85 אבה ושמע חייב
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ג' מנ"א תשע"ג

א] סנהדרין דס"א., רב המנונא אירכסו לי' תורי, פגע ביה רבה רמא ליה מתניתין אהדדי תנן העובד עבודה זרה עובד אין אומר לא, והאנן תנן האומר אעבוד אלך ואעבוד נלך ונעבוד, א"ל באומר איני מקבלו עלי אלא בעבודה.

ופירש"י, ז"ל, האומר אעבוד, משעה שהסיתוהו ונתרצה חייב מיתה, דנפ"ל לקמן מלא תאבה ולא תשמע הא אבה ושמע חייב מיד וכו', באומר איני מקבלו עלי באלוה אלא בעבודה, עד שאעבדנו, דכל כמה דלא פלח לי' אין כאן אבה ושמע, וסיפא דמשמע באמירה חייב בשקבלו עליו אלהותו מיד, דכיון דאמר אעבוד מסתמא קבלי' עלי' באלוה אי לא פירש בהדיא שאינו מקבלו עליו אלא בעבודה, עכ"ל.

ומבו' מזה, דטעם החיוב באומר אלך ואעבוד, הוא משום דהו"ל כמקבלו באלוה, וע"כ כ"ז הוא בסתמא, אך אם אמר איני מקבלו עלי אלא בעבודה, אינו חייב.

ב] והנה התוס' שם כתבו, ז"ל, האומר אעבוד פ"ה משנתרצה חייב דנפקא ליה מלא תאבה ולא תשמע אליו הא אבה ושמע חייב, וקשה דאכתי לא ס"ד ה"ט עד דמייתי לי' דרב יוסף, אלא ה"ט דמקבלו עליו באלוה, עכ"ל.

ומשמעות ד' התוס', דלפ"מ דמסיק דילפינן לחיובו מלא תאבה ולא תשמע אליו, אין חיובו משום דמקבלו עליו מאלוה, אלא מגזה"כ דכל דאבה ושמע חייב, והיינו דנתחדש בזה דה"ניסת" לעבוד ע"ז חייב, ורק לס"ד דלא קים לן להך גזה"כ, הא דחייב הוא משום דמקבלו עליו באלוה.

אך לפ"ד רש"י דכבר מעיקרא ילפינן לה מהך קרא דהא אבה ושמע חייב, ואפ"ה מבו' דטעם חיובו הוא משום דהו"ל כמקבלו עליו באלוה, הרי מסתברא מילתא דגם לאידך שנויי הוי טעם חיובו משום זה, - אמנם אי"ז מוכרח, וי"ל דהגם דלכו"ע ילפינן לה מקרא דאם אבה ושמע חייב, מ"מ נחלקו בטעם חיובו, דלרב המנונא הוא משום דהו"ל כקבלה באלוה, ולאידך אמוראי הוי זה חיוב בפנ"ע דכל שקיבל עליו לעבוד ע"ז ה"ה חייב.

ג] והנה לפמש"נ בד' התוס' דלמסקנת הגמ' אין חיובו משום דהו"ל כמקבלו עליו באלוה, אלא משום דאבה ושמע וקיבל על עצמו לעבוד את הע"ז, ונת' לדון כן גם לדעת רש"י, הרי נראה דלפ"ז לא קי"ל כשנויא דרב המנונא דבאומר איני מקבלו עלי אלא בעבודה אינו חייב, אלא אף בכה"ג ה"ה חייב, כיון דקיבל על עצמו לעבוד, - ומתישב בזה השמטת הרמב"ם בפ"ה מע"ז ה"ה לדינא דרב המנונא.

