חליפין - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אד"א תשע"א

א] בחי' הרמב"ן ב"מ דמ"ז: כתב, ז"ל, לא פלוג בחליפין הואיל ובחליפין השווים קנה, שאם אתה אומר לא יקנה עד שימשכו שניהם אף הוא אומר לו נשרפו חטיך שמשכתי בעלי', אף בקנין סודר נמי קנה, דהא אחשבי' לסודר כפירות, ואע"פ שהוא מתנה ע"מ להחזיר, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) מש"כ הרמב"ן דהוא מתנה ע"מ להחזיר, הוא לטעמי' בהל' נדרים דקני ע"מ להקנות הוא מתנה ע"מ להחזיר.

ומבו' בד' הרמב"ן דבר חדש, דחליפי סודר הם חד דינא עם חליפי שוה בשוה, והיינו דגדר קנין סודר הוא שהוא מחשיב את הסודר כפירות, וע"כ הוי זה כחליפי שוה בשוה.

והראוני עוד בד' הרמב"ן קידושין דכ"ח. שהוכיח דקרקע נקנית בחליפי שוה בשוה, מהא דהיא נקנית בחליפי סודר, ז"ל, ותדע דהא חליפי סודר מדין חליפין גמורים ריבה אותם הכתוב וכו', עכ"ל.

ועי' עוד בפסקי ריא"ז בדף מז. שמבו' להדיא בדבריו דחליפי סודר וחליפי שוה בשוה דין א' הם, עייש"ה, וכן נ' גם בד' פסקי רי"ד שם, עיי"ש.

וילה"ע בזה בד' התוס' ב"ק ד"ע: שדנו לפרש לסוגיא דהתם דלא חשיב חליפין כיון דל"מ תבע לה לדינא, ולכאו' מבו' מזה דגם בחליפין בעינן שיהא זה כסף החוזר, אך אי נימא דחליפי סודר וחליפי שוה בשוה ב' דינים הם, י"ל דרק בחליפי שוה בשוה בעינן כסף החוזר, וגם לפ"מ שנקטו התוס' מתחילה דחליפי שוה בשוה נמי ל"מ בפירות, י"ל דלאו היינו דהוו דין א' עם חליפי סודר, דלעולם הוו ב' דינים, ואך שנתמעטו פירות גם מדין זה, וצ"ע בזה.

ב] יש להסתפק בחליפי שוה בשוה בגונא שאינם מועילין בתורת חליפין, אם הן מועילין בתורת כסף.

והעירוני דמד' הרמב"ן שהק' ע"ד בעה"מ דבחליפין ומקפיד עליהן הוי חליפין ול"ה דמים, מ' דכיון דפירי לא עבדי חליפין ואי"ז מועיל בתורת חליפין, אף אי"ז מועיל בתורת דמים, וכן נ' גם בד' רש"י ותוס' שם, שפירשו דהא דהוי זה דמים הוא משום שפירש מכור לי, ומ' דאם לא פירש כן, ל"מ זה להועיל בתורת דמים, ועי' בס' קרית מלך רב שעמד ע"ד רש"י דלא מ' כן מל' הגמ', עיי"ש.

אך יש לדחות, דמכוון הראשונים הוא דאין כונתם בתורת חליפין אלא בתורת דמים, וע"כ הגם דמצי מהני בתורת דמים, מ"מ ל"ש בזה הא דמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, דזה הוא רק בשנתנו בתורת דמים, וצ"ע.

והנה מצינו בכ"ד בד' הראשונים דחליפין דל"מ בתורת חליפין מהני בתורת דמים, והוא בד' תורי"ד קידושין ד"ג. ד"ו. וד"ח., דאף באשה ובעבד דל"מ חליפין, מ"מ כל שנתן לה שו"פ ה"ז מועיל בתורת דמים, עיי"ש, וכן מצינו בד' הרמ"ה שהביא הטור יו"ד סימן רס"ז, והוא בחי' מכת"י גיטין דל"ט:, דהגם דאין עבד משתחרר בחליפין אלא לקנין ממון מ"מ כל שנתן לו שלא ע"מ להחזיר, ה"ז מועיל בתורת דמים, וכ"ה ביד רמ"ה קידושין ד"ג., עיי"ש שלגבי קידושין חשש וכתב דאי"ז אלא קידושי ספק, וכן מצינו בד' הר"ן ונמו"י ס"פ השותפין, דאם אי תפיס מיתפיס, מהני חליפין באשה דאין לך כסף גדול מזה, ובל' הר"ן שלפנינו נד' בשיבוש אין לך קנין גדול מזה, עי' בהוצ' עוז והדר, וכן מצינו בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ב, דאם הקנה לו לאחר ל' בסודר שלא ע"מ להחזיר והוא שו"פ, ה"ה קונה, ודימה ד"ז לדינא דשמין את הנייר.[[2]](#footnote-3)

