פסחים א ה - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

**מסכת פסחים**

**פרק ראשון - אור לארבעה עשר**

**דף ב' ע"א**

**תוד"ה אור לארבעה עשר בודקין את החמץ וכו' וקשה לר"י כיון דצריך ביטול וכו' אמאי הצריכו חכמים בדיקה כלל.** עי' ר"ן ד"ה אלא, שתירץ דכיון שהביטול תלוי במחשבתן של בני אדם חיישינן שמא לא יבטלנו במחשבתו לגמרי, וע"כ החמירו חכמים והצריכוהו בדיקה וביעור. ועי' שו"ת רע"א ח"א סימן כ"ג ד"ה מ"ש מעכ"ת, שהקשה דכיון שאומר בפיו שמבטל אף דבליבו אינו חושב כן הוי בטול, דדברים שבלב אינם דברים, ועי"ש מה שתירץ, ולתירוצו ניחא הא דלא תירצו התוס' כהר"ן, דהתוס' לשיטתם דביטול מדין הפקר (עי' לקמן ד: תוד"ה מדאורייתא). - וע"ע בחידושים והגהות מהגר"י בכרך (נדפס בדף מא: מדפי הרי"ף) מה שהקשה על תירוץ הר"ן.

**שם.** עי' רע"ב שתירץ דחיישינן שמא ימצא גלוסקא יפה וימלך על ביטולו ויחשוב עליה לאכלה ויעבור עליו על בל יראה ובל ימצא, ועי' תוי"ט שכתב דכיון דביטול מהני במחשבה יכול לחזור מביטולו במחשבה, דמחשבה מבטלת מחשבה. ועי' רש"ש מה שהקשה על דברי הרע"ב, ועי' קהלות יעקב סימן א' מש"כ בזה.

**בא"ד, ונראה לר"י דאע"ג דסגי בביטול בעלמא החמירו חכמים לבדוק חמץ ולבערו שלא יבא לאכלו.** עי' תוס' לקמן י: ד"ה ואם לא בדק, שכתבו דלפי"ז יש לפרש דהא דאמרינן התם יבדוק לאחר המועד היינו לאחר הפסח, משא"כ לדעת רש"י. ואף למאי דכתבו התוס' הכא דבחמץ החמירו טפי משום שהחמירה בו תורה בבל יראה, צ"ל דלא פלוג רבנן, כמ"ש התוס' לגבי חמץ נוקשה.

**בא"ד. ונראה לרשב"א דאפילו לפי טעם האחרון צ"ל דהחמירו חכמים בכל חמץ אפילו בחמץ נוקשה וע"י תערובת אע"ג דליכא בל יראה לפר"ת בריש אלו עוברין דהא אמר שיאור ישרף וכו'.** עי' רא"ש לקמן פרק ג' סימן א' שחולק ע"ז וס"ל דלטעם האחרון מותר להשהות חמץ שאין עובר עליו בבל יראה, ועי' בקרבן נתנאל שם אות ח' מה שתירץ על קושית התוס' מהא דשיאור ישרף.

**בגדר הביטול** - עי' רש"י לקמן ד: ד"ה בביטול בעלמא, ועי' קהלות יעקב סימן א' ד"ה אבל רש"י, מה שביאר בדעת רש"י, וע"ע שם בד"ה והנה לפום מש"כ, וע"ע רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה ב' וברבינו מנוח שם, ובחידושי הרמב"ן. - ועי' תוס' לקמן שם ד"ה מדאורייתא, שכתבו דביטול מדין הפקר, ועי' ר"ן כאן ד"ה ומהו, מה שהקשה ע"ז, וע"ע רמב"ן כאן וריטב"א לקמן ו: ד"ה אמר. - ועי' ר"ן כאן מה שביאר בגדר הביטול, ועי' מקור חיים סימן תל"א דיני בדיקה וביטול אות ב' ד"ה לכן נראה, מה שביאר בדברי הר"ן, ועי' פמ"ג סימן תל"א באשל אברהם ס"ק ב' שביאר דברי הר"ן באופן אחר. וע"ע שאגת אריה ריש סימן ע"ז.

**עי'** לקמן לא: "אמר רב חסדא וצריך שיבטל בלבו" ועי' ר"ן כאן ד"ה ומהו, שהקשה דהא בכל הפקר לא מהני שמפקיר בלבו דדברים שבלב אינם דברים ומאי שנא הכא דמהני בלבו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' מחנה אפרים הלכות זכיה מהפקר סימן ג' שתירץ דשאני הכא דהוה ליה דברים שבלבו ובלב כל אדם. - ועי' רשב"א קידושין נ. שכתב דדברים שבלב שאינם סותרים לפיו הוו דברים, ועי' שער המשפט סימן צ"ח ס"ק א' שכתב דמדברי הר"ן כאן מבואר דלא ס"ל הכי. וע"ע ר"ן לקמן ט: מדפי הרי"ף ד"ה אמר רב חסדא.

**עי'** ר"ן לקמן ג: מדפי הרי"ף בראש העמוד שכתב בשם בעל העיטור דמהני ביטול על ידי שליח, ואחרים חולקין כיון דביטול מתורת הפקר נגעי בה והרי אם אמר אדם לחבירו הפקר אתה נכסי אין בכך כלום, ועי' ב"י סוף סימן תל"ד מה שביאר בדעת בעל העיטור.

**עי'** מאירי סוף ד"ה אור לארבעה עשר, שכתב די"א דלא מהני ביטול לחמץ ידוע, וכ"כ בכל בו סימן מ"ח, ועיי"ש במאירי שהוכיח מכמה מקומות דמהני ביטול אף לחמץ ידוע.

**עי'** ר"ן ד"ה אלא, שכתב דאם בדק ולא ביטל ואח"כ מצא חמץ בביתו אינו עובר עליו אלא משעת מציאה ואילך ולא למפרע. ועי' באור גדול [על המשניות] סוף משנה א' מה שתמה ע"ז. ועי' מקור חיים סימן תל"א דיני בדיקה וביטול אות א' מה שכתב בדעת התוס' בזה. ובטור סימן תל"ד משמע דאם בדק ולא ביטל ואח"כ מצא חמץ בביתו עובר עליו למפרע, וכ"כ המ"א סימן תל"ד ס"ק ה', ועי' ב"ח שם ד"ה ואחר הבדיקה מיד בלילה, ובט"ז שם ס"ק ג' מש"כ בדעת הטור. ועי' במקור חיים הנ"ל שהקשה אמאי לא הוי כמתעסק דפטור, ועי"ש מה שתירץ, ועי' בשו"ת רע"א ח"א סימן ח' ד"ה וראיתי, שתירץ דמתעסק מקרי ג"כ עבירה אלא דלא חייבה התורה חטאת עליו. וע"ע אור שמח פרק א' מהלכות גירושין הלכה י"ז.

**עי'** רמב"ם פרק א' מהלכות חמץ ומצה הלכה ג' שפסק דהקונה חמץ בפסח לוקה, וצ"ע דהא איסורי הנאה הוא ואין זכיה באיסורי הנאה ואמאי עובר עליו, ועי' חזו"א סימן קי"ח אות ז' ד"ה ר"מ, שכתב דכיון דביטול קנינו הוא מחמת איסור התורה אמרינן גם בזה עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו. ועי' ר"ן ע"ז יח: מדפי הרי"ף סוף ד"ה גמ', שכתב דבחמץ של עכו"ם יש זכיה בפסח, ולפי"ז י"ל דהרמב"ם איירי בחמץ של עכו"ם, ועי' אור שמח בהלכות חמץ ומצה שם מה שביאר בסברת הר"ן, וע"ע ריטב"א לקמן ו: ד"ה ב' דברים. - ועי' מנחת חינוך מצוה רנ"ח אות ג' [ה' במהדורה חדשה] ד"ה והנה מבואר, מה שהקשה לפי דברי הרמב"ם, ועי' אבן האזל פרק ז' מהלכות גניבה הלכה ג' מה שתירץ על קושיתו.

**דף ב' ע"ב**

**בגמ'. מאימתי ארבעה עשר אסור בעשיית מלאכה.** הטעם שאסור בעשיית מלאכה, עי' לקמן נ. ברש"י ד"ה שלא לעשות. ועי' תוס' שם ד"ה מקום שנהגו, שכתבו בשם הירושלמי דמחצות ואילך אסור משום דזמן הקרבת הפסח הוא, ואף בזמן הזה דליכא הקרבה אסור, דכיון שנאסר אז נאסר לעולם, וכ"כ הרא"ש לקמן פרק ד' סימן א', ועי' בעל המאור לקמן טז: מדפי הרי"ף שכתב דלטעם הירושלמי בזמן הזה אין איסור כיון שאין קרבן, וע"ע במלחמות ובהשגות הראב"ד ובר"ן שם שכתבו דאף בזמן הזה אסור.

**תוד"ה מאימתי י"ד אסור בעשיית מלאכה, פירש רש"י אסור בעשיית מלאכה במקום שנהגו וכו' ועוד ניחזי היכי נהוג.** ובדעת רש"י י"ל דס"ל דאין המנהג ראיה, דשמא מנהג טעות הוא כדאשכחן בתוס' לקמן נ: ד"ה העושה, ובר"ן לקמן טז: מדפי הרי"ף ד"ה גמ' מאי איריא, ובד"ה העושה.

**דף ג' ע"א**

**תוד"ה אם שיוה לו לטומאה וכו' או לבת לרבות אור לשמונים ואחד.** יש לעיין האם נתחדש בפסוק שאין זה מחוסר זמן בליל שמונים ואחד ומשו"ה חייבת עוד קרבן, או שאע"פ שזה מחוסר זמן חייבת עוד קרבן, ונפק"מ אם הביאה קרבן על לידה ראשונה בליל פ"א אם הפסול הוא רק משום לילה או גם משום מחוסר זמן, (עי' תוס' זבחים יב. ד"ה יום להרצאה, שפירשו מאי נפק"מ אם הפסול הוא משום לילה או משום מחוסר זמן), ועי' רמב"ם פרק ג' מהלכות מחוסרי כפרה הלכה ד' שכתב דהלילה מחוסר זמן הוא לכל חוץ מיולדת שהפילה בליל שמונים ואחד שהיא מביאה קרבן שני, ומבואר דהתחדש בפסוק דאין זה מחוסר זמן.

**בגמ'. יכול ישרף מיד וכו' ביום אתה שורפו ואי אתה שורפו בלילה.** יש לעיין בהא דאין שורפין בלילה, האם זה משום שעדיין לא הגיע זמן שריפה, או שזמן שריפה הוא מהלילה רק יש דין לשרוף ביום, ולכאו' זה תלוי במחלוקת חזקיה ור' יוחנן בזבחים נו: עי"ש. וע"ע בחידושי הגרש"ר אות כד-כה מש"כ בזה.

**דף ג' ע"ב**

**בגמ'. חד אמר להו הגיעני כפול.** עי' רש"י יומא לט. ד"ה וכל כהן, שכתב דפול הוא פחות מכזית, ועי' בית הלוי ח"א סימן ב' אות ז' ובח"ג סימן נ"א אות ג', שהוכיח מכאן דבמצות אכילת קדשים לא בעינן כזית, ועי"ש הטעם.

**בגמ'. בדקו בתריה ואשכחוהו דארמאה הוא וקטלוהו.** עי' מנחת חינוך מצוה י"ד אות א' [ב' במהדורה חדשה] שהקשה לדעת הרמב"ם והחינוך דאיסור "תושב ושכיר לא יאכל בו" הוא איסור על ישראל להאכיל לעכו"ם אבל עכו"ם האוכל אינו מוזהר ע"ז דעכו"ם לא נצטוה על יותר מז' מצוות, אמאי קטלוהו הא אינו מוזהר ע"ז, ומוכח כדעת הסמ"ג שהאיסור הוא על עכו"ם האוכל, ועיי"ש שדחה, דקטלוהו משום גזל דאכל את שאינו שלו, וע"ע קובץ שיעורים אות ו'.

**תוד"ה ואנא אכילנא משופרי שופרי, מכאן אין ראיה שנאמין לכל הבא לפנינו ואומר ישראל אני וכו' אך יש להביא ראיה מפרק החולץ וכו'.** הטעם שנאמן פירשו התוס' ביבמות מז. ד"ה במוחזק לך, משום דרוב הבאים לפנינו בתורת יהדות ישראל הם.

**תוד"ה מאליה מי קספו לך וכו' וריב"ב שלא עלה לרגל י"ל שלא היה לו קרקע או זקן היה שאינו יכול להלך ברגליו דפטור מפסח כמו מראיה.** עי' משנה למלך פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה א' שכתב "ולא ידעתי הא היכא רמיזא דהני פטירי מפסח", ועי' צל"ח שתירץ דמפסח היה פטור משום שהיה בדרך רחוקה ואינו חייב לעלות ולהתקרב קודם זמן הפסח, וקושית התוס' היתה שהרי היה חייב לעלות משום ראיה, ועי' מנחת חינוך מצוה ה' אות ז' [י"ג במהדורה חדשה] ד"ה והנה, מה שהקשה על הצל"ח.

**בא"ד. אי נמי נציבין חו"ל היא.** עי' משנה למלך פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה א' שהקשה היכן מצינו דמי שדר בחו"ל פטור מפסח או מראיה, ועי' בחידושי הגרש"ר אות ל"ב.

**דף ד' ע"א**

**רש"י ד"ה בין לר"מ בין לר"י וכו' חמץ אינו אסור מן התורה בבל יראה ובאכילה אלא משש שעות.** מבואר דמשש שעות עובר בבל יראה, ועי' בהשגות הראב"ד פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח' שכתב דאינו עובר בבל יראה ובל ימצא אלא בשבעת ימי הפסח דשבעת ימים כתיב, ועי' מגיד משנה שם מש"כ בדעת הרמב"ם בזה. וע"ע מנחת חינוך מצוה י"א אות א' מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה חובת הדר וכו' אבל הכא בדיקת חמץ דרבנן וכו'.** בביאור דברי רש"י עי' מהרש"ל ורש"ש.

**תוד"ה אם משמסר המפתח, פרש"י דמסירת המפתחות קונה ואין נראה לר"י דהא אמר במרובה וכו'.** עי' קרבן נתנאל אות ד' שתירץ דדוקא לקנות את גוף הקרקע לא מהני מסירת מפתח אבל לקנין שכירות מהני, עי"ש הטעם, וכעין זה מצינו בקצוה"ח סימן קנ"ג ס"ק ג' ובנתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו' דיש קנינים שאינם מועילים לקנות את גוף הקרקע ומועילים לקנין שכירות. - ועי' רשב"ם ב"ב נג. ד"ה והשתא קעיילי לה, שהוכיח מכאן דלקנות את גוף הקרקע נמי מהני מסירת מפתח.

**בא"ד. ומפרש ר"י דהכא שמסר לו המפתח ולא החזיק, ומי שיש בידו מפתח כשחל י"ד חייב לבדוק וכו'.** עי' תפארת שמואל [על הרא"ש] אות א' שכתב דהיינו דוקא כשלא קנה השוכר עדיין, אבל אם כבר קנה השוכר שכירותו על השוכר לבדוק אפילו אם אין המפתח בידו, ועי' ר"ן שפירש דמיירי כשהשוכר קנה שכירותו ואפ"ה אם המפתח בידו של משכיר על המשכיר לבדוק, וע"ע מג"א סימן תל"ז ס"ק א' ובחק יעקב שם ס"ק ב'.

**בגמ'. המשכיר בית לחברו בארבעה עשר חזקתו בדוק או אין חזקתו בדוק.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דכיון דלא איפשיטא יבטל השוכר והויא ספיקא דרבנן ואזלינן לקולא, וקשה איך יכול השוכר לבטל הרי החמץ של המשכיר, ועי' מג"א סימן תל"ז ס"ק ג' ובפמ"ג שם באשל אברהם ס"ק ב' שכתבו דמסתמא הפקירו המשכיר כשיצא וזכה בו השוכר בקנין חצר, וע"ע באשל אברהם שם ס"ק ג'. - עוד קשה דא"כ אפילו אם אין חזקתו בדוק יבטל השוכר והוי ספיקא דרבנן ולקולא, ועי' מגיד משנה פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י' שכתב בשם הרא"ה דבבדיקת חמץ לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, עיי"ש הטעם, והא דכתב הרא"ש דאמרינן י"ל דהיינו דוקא בספיקא דדינא, וכמש"כ בלחם משנה שם סוף הלכה י', ועי' בהשגות הראב"ד שם שכתב דבבדיקת חמץ נמי אמרינן ספיקא דרבנן לקולא.

**דף ד' ע"ב**

**בגדר הביטול. -** עי' לעיל ב. מה שצוין בזה. ועיי"ש מה שצוין עוד בענין ביטול בלב, ביטול על ידי שליח, ביטול לחמץ ידוע.

**רש"י ד"ה בביטול בעלמא, דכתיב תשביתו ולא כתיב תבערו וכו'.** לכאו' מהא דהוצרך רש"י ללמוד מתשביתו דין ביטול מבואר דס"ל דביטול לאו מטעם הפקר, ועי' קהלות יעקב סימן א' ד"ה אבל רש"י ז"ל, מה שביאר בגדר הביטול לדעת רש"י, וצ"ב לפי"ז הא דאמרינן לקמן ו: דלאחר זמן איסורו לא מצי מבטל משום דאינו ברשותו, וכן הקשה הריטב"א לקמן בגמ' שם ד"ה אמר רב יהודה, ועי' בקהלות יעקב הנ"ל ד"ה והנה לפום מש"כ, מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' תוס' רבינו פרץ שהקשה דאמרינן לקמן צה. דבל יראה ובל ימצא ניתק לעשה דתשביתו, ולשיטת רש"י דתשביתו היינו ביטול, הא עשה דתשביתו מתחיל קודם איסור חמץ והוה ליה לא תעשה שקדמו עשה, ועי' לקמן שם ברש"י ד"ה ולא יראה, שכתב "לעולם הוא בעמוד והשבת כל ימות המועד", ומשמע דר"ל דדמי למאי דדרשינן כל ימיו בעמוד והחזר (עי' מכות טו. אמאי ל"ת שקדמו עשה הוא וכו' אלא אמר רבא כל ימיו בעמוד והחזר).

**תוד"ה מדאורייתא בביטול בעלמא סגי וכו' וקשה לר"י דהאי השבתה הבערה היא ולא ביטול וכו'.** עי' רמב"ן ד"ה וכן, מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד. ועוד דתשביתו אמרינן לקמן מאך חלק שהוא משש שעות ולמעלה ואחר איסורא לא מהני ביטול.** עי' רמב"ן סוף ד"ה ואפשר, שתירץ דבתשביתו נאמר שיהא מבוטל בחצות.

**שם.** עי' מרדכי סוף אות תקל"ג שכתב דהריב"א היה משאיר פרוסה אחת עד תחילת שעה ז' כדי לקיים ביעור חמץ בזמנו, ועי"ש מה שהקשה עליו, ועי' צל"ח לקמן ו: על תוד"ה משש שעות, שכתב דאינו עובר על עשה דתשביתו עד שתחשך, ולפי"ז ניחא, וע"ע תוס' לקמן כט: סוף ד"ה רב אשי, שכתבו דהמשהה חמץ על מנת לבערו אינו עובר בבל יראה באותה שהייה.

**בא"ד. ואומר ר"י דמדאורייתא בביטול בעלמא סגי דמאחר שביטלו הוי הפקר ויצא מרשותו.** עי' רמב"ן ד"ה ועוד קשה, שהקשה דאם כן אמאי מותר לבטל בשבת (עי' לקמן ז.) הרי אסור להפקיר בשבת, ועי' מאירי שבת קכז: ד"ה ממה שאמרו, שכתב דמותר להפקיר בשבת.

**בא"ד. והא דאמרינן בנדרים הפקר בפני שלשה מדאורייתא אין צריך.** עי' ריטב"א לקמן ו: ד"ה אמר רב יהודה, שפירש דהכא אוקמוה רבנן אדינא דאורייתא, ואף מדרבנן הוי הפקר.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות נדרים הלכה ט"ז שכתב דמדאורייתא צריך בפני אחד, ועי' כסף משנה שם, ועי' מהרי"ק שורש קמ"ב שכתב דהרמב"ם לשיטתו דביטול לאו מטעם הפקר (עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה ב'). ועי' רא"ש נדרים פרק ד' סימן י"א שכתב בשם רבינו שמשון ז"ל דמדאורייתא הוי הפקר אפילו בינו לבין עצמו.

**תוד"ה הימנוהו רבנן בדרבנן וכו' דמעשים בכל יום שאנו מאמינים לאשה ועבד על השחיטה ועל הניקור.** משמע דאין עד אחד נאמן על הניקור אלא משום דהוי בידו, ועי' ש"ש שמעתא ו' פרק ה' מש"כ בענין ניקור הגיד אי חשיב אתחזק איסורא. ועי"ש בד"ה והנה, שכתב דכי היכי דאשכחן גבי בית ספק בדוק דמוקי הבית בחזקת שאינו בדוק, ה"נ בגיד יש חזקת אינה מנוקרת, ועי' חזו"א יו"ד סימן נ"ג סוף אות י"ד שכתב די"ל דדוקא בבית שמצותו בחיפוש שייך בו חזקה, אבל בגיד אין הירך בחיוב ניקור.

**תוד"ה המשכיר בית לחבירו וכו' נראה לרשב"א דבשלשה עשר איירי דבארבעה עשר על המשכיר לבדוק.** עי' ר"ן שפירש דמיירי ששכר בי"ד, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'. ועי"ש שכתב די"א שחייב המשכיר לשלם לשוכר דמי הבדיקה, וחולק ע"ז, ועי' ריטב"א.

**בגמ'. דכ"ע מיהא חמץ משש שעות ולמעלה אסור מנלן וכו'.** עי' רמב"ם בספר המצוות ל"ת קצ"ט שהוכיח מכאן דאיכא לאו על אכילת חמץ משש שעות ולמעלה, והרמב"ן שם השיג עליו דהגמ' הכא לא מיירי אלא בחיוב השבתה, ואפילו ר' שמעון דס"ל לקמן כח: דאין לאו על אכילת חמץ משש שעות ולמעלה מודה דיש חיוב השבתה, ואע"פ שבודאי אסור באכילה מדקאי עלה במצות השבתה מ"מ אין בו לאו, וע"ע במגילת אסתר שם. ועי' בעל המאור לקמן ג. מדפי הרי"ף שכתב דלר"ש אם אכל חמץ משש שעות ולמעלה אינו עובר באכילתו שאין לך השבתה גדולה מזו, אבל לכתחילה אין לו להשהותו דקיימא עליה מצות תשביתו מתחילת שעה שביעית, ועי' במלחמות ובהשגות הראב"ד שם שנחלקו ע"ז.

**בגמ'. וכתיב אך ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם.** עי' מנחת חינוך מצוה ט' אות א' שדן האם המצוה היא שיהא החמץ מושבת ומי שאין לו חמץ מקיים ג"כ מצות תשביתו בשב ואל תעשה, או שהמצוה היא בקום ועשה להשבית החמץ ומי שאין לו חמץ לא קיים העשה.

**דף ה' ע"א**

**תוד"ה לא תשחט וכו' והא זמן שחיטת הפסח אחר התמיד הוי וכו' וא"כ זמן שחיטה לא הוי מיד אחר חצות עד כדי שהיית הקרבת תמיד.** צ"ב דלכאו' זמן הפסח הוא מחצות אלא שהתמיד הוא תדיר ומש"ה צריך להקדימו, ושפיר חשיב זמן שחיטה מחצות, ועי' מנחת חינוך מצוה ה' אות ג' [ו' במהדורה חדשה ד"ה על] שכתב דזמן הפסח הוא אחר התמיד, ואפילו אם אין תמיד צריך להמתין שיעור זמן הקרבת התמיד, ולפי"ז ניחא.