ד] עוד נראה לפ"ד התוס', דהא דמשני רב יוסף דרבים הניסתים אינם חייבים בקבלה בעלמא משום דמימלכי ולא טעו בתרי', וכן הא דמשני אביי דניסת מעצמו אינו חייב בקבלה בעלמא דמימלך, וכן הא דמשני רבא דאם לא אמר לי' כך אוכלת וכו' אינו חייב בקבלה בעלמא, כ"ז הוא רק לפ"מ דס"ל דטעם חיובא דאבה ושמע הוא משום דקיבל עליו לעבוד ע"ז, דהו"ל כאילו כבר עבדה, ובזה הוא דאמרינן דכל דמימלך אינו חייב, אך לדעת רב המנונא דטעם חיובו הוא משום דהו"ל כקיבלו עליו באלוה, הרי אין לחלק בזה, ואף בגונא דמימלך אח"כ, מ"מ כיון שעכשיו קיבלו באלוה ה"ה חייב.

ומתפרש לפ"ז לדעת התוס', הא דאמר רב יוסף מנא אמינא לה, דכתיב לא תאבה לו ולא תשמע אליו הא אבה ושמע חייב, וצ"ע מה מייתי רב יוסף מהך קרא לסייע לדבריו, הרי עיקר הא דניסת חייב בקבלה בעלמא, למדנו לזה ממתניתין לקמן, וי"ל דמייתי מינה דלא כדמשני מעיקרא דפליגי בה תנאי, אלא כו"ע מודו דה"ה חייב בקבלה בעלמא, וכדילפינן מקרא דאם אבה ושמע חייב, - אך למש"נ בד' התוס' נראה, דעיקר שנויא דרב יוסף הוא דהא דחייב בקבלה בעלמא, אי"ז משום דהו"ל כקבלה באלוה, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שקיבל עליו לעבוד ע"ז, חשיב כאילו כבר עבדה, וע"כ כ"ז הוא ביחיד דלא מימליך, וזהו דמייתי רב יוסף מהך קרא, דכיון דהא דהוא חייב בקבלה ילפינן לה מהך קרא דאם אבה ושמע חייב, ולא משום דהו"ל כקבלה באלוה, ע"כ שפיר י"ל דאינו חייב אלא ביחיד דלא מימליך.

ה] ונראה להוכיח כמש"נ, דהא דחייב באבה ושמע, אי"ז משום דהו"ל כקבלה באלוה, אלא הוי זה דין בפנ"ע דכל שקיבל עליו לעבוד ע"ז ה"ה חייב, וזה למש"נ במק"א דדעת הרמב"ם ודעימי' דחיובא דע"ז הוא אף בע"ז שאינו עובדה כלל בדרך אלהות.

ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם בפ"ה מע"ז ה"ה בסתמא דכל שאמר הניסת הן ה"ה חייב, ולא חילק דהיינו רק בע"ז שעובד אותה דרך אלהות, יש ללמוד דהא דאם אבה ושמע חייב, אי"ז כלל משום דהו"ל כקבלה באלוה, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שניסת וקיבל עליו לעבוד ע"ז ה"ה חייב, וע"כ ליכא נפ"מ בזה בין מיני הע"ז.

ו] ועד"ז יש להוכיח גם לדעת ש"ר דפליגי על ד' הרמב"ם וס"ל דחיובא דע"ז הוא רק בע"ז שעובדה בדרך אלהות, וזה למש"נ במק"א בדעת כמה מקמאי דכל שעובדה דרך אלהות ה"ה חייב, אף שהוא אינה מקבלה עליו באלוה, - ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דאם אבה ושמע חייב, הוא משום דהו"ל כקיבלה עליו באלוה, לא יהא חייב אלא בשקיבל עליו לעבדה מכח קבלת אלהות, ואי"ז במשמע, - ונ' מזה דהא דאם אבה ושמע חייב, הוא דין בפנ"ע, וכמש"נ.

ז] וכ"ה משמעות ד' המאירי בסוגיין, ז"ל, אבל אם ל"ה אומר ד"ז לאחר או לאחרים אלא בינו לבין עצמו, שהי' פוסח בדבר זה בינו לבין עצמו ומתוך מבוכתו הי' גומר בדעתו ואומר אעבוד שלא ע"י מסית או אלך ואעבוד, "ול"ה משייר בדבורו לומר שאינו מקבלו עדין באלוה עד שיעבד שמן הסתם הואיל וגמר שיעבוד הדבר מוכיח שהוא מקבלו, ואעפ"כ הואיל ולא לאחרים הוא אומר אינו נסקל עד שיעבוד הואיל ואינו מקבלו מעכשיו באלוה בפירוש", עכ"ל.

