סימן ו_1
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן ו'

קידושי אשה בקנין חליפין

ענף א'

בשיטת רש"י בסוגיין

1. ג ע"א. מנינא דרישא למעוטי מאי וכו' למעוטי חליפין ס"ד אמינא הואיל וגמר קיחה קיחה משדה עפרון מה שדה מקניא בחליפין אף אשה נמי מקניא בחליפין קא משמע לן ואימא הכי נמי חליפין איתנהו בפחות משוה פרוטה ואשה בפחות משוה פרוטה לא מקניא נפשה. ע"כ. מבואר בגמ' דהיה מקום לומר שאשה תתקדש בקנין חליפין. ונתחדש טעמא חדתא דאינה נקנית משום דפחות מש"פ לא מקניא נפשה. ובראשונה יש לברר היכי ס"ד למילף דאשה תתקדש בקנין חלפין. ובפשטות הסוגיא משמעה דבילפותא דקיחה קיחה משדה עפרון איכא למילף דכל קניני שדה שייכים אף באשה. וכשם ששדה נקנית בחלפין ה"נ אשה מתקדשת בחליפין. אכן הוא חידוש, דהא אופן הילפותא דילפינן קיחה דאשה מקיחה דכתיב גבי שדה עפרון דקיחה היינו בכסף. ויש בראשונים דהקשו כן ומכח זה פירשו באופנים אחרים לפום ס"ד היכי ילפינן לקנין חלפין. ויבואר אי"ה. וברש"י מסתימתו משמע כהפשטות הנ"ל.
2. בטעמא דהגמ' דאשה לא נקנית בחלפין, הנה לגירסא דילן דגרסינן דאשה בפחות מש"פ לא מקניא נפשה, והיינו דגנאי הוא לה להתקדש בהכי, כל הראשונים תמהו אכתי אמאי לא תתקדש בפרוטה. ורש"י כתב ליישב קושיא גדולה זו בזה"ל: דגנאי הוא לה הלכך בטיל לה לתורת חליפין בקידושין ואפילו בכלי שיש בו שוה פרוטה אי יהיב לה בלשון חליפין עד דיהיב לה בתורת לשון קנין או קיחה או קידושין: עכ"ל. ודבריו צ"ב רב.
3. ואף סיום דברי רש"י דכתב עד דיהיב לה בתורת לשון קנין או קיחה או קידושין צ"ב. דלכאורה הול"ל עד דיהיב לה בתורת קנין כסף. ועמד ע"ז הרש"ש והביא לר"ן שהביא את כל לשון רש"י ורק כאן שינה מלשון רש"י וכתב דעד דיהיב ליה בתורת קנין כסף. ודברי רש"י צ"ב.

ענף ב'

הקדמה קצרה ביסוד קנין חליפי סודר וחליפי שוה בשוה.

1. יש להקדים לסוגיא דילן ידיעות חשובות בענין קנין חליפין. הנה בב"מ מז ע"א ילפינן מקרא ד"זאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה לקיים כל דבר שלף איש נעלו ונתן לרעהו". גאולה זו מכירה, וכן הוא אומר 'לא יגאל'. תמורה זו חליפין, וכן הוא אומר 'לא יחליפנו ולא ימיר אותו'. לקיים כל דבר שלף איש נעלו ונתן לרעהו. ע"כ. פרש"י: גאולה זו מכירה - שמכר לו מכירה גמורה בדמים, ולא קיבל מעות, ובאין לקיים דברי מכירתן על ידי קנין: זו חליפין - שמחליף כלי זה בחפץ שכנגדו:עכ"ל. מבואר ברש"י דמשכח"ל תרי אנפי דחלפין. האחד הוא מכירה ומקיימים הדברים ע"י קנין חלפין היינו קנין סודר. והשני, דמחליפים החפצים אחד כנגד חבירו. ובלשונינו הם מוגדרים כחליפי שוה בשוה וחליפי סודר.
2. ויש לדון האם מהות שתי הקנינים אחת הן, או דהם שתי מהויות של קנינים. הנה יש בראשונים ראיות לחילוקי דינים שיש בין חלפי שוה בשוה לקנין סודר.
3. עיין תוס' ב"מ מו ע"ב שהביא לשיטת ר"ת דבשוה בשוה מהני אף פירות בחליפין ודוקא בסודר לא מהני. ורש"י שם פליג.
4. עיין שיטה מקובצת ב"מ מו ע"ב ז"ל: אבל הריא"ף כתב בתשובת שאלה מועתק מלשון ערבי: וששאלת אם יש בחליפין אונאה אם לא. מה שנראה מן התלמוד הוא שאין בהן אונאה וזה במה שאמרו מכור לי באלו קנה ומחזיר אונאה ואמרו קנה דבחליפין קנו ומחזיר אונאה דמכור לי באלו קאמר כלומר לפי שהיה בלשון מכירה מחוייב להיות בו אונאה והתורה גם כן מעידה על זה באמרה וכי תמכרו ממכר וגו' בממכר הוא דאזהר רחמנא בבל תונו אבל בחליפין לא אלא הדבר תלוי בהיותם מתרצים זה לזה ומה שנתרצו בו וקבלו אותו על עצמן נתקיים: עכ"ל.
5. עיין ריטב"א ב"מ מז ע"א ויש מביאין ראיה מכאן שאין אונאה בחליפין כי אולי הוא רוצה באותו חפץ ואף על פי שאינו שוה כשלו, ואין זה טעם נכון דאטו בשופטני עסקינן דמחלפי ולא קפדי הא כל חליפין מקפד קפדי כדאיתא לקמן, וכי תימא דבמכר אמר רחמנא ולא בחליפין א"כ כל דבר שנקנה בסודר לא יהיה בו אונאה וזה לא אמרו אדם מעולם, עכ"ל.
6. מבואר בריטב"א דהא פשיטא ולא אמר אדם מעולם דבקנין סודר יש דין אונאה. ומעתה מסתברא מילתא דאף להרי"ף דאמר דאין אונאה בחלפין היינו דוקא בחליפי שוה בשוה. ולא בקנין סודר. וביותר, שהרי כל דרשת הרי"ף היא מקרא דוכי תמכרו ממכר, ולא בחליפין. והנה ברש"י הנ"ל מבואר דקנין סודר היינו מכירה גמורה דמקים הדברים בקנין סודר ורק בשוה בשוה הוא מוגדר כחליפין שמחלייפים חפצים ביניהם. ואם כן הוא, הרי שלפנינו חילוק דין נוסף בין חליפי סודר לשוה בשוה.
7. והגדרת החילוק ביניהם נראה, דהנה חליפי שוה בשוה, היינו דאין כאן תשלום עבור המקח אלא הוא אופן של החלפת חפצים שמחליפים ביניהם ואין כאן תשלום כלל. משא"כ בחליפי סודר הרי כיון שמתחייב תשלום עבור המקח יש כאן מקח עם תשלום. והסודר אינו אלא לקיים הדברים.
8. ומעתה יש לנו ללבן מהו הגדרת קנין סודר. ולפו"ר היה נראה דבאמת אין כאן ענין חליפין כלל, ואינו אלא מעשה קנין בעלמא לגמור הדברים. אכן כל זה אם נימא דחליפין שוה בשוה הם דין נפרד מחליפין של סודר. אבל אם אינו דין נפרד, הרי דאף חליפי סודר מהותו הוא דמחליף את החפץ הנקנה עם הסודר. [אלא שישנה קציצה של תשלום מעות נוספת. אבל מהות הקנין הוא החלפת הסודר עם החפץ הנקנה] כ"ז הקדמה קצרה לסוגיין.

ענף ג'

המשך ביאור שיטת רש"י. וביאור חדש בגדר קנין סודר

1. והנה רש"י פירש בריש סוגיין דנדון קנין חליפין באשה היינו קנין סודר. וילה"ע אמאי פירש כן. ויש לומר בתרי אנפי. או דנימא באופן מחודש דלעולם אשה מתקדשת בקנין חליפי שוה בשוה. ויש מהאחרונים שנקטו כן. ויש מקום לומר איפכא דהא פשיטא דלא משכח"ל באשה חליפי שוה בשוה דאשה אינה חפץ הנקנה ואין כאן אלא קנין אישות, והא לא שייכא להחליפה בחפץ הנקנה. וכן נקט הגר"נ והגרא"ק סייע לדבר זה מהא דלקמן דף ח ע"א דעבד אינו נקנה בתורת תבואה או כלים ובעינן לפרושי להך מימרא דתבואה או כלים היינו קנין חליפין. ומקשינן דלר"נ דאמר דפירי לא עבדי חליפין הרי פשיטא דעבד אינו נקנה בחליפי תבואה דאינה כלי ולהכי מוקמינן לה לברייתא באנפא אחרינא. והקשו הגרא"ק זצ"ל לשיטת ר"ת דבשוה בשוה אף פירי עבדי חליפין אמאי לא מוקמינן לבריתא בהכי דעבד אינו נקנה בחליפי שוה בשוה. וביאר דאף בע"ע דיש קנין איסור אין זה קנין חפץ בעלמא ולא שייך לדון בו החלפת שוה בשוה.
2. ונשובה לדברי רש"י דפירש דלהכי לא מקניא נפשה בחליפין דגנאי הוא לה. ומש"ה בטיל לה תורת חליפין בקידושין, ולכאורה היה נראה לפרש דהא דבטיל לה לגמרי תורת חליפין משום דכל הקנין גנאי הוא לה. וטעמא דמילתא דכיון דמהות חליפין הוא החלפת החפץ באשה, הרי כיון דהך קנין מהניא אף בפחות מש"פ הרי שאופן הקנין של החלפת האשה בחפץ הוא מגונה בעיניה, שכיון ששייכת החלפה אף בפחות מש"פ הרי זה מוכיח דכל ענין ההחלפה אין לו שום חשיבות.
3. אכן כיון דפרש"י דאיירינן הכא בחליפי סודר. שוב נמצא שאין לפרש כן, דהרי סודר בסודר לפמש"נ בחלק מהראשונים אין ענינו החלפה כלל אלא כל ענינו לקיים הדברים וכדפרש"י בב"מ. ואולי יש לומר דאף קנין לקיים הדברים מגונה בעיניה כיון שניתן לקיימו אף בפחות מש"פ וזה לא מסתברא למימר הכי, דהרי חזינן דקנין שטר מהני אף שהוא אינו שוה מידי. כיון שאין ענין השטר לבטאות שווי מסויים ממילא אינו מגונה בעיניה. וא"כ לכאורה אף קנין סודר אם אינו אלא לקיים הדברים הרי אינו שונה משטר במידי. וא"כ אמאי בהא אמרינן דמגונה הוא בעיניה. נמצא דמדברי רש"י ב"מ דקנין סודר הוא לקיים הדברים תקשי ברש"י דילן אמאי קנין זה מגונה הוא בעיניה. וצ"ע.
4. ונראה לבאר יסוד קנין סודר באופן אחר, דלעולם בשורשו אינו לא משורש קנין חליפי שוה בשוה אבל אינו מעשה קנין בעלמא. ויסוד הקנין יש לי ללומדו ממה שמצאתי בקונטרס הראיות לריא"ז מסכת בבא מציעא מז ע"א ז"ל: במה קונין רב אמ' בכליו של קונה ולוי אמ' בכליו של מקנה. פי' במחליף פרה בחמור או מטלטלי' במטלטלי' ודאי לא פליגי דשניהם מקני' זה לזה וא' מושך המטלטלי' של חברו ומקנה לו המטלטלי' שלו, ולא פליגי אלא בקנין סודר דהוי כעין שלף איש נעלו ונתן לרעהו, דרב ס"ל כי היכי דמחליף פרה בחמו' זה נותן פרתו וזה מקנה לו את שלו, הם ה"נ בקנין הסודר זה נותן סודר וזה מקנה לו את שלו לקיים כדכ' לקיים כל דבר, וכיון שאין מקנה לו בסודר אי' דומה לחליפי' דפרה וחמור, לפי' המקנה אדרבה צריך ליתן הסודר לקונה והקונה עוש' לו נחת רוח שמקבל ממנו, ובההיא הנאת נחת רוח שעוש' לו מקנה לו את שלו, וזה דומה ודאי לחליפי' דפרה וחמור שזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה, וה"נ ההוא הנחת רוח שעוש' לו לקבל ממנו דבר קל חשיב' נתינה גבי' וראוי לקנות בו כאלו נותן לו, וכדאמרי' בעלמ' גבי מתנה דאי לאו דעבד ליה נחת רוח לא הוה יהיב לה מתנה ומ"ד פירי לא עבדי חליפי' וכן כל הנך מילי דלא עבדי חליפי' בין אם נתנ' בדרך סודר שאי' קונה בשוו', בין אם נתנם לקנות בשוויהן כדרך פרה וחמור לא עבדי חליפי' כלל, דסוף סוף הכל ענין א' הוא שזה עושה רצונו של זה וזה עוש' רצו' של זה, למר כדאי' ליה ולמ' כדאית ליה, וכדאמרי' לגבי מטבע דאע"ג דהוה רוצה לקנות בשוויה בתורת חליפי' כדרך המחליף פרה בחמו' אי' קונה בה בתורת חליפין. עכ"ל.
5. מבואר בדבריו [אף שהוא כתב כן אף לענין שוה בשוה, נלע"ד דאיהו ס"ל דאין חלוק ביניהם, ואיך שיהיה הרי עיקר הסברא מבוארת בכאן] דענין חליפין הוא שזה עושה רצונו של זה וזה עושה רצונו של זה. דלעולם הקנאת החליפין לשני אינה תמורה לחפץ שמקבל מהשני, אלא שהוא אופן קנין חדש של הקנאה תמורת הקנאה, וביותר דהקנאה של כל אחד באה לבטאות שעושה רצונו של השני, וכיון שכן אף השני מתרצה לעשות רצונו של הראשון. ולע"ד דבריו הם קלורין לעינים בענין סתום זה של קנין סודר.
6. ולפ"ז יש לומר דאף אם נלך בשיטת הראשונים דשתי קנינים חלוקים הם, חליפי שוה בשוה, וחליפי סודר, מ"מ הגדרת הקנינים והחילוק ביניהם יתבאר באופן זה, דשוה בשוה הם החלפת החפצים זה בזה. ואף שאינו נתינת שויות אולם יש כאן החלפת חפצים. אבל קנין סודר הוא אינו החלפת חפצים אלא החלפת הקנאות, דזה מקנה לו משום שהלה הקנה לו, ובעומק יותר, הרי האיר עינינו הריא"ז ששורשו הוא עשיית רצונו של שני כנגד זה שהשני אף הוא עושה רצונו שלו. ובזה מתאים הלשון חליפין לשתי הקנינים ששתיהם יש בהם ענין החלפה אלא שבכל אחד הוא באופן אחר של החלפה.
7. ולפ"ז יש לנו מקום לפרש דברי רש"י, דאף דאיירינן הכא בקנין סודר, מ"מ אף בזה אין האשה רוצה להתקדש בקנין זה, משום שקנין זה מגונה הוא בעיניה, שהרי היא מקנה א"ע תמורת שהבעל הקנה לה סודר, וכיון שהוא פחות מש"פ הרי נמצא שהיא מקנה א"ע כנגד הקנאה של דבר שאינו ש"פ ולהכי קנין זה מגונה הוא בעיניה ואינה חפיצה להתקדש באופן של קנין זה שאין בו שום ערך וחשיבות והרי היא מקנה א"ע כנגד הקנאה נגדית של דבר שאינו שוה ולכן קנין זה מזולזל הוא בעניה.
8. ולפ"ז אפשר אולי לפרש את סו"ד רש"י שכתב דלא מהני חליפין ובעינן שיתן לה לשון קנין או קיחה או קידושין ולכאורה הוא פלא. עיין רש"ש ועיין ר"ן שבאמת שינה בזה מלשון רש"י וכתב דעד שיתן באופן של קנין כסף ולא באופן של קנין חליפין. ולשון רש"י צ"ב. ואולי יש לומר דמה שמגונה בעיני האשה הוא המושג של החלפה שאינו תמורת שוה ערך, והרי היא רוצה להקנות ולא להתחלף עם חלפי חפץ אחר. ולהכי פירש דצריך לקנותה באופן של קנין וקיחה שענינו הוא באופן של קבלת תמורה. ולא באופן של החלפה. ואכתי לשון רש"י קשה להולמו.

