פד,ב  -  פה,א      י
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**במשנה**. אם פקח הוא שוכר את מקומן. כתב הרשב"ם לעיל עה: ד"ה עד שישכור דהוי מדין קנין חצר, וכ"ה בשא"ר. ועי' רש"י כתובות קג. ד"ה שוכר. ועי' בשו"ע ר' סעי' א' דבעינן כל גדרי חצר המשתמרת.

אך הנה דעת הרמב"ם פ"ו משכירות ה"ה שחצר השכורה קונה למשכיר, והראב"ד השיג עליו ממשנתנו דשוכר את מקומן. וביאר בבית מאיר ריש סי' קלט דגם הרמ' מודה בדבר שאין שייך שיקנה המשכיר שקונה השוכר. ולפי"ז יש ליישב הכא. אלא דיל"ע איך שייך שיקנה הרי לא יצא החפץ מרשות בעליו, דסו"ס הוי גם רשותו לענין שאר דברים, והוי כחצר השותפין.

והנה ברמב"ם פ"ד ממכירה ה"ו כ' היו ברשות המוכר וכו' לא קנה וכו' או עד שיוצאים מרשותו בשכירות מקומן, משמע דההוצאה היא ע"י מעשה השכירות ולא ע"י שעומד בחצרו, וכעין קנין משיכה, דיסודו הוא הוצאה מרשות מוכר והכנסה לרשות לוקח. וכ"ה ברמ' בפי' המשנה פ"ה דמע"ש ה"ט. וכ"כ להדיא בר"ן לעיל בד"ה הב"ע וז"ל 'דמשיכה אינה קונה אלא עד שיכניסנה לרשותו, וכל ששכר מקומה כבר הכניסה לרשותו ואין לך משיכה גדולה מזו'. וכן מצאתי בביאור הגר"א רג אות לו וז"ל 'או שישכור כו' דרשות קונה מטעם משיכה כמ"ש בפ"ה דב"ב'. ובביאור הדבר י"ל דאין נפק"מ אם מכניסה לרשותו ע"י שמושך החפץ עצמו, או ע"י שמביא רשותו עליו.

**מדד לא משך לא קנה**. עי' תוס' מדד, דכולה סוגיא איירי במדד מוכר, וכונתם דבמדד לוקח הויא הגבהה וחשיב כמו משך דקני. אך בראב"ד מובא בשטמ"ק דכתב דאיירי שמדד הלוקח, ומ"מ כיון שהמדידה היא לצורך המוכר לא הוי כהגבהה ואינו קונה בה. [ולפי"ז ביאר פלוגתא דר' אסי ור"ז במדד והניח ע"ג סימטא, אי חשיב כמשיכה או הגבהה לענין קנין]. ונראה מדברי הקצה"ח סי' רעה סק"ד שהבין שהחיסרון הוא משום חיסרון כוונת קנין הגבהה, [וכן לשון הטור ר' ח' שהביא דברי הראב"ד 'שלא נתכון למשיכה ולקנות במדידה זו דלמדידה בעלמא נתכוון'] ותמה ע"ז הא הראב"ד עצמו לעיל מא. הובא בשא"ר כתב דבדעת אחרת אפשר לקנות בלא כוונת קנין ע"ש. ועי' בנתיבות סי' ר' סקי"ד שחלק בין מתנה למכר, דבמתנה ודאי רוצה המקבל לקנות, מהני דעת המקנה, אבל במכר מה בכך שהמוכר נתכוון להקנות מ"מ יתכן דהלוקח עדין אין רצונו לקנות, כיון דע"ז מתחייב בדמים ורוצה לדחות את הקנין. ועוד כתב לחלק שם דהכא ליכא דעת מוכר להקנות בכך, דכמו שהלוקח מתכוין למדידה כך המוכר מתכוין לכך.

אך באמת שמדברי הראב"ד נראה שהמדידה כאן יש לה חיסרון בעצם מעשה ההגבהה, דכיון שאינו מגביה לצורך עצמו לקחת לרשותו אלא למדוד לשימוש שינהם, ולא הוי הגבהה כלל, דמעשה קנין הוא כשעושה אותה הקונה עבורו בלבד, דאז מעשיו מוכיחין שמתכון לקנות. והדברים מוכחים מדברי הרשב"א שדן לחלוק על הראב"ד דהכא לא קנה מטעם אחר, והוא שאין כאן כוונת קנין כמו עודר בנכסי הגר וקסבור שהם שלו ל"ק כמבואר ביבמות נג: ואח"כ כתב דשמא כשיש דעת אחרת לא בעינן כוונת קנין, ועי' בריטב"א. הרי דכוונת הראב"ד דלאו מעשה קנין הוא כלל אלא מעשה מדידה לצורך שניהם.

וב' דעות הללו הובאו בשו"ע והרמ"א סי' ר' סעי' ח'. ועי' בכ"ז באמרי בינה ח"ב בקונ' בדיני הקנינים סי' כ'

**א"ר אסי** אמר ר"ר יוחנן מדד והניח ע"ג סימטא קנה. בביאור הדברים מצינו ב' דרכים.

**א. בפשוטו נראה דהוי מדין קנין חצר.**

וכמש"כ ברשב"ם ד"ה והניח דהוי כחצר השותפין, ובד"ה שמא כתב דטעמו של ר"ז שאינו קונה דלא משיכה איכא ולא רשות המיוחדת ללוקח איכא, הרי דהנידון היה שיקנה מצד רשות לוקח, והיינו מטעם קנין חצר. וכן מהמשך דברי הגמ' שהביאו ראיה מחצר השותפין הרי דחצר השותפין וסימטא דין אחד להם. ובביאור הדבר. כתב ברבינו יונה וז"ל 'דכשהוא מניח ע"ג סימטא ה"ל כמניח בחצרו של לוקח שהסימטא כרשות שותפין, וכשאדם מניח שם כליו הרי היא מושאלת לו בשעה שכליו נתונים שם, הלכך כשהמוכר מניח שם פירותיו לצורך הלוקח זכתה לו סימטא' מבואר דסימטא מצד עצמה אינה ראויה לקנות ללוקח כיון שאינה מיוחדת לו, אלא תלוי במשתמש ולא בבעלים על הפירות, ולכך צריך שיעשה הנחה מיוחדת לצורך הלוקח וע"י כך הוא המשתמש בסימטא והרי היא מושאלת לו והוי כחצרו. [והביא מזה ראיה לעיל עו: לשי' רבינו חיים כהן בתוס' בקידושין כה: דלא מהני מסירה בסימטא משום דחשיב כמסירה ברשות המוכר, כיון דזכה בשימוש המקום. והטעם דרב זירא דלא קנה כתב שם 'לא קיי"ל הכי שאין הכלי יוצא מחזקת בעליו בכך'].

