20איסור שנפל לקדרה אם נשארת באיסורה והיאך ליטול ממנו בזמן הבישול
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

איסור שנפל לקדרה אם נשארת באיסורה והיאך ליטול ממנה בזמן הבישול

המחבר (סימן קו ס"א) פוסק כשיטת הרשב"א (הובא בטור) - שחתיכת איסור שנפלה לקדרה והיה שם שיעור ביטול, אעפ"כ החתיכה נשארת באיסורה "לפי שאיסור שבה אינו נפלט ממנה לגמרי". והיינו, דאף שלא ס"ל חנ"נ בשאר איסורים, אולם אפשר לסוחטו אסור, כמפורש בגר"א שם.

מוסיף הרמ"א "וכן עיקר". ותמה הפמ"ג (אות ב' בשפ"ד), דשיטת הרמ"א שאומרים חנ"נ בשאר איסורים (סימן צב ס"ד), וא"כ - מאי נ"מ שאפשר לסוחטו אסור.

מוצא הפמ"ג כמה נ"מ – בהא שס"ל לרמ"א אפשר לסוחטו אסור.

**א**. ס"ל לפמ"ג, שלרשב"א - החתיכה אסורה מדאורייתא, משא"כ אם הוא מטעם חנ"נ – הרי איסורו רק מדרבנן. ונ"מ - באופן שספק אם זו החתיכה שנאסרה [באופן שאין ביטול], שאם הוא רק מטעם חנ"נ – א"כ ספיקה לקולא, ואילו לרשב"א – ספיקה לחומרא. ואף שהוא ס"ס – שמא אין זו החתיכה ואף אם זו החתיכה שמא נפלט כל טעמה. מבאר הפמ"ג שאין להקל כאן, כמו שלא הקלו בכחל בספק כזה אף שהוא ס"ס – משום שא"כ כל אחד יקל לעצמו בכל מיני ספיקות, כמפורש בב"י בסימן צח.

מסיים הפמ"ג שנ"מ זו הוא דוחק, ולא ביאר מאי דוחקיה.

**ב**. דן הפמ"ג באופן שנאסר ע"י דברים האוסרים במשהו, אם הוא נ"מ בין השיטות. שהרי באיסור משהו לא אמרינן חנ"נ, ולכאורה יצטרך הרמ"א לטעם המחבר.

דוחה הפמ"ג שאין זה נ"מ, דאף לשיטת הטור שס"ל אפשר לסוחטו מותר – באופן זה החתיכה תישאר באיסורה. ונימוקו, שהרי נשאר כאן משהו בחתיכה – וסגי בזה כדי לאוסרה.

חזינן בפמ"ג, שלשיטת הטור – פשיטא שנשאר משהו בחתיכה, וא"כ הרשב"א שהחמיר - ע"כ חושש שנשאר טעם [ואתי שפיר שפשיטא ליה לפמ"ג שהיא אסורה מדאורייתא לשיטת הרשב"א, כנ"ל]. ואף שכתב לעיל - שיש ספק שמא פלט הכל, ע"כ כוונתו שפלט עד כדי שלא נשאר טעם, אולם משהו נשאר לכו"ע.

**ג**. באופן שמלח איסור נבלע בחתיכה ובישלה בקדרה, דליכא חנ"נ – כיון שאוסר למעלה מששים ולא הוי דומיא דבב"ח, אולם משום אפשר לסוחטו אסור – תישאר החתיכה באיסורה. והיינו, שפשיטא ליה לפמ"ג שלא ישאר טעם מלח בחתיכה, ולכן בעינן לאוסרה – משום אפשר לסוחטו [לשיטתו בסימן צב אות יא בשפ"ד שאפשר לסוחטו אסור - אף אם לא נשאר טעם]. ודבריו צריכים עיון, דאולי נשאר טעם בחתיכה - ויהא אסור אף משום חנ"נ. ועוד יש להעיר ששיטת היד יהודה בסימן צב סוף סק"ז בד"ה "יש לעיין" – שבמלח יש חנ"נ גם למעלה מששים, וא"כ אין נ"מ זו נכונה לדעתו. [עיין בפמ"ג עוד נ"מ – באופן שיש לו מתירין, וצ"ב כוונתו].