ענף ד'

ביאור נוסף בשיטת רש"י.

1. ויש מקום לפרש דברי רש"י באופן אחר. דהנה הבאנו לגמ' במ מז ע"א רב אמר: בכליו של קונה, דניחא ליה לקונה דלהוי מקנה קונה, כי היכי דלגמר ולקני ליה. הרי מפורש דתורת חליפין הוא שנותן לו כלי למקנה כי היכי דליגמר וליקני ליה. והיינו דהנתינה היא בכדי שיגמור ויקנה לו. והנה בקידושי אשה, כשנותן לה כלי פחות מש"פ דכתב רש"י דגנאי הוא לה. בפשטות פירוש דבריו דלא חלים הקידושין משום דאין גמירו"ד, אכן יש לומר יותר מזה דלא חלים הקידושין משום דאין כאן מע"ק, דכיון דכל מטרת הקנין של חליפין מפורש בגמ' כי היכי דלגמר ולקני ליה, נמצא דבחלפין לאשה דלא גמר ומקני אין שום משמעות לקנין. נמצא דהבעיה היא במעשה קנין שאינו יכול לפעול בקידושי אשה ואין הבעיה באשה זו שאין לה גמירו"ד לקנות.
2. ולפ"ז מש"כ רש"י הלכך בטיל לה תורת חליפין מתפרש באופן אחר, והוא, דתורת חליפין לא שייכים בקנין אשה, ואף דלכאורה בכלי שיש בו ש"פ כבר כן שייך, הרי כיון שהתורת חלפין שנאמר בתורה לא מהני כמות שהוא באשה, שוב אין ללמוד כלל לתורת חליפין באשה דאין מחדשים קנין חדש של חליפין באשה, וכיון דחלפי פחות מש"פ לא שייך ללמוד באשה ממילא כבר אין למדים כלל לקידושי חליפין באשה. וכל זה דוקא למהלך זה דיש חסרון במעש"ק אבל אם אין חסרון במעש"ק אלא דבפועל לא חלים הקידושין בפחות מש"פ בזה תקשי דאכתי בש"פ יחולו. וזה נכנס היטב בלשון רש"י בטיל לתורת חליפין . [לשון רש"י בטיל לה. אבל לשון הר"ן בטיל הוא].
3. ויש לדקדק זאת בלשון הראשונים שהוסיפו להקשות על רש"י עיין רמב"ן ז"ל: ומה שאמר הרב ז"ל הלכך בטל תורת חליפין בקדושין איני יודע למה בטל, כיון שבפחות משוה פרוטה לא נתבטלו מחמת פסול קנייתן אלא מחמת קפידתה של אשה, עכ"ל. הרי דאם פחות מש"פ לבד בטל מכח פסול קניתן שוב לא הוקשה לרמב"ן דהכל בטל ורק משום דאף פחות מש"פ לא נפסל הקנין בעצם אלא שבפועל אינה מתרצית רק בזה הוקשה לרמב"ן והוא דקדוק נפלא כפשט זה.
4. ואכתי יש להוסיף בזה דלכאורה אכתי אמאי לא נילף לקנין חליפין דש"פ. אכן יעוין בר"ן דכתב [לפי דרכו בביאור הסוגיא] דעד כמה שאין למדים באשה לחליפי פחות מש"פ שוב אין למדין כלל לחליפין. דהנה דין פחות מש"פ מבואר בגמ' ב"מ דף מז ולא נתפרש שם מקורו. ולפו"ר היה נראה דהוא מסברא. אכן מפורש בר"ת בספר הישר דילפינן לה מלקיים כל דבר. [עיין רש"י מז שפירש לענין אחר שם דדרשינן לקיים כל דבר היינו **ב**כל דבר]. ומינה ילפינן דאף פחות מש"פ קונה.[[1]](#footnote-1) וכיון דילפינן לה מקרא מבוארים היטב דברי הר"ן דעד כמה שבאשה ודאי פחות מש"פ לא מהני [וכמש"נ דלא מהני משום פגם בעצם הקנין לענין קידושי אשה] שוב אין למדים לחליפין ש"פ דאין למדים לחצאין להך קנין.[[2]](#footnote-2) וכן מפורש בכמה ראשונים עיין תורי"ד דכתב על כגון דא דאין גז"ש למחצה.

ענף ה'

שיטה חדשה בביאור דברי הגמ' ואשה בפחות מש"פ לא מקניא נפשה.

1. הקשו התוס' על רש"י "וקשה לר"ת דא"כ פשטה ידה וקבלה תתקדש בפחות מש"פ" וילה"ע אמאי הוקשה להם אפחות מש"פ, והרי אשה אינה נקנית בחליפין אף בשו"פ, והיה להם להקשות דאף דאמרינן דגנאי הוא לה להכי אינה מתקדשת כלל בחליפין אכתי אמאי לא יהני פשטה ידה וקיבלה קידושין. ואמאי העמידו את קושייתם על פחות מש"פ.
2. והנה יש להביא לדברי המרדכי ועוד ראשונים שפירשו את גירסת הגמ' ואשה בפחות מש"פ לא מקניא נפשה, דקאי על שעור פרוטה בקנין כסף, ולא על חליפין דייקא. דהיינו דכל שעור פרוטה בקנין כסף אינו שעור בשם כסף דפחות מכן לאו כסף הוא, אלא הוא משום דפחות מש"פ אינו חשוב בעיני בני אדם, ואינם מתרצים להקנות תמורת פחות מש"פ.
3. עיין מרדכי [ראשון במסכתין] ז"ל: קשה לר"ת דמשמע מדתלי טעמא משום דגנאי הוא לה משמע דאם היתה רוצה להתקדש בכך שהיתה מקודשת [וא"כ במתני' אמאי תנן בפרוטה] עכ"ל. והוא תימה. מאי שייטיה למתני' דהתם איירינן בקנין כסף ולא בקנין חליפין, ומבואר בזה חדוש גדול, דהמרדכי פירש את גרסתו של רש"י ד'בפחות מש"פ לא מקניא נפשה', דקאי אשעור פרוטה דקנין כסף דכל שעור פרוטה בקנין כסף הוא משום דלא מקניא נפשה בפחות מש"פ ומינה אף לחליפין דס"ל דאל"ה לא היה פשיטא לגמ' דלא מקניא נפשה [ולקמן יבואר יותר מהיכן פשיט"ל למרדכי לפרש כן בגמ'] ועל זה הקשה המרדכי דא"כ בכל קידושי כסף פחות מש"פ תיקנה. והוא חדוש נפלא דזהו הטעם דפחות מש"פ לא מתקדשת.
4. וכן חזינן להדיא בתורא"ש לקמן יג. דאיתא התם: א"ר אסי א"ר מני, כשם שאין אשה נקנית בפחות משוה פרוטה כך אין קרקע נקנית בפחות משו"פ. ז"ל תורא"שף תמיה לי אמאי תלי קרקע באשה כי היכי דבאשה ילפינן קיחה קיחה משדה עפרון דכתיב ביה כסף בקרקע נמי כתיב שדות בכסף יקנו, ולפי גירסת הספרים דגרסי לעיל אשה בפחות מש"פ לא מקנייא נפשא דתלוי בקפידת האשה ניחא. עכ"ל. הרי דלפום הך גירסא דלא מקניא נפשה, מבואר דשעור פרוטה מקורו אינו בלשון 'כסף' שבתורה [כדפירש הרא"ש שם בקושייתו, ולהכי הוקשה לו דכשם שבאשה כתיב כסף וממעטינן מהא פחות מש"פ ה"נ בקנין כסף דקרקע כתיבא בקרא כסף דשדות בכסף יקנו והך כסף ממעט פחות מש"פ] אלא מקורו בקפידת האשה. דפחות מפרוטה אין האשה מתרצית להתקדש בכסף זה והוא להדיא כדברי המרדכי.
5. ולפ"ז מתפרשים דברי התוס' כמין חומר, דהוקשה להם אכל קנין כסף אמאי בפשטה ידה לא מהני אף לא קנין כסף פחות מש"פ. והרי כל הטעם לרש"י דאינה מקודשת פחות מש"פ הוא משום דלא מקניא נפשה.
6. אכן ילה"ע בזה הערה גדולה, דהנה בתורא"ש ביאר בהגמ' דף יג דמקור הדין דקרקע אינה נקנית בפחות מש"פ הוא מקידושי אשה. דהתם נתחדש הדין דפחות מש"פ לא מקניא נפשה. ומינה ילפינן לקנין קרקע. וצ"ע הרי גבי קנין חליפין חלוק קרקע מאשה דקרקע נקנית בפחות מש"פ כל שהוא כלי ואשה אף בזה אינה מקדשה נפשה. וע"כ דגבי אשה בעינן ריצוי טפי וא"כ איך למדים לענין קנין כסף קרקע מאשה. וזו הערה גדולה לע"ד.
7. ונראה מכאן יסוד גדול בהא דאמרינן בגמ' דאשה לא מקניא נפשה בפחות מש"פ, דמה שאשה לא מקדשה בכלי פחות מש"פ [ובקנין כסף מהני חליפין פחות מש"פ] משום דדעת אשה הוא על השויות ולא על הכלי עצמו, וכלפי השויות הרי הוא שוה פחות מפרוטה. ואפשר דמכאן מקור המרדכי לפרש כן ברש"י, דהרי פירש דאשה בפחות מש"פ לא מקדשה נפשה, והרי לענין קנין מהני, ומאי שנא אשה. וע"כ דהמכוון הוא דאשה דעתה על השויות, והשויות היא פחות מש"פ ולא מקדשה נפשה. והיינו דעומק דברי הגמ' ואשה בפחות מש"פ לא מקדשה נפשה דאף בכלי האשה אינה מתקדשת אלא בשויות של הכלי והרי זה בפחות מש"פ ובזה אשה לא מקדשה נפשה. ולפ"ז מבואר היטב מאין לקח המרדכי דכל שעור שו"פ הוא מטעם זה דלא מקדשה נפשה. דהו"ל לגמ' למימר דאשה אינה רוצה אלא בשויות והרי השויות אינה כסף ומדאמרינן דהשויות דהיא פחות מש"פ לא מקדשה נפשה מזה מבואר דהיינו טעמא דשעורו של ש"פ.
8. ולפ"ז מבואר היטב דהגמ' למדה מקידושין דפחות מש"פ לא מקניא נפשה, לקנין כסף קרקע דאף שם אינה נקנית בפחות מש"פ, דהחילוק בקנין חליפין בין קנין קידושין לקנין קרקע, אינו בזה דבקידושין אשה אינה מתרצית אלא בדבר יותר חשוב, [דא"כ הרי חילוק זה היה קיים אף בקנין כסף דקרקע, ואיך דימתה אותם הגמ' אהדדי]. אלא דבקדושין אשה אינה מתרצית בכלי אלא בשויותו, ולהכי אין לחלק בין אשה לקרקע אלא בקידושי כלי. אבל בקידושי כסף אין שום חילוק ביניהם, ולהכי שפיר ילפינן קנין כסף דקרקע מקנין כסף דאשה. והדברים מכוונים בס"ד.
9. ולפ"ז יש לנו פתח להבין באופן חדש, אמאי אין האשה נקנית בחליפין אף לא בשו"פ, דיסוד חליפין הוא החלפת החפצים והרי כיון שהיא אינה חפיצה בחפץ להתקדש אלא בשויות הרי זה אינו קנין חלפין. וביאור ד"ז דבקנין שמחליפים חפצים עיקר דעתו של האדם הוא שמקבל חפץ בחליפי חפץ אבל באשה לא שייך שמחליפה א"ע בחפץ אחר דאין זה חליפין אלא דעתה על השויות שהיא מקבלת. ומה"ט לא מהני אף ביותר מש"פ דכל מהות חליפין הם החלפת חפצים אבל אם מקבלת את החפץ בתורת שו"כ הרי זה ככסף ולא חליפין להכי אם אומרים בתורת חלפין לא חל הקנין קידושין. ז"ל מהרי"ט: ויש לפרש דהכי קאמר אשה בפחות משוה פרוטה לא מקניא דכיון דקנין עולם הוא אי דעתה אשויון ואין חשיבות דכלי שוה אצלה שאין חשיבות הכלי עומד לימים רבים וכי היכי דלדידן חשיבות דטיבעא לאו חשיבות הוא אפילו שיהיה ממון גדול משום דדעתיה אצורתא וצורתא עבידא דבטלה הכי נמי חשיבות דכלי אצל האשה לאו כלום וכל קנין חליפין אינו אלא מפני חשיבותו של כלי דהא פירות לא עבדי חליפין ומטבע לא עבד חליפין וכיון שאין חשיבות הכלי אצל האשה כלום לא מקניא בחליפין כלל. עכ"ל הנה ייסד דכל ענין חליפין הוא בחשיבות הכלי ולא בשויות שלו, והביא ראיה גדולה לזה מהא דפירי לא עבדי חליפין ומטבע לא עביד חליפין והרי יש בו שויות וע"כ כמבואר והטעם בזה כמש"נ אתמול דמהות חליפין הוא החלפת הכלים זה בזה ואין נדון של שויות. ולפ"ז ביאר באופן נפלא דכיון שלאשה אין חשיבות לכלי אלא לשויותו להכי לא שייך אצלה קנין חליפין כלל.
10. ויש להוסיף בזה הגמ' במ מז ע"א דחליפין ומקפיד על שווין נחלקו אמוראים אם מהני מדין חליפין והיינו דכיון דמקפיד על שויו איכא מ"ד דשוב הקפידא שלו על השויות וזה לא הויא חליפין אלא החלפת חפצים. וה"נ אשה מקפדת על השויות ולהכי לא חשיבא חליפין.
11. ויש המפרשים כן אף בכונת רש"י שכתב - "דגנאי הוא לה הלכך בטיל לה לתורת חליפין בקידושין ואפילו בכלי שיש בו שוה פרוטה אי יהיב לה בלשון חליפין". דגנאי הוא לה להתקדש בכלי פחות מש"פ כיון דדעתה על השויות, ולהכי בטיל לה לתורת חליפין בקידושין, דכיון שדעתה על השויות, בטיל תורת חלפין באשה, דכיון דדעתה על השויות אין זה קנין חליפין אלא קנין כסף. אכן לשון רש"י אינו רהוט כלל לפירוש זה. ועיין.

