בדיקת חמץ
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים / ענייני פסחים - הרב מאיר קאופמן

ערום

תוכן

[בדיני בדיקת חמץ 1](#_Toc379821604)

[בדין בדיקה על ידי כיבוד או שלא בליל י"ד 1](#_Toc379821605)

[בדין מעשה שמכריח שלא יהיה חמץ 2](#_Toc379821606)

[בדין בדיקת כיסים שלא בזמן הבדיקה 2](#_Toc379821607)

[בדין בדיקה בכלים 2](#_Toc379821608)

[בדין בדיקה בצורה שיפסיד הברכה 3](#_Toc379821609)

[בשיעור הטירחה שצריך לטרוח לקים בדיקה ושלא יהיה חמץ שביטל בביתו והשיעור בשאר מצות 3](#_Toc379821610)

[בדין חמץ שנפל עליו מפולת 3](#_Toc379821611)

[בדין מפרש ויוצא בשירא 4](#_Toc379821612)

[בחיוב ברכה בבודק קודם זמן הבדיקה 4](#_Toc379821613)

[בדין יוצא מבית העכו"ם תוך ל' יום [תל"ו ס"ג] 4](#_Toc379821614)

[בדין יוצא מבית העכו"ם והבעלים לא נכנס עדין 5](#_Toc379821615)

[בדין בדיקה בבית הכנסת 5](#_Toc379821616)

[ביסוד דין בדיקת חמץ לרש"י ותוס' 5](#_Toc379821617)

[סוגיא דשוכר ומשכיר 6](#_Toc379821618)

[בביאור הכרעת הגמ' של מסירת מפתח 7](#_Toc379821619)

[האופנים שיש דין ביעור בחמץ לאחר ביטול ובדין נתינת חמץ בפח אשפה 7](#_Toc379821620)

[בדין ביעור של פקדון חמץ של ישראל אחר 8](#_Toc379821621)

[בדין קבלת אחריות בחמץ והאם בעלמא יש תנאי של ביתו 8](#_Toc379821622)

[בשיטת הגר"א שעובר על חמץ של ישראל אחר 8](#_Toc379821623)

[בדין ברכה על ביעור חמץ 9](#_Toc379821624)

[בגדרי חמץ שעבר עליו הפסח 9](#_Toc379821625)

[בדין רוצה בקיומו 9](#_Toc379821626)

[בדין ביעור חמץ לפחות מכזית 9](#_Toc379821627)

[בדין חובת בדיקה על חמצו של עכו"ם 10](#_Toc379821628)

[פסקי רי"ד מסכת פסחים דף ד עמוד א 10](#_Toc379821629)

#### ב' ניסן ע"ט

# בדיני בדיקת חמץ

### בדין בדיקה על ידי כיבוד או שלא בליל י"ד

א] עיין ר"ן. ד. שהביא מהבעל המאור וכן הוא במ"מ שמועיל לבדוק ביום י"ג לאור הנר וחלק עליו שכיון שאור הנר מאיר בלילה יותר מהיום לכן אין לבדוק אלא בלילה לאור הנר וכן עיין בהשגות הראב"ד ח. וברמב"ן שם שחלקו מטעם זה ומבואר שפשיטא להו שאם יבדוק בליל י"ג או ביום לאור אכסדרא אין בזה חיסרון והביאו את הירושלמי שאין לבדוק מבואות האפילים ביום כי הנר לא מאיר כל כך טוב ומבואר שללא זה היה אפשר לבדוק ביום

אמנם עיין מרדכי שדן לגבי מי שכיבד את ביתו בי"ג האם זה מועיל דהינו שנקט מסברא שמעשה כיבוד זה ברמה של בדיקה על ידי הנר וכתב שזה לא מועיל מצד שלא תחלוק בין בדיקה לבדיקה והוכיח סברא זו מהירושלמי בשני מקומות א. דהירושלמי דן שבתי כנסיות לא יצטרכו לבדוק דוקא בלילה ובנר וביאר הגר"ז שכיון שיש שם הרבה חלונות זה כמו אכסדרא והירושלמי אומר שצריך בדיקה בנר בלילה מצד שלא תחלוק עוד דן הירושלמי שחצרות בירושלים שבודקים לגבי נותר וממילא זה יועיל לגבי חמץ והירושלמי אומר שכמו שכהנות לא צריכות חפיפה ובכל אופן אם היא נדה צריכה חפיפה כדי שלא תחלוק ה"ה כאן [וצ"ב כונת הירושלמי דשם באמת בכהנת זה צורת בדיקה שלא מועילה בשאר אדם אבל כאן הנידון שזה סוג בדיקה שמועיל בכל אדם] וע"ש במרדכי שכתב שלגבי אכסדרא מבואר בבבלי לא כך דהינו שנקט שלשון הגמ' אכסדרא לאורה נבדקת משמע שזה לכתחילה ולא אומרים הסברא שלא תחלוק וצ"ב א"כ למה נקט שכיבוד זה אחרת ויתכן שנקט שאפשר לומר שהגמ' של אכסדרא זה דוקא בי"ד שבזה בין כה לא עושה כמו כולם והנה יש לדון האם כל הסברא שלא תחלוק שתיקנו לכל המקומות אותו צורת בדיקה אבל אין כאן נידון ביחס לזמנים ולפ"ז בליל י"ג יועיל לבדוק או שסברת הירושלמי זה גם ביחס לזמן וממילא לא יועיל לבדוק בליל י"ג ועיין שער הציון תל"ג ס"א שהביא דדעת הב"ח ט"ז ולבוש שגם בזה יש החיסרון של לא תחלוק אמנם דעת שאר האחרונים וכן פסק המ"ב שבזה אין הדין שלא תחלוק

והנה עיין ב"י סוף סימן תל"ג שהביא מהתרוה"ד לגבי כיבוד הבית שכתב שיש לדון שכל החיסרון של לא תחלוק זה רק אם לא משאיר כלום לבדוק בליל י"ד אבל אם משאיר חדר אחד אין בזה חיסרון רק כתב שכיון שיש גומות א"כ כלפי זה לא מועיל הכיבוד ולכן לא מועיל לכבד אפילו אם משאיר חדר אחד ועיין מג"א שכתב לגבי לבדוק אכסדרא ביום שבזה אין החיסרון של גומות שבזה יועיל מה שמשאיר חדר אחד ונקט כך לדינא ועיין שער הציון סוף סימן תל"ג שכתב שדברי התרוה"ד אינם מוכרחים מצד שיתכן שלגבי כל חדר דנים שלא תחלוק וכן משמעות המרדכי והב"ח והט"ז שנקטו הדין לא תחלוק לגבי הכל וכן בפשוטו לגב בית הכנסת הרי לכאורא ודאי שיש חדרים צדדים שצריכים בדיקה לאור הנר וצ"ע והנה לגבי אכסדרא בסק"ו העתיק את המג"א שרק חדר אחד צריך להשאיר ביום ומשמע שנקט לעיקר כתרוה"ד [והנה מבואר בדבריו שם שלכתחילה אין לבדוק בי"ג לאור האכסדרא וצ"ב הטעם דמה זה גרע מליל י"ג ובגר"ז כתב מצד שיש טעם שבני אדם מצוים בבתיהם וצ"ע דבראשונים מבואר שזה סיבה לא לאחר אבל זה לא סיבה שלא להקדים אמנם במהר"ם חלאוה כתב שחוששים שלא יבדוק טוב ובפמ"ג כתב שאכסדרא זה פחות מנר וצ"ע מהיכי תיתי לחדש כך וצע"ג המקור להחמיר בזה ולולי דברי המ"ב יש להקל בזה]

והנה מדברי הראשונים לעיל מבואר שלא ס"ל הסברא של לא תחלוק ועיין ביאור הגר"א ומקורו מהפר"ח שכתב לדחות הראיה מהירושלמי מבדיקה לנותר דשם לא בדקו לשם בדיקה לאיסור חמץ אמנם הירושלמי כתב כן לגבי בתי כנסיות אבל בזה אנן לא ס"ל כך כמבואר בגמ' לגבי אכסדרא ולכן הגר"א לא דן לדחות דבר זה כלל ולא ס"ל לדחוק שמדובר דוקא בי"ד שאין זה במשמעות הגמ'

והנה בעיקר הנידון האם אפשר לבדוק החמץ דרך כיבוד היה מקום לדון שכיון שמצאנו בחז"ל שתיקנו הבדיקה לאור הנר א"כ תיקנו שצורת הבדיקה דרך ראית העינים ולכן גם באכסדרא שזה דרגא כמו נר הוא בכלל עיקר התקנה אבל כיבוד ודאי לא יועיל אמנם מבואר מהמרדכי שנקט שללא הסברא של לא תחלוק מועיל בדיקה דרך כיבוד וגם התרוה"ד שחלק זה מצד גומות ובאמת דבמרדכי משמע שאין חיסרון של גומות וכן משמע בביאור הגר"א סוף סימן תל"ג ועיין חידושי הר"ן נדה נ"ו שנקט שלגבי בדיקת חמץ מועיל כיבוד וכתב שגם לצד הגמ' שם שלא מועיל לגבי שרצים כי אחרי זה מצאו שרץ חוששים שזה נשאר אבל כאן שאין שום ריעותא מועיל כיבוד ועיין גמ' ח. שלול של תרנגולים לא צריך בדיקה ועיין מ"ב תל"ג ס"ו שגם תוך הבית מקום שמסתובבים תרנגולים לא צריך בדיקה אמנם כתב שצריך לכבד המקום מצד שחתיכות גדולות הם לא יכולים לקחת ומבואר שכלפי מה שמועיל כיבוד מספיק כיבוד [ומקורו מהפמ"ג ומחצית השקל שביארו שכיבוד לא מועיל מצד גומות וכאן אין חיסרון זה] אמנם יש מקום לדחות דעיקר הדין בדיקה הוא בגלל חורין וסדקים דמצד שאר המקומות ודאי היה מספיק לבדוק ביום וכמבואר בחיי אדם קי"ט ס"ו ומקורו במרדכי וא"כ יתכן שמקום שמצד החורין וסדקים לא צריך כי יש שם תרנגולים וכל הדין בדיקה מצד חתיכות גדולות בזה באמת דוקא מועיל כיבוד וכן הוא מוכרח לאלו שסוברים שיש סברא של לא תחלוק [והנה עצם זה שהתרנגולים אוכלים אין הכונה שעל ידי זה מתקים הבדיקה אלא שזה מגדיר שצורת שימוש של מקום זה הוא שלא נשאר חמץ בחורים וסדקים]

והנה עיין שעה"צ סוף סימן תל"ב שהביא מהפתחי תשובה שהיום שמנקים מאוד טוב ממילא מעיקר הדין צריך להניח פירורין דאל"כ אין כאן דין בדיקה וזה כנ"ל שאם עשו כיבוד שהוא מתיחס גם לגומות זה ודאי מועיל בתור בדיקת חמץ וכן עיין שערי תשובה סוף סימן תל"ג שלכן נוהגים היום לעשות דרך העברה בעלמא מצד שעשו נקיון שזה כמו כיבוד שזה מועיל במקום הבדיקה

והנה עיין חוט שני פ"ד סק"א [עמוד פ"א] שכתב שבדיקה על ידי מישוש זה לא מועיל דחז"ל תיקנו דוקא על ידי ראיה ולא על ידי צורה אחרת והנה דבריו לשיטות שאמרינן שלא תחלוק ושלא מועיל כיבוד אמנם למבואר בראשונים שלא חששו לטעם זה וגם המ"ב שחשש משמע שזה רק בלא בדק חדר אחד א"כ ודאי דיש להקל בזה

### בדין מעשה שמכריח שלא יהיה חמץ

ב] והנה עיין שו"ע סימן תנ"א ס"א שקדירות של חרס שנשתמש בהם חמץ כל השנה אפילו אותם שעושים בהם דיסא משפשפן היטב בצורה שלא ישאר שם חמץ ומצניעם וצ"ב שכיון שזה מקום שמכניסים בו חמץ למה שלא יצטרכו בו בדיקה לאור הנר [ראיה זו לשיטות שיש חיוב בדיקה בכלים עיין לקמן סק"ד] והניחא לשיטות שכל שכיבד זה מועיל א"כ ה"ה כאן אבל לשיטות שיש סברא שלא תחלוק א"כ למה כאן זה אחרת ועיין חוט שני פ"ד סק"ב שכתב שכל מה שתיקנו חז"ל שצריך בדיקה אם גדרי בדיקה זה במקום שההכרעה שאין בו חמץ זה דרך הוכחה חיצונית כגון הסתכלות וכדו' דהינו שזה לא מוכרח שאין כאן חמץ אבל כל שעשו כאן פעולה שמכריחה שאין בזה חמץ פקע מזה הדין בדיקה וזו סברא מוכרחת וכן הוא בחו"ב ח. ולפ"ז כל מקום שודאי לו שעשה שם מעשה שמכריח להוציא משם החמץ כמו נקיון הקדירות אין הוא בכלל התקנת בדיקה וחשיב כמקום שאין מכניסים בו חמץ ולפ"ז כמעט שלא נשאר היום מקום שיש בו חיוב בדיקה דכל ארון שאין בו חורים וסדקים וניקו אותו על ידי שיפשוף לא יתכן שנשאר שם חמץ וכן קרקע הבית בזמנינו אם שטפו שטיפה יסודית לא יתכן שנשאר שם חמץ. וז"ב