נ"מ נוספות

נראה שיש נ"מ פשוטה, בין טעמא דחנ"נ לבין טעמא דאפשר לסוחטו אסור. והוא נידון הרמ"א בסימן צב ס"ד, דחתיכה שמקצתה ברוטב לא אמרינן בה חנ"נ בשאר איסורים - והתבשיל מותר, אולם החתיכה נשארת באיסורה. וביאור החילוק, שלענין הקדרה מצרפים את שיטת ר"י [שמקצתה ברוטב מתפשט בתבשיל] ואת שיטת רבינו אפרים [שאין חנ"נ בשאר איסורים]. משא"כ לענין החתיכה - שאף לרבינו אפרים נשארת באיסורה [אפשר לסוחטו אסור], בזה חיישינן לשיטת רש"י [שמקצתה ברוטב אינו מתפשט], כן ביאר הגר"א שם.

א"כ היא נ"מ פשוטה, שהרמ"א פוסק אפשר לסוחטו אסור בנידון הנ"ל – אף שלא שייך שם חנ"נ.

ויש לדון בעוד נ"מ, באופן שחתיכה שנאסרה והתבשלה בששים – התערבה אח"כ בשתי חתיכות היתר. דאם נאסרה מטעם חנ"נ – לכאורה תתבטל בששים [שהרי אין בה טעם, דיש הגעלה באוכלין לשיטה זו]. אולם לשיטת הרשב"א שאפשר לסוחטו אסור והיינו שנשאר בה טעם וכנ"ל (כן מוכח בכמה מקומות בשיטת הרשב"א, עיין חידושים צז:, משמרת הבית ב"ד ש"א ח: - ט. ובתוה"ב שם ח. ועוד. וכן פשיטא ליה לפמ"ג בשיטת הרשב"א כנ"ל), א"כ לא תתבטל – שהרי חיישינן שמא יבשלם ויתן טעם, כמפורש ברמ"א בריש סימן קט.

וא"כ כשהרמ"א פוסק "וכן עיקר" – דאפשר לסוחטו אסור, הוא לכאורה נ"מ בנידון זה – שחתיכה זו לא תתבטל ברוב. אמנם באמת שהוא טעות בדבר משנה, שהרי הרמ"א בסימן קו כותב להדיא בנידון זה "וצריך להסירה משם אם מכירה ואם אינו מכירה בטלה אם אינה חהר"ל".

אלא שהוא בורכא, דא"כ מצינו סתירה בשיטת הרמ"א מסימן קו לסימן קט. דבסימן קט פוסק הרמ"א שאינו מינו אינו בטל ברוב, ואילו בסימן קו כותב שחתיכה זו [דחיישינן שיש בה טעם איסור] בטלה ברוב, והוא פלא. בשלמא לשיטת המנח"י (סימן לט אות ד, הובא ביד יהודה סימן קט סק"ב) – שאף הרוטב שבקדרה מצטרף לביטול היבש ביבש, אתי שפיר – שהרי החתיכה בטלה בששים. אולם לשיטת המנחת כהן (ח"ב פ"ג, והסכים לו היד יהודה שם ובסימן צב סק"ג) – שאין הרוטב מצטרף לביטול היבש ביבש, קשיא טובא הסתירה ברמ"א.

ביאור שיטת הרמ"א

בסוגיא בדף צז: איתא שלא ידעינן כמה חתיכה פולטת בזמן הבישול "פשיטא דבדידיה משערינן דאי במה דנפק מיניה מנא ידעינן". וכן הוא בפמ"ג שהוזכר לעיל – שהוא ספק אם פלט כל טעמו או לא [ורוצה לצרפו לס"ס עיי"ש].

