פרק ב_1
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**דף י"ג ע"א**

**פרק שני**

**הקומץ את המנחה להקטיר לבונתה למחר**

**ביאור החילוק בין דין ניתר ב"חלות" הפיגול לדין ניתר במחשבת הפיגול**

א. מתני' להקטיר לבונתה למחר ר' יוסי אומר פסול ואין בו כרת וחכמים אומרים פיגול וחייבים עליו כרת. ונתבאר בגמ' טעמא דר' יוסי דאין מתיר מפגל את המתיר (וה"ה בב' בזיכי לבונה) ורבנן סברי דדווקא בב' כבשים שהם ב' קרבנות אין מתיר מפגל את המתיר אבל בהוקבעו בחד מנא (היינו קומץ ולבונה) הם קרבן אחד והקומץ מפגל את הלבונה.

ויש להקדים דמצינו בפיגול ב' דינים א. איזה חלקים בקרבן חל בהם חלות הפיגול ב. על איזה חלקים בקרבן יכול לחשוב המחשבת פיגול כדי שעי"ז יתפגל הקרבן. והנה בדין הראשון נתחדש בגמ' בזבחים (דכ"ו ע"ב) דילפי' משלמים מ"בשר תודת זבח שלמיו" מה שלמים מפגלים ומתפגלים וכו' והיינו דילפי' מהתם ש"חלות" פיגול חל בניתר ולא במתיר ומה"ט נתבאר במתני' דזבחים (דמ"ב ע"ב) דאין חל פיגול על הקומץ ועל מנחת כהנים וכדו' שהם מתירים ולא ניתרים.

והנה לפו"ר הדין השני (על איזה חלקים בקרבן יכול לחשוב עליהם הפיגול) הוא תלוי בפלוגתא לקמן (די"ז ע"א) האם הקטרה מפגלת הקטרה דלמ"ד שהקטרה מפגלת הקטרה מוכח שאי"צ לחשוב מן המתיר על הניתר וטעמא דמ"ד שאין הקטרה מפגלת הקטרה משום דבעי' שיחשוב במתיר על הניתר וכמבו' להדיא בסוגיא שם דהטעם שאין יכול לחשוב בהקטרת הקמיצה על הלבונה משום שאין הקטרת הקומץ מתיר של הלבונה.

אמנם ז"א דודאי מהני לכו"ע מחשבה גם כשאי"ז מתיר וניתר דהא לב' השיטות הנ"ל מהני מחשבה בקמיצה על הקטרת הקומץ או בשחיטה על הדם אעפ"י שהדם הוא מתיר, וע"כ בדין המחשבה סגי בהא שהשחיטה **מכשירה** את הדם לזריקה דמה"ט יכול לחשוב על הדם (אעפ"י שדם הוא מתיר מ"מ הוא מקבל היתר זריקה מכח השחיטה וההולכה).

המבואר לפי"ז דבדין חלות הפיגול הדין הוא שאין חל פיגול אלא על ה"ניתר" (ויבו' עוד להלן) אולם בדין המחשבה מה שצריך לחשוב מן המתיר על הניתר אי"ז אלא הכ"ת שיהא שייכות בין הדבר שעובד בו לדבר שחושב עליו ומה"ט בעבודה המכשרת לעבודה אחרת ודאי יש שייכות ביניהם שיכול לחשוב עליו המחשבת פיגול אלא שנתחדש שגם ממתיר על הניתר נחשב לשייכות שמחמת כן יכול לחשוב על הניתר.

**הטעם שלבונה אינה מתפגלת**

ב. והנה במתני' בזבחים (דמ"ב ע"ב) מבו' שהלבונה אינה מתפגלת משום שהיא מתיר, ותמהו התוס' דהא הקמיצה מתרת אותה להקטרה וכיון שהיא "ניתר" מ"ט לא יחול בה איסור פיגול שהאוכלה חייב כרת [ואף שיכול להקטירה קודם הקומץ מ"מ אין יכול להקטירה קודם הקמיצה] וביארו א. שמ"מ היא מתיר שמתרת שירים באכילה ב. דלבונה אין לה מתיר בעבודת מזבח (ויבו' להלן).

המבו' מתירוצם הראשון דיסוד הדין שהמתיר מפגל את הניתר אין הכוונה דההכ"ת שיחול פיגול הוא שהניתר יתפגל ע"י המתיר דא"כ מ"ט לא תתפגל הלבונה מכח הקמיצה המתרת אותה אלא הוא גזה"כ שאין חלות פיגול על מתיר ומה"ט אף שהלבונה היא ניתר כיון שהיא גם "**מתיר"** לא חל עליה חלות פיגול.

עוד נתבאר בתירוצם שבדין ניתר כדי שיחול עליו חלות פיגול לא סגי במה שהוא ניתר **ל**הקטרה אלא צריך שיהא ניתר מכח המזבח (היינו הזריקה או ההקטרה במזבח)[[1]](#footnote-1).

והנה לפו"ר ב' סברות אלו אינם רק כלפי דין "ניתר" שיחול בו חלות פיגול אולם בדין ניתר שיכול לחשוב עליו מחשבת פיגול אין חיסרון במה שהוא גם מתיר ואי"צ שיהא "ניתר" מכח המזבח (וכמו שיתבאר להוכיח ממה שיכול לחשוב משחיטה על זריקה) ובאור הדבר כמו שנתבאר דהתם אין דין "ניתר" אלא שיהא שייכות ביניהם וע"כ לא שייך בזה ב' סברות הנ"ל.

**תמיה על המבואר ברבנן שטעמם משום שהוקבעו בחד מנא**

ג. והנה נתבאר בתוס' דהקמיצה **מתרת** את הלבונה להקטרה אלא דאין חלות פיגול על הלבונה משום שהיא מתיר ולפי"ז א"ש טעמא דרבנן דהקומץ מפגל את הלבונה. ויעויי' בגליון רעק"א על המשניות זבחים (פ"ד מ"ג) שהביא ראיה להתוס' שהקמיצה מתרת את הלבונה מהמבו' במתני' דהקומץ מפגל את הלבונה ומאידך מבו' בגמ' בדי"ז שהטעם דא"א בקמיצה לפגל את הלבונה משום שהקומץ לאו מתיר דלבונה היא, וע"כ החילוק שקמיצת הקומץ מתרת הלבונה וכמבו' במתני' והקטרת הקומץ אינה מתרת הלבונה (דיכול להקטיר הלבונה קודם הקומץ) ומבו' מדברי רעק"א שטעמא דרבנן כסברת התוס' שהקומץ מתיר את הלבונה.

אלא שמעתה צ"ב מ"ט דר' יוסי דא"א לחשוב על הקטרת הלבונה דהא בדין מחשבה **על** אכילת מזבח סגי במה שהשחיטה מכשרתו אעפ"י שהוא מתיר [דהא מהני מחשבה בשחיטה על זריקת הדם אעפ"י שהדם הוא מתיר], ולכאו' צ"ל דס"ל לר' יוסי דאין הקומץ "מתיר" את הקטרת הלבונה אלא שבלא קמיצה אין כאן מנחה להקרבה. ולפי"ז כוונת ר' יוסי "אין מתיר מפגל את המתיר" הכוונה דאין מחשבה אלא ממתיר על מה שהוא מתירו ומכשירו וקומץ ולבונה ששניהם באים להתיר ואין הקמיצה מתרת ומכשרת הלבונה להקטרה לא שייך בזה פיגול, ורבנן פליגי וס"ל כמו שנתבאר שהקמיצה מכשרת את הלבונה להקטרה (וכמו שמבו' בתוס' בזבחים הנ"ל).

אלא שיש לתמוה ע"ז מסוגיין דמבו' לחלק אליבא דרבנן דדווקא בב' כבשים אמרי' אין מתיר מפגל מתיר אולם בקומץ ולבונה איקבע בחד מנא [ולפו"ר ביאור החילוק דבב' כבשים הם ב' קרבנות נפרדים וע"כ אין אחד מפגל חבירו משא"כ בקומץ ולבונה שהם קרבן אחד וע"כ יכול לפגל מאחד על חבירו], וצ"ב להנתבאר מ"ט הוצרכו רבנן לזה הא בקומץ ולבונה הוי פיגול מהמתיר על הניתר ולא ממתיר על מתיר.

ובאמת בשיטמ"ק לקמן (די"ז ע"א אות ה') ביאר החילוק (בגירסה הישנה) בין מחשבה בהקטרת הקומץ על הקטרת הלבונה למחשבה בקמיצה על הקטרת הלבונה משום שהלבונה בכלי בשעת קמיצה ומבו' שהטעם שלרבנן יכולים לחשוב בקמיצה על הלבונה היא מחמת השייכות ללבונה ולפי"ז א"ש החילוק בסוגיין אולם להמבו' בתוס' דמ"ג ע"א (וכ"ה מבואר להדיא ברעק"א) דטעמא דרבנן משום דהוי ממתיר על ניתר צ"ע כנ"ל.

**ביאור חדש בפלוגתת רבנן ור' יוסי**

ד. וי"ל בזה דבאמת י"ל דס"ל לר' יוסי שהקומץ מתיר את הלבונה ואעפי"כ אין מתיר מפגל את המתיר וביאור הדברים דאעפ"י שנתבאר שבדין המחשבה אי"צ התנאים שנתבארו בתוס' בזבחים [וכדמוכח מהא שיכול לחשוב בשחיטה על זריקה] מ"מ ה"מ כשמחשב על החפצא שעובד בו דבזה כל השייכות שצריך להיות בין העבודה שעובד בה לחפצא שחושב עליו הוא שעבודה זו מכשירתו לעבודה אחרת אולם כשמחשב על דבר אחר (וכמחשב בקמיצה על הלבונה או על מבזך אחד על חבירו או משחיטה על כבשים) בזה צריך שיהא ניתר גמור או שיהא ניתר מכח מזבח כדי שיוכל לחשב עליו ומה"ט ס"ל לר' יוסי שבמחשב מקמיצה על הלבונה יש חיסרון ש"אין מתיר מפגל את המתיר".

ומעתה י"ל שגם רבנן לא פליגי על סברא זו אלא שבאו לחדש שעצם מה שהם קבועים יחד במנחה הוא טעם שהם שייכים זל"ז בקמיצה וע"כ יכול בקמיצה לחשב על הלבונה כמו שיכול לחשב משחיטה על זריקה.

**ביאור פלוגתתם בב' בזיכי לבונה**

ה. אמנם כ"ז אינו מספיק לתרץ המבו' בסוגין דדווקא אליבא דר' יוסי אין יכול לפגל בבזיכי לבונה מאחד על חבירו, ויש לתמוה בזה בתרתי א. דאי"ז בחד מנא ב. דאין זה מתיר וניתר. ויעוי' בשפ"א שביאר דמשום ששניהם בשולחן חשיב כחד מנא, אמנם עדין צ"ע דאי"ז מתיר וניתר.

ובשיטמ"ק (בהשמטות אות ב') עמד בזה וביאר דלא איירי בהקטרה אלא בסילוק בזיכים ולפי"ז א"ש דשפיר חשיב מתיר וניתר דעד סילוק ב' הבזיכים א"א להקטירם כלל ונמצא שסילוק השני מתיר הקטרת הראשון, אמנם רש"י ביאר הסוגיא להדיא על הקטרה ולדידיה עדין צ"ע דאין כאן מתיר וניתר.

ולכאו' צ"ל בשי' רש"י דהסוגיא אזלא כמ"ד הקטרה מפגלת הקטרה ולדידיה אי"צ שיהא מתיר וניתר ומה"ט בב' בזיכים הקטרה מפגלת הקטרה ולפי"ז אי"צ לכל מש"כ לעיל ושפיר ביארה הגמ' דהטעם משום איקבעו בחד מנא אליבא דהאי מ"ד דאי"צ שיהא מתיר וניתר.

**עוד בענין הנ"ל**

**[ביאור הוכחת רבנן מדם המפגל את האימורים]**

**תמיה על ראיית רבנן דהא התם הדם מתיר את האימורים**

א. מתני' אמרו לו מה שינה זה מן הזבח וכו' נתבאר לעיל פלוגתת רבנן ור' יוסי האם הקומץ מפגל את הלבונה, ונתבאר דלפו"ר פלוגתתם האם הקמיצה "מתיר" על הלבונה, ולפי"ז יש לתמוה מה ראיית רבנן מזבח הא התם הדם "מתיר" את האימורים משא"כ בקמיצה ס"ל לר"י שאין הקומץ "מתיר" את הלבונה (וכמו שנתבאר הטעם בזה לעיל).

וי"ל בזה דרבנן ס"ל דאין החיסרון לר' יוסי משום שאי"ז מתיר וניתר אלא ס"ל בשיטתו דטעמו משום שאין יכול לחשוב בחלק אחד שבקרבן על חלק אחר [ולפי"ז תמיהת רבנן אינה רק על אימורים אלא גם על בשר (ועי"ש מה שהוסיף ר' יוסי שהזבח דמו **ובשרו** ואימוריו חד)] ועלה קא משני ר' יוסי שאין טעמו משום כן וודאי כל שהוא קרבן אחד יכול לחשב בחלק אחד על חבירו אלא החיסרון שהקומץ אין מעכב את הלבונה (וכמו שנתבאר במסקנת הגמ') וע"כ שאין הוא מתירו [או החיסרון דהוא נחשב ל"ניתר" ומהטעמים שנתבארו לעיל] ואי"ז שייך במחשבה בדם על אימורים ובשר.

אלא שעדיין יש להעיר על תחילת דבריו "לפי שהדם ובשרו ואימוריו אחד הוא" וצ"ב הא בקרבן הוא מדין מתיר וניתר ואי"צ לזה שהוא "אחד", וצ"ל להנתבאר לעיל באורך דענין ה"מתיר וניתר" במחשבת פיגול הוא כדי שיהא שייכות שיוכל לחשוב בו ולפי"ז כוונת ר' יוסי שהזבח דמו ובשרו ואימוריו אחד אין הכוונה שהוא קרבן אחד גרידא אלא הכוונה שהם שייכים זל"ז כאחד ומה"ט יכול לחשוב מן הדם על האימורים.

**ביאור השיטמ"ק בראיית רבנן (והעולה מדבריו בביאור סברת ר' יוסי)**

ב. עוד עיי"ש בשיטמ"ק שכ' וז"ל: שאם זורק את הדם על מנת להקטיר אימורים למחר הוי פיגול "אע"ג דשניהם מתירים הבשר" וכו' עכ"ל מבו' מדברי השיטמ"ק שרבנן הוכיחו לו דמה שהוא גם מתיר אינו חיסרון, ונראה מזה ראיה להנתבאר לעיל דאין טעמו של ר' יוסי שאי"ז מתיר וניתר אלא דאעפ"י שהוא ניתר מ"מ עצם מה שהוא מתיר הוא טעם שלא יוכל לחשב עליו.

וביאור פירכת ר' יוסי היא שאי"ז מעכב בהקטרה, ביאור הדברים דכשאין הוא מעכב ב"הקטרה" הוא טעם שיחשב מתיר שלא יוכל לחשב עליו אולם מה שהוא מתיר כלפי אכילה לא סגי להקרא מתיר שמה"ט לא יוכל לחשב עליו [ובביאור "הזבח דמו ובשרו ואימוריו אחד הוא" צ"ל כמו שנתבאר לעיל לביאור הקודם].

**ביאור הגרי"ז בדברי רבנן עפ"י הגר"ח דהלבונה היא גם אימורים**

ג. עוד ביאר בכתבי הגרי"ז תמיהת רבנן עפ"י מה שביאר הגר"ח שהקטרת הקומץ יש בה גם קיום של דם וגם של אימורים, ולפי"ז תמהו רבנן אף אם כלפי הדין "דם" שבקומץ הו"ל מתיר ואין הקמיצה מפגלתו מ"מ מה שהקטרת הלבונה היא גם כאימורים שפיר יוכל לפגל וכמו שמצינו שדם מפגל את האימורים, והדברים מבו' להדיא בפיה"מ (המתוקן) שביאר המשנה דמחמת שהקומץ והלבונה כאימורים לזבח מה"ט תמהו חכמים לר' יוסי דתחשב הקמיצה כמתיר של הלבונה משום קיום דין האימורים, ויעוי"ש בר"מ דמשמע שדחיית ר' יוסי דמשום שהקמיצה "מתיר" בפנ"ע ע"כ הוא טעם שלא יכול לחשוב בו ואי"ז כדם ואימורים שהדם מתיר את האימורים [והאימורים מתיר באכילה ולא בהקרבה]. ור' יוסי פליג וס"ל דמשום שיש לו הקטרה בפנ"ע ע"כ אין הקמיצה מתירתו כלל [או עצם מה שהוא "מתיר" אין יכול לחשוב עליו וכמו שנתבאר לעיל].

**פיגול בחצי מתיר בקומץ ולבונה**

**ביאור ההו"א בגמ' דטעמא דר"י דאין מפגלים בח"מ**

א. בגמ' מהו דתימא טעמא דר' יוסי משום דקסבר מפגלים בחצי מתיר ואפי' רישא נמי קמ"ל. ויעוי' ברש"י שפירש הס"ד שהחיסרון במה שחושב **על** עבודת חצי מתיר. והנה יסוד פלוגתת ר"מ ורבנן אם מפגלים בחצי מתיר היינו כשחושב **ב**שעת עבודת חצי מתיר ולפי"ז ע"כ הס"ד דסוגיין אין שייך לפלוגתא בעלמא אלא הוא טעמא דר' יוסי דס"ל דאין מפגלים אלא במחשבה **על** מתיר שלם קמ"ל. [ועי' תויו"ט שפירש בדעת הרע"ב והרמב"ם שדין מפגלים על חצי מתיר שייך לפלוגתא האם מפגלים **ב**חצי מתיר וכבר תמה עליו הקר"א שאין שייכות ביניהם, ויעוי' להלן במה שיתבאר בדבריו].

ובאמת יעוי' ברש"י (די"ד ע"א) שתמה מהמבו' בגמ' דמתני' ס"ל דמפגלין בח"מ וביאור דבריו דמשמעות דברי הגמ' דפלוגתא זו שייכת לפלוגתא בעלמא וס"ל לגמ' לדמות ולרבנן כמו שאין מפגלים **ב**חצי מתיר אין מפגלים במחשבה **על** חצי מתיר וא"כ תמה רש"י דלפי"ז מבו' במתני' שכו"ע ס"ל שמפגלים בחצי מתיר [והוא דלא כמבו' שם בסוגיא], וע"ז הוצרך רש"י לבאר דאין כוונת הגמ' לדמות לפלוגתא בעלמא האם מפגלים בחצי מתיר אלא פירש את סוגין דהס"ד היה שאין מפגלים **על** חצי מתיר ובהא הסיקה הגמ' דלכו"ע מפגלים **על** חצי מתיר ואין ראיה מהא לדין מפגלים בחצי מתיר בעלמא.

**תמיהה על ההו"א דלא סגי במחשבה על חצי מתיר**

ב. אלא דיש להעיר היאך היה ס"ד בגמ' שיש דין לחשוב **על** כל המתיר דמי גרע ממחשב על כזית אכילת בשר או הקטרת אימורים דהוי פיגול. וי"ל בזה דהנה ענין הפיגול הוא להעמיד את הקרבן שלא לדינו ומעתה י"ל דכל שחושב על הניתר א"כ ע"כ העמיד בזה את כל הקרבן לא לדינו [דהא הניתר צריך את כל המתיר] ודווקא כשהמחשבה היא על המתיר בזה סברה הגמ' לדון דיש מקום לומר דצריך לחשוב על כל המתיר כדי לפגל הקרבן.

ובכתבי הגרי"ז כ' לבאר באופ"א עפי"ד הגר"ח שבמחשב על אכילה סגי בכזית אולם במחשב על עבודה (כגון עבודת זריקה) צריך לחשב על כל העבודה [ומה"ט במחשב על ד' דפנימיות צריך לחשב על כל הד' מתנות], ולפי"ז ביאור סוגית הגמ' דהו"א דר' יוסי ס"ל דהקטרת הקומץ והלבונה הוי כעבודת דם שצריך לחשב על כל עבודת המתיר וע"כ לא מהני אם יחשוב רק על הקומץ, וביאור הקמ"ל דמשום שיש בהקטרה גם קיום של אימורים [וכמו שנתבאר בר"מ ( ) להדיא] ע"כ יכול לחשוב רק על הקומץ בלא הלבונה ודו"ק.

**עוד אופן בביאור דמיון הגמ' למפגלים בח"מ**

ג. עוד יש מקום לבאר דברי הגמ' דהנה ענין אין מפגלים בחצי מתיר יש לעי' מה ענינו האם הוא דין שצריך לפגל בכל **עבודת** המתיר ולא בחציה או שדין הוא שיהא פיגול בכל מתירי הקרבן, ומעתה אי נימא כהאופן הב' י"ל שנידון הסוגיא מדין אין מפגלים בחצי מתיר דעלמא דלא סגי שחושב רק בקמיצה אלא צריך לחשוב גם בלבונה שהיא ממתירי הקרבן [ואף אם ליקוט הלבונה לאו עבודה היא יצטרך לחשוב בהקטרת הלבונה כדי שיהיה הפיגול בכל המתיר].

והטעם שאליבא דאמת אי"צ לזה י"ל בתרי אנפי או דס"ל לגמ' דסגי במחשב על כל עבודת המתיר ולא על כל מתירי הקרבן או י"ל דס"ל לגמ' דהקמיצה מתרת גם הלבונה להקטרה ונמצא שבשעת הקמיצה הקומץ היא המתיר היחידי שיש בקרבן.

**ביאור הר"מ בדברי הגמ'**

ד. שי' הר"מ (בפי"ז מפסוה"מ) דמחשב בליקוט לחוד או בקמיצה לחוד הוי ח"מ, ולפי"ז דברי הגמ' מתפרשים כפשוטם שמחשבה על קמיצה לחודה הויא מחשבה בחצי מתיר [ואולי הוא מקור שי' הר"מ שקמיצה וליקוט לבונה הוי חד מתיר ואם חישב באחד מהם הוי ח"מ ואכמ"ל].

אלא דיש לתמוה טובא להר"מ מ"ט ברישא דמתני' ליכא לחיסרון דח"מ, ויבו' להלן בענין נפרד לברר שי' הר"מ.

עוד יש להעיר דעיקר דברי הר"מ שהוא ח"מ לכאו' הוא משום שהליקוט כקמיצה [ודלא כהגמ' (די"ג ע"ב) שביארה דליקוט כהולכה (וכן נקט הקר"א)]. אמנם יעוי' בסוגית ליקוט לבונה שיבו' מהחזו"א בביאור שי' הר"מ דאעפ"י שהוא כהולכה דנים זאת כח"מ ועיי"ש במה שהארכנו בזה.

**סוגית הקטרה מפגלת הקטרה**

**ביאור חידוש חריפי דפומבדיתא**

א. בגמ' לקמן (די"ז ע"א) אי' אמרי חריפי דפומבדיתא הקטרה מפגלת הקטרה וכו'. ביאור חידוש חריפי דפומבדיתא מתבאר בהמשך הסוגיא שהוא בתרתי א. דהקטרה מפגלת הקטרה אעפ"י שאי"ז מחשבה ממתיר על ניתר [ואעפ"י שבעלמא יכול לחשוב משחיטה על זריקה היינו משום שהשחיטה עכ"פ מכשרת את הזריקה אבל מחשבה בהקטרת הקומץ על הקטרת הלבונה הוא מחשבה ממתיר על מתיר בלא שהוא מכשירו להקטרה דהא יכול להקטיר הלבונה מקודם לקומץ] ב. דאפי' לר"מ שאין מפגלים בחצי מתיר יכול לחשוב בקומץ (שהוי ח"מ) על הלבונה משום שנחשב שפיגל בכל המתיר במה שבמחשבתו יחד את הלבונה לפיגול.

