64 מגע אם אסור משום חתנות
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' כ"א טבת תשס"ז

ע"ז דל"ו: דכי אתא ר"א ב"ר אדא א"ר יצחק, גזרו על פתן ושמנן משום יינן, ועל יינן משום בנותיהן, ועל בנותיהן משום דבר אחר.

א] נחלקו הראשונים בהא דגזרו על יינן משום בנותיהן, אם היינו דוקא בסתם יינם דומיא דפתן ושמנן, אך יין של ישראל שנגע בו הגוי אין איסורו אלא משום חשש ניסוך, או דאף במגע גוי אסרו משום בנותיהן, ונבאר בעזה"י הדעות בזה.

הנה בחי' הראב"ד לקמן דל"ח: מתבאר להדיא דלא אסרו משום בנותיהן אלא בסתם יינם ולא במגען, וע"כ הוצרך לפרש דהגם שלא היו אוסרין יין משום ספק ניסוך בהנאה ולא אסרו סתם יינם בהנאה אלא משום שנאסר גם משום חתנות, מ"מ גם מגען אוסר בהנאה, כדי שלא לחלוק מגעו מיינו, וכ"ה בחי' הראב"ד לקמן דס"ד: ד"ה אלא, ושם סוד"ה אמרי לה כתב, ז"ל, שלא גזרו על מגע גוי ביין שלנו אלא מפני ספק ניסוך וכו', עכ"ל, ועיי"ש מה שהוכיח כן, ונת' בזה להלן סק"?.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה מבו' בד' התורי"ד לעיל דכ"ט:, שהק' היאך אמרי' דגזרו על יינם משום בנותיהן, והא יינם דאורייתא הוא ומשום גזירת יי"נ הוא אסור, "דהא אפילו יין ישראל נאסר במגע גוי" כ"ש סתם יינם והיכי תלי טעמא משום בנותיהן, עכ"ד, והרי דבהא דיין ישראל נאסר במגע גוי אין לפרש הטעם משום בנותיהן, ולקמן דנ"ז. ד"ה תינוק בן יומו.

וכ"נ גם בפי' הרא"ה לעיל דכ"ט: שכתב, די"מ דעל יינם גזרו משום ניסוך ועל מגען משום בנותיהן, ופליג עלייהו, דמדמי' לה לפתן ושמנן והיינו על שלהן, ואסרו מגען משום יינם, ומ' דס"ל דבמגען ל"ש חתנות, אלא הוי זה גזירה אטו יינם, וכ"כ בהמש"ד דמה שאסרו אף מגען בהנאה, הוא אטו יינן דאי לא הא לא קיימא הא, והיינו משום דבמגען ל"ש חתנות, וע"כ מן הדין לא הי' לנו לאסור בהנאה, דכל עיקר איסור הנאה לדעתו הוא משום גזירת בנותיהן, עיי"ש בדבריו.

וע' עוד בהגה' מלא הרועים לקמן דנ"ה. שדן לומר בדעת הר"ר שמעי' שהביאו התוס' שם, דאין לאסור משום בנותיהן אלא ביינן ולא במגען, ולפ"ז ישב קו' התוס' שם, עיי"ש.

ומה"ט כתבו הראב"ד לקמן דס"ד: והרי"ד לקמן דנ"ז. דהגם דיינו של גר תושב אסור בשתי', מ"מ מגעו ביין של ישראל אינו אוסר כלל, כיון דליכא למיחש כלל לניסוך, ומשום חתנות אין לאסור אלא ביינו ולא במגעו.

ונ' פשוט, דמה"ט כתבו הראב"ד לקמן דנ"ט: והרי"ד לקמן דנ"ז. דלריב"ב וריב"ב דגוי שניסך יינו של ישראל שלא בפני ע"ז מותר, משום שאין מנסכין יין אלא בפני ע"ז, ומשום שאומר לו לאו כל כמינך וכו', אין מגע הגוי אוסר אף בשתי', ודלא כמש"כ ש"ר שאסור בשתי', והבאנו דבריהם להלן סק"?,[[2]](#footnote-3) והיינו משום דכל איסור מגע הגוי הוא משום חשש ניסוך, ולמ"ד דאף אם ניסך אינו אוסר, אין לאסור מגעו אף בשתי'.

והרי"ד הוסיף עוד עפי"ז, ז"ל, ונ"ל שגם הנוצרים בזה"ז אין מנסכין לע"ז כלל וכו' הלכך מגען מותר, שהגוים הראשונים היו משכשכין ביין בכל מקום לשם ע"ז וזה הי' ניסוכם ועבודתם היתה בכך, אבל עכשיו שאין דרכם בכך נ"ל שאין להחמיר במגעם, וזה דומה דר"י בן בבא ור"י בן בתירא שהיו אומרי' שאין מנסכין אלא בפני ע"ז, ורבנן דפליגי עלייהו משום דסברי דשלא בפני ע"ז נמי מנסכין, אבל בזה"ז דקים לן שאין מנסכין בפני ע"ז אפילו רבנן מודו, ומיהו איני סומך להורות לעשות מעשה, עכ"ל.

והא דתינוק בן יומו אוסר במגעו בשתי' לדעת רב, הגם דלי"ב חשש ניסוך, פירשו הראב"ד והרי"ד שם, דהוא משום דאתי לכלל מגע גוי דכשהוא גדול מנסך, הלכך גזרו בו דילמא אתי למיסרך.

