הוריות פרק ב
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות - הרב אי_ש סטפנסקי

**הורה כהן משיח**

יש לחקור בהא דמשיח מביא פר ונשיא מביא שעיר ואילו יחיד מביא כשבה או שעירה, האם זה חילוק במעשה החטא, דחטא של יחיד מחייב כשבה או שעירה וחטא של משיח ונשיא מחייב פר ושעיר, או שמא החילוק הוא בגברא דיחיד חייב כשבה או שעירה ומשיח ונשיא חייבים פר, אך במעשה העבירה אין חילוק. ויש להוכיח מדין אשתני דינא להלן ריש פ"ג וכתובות מה. דהחילוק הוא בגברא, וכמו שביאר בשיעורי ר' שמואל סנהדרין עא: דלא שייך אשתני דינא אלא כאשר החילוק הוא בגברא ואין חילוק במעשה העבירה.

**הורה כהן משיח לעצמו וכו'**

בגמ' ילפינן דכהן משיח חייב רק בשגגת הוראה מדכתיב לאשמת העם הרי משיח כצבור, ועיקר קרא אתא למעט שאם נתחלף לו חלב בשומן פטור לגמרי, מפר הוא פטור מדכתיב לאשמת העם, ומקרבן יחיד פטור דכתיב מעם הארץ פרט למשיח. ואין שייכות בין ב' הלימודים, דאף אם לא היה חייב בפר על שגגת הוראה היה פטור מקרבן יחיד, וכן לאידך גיסא אף אם היה חייב בקרבן יחיד בשגגת מעשה הרי הוא חייב בפר בשגגת הוראה.

והיכא שהורה בשוגג שחלב מותר ומלבד זה נתחלף לו חלב בשומן, הרי זה תלוי בפלוגתת רב ור' יוחנן לעיל ב. לגבי פר העל"ד של צבור האם חשיב כה"ג תולה בבי"ד, דלרב כיון דהוי תולה בבי"ד חשיב הכא שגגת הוראה, ולר' יוחנן דלא הוי תולה בבי"ד חשיב הכא שגגת מעשה, וכן מבואר ברמב"ם עי' להלן.

ולגבי ע"ז מבואר בסוגיות להלן דחייב בשעירה כיחיד, ונחלקו רבי ורבנן האם בעינן שגגת מעשה, ויסוד מחלוקתן האם בע"ז החזירתו התורה לקרבן יחיד לכל דיניו, וחייב אף בלא שגגת הוראה, או שמא הוי דין מחודש שמשוח חייב בע"ז בשעירה כיחיד ואין זה מדיני קרבן יחיד.

**שוגג ועשה מזיד מזיד ועשה שוגג**

הקשו תוס' איך משכח"ל מזיד ועשה שוגג, דהיינו שהורה לעצמו במזיד ולבסוף עשה בשוגג, הא בשעה שאכל בשוגג היה סבור שהדבר מותר, ואם כן יש כאן הוראה חדשה שהחלב מותר, ומה מגרע הוראתו הקודמת שהיתה במזיד. ובשלמא אם נאמר דהוראה צריכה דיבור י"ל דהראשונה היתה בדבור והשניה בשתיקה, ואין כאן שגגת הוראה. אך כיון שמורה לעצמו פשוט שאין צריך דיבור, וכל שסבור שהדבר מותר חשיב אכילה בשגגת הוראה. ובתוס' רא"ש הקשה בשם הרמ"ה מדוע באמת חייב קרבן הא לאו שב מידיעתו הוא, דכיון שמתחילה הורה במזיד והיה אוכל אף לולי טעותו הרי אינו שב מידיעתו.

ותירץ הרמ"ה דהורה מזיד היינו שהורה להתיר חלב מטעם שאינו נכון, ואיירי באופן ששכח בשעת מעשה את זדונו וסבר שמטעם נכון הורה מקודם לכן, ואכל עפ"י הוראתו הראשונה, ואילו נודע לו בשעת אכילה שהדבר אסור לא היה אוכל, ושפיר הוי שב מידיעתו. ובזה מיושב נמי קושיית תוס', שהרי אכל עפ"י הוראתו הראשונה, וחשיב שפיר הזיד בהוראה.

ובמרומי שדה ביאר טפי עפ"י הא דאיתא בב"מ לג: ששגגת תלמוד עולה זדון, ופירש רש"י אם שגית בהוראה בשגגת תלמודך, שלא ידעת טעם המשנה ונתת בה טעם אחר, ומתוך כך דמית לה דין או הוראה שבא לידך ולמדת הימנה שלא כדת, שאין הטעם כמו שהיית סבור, שאילו ידעת טעם המשנה לא דמית לה מעשה הבא לידך. עולה זדון, ענוש אתה עליה כמזיד, שזדון הוא בידך, שלא שאלת טעם מרבך, עכ"ל. וכן הכא איירי במשוח שהורה בפשיעה, דהיינו שלא בירר את הדין כל צרכו ומחמת עלה לו טעות בהלכה, וידע באותה שעה שיכל לברר יותר ונתעצל, ואח"כ שכח את פשיעתו ואכל עפ"י הוראתו, הרי זה נחשב להורה מזיד ועשה שוגג.

וכן לאידך גיסא הורה שוגג ועשה מזיד, דהקשה הרמ"ה למה לי לטעמא דבעינן שגגת הוראה תיפו"ל דהוא מזיד באכילתו ואין קרבן במזיד. וביאר הנצי"ב דאיירי באופן שבירר את הסוגיא כל צרכו ומכל מקום טעה, ואח"כ מצא טעם לסתור דבריו הראשונים ונתעצל ולא בירר ואכל, דנמצא שבשעת הוראתו היה שוגג ובשעת אכילה היה מזיד (בהוראה ולא במעשה). משא"כ הורה שוגג ועשה שוגג, דהיינו שבירר את הדין כל צרכו ובמשך הזמן לא מצא סתירה לזה, אע"פ שלא חזר על עיונו וסמך על הוראתו הראשונה הרי זה שוגג גמור, לפי שאדם רשאי בשעת מעשה לסמוך על עיונו ואינו צריך לחזור ולברר שוב.

