19. בחיוב הוצאת ממון למנוע  מעשה איסור המותר ואינו מחויב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שב"ק פ' חוקת ד' תמוז פ"ג – שיעור בית מדרש הגדול נווה יעקב

# האם אדם חייב להוציא ממון או טירחא כדי שלא יחלל שבת במקום פיקו"נ במקום שאין לו חיוב לעשות את ההצלה

### פרטי דיני הוצאת ממון כדי שלא יעבור איסור שיש עליו היתר של פיקו"נ

א] מבואר ברמ"א סימן קנ"ז שאדם צריך למסור את כל ממונו כדי לא לעבור על לאו ולכן אם עכו"ם אומר לו או שיעבור לאו או שיקח לו את כל ממונו אסור לו לעבור על לאו אלא צריך למסור את כל ממונו והיה מקום לדון שכל זה באונס שזה נחשב שעושה איסור אבל במקום פיקו"נ יתכן דשם זה נחשב שזה מעשה היתר ואין סיבה לתת את כל ממונו כדי שלא יעשה איסור מצד ההיתר של פיקו"נ אמנם עיין פתחי תשובה שם ובגליון רעק"א אות ב' שהביא מהרדב"ז שה"ה אם מישהו חולה שיש בו סכנה שמותר לו לאכול נבילה אבל צריך לתת כל ממונו כדי לאכול אוכל כשר דהינו שכל שאם זה היה מונח לפני שני חתיכות כשר ונבילה חייב לקחת הכשר ה"ה מתי שזה עולה ממון צריך לתת כל ממונו ויתכן שזה מצד שגם במקום היתר פיקו"נ זה מעשה איסור וגם בשביל לא לעבור את זה צריך לתת את כל ממונו ויתכן שזה סברא שכל החלות היתר של איסורים במקום פיקו"נ זה עד כמה שהצורך מחיב את האיסור אבל כל שהצורך לא מחיב לעבור איסור אין שום סיבה שיחול כאן ההיתר של פיקוח נפש וכסברא זו כתב בזית רענן או"ח הלכה ב' ס"ב [והנה צ"ע קצת מהא דלא חייב לעשות בשינוי או על ידי עכו"ם עיין סימן שכ"ח וצ"ל דכאן את אותו דבר יקבל בהיתר אבל שם הנידון לעשות העשיה בצורה אחרת ועיין בה"ל סימן רע"ח שאם יש נר בחדר ויש פקו"נ לכבות הנר ויכל להוציא החולה מהחדר חיב חטאת דהינו שכאן עיקר עשית המלאכה בזה מיותרת וצ"ע אמנם מסברא לא מובן החילוק וצ"ע בזה]

והנה לכאורא ה"ה אם אדם עסוק בהצלת חברו ויש בזה לאו של לא תעמוד על דם רעך ויש לפניו סיבה לעשות איסור להצלת חברו אבל על ידי הוצאת ממון או טירחא מרובה ישיג את אותו דבר שרוצה לעשות מחובתו להוציא על זה את כל ממונו או לפחות חומש וכגון שיש כאן חולה וצריך להדליק לו את האור ועל ידי הוצאת ממון יכול לקנות נר דולק מחובתו לקנות נר דולק ועיין דברי מלכיאל ח"ד סימן ט"ו הובא במנח"ש ח"א ס"ז דמי שיש חולה שמותר לשחוט בשבילו אם השוחט יכול על ידי ממון לקנות בשר חייב להוציא ממון כדי שלא יחלל שבת להצלת חברו [אמנם במנח"ש חלק עליו ועיין לקמן שרבותינו האחרונים ביארו את המקום שממנו הביא ראיה בצורה אחרת וא"כ מוכח מדברי כולם שלא כדבריו מוכח דלא כדבריו] [והנה בספר אורחת שבת הביא מספר תורת היולדת שכיון שמבואר בגמ' שגם אם טומאה דחויה בציבור לא צריך להביא כהנים מעיר אחרת חזינן שיש גבול מה הטירחא הנצרכת לעשות בדבר שאם יעשה הוא היתר אמנם יש לחלק דשם הנידון שהדבר יעשה על ידי מישהו אחר ובזה יש גבול כיון שהדבר מצד עצמו מוטל על כהנים אלו אבל אדם שעל ידי הוצאת ממון הוא לא יצטרך לאיסור כגון שצריך להדליק אור לחברו ויש כאן אור דולק שצריך לשלם על זה הון רב לקבלו בזה יתכן שודאי מחובתו לשלם כדי שלא לעשות איסור כמו אדם לעצמו וכנ"ל מהרדב"ז ויסוד החילוק שכל שאם זה לא היה עולה ממון זה היה דרך הצלה רגילה ממילא מה שזה עולה ממון זה לא משנה הדבר ויתכן עוד שכל שמצד צורת ההצלה הרגילה ההוצאת ממון זה אחד מהדרכים הרגילות מה שעכשיו יש לו יותר בזול זה לא סיבה להתיר ורק במקום שדרך ההצלה הרגילה זה הדבר שלא עולה ממון ורק דרך טצדקי יכול לעשות שלא יחלל שבת בזה יש לדון בכל מקרה]