אך לדעת התוס' ודעימייהו דקי"ל דאי תפיס מיתפיס, ואפ"ה אי"ז מועיל בקידושין, מבו' בפשוטו דפליגי ע"ד הראשונים הנ"ל, ורחוק לומר שדעתם כד' הרי"ד דאיירי רק בכה"ג שנתחייב לה דמים אחרים בעד הקידושין, דכל כי האי הו"ל לפרושי, אך שוב העירוני די"ל, דאף אם מהני בתורת כסף, הוא רק משום דינא דדעתה על הכסף, וכמש"כ בתשו' הרשב"א, ובזה י"ל דכיון שרגילות להחזיר הסודר ודעתה בכך, אין דעתה לקבל הסודר בתורת כסף.[[3]](#footnote-4)

וצ"ע דלפ"ז מה בעינן לדינא דחליפין, הרי לעולם הוא מועיל בתורת דמים, ובחליפי סודר י"ל דל"מ להועיל בתורת כסף, כיון שהוא מתחייב לו דמים אחרים, ואי"ז דמי הדבר, וכמש"כ כן באבנ"מ בביאור תי' התורי"ד בקידושין, אך בחליפי שוה בשוה תיקשי, ואי נימא דחליפי שוה בשוה מהני אף בפמשו"פ, הרי דנפ"מ לזה, אך אי"ז מתישב כ"כ, דסתם חליפי שוה בשוה הוי זה שו"פ, והרי לדעת התוס' דמ"ו: לא חשיב שוה בשוה אלא בשאין זה כפלים מזה, והנה אמנם למש"כ בחמד"ש דשו"כ אינו מועיל לקנות בתורת קנין כסף, ניחא, אך דבריו מחודשים הם, ובד' תור"פ ב"ק ד"ע: מפורש דמהני, וכ"ה בל' רש"י ב"מ דמ"ז., וכן נ' גם בד' רש"י במתניתין ר"פ הזהב, ובד' הרמב"ן ב"מ דמ"ו:, שנראה בדבריו שפירש כן לדינא דיש דמים שהן כחליפין לדעת רש"י, עיי"ש, ונת' בזה במק"א באורך.

ולכאו' מוכח מזה, דחליפי שוה בשוה ל"מ להועיל בתורת כסף, דכסף הוא רק דבר הניתן בתורת דמים לחפץ, ובשוה בשוה הרי אי"ז ניתן בתורת דמים, אלא הוי החלפת ב' חפצים, וע"כ נמי ל"ש בזה דינא דשמין את הנייר, דדינא דשמין את הנייר הוא רק בשטר קידושין, דמלבד נתינת השטר יש בזה לשווי הנייר, ודעתה ע"ז בתורת כסף, אך כשנתן הקונה למקנה את הכסף לשם חליפין ולא לשם דמים, ל"מ להועיל בתורת דמים, שהרי אי"ז דמים אלא חליפין.

ומש"כ הראשונים דחליפין שו"פ מועילין בתורת כסף, שמא י"ל דהוא רק בחליפי סודר, ונימא דגם ד' הרמ"ה קאי בחליפי סודר, ואך שנתנו לו שלא ע"מ להחזיר, אך ל' הרמ"ה שנתנו בתורת דמים לא משמע כן, וצ"ע, והטעם בזה י"ל בתרי גווני, חדא י"ל דבחליפי סודר הוי החליפין בגופן ולא בשויותם, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דשמין את הנייר, וכמש"כ בתשו' הרשב"א, וי"ל עוד, דחליפי סודר ל"ה החלפה, אלא הסודר הוא הדבר הקונה והחפץ הוא הדבר הנקנה, וע"כ דמי לכסף, שהסודר ניתן בעד החפץ דומיא דכסף, וע"כ אף אם ל"מ בתורת חליפין מצי להועיל בתורת כסף, ועדין צ"ע, גם לכאו' אי"ז מתישב למש"נ לעיל מד' הרמב"ן דחליפי שוה בשוה הוו חד דינא עם חליפי סודר.

ויל"פ עוד עד"ז, דהא דחליפי שוה בשוה בגונא שאינם מועילין ל"מ בתורת כסף, הוא לפמש"כ הרי"ף דאין אונאה בחליפין משום דאי"ז ממכר, והרי דעיקר העסק דחליפין אינו מכירה אלא החלפה, וכיון שדעתם לעשות החלפה, ול"מ חיילא, לא מצינו למימר שיחול זה בתורת מכירה, דל"ה דעתם כלל לעשות מכירה.

ולפ"ז ניחא הא דבחליפי סודר שאינם מועילין מצו להועיל מתורת כסף, דחליפי סודר הרי בפשוטו מודה הרי"ף דאית בהו אונאה, והוי זה ממכר, וע"כ כאשר ל"מ זה בתורת חליפין, מהני זה בתורת דמים.

ויש להוסיף בזה, דהנה הסמ"ע בר"ס ר"ג עמד ע"ד השו"ע שם בחליפין ואין מקפיד עליהן, דכה"ג ה"ז מועיל בתורת דמים, ולכאו' נ' מדבריו דחליפי שוה בשוה אף באופן שאינם מועילין בתורת חליפין, מצו חיילי בתורת דמים, ודלא כמש"נ.