ובעיקר דברי הנצי"ב נראה פשוט דיחיד בכה"ג חייב חטאת, דהיינו שאם יחיד למד את הסוגיא ולא עיין כל צרכו ועלה לו טעות ואכל מחמת כן, הרי הוא חייב חטאת, ואף שפשע בהוראתו מכל מקום חשיב שוגג ולא מזיד. ורק לגבי משוח דיש תנאי של שגגת הוראה בעינן שיהא לזה שם הוראה ולא יפשע בהוראתו.

ובתוס' רא"ש יישב קושיית הרמ"ה, דבאמת הורה מזיד ועשה שוגג פטור מצד שאינו שב מידיעתו, והורה שוגג ועשה מזיד פטור מצד מזיד. והא דאצטריך קרא דלאשמת העם הוא לעיקר הדין דבעינן שגגת מעשה, ואם נתחלף לו חלב בשומן בלא הוראה פטור.

החק נתן תירץ קושיית תוס' מדוע חשיב הורה מזיד הא עכשיו עשה בשוגג, דמשכח"ל באופן שהורה מזיד שהחלב מותר ואח"כ נתחלף לו חלב בשומן, דבשעת אכילה היה שוגג. אמנם עדיין יקשה בכה"ג קושיית הרמ"ה מדוע לא חשיב שאינו שב מידיעתו. ועוד הקשה ההורה גבר שלפי ר' יוחנן דבכה"ג לא חשיב תולה בבי"ד בלא"ה הוא פטור משום שאין כאן שגגת הוראה כלל.

ביאור דברי הרמב"ם

הרמב"ם פט"ו ה"ב ביאר את הדין דבעינן שגגת הוראה בכמה אופנים.

א, שגג וזרק בשגגה. כלומר, שגגת מעשה בלא שגגת הוראה כלל, כגון נתחלף לו חלב בשומן וכיוצ"ב.

ב, או שתלה בהוראתו ולא היה חכם מופלא. כלומר, דהיכא שאינו בר הוראה אין כאן שגגת הוראה, ולעולם חשיב כשגגת מעשה.

ג, או שעקר כל הגוף בהוראתו. זהו דין אחר דבעינן דומיא דבי"ד שיבטל מקצת ויקיים מקצת.

ד, או ששגג בהוראה לבטל מקצת ולא עשה והוא סומך על הוראתו, אלא עשה בשגגה אחרת. לכאורה כונתו שהיו לו ב' טעויות, גם בהוראה וגם שנתחלף לו חלב בשומן, ומבואר ברמב"ם דבכה"ג חשיב שגגת מעשה, והיינו משום שפסק כר' יוחנן דאין זה תולה בבי"ד וכמש"כ לעיל בשם הורה גבר.

ה, או שהיה מזיד בהוראה ושגג במעשה. וכונתו לדין המשנה אך לא ביאר איך איירי, ואפשר לפרש כדברי הנצי"ב דאיירי בפשע בשעת עיונו והורה בטעות ושכח בשעה שאכל שפשע בעיונו. ומכל מקום צ"ב מדוע לא כתב או שהיה שוגג בהוראה והזיד במעשה. ואפשר דנקט הרמב"ם שבאופן זה הוי מזיד ממש, ופשיטא דפטור, ואין זה שייך לדין שגגת הוראה, ולא ס"ל כדברי הנצי"ב דאיירי במצא סתירה להוראתו ונתעצל ולא עיין שוב.

**דף ז ע"א**

**צבור בפר ואין מביאין אשם תלוי ומשיח בפר ואין מביאין אשם תלוי**

מבואר בברייתא ב' דברים שמשיח דומה לצבור, שדינו בפר ושאינו מביא אשם תלוי, וב' דברים שדומה לנשיא שמביא שעירה בע"ז ומביא אשם ודאי. ולבסוף מסיק דאשם תלוי בכדי נסבא שהרי לא ידעינן שמשיח פטור מאשם תלוי אלא מקרא דלאשמת העם, ועיקר הדמיון הוא ששניהם בפר. והקשה באר שבע דזה כבר כלול במה דאמר בתחילה צבור מוצא מכלל יחיד ומשיח מוצא מכלל יחיד, ומוצא היינו שיחיד בכשבה או שעירה ומשיח בפר. ותירץ מרומי שדה דבתחילה יליף מעצם הדבר שהוא שונה מקרבן יחיד, ואח"כ מדמה לצבור טפי מנשיא ששניהם בפר דוקא.

**צבור בפר ואין מביאין אשם תלוי**

רש"י פי' ב' טעמים מדוע אין צבור מביאין אשם תלוי, חדא דאין חטאתן ושגגתן שוה וכמו דממעטינן משוח, ועוד דצבור אינו בכלל נפש. והא דאין מביאין פר לכאורה הוא פשוט ואין צריך לפנים, דהא ילפינן להלן ח: דלא נאמר פרשת פר העל"ד אלא בדבר שזדונו כרת ושגגתו חטאת קבועה, ולא באשם, ורש"י בא לבאר רק מדוע אין צבור מביאין אשם תלוי כצבור, דהיינו אשם אחד לכולם ע"י בי"ד מצד פרשת אשם תלוי.

הרמב"ם פי"ב משגגות ה"ב כתב: בית דין שנסתפק להן אם שגגו בהוראה או לא שגגו אינן חייבין באשם תלוי, שנאמר ונודעה החטאת עד שתוודע ואחר כך יתחייבו בקרבן. [ומש"כ הכס"מ שם שכונתו לגמ' לעיל ה. ידעו שהורו וטעו מה הורו יכול יהיו חייבין ת"ל ונודעה החטאת, כבר העיר המל"מ דזה הביא הרמב"ם בפי"ד ה"ד, וכאן איירי בספק חטאו רוב הצבור עפ"י בי"ד, ומקורו מסוגיין דאין צבור מביאין אשם תלוי]. ויל"ע הא מיעוט זה נאמר בפר העל"ד, וכבר כתבנו דמפר העל"ד אין צריך פסוק לפטור, דפרשה זו נאמרה רק במקום חטאת קבועה. ולפי הגרי"ז דלהלן מיושב שפיר, דאצטריך לפוטרו מפר בתורת ודאי ולא בתורת ספק. [ואולי י"ל דמכל מקום ס"ד לחייב בי"ד בפר, כיון דאשם תלוי בא במקום חטאת, וס"ד דהוי כחטאת קבועה דדינם בפר, וצ"ע].

והקשה הלח"מ מדוע לא הביא הרמב"ם את הטעמים שכתב רש"י.

