בעל חוב למפרע הוא גובה או מכאן ולהבא הוא גובה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות**

**בפלוגתא דאביי ורבאאי בע"ח למפרע הוא גובה
 או מכאן ולהבא הוא גובה [א]** מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

נערך בעזהשי"ת ביום ב' פרשת תרומה כ"ו שבט תשע"דעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א

בעזרת השם יתברך

**גדר דין 'למפרע הוא גובה' ופרטי הדינים בזה**

**בפסחים דף ל:** מבואר דפליגי אביי ורבא בדין בע"ח אי למפרע הוא גובה או מכאן ולהבא הוא גובה, ומבואר שם בגמ' כמה נפקותות בפלוגתא דאביי ורבא, א. לענין אי מצי המלוה למכור או להקדיש, דלרבא דמכאן ולהבא או גובה א"י למכור ולהקדיש ולאביי דלמפרע הוא גובה חייל המכירה או ההקדש, ב. לענין יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם דבע"ח חוזר וגובה אותה מהם אף ללא שעבודא דר' נתן, דכיון דגבו אותה אמרינן בה למפרע הוא גובה והרי זה נחשב כקרקע של אביהם בחייו שנשתעבדה לבעל חובו, ג. לענין איסור בל יראה בחמץ של ישראל ששעבדו לנכרי, דאי למפרע הוא גובה אינו עובר בו בבל יראה כשגבאו הגוי בסוף ומותר בהנאה אחר הפסח ואי מכאן ולהבא הוא גובה הו"ל חמצו של ישראל ועובר עליו בב"י ואסור בהנאה אה"פ, ד. לענין איסור בל יראה בחמצו של גוי ששעבדו לישראל, דאי למפרע הוא גובה עובר עליו בבל יראה ואסור בהנאה אה"פ ואי מכאן ולהבא הוא גובה אינו עובר בב"י ומותר בהנאה אה"פ.

והנה לענין הפירות והשבח שיש מהדבר המשועבד עד זמן גוביינא בזה אף להמ"ד למפרע הוא גובה שייך השבח להלוה ולא להמלוה, וכ"כ בהדיא **התוס' בבא קמא דל"ג: ד"ה איכא בינייהו [הראשון המתחיל בע"א] בא"ד,** דגבי שור תם דס"ל לר' ישמעאל דבע"ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה, אף למ"ד למפרע הוא גובה השבח שיש מהשור הוא של המזיק כ"ז שלא גבאו הניזק, ואם הקדיש הניזק השור אף דחייל ההקדש על גוף השור לאביי מ"מ השבח אינו קדוש עיי"ש, **ובשערי חיים להגר"ח שמואלביץ זצ"ל** הוכיח כן בהוכחה מפורשת מהא דאיתא **בב"מ דל"ה**: דקאמר 'אביי' גופיה דמאימת קאכיל המלוה פירי רק מכי זכה באדרכתא שכתבו לו ב"ד ועדיו בחתומיו זכין לו עיי"ש, ומפורש בהדיא דאין אכילת פירות להמלוה מזמן ההלואה, ואמנם **במאירי בפסחים ל: בד"ה ומ"מ סוגיית ההלכה** הקשה קושיא זו האיך קאמר אביי למפרע הוא גובה והרי לעולם אין המלוה אוכל פירות עד שומא והכרזה וכתיבת האדרכתא, ולכן העלה דדינא דלמפרע הוא גובה לא נאמר אלא גבי אפותקי ולא בסתם שעבוד נכסים, ובאמת באפותיקי לאביי אוכל המלוה פירות משעת ההלואה משום דאמרינן בזה למפרע הוא גובה, אמנם **בתוס' ב"ק דל"ג: הנ"ל** מפורש שלא כדבריו שהרי כתב**ם** מו בדין שור תם לר' ישמעאל דהוי דינו כאפותקי כמפורש **בב"ק דל"ג:** ומ"מ כתבו התוס' דאף לאביי דלמפרע הוא גובה אין השבח שייך לניזק, ובהדיא דחולקים על המאירי וסוברים דדין למפרע הוא גובה לא מהני לענין אכילת הפירות, ועיי"ש **במאירי הנ"ל בשם יש מפרשים** שהק' על תי' זה מהא דאי' **בפסחים דל"א.א.** ביתומים שגבו קרקע בחובת אביהם דבע"ח חוזר וגובה אותה מהם דטעמא משום דלמפרע הוא גובה, ובהאי דינא לא נזכר דהוא דוקא באפותקי, ולכן סוברים דבכל שעבוד סתם נאמר דינא דלמפרע הוא גובה [ואף לשיטתם מוכח דדין למפרע הוא גובה לא מהני לאכילת הפירות], ומ"מ מסיק **המאירי שם** דהעיקר כמש"כ מתחילה דדוקא באפותקי קאמר אביי להא דלמפרע הוא גובה עיי"ש.

ובביאור הדבר איך מהני הא דלמה"ג לענין שיוכל להקדיש ולענין איסור בל יראה ולענין שישתעבד לבע"ח של הגובה משעת ההלואה, ולאידך לא מהני האי דינא לענין אכילת פירות ע"י המלוה, יעוי' בזה **בשו"ת דברי חיים להגה"ק מצאנז זיע"א או"ח סימן י"ז** שכ' דלאביי 'קנין הגוף' שייך להמלוה אי גבאו לבסוף ו'קנין פירות' שייך להלוה, ועיי"ש שביאר דלענין איסור בל יראה תלוי הדבר בקנין הגוף, ועיי"ש מה שדן בזה למ"ד קנין פירות כקה"ג דמי.