ענף ו'

בישוב קושיות תוס' על רש"י.

1. בישוב קושיות תוס' על רש"י עיין תורא"ש שתירץ ז"ל: ונראה שיש ליישב גירסת הספרים דכיון דסתם נשים לא מקנו נפשייהו בפחות משוה פרוטה אפי' פשטה ידה וקבלה קידושין בפחות בטלה דעתה, ומבנתיה דר' ינאי ל"ק מידי דלקמן פריך לה אב"ש משום דבעו דינר ומשום קפידא ואף על גב דשוה פרוטה חשוב ממון לכל דבר וכיון דבקפידא תליא מילתא פריך שפיר בנתיה דר' ינאי נמי לא ליקדשו אלא במידי דקפדי. עכ"ל. וע"ע רשב"א יא ע"א ז"ל: ומיהו אפילו לגרסת הספרים איכא למימר דהתם קפידתן קפידא דאינו מן הראוי שיקנו נפשן בפחות מכאן כיון שאינו נחשב בשום מקום וכן נמי אי פשטה ידה וקבלה פחות מכאן אינה מקודשת דבטלה דעתה אצל כל הנשים. עכ"ל
2. וצ"ב דהא חזינן דלענין דינר ס"ל לב"ש דסתם נשים מקפידות שלא להתקדש בפחות מדינר ומ"מ אם פשטה ידה מהני הקידושין ולא אמרינן דבטלה דעתה, ומ"ש הכא דבטלה דעתה. ולכאורה כונתו של התורא"ש דבב"ש הוא קפידא ובזה ל"א בטלה דעתה של זה שאינה מקפדת. אבל בפחות מש"פ שאין לו חשיבות ממון אינה מתרצית דאינה מקבלת דבר שוה כלל דאין לזה שם ממון ולהכי בזה דייקא אמרינן דבטלה דעתה.
3. עיין ספר החינוך מצוה תקנב: ואמנם בפחות משוה פרוטה אין מקדשין, שכך אמרו זכרונם לברכה [שם ג' ע"א] דבפחות מכן לא מקניא נפשה, כלומר שלא תחוש מעשה קטן כזה לכלום, ואף על פי שהיא נקנית בשטר ואף על פי שאין בו שוה פרוטה, שטר מעשה חשוב הוא בעיניה שכן רוב קניות העולם הן בשטר, ומזה הטעם אין חליפין קונין בה לפי שחליפין הן בכלי ואף על פי שאינו שוה פרוטה. מדיני המצוה מה שאמרו זכרונם לברכה [שם ב' ע"א] שהמקדש בכסף או בשוה כסף צריך שיהיה בו שוה פרוטה, דכל פחות משוה פרוטה אינו ממון ואין האשה נקנית בו. עכ"ל. הנה ריש דבריו מפורש כהמרדכי ובסו"ד כתב דכל פחות מש"פ לאו ממון הוא. ונראה מבואר בדבריו חדוש, דהיות והאשה לא מחשיבה פחות מש"פ לכן לא חשיב ממון כלל וזה גופא מבטל מזה שם ממון. ובזה מבוארים היטב דברי הרשב"א ותורא"ש הנ"ל. דלהכי לענין זה אמרינן דבטלה דעתה. דאין בדעת אשה אחת לתת שם ממון לכסף זה . דבטלה דעתה.
4. עיין לקמן מו ע"א רב ושמואל אמרי תרוייהו: לעולם ארישא, ולא מיבעיא קאמר, לא מיבעיא מנחת, דאי איכא שוה פרוטה אין, אי לא לא, אבל אוכלת, הואיל ומיקרבא הנייתה - אימא גמרה ומקניא נפשה, קמ"ל. ע"כ. והיינו דהיה צד לגמ' דאף בפחות מש"פ אם מקבלת אוכל ואוכלת אותו אימא דהואיל ומקרבא הנייתה גמרה ומקניא נפשה.
   1. עיין תוס' שהובאו דברי ת"י שכתבו על דברי הגמ' הללו: אף על גב דלא תלו בדידה להתקדש בפחות משוה פרוטה כדאמרינן בפ"ק מיהו בקל עושה צריכותא. עכ"ל. והנה מאי דאמרו כדאמרינן בפ"ק בפשטות הוא סוגיא דילן דפחות מש"פ לא מקניא. ולא מהני מה שהיא רוצה להתקדש דאין כאן כסף. דהרי לגירסת התוס' וש"ר בסוגיא דילן, הרי לעולם חליפין איכא גמירו"ד להתקדש אף בפחות מש"פ ככל קנין חליפין דמהני אף בפחות מש"פ. אלא דסוף סוף ליכא כסף ובקידושין בעינן כסף דייקא. זה ביאור דברי הת"י.
   2. והנה כל זה לגירסא דאשה בפחות מש"פ לא מקניא. אבל לגירסת רש"י ודעמיה דגרסינן אשה בפחות מש"פ לא מקניא נפשה. הרי א"ש היטב דברי הגמ' בדף מו, דהרי בסוגיין מבואר דכל השעור של פרוטה אף בקידושי כסף אינו אלא משום דלא מקניא נפשה. [וכפירוש המרדכי ותורא"ש הנ"ל]. וא"ש היטב דסד"א בדף מו דהיכא דמקרבא הנייתה גמרה ומקניא נפשה.
5. והנה יעוין לקמן ח ע"א דמפרשינן דבעינן קרא למילף דאין עבד נקנה בכלי פחות מש"פ דסד"א "מדמקרבא הנאתייהו גמר ומקני נפשיה". והנה שם לא העירו הת"י דבר. ועוד, דבשלמא בדף מו כתבו הת"י דצריכותא בעלמא היא. אבל בדף ח ע"א הרי בעינן קרא להכי למילף דאינו נקנה בתבואה וכלים. וכאן לא שייך תירוצם של התו"י. ועיין לקמן מה שיבואר בשיטת התוס' בסוגיין ולפ"ז יש ליישב הדברים.

ענף ז'

ביאור שיטת הראשונים - רמב"ן רשב"א וריטב"א - בביאור המו"מ של הגמ'

1. בשיטת תוס' יש להקדים וללבן בס"ד לשיטת רמב"ן רשב"א וריטב"א. ולאחר מכן יש לברר בשיטת תוס' אי אזלי בהך שיטה. הנה בראשונים הנז' מבואר דהגמ' דהוקשה לה ואימא ה"נ, היינו דנילף לקנין חליפין דמהנו בקידושי אשה משום דחליפין קונים בתורת כסף. וכשם דכסף קני באשה אף חליפין יקנו באשה.
2. ז"ל הרמב"ן ונראה דהכי קאמרינן מעיקרא דחליפין בכלל קיחה הם ומדין כסף הוא שריבה אותן הכתוב מה כסף שמחליף הקרקע בו וקונה אף בחליפין, הלכך אף בכלל קיחה שבאשה הם, ומפרקינן כיון דאשכחן חליפין בפחות משוה פרוטה לאו בתורת כסף הם קונין אפי' כשיש בהם ש"פ אלא חדוש הוא שחדשה בהם תורה, כלומר דין אחר הוא שאינו בכלל כסף ולא שוה לו, ואשה לא אמרה בה תורה קנייה אלא בכסף הלכך אין חליפין קונין בה. וכו'.
3. וצ"ב רב מה הנדון אם הוא מדין כסף או לא. ועיין ריטב"א דקא סלקא דעתך דחליפי סודר בכלל כסף הם ומדין כסף הם קונים וכל דמהני ביה כסף מהני ביה חליפין, קמ"ל תנא דמתניתין דהא ליתא, מאי טעמא חליפין איתנהו בפחות משוה פרוטה ואתתא בפחות משוה פרוטה לא מקניא, פירוש דמאי דקא סלקא דעתך דחליפין מדין כסף קונין ליתא דכסף אינו קונה בפחות משוה פרוטה לפי שאינו חשוב כסף ואילו חליפין קונין אפילו בפחות משוה פרוטה, וזו ראיה דחליפין אב בפני עצמו הם ולאו תולדה דכסף הם ואפילו כשיש בהם שוה פרוטה, עכ"ל הנפלא והנה הוא הגדיר זאת האם הוא אב ותולדה או דהוא אב בפנ"ע.
4. והרי זה ברור דהוא קנין בפנ"ע אלא דהנדון אם אפשר לדמותו לכסף לענין ללמוד קנין חלפין באשה מקנין כסף כיון דיש להם שורש אחד, דכסף היינו אב וחליפין היינו תולדה דיליה. ומסקנין דהם אבות נפרדים ולא אב ותולדה. וצ"ב רב שורש הנדון בזה.
5. ונראה ע"פ משנת"ל ביסוד קנין חליפין דאינו מע"ק גרידא, אלא הוא הקנאה תמורת הקנאה וביותר פירוש הוא ענין של עשית רצונו של זה כנגד שהשני עושה אף הוא רצונו שלו. ונראה דשורש הנדון האם הוא תולדה דקנין כסף הוא, דהנה המהות של קנין כסף שבו הוא שונה מכל הקנינים, דכל הקנינים הם מעשים המבטאים את התולדה של הקנין, דהיינו הוראת בעלות וכיו"ב. אבל כסף הוא סיבת הקנין, דהיינו דכיון דמקבל תמורת החפץ הנמכר לכן מתרצה הוא למכרו. והיינו דכסף הוא גורם הקנין. ואילו שאר קנינים הם אינם גורמים את הקנין אלא באים לבטאות את התוצאה שהוא - הקונה – הבעלים וכיו"ב וזה נעשה או ע"י הוראת בעלות או ע"י מסירת שטר שהוא ראיה ביד הקונה וכיו"ב. אבל בכסף הרי המעשה קנין הוא הגורם והמביא להתרצות של הקנין ולגמרו"ד של הקנין דהמקנה כיון שקיבל את תמורת החפץ מתרצה להקנות עבורו את החפץ. ולפ"ז מבואר היטב הדמין בין חליפין לקנין כסף, דחליפין אף שאינם הקנאה תמורת קבלת השויות של החפץ, מ"מ יש כאן הקנאה תמורת הקנאה נגדית, ואף בזה הקנין הוא הגורם להתרצות להקנות. ובזה הוא נחשב לפום ס"ד תולדה של קנין כסף. וסד"א דיש ללמוד לקנין חליפין מקנין כסף.
6. ומשני הגמ' דכיון דחליפין איתנייהו בפחות מש"פ הרי מוכח דאינו תולדה של קנין כסף. פירוש, דכיון דההתרצות אינה מחמת קבלת כסף אלא מחמת גורם אחר, אינו שייך לכסף כלל. ואינו אלא אב אחר ולא תולדה של קנין כסף.
7. עיין רשב"א שהקשה על מהלך זה ז"ל**:**  וקשיא לי דא"כ למאי אצטריך לאסוקי במלתיה ואשה בפחות משו"פ לא מקניא דהא אפילו כי מקני' בפחות משו"פ נמי לא מיקניא בחליפין דהא כיון דלא מדין כסף הן קונין מנן אתיאן באשה. עכ"ל. והיא הערה גדולה על פירוש הרמב"ן והריטב"א. ואולי יש ליישב קצת דבריהם, דלהמבואר הרי אף דחליפין איתנייהו בפחות מש"פ הרי יש בזה למשמעות של קנין כסף, דהוא אותו שורש של קנין וכמש"נ דשורש שתיהם הוא דהתרצות לקנין הוא מחמת קבלת הכסף ומחמת קבלת הסודר. אלא דדחיית הגמ' דכיון דבאשה כתיב 'כסף' הרי אין די שיהא בקנין את שורש הקנין של כסף אלא צריך שיהא בו כסף ממש. וזהו עיקר התירוץ של הגמ' דאף דהם דומים לכסף, מ"מ כיון דלאו כסף מקריא כיון דפחות מש"פ לאו כסף הוא, הרי תו לא מהני להקנות באשה דאשה בפחות מש"פ לא מקניא דכתיב באשה 'כסף' דקיחה היינו בכסף דייקא. ולהכי אין ללמוד לקנין חליפין לאשה. ואכתי צ"ע.

ענף ח'

ביאור שיטת התוס' דהיא שיטה חדשה ודלא כשיטת הראשונים הנ"ל.