אך באמת בד' הט"ז שם ס"ג נ' שפירש קו' הסמ"ע, דמשמעות השו"ע דנתחדש הכא דהגם דמעות אינם קונות את המטלטלין מ"מ המטלטלין קונים זא"ז, וע"ז קשיא לי' להסמ"ע, דבכה"ג שאינו מקפיד עליהן, הרי אף מעות קונות, עיי"ש בדבריו.

שו"ר מש"כ בענין זה בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן ט' ס"ק ז' ח' שהאריך בענין זה, עיי"ש בדבריו.

ויש לעורר עוד בד' הרמ"ה, דמשמעות סתימת דבריו דהעבד משתחרר ע"י חליפין דאית בהו שו"פ, גם אם נתחייב לו דמים אחרים בעד השחרור, ולא ס"ל כד' התורי"ד לפי' האבנ"מ, ולפ"ז תיקשי דכל סודר יועיל בתורת כסף, והנה אמנם למה שדן הרמ"ה שם דאם נתן לו הסודר ע"מ להחזיר ל"מ בתורת כסף, ניחא, אך למה שדן שם דאף בכה"ג מהני בתורת כסף תיקשי, ואמנם לדעת ר"ל דמטלטלין אין נקנין בכסף ניחא, אך לדעת ר"ל קשיא, וצ"ל דנפ"מ לפמשו"פ, א"נ להיכא דפירש להדיא דדעתו בתורת סודר ולא בתורת כסף, וצ"ע עוד בזה.

ג] בחי' הרשב"א קידושין דכ"ה: הוכיח דחליפין לאו מטעם כסף ולא מטעם שטר ממה שהן מועילין במטלטלין, וצ"ב הנידון דחליפין יהיו מטעם שטר, וכנראה היינו כמו שמצינו בבית מאיר או"ח בדעת הרמב"ם דחליפין מטעם שטר, כיון דסתם קנין לכתיבה עומד, עיי"ש, (ואמנם ד' הבית מאיר צע"ג, שהרי במטלטלין לכאו' לא אמרינן דסתם קנין לכתיבה עומד), וצ"ב וכי עד השתא לא שמעינן דחליפין קונין מטלטלין, והרי כ"ה בכל פ' הזהב ובמתניתין דמחליף פרה בחמור ובשאר דוכתי.

ונ' מד' הרשב"א כמו ששמעתי לפרש, דחליפי שוה בשוה ניח"ל שהן קונין במטלטלין, ורק בדכ"ה: שנתפרש דגם מטלטלין נקנין בחליפי סודר, הביא הרשב"א דחליפין לאו מטעם כסף.

ואמנם צ"ע, דלכאו' אם חליפי סודר הם מטעם כסף, כ"ש דחליפי שוה בשוה הם מטעם כסף.

אך לפמש"נ לעיל יל"ד, דחליפי שוה בשוה הוו החלפה וליכא דבר הקונה ודבר הנקנה, וע"כ אי"ז מטעם כסף, ורק חליפי סודר דהם הדבר הקונה את החפץ, י"ל דהוו מתורת כסף.

עוי"ל בזה, למש"כ בתשו' הרי"ף דאין אונאה בחליפין משום דממכר כתיב, ומבו' דחליפין אי"ז מכר אלא החלפה, והביאור הוא כנ"ל, דממכר היינו שהוא מוכר לחבירו את הדבר הנקנה והקונה מתחייב בעדו דמים, אך חליפין אי"ז כן, דלית בהו דבר הנקנה ודבר הקונה, אלא הוי זה החלפת ב' דברים.

ולפ"ז י"ל, דאף אם חליפי שוה בשוה הוו מטעם כסף, היינו דהחלפה זו חיילא ע"י קנין כסף, והיינו שאם אם יהי' החפצים ברשותם דמצו זכו בהו בקנין חצר, תחול חלות ההחלפה גם בלא קנין כסף, אך באופן שמושך א' מהן, הא דחיילא ההחלפה, הוא מכח הפרשה דקנין כסף, (וכ"ה דחילול מע"ש חייל ע"י קנין כסף, כמש"כ בחי' הגר"ח, ה"נ החלפה חפצים חיילא ע"י קנין כסף), ונמצא דאיכא בחליפין ב' חלקים, דעצם החליפין הוא החלפת החפצים זב"ז, והקנין המחיל את ההחלפה הוא קנין כסף, עי' בשיעור הגר"ר שליט"א שהאריך לבאר לזה.

ולפ"ז י"ל כמש"כ הגר"ר שם בדעת ש"ר החולקים על הרשב"א, דע"כ ל"ק לי' להרשב"א מהא דחליפי שוה בשוה חלים ע"י קנין כסף, דהגם דכסף אינו קונה למטלטלין, היינו למכירת מטלטלין, אך בהחלפת מטלטלין י"ל דאף כסף מועיל לקנות, וכמו שמצינו בחילול מע"ש דכסף קונה אף למטלטלין, והרי דרק בממכר הוא דל"מ קנין כסף למטלטלין, וע"כ לא הביא הרשב"א רק מהא דמהני חליפי סודר במטלטלין, וחליפי סודר למש"נ ל"ה החלפה, אלא הוו ממכר, וכיון שהם נקנין ע"י סודר, בע"כ דקנין סודר אינו מטעם כסף, ודו"ק.