ועל דרך זה בריטב"א 'הרי הוא קונה לו כחצרו, ואע"פ שהמוכר יש לו בו רשות ג"כ להניח וכו', אפ"ה יכול המוכר להיות כשלוחו של לוקח והרי הוא כאלו הניחו שם הלוקח עצמו'. הרי דגם לריטב"א הוי כחצרו, אלא דבעי בשביל זה שמעשה ההנחה היה בשליחות הלוקח, דע"י השליחות נחשבה שהלוקח עצמו משתמש בסימטא וקני מטעם חצר. ואילו ברבינו יונה משמע שגם בלא שליחות עצם ההנחה עבור הלוקח הוי כחצרו.

ולפי"ז ניחא מאד הא דמיתינן ראיה מחצר השותפין שקונים זה מזה, דסימטא נמי הוי כחצר השותפין היא לגבי קנינים.

אלא דעדין יש לבאר דאם הוי כחצרו א"כ מדוע צריך בכלל 'מדד', למה ל"ק גם בלא מדידה, הרי ברשות לוקח מבואר לקמן כיון שקבל עליו מוכר דהיינו נתרצה להמקח קנה הלוקח. [עי' תוס' לקמן פה. ד"ה כל, ועוד הק' ברמב"ן דמשיכה שקונה בסימטא היכי משכחת לה, תיפ"ל משום מקום]. וכתב הרמב"ן 'דלא אמר רב אסי בסימטא כיון שקבל עליו מוכר קני, דאי הכי קשיא ליה ברייתא דלקמן, אלא לרב אסי מדד והניח דווקא קאמר, דכיון דאיתעביד בה כולי האי גמר ומקני'. משמע דהאומדנא של גמר ומקני היא רק ברשות הלוקח עצמו, אבל בסימטא בעינן למדידה והנחה. עוד כתב ברמב"ן 'אלא דיש לומר דלר' אסי כל שיש לו רשות בו כגון סימטא וחצר שניהם כרשות לוקח דמי לה', והיינו דאה"נ גם בלא מדידה מהני לר"א שיקנה הלוקח. [הרי דדן אם סימטא הוי ממש כרשותו שלא בעינן בו מדידה, ועי' משכ"ב לקמן פה. תוס' ד"ה כל].

והנה לפי מש"כ הרבינו יונה והריטב"א דהא דהוי כרשותו, הוא משום שהניח לו המוכר הפירות עבורו [או בשליחותו], אפשר לומר שכל שלא עשה מדידה אין כאן הנחה לצורך הלוקח כיון שהפירות מחוסרים מדידה.

**ב.** יש עוד דרך דהכא הוא משום משיכת המוכר, ויבואר בעזהי"ת לקמן בדברי התוס' בסמוך.

**תוס' ד"ה מדד.** 'שהמוכר מודד איירי אע"פ שמשיכת המוכר אינה מועלת שאני הכא שנסתלק שמודד וכו'. [כ"ה גי' הב"ח ולהדיא בתורא"ש] לכאו' כוונתם להק' היאך קונה מצד משיכת המוכר הוא משיכה זו אינה מועלת ללוקח, [שאין דאם יכול לזכות בדבר של עצמו לחברו, כמו שהביאו לקמן פה. ד"ה ארבע מזכיית ערוב], ותי' דשאני הכא דקונה בסימטא בקנין חצר וכמו שמונח ברשותו, וחזרו בהם דלאו מכח משיכת המוכר הוא כלל, אך הלשון שאני הכא צ"ב לפי"ז דקו' מעיקרא ליתא דלאו משום משיכת המוכר הוא אלא קנין חצר.

**בא"ד. אבל במדד לוקח** פשיטא שקנה [במשיכה שבמדידה, או דע"י מדידה שלו נעשה הסימטא ברשותו] ובהא לא וכו' [והיינו דאף דסימטא אינה נעשית כחצרו ע"י המוכר, מ"מ הא קנה במשיכה, או דע"י כך מעשה הסימטא שלו].

**אע"ג דמשיכה מועלת וכו'** מלשון התוס' 'אע"ג' משמע שבאו להק' על דבריהם הקודמין דלמה קנה הלוקח כשמדד הא משיכה מועלת בסימטא, ודבר שאין לו מובן הוא, דאדרבא לפי שמשיכה מועלת בסימטא קנה במדידה. וכתב במהרש"א דזה גופא כוונת התוס' דאף שמשיכה מועילה בסימטא, מ"מ מעשה מדידה בלא משיכה לא תועיל, וצ"ב כמו שהק' בנמוקי הגרי"ב הרי תוס' אמרו שפשיטא שקונה מטעם משיכה. לכך כתב דהוא דיבור בפני עצמו וקאי בדברי רב זירא שבמדד מוכר והניח ע"ג סימטא ל"ק לוקח, וע"ז כתבו התוס' אמאי לא נעשית הסימטא כחצרו דלוקח, הרי לענין משיכה חשיב כרשותו, ע"ז כתבו דלענין משיכה הוי כמושך לרשותו, ובלא משיכה ל"ק בסימטא [והיינו דלענין שיהי' הסימטא כחצרו לא אמרינן דחצר היא רק הקנויה והמיוחדת רק ללוקח].

וביאור דברי המהרש"א [אין לפרש שהם מצד חיסרון מעשה קנין או דעת, וכדברי הראב"ד והרשב"א המובאים לעיל שלא מהני מעשה המדידה בתורת מכירה או הגבהה, דמלשון התוס' משמע שהחיסרון הוא שבכה"ג ליכא 'משיכה ע"ג סימטא'], ואולי אפשר שחזרו התוס' מהא דאמרו דע"י מדידת הלוקח הוי סימטא שלו, דאף שהסימטא ברשותו מ"מ כיון דהפירות ברשות מוכר, לא יצאו מרשותו בכך אלא ע"י מעשה בפירות עצמם והיינו משיכה.