**תוד"ה וכתיב כל מלאכה לא תעשו, אע"ג דכשישרף ויעשה גחלים הנאתו מותר וכו'.** עי' תוס' לקמן כא: ד"ה בהדי, שכתבו דהיינו דוקא לר' יהודה דמצותו בשריפה דכל הנשרפין אפרן מותר, אבל לרבנן דהשבתתו בכל דבר אפרן אסור כדין הנקברין. והגרע"א בשו"ע סימן תמ"ה בעין הגליון אות ט' [נדפס בהוצאת טל-מן] הקשה דהא כתבו התוס' בתמורה לג: ד"ה הנשרפין, דטעמא דנשרפין אפרן מותר היינו משום דנעשית מצותן משא"כ בנקברין דליכא מצוה בקבורתן, וא"כ הכא דאף לרבנן מקיים מצוה בהשבתה אמאי אפרן אסור הא נעשית מצותו, וכן הקשה במקור חיים שם ס"ק א' ד"ה והנה, ועי' בחידושי רבינו חיים הלוי פרק א' מהלכות חמץ ומצה הלכה ג' ד"ה ונראה, מה שתירץ ע"ז, וע"ע בשו"ת מנחת ברוך או"ח סימן ס"ז מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד. אי נמי כיון דמתחילת הבערה אינו יכול להנות וכו'.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהיינו דוקא למ"ד יש שבח עצים בפת (עי' לקמן כו:) ואמאי לא אמרינן נמי ש"מ מדר"ע יש שבח עצים בפת, ועי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' אבני מילואים בשו"ת סימן ב' ד"ה והנה נראה, שהקשה מהא דכתבו התוס' לקמן מז. ד"ה ואי אמרת, דאף מלאכה שאינו יכול ליהנות ממנה בשעת המלאכה אם יכול ליהנות ממנה בו ביום מותר, דהא כל אופה עיסה אינה ראויה עד שתאפה ושוחט בהמתו נמי בשעת שחיטה אינה ראויה, והכא נמי יכול ליהנות ממנו בו ביום, ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס', וע"ע קובץ שיעורים אות י"ב מה שתירץ על קושית האבנ"מ. - ועי' מג"א סימן תק"ז ס"ק ג' מה שהקשה על דברי התוס', ועי' בדגול מרבבה שם ובהגהות רעק"א שם ובחידושי רעק"א כאן ד"ה במג"א, מה שתירצו על קושיתו, ובדבריהם מתיישב נמי מה שהקשה האבנ"מ.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה ולא ידעתי, שהקשה דהא לבשל ולעשות היסק מחמץ הוי שלא כדרך הנאתו דשרי מדאורייתא (עי' לקמן כד:).

**דף ה' ע"ב**

**בגמ'. וש"מ הבערה לחלק יצאת.** עי' ר"ח מה שביאר בזה, ועי' מנחת חינוך מצוה רח"צ אות ג' [ו' במהדורה חדשה] שכתב כן בשם הישועות יעקב, ועיי"ש מה שהקשה עליו, וע"ע שם באות ב' [ה' במהדורה חדשה ד"ה והנה סברת הב"י].

**רש"י ד"ה ש"מ וכו' דאי השבתתו בכל דבר ס"ל לוקמיה ביו"ט ויבערנו בדבר אחר יאכילנו לכלבים או ישליכנו לים.** עי' רש"י ביצה כז: במתני' ד"ה חלה, שכתב "דאין מבערין קדשים טמאים מן העולם ביו"ט ואפילו ע"י אכילת בהמה וכו' דגזה"כ היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתם דכתיב באש ישרף הלכך מלאכה היא", ועי' פני יהושע כאן שהקשה דא"כ אף למ"ד השבתתו בכל דבר אסור לבערו ביו"ט דלהאכילו לכלבים נמי אסור ביו"ט, ועי"ש מה שתירץ. - ועי' שער המלך פרק א' מהלכות יו"ט ה"ד ד"ה עוד תי', שהקשה על דברי רש"י הנ"ל דא"כ מה הראיה דר"ע לית ליה הואיל והותרה הבערה לצורך וכו', דלמא שאני הכא דרחמנא אחשבה להבערתן, ועי' קהלות יעקב שבת סימן כ"א מש"כ בזה.

**תוד"ה לחלק יצאת וכו' ועוד אומר ריב"א וכו'.** עי' בית הלוי ח"א ריש סימן ט"ז, שכתב דלכאו' זה תלוי במחלוקת הראשונים במחמר ושביתת עבדו אי אסורין ביו"ט, ועי"ש שדחה את זה, וע"ע מנחת חינוך מצוה רח"צ אות ב' [ג' במהדורה חדשה ובאות ה' ד"ה והנה סברת הב"י].

**שם.** עי' בית הלוי ח"א סוף סימן ט"ז שהקשה דא"כ למ"ד הבערה ללאו יצאת אמאי אין שורפין את הקדשים ביו"ט, ועי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. לפי שנאמר לא יראה לך שאור וכו' יכול יטמין וכו' ת"ל לא ימצא.** עי' כסף משנה פרק א' מהלכות חמץ ומצה הלכה ג' שכתב דבחמץ טמון אינו עובר אלא בלא ימצא, ועי' ריטב"א כאן ד"ה נאמר שאור, וברש"י לקמן כא. ד"ה ואי תני חיה, אבל המגיד משנה שם פרק ד' הלכה א' כתב דבחמץ טמון עובר גם בלא יראה, ועי' בחידושי הר"ן ד"ה ומה שאור, שכתב דלא ימצא גלי אלא יראה דראיה לאו דוקא אלא לישנא בעלמא, וע"ע רא"ש לקמן סימן ט'. ועי' מנחת חינוך מצוה כ'.

**רש"י ד"ה לפי שנאמר ולא יראה לך וכו' אבל אתה רואה בגבולין של אחרים כגון נכרי ושל גבוה.** עי' פני יהושע שכתב דמשמע מלשון רש"י דדוקא על של נכרי ושל גבוה אינו עובר אבל חמץ של ישראל אחר או של הפקר עובר עליו, וע"ע רמב"ן לעיל ד: שנסתפק בזה.

**תוד"ה אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה, הקשה הר"ר יעקב דאורליינ"ש דהכא לא מצריך תרי קראי למעוטי נכרי וגבוה וכו'.** עי' שאגת אריה סוף סימן פ"ג מה שתירץ על קושית התוס', ועי' קובץ שיעורים אות ט"ז.

**בגמ'. הא דקביל עליה אחריות.** עי' רא"ש סימן ד' שכתב די"א דדוקא שומר שכר דחייב בגניבה ואבידה אבל שומר חנם אינו עובר, ובה"ג כתב דאפילו ש"ח נמי עובר כיון שהוא חייב בפשיעה, ודעת הרמב"ם בפרק ד' מהלכות חמץ ומצה הלכה ג' דדוקא ש"ש עובר, ועי' מאירי סוף ד"ה ויש מי שאומר, שביאר הטעם דשומר חנם אינו עובר מפני "שחיוב פשיעה כעין היזק היא, ואין חיובו מתורת שמירה גמורה" (עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות שכירות הלכה ג'). ועי' תוס' ב"מ פב: ד"ה אימור, שכתבו בדעת רש"י דדוקא בקיבל עליו אחריות דאונסין עובר, וע"ע תוס' שבועות מד. סוף ד"ה שומר, ועי' שטמ"ק ב"מ לד. ד"ה נעשה, מש"כ בשם הראב"ד, ועי' בחידושי הגרש"ר אות ק"ח שהוכיח מזה דדעת הראב"ד כהתוס' בב"מ.

**שם.** עי' שטמ"ק ב"ק צו: ד"ה חמץ, שכתב דבגזל חמץ אין עוברין בבל יראה לא הנגזל ולא הגזלן, ועי' אור שמח פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח' ד"ה ויש להתבונן, שביאר למה הגזלן אינו עובר הרי הוא חייב באונסין. ועי' תוס' לקמן כט. ד"ה בדין, שכתבו דגזלן עובר דלא גרע מקבלת אחריות, וכ"כ בחידושי הרמב"ן לקמן לא:

**שם.** עי' שאגת אריה סימן ע"ז שדן אי מהני ביטול בחמץ של אחרים שקיבל עליו אחריות, וע"ע מקור חיים סימן תל"א דיני בדיקה וביטול אות ג' מש"כ בזה.

**בגמ'. בעירו חמירא דבני חילא מבתייכו כיון דאילו מיגנב וכו'.** עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות חמץ ומצה הלכה ד' שכתב דאם יודע הישראל שאם אבד או נגנב הנכרי כופהו לשלם, אע"פ שלא קיבל עליו אחריות חייב לבערו, ועי' בהשגות הראב"ד שם שכתב דדין זה הוציא מהגמ' כאן, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' ריטב"א שפירש דההיא דבני חילא דינא דמלכותא הוי, וכ"כ המאירי, וע"ע בחידושי רבנו דוד ובמהר"ם חלאווה. ועי' שטמ"ק ב"ב נה. ד"ה עלה בידינו, ובעליות דרבינו יונה שם, שכתב דדינא דמלכותא לא מהני אלא להפקיע ממון אבל לא להקנות, ולפי"ז לכאו' גם ליצור חוב לא מהני, אבל בר"ן נדרים כח. ד"ה במוכס העומד, מבואר דמהני דינא דמלכותא ליצור חוב, ולפי"ז ניחא.

**דף ו' ע"א**

**רש"י ד"ה הואיל וכי איתיה הדר וכו' וזה עדיין לא נאבד וכי אמרה ר"ש לההוא היכא דאינו בעין וכו'**. עי' רש"ש וקצוה"ח סימן שפ"ו ס"ק ז' שהקשו דמצינו בכמה מקומות דאמרינן דבר הגורם לממון כממון דמי אע"ג דאיתא בעיניה, ועי' חזון יחזקאל ב"ק פרק ד' הלכה א' ד"ה שור של הקדש, מה שתירץ בשם הגר"ח, וכן תירץ באחיעזר ח"ג סימן ס"ב אות ג', ועי' בחידושי הגרש"ר אות ק"ט שהקשה דמרש"י הכא מבואר דלא כתירוצם. ועי' צל"ח ה: ד"ה ואומר אני, שכתב דבלא ימצא התחדש דאע"ג דאיתא בעיניה הוי גורם לממון כממון, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. איכא דאמרי אמר רבא בהמת ארנונא פטורה מן הבכורה.** צ"ב במה קנה הנכרי את הבהמה, וי"ל דדינא דמלכותא דינא, ועי' שטמ"ק ב"ב נה. ד"ה עלה בידינו, ובעליות דרבינו יונה שם, שכתב דדינא דמלכותא דינא מהני רק להפקיע בעלות ולא לזכות לאחר, וא"כ עדיין לא זכה הנכרי בבהמה, ומוכח לכאו' דהפקר גם פוטר מבכורה, ועי' מנחת חינוך מצוה י"ח אות י"א [ט"ז במהדורה חדשה] מש"כ בדין בכורה בבהמת הפקר, ועי' ר"ן נדרים כח. ד"ה במוכס העומד, דמבואר מדבריו דמהני דינא דמלכותא אף להקנות, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. יחד לו בית אינו זקוק לבער.** עי' ר"ן ורמב"ן שכתבו דה"ה חמץ של ישראל שהפקידו אצל גוי אינו עובר עליו, וה"מ מדאורייתא אבל מדרבנן צריך לבער כיון שהוא של ישראל, ועי' רא"ש סימן ד' שכתב דיש מן הגאונים שאמרו דישראל שהפקיד חמצו אצל נכרי או אצל ישראל אחר וקיבל עליו הנפקד אחריות, הנפקד חייב בביעורו ולא המפקיד אע"פ שהוא שלו כיון שאינו ברשותו, וה"ר יונה ז"ל היה אומר דלעולם ברשות המפקיד הוא וחייב לבערו מן התורה, וכן הסכים הרא"ש, וכן דעת הרמב"ם בפרק ד' מהלכות חמץ ומצה הלכה ב', וע"ע תוס' רי"ד, ועי' שאגת אריה ריש סימן פ"ג שכתב דהגאונים מיירי דוקא כשקיבל עליו אחריות דקבלת אחריות של הנפקד היא גרמה למפקיד שאינו עובר עליו, אבל לדעת הר"ן והרמב"ן אע"ג דלא קיבל עליו הנפקד אחריות אין המפקיד עובר כיון שאין החמץ בביתו וברשותו, ועי"ש עוד בד"ה ועתה נבא לעיקר הנידון, (עמוד 151) מה שהקשה על פירוש זה בדברי הגאונים ומה שביאר בדבריהם.

**תוד"ה יחד לו בית, פ"ה דלא קיבל עליו אחריות וכו' וקשה לר"י מאי איריא יחד אפילו לא יחד נמי.** עי' ר"ן שביאר בדעת רש"י דמיירי בסתמא וכיון שקבלו ברשותו כמאן דקביל עליו אחריות דמי, אבל יחד לו בית הו"ל ככנוס שורך ברשותך דפטור, ועי' בחידושי הר"ן מה שביאר לפי"ז בהמשך הגמ'. ומבואר בדברי הר"ן דמהני קבלת אחריות בנכרי בלא קנין, ועי' בחידושי רבינו דוד שהקשה דהרי עכו"ם נתמעט מפרשת שומרים ואיך יתחייב בלא קנין, ועי' תוס' ב"מ נח. ד"ה אמר ר' יוחנן, ובתוס' הרא"ש שם, וע"ע בחק יעקב סימן ת"מ ס"ק א'.

**בא"ד. ופירש ר"ת דאפילו באחריות מיירי וכו'.** עי' שלטי הגבורים דף ב: מדפי הרי"ף אות א' שכתב דהרי"ף והרמב"ם השמיטו דין זה משום דס"ל כרש"י.

**בא"ד. כיון שיחד לו בית הוי כאילו קיבל עליו אחריות על חמצו של נכרי בביתו של נכרי.** עי' שלטי הגבורים דף ב: מדפי הרי"ף אות א' שכתב כן בשם הריא"ז, ועי' שם עמוד א' אות ב' שכתב בשם הריא"ז דישראל שהיה חמצו של נכרי מופקד אצלו וקיבל עליו אחריות והפקידו ביד נכרי שאינו בעליו, הרי זה עובר עליו דכיון שקיבל עליו אחריות הרי הוא כשלו והרי הוא כמפקיד חמצו ביד נכרי, ומבואר דדוקא אם החמץ בביתו של בעל החמץ לא מהני קבלת אחריות, אבל אם הוא בבית נכרי אחר עובר עליו, ועי' תוס' רי"ד שכתב דחמץ של גוי שקיבל עליו אחריות לא אסריה רחמנא אלא כשהוא בביתו, ומשמע דבבית נכרי אחר נמי אינו עובר.

**רש"י ד"ה כופה עליו את הכלי, דהא לא חזי לטלטולי ואפוקי ומיהו בבל יראה לא עבר דהא בטליה בליביה מאתמול.** עי' ר"ן שכתב דאע"ג דקיי"ל מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, הני מילי היכא דאיכא צורך היום קצת אבל הכא ליכא דהא נפק ידי חובתיה בביטול, ועי' שאגת אריה סימן פ"ג (סוף עמ' 149) שכתב דמשמע להדיא מדבריו דהיכא דלא ביטלו מותר לשורפו ביו"ט, ועי' תוס' כתובות ז. ד"ה מתוך, שכתבו דאין לומר דאסור לשורפו משום שביטלו דמכל מקום מדרבנן מצוה לשורפו, אלא הא דאסור לשורפו הוא מדרבנן משום מוקצה, ועי' בית יעקב שם שהקשה אמאי לא אמרינן מתוך באיסור מוקצה, ועי' קובץ שיעורים אות כ"ג מש"כ בזה. וע"ע כסף משנה פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח', וברבינו מנוח שם מה שביארו בהא דאסור לשורפו.

**בגמ'. ואם של הקדש הוא אינו צריך.** עי' שו"ע סימן תמ"ג סעיף ב' שכתב דישראל שיש בידו חמצו של ישראל אחר בפקדון ימכרנו לעכו"ם, ואם לא מכרו חייב לבערו, ועי' מג"א שם ס"ק ה' שכתב דהנפקד חייב לשלם למפקיד דמי הפקדון, ועי' באבן העוזר שם מה שהקשה עליו מהגמ' כאן, ועי' אור שמח פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח' מה שתירץ על קושיתו, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ה' אות ב' מש"כ ע"ז, ועי"ש עוד באות ו' מה שתירץ על קושית האבן העוזר. ועי' משנ"ב שם ס"ק י"ב שכתב דרוב האחרונים חולקים על המג"א, עיי"ש הטעם. וע"ע לקמן יג. מה שצוין בזה.

**בגמ'. המפרש והיוצא בשיירא תוך ל' יום זקוק לבער.** עי' בהגהות אשר"י סימן ח' שכתב בשם ראבי"ה דאפילו אם הבית של נכרי והנכרי יתן לתוכו חמץ בפסח, מוטל על הישראל לבדוק ולבער כשיוצא, וה"מ כשאינו הולך לבית אחר אבל אם הולך לבית אחר ויבדוק שם אינו צריך לבדוק כאן כשיוצא, ועי' טור סוף סימן תל"ו מש"כ בזה, ועי' ב"י שם שביאר דעת הראבי"ה.

**רש"י ד"ה אפילו מר"ה נמי, דכי הדר ביה בימי הפסח עבר עליה וההיא שעתא לאו ברשותיה היא דליבטליה וכו'.** משמע דמיירי כשלא ביטל (ועי' בקטע הבא), וקשה דאם כן אפילו אם אין דעתו לחזור יתחייב לבדוק כדי שלא יעבור בבל יראה. ועי' מהרש"ל מה שביאר בדברי רש"י, ועי' מהרש"א ובשו"ת רע"א ח"א סימן קע"ו ד"ה והנלענ"ד, שפירשו באופן אחר.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שפירש דמיירי שביטל והיכא דדעתו לחזור הזקיקוהו חכמים דילמא אתי למיכל מיניה.

**דף ו' ע"ב**

**בגמ'. אי נימא משום פירורין הא לא חשיבי.** עי' רא"ש סימן ט' שכתב דכיון דלא חשיבי ממילא בטילי והוי הפקר, ועי' פני יהושע לעיל ה: על רש"י ד"ה לפי שנאמר, שכתב בדעת רש"י דאף חמץ של הפקר עובר עליו, והרמב"ן לעיל ד: נסתפק בזה, ולפי"ז לכאו' צ"ל דלא חשיבי היינו שאין לזה חשיבות חמץ, ועי' בחידושי רבינו דוד.

**בגמ'. והתניא סופי תאנים וכו'.** עי' ר"ן לעיל א. מדפי הרי"ף ד"ה ומהו, שהוכיח מכאן דביטול מדין הפקר, ועי' אור גדול [על המשניות] פרק א' סוף משנה א' מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. וכי משכחת ליה ליבטליה.** עי' תוס' לקמן כא. ד"ה ואי, שכתבו דמשמע מכאן דכל זמן שלא מצא אינו עובר בבל יראה, ועי' קרבן נתנאל על הרא"ש סימן ט' אות ג' מה שביאר בקושית הגמ'.

**בגמ'. דלמא משכחת ליה לבתר איסורא ולאו ברשותיה קיימא ולא מצי מבטיל.** עי' קצוה"ח סימן ת"ו ס"ק א' ד"ה ונראה, שכתב דאפילו אי איסורי הנאה יש להם בעלים, אפ"ה לא מהני ביטול לאחר זמן איסורו משום דאינו ברשותו, ועי' מקור חיים סימן תל"א דיני בדיקה וביטול אות ג' שכתב דאפילו אי איסורי הנאה מיקרי לכם, בחמץ כיון דאיכא תשביתו הוי אינו ברשותו.

**שם.** עי' ריטב"א ד"ה אמר רב יהודה, שכתב דיש שפירשו דהא דלא עבר עליה לאחר הביטול הוא משום דתו ליכא עלייהו תורת לחם, והקשה ע"ז דאם כן לאחר זמן איסורו למה לא יוכל לבטלו, ועי' קהלות יעקב סימן א' אות ב' ד"ה והנה לפום מש"כ, מה שתירץ ע"ז, וע"ע בחידושי רבינו דוד ד"ה הבודק.

**בגמ'. שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאן הכתוב כאילו הן ברשותו.** עי' נודע ביהודה מהדורא קמא או"ח ריש סימן כ' ובמקור חיים סימן תמ"ח סוף ס"ק ט' שנחלקו אם יש ירושה בחמץ בפסח, וע"ע בחק יעקב סימן תל"ה ס"ק ב' ובפמ"ג באשל אברהם סוף סימן תל"ה מה שכתבו בזה.

**רש"י ד"ה ודעתו עליה, חשובה היא בעיניו וחס עליה לשורפה וכו'.** עי' רמב"ן ד: סוף ד"ה וכן מה שהקשו, שהקשה דאם כן מאי מהני הביטול כיון דאף אחר שביטלו אם דעתו עליה עובר, וע"כ פירש דכוונת הגמ' שמא ימצא גלוסקא שהיתה דעתו עליה מתחילה ולא הוציאה מדעתו, ועי' מאירי מש"כ בזה, ועי' קהלות יעקב סימן א' ד"ה ולענ"ד, מש"כ בדעת רש"י.

**רש"י ד"ה דלאו ברשותיה הוא, אינו שלו.** עי' רשב"א נדרים מז. ד"ה בחייו ובמותו, שכתב דאיסורי הנאה הפקר הם. ועי' ריטב"א סוכה לד: ד"ה של ערלה, שכתב דאיסורי הנאה לכם קרינא ביה, ומבואר דאיסורי הנאה אינם הפקר, וכן הוכיח הקצוה"ח סימן ת"ו ס"ק א', ועי' ערוך לנר סוכה כז: ד"ה שם בא"ד דלא מטי, מה שביאר בדברי הריטב"א, ולפי"ז גם הריטב"א מודה דאיסורי הנאה הפקר הם. וע"ע באבני מילואים סימן כ"ח ס"ק נ"ו ד"ה ומשמע.

**תוד"ה חמץ משש שעות ולמעלה וכו' פר"ת דמסוף שש קאמר ומייתי ראיה מחיטי קורדנייתא שהן קשין והוה חמץ נוקשה שאינו אסור נמי אלא מדרבנן.** עי' רא"ש לקמן פרק ב' סימן ב' שכתב דאע"ג דמרבינן לקמן מג. חמץ נוקשה מקרא, היינו דוקא תוך זמנו אבל לפני זמנו לא אסור אלא מדרבנן.

**שם.** עי' רא"ש לקמן פרק ב' סימן ב' שכתב בשם בעל העיטור דרב גידל מתחילת שעה שביעית מיירי, ואליבא דרבי שמעון דאמר לקמן כח: מן התורה מותר בהנאה עד הלילה ומדרבנן אסור בהנאה משש שעות ולמעלה, וכתב ע"ז הרא"ש "ולא ידענא מנא ליה דלר"ש אסור בהנאה משש שעות ולמעלה מדרבנן, ור"י כתב דמותר בהנאה לר"ש עד הלילה אפילו מדרבנן", וע"ע רמב"ן במלחמות ג. מדפי הרי"ף. ועי' בחידושי הר"ן ו: ד"ה שם שני דברים, שכתב דאף לרבי שמעון אסור בהנאה מדאורייתא משש שעות ולמעלה, דנפקא ליה מתשביתו.

**דף ז' ע"א**

**בגמ'. כיון דאיסורא דרבנן עילויה כדאורייתא דמי ולאו ברשותיה קיימא ולא מצי מבטיל.** עי' פרי חדש סימן תל"ד ד"ה ומ"ש שמשתגיע, שהביא דנסתפקו חכמי ונציא האם מדאורייתא מועיל הביטול בשעה שישית שלא יעבור בבל יראה, או דאף מדאוריתא לא מהני הביטול בשעה שישית כיון דמדרבנן איסורי הנאה הוא, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן א' אות ד' ובסימן ו' אות ב' מה שביאר בזה.

**שם**. עי' אחיעזר ח"ג סימן א' אות ח' ד"ה ובזה, שהביא קושית המהר"ם מינץ, דכיון דמשעה ששית הוי איסורי הנאה מדרבנן אמאי עובר בבל יראה בשעה שביעית הא הויא ליה כחמץ של כלאי הכרם וכיו"ב דאין ע"ז עשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו, כיון דבלאו איסור חמץ הויא ליה איסורי הנאה, והכא נמי בלאו איסור חמץ דאורייתא הויא ליה איסור הנאה, ועי"ש מה שתירץ.

**רש"י ד"ה אפילו בחיטי קורדנייתא וכו' ואע"ג דאתי איסור הנאת חמץ דרבנן דשש וכו' כל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש וכו'.** עי' ריטב"א ומאירי שכתבו דהטעם דאינה מקודשת הוא משום דאין זה שוה פרוטה כיון דאיסורי הנאה הוא, וכ"כ בשלטי הגבורים ג. מדפי הרי"ף אות ג' בשם הריא"ז, ובריטב"א קידושין נו: ד"ה מתני'. ובביאור המחלוקת עי' קובץ שיעורים ח"ב קונטרס דברי סופרים סימן א' אות ד-ו ובשערי יושר שער א' פרק ט' ד"ה וע"כ נלנע"ד, ובפרק י' ד"ה ולפי המתבאר, ובחידושי הגרש"ר סימן ו' אות א'. וע"ע בקוב"ש שם אות ל"ב.

**תוד"ה לפני סוחרי בהמה לעולם מעשר, פ"ה אע"ג דאיכא למתלי במוכר כמו בלוקח מספיקא תלינן לחומרא וכו'.** עי' תוס' ב"מ כו. ד"ה לעולם מעשר, שכתבו דמוקמינן להו אחזקה דהוי מעשר, ולכאו' קושית התוס' כאן אינה מיושבת בזה דהא רובא וחזקה רובא עדיף, ועי' שטמ"ק ב"מ שם בשם גליון, ונראה מדבריו דכוונת התוס' שם ליישב קושית התוס' כאן.

**בגמ'. אם רוב חולין חולין אם רוב מעשר מעשר ואמאי ליזיל בתר בתרא אמר רנב"י הב"ע כגון שנשתמשו בה מעות חולין ומעות מעשר ואין יודע איזה מהן בסוף.** עי' תוס' חולין פו. ד"ה מאי טעמא, דמבואר בדבריהם דבספק רוב נמי לא אזלינן בתר חזקה, ועי' פורת יוסף שם שהקשה דאם כן הכא נמי נימא דכיון דמדינא אזלינן בתר בתרא ולא בתר רובא אף בספק לא ניזיל בתר רובא, ולכאו' י"ל דשאני הכא שהרוב מברר מי היה הבתרא משא"כ התם, ועי' בחידושי הר"ן כאן.

