85 ביצה ויוצא מן הטמא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

מוצש"ק כי תשא – פרה אור לכ"א אדר תש"ע

א] במשה"ק הראשונים דניזיל בתר רוב, ק' על מש"כ הריב"ש דלא אזלינן בזה בתר רוב.

אך הנה בתפארת יעקב שם כתב, דאדרבה מדלא הקשו הראשונים אלא על ביצים מבו' דס"ל דעל העוף עצמו ל"מ רוב, ורק על הביצים הקשו, ומ' שם מדבריו שהטעם דעל ביצים מהני רוב, הוא משום דל"ש בהו הבדלה בסימנים, עיי"ש.

ובשו"ת הר צבי יו"ד סימן ע"ד כתב כמה טעמים בזה, ז"ל, (ב) כוונת הריב"ש דלא אזלינן לענין זה בתר רובא הוא, מכיון שאמרה תורה והבדלתם, שמצוה לבדוק, לכן כל שיש איזה אפשרות שהיא לבדוק, יש חיוב לבדוק ולהבדיל ולא לסמוך בזה על הרוב, (וכן מטין דברי הריב"ש בסימן קצא), אבל במקום שכבר אזלא כל אפשרות שהיא לבדוק, הולכים גם בזה אחר הרוב. (ג) י"ל שדברי הריב"ש שם, הם רק לגבי קביעת המין עצמו ע"י הרוב. שעל זה אמרה תורה והבדלתם, לקבוע את המין ע"פ סימני טהרה, ולכן אין סומכין בזה על הרוב, אבל גבי ביצים שאין הדיון לקבוע את המין, אלא הספק הוא אם באו מעוף הקבוע שהוא טהור או מעוף הקבוע שהוא טמא, הוא דומה לשאר איסורין שהולכים בזה אחר הרוב. (ד) לא מצאנו עשה דהבדלתם אלא בגוף הבהמה, חיה והעוף אבל לא על היוצא מהם וי"ל שיוצא מן הטמא שאסרה תורה לא עשאתו כחלק מן הטמא וכגופו ממש, אלא שהוא איסור כללי בפני עצמו שכל הבא מן הטמא הוא אסור, ועוד שהבדלתם הוא עשה וכבר כתב המ"מ (פ"ב מהל' מאכלות אסורות) דאין איסור יוצא אלא ביוצא מדבר שאיסורו בלאו אבל לא ביוצא מדבר שאיסורו עשה, (אם לא שנאמר שהבדלתם אינו רק עשה בפני עצמה אלא קאי על הלא תעשה), עכ"ל.

יש להסתפק בהא דילפי' מבת היענה דביצת עוף טמא אסירא, אם הוי האיסור משום יוצא מן הטמא, או דהיא אסורה מצ"ע, דכ"ה דעוף טמא אסור, ה"נ ביצת עוף טמא אסירא, וכדכייל לה קרא בכלל העופות הטמאים.

ונפ"מ בזה, בביצת עוף טמא שנתעברה מן הטהור, דאם איסורה הוא משום יוצא, הרי דכיון דקי"ל דזוז"ג מותר, ה"ה מותרת, אך אם איסורה הוא משום דאף הביצה חשובה כעוף טמא דאסור, הרי דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב, ה"ה אסורה, וזה לפ"מ שביארו בחי' הגר"ח הל' מאכ"א ובנחלת ברוך סימן א'.

והנה הרמב"ם בהל' מאכ"א רפ"ג כתב דילפי' לאיסור יוצא מן הטמא מבת היענה, ומיושב בזה קו' התוס' וש"ר מה בעינן לקרא דבת היענה, תיפו"ל דהיוצא מן האיסור אסור, ולד' הרמב"ם זה עצמו המקור להך דינא דיוצא, ומצאתי כן בנחלת ברוך סו"ס א', ושם ה"ו כתב דאין לוקין ע"ז, ומבו' דאיסורה הוא משום יוצא.

