שיעור סז סימן קצז - קצח א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סז**

**~ סי' קצז סעי' ד - קצח סעי' א ~**

## [סימן קצז סעיף ד] חברים שאכלו כאחד קצתם אכלו כדי שביעה וקצתם לא אכלו אלא כזית, אם כולם יודעים לברך מצוה שיברך אותו שאכל כדי שביעה ויוציא את האחרים, ואם אין יודעים כולם לברך מי שאכל כזית יכול להוציא אף אותם שאכלו כדי שביעה.

# שיברך מי שאכל כדי שביעה והטעם בזה

מבואר בשו"ע שלכתחילה יברך מי שאכל כדי שביעה, ובמשנ"ב (ס"ק כג) כתב ד'מוטב' שיוציאם אותו שאכל כדי שביעה ומחוייב מן התורה כמותם, ובשעה"צ (ס"ק טו) דקדק דדבר זה אינו לעיכובא אלא רק מצוה לכתחילה, ושכן משמע בראשונים.

והנה בעיקר הדין שמי שאכל פת שיכול להוציא את חבירו שאכל כדי שביעה מבואר בתוס' בברכות (מח, א ד"ה עד שיאכל) שהוא מדין ערבות, ואף שמטעמא דערבות לכאורה היה יכול להוציא את חבירו אף אם לא אכל כלל, מכל מקום תיקנו רבנן שלא יזמן אא"כ יאכל כזית, משום שבברכת הזימון אומר 'ברוך שאכלנו', ואינו יכול לומר 'ברוך שאכלנו' אם לא אכל שיעור כזית.

# כשאין זימון אם יכול להוציא את חבירו בלא שאכל כזית

ובמשנ"ב (ס"ק כד) הביא מהמג"א (ס"ק יא) שכתב דלפי טעם זה יוצא שאם הם אוכלים רק בשניים שיכול האחד להוציא את חבירו אף אם לא אכל, משום שאינו אומר 'ברוך שאכלנו', אמנם המג"א סיים דבסימן קצג (סעיף א) משמע שיש להחמיר בזה. ונראה דדעת המג"א שיש לחוש למש"כ הרא"ש בברכות שם (פרק ז סימן כא) שהביא בשם הירושלמי שהמקור לכך שרק מי שאכל הוא יברך הוא מדכתיב ואכלת ושבעת וברכת, וא"כ אפילו אם מברך בשניים לא ייצא יד"ח ע"י חבירו (אמנם במחצה"ש נקט דבמש"כ הרא"ש לאחר מכן שאפשר שהוא רק אסמכתא בעלמא, דחזר בו הרא"ש וס"ל דהעיקר כהתוס' דהוא משום שצריך לומר 'ברוך שאכלנו' וא"כ אף לדברי הרא"ש במסקנת דבריו אם הם שניים האחד מוציא את חבירו, אך בפמ"ג ביאר דברי המג"א כפשטן שגם בשניים לא יוציא האחד את חבירו וכנ"ל). ובמשנ"ב ציין דכן מבואר בריטב"א בברכות (שם), והיינו דשם ביאר טעם נוסף בהא דברכת המזון אינו מברך לחבירו אם לא אכל בעצמו, משום שברכת המזון דומה לברכת הנהנין ועל כן דמיא לברכת הנהנין דקיי"ל שאינו מברך אא"כ נהנה, ולטעם זה ודאי אין חילוק אם מוציא את חבירו ומברך ברכת הזימון או שאינו מברך ברכת הזימון.