**ובמערכת הקנינים להגר"ש שקאפ זצ"ל סימן י"א** האריך בזה האיך אפש"ל דלמפרע הוא גובה ואין הפירות שלו, ואם נימא דהוי כשיור ששייר הלוה לעצמו שהפירות יהיו שלו ק' בזה דהניחא בהלואה שנעשית מדעת הלוה אבל בשאר חובות הנעשים ע"י התורה למה נימא כן ששיירה התורה שיור זה, ועוד תמה בזה ע"ד **התוס' בב"ק דל"ג: הנ"ל** דאף כשהקדישו הניזק אמרינן דהשבח אינו שייך להקדש, וק' בזה ממש"כ **הרמ"א בחו"מ סי' רנ"ז** דבכהא"ג ששייר הפירות והקדיש השדה אינו יכול לאכול הפירות משום דקינקי משדה של הקדש, ועיי"ש מה שהאריך לבאר בענין קנין הגוף ששייך להתחלק לזמנים שלזמן מסויים יהיה שייך לאחד ולזמן אחר יהיה שייך לשני, וזהו הגדר בדין למפרע הוא גובה דכלפי הזמן שיגבה מאז אמרינן דלגבי זמן זה הוי למפרע שלו אבל כלפי זמן שעד שהגוביינא שלא בא זמן זה לידי גביה בזה לא אמרינן דנעשה שלו ונשאר של הלוה ממילא, ובזה ביאר שם [בעמ' קס"ד] שלכן אף בכהא"ג דהקדש יכול המזיק או הלוה לאכול הפירות ואינו נחשב שיונק משדה הקדש כיון שכלפי זמן זה שייך בקנין הגוף ללוה, ועיי"ש מה שהאריך בכללי הדבר מתי אפשר לחלק הדבר בקנין הגוף לזמנים ומתי אנו נחשב רק שיור של פירות עיי"ש, אמנם **במערכת הקניינים שם בסימן י"ב** הק' קושיא עצומה על מהלך זה, מהא דמפורש בסוגיין **בפסחים דף ל"א.א** דאי אמרינן למפרע הוא גובה דינא הוא דנכרי שהלוה את ישראל על חמיצו וגבאו הנכרי לבסוף אינו עובר הישראל בבל יראה, ותימה דאי קנין הגוף לזמן של הפסח עצמו שייך לישראל אמאי אינו עובר עליו בבל יראה, ועיין **בכתבי קהלות יעקב החדשות יבמות סימן נ"ה** שמכוח קושיא זו דחה מהלך זה שכתבו מתחילה מדעתו דדין למפרע הוא גטבה הוי חלוקה בקנין הגוף לזמנים והעלה דהוא 'ראיה ברורה' דאינו כן אלא שיש למלוה קנין הגוף גמור מזמן השעבוד ולכן מהני גבייתו של הגוי להצילו מבל יראה עיי"ש, ועיין **במערכת הקנינים שם** מה שהאריך ליישב בזה.

**ובאבני נזר [או"ח סימן של"ב]** האריך בגדר דין למפרע הוא גובה, וכ' לחקור בזה אם הכוונה דלמפרע יש לו בעלות ממש על השדה, או דאין לו אלא קנין שעבוד למפרע, וכ' די"ל דסגי בקנין שעבוד כדי להציל מאיסור בל יראה וכדי לגרום לדין בל יראה וכמבואר **בפסחים דל"א** דאף לרבא דס"ל מכאן ולהבא הוא גובה אם הרהינו אצלו ואמרינן בזה לדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון מהני קנין המשכון לענין איסור בל יראה בין לקולא ובין לחומרא, ואף דקנין משכון אף מדר' יצחק אינו אלא בגדר 'שעבוד' כמבואר **בב"ק דמ"ט:** גבי משכונו של ישראל ביד גר דכיון דמת הגר פקע ליה 'שעבודיה' והוא של הישראל ממילא עיי"ש, וכ' דמוכח דדין למפרע הוא גובה הוא רק לגבי השעבוד, דאם הכוונה שקנה ממש קנין גמור למפרע א"כ היה צריך להיות כשהקדיש המלוה השדה השועבדת יהיה אסור ללוה לאכול פירות שמא יגבנה המלוה לבסוף ואמרינן בזה למפרע הוא גובה, ול"ש לומר בזה שיש זכות ללוה לאכול פירות דהא אמרינן **בערכין דכ"א:** דאם הקדיש המשכיר את ביתו אסור לשוכר לדור בו ובמעילה קאי כיון שעיקר הגוף שייך להקדש, ובע"כ דדין למפרע הוא גובה לא מהני רק לענין לברר שיש לו שעבוד על שגדה שגבה ולא לברר שיש לו קנין בזה, ומה דמהני הקדשו של המלוה לאביי היינו משום דביד המלוה להקדיש את השעבוד שיש בשדה זו דוקא כיון שנתברר למפרע שיש לו שעבוד בשדה זו, ויגבה הקדש מכוח השעבוד, ועיי"ש בדבריו מה שהאריך בזה **האבני נזר שם מסק"א עד ס"ק ט"ז,** ועיי"ש עוד **באבנ"ז שם סקי"ח-י"ט** שהוכיח כדבריו מהא דאי' **בב"ב דקכ"ד:** דפריך 'אביי' לרב נחמן דקאמר דאם גבו קרקע בחוב אביהם יש לבכור פי שנים ואם גבו מעות אין לו פ"ש ומק' 'אביי' מ"ש מעות דלאו הני מעות שבק אבוהון קרקע נמי לאו האי קרקע שבק אבוהון, ואי נימא דלמפרע הוא גובה הוא חלות קנין ממש א"כ הרי בקרקע שגבו בסוף אמרינן למפרע הוא גובה והאי קרקע שבק אבוהון [ובמטלטלין ליכא למימר למפרע הוא גובה לשיטת **הרמב"ן ורבינו דוד בפסחים דל"א.א. והתוס' בגיטין דף מ:** וכדית' להלן בעזהשי"ת], [ויש לחזק קושייתו מד' **הרשב"ם בב"ב קכ"ה.א. בד"ה לטעמייהו דבני מערבא** שביאר כן דבאמת למ"ד סברת רב נחמן דס"ל גבו קרקע אין לו היינו משום דקיי"ל כרבא דס"ל מכאן ולהבא הוא גובה ולכן אין הקרקע נחשבת מוחזקת ביד האב אף כשגבואוה אח"כ היורשים ואין הבכור נוטל בה פ"ש, ותימה דא"כ אביי גופיה דס"ל למפרע הוא גובה מה הקשה בזה, וצע"ג], וכ' **באבני נזר שם** דבע"כ מוכח מזה דלמפרע הוא גובה נאמר רק לגבי בירור שיש שעבוד על זו השדה ולא לגבי שיש חלות קנין על השדה ולכן הוי עדיין ראוי לגבי הבכור ואינו נוטל בו פ"ש עיי"ש, אמנם אינו מובן לפי דבריו הא דאמרינן **בפסחים דל"א.א.** דדינא דרב נחמן דקאמר דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בע"ח חוזר וגובה אותה מהם ניחא למ"ד למפרע הוא גובה 'אף בלא דין שעבודא דר' נתן', ואם נימא דאין למלוה אלא שעבוד למפרע לאביי איך יגבה הבע"ח הקרקע שלא זכה בה האב, ועיי"ש **באבני נזר בסקי"ז וסק"כ** שהוכיח מד' **הרמב"ן בקידושין דף ח: ובמלחמות ה' בפסחים דל"א** דלא ס"ל כגדר זה דלמפרע הוא גובה אינו אלא שעבוד, והוכיח כן ממש"כ **הרמב"ן שם** בביאור הא דאמרינן בסוגיין דאם בע"ח קונה משכון מהני זה לענין איסור בל יראה בחמץ בין לקולא בין לחומרא דאין הכוונה משום עצם שעבוד המשכון מצד עצמו, אלא הכוונה דלר' יצחק דס"ל דבע"ח קונה משכון אמרינן דכשגובה המשכון בסוף למפרע הוא גובה ובזה אף רבא מודה עיי"ש, ומפורש לפי"ז דדין למפרע הוא גובה אינו דין שעבוד גרידא אלא חלות קנין ממש למפרע, דהרי שעבוד אלים יש במשכון אף אי לא גבאו בסוף, וכן הוכיח מד' **התוס' בגיטין דף מ:** שכ' דלאביי דס"ל למפרע הוא גובה לא אמרינן דינא דהקדש מפקיע מידי שעבוד, ומוכרח מזה דלאביי אמרינן למפרע דאינו 'שעבוד' אלא בעלות גמורה, ועיי"ש **באבני נזר בסקכ"א** ואילך ליישב הקו' מהסוגיא **בב"ב קכ"ד:** הנ"ל לסוברים דדין למפרע הוא גובה הוי בעלות גמורה, דקאי הקושיא לרבה לשיטתו דס"ל שעבודא לאו דאורייתא, וכדבריו מבואר **בעליות דרבינו יונה בב"ב שם מובא בשיטמ"ק שם** [וית' בזה להלן בעזהשי"ת]. ועי' לשון **רש"י בדף ל: בד"ה בעל חוב** שכ' בבי' דין למפרע הוא גובה, דאיגלאי מילתא דמשעה שהלוהו 'עמדו נכסיו הללו בחזקתו', ומשמעות הדברים שאינו ממש חלות קנין למפרע, ועי' בלשון **רבינו גרשם שם** שכ' דלמפרע הוא גובה היינו שנתברר שמאותה העת 'של מלוה היתה', ועי' בלשון **רש"י בדף ל"א.א. בד"ה אא"ב** שכ' בבי' הא דאמרינן דלאביי שפיר בע"ח גובה מיתומים קרקע שגבו בחובת אביהם משום דאמרינן 'איגלאי מילתא למפרע שהיתה קנויה לאביהן' קרקע זו שגבו בחובת אביהן עיי"ש, וצ"ע בזה.

