5 מטעמת ד - בביאור דעת הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק בחוקותי ט"ז אייר תשע"ד

**א**

א] ברכות די"ד., בעי מיני' וכו' השרוי בתענית מהו שיטעום, אכילה ושתי' קביל עלי' והא ליכא או דילמא הנאה קביל עלי' והא איכא, א"ל טועם ואין בכך כלום, תניא נמי הכי מטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, עד כמה רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא.

והנה כתב הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב, ז"ל, ומדברי סופרים לברך על כל מאכל תחלה ואח"כ יהנה ממנו, ואפי' נתכוין לאכול או לשתות כ"ש מברך ואח"כ יהנה וכו', ומטעמת א"צ ברכה לא לפני' ולא לאחרי' עד רביעית, עכ"ל, ובפ"א מתענית הי"ד כתב, ז"ל, ומותר לו לטעום את התבשיל ואפי' בכדי רביעית והוא שלא יבלע אלא טועם ופולט, עכ"ל.

והכס"מ בהל' ברכות שם כתב דממש"כ הרמב"ם לענין תענית דלא שרי אלא אם הוא פולט, ולענין ברכה סתם דבריו, נראה דאפי' בולע נמי א"צ ברכה, עכ"ד, וכ"כ הטור בסימן ר"י בדעת הרמב"ם, אך בחי' הרשב"ץ בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דכל שבולע ה"ה צריך ברכה, וכן נקט המג"א בסימן ר"י סק"י. - ומצאתי הדברים מבוארים כן בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 243, ז"ל, ומה "שאוכלים או שותים אותו" ע"ד הטעימה, כמי שטועם תבשיל כדי לדעת האם נשלם בישולו או איך מתיקותו או מליחותו, או שטועם יין כדי לדעת את טעמו או השתנותו, אינו מחויב ע"ז בברכה, עכ"ל, ומ' להדיא, דאף דהוא אוכל ושותה אותו, מ"מ כיון דהוי זה ע"ד הטעימה, א"צ לברך.

ובס' נהר שלום סימן ר"י כתב דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בתחילת דבריו, ואפי' נתכוין לאכול או לשתות כ"ש מברך ואח"כ יהנה וכו', ומש"כ "נתכוין" לאכול או לשתות, הוא לאפוקי מטעמת, וע"כ כתב לזה בהא דאפי' על כ"ש צריך לברך, שהרי כל הא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא רק עד רביעית, ומבו' להדיא לפ"ז, דאף כשהוא בולע א"צ ברכה אלא אם נתכוין לאכול או לשתות.

ב] והנה בפשוטו לפ"ז נמצא, דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, הוו ב' דינים החלוקים ביסודם, דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה אף שהוא בולע, הוא משום דאין כונתו לאכילה אלא לטעימה בעלמא, וכאשר כ"ה בל' הרמב"ם דחיוב ברכה הוא כשנתכוין לאכול או לשתות, וכן פירשו רבינו מנוח והכס"מ שם דטעם פטורו הוא משום דאין כונתו לאכול ולשתות, והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, הוא משום דאינו בולע, וטעימה בלא בליעה לא חשיבא כאכילה, וצ"ע דאי"ז במשמעות הברייתא דכללה לב' הדינים יחד, ואינו במשמע דהם ב' דינים חלוקים דלא שייכי זל"ז.

עוד ילה"ע, דמד' הרמב"ם בהל' תענית, מ' דלא הותרה טעימה בעלמא בתענית, אלא כשכונתו לטעום את התבשיל, אך אם כונתו להנאתו ה"ז אסור, ובפשוטו למד הרמב"ם לזה מלישנא דמטעמת, דהיינו טעימת התבשיל, ואי נימא דדינא דמטעמת אינה טעונה ברכה ודינא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוו ב' דינים חלוקים, הרי דאין ללמוד זמ"ז, דבדינא דמטעמת אינה טעונה ברכה, אשר היינו אף כשבולע דהו"ל אכילה גמורה, הרי דכל הא דאינה טעונה ברכה הוא משום דאין כונתו לאכילה, ומשא"כ בדינא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, אשר היינו משום דטעימה בלא בליעה לא חשיבא כאכילה, מהיכ"ת נימא דאם אין כונתו לטעימת התבשיל אלא להנאה דידי', ה"ז אסור.

