קונטרס המליחה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב אי_ש סטפנסקי

**א. גדר דין מליחה**

נאמר בתורה [ויקרא ב] "וכל קרבן מנחתך במלח תמלח, ולא תשבית מלח ברית אלוקיך מעל מנחתיך, על כל קרבנך תקריב מלח".

הרמב"ם בסה"מ עשה ס"ב כתב, שצונו להקריב מלח עם כל קרבן, והוא אמרו יתעלה על כל קרבנך תקריב מלח.

ובל"ת צ"ט כתב, שהזהירנו מהקריב קרבן מבלי מלח, והוא אמרו יתברך ולא תשבית מלח ברית אלוקיך, שאחר שהזהיר מהשבית המלח הגיע שאינו מותר להקריב התפל שאין טעם לו. ומי שהקריב דבר תפל, כלומר, קרבן או מנחה, חייב מלקות.

א. יש לחקור, מה גדר הל"ת דלא תשבית, האם האיסור הוא על הנמנע מלמלוח את הקרבן בשעת ההקרבה, וכלישנא דקרא "ולא תשבית" דהאיסור הוא ההשבתה בשעת ההקטרה. או שמא, האיסור הוא פעולת ההקטרה בלא מלח.

ובמנחת חינוך [תפ"ט אות ג'] הביא מהשאגת אריה סימן ל"ב שהקשה, מדוע כתב הרמב"ם דאין לוקים על לאו דלא יראו פני ריקם, דחשיב לאו שאב"מ, הרי הוא מתראה בעזרה ריקם על ידי מעשה. ותירץ, דבכה"ג לא חשיב מעשה, דחסרון הציווי של תורה לא הוי מעשה. והקשה עליו המשנת חכמים, מאי שנא מלאו דלא תשבית מלח דכתב הרמב"ם דלוקה, והתם נמי הוי חיסרון ציווי של תורה. ולכן כתב, דאין לוקים על לא יראו פני ריקם משום שהוא יכול להשלים כל ז' ימי החג, ואח"כ כשאינו משלים חשיב לאו שאב"מ, וכן כתב השפת אמת [כ ע"א].

ובדעת השאגת אריה יש לומר, דהלאו דלא יראו פני ריקם הוא שלא להמנע מלהביא קרבן בשעה שמתראה בעזרה, ולכן חשיב לאו שאב"מ, אך הלאו דלא תשבית הוא שלא להקטיר בלא מלח, ועצם פעולת ההקטרה בלא מלח היא אסורה, ולכן חשיב לאו שיש בו מעשה. וכן נקט החזון איש [סי' כ"ה סקי"ח], ודייק כן מלשון הרמב"ם "שאינו מותר להקריב התפל", משמע דהאיסור הוא בפעולת ההקרבה.

העולה מדברינו שלפי המשנת חכמים והשפת אמת האיסור הוא על הנמנע מלמלוח בשעת ההקטרה, ומכל מקום חשיב לאו שיש בו מעשה, ולפי השאגת אריה והחזון איש האיסור הוא להקטיר בלא מלח.

ב. הגרי"ז הקשה סתירה בדברי הרמב"ם בסה"מ, דבשורש י"ב כתב שאין ראוי למנות חלקי מלאכה מן המלאכות וכו', ובעבור שנעלם מזולתנו השורש הזה ולא הרגישו אליו כלל עד שימנו מצות בפני עצמן יציקות ובלילות פתיתות מליחות הגשות תנופות וכו', ולא ידעו כי אלו כולם חלקי מלאכת המנחה, וכן כתב שם בהמשך דבריו, עיי"ש. ומבואר דמליחת המנחה היא חלק ממעשה המנחה כבלילה ויציקה, ולכן לא מונים את המליחה כמצוה בפני עצמה. וצ"ע דהרמב"ם עצמו בעשה ס"ב מנה מליחה בפני עצמה, כמו שהובא לעיל.

ותירץ דשני דינים נאמרו במליחה, דין אחד בהקטרה של כל הקרבנות, שנאמר על כל קרבנך תקריב מלח, דכל הקטרה מחייבת מליחה, ואין לזה שייכות לעצם הקרבן כלל, אלא למעשה ההקטרה, ובזה איירי הרמב"ם בעשה ס"ב. ודין שני בעשיית המנחה, שנאמר וכל קרבן מנחתך במלח תמלח, וזה דין מיוחד במנחה שעשייתה טעונה מלח כמו בלילה ויציקה, ובזה איירי הרמב"ם בשורש י"ב דאין מונים דין זה בפ"ע.

ג. יש לחקור מה הדין אם מלח את הקרבן ונפל המלח, האם מחוייב לחזור ולמלוח או לא, והנה מצד הל"ת פשיטא שהוא מחוייב כדי שלא יקטיר בלי מלח, אך מצד העשה יל"ע האם סגי במעשה מליחה קודם ההקטרה, או שמא עד ההקטרה הוא מחוייב ועומד בעשה למלוח.

ויש לדייק מרש"י בזבחים קח ע"א שכתב מלח אי פריש מצוה לחזור ולמולחו, כדכתיב ולא תשבית מלח ברית. ומשמע דדוקא הל"ת דלא תשבית איכא, אך כלפי העשה סגי בפעם אחת. [וכן כתב במנחת מרדכי על המקד"ד ס"ד סק"ג], אך מצד הסברא נראה יותר שאף מצד העשה הוא מחוייב ועומד למלוח עד ההקטרה, וכדכתיב בקרא על כל קרבנך תקריב מלח, דהתוצאה של העבודה היא שבסוף הקרבן יוקטר עם מלח.

**ב. האם מליחה מעכבת**

בגמרא יט: איתא, אמר רב, כל מקום שהחזיר לך הכתוב בתורה מנחה אינו אלא לעכב. ומקשינן, והרי מלח דלא תנא ביה קרא ומעכבא, דתניא ברית מלח עולם [התוספות גורסים מלח ברית], שתהא ברית אמורה במלח, דברי רבי יהודה, רבי שמעון אומר, נאמר כאן ברית מלח עולם, ונאמר להלן ברית כהונת עולם, כשם שאי אפשר לקרבנות בלא כהונה כך אי אפשר לקרבנות בלא מלח. [פירש רש"י בין רבי יהודה לרבי שמעון ליכא מידי, אלא משמעות דורשין איכא בינייהו]. ועכ"פ לתרוויהו מליחה מעכבת, אף דלא שנה עליו הכתוב.

ומשני, רב כתנא דידן ס"ל דאמר לא מלח כשר. ומקשינן, דלמא כונת המשנה לא מלח כהן אלא זר, אך מליחה מעכבת לכו"ע. ומתרצינן, וכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח, ועל כרחיך דלא מלח היינו לא מלח כלל. ואבעית אימא, כיון דכתיבא ביה ברית כמאן דתנא ביה קרא דמיא.

ובפשטות הסוגיא מבואר, דלתנא דמתניתין מליחה לא מעכבת, ולרבי יהודה ורבי שמעון מליחה מעכבת. וכן נקטו התוספות יח ע"ב ד"ה כאן, דאי אפשר לפרש במשנה לא מלח כהן אלא זר, ועל כרחיך מתניתין פליגא על ר"י ור"ש.

ולהלכה כתב הליקוטי הלכות בשם היראים דקיי"ל כמתניתין דאין מליחה מעכבת. ומהסמ"ג הביא דבעשה קעט פסק דמליחה מעכבת, ובל"ת שכ פסק דאינה מעכבת, וצ"ע.

אך הרמב"ם פ"ה מאיסו"מ הי"ב כתב, הקריב בלא מלח כלל לוקה, שנאמר ולא תשבית וכו', ואע"פ שלוקה הקרבן כשר והורצה, חוץ מן המנחה שהמלח מעכב בקמיצה, שנאמר ולא תשבית מלח ברית אלוקיך מעל מנחתיך. וצ"ע מדוע חילק הרמב"ם בין מנחה לשאר קרבנות, אם פסק כתנא דמתניתין, אף במנחה אין מליחה מעכבת, ואם פסק כר"י ור"ש בשאר קרבנות נמי מליחה תעכב.

ותירץ הכסף משנה, דהרמב"ם סובר שלפי רבי יהודה דיליף ממלח ברית [וכגירסת התוספות], רק מנחה מעכבת, דהאי קרא איירי במנחה. ואף שלפי רבי שמעון דיליף בגזירה שוה מברית כהונת עולם מליחה מעכבת בכל הקרבנות, סובר הרמב"ם דרבי יהודה פליג, [ודלא כרש"י שכתב משמעות דורשין איכא בינייהו, אלא פליגי בשאר קרבנות], ופסק הרמב"ם כרבי יהודה לגבי רבי שמעון.

והא דלא פסק הרמב"ם כתנא דמתניתין דמליחה לא מעכבת כלל, כתב הכסף משנה, לפי שרבי יהודה ורבי שמעון פליגי, ואף רב סובר כוותייהו לפי האב"א, עיי"ש.

והלחם משנה כתב, דלפי האב"א שפיר יש לומר גם במתניתין דלא מלח היינו לא מלח כהן אלא זר. [ורק לפי התירוץ הראשון אמרינן דאי אפשר לפרש כן משום שאין זר קרב, בכדי ליישב שיטת רב, אך לפי האב"א דרב מצי קאי כר"י ור"ש, השתא יתכן דגם מתניתין סברה כן]. והא דמקשה דאין זר קרב לגבי מזבח, אין זה קושיה כל כך, דאע"ג שלכתחילה היתה המליחה בראשו של מזבח, מכל מקום אפשר דאיירי באופן שארע שמלחו זר למטה דכשר. [וראה להלן "מליחת זר" ביאור הסוגיא לפי"ז].

וכתב הלח"מ, דכן מוכח ברמב"ם בפיה"מ, דביאר את המשנה לא מלח כשר דהיינו לא מלח כהן אלא זר, ולכאורה הוא נגד מסקנת הגמרא דאי אפשר לפרש כך במשנה, אלא על כרחיך דלפי האב"א שפיר יש לומר כן, ולכו"ע מליחה מעכבת.

והרע"ב במשנה פירש, דלא מלח כשר היינו בשאר המנחה, [ראה להלן], אך מליחת הקומץ מעכבת, ולפי"ז נמי מיושב דהרמב"ם לא פסק נגד סתם משנה.

אך הקשה הלחם משנה, מדוע בשאר קרבנות ליכא עיכובא. אם משום דקרא דמלח ברית נאמר רק במנחה, מדוע לגבי מלקות אמרינן דלוקה בכל הקרבנות, אם ילפינן שאר קרבנות ממנחה, לעכב בכל הקרבנות, ואם לאו, מדוע איכא מלקות.

