70 טומאת התהום ג - בהא דמטמאינן כשהוא בחזקת טמא, ובדין טמא שרץ, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ג' ר"ח סיון תשע"ה

**א**

א] נזיר דס"ג., נזיר שגילח ונודע לו שהוא טמא, אם טומאה ידועה סותר ואם טומאת תהום אינו סותר וכו', כיצד וכו' נמצא משוקע בקרקע המערה ירד להקר טהור ליטהר מטומאת מת טמא, שחזקת טמא טמא וחזקת טהור טהור שרגלים לדבר.

ובתוס' הגרע"א כתב, ז"ל, בפשוטו נראה דדוקא בחזקת טומאה דמת טמא אבל לא מחזקת טומאה דשרץ לענין טומאת מת,[[1]](#footnote-2) ולענ"ד אפשר לומר למה דמבואר בסוגיא דס"ד ב' דאחר הגילוח שהלך בקבר התהום טהור אף דמחוסר הערב שמש לא מקרי חזקת טמא דשמשא ממילא ערבא, ועי' בתוס' דמכ"ש דמחוסר טבילה לא מקרי חזקת טמא דבידו לטבול, וא"כ י"ל דזהו דירד לטבול מטומאת שרץ לא מקרי חזקת טמא דבידו לטבול, אבל ירד לטבול מטומאת מת דמחוסר מעשה תגלחת זהו מקרי חזקת טומאה, ולפ"ז נ"מ לדינא בירד לטבול מטומאת מת של רובע קב עצמות וכן רביעית דם כיון שא"צ גלוח לא מקרי חזקת טומאה, ודו"ק, עכ"ל.

ב] אמנם הנה התוס' לקמן דס"ד: כתבו בתו"ד, ז"ל, א"ל אף אנא מודינא לך בנזיר ועושה פסח דלא מחוסר ולא כלום, כלומר "ואחר שטבל" ואחר שגילח, א"ל אביי והא מחוסר הערב שמש, א"ל שמשא ממילא ערבא, עכ"ל, ונראה להדיא דאף בעושה פסח לא מטהרינן לטומאת התהום, אלא אחר שטבל, אך בדוחק י"ל דמש"כ התוס' אחר שטבל, היינו רק בנזיר, וכ"ה להדיא בפי' הרא"ש שם, ז"ל, א"ל רבא אף אנא מודינא לך בעושה פסח דלא מחוסר ולא כלום וכו', מילתא דפשיטא היא כיון שגלח וטבל הנזיר ועושה פסח דתו לא סתר וכו', אלא נקט עושה פסח דלא מחסר מידי בתר טבילה, עכ"ל, ולהדיא דלא מטהרינן טומאת התהום בעושה פסח בשביעי שלו, אלא לאחר טבילה, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בפ"ו מקר"פ הי"ג, אך בדעת הרמב"ם שם פליגי רבוותא, ואכמ"ל.

ואמנם צ"ע בזה ממש"כ התוס' לקמן שם בדינא דילדה לאחר מלאת, דהיא מביאה קרבן אחר, וכתבו התוס' דהיינו כשעדיין לא טבלה, ופירשו דהיינו דלא מיבעיא דחיסרון הטבילה שאינו חשוב חסרון שהרי מקוה לפניו ובידו לטבול, אלא אף הערב שמש שאינו בידו לא קחשיב חסרון דשמשא ממילא ערבא, אשר מזה למד הגרע"א דכ"ה דבטבו"י לא חשיב כחזקת טמא, ה"נ במחוסר טבילה לא חשיב כחזקת טמא, ועי' חזו"א סימן קל"ט סק"א מש"כ בזה.