**בגמ'. אמר רב יהודה הבודק צריך שיברך.** עי' ר"ן שהקשה דהוא פשיטא דמאי שנא מכל המצוות, ועיי"ש מה שתירץ, וכן תירץ הריטב"א, וע"ע בחידושי רבנו דוד מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' טור ושו"ע ריש סימן תל"ב שפסקו דיברך קודם שיתחיל לבדוק, ועי' רמ"א שם סעיף ב', ועי' משנ"ב שם ס"ק י"ג שכתב דאפילו אם לא מצא חמץ אין כאן חשש ברכה לבטלה דהבדיקה היא המצוה, ועיי"ש עוד מש"כ בשם הט"ז. ועי' שלטי הגבורים ד. מדפי הרי"ף אות א' ובמרדכי סימן תקל"ו שכתבו בשם ספר הפרדס דבככר ראשון שמוצא מברך.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ו' שכתב דהיינו דוקא כשבודק בלילי ארבעה עשר או ביום ארבעה עשר או בתוך הרגל, אבל הבודק לאחר הרגל אינו מברך, וכ"כ הטור סימן תל"ה, ועי' מגיד משנה שם שביאר מאי שנא אחר הרגל מתוך הרגל, ועי' נודע ביהודה תנינא או"ח ריש סימן ס"א שביאר דברי המגיד משנה, ועי' קובץ שיעורים אות מ"ג. וע"ע בכסף משנה וברבינו מנוח שם מה שביארו בדברי הרמב"ם.

**שם.** עי' רא"ש סימן י' שהקשה אמאי אין מברכין בשעת הביעור שמקיים מצות תשביתו, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע ב"י ריש סימן תל"ב ד"ה ומה שכתב.

**בגמ'. מאי מברך וכו'.** עי' רא"ש סימן י' שביאר אמאי מברכים על ביעור חמץ ולא על בדיקת חמץ, וע"ע ב"י וב"ח ריש סימן תל"ב ד"ה ומה שכתב.

**תוד"ה בלבער כ"ע לא פליגי דלהבא משמע וכו' וא"צ לברך עובר לעשייתו וכו' ותדע שהרי ברכת אירוסין אינו מברך אלא אחר אירוסין.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות אישות הלכה כ"ג שכתב דברכת אירוסין צריך לברך קודם הקידושין כדרך שמברכין קודם כל המצוות, ואחר הקידושין לא יברך שזו ברכה לבטלה, ובהשגת הראב"ד שם כתב דמקדש ואח"כ מברך, עיי"ש הטעם, וע"ע רא"ש כתובות פרק א' סימן י"ב שכתב דבכל המצוות לפי שמזכירין עשיית המצוה מברכין עליהן עובר לעשייתן, אבל בברכת אירוסין אין מברכין אשר קדשנו לקדש האשה ומשו"ה אין צריך לברך עובר לעשייתן, ועיי"ש עוד שכתב דאין זה ברכת המצוות אלא ברכת השבח, וע"ע שם בסימן י"ז שכתב דמי שלא בירך ברכת אירוסין בשעת אירוסין יברך בשעת נישואין, עיי"ש הטעם, ועי' בהגהות מיימוניות פרק ג' מהלכות אישות סוף אות ס' שכתב בשם ה"ר פרץ שרבינו יחיאל מפרי"ש היה נוהג ומנהיג שהחתן יברך לקדש את האשה, ומקורו מירושלמי.

**דף ז' ע"ב**

**בגמ'. פסח וקדשים מאי איכא למימר.** עי' מנחת חינוך מצוה ה' סוף אות ח' [כ"ב במהדורה חדשה] שמסתפק האם כשלא שחטו הבעלים, הקרבן פסול או לא, ועי' שו"ת מנחת ברוך סימן י"ד מש"כ בזה. וע"ע אור שמח פרק א' מהלכות מקואות הלכה ח' אות י-יא מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה והלכתא על ביעור וכו' וגבי מילה נמי לא שנא אבי הבן מאיניש דעלמא וכו'.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות מילה הלכה א' שפסק דאבי הבן מברך למול, ועי' ר"ן ג: מדפי הרי"ף ד"ה וקשיא, שהקשה דדוקא למ"ד לבער אמרינן הכי אבל למסקנא דקי"ל על ביעור אבי הבן נמי מברך על המילה. ועי' רמב"ם פרק י"א מהלכות ברכות הלכה ט"ו ובכסף משנה שם הלכה י"א מה שביאר בדעת הרמב"ם, ולפי"ז ניחא, וע"ע קובץ שיעורים אות כ"ח.

**תוד"ה והלכתא על ביעור חמץ וכו' ור"י לא מצא טעם לכל הברכות.** עי' ר"ן שהאריך לבאר טעם כל הברכות, וע"ע בריטב"א ובתוס' רבנו פרץ מה שכתבו בזה.

**עי'** רמ"א יו"ד סימן ש"ה סוף סעיף י' שכתב בשם הריב"ש דאין האב יכול לפדות את בנו על ידי שליח, ועי' ר"ן ג: מדפי הרי"ף ד"ה וקשיא, שכתב "ויש מצוה אחרת שאע"פ שמוטלת עליו אפשר להפטר ממנה על ידי אחר כביעור חמץ ומילה ופדיון הבן", ומבואר דמהני שליח בפדיון הבן, וכן הוכיח הט"ז שם ס"ק י"א. וע"ע בר"ן ד. מדפי הרי"ף ד"ה ואיכא למידק, שכתב דבתרומות ומעשרות אע"פ שאפשר לעשותן על ידי שליח אין מברכין בעל מפני שאין השליח נכנס לתרום אלא מדעת בעלים משא"כ בביעור ומילה, ומבואר דבפדיון הבן יכול אחר לפדות אף שלא מדעתו, ועי' בגליון מהרש"א על הט"ז שם. - ועי' שער המלך סוף פרק ו' מהלכות אישות מה שהקשה על הריב"ש, ועי' בחידושי רעק"א בשו"ע שם מה שתירץ על קושיתו.

**דף ט' ע"א**

**רש"י ד"ה מי לא תנן וכו' ולרשב"י נמי דאמר קברי העובדי כוכבים אינם מטמאין במגע ובמשא מודה הוא וכו'.** עי' תוי"ט אהלות פי"ח משנה ז' שפירש דחיישינן שמא יגע או יסיט בנפל הקבור, ועי' רש"ש כאן שפירש דחיישינן שמא יאהיל על הקבר וזה מקרי מגע.

**שם.** עי' תוס' ב"מ קיד: ד"ה מהו שיסדרו (מתחיל בעמוד א') שכתבו דהמשנה של מדורות העכו"ם אתיא דלא כרשב"י.

**תוד"ה כל מקום שחולדה וברדלס וחזיר מצויין שם אין צריך בדיקה, אור"י דכהנים מותרין ליכנס וכו' דאין מדורות העכו"ם בחוצה לארץ.** הטעם דאין מדורות העכו"ם בחו"ל עי' מהרש"א, ועי"ש מה שהקשה לפי"ז, וע"ע כסף משנה פרק י"א מהלכות טומאת מת הלכה י"א.

**תוד"ה ואם תמצא לומר הוה אימור אכלתיה, וא"ת והא מדורות העובדי כוכבים רשות היחיד הן וכו'.** קצת קשה דהא כל הטומאה במדורות העכו"ם היא רק מדרבנן (עי' מהרש"א על תוד"ה כל מקום) וא"כ י"ל דבספק ספיקא לא החמירו.

**בא"ד. וי"ל דלא דמי הך ספיקא לשאר ספיקי וכו' ודמי לספק ביאה.** צ"ב דהא רק רבי אליעזר מטהר בספק ביאה אבל חכמים מטמאים (עי' לקמן י.) ועי' קובץ שיעורים אות ל"ז מה שביאר בתירוץ התוס', וע"ע בפני יהושע.

**בא"ד. אי נמי אימר אכלתיה עדיף משאר ספיקות דספק הרגיל הוא וקרוב לודאי.** כוונתם לכאו' דהוי כרוב דמהני לטהר בספק טומאה ברשות היחיד כמבואר בכתובות טו. אלא מתשעה צפרדעים וכו', ומ"מ צ"ל דהכא אין זה ממש רוב דהא רוב מהני אף להוציא מידי ודאי כמבואר שם. - ועי' פני יהושע בקונטרס אחרון לכתובות אות מ"ו שכתב דמהא דמהני רוב לטהר ברשות היחיד מוכח דספק ספיקא לאו מטעם רוב דהא ספק ספיקא ברשות היחיד טמא, וע"ע רש"ש בכתובות שם, ועי' אחיעזר ח"ב סימן ב' אות י"ג ד"ה אולם גם אי נימא, מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה התם ודאי וודאי הוא וכו' ואין גמגום והילוך אחר הרוב בדבר.** משמע דלהו"א הוא מטעם רוב, וקשה דטבל הוי דבר שיש לו מתירין דיכול לעשר, ואמאי מהני רוב, ועי' שו"ת רעק"א תנינא סוף סימן קכ"ח ד"ה ודרך גררא, שכתב דספק טבל לא הוי דבר שיש לו מתירין מכיון שמפסיד בהפרשתו, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. מערים אדם על תבואתו ומכניסה במוץ שלה וכו' ופטורה מן המעשר.** יש להסתפק אם הפריש מתבואה זו תרומה האם חלה התרומה מן התורה כמו כל הפרשה קודם מירוח דחלה התרומה, או דכיון דאי אפשר לבוא לידי חיוב (עי' בקטע הבא) בטל דין הפרשה, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ח' אות ב' מש"כ בזה, וע"ע בקובץ שיעורים אות ל"ח.

**תוד"ה כדי שתהא בהמה אוכלת, ותימה דמ"מ הוי ודאי טבל מדרבנן לענין אכילת קבע אפילו הכניסה במוץ שלה וכו'.** עי' תוס' מנחות סז: ד"ה כדי (הא'), שכתבו בשם ה"ר אפרים דאין זה טבל אפילו מדרבנן, כיון שאינו יכול לבוא עוד לידי חיוב, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ח' אות א' מה שביאר בזה. וע"ע אפיקי ים ח"ב סימן כ"ח ד"ה והנראה, ובחזו"א מעשרות סימן ג' אות א' מה שכתבו בזה. - וע"ע בקובץ שיעורים אות ל"ח.

**בא"ד. גבי חמץ אמאי לא אתי ספק ומוציא מידי ודאי בדיקה דרבנן וכו'.** עי' תוס' מנחות סז: ד"ה כדי (הא'), שתירצו דגבי חמץ החמירו כודאי דאורייתא. וע"ע מגיד משנה פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י' שכתב דכיון דבדיקת חמץ תחילתה על הספק החמירו בספיקה יותר משאר ספיקות של דבריהם.

**תוד"ה כדי שתהא בהמה אוכלת, משמע דבטבל שראה פני הבית אפילו בהמה נמי לא אכלה ותימה לר"י מ"ש משאר הנאה דשרי וכו'.** צ"ב דהא לישראל אסור ליהנות משום גזל השבט, ואע"ג דעדיין טבל הוא מ"מ יש בו ממון כהן כמבואר בתוס' לקמן לח. ד"ה אתיא, שכתבו דטבל לא חשיב שלו כיון שצריך ליתן ממנו לכהן וללוי, ועי' רדב"ז פרק ו' מהלכות מעשר הלכה ב'.

**בא"ד. וי"ל דדרשינן בבמה מדליקין וכו'.** עי' תוס' לקמן לג: ד"ה אמר קרא, שכתבו דדוקא בטבל טמא אין מדליקין אבל בטבל של חמץ מדליקין, ועי' מהרש"א שם שתמה ע"ז, ועי' חזו"א דמאי סימן ד' אות ג' מה שביאר בדברי התוס' שם. וע"ע אור חדש לקמן לג: ד"ה בא"ד, מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד. ומהכא נמי ידעינן דאין ישראל מאכיל לבהמתו כרשיני תרומה.** עי' מהרש"ל ומהרש"א מה שביארו בזה, וע"ע תוס' לקמן לד. ד"ה מחמין. ועי' מרדכי יבמות סימן ס"ו שהביא דעת רבינו יקר דכל הנאת כילוי מותרת אף לישראל, ורק להאכיל לבהמתו אסור מפני שהבהמה מתפטמת מן התרומה ואח"כ ישראל אוכלה ונמצא אוכל תרומה, ועי' בקובץ שיעורים וחידו"ת מהגרי"ש כהנמן זצוק"ל סימן ב' מה שביאר בדבריו. וע"ע בתוס' ישנים יבמות סו: אות א', ובר"ש תרומות פרק י"א משנה ט' שכתבו דלהאכיל לבהמת ישראל אסור משום דילפינן מוכהן כי יקנה נפש וגו' דדוקא לבהמת כהן מותר ולא לבהמת ישראל.

**דף ט' ע"ב**

**בגמ'. תשע ציבורין של מצה ואחד של חמץ וכו' שני ציבורין וכו'.** עי' בעל המאור ד: מדפי הרי"ף ובהשגות הראב"ד שם, ובטור וב"י סימן תל"ט.

**תוד"ה היינו תשע חנויות, לפי מה שפ"ה לענין בדיקה לא נהירא לר"י דהיכי מייתי ראיה מתשע חנויות וכו'.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י' שפירש כרש"י, ועי' בהשגות הראב"ד שם שהקשה עליו, ועי' מגיד משנה שם שכתב בשם הרא"ה דבדיקת חמץ כיון שעל הספק נתקנה החמירו בספיקה יותר משאר ספיקות של דבריהם, וע"ע ברבינו מנוח שם מה שתירץ על קושית התוס'.

**בא"ד. מיהו י"ל דאיירי כגון שלא ביטל.** עי' ב"י סימן תל"ח ד"ה ואם עכבר, שהקשה דיבטל ותו ליכא ספיקא דאורייתא, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע שם בד"ה ומ"ש רבינו וכ"כ הרמב"ם.

**בא"ד. ועוד קשה דגבי תשע חנויות ליכא חזקת היתר אבל הכא אוקמה אחזקת בדוק.** עי' קובץ שיעורים אות מ"א מה שהקשה ע"ז, ועי' חזו"א סימן קכ"ד לדף ט' ע"ב ד"ה היינו, מה שביאר בקושית התוס'.

**בא"ד. שאני התם דלא הוי קבוע גמור שהאיסור מעורב בהיתר.** עי' תוס' חולין צה. ד"ה ספיקו אסור, שהוכיחו דהיכא דאין האיסור ניכר לא חשיב קבוע דאל"כ היכי משכחת לה ביטול ברוב הא הוה ליה קבוע, ועי' ר"ן שם לג: מדפי הרי"ף סוף ד"ה ובנמצא, שכתב דאף היכא דאין ניכר האיסור חשיב קבוע אלא דבביטול ברוב כיון שהאיסור מתבטל אי אפשר לדונו כקבוע. ועיי"ש עוד מש"כ על דברי התוס' כאן.

**בגמ'. שני ציבורין אחד של מצה ואחד של חמץ ולפניהם שני בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק וכו'.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י"א שפסק דא"צ לבדוק פעם שניה, ועי' לחם משנה שם הלכה י' שהקשה מזה על מש"כ המגיד משנה דבבדיקת חמץ לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מאירי שכתב דהכא אין זה בכלל ספק והרי הוא בודאי שזה נכנס לזה וזה נכנס לזה ותולין להקל, וע"ע מהר"ם חלאוה, וע"ע דבר שמואל לקמן י. בגמ' אטו בדיקת חמץ דאורייתא אות י"ח.

**תוד"ה היינו שתי קופות וכו' לא אתי כר"ל דמוקי בשלהי הערל להך דשתי קופות כשרבו חולין על התרומה.** עי' תוס' יבמות פב. ד"ה שתי קופות, שכתבו דדוקא בנפלו שתי סאין אחת של חולין ואחת של תרומה בעי ר"ל רבייה, אבל היכא דנפלה סאה אחת של תרומה לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזה מהן שרי ר"ל בלא רבייה.

**בא"ד. וכולה שמעתא מיירי שהככר כל כך גדול דליכא למימר אכלתיה.** עי' בעל המאור ד: מדפי הרי"ף שכתב דסוגיין כרבי זירא דאמר בלחם משיירא, אבל לרבא אפילו ביטול לא צריך דהוה ליה תרי ספיקא אימור הוה אימור לא הוה ואם תמצא לומר הוה אימור אכלתיה, ועי' בהשגות הראב"ד שם שהקשה עליו ופירש באופן אחר.

**דף י' ע"א**

**רש"י ד"ה אם נשאלו וכו' ואין בי"ד יכול לטמאו כדקיי"ל בספק טומאה ברה"ר ספקו טהור.** עי' תוס' נדה ב. ד"ה והלל, שכתבו דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא משום דגמרינן מסוטה ואע"ג דליכא חזקת טהרה, ובשני שבילין אע"ג דליכא למילף מסוטה טהור משום דמוקמינן כל אחד בחזקת טהרה, וכ"כ התוס' בחולין ט: ד"ה התם, וע"ע ר"ש תרומות פ"ז משנה ה-ו. אבל התוס' בסוטה כח: ד"ה מכאן, כתבו דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא משום דמוקמינן לה אחזקת טהרה. - ומש"כ התוס' בנדה דבשני שבילין ליכא למילף מסוטה, עי' בחידושי הגרש"ר אות קכ"ה מה שהקשה ע"ז.

**רש"י ד"ה ר' יהודה מדמי להו וכו' וגבי בתים נמי וכו' דכיון דבדיקת חמץ דרבנן תלינן לקולא ואמרינן ספקו מותר.** וכן פסק הרמב"ם בפרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י"א, וצ"ע דהא המגיד משנה שם הלכה י' כתב בדעת רש"י והרמב"ם דבבדיקת חמץ לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, ועי' מגיד משנה שם סוף הלכה י"ב ובחידושי חתם סופר מש"כ בזה, וע"ע לחם משנה שם הלכה י'.

**רש"י ד"ה וחכמים מטמאין וכו' וגבי בתים אפילו רבנן מודו דכיון דבדיקת חמץ דרבנן תלינן לקולא.** עי' ר"ח שכתב דגבי בתים נמי נחלקו ר"א ורבנן, וכן מבואר מקושית התוס' בד"ה ספק על.

**תוד"ה ספק על ספק לא על היינו בקעה, תימה לר"י וכו' אוקמה אחזקת בדוק כדאמרינן לעיל.** עי' מהרש"א שכתב דלדעת התוס' כל הני פסקי מיירי בלא ביטל והא דא"צ לבדוק הוא משום דמוקמינן כל בית בחזקת בדוק, חוץ מהך דשני ציבורין וכו' ולפניהם שני בתים וכו' ואתו שני עכברים וכו' דמוקמינן לה דוקא בביטל משום דהתם ליכא חזקת היתר, ועי' בחידושי רעק"א לעיל ט: שהקשה ע"ז מדברי התוס' שם. - ומה שהביא המהרש"א ראיה מדברי התוס' ביבמות (פב. ד"ה שתי) יש לחלק בין שתי קופות לשני בתים, עי' דבר שמואל בגמ' אטו בדיקת חמץ דאורייתא אות ו-ט. וע"ע חזו"א סי' קכ"ד לדף ט: ד"ה היינו.

**תוד"ה ספק ביאה טהור, פר"י דבספק ספיקא פליגי.** ובספק ספיקא לטמא ברה"ר, עי' רש"ש טהרות פרק ו' משנה ד' שכתב דטהור, ועי' תוי"ט שם ד"ה ברה"ר, דמשמע מדבריו דבכה"ג טמא.

**בא"ד. כיון דמן הדין אפילו בספיקא אחת היה לטהר דאוקמא אחזקת טהרה ואפ"ה טמא ה"ה אפילו בתרי ספיקי.** עי' מרדכי יבמות פרק החולץ סימן כ"א שכתב ביתר ביאור "כי מן הדין הל"ל אוקי גברא בחזקתיה ואפ"ה גזירת הכתוב ספק טמא אלמא כודאי משוינן ליה וכיון דהכי הוא מה לן חד ספיקא מה לן תרי ספיקי".

**בגמ'. דתנן היה ר"מ אומר כל דבר שבחזקת טומאה לעולם הוא בטומאתו עד שיודע לך הטומאה היכן היא.** יש להסתפק אי הוי כודאי טומאה כיון דידוע שהיה שם טומאה או שזה רק ספק טומאה, ומהא דכתב רש"י סוף ד"ה כל דבר, דגבי בדיקת חמץ מודה ר"מ דאזלינן לקולא כיון דהוא דרבנן, מבואר לכאו' דהוא רק ספק טומאה, דבודאי ליכא קולא בדרבנן, וכן משמע לשון התוס' סוף ד"ה על ובדק.

**תוד"ה על ובדק ולא אשכח פלוגתא דר"מ ורבנן, תימה אפי' לר"מ וכו' הכא גבי בדיקה כיון שבדק ולא מצא מה יעשה וכו'.** עי' תוס' רבינו פרץ שכתב "וכי מצרכינן ליה ליצא מן הבית", וכוונתו דליכא איסור לגור בבית שיש בו חמץ אלא דיש חיוב לבדוק ולהוציא את החמץ.

**שם.** עי' תוס' רבינו פרץ שתירץ דלר"מ כיון דלא מצא מצרכינן ליה לבדוק חורי הבית עליונים ותחתונים דמן הדין לא היה לו לבדוק, ועי' שלטי הגבורים ה. מדפי הרי"ף אות א' שכתב דכשנטלה חולדה לפנינו ונכנסה לבית צריך לבדוק אפילו במקום שאין מכניסין בו חמץ שהרי החולדה מוליכתו בכל מקום, והיינו אף לרבנן. וע"ע מאירי לקמן י: ד"ה כל מה שביארנו, ובהשגות הראב"ד על המאור ה. מדפי הרי"ף טור ב' מש"כ בזה.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א ד"ה ומה דהקשית, מה שתירץ על קושית התוס'.

**בא"ד. וי"ל דמיירי בשלא בטלה וקאמר דלר' מאיר לא סגי בבדיקה כיון דלא אשכח והוי בספק לאו דלא ימצא וצריך לבטלו.** עי' מהרש"א שהקשה דהא אף לרבנן צריך לבטל כדאמר רב לעיל ו: הבודק צריך שיבטל, ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס', ועי' מהר"ם חלאוה שכתב דלרבנן אינו צריך לבטל, עיי"ש הטעם, וכ"כ הפרי חדש סימן תל"ט סעיף ב' ד"ה ומה שכתב אין צריך.

**בא"ד. והוי בספק לאו דלא ימצא.** עי' תוס' לקמן כא. ד"ה ואי אשמעינן, שכתבו דהיכא דאינו יודע היכן הוא אין זה מצוי ואינו עובר בבל ימצא, וצ"ע.

**בא"ד. וסגי אפילו לר' מאיר דלא איירי וכו'** **אבל הכא דבדיקת חמץ דרבנן שרי.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה אמאי הוצרכו לזה הא בלא"ה אינו צריך לבדוק כיון שבדק ולא מצא וכקושית התוס', ועי' מהרש"א מה שביאר בדברי התוס', ועי' בחידושי רעק"א מה שהקשה עליו.

**בגמ'. על ובדק ואשכח פלוגתא דרבי ורשב"ג דתניא וכו'.** עי' בעל המאור ד: מדפי הרי"ף סוף ד"ה ספק, שכתב דהלכה כרבי כדמוכח בגמ' לקמן (עיי"ש בד"ה הניח תשע) והלכך אפילו ביטול לא צריך, אבל בשלטי הגבורים ה. מדפי הרי"ף אות ב' כתב בשם ריא"ז דאם על ובדק ואשכח אומרים זהו החמץ שהכניס העכבר וא"צ לבדוק עוד, אבל צריך לבטל שמא חמץ אחר הוא זה ותולין להחמיר אצל ביטול, ועי' טור סימן תל"ט ובב"י שם ד"ה ואם בדק.

**בגמ'. הניח תשע ומצא עשר פלוגתא דרבי ורבנן דתניא וכו'.** עי' בעל המאור שכתב דהלכה כרבנן וצריך ביטול, אבל בדיקה ספיקא דרבנן הוא ולקולא, ועי' במהר"ם חלאוה מה שהקשה עליו, ועי' בהשגות הראב"ד שם שכתב דהלכה כרבנן וצריך בדיקה, וכן פסק הטור סוף סימן תל"ט, ועי' ב"י שם ד"ה ומ"ש רבינו ואפילו וכו'.