### בדין בדיקת כיסים שלא בזמן הבדיקה

ג] כתב הרמ"א סוף סימן תל"ג שצריך לבדוק הכיסים מחמץ ובפשוטו משמע שצריך ככל דיני בדיקה אמנם עיין חק יעקב שם שדייק מהלבוש שלא צריך לבדוק את זה בזמן הבדיקה דהינו שבזה אפשר לעשות אפילו ביום י"ג וצ"ב הסברא לחלק ובפשוטו היה מקום לבאר שכיון שמצד שלא תחלוק מספיק שמשאיר דבר אחד ממילא כאן מועיל מעשה כיבוד וכנ"ל עוד יש לבאר שבדברים אלו שצורת הכיבוד שהופכים הכיס והתיבה שזה מכריח שלא יהיה שם חמץ ממילא שם זה הופך את זה למקום שאין שמכניסים בו חמץ וכנ"ל ונראה שזה כונת המהרש"ם תל"ג סק"א, ובא"א [בוטשאטש] תל"ד כתב לחדש שבדברים שצורת בדיקתם דרך היפוך וכדו' שם מראש צורת הבדיקה שנתקנה זה לא על ידי נר והדברים מחודשים

### בדין בדיקה בכלים

ד] מבואר במשנה שהדין בדיקה זה בכל מקום שמכניסים בו חמץ ובפשוטו גם כלים שיש בהם חשש חמץ יש חיוב בדיקת חמץ וזה גם סיבה לברך על בדיקתם ועיין גמ' ח' שמקום הנרות והשמן צריך בדיקה וברמב"ם ביאר שזה חדר של נרות וכדו' אמנם במהר"ם חלאוה נקט שזה כלי של הנרות וכתב שמכאן מוכח שגם כלים צריך בדיקה וברמ"א סוף סימן תל"ג מבואר שכיסי הבגדים צריכים בדיקה ועיין ביאור הגר"א ובפר"ח שצינו מקור ח. וכונתם כנ"ל לבי ציבי ובי קירי ובי מילחי ועיין רש"י ז. לגבי תיבה שהשתמשו בה חמץ שכתב שהיה דין לבדוק אותה

אמנם עיין סוף סימן תל"ו דמובא הראבי"ה שאם אדם יוצא מביתו קודם הפסח ונותנו לעכו"ם אם לא יקים חובת בדיקה במקום אחר כגון שלא יכנס לבית אחר יבדוק הבית שיצא ממנו ועיין חק יעקב סקי"ז שהקשה הרי מבואר ברמ"א שצריך לבדוק הכיסים ותירץ וז"ל ואפשר לומר כיון דכתיב תשביתו שאור מבתיכם עיקר המצוה לבדוק ולבער החמץ מהבית ממש עכ"ל [והביאו החיי אדם קי"ט סי"ח] ובפשוטו כונתו שהתקנת בדיקה זה על הבית ולא על הכלים אמנם אין זה מוכרח דיתכן שודאי שיש תקנת בדיקה גם על כלים אבל כיון שעיקר התקנה זה על בית לכן כל שלא יהיה לו בית זה סיבה לחיבו עכשיו בבדיקה [ולכאורא היה מקום לומר שכיון שדרך בני אדם לנקות הכלים בצורה שמוכרח שאין שם חמץ ממילא אי אפשר לקים בזה דין בדיקת חמץ וצ"ע] ולכאורא יש לברך על בדיקת כלים אחר שבראשונים מבואר שיש בזה דין בדיקה ובשבות יצחק פ"ד אות ב' הביא מהגרשז"א והגר"מ פיינשטין שאין לברך על זה וצ"ע [ובהלכות חג בחג הביא מהעיטור שחילק דין בדיקת בתים ודין בדיקת כלים ונקיונם ודייק מזה שאין בזה דין בדיקה אמנם נראה שכונתו ששם הצורה שבודקים דרך נקיון שזה ודאי מועיל וכנ"ל סק"ב ולכן מנה את זה כדבר נפרד]

### בדין בדיקה בצורה שיפסיד הברכה

ה] עיין שער הציון שהביא בשם החק יוסף שאין לבדוק קודם ליל י"ד שכיון דהרמ"א פסק בסימן תל"ו שאם בודק קודם זמן הביעור לא תיקנו ברכה א"כ יש כאן האיסור של ערום לא יתרום והנה יש כאן דבר מחודש מאוד שהרי כאן מעיקר תקנת ברכה שלא לברך על מצוה זו אלא בעושה אותה בליל י"ד וכמו שביאר הגר"א שרק אז רואים את זה כחלק מהביעור וא"כ אין זה דומה כלל לדין ערום לא יתרום דשם הרי חייב ברכה רק שיש לו מונע צדדי שלא לברך אבל כאן אין חיוב ברכה ומהיכי תיתי שיש חיוב על אדם לעשות המצוה בצורה שיהיה לזה מחיב בברכה [ועיין סימן ח' בבה"ל שציצית גזולה שאין לברך מצד בוצע ברך אין ללובשו מצד ערום לא יתרום וצ"ע כנ"ל אמנם יתכן דשם הכונה שיש חיוב ברכה והבוצע ברך זה מעכב צדדי ועיין סוף סימן תרל"ט דשיטת הב"ח שאין לברך לישב בסוכה על אכילה בעמידה וכתב השער הציון שלפ"ז חייב לשבת כדי לברך והוא חידוש וכנ"ל ועיין ט"ז יור"ד סוף סימן ק"כ שכתב שאין לטבול כלי על ידי עכו"ם מצד שמפסיד הברכה ומבואר כנ"ל ועיין בית מאיר סימן תל"ב שאם שליח לא היה מברך היה אסור להפריש תרו"מ על ידי שליח מצד שערום לא יתרום ומבואר כנ"ל ובפשוטו הסברא שזה הידור במצוה שיעשה אם ברכה וכל שמצד המצוה זה יכול להעשות אם ברכה חיבו חז"ל לעשות אם ברכה וצ"ע ועיין גמ' פסחים קט"ו: שיש מ"ד שמצה לפני כל אחד וביארו תוס' שכיון שזה ברכת המצות לכן רוצים שלא יהיה הפסק בין הברכה למצוה וצ"ב למה זה יותר מברכת הנהנין ויש לבאר כנ"ל דכאן הברכה זה חלק מהמצוה משא"כ ברכת הנהנין האכילה זה גורם החיוב אבל אין הברכה חלק מהאכילה ] והנה עיין בגר"ז שכתב שכל הדין הנ"ל זה רק אם בודק הכל קודם זמן הבדיקה אבל אם משאיר חלק לזמן הבדיקה שיברך אז אין חיסרון והנה בדין ערום לא יתרום ודאי שגם כה"ג יש איסור ומשמע שכאן יש חיסרון חדש שמפקיע עצמו מהברכה אמנם יתכן דכונתם שכל שמשאיר משהו לברך למחרת ממילא הברכה של מחר תחול על כל הבדיקות שעשה שהכל מצוה אחת וצ"ע [והנה יש לעיין שיכול לבדוק לא לשם מצוה וכה"ג זה לא מחיב ברכה אבל ודאי מקום זה נפטר מברכה ואולי זה יותר גרוע מהדין ערום לא יתרום שעושה מעשה מצוה לא בתור מצוה וצ"ע]

### בשיעור הטירחה שצריך לטרוח לקיים בדיקה ושלא יהיה חמץ שביטל בביתו והשיעור בשאר מצות

ו] בפשוטו מדרבנן שאסרו שיהיה חמץ לאחר ביטול ברשות ישראל וחיבו בדיקה וביעור הרי חייבים לטרוח כמו כל המצות דרבנן ובפרט כאן שלכאורא מדרבנן יש כאן איסור של החזקת חמץ אמנם עיין סימן תמ"ד ס"ז שאם הוא הלך לדבר הרשות אם נזכר שיש לו חמץ בתוך ביתו וזה פחות מכביצה לא צריך לחזור ואם זה יותר מכביצה צריך לחזור אבל אם הלך לדבר מצוה לא צריך לחזור והנה בפשוטו אם זה יותר מכביצה הרי זה ככל דין דרבנן שצריך להוציא גם הרבה ממון אמנם עיין בה"ל תל"ו ס"א בד"ה זקוק לגבי מי שיצא קודם ל' יום שאם יש לו הפסד ממון גדול לא צריך לחזור ומספיק לבטל שזה כמו דבר מצוה אמנם עיין גר"ז שם ס"ז נקט שגם במקום הפסד מרובה חייב לחזור

והנה קי"ל סימן תרנ"ו שבשביל מ"ע צריך להוציא עד חומש מנכסיו וכדי שלא לעבור על לאו צריך למסור כל ממונו והנה יש לעיין לגבי לאו של בל יראה שזה בלי מעשה האם חשיב עשה או לא תעשה ועיין גליון רעק"א יור"ד סימן קנ"ז שהביא דהחוות יאיר נקט שזה כמו עשה ובריב"ש מבואר שזה כמו ל"ת דהינו שנחלקו האם הבדל אם זה על ידי מעשה או בלי מעשה או שההבדל בחומר הדבר

והנה יש לדון כמה אדם צריך לתת כדי לא לעבור איסור דרבנן ועיין א"א תרנ"ו ח' שנסתפק בזה ובסימן רנ"ז הגרעק"א הביא שחייב לתת כל ממונו וכן נקט שם הגר"א והוכיח מהדין שאסור לומר לעכו"ם לכבות האש אפילו שכל ביתו נשרף ולכאורא אם הקובע קום ועשה זה מובן אבל אם צד החומר א"כ ודאי שעשה זה יותר חמור מאיסור דרבנן ואם שם מספיק חומש ה"ה כאן וצ"ע שנקטו בשניהם להחמיר ויש לדון שחמץ מדרבנן בזה ממ"נ לא צריך לבער ולכן בביטל שזה רק איסור דרבנן בשב ואל תעשה לא צריך לתת יותר מחומש מנכסיו

[וראיתי לדון בלאו שמגיע לחיזוק העשה כגון מעקה אבדה שילוח הקן דמבואר ברמב"ן בקידושין ל"ד שהלאו בא לחזק העשה האם חייב רק חומש או שכיון שבפועל יש לאו צריך כל נכסיו וצ"ע]

ויש לדון בלא בדק ויש חיוב בדיקה ויתכן שיש שם כביצה ויתכן שאין שם כביצה ועיין מ"ב תמ"ד סקכ"ו שהביא בשם מהר"ם חלאוה שגם בלא בדק יש את דין השו"ע ועיין בה"ל סימן תל"ו [ס"א בד"ה זקוק] במי שעזב את ביתו תוך שלושים יום ולא בדק אם יש ודאי חמץ יותר מכביצה חייב לחזור אבל אם רק לא בדק ולא יודע כמה יש לא חייב לחזור ע"ש דהינו שמצד החיוב בדיקה זה תמיד כמו פחות מכביצה וכן הוא בגר"ז שם ועיין מג"א תל"ו סק"א שביוצא תוך שלושים יום ולא בדק בלילה יבדוק ביום דהינו שבמקום צורך יכול לסמוך על בדיקת יום אפילו שבעלמא זה דבר שמעכב בדיעבד וצ"ע

### בדין חמץ שנפל עליו מפולת

ז] מבואר בגמ' ל"א: שחמץ שנפל עליו מפולת אם יש בזה ג"ט שאין הכלב יכול לחפש אחריו אין צורך לבערו אבל אם הכלב יכול לחפש אחריו כגון שזה פחות מג"ט חייב לבערו ובמקום שזה ספק מבואר תוס' ח. שאם יש חשש עקרב פטור מלבדוק אבל ללא זה יש חיוב בדיקה גמור ועיין מאירי שהחשש שהכלב יחפש ויגלהו ועיין גמ' ח. שחור שבין שני ישראלים בודקים עד מקום שידם מגעת ויותר עמוק מזה הוא בכלל נפל עליו מפולת ועיין בגמ' ח. שגם אם עשה אוצר קודם ל' יום חשיב נפלה עליו מפולת ומבואר במ"ב סימן תל"ו שה"ה אם עשה אוצר תוך ל' יום ולאחר זה החמיצו החיטים זה בכלל ההיתר של נפלה וכו' ומבואר שגם אוצר שהדרך לפנותו בכל אופן כל שזה לא עומד לפנות בפסח זה בכלל ההיתר ולפ"ז לכאורא בחורי המיקסר וכדו' שזה לא עומד לפנותו בפסח זה כמו נפלה עליו מפולת ובחוט שני כתב שאם צריך אומן לפותחו זה כנפלה עליו מפולת וצ"ע שלכאורא גם ללא אומן שהרי אוצר לא צריך אומן ונפק"מ לתא ההקפאה במקרר האם צריך לפתוח הברגים להוציא שם החמץ וצ"ע