ועיקר הך מילתא דבחליפין הוי זה החלפה ואי"ז כמכירה דאיכא דבר הנקנה ודבר הקונה, הנה בפשוטו זהו עיקר החילוק שבין קנין כסף לחליפי שוה בשוה, אך לכאו' חלוקים הן עוד, דקנין כסף הוא בהדמים וחליפי שוה בשוה הוא בהחפץ עצמו, ומה"ט דנו בגמ' בדין חליפין ומקפיד עליהן דשמא הוו כדמים, ומקור לזה הוא ממש"א בגמ' דמ"ז. ובפירש"י שם, דכל דאמר מכור לי הוי זה דמים ואי"ז חליפי שוה בשוה, והיינו משום דחליפי שוה בשוה אי"ז מכירה אלא החלפה, דמכירה הוא דאיכא את המקח הנקנה ואת דמיו, ובחליפין ליכא לזה.

ומה"ט נמי שפיר שייך חליפי שוה בשוה אף במטבע למ"ד דמטבע נעשה חליפין, ואילו בתורת דמים הוי הדין דפירות אינם קונין כסף בקנין כסף, וכמש"נ במק"א, והיינו משום דפירות ל"מ הוו דמי הכסף, אך בחליפין שה"ז החלפה, שפיר מצו הוי החלפה זל"ז.

וזהו מש"א דגאולה זה מכירה ותמורה זה חליפין, והיינו דגאולה הוא מכירה דאיכא קונה ונקנה, והיא מתקיימת ע"י סודר, אך תמורה זה חליפין, דאי"ז מכירה כלל, אלא הוי זה החלפה.

והגם שנתבאר להלן סק"ה בדעת רש"י דחליפי סודר וחליפי שוה בשוה חד דינא נינהו, היינו דבתרוייהו הוי הקנין בהחלפה, אך מ"מ חלוקין הן, דבחליפי שוה בשוה כל העסק שביניהם הוא ההחלפה, ואילו בחליפי סודר הוי העסק שביניהם מכירה, וה"ה מקיימים את המכירה ע"י החלפה, ויל"פ דהיינו שהוא מחליף את הסודר במכירה, גם יל"פ דבתרוייהו הגדר כד' הריא"ז דבעד שעושה רצונו אף עושה הוא רצונו.

ומה"ט מודה הרי"ף בקנין סודר דיש בו אונאה, דבקנין סודר עיקר העסק הוא מכירה, ואך דה"ז מתקיים ע"י חליפין, ואף אם גם קנין סודר הוא החלפה, אך היינו דעסק המכירה מתקיים ע"י החלפה, וע"כ יש בזה אונאה.

והיינו דהא דבחליפין ליכא אונאה, לא תלי במה דחייל זה ע"י קנין חליפין, שהרי מבו' בד' הכס"מ רפי"ג ממכירה דבמכור לי באלו אם לא אמר ל' מכירה ליכא אונאה, וכתבו האחרונים דאיירי בשמשכו את שניהם, דאל"כ אינו קונה, כיון דאין מטבע נעשה ונקנה בחליפין, ואפ"ה הוי זה כחליפין שאין בהן אונאה, והיינו דהגם דהקנין הוי במשיכה, מ"מ עיקר העסק שביניהם הוא החלפה, ובעסק דהחלפה אין אונאה, וז"פ.

ד] בד' ר"ת בספה"י מבו' להדיא דשוה בשוה מהני גם בפירות וגם במטבע, וקשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ', והרשב"א ותוס' הרא"ש כתבו, דכל דינא דשוה בשוה הוא רק במין א' ולא בב' מינים, אך אכתי תמהו ע"ז מהגמ' דכל המטלטלין קונין זא"ז.

ושמא י"ל בדעת ר"ת, למש"כ תוס' הרא"ש דדינא דמטבע אינו נעשה חליפין ואינו נקנה בחליפין ב' דינים הם, ולפ"ז י"ל, דכל הא דמהני בשוה בשוה, הוא רק דכל דבר נעשה בזה חליפין, אך דבר שאינו נקנה בחליפין אף אינו נקנה בשוה בשוה, ולפ"ז נמצא, דאף דמטבע נעשה חליפי שוה בשוה אך אינו נקנה בכך, וניחא סוגיית הגמ' דפריך אהא דאינו נקנה בחליפין, וכמו שפירשו הראב"ד והמאירי, וכדמשמע מל' הגמ' בתי'.