והנה לפי דברי התוס' הנ"ל מתבאר שהטעם שאחד שאכל כזית מוציא את חבירו שאכל כשיעור קביעות סעודה הוא משום דין ערבות, והשתא יש לבאר דמש"כ השו"ע שלכתחילה לא יוציא את חבירו הוא משום דדעת הרבה פוסקים שלכתחילה אין להוציא מדין ערבות, וכמו שהביא המשנ"ב בהלכות קידוש (סימן רעב ס"ק לג) שלכתחילה לא יוציא את חבירו בברכת בורא פרי הגפן אם חבירו יודע לברך בעצמו [וע"ש דדעת כמה פוסקים שאף לכתחילה הוא יכול להוציא את חבירו אפילו אם חבירו בקי, וכבר נתבאר באורך בשיעורים על הלכות קידוש שם בביאור מחלוקת זו שהוא תלוי אם מה שיכול האחד להוציא את חבירו מדין ערבות הוא כ'ערב קבלן' או כ'ערב רגיל', דערב קבלן חייב לשלם אפילו אם יש ללוה כסף, וערב רגיל משלם רק אם אין כסף ללוה, ולדעת המג"א המובא במשנ"ב שם הרי הוא כערב רגיל ורק אם אינו יכול לברך בעצמו [משום שאינו בקי] יכולים אחרים להוציא אותו ידי חובתו, אך לדעת הפר"ח והארצות החיים הרי הוא כערב קבלן ולכן אף אם יודע לברך בעצמו יכול לצאת מאחר] ולפי"ז מש"כ השו"ע דלכתחילה עדיף שמי שאכל כדי שביעה הוא בעצמו יברך היינו כדי שלא יצטרך להוציא את חבירו מדין ערבות.

[המשך סעיף ד] הגה: יש אומרים שאינו חייב לברך מדאורייתא אם לא שתה והוא תאב לשתות, וטוב ליזהר לכתחלה אם מקצתן שתו ומקצתם לא שתו שיברך מי ששתה.

# שלכתחילה יזמן מי ששתה בסעודה

מש"כ הרמ"א הוא ע"פ דברי המרדכי דס"ל דמה דדריש רבי מאיר בגמרא (ברכות מט, ב) ואכלת זו אכילה ושבעת זו שתיה, היינו דילפינן מקרא שרק אם שתה אינו חייב בברכת המזון דאורייתא [אמנם הראשונים שם פירשו שקראי אסמכתא בעלמא שצריך לברך ברכת מעין ג על שתיית יין, וע"ע שעה"צ ס"ק יח]. וכתב הרמ"א דדין זה הוא רק במי שתאב לשתות אך אם אינו תאב לשתות הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא אף בלא שתיה.

והנה האחרונים העירו (עי' שונה הלכות כאן סימן קפד סעיף ב) שאם מברך ברכת המזון בעודו צמא יש לחוש שאם אח"כ ישתה הרי הוא מתחייב שוב בברכת המזון מדאורייתא, ואינו יוצא ידי חובתו במה שכבר בירך לפני כן שהרי בשעה שהיה צמא היה מחוייב בברכהמ"ז רק מדרבנן. וכן הביאו (באילת השחר על התורה דברים פרק ח פסוק י) שהחפץ חיים היה נוהג לשתות בסוף הסעודה קודם ברכהמ"ז [ולכאורה עשה כן משום שחשש שאם ישתה אח"כ יוצא שלא יצא בברכתו, ואולי טעמו משום שרצה להתחייב בברכת המזון דאורייתא לכל הדיעות].

# אכל ושתה והוא עדיין צמא

בשערי תשובה (ס"ק ט) הביא מהאליה רבה שכתב דאף לדעת המרדכי אם אכל ושתה קצת אפילו אם הוא עדיין צמא הוא חייב בברכת המזון מדארייתא, ומאידך אם הוא אינו צמא כלל אע"פ שלא שתה הוא חייב מדאורייתא [וכמבואר ברמ"א דאינו חייב מדאורייתא רק אם הוא תאב לשתות]. ודבריו צ"ב מסברא דאם הילפותא מהפסוק שצריך שישתה בשביל להתחייב א"כ מה בכך שהוא אינו תאב לשתות, ואם הילפותא היא שלא יהיה צמא בשעת הברכת המזון א"כ מדוע אם כבר שתה הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא אף כשהוא צמא וצ"ע.