ולפו"ר יש מקום לומר דב' חידושים אלו תלויים בהדדי דמשום דס"ל שאין דין לחשוב ממתיר על ניתר ע"כ בהדין לפגל בכל המתיר אי"ז משום שרק כל המתיר יכול לפגל את הניתר אלא הוא דין בשיעור הפיגול שיהא בכל המתיר ובזה סגי שיהא צירוף בין המתיר לניתר. אמנם בהמשך הסוגיא מבו' שאין הכרח לתלות החידושים זב"ז ודו"ק.

**ביאור שי' ר"ח דפליג וביאור סברותיהם**

ב. שי' רב חסדא דאין הקטרה מפגלת הקטרה ואפי' לרבנן משום שאין הקומץ מתיר את הלבונה (וכמו שנתבאר לעיל בהחידוש דחריפי דפומבדיתא). ונתבאר בגמ' דמה שחריפי דפומבדיתא ס"ל שיש לחלק בין כבשים שאין מתיר מפגל את המתיר משום דלא הוקבעו בחד מנא משא"כ הכא שהוקבעו בחד מנא.

והקשה בשיטמ"ק דסברא זו נתבאר בגמ' לעיל (בסוגיין) אליבא דרבנן גם למ"ד שאין הקטרה מפגלת הקטרה, וביאר השיטמ"ק דלעיל שחשב בקמיצה לכו"ע יש להחשיבו כחד מנא מחמת שהלבונה בכלי בשעת קמיצה משא"כ הכא איירי בהקטרה ובזה נחלקו האם סגי במה שהיה בחד מנא.

וכבר נתבאר לעיל דברעק"א ביאר באופ"א דמקמיצה על הקטרה הו"ל ממתיר על ניתר וכמבו' בתוס' בזבחים דמ"ג דהקמיצה חשיבא כמתיר על הלבונה, [ועיי"ש שנתבאר האם להרעק"א צריכים גם לסברת חד מנא או שמא סברא זו בסוגין (די"ב ע"ב) הוא אליבא דמ"ד הקטרה מפגלת הקטרה].

העולה מדברי השיטמ"ק דלכו"ע אי"צ שיהא ממתיר לניתר אלא דסגי שיהא שייכות ביניהם אלא שפלוגתת האמוראי האם הקטרה מפגלת הקטרה היא האם בעי' שבשעת המחשבה יהיו בכלי אחד או סגי במה שהיו מתחילה בכלי אחד, אמנם להרעק"א לפו"ר בהא גופא פליגי, האם צריך שתהא המחשבה דווקא ממתיר על ניתר.

**בהטעם דלכו"ע זריקה מפגלת זריקה**

ג. והנה התוס' בזבחים (ד"ו ע"א) מבו' דזריקה מפגלת זריקה (והיינו שמועיל לחשוב בחלק מן המתנות על מתנות אחרים) ולפו"ר הוא דווקא למ"ד הקטרה מפגלת הקטרה. ובכתבי הגרי"ז מבו' שבאותה עבודה עצמה לכו"ע הקטרה מפגלת הקטרה, וצ"ב דהתינח להשיטמ"ק א"ש אולם להרעק"א לפו"ר למ"ד אין הקטרה מפגלת הקטרה בעי' שתהא מחשבה ממתיר על ניתר (או עכ"פ כקמיצה המכשרת את הזריקה) אבל בזריקה על זריקה הו"ל כהקטרה על הקטרה.

אמנם יעוי' במה שנתבאר לעיל (בענין פיגול מקמיצה על לבונה) דגם להאי מ"ד אין דין ממתיר על ניתר רק כדי שיהא שייכות ביניהם ולפי"ז א"ש שבאותה עבודה עצמה עצם מה שהיא אותה עבודה יש שייכות ביניהם שתהא הזריקה מפגלת זריקה.

**האם מ"ד הקטרה מפגלת הקטרה שייך גם בשי' ר"י דסוגין**

ד. והנה ברש"י כ' דכל הפלוגתא האם הקטרה מפגלת הקטרה ה"מ לר"מ ורבנן אבל לר' יוסי שאין הקמיצה מפגלת הלבונה ודאי שאין הקטרה מפגלת הקטרה, אמנם בשיטמ"ק בסוגין הביא פירש"י דבשני בזיכי לבונה הכוונה שחשב בהקטרת בזך זה על הקטרה בזך חבירו "ואפי' לר' יוסי שאין מתיר מפגל מתיר שאני הכא דפשטא מחשבה בכולה" עכ"ל. והדברים צ"ע דלכאו' סברת פשטה בכולה שייך כשהחיסרון "אין מפגלים בח"מ" דבזה נתחדש דכל שהמחשבה על החצי מתיר השני חשיב כפיגול בכל המתיר משא"כ לר' יוסי שהחיסרון שאין מתיר מפגל את המתיר מה מועיל בזה סברת פשטה מחשבה בכולה.

וצ"ל בזה עפ"י הנתבאר דבחריפי דפומבדיתא נתחדש שמחמת הקובעו בחד מנא יש שייכות ביניהם אעפ"י שעתה בהקטרה אין הם שייכים להדדי ומעתה ביאר השיטמ"ק די"ל בשי' ר' יוסי דכל מה שר"י ס"ל שא"א לחשוב מקמיצה על הלבונה היינו משום שאין שייכות בין עבודת הקמיצה להקטרת הלבונה וכלפי זה לא סגי במה שהיו מקודם בחד מנא אולם בהקטרת אחד על חבירו כיון ששניהם הוא קיום אחד של הקטרה [דהא הוקבעו בחד מנא (ובבזיכים ג"כ חשיבי הוקבעו בחד מנא בשולחן וכמו שנתבאר לעיל)] ע"כ יכול לחשוב מהקטרה על הקטרה גם אליבא דר' יוסי.

[ויעוי' במה שיתבאר להלן בביאור שי' התיו"ט בשי' הר"מ שמבו' מדבריו לאידך גיסא דגם למ"ד אין מפגלים בחצי מתיר ולא מהני בהקטרה על הקטרה מ"מ מהני מקמיצה על הקטרה, ועי"ש במה שהארכנו בביאור דבריו].

**ביאור מתני' להר"מ שקומץ הוי ח"מ משום ליקוט לבונה**

**(ועוד בבירור הקטרה מפגלת הקטרה)**

**בחידוש התיו"ט דלמ"ד אין הקטרה מפגלת הקטרה מ"מ במחשבה בקמיצה על לבונה הוי פיגול**

א. בר"מ (פט"ז מפסוה"מ פ"ז) כ' חשב מחשבת הזמן בשעת קמיצה אבל לא בשעת ליקוט לבונה וכו' ה"ז פסולה ואינה פיגול עד שיחשב מחשבת הזמן בכל המתיר שהוא הקומץ עם הלבונה וכו', מבו' מדבריו דהקמיצה והליקוט לבונה חשיבי חד מתיר [ולפו"ר הטעם משום דס"ל שהליקוט כקמיצה, אמנם יעוי' להלן בענין ליקוט לבונה שיתבאר מהחזו"א דאעפ"י שליקוט כהולכה (וכמבו' בגמ' בע"ב) חשיב להר"מ חצי מתיר עי"ש הביאור בזה].

וצ"ע להר"מ דינא דמתני' מ"ט במחשב בקמיצה על הקומץ מודה ר' יוסי שהוא פיגול ומ"ט לחכמים במחשב על הלבונה לחוד הוי פיגול הא הוי חצי מתיר. ובליקו"ה כ' דע"כ להר"מ מתני' כר"מ שמפגלים בחצי מתיר, ולפי"ז ביאור סוגית הגמ' יותר א"ש דמהו דתימא דבהא ר' יוסי פליג וס"ל דהחיסרון משום שחשב רק בקמיצה שהיא חצי מתיר קמ"ל.

ובתיו"ט לא ניח"ל דחכמים דמתני' היינו ר"מ [דהתינח ברישא "מודה ר' יוסי" י"ל דהיינו לר"מ אולם פלוגתת ר"י וחכמים לא ניח"ל שהוא כר"מ] וביאר דמשום שפיגל בקמיצה על הלבונה הו"ל כמחשב בכל המתיר ואפי' למ"ד אין הקטרה מפגלת הקטרה, ודבריו צב"ט דלכאו' להאי מ"ד לא אמרי' פשטה מחשבה בכולה והיאך מועיל מה שיחשוב בחצי מתיר זה על חצי מתיר אחר.

והמבו' בשיטתו דכל החיסרון למ"ד אין הקטרה מפגלת הקטרה שאין מצטרפת המחשבה בחצי מתיר עם המחשבה על חצי מתיר דווקא משום שאין שייכות בין הקטרה להקטרה אולם בקמיצה על הקטרה כיון שהקמיצה מתרת ההקטרה ועתה הם קבועים בחד מנא מהני לצרף מחשבת הקמיצה עם המחשבה על הלבונה שיחשב פיגול בכל המתיר. ויסוד זה מבו' בחזו"א ( ) בפשיטות שבחשב בקמיצה על הלבונה מהני גם לדידן שאין מפגלים בחצי מתיר אף להר"מ שקמיצת הקומץ וליקוט הלבונה חשיב חצי מתיר עיי"ש.

**ביאור הקר"א והחזו"א בשי' הר"מ**

ב. בקר"א (די"ז) ובחזו"א ( ) ביארו לשי' הר"מ דינא דמתני' דאיירי ברישא שמחשב בקמיצה על הקומץ ובליקוט על הלבונה ובסיפא דמתני' איירי שחשב בין בקמיצה ובין בליקוט על הלבונה [ואף שחשב בליקוט על הקטרת הלבונה מ"מ הו"ל ח"מ ואין מועיל אלא אם חשב גם בקמיצה וס"ל לר' יוסי דל"מ מחשבה בקמיצה על הלבונה].

מבו' מדבריהם חידוש דדין מחשבה בכל המתיר אין הכוונה שאותו יעוד יהא בכל המתיר דאל"ה אין כאן יעוד גמור אלא הוא דין שבכל המתיר יהא פיגול ומה"ט סגי בב' מחשבות נפרדות בב' חצאי המתיר. [ובאמת דיסה"ד שאי"צ שמחשבת היעוד יהא בכל המתיר מבו' בחריפי דפומבדיתא אלא דהתם אותו יעוד קיים בכל המתיר (חלק שבו חשב וחלק שעליו חשב), וע"כ שייך בזה סברת הגמ' "פשטה מחשבה בכולה מנחה" אולם הכא הם ב' מחשבות נפרדות בב' חצאי המתיר ואעפי"כ מהני].

**ביאור שי' התיו"ט והחזו"א**

ג. והנה מדברי התויו"ט והחזו"א (שנתבאר באות א') מתבאר שדין פיגול בכל המתיר אין הכוונה שיפגל בכל "עבודת" המתיר [היינו כגון ב' סימנים בשחיטה או ב' ההולכות של הקומץ והלבונה או הליקוט והקמיצה להר"מ] אלא הוא הלכה שיפגל בכל מתירי הקרבן ומה"ט מהני לצרף מחשבה בקמיצה על הקטרת הלבונה, ולפי"ז גם אם יחשוב בעבודת הקמיצה על הקומץ ובהקטרת הלבונה על השירים הוי פיגול בכל המתיר.

אלא דיש להעיר דע"כ אין יסה"ד שיש לפגל בכל מתירי הקרבן דהנה בגמ' להלן (דט"ז ע"ב) מבו' דפליגי ר"י ור"ל בהולכת הקומץ או הלבונה האם מפגלים באחד מהם דר"ל ס"ל דגם כה"ג חשיב כפיגול בחצי מתיר ור' יוחנן פליג וס"ל דכיון שהולכה אינה מתרת אין בזה חיסרון של אין מפגלים בחצי מתיר [ושחיטה חשיב כמתיר דהבא לקדש כבא להתיר ואכמ"ל].

ויש להעיר דהתינח אם יסוד הדין לפגל בכל עבודת המתיר יש לבאר שי' ר' יוחנן דעבודה שאין הוא מתיר הו"ל עבודה שלמה ועבודת מתיר אין להחשיבה כעבודה שלמה אלא בעבודת כל המתיר אולם אם הוא דין לפגל בכל מתירי הקרבן מה הסברא לחלק דכשמפגל במחצה שאינה מתרת אי"צ לפגל בכל מתירי הקרבן.

והעירוני לבאר בזה דכל הסברא דבעי' לפגל בכל המתיר אי"ז משום שחסר בפיגול אלא כמו שפירש"י (בדט"ז ע"ב) שכשפיגל בחצי מתיר יש כח בחצי השני לעכב שלא יהא פיגול, ובזה ס"ל לר"י דכל שאי"ז עבודת מתיר יכול לפגל ואין חצי מתיר שני שיעכב וע"כ הוי כפיגול גמור ודו"ק.

**דף י"ג ע"ב**

**סוגית ליקוט לבונה**

**הטעם שליקוט הוי "הולכה" (והא דתלי בהולכה שלב"ר)**

א. בגמ' אמר ר' ינאי ליקוט לבונה בזר פסול מ"ט אמר ר' ירמיה משום הולכה נגעו בה, בפשטות הגמ' איירי על הליקוט עצמו (וכמבו' בהמשך הסוגיא) ואעפ"כ הוי הולכה, וצ"ב דלכאו' "הולכה" היינו קירוב מקום והכא הוי הפרדה בעלמא. ומבו' דס"ל לגמ' דענין הולכה הוא ההבאה להקרבה וכל דבר המביא לידי הקרבה איכליל בהולכה. אלא שעדיין צ"ע דמ"ט זה שייך להפלוגתא אם הולכה שלא ברגל הוי הולכה דהתם לפו"ר החיסרון שאי"ז צורה של הולכה וקירוב מקום אולם גם לדידיה י"ל דהפרדה הנצרכת להקטרה בכלל הולכה היא.

עוד יש להעיר דבגמ' בזבחים (דט"ו ע"א) מבו' דבהולכה זוטרתא (היינו שדרכה בכך וא"א אלא שלא ברגל) לכו"ע פסלה ולפי"ז הכא אין לתלות זאת בהולכה שלב"ר אי הוי הולכה כיון דהוי כהולכה זוטרתי דלכו"ע פסלה. וי"ל בדוחק דאם הולכה שלב"ר לא הוי הולכה ע"כ לא דנים כל הבאה בכלל עבודת הולכה אלא דווקא "הולכה" ממש וע"כ גם הליקוט לא יכול להחשב כהולכה.

והנה הסוגיא בזבחים (די"ג ע"ב) דנה בטבילת אצבע אם שייך בה פיגול ודנה הגמ' שהיא עבודה וכסברת רב מרי דסוגיין, ותמהו התוס' דגם שם הו"ל לגמ' לתלות בהולכה שלב"ר וכסוגיא דידן. ומוכרח בשי' התוס' כמו שנתבאר דהגמ' דנה שהליקוט עצמו או הטבילת אצבע עצמה תהוי כהולכה ואעפ"כ תלתה זאת בהולכה שלא ברגל.

**ישוב על תמיהת התוס' לחלק בין ליקוט לבונה לטבילת אצבע**

ב. ויש ליישב תמיהתם דהמדקדק בדברי ר' ירמיה בסוגין ובדברי ר' ירמיה בזבחים מבו' דיש חילוק בדבריו דהתם ביאר ללמוד משלמים דכל עבודה המעכבת כפרה מפגלים בה והכא ביאר דהוא מטעם הולכה, ואולי ביאור החילוק דבטבילת אצבע היה פשוט לגמ' שהיא עבודה וכל נידון הגמ' האם מפגלים בה ובזה ס"ל לר' ירמיה ללמוד משלמים דכל המעכב כפרה מפגלים בו (אף דלא הוי בכלל הולכה ורק רב מרי שם בסוגיא חידש דהוי כהולכה) ובסוגין דן רב ירמיה לבאר חידושו של רב ינאי מ"ט הליקוט הוי עבודה וע"כ הוצרך לחידוש שהוא כהולכה ותלי לה בהמ"ד האם הולכה שלא ברגל הוי הולכה. [ועי' להלן (אות ט') שיוכרח להחזו"א דנידון הסוגיא אי הוי עבודה] העולה לפי"ז דבסוגין לכו"ע חידושו של רב ינאי תלי בהמח' אם הולכה שלא ברגל הוי הולכה ובסוגין דזבחים הוא פלוגתת רב ירמיה ורב מרי דלרב ירמיה היא מדין "דבר המעכב כפרה" ולרב מרי הוא מדין הולכה ולדידיה יהא זה תלוי בהמח' האם הולכה שלב"ר הוי הולכה או לא.

**בירור שי' רש"י בסוגיין**

ג. אמנם יעוי' ברש"י שביאר תחילת הסוגיא בזה"ל משום הולכה נגעו בה שזר שליקטה "והוליכה לכהן" מיעט בהילוך הכהן וכו' אלא ליקט "והושיטה לכהן" וכו' עכ"ל, וכבר עמד הליקו"ה בדקדוק דבריו דמשמע שדנה הסוגיא דהוי הולכה משום הקירוב לכהן אלא שתמה הליקו"ה מהמשך הסוגיא והכריח דע"כ רב מרי דן מטעם אחר דהוי הולכה. ביאור הדברים שר' ירמיה ס"ל שהליקוט עצמו אינו עבודה אלא דווקא ההושטה לכהן שאחר הליקוט ומה"ט תלי לה בהולכה שלא ברגל ורב מרי חידש דמאחר דלא סגי בלא"ה ע"כ הוי כהולכה ומה"ט ס"ל דאי"ז תלוי בהפלוגתא דהולכה שלא ברגל.

ויש לבאר הכרחו של רש"י דהוקשה לו מ"ט תלה רב ירמיה דבריו בהולכה שלא ברגל הוי הולכה הא הוי סברא בהילוך ולא בליקוט. וע"כ פירש שכל תליית הגמ' רק משום דס"ל לרבי ירמיה שהיא משום ההושטה אולם אליבא דאמת לרב מרי שהוא מדין הליקוט עצמו אי"ז תלוי בפלוגתא.

עוד יש לבאר הכרח רש"י לזה דהנה נתבאר בזבחים (ספ"ק) דהולכה זוטרתי שדרכו בכך לכו"ע הוי הולכה ולפי"ז הוקשה לרש"י דאם הנידון מצד ההפרדה הא דרכה בכך ולא שייך בזה החיסרון דהולכה שלב"ר ומה"ט פירש"י דהנידון מצד ההושטה ומה"ט תלתה זאת הגמ' בדין הולכה שלב"ר.

אלא דגם לפירש"י יקשה תמיהת התוס' על רב ירמיה גופיה דאיהו בסוגיין פירש רק משום הולכה שלב"ר ובזבחים לא הוצרך לזה, וצ"ל גם בשיטתו כמו שביארנו לעיל דיש חילוק בין הסוגיות.

**שי' הר"מ בסוגיא**

ד. בר"מ (פ"א מפסוה"מ הכ"ג) פסק דהולכה שלא ברגל לא הוי הולכה ובסוגיין פסק (בפי"א מפסוה"מ ה"א) דליקוט לבונה בזר פסולה ותמה המשל"מ מהמבו' בסוגין דחשיב כהולכה רק למ"ד הולכה שלב"ר הוי הולכה, ויעוי' במשל"מ שדן לבאר שי' הר"מ דס"ל דהולכה זוטרתי לרב ירמיה נמי תלי בהולכה שלא ברגל והר"מ ס"ל דהוי הולכה דהר"מ גופיה ס"ל דהולכה זוטרתי נמי לא הוי הולכה [אמנם בליקו"ה זבחים ביאר כך בשי' הר"מ עיי"ש[[2]](#footnote-2)]. ועי' במשל"מ שהסיק דהר"מ לא גרס דליקוט לבונה הוא מטעם הולכה כמו דלא גרסי' ליה בטבילת אצבע ומה"ט לדידיה אי"ז תלוי בדין הולכה שלב"ר. [ועיי"ש במה שדחק דברי הגמ' בזבחים ובמנחות "מטעם הולכה היא" שהיא דמיון כדי שיהא שייך לד' עבודות].

ובליקו"ה בסוגין כ' ליישב שי' הר"מ עפ"י פירש"י בסוגיין דכ"מ שתלתה זאת הגמ' בהולכה שלב"ר דווקא לר' ירמיה שביאר דברי רב ינאי משום ההושטה אולם לרב מרי שהליקוט עצמו הוי כהולכה אי"ז שייך להפלוגתא בהולכה שלא ברגל.

**תמיה על הר"מ דס"ל לפו"ר דליקוט הוא קמיצה מסוגיין**

ה. בקר"א כ' ליישב שי' הר"מ בפשיטות דס"ל דליקוט לבונה הוא כקמיצה וכדמוכח משיטתו (בפ' ט"ז מפסוה"מ) דקומץ בלא ליקוט הוי חצי מתיר, ועיי"ש שביאר לפי"ז הא דמייתי דינא דר' ינאי בסוגין. [ביאור דבריו דודאי ר' ירמיה ביאר דינא דר' ינאי משום הולכה וזה דלא כמבו' בר"מ אלא דהר"מ סמך על הסוגיא לעיל שדנה שבקמיצה ולבונה דהוי כחצי מתיר ולפי"ז הסוגיא ס"ל בביאור דינא דר' ינאי שהליקוט כקמיצה].

ובכתבי הגרי"ז כ' ליישב שי' הר"מ דכל מה שלר' ירמיה הו"ל כהולכה משום דס"ל דהולכה שלב"ר הוי הולכה ומה"ט הו"ל עבודה משום הולכה אולם הר"מ שפסק דהולכה שלב"ר לא הוי הולכה ע"כ אי"ז עבודה משום הולכה ומה"ט ביאר הר"מ דהוי עבודה משום הקמיצה. ביאור הדברים דבאמת הליקוט עבודה היא כיון דלא סגי בלא"ה אלא שהוא תלוי בגדרי הולכה האם להחשיבו כהולכה או כקמיצה.

ובאמת דיש לתמוה על ביאורים הנ"ל מ"ט הוצרכו לזה לפי המבו' בר"מ גופיה שהוא מדין קמיצה. ויעוי' בחזו"א (כב, יב) שמבו' מדבריו דאעפ"י שליקוט הוא כהולכה מ"מ שייך בו חיסרון דחצי מתיר, וז"ל: מ"מ בסדר דהקטרה הליקוט והקמיצה חשיבי כעבודה אחת המכשרת את ההקטרה, עכ"ל. ונראה בביאור דבריו דאעפ"י שהמעשה עבודה אינו כקמיצה מ"מ תוכן העבודה דשניהם אחד להרים מן המנחה את החלקים להקטרה וע"כ שייך בזה הנידון אם מפגלים בחצי מתיר.

**בדין פיגול במתן כלי דלבונה**

ו. והנה מצינו לפו"ר פלוגתת ראשונים האם יש מתן כלי בלבונה, דברש"י דט"ז ע"ב מבו' שהלבונה אינה צריכה מתן כלי אמנם בר"מ (פט"ז מפסוה"מ) כ' דמשום שאין מפגלים בח"מ צריך לחשוב בין בנתינת הקומץ ובין בנתינת הלבונה בכלי. מבו' משיטתו דיש דין מתן כלי בלבונה ושייך בזה דינא דמפגלים בח"מ, וצ"ב דהתינח אי נימא בשי' הר"מ שהליקוט כקמיצה ע"כ צריך אח"כ מתן כלי אולם אם הוי כהולכה להקטרה מ"ט בעי' קידוש, ובחזו"א (שם) ביאר דמ"מ צריך לקדש הלבונה וכאן דשניהם צריכים קידוש ע"כ פיגול בקידוש הלבונה או הקומץ לחוד הוי פיגול בחצי מתיר.