**ב. דסוגיין מצד משיכת המוכר.**

**והנה בגמ' ב"מ** צט. אמר רב השולח ביד עבדו כיון שיצאה מרשות משאיל נתחייב השואל באונסין, [ואף דהוי ע"י עבדו, מ"מ] נעשה כאומר לו הכישה במקל והיא תבא לפני. וביאר תוס' שם ד"ה כיון דמשום משיכה היא 'כאלו משכה שואל' לסימטא, [ודלא כשי' הר"ן והריטב"א דמדין ערב איתינן עלה, כאומר זרוק מנה לים ואיחייב אני לך] והק' תוס' הא אמרינן הכא בסוגיין לרב ושמואל דלא קנה בהניח המוכר ע"ג סימטא, ואיך אמר רב דקנה ע"י משיכת העבד בסימטא. [וצ"ב רב הא הכא מדין חצר הוא ולכך ל"ק דאין הסימטא חשובה כחצרו, אבל התם בקנין משיכה הוא שפיר מועיל]. ותי' התוס' דסוגיין מיירי שהוי מונחין כבר בכליו של מוכר ולא שהניח שם המוכר בשעת מכירה, אבל הניח ע"ג קרקע של סימטא לשם קנין קונה. הרי להדיא שאם הניח המוכר הפירות ע"ג סימטא קונה הלוקח מצד משיכת המוכר, אלא דהכא איירי דלא עשה משיכה.

וכן כתב להדיא בתורא"ש שם 'דאיכא מ"ד בפרק הספינה מדד והניח ע"ג סימטא קנה' הרי דשי' רב עולה באחת עם שי' דרב אסי, דשפיר מועיל משיכת העבד כאלו משכה השואל, כמו דלרב אסי מועיל משיכת המוכר עבור הלוקח. [וצ"ע שבסוף דבריו הכא כתב דלר"ז אם הניח ע"ג קרקע לא קנה 'אע"ג דמשיכה מועלת בסימטא כאילו מושך ברשותו, בלא משיכה מיהא לא קני מטעם חצר', הרי שהנידון בסוגיין שיקנה מטעם חצר].

ולפי"ז אפשר לפרש דברי התוס' כפשוטו שהק' אע"פ שמשיכת המוכר אינה מועלת ללוקח, שאני הכא שמסתלק כשמודד וכו' היינו דלעולם דינא דמדד מוכר הוא מצד דמהני משיכת המוכר ללוקח, ולא משום דהוי כחצרו, רק דבעלמא ל"מ משיכת המוכר עבור הלוקח, והכא כיון שמסתלק מהני. ויבואר בסמוך מעלת המסתלק.

[וכן משמע בנמוק"י כאן שכתב על הא דאמר רב זירא שמא לא שמע וכו לתוך קופתו, שבפשוטו הביאור הוא דבקופתו הוי כחצרו, דכליו של לוקח הם כחצרו, וכ"נ מדברי הראשונים. אך בנמוק"י כתב 'הלכך אם מדד המוכר לתוך קופתו של לוקח בעוד שהוא בסימטא וכו' אבל ברה"ר לא קנה וכו' והטעם משום דהוי קנין זה מטעם משיכה', ומדבריו נשמע דבזה נחלקו אם מניח ע"ג קרקע גם מועיל מדין משיכה, או דווקא בתוך קופתו].

ובביאור הדברים, הנה כתב המבי"ט סי' קמה [הובא במל"מ פ"ד ממכירה ה"ו] דמהני משיכת המוכר עבור הלוקח כיון ששלוחו של אדם כמותו והוי כמו שמשכה הלוקח עצמו. ובשער המשפט סי' ר' סק"ד הראה מקורו מתוס' ב"מ הנ"ל, ועי' ל' התוס' שם 'דחשיב כאלו משכה שואל'. אך עדין צריך לברר, דבגמ' שם מבואר להדיא דבסתם משיכת עבד עבור השואל לא מועיל דיד עבד כיד רבו, ורק באומר לו [או כנעשה אומר לו] הכישה במקל והיא תבא מהני, וצ"ב הכונה בזה.

ונראה שבשליחות על קנין משיכה משכחת לה בב' אופנים. א' דהשליח מושך לחצר השליח, והוי הכנסה לרשות השליח, אלא דידו כיד המשלח, ומהני המעשה שלו עבור המשלח. [ובאופן כזה ברור שאין המוכר נעשה שליח של הלוקח או המשאיל, דאם מושך לרשותו איך תצא מרשותו לרשות הלוקח]. ב' אך יש עוד אופן של משיכה שהשליח מושך לחצר הלוקח עצמו, ואז אין השליח אלא שליח על המעשה שיחשב עבור המשלח, אבל עצם הקנין הוא בזה שנכנס החפץ לרשותי [ובכה"ג מסתבר חידושו של המבי"ט שגם המוכר יכול לעשות את מעשה המשיכה בשליחות הלוקח, וכיון שיצא מרשות המוכר ונכנס לרשות הלוקח קנה, דאין המוכר שליח אלא על המעשה המשיכה והוי כאלו הלוקח מושך].

