פרק יא
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ניסן ס"ח

**פרק י"א**

**משנה א**

א]בדין שימוש של דבר לטעם שיש בו אפשרות שימוש לאכילת גופו ובדין השבת

ב]בדין תבלין כנ"ל והאם בצל זה כמו תבלין

ג]בדין עירוב יין במים לתת טעם

ד]בדין בישול יין של תרומה ושביעית

**משנה ה**

ב]בגדר מצות אכילת תרומה ומע"ש ושביעית

ג]בדין משמרת להפסיד תרומה ובחיוב להצילה מהפסד

ד]האם יש חיוב לאכול תרומה ושביעית כדי שלא יפסד

ה]בדין לקלף הרבה לא בגלל שזה לא ערב לו

ו]בהיתר לקלוף ולנפות כדרכו בחולין

ז]האם מותר להאכיל לבהמה דבר שלא עומד לאכילה ולא פקע מזה שם אוכל

ח]האם יש חיוב לשמור דבר שלא עומד לאכילה ולא פקע מזה שם אוכל

ט]האם איכא משמרת בפחות מכזית וראיה לזה מפסחים צ”ד

י]האם באכילת זר יש איסור משמרת ונפק"מ להוכיח לנידון הנ"ל

**משנה ו-ח**

א]יוכיח ממשנתינו שיש חיוב לשמור על תרומה שזה לא יפסד

ב]דברי האבנ"מ דאיכא איסור ביטול דתרומה ביאור כוונתו ובישוב הקושיא ממשנתינו

ג]בביאור דמיון הגמ' את תרומה למוכר

ד]במשמעות הר"מ שיש חיוב לטרוח להביא לכהן

ה]בדברי הר"מ שקדירה של תרומה שבישלו בה חולין מותר וק"ו ממתניתין

**משנה ט**

א]בדין הנאה של כילוי ובראיות ר"ת

ב]בקושית הר"ש על ר"ת מהדלקה לצורך רבים ובדין שריפה בתרומה טמאה

ג]יקשה על הראשונים שיש דין שריפה מכרשינים וזריעת תרומה

ד]קושיא דיאסר סיכה מצד הנאה של כילוי

ה]ביאור הדין בהמת כהן לישראל

ז]בדין הנאה של כילוי בטבל והאם איכא חיוב הפרשת תרו"מ

**משנה י**

א]ביסוד דין ההיתר הנאה בשעת שריפה

ב]בדין היתר זילוף ובחילוק בין תרומה לקדשים לענין שריפה במשקים

ג]בביאור הכונה ברשות כהן ובקיום דין נתינה

**משנה א**

**בדין שימוש של דבר לטעם שיש בו אפשרות אכילה**

א]מבואר במשנה אין נותנים דבילה וגרוגרות לתוך המוריס מפני שהוא מאבדן ובר"ש ורא"ש וריבמ"ץ הביאו מהירושלמי שהובא שם תוספתא נותן דבילה וגרוגרות לתוך המוריס כדרך שנותן תבלין ובלבד שלא יסחטם להוציא מימיהם ונקטו שאין זה חולק על המשנה אמנם הרמב"ם נקט המשנה כצורתה וביארו האחרונים דס"ל דהמשנה חולקת על הבריתא

והנה הראשונים שהעתיקו הירושלמי כתבו אבל היכא דלא סחיט להו מותר ומבואר שכל האיסור רק אם סוחט וצ"ב א"כ לשון המשנה לא יתן הרי אין איסור בעצם הנתינה ולולי דבריהם היה מקום לומר שרוב אנשים הרי לא אוכלים את זה לאחר שזה נתן טעם וא"כ כל ההיתר אם הוא יאכל את זה אבל אם ישאיר ולא יאכל ג"כ אסור וכה"ג האיסור מצד עצם הנתינה שזה עצמו המעשה הפסד אמנם מפורש בלשונם שהאיסור אם סוחט שע"י זה אין דרך בני אדם לאוכלם

ויש לעיין האם באמת גם קודם הסחיטה עד כמה שלא יסחטו זה וודאי יאכל אלא שהדרך להעדיף לסחוט כדי לתת טעם וכאן זה נחשב הפסד ולפ"ז יתכן שאם אין דרך בני אדם לאכול את זה במצב זה אפילו שמיעוט אוכלים כה"ג עצם הנתינה נחשבת הפסד או דזה וודאי דרוב אנשים לא אוכלים את זה במצב זה וממילא יתכן מאוד שזה ילך לאיבוד ובכל אופן מותר כי התועלת של נתינת הטעם היא עצמה כאכילה וכיון שזה הדרך לכן מותר ורק לסחוט שע"י זה אין הדרך לאכול כלל לכן זה נאסר או ששם תועלת הטעם לא גדולה ביחס להפסד הדבר אמנם זה וודאי שאין האכילה כאן חשובה דאל"כ לא היו סוחטים להפסיד הגרוגרות וא"כ מסתברא גם שרוב בני אדם לא יאכלו את זה ואינו מוכרח

והנה לדעת הר"מ דמבואר שזה אסור אפילו אם לא סוחט בהכרח שאין דרך בני אדם לאכול את זה במצב זה דאל"כ למה זה אסור וכן זה וודאי דיש שאוכלים את זה במצב זה דאל"כ למה הבריתא שמתירה את עצם הבישול אוסרת לסחוט ומבואר לפ"ז שנחלקו האם דבר שאין עיקרו לשמוש זה אלא מיעוט עושים אותו ויש בו שימוש של נתינת טעם ומצד שני ע"י זה רובו לא עומד לשימוש האם מותר כזה דבר ולהלכה אסור ובדעת שאר ראשונים אין לנו מקור מוכרח שחולקים על זה אמנם אם מסברא מותר אין מקור לאיסור

ועיין חו"ב שביעית סימן ח שכתב לכאורא ראיה להתיר דעיין נדה נ"א: דתבלין לא חייב בתרו"מ אמנם שבת יש משנה שחייב והגמ' אומרת כי זה עומד לאכילה כמו שהוא והגמ' מוסיפה לא תימא דוקא בעשויה לכמך הא סתמא לקדירה אלא סתם שבת לכמך אסור ולכן תמיד זה חייב ע"כ והנה זה וודאי משמע במשנה שמותר לתת את זה בקדירה לנתינת טעם אפילו שאחרי זה לא יאכלו את זה כלל ומבואר ששימוש של נתינת טעם מותר אפילו אם ע"י זה לא יאכלו כלל את הדבר בעצמו

אמנם הנה עיין בירושלמי בסוגין שהקשה שלעניין תבלין שבישלוהו בקדירה צריכים לטועמו לראות שאין בו טעם וכאן אחרי פעם אחת תולים שאין טעם והירושלמי עונה שמעיקר הדין זה לא חייב בתרומה ומטמא טומאת אוכלים רק מדרבנן ולכן הקילו והטעם שמעיקר הדין זה לא חייב כי עיקרו לתבלין אלא כיון שזה עומד גם לאכילה כמו שהוא חייב מדרבנן והנה אם כוונת הבבלי כפשוטו שסתמו לקדירה א"כ אין שום סיבה שלא יהיה חייב מעיקר הדין ולכן נראה שכונת הבבלי שזה לא מצב שבסתמא הוא לא לאכילה אלא רק ע"י מחשבה אלא גם בסתמא הוא עומד לזה אמנם וודאי דזה דרגא פחותה ויותר עומד לקדירה ועיין שביעית שהוכחנו מתוס' שם שגם דרגא כזו חשיב אוכל וגם אם נימא דבגמ' משמע דלא כירושלמי אמנם לא מסתבר שיש מחלוקת מהקצה אל הקצה במציאות ולכן גם בדעת הבבלי אין לומר אלא שזה מצב שוה בשוה שוודאי שזה לבד מחייב בתרו"מ וכדהארכנו בשביעית ומעשרות סימן ב סקכ"א ע"ש ועיין מעשרות סימן ב סק"ח דהבאינו דבר"מ מבואר שאין לקנות שבת בכסף מעשר שני אלא אם קונה לאכול ומבואר שאין זה בסתמא אוכל ומשמע שדעתו כהירושלמי הנ"ל וע"ש מה שכתבנו

והנה לפי כל זה אין מכאן ראיה אלא על דבר שעומד שוה בשוה לאכילה או טעם שכה"ג טעמו כאכילתו אבל דבר שעיקרו לאכילה ורק מיעוט לטעם יתכן שאם זה מפסיד את אכילתו חשיב הפסד ובדעת הר"מ חייבים לומר כך דאל"כ יש כאן סתירה וכנ"ל