ובתוס' שם ביארו בתירוץ אחד – שבאמת הוא ספק, אולם אינו סיבה לאסור כחל משום זה – כיון שחלב שחוטה דרבנן. ובחת"ס ביאר את מהלך הגמ' לשיטת התוס', דצ"ב אמאי הגמ' שאלה "אלא מעתה נפל לקדרה אחרת לא יאסור", והיינו שרק הוקשה לגמ' - אחרי שפשטנו שבדידיה משערינן. וביאר החת"ס, דכל עוד היה ספק אם בדידיה משערינן או במאי דנפק מיניה – לא שייך להקל בקדרה אחרת משום ספק דרבנן, כיון שיהא תרתי דסתרי [שלענין הקדרה הראשונה נקל – שבמאי דנפק מיניה, ולענין קדרה אחרת נקל – שבדידיה משערינן]. אמנם אחרי שפשטנו שבדידיה משערינן – שוב אין תרתי דסתרי, ושפיר הוקשה לגמ' שנקל בקדרה אחרת משום ספק דרבנן.

אם כנים הדברים, חזינן בסוגיא שבכחל הוא דין מיוחד - שהחמירו בספק אם פלט כל טעמו או לא – אף שהוא דרבנן, משום ש"שויוה רבנן כחתיכה דנבלה". אולם בספק דרבנן אחר שלא מצינו תקנה זו, שפיר יש להקל בספק זה – אם פלט כל טעמו או לא.

לפ"ז נראה ליישב את דברי הרמ"א. דבסימן קט איירי שיש ודאי טעם בחתיכה זו, אלא שמדאורייתא בטלה ברוב. אמנם רבנן החמירו להצריך ששים – גזרה שמא יבשלם ויתן טעם [ואף באיסור דרבנן גזרינן כן - כמפורש במנח"י (כלל לט אות י) שפירש כן בשיטת הרמ"א בסימן קט ס"א, ודלא כשיטת הש"ך שם בסק"ט שנדחק בלשון הרמ"א]. משא"כ בסימן קו – הוא רק ספק אם נשאר טעם בחתיכה, בכה"ג יש לומר – שבספק לא גזרו שמא יבשלו ויתן טעם, ושפיר בטל ברוב [והוא דלא כפמ"ג – שלא מצרף ספק זה אף בנידון דידן שהוא רק ספק טעם, אולם בתוס' הרי חזינן שמחשיב זה לספק].

ביאור שיטת היד יהודה להנ"ל

אם כנים הדברים – שלרשב"א הוא ספק אם נשאר טעם בחתיכת שבלעה איסור ובשלוה בששים, ומשום כך החמיר הרשב"א [ולפ"ז ביארנו שיש לחלק בין דאורייתא לדרבנן], נראה שיבואר גם שיטת היד יהודה, כדלקמן.

בסימן צד ס"ו נפסק בשו"ע "בצלים או ירקות שבלועים מבשר ובשלם בקדרה חולבת אם ידוע כמה בשר בלוע בבצלים ובירקות א"צ ששים אלא כנגד הבשר". והש"ך (סקכ"ג) התיר אף את הבצל עצמו. והתקשו האחרונים מהא דאיתא בריש סימן צב – דחתיכת בשר שנפלה לחלב נאסרת עולמית, ואם לא הוציאוה מיד – אף אוסרת את כל הקדרה [והיא סוגיא ערוכה בדף קח:].

מבאר היד יהודה (סימן צד סקכ"ט), שרק באיתחזק איסורא ס"ל שלא נסחט האיסור מהחתיכה. ולכן, בסימן צב שהחתיכה נאסרה משום בב"ח – א"כ אמרינן שלא נסחט החלב ממנה וחוזרת ואוסרת את כל החתיכה. משא"כ בסימן צד – שיש כאן חזקת היתר [בצל בלוע בטעם בשר], אמרינן שנסחט כל טעם הבשר מהבצל ולא נאסר כלל.