והנה כ"ז כשמושך השליח לרשות הלוקח עצמו. אבל עדין יש לדון כשהשליח מושך לסימטא, האם הוי כמושך לחצר השליח, דהסימטא היא חצר תשמישו של השליח, וממילא לא מהני משיכת המוכר. או דהוי כמשיכה לחצר הלוקח עצמו, כיון שהחפץ נמשך עבורו והוי מקום תשמישו, וממילא גם מהני משיכת המוכר. ונראה דזהו הסוגיא בב"מ שלא מהני משיכת העבד של המשאיל עבור השואל אלא באומר לו הכישה במקל והיא תבא, והיינו דסתם משיכת השליח הוי כמושך לחצר השליח, וההכנסה היא לרשות השליח, ולכך ל"מ משיכת העבד דידו כיד בעלים, ולא יצאה מרשות המשאיל, אבל בהכישה במקל שע"י משיכה זו היא נמשכת לצורך השואל, 'והיא תבא' משם לבית שואל, בכה"ג הוי הכנסה לרשות שואל, והעבד אינו עושה אלא מעשה המשיכה לרשות השואל ולכך מהני, [דזהו משיכה שהיא לשימוש הלוקח לבד מהנצרך לקנין]. ועל דרך זה אפשר דגם במוכר שמודד ומניח ע"ג סימטא ומסתלק מהפירות לצורך הלוקח, הוי משיכה לשימוש הלוקח לבד מהקנין שבו, וכהכישה במקל והיא תבא, ומהני גם משיכת המוכר. וזה ל' החזו"א ב"מ שם 'דאע"ג דאין הנותן נעשה שליח לזכות למקבל וכדתנן וכו', זהו דווקא בהגבהה דכיון שהמקח ביד המקנה אין זה קנין למיפוק מרשותו לרשות אחרים, אבל אם מושך לסימטא ומסלק ידיו שפיר נעשה המוכר שליח ללוקח למשוך עבורו'. ומשמע מדבריו דכל משיכת מוכר מהני.

ולפי"ז זהו כוונת הנמוק"י, דלרב אסי מועיל במדד והניח ע"ג סימטא, מצד משיכת המוכר עבור הלוקח, ויש כאן הכנסה לרשות הלוקח כי הפירות עומדים שם עבורו, ולכך מועיל משיכת המוכר. אבל לרב זביד ס"ל שכל משיכה לסימטא הוי כמו משיכה לרשות המוכר, שהסימטא היא גם של עושה המשיכה, ועושה המשיכה הלא הוא המוכר, ולכך ל"מ, אבל משך המוכר לתוך כליו של לוקח, זהו כמשיכה ממש לתוך חצרו של הלוקח, ובזה מהני משיכת המוכר.

אלא דלדך זו יש להעיר מה הגמ' מביאה ראיה להאי דינא מחצר השותפין וצ"ב.

**חצר השותפין**

**ת"ש דאמר ר"י א"ר חצר השותפין קונין זה מזה.** מאי לאו ע"ג קרקע לא לתוך קופתו. ויש לדון בהא דחצר השותפין אין קונין זמ"ז ע"ג קרקע האם החיסרון דכיון שיש כאן רשות מוכר הוא מעכב כיון שאין יוצא הכלי מרשותו, ולפי"ז שותף קונה מאדם אחר, וכן משמע בתורי"ד שהחיסרון הוא משום רשות המוכר. [וכ"ה להדיא בריטב"א קדושין ח: ד"ה ת"ר התקדשי וכו' דהחיסרון הוא רק לקנות ז"מ, אבל כל אחד מהם זוכה מיד אחרים], וכ"מ באמרי בינה דיני קנינים סי' ט' ובקוב"ש קידושין אות קמ. או דיש לפרש דכיון שיש כאן רשות שותפין אין הכלי נכנס לרשות דאין כאן חצר לוקח, כיון דרשות חברו מעכב עליו שלא יכנס לרשותו [ולפי"ז גם מאדם אחר לא יקנה], ויש לעין בל' הרשב"ם ד"ה שמא שכתב 'אבל סימטא בלא כלי ל"ק וכו' ולא רשות המיוחדת איכא', ולכאו' זהו הטעם גם בחצר השותפין.

והנה בשו"ע רס סעי' ד' איתא דהדר אצל חברו הוו תרוויהו כשני שותפין בחצר וקונים שניהם מציאה שנכנסה לחצר, ומקור הדברים בתו' הרא"ש כלל א' דמפורש בגמ' ב"ב דשותפין קונים זמ"ז בחצר. ובקצה"ח תמה דאדרבא מסקינן דרק בתוך קופתו קונה ולא ע"ג קרקע. ולכאו' תלוי בהנ"ל דאם החסרון דאין קונים זמ"ז הוא משום דעדין מוכר אגיד ביה א"כ בכה"ג דהוא מציאה הוי כמו מאדם אחר ושפיר קונים, אבל אם החסרון דליכא כלל רשות הקונה כיון דהיא של שותפין, א"כ גם מציאה אינם קונים. [ובקצות כתב דטעמא דהוי כמו שנים שהגביהו דאמרינן ב"מ ח. דתהוי כמאן דמונח ע"ג קרקע ולא קונה לא זה ולא וזה, אי לאו טעמא דמגביה מציאה לחברו, הרי דיד משותפת אינה רשות הקונה כלל דליכא יד לקנין כלל והוי כהפקר].

ובביאור דברי הרא"ש כתב במרחשת ח"ב סי' לו ענף ג' אות ד' דהנה לכאו' יל"ע מה מהני לרב זירא במודד לתוך קופתו בסימטא או בחצר השותפין, הרי כליו של לוקח ברשות הרבים ל"מ משום דרשות עיקר והכלי בטל לגבי הרשות, [והרי רב אסי ור"ז לא נחלקו ע"ז כמבואר ברשב"ם ד"ה מימרא בעי ובד"ה לא], וא"כ כיון שברשות שותפין וסימטא בלא כלי לא מועיל, לא יעויל גם הכלי משום דרשות עיקר והכלי בטל אצל הרשות. ע"כ מוכח דלא חסר בעצם רשות הלוקח בחצר השותפין וסימטא, ושפיר הוי רשות הקונה, אלא רק חסר ביציאה מרשות מוכר כיון שהוא גם בעלים בחצר, וכלפי זה אהני הכלי לבטל ולסלק החסרון של אגידת המוכר, ואין הוא בא לבטל רשות המוכר. ולפי"ז ניחא מאד שהכיח הרא"ש כאן דלקנות מעלמא כמו מציאה שליכא חיסרון של אגידת המוכר שפיר קונים.

עי' ברמב"ם פ"ד משותפין ה"א ובשו"ע קעו דשותפין שנשתתפו 'ששכרו מקום בשותפות והניח זה כדו וזה חביתו שנשתתפו בהם הרי אלו שותפין בהם, כללו של דבר בכל הדרכים שקנה הלוקח וכו', קונים השותפין זמ"ז הממון המוטל ביניהם להשתתף בו'. ובקצה"ח שם סק"א תמה הא חצר השותפין אינה קונה זמ"ז. ותי' 'ואפשר וכו' הכא דקונין זה מזה להיות הדבר בשותפות מהני גם בחצר השותפין'. ובנתיה"מ שם סק"ב תמה עליו 'דמה הפרש יש בין לקנות פלגא לקנות כולה'.