והנה כתב הרמב"ם ה"ד ואין כובשין בצלים של תרומה בחומץ של תרומה מפני שמפסידו עכ"ל ומקורו בתוספתא והנה כה"ג וודאי שזה הדרך ובכל אופן מבואר שאסור ולכאורא מבואר שדבר שאין עיקרו לשימוש של נתינת טעם אם ע"י נתינת הטעם אין דרך אנשים לאוכלו חשיב הפסד וצ"ע ואולי כבישה שעיקר מטרתה שיתקיים [אפילו שוודאי יש בזה גם נתינת טעם] זה לא שימוש של אכילה ורק אם היו אחרי זה משתמשים בחומץ א"כ אין כאן הפסד ואין סיבה לאסור עוד יש לדון מהא דמבואר בגמ' ברכות ל"ח שלא עושים מתמרים שכר אמנם יתכן דשם זה מצד שעיקר התמרים נמחים עיין מה שכתבנו בסימן ד' סקט"ז בסופו

**בנ"ל לעניין תבלין והאם זה שייך בבצל**

ב]והנה בתוספתא מבואר שבתבלין מותר דהינו לתת אותו בתבשיל ואחרי זה לסחוט את מימיו ולכאורא הביאור דשם זה עומד לשימוש של טעם ואין עניין בעצם אכילתו לכן מותר לסוחטו להוציא טעמו שזה עיקר שימושו וראיתי שיש שלמדו מזה לבצל ולכאורא יש לחלק שדבר שדרך בני אדם להנות גם מאכילתו א"כ הסחיטה תאסר שיש כאן הפסד הדבר לצורך נתינת טעם ולא מצאנו שזה הותר וצ"ע

ובעיקר דין זה מבואר שאין כאן איסור של סחיטת פירות שמה שיוצא נחשב זיעה וצ"ע לדעת הר"מ שגם קני הסוכר נחשב זיעה והרי בגמ' מבואר שגם חומץ סתוניות אסור לסחוט אפילו שזה עומד לזה ואין כאן הפסד וצ"ל שכאן שזה בלע מהכבישה והבישול הרבה מים שיש בהם טעם אין זה סחיטה של גופו אלא של הטעם של המים שזה טע"כ רגיל ועין מה שכתבנו באריכות בסימן ד' סקי"ח

**בדין עירוב יין במים לתת טעם**

ג]מבואר במשנה שמותר לתת יין למוריס והנה וודאי שע"י זה הוא מאבד חשיבות היין וברכתו שהכל אמנם כיון שכך דרך בני אדם להשתמש אין בזה איסור ובפשוטו ה"ה אם רוצה לערב אם יין יותר משיעור מזיגה בצורה שכך דרך בני אדם לנתינת טעם כגון שעושים מזה פטל בפסח גם יהיה מותר ובחוט שני אוסר ולא מובן הסברא לחלק

**בדין בישול יין של תרומה**

ד]מבואר במשנה אין מבשלין יין של תרומה מפני שממעיטו ר' יהודה מתיר מפני שמשביחו ובפ"ב מבואר שאין תורמין מיין מבושל על שאינו מבושל ובפשוטו כי המבושל פחות טוב והנה המשנה שם זה ר"י כמבואר ברישא וא"כ קשה מר' יהודה על ר' יהודה ור"י עונה שצריך להחליף במשנתינו ור"י ס"ל שזה יותר גרוע ואסור לבשל ולרבנן מותר ור"א עונה שכאן זה בכהן לכן ר"י מתיר לבשל ושם זה הבעלים ולכן אסור לו ועיין רשב"א בשו"ת סימן כ"ד דביאר דכונת ר"א מפני שממעיט מידתו וא"כ לכו"ע מבושל עדיף ורק נחלקו האם הממעיטו ממידתו הוא סיבה לאסור ומה שאסור להפריש מהמבושל זה גזירה דרבנן אולי יפריש כמו המידה שהיה בהתחלה וע"ש שהלכה כר"י כך שלכו"ע מבושל עדיף ולכן לעניין קידוש זה וודאי כשר והנה בירושלמי שם מובא מחלוקת האם טעם רבנן ממעיטו משותיו או ממידתו והירושלמי אומר שר' יוחנן ס"ל משותיו ולנ"ל הכונה שאם ממידתו א"כ לכו"ע הוא יותר טוב ובהכרח דשם יש טעם אחר ולא צריך להפוך ומהא דהפך חזינן שהטעם משותיו ולכן שייך לתלות בזה גם לעניין מהרע על היפה

ועיין תוס' בפסחים שהביאו את הירושלמי וכתבו שכיון שקי"ל כר"י א"כ לרבנן מבושל עדיף ומקדשין עליו ומשמע שלר"א אין מקדשין עליו והנה אם לר"א טעם רבנן מצד ממעיטו ממידתו א"כ לכאורא אין שום מקור לומר שזה פחות טוב ובהכרח כרשב"א הנ"ל ואם ס"ל שר"א ס"ל מפני שממעיטו משותיו ור"י ס"ל ממידתו א"כ אדרבא קשה שבמשנה מבואר שלכו"ע מבושל עדיף ומה ר"י אומר מוחלפת השיטה וצ"ע

והנה הר"ש כתב שמה שלר"א לר"י מותר כי הוא מקיימו דהיינו שנשמר יותר ולפ"ז אדרבא זה פחות טוב לכו"ע ונראה שכך ביאר את ר"א אמנם לכאורא זה רק שייך אם הטעם ממיעטו משותיו והר"ש הוסיף שגם לר"י זה כך וצ"ע דבירושלמי מבואר שר"י ס"ל משותיו ור"א ממידתו וצ"ל שגרס כגר"א שר"א ס"ל משותיו וכל טעם ר"י כנ"ל שהוא עצמו מעדיף כך להחזיקו לכן מותר והנה עדיין בפשוטו קשה כנ"ל א"כ איך ר"י אומר מוחלפת השיטה מה זה יעזור הרי לכו"ע זה עדיף וברידב"ז ביאר שצ"ל מוחלפת השיטה שצריך להפוך המשנה כי לכו"ע מבושל עדיף וצ"ע

ועיין רמב"ן שגרס כגירסתינו וביאר שר"י ס"ל משותיו א"כ ר"י שחולק ס"ל שאין זה שום מיעוט כי מה שלא שותים זה מחמת שזה חזק א"כ אין שום סיבה שלא יפרישו מהמבושל ובהכרח מוחלפת השיטה משא"כ לר"א שזה מחמת ממעיטו ממדתו א"כ יתכן שלכו"ע ממעיטו משותיו ולכן לענין להפריש מהמבושל יתכן שהכהן לא רוצה ולכן אסור והנה גם בדעת ר"י היה אפש"ל שזה סיבה לאסור לר"י אמנם מזה שאמר מוחלפת השיטה חזינן שלא ס"ל כן אלא שאם היה ס"ל ממעיטו ממידותיו אין שום סיבה לא לומר שממעיטו משותיו ולכן אסור להפריש מזה

ועיין רא"ש בב"ב שכתב שאפשר לקדש על יין מבושל והוכיח ממשנתינו שלכו"ע מבושל עדיף ורק בגלל סברא של ממעיטו אין לבשלו והקשה מהמשנה פ"ב וכתב שהירושלמי עונה כאן בכהן כאן בבעלים וביאר שהבעלים אסור או כי יבוא לעשות לפי המידה הראשונה או כי יש כאלו שלא רוצים כי זה חזק להם והנה לא הזכיר כלל מר"י ונראה ששני סברותיו זה למאן דאמר ממידתו ומשותיו והיה נראה שלא גרסו בירושלמי התירוץ מוחלפת אלא שלפי שני הטעמים יש את התירוץ כאן בכהן כאן בבעלים וצ"ע

והנה מבואר בשביעית פ"ח הובא זבחים ע"ו. אין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה והטעם ברש"י מבואר כי גורם שהתרומה לא תאכל לאחר הביעור וברמב"ם מבואר כי התרומה יכולה להיפסל ותפסיד השביעית וצ"ב למה לא ביארו כי ממעיטו משותיו ואולי כי זה מחלוקת ויתכן שהפסד שיש אנשים שמחמת דין לא יכולים לאכול זה לא הפסד ורק אם כי הדבר ירד דרגא חשיב הפסד וצ"ע