להנ"ל יבואר בפשיטות. דבאמת הוא תמיד ספק אם נסחט מהחתיכה כל הטעם הבלוע בה, וכנ"ל שבדרבנן ספיקו לקולא. א"כ ס"ל ליד יהודה - שאף בדאורייתא יש מקום לחלק בין חזקת איסור לחזקת היתר, ובמקום שיש חזקת היתר – אמרינן שכל הטעם נסחט מהחתיכה, ואף החתיכה גופא מותרת באכילה.

חתיכה שבטלה אם חוזרת ואוסרת

המחבר בס"ב פוסק את דברי הרשב"א "חתיכה שיש בה חֵלב שנתבשלה בקדרה שיש בה ששים לבטל החֵלב צריך ליזהר שלא יסיר שום דבר מהקדרה בעוד חתיכת האיסור בתוכה דחיישינן שמא תישאר באחרונה בשעה שאין בקדרה ששים לבטל החלב".

הטור מביא את דברי הרשב"א, וכותב שהם לשיטתו בס"א – שאין האיסור נסחט לגמרי מהחתיכה, ולכן גם חיישינן שמא נשאר איסור בחתיכה ותחזור ותאסור כשלא יהא ששים. חוזר בו הטור – שאינו דומה לס"א, וכאן הוא לכו"ע – שהרי הוא איסור בעין "אינו מתבטל ואע"פ שיש ששים כנגדו הוא חוזר ואוסר".

ותמה הב"י על הטור – מאי קס"ד, שהרי החילוק הוא פשוט "ולא ניתן ליכתב מרוב פשיטותו".

אמנם נראה שאין תלונת הב"י על הטור, אלא על הרשב"א גופא. שהרי הרשב"א ראה צורך לחדש דין זה (תוה"ב ב"ד ש"א יח:(, ובאמת שהרא"ה שם (טו:) כבר תמה על הרשב"א "וכי לזו הוצרכנו, זו אפילו תינוקות של בית רבן יודעין אותה", והיא כתמיהת הב"י.

עונה הרשב"א במשמרת הבית שם – שאינו כ"כ פשוט "שאפילו רבן של גדולי ישראל רש"י ז"ל... אביהן של ישראל" כתב להיפך מזה. שהרי ללישנא אחת בסוגיא (צז:) משערינן כנגד כל החתיכה, ופירש רש"י שלכן אינו חוזר ואוסר בקדרה שניה, והיינו שיצא כל טעם האיסור שבה. ואף שלא פסקינן כן, אולם מגדר ספיקא לא נפיק. ולכן ודאי שהוא חידוש שאסור להוציא את החתיכה – דחיישינן שמא נשאר בה איסור ותחזור ותאסור. ובאמת שהרשב"א בתשובה תקטו מביא את "חכמי ההר", שבאמת ס"ל כן – שמותר להוציא ולא חיישינן שתחזור ותאסור.

אלא שהטור חוזר בו, ואומר שאולי כל הנידון הנ"ל הוא באיסור בלוע ולא באיסור בעין, והס"ד של הטור הוא כשיטת חכמי ההר, אולם מידי ספק לא נפיק, וכנ"ל.

הוצאת החתיכה האסורה

המחבר בסימן קו סוף ס"ב פוסק – שחתיכה שדבוק בה חֵלב שהתבשלה בששים "לא יוציאנה תחלה שחֵלב שבה יאסור אותה ומה תקנתה יניחנה עד שתצטנן הקדרה". והיינו לשיטת המחבר – שלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, והרמ"א שם פליג לשיטתו "ולפי מה דקיימא לן חנ"נ מסיר החתיכה האסורה משם והשאר מותר".