ותירץ המקדש דוד ריש סי"ג, דקרא דלא תשבית איירי במנחה, אלא דשאר קרבנות הוקשו למנחה בקרא דעל כל קרבנך תקריב מלח. והנה הא דמליחה מעכבת במנחה יליף ר"ש גזירה שוה מברית כהונת עולם, ובקדשים דבר הלמד בגז"ש אינו מלמד בהיקש, ולכן לא ילפינן שאר קרבנות ממנחה לגבי עיכוב, אך מלקות ילפינן שפיר בהיקש למנחה, חדא דהמלקות כתיבי בגופיה, ועוד, דמלקות לא חשיב נידון של קדשים. ודבריו אינם עולים בקנה אחד עם דברי הכסף משנה, דהכס"מ כתב דמר"ש משמע שבכל הקרבנות מליחה מעכבת, והרמב"ם פסק כר"י, ולהמקד"ד אף לר"ש ליכא עיכובא אלא במנחה. ולדעת הכס"מ הדק"ל, מדוע לא ילפינן שאר קרבנות ממנחה.

והנה הרבה אחרונים [קרן אורה ליקוטי הלכות חשק שלמה חזון איש כה יז] נקטו, דבאמת גם בשאר קרבנות איכא עיכובא כמו במנחה, אלא דהקטרה עצמה אינה מעכבת, וכל שכן שאין המליחה מעכבת. ולפי"ז גם במנחת כהן ובהקטרת בזיכין מליחה מעכבת, ולא דוקא בקומץ, דכל הקטרה שהיא מתרת מליחה מעכבת בה, משא"כ בכל הקרבנות דהדם מתיר.

אך הגרי"ז דייק מלשון הרמב"ם "הקרבן כשר והורצה" דאין זה מעכב את ההקטרה, וחשיב הקטרה בדיעבד, ואם כן הדק"ל מאי שנא שאר קרבנות ממנחה.

ולכן תירץ הגרי"ז עפ"י מה שייסד דבכל הקרבנות המליחה היא דין במעשה ההקטרה, ורק במנחה איכא דין דהמליחה היא מסדר המנחה. ולפי"ז כתב, דעיכובא שייך לומר רק במנחה דעשייתה צריכה מליחה, אך בשאר קרבנות דהוי דין במעשה ההקטרה לא יתכן לומר דזה מעכב.

והגרי"ז הוכיח דבמנחה איכא דין בעשיית המנחה מהא דהקשו התוספות יח ב, מדוע לא ילפינן דמליחה מעכבת מהא דמליחה היא מקמיצה ואילך, [לפי מה שכתבו שם דכל דבעי כהונה מעכב], ואם נאמר דהוי דין בהקטרה גרידא אין זה שייך כלל להא דבעינן כהונה מקמיצה ואילך, דזה איירי על סדר עבודות המנחה.

וכן הוכיח מהתוספות לקמן סז ע"ב, דהקשו מדוע לא תנן בסדר עשיית מנחת העומר מלח כדקתני בהקומץ רבה. ותמה התויו"ט שם, הא מליחה נוהגת בכל הקרבנות, ואין זה שייך לעשיית העומר. אמנם לפי מש"כ כונת התוספות לדין המיוחד שנאמר במנחה דעשייתה טעונה מלח. ולזה כתבו כדקתני בהקומץ רבה, דמהא דמנינן לה במתניתין מוכח דהמליחה היא חלק מעשיית המנחה.

הזכר יצחק סימן מה תירץ, דשני דינים נאמרו במליחה, דין אחד למלוח את הקרבן, והוא מצוה על הגברא לעשות פעולת מליחה, ואם נמלח מאליו לא קיים מצוה זו. ודין שני, שלא להקטיר בלא מלח, ולגבי דין זה כל שהקרבן מלוח מהני, ואפילו נפל המלח מאליו. וכתב, דלפיכך הביא הרמב"ם דינים אלו בהל' איסורי מזבח, דהדין שלא להקטיר בלא מלח הוא דין של פסול למזבח.

וכתב, דהרמב"ם למד מסברא, דהדין שלא להקטיר בלא מלח מעכב לכו"ע, דאם הקטיר בלא מלח הו"ל מצוה הבאה בעבירה, והרמב"ם בהל' איסו"מ שם כתב דזה מעכב. [ובמנחת אברהם כתב, דבלא"ה י"ל דדין זה הוא מהל' איסורי מזבח, ולכן דין זה פשוט הוא דמעכב]. וכל הנידון בגמרא האם מליחה מעכבת זה רק על המצוה של הגברא, ונפק"מ באופן שנפל המלח מאליו האם זה מעכב או לא.

ומעתה, לפי הצד בגמרא דמליחה מעכבת אי אפשר לפרש במשנה לא מלח כהן אלא זר, דהא בעינן מעשה מליחה לעיכובא, ומעשה של זר במזבח לא מהני, והוי כנמלח מאליו. אך לפי מה שפסק הרמב"ם דמליחה דגברא לא מעכבת, אלא רק הדין שלא להקטיר בלא מלח מעכב, שפיר י"ל דמליחת זר נמי כשרה בדיעבד, שהרי אפילו נפל מאליו כשר.

וכתב, דהא דמליחה מעכבת משום מצוה הבאה בעבירה, שייך לומר רק במנחה, דהמליחה היא בקומץ המתיר, אך בכל הקרבנות דהמליחה היא בשיריים, והקרבן כבר הותר בדם, לא מצינו בהם פסול של מצוה הבאה בעבירה, ולכן רק במנחה מליחה מעכבת. [ובאמת המנחת חינוך קיט אות י' הקשה, מדוע הורצה בכל הקרבנות, נימא מצוה הבאה בעבירה, כיון שלוקה ע"ז, וראה עוד ברש"ש]. ולפי"ז בזיכין ומנחת כהנים נמי מליחה מעכבת כמו לשיטת האחרונים דלעיל.

**ג. מליחת זר**

בגמרא מבואר דלא יתכן לפרש את המשנה דלא מלח כשר היינו לא מלח כהן אלא זר, לפי שאין זר קרב לגבי מזבח, ואי קתני "לא מלח כשר" על כרחיך דאין מליחה מעכבת כלל, ומבואר, דלמ"ד מליחה מעכבת, אם מלח זר הקטרתו פסולה.

ויש לעיין, מדוע אין זר קרב למזבח זה סיבה לפסול מליחת זר, הרי כאשר הזר עלה למזבח ומלח הוא עובר על איסור כניסה דהוי איסור גברא, ומדוע תפסל המליחה. וצ"ל כמש"כ המשנה למלך פ"ט מביאת מקדש, דהא דאיתא בכמה דוכתי [ביומא מה לגבי הצתת אליתא, ובזבחים סה לגבי מליקה], וכי תעלה על דעתך שזר קרב למזבח אין זה מצד איסור כניסה, דיתכן שאין כלל איסור כניסה לזר למזבח בלא עבודה, אלא דקיי"ל מסברא דכל עבודה או פעולה שנעשית במזבח דינה בכהן דוקא, ואם עשאה זר הרי זה כאילו לא נעשית, עיי"ש.

אך אם כן יש לעיין, מדוע מליחה נחשבת עבודה שבמזבח, הרי בתורה לא נאמר היכן למלוח, אלא דנהגו לתת את המלח בכבש ובראש המזבח, אך מעיקר הדין אפשר למלוח בכל מקום בעזרה, ואם כן אין זה עבודה שנעשית במזבח להצריך כהונה.

והוכיח מכאן החזון איש [כה טו], דקיי"ל להו לחז"ל דמצות מליחה נאמרה רק כאשר הקרבן ראוי להקטרה מיד, ואינו חסר עבודת הולכה, ואם מלח שלא במזבח [אפילו על ידי כהן] לא קיים מצות מליחה וצריך לחזור ולמולחו במזבח, ואם לא חזר ומלח והקטירו לוקה משום לא תשבית, ואם מליחה מעכבת לא יצא ידי חובתו. והשתא שפיר מוכח ממתניתין דאין מליחה מעכבת כלל, דאי מליחה מעכבת, אף אם נפרש לא מלח כהן אלא זר היה צריך לפסול, כיון שהמליחה נעשית במזבח. ובהמשך דבריו שם ביאר, דבעינן מליחה במזבח דוקא משום שהמלח מתקדש בקדושת הגוף, ונעשה חלק מהקרבן. [ולפי הטעם הראשון שכתב דחסר הולכה צ"ע, דאם כן איך מולחים את הקטורת במזבח החיצון, הא עדיין חסר הולכה, ועל כרחיך צ"ל כטעם שני, שהמלח מתקדש בקדושת הגוף רק במזבח].

אך לעיל כתבנו בשם הלחם משנה בשיטת הרמב"ם, דלפי האב"א שפיר יתכן לפרש לא מלח כהן אלא זר, ואע"פ שאין זר קרב למזבח, מכל מקום אפשר דאיירי במלחו זר למטה דכשר. ולפי"ז ביאור הסוגיא, דבתחילה קאמר דלא מסתבר לפרש את המשנה ד"לא מלח כשר" היינו לא מלח כהן אלא זר, כיון דהמליחה בדרך כלל נעשית במזבח, ואין זה מצוי שזר מולח, ולכן מסתבר יותר דכונת המשנה לא מלח כלל. ולפי"ז אין זה דומה להא דאמרינן בכל דוכתא וכי ס"ד שזר קרב וכו', דהתם הכונה שעבודה הנעשית במזבח צריכה כהונה, וכמש"כ המשנה למלך, אך הכא לגבי מליחה אין דינה במזבח כלל, אלא כונת הגמרא רק דלא מסתבר לפרש כך את המשנה. והשתא כתב הלח"מ דלפי האב"א שפיר מפרשינן דאם ארע שמלחו זר למטה כשר.

ואיכא ב' נפק"מ להלכה בין הפירושים, דאם כונת המשנה לא מלח כלל כשר, [כן הוכיח החזון איש בדעת התוספות יח ב, וכן מוכח ביראים ובסמ"ג שפסקו דאין מליחה מעכבת] מליחה לא מעכבת, ואילו זר מעכב, דאם עשאה זר הוי כלא נמלח כלל. ואם כונת המשנה לא מלח כהן אלא זר כמש"כ הרמב"ם, הרי מליחה מעכבת, וזר לא מעכב, דבדיעבד מליחת זר נמי מהני. וכן באמת פסק הרמב"ם בפי"א מפסולי המוקדשין ה"ז דאם מלח זר כשר, וכשיטתו בביאור המשנה. וכן נקט הרמב"ן עה"ת, דמליחת זר כשרה. ובשו"ת חת"ס ח"ו תשובה כ' תמה עליו מסוגיין, דאי אפשר לפרש לא מלח כהן אלא זר, עיי"ש מה שפלפל בזה. אמנם לפי מש"כ הלח"מ שפיר מיושב שיטתו.

