סימן ו 2 בדין מעש שנטמא
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ט**

**בדין מע"ש שנטמא באב הטומאה ובולד הטומאה, ועוד בענין הנ"ל**

פרק ג משנה ט

מעשר שני שנכנס לירושלים ונטמא בין שנטמא באב הטומאה בין שנטמא בולד הטומאה בין בפנים בין בחוץ בית שמאי אומרים יפדה ויאכל הכל בפנים חוץ משנטמא באב הטומאה בחוץ, ובית הלל אומרים הכל יפדה ויאכל בחוץ חוץ משנטמא בולד הטומאה בפנים.

**א**

**ביאור הירושלמי בדעת בית שמאי**

בירושלמי הקשה [הובא בר"ש] לדעת בית שמאי מאי שנא נטמא באב הטומאה בפנים מאב הטומאה בחוץ, ומשני שבנטמא באב הטומאה בפנים כבר קלטוהו מחיצות קודם שנטמא ולכך צריך לאוכלו בפנים אבל בנטמא בחוץ לא קלטוהו מחיצות דמתחילה היה טמא.[[1]](#footnote-1)

אמנם בנטמא בולד הטומאה אפי' כשנטמא בחוץ קלטוהו מחיצות לדעת ב"ש, והוכיח מזה הירושלמי כדעת בר קפרא שולד הטומאה אינו טמא מדאורייתא אלא מדרבנן, ולכך אע"פ שנטמא בחוץ קלטוהו מחיצות כיון שמה"ת הוא טהור, אבל ר' יוחנן חולק שאף נטמא בולד הטומאה הוא מדאורייתא, והקשה הירושלמי משיטת ב"ש שחילקו בין אב הטומאה לולד הטומאה, ועוד הקשה הירושלמי על ר' יוחנן גם מדעת ב"ה ע"ש.

עוד איתא בירושלמי טעם נוסף בדעת ב"ש, שבנטמא באב הטומאה בפנים אסור להוציאו שמא יאמרו ראינו מע"ש שנכנס ויוצא, ומקשינן שא"כ לא יפדה שלא יאמרו ראינו מע"ש שנכנס לירושלים ונפדה, ומשני קול יוצא ליוצא ואין קול יוצא לפדוי.

ובארו הגר"א והפני משה ששתי תרוצים אלו של הירושלמי הם טעמים חלוקים, שבתחילה כתב הירושלמי שהטעם משום קליטת מחיצות בלא הגזירה שיאמרו ראינו מע"ש שיוצא, ואח"כ חידש הירושלמי שהטעם של ב"ש הוא שמא יאמרו. אולם יש שדייקו מדברי הר"ש ששתי הטעמים האלו משלימים זא"ז וצל"ע.

**עולה שב"ש וב"ה פליגי בתרתי א. אם נפקע הקליטת מחיצות לאחר שנטמא ב. אם מועיל התנאי שלא יתפסנו מחיצה**

ובדעת בית הלל הקשה הירושלמי [אליבא דבר קפרא], מאי שנא נטמא בולד הטומאה בפנים שנאכל בפנים מנטמא בולד הטומאה בחוץ שנאכל בחוץ הרי בשתיהם הוא טהור מדאורייתא, ומשני כגון שהכניסו על מנת שלא תתפסנו מחיצות. וביאר הגר"א שבנטמא בחוץ מסתמא הוא מכניס על דעת להוציאו. [וברמב"ם מבואר יותר שצריך שיעשה תנאי מפורש שלא יקלט במחיצות].

מבואר בדברי הירושלמי בדעת בית הלל, שמעיקר הדין [לולי התנאי] בולד הטומאה קלטוהו מחיצות אף כשנטמא בחוץ כיון שמדאורייתא הוא טהור אלא שדעתו שלא יתפסנו מחיצה, אבל באב הטומאה אף בנטמא בפנים לא קלטוהו מחיצות.

