כלים פ_ו מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ו מ"א**

א] **העושה ג' פטפוטין בארץ וחיברן בטיט להיות שופת עליהן את הקדירה טמאה,** בפי' הרא"ש כתב דהפטפוטין הוו מאדמה, ולדעתו מה שיש עליהן טומאת כירה, הוא מכח הטיט שחיברן בו, אך בתויו"ט כתב דהן של טיט וכעי"ז באלי' רבה, ועי' להלן אות ח' מש"נ בדעת הרמב"ם בזה.

ב] בפי' הר"ש מכת"י לעיל רפ"ב הביא מדין כירת פטפוטין, דכלי חרס ל"ב בית קיבול, משום דבתוכו תלה רחמנא, וגם הכא היינו תוך דידי' האויר שביניהם, עיי"ש, ולדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ז מ"ב הוי זה דין מסוים בטומאת תנור וכירים, שאין טומאתן משום כלי קיבול, וע"כ הן טמאין אף בשהן נקובין, ונתחדש בדין כירת פטפוטין, דלא אך דטומאת תנור וכירים היא אף בשאין להן שולים, אלא אף ל"ב שיהא לו דפנות גמורות, אלא סגי בג' פטפוטין.

ואמנם אף שדעת הר"ש שם דדמי דין תנור וכירים לדין שאר כ"ח, מ"מ בכל כ"ח ודאי לא סגי בכעין ג' פטפוטין, דלא עדיף מכ"ח שניקב שאינו מקב"ט, והיינו משום דבכל כ"ח כל שניקב לא חזי לשימוש, ומשא"כ בכירה שתשמישה במחובר ותשמיש התוך הוא ליתן האש בו, הרי דלזה ראוי' אף כירת פטפוטין, ומצינו דכוותה לקמן פ"ז מ"ג לפי' הר"ש שם, דאף מקום שמעל כתלי החצר מצינו לחשבו מכלל התוך דהחצר, ובכל כ"ח ודאי אי"ז כן, והיינו מכח ה"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ובאמת דדין כירת פטפוטין הוא מחודש טפי, שהרי אין הפטפוטין מסייעין כלל בעצמן לנתינת האש באויר שביניהם, וכל תשמישן הוא ליתן עליהן את הקדירה, ואפ"ה חשבינן להאויר שביניהם כתוך דידהו, וחשיב כתוך העשוי לקבלה מכח מה שנותנין שם את האש, אף דהתשמיש שבתוכן אינו כלל ע"י הפטפוטין, וכנראה היינו משום דנתינת האש בתוכן היא לצורך בישול הקדירה שנותנין ע"ג הפטפוטין, וע"כ שפיר חשבינן להאויר שביניהן כתוך דידהו, ואכתי צ"ב.

?שו"ר במקד"ד סוף קונט' טהרות שעמד בזה, דמ"ט חשיב כתוך העשוי לקבלה.

?ולדעת הרמב"ם דבתנור וכירה ל"ב שיהא בית קיבול אלא שיהא להן תוך, י"ל דל"ב שיהא להן תוך העשוי לקבלה, דדין תוך העשוי לקבלה הוא מדיני בית קיבול.

ג] **העושה ב' אבנים כירה וחיברם בטיט טמאה ר"י מטהר עד שיעשה שלישית או עד שיסמוך לכותל,** הר"ש פירש דטעמא דרבנן דמתוך שהאבנים רחבות סגי בתרי להיות ככירה, והרא"ש הוסיף דראוי לשפות עליהן, ור' יהודה בעי תלתא כמו בפטפוטין.

והנה אמנם אף דס"ל לר"י דגם בכירת אבנים בעי' ג' אבנים כמו בפטפוטין, מ"מ חזינן דחלוקים הן בדינם, דבד' הר"ש בשלהי מתניתין מבו' דלפום פי' קמא ל"ב שיחבר את האבן השלישית בראשה לאבנים האחרות בטיט, דאף דלפי' קמא לא איירי מתני' בחיבורן זל"ז בטיט שבראשן אלא בחיבורן לקרקע בטיט, הרי מ"מ ר"י ס"ל דבעי' גם לחברן זב"ז בטיט, וכדתניא בתוספתא, ומדאמר ר"י דסגי לסמכן לכותל ולא הצריך שיחברן אליו בטיט, מבו' דמהני אף בלא חיבור טיט, ולפי' קמא דהר"ש א"צ לחלק בין אבן שלישית לכותל, ודו"ק, ול"ד לכירת פטפוטין דבעי' שיחבר שלשתן זו בזו בטיט, וצ"ב הטעם בזה, וגם צ"ב מ"ש ב' האבנים דצריך שיחברן זל"ז בטיט, מהאבן השלישית שא"צ לחברה להם בטיט.