אמנם הנה בד' הרמב"ן מבו' דאף דאין לוקין על יוצא, מ"מ על ביצת עוף טמא י"ל דלוקין, ונ' מזה דהוי זה איסור עצמי על הביצה ולא משום יוצא, אך אי"ז מוכח, די"ל דאף אם גדר האיסור הוא משום יוצא, מ"מ כיון דנתייחד בזה לאו, לוקין ע"ז.

והנה התוס' כתבו דבעינן לקרא דשרץ השורץ לאסור ביצת השרץ, ולא אסרינן לה משום יוצא, משום דחידוש הוא דלא אסרינן כל ביצה משום יוצא מאבר מן החי, ואף דבעוף טמא ילפי' מבת היענה לאסור, לא ילפי' ביצת השרץ מינה, ובחי' הר"ן תמה ע"ז, דאחר דגלי קרא דבת היענה דה"ז אסור, נלמד דהא דכל ביצה שריא, הוי חידוש מסוים באבר מן החי, וא"כ יש לאסור גם בביצת השרץ.

והנה בד' הר"ן אלו מבו' להדיא דהאיסור הוא משום יוצא, וגלי קרא דאיכא בזה לאיסור יוצא, ובכל ביצה חידוש הוא שחידשה תורה שאי"ז אסור משום יוצא מאבמה"ח, וזהו שהק' דאחר דגלי קרא בביצת עוף טמא, תו יש לאסור גם בביצת השרץ משום יוצא.

אך בדעת התוס' נ' דלא גלי קרא דאיכא בזה לאיסור יוצא, אלא הוי זה איסור עצמי דביצת עוף טמא, אך לעולם לגבי איסור יוצא גלי קרא דליכא איסור יוצא בביצה, וע"כ שפיר כתבו התוס' דלא ילפי' מינה ביצת השרץ, ואינה אסורה מה"ת אלא אחר שריקמה.

והנה התוס' שם כתבו דביצת השרץ ילפי' איסור מטומאה, והנה האחרונים נקטו דל"ש דין יוצא על טומאה, עי' מנחת ברוך סימן ס"א אות ב', ויבין דעת סימן צ"א סק"ד, וא"כ היאך ילפי' בזה איסור מטומאה, וכמדומה דעמד ע"ז במשנת ר' אהרן בכורות ד"ו: אות ב, אך עי' תוס' לקמן דק"כ: סוד"ה היכא, דיש שהוכיחו מדבריהם דמהני דין יוצא גם לגבי טומאה, ולהנ"ל ניחא, דלא דנו התוס' לאסור הביצה משום יוצא, אלא משום דחשיב כגוף האיסור, דזהו שנתחדש בקרא דבת היענה, וע"ז שפיר כתבו התוס' דילפי' איסור מטומאה.

והנה דעת החוו"ד סימן פ"א סק"ב, דבביצה ליכא כלל איסור יוצא, עיי"ש בדבריו, וכ"כ בתפארת יעקב בסוגיין, ועי' פליתי סימן ?, ולדבריהם פשיטא דאיסור ביצת עוף טמא, אי"ז מגדרי איסור יוצא, אלא הוי זה איסור בפנ"ע.

ועי' עוד בל' הרשב"א במשמה"ב בית ב' ש"ד נו: ואפי' בביצת עוף טמא אני אומר כך דמסתברא שאינו לוקה עלי' דבר תורה בשריקמה ואכלה משום שרץ העוף וכו', אלא שהיא אסורה משום שכל היוצא מן הטמא טמא, וא"נ אסורה משום בת היענה, ואף משום זה נ"ל שאינו לוקה, דכל שריקמה יצאה מתורת ביצה, ואע"פ שראיתי לא' מגדולי המפרשים שאמר באפשר שלוקה עלי' משום בת היענה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א דהוי זה איסור נפרד דבת היענה, ואי"ז משום איסורא דיוצא מן הטמא, וזהו שכתב דיש לאסרה משום יוצא, ודן לאסרה גם משום בת היענה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ דכל שריקמה ויצאה מתורת ביצה אינה אסורה משום בת היענה, והרי דאיסורא דבת היענה הוא איסור על ביצת טמא, וכל שכבר אין תורת ביצה עלי', לי"ב לאיסור זה.