ומבואר בגמ' ל"א: שגם בנפלה עליו מפולת צריך לבטלו ובטעם הדבר רש"י ביאר שמא יגלה את זה בפסח והוא יעבור בבל יראה ובמג"א תל"ג סק"ז הביא מהסמ"ק שמדאוריתא גם בנפלה עליו מפולת עובר בבל יראה ורק לאחר שביטל שזה נידון מדרבנן בזה הקילו בנפלה עליו מפולת ועיין רמב"ן ו. שנסתפק בזה וכן ברבינו דוד שם, ובתוס"ר נקט כסמ"ק ובשער הציון מ"ד משמע שנקט שהעיקר כשיטת רש"י וע"ש סקמ"ז נפק"מ בשכח לבטל והגיע זמן האיסור דלרש"י עדיף שלא יגלה שעל ידי זה יעבור ולסמ"ק חייב לגלות ולבערו וע"ש שהניח בצ"ע מה יעשה כה"ג

והנה יש לעיין האם הדין של פחות מג"ט שהשיעור שהכלב יכול לחפש אחריו זה רק מצד חשש שמא יגלה או שזה שיעור שמדאוריתא חשיב שזה מצוי בידו והנה לסמ"ק ודאי שזה רק שיעור בדרבנן אבל לרש"י יש לעיין כנ"ל והנה עיין חק יעקב סקט"ז לגבי מפולת פחות מג"ט ושכח לבטל שנקט שיש להקל מצד שיש ספק אולי אין חמץ ויש ספק אולי הכלב לא יגלה ומשמע שזה רק נידון דרבנן ולא דאוריתא אמנם עיין גר"ז קו"א י"ד ובבית מאיר הובא בשער הציון מ"ב שכתבו שכל שאין עליו ג"ט מדאוריתא בתורת ודאי הוא חייב בביעור והנה עיין מ"ב סקל"ד שהביא מהבית מאיר שלרש"י שתשביתו זה בבדיקה או ביטול מוכרח שגם ספק חמץ יש בזה חיוב ביעור מדאוריתא אבל לתוס' יתכן שכל דין תורה זה על ודאי חמץ אבל ספק חמץ לא עובר עליו כמבואר בדבריהם כ"א.

והנה יש לעיין במקום שאין כלבים ולא יתכן שזה יתגלה ולכאורא עד כמה שזה רק נידון של דרבנן א"כ זה כמו ג"ט אבל אם זה שיעור ביחס לדאוריתא מסתבר שזה רק סימן בעלמא וצ"ע

והנה ביותר מג"ט שחייב לבטל עיין חק יעקב סקי"ט שהביא מהמג"א שלרש"י זה רק דין לכתחילה אבל בדיעבד אם לא ביטל זה לא סיבה לגלות והחק יעקב חלק והדין ביטול הוא לעיכובא דאל"כ למה הגמ' אמרה שצריך לבטל הרי בין כה מבטלים ובהכרח נפק"מ לבדיעבד אמנם עיין בית מאיר שכתב לדחות דנפק"מ כגון שביטל חמצו והשאיר משהו לשרוף ונפל על זה מפולת ע"ש

### בדין מפרש ויוצא בשירא

ח] מבואר בגמ' שמפרש ויוצא בשירא אם יוצא ל' יום קודם פסח ועתיד לחזור לאחר פסח לא צריך לבדוק החמץ ומספיק שיבטל ועיין מ"ב תל"ו סק"ה שהביא בזה מחלוקת אחרונים האם זה רק פטור מבדיקה אבל בודאי חמץ חייב לבער או שזה פטור גם בודאי חמץ ועיין בהמשך סקט"ו לגבי לעשות אוצר קודם ל' יום שבזה תלוי האם מותר ביש ודאי חמץ והנה ברש"י משמע שכל שהוא חוץ לביתו וביתו סגור גם אם יש שם חמץ הוא לא עובר בבל יראה וצ"ב מה גדר הדברים דמה עוזר מה שהולך למקום רחוק ומה המרחק שבזה שיש לו חמץ חשיב שזה לא מצוי בידו וצ"ע ועיין מג"א שנקט שאם לגבי יוצא בשירה הנידון רק לגבי בדיקה ולא לגבי ודאי חמץ ה"ה לגבי עושה אוצר מהא דהגמ' דימתה וצ"ב דכאן שזה בגדר נפלה עליו מפולת ודאי שיש מקום להתיר גם בחמץ ידוע ומה שהגמ' מדמה זה רק ביחס למושג ששלושים יום קודם חל עליו חיוב וצ"ע [והנה לגבי הנידון בהולך בשירא האם זה נידון בדאוריתא הראשונים שנקטו שמפולת ללא ביטול יש בזה איסור מדאוריתא גם כאן נקטו כך אמנם אלו שנקטו ששם זה מדרבנן בפשוטו גם כאן זה דרבנן ולא מצאנו ראשונים שחילקו בזה וצ"ע] ובפשוטו אפילו שהמ"ב כתב שלכתחילה צריך להחמיר אבל בדיעבד דהינו שכבר הלך וחשיב שעת הדחק לחזור או לשלוח שליח אפשר להקל

והנה עיין רמב"ם שלמד שבדעתו לחזור קודם הפסח אפילו ביצא ל' יום קודם חייב לבדוק שמא יחזור בפסח והשו"ע פסק להחמיר בזה ועיין מ"ב סקכ"ג דבשעת הדחק יש להקל בזה ועיין מ"ב סקכ"א שהביא מהאחרונים דגם לרש"י ביצא תוך ל' ודעתו לחזור קודם פסח חייב לבדוק מטעם הנ"ל שמא יחזור באמצע פסח וצ"ע דלרש"י אין לנו שום מקור לכזו גזירה עוד צ"ב אם יש כזו גזירה מה ההבדל אם זה קודם ל' או תוך ל' הרי כאן הבדיקה לא מצד שחל עליו חיוב בדיקה אלא מצד שבפסח יעבור וצ"ל שאם כבר מוטל עליו הבדיקה יותר שייך להטיל עליו בדיקה

והנה פשטות הדברים שגם בבודק קודם ל' יום כגון בחוזר בפסח צריך לבדוק ככל דיני בדיקה ולכאורא היה מקום לומר שכיון שעדין לא חל עליו חובת בדיקה א"כ גם אם יבדוק ביום שלא לאור הנר זה מספיק כדי שיחשב מקום שאין מכניסים בו חמץ דהינו שלכאורא כל הדין נר זה במקום שיש חיוב בדיקה אבל לא קודם ל' יום שהמטרה לעשות שלא יחול על זה חיוב בדיקה [וכדלקמן שלכן לא מברכים קודם ל' יום] ובפשוטו מכאן מוכח שכל שהכניסו בו חמץ אין לבודקו אלא כגדרי בדיקה וכמדומה שראיתי בחוט שני להקל בזה אמנם באמת הפוסקים לא הדגישו בדיקה בלילה רק תוך ל' וצ"ע [ועיין לקמן סק"ט]

עיין מג"א סק"י דביצא קודם ל' ודעתו לחזור קודם הפסח דלרש"י אין חיוב בדיקה והחליט לחזור תוך הפסח דבזה לא צריך לשלוח שליח לבדוק כיון שיצא בהיתר דהינו שכל שהוא עכשיו במרחק לא חל עליו חיוב בדיקה דהינו שכל הגמ' זה רק סברא שיחול עליו חיוב בדיקה קודם הזמן אבל כל שזה מצב כמו מפולת כי הוא רחוק בזה לא חל עליו חיוב

### בחיוב ברכה בבודק קודם זמן הבדיקה

ט] עיין רמ"א סימן תל"ו שחידש שקודם ליל י"ד אין חיוב ברכה ובטעם הדבר עיין מ"ב שהביא מהגר"א שהרי נוסח הברכה זה על ביעור חמץ דהינו שמברך על הביעור שימצא בבדיקה אבל כאן שהרי גם מה שימצא לא יבער אלא יאכלנו ממילא אין סיבה לברכה אמנם בלבוש ובגר"ז ס"א ביארו שכיון שזה לא בזמן העיקרי שתיקנו חז"ל לכן לא מברכים על זה וצ"ב הסברא עד כמה שיש כזה מעשה מצוה והדבר נעשה ככל הגדרים של החיוב מה סברא שכה"ג לא יברכו והיה מקום לומר שהנה בעיקר הדין בדיקת חמץ היה מקום להעמיד דבר זה כבדיקת תולעים ולא כמעשה מצוה אמנם מהא דתיקנו ברכה חזינן שתיקנו שיש כאן מעשה מצוה בעצם ויתכן שזה רק בזמן הבדיקה ולא קודם ולכן אין לברך ועיין ק"ש אות מ"ג שביאר שלכן לא מברכים על בדיקה של חמץ לאחר הפסח וכן הוא בנודע ביהודה תנינא ס"א והנה באמת הגדרים של נר וכדו' היה מסתבר שזה רק בגדר קיום המצוה אבל מה שזה רק מצד מניעת האיסור מסתבר שלא שייך כל הגדרים הנ"ל אמנם מבואר במ"ב שגם לאחר פסח צריך בנר וכן כאן מפורש שצריך נר ומשמע שזה גדר של חיוב בדיקה וצ"ע

וראיתי מביאים דבשבט הלוי ח"ט סימן קי"ח כתב שעדיף לשלוח שליח לבדוק בליל י"ג מאשר שהוא יבדוק קודם מצד שעדיף עשית המצוה בהידור מאשר מצוה בו יותר מבשלוחו וכיון שחזינן שלא מברכים רק בליל י"ד מכלל שאין זה עיקר המצוה ולכאורא לטעם הגר"א שזה סברא שהברכה על הביעור א"כ לכאורא עכשיו באמת אין כאן חיוב של יותר מזה ואין שום סיבה לחכות שיהיה גדר חיוב יותר גדול וצ"ע

והנה עיין בה"ל שהביא מהריטב"א שנקט לברך גם קודם ליל י"ד אבל לא קודם ל' יום וכן הוא בב"ח ולכאורא כאן זה לא כטעמים הנ"ל וצ"ב עד כמה שמברכים על בדיקה קודם ליל י"ד למה כאן זה אחרת וצ"ל שהחיוב בדיקה חל באמת רק תוך ל' יום כדחזינן מכל הדינים ומה שבודק קודם זה רק היכי תימצי שכשיגיע זמן הבדיקה לא צריך לבדוק אבל אין בזה קיום מצוה ונפק"מ שבזה אין הדין של מצוה בו יותר מבשלוחו ובאמת לכן יש סברא גדולה שזה רק עושה המקום למקום שאין מכניסים בו חמץ ולא צריך גדר בדיקה דהינו שלא צריך אור הנר דוקא וליל י"ד אלא שצריך בירור בדיני התורה שאין שם חמץ וצ"ע [ועיין לעיל סק"ח]

### בדין יוצא מבית העכו"ם תוך ל' יום [תל"ו ס"ג]

י] הטור סימן תל"ו ס"ג הביא מהראבי"ה דמי שיוצא מבית העכו"ם תוך ל' יום ויודע שלא יכנס לבית אחר צריך לבדוק הבית קודם שיוצא דהינו שכל שהוא נמצא בבית תוך ל' יום חל על הגברא חיוב לבדוק בית מחמץ ולכן כל שעתיד להיכנס בבית אחר ויהיה עליו חיוב של בדיקה ובזה יקיים את החיוב הנ"ל לא חייב לבדוק החמץ בבית זה אמנם אם לא יכנס לבית אחר יוצא שלא יקיים את חיובו לבדוק בית ולכן צריך עכשיו קודם שעוזב את הבית לבדוק החמץ דהינו שהרי חמץ זה מצד המצב העכשוי הוא עומד לעבור עליו בבל יראה ועכשיו הוא עושה פעולה של בדיקה למוצאו ולהעמידו במצב שלא יעבור עליו ולכן חשיב שמקים כאן מעשה בדיקת חמץ ועיין ב"ח וביאור הגר"א שכתבו שמקור דבריו מהא דנקטה הגמ' היוצא בשירא ולמה לא נקטה שהולך בדרך אלא הכונה שכל החיוב כי לא יהיה לו בית אחר לבדוק דהינו שנקטו שגם ביוצא מבית ישראל כיון שעכשיו לא יהיה שם ואין חשש שמא יבוא לאוכלו כל החיוב בדיקה רק מצד שחל עליו חיוב בדיקה אמנם כל האחרונים נקטו שכה"ג יש חיוב בדיקה גם בהולך לבית אחר כפשטות הסוגיא [ונפק"מ בבחור ישיבה שבודק ביתו האם צריך לבדוק בישיבה]

