=ב - בדין טענת התעצמות
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ב**

**בדין סמיכה בצד המיצר ע"מ לסלק אח"כ**

**ובביאור דין טענת התעצמות**

**א**

א] **ב"ב י"ז ב'**, איתמר הבא לסמוך בצד המצר, אביי אמר סומך ורבא אמר אינו סומך וכו', ת"ש מרחיקין את הגפת ואת הזבל ואת המלח ואת הסיד ואת הסלעים מכותלו של חבירו וכו', טעמא דאיכא כותל הא ליכא כותל סומך.

**וכתבו** התוס', ז"ל, טעמא דאיכא כותל וכו', פי' וקשה לרבא, ותימה מאי קושיא הכא ודאי מותר לסמוך בשאין כותל שאין מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת וכו', עכ"ל.

**והנה** לפ"מ שהק' התוס', דיהא מותר לסמוך ולסלק אח"כ כשיעשה זה את הכותל, בפשוטו הא דבבור אינו סומך, ולא אמרינן דיסמוך עכשיו וכשיבא חבירו לחפור, ירחיק הוא את בורו, הוא משום דבבור כבר נתרפית הקרקע ע"י החפירה, ול"מ שיסתום בורו אח"כ.[[1]](#footnote-2)

**וכ"ה** משמעות ל' התוס' בתירוץ קמא שכתבו דהני "נמי" מקלקלין את הקרקע וכו', ומשמע דהא דבבור אינו סומך, הוא משום דה"ז מקלקל את הקרקע, וזהו שכתבו, דאף הני מקלקלין את הקרקע, והוו כבור.[[2]](#footnote-3)

ב] **אמנם** יש להעיר בזה, דהנה התוס' בריש פירקין כתבו, דעיקר דין ההרחקה במשנתינו, הוא משום הזיקא דמתונתא, ול"מ הא דכל מרא וכו', אלא לחשבו כגיר"ד, דכיון דבתחילת ההיזק הוי גיר"ד, מודה ר' יוסי, אך אם לאו משום מיא, ל"ה צריך הרחקה ג"ט, עכ"ד.

**ולפ"ז** תיקשי, דלפ"מ שהק' התוס', דיהא מותר לסמוך גפת כשאין כותל וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת, א"כ מ"ט בבור אסר רבא לסמוך, ולא אמרינן דיסמוך עכשיו וכשיבא חבירו לחפור, ירחיק הוא את בורו, דתו לא יהא להזיקא דמתונתא, - ואף דלא יועיל מה שירחיק אח"כ את בורו, לתקן את היזק החפירה, הרי היזק החפירה בפנ"ע אינו מחייב בהרחקה, ועיקר חיוב ההרחקה הוא משום הזיקא דמתונתא, וכיון דכשיבא חבירו לחפור ירחיק הוא את בורו, ולא יהא להזיקא דמתונתא, מ"ט יהא אסור עכשיו לסמוך.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ג] **והנה** התוס' כתבו לישב, ז"ל, וי"ל וכו', ועוד אור"י דבכל אלו יש טורח בסילוקן, ולכך מעתה יכול לעכב עליו כי יש לחוש שמא לא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', - ועד"ז כתב הרמב"ן, ז"ל, שכיון שסמך קשה הוא לסלקו ונמצאו כל היום מתעצמין בדין, עכ"ל, וכעי"ז כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן.[[4]](#footnote-5)

**ובחי'** חת"ס הק' בזה, ממש"כ הרא"ש בפ"ק סימן ה', בדין חיוב כותל דהיז"ר, ז"ל, וי"מ שאפי' אם רוצה לכנוס לתוך שלו ולגדור בהוצא ודפנא חבירו מעכב עליו, לפי שאומר לו אינה מחיצה של קיימא ואצטרך לצעוק עליך תמיד כשתפול המחיצה לסלק מעלי היזק ראייתך, ונראה כפי' קמא שלא נתנו חכמים גבול וקצבה למי שיש לו לסלק היזקו מחבירו שיעשה דבר קיים לדורי דורות, אלא מספיק מה שמסלק היזקו ממנו לפי שעה, ואם אחר זמן יזיקנו יש שופטים בארץ, דאלת"ה מחיצת הכרם אם תפרוץ תיאסר תבואת חבירו ויצטרך בעל הכרם לבנות גזית, עכ"ל, ומבו' בד' הרא"ש דכל שמסלק הזיקו עכשיו, סגי בכך, ול"מ טעין שאינו רוצה להתעצם עמו אח"כ בדין, וא"כ מ"ט הכא הסכים לד' התוס', דאסרינן לי' לסמוך, מכח הא דחיישינן שלא יסלק אח"כ את הגפת, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

ד] **עוד** עמד בחי' חת"ס שם, דמנ"ל להמקשן להקשות כך בכח על רבא, ומנ"ל סברא זו דחיישינן להתעצמות, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה, עפי"ד רבינו יונה בשלהי סוגיין והרא"ש בסו"ס ב', דזה נלמד מהא דקאמר רבא דאפי' לר' יוסי וכו' דכל מרא ומרא וכו', ומשמע דלרבנן ל"ב לה"ט דכל מרא וכו', ובלא"ה נמי אסור לסמוך, ולא שרינן לי' לסמוך ע"ד שיסלק להבור כשיחפור זה את בורו, ובע"כ דהוא משום דמצי טעין איני רוצה להתעצם עמו בדין, וכ"כ בקונט' הגרע"א ד"ה ע"כ נלע"ד בדעת הרא"ש.

**אמנם** הנה לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס', דהוה ניחא להו מעיקרא הא דבבור אסור לסמוך, אף דאכתי לא קים להו לטענת התעצמות, ונת' לעיל סק"א דהוא משום דכבר נתרפית הקרקע ע"י החפירה, ול"מ שיסתום בורו אח"כ, והרי דס"ל דשפיר יל"פ דגם לדעת רבנן הא דאינו סומך הוא משום היזק החפירה,[[5]](#footnote-6) - ובאמת דכ"ה מוכרח לפ"ד הרמב"ן ודעימי', דמתניתין איירי בבור שאין בו מים, ועיקר דין ההרחקה הוא משום היזק החפירה, ולפ"ז הרי ודאי דממה שאמר רבא דהבא לסמוך בור אינו סומך, אין ללמוד לטענת התעצמות, שהרי בבור דאיירי בי', א"א כלל לסלק את ההיזק.

**ולכאו'** מוכח מזה בדעת התוס' והרמב"ן, דהא דחיישינן להתעצמות סברא היא, וע"כ אף דמד' רבא אין מקור לכך, מ"מ פשיטא לי' להמקשן דיש לחוש לכך, וצ"ע.

**ג**

ה] **והנה** כבר עמדו האחרונים, דבכ"ד מצינו דמותר לסמוך עכשיו, אף שהוא צריך להרחיק אח"כ, ולא חיישינן לטענת התעצמות.

**ומצינו** כן, חדא, במש"כ הר"י מיגש בסוגיא דחרדל, דאף לאביי דהבא לסמוך סומך, מ"מ אחר שבא הניזק ה"ה צריך להרחיק, עיי"ש, - והרי דאף דכשבא הניזק הוא צריך להרחיק, מ"מ הוא מותר לסמוך עכשיו, ולא חיישינן לטענת התעצמות.[[6]](#footnote-7)

**ועד"ז** מצינו בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ולקמן כ"ב ב' שכתב דכל הא דלאביי הבא לסמוך סומך וא"צ להרחיק אח"כ כשבא הניזק, כ"ז הוא במידי דל"ה גיר"ד, אך בנזיקין דגירי ל"מ קדימה, וה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, - והרי דאף דבנזיקין דגירי ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, מ"מ הוא מותר לסמוך עכשיו, ולא חיישינן לטענת התעצמות.

ו] **והנה** כבר עמד הגרע"א בקונט' בכעי"ז, על מש"כ בדעת הרא"ש דמודה אביי בנזיקין דגירי דל"מ קדימה, ומבו' בתו"ד דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דחיישינן לטענת התעצמות, הוא נלמד ממשמעות ד' רבא דלרבנן ל"ה לה"ט דכל מרא וכו', ונת' בזה לעיל סק"ד, ואביי פליג בזה, וס"ל דלא חיישינן לטענת התעצמות, עכ"ד.[[7]](#footnote-8)

**אך** הנה כ"ז ניחא אי נימא דהא דפשיטא להגמ' דיש לחוש לטענת התעצמות, הוא ממשמעות ד' רבא, אך למש"נ לעיל סק"ד להוכיח מד' התוס' והרמב"ן דהוא מסברא, הדק"ל, דמהיכ"ת דאביי פליג בזה וס"ל דלא חיישינן לטענת התעצמות, ואם מצאנו מקור דאביי לא חייש להכי, מנ"ל דרבא פליג עליו בהך מילתא וחייש לכך.

