שיעורים חפיפה וחציצה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / חפיפה חציצה

[בסוגיא דחפיפה 1](#_Toc103264385)

[בסוגיא דזמן החפיפה 3](#_Toc103264386)

[בסוגיא דנמצא עליה דבר חוצץ 6](#_Toc103264387)

[בסוגיא דטבילה ביום 8](#_Toc103264388)

[בדין חציצה במיעוט וברוב 11](#_Toc103264389)

[המשך בדיני חציצה 14](#_Toc103264390)

[בדין בית הסתרים 16](#_Toc103264391)

[בביאור רבותיו של רש"י 19](#_Toc103264392)

[בגדר מקפיד ובדין לפלוף שבעין וגלד [ס' קצ"ח] 20](#_Toc103264393)

[בגדרי מקפיד לאחר זמן 23](#_Toc103264394)

[בהגדרה מה נחשב מקפיד – צער רטיה סתימות וכו' [המשך השיעור הקודם] 26](#_Toc103264395)

[בדין חציצה בדבר לח בטבילה ובתפילין 29](#_Toc103264396)

[בדין צואה שתחת הצפורן ומים מקדימין 32](#_Toc103264397)

[בדין עומד להיגזז 34](#_Toc103264398)

[בדין חציצה בצפורן שלמה ובפירשה רובה ומיעוטה ובדין אבר ובשר המדולדלין והמסתעף 37](#_Toc103264399)

#### י"ז שבט פ"ב

# בסוגיא דחפיפה

### בחובת עיון מדאוריתא ובדין עיון לאחר חפיפה

א] הגמ' בב"ק פ"ב. אומרת שאחד מעשר תקנות שעזרא תיקן שתהא אשה חופפת וטובלת והגמ' שואלת שזה דאוריתא שהרי יש דין חציצה בשער והגמ' עונה שמדאוריתא מספיק לעיין שמא יש קשר או לכלוך ומדרבנן יש דין חפיפה והנה מבואר בגמ' שמדאוריתא יש דין עיון קודם טבילה ועיין רמב"ן שכיון דמבואר בגמ' שהסיבה שצריכה עיון מהתורה זה מחמת לכלוך ממילא אין שום סיבה שזה רק במקום שער אלא בכל הגוף יש את דין זה ולכאורא הביאור שכיון שדרך הגוף להתלכלך והנידון להוציא אשה מחזקת טומאה ממילא כל שלא ביררנו שאין בה חציצה יש לחוש לחציצה וכן ביאר בחכמת אדם והנה בדין טבילת כלים לא הוזכר שצריך עיון קודם אמנם יתכן מצד שסתם כלי חדש אין סיבה שיהיה עליו לכלוך אבל באמת בקונה מהעכו"ם כלי שהשתמשו בו בזה ודאי צריך עיון ואולי דרך הכלים מיד לאחר שימושם לנקותם ולענין נט"י עיין מ"ב קס"א סק"א שכיון שספק נט"י להקל א"כ גם במוצא לכלוך אחרי הנטילה ולא יודעים מתי זה היה יש להקל מצד שספק לקולא אפילו כנגד חזקה אבל לכתחילה כתב שראוי לעיין קודם נטילה ולכאורא שם יש דין עיון גמור רק כיון שגם במקום ספק הנטילה כשירה זה פחות חמור

והנה צ"ע אפילו שהיא בחזקת טומאה ומצוי חציצה אבל כיון שמדאוריתא רק רובו המקפיד עליו חוצץ א"כ ודאי שאין הדרך שיש חציצה על רוב הגוף ובדוחק יש לומר שעיקר המכוון שהחשש שיש חציצה הוא מדאוריתא רק ביחס לדין חציצה דאוריתא אין מקום לחוש וביחס לדין חציצה דרבנן יש מקום לחוש אמנם עיין נוב"י נ"ג שבספק אם עינה הוי ספק דאוריתא ומבואר שגם היום יש כאן חשש שהיה חציצה על רוב גופה וצ"ע והנה היה מקום לומר שהגמ' מדברת רק על שערה ושם מצוי שיהיה חציצה כל השערות ויש ראשונים שדנים את זה כדבר נפרד וצ"ע

והנה יש לעיין לאחר תקנת חפיפה האם יש עוד דין עיון או שכל שחופפת כה"ג ודאי הצד שנשאר לכלוך הוא רחוק ואין דין עיון לא מדאוריתא ולא מדרבנן והנה הרא"ש הזכיר רק חפיפה ולא הזכיר עיון כלל ומשמע קצת שכל שחפפה לא צריכה עוד לעיין ועיין סד"ט סק"ה שהבין שכן הוא דעת הט"ז שכל שחפפה לא צריכה עיון ותמה על השו"ע שהזכיר עיון [וכן הוא בשיבת ציון סמ"ב] אמנם הסד"ט דייק מלשון הרשב"א בתורת הבית הקצר שהזכיר שמדאוריתא צריכה עיון ורבנן חיבו חפיפה ומשמע שנשאר העיון שהזכיר קודם ובהכרח שגם לאחר שחופפת צריכה גם לעיין וכן מבואר לכאורא בראב"ד שהביא את לשון הגמ' שאם חפפה סמוך לטבילה וכתב שכונת הגמ' שעינה בזמן שחפפה ומזה הוכיח שיש דין חפיפה בכל הגוף ובכל אופן מבואר שאין כונת הגמ' שהחפיפה עצמה זה העיון אלא שהכונה שעינה באותו זמן הרי מפורש שגם בחופפת צריכה עיון ובאמת יתכן שעיקר מה שבא הט"ז לומר שמישמוש בידיה מועיל ולא צריכה בעיניה אבל מדבר בשמה לב על ידי המישמוש שאין לה לכלוך וכן משמע יותר בלשונו אמנם לכאורא כל זה בגונא שמצד מה שחפפה יתכן שיש לכלוך שלא ירד או יש קשר שלא ניתר אבל אם יודעת שעשתה פעולת נקיון שאם היה לכלוך זה ודאי היה יורד או אם היה קשר זה ודאי היה ניתר כה"ג אין לך עיון גדול מזה וכמו שלענין בדיקת חמץ שיש דין בדיקה ובכל אופן מקובל שאם עשו נקיון בצורה שזה ודאי הוריד הלכלוך שלא צריכה בדיקה מעיקר הדין והטעם כנ"ל שאפילו שבדיקה לאחר היום לא עוזר שכל זה אם הידיעה שאין חמץ דרך בדיקה אבל אם עשו פעולה שודאי הורידה הלכלוך בזה חשיב שיש לנו בירור גמור שאין חמץ ועיין לשון הסד"ט שכתב מפורש שהסיבה שלא מועיל מצד שלא יודעת ודאי שזה הוריד כל הלכלוכים ועיין באגרת התשובה אות נ"ג דמבואר שרק בגופה הזכיר שצריכה בדיקה ולא בראשה ונראה מצד שבראשה סורקת ודאי ירד כל הלכולך משא"כ בשאר גופה רק מדיחה במים [וכן שמעתי מהגר"צ וובר שליט"א ומהגרש"צ שמעתי להחמיר בזה]

### שיטות הראשונים מהו חפיפה

ב] הראשונים דנו מהו חפיפה האם זה חפיפת כל הגוף או שזה רק במקום שער ועיין תוס' שהביאו מרבינו שמעיה שרש"י נקט שזה כל הגוף והנה כיון שמבואר בגמ' שהטעם שצריך מים חמים מצד שהשערות נקשרים א"כ זה לא שייך בשאר הגוף ולפ"ז בשאר הגוף אפשר מים קרים אמנם תוס' דיקו מהגמ' שרצתה לדחות הטבילה מצד שהיתה צריכה לחמם מים ואם זה רק לראשה זה לא לוקח הרבה זמן ובהכרח שצריך לרחוץ כל הגוף ולכאורא מבואר מזה שצריך מים חמים ויתכן שהכונה שכיון שצריכה לרחוץ גופה ממילא לא רצתה במים קרים שזה לא היה נח לה והנה הראשונים חלקו על רש"י ונקטו שמצד דין חפיפה זה רק מקום שער ובכל אופן הסכימו שהמנהג היה לרחוץ כל הגוף בחמין ובטעם הדבר הרמב"ן ביאר שזה מצד שיש בגוף מקומות שער ולפ"ז א"ש שצריך חמין אמנם בשאר ראשונים מבואר שזה מצד שרצו לנקות הגוף היטב ובסד"ט כתב שזה אטו הראש אמנם הראשונים חלקו על רש"י ונקטו שמצד תקנת חפיפה זה רק במקום שער אבל שאר הגוף אין תקנת חפיפה ודיקו שהלשון חפיפה הוזכר על שער כמבואר במשנה בנזיר שחופף ומפספס אבל לא סורק

והנה יש לעיין מה הכונה חפיפה ועיין תורת חיים בב"ק שכתב שבלשון המשנה נזיר חופף אבל לא סורק מבואר שחפיפה זה לשון נקיון אבל לא סירוק וכן דייק בשבות יעקב ח"ב סע"ח וכן דייק משיטת רש"י שחפיפה זה כל הגוף והרי שם לא שייך סירוק וכן ר"ת הוכיח שזה רק במקום שער ואם זה סירוק מה שייך לומר שזה לא במקום שער וכתב השבות יעקב שלכן יש להקל בחפפה אפילו ללא מסרק אמנם עיין תורי"ד בב"ק שכתב שסירוק במסרק זה בכלל העיון שללא זה יש ודאי קשרים והוסיפו חפיפה במים אמנם עיין רש"י בב"ק שכתב על ידי מסרק וכן עיין תוס' שהביאו מהירושלמי שאשה חופפת וסורקת ועיין סד"ט שלתוס' זה הביאור של חופפת שהיא סורקת וצ"ב איפה יש בלשון חפיפה סריקה במסרק ולכאורא הביאור שיסוד התקנה לגרוד כל לכלוך ולגבי מקום שער זה על ידי מסרק והנה בלשון רש"י משמע שצריך דוקא מסרק אמנם עיין ברמב"ן רשב"א וריטב"א שכתבו שמועיל גם פספסוס בידים היטב והסד"ט סק"ט נקט שיש כאן מחלוקת דהרי במשנה לגבי נזיר מבואר שיש חפיפה ויש סירוק דהינו שמועיל דרגא פחות מסירוק

והנה מבואר בגמ' שאין לעשות חפיפה בשבת ועיין ריב"ש סימן שצ"ד שכתב שזה מצד שחפיפה זה בסירוק והרי כל סירוק זה פס"ר שישיר שערות ושלכן נזיר אין לו לסרוק ועיין סד"ט סק"כ וברעק"א ס"ז. שהקשו לרמב"ן שמועיל חפיפה א"כ קשה למה אי אפשר בשבת ועיין סד"ט שכתב שכיון שצריך מים חמים ואסור לרחוץ גופו במים חמים בשבת אמנם צ"ע שהרי בהוחמו בערב יו"ט מותר כמבואר בבה"ל תרי"א וכן יש שיטות שאבר אחד מותר אפילו הוחמו ביו"ט ועיין רעק"א שזה שמא תמצא קשרים ותבוא לסרוק דהיינו שצריך להגיע לגזירה מחודשת והנה עיין שער הציון ש"ג סקע"ד שהביא את הריב"ש שהסיבה שאסור לסרוק בשבת מצד שכיון שרוצה לישר השערות וזה על ידי פתיחת הקשרים ממילא כל פתיחת הקשרים זה ודאי משיר נימין המדולדלים והנה מבואר ברמב"ן ובריטב"א שצריך לפספס היטב עד שתפתח הקשרים ולפ"ז לכאורא זה ודאי אסור בשבת ולא קשה כלל מה שהקשו האחרונים ומה שמבואר ברמ"א שמותר לפספס דשם עושה פספוס קל אבל אצלינו זה לא עוזר אלא צריך כמו סירוק ולפ"ז הראשונים רק אמרו מסברא שכיון שכאן הענין בסירוק כדי לפתוח הקשרים אם תעשה אותה פעולה אם ידיה יש בזה סירוק גמור והנה לפ"ז יתכן שודאי שהלשון חפיפה זה גרידא רק צורת הגרידה הנצרכת שיעשו את הכי טוב שאפשר ובכל הגוף זה ללא מסרק ובראש הראשונים נקטו מכח הירושלמי שזה דוקא על ידי מסרק והרמב"ן וסיעתו נקטו שכל שעושה בידיה כמו במסרק זה מועיל ויתכן שכולם מודים לרמב"ן והטור העתיק את לשונו אפילו שבתחילה כתב במסרק

והנה יש לעיין מהו המקום שער שצריך חפיפה ועיין רמב"ן רשב"א ריטב"א שזה כל מקום כינוס שער דהינו שזה כולל גם שער בית השחי ובית הערוה ומשמע מהא דלא הזכירו הראשונים הגבות והריסים שזה לא בכלל תקנת חפיפה וכן הוא בשיבת ציון סימן מ"ב ולכאורא הטעם שלא שיך שם קשרים אמנם בגמ' מבואר גם שיש טעם שנדבק שם לכלוך וביאר החכמ"א שזה אבק וזה לכאורא שיך גם בריסים ובאמת הוא הזכיר בתקנת חפיפה שזה גם על הריסים אמנם עיין תוס' שהקשו על רש"י שאם חפיפה זה בכל הגוף הרי הדין מים חמים זה רק בראשה א"כ שיהיה כתוב שלא תחוף ראשה במים חמים ומשמע שרק בראשה יש תקנת חפיפה וכן הוא בלשון תוס' שסתם חפיפה זה על שער הראש ויתכן ששאר שערות בגוף פחות נהיה שם קשרים ופחות נדבק לכלוך וכן זה יותר קצר ועיין רש"י שכתב שמה שרבא אמר להדיח קמטיה במים זה בית השחי ומשמע שזה לא בכלל תקנת חפיפה הרגילה ואינו מוכרח דיתכן שבא לחדש שגם בית הסתרים יש דין חפיפה וממילא זה בכלל חפיפה הרגילה

והנה עיין ש"ך שהמנהג ששערות הראש עושים במסרק ושער בית השחי והערוה עושים בפספוס ביד ויש לבאר מצד שבתקנת חפיפה זה לא דוקא במסרק רק שבשער הראש נהגו לעשות במסרק ויש לבאר שבראש שלכו"ע יש תקנת חפיפה שם הקפידו על מסרק משא"כ בשאר מקומות בגוף אמנם משמעות הש"ך שהביא הראשונים שתקנת חפיפה זה על כל מקום שער שבגופה ועיין סד"ט סק"ו לגבי בדיעבד בלא סירקה אלא בידיה שאם לנתה אצל בעלה יש להקל ואם לא אין להקל אמנם לכאורא כל זה בחפפה כמו סירוק וכלשונות הראשונים אבל פחות מזה אין להקל ולכן מי ששכחה לסרוק בשבת אין להקל אלא על ידי עכו"ם וכפסק הבה"ל סימן ש"מ ע"ש בדע"ת למהרש"ם וצ"ע

ועיין שו"ת נוב"י סימן נ"ג שבנסתפקה האם עיינה שזה נידון מדאוריתא ודאי צריכה לחזור ולטבול ובודאי עינה ורק מסתפקת האם חפפה בזה כתב שלכאורא הוי ספק דרבנן לקולא אמנם כתב שיש להחמיר א. מצד שזה דבר שיש לו מתירים ועיין דע"ת שאם תצטרך לדחות טבילתה כיון שיכולה לשמש גם היום וגם מחר לא הוי דשיל"מ כמבואר בצל"ח ורק כאן שיכולה לטבול באותו יום וצ"ב הרי מפסידה את שאר הדברים כגון חו"נ ושאר הרחקות שזה אפשר יותר זמן והוא כמו לילה אחר וצ"ע ובעיקר חידוש הצל"ח מבואר בבה"ל שגם לגבי איסור מוקצה על שימוש שהוי דשיל"מ אפילו שמפסיד את השימוש של שבת ב. עוד כתב שכיון שזה ספק דרבנן כנגד חזקה ממילא לא אומרים ספק דרבנן לקולא והנה מבואר בגמ' שספק חציצה אפילו מיעוט המקפיד צריכה לחזור ולטבול ובהכרח שכאן החמירו בספק דרבנן שזה נגד חזקה ולפ"ז הדין כאן מוסכם ודבר זה ילמד בהמשך הסוגיות אמנם ע"ש שדן שכיון שעשתה כהרגלה ממילא מסתמא חפפה ובשבות יעקב התיר מצד שכיון שודאי הדיחה שערותיה במים ויש דיעות שזה מועיל ויש צד שסירקה ראשה יש לסמוך על זה אמנם הסד"ט החמיר בזה שלא לסמוך על ההרגל

והנה עיין סד"ט סק"ט שדן בסרקה את ראשה קודם הרחיצה בחמין האם זה עוזר וכתב שזה ודאי לא לכתחילה אמנם עיין רשב"א שהביא את הראב"ד שאם לא חפפה אפילו שסירקה לאחר הטבילה וראתה שאין לה שום חציצה זה לא עוזר ודיק הרשב"א שאם היתה עושה את זה קודם הטבילה זה היה עוזר וחלק עליו כיון שסרקה ללא מים לא קימה את החפיפה וכן לשונות של כל הראשונים זה לחפוף השער במים ולסרוק השערות דהינו שבזה וודאי שניתרו כל הקשרים והרי הסירוק הוא בכלל החפיפה

### בדין חפיפה בשאר הגוף

ג] והנה לגבי שאר הגוף כפי שנתבאר לעיל דעת רש"י שזה מכלל תקנת חפיפה ודעת הראשונים שזה מנהג והטעם לזה הרמב"ן ביאר מצד מקום שער והראשונים ביארו כדי שהמקום יהיה ודאי נקי אמנם עיין בעלי הנפש שכתב שצריך עיון בכל הגוף והעמיד ספק האם העיון הוא על ידי רחיצה או שזה בזמן הטבילה והביא את הגמ' שמצאה עליה דבר חוצץ יש הבדל אם חפפה סמוך לטבילה או לא והנה בגמ' מדובר במצאה על בשרה וצ"ב מה ענין חפיפה בשערה לחציצה על גופה ומזה הוכיח שחופפים את כל הגוף ובודקים באותו זמן וביאר שהדין חפיפה בכל הגוף זה מצד הדין עיון והנה ביאר שדיוקו מלשון הגמ' חפיפה מבואר שזה אותו חפיפה והקשה הרשב"א שאם צריך מים חמים הרי הראב"ד כתב שחפיפה זה רק בראשה ואם נימא שכאן מספיק מים קרים א"כ בהכרח שזה לא אותה חפיפה ובהכרח הכונה שבזמן שחופפת ראשה בודקת גופה וא"כ אין ראיה כלל והקשה עוד שאם עיון זה על ידי רחיצה א"כ בליל יו"ט שיוצא במוצאי שבת לא יכולה לטבול מצד שמים חמים אסור לחמם ומים קרים הרי זה מסבך השערות והנה משמעות הרשב"א שהבין שלראב"ד זה מעכב ותמה על זה אמנם בראב"ד מפורש שזה לא מעכב ורק שזה מכלל הדין עיון לכתחילה אבל לא מצאנו שזה מעכב וצ"ע בכל זה

והנה להלכה כתבו כל הראשונים שהמנהג לחפוף את כל גופה במים חמים והרמב"ן כתב שמי שלא עושה את זה ימתח על העמוד דהינו שזה חיוב גמור ועיין ש"ך סקי"ז שאם לא חפפה את גופה וטבלה בדיעבד הועיל לה טבילתה ויש לעיין האם במקרה שלא יכולה לחוף את גופה זה סיבה לדחות הטבילה ועיין שו"ת שיבת ציון שדן לגבי אשה שלא יכלה לנקות עיניה במים וכתב שכה"ג יש לסמוך על הראשונים שהדין חפיפה זה רק בראשה והוסיף שיתכן שכל שחפפה כל גופה ורק אבר אחד לא חופפת בזה אין החשש שלא תעין היטב וגם לרש"י יכולה לטבול ועיין פ"ת סק"ה שהביא מהגבעת שאול שאשה שיש לה סכנה להתיר הקשרים בראש שלא צריכה לחוף ראשה שאם שכחה לחוף גופה בער"ש יכולה לטבול מצד שהדין חפיפה בשאר הגוף זה דין לכתחילה אבל זה לא מעכב ועיין דע"ת ס"ה שכתב שנשים שמגלחות שער ראשן ושכחו לחפוף מערב שבת יכולות לטבול מצד ששאר הגוף זה לא מעכב אמנם עיין לחו"ש סק"ט שכתב שכיון שקיבלו על עצמם לחוף כל הגוף הוי חיוב גמור וזה סיבה לדחות הטבילה לאחרי שבת ולקים המנהג דהינו שהדין מים חמים הוא גם סיבה לדחות הטבילה ובפשוטו יש להקל בזה

### בצורת החפיפה

ד] מבואר בגמ' שצריכה לחוף שערה במים חמים ולא במים קרים וברש"י ביאר כי זה מדביק הלכלוך לשער וברמב"ם ועוד ראשונים מבואר כי זה מסבך השער ומבואר ברוב הראשונים שבחמי חמה גם אפשר וביאר רש"י אפילו שזה פחות חם ויש לדון האם במים פושרין אפשר והנה מצד אחד לשון הגמ' שצריך במים חמים משמע שפושרין זה לא טוב ומצד אחד הגמ' אומרת שקרים זה מסבך השער ומשמע שפושרים אין חסרון והנה בעיקר הלשון חמים עיין מ"ב סימן שכ"ו שאסור לרחוץ בחמין בשבת שיש אחרונים [נוב"י] שכתבו שפושרים מותר שזה לא בכלל חמין וכן עיין בה"ל סימן ר"ס שלכבוד שבת שצריך להתרחץ בחמין פושרים זה לא טוב ולפ"ז לכאורא כאן צריך חמין ובפרט שכתבו הראשונים שגם בשאר הגוף צריך חמין כדי שזה ינקה טוב אמנם החכמת אדם נקט שפושרין זה גם טוב ומשמע שנקט שחמי חמה הכונה שזה פושר וצ"ע בזה

והנה מבואר בגמ' שאין לחוף גם בסוג חומר ניקוי שעושה קשרים או מדביק השערות ועיין מהרי"ק שכתב שזה רק דין לכתחילה אבל בדיעבד זה טוב והנה עיין ש"ך שגם אם חפפה אם זה ובדקה וראתה ששערותיה נפרדים פעם אחרת לא תעשה אם זה ומשמע שאת החפיפה עכשיו כבר יצאה ידי חובתה ולא צריכה לחוף עוד הפעם אמנם הנה מבואר לקמן שאם טבלה ומצאה עצם בין שיניה צריכה לחזור ולחוף וצ"ב הטעם ועיין דרישה סקט"ו הובא בסד"ט שזה מצד שעכשיו הכניסה את ראשה במי המקוה שהם קרים ומבואר שהדין חפיפה במים קרים זה סיבה לחזור ולחוף [והסד"ט חלק שטבילה במים זה לא מסבך רק חפיפה בקרים ובלחו"ש הקיל על פי רש"י שזה מדביק הלכוך אבל כאן לא היה לכלוך] וכן כתב בשו"ת דברי מלכיאל ח"ד סע"ד שודאי צריכה לחזור ולחוף ויש לדון באין לה רק מים קרים האם זה סיבה לדחות הטבילה ובלחו"ש סק"ט נקט שאפילו ביחס לגוף זה סיבה לדחות הטבילה ועיין חכמ"א כלל ק"כ ט"ו שבמצאה חציצה כיון שהרטיבה ראשה במים קרים זה סיבה לדחות הטבילה ליום אחרי ולכאורא אם ננקוט שבחפפה בקרים כבר יצאה בדיעבד ודאי מסתבר שבמקום שלא יכולה תחוף בקרים וצ"ע בזה

### בדין חפיפה בשאר דברים

ה] מבואר בגמ' שאשה לא תחוף בנתר ובמים קרים ועיין מהרי"ק שורש קנ"ט שכתב שמהא דהגמ' לא הזכירה שאר דברים משמע שאפשר לחוף בכל שאר הדברים והתיר לחוף ביין רק כתב שראוי לבדוק אצלה שזה באמת לא מסבך השער אמנם הטור כתב וה"ה כל דבר שמסבך השער ועיין ביאור הגר"א שהוא חולק על המהרי"ק דהינו שהגמ' אמרה דוגמא וה"ה כל דבר שזה לא מים יש לחוש שזה מסבך השער אבל אם באמת נבדוק ונראה שזה לא מסבך יתכן שגם לטור זה מותר וכמבואר בב"ח והנה המהרי"ק דייק שלגבי הדחה של בית הקמטים הגמ' אמרה מים דמשמע שדוקא מים ולא שאר דברים וביאר כי היין נדבק שם ולא יורד והנה הראשונים הקשו על רש"י שביאר שחפיפה צריך בכל הגוף הרי רבא אמר שאשה צריכה להדיח קמטיה במים ומשמע ששאר גופה לא צריך ואין לדחות שבא לחדש שגם שם צריך דהרי היה צריך לומר אפילו בית קמטיה אמנם עיין סד"ט סק"ב שאם הגמ' מתכונת לדיק שדוקא על ידי מים א"כ יתכן שלכן לא אמרה את כל גופה דהרי שם אפשר גם על ידי יין ובאמת הרמב"ן והרשב"א השמיטו המילה במים ומשמע שהגמ' לא באה להדגיש מים אלא הכונה כמו שכתב הב"ח שלא תעשה את זה על ידי בגד פשתן אמנם כתבו האחרונים שאין להקל בזה והנה לכאורא הכונה ביין יבש שאין בו סוכר דיין מתוק שיש בו סוכר וודאי שהוא נדבק ומדביק את השערות כמו שעינינו רואות וצ"ע

#### כ"ד שבט פ"ב

# בסוגיא דזמן החפיפה

### סיכום שיטות הראשונים בביאור סוגין

א] מבואר בגמ' ס"ז: אמר רב הונא אשה יכולה לחוף ביום ולהרחיק החפיפה מהטבילה עד ג' ימים שהרי בר"ה שחל במוצאי שבת היא מרחיקה את החפיפה ג' ימים דהיינו דס"ל שאין לה לחוף בלילה ולטבול בלילה שכיון שהיא מהומה לביתה אינה חופפת טוב אלא תמיד צריכה לחוף מבעוד יום ולטבול בלילה ואפילו במקום שצריכה להרחיק החפיפה מהטבילה כמה ימים וחידש עוד שכיון שבעיקר תקנת חפיפה תיקנו שמקימים התקנה בכה"ג א"כ לא חילקו שתמיד צריך להסמיך רק איפה שאי אפשר זה אחרת אלא אמרו שתמיד עד ג' ימים אפשר להרחיק החפיפה מהטבילה והנה בביאור הראיה משני ימים טובים של ר"ה לאחר שבת הש"ך קצ"ט סק"ו ביאר שהכוונה ממנהג שנהגו בנות ישראל אמנם עיין סד"ט שתמה עליו שהרי הגמ' אומרת שמימות עזרא לא מצאנו כזה דבר וא"כ גם אם זה קרה פעם לא שייך להביא ממנהג בנות ישראל ולכן ביאר שהכוונה שכיון שיכול לצאת כזה דבר לכן מעיקר התקנה של חפיפה תיקנו שכה"ג זה טוב ובזה א"ש שרב הונא אפילו שהיה בחו"ל לא אמר שני יו"ט של גלויות שהראיה מתקנת עזרא שבזמנו עדין לא היה התקנה

ורב חסדא חולק וס"ל שכשיוצא טבילה בשני ימים טובים לאחר שבת הדין כנ"ל שחופפת בער"ש וטובלת לאחר ג' ימים אבל ס"ל שזה קולא רק כשאין ברירה אבל כשיש ברירה לכתחילה צריכה לחוף ביום ולטבול בלילה ולא להקדים קודם והגמ' מביאה את רב יימר דס"ל אפילו שכן אמרינן לבר מאשה חופפת בער"ש וטובלת בשני בשבת וביאר רש"י דגם הוא ס"ל שתמיד צריכה לחוף ביום ולטבול בלילה ורק שס"ל שבמקום שצריך להרחיק את החפיפה מהטבילה כל כך עדיף לחוף בלילה וכה"ג לא מקימת תקנת חפיפה ולכן בשאר מקומות אם יש הרחקה יומים בזה כיון שהוצרכו לתקן שזה מועיל גם כה"ג זה מועיל דהינו שבחלק זה ס"ל כרב הונא ולא כר"ח ועיין סד"ט סקי"ח שדן שיתכן שרב יימר ס"ל שאין דין לחוף ביום ולטבול בלילה אבל כיון שס"ל שכן ממילא יכולה להרחיק עד שני ימים אבל יותר מזה שאין מקור להרחיק ממילא צריכה לחוף בלילה

והגמ' אומרת דרש מרימר הלכתא כר"ח וכדמתרץ רב יימר ובפשטות הכוונה שהלכה כר"ח שחופפת ביום וטובלת בלילה ואפילו אם טבילתה במוצאי יו"ט אחד לאחר שבת אבל לכתחילה צריכה לחוף ביום ולטבול בלילה אבל במרחק של שלשה ימים אין להרחיק החפיפה מהטבילה אלא צריכה לחוף בלילה ובתוס' כתבו לבאר שכונת הגמ' שהלכה כר"ח שיש מציאות להרחיק החפיפה מהטבילה עד יומים כשהטבילה בליל יו"ט או שבת לאחר יו"ט אבל יומים אי אפשר להרחיק כרב יימר שבזה טובלת בלילה

והגמ' אחרי זה דנה אשה מהו שתחוף בלילה ותטבול בלילה מר זוטרא אוסר ור"ח שרי והגמ' מביאה מעשה מר"נ שאשתו של הריש גלותא לא חפפה מבעוד יום כי לא רצתה לטבול והתיר לה לחוף בלילה ועיין סד"ט שביאר שזה ודאי לגמ' ברור שלכתחילה צריף לחוף מבעוד יום רק הגמ' דנה לגבי בדיעבד האם יכולה לחוף בלילה ובזה נחלקו אמוראים והגמ' מוכיחה מר"נ שבדיעבד אפשר ועיין תוס' שזה לא דוקא כאן כי לא חשבה לטבול מבעוד יום דגם כאן זה נחשב שהיא לא בסדר דאל"כ מה ראית הגמ' אלא גם בכה"ג יכולה לחוף בלילה [כן ביאר הסד"ט סקי"א ודלא כבינת אדם כ"ב]

והגמ' אחרי זה מביאה את רבא שדרש שאשה חופפת בערב שבת וטובלת במוצאי שבת דהינו דנקט כאמוראים לעיל שכיון שהיא מהומה לביתה צריכה לחוף מבעוד יום ואפילו כשצריכה להרחיק החפיפה מהטבילה יום אחד והגמ' מביאה דשלח רבין באיגרתיה אשה לא תחוף בערב שבת ותטבול במוצאי שבת ותמה על עצמך היאך חופפת ביום וטובלת בלילה הא בעינן תיכף לחפיפה טבילה ובביאור כונת הגמ' ותמה וכו' מצאנו ג' ביאורים בראשונים רש"י ביאר שהכונה שתמיד חופפת ביום וטובלת בלילה וזה גם חידוש אבל יותר מזה אין להרחיק וכתב הרא"ש שא"כ מדויק שמוצאי שבת שיוצא בליל יו"ט שמרחיקה הרבה לא מועיל אמנם הב"י דיק משאר הראשונים שנקטו שבכלל התמה על עצמך זה גם בהרחקה של ג' ימים במקום שאי אפשר והר"ן ביאר לפי השאילתות שהגמ' מוסיפה שגם בכל יום אין להרחיק החפיפה מהטבילה ולכן צריכה לחוף בלילה ולטבול בלילה דהינו שרבין חלק על כל הסוגיא לעיל דחופפת מבעוד יום והתמה על עצמך הכונה שבמקום שהטבילה בליל שבת או במוצאי שבת שזה ליל יו"ט זה תמוה שהתירו להרחיק החפיפה מהטבילה ותוס' הביאו מר"ת שזה חוזר על טבילה במוצאי שבת שתמוה לומר שתחוף ביום ותטבול במוצאי שבת ולפ"ז בפשוטו לגבי טבילה ביום רגיל הגמ' נשארת שחופפת ביום וטובלת בלילה וכן נקט בראבי"ה

והגמ' מסימת הילכתא חופפת ביום וטובלת בלילה והילכתא אשה לא תחוף אלא בלילה קשיא הלכתא ההלכתא לא קשיא הא דאפשר הא דלא אפשר ומצאנו בביאור גמ' זו בראשונים ג' ביאורים רש"י מבאר שהמימרא הראשונה מדובר ביום רגיל שצריכה לחוף מבעוד יום ולטבול בלילה והמימרא השניה מדובר שהטבילה במוצאי שבת שזה נחשב שאי אפשר לחוף מבעוד יום דזה שבת שבזה תחוף בלילה ולא תחוף מערב שבת ותרחיק החפיפה מהטבילה והשאלתות ביאר שבעלמא לא תחוף אלא בלילה וכשהטבילה בליל שבת או יו"ט תחוף מבעוד יום ותטבול בלילה כי לא יכולה לחוף בלילה [ולפ"ז האפשר הולך על הדוגמא השניה ודוחק] ותוס' הביאו בשם ר"ת שבשני המימרות מדובר שטובלת במוצאי שבת והגמ' עונה שאם זה יום חול תחוף במוצאי שבת ואם זה ליל יו"ט תחוף בערב שבת ולפ"ז אין בגמ' שום התיחסות ליום רגיל מתי צריכה לחוף ובפשוטו נשאר כמו הסוגיא הקודמת שעדיף לחוף מבעוד יום וכן הוא בראבי"ה

אמנם ברי"ף בגירסא והילכתא אשה חופפת בלילה וטובלת בלילה קשיא הילכתא ההילכתא דדרש אמימר הלכתא אשה חופפת בער"ש וטובלת למוצאי שבת לא קשיא הא דאפשר הא דלא אפשר ולפ"ז מפורש שבעלמא טובלת ביום חול וכן משמע שרק במוצאי שבת יכולה לחוף מבעוד יום ולא יותר מוקדם ובפשוטו זה גירסת הרמב"ם שכתב שאשה חופפת בלילה ובשעת הדחק או מפני החולי חופפת בער"ש וטובלת במוצאי שבת ונראה שהוסיף שעת הדחק מצד לשון הגמ' דלא אפשר משמע מכל סיבה

והנה הרא"ש תמה על השאילתות שהגמ' בתחילה היה ברור לה שעדיף לחוף מבעוד יום שדנה אפילו שזה מעכב ולמסקנא זה הפוך שעדיף בלילה וצ"ב מנ"ל לראשונים לבאר הגמ' שבאמת חזרה בה מכל ההתחלה ועיין לחו"ש שביאר שהלשון לא אפשר משמע שאין אפשרות ולרש"י שמדובר בטובלת במוצאי שבת הרי יש אפשרות לחוף מבעוד יום רק שזה לא ראוי משא"כ לשאלתות שמדובר בטובלת בליל שבת שבאמת אי אפשר לחוף בלילה מצד איסור סירוק השערות

והנה לכל הביאורים הנ"ל אשה הטובלת במוצאי שבת חופפת במוצאי שבת ולא מבעוד יום ודלא כרב הונא ור"ח לעיל אמנם עיין תוס' בביצה י"ח שכתבו שגם כה"ג נהגו לחוף מבעוד יום ועיין ש"ך סק"ו שכתב שכונת הגמ' שאם טובלת במוצאי שבת או במוצאי יו"ט ראשון לאחר שבת בזה חופפת ביום וטובלת בלילה ואם זה שני ימים לאחר שבת זה נחשב לא אפשר וחופפת במוצאי יו"ט וכן ביאר בראבי"ה [שטמ"ק ח"א עמוד קפ"ג] והנה גם לפ"ז בשני ימים טובים אינה חופפת אלא במוצאי יו"ט אמנם הביא מנהג שגם אז חופפים מבעוד יום וכתב שכונת הגמ' שכה"ג חופפת גם בלילה וביאר שזה כונת הגמ' לעיל הלכה כר"ח וכדמתרץ רב יימר שבאמת גם בשני ימים טובים לאחר שבת חופפת בערב שבת וכדמתרץ רב יימר שכה"ג חופפת גם במוצאי שבת ועיין סד"ט שתמה על זה שהרי לשון הגמ' לא תחוף אלא בלילה והגמ' מעמידה בלא אפשר ומבואר מפורש שלא חופפת אלא בלילה ואיך אפשר לומר שהכונה גם בלילה [ובעיקר הדבר שלרש"י גם בטובלת במוצאי שבת צריכה לחוף מבעוד יום כן הוא בר"ן סוף הלכות נדה]

והנה בהא דמבואר ברמב"ם שבדיעבד יכולה לחוף מבעוד יום במרחק יום אחד זה כשיטתו שזה רק מה שהתירו להרחיק אמנם להלכה שגם בשני ימים טובים אפשר להרחיק א"כ במקום אונס אחר גם אפשר להרחיק עד שני ימים אבל לא שלשה ימים כמבואר בסד"ט ובס"ח מבואר שבדיעבד אם חפפה מבעוד יום וטבלה מועיל טבילתה ועיין סד"ט סקכ"ב שכיון שהמקור מהא דבדיעבד יכולה להרחיק החפיפה ביוצא ליל יו"ט במוצ"ש א"כ זה גם מקור שאם הרחיקה יומים זה מועיל

עיין פ"ת קצ"ז שהביא מהנוב"י שכלה שאינה מהומה לביתה כיון שעדין לא נשואה בזה יכולה לחוף בלילה גם לרש"י ויש לעיין האם באין בעלה בעיר זה גם כך או שלא פלוג ורק בכלה שזה דבר קבוע

### בגדר החיוב של זמן החפיפה לרש"י והשאלתות

ב] הבאינו לעיל דנחלקו הראשונים איך קי"ל להלכה האם חופפת בלילה ומסמיכה חפיפה לטבילה או שחופפת ביום וטובלת בלילה אפילו שמרחיקה החפיפה מהטבילה אבל על ידי זה אינה מהומה לביתה והנה לשון הטור שלרש"י מוטב שתחוף ביום ולשאילתות מוטב שתחוף בלילה ועיין בב"י שהקשה שאין זה אותו דרגא דלרש"י זה רק דין של מוטב כמבואר בתוס' משא"כ לשאילתות זה חיוב גמור לסמוך והנה זה ודאי שבמקום שחפפה לא בצורה הנכונה וטבלה זה וודאי מועיל לרוב הראשונים כמבואר בשו"ע ס"ח כמו אם זה בליל שבת או במוצאי שבת וזה וודאי שלכתחילה חיבת לעשות כמו שאמרו חז"ל אלא שהב"י דקדק מלשון תוס' שלרש"י זה רק דין לכתחילה ובמקום הצורך יכולה לדחות ללילה משא"כ לשאלתות זה חיוב גמור ורק במקום אונס יכולה לשנות ולחוף מבעוד יום כגון בליל שבת או שיש שום אונס בלילה ועיין סד"ט סקי"א שכתב שזה מחמת דיוק לשון הגמ' שלרש"י הלשון אשה חופפת מבעוד יום וטובלת בלילה ולא כתוב בנוסח לא תחוף אלא ביום וממילא זה רק לכתחילה משא"כ לשאלתות לשון הגמ' הגמ' לא תחוף אלא בלילה דהינו שאין לחוף מבעוד יום וע"ש שכתב שאם חפפה מבעוד יום ללא אונס ויכלה לחוף בלילה ואחרי זה נהיה אונס שלא יכולה לחוף בזה לשאלתות לא יכולה לטבול שכיון שזה דין גמור כל שהיא לא אונס במה שלא חפפה אין לה לטבול משא"כ לרש"י גם אם במזיד דחתה החפיפה וכמו במעשה של הגמ' זה לא מעכב עכ"ד והנה בעיקר הדבר בחפפה מבעוד יום דעת הר"ן שצריכה לחזור ולטבול אמנם רוב הראשונים נקטו שלא צריכה לחזור ולטבול אמנם אם עדין לא טבלה דעת הרז"ה והרשב"א שצריכה לחזור ולחוף אמנם הרמב"ן פ"ט הכ"ד כתב שאינה צריכה לחזור ולחוף

אמנם עיין לחו"ש בדעת הטור שבאמת יתכן שאין הבדל בין רש"י לשאלתות אלא לשניהם זה חיוב גמור לחפוף כפי התקנה ובדיעבד אם כבר אי אפשר לתקן יכולה לסמוך על מה שחפפה ולכן לרש"י כל שלא חפפה מבעוד יום וכבר אין לה תקנה יכולה לחזור ולחוף בלילה משא"כ לשאלתות כיון שיכולה עדין לחוף לכן צריכה לחוף ובאמת אם חפפה מבעוד יום ללא אונס ואחרי זה קרה אונס שכבר לא יכולה לחוף יכולה לסמוך על החפיפה של מבעוד יום ומותר לה לטבול ודלא כסד"ט

אמנם צ"ב למה הגמ' שינתה לשונה ובפסק הראשון הלשון אשה תחוף ביום ובפסק השני הלשון אשה לא תחוף אלא בלילה והניחא לשאילתות א"ש שבמקרה שזה יוצא בליל שבת אין צד שיחופו בלילה וכל הנידון האם מועיל לחוף ביום משא"כ ביום חול שיכולה מבעוד יום בזה הלשון לא תחוף אלא בלילה אמנם לרש"י שהכונה שהיה מקום לדון שתחוף בלילה וקמ"ל שתחוף מבעוד יום א"כ למה לא כתוב כזה לשון אלא בהכרח מצד שזה פחות חמור או שהנפק"מ כנ"ל בהזידה או האם צריך גדר שלא אפשר כדי לדחות או אפילו קושי קטן וצ"ע

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' בדלא אפשר שמותר להרחיק החפיפה מהטבילה וברמב"ם שזה גם במקום אונס יש לדון האם יסוד הדין שזה לא סיבה לדחות ונתחדש שבמקום אונס זה סיבה לכתחילה להקדים אבל אם יכלה לחוף סמוך והקדימה ועכשיו כבר לא יכולה לחוף באמת מותר לה לטבול וכגון שחפפה יום ה' ועכשיו זה ליל שבת או שמדין חפיפה שיהיה סמוך ואסור לעשות לא סמוך רק יש מקומות שמראש התירו לעשות לא סמוך וממילא כה"ג לא יכולה לטבול והנה בפשוטו בנקודה זו נחלקו הסד"ט והלחו"ש בחפפה מבעוד יום ויכלה לחוף בלילה ועכשיו יש אונס ועיין בינת אדם כ"ב שבהיה יו"ט סמוך לשבת וחפפה בערב שבת ולא טבלה בליל שבת ודן האם יכולה לטבול בליל יו"ט ודן שתלוי האם זה היה באונס דהינו שנקט כסד"ט וצ"ע

והנה בעיקר הדבר האם לרש"י זה חיוב גמור הנה עיין סימן קצ"ז ס"ב דמבואר ברמ"א שאשה שדחתה טבילתה לליל שבת לא תטבול כיון שגרמה להרחיק החפיפה מהטבילה וגם במוצאי שבת לא תטבול ועיין מהרי"ל הטעם כיון שתצטרך לחוף בלילה ולא לקים הדין לחוף מבעוד יום הובא בט"ז וש"ך שם סק"ה ועיין סד"ט סקי"ח שתמה הרי מבואר בגמ' שבדיעבד אם לא חפפה ביום יכולה לחוף בלילה ותירץ שבגמ' מדובר שמצד טומאת נדתה זה נגמר ביום זה א"כ יש כאן טבילה בזמנה מצוה וזה סיבה להתיר לחפוף בלילה משא"כ אם דחתה שאז אין כאן החומר של טבילה בזמנה מצוה ממילא הדין לחפוף מבעוד יום זה סיבה לדחות הטבילה ומבואר כלחו"ש שזה חיוב גמור ולכן זה יכול להיות סיבה אפילו לדחות הטבילה אמנם דבריהם מחודשים שגם במקום אונס זה סיבה לדחות ודלא כנ"ל

### בפסק הלכה בסוגין ובדין שהוי שעה

ג] עיין שו"ע שכתב שהמנהג הנכון שנהגו הנשים שבאות למרחץ מבעוד יום וחופפות עד הלילה דהינו שזה מועיל גם לשאלתות שכיון שעשו סמוך לטבילה אפילו שהתחילו מבעוד יום ובלשונות הראשונים שחופפת עד הלילה דהינו שלא מספיק שנשארות בבית הטבילה אלא שעסוקות בחפיפה ועיין תוס' שסורקות בחזרה בבית הטבילה ומשמע שהחפיפה לא היה באותו מקום ומיד הלכו לבית הטבילה ומעיקר הדין גם זה נחשב סמוך ורק לחומרא היו חופפות עוד הפעם [ובחינוך סימן קע"ה כתב מה נחשב סמוך לחפיפתה שלא תתעסק בדבר אחר ובמאירי כתב שעסוקה בחפיפה כל הזמן ובלשון הרמב"ן שתטובל מיד שגמרה החפיפה] והנה בפשטות המנהג הוא מחמת שחששו לרש"י והשאלתות ובאמת בד"מ וכן בארוך משמע שלא הוכרע בזה ההלכה ולכן חששו לשני השיטות אמנם עיין שו"ת מהרש"ל סימן ו' ובשו"ת הרמ"א י"ט שכתבו שבאמת קי"ל כמו השאלתות רק כיון שלא רצו שתהיה מהומה לביתה לכן עשו בכזו צורה אבל זה לא מצד שרצו לחוש לרש"י והנה מבואר בשו"ע שאם חל טבילתה במוצאי שבת תחוף רק במוצאי שבת וכמסקנת הסוגיא אמנם הרמ"א כתב שטוב שתחוף מבעוד יום ומקורו מהתוס' בביצה והמרדכי וצ"ב טעם הדבר והש"ך [ובסד"ט סקי"ד] ביאר כשיטתו שחששו לרש"י ושגם כה"ג צריכה לחוף מבעוד יום אמנם גם אם מצד הגמ' זה לא כך אבל יתכן שכיון שקי"ל שיש להיזהר לחוף מבעוד יום ממילא קיבלו על עצמם להיזהר לחוף מבעוד יום כדי לקים מה שאפשר והנה לשון ובמוצאי שבת תחוף מעט ועיין רעק"א תשובה פ"א שהקשה שהניחא אם דין החפיפה הוא מבעוד יום א"כ במוצאי שבת תחוף מעט אבל אם דין החפיפה הוא במוצאי שבת למה לא צריכה אז חפיפה גמורה אמנם עיין לבוש שביאר שהכונה שעל ידי שחפפה מבעוד יום ממילא היא נקיה במוצאי שבת ולא צריכה לחוף הרבה זמן ועל ידי זה היא לא מהומה לביתה וכן משמעות הט"ז סק"ז

והנה ע"ש בשו"ת מהרש"ל שדן במקרה שאם היו חופפות מבעוד יום אנשים היו יודעים מהטבילה וכן היו כאלו שדחו טבילתם האם זה סיבה להתיר לחוף בלילה וכתב להתיר וביאר שכיון שמעיקר הדין קי"ל כשאלתות ואם מצד שקבלו על עצמם לחוף מבעוד יום כדי שלא תהיה מהומה לביתה אבל כיון שיש במנהג זה צד איסור לכן זה סיבה שלא לנהוג כך אלא אדרבא לתקן שיתחילו לחוף בלילה מטעמים הנ"ל והוסיף לתקן שיחופו שעה בלילה כך שלא תהיה מהומה לביתה והוסיף שם וכן הוא בשו"ת הרמ"א שגם לרש"י הרי במקום שאי אפשר יכולה לחוף בלילה וממילא כאן זה כמו שאי אפשר והנה הש"ך העתיק התקנה הנ"ל של שעה אפילו שנקט שצריך לחוש לשיטת רש"י אמנם הביאור מצד שזה נחשב כמו שאי אפשר כמבואר בדבריהם ולכאורא לדבריו גם אשה שתהיה לחוצה אם עושה מבעוד יום לא יועיל שתחליט שעושה שעה שכיון שצריך לחוש לרש"י א"כ יש כאן תקנה דרבנן ורק אם זה מנהג כדי שלא תהיה מהומה בזה יתכן שכל שתעשה שעה מקימת בזה המנהג אמנם לש"ך ודאי שזה לא יעזור אם לא דנימא שזה גם נחשב טעם לדחות ללילה לרש"י

והנה בעיקר הדבר האם חוששים לשיטת רש"י הנה מבואר ברמ"א סימן תקנ"ד שבטובלת במוצאי ת"ב אם לא יכולה לחוף במוצאי ת"ב יכולה לחוף מבעוד יום ומשמע שאם יכולה לחוף משתחשך לא תחוף מבעוד יום ועיין סד"ט שאפילו שנהגו לחוף גם כה"ג בערב שבת אבל כיון שזה רק מנהג לא נהגו במקום שיש צד איסור אמנם עיין דגול מרבבה ומג"א שצינו לש"ך שנקט שזה חיוב מעיקר הדין וכשיטתו בסוגין וכן הוא במ"ב ובבה"ל ויש כאן חידוש להקל לחוש לדבר שהוא נגד כל הראשונים אמנם יתכן שכיון שהדין שלא לרחוץ בערב ט"ב זה רק מנהג ובמקום מצוה לא נהגו לכן נקט הבה"ל שכל שעושים את זה כי חוששים לש"ך זה נחשב דבר מצוה שזה לא סיבה לאסור

והנה מבואר שבמקרה שיש אונס יכולה לחוף בלילה גם לרש"י והמהר"ם פאדוה תיקן שישבו שעה ויש לדון האם זה מנהג שקיבלו על עצמם או שהוא תיקן כך כרב המקום וסתימת הפוסקים שלא הזכירו דבר זה משמע שאין כזה הלכה אמנם החכמת אדם כתב שכל שזה לא אפשר שחופפת בלילה תחוף שעה שלא תהיה מהומה לביתה

### האם יש דין עיון בשעת חפיפה ובדין טובלת בליל שבת ויו"ט

ד] עיין טור שכתב שכשטובלת במוצאי שבת שזה ליל יו"ט וחופפת מבעוד יום צריכה מאוד להיזהר שלא תתלכלך ביניהם ואם מתלכלכת מיד צריכה לנקות ותמה הב"י הרי יש חיוב עיון לפני הטבילה ויכולה אז לנקות את הלכלוך שיש וא"כ מה ענין להיזהר שלא להתלכלך וכן אם התלכלכה מיד לנקות הרי אדרבא על ידי זה תסמוך על שהיא נקיה ולא תעין בשעתו ומבואר בדבריו שנקט שגם אין דין עיון בחפיפה שבערב שבת אמנם עיין ש"ך סקי"א שחידש שרבנן תיקנו הדין עיון ביחד אם החפיפה ורק שכיון שיש דין עיון דאוריתא לכן צריכה תמיד לעין סמוך לטבילה אבל יש גם חובת עיון יחד אם החפיפה והטעם כיון שלפעמים שוכחת לעין ולכן כאן שחופפת בער"ש צריכה לעין אז וכדי שהעיון הנ"ל ישאר זה מחיב אותה להיזהר שלא להתלכלך ואם התלכלכה צריכה מיד לנקות את עצמה והנה יש לעיין האם גם בנקיון השינים זה כך שצריכה לנקות מבעוד יום או שבזה שבין כה צריכה לנקר את כל השינים אין שום משמעות שתעשה מבעוד יום ובלשון הלבוש משמע שעושה מבעוד יום וגם קודם הטבילה וצ"ע

והנה יש לעיין בטובלת במוצאי שבת שזה יום חול ואנו נוהגים לחוף בערב שבת האם זה גם מחיב לעיין בשעת החפיפה ולהיזהר כל השבת ויתכן שזה תלוי בטעם המנהג שלט"ז והלבוש שזה לא מצד תקנת חפיפה אלא רק כדי שבמוצאי שבת יהיה יותר מהר ממילא זה לא מחיב עיון וזהירות אחרי זה אמנם לש"ך שזה מצד שיש תקנת חפיפה מבעוד יום ממילא יש בזה חובת עיון וגם שתיזהר אחרי זה ויתכן שכיון שכאן מעיקר הדין גם לרש"י לא צריך יש לסמוך על הב"י שאין חובת עיון וזהירות על שאר הגוף אמנם על השערות ודאי צריכה להיזהר וצ"ע