ב] אמנם הנה בד' הרמב"ן בסוגיין בתו"ד מפורש דגם במגע אסרו משום בנותיהן, ופירש הטעם, ז"ל, ומשום בנותיהן גזרו בי' שלא יהא שותה מיינו במסבה שלהן, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרמב"ן לקמן ד"ס:, ז"ל, ורבנן נמי סברי דמגען נמי בכלל גזירה, גזירה שלא יהי' שותה עמה ומרגילתו, עכ"ל, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ן לקמן דנ"ח. סוד"ה והא דאמרינן, ולקמן דנ"ט. ד"ה עוד אני אומר, וד"ה ושוב מצאתי, וד"ה למדנו עכשיו, ועיי"ש בכל הני דוכתי מש"כ עפי"ז, ונת' בזה ב?.

וכ"כ בחי' הר"ן לקמן ד"ס:, ובפירושו על הרי"ף דכ"ז. בסה"ע, ודכ"ח. ברה"ע, וכ"נ בדבריו ד"ט: במתניתין.

וכ"ה מוכח מדעת הרמב"ן והרשב"א ודעימי' דכ"ה דיינו של גר תושב אסור, ה"נ מגעו אסור, והרי הא דיינו אסור הוא משום גזירת בנותיהן, וכמש"כ הרשב"א בית ה' ש"א, והתוס' לקמן דס"ד: למדו כן מלישנא דברייתא דיינו כשמנו, וא"כ בע"כ דהא דמגעו נמי אוסר הוא משום דאף במגעו יש לאסור משום בנותיהן, ואין לומר דהא דמגעו אוסר הוא משום דגזרו שיאסור גר תושב במגעו אטו גוי עובד ע"ז, דמנא להו להראשונים לחדש כן, הרי בברייתא תניא דיינו אסור, והא דיינו אסור הוא משום גזירת בנותיהן, ומהיכ"ת דאף אסרו מגעו אטו גוי עובד ע"ז, (אך להרא"ה והריטב"א דמש"א בברייתא דיינו כשמנו קאי על מגעו, אך סתם יינו אסור אף בהנאה, שפיר י"ל כן).

ומצינו הדברים מפורשים כן בטעמם בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ק"ז, ז"ל, ואפי' מי שאינו עובד ע"ז כישמעאלים הללו, יינן אסור וכן מגען וכו', שהרי היין כמה טעמי איסור נאספו בו. האחד משום ניסוך ע"ז, והאחר משום בנותיהם וכו', נמצא שכל מי שאתה אסור בבתו, אתה אסור ביינו ובמגעו, והישמעאלים בנותיהן אסורות וכו', א"כ אף יינן ומגען אסור, עכ"ל, וצ"ב בד' הרשב"א לקמן דס"ד: בדין הישמעאלים, דבתחילת דבריו דן להתיר מגען בהנאה, ובתו"ד כתב דמותר אפי' בשתי', וביותר צ"ב דלמד לזה מדין מגע שלא בכונה, אשר אינו מותר אלא בהנאה.

וכ"ה מבו' בד' הראשונים לעיל דכ"ט: שהק' ע"ד הרמב"ם דיין שנתערבו בו שאור או דבש אינו נאסר במגע הגוי, משום שאינו מתנסך ע"ג המזבח, והקשו עליו שהרי יש בזה גזירת בנותיהן, ע' בדבריהם, והרי דאף במגע הגוי אסרו משום בנותיהן, וכ"ה בתוה"ב בית ה' ש"ג, דכל שלא נשתנה שמו וריחו ושם יין סתם עליו אסרו משום בנותיהן וכו'.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לקמן דנ"ט: שנקטו דאף לריב"ב וריב"ב דגוי שניסך יינו של ישראל בא בפני ע"ז מותר, מ"מ אוסר מגע הגוי בשתי', והיינו ודאי משום גזירת בנותיהן, וכמש"נ להלן סק"ג בד' התוס', וצ"ב דבלשונו בתחילת דבריו, ובסו"ד במש"כ ע"ד בה"ג, מבו' דמודו דאסור בשתי', אך בתו"ד כתב דשרו אפי' בשתי', וצ"ב.

ובחי' הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה, והוא בפי' הרא"ה שם ובבדה"ב בית א' ש"א (י.) ובית ה' ש"ב (מח.), דאף לדידהו אסור היין בהנאה מדרבנן, ובתו"ד פירש הטעם, ז"ל, כל מה שאסרו חכמים במגע גוי אינו אלא גזירה שלהם משום גזירת סתם יינם ומשום הרחק בנותיהם, עכ"ל, והרי דאף במגע יש לאסור משום בנותיהן.

וכ"ה מבו' בל' הריטב"א לעיל דכ"ט:, ז"ל, אבל אתא בציר מארבעה קיוהא בעלמא הוא ולא חשיב חמרא לענין קידוש וברכה, וכיון שכן ה"ה שאינו נאסר במגע גוי שאינו חשוב יין ול"ש בי' חתנות, ול"ה בכלל גזירתם שגזרו על מגע גוי ביין שלנו דלאו יין הוא, עכ"ל, ולעיל מינה כתב כן לגבי יין מזוג ביותר מד', דלא גזרו עליו דל"ש בו חתנות וכמים הוא חשוב דקיוהא בעלמא הוא, ואיירי התם לגבי מגע גוי.[[3]](#footnote-4)

?ובב"י סי' קכ"ג פירש בד' הרא"ש, ז"ל, וכתב אדוני אבי הרא"ש בפרק אין מעמידין (סי' יג) דאין לסמוך עליו שעיקר הגזירה משום בנותיהם וכו', כלומר ואם כן אף על פי שנתן בו שאור ודבש איכא למיגזר משום בנותיהם ויין מבושל שאני דמשום דלא שכיח לא גזרו בי' וגם לא חיישינן שיבשל אדם כל יינו כדי לשתותו עם הגוי דטריחא לי' מילתא טובא אבל להטיל מעט שאור או דבש כל אדם יעשו כן להפקיע עצמם מאיסור יין נסך ונמצאו שותים תמיד עם הגוים ומתוך כך יבואו להתייחד עם בנותיהם.?

