נזיר שקיבל נזירותו בבית הקברות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# דין וגדר נזיר בבית הקברות

**א. דף ט"ז:** איתמר מי שנזר והוא בבית הקברות וכו', ר' יוחנן אמר נזירות חלה עליו, סבר מיתלא תליא וקיימא, כיון דמשכחא טהרה חיילא, ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו, אי הדר ואמר חיילא עליה, ואי לא - לא וכו'. אמר מר בר רב אשי מיחל כ"ע לא פליגי דחיילא, אלא כי פליגי למלקי, ר"י סבר, כיון דחיילא לקי, ור"ל סבר, לא לקי וחיילא.

**הנה לל"ק** ס"ל לר"ל דלא חלה הנזירות כלל, והוא מותר לשתות יין לכתחילה[[1]](#footnote-2), וצריך לחזור ולקבל הנזירות, ור"י ס"ל דחלה הנזירות, והוא אסור בג' האיסורים יין גילוח וטומאה, אמנם נזירות טהרה לא חלה אלא תלויה ועומדת ותחול מאליה כאשר יצא מביה"ק. **ולל"ב** מודה ר"ל לר"י, ורק דפליג דכל עוד דלא יצא ולא חל 'נזירות טהרה' ליכא מלקות על טומאה, כ"כ רוב הראשונים, (ולרש"י איכא איסורא בכולהו וליכא מלקות כלל).

**ב. ובדעת** ר"ל ילה"ק ד' קושיות. הנה מרן הגרי"ז זצוק"ל העמיד בספרו ב' מהלכים בעיקר טעמו דר"ל לל"ק (בהא דלא חלה הנזירות אפי' לגבי האיסורים), א', **משום חסרון בחלות**, דאין שייך לחול נזירות על איש טמא. ב', משום **חסרון בקבלה,** דא"א לקבל דבר שאין לו קיום, וכאשר עומד בבה"ק לא שייך קיום נזירות בטהרה, וכדרך זו נראה להדיא ברבינו פרץ, **ומ"מ לב' הדרכים מסברא ר"ל קאמר לה**. וילה"ק, דהנה דין משנתינו דנזיר בבה"ק אינו מביא קרבן טומאה, הוא מבואר בברייתא (וכן הוא בספרי) ונלמד מקרא, כדאיתא לק' י"ח., ת"ש, וטמא ראש נזרו, בטהור שנטמא הכתוב מדבר, שהוא טעון העברת שער והבאת ציפרין, ולפטור את הנזיר בקבר שאין טעון העברת שער והבאת ציפרין, והלא דברים ק"ו, ומה טהור שנטמא, טעון העברת שער והבאת ציפרין, מי שהיה טמא מתחלה, אינו דין שיהא טעון העברת שער והבאת ציפרין, ת"ל, וטמא ראש נזרו, במי שהיה טהור ונטמא הכתוב מדבר, שיהא טעון העברת שער והבאת ציפרין, ולפטור את הנזיר בקבר. וצ"ע לר"ל דדן מסברא דלא יכול לחול נזירות על טמא, או דקבלה בלא קיום אינה קבלה, א"כ מ"ט בעי קרא להא דלא יהא בו קרבן טומאה ותגלחת[[2]](#footnote-3). **וביותר** תמוה הא דאיתא שם בברייתא דמסברא אדרבה ינהג בו קרבן[[3]](#footnote-4), והרי לר"ל ליכא נזירות כלל[[4]](#footnote-5).

**עו"ק** על הדרך השניה (והעיקרית), דיסוד סברתו דר"ל היא דקבלה שאין לה קיום אינה קבלה, ובפשטות כוונתו דבעינן קיום בפועל של קבלתו. והרי מצינו בכמה דוכתי דקבלת נזירות חלה בשלימותה אע"פ שאין לה קיום בפועל, דאיתא במקבל נזירות יום אחד לפני מיתתי דחלה הנזירות, ואע"פ שמוכרח ומובנה שלא יהא קיום נזירות דהיא שלושים יום[[5]](#footnote-6). **וכן קשה** בה"נ היום ה"נ היום, דנתבאר שם דהקבלה חלה, אבל קיום בפועל ליכא, השתא אלמא שייך קבלה בלא קיום.

**עו"ק** מה שחידשו רי"ץ ור"ת (שיטמ"ק) לדון דגם לר"ל בל"ק דבעינן לחזור ולקבל, אפ"ה איכא איסורא ומלקות[[6]](#footnote-7) על יין ותגלחת, ורק על טומאה קאמר ר"ל. והדברים תמוהים, לא מבעיא אי נימא דחסרונו דר"ל משום 'הקבלה', א"כ מה שייך לחלק בזה, אלא אף אי הוא חסרון בחלות הרי כל עיקר דבריהם קשים להולמם, וכמו שהקשו האחרונים[[7]](#footnote-8), דכיון דבל"ק עסקינן דבעינן עוד קבלה, אלמא נזירותו לא חלה, ואיך שייך שיאסר ביין ותגלחת, ואם חלה ורק דאינה 'נזירות טהרה', א"כ מ"ט בעי עוד קבלה.

**עוד** צ"ע טובא דעת ר"ל לל"ב, דפירשו תוס' ורוב הראשונים, דלל"ב מודה ר"ל לר' יוחנן דחלה הנזירות לגבי האיסורים, אולם ס"ל לר"ל דעל טומאה אינו לוקה, דכיון דמיעטיה רחמנא מק"ט מיעטיה מכל דין טומאה. וצ"ב דכיון דהוא נזיר לגבי כל האיסורים, מהיכ"ת שלא יהא בו לאו דטומאה, ואיך שייך להשוותו להא דמיעטתו תורה מק"ט, והרי ג' לאווים איכא בנזיר יין תגלחת וטומאה, וכיון דחל קדושת נזירות שאוסרתו ביין ותגלחת ה"ה בטומאה, ואיזה דמיון יש בין המיעוט מהבאת קרבן להפקעה על עיקר אחד מן האיסורים. **וביותר** דהרי איתא לעיל י"ד: דהלאו דטומאה נוהג אפי' אחרי מלאת עד הבאת הקרבנות, אלמא **קדושת הגוף** (שאינה פוקעת עד הבאת הקרבנות) **היא זו שמחייבת את הלאו דטומאה** כשאר איסורי נזיר, ואין הלאו דטומאה שייך לקיום ימי נזירות טהרה, וא"כ ה"נ ינהג לאו דטומאה כשאר הלאוים, וצ"ע.