#### ב' אד"א פ"ב

# בסוגיא דנמצא עליה דבר חוצץ

### ביאור שני הלשונות בגמ'

א] מבואר בגמ' ס"ו: אמר רבא טבלה ועלתה ונמצא עליה דבר חוצץ אם סמוך לחפיפה טבלה אינה צריכה לחוף ולטבול ואם לאו צריכה לחוף ולטבול איכא דאמרי אם באותו יום שחפפה טבלה אינה צריכה לחוף ולטבול ואם לאו צריכה לחוף ולטבול מאי ביניהו איכא ביניהו למיסמך לחפיפה טבילה ויש ראשונים שגרסו סמוך לחפיפה טבילה ויש שגורסים תוספת בגמ' למיחף ביממא ולמיטבל בלילא ויש שמהפכים הגירסא שבלשון הראשון גורסים אם באותו היום ובלשון השני גורסים אם סמוך לחפיפה טבילה

והנה עיין תוס' וכן הוא שיטת הרמב"ם שיש כאן נידון בהלכות נמצא עליה דבר חוצץ עד איזה שיעור אפשר להקל ואין כאן נידון בסוגית חפיפה ובב"י נקט שהכונה אם באותו היום שזה באותה עונה ולפ"ז ביאר שללשון שזה תלוי באותו יום הכונה באותה עונה אפילו אם זה בתחילת הלילה וזה בסוף הלילה ולפ"ז ביאר שהנפק"מ הראשונה זה סמוך לחפיפה טבילה דהינו שאם זה היה באותה עונה ולא היה סמוך שללשון הראשון צריכה לחזור ולטבול וללשון השני לא צריכה והנפק"מ השניה אם חפפה בסוף היום וטבלה בלילה שללשון הראשון לא צריכה לחזור ולטבול וללשון השני צריכה לחזור ולטבול והנה הרמב"ם פסק כלשון שאם זה היה באותו יום מצד שגרס שזה הלשון השני ולנ"ל הכונה באותה עונה וכן פסק השו"ע אמנם הש"ך כתב שהרבה ראשונים גרסו בגמ' הפוך שהלשון השני ס"ל אם סמוך וא"כ צריך לפסוק שצריך שיהיה סמוך ולכן כתב שרק אם זה היה גם באותה עונה וגם סמוך לא צריך לחזור ולטבול וכן הוא מפורש בהשגות הראב"ד פ"ב ממקואות הי"ז שקי"ל כלישנא בתרא שסמוך לחפיפה טבילה והנה רוב הראשונים לא גרסו בגמ' למיחף ביממא ולמיטבל בליליא וכתב הגר"א שלפ"ז וודאי שאם זה סמוך זה מועיל וכל הנפק"מ אם זה היה באותה עונה וזה לא היה סמוך [ומה נחשב סמוך ביראים פי"ב ה"ט כתוב עד ג' שעות ובחכמ"א כתב שמתחילת הלילה לסוף הלילה זה לא סמוך ומשמע שקצת הפסק זה נחשב סמוך ובחינוך מצוה קע"ה הלשון שלא נתעסקה בדבר בינתיים]

אמנם עיין מאירי שהביא לבאר שסמוך הכונה אותה עונה והלשון אם באותו היום זה אפילו שני עונות כגון שחפפה ביום וטבלה בלילה ולפ"ז כונת הגמ' איכא ביניהו למיסמך חפיפה לטבילה הכונה האם זה צריך להיות באותה עונה או אפילו אם זה לא באותה עונה בכל אופן עלתה לא טבילה והנה לגירסא שגורסים למיחף ביממא הכונה שאם חפפה ביום וטבלה בלילה שללשון שסמוך זה לא מועיל ולשון שאם באותו יום זה מועיל וצ"ל שזה הסברא של הנפק"מ הראשונה כמבואר בסד"ט והנה בפשוטו לפ"ז אם זה יהיה ממש סמוך בזה וודאי מועיל אפילו אם זה בשני עונות רק כאן מדובר שזה לא סמוך ובזה הלשון של אותו יום מקיל בזה

והנה עיין השגות הרז"ה על בעלי הנפש שער הטבילה אות ד' שגרס בגמ' רק נפק"מ אחת למיחף ביממא ולמיטבל בלילא וביאר ששני הלשונות נחלקו מה הצורה של עשית החפיפה לכתחילה האם שניהם בלילה שזה באותה עונה או שעדיף ביום כדי שלא תהיה מהומה לביתה וביאר שהכונה אם באותו היום הכונה באותה עונה וביאר שדיוק הגמ' מצד שדוקא בנמצא עליה דבר חוצץ צריכה לחזור ולחוף פעם אחרת אבל בלא נמצא עליה דבר חוצץ לא צריכה לחזור ולחוף פעם אחרת משא"כ ללשון השני דוקא אם חפפה באותה עונה היא לא צריכה לחזור ולחוף פעם אחרת אבל אם לא חפפה באותה עונה אלא ביום אחר שזה עונה אחרת כה"ג צריכה לחזור ולחוף ובפשוטו כונתו [וכן ביאר הסד"ט סקכ"ז בד"ה ולפ"ז] שהכונה סמוך זה כפשוטו והלא סמוך זה באותה עונה לא סמוך ולכן כה"ג החפיפה מועילה אבל אם זה לא באותה עונה שזה גרע בזה גם בדיעבד צריכה לחזור ולחוף וע"ש שסיים וז"ל **ומאי סמוך בו ביום שעל ידי זה נזהרה בחפיפה יותר** עכ"ל וצ"ב כוונתו הרי ביאר שללשון זה ודאי שגם בדיעבד רק אם זה באותה עונה ולפ"ז סמוך הכונה שבאותה עונה וסמוך ובפשוטו צריך לדחוק שכונתו שמה שעוזר סמוך זה בתנאי שזה גם באותה עונה אבל אם זה לא באותה עונה לא יעזור סמוך ויתכן שכל זה ביש הבדל קצר שיש מה לחוש ולא שזה ממש סמוך והנה הרז"ה סיים שכל זה אם עדין לא טבלה אבל אם טבלה אפילו שחפפה בעונה הקודמת לא צריכה לחזור ולטבול וצ"ב לפ"ז מנ"ל לדיק שאם זה לא סמוך או לא באותה עונה אם לא נמצא עליה דבר חוצץ לא צריכה לחזור ולחוף הרי אולי רק בכה"ג שכבר טבלה ועיין סד"ט [בד"ה ומה] שביאר שקשה למה רבא אמר צריכה לחזור ולחוף ולטבול דמשמע שיש פה דין מיוחד כיון שמצאה חציצה הרי תמיד כל שהרחיקה החפיפה מהטבילה צריכה לחזור ולחוף אלא בהכרח שבעלמא כזו הרחקה זה לא סיבה לחזור ולחוף ורק כאן שמצאה דבר חוצץ זה ריעותא שצריכה לחזור ולחוף ובאמת דבר"ן בהלכות נדה מבואר שלגירסא זו ללשון של סמוך לחפיפה אם זה לא באותו יום צריכה לחזור ולטבול ובפשוטו מקורו מצד שהוקשה לו מה דיוק הגמ' הרי כאן כבר טבלה אלא בהכרח שכונת הגמ' שגם כה"ג שכבר טבלה אם לא נמצא דבר חוצץ יש את הנפק"מ של למיחף וכו' שללשון של אם באותו היום זה מועיל וללשון של אם סמוך זה לא מועיל

והנה משמעות הרז"ה שלגבי הדין מצאה עליה דבר חוצץ אין הבדל בין הלשונות ובפשוטו מצד שודאי צריך שיהיה סמוך ושיהיה באותה עונה ולכן הגמ' למדה שכל הנידון הוא ביחס לדין חפיפה בעלמא וכן מבואר בהשגות הראב"ד פ"ב ממקואות שכתב שאפילו אם לא צריך סמוך אבל כשמצאה דבר חוצץ ודאי צריך סמוך דהינו שברמב"ם מבואר שההבדל בין הלשונות זה ביחס למצאה דבר חוצץ וכתב שבזה אין הבדל שודאי כל הקולא רק אם חפפה סמוך וכן עיין ר"ן בהלכות נדה שהשיג על הרמב"ם שודאי לגבי נמצא דבר חוצץ זה תלוי בחפפה סמוך שלא יכל להגיע חציצה ביניהם ללא חפפה סמוך

והנה עיין רשב"א שגרס בסוגין שהנפק"מ סמוך לחפיפה טבילה וכתב שקי"ל כלשון של אם סמוך לחפיפה טבילה שהרי כך הגמ' פסקה לקמן שחופפים בלילה ובתוה"ב הוסיף הלכך אם סמוך לחפיפה טבלה ועינה בגופה עלתה לא טבילה אבל אם לא עינה וחפפה סמוך לטבילה אע"פ שחפפה ועינה קודם טבילה לא עלתה לה טבילה ומאי סמוך בו ביום שעל ידי זה נזהרת בו יותר עכ"ל והנה משמעות לשונו שבאמת יש נפק"מ בין הלשונות גם כלפי דין מצאה חציצה שללשון של אם באותו יום שחפפה טבלה א"כ לא דוקא אם זה סמוך אלא אפילו אם זה לא סמוך ורק ללשון שזה תלוי באם סמוך בזה צריך דוקא אם זה היה סמוך וצ"ב עד כמה שהנידון בסוגין לגבי מצאה דבר חוצץ א"כ איך כתב שקי"ל כלשון אם סמוך שכך מבואר בגמ' לקמן הרי שם מדובר על הדין חפיפה לכתחילה וצ"ל שהגמ' סברא שיסוד הנידון לגבי מצאה דבר חוצץ תלוי מה הדין לכתחילה שאם הדין לכתחילה שיהיה באותה עונה דהינו שכה"ג זה מצב שודאי שהחפיפה טובה והגוף נקי ממילא גם כאן כל שעשתה כה"ג תולים שזה הגיע אחרי אבל אם צריך לעשות סמוך דהינו באותה עונה ממילא רק כה"ג אנו תולים שזה הגיע אחרי והנה לפ"ז בהכרח שהכונה אם באותו היום טבלה הכוונה שלא באותה עונה דאם הכונה אותה עונה א"כ מה שייך לומר שלקמן פסקו כלשון שצריך סמוך שהרי גם ללשון זה כתוב שצריך אותה עונה דהינו ששניהם בלילה אלא בהכרח שנקט כמבואר במאירי שאם באותו יום הכוונה שחפפה ביום וטבלה בלילה ובזה הלשון השני חולק שצריך דוקא סמוך דהינו אותה עונה וכנ"ל מהמאירי וכן ביאר בתפארת למשה ובלחו"ש סקי"ג

והנה הרשב"א בתוה"ב ל"א: הוסיף ומאי סמוך בו ביום שעל ידי זה נזהרת בחפיפתה יותר ובקצר ל"א. כתב ומאי סמוך אותה עונה והנה בפשטות משמע שכל שזה אותה עונה זה נחשב סמוך והנה לנ"ל שללשון אם באותו יום הכונה אפילו בשני עונות א"ש שלשון זה מחמיר שצריך אותה עונה וזה נחשב סמוך והנה השו"ע הביא את הרשב"א שאם חפפה באותה עונה לא צריכה לחזור ולטבול והגר"א תמה על הרשב"א שפסק כלשון של אם באותו היום שחפפה טבלה אמנם לנ"ל א"ש שללשון זה אפילו אם זה בשני עונות זה מועיל ורק כיון שפסק כלשון שאם זה סמוך לכן זה תלוי באותה עונה

אמנם עיין תפארת למשה שכתב לדון שכונת הרשב"א שצריך אותה עונה אין כונתו שכל שזה אותה עונה זה נחשב סמוך אלא כונתו שלא מועיל שזה סמוך אלא צריך גם שזה יהיה אותה עונה ועיין סד"ט שלפ"ז הרשב"א גם למד שאתו יום הכונה אותה עונה ולפ"ז ההבדל שהלשון סמוך מחמיר שצריך ממש סמוך אמנם ביאור זה פלא שהרי הרשב"א בחידושיו כתב שפוסק כלשון סמוך מצד הגמ' שחופפים בלילה והרי לנ"ל לשני הלשונות זה כך ולכאורא בהכרח כביאור הראשון [והסד"ט ראה רק התוה"ב ושם אפשר לדחוק כמו שכתב שם ע"ש]

והנה לכל המבואר לעיל יש כאן פלא עצום איך הביא הרשב"א מהרז"ה שסמוך זה כל אותה עונה הרי בכונת הרז"ה בהכרח שכונתו שסמוך זה ממש וחוץ מזה צריך אותה עונה משא"כ לרשב"א צריך רק אותה עונה וצ"ל שהביא מהרז"ה רק את הסברא שבאותה עונה נזהרת יותר

והנה דעת הר"ן בהלכות נדה שמצד אחד השיג על הרמב"ם שאין הבדל בין שני הלשונות לגבי נמצא דבר חוצץ שודאי שצריך שיהיה סמוך ומצד שני כתב שקי"ל כלשון של סמוך מצד הגמ' לקמן שחופפת בלילה והנה יתכן שנקט כבעל המאור שכל הנפק"מ בסוגין לגבי איך צריך לעשות לכתחילה אמנם כתב שמדויק מסוגין שמועיל חפיפה שלא באותה עונה ולבעל המאור הרי ללשון של סמוך א"כ הלא סמוך הוא באותה עונה לא סמוך ואין מקור על עונה אחרת ובהכרח שלמד כרשב"א שהכונה אם באותו יום שזה אפילו מעונה לעונה וא"כ צ"ב מה המחלוקת ולכאורא בהכרח כתפארת למשה שהמחלוקת בחפפה ביום וטבלה בלילה וזה היה די סמוך שללשון של סמוך זה לא טוב וללשון של אם באותו היום זה טוב דהינו שהכונה סמוך אבל בשני עונות וצ"ע

### בדין מצאה דבר חוצץ שצריכה לחזור ולחוף

ב] מבואר ברבא דבמצאה עליה דבר חוצץ צריכה לחזור ולחוף ולטבול וצ"ב בטעם הדבר למה צריכה לחזור ולחוף ולא מועיל שתחזור ותטבול ובאמת צ"ע למה הטור ושו"ע השמיטו דבר זה ועיין סד"ט סקכ"ח וכן בסקל"ב שביאר שחוששים כמו שהגיע עליה דבר החוצץ אולי הגיע עליה עוד דבר החוצץ וכתב עוד טעם שכמו שלא עינה יפה אולי גם לא חפפה יפה ובפרישה ביאר שכיון שטבלה במים קרים הסתבכו שערותיה ועיין סד"ט ולחו"ש שתמהו עליו שלכאורא רק בחפיפה במים קרים זה מסבך השערות אבל לא בסתם טבילה במים קרים והנה צ"ב למה הטושו"ע לא העתיקו חידוש זה שצריכה לחזור ולחוף ועיין סד"ט שכתב שהיה מקום לומר מצד שבין כה צריכה לחזור ולחוף כיון שטובלת שלא באותה עונה אמנם כתב שנפק"מ כגון שזה בליל שבת שמצד שזה לא באותה עונה כיון שלא יכולה לחזור ולחוף היא יכולה לטבול כך משא"כ אם יש כאן חשש חדש היא לא יכולה לטבול בכה"ג אמנם עיין לחו"ש סקי"ד שכתב שבאמת לא נתחדש כאן דין חדש שצריכה לחזור ולחוף אלא זה רק מצד שטובלת שלא באותה עונה וכיון שצריכה לחזור ולטבול וזה לא בעונה שחפפה לכן צריכה לחזור ולחוף והנה לרז"ה הנ"ל שלשני הלשונות הכונה אם באותו יום זה אותה עונה ואם לא באותו יום זה לא באותה עונה וזה כשיטה שתמיד חופפת ביום ובכל אופן מבואר שצריך לחזור ולחוף א"כ מוכח שיש כאן חסרון נוסף אבל לשאר הביאורים אין מקור ואפשר לבאר כלחו"ש והחכמת אדם ק"כ ט"ו כתב להחמיר בטבלה במים קרים אבל בטבלה בחמים ומצאה החציצה בגופה וזה ליל שבת ולא יכולה לחוף שתטבול ללא חפיפה נוספת

והנה שיטת הרמב"ם שתמיד צריכה לחזור ולטבול וכל הבדל בין הלשונות האם צריכה לחזור ולחוף שללשון אחד אם זה לא סמוך צריכה לחזור ולחוף וללשון אחד אם זה לא באותו יום צריכה לחזור ולחוף ועיין סד"ט סקל"ב שכתב שלמה אם זה יותר קרוב זה סיבה שלא צריכה לחזור ולחוף או שכיון שכה"ג יש יותר מקום לומר שזה הגיע אחרי ולכן לגבי טבילה שזה מעיקר הדין חששו משא"כ לגבי התקנת חפיפה נוקטים שטבלה כהוגן וביאר עוד שלגבי החפיפה יש כאן כעין ס"ס דיתכן שהטבילה הראשונה כהוגן וגם אם לא יתכן שבאמת אין סיבה לעוד חפיפה מצד שעדין קימת החפיפה הקודמת ולפ"ז אם תמצא חציצה שזה ודאי קודם הטבילה תצטרך ודאי חפיפה אחרת אמנם יש מקום לדון שהנידון כאן הוא בהרחקת חפיפה מהטבילה מתי זה סיבה לחזור ולחוף ולפ"ז מבואר ברמב"ם להלכה שאם חפפה ביום וטובלת בלילה לא צריכה לחזור ולחוף

והנה בעיקר הנידון בהרחיקה החפיפה מהטבילה האם צריכה לחזור ולחוף הנה ברז"ה מבואר שאם זה לא באותה עונה צריכה לחזור ולחוף ועיין סד"ט סקכ"ב דכן מדויק ברשב"א שכתב שאם חפפה שלא באותה עונה וטבלה לא צריכה לחזור ולחוף ומשמע שאם לא טבלה צריכה לחזור ולחוף והשו"ע העתיק את לשון הרשב"א אמנם ברמב"ן בהכ"ד מבואר שלא צריכה לחזור ולחוף

והנה הרשב"א והר"ן כתבו שאם הרחיקה החפיפה מהטבילה וטבלה זה מועיל והראיה מרבא שדוקא מצד שנמצא עליה דבר חוצץ לא עלתה לה טבילה אבל בלי זה אפילו שלא טבלה סמוך עלתה לא טבילה והנה אם הכונה שלא סמוך שזה לא היה באותה עונה א"ש שזה מקור שהטבילה טובה אבל אם הכונה באותה עונה שזה לא סמוך א"כ צ"ב שללשון זה אין מקור שבעונה אחרת זה יועיל אמנם יתכן שזה ודאי כולל גם מקרה שזה לא באותה עונה והראשונים הוסיפו מידי דהוי במקום דלא אפשר ולכאורא א"כ זה מקור גם על הפסקה של יומים וכן הוא בלשון הרשב"א בארוך שהביא ראיה מהפסקה של יומים וצ"ב למה בקצר וכן בטושו"ע לא הזכיר רק הבדל יום אחד ולא יותר וכן צ"ע ברמב"ן

### בביאור הדין עיון סמוך לחפיפה

ג] מבואר בגמ' שאם נמצא עליה דבר חוצץ אם סמוך לחפיפה טבילה לא צריכה לחזור ולטבול ואם לא צריכה לחזור ולטבול ועיין רמב"ן בד"ה חפיפה שביאר שהמעלה של חפיפה סמוך לטבילה שגם העיון היה אז ונקטו לשון חפיפה כי כך הדרך ולפ"ז גם אם החפיפה היתה לא סמוך לטבילה אבל היה עיון סמוך לטבילה עלתה לה טבילה ולפ"ז מדויק בסוגין שאם לא מצאה דבר חוצץ אפילו שלא עינה סמוך לטבילה זה מועיל אמנם דעת הר"ן שבסוגין מדובר שחפפה כל גופה והעיון שבשעת חפיפה הוא עיון מיוחד ורק לו יש מעלה שזה סמוך לטבילה ולפ"ז חידש עוד שזה ודאי צריכה לעין בשעת טבילה ואל"כ חוששים אולי מאז העיון הגיע עליה משהו ובכל אופן אם לא חפפה סמוך לטבילה לא מועיל מה שעינה סמוך לטבילה כי חוששים שמא לא עינה יפה יפה וברשב"א בחידושים העמיד סוגין שלא חפפה בשעת טבילה או שמדובר שנתעסקה בדבר חוצץ ואז בהכרח שמדובר שעינה בשעת טבילה ובכל אופן מבואר שאם מצאה דבר חוצץ צריכה לחזור ולטבול וביאר מצד שלא עינה יפה יפה וביאר עוד שיתכן שמדובר שלא נתעסקה לאחר החפיפה ולפ"ז אפילו אם לא עינה בשעת טבילה מועיל מה שעינה קודם ובפשוטו שיטתו שבאמת יש חשש שלא עיינה יפה יפה ורק עיון שבשעת חפיפה יש לו מעלה מיוחדת רק שס"ל שגם ללא עיון בשעת טבילה מועיל מה שעינה קודם כל שלא מצאה דבר חוצץ וע"ש שחידש שבנתעסקה לאחר טבילה ומצאה חציצה שבזה כל מה שחוששים רק אם לא עינה סמוך לטבילה אבל אם עינה סמוך לטבילה אין סיבה לומר שלא עינה יפה אלא מסתבר שזה הגיע לאחר טבילה והביא מהראב"ד שבנתעסקה לאחר טבילה חוששת שזה היה קודם וכתב שבהכרח למד שסוגין בלא עינה סמוך לטבילה ובלא נתעסקה בדבר החוצץ לאחר חפיפה ע"ש והנה הרשב"א אחרי זה הביא את הראב"ד שנקט שכל עיון זה אם רחיצה ולכן הגמ' נקטה אם בשעת חפיפה טבלה כי אז עינה על ידי רחיצה והרשב"א חלק עליו שבאמת מדובר שלא רחצה בשעת חפיפה של ראשה ולפ"ז לכאורא כונת הגמ' שההוה נקט שאז היא מעינת והנה לכאורא אין שום מעלה בעיון שבשעת חפיפת ראשה ולפ"ז צ"ע למה בחפפה סמוך לטבילה לא חוששים שמא לא עינה יפה [ועיין סד"ט בד"ה ועוד נראה שעמד על עיקר הסברא] ובפשוטו צ"ל בהכרח שעיון שבשעת חפיפה הוא נעשה יותר טוב עוד אפשר לומר שבנתעסקה קודם טבילה ומצאה מה שנתעסקה זה סיבה יותר לחוש שמא לא נתעסקה יפה משא"כ אם מצאה סתם משהו וצ"ע

והנה הרשב"א בתוה"ב ל"ב. כתב שמהדין של רבא לומדים שלא מעכב לעיין ולחוף בשעת טבילה שהרי אם זה לא היה סמוך לחפיפה טבילה ולא נמצא עליה דבר חוצץ לא צריכה לחזור ולטבול אפילו שלא עינה בשעת טבילה ועיין סד"ט סקכ"ט וברעק"א תשובה ס"ג בסופו שהקשו מנ"ל לרשב"א שלא מדובר שעינה בשעת טבילה וביארו שבהכרח נקט שאם עינה גם בנמצא עליה דבר חוצץ עלתה לה טבילה מצד שנקט שכל המעלה של חפיפה סמוך לטבילה זה מצד שעינה אז ולכן בהכרח להעמיד שלא עינה ולפ"ז מבואר דס"ל לרשב"א שגם ללא שעינה בשעת טבילה זה מועיל עוד מבואר שאם עינה בשעת טבילה אפילו שלא חפפה סמוך לטבילה תולים שזה הגיע אחרי ותמה הסד"ט על הש"ך שהעתיק את הר"ן שגם אם עינה בשעת טבילה ומצאה דבר חוצץ זה מעכב הרי עד כמה שהשו"ע בס"ח פסק כרשב"א שמועיל להרחיק העיון מהטבילה אין מקור שבעינה סמוך שזה מעכב

והנה הרשב"א אחרי זה הביא את רב גידל שאם נתעסקה ונתנה תבשיל לבנה שלא עלתה לה טבילה זה רק אם לא נעסקה אחרי זה אבל אם נתעסקה אחרי זה תולים שזה הגיע אחרי ותמהו האחרונים שהרי כל שהיה עסק קודם טבילה ולא עינה וודאי חוששים שזה היה קודם ועיין סד"ט סקל"ז שכתב שצריך לגרוס ברשב"א שמה שרבא אמר שאם לא חפפה סמוך לטבילה חוששים זה רק אם לא התעסקה אחרי אבל אם התעסקה אחרי תולים שזה הגיע אחרי ולנ"ל הכונה שאם עינה שלא סמוך לטבילה אבל כיון דבפשוטו נוקטים שאין בה חציצה כל שמוציאם ריעותא אחרי ויש במה לתלות תולים שזה הגיע אחרי וכתב שהראב"ד חולק וראוי להחמיר והנה כאן זה דלא כחידושים דשם הרי נקט להקל רק בעינה בשעת טבילה שחוששים שמא לא עינה יפה אבל בלא עינה בשעת טבילה הסכים אם הראב"ד וכאן היקל אפילו בכה"ג והנה בעיקר דבריו תמהו האחרונים דהרי מבואר בגמ' בחולין שאם אשה טבלה ונמצא עליה דבר חוצץ אפילו אם נתעסקה לאחר טבילה לא עלתה לה טבילה עד שתאמר ברי לי ואיך הרשב"א כאן התיר בנתעסקה לאחר טבילה שזה נגד גמ' מפורשת

והנה הראשונים הקשו דשם מבואר שאינה טבילה עד שתאמר ברי לי שזה לא היה בשעת טבילה וצ"ע למה הבריתא לא מחלקת אם סמוך לחפיפה טבלה או לא ומצאנו בזה כמה תירוצים בראשונים א. הרמב"ם למד שכל הדין סמוך לחפיפה זה לגבי האם צריכה לחוף אבל וודאי שהיא צריכה לחזור ולטבול ב. עיין תוס' בחולין ובנדה שכתבו עוד שמדובר שלא חפפה סמוך לטבילה ג. עוד תירצו התוס' שמדובר בשאר הגוף שלא צריך חפיפה ודלא כרש"י ד. עוד תירצו שמדובר לטהרות ששם לא היה תקנת חפיפה ה. ובשם ר"ת הביאו שנקט שלטהרות החמירו שגם אם חפפה סמוך לטבילה בכל אופן צריכה לחזור ולטבול

ועיין באר הגולה שלתירוץ התוס' שמדובר לטהרות א"כ יתכן שאם זה שלא בטהרות אפילו אם חפפה שלא סמוך לטבילה כל שנתעסקה אחרי זה היא טהורה ועיין מחצית השקל שלביאור התוס' שמדובר במקומות שלא צריך לפיפה א"כ יתכן שיש הבדל שמקום שהיה בו חפיפה ויש צד שנתלכלך אחרי זה בזה כל שנתעסקה אחרי טבילה תולים שזה אחר טבילה משא"כ במקום שלא חפפה כלל אמנם עיין סד"ט שתמה שהרי הרשב"א כתב שמדובר שלא חפפה סמוך לטבילה דהינו שהגמ' מדברת בחפפה וא"כ צ"ע דברי הרשב"א רק אם נדחוק שמדבר בעינה סמוך לטבילה שכך הוא הדרך לכתחילה ובזה חוששים שלא עינה יפה ואם נתעסקה אחרי לא חוששים אמנם הרי שיטתו שאם עינה לא חוששים ואולי דיבר בנתעסקה לאחר החפיפה וכמו בחידושים וכל זה צ"ע

[בעיקר דברי הרשב"א שמעתי לדון שאם עדין לא חפפה כלל כה"ג בחופפת סמוך לטבילה אין סיבה לומר שלא חפפה יפה ורק בחפפה בשעת טבילה וחוזרת וחופפת סמוך לטבילה כיון שחושבת שלא צריך או שזה נצרך רק מחמת העיסוק בזה לא מעינת יפה ובזה מיושב גם הסתירה ברשב"א בחידושים שחלק על הראב"ד והעמיד שסתם העיון בגמ' זה ללא חפיפה וצ"ע ממה שביאר קודם שלא עינה יפה ולנ"ל א"ש שאם לא עינה קודם לא חוששים ויש לעיין עוד בכל זה]

#### ח' אד"א פ"ב

# בסוגיא דטבילה ביום

### ביאור סוגית הגמ'

א] מבואר בגמ' דדין תורה נדה טובלת בלילה וזבה טובלת ביום השביעי אבל אם ראתה עד הלילה סותרת טהרתה למפרע ומבואר בגמ' שרב ור"י ס"ל שאין זבה טובלת ביום אפילו ביום השמיני מצד סרך בתה שגם מתי שהיא תהיה נדה היא תטבול ביום והגמ' אחרי זה מביאה שהיו אמוראים שהתירו לטבול ביום השמיני בגלל אונס ורב פפי שאל את רבא הרי היום לאחר חומרת ר"ז כולם סופרות ז' נקים וא"כ תמיד זה ביום השמיני וא"כ אין מקום לאסור לטבול ביום והגמ' עונה משום דר"ש שאמר שאחר מעשה תיטהר דהינו שאם טבלה היא טהורה אבל אמרו רבנן שאסור לעשות כן שמא תסתור ודעת רוב הראשונים שכונת הגמ' שכיון דאסורה לשמש ביום השביעי שמא תסתור לכן גם אסור לטבול וגם לגבי זה גזרו משום סרך בתה שגם בשמיני לא תטבול עד הלילה שהרי משמעות הגמ' שגם רבא לא התיר לטבול בשמיני ביום אלא משום אונס והנה בביאור כונת הגמ' עיין תוס' בסוגין שנקטו שבאמת המחלוקת ר"ש ורבנן זה האם מותר לטבול זבה בשביעי אבל לשמש לכו"ע אסור והוכיחו מהמשנה לקמן ע"א. שמבואר שמגעה תלוי ותמהו על זה מהגמ' לעיל ששואלת בטועה שתשמש ביום ועונה שזה כר"ש משמע שיסוד המחלוקת לגבי לשמש ותירצו דשם שזה חשש רחוק לרבנן מותר לשמש ולר"ש שבעלמא אסור לטבול כה"ג אסור לשמש

אמנם עיין תוס' לעיל כ"ט: שנקטו שבאמת ר"ש אסר רק לשמש ומה דבסוגין מבואר שאסור גם לטבול זה גזירה מאוחרת ולפ"ז כונת הגמ' שכיון שאסור לשמש לכן אסרו גם לטבול והנה תוס' שם תמהו דהגמ' שם מעמידה כר"ש ומשמע שלרבנן מותר לשמש וזה דלא כמשנה לקמן ע"א. והניחו בקושיא אמנם הרמב"ן ישב שבשומרת יום שראתה באותו יום אסורה לשמש אבל בסופרת ז' ביום השביעי אין סיבה לחוש שתראה

אמנם עיין דעת הרז"ה שכתב שבאמת ר"ש לא אסר לטבול וכל הגזירה של הגמ' זה רק לפני חומרא דר' זירא אבל לאחר גזירה דר"ז מותרת לטבול בשביעי ובאמת ר"פ שאל את רבא שיהיה מותר לשמש ביום השביעי ועל זה ענה לו מצד ר"ש שיש חשש שמא תראה והנה לדבריו צ"ל שמה שלא התירו לטבול רק מחמת אונס זה היה קודם גזירה דר"ז אמנם עדין קשה מרבא וצ"ל שכתב שם שהדין של ר"ז זה לא תקנה מדרבנן אלא רק מנהג שנהגו ויתכן שגם בזמן רבא היו מקומות שלא נהגו ושם באמת היה את הגזירה של רב ור"י ועיין ראבי"ה סימן קפ"ח שבתחילת ימי רבא לא נהגו כולם חומרת ר"ז ובסוף ימיו נהגו כולם ואז ר"פ שאלו

אמנם דעת הרא"ה בבד"ה שהיום יש איסור ביום השביעי שמא תשמש אבל ביום השמיני זה גזירה לגזירה ובזה אין איסור ונקט שגם ביום השביעי יש היתר של אונס ורק בזמנם שהיה סרך בתה על נדה גמורה בזה לא התירו ביום השביעי אפילו במקום אונס ולפ"ז ביאר שמה שהגמ' אומרת בשמיני זה רק על רב דימי שהיה קודם ר"ז אבל במעשה אם רבא הכוונה ביום השביעי [ועיין הגהות מימוני פי"א שהביא מהראבי"ה ורבינו שמחה שגם דעתם שמותר ביום השמיני לכתחילה ורק ביום השביעי אסור]

אמנם להלכה דעת רוב הראשונים וכן נפסק להלכה שאסור לטבול ביום בשביעי שמא יבוא עליה וגזרו שמיני אטו שביעי והתירו במקום אונס לטבול רק בשמיני ולא בשביעי והביאור דבשביעי שיש חשש איסור שיבוא עליה וזה לא רק סרך בתה החמירו יותר והנה יש לדון בדיעבד בטבלה בשמיני ביום האם זה מועיל ועיין שטמ"ק החדש [ח"ב] שהביא מהמהר"ש שזה מעכב אמנם כל הראשונים כתבו שכיון שבמקום אונס התירו לכתחילה זה מחיב שבדיעבד זה לא מעכב אמנם עדין יש לדון לגבי היום הז' דהרי שם לא התירו במקום אונס ודעת רוב הראשונים שזה גם לא מעכב אמנם הראב"ד הביא מהשאלתות שזה מעכב ובפשוטו הביאור כמבואר בר"ן בהלכות נדה דשם זה מצד שמא יבוא עליה ואם עלתה לה טבילה הוא יכול לבוא עליה אבל גדר הדברים שאסרו לטבול אמנם עיין ראב"ד שכתב וז"ל **הלכך כיון דמשוינן להו כזבות ואי חזיא ביום טבילה סתרן למפרע שויה רבנן לההוא יומא כשביעי של נדה הואיל וספק נדה הוא וכו'** עכ"ל ועיין אבני נזר סימן ר"נ סק"ד שדיק מזה שגדר הדין מדרבנן שאין מקצת היום ככולו ובזה א"ש שכאן זה מעכב בדיעבד דכאן זה לא איסור טבילה אלא שהחשיבו שהיא עדין תוך זמן הספירה ולפ"ז אין לדון להקל ביום הז' כגון בכלה וכדו' שלא שיך טעם האיסור שכיון שגדר הדין שלא אומרים מקצת היום ככולו אלא זה כמו נדה לגבי הטבילה ממילא גם מתי שאין הטעם יש הגזירה וכמו שזה סיבה לגבי בדיעבד אמנם מדברי כל האחרונים דנקטו שיש להקל ביום ז' בכלה ובעוד דוגמאות שאין חשש איסור מבואר שגם האיסור של יום ז' זה גזירה שלא תטבול רק ששם כיון שהגזירה על דבר יותר חמור לכן זה סיבה לומר שזה מעכב אפילו בדיעבד אבל אם באמת לא יהיה את טעם הגזירה באמת יכולה לטבול אפילו מבעוד יום וכדלקמן אמנם גם הם חששו לגבי לכתחילה לש"ך

והנה הב"ח חידש שאם שבת יוצא ביום השמיני ותצטרך לדחות טבילתה בשני עונות בזה יכולה לטבול ביום השביעי ולכאורא מהראשונים שלמדו שכל שבמקום אונס מועיל ה"ה בדיעבד מועיל ולכן ביום הז' דנו שזה יעכב חזינן שאין שום מקרה שמועיל שמותר ביום השביעי דאל"כ עדין יש ראיה שבדיעבד מועיל ביום השביעי ובשבט הלוי הביא שהחזו"א לא הסכים להקל כב"ח

### בביאור מחלוקת ר"ת ורשב"ם

ב] עיין תוס' שהביאו מר"ת שנקט שעיקר האיסור שלא תבוא לביתה מבעוד יום אבל אם מגיעה לביתה משחשיכה אין כאן את סיבת הגזירה שגם בתה תטבול בצורה שתגיע לביתה משחשיכה וממילא גם אם תעשה כן ביום הז' אין כאן חשש איסור דהיינו שהיא עושה בדיוק מה שאמה שלה עושה ויותר מזה לא תקל וכיון שבכזה אופן אין סיבת איסור ממילא אין כאן סיבת הגזירה והנה לשון התוס' ועוד ראשונים שתטבול סמוך לחשיכה ותבוא לביתה משחשיכה וכתב הב"י שזה לאו דוקא אלא אפילו אם טובלת מבעוד יום אבל כיון שמגיעה לביתה משחשיכה אין כאן סיבת הגזירה והביא מהרבה ראשונים שהביאו את הלשון שתבוא לביתה משחשיכה ולכאורא כונתו שגם במקרה שהמקווה רחוקה והבת מבינה שטבלה מבעוד יום אבל כיון שלא תחזור עד הלילה אין בזה שום חיסרון דגם היא לא תבוא לביתה עד שחשיכה וממילא בכל מקרה אין כאן סיבת איסור ואולי הסברא שהבת לא עושה חשבון מתי האמא טבלה אמנם עיין ב"ח שכתב שהתוס' והרא"ש כתבו דוקא שטובלת סמוך לחשיכה וביאר הסברא שבאמת הבת רק עושה כמו האמא לגבי זמן הטבילה ולכן בטובלת סמוך לחשיכה כיון שגם הבת תטבול סמוך לחשיכה ממילא גם היא לא תבוא לביתה עד הלילה אבל אם היא טובלת רחוק משחשיכה אם ביתה רחוק א"כ ברגע שמגיעה לביתה משחשיכה מבינה שטבלה מוקדם וגם היא שתגור במקום קרוב למקוה תטבול בכזו שעה ותבוא לביתה ותשמש ומשמע בב"ח שגם אם גרה קרוב אסור מצד אטו מקרה שגרה רחוק שלא חילקו בזה והיה מקום לדון שאם האמא טובלת בצורה שלא יכולה להגיע עד הלילה א"כ הבת תטבול תמיד בזמן זה ולפ"ז בהוה שגרה קרוב זה סמוך ללילה ואם גרה רחוק יכולה יותר מוקדם בזמן שלוקח להגיע לביתה

ועיין בית מאיר שתמה על זה דהרי מבואר בגמ' שאחד מסיבות האונס זה אבולי ורש"י ביאר שערי העיר נסגרים בלילה ולדברי הב"י הרי יכולה שלא להגיע לביתה עד הלילה וכתב לישב דברשב"א מבואר שהכונה שהמבואות סגורים מיד בתחילת הלילה ועדין צ"ב שתגיע למבוי שבו גרה מבעוד יום ולביתה תבוא בלילה וצ"ל ששם שיש חשש שביתה תראה אותה או שבעלה יראה אותה ויתכן עוד שלא רצו שיודע לאנשים טבילתה ושם שמכירים אותה יש יותר חשש וצ"ע

אמנם הראשונים הביאו שרשב"ם חלק ונקט שאין לה לטבול אלא בלילה ובטעם הדבר כתב הטור מצד שהיא תשער שבהכרח טבלה מבעוד יום והיא תטבול יותר מוקדם דהינו שלא סבר שהיא תטבול באותו זמן שאמא טבלה אלא שהיא תדון בעצמה שאפשר לטבול מבעוד יום והיא תטבול יותר מוקדם [ועיין לקמן לגבי כלה]

ועיין סד"ט סק"ט שכתב שיש מקומות שהמקוה חמה ויש שנקטו שגם טבילת מצוה אסור לטבול בשבת וכתב שיש שנהגו לטבול בין השמשות או מבעוד יום ושתשאר בבית הטבילה עד הלילה וכה"ג אין שום חשש לא מבעיא לר"ת כיון שמגיעה משתחשך וגם לב"ח שנקט שלא מועיל שמגיעה משחשיכה זה מצד שעושה חשבון שהיא טבלה מבעוד יום אבל כאן שיוצאת מבית המרחץ בלילה אין לבתה סיבה לטעות וגם הרשב"ם שחולק על ר"ת זה מצד שתעשה חשבון שהיא טבלה מבעוד יום אבל כאן זה לא שייך דהינו שלא חוששים שיודע לבת האמת שהיא טבלה מבעוד יום שהרי לא אומרת לא כלום אלא רק לומדת מה שרואה וממילא כה"ג אין כאן סיבת איסור

והנה הראשונים שהביאו את רשב"ם מצאנו שני לשונות דהרא"ש כתב שתטבול משתחשך אמנם עיין ב"י שהביא מכמה ראשונים שלא תצא לבית המרחץ אלא משחשיכה דהינו שאם תצא קודם תחשוב שבאמת טבלה מבעוד יום רק שנתעכבה דהינו שלר"ת העיקר מתי חוזרת אבל לרשב"ם שחוששים גם שתלמד רק מחלק ממה שעושה ממילא גם יש חשש שתחשוב שטבלה מוקדם ורק התעכבה וחזרה בלילה ולכן לא תצא אלא בלילה אמנם עיין ב"ח שכתב שאם יוצאת השיעור שלוקח להגיע לבית הטבילה בזה אין חשש וכן אם עושה חפיפה בבית המרחץ כיון שיודעת שזה סיבה שלוקח הרבה זמן ממילא לא משנה כמה זמן יוצאת קודם זה סיבה להקל ולכאורא גם ביוצאת לעוד מטרה יש ההיתר הנ"ל ויתכן שגם אם רוצה לתפוס תור כיון שידוע הסיבה הנ"ל מותר לצאת מוקדם ורק ביוצאת בער"ש מוקדם שלא ישימו לב כאן יש מקום לאסור אמנם ודאי שאפשר לדחות חשש זה כדי שלא ישימו לב

והנה לענין הלכה השו"ע סתם להחמיר כרשב"ם והש"ך סק"ו הביא מהאגור שנהגו לטבול סמוך לחשיכה וכתב שזה כר"ת וכב"ח שרק מותר סמוך לחשיכה אמנם כתב שיש להחמיר בזה וכן העתיקו האחרונים [אמנם בשביעי אין להקל וכדלקמן] אמנם בחכם צבי סי"א כתב שאפשר לסמוך על ר"ת בשעת הדחק כגון שקשה להם לטבול במים קרים וזה ליל שבת ורוצות לטבול מבעוד יום ע"ש ובחכמת אדם כתב שאין למחות ביד המקילים בזה

### בדין טבילה ביום השביעי

ג] הנה בעיקר המבואר בסוגין בפשוטו יש כאן שני גזירות אם שני חששות שונות יש איסור לטבול ביום השביעי וזה מצד שמא תשמש ותסתור למפרע ותכשל באיסור נדה אמנם ביום השמיני זה לא שייך דהרי לא סותרת למפרע אמנם יש חשש של סרך בתה דהיינו שבתה תראה אותה טובלת ולא תדע שזה יום השמיני ותחשוב שזה יום השביעי וגם היא תטבול ביום השביעי ותשמש והנה ר"ת חידש שכל שטובלת סמוך לחשיכה ומגיעה לביתה משחשיכה אין כאן סיבת איסור ועיין רא"ש וטור וכן מפורש ברבינו ירוחם שכתבו את זה רק בטובלת ביום השמיני והחכם צבי סימן י"א תמה שמשמע שר"ת ורשב"ם דיברו על האופן הרגיל ואיזו אשה תדחה טבילתה ליום השמיני אמנם עיין לחו"ש שדיברו כשבעלה לא נמצא שבזה לא היה איכפת להם לדחות טבילתם וטבלו מתי שהוא הגיע וזה היה דבר מצוי

אמנם באו"ז כתב שזה גם בטובלת ביום השביעי וכן דייק בעבודת הגרשוני מתוס' בסוגין שכתבו ולא תבוא לידי ספק אמנם יתכן שבשמיני הגזירה אטו שביעי ולכן כתבו שבשביעי לא תבוא לידי ספק והנה צ"ב החילוק דעד כמה שס"ל לר"ת שאם טובלת סמוך לחשיכה אין כאן סיבת איסור ממילא גם ביום השביעי אין כאן סיבת איסור דעד שתגיע בלילה לביתה כבר מותרת לשמש ועיין עבודת הגרשוני שביאר שלגבי היום השביעי שזה חשש יותר חמור בזה ר"ת מודה לרשב"ם שחוששים שהיא תעשה החשבון שטבלה מבעוד יום וגם היא תטבול מבעוד יום יותר מוקדם דהינו שיסוד מחלוקתם האם עושה ממש כמוה או לא וכנ"ל א"כ לגבי היום השביעי גם ר"ת מודה שחוששים שתלמד להתיר ביום הז' וצ"ב מהיכי תיתי לחלק בין הגזירות עד כמה ששניהם זה סרך בתה אמנם עיין לחו"ש סק"ה שכתב דבפשוטו הביאור שכיון ששם זה גזירה יותר חמורה ממילא שם מגדרי לא פלוג לא חילקו בזה שרק בסרך בתה שזה גזירה רחוקה מסתבר לר"ת שלא החמירו אלא מה שיש סיבה אבל כאן שזה גזירה קרובה הרי זה ככל הגזירות דאמרינן לא פלוג ובפרדס רימונים בפתיחה כתב שהרי גם בטובלת סמוך הרי יתכן ששיערה את זמן הגעתה לא נכון וממילא תגיע מבעוד יום ותשמש ותעשה איסור לכן בשמיני שזה החשש בעצם חששו יותר

ועיין עה"ג שלשיטתו שביאר שבאמת גם כאן זה מצד סרך בתה רק שבשמיני לא חששו לחשש רחוק זה וכאן חששו א"כ כמו שביום השמיני במקום אונס התירו לטבול מבעוד יום ממילא גם כאן כל שיהיה חשש אונס שתצטרך לדחות עונה כגון בליל שבת ויש רק מקוה של מים חמים או שאם תטבול בלילה ממש ישימו לב בזה יכולה לטבול סמוך לחשיכה ולא תבוא לביתה עד הלילה אמנם אם זה מצד גדרי לא פלוג וכנ"ל מהלחם ושמלה א"כ אין לנו מקור שכאן במקום אונס התירו גזירה זו ועיין בית מאיר שהקשה א"כ למה בגמ' במקום אונס לא התירו שביום השביעי תטבול ולא תבוא לביתה עד הלילה ודחו ליום הח' והוכיח מזה שביום הז' ודאי אין להקל רק אם טובלת בזמן שלא יכולה להגיע לביתה עד שתחשך אבל אם הולכת לבית אחר במבוי אסור מצד שמא תתעכב ותלך לביתה וכן נקט בחת"ס סימן קצ"ז

ועיין סד"ט סק"ט שיצא לחדש עוד לשיטתו לעיל שאם יוצאת מבית המרחץ לאחר חשיכה בזמן שיכולה להספיק לטבול שבזה אין שום חשש וכולם מודים לר"ת א"כ גם ביום השביעי זה כך דהינו שאם זה מצד גדרי לא פלוג א"כ תמיד צריכה לטבול בלילה אבל אם גם כאן זה רק מצד שהחמירו יותר בסרך בתה א"כ במה שאין חשש סרך בתה כלל אין סיבה להחמיר אמנם עיין אבני נזר ר"נ שתמה על זה שכיון שביום השביעי החשש שמא תשמש א"כ מה עוזר שתשאר בבית הטבילה הרי יש כאן חשש שהיא תלך לביתה ותשמש וגם זה בכלל האיסור ורק בסרך בתה כל שנשארת בבית המרחץ אין חשש מצד בתה ולא גזרו שלא תטבול שמא תלך לביתה ובתה תלמוד מזה שזה גזירה לגזירה אמנם כתב שאם גרה רחוק שבזה אין חשש שתגיע לבעלה קודם בזה אם נימא שכל החשש מצד סרך בתה יש להקל כנ"ל

וע"ש שכתב להעיר שכה"ג לא יכולה לברך על הטבילה שמא תסתור דהרי תוס' כתובות ע"ב ע"א ביארו למה לא מברכים על ספירת זבה שמא תסתור וע"ש שמכח זה אסור לה לטבול כיון שמפסדת הברכה דהינו אפילו שבגלל זה תצטרך לדחות הטבילה ביום או יומים והנה בעיקר דבריו יש לדון שביום השביעי לא שכיח שתראה והרי היא מסולקת דמים וממילא זה לא סיבה שלא לברך וצ"ע

והנה לכאורא יש חומרא בכל דברי ר"ת או קולות הנ"ל במקום שאם תטבול בלילה יש אונס אבל אם תטבול סמוך לחשיכה אין שום אונס או שיכולה להישאר בבית המרחץ שבזה אין כאן סיבה להתיר כלל וצ"ע הפוסקים שלא הזכירו דבר זה

### בדין כלה

ד] עיין רמ"א שהביא מהמהרי"ל שכלה יכולה לטבול מצד שלא מגיעות לחתן עד הלילה דהינו שלא שיך כאן החשש שמא תשמש ועיין ש"ך שזה דוקא היום שנוהגים לטבול ביום השמיני וכל האיסור מצד סרך בתה אבל ביום השביעי שזה מצד שמא תשמש בזה גם בכלה זה אסור ועיין תוה"ש ובדגול מרבבה ובפנים מאירות ח"ב ס"ד שתמהו שהרי כל האיסור של יום השביעי מצד שמא תשמש וכאן לא שייך שמא תשמש אמנם בפשוטו כונת הש"ך שגזירה זו שהיא חמורה בזה לא פלוג רבנן ואסרו בכל מקרה משא"כ ביום השמיני שזה סרך בתה והיא גזירה קלה שהרי הקילו במקום אונס בזה כיון שבכלה זה לא שכיח לא גזרו וביותר דיש חשש אולי יקדימו החופה וכדו'

והנה מה שכתב הש"ך שטובלות בשמיני הכונה שכיון שמחכים עוד חמשה ימים א"כ תמיד זה היום השמיני כמו שביאר החזו"א סוף סימן צ"ג ומבואר מדברי הש"ך שגם אשה שאסורה כבר מוסת קודם בכל אופן צריכה לחכות חמשה ימים מצד לא פלוג רבנן והנה צ"ב הרי כיון שבפועל לא עשו הפסק עד עבור חמשה ימים מהוסת א"כ זה נחשב יום הז' וכתב החזו"א שהכונה שבאשה רגילה גם אם עשתה הפסק ביום השלישי אבל כיון שיש חשש פולטת אנו דנים שבאמת ההפסק הוא רק ביום החמישי אבל בכלה שאין חשש פולטת כה"ג יש לדון שזה כמו היום השמיני אמנם עדין תמה שסתם כלה לא עושה הפסק קודם היום החמישי דבין כה לא תוכל לטבול והניח בצ"ע והנה מבואר שאשה שצריכה לחכות חמשה ימים גם אם עשתה ההפסק ביום הרביעי לא יכולה לטבול ביום עד היום השמיני מההפסק שביום החמישי אמנם עיין חת"ס סימן קצ"ז הובא בפ"ת סק"ט שכתב שכה"ג יש להקל לסמוך על ר"ת וכדעת הב"י שלא באה לביתה עד הלילה ע"ש ועיין לחו"ש סק"ט מה שתמה עליו

והנה בעיקר הקולא של כלה הדגול מרבבה לא התיר אלא א"כ החופה בלילה אמנם רעק"א תנינא התיר אם לא מתיחדים עד הלילה

והנה בעיקר הקולא של כלה עיין לחו"ש שלמה שלא יהיה כאן סרך בתה הרי יש גם כלה שיש לה בת כגון גרושה או אלמנה הנישאת והניחא לר"ת אם נימא שהיא מגיעה מתי שהאמא מגיעה וכדעת הב"י א"כ גם כאן היא מגיעה לבעלה רק בלילה אבל לרשב"ם שעושה חשבון מתי היה הטבילה א"כ למה שיהיה אפשר להקל ויתכן שזה ודאי שהבת יודעת שיסוד הבעיה של טבילה ביום מצד שמא תגיע לבעלה רק שס"ל לרשב"ם שכל טבילה ביום מסתכלת שיכולה להגיע לבעלה ולכן כאן שלא שיך שתגיע לבעלה יש להקל ולכן גם אם היחוד בלילה כיון שכך הוא הסדר ומפורסם יש יותר מקום להקל [ובביאור הגר"א ציין למקור על הרמ"א את ר"ת ויתכן שנקט שבאמת זה רק לר"ת אמנם יתכן שכונתו להוכיח את עיקר הסברא ושבזה רשב"ם לא חולק]

### בפרטי דינים בסוגין

ה] א. עיין פ"ת סק"ט שהביא מהחמודי דניאל שלא הקילו לטבול ביום ח' אלא אם זה אונס כללי ולא אם זה אונס פרטי דהינו דכל הדוגמאות בגמ' מדובר באונס של כולם ועיין לחו"ש שתמה עליו שברמב"ם מבואר שה"ה אם היא חולה וכן בחת"ס סימן קצ"ז דן באשה שקשה לה ללכת ע"ש ועיין בדי השולחן שדן לבאר שכונתו סוג אונס שכולם בכזה מצב זה סיבה של אונס ולאפוקי אשה שמפריע לה דבר שלאף אחד לא מפריע ע"ש