ועוד נפק"מ איכא, דלפי הפירוש הראשון הוכיח החזון איש דבעינן מליחה במזבח דוקא, ולכן מקשינן וכי זר קרב. ואילו לדעת הרמב"ם אין ראיה לזה, שהרי לא הוקשה לגמרא כמו בכל דוכתא, אלא הוקשה לגמרא רק דלא מסתבר להעמיד כך את המשנה.

ובמנחת חינוך [קיט אות ט] הקשה סתירה בדברי הרמב"ם, דבפ"ט מביאת מקדש ה"ה כתב, אבל היוצק והבולל והפותת והמולח וכו' אע"פ שנפסלו ומוזהר עליהם ולוקה אינו חייב מיתה. ומבואר דזר שמלח לוקה. וכן הקשה השער המלך בהשמטות פ"ג מיו"ט ה"ד, עיי"ש.

ותירץ החזון איש [כה יז], דמש"כ הרמב"ם אע"פ שמוזהר וכו' לא קאי על כל מה שמנה לעיל, אלא על מה שמנה באחרונה סידור לחם הפנים ובזיכין וקמיצה בלבד. וכן כתב רעק"א בגליון הרמב"ם שם לגבי יציקה ובלילה.

ויש לעיין לדעת הרמב"ם והרמב"ן דמליחת זר כשרה, הא מליחה נעשית לאחר קמיצה, וקיי"ל מקמיצה ואילך מצות כהונה.

ותירץ הר"י קורקוס בפסה"מ שם, דאם מלח את כל המנחה קודם קמיצה בדיעבד יוצא ידי חובתו, ולכן לא חשיב עבודה שהיא מקמיצה ואילך. וראה להלן "מליחת כל המנחה קודם קמיצה".

השפת אמת תירץ על פי מש"כ הרמב"ן עה"ת לגבי הגשה, דהקשה, מדוע הגשה צריכה כהונה הרי היא קודם קמיצה. ותירץ, דהכלל שמקמיצה ואילך מצות כהונה נאמר רק לגבי עבודות שכתובים בהאי קרא דויצק הכהן, משא"כ הגשה שלא נאמרה בהאי קרא. והוא הדין י"ל לגבי מליחה, דאף דהיא מקמיצה ואילך אינה צריכה כהונה כיון דלא כתיבא בהאי קרא.

**ד. מליחת קוף**

ביארנו לעיל, דלפי דעת התוספות והיראים והסמ"ג מליחת זר פסולה ובעינן מליחה במזבח דוקא. ולפי דעת הרמב"ם והרמב"ן מליחת זר כשרה ואין צריך מליחה במזבח. ולדעת התוספות פשיטא דמליחת קוף פסולה, אך לדעת הרמב"ם יש לעיין, האם בעינן מעשה מליחה, אלא דאין צריך כהן, או שמא, אין צריך מעשה מליחה כלל, אלא העיקר שהאברים או המנחה יהיו מלוחים בשעת ההקטרה.

ובחזון איש ס"ס כה נקט דבכל הקרבנות איכא דין מעשה מליחה, ואם מלחו קוף לא מהני אף להרמב"ם. [וכתב שם, דמש"כ הרמב"ם בסה"מ שאינו מותר להקריב התפל שאין לו טעם, ומשמע דהעיקר שהקרבן יהיה מלוח, הרמב"ם נקט רק שורש המצוה, אבל פרטי המצוה הם חוקי המצוה, ואינם זקוקים להתאים לטעם המצוה, וכל שכן לטעם שלא נאמר בגמרא]. ובזכר יצחק שהובא לעיל מבואר דאיכא שני דינים, גם דין שלא להקטיר בלא מלח, ולזה סגי בנמלח מאליו, וגם דין לעשות מעשה מליחה.

אך ראה להלן "מליחה בקטורת" דהוכחנו בדעת השיטמ"ק בכריתות והמנ"ח והכל בו, דאין דין מעשה מליחה כלל, אלא דהקרבן יהיה מלוח בשעת ההקטרה. וכבר תמה המקדש דוד סי"ג ממש"כ רש"י לגבי שבת וטומאה, דאשמועינן דמליחה עבודה היא, ודוחה שבת וטומאה, ומבואר דאיכא מעשה עבודה במליחה, ואין זה רק דין שהקרבן יהיה מלוח גרידא.

**ה. סוג המלח**

א. דרשינן בתורת כהנים, "ולא תשבית מלח" הבא מלח שאינה שובתת, ואיזו זו מלח סדומית. [רש"י פירש, דהיא מצויה בקיץ ובחורף, ומלח סדומית הים משליכה לאגפה. הערוך פירש שנעשית בשבת כבחול, שהים מוציא גלים בכל יום ונעשה מלח. ועוד פירש, דהוא מלח חזק שאינו מתפשר ומתבטל לאלתר].

ומנין שאם לא מצא מלח סדומית שמביא מלח איסתרוקנית, ת"ל "תקריב", תקריב כל שהוא, תקריב מכל מקום. ופירש רש"י, כל שהוא היינו בין סדומית בין איסתרוקנית, ומכל מקום היינו אפילו מחוץ לארץ. [וכבר הקשו האבן האזל והגרי"ז, מדוע ס"ד דבעינן מארץ ישראל דוקא].

ובמשנה למלך תמה, מדוע השמיט הרמב"ם דין זה, דלכתחילה צריך מלח סדומית. ותירצו האבן האזל והגרי"ז, דהדין שצריך לכתחילה מלח סדומית אינו דין מסויים במליחה, אלא הוא מהדין הכללי של הקרבנות שצריך להביא מן המובחר, וזה כבר פסק הרמב"ם, ואין בזה תוספת חידוש במליחה. ויתכן דמשום זה כתב רש"י דמלח סדומית דקה ומלח איסתרוקנית גסה, דלכן מלח סדומית מובחר יותר. [אך מכל מקום הקשה הגרי"ז, דבכל דוכתא הרמב"ם פירט מה נחשב מובחר, ומדוע כאן לא הזכיר דסדומית מובחר].

ובמנחת חינוך [סוף קיט] הביא מהמדרש, [הובא ברש"י עה"ת], שהברית כרותה מששת ימי בראשית שהובטחו המים התחתונים ליקרב במזבח במלח. וכתב המנ"ח, דלפי"ז המלח צריך להיות ממים. אך כתב דאין זה מעכב, וכדדרשינן הכא דבדיעבד אף מלח מהאדמה כשר. ועכ"פ מבואר כאן טעם נוסף מדוע צריך שיהא המלח ממים דוקא מלבד הדין שיהא מלח מהמובחר, ושוב קשה מדוע לא הזכירו הרמב"ם.

ב. עוד תניא התם, אי "תמלח" יכול במי מלח, ת"ל "במלח". וכתב הליקוטי הלכות דדין זה הוא לעיכובא, דמי מלח לא חשיבי מלח כלל.

אך הגרי"ז הקשה, מדוע באמת לא מהני מי מלח, הרי יש כאן מלח אלא שנפשר, ומנין דבעינן מלח יבש דוקא.

ג. המנחת חינוך שם הביא בשם מהר"ם חאגיז, דמותר למלוח קרבן עם סוכר, דהוא מין מלח, אע"פ שהוא מתוק. וכתב, אע"פ שהוא פרי כמבואר בטור לענין ברכה, ועובר משום וכל דבר לא תקטירו, נפק"מ היכא דאין לו מלח דאתי עשה ודחי ל"ת דהקטרת דבש. ודבריו צ"ע, דלכאורה אין שום שייכות בין סוכר למלח, ולא יתכן שיחשב דבש ויחשב מלח.

**.ו. שיעור המליחה**

א. בתורת כהנים שם דרשינן, "במלח", יכול תבונהו, ת"ל "תמלח". ומסקינן בגמרא דהביאור הוא יכול יתן בו טעם כבינה, ת"ל תמלח. כיצד הוא עושה, מביא האבר ונותן עליו מלח, וחוזר והופכו ונותן עליו מלח, ומעלהו.

ונחלקו הראשונים בביאור הגמרא:

הערוך פירש, יכול יתן בו מלח כל שהוא, עד כדי להבין שיש בו טעם מלח, ת"ל תמלח. ולפי"ז קמ"ל דלא סגי בכל שהוא, אלא בעינן יותר מכך.

וכן משמע בתוספות, דביארו, דטעם כבינה היינו כמו שהבינה מתקנת את האדם. משמע דהס"ד היה דסגי במעט מלח כמו שמניחים בתבשיל לתקן את המאכל, ומדמינן לבינה שמתקנת את האדם, קמ"ל דבעינן יותר מכך.

וכן כתב הראב"ד בפירושו לתורת כהנים, דטעם כבינה היינו דבר מועט.

אך רש"י כתב לגבי וכן לקדירה, דאין צריך למולחה יותר, משמע דהס"ד היה דצריך הרבה מלח כבינה. [וכן בס"ד דתבונהו היינו יתבוננו או כבנין כתב רש"י דהיינו הרבה מלח]. ולפי"ז הקמ"ל הוא דסגי בפחות מכן. וכן כתב להדיא הרשב"א בתורת הבית ב"ג ש"ג [לפי גירסת הספרים וכן לקדרה].

עוד כתב התורת הבית שם לפרש בשם הראב"ד, דאיירי לענין שהייה, דכל מליחה בבשר חולין צריך להשהות את המלח שיצא כל הדם. וע"ז קאמר יכול יתן בו כבינה, כלומר כמליחת האימורים עד שיקבל הבשר טעם המלח ויהא מטעם כבינה שנותנת טעם באדם, ת"ל תמלח, דמעלהו עם מלחו, ואין צריך שהייה.

ובתוספות הוכיחו דשיעור המליחה הוא כל שאין נאכל מחמת מלחו בלא הדחה. דהא מבואר בגמרא דאם ימלח את היין בשיעור מליחה הרגיל, חשיב מליח כרותח, ושיעור מליח כרותח הוא כל שאין נאכל מחמת מלחו בלא הדחה.

ב. וכל זה לכתחילה, אך בדיעבד כתב הרמב"ם פ"ה מאיסורי מזבח, דאפילו בכל שהוא יוצא ידי חובת מליחה. וכתב הכסף משנה, דהרמב"ם פירש כן את התורת כהנים תקריב אפילו כל שהוא, דהיינו אפילו מלח מעט, ודלא כרש"י דפירש בין סדומית בין איסתטרוקנית. והלחם משנה כתב, דמקורו של הרמב"ם מהא דמשני בגמרא לגבי יין, מהו דתימא משדי בה משהו למצוה בעלמא, ומבואר דסגי בכ"ש.

