‏‏עה                ה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. בפלוגתא דר"ג ורבנן עי' סוגית הגמ' לעיל יב: דבתחילה סברו שפליגי בדין ברי ושמא, ותי' דשאני הכא שיש לאשה מיגו או חזקה. ויל"ע האם למסקנת הסוגיא הטעם הוא משום חזקה לחוד או בצירוף עם ברי ושמא. ואם הוא מטעם חזקה לחוד צריך לבאר טעמו של ר"ג איך חזקה יכולה לוציא ממון. ועי' בפנ"י בסוגין שהק' הא רובא וחזקה רובה עדיף, ואם רוב לא מוציא ממון כ"ש שחזקה אין בכוחה להוציא ממון. ואם הוא מטעם חזקה בצירוף טענת ברי, צריך לבאר למה הצירוף מהני להוציא ממון.

ובדעת ר"י דחזקה"ג אינה מוציאה ממון בפשטות הכוונה שחזקה אינה ראיה מספקת כדי להוציא ממון. כמו שרוב או טענת ברי אינה מוציאה ממון. אבל ברש"י בסוגין משמע שאין חזקה"ג מהני כנגד חזק"מ, דחזק"מ הוי חזקה כמו שאר חזקות. ועי'.

ויש כאן מקום לברר מהו חזקת ממון האם הכוונה שמספק א"א להוציא מדין הממע"ה, וזהו נחשב 'מוחזק בממון', ובמקום ספק לא מוצאים ממוחזק. או שחזקת ממון הוא כעין חזקה קמייתא, דדין החזקה קובעת שדין הממון לא ישתנה. ומה שהיה הוא שיהיה, כמו חזקת דין פנויה וכדו'.

1. אמר רבא לא תימא וכו' בתוס' ביארו דכונת רבא לייסד דגם לר"י חזה"ג אלימא מכל החזקות, ואפי' שיש חזקה אחרת כנגדה כגון חזקת פנויה, וחזקת פנויה מורה לנו שאינה מקודשת, מ"מ אזלינן בתר חזקת הגוף להצריכה גט בתורת ודאי. ובהמשך דבריהם הק' התוס' דגם אם חזה"ג עדיפא אכתי נימא דהאשה אינה מקודשת מדינא דתרתי לריעותא דומיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, ותי' בשם הרשב"א דחזקת פנויה ל"ח כלל חזקה לגבי חזה"ג. ולכאו' נראה שכל דברי התוס' חד הם, ובתחילה כתבו שחזקה"ג אלימא יותר מחזקת פנויה. והרשב"א הוסיף בזה דהך עדיפותא מהניא אפי' במקום תר"ל, דחזקת פנויה ל"ח כלל חזקה לגבי חזה"ג.
2. ובתחילה צריך לבאר מה המעליותא של חזקה"ג משאר חזקות כמו חזקת פנויה. ואח"כ צריך לבאר למה אין כאן חסרון של תר"ל. ועי' בש"ש ש"ב פ"ב. ובקוב"ש אות רסה. ובשער"י ש"ב פ"א.
3. בתוס' הק' למה אין כאן תרתי לריעותא. עי' במהר"ש למה לא הק' כן לדעת ר"ג דאזלינן בתר חזקה"ג אפי' שיש תר"ל, בעולה לפניך וחזקת פנויה. וכעי"ז יש להק' על ר"ג דאיכא תר"ל חזקת ממון ובעולה לפניך כנגד חזקת הגוף. ועי' רש"י לקמן עו. ובתורי"ד קדושין עט.
4. ובעיקר הטעם של תרתי לריעותא עי' רע"א בחי' לעיל ט. ובתשו' ז' שדן האם הוא חזקה נגד חזקה וממילא אזלינן בתר חזקה דהשתא, או שהוא צירוף של שני חזקות. וע"ש בש"ש ש"ג פט"ז שביאר באופ"א דהמקוה היא חזקה קטיעא [שהרי חסר לפניך], וחזקת הטמא היא חזקה עם ריעותא [שהרי טבל], וחזקה עם ריעותא עדיפא על חזקה קטיעא.
5. ותי' התוס' בשם הרשב"א דחזקת פנויה לא חשיבא כלל וכו'. עי' בתורא"ש שכתב שהיא חזקה העשויה להשתנות. אבל השמעתא ש"ב פ"ב נקט שהתוס' כתבו כאן כלל בדין חזקה"ג שהיא חזקה אלימא. וע"ש שהק' מ"ש ממקוה ומחבית של יין. וע"ע בקוב"ש אות רסה בנוסח אחר. והגרש"ש זצ"ל בשער"י ש"ב פ"א-ב ביאר דברי התוס' באופ"א.
6. דתניא אם בהרת קדמה וכו'. ר"י אומר כהה טהור, דאזלינן בתר חזקה"ג לומר שהבהרת הגיע בזמן המאוחר יותר. וצ"ב רב הרי גם כלפי השער לבן יש חזקה"ג לומר שהגיע מאוחר יותר. ועי' בקוב"ש אות רסב. ומפורסם עוד תי' בשם הגר"ח זצ"ל בספר נאות יעקב סי' כ' [מובא באוהל אברהם].
7. התוס' בסוגין העמידו את הברייתא של בהרת בגוונא שיש חזקה אחרת כנגדה. ועי' בחי' מהרי"ט שהק' דא"כ יש כאן תרתי לריעותא, ולמה לר"י ספיקו טהור. ועוד הק' מהרש"א כאן דנמצא דפליגי בסברות הפוכות, דלרבנן [דהיינו בשיטת ר"ג] חזקה"ג מהני גם כנגד חזקת ממון, ואילו כלפי שאר חזקות לא הוי אלימא, ולר"י הוי איפכא.
8. והתוס' בסוגיין כתבו דמיירי שיש חזקה אחרת כנגדה. עי' בתוס' בנדה יט. שכתבו באופ"א ועי' בתורא"ש שם.
9. ובעיקר סברת התוס' עי' בש"ש ש"ה פ"ד שהוכיח מדברי התוס' שמחזיקים מאיסור לאיסור. וע"ע בקוב"ש אות רסא. ובשער"י ש"ב פ"ז ד"ה אמנם.
10. ובסוף דברי התוס' שדנו גבי ראוה מדברת. היינו שנקטו התוס' שגם התם יש חזקה"ג. ועי' בקוב"ש אות רסב.

**דפי המראי מקומות נועדו לעורר את לב המעיין. ולא כלימוד עיקרי**

**מתני',** דברי ר"מ וחכמים אומרים וכו'. עי' בתוס' ד"ה וחכמים וד"ה אבל שלא נחלקו ר"מ וחכמים על מומין שבגלוי אלא על מרחץ. ואף לדעת ר"מ אינו יכול לטעון מקח טעות על ממומין שבגלוי. דמסתמא ראה ונתפיס. ונחלקו על מומין שבסתם במקום שיש מרחץ האם הבעל יכול לטעון מק"ט. והתוס' הביאו ב' ראיות לזה, דהסברא של ראה ונתפיס כך הוא הסתמא. אמנם ראיות הללו הם רק לאחר הנשואין, אבל בעודה ארוסה אפשר שגם מומין שבגלוי אינו יודע. וא"כ ר"י כאן בתוס' הוא כמו שיטת הר"י שהובא בהג' אושרי שכל דברי רבנן הם רק לאחר נשואין ובעודה בבית בעלה, אבל בעודה בבית אביה אין סברא שראה ונפייס. ורק אחרי שהרשב"א כתב שאינו מתנה עליהם הוסיפו התוס' וקאי וכו' ודו"ק.

בגמ' לעיל נח' רב ושמואל במקדש את האשה ע"מ שאין עליה מומין וכנסה סתם ונמצאו בה מומין. רב סבר צריכה גט ושמואל סבר אי"צ גט, וביאר אביי לעיל טעמו של רב דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ולכך הוא מוחל על התנאי לענין קדושין ומשאיר את התנאי לענין ממון, שתצא בלא כתובה. ומבואר שם בגמ' דלדברי רב המשנה איירי באופן זה שקדשה על תנאי וכנסה סתם. אבל שמואל ביאר מתני' בב' אופנים, חדא בקדשה על תנאי וחדא בקדשה סתם, דאם קדשה על תנאי אפי' אם כנסה סתם אי"צ גט, ואם קדשה סתם וכנסה סתם צריכה גט ותצא בלא כתובה. והגמ' מבוארת שם למה לענין גט חיישינן לקדושין ולמה לענין כתובה תצא שלא בכתובה. ע"כ דברי הגמ' לעיל.

והק' התוס' לרב דמוקי מתני' כשהתנה מפורש על תנאי שאין בה מומין, מה שייך לחלק ברישא בעודה בבית אביה בין מומין שבגלוי למומין שבסתר, הרי התנה מפורש ע"מ שאין בה מומין. ותי' שלא היה כוונתו על מומין שראה או שיכול להבדק ע"י קרובות. ועי' מהרש"א. אבל לשמואל דמיירי מתני' בקדשה סתם א"כ המשנה כפשוטה דמומין שבגלוי אינו יכול לטעון מק"ט שהרי ראה ונתפייס.

ולא נתבאר כ"כ קו' התוס' אפי' אם נפרש שהוא מתנה גם על מומין שבגלוי, סו"ס כיון שהוא ראוה או יודע עליהם מה שייך להתנות ע"מ שאין בה מום, הרי הוא ממש מפליגה בדברים ודבריו לבטלה. ועי' בבית יעקב. וע"ע באבנ"מ לח סקכ"ה שכתב דכל תנאי שהוא יודע שאינו קיים, כגון שהוא אומר ע"מ שאני כהן והם יודעים שאינו כהן, או במקדש בטבעת ומתנה עליו שהוא כוס, אינו תנאי כלל אלא מפליג בדברים, וסברה וקבלה. ולפי"ז גם כאן שהוא ראה המומין והוא מתנה עליהן, אינו תנאי אלא מפליג בדברים. וע"ע בהפלאה.

עוד כתבו התוס' 'דקאי בכה"ג בין ברשות האב ובין ברשות הבעל', היינו דהדין של מומין שבגלוי ומומין שבסתר במקום שיש מרחץ שבשניהם אין הבעל יכול לטעון מק"ט מיירי בין ברישא דנמצאת ברשות אביה, ובין כשכנסה לרשות בעלה. והחידוש הוא שגם בעודה בבית אביה א"א לטעון מק"ט על מומין שבגלוי. ועי' בהגהות אושר"י דפליג ע"ז וס"ל דברישא בעודה ברשות אביה מודו רבנן דיכול להיות שלא ראה וכן אין רגילות לבודקה. ועי' בשטמ"ק ד"ה אבל ר"י.

אך לא נתבאר למה התוס' כתבו זאת דוקא אחרי שהרשב"א אמר שלפי רב לא התנה על מומין שבגלוי. וביאר מהרמ"ש שלולא דברי הרשב"א היה מקום לומר שכל דין מומין שבגלוי מיירי רק בעודה ברשות אביה, שכיון שכתוב במשנה שבעודה ברשות אביה הבעל נאמן לומר שמומין הללו היו קודם ארוסין, ועל האב להביא ראיה, בזה היה מקום לומר שכיון שהוא התנה על כל המומין ואפ"ה הוא קידש אותה ממילא מוכח ממעשיו שהמומין הללו נולדו לאחר קדושין, שהרי לדבריו שהם היו קודם קדושין והוא הרי עשה תנאי הרי שהקפיד על זה וא"כ למה הוא קידש אותה. וממילא היה מקום לומר שבועדה ברשות אביה על מומין שבגלוי אינו יכול לטעון, [וכל הדין מומין שבגלוי הוא רק כלפי זה שאין האב צריך להביא ראיה אלא הבעל, אבל אם הבעל יביא ראיה ודאי אמרינן שיש כאן מק"ט שהרי הוא התנה ע"ז מפורש], אבל לאחר שנסת והיא ברשות בעלה שהדין הוא שעל הבעל להביא ראיה, בזה היה מקום לומר שאם הבעל יביא ראיה שהיו בה המומין הללו קודם ארוסין הוי מקחו מק"ט, שהרי התנה עליה מפורש. אבל לפי הרשב"א שהוא לא התנה על מומין שבגלוי כלל, ממילא אין הבעל יכול לטעון על מומין שבגלוי אפי' לאחר שבאה לרשותו שהרי ראה ונתפייס.

**מבואר** בסוגין שכל אשה יש לה חזקה"ג שאין בה מומין, ויש לפרש חזקה זו, בכמה אופנים, או בגוונא דהיה עדים שנולדה שלמה, או שזה מום שמוכח שהוא נולד בה מתאונה וכדו' . או שמכיון שרוב נולדים שלמים הם, לכך אית לה חזקה, אלא דלפי' זה הוי חזקה דאתי מכח רוב, דיש לעי' בה. ועי' בתורת הבית לרשב"א סי' פא.

**בפלוגתא דר"ג ור"י.**

מני רבי יהושע היא וכו', אימא סיפא וכו' אתאן לר"ג פרש"י דחזקת הגוף עדיפא. א"ר אליעזר תברא מי ששנה זו לא שנה זו. היינו שנחלקו האם חזקת ממון עדיפא, או חזקת הגוף עדיפא. ותלוי בפלוגתם לעיל יב: במתני' גבי הנושא את האשה ולא מצא לה בתולים, ויש ספק שמא נאנסה קודם אירוסין והוי מקח טעות, או אחר אירוסין ונסתחפה שדהו, דלר"י מספק אינה יכולה להוציא ממון מהבעל, ולר"ג מספק היא יכולה להוציא ממון מהבעל. ומבואר בגמ' שם שבתחילה סברו שנחלקו בדין ברי ושמא האם ברי עדיף, שהרי הבעל הוא שמא והאשה היא ברי ואפשר להוציא ממון [ואפי' שמיירי בברי גרוע ושמא טוב, כמבואר שם בתוס']. ודחו בגמ' דר"ג ס"ל שנאמנת אי"ז מטעם דבו"ש ברי עדיף, אלא דלאשה יש או מיגו או חזקה דגופא, דהיינו דהעמד אשה על חזקתה שהרי בתולה נולדה, והשתא לאחר נשואין היא נבעלה. ונמצא דלפי מסקנא זו סברת ר"ג דע"י חזה"ג אפשר להוציא ממון. ובזה נראה שנחלקו בסוגין בהל' חזקות, אי אזלינן בתר חזה"ג או בתר חזק"מ. וכבר עמד בזה הפנ"י איך מהני להוציא ממון מן המוחזק ע"י חזה"ג, הא קי"ל המוציא מחברו עליו הראיה, [ופרש"י במתני' גבי נמצאו המומין ברשות הבעל, דהראיה היינו עדים], ואיך ע"י חזה"ג נוציא ממון מן המוחזק, וביותר הלא קי"ל דרובה וחזקה רובא עדיף, וכשם שא"א להוציא ממון ע"י רוב א"כ כ"ש שלא מהני חזקה להוציא ממון.