ועפי"ז מסתבר טפי דיהא בזה מצות הבדלה, שהרי הא דהביצה אסורה אי"ז משום איסור יוצא, אלא הויא גוף האיסור ככל עוף טמא, אך אכתי יל"ד דמהני בזה רוב, ע' בד' הר צבי שהבאנו לעיל.

והנה בעיקר מש"כ התוס' דיש לאסור בביצת עוף טמא ובביצת השרץ משום יוצא מן הטמא, צ"ע, שהרי בתמורה דל"א. אמרינן דאין לאסור באפרוח משום יוצא מן הטמא, דלכי גביל עפרא בעלמא הוא, וא"כ אף אי ביצה אסירא משום יוצא מן האיסור, מ"מ אחר שריקמה אין לאסרה, כיון דכי גביל עפרא בעלמא הוא, ומשמעות ד' התוס' הוא דאף אחר שריקמה מצינו לאסרה משום יוצא.

והדברים מפורשים כן בד' הרשב"א במשמה"ב שהבאנו לעיל, שכתב דביצת עוף טמא אחר שריקמה אסורה משום יוצא מן הטמא, וצ"ע שהרי לכי גביל עפרא בעלמא הוא.

והנה התוס' לעיל דס"ב: כתבו דאם בתרנגולא דאגמרא הזכר יש לו סימני טומאה והנקבה יש לה סימני טהרה, הי' לנו להתיר הזכר משום יוצא מן הטהור, והתוס' בנדה ד"נ: כתבו דל"ש בזה יוצא דלכי גביל עפרא בעלמא הוא,[[1]](#footnote-2) והנה בקובץ שמועות פירש בדעתם דדינא דיוצא מן הטהור הוא דה"ז מין טהור כאמו, וע"כ ל"ש ע"ז הא דלכי גביל עפרא בעלמא הוא, אך זה צ"ע, שהרי אדרבה אם דינא דיוצא מן הטהור הוא דה"ז מין טהור, הרי דזה ל"ש כלל בכה"ג שכל הזכרים יש להם סימני טומאה, ורמז לזה בחזו"א סימן י"ג סקי"א, וסימן י"ד סק"?.

ובפשוטו נ' בזה, דפליגי התוס' במש"א דלכי גביל עפרא בעלמא הוא, דהתוס' בחולין פירשו דהיינו, דכיון דעפרא בעלמא הוא ליכא עלי' איסורא, וע"כ ל"ש איסור יוצא על האפרוח, כיון שכבר הי' מותר בעודו עפרא בעלמא, וכ"ה להדיא בד' התוס' בדס"ד:, עיי"ש במה שדימו לזה דין היוצא מש"ז דהוי כנבילה מוסרחת, וכ"ה בפירש"י תמורה דל"א., עיי"ש, ולפ"ז הרי ל"ש כ"ז אלא כד אתינן לאסור משום יוצא מן הטמא, אך כד אתינן להתיר משום יוצא מן הטהור ל"ש ה"ט כלל, דמה לי דהוי עפרא בעלמא, הרי מ"מ האפרוח הוי יוצא מן הטהור.

אך התוס' בנדה ס"ל דה"ט דעפרא בעלמא הוא, היינו דע"כ לא חשבינן להאפרוח כיוצא מן הביצה, אלא הוי זה כברי' חדשה, ועי' שו"ת משנת ר"א סימן י"ז שדן לפרש דה"ט דעפרא בעלמא, היינו דהוי כפירשא בעלמא, וי"ל דמה"ט לא חשיב כלל כיוצא מן הביצה, ואשר ע"כ נקטו דגם ל"ש בזה דינא דיוצא מן הטהור, וז"פ, שו"ר בחזו"א סימן י"ג סקי"א שנראה שפירש ד' התוס' דהא דלא חשיב יוצא מן הטהור, אי"ז כלל משום דהוי עפרא בעלמא, אלא הוא משום דאין האפרוח יוצא מן האם אלא מן הביצה, וביוצא מן הביצה, ל"ש דין יוצא מן הטהור, אף דהביצה עצמה מותרת, וצ"ב.