ועי' **באמרי הצבי על תוס' ב"ק דל"ג: הנ"ל ובכתבי קהלות יעקב החדשים יבמות סימן נ"ה** שכ' לבאר לד' **התוס' ב"ק דל"ג: הנ"ל** דאף אי למפרע הוא גובה אין השבח של הניזק, דכיון דנשתעבד לו השור רק לשיעור חצי נזק, ממילא אם השביח השור ושוה יותר מחצי נזקו אינו יכול לכתחילה לגבות אלא כשיעור חצי נזקו, וכיון דדין למפרע הוא גובה נאמר רק כלפי מה שגובה בסוף ממילא ל"ש שיטול השבח מדין למפרע הוא גובה דכשיש שבח בשור הוא נוטל השבח עצמו עבור החצי נזק עיי"ש בדבריהם, אבל דבריהם אינם מיישבים עדיין, שהרי מפורש **בב"מ דל"ה: הנ"ל** דלאביי אין הבע"ח אוכל 'פירות' אלא משעת כתיבת האדרכתא, והרי 'הפירות' אין הבע"ח נוטלם בחובו [ממקבל מתנה כמבואר **בב"מ דט"ו.א]** וא"כ הרי נוטל רק הקרקע בחובו ואז נימא דנתברר שהיתה שלו למפרע וממילא אף הפירות שגדלו בה כל העת הם שלו, וצ"ע.

\*

**בתוס' גיטין דף מ.ב. בד"ה הקדש חמץ ושחרור בסה"ד** כ' דלאביי דס"ל בע"ח למפרע הוא גובה לא אמרינן לכללא דהקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד עיי"ש, **ובחידושי הרשב"א בגיטין דמ"א.א. בד"ה עולא אמר בשם רבינו אלחנן** כ' דמסוגיין מוכרח כן דלאביי לא אמרינן דהקדש חמץ ושחרור מפקיע מידי שעבוד עיי"ש, ולא ביאר כוונתו, ועיין **בשיטמ"ק ב"ק דל"ג: בד"ה וז"ל תלמידי הר"פ ז"ל הקדישו מוקדש** שכ' כן לענין שור תם לר' ישמעאל דס"ל בע"ח הוא וזוזי מסיק ביה, דלפי שיטת **הריב"א** דגבי שור תם לר' ישמעאל ל"מ מסלק ליה המזיק בזוזי לא מהני ההקדש להפקיע השעבוד [והא דמבואר שם דמהני ההקדש להפקיע הוא בשלא גבאו לבסוף עיי"ש], **ובפני יהושע בגיטין שם ובשו"ת שואל ומשיב מהדו"ת סי' קכ"א** ביארו הוכחת **הרשב"א הנ"ל** מסוגיא דפסחים הנ"ל דלאביי ל"מ הקדש להפקיע השעבוד, מדאמרינן בסוגיין דנכרי שהלוה את ישראל על חמיצו אי גבאו הנכרי לבסוף אמרינן דהוא מותר בהנאה ולא אמרינן דחלות איסור חמץ שחל עליו לפני שגבאו הנכרי מפקיע מידי שעבוד הנכרי, וש"מ דכיון דלמפרע הוא גובה ליכא דינא דהקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד, ועיי"ש **בפני יהושע הנ"ל** שחלק בזה על התוס' וכ' דאין לנו להוסיף על פלוגתא דאביי ורבא מה שלא נזכר בגמ', וההוכחה מסוגיא דפסחים הנ"ל דחה בפנ"י די"ל דבאמת מה"ט מבואר שם למסקנא דאף לאביי בדלא הרהינו אינו נחשב של המלוה הגובה לענין בל יראה וכדמייתינן התם מברייתא, וכבר תמהו התוס' שם אמאי לא נימא בזה לאביי למפרע הוא גובה להצילו מבל יראה, וכ' הפנ"י דהוא מה"ט דאף לאביי מהני האיסור החמץ להפקיע מידי שעבוד, ועיי"ש מה שהוכיח בזה שלא כד' **התוס' והרשב"א הנ"ל,** ועיי"ש ו**בשואל ומשיב הנ"ל** דחה ההוכחה מד' הגמ' בפסחים הנ"ל דדין ההפקעה מידי שעבוד ע"י חמץ הוא רק למי שהוא בדין איסור חמץ ולא לגוי שאינו בדין איסור חמץ ולעולם י"ל דאף לאביי איכא דינא דהקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד, ועי' מה שביאר באורך בזה בד' **התוס' הנ"ל** בספר **מערכת הקנינים סימן י"ב מעמ' קס"ח ואילך,**  ועיין בספר **שיעורי הגאון ר' אבא ברמן זצ"ל** שתמה בזה ע"ד **התוס' והרשב"א הנ"ל** דמה שייך נידון זה דהקדש מפקיע מידי שעבוד לפלוגתא דאביי ורבא, והרי אף לאביי דס"ל למפרע הוא גובה לא נאמרה ההלכה הזו אלא 'כשגבאו' לבסוף דאז אמרינן למפרע הוא 'גובה' [וכמפורש **בתוס' פסחים דף ל"א: ד"ה אלא הב"ע ובתוס' ב"ק דל"ג.א. בד"ה איכא בינייהו**, ואם הקדישו או שחררו ופקע השעבוד שוב אינו יכול לגבותו, ועיי"ש מה שביאר בזה.