ג. ובמקדש דוד סי"ג נסתפק בהא דסגי בכל שהוא, האם בכל הקטרה צריך להיות כל שהוא, או דסגי במה שבאותו קרבן איכא כל שהוא. ונפק"מ באופן שהקטיר את הקומץ לחצאין ומלח רק חלק אחד, דבאותה הקטרה ליכא אפילו כל שהוא, אך במנחה זו קיים מצות מליחה.

**ז. שהייה והדחה**

הרשב"א בתורת הבית שם כתב בשם הראב"ד, דאין צריך שהייה והדחה אלא מולחו ומקטירו מיד. והקשה מכאן על הגירסא "וכן לקדירה", הא בקדירה בעי שהייה והדחה ובהקטרה אין צריך. [וברשב"א שם יישב, דוכן לקדירה קאי על הא דצריך למלוח משני צדדים, ולא סגי למלוח צד אחד אפילו הניח הרבה מלח]. ולכן גרס "וכן לצלי", והוכיח דצלי צריך מליחה, ואין צריך שהייה והדחה.

ובמנחת חינוך [מוסך השבת מלאכת הדש] הקשה, איך אפשר להקטיר אברים ואימורין בלא שהייה והדחה, הרי לשיטת הרמב"ם דם שלא פירש אסור מהתורה, וכאשר מקטיר את האברים בלא שהייה והדחה עובר על משקה ישראל, שהרי אינו ראוי לאכילה. ואף לשיטת רש"י דדם שלא פירש מותר מהתורה, מכל מקום בשעת ההקטרה האש שואבת את הדם, ונמצא מקטיר דם האסור לאכילה. ולגבי זריקת דם והקטרת חלבים דאיכא איסור דם וחלב לא קשה, דמצותו בכך, אך לגבי הקטרת אימורים ואברים הא עובר על הקטרת דם.

ולכן כתב, דלעולם צריך למלוח את האברים והאימורים קודם ההקטרה, וישהה כדי שיצא כל הדם וידיחנו, ולאחר מכן מולח לקיים מצות מליחה ומקטירו מיד. אך דחה המנ"ח דאי אפשר לומר כן, שהרי אברים שצלאן והעלן אין בהם משום ריח ניחוח, וכיון דמליח כרותח אסור למלוח את האברים והאימורים קודם כדי שלא יחשבו כאברים שצלאן. והשתא שפיר י"ל דמצותו בכך שיקטירנו בלא מליחה אף שהם אסורים באכילה.

ולפי"ז כתב, דכאשר מולח קודם ההקטרה למצות מליחה, הרי הוא צריך להקטיר מיד, ולא ישהה במלחו, שהרי אם ישהה יעשה כרותח ואין בהם משום ריח ניחוח. וכן כתב המרדכי בחולין [תשכ], דבקדשים לא בעינן מליחה להוציא דם, אלא למצוה דלא תשבית, דהא אף קומצי מנחה נמלחין, להכי לא מעכבא כמו בחולין. ועוד, דלא היה צריך בשר קדשים לשהות במלח, מדקתני סיפא וזורקו לאלתר משמע.

אך בפירוש הראב"ד לתמיד ריש פ"ה כתב, דהטעם שהיו הכהנים מתפללים אחר זריקת התמיד קודם ההקטרה, משום שבלאו הכי היו צריכים להמתין עד שישהו אברים במלח בכדי שיעור יציאת הדם וכו', ובכל ענין שהיו יכולין למעט בדם אברים היו עושין, אע"פ שיכול להיות שאין קפידא בכך אם היו מקריבים בלא שהייה. ומבואר מדבריו דלכתחילה עדיף לשהות כדי שיצא הדם.

וברדב"ז פ"ה מאיסו"מ כתב דלכתחילה צריך שהייה מטעם אחר, דעדיף שהמלח יספג באברים, אך הדחה לכו"ע ליכא, דאם ידיח את המלח יצטרך למלוח שוב.

**ח. מליחה בשבת**

דרשינן בתורת כהנים, "תקריב" ואפילו בשבת. ומבואר דאיכא במליחה מלאכה דאוריתא, ואצטריך קרא דמליחה דוחה שבת.

ובחידושים המיוחסים להרשב"א הקשה, למה לי קרא להכי, מאי שנא מכל עבודות הקרבן שדוחות שבת. ותירץ, דסד"א דלאו עיקר מצוה היא, ולא להוי אלא מכשירי מצוה, ולא תדחי שבת, קמ"ל.

וכתב הקרן אורה, דזה ניחא רק לפי מש"כ הרמב"ם דמליחה באברים ואימורים אינה מעכבת, אך אם מליחה מעכבת פשיטא שהיא דוחה שבת, דבלא מליחה הקרבן פסול.

אך הרדב"ז פ"ה מאיס"מ הקשה, דאפילו באברים ואימורין שאין מליחה מעכבת, מכל מקום המקטיר בלא מלח לוקה, והיכי ס"ד דבשבת יקטיר בלא מלח. ולכן תירץ, דאף אם מליחה מעכבת בדיעבד יוצא ידי חובתו בכל שהוא, כמש"כ הרמב"ם. ואם כן לולי הקרא היה מולח כל שהוא, קמ"ל דצריך למלוח כמצותו.

וכן כתב המקדש דוד סימן יג. אך דחה, דאיכא מ"ד דהידור מצוה נמי דוחה את השבת, כיון דעיקרו מעכב, ואם כן גם לולי הקרא ידעינן שאפשר למלוח כמצותו, ורק אם מליחה לא מעכבת כלל אצטריך קרא, וכמש"כ הקרן אורה. [בשמועת חיים על המקד"ד הבין בכונתם, דכיון דסגי בכל שהוא, ואין בזה מלאכת מעבד, לא ידחה שבת. והקשה, אם כן מה דחה המקדש דוד דאיכא מ"ד דאף הידור מצוה דוחה שבת, הא בסוגיא שם מבואר דדוקא אם עיקר המצוה דוחה שבת גם ההידור דוחה, אך היכא דליכא עיקר מצוה שדוחה שבת אין ההידור דוחה לכו"ע].

ומה שהקשה הרדב"ז דגם באופן שאין המליחה מעכבת הרי הוא לוקה על הקטרה בלא מלח, צ"ל דכיון שהתורה מצוה עליו להקטיר בשבת, ואסור לו למלוח, [ולמ"ד דאין מליחה מעכבת לא נכלל בציווי של הקטרה ציווי על מליחה], הרי מותר לו להקטיר בלא מליחה, דזה ציווי התורה. ובפרט י"ל לפי מש"כ החזון איש ס"ס כה, דאם אין לו מלח הרי הוא מקטיר בלא מלח, דהכא נמי חשיב כאין לו מלח.

עוד הקשה הרשב"א, על איזה מלאכה הוא עובר במליחה דאצטריך קרא להתירו, אי משום מעבד, הא אין עיבוד באוכלין. [ואי משום העור, הא הקרבן טעון הפשט וניתוח קודם הקטרה].

ותירץ, דקרבן תמיד ומוסף הם כליל, ואינם נאכלים, לא חשיב כעיבוד באוכלין. ועוד תירץ, דמתקן קרבן כמעבד דמי.

ובמשנה למלך פי"א משבת ה"ה תירץ, דאצטריך קרא להקטרת פסולין, דבתו"כ דרשינן דפסולין שעלו על המזבח, דקיי"ל אם עלו לא ירדו, אינם טעונים הפשט וניתוח. ונקט המל"מ דפסולין אלו קרבים אפילו בשבת, [בפ"א מתמו"ס ה"ז הוכיח כן עיי"ש], וכן נקט דגם הם טעונים מליחה, והשתא שפיר אצטריך קרא דיכול למולחן בשבת, אף שמליחת העור יש בה משום מעבד.

עוד תירץ המל"מ, דבמסכת פסחים [עא א] מבואר דשעירי הרגלים נאכלים בשבת חיין ולא צלויין, דאין צלייתן דוחה שבת. ובתו"כ פרשת צו מבואר דהכהנים יכולים לאכול את הבשר עם העור. והרא"ה בבדק הבית כתב דכל אכילת כהנים בקדשים טעונה מליחה, דהוא בכלל על כל קרבניך תקריב מלח, וכתב שם, דאף דשעירי הרגלים דנאכלים חיין בשבת, מכל מקום הם טעונים מליחה. והשתא שפיר קמ"ל דמליחה זו דוחה שבת אף באופן שלא הפשיטו את העור.

ובשער המלך פ"ג מהל' יו"ט ה"ד כתב, דברא"ה שם מוכח דלא כן, דהא כתב שם דמליחת שעירי הרגלים בשבת מותרת לפי שאין שבות במקדש, ומבואר דלא שרי מליחה לאכילת כהנים אלא באופן שאינו עובר על איסור מעבד, כגון שהפשיט את העור, או שלא מלח באופן האסור.

עוד תירץ השעה"מ בשם קונטרס מוצל מאש, דרש"י בזבחים פה ב כתב, דהראש אינו בכלל הפשט, דכבר הותז בשחיטה. ושפיר אצטריך קרא דמותר למלוח את עור הראש.

עוד תירץ השעה"מ על פי מש"כ הר"ן והמאירי בביצה, דמליחת חלב אסורה מהתורה, ואינו בכלל עיבוד באוכלין, כיון דלאו אוכל גמור הוא. [וכתב שם, דלפי תירוצו הראשון של הרשב"א דעולה שאינה נאכלת לא חשיב עיבוד באוכלין, אין צריך לומר דחלב אינו אוכל גמור, אלא דכיון דחלב אסור באכילה יש בו עיבוד מהתורה. ונפק"מ במליחת נבלה וכדו', דלהרשב"א איכא איסור מהתורה, ולהר"ן והמאירי לא. אך כתב, דאף הרשב"א לא כתב כן אלא בעולה שאסורה גם לעכו"ם, משא"כ בחלב ונבלה].

ובשער המלך שם הקשה על כל התירוצים הנ"ל, מדוע הוא עובר משום מעבד, הא אין במליחה של קדשים שיעור מליחה לעיבוד, שהרי מבואר בגמרא [לפי הגירסא וכן לצלי] דשיעור מליחה הוא כשיעור צלי, וכן פסק הרמב"ם פ"ה מאיסו"מ. ובמסכת ביצה [יא א] מבואר דמליחת צלי הוא פחות משיעור מליחה לקדירה, ואין בזה איסור מעבד מהתורה.