אמנם הנה באבנ"ז יו"ד סימן ע"ו כתב בדעת התוס' לעיל דס"ב: בע"א, דס"ל דכל ה"ט דעפרא בעלמא הוא ל"מ אלא אם אתינן לאסור משום יוצא מן הביצה האסורה, אך אם אתינן לאסור משום יוצא מן הבהמה, ל"מ הא דהביצה נעשית עפרא, שהרי הבהמה ל"ה עפרא בעלמא, ועפי"ז יישב מה דקשיא במש"א בבכורות ד"ז. דטהורה שעיברה מן הטמא הולד אסור למ"ד דזוז"ג אסור, אף דשכבת זרע דזכר עפרא בעלמא היא, ועי' נחלת ברוך סימן א' שעמד ע"ז, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' חזו"א ?, ועיי"ש שכתב, דכל מה שהתירו באפרוח ביצת טריפה משום דעפרא בעלמא הוא, היינו משום דטריפה אינה מתעברת, ואיירי בעיברה ואח"כ נטרפה, דהטריפה חיילא על הביצה, ובאנו לאסור האפרוח משום יוצא מן הביצה, עכ"ד.

ולפ"ז ניחא מש"כ הראשונים לאסור ביצת עוף טמא וביצת השרץ משום יוצא מן הטמא, ומ' דהיינו אף אחר שריקמה, ולא אמרי' דלכי גביל עפרא בעלמא הוא, דמ"מ אחר שריקמה וכבר אי"ז עפרא ה"ז אסור, משום יוצא מן העוף והשרץ הטמא.

וע"כ לא כתבו הראשונים לה"ט דעפרא בעלמא הוא, אלא כשדנו דאם הביצה אסורה משום יוצא מן החי, מ"ט האפרוח מותר, דהתם הרי א"א לאסור משום יוצא מן החי, דהוי זה ככל בהמה שניתרת בשחיטה, ולא אסרינן לה משום יוצא מן החי, והיינו משום דלא גרע היוצא מאמו שהיתה ניתרת בשחיטה, וכל מש"כ הראשונים דאם הביצה היתה אסורה הי' לנו לאסור להאפרוח, הוא משום יוצא מן הביצה, שהביצה ל"ה לה היתר בשחיטה, וגם ע"ז כתב בחי' הרא"ה, דאף דהביצה ל"ה בה שחיטה, מ"מ האפרוח דשייכא בי' שחיטה חזר להתירו, וע"ז מהני ה"ט דלכי גביל עפרא בעלמא הוא דאין לאסור משום יוצא מן הביצה.

אך בעיקר ד' האבנ"ז צ"ע, שהרי הא דאפרוח ביצת טריפה מותר, הוא תוספתא בתמורה פ"ד ומייתי' לה בתמורה דל"א., והרי לחד מ"ד פלוגתא דר"א וחכמים הוא בנטרפה ולבסוף עיברה ובדין זוז"ג, ואפ"ה מודה ר"א דהאפרוח מותר, והרי דה"ט דלכי גביל עפרא בעלמא הוא מהני גם כד אתינן לאסור משום יוצא מן האם הטמאה.

יש להוסיף במש"נ בד' התוס' בנדה, דהנה בעיקר דינא דיוצא מן הטהור טהור, להמבו' בתוס' דאי"ז סימנא בעלמא דזהו המין, נ' דגדר הדין הוא, דכ"ה דהבהמה שיש בה סימני טהרה מותרת, ה"נ היוצא ממנה הוי בכלל היתר זה, דל"ב שיהיו הסימני טהרה בו עצמו, אלא כל שיש בו סימני טהרה ה"ז מועיל גם ליוצא ממנו.

