"י (סו"ס תרל"א) בשם רבינו אליהו מזרחי שהר"ן חולק על תוס' שהרי האלכסון גם לוקח חלק מאורך הז' טפחים שהם לסכך ונמצא שאין לסוכה ז' טפחים סכך, ובבית יוסף (שם) כתב בשם המ"מ שסגי בזה שכל אורך הדפנות והגג יהיו עשרה טפחים, והקשה הב"י שהא שיעור סוכה קטנה ז' על ז', ותירץ הב"י שכל מה שבעינן בסוכה ז' על ז' היינו בקרקעיתה והב"ח (שם) כתב שבזה שיש לרבע בסוכה ז' על ז' סגי ועי' ערל"נ, וע"ע בריש סי' תרל"ד בב"ח בט"ז ובמג"א.

\_כתב הר"ן שבעינן שהוא יעשה מסכך כשר את החלק שנצרך לסכך אמנם הריטב"א כתב שבעינן שהוא יעשה הכל מסכך כשר, [ומשמע שטעמו דבעינן מעמיד מסכך כשר, והקה"י (סי"ח) הוכיח מזה שגם מעמיד דמעמיד בעינן שיהא מדבר שאין מק"ט, דאל"כ סגי שיעשה את הטפח שסמךו לז"ט מסכך כשר, ועי"ש במה שדחה] ובכס"מ (פ"ד מסוכה ה"ז) ובב"י (סו"ס תרל"א) כתב בשם המ"מ שבעינן שרק הטפח למעלה יהיה מסכך כשר, שכל מה שבעינן ז' טפחים סכך כשר הוא כאשר האהל מלמעלה הוא ז' טפחים אבל כאשר האהל מלמעלה הוא רק טפח סגי בזה שהוא יהיה מסוכך בסכך כשר, ולפ"ז הטעם שמהני בהרחיק טפח הוא לא מפני שניכר פה סכך וממילא חלק מהדופן מצטרף לסכך, אלא שרק הטפח העליון הוא סכך.

\_ד. בא"ד מידי דהוה אפסל שיוצא מן הסוכה, הרא"ש פסק שאפשר לישן בכל הסוכה מידי דהוה אפסל, [ועי"ש שהוכיח כן מטומאה, ומוכח מדבריו שגדר דין פסל הוא שהכל נעשה לאהל אחד] והמג"א (סי' תרל"ג סק"א) הקשה שהרא"ש סותר דברי עצמו, שהרא"ש בסימן ג' כתב גבי איצטבא מן הצד שהסוכה כשירה מדין דופן עקומה, וכתב שם הרא"ש שאפשר לישן רק מעל האיצטבא ואין אומרים שמדין פסל הוא יוכל לישן גם מחוץ לאיצטבא, שהרי כיון שמה שמחוץ לאיצטבא רואים אותו כאילו הוא דופן א"כ א"א לישן תחת הדופן, וא"כ מוכח משם שא"א לישן תחת הדופן ועי"ש מה שתירץ [ועיין במשכ"ת בזה לעיל ד. אות ו'].

\_ה. מתני' מחצלת קנים גדולה וכו' כתב הרמב"ם (פ"ה מכלים הי"ג) שמחצלת הקש מתטמאה במדרס ומחצלת הקנים ושל חלף טהורה מפני שאינה ראויה למדרס, והקשה הגרעק"א (שם) שהרמב"ם סותר דברי עצמו שהרי הרמב"ם (פ"ה מסוכה ה"ו) שמחצלת קנים ושל חלף קטנה סתמא לשכיבה ואין מסככין בה, ומוכח שמחצלת הקנים טמאה מדרס, ובלח"מ (הלכות סוכה שם) תירץ דנהי שמחצלת קנים אינה טמאה מדרס אבל טומאת מת מטמאת שבכלל כלי עץ הם, ואע"ג שהוא עושה אותה לשכיבה כיון שאין דרך לעשות מחצלות קטנות לשכיבה, אלא הדרך לעשות מחצלות גדולות לסיכוך בטלה דעתו אצל כל אדם, [וצ"ע דאם כן אמאי מקבלת טומאת מת] ועיין באבהא"ז (הלכות סוכה שם) מש"כ בזה.

\_ו. תוד"ה לסיכוך וכו'. ביאר בערל"נ שכונת התוס' להקשות אמאי אם עשאה לסיכוך מסככין בה, נהי שאין לה טומאת מגע או טומאת מדרס, מ"מ אכתי היא יכולה לקבל טומאה מחמת אהל המת, [דהיינו שאהל פשתן אפי' אם הוא מחובר לקרקע אם הוא מאהיל על המת נטמא האהל בעצמו, כך ביארו התוס' בשבת כז:].

\_ובעיקר דברי התוס' שכל היכא שיש טומאת אהלים אין מסככין תמה הפנ"י מדוע אמרי' לעיל (יב:) שמסככין בהוצני פשתן הא הם ראוים לקבל טומאת אהלים, ובערל"נ תירץ שרק דבר שדרך לעשות ממנו אהל מטמא טומאת אהלים משא"כ דבר שאין רגילות לעשות ממנו אהל, ועיין בספר ברכת האהל (סי' ט') שכתב דברים מחודשים בגדרי טומאת אהלים, ולפי דבריו מתורצת קושית הפנ"י.