**ב**

ג] ובס' זכר יצחק ח"ב סימן כ"א כתב לפרש ד' הרמב"ם, ותו"ד, דלעולם הא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום הוו ביסודם חד דינא, דכל היכא שבאנו לדון משום "הנאת" אכילה, היינו רק אם כונתו להנאה זו, ולא כשכונתו לטעימת התבשיל, והא דבתענית אסור לבלוע, הוא משום דבתענית ה"ה אסור באכילה ושתי', אף בלא הא דיש בזה ל"הנאת" אכילה, ובתורת אכילה ושתי', ל"מ מידי מה שאינו מתכוין לשם אכילה ושתי', אלא לטעימת התבשיל, ורק כשאינו בולע אשר אי"ז אכילה ושתי', ובאנו לאסרו משום דאף הנאה קביל עלי', הרי דבזה אמרינן דכל שאינו מתכוין להנאה, אינו נאסר בכך משום ההנאה, ומשא"כ בחיוב ברכה בפחות מכשיעור, דעיקרה הוא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, הרי דאף כשהוא בולע, אין לחייבו אלא מכח הנאת האכילה, וע"כ כל שכונתו לטעימת התבשיל ואינו מתכוין להנאת האכילה, א"צ ברכה.

ועיי"ש שפירש לפ"ז, דזהו טעם הדין דכל שהוא טועם רביעית ה"ה צריך ברכה, והיינו משום דשתיית רביעית ה"ה חייב בברכה אף בלא דינא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, אלא הוי חיובו משום השתי' עצמה, כ"ה דהוא חייב בברכה שלאחרי', וע"כ בזה ל"מ מה שאין כונתו להנאת השתי', ודמי לתענית, דאסור לבלוע, משום איסורא דאכילה ושתי', - וכתב לפרש לפ"ז משמעות ד' הרמב"ם בהל' ברכות דאף כשהוא טועם רביעית ה"ה צריך ברכה, ובהל' תענית כתב דמותר לטעום אפי' בכדי רביעית,[[1]](#footnote-2) והיינו משום דכל עיקר הך דינא דעד רביעית הוא רק לענין ברכה, דהוא טועם ובולע, והא דא"צ ברכה הוא משום דאין כונתו להנאת האכילה, וזה ל"מ אלא בפחות מכשיעור דאינו חייב ברכה אלא משום דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, ומשא"כ ברביעית דהוא חייב ברכה משום השתי' עצמה, ל"מ מה דכונתו היא לטעימת התבשיל, אך לענין תענית דהוא טועם ופולט, ליכא נפ"מ בין פחות מרביעית לרביעית, עכתו"ד, והדברים מאירים ומשמחים.

ד] והאמנם בעיקר מש"כ הזכר יצחק בדעת הרמב"ם, דלענין תענית מותר לטעום ולפלוט אף יותר מרביעית, הנה אמנם כן נקט הנחלת צבי בסימן ר"י, ועמש"נ בסימן ה' סק"ה בהערה לדון אם יש להוכיח כן לדעת העולת תמיד ודעימי' בסימן ר"י דמש"כ הרמב"ם דמטעמת א"צ ברכה עד רביעית הוא רק בטועם ובולע, אך טועם ופולט א"צ ברכה אף ביותר מרביעית, אך כמדומה דאי"ז פשטות הדברים, שהרי עיקר נידון הסוגיא הוא לענין תענית אם מותר לטעום, וע"ז הוא דמייתינן מהא דתנן דמטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, וע"ז אמרינן עד כמה רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא, ורחוק הדבר לפרש דמש"א עד כמה וכו', לא קאי על תענית אלא על ברכה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרי"ף בפ"ק דתענית ובד' ש"ר דמש"א עד כמה וכו' קאי על תענית.