העולה מהנ"ל לעניין בישול יין של תרומה דעת תוס' והרשב"א שמוחלפת השיטה וכך קי"ל ולפ"ז מותר לבשלו אמנם דעת הר"מ שאסור וכן נראה דס"ל לר"ש אמנם עדין יש כאן מחלוקת בטעם האיסור אליבא דר"א האם ממעיטו משותיו או ממידתו ונפק"מ לפיסטור שאין כאן ממידתו אבל יש כאן משותיו אמנם ראיתי שנקטו להיתר כיון שכך הדרך היום לעשות כדי שישמר ולרוב האנשים זה אותו טעם והרי הראשונים מבארים שממעיטו משותיו כי זה יותר מדאי מתוק עיין ריטב"א בב"ב וכאן זה וודאי לא שייך אמנם מאידך גיסא היה מקום לומר שכל הנידון כאן כי יש כאן סוג טעם אחר ויש כאלו שמעדיפים כך אבל במקום שכל התועלת שזה ישמר אין מקור להתיר ולדעת הר"ש יתכן שבזה עצמו נחלקו ר"י ורבנן וצ"ב

**משנה ב-ג**

א]עיין סימן בענין מיחוי אוכלין סקט"ז-י"ח שהארכנו בביאור מתניתין

**משנה ד**

א]מבואר במשנה שעוקצי תאנים אסורים לזרים ועיין ירושלמי שזה רק מה שמובלע באוכל ועיין ח' הגרי"ז על יומא שביאר שאפילו שיש לזה תורת אוכל גם מה שלא מובלע אבל אין לזה תורת פרי והרי זה כאביונות ותמרות דמבואר במעשרות פ"ד שזה פטור מהמעשר ועיין עוד מה שכתבנו פי"א לעניין תלתן

**משנה ה**

א]עיין סימן ה' שהארכנו בביאור דינא דמתניתין והבאינו דתוס' ביארו שהכונה בשאריות אוכל שנשארו על העצמות ועל הגרעינים ומבואר שאם זורקים אין לזה תורת תרומה אמנם הוכחנו מהראשונים שכה"ג זה תרומה גמורה אלא מבואר בירושלמי או שמדובר במה שיש למצמץ מתוך הגרעין והעצמות או בגרעינים רכים ובעצמות רכות ובדעת תוס' והרשב"א צידד החזו"א שזה רק דרבנן ע"ש בדינים העולים

**בגדר מצות אכילת מע"ש תרומה [ושביעית]**

ב]עיין רמב"ן במצות עשה א' שהשמיט הרמב"ם שיש מצוה באכילת מעשר שני ושם במצוה ב' כתב שתרומה יש לאו הבא מכלל עשה באוכלו בטומאה ומשמעות דבריו שאין בזה שום מצוה לאכול אמנם עיין דרך אמונה ריש פי"א דהביא מקורות נאמנים דיש מצוה באכילת תרומה א.לשון הגמ' ביומא ע"ד ולא הביא את התרומה שהיא בקום עשה ב.וכן הוא בתוס' גיטין י"ג וכן הביא שם מלשון הר"מ בסה"מ מ"ע פ"ט וכן מרבינו הלל ועיין תוס' יבמות ל"ד שאוכל תרומה זה טועה בדבר מצוה דחשיב עבודה ומבואר עוד ברמב"ם פט"ו שצריך לברך לפני אכילת תרומה וציונו על אכילת תרומה ג.עיין רשב"א שבת צ"א שכתב שיש מצוה לאכול תרומה ומקורו מהדין משמרת תרומתי וכונתו שהטעם שהתורה חייבה לשמור על זה כיון שיש מצוה לאוכלו וכן הוא בריטב"א שם יותר מפורש וע"ש בדרך אמונה שהביא מהראשונים מקור אחר שיש מצוה באכילת תרומה ועיין חזו"א שביעית סימן י"ד סק"י שגם במעשר שני אם יש מצוה או בתרומה דמבואר בר"מ שמברכים על זה רק מצוה קיומית וזה לא מצוה חיובית ולכן כתב שאין איסור אם לא אוכל אלא מצד בזיון התרומה וצ"ב לפ"ז ההבדל בין מעשר שני לתרומה

וע"ש שנקט שבשביעית אין גם קיום מצוה וגם הרמב"ן שמנה למצוה לאוכלה ולא לסחורה זה רק לאו הבא מכלל עשה והנה המקור לזה הוא דברמב"ם לא הוזכר ברכה על אכילת פירות שביעית רק על תרומה אמנם לכאורא אין הכרח לזה בדעת ראשונים אחרים ויתכן דעתם שגם על תרומה לא מברכים או שעל שביעית ג"כ מברכים והנה הובא לעיל שדעת הרשב"א שהמקור למצות אכילה בתרומה מהדין משמרת דהינו שאם לא כן למה חייבה התורה לשמור את זה ולכאורא זה גם סיבה על שביעית דאל"כ למה אסרה התורה להפסיד אם לא שנדחוק שכל הראיה כי יש שם דין לשמור אמנם בפשוטו לא מצאנו חיוב דאוריתא לשמור שלא יפסד וכדלקמן סק"ג וצ"ע

**בדין משמרת להפסיד תרומה ובחיוב להציל תרומה מהפסד**

ג]והנה בעיקר האיסור לטמאות תרומה ברמב"ם משמע שזה לאו מצד בכל קודש לא תיגע וכפשטות הגמ' ביומא אמנם רש"י בגיטין נ"ד אומר שהמקור מצד משמרת תרומתי ועיין תוס' בפסחים י"ג. שנסתפקו האם איסור משמרת כולל הפסד תרומה ועיין תוס' ר"ש משאנץ שם ובחידושי הר"ן שהביאו מרבינו אפרים שזה רק איסור דרבנן והם צידדו שזה איסור דאוריתא אלא שאם זה במצב שזה בן כה הולך לאיבוד כה"ג אין איסור דאוריתא להפסיד ע"ש

ולכאורא יש לעיין עד כמה שיש מצוה לאכול למה זה עצמו לא סיבה לאסור לטמאות או להפסיד כי הוא הרי מבטל המצוה ומשמע שזה רק מצוה קיומית וכנ"ל מהחזו"א ולכן אין בזה ביטול מצוה ולרשב"א שמקור המצוה מהדין משמרת א"ש

והנה מבואר בתרומה שחבית שנשפכה בגת צריך לטרוח להציל שלא יטמא אפילו שמפסיד ע"י זה וכן הוכחנו לקמן מ"ו ע"ש ויש לעיין לראשונים שדין משמרת זה דאוריתא האם גם חיוב זה הוא דאוריתא לשמור על זה או שכל הדין לא לעשות מעשה בידים אבל לשמור שזה לא יפסד זה וודאי רק דין דרבנן ועיין בשנות אליהו שם שכתב וז"ל לכך מניחה במקום המוצנע בכדי שלא יבוא לידי קלות ראש מחמת דנולד בה ספק ומשמע שזה רק דין דרבנן אמנם בעונג יו"ט סימן פ"ו פשיטא ליה שזה דאוריתא והנה עיין דמאי פ"א מ"ג דמבואר בר"ש שנקט שאין דין על הישראל להביא התרומה לעיר אלא מצד השבת אבידה ובר"מ נקט משום חילול ה' והארכנו בזה שם ומבואר לכאורא דאין בזה חיוב דאוריתא מצד משמרת אלא זה רק דין דרבנן וצ"ב למה באופנים אלו אין דין זה ואולי הטילו את זה רק על הכהן וצ"ע

**האם יש חיוב לאכול תרומה ושביעית כדי שזה לא יפסד**

ד]עיין חזו"א שביעית סי' י"ד סק"י לעניין שביעית ותרומה שנקט שאין מצוה באכילתן ולכן כתב שתרומה אין איסור להניח להירקב אלא שיש בזה משום בזיון תרומה ובשביעית נקט שאין דין זה דבזיון ולכן מותר להניח שזה ירקב והנה מקורו דבתרומה יש בזה איסור מצד בזיון מהר"מ פי"ב הי"ז שהמפריש תרומה בגורן אם חיה תאכל את זה חייב להביאו לעיר משום חילול ה' ולכאורא היה מקום לומר שזה רק שם דחיה תאכל זה בזיון אבל משמע שאם מצד שזה לא יאכל אין בזה שום איסור אפילו אם זה ירקב וביותר דעיין דמאי פ"א מ"ג דדעת הר"ש שכונת הבריתא לא מצד חילול ה' אלא רק מצד השבת אבידה ואם זה כמות גדולה באמת לא חייב [וע"ש שהארכנו בזה] ולפ"ז היה מקום לומר דבאמת גם בתרומה אין שום דין ומצוה לאכול ולא להשאיר שזה ירקב אמנם לכאורא היה אפשר לדחות שמצוה זו היא רק על הכהנים ולא על הישראלים המפרישים ולכן רק כאן הוצרכו הראשונים לחילול השם או השבת אבידה אבל תרומה ביד כהן יתכן שיש לו מצוה לאוכלה ויתכן דגם בשביעית רצון התורה שזה יאכל ולכן אסרה להפסיד ויש מצוה שיעשה בחפץ רצון התורה