וכן מבו' בגליונות ע"ד הגר"ח (פי"ח הי"ב) שנקט דגם לרש"י יש דין קידוש הלבונה בכלי אלא שכוונת רש"י דאי"ז מדין קבלה אלא מדין קידוש עיי"ש, ובחזו"א תמה דמ"מ אין דין לקדשם בכלי אחד אלא יכול לקדשם בב' כלים עיי"ש, וכן נקט (בסי' כ"ד סק"א) עיי"ש.

אמנם בחזו"א (קמא כט, א) נקט דלבונה לא בעיא קידוש ואעפ"כ נקט דהמתן כלי ע"י זר יפסול משום דהוי כהולכה להקטרה, הרי שנקט החזו"א טעם אחר להצריך נתינה לכלי לא משום הקידוש אלא משום דהוי כהולכה [והיינו דעצם מה שהלבונה אינה ראויה להקטרה אלא בכלי ע"כ נתינתה בכלי כהולכה דמיא] ובשי' הר"מ הוא חידוש גדול דהנתינה בכלי של הלבונה ושל הקומץ חשיבי כמתיר אחד אף שבלבונה אי"צ קידוש, ואולי מה שתרוייהו צריכים ההכשר להקטרה ע"י נתינתם בכלי ג"כ חשיבי כעבודה אחת לענין שיהא מתיר שלם.

**תמיה היאך מפגלים בליקוט שהוא כהולכה קודם קידוש שני**

ז. ויעוי' בחזו"א (קמא יט, א) שתמה על המבו' בסוגין דמפגלים בליקוט משום דהוי כהולכה הא להלן דט"ז ע"ב פליגי ר"י ור"ל אם יש פיגול בהוליך למתן כלי [להמבו' במשנל"מ פי"ג מפוסה"מ ה"ו דר"י פליג על ר"ל וס"ל דבהוליך דמתן כלי לא שייך מחשבת פיגול], ויעוי' בחזו"א שביאר דכיון שהלבונה אין צריכה מתן כלי א"כ מהליקוט הוי הולכה להקטרה, אלא דביאור זה א"ש רק אם לבונה אין צריכה קידוש אולם להמבו' בדבריו (כב, ב) דלבונה ג"כ צריכה קידוש [וכמבו' בחי' הגר"ח גם בשי' רש"י] עדיין צ"ע. וצ"ל כתי' הב' (שם) דהליקוט הוי הולכה חשובה אעפ"י שהוא קודם הקידוש ודווקא ההולכה עצמה קודם הקידוש אינה חשובה, וביאור הדברים דההולכה כל מהותה היא ההבאה להקרבה וע"כ כל שמביאו למתן כלי ולא להקרבה אינו חשיב כעבודה משא"כ הליקוט שהוא מכשירו להקרבה חשיב כעבודה אף שהוא קודם המתן כלי.

**האם מפגלים בהולכה למתן כלי בלבונה**

ח. אלא דיהא נפקותא בכל הנ"ל בשי' ר"ל האם בהולכה לנתינה בכלי בלבונה יהא פיגול דלתירוץ הראשון של החזו"א יהא שייך בזה פיגול בין לר"י ובין לר"ל כיון שהוא הולכה להקטרה אולם לתי' הב' לשי' ר' יוחנן אין פיגול אולם לשי' ר"ל יהא זה תלוי אם המתן כלי הוא מדין קידוש דלפי"מ שנקט בסי' כ"ב דיש קידוש יהא שייך בזה פיגול לר"ל ולפי"מ שנקט בסי' כ"ט (קמא סק"א) דאי"ז מדין קידוש אלא כדי שיהא ראוי להקטרה גם לר"ל לא יהא פיגול בהולכה למתן כלי.

ונראה להביא ראיה מרש"י לביאורו הראשון, דהנה מבו' ברש"י (לביאור הליקו"ה) דההילוך דסוגין אינו ההפרדה אלא ההושטה ומבו' מדבריו דאעפ"י שהוא קודם המתן כלי שייך בו הולכה להקטרה, ודו"ק.

**בדין ליקוט לבונה קודם קמיצה**

ט. בגמ' ליקוט לבונה בזר פסולה א"ר ירמיה משום הולכה נגעו בה, הקשה במרכה"מ דהא בלא"ה הליקוט צריך כהונה דמקמיצה ואילך מצוות כהונה וביאר דע"כ נידון הסוגיא על ליקוט שעשאו קודם קמיצה דאפי' בזה דינו דווקא בכהן. משמע מדברי המרכה"מ דאין דין שיהא הלבונה בשעת הקמיצה בהכלי ובתו"כ משמע שיש דין שיהא בכלי [וכמבו' ברש"י די"א ע"א דכשקומץ מסלק הלבונה לצד אחר של הכלי ולא מוציאו לגמרי משום שצריך שיהא הלבונה בכלי בשעת קמיצה והאריך בזה שם המנח"א].

ובחזו"א (קמא כח, יא) כ' לחלוק ע"ד וז"ל: דלא בעיא כהונה אלא במילתא דעבודה אבל ליקוט כיון דלאו עבודה היא לא בעיא כהונה וכל הסוגיא מוכחת כן וקודם קמיצה נראה דלא פסיל זר כיון דלאו עבודה היא באותה שעה עכ"ל מבו' מדברי החזו"א שליקוט של קודם קמיצה כשר בזר ואחר קמיצה פסול בזר והדברים צ"ב. [עוד צ"ב מש"כ דכל הסוגיא מוכחת כן]

ונראה דהמרכה"מ ס"ל דנידון הסוגיא אם עבודה זו צריכה כהונה ומה"ט תמה דתיפו"ל שמקמיצה ואילך מצוות כהונה וע"כ הוכרח לחדש שגם קודם קמיצה שייך עבודת ליקוט והיא עבודה הצריכה כהונה אמנם החזו"א ס"ל שנידון הסוגיא אם הוי עבודה או לא וממילא אם זר פוסל בה ובזה ס"ל להחזו"א דקודם קמיצה שעדין אין דין הבאת הליקוט להקטרה אין להחשיב הליקוט לעבודה וא"כ אין צריכה כהן ואחר הקמיצה שהלבונה טעונה הקטרה כל הבאה להקטרה יש להחשיבה לעבודה וצריכה כהן ואם יעשנה זר פסולה [ודוגמא לדבר עבודת הולכה שאם ישחט רחוק מן המזבח הקרבן טעון הולכה והוי עבודה וזר פוסל בה ואם שחטה בקירוב אי"צ את ההולכה וה"ה הכא אם ילקטה קודם קמיצה אי"ז עבודה (דעדין אין היא ראויה להקטרה ואין כאן הבאה להקטרה) ואם הוא אחר הקמיצה שהיא טעונה הבאה להקטרה הליקוט עצמו הוא חלק מן ההבאה וזר פוסל בו].

**בביאור הכלל דמקמיצה ואילך מצוות כהונה**

י. והנה במה שנקט החזו"א לבאר דגם ליקוט שבתר קמיצה אי"צ כהונה אלא עבודה צ"ב דהא מצינו במליחה שצריך דווקא ע"י כהן משום שמקמיצה ואילך מצוות כהונה[[3]](#footnote-3). וצ"ל דאין כוונת החזו"א שדווקא עבודה מד' עבודות צריך כהונה אלא כל דבר שיש "דין" לעשותו בקרבן אחר הקמיצה צריך שיהא ע"י כהן אולם ליקוט לבונה נידון הסוגיא האם הוא "עבודה" בקרבן וא"כ הוא דבר שיש "דין" לעשותו וצריך שיהא ע"י כהן או שהוא הכ"ת שיוכל לעשות ההולכה להקטרה וא"כ אי"ז "דין" בקרבן שיהא דין לעשותו ע"י כהן ודו"ק.

**בביאור דברי רב מרי כאן דלא סגי בלא"ה בכלל הולכה היא**

יא. יש להעיר על דמיון הגמ' לנתינה בכלי דהוי קבלה דהתם הנתינה בכלי עושה הקבלה משא"כ בליקוט לבונה מה"ת דמה שא"א בלא"ה יגרום שיהא זה מכלל ה"הולכה". וצ"ל דנידון הגמ' מה הם ד' עבודות האם מעשה "השחיטה" ומעשה "הקבלה" ומעשה "ההולכה" או שכל המביאים לידי הקרבה חשיבי עבודות והביא רב מרי ראיה דכמו שהנתינה בכלי אינה "קבלה" והיא מכלל עבודת הקבלה [ועי' לקמיה בענין נפרד בביאור הדברים] כמו"כ בהולכה כל המביאים לידי ההקטרה אחר הקידוש כלי יש להחשיבו כהולכה דעבודת הולכה היא.

**בירור דין "מתן כלי" במנחה**

**ביאור תמיהת הגמ' "התם ממילא הכא קא שקיל ורמי"**

**א.** בגמ' אלא נותן בכלי מאי קא עביד אילימא משום דדמי לקבלה מי דמי התם ממילא הכא קא שקיל ורמי וכו' צ"ב מ"ל אם הוא ממילא או בידים הא עכ"פ נותן הוא לכלי ועושה בזה שיתקבל הקומץ בכלי ושפיר יש להחשיבו כקבלה, וביותר יש לתמוה דקמיצה שונה משחיטה יותר מהשינוי שיש בנתינה בכלי שהוא בידים ולא ממילא.

ונראה בביאור הגמ' דהנידון הוא לא מצד התוצאה שיש בקרבן אם הוא עבודה או לא אלא מצד עשיית הכהן במה עשיה זו דומה לד' עבודות הקרבן, ומעתה כוונת הגמ' דאי נימא שד' עבודות הם ד' הפעולות של מעשה "שחיטה" או מעשה "קבלה" וכו' א"כ צורת עשיית הכהן בקבלה הוא מה ש"מקבלו" בכלי ולא מה ש"נותנו" בכלי וא"כ אין לדמות נתינה של קומץ בכלי לקבלת דם ע"י כהן. ובזה א"ש דאף שהקמיצה שונה משחיטה מ"מ השינוי הוא רק בצורת העשיה איך עושה את המעשה המברר את החלק גבוה מהחלק הדיוט משא"כ בקבלה ונתינה הם ב' עשיות שונות.

ובכתבי הגרי"ז הוסיף בזה דבאמת גם בקומץ יש ב' חלקים בקידוש א. כהן הנותנו ב. כהן המקבלו [והיינו דגם כהן המחזיק בשעת הקידוש קומץ הוי קבלה שיש בה פיגול וכמו שנתבאר לעיל בארוכה (ד"ז ע"א)] ומעתה ביאור כוונת הגמ' שעבודת הקבלה תחשב רק בכהן המקבל ולא בכהן הנותן.

**ביאור הכרח הגמ' "אלא כיון דלא סגיא בלא"ה וכו'"**

**ב.** הגמ' באה להכריח "אלא כיון דלא סגיא וכו'" ביאור הדברים כמש"כ לעיל (בענין הקודם אות י') דהגמ' באה להכריח דענין ד' עבודות הדם אינם ד' מעשים מסויימים אלא ד' שלבים בעשיית הקרבן ואף שקבלה נקראת קבלה על שם התקבלות הדם מ"מ המעשה עבודה אינו דווקא הכהן העושה את ההתקבלות אלא כל השלב הגורם את ההתקבלות שבכללו גם מעשה הנתינה ומהא דנה הגמ' להכריח שגם עבודת ההולכה אינו דווקא מעשה הקירוב של הדם למזבח אלא כל ההבאה המביאה להקטרה ובכללה לקיחת ליקוט הקומץ מהמנחה המסייע להקטרה.

**ביאור דחיית הגמ' "מכדי תרוייהו קדושת כלי"**

**ג.** בגמ' לעולם דדמי לקבלה ודקא קשיה לך וכו' מכדי תרוייהו קדושת כלי הוא מ"ל ממילא מ"ל קא שקיל ורמי, ביאור דחיית הגמ' דעבודת הקבלה אינה רק "ההתקבלות" בכלי כדי שיהא ראוי להקטרה אלא גם קידוש, וענין הקידוש הוא לא משום ה"קבלה" בכלי אלא משום עצם היותו בכלי שרת ומעתה א"ש דכלפי זה הכהן הנותן עושה את עצם העבודה שיהא הקומץ בכלי ויוכל להתקדש.

אלא דיש להעיר דמצינו באחרונים שדנו האם שייך קידוש בלא קבלה או לא והגרי"ז נקט דלא שייך קידוש בלא קבלה [יעוי' בזה בסוגיא בד"ז במה שנתבאר בזה], והביאור פשוט דאין דין מצד העובד שיעשה גם הקידוש וגם הקבלה אלא מצד הקומץ והדם שאין בהם קידוש בלא קבלה ומעתה כיון שבנתינה זו ליד כהן המקבל יש גם קבלה ממילא שייך שיהא קידוש והכהן הנותן יכול לעשות הקידוש אעפ"י שהוא לא עושה הקבלה ודו"ק.

**דף י"ג ע"ב - דף י"ד ע"א**

**שחט ב' כבשים לאכול אחד מן החלות**

**באור פלוגתת רבנן ור' יוסי**

**א.** מתני' שחט ב' כבשים לאכול אחת מן החלות למחר וכו' ר' יוסי אומר אותו החלה ואותו הסדר פיגול וחייבים עליו כרת והשני פסול ואין בו כרת וחכ"א זה וזה פיגול וחייבים עליו כרת.

נתבאר בגמ' שי' ר"ה בדעת ר' יוסי שגם פיגל בירך ימין לא פיגל בירך שמאל מסברא או מקרא ומסקינן בגמ' דלא כוותיה שהוא דווקא בב' סדרים שעשאן הכתוב גוף אחד ועשאן הכתוב ב' גופים.

והנה משי' ר' יוסי מבואר דענין פסול פיגול אין הכוונה שקרבן שיש בו מחשבת פיגול נפסל אלא שהדבר שאותו יעד במחשבת הפיגול מתפגל מכח מחשבתו. ומעתה יש לברר מהו חידוש ר"ה שאפי' בב' ירכות אין אחד מפגל את חבירו, ולפו"ר חידושו דאליבא דר"ה אפי' בגוף אחד אין חלק מפגל חלק חבירו. ולפי"ז ביאור הראיה מטומאה היא דכמו שבטומאה כשנטמא חלק אחד אין נפסל חלק האחר כך בפיגול שנפסל חלק אחד אין נפסל חלק האחר.

אמנם מסוגית הגמ' משמע דגם בהו"א החיסרון לר' יוסי משום שהם ב' גופים אלא דחידושא דר"ה שגם ירך ימין וירך שמאל יש לדון כב' גופים, דהנה תמהה הגמ' לר"ה "אלא אי אמרת תרי גופי נינהו מי מצטרפי" ופירש"י "גבי יריכות וכו'" ומבו' דחידושא דר"ה שיש לדון כל הקרבן כחלקים נפרדים ומה"ט הו"ל כתרי גופי שאחד אין מפגל חבירו. וביאור הדברים דאעפ"י שעושה זריקה אחת לשניהם ומחשב בהזריקה מ"מ יסוד פיגול הוא מה שמייעד חלק בקרבן וכל שהם ב' חלקים נפרדים רק החלק שמיועד מתפגל (משום שהזריקה עליו היתה לעשותו שלא כדין) והחלק האחר אין מתפגל.

**ביאור שי' רבנן דפליגי על ר' יוסי**

**ב.** ויש לברר במה רבנן פליגי על ר' יוסי, ולפו"ר י"ל דהם ס"ל דהמחשבה פוסלת הקרבן וממילא כל הניתר ממנו מתפגל ומ"ל גוף אחד ומ"ל תרי גופים, אמנם בפיה"מ להר"מ מבו' דרבנן ג"כ מודים שהמחשבה מפגלת את מה שחשב בו אלא דס"ל שגם ב' סדרים הם כגוף אחד. [ואף בדעת ר"י גופיה מבו' דבלא גזה"כ שהם כב' גופים היו נדונים כגוף אחד שמחשבה באותו הגוף מפגלת את כולו.]

אלא שעדין יש לחקור בדעת רבנן דפליגי על ר' יוסי מ"ט כל הקרבן מתפגל האם הביאור דמחמת שהם כגוף אחד נחשב ה"מעשה" פיגול בכל הקרבן או שמא הוא טעם שחלות הפיגול יהא בכל החתיכה, ובפשטות כיוון שלדידהו הוי כגוף אחד ועשה הזריקה לייעד חלק מהקרבן שלא כדין ע"כ חשיב המעשה פיגול בכל הקרבן.

**בירור שי' ר"ה נתפגל בירך ימין וכו'**

**ג.** ויש לברר לשי' ר"ה בפיגל בירך ימין לא נתפגל בירך שמאל האם הוא דווקא בירכות או גם בחלק מן הירך. ובמיוחס לרשב"א נקט דזה פשוט שפיגל בכזית מן האיבר פיגל בכולו וכמו בפיגל במקצת מן השירים שנתפגלו כל השירים ודווקא בירכות שהם חלקות ומפורדות זו מזו ע"כ דנה הגמ' שהם חלוקים בסידור חלות אעפ"י שהם מחוברים ע"י הגוף.

אמנם ברש"י כ' "ימין ושמאל לאו דווקא" ומשמעות דבריו שבא לאפוקי שאפי' חישב על חלק מן האבר אין החלק האחר מתפגל וכן פירש בדבריו בכתבי הגרי"ז. [אמנם במיוחס לרשב"א ביאר כוונות רש"י באופ"א, ולשיטתו הנ"ל שפיר הוצרך לזה.]

ומדברי התוס' (סד"ה א:) מבו' דגם לר"י היינו דווקא שהם מובדלים זה מזה [ומסתבר דלדבריהם אין חילוק אם הוא ירך ימין או שמאל אלא עיקר החילוק בצורת חיתוכם דכל שנחתכו הם כב' חלקים שאין מחשבה על חלק אחד מפגלת השניה]. ובשיטמ"ק (החדש מהתוס' חיצוניות) להדיא פליג ע"ד התוס' וביאר ד"בפיגול כך לי לא נפרשו כמו נפרשו" וביאור דבריו דס"ל דלר' יוסי דמחשבה בדבר מסוים מפגלת רק מה שחשב עליו אפי' בלא נפרשו מתפגל רק מה שחשב בו, וכך משמע במיוחס לרשב"א דאפי' לא נפרשו אין מחשבה על חלק אחד מפגלת האחר.

**ביאור ראיית הגמ' מטומאה**

**ד**. בגמ' אב"א סברא לא עדיפא מחשבה ממעשה הטומאה אילו איטמי חד אבר מי איטמי ליה כוליה וכו' לכאו' כוונת הגמ' לבאר הסברא דר' יוסי דכמו שמצינו שטומאה חלה רק על מה שנטמא ולא על כל הקרבן ה"ה מחשבת פיגול אינה פוסלת כל הקרבן. ומשום סברא זו אין לחלק בין ב' סדרים לבין פיגל בירך ימין לא פיגל בירך שמאל. ולכאו' צ"ב הא פסול טומאה הוא משום המציאות של הטומאה וכיון שהחלק השני לא נטמא אינו נפסל ומה ראיה מהא לפיגול. וצ"ל דראיית הגמ' דמהא גופא שמבו' דכשיש פסול בקרבן אי"ז פוסל את כל הקרבן [אעפ"י שהוא ע"י מעשה] ק"ו שהוא במחשבה שהפיגול הוא במקצת אי"ז סיבה לפסול את כל הקרבן אלא את מה שפיגל.

אלא דיש להעיר טובא דהתינח אם ביאור שי' ר"ה דאפי' בגוף אחד אין חלק האחד מפגל חבירו א"ש ההוכחה מטומאה דאפי' שהקרבן כגוף אחד אין האחד מפגל חבירו אולם אם ס"ל לר"ה שהם כב' גופים א"כ מסברא הם כב' דברים שאין האחד מפגל חבירו ומה הביא ראיה מטומאה.

ונראה דביאור דברי ר"ה בדעת ר' יוסי לבאר מ"ט כשנפסל חלק מהקרבן לא נפסל כל הקרבן, וביאור ראייתו מטומאה היא דפסול במקצת אינו סיבה לפסול את כל הקרבן. אלא שהוא דוחק גדול דהא רבנן ג"כ לא פליגי בזה אלא ס"ל שכיון שהוא כגוף אחד המעשה פיגול הוא בכולו.

וע"כ צ"ל שיסוד ראיית הגמ' מטומאה שזה תרי גופי דאם היה זה גוף אחד גם בטומאה היה חל פסול טומאה בכולו (וכמו שכתבו התוס' דכשנטמא חלק מהסדר כל הסדר נפסל), וגם ראיית הגמ' מקרא הוא דהמיעוט "ממנו" מלמד לדון הקרבן כחלקים נפרדים שמה"ט פיגול באחד אין מפגל בחבירו.

והנה לשי' התוס' שגם בפיגול החלק המחובר מתפגל ורק החלק שאינו מחובר לא מתפגל הוא ממש דומה לטומאה, אמנם לשי' רש"י שאפי' כשהוא מחובר אין חל פיגול בכולו צ"ב היאך נלמד זאת מטומאה. והביאור פשוט דבטומאה הכל טמא משום שאנו דנים כאילו נגע בכולו (או משום שפשטה הטומאה) אולם בפיגול מה שחשב בו הוי פיגול ומה שלא חשב בו אינו פיגול [ואף התוס' לא פליג אהה אלא דס"ל דלחשוב במקצת החתיכה הו"ל כמחשבה בכל החתיכה ודווקא במופרדים שייך לדון על כל חתיכה בפנ"ע והראיה דלא דנים שכל הקרבן מתפגל].

**בדברי התוס' בשי' ר' יוסי בדין לחה"פ**

**ה.** והנה נחלקו רש"י ותוס' במסקנת הסוגיא המקור לר' יוסי (אליבא דר' יוחנן) שעשאן הכתוב ב' גופים ועשאן הכתוב גוף אחד, דברש"י פירש שעשאן הכתוב ב' גופים היינו מסברא מהא שדין עשייתם לעשותם בפנ"ע ועשאן הכתוב גוף אחד מקרא, אמנם בתוס' פירשו שגם עשאן כב' גופים הוא מקרא דכתוב "שתים". ומעתה נראה דמה שדנו התוס' דכל סדר הוי כחדא ודווקא ב' הסדרים הוי כתרתי היינו דווקא לשיטתם דהמקור להחשיבם כשתים הוא משום דילפי' משתי הלחם שהכתוב עשאן כשתים ומה"ט שייך לדון האם בלחה"פ (הנלמד משתי הלחם) יש להחשיב כשתים דווקא הב' סדרים או כל חלה וחלה משא"כ לפירש"י שהוא מסברא משום עשייתם א"כ בלחה"פ שעשיית כל חלה וחלה הוא בפנ"ע ע"כ כל חדא וחדא חשיב בפנ"ע.

**ביאור החילוק בין טומאה לפיגול באחד מן החלות**

ו. והנה כ' בתוס' שכשחשב על חלה אחת מן הסדר הכל מתפגל [וראיה מסוגיא לקמן בחלות תודה שדנה הגמ' רק ממין על חבירו ולא מחלה על חבירתה[[4]](#footnote-4)] משא"כ בטומאה נסתפקו התוס' האם בנטמא אחד נטמא הכל. [ביאור דבריהם דשמא בזה מודו רבנן לר"י שהם כגוף אחד ומה"ט כשנטמאית חלה אחת מן הסדר מקבל כל הסדר "פסול" טומאה (חזו"א)].

ויש לתמוה דאי נימא כמ"ש התוס' שיש חילוק בין פיגול לטומאה א"כ מה ראיה של ר"ה לדמות פיגול לטומאה הא חזינן דיש חילוק ביניהם דבפיגל בחלה אחת מתפגל כל הסדר משא"כ בטומאה אינה מטמאת אלא החלה, וא"כ גם בקרבן נימא הכי דאעפ"י שבטומאה נטמא רק חלק האחד מ"מ בפיגול יתפגל כל הקרבן.