אך לכאו' אין מ' כן מד' ר"ת, שהרי ר"ת למד להך מילתא דכל דבר מהני בחליפי שוה בשוה, מלישנא דמתניתין דכל המטלטלין קונין זא"ז, ופירות ומטבע בכלל, ולפ"ז הרי מבו' דבחליפי שוה בשוה נקנה מטבע, וצ"ע.

ובעיקר מש"כ הראשונים בדעת ר"ת דל"מ חליפי שוה בשוה אלא במין א', עי' בל' הרמב"ם רפ"ה ממכירה דלא הביא לדינא דשוה בשוה אלא במין א', אך מסתבר דאורחא דמילתא נקט ואי"ז בדוקא, דכל כ"ה הו"ל להרמב"ם לפרש להדיא.

אך הנה בחי' תלמיד הרשב"א בדף מז. דקדק מד' הרמב"ם דהא דאין אונאה בחליפין, הוא רק במחליף כלי בכלי או בהמה בבהמה, אך במחליף כלי בבהמה יש אונאה, ותמה ע"ז, אך אי נימא דלדעת הרמב"ם ל"מ חליפי שוה בשוה אלא במין א', ניחא, דכל הא דאין אונאה בחליפין הוא רק בחליפי שוה בשוה, וז"פ.

ה] בגדר דינא דחליפי שוה בשוה, לכאו' הי' נ' דלדעת התוס' דל"מ אלא בשאינו כפלים, הרי נמצא דתורת שוה בשוה הוא מכח הערך, ולפ"ז לכאו' ל"ש הנידון בחליפין ומקפיד עליהן, בחליפי שוה בשוה, וצ"ע בל' התוס' ריש דמ"ז., אך בד' תוס' ורשב"א ב"ק ד"ע: מבו' דחליפי שוה בשוה הוא כל היכא שנותן את הכלי נתינה גמורה, ולכאו' היינו רק בגונא שאינו מתחייב לו דמים על המקח, וכ"כ החזו"א, ולדעתם נ' דגם חליפי שוה בשוה הוא החלפת חפצים, ואי"ז שייך לערך, וע"כ שפיר שייך לדון בחליפין ומקפיד עליהן.

ובד' רש"י בסוגיא דחליפין ומקפיד עליהן, נ' דשוה בשוה וקנין סודר חד דינא נינהו, עייש"ה בדבריו, ונ' דמה"ט ס"ל דגם בחליפי שוה בשוה בעינן כלי, כמבו' בדבריו שכתב דגאולה ותמורה במנעל, והאמנם בזה יש לדחות ולפרש כד' רי"ו, דאם רוצים לקיים התמורה בלא למשוך א' מן החפצים, מקיימים לזה ע"י מנעל, אך מ' כן גם מל' רש"י שפירש דתמורה הוא בשנתן כלי, עיי"ש, ואי נימא לדעת רש"י דלא כפי' רי"ו, הרי שמוכח כן מקרא דגם בתמורה בעינן מנעל, דא"א לומר דשלף איש נעלו קאי רק על גאולה ולא על תמורה, וכבר עמדו בזה.

ועי' היטב בקונט' הראיות להריא"ז דמ"ז. דמבו' בדבריו דענין חליפין הוא דזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה, והיינו דזה נותן לו מתנה, ומכח זה נותן חבירו לו מתנה.

ולכאו' לפ"ז ל"ש בזה דין אונאה כלל, כיון דאי"ז תשלום על החפץ כלל, וצ"ע בזה.

אך מד' הראשונים שכתבו דיש בזה אונאה, מבו' דחליפין הוו תמורה, וצ"ע באמת לדעת הריא"ז מס"ד דגמ' דמכור לי בדמים אלו הוי זה חליפין ואפ"ה יש בו אונאה, ושמא י"ל, דכשאומר מכור לי היינו דהעסק שביניהם הוא מכירה, ואך שקיומו הוא ע"י חליפין, והיינו דכ"ה דבקנין סודר בעד שעושה רצונו הוא מוכר לו, ה"נ במכור לי באלו, בעד שנותן לו את דמי המקח ועושה רצונו, הוא מוכר לו בדמים אלו, ודו"ק,[[4]](#footnote-5) ובאמת צ"ע כן גם לד' הרי"ף דדינא הוא דאין אונאה בחליפין משום דלאו ממכר הוא, דא"כ מ"ט לס"ד דהוי זה חליפין, הי' בזה אונאה, ולמש"כ האחרונים דהרמב"ם מודה להרי"ף, ואפ"ה בפירות בפירות יש אונאה, ניחא, וזה ע"ד שנת' בד' הריא"ז, דהעסק שביניהם הוא מכירה, וע"כ אף שקיומו הוא ע"י החלפה, יש בזה אונאה, ועי'.

ובד' רב האי גאון מוכח דחליפין הוא תמורה גמורה ככסף, שהרי כתב דהא דמטבע אינו נקנה בחליפין הוא משום דמטבע הוא קונה ואינו נקנה, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דהא דחייב לשלם דמיו הוא כמש"כ החזו"א הובא בקה"י קידושין, עיי"ש, וצ"ע.