והנה תירוץ **התוס' בגיטין דף מ: הנ"ל** דבהא דאיצטלא דפרסוה אמיתנא ל"א למפרע הוא גובה משום שיכולים למוכרה, בע"כ דסברי דאעפ"י דאי' **ביבמות ס"ו:** דאם מכר הבעל בנכסי צאן ברזל מכרו בטל, מ"מ בדיעבד חלה מכירתו כשיטת **הראב"ד פכ"ב מאישות הט"ו,** דאפילו בקרקעות מכרו קיים בדיעבד [או דד' התוס' איירי במטלטלין וס"ל כדעת **הרמב"ם פ"ל מהלכות מכירה** דבמטלטלין מכרו קיים בדיעבד וכמש"כ **האבני מילואים סי' צ' סקכ"א בד"ה ונראה** בד' **התוס' הנ"ל** עיי"ש,], אמנם זה שלא כדעת רוב הראשונים ז"ל [והם **הרמב"ן הרשב"א והרא"ש** שפסק כדבריהם **הרמ"א באבהע"ז סימן צ' סי"ד** [ועי' **אבני מילואים שם]**  דסברי דדין מכרו בטל הוא כפשוטו דלא חלה המכירה אפי' בדיעבד ואפילו במטלטלין, ולשיטתם לכאורה יהיה מוכרח שלא כד' **התוס' והרשב"א הנ"ל** דבאמת אעפ"י דלמ"ד הדין עימה דל"מ לסלוקי לה בזוזי אמרינן בזה למפרע הוא גובה אף לרבא, מ"מ מהני להפקיע ההקדש או האיסור מידי שעבוד, ומינה דאף לאביי דס"ל למפרע הוא גובה מהני הקדש להפקיע מידי שעבוד כד' **הפנ"י והשואל ומשיב הנ"ל** וצ"ע, ועי' מש"כ בזה **בכתבי קהלות יעקב החדשים יבמות סימן נ"ה,**  ועי' מה שהאריך בזה **בספר שערי לימוד ח"ג סי' נ"ג מסק"ג** בביאור שיטות **התוס' והפני יהושע הנ"ל**

**בהא דרבא פליג משום ד'מצי לסלוקי בזוזי'**

**בפסחים ל"א.א.** מפורש בגמ', דטעמא דפליג רבא וס"ל דמכאן ולהבא הוא גובה, דכיון דאי אי הוי ליה ליה זוזי הוי מצי מסלק ליה בזוזי אשתכח דהשתא הוא דקני, ובביאור סברת הדבר אמאי מה שיכול לסלקו בזוזי מונע זכיית המלוה למפרע לרבא, ומאי שנא מכל תנאי בעולם דאמרינן כשנתקיים התנאי איגל"מ למפרע שקנה, וביותרקשה דהא בסוגיין מיניה וביה מוכרח דתנאי כזה שיכול לסלוקי ליה בזוזי אינו מבטל לקנין, דהא מסקינן בסוגיין **בפסחים דל"א:** דפירוש מתני' דמהני קנין המלוה לענין בל יראה בין לקולא ובין לחומרא איירי כשאמר ליה אי לא מייתית זוזא קני מעכשיו דבזה אף לרבא מהני קנין המלוה לענין בל יראה עיי"ש, ותמוה בזה דא"כ אמאי הא דמצי מסלק ליה בזוזי העוא סתירה לדין למפרע הוא גובה, ויעוי' מש"כ בזה באורך **בשו"ת דברי חיים להגה"ק מצאנז זיע"א ח"א או"ח סימן י"ז, ובמערכת הקנינים סימן י"א [עמ' ק"ס ועמ' קס"א]**.

ומשמע מגד' הגמ' הנ"ל בהדיא דאי לאו היה דיכול לסלקו בזוזי מודה בזה רבא דאמרינן למפרע הוא גובה, וכ"כ בהדיא **בתוס' גיטין דף מ: בד"ה הקדש חמץ ושחרור בסה"ד,** ולכן הק' שם בהא דאיצטלא דנכסי צאן ברזל דפרסוה אמיתנא דפקע מינה כוח האשה דהוי כהקדש המפקיע מידי שעבוד, והרי למ"ד הדין עימה אא"פ לסלקה בזוזי מהצאן ברזל וא"כ אף לרבא הדין בזה למפרע הוא גובה ושוב לא מהני ההקדש להפקיע מידי השעבוד [לשיטתם הנ"ל דלאביי אין הקדש מפקיע מידי שעבוד], ותירצו דכיון דמשתמשים בה כחפצם ויכולים למוכרה והלקוחות יכולים לסלקה בזוזי ממילא אמרינן בזה לרבא מכאן ולהבא הוא גובה עיי"ש.