1. בדברי התו' יש לדון הרבה, דלפו"ר הרי כתבו ממש כדברי הראשונים הנ"ל, דנדון הגמ' אם חליפין מהני בתורת כסף או לא. אלא שיש להעיר לפ"ז הערות גדולות בדברי התוס'.
   1. הנה ז"ל התוס' "ולא פריך מחליפין אלא משום דהוי כעין כסף דקרא שיש בהם שוה פרוטה והכי פירושו ואימא ה"נ שתקנה אשה בחליפין כשיש באותם חליפין שוה פרוטה כעין כסף דקרא טפי משטר שיש בו שוה פרוטה דא"צ שישוה השטר פרוטה כדאמרי' גיטין (דף כ.) כתבו על איסורי הנאה כשר אבל חליפין דשוה פרוטה דומין לכסף". הנה הוקשה לתוס' אמאי לא הוקשה לגמ' אלא אקנין חליפין, אבל אקנין שטר פשיטא לגמ' דאין ללומדו מכי יקח. וע"ז כתבו התוס' דשטר א"צ שישוה בו פרוטה. מבואר מדבריהם דאם שטר שכתבו על איסורי הנאה היה פסול משום שהיה צריך שטר חשוב ששוה ממון, היה קשה לגמ' אף אקנין שטר שנלמד אותו מכי יקח. והוא תימה רבתי, דהרי כבר הקדימו התוס' וכתבו "והמקשה שהקשה תחילה ואימא ה"נ בשטר וחזקה לא הקשה דהא פשיטא דלא גמרינן קיחה לעשות אשה ככל עניני שדה ולהכי מבעיא לן לקמן בשטר מנלן דלא גמרינן משדה אלא לכסף דוקא דכתיב ביה קיחה". וכיון שכן דלא גמרינן אלא לכסף דוקא, מה הוקשה להם כלל דנילף לקנין שטר, והרי אינו קנין כסף ומאי אכפ"ל דהשטר שוה כסף ואף אם היה צריך שישוה כסף מה יתן לי ומה יוסיף לי, והרי אינו קנין כסף אלא קנין שטר.
   2. עוד ילה"ע, דהנה שאר ראשונים פרשו דהקושיא דכל חליפין יקנו באשה כיון דהם מתורת כסף. אבל התוס' פירשו דכל הקושיא דחליפין שיש בהם שו"פ יועילו לקנות בקידושי אשה. ולפו"ר ביאור דבריהם, דפחות מש"פ ודאי פשיטא אף למקשן דאינו בתורת כסף. ולא הוקשה לו אלא אחליפין שיש בהם שו"פ. אכן זה אינו, דהא כיון דחזינן דחליפין מהניא אף פחות מש"פ והם לא מהנו בתורת קנין כסף, היכי ס"ד דהמקשן דחליפין שיש בהם ש"פ קונים בתורת כסף, וכי שתי קנינים חלוקים הם, שכל אחד מהם קונה מדין אחר. הא ודאי ליתא.
2. ואשר יראה מזה חידוש גדול בפשט התוס'. דלעולם אין כונתם בקושיית הגמ' ואימא ה"נ דחליפין מטעם קנין כסף, אלא "דהוי כעין כסף דקרא" והיינו דיש ללמוד מכי יקח כל קנין שצורת הקנין היא ע"י נתינת כסף, ואף שאין נתינת הכסף במהות של קנין כסף, אלא הוא קנין שטר, מ"מ אם שטר היה צריך להיות ש"פ הרי הויא קנין שנעשה ע"י נתינת כסף, והוה ילפינן לה מכי יקח. אכן הדבר טעמא בעי. מה ענין בנתינת כסף עד כמה דלא הויא קנין כסף. ומהי מעלתו של קנין זה.
3. ומבארים הדבר ע"פ דברי הגרב"ד בברכ"ש דכתב משמיה דהגר"ח דבקרא ד'כי יקח' נתחדש דמלבד הקנין הנצרך לחלות הקנין, נצרך עוד שיהיה האופן של הקנין ע"י כי יקח היינו שיהא לפנינו מעשה קיחה. דהיינו דכל מעשה קידושין תרתי איתנייהו בהו, האחד, דיהיה בו חלות קנין. והשני, דיהיה בו מעשה קיחה. את"ד. ועפ"ז יש לומר דס"ל לתוס' דלהכי לא ילפינן מכי יקח אלא לקנין כסף ולא לשאר קנינים, אינו אלא משום דאף דשאר קנינים משמשים כל מקום הנצרך לחלות קנין, אולם ליתא בהו ל'מעשה קיחה' הנצרך לקידושין. דלא נתחדש בתורה מעשה קיחה אלא באופן של נתינת כסף.
4. ועפ"ז הרי מבוארים היטב דברי התוס' דאם שטר היה נצרך להיות ש"פ, הרי דאף בנתינת שטר איכא מעשה קיחה, דיש כאן חלות קנין ויש כאן נתינת שו"כ בחלות הקנין, והרי כולהו איתניהו בהו. ולהכי הוצרכו התוס' לומר דשטר אף שאין בו ש"פ כשר. ואין להקשות דאכתי כל דאיכא ביה ש"פ יהני. ז"א קושיא כלל. דכיון דחזינן דשטר כשר אף באיסוה"נ הרי חזינן דנתינת שטר אינה אלא נתינת הדבור שבשטר, אלא דאין הי"ת לתת את הדבור שבשטר אא"כ יתן אף את השטר עצמו, אולם החלות קנין היא בנתינת הדבור רק למען לא יפרחו האותיות באויר להכי נותנים זאת עם השטר. וכיון שכן אין נתינת השטר מצד עצמו חלק במעשה הקנין אלא נתינת האותיות שבו. [ואין לומר דגנאי הוא לה, דלענין זה לא שייך לדון כן. דהא חזינן דבאמת שטר מהניא ולא אמרינן דגנאי הוא לה. ודוק היטב]
5. ולפ"ז מאירים דברי התוס' דהוקשה להם דחליפין שיש בהם ש"פ יועילו בקידושין. אבל פחות מש"פ לא יועילו אף לפי דעת המקשן. והוקשה לנו וכי שתי קנינים חלוקים הם. אכן להמבואר לעולם הוא קנין אחד, והא דצריך שו"פ לפום המקשן, היינו דבלא"ה הרי אין כאן מעשה קיחה דקידושין שאינו אלא באופן של נתינת כסף.
6. ואדתאן להכי, הרי שוב יש לומר דהתוס' והרמב"ן ודעמיה חלוקים בעצם המו"מ של הגמ' דלהרמב"ן והריטב"א ודעימייהו הרי כל נדון הגמ' אם חליפין הוא תולדה של קנין כסף או דהוא אב בפנ"ע. אבל לתוס' יש לומר דלעולם אף לפום ס"ד דמקשינן 'ואימא ה"נ' אין כונת המקשן דחלפין מהני בתורת קנין כסף, אלא לעולם הוא קנין בפ"ע ומ"מ כיון "דהוי כעין כסף דקרא שיש בהם שוה פרוטה" להכי הוקשה למקשן דאף קנין זה יועיל והוא כמש"נ דכל קנין שיש בו מעשה קיחה באופן של נתינת כסף יש לו להועיל בקידושי אשה. דכולהו איכא למילף מכי יקח דילפינן דבעינן קיחה ע"י מעשה נתינת כסף. אבל לעולם אינו בדוקא דחליפין מתורת כסף דאף אם אינו בתורת כסף יש לו להועיל וכמש"נ.
7. אכן מה שיש לדקדק בדברי התוס' לביאור זה הוא סוף דבריהם שכתבו "ומשני חליפין איתנהו בפחות משוה פרוטה וא"כ אינם מטעם כסף אלא קנין אחר הוא". והוא לכאורה דלא כדברינו דאף שטר אם היה צריך ש"פ הוקשה לתוס' דיועילו לקידושין מילפותא דכי יקח. ובכאן כתבו התוס' דכל תרוץ הגמ' דאם חליפין א"צ שו"פ הרי אינם מטעם כסף. ואין לו להועיל דבעינן דוקא קנין שהוא מטעם כסף. והיא הערה גדולה.
8. ונלע"ד לפרש דבריהם הללו באופן מחודש, והוא, דכבר נתבאר לעיל דיש לומר בביאור קנין חליפין דהוא עשיית רצונו של זה כנגד עשיית רצונו של זה, ולפ"ז מהות הקנין אינו השויות או הכלי שמקבל דדתמורתו הוא מקנה את הכלי שלו, אלא מהות הקנין הוא, דגמר ומקני כיון שרוצה לעשות רצונו של חבירו שהרי חבירו אף הוא עשה את רצונו שלו. וכל זה נתבאר מדברי הריא"ז. ולפ"ז יש לומר דכונת דבריהם דאינם מטעם כסף אינו דאין זה מחלות קנין כסף, אלא דאין ענין בחלפין של נתינת כסף לשני, וכל ענינו היא עשיית רצונו של השני, אלא דבפועל עשיית רצונו הוא ע"י הקנאת שו"כ. אבל אין זה מהות הקנין. וכיון שכן הרי נתינת הכסף אינה חלק ממהות הקנין, ושוב דמי קצת לשטר, דכיון דאין ענין בנתינת השטר עצמו, אלא לדברים שבו, להכי לא חשיבא מעשה קנין שיש בו נתינת כסף, ויש לומר עד"ז בחליפין שכן הוא. ולהכי לא חשיבא מעשה קנין חשוב שיש בו נתינת כסף. והוא פירוש מחודש מאד. ועיין.
9. עיין הערה[[3]](#footnote-3) מדברי הגרב"ד מש"כ משמיה דהגר"ח בפירוש המו"מ של הגמ' [הובא בספר הזכרון אש תמיד] ואין זה כדברינו אולם יש ללמוד הרבה מדבריו.
10. והנה לפי כל מהלך הדברים שנתבאר השתא בתוס', הרי נמצא דהא דמבואר בגמ' דאשה בפחות מש"פ לא מקניא, אין הפשט דלקנין כסף בענין ש"פ, אלא דלמעשה קיחה דקידושין בעינן כסף ש"פ. אבל לעולם הא דבעינן ש"פ לקנין כסף אינו מלתא דסוגיא דילן. ואפשר דבזה לעולם הוא כהמרדכי דפחות מש"פ אדם לא מתרצה להקנות תמורת זאת. והוא מכח האומדנא שכן הוא. כן היה אפשר לומר. ולפ"ז מיושבים כמין חומר דברי התוס' [שהבאתי לעיל ‎אות לב] דבדף מו הוקשה להם אס"ד דהואיל ומקרבא הנייתה גמרה ומקניא נפשה, וכתבו התוס' דאליבא דאמת אין כזו ס"ד אלא הוא צריכותא בעלמא. ואילו בדף ח מפורש בגמ' דבעינן קרא לשלול ס"ד זו לענין קנין עבד עברי. אכן להמבואר הדברים מאירים, דבאמת בקדושי אשה פשיטא דאין ס"ד כזה וכהסוגיא דדף מו. אבל לענין קנין ע"ע איכא שפיר ס"ד זו דלענין קנין כסף בעלמא אף התוס' מודים לדברי המרדכי הנ"ל. ועיין היטב כי הדברים מכוונים מאד בס"ד.

ענף ט'

בדברי התוס' גיטין לט דלמסקנא חלפין מתורת כסף. ושיטת ש"ר בדין ע"כ אם קונה עצמו בחליפין

1. [[4]](#footnote-4)עיין תוס' גיטין לט ע"ב ז"ל: אבל אם היה כליו של קונה היתה זוכה עצמה בחליפין דתני' בהדיא בפ"ק דקידושין (דף כב:) דעבד כנעני נקנה בחליפין משום דחליפין דמו לכסף וכל היכא דכסף קני חליפין נמי קני לבר מאשה משום דבפחות משוה פרוטה לא מקניא נפשה כדאמר בריש קדושין (דף ג.) עכ"ל. הנה בקידושין איתא דנקנה בחליפין והוסיפו התוס' דאף לזכות בעצמו מהאדון זוכה בחליפין ומפרשי לה הטעם דנקנה בחליפין דדמו לכסף וכל היכא דכסף קני חליפין נמי קני לבר מאשה דלא מקניא נפשה. והנה הם גרסי נפשה, והיינו דוקא משום דגנאי הוא לה. אבל בלא זה, הרי כיון דחלפין דמי לכסף, כל דכסף קונה אף חליפין קונים. והנה זו שיטה רביעית.
   1. דלרש"י לא נתפרש מהו המקור שהיתה נקנית בכסף והתוס' הבינו בשיטת רש"י כפה"נ דהוקשה לקניני שדה ובקידושין הוא טעם דגנאי הוא לה.
   2. לתוס' לעולם חליפין אינו מתורת כסף ומ"מ כיון דיש כסף בקנין מהני ולכן אף שטר אם היה צריך ש"פ היה מועיל באשה.
   3. לרמב"ן וריטב"א ורשב"א בפירוש ראשון חלפין לפום ס"ד הוא מתורת כסף ולהכי היתה נקנית ובתירוץ אינים מתורת כסף
   4. ולתוס' בגיטין המקור להקנות הוא משום דהויא מתורת כסף והטעם דלא נקנית משום דגנאי הוא לה.
2. ויל"ע להרמב"ן והריטב"א דלמסקנא חליפין אינו מתורת כסף מהו המקור דע"כ נקנה בחליפין. והנה זה פשיטא דנקנה בחלפין דהרי ילפינן לכל קניני קרקע גבי ע"כ והנדון לענין דקונה א"ע, אם קונה א"ע בחליפין. ולכאורה לשיטתם באמת אינו נקנה בחלפין. וכן מפורש בריטב"א בחדא שינויא ז"ל: חידושי הריטב"א מסכת קידושין דף כב עמוד ב "ויש שפירשו דודאי כיון שנקנה בחליפין הוא הדין דקני נפשיה בחליפין כההיא דהתם, ותנא דמתניתא דלא קתני דקונה עצמו בחליפין משום דחליפין תלו בכסף וכיון דבכסף גופיה איכא פלוגתא במתניתין לא קתני ליה, דמרישא שמעינן לה שכשם שקונה עצמו בכסף למר כדאית ליה קונה עצמו בחליפין.
3. אבל בתוספות אמרו שאין קונה עצמו בחליפין כדאמרן מדלא תני ליה הכא, ודין חליפין לא תלי בדין כסף כלל דהא איתיה בפחות משוה פרוטה וקונה מטלטלין מה שאין כן בכסף, וההיא דהתם לאו מדין חליפין הוא דנקט כליו של מקנה אלא מדין כסף אתי עלה וכו'. ואפשר עוד לומר דודאי עבד קונה עצמו בחליפין לקנין ממון שבו אבל לא לקנין איסור שבו, שאין הקנין אלא לקיים הדברים ודברים לא מהני בעבד כנעני לקנין איסור שבו אלא בעינן שטר או כסף שפודה עצמו לגמרי, ומשום הכי לא קתני לה תנא ברא דלא קתני דברים שמעוכב גט שחרור כדפרישנא לעיל גבי ראשי איברים, וכו' עכ"ל
4. הרי לנו ג' שיטות בריטב"א האחד דקונה א"ע בחלפין השני דאינו קונה משום דחליפין אינן מתורת כסף והוכיח כן מפחות מש"פ ואף מהא קונה מטלטלין. והשלישי דקונה א"ע לענין קנין ממון ולא לענין קנין איסור. שאין הקנין אלא לקיים הדברים ודברים לא מהני לקנין אסור. והנה שתי התירוצים הראשונים חלוקים בזה גופא האם חליפין מתורת כסף או לא. ובתירוץ השלישי הרי הוא מחדש דשקנין הוא רק לקיים הדברים ודברים מהני לענין ממון ולא לענין איסור. וצ"ב מאי שנא מכסף וכיו"ב דחלפין אינו אלא לדברים. ומקורו כנראה מלקיים כל דבר, כדפרש"י ב"מ מז דלקיים כל דבר שהוא מקח גמור אלא שהקנין הוא לקיים את המקח.