**ג. וביישוב** כל זה נראה להקדים תחילה לבאר דברי ר"י, דהנה בעיקר דברי ר"י צ"ב הא דקאמר **דחלה הנזירות** והוא אסור ולוקה בג' האיסורים, ומאידך קאמר דהנזירות **'מיתלא תליא וקיימא, כיון דמשכחא טהרה חיילא'.** ולכאו' הוא תרתי דסתרי דהלשון משמע שלא חל אלא מיתלא**.** ופירשו הראשונים 'דנזירות טהרה' לא חלה. ויש מקום לחקור בביאור האי ענינא דלא חייל נזירות טהרה (וב' הצדדים מבוארים בדברי מרן הגרי"ז זצוק"ל, עמ' כ"ב), אם כוונת הדברים לומר דעתה שהוא בביה"ק יש חסרון חלות בעיקר הנזירות או לא. והיינו, דבפשטות כיון דלוקה ש"מ **דהנזירות חלה ואין בה שום חסרון,** והא דקאמר דנזירות טהרה לא חלה, היינו דאינו מקיים את ימי נזירותו בטהרה, ואין הימים עולים, והא דאינו מביא ק"ט הוא מיעוט מסויים מקרא דדרשינן התם דחיוב ק"ט הוא דוקא על נזיר טהור שנטמא ולא בטמא מעיקרא.

**אמנם** הגרי"ז בסוף דבריו (ד"ה והנראה), נקט יותר דכוונת ר"י לומר דיש כאן **חסרון חלות בגוף הנזירות**, והוכיח כן מלשון הגמ', מיתלא תליא וקיימא כיון דמשכחא טהרה חיילא, אלמא אין הכוונה דאין מתקיים כאן ימי נזירות ואינן עולים, אלא דהוא חסרון בעיקר חלות הנזירות, והביא דכבר כ"כ המאירי (ד"ה ומ"מ) **שאין 'שם נזירות' חל עליו** לענין שתהא טומאתו מזקיקתו ק"ט[[8]](#footnote-9). ודבר זה שמעינן בהא שמיעטה התורה את נזיר בקבר מק"ט, דאין זה מיעוטא בעלמא מק"ט, אלא משום דחסר לו בחלות הנזירות.

**ובאמת** לכאו' מוכרח כן מיניה וביה דהברייתא שם, דהרי זה סדר הברייתא שם, דבתחילה נקט דהכתוב מדבר על טהור שנטמא כדכתיב והימים הראשונים יפלו (תוס'), אמנם ממידת ק"ו יש לדון דכאשר נזירותו וטומאתו התחילו יחד, היא סיבה לחייבו בק"ט, ולכך הוצרך **יתור דקרא** (תוס') דוטמא ראש נזרו לפטור נזיר בקבר[[9]](#footnote-10). ולכאו' יש כאן דבר זר, דהעמידה הברייתא דסברא חזקה היא דעדיף דיהא לו קרבן, ושוב קמ"ל קרא איפכא, ומה גדר הדברים. וע"כ דלולי קרא אין לו חסרון בחלות הנזירות, וא"כ ודאי הסברא נותנת דעדיף חיובו בק"ט כיון דמתחילת נזירותו הוא העמידה בטומאה, וקמ"ל קרא דנזיר בקבר יש לו חסרון בעיקר השם נזיר שלו, **וגרע מנזיר טהור שנטמא,** ולפיכך אינו מביא ק"ט. (ומוכח ומוכרח כדברי המאירי הנ"ל דנזיר בקבר יש לו חסרון בחלות הנזירות, ורק נזיר טהור שנטמא קרוי נזיר, אבל טמא מתחילתו אינו קרוי נזיר, וכמש"נ[[10]](#footnote-11)).

**ד. וצ"ב** מהו גדר האי חסרון בעיקר הנזירות, עד כדי שהמאירי כתב 'שאין שם נזירות חל עליו' ואינו קרוי נזיר, והרי מאידך הנזירות חלה לגבי שהוא אסור ביין ותגלחת וטומאה ולוקה עליהם.

**ונראה** ביאור וגדר הדברים, ע"פ מש"כ הספרי דב' פעמים כתיב בנזיר קדוש יהיה, אחד על קדה"ג ואחד על קדושת שער, וז"ל (פיסקא כ"ה) **קדוש יהיה**, זו קדושת שער, אתה אומר זו קדושת שער או אינו אלא קדושת הגוף, כשהוא אומר קדוש הוא לה', הרי קדושת הגוף אמור, הא מה ת"ל קדוש יהיה זו קדושת שער. וכן שם בפיסקא כ"ז **קדוש הוא** לה', זו קדושת הגוף, אתה אומר קדוה"ג או אינו אלא קדושת שער, כשהוא אומר קדוש יהיה הרי קדושת שער אמור הא מה ת"ל קדוש הוא לה' זו קדושת הגוף. והו"ד ברש"י עה"ת שם (במדבר ו' ח').

**וביאור** הדברים, דקדה"ג היא **האוסרתו ב'איסורי נזיר'** דהיינו טומאה, תגלחת,[[11]](#footnote-12) ושתיית יין, וכמו שפרש"י שם דקדה"ג היא האוסרתו להיטמא למתים, ובפשטות ה"ה לשאר האיסורים, דכל האיסורים שבנזיר מתחייבים מקדה"ג[[12]](#footnote-13), אבל 'קדושת שער' מחייבת את **המצות עשה שיש בנזיר**, **ובזה תלוי קיום מנין ימי הנזירות,** כדכתיב עד מלאת הימים אשר יזיר לה', קדוש יהיה, גדל פרע שער ראשו, ופרש"י קדוש יהיה, השער שלו, לגדל הפרע של שער ראשו. וכ"כ הרא"ש (י"ח). דהא דכתיב גבי נזיר טהור שנטמא ומנה ז' והביא ק"ט, "וקדש את ראשו ביום ההוא", היינו ד'אז מתחיל **קידוש ראשו**, דהיינו **גידול שער לנזירות טהרה**, דכתיב קדוש יהיה גדל פרע' עכ"ל. ובכ"ד[[13]](#footnote-14) איתא דבימים שלא נוהג בהם המ"ע דגדל פרע שער ראשו, אין השער אסור בהנאה, דאינו קדוש.

**וכן** עיקר שם 'נזר' דיש בראשו הוא שייך לקדושת שער, וכמש"כ רש"י בשיר השירים (ז' ו') 'מלך אסור ברהטים, שמו של מקום קשור בתלתלים, שנאמר נזר אלהיו על ראשו. **וזהו** נמי פשט הכתוב דכתיב כמה פעמים בנזיר 'ראש נזרו'[[14]](#footnote-15). **וכן** כל **עיקר קיום מנין ימי הנזירות היינו שיהא ל' יום בנזירות שלימה עם נזר על ראשו,** כדכתיב עד מלאת הימים אשר יזיר לה' קדש יהיה גדל פרע שער ראשו. **וכן** יסוד דין התגלחת נזיר טהור, אינה שייכת לקדה"ג אלא לקדושת שער, וכדכתיב וגלח הנזיר פתח אה"מ את **ראש נזרו** ולקח את **שער ראש נזרו** ונתן על האש אשר תחת זבח השלמים, (ולעיל בגמ' ו: הוא מוגדר 'אגלחך לשמים'). **וכן כל תורת נזיר טמא**, (היינו הקרבן טומאה והתגלחת) תליא בקדושת שער וכדכתיב וטמא ראש נזרו.