ב. עיין פ"ת שאם טבלה בין השמשות כיון שיש צד שזה לילה ממילא אמרינן ספק דרבנן להקל וכן הביא ברב פעלים ח"ד סכ"א בשם כת"י שכך נהגו בירושלים על פי הב"י ודימה להא דמבואר בשו"ע שאפשר לספור ספירת העומר בין השמשות מצד ספק דרבנן לקולא אמנם גם שם מבואר שזה לא לכתחילה אמנם לגבי בדיעבד יש להקל ובפרט שדעת רוב הראשונים שבדיעבד גם ביום הז' בטבלה מבעוד יום בדיעבד זה מועיל אמנם לגבי לכתחילה סתימת לשונות הפוסקים שתטבול בלילה ולא שתטבול בבין השמשות וכן הלשון במהרי"ל עד שיהיה ודאי לילה [ויש לעין לשיטות שזה מעכב למה לא הוי כדין ספק דרבנן נגד חזקה]

ג. עיין ב"י שהביא מהאגור שבטובלת ביום לא תשמש עד הלילה ותסתיר טבילתה מבעלה מצד שיש כאן חשש כרת ותמה הב"י שהרי זה ביום השמיני וכתב שאולי הכונה בטבלה בדיעבד ביום השביעי אמנם הרמ"א נקט שגם בטובלת ביום השמיני נהגו כך אטו מקרה שתטבול בשביעי

ה. בפשוטו בדיעבד בטבלה בשביעי שזה מועיל זה בכל מקרה אמנם החכמת אדם כתב שזה רק אם לא באה לביתה עד הלילה אבל אם באה קודם הלילה שיש חשש שמא ישמש לא עלתה לה טבילה וצ"ב מקורו ועיין פרד"ר במקשה זהב שגם האריך שזה הכונה באגור ויסודו שכיון דמבואר בר"ן שהסיבה שלא עלתה לה טבילה כדי שלא תשמש ממילא כל שטובלת על דעת שבעלה לא ידע שאין החשש זה לא מעכב וצ"ע

### בדין תרי קולי לא מקילינן

ו] עיין תוס' שהביאו שרבינו משולם התיר לטבול בשבת ביום על סמך חפיפה של ערב שבת ביום השמיני כיון שהיה אונס ולא יכלו לטבול בלילה א"כ זה כמו מוצאי שבת שיוצא ביו"ט ויכולה להרחיק החפיפה מהטבילה וגם לטבול מבעוד יום דיש כאן אונס ור"ת חלק עליו דתרי קולי לא מקילים דהיינו שכיון שכדי להתיר דבר זה צריך לנהוג פה שני הלכות שלכתחילה לא עושים אותם כה"ג לא הקילו ועיין או"ש פ"ד מאיסו"ב שתמה דכיון שביחס לכל תקנה יש סיבה להתיר איפה מצאנו שבמקום שיש את שניהם לא מקילים וע"ש שביאר שהכונה שכיון שאם לא הינו מקילים לטבול ביום לא היתה מרחיקה החפיפה מהטבילה ממילא זה סברא שלא להקל ולפ"ז אם מוצאי שבת זה ליל יו"ט בזה ודאי יש להקל שהקולא לטבול ביום יש בה רק הקדמה לסמוך החפיפה לטבילה אמנם בלשון ר"ת שם שאם לא הינו מקילים היתה טובלת בליל שבת וממילא גם כה"ג זה שייך ומשמעות לשונו וכן הוא בראבי"ה סימן קפ"ח שעיקר סברת ר"ת שלא התירו להרחיק החפיפה מהטבילה רק בלא אפשר וגנבי זה לא נחשב אי אפשר דהינו שהאונס של גנבי זה לא סיבה להתיר להרחיק החפיפה מהטבילה אמנם זה דלא כרמב"ם שכתב שאם יש אונס אפשר להרחיק

#### ט"ז אד"א פ"ב

# בדין חציצה במיעוט וברוב

### ביאור מה נלמד מההלכה

א] הגמ' בסוכה ו. ובעירובין ד: מביאה מימרא דיש הלכה למשה מסיני על חציצה והגמ' שואלת שזה דאוריתא שיש פסוק ורחץ בשרו במים [בגמ' בעירובין הגירסא כל בשרו ויתכן שמהכל לומדים חציצה ועיין פרדס רימונים בפתיחה] והגמ' עונה שצריך את ההלכה לשערו והגמ' שואלת ששערו יש פסוק שחוצץ שכתוב את בשרו את הטפל לבשרו והגמ' עונה שההלכה באה לרובו ומיעוטו למקפיד ואינו מקפיד דא"ר יצחק שמדאוריתא חוצץ רובו המקפיד ומדרבנן גזרו על מיעוטו המקפיד ועל רובו שאינו מקפיד עכ"ד הגמ' והנה מבואר בגמ' ששער נלמד חציצה מהפסוק כל בשרו וצ"ב כונת הגמ' האם עיקר דין הטבילה זה מסברא דזה חלק מהגוף רק שיש כאן עוד ילפותא לגבי חציצה וכן משמע ברש"י עירובין ד: ודבר זה צ"ב שעד כמה שיש דין טבילה שזה חלק מגופו ויש דין חציצה למה לגבי שער זה אחרת אמנם עיין פנ"י שנקט שבאמת הריבוי הוא שיש דין טבילה רק ממילא הפסוק שיש דין חציצה הולך גם על שער והנה צ"ב אם נימא שצריך ריבוי על שער א"כ מאיפה יודעים שיש חציצה בצפרנים ועיין תפארת למשה שנקט שזה גם נלמד מהפסוק של הטפל לבשרו וחידש לפ"ז שדין הגאונים שדנים מקום שער לעצמו זה גם בצפרנים אמנם סתימת כל הפוסקים לא כך [ועיין פרדס רימונים בפתיחה שהאריך בזה] וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שההלכה באה לומר את השיעורים של החציצה וצ"ב מה היה ללא הפסוק ועיין תו"י בעירובין וכן הוא במאירי נדה ס"ו: ובשאר דוכתי שנקטו שמצד ההלכה זה רק בכולו וההלכה באה להוסיף שגם ברובו המקפיד ועיין שפת אמת שהקשה שלשון הגמ' שחציצין זה הללמ"ס והרי עיקר החציצה זה מפסוק ורק שיעורי החציצה זה מההלכה ובתוס"ר הקשה למה הגמ' לא אומרת שההלכה באה לכולו ורובו דהינו שבאה לומר שבכולו באינו מקפיד ובמקפיד אפילו ברובו וצ"ב קושיתו שהרי כולו זה מצד הפסוק אמנם עיין תוס"ר שנקט שהכונה איפכא שללא ההלכה הינו אומרים שהחציצה היא אפילו במיעוטו שאינו מקפיד ובאה ההלכה לומר שרק רובו המקפיד חוצץ ולפ"ז א"ש לשון הגמ' חציצין שיש כאן חידוש שגם כה"ג חוצץ וכן א"ש הלשון לרובו ומיעוטו דהינו שהגמ' אומרת המקרים שיש ההלכה שלא חוצץ וזה רובו שאינו מקפיד ומיעוטו המקפיד

והנה מצאנו דין חציצה בעוד דיני התורה כגון בגדי כהונה ותפילין ולקיחת לולב ויש לעיין האם שם הדין חציצה הוא כמו לגבי טבילה או שזה יותר חמור והנה מבואר בגמ' זבחים י"ט שבגדי כהונה אפילו אם יש חציצה במיעוט זה חוצץ ועיין הגהות מחצית השקל מהגרש"כ סימן קצ"ח שנקט שמדאוריתא כיון שזה מיעוט זה לא חוצץ וכל הדין חציצה הוא מדרבנן אמנם הוא חידוש שרבנן גזרו ולא מצאנו בשום מקום גזירה כלפי העבודה אמנם עיין שו"ת פני אריה סימן ו' ובכפות תמרים סוכה ל"ז ובגאון יעקב עירובין ק"ד. שכתבו שלגבי שאר דיני התורה מיעוט שאינו מקפיד גם חוצץ ועיין חלקת יואב יור"ד סימן כ"ו שביאר על פי התוס"ר הנ"ל שמסברא כל שיש דין חציצה זה אפילו במיעוטו ורק בטבילה יש הלכה שזה תלוי ברובו וממילא בשאר מקומות שאין את ההלכה אפילו מיעוט חוצץ אמנם לגבי קידושי ידים ורגלים וכן לגבי נט"י מבואר בגמ' שזה אותם גדרים של רוב ומיעוט וצ"ל שחז"ל הבינו שזה דומה לטבילה אמנם לראשונים שמצד הפסוק רק בכולו חוצץ א"כ לכאורא או שלומדים מחציצה וזה אותם גדרים או ששם באמת רק כולו חוצץ [ובעיקר הדבר עיין קה"י טהרות סימן נ"ח שהביא דהיראים ביאר שהדם שברצפה שלא חצץ בין רגלי הכהנים זה מדין אינו מקפיד חזינן שגם בשאר דיני התורה יש דין אינו מקפיד אמנם רוב הראשונים ביארו לא כך וכן עיין יראים שעמד על גמ' זו ]

והנה בעיקר הדין דנתחדש בהלכה שרק רובו המקפיד חוצץ יש לדון מה הדין אם זה מחצה על מחצה ולכאורא יסוד הנידון האם הכונה שחציצה ברובו חוצץ כי זה כמו כולו [וכן הוא לשון המרדכי סימן תשמ"ח לגבי שער ובראבי"ה ח"ג סימן תתקצ"א עמוד שי"ז] וממילא חצי זה לא סיבה לחציצה או שאדרבא הטבילה של רוב הגוף זה כמו כולו וממילא אם זה רק חצי זה לא מועיל [וכן הוא לשון הקרי"ס פ"ב ממקואות] ובפשוטו יש מקום לדון שזה תלוי מה היה ללא ההלכה שאם רק כולו חוצץ א"כ מסתבר שהלכה שרוב של חציצה זה כמו כולו וא"כ חצי זה לא חוצץ אמנם אם נימא שמצד הפסוק הכל חוצץ א"כ ההלכה נאמרה שכל שזה מיעוט מדין רובו ככולו זה כאילו הכל טבל אבל כל שיש חציצה על חצי זה לא טוב והנה לשון הגמ' רובו המקפיד חוצץ ומשמע שרק רוב חוצץ אמנם הרי מבואר בגמ' חולין כ"ח: שאם פרוץ כעומד זה טוב מספיק מה ששוחט חצי דהינו שחצי זה כמו רוב וא"כ גם כאן חצי זה כמו שיש חציצה על רוב הגוף אמנם אין זה מוכרח דיתכן שחציצה זה לא הלכה חיובית שזה לא טבילה אלא שמקום זה הוא לא סיבה לדין טבילה וממילא כל שיש חצי טבול אדרבא זה סיבה לדין טבילה על הכל ובאחיעזר ח"ג סל"ג הביא מהמהר"י הלוי שחצי חוצץ וכן הוא במנחת שלמה תנינא סימן ע"ו וצ"ב עומק הדברים בזה

### ביסוד ההיתר דאינו מקפיד ומיעוט המקפיד

ב] והנה בעיקר ההלכה דמבואר שאינו מקפיד לא חוצץ ביאר רש"י שזה מצד שכיון שהוא לא מקפיד זה בטל לגופו אמנם צ"ב למה מיעוט לא חוצץ ועיין סד"ט סק"א שנקט שזה גם מצד שכיון שזה מיעוט זה בטל לגוף וכן הביא בסקכ"ג מהזכרון יוסף ועל פי זה דן שבקרצה שפתותיה שלא שיך לומר שהמיעוט מתבטל יהיה חציצה דאוריתא אמנם עיין חזו"א צ"ה סק"ג שכתב שכאן אין יסוד ההיתר כי זה בטל לגוף אלא שחציצה במיעוטו לא הקפידה עליו תורה והנה עיין קה"י טהרות סנ"ח שהביא בשם ספר גלות עליות עמוד ק"ט שכל הדין שלא חוצץ זה רק דבר שיך לדון שהוא בטל לגוף כגון שדבוק אליו אבל דבר שעומד על הגוף בצורה שלא שיך לדון שזה בטל אליו בזה הוא תמיד חוצץ וזה כסד"ט לעיל אמנם לחזו"א יסוד הדין מיעוט הוא לא בגלל ביטול וכל שהוא בכלל חציצה שלא מפקיע ממנו שם טבילה הוא לא חוצץ ועיין חזו"א צ"ד סק"א לגבי עור הדג שיש הפרש אויר בין גופו לעור וכתב שבמקפיד זה לא יעזור אבל באינו מקפיד מבואר בדבריו שזה עוזר כיון שזה טפל לגוף וזה כדרכו שיש כאן שני היתרים שונים

והנה כל נידון סוגין הוא מתי שכל הגוף במים אבל יש עליו חציצה אבל אם אפילו שערה אחת חוץ למים או אצבע אחת חוץ למים כתב הרמב"ם ריש פ"א דמקואות דלא עלתה לה טבילה וכתב החזו"א סימן צ"ד שלכן אם הקיפה את ראשה בעור הדג אפילו שזה לא נחשב חציצה אבל כיון שנשאר אויר בין המים לגופה כה"ג זה נחשב כמו שחלק מהגוף מחוץ למים שכל המושג טבילה זה מתי שהמים דבוקים לגוף ומכסים אותו ע"ש

והנה צ"ב למה באמת לא מועיל לטבול את רוב גופו ויועיל מדין רובו ככולו ואין זה דומה לשיעורים ששם כל שלא אוכל את הכל אין כאן כל ששיך לדון רובו ככולו כמבואר בחת"ס סימן ק"מ דכאן יש הלכה של טבילה על הגוף ולמה דלא נימא שכל שרוב הגוף בתוך המים חשיב כאילו כל הגוף תוך המים אמנם הביאור שכל שאין המים מקיפים את כל הגוף לא חשיב מעשה טבילה אפילו על חלק מהגוף דרק בשחיטה שבשחיטת חלק יש כאן מעשה שחיטה על חלק ממילא כל שהרוב שחוט כאילו הכל שחוט אבל בטבילה הבינו חז"ל שאין לזה שם מעשה טבילה כל שאין כל החפץ מוקף במים [ויתכן הביאור שיסוד הטבילה הוא התבטלות הדבר למים וזה רק על ידי שכולו מוקף אמנם זה רק טעם אבל הגדר ודאי כנ"ל] ועיין ח' הגר"ח הלכות טומאת צרעת שעמד על עיקר החילוק

והנה בעיקר הדין רוב יש לדון במקום שהחציצה על מיעוט הגוף אבל ביחס למקום הנידון הוי רוב והנה מבואר בגמ' שהכהנים היו עומדים בבית המקדש על הדם והגמ' שואלת שזה חציצה והגמ' עונה שזה לח וזה לא חוצץ ועיין שבות יעקב ח"א סימן ס"ט שהקשה על השיטות שצבע באומן לא חוצץ על גופו א"כ כהנים זה כמו אומנים וכתב שדוחק לומר שזה כמו רובו דהרי זה רק מיעוט הגוף אמנם הסד"ט סקנ"ב תמה עליו שכיון שהנידון על מקום העמידה על הקרקע ושם יש חציצה ברובו וודאי שזה חסרון והוכיח דבר זה מנט"י דמבואר שכל שיש חציצה על רוב היד הוי חציצה אפילו שביחס לגוף זה מיעוט והנה אם הנידון במיעוט מצד שאז הוא בטל לגוף יש מקום לדון כשבות יעקב אמנם אם זה הלכה שלא חוצץ אם יסוד הדין שמספיק שיש טבילה על רוב א"כ ודאי שצריך את רוב המקום שזה עומד אמנם אם נימא שזה הלכה שחציצה ברובו פוסלת יש מקום לדון שכל שזה לא חציצה על רוב הגוף זה לא פוסל אמנם כל זה אינו מסתבר והנה בעיקר קושית הסד"ט יש מקום לומר שכל דבריו רק בעמידה שיסוד הדין שכל הגוף צריך לעמוד על הרצפה ורק שצורת העמידה דרך כפות הרגילם בזה דנים את כל הגוף משא"כ בנט"י שכל הדין נטילה הוא רק על מקום זה או בתפילין שכל הנידון רק על מקום התפילין בזה ודאי דנים לפי מקום זה

### ביאור שיטת רש"י

ג] הראשונים הביאו את רש"י שכתב שהדין של ר' יצחק מדובר על שערו ודייקו מזה שבגופו אפילו אינו מקפיד חוצץ ובפשוטו מצד שנקטו שללא ההלכה אפילו במיעוט שאינו מקפיד חוצץ ועד כמה שההלכה נאמרה רק על שער א"כ בשאר דברים שאין את ההלכה נשאר שאפילו מיעוט שאינו מקפיד חוצץ ועיין ר"ן הלכות נדה שביאר שרש"י לא גרס אלא וממילא משמעות הגמ' שגם בתירוץ שזה הלכה זה חוזר על שער והקשו התוס' משני מקומות א. מהא דמבואר במשניות שבבגדים אין חציצה רק במקפיד ובפשוטו בגדים זה כמו גופו דהינו ששער שכל הדין טבילה מצד הטפל לגופו בזה יש קולא שרק רובו המקפיד חוצץ מדאוריתא אבל בגד שזה דין טבילה עצמי בפשוטו זה כמו גוף האדם ב. עוד הקשו דהגמ' יבמות ע"ח. אומרת שנכרית מעוברת שנתגירה בנה אין צריך טבילה שהטבילה של האם מועיל לבת והגמ' שואלת והא הוי חציצה וכי תימא כדר' יצחק שרובו שאינו מקפיד לא חוצץ [וביאר רש"י וכאן רבנן לא גזרו] אבל אמר רב כהנא שכולו אפילו אינו מקפיד חוצץ והגמ' דוחה שהיינו רביתיה וכה"ג לא הוי חציצה והנה הגמ' שם דנה על הגוף ובכל אופן דנה שבאינו מקפיד זה לא יהיה חציצה ומבואר שגם בבשר יש ההלכה של אינו מקפיד ומצאנו כמה ישובים בשיטת רש"י

א. עיין שפת אמת סוכה ו. שכתב שהדין אינו מקפיד זה מסברא שזה בטל לגוף ולזה לא צריך את ההלכה ולכן זה גם בגוף ורק לגבי מיעוט המקפיד שמסברא זה חוצץ ובאה הלכה ואמרה שלא חוצץ בזה אמרינן שכל ההלכה רק ביחס לשער ולא ביחס לגופו אמנם בראשונים מפורש שללא ההלכה גם אינו מקפיד חוצץ וכן משמעות הגמ' שאומרת שההלכה הגיעה לרובו ומיעוטו והכונה שרובו המקפיד לא חוצץ ועיין תוס' רי"ד ובפסקי הרי"ד שכתב שזה ודאי שללא ההלכה הכל היה חוצץ אבל ההלכה בגוף חוצץ בכל שהוא המקפיד ובשערו רק רובו ועיין שערי ציון סימן ל' שביאר שההלכה נאמרה על שער רק הדין של אינו מקפיד שזה מצד החידוש שזה בטל לגוף ממילא אפשר ללומדו לכל הדברים משא"כ הדין של מקפיד שזה גזירת הכתוב ולא סברא את זה אי אפשר ללמוד משער לכל הדברים והנה עדין צ"ב שהיה צריך לגזור בכל אינו מקפיד אטו מקפיד מדרבנן ועיין שערי ציון שביאר שרבנן לא יכולים לגזור כזה דבר שלא ימלט שלא יהיה איזה חציצה ורק כשהגמ' דיברה על שער בזה שייך לדון שגם משהו יחצוץ ויוכלו להיזהר שלא יהיה שם שום חציצה ע"ש

ב. עיין או"ז ח"א סימן שס"ג שכתב שרש"י כתב שדוקא בשערו אבל בגופו מקפיד הוא וחוצץ ואחרי זה הקשה מהגמ' של מעוברת וכתב שיתכן שהגמ' שאלה שאפילו אם תגיד שגופה זה כמו שערה אבל בכולו זה וודאי חוצץ ואחרי זה הקשה מבגדים וכתב שבגד הוי כמו שער אבל בגופו אפילו כל שהוא מקפיד וחוצץ עכ"ד ועיין קה"י סוכה סימן ה' שביאר שכונתו שכיון שדרך בני אדם להקפיד על חציצה בגופם לכן תמיד זה נחשב מקפיד וכתב שאולי זה מדרבנן אמנם יתכן לבאר שכוונתו שבגוף האדם תמיד זה כמו מקפיד שכיון שביאר רש"י שיסוד הדין אינו מקפיד כי זה בטל לגוף ממילא יתכן שבגוף האדם לא שייך לדון שזה יתבטל אליו משא"כ בשער או בבגדים והנה בפשוטו לפ"ז הכוונה שדין חציצה באדם זה כמו שער ובגדים שרק רוב המקפיד חוצץ רק שבגופו תמיד זה מקפיד ולכן מדרבנן אסור תמיד אפילו מיעוט והנה הקשה שם ממעוברת והנה לנ"ל אם זה רק דרבנן א"כ לא קשה שהרי שם ביאר רש"י שאין להקשות מצד הדרבנן כדחזינן שלגמ' שם לא הפריע רובו ובהכרח שכוונתו כנ"ל שבבשר האדם זה תמיד נחשב מקפיד ולפ"ז עיקר כונת רש"י שאין להעמיד את המימרא על גופו דשם זה לא נכון דהרי בפועל תמיד מיעוט חוצץ מדרבנן

ועיין אבני נזר רס"ו סקכ"ג שכתב לדון דהנה מבואר בר"ש שבכלים אין את ההלכה של בית הסתרים שנלמד מכל בשרו ולפ"ז יש לדון שבגופו הדין טבילה הוא על כל, כל שהוא, וכל שהוא וממילא תמיד זה כמו כולו שחוצץ אפילו אינו מקפיד וכל ההלכה שיכת שבמקום שיסוד הדין הוא לא על כל חלק וחלק אלא על הכל יחד בזה נאמר שכל החציצה זה רק רובו המקפיד ובזה א"ש שלגבי שער ובגד שלא נאמר כל א"כ הדין טבילה הוא על הכל ביחד ובזה יש ההלכה שרק רובו המקפיד חוצץ ולפ"ז א"ש הגמ' במעוברת דשם הגמ' בתחילה דנה שאינו מקפיד זה אפילו בכולו א"כ גם במקום שיש דין כל אינו מקפיד יהיה טוב והגמ' שואלת שהרי אינו מקפיד זה לא טוב וממילא בגופו שיש דין כל גם כל שהוא אינו מקפיד זה לא טוב [ועל דרך זה בקה"י סוכה סימן ה' בסופו ע"ש]

והנה מבואר בגמ' שבבגדי כהונה חוצץ אפילו נימא אחת או כינה ובהגהות הרש"כ במחצית השקל סימן קצ"ח כתב שזה רק מדרבנן מדין מיעוט המקפיד אמנם משמעות הגמ' שזה דאוריתא וכן הרמב"ם העתיק את זה וכן לא מצאנו שבבגדי כהונה היה הגזירה של מיעוט המקפיד ועיין לעיל שיש שכתבו שבשאר דיני התורה אפילו מיעוט חוצץ אמנם עיין אבי עזרי שכתב לדון שבבגדי כהונה זה לא הלכה בבגד שיהיה לבוש על הגוף אלא זה הלכה בבן אדם שיהיה לבוש ואין דין כל גופו אלא על המקומות שאמרה תורה שצריך לבישה צריך שיהיה בגד ולפ"ז אין קשר בין חלק לחלק ולכן כל חלק זה נחשב כולו המקפיד והנה המג"א דימה דין חציצה של בגדי כהונה לתפילין שגם כל שהוא חוצץ אמנם לנ"ל יש חילוק דבתפילין ודאי שזה הלכה שהחפצא של התפילין יהיה מונח על גופו וממילא בזה שייך דין שרק רוב חוצץ

והנה הראשונים הקשו על רש"י שאם ההלכה נאמרה דוקא על שער א"כ מה צריך פסוק על שער מזה עצמו אפשר ללמוד שיש דין חציצה בשער וצ"ב למה לתוס' זה ניחא ובפשוטו הכונה שלתוס' נאמרה ההלכה שבדין חציצה זה רק ברובו המקפיד וממילא בכל מה שיש חציצה זה ההלכה ולכן אם לא היה פסוק שיש חציצה בשער זה לא סיבה לחציצה אבל לרש"י שכל ההלכה נאמר רק על שער ממילא לא צריך הפסוק שיש בזה חציצה אמנם יתכן שההלכה נאמרה סתם ואם לא היה דין חציצה בשער בהכרח שזה היה הולך על הגוף אבל אחרי שבשער יש דין חציצה מסתבר להעמיד את זה על השער וכחילוקים הנ"ל

והנה תוס' הקשו למה צריך פסוק לרבות חציצה בגופו הרי אפשר ללמוד את זה מההלכה וכתבו שזה בא לרבות בית הסתרים ובתוס"ר מבואר שההלכה מבארת את דין הפסוק אמנם לכאורא הדין שכולו באינו מקפיד זה נשאר מצד הפסוק דההלכה רק אמרה שברובו אין חציצה רק במקפיד אמנם זה לא מקור שבאינו מקפיד בכולו יחצוץ וזה רק נשאר בגלל הפסוק וצ"ע

### בדין מין במינו אינו חוצץ

ד] מבואר בסוגין שיש דין חציצה בשער והקשה האבני נזר סימן רס"ו סקט"ז למה לא נימא שמין במינו אינו חוצץ וכן מבואר במשנה שקרצה שפתותיה זה חוצץ וביארו האחרונים שזה מדרבנן מצד מיעוט המקפיד וצ"ב הרי זה מין במינו ובעוד הרבה דוכתי מבואר במשניות שגוף האדם חוצץ וצ"ב כנ"ל

ועיין אבני נזר [וכן הוא בתפא"י בבועז זבחים פי"ג] שהביא את קושית הראשונים שהגמ' דנה שבכור שיצא אם חציצה של נקבה לא חל עליו קדושה והראשונים דנו שהרי מין במינו אינו חוצץ וכתב הרמב"ן לישב שהנה הגמ' מסתפקת האם אויר רחם מקדש או נגיעה מקדשת וכתב שכל מה ששיך לדון שמין במינו לא חוצץ זה רק עד כמה שהאויר מקדש ורק שיש חציצה ומין במינו אין לו דין חציצה אבל עד כמה שהנגיעה מקדשת א"כ הרי לא היה כאן נגיעה וזה לא מקדש ולפ"ז כתב שבטבילה זה לא רק הלכה שלא יהיה חציצה אלא יש הלכה שהמים יגעו בבשרו ורק דרך זה נחשב מעשה טבילה ורק באינו מקפיד זה בטל לגופו או שבאינו מקפיד ומיעוטו נתחדש שכיון שרוב גופו נוגע במים זה מספיק אבל את ההלכה של מין במינו אינו חוצץ לא שייך כאן והנה עיין קובץ הערות וכן בעמודי אור סימן ל"ז שהקשו שהרי הגמ' דנה בעמידת כהן על גבי רגל חברו שזה לא יחצוץ מדין מין במינו והרי בתוס' מבואר שהדין חציצה בעמידה על הרצפה נלמד מדין בגדים והרי בבגדים מבואר בגמ' שאויר חוצץ דהינו שצריך מגע ובכל אופן מבואר שמין במינו אינו חוצץ אלא בהכרח שדנים כאילו זה בטל לדבר השני וממילא זה כמו מגע אמנם עיין אבני נזר שם שהביא מפורש בגמ' זבחים כ"ו. דנתלה ועבד עבודתו כשירה ורק יש חסרון שזה לא דרך שירות ומפורש שלגבי עמידת כהן על הקרקע העיקר של יהיה חציצה אבל אין דין נגיעה בקרקע העזרה ולפ"ז א"ש חילוקו

והנה מבואר במשנה שהכה"ג ביוה"כ היה צריך להסתפג והמשנ"ל ביאר מצד חציצה של המים והקשה על עצמו הרי זה לח ומבואר בגמ' שזה לא חוצץ ועיין ברכי יוסף סימן כ"ח שביאר שכיון שמבואר בגמ' שגם אויר חוצץ דהינו שצריך נגיעה ממש ולח זה לא נחשב חציצה אבל זה מחסר בנגיעת הבגדים בגופו וע"ש שנקט שגם תפילין יש דין נגיעה ואויר חוצץ כמבואר במג"א שדימה תפילין לבגדי כהונה ולכן דבר לח יחוצוץ בתפילין [ועיין תהלה לדוד שם] והנה עיין מ"ב סימן כ"ז סקי"ד שהביא מחלוקת אחרונים האם בתפילין יש דין מין במינו חוצץ אמנם לנ"ל אם נימא שיש דין נגיעה בתפילין ממילא כאן לא שייך דין מין במינו אינו חוצץ וכן הוא בטוב טעם ודעת קמא סימן רמ"ה

אמנם תוס' האריכו בקושיא לגבי בכור דמה שייך חציצה הרי מין במינו אינו חוצץ ומשמעות דבריהם שגם לצד הגמ' צריך נגיעה אבל מין במינו זה לא חסרון ובהכרח כמו שביאר בקובץ הערות סימן ד' הגדר של מין במינו שזה בטל אחד לשני ולכן זה כמו שיש נגיעה וכמו לגבי חציצה של מיעוט שאינו מקפיד ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתה למה בטבילה לא מצאנו ההיתר של מין במינו אינו חוצץ ועיין שו"ת גבעת פנחס לבעל הההפלאה סימן נ"ו בד"ה אמנם דהנה מבואר בגמ' ביומא נ"ח דעומד על רגל חברו לא שייך מין במינו לא בטיל מצד שאני רגל חברו דלא מבטל ליה ולפ"ז חידש שרק אם יש דבר אחד שעליו יש דין מסוים ודבר אחר עליו אין את הדין שייך ביטול אבל אם שני הדברים יש להם דין טבילה לא שיך לדון שאחד יתבטל לגבי חברו עוד כתב שם שיתכן שחלק של הגוף הוא חשוב כלפי חלק אחר והוא לא מתבטל [אמנם בריטב"א ביומא נ"ח. משמע שרגל עצמו יש ההלכה שמין במינו לא בטל] ועיין תוס' סוכה ל"ז שדבר שזה לא דרכו אין בזה דין מין במינו לא חייץ ויתכן שזה הסיבה בכל הנ"ל שזה חוצץ [וראיתי מביאים מהדברי מלכיאל ח"ה סס"ה שדן שהדין מין במינו זה לא במין של שניהם אלא בדבר העיקרי ולגבי בגדי כהונה נקט שזה הבגדי כהונה שהם המקדשים וממילא כאן זה המים ולגבי עמידה על הרצפה זה תלוי באדם שהוא העובד וצ"ב החילקו אמנם עיין תוס' שנקטו שגם אבן לא חוצצת מצד שזה מין במינו ועיין קרן אורה זבחים כ"ד. שהעיר בזה]

#### כ' אד"א פ"ב

# המשך בדיני חציצה

### בהא דלא אומרים רובו ככולו על טבילת כל הגוף

א] עיין שיעור הקודם שהבאינו להקשות למה לא אומרים על טבילת כל הגוף רובו ככולו וביארנו שכל שאין כל הגוף טבול אין כאן מעשה טבילה אפילו על חלק דכל המושג טבילה שזה כל החפץ מוקף במים והעירו דהנה הב"י תחילת קצ"ח הביא על זה ילפותא דצריך לטבול את הכל בבת אחת ומשמע שללא פסוק יכלו לטבול חלק חלק ובפשוטו מה שהתחדש שזה מטהר אחד על הכלו צ"ע איך אפשר לטבול חלק חלק הרי אין לזה שם מעשה טבילה והנה מבואר שידות הכלים שעומדות להיקצץ לא צריכים טבילה והקשו הראשונים אבל שזה יחצוץ על שאר הידית ויש שהעמידו בחוליות אמנם במאירי הביא מהראב"ד שמדובר שטובל הכל רק שנפק"מ שלא איכפת לן שיש שם חציצה דהינו שבתור שיחשב מעשה טבילה על הכל החציצה לא מחסרת ולפ"ז יתכן שגם הצד שיהיה אפשר לטבול חלק אבל יצטרכו מעשה טבילה בהכל ונפק"מ לחציצה שעל השאר אמנם יתכן לישב עוד שיסוד הסברא שכל שהדין טבילה על הכל חסר במעשה טבילה בהכל דביחס לחלות טהרה על הכל צריך את הכל אבל אם באמת היה מספיק חלק באמת גם ביחס למעשה טבילה היה לזה שם מעשה טבילה וצ"ע

### בדין חציצה בכולו

ב] מבואר בגמ' ביבמות ע"ח. שאפילו שרובו שאינו מקפיד לא חוצץ מדאוריתא אבל אם זה בכולו הוא חוצץ וצ"ב טעמא דמילתא שכולו זה יותר חמור ועיין ח' מרן רי"ז הלוי שביאר שבטבילה יש דין ביאת מים דהינו שיש דין נגיעה במים אלא שבזה יש דין שביאה במקצת מחשיב שהיה נגיעה בהכל [וכעין שמצאנו שנגיעה של טומאה בחלק נחשב שנגע בהכל וכן לגבי ביאה לבית המקדש שביאה במקצת מגדיר שכולו נכנס] אלא שבזה נתחדש פרשת חציצה דהינו שודאי שעיקר מעשה הטבילה שכולו במים ובזה נתחדש שהחציצה מחסרת בשיכות של האדם למים וכלפי זה יש הלכות חציצה ולכן כל שזה בכולו שם חסר בכל השם ביאת מים ולכן זה לא מועיל והנה עיין מאירי ס"ו שביאר שהפסוק מדבר על כולו בין מקפיד ובין אין מקפיד וההלכה באה להוסיף הדין של רובו המקפיד ועיין שיעור הקודם שגם אם ללא ההלכה הכל חוצץ אבל יתכן שלאחר ההלכה שאינו מקפיד לא חוצץ מה שבכולו מקפיד חוצץ זה מצד הפסוק ולפ"ז מבואר שהוא מדיני חציצה

אמנם יש לבאר שיש כאן סברא בגדרי חציצה שכל שיש חלק במים שייך לדון שהכל מתיחס למים ויש כאן מעשה טבילה אבל כל שכל גופו חציצה זה מחסר בכל צורת הטבילה וכאן ודאי הוי חציצה ואין ללמוד מגדרי ההלכה של חציצה לכזה מקרה והנה יש לדון האם בזה שבבית הסתרים אין חציצה זה נחשב שאין חציצה בכולו ולנ"ל ודאי מסתבר שזה לא יעזור דכיון דביחס למעשה הטבילה אין כאן ביאת מים ממילא אין כאן מעשה טבילה כלל אמנם יש לדון במקרה שיהיה ביאת מים בבית הסתרים האם זה יעזור וצ"ע

והנה עיין קובץ הערות בהשמטות סק"ד שהקשה למה רובו שאינו מקפיד לא יחוץ מצד דין רובו ככולו והנה כל זה קשה אם זה רק חומר בדין חציצה של כולו שילפינן מקרא שבזה יש לדון למה זה שונה מכל גדרי התורה [אמנם בפשוטו אינו קשה דהרי מההלכה של רובו המקפיד חזינן שאינו מקפיד לא חוצץ] אבל לגרי"ז שיש דין של ביאת מים א"כ אפילו שזה כאילו כולו חצוץ אבל כיון שהיה נגיעה במים אין סיבה שזה לא יועיל וכן לביאור הנ"ל שזה מפקיע האדם מהטבילה ולכן זה גרע א"כ כל שיש קשר למים זה לא שיך ולא שייך כאן דין רובו ככולו וכן הוא בשפת אמת סוכה ו. ע"ש

והנה שיטת הגאונים שהשער נידון לעצמו ויש לדון האם יש בזה גם ההלכה שכולו שאינו מקפיד חוצץ ובחכמת אדם ס"ג וכן הוא ברוקח סימן שע"ד דגם בזה יש את ההלכה שכולו אפילו אינו מקפיד חוצץ אמנם עיין פרדס רימונים [ש"ח י"א עמוד מ"ה בד"ה אמנם וכן בסקכ"א] שהביא את הרשב"א בתוה"ב שדן לגבי שער האשה שצבוע כולו שזה יהיה חציצה מדין רובו שאינו מקפיד והנה מבואר מדבריו שם שדן כשיטת הגאונים שהשער נידון לעצמו ובכל אופן רק שאל מצד הדין רובו והיה אפשר לדחוק שס"ל שדנים כל השערות יחד אמנם עיין שם שהביא מרבינו ירוחם שכתב שאם השערות צבועות רובו או כולו והתיר כי זה טפל לגוף וטען הנ"ל שמפרוכת אין לנו מקור על כולו אמנם אין זה מוכרח דיתכן שס"ל שזה סברא שזה טפל וגם בכולו זה כך והנה לכאורא אם יסודו הוא מדין חציצה שעל זה הולך הפסוק א"כ כאן שדנים השערות לבד אין סיבה שזה לא יהיה חציצה אמנם אם נימא שזה סברא שזה מחסר במעשה הטבילה יתכן שבזה ודאי כיון שעל הגוף יש מים זה לא מחסר במעשה הטבילה אמנם לגרי"ז שדן שיש דין ביאת מים ולא עוזר אחד לשני א"כ גם כאן זה כך

והנה עיין לקמן שיש שדנו שרוב הכונה שכל השערות יש קשר בכל אחד ויש לעיין האם בכולו כה"ג יהיה חיסרון ומסתבר שאין בזה חיסרון שזה ודאי מצד שיעור חציצה אבל לא שיך לדון שלא הגיע מים בחלק מהשערות וממילא לכל הסברות זה לא חציצה וצ"ע

והנה הבאינו לעיל דהראשונים הקשו על רש"י מהגמ' של נכריה מעוברת אינה צריכה טבילה והגמ' שואלת שזה חציצה וכי תימא כדר' יצחק הרי כאן זה בכולו ומבואר שגם בבשר שייך את ר' יצחק ועיין אשר לשלמה מועד שכתב לבאר דהנה קשה הא הוי מין במינו ולמה הגמ' אומרת שזה חוצץ אמנם הביאור כנ"ל שצריך נגיעת מים ולפ"ז יתכן שכונת הגמ' שכיון שחזינן שאינו מקפיד לא חוצץ וזה אפילו בכולו חזינן שזה לא מחסר בביאת מים דהינו שאין דין נגיעה במים א"כ כאן אין חיסרון מצד שזה מין במינו והגמ' מביאה את ר"כ שיש חיסרון של כולו ויסודו מצד שכה"ג חסר בדין ביאת מים וכנ"ל מהגרי"ז א"כ יש כאן דין חציצה כי לא שייך מין במינו אינו חוצץ והגמ' עונה היינו רביתיה שזה אותו גוף ומועיל בזה הטבילה של האמא

ועיין שפת אמת שדן שאולי באמת ביחס לגוף הגמ' לא שאלה מצד מין במינו אינו חוצץ ולכן הגמ' שאלה מצד שער שזה לא מין הגוף של הולד ומיושב שיטת רש"י אמנם בפשוטו וודאי ששער שמחובר לגוף האדם הוי כחלק ממנו ויש כאן דין מין במינו אינו חוצץ ועיין תוס' בבכורות ט. דמשמע שנסתפקו שאין בכולו דין מין במינו אינו חוצץ אמנם בגבעת פנחס סימן נ"ו הוכיח לא כך

והנה הקשו האחרונים למה הרמב"ם השמיט הלכה זו של חציצה בכולו ועיין לחו"ש סק"ב שכתב שהרמב"ם ס"ל דמהא דהגמ' שאמרה כאן ההלכה לא אמרה דבר זה משמע שלא סוברת סברא זו אמנם לכאורא לביאור הגרי"ז לא קשה כיון שזה לא מצד ההלכה אלא מסברא כי צריך ביאת מים או כסברא הנ"ל וכן אם נימא שזה מהפסוק וההלכה באה להוסיף לא קשה דהגמ' אמרה מה נלמד מההלכה

ובעיקר הקושיא למה הרמב"ם השמיט הדין של כולו שאינו מקפיד עיין שו"ת משיבת נפש סימן י"ב אות ח' שביאר מצד שזה דבר שלא מצוי ורק בעובר זה שייך ושם מסקנת הגמ' שזה בסדר וכן הוא בפרדס רימונים בפתיחה אמנם כתב שלשיטות שבשערות יש דין נפרד ואם יש חציצה ברובו זה מעכב מדאריתא ממילא יש נפק"מ בכל השערות חצוצות אמנם זה תלוי האם יש דין כולו בשערות אמנם בדעת הרמב"ם ודאי א"ש

### בדין חציצה מדרבנן האם זה נהפך למקפיד מדאוריתא

ג] ועיין אחיעזר ח"ג סכ"ג ובקובץ הערות בהשמטות סק"ד שהקשו שאחרי שרבנן תיקנו רובו שאינו מקפיד חוצץ א"כ כל פעם שיש רובו שאינו מקפיד שיחשב חציצה מדאוריתא דהרי אחרי שמדרבנן זה חציצה הוא עומד להורידו וגם אם הוא לא איכפת לו מדיני התורה אבל כיון שרוב אנשים איכפת להם מצד שהם מורידים בשביל הטבילה חשיב חציצה ותירצו בזה הנ"ל שמצד זה הוא צריך להוריד רק חלק שלא יהיה רוב וממילא אין כאן הקפדה רק על מיעוט והרי מדאוריתא גם מיעוט שאינו מקפיד לא חוצץ וכתבו שלפ"ז אם יש חציצה בכולו כה"ג הוא מקפיד על חצי ועד כמה שננקוט שחצי המקפיד חוצץ שחצי כרוב [עיין שיעור הקודם] א"כ כה"ג זה יחצוץ מדאוריתא והנה האחיעזר הביא שהמהר"י הלוי נקט שזה הסיבה שמבואר בגמ' שכולו חוצץ בגלל זה ותמה עליו שהרי הגמ' הולכת שם על הצד שרבנן לא גזרו לגבי נכרי מעוברת כמבואר ברש"י אמנם עיין קה"י סוכה סימן ה' שכתב שזה כבר סיבה שהרמב"ם לא מעתיק את זה מצד שלגבי נכרי מעוברת הרי כיון שהיינו רביתיה מועיל הטבילה ולגבי שאר מקומות זה בין כה חוצץ מדאוריתא אמנם עדין צ"ע שנפק"מ במקום ספק שאם זה רק דרבנן א"כ אומרים ספק דרבנן לקולא משא"כ אם זה דין דאוריתא צריך להחמיר

והנה בעיקר הנידון האם לאחר שמדרבנן חוצץ ממילא זה חציצה מדאוריתא באמת הישועות יעקב קצ"ח סק"א נקט שבאמת היום כל רוב שאינו מקפיד זה חוצץ מדאוריתא, ומצד טענת הגר"ח שמספיק להוריד חלק עיין אבני נזר סימן רנ"ב סק"ד שכיון שלא ידוע מה הוא יוריד ממילא היום הכל נחשב מקפיד אמנם וודאי המשמעות בכל מקום שרוב שאינו מקפיד זה מדרבנן ובפשוטו צ"ל כמבואר בקובץ הערות שכיון שלולי ההלכה של חציצה הוא לא היה מקפיד ואם זה לא חוצץ הוא לא מקפיד כה"ג זה לא סיבה להחשב חציצה וצ"ב הסברא בזה אמנם יש מקום לומר שכיון שמצד ההלכה צריך להוריד חלק ולא ידוע איזה א"כ אדרבא כל חלק הוא בגדרי אינו מקפיד כיון שהרי מצד עצמו לא איכפת לו וההלכה לא מחיבת להורידו דוקא וממילא כה"ג זה עדין סיבה להיטפל לגוף וצ"ע

והנה הרמ"א כתב שהמנהג להוריד גם כל מה שאינו מקפיד והנה לנ"ל הרי הוי חציצה מעיקר הדין מכח המנהג להוריד וצ"ל דשם כיון שעכשיו שלא שמה לב ממילא אין המנהג להוריד משא"כ בדברים שמדרבנן הרי גם אם תראה אחרי זה היא תקפיד ותוריד אמנם לפ"ז בכל ספק האם זה מקפיד שהדין שגם אחרי הטבילה צריכה להוריד זה יחשב ודאי מקפיד ולא משמע כן בפוסקים וצ"ע בכל זה

וראיתי בספר שערי טבילה סימן י"א שהביא מהבית יצחק ח"ב סימן ל"ב ומהשו"מ מהדו"ק ח"ב סל"ו שכתבו שלפי תוס' בסוכה ג. שאם יושב בסוכה בצורה שמדרבנן פסול הוא לא יצא ידי חובתו דהינו שרבנן יכולים להפקיע את קיום המצוה ה"ה שרבנן הפקיעו את החלות טהרה והוא טמא מדאוריתא ולדבריהם כל חציצה מדרבנן היום זה חציצה מדאוריתא אמנם בפשוטו אין זה דומה שלגבי קיום מצוה יכולים להפקיע את המצוה אבל לגבי חלות טהרה זה מציאות וכן לא מצאנו שבזה היה להם ענין להפקיע את הטהרה שחלה מדאוריתא ועיין דבר אברהם ח"ב סימן כ"ו בסופו שהקשה שהרי מפורש לגבי שחיטה שיש צורות שמדאוריתא זה כשר ומדרבנן זה פסול וודאי שזה לא נבלה מדאוריתא וכן גט שפסול מדרבנן מפורש שהולד לא ממזר מדאוריתא ובהכרח כנ"ל

### בדין חציצה בשערות

ד] עיין רמב"ם פ"ב ממקואות שהביא שהגאונים כתבו שדנים את השערות בפני עצמם ואם יש רוב ומקפיד חוצץ ומדרבנן גם מיעוט המקפיד או רוב שאינו מקפיד והרמב"ם חולק עליהם וכתב שנתרבה שזה כגופו וממילא הדין חציצה בהם שהם מצטרפים לגוף לענין רוב אבל לא דנים אותם בפני עצמם ועיין ב"י ס"ה שכתב שזה דעת רוב הראשונים וכך קי"ל ועיין חכמ"א שנסתפק האם זה רק מצד ספק וזה מצטרף לס"ס או שהרמב"ם הוא יחידי והוכרע כגאונים ועיין ביאור הגר"א קצ"ח י"א שהביא מקור לגאונים מהגמ' ב"ק פ"ב. שאומרת לגבי שער שמדאוריתא צריך לעין שאין קשר והרי אפילו אם יש קשר בהכל הרי זה מיעוט אלא בהכרח שדנים אותם בנפרד

וצ"ב מקור הדבר שזה כך ועיין ר"ן בהלכות נדה שכתב שכיון שלומדים הדין חציצה בשער מפסוק נפרד ממילא דנים אותו בנפרד והנה רש"י העמיד את ר' יצחק על שער ועיין ריטב"א שהוא ודאי מודה שגם בבשר זה אותו דין חציצה אלא שדעתו כגאונים ועיין שפ"א סוכה ו. שביאר שלפ"ז באמת יתכן שעיקר הדין של ר' יצחק שבשער יש דין חציצה נפרד של רובו המקפיד ויתכן שמכאן נלמד לבשרו או שבבשרו זה פשוט כך וההלכה נתחדשה שדנים שער לעצמו ודבר זה נלמד ממשמעות הגמ' שלא אמרה אלא ובק"ש בב"ק אות פ"ב כתב דאם נימא שהדין חציצה בשער זה סברא כי זה חלק מהגוף וכל הילפותא שיש בו דין חציצה א"כ יתכן שאין שום סיבה שלא יהיה בו דין חציצה כמו כל הגוף וכל הילפותא שיש לו דין חציצה נפרד ויתכן עוד דס"ל לגאונים שכיון שזה רק טפל לבשרו א"כ אם יש חציצה ברוב הגוף לא מסתבר שזה יציל וכן אם כל החציצה יהיה רק על ידי רוב ביחד אם השער לא מסתבר שזה יחשב שרוב הגוף חצוץ כיון שהוא רק טפל ובהכרח שהדין חציצה שנאמר בו הוא לדון אותו בנפרד וצ"ע

והנה צ"ב גדר הדברים שהרי זה ודאי שאין כאן מחיב בטבילה נפרד וודאי שאי אפשר לטבול אחד ללא השני ולא רק מצד שיש תנאי שלא יכול לחול חלות טהרה אלא על שניהם יחד אלא מצד שהגדר שלגבי טבילה זה כגוף אחד וכלשון הרמב"ם וא"כ למה לגבי חציצה דנים כל אחד בנפרד ובפשוטו יש כאן הלכה מדיני חציצה שכל שיש חציצה או על רוב הגוף או על רוב השערות אין הטבילה מועילה אמנם עיין ח' הגרי"ז שביאר שחזינן שכולו חוצץ וזה גם באינו מקפיד דהינו אפילו שיש כאן מעשה טבילה שכל גופו מוקף במים והחציצה בטלה לגופו בכל אופן זה לא מועיל וביאר שיש עוד הלכה של ביאת מים שזה רק על ידי הנגיעה במים רק שבזה נגיעה במקצת מחשיבה שכל הגוף נגע במים וכתב שאפילו שנתחדש שהגוף והשער יחד הם מעשה טבילה אחד אבל כיון שזה שני גופים ממילא כלפי ההלכה שביאת מים במקצת תועיל על הכל בזה אחד לא מועיל לשני והנה צ"ב כונתו שכל זה ניחא אם בשער לא נוגע מים כלל אבל אם נוגע בו מים ורק רובו חצוץ שבזה אין חסרון מצד הדין ביאת מים ורק יש כאן חסרון של חציצה וא"כ בזה למה לא דנים את הכל יחד אמנם הביאור שנקט שיסוד הדין חציצה הוא הגבלה בדין שביאת מים במקצתו מועיל בכולו דהינו שכל שיש חציצה על רוב בזה הביאת מים על חלק מהגוף לא מועיל בהכל וכיון שהגוף והשער זה שני גופים ממילא כיון שנתחדש שביאת מים במקצתו לא מועיל על החלק האחר כל שיש חציצה ברוב ממילא בזה כל אחד נידון לעצמו

ולכאורא עיקר מה שבה לחדש דבפשוטו גם מעשה טבילה אם חציצה זה מעשה טבילה רק שנתחדש שכל שיש חציצה על רוב הגוף זה מבטל את הטבילה ובזה נקט הגרי"ז שכיון שביחס לדין טבילה זה דבר אחד ממילא הדין רוב צריך להיות על הכל יחד וחידש הגרי"ז שיש עוד דין של ביאת מים שהמקצת מועיל להכל ובדין זה יש ההגבלה של חציצה ובזה מובן שכיון שהשער והגוף זה שני גופים ממילא כלפי חידוש זה שהמקצת מועיל להכל זה לא מועיל אלא כל גוף לאותו גוף ולא לגוף אחר ולכאורא גם ללא יסודו שיש נידון של ביאת מים אלא עד כמה שהגדר של רובו מצד שזה כאילו כולו ממילא זה סיבה לדון כל אחד בנפרד

והנה עיין אבי עזרי שהביא שהגר"ח הקשה שעד כמה שלא דנים השערות כגוף אחד אלא כגוף בפני עצמו א"כ מה מקשר בין שערה לשערה ולמה שלא נדון כל שערה בפני עצמה דהיינו דאם נימא שיסוד שיטת הגאונים שכך נאמרה הלכה שדין חציצה בשער הוא ברובו א"כ הכונה שבאמת זה גוף אחד ומעשה טבילה אחד רק שזהו שיעור החציצה שנאמר בו אבל אם יסודו שכלפי הדין ביאת מים הוא נידון כגוף בפני עצמו א"כ לכאורא אין שום סיבה לדון את כל השער כדבר אחד וע"ש שכתב לחדש שכל מה שהוא גוף נפרד זה כלפי הגוף אבל כלפי עצמו דנים אותו כגוף אחד מחמת שהוא טפל לגוף וצ"ב הסברא בזה

והנה עיין פרישה סקכ"ג שהסתפק האם דנים כל מקום שער לעצמו והתפארת למשה נקט שדנים לעצמו והסד"ט סקי"ז כתב שאין בידו להכריע ועיין אבני נזר רס"ח סק"א שלכאורא לטעם הר"ן שכיון שזה נלמד מפסוק נפרד לכן יש לו דין חציצה נפרד א"כ מסתבר שמסתכלים את כל שערות הגוף יחד אמנם אין זה מוכרח שיתכן שמסברא כיון שכל מקום הוא עומד לעצמו אין שום סברא שידונו את את כל השערות יחד אלא ידונו כל מקום שער לעצמו