ותירץ ביהגה האריה בשם הגרי"ז דאיכא נפק"מ גדולה בין הטעמים של רש"י לטעם של הרמב"ם, שלפי רש"י הוי פטור מאשם תלוי, אך כלפי החטאת נשאר הדבר בספק, ולפי"ז הצבור אין יכולין להביא לא כשבה או שעירה כיחיד ולא פר כצבור, דאין יודעין אם חטאו רובן עפ"י בי"ד ודינם בפר ולא בכשבה ושעירה, או שמא יחידין הן ודינם בכשבה ושעירה ולא בפר. משא"כ לפי הרמב"ם דהפטור הוא מדכתיב ונודעה החטאת הרי זה פטור ודאי מפר העל"ד של צבור, והיינו דנתחדש כאן שאין חיוב פר עד שיודע בודאות שחטאו רוב צבור עפ"י בי"ד, וכל עוד שלא נודע כן ליכא חיוב כלל ואף לא בתורת ספק. ולא דמי לדין ידיעה דחטאת יחיד, דסיבת חיוב איכא אף בלא ידיעה, אלא שלא חל חיוב בפועל עד הידיעה, ואע"פ שהידיעה מעכבת ואם הביא קרבן ואח"כ נודע לו שחטא לא יצא, מכל מקום סיבת חיוב איכא מיד, ולכן בספק חייב אשם תלוי. אך בפר של צבור נתחדש שאפילו סיבת חיוב ליכא עד שיודע שחטאו רובן עפ"י בי"ד בודאי, וממילא ליכא אשם תלוי בצבור כיון דליכא ספק חטאת. ומעתה במצב של ספק הרי כל אחד מהצבור צריך להביא אשם תלוי בתורת יחיד, שהרי הוא בספק כשבה או שעירה ואינו בספק פר.

וכן כתב רבינו חננאל כאן להדיא, וז"ל: והוא הדין אם הורו ונסתפק לקהל אי עשו אם לא, לא מייתי צבור אשם תלוי דכתיב ונודעה החטאת וגו', אבל כל אחד מביא אשם תלוי, ומשיח בפר ואין מביא אשם תלוי, עכ"ל. ומבואר כשיטת הרמב"ם דילפינן מונודעה החטאת, וכן מבואר כדברי הגרי"ז שלפי"ז כל אחד חייב אשם תלוי, עכת"ד.

ויל"ע בדברי הגרי"ז שלפי רש"י כיון שהחיוב נשאר בספק ממילא הצבור פטורין, מדוע לא יתחייבו באשם תלוי, מאי שנא ממש"כ התוס' רא"ש לעיל שם שאם הורו ב"ד שחלב הקיבה מותר ואכלו הצבור חלב ואינם יודעים אם היה חלב הקיבה או חלב אחר, הרי הצבור מביאין כל א' מהם אשם תלוי, כי ספק חלב הקיבה כספק שומן הוא להם כיון שהתירוהו ב"ד, אלמא בספק כשבה או שעירה ספק פר מביאין היחידים אשם תלוי. וכן נקט החזו"א סי' ט"ו סקי"א בפשיטות, דכל יחיד מביא אשם תלוי.

ונראה לחלק דהתם מספק"ל איזה חלב אכלו, האם חלב שמחייב כשבה או שעירה או שמא חלב שמחייב פר, וחיוב פר אינו חיוב על היחידים אלא על בי"ד, ואף למ"ד צבור מייתי כתב הרמב"ם דבי"ד מביאין את הפר, ועוד, דקרבן פר הוא קרבן אחר והו"ל כקרבן אשם כלפי חטאת, ובכה"ג חשיב שלכל יחיד יש ספק כשבה או שעירה וכל אחד ואחד חייב אשם תלוי. אך בסוגיין איירי ביודעים מה אכלו ואיזה חטא חטאו ויודעים שהיה בשוגג עפ"י בי"ד, אלא שאינם יודעים האם חטאו מיעוט צבור ודינו בכשבה ושעירה או חטאו רוב צבור ודינו בפר, וכיון שהספק הוא איזה קרבן יש בחטא זה בכה"ג לכו"ע ליכא אשם תלוי.

ואף שחילוק זה הוא מחודש מכל מקום נראה להוכיח כן מדברי הרמב"ם פי"ג ה"ד דמיעוט חטאו בחלב ומיעוט בע"ז מצטרפין, וביאר הר"י קורקוס דאף שבגמ' מסיק בספק מכל מקום ליכא נפק"מ כיון שבלא"ה אי אפשר להביא לא פר ולא פר ושעיר, עי' לעיל ג. בהרחבה, ולכאורה יש להקשות דאכתי איכא נפק"מ לאשם תלוי, דאם מצטרפין הרי אין חייבים כיחידים בתורת ודאי, ואם הוי ספק כל אחד צריך להביא אשם תלוי כמש"כ התוס' רא"ש. ומוכח דבכה"ג שיודעים במה חטאו וכל הספק הוא אם יש כאן מיעוט צבור או רוב צבור אין מביאין אשם תלוי.

ובמש"כ ר"ח והגרי"ז בדעת הרמב"ם דכיון שפטורין מפר בתורת ודאי דכתיב ונודעה החטאת הרי כל אחד מביא אשם תלוי, יל"ע מדוע לא יתחייבו בכשבה או שעירה כיחיד, מאי שנא ממש"כ הרמב"ם פי"ד ה"ד שאם בי"ד הורו בשגגה ושכחו עצמו של חטא שהורו בו, אע"פ שהן יודעין בודאי שחטאו בשגגה הם פטורין והעושים על פיהם חייבין בפ"ע, אלמא כל מקום שבי"ד פטורין בתורת ודאי הרי היחידים חייבים בקרבן יחיד, ועי' לעיל ג. שהרחבנו בדברי הגר"ח בזה. ואם כן אף הכא יתחייבו היחידים בכשבה או שעירה בתורת ודאי ולא באשם תלוי.