והנה מצינו בגמ' בריש פ"ב גבי היא אומרת בתולה נשאתני, והוא אומר אלמנה או גרושה נשאתיך, אם יש לה עדים גובה כתובתה מאתים. ומקשינן בגמ' טעמא דאיכא עדים הא ליכא עדים הבעל מהימן לימא מתני' דלא כר"ג דאזיל בתר חזה"ג ובתולה היתה, ומתרצינן 'עד כאן לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא אבל בברי וברי לא אמר'. הרי להדיא דגם למסקנת הסוגיא יב: לא סגי לר"ג בחזה"ג לחוד, ודברי ר"ג הם רק בברי ושמא. אלא שעדין יש להסתפק האם דברי ר"ג הם רק בברי ושמא, או אפי' בשמא ושמא, ושורש הספק האם לר"ג חזה"ג מהני רק בתוספת הברי, [או להיפך שהברי מהני רק בתוספת חזה"ג], או דר"ג ס"ל דחזה"ג לבדה מהני להוציא ממון, אלא דאם יש כנגדה טענת ברי אינה יכולה להוציא ממון.

ונראה בפשטות לשון הסוגיא לדעיל יד. גבי ראוה מדברת עם אחד ואמרו לה מה טיבו של איש זה, איש פלוני כהן הוא, דר"ג ס"ל שנאמנת וכו ור"י אומר לא מפיה וכו'. ואמרינן שם ורמינהו העיד ר"י על אלמנת עיסה שהיא כשרה לכהונה וכו', אמר להן ר"ג קבלנו עדותכם וכו', והרי שר"ג ס"ל שהיא אסורה מספק, ואמר רבא ר"ג אדר"ג לא קשיא התם ברי הכא שמא 'הלכך לר"ג אלים ליה ברי דאפי' בחד ספיקא נמי מכשיר, וקיל ליה שמא דאפי' בספיק ספיקא נמי פסיל', חזינן שדברי ר"ג הם רק ברו"ש, ועוד חזינן שעיקר טעמו של ר"ג הוא משום שאלים ליה ברי, ובזה פליג ר"י.

מאידך אמרינן לעיל לו. החרשת והשוטה והבוגרת ומוכת עץ אין להן טענת בתולים, ומוקי לה הגמ' כר"ג, ופריך אימר שמעת ליה לר"ג היכא דקא טענה איהי, היכא דלא קא טענה איהי מי שמעת ליה, ומשני אין כיון דאמר ר"ג מהימנא כגון זו פתח פיך לאלם הוא. ופרש"י דהיינו ר"ג דלעיל משארסתני וכו', דאמרינן אילו היתה פקחת לטעון משארסתני נאנסתי וכו'. והק' התוס' היכי עבדינן טענינן מספק להוציא ממון, הרי היא לא טענה, וטענינן הוא רק להחזיק ולא להוציא, [ולדברי התורי"ד הנ"ל ל"ק מידי דהכא נמי הוא להחזיק]. ולכאו' כוונת התוס' שכיון שחזקה"ג לבדה לא מהני להוציא ממון אלא צריך טענת ברי, א"כ איך עבדינן טענינן לאפוקי ממונא. וכתבו התוס' 'ומיהו מביא ר"י ראיה לפי' הקונ' דאמר בפרק המדיר לא הוגלד פי המכה וכו', היינו דהוכיח מסוגיא דטבח דאזלינן בתר חזה"ג לחודיה להוציא ממון אפי' בלא טענת ברי. וביאר בפנ"י שם דהתוס' בקושיתם סברו דהא דמוציאה את הכתובה הוא ע"י טענת הברי שלה בצירוף עם החזה"ג, ולכך הק' איך עבדינן טענינן להוציא, ומסקנת התוס' דאינה צריכה כלל את טענת הברי, ומוציאה את הכתובה ע"י חזה"ג לבדה, וממילא אי"ז טענינן להוציא. הרי דס"ל לתוס' דלא בעינן טענת ברי ואפי' בשמא ושמא נמי סבר ר"ג דאזלינן בתר חזה"ג[[1]](#footnote-2). ועי' בברכ"ש סי' כב אות ב'.

**ובביאור שי' ר"ג מצינו כמה דרכים.**

**א.** כתב הרא"ש לעיל ט. בשם רבינו יונה דהא דאמר ר"א גבי האומר פתח פתוח מצאתי, שנאמן לאוסרה עליו [ובגוונא שיש רק ספק אחד כגון שאביה קיבל לה קדושין פחות מבת ג' ולכך יש רק ספק שמא באונס שמא ברצון, אבל אם קדשה אביה לאחר ג' איכא תרי ספיקי, ספק תחתיו ספק לא תחתיו, ואת"ל תחתיו ספק באונס ספק ברצון], היינו דוקא במכחישתו ואומרת שבתולה היתה או בשותקת, אבל אם אמרה אמת שפתחה פתוח ונאנסה תחתיו, באשת ישראל נאמנת ומותרת לו מפני שטוענת טענת ברי, והוא טוען שמא שאינו יודע אם באונס או ברצון, וברי ושמא ברי עדיף, והק' עליו הרא"ש הא קיי"ל כר"נ דלא אמרינן ברו"ש ברי עדיף, והא דקי"ל כר"ג דאמר ברי עדיף, היינו דוקא היכא דאיכא מיגו או חזקה, והכא ליכא מיגו וחזקה[[2]](#footnote-3). הרי להדיא שפי' הרא"ש דטעמו של ר"ג דאזלינן בתר חזקה"ג הוא בצירוף של הברי עם החזקה, ולכך אף דבו"ש לאו ברי עדיף, הכא כשיש חזקה מסיע לברי, דינא הוא שברי עדיף, ונמצא לפי"ז ששורש פלוגתם אי אזלינן בתר חזה"ג או בתר חז"מ, תלוי בזה, דכיון שהאשה טוענת ברי, חזינן אי חז"מ דבעל עדיפא מחה"ג דאשה, שוב לא מצי חזה"ג לסייע לברי של האשה, וחוזר דינו להיות דבו"ש לאו ברי עדיף. אבל אי חזה"ג עדיפא מחז"מ מצי לסייע לברי. ובכה"ג ברי עדיף.[[3]](#footnote-4)

וכמובן שעדין צ"ב רב אם ברי לבד לא יכול להוציא ממון מה עוזר שיש כאן גם מיגו או חזקה"ג. וגם להיפך קשה אם חזקה"ג לחוד לא מוציאה ממון מה יעזור צירוף של טענת ברי.

**ב.** שי' התורי"ד היא להיפך משי' הרא"ש, דבדבריו משמע דחזקה לא מהני להוציא ממון אלא רק להניח החיוב בחזקתו. ועי' בדבריו לעיל יב: 'מר אזיל בתר חזה"ג ומר אזיל בתר חז"מ, ואמרינן לקמן דהיכא אזיל ר"ג בתר חזה"ג דוקא בברי ושמא, דאיהי טענה ברי ובעל שמא, התם אזיל ר"ג בתר חזקה דגופא ומפקינן ממונא מחזקת מריה, אבל בשמא ושמא מודה ר"ג דלא אזלינן בתר חזקה דגופא, אלא בתר חזקה דממונא והממע"ה'. והק' בתורי"ד שם דאי ע"י חזה"ג בטענת ברי מוצאים ממון, א"כ מדוע בשור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה ואין ידוע אם עד שלא וכו', ואמרינן שם זו דברי סומכוס, אבל חכמים אומרים ההמע"ה, ואמאי לא מהני חזה"ג להוציא ממון אפי' בברי ושמא. [וראיה זו הביא בש"ש פ"ב פ"ו ראיה ראשונה וכו', וכבר כתב בזה בנתיבות סי' רכג דאפשר שחזקת מעוברת לא מקרי חזה"ג, הובא לקמן בדעת רב אשי]. ותי' שם דשאני הכא שיש חזקת חיוב שהבעל נתחייב לאשתו כתובה בשטר, וכיון שבא לפטור עצמו מספק, בזה סבר ר"ג דאוקי אשה על חזקתה, ומוצאים ממון מהבעל, ע"ש [[4]](#footnote-5). ועולה מדבריו דלחדש חיוב ע"י חזקת הגוף לא מהני, אבל מועיל חזה"ג לומר שלא להסתפק וממילא נשאר חזקת חיוב.

ולכאו' דבריו צ"ב איך אפשר לומר דהכא איכא ודאי חיוב ברור, הרי הוא טוען מק"ט ומעולם לא נתחייב לה כתובה. וגם לא מוזכר בגמ' סברת חזקת חיוב. [וביותר הרי קי"ל דאיני יודע אם פרעתיך כיון דאיכא חזקת חיוב סגי בטענת ברי, ולא בעינן חזקה עמו]. ועי' בברכ"ש סי' כג סק"ג.

**ג.** ברש"י במתני' לעיל יב: כתב בטעמו דר"ג 'קא ס"ד משום דברי ושמא ברי עדיף' משמע מדבריו דרק בס"ד איכא סברת ברי ושמא, אבל למסקנא דסוגיא לאו מטעם ברו"ש הוא אלא רק מצד חזקה"ג לחודא, וכן נראה מדבריו בסוגיא שם בד"ה מאי שכתב 'נוקמא אחזקתיה לגבות', וכן לעיל יד: ד"ה אפי' כתב דטעמו דר"ג 'דאית ליה העמד אשה על חזקתה', וכן דקדק בשטמ"ק בסוגין מרש"י ד"ה אתאן 'דחזקה דגופא עדיפא', הרי שעיקר טעמו של ר"ג הוא משום חזה"ג ואפי' בטענת שמא. והוא חידוש דע"י חזקה"ג לבד מהני להוציא ממון. וכבר הוכיח בש"ש ש"ב פ"ג ששי' רש"י ותוס' בסוגין דדעת ר"ג הוא אפי' בשמא ושמא. וכל דברי הגמ' לעיל בריש פ"ב 'עד כאן לא קאמר ר"ג אלא בברי ושמא אבל בברי וברי לא אמר'. היינו רק לאפוקי ברי וברי דבזה מודה ר"ג דלא אזלינן בתר חזה"ג כיון שהמוחזק טעון ברי, אבל אין ה"נ לא בעינן דוקא בו"ש אלא אפי' בטענת שמא ושמא אזלינן בתר חזה"ג.

והא דאפשר להוציא ממון ע"י חזה"ג, נראה כבר יסד לנו הפנ"י כמה פעמים והגרש"ש בשער"י ש"ב פי"ג באריכות דהא דרובא וחזקה רובא עדיף אינו משום שיש מעלה להכרעה של רוב על חזקה, אלא שכיון שרוב הוא בירור וחזקה אינה בירור אלא הנהגה דינית כשיש ספק לפנינו, לכך כל שיש לנו בירור מכח רוב שוב אין ספק לפנינו ואין דין לנהוג כמו החזקה. אבל כשדנים כל אחד בפנ"ע חזקה"ג עדיפא, וביארו בזה, דהנה הדין דהממע"ה אינו הכרעה ובירור על עצם הספק, אלא הוא פסק על הממון, דכל שאין ראיה מבוררת א"א להוציא הממון מספק. ובזה ס"ל לר"ג 'דאלימא חזה"ג' משום דחזה"ג הוי הכרעה על שורש הספק, ודין החזקה לומר שלא נסתפק כלל ושנעמוד על מצבו הקודם. וכיון שכן אין לנו ריעותא כלל דאין מקום להסתפק, ולכך מהני אפי' להוציא ממון. וזה החילוק בין רוב לחזה"ג, דרוב אינו פושט את שורש הספק אלא הוא דין לתלות ברוב שהרי המיעוט נשאר לפנינו, זה לא מהני להוציא ממון, אבל חזה"ג אלימא שהיא פושטת את שורש הספק, ובזה נחלקו ר"י ור"ג, דלר"ג אלימא ליה חזה"ג, ולפי"ז י"ל דר"י נחלק ע"ז גופא וס"ל חז"מ אינו רק המע"ה, אלא הוא הכרעה בדיני הממון, [וכעין חזקה דמעיקרא], ולכך הוי חז"מ כנגד חזה"ג ואלימא ליה חזק"מ. ועי' בפנ"י קו"א סי' לט.

**בגדר חזקת ממון**

הדין הוא בכל ספק בממון הממע"ה, [גם בגוונא שהוא מוחזק בממון לא מכח זה שהוא היה אתמול בעל הממון, אלא כגון מחליף פרה בחמור וכו' דמתני' ב"מ ק. דהתם כעת נולד הולד ולא ידוע ברשות מי נולד, ואפ"ה אמרינן בגמ' שם ונחזרי ברשות מאן קיימי ולהוי אידך הממע"ה][[5]](#footnote-6). ובפשטות הכוונה שבמקום ספק א"א להוציא ממון בלא ראיה ברורה, וזה נחשב 'מוחזק בממון', אבל לא שיש הכרעה על דין הממון, אלא דין הממון נשאר ספק ומ"מ א"א להוציא את הממון מספק. ולפי"ז היה אפשר לומר שטעמו של ר"י הוא שכיון שיש ספק על הממון שוב אין האשה יכולה להוציא ממנו ממון מספק, דהוא מחזק בממון.

אמנם יש כאן כמה דקדוקי לשון ברש"י שמשמע שחזקת ממון היא גם בכלל דין חזקה הנלמד מבית המנוגע, וחזקת הממון מכרעת את עצם הספק. ורבותינו נדחקו בזה מה שייך לומר שיש כאן הכרעה על הספק מכח החזקה, וכי איזה חזקה יש כאן, וביארו בזה דכיון שמי שמחזיק את הממון ההסתכלות הפשוטה אומרת שהוא הבעלים, ומי שרוצה להוציא ממנו הוא המחדש, ואומר שהממון הוא שלו, גם בזה בכלל דיני חזקה שילפינן מבית המנוגע דהצד המחדש הוא על התחתונה

דאמרינן אמר רבא לא תימא ר"י לא אזיל בתר חזקה דגופא כלל וכו', ופרש"י "אפי' במקום שאין חזקת ממון עומדת נגדה להכחישה", וכ"ה בהמשך דבריו "היכא דאיכא חזקה דממונא עומדת לנגדה כי הכא". הרי שמלבד דין המע"ה נא' דין נוסף של חזקת ממון המורה להשאיר את הממון בחזקת המוחזק ולנקוט שהוא שלו, וזהו שכתב רש"י דחזקת ממון עומדת כנגד חזה"ג "להכחישה".