נמצא שב"ש וב"ה נחלקו בתרתי, א] בנטמא באב הטומאה בפנים, שלפי ב"ש יאכל בפנים משום שכבר קלטוהו מחיצות, ולפי ב"ה יאכל בחוץ אף שקלטוהו מחיצות. ולכאו' יסוד המח' בזה היא אם נפקע הקליטת מחיצות לאחר שנטמא מדאורייתא או שלא נפקע ועי' לקמן בהערה.

ב] עוד נחלקו ב"ש וב"ה בנטמא בולד הטומאה בחוץ, שלפי ב"ה מועיל התנאי שלא יקלט במחיצות ולב"ש לא מהני התנאי וצל"ע במאי פליגי.

**ב**

**מחלוקת האחרונים אם הפדיון של ולד הטומאה בירושלים חל מדאורייתא**

והנה יש להסתפק בנטמא בולד הטומאה, האם מועיל הפדיון בירושלים מדאורייתא כיון שא"א לאוכלו, או שהפדיון חל רק מדרבנן משום שמדאורייתא הוא טהור ואין לו פדיון בירושלים. והנידון בזה הוא בעצם הדין שצריך לאוכלו בירושלים לאחר הפדיון [כגון שנטמא בפנים שלכו"ע יפדה ויאכל בפנים], שאם הפדיון חל מה"ת, צ"ל שזהו תקנה נוספת של קליטת מחיצות אף לאחר הפדיון כמו בנטמא באב הטומאה לב"ש, אבל אם הפדיון לא חל מדאורייתא א"כ נמצא שצריך לאוכלו מן הדין בירושלים כיון שמדאורייתא הוא אוכל מע"ש גמור בירושלים דלא חל הפדיון מה"ת.

ובאמת ספק זה מפורש בירושלמי, וז"ל 'ר חייא בר אדא בעי קומי ר' מנא נטמא בולד הטומאה ופדיו וחזר ונטמא באב הטומאה, ואמר אם היו המעות הראשונות קיימות מחלל עליהן ואם לאו אינו מחלל עליהן, ואין לוקין לא על המעות הראשונות ולא על המעות השניות' ע"כ. מבואר שהירושלמי הסתפק באופן שפדה ולד הטומאה בירושלים וחזר ונטמא באב הטומאה, האם הפדיון שפדה את ולד הטומאה מועיל מדאורייתא ואי"צ לחזור ולפדותו ואם חזר ופדה אינו לוקה על מעות הפדיון השניים כשאכלן חוץ לירושלים, או דלמא הפדיון של ולד הטומאה הוא רק מדרבנן וצריך לחזור ולפדות מדאורייתא כשנטמא באב הטומאה ויש למעות הפדיון השניים דין מע"ש ולוקה על אכילתן מחוץ לחומה. וכן הנפ"מ להיפך אם לוקה על המעות הראשונות.

ובמסקנת הירושלמי נחלקו האחרונים, שהגר"א גרס בירושלמי 'ואין לוקין על המעות השניות' ולפי"ז על המעות הראשונות הוא לוקה כיון שהפדיון חל מדאורייתא, וכן נקט המנ"ח (מצוה תע"ג אות י"ד). אבל הרידב"ז כתב שאינו לוקה על המעות הראשונות משום שהפדיון לא חל אלא מדרבנן, אמנם כתב שגם אינו לוקה גם על המעות השניות ע"ש מה שביאר בזה.

והטעם לזה שהפדיון חל מדאורייתא [לפי הגר"א והמנ"ח], ביאר הגר"א (בירושלמי בתחילת הסוגיא) וז"ל 'ואף שהוא טהור מדאורייתא מ"מ מותר לפדותו ולאוכלו לב"ש בפנים ולב"ה בחוץ, היינו משום שאינו יכול לאוכלו משמע להו מאיזה טעם שיהיה בין שתהיה אסור לאכול מדאורייתא בין מדרבנן מותר לפדותו' עכ"ל.