ג] ולמדנו הישוב לזה ממש"כ בפי' הרא"ש לקמן שם, ז"ל, ומשני אביי דשמשא ממילא ערבא ולא מקרי חסרון וכו', ואי תיקשי לך ע"כ פלוג ביום פ"א שאם הפילה קודם שטבלה מחוסר מעשה היא ומביאה קרבן א', וה"ה נמי אחר שטבלה נמי מחוסרת הערב שמש [ומנ"ל] דלא פלוג,[[2]](#footnote-3) [תריץ] (דמתוך) דמחוסר טבילה לא מיקרי מחוסר מעשה כיון דבידה לטבול, מידי דהוי אילדה אחר מלאת קודם שהביאה קרבנותי', דכיון דבידה להביאם הוי כאילו הביאתם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דהא דבמחוסר טבילה לא מיקרי מחוסר מעשה משום דבידו לטבול, הוא נלמד מעיקר הא דכשהפילה קודם שהביאה קרבנותי' מביאה ב' קרבנות, אף שעדיין לא הביאה הקרבנות, והרי דכיון דבידה להביאם הוי כאילו הביאתם,[[3]](#footnote-4) וה"נ כל שבידה לטבול, לא מיקרי מחוסר מעשה.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לגבי דינא דהפילה אחר מלאת, דבזה הוא דנתחדש בקרא דאף דעדיין לא הביאה קרבנותי' הוי כאילו הביאתם כיון דבידה להביאם, וע"כ ה"נ אף קודם שטבלה, ל"ה מחוסר מעשה, כיון דבידה לטבול, אך לענין היתר טומאת התהום בעושה פסח, כל שמחוסר טבילה, הוי בחזקת טמא, ולי"ב להתירא דטומאת התהום,[[4]](#footnote-5) ועמש"נ להלן סק"? לדון בזה בדין נזיר.

**ב**

ד] ולפי המבו' בד' הרא"ש דכל זמן שלא טבל הו"ל בחזקת טמא, ולי"ב להתירא דטומאת התהום, הדרא קו' הגרע"א לדוכתה, דמ"ט לא מטמאינן בטומאת התהום דנזיר, אלא כשירד לטבול מטומאת מת, ולא כשירד לטבול מטומאת שרץ, הרי אף כשירד לטבול מטומאת שרץ, הו"ל בחזקת טמא.

והש"ש ש"ה פ"ב כתב, דאי נימא דדינא דמתניתין הוא מדינא דמחזיקין מאיסור לאיסור, וכמש"כ מהרי"ט, הרי דכ"ז הוא רק בשם איסור א', ולא בב' שמות איסור, וע"כ כשהי' טמא בטומאת שרץ לא אמרינן הכי, עיי"ש, ועי' שערי ישר ש"ב פכ"א דא"צ לזה, אלא לגבי טומאת מת שהיא חמורה שהיא סותרת את הנזירות, הו"ל בחזקת טהרה.

ה] אמנם הנה מבו' בד' הש"ש שם, דלפ"מ דמסיק דדינא דמתניתין הוא דין מסוים בההלכתא דטומאת התהום דלא נאמרה למי שהוא טמא, ניחא הא דאין דין זה אלא במי שהי' טמא טומאת מת ולא במי שהי' טמא טומאת שרץ, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה.

והטעם בזה נראה, לפמש"א לקמן דס"ד: דאף אם נטמא אחר טבילה קודם תגלחת לי"ב להתירא דטומאת התהום, ובל' הרא"ש שם מבו' דהיינו, משום דאכתי יש עליו טומאת נזירות, - ומבו' לפ"ז דדינא דחזקת טמא טמא, תליא במה שהוא טמא לנזירות, וכיון דכ"ז שלא גילח אכתי הוא טמא לנזירות ול"מ חיילא עלי' נזירות טהרה, לי"ב להתירא דטומאת התהום. והרי דאף דהו"ל טהור גמור, מ"מ כיון דאכתי הוי בנזירות טומאה, לי"ב להתירא דטומאת התהום, - וכ"ה בחזו"א אהע"ז סימן קל"ט סק"ז, ז"ל, שהרי תגלחת ג"כ אינה מעכבת טהרתו, רק לענין נזירות התגלחת מעכבתו, ומ"מ לא מטהרינן טומאת התהום, דהא דתנן שחזקת טמא טמא, ל"ד טומאה, אלא כל שטומאת התהום משאירתו בחזקה ראשונה לא גמירי לטהר טומאת התהום, עכ"ל.

ולפ"ז הרי נראה דה"נ הוא להיפך, דאף אם הוא טמא בטומאה גמורה, מ"מ כל שאין טומאה זו מעכבת בנזירותו, וחשיבא נזירותו כנזירות טהרה, אית בי' להתירא דטומאת התהום, והיינו, דעיקר דינא דחזקת טמא טמא, היינו דכל דגם קודם הטומאת התהום הי' טמא לנזירותו, והיתה נזירותו נזירות טומאה, לא הותרה טומאת התהום לנזירותו, וע"כ מחד גיסא אף אם הי' טהור גמור, מ"מ אם לגבי נזירותו חשבינן לי' כטמא, לא הותרה טומאת התהום, ומאידך אף אם הי' טמא גמור, מ"מ אם לגבי נזירותו הו"ל כטהור, הותרה בו טומאת התהום, וע"כ כשהי' טמא בטומאת שרץ, דאינה מעכבת את נזירותו, שפיר אית בי' להתירא דטומאת התהום.