ויסוד הדברים מתבאר מד' המהרי"ק בשורש ע"ב, דהנה במהרי"ק שם ביאר דחזקה דתליא בסברא מהניא כנגד חזקת ממון רק חזה"ג הוא דל"מ, ובטעמא דמילתא כתב שם "אבל במקום חזקת הגוף פשיטא דחזקת ממון מהני כנגד חזקת הגוף כגון אוקי בחזקת בתולה וכו' ואע"ג דבעולה לפנינו אין אלא מטעם דאין לנו לבדות הנולד וההשתנות אלא משעת ראותינו אותו וכדילפינן לה פ"ק דחולין (דף י') מדכתיב ויצא הכהן מן הבית וכו' ומשום כך דין הוא דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מריה כנגדה. דכ"כ אין לנו לבדות ההשתנות ממון מיד בעליו כי אם באשר יוכרח אבל כנגד חזקות התלויה בסברא דקים להו לרבנן דהכי הוא פשיטא דלא תעמוד חזקת ממון כדפי' לעיל וראיה יש מפרק המדיר וכו' עכ"ל. ומבואר מכל דבריו דחזקת ממון הויא חזקה המכרעת, וזהו שדן שם דחזקה דתליא בסברא מהניא כנגד חזק"מ, וחזה"ג ל"מ. אולם מדבריו מבואר עוד דגדר דין חזקת ממון הוא כעין דין חזקה דמעיקרא בנגעים, דיסוד דין חזקות הוא דאין לנו לבדות השתנות, והכ"נ בחזקת ממון אין לנו לבדות השתנות הממון מיד בעליו כי אם באשר יוכרח.

וכמובן שד' המהרי"ק האלו הם מחודשים מאד, דהא ע"ז גופא אנו דנים דלמא המוחזק אינו בעל הממון כלל, ואין כאן השתנות להוציא את הממון מידו. וביחוד תיקשי הכי בנידון המהרי"ק ובנידו"ד דאיירי בספק חוב, דבזה אין הנידון האם המחזיק הוי בעלים או לא, דלב' הצדדים איהו הוי הבעלים וכל הנידון הוא רק האם המחזיק חייב ממון לאשה. אכן מד' המהרי"ק חזינן דעצם ההוצאת ממון חשיבא כהשתנות דין הממון, והחזקה מורה שלא לבדות השתנות מספק ולנקוט שדין הממון להשאר ביד המחזיק בו [ומה"ט יתכן דאדרבה בספק חוב הרי"ז פשוט טפי, דכיון שלע"ע ודאי לנו שהממון שייך למחזיק שייך דין חזקה שלא לשנות את דין הממון, משא"כ בספק גזילה וכדו' דמספ"ל דלמא המחזיק אינו מחזיקו בתורת בעלים אי"ז שינוי להוציאו מידו ודו"ק]. [[6]](#footnote-7)

והדברים מבוארים להדיא בשטמ"ק בסוגיין, דהנה בתוס' פי' דכונת רבא לאשמועי' דגם בכה"ג דאיכא חזקה אחרת אזלי' בתר חזה"ג, ובשטמ"ק נתקשה דמלשון הגמ' "לא אזיל בתר חזקה דגופא כלל" לא משמע הכי. ומה"ט פי' בד' רש"י דנהי דפשוט שבכ"מ אזלי' בתר חזה"ג מ"מ בנידו"ד דאיכא כנגדה חזקת ממון הו"א דלא אזלי' בתר חזה"ג אפי' לענין איסורא [דהיינו דאי"צ גט] ול"מ חזה"ג להחזיקה במקודשת, ובזה קמ"ל רבא דדוקא לגבי הממון לא אזלי' בתר חזה"ג אבל לגבי איסורא שפיר אזלי' בתר חזקה להחזיקה כא"א ודאי עכת"ד. ומבואר מכל דבריו דחזקת ממון הוי חזקה ככל החזקות עד כדי שיש לדון מסברא דהך חזקה תהני להכריע גם את דיני האיסורים שהאשה אינה מקודשת, וגם למסקנא לא הדרי' מזה אלא דמסקי' דהנהגת החזק"מ מהניא רק לגבי דיני הממון ול"מ לפשוט את שורש הספק לגבי דיני האיסורים.

ושמעתי מרבותינו בזה דבר נחמד, דהנה במתני' לעיל יב: איתא "ר"י אומר לא מפיה אנו חיים אלא הרי זו בחזקת בעולה עד שלא תתארס והטעתו וכו'", ורש"י בסוגיין בד"ה מני ר"י כתב "בפ"ק היא אומרת משארסתני נאנסתי והוא אומר עד שלא ארסתיך לא מפיה אנו חיין שתהא נאמנת אלא העמד ממון על חזקתו ולא אזלי' בתר חזקה דגופא וכו'", ומדויק דרש"י הביא את לשון המשנה ופי' דמ"ש במשנה "אלא הרי זו בחזקת בעולה עד שלא תתארס" הכוונה שיש כאן חזקת ממון, וזהו שכתב רש"י "אלא העמד ממון על חזקתו וכו'".

**טעמא דמייתי האב ראיה וכו' מני ר"י היא וכו'.** בשטמ"ק העיר מדוע הגמ' העמידה את הקו' ע"י שהרישא מדוקדקת כר"י והסיפא כר"ג, למה לא הק' בפשיטות מדוע בעודה בבית אביה על האב להביא ראיה ואילו כשהיא בבית בעלה על הבעל להביא ראיה. ותי' דהיה מקום לומר שהטעם שברישא בעודה בבית אביה על האב להביא ראיה משום שכיון שהוא תובע את הכתובה והוא טוען טענת שמא, לכך עליו להביא ראיה, אבל כשנכנסה לרשות אביה והיא תובעת את הכתובה והיא טוענת ברי, לכך על הבעל להביא ראיה. אלא שהגמ' דקדקה טעמא דהביא האב ראיה, משמע שבטענת עצמו אינו נאמן אפי' בטענת ברי, וכן בסיפא שעל הבעל להביא ראיה אפי' שהאשה טוענת שמא.

ובדו"ח לרע"א הק' למה לא תי' בגמ' שגם לדעת ר"י שלא הולכים אחרי חזקת הגוף הוא רק בגלל שחזקת פנויה מצטרפת לחזקת ממון והוי תרתי, שהרי לטענת הבעל שהיא נבעלה לפני הארוסין אינה מקודשת כלל, כדעת רבא לעיל יא:, ונמצא שהיא ספק מקודשת, וא"כ חזקת פנויה וחזקת ממון עדיפי מחזקה"ג. וכן המשנה ברישא בעודה בבית אביה לטענת הבעל אינה מקודשת כלל וממילא יש לה חזקת פנויה בצירוף עם חזקת ממון ולכך על האב להביא ראיה. אבל בסיפא שכנסה הבעל שאין ספק על הקדושין שהרי אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, [כדעת אביי בשיטת רב לעיל] נמצא שכל הנידון הוא רק על הכתובה, ולפיכך הוי חזקה"ג נגד חזקת ממון, ובזה אולי מודה ר"י דחזקה"ג עדיפא.

**במעלת חזקת הגוף**

אמר רבא לא תימא לא אזיל ר"י וכו'. בתוס' ביארו דכונת רבא לייסד דגם לר"י חזה"ג אלימא מכל החזקות, ואפי' שיש חזקה אחרת כנגדה כגון חזקת פנויה, וחזקת פנויה מורה לנו שאינה מקודשת ואינה צריכה גט, מ"מ אזלינן בתר חזקת הגוף להצריכה גט בתורת ודאי.וזה גופא החידוש של רבא הכא, דכל דברי ר"י הוא רק כלפי הכתובה ולא כלפי גט, [וכן ביאר בתורא"ש בשם מהר"ם]. ובהמשך דבריהם הק' התוס' דגם אם חזה"ג עדיפא אכתי נימא דהאשה אינה מקודשת מדינא דתרתי לריעותא דומיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, ותי' בשם הרשב"א דחזקת פנויה ל"ח כלל חזקה לגבי חזה"ג. ולכאו' נראה שכל דברי התוס' חד הם, ובתחילה כתבו שחזקה"ג אלימא יותר מחזקת פנויה. והרשב"א הוסיף בזה דהך עדיפותא מהניא אפי' במקום תר"ל, דחזקת פנויה ל"ח כלל חזקה לגבי חזה"ג.

וצ"ב דברי התוס' בתרתי, חדא מה מעלת חזה"ג יותר משאר חזקות. ועוד הרי חזה"ג אינו סברא אלא ילפינן מקרא, ומהיכי תיתי דעדיף חזקה זו משאר חזקות. [דילפינן בחולין י: אמר קרא גבי נגעים ויצא הכהן מן הבית אל פתח הבית והסגירו שבעת ימים, דהיינו שלאחר שהכהן רואה שיעור נגע [שני גריסים] הוא יוצא מן הבית ומסגירו ז' ימים, [ובאותו ז' ימים יש לבית דין מוסגר לענין שמי שנכנס לבית נטמא] ולאחר ז' ימים הוא בודק ההאם הנגע קטן או גדל, ואם הוא גדל הרי הוא עושה את הבית למוחלט. והק' בגמ' דילמא אדנפיק ואתא בצר ליה שיעורא, דהיינו דאולי לפני ההסגר הנגע קטן ואין לו שיעור, ולמה יש לבית דין בית מוסגר, אלא ע"כ דאמרינן אוקמיה אחזקתיה].

ומצינו בזה ב' דרכים באחרונים.

א. השמעתא ש"ב פ"ב הבין שכוונת התוס' לחדש ולומר כלל בדיני חזקות, שחזקת הגוף הוי חזקה אלימא טפי משאר חזקות, דשינוי בגוף הוא הוי שינוי אלים טפי משאר חזקות, ולפיכך חידש שלא אמרינן תרתי לריעותא כנגד חזקה"ג [ויתבאר לקמן]. אולם לדרך זו תיקשי טובא משה"ק הגרש"ש בריש שער ב' דא"כ היכי ילפי' מנגעים דאזלי' בתר חזקת הדין, הא בנגעי בתים הוי זה חזה"ג דאלימא טפי ומנ"ל דאזלי' נמי בתר חזקת הדין.

ובנוסח אחר כתב בקוב"ש אות רסה שבעצם כח החזקה אין נפק"מ בין חזקת הגוף לחזקת דין, אלא דיסוד ענין החזקה הוא להעמיד הדבר על מקומו, ולא לבדות השתנות, אלא לומר שמה שהיה כך הוא ואין כאן שינוי, ואפי' אם מצינו שינוי לפנינו אמרינן שרק זה השתנה, אבל הכל נשאר כמו שהיה, וזה מה דילפינן מבית המנוגע, דאמרינן חזקה שלא נשתנה הנגע לא שנוי גדול ולא שנוי קטן. ובזה סבר התוס' דאם יש לפנינו חזה"ג או חזקת דין כמו פנויה, עדיף לומר שנשתנה הדין מאשר לומר שנשתנה הגוף, דשינוי הגוף הוא שינוי גדול יותר, ולכך חזה"ג עדיפה משאר חזקות, משום שלומר שהגוף השתנה הוא שינוי גדול, יותר משינוי בדין פנויה או נשואה, או טמא או טהור. [[7]](#footnote-8)

וכעין סברא זו מצינו בתרוה"ד סו"ס של"ג, דדן במעות פקדון דאיכא ספק אימת נגנבו, ואיכא חזקה שלא זזו ממקומם, ובהמשך דבריו שם דן האם הך חזקה דמי לחזה"ג או לחזקת פנויה וז"ל וחזקה דידן דהעמיד פקדון אחזקתו דהשתא הוא דניטל לא ברירה אי איכא לדמויי הך חזקה לחזקת פנויה, משום דבתרווייהו אין הגוף והענין משתנה אלא שיוצא מרשות זה, ובחזקת פנויה מסקינן התם פ' המדיר דלא חשיב כלום נגד חזקת הגוף אפילו לרבי יהושע, כל שכן לרבן גמליאל עכ"ל, כוונתו דהמעליותא של חזקת הגוף היא שהגוף או הענין משתנה, והשתנות הגוף הוי שינוי גדול, משא"כ בחזקת פנויה ליכא שינוי במהות האשה אלא רק שיוצאת מרשות האב לרשות הבעל. וא"כ חזקה שהפקדון נשאר במקומו הוי כמו חזקת דין, כיון שאי"ז שינוי בגוף הדבר.

ב. בשער"י ש"ב פ"א ביאר דבאמת ליכא מעליותא לחזה"ג על פני חזקת הדין, אלא דיסוד דין חזקה הוא לרחק את השנוי ככל הניתן, ולומר עכשיו הוא השתנה, ודבר זה משותף לכל החזקות, אלא שהעדיפות של חזקה"ג היא שחזקה זו מכריעה את שורש הספק, וכגון שאשה זו העומדת לפנינו, יש בה שני ספיקות חדא האם היה בה מום בשעת ארוסין, ועוד יש ספק האם היא פנויה או נשואה, ונמצא ששורש הספק הוא האם היו עליה מומין בשעת אירוסין או לא, ובתולדה מזה איכא ספק האם היא פנויה או נשואה, דעל הצד שהיו בה מומין היא פנויה, ובזה אמרינן שמכיון שחזה"ג מכרעת את שורש הספק, וע"י חזקת הגוף אמרינן שלא היו עליה מומין, ממילא נפשט לנו הספק האם היא פנויה או נשואה, ולא שייך לומר שהיא בחזקת פנויה, שהרי זה ספק בתולדה, וכל שנפשט שורש הספק ממילא אין מקום לספק השני והיא מקודשת[[8]](#footnote-9). וה"ה בשאר חזקות אם הם נפגשים עם חזה"ג שהיא שורש הספק, אין לדונם לחזקה כיון שהם תמיד בתולדה. כגון חזקת מקוה דאמרינן בריש נדה 'אדרבא העמד מקוה על חזקתו' דעדיף על חזקת טמא, כיון שדין הטובל תלוי בתולדה בדיני המקוה, [ורק אם יש תרתי לריעותא וכמבואר בסמוך] וכן חזקת סכין עדיף על חזקת איסור, כיון דדין השחיטה תלוי בתולדה בדין הסכין, שהוא שורש הספק האם המקוה או הסכין כשרה. [[9]](#footnote-10)

ולפי"ז שפיר ילפינן חזקת דין מבית המנוגע, דבאמת אין מעלה לחזה"ג על פני שאר חזקות, וכשם שמהני חזה"ג כך מהני שאר חזקות, אלא ששאר חזקות אינם בשורש הספק וחזה"ג הוא בשורש הספק.