ז] **עוד** עמדו בזה, דמצינו גוונא דאף לדעת רבא לא חיישינן לטענת התעצמות, והוא בהא דמיבע"ל לקמן כ' ב', בהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, כיבד וריבץ מהו, ותמרי ורמוני מהו, ונת' בסימן א' סק"ז דבד' הרשב"א והריטב"א שם מבו', דאף היכא דהכניס תמרים ורמונים, וה"נ היכא דכיבד וריבץ, רשאי חבירו לפתוח תחתיו חנות ורפת, כיון שעכשיו אינו מזיקו, וכל הא דמיבע"ל בכיבד וריבץ לאוצר ובתמרי ורמוני, הוא רק לחייבו להרחיק כשיאצור שם תבואתו, ולא חשיב כרפת בקר קודמת לאוצר, דאף כשעשה זה אוצר, א"צ הראשון להרחיק את הרפת בקר, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי.

**ומבו'** לפ"ז, דאף דבכה"ג דכיבד וריבץ או שהכניס תמרים ורמונים, ה"ה צריך להרחיק כשיאצור שם תבואתו, דלא חשיב כרפת בקר קודמת לאוצר, מ"מ הוא מותר לפתוח עכשיו רפת בקר, ולא חיישינן לטענת התעצמות.

**והנה** הרי הך דינא דכיבד וריבץ ודתמרי ורמוני, הוא אף לדעת רבא,[[8]](#footnote-9) והרי דאף לדעת רבא דס"ל דהבא לסמוך גפת בצד המיצר אינו סומך, ולא מצי למימר שיסמוך עכשיו ויסלק למחר, משום דחיישינן להתעצמות, מ"מ התם הוא מותר לסמוך עכשיו רפת בקר, אף דכשיאצור חבירו את תבואתו יהא עליו לסלק את הרפת, ולא חיישינן לטענת התעצמות.[[9]](#footnote-10)

**ד**

ח] **ומצינו** עוד גוונא, דאף לדעת רבא לא חיישינן לטענת התעצמות, - דהנה התוס' בסוגיין הק', דמאי פריך מהא דתנן דמרחיקין את הגפת מן הכותל טעמא דאיכא כותל וכו', הרי טעמא דרבא הוא משום דכל מרא וכו', ותירצו דההוא טעמא לא קאמר אלא אליבא דר' יוסי, והכא לא פריך אלא אליבא דרבנן, עכ"ד, וכ"כ הרשב"א.

**ובביאור** מש"כ התוס' דלר' יוסי מותר לסמוך בגונא דליכא לה"ט דכל מרא וכו', כתב הגרע"א בקונט' ד"ה כל הנך דהיינו, דאף דדעת התוס' לקמן כ"ב ב' דכל הנזיקין שבמשנתינו הוי גיר"ד, כ"ז הוא אם בשעה שסומך כבר איתא להדבר הניזק, אבל כל דבשעת סמיכתו ליתא לניזק, לא חשיב כגיר"ד, עיי"ש, וכ"כ הנתיה"מ בסימן קנ"ה ריש סקי"ג, ועד"ז כתבו הרמ"ה באות כ"ו, ורבינו יונה בשלהי סוגיין.

**אך** הרמב"ן בסוגיין צידד, דאף לדעת ר' יוסי הוא צריך להרחיק את הגפת אף בדליכא כותל, ופירש הטעם בזה, ז"ל, כיון דאפשר דכל הרחקות דמתני' מודה בהו ר' יוסי דגירי נינהו וכו' ואלו איתיה לכותל הוו גיריה, השתא נמי כגיריה דמו, דהא ההיא שעתא דבני לכותל הוו גיריה, וכיון דסמך סמך, עכ"ל, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיא דחרדל, עיי"ש.

ט] **והנה** צ"ע בזה בסתירת ד' הרשב"א, דבסוגיין כתב כד' התוס', דלא הוצרך רבא לה"ט דכל מרא וכו' אלא לדעת ר' יוסי, אך לרבנן אף בלא"ה אינו סומך, והא דפריך בכולה שמעתין לרבא, הוא אליבא דרבנן, עכ"ד, והרי דס"ל כדעת התוס' דכל שסומך את המזיק בדליתא לניזק, לא חשבינן לה כגיר"ד, וכ"כ הרשב"א גם לקמן בשמעתתא דחרדל, עיי"ש.

**אמנם** הנה בד' הרשב"א לקמן בסוגיין שכתב דבניזקין דגירי' ליכא דינא דהקדמה, ואפי' לאביי דאמר אם בא לסמוך סומך לכשיבנה שם חברו כותל כופהו לסלק נזקיו, עכ"ל, מבו' דאף שסמך הגפת וכו' בדליתא לכותל, מ"מ חשבינן לי' כגיר"ד, ומכח זה הוא דל"מ קדימתו לפטרו מלהרחיק כשבא הניזק, וזה כדעת הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א להדיא לקמן כ"ב ב' דאף שסמך הגפת בדליתא לניזק חשיב כגיר"ד, ונחלק בזה ע"ד רבינו יונה, עיי"ש, וצ"ע בסתירת דבריו.

י] **ונראה** דצ"ל בזה, דד' הרשב"א לקמן דאף שסמך הגפת בדליתא לכותל חשבינן לה כגיר"ד, כ"ז הוא בשעה שבא הניזק, דבשעה זו חשבינן להגפת כגיר"ד, כיון שהוא מזיק ממקום הנחתו, וכמש"כ כן הרשב"א לקמן כ"ב ב' בטעם הא דחשבינן לה כגיר"ד אף שסמך בדליתא לניזק, עיי"ש, אך כ"ז דליתא לניזק, לא חשבינן לה כמזיק דגירי, וע"כ הוא מותר לסמוך.[[10]](#footnote-11)

**והטעם** בזה הוא, דאף דלדעת רבא הבא לסמוך אינו סומך, וחשבינן לה כסמיכת תשמיש המזיק אף בדליתא לניזק, כ"ז הוא לדעת רבנן דל"ב גיר"ד, וס"ל דאיכא דין הרחקה על כל תשמיש שיהא מכחו היזק, וע"כ אף שסומך בדליתא לניזק, מ"מ כיון דמכח זה יהא היזק כשיבא הניזק, איכא ע"ז דין הרחקה, - אך לדעת ר' יוסי דדין ההרחקה הוא רק על דבר שיש עליו עצמו תורת מזיק, ומה"ט הוא דא"צ להרחיק אלא דבר המזיק ממקומו, דבכה"ג יש על הדבר שסמך עצמו תורת מזיק, הרי דכל דליתא לניזק, ליכא ע"ז דין הרחקה, ואף דאח"כ כשיבא הניזק חשבינן לי' כגיר"ד, מ"מ כ"ז דליתא לניזק, אין עליו תורת מזיק דגיר"ד, וליכא ע"ז דין הרחקה.[[11]](#footnote-12)

יא] **ומצינו** שכבר נחלקו הראשונים בכעי"ז, דהנה בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין עמ' ע"א מבו', דאף דס"ל דלדעת ר' יוסי מותר לסמוך גפת וכיו"ב בצד המיצר, משום דלא חשיב כגיר"ד, מ"מ מודה ר' יוסי דאסור לפתוח חלון לחורבתו של חבירו, - ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא, דכל הא דמותר לסמוך גפת וכיו"ב, הוא משום שגם אח"כ כשיבא הניזק לא יהא ע"ז תורת גיר"ד, כיון דבשעת מעשיו אינו מזיק, וכשיעשה זה כותל כבר כלו מעשיו, וכמש"כ רבינו יונה שם בהמשך דבריו, ומשא"כ בפותח חלון, דההיז"ר הוי כגירי המתחדש, ונמצא דכשיבנה זה את חורבתו, ה"ה מזיקו בגיר"ד, מודה ר' יוסי דאסור לסמוך.

**וכ"ה** מבו' בפשוטו בד' התוס' בסוגיין בד"ה דייקא נמי וכמש"כ החזו"א בסימן י"א סוסק"ג, - וכ"ה גם בפי' הר"ן על הרי"ף לקמן כ' ב', דברפת בקר קודמת לאוצר, יש לאסור אף לר' יוסי, אלמלי הא דדירה שאני, משום דכל שעה שמהפך ברפת הוי כגירי, - וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים לקמן כ"ה בעובדא דפאפי יונאה, עיי"ש.

**אך** העירוני דממש"כ הרמב"ן דהא דאקשינן "בכולה שמעתא" טעמא דאיכא כותל הא ליכא כותל סמיך הוא רק אליבא דרבנן דל"ב גירי, משמע דאף הא דפריך מסמיכת ריחים ותנור היא רק אליבא דרבנן, וכן משמע קצת גם בל' הרשב"א, וכ"ה להדיא בד' הר"ן, ז"ל, ומדרבנן קא מקשי בהנך תא שמעי דגפת "וריחים ותנור" וכו', עכ"ל, ומבו' לפ"ז, דאף דבריחים ותנור הו"ל גירי המתחדש, ואחר שיעשה זה כותל יהא זה גיר"ד, מ"מ הוא מותר לסמוך לדעת ר' יוסי,[[12]](#footnote-13) - וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה באות כ"ו, דאף בתנור ה"ה מותר לסמוך לדעת ר' יוסי, ומצינו כן גם בדבריו בשלהי סוגיין אות ל"א, שכתב דלדעת ר' יוסי ה"ה מותר לסמוך רפת בקר, וא"צ להרחיק אח"כ כשבא הניזק, עיי"ש, וצ"ע עוד בדבריו שם.