ועיין טור שחלק שכיון שהעכו"ם נכנס לבית גם אם הישראל השאיר חמץ הוא מתיאש ממנו ואין לך הפקר גדול מזה דהינו שחמץ זה ודאי שלא עובר עליו וצ"ב כונתו דהרי גם הראבי"ה מודה שאם יש לו עוד בית לא צריך לבדוק ומצד שחמץ זה לא עובר עליו רק שחידש שכיון שיש חיוב בדיקה על הגברא צריך לקים דבר זה קודם שיצא וזה ודאי שאם יצא לא יועיל שאחרי זה יבדוק שכבר אין לו מה לבדוק וצ"ל שכונתו כמבואר בט"ז והגר"ז שבחיוב בדיקת חמץ לא חל שום חיוב על הגברא אלא רק כל שיש לו בית שיש בו חמץ צריך לבדוק וכיון שעכשיו אין לו שום חמץ וכדביאר הטור ממילא אין סיבה שיתחיב לבדוק [ובא"ר דייק מלשון הטור שבלא נכנס העכו"ם כה"ג הטור מודה לראבי"ה דהינו שבנכנס לבית אחר יהיה פטור ובלא נכנס יהיה חיב ולפ"ז הטור מודה לעיקר חידוש הראבי"ה רק שכתב שבנותן לעכו"ם להיכנס אין טעם לראבי"ה וביאר הגרל"י רפופורט שכונת הטור שבזה עצמו שזה הפקר גמור מקים תשביתו אמנם האחרונים נקטו לא כך אלא שהטור חולק על עיקר יסוד הראבי"ה]

והנה בלשון הראבי"ה מובא שמדובר שהעכו"ם נכנס לבית ועיין ב"ח שה"ה אם ישראל נכנס אמנם הט"ז והמג"א כתבו שאם ישראל נכנס כה"ג אין עליו חיוב וכן ביוצא מבית הישראל ונכנס ישראל אחר אין עליו חיוב ועיין שער הציון כ"ט שביאר בשם הבגדי ישע שהישראל שבודק זה בשליחות הישראל וצ"ע הרי יש לו חיוב עצמי ומה פתאום לומר שעושה את זה בשליחות הישראל וביותר צ"ע הרי הישראל הראשון כבר הפקיר החמץ בצורה שאין לו שום חיוב בדיקה על זה ומה שיך לומר שהוא שליח שלו

ועיין עוד במ"ב סקכ"ח שאם הישראל יוצא מבית העכו"ם ונכנס להתארח אצל משהו מספיק מה שבעל הבית בודק במקום שהוא נמצא שהוא כשלוחו ומבואר שיש דין בדיקה על האורח מצד שיש לו כאן חמץ שלו אפילו שלא קנה המקום אלא הוא רק אורח אמנם יתכן שלגבי חיוב בדיקה על הבית לא צריך קנינים אלא כל שיש שטח שעומד לשימושו חייב לבדוק שאין שם חמץ

והנה האחרונים הקשו הרי בודק כיסיו ותירצו שעיקר דין בדיקה זה על הבית וצריך שיקים דין בדיקה בבית והנה לכאורא במקרה שיוצא מהבית ונכנס ישראל אחר ביחס לראשון אפילו אם יש כאן קיום דין בדיקה מצד שיש כאן חמץ שלו אבל לא שייך להגדיר שזה דין בדיקה על הבית דיסוד החיוב מצד החמץ וצ"ע

### בדין יוצא מבית העכו"ם והבעלים לא נכנס עדין

י"א] עיין מג"א סקי"ז שדיק מלשון הטור שרק בנכנס העכו"ם אין הישראל חיב לבדוק אבל אם העכו"ם לא נכנס הישראל צריך לבדוק ועיין ביאור הגר"א שחלק על זה שגם כה"ג הישראל הפקיר את זה לגמרי וזה כמו שהפקיר והניח דבר זה ברה"ר דמבואר שאם זה קודם זמן הביעור זה מועיל ועיין גר"ז ס"כ שביאר שהרי רבנן אמרו לא לסמוך על הביטול ולכן מדרבנן גם אם ביטל והפקיר עובר מדרבנן בבל יראה ורק בהניח ברה"ר שזה מצב של הפקר בזה הוא הפקר כזה גדול ולא גזרו על זה חז"ל ולפ"ז ביאר שאם העכו"ם נכנס לבית חשיב הפקר גמור שזה לא בכלל גזירת חז"ל אבל אם לא נכנס הבעלים כיון שזה לא עומד במצב שזה עומד לעכו"ם אפילו שהוא ודאי הפקיר את זה אבל זה עדין בכלל גזירת חז"ל והנה יש כאן חידוש גדול שהדין שלא מועיל ביטול זה לא דוקא בחמץ שברשותו אלא כל שהחמץ עדין עומד לו אפילו שזה לא ברשותו והנה לכאורא בעיקר הדבר שגם על כזה סוג הפקר יש חיוב ביעור הניחא לתוס' שכל ביטול זה הפקר ובכל אופן התחדש שיש חיוב ביעור א"כ יתכן שגם כאן זה כך אבל לרש"י שביטול זה לא הפקר א"כ אין לנו מקור שגם במקום שיהיה הפקר גמור שזה בכלל התקנה [אמנם מהדין של משכיר שחיב לבדוק כי החמץ שלו מוכח כך]

והנה בלשון המג"א שזה רק אם נכנס תוך ל' יום ועיין גר"ז שכל זה אם הוא לא בעיר דהינו שגם קודם ל' יום יסוד פטורו מצד מי שיוצא לשירא קודם ל' יום אבל אם הוא יהיה קרוב למקום הבדיקה יש לו חובת בדיקה מצד חמצו

והנה הגר"א והחק יעקב והמקור חיים חלקו על המג"א ונקטו שגם בלא נכנס העכו"ם זה מותר אמנם מבואר בלשונם שגם אם העכו"ם לא נכנס אבל כיון שהישראל כבר לא יכול להיכנס ממילא זה הפקר גמור ומבואר שהם מודים לעצם היסוד שכל שהחמץ עומד לו אפילו שזה ברה"ר הוא בכלל התקנה דרבנן ואיכא בזה נפק"מ גדולה שכשרוצים לעשות מכירת י"ג כדי להיפטר מבדיקה לא מספיק להשכיר את המקום שעדין יש חיוב בדיקה מצד החמץ שהרי זה עומד לו אלא צריך גם למכור את החמץ וכן הוא בלשון המקו"ח שם ובחיי אדם, והאריך בזה בקונטרס בארות יצחק לגרי"ל רפופורט ובמקרה זה הוא יותר פשוט דהרי החמץ הזה באמת שלו וודאי שחמץ שלו שנמצא בבית ישראל אחר יש עליו חיוב בדיקה ובקונטרס מכירת חמץ לגר"ש רוזנברג נקט שלא צריך למכור החמץ וטעמו אינו מובן

### בדין בדיקה בבית הכנסת

י"ב] מבואר בירושלמי שצריך לבדוק חמץ בבית כנסת ויש לבאר שכיון שהבית הכנסת זה חצר השותפין והחמץ שיך לאחד מהשותפין לכן צריך לבדוק ולפ"ז אם אכל שם אדם שלא שיך לבית הכנסת לא צריך לבדוק ועוד שבשו"ע כתב שהתינוקות נכנסים אם חמץ וחידוש לומר שבשבילם חיבים לבדוק עוד צ"ע שלכאורא אדם שהניח שם חמץ והשאירו זה כמו בבית העכו"ם שזה הפקר גמור אמנם עיין ב"ח שכיון שזה ברשותו אסור דהינו שכל ההיתר של הפקר גמור זה רק אם זה ברשות העכו"ם ולא אם זה ברשותו [וכדמשמע באחרונים סוף סימן תמ"ה] אמנם יתכן שהחמץ נקנה בחצר לכל בני הבית הכנסת וכמבואר ברמ"א סימן ר"ס וכלפם זה לא הפקר אמנם בפמ"ג כתב שזה מצד שמא יבוא לאוכלו דהינו שבאמת זה חמץ של הפקר ובכל אופן צריך בדיקה והנה הגר"ז כתב שאפשר לברך על בדיקה זו אמנם עיין תהלה לדוד שהקשה שעד כמה שכל הבדיקה רק מצד שמא יבוא לאוכלו הרי לא מברכים על זה כמבואר בגר"ז תמ"ו קו"א א' לגבי חמץ נוקשה וכן הקשה במהרש"ם אמנם אם נימא שזה מצד שזכו בחצר א"ש אמנם בירושלמי שם מבואר שגם על נותר יש דין בדיקה ושם בפשוטו אין בזה זכיה דמשולחן גבוה קזכו ודוחק לומר דשם לא ברכו [ועיין לקמן בנידון ברכה על בדיקה של חמץ שלא שלו בביתו]

והנה בספר אור לציון למד מדין בדיקה בבית הכנסת שאדם שמתארח אצל חברו חייב לבדוק החמץ אמנם לכאורא אינו מוכרח דהרי יתכן שזה מצד שזכו בחצר ויתכן מצד שזה ביתם של המתפללים אבל אדם שמתארח שלא חשיב שהמקום מיועד לו אלא רק נמצא כטפל לבית הבית לא מצאנו שזה מחיב בדיקה והחזו"א הסתכל בספרים לא בדוקים מחמץ בבית אחרים וצ"ע הגדרים בזה

**עיקר הדברים מהחוברת בארות יצחק לידידי הגרי"ל רפופורט**

### ביסוד דין בדיקת חמץ לרש"י ותוס'

י"ג] מבואר במשנה תחילת פסחים שיש חיוב לבדוק חמץ ובטעם הדבר כתב רש"י כדי שלא יעבור בבל יראה ובל ימצא והקשו התוס' הרי מדאוריתא מספיק ביטול ולכן חלקו על רש"י וביארו שיסוד הדין בדיקה הוא מצד שמא יבוא לאוכלו ובביאור דעת רש"י עיין ר"ן שדן שיש חשש שמא לא יבטלנו יפה ולכן תיקנו שמוטל על אדם לדאוג שלא יעבור בבל יראה דרך בדיקה וביעור אמנם יש שביארו שגם רש"י מודה שיסוד החיוב בדיקה הוא מצד שמא יבוא לאוכלו רק שס"ל שלא העמידו תקנה מיוחדת מצד שמא יבוא לאוכלו אלא שמדרבנן אמרו שאת החמץ שיש לאדם שצריך לעבור עליו בבל יראה הצורה שצריך לעשות שלא יעבור בבל יראה זה דרך בדיקה וביטול

והנה לכאורא למבואר ברש"י שיסוד הדין בדיקה שלא יעבור בבל יראה א"כ כל זה שייך בחמץ שעובר עליו בבל יראה ואפילו אם ביטל אבל מדרבנן דנים כאילו לא היה ביטול וחשיב שעובר על חמץ זה בבל יראה ועיין רש"י י"א: שביאר שמה שהמשנה אומרת שאם לא בדק תוך המועד יבדוק לאחר המועד שהכונה בחול המועד והתוס' הקשו למה לא ביאר שהכוונה לאחר המועד ומצד שמא יבוא לאוכלו ותירצו שרש"י לשיטתו שיסוד הבדיקה זה מצד בל יראה והרי לאחר פסח אין בל יראה ולכאורא לפ"ז אם יהיה חמצו של עכו"ם בבית הישראל שיש דין מחיצה לא שייך לומר שיש גם דין בדיקה כיון שכאן הרי לא עובר בבל יראה וכן לפ"ז בשוכר אם לא זכה בחמץ אין סיבה להטיל עליו חיוב בדיקה שהרי החמץ לא היה מעולם שלו [וזה דלא כר"ן שנקט שהשוכר חייב בבדיקה כמו חמצו של עכו"ם בבית הישראל אמנם המג"א נקט שם בדעת רש"י שהשוכר זכה בחמץ] וכן לכאורא בחמץ נוקשה אפילו אם חזינן שמדרבנן יש איסור להחזיקו מצד שמא יבוא לאוכלו אבל זה לא סיבה לחיוב בדיקה

