‏   עא,א   - עב,א    ב
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נערה המאורסה - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. שמע אביה והפר לה וכו'. הראשנים נחלקו האם מח' ב"ש וב"ה הוא רק בסיפא או גם ברישא. והרא"ש ובעלי התוס' נקטו שנח' ב"ש וב"ה בב' ענינים, גם ברישא וגם בסיפא. ובסיפא נח' האם נדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהם ארוס שני ובדינו של שמואל. וברישא נח' האם כשהפר האב ומת הבעל יש דין נתרוקנה. וזה תלוי במח' ב"ש וב"ה האם מיגז גיז או מקלש קליש, ולדברי הרא"ש לב"ה כל מקום שהפר האב ומת הבעל אין נתרוקנה ולא אכפת לי שיש ארוס שני.
2. והר"ן נחלק בדבר זה וכתב שכל דברי ב"ה דבמקום מקלש קליש אין דין נתרוקנה הוא רק כלפי האב, אבל כלפי ארוס שני שפיר זוכה בו משום שהוא ככרעיה דראשון. ולכך לא נח' ב"ש וב"ה בדינא דרישא. ומ"מ יש להעיר לדברי הר"ן עד כמה שההפרה של האב לא בטלה, ויש ארוס שני שזכה בהפרה למה כתוב בבריתא שצריך האב לחזור ולהפר גם חלקו, הרי את חלקו הוא הפר קודם מיתת ארוס ראשון.
3. הר"ן כתב בד"ה שמע אביה שהא דבעינן נתארסה בו ביום היינו מחמת שהאב זכה בחלקו של הבעל מדין נתרוקנה, ולכך אם נתארסה למחר הרי יש כאן הקמה של האב על חלקו של הבעל. וצ"ע רב לדעת ב"ה הרי כ"ז שלא נתארסה אין נתרוקנה לרשות אב. ועמד בזה הבית מאיר.
4. שמע בעלה והפר לה וכו'. נחלקו הר"ן והרא"ש בביאור מח' ב"ש וב"ה. הרא"ש ביאר שנח' בדינו של דמואל וכו'. והר"ן פי' שכל המח' הוא רק בגלל שהפר הבעל וסברת ב"ש היא שכיון שמיגזנעשה חלקו ונסתלק וכו', אבל לעולם אם לא הפר הבעל כו"ע מודו לדינו של שמואל שזוכה ארוס שני. ובעיקר סברת ב"ש צ"ב מה איכפת לן שמיגז גייז, סו"ס בטלה הפרתו של בעל. ועוד יל"ע במש"כ הר"ן שכיון שארוס השני כמאן דליתא דמי לכך האב לחוד מיפר, והעיר בק"א הרי הר"ן לעיל הסתפק האם גם במקום שארוס שני לא זוכה אי מעכב על הפרת האב.
5. הרשב"א לעיל ע: הק' על רבה דאמר שיש דין נתרוקנה לאב בין בנדרים שנראו ובין בנדרים שלא נראו שהוא דלא כב"ה דאמרי הכא בסיפה שמע בעלה והפר וכו' דלב"ה אין האב יכול להפר לחוד אלא עם הארוס, הרי שאין דין נתרוקנה. ועי' בדבריו שם.

**[החידוש של נתרוקנה נוגע בב' ענינים, חדא נתרוקנה הרשות לאב כמבואר במתני' ע. וחדא לענין ארוס שני כמבואר במתני' עא. והברייתא שלפנינו מיירי בנתרוקנה כלפי ארוס שני. אבל הוא נוגע בכמה ענינים לברייתא דלעיל סח: דמיירי שם על נתרוקנה לבעל. ולהלן עיקרי הענין דברייתא דלעיל]**

א. אמרינן שכל שלא קיים הבעל חלקו ומת נתרוקנה הרשות לאב. ובין באופן שלא שמע האב ובין באופן ששמע ושתק ומת בו ביום, ובין באופן ששמע והפר ומת, נתרוקנה הרשות לאב. [והר"ן כתב שם שבאופן ששמע והפר אפי' מת לאחר כמה ימים יש דין נתרוקנה, דכיון שהפר גלי דעתיה וכו'.]. וזהו הבבא הראשונה שם.

ב. באופן שהפר האב והבעל לא הספיק לשמוע ומת הבעל, לפי ת"ק אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, והאב מפר חלקו של בעל. ואליבא דר"נ נחלקו בזה ב"ש וב"ה, דלב"ש כיון שמיגז גיז לא נגרע חלקו של הארוס ויכול האב לזכות בחלק הארוס, ולב"ה דאמרי מיקלש קליש נגרע חלקו של הארוס ושוב אין הבעל יכול לזכות בו בדין נתרוקנה. וזהו בבא החמישית.

ג. ויש מן הראשנים [הובא בתוס' שם] שסברי שגם [בבא הראשונה] באופן ששמע הבעל והפר ומת אין דין נתרוקנה לאב אליבא דב"ה דסברי מיקלש קליש, דכיון שהפר הבעל נגרע כח הנדר ואין בו דין נתרוקנה כדאמרי ב"ה בסוף הסוגיא שם בבא החמישית אליבא דר"נ. אמנם הר"ן סובר שכל דברי ב"ה הוא רק באופן שהאב הפר והבעל לא שמע ומת הבעל וכו' בזה סברי ב"ה שכיון שהמיפר קיים לא נתבטלה הפרתו, ולכך אין דין נתרוקנה על חלק הארוס. אבל באופן שהארוס הפר והארוס עצמו מת נתבטלה הפרתו, וממילא חוזר הנדר לקדמותו ואין כאן מיקליש, ושפיר יש בו דין נתרוקנה.

ד. שי' הר"ן לעיל דאם הפר אחד מהן, או האב או הבעל ומת המפר, בטלה הפרתו [ונראה מדברי הר"ן שם שההפרה בטלה רק מכאן ולהבא]. אבל אם המפר קיים אפי' שמת השותף לא בטלה הפרתו, וסברתו צ"ב למה לא בטלה ההפרה הרי אינה ראויה לצירוף. [ומ"מ לפי"ז ביאר הר"ן שכל מה שב"ה חולקים הוא רק באופן שהפר האב ומת הארוס רק בכה"ג כיון שהאב לא מת לא בטלה הפרתו לכך הוי נדר קלוש ואין בו נתרוקנה. אבל בבא שלישית שמע בעלה והפר לה וכו' כיון שהבעל הפר והוא עצמו מת בטלה הפרתו, וחוזר הנדר לתוקפו, וכל' הר"ן ''קם ליה נדרא כדמעיקרא'' ושייך בו נתרוקנה].