**נמצא** דקדה"ג דהנזיר שייכת לאיסורי הנזיר, וקדושת השער שייכת לקיום הנזירות, והוא עיקר שם הנזר, והוא שייך למ"ע דגדל פרע, ובזה מתקיים עיקר קיום 'מנין ימי הנזירות', דיהא שלושים יום בטהרה, (אבל קדה"ג ממשכת אח"כ), וכן מצות תגלחת, (וכן שערו אסור בהנאה), וכן תורת נזיר טמא קרבנו ותגלחתו, תלויים בטימא ראש נזרו.

**ד. ומעתה** מבואר היטב גדר נזיר בקבר לר"י, (ולמר בר אשי לכו"ע), דהא דקאמר ר"י **דחלה הנזירות** היינו דאיכא לקדוה"ג דנזיר, ומה"ט לוקה על ג' האיסורים דהם מתחייבים מקדה"ג כמש"נ, והא דקאמר 'דנזירות טהרה' מתלא תליא ולא חיילא, היינו **קדושת השער ונזר ראשו, דבו תלוי כל 'קיום ימי הנזירות' דהוא לא חל**, אלא תלוי עד דמשכח טהרה ואז חייל, דכשהוא בטומאתו לא שייך אצלו חלות זו, וכמו שמצינו דטומאה מפילה את מנין הימים שהוא שייך לקדושת השער, וזמש"כ המאירי דאין לו שם נזיר, ואינו קרוי נזיר.

**וזהו** הא דאמרינן בברייתא שם וטמא ראש נזרו בטהור שנטמא הכתוב מדבר, היינו **דק"ט הוא בנזיר שיש לו 'ראש נזרו' והוא מטמא אותו,** ולפטור את הנזיר בקבר, דלא קרינן ליה 'ראש נזרו', וכמש"נ דאינו מיעוטא בעלמא, אלא הא גופא קמ"ל קרא דחסר בחלות נזירותו דיש לו רק קדה"ג כמש"נ, (וכן איתא לעיל י"ז: דנזיר בקבר אין לו תורת גילוח דנזיר טומאה, דיסוד דין תגלחת טומאה היא משום דקמטמא לנזירותיה, והיינו דיש לו נזר שטימא אותו).

**ה. והנה** למר בר רב אשי ר"ל מודה לר"י דחלה הנזירות ואי"צ לקבל שוב, אלא דס"ל דאינו לוקה על טומאה דהוא בכלל המיעוט מקרבן כמש"כ התוס' והראשונים, והקשינו איך שייך ללמוד ממיעוט הקרבן להפקיע את א' מג' האיסורים המחויבים מקדה"ג, **וכדמוכח מהא דממשיך איסור זה אף אחר מלאת דליכא קיום ימי נזירות, אלמא הוא מחויב מכח קדה"ג,** וכן יש להוסיף את קו' הקר"א דהק' איך כתבו התוס' דטעמו משום **דמיעט רחמנא** בזה דאינו לוקה על הטומאה, הרי א"כ אי"ז **משום דנזירות לא חייל עליו**, אלא דגז"ה הוא היכא דנזר בטומאה לא ילקה על הטומאה, ולמה אמר ר"ל דנזירות אינה חלה עליו.

**ונראה,** דכיון דנתבאר אליבא דר"י דבנזיר בביה"ק יש חסרון בגוף הנזירות, וכן הוא למר בר רב אשי גם לר"ל, ודבר זה נתגלה מקרא דוטמא ראש נזרו וכמש"נ, וגדר הדברים נתבאר דחל קדה"ג ללא קדושת שער ו'ראש נזרו', ונראה **דדעת ר"ל דמלקות דטומאה מישך שייכי לוטמא ראש נזרו**[[15]](#footnote-16), וכיון דנתחדש בקרא דאינו נחשב 'שיש לו נזר טמא' אלא **שאין כאן ראש נזרו כלל,** ממילא גם מלקות ליכא, וחלוקים מיין ותגלחת דהם מתחייבים מכח קדושת הגוף[[16]](#footnote-17). ור"י ס"ל דהוא מכח קדושת הגוף, ורק הקרבן טומאה משתייך ל'וטמא ראש נזרו'. **והא** דלר"ל לוקה אחר מלאת אע"פ שאין בו אלא קדה"ג, עי' לעיל ט"ו ברש"י דלוקה **משום דעדיין הנזר תלוי בראשו**.

**ונמצא,** דאין כוונת התוס' למיעוטא בעלמא, אלא דנתגלה שם דלא חלה ביה נזירות טהרה כלל, ולק"מ קו' הקר"א[[17]](#footnote-18), ומבוארים היטב דברי תוס' והראשונים[[18]](#footnote-19).

**והנה** מבני החבורה שליט"א הקשו בדברי התוס', איך קאמר ר"ל דהמלקות הם בכלל המיעוט של הקרבן, וכמו דליכא קרבן ליכא מלקות, והא בשלמא בקרבן הוא תלוי 'בטהור שנטמא', אבל מלקות הרי יש גם בנזיר שנטמא וחזר ונטמא, כדתנן לק' דף מ"ב., וא"כ ע"כ בלאו דטומאה לא אמרינן דהכתוב מדבר רק בטהור ושנטמא, וא"כ נזיר בקבר נמי ילקה. **ולהנ"ל לק"מ,** דנתבאר דהמיעוט מק"ט אינו מיעוט בעלמא כיון דלא טימא את הטהור אלא חסרון בעיקר נזירותו, דנתחדש כאן דהוא גרע מנזיר טהור שנטמא (ומה"ט הוא אינו מחויב ק"ט), ולפיכך גם מלקות אין בו, משא"כ נזיר שנטמא דאין חסרון בנזירותו א"כ כמו דיש בו ק"ט יש בו מלקות. **והביאור ע"פ הנ"ל**, דנזיר בביה"ק אין לו 'נזר' כלל, משא"כ נזיר שנטמא הרי יש לו נזר, אלא שהוא נושא נזר טמא, ולכך כל פעם שהוא מוסיף סיבת טומאה הוא נחשב מטמא את נזרו, ולוקה. **ואדרבה מדבר זה איכא ראיה גדולה לכל יסוד הנ"ל** דנזיר בקבר גם במשנתו של ר' יוחנן (דר"ל בל"ב ס"ל בחלות הנזירות כר"י) הוא גרע מנזיר טהור שנטמא.