ונראה לחלק דהתם בי"ד יודעים ודאי שחטאו בשגגה אלא שאין יודעין איזה חטא, ובכה"ג הוי פטור מסויים מקרבן פר העל"ד של צבור, וכיון דאיכא פטור מסויים ממילא היחידין חייבים. אך הכא הפטור הוא משום חיסרון ידיעה דאין יודעין האם חטאו רובן על פיהם, ואין זה פטור מסויים אלא דהתורה הצריכה ידיעה ודאית, ואף שהפטור מפר הוא בתורת ודאי מכל מקום אין זה מחייב את היחידים בכשבה או שעירה בתורת ודאי, והרי זה נחשב שלכל אחד יש ספק אם חייב חטאת יחיד ואין ספק לגבי הפר, ובכה"ג איכא אשם תלוי. ועדיין הדברים אינם מבוארים כל הצורך.

**הורה עם הצבור ועשה עם הצבור מתכפר לו עם הצבור**

פירש"י הורה בפ"ע היינו בתרי איסורי, בי"ד בחלב והוא בע"ז, הורה עם הצבור כגון בחדא איסורא הוא בחלב והן בחלב. ובגמ' נאמרו ג' צדדים מה נחשב חדא איסורא, האם דוקא אותו חלב, או שמא אפילו ב' סוגי חלב, או שמא אפילו חלב ודם, ורק חלב וע"ז שאין שוין בקרבנן חשיב תרי איסורי. ועי' רש"ש דרש"י מלתא דפסיקתא נקט, דחלב וע"ז ודאי חשיב תרי איסורי, ואותו חלב ודאי חשיב חדא איסורא, אך ב' סוגי חלב או חלב ודם הוי ספק.

ויסוד הדין שמשוח שהורה עם הצבור מתכפר עם הצבור נלמד בגמ' מקרא דכתיב על חטאתו אשר חטא. ומהא דמספק"ל בגמ' דאף ב' סוגי חלב או חלב ודם חשיבי כחדא איסורא ומתכפר עם הצבור מוכח דאין מתכפר עם הצבור מחמת שהוא תולה בבי"ד, שהרי חטא בדבר אחר שלא הורו בו בי"ד כלל, ובנשיא ויחיד כה"ג מביאין קרבן יחיד. אלא ביאר החזו"א סי' ט"ו סק"א דיסוד הכפרה הוא דחידשה תורה דחשיב חד מכשול, ואף שכל חטא עומד לעצמו נתחדש בתורה דסגי בכפרה אחת. ואדרבא, היכא דתלה בבי"ד הרי הוא פטור לגמרי, דכיון שלא הורה לעצמו אלא סמך על בי"ד הוי כשגגת מעשה ואינו חייב קרבן כלל, וכיון שאינו חייב קרבן אינו מצטרף לרוב החוטאין ואין גובין ממנו דמים. ורק היכא דלא תלה בבי"ד אלא הורה לעצמו וחייב בפר כהן משוח נתחדש דבחדא איסורא הרי הוא מצטרף עם הפר של בי"ד וסגי בקרבן אחד.

ויל"ע במקום שמתכפר עם בי"ד האם מצטרף לחוטאים בהוראת בי"ד להיות רוב. ויסוד הספק הוא האם נתחדש דהוא מצטרף אליהם בחטא או שמא הוא מצטרף אליהם רק בהבאת הקרבן בפועל.

עוד נסתפק החזו"א סק"ב האם גובין ממנו המעות, דכיון שלא תלה בבי"ד ולא חטא בהוראת הבי"ד אלא חייב כפרה בפ"ע אפשר שאינו מצטרף בגביית המעות.

עוד נסתפק החזו"א באיזה זמן צריך להצטרף עמהם בעשיית החטא, דבפשטות רק אם חטא בזמן שהורו בי"ד ועדיין לא נודע להם הרי הוא מצטרף עמהם בפר, אך אפשר דאם הורה לעצמו וחטא (ועדיין לא נודע לו שחטא) ואח"כ הורו בי"ד נמי מצטרף, וכן לאידך גיסא אפשר שאם נודע לבי"ד ורק אח"כ הורה לעצמו וחטא מצטרף, דסגי בצירוף בהבאת הקרבן.

כתב הרמב"ם פט"ו ה"ד: הורה הכהן המשיח עם בית דין ושגג הוא והם בהוראה אף על פי שעשה על פי ההוראה הזאת שטעו בה, הואיל ולא סמך בשעת מעשה על הוראתו לבדה אלא על הוראתו עם הוראת בית דין, הרי זה פטור ואין צריך להביא כפרה בפני עצמו, אלא אם היו בית דין מביאין קרבן מתכפר לו בכלל הצבור, ואם היו העושים הם המביאים קרבן הוא אינו מביא קרבן שהרי אין צריך כפרה בפני עצמו, עכ"ל. ומבואר ברמב"ם דמתני' איירי באופן שתלה בבי"ד דוקא, ויסוד הדין דמתכפר עם הצבור הוא משום שסמך על בי"ד ואין כאן שגגת הוראה, ולכן באופן שאין רוב שחטאו עפ"י בי"ד הרי הוא פטור לגמרי, דאין כאן שגגת הוראה. והקשה הר"י קורקוס דאם כן מאי מספק"ל בגמ' בב' סוגי חלב או בחלב ודם אי חשיב חדא איסורא או תרי איסורי, הא בכל אופן שלא סמך על בי"ד אינו מתכפר עמהם, ובהוראה אחרת איך יתכן שסמך על בי"ד. (וכתב דבב' סוגי חלב שייך לומר שכיון שראה שהתירו חלב אחד נסתייע הוא ושגג להתיר האחר, אך בחלב ודם לא שייך לומר כן). וכן הקשה ביהגה האריה בשם הגרי"ז.

הרע"ב פי' דהורה עם הצבור היינו שהיה הוא אחד מהסנהדרין ששגגו בהוראה, וכן פי' הראב"ד בפי' לתו"כ. והקשה רעק"א בשם באר שבע דבגמ' מבואר שאפילו בב' סוגי חלב או בחלב ודם חשיב חדא איסורא, ואיך יתכן לומר שהיה הוא עצמו בהוראת הסנהדרין. ועי' הורה גבר מש"כ בזה.

**שאין בי"ד חייבין עד שיורו וכו'**

פירש רש"י ומפני מה מתכפר בשל בי"ד עם הצבור וכו', והיינו דבא לתת טעם מדוע מתכפר עם הצבור. והקשה התו"ר דבגמ' יליף מקרא ומדוע צריך טעם לזה, וכן הקשה התויו"ט. ועוד הקשה דאיתא במשנה ולא בע"ז עד שיורו וכו', והתם משיח אינו כצבור דמתני' רבי היא כדאיתא להלן. ולכן כתב דהאי בבא בפ"ע היא.