אמנם יש לעיין האם אדם שיש לו מאכל כשר וחברו חולה שיש בו סכנה ואם לא יתן לו את מאכלו החולה יאכל המאכל הלא כשר והוא לא יסתכן ויש לעיין האם מחובת האדם לתת לו את מאכלו ויש מקום לומר שכל החיוב להציל את חברו במקום שללא זה הוא בסכנה אבל כאן הוא לא בסכנה שהרי גם אם לא יתן לו הוא לא יהיה בסכנה יוצא שכל הוצאת הממון והטירחא למנוע את חברו מעבירה ויש לעיין האם יש לו כזה חיוב אחרי שהמעשה הוא היתר והנה הדבר מצוי שחולה צריך נר ויש לחברו נר והנידון האם חייב לתת לו או שכיון שעד כמה שלא יתן לו חברו ידליק בעצמו והוא הרי יכול להדליק בעצמו אין לו חיוב לתת לו והנה נידון זה מתחלק לשני חלקים א. האם בכלל יש כזה חיוב למנוע את חברו ממעשה הצלה לצורך פקו"נ ב. האם חייב להוציא ממון לצורך חיוב זה

והנה בפשוטו מדין הוכח תוכיח אדם חייב לעשות שחברו לא יעשה איסור או מצד ערבות שנתחיבו בפ' נצבים ולכאורא מצד זה גם כאן יש חיוב על הישראל לעשות את הנצרך כדי שחברו לא יעשה איסור אמנם יתכן שכיון שחברו עושה בהיתר של פקו"נ אין זה סוג של מעשה עבירה שיש על זה חיוב של הוכח תוכיח ואפרושי מאיסורא ויש לדון שגם אם יש חיוב של אפרושי מאיסורא במקום שזה מעשה היתר של פקו"נ אבל יש לדון האם צריך להוציא בשביל זה ממון חומש מנכסיו כמו כל מצות עשה או שחיוב זה הוא לא מחויב להוציא ממון ועיין רמ"א סימן קנ"ז ושל"ד שכתב שאדם לא צריך להוציא ממון כדי לקיים חיוב תוכחה ולכאורא גם כאן לא צריך להוציא ממון בשביל זה

והנה אם נימא שאדם כן מחויב לעשות לעשות מעשה שעל ידי זה חברו לא יצטרך לחלל שבת לפ"ז אם אדם צריך לחלל שבת לצורך פיקו"נ ויכול להטריח את חברו שיעשה בצורה שלא יהיה בזה פיקו"נ וכגון שיתן לו מאכלו של שבת מחובת החולה לבקש מחברו שכיון שהוא צריך לעשות הכל שלא יחלל שבת ומחובת חברו לתת לו מאכלו כדי שלא יחלל שבת וממילא הוא חייב בזה [וכמדומה שכן הוא בחוט שני ח"ד]