**ו. ומצינו** עוד דנזיר בקבר גרע מנזיר טהור שנטמא גם בדעת ר' יוחנן, דנזיר בקבר **אינו קרוי נזיר להיות זוקק קרבן טומאה** כמש"נ, משא"כ שנזיר שנטמא הרי מבואר בסוגיא דף י"ח ובראשונים שם, דאם חזר ונטמא הוא מביא קרבן אחד על הכל משום דטומאה אריכתא היא, ולא קאמר שאחר שנטמא 'אינו זוקק קרבן' (כדמצינו הכא בנזיר טמא מעיקרא), ועי"ש בפרש"י דגם נטמא בשישי הוא בתורת קרבן אלא דטומאה אריכתא היא, וכ"כ להדיא המאירי שם, ראה לשונו בהערה[[19]](#footnote-20). וכן הוא ברמב"ם פ"ו הט"ו, נזיר שנטמא טומאות הרבה בין שהתרו בו על כל אחת ואחת ובין שלא התרו בו על כל אחת ואחת אינו **מביא על טומאותיו** **אלא קרבן אחד**, עכ"ל. והיינו דבאמת יש סיבה להביא כמה קרבנות, וכמו דיש מלקות על כל סיבת טומאה שמטמא את הנזר, כן הוא בקרבן, אלא דמ"מ אמרינן טומאה אריכתא היא וקרבן אחד עולה על הכל, אלמא נזיר בקבר גרע מנזיר טהור גם אחר שנטמא.

**ועולה** דיש ג' דרגות בנזיר, **א',** נזיר טהור, דיש לו קדושת הגוף וקדושת שער, והוא באמצע קיום מנין הימים, ונוהג בו מ"ע דגדל פרע. **ב'**, נזיר שנטמא, דאף דעתה נופלים הימים ואין לו מ"ע דגדל פרע[[20]](#footnote-21), אבל מ"מ נזרו בראשו, אלא שהנזר טמא. **ג.** נזיר בקבר דלא חל בו אלא קדה"ג לגבי האיסורים, ולא חל בו נזירות טהרה כלל, וכמש"נ[[21]](#footnote-22).

**ז. ומבואר** נמי דברי רי"ץ ור"ת, דחידשו דלר"ל יהא מלקות על יין ותגלחת, ואינו מוגדר כלל מהו האי נזירות לחצאין, וכן הקשינו דאי הוא חסרון בקבלה א"כ כלום לא יחול, ולהנ"ל יש לבאר גדר הדברים, דקדושת הגוף איכא אבל ראש נזרו ליכא, ומלקות דטומאה תליא בראש נזרו (וכמש"כ התוס' והראשונים בל"ב וכמש"נ), אמנם לל"ק בעינן אמירה להדיא להחיל נזירות טהרה, ובדברי רי"ץ ור"ת נתחדש להחשיב זאת ממש כב' קדושות ועם ב' קבלות נפרדות, ולכך שייך דקדושת הגוף חלה אמנם נזירות טהרה וקדושת שער לא חלה, ובעינן עוד אמירה להחיל הנזירות טהרה, והחסרון בקבלה ביטל את ה'קבלה' לקדושת נזירות טהרה, אבל לא ביטל את הקבלה לקדה"ג. (אמנם פשוט דאדם אינו יכול מתחילה לקבל רק קדה"ג ללא נזירות טהרה, דאין נזירות לחצאין, והכא הוא משום דבעצם אמר הר"נ מכל דבר, אלא דמכח ההכרח לא יחול קדושת שער, ולא נחשב לחצאין משום דמחוייב הוא מפרשת נזירות להשלים הנזירות, (כמו שיבואר בחלק ב'), ועדיין צ"ע.

**ח. ומעתה** נבוא לבאר סברת ר"ל בל"ק לדעת רוב הראשונים דלא חלה הנזירות כלל. ונראה דר"ל קאי אחר כל הנ"ל **דנתגלה בקרא דלא חלה כלל קדושת שער ואינו בכלל 'ראש נזרו',** מעתה ס"ל לר"ל דא"כ ע"כ אין כאן חלות נזירות כלל ואפי' קדה"ג ליכא.

**ובב' פנים** ביאר הגרי"ז את שיטתו או דהוא סברא בעצם החלות, והיינו דלא שייך שיחול נזיר בלא 'נזר', והרי בביה"ק ע"כ אם היה חל לא היה זה אלא קדה"ג לאיסורים בלא 'ראש נזרו'. והנה לפי"ז ארווחנא מה דמקשו עלמא על סברת ר"ל איך יתכן דהקדה"ג תפקיע את האיסורים, והרי בכל נזיר שנטמא חזינן דאין הטומאה מפקיעה את הקדושה לגבי האיסורים, והגרי"ז נדחק בזה, דצ"ל דס"ל דבתחילה גרע טפי וא"א דיחול באופן זה. אבל להנ"ל הוא מבואר היטב ולק"מ, דסברת ר"ל היא דלא שייך שתחול נזירות גרועה שאין בה נזר על ראשו, ומה דמצינו דהטומאה אינה מפקיעה את הקדושה אינו ענין להכא דהתם הוא בנזיר שיש לו נזר על ראשו אלא שניטמא, משא"כ נזיר בקבר ס"ל לר"ל דליכא להאי נזירות כלל, דלא שייך שתהא ואפי' לשעה חדא כהאי מציאות כלל, דנזיר בלא נזר על ראשו, (אמנם מרן הגרי"ז לא נתכוין לזה).

**והדרך** העיקרית דנקט הגרי"ז, דהוא משום חסרון בקבלה, ובפשוטו, כוונתו דאין זה חסרון בעיקר הנזירות אלא דכל שלא יהא קיום בפועל לנזירות אי"ז קבלה, והקשינו בזה דהא מצינו נזירות דחלה אע"פ שלא תוכל להתקיים בפועל, אבל להנ"ל דגם **בקרא מתבאר דיש חסרון בעיקר הנזירות,** א"כ מעתה קאמר ר"ל דכאשר לא תקוים הקבלה, הרי הקבלה בטילה, וכשקיבל 'הריני נזיר', **לא קויימה הקבלה, בגלל שלא חל נזירות טהרה,** דהיינו כל ענין 'ראש נזרו', דקבלת נזירות אין משמעותה קדה"ג אלא **'נזיר עם נזרו בראשו'**. אבל מה דלא יתקיים הקבלה בפועל לא אכפ"ל, ולכך ביום א' קודם מיתתי חל[[22]](#footnote-23), וכן בהר"נ ה"נ, כיון דאין באים לעשות כאן מציאות חדשה דנזיר בלא נזר, והקבלה חלה, אלא שתתקיים אח"כ, ולא אכפ"ל דלא יתקיים עתה בפועל[[23]](#footnote-24).

**ומעתה** מיושב דר"ל יליף לה נמי מקרא, והיינו **דיסוד דברי ר"ל הם מהקרא** דקחדית דנזיר בביה"ק לא נחשב דיש לו נזר טמא, אלא דלית ליה נזר כלל, ומה"ט הוא מופקע מקרבן, ומעתה דן ר"ל **מסברא** דאינו נזיר כלל ואפי' קדה"ג לא חלה ביה. וזהו מה דאמרינן בגמ' לר"ל דכוונת התנא במה שאמר דנזיר בקבר אין לו ק"ט, היינו דאינו בתורת טומאה ואינו בתורת קרבן כלל, ולכאו' צ"ע הרי לא חייל כלל, ומ"ט איירי התנא בתורת קרבן טומאה, ולהנ"ל ניחא דזהו מקור כל הענין. ועי' בתורי"ד ד"ה א"ל מאי (עומקא 71), שכתב "מה טעם אינו בתורת קרבן, **מפני הטומאה** שלא **חלה עליו נזירות כשהוא טמא כלל**", הרי דהמיעוט מקרבן אינו מיעוט בעלמא, אלא נתגלה בזה דלא חלה עליו נזר ראשו כשהוא טמא**[[24]](#footnote-25)**.