יב] **וטעם** הפלוגתא בזה הוא, דרבינו יונה ודעימי' ס"ל, דכל הא דלר' יוסי מותר לסמוך גפת וכיו"ב בצד המיצר, הוא משום דל"ה זה כלל סמיכה דדבר המזיק בהיזק גיר"ד, כיון דאף בשעה שיזיק לא יהא זה הזיקא דגיר"ד, אך בגירי המתחדש, דבשעה שיהא ההיזק יהא זה היזק דגיר"ד, נמצא דסמיכתו הויא סמיכה דדבר המזיק היזק דגיר"ד, וע"כ הוא אסור לסמוך מעכשיו, ועי' במשנת ר"א עמ' פ"ז שכתב כעי"ז, - ויש להוסיף, דגדולה מזו מצינו בדין הרחקת אילן משום עבודת הכרם, שכתבו התוס' לעיל ב' א' דהוא אף לר' יוסי משום דמודה ר' יוסי בגיר"ד, והרי דאף דהאילן עצמו אינו מזיק כלל, מ"מ כיון דמכח תשמיש האילן הוא עשוי להזיקו היזק דגיר"ד, איכא ע"ז דין הרחקה, ועד"ז מצינו גם בד' קמאי לקמן כ"ו א' בדין הרחקת אילנות מן הגפנים, עיי"ש.

**אך** בדעת הרמב"ן ודעימי' נראה דס"ל, דלר' יוסי ליכא דין הרחקה, אלא בדבר דחשיב עכשיו כמזיק דגיר"ד, וע"כ כיון דכ"ז דליתא לניזק לא חשבינן לי' כמזיק דגיר"ד, הרי דאף דאח"כ כשיבא הניזק יהא ההיזק היזק דגיר"ד, כיון דהוי זה גירי המתחדש, מ"מ ליכא בזה דין הרחקה, - וצ"ע מ"ש מדין ההרחקה משום עבודת הכרם, ומדין הרחקה דאילנות מגפנים, ושמא איסור סמיכה קודם שבא הניזק, הוא רק בדבר דהוא עצמו מזיק, (וע"ד מש"כ רבינו יונה בשלהי סוגיין לדון דבפתיחת חלון ליכא לאיסור סמיכה).

**ולפמש"נ** נמצא, דכ"ה גם דעת הרשב"א, וכאשר כן משמע קצת מד' הרשב"א דאף הא דפריך מתנור וריחים הוא רק אליבא דרבנן, וע"כ הוא דס"ל, דאף דבגפת וכיו"ב כשיעשה זה כותל, חשבינן דהגפת מזיקו בגיר"ד, מ"מ כ"ז דליתא לכותל לא חשיב כמזיק דגיר"ד, וע"כ הוא מותר לסמוך.[[13]](#footnote-14)

יג] **והנה** מבו' לפ"ז, דאף דלדעת רבנן אסרינן לי' לסמוך גפת בצד המיצר, ול"מ למימר דיסמוך עכשיו ע"מ לסלק אח"כ, משום דחיישינן לטענת התעצמות, מ"מ לדעת ר' יוסי ה"ה מותר לסמוך את הגפת עכשיו, אף דאח"כ כשיעשה זה כותלו יהא עליו להרחיק את הגפת, וכמש"כ הרשב"א דאף לדעת אביי ליכא דין קדימה בנזיקין דגירי, וכ"ש דלדעת רבא ל"מ קדימתו, ולא חיישינן לטענת התעצמות, וזה צריך פירוש.

**ה**

יד] **והנה** נתבאר לפ"ז כמה גווני דאף דצריך להרחיק אח"כ מ"מ מותר לסמוך ולא חיישינן לטענת התעצמות, **א**, לדעת הר"י מיגש, דאף לאביי דהבא לסמוך סומך, מ"מ כשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, **ב** לדעת הרשב"א דליכא דין קדימה בנזיקין דגירי, ואף שסמך קודם שבא הניזק לאביי דהבא לסמוך סומך מ"מ כשבא הניזק הוא צריך להרחיק, **ג** לדעת הרשב"א והריטב"א דאף להצד דבכיבד וריבץ ובתמרי ורמוני, לא חשיב כרפת בקר קודמת, היינו רק דכשיכניס אח"כ את תבואתו, יהא עליו להרחיק את הרפת בקר, אך כ"ז שלא הכניס זה את תבואתו, הוא מותר לסמוך את הרפת, **ד** לדעת הרשב"א, דלדעת ר' יוסי מותר לסמוך גפת וכיו"ב בצד המיצר, משום דעכשיו אי"ז גיר"ד, אף דכשיעשה זה כותלו חשבינן לי' כגיר"ד ויהא עליו להרחיקו, ומצינו כן עוד לדעת הר"י מיגש ודעימי', דלמסקנת סוגיין, מודה רבא דכ"ז שלא בא הניזק הוא מותר לסמוך, ואך דכשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, ואכמ"ל.

טו] **והטעם** בכ"ז פירשו רבותינו, עפמש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' בטענת שמא תחזיק עלי, ז"ל, ונראה לי דודאי אם בא לסמוך סומך, ואינו דומה לפותח חלון דהתם משתמש הוא באויר של חברו ולולי אוירו של חברו חלון זה ל"מ ולא מידי וכו' והלכך אינו בדין שישתמש זה באוירו של זה ויהא צריך ליזהר ולמחות בסוף כל ג' וג' ואי לא מחי מפסיד, אבל כאן כותל זה בלא דושא צריך הוא ואינו לוקח ומשתמש בכלום בחלק חברו ודושא ממילא הויא והילכך אין חברו מעכב עליו, ואם חושש הוא שמא יחזיק עליו או ימחה או יבנה מעתה דלמה יפסיד זה מלבנות בשל עצמו מפני שחברו אינו רוצה לבנות, ואינו דומה לסומך ריחים למצר חברו לרבא דאמר אינו סומך ואע"ג דליכא כותל ואע"ג דאינו משתמש השתא בכלום בחלק חברו ואפ"ה חברו מעכב עליו כדי שלא יחזיק עליו וכו', "דהתם מזיק הוא" ואלו בא חברו לבנות כותל עכשו הרי זה צריך להרחיק הרחים וכו' וכיון שכן גם מעתה מוחה הוא בידו "תחלתו כסופו" אבל בבונה כותל אפי' באו שניהם בבת אחת אין האחד יכול לכוף את חבירו להרחיק ולהניח מקום לדושא הלכך השתא נמי למה מעכב וכו', עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרשב"א, דה"ט דשמא תחזיק עלי, אינו מחייב בפנ"ע בהרחקה, - והא דבבא לסמוך ריחים בצד המיצר אינו סומך, משום דשמא יחזיק עליו, היינו משום דהוא מזיק ותחילתו כסופו.

טז] **והביאור** בזה הוא, דכיון דדינא הוא דהבא לסמוך אינו סומך, ואסור לסמוך עכשיו דבר שיזיקו מחר, וע"כ אסור לסמוך בור בצד המיצר, משום שה"ה מזיק את הבור שיחפור חבירו מחר, - ואך שבאנו לדון דמ"מ אין לאסור עליו לסמוך גפת וכיו"ב, משום שבידו לסלקו למחר, הרי דע"ז הוא דאמרינן דחיישינן שלא יסלקו למחר, משום דשמא יחזיק עליו, או משום דלא ימהר לסלקו וכו', ותו הו"ל כבא לסמוך דבר שא"א לסלקו דאינו סומך.

**וכפי** הנראה, דמה"ט הוא דפשיטא לי' להמקשן כן דחיישינן לטענת התעצמות, דהאמנם אי נימא דטענת התעצמות הויא מחייב בפנ"ע בהרחקה, מכח הא דיש לחוש שלא יקיים מחר את חיובו, הרי דאי"ז דבר מוכרח, - אך כיון דאי"ז מחייב בפנ"ע בהרחקה, ואך דאמרינן דכיון דיש לחוש שלא יסלקו למחר, ע"כ חשיב כסומך דבר שא"א לסלקו, הרי דזה הוי מילתא דפשיטא.

יז] **ואשר** ע"כ, כל הא דחיישינן לטענת שמא תחזיק עלי או לטענת התעצמות, הוא רק במקום שדינו הוא דאינו סומך דבר שיזיק לחבירו מחר, ומכח זה אסור לסמוך דבר שא"א לסלקו אח"כ, ובכה"ג הוא דאמרינן דאף כשבא לסמוך דבר שאפשר לסלקו, מ"מ כיון דיש לחוש שלא יסלקו, חבירו מעכב עליו.