ועיין מנח"ש ח"א ס"ז שהביא דברי מלכיאל ח"א סכ"ח סקכ"ב שנסתפק בזה ובח"ד סט"ו נקט שאינו חייב להוציא ממון על זה ועיין זית רענן הלכה ב' ס"ב שכתב במעשה שהיה חולה שכדי להגיע לבית חולים היה צריך ליסוע בשבת ולחלל שבת שלא היה לו אפשרות ליסוע במרכבה לבד וכתב שאין בני העיר חיבים לשלם לו כדי שלא יסע בשבת כיון שמעשהו מעשה היתר [רק דן שיש בזה חילול ה' וכן החולה ודאי יש לו מזה צער גדול ומדין צדקה צריך לתת לו ומבואר בדבריו שהחולה עצמו אם יש לו אפשרות ודאי חייב להוציא ממון שלא יחלל שבת] וכן כתב הק"ש כתובות אות י"ב ע"ש אמנם הראוני האחד מספרי הח"ח כמדומה נדחי ישראל שכתב שמי שמחת פיקו"נ חיב לאכול מאכלות אסורות יש חיוב מצד ערבות לחברו לתת לו בשר כשר

### האם במקום שלא חייב לעשות המעשה הצלה אבל מותר לו האם עד כמה שעושה הוא חייב לתת כל ממונו בשביל זה

ב] והנה אם נימא שאינו חייב לתת לו את נרו או מאכלו יש לדון האם ממילא מותר לו להדליק לחברו את הנר ולבשל לו שהרי זה מעשה פיקוח נפש או דנימא דעד כמה שהוא מדליק הוא יכול הרי לתת לחברו את הנר ואין סיבה שיעשה מלאכה דהרי הוא יכול להנצל ממלאכה אמנם יתכן שכיון שלתת את נרו הוא לא חייב ממילא הפיקוח נפש מתיר לו להדליק את הנר

ולכאורא יש בזה נפק"מ גדולה דהנה יש הרבה דרגות של פיקוח נפש שזה היתר אבל זה לא חיוב דהינו שבדין וחי בהם נאמר א. חובה של הצלה אבל זה רק במקום שצד הסכנה הוא קרוב [וצ"ב הגדרים בזה] ב. אמנם יש עוד הלכה שיש היתר עשית איסור למנוע סכנה וגם במקום שאין חיוב מותר לעשות דהתורה לא ניתנה על צד של סכנה וכגון אין לאדם חיוב לקחת רופא פרטי שהוא יותר טוב אבל אם רוצה מותר לו לחלל שבת בשביל זה וכן מותר לקחת פדורל בשבת ליתובי דעתא אבל לא שמענו שיש חיוב לקחת דבר זה ועיין משנת פיקו"נ ס"א שהאריך ביסוד זה והביא כן מהדברי מלכיאל ח"ה סל"ה [ועיין ריטב"א יבמות ע"ב שמותר למול ביומא דעיבא מצד שומר פתאים ה' ובכל אופן מי שמפחד לא חייב למול [ולכן בני לוי מלו במדבר] וכן הוא ברמב"ן כתובות ל"ט ובריטב"א יבמות י"ב לגבי שלש נשים שלרבנן לא צריכות לשמש במוך מצד שמן השמים ירחמו אבל אם רוצות לשמש במוך מותר להם ועיין חזו"א נ"ט סק"ד לגבי לחלל שבת לצורך תינוק דיש מצב שמותר לאדם לבטוח בה' ולא לחלל שבת והכונה כנ"ל שזה מצב שלא ודאי סכנה ועיין מ"ב רמ"ח סקכ"ו שיש שיוצאים לשירה בזמן האיסור ואחרי זה לא מחללים שבת וצ"ע אם זה פקו"נ א"כ חיבים ומוקבל לבאר כנ"ל שזה מצב שזה לא חיוב רק היתר וכה"ג שאם יחללו לא יוכלו לצאת אפשר לצאת והחליט לא לחלל]