ובמחנ"א הל' חצר סי' ו' גם עמד בשאלה זו, וביאר בזה, דהא דחצר השותפין אינה קונה היינו אם הדבר היה מונח בחצר מכבר, אבל אם עכשיו הניחוהו לצורך השותפות הוי כחצר המושאל להלוקח והיא קונה לו. ובנתיה"מ שם תמה עליו מסוגיין דהכא דמבואר דגם במדד והניח בחצר השותפין לא קנה אלא במדד לתוך קופתו.

ולכן ביאר בנתיה"מ דדוקא בחצר שיש רשות לכל אחד להניח מה שירצה אין קונים זמ"ז, דתיכף שהניח ראובן השותף חפץ שלו בחצר השותפין הוי כהוברר הדבר שהמקום שלו הוא, ושוב לא הוי חצר של שמעון ולכך אינו יכול לקנות, [דמקום הנחת הכלי של מוכר הוי כחצרו לבד מטעם ברירה, וזה עפ"י הר"ן בנדרים שהביא], משא"כ בחצר ששכרו בשותפות [כדין המדובר בשו"ע] שלא יניחו בו רק דברים המשותפין, ולא דברים שאינם שייכים לשותפות, לא שייך לומר ברירה ועדין המקום בשותפות, וקונה המקום לשני השותפים כמו שקונים מאחר המניח בחצרם.

[ולפי"ז ביאר הא דאמרינן לעיל ה. גבי כותל שהגביה למעלה מד"א כשגילה דעתו דניחא ליה לקנות הכותל קנהו. וביאורו בראשונים (נמוק"י) שקנה הכותל בחצר. ועמד בקצה"ח קנז סק"ח הרי הכותל הוא חצר השותפין ואין קונים זמ"ז. ולהנ"ל מיושב דהכותל התחתון מיועד עבור שניהם, ואין זכות לקבוע בו כותל לעצמו. ועוד גבי משקח בקוביא דאסור משום אסמכתא מבואר ברמ"א בשו"ע רז סעי' יג דכשהדף שהמעות מונחים עליו קנוי לשניהם קונה מיד. ותמה בקצה"ח וברעק"א הא הוי חצר השותפין. ולהנ"ל מיושב דהתם אין הדף מיועד רק לשימוש השותפות ולכך קונים].

**ואי ברה"ר ממאן אגר.** עי' רשב"ם ותוס' שדנו בסימטא ממי אגר, וכתבו דמצי אגר מבני המבוי. ועי' בתו' רי"ד שהק' דגם אם שכר מהם אינו מועיל, דאטו אותה סימטא חלוטה היא להם. אלא נראה לי דשוכר מן המוכר, כמו חצר השותפין שאינו שוכר אלא מן המוכר, ונמצא שכל החצר שלו, ה"נ בסימטא אותה המקום שעומדין בו כאלו הוא של שניהם, [דיש רשות לעמוד שם] ואם שוכר מקומן מן המוכר נמצא שעומדין כולן ברשותו. והיינו דכל החיסרון בחצר השותפין הוא רשות המוכר שמעכב בו, ולכך סגי שישכור בחצר השותפין או בסימטא חלק המוכר לבדו, ושוב הוי כמו חצר השותפין שקונה מעלמא.

**רשב"ם ד"ה מימרא בעי**. הא אפי' ברשות מוכר קני ליה כליו דלוקח. והיינו דאף דאמרינן בגמ' לקמן פו. דלרב ושמואל מהני כליו של לוקח ברשות מוכר רק בגוונא דאמר לו זיל קני, אפ"ה לרב אסי קונה בכל גוונא. ולא עוד אלא כתבו הר"ן והרשב"א דס"ל לר"א דאפי' ברה"ר נמי קונה, וכמו ר"ל אמר ר' יוחנן בגמ' פה. ולא כר"פ שם שפי' דר"י איירי בסימטא. אמנם ברשב"ם ד"ה לא נקיט דלר"א מהני רק ברשות מוכר אבל ברה"ר לא, הרי דס"ל כר"פ דבסמוך.

וכבר העיר ברעק"א בשם מקשין העולם מנין דלרב אסי כליו של לוקח ברשות מוכר קני, ולר"ן ולרשב"א נמי יל"ע מנין לר"א דאפי' ברה"ר נמי קונה, הרי זה שני נידונין שונים, דכל הנידון שיועיל מדידה בסימטא הוא משום חצר, או רשות מוכר לעשות בו משיכה כדלעיל, אבל כליו דלוקח ברשות מוכר הנידון הוא אם הכלי בטל גבי הרשות או דחשיב רשות בפני עצמו, וברה"ר שהחיסרון הוא דלא הוי מקום שיש לו רשות שם, ודאי לא שייך שיהי' כסימטא וחצר השותפין.

ועי' שם ברע"א מה שביאר בזה. ונראה בכוונתו דאי נימא דס"ל דכליו של לוקח לא קני ברה"ר מאי האי דקאמר 'אי לתוך קופתו מימרא בעי' הא שפיר צ"ל דקונה דווקא בסימטא ולא ברה"ר, דאי קונה ברה"ר הו"ל רבותא טפי דאפי' ברה"ר מועיל, וע"כ מדילכא חידוש בדברי ר"י מוכח שגם ברה"ר קונה וכ"ש בסימטא, ולכאו' סברא זו היא גם לגבי כליו של לוקח ברשות מוכר וכמש"כ בחי' הר"ן והרשב"א.

אך ברשב"ם יל"ע דממנ"פ דאם הוי דיוק דברשות מוכר מהני א"כ גם ברה"ר יועיל, ואיך פירש בין הדינים דגבי רה"ר לא מועיל כר"פ ולגבי רשות המוכר מועיל. וצ"ב.