**דף י' ע"ב**

**תוד"ה מפני שדרכו של תינוק לפרר, ומיירי שיש פירורין כדי כל הככר ולכך אין צריך בדיקה.** וכן פסק הטור סימן תל"ח, ועי' רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה ט' שכתב "אינו צריך בדיקה שחזקתו שאכלה ואלו הפירורין שנפלו ממנו בשעת אכילה שדרך התינוק לפרר בעת אכילתו", ועי' ב"י ריש סימן תל"ח שכתב דמבואר מדבריו דמיירי שמצא פירורין פחות מכדי כל הככר, וכ"כ המגיד משנה שם הלכה ח', ועי' בב"י שם שמסתפק לדעת הרמב"ם מה הדין במצא פירורין כדי כל הככר, דשמא דוקא בשעת אכילתו דרכו לפרר.

**בגמ'. עכבר נכנס וככר בפיו וחולדה יוצאה וככר ועכבר בפי חולדה מהו וכו' תיקו וכו' ככר בבור צריך סולם להעלותה או אין צריך וכו' ככר בפי נחש צריך חבר להוציא או אין צריך וכו' תיקו.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה יג-יד שפסק לקולא, ועי' מגיד משנה שם שכתב דכיון דלא איפשיטא פסק לקולא כדרך כל תיקו של דבריהם, ועי' לחם משנה שם הלכה י' שהקשה מזה על מה שכתב המגיד משנה שם בדעת הרמב"ם דבבדיקת חמץ לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, ותירץ דהיינו דוקא בספק במציאות אבל בספיקא דדינא אזלינן לקולא אף בבדיקת חמץ. ועי' דרכי משה סימן תל"ח אות ב' שכתב בשם הראבי"ה דבכל תיקו דאיסורא אזלינן לחומרא אף בשל דבריהם. - ועי' בעל המאור ד: מדפי הרי"ף שפסק בספיקות דעכבר לחומרא לענין ביטול דהוא מדאורייתא ולקולא לענין בדיקה דהוא מדרבנן, ובככר בשמי קורה ובככר בבור ובככר בפי נחש פסק לחומרא דצריך לבערו, ועי' דבר שמואל אות א' מה שביאר בדבריו. וע"ע טור וב"י סימן תל"ח.

**בגמ'. בעי רבא ככר בשמי קורה וכו' ככר בבור צריך סולם להעלותה וכו' ככר בפי נחש צריך חבר להוציא או אין צריך וכו'.** עי' מאירי שכתב "ובכולם מיהא צריך שיבטלנו בלבו שאם לא כן הרי זה כמטמין בבורות", וע"ע רמב"ם וראב"ד פרק ב' מהלכות חמץ ומצה הלכה י"ד, ועי' במגיד משנה וברבנו מנוח שם, שכתבו דככר בשמי קורה ובבור דמי לחמץ שנפלה עליו מפולת שהרי הוא כמבוער וצריך לבטלו, ולפי"ז לכאו' הביטול הוא רק מדרבנן ומדאורייתא אינו עובר אף בלא ביטול, וכמש"כ רש"י לקמן לא: ד"ה צריך, גבי חמץ שנפלה עליו מפולת, ועי' פרי חדש סימן תל"ח סעיף ב' מה שכתב בזה.

**שם.** עי' ר"ן לעיל א. מדפי הרי"ף ד"ה אלא, שפירש דתקנת הבדיקה היא משום דחיישינן שמא לא יבטלנו בלבו לגמרי, ועי' בחידושים והגהות מהגר"י בכרך (נדפס בדף מא: מדפי הרי"ף) שם, שהקשה דא"כ אמאי הכא אינו חייב לבער הא חיישינן שמא לא ביטל יפה ועובר בבל יראה, ולפמש"כ בדעת המגיד משנה ורבנו מנוח (עי' בקטע הקודם) ניחא. אמנם עדיין קשה מככר בפי נחש.

**בגמ'. כיון דלא נחית מנפשיה לא אתי למיכלה או דילמא זימנין דנפל ואתי למיכלה.** עי' תוס' לעיל ב. ד"ה אור, שהוכיחו מכאן דטעם הבדיקה הוא משום שמא יבא לאוכלו, ועי' פני יהושע שם ד"ה במשנה, שכתב די"ל בדעת רש"י דדוקא בחמץ ידוע חששו שמא יבא לאכלו ולא בחמץ שאינו ידוע.

**מתני'. ובשעת הביעור.** עי' רש"י ד"ה אלמא, שפירש דהיינו שעה ששית, ועי' ר"ח שהביא מהירושלמי דהיינו שעה חמישית, וכ"כ בעל המאור ה. מדפי הרי"ף, ועי' מהר"ם חלאוה ורבינו דוד מה שכתבו בזה.

**מתני'. וחכמים אומרים לא בדק אור י"ד יבדוק בי"ד לא בדק בי"ד יבדוק בתוך המועד לא בדק בתוך המועד יבדוק לאחר המועד.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ו' שכתב דכשבודק בליל ארבעה עשר או ביום ארבעה עשר או בתוך הרגל מברך על הבדיקה, וכשבודק לאחר הרגל אינו מברך, וכ"כ הטור סימן תל"ה, ועי' מגיד משנה שם שביאר מאי שנא אחר הרגל מתוך הרגל, ועי' נודע ביהודה תנינא או"ח ריש סימן ס"א שביאר דברי המגיד משנה, ועי' קובץ שיעורים אות מ"ג. וע"ע בכסף משנה וברבינו מנוח שם מה שביארו בדעת הרמב"ם. וע"ע משנ"ב סימן תל"ה ס"ק ה'.

**רש"י ד"ה לאחר המועד, משש שעות ולמעלה עד שתחשך.** עי' ר"ן שביאר אמאי אינו בודק לאחר שתחשך, דכיון דענוש כרת גם רבנן מודים דחיישינן שמא יבא לאכלו, ואע"פ שמחזר עליו לשורפו. ועי' מהרש"א שביאר באופן אחר, ומבואר בדבריו דנקט בדעת רש"י דאין עובר בבל יראה משש שעות אלא רק משתחשך. ועי' רש"י לעיל ד. ד"ה בין לר"מ, וצ"ע. ועי' נודע ביהודה קמא או"ח סימן כ' ד"ה והנה דעת הראב"ד, שכתב דדוקא לרבי יהודה עובר בב"י משש שעות אבל לר"ש אינו עובר אלא משתחשך, ולפי"ז אפשר לומר דרש"י הכא מיירי אליבא דר"ש, ועי' צל"ח כאן מש"כ בזה.

**תוד"ה ואם לא בדק בתוך המועד וכו' ורש"י לא רצה לפרש כן מפני שפירש במשנה דבודקים שלא יעבור בב"י.** עי' מהרש"ל ומהרש"א מה שביארו בדברי התוס'.

**דף י"א ע"א**

**בגמ'. וכל היכא דלא בדיל מיניה מי גזר ר' יהודה והתנן לא יקוב אדם שפופרת של ביצה וכו'.** עי' תוס' רבינו פרץ שהקשה דלמא הא דלא גזר ר"י התם היינו משום דאיסורא דרבנן הוא, משא"כ בחמץ דאיסור דאורייתא הוא, ועי' אמרי בינה או"ח דיני יו"ט סימן י"ט ד"ה וקצת, מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה ואפילו היא של חרס וכו' ותניא וכו' והמסתפק ממנו חייב משום מכבה.** עי' תוס' ביצה כב. ד"ה והמסתפק, שכתבו דאין לומר דהאיסור משום שממהר הכבוי דאין זה אלא גרם כבוי דשרי ביו"ט, ובשבת נמי אינו חייב, אלא היינו טעמא משום דהוא מכבה קצת ומכהה אורו ואין דולק יפה כבתחילה, ועי' רא"ש שם פרק ב' סימן י"ז שהקשה ע"ז מהא דשפופרת ע"פ הנר אסור, ואע"פ שאם יסתפק משמן שבתוך השפופרת אינו מכחיש מאור הנר, על כן פירש דהאיסור הוא משום גרם כיבוי שממהר כיבויו, ועיי"ש מה שתירץ על קושית התוס'. ועי' קרבן נתנאל שם אות ע' ובתפארת שמואל שם אות ו' מה שתירצו על קושית הרא"ש. וע"ע ט"ז סימן תקי"ד ס"ק ו'. וע"ע תוס' רבינו פרץ כאן שכתב דבשפופרת האיסור להסתפק הוא מדרבנן.

**שם.** עי' אמרי בינה או"ח דיני יו"ט סימן י"ט ד"ה והנה, שכתב דלדעת הרא"ש (הובא בקטע הקודם) דמסתפק חייב משום גרם כיבוי, אם היה בנר שמן הרבה שידלוק כל השבת ואף למוצאי שבת ונוטל מעט שמן ועי"ז ידלוק פחות זמן במוצ"ש פטור, דכיון שלא כבה בשבת אלא אחר השבת הוי כאילו כיבה אחר השבת.

**דף י"א ע"ב**

**מתני'. אוכלין כל ארבע ותולין כל חמש ושורפין בתחילת שש.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות חמץ ומצה הלכה י' שכתב "ואין אוכלין בשעה חמישית אבל נהנין בו, והאוכל בשעה שישית מכין אותו מכת מרדות", ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם הלכה ט' שביאר אמאי האוכל בשעה חמישית אין מכין אותו מכת מרדות.

**שם.** עי' בעל המאור לעיל ג. מדפי הרי"ף שכתב דמדרבנן אסור להשהותו בשעה ששית וחייב לבערו בתחילת שש, ועי' מרדכי סימן תקל"ג שכתב דהריב"א היה משהה פרוסה אחת עד תחילת שעה שביעית, ומבואר דאין איסור להשהות בשעה ששית ואפילו מדרבנן. וע"ע כסף משנה פרק א' מהלכות חמץ ומצה ה"ט ד"ה לא אוכלים, מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה תולין כל חמש, ומיהו לשרוף אין צריך ומאכיל לבהמתו וכו'.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות חמץ ומצה הלכה ט' שפירש דתולין היינו בחמץ של תרומה ולחמי תודה שאסור לשורפן עד שעה ששית, ועי' ברבנו מנוח שם. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם שהקשה דכיון דאסורין באכילה בשעה חמישית אמאי אסור לשורפן, ועי"ש מה שמחלק בין איסור דשעה חמישית לאיסור דשעה ששית.

**בגמ'. אחד אומר בשנים בחדש ואחד אומר בשלשה בחדש עדותן קיימת וכו' אחד אומר בשתי שעות וכו' עדותן קיימת.** עי' מהרש"א סנהדרין מ. ד"ה בפירש"י, שכתב דאין לנו לומר דטעו אלא בשני עדים שאחד אומר בשנים ואחד אומר בשלשה, אבל כששניהם אומרים בשנים ובאו עדים והזימום אין אנו תולין דטעו והיה המעשה בג', ועי' מהרש"ל שם. ועי' מאירי ותוס' רבינו פרץ לקמן יב. מש"כ בזה. ועי' ר"ח לקמן יב. בקושית הגמ' ואי אמרת טעי איניש כולי האי וכו', שכתב "שאם יכוונו שני העדים ויעידו בשעה ג' ויזימום בשעה ג' יאמרו טעינו שעה ה' היה המעשה", ומבואר לכאו' דלא כהמהרש"א.

**רש"י ד"ה עדותן בטלה וכו' וקרא כתיב ודרשת וחקרת והנה אמת נכון וכו'.** צ"ב אמאי הוצרך לקרא תיפו"ל דאחד מהם משקר ואין כאן שני עדים.

**תוד"ה זה ידע בעיבורו של חדש וכו' כיון שזה אומר בשנים וזה אומר בשלשה מיד ה"ל מוכחשין וכי הדר מכוונים ליום אחד ה"ל חוזר ומגיד.** עי' תומים סימן כ"ט ס"ק א' שהוכיח מכאן דדעת התוס' דאפילו קודם דרישה וחקירה אין יכולים העדים לחזור בהם, משום דאינו חוזר ומגיד, ועי' נתיה"מ שם שדחה ראיתו, וע"ע בקובץ שיעורים אות מ"ד ובקהלות יעקב סימן ט' אות ב' מש"כ בזה.

**בגמ'. איכא דאמרי וכו' לדברי רבי יהודה אדם טועה שעה ומשהו.** הא דלא ניח"ל כלישנא קמא משום דס"ל דאין לתלות הטעות בשניהם.

**דף י"ב ע"א**

**בגמ'. ומה אילו דייקינן וכו' ואנן ניקום ונקטיל מספקא ורחמנא אמר ושפטו העדה והצילו העדה.** משמע דהקושיא היא רק בדיני נפשות משום דכתיב והצילו אבל בדיני ממונות דליכא והצילו לא נאמר ומה אילו דייקינן וכו', ועי' אמרי בינה הלכות עדות סימן כ"ה, וע"ע בדבר שמואל לעיל יא: על תוד"ה זה ידע, אות ה-ו.

**בגמ'. תנן היו בודקין אותן בשבע חקירות וכו' באיזו שעה.** עי' תומים סימן ל' ס"ק י"ג (דף סג: מדפי הספר טור ב') שחידש דחקירה דבאיזו שעה אין הכוונה באיזו שעה מי"ב שעות שביום, אלא היום מחולק לב' שעות, קודם חצות ואחר חצות, והכוונה באיזו שעה משעות אלו, ועי' אור שמח ריש הלכות עדות שכתב ע"ז דהוא "דבר נפלא ואמיתי".

**תוד"ה באיזה יום, תימה כיון דכבר כיוונו יום אחד לחדש למה למשיילינהו באיזה יום.** עי' רש"י סנהדרין מ. ד"ה באיזה יום, מה שתירץ על קושית התוס'. ועי' מהרש"ל שם מה שתירץ עוד על קושית התוס', ועי' מהרש"א שם מה שהקשה עליו.

**בא"ד. והלא אפי' לא כיוונו איזה יום ה"ל חוזרין ומגידין ואין יכולין לחזור בהם אחר כדי דיבור.** עי' תומים סימן כ"ט ס"ק א' שהוכיח מכאן דדעת התוס' דאפילו קודם דרישה וחקירה אין יכולים העדים לחזור בהם, משום דאינו חוזר ומגיד, ועי' נתיה"מ שם שדחה ראיתו, וע"ע בקובץ שיעורים אות מ"ד ובקהלות יעקב סימן ט' אות ב' מש"כ בזה.

**בא"ד. וי"ל כיון דז' חקירות ילפינן וכו' צריך שלא יכחישו זה את זה ושלא יכחישו את עצמן.** עי' מהרש"ל שכתב דלתירוץ הראשון אם אמר באיזה יום לא כמו שאמר בכמה בחודש אין זה חוזר ומגיד אלא עדות מוכחשת.

**בגמ'. חקירות אמר אחד מהן איני יודע עדותן בטלה דהויא לה עדות שאי אתה יכול להזימה.** עי' בית הלוי ח"ג סימן ו' שהביא דברי הנודע ביהודה דעדי קידושין ועדי זנות שאמרו אין אנו יודעים בחקירות כשרים מן התורה, משום דלא בעינן בהו עדות שאתה יכול להזימה ובגמ' כאן מבואר דהא דחקירות מעכב הוא משום דבעינן עדות שאתה יכול להזימה, ועיי"ש מה שהקשה עליו ודחה את דבריו, ועיי"ש בד"ה ולענין, מה שביאר בדברי הגמ' כאן.

**בגמ'. דיהבינן להו כולי טעותייהו.** עי' סנהדרין מ: "והאיכא לאתויי בכמה בשעה וכו' אלא לאביי אליבא דר"י וכו'", ועי' מהרש"א שם שהקשה מהגמ' כאן דמבואר דיהבינן להו כולי טעותייהו, ועי' תומים סימן ל' ס"ק י"ג (דף סג: מדפי הספר טור ב') מה שחדש בביאור החקירה דבאיזה שעה (הובא לעיל), ולפי"ז תירץ קושית המהרש"א.

**דף י"ב ע"ב**

**תוד"ה בשית חמה בי קרנתא קאי, הקשה ריב"א לאביי דאמר לר' יהודה דאמר אדם טועה וכו'.** עי' אור שמח פרק א' מהלכות עדות הלכה ד' מה שתירץ על קושית התוס' על פי מה שחידש התומים בביאור החקירה דבאיזה שעה (הובא לעיל).

**רש"י ד"ה שלא בשעת ביעורו, בתחילת שש וכל שש דאכתי מדאורייתא שרי.** עי' רא"ש לקמן פרק ב' סוף סימן ג' שכתב דבשעה חמישית גם רש"י מודה דהשבתתו בכל דבר, ועי' טור סימן תמ"ה שהקשה עליו מהא דכתב רש"י לקמן כ"ז: ד"ה שאם לא מצא, דאף יוצא בשיירא מבער דוקא בשריפה, ועי' ב"י שם מה שתירץ על קושיתו. וע"ע בקרבן נתנאל על הרא"ש הנ"ל אות ח'.

**שם.** עי' בהשגות הראב"ד על המאור ה. מדפי הרי"ף אות א' שהקשה מהא דאמרינן לקמן כא: "סד"א הואיל ואמר ר' יהודה מצותו בשריפה, בהדי דקא שריף ליה ליתהני מיניה קמ"ל" ואי ר"י מיירי קודם זמן איסורו אמאי לא ליתהני מיניה, ועי' מאירי שכתב דהתם מיירי בשעות דרבנן.

**בא"ד. אבל בשעת ביעורו בשבע שהוא מוזהר מן התורה השבתתו בכל דבר.** עי' לקמן כז: "אמרו לו וכו' לא מצא עצים לשורפו יהא יושב ובטל והתורה אמרה וכו'", וברש"י שם ד"ה שאם לא מצא. - ועי' שאגת אריה סימן ע"ז (עמוד 137) שהקשה לשיטת רש"י דר' יהודה מיירי קודם שבע מאי מקשו רבנן לר"י הא יש לו תקנה ע"י ביטול, ועיי"ש שהוכיח מזה דבחמץ שקיבל עליו אחריות לא מהני ביטול, ועי' מאירי לעיל ב. סוף ד"ה אור לארבעה עשר, ובכל בו סימן מ"ח שתירצו דלא מהני ביטול לחמץ ידוע, ועי' במאירי שם שהוכיח מכמה מקומות דמהני ביטול אף לחמץ ידוע.

**שם.** עי' שאגת אריה סימן ע"ז (עמוד 137 טור ב') שהקשה מהא דאמר ר"ע לעיל ה. "הרי הוא אומר אך ביום הראשון וכו' ומצינו להבערה שהיא אב מלאכה וכו'", ולשיטת רש"י הא לאחר זמן איסורו לכו"ע השבתתו בכל דבר, ועי' מאירי שכתב דאף לדעת רש"י דר' יהודה מיירי קודם שבע "מ"מ ר"ע אמרה אף לאחר ביעורו".

**תוד"ה אימתי שלא בשעת ביעורו וכו' ומפר"ת וכו' אבל בשעת ביעורו דהיינו בשש כיון שאינה מצוה לבערו אלא מדרבנן השבתתו בכל דבר.** משמע דאף לאחר שאסרו רבנן חמץ בשעה שישית, השבתתו בכל דבר, וכן משמע ברא"ש לקמן פרק ב' סוף סימן ג' ובטור סימן תמ"ה שכתבו דלר"ת ליכא נפקותא כולי האי במחלוקת ר"י ורבנן כיון שרוב העולם מבערין קודם סוף שש, משמע דבשש השבתתו בכל דבר לכו"ע אף מדרבנן, אבל בתוס' רבינו פרץ כתב דמדרבנן בשעה שישית נמי דוקא בשריפה.

**דף י"ג ע"א**

**בגמ'. ומשיירין מן הטהורות מזון שתי סעודות.** עי' ריטב"א שכתב דיש שהוכיחו מכאן דאין לאכול סעודה שלישית עד אחר חצות מדלא קאמר משייר מזון ג' סעודות, ולאו ראיה היא דאפילו אם יחלוק סעודתו בבוקר לשנים אין בו אלא שיעור סעודה אחת. וע"ע תוס' שבת קיח. ד"ה במנחה, ובתוס' רבינו פרץ ובמאירי ובמהר"ם חלאוה מש"כ בזה.

**רש"י ד"ה מזון שתי סעודות ולא שלש וכו' וערב פסח אסור לאכול מן המנחה ולמעלה.** עי' פני יהושע שהקשה דהא בלא"ה אסור לאכול חמץ מחמש שעות ולמעלה משום איסור חמץ, ועי"ש מה שביאר בדברי רש"י.

**רש"י ד"ה טהורות לא ישרפו וכו' ואם לא ימצא יאכילום למחר לכלבי כהנים.** עי' קובץ שיעורים אות נ"ח שכתב דלשיטת התוס' לקמן לד. ד"ה מחמין, וביבמות סו: ד"ה לא, דהא דאסור להאכיל תרומה לבהמת ישראל הוא משום דהנאה של כילוי אסור לישראל בתרומה, הכא שרי אפילו לכלבי ישראל, דהא הכילוי הוא משום מצות ביעור, אבל לדעת התוס' ישנים ביבמות סו: אות א' והר"ש בתרומות פרק י"א משנה ט' דילפינן מוכהן כי יקנה נפש וגו' דדוקא לבהמת כהן מותר ולא לבהמת ישראל, אתי שפיר דהכא נמי שרי רק לכלבי כהנים.

**תוד"ה ושורפין תרומות טמאות ותלויות וטהורות, אפילו אם נאמר דאסור לשרוף טהורות משום דכתיב את משמרת תרומותי כמו שאסור לטמאם.** עי' קובץ שיעורים אות נ"ט שכתב דמלשון התוס' משמע דמספקא להו אם איבוד תרומה נמי בכלל משמרת, ועי' תוס' רשב"א ובחידושי הר"ן שכתבו דמכאן דקדק ה"ר אפרים דמדאורייתא שרי למשרף תרומות, דמשמרת תרומותי לא משמע אלא שלא יטמאהו, ועי' ריטב"א גיטין סא. ד"ה אבל משתטיל, שכתב "שאסור לטמא בידים חלה או תרומה שכבר נטמאת", ומבואר דהאיסור לטמאות אינו משום הפסד תרומה, ועי' קובץ שיעורים אות ס"ו. וע"ע בדברי יחזקאל סימן א' אות ח' ד"ה וע"כ נראה דאין כאן.

**בגמ'. חמישית אמר לו צא ומוכרה בשוק.** עי' שו"ע סימן תמ"ג סעיף ב' שכתב דישראל שיש בידו חמצו של ישראל אחר בפקדון ימכרנו לעכו"ם, ואם לא מכרו חייב לבערו, ועי' מג"א שם ס"ק ה' שכתב דהנפקד חייב לשלם למפקיד דמי הפקדון, ואם הוא בעין יכול לומר לו הרי שלך לפניך. ועי' מחנה אפרים הלכות שומרים סימן ל"ה מש"כ בזה, וע"ע בחק יעקב שם ס"ק ח', ובחידושי רעק"א בשו"ע שם מש"כ בזה, ועי' תרומת הכרי סימן שס"ג סעיף א' ד"ה ובהאי, מה שהקשה על דברי החק יעקב, ועי' משנ"ב שם ס"ק י"ב שכתב דרוב האחרונים חולקים על המג"א, עיי"ש הטעם. - ועי' אבן העוזר שם מה שהקשה על המג"א מהגמ' לעיל ו. ועי' אור שמח פרק ג' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח' מה שתירץ על קושיתו, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ה' אות ב' מש"כ בזה, ועיי"ש עוד באות ו' מה שתירץ על קושית האבן העוזר.

**שם**. עי' קצוה"ח סימן רמ"ג ס"ק ח' שכתב דהא דזכין לאדם שלא בפניו היינו דוקא זכין לאדם אבל אין זכין מאדם, וצ"ע דהכא מבואר דיכול למכור אע"פ שאין החמץ שלו ולכאו' הוא מדין זכין, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן מ"ט אות י"א אח"כ ראיתי וכו' מש"כ בזה, וע"ע שם אות י' מש"כ על דברי הקצוה"ח.

**דף י"ג ע"ב**

**בגמ'. מתוך שהן מרובות נפסלות בלינה.** צ"ע דהרי נותר אסור בהנאה, ואיך השתמשו בזה לראות אם הגיע זמן האיסור, ואע"ג דשלא כדרך הנאתו הוא הא בנותר לא כתיב אכילה ואף שלא כדרך הנאתו אסור (עי' לקמן כד: אמר אביי הכל מודים בכלאי הכרם וכו').

**בגמ'. אין מביאין תודה בחג המצות מפני חמץ שבה, פשיטא.** עי' צל"ח שהקשה אמאי פשיטא, הא יכול להביא לחמי תודה מחמץ נוקשה דליכא בל יראה לדעת ר"ת לקמן מב. ד"ה ואלו עוברין, ועיי"ש בד"ה והנלע"ד, שהקשה דבחמץ גמור נמי אינו עובר בבל יראה דהקדש הוא ולא קרינן ביה לך, ועי"ש מה שתירץ. וע"ע בפני יהושע.

**דף י"ד ע"א**

**מתני'. לא נמנעו מלשרוף את הבשר שנטמא בולד הטומאה וכו' אע"פ שמוסיפין טומאה על טומאתו.** עי' רש"י חולין ב: ד"ה ובמוקדשין, שכתב דהא דאסור לטמא קדשים הוא משום דכתיב משמרת תרומותי. ועי' רמב"ם פרק י"ב מהלכות תרומות הלכה א' שכתב "אסור לטמא את התרומה של ארץ ישראל כשאר הקדשים", וצ"ע דאדרבה עיקר קרא בתרומה כתיב, וכן הקשה באבן האזל פרק ה' מהלכות איסורי מזבח הלכה ט' אות ב' ד"ה אלא.