והנה מבואר בירושלמי פי"א מתרומות לעניין תרומה ופ"ח משביעית לעניין שביעית ופרק ב ממעש"ש לעניין מעש"ש שכולם אין מחיבין אותו לאכול לא פת שעיפשה ולא קניבת ירק ולא תבשיל שנתקלקל צורתו ע"כ ובפשוטו משמע שרק כה"ג שזה דבר שאין דרך בני אדם לאכול אין חיוב לאכול אבל אם זה אוכל מצוין יש חיוב לאוכלו והנה לעניין תרומה שנקט החזו"א שיש חיוב לאכול מצד בזיון לכאורא וודאי שזה הכונה וכן לעניין מעשר שני שיש מצוה לאכול לרמב"ן וכן עיין רמב"ם בפיה"מ במעשר שני וז"ל לאכול דבר שדרכו לאכול יש בו שני ענינים האחד שאינו מחויב לאכול מה שקנה ממעות מעשר שני אם נפסד ואינו ראוי לאכילה וכו' עכ"ל הרי מפורש שהנידון האם חייב או לא ודוחק גדול לומר שלעניין שביעית זה כונה אחרת וכן ביד החזקה כתב על הדין לאכול דבר שדרכו לאכול בשביעית כמו מעשר שני ותרומה וצ"ע

ועיין חזו"א שם שביאר וז"ל אלא נראה דר"ל אין מחיבין אותו להחשיבו למאכל אדם אלא רשאי להאכילו לבהמה עכ"ל והנה דבר זה דחוק מאוד בלשון הבריתא ועוד דבמעשר שני הרי אין היתר להאכיל לבהמה ושם וודאי שזה לא הכונה ועוד דתבשיל שעיברה צורתו הכונה ביאר הר"ש שעבר עליו הלילה ולכאורא כה"ג חידוש גדול לומר שזה כבר מותר לבהמה דהרבה אנשים יאכלו את זה ועוד דזה עצמו צ"ע אפילו אם נאכל ע"י הדחק כבר האם בשביעית ובתרומה זה כבר מתיר לבהמה וכדלקמן ועיין רא"ש בשביעית שכתב מפורש אין מחיבין אותו לאכול אפילו שזה הולך לאיבוד ומשמע שאם זה אכילה טובה יש חיוב ולכל הפחות מצד בזיון

וע"ש עוד אין מחייבין אותו לאכול אניגרון וכו' ובפשוטו הביאור שזה מי שלקות וכדו' וכמבואר בריבמ"ץ ויש בני אדם שזה לא ערב להם וכה"ג אין חיוב לאכול ומשמע שלולי זה הוא מחויב ואין לומר שכאן הנידון לבהמה דכאן הרי הוא דבר טוב להרבה אנשים וודאי שזה נאסר לבהמה ובהכרח שרק נתחדש שאין חיוב לאכול מעשר שני תרומה ושביעית אלא דבר שדרך אדם זה לאוכלו אבל אם הוא מפונק וזה לא ערב עליו אין לו חיוב אבל עד כמה שזה ערב עליו וודאי מוטל עליו לאוכלו כדי שזה לא יגע לידי איבוד

עיין רמב"ם פ"ה משביעית ה"ה וז"ל הלכה הבהמה מאליה לתחת התאנה ואכלה אין מחיבים אותו להחזירה שנאמרו לבהמתך ולחיה וגו' ומקורו מהתוספתא פ"ה הי"ג וצ"ע מה צד שיצטרכו להפרישה הרי אין שום דין לדאוג שזה יאכל והוא לא עשה כאן שום מעשה וביותר דהחזו"א חידש שרק אם עדין לא זכו בזה לא צריכים למנוע אבל אם זכו בזה צריכים למנוע אותה מלאכול ועיין מקד"ד ובדרך אמונה דביארו שכיון שע"י מעשה אסור להפסיד כל שזה נפסד ע"י מעשה מחויב למנוע דבר זה ודבר זה תמוה דמה פתאום שיהיה כך אם אין שום דין לדאוג שזה יאכל ולא יפסד ובחוט שני כתב לבאר שס"ל לחזו"א שכיון שהבהמה אוכלת לרצונו זה כמו מעשה שלו ודבר זה אין לו טעם דאיפה מצאנו ללא פסוק שמעשה בהמתו שנוח לו זה כמעשהו וע"ש שכתב לבאר ביאור אחר מהחזו"א שהכונה שהיה מקום לומר שמדיני ההפקר לדאוג שאנשים יקחו אבל אם כבר זכה וודאי שאין דין למנוע הבהמה וכל זה דוחק ובפשוטו מבואר שיש דין לדאוג שזה יאכל וכלול בזה למנוע הפסד

ועיין שביעית סימן ט"ו שהארכנו בזה בכמה ראיות ובדין גרם הפסד וצ"ע

**בדין לקלף הרבה לא מצד שזה לא ערב לו**

ה]והנה בעיקר ההיתר כאן לקנוב כדרכו עיין חזו"א וז"ל מסקנא דמילתא דקולף בפירות ומקנב בירק כל מה שרוצה וכו' עכ"ל וראיתי בחוט שני להעיר דלכאורא כל ההיתר הוא במפונק שחלק זה לא ערב עליו אבל אם אדם קולף קליפה עבה כי זה יותר קל לו אבל אין שום חיסרון בחלק זה של האוכל לכאורא אין שום סיבה להתיר ואדרבא יש כאן הפסד כי אחרי זה כבר אי אפשר להפריש דבר זה מהקליפה וצ"ע

**בהיתר לנהוג בתרומה בקילוף וניפוי כדרך חולין**

ו]עיין משנתינו ונוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין ולכאורא מתבאר כאן חידוש לא רק שאין עליו חיוב לאכול אלא מה שערב עליו וכדלעיל אלא שמותר לו לתקן את התרומה כל דבר שדרכו לתקן אפילו שע"י זה השאר ילך לאיבוד ואין זה הפסד תרומה וכן לעניין קניבת ירק דמבואר כאן בירושלמי שמותר לקנב כדרכו כל שהוא רוצה אפילו שוודאי זה קניבה שיש בה עדיין קדושת תרומה ויש אנשים שיאכלוה אם מה שמקנב אבל הותר לאכול התרומה כדרכו ולעניין לנפות תרומה שיהיה פת נקיה מותר עד קב לסאה אבל יותר מזה שאין דרך בני אדם לנפות וגורם להפסיד השאר מבואר בירושלמי שאסור ורק בשני רעבון שבקלות אפשר למצוא לזה אוכלים מותר ועיין לשון הראב"ד בתו"כ פ' אמור פרשתא ד וז"ל שאם מפונק הוא ואינו אוכל את חיטיו אלא סולת גמור יכול הוא לעשות כן בחיטי תרומה ואינו חושש להפסד תרומה אעפ"י כי המורסן והקמח יאכיל לבהמה וכו' עכ"ל וכן הוא בר"ש שם ומפורש כנ"ל שגם אם יש הרבה אנשים שיאכלו הכל והוא מפונק ורוצה יותר משובח זה לא חשיב הפסד

**האם מותר להאכיל לבהמה דבר שלא עומד לאדם אבל ראוי לאדם**

ז]והנה יש לעיין בשירים של התבואה שניפה טוב עד כמה שיש כאן קמח ג"כ שלא פקע מזה קדושת תרומה ולא מורסן לבד האם מותר להאכיל את זה לבהמה והנה אם מנפה בצורה שדרך בני אדם לאכול הפסולת אפילו אם הוא מפונק זה וודאי אסור להאכיל לבהמה דזה מאכל אדם שאסור להאכיל לבהמה אמנם במצב שאין דרך בני אדם לאכול יש לדון שאין זה בגדר הפסד ומותר להאכיל לבהמה וכן הוא מפורש בלשון הראב"ד והר"ש הנ"ל ועיין דרך אמונה פי"א ה"ה שהוכיח מזה שאין איסור להאכיל תרומה לבהמה אלא מצד הפסד ובמקום שאין הפסד מותר ולא דוקא בכרשינים שתרומתם מדרבנן ועיין מעשרות סימן ב שהבאינו ראשונים שמוכח שנקטו שכרשינים חייב מדאוריתא ולפ"ז גם מוכח כנ"ל ועיין רש"י פסחים י"ג. דתרומה טהורה בער"פ שאין לה אוכלים מותר לתת אותה לכלבים ומבואר כנ"ל שכל שזה לא הפסד כי בין כה אין לה אוכלים מותר להאכיל לבהמה