**ט. וזהו** ביאור לשון המשנה דאין הימים עולים, והקשו תוס' הא פשיטא דאינם עולים, וכן בסיפא דתנן 'עולים', והרי ודאי דנפלו אח"כ כשנכנס, ותירצו דר"ל לגבי מנין ק"ט. והדברים אינם מבוארים, דכיון דהתנא בא לומר דנזיר בקבר נתמעט מקרבן, מ"ט הוסיף ואמר דאין הימים עולים, וכן בסיפא שפיר היה יכול לומר דיש לו ק"ט, ומ"ט הוזקק להוספה זו. **ויל"פ** כוונת תוס', דה"ק התנא, דבנזיר בקבר אין ימים שעולים, היינו דלא התחיל אצלו 'ראש נזרו', וכמש"נ דמנין הימים תלוי בנזר ראשו, משא"כ בסיפא דיצא ונכנס הרי דהיה לו נזר ראשו ושפיר הוא נחשב כי טמא ראש נזרו, ואע"פ שלמעשה הימים אינם עולים כי נטמא אח"כ, מ"מ **הגדרתו היא נזיר שנטמא** ולא טמא שאין לו נזר.

**י. העולה** מהדברים, דגדר דברי ר"י דחלה הנזירות ולא חלה נזירות טהרה, היינו דקדה"ג חל אבל קדושת שער לא חיילא, והוא קדוש בלא נזר, ולא דמי כלל לנזיר טהור שנטמא[[25]](#footnote-26). **ומיושב** מה שהקשינו על ר"ל, מ"ט בעי קרא, והיינו דלולי הקרא הו"א דהוא ממש כנזיר שנטמא, רק דהכא נזירותו וטומאתו באו כאחד, וקרא קמ"ל שאי"ז נחשב ראש נזרו כלל, ואח"כ באו דברי ר"ל לדון מסברא, דאין כזו חלות דקדוה"ג דנזיר לא נזר ראשו, או משום חסרון בקבלה, דעיקר הקבלה היא לקיום נזר ראשו, או משום עצם החלות. **וכן מבואר** דעת רי"ץ ור"ת (המחודשת) כיון דהם ב' שמות של קדושה, וחייל קדה"ג ולא קדושת שער, ובעי עוד קבלה להחיל את הקדושת שער. **וכן נתבאר** היטב פלוגתת ר"י ור"ל לל"ב, דבעיקר גדרי נזירותו בביה"ק מודו דחל רק קדה"ג ללא 'ראש נזרו', אמנם פליגי אי המלקות שייכי לקדה"ג או לנזר ראשו[[26]](#footnote-27).

**י"א. ברמב"ם** בפיה"מ כתב דנזיר בקבר אין הימים עולים, אבל יצא ונכנס שוב לקבר, הרי מעתה גם הימים שבקבר עולים, וכ"כ המאירי בשמו. **והנה** כבר ביארו האחרונים דדעת הרמב"ם דטומאת קבר אין בה דין סתירת הימים, אבל עדיין צ"ע מרישא לסיפא, דמאי שנא דברישא אין הימים עולים כיון דנטמא בטומאת קבר, ואילו בסיפא אמרינן דהימים עולים, והוא תמוה מאוד, דאיך הימים עולים, והרי הוא טמא, וטומאת הקבר גורמת דאין הימים עולים כדתנן ברישא.

**ונראה**[[27]](#footnote-28) דלדברינו מבואר היטב, דלעולם דעת הרמב"ם דטומאת קבר אינה מעכבת עליית הימים (ולא דמי למצורע), והא דברישא דנזר בבית הקברות אין הימים עולים, הוא משום דלא שייך אצלו ענין עליית ימים כלל, דאין נזרו בראשו, ולא חל בו אלא קדה"ג כמש"נ, משא"כ בסיפא.

חלק ב'

**א. כתבו** רש"י, ותוס', הרא"ש ור"פ, דהגם דקאמר ר"ל דצריך לחזור ולקבל הנזירות, סגי בקבלה מועטת. **והדברים** צ"ב טובא, דעד כמה דלא חלה קבלתו הראשונה, א"כ ליבעי קבלה גמורה. **עוד צ"ע**, הא דאיתא בנדרים ד. דנזיר בקבר לר"ל יש בו לאו דבל תאחר נזירותו, ואינו מובן מה מחייבו, הרי קבלתו לא חלה. ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים.

**הגרש"ש** (נדרים סי' ד'), פירש דלעולם **אין בנזירות אלא קבלה והתחייבות**, אמנם כאשר הנזירות אינה ראויה לחול בשעת ההתחייבות אזי בעינן שיקבע זמן שבו יהא ניהוג וקיום הנזירות, ונדחק שם דמש"כ הראשונים דצריך לקבל הוא לאו דווקא אלא שצריך להתחיל ניהוג הנזירות.

**ובחידושי רבי ראובן** (סי' ב') פירש ע"ד מהרי"ט דקדושת נזירות היינו 'הקדשה', אבל יסד דמ"מ **בעי קודם התחייבות**, ואין לאדם בכח פיו לשנות דבר מאינו קדוש לקדוש, ורק בגלל שהוא מחוייב לזה אז יכול להחיל הקדושה, היינו להפריש ולהקדיש את מה שמחוייב להקדיש, והביא כן מהרמב"ן חולין דף ב:, דכל הקדשת 'הרי זה' נחשב התחייבות, ותשלומו עימו, וכן הוא בנזירות דא"א לאדם להקדיש עצמו לנזירות אא"כ הוא מחוייב זאת, **ובכל הריני נזיר נכלל בזה התחייבות, וגם הקדשת עצמו לקיום ההתחייבות**, אבל בביה"ק לא שייך להחיל את הקדושה, ושייך רק התחייבות, ולכך כשיוצא סגי בקבלה מועטת, היינו שבא להקדיש ולקיים את ההתחייבות דאז, ואין צריך להתחייב מחדש, אלא כמש"כ תוס' בלישנא 'יחול עלי נזירות', דקובע קביעה שיחול, ללא לשון של התחייבות, כאהא נזיר או הריני נזיר וכדו'.

**ודרך** דומה לזה נראה מדברי הגרי"ז בספרו, אך ס"ל דלעולם אין כאן 'הקדשה' אלא 'קבלה', אך ישנם ב' קבלות, ראשית, התחייבות להיות נזיר, ב', קבלה לקיום הנזירות, ובדר"כ בדיבורו שאומר הר"נ נכללים שניהם, אבל בביה"ק דלא שייך קבלה לקיום היינו הקבלה שע"י חלה החלות, אמרינן דמ"מ חל מה שהתחייב אופן כללי להיות נזיר (בימי חייו).