ומ' מד' המאירי, דלעולם אף בניסת מעצמו הו"ל כקבלה באלוה, והא דאינו חייב הוא משום שאינו מקבלו מעכשיו באלוה בפירוש, ולפ"ז הרי לכאו' הא דבניסת מאחרים חייב, אי"ז משום קבלת אלהות, שהרי כל שלא קיבלו עליו באלוה בפירוש אינו חייב, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שקיבל עליו לעבוד ה"ה חייב, ובזה הוא דמפלגינן דניסת מעצמו דמימליך אינו חייב.

וכן מ' גם ממש"כ המאירי שם, ז"ל, ולא יראה כן ומעולם לא חלק אדם בניסת מפי עצמו לחייב בלא עבודה "או קבלת אלהות", עכ"ל, ומ' דדעת המחייבים בניסת מפי עצמו, אי"ז משום דהו"ל כקבלת אלהות, אלא ס"ל דאף ניסת מפי עצמו חייב אף בלא עבודה או קבלת אלהות.

ח] והנה בחזו"א סימן כ"ד סק"ד הק' ע"ד המאירי שלא נחלק אדם בזה, דא"כ מ"ט הוצרך רב המנונא לשנויי באומר איני מקבלו עליו אלא בעבודה, לוקמה בעובד ולא במוסת.

אך למש"נ נראה, דכל מש"כ המאירי דלא נחלק אדם בניסת מפי עצמו לחייב בקבלה בעלמא, הוא רק להני אמוראי דס"ל דקבלה לעבוד לא חשיבא כקבלת אלהות, וחיובו הוא משום שקיבל עליו לעבוד ע"ז, ובזה כו"ע מודו דאין לחייב בניסת מפי עצמו, אך לדעת רב המנונא דחיובא דהמקבל עליו לעבוד, הוא משום דהו"ל כקבלת אלהות, ודאי דאף הניסת מעצמו חייב, וזהו שדקדק המאירי שלא חלק אדם בניסת מפי עצמו לחייב וכו' בלא קבלת אלהות, והיינו דלפ"מ דקי"ל דבקבלה לעבוד אין בזה קבלת אלהות, אין לחייב בזה מדין ניסת.

ט] ואמנם החזו"א שהק' כן, אזיל לטעמי', שנקט בכל דבריו שם דלכו"ע חיובא דהאומר אעבוד, הוא משום קבלת אלהות, עיי"ש בכל דבריו, והוצרך לחדש לפ"ז, דלמ"ד דרק ישראל משומד חייב, היינו דאף דה"ז מתפרש שהוא מקבלו עכשיו, מ"מ כיון שתלאו בעבודה שיעשה עדיין אין כאן הסכמה קבועה והוא צפוי עדיין להתחרט, והלכך אין כאן שיעור חיוב של קבלה, עיי"ש בדבריו, וצ"ע מכל מש"נ להוכיח דהוי זה חיוב בפנ"ע, ואי"ז משום קבלת אלהות, וצ"ע בזה.

י] והנה כתב הרמב"ם בפ"ד מע"ז ה"א, ז"ל, מדיחי עיר מישראל הרי אלו נסקלין וכו' אע"פ וכו' אלא הדיחו את יושבי עירם עד שעבדו אותה, ואנשי העיר המודחין נהרגין בסייף והוא שעבדו ע"ז או שקבלוה עליהם באלוה, עכ"ל, ובתוי"ט בפירקין דקדק מד' הרמב"ם אלו שפסק כשנויא דרב יוסף דרבים הניסתים אינם חייבים בדיבור בעלמא, עיי"ש, וצ"ב בדבריו, דלכאו' מה שהוכיח דחלוק מסית יחיד ממדיח רבים, הוא דבמדיח רבים אינו חייב אא"כ הודחו רוב יושבי העיר, ובמסית יחיד ה"ה חייב אף אם לא עבד ואף לא קיבל עליו לעבוד, ולכאו' זה אינו ענין לשנויא דרב יוסף, וצ"ע, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ה כתב ע"ז, ז"ל, ואי"ז דקדוק, שאין כונת הר"מ רק לפרש דאע"ג דבמסית א"צ שיהא המוסת עובד וכו' אבל מדיחי עיר הנידחת בעינן תנאי של הדחה והיינו שעבדו, אבל שפיר י"ל דאם אמרו הן נלך ונעבוד זהו בכלל קיבלו שכתב הר"מ, עכ"ל.