ועיין **בשיטמ"ק ב"ק דף ל"ג.א. ד"ה הא מני ר' עקיבא בא"ד בשם תלמיד הר"ף ז"ל** שכ' כן לשיטת **ר"י ז"ל** שהביא שם דס"ל דבשור תם לר' ישמעאל דבע"ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה לא מצי לעולם המזיק לסלוקי ליה בזוזי, א"כ ראוי לומר בזה שאם גבה את השור התם אמרינן בזה למפרע הוא גובה, והא דאמרינן שם **בב"ק דל"ג.א.** שאם הקדישו ניזק לר' ישמעאל אינו קדוש איירי בכהא"ג שלא גבאו לבסוף אלא נתרצה הניזק שיתן לו דמים עיי"ש.

ועיין **באבני מילואים סימן צ' סקט"ז** מה שהאריך לבאר עפ"י יסוד זה דמודה רבא דכל היכא דל"מ לסלוקי לה בזוזי אמרינן למפרע הוא גובה, ועי' עוד בזה **בקצות החושן סימן רמ"א סק"ט** בסוף דבריו.

\*

ועי' **תוס' גיטין דף מ: בד"ה הקדש חמץ ושחרור** שכתבו דגבי שור תם לרי"ש דס"ל בע"ח הוא וזוזי הוא דמסיק ביה לא מהני ההקדש של המזיק להפקיע שעבוד הניזק 'דכיון דאינו יכול לסלקו בזוזי אפילו לר' ישמעאל מודה רבא דאמרינן בזה למפרע הוא גובה' וממילא ל"ש בזה דינא דהקדש מפקיע השעבוד [לשיטתם הנ"ל], ויעוי' **במהרש"ל בחכמת שלמה שם** שפירש ד' התוס' כפשוטם דס"ל דלרי"ש לא מצי למסלק ליה בזוזי, **ובקרני ראם על המהרש"א שם** ציין לדברי **השיטמ"ק בב"ק דל"ג.א. בשםתוס' הר"ף בשם ר"י** דס"ל כן בהדיא דלרי"ש לא מצי מסלק ליה בזוזי, אמנם **המהרש"א שם** מיאן בפירוש זה וכ' דהוא נגד פשטות הסוגיא בב"ק שם וד' התוס' המפורשים שם דמצי מסלק ליה בזוזי, ולכן כ' דבר חידוש, דאעפ"י דהלוה או המזיק יכול לסלקו בזוזי אבל הלוקח ממנו אינו יכול לסלקו בזוזי, ולכן סברי **התוס' בגיטין הנ"ל** דכשהוא אצל לוקח [או הקדש שהוא כלוקח] דל"מ הלוקח לסלק ליה בזוזי אמרינן בזה דינא דלמפרע הוא גובה ואעפ"י שהלוה כן יכול לסלקו בזוזי, וכ' שזה מפורש בסוגיא **ב"ק ל"ג:** דהלוקח ל"מ מסלק ליה בזוזי עיי"ש, ועי' **קרני ראם שם** שהשיגו דאין שום הכרח מד' הגמ' לחלק בין הלוה דמצי לסלק ליה בזוזי ובין הלוקח דל"מ מסלק ליה, וגם אין סברא בזה לומר דכיון דהלוקח ל"מ מסלק ליה אמרינן בזה למפרע הוא גובה דמ"מ הלוה מצי מסלק ליה בזוזי אף כשהוא ביד הלוקח ולכן דחה לד' מהרש"א ז"ל, והנה לפי"ד **מהרש"א הנ"ל** דמוכרח מהסוגיא בב"ק דל"ג: דהלוקח ל"מ מסלק ליה בזוזי, א"כ עולה בזה גופא מחלוקת בין דיבורי התוס', דשיטת **התוס' בב"ק דל"ג.א. הנ"ל** דרק לאביי אמרינן גבי שור תם למפרע הוא גובה, ולכן כ' שם **התוס' בב"ק דל"ג: בד"ה משום דר' אבהו** דשייכאגבי שור תם דינאדהקדש מפקיע מידי שעבוד, יסברו בזה כסברת **הקרני ראם הנ"ל** דאעפ"י שהלוקח וההקדש ל"מ מסלק ליה בזוזי אמרינן בזה מכאן ולהבא הוא גובה מחמת אפשרות סילוק ע"י הלוה, ואילו **התוס' בגיטין הנ"ל** יסברו כסברת **מהרש"א הנ"ל** דכשהוא אצל לוקח או הקדש דל"מ מסלק ליה בזוזי אמרינן למפרע הוא גובה אעפ"י שהמזיק או הלוה יכול לסלקו בזוזי, וצ"ע בזה, ועי' **בפני יהושע בגיטין ע"ד התוס' הנ"ל** מש"כ בזה בד' **התוס' ומהרש"א הנ"ל** עיי"ש,

ועי' **תוס' ב"ק דף ל"ג.א. בד"ה הקדישו ניזק** שכ' דגבי שור תם לר' ישמעאל דס"ל בע"ח הוא וזוזי מסיק ביה מצי המזיק לסלוקי ליה בזוזי, ושם **בד"ה איכא בינייהו** כ' **התוס' שם** דלהכי אמרינן דלרי"ש אם הקדישו הניזק אינו קדוש ולא אמרינן בזה לאביי דלמפרע הוא גובה וחייל הקדישו משום דאיירי 'שנתרצה הניזק' בסוף לקבל המעות עיי"ש, ודבריהם מתמיהים, דהא לשיטתם בד"ה הקודם מצי לרי"ש לסלוי ליה בזוזי אף בע"כ ומה הוצרכו התוס' לזה שנתרצה הניזק, ויעוי' **במהר"מ שיף שם** מש"כ בביאור דבריהם.