ולהנתבאר לעיל דכל סברת ר' יוסי בקרבן משום דס"ל שהחלקים הם כתרי גופי יש ליישב בפשיטות דבאותו הסדר [שמעכב אחד על חבירו] מודה ר' יוסי שהוא כגוף אחד ומה"ט ה"מעשה פיגול" הוא בכל החתיכה (דכל שפיגל במקצתה גם לר"י הוי כפיגול בכולה אלא דס"ל שחלקים בקרבן הם כב' חלקים נפרדים) משא"כ בטומאה המעשה טומאה הוא רק בהחלק שקיבל טומאה, ומעתה י"ל דראיית ר"ה שהחלות פיגול לא חל בכולו כדמצינו בטומאה, אמנם כבר הערנו לעיל דלא מסתבר שר"ה בא להביא ראיה לר"י בדבר שגם רבנן מודים בו אלא דפליגי וס"ל שהמעשה פיגול הוא בכולו.

וע"כ צ"ל כמו שנתבאר לעיל דיסוד ראיית ר"ה אליבא דר"י הוא שזה תרי גופי ומה שבסדרים הוי כגוף אחד יותר מטומאה הוא משום העיכוב שיש באחד על חבירו וע"כ בזה פשוט שזה גוף אחד (ואין ראיה מטומאה דאי"ז כגוף אחד משום שהתם כלפי המעשה טומאה אין מעלה בעיכוב ודווקא כלפי פיגול יש מעלה בעיכוב שהזריקה נחשבת כמתיר לכולם יחד) וכל ראיית הגמ' מטומאה הוא דחלקי הקרבן הם כתרי גופי ומה"ט לגבי פיגול כשפיגל בחלק אחד לא פיגל בחבירו. [ומ"מ רבנן סברי דאעפ"י שהוא כגוף אחד לא חל פסול טומאה בכולהו ודווקא לגבי סדר אחד צידדו התוס' דמה שאחד מעכב את חבירו הוא סיבה שיהיו כאחד גם לגבי שטומאה באחד יגרום פסול טומאה בכולו.]

**ביאור תמיהת הגמ' מהא דמועיל שיפגל בשתיהן**

ז. בגמ' איתיביה ר"נ לר"ה לעולם אין בו כרת עד שיפגל בשתיהן וכו' אלא פשיטא ר' יוסי, אי אמרת חד גופא הוא מש"ה מצטרף אלא אי אמרת תרי גופי נינהו מי מצטרפי. ביאור סוגית הגמ' (לפירוש התוס' ולפו"ר כ"ה גם לשי' רש"י) דאליבא דר"ה שאפי' ב' יריכות הם כב' חלקים בקרבן א"כ א"א לצרף ב' חלקים לפיגול, וא"כ תמיהת הגמ' דאעפ"י ש"עירבן במחשבתו" מ"מ לא יהא עירוב זה עדיף מאלו היו גוף אחד דלר"י נידונים כב' חלקים נפרדים שאין מצטרפים וא"כ גם העירבן במחשבתו לא יועיל.

והנה נתבאר לעיל כמה שיטות בדין החלקים אליבא דר"ה (בשי' ר"י) ויש להעיר דהתינח לשי' התוס' או המיוחס לרשב"א שיש חלקים נפרדים בקרבן א"ש דכמו שאין חלק אחד מפגל את חבירו כך אין מצטרפים זע"ז לשיעור הפיגול אמנם להנתבאר בכתבי הגרי"ז בשי' רש"י דאפי' בירך אחד אין כזית מפגל את חבירו היאך משכח"ל פיגול הא גם הירך נידון כחלקים נפרדים שאין אחד מצטרף עם חבירו לפיגול.

וצ"ל בזה דכשחושב "כזית" ממקום אחד אי"צ לצירוף וע"כ שפיר מתפגל משא"כ כשחושב ב' חצאי זיתים או כזית מב' מקומות נפרדים שצריך לצירוף בזה ס"ל לר"ה בשי' ר"י שהם כב' גופים שאין בהם צירוף.

ויש להוסיף עפ"י הנתבאר לעיל שיסוד המח' בין ר"י לרבנן האם הם גוף אחד או תרי גופי מהו הגורם להחשב גוף אחד או ב' גופים דרבנן סברי דכל שהוא "קרבן אחד" הו"ל כגוף אחד (ואפי' ב' חלות או ב' סדרי חלות) משא"כ ר' יוסי סבר דכל שהם ב' "הקרבות" הם כב' גופים וכשחושב לעשות אותה הקרבה גם לר' יוסי יש להחשיב זאת כגוף אחד, ומעתה בדבר שבעצמותו הם ב' חלקים נפרדים (כב' סדרים או חלות) יש להחשיבו בעצמותו לב' הקרבות ומה"ט אין הם מצטרפים אולם בזבח אחד הגורם שיהא זה לב' הקרבות הוא מה שחילק במחשבתו שיהא לב' מטרות נפרדות, וע"כ כל שחושב על כזית אחד אי"צ לצירוף וכשחושב על ב' חצאי זיתים הרי הוא מעמיד זאת כב' הקרבות של ב' חצאי זיתים וזה גופא גורם שיחשב כב' הקרבות שלא יצטרפו לפיגול.

[ויש שדנו לבאר דלפירש"י (לביאור הגרי"ז) בזבח אחד ודאי איכא צירוף וכל תמיהת הגמ' רק לגבי חלות, ומלבד שעצם תמיהת הגמ' לפי"ז צב"ט עוד יש להעיר על דבריהם מרש"י (סוד"ה אלא) שכ' דגם בזבח לא מהני להצטרף (לגירסת הצ"ק).]

**ביאור ספק הגמ' בפיגל בלחמי תודה או במנחת מאפה תנור**

**ז.** והנה הגמ' בע"ב דנה פיגל בלחמי תודה מהו וכו' וצ"ב דהתינח להתוס' דהטעם שבב' חלות הוי כב' גופים הוא משום קרא א"ש נידון הגמ' בב' מינים שאין בהם קרא היאך לדונם אולם לרש"י שעשאן כגוף אחד מחמת דמעכבי א"כ כיון דליכא קרא שהם כתרי גופי מהכ"ת שנדונם כתרי גופי. וצ"ל שנידון הגמ' דשמא מה שהם ב' מינים גופא יחלקם להיות תרי גופי אפי' בלא קרא.

אלא דיש להעיר טובא דהגמ' דנה גם "במנחת מאפה תנור מהו" ופירש"י נידון הגמ' באופן שעשה ה' חלות וה' רקיקין, [והיינו כמ"ד שיכול להביא מחצה חלות ומחצה רקיקין] ולכאו' התינת בלחמי תודה שמדינא יש כאן ד' מינים חלוקים בהא א"ש נידון הגמ' דשמא חילוק המינים הוי כחילוק גופים אולם במחצה חלות ומחצה רקיקים שדינו בעשר חלות או בעשר רקיקים אלא שיכול להביא משניהם יחד אין כאן ב' מינים מדינא [ובפרט שעושה קמיצה אחת לכולם], ומבו' דאעפי"כ יש לדון שחילוק המינים יעשם כב' גופים שאין יכול לפגל מאחד על חבירו ודו"ק.

**עוד בסוגיא הנ"ל**

**[בהטעם שלר' יוסי כולם פסולות]**

**באורי הקר"א החזו"א והגרי"ז והנפק"מ ביניהם**

**א.** מתני' ר"י אומר אותו החלה ואותו הסדר שחשב עליו פיגול וחייבין עליו כרת והשני פסול ואין בו כרת. יש לתמוה טובא אליבא דר"י דחשיבי כתרי גופי שאין פיגול בכולם מ"ט כלפי הפסול כולם פסולות. ובקר"א דן שהוא מדרבנן עיי"ש.

עוד כ' שם לבאר בזה דהטעם שכולם פסולות משום ששחיטת הכבשים והקטרת הבזיכים היה בפסול ואין מי שיתירן. ויסה"ד מבו' בגרעק"א (נדרים דל"ו ע"א) דגם למה שתמהה הגמ' דאם הכהנים הם שלוחי דידן אין יכולים לפגל מדין לתקוני שדרתיך ולא לעוותי מ"מ הקרבן פסול, (עיי"ש ראייתו) וביאר הדברים משום שבפיגול מלבד מה שהקרבן נפסל גם העבודה פסולה, ומעתה א"ש הא דפסולות גם לר"י משום שהעבודה פסולה ופוסלת שניהם.

עוד יש לבאר בזה דכלפי הפסול ר' יוסי מודה לרבנן, דכ"מ שר' יוסי פליג הוא מחמת שעשאן תרי גופי וכלפי הפיגול שחל מכח היעוד שלו בזה ס"ל לר' יוסי דרק מה שלהדיא יתייעד יש בו פסול וע"כ כל שהם תרי גופי השני לא חל בו חלות פיגול אולם לענין הפסול כל שחל פסול פיגול בחלק מן הקרבן כל הקרבן נפסל. ואיכא נפקותא גדולה בזה לענין הבזיכים והכבשים דלהצד שטעם הפסול משום שהעבודה נפסלת א"כ גם הבזיכים והכבשים נפסלים אולם אם זה משום לשענין הפסול הם כאחד ה"מ בחלות ולא בבזיכים או בכבשים (וכמו שיבו' להלן) [אלא דמ"מ בכבשים יש פסול משום שאין כבשים בלא חלות], ועי' בחזו"א (קמא כח', יא') במה שעמד בצדדים אלו.

**הלחם אין מפגל את התודה האם התודה פסולה**

**ב.** והנה במתני' לקמן (דק"ט ע"א) אי' הלחם אין מפגל את התודה ופירש"י והאוכלה אין עונש כרת ומשמע להדיא מדבריו דפסול מיהא איכא אמנם בתוספתא (לגירסת המנחת ביכורים) ובפי' המשניות להר"מ מבו' שהכבשים כשרים צ"ב טעמי פלוגתתם.

ויש לבאר בזה שנחלקו בטעמים חז"ל דרש"י ס"ל דאף אם לא חל פיגול מ"מ העבודה מפוגלת ומה"ט פסול מיהא איכא אולם הרמב"ם ס"ל דכ"מ שכל החלות פסולות רק משום שכלפי הפסול אפי' שהם כתרי גופי חל הפסול בכולם, ומעתה י"ל דה"מ בחלות שהם חלק אחר בקרבן אולם הכבשים אין נפסלים עמם.

**בשי' רבינו גירשום שירך ימין כשרה**

**ג.** והנה לפי כל ביאורים הנ"ל דינא הוא שפיגל בירך ימין אף שר"ה ס"ל בשי' ר' יוסי דלא פיגל בירך שמאל מ"מ פסול מיהא איכא, וכן מבו' ברש"י שפיגל בירך ימין לא פיגל בירך שמאל "והאוכלה אין חייב כרת" ומבו' שפסול מיהא איכא.

אמנם ברבינו גירשום מבו' שפיגל בירך ימין רגל שמאל כשרה וצ"ע לפי"ד הטעם שבמשנתינו לענין החלות כולם פסולות. וי"ל כמו שצידדו הגר"א והגרי"ז לבאר טעם הפסול משום חסר. אמנם צ"ע דכמו שזריקה מועלת ליוצא לא חשיב כחסר ה"ה מרצה לפיגולו אין לדונו כחסר ואולי יש לחלק בזה וצ"ע.

**דף י"ד ע"ב**

**צירוף מחשבות במחשבת פיגול**

הטעם שמהני צירוף בפיגול

א. בגמ' בשעת שחיטה חישב לאכול כחצי זית וכו' מבו' בגמ' שמצרפים ב' מחשבות בב' עבודות של ב' חצאי זיתים לפיגול. ומבו' מהא ששיעור כזית אינו שיעור במחשבה (דמחשבה על חצי זית לאו מחשבת אכילה היא) אלא שיעור בפיגול ומה"ט כל שיש ב' מחשבות שמתוך שניהם יעד כזית לפיגול מצטרפים לפיגול. אלא דמסוגית הגמ' מבו' שלא סגי במה שבב' מחשבות נפרדות יש יחד כזית פיגול אלא בעי' שיהא "צירוף" ביניהם ומה"ט פליג אמוראי האם דווקא ב' עבודות המתירות כשחיטה וזריקה או גם עבודות דמיקרבן.

**צירוף בשחיטה והולכה או בקבלה וזריקה**

**ב.** נתבאר בגמ' דפליגי האם דווקא שחיטה וזריקה שהם מתירים (ובא לקדש כבא להתיר) או אפי' קבלה והולכה דמיקרבן. ויעוי' בליקו"ה שדן האם שחיטה והולכה או קבלה וזריקה מצטרפים ביאור דבריו די"ל שהמעלה הוא בסמיכות הקבלה להשחיטה [והיינו דהשחיטה מביאה את הקבלה] אולם בשחיטה והולכה אין מעלה זו. אלא שהעיר שמהר"מ מבו' שכל העבודות מצטרפות ועיי"ש שכ' דיש ראיה לזה מהמשך הסוגיא אלא שבהמשך דבריו שם עמד דלפו"ר אין זה ראיה, וצ"ע.

**חילוק להר"מ בין ב' כבשים לקומץ ולבונה**

**ג.** בגמ' ל"ק הא רבי הא רבנן וכו' יש לעי' במחשבת פיגול בב' כבשים (דהוי מחשבה בכל המתיר) האם הוא משום הצירוף ב"שחיטה" של שניהם או אפי' אם חושב בשחיטת בשחיטת כבש אחד ובקבלת כבש אחר. ויעוי' בר"מ שמבו' דבקומץ ולבונה בעי' שיחשוב בקמיצת שניהם או בהולכת שניהם וכו' ולפי"ז לפו"ר ה"ה כבשים, ויתבאר לפי"ז דשחיטת שניהם נידונית כשחיטה אחת ביחס ללחם. אלא דצ"ע לפי"ז מה דמיון הגמ' בין שחיטת ב' כבשים למחשבה בב' עבודות הא בכבשים גופייהו הצירוף דווקא בשחיטת שניהם ולא בעבודות נפרדות.

וע"כ דיש חילוק בין ב' מתירים דכבשים לקומץ ולבונה וביאור החילוק דבב' כבשים שכ"א הוא קרבן בפנ"ע ע"כ כל מה שנחשב לח"מ היינו רק לענין הלחם וע"כ צריך שיהא פיגול בב' הכבשים ואין נפק"מ אם הוא בשחיטה או בקבלה משא"כ בקומץ ולבונה הקרבן עצמו נחשב לח"מ בקומץ בלא לבונה ובזה בעי' שיהא הפיגול בכל הקמיצה או בכל ההולכה. ובאמת דמדקדוק לשון הר"מ מבו' חילוק זה דכלפי קומץ ולבונה הצריך שיהא הפיגול בקמיצתן או בהולכתן וכו' ובכבשים כ' צריך שיהיו שניהם פיגול ודו"ק בדבריו.

**ביאור סברת רבנן במחשב בב' חצאי מתירים על ב' חצאי זיתים**

ד. הא לא קשיא הא רבי הא רבנן דתניא השוחט וכו' יש לתמוה דהתינח כשחושב בב' חצאי מתיר על כזית נמצא שאחר שנצטרפו יש כאן מחשבה בכל חלק וחלק מהמתיר על כזית וע"כ הוי פיגול אולם כשחשב בכל חצי מתיר על חצי זית גם אחר שיצטרפו אין כאן מחשבה בכל המתיר על כזית [ואף שבחשב בב' עבודות גמורות על חצי זית מצטרפים היינו משום שאין כאן חיסרון מצד היותו חצי מתיר דהא הוי עבודה שלמה אלא שמצטרף לשיעור פיגול בקרבן אבל כשאנו צריכים להשוות מחשבתו לפיגול כיון שהוא בחצי מתיר היאך יועיל הצירוף כשאחר שמצטרפים אין כאן מחשבה בכל חצי מהמתיר על כזית] ועי' בחזו"א (כב, ט) שעמד ביסוד קושיה זו וחידש דאחר שמצטרף לחצי מתיר השני כל חצי מתיר יש לו כח לפיגל מצ"ע והוא חידוש.

**נטמאת אחת מן החלות**

**ביאור ההו"א בגמ' שפלוגתתם בציץ מרצה על אכילות**

**א**. מתני' נטמאת אחת מן החלות וכו' נתבאר בהו"א דגמ' שביאור פלוגתת ר"י וחכמים בנטמא לפני זריקה והמח' האם ציץ מרצה על אכילות דלר"י שאין הציץ מרצה שתיהם פסולות ולרבנן ציץ מרצה וע"כ הטמא בטומאתו והטהור בטהרתו. וביארו רש"י ותוס' דודאי ל"מ הריצוי ציץ להתיר באכילה אלא דהנידון האם מועיל להחשב שנזרק גם על הטמא והוסיפו התוס' לבאר דמחמת שעולה הזריקה על כולם אין דנים הטמא כאבוד ושרוף ולכאו' כוונתם דמחמת כן לא הוי כחסר. [ובקר"א הבין בדבריהם שכ' "והו"ל האי טמא כאבוד ושרוף ולא מהניא זריקה לטהור" שמה"ט אין מועיל הזריקה לטהור ותמה מ"ט הוצרכו לזה הא גם אם מועלת זריקה לטהור מ"מ הו"ל חסר משום הטמא (שאין זריקה עולה עליו), ולכאו' כוונת התוס' שלא מהניא מחמת פסול חסר]. ולפי ביאור זה צ"ל דמה שנתבאר בטעמא דר"י "לפי שאין קרבן ציבור חלוק" אי"ז טעם הדין אלא כך הוא הגדרת הדין ששתיהם נפסלים מחמת שזה חסר.

אמנם בעו"ש ביאר בשי' רש"י שגם בהו"א הבינה הגמ' שטעמא דר' יהודה משום שאין קרבן ציבור חלוק אלא דאין בזה פלוגתא בין ר' יהודה לחכמים ואליבא דר' יהודה שאין הזריקה עולה עליו ע"כ הוי קרבן ציבור חלוק ולחכמים שהזריקה עולה עליו אין כאן קרבן ציבור חלוק [ואין חיסרון במה שהוא חלוק באיסור אכילה אלא סגי במה שהזריקה עולה עליו].

**תמיה על שי' הר"מ שפסק כחכמים**

**ב.** ויש להעיר מ"ט החיסרון משום קרבן ציבור חלוק ואין חיסרון משום שהוא חסר. ובאמת דיש לתמוה כן על שי' הר"מ שפסק דאין הציץ מרצה על אכילות ואעפי"כ פסק שהטמא בטומאתו והטהור בטהרתו וצ"ע מ"ט אין בזה פסול חסר. וביותר צ"ע דהר"מ גופיה ס"ל בשיירי מנחה שאם נטמאו חלק מן השירים פסול ומ"ש נטמאה חלה מן החלות או נטמא חלק מן השיריים.

וכ' בקר"א דיש מקום לבאר דינא דמתני' עפ"י המבו' בגמ' בפסחים דמאן דס"ל ציץ מרצה על אכילות יחידאה הוא וא"כ כיון דלכו"ע אין הציץ מרצה על אכילות ע"כ ביאור דברי ר"פ דאעפי"כ מהני לרבנן הריצוי ציץ הכא לענין הטהורות ואי"ז שייך לדינא דעלמא שציץ מחצה על אכילות. ביאור דבריו דאעפ"י שלענין "אין בשר אין דם" אין הציץ מרצה על הבשר להחשב שהזריקה הועילה עבורו כשהוא טמאה מ"מ לענין "חסר" חשיב שהזריקה הועילה לי"ב חלות. והטעם לחלק ביניהם דריצוי ציץ לענין יש בשר ענינו שכלפי הקרבן אנו דנים (ע"י הריצוי ציץ) שהזריקה התירה באכילה אלא שאסור לאוכלו משום טומאתו ובזה נתחדש שאין הציץ מרצה על האוכלים אולם כלפי חסר סגי שהזריקה תעלה עליו אפי' בפסלות אעפ"י שלא מתירה אותו ובזה נתחדש ריצוי ציץ אפי' כלפי אוכלים. [ועדיין צ"ב היאך זה נפק"מ לגבי אין קרבן ציבור חלוק ויתבאר להלן]. אלא שתמה הקר"א שם דעדין תקשי להר"מ דס"ל (פ"א עפסוה"מ הל"ד) שהציץ מרצה על אכילות בקרבן ציבור דא"כ יש לבאר דינא דמתני' משום ריצוי ציץ על אכילות וא"כ מנ"ל להר"מ שגם בלחמי תודה הטמא בטומאתו והטהור בטהרתו הא ביחיד שגם להר"מ קי"ל שאין הציץ מרצה על אכילות שמא בזה הו"ל כחסר.

ועיי"ש בקר"א שביאר בשי' בר"מ דלענין היתר הטהורות אין מועיל הטומאה הותרה או דחייה בציבור וע"כ דמהני בזה ריצוי ציץ לענין הטהורות [אעפ"י שאין מועיל לענין יש בשר] ומה"ט ס"ל להר"מ דאפי' ביחיד מהני הריצוי ציץ לענין הטהורות. ונראה דמש"כ דל"מ הותרה או דחויה כוונתו לסברת התוס' בסוגין (ויבו' עוד להלן אי"ה).

**עוד ביאור בשי' הר"מ**

**ג.** עוד ביאר במנח"א שי' הר"מ עפ"י מה שביאר האחיעזר (ח"ב) הסוגיא די"ב ע"ב דכ"מ שהוצרכה לריצוי ציץ דווקא אליבא דר"א שאין זריקה מועלת ליוצא ובזה צריך לחלק בין יוצא לטמא דבטומאה יש ריצוי ציץ משא"כ לר"ע דזריקה מועלת ליוצא ה"ה מועלת לטמא אפי' בלא ריצוי ציץ ולפי"ז א"ש שי' הר"מ דלמאי דקי"ל כר"ע אעפ"י שאין ציץ מרצה על אכילות מ"מ זריקה מועלת ליוצא שלא יהא פסול חיסרון חלה.

וביאור החילוק בין שיירי מנחה לחלות צ"ל בשי' הר"מ דכלפי שיירי מנחה ל"מ סברות הנ"ל (היינו ריצוי ציץ או זריקה מועלת) ואם נטמא חלק מן השירים בין קמיצה להקטרה פסול, וביאור הדברים דהתם בעי' שהזריקה תתיר הכל באכילה ואי"ז דין מנין גרידא וע"כ בנטמאו חלק מן השיריים פסול ול"מ הריצוי ציץ והזריקה מועלת הנ"ל.

**תוספת ביאור לביאורים אלו לדרך העול"ש בסוגיא**

**ד.** והנה נתבאר לעיל לבאר מהעול"ש שהחיסרון בסוגיא הוא משום אין קרבן ציבור חלוק, ויש להעיר דהא אין הזריקה מתירה את החלה הפסולה באכילה ובלא"ה קרבן ציבור חלוק ומאי נפק"מ אם הזריקה מתירתו או לא. וביותר צ"ב דמאי נפק"מ אם מועלת הזריקה עליו מדין זריקה מועלת לטומאה או שמועיל מכח הריצוי ציץ על אוכלים הא בשניהם אין החלה הטמאה מותרת.

וצ"ל (לביאור העול"ש) דבהו"א ס"ל לגמ' דקרבן ציבור חלוק אינו משום הטומאה והטהרה של החלות אלא מכח ההקרבה שחלקה בפסול טומאה וחלקה בטהרה, ומעתה להצד שציץ מרצה על האוכלים הביאור הוא שכלפי ההקרבה אנו דנים כל הקרבן ככשר וע"כ נמצא שהיתה הקרבה שכולה בכשרות ואין כאן קרבן ציבור חלוק אולם אם אין ציץ מרצה על האוכלין אף שמרצה לענין שתעלה הזריקה אף על הפסול [או תועיל הזריקה אף על הפסול מחמת הטומאה] וע"כ בזה שייך החיסרון דאין קרבן ציבור חלוק.