ענף י'

בשיטת הר"ן נדרים מט דסודר דאי תפיס מיתפיס אשה נקנית בו.

1. ז"ל הר"ן מסכת נדרים דף מט עמוד א ולענין הלכה - בסודר קיימא לן כרב נחמן דסודרא קני על מנת להקנות הוא ולא מצי מקנה לעכובי דאע"ג דרב אשי אמר ליה מאן לימא לן דסודרא אי תפיס ליה לא מתפיס דחויא בעלמא הוא דקאמר ליה ולא סבר לה דאיהו גופיה אמר בפ"ק דקידושין (ד' ו:) גבי האומר לאשה הרי את מקודשת לי במנה זה על מנת שתחזירהו לי דבכולהו קני לבר מאשה גזרה שמא יאמרו אשה נקנית בחליפין ואי סלקא דעתך דאי תפיס מתפיס מאי גזרה דאי הכי נקנית היא בחליפין ואין לך [קנין] גדול מזה אלא ודאי רב אשי גופיה סביר' ליה דסודרא אי תפיס ליה מקנה לא מתפיס והכא דחויא בעלמא הוא דדחי ליה לרב נחמן.
2. והוא צ"ע טובא, דהרי באשה טעמא משום דגנאי הוא לה, כמפורש בסוגיין וכמפרש בר"ן בסוגיין. והיכן מצינו שכל הטעם שאינה מתקדשת היא משום דהויא קני ע"מ להקנות, והנה לפירוש הרמב"ן לגירסת רש"י א"ש היטב דהן הן הדברים. אכן תקשי דהר"ן הרי לא פירש כן. וכן הרמב"ן כתב שם כהר"ן אף דהרמב"ן בסוגיין מסיק לא כפירוש זה. ואיך נקט שם בפשיטות כן.
3. ויש הרוצים לפרש דמהני כההיא דלקמן בדף מח גבי שטר שהוא ש"פ. אכן הוא צ"ע בתרתי. האחד, דנחלקו בזה ר"מ וחכמים. והשני, דשאני מהתם דהתם השטר אינו נותן את ערכו למטרה אחרת, אבל בכאן כל ערכו של הסודר הרי הוא נותן עבור החלפין ומהי"ת דיתן זאת אף ע"ד כסף דזה יצטרך ליתן באופן של תנאי או ע"מ חליפין או ע"מ כסף וזה לא שמענו.
4. ויש לומר ביאור אחר בר"ן דבשלמא בשטר אינו נותן זאת בתורת מתנה לשני ובתורת הקנאה שתמורתה רוצה לקבל דבר אחר. ובזה נחלקו ר"מ וחכמים. אבל בחלפין הרי כל המטרה היא לתת לשני דבר שבזכותו יגמור בדעתו להקנות לו את הדבר השני. וא"כ יש לו להועיל מדין כסף ג"כ דיש כאן את הרעון של קנין כסף, דהרי נתנו למקנה דבר שעבורו ימכור והן אמת שבקנין כסף הוא נתינת השיווי ובחליפין הוא עבור עצם הריצוי לתת, אבל סוף סוף יש כאן הקנאה תמורת לקבל וא"כ יש לזה להועיל אף משום קנין כסף.
5. ומזה הוכיח הר"ן דהוא קני ע"מ להקנות ומבואר בר"ן דהא לא מהני לקנין כסף, ואף דלענין מתנה ע"מ להחזיר לקמן ו ע"ב איתא דקונה, נראה דקני ע"מ להקנות גריעא, שאינו קנין לזמן אלא הוא קנין שאין לו בו שום שימוש וכל ענינו הוא רק להקנות בו, והא לא מהני לקנין כסף להר"ן.
6. והנה בסוגיין כתב הר"ן דחליפין מתורת כסף, ולהכי סד"א דקני אף באשה. ולמסקנא דבר זה אינו נדחה ואינה מקודשת מטעם אחר ולכאורה הרי זה סתירה לדברי הר"ן שם דלהכי לא מהני בתורת כסף משום דהוא קני ע"מ להקנות.
7. אכן לדברינו לעיל דבארנו בהא דחליפין מתורת כסף דלעולם הוא ענין של התרצות כנגד התרצות ואף זה חשיבא מתורת כסף, וכל מה שהוכיח הר"ן בנדרים דאין כאן כסף שיכול להועיל בתורת קנין כסף ממש.
8. אלא דיש להעיר ע"ז דא"כ אף בפירות נימא הכי וא"כ היה לו להוכיח להר"ן מעצם התנאי של פירות דהוא קני ע"מ להקנות דאל"כ אמאי לא יקנה בפירות משום קנין כסף. ולכאורה צ"ל דבפירות לפום ס"ד דאי תפיס מיתפיס כל דין פירות דלא עבדי חליפין הוא באופן שאינם ש"פ דמדין כסף לא מהני. אבל אם ש"פ יהני מדין כסף כ"נ לכאורה
9. והנה בתוס' לקמן ו ע"ב מפורש דלא כהר"ן דהוכיח מרב אשי דאמר בנדרים דאי תפיס מיתפיס ומ"מ לא מהני בתורת כסף דהא אירינן התם על הגמ' דאין אשה נקנית בחלפין
10. והיה אפש"ל דאזלי לטעמייהו, דהר"ן ס"ל בסוגיין חליפין מתורת כסף להכי הוקשה לו משא"כ תוס' לא פירשו כן [לדברינו לעיל בתוס'] והויא מע"ק בעלמא ולהכי לא מהני בתורת כסף כלל. דאינו נותנו בתורת שהשני יתרצה להקנות לו תמורת זה. ויש לדון בזה

ענף י"א

בביאור שיטת התורי"ד דאשה נקנית בסודר בעלמא. ובאיזה אופן איירינן בסוגיין דאינה נקנית

1. תוספות רי"ד מסכת קידושין דף ג עמוד א למעוטי חליפין. קשיא לי טובא ואם נתן אדם סודר לאשה שיש בו שוה פרוטה אף על פי שנתנו לה בתורת חליפין אמאי אינה מקודשת והרי יש כאן שוה פרוטה וכיון דנקיטא ביה ג' על ג' והיא רשאית לעשקו אמאי אינה מקודשת ואף על פי שהיא מחזירתו לו מדעת' היא מחזירתו ואם היא רוצה הוא שלה וגם אם קידשה במנה ואח"כ היא מחזירתו לו מרצונה כלום יש לומר שאינה מקודשת. ונראה לי לומר שאם בזה הסודר לבד נתרצת לו לקדשה אף ע"פ שהזכיר לה שם חליפין מקודשת היא והכא במאי עסקינן כגון שהתנה עמה לקדשה במנה ולא היה נותנו לה עכשיו אלא התפישה את הסודר שתתקדש לו ולא תוכל לחזור בה והוא יתחייב ליתן לה המנה לאחר זמן בכי האי גוונא ודאי אינה מקודשת כיון שלא נתרצת להתקדש לו אלא במנה ומנה אין כאן ואף על פי שבשדה קונה הסודר שאם מכר לו השדה במנה ולא נתן לו המנה שיקנהו בכסף ונתן לו את הסודר שלא יוכל לחזור בו קנה את השדה והוא חייב ליתן לו את המנה לאחר זמן ואלה הן חליפין שקונין בכל מקום ומקיימין את המכירה כדכתיב על הגאולה ואמרינן בפ' הזהב גאולה זו מכירה אף על פי שאין כאן לא כסף ולא שטר ולא חזקה בסודר קנאו משא"כ באשה וטעמא דמילתא כדמפרש דכיון דחליפין איתנהו בפחות מש"פ לא מיקניא נפשה להתקדש לו שלא תוכל לחזור בו בפחות מש"פ וכיון דבפחות ליתנהו משוה פרוטה נמי ליתנהו שאין גזירה שוה למחצה עד שיתן לה את המנה:

אנסה לדקדק היטב בדבריו הקדושים.

* 1. אם מתרצית להתקדש בכלי שו"פ שנתן לה, אף דדברו שתתקדש בחליפין לא אכפ"ל בה, דיש כאן שוה כסף והתרצתה תמורת זה להתקדש. ולא גרע מה שהזכירו לשון חליפין. והיינו דכל חליפין של שו"פ יכולים להועיל מטעם קנין כסף ג"כ.
  2. הכא איירינן שאינה מתרצית להתקדש אלא תמורת מאה מנה שמתחייב לה, והקידושין יחולו בסודר שנותן לה. לקיים הדברים שמתחייב לה תמורת הקידושין מאה מנה, ובזה לא מהני הסודר מידי. דאינה מתרצית שיחול קנין שלא תוכל לחזור בה. דכיון שהסודר הוא בפחות מש"פ אינה מתרצית בזה וממילא כבר אין קנין סודר לגמרי את"ד המתוקים
  3. מה שתמוה הוא, דכשנקנית בכסף מהני מה שמתחייב לתת לה עוד מאה מנה. ואמאי כאן לא יועיל הסודר בתורת כסף ותועיל ההתחייבות שלו ככל קנין כסף דמהני וצ"ל דיש חילוק בין פרוטה של כסף שמתחייב לתת גמר תשלום לבין סודר. והוא, דבכסף מהות הקנין היא תחילת תשלום משא"כ בסודר הסודר אינו תחילת התשלום, אלא הוא מנותק מהתשלום וכל ענינו לקיים הדבר. וכה"ג סודר לא יכול להועיל בתורת כסף, דדוקא כשאין מתחייב דבר נוסף שנמצא שהתשלום עבור הקידושין הוא הסודר עצמו בזה מהני אף בתורת כסף, אבל כשמתחייב התשלום וזה אינו חלק מהתשלום א"א לדון לתשלום זה כקנין כסף,