**מתני'. מדבריהם למדנו ששורפין תרומה טהורה עם הטמאה בפסח.** עי' בחידושי רעק"א שהביא קושית השער המלך דכיון דתרומה טמאה קאי לשריפה כתותי מיכתת שיעוריה וא"כ הוי כמו פחות מכביצה שאינו מטמא, וכעין זה הקשו התוס' בסוטה כה: ד"ה לאו כגבוי, ועי' תפארת ישראל [בועז] אות ג', ובקהלות יעקב סוכה סימן כ"ה, ובמקדש דוד ח"א סימן ל"ז אות א' ד"ה ובעיקר, מה שכתבו בזה.

**רש"י ד"ה מדבריהם למדנו וכו' דהואיל והולכת לאיבוד אף הטהורה ואסורה מדאורייתא לא חיישינן לשמירתה.** עי' ריטב"א גיטין סא. ד"ה אבל משתטיל, שכתב דאף תרומה טמאה אסור לטמא בידים, ומבואר דאיסור טומאה אינו משום הפסד התרומה, וצ"ב א"כ אמאי שרי לשרוף טהורה עם הטמאה.

**בגמ'. שני ושני הוא מאי מוסיף לו טומאה על טומאתו איכא.** לכאו' אין הטומאה השניה חלה כלל דהא שבע לה טומאה (עי' רמב"ן שבועות יא: בסופו, ובתוס' שבת צא: ד"ה פחות מכביצה).

**בגמ'. הכא במאי עסקינן דאיכא משקין.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות טומאת אוכלין הלכה ד' שפסק דדוקא ז' משקין מקבלים טומאה ולא שאר מי פירות, והראב"ד שם חולק וס"ל דאף שאר פירות שסחטן למשקין המשקה מקבל טומאה, ועי' צל"ח לקמן טז: אות פ"א שחקר בדעת הראב"ד האם מי פירות מקבלין טומאה מדין טומאת אוכלין או מדין טומאת משקין, עי"ש כמה נפק"מ בזה. וע"ע חזו"א טבול יום סימן ד' אות א' י'. ועי' בשו"ת עמודי אור סימן קי"ט אות ג' ד' שכתב דלדעת הרמב"ם יין ושמן מקבלין טומאה גם מדין טומאת אוכלין.

**תוס' ד"ה דאיכא משקין בהדי בשר וכו' ובפ"ב דנדה גבי דם הירוק.** עי' שפת אמת שכתב דהוא ט"ס דלא נמצא שם כלום מזה וצ"ל בנדה נה. עי"ש.

**בא"ד. אומר ריב"א דבפסול גוייה איירי דשיעורו ברביעית.** הא דשיעורו ברביעית נראה דהוא משום דהטומאה היא ע"י שתיה, ושיעור שתיה הוא רביעית, ולפי"ז לכאו' אם שתה חצי רביעית והקיאה וחזר ושתאה ג"כ נטמא, ועי' מנחת חינוך מצוה קס"א ד"ה ובהמה, [אות ט"ו במהדורה חדשה] שכתב כן גבי נבלת עוף טהור וה"ה הכא.

**בא"ד. ואע"ג דאין אוכל מטמא אוכל אפילו מדרבנן מ"מ משכחנא שלישי ע"י עצים ולבונה.** עי' תוס' חגיגה כד. סוף ד"ה מנין לרביעי, שהקשו דעצים ולבונה לא עדיפא מאוכל גמור. ועי' קובץ שיעורים אות ס"ה שביאר בדברי התוס' כאן דעצים ולבונה אינם מטמאים מתורת טומאת אוכלין אלא טומאה אחרת היא. ולכאו' יש להוכיח דמדין טומאת אוכלין הוא מלשון הגמ' חולין לו: בסוף העמוד "אלא חיבת הקודש מכשרא להו ומשויא להו אוכל", משמע דמדין טומאת אוכלין הוא, וכן מבואר לכאו' מהא דכתבו התוס' בחגיגה כג: ד"ה והא, דעצים ולבונה בעו הכשר לקבל טומאה, והרי הכשר לטומאה מצינו רק בטומאת אוכלין, ומבואר דהוא מדין טומאת אוכלין, וצ"ע, ועי' צל"ח אות מ"ה.

**בגמ'. הכא בנר של מתכת עסקינן דרחמנא אמר וכו'.** עי' רמב"ם פרק ה' מהלכות טומאת מת הלכה ג' שפסק דלאו דוקא כלי מתכות אלא ה"ה שאר כלים ובגדים חוץ מכלי חרס, ועי' ראב"ד שם שהשיג עליו, ועי' כסף משנה שם. ועי' ר"ש אהלות פרק א' משנה ב' שהביא מחלוקת בזה, וע"ע תוס' רשב"א.

**דף י"ד ע"ב**

**בגמ'. בחלל חרב חרב הרי הוא כחלל והויא ליה אב הטומאה.** ואע"ג דקרא מיירי בחרב שנגע במת עצמו שהוא אבי אבות, ומנלן שאף כלים שנגעו באב נעשין אב, עי' ר"ש אהלות פרק א' משנה ב' שהביא דבספרי יליף מקרא גם לכלים שנגעו באב.

**שם.** עי' רע"ב שכתב דכלים שנגעו בראשון נעשים ראשון, ועי' רמב"ן ורשב"א חולין ב: ד"ה אילימא, שכתבו כן בשם ר"ח, ופליגי ע"ז, וכתבו דכיון שאין ראשון מטמא אדם וכלים אף כלי מתכת אינו מקבל טומאה ממנו. ועי' קובץ שיעורים אות ס"ז שביאר דנחלקו בהא דראשון אינו מטמא כלים האם זה משום שכלים אינם נעשים שני או משום שאין בכח ראשון לטמא כלים.

**תוד"ה ואילו הכא פסול וטמא וכו' מיהו תימה דשלישי דטבול יום יעשה רביעי וכו' א"כ כי עביד לקמן ק"ו וכו'.** עי' פני יהושע שהקשה דזוהי קושית הגמ' סוטה כט: "א"ר יוחנן טעם בריבי וכו'".

**בגמ'. אמר רבא ש"מ קסבר ר"ע טומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא וכו' אי לאיפסולי גופיה הא פסיל וקאי.** עי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף יד: אות ו' שכתב דיש להסתפק בהא דאין משקין מטמאין אחרים אם הוא משום דקלישא טומאתן או דגזירת הכתוב הוא ואע"ג דלא קלישא טומאתן, וכתב דמכאן יש להוכיח דהוא משום דקלישא טומאתן, ועי"ש שהקשה ע"ז דהא פחות משני לא הוי דאין פחות משני בחולין, וא"כ אמאי אינו מטמא קדשים. ואפ"ל דהא דאין שלישי בחולין אין זה משום דטומאת שלישי לא שייכא בחולין, אלא משום שאין בכחו של שני לטמא חולין, וא"כ י"ל דלעולם משקין פחות משלישי הם ומשו"ה אין מטמאין קדשים, ומ"מ משקה חולין מקבל טומאה מראשון דגם טומאה קלושה שייכא בחולין. ויש לעי' לפי"ז בתרומה שנטמאת משני ונעשית שלישי ואח"כ נפסלה מאכילת אדם דכתב הרמב"ן במלחמות ב"מ כא: מדפי הרי"ף בסוף העמוד דפקעה קדושתה ונעשית חולין, ולפי הנ"ל לכאו' תשאר בטומאתה דבחולין נמי שייך טומאת שלישי.

**רש"י ד"ה דתנן כל הפוסל את התרומה וכו' חוץ מטבול יום וכו' ומ"מ איקלישא טומאה דידיה ולא גזרו ביה לעשות משקין תחלה דאין דברי תורה צריכין חיזוק.** עי' רש"ש שהקשה דהא שני נמי דאורייתא הוא ומטמא משקין להיות תחילה, ועוד הקשה דמתחילה פירש מטעם דאיקלישא טומאה דידיה.

**תוס' ד"ה אפילו בראשון ושני וכו' אור"ת דהתם מיירי בנקרש ואח"כ נימוח.** עי' ר"ש טהרות פרק ג' משנה ב' שכתב דר"ת פירש דמיירי בנקרש, וצריך להוסיף על דבריו דבחזר ונימוח איירי, דמשמע בתוספתא דכל זמן שהוא קרוש אינו לא אוכל ולא משקה, וכ"כ בתוס' רשב"א כאן.

**שם.** עי' חזו"א טבול יום סימן ד' אות ז' שפירש דהמחלוקת כשקיבל טומאה קודם שנקרש ונקרש ואח"כ נימוח, דבעודו קרוש פקעה טומאתו דאינו לא אוכל ולא משקה, ואחר שנימוח מדרבנן חוזר לטומאה ישנה, אבל לענין קבלת טומאה אחר שנימוח ודאי משקה הוא.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ט שפסק דשמן קרוש אינו לא אוכל ולא משקה, ובפרק ט' שם הלכה א' פסק דשמן שנטמא ואח"כ נקרש הרי הוא ראשון לטומאה לעולם מפני שהוא כמשקין, (עי' כסף משנה שם). ועי' חזו"א טבול יום סימן ד' אות ז' שכתב די"ל דהרמב"ם לשיטתו בפרק ב' שם הלכה י"ד י"ח שפסק דאוכל טהור שנפסל מאכילת אדם אינו מקבל טומאה, ואוכל טמא שנפסל מאכילת אדם הרי זה טמא כשהיה עד שיפסל מאכילת כלב, ומשו"ה שמן שנקרש אינו מקבל טומאה כיון דנפסל מאכילת אדם, ואם היה טמא הרי הוא בטומאתו כיון דעדיין הוא ראוי לכלב.

**בא"ד. דקתני התם הרוטב והגריסין וחלב וכו' קרשו ואח"כ נימוחו הרי הן שניים.** במשנה שם איתא "קרשו הרי אלו שניים, חזרו ונימוחו כביצה מכוון טהור יותר מכביצה טמא שכיון שיצאה טיפה הראשונה נטמאת בכביצה". ועי' ר"ש שם שהקשה אמאי כביצה מכוון טהור נימא טומאה שבהן להיכן הלכה כדאמרינן לקמן לג: ועי"ש מה שתירץ, ועי' בפירוש הרא"ש שם מה שתירץ ע"ז. ועי' מקדש דוד סימן מ"ב אות ז' ובדברי יחזקאל סימן א' אות ד' מה שהקשו על תירוץ הר"ש מרישא דמתני', ועיי"ש מה שתירצו, וע"ע קהלות יעקב לקמן סימן כ"ט ובחלק ב' סימן כ"ח. - וע"ע טהרות פרק ג' משנה ב' ובר"ש שם ד"ה כביצה מכוון, ובפרק י' משנה ה' ובר"ש שם ד"ה כביצה מכוון, ובתוס' ע"ז ל: ד"ה ומטמא טומאת משקין, מש"כ בענין אוכל שנהפך למשקה.

**שם.** עי' דברי יחזקאל סימן א' אות ד' ד"ה אמנם, שהקשה לדעת התוס' כאן והר"ש במשנה שם דבקרשו ואח"כ נימוחו הרי הן שניים, אמאי לא נעשים תחילה משום שהמשקין נוגעים בעצמם והרי הן כשאר משקין שנגעו בשני, ועי' חזו"א טבול יום סימן ד' אות ו' ד"ה תנן, ובקהלות יעקב לקמן סימן כ"ט ד"ה ובאמת, מש"כ בזה.

**דף ט"ו ע"א**

**תוד"ה ולד טומאה דרבנן וכו' הא בשר קדש שנטמא מכלי שנטמא במשקין אינו נשרף אלא בעיבור צורה.** עי' קובץ שיעורים אות ע"ג שהקשה לר"מ דבהולך לאיבוד מותר לטמאות תרומה ולשורפה, א"כ בפסול בדם ובבעלים יכול לשורפו בלא עיבור צורה דהא הולך לאיבוד, ועי"ש מה שתירץ. ועי' רש"י לקמן לד. ד"ה ששם זורקין, שכתב דהא דאין שורפין מיד הוא משום בזיון קדשים.

**בא"ד. ומאחר שנעשה נותר וכו'.** עי' קובץ שיעורים אות ע"ב שהקשה דאיכא מ"ד לקמן לד: דאפילו פיגול טעון עיבור צורה, ואי עיבור צורה היינו שנעשה נותר הא פיגול אינו נעשה נותר כיון שאינו ראוי לאכילה, וכמ"ש רש"י חולין צ: ד"ה ישרפו לששה עשר. ועי' אחיעזר ח"ב סימן כ"ו אות ה' מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד. מיהו אי עיבור צורה היינו לינה בעלמא אע"ג דלא הוי נותר לא קשה מידי.** לכאו' כוונתם דאין צריך להמתין עד עלות השחר, ועי' צל"ח אות ל"ט שהקשה דהא בלא"ה צריך להמתין משום דאין שורפין קדשים בלילה, וממילא הויא ליה נותר, וכתב דמשמע מכאן דדוקא נותר אין נשרף בלילה אבל שאר פסולים נשרפים בלילה, וכ"כ במנחת חינוך מצוה קמ"ג אות א' [ב' במהדו"ח], עוד תירץ הצל"ח שם דמשכחת לה בשלמים שנאכלים לשני ימים.

**שם.** עי' ר"ח לקמן לד: שפירש דעיבור צורה היינו שיסריח וישנה מצורת בשר עד שאי אפשר להאכל כלל.

**בגמ'. מודה ר"א ור"י שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל ואם לאו וכו'.** משמע דעל פחות מרביעית אין דין משמרת תרומותי, ועי' ריטב"א שבת צא: סוף ד"ה מדמצטרף, דנסתפק במטמא תרומה כל שהוא אם חייב, וצ"ע.

**שם.** עי' קובץ שיעורים אות ס"ט שהקשה אמאי אינו חייב במשמרת משום חצי שיעור, ותירץ דליכא משמרת אלא משום מצות אכילה ובחצי שיעור ליכא מצות אכילה. - ועיי"ש מש"כ בענין שיעור שתיה לענין המצוה ולאיסור זרות אי הוי בכזית או ברביעית, וע"ע מנחת חינוך מצוה קמ"ח אות א' [י"ג במהדו"ח] מש"כ בענין שיעור שתיה.

**דף ט"ו ע"ב**

**תוד"ה חבית שנולד לה ספק טומאה וכו' וקשה לריב"א אי ברה"י ספיקו טמא ואי ברה"ר ספיקו טהור.** עי' תוס' רבינו פרץ מה שתירץ עוד על קושית התוס'.

**בא"ד. ונראה לר"י לפרש כגון שתי חביות ברה"י ונגע באחת מהן ואינו יודע באיזה מהן נגע וכו'.** צ"ע דאי כה"ג לא ילפינן מסוטה יהיו שתיהן טהורות משום דמוקמינן כל חבית על חזקתה, ועי' מהר"ם חולין ט: על תוד"ה התם, ובשב שמעתתא שמעתא א' פרק י"ז שתירצו דלענין זה ילפינן מסוטה דלא מוקמינן אחזקה ברשות היחיד. ועי' תוס' ישנים נדה ג. [על הגליון] שכתבו דהלכתא גמירי לה דבכה"ג ברה"י ספק הוא.

**בא"ד. דלא ילפינן מסוטה דברשות היחיד ספקו טמא אלא דבר שיכול להיות אמת כעין סוטה.** עי' תוס' נדה ב. ד"ה והלל, שכתבו דמהאי טעמא נמי גבי שני שבילין (לעיל י.) ליכא למילף מסוטה דהתם נמי אחד מהם ודאי טמא, ועי' בחידושי הגרש"ר אות קכ"ה סוף ד"ה כתב, מה שתמה ע"ז.

**בא"ד. ב' נזירים שאמר להם אחד וכו' אפ"ה לא אמרינן דכל אחד יביא קרבן טומאה וכו'.** משמע דבנזיר אחד בספק אם נטמא ברשות היחיד מביא קרבן טומאה משום דספק טומאה ברה"י טמא, ועי' אחיעזר ח"א סימן א' אות ב' שהביא דנחלקו בזה בירושלמי וכן לענין ביאת מקדש, ועי"ש מה שביאר בזה.

**בגמ'. הפת שעיפשה ונפסלה מלאכול לאדם והכלב יכול לאוכלה וכו' ונשרפת עם הטמאה בפסח.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ד שפסק דכל אוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקבל טומאה, ועי' בהשגות הראב"ד שם שחולק ע"ז, ועי' צל"ח אות נ' שהקשה דהכא מבואר דמקבל טומאה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מאירי כאן ולקמן מה: ד"ה הפת שעיפשה, מש"כ בזה. וע"ע חזו"א או"ח סימן קט"ז אות ג'.

**בגמ'. שאני התם דעפרא בעלמא הוא.** עי' קובץ שיעורים אות ע"ה שביאר בתירוץ הגמ' דפקעה ממנו קדושת התרומה כיון שנעשה עפר, וכן מבואר ברמב"ן במלחמות ב"מ כא: מדפי הרי"ף בסוף העמוד דתרומה שנפסלה מאכילת אדם פקעה קדושתה ונעשית חולין. וע"ע צל"ח אות נ' מה שביאר בתירוץ הגמ' לדעת הרמב"ם.

**דף ט"ז ע"א**

רש"י ד"ה ספק משקה ליטמא טמא וכו' כגון טמא שפשט רגלו במשקין טהורין וכו' הלכך הו"ל ספיקא דאורייתא ולחומרא. צ"ע אמאי לא פירש דמיירי ברשות היחיד וכמש"כ לקמן סוף ד"ה טמא, ובסוף ד"ה ר' יוסי, ועי' רמב"ם בפיהמ"ש טהרות פרק ד' משנה ט' שכתב דספק משקין טמא אפילו היכא דאין בו דעת לישאל, ועי' משנה אחרונה שם שהקשה דהא קיי"ל כל שאין בו דעת לישאל אפילו ברה"י ספיקו טהור (עי' לקמן יט:), ומבואר מדברי הרמב"ם דזה חומרא מיוחדת בספק משקין, וא"כ י"ל דהחמירו אף ברה"ר, וכן מבואר בכסף משנה פרק י"ד מהלכות אבות הטומאות הלכה ח' דזה חומרא מיוחדת במשקין, ועי' משנה אחרונה בטהרות שם ד"ה ויש לתמוה, ובחזו"א טהרות סימן ה' אות כ"ב ד"ה ובדברי, מה שתמהו על הכסף משנה, ולפי הנ"ל ניחא דהתוספתא מיירי אף באין בו דעת לישאל או ברשות הרבים ודין זה הוא רק במשקין ולא באוכלין. אבל בתוס' רי"ד כאן ובאליהו רבה בטהרות שם כתבו דמיירי הכא רק ביש בו דעת לישאל. - וע"ע בפירוש הרא"ש טהרות פרק ד' משנה ז' מה שהקשה בגליון, ומבואר ג"כ דהוא חומרא מיוחדת במשקין, ועוד מוכח שם דהחמירו שספק כודאי, ועי' רש"ש שם מה שהקשה על הגליון ולהנ"ל ניחא. וע"ע מקדש דוד ח"ב סימן מ"ו אות ז' מש"כ בכל הנ"ל.

בא"ד. ספק משקה לטמא אחרים כגון היתה מקל בידו ובראשה משקין טמאין וזרקה לבין הככרות טהורין ספק נגעה ספק לא נגעה. עי' רש"ש נדרים יט. על הר"ן ד"ה ליטמא, שכתב דאפ"ל עוד כגון דאלו המשקין שאירע בהן ספק טומאה וטמאים מספק, חזרו ונגעו בדבר אחר.

בגמ'. ועל משקין בית מטבחיא דכן. עי' תוס' חולין לו: ד"ה עצים, וזבחים לד. ד"ה והבשר, שהקשו אמאי דכן ליתכשרו בחיבת הקודש להיות אוכל כמו עצים ולבונה, ועיי"ש מה שתירצו. ועי' מקדש דוד ח"א סימן ל"ז מה שהקשה על תירוץ התוס', ועי' קהלות יעקב סימן י"א ד"ה באופן אחר, ובזבחים סימן כ"ה מה שביאר בתירוץ התוס'.

בגמ'. מי אמר שמואל דכן מלטמא טומאת אחרים אבל טומאת עצמן יש להן קרי כאן והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל. עי' בחידושי רעק"א שהקשה דהא מחלוקת רב ושמואל היא רק אליבא דר"א, אבל ר"מ לכו"ע סבר דטומאת עצמן דאורייתא ואין מטמא אחרים מדאורייתא וא"כ תיקשי נמי לר"מ, ועי' רש"ש מה שתירץ ע"ז, וכ"כ בתוס' רשב"א, וע"ע בתוס' רבינו פרץ.

בגמ'. משקין בית מטבחיא לא דיין שהן דכן אלא שאין מכשירין. עי' רמב"ם פרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה ט"ז שפסק דדם הקדשים והמים שמשתמשין בהן בעזרה אינן מתטמאין ולא מכשירין, ודבר זה הלכה מפי הקבלה (עי' לקמן יז: א"ר פפא וכו' הלכתא גמירי לה), ועי' רמב"ם פרק א' מהלכות פסולי המוקדשין הלכה ל"ו שפסק דדם קדשים אינו מקבל טומאה משום שנאמר על הארץ תשפכנו כמים, וקשה אמאי צריך להאי קרא הא בלאו הכי אינו מקבל טומאה מחמת ההלכה דמשקי בית מטבחיא דכן, ועי' מרומי שדה לקמן עמוד ב' ד"ה מתקיף, מה שתירץ ע"ז, עוד י"ל דבעינן קרא לדם פרה אדומה שאינו משקה בית מטבחיא ואינו נשפך כמים. ועי' צל"ח סוף אות פ"ה מה שהביא מהרמב"ם בפיהמ"ש, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י'. - ועי' בשו"ת עמודי אור סימן ע' אות ז', שהקשה דבפרק א' מהלכות מעשה הקרבנות הלכה ט' מבואר דדם קדשים מקבל טומאה, ועי' קהלות יעקב סימן י"א ד"ה והנה, מה שתירץ על קושיתו, וע"ע מהר"י קורקוס בהלכות מעשה הקרבנות שם (הובא בכסף משנה שם סוף ד"ה ניתז על בגד) שכתב דצריך להגיה בדברי הרמב"ם שם, ולפי"ז ניחא.

תוד"ה תירגמא אדם, בפ"ב דחולין פריך אהא שינויא וכו' והכא לא חייש וכו'. עי' ר"ח לקמן עמוד ב' ד"ה והרי, שכתב דהכא נמי פריך הכי.

**דף ט"ז ע"ב**

תוד"ה דם שאינו נשפך כמים אינו מכשיר, הקשה ה"ר יעקב דאורלינ"ש א"כ דם חיה ועוף דטעונים כיסוי לא יהיו מכשירים וכו' ולאו פירכא היא וכו'. עי' בחידושי הר"ן שכתב דדם חיה ועוף חשיב אינו נשפך כמים והא דמכשירין היינו מדרבנן.

בגמ'. דם שנטמא וזרקו וכו'. עי' אור שמח פרק א' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ט ד"ה עי' ירושלמי, שהקשה אמאי לא מוקי לה בדם קרוש דמטמא משום אוכל וכשר לזריקה (עי' מנחות כא. אדכרתן מילתא דאר"ח דם שקרש וכו'), ועי' בכתבי הגרי"ז מנחות כא. מש"כ בזה בשם הגר"ח, וכ"כ בחידושי הגרש"ר סימן י' אות ג' ד' ועיי"ש מש"כ בזה, וע"ע מקדש דוד ח"א סימן ל"ז אות א' סוף ד"ה וכעין זה, ובקהלות יעקב זבחים סימן כ"ה אות ב'.

רש"י ד"ה לא טומאת קמצים וכו' וה"ה דמצי לשנויי לא בטומאת בשר וחלב ואליבא דרבי יהושע בעי ציץ דאמר אם אין בשר אין דם אלא ניחא ליה לאוקמיה כדברי הכל. עי' מקדש דוד ח"א סימן כ"ו אות ג' שהוכיח מכאן דהציץ אינו מרצה אלא לענין הכפרה ולא לענין הקטרת האימורים, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף פ: ד"ה שם מיהו.

**דף י"ז ע"א**

תוד"ה רביעי בקודש בעא מנייהו וכו' דכל דבר שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה. עי' תוס' ב"ק כה: ד"ה וקמייתי, שכתבו כלל זה לגבי מפץ, ועי' שטמ"ק שם ד"ה וז"ל הר"ר ישעיה מפץ במת, שכתב דכלל זה לא נמצא בכל התלמוד, ועי"ש מה שביאר מנלן דכלי חרס ואוכלין ומשקין אינם נעשים אב הטומאה. וע"ע רש"ש כאן ד"ה והב"א כתב, מה שהקשה על דברי התוס' שם.