אבל שיטת הרא"ש שם שבין באופן שמת המפר ובין באופן שמת השותף, כיון שלא נגמרה ההפרה בטלה ההפרה של אחד מהם, [והביא לזה הרא"ש ב' ראיות. א' מדאמרינן בבא קמייתא דאם הפר הבעל ומת אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, ומיפר האב, ומדלא אמרינן שם שמפר האב רק חלקו מוכח שהאב צריך להפר את כל הנדר, ולכאו' הרי הבעל הפר כבר חלקו ולמה האב צריך להפר שוב חלקו מדין נתרוקנה. ע"כ שגם הפרת הארוס בטלה כיון שלא נגמרה כל ההפרה בימיו. ב. עוד אמרינן בברייתא דאם הפר האב לבדו ומת לא אמרינן נתרוקנה הרשות לבעל, ולכאו' צ"ב אפי' שאין נתרוקנה מ"מ הרי האב כבר הפר חלקו, מה איכפת לן שאין נתרוקנה, סו"ס האב הפר חלקו ולמה לא יפר הבעל רק חלקו, ומזה מוכח שכיון שלא נגמרה ההפרה בחיי האב בטלה הפרתו וצריך הארוס להפר גם חלק האב מדין נתרוקנה. ומבואר שם ברא"ש שסברא זו שכל שלא נגמרה ההפרה בימיו בטלה הפרתו הוא גם באופן שהמיפר עצמו לא מת אלא מת השותף, שהרא"ש הק' לב"ה למה אינו יכול לזכות בנדר משום הקלישות, הרי כיון שמת הארוס נתבטלה גם הפרת האב.

[עוד נחלקו הר"ן והרא"ש האם באופן שמת המפר ובטלה הפרתו האם בכה"ג הוי נדר קלוש. דעת הר"ן שעד כמה שההפרה בטלה שוב ליכא קלישות בנדר כלל 'וקם ליה נדרא כדמעיקרא'. אך הרא"ש שם סובר שאפי' שההפרה בטלה מ"מ מיד שהפר האב הנדר נקלש, והקלישות לא בטלה. דהקלישות הוא מיד בשעת הפרה]

ה. הרא"ש לשיטתו [שהפרת האב בטלה ומ"מ יש קלישות לנדר] הק' מדוע ברישא שהפר הבעל ומת אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, הרי כיון שמת הבעל בטלה הפרתו ומ"מ הנדר קלוש, וחידש הרא"ש דדוקא היכא שהאב הוא המיפר והוא עשה קלישות על חלק הבעל בזה אין נתרוקנה על חלק הבעל, אבל אם הבעל הפר ומת והאב קיים, כיון שכלפי חלק האב לא אכפת לי שהוא קלוש, אגב זה הוא מיפר גם חלק הבעל. וזה דבר חידוש.

**דרכו של הרא"ש.**

א. ברישא 'שמע אביה והפר לה' ביאר הרא"ש דמיירי בב' אופנים, בין בשמע הארוס ובכה"ג בעינן שמת ונתארסה בו ביום, ובין בלא שמע הארוס ובכה"ג אפי' נתארסה לאחר כמה ימים - אביה ובעלה אחרון מפרין נדריה[[1]](#footnote-2). ומהרישא איכא ראיה לדברי שמואל דאפי' בנדרים שנראו לארוס זוכה ארוס שני, שהרי הרישא מיירי גם באופן ששמע הארוס.

בסיפא שמע אביה והפר לה וכו' דסיפא מיירי כמו ברישא שהפר האב לחוד ולא הספיק הבעל לשמוע וכו', אלא שברישא מיירי בנתארסה לארוס שני ובדין נתרוקנה הרשות לארוס שני. ובסיפא כשלא נתארסה ובדין נתרוקנה הרשות לאב.

ואמר ר"נ הן וכו' פי' דב"ש וב"ה נחלקו בין ברישא ובין בסיפא דלב"ש מיגז גיז וחלקו של הבעל נשאר שלם, ולפיכך הוא מוריש את חלקו בין אם יש ארוס שני ובין באין ארוס שני, אבל לב"ה דמקלש קליש אפי' שתמיד יש נתרוקנה הכא כיון שהאב הפר בתחילה נקלש חלקו של הבעל, ואין האב יכול לזכות בו בין ברישא עם הארוס ובין בסיפא באב לחוד. ומבואר בדברי הרא"ש שאותו הכלל שיש כלפי האב שאין האב יכול לזכות בחלק הבעל משום דמקלש קליש אותו הסברא יש גם כלפי הארוס שני, שאין הארוס שני יכול לזכות אלא במה שיש לאב דין נתרוקנה. וכן מבואר ברא"ש בסמוך.

והרא"ש הק' ע"ז כמה קו' חדא למה צריך תרי בבות, בחדא בבא יכול לאשמעינן דמה לי אב עם ארוס ומה לי אב לחוד, דהיינו דאין סברא כלל לומר שאין נתרוקנה רק לאב לחוד, אבל לאב ובעל יש נתרוקנה[[2]](#footnote-3). ועוד קשה לשון הגמ' דקאמר ב"ש סברי נדרים נמי שנראו לארוס וכו' הרי בזה אין מח' כל המח' הוא רק במקום שהאב הפר תחילה וכו'.

ב. ולכך הביא הרא"ש גירסא בסיפא שמע בעלה והפר לה ולא הספיק וכו' חוזר האב ומפר חלקו של בעל, ופי' הרא"ש שהטעם שהאב צריך לחזור ולהפר חלקו של הבעל הוא משום שבטלה ההפרה של הבעל, וכמו שייסד הרא"ש לעיל שכל שלא נגמרה ההפרה בימיו נתבטלה ההפרה, לכך צריך האב לחזור ולהפר חלקו של בעל.

ואמר ר"נ הן הן וכו' פי' דכיון שגם בסיפא מיירי בנתארסה לאחר כמו ברישא, לכך סברי ב"ש דכיון שהארוס הראשון הפר הרי שנראו לארוס מיירי לכך לא זוכה בהם ארוס שני, אלא האב בלבד מיפר, וב"ה סברי שאפי' בנדרים שנראו לארוס ראשון אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה. ואדרבא אין האב יכול להפר לבדו. ונמצא ששורש המח' הוא בדינו של שמואל, האם נדרים שנראו לארוס ראשון זוכה הארוס השני. ואליבא דב"ש אין הארוס השני זוכה לכך מייפר האב בלבד [ובר"ן הסתפק בזה האם לצד שאין הארוס שני זוכה האם יכול האב בלבד להפר]. ולפי"ז מה דאמרי' דב"ש סברי נדרים נמי שנראו לארוס נתרוקנה וכו', היינו שמכיון שהנדרים הללו נראו לארוס לכך הנתרוקנה היא 'רק' לאב ולא לארוס. ולב"ה גם בזה זוכה הארוס ואביה ובעלה האחרון מפירין נדריה, דגם בנדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהם ארוס שני, וכדינו של שמואל.

ג. והוסיף הרא"ש דלפי"ז הא דאמרינן מיגז גיז היינו לבאר במה נח' ברישא בהפר לה אביה וכו', דלב"ש דמיגז גיז שפיר זוכה האב והארוס שני בחלקו של הבעל, ולב"ה דמקלש קליש אין האב והארוס אחרון זוכים בחלקו של הבעל. וגם כאן מבואר כנ"ל, שהרי הרישא מיירי בנתארסה לאחר ונמצא שאותו הסברא שאין האב יכול לזכות בחלק הבעל משום דמקלש קליש, אותו הסברא גם יש כלפי הארוס שני שאינו יכול לזכות אלא במה שיש בו דין נתרוקנה. והר"ן נחלק בזה.