אמנם בעיקר הדבר צ"ע דלעניין שביעית מובא בר"ש פ"ז מ"ג מהירושלמי שירק שהתחיל להתיבש ולא עומד לאכילת אדם אלא ע"י הדחק מותר להעלותו לגג שהוא יתיבש ואז מותר להאכילו לבהמה ומבואר שלפני זה אסור אפילו שזה במצב שכבר אין דרך בני אדם לאוכלו ועיין חזו"א שם שביאר כך הירושלמי וצ"ע החילוק וכן עיין חזו"א שהבאינו לעיל שביאר הירושלמי של קניבת ירק ותבשיל שעיברה צורתו שהנידון להאכיל לבהמה ומבואר שאפילו שזה נאכל ע"י הדחק התיר לבהמה וצ"ע בכ"ז

**האם יש חיוב לשמור דבר שלא עומד לאכילה ולא פקע מזה שם אוכל**

ח]והנה יש לעיין בדבר זה שנאכל לאדם ע"י הדחק שאין חיוב לאוכלו וכנ"ל והוא כבר לא עומד לשימוש האם יש בזה עדין חיוב לשומרו ושאסור לזורקו או שכה"ג שזה בין כה לא עומד לשימוש מותר לזורקו אע"ג שזה נפסד ע"י זה

והנה לשון המשנה ונוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין המסלת קב או קביים לסאה לא יאבד את השאר אלא יניחנו במקום המוצנע ע"כ ומשמעות המשנה שרק בסיפא שזה ראוי לאדם אסור להשליך אבל עד שיעור זה מותר וכן הוא לשון הר"ש ואין כאן משום מאבד תרומה כשמשליך את המותר דהיינו שהחידוש לא רק שמותר לנפות אלא גם שמותר להשליך וביותר עיין לשון הרא"ש שהוסיף על הדין שמשליך וכן קניבת ירק והרי שם יש על זה עדיין קדושת תרומה לרבנן וכן הרי מדובר בכל שהוא רוצה, וודאי שזה עדין קדוש ומבואר כנ"ל ועיין חידושי הר"ן פסחים י"ג שאין איסור לאבד תרומה ער"פ כי זה בין כה הולך לאיבוד וכן מבואר בפשוטו מההיתר במשנה לקמן לא למצות חבית של תרומה לגמרי ולהניח שם חולין ואין בזה איסור מצד שמבטל תרומה והטעם לכאורא כנ"ל כי זה לא עומד למעשה לאכילה בתור תרומה ועיין שבעית סימן כ"ג סק"א שהוכחנו שדבר שאין חשש שע"ה החשוד על השבעית ישמור אחרי הביעור מותר לתת לו אפילו כמות גדולה והרי וודאי לא ישמור השאריות שאין הדרך לשמור ובהכרח שאין כזה חיוב אמנם עיין לשון הרמב"ם בפירושו וחיבורו שכתב שנוהג בתרומה כדרך חולין שמשליך הפסולת מה שלא ראוי לאכילה ומשמע שרק זה מותר וצ"ע

ועיין חזו"א שם שלא התיר להשליך אלא במקום שפוקע מזה קדושת שביעית ומשמע שס"ל כפשטות דברי הר"מ וצ"ע ועיין חו"ב שהאריך בזה בשביעית סימן ח'

**האם יש חיוב משמרת לפחות מכזית**

ט]בעיקר דין משמרת תרומתי שאסור להפסיד ולטמאות בפשוטו זה אפילו בכל שהוא דכאן זה לא איסור אכילה שיש דין שיעור אמנם יתכן שרק כיון שזה עומד למצות אכילה יש דין לא להפסיד וצריך שיעור של אכילה ויתכן שיש מצות אכילה בחצי שיעור וצ"ע הסברות בזה ועיין פסחים ט"ו דמשמע לכאורא שאין חיוב לטרוח להציל בטהרה אלא אם יכול להציל רביעית ועיין ק"ש שם דמשמע שאין חיוב בפחות מצד משמרת ועיין חידושי הר"ן שבת צ"א דנראה שנסתפק בזה

ושמעתי מגיסי הגר"י שוארץ להוכיח מהגמ' פסחים צ"ד. שדנה שעצם בפסח אפילו שאסור לשוברו אבל יניחוהו ע"ג גחלים שיפקע ויאכלו את מה שבפנים ורבא אומר שאסור שמא ישרף ולכאורא הכונה שאסור מצד משמרת ובפשוטו לא ישרף אלא כל שהוא ברגע שזה פוקע ואינו מוכרח אמנם יתכן שם שזה דרבנן וכן הוא לכאורא בהכרח לראשונים שהפסד תרומה זה רק דרבנן ועיין שו"ת רעק"א, ובק"ש כתב דברש"י שם מבואר שזה נידון דאוריתא ואולי קדשים זה אחרת וצ"ע בכל זה

**האם יש משמרת באכילה לזר וכדו' ונפק"מ לנ"ל**

י]ולכאורא היה נראה להביא ראיה שאין איסור משמרת דעיין חלה סוף פ"א דחלה ותרומה חיבים על זה מיתה וחומש ואסורים לזרים ועיין ר"ש שהביא שם ירושלמי דהקשה דפשיטא שאם חיבים מיתה ודאי שזה אסור לזר וביאר הירושלמי שזה בא לאסור גם חצי שיעור והוא נשאר בקושיא על ר"ל שחצי שיעור מותר מן התורה והנה עיין אמרי משה סימן י"ג ועונג יו"ט סימן פ"ו ודברי יחזקאל סימן ט"ו שנקטו שבכל תרומה שנאכלת לזר איכא איסור משמרת תרומותי ולכאורא כן מסתברא שיסוד הדין לשמור שיתקיים בזה דינו וממילא דבר שנאסר מצד דיני תרומה וודאי נחשב הפסד ובפשוטו היה נראה שגם אם דין משמרת הוא רק בטומאה ולא בהפסד אבל הרי אין פסוק בתורה על טומאה אלא שבדבר שגורם שהדבר מצד עצם דינו לא שייך בו את יעודו זה נחשב משמרת ומסתבר שה"ה כל שנאכל באיסורי תרומה [אמנם יתכן שבחצי שיעור זה לא שייך] ולפ"ז קשה שגם אם חצי שיעור מותר מן התורה זה ביחס לאיסור אכילה אבל ביחס לדין משמרת אם אין דין שיעור הרי גם לר"ל צריך להיות אסור ובהכרח שאין דין משמרת על פחות מכזית

אמנם האחרונים הנ"ל הביאו דהתוס' ביבמות צ. וכן בגיטין נ"ה. נקטו שלהאכיל תרומה לקטנה זרה אין לדון אלא מצד קטן אוכל נבילות בי"ד מצווים להפרישו ולא דנו כלל מצד איסור משמרת ומשמע שאין בזה איסור משמרת ועיין עונג יו"ט שדחק בזה וכן לענין סיכה כשתיה דנו שזה מדרבנן ולא הזכירו לאסור מצד משמרת [ואולי כולם ס"ל שהאיסור רק בלטמאות ודלא כסברא הנ"ל וצ"ע] ובפשוטו מבואר שכל הדין משמרת הוא מביטול השימוש לכהנים וכל שזה שימוש של הכהן כגון שמאכיל לבהמת ישראל או שנותן לאשתו קטנה ישראלית לאכול אין חיסרון במשמרת וגם אם ישראל יקח עצם השימוש הוא לא סתירה לעמידה לרשות הכהנים אלא שיש כאן גזל ולכן לענין הנאה של כילוי הוצרך ר"ת לראיות ולא דן מצד משמרת ולפ"ז וודאי שבביטול תרומה אין איסור משמרת ולפ"ז אזדא הראיה הנ"ל דבאמת בחצי שיעור עד כמה שאין איסור זרות אין ג"כ דין משמרת