\*

**התוס' בגיטין דף מ: הנ"ל והשיטמ"ק ב"ק דל"ג.א. הנ"ל והקצוה"ח והאבני מילואים הנ"ל** נקטו בפשיטות דבגוונא דל"מ מסלק ליה בזוזי אמרינן אף לרבא למפרע הוא גובה, כדמשמע בהדיא מד' רבא **בפסחים דל"א.א. הנ"ל** דרק משום דמצי לסלוקי ליה בזוזי אמרינן בזה מכאן ולהבא הוא גובה, ואולם לכאורה יש להוכיח דיש חולקים בזה, דהנה **בשיטמ"ק ב"ק דל"ג.א. בשם הרא"ש** נראה שהכריע בהדיא כשיטת **הריב"א ז"ל** כמו שביאר שם לדבריו דלעולם לר' ישמעאל ל"מ מסלק ליה הניזק בזוזי יעו"ש, ולפי זה לפי שיטת הראשונים והאחרונים הנ"ל יסבור הרא"ש דלרי"ש ג"כ אמרינן בזה דינא דלמפרע הוא גובה וכמש"כ באמת בהדיא **בשיטמ"ק הנ"ל בשם רבינו פרץ** דהא דאמרינן בגמ' בגמ' שם דלרי"ש הקדישו ניזק לא מהני היינו דוקא כשלא גבאו לבסוף וכגון שנתרצה הניזק לקבל דמים בחובו עיי"ש, אמנם לכאו' בד' הרא"ש אאפ"ל כן, דיעו"ש בהמשך **השיטמ"ק שם בשם הרא"ש בשם הרמ"ה** דהא דאמרינן דלר' עקיבא הקדישו ניזק קדוש היינו דוקא כשבאו בסוף לרשות הניזק היינו שגבאו, דאל"כ דינא הוא דאמרינן בזה דא"א מקדיש דבר שאינו ברשותו ואעפ"י שהוא שלו ומדמה לה לגזל, ורק אם באו ברשותו בסוף מהני אף מה שהקדיש מתחילה וכ"ה בגזל יעו"ש בדבריו, והנה לפי"ז דהא דהקדישו ניזק לר' עקיבא קדוש הוא דוקא בגבאו לבסוף בהכרח דהאדלר' ישמעאל אינו קדוש הוא אפילו בגבאו בסוף, והרי הרא"ש סובר כריב"א דאף לרי"ש לעולם אין המזיק יכול לסלקו בזוזי, ומוכרח לפי"ז לכאורה מילתא חדתא דלדעת הרא"ש אף כשאינו יכול לסלקו בזוזי לא אמרינן למפרע הוא גובה אליבא דרבא, ואפי' א"י לסלקו בזוזי וגבאו לבסוף לא מהני הקדש הניזק והוא מוכרח לכאו'.

והא דאי' **בפסחים דל"א.א.** דטענת רבא לאביי היתה משום דמצי מסלק ליה בזוזי, צ"ל לדעת הרא"ש או דרבא קאמר כן לסברת אביי דכשמצי מסלק ליה בזוזי ל"שסברת למפרע הוא גוטבה בודאי אבל רבא גופיה לא ס"ל כלל סברת למפרע הוא גובה אפי' כשלא מצי לסלק ליה בזוזי, או דס"ל כמש"כ **הרשב"ם בב"ב דקכ"ה.א. בד"ה לטעמייהו בא"ד** דהא דרבא אמר מכאן ולהבא הוא גובה הוא 'משום דאי בעי הוה מזבין לה עד השתא דמכאן ולהבא הוא גובה', והיינו דעצם הדבר שיכול הלוה למוכרה ללקוחות אעפ"י שביד המלוה לטרוף מהלקוחות כיון שעצם מכירת הלוה מועלת עד שיטרפנה המלוה הר"ז גורם דלא נימא בזה למפרע הוא גובה, וצ"ע.

\*

בעיקר ד' רבא דקאמר דכיון דמצי לסלוקי ליה בזוזי לא אמרינן בזה למפרע הוא גובה, ומשמע דללא אפשרות הסילוק בזוזי היה שייך סברת למפרע הוא גובה ואפשרות הסילוק הוא המונע להאי דינא, ויש להקשות לפי"ז בד' **הרמב"ן בקידושין דף ח: והרמב"ן במלחמות ה' בפסחים דל"א** שביאר הא דאמרינן בגמ' **בפסחים דל"א.א.** דגבי הרהינו אצלו אם איכא לדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון, אף לרבא מהני שעבוד המלוה לגבי איסור בל יראה בין לקולא בין לחומרא, דהכוונה בזה דמכוח דין וקנין המשכון אמרינן למפרע הוא גובה אף לרבא, וביאר **באבני נזר הנ"ל** דסובר הרמב"ן דעצם שעבוד וקנין המשכון לא מהני לענין איסור בל יראה, דדין בל יראה תלוי הוא דוקא בקנין גמור ולא בשעבוד אלים, ודינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון אינו אלא שעבוד בעלמא, ולכן הכריח מזה הרמב"ן דמכוח דינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון אמרינן למפרע הוא גובה וממילא ישבזה קנין גמור לקבוע דין בל יראה עיי"ש, ותימה, דהרי אף דאיכא דינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון הרי מצי לסלוקי ליה בזוזי, והרי טענת רבא היתה שעצם ההלכה שיכול לסלוקי בזוזי מבטל דין למפרע הוא גובה, וללא דין סלוקי בזוזי אף ללא קנין משכון היה מודה רבא דלמפרע הוא גובה, וא"כ מה יוסיף בזה תת כח מה שבע"ח קונה משכון לומר בזה דין למפרע הוא גובה אף כשיכול לסלוקי ליה בזוזי, וצע"ג.

ועד"ז צע"ג בד' **הטושו"ע חו"מ סי' ק"ג סעי' ו' בשם יש אומרים** דבקרקע שנתן אצלו במשכונא אמרינן למפרע הוא גובה אף למאי דקיי"ל כרבא, עיי"ש, וצע"ג בזה הרי מצי לסלוקי ליה בזוזי אף בזה וא"כ זה עצמו יפקיע דינא דלמפרע הוא גובה כמו בכל שעבוד אליבא דרבא.

ואולי סוברים **הרמב"ן הנ"ל** לענין דינא דבע"ח קונה משכון **והטושו"ע הנ"ל** לגבי משכנתא בקרקע, דכיון דיש לו בזהשעבוד אלים נידון שעבודו כקנין לענין פרט זה דתנאי של האפשרות סלוקי בזוזי אינו מבטל לקנינו, וכמו דמסקינן באומר לו מעכשיו דחייל קנינו לכו"ע מעכשיו ואף לרבא ואף דמצי לסלוקי בזוזי, והכא נמי בשעבוד אלים, וצ"ע רב בסברא בזה ודו"ק.