והנה בעיקר דין חציצה בשערות מבואר בראשונים שזה מצד קשרים ועיין אבני נזר רס"ג סק"ד שכתב שלכאורא הכונה שיש קשר על כל שערה שכולה חצוצה אמנם הדבר מאוד דחוק בלשונות הראשונים ועוד גם אם יש קשרים על הכל אבל רוב השערה מגולה ומשמע שכל שיש קשר בשערה זה סיבה לאסור ובשפת אמת כתב שגדר הדין שחציצה בשער זה מוגדר שיש חציצה על מקום החיבור לגוף אמנם כל זה שייך אם באמת אין דן נפרד לשערות בזה יתכן לחדש שיסוד הדין חציצה הוא מצד החיבור לגוף אמנם לגאונים שיש דין חציצה נפרד עליהם וודאי שזה מחמת עצמם ובפשוטו מבואר שבדין חציצה בשער שנתחדש שהם דבר לעצמם ושלא יהיו חצוצות השם חציצה בהם הוא כל שיש חציצה בחלקו זה מגדיר שהדבר אם חציצה והנה לשיטת רש"י שבגופו גם מיעוט חוצץ וודאי יתכן שגם בשער שיש שיעור אחר אבל זהו הדין חציצה אבל לראשונים ששיעור החציצה הוא כמו הגוף הדבר מחודש יותר ועיין פרדס רימונים שפ"ח י"א בד"ה אולם[עמוד ל"ז] שכתב שכל שיש קשר בשערה משם ולמעלה זה נחשב כאילו יש בו חציצה דהינו שזה סברא בשערה שכל שיכותה לגוף דרך החלק שמתחתיו וזה לא דומה לאיברים שכל חלק הוא נחשב גוף מצד עצמו וצ"ע

והנה עיין שפת אמת שמסתפק האם ביש רוב על ידי צירוף השערות והגוף האם חשיב שיש כאן רובו המקפיד או שכיון שנתחדש שדנים כל אחד בנפרד ממילא כיון שכל גוף אין בו רוב ממילא אין כאן חיסרון ויתכן שעד כמה שיסוד החיסרון כנ"ל מהגרי"ז שכיון שזה גוף נפרד א"כ אין בכח רוב הגוף להחשב שמקום זה טבול אבל יתכן שודאי שיש גם סברא שאם רוב הגוף בסך הכל חצוץ גם אין בכל רוב זה להחשיב את השאר כטבול [אמנם העירו שלא משכחת ליה כזה מקרה]

התפארת למשה חידש שדנים כל מקום שער לעצמו והוסיף שה"ה בית הסתרים דנים כל מקום לעצמו וכונותו שכיון שלומדים את זה גם מריבוי א"כ כמו ששער כיון שזה פסוק לעצמו דנים אותו בנפרד ה"ה בית הסתרים ועיין אבני נזר קס"ח סק"ב מה שביאר בזה ועיין בדבריו רנ"ט סק"ח שכתב לדון ששינים זה גם לא מעיקר הדין וכל הדין חציצה נתרבה מאת הטפל לבשרו א"כ שם ודאי צריך לדונו בנפרד וע"ש שדן שאם יש חציצה ברוב השינים הוי חציצה מדאוריתא ובתפארת למשה נקט שכיון שצפרניים נלמדים מאת בשרו ממילא גם שם יש את חומרת הגאונים והוסיף שדנים כל צפורן לעצמה וסתימת הדברים לא כך [ועיין פרד"ר בפתיחה סקי"א דברים מחודשים בדין חציצה בצפרנים]

#### כ"ו אד"א פ"ב

# בדין בית הסתרים

### ביסוד חיוב בית הסתרים ומה נחשב ביה"ס

א] מבואר בגמ' נדה ס"ו: ובקידושין כ"ה. שבית הסתרים ובית הקמטים לא צריך ביאת מים בפועל אבל צריך שיהיה ראוי לביאת מים ואם יש בהם חציצה חשיב שזה לא ראוי לביאת מים וכדיני חציצה ומבואר בגמ' שדורשים מהפסוק בשרו מה בשרו מאבראי אף גופו מאבראי ויש שהביאו הדרשא מידיו לא שטף במים שצריך דומיא דידיו ומבואר בגמ' שבכל אופן צריך ראוי לביאת מים והגמ' מדמה לדינו של ר' זירא לגבי מנחות שבילה לא מעכבת אבל אם זה לא ראוי לבילה זה מעכב וגם כאן לא צריך ביאת מים אבל צריך ראוי לביאת מים ועיין תוס' בסוגין ובמנחות ועוד דוכתי שתמהו מנ"ל שצריך ראוי לביאת מים ותירצו התוס' שכתוב כל בשרו דמשמע הכל גם בית הסתרים וכתוב בשרו דמשמע רק מאבראי לכן דרשו חז"ל שהעיקר שיהיה ראוי לביאת מים והקשו התוס' בקידושין שיצטרכו ביאת מים לכתחילה כמו שבמנחות לכתחילה צריך בילה ובחליצה צריך קריאה ותירצו ששם שזה מצוה שיך לדון שיש צורה לעשות לכתחילה אבל כאן שהכל זה כדי שיהיה חלות היתר ממילא כל שההיתר חל לא שייך לומר שיהיה דין לכתחילה יותר ולפ"ז מבואר שחליצה זה מצוה ולא רק מעשה היתר אמנם תוס' במנחות י"ח: תירצו שמשמעות ההפסוק בשרו משמע שזה גם לכתחילה ועין בית הלוי ח"ב סוף סימן י"ד דמבואר שס"ל שגם דבר שזה לא מצוה אלא זה מעשה המטהר שייך שיהיה דין לכתחילה איך זה יטהר וכן מבואר ברמב"ן פ"ב דחולין שדן שהדין לשחוט כל הסימנים לכתחילה זה דאוריתא ועיין עונג יו"ט ס' קע"ו שהקשה מהגמ' קידושין ס"ב. שדנה שהדין הזאה שלישי ושביעי זה רק לכתחילה אבל בדיעבד מספיק אחד מהם והנה מדברי תוס' הנ"ל בכל הש"ס מבואר שהדין ראוי לביאת מים זה דאוריתא וכן הוא בריטב"א חולין פ"ג אמנם עיין ריטב"א בקידושין שנקט שזה דרבנן וברמב"ן וברשב"א הביא את תוס' שזה דאוריתא והביא צד שזה דרבנן וכן ברמב"ן הביא י"מ שזה דרבנן והביא שי"מ שזה דאוריתא ע"ש ובפשוטו צריך להחמיר שזה דאוריתא אמנם האחרונים צרפו שיטה זו שזה רק דרבנן

ועיין מקנה בקידושין שכתב שיש מקום לדון שהרי מבואר בגמ' ביבמות לגבי עובר דהינו רביתיה לכן טבילת אמו עוזרת לו ולא הוי חציצה וכתב שלפ"ז יש לדון שבאמת כל בית הסתרים צריך ביאת מים רק שכיון שהינו רביתיה שזה הצורה הטיבעית של הגוף לכן הגוף לא נחשב חציצה אבל כל שיש חציצה ממילא זה לא ראוי להגיע מים ולכן זה חוצץ ודבר זה הוא סברא שרק במקום שגם ללא החציצה היה מגיע מים שייך הסברא של היינו רביתיה ע"ש [והעירו דבתוך האוזן והחוטם נכנסים מים בטבע ובכל אופן מספיק ראוי לביאת מים]

והנה עיין חזו"א צ"ה סק"ג שנסתפק האם בית הסתרים מצטרף לרוב להקל אבל להחמיר וודאי שמצטרף וצ"ב הסברא ולכאורא סברתו שלכאורא בדין טבילה יש דין ביאת מים וזה נתחדש על חלקי הגוף הגלוים ויש דין ראוי לביאת מים וזה קיים בכל הגוף ולכן הדין רוב צריך על כל מה שבכלל ההלכה ולכן אם רוב הגוף אם החציצה לא יעזור הבית הסתרים דהרי אין שם דין ביאת מים וצריך רוב מהמקום שיש בו ההלכה ועיין אבני נזר רס"ג ג' שגם אם יבאו מים בבית הסתרים זה לא יעזור דהרי אין שם כזה הלכה אמנם אם יש רוב ביחד אם הבית הסתרים א"כ בקיום דין של ראוי לביאת מים אין כאן דין רובו ככולו וודאי שמקום מגולה הוא לא גרע מהדין מקום מכוסה ובגולת עליות דן שגם לחומרא זה לא מצטרף מצד שנקט שהדין ראוי רק חל על הבית הסתרים וממילא אין סיבה שהגוף יצטרף

ובעיקר דבריהם שהבית הסתרים לא מצטרף לרוב היה מקום לומר שנתחדש בדין ראוי לביאת מים כנ"ל מהמקנה דשם המים שמסביב לגוף מתיחס גם למקום זה וכאילו היה שם מים וממילא זה מצטרף לרוב [והנה בפשוטו כל הנידון הנ"ל דהדין רוב נקבע לפי מה שיש עליו חלות טבילה אמנם עיין שו"ת פני אריה סימן ח' שדקדק מהרשב"א שלגבי נט"י גם רובו שאינו מקפיד לא חוצץ וביאר שדנים לפי רוב הגוף ולפ"ז בית הסתרים מצטרף לרוב גם אם אין דין טבילה עליהם אמנם המ"ב הביא מהמג"א שנקט שאם יש רוב זה חוצץ וודאי כן הוא פשטות הדברים וכמבואר בסד"ט סקנ"ב]

### מה נחשב בית הסתרים

ב] והנה יש לעיין מה הם המקומות שנחשבים בית הסתרים והנה מבואר בגמ' נדה מ"ב.: שמקום בלוע לא מטמא אפילו במשא ובית הסתרים מטמא במשא דהינו אם נושא שם נבילה אבל לא מטמא במגע והגמ' אומרת כגון שרץ בקומטו וברש"י שם מבואר ה"ה שאר בית הסתרים ומבואר שם בגמ' שנחלקו אביי ורבא לגבי אותו מקום האם הוא בית הסתרים או בלוע וקי"ל כרבא שזה ביה"ס אמנם מבואר בתוס' מ"ב. וברמב"ן שם שזה רק מבין השנים ולחוץ אבל מבין השינים ולפנים הוי בלוע עוד מבואר בגמ' שנחלקו רבא ואביי האם בית הבליעה [הכונה המקום שחל טומאת בית הבליעה] האם הוי בית הסתרים או בלוע וקי"ל דהוי בית הסתרים ועיין ח' הגר"ח שזה מקום שיכול עדין להחזיר ובחזו"א בגליונות נקט שזה מקום שלא יכול להחזיר ע"ש ומבואר בגמ' קידושין כ"ה. שהלשון אפילו שלגבי טבילה זה בית הסתרים אבל לגבי טומאה זה נחשב גלוי וברמב"ם מבואר שה"ה שינים אמנם בשלנ"ל כתב שרק לשון שזה יוצא החוצה לכן הוא נחשב גלוי

והנה לגבי טבילה שצריך ראוי לביאת מים זה ודאי שמקום בלוע לא צריך ראוי לביאת מים ועיין זכרון יוסף סימן י' שהביא את הר"ש סוף פ"י לגבי חץ שתחוב בבשר האדם עמוק שכתב שלא צריך ראוי לביאת מים כיון שזה בלוע והאריך בזה הנוב"י קמא ס"ד ותנינא קל"ה אמנם שאר בית הסתרים בפשוטו כיון שלשון הגמ' זה שבית הסתרים צריך ראוי לביאת מים זה אותו בית הסתרים כמו לגבי טומאה אמנם מצאנו באחרונים שדנו שזה גדרים אחרים ולכאורא מצאנו בזה שני טעמים

א. עיין בנוב"י שהביא מדברי השואל [תנינא קל"ה בד"ה ומה] וכן ברעק"א [סימן ס' בד"ה תו כתב ובד"ה גם] שיצאו לדון שרק מקום שבאמת יכול להגיע מים שלולי פסוק הינו אומרים שצריך ביאת מים הפסוק גילה שצריך ראוי לביאת מים אבל מקום שמצד המציאות לא שייך להעמידו בביאת מים ממילא גם אין דין ראוי לביאת מים ורעק"א הוסיף שביחס לאותו מקום לא שייך לומר שזה ראוי לביאת מים שהרי המצב דחוק וזה בגדר אינו ראוי מצד עצמו ומה חציצה יותר גרוע ועיין תוס"ר ס"ו: שכתב וז"ל ומיהו ראוי לביאת מים בעינן דלפעמים נכנס בהם מים ועיין אבני נזר רנ"ה סק"ב שכיון שאותו מקום לא נכנס שם מים בזה לא בעינן ראוי לביאת מים אמנם בחוטם ובאוזן שיכול להיכנס מים אפילו עמוק כל שזה לא בלוע יחצוץ שם

ב. עיין רמ"ע מפאנו סימן ק"י הובא בגליון רעק"א ס"ז שכתב שרק דבר שלפעמים הוא מגולה צריך ראוי לביאת מים אבל דבר שתמיד הוא מכוסה לא צריך ביאת מים ומקור לזה דעיין ריטב"א שכתב שמה שגזרו שצריך ראוי מצד שלגבי טומאה זה גלוי וכן הוא בלשון הרמב"ן בדאוריתא שכיון שלגבי טומאה זה גלוי ממילא גם לגבי טבילה ומשמע שזה כמו לשון שזה גלוי לגבי טומאה דהינו שזה מטמא במגע ועיין רשב"א שכתב שתיקנו רבנן שכיון שלשון ושינים לפעמים מגולין לכן צריך ראוי לביאת מים ומשמעות דבריהם שהקובע זה דבר שהוא גלוי לגבי טומאה אמנם עיין נוב"י שכתב שכונת הראשונים גלוי לענין טומאה שזה מטמא במשא ולאפוקי בלוע אמנם ברשב"א כתב מפורש כגון לשון ושינים שלפעמים מגולין ומשמע שזה דומיא דטומאה שמטמא במגע

אמנם עיין רעק"א שכתב שדבר זה לא יתכן שהרי בגמ' מבואר שצריך להדיח בית הקמטים ובית הסתרים והרי מפורש נדה מ"ב: שבית הקמטים לא מטמא במגע וע"ש שכתב שכיון שלפעמים זה מגולה א"כ גזרו על זה תמיד וכתב שעד כמה שיש גזירה גם על דברים שזה לא לגבי טומאה ממילא יתכן שכבר גזרו על כל דבר שנחשב בית הסתרים אמנם עיין חלקת יואב סימן ל"א דהביא את המקנה בקידושין שכתב שבית הקמטים זה נחשב סתר רק בזמן שזה מוסתר אבל בזמן שזה גלוי חשיב גלוי וכתב שלכן לגבי טבילה זה נחשב תמיד גלוי דיש לו מצבים שהוא גלוי ולפ"ז אין ללמוד מזה לדבר שהוא תמיד לא גלוי

והנה עולה מהנ"ל שזה ודאי מבואר בגמ' שגם דבר שיש לו שם של בית הסתרים יש בו האיסור רק יתכן שזה דבר שלפעמים גלוי ולא דבר שאף פעם לא גלוי וכגון אותו מקום או מקום החוטם והאוזן במקום גבוה שלא מתגלה לעולם אמנם באמת בעיקר הדבר אפילו שהרמ"ע מפאנו היקל אמנם בדברי הראשונים לא משמע כך א. לענין אותו מקום עיין רמב"ם בפיה"מ פ"ח מ"ה שביאר שבית הסתרים זה אותו מקום וכן ביאר בפ"ט מ"ב וכן עיין ר"ש בפ"ה מ"ח בפרוש אחד וכן מבואר בדבריו שם מ"ד וכן מפורש בראב"ן סימן שכ"ו שכל שלגבי טומאה זה לא בלוע כגון או"מ לרבא צריך ראוי לביאת מים וכן לגבי מקום החוטם הרמב"ם ביאר שזה בית הסתרים וכתב מקום החוטם והאוזן ולא חילק שרק במקום הנגלה עוד יש לדון דהנה הר"ש והרא"ש פ"י מ"ה הביאו הנידון לגבי ידות הכלים דלא הוי חציצה כיון שזה בית הסתרים ואין בית הסתרים בכלים והוכיחו מכלי שנשבר שיש חלק שהוא לא מקבל טומאה ובכל אופן אפשר להטביל עמו ומבואר שגם מקום שנסתר לעולם חשיב שצריך ראוי לביאת מים וזה כשיטתם שגם אותו מקום צריך ראוי לביאת מים דהינו שאין כאן הלכה מיוחדת שיהיה מקום שלפעמים מגולה או שיכול להגיע שם מים ועיין סד"ט סקכ"ג שהביא מהזכרון יוסף שפשיטא להו שגדרי בית הסתרים של טומאה זה הנידון בטבילה וכן פשיטא ליה לחת"ס קצ"ב קצ"ג [אלא שבסימן קצ"ב במקום שנקט שהוי אינו מקפיד צירף את הרמ"ע מפאנו] ועיין חזו"א צ"ד ח' שדן לגבי חור בעור התוף וכתב שיש להסתפק האם הבלוע או בית הסתרים ומבואר שאין להקל כי זה לא מגולה לעולם והנה החכמת אדם קי"ט י"ז הקיל כרמ"ע מפאנו וצ"ע דדבר שמפורש בכל הראשונים לאיסור איך אפשר להתירו אמנם יתכן שבגובה החוטם והאוזן הוי בלוע דיתכן שרק מקום שנגלה לפעמים או שמשתמשים בו כמו בית הערוה הוי בית הסתרים אבל גובה החוטם והאוזן באמת הוא בגדר בלוע גם לגבי טומאה ויתכן שנקט שזה כונת הרמ"ע מפאנו וכמדומה שהרבה אחרונים הבינו את הרמ"ע שלא שחידש גדר של בית הסתרים אחר מלשון חז"ל שכתבו בית הסתרים ואותו לשון נזכר גבי טומאה ונתנו לנו לדרוש דרשות חדשות ולהחליט מתי זה אסור ומתי זה מותר אלא שנקט שהוי בלוע וצ"ע בזה

### בדין קרצה שפתותיה

ג] מבואר במשנה שקרצה שפתותיה לא עלתה לה טבילה ועיין ר"ש בפירוש הראשון שהכונה שהידקה השפתים ועל ידי זה לא יכול להיכנס מים לתוך הפה וחשיב שזה לא ראוי לביאת מים וכן הוא בתוס' ס"ז. ומבואר בדבריהם שגרסו קמצה שפתותיה אמנם עיין ראב"ד בבעלי הנפש סימן ב' אות ג' שהקשה שאם צריך להשאיר הפה פתוח א"כ יש שם ביאת מים ולמה הגמ' אומרת שזה רק ראוי לביאת מים וכן הקשה בק"ש בב"ק אות צ"ג ויתכן שיש אויר שמונע המים להיכנס אבל כל שסוגר הפה שמצד צורת האשה זה לא ראוי לביאת מים חשיב שזה לא ראוי לביאת מים והנה הר"ש בביאור השני וכן הראשונים ס"ז. ובראב"ד ביארו שמדובר שקמצה ביותר ועל ידי זה התכסה חלק חיצון של הגוף והוי חציצה ומבואר שאם סוגרת הפה רגיל אין כאן חציצה על מקום השפתים אלא שצ"ע למה אין חסרון שהפה לא ראוי לביאת מים ועיין לחו"ש סקל"א שביאר שכל שהחציצה היא מצד צורת הגוף חשיב ראוי לביאת מים כי יכולה לפתוח הפה ורק אם יש חציצה חצונית זה נחשב שלא ראוי לביאת מים ועיין אבני נזר רס"ב סק"ג שיצא לחדש שאשה שיש לה חור בעור התוף יכולה לסגור אם אצבעה שכיון שרק צריך ראוי לביאת מים אין חסרון על ידי גופה כיון שיכולה להוריד ויכנס מים וזה כסברא הנ"ל אלא דבפשוטו כל שעושה דבר לא טבעי זה כמו דבר חיצוני והוי חציצה ועיין שפ"ח מ"ח שביאר שיסוד ההיתר של דרך גדילתה אפילו שזה לא ראוי לביאת מים שכיון שהינו רביתיה הטבילה מתיחס להכל ויתכן שקרצה שפתותיה הרגיל זה מצד דרך גדילתה אמנם בראשונים מבואר שגם יותר זה רק מצד החציצה החיצונית ויתכן כי הרי זה לא מונע יותר מביאת מים אמנם עיין חכמ"א קכ"א ס"י י"א שכתב שלא תקרוץ שפתותיה ביותר כביאור השני של הר"ש אמנם ביאר הטעם מצד שזה מחשיב שזה לא ראוי לביאת מים דהינו שנקט ביאור חדש שאפילו שקי"ל בביאור המשנה כפירוש השני בר"ש אבל אפשר לבארו לא מצד החציצה על החלק החיצוני אלא מצד שסגירה רגילה זה כדרך גדליתה אבל סגירה חזקה זה נחשב אינו ראוי לביאת מים והנה עיין פ"ת בשם החמודי דניאל שאם קרצה שיניה זה לא חיסרון אמנם הלחו"ש סק"ל השיג עליו לחוש לביאור התוס' שזה חיסרון מצד שזה עושה שיחשב שהביה"ס לא ראוי לביאת מים והנה הרי קי"ל כביאור השני של הר"ש אמנם לחכמ"א הנ"ל א"ש שיתכן עדין שיש כאן חיסרון של לא ראוי לביאת מים

והנה לשון המשנה קרצה שפתותיה נתנה שערה לתוך פיה קמצה ידה לא עלתה לה טבילה ויש לדון האם זה חסרון דרבנן או דאוריתא ובפשוטו זה רק מיעוט המקפיד והוי רק חציצה מדרבנן אמנם עיין זכרון יוסף סימן י' ובגולת עליות פסקא ב' בד"ה ודקדוק שדנו שכל שזה חציצה מגופה אפילו מיעוט המקפיד הוי חציצה מדאוריתא מצד שכל הדין של מיעוט המקפיד שזה בטל לגוף וכל מה ששיך ביטול אם זה דבר חיצוני שמודבק לגוף אבל אם זה הגוף בעצמו או אדם אחר שמחזיק את הטובל שהוא לא בטל לטובל בזה הוי חציצה מדאוריתא אמנם החזו"א צ"ה ג' הביא שהאחרונים נקטו לא כך אלא שהדין מיעוט המקפיד שלא חוצץ לא מצד שזה בטל אלא שנתחדש שכיון שרוב הגוף ללא חציצה אפילו במקום שיש חציצה זה נחשב טבילה וא"כ גם דבר שלא בטל כל שהוא מיעוט טבילתו טבילה

### בהא דבעינן פסוק לבית הסתרים הרי זה מיעוטו

ד] עיין לעיל דשיטת תוס' שיש ילפותא על בית הסתרים והקשו הזכרון יוסף והקרית ספר מה צריך פסוק הרי תמיד זה מיעוט הגוף והרי מדאוריתא מיעוט המקפיד לא חוצץ ובפשוטו הביאור כמבואר בסד"ט סקכ"ג ובקרית ספר שזה מצטרף לרוב אמנם יש אחרונים שנקטו שזה דוחק שלפ"ז אין החציצה בו לבד חוצץ [ובגלות עליות דן עוד שכיון שיש לו דין נפרד של ראוי לביאת מים ממילא אין סיבה שזה יצטרף לרוב הגוף שהרי הוא לא אותו דין של הגוף אלא שלפ"ז היה מקום לומר שדנים את בית הסתרים לבד כי זה דין נפרד אמנם הוא נקט לא כך] ועיין זכרון יוסף ובגולת עליות שישבו לנ"ל סק"ג דכל הדין דמיעוט המקפיד רק אם זה בטל אבל כל שזה גוף האדם וזה לא בטל כה"ג מדאוריתא זה יחשב חציצה והנה הזכרון יוסף כתב כגון קרצה שפתותיה והסד"ט הקשה הרי הראשונים ביארו שזה חיסרון מצד מקום שבגלוי אמנם עדין לכאורא נפק"מ אם תשים אצבעה או חברתה תשים אצבעה במקום בית הסתרים שכה"ג שזה לא בטל יהיה חציצה מדאוריתא ועיין לעיל דהבאינו דהחזו"א וכן בט"ז נקטו שודאי שגם כה"ג זה לא חוצץ דיסוד הדין מיעוט לא מצד שזה בטל לגופה

ועיין אבני נזר רס"ג ג' ורס"ח סק"ב שיצא לחדש דהגאונים כתבו שמקום שער נידון לעצמו וביאר הר"ן כיון שילפינן מפסוק בפני עצמו ולפ"ז כתב שגם בית הסתרים כיון שלומדים את זה מפסוק נפרד ממילא זה נידון לעצמו אמנם לכאורא למבואר בגרי"ז אין זה דומה כלל דשם הרי זה גוף לעצמו ממילא כל שזה דין נפרד גם הדין רוב הוא נפרד אבל בית הסתרים וודאי שזה חלק מהגוף ובזה וודאי שדנים אותו אם הגוף לא בנפרד אמנם עיין אבני נזר שכתב ששינים לכאורא זה נלמד מפסוק נפרד כמו שער כיון שזה לא חלק מהגוף וממילא שם צריך לדון את השינים בנפרד ולפ"ז א"ש שאם לא היה דין בית הסתרים לא היה מפריע חציצה והיום אם יהיה חציצה ברובו זה יעכב אמנם סתימת הפוסקים שלא הזכירו דין זה משמע שלא ס"ל ויש לדון שה"ה בשער בית השחי אם דנים כל מקום שער לעצמו א"כ שם יעכב חציצה ברובו מעיקר הדין וא"ש שלזה צריך הפסוק

### בדין נמצא חציצה בבית הסתרים

ה] עיין ב"י סכ"ד שהביא מהראב"ד שכתב שאם אשה טבלה ולא עינה קודם בבית הסתרים עלתה לה טבילה והמקור משפחתו של רבי שנמצא עצם בין שיניה והרי בהכרח שלא עינה קודם כי היתה מוצאת וחזינן שמצד זה לא היה עיכוב על טבילתה אמנם עיין ש"ך שלכתחילה צריכה לעיין קודם כיון שמצוי שם דברים שגורמים שהטבילה לא תעלה לה והוסיף הראב"ד שאם נתעסקה לאחר טבילה ומצאה דבר חוצץ אפילו שבעלמא צריכה לחזור ולטבול כאן לא צריכה לחזור ולטבול ועיין רעק"א בגליון שכתב שמזה מבואר שאפילו שלמעשה אין עיון לאחר טבילה שמברר שלא היה חציצה בכל אופן טבילתה טבילה וצ"ב למה בית הסתרים יותר קל מכל מקום שבגוף ועיין ט"ז קצ"ט שביאר כי לא מצוי חציצה בבין הסתרים ותמה הסד"ט הרי וודאי מצוי בפה חציצה

ובנוב"י סימן ס"ד ועל דרך זה בשו"ת רעק"א סימן ס' ובזכרון יוסף סימן י' שס"ל לראב"ד שהדין של בית הסתרים זה דרבנן ולכן הקילו בספיקו מדין ספק דרבנן להקל והנה מבואר בגמ' שבנמצא דבר חוצץ לאחר טבילה לא עלתה לא טבילה וצ"ב הרי יש ספק אולי זה הגיע אחרי ובפרט בנתעסקה וכיון שזה רק מיעוט המקפיד הוי ספק דרבנן להקל והנה נחלקו האחרונים האם אומרים ספק דרבנן להקל כנגד חזקה דדעת הש"ך שלא אומרים ודעת הפר"ח שאומרים ולדעת הש"ך א"ש אמנם לדעת הפר"ח צ"ב ועיין חזו"א סימן רי"ד על חולין י. שכתב שבהכרח שגם רבנן ראו להחמיר שגם בספק הוי חציצה ובסד"ט סוף קצ"ח כתב לדון שכאן שתיקנו עיון אפילו שזה ספק א"כ זה כמו נתקנה על הספק שבזה לא אומרים ספק דרבנן לקולא [ועיין רשב"א ס"ז. בתחילת העמוד דמשמע שרק מצד שמצוי שהיה חציצה וצ"ב כוונתו ע"ש] וכתבו האחרונים שלפ"ז יתכן שכל מה שמחמירים שלא אומרים ספק לקולא כי זה נגד חזקה בדבר שעיקרו דאוריתא כמו מיעוט המקפיד במקום שרובו זה דאוריתא אבל בית הסתרים אם זה רק דרבנן חשיב עיקרו דרבנן ובזה הדרינן לכלל שספק דרבנן להקל והנה בעיקר הדבר שמחמירים בספק בטבילה יש לעיין האם זה רק בספק במציאות או גם בספיקא דדינא ואם זה מצד הכלל הרגיל של ספק נגד חזקה יתכן שבספיקא דדינא שהחזקה לא יכולה להכריע הדין ממילא בזה אפשר להקל אמנם אם נימא שיש כאן חומרא מיוחדת לגבי טבילה יתכן שזה גם בספיקא דדינא ויש לעיין היטב בכל סוגיות חציצה האם האחרונים דנו דין ספק דרבנן להקל

ובח' הגר"ח החדש חולין ל"ב וכן בזכר יצחק ס"א ובפרדס רימונים מקש"ז כ"ו הביאו דבלשון הראב"ד מבואר שהטעם כיון שלא צריך ביאת מים אלא ראוי לביאת מים ולכל הטעמים הנ"ל אין זה הסברא ומשמע מדבריו שיש כאן סברא מעיקר דיני ספיקות להקל כה"ג וביארו הנ"ל דיתכן שחלוק חציצה בטבילה מחציצה בבית הסתרים דבטבילה כל שיש חציצה זה נחשב שהוא לא טבל שחידוש התורה שזה מחסר בביאת המים על גופו משא"כ בית הסתרים שבין כה לא צריך ביאת מים זה רק הלכה שבמעשה הטבילה זה יהיה ראוי לביאת מים שם אין הגדר שאין כאן טבילה כלל אלא חשיב שיש כאן טבילה ורק שיש כאן דבר מבחוץ שפוסל הטבילה וכמו לגבי שחיטה דיש ספק האם שחטו מעמידים על החזקה אבל אם ודאי שחטו ורק יש ספק האם היה נקובת הושט יתכן שבזה מעמידים על החזקה דיש נידון האם נתחדש דבר חיצוני שגרם שהשחיטה לא יהיה שחיטה ולפ"ז ביארו שכל מה מחמירים בספק טבילה מצד שיש לה חזקת טומאה ועד כמה שיש חציצה אין כאן טבילה כלל אבל בבית הסתרים חשיב אין ספק מוציא מידי ודאי דיש כאן ספק האם הגיע דבר וביטל הטבילה וזה לא אומרים

והנה הש"ך הביא את הרוקח שחלק ונקט שאם מצאה חציצה אחרי הטבילה צריכה לחזור ולטבול וכתב הש"ך שראוי להחמיר ולנ"ל יתכן שחלק על הנ"ל ונקט שגם בית הסתרים כיון שהגדר כאילו היה מים שם חשיב שחסר בכל הטבילה ולא רק שזה משהו חיצוני שמעכב הטבילה ואם נימא שיש כאן חומרא מיוחדת שלא לפי הכללים הרגילים ממילא יתכן שגם כה"ג זה כך והנה עיין מחצית השקל שהוא גם חולק שלא יועיל עיון אחרי אמנם עיין לחו"ש סקכ"ז שכתב שמשמעות הש"ך שהביא את הרוחק רק על מצא החציצה משמע שעל הדין שלא עינה קודם הסכים עמו וביאר הטעם שעל חלק זה יש ראיה מהגמ' משפחתו של רבי ורק על מה שהראב"ד למד מזה שגם במצאה זה כך בזה לא רצה להקל אמנם לנ"ל מהגר"ח לכאורא זה תלוי אחד בשני ואולי יש לחלק בזה

### בהא דצריך פסוק דלא צריך ביאת מים בביה"ס

ו] מבואר בגמ' שצריך פסוק שאין דין ביאת מים בבית הסתרים ומשמע שלולי פסוק היה צריך שם ביאת מים וצ"ע הרי זה רק מיעוטו וממילא למה שזה חיסרון ולא משמע שכל הנפק"מ אם זה מצטרף לרוב אמנם עיין חזו"א צ"ה ג' שדן שכה"ג שלא מילאה פיה מים זה לא יחשב טבילה כלל ובפשוטו זה כשיטתו שנקט שכל שיש הפסק אויר בין המים לגוף הטובל לא חשיב מעשה טבילה כלל ולכן דן קל"ג ג' בביאור המרדכי שלא מועיל טבילה בשלג כיון שיש הפסק אויר א"כ אין זה מעשה טבילה וכן לגבי עור הדג כיון שיש הפסק אויר בין גוף האשה למים ממילא לא שיך לדון שעור הדג הוא המים שטובלים בו שכל שיש הפסק אויר לא חשיב טבילה וע"ש שדן שלפ"ז יתכן שכל שיש חציצה בפיה זה יחזור לפסול מדאוריתא וממילא גם מיעוט יחצוץ אמנם הכריע לא כך וכונתו שהיה מקום לדון שכל שיש חציצה לא מתיחס לשם המים וממילא זה כאילו שחלק זה לא במים ולזה הכריע שהמים מתיחס רק שיש חציצה וזה לא מעכב

והנה בעיקר מה שנקט שבעור הדג זה לא טבילה בפשוטו משמע שזה חסרון דאוריתא אמנם כתב שהחסרון במקפיד ועוד דאחרי זה סיים שבשערה אם זה רוב השער זה חציצה דאוריתא ומשמע שללא זה הוא רק דרבנן וכן לכאורא וודאי מצוי שיש אויר בין החציצה לגוף והמים לא מגיעים ולא משמע שאז זה חציצה דאוריתא אמנם כוונת החזו"א שאם נבוא לדון שעור הדג הוא מים אין לזה שם מעשה טבילה אבל עד כמה שדנים שעור החציצה זה חציצה והטבילה במים שמסביב ממילא וודאי הוי טבילה ככל חציצה שכיון שהמים צמודים לחציצה זה מספיק וז"ב ובעיקר יסודו הנה במרדכי משמע שרק דן שחסר בצירוף של המ' סאה ולא שחסר במעשה הטבילה ומשמע שכל שהמים מסיבו גם אם יש הפסק אויר הוי טבילה וזה דלא כאבני נזר שטבילה זה רק אם מגע מים וצ"ע בזה

#### חלק זה לא נאמר

#### אד"ב פ"ב

# בביאור רבותיו של רש"י

### בביאור רבותיו של רש"י

א] מבואר במשנה בשבת נ"ז. שלא תצא האשה בחוטי צמר ובחוטי פשתן ולא תטבול בהם עד שתרפם והגמ' מבארת שהכונה שלמה לא תצא בשבת שמא יהיה לה טבילה של מצוה וצריכה להורידם בשעת טבילה כיון שזה חציצה ולכן אסור לצאת בהם בשבת והגמ' מביאה בעא מיניה רב כהנא מרב תיכי חלילתא מאי וביאר רש"י האם זה מהודק וחוצץ ורב ענה כל שהוא אריג לא גזרו וביאר רש"י שזה לא מהודק ולא חוצץ וממילא אין סיבה לאסור לצאת בזה בשבת והגמ' מביאה כך מרב הונא בריה דר' יהושוע ולשון שני הגמ' אומרת אמר רב הונא בריה דר"י חזינן לאחותי דלא קפדן עליהו והגמ' אומרת שנפק"מ דמטנפן ללשון הראשון אין את הגזירה וללשון השני יש את הגזירה וביאר רש"י שהכונה שכה"ג שזה מטונף זה ודאי לא חוצץ כיון שזה לא מהודק אבל דרך נשים להורידם וללשון הראשון כיון שזה לא מחמת מצות טבילה אין הגזירה וללשון השני גם כשמורידים מצד שלא רוצות שזה יטנף את גופם זה גם בכלל הגזירה ועיין רא"ש שהביא עוד ביאור שמיטנפם הכונה חוטי זהב שלא רוצה שזה יטנף במים במקוה

והנה לפירוש זה לכו"ע הגמ' הכריעה שזה לא חציצה ורק יש נידון בגזירה לגבי שבת אמנם עיין רש"י שהביא בשם רבותיו שאם זה מטונף שהם מקפידים ממילא יש כאן חציצה דרובו ומקפיד חוצץ דהינו שכונת הגמ' שכל מה שמותר אם זה נקי שאז לא מקפידה להורידה בטבילה אבל אם זה מלוכלך שמקפידה להוריד בטבילה יש כאן חציצה ולכן זה בכלל הגזירה והקשה רש"י שכיון שזה לא מהודק אין כאן סיבה לחציצה והוסיף שאם נימא שגם ללא שזה מהודק הוי חציצה א"כ איך הלשון הראשון חולק וס"ל שזה לא חוצץ הרי יש הלכה למשה מסיני שרובו המקפיד חוצץ

ועיין ב"י שכתב בביאור הראשון שיתכן שבזה עצמו נחלקו שני הלשונות מה הכונה רובו המקפיד האם רק כשזה מהודק או אפילו אם זה לא מהודק והנה בפשוטו לפ"ז ללשון השני באמת בכל דיני חציצה לא צריך מהודק והנה לשון רש"י שזה רובו המקפיד ומשמע שמדובר שזה ברוב השערות ודנים השערות לבד ועיין ח' רעק"א שתמה א"כ יש כאן שאלה דמה עוזר שהם לא מקפידות הרי זה רוב השער ועיין ב"י שלדעת הרמב"ם שלא דנים את השערות לבד ניחא עוד כתב לישב דיתכן שבאמת זה רק על מיעוט השער

עוד כתב הב"י לבאר שכונת הגמ' שכיון שזה מטונף ממילא זה מהודק וחוצץ והלשון הראשון ס"ל שכיון שזה ארוג ולא מצוי חציצה לכן לא גזרו על זה כלל דהינו אפילו אם יש כאן חציצה [ועיין לחו"ש שתמה מה החסרון במה שזה מוזהב] וכתב הב"י שכל זה שייך אם מדובר במיעוט שיתכן שכה"ג לא גזרו אבל אם מדובר על רוב א"כ יש כאן חציצה דאוריתא ולא מובן הלשון הראשון וכתב לדון שאולי בזה עצמו חולקים שזה לא מהודק וזה לא חוצץ או שבאמת זה רק מיעוט או שלא דנים את השערות לבד אמנם הביא מרבינו ירוחם שביאר שמדובר שזה לא מהודק ובכל אופן ללשון זה הוי חציצה ובהכרח כביאור הראשון שללשון זה גם ללא שזה מהודק הוי חציצה

והנה בלשון הב"י שבאמת גם מיעוט אסור ורק ללא שזה מלוכלך היא לא מקפידה והנה בפשוטו משמע שבאמת גם אם זה מהודק זה לא היה חציצה רק ששם היא מקפידה להוריד את זה בגלל שזה מעכב מכניסת המים לרחיצה ועיין סד"ט שהקשה שהרי טבעת חוצצת אפילו שעכשיו לא מקפידה אבל כיון שמקפידה להוריד בשעה אחרת זה חציצה וא"כ למה כאן זה לא חציצה עוד קשה ששלשה שערות לא חוצץ כי זה לא מהודק והרי יש חציצה גם בלא מהודק עוד הקשו מהדין שנדה טובלת בבגדיה כיון שזה רחב והרי גם ללא מהודק הוי חציצה

ועיין סד"ט סקי"ג שכתב שזה וודאי שיש כאן עוד דין חציצה של מקפידה בשעת טבילה ובמקום שזה מהודק בזה גם אם לא מקפידה עכשיו הוי חציצה אמנם כשזה לא מהודק בזה אין חציצה רק אם מקפידה עכשיו ולכן אם זה לא מלוכלך שעכשיו לא מקפידה זה לא חיסרון וכן א"ש שטבעת לא מהודקת לא חוצצת כיון שבשעת הטבילה היא לא מקפידה על זה וע"ש שחידש עוד דבשערות כיון שזה מגופה בזה לא התחדש הדין חציצה בזמן הטבילה וכתב עוד שלא גזרו בזה בדין רובו שאינו מקפיד ורק על מקפיד גזרו ולכן נדה טובלת בבגדיה מדובר בבגדים פחותים שלא מפריע לה שעכשיו הם עליה ובזה מיושב הכל וצ"ב הסברא למה רק על מקפיד גזרו ואם הינו אומרים שרק על רובו גזרו דהינו מה שזה חציצה מעיקר הדין א"ש אמנם מהטור לא משמע כן וראיתי לבאר שאינו מקפיד שגדר הגזירה כיון שרוב הגוף ללא מים כל שזה לא מהודק א"כ נכנס מים ואין כאן סיבה לגזירה אמנם במקפיד הגדר כי ההקפדה מוציאה המקום הזה מהמקוה כה"ג שייך לגזור ועיין זכר יצחק סימן ס"א שדן שיש כאן חסרון שזה לא דרך רחיצה שיש משהו על גופה וזה חסרון חדש

ובפתחי תשובה סק"ד הביא מהפרישה שזה גזירה שמא לא תטבול טוב דלא תרצה שגופה יתלכלך או שהחוטים יתלכלכו מהמים ולכן זה רק גזירה כאן וזה לא שיך בכל מקום והוסיף שמסתבר שזה לא מעכב אם טבלה כך

ובבית מאיר כתב לבאר שהלשון הראשון סובר שוודאי נכנס מים והלשון השני ס"ל שיתכן שיש מקומות שלא נכנס מים רק שזה אינו מקפיד ולכן זה לא חוצץ כיון שרגילים להתרחץ כך ולכן אם זה מטונף שמקפידה לא להתרחץ כך הוי חציצה ולפ"ז צ"ל שכל שזה לא מלוכלך אין לה סיבה להוריד את זה לעולם ולכן גם אם זה מהודק זה לא חוצץ והנה מה דבמשנה זה כן חוצץ שכל שזה מהודק ולא נכנס מים היא וודאי מקפידה להוריד בזמן הרחיצה ולפ"ז לא קשה כלום

#### י' אד"ב פ"ב

# בגדר מקפיד ובדין לפלוף שבעין וגלד [ס' קצ"ח]

### בדין מי קובע את ההקפדה

א]מבואר במשנה פ"ט מ"ג אלו שאין חוצצים וכו' ובית הסתרים באיש ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ והנה בפשוטו ת"ק ס"ל לגבי בית הסתרים שחלוק איש מאשה שאשה מקפידה ואיש לא מקפיד ור"א חולק שתלוי אם הוא מקפיד או לא וצ"ב שהרי גם סברת ת"ק הוא מצד הנ"ל שאשה מקפידה ואיש לא מקפיד ועיין תוה"ב לרשב"א ל"ב: שביאר שנחלקו האם הולכים כל אדם כפי איך שהוא או שדנים כל דבר לפי רוב הבני אדם דת"ק ס"ל שכיון שהדרך שאיש לא מקפיד ואשה מקפידה ממילא גם אם איש יקפיד זה לא חציצה וגם אם אשה לא תקפיד הוי חציצה ור"א חולק וס"ל שזה לא תלוי ברוב אלא זה תלוי כל אחד לפי מה שהוא ומי שמקפיד זה חוצץ ומי שאינו מקפיד זה לא חוצץ ועיין רשב"א שהביא מהתוספתא שגם בדעת ת"ק שאשה תמיד מקפידה זה רק בנשואה אבל לא בפנויה

אמנם עיין ב"י שדיק מהטור דס"ל שכל שרוב בני אדם מקפידים אפילו אם היא לא מקפידה הוי חציצה דבטלה דעתה אבל כל שהיא מקפידה אפילו שרוב בני אדם לא מקפידים הוי חציצה וכן הביא הש"ך סק"ב מעוד ראשונים ולכאורא הכונה שאם רוב אנשים מורידים זה לא בטל לגוף אבל כשהיא מקפידה כיון שבפועל מתכוננת להוריד זה עצמו סיבה דהוי חציצה ויש לדון אם מקפידה אבל מחליטה לא להוריד האם זה יהיה חציצה דלנ"ל זה לא חציצה אמנם יתכן שנתחדש כאן שהקפדה פרטית שלה זה גם סיבה שלא יתבטל לגופה ומשמעות הט"ז שמה שאם היא מקפידה זה חוצץ זה רק אם יש מיעוט בני אדם שמקפידות אבל אם אף אחד לא מקפיד בזה אמרינן בטלה דעתה אמנם עיין פרד"ר שדיק שכל זה כי עכשיו היא לא מקפידה

ועיין רא"ש סכ"ו שכתב **שרבנן חולקים שכל אשה נשואה מקפדת** ומשמע שנקט שהמחלוקת מה סתם אשה שר"א ס"ל שתלוי אם מקפידה ורבנן ס"ל שתמיד היא מקפידה ולפ"ז משמע שלגבי הדין שאם איש מקפיד זה חציצה בזה אין מחלוקת ורק נחלקו מה הסתמא באשה וא"כ דברי הטור מבוארים במשנה שבאיש ר"א ס"ל שאם מקפיד חוצץ אפילו שרובם אינם מקפידים ורבנן לא נחלקו בזה ורק לגבי נשואה נחלקו מה הסתמא ומזה מבואר שכל שרובם מקפידים זה חוצץ ועיין רא"ש דכתב ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ זה הכלל כל המקפיד חוצץ ושאינו מקפיד אינו חוצץ ועיין תיו"ט שמשמע שהכלל זה לא מדברי ר"א ולפ"ז משמע שהמחלוקת רק בחלק זה שאשה רק אם מקפיד חוצץ אבל לגירסא דידן משמע שחולקת בתרתי אחד כל המקפיד עליו חוצץ שבאיש אם יקפיד זה יחצוץ וכל שאינו מקפיד זה באשה וכשיטת הרשב"א וע"ש דברמב"ם בפיה"מ משמע שר"א רק אמר אחד האיש ואחד האשה דהינו שאין בזה כלל ואחרי זה המשנה אומרת כלל שכל המקפיד וכו' וע"ש שתמה למה זה נמצא כאן באמצע המשניות ועוד שהמשנה בסוף חציצה על כלים אומרת כלל זה

והנה הרמב"ם כתב ששערה חוצצת אם היא מקפידה דהינו אפילו שאין דרך בני אדם להקפיד אבל אם היא מקפידה זה ודאי חוצץ ועיין ב"י שהסתפק במקום שהיא לא מקפידה וכולם מקפידים האם הרמב"ם מודה לטור שחוצץ או שס"ל שזה לא חוצץ שזה רק תלוי בה עצמה ועיין סד"ט סק"ה שתמה על זה שא"כ הוא פסק כר"א עוד תמה שמה כל האריכות במשניות מה חוצץ ומה לא הרי תלוי כל אחד אם הוא מקפיד או לא אמנם עיין גולת עליות פסקא ג' אות ד' שביאר שהמשנה אומרת מה הסתמא אבל אם יהיה ידיעה שאשה זו שונה באמת כל אחד דינה כמו שהיא

והנה עיין ר"ש פ"י מ"ד שהביא תוספתא קשרי העני שמקפיד עליהן ושל בעל הבית הרי אלו חוצצין ושל בעה"ב שאינו מקפיד עליהן ושבעני הרי אלו חוצצין ועיין רמב"ם פ"ג ממקואות הכ"א שביאר שכונת המשנה ששל עני בסתמו אין חוצץ ואם מקפיד חוצץ ובשל בעל הבית בסתמא חוצץ ואם לא מקפיד אינו חוצץ וצ"ע על הרשב"א והטור שאומרים בטלה דעתו ואולי כאן כיון שיש ענים ועשירים גם עשיר יכול להתנהג כעני וכן עני כעשיר אמנם עיין גולת עליות שדן שכלים זה אחרת ע"ש סברתו ויש מקום לומר שבזה אם אינו מקפיד ממילא דנים שזה צורת הכלי ובזה לא שיך דין בטלה דעתו

והנה עיין ב"י שדן איך קובעים מקפיד לגבי נט"י והובא במג"א אמנם לכאורא הדברים מפורשים כאן שדעת הרשב"א שה תלוי ברוב ודעת הטור שתמיד לחומרא ובפשוטו כן קי"ל גם לגבי נט"י כמבואר במ"ב סימן קס"א

### סעיף ו' - בביאור המשנה פ"ט מ"ב מ"ג

ב] מבואר פ"ט מ"ב קלקלי הלב והזקן ובית הסתרים באשה חוצץ ובמשנה ג' קלקלי הראש ובית השחי ובית הסתרים באיש אינו חוצץ עיין מאירי ובבעלי הנפש ב' ה' וכן משמע בטור ובשו"ע שמדובר בקלקלי בית הסתרים שזה אותו מקום דהינו זקן התחתון ובזה באיש אינו חוצץ ובאשה חוצץ ולפ"ז הכל מדובר על סוג חציצות מסוים שזה קלקלי ומה שצ"ב בביאור זה כמו שתמה בחזו"א צ"ד סק"ט שלמה זקן התחתון נחשב בית הסתרים ובר"ש משמע שביאר שבית הסתרים הכונה כל חציצה שנמצא בבית הסתרים ושאיש לא מקפיד ואשה מקפידה וברמב"ם פ"ב ממקואות ה"ג וכן בפיה"מ משמע שביאר שהכונה שבית הסתרים מצד עצמו הוא מקום שמצטבר שם זיעה וזוהמה וללא שתדיח המקום הוא במצב של חציצה וצ"ב שלפ"ז דברי רבא שאשה צריכה להדיח בית קמטיה במים זה משנה ועיין חזו"א שיש כאן דוחק שהרי המשנה מדברת על החציצה שמצאו ולא על מקום החציצה והנה לביאור זה יתכן שקלקלי הזקן זה כולל זקן התחתון וזה חוצץ גם באיש ובאמת שכן משמע גם בפיה"מ במשנה ב' וכן סתימת דבריו ביד החזקה שזקן זה כולל גם זקן התחתון אמנם בפיה"מ לגבי בית הסתרים ביאר שהכונה קלקי בית הסתרים באיש שזה זקן התחתון וצ"ע שחלוק הכונה באיש ובאשה ועיין גולת עליות שהאריך בזה

והנה בטור וכן במאירי מבואר שלשון המשנה בית הסתרים באשה זה הולך רק על בית הסתרים ולפ"ז שער בית השחי או קלקלי השער גם באשה היא לא מקפידה אמנם עיין סד"ט סקי"ח ובלחו"ש ותפארת למשה שהביאו מתוה"ב שמה שכתבה המשנה באיש זה הולך גם על בית השחי דהיינו כיון שבית הסתרים אשה מקפידה זה כולל גם בית השחי [אמנם משמע שקלקי הראש גם באשה לא חוצץ] וכן מבואר בפשוטו בר"ש שכתב שבית השחי שכתוב שלא חוצץ זה מיותר כי זה בכלל בית הסתרים ואם נימא שכאן גם באשה לא חוצץ א"כ ודאי צריך לאמרה אלא מוכח שלמדו שגם בית השחי שלא חוצץ זה רק באיש אבל באשה זה חוצץ ועיין סד"ט שיש להחמיר כביאור זה

### בדין לפלוף שבעין - ס"ז

ג] מבואר במשנה שלפלוף שבעין אינו חוצץ ושחוץ לעין חוצץ ובגמ' נדה ס"ז. מבואר שמר עוקבא מחלק שלח אינו חוצץ ויבש חוצץ וממתי זה נחשב יבש כשזה מתחיל להוריק והנה בביאור הגמ' יש כמה ביאורים בראשונים א. הר"ש במשנתינו וכן תוס' בנדה וברמב"ן שם ביארו שחוץ לעין תמיד זה חוצץ ובתוך העין הגמ' מחלקת בין לח ליבש ולפ"ז מבואר שחוץ לעין גם לח חוצץ וצ"ב למה לח חוצץ הרי בעלמא לח אינו חוצץ והנה בעיקר ההיתר דלח יש שני ביאורים בראשונים יש שביארו מצד שמים מחלחלים ויש שביארו מצד שהוא לא מקפיד והנה לראשונים שזה מצד שלא מקפיד א"כ יתכן שכאן הוא כן מקפיד אמנם לראשונים שזה לא חציצה צ"ב ועיין חזו"א צ"ד ב' שביאר שכאן גם לח הוא נדבק וממילא הוא חוצץ ובתוך העין כיון שיש דמעה שמלחלחתו כל שהוא לח הוא לא נדבק ובר"ש כת"י כתב או שכיון שבחוץ על פי רוב זה יבש לכן גזרו בכל מקרה או שבאמת לח זה גם מצב של חציצה רק בפנים הוא לא מקפיד ובחוץ הוא מקפיד וכן הוא ברמב"ן ובפשוטו זה תלוי ביסוד ההיתר בעלמא בלח וכנ"ל ויתכן שבעלמא ס"ל שלח אינו חוצץ ורק כאן גם לח הוא נדבק וכנ"ל ולכן זה תלוי במקפיד ואינו מקפיד

ב. עיין ב"י שהביא מהסמ"ג וכן הוא בסה"ת שלח תמיד אינו חוצץ ויבש תמיד חוצץ וכונת המשנה לחלק שבפנים העין בסתמא זה לח ומחוץ לעין בסתמא זה יבש