ולפירוש רש"י דאתא לתת טעם מדוע מתכפרין עם הצבור בפשטות נראה דאתא לאפוקי יחיד ונשיא, דהם לא מתכפרין עם הצבור משום שאין דינם שוה. וצ"ע דהא ודאי כאשר תלו בבי"ד הרי הם מתכפרים עם הצבור. אך לפי מש"כ לעיל בשם החזו"א הדבר מבואר, דהכא איירי באופן שהמשיח לא תלה בבי"ד וכל חטא עומד לעצמו ומכל מקום נתחדש שמצטרף עמהם בפר, ומבאר הטעם משום שהם שוים בכפרתם, וזה ודאי ליתא בנשיא ויחיד.

עוד כתב רש"י דסתם משנה כר"מ שבי"ד מייתי פר והצבור פטורין. אך הלח"מ פט"ו ה"ד כתב דהרמב"ם לא ס"ל כן, דאם כן הו"ל לפסוק כר' מאיר דהוי מחלוקת ואח"כ סתם, אלא הרמב"ם נקט דהמשנה נקטה לשון זה שלא בדוקא, ועיקר הכונה שאין צבור חייבין וכו'. ובאמת לשון הרמב"ם פי"ב ה"א כל דבר שחייבין על שגגתו חטאת קבועה אם שגגו בי"ד הגדול בהוראה וכו' הרי בי"ד חייבין להביא קרבן חטאת וכו', ומבואר דאף שפסק כמ"ד צבור מייתי מכל מקום נקט כלשון המשנה כאן שבי"ד מביאין את הפר, ולפי"ז לק"מ. ובגדר הדבר עי' יהגה האריה לעיל ד: דאף לר' יהודה חובת בי"ד הוא, והם המתחייבים להביא קרבן והם הם המתכפרים ובעלי דבר של הקרבן, אלא שהתורה אמרה שהקרבן שהם חייבין צריכין להביא ממעות של י"ב שבטים מכל שבט פר אחד ולא ממעות שלהם. עיי"ש מש"כ בזה בהרחבה.

**יכול יביא פר לעצמו ודין הוא נשיא מוצא מכלל וכו'**

לפי מה שביארנו לעיל דצירופו עם הצבור אינו מדין תולה בבי"ד אלא דסגי בכפרה אחת לחטא הצבור וחטא הנשיא צ"ב איך ס"ד ללמוד דין זה מנשיא, הא התם איירי בגוונא דהנשיא תלה בבי"ד וקמ"ל דאע"פ שאם שגג לעצמו דינו בשעיר ואינו בכלל הצבור מכל מקום כאשר תלה בבי"ד דינו ככל יחיד. ובגוונא דלא תלה בבי"ד באמת מביא שעיר ואינו מצטרף לצבור. ולגבי משוח איירי דוקא באופן שלא תלה בבי"ד, וכפי שביארנו לעיל, ואיך אפשר ללמוד דין זה מנשיא. ולפי הרמב"ם דאיירי בסמך על הוראת בי"ד ניחא. שוב ראיתי דכן תמה החזו"א סוף סק"ו.

**אילימא דהוא מופלא והם אינן מופלאין**

רש"י פי' דמופלא דרישא הוא מופלא והן אינם מופלאין איירי במופלא יותר מהם, והכונה לגמ' לעיל ד: שאם לא היה מופלא של בי"ד שם לא הויא הוראה, (עי' חזו"א סי' י"ד ס"ק י"ח שהוכיח מכאן דאף שהמופלא לא היה מהסנהדרין כלל הרי הוא מעכב את ההוראה, ודלא כמו שכתב שם דפליגי בזה התירוצים ברש"י, עיי"ש). ומופלאין דסיפא איירי בראויין להוראה, דאם אינו ראוי להוראה הוי כשגגת מעשה בלא שגגת הוראה, ולכן מוקי לה בשוין דהיינו שאף הוא ראוי להוראה אלא שאינו מהסנהדרין.

הרמב"ם כתב והוא שיהיה חכם מופלא וכו', ולמד החזו"א סק"ו מדבריו דהא דמופלא שבבי"ד מעכב את ההוראה היינו דוקא כשהוא ממנין הסנהדרין, אך הכא שאינו מהסנהדרין אע"פ שהוא מופלא יותר מהם אינו מעכב. (צ"ב דלמא מופלא דהכא היינו ראוי להוראה ואינו גדול משאר הסנהדרין, ולעולם אם יש מופלא יותר מהם הרי הוא מעכב אף שאינו ממנין הסנהדרין). ולפי"ז פי' קושיית הגמ' אילימא דהוא מופלא והן אינם מופלאין דהיינו שהוא חכם שהגיע להוראה והם לא הגיעו להוראה, הרי הם אינם חייבים כלל, דאין כאן הוראת סנהדרין.

ובתוס' רא"ש כתב ולא בריר לי שפיר מאי מופלא דראוי להוראה וכו', וצ"ב מה הוקשה לו דלמא אינו ראוי להוראה כלל ואינו מהסנהדרין. ולפי מש"כ הרע"ב דאיירי בכהן משיח שהוא מסנהדרין מבואר שפיר קושייתו דאיך יתכן שהוא מהסנהדרין ואינו ראוי להוראה.

והנה רש"י פי' דהקושיא היא בתרי איסורי, מדוע אינם מתכפר עמהם וכל אחד מביא בפ"ע הא הבי"ד אין מביאין כלל. והקשה מהרש"א הא שפיר משכח"ל בהורה עמהם במה שהם הורו ומלבד זה הורה לעצמו באיסור אחר, דהשתא כל הוראה קיימת לעצמה. ועי' חק נתן והוראת שעה מש"כ ליישב. ובקרני ראם כתב דמכל מקום יקשה מאי קמ"ל דבהורה עם הצבור מתכפר עמהם, כיון דהוי הוראה אחת ממש ואין הוראה שלהם הוראה בלא הוראתו. וכשם שבאיסור אחד איירי בלא הורה עמהם כך בתרי איסורי איירי בכה"ג שלא הורה עמהם בפסק שלהם.