בא"ד. מיהו י"ל דאין נעשה אב הטומאה היינו דוקא לטמא אדם וכלים אבל לאוכלין ומשקין נעשה אב הטומאה. עי' מקדש דוד ח"ב סוף סימן מ"ב מה שהקשה ע"ז מהתוספתא.

שם. עי' רש"ש ד"ה והט"א, שדן אי כלי חרס נמי נעשין אב הטומאה לטמא אוכלין או דהתוס' מיירי דוקא באוכלין.

בגמ'. נטמאו בחוץ והכניסן בפנים טמאין. הרמב"ם לא העתיק דין זה, ועי' בליקוטי הלכות בעין משפט אות ד' שכתב ע"ז "ואפשר משום דהוא פשוט".

רש"י ד"ה שנטמאו בפנים בעזרה והוציאן לחוץ ונפסלו ביוצא שאין ראויין עוד למזבח. צ"ע דהא בלא פסול יוצא פסולין הן מפני שנטמאו וי"ל דכיון דהציץ מרצה חשיב ראויין למזבח, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד במכתב.

**דף י"ז ע"ב**

בגמ'. א"ר פפא אפילו למ"ד טומאת משקין דאורייתא משקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה. עי' צל"ח אות ק"ו שדן האם בהלכה נאמר רק דאין מטמאין אחרים או דאפילו טומאת עצמן אין להן, ועי' רמב"ם פרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה ט"ז ובפרק א' מהלכות פסולי המוקדשין הלכה ל"ו שכתב דאינם מקבלים טומאה כלל.

בגמ'. אמר רב פפא הא דאמרת בקרקע וכו'. עי' ר"ח שפירש דהוא תירוץ על קושית רבינא, וצ"ב דהקושיא היתה אמאי בכלים טמאים ומה תירץ, ושמא י"ל דהר"ח פירש בדברי רב פפא "אבל דם לא" דדם לעולם טהור דס"ל לר"ש דההלכה נאמרה רק על דם ולא על מים. וע"ע בליקוטי הלכות מה שביאר בדברי הר"ח.

רש"י ד"ה קשיא גרסינן, הא דרב פפא לאו מילתא היא. עי' ר"ח שכתב דלא דחינן לדברי רב פפא דהא לא עלתה בתיובתא, וכן פסק הרמב"ם בפרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה ט"ז, ועי' לחם משנה פרק ח' מהלכות פסולי המוקדשין הלכה ל"ו.

רש"י ד"ה אבל דם וכו' דטומאה דידיה דאורייתא. עי' מהרש"א שהוכיח מכאן דדעת רש"י דדם הוקש למים רק לענין הכשר ולא לענין טומאה. אבל בתוס' ד"ה אבל דם, מבואר דדם שאינו נשפך כמים אינו מקבל טומאה, וכן דעת הרמב"ם בפרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה ט"ז ובפרק א' מהלכות פסולי המוקדשין הלכה ל"ו, ונראה דס"ל דדם שאינו נשפך כמים נתמעט מתורת משקה, וכ"כ בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות פרה אדומה (עמוד 126), וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן י' אות ב'.

תוד"ה אבל דם לא וכו' או זבח שנפסל. עי' תוס' רשב"א שפי' דנפסל בשחיטה.

תוד"ה אלא דהוי רביעית דחזי להטביל וכו' מדמפליג בין דם למים ולא מפליג בין שאובין למחוברין. עי' תוס' ב"ב סו. ד"ה מכלל, שדחו ראיה זו דהא דקאמר בכלים טמאין היינו משקין שהיו בכלים דהיינו שאובין.

**בא"ד. מקוה שהניחו ריקן ומצאו מלא כשר והיינו משום דספיקא דרבנן לקולא.** עי' ש"ך יו"ד סימן ק"י כללי ספק ספיקא אות כ' שכתב דהא דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא היינו דוקא היכא דליכא חזקת איסור, ועי' גליון מהרש"א שם שהקשה דהא הכא איכא חזקת טמא ואפ"ה כתבו התוס' דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא. ועי' שער המלך הלכות מקוואות כלל א' שהאריך בזה.

**בא"ד. וריקן נמי משמע שלא היה בו כלום, מדלא קאמר שהניחו חסר.** פירוש דאם היה בו מים אלא שהיה חסר היה אפ"ל דמיירי ברוב מי גשמים, ומן התורה כשר משום דבטלו השאובין ברוב. ויש לעי' אי שייך בכה"ג ביטול ברוב, עי' שו"ת עונג יו"ט סימן ד' ובמנחת חינוך מצוה י' אות א' [סוף אות ו' במהדורה חדשה], וע"ע תוס' ב"מ ו: ד"ה קפץ, וזבחים עח. ד"ה הפיגול וכו' ועוד קשה וכו' דהמיעוט הבטל ברוב לא מצטרף עם הרוב כו'.

**בגמ'. הא במשקין הבאין מחמת ידים.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות אבות הטומאות הלכה ב' שפסק דרק משקין שנטמאו מחמת אב מטמאין כלים, וכ"כ שם בפרק ח' הלכה י' עיי"ש, ועי' בהשגות הראב"ד שם, וצ"ע מסוגיין דמבואר דמשקין הבאין מחמת ידים מטמאין כלים, ועי' צל"ח ברכות נב. ד"ה שם, מה שתירץ ע"ז, ועיי"ש עוד מה שביאר בדברי הרמב"ם, ועי' חזו"א ידים סימן א' אות ג'.

**דף י"ח ע"א**

**רש"י ד"ה בטלו במעיה וכו' דניטמאו מחמת עצמן דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן.** לכאורה קשה דהא שבע לה טומאה (עי' רמב"ן שבועות יא: בסופו ובתוס' שבת צא: ד"ה פחות מכביצה) ואיך תחול טומאת משקין על טומאת מי חטאת, ועי' תוס' שבת קיב: ד"ה אבל, שכתבו דלא אמרינן שבע לה טומאה היכא דהטומאה באה לו מחמת שנוגע בעצמו, וכ"כ התוס' מנחות כד: סוף ד"ה כי נגע, ובחולין עב: ד"ה אלא, ושמא ה"ה הכא. וע"ע דברי יחזקאל סימן א' אות ט' ד"ה ולכאורה, וד"ה אלא.

**שם.** עי' תוס' רבינו פרץ שהקשה דנגיעה זו בזו לא מצינו בשום מקום. ועי' קובץ שיעורים אות פ"ד שכתב דהתוס' לא פירשו כרש"י משום דס"ל דחשיב מגע בית הסתרים ואינו מטמא, ועיי"ש מה שביאר בדעת רש"י, וכ"כ בקהילות יעקב לקמן סימן כ"ט ד"ה ואין להקשות. וע"ע דברי יחזקאל סימן א' אות ד' ד"ה אמנם, ובאות י' ד"ה אמנם, ובאות י"ג, ובחזו"א טבול יום סימן ד' אות ו' ד"ה תנן.

**תוד"ה בטלו במעיה, אבל בעודם בפיה לא בטלו אע"ג דאמרינן במסכת פרה דכל עופות פוסלין מי חטאת.** עי' תוס' רבינו פרץ שתירץ דהא דפוסלין היינו משום תערובת דרוק אבל במים עצמן ליכא פסול, והא דלא בטל הרוק ברוב עי' תוס' זבחים עט: ד"ה תנן, שכתבו דחומרא דמי חטאת הוא.

**שם.** עי' בחידושי הר"ן שכתב דה"ה דבפיה בטלו מתורת מי חטאת, ומאי דאמרינן בטלו במעיה היינו לומר דאפילו טומאה קלה אין מטמאין.

**בגמ'. רב אשי אמר לעולם בטלו במעיה לגמרי משום דהוה ליה משקה סרוח.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות טומאת אוכלין הלכה כ"א שפסק דמשקה שנטמא ונסרח הרי זה בטומאתו לעולם, וצ"ע דבפרק ט"ו מהלכות פרה אדומה הלכה ז' פסק דבטלו במעיה לגמרי (עי' כסף משנה שם), ועי' דברי יחזקאל סימן א' אות ט - יב מש"כ בזה.

**בגמ'. ולאו ק"ו הוא ומה כלי שמטמא משקה אין מטמא כלי.** עי' רש"י ותוס', ועי' ר"ח שפירש דכלי אין מטמא כלי משום דקיי"ל דאין טומאה עושה כיוצא בה.

**בגמ'. משקין הבאין מחמת כלי אינו דין שלא יטמאו את הכלים.** עי' רש"ש שהקשה דהא מצינו בפרה אדומה ופרים הנשרפין דהמתעסק בהן מטמא בגדים והן עצמן אין מטמאין בגדים, ואפ"ל דהתם אין מטמא במגע אלא בהתעסקות, ומשו"ה הן עצמן אין מטמאין בגדים דלא שייך התעסקות בבגדים, ועי' דברי יחזקאל סימן א' אות ט' ד"ה אלא וכו' משא"כ כאן במי חטאת וכו' אלא דהנוגע בהן טמא מדין התעסקות.

**דף י"ח ע"ב**

**בגמ'. ודין הוא ומה מחוסר כיפורים שמותר בתרומה פסול בקודש שלישי שפסול בתרומה אינו דין שיעשה רביעי בקודש.** עי' רמב"ן סוטה כט. ד"ה מדין ק"ו, מה שביאר בק"ו ואמאי לא אמרינן דיו.

**בגמ'. שלישי מן התורה דכתיב והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, מי לא עסקינן דנגע בשני.** עי' קובץ שיעורים אות פ"א שהקשה דקודש יקבל טומאה אף מפחות מכביצה, להסוברים דאוכלין מקבלין טומאה בכל שהוא ומטמאין אחרים בכביצה, משום דכתיב והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל.

**דף י"ט ע"א**

**רש"י ד"ה א"ל וכו' ומבעיא לן לר"מ ור"א וכו' ונ"ל דעל כרחיך לא משכחת לה אלא מדרבנן.** עי' מקדש דוד סימן מ"ב אות ז' שהקשה דמשכחת לה ע"י משקין שנטמאו משני וקרשו ונשארו שלישי דטומאה שבהן להיכן הלכה ואח"כ נגע בהן משקה קודש, ועיי"ש מה שתירץ, ואי נימא דהא דמשקין אין מטמאין אחרים הוא משום דקלישא טומאתן (עי' חזו"א או"ח סי' קכ"ד לדף יד: אות ו') א"ש דאע"פ שקרשו אין מטמאין אחרים דהא קלישא טומאתן.

**בא"ד. וס"ל טומאה עושה כיוצא בה בקדשים.** עי' מהרש"ל שהקשה אי ס"ל דאוכל מטמא אוכל בקדשים אמאי כתב רש"י דלא משכחת לה רביעי בקודש אלא מדרבנן הא משכח"ל מדאורייתא באוכל מאוכל, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' מהרש"א, וע"ע צל"ח אות נ"ז ואות ק"ל מש"כ בזה.

**תוד"ה לא לישתמיט תנא וליתני וכו' וע"י עצים ולבונה משכחת לה שפיר.** עי' תוס' חגיגה כד. סוף ד"ה מנין לרביעי, שהקשו דעצים ולבונה לא עדיפא מאוכל גמור, ועי' קובץ שיעורים אות ס"ה שביאר בדעת התוס' כאן דעצים ולבונה אינם מטמאין מתורת טומאת אוכלין אלא טומאה אחרת היא, ולכאו' יש להוכיח דמדין טומאת אוכלין הוא מלשון הגמ' חולין לו: בסוף העמוד "אלא חיבת הקודש מכשרא להו ומשויא להו אוכל "משמע דמדין טומאת אוכלין הוא, וכן מבואר לכאו' מהא דכתבו התוס' בחגיגה כג: ד"ה והא, דעצים ולבונה בעו הכשר לקבל טומאה, והרי הכשר לקבל טומאה מצינו רק בטומאת אוכלין, ומבואר דהוא מדין טומאת אוכלין, וצ"ע. ועי' צל"ח אות מ"ה.

**בגמ'. דתנן הכלי מצרף את מה שבתוכו לקדש אבל לא לתרומה.** עי' רמב"ם פרק י"ב מהלכות אבות הטומאות הלכה ז' שפסק דכלי שהוא מלא פירות פרודין זה מזה כגון צמוקין וגרוגרות ונגעה טומאה באחד מהן נטמא כל שבכלי לקדש אבל לא לתרומה, ועי' חזו"א מנחות סימן ל"א אות ו' שפירש דמיירי בגרוגרות וצימוקין חולין, ונטמאו לגבי קדש שאם יגעו אח"כ בקדש יטמאו, ונראה דדין זה לכ"ע אינו אלא מדרבנן. ועי' טורי אבן חגיגה כד. ד"ה דאורייתא הצריך לכלי, מה שהקשה על דברי הרמב"ם.

**רש"י ד"ה הכלי מצרף מה שבתוכו. עריבה ארוכה ובה אוכלי קודש מכאן ואוכלי קודש מכאן וכו' ונגע טמא באוכלין שבראש אחד וכו'.** עי' טורי אבן חגיגה כג: ד"ה הכלי מצרף, שכתב דמשמע מפירוש רש"י דדוקא באופן ששתי החתיכות היו בכלי בשעה שנגע הטמא הכלי מצרפם ונטמאו כולם, אבל אם היה בכלי חתיכה אחת ונגע בה הטמא ואח"כ הניחו בכלי עוד חתיכות אין הכלי מצרפן שיטמאו כולן, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

**רש"י ד"ה פסל את כולן וכו' דאי משום דנגעי אהדדי נהי דגחלת שנגע בה מטמא את חברתה וכו'.** עי' תוס' לעיל יד: ד"ה ואילו הכא, שכתבו דקודש שנטמא בטבול יום פסול הוא ואינו מטמא אחרים, ועי' רש"ש.

**תוד"ה אלמא קסבר צירוף דרבנן וכו' דדייק דצירוף דרבנן מהא דקתני רישא על אפר חטאת וכו' וזהו מדרבנן וכו'.** עי' טורי אבן חגיגה כג: ד"ה וקתני הוסיף, שכתב דאפילו אם אפר מקבל טומאה מדאורייתא מ"מ צירוף כלי באפר מהני רק מדרבנן, עי"ש הטעם. ועי"ש מה שהקשה על פירוש התוס'.

**בא"ד. וזהו מדרבנן שאפר חטאת אינו קודש אלא חול.** ומשו"ה לא שייכא בה חיבת הקדש, וכ"כ התוס' יומא מה: ד"ה מדפסיל (מתחיל בעמוד א'). ועי' טורי אבן חגיגה כג. ד"ה לא ישא אדם מי חטאת, (הב'), שהקשה דמבואר במנחות קב: דיש חיבת הקודש בפרה. ועי' תוס' ב"ק עז. ד"ה פרה (הב'), שנסתפקו אי חיבת הקדש דפרה דאורייתא או רק מדרבנן, ועי' בטורי אבן הנ"ל הקדש בפרה. ועי' שהביא דבשו"ת הרשב"א ח"א סימן ל"ב וסימן תקפ"ג כתב דפרה מטמא מדאורייתא משום חיבת הקדש. עוד ביאר הטורי אבן שם דמטמאה מדאורייתא משום דכתיב והניח במקום טהור, אלמא מקבל טומאה, ועי' תוס' ב"ק עז. ד"ה פרה (הב'), שכתבו דגזירת הכתוב הוא דאפילו עוסקין בה בפשוטי כלי עץ בעינן שיהיו טהורין, וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי סוף הלכות פרה אדומה (עמ' 126 ד"ה והנה).

**בגמ'. זכינו שאין טומאת ידים במקדש.** עי' רמב"ם פרק ח' מהלכות אבות הטומאות הלכה ו' שכתב דה"ה בנטמאו הידים חוץ למקדש ונגע בקדשים במקדש לא טמאן, ויש לעיין לפי"ז בנגעו בטומאה במקדש ונגעו בקדשים חוץ למקדש האם לא חלה טומאה כלל על הידים במקדש, או שחלה הטומאה אלא שאין מטמא במקדש, וכמו בנטמא חוץ למקדש, ועי' חזו"א ידים סימן ז' אות י"ג ובקהלות יעקב זבחים סימן ט"ז ד"ה ונראה בזה, מש"כ בזה.

**שם.** עי' רש"י חגיגה יח: ד"ה ולקודש מטבילין, שכתב דלאכילת חטאת ואשם צריך להטביל ידיו במ' סאה ואפילו בסתם ידים, ועי' מנחת חינוך מצוה ק"ו אות א' [ד' במהדו"ח ד"ה ובעמדי בזה] שהקשה דהא חטאת ואשם אין נאכלין אלא בעזרה ואין טומאת ידים במקדש, ואפילו נטמאו חוץ למקדש אין מטמאין קדשים במקדש (עי' בקטע הקודם), ועי' בתוס' חגיגה שם ד"ה כאן לחולין, ובמהרש"א שם, דמבואר בדבריהם דאע"ג דאין סתם ידים פוסלות מעשר מ"מ לאכילת מעשר צריך נטילה, וכ"כ המאירי שם סוף ד"ה מה שביארנו במשנה, ואם כן י"ל דה"נ לענין אכילת קדשים אע"ג דאין הידים פוסלות קדשים במקדש מ"מ איכא איסור אכילה בלא נטילה, וע"ע קהלות יעקב זבחים סימן ט"ז מש"כ בזה.

**שם.** עי' משנה למלך פרק ד' מהלכות ביאת מקדש הלכה ו' שהביא דבירושלמי יומא פרק ב' הלכה א' מסתפק ציץ מהו שירצה על טומאת ידים, ותמה ע"ז דהא אין טומאת ידים במקדש, ועי' בגליון הש"ס בירושלמי שם דף ט: אות ד' מה שתירץ על קושיתו, וע"ע בקהלות יעקב זבחים סימן ט"ז ד"ה וניחא בהכי, מה שתירץ ע"ז.

**דף י"ט ע"ב**

**בגמ'. והא אין כלי מטמא כלי.** עי' בעל המאור ג: מדפי הרי"ף שכתב דספק כלים הנמצאים גזרו עליהם דין ראשון ומשו"ה אין מטמא כלי. אבל הראב"ד בהשגות שם אות א' חולק וס"ל דאב הטומאה שוינהו רבנן, ועיי"ש מה שביאר אמאי אין מטמא כלי.

**בגמ'. אמר רב אשי זאת אומרת עזרה רשות הרבים היא וכל ספק טומאה ברשות הרבים טהור וכו'.** עי' רמב"ן חולין ב: ד"ה ואם שחט, ובריטב"א שם שכתבו דבקדשים אפילו ספק טומאה ברה"ר טמא, עיי"ש הטעם. ועי' אחיעזר ח"ב סימן א' אות ה' שהקשה מסוגיין דמבואר דטהור, ועיי"ש מה שתירץ, וצ"ע דהא הכא לא מיירי בקדשים אלא באדם וכלי שרת. וע"ע אור שמח פרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ז.

**רש"י ד"ה עזרה רשות הרבים היא לטומאה, ואדם וסכין ספק נגעו במחט זה ספק לא נגעו וכו'.** עי' בעל המאור ג: מדפי הרי"ף שכתב דמיירי בודאי נגע והספק הוא שמא אין זה המחט שאבדה, והא דהבשר טמא בודאי, מעלה הוא שעשו רבנן, ועי' בהשגות הראב"ד שם אות א. - ומדברי הבעל המאור מבואר דאע"פ שודאי נגע הסכין במחט מ"מ כיון דהמחט ספק טמאה הו"ל ספק טומאה וברה"ר טהור, ועי' ריטב"א קידושין עט. ד"ה וקשיא לן, ובאבי עזרי מהדורא חמישאה פרק י"ט מהלכות אבות הטומאות הלכה א-ב ד"ה וראיתי.

**דף כ' ע"א**

**בגמ'. דבעי ריש לקיש צריד של מנחות מונין בו ראשון ושני או לא.** עי' שטמ"ק חולין לו. אות ז' שכתב דבעצים ולבונה פשיטא דאין מונין.

**רש"י ד"ה צריד של מנחות, יבש של מנחות מקום שלא נגע לשם שמן.** וכן פירש רש"י חולין לו. ד"ה צריד, ועי' ר"ח שפירש שהוא פסולת דסולת, וכ"כ בשטמ"ק חולין שם אות א'.

**רש"י ד"ה צריד וכו' להכי נקט פרה של זבחי שלמים וכו'.** עי' קצוה"ח סימן ת"ו ס"ק ב' שפירש לדעת הרמב"ם הא דנקט זבחי שלמים משום דבהכשר בעינן רצון הבעלים (כמש"כ הרמב"ם בפרק י"ב מהלכות טומאת אוכלין הלכה א') וקדשים לאו ממון בעלים הם, ומשו"ה נקט שלמים דקדשים קלים ממון בעלים הם לרבי יוסי הגלילי (עי' ב"ק יב:), וצ"ע דהרמב"ם כתב בפרק י' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ז "פרת קדשים" ולא הזכיר שלמים. - ועי' כסף משנה פרק י"ב מהלכות טומאת אוכלין הלכה א' שהביא דעת הרשב"א דס"ל דלא בעינן רצון הבעלים להכשר אלא רצון נותן המים. וע"ע מנחת חינוך מצוה ק"ס אות א' [ו' במהדו"ח ד"ה ומבואר] מה שהקשה על הרמב"ם דס"ל דבעינן רצון הבעלים, ועי' קהלות יעקב ב"מ סימן ל' ד"ה אכן המנ"ח, מש"כ בזה.

**עי'**  צל"ח אות קל"ב שחידש דכלי שרת מקבלים טומאה אפילו מראשון ושני משום דחיבת הקודש משויא להו אוכל, ובאות קל"ג כתב בשם בנו דחיבת הקודש לא שייך אלא בעצים ולבונה דהוי אכילת מזבח, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' מנחת חינוך סוף מצוה ק"ס [אות י"ח במהדו"ח] מה שהקשה על חידושו של הצל"ח, וע"ע קהלות יעקב סימן י"ב מש"כ בזה.

**עי'** שער המלך פרק ו' מהלכות ברכות הלכה א' ד"ה ויש, שנסתפק להסוברים דאוכל אינו מקבל טומאה בפחות מכביצה, האם קדשים מקבלים טומאה אף בפחות מכביצה משום חיבת הקודש (הובא במנח"ח מצוה קמ"ה אות א' [ח' במהדו"ח] ובמצוה ק"ס אות א' [ב' במהדו"ח]), ועי' במעשה חושב שם אות ל"ח מש"כ בזה.

**בגמ'. ושחטה ועדיין משקה טופח עליה.** וקודם שחיטה לא מהני המשקין משום דאין בעלי חיים מקבלים טומאה (עי' חולין עה.), ועי' בחידושי הגרי"ז זבחים טז. שהקשה דקדשים יקבלו טומאה מחיים משום דחיבת הקודש משויא להו אוכל, ועיי"ש מה שתירץ.

**דף כ' ע"ב**

**תוד"ה הא ר' שמעון אליבא דר"י וכו' וי"ל דתלויה לר"ש היינו דלא מחייב לשורפו.** צ"ע כיון דמותר לשורפו אמאי אינו חייב לשורפו מספק שמא טמאה היא, דהא מצוה לשרוף תרומה טמאה (עי' שבת כה.) וצ"ע.

**פרק חמישי - תמיד נשחט**

**דף נ"ח ע"א**

**בגמ'. אמר ר' יהושע בן לוי דאמר קרא וכו'.** בירושלמי אמרינן דדין זה הוא רק למצוה ולא לעיכובא, ולפי"ז א"ש ס"ד דר' יהושע בן לוי.

**בגמ'. הלכך בשאר ימות השנה דאיכא נדרים ונדבות וכו' מאחרינן ליה תרתי שעי וכו'.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות תמידין ומוספין הלכה ג' שכתב "ולמה מאחרין אותו שתי שעות אחר תחילת זמן שחיטתו מפני הקרבנות של יחידים או של ציבור לפי שאסור להקריב קרבן כלל קודם תמיד של שחר ולא שוחטין קרבן אחר תמיד של בין הערבים" ועי' לחם משנה שם שהקשה אמאי הוצרך לומר שאסור להקריב קודם תמיד של שחר הא אין זה טעם לאיחור התמיד.

**בגמ'. דרחמנא אמר עליה חלבי השלמים ואמר מר עליה השלם כל הקרבנות כולם.** עי' במנין המצוות להרמב"ן (נדפס בספר המצוות אחרי מנין מצוות עשה) מצוה י"א שהשיג על הרמב"ם שלא מנה עשה דהשלמה במנין המצוות, ועי' מגילת אסתר שם שכתב דדעת הרמב"ם דאין זה מצות עשה אלא לאו הבא מכלל עשה, וע"ע בדבר שמואל עמוד ר"ט ד"ה והנה, שכתב בשם ספר דברי אמת דדעת הרמב"ם דעשה דהשלמה הוא אחד מחלקי מצות התמיד ואין זה עשה בפני עצמו.