ו] במש"כ הריטב"א ב"מ ד"ז. ודמ"ו. דקונין בסודר שאול, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דלקנין סודר ל"ב שיקנה המקנה קנין גמור בחפץ, וסגי במה שקנה זכות שאלה, וה"נ אם ישאיל הקונה את הסודר למקנה, ה"ז מועיל לקנין סודר, אך שמא י"ל דכה"ג ל"מ, ורק בכה"ג שאין לו בסודר אלא זכות שאלה, הוא דסגי במה שנותן לזה למקנה, אך כל שהוא בעלים גמור ואינו נותן למקנה אלא זכות שאלה, אי"ז נתינה גמורה ול"מ, וצ"ע בסברא זו, והריטב"א בכ"ד דימה לזה דה"נ מהני אגב בשאלה, והתם ודאי המכוון דסגי ליתן זכות שאלה כדי לקנות אגבו מטלטלין, וה"נ הכא דכוותה.

ויל"ע בד' הראשונים בדין קני ע"מ להקנות באגב, ועי' דברי יחזקאל מש"כ בזה, ולכאו' זה תלוי בגדר דינא דקני ע"מ להקנות, אם הוא תנאי, או דהוא שיור, או דהוא קנין כ"ד דסגי בזה כדי להקנות, וכצד בתרא נ' להדיא בד' חי' ראמ"ה נדרים דמ"ח: שכתב דלקנין זה ל"ב להא דכמאן דפסיק דמי, ובד' הש"ך סימן קצ"ה שכתב דלקנין זה סגי ביכול לנתקו, ועי' תורי"ד נדרים שם שכתב דאינו שלו ואפ"ה מצי להקנות לאחר, וזהו דמדמינן לי' לסודר, דאף דאי"ז שלו, מ"מ יש לו קנין בזה, דסגי בזה כדי שיועיל להקנות החפץ לחבירו, וצ"ע עוד בגדר הדין.

ובד' תור"פ בדמ"ו. שם דפליג נ' דמודה ליסוד הדברים, ואך דס"ל דכל שלא נתן לו כל הסודר אלא מקצתו ל"מ, דכה"ג ל"ש לומר דכמאן דפסיק דמי, וזה הוא לדעת הסוברים דהא דכמאן דפסיק הוא רק בשבידו בפועל לפסקו, דקי"ל אי תפיס מיתפיס, וכמו שהביאו הראשונים בדף ז. די"א כן, וכן מ' בד' ר"ת בספר הישר שפירש כן, ועי' חי' ראמ"ה נדרים דמ"ח: שהוכיח ג"כ מהתם דקי"ל דאי תפיס מיתפיס, אך עייש"ה בדבריו דמבו' דלאו היינו דלאידך מ"ד ל"מ, אלא היינו דלאידך מ"ד פשיטא דמהני, כיון שא"צ לקנות קנין גמור, וזה מבו' בלשונו, ומוכרח ממש"כ לישב מה שהביא הרי"ף לדין זה, עיי"ש, וע"כ בסודר שאול שנותן למקנה גע"ג ואין בידו לפסקו, לא מהני.

אך הנה המרדכי בפ' הספינה כתב דאין קונים בסודר שאול, משום שאינו יכול להקדישו, והובא בב"י ודרכ"מ סימן קצ"ה, ומ' דבעינן שיהא בידו להקנותו לו קנין גמור, ולא סגי במה שנותן לו זכות שאלה, וכיון שאין בידו להקנותו, ל"מ, ועיי"ש בב"י שכתב די"ל דמהני דאין המשאיל מקפיד, והרמ"א בדרכ"מ תמה ע"ז מד' תשו' הרשב"א דל"מ בסודר שאינו שלו, ומבו' להדיא דפשיט"ל דלא סגי במה שנותן לו זכות שאלה, דאם סגי בזה, הרי ל"ד כלל סודר שאול לסודר טשאינו שלו, דבסודר שאול כל שאין המשאיל מקפיד ע"ז, בידו להקנות לו זכות שאלה, ומשא"כ בסודר שאינו שלו, אלא בעינן שיקנה לו קנין גמור, והצד דמהני, הוא משום שהבעלים נותן לו רשות להקנות, כיון שאי"ז אלא קני ע"מ להקנות, ונ' דבכה"ג הא דמהני הוא דומיא דסודר של אחר, ודו"ק, וזהו שהק' דא"כ מ"ט ל"מ בסודר שאינו שלו, ובדעת הב"י צ"ל, דכל שהשאיל לו, סתמא דמילתא הוא מתרצה אף לכך, ומשא"כ בסודר שאינו שאול אצלו, אינו נותן רשות ליתנו לאחר לקנין סודר.