גם בעיקר מה שנקט הזכר יצחק, דמש"כ הרמב"ם דמטעמת א"צ ברכה עד רביעית, הוא עד ולא עד בכלל, וכל שטועם רביעית ה"ה צריך לברך, אין נראה כן ממש"כ הרמב"ם דמטעמת א"צ ברכה לא לפני' "ולא לאחרי'", ואם כל דינא דמטעמת הוא רק בפחות מרביעית, הרי בלא"ה א"צ ברכה לאחרי', ונ' מזה דאף בטעימת רביעית א"צ לברך, ורק כשטועם יותר מרביעית צריך לברך, וזהו שכתב הרמב"ם דא"צ ברכה לא לפני' ולא לאחרי'.

אך לפ"ד הזכר יצחק צל"פ לד' הרמב"ם, דקאי עמש"כ לעיל מינה דחיוב ברכה לאחרי' הוא ברביעית, וע"ז כתב דבמטעמת דמי ברכה לפני' לברכה שלאחרי', וא"צ לא ברכה לפני' ולא ברכה לאחרי' עד רביעית, - ובאמת דלפ"ד הזכר יצחק, הרי דהא דמטעמת א"צ ברכה לפני' עד רביעית, הוא חד דינא עם הא דחיוב ברכה לאחרי' הוא רק ברביעית, וכנ"ל.

עוד יש להעיר בזה, דלדרך זו נמצא, דהא דהותר בתענית לטעום ולפלוט, הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, דאף בכה"ג יש להתיר משום דהנאה לא קביל עלי', ומשמעות ד' הרמב"ם בהל' תענית דלא הותר לטעום אלא לשם טעימת התבשיל, וכנ"ל.

**ג**

ה] ושמעתי מהרמ"ק לפרש היטב ד' הרמב"ם, דלעולם ביסוד הדין הא דמטעמת אינה טעונה ברכה והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, הוו חד דינא, דכל שאין כונתו לאכילה אי"ז אכילה המחייבת ברכה ואי"ז אכילה הנאסרת בתענית, והא דבתענית לא שרי אלא כשטועם ופולט, הוא דין בפנ"ע, דבתענית שעיקרה הוא עינוי הגוף, ה"ה אסור לבלוע, אף אם לי"ב איסורא משום עיקר איסור אכילה ושתי', וכאשר מצינו עד"ז בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן רס"ז, שכתב דודאי לא הותר לטעום ולבלוע, ז"ל, ותמה על עצמך הוא יושב בתענית וישתה רביעתא רוטב, ועוד דלא פעם אחת בלבד אמרו אלא אפי' לטעום כמה קדרות ואם לטעום ולבלוע פעמים יבלע כדי שביעה, עכ"ל, ומשא"כ בחיוב ברכה, אף אם הוא טועם ובולע, כיון דאין כונתו לאכילה, אי"ז אכילה המחייבת ברכה, עכ"ד.

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה הרי"ף בפ"ק דתענית כתב, ז"ל, השרוי בתענית מהו שיטעום וכו' א"ל טועם ואין בכך כלום, תנ"ה וכו' והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום וכו', ומפרשי רבנן דצריך לאזהורי כ"ה דלא ליבלע כלום, ירושלמי וכו' נדר להתענות ושכח ואכל כבר איבד תעניתו וכו', ולא אמרן אלא אם בלע, אבל אם טעם לא, כלומר אפי' אמר יום סתם אם לא אכל אלא טעם בלבד מתענה ומשלים אותו היום, עכ"ל.

ובס' ברכת ראש בסוגיין פירש דמכוון הרי"ף ללמוד מד' הירושלמי להא דלא הותר לטעום בתענית אלא אם אינו בולע, ועיי"ש שעמד בזה, דמד' הירושלמי לא למדנו אלא דכשהוא בולע רביעית איבד תעניתו, ומה מקור יש מזה דאסור לבלוע אף כ"ש.