ולדברי הגרש"ש צ"ב רב דא"כ גם במקוה נימא הכי, דחזקת המקוה תכריע את שורש הספק, ושוב ל"ש להעמיד טמא על חזקתו. וכן ביין ונמצא חומץ, ועי' בסמוך בזה.

**תוד"ה אבל.** ומיהו תימה וכו'. הק' האחרונים מ"ט הק' התוס' קו' זו רק לר"י, הא לר"ג נמי קשה מ"ט אזלינן בתר חזה"ג להוציא ממון, ולא אמרינן דאיכא תרתי לרעותא גם חזקת פנויה וגם מום לפניך, וכמו במקוה שנמדד ונמצא חסר. וכן נמי במתני' לעיל יב: גבי משארסתני נאנסתי דס"ל לר"ג שמהני חזקה"ג להוציא ממון, למה לא אמרינן תרתי לריעותא, חדא בעולה לפניך וחזקת ממון. [ומדברי התוס' נראה שכל הקו' היא רק על מה שייסדו לפנ"כ דלענין איסורא גם ר"י מודה דאזלי' בתר חזה"ג כנגד חזקת פנויה, ולכאו' הו"ל להק' הכי על עצם ד' ר"ג, דהא ר"ג ודאי ס"ל דאזלי' בתר חזה"ג ותיקשי דאיכא תר"ל]. [[10]](#footnote-11)

ובאמת שעל ר"ג אפשר לשאול בשני אופנים, לא רק מצד תר"ל של חזקת פנויה עם בעולה לפניך, אלא חזקת ממון ומומים לפניך, שהרי חזקת ממון חשיבא חזקה וא"כ אמאי ל"ש לצרפה להחשב תר"ל.

ותי' המהרי"ט דלדברי הראשנים שכל דברי ר"ג הוא משום ברי ושמא, והחזקה"ג באה רק לסייע לברי ושמא, וא"כ י"ל שאף שיש תר"ל מ"מ אכתי יש בכח החזקה לסייע לברי, אלא שהק' ע"ז דא"כ על ר"י נמי לא קשה, שכל מה שר"י נחלק על ר"ג הוא רק במקום שיש חזק"מ, אבל כשאין חזקת ממון גם ר"י מודה שיש כאן טענת ברי עם חזקה"ג, ואפ"ה תוס' שאל שיש כאן תר"ל, וא"כ גם לר"ג תקשי. ושמעתי ליישב דדוקא כשדנים לגבי ממון שייך טענת ברי, שהאשה טוענת בברי שמגיע לה כתובה, או לגבי איסורים שהאשה טוענת בברי שהיא כשרה בזה שייך לצרף ברי עם חזקה"ג, אבל כאן הרי דנים לגבי איסור אש"א, דהאשה טוענת שלא היה בה מום והיא מקודשת בתורת ודאי, דאין כאן 'טענה שהיא מקודשת' דטענה היא רק במקום שהוא בא לטעון ולתבוע כשרות או כתובה. ועי'.

ובמהר"ם שיף ביאר דהיה פשוט להתוס' שלר"ג דאלימא חזה"ג יותר מחזק"מ, א"כ ה"ה דאלים חזקה"ג כנגד חזקת פנויה ולא שייך לצרף חזקת פנויה למומים לפניך להחשב תר"ל.

ונראה דהא פשיטא ליה לתוס' דלר"ג חזקת פנויה לא חשיבא כלל במקום חזה"ג, הוא רק סברא בחזקת פנויה לבדה, ומטעמא דכתבו התורא"ש שהיא עומדת להינשא, וכיון דס"ל לר"ג דחזה"ג מהני להוציא ממון, ודאי שאין חזקת פנויה יכולה לעורר ספיקות כנגדו. אבל ר"י דס"ל דחזה"ג לא מהני כנגד חזק"מ, אלא הוי ככל חזקות דעלמא, א"כ הק' אף שחזה"ג מהני כנגד חזקת פנויה לבדה, אבל בתרתי לריעותא מדוע מהני.

ולגבי חזקת ממון עי' מש"כ בסמוך ברש"י ריש עו. דחזקת ממון לאו כלום היא.

**בטעם הדין דתרתי לריעותא.**

שנינו בנדה ב: מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו ע"ג טמאות, ובגמ' דנו שם למה הם טמאות בודאי, ובתחילה אמרו בגמ' אפשר משום שהעמד טמא על חזקתו, והק' ע"ז אדרבא העמד מקוה על חזקתו, ושוב דחו בגמ' שיש כאן ריעותא על המקוה שהרי אין המקוה חסר בב"א אלא חסר ואתא חסר ואתא, ואח"כ אמרו בגמ' טעם אלא דאיכא תרתי לריעותא, העמד טמא על חזקתו, ועל המקוה יש חסר לפניך. כנגד העמד מקוה על חזקתו. וזהו תרתי נגד חדא. ובביאור הדבר מצינו כמה טעמים באחרונים.

הנה אמרינן בחולין י: מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקיה, אמר רבי שמואל וכו' אמר קרא ויצא הכהן מן הבית וכו' דלמא אדנפק ואתא בצר ליה שיעורא, אלא לאו משום דאמרינן אוקי אחזקיה. הרי שאפי' שבשעת מציאתן נמצאו חסרים, מ"מ אמרינן דהשתא הוא נשתנה ואזלינן בתר חזקה דמעיקרא, [מלבד קדשים שכיון שהם חמורים אמרינן דכל הטומאות כשאת מציאתן]. ויל"ע בגוונא שאין חזקא דמעיקרא האם אזלינן בתר חזקה דהשתא. ובדבר זה נסתפק רע"א בתשו' סי' ז' וביבמות פ: גבי סריס האם הוא סריס חמה או סריס בידי אדם ובש"ש ש"ג טז.

וכתב רע"א בתשו' שם, דהנה אמרינן בקידושין עט. [לשי' רש"י שם] דנערה שקדשה אביה ביום האחרון של הנערות, 'יומא דמשלם שית' ובאותו היום בערב נמצאו עליה סמני גדלות, נחלקו רב ושמואל האם חלו הקדושין, רב סבר דכיון דבוגרת לפניך, אמרינן שגם בבוקר היתה בוגרת, [כיון דאיירי ביום האחרון של נערות ולכך אין חזקה דמעיקרא שהרי בודאי שהשינוי יבא היום], ושמואל סבר חוששין לקדושין, דאמרינן השתא הוא דבגרה. וביאר רע"א דרב ס"ל שכשאין חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזקה דהשתא, והוא אותו יסוד כמו חזקה דמעיקרא, דהעמד השינוי על מקומו עד הזמן שהיה ברור שלא היה בו חסרון. ושמואל לא ס"ל כלל לחזקה דהשתא.

ולפי"ז ביאר רע"א דלרש"י הא דאמרינן במקוה שנמדד ונמצא חסר דאמרינן כל טהרות שנעשו ע"ג טמאות, משום דאיכא תרתי לריעותא, גם חזקת טמא וגם חסר לפניך, תלוי במח' רב ושמואל, דלדעת רב הביאור הוא דכלפי חזקת שלמות המקוה איכא חזקת טמא, וכיון שיש כאן חזקה נגד חזקה הוי ספק השקול, ואזלינן בתר חזקה דהשתא שהמקוה חסר לפניך, שהוא מכריע הספק.[[11]](#footnote-12) אבל לדעת שמואל א"א לומר כן שהרי לא ס"ל כלל לסברת חזקה דהשתא. ולכך פי' רע"א דלשמואל הוא צירוף של תרתי כנגד חדא. והביאור בזה שאפי' שחזקה דהשתא אינה חזקה מחמת עצמה, מ"מ היא מאלמת ומחזקת את חזקת הטמא, וזה הכוונה שתרי חזקות עדיפות על אחת. ועי' בנתיה"מ סי' לד סקט"ז [[12]](#footnote-13).

ודחה זאת השמעתא שם [ש"ג פט"ז] די"ל דבאמת לא מהני חזקה דהשתא כלל, אפי' במקום שאין חזקה דמעיקרא, ומ"מ חזקה דאיתרע עדיף מחזקה קטועה, פי' דכיון שהמקוה הוא חסר לפניך, הרי שהחזקה דמעיקרא קטועה היא, שבודאי נפסק החזקה ולא ידוע מתי, וכנגד זה יש לפנינו חזקת טמא, וזקה זו היא חזקה שלימא, ואפי' שהטמא בודאי עשה מעשה שטבל, מ"מ כיון שיש ספק האם הועילה לו הטבילה ממילא הוי חזקה דאיתרע, וחזקה דאיתרע עדיפא מחזקה קטועה. ולפי"ז הפי' תרתי אינו שני חזקות נגד אחד, אלא חזקה מעליא כנגד חזקה קטועה.

והנה לאופן הא' של רע"א שיש כאן חזקה נגד חזקה, ממילא הוי כמו ספק השקול ואזלינן בתר חזקה דהשתא אין מקום לקו' התוס' שהרי לא שייך לומר שחזקת פנויה הוי כנגד חזקת הגוף, וממילא אזלינן בתר חזקה דהשתא של מום לפניך, שהרי כבר כתבו התוס' בתחילת דבריהם דחזה"ג לבדה עדיפא משאר חזקות, וא"כ שוב אין כאן ספק לפנינו, ומדוע אזלינן בתר חזקה דהשתא.

ולדרך השניה שכ' דע"י שיש חסר לפניך שוב הוי החזקת מקוה חזקה קטועה, ניחא שייך לומר דמחמת המום לפניך, נעשה חזה"ג דאשה חזקה קטועה.

**שי' הרשב"א.**

ונראה לרשב"א דחזקת פנויה לא חשיבא כלל חזקה כנגד חזקת הגוף. ובביאור דברי התוס' מצינו כמה דרכים.

**א.** בתורא"ש הביא דברי התוס' והוסיף טעם משום שחזקת פנויה אינה חזקה 'משום שעומדת להנשא'. ולפי"ז דברי התוס' הם סברא מיוחדת בחזקת פנויה, ומ"מ נראה ברור שאין כוונתו דהוי מדין חזקה העשויה להשתנות, שנחלקו בזה המהרי"ט והשמעתא בש"ג פ"ט-י [[13]](#footnote-14), דחזקה העשויה להשתנות הוא רק בדבר שעומד להשתנות מאליו, ולא בדבר שצריך מעשה, וחזקת פנויה הוא חזקה שמשתנה ע"י מעשה קדושין. אלא נראה דכוונתו דהוי חזקה קלושה, דשינוי העומד להעשות מפנויה לנשואה חשיב שינוי קטן כלפי חזקה"ג שאינו עומד להשתנות. וצ"ב. מ"מ לשון התוס' מורה גם כן שעיקר הדגש הוא שחזקת פנויה ל"ח חזקה כנגד חזקה"ג, ולא כתבו שחזקת פנויה אינה חזקה כלל בכל מקום, משום שהיא עשויה להשתנות.

אבל עדין צ"ב מכמה טעמים. א' הרי רבא בא לחדש שגם ר"י ס"ל שחזקה"ג אלימא מחזקת פנויה או מחזקת טומאה, ולדברי התורא"ש עיקר החידוש הוא שחזקת פנויה הוי חזקה קלושה, ולאו דוקא כלפי חזקה"ג אלא גם כלפי שאר חזקות אינה כלום. ומדבריהם משמע שכל סברתו הוא רק כלפי חזה"ג, וצ"ב. ב' הרי הגמ' מביאה ראיה מבהרת, ושם לא שייך הסברא שעומדת להשתנות, דמי יימר לן דעתיד הנגע להתרפא. וצ"ע.

**ב.** בש"ש ש"ב פ"ב הבין שכוונת התוס' לומר כלל גדול שחזקה"ג אלימא יותר משאר חזקות, ולא אמרינן בה תרתי לריעותא. [ועוד הוסיף שם דבחזקה"ג לא אמרינן הכלל של ספיקו טמא ברה"י, הובא בסמוך].

והק' ע"ז השמעתא הלא עיקר הדין של תרתי לריעותא מיירי במקוה שנמדד ונמצא חסר, דאמרינן בריש נדה דהוי תרתי לריעותא חזקת טמא וחסר לפניך, ומדוע לא אמרינן שכיון שיש חזקת הגוף של כשרות המקוה, לא מהני בה תרתי לריעותא. ותי' שם דגבי מקוה שנמצא חסר לא חשיב שנשתנה גופא דמקוה, אלא שנחסר מעט מים, וכיון שהמים נשארו אין שינוי לא חשיב חזקת הגוף. כוונתו שמום הוי שנוי בעצם הגוף, משא"כ במים החסרון של הסאה לא הוי שנוי כלפי המים שנשארו. ובחזו"א אבה"ע פב סקי"ב שתמה ע"ז. ונקט דפשיטא דמקוה הוי שינוי הגוף, שכל דבר שיש בו שיעור ונחסר השיעור חשיב שינוי הגוף, שהרי קודם מקוה הוא ועכשיו מים. וסברת השמעתא צ"ל שענין חזקת הגוף הוא דאמרינן שלא נשתנה הגוף, ודבר זה שייך רק שהמציאות מורה שזה מצבו, כמו גוף שלם כנגד גוף עם מום, בזה שייך לומר שחזקה"ג מורה שהגוף שלם. אבל מקוה אין מצב לגוף המים, וכל הצירוף הוא רק ע"י שיש שיעור, דמ' סאה דין המקוה כשר, וכשחסר בו דינו שאינו כשר, ונמצא שאין כאן אלא השתנות הדין. וע"ע בקוב"ש אות רס.