עוד מוסיף הרא"ש ומקשה דאם סברי ב"ה שבמקום שהוא מיקלש לא אמרינן נתרוקנה, א"כ גם בסיפא שהפר הבעל נמי יש מיקלש קליש, וא"כ איך זוכה האב בחלקו של הארוס. [והר"ן לשיטתו זה לא קשה, שהרי הר"ן ביאר לעיל שברגע שמת הבעל בטלה הפרתו וקם ליה נדר כדמעיקרא, ושפיר זוכה האב בנדר שלם, אבל הרא"ש סובר שאפי' שההפרה בטלה הקלישות בעינה עומדת]. ותי' הרא"ש שבמקום שהבעל עשה קלישות ומת הבעל כיון שהאב קיים יכול להפר חלקו גם כשהוא קלוש, וממילא אמרינן שיש לו מיגו גם על חלק הארוס, ורק ברישא שהאב עצמו כבר הפר חלקו, ובא לרשת רק את חלק הארוס בזה אין הוא זוכה מן הארוס דמקלש קליש וזה כוונת הרא"ש בדבריו 'אבל בסיפא לא שייך למימר מיקלש קליש כיון שהאב קיים כדפרשית לעיל'. וכוונתו למש"כ לעיל סט. - אלא שכאן יש חידוש גדול יותר, דהתם דברי הרא"ש הם שכיון שהאב יכול עדין להפר את חלקו לכך הוא זוכה נמי בחלק הארוס. אבל כאן הרי לב"ה 'אביה ובעלה' מפירין נדריה, ונמצא שגם הארוס זוכה בחלק של הארוס הראשון, והרא"ש לא מחזיק מכל החידוש של השני כרעיה דראשון, א"כ בשלמא האב יש לו מיגו שמיפר חלקו וכו', אבל כלפי הארוס אין מיגו ולמה הוא זוכה יחד עם האב.

ד. ובסוף הדברים הק' הרא"ש על הרישא שמע אביה והפר לה ולא הספיק הבעל לשמוע עד שמת ונתארסה בו ביום, והק' הרא"ש למה צריך לומר שנתארסה בו ביום, מה אכפת לי מתי התארסה שוב. וכתב שנתארסה בו ביום היינו ביום שמת הבעל, דכיון שהאב צריך להפר ביום שמת הבעל מדין נתרוקנה, דכיון שזכה בנדר עכשיו דנתרוקנה הרשות לאב הרי עכשיו הוא יום שמעו של האב, לפיכך צריך שתתארס בו ביום שמת הארוס. עכת"ד הרא"ש.

**דרכו של הר"ן ברישא דברייתא**

א. שמע אביה והפר לה, ולא הספיק הבעל לשמוע עד שמת וכו', אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה. הר"ן הביא שנחלקו בזה הראשנים האם הוא תלוי במחלוקת ב"ש וב"ה. דעת בעלי התוס' והרא"ש דתלוי במח' ב"ש וב"ה אי מיקלש קליש או מיגז גייז, וכשם שסברי ב"ה לעיל שאם הפר האב תחילה ואח"כ מת הבעל, הוקלש הנדר, וקודם שנתארסה בשנית סברי שאין האב יכול להפר חלקו של הבעל דאין דין נתרוקנה, כך גם לאחר שנתארסה אינו מיפר אפי' לא בשותפות הארוס.

אך דעת הר"ן שאם נתארסה בשנית מודים ב"ה שמפר האב עם ארוס. וביאר הר"ן שרק בדין נתרוקנה שצריך שינוי רשות מהבעל לאב בזה לא אמרינן נתרוקנה, כיון שהוא קלוש אינו מינתיק, אבל הכא דאיכא ארוס 'חזינן ליה להאי ארוס אחרון ככרעיה דראשון', ובכה"ג לאו מינתיק מרשות לרשות הוא. ולכאו' הביאור הוא, דכל נדר של נערה ארוסה נקבע דינו של הנדר שיפירו אותו בשותפות, האב עם הארוס, ונמצא דכשמת הבעל צריך להיות הדין שאין האב יכול להפר, שהרי אינו אלא אב ולא ארוס, אלא דאמרינן נתרוקנה הרשות, והתחדש שזוכה האב בכח ההפרה של הארוס, ונמצא שצריך האב להפר גם בשביל הארוס. בזה סברי ב"ה שכיון שהנדר קלוש אין האב יכול לזכות את כח ההפרה של הארוס. אבל ארוס שני אינו בא עם כח חדש, אלא כיון שהוא ארוס הרי הוא כעומד תחת רשותו של הראשון, דכמו שיש לארוס ראשון זכות הפרה מדין ארוס, כך לארוס שני יש כח הפרה מכח השם 'ארוס'. ונמצא שכל החסרון של מיקלש קליש הוא רק כשצריך לחדש בו דין הפרה, וזה כוונת הר"ן 'דכל היכא דקליש לא מצי מינתיק'. אבל כלפי ארוס שני אינו כח הפרה חדש אלא ארוס אחרון הוא כרעיה דראשון 'דשם ארוס עליו'. [[3]](#footnote-4)

ויש כאן חידוש גדול, שהרי בשעת מיתת הארוס ראשון לא אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, ונמצא שאין לאב היום כח הפרה, א"כ איך אח"כ אחרי שנתארסה לשני חוזר הכח הפרה לאב, ופשוט שצ"ל שגם אם אין נתרוקנה לאב אין הכוונה שבטל ממנו כח ההפרה, אלא שאין לו שותף בשביל להפר את הנדר, ואינו יכול לזכות מן הארוס ראשון. אבל סו"ס אינו מופקע מדין הפרה, ושפיר י"ל דכשבא ארוס שני שהוא עומד תחת השם ארוס דראשון שוב יש לאב שותף.

ושמעתי לבאר את שורש המח' הר"ן והרא"ש עפ"י החקירה הנ"ל בדין נתרוקנה. דדעת הר"ן שהחידוש בדין נתרוקנה הוא שלאחר מיתת הארוס האב בא ומיפר גם חלקו של הארוס, ויש בידיו גם את כח הארוס. וכיון שכך י"ל שכל הדין נתרוקנה שהתחדש שהאב זוכה בחלקו של הארוס הוא רק בכה"ג שאין כאן ארוס שני, אבל עד כמה שיש ארוס שני שנעמד תחת השם ארוס, ממילא בטלה הזכות של האב לעמוד במקום ארוס ובטל דין הנתרוקנה. ולכך סובר הר"ן שהארוס השני הוא כרעיה דראשון, ונמצא שהזכות שלו אינו מהאב כלל. אלא הוא עומד תחת השם ארוס. ולכך סובר הר"ן שכיון שהארוס השני הוא כרעיה דראשון לכך מודים ב"ה שאביה ובעלה אחרון מפרין נדריה ולא אכפת לי שמיקליש הנדר. אבל הרא"ש סובר שבדין נתרוקנה התחדש שהנערה חוזרת לרשות אביה, ונמצא שאחרי שהתחדש נתרוקנה הרי האב מיפר מכח דין אב, וממילא כשבא ארוס שני אינו מבטל כלל את כח האב, ואדרבא הוא זוכה מן האב כמו שהארוס הראשון זוכה מן האב. וממילא לא שייך לומר בו סברא של כרעיה דראשון, דאין הוא מקבל כח של ארוס, אלא הוא משתתף עם האב בזכות הנערה. ומכיון שאין האב זוכה בנדר קליש לא אכפת לן שנתארסה בשנית. וכל' הרא"ש 'מה לי אב ובעל ומה לי אב לחוד'.