וכ"ה מבו' בשו"ת הרמ"א סי' קנ"ד?, ביאור הגר"א יו"ד סי' קי"ב סק"ב, וסי' קי"ג סק"י, וסי' קל"ד סק"ד, וסי' קנ"ט סקי"ט, עיי"ש.

ג] ובדעת התוס' והרא"ש בזה, הנה כתב הגרע"א בגליון שו"ע יו"ד סי' קכ"ג לט"ז סק"ג, שהביא ד' הרא"ש שתמה בהא דיין מבושל אין בו משום יי"נ, דכיון שגזרו משום בנותיהן וכי משום שהרתיחו ל"ש הך גזירה, ז"ל, ובעיקר קו' הרא"ש לא זכיתי להבין, דמנ"ל להרא"ש דמגע גוים הי' ג"כ משום בנותיהן, הא בפשוטו במגע ל"ש בנותיהן, רק כיון דאסרו סתם יינם בהנאה דהוי כאילו נתנסך, משו"ה החמירו ג"כ במגען מחששא דניסוך, ואדרבה הא הרא"ש לשיטתו דס"ל דמגע גר תושב מותר בשתי' ויינו אסור בשתי' ע"כ דמגע ליכא משום בנותיהן, והכי משמע ג"כ מד' הרא"ש שכתב ע"ד רשב"ם בגוים שלנו, וטעמים הללו מספיקין ביין שלנו שנגע בו גוי, אבל סתם יינם שאסרו משום בנותיהן וכו', הרי דבמגע ל"ש בנותיהן, ובפרט למה שצידד הרא"ש אח"כ די"ל דמתחילה לא אסרו סתם יינם אלא בשתי', אלא דאח"כ שהיו רגילין לנסך אסרו בהנאה, בודאי י"ל דבכללא דגזירה א' לא הי' בכלל איסור במגען, רק אח"כ כשהורגלו לנסך אסרו ג"כ במגען, וא"כ ביין מבושל שלנו דמיירו רק מנגיעת גוי, לכאו' אין מקום כ"כ לקו' הרא"ש, עכ"ל.

ועי' מבי"ט ח"א סי' ר"ח ופרישה סי' קכ"ג סק"ח, שפירשו דקו' הרא"ש היא איך שתה שואל עם אבלט, דלשתות יין עם הגוי ודאי יש לאסור משום חתנות, עכ"ד, אך לכאו' לא מצינו בשום מקום שאסור לשתות יין עם הגוי משום חתנות, וגם לדעת הרמב"ם פי"ז ממאכ"א, אין לאסור בכה"ג דשמואל ואבלט, וכמש"כ הב"י בסימן קי"ב.

אמנם לכאו' יש להוכיח שדעת התוס' והרא"ש דאף במגע יש משום בנותיהן, והוא ממש"כ התוס' לעיל דל"א. ד"ה המפקיד ותוס' הרא"ש שם, דלדעת ריב"ב דגוי שניסך יינו של ישראל שלא בפני ע"ז אינו נאסר, מ"מ אוסר הגוי במגעו בשתי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בל' התוס' לקמן דנ"ט: ד"ה אמר ר"א.

והנה אי נימא דכל הא דמגע הגוי אוסר הוא משום חשש ניסוך, הרי דלריב"ב דאף אם ניסך הגוי אין היין נאסר, הי' בדין שיהא היין מותר אף בשתי', וכמש"כ כן הראב"ד והרי"ד הבאנו דבריהם לעיל סק"א, ואזלי לטעמייהו דכל איסור מגע הגוי הוא משום חשש ניסוך, שהרי לא גזרו חכמים שיהא ניסוך הגוי אוסר, וכדעת הרא"ה והריטב"א, דא"כ הי' אסור אף בהנאה, וכיון שאין ניסוכו אוסר, א"כ מ"ט מגעו אוסר בשתי', ובע"כ מד' התוס' והרא"ש דאף במגע הגוי אסרו משום גזירת בנותיהן, וכאשר כן מוכח גם מקו' הרא"ש ביין מבושל, וזה ראי' ברורה.

ובדוחק יש לדחות, דהא דמודו דמגען אוסר בשתי' הוא משום שאסרו מגען אטו סתם יינם, וכמש"כ הריטב"א לקמן דנ"ט: בתו"ד, ולא החמירו לאסור משום גזירה אלא בשתי' ולא בהנאה, אך אי"ז נראה.

גם ילה"ע ע"ז, דמהיכן למדו התוס' כן דמודו ריב"ב וריב"ב דהיין אסור בשתי', אך בזה י"ל דלמדו כן מסוגיא דלעיל דל"א. דלפ"ד התוס' שם מתבאר דמודה ריב"ב דמגע הגוי אוסר בשתי', ושו"ר מפורש כן בתוס' ר"י מפאריש לקמן דנ"ח. עמ' ר"פ שכתב דמודה ריב"ב דמגע גוי אוסר בשתי', והוכיח כן מסוגיא דלעיל דל"א., עיי"ש.

ד] אמנם לפ"ז צ"ב טעמא דהתוס' והרא"ש שהתירו מגע גר תושב ביין של ישראל, ואם גם מגע גוי ביין ישראל אסור משום חתנות, א"כ כי היכי דיינו אסור משום חתנות, ה"נ בדין שיהא מגעו אוסר ביין של ישראל.

וביותר ילה"ע מל' התוס' לקמן דס"ד: בסו"ד, ואפי' ללישנא דקאמר יינן כשמנן, היינו משום חתנות, אבל על מגעו בשל ישראל לא יקפיד, עכ"ל, ומ' להדיא דהא דס"ל דמגעו בשל ישראל אינו אוסר, הוא משום דכל איסור יינו הוא משום חתנות, ובמגעו בשל ישראל לא אסרינן משום חתנות.