1. עיין אבני מילואים סימן כט ס"ק ב ז"ל: ודברי תו' רי"ד אין להם ביאור כלל וכבר עמד בזה מוהרי"ט בחידושיו [על הרי"ף ג, א] ז"ל ועם כל מה שהרחיב לנו ביאור עדיין לא נתבאר מה בין זה לזה מה אירי' נתרצית להתקדש לו בזה הסודר שאעפ"י שהזכיר לה שם חליפין מקודשת כדי שויו ואם לא נתרצית אלא שיתן לה מנה והתפיסה את הסודר שתתקדש על ידה שלא תוכל לחזור בה דה"ל כהתקדשי לי במנה ונתן לה דינר דאמרינן לקמן [ח, א] דמקודשת וישלים דכל האומר ע"מ כאומר מעכשיו דמי ואינה יכולה לחזור בה ונמצא שעיקר הקידושין בדינר שנתן לה ה"נ תתקדש בסודר ואי לא מהני בתורת חליפין מהני בתורת דמים כי היכא דמהני כשנתרצית לקדש בסודר לבדו וכ"ת הכא דעתה אמנה וה"ל מלוה גבי' א"כ מטעם מלוה אינה מקודשת ולאו משום גרעון דחליפין כו' אע"כ בדפריש שתתקדש לו בסודר חליפין והמנה יהי' עליו מלוה והוא יתן ובזה ודאי מקודשת כו', וכדומה שטעמו של הרב ז"ל דקנין חליפין מהני לקיים המכר שהמוכר לא יוכל לחזור בו כל זמן שלא קיבל הדמים והקונה לא יוכל להפטר מחיוב הדמים דהכי משמע לי' מקרא דעל הגאולה ועל התמורה ואמרינן גאולה זו מכר תמורה זו חליפין ואם כדי לקיים המקח בידו שלא יוכל מוכר לחזור בו הא ילפינן מתמורה שנתן תמורתן כיצד החליף שור בפרה משזכה זה נתחייב זה בחליפין מאי קמ"ל במכר שנתחייב זה בדמים, משא"כ באשה דכי אמר לה התקדשי לי ע"מ שאתן לך מאתים זוז רצה נותן ומקיים הקידושין לא רצה מבטל הקידושין שכל תנאו אינו חיוב אלא לבטל המעשה וזה רוצה לקדשה בתורת קנין חליפין שיתחייב הוא בדמים ולא יוכל לחזור בו מחיוב הדמים וכיון דזה אי אפשר שיתחייב אלא מתורת חליפין אתעקר להו מתורת קידושי כסף וקמו בתורת חליפין, אבל היכא דיהיב לה סודר דחליפין דידה מהני לה מדין כסף היא מתקדשת בחליפי הסודר ומה שהזכיר לשון חליפין אינו מזיק דודאי דמי חליפתה ותמורתה הם משא"כ כשרוצה לקיים הדבר שלא יוכל לחזור שום אחד מהם כדין המקח ויהי' חייב שאין דבר [זה] נוהג בקידושי כסף אפי' בעל מנת איגלאי מלתא דמשום לתא דקנין חליפין אתי ולא משום לתא דכסף כך נראין דבריו, ואעפ"כ אני מהסס בהם דמה שבמכר מתחייב לתת הדמים ואינו יכול לחזור בו לא הקנין סודר גורם דאפי' קנאו לקרקע בכסף ושטר וחזקה וקצבו את הדמי' תחילה משקנה הקרקע נתחייב בדמים דהא קי"ל האומר תן דבר זה לפלוני ואתחייב אני לך בדמיו חייב מדין ערב לעצמו לא כ"ש, וכן נ"ל שאם אמר לאשה תתקדשי לי ואתחייב לך כך וכך משנתקדשה לו נתחייב בנדר שנדר ואינו יכול לחזור והן הן הדברים הנקנים באמירה והא דאמרינן והוא יתן היינו משום דאמר על מנת. ושמא הוא סבור דהיכא דפירשו דמים וא"ל מוכר ללוקח לך חזק וקני והלך והחזיק לא מהני אלא שלא יוכל המוכר לחזור בו אבל לוקח יכול לחזור בו ואלו בקנין סודר כיון שקנה ממנו בחליפין עשאן לדמים חליפין ומשזכה זה נתחייב זה בחליפין ונלמד הדבר מדכתיב על הגאולה גאולה דומיא דתמורה שנתקיים המקח משני הצדדין ודבר זה צריך בדיקה עכ"ל. והנה עם כל הפלפול העצום לא העלה דבר ברור בזה. ונראה בביאור שיטת רי"ד והוא לפי מ"ש בסמ"ע סי' (ק"ל) [ק"צ] סק"א דהא דשדה נקנה בשו"פ היינו כשנותן בעד שיוי המקח ונותן בעד תחלת הפרעון והשאר זוקף במלוה או היכא שכל שיוי המקח אינו אלא פרוטה אבל אם אינו נותן בעד שיוי המקח אלא שנותן לקנין לא מהני שהרי שדה עפרון הי' בעד שיוי המקח ע"ש. ובט"ז השיג מהא דאשה נקנית בשו"פ ואינו אלא לקנין דשיוי המקח לא שייך באשה ע"ש. ולענ"ד אינו השגה דודאי גם באשה שייך שיוי וכמבואר מדברי הרא"ש ספ"ק דמציעא [סי' מ"ח] ושם כתב להוכיח דמוחל שטר אינו צריך לשלם כל שיוי השטר אלא דמים שנתן, מהא דאמרו פ' האיש מקדש (דף מ"ח) במקדש בשט"ח דאחרים דאשה לא סמכה דעתה וסברא שביק דידי ומחיל לאחריני והא יצטרך לשלם אע"כ שאינו משלם אלא דמים שנתן וקידושי אשה אינו אלא פרוטה וע"ש, ומבואר דקידושי אשה נמי שיוי הוא ומש"ה קידושי כסף נמי בתורת שיוי הוא ואם מקדשה בפרוטה הוי כל דמי שיוי הקידושין ואם מקדשה במנה ונתן לה דינר או פרוטה נמי צריך שיהי' הדינר או הפרוטה בתורת תחילת פרעון שיוי הקידושין ונותן לה אח"כ מנה חסר דינר או חסר פרוטה וכמו בשדה והכל בתורת תחלת פרעון ובתורת שיוי ולא לשום קנין. ולפ"ז יתבאר דברי תו' רי"ד דהיכא דמקדשה בחליפין שו"פ והוי האשה תמורת החליפין ה"ל חליפין משום לתא דכסף שבו ונקנית בתורת שיוי אבל חליפין שהוא לקנין שמוכר לו שדה במנה ואינו נותן המנה רק שנותן הסודר לקנין דבזה אין הסודר בתורת שיוי דהא המכר הי' בעד מנה ואינו מנכה מן המנה מה ששוה הסודר ואין הסודר אלא לקנין וא"כ אין בו משום לתא דכסף דהא כסף אינו קונה אלא כשנותנו לפרעון או לתחלת פרעון וכמו שאמרו גבי התקדשי לי במנה ונתן לה דינר דמקודשת וישלים כדאי' פ"ק דקידושין דף (ק') [ח'] דהוי הדינר לתחילת פרעון אבל בסודר שנותן לקנין והמנה שקצב מתחייב ליתן ואינו מנכה הסודר א"כ אינו אלא לקנין וכל שהוא לקנין אין בו תורת כסף דהא כסף לא מהני אלא לפרעון או לתחלת פרעון וזה הוא ההבדל שבין כסף לחליפין דכסף אינו לקנין וחליפין הוא לקנין ובכסף כשהוא לתחלת פרעון הוא נכנס בכלל שיווי (המקד') [המקח] וסודר אינו בכלל שיווי המקח אלא דמי המקח הוא בשלימות כאשר קצוב ביניהם והחליפין הוא לקנין ומש"ה כשמקדשה בסודר שו"פ אף על גב שאומר בתורת חליפין יש בו נמי משום לתא דכסף כיון דאינו נותן רק הסודר בעד שיווי הקידושין ה"ל כסף ולשיווי הקידושין וכן אם מקדשה במנה ונתן לה סודר שו"פ לתחלת פרעון משלים המנה חסר שו"פ אז מהני ג"כ משום לתא דכסף, אבל אם מקדשה במנה ונותן לה סודר ושיתחייב המנה בשלימות תו אינו אלא חליפין ולא מהני בתורת כסף כיון דאינו לתחלת פרעון ה"ל לקנין וכסף לא מהני לקנין אלא משום תורת חליפין ובכלי ותורת חליפין לא מהני אלא בשדה ולא בקידושי אשה כיון דבפחות משו"פ ליתי' ה"ה בשו"פ ותורת כסף לא מהני לקנין וזה נכון היטב בביאור תוס' רי"ד ודו"ק היטב. עכ"ל.
2. והנה מבואר מתוך דבריו דלעולם בסודר היכא שמתחייב את הדמים חוץ מהסודר אין הסודר יכול לשמש כקנין כסף דאין כסף אלא בתורת פרעון. ונמצא דבאמת יש שתי קניני סודר שונים האחד, דהוא בתורת השויות של האשה והוא חלפין ממש והשני בתורת מע"ק אבל זה אינו יכול לשמש כקנין כסף, כיון דאינו בתורת פרעון כלל. ואף שיש כאן הקנאה מול הקנאה מ"מ אין זה יכול לשמש ככסף.
3. הגרשש"ק בקונטרס גדרי קנין כסף כתב להוכיח כהסמ"ע דכסף הוא שיווי. מההיא דקידושין יב דאמה עבריה צריכה שתי פרוטות להקנות בהן דאל"כ לא משכח"ל גרעון והקשה הגרשש"ק לשיטת ר"ת דאמה עבריה נקנית בשטר ע"כ דהגרעון הוא לפי שוויה וא"כ אף בקנין כסף נימא הכי. וע"כ דקנין כסף הוא שויותה ולהכי הגרעון הוא רק לפי התשלום וכן הביא שם מל"מ פ"ג מעבדים משמיה דריא"ז דמהני מתנה באמה עבריה וגרעון דילה ע"כ דהוא לפי שויותה. ומ"מ בכסף בעינן שהתשלום יהא שתי פרוטות משום שהוא שויותה. והגרעון הוא לפי זה. ואין לומר דיתן תחילת שווי והשאר יהא מתנה, דא"כ אין קנין כסף על השאר, דכל מהות קנין כסף הוא דמתחייב ליתן את כל השווי ולכן קונה את כל השיווי אלא שדי ליתן תחילת פרעון בתחילה. והיינו דהקנין כסף חל אף מכח התחייבות השווי, ואין זה תנאי במקח אלא הוא מגוף המקח. והיא ראיה אלימתא ביותר.
4. וחידש בקידושי אשה, מה הדין במקדשה בכסף ומתחייב המותר. ויצא לחדש דאשה כיון דאינה קנין ממוני, לא שייך להתחייב שוויה דאין לה שויות שמקבל שיחייב אותו דבעלמא המחייב הוא מה שנהנה שנוסף ממונו ולכן חלה התחיבות אבל באשה לא שייך שתחול התחייבות כיון שאינה שויות ממונית. אלא דמה שנותן בתורת שיווי מהני דמתרצה לתת אבל להתחייב לא תחול ההתחיבות. וכן כתב דאם מקדש בשטר ומתחייב ליתן לה מנה לא חלה ההתחייבות. דאין כאן קבלה שתחייב. והביא ממנח"ח מצוה מג שכתב לא כן דלב"ש דקידושין בדינר די אם יתן פרוטה ויתחייב את השאר. וכן באמה עבריה דבעינן שתי פרוטות די שיתן פרוטה ויתחייב השאר והגרשש"ק פליג ע"ד באשה ואף באמה מטעם אחר,
5. ולפ"ז הרי דברי תורי"ד עולים כפשטם דבחליפין אם נותן פרוטה ומתחייב השאר הרי יכול להועיל רק מדין קנין חליפין שענין הסודר הוא להחיל ההתחייבות וזה אשה אינה רוצה להתקדש בחליפין שהם פחות מש"פ והוקשה לאחרונים דעכ"פ בפרוטה יועיל מדין קנין כסף עם התחייבות ולהגרשש"ק הא לא שייכא בקנין כסף כלל.
6. ונחזור לעיקר הנדון. הנה תורי"ד והר"ן ס"ל דחלפין יכולים להועיל אף מתורת כסף, אלא דנחלקו במאי קאי דינא דחליפין דלא מהני באשה. להר"ן הוא אופן דהיא חייבת להחזיר את הכסף דהא לא מהני בתורת כסף. ורק בתורת חליפין ולתהורי"ד דס"ל דכל חליפין אי תפיס מיתפיס, ע"כ דהא דלא מהני הוא באופן שיש התחייבות ליתן עוד כסף. וכמש"נ
7. אכן בתוס' לקמן ו ע"ב פליגי דאף דאי תפיס מיתפיס לא מהני חליפין בקידושין. ומפורש דלא כהר"ן ואף לא כהתורי"ד דהרי משמע דבכל גוני מתנה ע"מ להחזיר לא מהני ואף באופן שאינו מתחייב עוד כסף והטעם דלא מהני משום דדמי לחליפין והרי אף חליפין כה"ג מקודשת באשה להתורי"ד. ואף ברש"י לקמן כו משמע כן..
8. עיין פסקי ריא"ז מסכת קידושין פרק א - האשה נקנית ז"ל: אף על פי שכל דבר נקנה בחליפין והקניין הרי הוא כחליפין שהלוקח נותן כנף סודרו למוכר וקונה בו כל מה שזה רוצה להקנות לו, האשה אינה נקנית בכך שאין האשה נקנית בחליפין ואף על פי שיש בהן שווה פרוטה כדברי המורה. ומז"ה [\* אומר] שאם דעת האשה הוא להתקדש בתפישת הקניין לבד שהוא כנף בגדו ויש בו שווה פרוטה הרי זו מקודשת שהרשות בידה לפסוק כנף בגדו ולעכבו בידה אם תרצה, ולא אמרו שאין האשה נקנית בחליפין אלא כשדעתה להתקדש במנה ונותן לה קניין כדי לקיים הקידושין והוא יתחייב לה במנה כמו שביאר מז"ה. וכדברי המורה נראה לי שאע"פ שלא היה דעתה להתקדש אלא בקניין הסודר, הואיל והזכיר לשון חליפין או שאמר לה תתפשי לי קניין להתקדש לי אינה מקודשת, כמבואר בקונטרס הראייות בראיי' א'.
9. וצ"ב במה שורש מחלוקתם ולכאורה היה נראה לומר דנחלקו במהות קנין סודר, דרש"י פירש דהוא מע"ק בעלמא וכה"ג לא מהני בתורת כסף או דנימא דהוא עשיית רצונו של זה כנגד עשיית רצונו של זה ולהכי לא מהני בתורת כסף כיון דאין כאן שום תשלום והיא הקנאה בעלמא. משא"כ להתורי"ד והר"ן הוא מתורת כסף היינו דהוא נתינת תמורה כדי שיקנה אלא דהוא נתינת כלי ולא נתינת שו"כ, ולהכי מהני אף בתורת כסף. והיה מקום לומר דפליגי בקנין המועיל וקנין שאין מועיל. ולא עיינתי בזה כראוי.

ענף יב

בהמשך דברי התוס'

1. תוס' הקשו היכי ס"ד דאשה נקנית בחלפין והרי כל המקור לכסף וחליפין הוא משדה עפרון והרי עכו"ם אינו קונה אלא בכסף ולא בחליפין.
2. והנה לפמש"נ דלפום ס"ד אשה יש לה להקנות בחלפין כיון שהם מטעם כסף, לכאורה לא קשיא קושיית התוס' דכיון שנתרבה קנין כסף באשה, והרי חליפין אצל ישראל מהני מטעם כסף אמאי לא יועיל באשה.
3. אכן לפמש"נ דכל קושיית התוס' אינה בנויה על זה שחליפין מתורת כסף, אלא על זה דהויא דומיא דמעשה קיחה בכסף ולעולם יש לומר דחליפין אינם יכולים להועיל מטעם כסף אלא ילפינן דומיא דשדה עפרון דאף חליפין יש להם להועיל אלא דבעינן שיהא באופן של מעשה נתינת כסף. כיןו שקיחה שנאמר בתורה הוא דייקא בכסף, להכי אם משכח"ל קנין אחר שנעשה בכסף בשדה עפרון יש לו להועיל אף באשה. לפ"ז א"ש דהוקשה לתוס' דאם בשד"ע לא מהני חליפין שוב א"א ללמוד זאת.
4. לפ,ז יש ליישב מה שהקשה לי לינדנר נ"י מתוס ז ע"א ואולי אף שם חשיב שיש כסף כיון דהויא אגב. והיא ראיה אלימתא לכאורה.
5. תירצו התוס' דחליפין קני בגוי. עיין ש"ך דפליג [[5]](#footnote-5)
6. כתבו התוס' דבהרשאה לגוי לא יכתבו וקנינא מיניה, וכ"כ שו"ע קכג ונחלקו הסמ"ע והט"ז, לדהמס"ע צריך שהעכו"ם יתן סודר דיליה ולהט"ז די שהעדים יתנו ורק שלא יכתבו וקנינא וכתב הח"צ דדבריו שגבו ממני. וכתב הקצוה"ח דמהני מדין ע"כ, והיינו דנותן את הסודר למרשה שיקנה את החוב לגוי מדין ע"כ.
7. ויש לדון בדעת הסמ"ע אמאי פליג. והנה לכאורה תליא ד"ז במהות ק"ס, דאם ק"ס הוא מעין כסף והיינו דמקנה תמורת הכלי שקיבל, הרי כשם שיכול להקנות לנותן הכלי יכול להקנות לאחר. אבל אם הוא מע"ק בעלמא, הרי כיון שהמע"ק נעשה ע"י הישראל איך יקנה הגוי אם לא מדין שליחות.
8. ובקצוה"ח קצה סק"ט הוכיח כן עוד דאי מדין שליחות לא מהני סודר של השליח אלא של המשלח. וע"כ דהוא מדין ע"כ. ובאמת היא מחלוקת ראשונים לקמן דף ז אם בשליחות מהני כסף של השליח או צריך לע"כ רש"י שם כתב דאיירי שהוא שלוחו ומ"מ צריך לדין ע"כץ והריטב"א כתב דאיירי בלא שליח דא"כ לא היה צריך לדין ע"כ.
9. והנה בתוס' ב"ק ע כתבו דאף בשוה בשוה צריך דין כסף החוזר. ומה שיש לדון הוא בקנין סודר. ולכאורה בזה נחלקו הט"ז והסמ"ע דבט"ז מפורש דאף סודר הוא אינו מעשה קנין בעלמא אלא כעין כסף. והסמ"ע פליג.
10. ולפ"ז א"ש בדעת הסמ"ע מה שהקשה הקצוה"ח איך מהני כסף של השליח ויש לומר דהא גופא חידש הסמ"ע דק"ס אינו קנין כסף כלל אלא מע"ק בעלמא ובזה לא צריך לסודר של המשלח כיון שאינו ניתן תמורת הכסף אלא הוא מע"ק בעלמא.
11. נמצא דתרויי תליא בהו, דאם הוא מע"ק לא מהני מדין ע"כ ומהני מדין שליחות ואם הוא כקנין כסף מהני מדין ע"כ ולא מהני מדין שליחות.
12. רע"א הקשה קושיא עצומה ע"ד התוס' שהקשו דנילף לע"ע מאמה עבריה ואמה עבריה הוקשה לאשה ומכל זה נילף דע"ע אינו נקנה בחלפין ולמה לי קרא דבכסף הוא נקנה. והקשה דהא ליכא מעוט באשה אלא דליכא ילפותא כיון שאין זה בכלל כסף וה"נ בעבד דכתיב כסף אין מקור לחלפין.
13. ויש לומר דלפמש"נ בתוס' הרי הטעם דאינה מתקדשת אינו משום דחליפין אינו מטעם כסף אלא משום דכסף דילהו אינו בכלל כסף דקרא דכתיב גבי מעשה קידושין דכיון דמהניא אף פחות מש"פ הרי דלא חשיבא כסף.
14. ולפ"ז יש לומר דלולי ה"ט הוה ידעינן כסף משום דהוא מתורת קנין כסף. אלא דלהכי לא מהני משום דאין כאן מעשה נתינת כסף הנצרך למעשה קידושין. וא"כ בעבד עברי דהוא קנין בעלמא יש לומר דלולי קרא היה זה נכלל בכסף דקרא.
15. ולפ"ז א"ש התוס' בגיטין לט דלא נחלקו לגמרי על תוס' דילן ולא נחלקו אלא במסקנה האם הוא משום דלא דמי לכסף או משום דלא מקניא נפשה דגנאי הוא לה.
16. והנה זה דלא כמש"כ לעיל בשם התוס' דלהס"ד דמהני חלפין אין זה מדין כסף אלא דילפינן כל קנין שיש ע"י נתינת כסף.
17. ויש לומר באופן נוסף דהרי מרבינן לקיים כל דבר דכל דבר נקנה ואפשר דאף ע"ע בכלל, ורק באשה לא חשיב כדבר הנקנה ולהכי אינו נתרבה מלקיים כל דבר. א