ויש לדון האם בכה"ג שרוצה רופא פרטי ויש כאן רופא מומחה גדול שלוקח מחיר יקר או שיכול להזמין אחר שעולה פחות אבל צריך להתקשר כדי שיבוא דבפשוטו צריך להוציא ממון כדי לא לחלל שבת וכאן שניהם זה אותה הצלה על ידי רופא אחר ולקיחת הרופא היקר אין זה שינוי מהדרך הרגילה אמנם יתכן שכיון שאם צריך להוציא ממון הוא לא יעשה הנ"ל דהרי מדובר באופן שלא חייב לקחת רופא פרטי א"כ היום מותר לו לחלל שבת לצורך פיקוח נפש והנה אם זה מצב שיש לו חיוב לקחת רופא טוב מצד שהסכנה קרובה בזה לכאורא הוא חייב לשלם גם כדי שלא לחלל שבת אמנם במקום שהוא לא חייב בזה יש לדון כנ"ל

והנה עיין תורת האוהל למהריל"ד קונ"א סימן ה' אות צ"ט ובק"ש ח"ב ס"מ בשם חמיו הגר"מ אטלס וכן בקובץ הערות סי"ד סק"ו שנקטו לגבי עדל"ת שזה ודאי הדוחה זה החיוב של העשה ולכן ביכול לקים שניהם אין לו דין דחיה שכל הדחיה זה במקום שללא זה לא יקים המצוה ולפ"ז נקטו שאם יש לו המצוה עד חומש מנכסיו הוא ודאי חייב להוציא כדי שלא ידחה ל"ת אמנם הסתפקו האם חייב לתת כל ממונו שכיון שעכשיו הוא עובר על לאו ממילא צריך לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על לאו או דנימא שכיון שכדי לקים המצוה לא צריך יותר מחומש ועד כמה שלא יותר לו הוא לא יעשה העשה כלל ממילא זה נחשב שהיום יש סיבה לדחיה הלאו שללא זה העשה לא יעשה וע"ש כגון שיש לו מצה של חדש שיש בזה עדל"ת אבל יכול לקנות מצה של ישן ביותר מחומש מממונו האם נימא שעד כמה שעכשיו אוכל ועובר על איסור ממילא חייב לתת כל ממונו או דנימא שכיון שעד כמה שיצטרך לשלם יותר מחומש הוא פטור מהמצוה ממילא חוזר העדל"ת והגר"א הביא מחמיו שהוכיח מהגמ' שדנה שכיבוד אב ידחה לאו של מחמר וקשה לשיטות שבהפקר אין איסור א"כ שיפקיר בהמתו אלא בהכרח שכיון שמצד מצות כיבוד אב לא חיב להפקיר בהמתו ממילא עד כמה שיצטרך להפקיר הוא לא יקים מצוה ממילא גם בכה"ג יש דין דחיה

והנה מבואר בגמ' ביבמות שכהן שמוצא מת מצוה הוא חייב לטפל בו ואפילו שאסור לו להיטמאות ומבואר ברשב"א וריטב"א ונימוק"י יבמות פ"ט שהוא לא חייב לשכור מישהו אחר שיטפל בו אלא הוא עצמו יכול לטפל בו ודבר זה נפסק בשו"ע סימן של"ד והקשו האחרונים הרי צריך לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על ל"ת וא"כ למה שלא יצטרך לשכור מישהו כדי שלא יצטרך לטמאות למת וביארו הזרע אמת יור"ד סימן קמ"ג ובק"ש הנ"ל ובאבני נזר אבן העזר רכ"ג סקי"ז ובהפלאה קו"א קי"ח סקי"ב שכיון שאדם לא מחויב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה ממילא עכשיו הנידון או שלא יציל או שיציל על ידי עדל"ת ובזה אמרינן עדל"ת דהינו שכה"ג זה נחשב שיש סיבה להתיר הלאו כיון שללא היתר הלאו לא יעשה העשה והנה אם היה הדין שבאמת אדם מחויב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה זה לא היה שייך דהרי המצוה תעשה גם אם לא נתיר לו הלאו ורק כיון שאדם לא חייב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה ממילא זה סיבה להתיר לו ולא אומרים שהיום הוא חייב לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על לאו