אך כיון שנתבאר להוכיח שדעת התוס' דאף במגע אסרו משום חתנות, נ' דבע"כ צל"פ טעמא התוס' והרא"ש, דהגם דאף מגע גוי אסור משום חתנות, מ"מ חלוק הוא גדר איסור חתנות בסתם יינו, מגדר איסור חתנות במגעו, דאיסור חתנות דסתם יינו דמי לאיסור חתנות דפתו ושמנו, ואינו שייך כלל לניסוך, אך איסור חתנות המחודש דמגעו, הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ לא אסרו מגע גר תושב דל"ש בו ניסוך כלל, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לקמן דנ"ז. ודנ"ט: דטעמא דשמואל דתינוק אינו אוסר אפי' בשתי', הוא משום דכל שאין הנוגע ראוי לניסוך, דמי ליין מבושל שלא אסרו בו אף בשתי' משום שאינו ראוי לניסוך, וכן צ"ל גם בדעת הר"ן דנקט בכ"ד דאף במגע הגוי אסרו משום חתנות, ואילו לקמן דס"ד: דן אם גר תושב אוסר במגעו.[[4]](#footnote-5)

ויש לסייע לזה מל' הרא"ש לעיל פ' אין מעמידין סימן י"ג, שהק' מ"ט יין מבושל אינו נאסר, וכתב, ז"ל, ואי משום דלאו בר ניסוך הוא. והלא יין מזוג נמי לאו בר ניסוך הוא, עכ"ל, והרי דשפיר הי' מקום לומר דלא אסרו יין שאינו בר ניסוך, ואך שהוכיח לא כן ממזוג, וגם בהמשך דבריו הביא הרא"ש ד' הרמב"ן לדון דלא גזרו אלא ביין המתנסך שכל גזירתם אחשש ניסוך הוא דסמכא, אך י"ל דמה"ט לא אסרו בגר תושב שאינו עובד ע"ז, ול"ש בו ניסוך.

ה]?ואשר זהו גם מש"כ התוס' לדון לחלק בדין גוים בזה"ז בין מגע ליינם, דהאמנם איסור חתנות דמגע הסמיכוהו על ניסוך, וכדחזי' דבמגע שלא בכונה דליכא למיחש לניסוך שרי, וע"כ י"ל דכל דלא אסרו אלא על המנסכים שיש לחוש בהן לניסוך, אך איסור חתנות דיינם דמי לפתם ושמנם ומהיכ"ת יהא מותר, וס"ל דהא דאסור בהנאה, הוא חומרא באיסור חתנות דילהון, הואיל ואשכחן דכוותה בניסוך, אך אין האיסור כלל משום חשש ניסוך, וע' ד"מ פרישה וביאור הגר"א סי' קכ"ג, וע"ז כתבו דגם ביינם איסור הנאה הוא משום ניסוך.

?ובלא"ה י"ל כמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין.

?ומד' התוס' לכאו' יש ללמוד שדעתם דסתם יינם אסור אף במגע שלא בכונה, שהרי בתחילה פירשו דההיתר במגע גוי הוא משום דהוי זה מגע שלא בכונה, וא"כ מה"ט מ"ט לא יהא יינם מותר, אך אי"ז מוכרח מתרי טעמי, חדא י"ל דביינם שאסרו אף בשלא ראינו שנגע ל"ש להתיר משו"ז ודו"ק, ועוד דלס"ד דהתוס' דיינם אינו תלוי כלל בניסוך, בע"כ דהאיסור הוי אף בנגיעה בלא כונה.

ו] והנה בעיקר מש"נ בדעת התוס', שלא חילקו בדין גוים בזה"ז בין מגע גוי לסתם יינם אלא לגבי איסור הנאה ולא לגבי איסור שתי', הנה אמנם מצינו בד' הראשונים שחילקו בדין גוים בזה"ז בין מגען לסתם יינן גם לגבי איסור שתי'.

דהנה בשו"ת ופסקים לר"י הזקן סי' ק"ס כתב, ז"ל, דלא מיבעיא סתם יינם שאין להתיר בשתי' כלל שהרי נאסר מטעם בנותיהן בלא טעם ניסוך כמו פת ושלקות, אלא אפי' מגע אסור משום דהלכתא כרב באיסורי וכו', עכ"ל, וכ"ה בספר התרומה סו"ס קס"ט, ז"ל, הגוים בזה"ז וכו' והוו כתינוק בן יומו וכו', ולפי מה שהלכה דתינוק בן יומו אינו עושה יי"נ ומותר בשתי' ומגע גוים גדולים בזה"ז דומין לתינוק בן יומו, א"כ מותר לשתות מיינם של גוים, ונהי דיינם שבביתם אין להתיר מטעם זה דמ"מ יהא אסור משום חתנות כמו פת ושלקות, מ"מ יין שלנו יהא מותר לשתות אחר הגוי ואין מגעו אוסר כלל ואפי' בשתי', וזה אין נכון להנהיג שכבר פשט איסורו בכל העולם וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א לקמן דנ"ז., ז"ל, ומיהו הקשה עליהם ר"י, דא"כ מגעו של גוי בזמן הזה ביין שלנו יהא מותר אפי' בשתי', דבשלמא יין שלהם אסור משום חתנות כפת ושלקות, אבל שלנו יהא מותר, עכ"ל.

ולכאו' מפורש בדבריהם, דמגע גוי אין איסורו משום חתנות, וע"כ הוא דתינוק בן יומו לשמואל וגוי בזה"ז דדמי לי', אינו אוסר במגעו אפי' בשתי', ומשא"כ סתם יינן אסור משום חתנות, וע"כ אף יינם של גוים בזה"ז אסור בשתי'.