\_.דף כ.

\_א. גמ' מחצלת של שיפה ושל גמי גדולה מסככין בה, כתב המרדכי (סוף פרקין) בשם היראים שמחצלת של שיפה וגמי מק"ט רק מדרבנן ולכן אפשר לסכך בה, ופליג על התוס' לעיל (ה. ד"ה מסגרתו) שכתב שכל המק"ט מדרבנן אין מסככין בו, [וע"ע בתרומת הדשן סי' צ' ובב"ח תרכ"ט ד"ה סככה].

\_ב. גמ' של קנים ושל חיות גדולה מסככין בה ארוגה אין מסככין בה, ופירשו התוס' והראב"ד (פ"ה מסוכה ה"ו) ורש"י (ע"פ מה שביארו המהרש"א) שמיירי במחצלת קטנה, והנה שנינו במשנתינו שמחצלת של קנים קטנה בסתמא אין מסככין בה, וכתבו המהרש"א והמ"מ (בדעת הראב"ד) שמתני' מיירי בארוגה וכת"ק ולא כר"י ברבי יוסי ורבי דוסא, אמנם הרא"ש כתב שסתמא של משנתינו שלא חילקה במחצלת קנים אלא בין מחצלת גדולה לקטנה היא כר"י ברבי יוסי ורבי דוסא, וביארו המהרש"א והק"נ (אות ר') שלדברי הרא"ש המחלוקת בין ר"י ברבי יוסי ות"ק היא במחצלת גדולה ולא בקטנה, וע"ע בערל"נ.

\_ג. גמ' לא נחלקו ר"ד וחכמים על מחצלות של אושא שהן טמאות ועל טבירא שהן טהרות וכו', כתב הרא"ש בשם התוס' רי"ד (לפי מה שביאר הטור סי' תרכ"ט) שמחצלות אפי' במקום שעושין אותן לשכיבה בקונה אותן מן האומן על דעת לסכך בהן, מותר לסכך בהן, שהרי האומן אינו חושב שיהיה לשכיבה בדוקא, אלא מוכרן כדי שהלוקח יעשה בהן מה שירצה, אמנם הרא"ש חולק עליו וכתב שבמקום שנהגו לשכב אליהן אפי' אם הוא אמר לאומן לתקנו לו לסיכוך אין מסככין בהן, שאם יהיה מותר לאותו אדם לסכך בהן יבאו כולם לסכך בהם, והביא ראיה ממה שאמרי' הכא שמחצלות של אושא טמאות והיינו שבטבריא לכולם הם טמאות, והנה במתני' תנן שמחצלת קטנה אין מסככין בה, שמסתמא היא עומדת לשכיבה אלא"כ עשאה לסיכוך, ולכאורה לדברי הרא"ש קשה מדוע אם הוא עשאה לסיכוך מסככין בה הא באותו מקום היא עשויה לשכיבה, ותירץ הב"ח (סי' תרכ"ט ד"ה כתב הר"ר) שמה שתנן במתני' שאם עשאה את המחצלת הקטנה לסיכוך היינו שרוב בני העיר עושין אותה לסיכוך והוא עשאה כמנהג אנשי המקום לסיכוך, (וכן נראה שפירש הרמ"א סי' תרכ"ט ס"ו) אמנם הט"ז (שם סק"ז) תירץ שמתני' מיירי במקום שאין מנהג מבורר.

\_עוד כתב השו"ע וז"ל ואם המחצלת היא גדולה סתמא עומדת לסיכוך ומסככין בה אלא א"כ עשאה לשכיבה, וכתב ע"ז הרמ"א וז"ל דהיינו שמנהג המקום לשכב עליה, ודייק מדבריו הגרעק"א (בגליון השו"ע שם) שאם מנהג המקום לסכך אע"ג שאותו אדם עשאו לשכיבה המחצלת כשירה, ותמה הגרעק"א שהרי בכה"ג שהאדם עשאה לשכיבה בודאי שהיא מקבלת טומאה, שהא הרא"ש גם אזיל בתר מחשבה אלא שהחמיר משום גזירה במקום שדרך אותו מקום לשכיבה, ותירץ המשנ"ב (שם סקי"ח) שכונת הרמ"א להוסיף שלאו דוקא אם עשאה לשכיבה אלא דה"ה אם מנהג המקום לשכיבה.

\_ד. רש"י ד"ה והתנן וכו' רש"י כותב שהדין שכל המטמא מדרס מטמא טמא מת הוא מדאורייתא, אמנם הפמ"ג (מ"ז ריש סי' תרכ"ט) כתב שלשיטת הרמב"ם הוא מדרבנן, [ובמה שכתב רש"י כגון נוגע בשרץ ובנבילה עי' רש"ש].