עוד הק' בשמעתא שם דאמרינן בריש נדה גבי חבית יין שהפריש ממנה על יין אחר, ונמצא חומץ, ומתעורר לנו ספק אם בשעת ההפרשה היתה יין או חומץ, ואמרינן תרתי לריעותא העמד טבל על חזקתו, והרי חמץ לפניך, ומהאי טעמא לא מעמידים את היין על חזקתו, ולכאו' קשה הרי יש ליין חזקה"ג שהוא יין, ואיך אמרינן תרתי לריעותא נגד חזקה"ג. ותי' השמעתא שם עפ"י המבואר בגמ' ב"מ עג: מעיקרא דחמרא חמרא דחלא חלא, ופירש"י שם דקלקול היין מתוכו הוא, אלא שאינו ניכר החומץ, וא"כ כיון שהיום חומץ לפניך אמרינן שמעיקרא היה בו כח החימוץ, ותו לא הוי חזקת הגוף שהיה יין. אבל גבי מומין קודם שנולדו המומין שלמה היתה. ודבריו מחודשים מאד, שהרי לכל אדם איכא חזקת חי אע"פ שקלקולו מתוכו, ואפ"ה יש לו חזקה"ג, [ואינו שייך כלל לגמ' בב"מ, דהתם הנידון הוא לענין רבית, שיש שני סוגי יין, יין שמחמיץ ויין שאינו מחמיץ, ע"ז אמרינן התם, שכיון שהחמיץ ואמרינן שקלקולו מתוכו, הוברר שהוא סוג יין המחמיץ]. וביותר הק' האחרונים [עי' ברווחא דשמעתא בשם הגרא"ז מלצר זצ"ל] מה איכפת לן שקלקולו מתוכו בא, סו"ס כ"ז שלא החמיץ היה עליו שם 'יין' טוב לגבי הפרשת תרומה, וא"כ כ"ז שלא החמיץ שייך ביה חזקת הגוף שלא נשתנה גוף הדבר ולא נהיה חומץ. ועוד הק' הא אמרינן בב"ק דגזלן קונה בשינוי, יין שנמצא חומץ, הרי דרק לענין כח החימוץ אמרינן שקלקולו מתוכו בא, אבל סו"ס היה יין ועכשיו נשתנה לחומץ. ועי' בשער"י ש"ב פ"ג.

עוד הק' הגרא"ז זצ"ל מדברי התוס' חולין י. דדנו למה בסכין שנמצאת פגומה לא אמרינן תרתי לריעותא, חדא דהעמד בהמה בחזקת איסור ועוד שהרי הסכין פגום לפניך, והרי התם יש לסכין חזקת הגוף שהיא שלמה, א"כ מה שייך לדון תר"ל הרי הוא כמו חזקה"ג באשה.

**ג.** ובשער"י שער ב' פ"ב-ג כתב ליישב דברי התוס' באופ"א ועפ"י דרכו דלעיל שיסד שם דכל מעליותא דחזקה"ג הוא שהוא מכריע את שורש הספק, משא"כ חזקת פנויה אינו [מורה מתי נלדו המומין] אלא הוא ספק שבא בתולדה, לדון מה דין האשה ולומר שלא חלו בה קדושין. ומה"ט חזקה"ג עדיפא. דלאחר שמכרעים את שורש הספק שלא היו בה מומין בשעת קדושין אין מקום כלל לחזקת פנויה.

והוסיף בזה הגרש"ש זצ"ל דהנה יל"ע בכל מקוה שנמדד ונמצא חסר דאמרינן בנדה דהוי תרתי לריעותא כלפי חזקת הכשרות של המקוה, גם העמד טמא על חזקתו וגם הרי חסר לפניך, לכאו' קשה מה איכפת לן שהוא תרתי, הרי זה פשוט שאם אם אדם טמא היה בא לשאול אותנו האם המקוה כשרה או פסולה, [באופן שא"א לבררו דהיינו שאין חסר לפניך], פשוט שפסקינן לו שהמקוה כשרה וכל הטובל בה טהור, והטעם משום שמעמידים את המקוה על חזקתו, ואף שגם האדם הוא בחזקת טמא, אפ"ה אמרינן דכיון שהנידון לפנינו האם תועיל לו הטבילה במקוה או לא, אמרינן שכיון שכלפי המקוה שהוא שורש הספק הדין הוא שהיא בחזקת כשרות, ממילא בתולדה מזו האדם שטובל בה טהור. וא"כ יל"ע בנידון דידן דאף שיש חסר לפניך, הרי כל סברת חסר לפניך הוא לומר שיש עכשיו חזקה דהשתא שהיא מקוה פסולה, והמקוה עכשיו בחזקת פסולה, אך מ"מ כלפי הזמן דמעיקרא שטבל בו האדם, ואז היה למקוה חזקת כשרות, [וכיון שכלפי המקוה נפסק שהיה בחזקת כשרות, ובתולדה האדם שטבל בה טהור], ואמאי אמרינן שחזקת טומאה בצירוף עם חסר לפניך מרעה לחזקת המקוה.

וחידש לן הגרש"ש דדין חזקה אינה כמו רוב, דרוב הוי בירור מסברא, משא"כ חזקה לא הוי אלא הנהגה דינית, אך אינו דין בירור על ספיקות, ודין זה שייך רק כשיש לפנינו נידון על דבר זה, ודין החזקה נוגע לנו אז מעמידים אותו על החזקה, אבל אם אינו נוגע לדבר עצמו לא שייך להעמיד על החזקה, וכיון שכלפי הכשרות של המקוה של אתמול אינה נוגעת לנו, שהרי בין כה חסר לפניך, נמצא שאין אנו מכרעים את שורש הספק, שהרי אין דנים עכשיו את דין המקוה, וכל הספק שיש לפנינו הוא רק על האדם שטבל שם, אי טבל במקוה כשר או לא, וכלפי האדם אנחנו צרכים לדון את המקוה שהיתה שלימה, שהרי למקוה יש חזקה שלימה, וחזקה זו לא הוי חזקה בשורש הספק, דהמעליותא של חזקה"ג שפושטת את שורש הספק הוא רק כשהנידון הוא המקוה ואפשר לומר העמד מקוה על חזקתו. ומכיון שאין הכרעה על גוף המקוה, אלא הכרעה על עצם הטבילה האם היתה בכשרות של המקוה, לכך אין לה מעליותא אלא צריך לדונו ככל החזקות, וכלפי האדם המקווה בחזקת שלמה, וכנגדה איכא חזקתו טמא וחסר לפניך, וזהו דאמרינן דאיכא תרתי לריעותא. ומסברא הדבר צ"ב.

אבל לגבי מומין שבאשה הרי הנידון הוא על גוף האשה האםן מגיע לה כתובה, ושורש הספק האם היו בה מומין וחלו הקדושין או לא, בזה שפיר שמכיון שהחזקה מכריעה את שורש הספק [שזה המומין] ואמרינן שלא היו בה מומין בשעת קדושין, ממילא יש כאן הכרעה נמי על הספק שבא בתולדה האם חלו בה קדושין או לא. [[14]](#footnote-15) [והק' על עצמו מחבית יין שהרי יש ספק גם על היין האם חל בה דין תרומה, ויש לנו לומר העמד היין על חזקתו שלא החמיץ, וממילא נפשט הספק על כל הטבלים.ונדחק הגרש"ש לומר דמיירי שם באופן שאין נפק"מ כלפי היין דבלא"ה מיירי שהוא מדומע מקודם לכן וכל הנידון הוא רק על השריים]. [[15]](#footnote-16).

**חזה"ג בספק בהרת.**

א. דתניא אם בהרת קודם לשער לבן טמא וכו'. ומבואר בגמ' שטעמו של ר"י דמטהר הוא משום דאית ליה חזקה"ג לכך מספק הוא טהור, ומזה נראה שאין הכוונה שיש לאדם חזקת טהרה, דזה לא מיקרי חזקה"ג אלא חזקת דין, אלא הכוונה שלאדם יש חזקה"ג שאין לו בהרת, ואפי' שעכשיו יש לפנינו בהרת מ"מ דין החזקה מורה לנו שהבהרת לא נולדה קודם לכן, אלא השתא הוא דנולדה, וממילא השער הלבן קדם לבהרת. והדברים צ"ב רב הרי כמו שיש חזקה לומר שהבהרת לא היתה קודם לכן, כך גם יש חזקה כלפי השער לבן, לומר שהוא לא היה קודם לכן אלא לאחר שכבר היתה הבהרת, והוא נגע טמא. ומאי חזית למיזל בתר חזקת בהרת.

ובשלמא אם היינו דנים בו חזקת דין שהוא אינו טמא שפיר י"ל שמכח החזקה אני דן שהשער לבן בא לפני הבהרת, שהרי הוא בחזקת טהרה. אבל מכיון שכאן דנים חזקה מכח חזקה"ג א"כ גם על השער לבן יש חזקה"ג לומר שבא בזמן מאוחר יותר. וביותר הרי ר"ת העמיד באופן שאין לו חזקת טהרה, שהרי הוא מוחזק כבר בטומאה צרעת.

ואפשר להוסיף בזה דהנה זה פשוט שאם היה ידוע זמן ביארת הבהרת אלא שהספק הוא על השער לבן לחוד האם קדם לבהרת או בא אחר הבהרת, לכאו' מכח חזקה"ג צריך להכריע שהשער לבן בא מאוחר יותר, א"כ מה אכפת לי שלא ידוע גם זמן ביאת הבהרת, וגם לא ידוע זמן ביאת השער לבן, למה זה נחשב שהספק הוא על הבהרת אם קדמה לשער או לא, ולהכריע ע"י חזקה"ג, הרי כמו"כ אפשר לומר הפוך שהספק הוא על השער לבן האם נולד קודם הבהרת או אחר הבהרת, וניזל בתר חזקה"ג לומר שבא אחר הבהרת ומאוחר יותר. ואדרבא מסברא היה נראה דמסתבר טפי להעמיד את הספק לגבי הש"ל, דכיון שהסימן טומאה הוא הש"ל, נמצא ששורש הספק בנידו"ד הוא לגבי הש"ל, האם הך ש"ל הוי סימן טומאה או לא, דהיינו האם הש"ל בא לאחר הבהרת או לא, ומעתה תיקשי טובא הקו' הנ"ל אמאי אזלי' בתר חזקת הבהרת הא לגבי הך ספק ל"ש ליזיל בתר חזקת הבהרת אלא בתר חזקת הש"ל, דאיכא חזקה דמעיקרא שהש"ל בא לאחר הבהרת או לא.

ב. ונראה דקושיה זו תלויה במח' הראשנים מה הדין שהגיעו גם השערות וגם הבהרת בב"א. בשטמ"ק כאן דייק מרש"י דאם באו יחד טמא, וגם בזה נחשב שהשערות הלבנות באו מחמת הבהרת, ורק אם השער הלבן היה קודם לבהרת טהור, דברישא אמרינן דאם קדמה בהרת לשער לבן טמא, משמע דאם באו בב"א טהור, ובסיפא אמרינן דאי שער לבן קודם לבהרת טהור, משמע דאם באו בב"א טמא. [[16]](#footnote-17) . אך דעת הר"ש בנגעים פ"ד כתב דאם באו בב"א טהור, ורק אם הבהרת קדמה טמא. וכנראה שסברתם שבעינן שהבהרת תהפוך את השער ללבן, ובבאו בב"א אי"ז נחשב שהפכה הבהרת את השער ללבן ולכך טהור. והנה אי נימא דבאו בב"א טהור קושיא מעיקרא ליתא, דאין ה"נ גם על השער וגם על הבהרת יש חזה"ג שבאו בזמן המאוחר ביותר, ובאו שניהם בב"א ולכך הוא טהור, אך אם כשבאו שניהם בב"א טמא, קשה מדוע איכא חזה"ג על הבהרת יותר מהשער. ועי' באמרי בינה אבה"ע ח"ד דיני כתובה סי' ל'.

ומצינו בזה ב' דרכים באחרונים.

א. בקוב"ש אות רסב ביאר שאין כוונת הגמ' לדון חזקה"ג כלפי הבהרת עצמה, ולומר שהבהרת לא נולדה קודם אלא יותר מאוחר. דבאמת שינוי בהרת ל"ח שינוי הגוף, אלא כוונת הגמ' שיש חזקה"ג על האדם, לומר שבאדם זה ליכא נגע צרעת, [דנגע שאינו צרעת ל"ח שינוי הגוף] ואדם זה בחזקת שאין בו חולי צרעת, ורק נגע המטמא חשיב כחולי צרעת, וממילא בכה"ג שיש לפנינו בהרת ושער לבן מדיני החזקה הוא לומר ששער לבן הגיע קודם לבהרת, ומשום שאמרינן העמד הגוף על חזקתו שלא נולדו בו חולי הנגע, ומכיון שדנים על האדם שיש לו חזקה"ג שאינו בו נגע צרעת, ממילא לא שייך לדון על השער לבן שבא מאוחר.[[17]](#footnote-18)

ב. בספר נאות יעקב סי' כ' הביא בשם הגר"ח זצ"ל שחידש דבספק שאין בו נפק"מ לדינא לא שייך לדון בו דין חזקה, דחזקה לא הוי סברא אלא הנהגה דינית, וזה שייך רק בספק שדנים עליו, ולכך בשלמא כלפי הבהרת שפיר יש לו להסתפק אימת באה הבהרת, דבבהרת עצמה יש נפק"מ לענין הסגר, ולכך יש לדון לגבי הבהרת בפנ"ע מתי היא באה. משא"כ לגבי השער לבן אין בו שום דין טומאה, ואין לנו להסתפק אימת בא, וממילא לא שייך לדון בו חזקה.

[ויש להעיר בזה, דאין ה"נ אם הנידון הוא רק על השער לבן מתי הוא הגיע אין נפק"מ בו ולא שיך לדון בו חזה"ג, מ"מ השתא שיש לפנינו בהרת עם שער לבן, ויש לנו ספק מתי הגיע השער לבן, האם הוא קודם לבהרת והוא טהור, או שהגיע אחרי הבהרת והוא טמא, וא"כ הנידון עכשיו הוא גם על השער, ונימא בו חזה"ג שבא אחרי הבהרת. וצ"ב].

**בביאור המח' במתני' דנגעים. וחידושו של רבא.**

אמר רבא לא תימא וכו', אבל היכא דליכא חזה"ג אזיל ר"י וכו', דתניא אם בהרת וכו'. בביאור חידושו של רבא ובביאור מתני' דנגעים מצינו ב' דרכים בראשנים.