אך למש"נ לעיל סק"ד נ' דיל"פ דבריהם בע"א, דהגם דאף מגע גוי אסרוהו בשתי' משום בנותיהן, מ"מ חלוק הוא גדר איסור סתם יינם בשתי' מאיסור מגען בשתי', דאיסור סתם יינם משום בנותיהן, דמי לאיסור דפת ושמן ולא הסמיכוהו כלל על ניסוך, ומשא"כ איסור מגען משום בנותיהן, הסמיכוהו על ניסוך, ואשר ע"כ בתינוק בן יומו דל"ש בו ניסוך, הגם דסתם יינו אסור משום גזירת בנותיהן כפתו ושמנו, מ"מ מגעו אינו אוסר, כיון דל"ש בו ניסוך.

וזה מדוקדק בל' ר"י, שכתב דסתם יינם "נאסר מטעם בנותיהן בלא טעם ניסוך כמו פת ושלקות", ולמש"נ כונתו, דמגע גוי הגם דנאסר משום גזירת בנותיהן, מ"מ הסמיכוהו על ניסוך, ומשא"כ סתם יינם נאסר מטעם בנותיהן "בלא טעם ניסוך, והיינו משום דהוי כמו פת ושלקות שאסרום בלא טעם ניסוך.

ז] ובדעת רש"י בזה, הנה יש להוכיח מכ"ד דס"ל דיש לאסור במגע הגוי משום גזירת בנותיהן.

חדא הוא ממה שפירש"י לקמן דנ"ט: ד"ה מתירין אותו, בהנאה, ומבו' דמודו ריב"ב וריב"ב דאסור היין בשתי', ובע"כ הטעם בזה הוא משום גזירת בנותיהן, וכנ"ל.

עוד יש להוכיח כן, ממש"כ רש"י לקמן דס"ד:, ד"ה אבל מייחדין אצלו יין, ז"ל, דהאי כיון דלא פלח לא נגע ולא מנסך וכו', עכ"ל, ובפי' הר"ן שם דקדק מדבריו דאילו הי' נוגע ביין הי' נאסר בשתי', והרי דאף דאיסור יינו של גר תושב אינו אלא משום חתנות, מ"מ אף מגעו אסור, והתוס' שם כתבו בדעת רש"י דמה שחזר בו מטעם ראשון, הוא משום דמדתלי איסור יינו בשמנו משמע שאין לאסרו אלא משום חתנות, עכ"ל, ואפ"ה ס"ל דאף מגעו אסור.

ונ' דזהו גם טעמא דרש"י דס"ל דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אלא בשתי', ונת' דעתו באורך במק"א, אשר היינו משום דניסוך אינו אוסר אלא בשכשוך, ואף אם ינסך להדיא במגע בלא שכשוך אין היין נאסר, ונ' דהא דאוסר בשתי' הוא משום בנותיהן, דגזירת בנותיהן שייכא שפיר אף במגע בלא שכשוך, וזה כמש"נ בדעתו דאף במגע אסרו משום גזירת בנותיהן.

אך אי"ז מוכרח, די"ל דהא דאסור בשתי' הוא גזירה אטו שכשוך, ולא החמירו לאסור משום הגזירה אלא בשתי' ולא בהנאה, וכדאשכחן הכי בכמה גווני שאסרו רק בשתי', ונת' בזה במק"א.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הרמב"ן לקמן דנ"ט: הביא די"מ דמגע בלא שכשוך שרי אף בשתי', ויש להסתפק אם טעמייהו הוא משום דס"ל דבמגע אין לאסור משום חתנות, וע"כ כיון דבמגע בלא שכשוך ל"ש ניסוך, אף לי"ב איסור שתי', או דטעמייהו הוא משום דס"ל דלא אסרו משום בנותיהן היכא דל"ש ניסוך, ודמי ליין מבושל שכתב הרמב"ן בסוגיין ולקמן דנ"ז. ודנ"ט: דלא אסרוהו משום דאין ראוי לניסוך, והרמב"ן לקמן שם פירש דזהו גם טעמא דמ"ד דתינוק אינו עושה יי"נ כלל ומותר אפי' בשתי'.

ח] והנה אמנם בפירש"י לעיל דכ"ט: ד"ה שהי' תחילתו יין, ז"ל, לאפוקי היכא דזבין גוי חומץ מישראל דלא מיתסר "בהנאה", דטעמא דאסור בהנאה משום דדילמא נסכי' הוא וחומץ לא מנסך, עכ"ל, ושם ד"ה הא אתא לאשמועינן, ז"ל, טעמא דהגוי בישלו, הא בשלו ישראל בהיתר תו לא מיתסר "בהנאה", ולעיל ד"ל., ז"ל, אלונתית כברייתא, שלא הי' יין מתחלה ביד עובד כוכבים אלא לקחה עשוי' מיד ישראל, מותרת "בהנאה" דתו לא מנסך לי'.