ועי' עוד בביאור הגר"א שם דנמי פשיטא לי' דבעינן קנין גמור, וע"ז כתב דהא דל"מ בסודר שאול, הוא משום דאין השואל רשאי להשאיל כ"ש מתנה ע"מ להחזיר, והרי דלא סגי במה שישאיל לאחר, עד שיתן לו מתנה גמורה, ועיי"ש שכתב עוד, דהא דאם השאיל לו ע"ד כן מהני, הוא משום שכונתו שיהא באופן המועיל, והרי להדיא דלא סגי במה שישאיל לאחר זכות השאלה שיש לו, דאם הי' סגי בכך, הרי דכל שנתרצה המשאיל שיתנו לאחר, ודאי מהני, וא"צ להא דכונתו באופן המועיל, אלא בעינן שיקנה לו קנין גמור, וע"כ דמי לדינא דמקדש בטבעת שאולה שכתב הרא"ש דהא דמהני הוא משום שדעתו שיהא באופן המועיל, וז"ב.

ובעיקר מה שהזכירו בזה לדינא דאין השואל רשאי להשאיל, יל"ע אם זה מתישב עם דינא דהרשב"א דבשאלת בית ליכא לדינא דאין השואל רשאי להשאיל, משום שא"א להבריחו, ונת' במק"א דלפ"ז גם בכל שאלה מצי להשאיל לאחר כל שהראשון עומד ומשמר, וכ"ה בנתיה"מ סימן ע"ב סוסקי"ז, וא"כ ה"נ מצי להשאיל לו הסודר ע"מ להשיבו, כיון שהוא נמצא שם ומשמרו, וצ"ע בזה.

ז] הב"י דקדק מד' הרא"ש דרק פרה חשיבא ככלי כיון דחזיא למלאכה, אך טלה דלא חזי למלאכה לא חשיב ככלי, וכן דעת ההג"א.

וקשיא טובא, דא"כ מ"ט תני דמשך את הפרה ולא הספיק למשוך את הטלה עד שמת החמור, הרי אף אם משך גם את הטלה לא קנה, דהטלה הוי כפירי ואינו נעשה חליפין, ואמנם לדעת ההג"א י"ל דמודה דחליפי שוה בשוה מהני גם בפירי, (אך אינו במשמע, שהרי א"כ אין מקור דבע"ח עבדי חליפין), אך בד' הרא"ש שלמד מהתם דבע"ח עבדי חליפין, תיקשי דמה יועיל שמשך גם את הטלה.

ונ' מזה דבר חדש, דהגם דפירי לא עבדי חליפין, מ"מ כל שעושה חליפין בכלי ופירות יחד, שפיר מצי חייל, דהא דפירי לא עבדי חליפין היינו דבעינן דבר חשוב לעשיית חליפין, וכל שעושה החליפין בכלי ופירות יחד, הויא עשיית החליפין בדבר חשוב, כיון דהוי החליפין גם ע"י הכלי, ומה שהוא גם ע"י הפירות, אי"ז מגרע, וצ"ע בזה לדינא.

שו"ר שכבר עמד ע"ז בתרוה"כ סימן ר"ג, ודימה ד"ז למה שיש לדון לדעת בעה"ע דאין מקדשין בקרקע, אם היכא דקידשה במטלטלין וקרקע יחד ה"ה מקודשת, עיי"ש, ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממש"כ בשטמ"ק דמ"ו: בשם הראב"ד דבהחליף כיס מלא מעות בכיס מלא מעות, ליכא למיתי עלה משום מטבע אין נעשה חליפין, כיון דהוי החליפין ע"י הכיס, עיי"ש, אמנם בקונט' קבא דקשייתא סימן נ"ט נקט בפשיטות דכה"ג לא מהני, ותמה מכח זה בהני ב' דוכתי היאך מהני.

ועי' עוד בשיעורי הגר"ח במש"כ בדעת רה"ג, ונקט שם, דכ"ה דאם משך את הפרה ולא משך את הטלה ל"מ, ה"נ אם דעתי' על גוף המטבע ועל צורתו, ל"מ לקנות, עיי"ש.

ח] במש"כ הראשונים דהא דמטבע אינו נקנה בחליפין הוא משום דדמי לאותיות דאין גופו ממון, צ"ע דא"כ מ"ט התחייבות נקנית בחליפין, הרי חוב אין גופו ממון, ולמש"כ הקצוה"ח דחוב חשיב כגופו ממון ניחא.

ושמעתי מהרר"ג לפרש בזה, דב' עניני אין גופו ממון הם, דשט"ח דאין גופו ממון, היינו דהגם דהוי חפץ דממון, מ"מ אין הממון בגופו, אלא מכח דבר חיצוני, ועד"ז הוא במטבע, אך משא"כ חוב, הרי הוי הממון בגוף החוב, ואך דבכל דוכתא דבעינן דבר המטלטל וגופו ממון, ל"מ חוב שאינו ממון בעין.

ועד"ז הוא בהנאה, שכתבו האחרונים דל"מ לפדיוה"ב דאין גופו ממון, ואילו בחליפין כתבו הראשונים דהנאה מועלת לחליפין, כאשר כן דעת הר"ח בקידושין ד"ז., והרמב"ן לא נחלק עליו אלא משום שאי"ז כלי, והיינו דהנאה נמי דמי לחוב, דהוי הממון בגוף ההנאה, ואך דאי"ז ממון בעין, וז"ב.