ג. עיין טור ומקורו מהרא"ש שבפנים זה תמיד לח וזה לא חוצץ ובחוץ יש הבדל אם זה לח או יבש דהינו שמר עוקבא בא להקל והנה מה שלא ביאר כשאר הראשונים מצד שנקט שבפנים זה תמיד לח ולא שייך שיהיה יבש ולכן הוכרח לבאר שזה הולך על בחוץ ועיין פרד"ר מקש"ז י"א שכיון שנקט שההיתר של לח בגלל שעילי מיא ולא מצד שאינו מקפיד ממילא נקט שלא יתכן שבחוץ יחוץ אם זה לח לכן העמיד הכל על בחוץ והנה לפ"ז בחלק זה ודאי קי"ל כמר עוקבא כמו שכתב רעק"א וצ"ע על הב"י והש"ך שנתקשו בזה שהרי לביאור זה לא יתכן שגם לאחר ג' ימים מותר דזה נגד המשנה

ד. בפיה"מ משמע שמדובר על שני דברים שליפלוף שבעין זה דלקת בעין ושחוץ לעין מה שרגיל שיש לאדם מחוץ לעין ונקט שהחלוקה של הגמ' זה על תוך העין

והנה בעיקר החלוקה של הגמ' עיין ראשונים שיש שגרסו שאין הלכה כחלוקה של הגמ' ויש שגרסו שזה רק לטהרות אבל לא לבעלה אמנם רש"י נקט שהכל להלכה והנה השו"ע כאן כתב להחמיר בתוך העין כשזה יבש והש"ך כתב שכיון שזה מילתא דרבנן דהרי זה רק מיעוט כה"ג יש להקל ובפשוטו משמע שנקט שספיקא דדינא בחציצה של מיעוט המקפיד זה נחשב ספק דרבנן לקולא וכן הוא דעת השבות יעקב סימן ס"ט אמנם הסד"ט סקנ"ב הביא מהמג"א הלכות נט"י שנקט לגבי ספק בגמ' שבטבילת אשה זה לחומרא וכתב הסד"ט שכונת הש"ך כאן רק מצד שרוב הראשונים נקטו להקל ויתכן שיסוד הנידון האם בספיקא דדינא צריך להחמיר תלוי במה שבנמצא עליה דבר חוצץ צריך לחזור ולטבול אם זה מצד שלא אומרים ספק דרבנן לקולא במקום חזקה א"כ יש לחלק שבספיקא דדינא זה אחרת אבל אם זה חומרא מיוחדת כאן יתכן שזה בכל דבר אם לא דנימא שגדר החומרא להעמידה על חזקתה וממילא בספיקא דדינא זה לא שייך

### בדין גלד שתוך המכה וחוץ למכה – ס"ט

ד] במשנה ב' ג' מבואר לגבי גלד שיש שני סוגים ואחד מהם חוצץ ואחד מהם לא חוצץ והנה בגירסת המשנה עיין או"ז שהביא שני גירסאות גירסא אחת כמבואר בידינו שגלד שמעל המכה לא חוצץ וגלד שחוץ למכה חוצץ וגירסא שניה שגלד שתוך המכה אינו חוצץ ושמעל המכה חוצץ וברא"ש משמע שגרס שבתוך המכה לא חוצץ ושחוץ למכה חוצץ ובגמ' נדה ס"ז. מובא מימרא שריבדא דכוסילתא עד שלשה ימים זה לא חוצץ מכאן ואילך זה חוצץ ודנו הראשונים האם זה אותו דבר או שזה נידון אחר ונבאר השיטות בס"ד

א. עיין בעלי הנפש לראב"ד שנקט שבשניהם מדובר בגלד שיצא מהמכה רק יש הבדל אם זה מעל המכה או שזה התפשט מחוץ למכה ומה שמחוץ למכה זה חוצץ ומה שמעל המכה בזה הגמ' מחלקת בין ג' ימים שזה לח לבין אחרי זה שזה יבש וחילוק זה הוא רק לטהרות או שלא ס"ל למסקנא חילוק זה כלל והרמב"ן הוקשה לו למה הגמ' לא העמידה החילוק על המשנה לכן ביאר שיש הבדל בן גלד של מכה סתם שבזה על גבי המכה לא חוצץ כלל לבין גלד שקרה מחמת שריטה שבזה לאחר ג' ימים זה חוצץ אמנם מחוץ למכה זה תמיד חוצץ

ב. עיין טור שהביא את הרא"ש שתוך המכה זה לא חוצץ ואם זה יצא מהמכה לאחר ג' ימים זה חוצץ והוסיף הטור שהראב"ד כתב דגליד שעל גבי המכה גם לאחר ג' ימים לא חוצץ והנה בפשוטו דבריו צ"ב דברא"ש משמע שנקט שתוך המכה זה תמיד לח וזה לא חוצץ וחוץ למכה בזה יש את החילוק וא"כ הראב"ד מחמיר שחוץ למכה תמיד אסור והטור מביא את הראב"ד כמקיל ועיין סד"ט סקכ"ג דברא"ש מבואר שביאר שלא ההבדל מעל המכה או חוץ משטח המכה אלא ההבדל אם זה תוך המכה או שזה יצא מהמכה וגרס במשנה תוך המכה ולפ"ז גם אם זה מעל שטח המכה זה חוצץ ולפ"ז לגבי חוץ משטח המכה בזה באמת הרא"ש מקיל עד ג' ימים שזה לח אמנם לגבי מעל שטח המכה בזה באמת לרא"ש לאחר ג' ימים זה חוצץ ולראב"ד והרמב"ן והרשב"א זה לא חוצץ והחזו"א צ"ד סק"ג בסופו דייק מהתוס"ר שמעל שטח המכה זה כמו תוך המכה ע"ש שהאריך ועיין לקמן

ג. עיין רמב"ם שכתב בתחילה שגלד שחוץ למכה חוצץ [ובב"י משמע שגרס גלד שעל גבי המכה חוצץ] ובהלכה י"ד גלד שהעלתה המכה לא חוצץ ובהלכה כ' כתב דשרטה בשרה והוציא דם לאחר ג"י דנקפה כגלד שעל גבי המכה חוצץ וכל זה לטהרות והנה עיין השגות הראב"ד שהשיג עליו מה שתלה דבר זה כגלד שעל המכה הרי שם כתב שזה לא חוצץ והיה מקום לומר שכונתו דגם שם הדין שלטהרות לאחר ג"י זה חוצץ אמנם האחרונים נקטו שאין זה כוונתו שא"כ היה צריך להעמיד החילוק לגבי גלד ולא בשריטה של מכה והכס"מ כתב שצריך לגרוס כגלד שעל **גבי** המכה או חוץ למכה דהינו שגלד זה הוא דומה לגלד שחוץ למכה דכתב הרמב"ם שזה אסור וכאן זה יותר קל ויש בזה קולא שתוך ג' ימים זה לא חוצץ ולגבי בעלה זה לא חוצץ גם לאחר ג' ימים ובהשגות הראב"ד שם נקט לגבי ריבדא שעל גבי המכה זה אינו מקפיד ולא חוצץ ובחוץ למכה בזה חידשה הגמ' לחלק תוך ג' ימים או לאחר ג' ימים והגמ' מחדשת שלבעלה אפילו לאחר ג' ימים זה מותר וע"ש שכתב שסתם שריטה זה לא לוקח ג' ימים אלא לפי ראות העין שזה התיבש ורק במכה שמוציאה הרבה דם זה תלוי בג' ימים

והנה עיין ב"י שכתב שהרמב"ם התיר על גבי המכה רק בריבדא ולא בגליד אמנם הראב"ד בבעלי הנפש התיר גם בגליד שעל גבי המכה והנה בפשוטו הכונה למה שנחשב חוץ למכה ועיין סד"ט שתמה איך יתכן שהראב"ד יפסוק נגד המשנה וכן עיין ש"ך שתמה על השו"ע שהחמיר ביצא מהמכה לאחר ג' ימים הרי הראב"ד הקיל בזה וצ"ע הרי אדרבא לראב"ד חוץ למכה אסור לגמרי ועיין לעיל מה שהבאינו בסד"ט שהכונה במעל פי המכה ורק שזה יצא לחוץ שבזה הראב"ד הקיל אמנם עיין פרד"ר שפ"ח ט"ו שכתב שהמעין היטב בכל דברי הב"י יראה שיש כאן ג' דרגות שיש מעל המכה דהינו שזה מעל פי המכה שבזה הוא מחובר ללחות שלמטה ומים מחלחלים ואין סיבה לחציצה ב. ויש דרגא שזה מעל גבי המכה אבל לא מעל פי המכה שבזה אין להקל אלא מצד שיש צער בהורדתה [והלשון גבי מורה על כל המכה] ג. ויש חוץ למכה שזה לא במקום המכה או במקום שמכה התיבשה אלא מחוץ לשטח המכה ויתכן שגם במקום שהיה בתחילה מכה וזה התרפאה ונקט הב"י שדעת הרמב"ם שבדרגה השניה של על גבי המכה בגלד זה חוצץ ורק בריבדא דכוסילתא זה לא חוצץ אמנם דעת הראב"ד בבעלי הנפש שגלד זה כמו ריבדא שזה על גבי המכה וזה לא חוצץ אמנם לגבי מה שחוץ למכה ממש בזה ודאי חוצץ והנה יתכן לפ"ז שגם בדעת הרא"ש שמה שכתב בתוס"ר שגם ביצא על גבי המכה זה תוך המכה [וכדיוק החזו"א] הכונה על מקום פתח המכה אבל מה שהתפשט על גבי שאר פתח המכה זה נחשב חוץ למכה שבזה הראב"ד היקל

### ביסוד החילוק בריבדא דכוסילתא בן ג' ימים לאחר ג' ימים ובן תוך המכה וחוץ למכה ובן לח ליבש

ה] והנה צ"ב מהו החילוק בין תוך ג' ימים לאחר ג' ימים והנה רש"י ביאר שתוך ג' ימים **גלדן רך ומחובר והוי כגוף הבשר ולא חייצי** דהינו שזה עדין כחלק מהגוף משא"כ לאחר ג' ימים שזה כבר מתחיל להתיבש אין זה כחלק מהגוף אמנם עיין מרדכי סימן תשמ"ח הובא בב"י שכתב וז"ל גילדא דכוסילתא פירוש קיבוץ דם שעל גבי נקבי ההיקז והוא כעין חטטין עד תלתא יומי שהקיז לא חייץ **דלח הוא הדם שעל גבו ונכנס בו המים מכאן ואילך חייצי שנעשה יבש ונדבק בדוחק על הבשר** וכו' עכ"ל ומבואר שהדבר מצד עצמו חוצץ תמיד רק שכשהוא לח המים נכנסים ואין סיבה לחציצה משא"כ כשהוא מתיבש אין המים נכנסים וממילא הוא חוצץ וכן הוא בלשון ספר התרומה והסמ"ג וכן ביאר הרמב"ן ביאור אחד אמנם עיין רמב"ן בסוגין שהביא ביאור אחד שתמיד זה מצב של חציצה רק כשזה לח הוא לא מקפיד וכשהוא יבש הוא מקפיד

והנה לגבי גלד מבואר שיש חילוק אם זה תוך המכה או חוץ למכה והנה הראשונים נקטו שאין הבדל אם זה לח או יבש ובפשוטו מצד שלשיטתם יסוד ההבדל תמיד בין לח ליבש בהקפדה וכאן מעל המכה תמיד הוא לא מקפיד וכלשון הראב"ד בהשגות והרמב"ן, ובטעם הדבר שאינו מקפיד עיין רמב"ן ובמאירי שכתבו כי מצטערת להסירו וכן הוא בשו"ת ר"י הזקן סימן קמ"ג ושם הוסיף עוד טעם כי זה נצרך לרפואת הגוף משא"כ חוץ למכה אין כאב להורידו וכן זה לא נצרך לרפואת הגוף משא"כ הרא"ש למד שיסוד החילוק אם עילי מיא או לא עילי מיא וכנ"ל מעוד ראשונים ולכן נקט שכל שזה לח שמים נכנסים אין סיבה שזה יהיה חציצה בכל מקום ולאחר ג' ימים שזה כבר לא לח ממילא אין סיבה שזה לא יהיה חציצה אפילו מעל המכה ובפשוטו שנקט שמצד שזה כואב להוריד זה לא סיבה שזה לא יהיה חציצה ורק מצד שעילי מיא ובהא דמה שכואב חשיב מקפיד יתכן שכיון שזה מפריע לו ורק מחמת סיבה חיצונית רוצה את זה חשיב מקפיד ויתכן שמחמת שלאחר שיתרפא ירצה להורידו לכן חשיב מקפיד [ויבואר דבר זה אי"ה בסוגיא הבאה]

והנה הראשונים הביאו מרש"י [וכן הוא בספר הפרדס פ"ה ה"ד] שאשה צריכה להוריד כל גלד וכל חבורה וגרב שלא יחצוץ וכדין גילדא דכוסילתא שלאחר ג' ימים זה חוצץ אמנם הסמ"ג וסמ"ק וסה"ת כתבו שמסברא כיון שמצטערת להוריד זה נחשב אינו מקפיד אבל המנהג כרש"י להוריד הכל ובשו"ת ר"י הזקן כתב שכיון שזה צער להוריד יתכן לדון שזה אינו מקפיד ויתכן לדון סברא אחרת שגם אם כה"ג חשיב מקפיד אבל זה עדין חלק מהגוף ולכן לגבי נט"י אפשר להקל אבל לגבי טבילה אין להקל נגד רש"י והנה צ"ב הרי הגמ' לא חילקה אלא בין ג' ימים לאחר ג' ואיך הם דנו להקל ועיין סד"ט סקכ"ג בד"ה וצ"ל שבגמ' מדובר בגלד שאין כאב להורידו וכאן מדובר בדבר שיש כאב להורידו [עוד כתב לדון שבמשנה ההבדל בין על המכה וחוץ למכה אם זה כואב להורידו ודבר זה תמוה שהרי הם ביארו ההבדל בין ג' ימים לאחרי שזה לח]

והנה עיין רא"ש שלאחר שכתב את שיטתו שגלד שיצא מהמכה כשהוא לח הוא לא חוצץ וכשהוא יבש הוא חוצץ כתב הלכך אשה שבעלת חטטים צריך לחוף במים עד שיתרככו דהינו שנקט שהחטטים הנ"ל זה הריבדא דכוסילתא ונקט שזה חוצץ אמנם כתב עיצה שצריך לרכך במים והנה הראשונים הנ"ל לא הזכירו עיצה זו לרכך במים וצ"ב הטעם והנה עיין חזו"א סוף סק"ו שדן שהכונה שעל ידי הריכוך במים ממילא זה יורד ולפ"ז אין כאן שום מחלוקת דגם הראשונים שכתבו שצריך להוריד כתבו שהצורה להוריד על ידי שמרככים במים [והנה בספר הפרדס כתב להוריד הגלדים ובתחילת פ"ה כתב שלכן צריך לשרותו בחמין ומשמע כדי להורידו וכן בר"א מטול פ"ט כתב וז"ל ועוד צריכה רחיצת גופה בחמין שאי אפשר שלא יהא בגופה גלדי מכה והוא נושר בשרית חמין ואם לא כך היה חוצץ כדתנן במקואות גלדי מכה חוצצין ומה שאינו נושר בחמין אינו חוצץ כדאמר בריבדא דכוסילתא דתוך ג' ימים אינו חוצץ עכ"ל ומבואר שעל ידי המים זה נושר אלא שבדבריו מבואר עוד שאם זה לא נשר זה כמו תוך ג' ימים ויתכן שהכונה שזה נהיה לח ועיין מהרי"ל החדשות צ"ג ד' שכתב שגלד צריך להסירו וזה לא נעשה אלא על ידי אמבטיה] אמנם פשטות הדברים שעוזר לרכך במים לבד אפילו אם לא מוריד את זה וכמבואר בסד"ט סקכ"ג ולפ"ז צ"ב במה נחלק על הראשונים האם מועיל לרכך במים

ועיין סד"ט [בד"ה לכן] שזה תלוי בביאור הסוגיא דהרא"ש שנקט שגם חוץ למכה כל שזה תוך ג' ימים לא חוצץ ממילא עוזר לרכך שזה הופך את זה לדבר לח אמנם לראשונים שנקטו שכל הסוגיא תוך המכה ולא חוץ למכה א"כ חששו שזה חוץ למכה ועל זה לא יועיל לרכך ולכן תמה על השו"ע שהעתיק דבר זה אמנם בלשונות כל הראשונים שאסרו מצד הגמ' של ריבדא של לאחר ג' ימים והוסיפו שלאחר חפיפה לא חוששים כיון שזה כמו תוך ג' ימים חזינן שמדובר על תוך המכה ולא על חוץ למכה וגם בזה נקטו שלא יועיל לרכך את זה

והנה בפשוטו מה שמועיל לרכך זה שזה נהיה רך ובטעם ההיתר של רך הבאינו מלשונות כל הראשונים שאסור גלד כי עילי מיא ולפ"ז הכונה שעל ידי שמרככים את זה עילי מיא והנה בעיקר הביאור של ריבדא דכוסילתא וגלד אפשר לבאר בשני דרכים אפשר לבאר שזה העור האדום שדרך המכה להעלות ואפשר לבאר שזה מוגלה או דם שיוצא ומתיבש מעל המכה והנה עיין בהשגות הרז"ה על בעלי הנפש שכתב שגלד זה העור שעולה על המכה וביאר שהחילוק בין על גבי המכה הכונה שזה במקום המכה וזה נצרך למכה ממילא זה חלק מהגוף וחוץ למכה הכוונה שזה יצא מחוץ למקום המכה או שהמכה התרפאה במקום זה וכאן זה חוץ למכה וכיון שאין למכה צורך בזה הוא כבר לא חלק מהגוף משא"כ בריבדא דכוסילתא הכונה ריר או דם שיצא וכה"ג אין זה חלק מהגוף ולכן לאחר ג' ימים זה חוצץ

והנה יש לעיין בדעת הראשונים מה דעתם והנה ברש"י משמע שריבדא זה העור האדום שהמכה מעלה וא"ש מה שכתב שכשזה רך זה חלק מהגוף משא"כ כשזה יבש וזה על דרך הרז"ה הנ"ל אמנם עיין רא"ש ור"ש וכן בפיה"מ וברמב"ן שזה ריר ודם שהמכה מוציאה וזה מתיבש על גבי המכה ובדבריו מבואר שזה גם הכונה ריבדא דכוסילתא אמנם בדברי הראשונים הנ"ל שהביאו את רש"י כולם דיברו על העור שהמכה מעלה והדבר מפורש ביותר באו"ז סימן שס"ג שדימה לגמ' שלאחר ג' ימים המכה מגלידה ושם לגבי טריפה הכונה שהמכה מתרפאת ומעלה גלד והנה לראשונים שביארו שזה הולך על ריר ודם שיוצא מהמכה יתכן שלגבי הגלד ס"ל שזה חלק מהגוף וזה לא חוצץ ואין זה ענין לסוגין והנה לגבי לרכך את הדבר לכאורא יש מקום גדול לומר שזה תלוי על מה מדובר בסוגין דלרא"ש שמדובר על ריר שיוצא שהתיבש ואין זה חלק מהגוף כלל בזה כל שמרככו ממילא מים נכנסים אבל לראשונים שהכונה עור שעולה על הגוף כל שהוא מתיבש ונהיה יותר דבוק לגוף זה דיבוק טבעי ומה שייך לרככו וא"ש שלא כתבו לרככו ולפ"ז יתכן שלרא"ש גלד שהמכה מעלה אין זה בכלל חציצה כלל שזה חלק מהגוף או שס"ל שלכל הפחות כל שהוא מצטער להורידו הוי חלק מהגוף וכמבואר בשו"ת ר"י הזקן

והנה העולה מהנ"ל דיש לדון האם דבר שאדם מצטער להורידו הוי חציצה וברמב"ן וראב"ד ועוד הרבה ראשונים שביארו שגלד שעל גבי המכה לא חוצץ כי זה מצטער להורידו מבואר שזה לא חציצה אמנם ברא"ש מבואר שכל ההיתר רק מצד שזה לח ועילי מיא אבל ללא זה הוא חוצץ וכן הביאו הראשונים מרש"י והנה הרא"ש כתב שמועיל לרכך אמנם שאר הראשונים לא כתבו כן והנה אם הכונה לרכך שעל ידי זה ירד ודאי מועיל ואם הכונה שזה נהיה לח לכאורא זה רק מועיל על ריר ומוגלה ולא על עור שהעלתה המכה ובפשוטו הרא"ש לא נקט שזה חוצץ וכן הוא בשו"ת הר"י שזה כחלק מהגוף ולראשונים שזה חוצץ באמת לא יועיל לרכך ללא להוריד אמנם הפוסקים נקטו שגם גלד שהעלתה המכה אסורה ושמועיל לרכך אמנם זה ודאי שצריך לנסות להוריד וכמבואר בראשונים

והנה בלשון הרמב"ן שגלד לא חוצץ כי הוא מצטער להורידו וכשזה מתיבש הוא נופל לבד ובבדי השולחן ביאר שהוקשה לרמב"ן הרי הוא מורידו כשהוא מתיבש וא"כ כל דבר שמקפיד להורידו לאחר זמן זה חציצה ולזה ישב כיון שאז זה נופל לבד זה לא חציצה ולפ"ז יש כאן חידוש שדבר שעומד ליפול לבד ולכן אדם לא מקפיד על זה הוא לא חוצץ [ובאבני נזר רס"ג הביא בזה מחלוקת רש"י וסמ"ג בשם ר"י] אמנם צ"ע שלגבי גילדא דכוסילתא ביאר הרמב"ן שלח הוא לא מקפיד ויבש הוא מקפיד וצ"ב א"כ גם בתור לח זה צריך לחוץ אלא בהכרח כונת הרמב"ן שאין נידון מצד הזמן שהוא יתיבש שהרי אז זה יפול ומה שבאמת זה לא חציצה כשהוא לח מצד שזה מצב אחר וכמבואר בכל הראשונים ויבואר אי"ה בסוגיא הבאה

#### י"ט אד"ב פ"ב

# בגדרי מקפיד לאחר זמן

### יסוד הראב"ד בהא דטבעת חוצץ

א] מבואר במשנה שהחוטין שבראשי הבנות חוצצות והקשה הראב"ד סימן ב' ה"ו למה זה חוצץ הרי היא רוצה את זה וא"כ הוי מיעוטו שאינו מקפיד ותירץ שכדי שיחשב מקפיד לא צריך דוקא שיקפיד עכשיו אלא כל שמקפיד להורידו אפילו לאחר זמן חשיב מקפיד וכיון שמתי שהיא חופפת את ראשה היא מורידה את זה לכן זה חוצץ ולכן גם טבעת חוצצת אפילו שזה מונח ליופי והיא רוצה את זה כיון שהיא מקפידה להוריד את זה מתי שהיא לשה או אופה או מבשלת לכן הוי חציצה והובא דבריו ברשב"א סוף ש"ז וברא"ש סכ"ה וכ"ו ובר"ן פ"ב דשבועות ז. ובטושו"ע קצ"ח ס"א והנה היה מקום לומר שזה רק אם מורידה לצורך גופה שזה מפריע לה ללוש אבל אם מורידה כדי שזה לא יתקלקל בזה אין הסברא הנ"ל אמנם עיין רמ"א סימן קס"א שכתב לגבי נט"י שאם מוריד הטבעת בשעת מלאכה כדי שהטבעת לא תטנף זה גם סיבה לחציצה ועיין סד"ט סקמ"ד דאשה שלא מקפידה להורידו גם כשלשה בכל אופן הוי חציצה כיון שדרך הנשים להקפיד להורידו דהינו שגם כלפי דבר שכל ההקפדה מצד לאחר זמן אמרינן בטלה דעתה ובאיש שלא רגיל ללוש בזה לא הוי חציצה וכן הוא במ"ב סימן קס"א סקי"ט אמנם באשה שלא לשה בזה נסתפק האם אמרינן בטלה דעתה או לא וכתב שאם לנתה אצל בעלה יש להקל ועיין רעק"א סכ"ג שהביא מהתשב"ץ שנזמי האוזן כיון שלא מורידה את זה אינו חוצץ אפילו שזה מהודק ובפשוטו הסברא בכל זה שכיון שכל הדין של אינו מקפיד מצד שזה בטל לגוף כמבואר ברש"י וחידש הראב"ד שכל שדעתו להורידה אפילו לאחר זמן זה סברא שכבר עכשיו זה לא בטל לגוף וממילא הוי חציצה

אמנם עיין פסקי הר"א מטול פי"א ה"א שכתב לישב את קושית הראב"ד שכל הדין של אינו מקפיד זה רק בדבר שאין לו חשיבות כגון טיט או לכלוך שיכול להתבטל לגוף אבל בדבר חשוב כמו טבעת או חוטי צמר ופשתן בזה אפילו שאינו מקפיד אבל זה לא מתבטל לגוף ולכן הוי חציצה ולדבריו גם בנזמי האוזן שלא מורידה אותם כלל הוי חציצה [וצ"ע דהגמ' יבמות ע"ח. דנה לגבי עובר שהאם זה אינו מקפיד ואולי שם זה מצד הינו רביתיה וגם בקושית הגמ' זה מצד זה]

והנה האחרונים הקשו מכמה דוכתי שחזינן שגם דבר שעומד להורידו זה לא חוצץ ונאמרו בזה כמה חילוקים וכדלקמן ונבאר הדברים בס"ד

### ההגבלות שחידשו האחרונים בדברי הראב"ד

א. והנה עיין זכרון יוסף סימן ט' דהרב מברעסלא דן לגבי טבעת ברחם דחשיב אינו מקפיד כיון שצריכה את זה מחמת סכנה אמנם דן שכיון שצריכים להוציאה בזמן הלידה א"כ יש כאן את סברת הראב"ד שכל שעומדים להורידו הוי חציצה ועיין זכרון יוסף סימן י' שכתב להקשות דחזינן בכמה הלכות מהלכות חציצה שאפילו שדעתו להורידו בכל אופן לא הוי חציצה [ונדון אי"ה בראיותיו לקמן] וכתב לחלק בין טבעת ברחם שההורדה הוא לזמן קבוע משא"כ טבעת הרי יתכן שתלוש באותו יום ולכן הוי חציצה והובא דבריו בפ"ת סק"א והנה בעיקר כונתו יש שהבינו שחילק בין אם מורידה באותו יום או לאחר הרבה זמן אמנם אין זה במשמעות לשונו אלא משמעות דבריו כמו שביאר באגרות משה ח"א סצ"ז שאם מורידה לדבר שיכול להיות בכל זמן בזה חשיב מקפיד אבל אם זה דבר שיש לו זמן מתי זה יהיה סיבה להוריד כה"ג לא הוי חציצה ולכן טבעת ברחם כיון שרק בשעת לידה צריכה להוריד וזה דבר שיש לו זמן מתי הוא יגיע כה"ג זה לא חוצץ והנה צ"ב הרי אשה לא רוחצת בשבת וכן לא לשה בשבת וא"כ למה בשבת זה חוצץ וצ"ל שכונתו שאם מורידה מחמת דבר שאין לו סיבה לקביעות זמן מתי עושים אותו אפילו שבמקרה היא לא תעשה אותו עכשיו זה סוג דבר שהוא סיבה לחציצה אבל דבר שיש לו קביעות זמן מתי הוא מגיע בזה כל זמן שלא הגיע הזמן אין הוא חוצץ [ועדיין צ"ב האם זה מישב את כל הקושיות]

ב. והנה הנוב"י סימן ס"ד דן לגבי טבעת ברחם שזה חציצה כיון שצריך להורידה מחמת הלידה או מחמת ז' נקיים ועיין חת"ס תשובה קצ"ב שכתב שמה שמורידה מחמת ז' נקיים זה סיבה לחציצה אמנם מה שמורידה מחמת הלידה זה לא סיבה לחציצה וביאר כיון שזה רק כדי לפנות מקום לולד ללכת ואין זה לא לצורך הטבעת ולא לצורך גופה דהיינו שרק דבר שהוא לצורך הטבעת או שלצורך תועלת הגוף צריך להורידו זה סברא שזה לא מתבטל אליו אבל דבר שזה מחמת סיבה צדדית אין זה סיבה שזה לא יתבטל דהינו שספירת ז' נקיים זה צורך הגוף משא"כ הולד זה צורך חיצוני וע"ש שהוכיח מהא דמבואר ברמ"א שטבעת באיש לא חוצץ והרי הוא מורידה בשביל הנחת תפילין או בשביל נטילת לולב [דהינו שכך המנהג] אלא בהכרח שכיון שזה דבר שהוא לא צורך הגוף או הטבעת לכן זה לא חוצץ וצ"ב עומק הסברא

ג. והנה עיין נוב"י תנינא סימן קל"ה שדן האם יש היתר של בלוע והוכיח מהא דכל אשה טובלת אפילו שיש לה אוכל במעיה וכתב לדחות שזה לא נחשב מקפיד כמו שעובר במעי אשה לא נחשב חציצה אפילו שכשיגיע זמן הלידה הוא יקפיד לצאת אמנם נקט שם שטבעת ברחם שמורידים בשעת לידה זה סיבה לחציצה וצ"ב החילוק בין עובר שמקפיד בשעת הלידה וזה לא חוצץ לטבעת שמורידה בשעת הלידה שהיא כן חוצצת

ולכאורא יש לבאר שכל דברי הראב"ד במקום שההקפדה תהיה על אף הסיבה שבגללה הוא לא מקפיד כיון טבעת שזה מונח לנוי ועל אף סיבת הנוי בכל אופן מורידה כדי ללוש או לרחוץ משא"כ דבר שמונח לסיבה מסוימת וכל שהסיבה קימת היא לא תקפיד ורק כשיתחדש מצב חדש אז יתחדש הקפדה כה"ג עכשיו זה בטל לגמרי וסברא זו מבוארת בגר"ז סימן קס"א שביאר שהטעם שגלד יש ראשונים שזה לא חוצץ כיון שמצטערת להורידו אפילו שבסוף לא יהיה צער להורידה ואז תורידו כיון שזה שינוי מצב שהרי כל שהיא מצטערת היא לא תורידו וכן הוא בלשון הר"י הזקן ס' קמ"ג ויתכן שזה סברת הנוב"י שעובר שההקפדה זה כשישתנה המצב ויגיע זמן הלידה וכן מאכל שבמעי האשה שרק כשהוא יתעכל ויגיע זמנו לצאת היא תקפיד עליו משא"כ הטבעת ברחם הרי צריכה את זה כל הזמן וגם בזמן הלידה ורק שאז מחמת סיבה צדדית היא מורידה אותו וכה"ג הוי חציצה

ד. עיין אבני נזר סימן רנ"ג סק"א שהביא מלשון הרא"ש לגבי תפילין שלא צריך לפתוח הקשר וכתב שקשר של קימא לא צריך ביאת מים ודיק מזה שכל שהוא שיעור שיש לו דין של קשר של קימא לא הוי חציצה דהינו שכמו ביחס לדין קשר יש שיעור זמן שזה נחשב לעולם כך כאן כל שאין דעתו להתיר בזמן שהוא נחשב של קימא זה סברא שזה מתבטל והנה דעת רבינו ירוחם שחצי שנה זה נחשב קשר של קימא ולפ"ז חידש שכל שזה עומד לחצי שנה חשיב אינו מקפיד ואפילו שהוא דעת יחיד אבל כתב שבמקום הדחק יש לסמוך עליו ויש שהקלו יותר כל שזה עומד ליותר משלושים יום דהב"י הביא מהאורחות חיים של' יום הוי קשר מדאוריתא

ועיין חלקת יואב סימן ל' שכתב לחדש עוד שכיון שמדרבנן יותר מז' ימים זה נחשב קשר של קימא א"כ ביחס לחציצה דרבנן כל שזה עומד ליותר מז' ימים חשיב של קימא ולא הוי חציצה כיון שעכשיו הוא לא מקפיד ואפילו שרבנן גזרו מיעוט המקפיד אטו רובו והרי אם יהיה רוב לא יעזור מה שזה לז' ימים חידש עוד שהדין של הראב"ד זה רק מדרבנן אבל מדאוריתא לא חוצץ כיון שעכשיו הוא לא מקפיד על זה עכ"ד אמנם האבני נזר סימן רס"ב חלק עליו שכיון שזה גזירה אטו רובו ממילא ודאי שזה חוצץ דהינו שנקט שזה דאוריתא וכן הוא סתימת הראב"ד שלא חידש כאן דין חציצה חדש והנה יש לדון עוד שהגדר מדרבנן של ז' ימים לא שזה נחשב של קימא אלא שראו סיבה לגזור על זה אטו של קימא [ועיין מה שכתבנו בזה במלאכת קושר] ומנ"ל שכאן זה סיבה להקל

והנה הנוב"י והחת"ס ורעק"א שדנו בטבעת ברחם ולא העלו בדעתם להקל מחמת סברות אלו מבואר שנקטו שכל שדעתו להורידו לא משנה מתי חשיב מקפיד ובפשוטו אין זה דומה לקשר ששם הנידון האם חשיב חיבור אבל כאן הנידון האם זה טפל וכל שדעתו להוריד אין זה נטפל לגוף

### בישוב הראיה מבצק שבסדקי העריבה והאם יש מקום לחלק בין חציצה באדם מכלים

ג] והנה עיין זכרון יוסף שהקשה דמבואר בגמ' בפסחים שבצק שבסדקי העריבה אם הוא מקפיד עליו צריך לבערו בפסח ואם הוא רוצה בקיומו הרי הוא כעריבה ומבואר בגמ' שהכונה שזה עשוי לחזק וזה פחות מכזית כה"ג לא צריך לבער ומבואר בגמ' שבפסח כיון שצריך לבערו ממילא זה חוצץ בכלי אבל בשאר ימות השנה זה תלוי האם הוא מקפיד עליו או לא וקשה שהרי כיון שבפסח הוא יורידו א"כ כבר עכשיו זה צריך לחצוץ והנה היה מקום לדחוק שמדובר שכונתו למכור לעכו"ם או שעד אז זה יפסל מאכילת כלב או שהכלי ישבר או שדעתו לשרוף החמץ ביחד אם הכלי אמנם זהו דוחק ועיין אבני נזר רנ"ג סק"ז שכתב לדחות ששם מדובר שזה עשוי לחזק וא"כ זה משמש כחלק מהכלי ואם נוגע בו טומאה הכלי טמא א"כ שזה נחשב כחלק מהכלי זה ודאי לא חוצץ ולדבריו הכונה אינו מקפיד כמו לגבי פסח שזה עשוי לחזק אמנם בפשוטו לגבי טבילה הכונה אינו מקפיד שלא איכפת לו וכן הוא במאירי שם וא"כ צ"ב למה זה לא חוצץ מצד שהוא צריך להורידו בפסח והזכרון יוסף הוכיח כשיטתו שכל שההורדה תלויה בזמן מסוים אין זה סיבה לחציצה והנה לכאורא ליסוד הגר"ז שכל שההקפדה מחמת שינוי מצב זה לא סיבה לחציצה יתכן ודאי לדון שמה שמגיע זמן פסח הוי כשינוי מצב וגם אם מורידו קודם האיסור אבל זה מחמת הקירבה לפסח שהוא השינוי מצב זה מספיק סיבה שלא יהיה בזה חציצה וצ"ע בזה

ויש מקום לדון עוד שרק דבר שהסיבה שמורידו מחמת שלא מעונין בצירוף של שני הדברים יחד בין מצד האדם בין מצד הדבר החוצץ אבל כאן שאין שום הקפדה מצד ההתאחדות שביניהם רק שיש על זה דין שריפה ולכן מורידו כה"ג זה לא סברא שזה לא יתבטל לגוף וכעין סברת החת"ס לעיל לגבי טבעת שמורידים לנטילת לולב שזה לא חוצץ

עוד יש מקום לדון שכל דבר שמורידים אותו מחמת הלכה ולא מחמת הקפדה מצד גוף הדבר זה לא סיבה שהוא לא יתבטל ויסוד לזה מהא דכל רובו שאינו מקפיד לא הוי חציצה מצד שמדרבנן זה חוצץ וכן כל דבר שזה ספק חציצה ולכן זה עומד שיורידו ובכל אופן הפוסקים רק דנו דבר זה כספק חציצה שכיון שרק מצד ההלכה הוא מקפיד בזה אינו סיבה שזה לא יתבטל וצ"ע בזה

עוד יש מקום לדון שחלוק דין חציצה בכלים מדין חציצה באדם דכל יסוד הראב"ד זה רק הלכה בחציצה באדם שכדי שיחשב אינו מקפיד צריך שזה יהיה לעולם אבל בחציצה בכלים כל שעכשיו הוא לא מקפיד על זה אפילו שלאחר זמן הוא יקפיד על זה אין זה חציצה והסברא בזה דבאדם תמיד נשאר שהאדם עומד לעצמו ולכן כדי שיתבטל צריך דבר שלא מורידים כלל אבל לגבי חפץ שכל חפץ יש לו עוד חלקים ופחות חלקים בזה כל שעכשיו הוא לא מקפיד זה נידון כחלק מהכלי ואין בזה חציצה וגם אם זה לא ממש חלק מהכלי אבל ודאי שיך לדון שזה בטל לכלי ובאמת גם את סברת האבני נזר הנ"ל שכיון שזה משמש ככלי ממילא כה"ג לא איכפת לן שיורידו לאחר זמן יתכן לחלק בין כלים לאדם

והנה לכאורא יש לסיע לסברא זו מהא דהנה הרשב"א כתב שצבע שצובעות הנשים את שערן זה לא חוצץ ואפילו בכולו כיון שזה נחשב כחלק מהשער אמנם הרא"ש סימן כ"ז רק כתב שזה אינו מקפיד או כי אין בו ממש ומשמע שאם זה על רוב השערות באמת זה חיסרון וצ"ב שלגבי קומקום שיש עליו פחמים כתב שכיון שכך הוא צורתו ממילא גם אם זה על פני כולו זה לא חוצץ ולכאורא זה כסברא הנ"ל שכיון שזה עומד קבוע כך וזה ממש חלק מצורתו הוי כמוהו ואין כאן דין חציצה וצ"ב מה זה שונה מצבע בשערות אמנם לנ"ל א"ש דבכלים שיך לדון שזה צורת הכלי ואין כאן נידון של חציצה אבל באדם לא שייך לדון שזה חלק מצורת האדם ולכן כל שזה רוב הוא סיבה לחציצה והנה הבאינו לעיל דהאבני נזר הביא מלשון הרא"ש לגבי תפילין שכל שזה קשר של קימא אינו חוצץ ולנ"ל יתכן שזה רק בכלים שכה"ג שיך לדון שזה צורת הכלי ואין כאן נידון של חציצה כלל אבל באדם שתמיד זה מצד אינו מקפיד ולא שייך לדון שזה כחלק מהאדם לכן כה"ג זה חוצץ

### בדבר שאינו חשוב האם יש את יסוד הראב"ד

ד] והנה עיין שו"ע סי"ז דמובא מהרשב"א והרא"ש שטבח או צבעי שידיו מלוכלכות חשיב אינו מקפיד וזה לא חוצץ ומקורם מהרשב"א והרא"ש ולמדו דבר זה מהא דמבואר במשנה שבבגד של טבח או מוכר רבב לא הוי חציצה הדם והרבב שעל הבגד והנה עיין סד"ט סקנ"ב שהביא מהשבות יעקב שכתב לחלק שזה רק סברא בבגד אבל לא באדם שהוא תמיד מקפיד על נקיונו אמנם בראשונים מבואר שזה גם ביחס לאדם ועיין זכרון יוסף שהקשה שהרי גם טבח מנקה את עצמו ברגל ולכבוד שבת וא"כ שזה יחצוץ ובאמת במאירי ס"ו: כתב שזה חוצץ כיון שמוריד לכבוד שבת וצ"ב סברת שאר הראשונים ובפשוטו צ"ל שכונתם שכיון שהוא רגיל בזה אינו מקפיד על זה כלל ומה שמתרחץ לשבת וממילא כל הלכלוך יורד אבל על זה לא איכפת לו ולפ"ז באמת בזמנינו זה לא שייך

ובזכרון יוסף הוכיח בזה כשיטתו שכיון שעד שבת הוא לא מקפיד לכן זה לא חוצץ והנה צ"ב הרי אם יהיה לו חתונה וכדו' הוא גם ינקה את עצמו וצ"ל שזה לא שכיח אמנם יש מקום לומר שכל דברי הראב"ד ביחס לדבר חשוב שבזה כל שדעתו על זה להורידו הוא לא בטל אבל דבר שאין לו שום חשיבות בזה הוא הרבה יותר קל להתבטל וכל שעכשיו לא איכפת לו אינו חוצץ ועיין לעיל דהר"א מטול נקט שבדבר חשוב אין בכלל הכלל של אינו מקפיד ויתכן שגם הראשונים שחולקים מצד שנקטו שכל שבפועל אינו מקפיד זה בטל אבל רק ביחס לזה כתבו את סברתם הנ"ל שכל שדעתו להוריד לאחר זמן כבר עכשיו זה לא בטל

והנה מבואר בתוספתא שאם יש חציצה בבית הסתרים בנשואה זה חוצץ ובפנויה זה לא חוצץ והקשה הזכרון יוסף הרי היא תקפיד על זה מתי שתנשא א"כ זה עומד להוריד את זה והנה למה שנתבאר לעיל שכל שזה שינוי מצב אין בזה חיסרון א"כ גם כאן מה שתנשא זה שינוי מצב אמנם לנ"ל א"ש שכאן שזה דבר שאין לו חשיבות בזה כל שעכשיו היא לא מקפידה אין בזה חיסרון ובאבני נזר רנ"ג דן שכיון שיתכן שזה ירד לבד או שתגלח השערות זה מצב שלא ודאי תוריד וזה לא חוצץ

והנה עיין ב"י סי"ח לגבי צואה שתחת הצפורן דמבואר שזה חוצץ ולגבי נט"י נקט שזה לא חוצץ וביאר הנ"ל שאשה מקפידה כשהיא מתרחצת שבעלה לא יקפיד עליה שלא התרחצה טוב אבל לנט"י אין סיבה שתקפיד וצ"ע א"כ כיון שהיא ודאי עומדת להתרחץ ולהוריד את זה א"כ למה שעכשיו זה לא יחוץ ולנ"ל א"ש שכאן שזה דבר שאין לו חשיבות בזה כל שעכשיו היא לא מקפידה זה לא חוצץ

והנה היה מקום לומר עוד שרק טבעת או חוטים שזה גוף זר שמצד עצמו אדם מקפיד על זה רק כיון שיש לו בזה ענין חשיב אינו מקפיד ולא חוצץ בזה אמרינן שכל שהוא יקפיד על זה לאחר זמן כבר עכשיו זה לא בטל לגופו דזה דבר שמצד עצמו הוא לא בטל ללא הסיבה והסיבה היא לא מושלמת אבל דבר שאדם לא איכפת לו שאין כאן עכשיו סיבת חציצה כלל ורק לאחר זמן יהיה איכפת לו בזה חשיב אינו מקפיד ואין לנו מקור שהראב"ד יאסר את זה ולפ"ז א"ש לכלוך בנשואה וכן דברי הב"י וכן הדין בצבעי [ולכאורא אם כנ"ל זה סברא להתיר סתימה זמנית שזה לא חציצה ודו"ק בזה]

אמנם עיין טור [וכן הוא בלשון הר"ן] שכתב בתור כלל שכל דבר שלאחר זמן הוא מקפיד זה חוצץ ולא כתב שזה רק בדבר חשוב או בדבר שמצד עצמו יש בו קפידא ומשמע דלא ככל חילוקים הנ"ל

### בדבר שלא מורידה אותו מחמת סכנה

ה] האחרונים האריכו לדון בדבר שלא מורידים אותו מחמת סכנה האם זה נחשב אינו מקפיד כיון שלא רוצים להורידו או שכיון שמצד עצמו הוא לא רצוי אפילו שיש סיבה חיצונית שמשאירים אותו חשיב מקפיד והנה עיין רמ"א ס"ו שהביא את המרדכי שדן לגבי שערות שנסתבכו על ידי שד האם זה חוצץ וכתב המרדכי ג' טעמים להתיר א. שזה נחשב בלוע ב. שזה ג' שערות וממילא מים יכולים להיכנס ג. שזה בכלל ההיתר של הגמ' ביבמות שהינו רביתיה דהינו שכיון שהיום זה צורת הגוף ולא יכולים לשנותו ממילא לא הוי חציצה והנה לא הוזכר כאן גם שכיון שזה מסוכן להורידו חשיב אינו מקפיד אמנם עיין רעק"א תשובה ס' ובסד"ט סקי"ט בשם הפנים מאירות שכתבו שיתכן דשם זה ברוב השערות וממילא מצד אינו מקפיד זה לא סיבה להתיר ולכן הוצרכו לטעמים האחרים וע"ש שנקטו שסכנה זה ודאי אינו מקפיד וכן הוא בזכרון יוסף סימן ט' י' ובאמת שבאו"ז סימן שס"ב הביא מהראבי"ה להתיר מצד שזה נחשב אינו מקפיד

והנה מבואר במשנה סוף מקואות שחץ שתחוב באדם אם זה נראה חוצץ ואם זה אינו נראה זה לא חוצץ והר"ש הביא תוספתא דמבואר שרבי ס"ל שמתכת לא חוצץ ועץ חוצץ ולרבנן תמיד חוצץ ואם זה העלה קרום מלמעלה זה לא חוצץ ובפשוטו כי זה בלוע ועיין ר"ש שביאר שיסוד החילוק בין מתכת לעץ שמתכת זה סכנה טפי משא"כ עץ עוד ביאר שמתכת זה פחות מהודק משא"כ עץ והנה מבואר בר"ש שמתכת שזה סכנה הוא סיבה שלא יחוץ אמנם צ"ב שהרי רבנן חולקים ואוסרים תמיד ועיין רעק"א תשובה ס' שיתכן שרבנן חולקים וס"ל שאין זה בגדר סכנה ודיק כן מלשון הר"ש ע"ש אמנם עיין או"ז שם שהביא מפורש מהריבמ"ץ שרבנן חולקים כי ס"ל שמוציאם את זה דהינו שנחלקו בהוה האם כיון שיש צד סכנה לא מוציאם אותו או שבכל אופן מוציאים אותו וכן ברעק"א סימן ס' ביאר שלכן זה חוצץ דהינו שהסברא של סכנה זה רק סיבה שמה שרוצה להשאירו זה אינו מקפיד אפילו שזה מפריע לו והיה מעדיף שזה לא יהיה אבל אם מתכונן להורידו אפילו לאחר זמן אפילו שיש סכנה בזה ודאי יש כאן את יסודו של הראב"ד שזה חוצץ וכן הוא בהגהות מחצית השקל מהרש"כ סקי"א וכן מבואר מהרבה אחרונים שדנו באשה שיש לה נקב בעור התוף שאסור לה להניח דבר שיחצוץ שלא יכנס מים שאפילו שעכשיו מניחה מחמת סכנה אבל כיון שמתכוננת להורידה הוא ודאי חוצץ וכן לגבי טבעת ברחם שהאחרונים התירו מצד סכנה ובכל אופן דנו שזה חוצץ כי מורידה בלידה ולכן תימא על אלו שמתירים סתימה זמנית בטיפול שורש מחמת סכנה אם זה פתוח דכאן הרי אפילו במצב הסכנה פותחים כדי להמשיך לטפל בזה אמנם דבר שהוא נמצא מחמת סכנה ולא יורידו אותו רק לאחר שיעבור הסכנה בזה יש לדון שזה שינוי מצב וזה לא סיבה לחציצה וכנ"ל סק"ב

והנה בעיקר ההיתר דהינו רביתיה עיין רעק"א תשובה ס' שזה לא סיבה להתיר טבעת ברחם אפילו שיש סכנה והביאור שכיון שזה על ידי דבר שמחוץ לגופה ולא מעצם הטבע בזה לא אומרים הינו רביתיה וכן הוא בסד"ט סקי"ט ובחת"ס ח"ו סוף סימן פ"ב ומה שבשו"ת קצ"ב דן להתיר זה רק במיעוט ומצד אינו מקפיד ולא ברוב מצד ההיתר של מסקנת הגמ' ועיין כת"ס סימן צ"א שכתב שעצם הדמיון שיש כאן הינו רביתיה בדבר שזה לא הטבע הוא חידוש אמנם החכמת אדם קי"ט ס"ה דן מסברא להתיר והביא כן מהפנים מאירות ועיין אגרו"מ ח"א צ"ז ענף ד' שהאריך בזה

#### כ' אד"ב פ"ב

# בהגדרה מה נחשב מקפיד – צער רטיה סתימות וכו' [המשך השיעור הקודם]

### בדין דבר שאין מסירים מחמת צער ובדין רטיה

א] עיין סד"ט סקכ"ג וסקכ"ו וכן רעק"א תשובה ס' ובכתב סופר סימן צ"א שהעמידו נידון האם דבר שלא מורידים אותו מחמת צער חשיב חציצה דהינו דבר שמצד עצמו וודאי לא היו רוצים אותו רק למעשה עכשיו מחמת שאם יורידו אותו זה יגרום צער או שמניחים אותו כדי שלא יהיה צער האם חשיב אינו מקפיד או שזה חשיב דבר המקפיד ויש כאן שני נידונים א. האם כל דבר שעכשיו אדם רוצה זה נחשב אינו מקפיד או שכיון שזה מסיבה חיצונית אבל מצד עצמו לא היה רוצה אותו הוא חוצץ ב. גם אם נימא שסיבה חיצונית זה לא סיבה שלא יחוץ אבל אולי מניעת צער זה סיבה שיחשב אינו מקפיד כמו שדבר שהוא לנוי חשיב אינו מקפיד כמו שהוכיח בבינת אדם כ"א ועיין חת"ס קצ"ב בד"ה לכאורא ובאבני נזר קנ"ג סקי"א שכתבו שיש מקום לחלק דיש דבר שהוא לא רצוי ורק מחמת שיש צער בנטילתו לא נוטלים אותו והוי חציצה אמנם יש דבר שרוצים שיהיה מחמת שהוא מונע צער ובזה יש מקום יותר לומר שחשיב אינו מקפיד

והנה עיין שו"ת ר"י הזקן סימן קמ"ג [הובא בשטמ"ק החדש סימן קצ"ח] שהביא מרש"י שצריך להוריד כל גלד שעליה וכתב שיש להסתפק שזה לא יחצוץ כיון שיש צער אם תוריד את זה והוסיף שגם אם צער זה לא סיבה שלא יחוץ אבל כאן שזה חלק מגופה ויש צער להורידו יתכן ודאי שזה לא חוצץ וכתב שאפילו שהיה מסתבר להקל ולכן לגבי נט"י אפשר להקל אבל לגבי נדה כיון שרש"י הורה לאסור אין להקל בזה ורק בסוג גלד שדבוק לגוף יותר והוא יותר חלק מהגוף בזה יש יותר מקום להקל ועיין סה"ת סמ"ג וסמ"ק שכתבו שמעיקר הדין אפשר להקל מצד שמצטערת בנטילתה וחשיב אינו מקפיד אבל למעשה יש להחמיר כיון שהמנהג כרש"י והסמ"ק הקיל בסוג גלד שהבאינו שגם ר"י כתב שעל זה אין מנהג להחמיר ע"ש ועיין רמב"ן ורשב"א שביארו גם שגלד שתוך המכה לא חוצץ כיון שמצטערת להורידו והנה הסד"ט כתב שזה ספיקא דדינא האם דבר שלא מורידה מחמת צער זה חוצץ אמנם רעק"א כתב שהעיקר להקל בזה כמבואר בראשונים ובתשובה בדו"ח הוסיף שלגבי בית הסתרים ודאי אפשר להקל מדין סד"ר להקל