**א.** תוס' בסוגיין פי' דאין כוונת רבא לחדש דאזלינן בעלמא בתר חזה"ג, דזה פשוט דילפינן לה בחולין מקרא. אלא הכא מיירי שיש חזקה אחרת שמכחישה את חזה"ג, ועלה אתי רבא לחדש דבכה"ג אזלינן בתר חזה"ג. [ויבואר בסמוך הטעם בזה]. והנה עיקר הטעם של המשנה בנגעים דאזלינן בתר חזקה"ג מבואר בגמ' בנזיר סה: שטעמו דר"י דאזיל בתר חזה"ג [כשאינו נגד חזק"מ], הוא מדכ' 'לטהרו או לטמאו' מאחר שפתח הכתוב תחילה בטהרה לכך ספיקו טהור. והק' ר"ת בסוגין מ"ט דת"ק דמטמא, הלא יש לנו לילך אחר חזקה"ג, ותי' התוס' דאיירי בנזקק מטומאה אחרת, ולכך מטמאים רבנן[[18]](#footnote-19). ולכך נמי בעי ר"י לקרא כדי לטהרו לומר שחזה"ג עדיפא משאר חזקות, וזה ילפינן מקרא, ומהכא ילפינן לכל מקום דחזקה"ג עדיפא.

וכבר העיר ע"ז במהרש"א דיש כאן סברות הפוכות, שהרי נחלקו ר"ג ור"י לעיל במתני' יב: אי חזקה"ג עדיפא מחזק"מ, דר"ג ס"ל דחזה"ג עדיפא ור"י ס"ל דחזק"מ עדיפא. ואילו כלפי שאר חזקות אמרינן איפכא, דר"י סבר דחזה"ג עדיפא ומספק הוא טהור, ור"ג סבר שהם כההדדי והוי ספק טמא, [[19]](#footnote-20) [ואין לפרש דר"ג ס"ל דאזלינן בתר חזה"ג גם כנגד חזקת טמא וכשי' ר"י במתני' דנגעים, א"כ יוצא ג' מחלוקות בדבר, דדעת חכמים דחזה"ג לא עדיפא מחזקת טמא ובודאי שלא מהני להוציא ממון מחזקתו, ושי' ר"ג דמהני חזה"ג גם כנגד חזק"מ וגם כנגד חזקת טמא, ושי' ר"י דלא מהני כנגד חזק"מ ומהני כנגד שאר חזקות]. וכבר הביא הרש"ש שעמד בזה הר"ש בנגעים שם. וכתב הר"ש דהא דמהני חזה"ג להוציא ממון לר"ג, אינו מחמת מעלת חזה"ג על פני חזק"מ, אלא משום דאלים ליה טענת הברי. ולפי"ז הוי ב' מח', חדא במתני' לעיל יב: האם ע"י טענת ברי עם חזה"ג אלימא כנגד חזק"מ, דר"ג סבר דבכה"ג מוצאין מכח טענת הברי, ור"י סבר דאין מעלת לטענת ברי, ועוד נחלקו במתני' דנגעים האם חזה"ג עדיפא משאר חזקות, דר"י יליף מקרא שיש מעלה, ור"ג סבר שהוא שוה לשאר חזקות.

ובחי' מהרי"ט הק' לשי' ר"ת הנ"ל דדעת ר"י דאזלינן בתר חזה"ג כנגד חזקת טמא, אמאי לא אמרינן דאיכא תרתי לרעותא, חדא העמד טמא על חזקתו [שהרי איירי בנזקק לטומאה], וכי תימא אדרבא העמד הגוף על חזקתו שלא התחדש בו נגע, הרי מום לפניך, שהרי יש לפנינו בהרת עם שער לבן, ואיתרע ליה חזקת הגוף, שהרי נשתנה ממה שהיה. וכמו במקוה שנמדד ונמצא חסר,

וכתב דהיה מקום לחלק ולומר שבמקוה איכא ודאי חסר לפניך, אבל הכא הרי הנגע שלפנינו אפשר שאינו טוצאת צרעת והוא טהור, ואי"ז סותר את חזקה"ג, וכתב דאין לומר כן, דזה נחשב חזקת דין לדון על האדם שהוא טהור, אבל כאן דנים מחמת חזקה"ג לומר שלא נתשנה גופו לנגע, וזה חסר לפניך שהרי ודאי נשתנה הגוף, ע"ש.

ומבואר מדבריו להדיא כדברי הגר"ח שחזקה"ג היינו לומר שלא קדמה הבהרת אלא בא מאוחר יותר, ולכך הק' דיש כאן תר"ת, אבל לדרכו של הגרא"ו שחזקה"ג היא על האדם שאין בו נגע צרעת דהיינו מחלה, לא שייך לדון בו הרי נגע לפניך, שהרי זה גופא אנחנו דנים שהך בהרת אינה חולי צרעת, משום שהבהרת באה אחרי הש"ל.

**ב.** בתוס' בנדה יט. ד"ה ור"י ובר"ש בנגעים שם פי' דלא כר"ת, וחידושו של רבא דאזלינן בתר חזה"ג אפי' במקום שיש ריעותא גדולה. דביארו התוס' שם דדעת ת"ק שסבר שהוא ספק היינו משום דדרך השער לבן להתלבן מחמת הנגע, שהבהרת יש בכוחה להפוך את השער ללבן, וא"כ יש לנו לתלות שהנגע קדם לשער לבן ולכך מספק הוא טמא. ובתורא"ש הוסיף שם 'לפי שמחמת החולי ותשות הכח יבש המעין ונהפך השער ללבן סימן לדבר שער שיבה'. ור"י יליף מקרא דלטהרו וגו' שגם בכה"ג טהור. ונמצא שאזלינן בתר חזה"ג גם כשיש ריעותא גדולה, אלא דלפי"ז צריך הסבר מה בא רבא למילף מדברי ר"י דאזיל בתר חזה"ג [כשאינו נגד חזק"מ]. וביארו התוס' בב' אופנים, א, דאי לא סובר ר"י דאזלינן בתר חזקה"ג, לא היה דורש קרא בנגעים דאזלינן בתר חזקה, במקום שיש סברא לומר שהשער לבן יבא מחמת הבהרת. ואם דרש ר"י קרא דאזלינן בתר חזקה"ג אפי' כשיש ריעותא חזקה, מוכח שסובר ר"י שחזקה"ג הוי חזקה טובה, אלא שרק כנגד חזקת ממון לא מהני. ב. ועוד כתבו התוס' 'א"נ מהתם יליף דאזיל בתר חזה"ג אע"ג דאיכא ריעותא', לכאו' כוונתם שאף דאיכא הכא ריעותא גדולה שהרי דרך השער וכו', אפ"ה סבר ר"י דאזלינן בתר חזה"ג. ויל"ע מה הפק"מ בין ב' התי' ע"ש.

ומ"מ צ"ב הרי הכא לא מיירי באופן שיש ריעותא שנולדו המומין מעיקרא, וא"כ מה ענין ר"י לנדו"ד.

ג. ובמהרש"א בנדה שם הק' דאיך אזיל ר"י בתר חזקה"ג בנגעים וס"ל שמספק הוא טהור, ואמר דבריו בסתמא ואפי' ברה"י, הרי ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא. וכתב השמעתא ש"ב פ"א חידוש גדול, דכיון שנקטו התוס' שחזקה"ג הוי חזקה אלימא יותר משאר חזקות ומהני אפי' במקום ריעותא לכך גם בספק טומאה ברה"י ספקו טהור. ואפי' שילפינן מסוטה דכל ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, [והיינו דכשם שחזינן שלסוטה שאפי' שיש חזקת טהרה, ואפ"ה ספיקו טמא ברה"י], ה"נ כל ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אבל כ"ז הוא רק בשאר חזקות, אבל כשיש חזה"ג שהיא עדיפא משאר חזקות, לא ילפינן מסוטה וספיקו טהור. ומזה הוכיח הש"ש שכיון שיש לו חזה"ג שהיא עדיפא על שאר חזקות מהני ספק נגע טהוא אפי' ברה"י, ובש"א פט"ו האריך לבאר מדוע כשיש חזה"ג לא אמרינן ספק טומאה. והעירו האחרונים עליו כמה הערות.

בקוב"ש רסה נחלק עליו וס"ל שגם חזה"ג לא מועילה ברה"י כמו שאר חזקות. ועוד תמהו עליו שגם בסוטה ארוסה [שהיא בקינוי וסתירה ואינה שותה מים, מ"מ נאסרת על בעלה מדין ספק טומאה], ואע"ג שארוסה יש לה חזה"ג שלא נבעלה, ומ"מ טמאה מספק, כדין ספיקו טמא ברה"י.

ובעיקר קו' מהרש"א מדוע אין בנגעים ספיקו טמא ברה"י. כבר כתב הגר"ח זצ"ל דהנה יש לחקור בהא דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, האם הכוונה שהתורה אמרה שאפי' שהוא רק ספק טומאה צריך לנהוג עמו כאילו הוא ודאי טומאה. או שכל שהוא ספק טומאה ברה"י, התורה נתנה עליו דיני טומאה חדשים שהוא טמא בודאי. והנה בשלמא אי נימא שהוא דין הנהגה בדיני טומאה, שפיר שייך לדון שגם ספק נגעים יהיה בו הדין של ספק טומאה. אבל אי נימא שכל שהוא ספק התורה נתנה לו דיני טומאה בודאי, דבר זה א"א לאמרו בנגעים, שהרי אפי' נגעים ודאים אינם מטמאין אלא באמרת כהן, וכל זמן שלא אמר הכהן טמא הרי טהור הוא, וכיון שיש לכהן ספק אם לטמאתו, לא יכול הכהן לומר טמא.

**מחזיקין מאיסור לאיסור.**

א. תוד"ה ספק טמא. אומר ר"ת דהכא מיירי שנזקק לטומאה שהיה בו נגע אחר. וקודם שנטהר נולד בו ספק אחר, ואחר שנטהר מן הראשון לא נשאר בו אלא ספק זה. ונשאר בחזקת טומאה וזהו טעמם דרבנן דר"י. בשמעתא ב' פ"א [ובש"ה פ"ד] הביא מתוס' זה ראיה שמחזיקין מאיסור לאיסור, שהרי עכשיו כבר נטהר מטומאתו הראשונה, ומה שייך לדון בו שהוא בחזקת טומאה, ע"כ שמחזיקין אותו בחזקת איסור טומאה הקודמת, לאיסור הנולד בו כעת. והק' ע"ז השמעתא שדעת התוס' בכ"מ דאין מחזיקין מאיסור לאיסור[[20]](#footnote-21).

ועיקר היסוד דמחזיקין מאיסור לאיסור הוא מח' רש"י ותוס' בביצה כה. דאמרינן בהמה בחיה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה. [דהיינו שכל בהמה יש לה חזקה קמייתא שהיא אסורה]. ופרש"י שם דהיא עומדת בחזקת איסור אבר מן החי, ובתוס' שם הק' עליו דכל שהיא מתה לפניו ליכא איסור אבר מן החי אפי' ע"י נחירה, וא"כ לא שייך לומר להעמידה על איסור אבר מן החי. ולכך פי' שהיא בחזקת שאינה זבוח, וכל שלא נשחטה כדין היא באיסור עשה שאינה זבוח, ואיסור זה שייך גם בבהמה מחיים, שמלבד איסור אבר מן החי, יש בה גם איסור אינה זבוח וגם לאחר מיתה, ולכך שייך לומר בחזקת שבהמה זו בחזקת איסור עשה עומדת. ומ"מ הוכיחו הראשנים מרש"י שס"ל שמחזיקין מאיסור לאיסור. ועי' בתוס' בשבועות כד. ד"ה האוכל. והכא שי' התוס' היא כרש"י.

ובאמת שהשמעתא עצמו בש"ה פ"ב חילק בדעת התוס' דדוקא להחזיק מאיסור לאיסור לא אמרינן, אבל להחזיק איסור אחד בין גורם לגורם אמרינן, ורק להחזיק בהמה מאיסור אבר מן החי לאיסור נבילה לא אמרינן, אבל כאן הרי מדובר שהמצורע הזה הוא טמא, אלא שיש כאן ב' גורמים לטומאה, בזה אמרינן שמחזקינן מגורם לגורם.

והביא ראיה מנזיר סג דאמרינן נזיר שהיה טמא מת, וירד לטבול במערה ועלה וגילח ואח"כ נמצא מת בקרקעית, ויש ספק שמא הוא נגע בו, ואמרינן שחזקת טמא טמא, דמחזקינן מאיסור לאיסור, דכיון שהיה טמא מחמת ט"מ, ויש כאן ספק שמא נטמא שוב, הרי הוא בחזקת טמא. וביאר שם השמעתא שכיון ששם הטומאה שלו הוא טמא מת לכך אינו חשוב מחזיקין מאיסור לאיסור, אלא מגורם לגורם. [והביא ראיה לדבריו שהרי מבואר שם שאם ירד לטבול מחמת טומאת שרץ לא אמרינן שהוא בחזקת טומאה, משום שאין מחזקינן מאיסור לאיסור. ע"ש].

ומ"מ סברת רש"י שמחזקינן מאיסור לאיסור קשה, דמסברא צדקו דברי התוס', דכיון שלאחר מיתה אין כבר איסור אבר מן החי מה שייך לדון בה שהיא בחזקת איסור. וגם כאן קשה כיון שהוא נטהר כבר מן הנגע הראשון מה שייך לומר שהוא עדין בחזקת טמא.

**ב.** והנה אמרינן ביבמות ל: וכולן [עריות] שהיו להן קדושין או גירושין מספק, הרי אלו הצרות חולצות ולא מתייבמות, כיצד ספק קדושין, זרק לה קדושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה וכו'. ומקשינן בגמ' דאילו גבי גירושין לא קתני ספק קרוב לו וכו'. ומתרץ רבה אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, [כיון שהיא צרת ערוה] ומספק אי אתה יכול לאסרה. [ואף שכ"ז שבעלה חי אינה מותרת לשוק שהרי היא א"א, וא"כ מדוע היא בחזקת היתר לשוק. והנה לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור ניחא דהא דאסורה מחיים היא מחמת אשת איש, אבל מחמת יבמה לשוק אינה אסורה, ולכך היא בחזקת היתר לשוק. אבל לרש"י קשה]. ומקשינן בגמ' שם אי הכי גבי ספק קדושין [אמאי היא אסורה לייבום], נימא אשה זו בחזקת היתר ליבם עומדת, ומספק אתה בא לאוסרה, ואל תאסרנה מספק וכו'. והיינו דבספק קדושין נמי נימא אשה זו בחזקת היתר ליבם עומדת. ודברי הגמ' צ"ב רב, הרי מחיים אין לה כלל היתר ליבם, שהרי מלבד שהיא א"א שאסורה, הרי היא גם אשת אח שלא במקום מצוה, וא"כ היא אסורה מתרתי גם מצד א"א וגם מצד אשת אח, ולמה היא בחזקת היתר ליבם. וזה קשה גם לשיטת התוס' שהרי איסור אשת אח שייך מחיים ושייך נמי לאחר מיתה. ועמד בקו' זו רע"א בתשו', והש"ש ש"ה פ"ו.