ט] בביאור הגר"א סימן ר"ג הוכיח דבשוה בשוה אף פירי עבדי חליפין, מהא דס"ד דמתניתין דהזהב קונה את הכסף היא בחליפין, אף דזהב פירא הוא כמבו' בריש פירקין, ולדעת התוס' צ"ל דאתיא כרב ששת, עכ"ד.

וצע"ג, שהרי התוס' כתבו דמטבע חשיב ככלי, וע"כ שפיר ניחא הא דהזהב קונה את הכסף, ומה ענין הא דזהב חשיב כפירא לגבי כסף, להך דינא דפירי לא עבדי חליפין, והרי לכאו' ב' עניני פירא נינהו.

ועי' גם בפלפו"ח שכתב במש"כ הרא"ש דמטבע חשיב ככלי, דהיינו לבד מלגבי כסף, עכ"ד, וג"ז צ"ע כנ"ל, דלכאו' ב' ענינים הם, וצע"ג בזה.

1. אך התוס' כתבו דהוא משום שאין דרך חליפין אלא בשאינם שוים זל"ז, וזה לא שכיח, עי' בדבריהם, ועי' נתיה"מ שדן אם ד' התוס' וד' הרמב"ן צריכים זל"ז, או דבחד מינייהו סגי, וצ"ע דלכאו' טעמא דהתוס' ודאי ל"מ על חליפי שוה בשוה, דכל מש"כ התוס' שאין דרך בכך, הוא רק בחליפין עם מטבע, דבזה איירי התוס' שם, ובזה הוא שכתבו התוס' שאין דרך להחליף במטבע שלא בדמיו, אך חליפי חפץ בחפץ ודאי הוו הדרך, ואך דהתוס' מעיקרא לא קשיא להו רק על חליפין עם מטבע, דבחליפי חפץ בחפץ ניחא, דאי נימא דלא קני יאמר לו השני נשרפו חטיך, אך בחליפי חפץ במטבע ל"ש כן, דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, וגם בקל יצילם, וע"ז הוא דקשיא להו להתוס' דמ"ט לא ביטלו לזה, וז"ב לכאו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע דמ"ש מכסף, דלא אמרינן דבגונא דל"מ מתורת כסף יועיל מדין חליפין, שהרי למ"ד דנעשה חליפין, ל"מ כל כסף מתורת חליפין, וכבר פירשו הראשונים דכל הא דמטבע נעשה חליפין הוא רק בשפירש בתורת חליפין, או שנתנו ע"מ להחזיר, או בייחד מעות, וא"כ מ"ש חליפין דבמקום שאינם מועילין ה"ה מועילין בתורת כסף, וי"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' קה"י שכתב סברא זו בד' הרמ"ה, אך בד' הרמ"ה יל"פ בע"א, דמתנה ע"מ להחזיר לא חשיב ככסף, רק אם קבעו להדיא שיהא זה הכסף, ובחזו"א ליקוטים סימן ט' סק"ח פירש, דהוא משום דבכה"ג מינכרא דהוי חליפין ולא כסף, וצ"ב, ועד"ז יל"פ גם בד' הר"ן דאם אי תפיס לא מיתפיס ניח"ל דל"ה זה כסף, אך בדבריו יל"פ עוד, דהגם דמתנה ע"מ להחזיר מהני בתורת כסף, מ"מ קני ע"מ להקנות גרע, ול"מ בתורת כסף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועפי"ז יל"ד בביאור ד' הרמב"ם, דהמחליף כלי בכלי או בהמה בבהמה ליכא אונאה, והמחליף פירות בפירות יש בהן אונאה, וצ"ב הטעם לחלק בזה, ועיי"ש בכס"מ דטעמא דהרמב"ם הוא משום דממכר אמר רחמנא ולא חליפין, וצ"ע דא"כ מ"ש מחליף פירות בפירות, ולהנ"ל י"ל, דבמחליף פירות בפירות, כיון שדעתם על השומא, הרי הוי זה מכירה, ואך דהקנין הוא ע"י ההחלפה, וכ"ה דבקנין סודר ה"ז החלפה המקיימת את המכירה, ה"נ הוא בזה, דבעד שעשה את רצונו ונתן לו את דמי החפץ, נותן הוא לו את החפץ הנקנה בעד דמים אלו, וע"כ יש בזה אונאה, משום שהעסק הנעשה ביניהם הוא מכירה.

   ואמנם צ"ע, דאם אכן העסק הנעשה ביניהם הוא מכירה, ואך דהקנין הוא ע"י ההחלפה, מ"ט מהני בזה פירות, הרי פירי לא עבדי חליפין, ולכאו' כה"ג דמי לקנין סודר, אך י"ל שאי"ז כן, דכל הא דפירי לא עבדי חליפין, הוא רק בפירות שאינם תמורת ודמי הדבר, אך בכה"ג דהוו הפירות דמי הדבר, שפיר הן עושין חליפין, ועדין צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)