**רש"י ד"ה בין הערבים וכו' והוה ליה למכתב בערב ושני בדבוריה וכתב בין הערבים לדרשה חלוק הערב לשני חלקים וכו'.** עי' מהרש"א שהקשה דהא בפסח גם כתוב בין הערבים ואע"פ שנשחט אחר התמיד, ועי' בנימוקי הגרי"ב (על המהרש"א) שתירץ דהא דכתיב בפסח היינו קודם שנצטוו על התמיד, וצ"ע דהא בפסח דורות גם כתוב בין הערבים (עי' ויקרא כ"ג ה'). ועי' בירושלמי שהקשה ויקרב פסח תחילה ותמיד אחריו וכו' עיי"ש מה שתירץ, ומיושב בזה לכאו' קושית המהרש"א.

**רש"י ד"ה אלא אמר רבא וכו' דמדאורייתא כל שש שעות אחרונות כשירות וכו' דהיינו מחצי שבע ואילך וכו'.** משמע דזמנו מן התורה משש שעות ומחצה, וכ"כ המאירי, ועי' בגליון הש"ס מה שהקשה ע"ז מסוגיא דיומא. ועי' אבן האזל פרק א' מהלכות תמידין ומוספין הלכה ג' שהקשה ע"ז מהגמ' לעיל ה. רבא אמר מהכא וכו' וברש"י שם ד"ה לא תשחט. ועי' ר"ח שכתב דזמן התמיד מתחילת שביעית. וע"ע מג"א סימן רל"ג ס"ק א' ופר"ח שם שנחלקו בזמן מנחה אם הוא משש שעות או משש ומחצה, וע"ע רמ"א או"ח סימן פ"ט ס"ק א' ובמג"א שם ס"ק ה' ובהגהות רעק"א שם.

**רש"י ד"ה צליית הפסח אינו דוחה שבת, מפני שצורך הדיוט היא ויכול לצלות מבעוד יום.** עי' דבר שמואל שכתב דזה שני טעמים, ועי' בחידושי הגרש"ר אות קס"ג שביאר אמאי הוצרך רש"י לשני הטעמים.

**רש"י ד"ה ר' ישמעל סבר מוספין קודמין וכו' וזמן מוספין אורחייהו בשש דכתיב בהו יום ולא כתיב בהו בקר.** משמע דמצותו בשש, וכ"כ בתוס' הרשב"א, ועי' מאירי שכתב דמסתמא שוהין היו עד שעה שישית, משמע דס"ל דאין דין שיקרב בשש, ועי' רש"ש.

**רש"י ד"ה ובזיכין בשבע, דבעי לאחרינהו דבמוספין כתיב יום ובבזיכין כתיב ביום תרי זימני.** צ"ע אמאי צריך קרא להקדים מוספין הא קיי"ל דזבחים קודמין למנחות (עי' זבחים פט.).

**תוד"ה וקעבדינן ליה בז' ומחצה, וא"ת וליעבדיה בתחילת שמונה ופירש בקונטרס וכו' ואין נראה לר"י וכו'.** עי' תוס' הרשב"א מה שתירץ על קושית התוס', ועי' רש"ש ומקדש דוד ח"א סוף סימן ט' מה שתירצו על קושית התוס' עפ"י הרמב"ם. ועי' רש"ש שם מה שהקשה על דברי הרמב"ם, ועי' אור שמח פרק ו' מהלכות תמידין ומוספין הלכה י"א.

**בגמ'. במאי קא מפליגי במכמר בשרא קמפלגי ר' ישמעל סבר וכו'.** עי' מאירי שביאר מה המחלוקת.

**דף נ"ח ע"ב**

**בגמ'. מנין שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר.** עי' בפירוש הראב"ד סוף פ"ק דתמיד (הובא בחידושי הגרש"ר אות קס"ה) שכתב דהיינו דוקא בזמן שיש תמיד אבל בזמן שאין תמיד מקריבין שאר קרבנות בלא תמיד, ועי' ערכין יא: "ותסברא מ"ש דעולת חובה דלא הואי ומ"ש בעולת נדבה דהואי הא לא קשיא בן בקר אקראי בעלמא הוא דאתרמיא להו", אבל באור החיים עה"ת ריש פרשת צו כתב דאם אין תמיד אין מקריבין שאר קרבנות.

**שם.** עי' בחידושי הגרי"ז מנחות מט. ד"ה שם בגמ', שדן האם דין זה הוא דוקא בזמן הקרבת התמיד דהיינו עד ד' שעות או אף לאחר זמן הקרבת התמיד.

**תוד"ה העולה עולה ראשונה, תימה דבזבחים פרק כל התדיר מפקינן מקרא אחרינא וכו'.** עי' תוס' מנחות מט. ד"ה תלמוד, מה שתירצו ע"ז. ועי' בחידושי הגרש"ר אות קס"ד שדן אם הדין שלא להקריב קודם התמיד הוא דין קדימה בתמיד שהוא קודם לכל הקרבנות, או שזה איסור על שאר קרבנות להקריבן קודם לתמיד. ועיי"ש מה שהוכיח מדברי התוס'.

**בא"ד. וליכא למימר נמי דאצטריך קרא תנינא לעכב וכו'.** עי' תוס' מנחות מט: ד"ה תלמוד (מתחיל בעמוד א'), שהוכיחו דבדיעבד אינו נפסל מהא דעשה דפסח ועשה דאכילת קדשים דחי לעשה דהשלמה (עי' לקמן נט.) ואי הוה מיפסל לא שייך ביה דחייה.

**דף נ"ט ע"א**

**בגמ'. יאוחר דבר שנאמר בו בערב ובין הערבים לדבר שלא נאמר בו בערב אלא בין הערבים בלבד.** עי' שטמ"ק מנחות ה. אות ל"ה, ומבואר מדבריו דהא דתמיד קודם לפסח אין זה דין הקדמת התמיד אלא דין בפסח שיקרב אחר התמיד. (וע"ע בקטע הבא), ועי' בחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ג'.

**שם.** עי' מנחת חינוך מצוה ה' אות ג' [ו' במהדו"ח ד"ה על] שכתב דזמן הפסח הוא אחר התמיד ואפילו אם אין תמיד צריך להמתין שיעור זמן הקרבת התמיד, ועי' תוד"ה יאוחר, ולפי המנחת חינוך יש נפק"מ היכא דליכא תמיד.

**שם.** עי' שאגת אריה סימן י"ז (עמ' 45 טור ב') ואור שמח פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה ד' שכתבו דהא דתמיד קודם לפסח זה רק דין בשחיטת הפסח ולא בשאר עבודות הפסח. ועי' רש"י לקמן סא. ד"ה ואם נזרק, ובחידושי הגרש"ר סימן י"ד אות א' ד"ה והנה השאג"א.

**שם.** עי' תוס' יומא כט: סוף ד"ה אלא (מתחיל בעמוד א'), שנסתפקו האם בפסח שני ג"כ תמיד קודם לפסח או שמקריב איזה שירצה קודם, ועי' בחידושי הגרש"ר אות קס"ז מה שהקשה ע"ז.

**שם.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות תמידין ומוספין הלכה ג' שכתב דקרבן פסח קרב אחר התמיד לפי שאי אפשר שיקריבו כל ישראל פסחיהן בשתי שעות, ועי' לחם משנה שם שהקשה דהכא אמרינן דהטעם משום יאוחר דבר.

**בגמ'. ר' ישמעאל בנו של ריב"ב אומר אף מחוסר כפורים בשאר ימות השנה שטובל ואוכל בקדשים לערב.** עי' בעל המאור יח: מדפי הרי"ף שכתב דדוקא אם הקריב שלמים אתמול או חטאת היום מותר, אבל אם הקריב שלמים באותו יום אינו דוחה עשה דהשלמה כיון דיש לו שהות לאכול למחר, ועי' בהשגות הראב"ד שחולק ע"ז, וע"ע מאירי, וצ"ע דהא למסקנא ליכא הכא עשה דהשלמה כיון דאינו מקטיר, ועי' תוס' מנחות מט: סוף ד"ה תלמוד (מתחיל בעמוד א'), שכתבו דיש איסור מדרבנן אף בשחיטה, ולפי"ז ניחא, וע"ע חזו"א מנחות סימן ל"ג אות ד'.

**בגמ'. מאי אולמיה דהאי עשה מהאי עשה.** עי' שטמ"ק כתובות מ. ד"ה וז"ל וניתי עשה, שכתב דעשה דוחה לאו הבא מכלל עשה, ועי' מנחת חינוך מצוה צ' אות א' ובשאגת אריה סוף סימן ל"ג (עמוד 71 טור ב') שהקשו דא"כ מאי מקשה הגמ' מאי אולמיה דהאי עשה מהאי עשה הא עשה דהשלמה לאו הבא מכלל עשה הוא, ועיי"ש מה שתירצו.

**בגמ'. והאיכא אשם וכו' והאיכא עולה וכו'.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות מחוסרי כפרה הלכה ה' שפסק דהעולה והאשם אין מעכבין מלאכול בקדשים, ועי' כסף משנה שם שהקשה דהכא משמע דאשם מעכב לכו"ע, ע"כ כתב דט"ס הוא וצריך למחוק תיבת אשם, וע"ע משנה למלך שם. וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי שם.

**בגמ'. זה בנה אב לכל חטאות שיהו קודמות לכל עולות הבאות עמהן.** עי' רמב"ן ורשב"א קידושין י"ג: ד"ה אמר שמואל, ובריטב"א שם ד"ה הדור יתבי, שכתבו דהיכא דאין מקריבין את החטאת כגון שמתו בעליה אין מקריבין אף את העולה משום דחטאת קודמת לעולה, ומבואר מדבריהם דאין זה רק דין קדימה כששניהם לפניו אלא כך הוא סדר ההקרבה חטאת ואח"כ עולה.

**רש"י ד"ה ומחוסר כיפורים, כגון מצורע או זב.** עי' מהרש"א שביאר אמאי לא נקט נמי יולדת, ועיי"ש שהקשה אמאי גבי מחוסר כפורים בשאר ימות השנה לא מוקמינן בזב ויולדת דלית בהו אשם.

**רש"י ד"ה מעלה ומלינה בראש המזבח וכו' ולינה אינה פוסלת בראש המזבח וכו' לדברי הכל דלא ירדו.** פירוש אפילו למ"ד לינה מועלת בראשו של מזבח ונפסלו האימורים (עי' זבחים פז.) מ"מ כיון שעלו לא ירדו, ועי' מנחת חינוך מצוה צ' אות א' שמקשה למ"ד לינה מועלת בראשו של מזבח היאך יכול להלינה הא גם בראש המזבח עובר בלאו, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חזו"א זבחים סימן י"ט אות מ"ד ד"ה ויש לעי', מה שתירץ ע"ז.

**שם.** עי' תוס' ר"ה ל: ד"ה ונתקלקלו, שכתבו דהא דאמרינן מלינה בראשו של מזבח היינו דוקא למ"ד אין לינה מועלת בראשו של מזבח, ועי' חזו"א מנחות סימן ל"ג אות ד' בסוגריים.

**תוד"ה אתי עשה דפסח וכו' לא מיקיים עשה דאכילת פסח דאינה אלא בלילה.** תמוה דבאכילה ליכא כרת והא דאמרינן יבא עשה שיש בו כרת היינו ההקרבה, וכעי"ז קשה בתוס' לקמן סח: סוף ד"ה ומה שחיטה, וכן הקשה בשפת אמת שם.

**בא"ד. ור"י מתרץ דדוקא בל"ת דחמיר בעינן בעידנא דמיעקר לאו דלקיים עשה.** עי' תוס' זבחים לג: ד"ה לענין מלקות, שכתבו דעשה שיש בו כרת דוחה ל"ת ועשה ואפילו שלא בעידנא.

**דף נ"ט ע"ב**

**בגמ'. יכול יהו כהנים רשאין בחזה ושוק קודם הקטרת אימורין וכו'.** עי' תוס' ביצה כ: ד"ה מאי בינייהו, שכתבו דאף חלק הבעלים אסור באכילה קודם הקטרת אימורין, ועי' צל"ח שם.

**שם.** יש להסתפק במלין בראש המזבח האם למחר כשראוי להקטרה יחזור ויאסר הבשר, ועי' קובץ שיעורים ביצה אות נ"ד.

**בגמ'. כיון דלא אפשר עשאום כמי שנטמאו או שאבדו.** עי' תוס' ביצה כ: ד"ה האי ביניינו, שכתבו דלמ"ד נדרים ונדבות אין קריבין ביו"ט אם שחט ביו"ט הבשר מותר באכילה אע"פ שלא הקטירו האימורין, דעשאום כמי נטמאו או שאבדו כיון שאסרו להקטיר ביו"ט, ועי' צל"ח שם. וע"ע קובץ שיעורים שם אות נ"ד מה שביאר בדברי התוס'.

**תוד"ה יכול נטמאו או שאבדו וכו' ונראה לפרש דכל זמן דחזי בשר לאכילה לא מתכפרי בעלים עד שיאכלו כהנים.** יש לעי' האם חזרו בהם ממש"כ בתירוץ הראשון דסגי בחזי לאכילה ואין צריך אכילה בפועל, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף נט: ד"ה שם ונראה לפרש, מש"כ בזה.

**בגמ'. רב כהנא רמי כתיב לא ילין חלב חגי וכו'.** עי' תוס' מנחות מט: סוף ד"ה תלמוד. (מתחיל בעמוד א') שכתבו דעשה דהשלמה הוא דוקא לאחר הקטרת התמיד, ועי' טורי אבן ר"ה ל: סוף ד"ה ונתקלקלו, שהקשה דא"כ מה הקשה רב כהנא דילמא קרא דלא ילין איירי בשלא הקטירו אברי התמיד.

**בגמ'. הוא מותיב לה והוא מפרק לה כשנתותרו.** עי' תוס' מנחות כו: ד"ה אלא, שכתבו דמנחה שנקמצה הוי כאברים שנתותרו ומותר להקטיר הקומץ אחר התמיד, ועי' בליקוטי הלכות כאן בעין משפט אות פ' שהקשה דהא הקטרת הקומץ הוא במקום זריקת הדם וזריקת הדם בעינן שתהיה קודם התמיד.

**שם.** עי' תמיד כח: האברים והפדרים שלא נתעכלו וכו' ושם כט. האברים והפדרים שלא נתעכלו וכו', ועי' במפרש שם שכתב דאברים שנתותרו אסור להקריבן קודם תמיד של שחר, אבל בפירוש הרא"ש שם כט. ד"ה מחזירין, כתב שהאיסור להקריב קודם תמיד של שחר הוא דוקא בקרבן שיקרב היום.

**בגמ'. רמי ליה רב ספרא וכו' והכתיב עולת שבת בשבתו וכו'.** עי' בגליון הש"ס שהקשה מהתוס' בשבת שכתבו דאברים שמשלה בהן האור מבעוד יום מותר להקריבן בשבת, ועי' מקדש דוד ח"א סימן ו' ד"ה והקשה הקרן אורה, שתירץ עפ"י מש"כ הקרן אורה דאברים שמשלה בהן האור אינם נפסלים בלינה. ועי' אחיעזר ח"ב סימן כ"ו סוף אות ט' מה שהקשה על הקרן אורה.

**דף ס' ע"א**

**תוד"ה אבל בשתי עבודות אפילו ר"מ מודה, וא"ת והיכי מיתוקמא מתני' כר' מאיר וכו'.** עי' בהגהות הרא"מ הורוויץ שהקשה דהתם לא שייך כלל תפוס לשון ראשון דמצו למיכל מיניה גם טמאים וגם טהורים.

**תוד"ה אי בשתי עבודות היינו רישא וכו' ולכך כשזרק שלא לשמו אמר הוכיח סופו על תחילתו.** עי' תוס' לקמן סג. ד"ה רבי מאיר, שכתבו דלפסול קרבן בעינן דיבור ולא סגי במחשבה, וצ"ע א"כ מאי מהני הוכיח סופו על תחילתו הא בתחילתו לא היה דיבור.

**רש"י ד"ה דאמר הריני שוחט לשמו וכו' דמחשב בשעת עבודה זו על חברתה לעשותה במחשבת פסול נפסל מיד וכו'.** עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות פסולי המוקדשין הלכה י' שכתב "וזאת המחשבה שחשב בשעת השחיטה כאילו חשבה בשעת זריקה ולפיכך פסולה". ועי' קהלות יעקב זבחים סימן ח' אות ב'.

**דף ס' ע"ב**

**בגמ'. איבעיא להו פסח ששחטו בשאר ימות השנה לשמו ושלא לשמו מהו.** עי' מאירי שפירש דהספק הוא בפסח שעבר זמנו, ונחלקו רב דימי ורבא אי בעי עקירה או שאף בלא עקירה סתמו שלמים הוא, והלכה כרב דימי דקיי"ל דלא בעי עקירה, וקשה דהא קודם הפסח לכו"ע בעי עקירה ואפ"ה כי שחיט ליה שלא לשמו כשר וא"כ נשארת ראית רבא מקודם הפסח, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ס: ד"ה דהא סתמו, מה שתמה על המאירי. - וע"ע במאירי שכתב דפסח שעבר זמנו אע"ג דלא בעי עקירה אי שחטו לשום פסח פסול, ומבואר דס"ל דלא הוי מיד שלמים אלא דהשחיטה סתמא הוי לשם שלמים והו"ל עקירה, ועי' תוס' לקמן סד. ד"ה טעמא, שכתבו דאי לא בעי עקירה אפילו שחט לשם פסח כשר. וע"י לקמן בתוס' שם מה שצוין עוד על דברי המאירי.

**תוד"ה פסח ששחטו לשמו ושלא לשמו, אור"י דמבעיא ליה אפילו לר"מ דסבר וכו'.** עי' תוס' רי"ד שכתב דהספק הוא רק אליבא דרבי יוסי ולא אליבא דר"מ.

**בא"ד. דילמא הכא פסול דלשמו דאינו נוהג בכל הזבחים לא חשיב למיחל והוי עקירה או דילמא וכו'.** עי' בהגהות הרא"מ הורוויץ שהקשה דהא תפוס לשון ראשון הוא משום דדעתו שיחול מה שאמר ראשון ומאי נפק"מ לענין זה אי חשיב פסולא טפי או לא, וכן הקשה בחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ס: ד"ה שם.

**בגמ'. תאמר בלשמו שכן אינו נוהג בכל הזבחים אלא בפסח בלבד.** עי' רש"ש שהקשה דהא נוהג גם באשם נזיר ואשם מצורע במחוסר זמן בבעלים.

**בגמ'. אמר רבא פסח ששחטו בשאר ימות השנה לשמו ושלא לשמו כשר.** עי' צל"ח שתמה על הרמב"ם שהשמיט דין זה, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. דהא סתמו לשמו קאי ואפילו הכי כי שחיט ליה שלא לשמו כשר וכו'.** עי' בחידושי מרן רי"ז הלוי פרק ד' מהלכות מעשה הקרבנות הלכה י"א ד"ה והנראה, שהוכיח מכאן דהא דמחשבת שלא לשמו פוסלת בקדשים אין זה משום שחסר תורת לשמה בקרבן אלא משום דמחשבת שלא לשמה הויא דבר הפוסל.

**תוד"ה הכא נמי אתי שלא לשמו ומפיק מידי לשמו, וא"ת והא לשמו ושלא לשמו כשר לר"מ וכו'.** קשה אי רבא מיירי אליבא דרבי מאיר מאי מדמה שלא לשמו ללשמו ושלא לשמו, הא בשלא לשמו לא שייך תפוס לשון ראשון משא"כ בלשמו ושלא לשמו, ועי' בהגהות הרא"מ הורוויץ ובשפת אמת.

**בענין לשמו ושלא לשמו.-** עי' תוס' מנחות מב: ד"ה מה טעם, שכתבו דאם צבע ציצית לשם ציצית ולשם נסיון פסול דהוי כמנחה שנקמצה לשמה ושלא לשמה, ועי' קובץ שיעורים ח"ב סימן כ"ב שהקשה בשם הגר"ח דדוקא בקדשים דמחשבת שלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת פסול בלשמו ושלא לשמו, משא"כ בציצית דכל הפסול בשלא לשמה הוא משום חיסרון הלשמה, ועי' אור שמח פרק א' מהלכות גירושין הלכה א', וע"ע מנחת חינוך מצוה י' אות ב' [י"ד במהדו"ח].

**בגמ'. דהא לאוכליו ושלא לאוכליו כשר וכל היכא דשחיט ליה שלא לאוכליו לחודיה פסול וכו'.** עי' שפת אמת שהקשה מה הראיה הא הטעם שכשר הוא משום דמקצת אוכלין כשר וכיון שחשב שיהיה גם לאוכליו וגם שלא לאוכליו אין כאן מחשבת פסול, משא"כ בשלא לאוכליו לחודיה דאין מקצת אוכלין והויא מחשבת פסול.

**בגמ'. איבעיא להו פסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים מהו.** עי' קובץ שיעורים אות ר"ח שביאר דהספק הוא משום די"ל דהא דשינוי קודש הוי עקירה הוא מחמת דפוסלו בזמנו דכיון דנפסל נעקר הפסח, וא"כ ה"ה שינוי בעלים דפוסלו בזמנו יחשב עקירה.

**שם.** עי' מאירי מה שביאר בספק הגמ' ומה שפסק להלכה.

**שם.** עי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ס: ד"ה שינוי בעלים, שמסתפק לפי הצד דשינוי בעלים הוי עקירה האם דוקא שוחט על מנת לזרוק שלא לשם בעלים הוי עקירה דזהו שינוי בעלים הפוסל, או דגם שוחט לשם אחרים הוי עקירה כיון דבזמנו פוסל משום שלא למנויו, ועי' רש"י לקמן סא. ד"ה כמי שאין לו בעלים, דמשמע בלשונו דשלא למנויו דפסח ושינוי בעלים דשאר קרבנות חד דינא הוא.

**דף ס"א ע"א**

**בגמ'. תאמר בשינוי בעלים וכו' ואינו בארבע עבודות.** עי' משנה למלך פרק ט"ו מהלכות פסולי המוקדשין הלכה א' שכתב דדעת הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל בד' עבודות, ועיי"ש שהקשה ע"ז מהגמ' כאן, ועי' מאירי. ועי' קרן אורה זבחים ז: ד"ה פסח מנלן, שהקשה לשיטת הרמב"ם אמאי בעינן קרא לפסול שחטו שלא למנויו תיפו"ל דשינוי בעלים הוא, ותירץ דשינוי בעלים היינו שחושב שיתכפר בו אחר משא"כ שלא למנויו היינו שחושב להאכיל שלא למנויו, ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות קרבן פסח ד"ה ועיין וכו' ונראה פשוט דאין הפירוש שחשב על עצם מעשה האכילה ממש וכו'.

**רש"י ד"ה כמי שאין לו בעלים וכו' ואני שמעתי שינוי בעלים אינו בזריקה וכו'.** וכן פירש ר"ח, והא דאינו בזריקה צ"ל דשינוי בעלים הפוסל הזריקה היינו שחושב שיתכפר בו אחר ושלא למנויו הפוסל בשחיטה היינו שחושב להאכיל שלא למנויו (עי' בקטע הקודם) וזה פוסל רק בשחיטה.

**תוד"ה נעשה כמי שאין לו בעלים בזמנו ופסול וכו' וכששחטו סתם פסול אע"פ שהוא כמפרש שלא לשם בעליו שהרי מתו.** עי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף סא. שהקשה דשינוי בעלים הוא רק כששוחט לשם אחר שאינו בעלים משא"כ במתו בעליו דאינו שוחט לשם אחר, ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס'.

**בענין פסולי מחשבה בקרבן פסח. -** עי' מקדש דוד ח"א בקונטרס מעניני קדשים סימן ד' אות א' ב' ג'.

**מתני'. שחטו שלא לאוכליו ושלא למנויו לערלים ולטמאים פסול.** עי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות קרבן פסח ד"ה ועיין, שכתב דאין הפירוש שחושב על עצם מעשה האכילה אלא שחושב על מי שאינו ראוי לאכול שהוא יהיה הבעלים של הקרבן לענין אכילה.

**תוד"ה לאוכליו מנא לן, אור"י דערלים וטמאים כולהו נפקי מהאי קרא דאיש לפי אכלו דכיון דלא מצו אכלי ליה חשיב כולהו שלא לאוכליו.** לכאורה קשה דהא טמאים משמע כל טמאים ולמ"ד אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ (עי' לקמן צ:) אף טמא שרץ בכלל, ואמאי חשיב אינו ראוי לאכילה הא יכול לטבול ולאכול לערב, ועי' בשו"ת מנחת ברוך סימן כ"ד ענף א' ד"ה ועדיין.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' שמחלק בין שלא לאוכליו לערלים, ומבואר דאין זה אותו פסול, וכן מבואר בתוס' הרשב"א לקמן עמוד ב' ד"ה רבה אמר, וכן מבואר במאירי ד"ה כבר ביארנו במשנתינו, ועי' בשו"ת מנחת ברוך סימן כ"ד ענף ב' ג'.

**תוד"ה שחטו למולין על מנת שיתכפרו בו ערלים וכו' ומיהו נראה לר"י דה"נ פליגי בשחט לאוכליו על מנת שיתכפרו שאינם אוכלין וכו'.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' שפסק דשחטו לאוכליו לזרוק דמו שלא לאוכליו הפסח כשר ואין אדם יוצא בו ידי חובתו לפי שאין מחשבת אוכלים בזריקה, וצ"ע דלקמן עח: אמרינן דיוצא בו ידי חובתו, ועי' אור שמח שם שכתב דטעות סופר הוא ברמב"ם, ועי' מאירי. ועי' בחידושי רבינו חיים הלוי שם מה שתירץ ע"ז.