ב. העירו רבותינו לדעת הר"ן שב"ה מודים שאם נתארסה אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה, האם צריך האב לחזור ולהפר את חלקו, דלכאו' הרי כיון שסובר הר"ן שאין הפרת האב בטלה, וכל החסרון הוא שאין האב יכול לזכות בחלק הארוס ולהפר אותו, אבל כאן שיש ארוס שני, והוא מפר חלק הארוס לחוד ואין צורך שיחזור האב ויפר חלקו. אך בל' הברייתא 'אביה ובעלה מפירין נדריה' משמע שצריך האב לחזור ולהפר עם הארוס השני. וביותר משמע כן בדברי הר"ן ד"ה אביה וכו' 'היכי מצו אב וארוס אחרון להפר', ובסוף דבריו 'אע"ג דקליש ליה נדרא מצי אב ובעל להפר', משמע שצריך ששניהם יפרו, וכן הל' בטושו"ע רלד סעי' טז 'ואם חזרה ונתארסה בו ביום, אחר שמיעת האב, חוזר ומיפר עם הארוס השני'. [[4]](#footnote-5) וצ"ב הטעם בזה למה האב צריך לחזור ולהפר. וביותר יל"ע הרי אליבא דת"ק דס"ל שאפי' בהפר האב יש נתרוקנה אמרינן שם שחוזר האב ומיפר חלקו של בעל, וביאר שם הר"ן להדיא דרק חלקו של בעל הוא מיפר, אבל חלקו של האב הוא כבר הפר קודם שמת הבעל ואי"צ לחזור ולהפר. וא"כ ה"נ כשיש ארוס אחרון וזכה הארוס אחרון בזכות הבעל, למה צריך האב לחזור ולהפר חלקו.

ואולי צ"ל דכיון שדין ההפרה בנדר הוא שצריך להפר אותו בשותפות עם הארוס, לכך י"ל שההפרה הראשונה של האב בעודה ארוסה עם הראשון היתה הפרה של שותפות, ועכשיו שנתארסה בשנית שוב דינו של הנדר הוא להפר אותו בשותפות, וכיון שכלפי האב הוא שותף חדש, צריך גם האב לחזור ולהפר חלקו. ואפי' שהגדר הוא שהארוס השני כרעיה דראשון הוא, מ"מ כלפי האב נחשב כשותף חדש, ולא מהני הפרת האב שהייתה כשהשותף היה ארוס ראשון. וצ"ב.

והעירו לי בזה דא"כ הוי ממש הפרה אחר הפרה, שהרי האב כבר הפר בתחילה ועכשיו הוא חוזר ומיפר חלקו, [[5]](#footnote-6) והרמב"ם פסק הלכה זו. ועי'[[6]](#footnote-7)

ג. ובעיקר דינם של ב"ה דסברי שבמקום קלישות אין האב זוכה מן הארוס יל"ע הרי לכאו' כיון שמת הארוס נמצא שאין ההפרה של האב ראויה לאיצטרף להפרה, וממילא צריך להיות שהיא מתבטלת, ושוב חוזר הנדר להיות נדר שלם, והיה צריך להיות הדין שתתרוקנן הרשות לאב, שהרי חזר הנדר להיות שלם. ומכאן הוציא הר"ן דינו שסברי ב"ה שכיון שהאב הוא המיפר והוא קיים אפי' שמת הארוס אין הפרתו בטלה, ולכך יש כאן קלישות בנדר. ומסברא הוא צ"ב למה באמת לא בטלה הפרתו הרי אינה ראויה לצירוף של הפרה, ועי' בסמוך. [וכן מבואר כאן בר"ן דכיון שיש ארוס אחרון לאו מינתיק הוא כנ"ל. ומשמע מדבריו להדיא דאף לאחר מיתת הארוס הראשון, לא בטלה הפרת האב, והנדר נשאר קלוש, ואפ"ה זוכה בו הארוס השני, דאי נימא שההפרה בטלה, א"כ הארוס השני מצא נדר שלם, ושפיר זוכה בהפרתו, ומה קושית הר"ן].

אבל שיטת הרא"ש לעיל שכל הפרה שלא נגמרה בימיו ההפרה בטלה, ואפי' שהאב קיים ההפרה בטלה. והק' שם הרא"ש 'ואע"ג דנתבטלה הפרת אב כיון שלא הפר הבעל[[7]](#footnote-8), מ"מ מיד כשהפר האב מקלש קליש חלק הבעל', והיינו דאפי' שההפרה של האב בטלה מ"מ הקלישות בחלק הבעל היא מיד.

[אבל מ"מ לשיטת הר"ן שלא בטלה הפרת האב, צ"ב מה אכפת לי שהאב קיים, סו"ס ההפרה שלו לא ראויה להצטרף עם הפרת הארוס, וא"כ שההפרה של האב תתבטל, וממילא תתבטל גם הקלישות, ויחזור חלקו של הארוס להיות נדר גמור וראוי להורישו לאב, וא"כ הוא גלגל החוזר, דאם ההפרה תתבטל ממילא גם הקלישות תתבטל, ואם הקלישות תתבטל ממילא גם ההפרה של האב לא תתבטל, וצ"ל דכס"ל להר"ן כיון שבשעת הפרת אב היתה הפרתו ראויה לצירוף עם הארוס, לא אמרינן שאם מת הארוס בטלה הפרת האב, דאכתי גם אחרי שמת הארוס הראשון וההפרה של האב אינה ראויה, מ"מ אין ההפרה שלו בטלה, כיון דחזיא להפרה יחד עם ארוס השני. ועי' בזה בגרנ"ט [[8]](#footnote-9). ]

**קו' הבי"מ בדברי הר"ן.**

**ד.** הר"ן כתב בד"ה שמע אביה והפר לה וכו'. דהא דבעינן שתתארס באותו היום, הוא מחמת שמיעת האב, דאף שכבר הפר האב חלקו קודם שמת הארוס, מ"מ כיון שאמרינן נתרוקנה הרשות לאב, הרי זכה האב עכשיו בחלקו של הארוס, ואם לא יפר האב בו ביום את החלק שהוא זכה מן הארוס הרי קיימה לנדריה. וכן פי' הרא"ש בסוף הדברים הובא לעיל.

ולכאו' צ"ב רב, דבשלמא לדעת ב"ש דסברי דגם כשהפר האב לחודיה, ואח"כ מת הארוס אמרינן נתרוקנה הרשות לאב בכל גווני, ניחא הא דבעינן שבאותו היום שמת ארוס ראשון ואמרינן נתרוקנה צריך שתתארס, דאי למחר כבר קיימה האב לחלק שזכה מן הארוס, שהרי לא הפר את החלק שזכה בדין נתרוקנה, אבל לשי' ב"ה דסברי דמיקלש קליש, ולא אמרינן כלל נתרוקנה, נמצא שביום שמת ארוס ראשון לא זכה האב בחלקו של הארוס. ומ"מ רק בנתארסה לארוס שני מדו ב"ה שאביה ובעלה מפירין נדריה, וכמו שביאר הר"ן טעמם, אבל בלאו הכי אין האב יכול להפר חלק הבעל, א"כ נמצא שכ"ז שלא נתארסה אין נתרוקנה רשות הארוס לאב כלל, וממילא אינו חייב ואינו יכול להפר חלק הבעל, ומדוע צריך שתתארס באותו היום.