ומצינו כן עוד, בהא דס"ל לר' יהודה דהגם דלא סגי בב' אבנים לכירה, מ"מ כל שסמך לכותל הויא כירה, והנה הרי תנן לקמן מ"ב דהאבן שהי' שופת עלי' ועל הכותל טהורה, ובפי' הר"ש הביא מתו"כ דהוא משום שאין לו נתיצה וממעטי' לה מדכתיב יותץ, והרי דכותל ל"מ למיהוי מכלל הכירה, ומ"מ חזינן דכל שיש ב' אבנים, מהני הכותל לאשוויי להו לכירה, והרי דגם לדעת ר' יהודה חלוק דין האבן השלישית מדין ב' האבנים, וזה צ"ב.

ד] ואולי יל"פ הטעם בזה, דביסוד הדין מודה ר"י לרבנן דבכירת אבנים סגי בב' אבנים לעיקר תורת כירה, והא דס"ל דבעי' שיהא ג' אבנים, הוא כדי לסיים את התוך, דכל שאין אלא ב' אבנים לא חזינן להו כחד ואין המקום שביניהם חשוב "תוך" שלהן, ורק כשיש ג' אבנים ה"ז מסיים את המקום שביניהם כתוך שלהן, אך כל דאיכא ג' אבנים המסיימים את התוך שביניהם כתוך שלהן, תו חייל תורת כירה על ב' אבנים, וע"כ ל"ב שיחבר את האבן השלישית בטיט וגם מהני לזה סמיכה לכותל הגם שאינו בר נתיצה, כיון דהאבן השלישית אינה מכלל עיקר הכירה.

ויש להוכיח כן דטעמא דר' יהודה אינו משום דס"ל דכירת ב' אבנים לא חזיא, אלא משום שבב' אבנים אין אנו דנים אותם כחד וע"כ לית להו תוך, וכ"נ בל' הרא"ש שכתב דטעמא דרבנן משום דראוי לשפות עליהן, ור"י בעי ג', ומשמעות הדברים דמודה ר"י דראוי לשפות עליהן, ומ"מ ס"ל דבעי' ג', והיינו כמש"נ, דאל"כ הגע עצמך, הרי שעשה ג' פטפוטים דקים והעמידם כחצובה ה"ז מטמא מדין כירה, ואם במקום ב' מן הפטפוטים העמיד אבן א' לא מהני, ואם ישוב ויסיר אמצע האבן דעי"ז יהיו ג' אבנים יהני, ומה טעם יש בזה, ובע"כ דהוא כנ"ל, דרק בג' חלקים אנו מותחים חוט מא' לחבירו וחזינן להתוך כתוך שלהן, אך בב' חלקים כל א' עומד לעצמו, ולא שייכי זל"ז.

ה] אך באמת מסברא נ' יותר להיפך, דהא דחלוק דין האבן השלישית מדין ב' האבנים, הוא משום דלעולם מודה ר' יהודה דסגי בב' אבנים לחשבן כחד כירה ולסיים התוך שביניהן, ואך דס"ל דב' אבנים לא חזיין, וע"כ אין ע"ז תורת כירה, אך כל דאיכא אבן שלישית דחזיין, תו איכא תורת כירה על ב' האבנים, וע"כ ל"ב שתהא האבן השלישית מחוברת, דכל הא דבעי' שיהיו האבנים מחוברות זל"ז הוא רק כדי שיחשבו ככירה אחת ויהא להן תוך וכמש"נ לעיל אות ג', וע"כ גם מהני בסמך לכותל, הגם שהכותל אינו בר נתיצה, משום דאיכא תורת כירה על ב' האבנים, וצ"ע בזה.