ובפשוטו לפ"ז ה"ה בפיקו"נ כה"ג כל שאם לא נתיר לו לעבור את הלאו הוא לא יתעסק בפיקוח נפש ממילא היום הפיקוח נפש הוא סיבה להתיר ואולי יש לחלק בין היתר דעדל"ת לפיקו"נ דבעדל"ת זה מוגדר שזה לא מעשה איסור משא"כ בפיקו"נ זה היתר כדין אונס ולכן כל שגם כשמתירים יכול על ידי הוצאת ממון לחסוך דבר זה הוא חייב דגדר ההיתר שאין לו אפשרות אחרת משא"כ בעדל"ת שכל שיש כאן סיבה להיתר אין זה מעשה איסור כלל

ומקור לחלק ביניהם דהרי חזינן שיש מ"ד שגם באפשר לקיים שניהם אמרינן עדל"ת וזה ודאי שבפיקו"נ אם יש לפניו חתיכה של היתר ואיסור אין היתר לקחת האיסור וכן מצינו באבנ"מ סי"ח שמותר לעשות איסור קל כדי שלא יעשה איסור חמור בהיתר של פיקו"נ [גם במקום שאין זה מעשה הצלה] והרי בעדל"ת ודאי לא נימא כן ועיין עונג יו"ט סימן קכ"א שדן שבעדל"ת הולד לא ממזר אבל בפיקו"נ ודאי שהולד יהיה ממזר וכן עיין רשב"א יבמות דף ד: משמע שלגבי עדל"ת לא צריך להוציא ממון כלל דהינו אפילו חומש ולענין פיקו"נ בפשוטו אדם ודאי צריך להוציא ממון כדי שלא יעשה איסור אמנם עיין ח' ר' ראובן ביבמות שביאר את הרשב"א בדרך אחרת וצ"ע בזה בגדר ההיתר דפיקו"נ

עוד יש מקום לחלק בין מקום שיש לו חיוב לעשות המעשה שבזה הסברא שכיון שהחיוב הוא לא סיבה להוצאת ממון ממילא זה נחשב שיש לו חיוב לקים העשה של טומאת מת מצוה אבל במקום שלא חיב לעשות את מעשהו וכגון בהדלקת הנר לחברו שהוא יכול לבד או בלקיחת רופא במקום שאין חיוב הצלה בכה"ג יתכן שאפילו שיש לו היתר לדבר אבל כל שיכול להוציא ממון ועל ידי זה יהיה לו את המבוקש ללא איסור אולי באמת אסור לו לעבור את האיסור מצד שכאן שזה רק חלות היתר כל ההיתר כשאין לו אפשרות אחרת וצ"ע האם יש מקום לחילוק הנ"ל

והנה מצאנו בזה חידוש יותר גדול באבני נזר אבן העזר פ"א ח' שביאר הדין שלש נשים משמשות במוך שמא יתעברו וצ"ב שלא ישמש וביאר הנ"ל שזה לא חשש סכנה שזה אוסר לשמש וממילא הוא ישמש בצורה של סכנה ולכן מותר לו לשמש אם מוך דהינו שכיון שללא שנתיר יהיה כאן סכנה זה סיבה להתיר והנה כאן זה חידוש יותר גדול שהרי עושה מעשה שלא צריך לעשותו ומעשהו זה מעשה ביאה ולא מעשה הצלה רק כיון שללא שנתיר לו יהיה כאן צד סכנה לכן זה סיבה להתיר אמנם באופנים הנ"ל שכל העיסוק הוא במעשה הצלה רק שיכול בצורה אחרת בזה ודאי יש מקום לכל הנ"ל [ועיין שיעור הבא שהבאינו מקרה במת שהוצרך לרכב גדול והבעלים היה כהן שזה תלוי בכל הנ"ל ע"ש]