החזו"א כתב לפרש קושיית הגמ' באופן אחר, דכתב לחדש דכל היכא שידע מהוראת בי"ד אע"פ שגם הוא הורה כן לעצמו הרי זה נחשב כשגגת מעשה בלא שגגת הוראה, שהרי הוא חייב לנהוג כמו הוראת בי"ד, ונמצא שאין משמעות להוראת עצמו. ואם כן על כרחיך איירי בלא ידע כלל מהוראת בי"ד, והשתא פריך מדוע באיסור אחד הוא מצטרף עמהם, הא כיון שאינו יודע מהוראתם אין הוראה שלהם הוראה כלל והצבור מביאין כשבה או שעירה כיחידים, (ולא כפירוש רש"י דהקושיא על תרי איסורי), ושפיר מיושב קושיית מהרש"א. ועי' להלן דכתב לפרש דבזה פליגי אביי ורבא, וקושיית הגמ' היא רק לרבא.

**דף ז ע"ב**

**סבר אביי למימר חטא בפ"ע ועשה בפ"ע היכי דמי דיתבי בשני מקומות וקא מורו בתרי איסורי**

תוס' גרסו וקא מורו בחדא איסורא, וביארו הורה גבר וחזו"א סברת אביי לפי"ז דאף באיסור אחד אינם מצטרפין עד שידע מהוראתם, אך בלא ידע מהוראתם אינן מצטרפין. ורבא הקשה דאין הבדל בין ידע מהוראתם ללא ידע, אלא בכל גוונא של חטא אחד מצטרפין. (ולשון רבא דחוק מאוד, דהו"ל למימר דאפילו בחטא אחד מצטרפין ומדוע נקט שאפילו בתרי איסורי מצטרפין בחד מקום). וכתב החזו"א דאף לגירסא דידן יש לבאר כן, דאו או קאמר, דמתכפר בפ"ע או היכא דיתבי בשני מקומות או מורו בתרי איסורי. ולפי"ז כל הספיקות בגמ' להלן בב' סוגי חלב או בחלב ודם היינו לרבא, אך לאביי כיון שצריך שיעשה במקום אחד דהיינו שיצטרף לבי"ד בעשיית החטא ודאי איירי באותה הוראה דוקא.

ובהורה גבר כתב ליישב עפי"ז דעת הרמב"ם דמתני' איירי בסמך על הוראת בי"ד, ולכן מצטרף עמהם בפר, ותמה הר"י קורקוס דבב' סוגי חלב או בחלב ודם לא שייך לומר כן. ויישב דהרמב"ם פסק כאביי שדוקא במקום אחד מצטרפין, וטעמו משום שסמך על הוראתם, ובאמת כל הספיקות בגמ' בחלב ודם או בב' סוגי חלב היינו לרבא. ובחזו"א הוסיף דכן הוא בירושלמי, ולפי"ז ניחא מדוע פסק כאביי.

ובזה ניחא נמי מדוע פסק הרמב"ם דבחלב ודם מתכפר בפ"ע אף שבגמ' מסיק בספק, וכן מדוע לא כתב את הספק בב' סוגי חלב האם מתכפר עמהם. והיינו דכיון שפסק כאביי שוב אין מקום להסתפק בזה כלל.

הקשו תוס' מדוע פריך לעיל אילימא דהוא מופלא והן אינן מופלאין אין כאן הוראה כלל, והיינו משום דהיה לו ללמוד ולא למדו, הא לאביי אפשר להעמיד סיפא באיסור אחד ולא ידע מהוראתם, דאין מצטרף עמהם, ובכה"ג לא שייך לומר היה להם ללמוד שהרי הוברר שאף הוא הורה כמותם. (דברי התוס' מחודשים דבפשטות כל שבשעת הוראה לא למדו ממנו אין כאן הוראה אף אם לבסוף הוברר שגם הוא היה מורה כמותם). ותירצו דהסוגיא שם קאי לדעת רבא, ויש גורסים את הסוגיא שם אחרי דברי רבא. ובחזו"א כתב שלפי פירושו בגמ' לעיל דברי התוס' מוכרחים, דהא פי' קושיית הגמ' דאי ידע מהוראתם חשיב כשגגת מעשה בלא שגגת הוראה ואינו חייב כלל בפר, (ונקט החזו"א דאפילו כשהוא מופלא והם צריכים את הוראתו מכל מקום חשיב כלפיו כשגגת מעשה בלא שגגת הוראה), ולאביי אדרבא, איירי דוקא בידע מהוראתם, ועל כרחיך דבהא גופא פליגי אביי ורבא, דלאביי לא בטלה הוראתו וחשיב שגגת הוראה אף כלפיו, וס"ל דמתני' איירי דוקא בידע מהוראתם, ולרבא מתני' איירי דוקא בלא ידע מהוראתם, דאי ידע בטלה הוראתו.

**דף ח ע"א**

**למה לי אשר שגג הא קמ"ל עד דאיכא כל חטאו בשגגה**

עי' קרן אורה שהקשה דלרבנן קרא דאשר שגג מיותר, עיי"ש מש"כ בזה. ולכאורה י"ל שלפי ר' עקיבא דמחייב אשם מעילות באשם תלוי איכא נפק"מ אף לרבנן דאין צריך שגגת הוראה.

**דף ח ע"ב**

**איזו היא מצות עשה שבנדה פרוש מן הנדה**

רש"י פי' סמוך לוסתה, ותוס' ותו"ר פי' אם נטמאת בשעת תשמיש דאסור לו לפרוש באבר חי, וכן מפורש במס' שבועות. ומרבינן ליה בתו"כ מקרא דמצות ה' דמביאין חטאת על מ"ע שבנדה, כיון שיש בה ל"ת. וצ"ע מאי נפק"מ בילפותא זו, תיפו"ל דחייב חטאת מחמת הל"ת. ונראה דמרבינן דהיכא דאיכא עשה ול"ת אף העשה מחייב חטאת, ונפק"מ לר"ל דבעינן שישגוג בלאו ולא סגי בשגג בכרת, דאם ישגוג בעשה נמי מהני. וכן לר' יוחנן הזיד בכרת ושגג בעשה יתחייב קרבן, כיון שהעשה שבנדה נמי מחייב. [וצ"ב מאי קמ"ל מתני' דבי"ד חייבין על עשה ועל ל"ת, הא הוי חטאת קבועה ומה"ת שיהיו פטורין].