והנה תוס' כתבו שהחיוב בדיקה הוא מצד שמא יבוא לאוכלו ובפשוטו לדבריהם לאחר שביטל באמת אין כאן סרך של בל יראה ובל ימצא ורק יש כאן חשש חדש של שמא יבוא לאוכלו ולכן חיבו לבער החמץ וכן חיבו לבדוק הבית מחמץ כדי שלא יבוא לאכול החמץ והנה מבואר בגמ' כ"ט. שר"ש ס"ל שמדאוריתא חמץ לאחר הפסח מותר באכילה ורבנן גזרו מצד קנס כי עבר בבל יראה ודייק מזה הריב"ש שבחמץ נוקשה שאין בזה בל יראה אלא רק איסור אכילה בזה אין החמץ אסור לאחר פסח וכמבואר סוף סימן תמ"ז וצ"ב הרי כל חמץ אסור לאחר הפסח גם לאחר ביטול דהרי הבודק צריך לבטל ותוס' נקטו שזה מדין המשנה והרי לתוס' כל הדין בדיקה וביעור זה מצד שמא יבוא לאוכלו ומה החילוק בין חמץ נוקשה לחמץ רגיל וכן מהו לשון הגמ' שאסור מצד בל יראה הרי לאחר ביטול אין בל יראה וגם אז החמץ אסור ובפשוטו מבואר דאפילו שסיבת החיוב מצד שמא יבא לאוכלו אבל גדר הדין שדנו שהביטול לא יועיל וחשיב שיש כאן חמץ שעובר בבל יראה ובל ימצא מדרבנן וכן שחל עליו חיוב תשביתו וכדלקמן ועיקר הדברים מבואר במג"א תמ"ז סקמ"ו ובקו"א לגר"ז תמ"ו סק"א

ודבר זה מבואר בכמה מקומות באחרונים א. הנה מבואר ברמב"ם שבבודק לאחר פסח לא מברך על בדיקת חמץ ובביאור הדבר עיין גר"ז תל"ה ס"ד שביאר שרק במקום שהבדיקה כדי לא לעבור בבל יראה חשיב מעשה מצוה והוסיף שאפילו שתמיד היה ביטול אבל מדרבנן חשיב שלא היה ביטל ויש כאן בל יראה וכן הוא בנודע ביהודה תנינא ס"א [אמנם בט"ז סימן תל"ה דן שבבודק לאחר ביטול לא יברך והאחרונים הכריעו שלא כדבריו ועיין מ"ב טעם אחר למה לא מברכים בבדיקה לאחר פסח ע"ש]

ב. עיין סימן תמ"ו במ"ב סק"ו שכתב שחמץ שנמצא בפסח אפילו שזה לאחר ביטול לא עוזר ליתנו ברה"ר אלא צריך לבערו מהעולם והנה בעלמא קודם פסח מועיל להוציאו לרה"ר מצד שאין שמא יאכלנו כה"ג והוי הפקר גמור וא"כ למה כאן זה אחרת דהרי ביטל ואין כאן אלא חשש שמא יבוא לאוכלו אלא בהכרח כמו שביאר החזו"א קט"ז ו' שמדרבנן חמץ לאחר ביטול נחשב כאילו יש כאן חמץ שלו וחל על זה דין ביעור ותשביתו

והנה היה מקום לומר שלאחר שחזינן שגדר הדבר לתוס' שמדרבנן דנים כאילו לא ביטל א"כ אולי כל הדין בדיקה רק כנ"ל אבל במקום שאין חשש בל יראה אין תקנת בדיקה אמנם הרי תוס' נקטו שיש דין בדיקה לאחר הפסח ומבואר שיש דין בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו אלא דמבואר שלא מברכים על זה וביארו האחרונים כיון שזה רק מצד שמא יבוא לאוכלו ולא מצד שיש כאן בל יראה מדרבנן ולפ"ז בכל בדיקה שזה מצד שמא יבוא לאוכלו אין ברכה ועיין קו"א לגר"ז תמ"ו סק"א שכתב שחמץ נוקשה לא מברכים על ביעורו מצד שזה רק מצד שמא יבוא וכו' וכן לגבי תערובת חמץ שזה אסור מדרבנן באכילה וצריך לבער מצד שמא יבוא לאוכלו שכה"ג לא מברכים ועיין ר"ן פסחים ד. שכתב שהשוכר צריך לבדוק כמו חמץ של עכו"ם שצריך מחיצה דהינו דשם חיובו רק מצד שמא יבוא לאוכלו וזה סיבה לבדיקה [ובאמת זה גם מקור לחיוב בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו] ולפ"ז לא יוכל לברך על זה רק שיתכן שיברך מצד המשכיר [וצ"ע בזה האם מה שמתקים חובת המשכיר והוא לא שליח זה סיבה לברך] אמנם כה"ג אם המשכיר עכו"ם לא יברך על זה וכן זה לא יאסר לאחר פסח כמו חמץ נוקשה וכנ"ל ועיין לעיל בדין בדיקה בבית הכנסת דהפמ"ג כתב שזה מצד שמא יבוא לאוכלו ועיין מהרש"ם בדע"ת סימן תל"ג שדן שלפ"ז אין לברך על זה וכנ"ל [ועיין לעיל מה שכתבנו בזה]

והנה יש לדון עוד דאולי כיון שיסוד הדין בדיקה הוא מצד שמא יבוא לאוכלו א"כ אפילו שחזינן שמכח זה חידשו שגם לאחר ביטול עובר בבל יראה אבל דין הבדיקה הוא רק מצד השמא יבוא לאוכלו אבל במקום שאין שמא יבוא לאוכלו אין חובת בדיקה ובפשוטו לא מסתבר כך דהרי חזינן שברכה יש רק מתי שעובר בבל יראה מדרבנן אמנם הנה עיין מ"ב תל"ה סק"ג דמבואר שחמץ של הפקר שנמצא ברשותו שסגר הבית ולא נמצא שם אין חיוב בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו ובכל אופן מבואר שהמשכיר צריך לבדוק הבית מצד שחמירא דידיה אפילו שלא נמצא שם ואין חשש שמא יבוא לאוכלו ובהכרח שהדין בל יראה מדרבנן מחיב בדיקה בכל מקום וכן מבואר בחיי אדם ומקו"ח [תל"ז חידושים סק"ד] שגם משכיר לעכו"ם חייב לבדוק ובהכרח שזה מצד בל יראה מדרבנן לבד

והנה עיין מ"ב דרשו סימן תל"ז שהביא מהגראי"ל לדון שבחור ישיבה שאין לו זכות בישיבה לא יכול לברך על בדיקת חמץ והדברים תמוהים שכיון שיש שם חשש חמץ שלו ובזה אפילו אם מבטל יש לו חיוב בדיקה וכמו במשכיר וכאן זה עדיף כיון שהמקום עומד לשימושו ממילא ודאי חשיב שהחמץ עדין שמור לו [אמנם היה מקום לחדש שתקנת ברכה זה רק כשיש דין בדיקה מצד הבית וזה רק בשלו וכדחזינן שעל כיסים יש שנקטו שלא חשיב שנשאר לו דין בדיקה עיין לעיל מה שכתבנו ביחס לראבי"ה אמנם ודאי במשכיר משמע שמברך אם לא דנימא דשם זה בצירוף למה שהשוכר גר כאן וכל זה חידוש] אמנם אם ודאי אין שם חמץ שלו רק של אחרים שהכניסו בזה כל שהמקום לא שלו יתכן שאין לו חיוב בדיקה כלל רק מצד שנכנס למקום אבל כאן הוא לא נכנס בפסח שהרי הישיבה לא נותנת וגם אם נכנס זה רק מצד שמא יבוא לאוכלו ובזה לא מברכים וצ"ע בכל זה

### סוגיא דשוכר ומשכיר

י"ד] הגמ' מסתפקת במשכיר בית לחברו בי"ד על מי לבדוק והגמ' מבארת את צדדי הספק האם על המשכיר לבדוק כי החמץ שלו או על השוכר לבדוק כי זה ברשותו בפשוטו משמעות הגמ' שהחמץ עדין של המשכיר והגמ' דנה על מי הטילו הבדיקה האם על מי שהחמץ שלו או על מי שהחמץ ברשותו ומבואר שאם השכיר לו קודם י"ד ודאי שהחיוב על מי שהחמץ ברשותו ורק כאן כיון שבתחילת הזמן חל חיוב על המפקיד הגמ' דנה שהשאירו את החיוב עליו ועיין רבינו דוד שכתב שכלפי דאוריתא אף אחד לא עובר המשכיר כי זה לא ברשותו והשוכר כי זה לא שלו ולכן מעמידה הגמ' נידון רק לגבי הבדיקה וכן הוא במהר"ם חלאוה ועיין רבינו דוד שדן מי צריך לבטל וכתב שהשוכר לא יכול לבטל כי זה לא שלו והמשכיר לא צריך לבטל דהרי זה בין כה לא ברשותו ולכאורא הכוונה שביחס לדרבנן שצריך לבער חמץ שזה לא ברשותו כלפי זה הביטול לא יעזור כלום דעדין זה ישאר חמץ שמדרבנן הוא עובר עליו ובעיקר הדבר שהשוכר לא זכה בזה כן משמע בר"ן שכתב לגבי הגמ' שדנה במכר בחזקת בדוק ונמצא לא בדוק האם זה מק"ט, שודאי שהשוכר חייב לבדוק מצד שזה כמו חמצו של עכו"ם שעושה לו מחיצה ומבואר שלא זכה בזה [ולמה דהבאינו מהשבט הלוי לקמן אינו מוכרח]

והנה משמעות הגמ' [כמבואר במקו"ח תל"ז סק"ב] שמצד גדרי בדיקה הרגילים יש כאן סיבה על המשכיר כי החמץ שלו ומבואר שחמץ שלו שנמצא ברשות אחר אפילו שלא יכול להיכנס שם יש לו עדין סיבת בדיקה והנה בפשוטו מדובר גם אם ביטל חמצו ומבואר שגם חמץ לאחר ביטול יש דין מדרבנן לבערו מהעולם וגם יש חיוב בדיקה מצד זה והנה בפשוטו אדם שיוצא מהבית ומשכירו למישהו אחר מפקיר את כל החמץ שמשאיר וכמבואר בטור סימן תל"ז בסופו וצ"ע א"כ למה שיהיה חיוב בדיקה על המשכיר וצ"ל שכמו שחמץ שביטל יש עדין חיוב לבערו ה"ה אם הפקירו מסיבה אחרת אמנם עדין צ"ע דהרי כאן שזה לא ברשותו וזה לא שמור אליו זה כמו בסימן תל"ז ביוצא מביתו של עכו"ם דמבואר שלא צריך לבדוק לכל הפחות בנכנס מישהו אחר ועיין מקו"ח וגר"ז דביארו שכאן שזה בית שלו זה גרע דהינו שחשיב שזה עדין שמור אליו ולפ"ז אם ימכור הבית באמת ודאי שלא יהיה עליו חיוב בדיקה דעכשיו החמץ לא שלו וגם לא שמור אליו [וכן הוא בחק יעקב אלא שמדבריו משמע שזה רק כלפי שאפילו אם המפתח אצל המוכר אבל אם המקח נעשה בליל י"ד משמע שהמוכר חיב לבדוק ולנ"ל כה"ג אינו כן וצ"ע] והנה לפ"ז לשון הגמ' שחמירה דידיה הוא לאו דוקא אלא הכונה שכלפי דין ביעור זה נחשב עדין כחמץ שלו אמנם היה מקום לומר שכיון שזה ביתו כה"ג באמת אין הוא מפקיר את מה שהשאיר שהרי זה עדין בביתו וכן משמעות רבינו דוד וצ"ע

והנה בעיקר מה שנקטנו כפשטות הגמ' שהחמץ של המשכיר והשוכר לא זכה בזה עיין מג"א סוף סימן תל"ו שכתב שודאי שהמשכיר הפקיר את זה וממילא השוכר זוכה בזה ועיין מקו"ח סק"ג שזה לדעות הראשונים שחצר השוכר זוכה לשוכר אבל לדעת הרמב"ם שהמשכיר זוכה בזה אין השוכר זוכה בזה וכפשוטו כן מבואר ברא"ש שלגבי ספק הגמ' בהמשך במשכיר בי"ד האם זה בחזקת בדוק כתב שביחס לדין בדיקה דרבנן אפשר להקל אמנם צריך לבטל ומבואר שהשוכר יכול לבטל ובפשוטו מצד שהמשכיר הפקיר את זה ביציאתו והשוכר זכה בזה וכן הוא במג"א שיש חיוב על השוכר לבטל גם אם המשכיר בודק ובפשוטו צ"ע דהרי בגמ' מבואר שהסיבה להטיל על השוכר בגלל שהחמץ ברשותו ולא בגלל שזה שלו וביותר צ"ע דאם הוא זוכה בזה מה שיך לומר שהחיוב על המשכיר הרי עכשיו שזכה השוכר אין כבר עליו שום סיבת בדיקה וזה כמו מזוזה וראיתי מביאים מהשבט הלוי ח"א סימן קל"ה דבפשוטו זוכה בזה רק כל זה בסתמא אבל אם ללא שזוכה אין עליו חיוב בדיקה א"כ זה עצמו סיבה שלא יזכה והגמ' דנה שבכל אופן זה סיבה לחיבו כי זה ברשותו ולאחר שהגמ' אומרת שיש עליו חיוב אין לו סיבה שלא לזכות והנה זה הסבר שאין סתירה מלשון הגמ' על הא דהוא זוכה בחמץ אמנם עדין צ"ע איך יתכן שיש חיוב על המשכיר ויתכן שעד כמה שבגלל שלא זכה החיוב על המשכיר זה עצמו סיבה שלא רוצה לזכות וצע"ג [וכן אין זה במשמעות הר"ן שחיב לבדוק כמו חמצו של עכו"ם דמשמע שזה הסיבה בפועל ולא שלכן לא איכפת לו לזכות וממילא יש לו חיוב גמור ואינו מוכרח]