כ"ה תמוז ס"ח

**משנה ו-ח**

**יוכיח ממשנתינו שיש חיוב לשמור על תרומה שזה לא יפסד**

א]מבואר במשנה וכן חבית של שמן שנשפכה אין מחייבין אותו להיות יושב ומטפח אלא נוהג בה כדרך שהוא נוהג בחולין וברמב"ם ביאר שהכוונה אם זה נשפך אין חיוב לאסוף מהאדמה דבר שלפי הרגילות אדם שנשפך לו שמן משאיר את זה ולא אוסף את זה ובר"ש ביאר שהכונה שרוקן את החבית ונתחדש שלא צריך לטפח את החבית אפילו שאם לא יעשה את זה זה יתיבש וילך לאיבוד והיסוד בכל זה שדבר שאין דרך בני אדם לשמור אין דין לדאוג שזה יהיה לשימוש ומבואר שאם זה שיעור חשוב הוא היה חייב לאסוף ובפשוטו הוא מדין משמרת שיש חיוב לדאוג על תרומה שתעמוד לשימוש וכמבואר לעיל פ"ח שר"א אומר אם היתה מגולה יכסנה אלא שצ"ע האם דין זה הוא דרבנן או דאוריתא עיין מה שכתבנו לעיל מ"ה

**דברי האבנ"מ דאיכא איסור ביטול דתרומה ביאור כוונתו ובישוב הקושיא ממשנתינו**

ב]ובמשנה ו' לענין מגורה וכן במשנה ח' לעניין המערה מכד לכד מבואר שלא צריך לאסוף מה שהדרך להשאיר ומבואר שיכול לתת חולין ובפשוטו וודאי שיש שם שיעור ביטול דמי יעשה כזה דבר לערב חולין בתרומה אם זה יאסר ומבואר שאין כאן דין מבטל איסור לכתחילה וביארו הראשונים שאין כוונתו לבטל ויש שהוסיפו שכיון שכך הדרך לא הטריחוהו רבנן ועיין רשב"א שדן שזה רק בתרומה דרבנן אמנם הביא דמהרמב"ם משמע שגם אם תרומה בזמן הזה דאוריתא ג"כ יש את דין המשנה ועיין דרך אמונה שהביא השיטות בזה

והנה בגמ' ביומא מובא נידון בחולה שצריך לאכול האם עדיף שיאכל טבל או תרומה והקשה הפרשת דרכים אם איסור ביטול הוא רק דרבנן א"כ שיפריש תרו"מ ויבטל את זה בחולין ולא יהיה כאן שום איסור ועיין באבני מילואים תשובה י"ז שיצא לחדש שבכל מבטל תרומה בחולין יש בזה איסור משמרת אפילו שזה עדיין יעמוד לשימוש אבל זה עצמו שנתבטל מזה דין ההנהגה של תרומה זה גם כלול באיסור משמרת ועיין במכתבים בסוף חידושי הגרי"ז שהוסיף לבאר בזה שכיון שעכשיו לא יתקימו דיני התרומה שזה אכילת כהנים דיתבטל מזה דינו גם זה בכלל משמרת ועיין דברי יחזקאל סימן ט"ו שהביא להקשות עליו ממשנתינו שמותר במגורה למלאות בזה חולין וכן בכד שהערה ממנו שלשה טיפות והחידוש שאין בזה איסור ביטול לכתחילה וצ"ע למה שלא יאסר מצד משמרת וע"ש שישב בפשיטות דהרי זה וודאי שמבואר שדבר שמצד דרך השימוש לא מקפידים לשמור על זה אין איסור משמרת ולכן ביאר הר"ש שמותר להשאיר את זה שיתייבש א"כ מאותו טעם אין איסור לבטל את זה ואדרבא זהו עיקר חידוש המשנה בדין משמרת דומיא דמשנה ז' שזהו הנידון [והרמב"ן בב"ב פ"ז כתב שמבואר כאן חידוש שאין בזה חיסרון של מבטל איסור לכתחילה אמנם אין כונתו שזהו כל החידוש] וע"ש שהביא מהתוס' רי"ד בע"ז ל"ג שביאר אדרבא דבאמת יש כאן האיסור של אין מבטלין איסור לכתחילה אלא שמדובר שהוא מתכונן להשתמש בזה אם דיני תרומה וכל חידוש המשנה שזה לא נאסר מדין משמרת דהיינו דבעלמא יש איסור לבטל תרומה ורק כאן מותר מטעם הנ"ל

והנה ע"ש בהערות על אבנ"מ שהובא להקשות מגמ' מפורשת בגיטין נ"ד. שלבטל תרומה זה רק איסור דרבנן ובאמת מפורש בגמ' שמותר לתת תבלי תרומה בחולין ולמאן דאמר טע"כ דרבנן למה שלא יהיה איסור דאוריתא לעשות כזה דבר ועוד וכי לכהן אסור לערב רוב חולין בתרומה ודבר זה מאוד מצוי ולא הוזכר בשום מקום ובהכרח צ"ל כמו שביאר הברכת פרץ פ' קורח שאדרבא רק עד כמה שיש כאן חפצא של תרומה אסור לעשות שלא יתקימו דיניו אבל לעשות שזה לא יהיה תרומה אין בזה איסור ועיין לעיל מ"ה סק"י מה שהבאינו עוד לבאר בזה

וע"ש שהביא מהאחיעזר לדון סברא שכיון שהרי גם בזמן הביטול בחפצא זה נשאר תרומה דהרי אם יוציאו את זה הוא יחזור לאיסורו והרי למעשה יהיה ההנהגה שמותר להפסידו לכן זה מעשה הפסד ולפ"ז אם מתכונן להשתמש בו בצורה שגם ביחס לתרומה אין בזה הפסד אין סיבה לאסור ובזה א"ש שבכל המקומות שמדרבנן זה לא בטל א"כ זה גורם שגם אין כאן איסור דאוריתא משא"כ בגונא דהפרשת דרכים שרוצה לאכול במצב זה לכן אסור עכ"ד ולפ"ז יש מקום לחלק שכל זה בביטול של יבש ביבש שזה נשאר בעצמותו תרומה לביטול של לח בלח שבזמן הביטול הוא ביטול מהחפצא ואין הדברים מוכרחים עוד יש לדון שלפ"ז רק אם מטרתו להשתמש בצורה שזה הפסד בתרומה כגון בגמ' ביומא זה נחשב מעשה הפסד וצ"ע בכל זה

**בביאור דמיון הגמ' את תרומה למוכר**

ג]מבואר במשנה דהרכינה ומיצה הרי הוא תרומה ובראשונים הביאו דהגמ' ובירושלמי הקשו שהרי מבואר שהוא של מוכר והגמ' עונה דמשום יאוש בעלים נגעו בה וצ"ע מה ההו"א וכי מאיזה סיבה שהמיצוי לא יהיה תרומה ועיין תוס' ורמב"ן שם שביארו דבתחילה הגמ' הבינה דהטעם לעניין מוכר דזה אומדנא שלא נתכוין למכור דבר זה וא"כ ה"ה לענין תרומה הוא לא התכוין להפריש על זה והגמ' דוחה שוודאי שמצד עצם המכירה הוא מכר אלא שיש כאן יאוש בעלים

**במשמעות הר"מ שיש חיוב לטרוח להביא לכהן**

ד]**וכמה תהא בתרומת מעשר ויוליכנה לכהן וכו':** עיין מה שכתבנו דמאי פ"א מ"ג להוכיח מהראשונים דאין חיוב להביא התרומה לכהן אלא רק צריך להודיע לו שיש כאן תרומה וצ"ל שגם כאן הנידון האם יש חיוב להודיע לו וביותר משמע בירושלמי שכה"ג אין איסור הפסד כהן אלא מותר לאבד את זה אמנם עיין לשון הר"מ כאן בפיה"מ שהנידון האם יש חיוב לחזר אחרי הכהן לתת לו ומשמע שבעלמא יש חיוב לטרוח ולתת לכהן וצ"ע ובעיקר דין המשנה הראשונים הביאו מהירושלמי שזה רק בטמאה והרמב"ם לא חילק בזה

**בדברי הר"מ בשו"ת שלמד ממשנתינו לקדרה של תרומה שלא אוסרת**

ה]עיין רמב"ם פט"ו הי"ט שקדרה שבישל בה תרומה ואחרי זה חולין הרי זה מותר ועיין כס"מ שהביא משו"ת הרמב"ם שלמד דבר זה ק"ו ממתניתין שאחרי שלשה טיפים מותר כ"ש שנותן טעם מותר וצ"ע הדמיון דכאן מדובר שיש מאה אבל בטעם אין נגד הטעם שישים ובאמת שכל הראשונים חלקו על הרמב"ם ועיין רדב"ז שהכהנים לא מקפידים על זה וצ"ע מה זה ענין לאיסור אכילה שבתרומה

