כיבוד יח יט רמב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יח'**

**הדינים הנידונים:**

* לא יורה עד מ' שנים.
* הטעם שבזה"ז אין מקפידים על זה.
* רב שמחל על כבודו.
* אם מותר לרב לזלזל בעצמו.
* שהרב צריך לכבד את תלמידו.

*יורה דעה*

*סי' רמב, ל-לג*

**כבוד רבו ות"ח**

[דין 'חכם שאסר' יבוא בנפרד]

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף ל] ובימים אלו עיקר הרבנות אינו תלוי במי שלמדו הפלפול וחילוקים שנוהגים בהם בזמן הזה, רק במי שלמדו פסק ההלכה והעיון והעמידו על האמת והיושר**.**

## עוד בעניין הפלפול

בשיעור לעיל הבאנו מדברי מהרי"ק (שורש קסט) שדימה דבר זה לסיני ועוקר הרים, ולא כמו שנראה בלבוש שהפלפול הוא דבר גרוע. ואמת הוא, אלא שקודם לכן כתב מהרי"ק על המפלפלים שלא בדרך האמת, וכתב שודאי הרב שמעמיד התלמיד על פשט ההלכה על דרך האמת והיושר זהו רבו שלמדו חכמה, אבל הדרכים שעושים היום 'בתוספות זמן', וכל אחד אומר הדרך כולו יהיה אמת או שקר, בענין זה איני רואה בו שום רבנות, ובדרכי משה (הארוך אות ל) העתיק דברים אלו ממהרי"ק וא"כ נראה שלזה נתכוין כאן, והוא על הדרך שכתב הלבוש שהבאנו לעיל.

אלא שיעויין בבית הלל (סק"ה) שכתב ששמע מבעל חלקת מחוקק בביאור דברי מהרי"ק, שבימי מהרי"ק היו נוהגין ללמוד בישיבה חצי שנה הלכות עד שהיו שגורים בפיהם, ואחר כך בחצי שנה השנייה היו לומדים תוספות בעיון גדול על ההלכות של חצי שנה הראשונה, והיו קורין אותו בלשונם תוספות זמן. ובאמת אם זה הביאור שוב צ"ע מה החסרון בדרך לימוד זו.

[סעיף לא] כל תלמיד חכם שדעותיו מכוונות אינו מדבר בפני מי שגדול ממנו בחכמה, אעפ"י שלא למד ממנו כלום. **הגה: ואין לאדם להורות עד ארבעים שנה, אם יש גדול ממנו בעיר, אף על פי שאינו רבו.**

## לא יורה עד ארבעים שנה - ממתי מחשבים

דין זה שלא להורות עד ארבעים שנה מבואר בגמרא בסוטה (כב: ע"ז יט:), ואיתא שם 'כי רבים חללים הפילה' זה תלמיד שלא הגיע להוראה ומורה [והובא בשו"ע לעיל סי"ג], וביארה הגמרא דהוא עד ארבעים שנים. ובתוספות (בסוטה שם ד"ה וגם)] מבואר שדין זה שלא להורות עד מ' שנים הוא משום שאינו יורד לסוף דעתו של רבו, וכמו שמצינו בגמ' ע"ז (ה:) שלמדו מבני ישראל שהלכו במדבר מ' שנים, דלא קאי איניש אדעתיה דרביה עד ארבעין שנין. ולפי זה כתבו התוספות שמה שאמרו שלא יורה עד ארבעים שנים, היינו מיום שהתחיל ללמוד. אבל רש"י והר"ן פירשו עד מ' שנים היינו מיום שנולד. ובש"ך (ס"ק מט) דייק מלשון הרמ"א שדעתו כרש"י והר"ן.

## כשהם שווים בחכמה

והנה בגמרא הקשו על זה, דרבה [ויש גורסים רבא] לא היה חי אלא מ' שנים והורה, ומשני בשווים. וגם בזה נחלקו רש"י ותוספות [בסוטה שם], דרש"י פירש שכל מה שאמרו שלא יורה עד ארבעים שנים, זה דוקא כשיש מי שגדול ממנו בחכמה בעיר, אבל אם שווה לגדול העיר בחכמה מותר להורות. ובתוספות כתבו ב' פירושים, אחד כדברי רש"י שבשווים יכול להורות, ועוד כתבו פירוש אחר שמה שאמרו 'בשווין' היינו שאין יכול להורות, כלומר שבמקום שיש גדול ממנו בשנים והוא שווה לו בחכמה אין לו להורות, ורק אם הוא גדול ממנו בחכמה יכול להורות.