ותירץ, דהתם איירי באופן שמולח את הבשר בשיעור מליחה לצלי ונופל מלח גם על העור, אך העור עצמו לא נמלח בשיעור צלי. משא"כ הכא שצריך למלוח את העור עצמו בשיעור צלי, שפיר הוי מליחה מהתורה.

עוד הקשה על כל התירוצים הנ"ל, מדוע איכא איסור משום עיבוד, הרי המגיד משנה כתב בפ"ו ממאכלות אסורות ה"י, דאינו חייב משום עיבוד אלא אם שהה במלחו שיעור מיל, והכא מקטירים מיד ולא משהים את המלח, כמש"כ הרשב"א. ואין לומר דאצטריך קרא להתיר מליחה אפילו אם ישהה, דכיון שאם ישהה יעבור משום מעבד אסור לו להשהות, וצ"ע.

המנחת חינוך [מוסך השבת מלאכת הדש] תירץ, דאצטריך קרא משום שעובר על מלאכת דש, שהרי המלח מוציא את הדם מאברים והאימורים, ועובר על מפרק שהוא אסור משום דש. אך דחה, דאם לא ישהה את המלח ויקטיר מיד, לא יעבור משום דש, ואם כן אסור לו לשהות, ובשבת צריך להקטיר מיד כדי שלא יעבור על מפרק.

בגליון רע"א על הרמב"ם שבת שם כתב בשם תשובות מהר"ם בר ברוך שהקשה כן, ותירץ, דאצטריך קרא היכא דאין לו מלח וצריך להעבירו דרך רשות הרבים.

ועוד תירץ שם, דס"ד דאסור משום שמבעיר המלח עצמו בשבת. [חשיב הבערה ולא בישול, כיון שהדבר מתכלה לגמרי]. וכן כתב השפת אמת, והביא שכבר כתב כן בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג. אך כתב השפת אמת, דאם נאמר דאין חייב מהתורה על ריבוי בשיעורים אי אפשר לתרץ כן, שהרי הוא מבעיר את המלח עם האבר.

וראה במנחת אברהם שכתב, דאף למ"ד דאין חייב מהתורה על ריבוי בשיעורים יש ליישב, על פי מה שכתב הגרי"ז בדעת הרמב"ם, דאם המלח נפל מהאבר צריך להקטיר את המלח בפני עצמו, דהמלח נעשה חלק מהקרבן. ואם ארע כן בשבת צריך להקטיר את המלח בפני עצמו, דהוא חלק מהעולה שדוחה שבת, ובאופן זה לא הוי ריבוי בשיעורים.

ובקרן אורה הסיק דכל הנך דרשות דילפינן מתקריב, דהיינו שבת וטומאה, וכן כל שהוא ומכל מקום, אסמכתא בעלמא הם, ובאמת אין צריך קרא להכי. ויישב בכך את קושיית המשנה למלך מדוע השמיט הרמב"ם כל הנהו דרשות.

**ט. מליחה בטומאה**

בתורת כהנים דרשינן, תקריב אפילו בטומאה. ופירש"י ואשמעינן דמליחתן עבודה היא ודוחה שבת וטומאה כשאר עבודות. והקשה במנחת אברהם, מדוע הוצרך קרא להכי, וכי אם מליחה לאו עבודה ס"ד דלא ימלח קרבן הבא בטומאה.

ובאבן האזל פ"ה מאיסו"מ סק"ז כתב, דמליחה בטומאה מתפרש בשני אופנים, בקרבן הבא בטומאה, דהוא טעון מליחה, ובקרבן טהור שאין לו מלח טהור אלא מלח טמא. ולפי"ז ניחא הא דאצטריך לאשמועינן דמליחתן עבודה היא, דאילו מליחה אינה עבודה, אין לעשות את הקרבן בטומאה מחמת המלח בלבד.

ובהשמטות שם דן האבן האזל האם מלח מקבל טומאה, עיי"ש. אמנם המנחת אברהם כתב, דמלח של קדשים ודאי מק"ט משום חיבת הקודש, ולא גרע מעצים ולבונה.

**י. מלח משל צבור**

בגמרא דרשינן גזירה שוה, נאמר ברית מלח עולם, ונאמר [בלחם הפנים] מאת בני ישראל ברית עולם, מה להלן משל צבור אף כאן משל צבור.

וכתב המנחת חינוך [קיט אות ז], דפשוט דאם היה של יחיד אינו מזיק להקרבן, ולא עבר כלל. וכן הוכיחו המקדש דוד [לה סוף סק"א] והאבן האזל פ"ט מתמידין מסוגיית הגמרא, דמוקי הא דהתירו לכהנים להשתמש במלח לצורך קרבנם בתנאי בי"ד כבן בוכרי דהכהנים לא שוקלים, וכיון דאין להם לשכה לא זכי להו רחמנא להשתמש במלח של הצבור, ולכן הוצרכו לתנאי בי"ד. ומבואר, דבלא תנאי בי"ד הכהנים צריכים להביא מלח משלהם ואינם מוסרים את המלח לצבור.

אך החסדי דוד והאור שמח בתמידין שם כתבו בפשיטות דיחיד לא יכול להביא מלח, וחייב למוסרו לצבור.

עוד כתב המקדש דוד סי"ג לחדש על פי הגמרא הנ"ל, דעכו"ם שמביא קרבן צריך להביא עמו מלח, ואין מולחים את קרבנו משל צבור. שהרי עכו"ם לא יכול לתרום ללשכה, וכל שאין לו לשכה לא זכי ליה רחמנא להשתמש במלח, וכלפיהם לא עשו תנאי בי"ד שיוכלו להשתמש במלח של הצבור.

**יא. קרבן מלח בפני עצמו**

ברמב"ם פ"ט מתמידין הי"א כתב, ומלח קודם לעצים, וכן הוא בתוספתא בזבחים. והקשה הרדב"ז במה איירי, אם במלח שמולחין את הקרבנות, מה שייך בו קדימה ואיחור, הרי הוא בא עם הקרבן שנמלח בו. ואם התנדב להביא מלח בפני עצמו, לא ידעתי כיצד מקריבים אותו, וגם הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק כתב דאפשר להתנדב שמן יין ולבונה, ולא הזכיר מלח, ואם אפשר להביא מלח בפני עצמו היה ראוי לפרש מה יעשו בו וכיצד יקריבו אותו.

האור שמח שם תירץ, דאיירי בהתנדב עצים ומלח, ואין לו אלא כדי אחד מהם, ובזה קמ"ל דיביא מלח וימסור לצבור, דמלח קודם לעצים. וכעין זה כתב החסדי דוד, דהנידון הוא למי בי"ד נזקקים תחילה. אך כבר הקשה באבן האזל, דהתוספתא והרמב"ם שם איירי בדיני קדימה של ההקרבה, ולא משמע דדין זה קאי על קדימה בהבאה.

בספר הליקוטים שם הביא מהגרי"ז, דיישב על פי מה שייסד שם בדעת הרמב"ם, דאם נפל המלח מהקרבן צריך להקטירו בפני עצמו, דהמלח נתקדש בקדה"ג כמו הקרבן עצמו, וראה להלן בדין מעילה. והשתא שפיר משכח"ל מלח שנפל מהאבר ועצים שעומדים להקרבה, דיקדים המלח לעצים.

אך המקדש דוד סי"ג והחזון איש [מנחות לג טו] נקטו דאפשר להתנדב מלח בפני עצמו. והוכיח כן המקדש דוד מהא דאיתא בתוספתא בשקלים, דעכו"ם מתנדבים עולות ושלמים עופות עצים ולבונה ומלח, ואם נאמר דאין מלח בא בפני עצמו אלא למלוח בו את הקרבנות, הרי הוא צריך למוסרו לצבור, ואין מקבלים מעכו"ם דבר של קרבנות צבור, ומוכח דמלח בא בפני עצמו. וכן הוכיח מהתוספתא שם דמותר מלח למלח. ובחזון איש שם כתב, דלקמן קד ע"ב אמר רבי טרפון, מה מצינו ביין שהוא בא חובה בא נדבה, אף שמן שהוא בא חובה בא נדבה, ומזה יש ללמוד גם למלח שבא חובה שיבא נדבה. וראה עוד באבן האזל.

ואם נאמר דמלח בא בפני עצמו, יש לעיין מה דינו, האם הוא טעון קמיצה ועצים, וכן יש להסתפק האם הוא טעון מלח.

**יב. מליחה ביין**

בגמרא מייתי ברייתא, דתניא, אבל היין והדם והעצים והקטורת אין טעונים מלח, ומוקי לה כר' ישמעאל בנו של ריב"ב, דדריש מה הפרט מפורש דבר שעולה לאישים לאפוקי דם ויין שאינם עולים לאישים.

וכתב הקרן אורה, דאף להתנא דיליף מה הפרט דבר שאחרים באים חובה לה ממעטינן יין מהאי טעמא, שהרי יין לא טעון עצים.

וכן פסק הרמב"ם בפ"ה מאיסו"מ, דיין הנסכים אין טעון מלח. אמנם בהל' מעה"ק פט"ז הי"ד כתב, דיין הבא בפני עצמו טעון מלח. והקשה הכסף משנה דזה סותר למש"כ בהל' איסו"מ דיין אינו טעון מלח. ותירץ, דהרמב"ם באיסו"מ איירי לגבי יין הנסכים, ובמעה"ק איירי לגבי יין הבא בפני עצמו.

וראה במשנה למלך שם הי"א שכתב לבאר עפי"ז מדוע אי אפשר להתנות בספק נסכים דאם אינו חייב יהיו לנדבה, שהרי להרמב"ם נסכי חובה אינם טעונים מלח ונסכי נדבה טעונים מלח. [וביאר המקדש דוד, דאי אפשר להניח מלח מספק, דאם אינם טעונים מלח הו"ל יין מלוח ופסול]. ובדעת התוספות בקידושין דלא כתבו כן הוכיח המל"מ, דס"ל דאף יין נדבה לא טעון מלח, ודלא כהרמב"ם.

ובלחם משנה תמה מה הסברא לחלק בזה, הרי הטעם דממעטינן יין הוא משום שאינו עולה לאישים, ואם כן יין הבא בפני עצמו נמי, דהא קיי"ל דמנסכים אותו ע"ג השיתין ולא על האישים. [וכן אי ילפינן דבר שאחרים באים חובה לה, יין הבא בפני עצמו לא טעון עצים].

ותירץ המקדש דוד סי"ג, דכל הטעם שיין הבא בפני עצמו אזיל לשיתין ולא לאישים, זה רק משום שהוא עובר על איסור כיבוי, דהוי פסיק רישיה, אך בלא"ה היה דינו לאישים, ואם כן חשיב דבר שעולה לאישים וטעון מלח.