**מנה"מ דצבור לא מחייבי וכו'**

נראה בסוגיית הגמ' דהגז"ש דואשם ואשר לא תעשנה ומצוות דבעינן זדונו כרת ושגגתו חטאת קבועה נאמרה בין בבי"ד בין במשיח ובין בנשיא, ולא שייך פר העל"ד ופר משיח ושעיר נשיא אלא במקום שזדונו כרת ושגגתו חטאת קבועה, וכל הנידון במשניות דלהלן הוא האם חייבים בקרבן עולה ויורד, אך לולי גז"ש זו ודאי היו חייבים בפר ולא בעולה ויורד כדין שאר חטאות.

ור' אליעזר פליג בסיפא דנשיא מביא שעיר, דס"ל שחטאת של עו"י נמי חשיב כחטאת קבועה, דאין זה קרבן מחודש אלא שהתורה הקילה בחטאים אלו, והוי שפיר בכלל הגז"ש, אך חטא שדינו באשם ודאי מודה ר' אליעזר שאין דינו בפר מחמת גז"ש זו. ואם כן נראה שלפי ר' אליעזר בי"ד נמי חייבים בפר על טומאת מקדש, דאין הבדל בין נשיא לבי"ד, ורק משיח פטור משום דס"ל כר' שמעון כמבואר בסוגיא שם, ועי' קרן אורה שהעיר כן.

**ומה צבור בחטאת קבועה אף אשם תלוי וכו'**

צ"ב מדוע צריך ללמוד אשם תלוי מצבור ולא ילפינן להדיא מגז"ש מחטאת דבעינן חטאת קבועה.

**אין חייבין על שמיעת קול וכו'**

רש"י גרס אין בי"ד חייבין, ונראה מדבריו דרישא ריה"ג היא דבי"ד ונשיא פטורין משלשתן, וכתב דהוא הדין משיח, והיינו לטעמא דר' ירמיה דבעינן בא לכלל עניות, אך לטעמא דעולא כל שמתחייב באחת וכו' משיח חייב בעולה ויורד. אך הרמב"ם בפיה"מ פי' דרישא היא שיטת חכמים שאין בי"ד ומשיח חייבין על שלשתן, ופי' דהיינו שהם פטורין מפר, אך בקרבן עולה ויורד משיח חייב וכפי שיתבאר במשנה הבאה. וצ"ב לפי פירושו מאי קאמר ריה"ג והנשיא כיוצ"ב, הא ריה"ג בא לפטור נשיא מקרבן עולה ויורד, ות"ק לא איירי בזה דהא מחייב משיח בעולה ויורד, וצ"ע.

**דף ט ע"א**

**יצא נשיא ומשיח שאין באין לידי עניות**

פירש רש"י דלעולם עשירים הם, ובריש כריתות כתב דעניות לא שכיחא בהו, והיינו דעל צד רחוק ודאי משכח"ל דהא ר"ע ור"ש ילפי מקרא זה קרבן אהרן דאין כ"ג מביא מנחה בדלי דלות, אלמא משכח"ל. ובחזו"א כתב דמשכח"ל בהפקירו כל נכסיהן, ובמרומי שדה כתב כגון שלא הספיקו להעשירם.

עוד יש לדון דמשכח"ל בנשיא ומשיח שחטאו ונסתלקו מהמלכות והכהונה ואח"כ נעשו עניים, דהא גדר עשיר ועני נקבע בשעת הבאה, וכיון שעכשיו הם עניים מביאים קרבן עני, ונתחדש שהם פטורים לגמרי משום שאין זה שכיח בהם. אך יתכן דבכה"ג באמת חייבים בעולה ויורד, דאף שהחטא היה בשעה שלא היו ראויין להיות עני ועשיר, מכל מקום בשעת הבאה ראויין לזה, וצ"ע. (עי' קרן אורה דזה גופא ספק הגמ' האם הוי דחוי או פטור).

ויל"ע בנשיא ומשיח שנעשו זבים ונתרפאו, או שנעשו מצורעים ונתרפאו לפי מה שנקט רש"י דחשיב שאינו נעשה עני ופטור, דלכאורה יהיו מחו"כ לעולם ולא יוכלו להטהר מזיבתן וצרעתן. אך לפי מש"כ הראשונים בשבועות ח. דלפי הס"ד שיוה"כ תולה למחו"כ הרי הוא מותר באכילת קדשים ביוה"כ, ולאחר יוה"כ דחייב להביא קרבנות חוזר ונאסר בקדשים, ומבואר דאיסור קדשים תלוי ועומד בחיוב הכפרה, ולפי"ז כיון שהתורה פטרה נשיא ומשיח מקרבן שוב אינם מחו"כ ומותרים בקדשים.

**א"ל דילך או דגזא**

רש"י פי' דהאי נמי אינו בא לידי עניות דגזא דידיה כדקאי קאי. והרמ"ה הקשה דכיון שאין בידו ליקח מיסים הרי הוא יכול לבא לידי עניות, והוי ככל עשיר שיש לו נכסים הרבה ומכל מקום יכול לבא לידי עניות. ולכן כתב דמסיק דחשיבי באים לידי עניות וחייבים בעו"י. ובתוס' רא"ש יישב דעת רש"י דכיון שכבר נפטר מחמת עשרו עדיין הוא עומד באותו הפטור, וצ"ב כונתו. ובחזו"א סקט"ו כתב לבאר דאף בזמן שהוא מצורע חייבים לכבדו ולגדלו, וחשיב מחמת כן שאינו בא לידי עניות כמו בזמן מלכותו.

**על שמיעת הקול ועל ביטוי שפתים וכו'**

יל"ע דהכא מבואר שמשיח ונשיא חייבים בעולה ויורד ואילו במשנה לעיל תנן דהם פטורים. ומרש"י נראה דהתם ריה"ג קאמר לה והכא ר' שמעון קאמר לה, ותרי תנאי נינהו. אך הרמב"ם פי' דתרוייהו סתם משנה ויישב דלעיל איירי לגבי לפוטרן מהפר והכא איירי לחייבן בקרבן עולה ויורד. ונקט דאין הלכה כר' עקיבא וריה"ג דפטרו משיח או נשיא ומשיח מעולה ויורד, ולא כר' שמעון דפטר משיח מטומ"ק, ולא כר' אליעזר דמחייב בפר, אלא כסתם משנה דלפי חכמים בין נשיא ובין משיח חייבים בעולה ויורד.