והיה מקום לומר דהא דאמרינן בברייתא ונתארסה באותו היום היינו לב"ש, אבל לב"ה באמת לא בעינן באותו היום, שהרי אין נתרוקנה עד שתתארס. אך מ"מ הר"ן עצמו לעיל סט. ד"ה אבל בה"א וכו' כתב 'אבל נתארסה לאחר בו ביום אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה', הרי שכתב להדיא בדעת ב"ה 'באותו היום'. וצ"ע. וכבר עמד בזה בבית מאיר.

וכן מוכח בדברי הרמב"ם שהעתיק 'ונתארסה בו ביום', הרי שגם לב"ה צריך יום שמעו. [ועי' בחזו"א].

ולכאו' צ"ל דאפי' שאין לאב דין נתרוקנה [בפועל] מ"מ אינו יכול להפר אלא ביום שנתרוקנה לו הרשות, ואם נתארסה למחר הרי הפסיד הבעל את ה'יום שמעו', דסו"ס כל מה שאין נתרוקנה הוא כלפי ההפרה של הנדר, דאינו זוכה בנדר, אבל כלפי היום שמעו אם נתארסה למחר אינו יכול להפר. כמו שביאר באפק"י דדין יום שמעו לא תלוי אם הוא יכול להפר בפועל.

**דרכו של הר"ן בביאור הסיפא.**

א. הר"ן לפי דרכו ביאר שבין לב"ש ובין לב"ה גם נדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהם ארוס אחרון. וכל המח' הוא רק באופן שהבעל הפר חלקו וזה תלוי אי מיגז גיז או מקלש קליש. דלדעת ב"ש שמיגז גייז נמצא שהארוס הראשון כבר עשה חלקו בהפרה, וכיון שאת חלקו הוא כבר פעל הרי נסתלק מן ההפרה. ואף שכשמת בטלה הפרתו, מ"מ נחשב שהסתלק דין הארוס מהנדר, ומשו"ה אין לארוס השני שבא תחתיו מה לרשת כיון שכבר נעשה חלקו של הארוס. משא"כ לב"ה שמיקליש וכו' נמצא שכל ההפרה שלו היא רק קלישות בעלמא, והוא צריך להפרה של השני, ולא נחשב שהסתלק מהארוס מהנדר, ולכך זוכה בהן ארוס שני. אבל מ"מ בלא הפר הבעל לכו"ע גם נדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהן ארוס שני.

ודברי הר"ן צ"ב בתרתי, חדא, מה איכפת לן שקודם שמת הפר חלקו, הא מ"מ סו"ס כשמת בטלה הפרתו, והוי כלא הפר מעולם, ובמה נחשב שנסתלק מזכותו. ועוד אפי' אם נסתלק הארוס הראשון מזכות ההפרה שלו, ואין מקום לארוס שני להכנס תחתיו. מ"מ הרי חייבים לומר שהטעם שהאב חוזר ומיפר הוא מדין נתרוקנה, וכמבואר להדיא בבריתא דנתרוקנה, בבא קמא דגם במקום שהפר הבעל ומת יש נתרוקנה לאב, וא"כ אחרי שחזרה לרשות אביה למה לא יזכה הארוס השני בנדרים הללו, כמו שכל ארוס ראשון זוכה בנדרים שנדרה אצל אביה.

ובפשטות צ"ל שכל מה שבטלה הפרתו הוא רק מכאן ולהבא, אבל סו"ס בזמן שהוא הפר היה כאן מעשה הפרה מעילא. ואדרבא בגלל שכל הזכות של הארוס השני הוא רק בגלל שהוא עומד תחת הארוס הראשון נמצא שכיון שהארוס הראשון עשה חלקו, שוב אין הארוס השני יכול לעמוד תחתיו. וצריך כאן עוד הסבר.

עוד העירו לי בני הישיבה, דנמצא עולה לדברי הר"ן שכל הטעם של ב"ש הוא רק מחמת שהפר הבעל וכו', וא"כ דין זה הוא גם בלא שמע הארוס דהיינו בלא נראו לארוס, [שהרי אפשר להפר גם בלא ששמע אותם הארוס], ועיקר החידוש הוא שנדרים שכבר הפר אותם הארוס אין הארוס השני זוכה.

[ואולי ההפרה עצמה חשוב שזכה בנדר].

**ב.** והנה הק' בקרן אורה בסוף הדברים, לשי' הרמב"ם שהאב מיפר כל נדרי בתו אפי' דלא הוי ענוי נפש, אמאי כתבו הראשנים שבעודה ארוסה גם הרמב"ם מודה שהאב לא יכול להפר נדרים אלו, הא חזינן מהכא דנדרים שאין הארוס זוכה בהם מיפר האב לבדו, וא"כ שאר נדרים נמי שאין הארוס זוכה בהם למה לא יוכל האב לבדו להפר.

ולהנ"ל ניחא קו' הק"א, דכל דברי הר"ן הם רק בשי' ב"ש דסברי מיגז גייז, ולכל אחד יש כח הפרה מצד עצמו, אבל לדידן שמיקליש, ואין בכוחו כח הפרה לבד, לכך אפי' בנדרים שאין הארוס יכול להפר, מ"מ גם האב אינו יכול לבדו להפר.

ג. עוד הק' בק"א בד"ה והר"ן ז"ל כתב, דהר"ן ס"ל דסיפא דשמע בעלה והפר וכו', איירי נמי בנתארסה, ואפ"ה סברי ב"ש דכיון שאין הארוס השני יכול לזכות בנדרים האב לחוד מיפר, הרי שאפי' שיש כאן 'ארוס' מ"מ כיון שאינו יכול להפר, מיפר האב לבדו, הרי שאין הארוס מפריע לאב להפר. ולעיל הביא הר"ן ב' פירושים האם במקום שאין הארוס יכול להפר, האם הוא מפריע לאב להפר לבדו, וכאן בדברי ב"ש פשיטא לו שאינו מפריע.

ולכאו' י"ל פשוט דכל דברי הר"ן לעיל הם בנדרים שהוקבע דינם שיפרו אותם בשותפות האב והארוס, ואח"כ מת הארוס ונתארסה בשנית, ובזה סבר הר"ן שאפשר שאף שאין הארוס השני יכול להפר, מ"מ שהם עומדים להפרה משותפת לכך יש צד שכיון שיש כאן ארוס הוא מעכב על האב. אבל הכא כל סברת ב"ש שהארוס השני כמאן דליתא הוא משום שכבר נעשה חלקו של הארוס בנדר, ולכך חוזר האב ומיפר חלקו, ונמצא שאין כאן נדרים שעומדים להפרת שותפות, וממילא זכות הארוס לא מפריעה לו, דאדרבא כבר נעשה חלקו של הארוס[[9]](#footnote-10).