**ועכ"פ,** לדעת כולם מתבאר בשמעתין דיש ב' חלקים בקבלת נזירות, התחייבות כללית, וגם החלת החלות בפועל, ומה דלא חל בביה"ק הוא מה שמביא את החלות בפועל בלבד.

**ב. כתב** הר"ן בנדרים דף ג: ד"ה בל תאחר דנזירות היכי משכח"ל, נראה בעיני פירושא דשמעתא דהכי מקשה, דליכא למימר משכחת לה בההיא ענינא דכולהו קרבנות באומר הרי עלי להיות נזיר, דלא דמי דאילו האומר הרי עלי להביא קרבן מחוסר מעשה דהיינו ההבאה, וא"א לומר שיחול מיד, אבל הכא כיון שאינו מחוסר שום דבר, הרי הנזירות חל מיד וה"ל נזיר וליכא בל תאחר, עכ"ל. **ובפשטות** מבואר כאן בר"ן יסוד דכל דבר שמחוייב שהוא יחול, וברור במה הוא יחול, הרי הוא חל. **וקשה** דא"כ נזיר בביה"ק כיון דהוא מחוייב (וכמבואר דאיכא ב"ת וכדלעיל) א"כ מיד כשיצא מביה"ק יחול ממילא, ובאמת כך פירשו תוס' רבינו טודרוס בשמעתין, והשיטמ"ק בנדרים, והקר"א, דזהו עיקר טענת מר בר אשי (וס"ל דבאמת ליכא מלקות השתא, אלא כל דברי מר בר אשי הם לומר דחל ממילא כשיוצא מביה"ק[[28]](#footnote-29), וצ"ע סברת ל"ק.

**וי"ל** דאין כוונת הר"ן לומר דיש כלל דמה דמחוייב להיות, חל, אלא כוונתו דאם בתחילה מיד כשאמר זאת אין מניעה שיחול, א"כ ראוי שלא להגדיר זאת שיעמוד כחוב ואח"כ יצטרך קביעה נוספת להחלה בפועל, אלא ראוי שיוגדר כדיבור שפרעונו עמו ויגמר הדבר מאיליו, אבל כאשר בתחילה לא חל א"כ ע"כ נעמד הדבר כהתחייבות, (וכאילו היתה זקיפה במלוה) ומעתה בעי עוד הפרשה להחלה בפועל.

הוספות.

הנה בגמ' י"ז: קיליף מנזיר בקבר דאין הימים עולים ולהנ"ל איך אפשר ללמוד משם והרי נזיר בקבר גרע מנזיר שנטמא, עוד צ"ע הא דאיתא בנדרים ד. לפיכך וכו' איך אפשר להשותם והרי מגרע גרע, וכן צ"ע לשון הגמ' שם דקא מאחר 'נזירות טהרה' נראה קצת אותו לשון כמו הכא ובעיקר צ"ע הלשון בדף י"ח: למיחל עליה נזירות טהרה, וכן הוא בהרבה מקומות אלמא בעי לחול נזירות טהרה כמו נזיר בקבר.

וי"ל נזיר שנטמא שהימים נפלו באמת מעתה אין לו תביעה וקיום להמשיך והוא כנזיר בקבר וכמש"כ הרא"ש י"ח. אז יתחיל קידוש ראשו, והיינו דהשער שגדל בימי הטומאה אינו קדוש (עי' פתחי נזיר פ"ו שהביא כמה אחרונים כן אמנם הביא כתבים מהחזו"א דהכל אסור), אמנם הוא חלוק דהוא עדיף דכבר חל בו שם נזיר מכבר והוא מטמא את נזרו (וק"ו ממש"כ רש"י ט"ו דאפי' אחרי מלאת יש את הלאו משום שהוא מטמא את נזרו דתלוי לו בראשו) שהיה לו ולכך הוא לוקה על כל הוספת סיבת טומאה, וכן הוא זוקק קרבן (מש"כ בפנים לדייק מטומאה אריכתא הראוני דכ"כ להדיא בכתבי הגרי"ז) וכמש"נ ומעתה הכל מיושב דכאשר נטמא בעצם הוא כמו נזיר בקבר והיינו דנתחדש שם דקיום נזירות טהרה היינו מנין הימים קידוש השער וזהו עיקר השם נזר כל זה הוא חלות שמתקיים רק בזה שנוהגים נזירות טהרה ולכך בביה"ק אין שייך חלות קדושה זו, וזהו הא דילפינן דכל טומאה לא תעלה דהרי הכא אין את החידוש של נפילה ואפ"ה הוא כן.

והנה בקר"א דף נ"ו הקשה מנין המקור לכל הטומאות שאין הנזיר מגלח, שאינם עולים, ותירץ מנזיר בקבר ולכאו' הוא גרע דאין לו כלום וי"ל מה דאין לו כלום הוא בגלל שנזירות טהרה וכל עיקר הנזר חלות קדושתו היא מתקיימת ע"י ניהוגו ואי"ז שייך בטומאה, (משא"כ קדה"ג היא קדושה שחלה מכח הפלאה והיא קיימת וממשכת גם אם ישתה יין). עי' קו' רע"א י"ז: איך הגמ' לומדת מנזיר בקבר והרי אצלו בעצם הוא טומאה שמפילה משא"כ טומאות דאין הנזיר מגלח ולהנ"ל מיושב דנזיר בקבר מחמת חולשתו שאינו קרוי נזיר לא שייך בו נפילה דהנפילה שייכת רק אצל מי שעלה ונתעלה שייך נפילה א"כ אצלו באמת אין נפילה וכמו שטומאה שאינה מת גמור אינה סתירה כך כשהנזירות אינה גמורה אין שייך נפילה.

ואדרבה מהקר"א ומכל הנ"ל מוכח כמש"נ בפנים דאין סברא דבנזיר בקבר מפני שהוא בתחילת חלותו לא יחול בו כלל בטומאה דא"כ לא נוכל למיליף לבעלמא