ז] ונראה דיל"פ בזה, דהנה בעיקר דינא דהירושלמי דאם טעם לא איבד תעניתו, בפשוטו היינו אף כשטעם יותר מרביעית, דאם טעם רביעית הרי שרי לכתחילה, ומה מקום יש לדון אם איבד תעניתו, (אך י"ל דאיירי כשטעם לשם הנאה, אי נימא דה"ז אסור), וצ"ב, דכיון דאף טעימה יותר מרביעית אסורה, א"כ מ"ש דאם אכל אינו משלים תעניתו, ואם טעם ה"ה משלים תעניתו, שוב הראוני בב"ח סימן תקס"ח שנקט דאם טעם יותר מרביעית איבד תעניתו, וצ"ע.

ובפשוטו י"ל בזה בכמה גוני, חדא, למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ז דהא דאסור לטעום יותר מרביעית, הוא משום דחוששין שיבלע ממנו, וע"כ אף אם עבר וטעם לא איבד תעניתו, דלא גרע ממי שאכל ושתה פחות מכשיעור שלא איבד תעניתו, - וי"ל עוד בזה, דאף אם טעימה יותר מרביעית אסורה מעיקר הדין, מ"מ כיון שאין תורת אכילה עלי', לא חמירא טעימה זו מאכילה ושתי' פחות מכשיעור שלא איבד תעניתו.

אך י"ל עוד בזה, דיסוד הך דינא דכל שאכל איבד תעניתו, אי"ז משום שעבר על איסור האכילה בתענית, אלא הוא משום דכל שאכל ואינו מעונה, לית לי' לעיקר הקיום דתענית, וע"כ איבד תעניתו, ואשר ע"כ כ"ז הוא כשבלע דאינו מעונה, אך כל שטעם ופלט, הרי דאף בגונא דה"ז אסור, מ"מ כיון דהוא מעונה, אית לי' לעיקר הקיום דתענית, ולא איבד תעניתו.

ח] ולפ"ז י"ל, דזהו שהביא הרי"ף ממש"א דאם אכל איבד תעניתו ואם טעם לא איבד תעניתו, דמזה הוא דחזינן דאיכא איסור בפנ"ע בבליעה בתענית, משום הא דעי"ז אינו מעונה, וע"כ אף דאכילה לשם טעימת התבשיל אינה אכילה הנאסרת בתענית, מ"מ ה"ה אסור לבלוע, משום דעי"ז אינו מעונה.

ולפ"ז ניחא מה שלמד הרי"ף מזה דאסור לבלוע אפי' כ"ש, דאף דאם אכל כ"ש לא איבד תעניתו, היינו משום דכל שלא אכל כשיעור עדיין חשיב כמעונה, אך מ"מ כיון דנאסרה אכילה בתענית משום ביטול העינוי, ודאי דאף בפחות מכשיעור ה"ז אסור משום ח"ש, וע"כ אף אם אין כונתו אלא לטעימה ואי"ז אכילה האסורה בתענית, מ"מ ה"ה אסור מכח ביטול העינוי.

ט] ובזה יל"פ לד' הב"י בסימן ר"י שכתב דיש לדקדק מד' הרי"ף, דמש"כ דליזהר דלא ליבלע, לא קאי אלא לשרוי בתענית דוקא, ולא נתפרש בדבריו היאך דקדק כן, והמג"א שם סק"י נקט דאין לדקדק לזה מד' הרי"ף, - ולפמש"נ נראה מכוון הב"י, דמהא דמייתי עלה הרי"ף לההיא דירושלמי דאם אכל איבד תעניתו ואם טעם לא איבד תעניתו, מבו' דכל הא דאסור לבלוע, הוא רק מכח הך דינא דכל שאכל הפסיד תעניתו, אשר היינו משום דכבר אינו מעונה, אך לענין ברכה דלא שייך כלל הך דינא, הרי דאף אם הוא בולע, כיון דאין כונתו לאכילה אלא לטעימה, אי"ז אכילה המחייבת ברכה.

1. אך הצל"ח בסוגיין פירש בד' הרמב"ם בהל' תענית, שלא הותר לו לטעום אלא בכדי רביעית, ולא רביעית ממש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)