**ביאור דברי התוס' דל"מ טומאה "הותרה" בציבור**

**ה.** הקשו בתוס' (בד"ה ) דאעפ"י שלר"י אין ציץ מרצה על האוכלים מ"מ טומאה הותרה בציבור, וביארו דלענין היתר אכילה לא מהני. ביאור דבריהם דיעוי' בדבריהם בזבחים (דט"ז ע"ב) שחידשו דכשקרבן קרב בטומאה אין בבשר היתר אכילה אעפ"י שהוא טהור ובשיטמ"ק שם פליג, ולפי"ז כוונת התוס' דזריקה שלא מועלת גם על בשר כשר ע"כ שהוא חיסרון בעצם הזריקה וא"כ הכא כלפי הלחם הטמא יש חיסרון בהזריקה [ושייך בזה פסול חסר (או חיסרון חלה) ולהעול"ש יש בזה חיסרון של קרבן ציבור חלוק ודו"ק.]

ובאמת צ"ע לשי' השיטמ"ק שטומאה הותרה מהני להבשר הכשר דא"כ מ"ט לא סגי בטומאה הותרה בציבור. ויש לחלק דדווקא שהבשר כשר מהני הכשר הזריקה בטומאה להתיר מדין טומאה הותרה אולם בבשר טמא מהני הטומאה הותרה רק על ההקרבה ולא על הבשר כלל ודווקא ריצוי ציץ מועיל גם בבשר ודו"ק.

**בתמיהת השיטמ"ק מ"ט לר"י הכבשים כשרים**

**ו.** בשיטמ"ק (אות א') תמה לר"י שהלחם פסול מ"ט הכבשים כשרים הא כל שאן לחם אין כבשים. ותי' במקד"ד (כ"ט, ה') דכלפי הקרבת הכבשים מהני סברת טומאה הותרה בציבור, וביאור הדברים דאף להנתבאר שאין בכח הטומאה הותרה בציבור להתיר הבשר (או משום סברת התוס' דלעולם אינה מתרת ובין להשיטמ"ק דעכ"פ כל שהוא טמא אינה עולה עליו) היינו לענין ההיתר אכילה מכח הזריקה אולם הזריקה עולה עליו לענין שנחשב שיש לחם ומה"ט כלפי הכבשים מהני סברת טומאה הותרה בציבור לדון שיש גם לחם ושייך בזה הקרבת הכבשים.

ועדין יש לבאר למסקנא דהחיסרון משום אין קרבן ציבור חלוק מ"ט אי"ז סיבה לפסול הכבשים וצ"ל דהלחם והכבשים הם ב' חלקים נפרדים בקרבן שכלפיהם לא דנים אין קרבן ציבור חלוק.

**דף ט"ו ע"א**

**בסוגית אין קרבן ציבור חלוק**

**בהטעם שלמ"ד ציץ מרצה כל אכילות מ"מ אסור באכילה**

**א.** מבו' בס"ד דגמ' דפליגי האם ציץ מרצה על אכילות וכ' רש"י ותוס' דמ"מ אסור באכילה וברש"י כ' הטעם משום דעבר ליה בלאו ד"והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל" ובתוס' ביארו הטעם דכ"מ שמועיל הציץ היינו לצורך ההקרבה ולא להתיר באכילה.

והנה נחלקו הראשונים האם כשהציץ מרצה על אימורים טמאים מותרים האימורים בהקטרה, דברש"י (פסחים דט"ז) מבו' שאין מקטירים אותם אמנם בתוס' בפסחים (פ' כיצד צולין) ס"ל שמקטירים אותם, ובביאור סברת רש"י ביאר הגרי"ז דס"ל לרש"י דכל שהם עדיין בטומאה הו"ל כנטמא אחר הזריקה ומה"ט א"א להקריבם.

ומעתה רש"י ותוס' לשיטתם דלשי' רש"י שטעם האיסור אכילה הוא משום לאו דטומאה אין מקום לחלק בין אכילה להקטרה דבשניהם אכתי איכא לאו דטומאה מחמת הטומאה שאחר הזריקה אולם להתוס' שסברת האיסור משום שלא התיר הציץ אלא ההקרבה שפיר י"ל שכ"ז כלפי אכילה אולם הקטרה הוא חלק מההקרבה ומהני הריצוי ציץ גם להקטרת האימורים.

**תמיה דגם רבנן ס"ל אין קרבן ציבור חלק**

ב. מסקנת הגמ' דיסוד פלוגתת ר"י וחכמים הוא האם קרבן ציבור חלוק. וצ"ב הא רבנן ג"כ ס"ל שאם רוב טמאים אף המיעוט הטהורים עושים בטומאה משום אין קרבן ציבור חלוק [וכמבו' בגמ' בפסחים (דע"ט ע"א) עיי"ש]. וביותר צ"ע דהנה מבו' בגמ' דטעמא דר"י דכשנטמא שבט אחד עושים כולם בטומאה משום אין ק"צ חלוק ותמהו התוס' דתיפו"ל משום דר"י אית ליה טומאה הותרה בציבור (והא לדידיה שבט אחד איקרי קהל ושייך בהם טומאה הותרה), וצב"ט הא טומאה הותרה הוא טעם להתיר לטמאים לעשות הטומאה אולם כלפי הטהורים מבו' בגמ' בפסחים דגם לר"י צריך לסברת אין קרבן ציבור חלוק וא"כ ודאי הוצרך ר' יהודה לטעם זה כדי להתיר גם לטהורים לעשות בטומאה.

**ביאור עיקר הסברא דאין ק"צ חלוק (לר"י ולרבנן)**

ג. והנה בביאור שי' רבנן שכשרוב ציבור טמאים אף המיעוט עושים בטומאה נתבאר ברש"י שהטעם הוא משום דגנאי הדבר שהללו עושים בטהרה, [והיינו שהוא סברא דאורי' שמה"ט הטומאה הותרה לכולם ואין דין לעשותו בטהרה], ומעתה י"ל דיסוד פלוגתת רבנן ור"י אימתי שייך טעם זה דרבנן סברו דרק כשרוב עושים בטומאה הוא גנאי שהמיעוט יגרמו ללעז על הרוב הטמאים שעושים בטומאה אולם ר"י ס"ל שהוא סברא מצ"ע דכל שחלק נעשה בטומאה וחלק בטהרה הוא גורם שיהא ניכר העשיה בטהרה וע"כ במקום שיש דחייה להטומאה כולם עושים בטומאה ובמקום שאין דחייה הכל פסול [וקפידת התורה בזה הוא דווקא בקרבן ציבור ולא ביחיד, ופשוט].

ומעתה ביאור כוונת התוס' הוא דאם ס"ל לר"י ששבט אחד איקרי קהל וטומאה הותרה בציבור בזה אין צריך הוא לחידושו שאין קרבן ציבור חלוק (כיון שהוא דרגה שגם רבנן מודו לה וכמו שנתבאר) ומה"ט דנו התוס' לבאר מ"ט הכא צריך לחידושו של ר"י שאין קרבן ציבור חלוק.

**תמיה על תי' התוס' דל"מ טומאה הותרה לגבי אכילה**

ד. והנה כ' התוס' לתרץ דהטעם שהוצרך ר' יהודה לסברת אין קרבן ציבור חלוק משום שבלא"ה אין היתר אכילה. ותמה השעה"מ (פ"ד מביאת מקדש הי"ד) דהא פסח הבא בטומאה נאכל בטומאה.

ולכאו' יש לבאר בזה דהנה הקשה השיטמ"ק על עיקר ראיית הגמ' מדברי ר' יהודה שאין קרבן ציבור חלוק וביאר דאעפ"י שר"י ס"ל דשבט אחד איקרי קהל מ"מ אמאי הטהורים ימשכו אחריהם לעשות בטומאה בשלמא אם רוב ישראל נטמאו דין הוא שימשכו המיעוט אחר הרוב אבל אחר השבט אינו דין שימשכו אחריהם, וע"כ צריך לסברת אין קרבן ציבור חלוק.

ומדברי השיטמ"ק משמע שכלפי ההקרבה צריך כאן לסברת אין קרבן ציבור חלוק להתיר לטהורים משום שאין הם נגררים לולי חידושו של ר' יהודה. ובשי' התוס' י"ל שכלפי ההקרבה שייך הסברא דעלמא שטומאה הותרה סיבה להתיר ההקרבה לכולם אולם כלפי אכילה דווקא אם רוב ציבור טמאים הוא טעם שיגררו ולא בשבט אחד וע"כ בעי' לסברת אין קרבן ציבור חלוק.

ביאור נידון התוס' האם לרבנן אותו הסדר נפסל

ה. והנה בתוס' (די"ג ע"ב) דנו דשמא רבנן פליגי על ר"י דווקא בב' חלות או בב' סדרים אבל באותו הסדר הכל נפסל, ולפו"ר היה מקום לומר שבזה הם מודים שאין קרבן ציבור חלוק. אמנם הוא דוחק גדול דהוא סברא כלפי כל הקרבן ולא כלפי סדר בפ"ע. וביותר יש להעיר ע"ז דלפו"ר אין קרבן ציבור חלוק לרבנן דווקא ברוב ומיעוט וכמו שיתבאר ולא כשיש טומאה בהסדר.

וצ"ל דכוונת התוס' שהוא סברא שה"פסול" טומאה תהא בכל הסדר דכל שהוא כגוף אחד (שאחד מעכב חבירו והוא מסודר עמו יחד) בזה י"ל דגם לרבנן כל שנפסל במקצת נפסל בכולו.

**האם למסקנא הוא דווקא קודם זריקה**

**ו.** והנה לפו"ר מה שהוצרכה הגמ' לבאר המשנה בהו"א דווקא קודם זריקה הוא משום שסברה הגמ' דהטעם משום שאין ציץ מרצה על אכילות אולם למסקנא שהטעם משום אין ק"צ חלוק ה"ה אחר זריקה. וכן מבו' ברבינו גירשום וכ"כ רש"ש. אמנם בפיה"מ להר"מ מדויק שגם למסקנא הוא דווקא קודם זריקה. ולהנתבאר לעיל מהעול"ש שגם בתחילת הסוגיא הנידון משום אין קרבן ציבור חלוק א"ש היטיב.

ונראה דגם לפי דרכו של העול"ש יש לבאר שבזה גופא חזרה הגמ' בשי' ר' יהודה עד כמה דנים אין קרבן ציבור חלוק דבהו"א הבינה הגמ' שהוא סברא רק כלפי הזריקה ולמסקנא הוא סברא בכל דוכתא שלא יהא קרבן ציבור חלוק ואפי' כלפי דין החלות עצמם ומה"ט אפי' אחר זריקה כל שעתה אחד מן החלות טמא שניהם פסולות משום אין קרבן ציבור חלוק.

**בגדרי אין קרבן ציבור חלוק (במנחה או בבשר)**

**ז.** בטה"ק נקט שדין זה שייך גם בנטמא חלק מן הבשר שכשנטמא מקצתו נפסל כולו, אמנם בחזו"א (קמא כו, כ"ט) נקט שדין אין ק"צ חלוק שייך בשתי הלחם או במנחה שאם נחסר מקצתה אסורה כולה באכילה ומיעוטו מעכב את כולו, אבל באימורים או בשר שאין המיעוט מעכב את הרוב אין שייך בזה כללא דאין ק"צ חלוק.

ובמנח"א הביא מהגרי"ז דאף שנתבאר בגמ' דאין ק"צ חלוק ה"מ בשתי הלחם שנקראים קרבן וע"כ שייך בהם החיסרון של "אין קרבן ציבור חלוק" אולם במנחה שאין שום דינים בשירים אין דנים בנטמא מקצתה שהכל פסול מדין אין ק"צ חלוק. [ונראה דלא פליגי דהגרי"ז איירי אחר הקמיצה דכה"ג שהם שיריים אין בהם שום דין דנימא בהו אין קרבן ציבור חלוק והחזו"א איירי קודם קמיצה דכשהמנחה חסרה מיעוטה מעכב את כולה ודו"ק].

**אין ק"צ חלוק בשאר פסולים**

**ח.** בקר"א ועול"ש דנו האם דינא דאין ק"צ חלוק נאמר גם בשאר פסולים, והביאו ראיה מהא דאיצטריך קרא לפסול נפרס אחד מן החלות ומבו' מהא דבשאר פסולים לא שייך האי דינא. אמנם יש לתרץ בפשיטות לסברת הרמ"א לעיל דבלא שהיה מקור שמעכבי אהדדי לא שייך בזה אין ק"צ חלוק, ובאמת ציינו בזה לדברי החזו"א (החדש) שמבו' מדבריו (בביאור דברי התוס' די"ג ע"ב) ששייך דינא דאין ק"צ חלוק גם בשאר פסולים.

**התודה מפגלת את הלחם**

**פלוגתת רש"י והר"מ בפיגל בלחם האם נפסלה התודה**

**א.** בגמ' התודה מפגלת את הלחם הלחם אין מפגל את התודה, ופירש"י והאוכלה אין ענוש כרת מבו' מפירש"י דפסול מיהא הוי אמנם בר"מ מבו' שאינה פסולה ועי' לעיל (די"ג ע"ב) במש"כ בביאור פלוגתתם.

**חקירה בהטעם שתודה מפגלת את הלחם**

**ב.** בדין תודה מפגלת את הלחם והכבשים מפגלים את הלחם מסקנת הגמ' דהוא מסברא משום שהלחם גלל תודה וכבשים, ויעוי' ברש"י שכ' דכשאמר ע"מ לאכול תודה הוי לחם בכלל ומשמע לפו"ר שבפיגל בתודה תודה ולחמה קאמר [וכן נקט בכ' הגרי"ז בביאור דינא דמתני'], ונראה שאין הכרח מדבריו וכוונתו דמשום שהלחם טפל להתודה נמצא שכשנתפגל התודה נתפגלו הטפלים לו שהם כחלק ממנו. ונפק"מ טובא בביאורים אלו דהגרי"ז לביאורו כ' דאם להדיא חשב מ"בשר" התודה לא פיגל הלחם (דבזה לא שייך לומר שהיא ולחמה קאמר) אמנם אם הביאור שהלחם הוא כחלק מן התודה אין נפק"מ באופן הפיגול.

ועדיין יש לחקור בזה האם הביאור שכלפי התודה התודה והלחם הם כגוף אחד כשהמתפגל מקצת מתפגל כולו או דילמא אין הפיגול משום שהם כגוף אחד אלא דמחמת שהלחם נגרר אחר התודה כל שנתפגלה התודה מתפגל גם הלחם.

**חילוק בין תודה ולחמה לכבשים ולחם**

**ג.** והנה הגמ' נסתפקה בפיגל בחצי זית מתודה וח"ז מלחמה האם מתפגל הלחם, ומבו' בגמ' לדון ב' חסרונות בדין הפיגול א. בדין הצירוף ב. מדין ק"ו. ונראה דספק הגמ' בדין הצירוף (בלא סברת הק"ו) הוא בצדדים אלו, דאם הוא משום גרירה א"כ כל שלא נתפגלה התודה לא יתפגל הלחם ואם הוא משום שהם כגוף אחד יש לצרפם לשיעור הפיגול ודו"ק.

והנה בגמ' בע"ב מבו' שיש לחלק בין תודה ולחמה לכבשים ולחם ולחד מ"ד דווקא בכבשים ולחם מצטרפים ב' חצאי זיתים לפגל את הלחם משום שהוזקקו זל"ז בתנופה אבל בתודה ולחמה אין מצטרפים. וצ"ב מה הסיבה שלא יצטרפו הא התודה מפלגת את הלחם [ואין כוונת הגמ' מצד ק"ו דהא כלפי זה אין לחלק ביניהם אלא סברת החילוק משום הצירוף גופא וצ"ב מה הסברא לחלק ביניהם].

וביארו בזה דשמא יש חילוק ביניהם בסברא הנ"ל דבכבשים ולחם הטעם שהכבשים מפגלים את הלחם משום שהם כקרבן אחד [דהא הוזקקו זל"ז בתנופה] וכה"ג שפיר מצטרפים הכבשים עם הלחם משא"כ בתודה ולחמה מה שהתודה מפלגת את הלחם הוא משום גרירה גרידא ומה"ט אין הם מצטרפים יחד לשיעור הפיגול.

**פיגל בחצי זית בב' הכבשים האם מתפגל הלחם**

**ד.** והנה יש לדון היאך הדין בפיגל בב' חצאי זיתים בכבשים האם מתפגל הלחם [דיש מקום לומר דכלפי הלחם הם כקרבן אחד ויצטרפו לשיעור כזית לפגל את הלחם]. ולכאו' יש לתלות זאת בטעמים לעיל דאם הפיגול בלחם משום גרירה דהכבשים א"כ כל שלא נתפגלו הכבשים לא יתפגל הלחם ואם הוא משום שהם כגוף אחד עם הלחם יש מקום לדון שיצטרפו לפגל ביניהם. [ובאמת דלפי"ז הוא תלוי בספק הגמ' דהצד שכבשים ולחם מצטרפים הוא משום שהם כגוף אחד והצד שאין צירוף הוא משום גרירה].

והעירו להביא ראיה מהרמב"ם דגם להצד בגמ' שכבשים ולחם מצטרפים מ"מ ב' כבשים לא מצטרפים, דהנה בר"מ הביא ספק הגמ' גם לגבי כבשים וצ"ע הא בחשב רק על כבש אחד ח"ז הו"ל פיגול בחצי מתיר ובלא"ה ל"מ, וע"כ דכוונת הר"מ באופן שחשב בשניהם אותה מחשבה (היינו ח"ז מכבש זה וח"ז מכבש זה וח"ז מהלחם וח"ז מהלחם) ומבו' שמצד הב' חצאי זיתים של הכבשים אין הלחם מתפגל. [ויש מקום לדחוק דאיירי שחשב כזית מכבש זה וח"ז מכבש זה וח"ז מהלחם, אמנם מסתימת הר"מ דאיירי בחשב על ח"ז לכאו' איירי שגם בכבש השני חשב רק על ח"ז ואעפי"כ החצאי זיתים דכבשים מצטרפים].

**בחשב בכבש אחד האם מתפגל הלחם**

**ה.** והנה מבו' במתני' שבחשב בכבש אחד אותו הכבש פיגול וחבירו אינו פיגול ויש לדון האם בנתפגל כבש אחד מתפגל הלחם, ונחלקו בזה האחרונים דבמנ"ח כ' דהלחם אינו מפוגל ובטה"ק דן שהלחם יתפגל.

ונראה דנידון זה שייך לב' הטעמים דלעיל דבין אם הוא משום שהלחם כגוף אחד עם הכבשים ובין אם הוא משום גרירה יש לדון האם הוא דווקא כלפי ב' הכבשים יחד או סגי בכל כבש וכבש דפיגולו יגרום שיהא גם הלחם מפוגל (בחציו או בקלישות ודו"ק).

**דף ט"ו ע"ב**

**הזבח מפגל את הנסכים**

**שי' התוס' בביאור הסוגיא לקמן (דע"ט ע"א)**

**א.** מתני' הזבח מפגל את הנסכים וכו' העולה ממתני' ומסוגין שנחלקו ר"מ ורבנן האם הזבח מפגל את הנסכים וטעם פלוגתתם דלר"מ נסכים הבאים עם הקרבן נקבעו עמו ואין יכול לשנותם ומה"ט הזבח מפגלם ולרבנן אין הנסכים נקבעים עם הזבח ומה"ט אין הזבח מפגלם.

ותמהו התוס' מהסוגיא לקמן פ' התודה דמבו' דהנסכים נקבעים עם הזבח [ודווקא ע"י לב בי"ד מתנה עליהם יכול לשנותם הא לא"ה לא], וביארו בב' אופנים א. דהסוגיא לקמן כר"מ שהנסכים נקבעים עם הזבח ב. שלרבנן יש חילוק בין שחיטה כשרה לשחיטה פסולה ובמתני' שהשחיטה פסולה אין הנסכים נקבעים עם הזבח ומה"ט אין הזבח מפגלן, [ועי' בתוס' שתמהו דמ"מ לפי"ז משכח"ל שיתפגלו עמו בזריקה, ויבו' להלן].

**שי' רש"י בסוגיא שם**

**ב.** והנה בגמ' שם מבו' "אמר זעירי אין הנסכים מתקדשים אלא בשחיטת הזבח" וברש"י שם ביאר מימרת זעירי דרק בשחיטה מתקדשים בקדוה"ג להפסל בלינה, ובתוס' שם ובסוגין תמהו ע"ד דודאי מתקדשין בכלי קדוה"ג להפסל בלינה וע"כ כוונת זעירי שמתקדשים בשחיטה שלא יוכל לשנותם לזבח אחר.

והנה לשי' רש"י י"ל שהנסכים לר"מ מתקדשים משעת הפרשה שלא יוכל לשנותם לזבח אחר וכמבו' בגמ' (דע"ט ע"ב) לגבי שמן דמשהופרש לשם מנחה זו פסול לשם מנחה אחרת, ונחלקו האחרונים שם בביאור דברי הגמ' דבליקו"ה כ' דהיינו דווקא כשקדש בכלי להיות קדוה"ג אמנם בחזו"א פליג ע"ד וכ' דמשעת הפרשתו אין יכול לשנותו [והביא ראיה מלחמי תודה דמבו' בגמ' ד"פ ע"א דמשהופרשו בלא קדוה"ג אין יכול לשנותם לזבח אחר] ולפי"ז לשי' רש"י י"ל דה"ה הנסכים משעת הפרשה (היינו קדושת פה או קדושת כלי) הוקבעו לזבח זה ואין יכול לשנותם לזבח אחר.

ולכאו' לפי"ז יוכרח דלפי' רש"י הסוגיא לקמן היא כר"מ ולא כרבנן, דהתינח להתוס' שהנסכים נקבעים עם השחיטה מגזה"כ (וכמבו' בסוגיא שם) בזה ס"ל להתוס' דיש לחלק אליבא דרבנן דכ"ז דווקא בשחיטה כשרה ולא בשחיטה פסולה משא"כ לפירש"י הקביעות הוא בהפרשה וכיון שמצינו אליבא דרבנן שלא חלה קביעות זו ע"כ הסוגיא לקמן כר"מ.

אלא דיש להעיר על פירש"י מדברי ר"מ דאמר "הוקבעו **בשחיטה** כלחמי תודה" ומבו' לפו"ר שהקביעות הוא בשחיטה ולא בהפרשה, אמנם בלא"ה אין דברי הגמ' כפשוטם דהא בלחמי תודה גופייהו מבו' להדיא בגמ' (ד"פ ע"א) דאבדה התודה אבד לחמה ומבו' דגם קודם שחיטה נקבע הלחם עם התודה וא"כ צ"ב מה שדימה ר"מ הנסכים ללחמי תודה, וע"כ הביאור בזה דלא בא להביא ראיה ע"י מה הוקבעו לענין שלא יוכל לשנותם אלא הביאו ראיה לנידון הסוגיא דכמו שמצינו שהשחיטה מקדשת את הלחמי תודה כך השחיטה קובעת הנסכים לענין שיהא כחלק ממנו להתפגל עמו וא"כ אין מכאן ראיה לענין קביעות.

**בירור שי' הר"מ (עפ"י שי' התוס', ולביאור הגרי"ז)**

**ג.** והנה בר"מ הביא דינא דסוגיא להלן דע"ט ואעפי"כ פסק כרבנן דסוגין, ויש לבאר שיטתו כתי' הב' שבתוס' שיש חילוק בין שחיטה כשרה לשחיטה פסולה, ומה"ט התם ע"י השחיטה נקבעו הנסכים עם הזבח ואין יכול לשנותם אם לא מטעם תנאי בי"ד ובסוגין ע"י שחיטה פסולה אין הנסכים נקבעים עם הזבח ומה"ט אין מתפגלים עמו.