ובאו"ש (פ"ב ממע"ש הי"ב) דקדק מדברי הרמב"ם שהפדיון של ולד הטומאה חל מדאורייתא, דכתב הרמב"ם שם וז"ל 'ואם נטמאו באב הטומאה או שנטמאו בחוץ ואפילו בולד הטומאה אע''פ שנכנסו לירושלים הרי אלו נפדין ונאכלין בכל מקום' משמע מדבריו שבנטמא בולד הטומאה בחוץ פודה אפי' בירושלים מדכתב שפודה 'בכל מקום', ועוד שמשמע מדברי הרמב"ם שהדין של ולד הטומאה בחוץ הוא כמו נטמא באב הטומאה בפנים ואין חילוק בינייהו[[2]](#footnote-2), וא"כ מוכח מזה שהדין פדיון של ולד הטומאה הוא מדאורייתא ומש"ה יכול לפדותו אפי' בתוך ירושלים ואח"כ להוציאו ולאוכלו בחוץ. ועוד הוכיח האו"ש מהתוספתא שהפדיון של ולד הטומאה חל מדאורייתא ע"ש.

ואמנם היה מקום לדחות את ההוכחה מהרמב"ם, דהא דיכול לפדותו בפנים אינו משום שהפדיון חל מה"ת אלא שהתנאי שלא יקלטו המחיצות מועיל גם לגבי הפדיון מדאורייתא שיכול לפדותו בירושלים. אך לא מסתבר לומר כך שהתנאי מועיל לדאורייתא שיהיה אפשר לפדות בירושלים דבפשטות הוא דין רק לגבי התקנה של קליטת מחיצות, ועוד שבדברי הרמב"ם משמע שהתנאי נצרך רק לגבי הקליטת מחיצות ולא לפדיון.[[3]](#footnote-3)

?הוספה בענין א"א לאוכלו מחמת טעם אחר 1מה שכתבתי בדף 2וגם מס' אמרות אברהם.

**ג**

**מקשה לפי הגר"א והמנ"ח מ"ט יש חילוק בקליטת מחיצות בין אב הטומאה לולד הטומאה**

ויש לתמוה לשיטת הגר"א והמנ"ח שהפדיון של ולד הטומאה בירושלים חל מדאורייתא, דא"כ מדוע יש חילוק בין אב הטומאה לולד הטומאה לגבי קליטת מחיצות [כגון לב"ה שבנטמא באב הטומאה בפנים נאכל בחוץ ובנטמא בולד הטומאה בפנים נאכל בפנים], הרי מדאורייתא אין נפ"מ כלל בין אב הטומאה לולד הטומאה דתרוייהו חשיבי 'לא תוכל שאתו' ויכול לפדותם בפנים, ומאיזה טעם החמירו חכמים בקליטת מחיצות בולד הטומאה יותר מאב הטומאה. וביותר קשיא בנטמא בולד הטומאה בחוץ, שמבואר בירושלמי שלולי התנאי היה קליטת מחיצות, דמאי שנא מנטמא באב הטומאה שלא נקלט וצ"ע.

וכמו"כ תקשי לב"ש, לפי ההו"א של הירושלמי שטעמייהו משום הקליטת מחיצות בלא הגזירה [כמו שבארו הגר"א והפני משה הנ"ל], דא"כ מדוע בנטמא באב הטומאה בחוץ אינו נקלט במחיצות ואילו בנטמא בולד הטומאה בחוץ נקלט במחיצות הרי לגבי פדיון דין אחד להם שיכול לפדותם ומ"ט לגבי קליטת מחיצות החמירו יותר בולד הטומאה.

ובשלמא לשיטת הרידב"ז שהפדיון בולד הטומאה מדרבנן, לא קשיא כל קושיות אלו, כיון שמדאורייתא יש כל דיני מע"ש בולד הטומאה ולא חל הפדיון ומש"ה צריך לאוכלו בירושלים מעיקר דינו ואינו רק חומרא דרבנן, אבל לפי הגר"א והמנ"ח שיכול לפדות ולד הטומאה בירושלים מה"ת כמו אב הטומאה א"כ מ"ט החמירו בו רבנן יותר מאב הטומאה.