ועיין מג"א שכתב שגם המשכיר צריך לבטל ודייק כך מתוס' וצ"ע עד כמה שזה לא שלו מה שייך לבטל [ועיין מאירי שיש אומרים שהמשכיר צריך לבטל וחלק עליהם כי זה לא שלו כי הפקיר את זה] והיה מקום לומר שהסתפק בזה האם המשכיר מתכוין להפקיר את זה או לא אמנם עיין גר"ז ס"א שביאר שכיון שהוא מחויב לבדוק ממילא הוא גם מחויב לבטל והדברים צ"ע דמהיכי תיתי להמציא דין ביטול חדש ובפרט שכאן אין חשש שהפקיר שלא ברצינות ועיין מקו"ח סק"ג בסופו שכתב שחוששים שלא הפקיר בלב שלם וצ"ע הרי ודאי שעל הביטול יש חשש יותר מההפקר ואיפה מצאנו כזה חשש ובפרט אם השוכר זכה בזה

והנה משמעות הגמ' כמו שכתב המקור חיים סק"ב שיש כאן סיבת בדיקה על השוכר ועל המשכיר ורק הנידון על מי הטילו בפועל ולפ"ז כתב וכן בגר"ז שאם המשכיר לא בודק ודאי שהשוכר צריך לבדוק וכן הפוך ועיין מקו"ח ובחיי אדם קי"ט סי"ח שכתבו שבמשכיר לעכו"ם כיון שהוא לא בודק כה"ג ודאי שהמשכיר צריך לבדוק אמנם הדברים צע"ג כנ"ל שאם העכו"ם זכה בזה לא יתכן שאדם שהיה לו חמץ ומכרו לעכו"ם וזה בבית שהשכיר שיהיה עליו מדרבנן דין בדיקה ועיין חת"ס סימן קל"א שבאמת כתב שכה"ג ודאי פטור וכל הגמ' זה רק מצד שכבר חל חיוב על המשכיר השאירו החיוב עליו אבל באמת היום אין עליו סיבת בדיקה ולפ"ז לשון הגמ' חמירא דידיה הכונה שכיון שכבר חל עליו חיוב כי זה היה שלו וצ"ע למה הגמ' לא אמרה כי הבית היה שלו וכן צ"ע חילוק הגמ' מזוזה וצ"ע

ובפשוטו בגמ' משמע שהחמץ נשאר של המשכיר ולכל הפחות השוכר לא זוכה בזה וא"ש כל הגמ' אמנם זה דלא כאחרונים והרא"ש הנ"ל ויתכן שיש סוג חמץ שהוא לא מפקיר בסתמא ויש סוג חמץ שהוא מפקיר והשוכר זוכה ויש סוג שהוא לא מעונין לזכות ודיברו על כל האופנים

### בביאור הכרעת הגמ' של מסירת מפתח

ט"ו] הגמ' מכריעה שתלוי האם מסירת המפתח היה בי"ג או בי"ד ומצאנו כמה ביאורים בראשונים רש"י ביאר שהכונה שהקובע מתי חל הקנין דהינו שכל שהיה חיוב על המשכיר בתחילה כי לא חל הקנין ממילא הוא חייב לבדוק ובר"ן וסיעתו [וכן פסק השו"ע] כתבו שמדובר שהשוכר קנה את השכירות ובכל אופן כיון שהמפתח ביד המשכיר השוכר לא צריך לבדוק כי הוא לא יכול לבדוק ובתוס' ביארו שהשוכר לא קנה ובכל אופן כל שהמפתח בידו הוא צריך לבדוק והנה לא נתבאר בתוס' מה הדין אם השוכר זכה ויתכן שאם זכה גם אם המפתח לא בידו אבל מוטל עליו הבדיקה אמנם בתוס"ר כתב שבכל המקרים זה תלוי ביד מי המפתח

והנה יש לעיין לדעת הר"ן אם השוכר לא קנה והמפתח ביד השוכר האם מוטל עליו לבדוק לדעת הר"ן ועיין מג"א שכתב שזה כמו שהפקיד אצלו מפתח שזה לא סיבה לבדוק והנה משמעות המג"א שזה גם אם המשכיר לא בודק וכן נקט במקו"ח אמנם עיין גר"ז קו"א סק"א שדן שכה"ג הוא ודאי חייב שכיון שהבית עומד לשימושו יש לו סיבת בדיקה וע"ש שהחק יעקב כתב להחמיר כתוס' וביאר הנ"ל שנפק"מ למקרה הנ"ל ומבואר דלא כדבריו והנה משמע שכל הנידון כי לא זכה בזה אבל אם זכה בבית אפילו אם נכנס רק לאחר פסח כה"ג יש עליו חיוב בדיקה וכמבואר במ"ב סק"ו וצ"ע דכי מה שביתו סגור זה פחות ממחיצה וצ"ל שמחיצה עוזר על חמץ של אדם אחר שמעכב עליו אבל חמץ של הפקר לא מועיל מחיצה אמנם צ"ע דעיין מ"ב תל"ה סק"ג דיורשים שירשו חמץ בפסח יש דיעות שכיון שזה איסורי הנאה הם לא יורשים את זה וממילא לא צריך לבער וזה לא נאסר וכתב המ"ב שאם הם נמצאים באותו חדר חיבים לבער דילמא אתי למיכל מניה ומבואר שאפילו שהבית שלהם ויש כאן חמץ גמור בכל אופן כל שהם לא נמצאים שם אין חיוב לבער וצ"ע מה זה שונה משוכר שלא מתכונן לגור שם ואולי כל מה שהחמיר בשוכר מצד שזכה בזה אמנם בפשוטו בגמ' מבואר שיסוד חיובו מצד שהמקום שלו ורק שיתכן שממילא גם זוכה ויש לו חיוב גמור וכנ"ל [ועיין א"א ב' שדן כנ"ל שכל הגמ' שהשוכר בודק כי זוכה בחמץ אבל במקום שלא זוכה באמת לא מוטל עליו לבדוק וע"ש שדן נפק"מ במוכר שכה"ג החמץ כבר של השוכר הוא לא צריך לבדוק]

### האופנים שיש דין ביעור בחמץ לאחר ביטול ובדין נתינת חמץ בפח אשפה

ט"ז] והנה עולה מהגמ' שהשוכר יש לו דין לבער מצד שחמירא ברשותיה וזה מצד שמא יבוא לאוכלו אפילו שזה לא שלו והנה יש לדון האם אפשר לזרוק חמץ בפח אשפה של הבנין של חברו ולנ"ל אפילו שזה לא שלו אבל זה אסור מצד שמא יבוא לאוכלו אמנם מסתבר שכיון שזה מאוס ואף אחד לא יקח משם חמץ אין זה בכלל החשש של שמא יבוא לאוכלו והנה אם זה פח של הבנין שלו לכאורא זה אסור מצד שזה חמץ שלו ברשותו אם לא שנחדש שלגבי פח זה הפקר גמור כמו ברה"ר ומה שמצאנו [תל"ג סקכ"ח ותמ"ה ס"ג] שאסור לזרוק החמץ ברשותו במקום שמצוי עורבים דבאמת זה רק מצד שמא יבוא לאוכלו אמנם עיין פר"ח וביאור הגר"א שם שהביאו מהירושלמי שאתה רואה בפלטיא וביאר שמדובר שהפקירו ומבואר שיש כאן חילוק גם בחמץ שהפקירו בין אם זה ברשותו או ברה"ר ומשמע שהחילוק מצד שזה ברשותו ולא ברשותו והנה לפ"ז מבואר שבדין דרבנן שחמץ גם לאחר ביטול זה אסור יש בזה שני גדרים א. גם במקום שזה לא ברשותו אלא שזה שמור לו וכגון במשכיר [וכדכתבו האחרונים שגם במשכיר לעכו"ם וכן למג"א בשוכר מעכו"ם והוא לא נכנס עד לאחר פסח וכן כתב הפר"ח סימן תס"ז לגבי חמץ שברה"ר שדעתו על זה לקחתו לאחר פסח וכדפסק המ"ב תמ"ה סקי"ח ועיין דרכי משה תמ"ה סק"א ועיין גר"ז תמ"ה ס"ב ובקו"א שהאריך בזה] ב. במקום שיש כאן סילוק גמור שבזה אם זה עדין ברשותו יש דין ביעור מדרבנן וצ"ע מהיכי תיתי דבר זה

### בדין ביעור של פקדון חמץ של ישראל אחר

י"ז] עיין שו"ע סימן תמ"ג שאם ישראל הפקיד חמץ אצל חברו אפילו אם אינו חייב באחריותו בכל אופן צריך לבער את זה בשעה שישית ובטעם הדבר עיין מג"א דהביא מהב"ח שכיון שהמפקיד מוזהר לבערו לכן הוא צריך לבער אבל באמת מצד השומר אין סיבה לבער והנה בפשוטו המפקיד ודאי ביטל וצ"ל שבכל אופן כיון שמדרבנן הוא חייב לבער גם אם זה חוץ לביתו לכן הנפקד צריך לבער החמץ אמנם עיין מ"ב סקי"ד דהביא מהגר"א שבחמץ של ישראל שנמצא אצל ישראל אחר גם הנפקד עובר ולכן הוא צריך לבער והנה בפשוטו הבעלים ודאי מבטל ומבואר שכיון שמדרבנן לא התחשבו אם הביטול וזה סיבה לבער ממילא גם לגבי הנפקד זה כך ומבואר שזה לא סתם דין ביעור מצד שמא יבוא לאוכלו אלא הגדר שיש כאן בל יראה מדרבנן והנה הגר"א הוכיח מהא דהגמ' אמרת חמצו של עכו"ם עושה מחיצה ולא חמצו של ישראל אחר ובהכרח שיש לו דין לבער אותו וצ"ע ראיתו דהרי יתכן שזה מצד המפקיד כיון שיש כאן ודאי איסור וכן עיין פר"ח שדיק מהגמ' י"ג. שבאמת הנפקד לא צריך לבער וצ"ע הרי ודאי שצריך לבער מצד המפקיד ואם שחוששים שמכר לעכו"ם א"כ גם הנפקד לא צריך לבער ואולי עד כמה שבא לעשות מצד חיוב המפקיד יכול לתלות שמכר לעכו"ם אבל עד כמה שיש כאן איסור מצידו חייב לשרוף ולא יכול לתלות שמכר לעכו"ם וא"ש הגר"א והפר"ח