ו] והנה עכ"פ פשוט לפ"ז, דכל הא דמודה ר' יהודה דסגי לסמוך לכותל הגם דכותל ל"מ הוי מכלל עיקר הכירה, וגם א"צ לחברה בטיט לפי' קמא דהר"ש, הוא רק בגוונא דאיכא ב' אבנים זה כנגד זה באופן הראוי להעמיד עליהן הקדירה, דבכה"ג הרי לדעת רבנן סגי בהו ליחשב כירה, וע"כ הגם דר' יהודה פליג וס"ל דלא סגי בהו, מ"מ מודה דל"ב להאבן השלישית לעיקר תורת כירה, ומהני לסמוך בכותל, וגם ל"ב לחבר האבן השלישית בטיט, אך בגוונא שאין האבנים זה כנגד זה באופן הראוי להעמיד עליהן קדירה, דנ' פשוט דלדעת רבנן אין עליהן תורת כירה, וע"ד שמצינו להלן פ"ז מ"ה בדין ב' פטפוטי כירה זה כנגד זה דמטמא ר' יהודה, ופירש הר"ש דהוא משום דמדמי להו לב' אבנים, והרי דל"מ אלא אם הוו זה כנגד זה, ומה"ט תנן התם בג' פטפוטין שניטל א' מהן שאינם מטמאין באויר, עיי"ש ובהגה' הרש"ש במתניתין, (ועי' להלן אות ט"ו), ובעי' להאבן השלישית לעיקר תורת הכירה, ודאי דדין האבן השלישית הוא כדין ב' האבנים וצריך לחברה בטיט, ול"מ סמיכה לכותל, והרי ד' ר' יהודה דסגי בסמיכה לכותל, קאי על הא דתנן העושה ב' אבנים כירה וחיברם בטיט טמאה, וע"ז הוא דתנן דר' יהודה מטהר עד וכו' או עד שיסמוך לכותל, וא"כ לא מצינו דמהני סמיכה לכותל אלא בגוונא דלרבנן סגי בב' אבנים לאשוויינהו כירה וה"ז טמא אף בלא סמיכה, אך בגוונא דלרבנן לא סגי בב' אבנים, לא מצינו דמהני סמיכה לכותל, וז"פ, ועמש"נ לפ"ז להלן מ"ד אות ?.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש בטעמא דמתני', ז"ל, אם הציב ג' מסמרי ברזל בארץ הרי אלו לא מתטמאין כמו שלא מתטמאת כירה של מתכת וכו', וכן אם היו האבנים בלי טיט אינן מתטמאות כי אבנים אינן מתטמאות, עכ"ל, וכ"כ בפט"ו מכלים הי"ג, ז"ל, קבע ג' מסמרין וכו' אע"פ שעשה בראשה מקום בטיט שתשב הקדירה ה"ז טהורה ככירה של מתכת, וכן אבנים שלא מירחם בטיט שהוא שופת עליהן אינן מקבלות טומאה כאילו היא כירה של אבן, עכ"ל, ונתחדש בד' הרמב"ם, דהא דאבנים שלא חיברן בטיט אין טמאין משום כירה, אי"ז משום שאין מחוברין זל"ז, אלא הוא משום שכל שלא חיברן בטיט אין עליהן תורת חרס אלא תורת אבנים, ואבנים אינן מתטמאות.

ובחזו"א סימן ח' סק"ו תמה ע"ד הרמב"ם, ז"ל, והדברים תמוהים מאד שאין זה טעם משנתנו אלא אשמועינן כאן תמונת הכירה וכל שלא הושלם תמונתה אי"ז כירה, ואדרבה מדנקט מסמרים ואבנים ע"כ מיירי שאין להם חסרון של מתכת ואבנים כגון שעשה להן פטפוטין וכמו שפר"ש וצ"ע, ומיהו לשון הת"כ שהביא ר"ש במ"ב וכו' מבואר ג"כ כלשון הר"מ וכו', עכ"ל.

ולמדנו מזה בדעת הרמב"ם, דבטומאת כירה ל"ב שיהיו חלקי הכירה מחוברין זל"ז, וע"כ אילו היו אבנים נטמאין בטומאת כירה, הוה מטמאינן אף בב' אבנים שאין מחוברין זל"ז כלל, וכפי הנראה צל"פ הטעם בזה, דכיון דנתרבה דאף כירה מחוברת מקבלת טומאה אף שמחובר אין עליו תורת כלי, הרי בע"כ דאין טומאתה משום תורת כלי שעלי', עי' אלי' רבה אהלות רפי"ב בדעת ריב"נ, (אך בפשוטו לת"ק דפליג שם, כל טומאת התנור הוא משום תורת כלי שעליו), וע"כ שפיר מצינו לצרף ב' חלקי כירה שאינם מחוברין לקבל טומאה, ונתחדש בזה טפי, דאף דטומאת כירה תליא בתוך, מ"מ מצינו לצרף ב' חלקי כירה שאינם מחוברין לאשוויי להמקום שביניהם כתוך, ועי' עוד בד' הרמב"ם לעיל פ"ה מ"ג בדין טירת התנור, ולקמן פ"ז מ"ד בדין חצר הכירה, דמבו' דעתו דאף דאינם מחוברין לתנור ולכירה, מ"מ הן נטמאין עמה וחשיבי כחיבור, והגר"א בהני דוכתי תמה ע"ד הרמב"ם, ואולי ד' הרמב"ם שם שייכי ליסוד דבריו הכא, וצ"ע עוד בזה, ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ב אות ? דהרמב"ם שם אזיל לטעמי' הכא.