**פה.**

**תוד"ה כל**. ואר"י דבעי למימר זיל וקני, וכיון דמדד כדאמר ליה זיל וקני דמי. והק' מהרש"א דא"כ מבואר דגם בסימטא וברשות של שניהם אינו קונה אלא באמירת זיל קני, הרי לקמן הגמ' דנה אם מועיל כליו של לוקח ברשות מוכר או לא, ואמרינן פו. דכשאומר זיל קני קני, וא"כ ע"כ שבסימטא הוא קונה גם בלא אמירת זיל קני. ועי' במהרש"א שתי' דתרי זיל קני איכא, הא דהכא דסגי בזיל וקני בלבד, והא דמועיל אפי' ברשות מוכר היינו בא"ל יקנה כליך, ודקדק כן מהרשב"ם. [וכן משמע בגליון התוס' המובא בשטמ"ק 'ואר"י דבעי למימר זיל קני וכיון שמדד וכו' פי' בסתמא זיל קני א"ל, אבל אם אמר קני לך כלי, ברשותו נמי קנה כדאמרינן לקמן'].

אמנם ברא"ש סו"ס טו מבואר דגם ברשות מוכר סגי באמירת זיל וקני בלבד, וכל החילוק בין סימטא לרשות מוכר הוא במדידה בלבד, דהא מבואר מהגמ' לעיל דבמדד אין צריך באמירת זיל קני, אך כ"ז מהני לדין דעת על הקנין, אבל לענין כליו של לוקח ברשות מוכר שצריך נתינת רשות על הכלי, לגבי זה לא מהני במדידה אלא באמירת זיל קני. וכ"מ ברבינו יונה.

ובנתיה"מ סי' ר' סק"ז תי' דהנה כתב הרא"ש דטעמא דבעינן אמירת זיל קני 'דלא הוה דעתיה דליקני ליה כליו כיון דמחוסרין מדידה, אלא לעדת שימדדם ואח"כ ימשכם ויזכה בהם'. [וכ"ה ברבינו יונה סוד"ה ברשות לוקח דהוא רק בדבר המחוסר מדידה, אבל אם מוכר לו בלא מדידה והיינו שמכר כל הפירות קנה]. הרי דבדבר שאי"צ מדידה, כגון שהמידה ידועה או דבר שאי"צ מדידה כלל, קנה בלא מדידה. והיינו דמדידה לא מהני אלא לגבי אמירת זיל, דאי"צ אמירת זיל קני אלא במחוסר מדידה, וכל שמדד חוזר דיני להיות ככל הדברים שאין מחוסרים מדידה שאי"צ בהם אמירה, אבל לענין כליו של לוקח ברשות מוכר דבעי' שישאיל לו מקום ובזה בעי' אמירה מפורשת. ולפי"ז הא דאבעי' לן בגמ' אם מועיל כליו של לוקח ברשות מוכר הוא אפי' בדברים שאין צריך בהם מדידה, ובהם בסימטא אין צריך שיאמר זיל וקני, אבל כליו של לוקח ברשות מוכר בעינן לזיל וקני אפ' בדברים שאין צריך בהם מדידה.

והנה כל זה הוא בסימטא, דליכא גמירות דעת הן מצד החפץ שאינו מדוד והן מצד דאינו ברשותו ממש ולכך בעינן מדידה או אמריה, אבל אם הניח ממש ברשות לוקח לכאו' אי"צ לא מדידה ולא אמירה דזיל קני, דהתם שפיר איכא גמירות דעת בעצם ההנחה ברשותו גם בלא מדידה, וכ"ה בהדיא ברא"ש שם 'ברשות לוקח קנה אע"פ שלא מדד דלא גרע רשותו ממשיכה, ותנן משך ולא מדד קנה'. [וזהו מה שנסתפק הרמב"ן לעיל אליבא דר' אסי האם סימטא הוי כרשותו ממש ולא בעינן מדד, או דאף דסימטא קנה מ"מ לא הוי רשותו ממש ובעינן מדידה, וז"ל 'אלא לרב אסי מדד והניח דווקא קאמר, דכיון דאיתעביד בה כולי האי גמר ומקני'].

ובעיקר הדין שצריך אמירה או מדידה בסימטא, הנה ברשב"ם בסמוך סוד"ה ראשון כתב 'ואם המדה של לוקח אע"ג שלא נתמלאת ראשון ראשון קנה, דדמי למשך אע"פ שלא מדד דקתני במתני' דקנה, דכליו של לוקח קנה לו'. הרי דס"ל דכליו קונים כמו משיכה ולא בעינן מדידה ולא אמרית זיל קני. וכ"מ ממש"כ במתני' ד"ה המוכר דמדידה לא מעכבא דאינה אלא גילויי מילתא בעלמא כמה מכר. וכן לקמן פו. ד"ה פירקן משמע שאין המדידה אלא גילוי מילתא. [וכ"כ במאירי קידושין כה: ד"ה כליו שאי"צ אמירה].

ולדעת התוס' הא דאמרינן ראשון ראשון קנה, אף דבלא מדידה אינו קונה בסימטא, צ"ל דאמרינן לקמן פו: דשנתות היו בהין ולכך נמצא דגם בראשון ראשון היה מדידה.

[ועי' בב"י סי' ר' סעי' ו' שדקדק מדברי הרי"ף שהביא רק מימרא דרב ושמואל ולא הביא מימרא דר"י, הרי דהכל אחד וקנה בסימטא בלא א"ל זיל קני, וכ"ה סתימת הרמב"ם פ"ד ממכירה ה"ז. אך בט"ז סעי' ז' כתב גם בדעת הרי"ף והר"מ דבעינן אמירה].

[ויש לציין בזה, דמשיכה מבואר במתני' שמועילה אפי' בלא מדידה ובלא אמירת זיל קני, ועי' ב"ק נב. דבפני הבעלים אי"צ אמירת זיל קני, אבל שלא בפניו צריך לומר משוך וקני. ובקנין חצר ברשות לוקח ג"כ מבואר בראשונים דאי"צ אמירה או מדידה, וסגי בריצוי בלבד, כמבואר בבריתא בסמוך. כמו"כ בשכירות מקום מבואר במתני' דאי"צ אמריה. ולענין סימטא לר' אסי דהוי כחצרו נסתפק לעיל ברמב"ן אי הוי כחצרו ממש ולא בעי' אמירת זיל קני].