**דרכם של בעלי התוס' בסיפא דברייתא**

א. שמע בעלה והפר לה, ולא הספיק האב לשמוע עד שמת הבעל, חוזר האב ומיפר חלקו של בעל, א"ר נתן הן הן דברי ב"ש וכו'. ולדעת בעלי התוס' נחלקו ב"ש וב"ה בדינו של שמואל, [ואפי' בגוונא שלא הפר הבעל] האם נדרים שנראו לארוס ראשון זוכה בהם ארוס שני, דב"ש סברי שאחר מיתת הארוס הראשון חוזרים הנדרים לאב לחודיה, ואפי' שנתארסה בשנית. ורק בנדרים שלא נראו לארוס ראשון, זוכה הארוס השני עם האב. [ול' הר"ן 'כי היכי דארוס ראשון אינו מיפר אלא נדרים שלא נראו לשום ארוס, ה"נ ארוס אחרון, דכיון שנראו וכו']. וב"ה סברי שגם נדרים שנראו לראשון זוכה ארוס שני. והא דאמרינן מיגז גייז ומקליש, קאי על רישא דברייתא כמבואר לעיל בפי' דברי הרא"ש]. ותניא כוותיה דשמואל הוא מדברי ב"ה בסיפא.

ונמצא שני חילוקים בין הר"ן לתוס', חדא ברישא שהפר האב האם ארוס שני זוכה בהם, דלדעת הר"ן גם אליבא דב"ה זוכה ארוס שני, ולדעת בעלי התוס' אליבא דב"ה אינו זוכה בהם, דמיקלש קליש. ועוד בסיפא בשמע הבעל ולא הפר, דלדעת הר"ן גם אליבא דב"ש זוכה הארוס השני, וכל המח' הוא רק בגוונא שהפר הבעל, אבל אליבא דהתוס' גם באופן שלא הפר הבעל כל שנראו לארוס ראשון אין הארוס השני יכול לזכות בהם.

[והא בהא תליה, דכיון שפי' התוס' בסיפא שאפי' בלא הפר הבעל אין ארוס שני זוכה, ע"כ דמה שאמרו ומיגז גיז קאי על הרישא, דכל שהפר האב אין הארוס שני זוכה. אבל הר"ן פי' בסיפא שנח' באופן שהפר הבעל וטעמם של ב"ש הוא משום מיגז גיז וכו', וע"כ שברישא אפשר שאליבא דכו"ע זוכה הארוס ודו"ק].

ב. ושמעתי להעיר בזה, דלפי דרכם של בעלי התוס' נמצא שב"ש נחלקו על דינו של שמואל וסברי שארוס שני אינו זוכה אלא בנדרים שלא נראו לראשון, אבל בנראו לראשון אינו זוכה בהם, ולא דרשי דרשא דעליה, ומ"מ הדין מפורש שכיון שאין הארוס זוכה בהם, האב לחודיה מיפר, דזה דינם של ב"ש, א"כ איך נסתפק לעיל הר"ן בקו' הגמ' ודילמא וכו' האם האב לחודיה יכול להפר, הרי בב"ש מפורש להדיא שאפי' שיש ארוס כיון שאינו זוכה מ"מ אינו מגרע מכח האב והאב לחודיה מיפר.

וצ"ל דכל מה שנסתפק הר"ן הוא רק לפי דרכו שפי' שב"ש נח' רק באופן שהפר הבעל ומטעם שהארוס הראשון נסתלק, בזה סברי ב"ש שהאב מיפר חלקו כיון שהארוס כבר קיים חלקו, אבל לעיל מיירי בלא הפר הבעל, בזה כיון שלא נעשה חלקו הסתפק הר"ן אולי סו"ס אפי' שאינו זוכה הוא מעכב על זכות האב. אבל אליבא דבעלי התוס' נפשט הספק וב"ש סברי להדיא שהאב לחודיה מיפר.

וזה כוונת הר"ן לקמן עה. דכתב ומיהו מסתברא לי דנדרים שנדרה בבית אביה או בעודה ארוסה מצי מפר לה, דהא כל היכא דליכא ארוס מת הבעל נתרוקנה הרשות לאב, והכא כיון דלא זכי יבם בנדרי יבמה כמאן דליתא דמי, וממה שפרשתי למעלה בשם רבותי בעלי התוס' בההיא דב"ש וכו', הרי שלדעת בעלי התוס' יש ראיה ופשיטות לספק, אבל לדרכו של הר"ן כל הטעם אליבא דב"ש שהאב לחוד מיפר הוא רק בגלל שהארוס כבר עשה חלקו, אבל כל עוד שלא עשה חלקו אפי' שהוא כמאן דליתא דמי אכתי מספק"ל להר"ן שמא הוא מעכב על האב להפר.

**ב' הערות בדברי בעלי התוס'.**

א. הטעם שלב"ש אין ארוס שני זוכה בנדרים שנראו כתבו התוס' 'משום דס"ל דארוס אחרון כראשון, כי היכי דארוס ראשון אינו מיפר אלא נדרים שלא נראו לשום ארוס, ה"נ ארוס אחרון וכו' ולא לארוס שני'. ולכאו' קשה מה אכפת לי שלא הוי דומיא דארוס ראשון, סו"ס כיון שמת ארוס ראשון ואמרינן נתרוקנה הרשות לאב, נמצאו שהנדרים הללו הם ברשות האב, וכשנתארסה לשני נעשה שותף עם האב בכל הנדרים גם בנדרי קודמין, ובדין הוא שיזכה עם האב בהפרתם. [וקו' זו גם קשה למה צריך קרא לארוס שני]. וצ"ל דגם אחרי דילפינן שהאב מיפר מדין נתרוקנה אין הפרוש שחוזרת לרשות האב כמו קודם שנתארסה, אלא שנתחדש שנתרוקנה רשות הארוס לאב והאב עומד במקום הארוס, וא"כ י"ל דהא דילפינן שארוס מיפר בקודמין, הוא רק בנדרים שהאב יש לו בהם כח הפרה מחמת דין אב, אבל בנדרים שהאב עצמו אין לו בהם כח הפרה אלא מחמת ארוס, בהם אין דין קודמין, ולכך סד"א דאין ארוס שני מיפר עם האב, וקמ"ל קרא יתירה שהארוס מיפר.

ובזה י"ל דחלוקים נדרים שנראו מנדרים שלא נראו, ואף אי נימא דגם בנדרים שלא נראו, דאמרינן לעיל ההיא מקרא דנעוריה בית אביה, הכוונה לדין נתרוקנה, מ"מ בנדרים שלא נראו י"ל שהגדר של נתרוקנה הוא שחוזרת לרשות אביה, ויש כאן חזרה למצב כמו שהיתה קודם שנתארסה, [ובלא קרא הו"א דכיון שיצאה לא תחזור כפי' הרא"ש], ולכך פשוט שכשיש ארוס שני הוא זוכה בהפרה עם האב, כמו שכל ארוס זוכה בהפרה עם האב גם בקודמין. ובאמת שכ"כ הר"ן כאן בריש מתני' שארוס שני מיפר מדין קודמין. אבל בנדרים שנראו לארוס שבהם זכה הארוס הראשון, בנדרים הללו נקבע דינם שתהיה הפרתם מכח אב וארוס, ולזה בעינן דרשא מיוחדת לדין נתרוקנה, מקרא דאם היו תהיה, ובהם הגדר הוא שהאב מיפר גם מכח אב וגם מכח ארוס, וזוכה האב להפר גם מכח ארוס, וזה דין הפרה מחודשת, שמיפר מכח ארוס, ובזה אין ארוס שני משתתף עמו.