אך רש"י כתב דג' מחלוקות בדבר, ומבואר דאין במשנה שיטת חכמים שמחייבים בכולם אלא ג' תנאי בלבד. [ומה שלא חשב ד' תנאי מחמת ר"א, דר"ש ור"א פליגי מה הן מביאין, ורש"י איירי האם הן מביאין, ולגבי זה איכא רק ג' שיטות].

**דף ט ע"ב**

**כאן בדלי דלות**

נסתפק החזו"א סקי"א האם הוי פטור גמור, דכאשר המשיח בדלי דלות הרי הוא פטור ממנחה ואף לאחר שיעשיר, או שמא נתמעט שאינו מביא מנחה אך עדיין בר חיובא הוא וכשיעשיר צריך להביא קרבן.

**א"ר יוחנן לא אמר ר"א אלא בטומ"ק**

ביאר החזו"א סק"ח דר' אליעזר ושאר תנאים פליגי האם חטאת דעולה ויורד הוי חטאת מחודשת, וכיון דילפינן בגז"ש דאין בי"ד ונשיא ומשיח מביאים קרבן המיוחד להם רק בזדונו כרת ושגגתו חטאת קבועה ממילא אין זה כולל חטאים של עו"י, או שמא אין זה חטאת מחודשת אלא שהתורה הקילה עליהם לדון בעו"י, והוי בכלל הגז"ש. ויש לדון נפק"מ בזה לענין שלא לשמה, דמבואר בזבחים ט: שאם שחט חטאת חלב לשם חטאת דם לא חשיב שינוי קודש וחטאת קבועה לשם חטאת עולה ויורד חשיב שינוי קודש, ולכאורה לר' אליעזר כיון שאין זה חטאת מחודשת לא חשיב שינוי קודש.

וברש"י ריש כריתות מבואר שנשיא מביא שעיר אף בדלות ודלי דלות, דלא נתחדש קולא זו אלא במקום כשבה או שעירה ולא במקום פר ושעיר.

והשתא אתא ר' יוחנן לחדש דלגבי ביטוי שפתים ושמיעת הקול מודה ר' אליעזר, ומשמע מרש"י דזדונו כרת מיהא בעינן, ורק לגבי שגגתו חטאת יש לדון אי בעינן חטאת קבועה או לא. והחזו"א כתב דכיון שאין בהם כרת מודה ר"א דחטאתם הוי חטאת מחודשת ואינה בכלל הגז"ש.

[בגמ' מבואר שר"א לא איירי במשיח משום דס"ל כר' שמעון דמשיח שחטא בטומ"ק אינו בכרת, וצ"ע דמכל מקום אין זה טעם לפוטרו מפר כיון שאין חטאתו מחודשת. וצ"ל לפי מש"כ רש"י דמכל מקום זדונו כרת מיהא בעי. ובאמת לפי מה דרוצה לומר דלא כר' יוחנן באמת יתחייב אף בטומ"ק. אך אפשר דאין זה קושיא כלל, דכיון שאינו בכרת אין כאן חיוב חטאת כלל וגרע מביטוי שפתים ושמיעת הקול].

**א"ל ור"ע מי פטר ליה מפר**

החזו"א שם ביאר את הגמ' בפשיטות, דלא יועיל לומר שר"א סובר כר"ע שאין משיח חייב עולה ויורד, דהא כל הטעם הוא משום שאינו במנחה וכיון שאינו במנחה אינו בעשירות ודלות, אך לר"א שדינו בפר הרי אין כאן עולה ויורד ולעולם מביא פר כמש"כ בשם רש"י בכריתות, ואילו ר"א היה מחייב נשיא גם בשמיעת הקול הוא הדין משיח היה חייב פר בשמיעת הקול. [ובתוס' רא"ש נראה דלא גרסינן ליה אלא ותו לא מידי, ולפי"ז נשארת הדחיה דלמא סבר כר"ע, וצ"ע מה יענה לסברת החזו"א].

אך רש"י לעיל נקט דר"ע מחייב בפר אליבא דאמת, ועוד נקט דמחייב פר בכולן ואף בב"ש ושמיעת הקול. והקשה החזו"א דלא יתכן לומר כן, א, לשון פטורין משמע פטורין לגמרי. ב, לגבי נשיא מודה ר"ע דחייב עולה ויורד ולא פר, וכמש"כ רש"י בריש כריתות, ומדוע משיח חייב פר. ג, מדוע לר"ע צריך מיעוט לפטור מעולה ויורד כדי לחייב פר ולר"א אין צריך מיעוט. [ואין לומר דצריך מיעוט לפטור מעו"י במקום שאין שגגת הוראה, כיון דלא כתיב מעם הארץ בפרשת עו"י. דהא כיון דס"ל דאין זה חטאת מחודשת מסתבר דמיעוטא דמעם הארץ דנאמר בחטאת נאמר גם בעולה ויורד].

**אמר ר' יוחנן מודה ר"א שאין מביא אשם תלוי**

ר' יוחנן ור' ששת פליגי האם ר"א אמר כן גם באשם תלוי, דילפינן בכריתות כא: מצות מצות בגז"ש שאין אשם תלוי אלא בזדונו כרת ושגגתו חטאת קבועה, ולפי ר"א דאין זה קרבן מחודש הוא הדין אשם תלוי חייב. וסברת ר' יוחנן לחלק ביניהם צ"ב. ועי' חזו"א שלפי ר' ששת דר"א איירי אף לענין אשם תלוי הוא הדין לענין בי"ד, דהם מביאין פר העל"ד אף בעו"י. ומבואר מדברי שלפי ר' יוחנן כשם שמודה ר"א לענין אשם תלוי כך מודה לענין פר העל"ד של צבור. וצע"ג דהא תרוייהו חד גז"ש היא ומה"ת לחלק ביניהם, וכן כתבנו לעיל להקשות בשם הקרן אורה.

ובתוס' רא"ש פי' דברי ר' יוחנן לגבי הנשיא עצמו, דאע"פ שהוא מביא פר ואין אצלו דלות ודלי דלות, ואם כן כשחטא בטומ"ק הרי הוא מביא חטאת קבועה, מכל מקום בספק אינו מביא אשם תלוי, וכן נקט החזו"א מסברא.