ולדינא נראה דוודאי יש להחמיר לכתחילה שישתה קודם שמברך ברכת המזון, וכן נראה דמי שבירך ברכת המזון בזמן שהיה צמא דלכתחילה לא ישתה מיד [עד שיעבור שיעור עיכול על המזון שאכל], אכן נראה דבאופן שהוא מאוד צמא יש להקל שלא יצטרך להימנע מלשתות שהרי דעת המרדכי היא דעת יחידאה (כמבואר במשנ"ב ס"ק כח) וגם אינו ברור שמה שבירך בעודו חייב מדרבנן שלא יוצא בזה ידי חובה ואכמ"ל.

# אם כשכ"א מברך בעצמו צריך לזמן דווקא למי שכבר שתה

עוד מבואר ברמ"א שלכתחילה נותנין לברך למי שאכל ושתה כי הוא חייב בברכת המזון לכל הדיעות.

והנה נראה שבזמנינו שכולם מברכים כל אחד לעצמו יתכן שאין ענין לתת דווקא למי ששתה, שהרי מבואר במשנ"ב לעיל (ס"ק כג) לעניין הדין שיברך דווקא מי שאכל כזית שבזמנינו שכל אחד מברך לעצמו לכתחילה יכול מי שאכל רק כזית לברך את ברכת הזימון, וביאר בשעה"צ (ס"ק טז) בשם הפמ"ג דהוא משום דברכת הזימון היא רק מדרבנן לדעת רוב הפוסקים. אמנם החזו"א (סימן לא ס"ק א) הביא דדעת כמה ראשונים שברכת הזימון היא מדאורייתא, ולדעתו יש להחמיר דמי שאכל רק כזית לא יזמן לכתחילה אף בזמנינו כיון שחיובו רק מדרבנן. ולדבריו יוצא דכן יש להחמיר שמי שלא שתה שלא יוציא אחרים בברכת המזון.

[ובעיקר נידון מה שנחלקו המשנ"ב והחזו"א אם ברכת הזימון היא מדאורייתא יש בזה גם נפק"מ אם לתת לבחור שעשה בר מצוה לזמן, דלדעת המשנ"ב יש להקל בזה דסמכינן אחזקה דרבא בדרבנן, אכן לדעת החזו"א יש להחמיר שלא לתת לחתן הבר מצוה לזמן דיש לחוש שהוא חייב שברכת הזימון רק מדרבנן ואינו יכול להוציא אחרים שחייבים בו מדאורייתא].

## [סימן קצח סעיף א] שלשה שאכלו והם מברכין ונכנס אחד שלא אכל אם נכנס כשאומר המברך נברך שאכלנו משלו עונה אחריו ברוך ומבורך שמו תמיד לעולם ועד, ואם נכנס כשאחרים עונים ברוך שאכלנו משלו עונה אחריהם אמן.

# אם לענות אמן אחר אמירת המזמן 'ברוך שאכלנו משלו'

וכתב המשנ"ב (ס"ק ד) דאם אח"כ שמע גם מפי המזמן כשחזר ואמר 'ברוך שאכלנו' דצריך לענות שוב אמן ככל הברכות שאדם שומע מפי אחד וחוזר ושמע מפי שני שצריך לענות אמן על כל אחד ואחד.

עוד כתב המשנ"ב שם בשם הט"ז שאם נכנס אחר שכבר התחיל המברך לומר ברוך שאכלנו א"צ לענות אמן והביא שכמה אחרונים חולקים על זה. ולשונו של המשנ"ב צ"ע שהרי לדעת הט"ז אין אומרים אמן על מה שאומר המזמן ברוך שאכלנו [וכמבואר בדבריו דלא שייך לענות 'אמן' כששאר השומעים שותקים ע"ש] והוא דלא כמש"כ המשנ"ב בפשיטות לפני כן שצריך לענות אמן גם על ברכת המזמן וגם על מה ששומע מהעונים, וצ"ע מדוע בתחילה כתב המשנ"ב בסתמא שיענה אמן גם אחר המברך ובסוף דבריו הביא בזה מחלוקת הפוסקים וצ"ע.