**משנתמלאת הרי היא ברשות לוקח.** עי' בחי' רע"א שהק' במאי נקנה ללוקח אחר גמר מעשה המוכר, הא קרקע סימטא קיי"ל דלא קני, ואי המשיכה שמשכו בתחילה המוכר והלוקח יחדיו על דעת שיהי' נקנה לשניהם בסדר זה, הא כלתה המשיכה והוי כלאחר ל' שכלתה משיכתו. והביא שהנמוק"י הק' כן לקמן פו: גבי כור בשלושים, ותי' דאיגלאי מילתא למפרע היכא שמדד מעט מעט והוי כמכאן ולאחר ל'. וברע"א כתב לתי' בפשיטות שמודד לתוך חצרו. והניח בצ"ע.

ועי' ברש"ש לקמן פז. ברשב"ם ד"ה עד שלא וכו' דבמידה המושאלת הדרך הוא שעד שלא נתמאלה היא ברשות המוכר, ואחר שנתמאלה נושאים אותה לרשות לוקח, וה"ה היתה מונחת בתחילה בסימטא ולאחר שנתמאלה נשאו אותה לרשות לוקח.

ומצאתי ברבינו יונה בסמוך בד"ה גרסת ספרי וכו' גבי הא דמועיל בקיבל עליו הנפקד, ביאר שם [בדרך א'] דכיון שקבל עליו נפקד לזכות ללוקח, זכתו לו רשותו, והיינו דקונה בקנין חצר של הנפקד, והוסיף רבינו יונה 'והיינו טעמא נמי דהא דקתני רישא משנתמלאה המידה ללוקח, ואע"פ שעדיין לא נתן הלוקח שכירות לסרסור ולא משך המידה, קונה בו, דכיון דבסתמא קא מושיל לה ללוקח, משנתמלאה המדה רוצה הוא שיקנה הכלי שלו ללוקח', הרי דנקט דזוכה הלוקח בקנין החצר של הכלי, שהסרסור מקנה לו כמו שנפקד מקנה לו חצרו.

**קבלת רשות נפקד**

**אבל ברשות מוכר** ל"ק עד שיגביהנה או שיוציאנה מרשותו. ברשות הלה המופקדים אצלו ל"ק עד שיקבל עליו או עד שישכור את מקומו. מצינו בזה ב' שיטות.

א. שיטת הרשב"ם ד"ה עד 'עד שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד לייחד לו רשות ללוקח לקנות הפירות באשר הוא שם'. והיינו דע"י הקבלה נעשה בית הנפקד לרשות הלוקח. ולא עוד אלא שכתב הרשב"ם לעיל ד"ה ארבע דה"נ מהני קבלה ברשות המוכר, וז"ל 'דהכא והכא שייך למימר קבלה ושכירות מקום', וכ"ה כאן בד"ה עד.

ב. אולם שא"ר העירו על הרשב"ם עי' ברמב"ן 'איך יקנה הלוקח בלא שטר או חזקה'. ונראה דאין מחלוקתם רק בהקנאה להלוקח לבדו, אלא אפי' בנפקד ומפקיד נמי לא קנה את רשות הנפקד. ובתוס' ד"ה ארבע הק' דאין נראה שתועיל קבלה ברשות מוכר, דאין אדם מקנה רשותו לאחרים. ועי' אות ב'

וצריך לבאר מחלקתם.

**א.** והנה בעיקר הטעם דע"י קבלת הנפקד נקנית הרשות להלוקח, כתב הרשב"ם 'דמסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו לצורך פירותיו למכור ולמדוד'. הרי דהחשיב הרשב"ם את רשות הנפקד כאלו היא רשותו של מפקיד, [ובטור קפט כתב אם היה לו פיקדון בידו, וכיון לקנות בסכום ידוע, שאמר לו למפקיד לא קנה. ותמהו עליו הב"י והב"ח הא בברייתא איתא דברשות לוקח משקיבל עליו מוכר קנה. ולכך הגיה הב"י דברי הטור ע"ש. והט"ז ביאר (בדרך הב') עפ"י דברי הרשב"ם הנ"ל שרשות נפקד שהחפץ מונח שם הוי רשות המפקיד ולכך לא קנה]. והדבר צ"ב איך חל קנין המקום למפקיד ואיך זוכה בו בלא מעשה קנין.

והביא בקצה"ח שם סק"א שהמהרי"ט חולק על דינו של הט"ז, 'דבמה קנה המפקיד רשותו של נפקד כיון דבעינן כסף או חזקה, ועוד תינח היכא דמיחד לו מקום וכו', ועוד נימא חצרו ומתנתו באין כאחת, דהא לא הוי חצרו אלא כל זמן שהחפץ של המפקיד' ע"ש, לפיכך פי' דכוונת הרשב"ם לפרש מדוע נקט הברייתא לשון 'קבלה' ברשות נפקד ולא ברשות מוכר ע"ש דפשיטא ליה לדינא דמודה הרשב"ם דזוכה הנפקד מכ"ש שזוכה לאחריני.

וביאר הקצה"ח סברת הט"ז דהקנין חל ע"י קנין חזקת תשמישים, ומעשה החזקה היא ההשתמשות בבית הנפקד, ע"י שהמפקיד מניח את הפקדון ברשות הנפקד. ולא מבעיא לשי' הרמב"ם דאכילת פירות הויא חזקה, אלא גם לשאר ראשונים החולקים על הרמב"ם ונקטו שאכילת פירות אינה קונה, היינו דוקא כשבא לקנות קנין גמור לא מהני חזקה דאכילת פירות, אבל בשכירות מקום לענין אותו תשמיש מהני השימוש מדין קנין חזקה. [ועי' מש"כ בדין חזקת תשמישים בסי' קנג סק"ג]. והיינו דחזקת תשמישים לא הוי מעשה חזקה כלפי גוף הקרקע, אבל כלפי זכות שימוש שפיר הוי מעשה חזקה.

ובנתה"מ פתיחה לסי' ר' ד"ה ובעינן אם וכו' הביא דברי הקצה"ח, וכתב ולי נראה דהעיקר כמהרי"ט וכו', 'ומש"כ דלשאל' לתשמיש קונה בתשמיש, עמ"ש בסי' קצב סק"ו דלעינן שיהי' חצרו לקנות על ידו לא מהני שאלה לתשמיש עד שיהי' לו קנין ממש בגוף החצר' ע"ש. והאריך בזה בסי' קצב סק"ו ע"ש.