**ג**

ו] אמנם צ"ע בזה מהא דפריך אביי לקמן דס"ד: דאף אחר שטבל, הא מחוסר הערב שמש, ומ"ט אית בי' להתירא דטומאת התהום, ומשני רבא דשמשא ממילא ערבא, ובד' תוס' והרא"ש שם מבו' דקאי גם על נזיר, עיי"ש.

והנה אי נימא דכל דינא דחזקת טמא טמא, הוא רק בטומאה המעכבת את הנזירות, צ"ע דמאי פריך דהא מחוסר הערב שמש, הרי טומאת טבו"י אינה מעכבת את הנזירות, שהרי לדעת ריבר"י הוא מונה נזירות טהרה בשביעי אחר תגלחתו, אף דעדיין הוא טבו"י, וגם לדעת רבי דאינו מונה אלא מיום ח', מבו' בסוגיית הגמ' לעיל די"ח: דהוא משום דלא חיילא עלי' נזירות טהרה אלא בשעה שהוא ראוי להביא קרבן, ואי"ז משום טומאת טבו"י שעליו, ועד"ז הוא גם לדעת רבנן דאינו מונה אלא משעה שהביא חטאתו, דג"כ לא מצינו דפליגי בהך מילתא על ריבר"י וס"ל דטומאת טבו"י מעכבתו מלמנות נזירות טהרה.[[5]](#footnote-6)

ז] והנה אמנם יש מקום לדון, דאף דלדעת ריבר"י אין טומאת טבו"י מעכבתו מלמנות נזירות טהרה, מ"מ לאידך תנאי ה"ה מעכבת, - והיינו משום דלריבר"י דדריש לקרא דוקדש את ראשו ביום ההוא ביום תגלחתו, הרי נתפרש בקרא דאין טומאת טבו"י מעכבתו מלמנות נזירות טהרה, אך לאידך תנאי דלא דרשי הכי לקרא, הרי דמסברא י"ל דאף טומאת טבו"י מעכבתו מלמנות נזירות טהרה.

והאמנם דלפ"ז נמצא, דסוגיית הגמ' לקמן לא אתיא כריבר"י, דלדידי' דנזירות טהרה חלה עליו אחר תגלחתו, ואין טומאת טבו"י מעכבת כלל לנזירותו, ודאי דאין לדון כלל שיהא דינו כטמא דלי"ב להתירא דטומאת התהום.

אך הנה הקר"א שם צידד דאדרבה הסוגיא שם אתיא כריבר"י, ורק לדידי' הוא דאמרינן דקודם תגלחתו לי"ב להתירא דטומאת התהום, והרי שנקט דאף דלריבר"י אין טומאת טבו"י מעכבתו מנזירות טהרה, מ"מ אלמלי הא דשמשא ממילא ערבא, הי' בזה לדינא דחזקת טמא טמא, ול"ה בזה להתירא דטומאת התהום, וצ"ע בזה.

ח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה משמעות ד' הרמב"ם בספ"ו מנזירות, דכל שנטמא בטומאת התהום אחר טבילתו, יש בזה להתירא דטומאת התהום, וזה דלא כסוגיית הגמ' לקמן דכל שנטמא קודם תגלחתו, לי"ב להתירא דטומאת התהום.

ובפשוטו נראה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל בפ"י מנזירות ה"ט דתגלחת טומאה אינה מעכבת, וע"כ כל שטבל הוי כטהור גמור אף קודם תגלחתו, - אך לפ"ז תיקשי טפי מסוגיית הגמ' דלקמן, על עיקר דינא דהרמב"ם דתגלחת טומאה אינה מעכבת.