**אך** במקום שדינו הוא דהוא מותר לסמוך דבר שיזיק לחבירו מחר, ואף אם בא לסמוך דבר שא"א לסלקו אין חבירו מעכב עליו, הרי דכ"ש דהוא מותר לסמוך דבר שאפשר לסלקו, אף דיש לחוש שלא יסלקו, משום דשמא יחזיק עליו או משום טענת התעצמות.[[14]](#footnote-15)

יח] **ולפ"ז** מתפרש היטב, הא דלדעת אביי הוא מותר לסמוך אף בגוונא דכשיבא הניזק יש עליו להרחיק, ולא חיישינן לטענת התעצמות, דכיון דלדעת אביי הוא מותר לסמוך אף דבר שא"א לסלקו, כ"ש שהוא מותר לסמוך דבר שאפשר לסלקו, אף דיש לחוש שלא יסלקו.

**וה"נ** הוא בההיא דכיבד וריבץ ודתמרי ורימוני, דכיון דקודם שהכניס זה תבואתו אין ע"ז דין הרחקה, והיינו משום דדירה שאני, או מטעמים אחרים, ואכמ"ל, ואף אם הי' בא לסמוך עכשיו דבר שא"א להרחיקו למחר, ל"ה חבירו מעכב עליו, הרי ממילא דאין מקום לעכב עליו משום טענת התעצמות,[[15]](#footnote-16) - ועד"ז הוא גם בבא לסמוך גפת וכיו"ב לדעת ר' יוסי, דאף דכשיבא הניזק יהא עליו דין הרחקה, מ"מ כיון דכ"ז שלא בא הניזק לא חשיב כמזיק דגיר"ד, ואין עליו דין הרחקה, הרי דאף אם יסמוך עכשיו דבר שא"א לו לסלקו למחר אין חבירו מעכב עליו, וע"כ אף אין מקום לעכב עליו משום טענת התעצמות.[[16]](#footnote-17)

יט] **ושמעתי** מהגר"א אריאלי שליט"א להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר קו' התוס' דיהא מותר לסמוך גפת כשאין כותל כיון שאינו מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת, מצינו בד' הרמב"ן שהוסיף, ז"ל, לא מצי למימר אסמוך אנא האידנא וכי עבדת כותל אשקלי' דהשתא ליכא היזיקא כלל, עכ"ל, ומשמע דכל הס"ד דיהא מותר לסמוך גפת בדליכא כותל משום שאפשר לסלקו, הוא רק כשהוא אומר שיסלקו למחר, וכ"נ גם בל' רבינו יונה והרשב"א והטור בסימן קנ"ה, עיי"ש, אך אם הוא אומר לו שיסמוך עכשיו, וכשירצה למחר לעשות כותל ידון עמו, ודאי דהוא אסור לסמוך.

**אמנם** הנה לדעת אביי דהבא לסמוך בצד המיצר סומך, הרי נראה פשוט, דאף בהני גווני דמודה אביי דכשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, מ"מ הוא מותר לסמוך עכשיו, אף כשאינו אומר שיסלקו למחר, - וביותר, דאף אם אומר שדעתו להשאירו אף אח"כ שלא כדין, א"א לתבעו על הסמיכה עצמה, ודמי למי שבא לקנות תשמיש המזיק כדי להניחו ברשותו במקום שיזיק לחבירו, דא"א לעכבו מלקנותו.

**והטעם** בזה, דלרבא דהבא לסמוך אינו סומך, וכל שבא לסמוך עכשיו דבר שיזיקו למחר, חבירו מעכב עליו, הרי דאף אי נימא דבדבר שאפשר לסלקו למחר ה"ה מותר לסמוך, כ"ז הוא כשהוא אומר שיסלקו למחר, אך כל שאינו אומר שיעשה כן, הו"ל כסומך דבר שא"א לסלקו, דחבירו מעכב עליו, - אך לדעת אביי דהבא לסמוך סומך, ואף אם בא לסמוך דבר שא"א לסלקו למחר, ה"ה מותר לסמוך, הרי דכ"ש דהיכא דסומך דבר שאפשר לסלקו, דהוא מותר לסמוך, אף כשאינו אומר שיסלקנו למחר.

**ואשר** ע"כ ה"נ הוא בטענת התעצמות, דרק לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, וכל מה שבאנו להתירו לסמוך, הוא משום דהוא אומר שיסלקו למחר, הרי דבזה הוא דאמרינן דיש לחוש שלא ימהר לסלקו ודיהא צריך להתעצם עמו, וכיון שא"א לסמוך על דבריו שיסלקו למחר, ה"ה אסור לסמוך, - אך לדעת אביי דהבא לסמוך סומך, והוא מותר לסמוך עכשיו אף אם אינו אומר שיסלקו למחר, הרי דכ"ש דכשהוא אומר שיסלקו למחר דאין חבירו מעכב עליו, אף אם יש לחוש להתעצמות.

**ו**

כ] **ובזה** מתישב מש"כ הרא"ש בפ"ק בדין חיוב כותל דהיז"ר, דאם בא לכנוס בתוך שלו ולגדור בהוצא ודפנא, הרשות בידו, משום שלא נתנו חכמים גבול וקצבה וכו', ואם אחר זמן יזיקנו יש שופטים בארץ, והק' החת"ס דמ"ש ממש"כ הרא"ש הכא דחיישינן לטענת התעצמות, ולא אמרינן דיש שופטים בארץ.

**ולפי** הנ"ל ניחא, דכל הא דהכא חיישינן לטענת התעצמות, הוא משום דהבא לסמוך אינו סומך, ואך שבאנו להתיר לו לסמוך מכח אמירתו שיסלק למחר, ובזה הוא דאמרינן דיש לחוש שלא יסלקו למחר, וע"כ הו"ל ככל סומך דבר המזיק למחר דאינו סומך, - אך משא"כ בחיוב כותל דהיז"ר, הרי מן הדין סגי כשבונה כותל המסלק הזיקו לפי שעה, וכל שבונה כותל דהוצא ודפנא ה"ה מקיים את חיובו,[[17]](#footnote-18) וע"כ אין מקום לחייבו משום משום טענת התעצמות בדין.[[18]](#footnote-19)

**ז**

כא] **והנה** בעיקר הך מילתא, דמהני טענת התעצמות לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, יל"פ בזה בתרי אנפי, ומצינו לב' דרכים אלו בד' רבותינו.

**חדא,** דכיון דהבא לסמוך אינו סומך, הרי דאף כשאומר שירחיק למחר, איכא לעיקר תביעת ההרחקה, ואך דמ"מ הי' לנו לומר דכל שאומר שירחיק למחר לא יהא צריך להרחיק, דהוי זה נהנה וזה לא חסר וכופין על מידת סדום, וע"ז מהני הא דחיישינן להתעצמות, דיש לחוש שלא יסלקו מחר, וכבר אי"ז מידת סדום, - וכדרך זו משמע קצת בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ד, וכ"ה להדיא בנתיה"מ סימן קנ"ה סוסקי"ג, וכ"ה בחי' הגרנ"ט סו"ס קע"א.

**אך** יל"פ בזה בע"א, דאף דהבא לסמוך אינו סומך, מ"מ הי' בדין דכל שאומר שירחיק למחר ליכא לעיקר תביעת ההרחקה, דכיון שהוא עתיד להרחיקו כשיעשה זה כותל, נמצא דאי"ז סמיכת מזיק כלל,[[19]](#footnote-20) ודמי להיכא דסומך דבר שאינו מתקיים אלא זמן מועט, ועד שיעמיד חבירו את הדבר הניזק, כבר לא יהא הדבר המזיק קיים, דפשוט דאי"ז סמיכת מזיק כלל, וע"ז הוא דמהני הא דחיישינן להתעצמות, דיש לחוש שלא יסלקו מחר, וע"כ שפיר הו"ל כסמיכת מזיק, - וכדרך זו כתבו במשנת ר"א עמ' ע"ח ובחי' הגר"ש סימן י"ד סק"ד.[[20]](#footnote-21)

כב] **והנה** אי נימא כדרך קמא, נראה לישב הא דהוה ניח"ל להתוס' הא דהבא לסמוך בור אינו סומך, משום דא"א לסלק את היזק החפירה, הגם דהיזק החפירה בפנ"ע אינו מחייב בהרחקה, וכמש"כ התוס' בריש פירקין.

**ולפי** הנ"ל נראה, דהרי עיקר מש"כ התוס' בריש פירקין דמהני הא דכל מרא וכו' לחשבו כגיר"ד, אף דמשום הא דכל מרא וכו' ל"ה צריך להרחיק ג"ט, מבו' בשטמ"ק שם בשם תוס' הרא"ש דהיינו משום דאיכא היזק מועט ע"י הכל מרא וכו', ואך דלא סגי בהיזק זה לחייב בהרחקה, עיי"ש, - ולפ"ז נראה, דאי נימא דאף כשהוא אומר שיסלקו למחר איכא לעיקר תביעת ההרחקה, ואך דכיון שאומר שיסלקו למחר, הו"ל כמידת סדום, הרי דע"ז שפיר מהני הא דאיכא להיזק מועט דהחפירה, שא"א לסלקו למחר, דכבר אי"ז מידת סדום אלא מידת כל אדם, וע"כ הוא מעכב עליו.