ובכתבי הגרי"ז כ' לבאר בשי' הר"מ דיש חילוק בין הסוגיות דהסוגיא כאן דנה ע"י מה הנסכים **נקבעו** עם הזבח להתפגל עמו והסוגיא להלן דנה בהלכות ההפרשה אימתי נחשבים מופרשים למנחה זו שלא יוכל לשנותו לזבח אחר ואליבא דרבנן י"ל דאעפ"י שאסור לשנותו לזבח אחר מ"מ לא הוקבעו להתפגל עמו, ואף שבסוגין להדיא מבו' שרבנן ור"מ דימו דין ההוקבעו לדין "יכול לשנותו לזבח אחר" אין הכוונה לשנותו לזבח אחר לגמרי דבזה י"ל דע"י ההפרשה כבר אין יכול לשנותו אלא הנידון בהפריש שנים לאחריות אימתי נקבעו לזבח זה דלא יוכל להקריבו עם השני שעמו הופרש לאחריות. [ובמקד"ד כ' עד"ז, אלא שהוא חידש לחלק האם בא לשנותו לאותו קרבן או לקרבן שונה, ולכאו' התם ג"כ הנידון לשנותו לתמיד אחר ולא לקרבן אחר לגמרי וא"כ דבריו צ"ב].

ולפי ביאור הגרי"ז מתבאר דבין לר"מ ובין לרבנן גם בנסכים א"א לשנותם לזבח אחר בהפרשה (כמו שמן) דלשי' הליקו"ה דווקא משעה שנתקדשו בכלי ולביאור החזו"א משעת ההפרשת פה וכמו שמצינו בלחמי תודה, וכל נידון הסוגיא לגבי ההוקבעו שזה חל בשחיטה וכמו שנתבאר.

**בחידוש התוס' לחלק בין שמן לנסכים אליבא דרבנן**

**ד.** והנה כ' התוס' לחדש דדינא דרב חסדא דשמן שהפרישו לזבח זה אין יכול לשנותו לזבח אחר הוא גם אליבא דרבנן כאן דשמן הוא גופא דזיבחא. ובקר"א העיר על דבריהם דהגמ' הביאה סברא זו רק לגבי תנאי בי"ד. ובשי' התוס' מבו' דס"ל שהיא סברא גם לגבי שהוקבע עם הזבח מיד בהפרשה.

ויש להעיר ע"ד הקר"א דלפו"ר גם לר"מ מצינו חילוק בין נסכים למנחה דהנסכים נקבעים בשחיטה והשמן נקבע בהפרשה ולכאו' ביאור החילוק משום שהשמן גופא דמנחה וא"כ י"ל שגם רבנן מודים לזה, [וע"ע בסוגיא בדע"ט במה שהבאנו ביאור רש"י העליון שם בסוגיא דלפי"ד ג"כ מוכרח דיש חילוק גם לר"מ בין שמן לנסכים דשמן גופא דמנחה הוא].

**בהחילוק בין לחמי תודה לשאר מנחות**

**ה.** אלא דבעיקר הנתבאר לעיל מסוגית הגמ' ד"פ ע"א דאבדה התודה אבד הלחם ואין יכול לשנותו לזבח אחר אפי' קודם שחיטה יש להעיר מ"ש לחמי תודה משאר נסכים הא לחמי תודה אינם מגופא דזיבחא. ועי' מש"כ בסיפא שם לבאר דיש מעלה ללחמי תודה דמשום שא"א ללחם בלא תודה יש לדונם כעין גופא דזיבחא שיוקבעו בהפרשה עם הזבח ודו"ק.

**בפלוגתת ר"מ ורבנן אם יכול לשנותו לזבח אחר**

**מ"ט לרבנן אין קריבים בלילה מדין נסכים הבאים בפנ"ע**

**א.** בגמ' א"ל אפשר לשנותו לזבח אחר אמר רבא קסבר ר"מ הוקבעו בשחיטה כלחמי תודה. נתבאר לעיל דלתי' הא' שבתוס' לא נקבעים הנסכים עם הזבח אפי' בשחיטה כשרה ולפו"ר לעולם יכול לשנותם לזבח אחר. ויש לתמוה מהגמ' בתמורה דמבו' שנסכים הבאים עם הזבח אין יכול להקריבם בלילה ושאין באים עם הזבח יכול להקריבם בלילה והא לרבנן לעולם יכול להקריבם כנסכים הבאים בפנ"ע ויהיו כשרים בלילה.

והנה יעוי' בשפ"א שכ' דמשמע מדברי רבנן דאעפ"י שיכול לשנותם לזבח אחר מ"מ אין יכול לשנותם לנסכים הבאים בפנ"ע, ולכאו' לפי"ז א"ש. אמנם לכאו' כ"ד השפ"א היינו שאין יכול לשנותם מנסכי קרבן לנסכי נדבה דכבר נקבעו כנסכי קרבן אולם עדיין תימה שיכול לשנותם להיות כנסכי קרבן הבאים אחר עשרה ימים שכשרים גם בלילה. ויעוי' בכתבי הגרי"ז תמורה (שם) שעמד בזה וביאר דאין יכול לשנותם גם לנסכים הבאים לאחר עשרה ימים. ולכאו' כוונתו דאעפ"י שלא חל קביעות עם הקרבן מ"מ חל בנסכים שדינם להיות קריבים עם הזבח וע"כ יכול לשנותם רק להיות קריבים עם זבח אחר ולא כנסכים הבאים לאחר עשרה ימים.

ולכאו' הדברים מחודשים דלפו"ר אין דין מסוים להיות "נסכים הקריבים עם הזבח" שדינו רק ביום ולא בלילה אלא יסה"ד הוא שכל שנקבעו עם הזבח נעשו כחלק מן הזבח להיות קרבים כדין הזבח וכיון דלרבנן אין נקבעים עם הזבח חידוש הוא לומר דמ"מ חל בהם דין להיות קריבים דווקא עם זבח ולא כנסכים הבאים מכאן ועד עשרה ימים.

ואולי יש לבאר באופ"א דגם לרבנן כיון שנשחט עליהם הזבח דינם להקרב עם הזבח (ביום ולא בלילה) אלא שלא נקבעו עמו בדרגה שלא יהא יוכל לשנותם, ומעתה י"ל שהשינוי הוא רק אם ינסכם לשם זבח אחר דבזה עוקר אותם מקיום דין נסכי הזבח שנשחט עליו לזבח אחר וע"כ אם ינסכם לזבח אחר ביום קודם שיפסלו מהני מה ששינה אותם לזבח אחר אולם אחר שקיה"ח נפסלו ואין ראויים לזבח אחר וצ"ע בזה.

**ביאור החזו"א בשי' התוס'**

**ב.** בחזו"א כ' ליישב באופ"א דגם לרבנן אעפ"י שאין נקבעים הנסכים בשחיטה מ"מ נקבעים בזריקה וע"כ א"ש הגמ' בתמורה דכל שנקבעו בזריקה דינם כהזבח להיות קריבים ביום ולא בלילה.

ויש להעיר דהנה נתבאר לעיל דנחלקו רש"י ותוס' האם דינא דזעירי דאין הנסכים מתקדשים אלא בשחיטת הזבח האם הכוונה להפסל בלינה או לענין לשנותו לזבח אחר, ויש להעיר לפירש"י דאי נימא כדברי החזו"א לעולם אין השחיטה גורמת שיפסלו בלינה דהא עדיין קודם זריקה ראויים הם לזבח אחר ואין דינם דווקא עם זבח זה. וצ"ל דמ"מ השחיטה הועילה לקדשם שדינם להפסל בלינה אעפ"י שיכול לשנותם לזבח אחר קודם הזריקה.

**ביאור סברות רבנן בסוגיא**

**ג.** נתבאר בגמ' ב' סברות בביאור טעמא דרבנן שאין הזבח מפגל את הנסכים א. שאדם מביא זבחי היום ונסכיו לאחר י' ימים ב. שיכול לשנותו לזבח אחר. ויש להעיר דהתינח לפי' א' שבתוס' ס"ל לרבנן להוכיח דאין הנסכים קבועים עם הזבח כלל אולם לפי' הב' דבשחיטה כשרה נקבעים הזבח (לדונם כקריבים ביום ולא בלילה) מה ראיה היא ממה שיכולים לבוא מכאן ועד עשרה ימים הא עכ"פ כשנשחטו עם הזבח ונקבעו דינם להתפגל עמו. וצ"ל דמ"מ ראייתם דמהא גופא שיש לנסכים תורת הקרבה בפנ"ע ע"כ אין הנסכים קבועים עם הזבח להיות כחלק ממנו ולהתפגל עמו.

ובביאור ב' הראיות שהביאו רבנן ביאר הגרי"ז דהסברא הראשונה היא שאין הזבח "מתיר" את הנסכים מהא שיכולים לבוא בפנ"ע והסברא השניה היא להוכיח שאין הנסכים נקבעים עם הזבח. ונפק"מ בזה דאם החיסרון שאי"ז ניתר יהא זה תלוי בפלוגתת הראשונים האם במתיר יש עכ"פ פסול ואם החיסרון משום שלא נקבעו עמו אפי' פסול ליכא].

ויעוי' בחזו"א שתמה לפי דרכו שהזבח מתקדש בזריקה גם אליבא דרבנן א"כ אעפ"י שלא נקבעו עמו להתפגל בשחיטה משכח"ל שיתפגלו עמו בזריקה, וביאר החזו"א כהבנת הגרי"ז דרבנן הוכיחו לו ג"כ שאין הזבח מתיר של הנסכים ומה"ט גם כשיוקבעו עמו כל דין הקרבתם אחר הזריקה אינו אלא מדין סדר בעלמא.

ויסה"ד מבו' גם בליקו"ה לתרץ תמיהת התוס' דלפי"מ שביארו דבשחיטה כשרה מודו רבנן שנקבעו הנסכים עם הזבח א"כ משכח"ל שיתפגלו הנסכים כשפיגל בזריקה (אחר שנקבעו הנסכים בשחיטה כשרה) וביאר הליקו"ה דמ"מ פליגי רבנן דלא מתפגלים משום סברתם הראשונה דהנסכים באים מכאן ועד עשרה ימים. [ולהנתבאר לעיל דכל שנקבעו עמו והחיסרון שאין הזבח מתירם יהא נפק"מ בזה דעכ"פ פסול מיהא איכא ודו"ק].

**דף ט"ז ע"א**

**בדין ע"ד ראשונה הוא עושה**

**ביאור כוונת רש"י בטעמא דרבנן דל"א ע"ד הראשונה**

**א.** הגמ' בסוגין דנה לבאר דכל פלוגתתם דווקא בפיגל בשניה אבל בראשונה לכו"ע ע"ד הראשונה הוא עושה והוי פיגול אמנם הסוגיא בזבחים (דמ"א ע"ב) דנה לבאר פלוגתת ר"מ וחכמים בפיגול בעבודה אחת האם אמרי' ע"ד הראשונה הוא עושה ולכו"ע בפיגל בשניה יש חיסרון שאין מפגלים בחצי מתיר, [ונתבאר בגמ' דלכו"ע לא אמרי' בזה יוכיח סופו על תחילתו]. וביאר רש"י טעמא דרבנן דלא אמרי' ע"ד הראשונה אא"כ אמר אף בשני, והוסיף רש"י וז"ל: "וכל מחשבה בקדשים מוציא בפה הוא". לכאו' כוונת רש"י לבאר מ"ט שייך כאן סברת ע"ד הראשונה וס"ל לרש"י דענין "ע"ד הראשונה" לא שייך במקום שלא חשב כלל אלא הוא שייך היכא שחשב ואעפי"כ בעי' דיבור ובזה נתחדש שהדיבור בתחילה [או בסוף] מהני לכל המעשה, ולפי"ז כוונת רש"י דאם פיגול היה במחשבה לא היה שייך בו נידון "ע"ד הראשונה" אלא דמשום שפיגול בעי' דיבור בפה מה"ט שייך ביה נידון ע"ד הראשונה שנחלקו בו ר"מ וחכמים.

והנה בגמ' בריש מס' זבחים מבו' לענין מחשבת לשמה דאף אי סתמא לאו לשמה מ"מ מועיל בזה ע"ד הראשונה, ואי נימא כמש"כ בכוונת דברי רש"י יהא מוכרח בשיטתו שדין לשמה הוא ע"י דיבור [וכמו שסוברים חלק מן הראשונים לגבי לשמה בס"ת ותפילין ואכמ"ל] ומה"ט שייך בזה נידון ע"ד הראשונה [ודלא כמו שביארו התוס' שם בסוגיא].

והיותר ברור בכוונת דברי רש"י דבא לבאר טעם החילוק בין המבו' בריש פירקין דאמרי' ע"ד הראשונה והכא לרבנן ל"א ע"ד הראשונה דכל שסגי במחשבה אמרי' ע"ד הראשונה וכל שצריך דיבור לא אמרי' ע"ד הראשונה, ולפי"ז מבו' בסוגין דבדבר הצריך דיבור ל"א לרבנן ע"ד הראשונה, ואף לר"מ אמרי' רק ע"ד הראשונה ול"א יוכיח סופו על תחילתו.

והנה באמת שי' התוס' שם דאף אם סתמא לאו לשמה מ"מ סגי במחשבה ולשיטתו א"ש החילוק מ"ט התם אמרי' ע"ד הראשונה. אמנם יש מן הראשונים שס"ל דכל לשמה דעלמא בעי' דווקא בדיבור (רא"ש הל' ס"ת ועוד והובא להלכה בשו"ע) וצ"ע לשיטתם מ"ט הכא לרבנן לא אמרי' ע"ד הראשונה. ויש ליישב דגם לשי' ראשונים אלו ה"מ בציצית ותפילין וכדו' אולם בקרבנות אף אם סתמא לאו לשמה מ"מ כיון ששם הקרבן מונח בקרבן סגי במחשבה ואי"צ דיבור ומה"ט שייך בזה ע"ד הראשונה. אמנם עדין צ"ע דברא"ש שם מבו' דסגי בע"ד הראשונה גם בציצית ותפילין (וכן הוא להדיא בפוסקים) ומבו' דגם למאי דקיי"ל שיש להחמיר כהראשונים שצריך דיבור בלשמה מ"מ שייך בזה ע"ד הראשונה.

עוד צ"ע דיש מן הראשונים (הגהות מרדכי ועוד) שמבו' שגם בלשמה דקרבנות אי סתמא לאו לשמה בעי' דיבור ולא סגי במחשבה (עי' מש"כ בזה בריש מסיכתין) ולדידהו צ"ע החילוק בין הסוגיות. וי"ל כסברת הקר"א דהטעם שבסוגין ל"א ע"ד הראשונה לרבנן הוא משום שהוא מחשבת איסור דבזה אין אנו דנים שאם חשב דבר איסור בתחילה כוונתו גם בכל העבודות לדבר איסור.

**ביאור סוגית הגמ' בחולין דאמרי' יוכיח סופו על תחילתו**

**ב.** והנה הגמ' בחולין דל"ט דנה שאם חשב בסוף השחיטה לע"ז נימא יוכיח סופו על תחילתו. ובקר"א ד"ב ע"ב וברעק"א בחולין שם נקטו שענין יוכיח סופו על תחילתו שייך רק בדברים דסגי במחשבה אולם בדברים דבעי דיבור לא שייך יוכיח סופו על תחילתו. [ובקר"א בסוגין מה"ט נקט להוכיח מהסוגיא בחולין שענין השחיטה לע"ז היא במחשבה ועיי"ש מה שתמה מפיגול, אמנם הגרעק"א שם הוכיח לאידך גיסא משי' התוס' דע"כ בע"ז בעי' דיבור ואעפי"כ מהני אפי' יוכיח סופו על תחילתו ותמה מ"ט].

ולכאו' יש לתמוה יותר מסוגין דמבו' להדיא דאפי' אם אמרי' ע"ד הראשונה מ"מ לא אמרי' יוכיח סופו על תחילתו ומבו' דכל דבעי' דיבור והוא דבר איסור לכו"ע לא אמרי' יוכיח סופו על תחילתו וצ"ע מסוגיא שם.

וצ"ל דיש חילוק בין מחשבת לשמה וע"ז למחשבת פיגול דמחשבות שהם יחוד הדבר שייך בזה סברות ע"ד הראשונה ויוכיח סופו על תחילתו שכל שחשב בתחילה או בסוף מהני [או משום שמחשבה זו מפרשת כל המעשה או משום שאנו דנים שהיה מונח במחשבתו וסגי בהא] אולם במחשבת פיגול שהיא מחשבה הפוסלת [אף שהיא יעוד לאיזה דין עושהו מ"מ אי"ז הגדרת המעשה עצמו אלא מחשבת פסול] בזה פשיטא לגמ' דל"א יוכיח סופו על תחילתו לכו"ע.

עוד יש לבאר עד"ז בנוס"א דעניין הדיבור בלשמה או בע"ז אי"ז משום שנצרך עצם הדיבור אלא דבעי' דרגת לב כזאת שמפורשת ע"י דיבור וכל שהוכיח ליבו ע"י דיבור בין בתחילה בין בסוף סגי משא"כ בפיגול הדיבור עצמו הוא מעשה הפסול וכה"ג ל"מ יוכיח סופו על תחילתו לכו"ע.

אמנם אף שיש לבאר כן בשי' הגר"א שהביא המקור לדין יוכיח סופו על תחילתו במצוות מההיא דריש פירקין ומההיא דחולין מ"מ בשי' רש"י נראה שאין כוונתו לזה דא"כ מ"ט ביאר רש"י דבפיגול בעי' דיבור הא גם אם הוא מחשבה הפוסלת כיון שאי"ז פירוש מעשהו אלא מחשבה הפוסלת לא אמרי' בזה ע"ד הראשונה, ולפו"ר מבו' ברש"י שבכל מקום שצריך דיבור לא שייך סברת ע"ד הראשונה לרבנן והסוגיא בריש פירקין ס"ל דבלשמה סגי במחשבה (וכן צ"ל בסוגיא בחולין וכמו שנקט הקר"א) וצ"ע. [ואולי י"ל דרש"י מביא ההכרח שהוא דבר הפוסל ולא יעוד גרידא מהא דבעי' דיבור, ודוחק].

**בדברי הגרי"ז בסברת ע"ד הראשונה**

**ג.** ובעיקר סברת ע"ד הראשונה תמה הגרי"ז מדברי התוס' בסוגין שכ' דבהקטרת חצי קומץ אין פיגול משום שהוא כחצי סימן וצ"ב דאף שאי"ז אפי' ח"מ מ"מ שייך בזה סברת ע"ד הראשונה [ויש מקום לדחוק דדברי התוס' שם רק למאן דמפרש פלוגתייהו במפגלים בח"מ, אמנם בסוגיא מבו' דאיכא למאן דסבר דלכו"ע אמרי' ע"ד הראשונה ואולי מה"ט ס"ל להגרי"ז דלא מסתבר דכ' התוס' דבריהם דלא כהאי מ"ד בלא לפרש כלל, אלא שהתוס' איירי לפי"מ שנקטה הגמ' להוכיח מהברייתא דל"א ע"ד ראשונה ולפי"ז אין ראיה. וצ"ל דראייתו מדברי התוס' שדקדקו מלשון הברייתא שהוא רק בפיגול בכל הזאות בין הבדים או בכל הזאות ההיכל וכו' ודקדוק זה הוא שייך גם למה שדנה הגמ' לבאר דאליבא דרבנן אמרי' כל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה].

וע"כ ביאר הגרי"ז שדין ע"ד הראשונה אין הכוונה שאנו תולים שכך היה בדעתו אלא שהגדרת המעשה בתחילה קובעת את כולו וע"כ זה מועיל דווקא כשעשה בדבר חשוב היינו בקומץ כלפי הלבונה ולא בחצי קומץ. [ועיי"ש שביאר בזה המבו' בתוס' שפיגול בהזאה ראשונה הוי כמפגל בחצי קומץ והא עכ"פ יש מחשבת פיגול בטבילת אצבע (וס"ל להגרי"ז שהוא כעבודה בפנ"ע לפגל בו) וע"כ כסברא הנ"ל. ולכאו' יש לדחות דכל שחושב בתחילת מעשהו ואנו דנים שמחשבתו כן בכל מעשהו היינו בכל מעשה הזריקה ולא במעשים שהם צורך הזריקה ויש לעי' בזה].

וכדברי הגרי"ז מבו' ג"כ בעולת שלמה בסוגין (וכ"כ בזבחים דמ"א ע"א) שהכריח בשי' רש"י ותוס' דגם למ"ד ע"ד הראשונה לא מצי לפגל בחלק מן ההזאות דבין הבדים אלא בכולם משום שאי"ז דבר חשוב דאי לא נימא הכי מאי קשיא ליה לרב מהא דקתני פיגל בראשונה וכו' ופליגי הא כיון דמיירי שחשב בכל הזאות הראשונות (ומה"ט לר"מ שייך פיגול ח"מ) א"כ שייך בזה סברת מהדר פיגולי בכל הזאות ל"ל, והכריח מהא שגם בע"ד הראשונה שייך סברת דבר המסוים והדברים צ"ב. וע"כ הביאור שענין "ע"ד הראשונה" אי"ז משום ש"דעתו" על הכל אלא שע"י שעושה בתחילה דבר חשוב נקבע ממילא הכל כבתחילה.

עוד הביאו סייעתא לזה מדברי השיטמ"ק דמ"ב ע"ב שכ' דקו' הגמ' "כי מדי בהיכל מיא בעלמא קא מדי" היינו לר"מ ולא לרבנן משום שלרבנן אי"ז פיגול אלא לבסוף, ובהמשך דבריו כ' השיטמ"ק דלר"מ שמפגלים בח"מ הוי פיגול אחר חצי מתיר ואפי' אי טעמיה משום כל העושה בהכי אמר רחמנא דליפגל וכו', וצ"ב מ"ט הוצרך לזה הא כבר ביאר דאם בעי' לכל המתיר א"כ הפיגול חל לבסוף, ומבו' שע"ד הראשונה הוא עושה אי"ז משום שעושה הכל כמו שחשב בתחילה אלא שסגי בהתחלה לפגל [והחילוק בין מ"ד מפגלים בח"מ לע"ד הראשונה האם דווקא בחצי הראשון (שעי"ז כאן שנעשה הכל ע"ד הראשונה סגי בתחילה) או אפי' בחצי השני משום מפגלים בח"מ].

אלא דיש לתמוה על ביאור זה מהמבו' בגמ' שהו"א שפיגל בראשונה ובשלישית ובשניה לא פיגל לא נימא ע"ד הראשונה וצע"ט הא אין הנידון מצד דעתו ומ"ט לא יתפרש גם השניה ממילא ע"י הראשונה וצ"ב. והביאור פשוט דהנה נתבאר בתוס' דכשפירש להדיא שאינו עושה ע"ד הראשונה לא אמרי' ע"ד הראשונה הוא עושה, ולפי"ז י"ל שסברות הגמ' הם דכל שלא אהדר לפגולי הוי כמו שאמר להדיא שאין רוצה שיהא ע"ד הראשונה ודו"ק.

**בתמיהת התוס' מהקטיר שומשום לאכול שומשום**

**ד. והנה התוס' תמהו (בסוד"ה בין בראשונה)** מהקטיר שומשום לאכול שומשום שאי"ז דבר המסוים, ולפו"ר תמיהתם לפי מה דס"ד בגמ' בע"ב לבאר המ"ד שהוא פיגול כר"מ שמפגלים בחצי מתיר. אמנם י"ל דתמיהתם גם למסקנא דהנה צ"ב למאי דס"ד בגמ' דמודו רבנן דע"ד הראשונה א"כ מ"ט דווקא בפיגל בכל הראשונה, וע"כ כמו שנתבאר לעיל דאי"ז מחשבה כלל גם לגבי שלא נימא ע"ד הראשונה וא"כ תמהו התוס' שאי"ז מחשבה אפי' להצטרף עם אחרים ודו"ק.