ולפ"ז בע"כ שפירשו התוס' דעפרא בעלמא היינו דלא חשיב כלל כיוצא ממנו, אלא כנוצר מאליו, דא"א לומר דהוי כמוסרחת, דזה אינו טעם כלל דלא יהא בזה דין יוצא מן הטהור, שהאמנם אם דינא דיוצא מן הטהור הי' דההיתר חל על הולד, הי' מקום לדחוק דכיון דהוי מוסרח ואינו בר איסור, ל"ש דין זה, אך כיון דהדין הוא דהיוצא הוי בכלל סימני טהרה דאמו, אין לומר כן.

וע"כ לדעת התוס' בחולין דדינא דעפרא בעלמא הוא היינו דהוי כנבילה מוסרחת, פשוט דל"ש דין זה ביוצא מן הטהור, וכמש"נ.

בדעת ר"ש דאינו אסור אא"כ ראשו ורובו דומה לאמו, נ' דודאי דהאוסר הוא משום שפרסותיו קלוטות, וכמש"א בכ"ד דהאיסור הוא בקלוט, ואך דכל שראשו ורובו דומה לאמו, חזינן לזה כקלקול מסוים בסימנים, והוי כנולד חתוך רגלים דלי"ב איסורא, אף שאין לו פרסות, ורק בראשו ורובו דומה לאמו חשבינן דלית לי' סימני טהרה, וע"כ הוא אסור.

בכ' הגרי"ז תמורה, הוכיח מד' הרמב"ם, דהא דאין מלקות על יוצא אי"ז משום דבעינן דוקא בשר, אלא הוא משום דעל איסור יוצא ליכא מלקות, וזה ממש"כ הרמב"ם דכשריקם לוקה משום שרץ העוף, וכיון דבע"כ הוא בשר, א"כ מ"ט אינו לוקה משום יוצא, אך דחה לזה, די"ל דכשריקם כבר אין לאסרו משום יוצא, כיון דעפרא בעלמא הוא, אך מד' הראשונים בסוגיין מבו' כן, שהרי כתבו דבעי' לאיסורא דשרץ השורץ, דמשום יוצא ליכא מלקות, ומ' בדבריהם דגם אחר שריקם שייך איסור דיוצא, ואך דלי"ב מלקות, אך יש לדחות שהרי בפשוטו אחר שריקם לא חשיב יוצא, שהרי כי גביל עפרא בעלמא הוא, ובע"כ שכונתם לפרש הא דמשמע דקודם שריקמה לי"ב מלקות.

עי' אמרי בינה דיני טריפות סימן י"א, ויל"ד בכ"ד מדבריו ז"ל, עפי"ד הגר"ח והנחלת ברוך, ודו"ק היטב.

למש"נ נמצא דגם ד' התוס' בחולין אין מתישבים עם ד' הגר"ח, שהרי לד' הגר"ח ליכא כלל דינא דיוצא מן הטהור, אלא כל טהרתו הוא משום דהוא מין הטהור, וזה ל"ש בתרנגולא דאגמא, ודו"ק.

1. והתוס' שם כתבו דע"כ הוא נאסר כל שיש לו ד' סימני טומאה, ובחוו"ד סימן פ"א סוסק"ב הק' ע"ז, דא"כ מאי אמרינן בגמ' דא"כ נשר דכתב רחמנא למה לי, הרי נפ"מ לכה"ג שנאסר ע"י ד' סימני טומאה, עכ"ד, וצ"ב, הרי אילו ילפי' מפרס או מעזני' לאסור עוף שיש לו סימן טהרה א', הרי דה"נ הי' לנו לאסור עוף הנולד מן הטהור, ואין לו אלא סימן טהרה א', וזהו דאמרינן דא"כ נשר דכתב רחמנא למה לי. [↑](#footnote-ref-2)