ומצינו בביאור הסוגיא שם ב' דרכים,

הרשב"א כתב 'ונ"ל לפרש דהתם גבי בהמה כל שלא מתה, או שמתה ממילא, או שלא נשחטה כהלכתה אסורה, עד שיתחדש בה ענין המכשירה, והלכך כל שאתה בא להתירה ולומר דנעשה בה מעשה שהכשירה עליך להביא ראיה, ודכוותא הכא כיון שזו מתחילה צרת לערוה הות אלו מת בעל ממילא הותרה לשוק, וכשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בה מעשה האוסרה, עליך להביא ראיה, וכן הדין בקדושין' פי' דיסוד דין חזקה הוא לומר שכיון שהיא בחזקת איסור ובשביל לשנות מהמצב הקיים צריך לעשות מעשה שמחדש דין, עליך להביא ראיה. וזה ביאור דברי רש"י שמחזיקין מאיסור לאיסור, דאין כוונת רש"י לומר שכיון שעד היום היא היתה בחזקת איסור אבר מן החי לכך היא גם בחזקת נבילה, דודאי צדקו דברי התוס' דהיום לאחר מיתה אין איסור אבר מן החי. אלא כוונת רש"י דכיון שבשביל שהיא תהיה מותרת צריך לחדש בו מעשה שחיטה, שהרי בלי מעשה היא אסורה בין מחיים ובין לאחר מיתה, וצריך לחדש בה מעשה מתיר של שחיטה, בזה דין החזקה אומר שהבהמה בחזקתה כל שלא הביא ראיה שנתחדש בה מעשה. ונמצא שהדין דמחזיקין מאיסור לאיסור יסודו הוא שכיון שסתמא שהיא אסורה, א"א לחדש בה היתר בלא מעשה אלא היא בחזקתה.

ולפי"ז ניחא מאד הסוגיא ביבמות, דבספק של גירושין, האשה סתמא עומדת בחזקת היתר לשוק, שהרי היא צר"ע, ובשביל לאסור אותה לשוק צריך לחדש בערוה מעשה גרושין, בזה דין החזקה אומר שהיא בחזקתה. עד שתביא ראיה שנעשה בה מעשה. [ולכך לא שייך להק' על רש"י למה היא מותרת הרי היא בחזקת איסור של א"א, דאדרבא דין החזקה אומר שבאופן טבעי לאחר מיתת הבעל היא מותרת לשוק]. וכן בספק קידושין, לא איכפת לן שהיום היא בחזקת איסור מחמת אשת אח, דסו"ס גם על איסור זה איכא סתמא שעומדת להיתר ליבם, שהרי בלא שנחדש בה מעשה קדושין דינה הוא שעומדת להתייבם, ובשביל לאוסרה על היבם אתה צריך לחדש בה מעשה קדושין של ערוה, בזה לא מחזיקינן אלא העמד אותה על חזקתה.

ובתוס' פי' שם באופ"א. דכיון שמחיים היה הדין שאם ימות בעלה תהיה מותרת לשוק, שפיר חשובה שהיא בחזקת היתר. פי' שיש לה כבר היום מחיים כח חזקת היתר על איסור אשת אח לכשימות, ולכך א"א להחזיק מאיסור לאיסור. [וכמו שכל בהמה ס"ל לתוס' שאמרינן שיש לה כבר מחיים היתר לאיסור אבר מן החי לכשתמות, ולכך אין מחזקינן מאיסור אבר מן החי].

ומ"מ בין לפי' הרשב"א ובין לפי' התוס' בסוגין גבי ספק נגעים הדבר דומה לספק קדושין הנ"ל, דבין לרשב"א הרי בסתמא הוא יהיה טהור, ובשביל שלא יהיה טהור צריך לחדש בו נגע חדש, ומה שייך מחזיקין מאיסור לאיסור. וא"כ גם לשיטת רש"י לא שייך כאן מחזקינן מאיסור לאיסור. וגם סברת התוס' שייך כאן, שהרי יש לטמא חזקת היתר בכח, שכשיטהר הרי הוא טהור, ומה שייך להחזיק אותו מאיסור לאיסור. וצ"ע.

**ב.** בקוב"ש אות רסא הק' מה שייך להחזיקו מטומאה לטומאה, הרי שנינן בנגעים פ"ג מ"א שאין מחליטין את המוחלט, וא"כ בהכרח שקודם הוא מטהרו מן הנגע הראשון, ואח"כ הוא מחליט אותו מחמת הנגע השני, וכן מבואר בר"ש בנגעים פ"ג מ"ה. וא"כ מה שייך שנחזיק מטומאה הראשונה הרי כבר נטהר מן הנגע.

וכתב שם וכ"ה בשער"י ש"ב פי"ז ד"ה ועפי"ז, דהדין שאין מחילטין את המוחלט, היינו דוקא כ"ז שלא הביא קרבנות וציפורים, אבל כל שגמר דינו של הנגע כגון בשבעי שלו לאחר שכבר הביא את הציפורים וכו', שוב אנו חסר אלא טבילה, ובכה"ג יכול לראותו הכהן אפי' קודם שטבל מטומאתו, וא"כ עדין הוא טמא ושייך שיש בו את הדין מחזיקין מטומאה לטומאה. וצ"ב בטעמא דמילתא.

**ג.** בשער"י ש"ב פ"יז ד"ה אמנם כתב שאין כוונת התוס' לדין מחזקין מאיסור לאיסור, דדין מחזיקין מאיסור לאיסור נאמר במקום שיש ספק על דבר מסוים האם הוא אסור או טמא מחמת סיבה מסוימת. ויש עליו עוד חזקת איסור או חזקת טומאה מסיבה אחרת, בזה אמרינן דכל שלא נידע בבירור שיצא מדין טומאה או איסור, הרי הוא בחזקתו. אבל הכא הרי אין הדין טומאה בנגעים נקבע מחמת עצם היותו נגע, אלא שבעינן אמירת כהן, וא"כ כשיש ספק נגע לפנינו אין הכהן מחיל עליה איסור נגע בודאי אלא אומר טמא מספק, ובזה סברי רבנן שמחמת שהוא בחזקת טומאה מהנגע הראשון, לכך הוא בחזקתו, וצ"ב דמה שייך לומר שמחמת הנגע הראשון יאמר הכהן שהוא טמא בודאי.

**ד.** עוד כתב בשער"י שם פ"כ ופכ"א דגם אם בעלמא אין מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ הרי הדין בנגעים דכל היכא שלא טיהר אותו הכהן מנגע הראשון, ונולד בו נגע אחר אינו יכול לטהרו מהנגע הראשון, דדין הטהרה הוא על האדם, ואדם זה טמא הוא, ולפי"ז גם אם נולד בו ספק נגע, מ"מ אין הכהן יכול לטהרו גם מהנגע הראשון, שאין יכול לומר הכהן 'טהור' ע"י טבילתו, כיון שיש בו ספק נגע. ונמצא שחזקת הטומאה מחמת הנגע הראשון מורה לנו שכל שלא נדע בבירור שהוא טהור א"א לטהרו, וא"כ אינו דומה למחזיקין מאיסור לאיסור, דהתם אמרינן שכיון שהוא בודאי מחמת סיבה פלונית, לכך הוא בחזקתו אפי' שהספק הוא מסיבה אחרת. אבל הכא חזקת טמא שיש לו הוא מחמת הנגע הראשון.

**תוד"ה ספק.**

**א.** דאיירי כגון שהיה בו נגע אחר שחין או מכוה, ויש לדייק אמאי הוצרכו להעמיד בכה"ג שהנגע האחר היה שחין ומכוה הא משכח"ל גם בבהרת גופא, וע"ע בלשון ר"ת בספר הישר שכתב דאיירי כשהיה בו נגע אחר שאת או ספחת, ומדויק ג"כ דבבהרת ל"א הכי [ובאמת שבתוהרא"ש ובתוס' שאנץ ליתא לזה], ויעוי' במהרמ"ש שעמד בזה וכתב דכנראה כשהיתה בו בהרת אחרת ל"ש חזה"ג כלל, דהרי חזינן שבגוף זה יש נגע בהרת, ורק כשהיה הנגע האחר היה ממין אחר, שחין או מכוה, שייך לאוקמי בחזקת שלא היה בו נגע בהרת עכת"ד.[[21]](#footnote-22)

**ב.** והא דלא אזיל ר"י בתר חזה"ג בראוה מדברת וכו'. [דאמרינן התם דלזעירי מיירי שראוה שנסתרה עמו, ולר"א מיירי שראוה שנבעלה ומיירי בפנויה, ואמרו לו מה טיבו של איש זה, ואמרה איש פלוני כהן הוא, כלומר שלא נבעלתי לפסול, וקאמר ר"י דאינה נאמנת ופסולה מכהונה, ואמאי לא אזלינן בתר חזקה"ג]. ותי' התוס' דהתם משום מעלה עשו ביוחסין. ובריטב"א כתב דהתם איכא רגלים לדבר ובטלה חזקה דגופא.

ולכאו' צ"ב הרי התם ידעינן שנבעלה אלא שמספק"ל אם נבעלה לכשר או לפסול, וזה שייך לחזקת כשרות שהוא חזקת דין ולא לחזקה"ג. ויש כאן ב' דרכים בתוס', או שכוונת התוס' לחזקת צדקת, או שגם חזקת כשרות לכהונה הוא חזקה"ג.

בקוב"ש אות רסב שכוונת התוס' לחזקת צדקת שלא עברה איסור להבעל לנתין וממזר, והך חזקה נמי הוי חזקה"ג האיל והשנוי בין צדיק לרשע הוא שינוי גדול. [וזה לפי דרכו שאין מעלה לחזקה"ג, אלא שלא אמרינן שיש שינוי גדול]. אלא שהק' ע"ז דזה ניחא בראוה מדברת, אבל במעוברת יש גם צד שנאנסה, וגם נבעלה באונס נעשית זונה ופסולה לכהונה. וכלפי זה ל"ש חזקת צדקת כלל. וביותר יל"ע הרי התם נמי איכא ספק שמא נבעלה לחלל, ובזה ליכא איסור כלל, שהרי ישראלית מותרת לחלל, ולא שייך חזקת צדקת.

ולכאו' צ"ל בדעת התוס' חידוש גדול, ואין כוונת התוס' לחזקת צדקת, אלא לחזקת כשרות לכהונה, וגם חזקה זו מקרי חזה"ג, ובטעמא דמילתא צ"ל דדוקא חזקת פנויה או חזקת היתר לבעלה ל"ח חזה"ג, דד"ז הוא איסור והיתר בעלמא ואין כאן שינוי בעצם הגברא, משא"כ פסלות לכהונה דהוא חלות פסול על הגברא חשיב כשינוי אלים, ולכך כל פסול הגוף חשיב כחזה"ג [ויש להביא דוגמא לדבר, דמסתבר דלו יצויר ישראל שיהפך לממזר או כהן שיהפך לישראל מיקרי שפיר חזה"ג], וכמדומה דהאי יסוד מוכח נמי ברשב"א ובריטב"א לעיל בד"ט.

ומ"מ לדברי הגרש"ש שמעלת חזקה"ג היא משום שהיא מכרעת את שורש הספק, א"כ כאן איזה חזקה מעולה יש כאן. וע"כ שכוונת התוס' לחזקת צדקת, שזה גם חזקה"ג שמכרעת שלא נבעלה לפסול. וצ"ע.

וגם בש"ש ש"א פט"ו נקט נמי דחזקת כשרות מיקרי חזה"ג, דהנה בש"ש שם ייסד דחזה"ג מהניא בס"ט ברה"י, והק' ע"ז אמאי בסוטה עשה הכתוב ספק כודאי הא איכא חזקת כשרות דחשיבא חזה"ג. ובחזו"א אבהע"ז פב,כח העיר על דבריו מנ"ל דחזקת כשרות מיקרי חזה"ג, ולכאו' ד' התוס' דידן הם מקור נאמן לד' הש"ש. ותי' השמעתא דכיון שנסתרה ויחוד אסור מן התורה בטלה החזקת כשרות, [ולכאו' אי נימא שכונתו לחזקת כשרות לכהונה אין הבנה לדבריו מה אכפ"ל שנסתרה ועברה על איסור יחוד, הרי עדין לא נפסלה לכהונה. ומבואר מזה דכוונת השמעתא לחזקת צדקת שלא עברה איסור, וזהו שתי' דלאחר דחזינן שעברה על איסור יחוד בטלה החזקת כשרות דילה [וכבר השיגו בזה הגרא"ו].