ערש"ק נשא ד סיון תשעט אכתוב בקצרה ממש העמדת הסוגיא כפי שנתבארה לי בשבוע זה בס"ד

1. יש להקדים דיש נדון בראשונים האם חליפין מדין כסף או לא. וכמה וכמה נפ"מ נשנו בזה.
   1. הנה ע"כ נקנה בחליפין ודנו הראשונים האם קונה עצמו בחליפין, ויש בראשונים שתלו זאת בנדון דחליפין אם הוא מטעם כסף יש לו להועיל בע"כ לקנות עצמו כשם שקונה עצמו בכסף. עיין ריטב"א קידושין כח ב שהאריך בהבאת השיטות בזה.
   2. אף שמבואר בסוגיא דאין אשה נקנית בחליפין מ"מ יש בראשונים שדנו דחליפין דשוה בשוה מהני בקידושי אשה הועיל וחליפין הללו הם מדין כסף
   3. הרשב"א בתשובה תלה בנדון זה האם מהני חליפין להקנות לאחר זמן. באופן שהסודר כבר חזר לבעליו לפני שהגיע זמן הקנין לחול.
   4. הגרשש"ק תלה בנדון זה עוד שתי נדונים והם:
      1. האם מהני דין עבד כנעני בחליפין.
      2. והאם מהני בשליחות לקנין זה דהשליח יתן סודר דיליה או דדמיא לכסף דיש מן הראשונים שכתבו דלא מהני כסף דשליח לקנין כסף שבא לייחס למשלח.
2. כשנבוא לדון העולה מהסוגיא בענין זה. נמצא דתלי בפירושי הראשונים בסוגיא.
   1. הנה שיטת הרמב"ן והריטב"א דהא גופא נדון הסוגיא האם אשה נקנית בחליפין. דכל הס"ד דאשה נקנית בחליפין הוא משום דחליפין מטעם כסף וכיון דילפינן לקנין כסף משדה עפרון ה"נ איכא למילף לקנין חליפין דאף הוא מטעם כסף ומסקנת הגמ' דכיון דחזינן דאיכא חליפין אף בפחות מש"פ הרי זה מוכיח דחליפין אינן מטעם כסף ושוב אין מקור לחליפין בקידושי אשה.
   2. אבל שיטת הר"ן בסוגיין וכ"ה שיטת התוס' גיטין לט דלעולם אף למסקנא לא הדרינן מהא דחליפין מטעם כסף, אלא דלמרות זאת אין אשה נקנית בחליפין משום דגנאי הוא לה להיקנות בקנין זה. ומחלוקת הראשונים בזה תלי אם גרסינן 'נפשה' או לא גרסינן לה.
   3. ושיטת הרשב"א בסוגיין דהס"ד דחליפין קונין בקידושי אשה הוא משום דילפינן בג"ש דקיחה קיחה לכל קניני שדה לאשה. והמסקנא דכיון דאין ללמוד חליפין שהם פחות מש"פ דמהנו באשה תו לא ילפינן מקיחה קיחה אלא לקנין כסף ותו לא.
   4. [ולפמש"נ לן באריכות בשיטת התוס' נמצא דעכ"פ למסקנא חליפין לאו מטעם כסף הם ולהכי לא דמו לקיחה דקידושין דבכסף].
3. ואדאתאן להכי הרי זכינו להכרעות גדולות בנדון אם חליפין מטעם כסף או לא מסוגיא דילן:
   1. להרמב"ן והריטב"א – חליפין לאו מטעם כסף
   2. להר"ן ותו' גיטין לט – חליפין מטעם כסף
   3. להרשב"א – אין להוכיח מידי מסוגיין לנדון זה.
4. ועתה עלינו לברר מה שורש הנדון אם חליפין מטעם כסף או לא. ונראה דיש לפרש מהות קנין חליפין בתרי אנפי:
   1. החלפת חפצים זה בזה. והיינו דהנה קנין כסף הוא שהקונה משלם שיווי החפץ והמקנה תמורת שיווי החפץ מקנה לו את החפץ. אבל חליפין אין זה תשלום שיווי החפץ אלא שמחליפים את החפצים זה בזה.
   2. הקנאה כנגד הקנאה. והיינו דהואיל וזה הקנה לו ועשה לו נחת רוח בעצם ההקנאה שהקנה לו [ולא בחפץ שקיבל אלא בעצם שהקנה לו דבר בלב שלם] אף זה גומר בדעתו להקנות לו בלב שלם. ויש כאן גמירות דעת להקנות אף בדברים בעלמא בלא מעשה קנין. והיינו דהנתינה של הסודר היא הקנאה נפרדת אלא שהקנאה זו גורמת למצב שאף השני גומר בדעתו להקנות לו. ואין זה תמורת ההקנאה הראשונה אלא ההקנאה הראשונה מביאה למצב של גמירות דעת בהקנאה השניה.
5. והנה לצד ראשון חליפין מטעם כסף. ויש להבהיר בזה, דודאי חליפין ילפינן לה מקרא דלקיים כל דבר שלף איש נעלו ולולי קרא זה לא היה קנין חליפין. אלא דהוא כעין תולדה דקנין כסף והכסף דקרא הוא אב והחליפין הוא תולדה. כמפורש לשון זה בריטב"א. והיינו דשייך לקנין זה אולם לא נלמד ממנו. [ודוגמא לזה תולדה דשבת דלולי קרא דמרבי תולדות לא הוה ילפינן להו מהאבות, אלא דלבתר קרא אמרינן דכל הדומה לאב הרי הוא מלאכה בשבת. והוא שייך להאב].
6. והנה מצינו בחליפין שתי אופנים של הקנין. האחד מחליף פרה בחמור. והיינו חליפי שוה בשוה. והשני, שמוכר לשני פרה תמורת התחייבות של מאה ₪ וכשאין לו כסף עתה, הרי הקונה נותן למוכר סודר לקיים המקח. היינו שיקנה את הפרה והוא מתחייב תמורתה. ועיין במ מז א' וברש"י שם שפירש לקרא דזאת לפנים בישראל על הגאולה ועל התמורה, דגאולה היינו מכר תמורת דמים ותמורה היינו החלפת פרה בחמור, שלף איש נעלו ונתן לרעהו היינו לקיים הדברים.
7. והנה מצינו בראשונים הסוברים דיש חילוקי דינים בין הנך שתי אופני חליפין. האחד היא שיטת ר"ת דאף דפירות אין נעשין חליפין מ"מ בחליפי שוה בשוה הם נעשים לחליפין. והשני היא שיטת הרי"ף דבחליפין ליכא אונאה ומדברי הריטב"א נמצא דכל זה דוקא בחליפי שוה בשוה ולא בחליפי סודר. אכן יש ראשונים שלא חילקו ביניהם
8. ויש מקום לפרש בהנך ראשונים המחלקים את החליפין לשתי חלוקות שונות, דס"ל דחליפי שוה בשוה הוא החלפת חפצים ואילו קנין סודר אינו אלא לקיים הדברים וכמש"נ לעיל בהצד השני בביאור חליפין. וזהו הטעם דדוקא בחליפי סודר בעינן כלי דייקא, כיון דנתינה זו היא המביאה את הגמירות דעת שמוכח הלה יתן מתנה נגדית בדברים בעלמא, ולזה בעינן חשיבות של כלי. משא"כ החלפת שוה בשוה שמהותה החלפה בעלמא. וכן מבואר היטב אמאי בשוה בשוה ליכא אונאה ששם זהו כל העיסקא שמחליפים חפצים ולא תמורות. משא"כ בסודר הרי מלבד הסודר יש תשלום גמור של החפץ ובזה ודאי יש אונאה דהם דמי מקח כבכל מקח.
9. אכן הראשונים שלא חילקו ביניהם יש לשוב ולדון שמא כל חליפין הוא החלפת חפצים ואף בסודר בעלמא נדון כהחלפת הסודר בחפץ הנקנה. אלא שיש תנאי בעלמא לתשלום דמי המקח. ואפשר לדון דלעולם אף בהחלפת פרה בחמור אין זה החלפת חפצים אלא הקנאה כנגד הקנאה וכמש"נ לעיל באופן השני דקנין סודר.
10. ועתה נביא כמה מקורות לביאור השני בקנין סודר דהוא לקיים הדברים והוא הקנאה כנגד הקנאה.
    1. עיין ריא"ז שהו"ד לעיל בסימן ו' תשעד דמפרש זאת בארוכה ממש והוא מפרש זאת הן בשוה והן בשוה והן בסודר. דהכל אחד הוא.
    2. עיין מאירי ב"מ ז "אבל בזו אין אנו צריכים אלא לנתינה ר"ל שיתן לו הקונה דבר זה שלו על שם שכמו שהוא מקנה לו דבר זה בלא שום הערמה כך הוא מקנה לו אותו דבר בלב שלם והוא הוא שנקרא קנין זה חליפין והרי מ"מ יש כאן נתינה"
    3. ובדף מה ב כתב בזה"ל: והקנאת החליפין ענינה שהקונה נותן למקנה איזה דבר שיהא עליו שם כלי כגון סודר או כיוצא בו חליפין לאותו דבר שהוא קונה ממנו וענינו שכשם שהוא מקנה לו דבר זה בלב שלם ובלא שום סיג כך יהא הוא מוכר לו אותו דבר בלא שום סיג והערמה ומכיון שקנה המוכר אותו כלי או סודר בהגבהה או במשיכה לפי מה שהוא נקנה אותו דבר הנמכר לבעל הסודר אף על פי שלא משכו ושלא נתן דמים ואין אחד מהם יכול לחזור בו וכן מכיון שזכה זה אף על פי שהאחר לא קבל חליפיו אם אבדו אבדו לו וכמו שאמרו למטה כיון שזכה זה נתחייב זה בחליפיו
    4. עיין רשב"א לקמן כח ב: ור"ת ז"ל פי' דג' עניני קנין הן ונפקן מקרא דעל הגאולה ועל התמורה, וכדדרשינן בפ' הזהב על הגאולה זו מכירה על התמורה זו חליפין שלף איש נעלו ונתן לרעהו זהו קנין שלישי, וה"פ על הגאולה זו מכירה לר' יוחנן בכסף ולר"ל במשיכה, תמורה זו חליפין כגון שמחליף דבר בדבר שוה בשוה, לקיים כל דבר שלף איש נעלו דהיינו קנין נעל וסודר שאינו דמי החליפין אלא שנותנין אותן לקיום הדבר לבד, וכו'. עכ"ל.
    5. עיין ריטב"א לקמן כב ב: ואפשר עוד לומר דודאי עבד קונה עצמו בחליפין לקנין ממון שבו אבל לא לקנין איסור שבו, שאין הקנין אלא לקיים הדברים ודברים לא מהני בעבד כנעני לקנין איסור שבו אלא בעינן שטר או כסף שפודה עצמו לגמרי, עכ"ל
    6. ודברים שהם קילורין לעינים ממש מצאנו בחדושי הרי"מ שכתב על לשון השו"ע חו"מ סימן קצה ויאמר לו קנה זח חלף הקרקע כו'. וכתב חדושי הרי"מ שם ז"ל: בשוה בשוה שייך לשון זה שהוא חליפי החפץ אבל בקנין סודר המכירה דבר בפני עצמו שהלה מתחייב דמי המכירה ואין הסודר חלופי הקרקע או החפץ רק גזה"כ לקיים כל דבר שבנתינת הכלי נגמר דבורם של המכירה בעד כמה שדיברו ופסקו ומה שייך חלף הקרקע כו' אך בגמ' ב"מ מז ג"כ הלשון ניחא ליה דליהוי מקנה קונה כו' וצ"ל דהכלי חלופי הקנין לא חלופי הקרקע היינו שהמכירה טובת שניהם בזביני מיצעא ואף ברעה מ"מ זה רוצה לקנות ובעד הכלי שמקבל מקנה לו הקרקע בעד הדמים שפסקו ולכך כ' חלף הקרקע שמכרת או נתת לו ומהאי טעמא לע"ד להפוסקים דאי תפיס ליה מתפיס אינו יכול לנכות לו הסודר או הכלי מדמי המכירה שפסקו בכך וכך שאין זה דמי החפץ רק מתנה שבעד זה מקנה החפץ בדמים שפסקו ומה"ט גופיה לרב נחמן נדרים מח אי תפיס לא מתפים דמסתמא אינו נותן מתנה כשדי בלא זה וכיון דע"מ להחזיר סגי בקנין לא אמרינן שנתן יותר דקי"ל בסתם מעות פקדון דלא יהבי מתנה כו' וממילא גם לר' אשי כן דע"כ המנהג שאינו מנכה לו וזה עיקר החילוק בין קנין כסף לקנין סודר דשם הוי דמי החפץ וכשנותן לו מתנה מעות כדי שיקנה לו החפץ במתנה לא קני בתורת כסף כיון שנתן המעות במתנה אין כאן במה לקנות הקרקע כו' משא"כ בקנין סודר בעד המתנה דכלי יקנה לו הקרקע הן במכירה בעד דמיו והן במתנה ומה"ט לא מהני בקידושין ק"ס אף דשוה פרוטה שכיון דאין זה דמי הקדושין רק במה שנותן לה הסודר במתנה יקנה אותה להתקדש לו א"כ במאי תהיה מקודשת דממילא הקדושין בחנם כנ"ל ולכך במתנה על מנת להחזיר אמר בנמ' דדמי לחליפין שאינו דמי החפץ דבדמי החפץ סתמא לא היה מוכר מרוצה ע"מ להחזיר ולכך אף שמתרצית בתורת כסף שייך הנזירה אטו קנין סודר
    7. והנה החדושי הרי"מ מוסיף לחדש דאף בחליפי שוה בשוה הוא כן. ואף בדעת ר"ת דבשוה בשוה אף פירי נעשים חליפין. ולבסוף כתב דיש משמעות לא כן. ז"ל שם: ובזה מיושב לע"ד מה שהקשו פנ"י שם [עי' חי הרי"ם ב"מ מה] לר"ת ז"ל ב"מ מז תוד"ה גאולה דשוה בשוה מקרא דעל התמורה דאף בפירות כו' והא כיון דקי"ל דבר תורה מעות קונה למה קרא הא ממילא כל א' דמי המכירה של החפץ הב' ולמ"ש א"ש דגם בשוה בשוה הוא כן שזה נותן לזה במתנה חפץ זה שיקנה לו במתנה חפץ זה ולא היה מהני כלל מדין כסף שאינו דמי החפץ כלל רק זה מתנה וזה מתנה ואף שהוא כתנאי ואם לא יקנה לו זה לא יקנה גם הוא מ"מ לא מהני מדין כסף שגם בתנאי אם נותן לא' כסף במתנה על מנת שיתן לו קרקע במתנה אין זה קנין כסף וצריך להקנות לו אח"כ הקרקע בקנין וכן בהנ"ל ורק מדין חליפין קני וזה לע"ד טעם הפוסקים כפשטא דש"ס דאין בקנין חליפין דין אונאה דלאו מכר הוא רק מתנה כנ"ל ואף בשוה בשוה כנ"ל ומ"מ כשזה חוזר ואינו מקנה לא קנה הכלי דאדעתא דהכי נתן לו במתנה כדי להקנות וא"צ דיני תנאי באומדנא וגילוי דעתא סגי ואף דלכאורה אפשר דהכלי חלופי הקרקע ממש ואעפ"כ נתחייב לו זה המעות שפסק דלקיים כל דבר כתיב ואף דאם הכלי דמיו במאי נתחייב זה בדמים י"ל דמשום הקנין כמחייב את עצמו במה שאינו חייב דמהני בקנין דזה אינו דלענין החיוב דמים במה שאינו חייב הוי זה כליו של מקנה דלא מהני וע"כ דהחיוב דמים בא ממילא בעד החפץ שקנה בקנין כלי של קונה וממילא כשקונה החפץ והקרקע מחויב בדמי החפץ כמו משיכה וכהאי נוונא וא"כ ע"כ שאין הסודר והכלי דמי החפץ רק דמי הקנין כנ"ל והי' צ"ל דהסודר והדמים שניהם דמי החפץ ואין זה משמעות הלשון חלף כו' ולכך העיקר כנ"ל ומ"מ בשוה בשוה משמע סי' ר"ג דלא כנ"ל רק שכל א' דמי הב' וכן לשון המשנה כל הנעשה או נישום דמים באחר כו' ע"ש לקמן סי' רגע כ"ל הנפלא והמתוק מדבש
    8. עיין ברכ"ש קידושין סי כ"ו בשם הגר"ח לבאר בשיטת הרמב"ם פכ"ט ממכירה ה"ט דל"מ ק"ס בקטן מתורת מקנת הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר ויעוי"ש שכתב: דבאמת בחליפין הרי אין שום משא ומתן דהא אין הקונה נותן לו שום שיווי דהא הכלי הוא פחות משו"פ וע"כ ל"ה הכלי עיקר מעשה הקנין רק הדעת מקנה הוא עיקר מעשה הקנין וע"כ מה שנתנו חכמים לפעוטות דין דעת היינו לענין דעת חלות דבעינן לקנין אבל שיהיה הדעת עצמו מעשה הקנין בזה לא נתנו דעת כזה. עכ"ד
11. והנה כבר כתבתי לעיל דמדברי הרמב"ן והריטב"א עולה דלמסקנא חליפין לאו מטעם כסף הוא. ויש לדון האם אף בחליפי שוה בשוה הוא כן. והנה רש"י פירש דנדון דסוגיין הוא בחליפי סודר. וראיתי מביאים מיד רמה שנדמ"ח על קידושין דכתב דבשוה בשוה מהני קנין חליפין אף באשה. והביאור בזה לכאורה דס"ל כמש"נ בדעת ר"ת ודעימיה דחליפי שוה בשוה הוא מדין החלפת החפצים והוי תולדה דקנין כסף ובזה מקניא האשה נפשה. וכל הסוגיא דילן הוא בחליפי סודר דלא מהניא. ויש לבארו בתרי אנפי.
    1. כגירסת התוס' ודעימייהו בתירוץ הגמ' דבפחות מש"פ לא מהניא והוכיחה הגמ' מזה דלא הויא מדין כסף ויש לומר דכל זה הוא בחלפי סודר אבל בחליפי שוה בשוה ודאי הויא תולדה דכסף בכל גוני. ויש לומר עוד דלעולם בחליפי שוה בשוה בעינן פרוטה, וראיתי מביאים כן מהגרנ"ט והוא חדוש גדול שלא מצאתי לו ריע.
    2. כגירסת רש"י דגנאי הוא לה קנין זה ונימא דכל הגנאי הוא באופן של קנין סודר שאין בו נתינת שויות והוא רק הקנאה בדברים. אבל חליפי שוה בשוה אף שלא מקניא נפשה בפחות מש"פ מ"מ בפרוטה שפיר מקניא נפשה. דהרי בזה מקבלת בחליפיה חפץ ששוה פרוטה. ודוק בזה
12. בתורי"ד מבואר חדוש נפלא דכל דינא דאין אשה נקנית בחליפין היינו דוקא באופן