ודבריו מחודשים, דהא כיון דלעולם הוא עובר משום כיבוי, השתא עיקר מקומו הוא בשיתין, והוי רק גילוי מילתא היכן מקומו.

והנה יש לחקור בהא דדרשינן מה הפרט דבר שעולה לאישים, האם הוא ילפותא בעלמא דדבר שאינו עולה לאישים אינו דומה למנחה, או דהדרשא היא, דרק הקטרה טעונה מלח, אך ניסוך אינו הקטרה ואינו טעון מלח. ומדברי המקדש דוד מבואר דהוי ילפותא בעלמא, דאם נאמר דרק הקטרה טעונה מלח, הרי יין הבא בפני עצמו אינו טעון הקטרה אלא ניסוך. [וביותר יש להוכיח לפי מש"כ המקדש דוד עצמו סימן יא, דיתכן דאף לפי שמואל דמנסכו ע"ג האישים יש לזה תורת ניסוך ע"ג האישים ולא תורת הקטרה, ולפי"ז יתכן דאפילו לשמואל לא היה טעון מלח, דהילפותא היא דדוקא הקטרה טעונה מלח].

ובמנחת אברהם כתב ליישב, דיין הבא בפני עצמו נחשב ל"מנחה", וכל מנחה טעונה מלח, אף אם אינה עולה לאישים, אך יין הנסכים לא חשיב מנחה, ולכן ממעטינן רק יין הנסכים.

ובחזון איש [כה יז] כתב, דזה טעות סופר ברמב"ם, ורק לגבי שמן ולבונה גרסינן ומולחו, ולא לגבי יין הבא בפני עצמו.

ולדעת הרמב"ם דיין הבא בפני עצמו טעון מלח, נסתפק המקדש דוד שם מה דינו, דבגמרא אמרינן לגבי דם, דאף בלא המיעוט אסור למלוח טובא, דדם שמלחו פסול, אלא צריך למלוח מעט לקיים מצות מליחה. ולכאורה גם לגבי יין יש לומר כן, דאם ימלח טובא יפסל היין, וצריך למלוח את היין מעט לקיים מצות מליחה. אך מסתימת הרמב"ם דייק דצריך למלוח טובא כשאר הקרבנות, וצ"ע.

**יג. מליחה בניסוך המים**

המנחת חינוך דן לדעת הרמב"ם דיין הבא בפני עצמו טעון מלח, האם גם ניסוך המים טעון מלח, שהרי המים באים בפני עצמם ומאי שנא. ודייק מדלא הזכיר הרמב"ם דטעון מלח דאין המים טעונים מלח. ולפי מש"כ לעיל בשם המקדש דוד ובשם המנחת אברהם, טעמים אלו לא שייכים במים, ואין צריך מליחה. [ולפי מש"כ לעיל מהמדרש דענין ברית מלח הוא להקריב ממים התחתונים, הרי מים אינם צריכים למלח, דהם עצמם מים, אך כבר כתב המנ"ח דאין למדים מדברי אגדה].

**יד. מליחה בקטורת**

לגבי קטורת נחלקו תנאי, לתנא דיליף מה הפרט דבר שאחרים באים חובה לו, קטורת טעונה מלח, שהרי היא טעונה עצים, וכן לתנא דבשלשה מקומות המלח נתונה וכו' היו מולחים את הקטורת בראש המזבח. אך לר' ישמעאל בנו של ריב"ב אין קטורת טעונה מלח, דיליף מה הפרט ישנו במזבח החיצון, לאפוקי קטורת דאינה על מזבח החיצון אלא הפנימי.

ולמ"ד דהיו מולחין את הקטורת בראשו של מזבח, הקשו התוספות, מדוע לא מלחו את הקטורת במלח שעל הכבש, ותירצו, דהמלח שם מלוכלך בדם, והמלח שבראש המזבח נקי יותר.

ובשיטמ"ק הקשה, מדוע הוצרכו להעלות את הקטורת לראש המזבח ולמלוח שם, הרי אפשר להוריד את המלח למטה ולמלוח למטה. ותירצו, דכך זה יותר נח. וברדב"ז תירץ, דלכתחילה צריך להשהות את הקרבן במלח כדי שיספג טעם המלח, ולכן עדיף טפי למלוח למעלה.

ובחזון איש [כה יז] תירץ עפ"י מה שביארנו לעיל את קושיית הגמרא וכי תעלה ע"ד שזר קרב למזבח, דמוכח דיש דין למלוח במזבח דוקא.

ובדעת הרמב"ם הקשו האחרונים, דבהל' יא כתב, ואין לך דבר שקרב למזבח בלא מלח חוץ מן יין הנסכים והדם והעצים, ולא הזכיר קטורת, משמע דקטורת טעונה מלח. ואילו בהי"ג כתב, ובראשו של מזבח מולחין הקומץ והלבונה ומנחות הנשרפות ועולת העוף, והשמיט קטורת, משמע דאינה טעונה מלח.

והנה הכסף משנה נקט דהרמב"ם פסק כרי"ש, ולפי"ז מבואר דאין הקטורת טעונה מלח. והקשה הלחם משנה, אם כן מדוע לא הזכיר הרמב"ם בהי"א חוץ מהקטורת.

ולכן כתב הלחם משנה, דהרמב"ם פסק כרבנן דלא ממעטינן קטורת, ומה שלא הזכיר בהי"ג דמולחין בראשו של מזבח, לפי שסמך על מה שלא מיעטו לעיל, וממילא מבואר דטעונה מלח.

ובחזון איש כתב, דצריך להגיה ברמב"ם בהל' י"ג ולהוסיף קטורת כמו בברייתא.

ועוד תירץ, דכיון שהקטורת במזבח הפנימי, אין מקום למליחתה, אלא בכל מקום בעזרה יכול למולחה, ולכן לא כתב הרמב"ם דמולחים אותה בראש המזבח.

הרדב"ז תירץ, דבאמת הקטורת טעונה מלח, דהרמב"ם פסק כרבנן, אלא דיוצא ידי חובה במלח סדומית שנותנים בשעת הפיטום, ולכן לא מיעטו הרמב"ם בהי"א, דהא טעון מלח, ולא הזכיר בהי"ג דמולחין בראש המזבח לפי שיצא י"ח בפיטום, וכן כתבו המנחת חינוך והליקוטי הלכות בשם הכל בו.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים בכריתות ו ע"א, דהשיטמ"ק שם אות כה כתב, דמערבים מלח סדומית בשעת הפיטום משום שנאמר על כל קרבנך תקריב מלח. אך התוספות שם כתבו, דחמר חיוורין ומלח סדומית שניהם באים בשביל לשרות את הצפורן כשאין לו יין קפריסין. וכתבו, דאין לפרש דבעינן מלח סדומית בשעת הפיטום למצות מליחה, דאפילו למ"ד קטורת טעונה מלח אין זה אלא בשעת הקטרה. וכן בראב"ד בתו"כ הקשה, היכי קאמר רי"ש דאין צריך מליחה בקטורת, הא בשעת הפיטום היו מערבים מלח סדומית רובע. ותירץ, דבשעת הקטרה קאמר, ורבנן ס"ל דאף בשעת הקטרה טעון מלח כדכתיב ולא תשבית וכו'.

ואם נאמר בדעת הרמב"ם כהשיטמ"ק אתי שפיר הא דלא הזכיר קטורת, דבאמת קטורת טעונה מלח אלא דיוצאים ידי חובה במלח שבפיטום.

אך החזון איש שם תמה, איך יצא ידי חובת מליחה בשעת הפיטום, לא מבעיא לדעת הראשונים דמליחת זר פסולה, דבעינן מליחה על המזבח דוקא, אלא אפילו לדעת הרמב"ם דמליחת זר כשרה, מכל מקום מליחה על ידי קוף פסולה, ולא סגי במה שיש בקטורת מלח, ואיך יועיל מליחה בשעת הפיטום קודם שנגמרו עבודותיה, וכן הקשה המקדש דוד סי"ג מהא דכתב רש"י לגבי שבת וטומאה, ואשמועינן דמליחה עבודה היא ודחיא שבת וטומאה, וכיון דהוי עבודה איך יתכן לעשותה בשעת הפיטום קודם שנגמרו מעשיה. וראה עוד בקהלות יעקב סימן יב.

ועוד הקשה החזון איש, דלפי רי"ש דקטורת לא טעונה מלח נמי היו מערבים מלח סדומית בשעת הפיטום, דלא מצינו דרי"ש פליג על מעשה הקטורת, ועל כרחיך יש טעם אחר לערב מלח סדומית בפיטום.

ולדעת השיטמ"ק והכל בו והמנ"ח והרדב"ז דיוצאים ידי חובה בשעת הפיטום, מוכח לכאורה דעיקר המצוה היא להקטיר מלוח, ומליחה על ידי קוף נמי מהני, ולכן יוצאים ידי חובה גם קודם שנגמרו עבודותיה. וכן משמע ברמב"ם בסה"מ ל"ת צט, דכתב, שאינו מותר להקריב התפל שאין טעם לו. וראה מש"כ לעיל "מליחת קוף".

כתב המנחת חינוך [קיט אות ד], דלפי מ"ד דקטורת טעונה מלח הוא הדין קטורת של יוה"כ טעונה מלח, דאין לחלק בזה. אך המקדש דוד סי"ג נסתפק בזה, דיתכן דרבנן פליגי על רי"ש משום שגם קטורת דינה במזבח, אך קטורת של יוה"כ שמוקטרת על הרצפה לכו"ע אינה דומה למנחה.

והוכיח דאינה טעונה מלח, דאי טעונה מלח בעינן כהן גדול דוקא כשאר עבודות היום, והיה צריך להזכיר בסדר יומא דלאחר חפינה היה עולה למזבח למלוח את הקטורת. [אמנם לפי מה שפסק הרמב"ם דמליחה בזר כשרה, אין צריך כהן גדול]. וראה בשיח השדה קונטרס הליקוטים ס"ח.

**טו. מליחה בעצים**

המתנדב עצים נחלקו רבי וחכמים האם יש לעצים שם קרבן, לדעת רבי עצים קרבן מנחה הן, וטעונין מלח והגשה, וכן טעונים קמיצה ועצים. ולדעת חכמים אין לזה שם קרבן, ואינם טעונים מלח והגשה, וכן אינם טעונים קמיצה ועצים, אלא מקטירן בכל מקום במזבח.

ובברייתא איתא, אילו נאמר קרבן במלח שומע אני אפילו עצים ודם שנקראו קרבן, ת"ל מנחה, מה מנחה מיוחדת שאחרים באין חובה לה אף כל שאחרים באין חובה לה. ומקשינן בגמרא, מאן שמעת ליה דאמר עצים איקרי קרבן רבי, לרבי מבעיא בעו מלח. ומתרצינן, סמי מכאן עצים, וקרא לאפוקי נסכים.