**ח**

כג] **ויש** להוסיף עוד בענין זה, דהנה כתב רבינו יונה בשלהי סוגיין, ז"ל, שמעינן מהא דאין אדם רשאי לפתוח חלון על חורבתו של חבירו לפי שיכול לומר שמא תחזיק עלי וכשאמלך לבנות חורבה זו נמצא חלונך פתוח לחצרי ותזיקני בהיז"ר וגם תזקיקני להרחיק מכנגד חלונך ד' אמות, ומדאמר רבא דאינו סומך גפת וסלעים לרבנן שמא יחזיק עליו נשמע לר' יוסי בחלון וכו', ויש לבע"ד לחלוק ולומר שהבא לפתוח חלון לחורבתו של חבירו רשאי, שלא אמרו להרחיק וכו' גפת וסלעים ממקום הראוי לכותל וכו', אלא מפני שזה חופר מזיק הוא אלו הי' לחברו כותל סמוך להם, הלכך ג"כ עכשיו שאין שם בור וכותל מונעים אותו שמא יעשה שם חברו בור או כותל, אבל הפותח חלון אינו מזיק, שאפי' אם יש לחברו חצר כנגדו אין החלון עצמו נקרא מזיק אצל חצר חברו אלא בנ"א הדרים בבית הן המזיקים בראייתן, הלכך כיון שתלוי ההיזק בראייתם, כ"ז שאין שם היז"ר אין למנוע פתיחת החלון, וכיון שאין יכול למחות, אע"פ שהחזיק ג"ש ל"ה חזקה, עכ"ל.

**וד'** רבינו יונה צ"ב, דכיון שבאנו לעכב עליו מלפתוח חלון בטענת שמא תחזיק עלי, מאי נפ"מ בין דבר שהוא עצמו מזיק, לדבר שאין הוא עצמו מזיק, - והרי אף בחלון שאין הוא עצמו מזיק, מבו' בד' רבינו יונה דכשיבנה חבירו את חורבתו, יהא עליו לסתום את חלונו, וא"כ מ"ט ל"מ לעכב עליו מעתה בטענת שמא תחזיק עלי.

עוד צ"ע במש"כ רבינו יונה בסו"ד, דכיון דאינו יכול למחות, אין חזקתו חזקה, דאם כללא הוא דכל שאינו יכול למחות אין חזקתו חזקה, א"כ מ"ט הבא לסמוך גפת וכו' חבירו מעכב עליו בטענת שמא תחזיק עלי, הרי אדרבה, כיון דמן הדין ל"מ לעכב עליו, אין חזקתו חזקה, וכאשר כ"ה דעת הרא"ש בסו"ס ב', ונחלק בזה ע"ד רבינו יונה, - ובע"כ מד' רבינו יונה, דאף היכא שאינו יכול לעכב עליו, מ"מ הויא חזקתו חזקה, דהי' לו למחות כדי להודיע שאין לו זכות בזה, דומיא דמשכנתא דסורא וכו' דאמרינן לקמן ל"ה ב' דהו"ל למחויי, וא"כ מ"ט בחלון אמרינן דאם אינו יכול למחות עליו אף אין חזקתו חזקה.

כד] **ופשוט** דד' רבינו יונה מתפרשים ע"ד הנ"ל, דכל הא דמצי למחות עליו בטענת שמא תחזיק עלי, הוא רק משום דדינא הוא דהבא לסמוך אינו סומך, וכל שבא לסמוך עכשיו דבר שיזיק למחר חבירו מעכב עליו, ואך שבאנו לדון דבידו לסמוך עכשיו ע"מ לסלקו למחר, ובזה הוא דאמרינן דחיישינן שיחזיק עליו ולא יסלקו למחר, וע"כ יש בזה לדינא דהבא לסמוך אינו סומך.

**ואשר** זהו שכתב רבינו יונה, דכ"ז הוא בבא לסמוך גפת, דיש בזה לדינא דהבא לסמוך אינו סומך, אך בפותח חלון שאין הוא עצמו מזיק וכו', י"ל דליכא לדינא דהבא לסמוך אינו סומך,[[21]](#footnote-22) דרק הבא לסמוך "מזיק" אינו סומך, (ועי' תוס' לקמן כ"ב א' דבדוושא ליכא לדינא דהבא לסמוך אינו סומך, כיון דלא אתי מגופי' היזק), וע"כ ל"מ לעכב עליו בטענת שמא תחזיק עלי, שהרי אף אם הי' סומך החלון באופן שא"א לו לסלקו כלל, אין חבירו מעכב עליו.[[22]](#footnote-23)

**ובאמת** דלדעת רבינו יונה הוא מוכח כן דטענת שמא תחזיק עלי בפנ"ע אינה מחייבת בהרחקה, והוא מהא דבדוושא רשאי הראשון לסמוך כותלו בצד המיצר, וכמו שהוכיח הרשב"א לקמן כ"ב א', אף דלדעת רבינו יונה שם אם החזיק בכך ג"ש יש לו חזקה, ואפ"ה אין חבירו מעכב עליו בטענת שמא תחזיק עלי, ובע"כ דטענת שמא תחזיק עלי בפנ"ע אינה מחייבת בהרחקה, וכמש"כ הרשב"א לקמן שם.

כה] **ובזה** מתפרש גם מש"כ רבינו יונה, דכיון דכיון דאינו יכול למחות, אין חזקתו חזקה, אשר צ"ע דמ"ש מהיכא דבא לסמוך גפת וכיו"ב דחבירו מעכב עליו בטענת שמא תחזיק עלי, ולא אמרינן דאדרבה כיון דאינו יכול למחות אין לו חזקה.

**ולפי** הנ"ל ניחא, וזה למש"כ הגרע"א בקונט' ד"ה ולזה נ"ל דכל שהוא עושה הכל בשלו ואינו משתמש בשל חבירו, לא שייך חזקה, דלמה לי' למחויי כיון דאינו מחזיק דבר בשלו, ומשא"כ היכא דהוא משתמש בשל חבירו, הרי דאף כשאינו מזיקו ואינו יכול לעכב עליו, מ"מ יש לו חזקה, דהו"ל למחויי, ועד"ז כתב הנתיה"מ בסימן קנ"ד סקט"ו עיי"ש.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ בסומך גפת וכיו"ב, כיון דחשיב כסמיכת מזיק על חבירו, ע"כ אף דכל שאומר שיסלקו אין יכול לעכב עליו, מ"מ חשיב שפיר כמחזיק על חבירו, ויש לו למחות בו ולהודיע שאין לו זכות בזה, דומיא דמשכנתא דסורא דהו"ל למחויי, ואם לא מחה יש לו חזקה, - ומשא"כ בפותח חלון על חורבתו של חבירו, הרי דאי נימא דלא חשיב כלל כסמיכת מזיק, ומן הדין אין יכול למחות בו, אף כשאינו אומר שיסלקו, לא חשיב כמחזיק על חבירו, וע"כ א"צ חבירו למחות בו, וע"כ אין לו חזקה, ועי' בחי' ר' נחום אות ט"ז שכתב כעי"ז.[[23]](#footnote-24)

כו] **ואמנם** לכאו' זה ניחא לדרך קמא, דאף כשסומך מזיק שדעתו לסלקו כשיבא חבירו, חשבינן לה כסמיכת מזיק, וכל מה שבאנו לדון דיהא רשאי לסמוך, הוא משום דכופין על מידת סדום, וע"כ חשיב שפיר כמחזיק על חבירו, ויש לחבירו למחות בו, - אך לדרך בתרא דכל שסומך מזיק שדעתו לסלקו לא חשיב כלל כסמיכת מזיק, והו"ל כסומך דבר שאינו מתקיים אלא זמן מועט, לכאו' אין לנו לחשבו כמחזיק על חבירו, ותיקשי דא"כ מ"ט יש לו חזקה, ומ"ש מפותח חלון שכתב רבינו יונה דאם לא חשיב כסמיכת מזיק, אף אין לו חזקה.

כז] **אך** העירוני דיש מקום לפרש בזה, דאף דכל שדעתו לסלקו לא חשיב כסמיכת מזיק, מ"מ י"ל דיש לחבירו למחות בו, ול"ד לפותח חלון דאם לא חשיב כסמיכת מזיק, אין לחבירו למחות בו.

**והטעם** בזה הוא, דבפותח חלון דליכא לעיקר דינא דהבא לסמוך אינו סומך, הרי דמן הדין הוא מותר עכשיו לסמוך "לעולם", דאף אם יסמוך באופן שא"א לסלקו אין חבירו מעכב עליו, וע"כ א"צ חבירו למחות בו, כיון דהדבר ידוע דיש לו זכות לסמוך סמיכה עולמית, ואין הטעם משום דאינו מחזיק על חבירו, אלא הטעם הוא משום דבאמת יש לו זכות לסמיכה, וע"כ הוא דא"צ למחות בו, - ומשא"כ בסומך גפת וכיו"ב, דיש בזה לדינא דהבא לסמוך אינו סומך, ואם בא לסמכו סמיכה עולמית חבירו מעכב עליו, וכל הא דהוא מותר לסמוך, הוא משום דאי"ז אלא סמיכה לזמן, ע"כ יש לחבירו למחות בו ולהודיע דאין לו זכות לסמיכה גמורה, דומיא דמשכנתא דסורא, דיש לו למחות ולהודיע דאין לו אלא זכות אכילת פירות, ואין הקרקע עצמה שלו, וצ"ע עוד בזה.