וראיתי בדרך אמונה (פ"ב ממע"ש ס"ק פ"ח) שביאר שולד הטומאה לב"ה נאכל בפנים [כשנטמא בפנים] שמא יאמרו ראינו מע"ש שיוצא לחוץ. והיינו דגם לב"ה האיסור להוציא לחוץ הוא מחמת הגזירה ולא מדין קליטת מחיצות, ולפי"ז לק"מ דסברי ב"ה שבנטמא באב הטומאה ליכא גזירה כיון שידעי אינשי שהוא טמא ולא יאמרו שמע"ש טהור יוצא ואפי' שנטמא בפנים כיון שעכשיו הוא טמא מדאורייתא, אבל בטומאה דרבנן לא ידעי אינשי.[[4]](#footnote-4)

אמנם צ"ע דבירושלמי לא מוזכר בדעת ב"ה שהטעם משום הגזירה, אלא רק בדעת ב"ש כתב הירושלמי טעם זה. ועוד שהגר"א ביאר בדעת ב"ש שלפי ההו"א של הירושלמי הטעם משום קליטת מחיצות בלא הגזירה, וא"כ לפי הו"א זו תקשי מ"ש נטמא בולד הטומאה מנטמא באב הטומאה כנ"ל וצ"ע.

**ד**

**מוכיח שבמע"ש טמא אינו לוקה על אכילתו חוץ לחומה**

והנראה בעז"ה, דהנה יש לדון במע"ש טמא שנכנס לירושלים ויצא, האם לוקה על אכילתו מחוץ לחומה אף שהוא טמא [מלבד האיסור אכילה בטומאה[[5]](#footnote-5)], או דלמא אינו לוקה על מע"ש טמא חוץ לירושלים כיון שאינו ראוי לאכילה בירושלים ולא קרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו.

ובפשטות מבואר ברמב"ם שאינו לוקה על אכילתו, שכתב (בפ"ג ה"א) וז"ל 'האוכל מע''ש בטומאה לוקה שנאמר ולא בערתי ממנו בטמא וכו', והוא שיאכלנו בירושלים קודם שיפדה שאינו לוקה על אכילתו בטומאה אלא במקום אכילתו אבל אם אכלו בטומאה חוץ לירושלים מכין אותו מכת מרדות' ע"כ, מבואר בדבריו שאינו לוקה על אכילת מע"ש טמא חוץ לירושלים, ואמנם הרמב"ם מיירי לגבי מלקות על אכילה בטומאה אבל מ"מ שמעינן מיניה שאין מלקות על מע"ש טמא חוץ לירושלים. וכך דייק החזו"א (דמאי סי' ג סק"ב) וכ"כ הישועות מלכו ועי' דרך אמונה פ"ג ממע"ש בצה"ל אות י"ט. אמנם יש מקום לדחות דמיירי שלא נכנס לירושלים כלל ולכך אין מלקות מדין אכילת מע"ש חוץ לחומה, אך מאידך הרמב"ם סתם בזה ועי' בחזו"א שם (וע"ע במנ"ח מצוה רפ"ב ומ' תר"ט).

שו"ר באפיקי ים (ח"א סי' ד') שהאריך להוכיח שבמע"ש טמא אין מלקות חוץ לירושלים, ודייק כך בירושלמי בפ"ב ה"א דאיתא התם 'אמר ר' יוסי בן חנינא אין לוקין חוץ לחומה אלא על מע"ש טהור שנכנס לירושלים ויצא' וביאר הפני משה שלאו דווקא נקט טהור אלא שבטמא אי"צ להוציאו כיון שיכול לפדותו בירושלים, והוא דוחק. אולם להנ"ל דברי הירושלמי מדוקדקים היטב שדווקא במע"ש טהור לוקה מחוץ לירושלים וע"ש.

וביאר החזו"א שהטעם בזה, שכיון שאינו ראוי לאוכלו בירושלים לא קרינן ביה 'לפני ה' א' תאכלנו' ומש"ה אינו לוקה משום 'לא תוכל לאכול בשעריך', כדאיתא במכות דף יט: שמה"ט אינו לוקה אלא בנכנס לירושלים ויצא משום דכל היכא דלא קרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו לא קרינן נמי לא תוכל לאכול בשעריך ע"ש.