**מפגלים בחצי מתיר**

**בירור טעם הדין שאין מפגלים בח"מ**

**א.** במתני' במנחות איפלגו ר"מ ורבנן בפיגל בקומץ ולא בלבונה או להיפך מה דינו ונחלקו התם ובסוגין אמוראי מה ביאור פלוגתתם ולקמן דק"י נקטה הגמ' בפשיטות שפלוגתתם האם מפגלים בח"מ או לא. והנה לפו"ר טעמא דרבנן דאין מפגלים בח"מ הוא שיסוד הפיגול הוא במה שחושב מהמתיר על הניתר וכל שאין המחשבה בכל המתיר אין בכחו לפגל את הניתר. אמנם ז"א דהא מצינו פיגול בקמיצת הקומץ בלא הלבונה וצ"ב הא לא פיגל בכל מתירי הקרבן והיאך יתפגלו השיריים בלא שפיגל בב' המתירים.

עוד יש לתמוה מהמבו' בגמ' להלן די"ז ע"א דהקטרה מפגלת הקטרה היינו בחושב הקומץ על הלבונה [ולכאו' גם מ"ד דפליג שם היינו משום שב' מתירים נפרדים הם ואין יכול לחשב במתיר של הקומץ על מתיר אחר (ולהלן בעזהי"ת יבו' הטעם בזה) אולם אין חיסרון מצד שהמחשבה היא רק בחצי מתיר.] וצ"ב דהא אין מחשבת פיגול בכל המתיר.

וביותר צ"ב המבו' בגמ' בזבחים (דמ"ב ע"א) דאם היה ד' פרים בעבודת יוה"כ אם חשב בהזאה דפר אחד הו"ל ח"מ משום שצריך הוא לכל ההזאות ואם חשב בשחיטה של כל פר הו"ל מתיר שלם, והדברים צ"ב דהא כל מעלת השחיטה במה שמביאה לזריקה והיאך תהא עדיפא מהשחיטה.

וע"כ הביאור דאין דין לחשוב בכל מתירי הקרבן כדי שיתפגל המתיר אלא הדין הוא לחשוב בעבודה שלמה [ולכאו' הביאור שרק יעוד של עבודה שלמה יכול לייעד את העבודה, ועי' לקמן בסוגיית "פיגול בהולכת הקומץ" שיתבאר ביאור אחר בזה] ומה"ט א"ש דקמיצת הקומץ חשיבא עבודה שלמה משום שאין עמה גם קמיצת הלבונה ויכול לפגל בה לבד ודווקא בהקטרת הקומץ שיש עמו הקטרת הלבונה צריך לפגל בכל ההקטרה כדי שיהא פיגול.

**הוכחה ממתני' שאין החיסרון רק בעבודת מתיר שלמה**

**ב.** והנה מבו' במתני' שנחלקו ר"מ ורבנן בחשב בשחיטת כבש אחד על הלחם אם הוי פיגול משום שאין מפגלים בח"מ, והדברים צ"ב דאף שהלחם צריך שחיטת ב' הכבשים כדי לקדש וזריקת שניהם כדי להתיר מ"מ ב' העבודות בב' הכבשים הם ב' עבודות נפרדות ומ"ל מפגל בשחיטה ולא בזריקה למפגל בשחיטת כבש אחד ואין מפגל בשחיטת כבש אחר הא ב' עבודות נפרדות הם המקדשות ויוכל לפגל בכאו"א מהם בפנ"ע. ומבו' שכלפי הלחם אנו דנים את שחיטת שניהם כשחיטה אחת ומה"ט שייך בזה אין מפגלים בח"מ.

אלא דעדיין יש להעיר ע"ז דהנה במחשב בקמיצת הקומץ (להר"מ שצריך גם בליקוט הלבונה) ובהקטרת הלבונה אין מצטרפים יחד להחשב שפיגל בכל המתיר משום שכל עבודה ועבודה לא פיגל בכולה, ומאידך גיסא בב' כבשים אם יפגל באחד בשחיטה ובאחד בזריקה לכאו' הוי פיגול משום שפיגל בכל המתיר של הלחם, וא"כ מבו' שאין דנים שחיטת שניהם כלפי הלחם כשחיטה אחת דהא אי"צ לחשוב דווקא ב"שחיטת" שני הכבשים אלא סגי לחשוב בב' המתירים וא"כ שוב יש להעיר מ"ט אין יכול לחשוב בשחיטה של כבש אחד כיון שהוא עבודה שלמה וצ"ע.

ומעתה נתחדש שם בסוגיא דענין הפיגול בחצי השני אי"צ שיהא דווקא במה שחשב **בו** מחשבת פיגול אלא גם במה שחשב עליו מחשבת פיגול חשיב שפיגל בכולו ואין חיסרון של אין מפגלים בחצי מתיר. [וביותר נתבאר שם בסוגיא חידוש גדול דאף להסוברים שאין הקטרה מפגלת הקטרה (משום שאין יכול לפגל במתיר אחד על מתיר אחר) ואין מפגלים בחצי מתיר מ"מ אם חושב בהקטרת הקומץ על הקטרת הלבונה ועל אכילת השירים למחר הוי פיגול, ובאמת הוא צע"ט ולכאו' מבו' עכ"פ דכל שחשב מחשבת פסול על הלבונה אעפ"י שאין בכח מחשבה זו לפגל מ"מ אין כאן העיכוב מצד החצי מתיר השני שלא יחול הפיגול והוא חידוש גדול].

**ביאור הסוגיא לקמן (דק"י ע"א) דלר"מ מוכרח שהקטרת הקומץ משרא שרי**

**ב.** והנה לפו"ר יש ראיה שיסוד דין אין מפגלים בח"מ הוא משום שיסוד דין הפיגול שמחשבה במתיר מפגלת הניתר [וע"כ צריך שיחשוב בכל המתיר כדי שיתפגל הניתר], דהנה הגמ' דק"י ע"א דנה האם הקומץ מתיר כנגדו בשירים ב"משרי שרי או איקלושי מיקלש" והכריחה הגמ' דאליבא דר"מ שמפגלים בח"מ ע"כ משרי שרי, ולפו"ר ביאור הדברים דודאי גם לר"מ יסוד פיגול שמחשב במתיר על הניתר וע"כ דמפגלים בחצי מתיר משום שחצי מתיר משרא שרי כנגדו [ומה שנקטה הגמ' שם דאליבא דרבנן לא משרא שרי ולא מיקלש קליש כבר פירש"י דאין כוונת הגמ' להכריח כן (דהא אי נמי מיקליש אין מפגלים בח"מ וכמבו' מגופא דסוגין) אלא כוונת הגמ' דשמא לרבנן לא משרא שרי ולא איקלושי מיקליש].

אמנם ז"א דהנה יעוי"ש בתוס' שדנו היאך הדין בשחיטה וז"ל: וצ"ע אי שחט סימן אחד וקיבל את דמו וזרקו כיון דחשיב ח"מ אי אמרי' משרא שרי עכ"ל. הרי דלא ברירא להו להתוס' שיש דין משרא שרי בשחיטה ואעפי"כ דנה הגמ' בכל דוכתא שמחשבה בסימן אחד תלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן אם מפגלים בח"מ. אלא דלפי"ז באמת צ"ב מ"ט הכריחה הגמ' דלר"מ בהקטרת הקומץ משרא שרי הא כמו שבשחיטה יש צד בתוס' דהו"ל חצי מתיר אעפ"י שאין מתיר כנגדו ה"ה בקומץ ולבונה.

והעירוני לבאר בזה עפ"י הנתבאר להלן בסוגיית פיגל בהולכה דהטעם שאין מפגלים בח"מ הוא משום שהחצי השני מעכב על ידו (עי"ש באורך בביאור הדברים), ומעתה י"ל דס"ל לגמ' שהסברא היא שהקומץ והלבונה הם ב' חלקים שכ"א מתיר חלק בשיריים אלא שלדעת רבנן כמו שאחד מעכב את חבירו בפיגול כך אחד מעכב את חבירו כלפי ההיתר משא"כ לר"מ שאין אחד מעכב את חבירו בפיגול כך אין אחד מעכב את חבירו כלפי ההיתר. [אלא דעיקר הדברים חידוש גדול דכך ס"ל לגמ' מסברא ואדרבא הסברא הפשוטה דהשיריים צריכים את שניהם ולא שכ"א מתיר חלק בשירים וביותר צ"ב שדנו התוס' שגם בשחיטה כל סימן מתיר חלק מהבשר והא לפו"ר כל הבשר צריך היתר ב' סימנים, וצ"ע].

**ביאור הראשונים בביאור פלוגתת ר"י ור"ל במנחות בפיגל בהולכת הקומץ**

**ג.** והנה הגמ' (מנחות דט"ז ע"ב) הביאה פלוגתת ר"י ור"ל בפיגל בהולכת הקומץ בלא הלבונה מה דינו, ר"ל ס"ל דהולכה כהקטרה והו"ל פיגול בח"מ [דהא פיגל בעבודת הקומץ בלא הלבונה (ושניהם יחד מתירים השיריים)] ור"י ס"ל דהולכה כקמיצה ונתבאר בגמ' טעמו "דכל עבודה שאינה מתרת עבודה חשובה היא לפגל עליה בפנ"ע" וברש"י ביאר דעבודה שאינה מתרת היינו דלא מיעכבא דיכולים להושיט מזל"ז ביאור דבריו כ' בשיטמ"ק משום שאפשר לבטלה[[5]](#footnote-5). ותמה השיטמ"ק דא"כ מהי תמיהת הגמ' משחיטה. וע"כ ביאר בשיטמ"ק כוונת הגמ' "שאינה מתרת" היינו שאינה מתרת הבשר דהתינח קבלה מקדשת הדם לזריקה אולם ההולכה אינה מקדשת ואינה מתרת.

ובביאור שי' רש"י צ"ל עפ"י הנתבאר לעיל דעיקר הנידון הוא אימתי חשיב עבודה שלמה, ומעתה אין כוונת הגמ' דאפשר לבטלה הוא הסיבה שנדון הולכת הקומץ לחודה אלא הוא סימן לדונה כעבודה בפנ"ע ולא כמתיר יחד עם הלבונה ומעתה מה שתמהה הגמ' לענין שחיטה (אעפ"י שא"א לבטלה) דהתם גם בלא סימן הנ"ל דנה הגמ' מסברא דכל שחיטה ושחיטה יש להחשיבה כעבודה בפנ"ע, והוצרכה לבאר דמשום ששניהם מקדשים הלחם חשיבי כח"מ לגבי הלחם.

**האם פיגול בפסיעות שייך לדין פיגול בח"מ**

**ד.** בגמ' ד"ל ע"א מבו' דיכול לפגל בפסיעה אחת מן ההולכה, ויעוי' בתוס' שם (ד"ה סימן) שביאר הסוגיא שם דגם למ"ד מפגלים בח"מ היינו דווקא בסימן שלם ולא בחצי סימן "ולא דמי לפסיעות", ולפו"ר כוונתם דענין מפגלים בחצי מתיר הוא כשעושה העבודה בחלק מהמתיר אולם כשעושה ההולכה בכל המתיר אף כשעושה רק חלק מן ההולכה אין לדון זאת כמפגלים בח"מ [וכן כתבו במנ"ח ובז"ת עיי"ש].

אמנם בקר"א בדט"ו דימה פיגול בפסיעות לדין פיגול בח"מ עיי"ש בדבריו, וצ"ב הא כאן עבודה בחצי מתיר. וע"כ ביאור דבריו כמו שנתבאר לעיל דענין פיגול בח"מ היינו דמה"ט נחשב כחצי עבודה וא"כ לר"מ שמפגלים בחצי מתיר שהיא חצי עבודה ה"ה מפגלים בפסיעות משא"כ לרבנן [אלא דיש להעיר דנתבאר לעיל דגם לר"מ הטעם שמפגלים בח"מ כיון שהוא משרא שרי ויש חשיבות לחצי עבודה, ואולי בהולכה לעולם יש חשיבות זו (וכמש"כ התוס' לגבי סימן אחד בשחיטה דחשיב ח"מ לר"מ אעפ"י שאין משרא שרי)].

**בדין אין מפגלים בחצי מתיר (במ"ג הזאות דיוה"כ)**

**פלוגתת האחרונים בהטעם שבג' פרים חשיב חצי מתיר**

**א.** נתבאר בגמ' לתמוה דחזי' דנחלקו ר"מ ורבנן במפגלים בחצי מתיר מהא דנחלקו לענין מ"ג הזאות ביוה"כ אם יכול לפגל בראשונה או בשניה או בשלישית. ומבו' בגמ' לפי"ז דפיגול בהזאת הפר בהיכל חשיב חצי מתיר. ולכאו' דברי הגמ' דווקא כלפי הזאות הפר בין הבדים, היכל, ומזבח הזהב, אולם הפר והשעיר ב' קרבנות נפרדים הם ואין להחשיב ההזאות דפר בלא השעיר בחצי מתיר, וכ"כ החזו"א (י"ב, ו').

והנה בעיקר הדבר דד' פרים נחשב לח"מ ביאר הגרי"ז דאעפ"י שלכל פר ופר סגי בקיום חלק מן ההזאות מ"מ כיון שלחובת היום בעי' לכל ההזאות חשיב כח"מ, ולפי"ז יש לדון דאין חילוק בין פר ופר לפר ושעיר דגם השעירים נצרכים לעבודת היום, אמנם י"ל דגם להגרי"ז היינו קיום דין קרבן הפר לעבודת היום ולא כל דיני ההזאות של חובת היום.

**בחילוק דבר המסוים בין ז' הזאות לד' קרנות**

**ב.** והנה נתבאר בסוגיא שפיגל בראשונה או בשניה היינו של בין הבדים או על היכל, והעירו התוס' מ"ט לא משכח"ל בבין הבדים גופיה בפיגל רק בחלק מן ההזאות וביארו דהוי כחצי קומץ שאי"ז דבר המסוים.

ותמה הרעק"א מסוגיא ערוכה בזבחים דמ"א ע"ב שמבו' דבד' מתנות דמזבח הפנימי שייך דינא דמפגלים בח"מ ולא דנים זאת כדבר שאינו מסוים. ויעוי' בעול"ש שעמד בזה וביאר דיש לחלק בין ז' הזאות דבין הבדים או דהיכל לבין ד' מתנות על ד' קרנות שאין נחשבת כל מתנה כחצי מתיר משום דמצינו במזבח החיצון מתנה אחת במזבח. וע"ע במנח"א במה שביאר בזה.

**האם הזאת כל הפרים מעכב היתר האימורים**

**ג.** נתבאר בגמ' שאם נשפך ומביא פר אחר ופיגל בהזאת הראשונה ולא בשניה הו"ל כחצי מתיר אעפ"י שהם ב' פרים נפרדים, וצ"ב הא ב' קרבנות נפרדים הם ומבו' שתלויים הם בהדדי. ובאמת בגמ' ביומא דס"א א' פלוגתא כשהביאו ג' פרים איזה מהן נשרף ואיכא מ"ד דרק האחרון נשרף שהוא גמר כפרה וקצת מבו' מהאי מ"ד עכ"פ שהם כקרבן אחד שנשלם ע"י הקרבן האחרון שהוא גמר הכפרה וע"כ רק הוא נשרף.ויש לברר היאך הדין לענין האימורים האם א"א להקטירם עד שיגמור הזאות כולם, ובחזו"י (בהשמטות לתוספתא יומא) כ' להוכיח מגמ' זו דבאמת הם נידונים כקרבן אחד שהמתיר של האימורים הוא זריקת כולם, ועיי"ש שהוסיף לבאר דכלפי הכפרה כל הזאה והזאה הוי כפרה בפנ"ע (כמבו' ביומא דכ"א דכ"א מכפר על דבר בפנ"ע) ומ"מ הקרבן נשלם ע"י כל ההזאות יחד, וכדבריו מבו' בירושלמי להדיא שאימורים על פר אחד יכול להחשב כיש בשר כלפי פר אחר אע"פ שנאבדו בשרו ואימוריו.

אמנם בחזו"א (קמא ל"א, א') תמה על זאת דהא זריקת הפר הראשון קודם שהיה פר השני והיאך נדון שזריקת כולם מתיר בשר כולם, וע"כ ביאר בזה החזו"א באופ"א דאעפ"י שכל זריקה מתרת האימורים של הקרבן שלה מ"מ הם מתלי תלי בהדדי ואין הזריקה מתרת עד שתשלם זריקת כולם, ביאור דבריו שכל זריקה נחשבת לזריקה רק אחר שיזרקו כולם ומה"ט הוא מתלא תלי ביה, ולפי"ז נתבאר מדברי החזו"א שגם באופן זה נחשב לחצי מתיר. [וליישב תמיהת החזו"א הנ"ל על ביאור החזו"י צ"ל דכל מה שצריך הזאת כולם היינו כשקיימים כמה פרים אבל כ"ז שלא נשחטו אי"צ את הזאת הראשונים].

**ביאור דברי הגמ' דהשחיטה הוי כמתיר שלם**

**ב.** נתבאר בגמ' דאעפ"י שבזריקות נחשבות לח"מ מ"מ בשחיטה נחשבות כמתיר שלם, והדברים צ"ב דהא השחיטה ג"כ נידונים כמתיר מחמת שהם חלק מעבודת הדם המתיר לאימורים ואם הזריקה נחשבת כח"מ כלפי האימורים היאך תהא השחיטה עדיפה מן הזריקה. [וקצת יש לתלות זאת בפלוגתת ר"י ור"ל בהולכת הקומץ לחודיה בלא הלבונה אם חשיב ח"מ דבשלמא לר' יוחנן אעפ"י שההולכה מכשרת להזריקה אין דנים אותה בח"מ וה"ה הכא השחיטה שאינה מתרת אלא ההזאות אין לדונם כח"מ משא"כ לר"ל דכל שמביא לההיתר גם יש להחשיבו למתיר א"כ השחיטה שמביאה לזריקה יש לדונה בח"מ כהזריקה].

ובמרומי שדה ביאר דשחיטת כאו"א ראויה להזות ממנה כל ההזאות וע"כ יש לדונה כמתיר שלם בפנ"ע. והסברא קצ"ב דאחר שהזה הראשונות ועתה שוחט בשביל שאר ההזאות מעתה אי"ז ח"מ. ויעוי' בשפ"א שביאר דברי רש"י וז"ל: והטעם נראה דבשלמא מתיר דשחיטה זו דהוא מתיר הדם הזה לזרוק הוי מתיר שלם אבל זריקת דם פר שני שהוא מתיר האימורים להקטיר וכו' עכ"ל.

וקצ"ב דענין השחיטה הוא מד' עבודות המכשירים של הדם וכיון שכל הפיגול בשחיטה הוא משום שמכשיר הדם לזריקה והזריקה עצמה היא ח"מ היאך תהא השחיטה חמורה ממנה. ויעוי' ברש"י שכ' וז"ל: "שהרי פיגל בעבודה שלמה" ביאור דבריו כמו שהארכנו לעיל שענין חצי מתיר אינו חיסרון מצ"ע שהוא רק ח"מ ובעי' שיתעסק ב"מתיר" שלם אלא דמחמת שהוא חצי מתיר מה"ט הוא נחשב לחצי עבודה, ומעתה י"ל דעבודת הזריקה נחשבת לחצי עבודה כשעושה חלק מן ההזאות אולם עבודת השחיטה לעולם נחשבת כעבודה שלמה שהיא מועלת לחודה להתיר הדם להזריקה (ולא משום מתיר וניתר כלל) וזהו כוונת השפ"א.

**בירור החילוק בין ב' כבשים ולחם לד' פרים**

**ג.** אמנם עדין יש להקשות טובא מהמבו' בשחיטת ב' כבשים המתירים את הלחם דשחיטת כאו"א הוי כח"מ לגבי הפיגול בלחם [ואף שכ"א מצ"ע הוא קרבן בפנ"ע לענין שהוא גופיה יתפגל מ"מ לענין הלחם חשיבי שניהם כחד גם לגבי השחיטה] וא"כ ה"ה הכא כיון שכולם מתירים את האימורים נדונם כחצי מתיר גם לגבי השחיטה. [ובאמת דלשי' החזו"א דאין נידונים ממש כחד י"ל דכ"מ שמתלי תלי אחד בשני הוא רק לגבי הזריקה אולם עבודת השחיטה היא לעצמה אולם להחזו"י (ולהמבו' בירושלמי) שהם ממש כקרבן אחד א"כ ודאי צ"ב מ"ט הכא לא נדונם כח"מ גם לגבי השחיטה.]

והביאור בזה כבר נתבאר לעיל דכלפי הלחם אנו דנים שתי השחיטות כאחד ונמצא זאת כחצי שחיטה משא"כ ד' פרים כיון שבשחיטה הם עבודות נפרדות כל שחושב בעבודת השחיטה הו"ל כמחשב כעבודה שלמה ואין בזה חיסרון של ח"מ.

אמנם עדין צע"ט דהא בעלמא מהני לר"א בפיגל בשחיטה וא"כ אף אם נימא דלא מהני שיפגל בשחיטה הראשונה אבל הא מיהא צריך להועיל מחשבה בשחיטה האחרונה [ועי' לקמיה בזה].

**ביאור דברי הגמ' לפי' רשב"ם בזבחים**

**ה.** בתוס' בזבחים הביאו פירשב"ם דכוונת תי' הגמ' דחשב בשחיטה על ההזאה הראשונה או על השניה ובזה חידשה הגמ' דלא מהני אליבא דר"א וביארו התוס' הדברים דכמו שלר"א לא חשיבא עבודה לחיוב חוץ ה"ה לא חשיבא עבודה לפגל בה. והדברים צע"ט הא ענין מחשבת פיגול היינו כשחושב על אכילת מזבח וא"כ אף אם אין אנו דנים ההזאות הראשונות והשניות כהזאות בפנ"ע מ"מ יש בהם אכילת מזבח.

ולכאו' מוכרח בשי' הרשב"ם כביאור הגר"ח דמחשבה על זריקה אי"ז מחשבה על אכילת מזבח אלא מחשבה על עבודה וע"כ בעי' שיחשוב על עבודה שלמה וכיון דלר"א מתנות דלא מכפרי לאו עבודות נינהו ע"כ א"א לחשב עליהם. אלא דכבר נתבאר לעיל (בדכ"ז) מהקה"י שביאר דאף אם המחשבה על האכילת מזבח מ"מ י"ל שבעבודת הזריקה אין אכילת הדם נחשבת כאכילה אלא עבודת הזריקה נחשבת כאכילה וע"כ בעי' שיהא לזה שֵם עבודה כדי שיחשב אכילת מזבח.

ועדין צ"ב דאעפ"י שהראשונה והשניה לאו גמר עבודות נינהו מ"מ השלישית שהיא גמר עבודה מ"ט לא יוכל לפגל כשחושב עליה [ודוחק לומר דרבנן דברייתא סברי כר"א שא"א לפגל בראשונות אולם פליגי עליו שא"א לפגל גם באחרונה], ולכאו' צ"ל דעד שיפגל בכל המתיר הכוונה בגמר המתיר, ולפי"ז י"ל גם בשי' רש"י לעיל דבשחיטה האחרונה יכול לפגל וצ"ע.

**דף ט"ז ע"ב**

**בסוגית כי הדר מדי בהיכל מיא הוא דקא מדי**

**ביאור הסוגיא להמשל"מ שדן האם חל הפסול מיד**

א. בגמ' אמר מר ר"מ אומר פיגול וחייבים עליו כרת, מכדי כרת לא מיחייב עד שיקרבו כל מתיריו דאמר מר כהרצאת כשר וכו' והא כיון דחשיב ביה בפנים פסולה כמאן דלא אדי דמי כי הדר מדי בהיכל מיא בעלמא הוא דקא אדי. לכאו' כוונת הגמ' דאף שהפיגול לא חל עד שיהא קרב המתיר כמצוותו מ"מ חל פסול וע"כ תמהה הגמ' דאידך מיא בעלמא הוא. ויעוי' לעיל פ"ב (בסוגית קרב המתיר כמצוותו) שהבאנו דברי המשנל"מ שנסתפק האם עד שלא קרב המתיר כמצוותו לא חל אפי' פסול או שהוא דין רק כלפי הפיגול והכרת. ותמה האחיעזר דהוא סוגיא ערוכה כאן שחל הפסול מיד דאל"ה היאך תמהה הגמ' שמיא הוא דקא מדי.