**ב.** והנה חקרו רבותינו האחרונים בביאור דברי הגמ' בקדושין ד. דאמרינן 'בהפרת נדרים מיהא נפקא ליה מרשותיה דתנן נערה וכו' האם כוונת הגמ' שבארוסה יש קצת יצאה של הבת מרשות אב, וכמו שנשואין מוצאין מרשות אב, כך נמי ארוסה הוי קצת יצאה מרשות אב, ונחשב שהנדר נעשה ברשות שניהם, ומאחר שהוא ברשות שניהם אין לו הפרה לבדו, או דאין כוונת הגמ' שאירוסין מוצאין את הבת מרשות אב, אלא שכיון שהתורה זיכתה לארוס זכות הפרה בנדרים הללו, הרי שלענין נדרים יצאו 'הנדרים' קצת מרשות אב. [והראשנים כתבו שאפי' בנדרים שאין הבעל יכול להפר אותם, מ"מ גם האב לא יכול להפר, משום שהתורה הוציאה את זכות ההפרה המוחלטת של האב ונתנה אותם בשותפות לשניהם].

ולכאו' יש להביא ראיה מדברי ב"ש בסוגיין, דאמרינן הכא דכיון דאין נתרוקנה הזכות לארוס השני להפר, מיפר האב לבדו, הרי דכל החסרון דאב הוא מפני זכות ההפרה של הארוס, ועד כמה שאין לו זכות הפרה והוא כמאן דליתא מיפר האב לחודיה. וגם ב"ה שנחלקו בזה וסברי ששניהם מפירין, היינו משום שיש נתרוקנה לארוס שני, אבל בלאו הכי האב לחודיה מיפר.

ויש לדחות ראיה זו, דשפיר י"ל דאירוסין הוי יציאה קצת מרשות אב, ואפי' בנדרים שאין לארוס שייכת בהם, אין האב יכול להפר לבדו, ומה שהאב מיפר בנדרים הללו לבדו, הוא משום הדין נתרוקנה שיש לו מארוס ראשון, ומכח הנתרוקנה נחשב שיש לו גם את הזכות שהיה לארוס הראשון בהם, ונחשב שעומד ומפר את הנדר גם מכח הארוס, אבל מכח אב לחודיה באמת אין לו כח.

**שי' הרשב"א**

דברישא כו"ע מודו שאביה ובעלה הראשון וכו'. ולא נחלקו אלא בסיפא כשי' הר"ן, אלא שהר"ן פי' שהטעם של מיגז גייז או מיקליש הוא רק האם נסתלק הארוס בהפרתו או לא. אך הרשב"א פי' דלא שייך כאן כלל חסרון דמקלש קליש דחידש הרשב"א[[10]](#footnote-11) שכל הסברא של ב"ה הוא דוקא בהפר האב ומת הבעל שהאב קיים, בכה"ג הוי נדר קלוש טובא, ואין האב יכול לזכות בחלק הארוס, אבל [ברישא דברייתא] כשהפר הבעל ומת כיון שהבעל מת נתבטלה הפרתו, ואפי' שהנדר נשאר קלוש מ"מ הוא קליש קצת, ויכול האב לזכות את חלק הארוס.

וכל הנח' הכא הוא רק בגוונא שנתארסה, דאפי' שסברי ב"ה שכ"ז שלא נתארסה זוכה האב בחלקו של הארוס מ"מ אם נתארסה נגרע כח האב, ואינו יכול להפר נדרו לחוד. ובזה נח' דב"ש סברי שאפי' שיש ארוס שני, סגי בהפרת האב לחוד, והחידוש הוא שלא צריך את הפרת הארוס דיש נתרוקנה לאב. אבל לב"ה דסברי מיקלש, נמצא שבהפרת הבעל נגרע קצת כוחו של האב, וכיון שנתארסה שוב אין בכח האב לחודיה להפר, כיון שיש ארוס שני, אלא שניהם מפירין ע"ש.

ועוד עולה מדבריו דרק בגלל שהבעל הפר ומת ונקלש הנדק קצת לכך אמרינן שאם נתארסה אין האב יכול להפר את הנדר לחוד, אבל אם לא הפר הבעל את הנדר קודם שמת, כיון שלא נקלש הנדר כלל ולא נגרע כוחו של האב, אפי' ב"ה מדו דהאב לחודיה מיפר לחודיה אפי' במקום ארוס שני. וכל דברי ב"ה שאין האב מיפר לבדו, הוא רק במקום שהפר הבעל חלקו. [ונמצא שמתני' דקתני שאביה ובעלה האחרון מפרין נדריה מיירי או בלא נראו לארוס ראשון, או בנראו והפר הארוס הראשון. אבל בנראו ולא הפר, יש נתרוקנה רק לאב].

ועי' ברשב"א לעיל ע: על הא דמסקינן דאמרינן נתרוקנה אפי' בנדרים שנראו לארוס. וקשיא לי ורבא דלא כב"ה, דקתני בבריתא לקמן שמע בעלה והפר וכו', [ואמרי ב"ה דנדרים שנראו לארוס ראשון, אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה, ע"כ דלא אמרינן נתרוקנה הרשות לאב לחוד], הרי שנקט בקו' דאי אמרינן נתרוקנה לאב, אין הארוס השני מיפר, אלא האב לחודיה. ותי' 'ונ"ל דההיא דב"ה דוקא בשהפר הבעל ועמדה ונתארסה היא, ומשום דמיקלש קליש, כלומר, נקלש ונגרע הנדר קצת, הא לא הפר לא, ורבא לא אמר אלא בשלא הפר לה לא אביה ולא בעל, א"נ אפי' בהפר בעל ולא נתארסה וכו', ומיהו אי ליכא ארוס בהא ודאי אביה לבד מיפר דלא קליש כולי האי וכו'. מבואר בדבריו חידוש דין, דהיכא דשמע ארוס ולא הפר, אפי' שהנדרים נראו לארוס מ"מ אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, ואע"פ שנתארסה עם אחר, אפי' ב"ה מודו שאביה לחודיה מיפר, ונמצא שמתני' שאמרינן שמיפר האב עם הארוס שני מיירי באופן שלא נראו לארוס ראשון או כשהפר הבעל [ואליבא דב"ה] דכיון שהפר וניקלש ע"י הפרתו, צריך שותפות עם האב.

והדברים צ"ב למה בנדרים שלא נראו לארוס ראשון אם נתארסה אין אביה יכול להפר לבד, ובזה התחדש במתני' שאביה ובעלה האחרון מפרין נדריה, ואילו בנראו לארוס ולא הפר הארוס, אמרינן שנתרוקנה הרשות לאב לחוד אפי' כשיש ארוס שני.

ומכאן נראה כמש"כ לעיל, דנדרים שנראו לארוס ראשון וזכה בהם ולא הפר, חל בדינו של הנדר להיות מופר ע"י אב ובעל, וממילא כשמת הארוס ואמרינן בו נתרוקנה הרשות לאב, הגדר הוא שמיפר האב גם מכח אב וגם מכח ארוס, ולכך אפי' בנתארסה אין האב צריך גם הפרת ארוס שני, שהרי גם האב מיפר מכח ארוס, ולכך מיפר לבדו. משא"כ בנדרים שלא נראו לארוס ראשון, ואין לארוס ראשון זכיה גמורה בהם, בהם אין צורך לומר שבדין נתרוקנה התחדש שהאב מפר מכח ארוס, אלא דאמרינן דבנעוריה בית אביה התחדש שחוזרת לרשות האב, והאב חוזר ומפר נדרי בתו כמו לפני הארוסין, וכן במקום שנראו לארוס וכבר הפר, אין צריך לומר שהאב מפר מכח ארוס ראשון, שהרי ארוס ראשון כבר הפר, אלא כיון שמת בטלה הפרתו, וחוזר בזה הדין שהאב מיפר מכח אב, ובזה סברי ב"ה שאם נתארסה אין האב מיפר לבדו, ואף שקודם שהתארסה מפר לבדו מכח אב, אבל אחר שהתארסה כיון דבעי כח ארוס, ואב לית ליה כח ארוס, לכך בעי הפרת ארוס שני.