### ביאור המנח"ש בדין שכהן מותר להטמאות למת מצוה ולא צריך לשכור אחר

ג] והנה בעיקר הדין המבואר בראשונים שמותר להטמאות למת ולא צריך לשכור בממונו שהבאינו מהאחרונים שלמדו מזה שאין חיוב הוצאת ממון לצורך מת מצוה היה מקום לומר שבאמת צריך להוציא ממון בשביל מת מצוה אמנם כיון שזה מעשה היתר ממילא אין לו חיוב להוציא ממון כה"ג ואין זה דומה לאדם שעושה איסור באונס ודלא כרדב"ז לעיל אמנם הנה תוס' בנזיר מ"ג: כתבו שמת חסר לו אבר שאין בזה ההיתר דטומאת קרובים אמנם יש להתיר מצד מת מצוה כה"ג אם יכול לשכור מישהו שיטמא הוא חייב וצ"ב החילוק מהראשונים הנ"ל [כן הקשה בדברי חמודות הלכות טומאה אות ח'] אמנם הביאור דשם הרי הוא מחויב מצד כיבוד אב להיטמאות אפילו אם יש לו מזה הוצאת ממון כמבואר בבית שמואל אבן העזר קי"ח סק"כ ולכן כאן כיון שאם נאסור לו להיטמאות הוא מחויב להוציא ממון אין סיבה להתיר לו האיסור משא"כ בכל מת מצוה שהוא לא חייב להוציא על זה ממון ולפ"ז יתכן שאם זה אשתו ויש לו חיוב מצד חו"מ לשכור רופא פרטי יקר ממילא לא יהיה לו היתר [ובחלקת יואב תנינא ס"ט בתחילתו ובהגהות למנח"ח רס"ג כתב שתוס' ס"ל שמת מצוה זה דחויה והראשונים נקטו שזה הותרה ולפ"ז בפיקו"נ תמיד צרך להוציא ממון אמנם הקובץ הערות כתב שהרשב"א בברכות ס"ל שזה דחויה]

ובמנחת שלמה סימן ז' כתב שזה ודאי שאם הוא לא יכול לטפל בעצמו צריך להוציא ממון לצורך מת מצוה וכמו כל מצות עשה ולפ"ז כתב שבדברי הראשונים ביבמות מבואר שכל שיש לאדם דחיה על איסור והצורה הרגילה שהוא עושה בעצמו ולא מוציא ממון אין לו חיוב להוציא ממון כל שיכול לעשות בעצמו ולכן כתב שיכול להדליק נר לחברו ולא חייב לתת את נרו או מאכלו וממילא נקט שאין לחולה לבקש מחברו את מאכלו אלא אדרבא יבשל בעצמו ע"ש אמנם כתב שכל שגם ללא המצוה יש לו חיוב להוציא ממון לצורך הדבר כגון בבנו וכדו' בזה אין את ההיתר שכאן אדרבא אין סיבה לחלות ההיתר כלל דהרי הוא מחויב מצד חיוב לחברו לדאוג לדבר ע"ש שהאריך בזה

אמנם הבאינו מהרדב"ז שנקט שלא כדבריו אלא שאדם שיש לו היתר של פיקוח נפש מוטל עליו להוציא ממון שלא יעשה איסור [אמנם יתכן דהגרשז"א שם חילק בין אדם שדואג להצלתו לבין אחר שבא להציל] וכן הבאינו שהזרע אמת וההפלאה והאבני נזר והק"ש כולם פשוט להם מסברא שאם היה חיוב להוציא ממון שם היה חייב להוציא ממון ולא היה יכול להיטמאות וא"כ ודאי שבפיקוח נפש שיש חיוב להוציא ממון אין לו היתר לחלל שבת כל שיכול למנוע על ידי הוצאת ממון [אמנם יתכן שהחיוב לעשות דבר אחר מדרך ההצלה שרוצה לעשות זה רק אם הדבר האחר הוא גם דרך ההצלה הרגילה אבל אם זה דבר שלא הדרך אין זה מחיובו שהרי לכן לא חיבים לעשות בשינוי או על ידי עכום וצ"ע הגדרים בזה] ויש להאריך בטעם הראשונים ואכמ"ל