**בהגיע זמן הפרעון אי מודה רבא דלמפרע הוא גובה**

**בספר התרומות שער מ"ג חלק ד'** דקדק מד' **הגמ' בפסחים דל"א.א.** דהא דפליג רבא וס"ל דאמרינן מכאן ולהבא הוא גובה הוא דוקא כ"ז דלא הגיע זמן הפרעון אבל 'כי מטא זימניה ולא פרעיה' אף רבא מודה דמהני מכירתו לאחרים אף בלא שגבה עדיין הקרקע, ותמה ע"ז **בבעה"ת שם** דא"כ למאי צריך לעולם שומת ב"ד והרי קונה מיד כשהגיע זמן הפרעון, וכ' בשם **ה"ר יהודה אברצלוני ז"ל** דד'' הגמ' בפסחים איירי במטלטלין דלא בעינן בהו שומא, ובשם **איכא דאמרי** כ' לבאר, דאעפ"י דלענין לזכותה לעצמו לא מהני אלא בשומת ב"ד אבל יכול למוכרה לאחרים בלא שומא, וביארו הכוונה **בתומים סימן ק"ג סק"ה ובנתיבות שם סק"ח** דס"ל לשיטה זו דלרבא כשהגיע זמן הפרעון הוא נידון כמו לאביי לפני שהגיע זמן הפרעון, היינו שאם נגבה לבסוף בשומת ב"ד אז אמרינן למפרע הוא גובה ומהני מה שמכר לפני כן, אלא דלאביי אמרינן למפרע הוא גובה משעת ההלואה ולרבא אמרינן למפרע הוא גובה משהגיע זמן הפרעון.

**ובבעל התרומות שם בשם הרמב"ן** חולק בזה וכ' דלרבא דקיי"ל כוותיה אפילו הגיע זמן הפרעון אינו יכול למוכרה כ"ז שלא עשו שומא וכתבו שטר חלטאתה, והא דאמר רבא השתא הוא דקני היינו דוקא אחר גוביינא עיי"ש.

עוד **בבעל התרומות שם בשם רבינו חננאל ז"ל,** דהא דקאמר אביי למפרע הוא גובה [וכן לרבא כשנגיע זמן הפרעון] הוא דוקא במשכנתא שנמצאת תח"י המלוה, דבלא זה ל"ש לומר שיחול הקדש המלוה לפני שגבאה דאיך יקנה נכסי הבע"ח כי ליתנייהו בידו למיקני עיי"ש, ועיי"ש **בגידולי תרומה** שתמה על שיטה זו, דהא בגמ' מקשינן אדרבא ממתני' דהלוהו על חמיצו דאזלינן בתר המלוה לענין בל יראה ומשנינן אליבא דרבא דאיירי כשהרהינו אצלו ומבואר דלאביי אף בלא הרהינו אצלו אמרינן למפרע הוא גובה, ובאמת מד' **התוס' בב"ק דל"ג.א. והשיטמ"ק שם והתוס' בגיטין דף מ: הנ"ל** שדנו דין למפרע הוא גובה גבי שור תם לר' ישמעאל מפורש בזה דלא כשיטת רבינו חננאל דהרי התם איירינן כשהוא עדיין ביד המזיק ומ"מ ס"ל דשייך בזה דינא דלמפרע הוא גובה, וכן פשטות וסתימת כל הראשונים בזה דלא כדבריו, אמנם יעוי' **ברש"י פסחים דף ל: בד"ה ישראל שהלוה את הנכרי** דמוקי למתני' שם דאיירי כשההינו אצלו ולכן אזלינן בתר המלוה לענין בל יראה עיי"ש, וכבר תמהו בזה כל המפרשים, דהרי לאביי אמרינן דטעמא דמתני' הוא משום למפרע הוא גובה וא"כ לא בעינן לאוקמי לה בהרהינו אצלו, ולרבא הרי לפי מסקנת הגמ' לא מהני אף כשהרהינו אצלו משום דגוי מישראל ליכא בזה דינא דבע"ח קונה משכון ובעינן לאוקמי לה דוקא כשאמר ליה מעכשיו כמפורש **בפסחים דל"א:** ולכאורה מפורש בזה בד' רש"י כשיטת **רבינו חננאל הנ"ל** דדינא דלמפרע הוא גובה לאביי הואדוקא כשנמצא השעבוד תח"י המלוה, ובדבר קו' **הגידולי תרומה הנ"ל** מהגמ' בפסחים דמשמע דרק לרבא בעינן לאוקמי לה בהרהינו אצלו יעוי' מש"כ בזה **בתומים סי' ק"ג סק"ה** ודבריו צע"ג למעיין בסוגיא בפסחים.

ודבר פלא יש בזה **בטור חו"מ סימן ק"ג סעי' י"ג ובשו"ע שם סעי' ו' בשם יש אומרים** שכ' דס"ל לי"א דאם הגיע זמן הפרעון 'או שהוא משכונא בידו' מהני מכירת המלוה אפילו לפני גביית ב"ד, ומבואר לכאו' דכל חדא מנייהו סגי ביה שיוכל המלוה למוכרה או שהגיע זמן הפרעון או שהקרקע אצלו במשכונא, והנה מקור הדברים הוא מדברי **בעל התרומות הנ"ל,** ותימה היכן מצא כן הטור שיטה כזו דסגי במשכונא לחודיה לומר למפרע הוא גובה לרבא אף בלא הגיע זמ"פ, והרי **בבעל התרומות בשם רבינו חננאל הנ"ל** כ' להיפך ממש דכדי לומר למפרע הוא גובה לרבא תרתי בעינן גם שיהיה הקרקע אצלו במשכונא וגם שימכור אחר זמן הפרעון, ועי' **בביאורי הגר"א זיע"א סקי"ח** שכ' להגיה לדברי הטור ושו"ע באופן שדבריהם מסכימים לדברי רבינו חננאל דתרתי בעינן, ועי' מה שפירש בזה **בתומים הנ"ל,** ועי' **ש"ך סי' ק"ג סק"ט** שכ' דעיקר כסברא ראשונה שכ' **בטור ושו"ע שם** דאף בהגיע זמן הפרעון לא אמרינן למפרע הוא גובה מזמ"פ ולא מהני מכירתו אלא מזמן גוביינא, וכ' דכ"מ **בשו"ת הרשב"א סי' אלף קי"א.**

**בשעבוד מלוה ע"פ ומטלטליןאי אמרינן למפרע הוא גובה**

**בפסחים דל"א.א.** מפורש בתחילת הסוגיא דין למפרע הוא גובה בהלוהו על חמיצו לגבי דין בל יראה דאזלינן בתר המלוה בזה בין לקולא ובין לחומרא, אמנם במסקנת הסוגיא שם **בדף ל"א:** מייתינן ברייתא מפורשת שאין חולק בה דעכ"פ בגוי שהלוה את ישראל על חמיצו לא מהני להצילו מבל יראה ואפילו כשהרהינו אצלו עיי"ש, וכבר תמהו **בתוס' פסחים דל"א: בד"ה אלא הב"ע** דלאביי אמאי לא יהני גבייתו של הנכרי להציל הישראל מבל יראה מדינא דלמפרע הוא גובה, וכ' ליישב **בשם ריב"א** דהברייתא איירי כשלא גבאו לבסוף ולכן לא אמרינן בזה למפרע הוא גובה דאינו אלא אם בא לידי גוביינא עיי"ש, ומבוארבזה בד' התוס', דאף למסקנא אמרינן דינא דלמפרע הוא גובה אף במטלטלין.