**מחלק שבנטמא בולד הטומאה לוקה על אכילתו מחוץ לחומה אע"פ שלגבי פדיון דינו כמו אב הטומאה**

ומעתה יש להסתפק, מה הדין בנטמא בולד הטומאה ונכנס לירושלים ויצא, האם ילקה משום לא תוכל לאכול בשעריך או שאף בזה אינו לוקה כיון שסו"ס מדרבנן לא קרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו.

ומסתברא לענ"ד שבולד הטומאה לוקה משום לא תוכל לאכול בשעריך כיון שמדאורייתא הוא טהור וקרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו, דמה שמדרבנן הוא אסור באכילה לא חשיב שמדאורייתא אינו עומד לאכילה בירושלים. ולא דמי למש"כ הגר"א הנ"ל שולד הטומאה נפדה בירושלים מדאורייתא כיון שבפועל אינו ראוי לאכילה, דדווקא התם דרשינן מדכתיב 'כי לא תוכל שאתו' שאם אינו ראוי לאכילה מאיזה טעם יכול לפדותו כמו שביאר הגר"א, אבל פשיטא שבכל דיני התורה מה שאסור מדרבנן לא חשיב שמדאורייתא אינו ראוי לאכילה.

וכך ראיתי בעז"ה בדרך אמונה (בפ"ג ממע"ש בצה"ל אות י"ט) בשם הערוה"ש שבטומאה דרבנן לוקה על אכילתו מחוץ לחומה כיון שמדאורייתא קרינן ביה לפני ה' אלוקיך תאכלנו ע"ש.

העולה מכל זה, דהנה מדאורייתא יש שתי דינים במע"ש שנכנס לירושלים, א] שאסור לאוכלו מחוץ לחומה ולוקה על אכילתו, ב] שאין לו פדיון בירושלים. ומשעה שנטמא באב הטומאה ליכא שתי דינים אלו דיכול לפדותו בירושלים וגם אינו לוקה על אכילתו מחוץ לחומה, אמנם בנטמא בולד הטומאה יש חילוק בין שתי דינים אלו, שלגבי דין פדיון בירושלים חשיב כמו נטמא באב הטומאה שיכול לפדותו [לדעת הגר"א] והטעם בזה ביאר הגר"א שלא תוכל שאתו משמע מאיזה טעם שיהיה ולא איכפ"ל שהוא דין דרבנן, אבל לגבי הלאו חוץ לירושלים לא חשיב כמו נטמא באב הטומאה שאין עליו מלקות חוץ לירושלים אלא כיון שהוא טומאה דרבנן לוקה על אכילתו.

**ה**

**מבאר לפי"ז את החילוק בין נטמא באב הטומאה לולד הטומאה לגבי קליטת מחיצות, עפ"ד הריטב"א שדין קליטת מחיצות הוא שמא יבוא לאוכלו**

ואשר לפי"ז מתבאר כמין חומר החילוק בין נטמא באב הטומאה לנטמא בולד הטומאה לגבי דין קליטת מחיצות, דכמו שיש חילוק ביניהם לגבי המלקות חוץ לירושלים מה"ט נמי יש חילוק לגבי התקנה של קליטת מחיצות, דאע"פ שלגבי דין פדיון בירושלים אין חילוק בין נטמא באב הטומאה לנטמא בולד הטומאה מ"מ הדין קליטת מחיצות תלוי במלקות חוץ לירושלים ובזה יש חילוק ביניהם.

והביאור בזה לפי"מ שכתב הריטב"א (במכות דף יט: והארכנו בדבריו בסימן הקודם) שטעם התקנה של קליטת מחיצות, הוא שמא יבוא לאוכלו מחוץ לירושלים ולכך אסרו להוציאו לחוץ ולפדותו, ומבואר שהדין קליטת מחיצות שייך לאיסור אכילה חוץ לירושלים ולא לדין שאין פדיון בירושלים.