**משנה ט**

**בדין הנאה של כילוי ובראיות ר"ת**

א]עיין ר"ש שהביא בשם ר"ת שחידש שבין בטבל טהור ובין בטבל טמא איכא איסור הנאה של כילוי מדאוריתא והוסיף שגם בתרומה טהורה ותרומה טמאה איכא לישראל איסור הנאה של כילוי והוכיח דבר זה א. מהא דמבואר בגמ' שכרשיני תרומה אסור להאכיל בהמת ישראל ב.מהא דאסור להדליק שמן של תרומה טמאה רק ברשות כהן ומבואר בתוס' פסחים ל"ג: שהוא איסור דאורייתא ובר"ש דחה הראיה מבהמה דאיכא איסור מיוחד להאכיל תרומה לבהמה של ישראל מצד שחשיבה נפש ולכאורא הוא כעין איסור זרות שכל אכילה שהיא לא אכילת כהן אסורה ולכאורא דברי ר"ת צ"ע שהרי בכהן שמזונות הבהמה עליו למה שיהיה אסור לו להאכיל הבהמה מצד הנאה של כילוי הרי זה הנאה מושלמת שלו ואפילו אם נימא שיש כאן גם הנאה לישראל אבל כמו שמותר לישראל להנות מהדלקה של כהן כיון שהכילוי נעשה לצורך הכהן א"כ ה"ה כאן ומצאתי בתוס' ר' אלחנן בע"ז ט"ו שהקשה כן וכתב שאולי זה איסור דרבנן אלא שס"ל לר"ת שרק אם בעלמא יש איסור לישראל לכלות תרומה בהנאה יש מקום לכזה איסור דרבנן וצ"ע

**בקושית הר"ש על ר"ת מהדלקה לצורך רבים ובדין שריפה בתרומה טמאה**

ב]והנה הר"ש הוכיח עוד דלא כר"ת מהא דמבואר בירושלמי שלהדליק נר במבואות האפלים מותר גם שלא ברשות כהן וכן מהא דבת ישראל מותר לטבול פתילה בשמן של תרומה ומבואר שמדין דאוריתא אין איסור ורק מדרבנן ולכן במקומות אלו שזה צרכי ציבור או הנאה קטנה וצורך גדול הקילו והנה בתרומה טמאה שיטת רש"י בשבת כ"ה. שדין שריפתה הוא רק כדי שלא יבואו לידי תקלה ולכן כתב בביצה כ"ז: שאפשר גם להאכיל את זה לבהמת כהנים אמנם התוס' בשבת וכן ברשב"א בביצה שם וברמב"ם מבואר שיש מצוות שריפה והראשונים נטו לומר שזה דאוריתא ולומדים את זה מקדשים או שרק מדרבנן זה חייב שריפה כקדשים ולכן כתבו שתרומה טמאה אסור להאכיל לבהמה והנה אע"ג שמותר להנות בשעת שריפתה אבל מותר לשורפה גם ללא הנאה וכמו שהוכיח מהראשונים הדרך אמונה פט"ו בראיות ברורות והטעם שכיון שזהו דינה לא חשוב הפסד דכמו שיש דין להנות יש דין לשרוף ולפ"ז היה מקום לדון שכאן אין חיסרון מצד הכילוי שזה תמיד נצרך וממילא ההנאה היא לא הנאה של כילוי דההנאה בין כה נעשית וכמו באם זה לצורך כהן שלא נחשב סוג הנאה של כילוי כיון שהכילוי נעשה לצורך הכהן ה"ה כאן ויתכן שר"ת שהוכיח וודאי ס"ל שכאן זה רק דרבנן מטעם הנ"ל אלא שס"ל שאם בעלמא אין איסור הנאה של כילוי אין כאן שום סיבה לאסור וצ"ע הר"ש שהוכיח מכאן דלא כר"ת, ומצאתי סברא זו בדברי יחזקאל

**יקשה על הראשונים שיש דין שריפה מכרשינים וזריעת תרומה**

ג]ובעיקר הדבר שנקטו הראשונים שיש דין שריפה בתרומה טמאה צ"ע א"כ תרומת כרשינים שכל מעשיהם בטומאה למה מותר להאכילם לבהמה וצ"ל שכל הדין שריפה במקום שמצד עצמותו הוא לאדם ולא בכה"ג וצ"ב

עוד הביא הדברי יחזקאל להקשות דהגמ' שבת י"ז: אומרת שגזרו על גידולי תרומה בגלל תרומה טמאה ביד כהן והוא ישהה את זה ויבוא לידי תקלה וצ"ע גם בלי תקלה הרי יש איסור בעצם הזריעה שמתבטל בזה דין השריפה והנה רש"י בתמורה אומר שהנשרפין לא יקברו מצד תקלה ודייק מכאן החת"ס בתשובותיו שמצד שיש דין שריפה זה לאו דוקא אלא הכונה כילוי גמור ולכן ס"ל לרש"י שאפשר להאכיל לבהמה ולפ"ז גם בזריעה שזה כלה לגמרי מתקיים דין השריפה אמנם לראשונים שחלקו ואסרו לבהמה מכלל דס"ל שצריך דוקא שריפה א"כ צ"ע כנ"ל וצ"ל שמצד איסור זה אין זה סיבה לקנוס את הגידולים משא"כ מצד חשש שזר או כהן יאכלנה יש סיבה לגזור

**קושיא דיאסר סיכה מצד הנאה של כילוי**

ד]והנה הראשונים הביאו שיטת ר"ת שסיכה כשתיה בתרומה זה רק אסור מדרבנן וצ"ע למה שלא יאסר מצד הנאה של כילוי ואולי עיקר כוונת ר"ת שמדאורייתא זה לא מעשה אכילה אבל מסברא יש גם איסור משמרת וצ"ע בזה ועיין מה שכתבנו מ"ה סק"י

**ביאור הדין בהמת כהן לישראל**

ה]מבואר במשנתינו שישראל ששכר פרה מכהן יאכילנה כרשיני תרומה עיין ראשונים בע"ז שנחלקו האם זה רק מתי שמזונותיה על הכהן ויש שביארו אפילו אם אין מזונותיה על הכהן אבל כיון שע"י זה הוא נהנה שמאכילים אותה ברווח זה מספיק לקיים בזה דין נתינה וצ"ע בכל זה איך מתקיים דין נתינה הרי למעשה לא היה שום זכיה לכהן ואולי כל שההנאה של הדבר היה לשבט הכהונה זה מספיק ועיין רש"י שם עוד ביאור שמדובר בישראל שנפל לו מבית אבי אמו שהוא הבעלים ואין כאן עוד נתינה ע"ש

ו]בעיקר דין כרשיני תרומה עיין מעשרות סימן ב' דיש ראשונים שנקטו שזה רק חייב מדרבנן בתרו"מ ויש משמעויות שזה מדאוריתא וע"ש שהבאינו שזה וודאי מותר לטמאותם כיון שזה לא מפסידם וע"ש עוד דיש ראשונים שהיה תקנה דרבנן שאסור להאכיל לבהבמה ומשנתינו קודם תקנה ועיין לעיל סק"ב

**בדין הנאה של כילוי בטבל והאם הפרשת תרו"מ זה חיוב**

ז]עיין ר"ש שכתב דמה שהגמ' אומרת שטבל טמא אסור בהדלקה ה"ה טבל טהור דלומדים מטמא ועפ"ז חידש ר"ת שגם לענין תרומה טהורה לומדים איסור הנאה של כילוי מטבל טמא ועיין רשב"א בשבת שחלק על זה וס"ל שכל האיסור רק בטבל טמא כיון שכילויו זה אכילתו כי אין לו צורה אחרת ועד"ז בתוס"ר שם