בפיה"מ חזינן דבאמת אין עולים אפי' דבעלמא

להסתכל ר' אהרן, שאומר כדברינו פשט ברמב"ם שאינו קדוש קאי אשער

ר' לייב

המקור לרמב"ם

1. **כ"כ** רש"י להדיא, וכן הוא פשטות הדברים, וכ"כ תוס' י"ז. 'זה שותה יין ויטמא', וכמש"כ תוס' סוף ט"ז: 'אינו בתורת נזירות, דלא חייל נזירות כלל'. וכן מתבאר ברא"ש בנדרים (כמש"כ הקר"א שם). אמנם עי' היטב בתוס' הנ"ל דכתבו בהמשך ונראה דבקלקולא וכו', ועי' בתוס' ד"ה בתקנתא, ועי' ברכת ראש. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ואף** דמשני הש"ס ט"ז: על הקו' ממתני', דאינו בתורת טומאה ואינו בתורת קרבן קאמר, אי"ז שייך לענין קושיתינו דמפורש בברייתא דבעינן לזה מיעוטא מקרא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי"ש** בר"פ דביאר, דהטומאה יותר זוקקת קרבן, דהרי הוא טמא מתחילתו, ותוס' שם כ' דהוא 'טמא ביותר', ואינו מובן. [↑](#footnote-ref-4)
4. **עיין** בקר"א שכתב דאה"נ לר"ל בל"ק מסברא הוא, ואי"ז שייך למיעוטא דקרא מקרבן טומאה. ודבריו תמוהים מאוד וכהנ"ל, דהרי ברייתא ערוכה היא. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והמנח"ח** למד מזה דאי"צ קיום ל' יום ויש נזירות שמתקיימת ביום א' אלא דכשיש לפנינו ימים נוספים הרי"ז מתפשט עד ל' יום, אבל כשמת אינו אלא יום א'. אבל מרן הגרי"ז גופיה כתב (פ"ד ה"י, עמ' כ) דמוכרח בעיקר נזירות דתהא ל' יום, ואפ"ה נחשב דיש ל' יום אלא דהוא מת, אבל אי הכא מתבאר דצריך קיום בפועל של הקבלה, צ"ע דסו"ס ליכא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **כ"כ** הרד"ל בכוונתם, ולכאו' כן צריך להיות פשטות הדברים, דאין מקום לחלק בין איסור למלקות. [↑](#footnote-ref-7)
7. **קר"א,** רד"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ובאמת** יותר מזה כתב המאירי**, דרק ביצא ונכנס הוא הוא 'קרוי נזיר',** הו"ד לקמיה,וכן מורה יותר לשונות הראשונים, עי' תוס' רא"ש ור"פ (עומקא 109) 'קרבן טומאה לא מייתי כיון דלא חל עליו נזירות טהרה'. [↑](#footnote-ref-9)
9. **במאירי** ור"פ בשמעתין כתבו דילפינן לה מ'והימים הראשונים יפלו', וצ"ע דהברייתא דריש לה מוטמא ראש נזרו, ולהנ"ל מבואר, דיתורא ד'וטמא ראש נזרו' מלמד דמוכרח הדבר דיהא 'הימים הראשונים יפלו' ולא נזיר בקבר. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וז"ל** (ד"ה אמר המאירי) יצא וכו' שעכשו חלה עליו מנין נזירות של טהרה, אותו יום טהרה שהוא מתחיל בו למנות נזירות של טהרה, עולה לו לענין זה **שיהא קרוי נזיר,** והרי הוא נזיר שנטמא וזקוק לקרבן טומאה, עכ"ל. אלמא נזיר בבה"ק אינו קרוי נזיר. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** רמב"ם פ"ז הט"ו וז"ל, שכבר נטמא הנזיר בצרעת וימי חלוטו אין עולין לו כמו שבארנו, **והרי אינו קדוש בהן,** ובטל העשה מאליו ולא נשאר אלא לא תעשה שהוא תער לא יעבור על ראשו, ולפיכך בא עשה של תגלחת הצרעת ודחה אותו, עכ"ל. **הנה** מש"כ הרמב"ם אינו קדוש, ע"כ ר"ל **קדושת שער** (ומה"ט כתב דאין לו מ"ע דגדל פרע), ואפ"ה לאו דתגלחת איכא, והיינו דהוא מתחייב מקדושת הגוף, וכך להדיא בגמ' ביבמות דאיכא לאו על נזיר שנצטרע, ואע"פ שאין הימים עולים (ודלא כהמלבי"ם שתלה את הלאו בימי נדר נזרו). [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכמו** דאיתא דהם ממשיכים אפי' אחרי מלאת, אף דכבר ליכא מ"ע דגדל פרע וקיום מנין ימי הנזירות, והיינו משום דקדה"ג לא פוקעת עד הקרבנות. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** קידושין נ"ז: ועי' אור שמח פ"י ה"ב, דהביא לדברי הירושלמי דפליגי ר"י ור"ל אי נזיר שנצטרע שערו אסור בהנאה או לא, וביאר דהוא תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל אם נטמא בימי צרעתו סותר, היינו האם בנזירותיה קאי או לא. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** בספרי שם, קדוש יהיה, למה נאמר לפי שהוא אומר גדל פרע שער ראשו, אין לי אלא מי שיש לו שער שתנהוג בו קדושת שער, מי שאין לו שער מנין, ת"ל קדוש יהיה מ"מ, דברי ר' יאשיה. ר' יונתן אומר אינו צריך, שהרי כבר נאמר כי נזר אלהיו **על ראשו,** בין שיש לו שער בין שאין לו שער (אולי הכוונה למקום שער, או לשרשי השער, או דאי"צ לזה וסגי 'בראשו'), ועי' בגמ' דפליגי תנאי בדין תגלחת דנזיר ממורט. **והא דכתיב כל ימי נזרו מכל אשר יעשה מגפן וכו', אינו מתיחס לראש נזרו, אלא לשם נזיר מחמת קדושת הגוף.** [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** לעיל ט"ו. דאיכא מ"ד דרק על טומאה לוקה אחר מלאת ולא על יין ותגלחת ד'שאני הכא דאמר רחמנא וטמא ראש נזרו מי שנזרו תלוי לו בראשו', ופרש"י וז"ל גבי טומאה **טעמא מאי הוא דלוקה, דכתיב וטמא ראש נזרו מי שנזרו תלוי לו בראשו**, דמשמע שתלה הכתוב את הטומאה במי שעדיין לא נתגלח, ואפי' לאחר שכלו לו ימיו כל זמן שלא גילח שערו שנזרו על ראשו, מי שכבר כלו ימי נזירותו ואין נזרו תלוי אלא בראשו. וכיו"ב פרשו תוס' והרא"ש שם. מבואר דהלאו דטומאה תלוי בראש נזרו. (אמנם בדעת ר"י יש ליישב, כמו עיקר ההלכה שם דלוקה גם על יין ותגלחת, וא"כ אפשר דהמלקות לאו מה"ט הוא). וכן הוא פשטיה דקרא לאביו ולאמו לא יטמא להם במותם כי נזר אלקיו על ראשו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **מרן** הגרי"ז