ובאו"ז סימן קנ"ו כתב ע"ד רש"י באלונתית, ז"ל, וקשה כיון דלא מנסך לי' אפי' בשתי' יהא מותר, כדאמר גבי חומץ ודבש דכיון דלא מנסך לי' דשרי אפילו בשתי', מיהו רש"י זצ"ל פי' נמי יין מבושל דכיון דבשלו ישראל בהיתר תו לא מיתסר בהנאה, משמע הא בשתי' מיתסר, מיהו הא ליתא דאפילו בשתי' לא מיתסר כדמוכח בעובדא דשמואל ואבלט, כדפירש"י זצ"ל לעיל כדפרישית לעיל, וה"נ כבריתא מותרת אפילו בשתי' דכיון דלא מנסכי' אמאי תאסר בשתי', עכ"ל, וע' גם בראבי"ה סי' תתקנ"ה שנקט בדעת רש"י דאלונתית אסורה בשתי', וכ"ה במרדכי סי' תתי"ז, ועמש"כ בזה בב"י סי' קכ"ג ודרישה שם סק"ד וב"ח סק"ו וט"ז סק"ד, וע' תויו"ט במתניתין שם לענין חומץ.[[5]](#footnote-6)

ובביאור ד' רש"י כתבו החת"ס והרש"ש שם, דהגם דבכל הני ליכא למיחש לניסוך, מ"מ ה"ז אסור בשתי' משום גזירת בנותיהן, וכ"ה גם בדרישה שם, ואך שכתב שלא אסרו משום זה אלא בבית הגוי, וצ"ב.

ועי' בדבריהם שכתבו עפי"ז לישב קו' האו"ז דמעובדא דשמואל ואבלט מוכח דאפי' בשתי' מותר, וכמו שפירש"י גופי' שם, וכתבו לישב, דאין לאסור משום בבנותיהן אלא בדהוי ביד הגוי ולא במגעו בשל ישראל, עכ"ד.

אמנם לפמש"נ אי"ז מתישב, שהרי נתבאר שדעת רש"י דאף מגע גוי ביין של ישראל נאסר משום גזירת בנותיהן, ולפ"ז הרי בדין דכ"ה דאילו הוו ביד הגוי ה"ה נאסרין, ה"נ יאסור בהן מגע הגוי בשל ישראל.[[6]](#footnote-7)

ט] אך י"ל כמש"נ לעיל סק"ד בדעת התוס' והרא"ש, דהגם דמגע הגוי נאסר בשתי' משום חתנות, מ"מ חלוק הוא גדר איסור חתנות בסתם יינו, מגדר איסור חתנות במגעו, דאיסור חתנות דסתם יינו דמי לאיסור חתנות דפתו ושמנו, ואינו שייך כלל לניסוך, אך איסור חתנות המחודש דמגעו, הסמיכוהו על ניסוך.

אשר לפ"ז מתבאר היטב דעת רש"י, דהגם דס"ל דגם הני מילי דלא מנסכי להו מיתסרי בשתי', כ"ז הוא בדהוו ביד הגוי, דבכה"ג מיתסרי כפתו ושמנו הגם דל"ש בהו ניסוך, אך בדהוו ביד הישראל ונגע בהן הגוי, לא מיתסרי משום גזירת בנותיהם, כיון דל"ש בהו ניסוך.

אך צע"ק, דאם אכן מודה רש"י לד' התוס' דאיסור שתי' במגע גוי הסמיכוהו על ניסוך ואילו איסור שתי' דסתם יינן לא הסמיכוהו על ניסוך, א"כ מ"ט פשיט"ל לרש"י לקמן דס"ד: דגר תושב אוסר יין במגעו, הרי בגמ' לא מצינו אלא דיינו אסור, ושמא רק יינו אסור כפתו ושמנו הגם דל"ש בו ניסוך, אך מגעו מותר כיון דאיסור שתי' דמגע הסמיכוהו על ניסוך, ואיהו אינו מנסך, ומזה מ' דדעת רש"י דאף איסור שתי' במגע הגוי לא הסמיכוהו על ניסוך, וצ"ע בזה.

י] אך באמת עיקר מה שכתבו האחרונים דלא אסר רש"י אלא בדהוו ביד הגוי, מצאתי הדברים מפורשים לא כן בשו"ת רש"י סי' שס"ב, הורה רבינו שלמה בגרמיישא, מי ששכשך ידו בחומץ אע"ג דלא מנסכי חומץ לע"ז אסור משום גזירת יין, דלא מצינו לו היתר אלא לאפוקי מאיסור הנאה, אבל בשתי' אסור, עכ"ל, אך אי"ז ברור דרבינו שלמה הוא רש"י, עיי"ש בהערות המהדיר, וכ"ה בס' האורה סי' קי"ג ושם הביא פלוגתא בזה, וכן דעת ראב"ן סי' רצ"ו, ועיי"ש מש"כ בדין יין מבושל שנגע בו הגוי, ועמש"נ בביאור דבריו בסימן ? סק"? בהערה.

וזה מתישב היטב עם מש"נ בדעת רש"י, דאף במגע גוי אסרו משום בנותיהן, ואשר ע"כ נאסר חומץ במגע הגוי, משום גזירת בנותיהן, הגם דלא מנסכי לי'.

אך באמת יש להסתפק במש"כ דאסור משום גזירת יין, אם היינו דאסור משום גזירת בנותיהן שאסרו יין, ולענין זה הוי חומץ בכלל יין, או היינו דאסרי' לי' אטו יין ולא החמירו לאסרו אלא בשתי', ואי נימא כדרך בתרא אי"ז שייך כלל לנידו"ד.

ושו"ר עוד בראבי"ה סימן ? שהביא בשם רש"י דאסר מגע גוי בחומץ משום גזירת יין, ומבו' שם דהיינו כדעת ר"ת ???, ולפ"ז מבו' דמדינא אין חומץ נאסר במגע גוי אף בשתי', אך בשו"ת רש"י אין מ' כן, דלפ"ז הרי נמצא דמדינא דגמ' שרי מגע גוי בחומץ אף בשתי', ואי"ז במשמעות הל' שכתב דלא מצינו לא היתר אלא לאפוקי מאיסור הנאה, וגם לכאו' אם איסורו הוא ?? ה"ז אסור אף בהנאה, וצ"ע בזה.