והנה אי נימא כד' הקר"א דסוגיית הגמ' שם אתיא כריבר"י, ניחא, דנראה דלדעת ריבר"י ודאי דתגלחת טומאה מעכבת, שהרי לדידי' ילפינן מקרא דנזירות טהרה חלה עליו ביום תגלחתו, ומבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דכריתות דה"ה חלה עליו אחר תגלחתו, ולפ"ז הרי דלדידי' תגלחת מעכבת, וכל מש"כ הרמב"ם דתגלחת אינה מעכבת, הוא רק לפ"מ דקי"ל דלא כריבר"י, ודלפ"ז ליכא מקור מקרא דתגלחת מעכבת, - אך לפ"ז קשיא כנ"ל, דא"כ מאי פריך דהא מחוסר הערב שמש, הרי לדעת ריבר"י אין טומאת טבו"י מעכבתו כלל מנזירותו, והדין נותן דלא חשיב כלל כטמא דלי"ב להתירא דטומאת התהום, ואמנם בדעת הרמב"ם י"ל דפירכת הגמ' קיימא רק על עושה פסח, ועמש"נ להלן סק"ט בזה.

**ד**

ט] והנה עד"ז יל"ד במש"א לקמן שם דהא דאיכא להתירא דטומאת התהום בעושה פסח בשביעי שלו שטבל, ונטמא טומאת התהום, הוא משום דשמשא ממילא ערבא, והנה אי נימא דכל הא דחזקת טמא טמא הוא רק בשהי' טמא בטומאה המעכבתו מנזירות, לכאו' ה"נ הוא בעושה פסח, דלא אמרינן דחזקת טמא טמא אלא בשהי' טמא בטומאה המעכבתו מעשיית הפסח, וא"כ כיון דטומאת טבו"י אינה מעכבתו כלל מהבאת הפסח, לכאו' ל"ה שייך בזה כלל דינא דחזקת טמא טמא.

ואמנם לדעת הרמב"ם בפ"ו מקר"פ ה"ב דהא דשוחטין וזורקין על טבו"י, הוא רק בטבו"י דשאר טומאות, אך טבו"י דטמא מת אין שוחטין וזורקין עליו, ניחא, ולפ"ז י"ל דאם הי' טמא בשאר טומאות, אף אם נטמא בטומאת התהום קודם שטבל, אית בי' להתירא דטומאת התהום, וזה אי נימא דהא דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ, אי"ז אלא מדרבנן דילמא פשע, ושו"ר מש"כ בזה בשערי ישר ש"ב פכ"א, עיי"ש, אך לדעת ש"ר דשוחטין וזורקין על טבו"י דטמא מת, תיקשי.

אך נראה די"ל בזה, דלעולם אף טומאת טבו"י חשיבא כטומאה המעכבתו מפסח, שהרי טבו"י אינו אוכל בפסח, וע"כ אף דכשהוא טבו"י ביום י"ד ה"ה ראוי לאכול את הפסח, משום דהוא נטהר בהערב שמש, מ"מ קודם שהעריב שמשו חשיב כטמא לפסח, וע"כ כל הא דמטהרינן בי' לטומאת התהום, הוא רק משום דשמשא ממילא ערבא, וצ"ע עוד בזה.

**ה**

י] ובעיקר מש"א לקמן דכל שנטמא בטומאת התהום אחר תגלחתו איכא להתירא דטומאת התהום, צ"ע, דכ"ה דקודם תגלחתו ליכא להתירא דטומאת התהום, אף דהוא טהור גמור, משום דאכתי הוא טמא לנזירות ואין נזירות טהרה חלה עליו, הרי לכאו' בדין דלפ"מ דקי"ל דאין נזירות טהרה חלה עליו עד שיביא חטאתו, א"כ כל שנטמא קודם שהביא חטאתו, לא יהא בזה להתירא דטומאת התהום.[[6]](#footnote-7)

ושו"ר בחזו"א סימן קל"ט ס"ק ז' ח' שעמד בזה, ובתחילת דבריו כתב דאה"נ דהסוגיא לקמן אתיא כריבר"י, אך לרבנן ליכא להתירא דטומאת התהום אלא כשנטמא לאחר שהביא חטאתו, ועיי"ש דמסיק דאי"ז כן, וצ"ע בזה.