זצוק"ל הביא דבתוס' לקמיה מבואר דמ"מ יש איסור להיטמאות. והקשה דבשלמא לרש"י דהיא נזירות קלושה (דהרי צריך עוד קבלה), א"כ שייך להבין דיש כאן איסור בלא מלקות, אבל לתוס' דכל דברי ר"ל הם דהמיעוט אינו רק מק"ט אלא מכל ענין טומאה, א"כ מהיכ"ת דיהא איסור טומאה. ולהנ"ל דגם לתוס' אי"ז 'מיעוטא בעלמא', אלא דילפינן דלית ליה 'ראש נזרו', ויש לפנינו רק קדה"ג, וס"ל לר"ל דמ"מ מכח קדה"ג דנזיר איכא איסורא ללא מלקות היינו דאינן מכח הלאו אלא ממקור אחר, (ומסתמא גדר הדברים הוא, דהרי כל מה דחלה קדה"ג הוא משום דממילא תחול הנזירות טהרה לכשיצא, וזהו הסיבה דכבר עתה יש איסור טומאה), ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכן** הוא להדיא בתוס' בנדרים ד. וז"ל ור"ל סבר לא לקי משום טומאה, **דאכתי לא חל עליו נזירות טהרה** אבל ודאי חל הנזירות לענין שאר דינין לשתות יין ולגלח, עכ"ל. הנה לא הזכירו למיעוטא דקרא כלל, ומתבאר דאינו מיעוטא בעלמא אלא כמש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. **העירו** דרש"י ותוס' בביאור דברי הגמ' הא לתגלחת זה וזה שוין פירשו, ע"פ ההו"א דלקמיה דהנזיר בקבר מתגלח, וצ"ע כיון דאסברנא דכל עיקר סוגיין הוא לומר דלא חייל אלא קדה"ג א"כ ודאי לפי המסקנא היא דאינו מתגלח ואיך פירשו כן הראשונים תוך שמעתא זו, וי"ל הס"ד דהגמ' שם לגלח ע"כ גדר הדין הוא בשביל להכשירו לגידול שער דטהרה שיהא אח"כ וכמש"כ הרמב"ם מ"ע צ"ד, ולכך שייך לדון דאע"פ שלא חל בו ראש נזרו, מ"מ סוף סוף לא יתכן שהשער שנטמא יהא עתה לנזר ומוכרח הוא לגלחו תחילה. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וז"ל,** נטמא טומאות הרבה בין שהתרו בו על כל אחת ואחת בין שלא התרו בו אינו מביא על כלן אלא קרבן אחד ומונה מן האחרונה שלישי ושביעי להזאה ודיו, ולא סוף דבר שנטמא הרבה פעמים בתוך השבעה, אפי' נטמא בשביעי הרבה פעמים שמאחר שלא הגיע ליום הראוי לקרבן הרי הוא כניטמא בתוך השבעה **וכטומאה אריכתא היא.** [↑](#footnote-ref-20)
20. **כן** נראה פשוט, דהרי נתבאר לעיל דגם על מצורע דאין הימים נופלים פליגי בזה (ע' הערה לעיל מהאו"ש), אבל כשהימים נופלים ודאי ליכא מ"ע, וכמש"כ להדיא הרא"ש י"ח. **אז מתחיל** קידוש ראשו דהיינו גידול שער וכו'. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ופשוט** דאין לדון כאן משום אין נזירות לחצאין, כיון דמאליה תושלם הנזירות כשיצא מביה"ק, (וכמש"כ ר"פ והגרי"ז דכל שיטת ר"י בנויה על הא דיושלם מאליו). [↑](#footnote-ref-22)
22. **וכ"כ** להדיא הגרי"ז בפ"ד ה"י (עמ' 40), בזה"ל, דלענין עצם הנזירות לא משגחינן כלל אם הוא דבר שיוכל להתקיים אם לא יעו"ש, וע"כ כוונתו דצריך **החלות** להתקיים כפי הקבלה, אבל הקיום בפועל לא אכפ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ודו"ק** היטב דלפי"ז אין סתירה כלל בין דברי הגרי"ז בד"ה בנזיר דף ט"ז, לדבריו בד"ה בנזיר דף י"ז. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וע"ע** בדברי ר"פ, דכתב דעיקר החיסרון בקבלה הוא משום דליכא ק"ט, וביאור דבריו נמי ע"ד זה, דאין זה מיעוט בעלמא מקרבן אלא נתגלה בזה דאין כאן 'ראש נזרו'. [↑](#footnote-ref-25)
25. **עי'** בגמ' נדרים דף ד. דב"ת דנזירות משכח"ל בנזיר בבה"ק, וקפריך דהנ"מ לר"ל, אבל לר"י דאי"צ לחזור ולקבל לא שייך ב"ת, וכן לל"ב לכו"ע אי"צ לקבל, ומשני הש"ס משום דקמאחר 'נזירות טהרה', וקאמר התם לפיכך נזיר טהור שנטמא עובר נמי בב"ת. ולכאו' להנ"ל דגרע נזיר בקבר מטהור אף אחר שנטמא, קשה איך קאמר לפיכך וכו' להשוותם, דהא י"ל דאיכא ב"ת רק בנזיר בקבר שכשאינו יוצא הוא מעכב את **חלות** נזירות טהרה, (דהרי אין לו אלא קדה"ג) משא"כ התם. **וי"ל**, דהגמ' בתחילה הבינה דב"ת הוא שייך רק כאשר האיחור הוא 'בהפלאתו', דבעי לקבל עוד קבלה, אמנם אחר דמסקינן בל תאחר דנזירות טהרה, היינו דכל איחור שגורם למנוע את הקיום הוא בכלל ב"ת, (משא"כ שותה יין וכו' דאי"ז מגרע בקיום הנזירות), מעתה נקט הש"ס דא"כ אין חילוק, דשניהם מעכבים הקיום, דהרי עיקר השקו"ט שם אי ב"ת הוא מצד **ההפלאה והקבלה**, אבל כשכבר הכל מונח וקיים בהפלאתו הראשונה, לא שייך איחור, או ב"ת **באיחור הקיום**, וזו המסקנא, ולפיכך קאמר 'לפיכך' דאין מעלה לנזיר בקבר דהוא עיכוב החלות טפי, כיון דמ"מ הוא כבר החיל מה שיכול, והתביעה עליו היא מניעת הקיום בלבד. [↑](#footnote-ref-26)
26. **וע"ד** זה נימא גם לרש"י דפליגי אי יש מלקות בכל האיסורים או לא, דלר"ל רק נזירות שלמה תובעת מלקות, והיינו רק כאשר נזר על ראשו, ולר"י הקדה"ג גרידא תובעת את על הני איסורים ומלקות. ועי' חי' מרן רי"ז הלוי שם דיש יסוד לכל הנ"ל מהירושלמי, דקאמר דלר"ל משום דליכא מלקות על הטומאה ליכא מלקות כלל, אלמא הפטור מק"ט אינו פטור בעלמא אלא דחסר בעיקר הנזירות וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-27)
27. **עוררני** לזה הרב יואל יוזעף שליט"א. [↑](#footnote-ref-28)
28. **והיינו,** דכל הקו' אלי"ק היתה מהא דמונה את השביעי אפי' שלא קיבל שוב, ואהא קמשני דלכו"ע חלה הנזירות מאליה כשיצא, אלא דר"י ס"ל דמחמת כן כבר חל עתה ולוקה, ור"ל ס"ל דאינו לוקה אלא חיילא אח"כ (ולכך קאמר בסדר הזה לא לקי וחיילא, היינו לא לקי עתה אלא חיילא אח"כ). [↑](#footnote-ref-29)