ומש"ה בנטמא באב הטומאה שאין עליו מלקות חוץ לירושלים לא תקנו בו קליטת מחיצות כיון שלא שייך את הגזירה של שמא יבוא לאוכלו דאין מלקות על אכילתו, אבל בנטמא בולד הטומאה שלוקה על אכילתו מחוץ לחומה תקנו בו קליטת מחיצות שמא יבוא לאוכלו חוץ לחומה, ואף שלגבי פדיון חשיב כמו נטמא באב הטומאה שנפדה בירושלים מ"מ הדין קליטת מחיצות תלוי באיסור אכילה חוץ לחומה שמא יבוא לאכלו ובזה אין דינו של ולד הטומאה כמו אב הטומאה[[6]](#footnote-6). וזה נכון לענ"ד.

1. והנה עיקר דין קליטת מחיצות זה, לא דמי לעיקר התקנה של קליטת מחיצות, דהתם מיירי במעשר עצמו אבל כאן כבר פדה את המעשר ואעפ"כ תקנו דין נוסף של קליטת מחיצות. ובאמת צ"ב מהו גדר התקנה בזה הרי כבר אינו מעשר כלל והוו פירות חולין וצל"ע. אמנם בנטמא בולד הטומאה יתבאר לקמן שלשיטת הרידב"ז לא חל הפדיון מדאורייתא וצריך לאוכלו בירושלים מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכמו"כ יש לדייק במשנה, מדקתני ולד הטומאה בחוץ בהדי אב הטומאה בפנים, ומשמע דתרוייהו חד דינא אית להו. אך באמת ברא"ש מוכח שאי"ז דיוק שכתב הרא"ש וז"ל 'ולא קשה כולי האי דהא אמרינן בפרק הזהב מחיצה לאכול מדאורייתא לקלוט דרבנן והיכא שנטמא בחוץ אפי' בטומאה דרבנן לא גזור' מבואר בדבריו שביאר במשנה שפודה בחוץ. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובדעת הרידב"ז שהפדיון בולד הטומאה חל מדרבנן, י"ל דמודה שהתנאי לא מועיל לפדות בירושלים אלא דס"ל שבאמת פודה בחוץ כמש"כ הרא"ש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי ביאור זה צ"ל שיסוד מח' ב"ש וב"ה היא, שלב"ה לא חיישינן בנטמא באב הטומאה שיאמרו שמע"ש נכנס ויוצא אבל בטומאה דרבנן מודו דגזרינן שמא יאמרו, וב"ש סברי שאף בטומאה דאורייתא גזרינן שמא יאמרו ראינו מע"ש שנכנס ויוצא. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואף על טומאה אינו לוקה מחוץ לחומה כמבואר ברמב"ם שיובא בסמוך. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה צריך לבאר, במאי פליגי ב"ש וב"ה בנטמא באב הטומאה בפנים שכבר קלטוהו מחיצות, ובשלמא לפי הדרך אמונה מחלוקתם בהך גזירה אם חיישינן שמא יאמרו שמע"ש נכנס ויוצא בנטמא באב הטומאה בפנים כנ"ל, אבל אם האיסור אינו מצד הגזירה אלא מחמת הקליטת מחיצות צ"ב במאי פליגי.

   ובפשוטו סברת ב"ה שכיון שנטמא באב הטומאה וכבר אינו לוקה על אכילתו חוץ לחומה דלא קרינן ביה לפני' ה' אלוקיך תאכלנו מש"ה נפקע הדין קליטת מחיצות, וב"ש סברי שכיון שכבר נקלט במחיצות לא פקע ממנו דין זה.

   אמנם אולי יש לחדש עוד, דסברי ב"ש שגם המלקות חוץ לחומה לא פקעי כיון שכבר חל עליו חיוב מלקות כשהיה טהור ומש"ה תקנו בזה קליטת מחיצות לאחר שנטמא דהדין קליטת מחיצות תלוי באיסור אכילה כמש"כ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)