ח] ולדעת הרמב"ם הא דכירת פטפוטין טמאה, הוא או משום דאיירי בפטפוטין של חרס ולפ"ז הא דתנן דחיברן בטיט, הוא כדי שיעמדו, (ול"ד למסמרין שהן נעוצין בקרקע ול"ב לחברן בטיט), או משום דחיברן בטיט והטיט נותן עליהן תורת כ"ח, דומיא דאבנים שמירחן בטיט דטמאה ככירה של חרס, ובפשוטו אף במסמרין אם יחברם לקרקע בטיט יהא דינם ככירה של חרס, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש, ורק כשלא חיברן בטיט לקרקע, הגם שעשה בראשן מקום בטיט, ל"מ זה לחשבן כשל חרס, ורק הטיט שמחברן לקרקע שהוא מעמידן, מהני לחשבן כחרס.

אמנם בחס"ד כתב דממה שהשמיט הרמב"ם לדינא דתוספתא דמסמרין שחיברן בטיט טמאה, נ' דס"ל דמתני' פליגא ע"ז, ויש שפירשו הטעם בזה, דרק בפטפוטין ובאבנים מהני הטיט לחשבן כחרס, משום שכל קביעותן בקרקע היא ע"י הטיט, אך במסמרין שהן נעוצין בארץ, ואין עיקר קביעותן ע"י הטיט, ל"מ הטיט לחשבן כחרס, ודמי לטיט שבראשן שאינו נותן עליהן תורת חרס, ולפ"ז י"ל דלא פליגי מתני' והתוספתא, דמתני' הרי איירי במסמרין "שקבע" בארץ, והתוספתא הרי איירי במסמרין "שנתנם" בארץ, ואכמ"ל.

ט] **שם בר"ש, ומלמעלה בראשם חיבר שלשתם בטיט וכו', א"נ יל"פ שחברם בארץ בטיט,** בחזו"א סימן ח' סק"א כתב דודאי לא נסתפק הר"ש בדינא, דודאי בין חיברן זל"ז ולא חיברן לקרקע ובין חיברן לקרקע ולא חיברן זל"ז מיקרי כירה כמבו' בתוספתא שהביא הר"ש במתניתין, אלא נסתפק בפי' לישנא דמתניתין.

ויש שדנו לפרש, דכל הא דתניא בתוספתא דסגי בין בחיבור זל"ז ובין בחיבור לקרקע, הוא רק באבנים, אך בפטפוטין נסתפק הר"ש בדינם, כאשר כ"ה פשטות ד' הר"ש דב' הפירושים פליגי בדינא, אמנם נ' דזה נסתר ממה שעמד הר"ש בכת"י בשלהי מתניתין בהא דלגבי מסמרים ויתידות לא קאמר ר' יהודה אלא שיחברם זל"ז ולא הצריך שיחברם לקרקע, ואי נימא דבכירת פטפוטין גם לרבנן אין טמאה אלא בשחיברן בטיט לקרקע, הרי ניחא בפשוטו הא דלא קאמר ר' יהודה אלא שיחברם זל"ז, דחיבור לקרקע בעי' גם לדעת רבנן, ובע"כ מד' הר"ש דפשיט"ל דגם בכירת פטפוטין סגי לרבנן בשחיברן זל"ז אף שלא חיברן לקרקע, וזהו שעמד על מה שלא הצריך בהן ר' יהודה לחברם לקרקע, וז"ב.