### בדין קבלת אחריות בחמץ והאם בעלמא יש תנאי של ביתו

י"ח] מבואר בגמ' שכל האיסור בל יראה זה בחמץ שלו אמנם יש לעיין האם זה גם צריך להיות ברשותו ובפשוטו מצאנו בזה שלש שיטות דהנה מבואר בגמ' ו. שחמץ שקיבל עליו אחריות חשיב כשלו ועובר בזה על בל יראה ומבואר בגמ' ו. שאם יחד לו בית אין זקוק לבער והנה דעת ר"ת שהכונה בחמץ שקיבל עליו אחריות וגם כה"ג אם יחד לו מקום שחשיב שזה לא ברשות הישראל לא עובר אמנם יש לדון האם זה דין מיוחד בחמץ שקיבל עלו אחריות או שזה גם בחמץ שלו והנה דעת הרמב"ן וכן הר"ן ור"ד ומהר"ם חלאוה שגם חמץ שלו לא עובר בבל יראה אלא אם זה ברשותו והנה המקו"ח בסימן ת"מ נקט שזה רק מיעוט מצד שזה ברשות עכו"ם אמנם הביא שהשאגת אריה נקט שגם אם זה ברה"ר לא עובר וכן הוא ברבינו דוד ובר"ן ומהר"ם חלאוה בסוגיא דשוכר ומשכיר שאפילו שזה ברשות ישראל בכל אופן המשכיר לא עובר כי זה לא ברשותו ומבואר שאפילו ששכירות לא קניא לגבי ע"ז אבל לגבי חמץ שזה תלוי במצוי כה"ג שהמקום מושכר למישהו אחר לא חשיב רשות של חמצו בידו [אמנם מדרבנן אסור גם באינו ברשותו אמנם בחמץ שקיבל עליו אחריות לא גזרו אם זה לא ברשותו] אמנם עיין תוס' רי"ד ו. שנקט שזה ודאי שאם זה חמץ שלו גם אם זה ברה"ר הוא עובר ורק לגבי חמץ שקיבל עליו אחריות שזה לא שלו ממש בזה יש תנאי שזה יהיה ברשותו והנה שיטת רש"י שהכונה של הגמ' שיחד לו בית שהוא לא חייב מצד שכונתו שהוא לא מקבל עליו אחריות וצ"ב מה הגמ' תולה בדין שכירות קניא ועיין ר"ן שביאר שלכן חשיב שמה שאמר כך לא קיבל עליו אחריות ומבואר בדברי רש"י שאם היה מקבל עליו אחריות אפילו שיחד לו מקום בכל אופן הוא עובר ובפשוטו דס"ל שכמו שבחמץ שלו אפילו אם זה ברה"ר הוא עובר ה"ה לגבי חמץ שקיבל עליו אחריות אמנם עיין מ"ב וכן משמע במג"א ת"מ סק"א שביאר שרק מצד ששכירות לא קניא לכן הוא עובר דהינו שזה ודאי שרש"י מודה שהחמץ צריך להיות ברשותו רק שגם כה"ג חשיב שזה ברשותו והנה עיין רמ"א שכתב שאם קיבל אחריות על חמצו של עכו"ם אפילו אם הפקידו ביד עכו"ם בכל אופן הוא עובר והנה כאן המקום לא שלו ובכל אופן נקט שעובר אמנם צ"ע שהרי המקור מפסקי הריא"ז והרי הוא ס"ל מפורש שחמץ שקיבל עליו אחריות שיחד לו מקום הוא לא עובר ובהכרח צ"ל כדביאר הגר"ז שכיון שהעכו"ם שומר את זה בשביל הישראל חשיב כיחד מקום לישראל ולכן הוא עובר ועיין מג"א שכתב לחדש שאם העכו"ם קיבל עליו אחריות זה מפקיע את זה מרשות הישראל והחק יעקב חלק שאין לזה מקור

והנה הרא"ש הביא מהגאונים שאם ישראל הפקיד חמץ אצל חברו וקיבל עליו אחריות יש מן הגאונים שכתבו שאין המפקיד עובר עליו והנה משמעות הדברים שרק מצד שקבל עליו אחריות הוא לא עובר דהינו סתם מה שהחמץ לא ברשותו עובר בבל יראה ורק כיון שהישראל קיבל עליו אחריות זה מפקיע ממנו ומשמע שרק מצד שזה ברשות ישראל אחר לכן עוזר קבלת אחריות ועין פר"ח שתמה מה צירוף של שני הדברים שזה לא ברשותו ויש קבלת אחריות שזה סיבה שלא יעבור ועיין רא"ש שהביא מרבינו יונה שחלק שהמפקיד עובר עליו והרא"ש ביאר וז"ל ונראה לי דדבר פשוט שאף על פי שהנפקד קיבל עליו אחריות מכל מקום עיקר הממון של הבעלים הוא וכיון שהשאילו הנפקד לשמירת ממונו קרינן ביה ביתו וכו' עכ"ל והנה עיין גר"ז סימן ת"מ ובקו"א שהאריך שמשמעות הרא"ש שמודה שאם זה היה מונח ברה"ר שהוא לא היה עובר רק שס"ל שכיון שהנפקד מחזיק את זה בשבילו לכן חשיב בית הנפקד כאילו זה ברשותו וכמבואר לעיל מהריא"ז אמנם עיין בה"ל סוף סימן ת"מ דהביא דהט"ז והמקו"ח והפמ"ג נקטו שזה ודאי שחמץ שלו ברה"ר גם עובר עליו וכן האריך בחזו"א וע"ש מה שדחק בלשון הרא"ש והנה ברמב"ם מבואר שחמץ של ישראל ברשות העכו"ם שעובר עליו מדאוריתא ועיין ר"ן שמקורו מהדין של ישראל שלוה והראינו אצל עכו"ם והנה שם העכו"ם מחזיק את זה בשביל עצמו ובכל אופן מבואר שעובר מדאוריתא ומשמע שנקט שדעתו כנ"ל מהרי"ד שחמץ שלו לא צריך שיהיה ברשותו

והנה יש לדון לכל הראשונים הנ"ל שחמץ שלו גם אם הוא ברה"ר הוא עובר עליו האם הכונה שלא צריך שיהיה מצוי בידו או שגם כה"ג חשיב מצוי בידו ונפק"מ לחמץ גזול ועיין נודע ביהודה סימן כ' שנקט שהנגזל לא עובר [וכן במקו"ח תמ"ח סק"ט בד"ה ומהתימא וע"ש הערה 321] אמנם החזו"א נקט שעובר מדאוריתא אם לא ביטלו דהינו שנקט שאין תנאי שיהיה מצוי בידו ולכאורא זה ודאי נגד משמעות הרא"ש והנה עיין רמב"ן כ"ט שכתב להוכיח שחמץ נאסר בהנאה גם אם עבר באונס מהא דבחמץ גזול זה נאסר ומצד הגזלן כיון שזה לא שלו אין סיבה לאסור ומבואר שנקט שיש כאן סיבת איסור מצד הנגזל ולשיטתו זה מדרבנן ומבואר שבדין דרבנן לא צריך שזה יהיה מצוי בידו אמנם יתכן שלרא"ש זה אחרת וצ"ע בזה

ועיין מקו"ח סימן ת"מ שתמה אם לא עוברים בבל יראה רק אם זה ברשותו א"כ במוצא חמץ ביו"ט בלא ביטל שיתחיב להפקיר את ביתו כדי שלא יעבור בבל יראה דהינו שנקט שכדי לא לעבור בלאו שצריך למסור כל ממונו זה לא דוקא אם זה עצמו מעשה איסור אלא שגם אם על ידי זה ממילא לא יעבור איסור זה בכלל החיוב וכן מסתבר והנה יתכן לחדש שכיון שזה אינו ברשותו ועשאן הכתוב כאילו זה ברשותו שזה גם כלפי החיסרון של ביתו דהיסוד שצריך להיות בביתו שזה יהיה ברשותו לגמרי וצ"ע בזה

### בשיטת הגר"א שעובר על חמץ של ישראל אחר

י"ט] עיין ביאור הגר"א סימן תמ"ג ס"ב שכתב לחדש שחמץ של ישראל אחר עוברים עליו לא רק הבעלים אלא גם אם זה ברשות ישראל אחר ולדבריו א"ש לראשונים שחמץ שלו עובר גם אם זה ברחוב א"כ למה כתבה התורה ביתך שבאמת יש עוד איסור שחמץ של ישראל אחר עובר ברשותו ועיין מ"ב סקי"ד שהביא כן מהצל"ח והבית מאיר ובשער הציון כתב שכן הוא ברי"ץ גאות ובבה"ג וראיתי להעיר דשם רק כתבו שזה צריך ביעור אבל יתכן שזה מצד המפקיד והנה מדברי הראשונים בסוגיא דשוכר ומשכיר שכתבו שהשוכר לא עובר כי זה לא שלו ע"ש ברבנו דוד ובר"ן ובמהר"ם חלאוה מבואר מפורש לא כך

והנה מבואר בגמ' לגבי עשת עיסה ביו"ט שר' יהושע ס"ל שלא זהו חמץ שמצוים עליו בבל יראה והגמ' מבארת כי זה לא שלו וצ"ע הרי זה שייך לשבט הכהנים וזה ברשות הישראל וא"כ יש כאן איסור של בל יראה ולכאורא מוכרח מזה שרק במקרה אם זה דרגת בעלות שזה סיבה שהבעלים יעבור בבל יראה כה"ג גם מי שזה ברשותו עובר אבל אם זה לא סיבה לבל יראה מצד שזה ממון השבט כללי גם המחזיק לא עובר והנה ראיתי להעיר דבגמ' מבואר שבדיקת החמץ זה דרבנן והרי יתכן שיש כאן חמץ שהקנו לקטן על מנת שאין לאביו רשות וקטן לא יכול לבטל וממילא יש כאן בל יראה מדאוריתא אמנם לנ"ל יתכן שכיון שהקטן לא עובר גם הגדול לא עובר וכן יש לדון בחמץ שאבוד לאדם ונמצא ברשות אדם אחר דיתכן דאם נימא שלגבי המאבד לא עובר כי זה לא מצוי לו ה"ה מי שזה אצלו לא יעבור וכן ראיתי לדון בחמץ של ישראל בן א"י שנמצא בבית של בן חו"ל דלדעת הגר"א זה אסור ונפק"מ בבן חו"ל המשכיר דירה לישראל אם נימא שלגבי בל יראה שכירות לא קניא אמנם לנ"ל כה"ג שלגבי בעל החמץ זה לא פסח ממילא גם כלפי בעל הבית וצ"ע ובלאו הכי כיון שלרוב הראשונים לגבי חמץ צריך מצוי ומשכיר לא עובר ממילא כאן שהגר"א זה חומרא והנידון ביו"ט שני ודאי יש להקל

### בדין ברכה על ביעור חמץ

כ] מבואר ברמ"א סימן תל"ב שאם לא בירך בתחילת הבדיקה יכול לברך כל זמן שלא גמר ובפשוטו לאחר שגמר כבר לא יכול לברך דכל התקנת ברכה היה על מעשה הבדיקה והטור הביא שיש דיעות שגם על הביטול אפשר לברך אמנם כתב הטור שכיון שביטול אפשר בלב לכן לא מברכים על זה ועיין מג"א וט"ז שחידשו שאם לא בירך בשעת הבדיקה יכול לברך בשעת הביעור דהינו שנקטו שבכלל המצוה דרבנן של בדיקה זה לבער למחרת וממילא יכולים לברך על זה אמנם עיין מ"ב שהביא שהאחרונים חלקו על זה וביאר הגר"ז באריכות שהביעור שקודם זמן האיסור זה לא מעשה מצוה אלא היכי תימצי שלא יעבור איסור בל יראה ולא מברכים על זה

אמנם עיין מ"ב תל"ה סק"ה שאם החמיצה לו עיסה בפסח צריך לברך על ביעורה וכן אם ביטל החמץ קודם פסח ומצא חמץ בפסח [ולא בירך קודם פסח] צריך לברך על ביעור חמץ דהינו שכאן שיש מצוה דאוריתא של תשביתו זה ודאי סיבה לברך אמנם בבירך על הבדיקה ולא מצא חתיכה ומצא אותה בפסח בזה יש אחרונים שנקטו שצריך לברך ולכאורא הביעור כי כבר הסיח דעתו ממצות הבדיקה והביעור אמנם יש אחרונים שנקטו שאין לברך שהברכה שבירך קודם פסח על כל החמץ שיש לו זה חל גם על חמץ זה וממילא לא צריך לברך והנה צ"ב הרי הסיח דעתו מהמצוה וצ"ל שכיון שתמיד הברכה חלה גם על הביעור של הבוקר ובזה אין הפסק ממילא כאן אין גדרי הפסק וצ"ע אמנם צ"ב שהרי לא היה דעתו כלל לקים מצות תשביתו בפסח וכלפי זה מעולם לא כיון לברך וצ"ל שהכל זה אותו ענין של מצוה

והנה עיין גר"ז שגם לשיטות שמברכים על הביעור אבל אם קנה חמץ חדש קודם הביעור לא מברך שכיון שלא גמר את מצות הבדיקה וגמר המצוה זה במה שמבער החמץ מביתו ממילא כל שיש לו עוד חמץ זה בכלל המצוה וחשיב שהברכה חלה גם על זה ואין כאן היסח הדעת ע"ש ולכאורא עדין יש להעיר דבני הבית שלא התחיבו בבדיקה כיון שזה מוטל על בעל הבית וזוכים בחמץ ושורפים אותו דלמג"א והט"ז לכאורא הם יתחיבו בברכה כיון שהביעור עצמו גם קודם זמן האיסור מחיב ברכה אמנם עיין פר"ח שזה רק סברא שחשיב שמצות הבדיקה לא נשלמה וחשיב עדין עובר לעשיתם כמו קודם הנינועים אבל לא שזה לבד סיבה לברך ולפ"ז א"ש הנ"ל