והנה המ"א דן או"ח סימן ח' האם ברכת המצוות אפשר לומר בישיבה והוכיח מהדין של הפרשת חלה שמבואר שאפשר להפריש בישיבה ודחה שדוקא שם שזה לא מצוה חיובית אלא שאם רוצה לאכול צריך לתקן הטבל אמנם עיין ט"ז חיור"ד סימן א' שכתב שהפרשת תרו"מ זה לא דומה לשחיטה דשחיטה זה רק אם רוצה לאכול משא"כ תרו"מ ועיין רעק"א שם שזה דלא כמ"א הנ"ל וכן עיין ביאור הגר"א באור"ח שם שחלק על המ"א והוכיח שזה חיוב דאסור לעשות עיסתו קבין להיפטר מהחלה ואם זה רק עד כמה שרוצה לאכול א"כ עד כמה שעושה שלא יהיה חייב אין בזה שום איסור אלא בהכרח שזה לא רק מעשה מתיר אלא זה מצווה וחיוב ע"ש ועיין חזו"א שכתב שהעיקר כהגר"א דהרי מבואר בגמ' ר"ה שיש על טבל איסור בל תאחר ואם זה רק אופן להתיר באכילה לא שייך בל תאחר ובהכרח שזה חיוב גמור אמנם עיין לשון רש"י גיטין מ"ח: שכתב שאין חיוב אלא אם רוצה לאכול או למכור משמע שעד כמה שלא רוצה להשתמש שימוש שמחייב בתרו"מ אין חיוב להפריש

והנה עד כמה שנימא שזה מצוה וחיוב גם אם לא רוצה לאכול צ"ב מה דנו הראשונים האם יש איסור הנאה של כילוי בטבל הרי בזה שמכלה לא יכול להפריש והיה מקום לדחוק שהראשונים דנים האם יש איסוק בקום ועשה כמו אכילה או שזה רק מצד ביטול מצוה אמנם עיין גמ' במנחות ס"ח: שהגמ' אומרת שמערים אדם תבואתו ומכניסה במוץ שלה שזה יהיה פטור מהמעשר ועיין תוס' שכתבו שמבואר שללא זה אסור להאכיל לבהמה והוכיחו מכאן שיש איסור הנאה של כילוי בטבל ולנ"ל מה ראיה אולי זה אסור מצד הביטול מצות הפרשה ולכאורא מוכח מכאן שאין בזה שום ביטול מצוה שעד כמה שלא רוצה לאכול הוא לא חייב

ולכאורא היה מקום לומר שזה וודאי שאם הוא לא רוצה לאכול הוא לא חייב אמנם עד כמה שרוצה לאכול זה לא רק מעשה מתיר כשחיטה אלא זה חיוב גמור ומצות הפרשה ולכן יש בזה בל תאחר וכן א"ש דברי הגר"א שאסור לעשות עיסתו קבין לפוטרו מחיוב שכיון שמתכונן לאכול הוא חייב להפריש ובזה א"ש לשון רש"י הנ"ל שבאמת עד כמה שהוא לא רוצה לאכול הוא לא חייב ועיין מה שכתבנו מס' מע"ש סימן ג' סק"ג

והנה מבואר בירושלמי פ"ק דפיאה הובא בר"ש שיש מיעוט ואכלת ולא זורע והנה יש ראשונים שזה פטור בממרח ע"מ לזרוע אמנם יש ראשונים שאין כזה פטור ולפ"ז בהכרח שהכונה שאם אדם רוצה לזרוע מותר מהתורה ורק רבנן גזרו וצ"ע לראשונים שיש איסור הנאה של כילוי למה מותר ועיין חזו"א שכבר תמה בזה ועיין דרך אמונה שכתב שצ"ל שזה רק גרמא ולכן אין בזה איסור אמנם עדיין צ"ע אם נימא שיש חיוב הפרשה א"כ הוא מבטל את חיוב ההפרשה אמנם אם כנ"ל שאם לא מתכונן לאכול אין חיוב הפרשה א"ש

והנה מבואר בגמ' נידון האם מתנות שלא הורמו כמי שהורמו או לא ולכאורא עד כמה שכל החיוב רק אם הוא אוכל א"כ איך שייך לומר שיש כבר זכיה ממונית לשבט הכהונה הרי יש סוגי שימושים שלגבי זה אין שום חיוב להפריש וצ"ע

**משנה י**

**ביסוד דין ההיתר הנאה בשעת שריפה**

א]מבואר במתניתין דמותר להנות בתרומה טמאה בשעת שריפתה והנה כבר הובא במשנה ט' דדעת הרבה ראשונים דאיכא דין שריפה מהתורה בתרומה טמאה ויש לעיין בדין ההנאה של שעת שריפה דיש לבאר דתרומה טמאה מותרת בכל הנאות אלא שיש חיוב שריפה ולכן כל הנאה שמבטל דין שריפה הוא נאסר אבל עד כמה שזה לא סותר לדין שריפה אין לו שום איסור ואדרבא זהו קיום דינו או דבאמת תרומה טמאה נאסרה בכל הנאות והמקור מעיקר דין שריפה אלא דאיכא ילפותא שבשעת שריפתה מותר להנות ממנה והנה מבואר בגמ' שאסור ביו"ט להדליק בשמן שריפה והביאו התוס' בשבת כ"ד: מהריב"א לבאר כיון שעיקר המעשה הוא השריפה ולא מעשה הנאה כי זה אסור בהנאה ורק שמותר בשעת קיום השריפה להנות ולכן זה לא חשיב אלא שריפת קדשים שהוא לא צורך הדיוט שאסור ביו"ט וכן מפורש בתוס' סוכה ל"ה וברמב"ן שם דהוי כיתותי מכתת שיעורא דזה רק שייך באיסורי הנאה אמנם עיין תוס' בביצה כ"ז שכתבו בלשונם שכיון שיש בזה קיום מצוה לכן עיקר המעשה נקרא על שם זה ומשמע שההנאה מותרת מצד עצמה וכן עיין לשון הר"מ פי"א שכמו שתרומה טהורה ניתנה לאכילה כך תרומה טמאה ניתנה להדלקה ומשמע כנ"ל

**בדין היתר זילוף ובחילוק בין תרומה לקדשים לענין שריפה במשקים**

ב]והנה מבואר בגמ' פסחים שתעשה זילוף והקשו התוס' הרי איכא דין שריפה ותירצו דמבואר בסוף תמורה לעניין הנשרפים שאם דרכו בקבורה יש דין לקוברו וצ"ע אבל עד כמה שאיכא איסור הנאה ורק הותר בשעת שריפה א"כ למה שכאן יהיה מותר הנאה של זילוף וראיתי במנחת אריאל בשבת כ"ד: שהביא מהחת"ס שיסוד הדין הוא לכלות את הדבר ובדברים שדרכם בשריפה עושים את זה בשריפה ובדברים שדרכם בצורה אחרת עושים את זה אחרת אבל עצם הכילוי הוא קיום דינו ולכן כמו שהותר להנות בשעת שריפה כך מותר להנות בשעת שאר כילוים וא"ש

וע"ש שהביא להקשות דהנה לעניין יין של נסכים שנטמא מבואר בגמ' שעושה לו מדורה בפני עצמו חזינן שזה לא כמו כל הנשרפים וביאור הדברים דבקדשים הדין שריפה הוא קיום דין מצד עצמו כמו הקרבת קרבנות משא"כ בשאר הנשרפים כל מטרתם רק לכלות הדבר ולכן בדבר שזה לא דרך כילויו אין דין לשורפו וא"כ צ"ע דהרי דין שריפה בתרומה ילפינן מקדשים א"כ שגם יין יהיה דינו בשריפה ולכאורא צ"ל שזה ס"ל לחז"ל מסברא שהדין עבודה שבקדשים וודאי לא שייך ללמוד אותו לתרומה ורק את עיקר דינו שזה לכלותו לומדים לשם אלא שבקדשים כל דבר צורתו שזה קיום דין בחפצא והוא תוצאה מהשלב הראשון ודו"ק בזה

**בביאור הכונה ברשות כהן ובקיום דין נתינה**

ג]מבואר במשנה לעניין על גבי חולין שזה רק ברשות כהן ועיין ר"ש שביאר שהכונה שהכהן נהנה מזה וצריך שהוא יהיה שם אמנם הרמב"ם ביאר שהכוונה שצריך רשות מהכהן וצ"ב הכונה אם הוא זכה בזה א"כ וודאי שגם ברישא צריך ממנו רשות ואם זה קודם נתינה והמטרה לקים בזה דין נתינה צ"ע מה שייך ע"י שנותן רשות להשתמש שזה כאילו נתקים כאן דין נתינה וצ"ע ובעיקר הדבר האם כשהוא נהנה מתקים דין נתינה יש שנקטו שצריך לזכות לו ע"פ הירושלמי כאן אמנם הרמב"ם סתם בזה וצ"ע