וגם עיקר מה שנקטו דאף בגוי שקנה יין של ישראל יש לאסור משום סתם יינם, הוא מחודש טובא, דבפשוטו לא חשיב סתם יינם אלא יין שנעשה ברשות הגוי, ושו"ר בחי' ר"י מלובלין ור"ה מקראקא סי' קכ"ג שדנו לפרש כן בד' רש"י כד' החת"ס והרש"ש, ודחו לזה דהיכא שלקח גוי מישראל נראה דל"ש גזירה דבנותיהן.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הראב"ד לקמן דל"ח: הוכיח מהא דמטהר יינו של ישראל מותר, דאין חתנות אלא כשנגמר ע"י הגוי, אבל אם נגמר ביד ישראל ולא נשתלם הגוי עליו אין בו משום חתנות, עכ"ל, וכ"ש דאין לאסור בשקנה הגוי יין של ישראל, והאמנם דבמק"א נת' די"מ דטעם היתר המטהר יינו, הוא משום שלא אסרו סתם יינם אלא בשנגע בו הגוי, ולפ"ז אין מקור לד' הראב"ד, ושפיר י"ל דאף יין שלקחו הגוי מישראל יש בו משום חתנות, אך כבר נת' שם דלדעת רש"י גופי' בע"כ לפרש הטעם כד' הראב"ד, דאין לפרש דטעם ההיתר הוא משום שלא נגע בו הגוי, דלכאו' הא דאין אסור אלא בשנגע בו הגוי, הוא משום שלא אסרו משום חתנות אלא בששייך בו ניסוך, אך לדעת רש"י דאסרו משום חתנות אף בהני מילי שאין מתנסכין כלל, הרי לכאו' בדין שאף יהא סתם יינם אסור בלא שנגע בו הגוי, ובע"כ דהא דהמטהר יינו מותר, הוא משום שלא נגמר עשיית היין ע"י הגוי, וא"כ כ"ש דאין נאסר יין שלקחו גוי מישראל, וכמש"נ.

יא] והנה דעת הרמב"ם כדעת הרמב"ן ודעימי' דמגע גר תושב אסור בשתי'.

ובפשוטו הי' נ' מזה דס"ל דאף במגע אסרו משום גזירת בנותיהן, וע"כ כ"ה דיינו של גר תושב אסור משום גזירת בנותיהן, ה"נ מגעו אסור.

אמנם באמת נ' בדעת הרמב"ם להיפך, דהא דס"ל דמגע גר תושב אוסר בשתי', אין הטעם משום דאף במגע גזרו משום בנותיהן, אלא הטעם בזה הוא משום דס"ל דאף בסתם יינם אין איסורו אלא משום חשש ניסוך, ומש"א גזרו על יינם משום בנותיהן, פירשה הרמב"ם פי"ז ממאכ"א ה"י דהוא דלא ישתה אדם במסיבה של גוים ואע"פ שהוא יין מבושל שאינו נאסר או שהי' שותה מכליו לבדו, וכמש"כ בהשגות הרמ"ך שם, עיי"ש, אשר לפ"ז הרי בע"כ דהא יינו של גר תושב אסור בשתי', הגם דלי"ב חשש ניסוך, הוא גזירה אטו גוי עובד ע"ז, וע"כ ה"נ הוא אוסר במגעו.

ועמש"נ עוד בדעת הרמב"ם ביסוד האיסור דסתם יינם בדברינו ב??, וע' גם מש"נ במש"כ הרמב"ם דמגע שאינו אוסר בהנאה, אם הי' גוי שאינו עובד ע"ז ה"ז מותר אף בשתי'.

בהני גווני דשרינן משום דאין דרך ניסוך בכך, נ' דהאיסור במגע הוא משום ניסוך, ולא משום בנותיהן, ולדעת כל הני ראשונים דיש לאסור משום בנותיהם, י"ל דבכל הני גווני ודאי ל"ש בנותיהן, ואין לדון אלא משום חשש ניסוך, וי"ל עוד ע"ד מש"כ רמב"ן ביין מבושל, דכל דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהן.

?וכן נ' גם מהא דפליגי התוס' על הרי"ד ואסרו מגע גוי בזה "ז בשתי', הגם דלי"ב חשש ניסוך, והגם די"ל דדמי למגע בלא כונה, אך הרי התוס' דנו להתיר גם לדעת ר"נ משום דלא גזרו אלא על המנסכים, וא"כ מה"ט יהא מותר מגען גם בשתי' דלא גזרו אלא על המנסכין, ול"ד לתינוק בן יומו שגזרו משום שיגדיל, דאל"כ הרי הוי כגר תושב דמגעו מותר בשתי', ובע"כ דהאיסור בשתי' אינו כלל משום חשש ניסוך, ודו"ק.?

1. וצ"ב בזה בד' הראב"ד בשו"ת סי' כ"ט תמ"ד פ"ג, ז"ל, ונפשי חוללת על התירו, שא"כ מעתה ילך הגוי וימזוג י"ג ויגע ברוב התמדים שלנו ויוציא לנו מן הכלים ונשתה, ועתה כמעט נהי' לעם אחד, ואם נתנו חכמים שיעור מזיגת היין, לא נתנו אותו לענין יין נסך, עכ"ל, ולכאו' ל' זה מורה להדיא דאף איסור מגע הגוי הוא משום בנותיהן, וזה שלא כד' הראב"ד בפירושו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו בספר האשכול מהד' אלבק הל' יי"נ, שהביא תשובת רב נחשון, ז"ל, וששאלתם ישמעאלי שהכניס ידו לתוך יינו של ישראל לאונסו ומתכוין לאוסרו עליו מהו בשתיי', כי יש במקומינו שמתירים אותו בשתיי' מדר"י בן בתירא ור"י בן בבא שמתירין אותו, ואומר אני כשהתירו בהנאה התירו, והן אומרים בשתי', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומצינו כן עוד בחי' הריטב"א ב"ב דצ"ז: שכתב, דאף יין מבושל שמו יין, ושרי משום דאיסור סתם יינם הוא משום בנותיהן, וכל שאין רגילין לשתותו ונשתנה לא גזרו עליו, עכ"ד, ומה"ט הרי מותר אף מגע הגוי, והרי דאף איסור מגע הוא משום בנותיהן.