**ט**

כח] **ובעיקר** מש"נ בביאור ד' רבינו יונה, הנה העירוני דבזה יש לישב למש"נ במק"א לתמוה בזה בסתירת ד' רבינו יונה, שכתב לקמן נ"ט א', דלפי' ר"ת התם דחלון צורי למעלה מד' יש לו חזקה, יש ללמוד דהמחזיק על חבירו אף שאינו מזיק לו עכשיו כלום, יש לו למחות עליו על העתיד שלא יחזיק עליו, ואם לא מחה הוי חזקה, וע"כ בחלון צורי למעלה מד', אף דליכא היזק ראי', ואינו מזיקו עכשיו כלום, עכ"פ לדעת ר' זירא דלא חייש לשרשיפא ואינו יכול למחות בו משום היזק ראי', מ"מ יש לו חזקה, משום שהי' לו למחות כדי שלא יחזיק עליו, - ותיקשי לפ"ז במה שנסתפק רבינו יונה בסוגיין דבפותח חלון על חורבתו של חבירו דאינו מזיקו עכשיו בהיז"ר, אינו יכול למחות בו, ואין לו חזקה, ותיקשי דמ"ש מחלון צורי למעלה מד', דאף דאינו מזיקו כלל בהיז"ר, מ"מ הי' לו למחות בו כדי שלא יחזיק עליו בחזקת אורה, ואם לא מחה יש לו חזקה.

כט] **ולפמש"נ** הוא מתישב היטב, ובהקדם, דהנה בסוגיית הגמ' לקמן שם מבו', דטעמא דמ"ד דל"מ לעכב על הפותח חלון למעלה מד', הוא משום דכופין על מידת סדום, ובפשוטו מבו' מזה דמן הדין יש בידו לעכב על חבירו שלא יפתח חלון על רשותו דהוא משתמש באוירו, וכל הא דל"מ לעכב עליו הוא משום דכופין על מידת סדום, ותיקשי לפ"ז במה שנסתפק רבינו יונה בסוגיין דהפותח חלון על חורבתו של חבירו אינו יכול לעכב עליו, משום דאין החלון עצמו מזיק וכו', וכתב עוד דהצד דיכול לעכב עליו, הוא משום דהיז"ר הוי גיר"ד, ולכאו' כיון דמן הדין יש בידו לעכב עליו משום שהוא משתמש באוירו, וכל הא דל"מ לעכב עליו הוא משום דכופין על מידת סדום, הרי דבגוונא דיש לחוש דיזיקו בהיז"ר, אף אם אין החלון עצמו מזיק, ואף אם היז"ר ל"ה גיר"ד, מ"מ כיון דיש לחוש להיזק, כבר אי"ז מידת סדום, ומן הדין הוא יכול לעכב עליו.

**ונראה** ללמוד מד' רבינו יונה, דמה שאמרו לקמן שם דטעמא דמ"ד דל"מ לעכב על הפותח חלון למעלה מד', הוא משום דכופין על מידת סדום, ואלמלי ה"ט הי' יכול לעכב עליו, אי"ז משום שהוא משתמש באוירו של חבירו, אלא הוא כמש"כ במשנת ר"א פי"א משכנים ה"ד, דהוא משום משום דגם בחלון למעלה מד' אמות יש לחוש להיז"ר ע"י דמותיב שרשיפא, וכמש"כ הריטב"א שם, ומן הדין יש בזה לתביעת הרחקה, וכל הא דל"מ לעכב עליו, הוא משום דהו"ל מידת סדום, ובסימן י' סקכ"ב נת' כן גם בדעת הרמב"ן.

**ואשר** זהו מש"כ רבינו יונה דהא דמצי לעכב עליו מלפתוח חלון על רשותו, הוא משום דהיז"ר הוי גיר"ד, ולא תיקשי דאף אם אי"ז גיר"ד, מ"מ כיון שהוא מזיקו כבר אי"ז מידת סדום, משום דכל מה שאמרו לקמן בפותח חלון למעלה מד' דמן הדין מצי לעכב עליו אלמלי הא דכופין על מידת סדום, הוא רק משום דהיז"ר הוי גיר"ד ויש בזה לתביעת הרחקת נזיקין, - וניחא נמי מה שנסתפק רבינו יונה דל"מ לעכב עליו מלפתוח חלון על חורבתו, משום דאין החלון עצמו מזיק וכו', ולא נימא דמ"מ כיון דיש לחוש שיזיקו בהיז"ר, כבר אי"ז מידת סדום, דכיון דאין החלון עצמו מזיק, וליכא בזה לאיסור סמיכה בצד המיצר, ל"מ כלל לעכב עליו, ול"ב בזה לדינא דכופין על מידת סדום.

ל] **ולפ"ז** מתישב היטב מה שנסתפק רבינו יונה בסוגיין דהפותח חלון על חורבתו של חבירו אינו יכול למחות בו ואין לו חזקה, ולא תיקשי ממש"כ רבינו יונה לקמן שם דבחלון למעלה מד', דאף דאינו מזיקו כלל בהיז"ר, מ"מ הי' לו למחות בו כדי שלא יחזיק עליו בחזקת אורה, ואם לא מחה יש לו חזקה, - ולפי הנ"ל ניחא, דהתם דמן הדין הי' יכול לעכב עליו משום חשש היז"ר, וכל הא דל"מ לעכב עליו הוא משום דכופין על מידת סדום, ע"כ חשבינן לי' כמחזיק על חבירו, וע"כ יש לו למחות בו ולהודיע שאין לו זכות בזה, ואם לא מחה יש לו חזקה, ומשא"כ הכא דמן הדין אינו יכול לעכב עליו, וע"כ הוא דאינו יכול לעכב עליו, אף דיש לחוש שיזיקו בהיז"ר ואי"ז מידת סדום, לא חשיב כלל כמחזיק על חבירו, וע"כ א"צ למחות בו, ואין לו חזקה.

1. אך הר"ן והנימו"י כתבו, דשאני בור דקביע, וכן משמע גם בד' רבינו יונה והרשב"א, (וצ"ע מד' רבינו יונה בשלהי סוגיין דמבו' לא כן, עיי"ש), - וצ"ע בד' הר"ן, דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי דעתו בריש פירקין, דגם משום ההיזק דכל מרא בפנ"ע צריך להרחיק ג"ט, וא"כ ודאי דיש לאסור עליו לסמוך, כיון דא"א לסלק ההיזק אח"כ, ואין לומר, דקשיא לי' דמשמע דלא הוצרך רבא לה"ט דכל מרא וכו' אלא לדעת ר' יוסי ולא לדעת רבנן, שהרי כיון דאיירי אף בבור שאין בו מים, הרי אף לדעת רבנן כל הא דצריך להרחיק הוא משום היזק החפירה.

   ושמא י"ל בדעת הר"ן, דס"ל דאף בבור דכל מרא וכו', מ"מ אם יסתום אח"כ את הבור, ה"ז מועיל למנוע את ריפוי הקרקע, וזה דלא כמש"כ הרמ"ה לקמן י"ח ב' אות ל' בתו"ד, דכיון דכל מרא וכו', אע"ג דלכי עביד חברי' בור טיים לי' איהו לדילי', מאי דאפסיד בארעי' אפסיד, וע"כ כל הא דאסור לסמוך בור ע"מ לסתמו אח"כ, הוא משום דהוא דבר קבוע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה ל' הרא"ש בסימן ב' הוא, דהנך מקלקלין נמי את הקרקע, ולפ"ז מתפרש מש"כ "נמי" דהיינו דאינם מקלקלין רק את הכותל, אלא הם מקלקלין אף את הקרקע, ואין מקור מזה דהא דבבור אינו סומך, הוא משום שהוא מקלקל את הקרקע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא י"ל בדעת התוס', דס"ל דגם להזיקא דמתונתא ל"מ מה שיסתום אח"כ את בורו, דכבר הזיקה המתונתא לקרקע, - והיינו דכי היכי שכתבו התוס' בתי' קמא, דהגפת מקלקלת את הקרקע, ול"מ לסלקה אח"כ, הרי דה"נ הוא בהזיקא דמתנותא, דכיון דה"ז מקלקל את הקרקע, ל"מ מה שיסלק המים אח"כ, וכל מה שנקטו התוס' בקושיתם דבגפת מהני לסלק אח"כ, הוא משום שנקטו דאין הגפת מקלקל את הקרקע כלל, אך בהזיקא דמתונתא דה"ז מקלקל את הקרקע, ל"מ מה שיסלק אח"כ לבטל ההיזק, - אך זה שלא כד' רבינו יונה בשלהי סוגיין והרא"ש בסו"ס ב', עיי"ש דפשיטא להו דמהני מה שיסתום הבור אח"כ לבטל לההיזק דמתונתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש שפירשו בדבריהם דעיקר תביעת ההרחקה, היא ע"ז שהוא מזקיקו להתעצם בדין, אך לכאו' אין מקור לזה, אלא מכוון הדברים הוא, דכיון דבלא שיתעצם עמו בדין יהא לו היזק, מצי למימר דאינו רוצה להתעצם עמו וממילא נמצא דהוא מזיקו בסמיכתו, - וי"ל עוד דהיינו, דכיון שהוא צריך להתעצם עמו בדין, נמצא דכ"ז שימשך הדין, יהא מזיקו, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ד, עיי"ש.