ובד' החזו"א שם מבו' דמש"א דשמשא ממילא ערבא, היינו דכל הא דלא שרינן לטומאת התהום כשהוא בחזקת טמא, הוא רק משום דטומאתו השני' מפסדת את טהרתו, אך בטבו"י, אין טומאתו השני' מפסדת את טהרת הערב שמש, עיי"ש בדבריו, - אך צ"ע לפ"ז בהא דמדמינן הא דשמשא ממילא ערבא לענין התירא דטומאת התהום, להא דשמשא ממילא ערבא לדין יולדת אחר מלאת, ולדרך זו לכאו' ב' ענינים חלוקים הם, וצ"ע בזה.

1. צ"ע שלא הביא דדין זה מפורש בד' התוס' בסוגיין ד"ה כיצד דין טומאת התהום, שו"ר שכבר עמד ע"ז הרש"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. בהגה' שעל פי' הרא"ש כתב דדברי רבינו אינו מובן ואולי ט"ס נפל בדבריו, - אך באמת ד' הרא"ש מתפרשים בפשיטות, דהק' על הא דפרכינן דמי לא עסקינן שאיחרה טבילתה עד יום פ"א, ומשני דאף בכה"ג לא מיקרי חיסרון כיון דשמשא ממילא ערבא, וע"ז הק' הרא"ש דאכתי בכה"ג שהפילה קודם שטבלה דהיא מחוסרת טבילה, בדין שתביא קרבן אחד, ואי נימא דאה"נ בכה"ג היא מביאה קרבן א', הרי נמצא דלאו כללא הוא דלעולם בהפילה ביום פ"א מביאה ב' קרבנות, וא"כ מנ"ל דאם הפילה אחר שטבלה מביאה ב' קרבנות אף שהיא מחוסרת הערב שמש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הדברים מחודשים, דבפשוטו הא דכשהפילה אחר מלאת קודם הבאת קרבנותי' מביאה ב' קרבנות, אי"ז משום דהוי כאילו הביאה כבר את הקרבנות, אלא הוא משום דכל דיצאה לשעה הראוי' לחיוב קרבן וכבר נשלם חיוב קרבן הראשון, אין הלידה השני' נפטרת בקרבן זה, - אך מד' הרא"ש למדנו דאי"ז כן, והא דאם יצאה לשעה הראוי' להביא קרבן מביאה ב' קרבנות, הוא משום דחשבינן לה כאילו כבר הביאה את קרבנה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לדון עוד בזה, דכל הא דמהני מה שבידה לטבול, הוא רק לגבי דינא דילדה לאחר מלאת, דבפשוטו יסוד הדין הוא דכל שילדה לאחר שראוי' להביא קרבנותי', אין הלידה השני' נפטרת בקרבן זה, וכל שבידה לטבול חשיב דראוי' היא להביא קרבנותי', אך בדינא דחזקת טמא טמא דהיינו דכל שהי' טמא לנזירות, ליכא להתירא דטומאת התהום, ל"מ מה שבידו לטבול, דמ"מ כ"ז שלא טבל ה"ה טמא לנזירות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם הנה לעיל דנ"ד. איבע"ל הא דקתני עד שיטהר בשביעי קאי עד דעביד הערב שמש ומני ר"א היא, ומשמעות ל' הגמ' דהא דאינו מונה נזירותו עד שמיני, הוא משום דבעינן הערב שמש, - וכמדומה דיש שפירשו כן, דדעת ר"א היא דאינו מונה נזירות טהרה בשביעי משום דהוי טבו"י, וה"ה מונה בליל שמיני, אף אם לילה מחוס"ז, דכבר אינו טבו"י, - אך הנה בפי' הרא"ש שם ל"ג כן, עיי"ש, וכ"ה מוכרח גם לפ"ד התוס' לעיל די"ח: דר"א ס"ל דנזירות טהרה חלה עליו בשביעי. [↑](#footnote-ref-6)
6. והי' מקום לדון בזה, דכיון דבידו להביא קרבנותיו לי"ב לדינא דחזקת טמא, וע"ד מש"כ הרא"ש ביולדת אחר מלאת, דהא דחייבת ב' קרבנות, הוא משום דבידה להביא קרבנותי' והוי כאילו הביאתם, ול"ד למחוסר תגלחת שהוא מחוסר מעשה בגופו, - אך לפ"ז הי' הדין נותן דגם כשהוא מחוסר טבילה, ל"ה בחזקת טומאה, וכבר נת' לעיל סק"ב דבד' הרא"ש מבו' לא כן, ונת' בסק"ג דבע"כ דלענין נזיר לא סגי במה שבידו לטהר עצמו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)