ועיין שיעור הבא שהארכנו בזה

### בביאור הדין שאין להוציא ממון על קבורת מת מצוה

ד] והנה צ"ב למה באמת שלא יצטרך להוציא ממון בשביל מת מצוה ולמה זה פחות מכל מצות עשה שצריך לתת עד חומש והנה הגמ' בסנהדרין ע"ג. מביאה בריתא שמלא תעמוד על דם רעך מרבים שאם רואה את חברו טובע בנהר הוא חייב להצילו והגמ' שואלת שאפשר ללמוד דבר זה מהחיוב של והשבת לו שזה גם על ממונו וגם על גופו והגמ' עונה אי מהתם הוא אמינא ה"מ בנפשיה אבל מיטרח ומיגר אגורי אימא לה קמ"ל ועיין רש"י שהלשון לא תעמוד על דם רעך משמע שחזור על כל הצדדים שאפשר והנה מלשון רש"י משמע שיש משמעות בפסוק של לא תעמוד לטרוח ולשכור ובח' הר"ן משמע שכיון שזה פסוק מיותר כי יש הדין והשבת בהכרח שזה בא לרבות הנ"ל והנה דעת הרא"ש שם שזה בא לרבות שאדם גם צריך להוציא ממון להצלת חברו ומשמעות הרמ"ה שכל החיוב אם חברו ישלם לו אחרי זה והחידוש שצריך לטרוח ולשכור [וכן בחוות יאיר סימן קמ"ו כתב שמסברא כל הריבוי זה על הטירחא אבל לא צריך להוציא ממון רק שכתב שמשמעות הפוסקים לא כך] ויתכן שמונח בזה גם שבנתים הוא מלוה את כספו וצ"ב מה צריך פסוק הרי כיון שיש לאו של לא תעמוד על דם רעך למה שלא יצטרך להוציא כל ממונו או לכל הפחות חומש כדין עשה אם נימא דלאו דבשב ואל תעשה צריך חומש ולא משמע בגמ' שהחיוב בא לומר על יותר מחומש ובפשוטו מבואר מהגמ' שבחיוב בן אדם לחברו החיוב הוא העשיה אבל זה לא מחיב הוצאת ממון ורק בלא תעמוד על דם רעך יש ריבוי מיוחד שצריך הוצאת ממון והנה לדעת הרמ"ה שאין חיוב הוצאת ממון משמע שעיקר הילפותא שהוא חיב לטרוח וכן הוא משמעות הגמ' שיש חידוש בעצם הטרחא וזה ודאי קשה שמה זה שונה מכל מצוה ומשמע שכל שזה טרחא גדולה שאין זה דרך עשית מצוה גם זה מסברא אין חיוב רק מכח ילפותא

ועיין ישא מדברותיך סימן כ"ו שהאריך בזה והביא מהקה"י שהורה שלא צריך להוציא ממון ללכת ללויה של מת וביאר הנ"ל שכיון שזה מצוה לחברו ואין חיוב בזה להוציא ממון

והנה עיין רמ"א ביור"ד סוף סימן של"ד וכן בסימן קנ"ז שכתב שאדם לא צריך למחות בעוברי עבירה במקום הפסד ממון ועיין ביאור הגר"א שהביא מהמהר"י ויל סימן קנ"ז דמקורו מהגמ' הנ"ל לגבי לא תעמוד על דם רעך דמבואר שללא ילפותא לא צריך להוציא ממון א"כ בשאר דברים שלא נתרבה לא צריך להוציא ממון והנה הרמ"א הביא את זה על הדין שלשאר ל"ת צריך להוציא כל ממונו וצ"ב החילוק ובפשוטו החילוק כנ"ל שכל מצוה שהיא לחברו אין אדם חייב להוציא ממון בשביל זה או טירחא יתרא [והנה כבר ציין הגר"א דבדברי המהרי"ו שדיק מהדין שיש פסוק בכל מאדך דמבואר דללא פסוק אין חיוב משמע שנקט שגם כל לאו לא צריך להוציא ממון אמנם הר"ן למד מכל מאדך על כל ל"ת ובהכרח שהסברא בגמ' היא כנ"ל] אמנם בפשוטו היה מקום לומר שהחיוב תוכחה זה לא חיוב לחברו אלא חיוב לשמים שיהודים לא יעשו איסורים וא"כ הרי זה כמו הוצאת ממון לכל מצוה וצ"ע בזה