1. הרא"ש בתחילת דרכו הבין שנתארסה בו ביום היינו ביום ששמע הבעל הנדר - ובו ביום היינו ביום ששמע האב. ולכך כתב הרא"ש דאם שמע גם הארוס בעינן שנתארסה בו ביום, אבל אם לא שמע הארוס ביום ששמע האב למה צריך שנתארסה ביום ששמע האב, הרי אפי' שמת ונתארסה לאחר כמה ימים נמי זוכה האב והארוס השני בחלקו של הבעל. ובסוף דבריו אחרי שהביא הרא"ש גי' חדשה, כתב 'צריך לפרש דבו ביום אמיתת הבעל קאי ולא איום הנדר' הרי שעד עתא סבר הרא"ש דבו ביום קאי על היום ששמע האב וזהו יום הנדר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה גופא הר"ן חולק וסובר שמסברא יש מקום לחלק ולומר של דברי ב"ה הם רק כלפי אב לחוד, ולא במקום ארוס שהוא כרעיה וכו'. והרא"ש חולק על סברא זו. דמה לי אב ובעל מה לי אב לחוד. ועי' בסמוך. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבואר מכאן שלא רק בנדרים שנראו לארוס הרי הארוס השני כרעיה דראשון, אלא אפי' בנדרים שלא נראו לארוס ראשון ארוס שני כרעיה דראשון. שהרי כאן בבריתא מיירי בלא הספיק הבעל לשמוע, ואפ"ה כתב הר"ן שהארוס הוא כרעיה דראשון. [↑](#footnote-ref-4)
4. והדברים מפורשים ברשב"א לעיל סח: ד"ה שמע אביה בתוך הדברים כתב 'וכשהפר האב ולא הספיק הבעל להפר עד שמת דמשמע שלב"ש אי"צ לחזור ולהפר חלקו של עצמו וכו' ודוקא היכא שלא נתארסה לשני וכו' דאז אין הפרת האב הראשונה הפרה וצריך האב לחזור ולהפר אפי' חלק עצמו וכקתני לקמן שמע אביה וכו' אביה ובעלה האחרו מפירין נדריה ואינו מספיק להם בהפרת חלקו של בעל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והרשב"א בתחילת הפרק הק' על הר"מ רק מהדין של הרישא דברייתא דשמע בעלה והפר לה וכו' איך אמרינן בדין נתרוקנה שחוזר האב ומיפר חלקו של בעל. וע"ז תי' המאירי דנתרוקנה שאני וכו'. אבל כאן לא יעזור התי' הזה, דהכא הרי האב קיים והוא כבר הפר חלקו ועל חלקו אין נתרוקנה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובני הישיבה רצו לחדש בזה, דלעולם הר"ן והר"מ סברו שאין הבעל צריך לחזור ולהפר חלקו של עצמו ממש, שהרי לא בטלה הפרתו, והא דקתני בבריתא אביה ובעלה האחרון מפירין נדריה היינו שחלקו של הבעל לחוד רק בזה נשתתפו האב והארוס, ואמרינן נתרוקנה לאב ולארוס על חלקו של הבעל לחוד, ולפי"ז שפיר הק' הר"ן הרי כיון שאין נתרוקנה לאב דמקלש קליש למה במקום 'אב וארוס' אמרינן נתרוקנה, [הר"ן לא שאל למה יש נתרוקנה לארוס מ"ש מאב, הר"ן בתוך הקו' כמה פעמים חזר והק' למה ל'אב בהדי ארוס' אמרינן נתרוקנה]. וע"ז תי הר"ן כיון 'דאיכא' ארוס ולא בעינן מינתיק מרשות לרשות, לכך נמי זוכה האב עם הארוס, דהוא נתרוקנה מחודש, שהאב זוכה עם הארוס בחלק הבעל, דסו"ס בעינן בזה הפרת שותפוות. ולפי מהלך זה אין כאן כלל הפרה אחר הפרה. נחמד. [↑](#footnote-ref-7)
7. היינו דכוונתו להק' הרי ההפרה שלו בטלה וא"כ שוב ליכא קלישות ולמה לא יזכה האב בחלקו של הבעל, והק' עליו רבותינו הרי עד כמה שיש נתרוקנה שוב לא בטלה הפרתו שהרי הוא ראוי לבא לידי גמר הפרה, ואם לא בטלה הפרתו שוב הוי מיקלש ואין נתרוקנה, ואם אין נתרוקנה שוב בטלה הפרתו, ואם בטלה הפרתו הרי הנדר אינו מקלש ולמה לא היה בו נתרוקנה. וזה ממש גלגל החוזר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אלא דיל"ע בזה מהא דאמרינן לעיל סז. דבהפר אחד מהן וקיים השני, וחזר ונשאל על הקמתו, לא אמרינן מה דאוקים עקריה, ובהפרה שלו לבד סגי, אלא דכיון שבאותה שעה שהקיים לאו בר הפרה הוא, לכן גם ההפרה של השני בטלה. ומדוע לא נימא דכיון דחזי לצירוף, שהרי יכול להשאל על הקמתו, לכך לא תתבטל הפרה של השני, וכמו שכאן לא מתבטל הפרת האב, כיון שיכול לבא ארוס שני.

   וצריך לחלק בין הקמה למיתה, דנדר מקוים אינו בר הפרה, ואפי' אם נשאל עליו מ"מ לא הוי אלא מכאן ולהבא למפרע, ונמצא שהנדר הוא במצב שאינו בר הפרה, ולכך היא מתבטלת, אבל במת הבעל הנדר עומד וראוי להפרה אלא שאין כאן מיפר, ולכך כל שאם תתארס באותו היום יש ארוס שיכול להצטרף לאב, לכך אין הפרתו בטלה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואפשר דזה כוונת הר"ן שכתב בדבריו 'ואפשר דהכי קאמרינן נהי דהכא איכא תרתי חדא דנראו וכו' וס"ד כיון דזכה בהם ארוס ראשון לא נתרוקנה הרשות לאב וכו' מיהו כיון דאיתא מעכב עליה דאב דאיהו גופא לא ליפר', הרי להדיא שכוונתו בזה שעד כמה שיש ארוס שני שנכנס תחת הראשון הרי השני יכול לעכב עליה אפי' שהוא כמאן דליתא ואין לו זכות הפרה. מסיים הר"ן 'קמ"ל דליתא' פירוש שהכא אינו מעכב עליה כיון שזכות הארוס כבר נתקיימה בנדר זה, ולכך חוזר האב ומיפר חלקו. [↑](#footnote-ref-10)
10. לעיל סט. ד"ה אמר ר' נתן [↑](#footnote-ref-11)