וכתב הש"ך (סק"נ) שמדיוק לשונו של הרמ"א נראה שפסק כדעת רש"י, אבל כתב הש"ך שיש להחמיר כדעת התוספות, שכל שיש שם מי ששווה לו והוא גדול ממנו אין לו להורות עד מ' שנים. ובזה ביאר למה הרי"ף והרא"ש השמיטו הא דאמרו בגמרא דרבה הורה, ותירוץ הגמרא בשווין, כי הרי"ף והרא"ש סברו כתוספות שבשווין אסור להורות, ואם כן אין צריך לכתוב זה שהוא בכלל מה שאמרו שאין להורות.

## כשאין זקן ממנו בעיר

וברש"י שם הוסיף עוד שאם אין זקן ממנו בעיר יכול להורות. ובפשטות היה נראה כוונת רש"י להוסיף, שאף כשאינו שווה לו בחכמה אם כל העיר הם פחות ממ' שנים ואין אחד זקן, יכול לפסוק גם קודם ארבעים שנים. אבל בש"ך (ס"ק נא) הביא דברי רש"י, וכתב שנראה שהזקן צריך להיות שווה לו בחכמה. וצ"ב בכוונתו, דנראה שהבין שאין כוונת רש"י שאין שם זקן בשנים מ' שנים, אלא באמת יש שם זקן רק שאינו גדול ממנו בחכמה, וא"כ אין הבנה מה בא רש"י לומר בזה, דהא דעת רש"י שאם הוא שווה לו בחכמה יכול להורות אף כשהוא זקן ממנו, ואם כן מה הוסיף רש"י בדבריו שבאין זקן ממנו בעיר יכול להורות.

## למעשה אין מקפידים בזה

ולעניין מעשה אין נוהגים להקפיד שלא להורות עד ארבעים שנים, והוא עפ"י המבואר בבית יוסף שהקשה על הרמב"ם (הל' תלמוד תורה פ"ה ה"ד) שכתב דין זה שתלמיד שלא הגיע להוראה אסור לו להורות, ולא הזכיר דין זה שצריך להמתין עד ארבעים שנים, ובכסף משנה [וכן בבית יוסף] האריך בטעמו של הרמב"ם, וביאר שדעת הרמב"ם שבאמת אם יודע להורות אין איסור להורות קודם ארבעים שנים, ומה שאמרו בגמרא עד ארבעים שנים הוא שיעור זמן שמותר לו למשוך ידו מלהורות. והרמב"ם שם סיים בדבריו וכתב נגד אותם התלמידים הקטנים שלא הרבו תורה כראוי, והם מבקשים להתגדל בפני עמי הארץ ובין אנשי עירם, וקופצין ויושבין בראש לדין ולהורות בישראל, הם המרבים המחלוקת והם המחריבים את העולם והמכבין נרה של תורה והמחבלים כרם ה' צבאות. והבין הבית יוסף שבדורו של הרמב"ם רבו הקופצים להורות קודם זמנן, ולכך מי שהגיע להוראה אינו רשאי לעכב עצמו כלל מלהורות פן יקדמנו מי שלא הגיע להוראה. ולזה לא הזכיר הרמב"ם דין זה שעד ארבעים שנים לא יורה, מפני שאינו רשאי לעשות כן בדור שרבים הם המורים שאינם ראויים להוראה.

ומעתה בזמן הזה גם כן יש לנהוג כן שמי שהגיע להוראה, צריך להורות גם קודם ארבעים שנים, מפני אותם הקופצים להורות גם כשאינם ראויים.

[סעיף לב] הרב המובהק שמחל על כבודו בכל הדברים האלו, או באחד מהם, לכל תלמידיו או לאחד מהם, כבודו מחול. ואף על פי שמחל, מצוה על התלמיד להדרו. **ואסור לבזותו**.

## מהו ההידור

מה שכתב השו"ע שמ"מ מצוה להדרו יעויין ברש"י בקידושין (לב:) שהידור הוא לנוע מעט כאילו רוצה לעמוד.

## פעמים שאסור למחול על כבודו

ואף שכתב השו"ע שאם מחל כבודו מחול, יש פעמים שאסור לו למחול כמו שיבואר להלן סי' רמג (ס"ט) שאם חרפו אותו בפרהסיא אסור לו למחול על כבודו אלא נוקם ונוטר הדבבר כנחש עד שיבקש ממנו מחילה ויסלח לו, וכ"ה ברמב"ם (פ"ה מת"ת הי"א), וע"ע ברשב"א ח"א סי' פד.