1. אלא דעדין קשה דאי ס"ל לר"ג דמוצאין ממון ע"י חזה"ג לבדה, למה בעינן כלל לדין טענינן הא בחזה"ג סגי, ומדברי רש"י משמע דע"י טענינן חשיב טענה עם חזה"ג, ולא שסגי בחזה"ג לבדה. וא"כ איך הביאו תוס' ראיה לרש"י מסוגיא דטבח, הרי התם הוי שמא ושמא, ובלא טענה כלל. [ובאמת שהתורי"ד בסוגיא דהמדיר כתב דהוא דלא כהילכתא] וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בק"נ שם אות ל' שהק' דאדרבא כיון שקדשה אביה פחותה מבת ג' א"כ יש לה חזקת הגוף שהיא בתולה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן נראה בר"ש בנגעים פ"ד מי"א שהק' על דברי המשנה בספק בהרת [מובא בסמוך], דס"ל לרבנן דטמא, ומשום שיש כנגדה חזקת טומאה, וכמו שפי' התוס' בסמוך. אבל ר"י סבר דטהור מטעם חזה"ג כדמוכח בסוגין, ולכאו' צ"ב איך יתכן שר"ג אזיל בתר חזקה"ג במקום חזקת ממון ולא אזיל אחר חזקה"ג במקום חזקת טומאה. [וכעי"ז הק' במהרש"א שיש כאן סברות הפוכות. הובא הקו' בסמוך],. ותי' הר"ש די"ל שטעמם דר"ג ור"י אינו האם חזה"ג עדיפא מחז"מ ויכול להוציא ממון, אלא שעדיף להו ברי. הרי מבואר להדיא דעיקר ההוצאת ממון היא ע"י ברי עם חזקה"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכבר תמהו עליו האחרונים מהא דריש פ"ב דהיא אומרת בתולה והוא אומר אלמנה נשאתיך, והק' בגמ' שם לימא מתני' דלא כר"ג, והרי התם אין לאשה חזקת חיוב שהרי הספק הוא בעיקר החיוב מה נתחייב לה, ומאי ס"ד דמהני חזה"ג להוציא ממון. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן נמי המוכר שור לחברו ונמצא נגחן וכו' דשמואל ס"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב והדין הוא שלא מוצאים מהמוחזק [דהיינו המוכר] את המעות, הרי כאן לא שייך לומר מוחזק שהוא אתמול היה בעלים, שהרי על שהוא קנה שור לחרישה אין הוא בעלים על המעות, הרי שייך כאן רק 'מוחזק'. לכאו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן מצינו בתרוה"ד סי' שמ"ט שדן אמאי אין הולכין בממון אחר הרוב, הא רובא וחזקה רובא עדיף, ותי' וז"ל דשאני חזקת ממון דאית בה טעמא המוציא מחבירו עליו הראיה ורובא לא מיקרי ראיה עכ"ל, ומקושיתו נראה שנקט שחזקת ממון היא דין חזקה, ולכך הק' הרי רוב עדיף מחזקה. [וגם בתירוצו לא הדר מזה, שלא שתי' דאיכא טעם נוסף דהמע"ה ורוב לא מיקרי ראיה]. ועי' בקצה"ח סי' ר"פ סק"ב שכתב ליישב להך קו' באופ"א, דחזקת ממון עדיפא מכל החזקות, דבכל חזקה דמעיקרא כגון כשנסתפקנו אם האשה נתגרשה או לא ליכא השתא חזקה, דהא מספ"ל דלמא כבר יצאה מחזקתה הראשונה, משא"כ בחזקת ממון דהממון תח"י הנתבע כעת א"כ השתא הוא מוחזק בו בודאי ומשו"ה ל"מ רובא עכת"ד, וכ"ה בש"ש ש"ד פכ"ד. ומבואר מכל דבריו דחזקת ממון הויא חזקה מעלייתא ואדרבה אית בה עדיפות מכל החזקות. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו בזה דבשלמא אם זה גופא הספק האם נולד בה מום שפיר י"ל דלומר שנולד מום הוי שינוי גדול, אבל כאן מיירי שודאי שנולד בה מום, אלא כל הספק הוא מתי נולד המום, וא"כ ודאי שיש כאן שינוי גדול. וצ"ל דכיון שקודם שראינו את החסרון היה לנו הכרעת חזקה שלא נעשה שינוי, והך הכרעה אינה מתבטלת היום בשעת ראיית החסרון דהא יתכן דהשתא הוא דחסר, ולכך כלפי הזמן המוקדם צריך לחדש מום, וזה שינוי גדול. [↑](#footnote-ref-8)
8. והעירו בזה דמרש"י ותוס' נראה ששורש מח' ר"ג ור"י הוא האם חזקה"ג עדיפא מחזקת ממון, ולדרכו של הגרש"ש אינו מובן הרי ר"י עצמו ס"ל שחזקה"ג עדיפא משאר חזקות משום שהיא מכרעת את שורש הספק, וא"כ גם כלפי חזקת ממון נימא הכי. הרי חזקה"ג הוא שורש הספק, דשורש הספק אם נבעלה, ובתולדה מתעורר לנו ספק הוא הוא חייב לה כתובה. וא"כ נפשוט את שורש הספק ע"י חזקה"ג, וממילא אין מקום לספק השני. ובשלמא לדרכו של הש"ש ניחא דחזקת ממון עדיפא מכל החזקות אפי' מחזקה"ג. ובלא דברי רש"י היה מקום לומר שלר"י אין הכוונה שיש כאן חזקה כנגד חזקה, אלא שרוצים להוציא ממון ממוחזק ע"י חזקה, וזה א"א מדין הממע"ה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומצינו סברא כעי"ז בריטב"א בעירובין לה: דאיתא שם במתני' דבכה"ג דאיכא ספק בעירוב אם נטמא מבעו"י או משחשיכה לא מוקמי' ליה אחזקה, ובגמ' שם הק' אמאי לא מוקמי' ליה אחזקה, והק' הריטב"א דלמא ה"ט משום דכנגד חזקת העירוב איכא חזקה על הגברא שלא עירב, ותי' וז"ל והר"מ ב"ר שניאור נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרי' העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן עכ"ל. [ובריטב"א עצמו דחה את ראית הר"מ מטהרות, עפי"ד הרמב"ן דכיון דודאי נגע בהם פקעה חזקה מינייהו וכדאמרי' גבי שליא בבית דעיסה כתינוק יעו"ש]. וסברת הר"מ ב"ר שניאור היא ממש סברת הגרש"ש הנ"ל דחזקה בשורש הספק מהניא להכריע את עצם הספק ולא אזלי' בתר חזקת הגברא.

   ורבותי העירו בזה דאדרבא מדברי הר"ם ב"ר שנאור יש להוכיח שלא כד' הגרש"ש, דהנה הגרש"ש כתב דהטעם דבמקוה ל"א הכי הוא משום שבמקוה לא דייני' על עצם המקוה אלא רק על הגברא הטובל, ובד' הריטב"א א"א לומר כן, דהא גם בההיא דהתם יש כאן ב' גופים, דחזקת הטהרה היא בעירוב וחזקת השביתה היא באדם, ואעפ"כ ס"ל להריטב"א דמכרעי' את הספק מכח חזקת העירוב.

   אכן גם בלא ד' הגרש"ש תיקשי מה יענה הר"מ ב"ר שניאור לההיא דמקוה [והר"מ ב"ר שניאור הוכיח ממקוה כדבריו מהא דמטמאי' לטהרות שנגע בהם, וצ"ע אמאי לא נימא הכי לגבי הטובל גופי', דחזקת המקוה תהני להכריע שהמקוה שלם ועי"ז נדון דהטובל טהור]. ויעוי' בזה בישוע"י אבהע"ז סי' י"ז סקכ"ט ובתשו' חמד"ש יור"ד סי' ד' אות ו' שעמדו בזה ור"ל דמקוה שאני הואיל וכל הנפק"מ בשלימות המקוה היא רק לגבי מי שיטבול בו, ולכך דייני' דהחזקת טומאה דהגברא סותרת לחזקת המקוה. משא"כ לענין עירוב שנטמא איכא נפק"מ בעצם הנידון לגבי התרומה עצמה [ונהי דכעת הרי טמא לפניך וכל הספק לשעבר הוא רק לגבי קניית העירוב, מ"מ עצם הנידון של טומאה וטהרה הוי נידון בפ"ע] . עכ"פ אם כנים הדברים נמצא שנסתרו ד' הגרש"ש, דלפי"ז נמצא שכל סברת הר"מ ב"ר שניאור היא רק בתרומה ונטמאת דאיכא נפק"מ לגבי התרומה עצמה, אבל בנידו"ד אין שום נפק"מ לגבי המומים זולת לגבי הקידושין, ושפיר יש לדון דהחזקת פנויה תהני לסתור את חזה"ג דהאשה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והראוני שבתורי"ד קידושין ע"ט הק' כעין הך קו' על עצם ד' ר"ג היכי אזלי' בתר חזה"ג הא איכא תר"ל, חדא חזקה דממונא ועוד דהרי היא בעלת מום לפנינו (ויל"ע שלא הק' כקו' התוס' מחזקת פנויה אלא רק מחזקת ממון, וצ"ע), ותי' וז"ל ולא קשיא, דלר"ג חזקה דממונא כנגד חזקה דגופה לא חשיבא ליה ובתר חזקה דגופיה אזיל, והכ"נ במקוה איכא חזקה דטהרות דאיכא למימר אוקמינהו בחזקתייהו ומשום דאיכא חזקה דגופיה דטמא לא חשבי' לה וה"ה נמי התם עכ"ל. וכוונתו דכיון דחזה"ג אלימא ל"ש לצרף את חזקת הממון להחשב תר"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להעיר לפי"ז מהו להשון 'חדא במקום תרתי'. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועי' לעיל ט. דאמרינן דאי טוען הבעל פתח פתוח מצאתי, והיא אשת כהן הרי היא אסורה, דהוי ספק תחתיו וספק לא תחתיו, ולכך היא אסורה, [דאפי' אי הוי באונס הרי היא אסורה]. והק' התוס' הרי יש לה חזקת כשרות לכהונה שלא נפסלה [וחזקת כשרות אומרת שהיא נבעלה לא תחתיו], ותי' התוס' אדרבא כנגד חזקת הכשרות יש חזקת הגוף שהשתא נבעלה. והק' רע"א שם הרי איכא תרתי נגד חד, שהרי גם בעולה לפניך וגם חזקת כשרות [אומרות שהיא נבעלה לא תחתיו], כנגד חזקה"ג ובכה"ג לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא. ולפי הנ"ל ביאר רע"א דמתי אמרינן תרתי לריעותא, רק שהחזקה דהשתא מסיעת לחזקת טמא, כגון במקוה דחזקה דהשתא מסיעת לחזקת טומאה, ששניהם גורמים לו להשאר טמא, אבל כאן בעולה לפניך אינו סיבה לומר שהיא כשרה, [דאדרבא בשביל להכשיר אותה היה צריך להיות שהיא לא בעולה], ולכך אין הבעולה לפניך יכולה לסיע לחזקת כשרות. [↑](#footnote-ref-13)
13. כגון שיש ספק על קטן האם הוא הגדיל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועפ"י סברא זו ביאר דברי רש"י לקמן בביאור סברת רב אשי למה חזקה"ג של הבת לא מהניא לאב. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולפי"ז דן ליישב קו' רע"א בתוס' לעיל ט. דהתם הנידון הוא בגוף אחד, וכיון שיש לה חזקה"ג שפושט הספק שוב אין מעליותא לתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-16)
16. והוסיף בזה סברא דאי אמרינן שבב"א טהור, א"כ בנידו"ד יש לטהרו מכח ספק ספיקא, דאיכא ספק שמא קדם השער, ואת"ל שלא קדם שמא באו בב"א. וע"כ שבב"א טמא.

    ועי' בשטמ"ק שכתב 'ועיקר טעמא דמילתא היינו דכל שנתלבן השער מתוך הבהרת אפי' באו שניהם בב"א, בהרת קודם לשער לבן מקרי, ואי ספק היינו פלוגתא דר"י ורבנן, ואין כאן אלא חדא ספיקא אם נתלבן השער מהבהרת או הוא מעצמו לבן', מבואר דהטעם שבעינן שהבהרת תקדם הוא משום שרק בכה"ג שייך לומר שהש"ל בא מחמת הנגע. אלא דלפי"ז יל"ע מה שייך לדון כאן ס"ס, ואפי' אם נימא שבבאו בב"א טהור אין כאן ס"ס, שהרי שורש הספק אינו מה קדם, אלא האם הש"ל בא מן הנגע, ואין כאן ב' סיבות לטהר. דשם הספק הוא האם הגיע הש"ל מן הנגע. ועי'. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובאמת שהיה מקום לדון ולומר שגם נגע שאינו מוחלט חשיב נגע צרעת, אלא שהכתוב טהרו, וא"כ שוב לא שייך לדון ולומר שאוקמי אחזקה שלא היה בו חולי צרעת.

    ועוד דלדברי הגרא"ו זצ"ל נמצא שאין כאן חסר לפניך, אלא החזקה כלל לא איתרע, דהחזקה שמורה לנו שהאדם אין בו נגע, אותה חזקה אומרת שאין לפנינו נגע. ובדברי התורא"ש בנדה יט. מבואר שחזקה"ג בנגעים הוי חזקה עם ריעותא של בהרת לפניך, אלא דחזקה דמעיקרא עדיפא על ריעותא לפניך, ע"ש הרי להדיא שיש כאן נגע צרעת לפניך. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויל"ע האם רבנן מטמאים בודאי או בתורת ספק, ובפשטות כיון שרבנן ס"ל שיש לו לאדם חזקת טמא, נמצא שיש כאן תר"ל גם בהרת לפניך וגם חזקת טומאה, וכקו' המהרי"ט על התוס. ועי' ברמב"ם סופ"ב מהל' טו"צ שכתב ויראה לי שטומאתו בספק. ועי' במאירי כאן. [↑](#footnote-ref-19)
19. וצריך להוסיף בדבריו דבאמת מסברא היה מקום לומר דחזקה"ג עדיפא מחזק"מ ולא עדיפא מחזקת טומאה, דחזקת ממון אינה חזקה כלל אלא דין הממע"ה, לכך כל שיש חזקה"ג שפיר איכא ראיה, אבל כנגד שאר חזקות הרי הם שקולים. וכל קו' המהרש"א הם שיש כאן סברות הפוכות. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיה מקום לפרש בדברי התוס' דאין כוונתם דאיירי שהיה כאן נגע אחד, ואח"כ נולד בו ספק נגע שני. דבכה"ג אין מחזיקין מטומטה לטומאה. אלא איירי שהיה טמא מוחלט, ואח"כ נולד ספק על אותו נגע עצמו, ולכך אין הכהן יכול לטהרו. וחוץ ממה שאין לשון התוס' מורה כן שהרי כתבו שהיה בו נגע אחר כגון חשין או מכוה וכו', נראה שבכה"ג לא הוי פליג ר"י, שהרי הוא בחזקת טמא. ועי' מהר"ם שיף. [↑](#footnote-ref-21)
21. ויש לדון דסברת המהרמ"ש א"ש רק לדרכו של הגרא"ו שענין החזקה בנידו"ד הוא שלא היה בו חולי צרעת, דלדרך זו שפיר י"ל דאם חזינן שהיה בגוף חולי צרעת ל"ש חזה"ג. אבל לפי הדרך הפשוטה דאזלי' בתר חזקת בהרת, שלא היתה בו בהרת, אין הבנה לד' המהרמ"ש דכמו דפשוט שבגוף שהיה בו מום א' שייך לילך בתר חזה"ג לדון שלא היה בו מום אחר, הכ"נ בנידו"ד י"ל דאיכא חזקה לגבי הבהרת הב'. [↑](#footnote-ref-22)