ועכ"פ נראה שהמשנ"ב נקט לעיקר דלא כהט"ז שעונים אמן אף על ברכת המברך. וכ"כ המשנ"ב (סימן קלט סעיף ו) לגבי העולה לתורה שלא שמע את המברך אומר ברכו את ה' המבורך דכשחוזר ואומר 'ברוך ה' המבורך' אז יענה אחריו אמן.

# לענות אמן אחר 'ברכו'

והנה כתב הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק א) על פי דברי הט"ז הנ"ל שאין עונים אמן אחר שחוזר המברך דה"ה לעניין עניית 'ברכו את ה' המבורך' שאחר שחוזר המברך ואומר 'ברוך ה' המבורך לעולם ועד' אין צריך השומע לענות אחריו אמן דאין עונים אמן כששאר השומעים שותקים. אכן לפי דברי האחרונים שחולקין על הט"ז [וכסתימת המשנ"ב בריש דבריו כנ"ל] לכאורה יש לחזור ולענות אמן אף לאחר ברכת המברך. ובאמת המשנ"ב לעיל (סימן נז ס"ק ב) כתב שיש לענות אמן אם שומע את המברך חוזר ואמר 'ברוך ה' המבורך'.

וע"ע במשנ"ב שם (ס"ק ד) שהביא שנחלקו הפוסקים אם באופן שהציבור ענו כבר 'ברוך ה' המבורך' אם צריכים לחזור ולענות אמן אחר המברך שחוזר ואומר 'ברוך ה' המבורך', וצידד דכיון שאמרו כבר 'ברוך ה' המבורך' למה יאמרו אמן שמאמין בכך הרי כבר אמרו כן, ויש לחוש בזה משום הפסק, ומכל מקום מצדד דבמקום שאין לחוש להפסק [וכגון ב'ברכו' שאחר תפילת ערבית] רשות ביד הציבור שיענו אמן [ולפי זה גם כאן יש לענות אמן אחר שאומר המברך 'ברוך שאכלנו משלו', אמנם לא מצינו כן בפוסקים ונראה שכאן יש לחוש משום הפסק בין הזימון לברכה].

ולמעשה נראה דדברי הט"ז צ"ע ומשמעות המשנ"ב דלא כדבריו, ועל כן אם שמע שהש"ץ חוזר 'ברוך ה' המבורך' יענה אחריו אמן. ואם ענה 'ברוך ומבורך שמו' אז צריך לענות אמן גם אחר העונים וגם אחר המברך. אמנם מי שעונה ברוך ה' המבורך אחר המברך א"צ לענות אמן כשחוזר המברך [ובמקום שאין לחוש להפסק העונה אמן לא הפסיד].

**הדינים העולים:**

1. מי שלא אכל כלל אינו יכול לברך כדי להוציא את חבירו. ומבואר בתוס' דאף שיש ערבות אינו מברך דאינו יכול לומר ברוך שאכלנו. ולדבריו כשאין זימון יכול להוציא את חבירו.
2. אמנם ברא"ש מבואר שהוא משום אסמכתא מקרא דאין מברך אא"כ אכל, והריטב"א כתב דדמי לברכת הנהנין שאינו מברך אם לא אכל.
3. לכתחילה עדיף שלא יצא מחבירו אם יכול לברך בעצמו משום די"א שאין דין ערבות אם הוא יכול לברך בעצמו.
4. לכתחילה מזמן מי ששתה בסעודה די"א שאין מחוייב אא"כ שתה.
5. אם אינו תאב לשתות חייב בברכהמ"ז מדאו' אף בלא שישתה, ואם אכל ושתה והוא עדיין צמא כתב השערי תשובה שהוא חייב מדאורייתא.
6. כשכל אחד מברך לעצמו לדעת המשנ"ב א"צ להקפיד שיברך מי שהוא חייב מדאורייתא ולחזו"א יש להחמיר.
7. אם שמע את המברך חוזר ואומר 'ברוך שאכלנו משלו' עונה אחריו אמן.