וכן מפורש **בספר התרומות שער מ"ג חלק ד' בשם הר"י אברצלוני** דכל פלוגתא דאביי ורבא אי אמרינן למפרע הוא גובה הוא רק במטלטלין, ולכן קאמר בזה רבא [לשיטתו] דבהגיע זמן הפרעון למפרע הוא גובה, דבקרקע דבעינן שומא אף בהגיע זמן פרעון לא קני לה לרבא עד שעת שומא עיי"ש, ומפורש עכ,פ בדבריו דדין למפרע הוא גובה לאביי נאמר במטלטלין.

אמנם יעוי' **ברמב"ן במלחמות ה' בפסחים שם** שכ' לבאר בזה, דלמסקנא לא שייך דין למפרע הוא גובה במטלטלין משום דכיון דיכול הלוה למכור ואין המלוה טורף המטלטלין מלקוחות אשתכח דהשתא הוא דקני, 'לוה מזבין מלוה לא מזבין דליכא מילתא דתרווייהו מזבני אי דמר לאו דמר', ובביאור ההוא אמינא כ' **הרמב"ן שם** בשני דרכים, או דלהו"א איירינן בהקנה לו מטלטלי אגב מקרקעי דדינם כקרקע לטרוף מלקוחות ולכן אמרינן בזה למפרע הוא גובה, או דהס"ד הוא דמתוך ההכרח לבאר המשנה אמרינן דין למפרע הוא גובה אף במטלטלין שיכול המלוה למוכרן, עיי"ש, ועי' **בחידושי רבינו דוד ז"ל** שביאר באורך עפ"י דרכו של הרמב"ן ז"ל, דבאמת אף לההוה אמינא אמרינן דדין למפרע הוא גובה נאמר דוקא בשעבוד שאין הלוה יכול להפקיעו ע"י מכירה, אלא שלהוה אמינא סבירא לן דלענין איסור בל יראה דאורייתא אזלינן בתר דינא דאורייתא, וכיון דמדינא דאורייתא יש שעבוד על מטלטלין אף לטורפן מלקוחות אעפ"י שמדרבנן משום דלי"ל קלא הפקיעו השעבוד מלקוחות, לענין דינא דאורייתא של בל יראה אזלינן בתר דאורייתא בין לקולא בין לחומרא, ובזה גופא היתה החזרה למסקנא דסבירא לן דלא אזלינן בתר דינא דאורייתא אלא לפי תקנ"ח שיכול למוכרם ולהפקיע מלקוחות וממילא לא אמרינן בזה למפרע הוא גובה עיי"ש בדבריו שכ' ביאור זה ע"ד **הרמב"ן ז"ל** עיי"ש, [אמנם סתימת ל' הרמב"ן משמע דלהו"א בעצם אין גריעותא במה שיכול למוכרם לענין לומר למפרע הוא גובה וצ"ע].

**ובקובץ שיעורים בפסחים שם אות קמ"ו** כ' בביאור ד' **הרמב"ן הנ"ל** דהא דבמטלטלין שיכול למוכרן ל"א למפרע הוא גובה היינו טעמא משום דמדרבנן הפקיעו לגמרי השעבוד נכסים ממטלטלין ואין הגביה בזה אלא מדין שעבוד הגוף וממילא ל"ש בזה דין למפרע הוא גובה עיי"ש, אמנם **ברמב"ן שבועות דף ל"ז.א.** מפורש שלא כדבריו אלא השעבודא דאורייתא שיש במטלטלין קאי ועומד כ"ז שלא מכרן ללקוחות, ולכן כפירת מלוה ע"פ אינה נחשבת כפירת שע"ק משום שיש שעבוד על המטלטלין כמו על הקרקע עיי"ש, ובאמת בלשון **הרמב"ן במלחמות הנ"ל** מבואר בהדיא ביאור אחר, שעצם הדבר שיכול הלוה למכור מונע שאאפ"ל שיוכל המלוה למכור דאי דמר לאו דמר וכנ"ל.

**ובשיטמ"ק ב"ק דל"ג: בד"ה קשיא לרבוותא** כ' דלא שייך לומר דין למפרע הוא גובה אלא בגבה מטלטלין ובמלוה בשטר, אבל במלוה ע"פ או במטלטלין אפי' בשטר ל"א למפרע הוא גובה עיי"ש, וכ"מ לכאורה לשיטת **הרמב"ן הנ"ל** שכ' דבמטלטלין כיון שיכול למכרן ולהפקיע שעבטוד הלוה ל"א בזה למפרע הוא גובה דה"ה גבי מלוה ע"פ מה"ט.

ועיין **בעליות דרבינו יונה מובא בשיטמ"ק ב"ב דקכ"ד:** בביאור טענת אביי לרבה מ"ש מטלטלין מקרקעות לענין דינא דבכור נוטל פי שנים במה שגבו היורשים, וביאר דכיון דאביי סבירא ליה למפרע הוא גובה, ממילא טען בזה לרבה לשיטתו דס"ל שעבודא לאו דאורייתא דאא"פ לחלק בזה בין קרקע למטלטלין, ואי בקרקע אמרינן למפרע הוא גובה ולכן נוטל בכור פ"ש אף במטלטלין נימא הכי, עיי"ש, ומפורש בהדיא בדבריו, דלאביי יש סברא לומר דין למפרע הוא גובה אפילו במטלטלין שאין בהם שעבוד נכסים כלל למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, אלא אף הגביה 'מצד שעבוד הגוף' ראוי לומר בה למפרע הוא גובה ואפילו במטלטלין, והוא שיטה מחודשת ביותר, אמנם **ברבינו יונה בדף קכ"ה.א. מובא בשיטמ"ק שם** כ' בביאור קושיית אביי לרב נחמן, דלא שייך סברת למפרע הוא גובה אלא בקרקע ולא במעות עיישה"ט, ודבריו צריכים בירור רב.

**בהא דלמפרע הוא גובה אינו תלוי בפלוגתא אי יש ברירה**

**דין למפרע הוא גובה אם הוא דוקא למ"ד שעבודא דאורייתא**

**בהא דאף לרבאאי אקדיש או זבין לוה אתי מלוה וטריף ופריק ובשיטת רש"י והחולקים בזה**