### בגדרי חמץ שעבר עליו הפסח

] מבואר בגמ' שמדרבנן אסרו חמץ שעבר עליו הפסח והנה היה מסתבר שכל זה בעבר עליו בבל יראה מדרבנן אמנם הנה מבואר בגמ' ל"א: שחנות של עכו"ם ופועלים ישראלים חמץ הנמצא שם הוא אסור וביאר הרמב"ן ועוד ראשונים שם לגירסת הר"ח שזה מצד שזה נפל מישראל קודם פסח והנה חמץ זה הוא ודאי התיאש ממנו ולא עבר עליו בבל יראה בכלל בכל אופן הוא אסור וכתב הרמב"ן שחזינן שגם מתי שלא עבר עליו בבל יראה כלל אפילו מדרבנן זה אסור וצ"ב גדר הדברים הרי זה לא חמץ של הישראל וכי מחמת שזה היה פעם של הישראל זה סיבה שיאסר ובפרט כאן שהתיאש לא מצד איסור פסח והנה לדבריו ודאי שגם מי שמפקיר החמץ ומבטלו קודם הפסח ומניחו במקום הפקר שגם מדרבנן אין בזה איסור כלל בכל אופן זה אסור וכמבואר בגר"ז תמ"ח סכ"ט ועיין מ"ב תמ"ח ס"ה דמשמע שיש אחרונים שכל שלא עבר כלל אין זה נאסר והנה עיין מ"ב תל"ג סקל"ט שנקט שחמץ שנפל עליו מפולת שלא צריך לבערו שזה מותר לאחר הפסח כיון שלא עבר על בל יראה וצ"ע מה זה שונה מחמץ שהניחו ברה"ר וצ"ל שרק חמץ שאם יהיה מותר יתכן שלא יבטלו בלב שלם וכסברת הבה"ל תל"ו ד"ה אסור לגבי גל שעומד לפנותו אבל חמץ שנמצא במצב שמצד עצמו לא עומד לשימוש בזה לא גזרו והנה יש שדנו שמי שמכר לעכו"ם וסמך על המתירים זה מותר לכולם שאין סיבה לקנוס אותו ולנ"ל אין זה נכון דיש כאן איסור דרבנן גמור על כל שהיה חמץ של הישראל ולא עבר באיסור כלל וז"ב

### בדין רוצה בקיומו

] עיין סימן ת"נ ס"ז שאסור להשכיר כלי לעכו"ם שמבשל בו חמץ כיון שהוא רוצה בקיום החמץ שעל ידי זה הכלי לא נפקע דהינו שנתחדש כאן שכל שאדם מעמיד מצב שיש לו ענין שהחמץ יהיה קיים אפילו שלא נהנה ממנו ישירות זה אסור ועיין מקור חיים ש ובמ"ב דרשו שיש בזה הרבה סתירות

### בדין ביעור חמץ לפחות מכזית

] עיין סוגית הגמ' מ"ה: לגבי בצק שבסדקי העריבה והנה למסקנת הגמ' לכאורא מצאנו שלש שיטות עיקריות דעת הרי"ף והרמב"ם שכזית תמיד צריך לבערו ופחות מכזית אם זה עשוי לחזק לא צריך לבערו ואם לא צריך לבערו ודעת רש"י גם כנ"ל שכל שזה לא עשוי לחזק אפילו בפחות מכזית צריך לבערו רק שיש מקום שעשוי לחזק ממש שבזה גם כזית לא צריך לבער ויש דרגא אמצעית שבזה יש הבדל בין כזית לפחות מכזית אמנם דעת תוס' ורא"ש ועוד ראשונים שאם זה שלא במקום לישה כלל בזה כל שזה פחות מכזית אפילו שזה לא עשוי לחזק אינו עובר אמנם אם זה במקום לישה שיש חשש שיאכל אותו בזה מותר רק פחות מכזית ועשוי לחזק

והנה מבואר בגמ' ששני חצאי זית בבית אם זה באותו בית חוששים שזה יצטרף ואם זה בית ועליה קי"ל מספק שלא חוששים שזה יצטרף והנה בפשוטו מבואר שכל שזה רק פחות מכזית אין בזה איסור וצ"ע לראשונים שבאינו עשוי לחזק אסור אפילו פחות מכזית ומצאנו בזה שלש שיטות בראשונים א. הרמב"ם העמיד שזה דבוק וביאר הרמב"ן שאז זה כמו עשוי לחזק שזה בטל לבית ב. המהר"ם חלאוה הביא מהיראים שבמקום שזה מאוס ופחות מכזית אין דין ביעור ג. עיין הגהות מימוני שהביא מהסמ"ק והאריך בזה הגר"א וכן הוא בתור"פ דכל מה דמבואר בגמ' שפחות מכזית ולא עשוי לבער עובר זה רק מצד שבין הכל יש כזית והכלי מצרף וכמבואר בירושלמי אבל אם בין הכל אין כזית אינו עובר

והנה בפשוטו הדין של הסמ"ק הנ"ל זה דלא כרמב"ם שהצריך בבית שזה יהיה דבוק וצ"ע על השו"ע שהעתיק את הסמ"ק ומאידך גיסא העתיק את הרמב"ם שצריך דבוק בכתלים אמנם עיין גר"ז שהאריך שגם בכלי כל הנידון כשזה דבוק לכלי שזה דרגת ביטול וכה"ג רק על ידי צירוף כלי זה נאסר אבל אם זה לא דבוק לכלי בזה ודאי שגם פחות מכזית עובר אמנם נקט שכל זה לשיטות שבאינו עשוי לחזק אסור פחות מכזית אבל לתוס' שמותר זה אפילו באינו מחובר אמנם החזו"א כתב שזה ודאי שכל נידון הראשונים בסוגין זה רק בדבוק ששיך לדון שזה בטל אבל בחתיכה עומדת ודאי שיש דין ביעור מצד שמא יבוא לאוכלו ואף אחד מהראשונים לא דן בזה ועיין חו"ב שהאריך בזה

והנה הגמ' ו: אומרת הבודק צריך שיבטל והגמ' שואלת שאם משום פירורין הרי מיבטל בטלי והגמ' עונה שמא ימצא גלוסקא יפה ודעתו עליה וביארו התוס' שזה לא מתבטל מאליו ועיין מהר"ם חלאוה ובביאור הגר"א שכתבו שמכאן מוכח שפחות מכזית אין דין ביעור והמהר"ם חלאוה כתב שיתכן שהכונה פירור על הקרקע שזה מאוס והנה מבואר בדבריהם שלמדו שמשמעות הגמ' שפירורין תמיד נשאר בבדיקה ומצד שבאמת לא צריך לבדוק אחריהם מצד שאפשר להשאיר אותם וכן עיין השגות הרמ"ך שכתב שרק בעיסה יש חשש שיצטרף אבל לא בלחם והוכיח מסוגיא זו וכן הוא בשלט"ג [י"ד.] בשם הרי"ד אמנם עיין רדב"ז סימן קל"ה ובחזו"א שכתבו שאין כונת הגמ' שלא צריך לבערם אלא ודאי יש בזה שמא יבוא לאוכלו וצריך לבערו אלא שכונת הגמ' שלבטל אין ענין כי זה בטל מאליו והנה ברא"ש מבואר שכונת הגמ' אם נשאר פירורין ולא שלא צריך לבדוק אמנם יתכן שלמד שאין משמעות בגמ' כגר"א ולהו"א ודאי צריך גם מזה לבדוק אבל למסקנא שזה בטל מאליו לא צריך לבדוק

והנה בעיקר הנידון הנ"ל לגבי פחות מכזית שהחזו"א נקט שכל זה בדבוק יש כמה משמעויות שלא כדבריו א. הנ"ל שהקשו מפירורין ב. הראשונים שהקשו מבית שמוכח שפחות מכזית מותר והרא"ש שכתב שלשון הרמב"ם דבוק זה לאו דוקא אמנם יתכן שבאמת כל דבריהם דבצק זה דבר מאוס וכן פרור שעל הקרקע אין הדרך לאוכלו אבל גלוסקא יפה פחות מכזית יתכן שבזה ודאי יש דין ביעור מצד שמא יבוא לאוכלו וכן הוא ברדב"ז והשלט"ג הביא שהריא"ז חלק על רי"ד לגבי פירורי לחם אמנם בלשונו מבואר שרק פרור הנראה לעין אסור דמשמע שצריך איזה חשיבות ועיין מ"ב ת"ס סקי"א שפירורי בצק שנדרסים ברגלים אין בזה איסור וכן הוא בסימן תמ"ד סקט"ו

והנה יש לדון עד כמה שיש חיוב ביעור על פחות מכזית האם יש גם דין בדיקה ובפשוטו אדרבא זה יותר חמור דבזה יש חשש שמא יבוא לאוכלו וכמבואר בט"ז שתמה למה שלא יאסר בפחות מכזית וכן מכח מהגר"א והראשונים שהוכיחו מהגמ' של פירורין שמבואר שאין חיוב בדיקה שגם אין דין ביעור ועיין שער הציון תל"ג ל"ג שכתב לגבי פירורין שמבטל בטלי שאין חיוב בדיקה אמנם יתכן שכונתו שזה סוג פירורין שאין גם חיוב ביעור וכמו שנקט בכל המקומות לגבי פירורין דקין ועיין חיי אדם קי"ט ס"ו שיש חיוב בדיקה על פירורין שמבטל בטלי וכן נקט החזו"א

והנה החזו"א החמיר בפירורין בספרים שזה חייב בבדיקה והנה יש כאן כמה צירופים להקל א. דבפשוטו זה כמו מאוס דשום בן אדם לא יאכל אותו ב.יש ראשונים דמוכח בדבריהם שכל פחות מכזית אין דין ביעור ולא דין בדיקה וכן מוכח בגר"א ולכל הפחות באינו עומד לאכילה וכן הוא דעת הפר"ח ג. כאן שזה פירורין שמבטל בטלי יתכן שודאי שאן חיוב אמנם בפחות מכזית כמו גלוסקא יפה בזה ודאי שצריך להחמיר שיש חיב בדיקה וכמבואר במ"ב וצ"ע בכל זה

עיין חזו"א שאפילו שהגמ' אומרת שפירורין מבטל בטלי אבל זה אסור לאחר הפסח דהינו שלא רק על דבר שיש חשש שלא יבטלנו יפה רבנן אסרו ויתכן שזה מצד לא פלוג כיון שזה חפצא של חמץ שיש בו בל יראה ואין זה כמו חמץ נוקשה וכן אין זה כחמץ של הפקר שברשותו וצ"ע בכל זה

בעיקר מה שכתבו שמאוס לא צריך בדיקה פחות מכזית לכאורא לחזו"א יתכן שכל דבריהם רק בדבוק ולא בסתם מונח חתיכה אמנם סתימת הדברים ודאי אינו כן ולכאורא בפירורין קטנים שנשאר במקרר וכדו' זה ודאי מותר דזה מאוס וכן זה נחשב פירורין שלא נראין דמבואר ברי"ד שזה מותר

### בדין חובת בדיקה על חמצו של עכו"ם

] הר"ן כתב בסוגיא דשוכר ומשכיר דהשוכר ודאי חיב לבדוק כמו חמצו של עכו"ם שעושה לו מחיצה ומבואר שיש דין בדיקה מצד זה אמנם עיין השגות הראב"ד ל"א: לגבי חנות של ישראל ופועלים עכו"ם שאם העכו"ם לא התיאש לא צריך לבדוק ורק מצד שמא הוא התיאש הוא צריך לבדוק ומבואר שס"ל שאין דין בדיקה מצד הדין מחיצה לחמצו של עכו"ם

### פסקי רי"ד מסכת פסחים דף ד עמוד א

אמ' אביי הילכ' צורבא מרבנן לא ניפתח בעידניה. פי' אם קבע לו עת ללמוד בלילה. באורתא דתליסר נגהי ארביסר, דיל' משכא ליה שמעתא ואתי לאימנועי ממצוה. פי' הילכך כיון שאין הטעם מפני שהזריזין מקדימין למצות15 יבטל אדם לימודו בלילי י"ד, שאם היה הטעם בעבור זה אין לו לאדם להימנע ולהתבטל מלימודו, דיותר מצוה הוא לעסוק בלימודו, ויעשה המצוה כאשר ירצה ולא יבטל מלימודו משום הקדמה בעלמא. אבל השתא דיהיב טע' בשעה שבני אדם מצויין בבתיהם, שמא למחר יפנה לעסקיו וישכח לבדוק, וגם אם לא יחפש לאור הנר אלא לאור היום לא תהיה הבדיקה יפה וישאר החמץ בתוך ביתו, הילכך יבטל לימודו כדי לקיים המצוה ולא יבוא לעבור בבל יראה ובל ימצא16.