ויש ליישב דברי המשנל"מ דלמאי דמסקי' בגמ' במעילה שחל הפסול למפרע [ואי"ז חלות למפרע אלא שחל מיד ומתלא תלי רק אם יעשה המתיר כמצוותו] נמצא דכשנגמר הקרבן מתברר שהיה זה פיגול משעה שפיגל ומה"ט תמהה הגמ' דהמשך העבודה מיא בעלמא הוא דקא מדי [אמנם עדין יש בזה חידוש דלכאו' י"ל דכל שהמשך העבודה לא יחול למפרע הפיגול נמצא שעבודה זאת גורמת הפיגול ושמא מה"ט אין להחשיבה כמיא, וצ"ע]. עוד יש ליישב דיעוי"ש במשנל"מ שהסיק דעכ"פ יש לפסול משום הק"ו של הגמ' די"ד ע"א וא"כ י"ל דכוונת הגמ' שהוא פסול משום האי ק"ו. עוד יש ליישב עפ"י יסוד הגרעק"א שיש עכ"פ פסול בעבודה ואכמ"ל.

**ביאור החילוק בין סוגין לכל דינא דמרצה לפיגולו**

ב.ועיקר תמיהת הגמ' צ"ע דמ"ש מכל מפגל בשחיטה דלא דנים ששאר העבודות עושה במיא בעלמא ואין כאן מרצה לפיגולו. וברש"י בסוגין ביאר בזה דכיון דרבי רחמנא בשחיטה ע"כ בהכי חייב רחמנא וכן לרבנן [או לר"מ אי טעמיה משום ע"ד ראשונה] בכה"ג אמר רחמנא לפיגול אלא למ"ד טעמא משום ח"מ אין כאן זריקה "כיון דלא גמרה מחשבת פיגול ועשה סופה לדעת כשרה זיל הכא חצי עבודה היא וזיל הכא חצי עבודה היא" עכ"ל.

ונראה דודאי אין כוונתו שצורת חיוב רחמנא בפיגול שתהא עבודה שלמה בפיגול דהא בפיגל בחצי השני ודאי הוי פיגול אלא דכוונת רש"י דכ"מ שמצינו שחידשה תורה מרצה לפיגולו הוא כשמצד העבודה שפיגל בה הוי פיגול אלא שצריך שיגמרו העבודות אולם כשהעבודה עצמה לא נגמרה בפיגול לא נתחדש בזה מרצה לפיגולו [דהתינח לרבנן (או לר"מ אי טעמיה משום ע"ד ראשונה) כיון שהמחשבה בכל העבודה היא צורת הפיגול שפיר אולם לר"מ שהפיגול בחציו הראשון ובשאר המתיר בעי' לדין כהרצאת כשר לא מצינו שגם כה"ג שהוא בעבודה עצמה שנחשב כהרצאת כשר לעשותו לפיגול והוא כוונת רש"י זיל הכא איכא חצי עבודה וכו'].

**בקו' התוס' מ"ט לא תמהה הגמ' מכל חצי מתיר**

**ג.** הקשו בתוס' מ"ט תמהה הגמ' דווקא בסדרי ההזאות של יוה"כ ולא תמהה בפיגול בבין הבדים עצמו נימא שהזאה ראשונה היינו פיגול בחד מתיר ושאר ההזאות מיא בעלמא [ולכאו' תמיהתם גם בד' קרנות כשפיגל בקרן ראשונה או בקומץ ולבונה (וכמו שהקשו להלן)]. ובזבחים ביארו (בתירוצם הג') וז"ל: דניח"ל דלא הוו של בין הבדים אבל אותן של היכל לא תליא בהו גמר הפיגול וכו' [ונראה פשוט שאין כוונתם לתרץ דהו"ל כחצי סימן (וכמש"כ התוס' במנחות דט"ז עיי"ש) דכ"ז יתרץ רק ההזאות של בין הבדים אולם ד' דקרנות ודאי הוי כאו"א חצי מתיר (וכמו שנתבאר החילוק לעיל) וא"כ בהא אכתי תקשי כנ"ל].

ולכאו' ביאור דבריהם דגם למ"ד מפגלים בחצי מתיר היינו דסגי במחשבת פיגול בחצי מתיר אולם חלות הפיגול הוא רק בגמר העבודה (גם למאי דחל בגמר העבודות למפרע היינו מגמר העבודה שפיגל בה) ומה"ט נמצא שלא נתפגל עד שנגמרה העבודה ואין כאן מיא בעלמא משא"כ ביוה"כ שיכול להביא קרבן אחר נגמר הפיגול מיד. [וביותר יש להוסיף בכוונתם דדין הד' סדרים הם לחובת היום אולם מצד הקרבן סגי בהזאות אלו וע"כ חל הפיגול בגמר העבודה ולא בגמר כל המ"ג הזאות].

והנה הקשו התוס' מקומץ ולבונה ולכאו' כל תמיהתם היינו לפום תירוצם הראשון דמשכח"ל פיגול באחרונה והתם מבו' להדיא גם בפיגול בראשונה אולם למה שתירצו דבב' מתירים לא חל הפיגול אלא בגמר המתיר אין מקום לקושיתם מקומץ ולבונה.

**הטעם שלתירוץ הגמ' אין חיסרון משום הכסידרן**

**ה.** נתבאר בגמ' לתרץ (אליבא דרבה) דאיירי דווקא בד' פרים דמה"ט הזאות ההיכל הוי קרבן כשר ולא מיא נינהו. וצ"ע הא עכ"פ בעי' שיהא כסידרן והוא לעיכובא, ובאמת בשיטמ"ק במנחות מבו' שמתחיל ההזאות מתחילה וכן נקט החזו"א (יב, ז) וכן נקט בכתבי הגר"ח. [ונמצא שכלפי הכשר אי"צ לההזאות פיגול וכלפי הפסול אין דנים את ההזאות שעשה פעם נוספת כהזאה ושאר ההזאות גמרו הכפרה]. אמנם ברש"י במנחות מבו' שהשני מתחיל מן ההיכל.

ונראה בביאור פלוגתתם האם עיקר תמיהת הגמ' דמכח פסול הראשון ע"כ ההזאות השניות הוו מיא בעלמא או שתמיהת הגמ' שההזאות הראשונות נפסלו ע"כ אין כאן הזאות **שניות**, ובכתבי הגר"ח דקדק את לשון הגמ' (לגירסתנו) "כמאן דלא אדי" וכו' ומבו' שקפידת הגמ' על כך שאין כאן הזאות ראשונות וע"כ גם כשיבוא פר אחר ע"כ יצטרך לחזור על הזאות אלו אולם בשי' רש"י צ"ל שכל תמיהת הגמ' רק שההזאות השניות פסולות אולם כלפי הכסדרן כן דנים שמרצה לפיגולו להחשיב שהיו ראשונות ודו"ק.

ועי' במנח"א שהביא תמיהת הגרי"ז דיש חיסרון ששחיטת הפרים הם אחר החפינה ומבו' בגמ' שיש עיכוב שתהא החפינה אחר השחיטה [ולכאו' תמיהתו רק להשיטמ"ק דשהוא חיסרון בכסדרן וצריך להתחיל מתחילה] ועי"ש מש"כ בזה.

**פיגל בהולכת הקומץ בלא הלבונה**

**בביאור פלוגתת ר"י ור"ל האם נחשב לפיגול בחצי מתיר**

**א.** בגמ' איבעיא להו פיגל בהולכה מהו ר' יוחנן אמר הולכה כקמיצה ור"ל אמר הולכה כהקטרה וכו' נתבאר בגמ' סברות פלוגתתם ועדיין צ"ב סברת ר' יוחנן דהא הולכת הקומץ נחשבת לאחד מד' עבודות המתיר [ומה"ט שייך בה מחשבה] וא"כ הו"ל מחשבה בחצי מתיר. עוד יש להעיר דלכאו' סברא הפוכה הוא דכל שהיא עבודה המתרת יש חשיבות גם לחצי עבודה ודין הוא שיהא שייך בה פיגול יותר מחצי עבודה שאינה מתרת וא"כ היאך ס"ל לרבנן דאין מפגלים בעבודת חצי מתיר ומפגלים בחצי עבודה שאינה מתרת.

ויש להקדים בביאור הדברים דהנה יש לעי' מ"ט לכו"ע מפגלים בקמיצת הקומץ והא הו"ל פיגול בחצי מתיר (שמפגל רק בקומץ ולא בלבונה), וע"כ ברור שאין הלכה לפגל את כל מתירי הקרבן אלא שכשבא לייעד עבודה לעבודת פיגול צריך לייעד את כולה ולא רק את חציה, ובפשטות ענין הפיגול בכל העבודה הוא שיעור בחשיבות הזמן הראוי למחשבת הפיגול דכל שלא פיגל בכל העבודה אי"ז שיעור חשוב בעבודה כדי שיועיל בה מחשבת פיגול, אמנם מסוגיית הגמ' כאן מוכרח שאין הביאור כן וכמש"כ רש"י בזה"ל: דהא לאו מתיר הוא ואין כח לאחרת לעכב, וביאור הדברים דבאמת מחשבה בחצי מתיר הוא שיעור מספיק כדי לפגל אלא שכשבא לייעד את העבודה כל שהיא עבודה המתרת ויש חצי שלא פיגל יש חשיבות בחצי זה לעכב שלא נחשב שהעבודה מתיעדת לפיגול ומעתה א"ש י"ל דבעבודה שאינה מתרת אין חשיבות לחצי האחר לעכב. [ונראה להוסיף בביאור הדברים דעבודה המתרת כל מהותה של העבודה הוא המתיר שבה ומה"ט כל שלא מתייעד כל המתיר חסר בכל היעוד של העבודה משא"כ בעבודה גרידא אף שהיא מכשרת להדם מ"מ כל חלק וחלק נידון בפנ"ע שיוכל לפגל בו].

**ביאור החילוק בין הולכת הקומץ לשחיטת א' מד' פרים**

**ב.** והנה מצינו לגבי שחיטת ד' פרים ביוה"כ דאעפ"י שהזריקה של כאו"א נחשב לח"מ (ולשי' החזו"י אין האימורים ניתרים אלא בזריקת כולם וכמו שנתבאר לעיל) מ"מ השחיטה אינה נחשבת לחצי מתיר. וצ"ב הא כל עבודת השחיטה היא לצורך הדם של הזריקה (ומה"ט הוא נחשב לאחד מד' עבודות המתיר) והיאך תהא השחיטה חמורה מהזריקה דכמו שהזריקה נחשבת לח"מ כך השחיטה יש להחשיבה לח"מ.

ולהנתבאר שאין הלכה לפגל בכל מתירי הקרבן אלא בכל העבודה יש לבאר שהולכת הקומץ והולכת הלבונה הם עבודה אחת (ואעפ"י שאינם מעשה הולכה אחד ויכול להוליך זה בלא זה מ"מ דין אחד לשניהם להביא כל חלקי הקרבן להקטרה וכמו שיכול להוליך כזית ועוד כזית דהוי כהולכה אחת) ומה"ט הולכת והקטרת אחד בלא חבירו נחשבת לחצי מתיר משא"כ בשחיטה כל שחיטה ושחיטה בפנ"ע ענינה להביא את הדם שבקרבן זה להקרבה ואין שייך שחיטת אחד לשני וע"כ כל שחיטה נחשבת למתיר שלם. [אלא שצ"ב דמצינו דשחיטת ב' כבשים של עצרת נחשבת לחצי מתיר, והביאור פשוט דכלפי הכבשים עצמם אי"ז ח"מ וכלפי הלחם שני השחיטות מקדשות את הלחם וע"כ גם השחיטה כלפי הלחם נחשב לח"מ].

ויעוי' בטה"ק שביאר סברת ר' יוחנן דעבודה שבאה להתיר העבודה בה היא במה שהוא מתרת וע"כ כל שאינה מתרת לבדה [כיון שצריכה החלק השני שהוא מתיר עמה] הוא חיסרון בעבודה כדי לפגל בה ומה"ט אין מפגלים בח"מ, משא"כ בעבודה שאינה מתרת כל חצי לחודיה יש לו חשיבות בפנ"ע ומה"ט יכול לפגל בו ואין חיסרון ח"מ. ועיי"ש שדן לפי"ז דגם פיגול בשחיטה יש לתלות אליבא דר' יוחנן בין רבי לרשב"א האם מעלין זה בלא זה עיי"ש.

ויש להעיר להנתבאר דיש לחלק דכל החיסרון בחצי מתיר דווקא כשהוא חצי עבודה אולם בעבודה שלמה אין חיסרון שלא הועיל בלא עבודה אחרת, וראיה לזה משחיטת ד' פרים דאעפ"י שהזריקה נחשבת לח"מ והשחיטה צורך הזריקה מ"מ השחיטה אינה נידונית בח"מ וע"כ משום שהיא עבודה שלמה וה"ה הכא ודו"ק.

**בתמיהת הגמ' משחיטת כבשים על שי' ר' יוחנן**

**ג.** והנה תמהה הגמ' משחט אחד מן הכבשים וכו' ויש להעיר דהנה נתבאר לעיל בענין אין מפגלים בח"מ דבאמת יש חידוש נוסף בפלוגתת ר"מ ורבנן דפיגול בשחיטת כבש אחד מב' הכבשים נקרא ח"מ אעפ"י שהיא עבודה שלמה עיי"ש, ומעתה יש מקום לומר דכלפי הלחם לא אכפ"ל באיזה עבודה מפגל דכל ההיתר של הלחם הוא מכח ב' הכבשים, ומבו' מסוגיית הגמ' דגם עבודות ב' הכבשים כלפי הלחם יש לדון שדווקא עבודות המתירות בהכבשים יהא בהם חיסרון ח"מ, וחידוש הוא.

**פיגול בהולכת אחד מן הכבשים על הלחם**

**ד.** והנה יש לעי' היאך הדין בפיגל בהולכת דם הכבש על הלחם האם יחשב לח"מ, ובאמת שיש לדון האם יש פיגול בהולכת דם הכבש על הלחם ובטה"ק (דט"ו ע"א) דקדק בדברי רש"י שאין יכול לפגל בלחם אלא בשחיטה או בזריקה אמנם בר"מ מבו' שיכול לפגל בכל עבודות הכבשים של הלחם, ומעתה יש לברר לשי' הר"מ מה הדין בפיגל בכבש אחד על הלחם. ובפשטות יהא זה תלוי בפלוגתת האמוראי האם הולכה שאין היא "מתיר" יש בה חיסרון של חצי מתיר ואליבא דר' יוחנן יהא סגי לפגל בהולכת דם של כבש אחד על הלחם.

והיה מקום לחדש דכלפי הלחם לעולם דנים ב' הכבשים כחד אמנם מסוגיית הגמ' מבו' שהקשתה משחיטת ב' כבשים שיהא פיגול לר' יוחנן בשחיטת כבש אחד מבו' שגם בכבשים על הלחם שייך סברא זו וכל דחיית הגמ' רק משום שבא לקדש כבא להתיר ולפי"ז לר' יוחנן שהולכה שלא באה להתיר אין חיסרון של ח"מ סגי בהולכת דם כבש אחד כדי לפגל בלחם.

[אלא דיש לברר מצד אחר שכ"ד ר' יוחנן דווקא בהולכת קומץ ולא בהולכת דם לפי מה שפירש"י דהחיסרון משום שאפשר לבטלה ויבו' בענין הבא בעזהי"ת].

**עוד בסוגיא הנ"ל**

**[בביאור שי' ר' יוחנן, ובשיטת הרמב"ם]**

**בביאור שי' רש"י דהחי' בהולכה משום דאפשר לבטלה**

**א.** בגמ' אלא לר' יוחנן מ"ט אמר רבא קסבר ר' יוחנן כל עבודה שא"א לבטלה עבודה חשובה היא לפגל עליה בפנ"ע. ופירש"י כל עבודה שאינה מתרת כגון הולכה דלא מיעכבא דאפשר להושיט מזה לזה [ועיקר דברי רש"י צ"ב דאם הולכה שלב"ר לאו הולכה א"א להושיט מזה לזה ואם הולכה היא א"כ מתקיים בזה הולכה וא"א לבטלה, ועי' בעול"ש שביאר דרש"י איירי למ"ד לאו שמה הולכה ואעפי"כ דווקא לגבי דם יש דין שיהא הולכה ברגל משא"כ במנחה עיי"ש בדבריו]. ותמה השיטמ"ק ע"ד רש"י דלפי"ד מ"ט תמהה הגמ' משחיטת הכבשים והא א"א לבטלה.

וביאר העול"ש דבאמת הקבלה וההולכה הם חלק מהזריקה (דהם מכשירים הדם לזריקה) ובלא סברת רש"י שאפשר לבטלה היה מקום להחשיבם כמתיר משום הזריקה ומה"ט הוצרך רש"י לבאר החיסרון בהם משום שאפשר לבטלה משא"כ בשחיטה שהיא עומדת בפנ"ע בזה דנה הגמ' שצריך שתהא מתרת ואי לאו שבא לקדש לא היינו מחשיבים זאת למתיר. והעולה לפי"ז לפירש"י דבאמת בהולכת דם הכבשים גם לר"י אין יכול לחשוב בהולכת כבש אחד על הלחם כיון דהולכת הדם א"א לבטלה והו"ל כחצי מתיר כלפי הלחם ודו"ק.

**ביאור שי' השיטמ"ק בסוגיא**

**ב.** בשיטמ"ק ביאר וז"ל: אלא נ"ל דה"פ שאינה מתרת שאינה מועילה לשום דבר, שזריקה מתרת לבשר וקבלה מועלת לזריקה אבל הולכה אינה מועלת לשום דבר וכו', לפו"ר כוונתו דגם לר"י דווקא הולכה נחשבת לאינה מתרת ולא קבלה [ולגבי מנחה אין נפק"מ דבלא"ה בקידוש שני אי"ז אלא בקומץ ולא בלבונה וכמו שיבו' בהמשך הסוגיא שאין הולכה למתן כלי ואכמ"ל]. ותמה הקה"י ע"ד מסוגיית הגמ' די"ד ע"ב דמבו' דשחיטה וזריקה חשיבי כמתירין והקבלה וההולכה לאו מתירין הם, ועיי"ש שהכריח שאין כוונת השיטמ"ק שקבלה מתיר הוא אלא בא לבאר מ"ט השחיטה אינה נחשבת למתיר וע"ז ביאר דמשום שעדיין לא נתקדש בשחיטה עד הקבלה ע"כ לא נחשב שהשחיטה מתרת את הדם ועיי"ש עוד המשך דבריו, וחידוש הם בכוונת דברי השיטמ"ק.

ולכאו' י"ל דאעפ"י שס"ל שקבלה נחשבת מתיר כלפי דין חצי מתיר מ"מ אי"ז מתיר גמור כדי שיצטרף עם הזריקה לפגל דכדי להצטרף בה"מתיר" של הקרבן בעי' שיהא ממש מתיר כמו שחיטה שבאה לקדש וזריקה שמתרת האימורים.

העולה לפי"ז בשי' השיטמ"ק דבשחיטה וקבלה אין יכול לפגל בכבש אחד משום שנחשב חצי מתיר אולם בהולכה יכול לפגל בכבש אחד על הדם אליבא דר"י דמשום שאינה מועלת לשום דבר (דאינה מקדשת ואינה מתרת) אין בזה החי' דאין מפגלים בח"מ. [ויש לעי' לפי כל הנ"ל בדין סילוק בזיכים כשחושב בסילוק בזך אחד ואכמ"ל].

**ביאור שי' הר"מ בסוגיין**

**ג.** הר"מ (פט"ז מפסוה"מ ה"ז) כ' חשב מחשבת הזמן בשעת קמיצה ולא בשעת ליקוט הלבונה וכו' אינה פיגול עד שיחשב מחשבת הזמן בכל המתיר וכו' בשעת קמיצת הקומץ וליקוט הלבונה או בשעת נתינת שניהם לכלי "או בשעת הולכתן" או בשעת זריקתן עכ"ל, הרי שפסק הר"מ שגם בהולכה אין מפגלים בח"מ, ותמה המשל"מ ע"ד דלא מסתבר שפסק דלא כר"י.

ובאמת שכבר תמהו האחרונים על שי' הר"מ שפסק דגם בשעת הקמיצה והנתינה וההולכה יש חיסרון של ח"מ מהמבו' להדיא בברייתא בע"א לפו"ר שבזה לכו"ע אין חיסרון של ח"מ, וביארו בזה בב' אופנים א. שהר"מ פסק כברייתא דמס' סוטה שמבו' שיש ד' עבודות במנחה ודלא כברייתא דסוגיין ולפי"ז פיגל בקומץ דמתני' היינו בד' עבודות או כביאור החזו"א (כב, יב) שפסק כסתמא דגמ' די"ג ע"א שביארה שקמיצה הוי ח"מ וה"ה הולכה ולפי"ז ר' יוחנן אזיל כשי' תנא דברייתא שאי"ז ח"מ ולא קיי"ל הכי. ב. בצ"ק הביא הר"ר העשיל (וכ"ה במרכה"מ) לבאר דברי הברייתא לאידך גיסא שבקמיצה והולכה לכו"ע יש חי' של ח"מ (ועיי"ש אריכות דבריהם), ועי' במרכה"מ שביאר לפי"ז גם פלוגתת ר' יוחנן ור"ל באופן מחודש לשי' הר"מ.

1. ויש לדון בביאור ב' התירוצים עפ"י מה שיש לחקור האם עבודת המתיר מפגלת את הניתר או הקרבת המתיר מפגלתו, ואולי התי' הב' ס"ל דהטעם שצריך ניתר מן המזבח משום שרק הקרבת המתיר מפגלת את הניתר וע"כ בעי' ניתר מן המזבח (היינו מכח ההקרבה). [↑](#footnote-ref-1)
2. ומ"מ בשי' ר' ירמיה גופיה הטעם משום שהולכה זוטרתי ג"כ תלי לה בדין הולכה שלא ברגל ולפי"ז לכאו' כ"ה גם גבי טבילת אצבע ושייך בזה הערת התוס' על ר' ירמיה, וצ"ל כמו שנתבאר לעיל ליישב תמיהתם ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. עוד מצינו ברמב"ן (בחולין) שמירוק שאחר רוב שחיטה כיון שהוא אחר תחלת הקבלה צריך שיהא ע"י כהן, אלא דהתם מבו' ברמב"ן הטעם שהוא מסייע בקבלה וא"כ אי"ז ראיה גמורה לעניננו. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכבר העיר הקר"א דהסוגיא לקמן הוא למסקנא דלא כר"ה שקרבן הוא כגוף אחד וה"ה סדר אחד ואין ראיה שכך ס"ל לר"ה, וע"ע בשיטמ"ק. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה ברש"י דקדק לבאר שאינה מתרת דלא מיעכבא משום הושטה זל"ז ולא ביאר רש"י כמו שפירש בשאר דוכתי ענין יכול לבטלה שיכול לשוחטו בצד המזרח, וביאור הדברים דס"ל לרש"י דלנידון סוגין דלא יחשב כמתיר כדי שיוכל לחשוב עליה בפנ"ע בעי' שגם כששחט רחוק יהא יכול לבטלה וע"כ פירש"י דהיינו בעשרה כהנים [אלא דבגוף דברי רש"י יעוי' בעול"ש שביאר דבריו דהיינו דווקא במנחה ולא בדם ואכמ"ל.] [↑](#footnote-ref-5)