והנה מבואר במשנה שרטיה שעל המכה חוצץ וכן נקט הב"י שאגד וקשקשים שעל המכה חוצץ אם זה מהודק כמבואר בשו"ע וצ"ע כמו שהקשה בכתב סופר צ"א א. שהרי זה מועיל לרפאותה ולמה זה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד ב. הרי יש לה צער בזה שמורידה את זה וא"כ לכן זה לא יחצוץ כיון שזה נצרך לה למניעת צער ובפשוטו מבואר שכיון שבאמת זה לא נוח לה וכל מה שמשאירה את זה רק מחמת מניעת צער זה חשיב דבר המקפיד וכן ביארו בבינת אדם כ"א ובמשנה אחרונה ובפשוטו כן משמע בזכרון יוסף ובחת"ס שלא דנו טבעת ברחם כאינה חוצצת אלא מצד הסכנה שבזה אמנם באבני נזר סימן רנ"ג סק"א כתב שבאמת ודאי דבר שנצרך לרפאותה או שיש לה צער להוריד זה נחשב אינו מקפיד אמנם כיון שהרי לאחר שתתרפא היא תוריד את זה ממילא כבר עכשיו זה חוצץ אלא שצ"ע לשיטות שגלד לא חוצץ אפילו שתוריד אחרי זה חזינן לכאורא שדבר שלא מורידים מחמת צער חשיב אינו מקפיד וחזינן דמה שתוריד אחרי זה הוא לא סיבה לחציצה וא"כ למה רטיה ואגד וקשקשין זה אחרת ועיין צ"צ האחרון קנ"ח סק"ה שכתב שגלד לאחר שהוא מתיבש הוא נופל מאליו וכה"ג לא חשיב שזה עומד שיורידו אותו משא"כ אגד וקשקשין אדם צריך להורידו ולכן זה חוצץ אמנם הנה עיקר הדבר דדבר שלא מקפיד להורידו כי הוא נופל לבד זה לא חציצה אינו מוסכם עיין לקמן ועוד שלכאורא הסיבה שכאן זה לא חציצה מצד שלאחר שיתרפא יוריד זה מצד סברת הר"י הזקן והגר"ז שבמצב זה שזה נצרך למכה הוא לא יוריד את זה וכל מה שיוריד זה רק לאחר שהמכה תתרפה שיהיה כאן שינוי מצב וכה"ג אין ההקפדה של לאחר זמן סיבה של חציצה וצ"ב מה זה שונה מרטיה [והנה מה שר"י נסתפק יתכן מצד שיש לו צד שמה שלא מוריד מחמת צער זה חציצה או שנסתפק בסברא הנ"ל שדבר שרק יוריד מתי שיהיה שינוי מצב האם זה סיבה שלא יחצוץ]

### בחילוק בין גלד לרטיה ואגד וקשקשים

ב] והנה בעיקר הקושיא מרטיה מצאנו כמה ישובים א. עיין סד"ט סקי"ט שכיון שלקצת זמן יכולה להוריד ממילא זה חוצץ וצ"ב הסברא הרי יסוד ההיתר שסיבה זו היא בגדר אינו מקפיד וכן רעק"א בתשובה שבסוף דו"ח כתב לגבי סכנה שגם אם יכולה להוריד לקצת זמן הוי אינו מקפיד

ב. ועיין רעק"א תשובה ס' שהביא מהחות דעת וכן הוא בסד"ט סוף סקכ"ו שצריך לחלק בין אם זה דבר שמגופה לדבר שמחוץ לגופה דהינו שגלד שזה מגופה הוא יותר קל להתבטל בזה הוא לא חוצץ משא"כ דבר שהוא חוץ מגופה כגון רטיה ואגד וקשקשים שזה פחות סיבה להתבטל בזה דבר שאינו מקפיד מחמת מניעת צער הוא סיבה לחציצה ועיין כת"ס שכתב שלא ידע מה סברא לחלק בין דבר שמגופה לדבר שחוץ מגופה אמנם בר"י הזקן מבואר סברא זו שדבר שהוא מגופה חשיב כחלק מגופה

והנה יש לדון בכוונת החילוק האם הכונה שבאמת ודאי שיסוד הסברא שדבר שלא מוריד מחמת מניעת צער חשיב אינו מקפיד רק שהוי חציצה מחמת שיוריד את זה למחרת ובזה כתב שדבר שהוא מגופה שהוא יותר קל להתבטל בזה לא איכפת לן מסברת הראב"ד שמחר יקפיד עליו, ולפ"ז אם זה דבר שלא מתכונן להורידו לעולם אין כאן חציצה כלל או דנימא שעד כמה שיש כאן סברא שזה חוצץ כי מחר יוריד את זה בזה אין שום סברא לחלק בין אם זה מגופה לחוץ מגופה דמה שמתכונן להוריד ומחר יקפיד זה נחשב שגם עכשיו הוא מקפיד אלא שמצד זה אין חסרון כמו שביארנו כיון שבמצב זה הוא לא יקפיד על זה רק לאחר שישתנה המצב רק יסוד החילוק בעיקר הדבר האם דבר שלא מוריד כי זה מונע צער זה נחשב אינו מקפיד דאם זה מגופו שיותר קל להתבטל גם כזה רמה של אינו מקפיד זה לא חוצץ אבל אם זה אינו מגופו בזה כיון שכל מה שלא מקפיד מצד מניעת צער חשיב דבר המקפיד ולפ"ז גם אם מחמת צער לא יוריד לעולם זה יחצוץ

והנה עיין סד"ט סוף סקכ"ו שהקשה על חילוק זה מהדין של המרדכי שחוטין שלא מוציאם מחמת שד שזה לא חוצץ חזינן שגם דבר שחוץ מגופה לא חוצץ וכתב ששם זה סכנה חשיב אינו מקפיד גם בדבר שמבחוץ והנה שם בפשוטו זה סכנה לעולם ואם נימא שכל סברת הסד"ט רק מצד סברת הראב"ד א"כ כאן אין שום סיבה שזה יהיה חציצה אלא בהכרח שכונתם שבדבר שחוץ מגופה חשיב מקפיד מצד עצמו ולכן גם אם זה לעולם זה סיבה לחוץ וכן עיין רעק"א תשובה ס' בד"ה אבל שדן על אשה שצריכה טבעת בבית הרחם לעולם שלא יחוץ מחמת שזה נצרך למניעת צער וכתב לדון שלחילוק הסד"ט שדבר שחוץ מגופה חמיר א"כ יתכן שזה חציצה אבל לראשונים שגלד חוצץ א"כ אין מקור לחילוק הסד"ט ויתכן שתמיד החציצה כי צריך להוריד וכאן לא צריך להוריד לכן זה לא חוצץ ומבואר גם כנ"ל שהסברא של מחוץ לגופה זה סברא גם בדבר שנשאר לעולם דהינו שכה"ג המניעת צער הוא נחשב מקפיד ומבואר בדבריו עוד שאפשר לדון כאבני נזר שבאמת ההקפדה מצד שמחר יורידו ולא מצד עצמו וממילא בדבר שלא יורידו זה לא חוצץ

ג. ועיין שו"ת כת"ס בד"ה היוצא לנו שכתב שכיון שבזמן שיש עדין את המכה מורידים כדי לראות את מצב המכה או לתקן האגד והקשקשים לכן זה חוצץ דהינו שצער זה לא סיבה רק אם לא מוריד רק לאחר שיפסיק הצער אבל כל שגם במצב הצער הוא מוריד בזה הוא ודאי חוצץ וכנ"ל ולפ"ז חידש שאם יהיה מונח דבר לצורך רפואה כמו באופן של התשובה שם שלא מורידם רק לאחר שנתרפא המכה אינו חציצה והנה מה שכתב שמוריד כדי לסדר יש מקום לומר שזה כמו שינוי מצב דהרי במצב זה הוא לא מוריד את זה ורק אם זה מפסיק את פעולתו מורידים אותו וכן אם מוריד הרטיה להחליפה כי הפסיקה את שימושה יש לדון שזה כמו שינוי מצב אמנם אם מורידה כדי להשים בה משחה בזה יש מקום לדון שהיא עדין נצרכת להגן על המכה ובכל אופן מורידה והוי חציצה אמנם יתכן שודאי הדרך להוריד כדי לרחוץ המקום או מסיבות אחרות וזה ודאי סיבה לחציצה [והנה רעק"א דן שגלד וקשקשים לא חוצץ לשיטות אלו וצ"ב מרטיה ולנ"ל יתכן שנקט שרטיה ודאי מורידים לראות או להשים עוד משחה משא"כ אגד וקשקשים ומה שלב"י היה פשוט שאגד חוצץ כי דימה לרטיה]

והנה עיין ש"ך שכתב בשם הבה"ג שכחול שהוא לרפואה הוא חוצץ ועיין בינת אדם כ"א שלמד מזה שאפילו שרוצה את זה אבל רפואה זה לא סיבה שלא יחוץ ובכת"ס כתב שכיון שמחליפים הכחול מזמן לזמן לכן זה חוצץ אמנם זהו חידוש שהרי מחליפים כשהוא כבר לא משמש א"כ במצב זה שהוא ראוי לשימוש לא מקפידים עליו כלל ויש כאן שינוי מצב ואולי מורידים כשזה עדין משמש כיון שעוד מעט יגמר ההשפעה שלו ובפרד"ר כתב שמתי שהולכים בין בני אדם מורידים אותו מצד הגנאי שבדבר ולכן זה חוצץ

העולה מהנ"ל שיש לדון האם דבר שניתן מרצון האדם לצורך מניעת צער ורפואה חשיב אינו מקפיד ודעת הכת"ס דחשיב אינו מקפיד וכל מה שמצינו שזה חוצץ כי מורידים את זה גם בזמן הצער אמנם הביא שם מהרבה אחרונים לאסור וביטל דעתו ובטעם האיסור האבני נזר נקט כי מורידים לאחר הצער ולפ"ז בדבר שלא מורידם לעולם וודאי לא הוי חציצה ובפשוטו כיון שזה שינוי מצב זה לא סיבה לחציצה וכנ"ל ובפשוטו הביאור שכיון שזה מפריע ורק רוצה כדי למנוע צער אין זה בגדר אינו מקפיד אלא בגדר מקפיד ולכן גם אם זה לעולם זה יחצוץ וכן מבואר ברעק"א ובסד"ט וכנ"ל

### בדין חציצה שעומדת ליפול לבד

ג] והנה יש לדון בתפירות האם הם חוצצות והנה במקום שניתנים מחמת סכנה וודאי שמצב זה נחשב אינו מקפיד אלא שיש לדון שהרי מורידים אותם לאחר שיגמר הסכנה אמנם זה תלוי בנ"ל שלאבני נזר שכל שיורידו זה חוצץ ממילא גם כאן זה חוצץ אבל בפשוטו כיון שכל שיש סכנה לא יורידו דבר זה לעולם ורק לאחר שתסתלק הסכנה יורידו א"כ זה לא חוצץ וכן הוא פשטות הדברים אמנם לאחר שעבר הסכנה והרופא עדין לא הוריד את זה כה"ג זה וודאי חוצץ אמנם יש לדון בתפירות נמסות האם כה"ג זה חוצץ דיש מקום לומר שדבר שאדם לא טורח להורידו כיון שהוא יפול לבד זה לא חוצץ ומסברא כיון שהוא מקפיד על זה וכל מה שלא טורח להורידו כי זה טירחא וזה יפול לבד א"כ למה שזה לא יחוץ ובשיעורי שבט הלוי סי"א כתב שזה לא חוצץ אמנם דעת הגריש"א והחוט שני שזה חוצץ

והנה מבואר במשנה במקואות פ"ט מ"ה שהזפת והמור בכלי זכוכית חוצצים ועיין רש"י שבת ט"ו: שכתב שדוקא זה חוצץ כיון שזה נדבק חזק אבל טיט וכדו' שזה נופל מעצמו שאדם לא מקפיד להורידו כי הוא נופל מעצמו זה לא חוצץ אמנם הב"י סימן ר"ב שהביא מהסמ"ג שר"י חלק על זה וכתב שאינו נראה לו כן וכתב שה"ה טיט חוצץ ורק יש כאן חידוש שגם זפת שהדרך להטיל בכלי זכוכית זה חוצץ ועיין ב"ח וש"ך שנוהגים כר"י להחמיר בזה ועיין אבני נזר רנ"ג סקכ"א שכתב שסברת ר"י שחולק מצד שכיון שהוא מקפיד על זה וכל מה שלא מקפיד כי זה ירד לבד זה לא סיבה שלא יחוץ וכיון שכתב הש"ך שצריך להחמיר בזה ממילא גם כאן צריך להחמיר אמנם יתכן שר"י חלק מצד שס"ל שגם טיט מורידים ולא מחכים שזה יפול לבד אבל בעיקר הסברא הוא מודה אמנם לכאורא יש מקום לחלק דיש דברים שההקפדה על זה היא לא גדולה וכל ההקפדה עד כמה שזה יהיה לעולם אבל כל שזה לא לעולם אדם לא רואה בזה הפרעה כלל אבל יש דבר שודאי שזה מפריע לו ורוצה להורידו רק כיון שזה טירחא גדולה הוא מעדיף לחכות שזה יפול לבד ובזה מסתבר שודאי שזה מקפיד. והחילוק ברור

והנה הרמב"ן ביאר שגלד שעל גבי המכה לא חוצץ כיון שזה צער להורידו ולאחר שזה יתיבש זה נופל לבד ועיין בדי השולחן שביאר בכוונתו שדן שאפילו שעכשיו זה אינו מקפיד אבל הרי כשזה יתיבש הוא יקפיד ועל זה תירץ שכיון שאז זה יפול מעצמו זה לא חוצץ ולפ"ז מבואר ברמב"ן שדבר שאדם לא מקפיד כי הוא יפול מעצמו זה לא חוצץ [והנה זה רק ראיה במקום שאדם עכשיו מעונין בזה וכל הצד חציצה הוא בגלל המחר בזה יש לדון שאין את חומרת הראב"ד כי זה יפול אבל במקום שמצד עכשיו יש לו דין חציצה ורק מחמת שהוא נופל לבד נבוא לדון שזה לא חציצה בזה אין לנו מקור מהרמב"ן להתירו] והנה לפ"ז מבואר ברמב"ן שגם דבר שההקפדה לאחר שינוי המצב שזה לא מצטער בכל אופן זה סיבה לחציצה וכאבני נזר אמנם צ"ע שהרמב"ן שם המשיך לגבי ריבדא דכוסילתא שתוך ג' ימים זה לא חוצץ ולאחר ג' ימים זה חוצץ מצד שתוך ג' ימים הוא לא מקפיד על זה ולאחר ג' ימים הוא מקפיד וצ"ע א"כ שגם תוך ג' ימים זה יחצוץ וכמו שהוקשה לרמב"ן בגלד אלא בהכרח שכיון שכל ההקפדה לאחר שזה יתיבש ויהיה כאן שינוי מצב ממילא אין סיבה לחציצה מחמת שבהמשך יוריד וצ"ב א"כ מה הוקשה לרמב"ן בגלד אמנם הביאור פשוט שהוקשה לרמב"ן הרי לאחר שזה מתיבש כבר אין צער להוריד ושאז זה יחצוץ ותירץ שאז זה נופל מעצמו וממילא זה לא חוצץ

### בדין סתימות בשיניים קבועות

ד] עיין בינת אדם סימן כ"א שדן בדין סתימות שמניחים בשינים קבועות האם זה חוצץ וע"ש שהוכיח שדבר שניתן לרפואה הוא נחשב דבר המקפיד ולכן רטיה חוצצת וכן כחול בעינים חוצץ וא"כ גם כאן זה סיבה לחצוץ והנה מקובל להתיר בכה"ג וכן כתבו הרבה אחרונים והנה האבני נזר סימן רנ"ח כתב שזה ודאי שדבר שניתן לצורך רפואה הוא נחשב אינו מקפיד וכל מה שרטיה חוצצת כיון שהיא תוריד את זה לאחר שתתרפא אבל כאן שלא תוריד את זה לעולם אין סיבה שזה יהיה חציצה אמנם עיין לעיל סק"ב שהבאינו מהרבה אחרונים שנקטו שהסיבה שזה חוצץ כיון שהדבר מצד עצמו הוא מקפיד עליו ומה שרוצה לצורך רפואה זה לא סיבה שלא יחשב חציצה אמנם בפשוטו יש חילוק דשם מדובר בדבר שמצד עצמו זה מפריע ואדם לא רוצה את זה ורק שמעדיף הסבל של הדבר כי זה עוזר לו אבל כאן אין הדבר מפריע לו כלל אלא אדרבא זה מועיל לו והרי זה הצורה הטבעית של השן ואין שום סיבה שזה יחשב כדבר המקפיד וביותר דכאן גם אם עכשיו לא יהיה בזה צורך שום אדם לא יטרח להורידו וא"כ אין שום סיבה שזה יחשב חציצה וכל מה שהחמיר החכמת אדם דמשמע שזה היה מפריע ואם לא היה צורך היה טורח להורידו וכן הוא בבנין ציון החדשות נ"ז וכן ביאר האגרות משה ח"א סצ"ז ענף ד' בד"ה אבל

והנה לגבי טבעת ברחם האחרונים דנו מצד סכנה אמנם הנוב"י דן מצד שזה נצרך לרפואה ומשמע שנקט שרפואה זה נחשב אינו מקפיד וכן דיק האבני נזר הנ"ל אמנם יתכן שגם שם זה דבר שלא מפריע כלל וכיון שזה עוזר לה כה"ג ודאי שזה לא חציצה [אמנם גשר שינים וקוביות על השינים לכאורא זה דומה לרטיה שהכריע הכת"ס שחשיב חציצה מצד שצורך רפואה זה לא סיבה ובפשוטו זה גם בדעתו להשאירו לעולם וצ"ב הסברא להקל בזה ולכאורא מה שאומרים שללא זה הוא סכנה לשן לאורך זמן הדבר מחודש לדון כך אחרי שהרבה אנשים לא חוששים לצורך זה כלל וצ"ע בזה ויש לדון עוד שפעם בשנה מורידם לנקות ויש שדנו שכיון שהנקיון לצורך איחוד הדבר אם השן זה לא סיבה שיחשב חציצה אמנם בפשוטו הנקיון הוא לצורך השן והוי כמוריד לרחיצה שזה סיבה לחציצה]

עוד יש לדון דהנה מבואר ברשב"א שצבע אפילו אם זה על כל השער זה לא חוצץ מצד שזה נהיה כמו חלק מהגוף שכיון שזה משמש ממש יחד אם השער א"כ זה בטל לשער וזה נהיה חלק מהשער ולכאורא יש לדון שגם כאן כיון שזה הצורה הטיבעית של השן וזה מחזיר השן למצב הקודם וזה משמש יחד אם השן א"כ זה נהיה ממש כחלק מגופה וודאי שכה"ג זה לא חוצץ וגם הרא"ש שחלק על טעם זה הכונה שאין סברא שזה יועיל ברוב הגוף אבל לגבי מיעוט שכה"ג נדון שזה כמו אינו מקפיד בזה יתכן וודאי שהוא מודה לזה [ועיין לקמן עוד סברות בסתימות זמניות ששיכות גם בקבועות]

### בדין סתימות זמניות

ה] אמנם בסתימה זמנית שעומדים להורידה כדי להמשיך לטפל בשן בזה לכאורא יש כאן את סברת הראב"ד שאפילו שעכשיו זה נוח לאשה ומשמש לה ולא מקפידה על זה אבל כיון שעומדת להורידה ממילא זה סיבה שיחשב חציצה וכן הורה החזו"א אמנם מצאנו באחרונים שדנו מכח מיני סברות כדלקמן שזה לא יחצוץ

א. יש לדון לדעת הזכרון יוסף שכל שקבוע לו זמן מתי יורידו אותו ועד הזמן לא מורידים שבזה הוא לא חוצץ אמנם לכאורא כל זה נכון בזמן שבאמת עדין אי אפשר להמשיך לטפל בשן ובזה יש לדון שרק מתי שיהיה שינוי מצב בשן זה עומד להורדה ובזה הוא ודאי לא חוצץ אבל כל שכבר אפשר להמשיך לטפל בשן רק שאין תור אצל הרופא או שצריך להזמין כתר וכדו' בזה לכאורא זה כמו לישה שכיון שכל רגע יכולה ללוש אין סיבה שזה לא יחוץ [אמנם יש לדון כיון שבתחילה זה היה בטל וגם עכשיו אינו מקפיד שבזה אין את חומרת הראב"ד עיין לקמן אות ב' מהאגר"מ ובחוט שני נקט בכל מיני דוגמאות כך שכל שזה כבר היה בטל אין חיסרון מה שעומדים להוריד אם עכשיו יש סיבה לבטל אמנם הכל אינו מוכרח]

ב. עיין מהרש"ם ח"א סימן ז' הובא באמרי יושר ח"ב סימן פ"ב שכתב לגבי מוך שבאזנה שצריכה להיות כל הזמן אם מוך ודן שזה חוצץ כיון שצריכה להחליף באחר וכתב שכיון שצריכה כל הזמן מוך מה שמחליפה כדי להשים אחר זה לא סיבה שיחשב מקפיד [ולכאורא היה מקום לדון שכאן זה שינוי מצב שהרי לא יחליף רק מתי שזה לא יהיה ראוי לשימוש אמנם אם זה כבר מצב שזה ראוי להחליף בזה צריך להגיע לסברא הנ"ל] ועיין בתשובת הגריש"א ח"א ס"צ שדימה דבר זה לסתימה שכיון שמחזירה אחרת במקומה זה לא חוצץ והנה כל זה נכון במקום שגמרו לטפל בשן ומה שמחליפים כי רוצים יותר טוב בזה יש לדון שכיון שרוצים כל הזמן שיהיה המוך או הסתימה זה לא נחשב שהוא מקפיד אמנם כאן הרי מורידים כדי להמשיך לטפל בשן וזה בדיוק כמו חוטים שבראשי הבנות שמורידים כדי לרחוץ ואחרי זה מחזירים שזה חציצה

אמנם במקום שגמרו לטפל בשן ורק מחליפים למשהו יותר טוב בזה יש לדון להתיר כנ"ל וכן הוא באגרות משה ח"א סצ"ז ענף ג' ובעיקר סברא הנ"ל צ"ב הרי חזינן שגם מה שמוריד הטבעת כדי שלא תתקלקל דהינו שמצד הגוף אין לו שום הקפדה זה סיבה לחציצה וצ"ל דשם זה סברא מיוחדת כיון שזה לצורך הטבעת לכן זה לא יכול להתבטל אבל כאן שזה לצורך הגוף וכדי להשים אחר זה לא סיבה שיחשב חציצה והנה עיין אגר"מ הנ"ל שכתב להוכיח כסברא זו מהא דמבואר בסימן ר"ב ס"ד דידות הכלים שנשברו אם עושין מעין מלאכתן זה לא חוצץ והרי מסתמא יחליפנו ולמה שזה לא יחוץ אלא בהכרח שכיון שכל זמן שאין אחר ניחא בה ורק יחליף כדי שיהיה משהו יותר טוב זה לא סיבה שיחשב חציצה אמנם כתב לדון דשם זה נחשב כחלק מהכלי ממש ולא רק שזה לא חוצץ והאריך להוכיח שזה רק מדין אינו מקפיד ולא שזה נחשב מגוף הכלי ולגבי הזאה לא יועיל להזות על זה אמנם עדין יש לדון כנ"ל בשיעור הראשון סק"ג שבכלים אין את חידוש הראב"ד כיון ששם הרי יותר קל להתבטל אליו

וע"ש שדן שבמקום שלא מחליפים הסתימה רק מחמת שמפחדים שזה יפול פתאום וישאר ללא כלום כה"ג זה ודאי סברא שחשיב אינו מקפיד וכן שמעתי מהגרש"צ בשם הגר"נ קרליץ זצ"ל וכן הוא במכתב בסוף מראה כהן אמנם שמעתי שיש סתימות זמניות שהיא פחות אטומה ויכולים חידקים להיכנס ולהזיק לשן ולכאורא בזה לא שייך סברא הנ"ל ובעל החו"ב היה מחמיר בכל מקרה

ג. עיין לחם סק"ס שהביא מהגידולי טהרה עמ"ס מקואות תשובה כ"ב שכתב שכל דברי הראב"ד בדבר חיצוני לגוף אבל שן תותבת שזה הצורה הטיבעית של הגוף בזה כל שעכשיו הוא מעונין בזה כה"ג זה בטל לגוף אפילו שהוא עומד להורידו ויש להוסיף לנ"ל שבסתימה יש את סברת הרשב"א שזה לא רק מדין אינו מקפיד אלא שזה ממש משמש כחלק מהגוף ובזה אפילו בכולו זה מותר ויתכן שגם אם נימא דבכולו זה יחצוץ ואין כאן את סברת הרשב"א כיון שעומד להורידו [וכמדויק בלשון הרשב"א שהוסיף שכשזה יורד היא מחדשת את זה] אבל ודאי זה סיבה להחשב אינו מקפיד יותר מכל אינו מקפיד ובזה אין את החסרון דמחר הוא רוצה להורידו והנה הבינת אדם כ"א הוכיח מהרמב"ם ששן תותבת מכסף לא חוצצת ומשמע שבזמן הגמ' היו מורידים את זה וזה לא היה קבוע כמבואר שיש חשש שתוריד כי יחיכו עליה וצ"ב למה זה לא חוצץ אלא בהכרח שכאן שזה הצורה הטיבעית אין את חידושו של הראב"ד [ומהגר"נ קופשיץ שמעתי שזה הטעם המחוור להתיר סתימה זמנית] [והדבר נפק"מ בנשים שצובעות הצפרנים בחתונות ולמחרת ודאי יורידו שאין הדרך להסתובב בין בני אדם כך או שבבית ספר לא מרשים דבפשוטו לא יכולות ליטול ידים דהוי חציצה אמנם לנ"ל יש לדון שעכשיו זה משמש כחלק מהגוף שיתכן שבזה אין את סברת הראב"ד וזה לא יחוץ לנט"י ואם זה איפור שמתאים רק לחתונה יתכן שזה כמו שינוי מצב שמה שתוריד אחרי זה זה לא חוצץ וצ"ע]

ד. ע"ש שכתב שאם צריך אומן להסירו בזה גם לראב"ד הוי אינו מקפיד דהינו שכיון שצריך מעשה מיוחד להורידו ממילא כיון שעכשיו הוא אינו מקפיד מה שהוא עומד להורידו זה לא סיבה שעכשיו זה לא יתבטל ועין מהרש"ם ח"א סע"ח שהביא כן בשם המהר"י אסאד ועוד אחרונים

ה. עיין אגרות משה ח"א סצ"ז שכתב עוד שני סברות להקל א. שכיון שמקום זה בטבעו הוא מכוסה ועומד להיות מכוסה א"כ הוא בכלל בלוע ואין בו חציצה ב. שזה כמו חץ שאינו נראה וביאר הש"ך שזה לא שוה לבשר וגם כאן הרי זה תוך עומד השן וצריך להיזהר שזה לא יבלוט וכן ראיתי מביאים משו"ת בית שלמה ח"ב סי"ב אמנם בפשוטו אינו מוכרח דכאן לאחר שפתחו השן זה נהפך למקום מגולה משא"כ שם זה עומד להיסגר וללא החץ אין שם שום מרוח אויר [ובשבט הלוי גם צירף סברא זו]

ו. עיין לעיל שהבאינו מהחלקת יואב כל שקובע שזה ישאר ז' ימים חשיב של קימא ויש שדנו בחודש מצד האורחות חים שחשיב של קימא והאבני נזר התיר בחצי שנה מצד רבינו ירוחם שחשיב של קבע עיין שיעור הקודם סק"ב

ז. עיין שיעור הקודם סק"ד שכתבנו לדון מכמה ראיות שכל סברת הראב"ד רק בדבר שיש לו חשיבות או דבר שמצד עצמו מפריע וחוצץ ורק מחמת סיבה מסוימת לא חוצץ אבל בדבר שאין לו חשיבות ואין לו סיבת חציצה כלל רק מחמת המחר בזה כל שעכשיו הוא לא מקפיד עליו הוא לא חוצץ אמנם עיין לעיל דהבאינו דבמאירי מבואר לא כך וכן סתימת הטור והר"ן שלא חילקו בין החציצות [והנה הנוהגים להחמיר מבקשים מהרופא שיוריד הסתימה הזמנית וטובלים וחוזרים מיד לסתום והנה לפעמים הוא לא מוריד הכל ונשאר קצת שכשיעשו סתימה קבועה יצטרכו להוריד את זה וכאן יתכן שזה גרע דזה לא משמש כלום והגרש"צ מקיל בזה מצד הסברא שזה כמו צבע שמה שיורידו זה לא סיבה אמנם צ"ע דא"כ זה סברא להתיר כל סתימה זמנית אם לא שנחלק דשם יש רצון חיובי שזה יהיה ובפשוטו אין בזה סברא]

והנה החזו"א הורה להחמיר בזה מצד דאין שום הכרח לכל הסברות הנ"ל וכפי פשטות דברי הראב"ד אמנם המנהג הרווח שצריך ל' יום דהינו לצרף השיטות שזה נחשב של קימא וכה"ג כבר אין את הראב"ד וכנ"ל בשיעור הקודם אות ב' ובשם הגריש"א ראיתי מביאים שצריך ל' יום לאחר הטבילה ולא עוזר ל' יום מאז ששמו את זה וצ"ע והנה ודאי לא סמכו על זה לבד אלא שצירפו את זה לסברות האחרות ויש מקום לומר שזה רק סברא ביחס לסברת הזכרון יוסף שכל דבריו אם יש זמן חשוב שלא מורידים וכל זה מחודש

אמנם כל זה אם זה לא מפריע עכשיו וממילא אין זה בגדר מקפיד אבל אם עכשיו זה מפריע בזה בפשוטו וודאי קי"ל כחכמת אדם שדבר שניתן לרפואה הוא חוצץ וכמבואר בכת"ס בסופו שהביא חבל אחרונים שנקטו דהוי חציצה ויש לדון אם בתחילה זה נעשה טוב ועכשיו נהיה כואב בשן ובפשוטו זה חוצץ ודבר זה תלוי בסוגיא דידות הכלים

### בדין חציצה שאי אפשר להוריד בשעת טבילה

ו] עיין גמ' שבת ק"כ: דאם היה שם כתוב על בשרו לדעת ר"י יורד וטובל אבל רבנן ס"ל שכורך עליו גמי והגמ' בתחילה ביארה שנחלקו האם יש איסור למחוק השם בגרמא והגמי מטרתו שלא ימחק השם והגמ' שואלת ותיסברא שזה הסיבה א"כ אם הגמי מהודק א"כ זה חוצץ ואם הוא לא מהודק א"כ נכנס מים והגמ' שואלת שתיפו"ל שיש חציצה מצד הדיו והגמ' עונה שזה לח ולא חוצץ והגמ' שואלת שמ"מ קשיא שזה חציצה ולכן הגמ' מבארת שיש שם חיסרון מצד שאסור לעמוד ערום לפני השם והנה עיין ר"ח שם שביאר שקושית הגמ' שזה חציצה זה על כל הצדדים אמנם עיין ריטב"א ור"ן שכתבו שכונת הגמ' לשאול שאם אתה שואל שהגמי חציצה א"כ יש לשאול מצד הדיו אבל באמת הוא נקט שהדיו לא חציצה והגמי לא חציצה וצ"ב למה שלא יהיה חציצה והנה בפשוטו מה שהשם לא חוצץ שכיון שלא יכול להורידו כי יש בזה איסור לכן הגמ' דנה שזה לא חוצץ ועיין אמרי יושר ח"ב ספ"ב בד"ה יש להסביר שהקשה שכל זה סברא ביחס לדיו אבל את הגמי הרי הוא יוריד מיד לאחר הטבילה ממילא זה צריך לחוץ וע"ש שהוכיח שכיון שכל זמן שהוא במים הוא לא יכול להורידו בשום אופן זה לא חוצץ ולמד מזה לאשה שטובלת אם מוך באוזנה כי המים מסוכנים שזה לא חוצץ כיון שבזמן זה היא ודאי לא תורידו ולכאורא למה דביארנו לעיל הביאור בזה שהוי כשינוי מצב דבמצב זה שהיא תוך המים היא לא תוריד דבר זה בשום אופן כי יש איסור ולכן מה שתוריד לאחר שתצא מהמים זה לא סיבה שלא יהיה חציצה ואם השם חוצץ דהינו שדבר מחמת איסור זה לא סיבה שלא יחשב אינו מקפיד א"כ ממילא גם הגמי חוצץ והנה יסוד הנידון איך לדון איסור האם זה כמו אינו מקפיד כי מחליט להשאירו או שכיון שבאמת זה מפריע לו ורק מחמת סיבה צדדית הוא לא מוריד לכן הוי חציצה ולכן עד כמה שהדיו חוצץ כי איסור חוצץ ממילא גם הגמי חוצץ אבל לפ"ז בסכנה שזה סיבה שיחשב אינו מקפיד באמת זה לא יחצוץ אפילו שזה רק בשעת טבילה

אמנם כל זה לריטב"א והר"ן אמנם לר"ח אין מקור לזה והקושיא לכו"ע שזה ודאי חציצה ומצד שמה שמחמת איסור לא מוריד זה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד ולפ"ז אין לנו מקור לדון שדבר שנצרך לרגע ששיך לדון שהוא בטל לגוף אמנם הרמב"ם לא כתב שמדובר בדיו לח ועיין או"ש דמשמע שנקט שבאמת כיון שאסור להורידו חשיב אינו מקפיד אמנם יתכן שהגמי ודאי חוצץ ע"ש

והנה עיין גמ' זבחים י"ט. שהגמ' דנה האם תפילין חוצצין והגמ' אומרת שאם לילה לאו ז"ת זה ודאי חוצץ אמנם אם זמן תפילין יש לדון והגמ' אומרת תלמוד ערוך בידינו שזה חוצץ והנה רש"י ביאר שהסברא שאם לילה לאו ז"ת זה לא חוצץ מצד שלא יתכן שלילה חומר מהיום וצ"ב הסברא שזה סברא שכאן יש דין מצות ציצית וכאן לא ועיין או"ש פ"ד מאיסו"ב שכתב לבאר שכונת הגמ' שזה חוצץ כי צריך להוריד בלילה אמנם דבריו צ"ב שהרי צריך גם להוריד לצורך בית הכסא וכן הרי לכו"ע בזמן שינה צריך להוריד ויתכן שבאמת לכן הגמ' מסיקה שזה ודאי חוצץ אמנם יתכן לדון שזה כמו שינוי מצב שכל זמן שהוא ראוי לקיום המצוה הוא לא מוריד ורק אם מגיע זמן שהוא לא ראוי לקיום המצוה הוא מוריד ויתכן עוד שנידון הגמ' שכשיש סיבה שזה קיום מצוה בזה אין את סברת הראב"ד וכמו הרבה ההגבלות שביארנו בשיעור הקודם

#### כ"ד אד"ב פ"ב

# בדין חציצה בדבר לח בטבילה ובתפילין

### שיטות הראשונים ביסוד החיסרון

א] מבואר בגמ' בפסחים ס"ה: ושבת ק"כ: שהדם והדיו והחלב והדבש יבשים חוצצים לחים אין חוצצין וצ"ב בטעם שלח לא חוצץ ועיין ב"י שהביא מהמרדכי שהביא מהיראים שאין לבאר שזה מצד שהמים מחלחלים ולכן זה לא חוצץ דהרי הגמ' בחולין כ"ו: זבחים ע"ח: אומרת שכלי שהוא מלא יין אי אפשר להטבילו בגלל שהיין גורם שהמים לא מגיעים לכלי לכן ביאר שזה רק מצד שאינו מקפיד ולפ"ז אם אדם יקפיד על דבר לח זה חוצץ ועיין חזו"א צ"ד ח' שתמה הרי דרך בני אדם להקפיד על רבב אפילו לח ובפרט דם וכדו' ועיין קה"י טהרות נ"ח שדן שכיון שזה עובר בקלות אדם לא מקפיד על זה וצ"ב שהרי הוא מקפיד להעבירו וכי משום שזה יורד בקלות חשיב אינו מקפיד ויש שביארו כי זה יורד מעצמו אמנם בפשוטו אינו כן שהרי זה מתיבש ועוד שהרי הש"ך סימן ר"ב מביא את הסמ"ג שחלק על רש"י ונקט שגם דבר שנופל ולכן אדם לא מקפיד עליו הוא חוצץ [לביאור האבני נזר]

אמנם עיין שם בחזו"א שהביא דתוס' במקומות הנ"ל הקשו כיראים ותירצו שרק בכלי מלא שדפנות הכלי מעכבות למים לחלחל זה לא מועיל אבל סתם דבר לח שמונח על האדם מבחוץ המים יכולים לחלחל וזה לא חוצץ ובתוס"ר בחולין כ"ו חילק בין השקה שצריך חיבור גמור לבין חציצה לגבי טבילה שבזה גם ללא חיבור גמור אבל כיון שמים מחלחלים זה לא חוצץ

והנה בהמשך התוספתא של דין לח מבואר דשרף תאנה לחין אין חוצצין ושאר כל השרפים בין לחין ובין יבישם חוצצים מפני שהם שטף לכלוך וכתב היראים שהכונה שזה לכלוך ודרך האנשים להקפיד עליהם וכן הביא הסמ"ג עשין רמ"ח ועיין חזו"א שלדעת שאר הראשונים צ"ל שהכונה כי זה דבוק יותר חזק וצ"ב לשון התוספתא

והנה לגבי גלד מבואר בגמ' שיש הבדל אם זה תוך ג' ימים או לאחר ג' ימים ועיין רמב"ן שם שכתב ביאור אחד שאז הוא מקפיד ואז הוא לא מקפיד עוד ביאר שתוך ג' ימים זה לא חוצץ כדין דבר לח שלא חוצץ ולאחר ג' ימים זה יבש וזה חוצץ ולכאורא לביאור הראשון לח כל היתר כי לא מקפיד וכיראים וביאור השני ביאר כתוס' שזה סברא בעצם ובמרדכי וסמ"ג וסמ"ק וספר התרומה שהביאו את רש"י שגלד יבש חוצץ אפילו שמצטרת להורידו חשיב חציצה ביארו שלח כיון שמים מחלחלים זה לא חוצץ

והנה לגבי לפלוף דדעת הר"ש שתוך העין יש הבדל בין יבש ללח וחוץ לעין תמיד חוצץ עיין ר"ש כת"י שנתקשה כמו שתוך העין זה לא יחצוץ כך חוץ לעין והביא ביאור אחד שזה מצד אינו מקפיד וחוץ לעין גם לח מקפידים וביאור אחד כיון שעל פי רוב זה חוץ לעין יבש לכן גזרו על כל מקרה ובפשוטו לביאור הראשון בלח כל ההיתר כי זה אינו מקפיד ולכן שיך לחלק בין בפנים לבחוץ ולביאור השני שזה מצד שבפועל זה לא חוצץ לכן הוקשה לו למה בחוץ זה אחרת וביאר שזה גזירה דרבנן מיוחדת והנה הרא"ש ביאר שהחילוק המוזכר בגמ' בין לח ליבש זה על חוץ לעין וכן לגבי גילדא דכוסילתא דהינו שהמימרא היא לקולא וצ"ב למה הוציא הגמ' מפשטותה ובפשוטו זה מצד שנקט כתוס' שלח לא חוצץ מצד שמים מחלחלים וממילא לא יתכן שיהיה מקרה שלח יחוץ לכן ברור שחוץ לעין לח לא חוצץ וכן לגבי גלד שחוץ למכה אם זה לח לא יתכן שזה יחוץ [והנה משמעות השו"ע שם שפסק כרא"ש וצ"ע שהרי הוא פסק שלח לא חוצץ מצד שזה אינו מקפיד עיין לקמן]

והנה כתב הרמב"ם פ"ב ה"א דטיט לח אינו חוצץ בגלל שהוא נמחה במים ועיין חזו"א שזה כדעת התוס' דהינו שהמים מחלחלים בזה ובבה"ל סימן רס"א הביאו וכתב שזה דלא כיראים שזה מצד שאינו מקפיד אמנם עיין סד"ט סק"ל שביאר שכונת הרמב"ם שלכן אדם לא מקפיד על זה כיון שזה נימוח במים והנה עיין כס"מ פ"ב ממקואות ה"ב שהביא על הרמב"ם את היראים על שרף פירות שזה חוצץ גם כיון שהוא מקפיד ומבואר שנקט שדעת הרמב"ם כיראים

והנה מבואר בגמ' שדם הנסרך בבשר חוצץ ועיין ב"י שהביא מהסמ"ג שהקשה דבגמ' מבואר ששבח הוא לבני אהרן שהולכין עד ארכובתיהן בדם וזה לא חוצץ חזינן שגם בבשר זה לא חוצץ דהינו דמשמע שביאר שיסוד הסיבה שזה לא חוצץ כי על בשר האדם הוא מקפיד על זה ולכן הקשה דבגמ' מבואר שגם בבשר האדם הוא לא מקפיד אמנם עיין רש"י במנחות שביאר שיש הבדל בין דם שכבר מתחיל להתיבש שהוא נסרך שכה"ג הוא חוצץ והביאו הש"ך כאן ובפשוטו החילוק ברש"י הוא כמה זה בגדר מים מחלחלים אמנם ליראים זה חילוק האם זה סיבה להקפיד על זה אמנם בפשוטו הב"י שהביא את קושית הסמ"ג משמע שזה לשיטתו שכל ההבדל האם הוא מקפיד ועיין כס"מ פ"ב ממקואות שהביא את קושית הסמ"ג וישב שאם זה נמשך על הבשר זה מקפיד יותר

והנה הרמ"א הביא היראים שזה מצד אינו מקפיד ומשמע שפסק כמותו וכמו שהבאינו מהרבה ראשונים ולפ"ז אם מקפידים זה חוצץ וכן מבואר בב"י שלא הביא את תוס' וגם על הרמב"ם הביא את היראים אמנם החזו"א צ"ד ח' כתב שהעיקר לדינא שזה מצד שמים מחלחלים וכן הבה"ל סימן קס"א כתב שיש להקל לגבי נט"י

והנה עיין ש"ך סקי"ד שכתב שנהגו בנות ישראל שלא לסוך בשמן קודם הטבילה ומשמע שמעיקר הדין זה מותר ועיין חזו"א שכתב להסתפק האם שמן זה נחשב דבר לח אמנם בפשוטו יש משנה מפורש בעדיות פ"ד מ"ו שאשה שטבלה ונוטף ממנה שמן וב"ש מטהרים וב"ה אומרים שתלוי כמה שמן מנטף דאם מנטף כמו אבר קטן זה חוזר ומטמא את האשה ומשמע שמצד חציצה זה ודאי לא חוצץ והנה בעיקר הדין לדעת תוס' א"ש מצד שמים מחלחלים אמנם לדעת היראים צ"ע הרי זה בכולו ואולי יש כאן את סברת הרשב"א כמו צבע על שערות וצ"ע והדבר נפק"מ בכל מיני משחות לחות שיש להקפיד מצד הבה"ג שזה לא יהיה בשעת טבילה וכן במרכך שנשאר קצת ממשות על השער ובדיעבד יש לדון בטעמי הראשונים למה לח לא חוצץ ולכתחילה לא סומכים על הרשב"א בדבר שיש בו ממשות והנה סתם שמן היום זה ודאי בגדר מקפיד והדבר נפק"מ לגבי נט"י במרחו קרם ידים שזה על כולו

ועיין חזו"א לגבי שמן בעור התוף שדן שאפילו אם מיד לא נכנס מים אבל כיון שאם תשהה במים זה יעבור זה מועיל מצד שכיון שרק צריך ראוי לביאת מים זה מספיק דזה נחשב ראוי ומשמע שאם צריך ממש ביאת מים זה לא בגדר מים מחלחלים והנה יש לעין שבתוך העור זה כמו תוך כלי שעל זה מבואר שאם יש יין בכלי לא עוזר הטבילה וצ"ע

והנה מבואר במשנה לגבי זיעה שרק אם זה נהיה כמו שכבה זה לא חוצץ וצ"ע למה ללא זה אינו חוצץ והניחא לתוס' שמים מחלחלים גם כאן זה שייך אבל אם זה מצד אינו מקפיד הרי ודאי מצוי בכל השערות או בכל גוף האדם וראיתי מביאים מהשכנות יעקב יור"ד סימן ז' שהקשה על מזוהם שזה מי שמזיע תדיר שזה פסול של מום תיפו"ל שתמיד יהיה חציצה בבגדי כהונה וכתב שיש בזה את ההיתר של הינו רביתיה שכיון שזה דרך האדם זה חלק ממנו וזה לא חוצץ ולכאורא זה גם הסברא שאבן שינים לא חוצץ מצד שזה דרך כל האדם

### בביאור הסוגיא בפסחים ס"ה:

ב] והנה הגמ' בפסחים ס"ה: מביאה ברייתא ששבח הוא לבני אהרן שהולכים עד ארכובותיהם בדם והגמ' שואלת שזה חוצץ והגמ' עונה שלח הוא ואינו חוצץ כמבואר בבריתא שהדיו והדם לחים אינם חוצצים והנה לדעת תוס' הכוונה שכיון שמים מחלחלים לכן זה לא חוצץ ועיין חזו"א מקואות תנינא ס"ו סק"ח דהקשה דכאן לא שיך טעם הנ"ל דהרי לא מדובר על טבילה וכתב שבאמת מה שמים מחלחלים אין הכונה שבאמת המים נוגעים בכל הגוף אלא הכונה שכיון שזה סוג דבר שמים מחלחלים לכן זה לא חוצץ ואפילו שמסביב לגוף העיקר שנשאר זה חלב ויין בכל אופן הועילה הטבילה ולפ"ז כונת הגמ' שכמו שלגבי טבילה כיון שמים מחלחלים לכן זה לא חוצץ ה"ה כאן זה סוג דבר שהוא לא סיבה לחוץ בין גופו לרצפה

והנה לדעת היראים בפשוטו הגמ' שאלה שזה חוצץ והגמ' עונה שהוא לא מקפיד ועיין חזו"א צ"ד ח' שהקשה הרי זה ברובו ואפילו אם אינו מקפיד זה חוצץ וביותר שכאן זה כולו עוד תמה בחזו"א שהרי כאן הדם מונח על הרצפה ולא על רגלו וממילא מה שיך לומר שזה יחשב שהוא עומד על הרצפה ולכאורא כוונתו שזה לא בטל לגופו שזה יסוד ההיתר של אינו מקפיד ואם מצד שהדרך שיש דם על הרצפה וזה בטל לקרקע א"כ הגמ' היתה צריכה לומר שדם לח על הרצפה לא חוצץ ובהכרח כתוס'

והנה מבואר בגמ' שדם ורבב שחוצץ על הבגד אבל אם הוא מוכר רבב או טבח זה לא חוצץ והשו"ע סי"ז הביא את זה גם על הידים של הטבח ומוכר רבב ועיין סד"ט סקנ"ב שהביא מהשבות יעקב סימן ס"ט שכתב שלכאורא כל הגמ' זה רק על הבגד אבל לא על גוף האדם והוכיח מהא דהגמ' שואלת שבכהנים זה יחצוץ הרי כיון ששבח להם ללכת בדם אין זה מקפיד וכאן הרי זה רק מיעוט שרגליהם זה מיעוט ביחס לכל הגוף והוסיף שגם אם נימא שדנים רק על מקום הנחת הרגלים אבל לא גזרו על שבות במקדש אלא בהכרח שעל האדם תמיד הוא מקפיד עכ"ד ובפשוטו הכונה שלמד שהגמ' שואלת שזה מקפיד ועונה או כתוס' שמחלחלי מיא או שכיון שזה לח הוא לא מקפיד

והנה במה שנקט שרגלי הכהן זה רק מיעוט כיון שזה מיעוט גופו עיין סד"ט סקנ"ב שתמה עליו שהרי לגבי נט"י מבואר בפוסקים שאם יש חציצה על רוב זה חוצץ אפילו שזה לא רוב הגוף אמנם באמת בשו"ת פני אריה סימן ח' כתב שסתימת הרשב"א לא חוצץ אפילו שזה רוב היד כי דנים רוב הגוף אמנם הפוסקים נקטו לא כך ויש מקום לחלק דכאן הדין עמידה הוא על כל הגוף רק שזה נעשה דרך הרגלים אבל בנט"י כל הנידון על מקום הנטילה והנה עיין קה"י שביאר את סברת השבו"י שיסוד הדין מיעוט שזה בטל לגוף וממילא זה לא משנה על מקום הנטילה אמנם בפשוטו הדין מקפיד זה לא מצד בטל לגוף אלא מצד שמספיק מעשה טבילה על הרוב [עיין תחילת סוגית חציצה מה שהבאינו על זה] ולכאורא זה תלוי במקום שבו המעשה טבילה ונטילה וכיון שהדין אינו מקפיד זה אטו מקפיד צריך לדון לפי המקום שבו חל הדין אם לא שנחדש שמדרבנן הגדר של רובו שאינו מקפיד שכל שזה רוב זה לא בטל לגוף ולפ"ז יש לדון לפי רוב הגוף וצ"ע [והנה לכאורא יש חומרא בדבריהם כגון שיש חציצה על רוב הגוף אבל ביחס למקום הנטילה זה מיעוט שאם הולכים לפי רוב הגוף זה חוצץ אבל אם הולכים לפי מקום הנטילה זה לא חוצץ]

והנה בדברי השבו"י מבואר שדן מסברא שלא גזרו על שבות במקדש ולכן אין שם הדין רובו שאינו מקפיד דהינו שגם אם דנים לפי מקום העמידה על הקרקע אבל כיון שזה אינו מקפיד אין בזה חסרון ובסד"ט תמה על זה שהרי כאן זה בכולו אמנם יתכן שנקט שהדין כולו זה רק הלכה בטבילה כמבואר בגרי"ז דיש דין נגיעת מים אבל כאן אין כזו הלכה והנה עיין חש"ל בהגהה במחצית השקל קצ"ח סי"ד שהקשה שהרי מבואר בגמ' שכינה אחת חוצצת חזינן שגזרו חציצה על מיעוט אמנם ברמב"ם שם מבואר שזה מעכב מדאוריתא ובפשוטו א"כ ה"ה אינו מקפיד אמנם יתכן דעת השבות יעקב שרק מקפיד חוצץ אבל אינו מקפיד לא חוצץ וזה כסברת השערי ציון סימן ל' [והארכנו בתחילת סוגית חציצה] שלגבי אינו מקפיד שזה מצד שבטל יש ללמוד לכל התורה כולה משא"כ לגבי מקפיד שרק בטבילה יש ההלכה ולא בשאר דיני התורה ועיין שו"ת פני אריה סימן ז' שכתב שלפי דבריו שבשאר דיני התורה גם אינו מקפיד חוצץ א"ש קושית הגמ' שאפילו שכהנים אינם מקפידים אבל בעמידה על הקרקע גם אינו מקפיד חוצץ

והנה אם נימא שבאמת דנים את מקום העמידה לבד כמו בנט"י צ"ע כנ"ל מה הגמ' עונה שלח לא חוצץ וליראים מצד אינו קפיד הרי זה בכולו והנה עיין הגהות חש"ל הנ"ל שכתב שבשני דברים גושים לא שיך לדון כלל שדבר לח יפסיק ביניהם ולכן לגבי עמידה על קרקע העזרה אין חסרון מה שיש דם ברגליהם ורק לגבי טבילה שהמים הם לחים שיך לדון שזה יחצוץ ולפ"ז יוצא שדבר לח לגבי עמידה על הקרקע לא חוצץ כי שניהם דברים גושים ולגבי טבילה כי אינו מקפיד או כי מים מחלחלים ודבריו צ"ע שהרי הגמ' שאלה שהדם יחצוץ ועונה רק שבדיני חציצה זה לא חוצץ ומשמע שזה אותו ענין וכן ביראים הקשה מהגמ' הנ"ל ותירץ שגם כאן שיך אינו מקפיד והיה מקום לדחוק שבאמת במקום העמידה לא קשה וכסברתו הנ"ל וכל הקושיא בחלק מכף הרגל שיש שם קצת עיגול שזה לא מונח על הקרקע ועל זה הגמ' עונה שהוא לא מקפיד ולא חוצץ וכל זה דוחק

ויתכן לבאר שבאמת מצד דין חציצה הרגיל אין כאן מקום להקשות כיון שזה שני דברים גושים א"כ הדבר הלח שביניהם אינו חוצץ רק בכל אופן דנה כאן הגמ' שיש כאן חיסרון להחשב שעומד על רגלי העזרה כיון שיש דבר ביניהם ועל זה הגמ' אומרת שכיון שאינו מקפיד זה לא חוצץ דהינו שבדין חציצה החדש הנזכר כאן פשיטא ליה לגמ' שכל שהוא לא מקפיד זה לא חוצץ וכן הוא בהגהות יד שאול על השו"ע