והקשו התוספות, מאי פריך, דלמא אתיא כרבנן, ומכל מקום בעינן קרא למעט עצים ממלח, דהא גם לרבנן עצים נקראו קרבן ומכל מקום לא בעו מליחה. ותירצו, דמדקאמר עצים ודם משמע ליה דחשיבי קרבן גמור כדם, והיינו כרבי. ומבואר מדבריהם, דגם לרבנן צריך קרא למעט עצים ממלח, אלא דלשון הברייתא משמע דעצים חשיבי קרבן גמור, ולכן הוצרך לומר סמי מכאן עצים, אך אליבא דאמת לרבנן ממעטינן עצים משום שאינם צריכים דבר אחר, ולא דמי לכעין הפרט.

וכן הא דאיתא בגמרא שם דרי"ש בנו של ריב"ב יליף מה הפרט דבר המקבל טומאה וכו', לאפוקי עצים שאינם מק"ט, לפי מש"כ התוספות רי"ש סובר כרבנן ומכל מקום הוצרך למעט עצים ממלח.

ובזה יישבו הקרן אורה והחזון איש [כג ה] מדוע עצים אינם מק"ט, הרי יש בהם חיבת הקודש. ומה שתירץ רש"י דחיבת הקודש דרבנן, כבר הקשו התוספות מסוגיות ערוכות דהוי דאוריתא. ומה שתירצו התוספות דאינם מק"ט בעלמא, תמהו האחרונים, דאם כן לבונה נמי לא לבעי מלח, לפי שאינה מק"ט בעלמא. ולכן יישבו הקרן אורה והחזון איש, דהתוספות בסו"ד כתבו דלרבנן ליכא קדושת הגוף בעצים קודם ההקרבה, ולפי"ז אתי שפיר דליכא חיבת הקודש בעצים קודם הקרבה כיון שאין בהם קדושת הגוף, ורי"ש סובר כרבנן דעצים לא בעו מלח.

אך הגרי"ז נקט דלפי רבנן דעצים לא איקרי קרבן אין צריך מיעוט כלל, ומסברא אינם צריכים מלח. ולפי"ז על כרחיך רי"ש סובר כרבי, מדבעי מיעוט לעצים, אלא דלפי רבי עצים טעונים מלח אליבא דאמת, ולפי רי"ש איכא מיעוטא. [ומש"כ התוספות דאף לרבנן צריך מיעוט וקושית הגמרא היא רק מדקאמר עצים ודם, יתכן לומר להגרי"ז, דהוקשה לתוספות מדוע לא משני דאף לרבנן צריך מיעוט, ותירצו, דמכל מקום הברייתא דלא כרבנן, אך אליבא דאמת לרבנן אין צריך מיעוט, ודוחק].

והנה רבי וחכמים נחלקו באדם שהתנדב עצים להקרבה, אך לגבי עצי המערכה, כתב החזון איש, דלכו"ע עיקרן הכשר קרבן, ומכל מקום הם עצמן נמי חשיבי קרבן, והקטרתן רצויה לפניו. והוכיח כן, דהא עיקר הקרא דמייתי חכמים והגרלות הפלנו קאי על עצי המערכה, אלא דחכמים למדו מכאן גם על המתנדב עצים, ועכ"פ מבואר דגם עצי המערכה קרויים קרבן.

הקשה המקדש דוד [סי"ג], מדוע שני גזרי עצים לא יהיו טעונים מלח אליבא דאמת, הרי כל הטעם שאין עצים טעונים מלח הוא משום דאינם צריכים דבר אחר ואינם כעין הפרט דמנחה, אך שני גזרי עצים טעונים דבר אחר, דהם צריכים להיות על גבי עצי המערכה. וברמב"ם פ"ט מביאת מקדש ה"ה כתב, דזר שסידר שני גזרי עצים חייב, שהעצים קרבן הן, וכיון דהוי קרבן מדוע אין צריך מלח.

ותירץ הקהלות יעקב סימן יג, דמש"כ הרמב"ם שהעצים קרבן הן אין כונתו דשני גזרי עצים חשיבי קרבן טפי משאר עצי המערכה, אלא כונתו דכל הקטרת עצים נקראים קרבן. דאף לרבנן דפליגי על רבי מכל מקום עצים נחשבים קרבן, ואף עצי המערכה נחשבים קרבן, כמבואר בקרא דוהגרלות הפלנו על קרבן העצים דקאי על עצי המערכה. אלא דעיקר המטרה של עצי המערכה ושני גזרי עצים הם להכשר הקרבן, אלא דאיכא בהקטרתן גם דין הקטרת קרבן, וכמש"כ החזון איש.

והשתא, שני גזרי עצים אינם טעונים מלח ממנ"פ, דמחמת הדין הכשר הקרבן שבהם אינם טעונים מלח, דרק הקטרת קרבן מחייבת מלח ולא הכשר קרבן, ומחמת השם קרבן שבהם אינה טעונה מלח, דמחמת דין זה אינה טעונה דבר אחר, דהדין להניח את השני גזרי עצים על המערכה נובע מהדין הכשר קרבן שבהם ולא מהדין קרבן שבהם.

ודבריו מחודשים, דמה"ת לחלק את דין שני גזרי עצים לשנים, הא קמן דבר שהקטרתו נחשב לקרבן והוא טעון דבר אחר, דדינו להיות על עצי המערכה.

ולכאורה יש ליישב את קושיית המקדש דוד באופן פשוט יותר, דהא דשני גזרי עצים צריכים להיות על עצי המערכה אין זה נחשב שהם טעונים דבר אחר, דשני גזרי עצים לא טעונים עצים, אלא מקומם על עצי המערכה, וזמן סידורם הוא אחר סידור עצי המערכה, והוי רק בגדר מקום וזמן בעלמא, אך הם בעצמותם אינם טעונים עצים.

והנה לדברי הגרי"ז דלרבנן אין צריך מיעוט שעצים לא טעונים מלח, דאף דאיקרו קרבן אין זה קרבן המחייב מליחה, מעיקרא לא קשה מידי, דאף דשני גזרי עצים טעונים עצים מכל מקום אינם קרבן טפי מהמתנדב קרבן לרבנן, דאף בלא מיעוט אינם טעונים מליחה.

ואפילו לפי מה שדייקו הקרן אורה והחזון איש מהתוספות, דלרבנן נמי צריך מיעוט דעצים לא טעונים מליחה, מכל מקום כתב החזון איש [ה ז], דבעצי המערכה מודים התוספות דאף בלא מיעוט אין צריך מליחה, ואף דעצי המערכה נמי איקרי קרבן. [וכן נקטו המנחת חינוך שם אות ג' והשפת אמת, אלא דמדבריהם משמע דעצי המערכה לא חשיב קרבן כלל, וזה צ"ע מהקרא דוהגורלות הפלנו, דקאי על עצי המערכה]. ולפי"ז נמי לא קשה קושיית המקדש דוד מעיקרא.

**טז. מליחה בהקטרת פסולים**

מדברי המשנה למלך שהובא לעיל "מליחה בשבת" מבואר דאיכא דין מליחה גם בהקטרת פסולים. וראה מקדש דוד [ס"ד סק"ג] ומנחת אברהם ריש המזבח מקדש.

**יז. מליחת המנחה קודם קמיצה**

במשנה תנן לא מלח כשר, וביאר הרע"ב, לא מלח כל המנחה כולה אלא הקומץ, דאילו מליחת כל הקומץ מעכבת. וכתב המנחת אברהם, דלפי"ז מיושב קושיית התוספות שם, מדוע תנן מליחה קודם תנופה והגשה, הא מליחה נעשית במזבח קודם ההקטרה. ולהרע"ב דאיירי במליחת כל המנחה אתי שפיר, דמליחת כל המנחה היא מסדר עשיית המנחה קודם תנופה והגשה.

והקשה בתוספות רעק"א, אי איירי במליחת כל המנחה אף לכתחילה אין צריך מלח, דבגמרא דרשינן יכול כל המנחה כולה טעונה מלח ת"ל קרבן, קרבן טעון מלח ואין המנחה כולה טעונה מלח, ואיך אפשר לומר לא מלח כשר, דמשמע דיעבד. וראה מנחת אברהם דהיה מקום ליישב דזה גופא קמ"ל מתניתין, דאין צריך מליחה כלל.

אך האחרונים נקטו בדעת הרע"ב, דלכתחילה צריך למלוח את כל המנחה, וכן כתב השפת אמת כאן ולעיל ו ע"א. והא דדריש בגמרא יכול כל המנחה כולה וכו' היינו לעיכובא, אך לכתחילה באמת צריך מלח, אלא דהקמיצה צריכה להיות ממקום שאין מלח, וראה עוד בשפת אמת שם.

ולדעת כל האחרונים דאין צריך למלוח את כל המנחה אפילו לכתחילה, יש לעיין מה הדין בעבר ומלח, האם קיים מצות מליחה, או שמא, הוא צריך למלוח שוב לאחר הקמיצה. ולעיל "מליחת זר" הבא בשם הר"י קורקוס דמהני אף קודם קמיצה, אך החזון איש נקט דלא מהני, והובא לעיל "מליחה בקטורת". וראה בקהלות יעקב סימן יב.

והנה הרא"ה בבדק הבית [ב"ג ש"ג] כתב, דברית מלח דקדשים אינו רק בדבר הקרב בלחוד הוא, אלא אפילו למה שנאכל לכהנים ולבעלים. ולא מבעיא לקדירה דבעינן מליחה מחמת איסור דם, אלא אפילו לצלי דמדינא לא בעי מליחה, הכא בעי מליחה מדין ברית מלח. וראה בחתם סופר חולין יד ע"א שהאריך ליישב שיטתו.

**יח. מליחה בבמה**

בתורת כהנים נחלקו רבי יהודה ורבי שמעון מנלן דמליחה מעכבת, רבי יהודה יליף ממלח ברית, שתהא ברית אמורה במלח, ורבי שמעון יליף גזירה שוה מברית כהונת עולם, כשם שאי אפשר לקרבנות בלא כהונה כך אי אפשר לקרבנות בלא מלח. וכתב רש"י דמשמעות דורשין איכא בינייהו.

אך המשך חכמה ויקרא שם כתב, דאיכא נפק"מ בפלוגתתם לגבי במה, דרבי שמעון דיליף מברית כהונת עולם אין זה ילפותא בעלמא דכשם שצריך כהונה כך צריך מלח, אלא דהברית של מלח הוא ברית עם אהרן ובניו, והוא תלוי ועומד בדין כהונה, ולפי"ז בבמה דאין דין כהונה אין צריך מלח, [והוסיף, דהתורה כתבה דין מלח במנחה, משום שאין מנחה בבמה], אך לרבי יהודה אין חילוק בכך, ואף בבמה איכא דין מליחה.