[ובאחרונים (מהרי"ט ח"א סי' סה ורע"א בהג' על המחנ"א שכירות א' קוב"ש אות שו) הביאו ראיה מהתוס' שלא סגי באכילת פירות לקנות קנין פירות. דהנה בתוס' בע"ב ד"ה כגון הק' 'וא"ת נהי דנותן לה רשות ומאילה מ"מ הא בעי חזקה'. הרי מפרש דאף שהשאילה מקום קלתה והוי כאכילת פירות, אפ"ה לא חשיב הנחת הקלתה למעשה חזקה. ועי' בחי' ר' מאיר שמחה שדחה ראיה זו].

אלא דעדין צ"ב דכל דברי הקצות הם רק לענין שהמפקיד קונה את בית הנפקד ע"י הנחת הפקדון, אבל ברשב"ם כאן מפורש שגם הלוקח קונה את בית המוכר או בית הנפקד, והרי לו אין חזקת תשמישים, משום שהמקח עדין אינו שלו.

והנה כתב ברבינו יונה ד"ה ברשות (בדרך השניה) 'עוד מטעם אחר קונה, כיון שקבל עליו הנפקד, לפי שכלתה שאלת רשותו שהיתה מושאלת עד עתה לראשון, וכיון שהוא מתרצה שיהו שם פירות אלו מונחין עבור הלוקח הרי זו חזקה לשאלת רשותו ללוקח', ומבואר דללוקח נמי איכא חזקת תשמישים שהמקום הפירות מיועדים עבורו וקונה מטעם חזקה, וכמו דלענין המפקיד איכא חזקת תשמישים במקום הנחת פירותיו, כך ללוקח איכא חזקת משמישים אף שעדין הפירות אינם שלו, מ"מ כיון שהם מיועדים ומיוחדים בציוי המפקיד עבור הלוקח, זה גופא הוי חזקה והשתמשות של הלוקח וע"י זה קונה המקום, [כעין שפי' רבינו יונה לעיל פד: גבי מדד והניח ע"ג סימטא]. והן כסברת דברי הקצה"ח, אלא שברבינו יונה מבואר שאפי' בלוקח קונה החצר והכלי, וא"כ ה"נ נפקד שקונה נמי יזכה בו, וכמו שכת' במהרי"ט שחצרו ומתנתו באין כא'. ודלא כט"ז.

**ב. עוד פי' ברבינו יונה ובר"ן** 'ונ"ל טעמו של דבר דכיון דקיי"ל חצר משום יד איתרבאי, כמו שאדם זוכה לחברו בידו, כך חצרו זוכה לחברו, ואם אמר בעל החצר תזכה חצרי לפלוני, הלכך כיון שקבל עליו הנפקד לזכות ללוקח זכתה לו רשותו'. והיינו דמתכון לזכות את הפירות ללוקח בקנין חצר שלו, ומבואר חידוש גדול דהחצר יכולה להיות יד לזכיה עבור אחרים כמו שאר קנינים, והביאור בזה דהגדר בקנין חצר, דאין החצר רק זוכה מעצמה עבור הבעלים, כמו דחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו, וממילא הוי כמו קנינן דממילא, אלא גם הבעלים יכולים לזכות ולקנות ע"י החצר, והבעלים הם פועלים את הקנין ממש כמו משיכה והגבהה.

[ובפרט לשי' התוס' לעיל נד. דכל קנין חצר הוא משום שאם היו הבעלים יודעים היו רוצים לקנות, והיכא דידע שנכנס לרשותו ואינו מתכוון לזכות בו אנו קונה, ומה שחצר קונה שלא מדעתו, היינו משום שדעתו של כל אדם שתזכה לו חצרו, ועי' בש"ך רעה סק"ג דהרמב"ם פליג ע"ז. הרי דלדעת התוס' הבעלים הם הפועלים את הקנין, ע"י קבלת החפץ ברשותו ונחשב שהוא מחזיק החפץ, [ולא שקונה החפץ כי הוא ממילא ברשותו] ולכך שייך לייחס קבלה בחצר לזכות גם עבור אחרים].

ועי' במחנ"א קנין חצר א' שכתב שזהו דוקא אם חצר משום יד, אבל החולקים ס"ל שחצר משום שליחות, וחצר א"א למנתה לשליח. [אולי משום דאין שליח עושה שליח במילי].

אך בנתיה"מ ר' סק"ה כתב 'אלא ע"כ מיירי כאן שהלוקח עשאו להנפקד שליח לקנות, וכיון דהנפקד נעשה שליח, חצרו של השליח שהוא הנפקד כחצרו של לוקח דמי' וכו', והיינו דהבין דהנפקד ממש שליח, ולכך חצרו הוי כחצר הלוקח, ולפי"ז אי"צ לכל מש"כ. ומלשונות הראשונים לא משמע דהוי חצר המשלח ממש, אלא דהשליח זוכה בחצרו עבור המשלח.

וזהו שהק' התוס' בד"ה ארבע 'ועוד דאין נראה שתועיל קבלה ברשות המוכר, דאין אדם מקנה רשותו לאחרים כדתנן וכו', ולכאו' הו"ל להק' הא ליכא הכא מעשה קנין כלל, אלא דודאי איכא מעשה קנין דמזכה לו הפירות ע"י חצרו, וזהו שכתבו 'דאין אדם מזכה רשותו לאחרים' דהיינו דאי אפשר שהמוכר יזכה בחצרו עבור הלוקח, כמו שהוא לא יכול לזכות בידו עבור הקונה.

וכן מה שהק' בד"ה הכי מ"ט בעי' כלל קנין מעמ"ש, כל קו' הוא לשיטתם דבעד שקיבל עליו, שהנפקד זוכה בחצרו בשליחות עבור הלוקח, וא"כ בכל מעמ"ש חצר הנפקד תזכה עבור הקונה. אך לרשב"ם דהקבלה הוא הקנאת רשותו לקונה, ל"ק דהא בפשוטו בכל מעמ"ש אינו מזכה חלק ברשותו ללוקח.