י] ובמאורות הגר"א כתב דחיברן בטיט היינו בארץ וכ"ה בחי' הגר"א לעיל פ"ה מי"א, ובאלי' רבה הוסיף בזה, דכי חיברן למעלה ולא חיברן למטה ל"מ דחיבור בקרקע בעינן, ופירש כן להא דתנן אע"פ שעשה בראשם מקום שתהא הקדירה יושבת טהורה, וכן הגי' הגר"א בתוספתא, דג' אבנים שחיברן זל"ז ולא חיברן לקרקע טהור, וצ"ב דמ"ש מכל כירה שטמאה אף בתלוש, ובחזו"א סימן ח' סק"ב כתב בזה דלא מרבינן תנור וכירים בתלוש אלא במקיף שלם כל סביביו, אבל בפטפוטין לא חשיב כירה במטלטלת, והוכיח כן דאל"כ כל טרפי"ד יהי' לו דין כירה, ועיי"ש מש"כ בדעת הר"ש בזה

יא] ועי' עוד בד' הרמב"ם פט"ו מכלים הי"ד, שהביא לדינא דא' בטיט וא' שלא בטיט בעושה ב' אבנים כירה, ומבו' דמפרש דהא דתנן במתני' שחיבר בטיט הוא לקרקע.

יב] **שם, ומצי לפרש דטהורים לגמרי דאין להם תורת כלי כיון דכל א' לחודי' לא חזי ואינן מחוברין זל"ז, ואם באנו לפרש טהורין מדין כ"ח וכו',** טעם פי' בתרא הוא וכ"ה בחזו"א סימן ח' סק"ה, משום שאין מחוברין זל"ז וכל פטפוט הוי כלי לעצמו, וע"כ ל"ש בהו טומאת כ"ח, דבעי' לזה שיהיו ג' הפטפוטין מחוברין יחד, כ"ה שיהא עליהן תורת כירה ושיהא להן תוך, אך טומאת כ"מ שפיר שייכא בהו, שהרי אף פשוטיהן טמאין, וע"כ י"ל דהוי כל פטפוט כלי לעצמו ומקב"ט, אך נסתפקו הר"ש והרא"ש, דכיון דכל חד לחודי' לא חזי למידי, ליכא על כל פטפוט בפנ"ע תורת כלי וע"כ אינו מקב"ט.

?וי"ל עוד, דס"ל כדעת הרמב"ם דהטהרה במתניתין הוא משום דהוי כלי אבנים, וע"כ הוא דמטהרינן הכא, וזהו שפירש הרא"ש דאיירי בפטפוטין של אדמה, ולפ"ז ניחא, דהגם דמקב"ט כלי מתכות, מ"מ אין עליהן טומאת כירה, משום שאינם של חרס?.

יג] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש נ' להדיא דאין המסמרין מקבלין טומאה בתורת כלי מתכת, וכמש"כ, ז"ל, אם הציב ג' מסמרי ברזל בארץ הרי אלו לא מתטמאין כמו שלא מתטמאת כירה של מתכת וכו', עכ"ל, ודבריו מתפרשים כמש"כ הרע"ב, דהוא משום דכלי מתכות המחוברים לקרקע כקרקע דמו ואין מקבלין טומאה.

וצ"ב טעמא דהר"ש והרא"ש דפליגי, וס"ל דאף שנעץ המסמרים לקרקע ה"ה מקבלין טומאה בתורת כלי מתכות, דמ"ט לי"ב לדינא דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע ואינו מקבל טומאה, ועי' מי"ט מש"כ בזה, וי"ל ע"ד מש"כ הרא"ש לקמן פי"ב מ"ג באונקלי שבכתלים, דאינם מחוברין תמיד אלא פעמים מסירים אותם, דאל"ה כל המחובר לקרקע טהור, ועד"ז י"ל גם הכא, והנה אמנם בד' הר"ש בכת"י בשלהי מתני' מבו' דסגי בנעיצה זו לחשבן כמחוסרין נתיצה לדעת ר' יהודה, אך י"ל דהיינו משום דליחשב כמחוסר נתיצה ל"ב חיבור גמור, כמבו' לעיל פ"ה מ"ו ובפירש"י שבת דקכ"ה., ועמש"נ להלן אות ט"ז.

ואולי י"ל עוד, למש"נ לעיל פ"ה מי"א א אות ב' לדון בדעת הר"ש והרא"ש דס"ל דאף תנור של מתכת טמא במחובר, ולפ"ז י"ל, דאף בפטפוטין המחוברין לקרקע, מצינו לטמאותן מתורת כלי מתכות, אך הכא הוא מחודש טפי, דכיון שאין הפטפוטין מחוברין זל"ז, הרי לכאו' אין עליהן כלל תורת כירה, וע"כ הגם דכל פטפוט הוי כלי לעצמו ומקב"ט, מ"מ אם הוא מחובר לקרקע ל"ה לו לקבל טומאה, אך לד' התוס' בב"ב דס"ה. דהא דתנור וכירים טמאין במחובר הוא משום שאין חיבורן חשיב חיבור, ניחא, אך אכתי יל"ד שיהיו טהורין מדין המשמש עם הקרקע, ואכמ"ל בזה.