## אם שרי לת"ח לבזות עצמו לצורך מצוה

והנה נחלקו הראשונים אם שרי לת"ח לזלזל בעצמו, דמצינו שזקן ואינו לפי כבודו אינו חייב בהשבת אבידה, ודעת הרמב"ם (גזילה פי"א הי"ז) שמותר לו להחמיר ולהחזיר את האבידה לפנים משורת הדין. אבל הרא"ש (ב"מ פ"ב סי' כא) כתב שכיון שפטרתו התורה איסור הוא לגבי דידיה שמזלזל בכבוד התורה. וכתב הבית יוסף (סי' רסג) לבאר דעת הרמב"ם דלא מיקרי מזלזל בכבוד התורה בשביל כך, דאדרבה הוא כבוד שמים, שאין דרכו בכך בשלו והוא מטפל בשל חבירו, לפנים משורת הדין. ופסק השו"ע (סי' רסג ס"ג) כהרמב"ם, אבל הרמ"א פסק כהרא"ש.

והנה בשו"ע (או"ח סי' רנ) כתב שישתדל להכין בעצמו שום דבר לצרכי שבת, ולא יאמר לא אפגום כבודי, כי זה הוא כבודו שמכבד השבת. ובביאור הלכה שם הביא מהפרי מגדים (מ"ז שם סק"ב) לחלק בין אם ניכר שעושה לכבוד השם שאז מותר לו לזלזל בעצמו דהא זהו כבודו שהוא מכבד את השבת, וכמו שמצינו לדוד המלך שהיה מפזז לפני ארון ה', דהיה ניכר שעשה לכבוד השם, אבל אם לא ניכר שעושה לצורך מצוה מתחלל כבודו ואסור

ובחוות יאיר (סי' רה) כתב כן לעניין לרקד לפני חתן וכלה שאף אם הוא דרך בזיון שרי, שהוא גם כן מצוה.

## אסור לת"ח לעשות מלאכה בפני ג', וסתירה ברמב"ם

והנה הרמב"ם בהלכות תלמוד תורה (פ"ג ה"י) כתב כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה הרי זה חלל את השם ואח"כ (שם הי"א) כתב דמעלה גדולה היא למי שהוא מתפרנס ממעשה ידיו, ומדת חסידים הראשונים היא. וכן כתב הרמב"ם בפירוש המשניות (אבות פ"ד ה"ה) והקשה היעב"ץ בהגהותיו דהא אסור לת"ח לעשות מלאכה בפני ג', ובודאי מי שעוסק בכל יום במלאכה קבועה, הרי הוא כעושה בפרהסיא, אחר שהדבר ידוע שמתפרנס ממנה. ובמנחת יצחק הקשה שהרמב"ם עצמו פסק כן (בהל' סנהדרין פכ"ה ה"ד). וכתב שם ליישב שכיון שסובר הרמב"ם שהוא מחוייב לעסוק במלאכה שאם יקבל מתנות מבני אדם יתבזה בעיניהם וא"כ מצוה הוא שיעסוק במלאכה לכך שרי, אבל לדעת הרא"ש שסובר שרק במקום שניכר שעושה למצוה שרי, ממילא לא יוכל לעסוק במלאכה.

[סעיף לג] יהי כבוד תלמידך חביב עליך כשלך.

## שהרב מכבד את התלמיד

והיא משנה באבות (פ"ד מי"ב). וזה לשונו הזהב של הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ה הי"ב הי"ג) 'כשם שהתלמידים חייבין בכבוד הרב, כך הרב צריך לכבד את תלמידיו ולקרבן, כך אמרו חכמים יהי כבוד תלמידך חביב עליך כשלך, וצריך אדם להזהר בתלמידיו ולאוהבם, שהם הבנים המהנים לעולם הזה ולעולם הבא. התלמידים מוסיפין חכמת הרב ומרחיבין לבו, אמרו חכמים, הרבה חכמה למדתי מרבותי ויותר מחבירי ומתלמידי יותר מכולם, וכשם שעץ קטן מדליק את הגדול כך תלמיד קטן מחדד הרב עד שיוציא ממנו בשאלותיו חכמה מפוארה.

ועיין בפת"ש (ס"ק כב) בשם החוו"י (סי' קנג) שמצינו בש"ס כמה מקומות לשונות של רב המזלזל בתמידו ויישב שם הדבר, ועיי"ש שכתב שמותר לרב להוכיח לתלמידים בדברים קשים כדי לזרזם שיעיינו וישגיחו וישמרו מן הטעות והשגיאה.