### בדין מיעוט שאינו מקפיד בשאר דיני התורה ובדין דבר לח בבגדי כהונה ותפילין

ג] והנה מבואר בגמ' בזבחים י"ט. שנימא אחת חוצצת בבגדי כהונה ובפשוטו זה אינו מקפיד ועיין פני אריה סימן ו' וחלקת יואב יור"ד כ"ו ועוד אחרונים הובאו בקה"י טהרות סימן נ"ח שכתבו שבשאר דיני התורה חוצץ אפילו מיעוט ואפילו אינו מקפיד ורק בטבילה יש הלכה שצריך רובו המקפיד וכן הוא במרומי שדה בזבחים ובגאון יעקב עירובין ק"ג והנה גם אם נימא שזה מקפיד [כן הוא בקרן אורה זבחים י"ט ובכפות תמרים סוכה ל"ז ובחזו"א זבחים י"ב סק"ד] אבל מבואר כאן שמיעוט חוצץ וברמב"ם מבואר שזה מעכב דהינו שזה דאוריתא וכן מבואר בגמ' שדנה שכיון שכהנים פטורים משל יד פטורים משל ראש חזינן שיש כאן פטור מדאוריתא ועד כמה שזה לא כמו טבילה מהיהי תיתי לומר שאינו מקפיד זה אחרת [והארכנו בזה בתחילת סוגית חציצה] והנה בפשוטו דבריהם נסתרים מהמבואר בסוגין דלח אינו חוצץ כלפי דין עמידה על רגלי הרצפה והרי היראים ביאר שזה מצד שאינו מקפיד אמנם לנ"ל לא קשה דכאן בהכרח שזה לא מדין אינו מקפיד שהרי זה בכולו ובהכרח שזה רק ביחס לדין חציצה המחודש בזה כל שאינו מקפיד זה לא חיסרון אמנם אם נימא כנ"ל שבשי גושים אין חסרון וכל הקושיא מצד המקומות שהארגל באויר א"כ יש מכאן ראיה שהדין אינו מקפיד זהבכל התורה כולה

והנה מבואר בגמ' ביומא שכה"ג לאחר שהיה טובל היה מסתפג ובפשוטו ההוה נקט אמנם עיין משנה למלך פ"ב מעבודת יוה"כ שכתב שזה בדוקא כיון שללא זה הוי חציצה ועיין ברכי יוסף סימן כ"ז שהביא להקשות שהרי מבואר כאן בסוגיא שדבר לח לא חוצץ ועיין קה"י שכתב שכל הקושיא לתוס' שמה דמבואר שלח לא חוצץ מצד שמים מחלחלים א"כ גם לגבי בגדי כהונה זה סיבה שלא יחוץ אמנם ליראים שזה מצד אינו מקפיד א"כ כל זה שם כי זה רק במיעוט אבל כאן שזה רוב הוא חיסרון וגם לדברינו דשם יש נידון חדש כיון שזה שני דברים גושים אבל כאן שהבגד לא צמוד לגוף ממש ממילא כה"ג יש לדון מצד חציצה רגילה וכל שזה ברוב הגוף הוי חציצה ואם נימא שבשאר דיני התורה גם משהו חוצץ ממילא גם כאן זה כך

והנה בפשוטו לתוס' כיון שזה מצד שמים מחלחלים והגמ' מדמה לדין עמידה ה"ה לגבי בגדי כהונה זה לא חיסרון אמנם לנ"ל יתכן שכל שהבגד לא צמוד לא שייך הסברא של מים מחלחלים שכל מה שביאר החזו"א שהגמ' מדמה שכמו שלגבי טבילה זה לא חיסרון כך גם כאן זה לא חיסרון יתכן שזה רק כששני הגושים נדחקים אבל בגד שהוא לא דחוק בזה גם המים חוצצים אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שכיון שזה סוג דבר שמחלחל לכן אינו חשיב חציצה

אמנם עיין ברכי יוסף שם שכתב לדון שבבגדי כהונה שנתחדש שאויר חוצץ שהרי בדיני חציצה אין סיבה שהוא יחוץ בהכרח שכאן יש הלכה שיהיה נגיעה ביניהם [ועיין בית הלוי ס"ג סק"ג] ולפ"ז כתב שגם דבר לח שלא חוצץ הכונה שבהלכות חציצה זה לא חיסרון אבל עדין יש כאן חסרון שחסר במגיעה שביניהם ולכן זה לא מועיל ולפ"ז אין להקשות מהא דלגבי עמידה של רגלי הכהנים מבואר שאין חסרון דשם הרי מבואר בגמ' זבחים כ"ו. שאויר זה לא חסרון דהרי נתלה ועבד כל פסולו מצד שזה לא דרך עבודה ולכן שם אין לפסול מצד חסרון הנ"ל [ועיין גמ' מנחות י. שדנה שצריך פסוק שיכול להזות מהשמן על תנוך המצורע אפילו שיש שם דם וזה חוצץ ועיין כ' הגרי"ז שם שדן שלח אינו חוצץ וכתב כנ"ל שכאן יש דין נגיעה ובזה כל דבר חוצץ ואם זה מדין אינו מקפיד א"ש שזה בכולו]

אמנם עיין עמודי אור סימן ל"ז שהקשה שהרי מבואר בגמ' כ"ד. שהמקור של עמידה על גבי קרקע ושיש דין חציצה מצד מה כלי שרת מקדשים אף קרקע מקדשת ורש"י ביאר שהכונה שצריך מגע בין העומד לכלי אמנם תוס' ביארו שהכוונה שצריך שלא יהיה חציצה בין בגדי כהונה לעובד וא"כ בפשוטו זה אותה הלכה ולא יתכן שבגדי כהונה זה הלכה שיהיה נגיעה ובעמידה על הקרקע לא יהיה שהרי לומדים אחד מהשני כן הקשה בעמודי אור סימן ל"ז ובהכרח צ"ל שבאמת גם בבגדי כהונה אין הלכה שיהיה נגיעה אלא כונת הגמ' שכל שיש הפסק אויר זה מחסר בדרך לבישה ובעמידה על הקרקע זה לא שייך

והנה לפ"ז יתכן שהראשונים כאן זה לשיטתם דלגבי בגדי כהונה מבואר שמיעוט שאינו מקפיד חוצץ ולתוס' שדין עמידה זה כמו בגדי כהונה בהכרח מה שהגמ' עונה לגבי עמידה שלח אינו חוצץ כי מחלחלי מיא ולא שייך לבאר מצד אינו מקפיד אמנם היראים יתכן שביאר כרש"י שלומדים מהכהן שמחזיק את הכלי קודש אבל בגדי כהונה שם באמת צריך נגיעה וכברכי יוסף הנ"ל ולכן אפילו דמבואר בגמ' שאינו מקפיד מותר בעמידה על הקרקע אבל בבגדי קודש זה אסור והאריך בזה בשו"ת מהר"ם פאדוה ח"א סכ"א

העולה מהנ"ל דבפשוטו מבואר בגמ' בזבחים שבגדי כהונה גם מיעוט שאינו מקפיד חוצץ וצ"ע מהגמ' לגבי עמידה על הרצפה ליראים דמבואר שאינו מקפיד לא חוצץ ויתכן כנ"ל ששם זה נידון אחר וכנ"ל מהיד שאול ולפ"ז נשאר שבכל התורה אינו מקפיד חוצץ אפילו במעוטו ויתכן שזה דין מיוחד בבגדי כהונה וכנ"ל מהברכי יוסף אמנם בפשוטו תפילין זה כמו בגדי כהונה כמבואר בברכ"י שהרי ברא"ש מבואר שזה אותו דרשא וכן המג"א למד מבגדי כהונה את גדרי חציצה

אמנם עיין אבי עזרי הלכות כלי המקדש שכתב לדון שיש סברא מיוחדת בבגדי כהונה שלא שיך שם דין רוב דכיון שזה לא הלכה בבגד שיהיה בו דין לבישה אלא זה דין בגברא וא"כ חידש שזה לא הלכה בחפצא של הכהן ששיך לדון שרוב הכהן אלא זה הלכה על כל מקום ומקום בכהן שכדי שיהיה לו הכשר עבודה שיהיה לבוש ויש להוסיף שהרי אין דין לבישה על כל הכהן אלא רק על המקומות שקבעה התורה וממילא מסתבר כנ"ל שההלכה נאמרה על כל חלק וחלק בגוף ולפ"ז א"ש אפילו כל שהוא חוצץ שכיון שזה כמו כולו דמבואר בגמ' שאפילו אינו מקפיד חוצץ ולפ"ז יתכן לבא השיטות שרק במקפיד שהדין כולו לא שייך כאן שלגבי זה יתכן שמועיל מה שיש חלק שיש בו בגדי כהונה אלא שיש לדון שכאן יהיה הגזירה של אינו מקפיד אטו מקפיד אמנם יתכן שלא גזרו בשאר דוכתי ועוד שאין שבות במקדש וצ"ע

והנה יש בכל זה נפק"מ גדולה לגבי תפילין האם יש להקפיד על אינו מקפיד דאם נימא שמה שבגדי כהונה חוצץ מצד שזה בכל דיני התורה א"כ גם בתפילין זה כך ואם זה מצד הברכי יוסף שיש דין נגיעה בפשוטו גם בתפילין זה כך אמנם התהלה לדוד כתב שיתכן שזה לא אותם גדרים ע"ש אמנם אם נימא כנ"ל מהאבי עזרי א"כ בתפילין שזה וודאי הלכה בחפצא של התפילין שיהיה לבוש על הגוף א"כ בזה יש דין רוב והנה עיין רמ"א סימן תרנ"א שכתב שלא צריך להוריד הטבעות שאין זה חוצץ כיון שזה מיעוט ועיין ביאור הגר"א שכתב שמיעוט חוצץ בכל מקום כמבואר בגמ' שגם בבגדי כהונה זה חוצץ ומבואר שלמד שזה לא דין מיוחד כאבי עזרי או כברכי יוסף אלא שזה הלכה תמיד ולפ"ז ודאי שגם בתפילין זה כך ועיין לשון המ"ב שאפילו כל שהוא חוצץ ובסימן קס"א מבואר שכל שהוא זה אינו מקפיד וקצת משמע שגם אינו מקפיד חוצץ

#### כ"ח אד"ב פ"ב

# בדין צואה שתחת הצפורן ומים מקדימין

### בדין צואה שתחת הצפורן לטבילה ונט"י

א] מבואר במשנה שבצק שתחת הצפורן חוצץ וצואה שתחת הצפורן לא חוצץ עוד מבואר במשנה שלכלוכי צואה על בשרו אינם חוצצים ורק אם נגלד כגליד זה חוצץ והראשונים הביאו מהתוספתא שגם לגבי צואה שתחת הצפורן חילקה בין אם זה כנגד הבשר או שלא כנגד הבשר והנה הרמב"ם לא העתיק את זה וכן בח' הרשב"א בחולין ובפשוטו מצד שס"ל שסתימת המשנה שלא חילקה מכלל שלא ס"ל כחילוק זה והנה עיין סמ"ג וסמ"ק שהביאו מר"ת שכל זה מדובר בדבר שהוא יבש אבל בצואה שמצויה אצלינו שזה לח אינו חוצץ כיון שזה לא מהודק וכן הוא בח' הרשב"א בחולין ועיין ש"ך וט"ז שכתבו שלכן לא נהגו להקפיד בנט"י להוריד הלכלוך שבצפורן כי זה לא מהודק ובשער הציון י"א כתב בטיט נגד הבשר שגם אם הוא מקפיד זה לא חוצץ מצד שיש לצרף את דעת הרשב"א שזה תלוי בכולם וכן יש צד שזה לא מהודק וזה לא חוצץ והנה לכאורא יסוד הסברא כי דבר לח לא חוצץ כי מחלחלי מיא וצ"ע דהרמ"א העתיק שדבר לח לא חוצץ מצד אינו מקפיד וכשיטת היראים ואפילו שלגבי נט"י יש להקל אבל הש"ך כתב שמה שמחמירים בטבילה כי חוששים שזה סוג שחוצץ ומבואר שגם שם היה מוכן להקל מצד שזה לא מהודק וצ"ע

והנה בפשוטו דיני חציצה בנט"י זה כמו לאכילה אמנם כיון שקי"ל שספק נט"י להקל לכן שם במקום ספק יותר מקילים וכגון במצאה חציצה לאחר הנטילה שלא צריך לחזור וליטול אמנם מבואר במ"ב שראוי לעיין קודם ומשמע שזה לא חיוב גמור שבטבילה כיון שספק חציצה זה מעכב לכן חיב לעיין משא"כ כאן ועיין מג"א לגבי ספק בגמ' שבנט"י יש להקל

והנה הרשב"א דן לגבי צבע לנוי ומבואר בדבריו שדן מצד ג' טעמים א. שזה חזותא בעלמא ב. שזה אינו מקפיד ג. שזה כמו פרוכת שזה חלק ממנו ולפ"ז אפילו בכולו זה לא חוצץ והנה האחרונים האריכו האם צריך לשני הטעמים יחד והסד"ט החמיר שאין להקל אלא חזותא אם אינו מקפיד אמנם החכמ"א נקט שחזותא בעלמא זה סיבה להקל וכן אינו מקפיד במיעוט לבד זה סיבה להקל אמנם על הטעם של הרשב"א בכולו שזה כמו חלק ממנו לא סמכו להקל לבד ולכאורא יש לבאר כיון שהרא"ש לא אמר את זה הוא לא סבר את זה אמנם לגבי נט"י ודאי סמוכים על כל טעם לבד והנה הרמ"א ס"א כתב שלכתחילה לא תטבול אפילו בדברים שאינם חוצצים והיה מקום לומר שזה רק רפוי אטו אינו רפוי אמנם בש"ך סקי"ג במוסגר ובט"ז סק"ד מבואר שזה גם בדבר שאינו מקפיד אטו מקפיד ויתכן שזה גם בחזותא בעלמא אטו מתי שיהיה בזה ממשות

עוד צ"ע שלגבי אם הוא מקפיד וכולם לא מקפידים דבהלכות טבילה מבואר בטור שזה חוצץ וכאן משמע בטור שזה לא חוצץ וצ"ע החילוק

### בדין מים מקדמין שיטת הרמב"ם והרשב"א

ב] מבואר במשנה במקואות פ"ח מ"ה האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאים ר"ש אומר ירפה ע"כ והנה מבואר כאן חידוש שהיד המחזיקה הכלי הוי חציצה שלא יגיעו מים אבל אם הידים רטובות כיון שיש בהם חיבור למקוה בטופח על מנת להטפיח יש לזה שם של מקוה וממילא הכלי והאדם טהורים ובביאור מחלוקת ר"ש ורבנן נחלקו הראשונים דעת הרמב"ם והרמב"ן והרא"ש בפירושו דת"ק ס"ל שצריך דוקא להרטיב הידים ולא עוזר להרפות דחוששים שמא לא ירפה מספיק וממילא יהיה כאן חציצה ור"ש חולק שלא גוזרים ולפ"ז הלכה כת"ק שצריך דוקא להדיח את הידים קודם ועיין רשב"א שתמה על זה שלגבי טבעות הדין שרפוים לא חוצצים ולא גוזרים אטו מהודק ובפשוטו יש לחלק כמבואר בב"ח דשם זה מצב קבוע של הטבעת ויש לבדוק קודם במצבה אבל כאן זה תלוי בצורת אחיזתה ובבד"ה ביאר דכאן שמחזיק זה בכח יש כאן פעולה שהיא סיבה לחציצה והנה בט"ז מבואר שגם אם היא דוחקת הוי רק נידון דרבנן מצד מיעוט המקפיד וכן הוא בשו"ת מהר"י ברונא סימן ק"ז

אמנם עיין פרד"ר מקש"ז כ"ז שכתב שכאן זה חציצה מדאוריתא שהרי יד של אשה אחרת לא שיך לומר שזה בטל לגוף ולכן בזה גזרו שמא זה יהיה מהודק אבל בטבעת הרי גם אם זה מהודק זה רק חציצה מדרבנן ובזה לא גזרו דהיינו שנקט שהדין של מיעוט שאינו מקפיד זה מצד שזה בטל ואדם אחר לא שיך לדון שהוא בטל ממילא כאן זה חוצץ מדאוריתא [ועיין יד יהודה תערבות סימן צ"ט סקכ"ה בד"ה ויש] אמנם עיין ט"ז כאן וכן במהר"י ברונא שנקטו שזה רק חציצה דרבנן ועיין חזו"א סימן צ"ה שביאר שהדין מיעוט זה מצד רבו ככולו ולא מצד שזה בטל לגוף וממילא עוזר גם יד של מישהו אחר אמנם במהר"י ברונא כתב שיד של מישהו אחר זה ודאי מקפיד דאל"כ זה לא היה חוצץ ומבואר שאין כאן הגזירה של מיעוט המקפיד כי זה לא בטל ויתכן מצד לא פלוג ויש כאן נפק"מ גדולה באשה שטובלת שלא כדרך גדליתה ממש שנסתר מקום מסוים שהחזו"א כתב שזה רק בגדר מיעוט המקפיד וביאר שלכן גזרו רק בטהרות כיון שזה רק נידון דרבנן משא"כ לפרד"ר הנ"ל זה נידון של דאוריתא

אמנם כתב החזו"א שבעומדת על הקרקע אם לא יהיה חיבור שם זה מחסר בכל הטבילה אמנם בלחו"ש סקל"א מבואר שגם אז זה רק דרבנן וצ"ל שכיון שללא המים שמתחת היה מגיע מים זה רק בגדר חציצה וצ"ע ועיין חזו"א ח"ח סימן תרנ"ח שכתב להקשות עוד דיש ראשונים דמבואר דבידות הכלים שהם לא חלק מהכלי אבל צריך להכניסם במים דאל"כ זה נחשב שלא היה ביאת מים על מקום הטבילה כיון שאין מסבבו מים וכן נקטו החזו"א וא"כ צ"ע שכאן שהאשה שמחזיקה אותה היא לא כולה בתוך המקוה א"כ במקום שמחזיקה ואין מים מסביבו שהרי היא עומדת מחוץ למקוה א"כ זה צריך להחשב שלא היה כאן טבילה כלל וצ"ע

והנה בפשוטו גזירה זו שלא לטבול אם יד רפויה שמא לא תרפה זה גם בטבילת כלים אמנם השו"ע סימן ק"כ לא הביא את זה כלל ותמה על זה הש"ך ועיין פר"ח שם שכתב שכיון שטבילת כלים לרמב"ם זה רק דרבנן בזה לא גזרו ובתפארת למשה ועוד אחרונים שם כתבו דבאשה או כלי טמא כיון שאם הוא בטומאתו מכאן ולהבא כל הזמן יש כאן איסור לכן גזרו אבל בטבילת כלים שזה רק ביטול מצות טבילה אבל אין כאן איסור שימוש בכלי והאוכל לא נאסר בזה לא גזרו אמנם בפשוטו בראשונים מבואר שיש איסור השתמשות בכלי וכמו שנדה אסורה עד שתטבול כך כלי שקנו מהעכו"ם אסור בשימוש עד שיטבול אמנם דעת הרבה אחרונים כנ"ל שהאיסור הוא רק מדרבנן אבל מדאוריתא אפשר להשתמש ואחרי זה לטבול וצ"ב האם יכול לטבול גם אחרי שגמר להשתמש והנה לכתחילה ודאי יש להקפיד ללחלח את היד במים קודם הטבילה כמבואר בש"ך ועיין חכמ"א סימן ע"ג

אמנם הרשב"א ביאר שת"ק ס"ל שעוזר מה שמדיח ידיו ור"ש גוזר שמא יהדק ידיו ואז לא מועיל מה שהדיח ידיו ולכן צריך דוקא להרפות אבל להלכה לא צריך להרפות אלא מועיל גם אם הדיח את ידיו והנה צ"ב מה דעת ת"ק ועיין משמרת הבית דס"ל שלא חוששים שיהדק ידיו חזק ולפ"ז מבואר שכל שמהדק ידיו לא עוזר גם לת"ק מה שמים מקדמים אמנם הסד"ט דן שלרבנן גם אם מהדק ידיו כיון שמים מקדמין אין בזה חסרון אמנם כתב שצריך להחמיר בזה והנה עיין ט"ז שכתב שלראשונים שגזרו ברפוי אטו מהודק ובהדיח ידיו לא גזרו שמא יהדק מבואר שגם אם יהדק זה לא חיסרון ודלא כמשמרת אמנם עיין רעק"א בגליון שזה לא מוכרח דיתכן שבמים מקדמים צריך דחיקה מאוד חזקה וזה דבר שלא מצוי ולא צריך לחוש לזה משא"כ להרפות לגמרי שיכנסו מים ממש בזה הוא דבר שבקל אפשר לטעות ועיין ר"ש כת"י פ"ז ממקואות מ"ו שהביא את התוספתא שהאומר לחברו כבוש ידך עלי במקוה הרי זה מגונה וביאר מצד חציצה ועיין חס"ד על התוספתא שביאר דאפילו שמים מקדמין אבל כיון שכובש עליו בחוזק זה חוצץ

### האם צריך דוקא מי המקוה

ג] והנה עיין רמ"א סימן ק"כ שהביא מהמרדכי לגבי טובל כלי בתוך כלי שצריך מים מקדמין דוקא מימי המקוה אבל אם זה מים מבחוץ זה לא עוזר ועיין ביאור הגר"א שתמה שמה עוזר מים מהמקוה הרי עד כמה שהוציאו את זה מהמקוה זה נהיה תלוש אמנם עיין בחת"ס שם ובמטה יהונתן שכתבו שודאי שכונת המרדכי שמים אלו ישארו מחוברים כל הזמן ואם הוציאם מהמקוה חשיבי כתלושים והש"ך שם הבין שהכונה שכל הדין של מים מקדמים בכל מקרה מדובר דוקא שזה מי המקוה

והנה עיין ש"ך שם שהביא מהלחם חמודות אות צ"ז שתמה למה צריך מי המקוה הרי יש כאן השקה ולמה שזה לא יעזור והש"ך שם כתב שכאן שזה בא למנוע חציצה זה יותר חמור וצ"ב עד כמה שזה מדין השקה נהיה מקוה מה החיסרון אמנם בפשוטו הביאור דהנה מבואר בגמ' גיטין ט"ז שנחלקו תנאים האם כדי להשיק מים קליפת השום או טופח על מנת להטפיח ובפשוטו קי"ל שצריך קליפת השום ועיין שו"ת מהר"י ברונא ק"ז שתמה איך עוזר כאן מים מקדמים שזה רק טופח על מנת להטפיח ועיין חזו"א מקואות תנינא סימן ט' סק"ו וכן בלחו"ש ל"א שכתבו שחורי המערה שזה כחלק מהמערה בזה עוזר טופח על מנת להטפיח וגם כאן זה כמו חורי המערה אמנם עיין חזו"א שיתכן שזה רק עוזר לחיבור מקואות אבל להכשיר מים שאובין זה יותר חמור ולפ"ז דעת המרדכי שאם זה עדין לא שאוב וכל הנידון האם זה חיבור למקוה בזה עוזר שפופרת הנוד אבל אם זה מים תלושים והנידון שיחול עליהם השקה בזה צריך קליפת השום ולא עוזר שפופרת הנוד ובדעת שאר ראשונים כתב החזו"א שדעתם שבחורי המערה שזה בטל למקוה עוזר חיבור גם להשקה על ידי טופח על מנת להטפיח

אמנם עיין ט"ז ק"כ סק"ד וכן קצ"ח סקכ"ז שכתב שלא יתכן שהמשנה שאמרה שצריכה להדיח ידיה במים מדובר דוקא תוך המקוה דודאי משמע שמדובר חוץ למקוה לכן ביאר דהמרדכי דיבר רק במקום שיש הידוק חזק כמו כלי מלא מים שמונח על גבי כלי אחר שבזה נקט שלא מועיל חיבור אלא אם זה מי המקוה וע"ש במרדכי שכתב שלא מועיל כאן מים מקדמין והקשה מאדם שיורד וטובל במקוה דמבואר שעוזר מים מקדמין וממטה שטובלים במקוה דמבואר במשנה שאומרים מים מקדמין ותירץ דשם כיון שזה מי המקוה זה עדיף ולפ"ז מבואר שכאן שזה מוקף במי המקוה מכל הכיונים אפילו אם יש פחות מטופח על מנת להטפיח בכל אופן כל שיש איזה שהוא רטיבות זה מועיל וצ"ב והסכים עמו הגר"א שם אמנם כתב שמשמעות הדברים שתמיד עוזר מים מקדמים אפילו במים תלושים ועיין סד"ט שכתב שיתכן שגם דעת הרמ"א כט"ז רק שס"ל דאנחנו לא יודעים מה נחשב הידוק חזק לכן תמיד החמיר שיהיה מי המקוה מים מקדמין

והנה הרא"ש כתב על המשנה של מיטה שמים מקדמין שזה כמו הדין של טובל אדם או כלים שצריך להדיח ידיו ועיין ט"ז סימן ק"כ דכמו דבמשנתינו מועיל גם מים תלושים ממילא גם שם ס"ל שמועיל מים תלושים דהינו שנקט שגם דיבוק חזק עוזר מים מקדמין וכמו שדיק מהרמב"ן והרמב"ם אמנם בסימן קצ"ח דייק מלשון הרא"ש במטה שעוזר רק מי המקוה ועיין סד"ט שהקשה סתירה בדבריו

והנה עיין במשמרת הבית שמשמע שנתקשה לר"ש מה ההבדל בין הידוק חזק לאדם שעומד על הרצפה ובפשוטו ישב שם שאדם שעומד על הרצפה זה פחות הידוק חזק ובפשוטו הביאור כמו שביאר הפרד"ר שכיון שחי נושא את עצמו לכן זה פחות מהודק ולפ"ז אם אדם יכביד מאוד או אדם משותק באמת לא יעזור אמנם דבר זה צ"ע מהדין של מטה שמבואר שמשנה שעוזר מים מקדמין אפילו שמונחת על הקרקע ולכאורא זה הידוק חזק ובהכרח כונת חילוקו בין אדם שמהדק לסתם כובד של דבר וצ"ע אמנם הסד"ט משמע שהבין שכונת המשמרת לישב כמו המרדכי דשם שזה מי המקוה זה עדיף והנה הרשב"א בתוה"ב ל"ב. כתב על המשנה של מטה שזה מחמת שיש טופח להטפיח במים שמתחת ולכן גם אדם יכול לטבול ולא צריך להגביה רגליו ומבואר שזה לא קולא מחמת שזה מי המקוה ועיין סד"ט שהעמיד שבאמת יש סתירה בין הרשב"א במשמרת שנקט שת"ק גם מודה שהידוק חזק זה חסרון ולפ"ז בהכרח צריך מי המקוה ובאמת אין שם טופח על מנת להטפיח לבין הרשב"א בתוה"ב שנקט שלת"ק גם הידוק חזק יש טופח על מנת להטפיח ואין בזה חיסרון אמנם למה שכתבנו לעיל בפשוטו לרשב"א במשמרת אין מושג של מי המקוה ואם זה הידוק חזק זה לא עוזר כלל רק שבסתם דבר שמונח על הרצפה כגון כלי או אדם יש טופח על מנת להטפיח כמבואר בדבריו

והנה מבואר בסוף הסימן שיש דעות שטבילת נדה צריכה כונה ועיין פ"ת סקכ"ח שהביא מהלבושי שרד שדן באשה שירדה להקר ואחרי שעומדת על הקרקע רוצה שיהיה טבילה האם לגבי מים מקדמין חשיב מי המקוה ולכאורא כיון שלמים האלו נשאר כל הזמן דין מי מקוה וודאי שיועיל עכשיו כונה וכן כתב שם

### בדין אגד וכשות של קטן וגדול

ד] עיין ר"ש שהביא התוספתא שקרום שעל גבי המכה טמא ומטמא דהינו שזה כמו יד וכתב שגם אגד וקשקשין זה כך ויש כאן חידוש ששיך דין יד באדם אפילו בדבר שהוא לא מגוף האדם ובקרום זה גלד שהמכה העלתה ובזה הוא מגוף האדם אבל כאן הוא חידוש גדול וכבר תמה בזה החזו"א קמא ט' י"א אמנם ברמב"ם מבואר שזה הולך על חציצה שיש הבדל אם זה מהודק או לא ועיין ב"י שגם הר"ש מודה רק שלא העמיד שעל זה הולך הבריתא ויתכן שנקט שתמיד זה מהודק וחוצץ כמבואר בב"ח ורעק"א סימן ס' דן שכיון שיש לה צער להוריד זה לא חוצץ וצ"ל שזה לא כמו רטיה שמורידים גם בזמן שהצער קיים

והנה מבואר שם שכשות של קטן זה לא מכניס ולא מוציא טומאה וביאר הר"ש שהכוונה שער שגודל לקטן שעומד ליפול ונתחדש שזה לא כמו שער שזה חלק מהגוף שכיון שזה דבר שלא עומד להישאר והר"ש שם הביא שכשות של גדול לא חוצץ כי הוא אינו מקפיד ומבואר שגם אדם גדול אם יגדול שער במקום שלא רגיל לגדול יש לדון שזה לא חוצץ רק בגלל אינו מקפיד ולכאורא באשה אם זה יהיה בפנים זה ודאי מקפיד וכל שדרכה לקוצצה זה יהיה חציצה ולא מצד עומד להיגזז דשם זה דעת יחיד דשם זה חלק מהגוף אבל כאן זה לא חלק מהגוף וצ"ע שלא ראיתי מעירים בזה

#### ד' אייר פ"ב

# בדין עומד להיגזז

### ביסוד הדין טבילה בידות ובדבר המחובר לכלי

א] מבואר במשנה מקואות פ"י מ"ה כל ידות הכלים שהם ארוכין ועתיד לקוצצן מטבילן עד מקום המדה ר' יהודה אומר עד שיטביל את כולו שלשלת דלי גדול ד' טפחים ושל קטן עשרה מטבילן עד מקום המדה ר"ט אומר עד שיטביל את כל הטבעת ע"כ ועיין בפיה"מ וביד החזקה פ"ג הכ"ה שהסיפא זה הסבר של הרישא שעד מקום המדה זה בשלשלת וכשיעור המבואר ועיין בגמ' חולין ע"ג. דמבואר שיסוד מחלוקתם האם כל העומד להיגזז כגזוז דמי שלר"מ זה כגזוז ולכן לא צריך לטבול החלק הנ"ל ולר"י צריך לטבול

והנה מבואר במשנה שזה ודאי שצריך לטבול היד של הכלי ורק הנידון על החלק שעומד להיגזז האם צריך לטובלו וכן הוא בשו"ע סימן ק"כ סי"ב שיש דין לטבול את יד הכלי ובפשוטו משמע שזה מצד שהוא חלק מהכלי וגם עליו חל טומאת הכלי אמנם בעיקר דין ידות יש שדנו שזה רק מכניס ומוציא טומאה אבל הוא עצמו לא טמא ועיין חזון יחזקאל סוף טהרות שכתב שחלוק דין ידות של כלים מדין ידות של אוכלים דבכלים הגדר שזה חלק מהכלי ממש ובאמת רק לכן הוא צריך טבילה וכן הוא בקובץ שיעורים חולין נ"ח והנה לפ"ז בהכרח שלר"י יש דין יד לכל היד כיון שזה לא עומד לגוזזו וכן לדעת ר"מ אם לא היה עומד לגוזזו שצריך לטבול הכל זה מצד שיש להכל דין יד אמנם לכאורא אין הדבר כן שזה ברור שיד של כלי זה רק מה שנצרך לכלי כמבואר במשניות בכלים בכמה דוכתי וכן הוא בר"ש ורמב"ם פ"ה מ"ב וכן הוא במשנה פי"ד מ"ג ועיין רמב"ם פי"ז מכלים ה"א שכתב וז"ל כל ידות הכלים הרי הן ככלים ואם נטמאת הכלי נטמאת ידו הצריך לה בתשמישו ושאין צריך לה טהור עכ"ל וכן הוא בפ"כ ה"א א"כ כאן במשנה ודאי מדובר בחלק שהוא לא נצרך לכלי ואין לו דין יד ובכל אופן מבואר שיש לו דין טבילה

והנה הדבר מפורש ברמב"ם דבפ"ג ממקואות ביאר שהמחלוקת של הרישא של המשנה זה בדוגמא של הסיפא ועיין בדבריו פ"ט מכלים הט"ו שזה השיעור של יד של שלשלת ומקורו ממשנה בכלים פי"ד מ"ג הרי מפורש שר"י דיבר על דבר שאין לו תורת יד ובכל אופן צריך טבילה וגם לר"מ רק מצד עומד להיגזז לא צריך טבילה ומבואר ברמב"ם עוד שכל הנידון בדבר שהוא לא יד של הכלי ומשמע שאם זה יד של הכלי ורק זה עומד להיגזז בזה וודאי צריך לטבול הכל ולכאורא הטעם שכל שזה ממש חלק מהדבר ואדרבא כך צריך להיות צורתו הרגילה מה שהוא עומד לגוזזו זה לא מגדיר שהוא חלק מהדבר

אמנם צ"ב טעמו של דבר דגם דבר שאין לו שם יד ואין לו טומאה וטהרה בכל אופן צריך טבילה והנה עיין כלים פכ"ה מ"ה דמבואר שרובע וחצי רובע דהינו כלי שיש לו שני בית קיבול ונטמא אחד השני טהור לענין טומאת משקין דרבנן שנטמא תוכו לא נטמא גבו [משא"כ לגבי שרץ הכל טמא כמבואר פ"ב ממשניות כלים אמנם לגבי כלי חרס שהטומאה חלה על תוכו רק התוך שבו היה הטומאה טמא ע"ש] אמנם לגבי טבילה צריך לטבול הכל וצ"ב הטעם עד כמה שאין על זה טומאה למה צריך לטבול הכל ועיין חזו"א כ"ט סקי"ב שכתב לדון שכיון שצריך שהמים יכסו את כל הכלי ממילא אם לא יטבול כל הכלי זה לא יחשב טבילה כלל [וע"ש מה שכתב לחלק בין זה לנטמא גבו שהקילו שלא צריך לטבול את כל הכלי] דהינו שהחזו"א נקט שאין הדין שהמים צריכים לבוא על כל המקומות הגלוים של הכלי אלא המים צריכים לבוא מסביב לכל הכלי וכל שלא הקיפו את כל הכלי אין לזה שם טבילה כלל וכל המושג בית הסתרים ובלוע זה סברא שהמים לא צריכים להגיע למקום זה אבל ודאי שצריך מים כנגד כל הכלי ע"ש ועיין לקמן מה שנדון ביסוד זה והנה לפ"ז יש מקום לבאר שזה גם הביאור במשנתינו שלכן צריך לטבול כל היד אפילו שהוא עצמו לא צריך טבילה דאל"כ חסר במעשה הטבילה מסביב למקום הטבילה [אמנם עיין ר"ש פכ"ה מ"ה שהביא תוספתא שברובע וחצי רובע אם יש חציצה על החלק הטהור זה חוצץ ובפשוטו בראב"ד לקמן מבואר שמה שמצד עצמו לא צריך טבילה אין חסרון מה שיש בו חציצה] והנה בלשון התוספתא מבואר שטעמו של ר"י מפני החתך ועיין מאירי שביאר שהכונה כנ"ל שהמים לא מגיעים למקום שעומד לחתוך

אמנם צ"ב דבגמ' מבואר שטעמו של ר"י שאינו עומד להיגזז [ועיין מרדכי] ועוד לתוס' שהעמידו המשנה בשלשלת של טבעות וכן מבואר ברמב"ם וכנ"ל א"כ לא חסר כאן במעשה הטבילה ויש כאן מעשה טבילה גמור על מה שצריך טבילה ובכל אופן מבואר בר"י שצריך טבילה על כל השלשלת ובהכרח שאין הסברא כנ"ל מצד שאין מים מקיפים את הכל והדרא קושיא לדוכתא למה צריך לטבול את כל היד

אמנם עיין פיה"מ שם לגבי רובע וחצי רובע שכתב וז"ל ואע"פ שאחת משני מידות היא שנטמאה הואיל והן גוף אחד עכ"ל ועיין קה"י חלקים ח"ג סימן ב' שכתב דמבואר כאן ברמב"ם הלכה בדיני טבילה שכל שזה גוף אחד אין לזה שם מעשה טבילה אם לא טובלים את הכל וע"ש שביאר שלכן ידות אפילו אם זה לא מקבל טומאה כלל וזה רק מכניס ומוציא טומאה אבל כיון שזה גוף אחד לכן צריך לטבול אותם ולכאורא ברור שזה גם הביאור בדברי ר"י שכיון שס"ל שכל העומד להיגזז זה לא כגזוז ממילא חשיב גוף אחד ולכן אפילו שהוא אין לו דין טבילה מצד עצמו אבל כל שזה גוף אחד אין לזה שם מעשה טבילה אלא כל הגוף טבל במים ולכן לא יעזור שהחלק הזה של הכלי ישאר חוץ למים ורק ר"מ שס"ל שכגזוז דמי זה סברא כאילו זה כבר לא גוף אחד ואינו חלק ממנו [ועיין מסכת כלים שהארכנו בכל זה]

והנה מבואר בשו"ע סימן ק"כ סי"ב שצריך לטבול גם את יד הכלי ועיין הגהות חת"ס שם מכת"י שהקשה שהרי את הדין טבילה לומדים מגיעולי מדין א"כ רק מה שצריך הגעלה צריך טבילה וא"כ למה צריכים לטבול היד וכתב שזה רק מצד שחם מקצתו חם כולו ע"ש אמנם לנ"ל הרי חזינן שגם יד שאין לה דין יד זה מעכב בטבילה שזה הלכה במעשה טבילה שגשם אחד צריך לטבול את כולו ממילא ודאי שגם כאן צריך לטבול את כולו אמנם עדין לפ"ז בכלי של פרקים יספיק לטבול רק החלק שנוגע באוכל שכאן אין הסברא דהכל גשם אחד ורק שיש לדון שזה חלק מהכלי וגם הוא צריך טבילה אמנם כאן שהוא לא נוגע באוכל אין עליו דין טבילה ועין אגרות משה ח"א נ"ז נ"ח שנקט שכלי חשמלי מספיק לטבול חלק מהכלי מה שנוגע באוכל ודימה לדין כלי חרס שנטמא אחד השני טהור אמנם דבריו פלא דהרי מפורש שנטמא רובע צריך לטבול גם החצי רובע וכנ"ל וכן ביד מבואר שצריך לטובלו גם במקום שאין לו דין יד וככל הנ"ל וצ"ע

ולכאורא עיקר הדברים מדויקים בראבי"ה סימן תתקצ"א שהובא באו"ז סימן שס"ב דמשמע שהוקשה לו שהיד יחצוץ אפילו לר"י שחייבים לטבול את זה וע"ש שטרח לבאר הסברא למה זה לא חוצץ גם ביחס לשערות וציפרנים שהרי זה עומד להיקצץ אפילו שפסק כר"י שלא אומרים כל העומד וחייב לטבול השערות והצפרנים וצ"ב עד כמה שצריך לטבול כי זה חלק מהאדם מה הנידון שזה יחצוץ אמנם הביאור כנ"ל שבדין ידות שעומד להיקצץ ודאי שזה לא חלק מהכלי ולכן דן מסברא שגם שער כזה וצפורן זה לא חלק מהאדם ורק שזה חיב טבילה מצד מעשה הטבילה שזה גוף אחד ועל זה ביאר למה זה לא חציצה וצ"ע

ועיין לקמן סק"ד

### שיטות הראשונים בהא דלר"מ מטביל עד מקום המדה

ב] הנה מבואר במשנה שר"מ ס"ל שמטביל עד מקום המדה ומבואר בגמ' בחולין ע"ג. שטעמו כיון שעומד להיחתך כחתוך דמי דהינו שלכן זה לא חלק מהכלי והוא לא צריך טבילה והקשו הראשונים אפילו שחלק זה לא צריך טבילה אבל למה שזה לא יהיה חציצה דהינו דבפשוטו חלק זה הוא נחשב דבר המקפיד דהרי דעתו לחותכו ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים וכדלקמן

א. עיין ר"ש ורא"ש במשנתינו וכן הוא במאירי שכתבו שמקום זה הוא נחשב בית הסתרים והוסיפו שאפילו שבית הסתרים צריך ראוי לביאת מים אבל בתוספתא משמע שבכלים לא חוששים לחציצה והנה פשטות לשונם שכאן לא התחדש ההלכה של ראוי לביאת מים [וביותר משמע כן במאירי ובפשוטו כן הוא בב"י סכ"א בד"ה ויש ללמוד] ועיין קה"י סוכה סוף סימן ה' ובאבני נזר חו"מ סימן ע"א בד"ה ומה שכתבתי ובסימן רס"ו סקכ"ג שביארו דהתוס' קידושין כ"ה: כתבו שהמקור שצריך ראוי לביאת מים בבית הסתרים מצד שכתוב כל בשרו ולפ"ז יתכן שבכלים לא נאמר פסוק זה ולכן שם אין ההלכה של ראוי לביאת מים [ועיין קה"י שביאר שלפ"ז גם בשערו אין הדין בית הסתרים ובזה מיושב המרדכי שהתיר שערות אם שד מצד שזה בית הסתרים [והנה בסימן רס"ו בהגהה הקשה בנו דטבילת כלים מבואר בשו"ע שצריך דוקא מ' סאה מצד שזה כמו טבילת נדה וא"כ כל סברת הראשונים לגבי טומאת כלים והשו"ע הרי העתיק לגבי טבילה בזמן הזה שזה רק נפק"מ לטהרת כלים אמנם עיין חידושי הגרש"ר על גיטין סי"ז סק"ד שהכריח שכל ההיקש הוא רק לגבי המקוה הנצרך אבל לא לגבי מעשה הטבילה] והנה הר"ש למד דבר זה מהתוספתא הובא בר"ש מ"א דמגל שנשבר היד יש הבדל אם זה מהשפה ולפנים או לבחוץ והקשה החזו"א מקואות קמא ס"י סק"א שאם הסברא כי בית הסתרים בכלים לא צריך ביאת מים א"כ גם מהשפה ולחוץ הרי זה בית הסתרים

אמנם עיין בלשון הרע"ב וכן הוא בר"ש כת"י שזה מצד אינו מקפיד דהינו שכונת הראשונים שכיון שזה בית הסתרים אדם לא מקפיד על חציצה ועיין ר"ש בסוף המסכת דדימה דבר זה להא דחזינן שבפנויה או באיש חציצה בבית הסתרים לא חוצצת ובזה מיושב קושית החזו"א הנ"ל למה מהשפה ולחוץ זה חוצץ שכיון שכל ההיתר כי הוא לא מקפיד ממילא במקום שזה יקפיד זה באמת חוצץ והנה צ"ב מה שייך לומר שהוא לא מקפיד הרי כל קושית הר"ש שהרי זה עומד להיחתך ולכן זה מקפיד וכן עיין בסוף המסכת שכתב מפורש כיון שרק צריך ראוי לביאת מים ובהכרח כונתו שגדרי אינו מקפיד בית הסתרים הוא יותר קל דהינו שנקט שכאן אין לו הקפדה מצד מקום החתך אלא זה הקפדה כללית ולכן זה יותר קל או כמבואר בר"ן וכדלקמן וצ"ע והנה היה מקום לומר שזה קולא מיוחדת בכלים אמנם בר"ש מבואר שדימה לבית הסתרים באיש וצ"ע ובתורת חיים בחולין נקט שזה מצד אינו מקפיד וזה גם באדם ע"ש

והנה עיין אבני נזר רס"ז סק"ב שהקשה עוד דהנה הגמ' בחולין מדברת על הדין שעובר שהוציא את ידו הבשר מגע נבילה והגמ' שואלת שזה מגע בית הסתרים והגמ' עונה שזה כר"מ שעומד להיחתך כחתוך דמי ומביאה את המשנה שלנו ומבואר מהגמ' שמה שעומד להיחתך זה לא בית הסתרים אלא זה נחשב גלוי אצל טומאה ובאמת תוס' בחולין לא הקשו כלל מצד ראוי לביאת מים אלא סתם שהרי יש דין חציצה בטבילת כלים ומיעוט המקפיד חוצץ ודעת הר"ש צ"ע ועיין אבני נזר שס"א סקי"א וכן הוא בגולת עליות פ"ט מ"ב פסקא א' סק"ד שחזינן מהראשונים שחלוק גדר בית הסתרים לגבי טבילה מלגבי טומאה שלגבי טבילה צריך גלוי גמור וכיון שעכשיו זה לא ראוי לביאת מים זה לא דומיא דבשרו משא"כ לענין טומאה כיון שזה עומד להיגזז ולהיות גלוי זה נחשב ראוי למגע וע"ש שדימו ללשון ושינים שזה גלוי לגבי טומאה ולא לגבי טבילה [ועיין סוגיא דבית הסתרים שהבאינו כן בשם כמה אחרונים וסוגיתינו מקור נאמן לחידוש זה אמנם בראב"ן דימה גדרי בית הסתרים כמו בטומאה וכן בעוד אחרונים וצ"ע בכל זה]

ב. עיין תוס' חולין ע"ג. שכתבו שמדובר בשלשלת של טבעות וממילא אם מטביל עד מקום המדה אין כאן חציצה והקשו שהרי בסיפא ר"ט אומר עד שיטביל את כל הטבעת מכלל דלת"ק מועיל חלק וצ"ב שזה חציצה אמנם התוס' כתבו שהכוונה שכל טבעת היתה עשויה מכמה טבעות קטנות ועל זה המחלוקת [וצ"ע מהתוספתא שהביא הר"ש כלים פי"ט מ"ב שחבל שקשור למטה שמטביל עד עשרה טפחים וקשה למה שאר החבל לא הוי חציצה לחלק שצריך טבילה]

ג. הר"ן בחולין כתב שמקפיד זה נחשב אם הוא מקפיד כשזה עומד בשעת טבילה אבל כאן ניחא ליה שיעמוד עד שעת קציצה עכ"ד ולפ"ז אם מקפיד על זה עכשיו רק שאין לו צורה לקוץ את זה או מסיבה אחרת זה באמת יחצוץ וצ"ע והנה עיין מאירי שהביא מהראב"ד להקשות שאפילו שזה אינו מקפיד אבל מקום החציצה צריך לשקעו במים דהינו שנקט שכל מיעוט שאינו מקפיד ודאי החציצה עצמה צריכה להיות תוך המים ותירץ שבאמת ודאי שהוא טבל הכל במים רק הנפק"מ האם חציצה על החציצה פוסלת שאם הוא עצמו צריך טבילה א"כ החציצה בו פוסלת אבל אם הוא עצמו לא צריך טבילה ורק מצד שצריך לטבול את החציצה בזה אין חסרון מה שיש עליו חציצה עכ"ד והנה בעיקר קושיתו שנקט שאפילו שזה אינו מקפיד אבל החציצה צריכה להיות במים יש לבאר או כסברת החזו"א שכל שאין מים מסביב לכל הדבר אין זה טבילה או שכל ההיתר של אינו מקפיד מצד שזה בטל לגוף וממילא ודאי שצריך שיהיה ביאת מים מסביב והנה בעיקר מה שחידש שחציצה על חציצה זה לא מפריע והנה אם קושיתו שנקט שאינו מקפיד זה מצד בטל ולכן זה חיב להיות במים א"כ לכאורא ודאי גם החציצה שעליו צריך להיות במים דאין שום סברא לחלק ובהכרח שקושיתו מצד שאין לזה שם טבילה כל שהכל לא במים ועל זה תירץ שיש מים מסביב וממילא זה לא חוצץ ומצד שיש על זה חציצה אין זה חיסרון והנה צ"ב טעם הדבר הרי גדר הדין אינו מקפיד שזה בטל ויתכן שס"ל שזה לא מצד בטל אלא זה הלכה שאין לו שם חציצה אמנם יתכן שבגדרים דרבנן לא תלוי כל פעם בטעם אלא ההלכה שאינו מקפיד לא חוצץ וכיון שהדבר שהוא החציצה אינו חוצץ ממילא מה שעליו שהוא לא החציצה בעצם זה לא חיסרון ולא מסתבר וצ"ע

והנה עיין אבני נזר שם ובסימן רס"ז שתמה הרי הר"ן הביא את הראב"ד לגבי טבעת שאפילו אם עכשיו לא מקפיד בכל אופן כיון שמקפיד לאחר זמן זה סיבה לחציצה וא"כ כאן שעומד לקוצצו דהינו שמקפיד להורידו לאחר זמן ממילא כבר עכשיו זה חציצה וכן תמוה המאירי שהביא מהראב"ד שהוא לא מקפיד הרי הוא עומד לקוצצו ולמה לא חשיב מקפיד ויתכן שכיון שזה חתיכה אחת ממש בזה יותר קל להתבטל וכיון שעכשיו זה לא מקפיד הוא לא חוצץ [וכעין הסברא שהבאינו על סתימה שכיון שזה הצורה הטיבעית של הגוף] ויתכן שלגבי כלים שיותר קל לקבוע שזה צורת הכלי בזה כל שעכשיו הוא לא מקפיד זה לא חוצץ ועיין בסוגיא דמקפיד לאחר זמן שהוכחנו כן מהדין של בצק שבסדקי העריבה [ועיין מה שכתב בחזון יחזקאל פ"ז ה"ד שזה קולא מיוחדת בידות ע"ש]

ד. עיין ראבי"ה סימן תתקצ"א הובא באו"ז סימן שס"ב שכתב שחציצה לא שייך אלא מדבר שאינו מגופו ונראה לכל וכו' עכ"ל והנה לשונו שם קשה אבל מכל אריכות דבריו שם משמע שדן משני סברות לומר שזה לא חציצה א. שכיון שזה מגופו ולא דבר חיצוני זה לא נחשב חציצה ב. שזה בלוע דהינו שמקום כזה שמחובר מעצם יצירתו וזה לא דבר חיצוני חשיב בלוע ולכן אין שם אפילו דין ראוי לביאת מים ובמרדכי סימן תש"נ הביאו אבל ביאר כי זה בלוע והנה צ"ב מה שכתב שזה בלוע הרי מבואר בגמ' שזה מטמא במקום זה ובפשוטו צ"ל שחלוק גדרי טבילה מטומאה אמנם צ"ב שהרי הוא מדמה הדברים שם וצ"ע והנה בסברא שביאר שזה מגוף הדבר מבואר חידוש גדול שאפילו שלא צריך לטבול את זה כי אינו חלק מהדבר בכל אופן לגבי חציצה דנים שזה חלק מגוף הכלי ולא הוי חציצה וכן לגבי צפורן ושער לר"מ בעומד להיגזז אפילו שלא יצטרכו לטובלו אבל בכל אופן זה לא יחצוץ אמנם מכל הראשונים שהקשו חזינן שלא ס"ל כן אמנם עיין מרומי שדה חולין ע"ג שכתב לדון שכל מה שהראשונים דנו רק אם לא טובל היד שכיון שביחס לטבילה דנים שזה לא חלק מהכלי ממילא זה חציצה אבל אם יטבול גם היד כלפי זה ודאי אפשר לדון שזה כחלק מהכלי וכגופו והוא בטל לכלי ולא הוי חציצה והראבי"ה רק דן שאם בדין של ר"מ זה עוזר כל שכן אם טובל הכל אבל בזה יתכן שכל הראשונים מודים אמנם הראב"ן שנקט שיש חיסרון של עומד להיגזז עיין לקמן מבואר שלא ס"ל כן

### בהא דהראשונים לא דנו אלא מצד גדרי חציצה

ג] והנה הראשונים כולם דנו מצד גדרי חציצה וכל קושיתם שהרי יש כאן חציצה אמנם בסה"ת משמע שהקשה שכאן שאין מים במקום החציצה זה נחשב שלא היה טבילה כלל דבתחילה דן ששערות וצפורן זה חציצה והוכיח מידות הכלים שזה לא חוצץ ואחרי זה כתב שרבו הקשה שכאן אין טבילה כלל ובהכרח מדובר בשלשלת של טבעות וא"כ אין ראיה אבל סברתו נכונה שזה לא חוצץ ומשמע שנשאר באוקימתא בגמ' אפילו שיסד שכאן אין סיבה לחציצה ובהכרח מצד שיש כאן שני נידונים אחד מצד חציצה ועל זה ישב שכיון שזה גוף אחד זה לא חציצה והדין עומד להיגזז הוא לא חיסרון אמנם עדין יש כאן קושיא שהרי לא טבל החלק הנוסף במים ולכן הוצרך להעמיד בחוליות ומשמע שנשאר שגם ביד רגיל אם יטבול הכל במים זה לא יהיה חציצה ולכאורא זה כראבי"ה לעיל