   אך כ"ז אינו מוכח, דיל"פ דכל הא דחששו לניסוך בסתם יינם הוא משום בנותיהן, ותו מכח זה אסרו גם מגע גוי, אך בהני גווני דל"ש חתנות, ולא חששו בו לניסוך בסתם יינם, אף לא חששו לכך במגע גוי, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף דבגר תושב ל"ש כ"כ גזירת חתנות, שהרי אמרו בסוגיין דגזרו על יינן משום בנותיהן ועל בנותיהן משום דבר אחר, וע"כ בגר תושב שאינו עובד ע"ז אין מקום לגזור כ"כ, וכ"ה בחי' הראב"ד לקמן דס"ד: בטעמא דמ"ד דיינו מותר בשתי', ונת' עוד בזה ב?, וע"כ שפיר י"ל דהגם דיינו אסור, משום דאי"ז טעם לחלק ולהוציאו מכלל הגזירה, אך לגבי מגען שהסמיכוהו על ניסוך, לא גזרו בגר תושב שאינו ראוי לנסך, ואין בטל בכך עיקר התקנה, כיון שבגר תושב גופי' א"צ לגזור משום בנותיהן,

   וזה דמי למש"כ הרמב"ן בסוגיין דהא דלא אסרו מבושל, הוא לפי שאינו מתנסך ואינו מצוי כ"כ לחוש לו לבנותיהן, וצ"ב מ"ט הוצרך לב' טעמים בזה, אך פשוט בביאורו, דודאי עיקר הטעם הוא משום דל"ש בו ניסוך, ואך דאם הי' שכיח, בע"כ הי' להן לאסור אף בלא ניסוך, דאל"כ יבואו לידי חתנות, ואך כיון דלא שכיח אין צורך לגזור ע"ז במסוים, ובכלל עיקר הגזירה ג"כ אינו, כיון דאינו ראוי לניסוך, ועד"ז מתפרש גם ד' הרא"ה לעיל דכ"ט: דהסמיכו גזירת יינם על ניסוך, וע"כ לא גזרו על מבושל, ולא חשו בו לבנותיהן שאין סיפוקו אלא דבר מועט, והיינו דהגם דסיפוקו מועט, מ"מ אי"ז טעם להוציאו מהגזירה אלא הוציאוהו מכח דהסמיכו על ניסוך, אם אן הי' בו בפנ"ע טעם לאסור, בע"כ הי' להן לאסור, וע"כ בעינן לה"ט דסיפוקו מועט, וכנ"ל.

   שו"ר באבנ"ז יו"ד סי' קט"ז סק"ז שביאר טעמא דהרא"ש דהתיר מגע גר תושב, ז"ל, משום שגם גזירה דמשום בנותיהם קייל בגר תושב מבגוי דעלמא, דאף דבת גר תושב אסורה, מ"מ מפורש בגמ' גזרו על יינם משום בנותיהם ועל בנותיהם משום דבר אחר, היינו ע"ז, ובגר תושב ל"ש גזירה דמשום דבר אחר וכו', וע"ג מן הדין ל"ה לאסור יינו דגר תושב. אלא דגזרו משום דאתי לאחלופי בגוי דעלמא. וכמו שגזרו על שמנו משום יינו כמו"כ גזרו על יינו דגר תושב משום יינו דגוי, ועל כן כשם שבשמנו לא גזרו במגע, כמו כן ביינו דגר תושב, דכללא כייל הגמ' יינו כשמנו, עכ"ל.

   ועד"ז שמעתי לפרש עוד, די"ל דלעולם הי' מן הדין להתיר אף יינו של גר תושב, משום שאינו ראוי לניסוך, ואך שאסרו יינו אטו שמנו, וזמש"א יינו כשמנו, וע"כ במגעו לא אסרו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הנה בספר התרומה סי' קנ"ז הביא בשם רש"י, שהתיר תבשיל שנתן בו הישראל יין ונגע בו הגוי קודם שהרחיח באש, והרי שדעתו דאלונטית לא מיתסרא אף בשתי', וכבר עמד ע"ז באו"ז סימן קנ"ז, וכתב דשמא אגב שיטפי' פי' מותרת בהנאה אגב רישא דקתני אסורין דהיינו אסורין בהנאה, עכ"ל.

   אמנם לפ"ד החת"ס והרש"ש דלהלן, לא סתרי ד' רש"י זל"ז, משום דלא אסר רש"י אלונטית בשתי' אלא באלונטית של גוי, ולא באלונטית של ישראל שנגע בה הגוי. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ל לפ"ז , דאה"נ מודה רש"י דיין מבושל של גוי מותר אף בשתי', וכמש"כ רש"י לעיל ד"ל. דשמעינן מהכא דאף בשתי' מותר, ומש"כ רש"י בדכ"ט: דתו לא מיתסר בהנאה, אשר מזה מ' דאסור בשתי', צריך לדחוק שכוונתו, שהרי דינא דסוגיא דהתם דיין מבושל מותר משום דלא מנסכי לי', אי"ז טעם אלא להתיר איסוה"נ דהיין דהוא משום ניסוך, וע"כ מכח דינא דהתם אינו מותר אלא בהנאה, אך בסוגיא ד"ל. נתחדש דין נוסף, דיין מבושל לי"ב משום חתנות וע"כ אף לי"ב לאיסור שתי' דיין. [↑](#footnote-ref-7)