ח (ב) - בדין מקום ד_ ברה_י
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ד סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ז:, גופא א"ר חסדא נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו אפי' גבוה ק' אמה חייב מפני שרה"י עולה עד לרקיע, - ובפירש"י שם ע"א כתב, דטעמא דר"ח הוא משום דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', וכ"ה דעת רוב קמאי.

והנה בחי' הרשב"א לעיל ד"ד: כתב בסו"ד, דכל הא דס"ל לרב חסדא דברה"י ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', הוא רק בהנחה, אך בעקירה בעינן מקום ד' אף ברה"י, עיי"ש, - אך בד' התוס' לעיל שם ד"ה באילן מבו' דפשיטא להו דאין לחלק בזה, וע"כ הוכיחו ממש"א תינח ברה"י, דאף ברה"י בעינן מקום ד', ועמד ע"ז במשנת ר"א סו"ס ד'.

ב] עוד מצינו דנחלקו בזה, דהנה בד' הרשב"א לעיל שם מבו' דכ"ה דחלוק דין רה"י מדין רה"ר דברה"י ל"ב מקום ד', ה"נ יש מקום לחלק ביניהם בדינא דקלוטה, דאף דברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ ברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, עיי"ש בדבריו, **וכתב בתירוצו שם, דאא"ב דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר, עכ"ד, והרי די"ל כן לדינא דברה"י סגי בקלוטה וברה"ר לא סגי בקלוטה,** וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בסוגיין דהי' מקום לחלק בזה, עיי"ש.

אמנם הנה בד' התוס' לעיל ד"ה. ד"ה לא מחייב רבי, מבו' דפשיטא להו דאין לחלק בין רה"ר לרה"י בדינא דקלוטה, וע"כ כתבו דמדנקט רבי זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, ולא נקט מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, יש ללמוד דלא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, והרי דאם לא איירי ברה"י מקורה, אין טעם לחלק דברה"י אמרינן קלוטה וברה"ר לא אמרינן קלוטה, ובסימן ז' (א) ס"ק ז' ח' נת' לישב עפי"ז לד' התוס' לעיל ד"ד:, עיי"ש, וצ"ב טעם ב' הפלוגתות בזה.

**ב**

ג] ובפשוטו נראה, וכבר נתבארו עיקרי הדברים בסימן ז' (א) סק"י בהערה, דהנה **בעיקר דינא דר"ח דברה"י ל"ב מקום ד', פליגי רבוותא, דהתוס' בד"ה אמר אביי כתבו דהוא משום דאמרינן ביתא כמליא דמי וחשיב כמונח ע"ג מקום ד', - ולדעתם אין עיקר דינא דר"ח דברה"י סגי בהנחה גרועה ול"ב הנחה ע"ג מקום ד', אלא עיקר דינא דר"ח הוא, דברה"י חשיב לעולם כמונח ע"ג מקום ד', וע"כ הוא דמהני.**

**ד] אמנם הנה בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דלא כן, עיי"ש שכתב, ז"ל, דהיינו נמי דאתא רב חסדא לאשמועינן דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה, בהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה כמי שהוא מקום ד', הלכך ל"ב הנחה ע"ג מקום ד' אלא כגון ברה"ר, א"נ לאדם שהוא עומד ברה"י שאינו דומה לקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה, עכ"ל.**

**ומבו' בד' הרמב"ן, דעיקר דינא דר"ח אינו דברה"י לעולם חשיב כמונח ע"ג מקום ד', אלא היינו דברה"י סגי בהנחה כ"ד שאינה ע"ג מקום ד', וכמש"כ דבהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה, - והיינו משום דכל הא דבעינן הנחה מעליא ע"ג מקום ד', הוא רק בהנחה שאינה על עיקר הרשות, דבזה בעינן הנחה מעליא לחשוב שמקומו של החפץ הוא ברשות, אך ברה"י דעולה עד לרקיע והוי אף האויר מכלל עיקר הרשות, סגי בהנחה כ"ד לחשוב שמקומו של החפץ הוא ברשות.**

**וזהו מש"כ הרמב"ן לחלק בין קנה נעוץ לאדם העומד ברשות, דאי"ז תנאי נוסף, אלא היינו דכיון דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דהוי ההנחה על עיקר הרשות, הרי דכ"ז הוא במניח ע"ג קנה נעוץ דהוא מכלל עיקר הרשות, אך במניח ע"ג אדם דלא חזינן לי' מכלל עיקר הרשות, בעינן מקום ד', - וכן מתפרשים גם ד' הר"ן בסוגיין, וניחא בזה משה"ק הקה"י סימן ד' ע"ד הר"ן, עיי"ש.**

**וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לעיל ד"ד:, דעיקר דינא דר"ח הוא דברה"י סגי בהנחה כ"ד, עיי"ש, וזה מתפרש כד' הרמב"ן דכיון דרה"י עולה עד לרקיע והויא ההנחה על עיקר הרשות, סגי בזה בהנחה כ"ד, ואך דבהך מילתא פליג ע"ד הרמב"ן, וס"ל דאין לחלק בין קנה נעוץ לאדם העומד ברשות, - וי"ל עוד דהיינו דברה"י דאיכא היקף מחיצות, ה"ה נקבע בקל ברשות, וע"כ סגי בזה בהנחה כ"ד.**

ג

**ה] ולפ"ז פשוט דבזה הוא שנחלקו אם יש לחלק בין רה"ר לרה"י בדינא דקלוטה, דהתוס' לטעמייהו דהא דחלוקין הם בדינא דמקום ד', הוא משום דברה"י חשבינן לי' כמונח ע"ג מקום ד', הרי דאי"ז טעם אלא כלפי דינא דמקום ד', אך בדינא דקלוטה אין מקום כלל לחלק ביניהם,** אך יש לפקפק בזה, דלמש"כ התוס' בסוגיין דהא דמתקיים בזה דינא דמקום ד', הוא משום דכמאן דמליא דמי, הו"ל טעם לחלק ביניהם גם בדינא דקלוטה, וכמבו' בסוגיין דטעמא דרבי ברה"י מקורה הוא משום דביתא כמאן דמליא דמיא.

**אך הרמב"ן והרשב"א לטעמיהו דהא דחלוקין הן בדינא דמקום ד', הוא משום דברה"י סגי בהנחה כ"ד לחשוב שמקומו של החפץ הוא ברשות, וע"כ ל"ב בזה הנחה ע"ג מקום ד', וע"כ ה"נ יש לחלק ביניהם בדינא דקלוטה, דהגם דברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ולא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, מ"מ ברה"י סגי בזה.**

**ו] ובזה מתפרש גם מה שנחלקו אם יש לחלק בזה בין הנחה לעקירה, דהתוס' לטעמייהו דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דחשבינן לי' כמונח ע"ג מקום ד', הרי דאין מקום לחלק בזה בין הנחה לעקירה, - וכאשר כ"ה בחי' הגרע"א לעיל ד"ד:** ובמערכה שם ד"ה והנה בקושיית, עיי"ש שכתב דלדעת רבי דביתא כמאן דמליא דמי והוי מקום ד', פשיטא דאין לחלק בין עקירה להנחה.

**אך הרשב"א לטעמי' דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא משום דברה"י סגי בהנחה כ"ד, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא בהנחה, אך בעקירה דבעינן שתהא מהנחה מעליא טפי, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל דיש לחלק בין הנחה לעקירה בדינא דקלוטה ובדינא דמקום ד', אף ברה"י לא סגי בהנחה כ"ד, וז"ב.**

ד

**ז] ובעיקר פלוגתת התוס' והרשב"א אם יש לחלק בדינא דר"ח דברה"י ל"ב מקום ד' בין הנחה לעקירה, נראה די"ל בזה עוד בפשיטות, דלטעמייהו אזלי.**

**דהנה התוס' לעיל ד"ד: פירשו דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דבעקירה ילפינן ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, או משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה מיירי, - אך הרשב"א לעיל שם כתב דהוא משום דשמא בגמר מעשה בכ"ד סגי לי' אבל בתחילת מעשה עקירה חשובה בעינן.**

**ח] ולפ"ז נראה בדעת התוס', דע"כ ס"ל דאין מקום לחלק דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא רק בהנחה ולא בעקירה, דהרי חזינן דברה"ר בעינן מקום ד' גם בהנחה, והרי דאף דממלאכת המשכן ומקרא דאל יצא איש ממקומו אין ללמוד להצריך מקום ד' אלא בעקירה, מ"מ ילפינן הנחה מעקירה, דכ"ה דבעקירה בעינן מקום ד', ה"נ בהנחה בעינן מקום ד', - ולפ"ז הרי בע"כ דלפי האמת אין לחלק בין עקירה להנחה, דאל"כ היאך ילפינן הנחה מעקירה, וא"כ גם ברה"י אין מקום לחלק ביניהם, והיינו, דאין לומר דהא דברה"י ל"ב מקום ד' הוא רק בהנחה אך בעקירה בעינן מקום ד' דומיא דמלאכת המשכן, או משום קרא דאל יצא איש ממקומו, דא"כ מ"ט ברה"ר בעינן מקום ד' גם בהנחה.**

**אך הרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דבתחילת מעשה בעינן עקירה חשובה, וע"כ שפיר י"ל, דאף דברה"ר בעינן אף בהנחה ע"ג מקום ד', מ"מ ברה"י דאלים כחו, משום דהוי כמונח על עיקר הרשות, או משום היקף המחיצות, סגי להנחה בהנחה ע"ג מקום כ"ד, ובעקירה דבעינן עקירה חשובה טפי, בעינן אף ברה"י עקירה ממקום ד', וז"ב.**