והנה לדעת ר' ישמעאל בנו של ריב"ב דקטורת לא טעונה מלח משום שאינה על מזבח החיצון, פשיטא דאין צריך מליחה בבמה, דרק במזבח החיצון איכא דין מליחה. ובמנחת אברהם הוסיף, דאפילו לדעת רבנן דקטורת טעונה מלח, כתבנו לעיל בשם המקדש דוד דנסתפק בקטורת של יוה"כ האם צריך מלח, דאינה במזבח כלל אלא על הרצפה. והנה נחלקו התנאים האם צריך מזבח בבמה או לא, והשתא, אם נאמר דמליחה בעיא מזבח לכו"ע, ונאמר כהתנאים דאין צריך מזבח בבמה, ליכא מליחה בבמה.

**יט. מלח שנספג בקרבן**

הקהלות יעקב סימן יב נסתפק האם המלח צריך להיות בעין בשעת ההקטרה, או שמא, אפילו אם נספג כבר בתוך הקרבן מהני, דהעיקר הוא שהקרבן יהיה מלוח, עיי"ש.

**כ. מעילה במלח**

איתא בגמרא, מלח שעל גבי האבר מועלין בו, שעל גבי הכבש ושבראשו של מזבח אין מועלין בו. ואמר רב מתנה מאי קרא, והקרבתם לפני ד' והשליכו הכהנים עליהם מלח והעלו אותם עולה לד'.

ופירש רש"י, שעל הכבש, שנופל שם כשמולחין את האברים. אין מועלין בו, דשוב אינו ראוי. ומבואר בדעת רש"י, דהא דקתני אין מועלין בו איירי במלח שנפל מאברים לאחר שנמלחו, ומשמע דמלח שעל המזבח ועל הכבש קודם המליחה מועלין בו.

והדברים צ"ע, דאם מועלין במלח קודם המליחה, מדוע לא ימעלו אחר שנפל מהאברים. ומדברי רש"י נראה בפשטות, דקודם המליחה המלח ראוי למלוח בו, ולכן מועלים בו, אך אחר שנפל מהאברים שוב אינו ראוי למליחה, ולכן אין מועלין בו. והקשה השפת אמת, הרי האבר טעון מליחה שוב, דכל עוד שלא הקטירו צריך לחזור ולמולחו, ומדוע אי אפשר להשתמש שוב באותו מלח.

עוד הקשה הגרי"ז, אם מועלים במלח שע"ג הכבש קודם ההקטרה, מדוע הוצרך רב מתנה לאתויי קרא דמועלים במלח שעל גבי האבר, וכי גרע אחר מליחה מקודם מליחה.

ולכן כתב הגרי"ז, דקודם מליחה אין מעילה במלח כלל, וביאר זאת בתרתי: חדא, דכיון דאיכא תנאי בי"ד שיוכלו הכהנים להשתמש במלח לאכילת קרבנם, שוב פקע מהם דין מעילה, דמעתה אינם קדשי ד', דאינם מיוחדים רק לד', וכן כתב השפת אמת. ועוד ביאר הגרי"ז, דהמלח קודם מליחה אינו עומד להקטרה, אלא לקיים בו מצות מליחה, וקדשי ד' חשיב רק כאשר הדבר עומד לקרבן ולא כאשר עומד לקיים בו מצוה. אך לאחר המליחה הרי המלח נעשה חלק מהקרבן, ויש דין הקטרה גם על המלח עצמו, ומעתה חשיב שפיר קדשי ד', ועל זה הביא רב מתנה ראיה מקרא דהמלח נחשב עולה. וכן דייק הגרי"ז מדברי הרמב"ם, דהעתיק דין זה בסתמא, ולא ביאר כרש"י דאיירי במלח שנפל מהאבר, ובפשטות משמע דאיירי במלח שעל הכבש קודם מליחה, ומכל מקום אין מועלים בו.

ובספר הליקוטים [פ"ט מתמידין הי"א] הביא מהגרי"ז, דלשיטת הרמב"ם בשעת המליחה המלח נעשה חלק מהקרבן, והשתא יש דין הקטרה בפני עצמו על המלח, וגם אם המלח פירש מהאבר צריך להעלותו ולהקטירו בפני עצמו, ולכן יש בו מעילה מדין קדשי ד' טפי מקודם המליחה, דהשתא המלח נעשה קרבן בפני עצמו, עיי"ש מה שיישב עפי"ז.

אך המקדש דוד סי"ג כתב להיפך, דעל המלח עצמו ליכא דין הקטרה כלל, עיי"ש שהוכיח כן, ולכן לאחר המליחה ליכא מעילה על המלח, כיון דנעשית מצותו, ואף שאפשר עדיין להשתמש בו שוב, מכל מקום אחר שנעשית מצותו אין בו מעילה, דהמלח עומד לקיים בו את מצות מליחה בלבד. וכתב, דלזה הוצרך רב מתנא לאתויי מקרא דמועלים במלח שעל גבי האבר, דס"ד דלאחר שקיים בו מצות מליחה מיד נעשית מצותו ואין מועלים בו, קמ"ל דמועלים במלח שעל גבי האבר לפי שהוא טפל לאבר, ורק לאחר שפירש המלח מהאבר דשוב אינו טפל לאבר אין מועלים בו. ובזה יש ליישב שפיר שיטת רש"י.

והנה בזבחים קח ע"א בעי רבא, המעלה ראש בן יונה שאין בו כזית ומלח משלימו לכזית מהו. ופירש רש"י, דאם פירש המלח מצוה לחזור ולמולחו, ולכן מספק"ל האם המלח מצטרף לכזית. והקשו הגרי"ז והחזון איש [כה טז] מדוע זה סיבה לצרף את המלח, הרי אם פירש אפשר למולחו במלח אחר, ומלח זה אין דינו להיות מוקטר במזבח. וכתב הגרי"ז [הובא בספר הליקוטים שם], דעפ"י מש"כ בדעת הרמב"ם דמלח שפירש צריך להקטירו במזבח אפילו בפני עצמו, דהמלח קיבל שם קרבן, ניחא, דכיון דהמלח נעשה חלק מהקרבן מספק"ל אם מצטרפים או לא, וכן כתב החזון איש שם. ומעתה י"ל, דרש"י דלא פירש כן אזיל לשיטתו, דלאחר שהמלח פירש מהקרבן אין צריך להקטירו בפני עצמו, אלא כל עוד שהוא מחובר לאבר הוא טפל אליו.

**כא. אם אין מלח**

נחלקו האחרונים באופן שאין מלח, האם מקטירים בלא מלח או לא. המנחת חינוך [קיט אות י'] נקט דלא יקטיר, לפי שאין עשה דהקטרה דוחה ל"ת ועשה דמליחה. ובפרט דאין עשה דוחה ל"ת שבמקדש.

ועוד יש לדון, דתוספות רעק"א פסחים פ"ג אות יג הביא מחלוקת לגבי ל"ת שבגוף העשה, כגון מי שאין לו קרבן ברגל, האם יקיים את העשה אף שיעבור עי"ז על ל"ת דלא יראו פני ריקם, דעשה דוחה ל"ת, או דבכה"ג לא אמרינן עדל"ת כיון דהל"ת הוא בגוף העשה, עיי"ש. והוא הדין הכא הוי ל"ת שבגוף העשה, ויתכן דאין העשה דוחהו.

אך החזון איש ס"ס כה נקט דבדבר שאינו מעכב יקטיר, דעכשיו הוא אנוס על המליחה ואינו עובר כלל. ומשמע דאף בלא דחיית העשה שרי, וצ"ע מאי שנא מכל דוכתא דתלוי בעשה דוחה ל"ת.

**כב. מקום המליחה**

איתא בתוספתא, נמצאת אתה אומר, בשלשה מקומות המלח נתונה, בלשכת המלח ועל גבי הכבש ובראשו של מזבח. בלשכת המלח, ששם מולחין עורות קדשים, על גבי הכבש, ששם מולחים את האברים, בראשו של מזבח, ששם מולחין הקומץ והלבונה והקטורת וכו'.

והקשו התוספות, דבמסכת מדות תנן לשכת המלח ששם היו נותנין מלח לקרבן, לשכת הפרוה ששם היו מולחים עורות קדשים. ומבואר דמולחים את העורות בלשכת הפרוה ולא בלשכת המלח. ותירצו, דאין כונת התוספתא לומר דהיו מולחים בלשכת המלח, אלא הכונה שהיו נוטלים משם מלח ללשכת הפרוה למלוח את העורות.

אך הקשו, דאם כן המלח נתונה בד' מקומות, ומדוע תנן בשלשה מקומות.

והנה כקושיית התוספות קשה גם על הרמב"ם, דפסק למתניתין דמדות בפ"ה מבית הבחירה הי"ז, ופסק את התוספתא הכא באיסורי מזבח. וכתב הלחם משנה, דצריך לומר כתירוץ התוספות, דלא היו מולחים בלשכת המלח אלא נוטלים משם מלח למלוח את העורות בלשכת הפרוה, ודייק כן בלשון הרמב"ם.

ומה שהקשו התוספות דאם כן איכא ד' מקומות, תירץ הלחם משנה, דהמלח לא היה נתון בלשכת הפרוה, אלא כל פעם שצריכים למלוח עורות נוטלים מלח מלשכת המלח. וכונת התוספתא לומר דהמלח נמצא בקביעות רק בשלשה מקומות. וראה עוד בר"י קורקוס מש"כ בדעת הרמב"ם בזה.

ויש לדון האם המליחה על גבי המזבח מעכב, ואם מלח במקום אחר בעזרה הוי כלא מלח, או שמא, אין זה מעכב. ובחזון איש נקט דנחלקו בזה הראשונים, והובא לעיל "מליחה בזר".

**כג. הקטרת המלח**

עי' כתבי הגרי"ז מנחות יא. שדן האם לאחר המליחה המלח עצמו נעשה חלק מהקרבן ויש לו דין הקטרה בפ"ע, או שמא כל דין הקטרתו הוא רק מחמת שהקרבן צריך מלח בשעת הקטרה. והוכיח דיש למלח דין הקטרה בפ"ע מהגמ' בזבחים קח. שמלח שפירש מצוה להעלותו, ואם כל דין הקטרתו הוא מחמת הקרבן הא יכול להביא מלח אחר, ועל כרחיך שהמלח קיבל דין הקטרה בפ"ע.