1. ז"ל הרשב"א בתשובה ח"ד: אם חליפין קונה מדין כסף, אם לא. שכשתמצא לומר שישנן מדין כסף, אלא **שחידש בהן הכתוב, דישנן בפחות משוה פרוטה**, אפשר לומר דקונה, אפילו לאחר זמן, כדין כסף. ואף על גב דנתאכלו המעות, ואף על פי שאין בו שוה פרוטה, **שהכתוב החשיבו כסף**. עכ"ל הרי להדיא דהוא גזיה"כ. וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-1)
2. ז"ל הר"ן: ומהדרינן דאי אפשר דקנין חליפין איתיה בכלל כי יקח דאנן סהדי דאשה בפחות משוה פרוטה אפילו בכלי שלם לא מיקניא נפשה הלכך ודאי כשאמר הכתוב כי יקח אין קנין חליפין בכללו שאילו כן היה אף פחות משוה פרוטה בכלל ואי אפשר ומעתה בדמים דבר הכתוב ולא בחליפין: עכ"ל. . [↑](#footnote-ref-2)
3. עוד אמר הגר"ח זצ"ל בהא דאמרינן ואימא ה"נ דאשה תקנה בחליפין ומשני חליפין איתנהו בפחות מש"פ ואשה בפמש"פ לא מקניא דבדברי הגמ' יפרש הרמב"ם כך דהנה מה דבעינן פרוטה בקידושין אין זה רק מדין כסף קונה כבכל הקנאת ממון שיהיה למוכר במה להקנות אלא דין הוא דבעינן פרוטה משום דבקידושין בעינן מעשה קידושין ובפרוטה דוקא הוי עלה דין קידושין ולא פחות מש"פ ואפ' לו יצוייר שבכל קנין כסף יהיה סגי גם פחות מש"פ מ"מ הוי דין דבעינן דוקא ש"פ ויש ראיות לזה וזהו הביאור בגמ' דמש"ה אשה אין נקנית בחליפין משום יאשה בפחות מש"פ לא מקניא והיינו דהגם שביארנו דחליפין הוי מדין קנין כסף מ"מ לא הוי זה קנין כסף רק בהלכות כסף קונה ולא בקידושין משום דבכל מקום דבעינן פרוטה הוא רק מדין כסף קנין שיהיה לו במה להקנות וכיון דחזינן דבחליפין מהני פחות מש"פ א"כ מוכח דחליפין לא הוי קנין כסף רק בהלכות כסף קונה דהיינו מה שנוגע לכסף של קנין שיהיה לו במה להקנות אבל היכא שצריכין פרוטה מלבד הדין דכסף הוי קנין כסף עכ"ל הגרב"ד. [↑](#footnote-ref-3)
4. מכאן ועד הסוף לא כתבתי מחדש והעתקתי מהכתיבה של ההכנה לשעורים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ש"ך חושן משפט סימן קכג ס"ק ל אך לבי מהסס בעיקר הדין שסובר ר"ת דחליפים מועיל לעכו"ם דלא אישתמיט בשום מקום בש"ס דעכו"ם קונה בחליפים וכן בפוסקים לא אישתמיט חד מנייהו שהזכיר דין זה במקומות שהזכירו דיני קנין לעכו"ם, וכן בש"ס פרק בתרא דעכו"ם (דף ע"א) אמר רב להני סבוית' כי כייליתו חמר' לעכו"ם שקלי זוזי מנייהו והדר כיילי להו ואי לא נקיטי זוזי אונפיהו והדר שקלינהו מנייהו כי היכא דתיהוי הלוא' גבייהו דאי לא עבדיתו הכי כי קא הוי י"נ ברשותייכו קא הוי וכי קא שקליתו דמי יין נסך קשקליתו, ואם איתא הל"ל אקנינהו ניהליהו בחליפים ואף על גב דמשמע התם דלמ"ד משיכ' מועיל בעכו"ם ה"ה דהוי מהני משיכה היינו משום דזימנין דאיכא עכבת יין אפומי דכונתא דקמא קמא אינסך ליה וכדאיתא בש"ס שם אבל תקנתא דחליפין מועיל בכל גוני ואפשר לא היו רגילי' להקנות לעכו"ם בחליפין וגם גבי בכור האריכו כל הפוסקים למצוא היתר להקנות הבהמה לעכו"ם משום דמספקא להו אי קי"ל כר"ל או כר' יוחנן דפליגי אי משיכה או מעות קונה בעכו"ם וכמו שנתבאר בי"ד סי' ש"ך ואם איתא הל"ל דיקנה לעכו"ם בחליפין וכן גבי חמץ האריכו הפוסקים וכל האחרונים לעשות בהיתר להקנות לו היכא דלא אפשר במשיכה ואם איתא לקנינהו ניהלי' בחליפים והראי' שהביא ר"ת מכסף מקנתו אף שאיני כדאי להשיב על דברי ר"ת מ"מ תורה היא ואענ' חלקי, שלפע"ד לאו ראי' היא דלעול' אימא לך חליפים אינו מועיל בעכו"ם והא דממעטינן מכסף מקנתו דלא נקנה בחליפים היינו דאפילו לישראל אין נקנה ע"ע בחליפין דודאי אף על גב דהאי קרא דמכסף מקנתו בעכו"ם כתיב מ"מ בישראל נמי משתעי קרא ותדע דאל"כ הא דמשמע מכל הפוסקי' דאין ע"ע נקנה בחליפין מנ"ל הא אלא ודאי כדפירשתי ועוד די"ל דקרא לגופי' אתי לגלויי' דע"ע אין נקנה בחליפים לעכו"ם מטעם שאין חליפים מועיל לעכו"ם ותדע דהא רב יוסף קמפרש התם (בקידושין דף ח' ע"א) דמכסף מקנתו ולא בתורת תבוא' וכלים טעמי' משום דלא קיץ אף ע"ג דס"ל לרב יוסף התם דכל שאר דברים בעולם אין מועיל קנין במידי דלא קיץ כדמוכח התם מקידושי אשה ופדיון בכור וא"כ אמאי אצטריך קרא למעוטי ע"ע אלא ודאי כדפירשתי גם מה שהקשה התוס' בקידושין דף ג' סוף ע"א וז"ל וא"ת והיכא ס"ד דנילף משדה עפרון שתקנה אשה בחליפין והא שדה עפרון גופא לא מיקני בחליפין דלא מצינו חליפי' לעכו"ם דהא אמרי' בבכורות מדישראל בחדא עכו"ם נמי בחדא וי"ל דהיינו לבר מחליפי' כו' וכן משמע לקמן גבי נמכר לעכו"ם מכסף מקנתו כו' עכ"ל נלפע"ד העיקר כמו שהבינו בקושיית' דאין חליפי' לעכו"ם ואפ"ה הוי ס"ד דאש' תקנ' בחליפי' כמו שדה דאע"ג דעפרון עכו"ם הוה מ"מ שדה עצמה נקנית בחליפין לישראל וה"א דה"ה אשה (וכן מצאתי בתשו' מהר"ם מינץ סי' ה' דף י"ב ע"א שכתב בפשיטות דלא מצינו חליפין לעכו"ם דוקא כסף או משיכ' הוי קניית עכו"ם למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה ע"כ שוב מצאתי בתשו' מהרשד"ם סי' נ"ט שכ' שנלפע"ד שסברת ר"ת דעת יחיד היא כו' אך שלא כתב טעם לדבר וע"ש): [↑](#footnote-ref-5)