והנה בפשוטו מבואר שנחלקו הראשונים האם ביש חציצה שאינו מקפיד והחציצה לא במים האם זה חיסרון או לא ועיין חזו"א ממקואות קמא ס"י סק"א שתמה שמסברא ודאי צריך ביאת מים מסביב לחציצה וללא זה אין כאן טבילה וכן בכלים כ"ט שביאר שרובע וחצי רובע צריך לטבול הכל מצד שצריך מים מסביב לכולו הקשה מהרא"ש כאן שרק הקשה מצד גדרי חציצה והנה קושיא זו קשה בתרתי א. שגם הראשונים שישבו שזה בית הסתרים אבל עדין צריך מים מסביב לגוף האדם ולכן נקט החזו"א צ"ה ג' שאם כל גופו מוקף במים ופיו פתוח ואין מים סביב הפה אפילו שלא צריך ביאת מים בכל אופן אין כאן טבילה כלל אמנם בזה יתכן שבמה חשיב שכל הגוף טבול בזה שבכל המקומות הגלוים יש מים ב. אבל הר"ן והר"ש שתירצו שזה מצד אינו מקפיד דהינו שמקום זה צריך ביאת מים רק שזה לא חציצה ובזה ודאי מסתבר שכל מה שהגוף טבול רק אם יש מים על כולו וכמו שאצבע אחת חוץ למים זה לא טוב גם כאן מה שהמקום הצריך טבילה הוא חוץ למים אין עליו טבילה וזה פלא עצום

ובפשוטו צ"ל כמבואר בצ"צ סימן קנ"ח סק"א וכן הוא באגרות משה יור"ד ח"א סימן נ"ח בסופו שכיון שאם יורידו החציצה המים יכסו הכל ממילא זה נחשב שהמים מתיחסים גם לחלק זה משא"כ כשחלק ממה שצריך טבילה בחוץ שאין עליו סיבה כלל לביאת מים בזה חסר בעיקר הטבילה שלא כל גופו במים ולפ"ז חיבים שיהיה קצת יותר גבוה מהמקום שעומד לקצוץ אמנם בין כה זה כך מצד שאי אפשר לצמצם וצ"ע ובאבני נזר רס"ז סק"ה כתב לחדש שכיון שיש על זה מים מג' צדדים זה מספיק שיחשב שכולו טבול ותמיד אבר שבחוץ כל החלק הזה לא מוקף במים

והנה יש להקשות מה צריך ריבוי שצריך לטבול השערות תיפו"ל שזה חציצה על מקום הגוף ולכאורא באינו עומד להיגזז זה בלוע אמנם לסה"ת והחזו"א שנקטו שודאי צריך מים גם מסביב למה שבלוע א"כ ודאי קשה ויש לדון שאם הם יעמדו אלכסון זה לא חיסרון ולפ"ז בידות הכלים אם טובל לא ישר לא קשה קושית הסה"ת ואולי באמת לכן הראשונים לא שאלו כך ועיין חזו"א שהקשה באדם שמחזיק בחברו והא בחוץ למה אין חיסרון הנ"ל שהרי ידו מחוץ למים ולכאורא בהכרח שעומד בצורה אלכסונית וצ"ע בכל זה ועיין פרד"ר מקש"ז כ' שכתב שנפק"מ שאם יש חציצה על השער זה חיסרון וכמבואר בראב"ד שמה שכל מה שצריך לטבול כדי שיהיה מים מסביב זה לא חיסרון עוד כתב שנפק"מ למה שנתחדש שגם קשר אחד זה חסרון בכל השערה

והנה יש להקשות בכל נט"י או טבילת ידים איך זה מועיל הרי אין מים מסביב לחלק זה אמנם יתכן ששם זה עצמו ההלכה רק מצד זה עוד שמעתי להקשות שהשערות שנמצאות עד מקום הנטילה ויוצאות החוצה זה חיסרון אמנם זה אינו דהרי ודאי תמיד צריך שכל השערה תהיה במים ובאמת צורת גדילת השערות לכיון היד וממילא כל שערה שמקורה במקום הנטילה היא נטולה כולה

### בדין צפורן ושער העומד להיגזז

ד] והנה יש לדון בצפורן שעומדת להיגזז או שער שעומד להיגזז האם הוא חוצץ והנה יש לדון האם זה קשור לסוגיא של עומד להיחתך והנה הגמ' בגיטין מביאה מחלוקת תנאים לגבי שבועה ומעילה האם ענבים העומדות להיבצר כבצורות דמי וכן לגבי שער של עבד ועיין תוס' סוטה כ"ה: שנקטו שזה אותו מחלוקת לגבי ידות הכלים שעומדות להיחתך וכן הוא במרדכי שבועות סימן תש"נ ועיין ראבי"ה ח"ג סימן תתקצ"א הובא באו"ז שס"ב ובמרדכי שבועות סימן תש"נ שנקטו שהלכה כר"י שלא כגזוז דמי ולפ"ז צריך לטבול את הכל והנה בפשוטו לפ"ז לא שיך לדון שזה חציצה כמבואר במרומי שדה חולין ע"ג. אמנם בראבי"ה משמע שדן שזה יחשב חציצה והתיר רק מצד שזה כגופו או שזה כבלוע אמנם הרמב"ם פסק כר"מ גם לגבי ידות הכלים וגם לגבי שבועה ולפ"ז לכאורא יש לדון שצפורן ושער שעומד להיגזז לא צריכים טבילה וממילא הוי חציצה

והנה בסה"ת סימן ק"ד הוכיח שצפורן זה לא חוצץ מהא דשער לא נהגו לגזוז והנה הגמ' בגיטין ל"ט. אומרת שאפילו אם ענבים העומדות להיגזז כגזוז דמי אבל שער בעבד כיון שזה אשבוחי משבח זה לא עומד להיגזז וכן מבואר ברמב"ם שנקט שענבים זה כגזוז אמנם לגבי שער במעילה נקט לא כך ולפ"ז קשה מה הסה"ת הוכיח משער לצפורן הרי שער זה לא עומד להיגזז וכבר תמה כן במהרש"ם ח"ב סימן ר"ע בד"ה ומה שתמה [ועיין תהלה לדוד] ויתכן שרק בעבד שהוא עומד לממון בזה דנים שזה משביח וזה נשאר כחלק מהאדם אבל אדם שלא עומד לרוח ממוני בזה ודאי יתכן שאין את חילוק הגמ' ועיין גמ' נזיר נ"א. שדנה לגבי מת האם חל דין איסור הנאה על שער וצפורן העומד להיגזז וכתב התהלה לדוד דיתכן דשם זה לאחר מיתה שזה כבר לא משביח אמנם לכאורא יתכן שהסה"ת נקט שהלכה כר"י שלא אומרים כל העומד ובכל אופן דן שזה חציצה כי אדם לא רוצה את זה ואין זה כעיקר הגוף וכלפי זה לא עוזר מה שזה משביח

והנה לדעת הרמב"ם שפסק כר"מ בפשוטו גם צפורן חשיב עומד להיגזז כמבואר בראשונים שדימו את זה ובאמת לא צריך לטבול את זה וכן הביא הש"ך סקכ"ה מהשערי דורא וצ"ב כל הראשונים דמבואר בדבריהם שזה לא חוצץ ולכאורא זה תלוי בסברות הראשונים לעיל דלתוס' שרק מצד שזה של חוליות א"כ כאן זה צריך לחצוץ ולדעת הר"ן מצד שזה אינו מקפיד א"כ אם גם עכשיו לא רוצה את זה רק שאין לו אפשרות לחתוך וזה לא משמש לכלום לכאורא זה צריך לחצוץ ולדעת הר"ש והרא"ש שכתבו שזה בית הסתרים אם כונתם שבכלים לא חוצץ בית הסתרים א"כ כאן באדם זה לא שיך ואם כונתם שכלפי בית הסתרים זה אינו מקפיד וזה גם באדם יש לדון במציאות שיתכן שכונתם במקום שעכשיו לא מקפיד לא איכפת לי שאחרי זה יקפיד דהינו שכאן גדרי אינו מקפיד זה אחרת אבל עד כמה שיש הקפדה גמורה בזה יתכן שזה יחצוץ אמנם אם כונתם שכאן אין ההקפדה מצד מקום החתך אלא מצד כלל הדבר אולי גם כאן זה שייך וצ"ב ולדעת הראבי"ה שדבר שמגופו לא חוצץ או שזה בלוע גם כאן שייך לומר הסברא הנ"ל

אמנם עיין שו"ת מהרש"ם ח"ב סימן ר"ע ובפרד"ר שפ"ח סק"כ שכתבו להקשות על מה דנפסק להלכה שידות הכלים מטביל עד מקום המדה דהניחא לדעת הר"מ שפסק גם לגבי שבועה שענבים העומדות להיבצר זה לא כבצור כמבואר בחו"מ סימן צ"ה ס"ב אבל הש"ך שם האריך להוכיח דדעת רוב הראשונים שקי"ל שזה לא כבצור וכן הוא דעת הרא"ש והטור שם וצ"ב מה זה שונה מידות שקי"ל שזה כגזוז דמי ועיין מהרש"ם בד"ה ומה שהאריך וכן בפרד"ר הנ"ל שכתבו שרק בידות דשם רק מה שנצרך לכלי זה בכלל יד הכלי לכן ס"ל לר"מ שכל שאין לו צורך אין לו דין ידות משא"כ לגבי צפורן ושערות שזה חלק מהגוף ממש על זה לא צריך טבילה דהינו שבאמת מה שפסקו שלא צריך לטבול זה לא מצד שזה עומד להיגזז אלא מצד שזה לא חלק מהכלי והטעם שפסקו כר"מ מצד שזה סתם משנה ולגבי ענבים העומדות להיבצר יש סתם משנה אחרת עכ"ד אמנם למה דנתבאר לעיל סק"א דיש הלכה של גשם אחד ולכן צריך לטבול הכל וגם במקום שודאי שזה לא דבר אחד בכל אופן צריך לטובלו ולכן אפילו שודאי שזה לא יד הוצרכה הגמ' לדין עומד להיגזז א"כ אין מקום לדבריהם אמנם יתכן שכל הדין של גשם אחד זה רק אם יש קשר ביניהם ולפ"ז יתכן שבאמת לכן יד של כלי ס"ל לר"מ שאין הסברא של גשם אחד מצד שאין זה ענין לכלי ורק ברובע וחצי רובע שבדיני התורה חשיב כלי אחד וכמבואר בחזו"א כלים ס"ג סקי"א וצ"ע בזה

אמנם בדעת השו"ע שפסק עומד להיגזז גם בענבים וגם בידות הכלים ובפשוטו גם כאן זה עומד להיגזז אמנם במה שהקשו התוס' שממילא זה יהיה חציצה בזה כתב הפרד"ר דיש מקום גדול לחלק בין כלי לאדם שבכלי כל שאין צורך לדבר ממילא הוא נחשב חציצה אבל גוף האדם כל דבר שהוא חלק ממנו לא שייך לדון שזה יחשב חציצה שודאי שזה בטל לגופו דהינו שכל מה דמצאנו דהראשונים דנו מסברא שזה יחצוץ עד כמה שזה עומד להיגזז זה רק בכלים אבל לגבי אדם ודאי שזה לא יחצוץ דזה טפל לגוף אמנם בשער שזה בכולו צ"ע אם זה סברא שלא יחוץ

והנה הש"ך כתב לחוש לראב"ן שזה עומד להיגזז וזה חוצץ וצ"ע שכיון שפסק לגבי ענבים העומדות להיבצר שזה לא כגזוז א"כ בהכרח שכאן בכלים יש סברא שזה אחרת אבל לגבי אדם לכאורא אין סיבה שזה יהיה חציצה דזה כמו ענבים העומדות להיבצר שהגמ' מדמה לזה שער ועיין פרדס רימונים שכתב באמת רק במקום שזה עומד להיגזז מחמת מנהג שזה דבר ברור רק בזה חוששים שעומד להיגזז אבל בדבר שהוא לא מצד מנהג אלא סתם שאדם רוצה לגוזזו בזה לא אמרינן כגזוז דמי ובאמת שבלשון הרמ"א שכיון שהמנהג לגזוז לכן זה כגזוז אמנם יתכן שכונתו שגם בצפורן שמצד עצמה לא עומדת לגוז וצ"ע

ועיין שיעור הבא שהארכנו בזה יותר

#### ח' אייר פ"ב

# בדין חציצה בצפורן שלמה ובפירשה רובה ומיעוטה ובדין אבר ובשר המדולדלין והמסתעף

### ביאור המנהג לקצוץ הצפרנים קודם טבילה

א] עיין סה"ת סימן ק"ד וברא"ש ורבינו ירוחם ובתוה"ב וברמב"ן בהלכותיו ובסמ"ג וכן בשערי דורא ועוד מהראשונים שכתבו שנהגו לגוז את הצפורניים ובטעם הדבר ברשב"א והרא"ש כתבו שכיון שלא יודעים לכוין מה נחשב שלא כנגד הבשר לכן נהגו לחתוך הצפורנים דהינו שחששו שישאר צואה לכן חותכים המקום שצואה חוצצת אמנם מה שכנגד הבשר ששם צואה לא חוצצת אין סיבה לגזוז רק כיון שלא יודעים לכוין מה בדיוק נחשב שלא כנגד בשר לכן גזזו הכל והנה לפ"ז מקום שהוא ודאי כנגד הבשר יתכן שזה לא בכלל המנהג אמנם בלשון הסה"ת והסמ"ג מבואר שיש חשש גם מצד הטיט שתחת הצפורן וזה חוצץ אפילו כנגד הבשר ולפ"ז צריך לחתוך אפילו מה שכנגד הבשר ועיין חכמת אדם סי"ב שכתב שצריכה לחתוך על המקום שניכר שיש שם שחרורית ולא כנשים שחותכות מה שדבוק בבשר דהינו שנהגו לחתוך הכל אמנם יתכן שמשהו קטן לא שיך שם שחרורית וזה לא בכלל המנהג והנה הרמ"א הביא מהשערי דורא שאם לא גזזה וטבלה תטבול שנית ובהגהות שערי דורא הובא בדרכי משה שזה המקור מבואר שזה מחמת שמא יש שם טיט ומשמע שגם מה שכנגד הבשר זה בכלל המנהג ושזה סיבה לחזור ולטבול וצ"ע בזה

והנה מכל רבותינו הראשונים משמע שלא דנו שזה יהיה חציצה מצד עומד להיגזז משמע שאין כאן נידון של חציצה ועיין מרדכי סימן תשמ"ז שדיק כן מהנידון של צפורן המדולדלת דמשמע שרק בזה יש נידון אבל צפורן שלא פירשה ודאי לא חוצצת אמנם עיין ב"ח שכתב שראוי להחמיר ולחזור ולטבול לחוש לשיטות שכל העומד להיגזז כגזוז דמי וכן הביא הש"ך מהראב"ן [בשטמ"ק ח"א פי"ב ה"ו] שכתב וז"ל וכן צריכה לחתוך ציפורני ידיה ורגליה דכיון דעתידה ליטלן חייצי השתא וצריכה לחטט הטיט שבין צפורניה לבשר דראוי לביאת מים בעינן עכ"ל דהינו שאפילו שבכל רבותינו הראשונים דנו רק מצד מנהג ולא דנו מעיקר הדין אמנם האחרונים הנ"ל דנו שזה יחצוץ מצד הדין של עומד להיגזז כגזוז דמי ונברר בס"ד מי הם השיטות שעומד להגזז חוצץ

### ביאור הנידון האם עומד ליגזז זה סיבה לחציצה

ב] והנה בסוגין מבואר שנחלקו ר"מ ור"י לגבי ידות הכלים יותר משיעור ידות האם זה צריך טבילה ומבואר בגמ' שנחלקו האם כל העומד להיחתך כחתוך דמי ויש לדון האם זה קשור לעומד להיגזז בצפורנים ושער או שזה דין מיוחד בכלים והנה מבואר בגמ' גיטין ל"ט. לגבי שבועה ושאר דני קרקע שנחלקו תנאים בענבים העומדות להיבצר האם זה כבצור דמי ובגמ' מובא דרשב"ג ס"ל שזה אותו נידון לגבי שער של עבד שזה עומד להיגזז והגמ' מבארת שיתכן שר"מ חולק על זה מצד ששער כל זמן שזה מחובר זה משביח והנה עיין תוס' סוטה כ"ה: וכן בראבי"ה סימן תתקצ"א הובא באו"ז סימן שס"ב וכן הוא במרדכי שבועות סימן תש"נ שזה אותו נידון של עומד להיחתך בידות הכלים והנה בראבי"ה נקט שהלכה כר"י לגבי ידות הכלים וכן לגבי ענבים העומדות להיבצר וכן הוא במרדכי סימן תש"נ ולפ"ז לכאורא אין מקום לדון שזה יהיה חציצה אמנם הרמב"ם פסק לגבי ידות הכלים שזה כגזוז דמי וכן לגבי ענבים העומדות להיבצר שזה כבצור דמי וכן הוא בשו"ע סימן ר"ב לגבי טבילה ובחו"מ סימן צ"ה לגבי שבועה ולפ"ז יש מקום לדון כנ"ל שזה חציצה

והנה בראבי"ה הוכיח שזה לא חוצץ מהא דנוהגים שלא לגוז השערות אפילו אם הם גדולות ועיין מהרש"ם ח"ב סימן ר"ע שתמה על ראיתו שהרי בגמ' מבואר שיש לחלק ששערות זה אשבוחי אשבח והרמב"ם אפילו שפסק לגבי ענבים שזה עומדות להיבצר כבצור ואין זה קרקע אבל לגבי שערות פסק שאין בזה מעילה כיון שאשבוחי אשבח וע"ש שיתכן שדעת הראבי"ה שהלכה לא כרשב"ג ויתכן עוד שכל הסברא רק בעבד שהוא עומד לממון בזה אומרים שרואים את זה כחלק הדבר כי הוא משביח אבל באדם שלא עומד לממון כל שזה גדול וזה לא נח או לא יפה ודאי שיש לזה דין עומד להיגזז ולפ"ז לדעת הרמב"ם שפוסקים כגזוז דמי לגבי ענבים וידות יש לדון שגם שער באדם יהיה חציצה וכן צפורן ודאי צריך להיות חציצה אמנם השו"ע פסק שזה לא חציצה וצ"ב בטעם הדבר

והנה בעיקר הדבר האם דבר שיש לו דין עומד להיגזז ואין לו דין טבילה האם הוא סיבה לחציצה עיין ראשונים חולין ע"ג. שהקשו על ר"מ דס"ל שידות הכלים זה עומד להיחתך וכחתוך דמי למה זה לא חציצה ומצאנו בזה כמה שיטות ויש לדון האם זה גם ישוב לגבי צפורן ושער א. הראבי"ה כתב טעם אחד שזה לא חוצץ כיון שזה כגופו דהינו שדבר שהוא ממש גוף אחד לא חוצץ עוד טעם כתב שזה נחשב בלוע דהינו שכיון שמקום זה לא היה מגולה מעולם ואין דין ביאת מים שם וע"ש שכתבו שזה גם סיבה שצפורן ושער זה לא יחוץ ועיין ב"י שכתב על צפורן שזה לא חוצץ כיון שזה לא היה מגולה מעולם ובט"ז כתב שזה כגופו ולכאורא זה שני הטעמים המבוארים בראבי"ה ב. תוס' בחולין כתבו שמדובר ביד של חוליות שאין חסרון של חציצה אבל באמת אם זה יד רגילה יש בזה חסרון של חציצה ולפ"ז לכאורא בצפורן ושער זה צריך לחוץ ג. הר"ן כתב שזה אינו מקפיד כיון שעכשיו זה לא איכפת לו וכן הביא במאירי מהראב"ד אמנם עדין הוקשה לו שהחציצה לא במים וכתב שבאמת צריך לטבול הכל ונפק"מ שחציצה על החציצה זה לא מעכב ולדבריהם בפשוטו זה רק בידות שעכשיו זה משמש ונחשב אינו מקפיד אבל אם יהיה צפורן ושער שעכשיו זה מפריע ורוצים לגוזזו זה יחצוץ ד. הר"ש והרא"ש כתבו שזה נחשב בית הסתרים ולא חוצץ בית הסתרים בכלים והנה פשטות הדברים שאין דין בית הסתרים בכלים ולפ"ז באדם זה ודאי צריך לחצוץ וכן הוא בב"י סכ"א בד"ה ויש ללמוד אמנם יתכן שזה סברא בכל בית הסתרים גם באדם וכן משמע בר"ש אמנם בפשוטו זה רק בידות שעכשיו משתמש אם זה וזה לא נחשב מקפיד אבל במקום שיהיה צפורן שעכשיו זה מפריע לו יתכן שזה ודאי יהיה חציצה [ועיין שיעור הקודם שהארכנו בהבאת השיטות וביאורם]

והנה בפשוטו עד כמה שהראשונים דנו שזה חציצה מתי שלא טובל אותם גם אם יטבול אותם זה יהיה חציצה אמנם עיין מרומי שדה חולין ע"ג שכתב שיש מקום לדון שעד כה שמטבילים הכל לא דנו הראשונים כלל שזה יהיה חציצה וכל נידון הראשונים רק עד כמה שלא מטביל היד שזה יהיה חציצה ולכאורא ביאור הדברים שזה ודאי כיון שזה דבר אחד ממש יש לדון שזה טפל אליו וזה לא חציצה וכל הנידון שעד כמה שביחס למעשה הטבילה מתיחסים שהוא לא חלק מהדבר ממילא זה מחיב שזה יחשב חציצה ולפ"ז א"ש כל הראשונים שלא דנו שזה יחצוץ מצד עומד להיגזז אמנם הדבר מחודש

ובפרדס רימונים שפ"ח כ"ה בד"ה ובזה כתב לדון עוד שיד של כלי שזה דבר שהקובע של צורת הכלי זה לפי העמדת האדם בזה נקטו הראשונים שאם זה עומד להיגזז זה גם סיבה שזה יחשב חציצה אבל דבר שהוא מגוף האדם והא חלק ממנו אפילו אם הוא עומד להיגזז ודאי שהוא נחשב טפל לאדם והוא לא סיבה לחציצה אמנם יש לדון בשערות שזה כמו כולו אם נימא שחציצה על מקום אחד בשער זה כאילו על הכל אם שיך לומר סברא זו ואולי זה כמו הינו רביתיה דמבואר בגמ' ביבמות שגם בכולו זה לא חוצץ ואם נימא שיש ריבוי מיוחד על הטפל בשרו לעיקר החובת טבילה יתכן שזה כולל גם מקום שזה עומד להיגזז אמנם אינו מוכרח כלל דעיקר החידוש שאפילו שזה לא עיקר גוף האדם זה נחשב כחלק מגוף האדם אבל לא במקום שיש סיבה שזה לא יחשב חלק מגוף האדם וצ"ע

והנה עיין פרדס רימונים שפ"ח כ"ה וכן במהרש"ם ח"ב סר"ע שכתבו דהש"ך סימן צ"ה כתב שדעת רוב הראשונים שקי"ל לגבי ענבים העומדות להיבצר שזה לאו כבצור דמי וכן הוא דעת הרא"ש והטור וצ"ב למה לגבי יד של כלי פסקו שמספיק לטבול עד מקום שעומד להיגזז וע"ש שכתבו לדון שבאמת פסקו שזה לאו כגזוז דמי והטעם שלא צריך לטבול זה מטעם אחר שכיון שזה לא נצרך לכלי אין זה כחלק מהכלי והנה בפשוטו אין מקום לזה שהרי ר"י גם ס"ל שאין לזה דין ידות וכמו שהארכנו בשיעור הקודם ובכל אופן ס"ל שזה צריך לטבול ובהכרח כי זה גשם אחד אמנם יתכן שבזה עצמו נחלקו ר"מ ור"י האם הסברא של גשם אחד זה גם במקום שזה דבר שאין לו קשר כלל ויתכן שרק ברובע וחצי רובע [עיין שיעור הקודם סק"א] שזה כלי אחד יש הדין של גשם אחד ולפ"ז לדעתם ודאי אין סיבה לדון שצפורן ושער יהיה חציצה שהרי קי"ל שזה לא כגזוז דמי ובזה ודאי יש לחלק בן חלק של בן אדם שזה ודאי יותר טפל ונחשב גשם אחד מאשר יד של כלי ודו"ק בזה

אמנם מה שצ"ע זה דעת הש"ך שאפילו דבחו"מ נקט שעומד להיבצר זה לא כבצור ולכן זה כקרקע בכל אופן כאן החמיר לגבי צפורן והרי הגמ' שם מדמה אדם לענבים וא"כ אפילו שיד של כלי הוי עומד להיגזז אבל צפורן אין סיבה שזה יחשב עומד להיגזז וצ"ע ואולי ס"ל שחלוק דין טבילה משאר דיני התורה ולגבי דיני טבילה זה כגזוז שאין דין טבילה משא"כ לשאר דיני התורה ולכן נקט שגם בצפורן יש לדון שזה דומה ליד של כלי ויש כאן נידון של חציצה ועיקר הדבר מבואר בתומים צ"ה ג' שכונת הגמ' שאפילו שזה כתלוש יש לזה דין מחובר לגבי שבועה וע"ש ובגר"א לגבי תלוש ולבסוף חיברו אמנם בפשוטו דעת הש"ך שם אינו כן [ועיין מהרש"ם ח"ב סר"ע]

והנה הגמ' בנזיר נ"א דנה האם צפורן ושער העומד להיגזז במת זה מטמא ונשארת בספק ולכאורא מבואר שזה ספק בגמ' אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת במת ועיין פרד"ר וצ"ע בזה

### האם הדין חציצה זה מצד המנהג או מצד המציאות

ג] והנה בעיקר מה דכתב הראב"ן שכיון שזה עומד להיגזז זה חוצץ יש לדון בכונתו האם סתם כי הצפורן עומדת להיגזז או שכונתו שכיון שיש מנהג לגזוז ממילא זה היום זה עומד להיגזז [ויתכן ששניהם זה סיבה שיחשב עומד להיגזז] והנה פשטות לשון הראב"ן שלא הזכיר כלל מהמנהג משמע ודאי שכונתו שהטעם כיון שזה עומד להיגזז וצ"ל לפ"ז שמדבר בצפורן גדולה דכל שזה קטן זה עדין לא עומד להיגזז ואפילו אם נימא שזה עומד להיגזז אבל זה ודאי אינו מקפיד דבמצב זה שזה קטן אדם לא מקפיד על זה וביותר דבפשוטו הוא מדויק במשנה שצפורן רק מדולדלת חוצצת וכן כל הנידון של בצק וצואה תחת הצפורן ומבואר שצפורן עצמה לא חוצצת אלא בהכרח דשם זה בקטנה וכאן זה בגדולה ובאמת הסה"ת שהעמיד הנידון כתב מפורש בצפורן גדולה שעומדת להיקצץ ועיין ראב"ן שם שכתב אחרי זה וצריכה לחטט הטיט מתחת לצפורן וצ"ע הרי קצצה אותו אמנם בהכרח הביאור כנ"ל שרק בגדולה דן שזה חוצץ אבל אם זה קטן שבזה אין הדרך לגזזו אין בזה חסרון ועיין חכמת אדם כלל קי"ט סי"ד שכתב שי"א שהצפורן כיון שהוא גדול ועומד להיקצץ כקצוץ דמי משמע שהסיבה שזה עומד להיגזז מחמת היופי שבדבר ועיין אחיעזר ח"ג סל"ג בד"ה ובעיקר שכתב מפורש שסיבת החציצה כי תגזוז את זה גם לא מחמת הטבילה ע"ש

אמנם לשון הרמ"א שכיון שנהגו לגזוז הצפורן לכן גם אם לא גזזה צריכה לחזור ולטבול והש"ך דיק מזה שזה לא מחמת שיש לכלוך אלא שזה חציצה בעצם ומשמע שמה שאנו חוששים שזה עומד להיגזז זה מצד המנהג לגזוז אותם ועיין שפ"ח כ"ה בד"ה אמנם שכתב שיתכן שלכן כאן זה עומד להיגזז יותר מענבים העומדת להיגזז דשם אין שום מצוה לגוזזם אבל כאן שיש כזה מנהג בזה הש"ך נקט דהוי עומד להיגזז אמנם צ"ע הרי עד כמה שעכשיו טבלה ועכשיו כבר זה לא עומד להיגזז למה שזה יחוץ ויתכן שכיון שזה כבר נחשב כגזוז קודם זה לא חוזר ונחשב כחלק מהגוף ויתכן עוד שכיון שאם היתה רואה עכשיו היתה גוזזת זה נחשב עדין בגדר עומד להיגזז והדבר מחודש אמנם עיין ש"ך סקכ"ז לגבי צפורן שפירשה רובה שכתב שלכאורא מצד המנהג צריך לקוצה וכתב שיתכן שמצד לכלוך כאן שזה מיעוט לא נהגו אמנם כתב שלפי מה שהוא כתב זה צריך לחצוץ ומבואר שגם במקום שאין המנהג בכל אופן נקט שזה חציצה שזה עומד להיגזז דהינו שגם דבר שעומד להיגזז מחמת המציאות זה עומד להיגזז [ויתכן שודאי שבזה יש המנהג לקצוץ רק לא לגבי בדיעבד ועיין לקמן] אמנם יתכן שודאי שגם דבר שעומד להיגזז מחמת מנהג זה גם עומד להיגזז

והנה גם אם נימא שהעומד להיגזז הוא מחמת המנהג אמנם עדין יש לעיין למה זה חוצץ ויש מקום לדון שזה עצמו שהמנהג להורידו לכן זה נחשב מקפיד אמנם בפשוטו לפ"ז כל דבר שיש מנהג להורידו אפילו שזה אינו מקפיד זה יחשב מקפיד מצד המנהג ואין זה במשמעות הדברים וביותר דהש"ך כתב לגבי לפלוף שבעין ועוד דברים שזה רק לטהרות ושלכתחילה צריך להורידם אבל אם לא הורידו זה לא חוצץ ולא חשיב מקפיד מצד המנהג אלא בהכרח שדבר שהוא מחמת מנהג זה לא נחשב מקפיד ובפשוטו לכן כל רובו שאינו מקפיד זה לא חוצץ אפילו שמדרבנן צריך להורידו שהקפדה שלא מחמת הדבר אלא מחמת דיני הטבילה זה לא הקפדה ובהכרח שכאן מדובר בצפורן שמפריעה ויש כאן הקפדה רק שללא עומד להיגזז זה חלק מהגוף ולפ"ז באמת אם זה קטן מאוד שללא הטבילה לא היתה מורידה את זה אין כאן נידון מצד הראב"ן דהרי כאן זה אינו מקפיד וצ"ע דהש"ך לא חילק בזה כלל כמה גודל הצפורן אמנם עיין אחיעזר ח"ג סל"ג סק"א שדן בנשים שלא רוצות להוריד הצפורנים וכתב שתמיד זה מקפיד כי מקפידה להוריד ואפילו שרוב נשים לא מקפידות בעלמא אבל עכשיו היא מקפידה אבל אשה זו שלא רוצה להקפיד אין סיבה שזה יחוץ ואחרי זה כתב עוד שכאן שכל החציצה כי זה עומד להיגזז ממילא כל שהיא לא עומד לגזוז אין בזה חסרון ומבואר שנקט שגם מחמת המנהג חשיב מקפיד וכפשטות הש"ך וצ"ע

והנה עיין ברכי יוסף שהם היו נוהגים להוריד שער בית הערוה ורבו האדמת קודם כתב שזה חוצץ כיון שזה מקפיד והברכי יוסף חלק עליו שכיון שכל הזמן היא לא מורידה את זה אלא רק מחמת הטבילה כה"ג זה לא נחשב מקפיד ומבואר כנ"ל ויתכן שגם רבו נקט שמה שהיו מורידים שער בית הערוה זה לכבוד בעלה וכמבואר בזוהר שזה דבר מגונה וממילא זה סיבה לחציצה אבל דבר שכל מה שמורידים אותו רק מחמת דין יתכן שודאי שזה נחשב אינו מקפיד וכנ"ל ונפק"מ בנשים שיש להם עור קשה שלא מטפלות בו רק קודם הטבילה לצורך הטבילה שזה לא יחצוץ אפילו אם זה עומד להיגזז כי זה נחשב אינו מקפיד אמנם אם רגילות להוריד כי זה מפריע להם לכאורא לש"ך יש לדון שזה חוצץ אמנם כאן אין על זה מנהג וצ"ע בזה

והנה הרמ"א סכ"ב הביא את הסמ"ג שיבלת שלא התחילה לפרוש היא לא חוצצת והנה בסמ"ג מפורש שזה אפילו בעומדת להורידה ולכאורא למה שהחמיר הש"ך שעומד להיגזז חוצץ למה כאן שזה לא יחוץ ועיין לחו"ש שהביא את הסמ"ג אפילו שהחמיר את הש"ך והנה אם נימא כפרד"ר שרק דבר שהמנהג להורידו חוצץ א"ש אבל לנ"ל שגם דבר שמחמת עצמו נוהגים להורידו צ"ע וצ"ל שכאן זה יותר חלק מהגוף וצ"ע

ועיין אבני נזר סימן ר"ס שדן לגבי שם שמתנדנדת ודן שיש חציצה מחמת שזה כמו צפורן שפירשה מיעוטה והכריע שכאן שזה עמוק זה נחשב עדין בית הסתרים ובלוע ולא חוצץ ע"ש אמנם אם זה כואב מאוד והרופא אמר שצריך לעקור יש לדון לש"ך שזה חציצה אמנם יתכן שזה דומה ליבלת שזה ממש חלק מהגוף אמנם אם זה כבר מתנדנד כה"ג מסתבר להחמיר וצ"ע

וראיתי ביסוד הטהרה לדון בשם השבט הלוי שיבלת שכבר שמו חומר שמשך הזמן זה יפול או שער שעשו ליזר שזה עומד ליפול שכאן שזה מאליו זה יותר עומד להיגזז ולא חשיב כחלק מהגוף ודמיון לדבר בחת"ס יור"ד רנ"ו לגבי דיו שעומד להיות אדום שכיון שזה מאליו כבר עכשיו חסר בשם דיו ודימה לטריפות שכל שיש דבר שמונח שגורם שיטרף הוי טריפה וצ"ע בזה [ומהגרש"צ והגר"צ וובר שמעתי להקל בזה]

### בפסק הלכה לענין צפורן

ד] והנה העולה מהנ"ל דבפשוטו צפורן שעומד להיגזז אפילו אם היא גדולה אינה חוצצת א. דעת רוב הראשונים שכל העומד להיגזז זה לא כגזוז דמי כמבואר בש"ך חו"מ סימן צ"ה ובפשוטו בהכרח שידות הכלים זה אחרת ב. גם אם נימא שזה כגזוז אבל יש סברא שאם טובל הצפורן כיון שזה חלק מגופה זה ודאי לא חוצץ ג. בראבי"ה כתב שזה בלוע או שכיון שזה כגופו זה לא חוצץ וכן משמעות רוב הראשונים שלא דנו חציצה בצפורן ד. ובמקום שרק מצד המנהג זה עומד ליגזז בזה ודאי יתכן שזה נחשב אינו מקפיד אם זה לא מפריע לה וכנ"ל מהברכי יוסף ה. ויש להוסיף שסתימת המשנה בדברים שתחת הצפורן ולא הוזכר שיש מקרים שזה חוצץ משמע שזה לא חוצץ והרי שלא כנגד הבשר בפשוטו זה מקפיד, ועיין סד"ט שכתב שהראב"ן זה דעת יחיד והנה בפשוטו לפ"ז אשה שיש לה שער בפנים שמפריע לה ועומדת לגוזזו לא יחצוץ כמו צפורן וצ"ע דבר"ש הביא תוספתא שכשות של גדול שזה שער שגודל שלא במקומו ועומד ליפול שזה לא חוצץ כי הוא אינו מקפיד ומשמע שאם הוא מקפיד הוא חוצץ וצ"ע שהרי זה חלק מהגוף ואולי כה"ג מעולם זה לא נידון כחלק מהגוף וצ"ע

והנה הרמ"א כתב שאם לא הורידה הצפורן שתחזור ותטבול והנה בפשוטו זה כמבואר בהגהות שערי דורא ובד"מ שזה מחמת שמא יש שם טיט ועיין ט"ז שכתב שלכן בלנתה אצל בעלה שיש כאן חשש לעז ודאי כאן אין להחמיר את המנהג ובש"ך הביא מהמהר"ם מלובלין שאפילו אם רק עבר הלילה גם כן אין להחמיר והט"ז נקט שאם זה יגרום סיבה לדחות לילה כגון שזה שבת ואי אפשר להוריד וכדו' זה לא סיבה לדחות הטבילה אמנם בש"ך חשש שיש כאן נידון מעיקר הדין ולכן כתב שגם בעבר הלילה תחזור ותטבול וכתב שגם בלנתה אצל בעלה אם זה בקל תחזור ותטבול וכן נקט שגם אם זה סיבה לדחות לילה ודאי צריך לדחות

והנה לגבי אם שכחה ליטול צפורן בשבת הט"ז כתב שכיון שזה רק מנהג ממילא אפילו שלגזוז זה רק איסור דרבנן אבל עדיף שלא לעבור על איסור אמירה לעכו"ם והש"ך חלק עליו שהמנהג זה ודאי בגדר דבר מצוה שאפשר לעשות איסור דרבנן עוד דן הט"ז שיש כאן מסיע אמנם האחרונים הכריעו שאין איסור של מסיע והש"ך התיר ליטול גם בכלי מצד שזה משאצל"ג ויש לסמוך על רוב הראשונים שקי"ל כר"ש אמנם לכתחילה כתב לחוש לדעת הרמב"ם שמשאצל"ג זה דאוריתא ולגוז ביד ובפה ולא בכלי

והנה המג"א הביא את הריב"ש שס"ל שכל שגוזזים את זה לצורך האדם לא חשיב משאצל"ג ומשמע שדן שלפ"ז יש להחמיר שלא לומר לעכו"ם אמנם הבה"ל נקט שכיון שמה שגוזזים מחמת המצוה ממילא זה משאצל"ג וכמבואר ברמב"ן בעצמו שאם גוזזים העוף כדי שיהיה מקום לשחוט זה משאצל"ג והנה בפשוטו דבריו צ"ב שהרי כאן זה גם מיפה את גוף האשה וכבר תמה כן בנשמת אדם מלאכת גוזז ובפשוטו צ"ל כמו שביאר באמרי בינה סימן ל"ב שכיון שאומרים לעכו"ם שיחתוך מחמת הטבילה ממילא גם אם חושב ליופי זה אינו מתכוין וכמבואר ברמ"א סימן רנ"ג שזה מותר

והנה במקום שאי אפשר על ידי עכו"ם עיין חכמת אדם שכתב להקל שתטבול ללא לגזוז אלא שכתב שזה רק בצפורן אחד אבל לא בהרבה צפורניים והנה צ"ב שהרי הוא חשש אפילו בלנתה אצל בעלה לחזור ולטבול ויתכן ששם שהיתה חיבת מחמת המנהג זה חמיר אמנם יתכן שס"ל שכאן שתחליט קודם הטבילה שלא תגזוז הצפורן זה לא נחשב עומד להיגזז וסברא זו מבואר באחיעזר סימן ל"ג ולפ"ז אם כבר טבלה ועכשיו המקוה סגור בזה יודה שתדחה לילה אמנם בצפורן אחת בפשוטו זה עומד להיגזז מחמת עצמו וצ"ע ובמ"ב הקיל אפילו בכל הצפרניים כל שיודעת שזה נקי לגמרי והנה במקום שזה צפורן אחת בפשוטו ודאי היא מקפידה על זה ועומדת ליגזוז לאחר שבת ומבואר שגם כה"ג שזה עומד להיגזז ודאי בכל אופן הקילו האחרונים

והנה עיין פ"ת שהביא מהחמודי דניאל שבצפורני הרגלים כיון שלא מקפידה על הלכלוך אפילו אם נמצא שם טיט יש להקל כיון שלא מקפידים על זה ועיין לחו"ש שכתב שסתימת הפוסקים שלא חילקו שגם לכלוך בצפרני הרגלים חוצץ אמנם לגבי אם לא גזזה יש להקל והנה בראב"ן מפורש שצפרני הרגלים צריכה גם לגזוזם ולכאורא כל החמודי דניאל זה מצד הט"ז אבל אם מצד הראב"ן אין סברא לחלק וצ"ב המ"ב שחשש לש"ך ובכל אופן כאן כתב שלא צריך לגזוז על ידי גוי ואם נימא שכל העומד להיגזז לא מחמת המנהג אלא שבפועל זה כך יתכן שבצפורני הרגלים זה לא כך אמנם לפ"ז בצפורן גדולה יש לגזוז על ידי עכו"ם ואולי המנהג ברגלים הוא פחות חזק

### בדין שער העומד להיגזז

ה] והנה עיין ב"ח שכל מה שהחמירו זה רק בצפורן אבל בשער לא החמירו וצ"ב החילוק וכתב וז"ל ולא דמי לשערות הראש דרוב נשים אין דרכן לקוצצן מה שאין כן צפרניים דכולן קוצצות אותן והוי חציצה עכ"ל וצ"ב החילוק והיה מקום לבאר שבצפרנים יש מנהג משא"כ בשערות אין מנהג אמנם לנ"ל שגם מה שעומד להיגזז מחמת עצמו זה סיבה א"כ צ"ב החילוק ומשמע שצפורן שגדולה כולם קוצצות אותו וזה נחשב עומד להיגזז משא"כ שערות גם אם זה גדול לא כולם קוצצות וזה לא נחשב עומד להיגזז וצ"ב שלכאורא זה תלוי כל אחד כפי מה שהוא עומד לעשות ואין זה תלוי ברוב וצ"ע אמנם יש מקום לומר שבאמת זה לא עומד להיגזז דאדם לא מקפיד לגזוז ומחכה עד שמתפנה אמנם לכאורא אם זה גדול ומפריע ורק מחמת סיבה צדדית לא גוזזים אין סיבה לא יחשב עומד להיגזז ולכאורא כאן זה חמור יותר שזה שאלה של בכולו וצ"ע

והנה עיין פ"ת סקי"ב שהביא משו"ת חת"ס קצ"ה שדן בכלות שהיו מורידות את השער לאחר בעילת מצוה שזה יחוץ בטבילה ולכאורא כונתו לראב"ן שעומד להיגזז חוצץ ונקט שזה שיך גם בשער וכתב שכיון שכיון שרוצות להוריד רק לאחר הבעילה ממילא עכשיו זה לא עומד להיגזז והנה יש לדון בכלות שמסתפרות קודם החתונה דכאן לא שיך סברת החת"ס אמנם הנה אם מסתפרות בצורה שמתבישות לצאת כך לרחוב א"כ ודאי שעד ממש ביום החתונה זה לא עומד להיגזז ואם מסתפרת בצורה שנשאר בערך אותו דבר לכאורא זה כמו כל אשה שזה לא נחשב עומד להיגזז וגם אם כאן החליטה שודאי מסתפרת אמנם כיון שכל ההקפדה מחמת החתונה ולא קודם יתכן שזה לא נחשב מקפיד וכמבואר בר"ן שבעומד להיגזז אין הקפדה מצד המחר אמנם עדין יש לדון שזה בכולו וכל זה צ"ע

עוד יש לדון בערב יו"ט שאדם ודאי יסתפר שהשער יחצוץ לתפילין ובפרט באבל שזה ממש מפריע לו אמנם יתכן שלגבי תפילין לא החמירו ורק לגבי טבילה אפילו שצפורן זה רק נידון דרבנן של מיעוט המקפיד אמנם צ"ע האם הש"ך החמיר בזה

והנה החת"ס הוכיח מנזיר שטובל אם שערותיו וזה לא חוצץ דהינו שבעלמא מגלח בשביעי קודם הטבילה אמנם מבואר נזיר מ"ד שגם אם טבל בשביעי וגילח בשמיני יצא ולמה שזה לא יחשב חציצה אלא בהכרח ששער העומד להיגזז לא חוצץ ודחה ששערות זה רוב וכונתו שנזיר מגלח בתער וא"כ כל החציצה ביחס לבשר ושם זה מיעוט אבל אם מגלחת רק חלק מהשערות לגאונים יש לדון שזה חציצה על הכלו צ"ע בזה

### בדין צפורן שפירשה רובה ומיעוטה

ו] מבואר במשנה שצפורן המדולדלת אינה חוצצת ובתוספתא מבואר שרשב"א אומר צפורן שפרשה רובה אינה חוצצת ועיין רא"ש שנקט שפרשה מיעוטה חוצצת והנה הרמב"ם והסמ"ג והרשב"א לא חילקו בזה אלא כתבו שצפורן שפרשה אינה חוצצת ומשמע שתמיד זה כך ועיין ב"י או שנקטו שכונתו אפילו פרש רובה עוד כתב שת"ק שלא חילק בזה משמע שבכל מקרה זה לא חוצץ והנה צ"ב הסברא לחלק בין פרשה רובה לפרשה מיעוטה ועיין ב"י בביאור השני שנקט שבאמת זה ודאי שהמקום המחובר הוא לא חציצה כיון שזה לא היה גלוי מעולם עוד דן שכמו שכל צפורן לא חוצצת גם בעומדת להיגזז כך כאן זה לא חוצץ אלא שהנידון ביש חציצה על הצפורן האם זה חוצץ שבפירשה רובה שזה כבר לא נחשב חלק מהגוף גם אם יש על זה חציצה זה לא חוצץ ובפירשה מיעוטה זה עדין חלק מהגוף ואם יש על זה חציצה זה חוצץ ולפ"ז לדעת הרמב"ם שפירשה מיעוטה לא חוצץ הכונה רק במקום שזה פירש ולא במקום שזה מחובר ששם אין סיבה שזה לא יחשב עדין כחלק מהגוף אמנם הב"י נקט שגם כה"ג הכל כגזוז ולא מעכב עליו חציצה וכן נקטו הב"י לעיקר שכל דבר שמחובר לגוף מקום החיבור הוא לא סיבה לחציצה

אמנם רוב האחרונים וכן הב"י בביאור הראשון נקטו שהכונה שהצפורן עצמה חוצצת וצ"ב החילוק אם זה מיעוט או רוב ומצאנו בזה כמה ביאורים [ועיין שפ"ח כ"ו שסיכם השיטות]

א. עיין ב"י שזה מצד אינו מקפיד וכתב שפרשה רובה יש ראיה שהוא לא מקפיד מזה שלא קצצה אבל פרשה מיעוטה זה לא ראיה כי זה קשה לגוזזה וע"ש שביאר שבסתמא זה לא מקפיד דאם בסתמא זה מקפיד לא משנה מה שהיא לא מקפידה כיון שסתם אנשים מקפידים אלא שבכל אופן אם היא מקפידה זה חוצץ וצ"ב למה לחוש שבמיעוט היא מקפידה וצ"ל שכיון שמצוי שמקפידים כל שאין ראיה חששו שמקפידה ועיין פרד"ר שתמה בכונתו וכן רעק"א בכו"ח סמ"ג עוד תמוה מה שנקט שבאמת לא מקפידים הרי מבואר בגמ' בשבת שזה מצער וכן עינינו רואות שזה מפריע לאדם בפירש רובו וצ"ע והנה לפ"ז אם אדם יודע שזה מפריע לו וכגון בשבת רק שלא יכול לחותכו זה חוצץ

ב. עיין מרדכי שכתב שאם זה רוב רובו ככולו וזה כאילו כבר פרש לגמרי ואם זה מיעוט זה לא שייך ובפשוטו לפ"ז הכוונה שהחציצה זה במקום החיבור וצ"ב מה שייך רובו ככולו הרי אפילו שזה כאילו תלוש אבל למעשה זה חוצץ וכבר תמה כן הט"ז ואולי הכונה שזה עומד ליפול מעצמו ואדם לא מקפיד על זה והנה הפוסקים נקטו שגם אם צפורן שלמה זה לא כגזוז אבל כאן זה כגזוז וצ"ל שכיון שכבר ניטל חלק זה יותר כגזוז וכמבואר בשבת שהגוזזו בשבת פטור אמנם כאן מבואר שגם פירש מיעוטו זה חוצץ על מקום החיבור וזה הרי בשבת חייב וצ"ל שבהתחיל לפרוש זה גרע

ג. עיין לבוש וכן בט"ז וכן פסק החכמת אדם שבאמת כל שזה מחובר מקום החיבור נחשב כחלק מהגוף וזה לא חוצץ דזה כגופה או כסברת הב"י שזה לא היה מגולה מעולם אמנם יש כאן חציצה מצד המקום שזה נפרד שהוא מהודק לגוף ובזה בפרש מיעוטו זה מהודק ולכן זה חוצץ משא"כ בפירש רובו זה נפרד ויכול להיכנס מים ולפ"ז אם פירש מיעוטו ונכנס מים אין חסרון [והנה בפרשה רובה דמבואר בגמ' שהתולשה בשבת פטור בזה ודאי מסתבר שזה כבר לא כחלק מהגוף ויש לדון מצד חציצה וכל ההיתר כי אינו מקפיד]

והנה הש"ך כתב שלפי מה שהחמיר את הראב"ן ממילא גם פירש רובו חוצץ וצ"ב כונתו שאם ביאר כמרדכי א"כ כאן שזה כאילו כבר ירד אין סיבה שזה יחוץ ולכאורא בהכרח ביאר כלבוש ולפ"ז המקום המחובר לא חוצץ מצד שזה כגופו או בלוע וממילא עד כמה שזה עומד להיגזז זה אחרת [אמנם אם כונת המרדכי שזה אינו מקפיד ממילא יתכן שהמנהג הוא סיבה להחשב מקפיד עיין לעיל] והנה צ"ב למה במשנה זה לא עומד להיגזז והיום זה כן עומד להיגזז ואולי תלוי בגודל הצפורן ואולי כונתו שהמשנה כמ"ד שעומד להיגזז לא חוצץ ואנן קי"ל להחמיר בזה וכל זה דוחק ועיין פרד"ר שפ"ח כ"ז שביאר לשיטתו שזה עומד להיגזז מצד המנהג דהינו שאין כונתו שאם נשאר קצת אין מנהג לחתוך אלא שכה"ג אין את החומר שאם טבלה זה מעכב אמנם לכאורא זה כלבוש שאם זה כאילו נחתך אין סברא לחלק וצ"ע ועיין מחצית השקל שגם ביאר בש"ך כדעת הלבוש וצ"ע

### בדין אבר ובשר המדולדלים ודלודלי עור

ז] והנה לגבי אבר ובשר המדולדלים מצאנו שני גירסאות דהסמ"ג והר"ש גרסו שזה לא חוצץ אמנם הרא"ש והטור וכן הרמב"ם פסקו שזה חוצץ והנה הסמ"ג נקט שגם צפורן לא חוצץ דהינו שגם דבר שעומד להיגזז כל שזה מחובר הוא חלק מהגוף ואין כאן חציצה אמנם עיין ב"ח שכתב שדוקא צפורן שזה עומד להיגזז וגם פירשה מיעוטה זה חוצץ אבל כאן שמצד טבעם זה לא עומד לפרוש לכן זה נחשב כחלק מהגוף

אמנם צ"ב הראשונים שגרסו שזה חוצץ וצ"ל שכיון שזה התחיל לרדת זה חוצץ ועיין ב"י שזה כיון שזה כבר לא יונק מהגוף ובלחו"ש כתב שזה במקום שזה לא עומד להתרפאות והנה כאן לא כתוב חילוק בין פירש מיעוט לפירש רוב וצ"ב הטעם ועיין ב"ח שכאן כיון שצריך אומן לא שייך לומר שזה כאילו כבר פירש לגמרי ולכן גם פירש רובו זה חוצץ ועיין ט"ז שביאר לשיטתו שכאן שמחזיקים את זה קרוב לגוף תמיד לא יכול להיכנס מים ולכן גם מיעוט זה חוצץ אבל באמת המקום המחובר שם אין חסרון ולב"י שכל מה שרובו לא חוצץ כי לא מקפיד מזה שלא חתך כאן ודאי שזה לא שיך ולכן זה חוצץ תמיד מצד מקום החיבור

והנה עיין שו"ת פנ"י שדן בעור שפרש וכתב דבפשוטו זה תלוי כנ"ל שאם זה פירש רובו זה לא חוצץ ואם מיעוטו זה חוצץ אמנם כתב שלטעם הט"ז שלא יכול להיכנס מים זה לא שייך אבל לדעת המרדכי שזה מצד שרובו ככולו ממילא גם כאן מיעוט זה חוצץ ועיין חכמת אדם שכתב שיש כאן עוד סברא שזה אינו מקפיד כיון שזה עומד ליפול לבד והנה בביאור רובו מבואר ברוב הראשונים בשבת שהכונה שחוץ מהאורך שניתק גם במקום החיבור ברוחב צריך שהרוב ניתק ולפ"ז על פי רוב עור שניתק זה כמו פרשה מיעוטו ולב"ח יש כאן חציצה אמנם החכמת אדם פסק כביאור העט"ז ובפשוטו לגבי נט"י יש להקל גם בגדול שזה מפריע אמנם עור שכואב להורידו בזה אין את ראית הב"י ויתכן שזה מקפיד וכן יתכן שזה כמו אבר ששם גם רובו חוצץ מטעם הנ"ל כמבואר בב"ח אמנם לט"ז אין בזה חיסרון אף פעם