   ועי' בנתיה"מ סימן קנ"ד סקי"ז וסימן קנ"ה סקי"א שכתב נפ"מ בין טעמא דהתוס' לטעמא דש"ר, בדברים שאין טורח בסילוקם, דלדעת התוס' ודעימייהו הוא מותר לסמוך, וכ"ה בקצוה"ח סימן קנ"ד סוסק"ה, ולדעת ש"ר הוא אסור לסמוך, - והנתיה"מ בסימן קנ"ה שם כתב עוד, דאף לדעת ש"ר, מ"מ בדבר דההיזק הוא ע"י תשמיש המתחדש, ל"ש טענת התעצמות, עיי"ש בטעמו, וצ"ע דא"כ מ"ט בריחים ותנור אסור לסמוך, והרמב"ן גופי' כתב לדחות לתי' קמא דהתוס', משום דלא נתישב בזה הא דפריך מריחים ותנור, וע"ז הוא שכתב לישב דהוא משום טענת התעצמות, והרי דאף בריחים ותנור איכא לטענת התעצמות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוף דבריהם, דשפיר מצינו לפרש, דגם לדעת רבנן כל הא דצריך להרחיק הוא רק משום דכל מרא וכו', וזהו שהק' דבגפת ליכא לה"ט.

   ומשה"ק רבינו יונה ע"ז דמשמעות ד' רבא דלרבנן ל"ב לה"ט דכל מרא וכו', י"ל בדעת התוס', דאף דגם לדעת רבנן הוי טעם הא דאינו סומך משום היזק החפירה, מ"מ הוצרך רבא להשמיענו דמהני הא דכל מרא וכו' לחשבו כגיר"ד, אף דעדיין אין הבור הניזק קיים, ועי' משנת ר"א עמ' ע"ח בהערה מש"כ כעי"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואין לומר דלדעת הר"י מיגש בזה הוא עיקר פלוגתת אביי ורבא אם חיישינן לטענת התעצמות, שהרי עיקר פלוגתייהו היא בבור, שא"א לסלק הנזק אח"כ, ובזה פליגי אם איכא דין הרחקה בדליתא לניזק, וא"כ מהיכ"ת שנחלקו עוד אם חיישינן לטענת התעצמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך יש להעיר בזה, דכיון דמד' רבא נלמד דחיישינן לטענת התעצמות, מהיכ"ת נימא דאביי פליג עליו בזה, - והרי בד' אביי לא מצינו להך מילתא, דמהא דמותר לסמוך בור, אין ללמוד דלית לי' לטענת התעצמות, אלא הוא משום דס"ל דכשסומך בור בדליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, וכמש"כ הגרע"א שם, וצ"ע בזה.

   שוב העירוני, דבאמת בד' הגרע"א לא נתפרש בהדיא דהא דלאביי מותר לסמוך אף דצריך להרחיק אח"כ, הוא משום דלית לי' לטענת התעצמות, ולא כתב כן אלא בדעת רבא למסקנת סוגיין, - וי"ל לפ"ז דמודה הגרע"א דלדעת אביי דמותר לסמוך אף בור שא"א לסלקו, אין מקום לאסור כלל משום טענת התעצמות, וכמש"נ להלן סקי"ח, ורק לדעת רבא למסקנת סוגיין דאסור לסמוך בור, ולא הותר לסמוך אלא שאר נזיקין, הרי דאם הוה ס"ל לטענת התעצמות, הי' לנו לאסור עליו לסמוך אף שאר נזיקין, ודו"ק, - אך יש לפקפק בזה מכמה טעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומבו' כן להדיא בד' הרשב"א לקמן י"ח א' במשה"ק ע"ד הר"י מיגש שם דהא דדירה שאני הוא משום דאינה עשוי' כלל לאוצר, והק' הרשב"א דא"כ מאי מיבע"ל בכיבד וריבץ, עיי"ש, והרי דפשיטא לי' דאיבעיא זו היא גם לדעת רבא, ואמנם רבינו יונה שם כתב לדון לישב כן ד' הר"י מיגש, אך הק' ע"ז מאיבעיא דתמרי ורמוני, וכתב דמסתמא ר"ה ברי' דר' יהושע כרבא ס"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומאידך בד' הרמ"ה לקמן שם אות נ' מבו' דלצד האיבעיא דכיבד וריבץ לא חשיב כרפת בקר קודמת, ה"ה אסור לסמוך עכשיו את הרפת בקר, ומשמע דהיינו אף לדעת אביי, - וכתב שם עוד, דהיכא דיש לו אוצר גמור אלא שעדיין לא הכניס שם תבואה, ודאי דאין רשאי חבירו לסמוך רפת בקר אף לדעת אביי, - והא דלא מצי למימר שיסמוך עכשיו וירחיק למחר כשיאצור זה תבואתו, לכאו' הוא משום טענת התעצמות, - ומבו' לפ"ז דאף לאביי חיישינן לטענת התעצמות. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן משמע בד' הרמב"ן בסוגיין, דהא הוה פשיט"ל טפי דכשיעשה זה כותל חשבינן להגפת שסמך מתחילה כגיר"ד, ולא הוצרך לפרש אלא דמה"ט גם כשבא לסמוך מתחילה חשיב כמזיק דגיר"ד ויש ע"ז דין הרחקה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בשלהי סוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושמא יש לכוין הדברים גם בד' הרשב"א לקמן כ"ב ב', די"ל דלא נחלק אלא על מש"כ רבינו יונה דבסומך גפת וכו' אף אחר שיעשה זה כותלו ל"ה כגיר"ד, וע"כ א"צ להרחיק אף אחר שעשה זה כותל, וע"ז הוא שנחלק הרשב"א בתרתי, חדא, דלרבא ודאי דהוא צריך להרחיק אח"כ, כיון דאחר שבא הניזק הו"ל כגיר"ד, ועוד, דבנזיקין דגירי ל"מ קדימה, ואף לדעת אביי הוא צריך להרחיק כשעשה זה כותלו, - אך משמעות ד' הרשב"א שם שנחלק גם על מה שהתיר מתחילה לסמוך הגפת, עיי"ש, שהרי בד' הר"ח שהביא שם, לא נתפרש כלל דא"צ להרחיק אח"כ, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ד, עיי"ש שכתב דפירכות הגמ' בשמעתין הם גם אליבא דר' יוסי, וזה שלא כדבריו בסוגיין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ע בסתירת ד' הר"ן, דממש"כ דגם הא דפריך מריחים ותנור הוא רק לרבנן, מבו' דלדעת ר' יוסי מותר לסמוך אף בגירי המתחדש, ומאידך ממש"כ דמהכא שמעינן דמי שבא לפתוח חלון וכו' שמוחה בידו משום טענת התעצמות, מבו' דבגירי המתחדש אסור לסמוך אף לדעת ר' יוסי, וכאשר כ"ה בדבריו בפי' הרי"ף לקמן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה אמנם הרשב"א גופי' בסוגיין כתב דהבא לפתוח חלון על חורבתו של חבירו, כיון דאילו בא לבנות נמצא מזיק, מהשתא מעכב עליו, משום דא"ל דילמא מחזקת עלי, והרי דאף דקי"ל כר' יוסי, מ"מ אינו רשאי לפתוח חלון, ולכאו' הוא מתפרש כד' רבינו יונה דבגירי המתחדש מודה ר' יוסי דאינו סומך.

    אך י"ל בזה, למש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א', דאף דכשסומך דבר שאין עליו דין מזיק, ל"מ לעכב עליו מכח הא דדילמא מחזקת עלי, מ"מ בחלון שהוא משתמש באויר חבירו מצי לעכב עליו, והבאנו דבריו להלן סקט"ו, - ולפ"ז י"ל, דע"כ הגם דלדעת ר' יוסי ליכא דין הרחקה על החלון כ"ז דליתא לניזק, מ"מ כיון דאח"כ כשיבנה זה את חורבתו, יהא עליו לסתום את חלונו, מצי לעכב עליו מעכשיו בטענת דילמא מחזקת עלי.