יד] **שם בכת"י ואע"ג דכלי אבנים אין מקב"ט אפי' מד"ס, הטיט שבראשן נותן להן תורת כ"ח, א"נ תנור וכירים כתיב ואפי' של אבנים במשמע כיון דרגילין לעשות כירה של אבנים,** צ"ב, שהרי להדיא תנן במתני' לעיל פ"ה מי"א דתנור וכירה של אבן טהורים.

ולעיל שם א' אות ו' נת' בביאור ד' הר"ש, שנסתפק בהך דינא דכירה של אבן טהורה, האם היינו מכח הדין דכלי אבנים אין מקב"ט, או היינו רק משום שאי"ז בר נתיצה, ובפי' קמא ס"ל דיש בזה להדין דכלי אבנים אין מקב"ט, ובע"כ דהא דמטמאינן התם הוא משום שהטיט שבראשן נותן להם תורת חרס, אך בפי' בתרא ס"ל דליכא בזה להדין דכלי אבנים אין מקב"ט, דתנור וכירים כתיב ואפי' של אבנים במשמע וכו', אלא דאי"ז בכלל כירה משום שאי"ז בר נתיצה, ולזה ודאי דמהני הטיט שבראשן לחשוב כירה זו כבת נתיצה, ומה"ט לא קשיא לי' להר"ש ברישא דמתני' דעושה ג' פטפוטין וכו' טמאה, אף דהויא כירה של מתכת, דבשל מתכת דה"ז מין המקב"ט וכל הא שאינו בכלל טומאת תנור הוא משום שאינו בר נתיצה, הרי ודאי דמהני הטיט שבראשן לחשוב כירה זו כבת נתיצה, ורק בשל אבנים הוא דקשיא לי' דכלי אבנים אינם מקב"ט כלל, וע"כ אף אם חיברם בטיט והויא הכירה בת נתיצה, בדין שלא תקבל טומאה.

?לכאו' מד' הר"ש אלו מבו' דהא דבעי' חיבור בטיט, הוא כ"ה שיהא עליהן תורת כירה, שהרי פירש שאפי' כירה של אבנים טמאה, וא"כ מ"ט אם לא חיברן בטיט טהורות, וזה שלא כפי' הרמב"ם שהבאנו לעיל, אך באמת למש"נ אי"ז ראי' כלל, שהרי בעי' שיהא טיט בראשן לחשוב כירה זו כבת נתיצה.?

טו] **שם, ולאידך לישנא וכו' ור' יהודה היא וכו',** הרש"ש כתב די"ל דאתיא אף כחכמים, דעד כאן לא מטמאי אלא אם מתחילה עשאן ב' שהעמידן במרחק הראוי להעמיד עליהן הקדירה וכו', עיי"ש, ונ' דודאי גם הר"ש מודה להך מילתא דלא מטמאי רבנן אלא בכה"ג וכמש"נ לעיל אות ו', ואך דלא ניח"ל לפרש למתני' בכה"ג משום דמשמעות מתני' דקאי על אבנים דאיירי' בהו לעיל מינה, ולא איירי באופן אחר.

טז] **שם בכת"י, ולעיל גבי מסמרין דלא קאמר ר"י אלא שיחברם זל"ז משום דאיירי בנעוצין בארץ,** ד' הר"ש הכא קיימי לפי' בתרא דהא דמטהר ר' יהודה לגבי מסמרין הוא משום דלא חיברן זל"ז בראשן, אך לפי' קמא הרי הא דמטהר התם ר' יהודה הוא משום דלא חיברן למטה וכמו שפירש הר"ש לעיל, והרי דאף במסמרין בעי ר' יהודה שיחברם לקרקע בטיט, ויש להסתפק אם היינו משום דלא סגי בנעיצתן בקרקע לחשבן כמחוסר נתיצה, או היינו משום דאיירי במסמרין שאין נעוצין בקרקע, וכדתניא התם שנתנם בארץ (ועי' לעיל אות ח' בדעת הרמב"ם), או היינו משום דהא דבעי ר' יהודה שיחברם לקרקע אי"ז משום דבעי' שיהא מחוסר נתיצה, אלא הוא מטעם אחר, ולזה לא סגי בנעיצתן לקרקע שאי"ז חיבור גמור, ועמש"נ לעיל אות י"ג לדון אם נעיצה הוי חיבור גמור.