**בא"ד. ודווקא בשחט למולים ע"מ שיתכפרו ערלים פסל רב חסדא אבל נזרק לשם ערלים אפילו רב חסדא מודה דכשר דאין מחשבת אוכלין בזריקה.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' שפסק דאם נזרק הדם לשם ערלים פסול, ועי' בחידושי רבינו חיים הלוי שם מה שביאר במחלוקת תוס' והרמב"ם.

**דף ס"א ע"ב**

**רש"י ד"ה שחטו וכו' אבל יתכפרו בו בזריקתו ערלים או מנויין או שאינן מנויין.** עי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף סב. שהקשה מה מינוי שייך בערלים הא אינן במצות הפסח כלל, ועי' רמב"ם פרק ד' מהלכות קרבן פסח הלכה ט' שפסק דהמפריש פסחו עד שלא נתגייר ונתגייר הרי זה מקריבו לשם פסח, ואע"פ שקודם שנתגייר אינו במצוות הפסח כלל.

**בגמ'. מתקיף לה רב אשי וכו' דעד דאיכא כולה ערלה לא פסלה לא שנא בשחיטה ולא שנא בזריקה.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' שפסק דמקצת ערלה פוסל בזריקה, והראב"ד השיג עליו דהא רב אשי דהוא בתראה מסיק דאף בזריקה לא פסלה מקצת ערלה, ועי' כסף משנה שם שתירץ דהרמב"ם לא פסק כרב אשי משום דרב אשי לא אמר הכי אלא בדרך דילמא ולא שבקינן מאי דפשיטא ליה לסתם גמרא אליבא דרב חסדא משום מאי דמספקא ליה לרב אשי, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף סא: אות ו' מה שהקשה ע"ז. וע"ע בליקוטי הלכות בזבח תודה ד"ה והנה, ובשו"ת מנחת ברוך סימן כ"ה מה שביארו בדעת הרמב"ם. ועי' מאירי.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' שפסק דשחטו למולים על מנת שיתכפרו בו ערלים פסול, וצ"ב אמאי נקט גוונא דכולה ערלה הא מקצת ערלה נמי פוסל בזריקה לדעת הרמב"ם (עי' בקטע הקודם), ועי' בחידושי רבינו הלוי שם ד"ה והנה שם בסוגיא, מש"כ בזה.

**דף ס"ב ע"א**

**רש"י ד"ה בהאי קרא פליגי, וכשיתכפרו בו ערלים דקאמר שאין מנויין עליו קאמר וכו'.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דמ"מ יפסל משום שלא לאוכליו כיון דאינם מנויין, וכן ערלים אינם ראויים לאכילה, ואמאי מכשיר רבה, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ס"ב. אות א' שכתב דאין מחשבת שלא לאוכליו פוסלת אלא במנויין, וע"ע קובץ שיעורים אות ר"ט. וע"ע בתוס' רי"ד שמכח קושיא זו פירש דברי רב אשי באופן אחר.

**שם.** עי' בקושיות עצומות לרעק"א שהקשה דהא פסול דשלא למנוייו בפסח לאו מדין שינוי בעלים הוא ואין זה נלמד מקרא דונרצה לו לכפר עליו אלא מקרא דבמכסת ומנלן דבעינן בר כפרה כמותו, ועי' חזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף סב. אות א'.

**בגמ'. רבה סבר חברו דומיא דידיה וכו' ורב חסדא סבר האי ערל נמי וכו'.** הרמב"ם השמיט דין ערלים שאינן מנויין אי פוסל משום שינוי בעלים, ועי' בחידושי רבינו חיים הלוי פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' ד"ה והנה שם בסוגיא, שתירץ דהרמב"ם ס"ל דלהלכה אין נפק"מ בזה כיון דפסול משום ערלים, והגמ' קיימא אם נימא דמקצת ערלה לא פסלה דיש נפק"מ במקצת ערלים, ועי' בגליונות חזו"א שם מש"כ על דברי הגר"ח, ועי' תוס' רי"ד שכתב דמחשבת ערלים פוסל אף באינן מנויין.

**בגמ'. רבה אמר אינו לוקה אמרינן הואיל ואי מקלעי ליה אורחים חזי ליה השתא נמי חזי ליה ולא לקי.** עי' שאגת אריה סוף סימן ס"ד שכתב דשוחט בהמה שהיא טריפה מדרבנן ביו"ט לא עבר אדאורייתא, הואיל ומדאורייתא אי בעי לאכול מצי אכיל, ועי' בשו"ת רעק"א ח"ב סימן ה' ד"ה אמנם הגאון, מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. אמרי כי לית ליה לרב חסדא הואיל לקולא לחומרא אית ליה.** עי' רמב"ן במלחמות לעיל יד: מדפי הרי"ף שהקשה אי הואיל דינא הוא מאי שנא קולא מחומרא הא כל בדאורייתא לא שנא לקולא ולא שנא לחומרא (עי' תוס' ד"ה כי לית ליה), ועיי"ש מה שהקשה עוד ע"ז, ועי"ש מה שביאר בדברי הגמ'.

**תוד"ה כי לית ליה לקולא וכו' ואין להקשות אי מדרבנן היאך יתחייב פסח אחר וכו'. - בענין אינו ראוי מדרבנן לענין דאורייתא. -** עי' תוס' לעיל נט: עשאום, ובשאגת אריה סימן ק"ח. ועי' מנחת חינוך מצוה ה' אות ח' [כ' במהדו"ח], וע"ע באחיעזר ח"ב סימן ט"ו אות ג'.

**בא"ד. תימה דהשתא לרב אשי דמחשבת ערלים וכו' כ"ש במנויין.** עי' מהרש"ל שכתב דטעות הוא, ועי' קובץ שיעורים אות ר"ט מה שביאר בדבריו, ועי' מהרש"א שמקיים הגירסא, וכן הקשה בתוס' הרשב"א.

**דף ס"ב ע"ב**

**בגמ'. ואמאי נימא הואיל ובזמנו פוסל שלא בזמנו נמי פוסל.** עי' רמב"ן במלחמות לעיל יד: מדפי הרי"ף מה שביאר בזה.

**בגמ'. מה בין לשמו ושלא לשמו לאוכליו ושלא לאוכליו וכו' לשמו ושלא לשמו פסולו בגופו לאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו וכו'.** עי' ליקוטי הלכות בזבח תודה ד"ה לשמו ושלא לשמו, שדן בזרקו למנוייו ושלא למנוייו אי חשיב שינוי בעלים ופסול, ועי' מקדש דוד ח"א בקונטרס מעניני קדשים סימן ד' אות א' ד"ה הנה לפמ"ש, שכתב דפסול, וכן מבואר בחידושי רבינו חיים הלוי פרק ב' מהלכות קרבן פסח הלכה ו' ד"ה והנה שם בסוגיא, אבל בשו"ת מנחת ברוך סימן כ"ה ענף ג' כתב דשינוי בעלים בזריקה אינו פוסל אלא כששינה כל הבעלים.

**דף ס"ג ע"א**

**בגמ'. המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ואמר תרומה וכו' לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין.** עי' תוס' ערכין ה. ד"ה אדם יודע, שכתבו בתירוץ אחד דלא אמר כלום ממה שמוציא בפיו אבל מה שבלבו הוי קיים. אבל הר"ש בתרומות פרק ג' משנה ח' כתב דהא דמהני מחשבה בתרומה היינו דוקא כשפיו ולבו אין מכחישין זה את זה משא"כ הכא, ועי' טורי אבן חגיגה באבני שוהם לדף י. ד"ה דילמא, שכתב דהיכא דחשב בלבו להוציא בשפתיו לא חלה המחשבה, ועי' דבר אברהם ח"א סימן ט"ז אות י"ג ט"ו, ובאפיקי ים ח"א סימן כ"ד אות ז' מש"כ בזה, וע"ע אחיעזר ח"ב סימן כ"ד.

**תוד"ה רבי מאיר סבר לא בעינן פיו ולבו שוין, מכאן מדקדק ר"י דהא דקרי בכל דוכתי פיגול פסול מחשבה לאו דוקא אלא עד שיוציא בשפתיו.** עי' תוס' רשב"א כאן, ובשטמ"ק ב"מ מג: ד"ה וז"ל תוס' שאנץ, מש"כ בענין פיגול אי סגי במחשבה או דבעינן דיבור. - ועי' בשטמ"ק שם שדחה ראית התוס' דהכא מיירי שחשב בלבו שיאמר כן ומשו"ה לא מהניא מחשבתו (ועי' בקטע הקודם), וע"ע בשו"ת מנחת ברוך סימן א' ענף ד'. - וע"ע בשטמ"ק שם שהביא ראיה דפיגול סגי במחשבה מהא דאמרינן בזבחים כט: דמפגל לאו שאין בו מעשה הוא, ואמאי לא אמרינן דבדיבוריה איתעביד מעשה דומיא דתמורה דחשיב משום הא לאו שיש בו מעשה (עי' תמורה ג:) ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי הגרי"ז מנחות דף ב: ד"ה והנה בזבחים, שכתב בשם הגר"ח ג' סברות לחלק בין פיגול לתמורה.

**שם.** עי' רא"ש בהלכות קטנות (נדפס בסוף מסכת מנחות) הלכות ס"ת סוף סימן ג' שמסתפק האם לשמה בס"ת תפילין ומזוזה וכן בגט צריך לומר בפה או דסגי במחשבה, ועי' בשו"ת רעק"א ח"א סימן כ"ג ד"ה מ"ש מעכ"ת, וד"ה וביסוד הזה, דמבואר מדבריו דגם לפי הצד שצריך דיבור צריך גם מחשבה, וגבי פיגול מבואר הכא לר"מ דמהני דיבור בלא מחשבה.

**תוד"ה המתכוין לומר תרומה וכו' ומה שמוציא בשפתיו אינו כלום לפי שטעה בדיבורו.** צ"ב גבי למולין ולערלים אמאי חשיב טעה בדיבורו הרי רצה לומר ערלים ואמר ערלים, ועי' אחיעזר ח"ב סימן כ"ד אות ו' מה שביאר בזה.

**מתני'. השוחט את הפסח על החמץ עובר בלא תעשה.** עי' מנחת חינוך מצוה פ"ט [אות ג' במהדו"ח] דכתב דשיעורו בכזית, ועי' צל"ח. - וע"ע במנחת חינוך שם שדן אם יש איסור בחצי כזית משום חצי שיעור.

**רש"י ד"ה ושלא לשמו פטור, דפסול הוא ושחיטה שאינה ראויה לאו שמה שחיטה.** עי' משנה למלך פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה ה' שמסתפק בזרק הדם על החמץ אחר שנפסל הקרבן באחד מן הדברים הפוסלים אם לוקה משום לא תשחט על חמץ, ועי' שער המלך ריש פרק א' מהלכות קרבן פסח שהביא ראיה מדברי רש"י שכתב דוקא משום שחיטה שאינה ראויה משמע דבלא"ה חייב ואע"ג דהקרבן פסול, ועיי"ש מה שדחה. ועי' מאירי שכתב דשלא לשמו פטור משום שהוא פסול ואינו קרוי זבח לחייבו כששחטו על החמץ. - ועי' מנחת חינוך מצוה פ"ט [אות ח' במהדו"ח] שכתב דהשוחט פסח בחוץ על החמץ לוקה גם משום לא תשחט על חמץ, ועי' בחידושי הגרש"ר אות קע"ח שכתב דבכה"ג פטור לכו"ע, עיי"ש הטעם.

**שם.** עי' תוס' חולין פה. ד"ה ואין דנין, מה שהקשו על פירוש רש"י כאן, ולפירוש המאירי (עי' בקטע הקודם) ניחא.

**רש"י ד"ה חייב וכו' וחייב משום לא תשחט בהדי לאו דלא יראה ולא ימצא.** עי' צל"ח שהקשה אמאי לעיל בד"ה לשמו חייב, לא הזכיר רש"י דעובר גם על לא יראה ואל ימצא, ועיי"ש מה שתירץ.

**תוד"ה השוחט את הפסח על החמץ עובר בלא תעשה, אומר ריב"א דהפסח כשר.** עי' תוס' תמורה ד: ד"ה רבא אמר, שהקשו אמאי אין הפסח פסול משום אי עביד לא מהני, ותירצו דבירושלמי איכא קרא להכשיר, ועי' משנה למלך פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה ה' מה שביאר בדברי הירושלמי.

**שם.** עי' בחידושי רעק"א לקמן עמוד ב' ד"ה ובזה, שדן היכא דהשוחט אינו מבני החבורה דיפסל הפסח אף בדיעבד, כיון דבעינן שליחות בשחיטה ואין שליח לדבר עבירה ובטלה השליחות, ועי' משנה למלך פרק ג' מהלכות גניבה הלכה ו' שכתב דהיכא דלא עשאו שליח על האיסור לא בטלה השליחות ואע"פ שהשליח עשה איסור. - ועי' בשו"ת מנחת ברוך סימן י"ד שדן אי שליחות בשחיטת הפסח מעכבת, וע"ע שם בסימן ט"ו ענף ג' ד"ה ולדברינו. וע"ע מנחת חינוך סוף מצוה ה' [אות כ"ב במהדורה חדשה] ובאור שמח פרק א' מהלכות מקואות הלכה ח' אות י' י"א מש"כ בזה.

**בא"ד. דהא לא שנה עליו הכתוב לעכב.** עי' מהרש"א שהקשה דהא איכא תרי קראי ע"ז, ועיי"ש מה שתירץ.

**בגמ'. לעולם אינו חייב עד שיהא החמץ לשוחט או לזורק.** עי' מאירי במשנה דכתב דאם השוחט יודע דיש חמץ ברשות אותו שעומד עמו לקבל או להוליך או לזרוק או להקטיר אימוריו או ברשות אחד מבני החבורה לוקה, ועי' צל"ח על רש"י ד"ה חייב, שכתב דהשוחט אינו עובר על חמץ שיש לזורק דמי יודע בשעת שחיטה אם זה יהיה הזורק, אבל על חמץ שיש לאחד מבני החבורה עובר השוחט כיון שכבר נימנו עליו קודם שחיטה.

**דף ס"ג ע"ב**

**בגמ'. או לאחד מבני חבורה.** עי' תוס' מנחות עח: ד"ה או לאחד, שכתבו דהא דחייב על אחד מבני חבורה היינו דוקא בפסח ולא בתמיד, ועי' צל"ח עמוד א' על רש"י ד"ה חייב, שכתב דה"ה בפסח שלא בזמנו או בשאר זבחים לרבי שמעון אינו חייב על אחד מבני חבורה, עיי"ש הטעם.

**תוד"ה או לאחד מבני חבורה, אומר ר"י דלא מיחייב בעל החמץ אלא השוחט והזורק.** עי' רש"י עמוד א' ד"ה עד שיהא החמץ, שכתב דאם יש לאחד מבני חבורה כולן עוברין, ועי' תוס' רי"ד.

**בגמ'. ועד שיהא עמו בעזרה וכו' דרבי שמעון בן לקיש סבר על בסמוך.** יש לעי' אי בתוך ד' אמות לפסח חשיב בסמוך אף חוץ לעזרה, ועי' ר"ח שכתב "האי על משמע אצלו במקום שחיטה" ומבואר שזה דין שיהיו במקום אחד.

**בגמ'. ר' יוחנן אמר אע"פ שאין עמו בעזרה.** עי' ר"ש כלים פרק א' משנה ח' שכתב דאף לר' יוחנן בעינן שיהא החמץ בירושלים, ועי' בגליון הש"ס,

ועי' חידושי רעק"א שהביא שכן משמע בירושלמי ותמה ע"ז דמה שייכות ירושלים לזה, ועיי"ש שדחה הראיה מהירושלמי. ועי' ר"ח שכתב "וחומת בית פאגי רחוק הוא ונמצא זבח בלא לחם כי הוא במקום אחד והלחם במקום אחר אבל לפנים מחומת בית פאגי שאוכלים שם קדשים קלים שפיר דמי וכו' דעל זבח קרינא ביה" ומבואר דאף לר' יוחנן חוץ לחומת בית פאגי לא חשיב על זבח כיון שאי אפשר לאכול שם את הזבח, וא"כ י"ל דה"ה בחמץ חוץ לירושלים לא חשיב על חמץ כיון דאי אפשר לאכול שם את הפסח.

**רש"י ד"ה בית פאגי וכו' ואם יצא שם נפסלין התם ודאי לא מקדשא ליה שחיטה.** עי' בחידושי רעק"א שהקשה דא"כ מנלן דר"ל סבר על בסמוך דילמא ר"ל לשיטתו דס"ל (עי' זבחים פט:) דבשר קדשים קלים שיצא חוץ לחומת העזרה קודם זריקה נפסל ביוצא, והו"ל כחוץ לחומת בית פאגי לר' יוחנן.

**שם.** עי' ר"ח שכתב דחוץ לחומת בית פאגי ר' יוחנן מודה משום דלא קרינא ביה על זבח, ונפק"מ למקום הראוי לאכילת קדשים קלים ואינו סמוך לירושלים, כגון עיירות המוקפות חומה לדעת הקרית ספר פרק ז' מהלכות בית הבחירה.

**בגמ'. אלא בהתראת ספק קמיפלגי.** עי' שאגת אריה סימן ע"ז שהקשה דהא גם כשהחמץ עמו בעזרה ספק הוא שמא ביטלו ואינו עובר עליו, ועיי"ש שהוכיח מזה דבחמץ שקיבל עליו אחריות אינו עובר משום לא תשחט על חמץ, עיי"ש הטעם.

**בגמ'. דאיתמר שבועה שאוכל ככר זו היום וכו' ר' יוחנן אמר אינו לוקה משום דהוה ליה לאו שאין בו מעשה.** עי' תוס' שבועות ד. ד"ה אבל, שכתבו דאפילו אם זרק הככר לים חשיב לאו שאין בו מעשה, ועי' מצפה איתן שם מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. אמר רב פפא הלכך כהן המקטיר את החלב עובר בלא תעשה.** עי' מנחת חינוך מצוה פ"ט [אות י"ב במהדו"ח] שכתב דאף לת"ק דאינו עובר אלא בפסח בזמנו היינו דוקא בשחיטה וזריקה אבל אם נשחט ונזרק בזמנו והקטיר בלילה על החמץ אע"פ שכבר נאכל הפסח עובר המקטיר ולוקה ע"ז, ואפילו אם עבר ולן עד הבוקר כיון שאם עלו לא ירדו עובר אם יש לו חמץ בשעת הקטרה, ועי' בחידושי הגרש"ר אות קע"ח מש"כ בזה. - וע"ע במנחת חינוך שם שכתב דאף אם העלה חלבים בראשו של מזבח והקטירם לאחר הפסח עובר אם יש לו חמץ בשעת הקטרה, והוכיח כן מרבי שמעון דס"ל דבערב פסח אין איסור אכילה ואפ"ה עובר משום לא תשחט, וצ"ע דבערב פסח זמן איסור חמץ הוא אף לר"ש דהא איכא תשביתו משא"כ לאחר הפסח.

**רש"י ד"ה המקטיר את החלב וכו' אי לא היה לאחד מבני חבורה חמץ בשעת שחיטה.** עי' צל"ח שהוכיח מכאן דדעת רש"י דאם שחט על החמץ נפסל הפסח, ודלא כתוס' לעיל עמוד א' ד"ה השוחט.

**דף ס"ד ע"א**

**תוד"ה טעמא דלא לשמו הא סתמא פטור ש"מ וכו' ואין נראה לר"ת דהא איכא למידק מרישא איפכא.** עי' רש"י חולין ל. ד"ה חייב, שתירץ דברישא אפ"ל דמיירי ששחטו סתמא וסתמא קרי לשמו, ועי' תוס' יומא סג. ד"ה טעמא.

**שם.** וכן נחלקו רש"י ותוס'ביומא סג. ועיי"ש בתוד"ה טעמא, ועי' בחידושי רעק"א שהקשה דהמסוגיא ביומא שם מוכח כגירסת רש"י.

**בא"ד. וגריס ר"ת הכי לשמו אמאי פטור שלמים לשם פסח קשחיט ש"מ בעי עקירה פירוש דאי לא בעי עקירה אפילו שחט לשמו כשר.** עי' מאירי לעיל ס: שכתב דאע"ג דפסח שעבר זמנו לא בעי עקירא מ"מ אם שחטו לשם פסח פסול, וצ"ע דלקמן עג: ד"ה זה שביארנו במשנתינו, גבי פסח שמתו בעליו פסק המאירי דכיון דלא בעי עקירה אפילו שחטו לשם פסח כשר, וי"ל דס"ל דבעבר זמנו אפילו אי לא בעי עקירה לא הוי מיד שלמים אלא דהשחיטה סתמא הוי לשם שלמים והו"ל עקירה, משא"כ במתו בעליו דהיינו עקירתו והוי מיד שלמים.

**רש"י ד"ה שמא יניחום וכו' ויקרוש הדם ולא יהא ראוי לזרוק.** קשה דבמנחות כא. מבואר דגם דם שנקרש כשר לזריקה, ועי' בחידושי הגרי"ז שם שכתב בשם הגר"ח דהיינו דוקא לאחר שנימוח אבל בעודו קרוש אי אפשר לקיים בו מצות זריקה, ולפי"ז ניחא.

**רש"י ד"ה קראו את ההלל, אכל כיתות קאי.** עי' בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות קרבן פסח שכתב דכוונת רש"י שהכיתות עצמן קראו את ההלל, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז והוכיח דיש שני דינים **א.** הלל שאמרו כל ישראל **ב.** הלל שאמרו הלוים.

**דף ס"ד ע"ב**

**בגמ'. הלכך בחמשין נמי סגיא וכו'.** עי' רמב"ם פרק א' מהלכות קרבן פסח הלכה י"א שפסק דאם היו פחות מחמשים אין מקריבין לכתחילה, ואע"ג דבדיעבד כשר אין מקריבין לכתחילה שלא כהוגן, וה"נ איתא לקמן פט. לגבי סמיכה, עיי"ש בתוס' ד"ה הני מילי. ועי' מאירי שכתב דאם היו פחות מחמשים אין שוחטין אותו בכיתות אלא בכת אחת ויוצאין בו.

**רש"י ד"ה בנ' סגי עיילי שלשים ברישא ושוחטים פסחיהן ונפקי עשרה מינייהו ועיילי י' חדשים.** מבואר דס"ל דבעינן בכל כת שלשים ומשו"ה יוצאים רק עשרה, ועי' אור זרוע הלכות פסחים סימן רכ"ו שהקשה דכיון דהעשרים כבר שחטו פסחיהם עם הכת הראשונה אין מצטרפין לכת שניה ושלישית. - ועי' ר"ח שפירש דבכת ראשונה רק עשרה שוחטים, וכן פירש המאירי לעיל במשנה, וכן הביא האור זרוע שם בשם י"מ, ועי"ש מה שביאר בזה. - ועי' במאירי שהביא בשם י"מ דרק הכת הראשונה היתה של שלשים ושאר כיתות היו של עשרה, דס"ל דאין דין שכל אחד יקריב בשלשים אלא שיהיה הקרבה בכת של שלשים, ומשו"ה בכת אחת סגי.

**בגמ'. אביי אמר ננעלו תנן כמה דעיילו מעלו וסמכינן אניסא.** עי' מהרש"א שהקשה דאם כן מוכח דג' כיתות בזה אחר זה בעינן דאל"כ למה ננעלו בין כל כת וכת, ועי' ר"ח שכתב דנועלין דלא לירמסו אהדדי, ולפי"ז ניחא.

**בגמ'. והתניא והקטירם שיהא כולו כאחד.** הרמב"ם השמיט דין זה, ועי' בחידושי הגר"ח והגרי"ז (סטנסיל) סימן של"ג מה שביאר בזה הגרי"ז.

**דף ס"ה ע"א**

**תוד"ה המכבד והמרבץ וכו' סתם מכבד ומרבץ מתכוון להשוות גומות אע"פ שא"צ להשוות גומות וכו'.** עי' בגליון הש"ס מה שהקשה ע"ז, ועי' רש"ש, ועי' אמרי בינה דיני שבת סוף סימן ל"ב שתירץ דכל מלאכה שאינה לצורך אע"פ שמתכוון למלאכה חשיב מלאכה שא"צ לגופה.

**דף ס"ה ע"ב**

**רש"י ד"ה והא קא הוי חציצה, בין רגליהן לרצפה דתנן בזבחים עומד על הכלי או על גבי רגל חברו פסול וכו'.** עי' תוס' זבחים קי. ד"ה מין במינו, שכתבו דאפילו אי מין במינו אינו חוצץ, על גבי רגל חבירו פסול משום דאין דרך שירות בכך, ועי' בחידושי הגרי"ז שם מה שביאר בזה. וע"ע זבחים כד. וברש"י שבת צג: ד"ה כהן העומד, ובתוס' שם ד"ה ויכול.