    אמנם הנה בד' הרשב"א לקמן כ"ה ב' מבו' להדיא דבגירי המתחדש ה"ה אסור לסמוך מתחילה, עיי"ש, אך י"ל דדבריו שם הם לפ"מ שחזר בו לקמן כ"ב ב' וכתב דבכל נזיקין דגירי אסור לסמוך מתחילה, אך לדעתו בסוגיין דאף בנזיקין דגירי מותר לסמוך מתחילה, הרי דאף בגירי המתחדש ה"ה מותר לסמוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובד' הגרע"א שהוצרך לפרש, דהא דלדעת אביי ולדעת רבא למסקנת סוגיין, מותר לסמוך נזיקין דגירי, אף דכשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, הוא משום דלית להו לטענת התעצמות, העירוני דאזיל לטעמי', שנקט שם דבנזיקין דגירי מודה אביי לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, והיינו משום דכל הא דס"ל לאביי דמותר לסמוך, הוא משום דגם כשיבא הניזק לא חשבינן לי' כמזיק, אך בנזיקין דגירי דלעולם יש עליו שם מזיק, מודה אביי דה"ה אסור לסמוך, וע"כ הוצרך לפרש, דהא דבבור ס"ל לאביי דסומך, הוא משום דס"ל דלא חשיב כגיר"ד, עיי"ש, וכל הא דהוא מותר לסמוך, הוא משום שהוא סומך ע"מ לסלק כשיבא הניזק, וע"כ הוצרך לפרש דלית להו לטענת התעצמות, וכ"כ בזכרון שמואל סימן ס' סק"ג ד"ה ונראה. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך הרמ"ה שנקט דבכיבד וריבץ ובתמרי ורימוני אף הוא אסור לפתוח עכשיו רפת בקר, הוא משום דס"ל דכל דכיבד וריבץ או שהכניס תמרי ורימוני, איכא תביעת הרחקה מעכשיו, וע"כ ל"מ למימר דמ"מ יהא רשאי לפתוח עכשיו רפת בקר וכשיכניס זה תבואתו ירחיק את הרפת, דיש לחוש להתעצמות. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובזה ניחא משה"ק הנתיה"מ בסימן קנ"ה סקי"א ע"ד הרא"ש בפירקין בסימן כ"ו בההיא דפאפי יונאה, דאינו יכול למחות בו קודם שיש דבר הניזק, דהא כיון דצריך להרחיק אח"כ, א"כ יכול לומר לו לא ארצה לילך עמך בדינא ודיינא, ולפי הנ"ל ניחא, דכיון דלדעת הרא"ש קי"ל דלא אסר רבא אלא בבור שהוא מזיקו עכשיו, אך בשאר המזיקין מותר לסמוך, הרי דאף בגונא דהוא צריך להרחיק אח"כ, מ"מ ל"מ לעכב עליו מתחילה בטענת התעצמות.

    והנתיה"מ שהק' כן, כנראה דאזיל לטעמי' שם סוסקי"ג, שכתב דהא דלאביי ליכא לטענת התעצמות, הוא משום דלדעתו אף כשיבא הניזק א"צ להרחיק, ול"ש טענת התעצמות כלל, ומבו' דס"ל דאם הי' צריך להרחיק כשבא הניזק, הי' לנו לאסור עליו לסמוך מתחילה אף לדעת אביי, וע"כ נקט דה"נ לפ"מ דקי"ל דבכל הנזיקין מותר לסמוך, מ"מ בגונא דכשיבא הניזק הוא צריך להרחיק, יש לאסור עליו לסמוך מתחילה משום טענת התעצמות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והיינו דאף דלדעת רבא הבא לסמוך אינו סומך, כ"ז הוא כשהדבר הוא דבר הראוי להזיק מעכשיו, ואך דאכתי ליתא לניזק, אך כל דיש עכשיו מחיצה המונעת את ההיזק, ככותל דהיזק ראי', וכההיא דמחיצת הכרם, ליכא תביעת הרחקה עכשיו מכח הא דכשיפול הכותל הוא מזיקו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובדעת הסוברים דלא סגי בכותל דהוצא ודפנא, נראה דהוא משום דס"ל דמכח ה"ט דאצטרך לצעוק עליך תמיד וכו', הוי עיקר החיוב שחייבוהו חכמים לעשות כותל מעליא, - וי"ל עוד, דס"ל דכיון דמנהג המדינה הוא לעשות כותל דגויל וכו', הוי זה עיקר חיובו, וע"כ אף שטוען חבירו דסגי בכותל דהוצא ודפנא, הרי דע"ז מהני ה"ט דאצטרך לצעוק עליך תמיד וכו', וע"כ ל"מ ליפטר אלא ע"י שיעשה מחיצה כתיקון חכמים, ועי' ביאור הגר"א סימן קנ"ו סקכ"ד שכתב דהמקור לדעת החולקים על הרא"ש הוא מסוגיין דחיישינן לטענת התעצמות, ולמש"נ היינו, דאחר דס"ל דעיקר חיובו הוא כמנהג המדינה, ואך שבא לטעון דסגי בכותל דהוצא ודפנא, הרי דע"ז שפיר מהני טענת התעצמות, וכמבו' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויל"פ עוד בזה, דהא דהי' בדין דיהא מותר לו לסמוך ע"מ לסלק למחר, היינו דאף דגם בכה"ג חשבינן לי' כסמיכת מזיק ואיכא ע"ז דין הרחקה, מ"מ כיון דעיקר דין ההרחקה הוא מכח ההיזק שיהא אח"כ, הרי דבידו לקיים את דין ההרחקה ע"י שימנע את ההיזק כשירחיק מחר, ותביעה זו שיש עליו שלא לסמוך, אינה מחייבתו שלא לסמוך כלל, אלא בידו לסמוך ולסלק כשיבא הניזק, וע"ז הוא דמהני טענת התעצמות, דכיון דיש לחוש שלא יסלקו אח"כ, ע"כ מצי לתבוע ממנו שירחיק עכשיו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולדרך קמא דאף כשאומר שיסלקו למחר איכא לעיקר תביעת ההרחקה, צ"ל דל"ד להיכא שסומך דבר שאינו מתקיים אלא זמן מועט, דשאני הכא דכיון דמצ"ע יהא הדבר קיים כשיבא הניזק, הרי דאף שהוא אומר שדעתו לסלקו, מ"מ חשיב זה כסמיכת מזיק על חבירו ואיכא ע"ז דין הרחקה.

    והי' מקום לפרש בזה בע"א, דהוא משום דלרבא דהבא לסמוך אינו סומך, חשבינן דההיזק הוא כבר עכשיו במה שמבטל את תשמישו, ואביי דפליג, הוא משום דכל דליתא לניזק, אין לו זכות לתביעת הרחקה, וכמש"נ בסימן א' בדעת הרמ"ה, וע"כ אף אם הוא אומר שיסלקו למחר, ל"מ זה לבטל לעיקר תביעת ההרחקה, וכל הא דמצינו לדון לפטרו מכח זה, הוא רק משום דהו"ל כמידת סדום, - אך כמדומה דאי"ז מתישב, דאי נימא הכי, א"כ מ"ט מודה רבא דבגפת וכיו"ב לא חשבינן לה כגיר"ד, הרי הוא מזיקו מעכשיו בביטול רשותו, ודמי לגוונא דיש לו אוצר והוציא בשעה זו את התבואה, דיש מקום גדול לומר דחשבינן לה כגיר"ד אף לדעת ר' יוסי, (ואף בלא הא דה"ז גירי המתחדש) משום דחשיב דמבטל רשותו מעכשיו, והו"ל גיר"ד. [↑](#footnote-ref-21)
21. וצ"ל דל"ד לריחים ותנור דיש בהן לדינא דהבא לסמוך אינו סומך, אף דאין ההיזק אלא ע"י שהאדם משתמש בהן, - דשאני ריחים ותנור שהם מסייעים בההיזק, ומשא"כ בחלון דהוי ההיזק ע"י הבנ"א הדרים הבית, והחלון אינו מכלל מעשה ההיזק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. והנה רבינו יונה בתחילת דבריו כתב דהא דבפותח חלון לחורבתו של חבירו ה"ה מעכב עליו, הוא גם משום דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, - ולכאו' יש לסייע מזה לדרך קמא, דמן הדין כל שסומך מזיק אף שדעתו לסלקו חשיב כסמיכת מזיק, וכל מה שבאנו לדון שלא יהא חבירו מעכב עליו, הוא משום דהוי כמידת סדום, וע"כ סגי לזה גם בטענה זו דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, אך אי נימא דכל שדעתו לסלקו לא חשיב כלל כסמיכת מזיק, וע"ז הוא דמהני הא דשמא יחזיק עליו, דכיון דשמא לא יסלקו לבסוף הו"ל כסמיכת מזיק, א"כ בדין דא"א לחייבו מכח הא דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, שהרי נזק זה שיצטרך להרחיק ד' אמות, אינו מחייב בהרחקה, דאל"כ מ"ט אם החלון עצמו אינו מזיק אלא הבנ"א הם המזיקין, ל"מ לתבעו מכח זה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך אכתי צ"ע בזה, ממש"כ רבינו יונה לקמן כ"ב א' בדין דושא, דאיירי בשהחזיק בכותל ג"ש וזה לא מיחה בו, והוי זה חזקה לשעבוד ד"א לדושא, והרי דאף דאי"ז סמיכת מזיק כלל, ואין חבירו יכול לעכב עליו, מ"מ יש לו למחות בו כדי שלא יחזיק עליו, ואם לא מחה יש לו חזקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-24)