והנה עיין מנח"ח מצוה רל"ט שחידש שבלאו של לא תעמוד על דם רעך יש גם הצלת חברו מעבירה וכתב שאם על גופו חיבים על נפשו כ"ש וכן נקט שזה נלמד מהשבת גופו והנה דעתו במצוה רל"ז שמאבד עצמו לדעת אין חיוב השבת גופו כמו השבת אבידה וצ"ב למה כאן חייב וכן הלאו של לא תעמוד יש לדון שזה חיוב לחברו אבל אם הוא לא איכפת לו זה לא שייך וצ"ל שאדם לא יודע חומר הדבר וממילא חייבים להצילו ועיין מהרשד"ם יור"ד סימן ר"ד שגם כתב שלהציל מי שהשתמד זה בכלל לא תעמוד על דם רעך שצריך להוציא ממון על זה כמו פיקוח נפש והנה לפ"ז יש להעיר על הרמ"א שפטר הוכחה אבל שיתחיב מצד לא תעמוד ומשמע שנקט שאין לא תעמוד על עבירה וממילא אין זה בכלל ריבוי הגמ' ויתכן דשם דיבר על מצות תוכחה בצורה שרחוק שזה יעזור ויתכן שכל המהרשד"ם זה רק במשתמד שזה בגדר כל חיו אבל לא על עבירה אחת שאדם עושה וצ"ע

והנה הגמ' בקידושין ל"ב. מביאה מחלוקת האם כיבוד אב משל אב או משל בן ועיין חזו"א סימן קמ"ח שביאר שיסוד המחלוקת מה בכלל החיוב כיבוד האם רק פעולת הכיבוד או שזה כולל גם נתינת ממון והנה משמעות הדברים שאם צריך להוציא ממון כדי לבוא ולכבד את אביו גם לא צריך וצ"ע מה זה שונה מכל מ"ע שצריך להוציא עד חומש ועיין תוס' בקידושין שאם יש לו אבידת ממונו אם יכבד את אביו הוא לא צריך ונקטו שזה אפילו למ"ד משל בן דכאן אין האב נהנה מעיקר מהפסד ממונו וצ"ב וכי לגבי לולב אם אדם מפסיד ממון לא צריך לקחת הלולב ומה זה שונה ובפשוטו מבואר כאן היסוד הנ"ל שבמצות של בן אדם לחברו אין זה סיבה שאדם יפסיד ממון בשביל זה [ובהפלאה הנ"ל צין גמ' זה כמקור אין להוציא ממון לקבורת מת מצוה] וכאן יש חידוש יותר גדול שהמצוה היא לא הוצאת ממון אלא שרק יפסיד בגלל זה אמנם מבואר שם שמה שלא עובד וממילא יש לו מניעת רוח את זה הוא חייב לתת לצורך מצות כיבוד אב ויש לעיין האם זה בכל מצוה והנה בברכת שמואל יבמות סימן ג' כתב שמה שלא צריך להפסיד ממון מצד ששלך קודם וצ"ע שא"כ גם מניעת רווח לא היה צריך להפסיד ובהכרח שהסברא של שלו קודם זה במצוה שכל מטרתה מחמת צורך השני אבל כאן זה מצוה שרצון התורה שאדם יכבד את הוריו ואין המצוה מתחילה מצרכם אמנם בזה נתחדש שבמצוה שלתת לחברו לא כלול בזה נתינת ממון וצ"ע בכל זה