הלבוש (ס"ב) מוסיף, שאף בחתיכת איסור [שאין לה היתר] "ימתין לצינון – שאל"כ יאסור הכל, וגם שמא יעלה עמו חתיכה אחרת של היתר ויאסרנו". והוא דלא כפשטות הרמ"א – שמתיר להוציא את האיסור מיד, והיא רמיזת הש"ך (סק"ז) "ודברי העט"ז בסעיף זה אינם מכוונים עיין שם". אמנם אף לרמ"א – צריך לומר כדברי הפמ"ג "כשמוציא האיסור לא יוציא בכף אלא בקיסם וגם יזהר שלא יגע בקדרה דאז יאסר הקדרה עכ"פ".

היד יהודה (סק"ח) מחדש – שאף כשמוציאו צונן "אסור להוציאו לכתחלה עם כף אם אפשר בקיסם דהא אסור להניח איסור בכלי של היתר על סמך שידיחנו" (כמפורש במחבר בסימן צא ס"ב). וצ"ל שהבין - שאין דרך להדיח את הכף בין הבישול לאכילה, שאל"כ יהא מותר לסמוך על הדחה – כמפורש שם בשו"ע וביד יהודה שם סוף סק"א.

ויש להסתפק – אם מותר להוציא ביד, שהרי יצטרך להדיח את ידיו [דלא גרע מאשר מבשר לחלב שבעי הדחה – כמפורש בסימן פט ס"ג ברמ"א, ועיין בפמ"ג שם סק"כ בשפ"ד – לענין אוכל במזלג]. וצ"ע אם ידים נקראות דבר שדרכו בהדחה.

שיטת הפר"ח

הפר"ח ס"ל להיפך משיטת הלבוש. בסק"ז כותב הפר"ח, שלשיטת הרמ"א – חובה להוציא מיד כדי שלא יפלוט עוד טעם לתבשיל, והוי כמבטל איסור לכתחלה. ורק לשיטת המחבר שאם יוציאנה יבא לידי הפסד – מותר להמתין לצינון. אמנם פשטות לשון הרמ"א מורה שלא כדבריו – אלא שמותר להוציאו אם ירצה, וכן נוקט היד יהודה בדעת הרמ"א. אמנם לשון הש"ך בשיטת הרמ"א "א"כ לא יניחנה בחנם בקדרה" מורה כדעת הפר"ח (בדי השלחן סק"ה בציונים).

סיכום

מצינו ג' שיטות – בדין הוצאת האיסור לשיטת הרמ"א.

**א**. פשטות לשון הרמ"א – שיכול להשאירו או להוציאו [אלא שיוציאנה בקיסם, ולשיטת היד יהודה – אף בצונן הדין כן].

**ב**. שיטת הלבוש – שאסור להוציא מיד שמא יאסור חתיכות אחרות, וכן הסכים היד יהודה לדינא. ומשמע שאינו עצה טובה בעלמא אלא חיוב, והוא חידוש – שאסור לאדם להיכנס למצב שיתכן שיהיו מכשולים.

**ג**. שיטת הפר"ח – שחובה להוציאו מיד, שלא יהא כמבטל איסור לכתחלה.

הערה לשיטת היד יהודה

היד יהודה פירש בדעת הרמ"א – שאין חובה להוציאו מיד, והיינו שאין זה כמבטל איסור לכתחילה.

לפ"ז לכאורה סותר הרמ"א משנתו למה שפסק בסימן צב ס"ו, בטיפה שנפלה על הקדרה כנגד התבשיל ויש ששים כנגדה – וס"ל לרמ"א שיערה את התבשיל מיד. וביאר היד יהודה שחיישינן שמא יכנס עוד טעם לתבשיל, והוי כמבטל איסור לכתחלה.

חזינן, שאף בשב ואל תעשה – שייך איסור ביטול לכתחילה, ואף שאינו מכוין לבטל, ודלא כפשטות הרמ"א הנ"ל בסימן קו. משא"כ לדעת הפר"ח – שחובה להוציאו מיד, תואמים דברי הרמ"א לדבריו בסימן צב.