ולכאו' כ"ז ניחא להחזו"א לטעמי', דהא דבקיבל עליו לעבוד חייב, הוא משום דהו"ל כקיבלו עליו באלוה, וע"כ י"ל דזהו בכלל קבלוה עליהם באלוה שכתב הרמב"ם, אך למש"נ דהא דבקיבל עליו חייב, הוא דין בפנ"ע, דאף שלא עבד ולא קיבל לאלוה בפירוש, ה"ה חייב, שוב יש לדקדק מד' הרמב"ם דלחיובא דעיר הנדחת לא סגי בזה, אלא בעינן שיעבדו ע"ז או שיקבלו עליהם באלוה בפירוש, אך שמא י"ל, דכיון דחיובא דקיבל עליו לעבוד, הוא משום דהו"ל כמי שעבד, ע"כ ה"ז נכלל במש"כ הרמב"ם והוא שעבדו ע"ז.

שו"ר בפר"ח רפ"ד מע"ז שכתב לדקדק מד' הרמב"ם שכתב והוא שעבדו ע"ז, דאם נתרצו לעבוד ולא עבדו אין נהרגין, וכשנויא דרב יוסף, ובס' ארבעה טורי אבן שם השיג ע"ז, ז"ל, ולענ"ד לא דקו בד' רבינו שבודאי פוסק כרבינא וכו', וס"ל לרבינו כיון שאומר אלך אעבוד וכו' היינו מקבלו באלוה, וכ"כ רש"י ותוס' בהדיא וכו', וכן כאן כתב או שקבלוה עליהן באלוה, והיינו באומרים נלך ונעבוד וכו', עכ"פ מבו' בהדיא ברש"י ותוס' שהאומר אעבוד או אלך אעבוד חייב משום דמקבלו באלוה, עכ"ל, ומבו' בדבריו כמש"נ, דאם חיובא דהאומר אעבוד, הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דהו"ל כקיבלו באלוה, יש ללמוד מד' הרמב"ם דבעיר הנדחת אין חייבין בכך, וע"ז הוא שכתב דהא דחייב באומר אעבוד הוא משום דהו"ל כקיבלו באלוה, אך למש"נ יש לפקפק בזה, וכנ"ל.

יא] ומשה"ק התוי"ט והפר"ח שם ע"ד הרמב"ם דזהו שנויא דרב יוסף ואביי דחי לה, י"ל בדעת הרמב"ם דס"ל כמש"כ בחי' הר"ן בסוגיין בשם תוס', דמשה"ק מן הברייתא לא הקשו אלא מתחילת הברייתא שאמרו אחד יחיד הניסת ואחד רבים הניסתים שיש במשמע כל רבים אע"פ שהן יחידים, אבל עיר הנדחת דין אחר הוא ואין להקשות ממנה, עכ"ד, - ולפ"ז י"ל דאה"נ לחיובא דעיר הנדחת בעינן שיעבדו ממש, ולא סגי במה שקיבלו עליהן לעבוד, ולא משום דרבים מימלכי, אלא משום דקבלה לעבוד הרי אי"ז עבודה ממש, וכמש"נ, אלא דלחיובא דע"ז סגי במה שקיבל עליו לעבוד, דהו"ל כמי שכבר עבד, אך לחיובא דעיר הנדחת לא סגי בזה, ופלוגתת רב יוסף ואביי הוי בחיובא דרבים שאינם עיר הנדחת, וע"ד שכתב הר"ן שם לפי דרכו, עיי"ש.