1. בגדר מלאכת הוצאה [מלאכה גרועה]
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

**ו' אייר ע"ג**

**סימן א'**

**בגדר מלאכת הוצאה**

**בהא דבעינן שני פסוקים ובביאור הא דבעינן פסוק לעני ועשיר**

א]הגמ' צ"ו: שואלת הוצאה גופה היכא כתיבה והגמ' אומרת שזה נלמד מהפסוק איש ואשה אל יעשו עוד מלאכה וגו' ויכלא העם מהביא והכוונה שמשה הזהירם שלא יוציאו מביתם למחנה לויה שזה רה"ר והקשו הראשונים דבכל המלאכות לא מצאנו שהגמ' שואלת מנ"ל שזה אסור ומביאה פסוק ותירצו הראשונים דמלאכת הוצאה זה מלאכה גרועה ומסברא זה לא מלאכה ולכן מצד שזה היה במשכן זה לא מספיק סיבה לאסור וצריך פסוק להחשיב שזה היה מלאכה

עוד הקשו הראשונים דמצאנו בגמ' שני מקורות להוצאה דהגמ' צ"ו: אומרת שזה נלמד מהפסוק שאיש ואשה על יעשו מלאכה והכוונה הוצאה והגמ' עירובין י"ז: אומרת שהמקור מאל יצא וגו' ומצאנו בזה כמה ישובים הרמב"ן תירץ שמצד על יצא הינו אומרים שזה רק לאו ואין זה בגדר מלאכה וכמו תחומין ולכן צריך פסוק שזה אסור ונחשב מלאכה ואם היה כתוב רק איש ואשה וגו' הינו אומרים שרק שם שזה משא חשיב מלאכה לכן כתוב אל יוציא שזה בכל דבר עוד כתב ברמב"ן שזה מחלוקת הסוגיות ובאמת לגמ' שהמקור מאיש וגו' הפסוק שאל יצא הולך על תחומין או שזה איסור מיוחד על ליקוט המן [והנה האפיקי ים יצא לחדש שבאמת בהוצאה יש שני איסורים א. מלאכה ב. איסור שבת שזה לא מגדרי מלאכה וע"ש מה שדן לפ"ז אמנם זה תמוה דהרי מפורש בגמ' שהוצאה זה לאו הניתן להזהרת מיתת בי"ד דהינו שהאיסור זה מצד האיסור מלאכה ולא שיש פה עוד איסור]

והתוס' תירצו שצריך פסוק להוצאה דעני והוצאה דבעל הבית [וברמב"ן וכן בתוס' שאנץ בפסחים פ"ה: מבואר שהפסוק איש ואשה וגו' מדובר על הוצאה דבעל הבית שיצאו אם המשא מביתם והפסוק של המן זה הוצאה דעני ובפשוטו מצד היתור אמנם בתוס"ר מבואר איפכא דהפסוק של איש ואשה וגו' מדובר על הוצאה דעני שעמדו ברה"ר והוציאו מבתיהם לתרומת המשכן והפסוק של המן מדובר בהוצאה דבעל הבית ובעיקר החילוק בפשוטו ההבדל בין אם מוציא למקום שנמצא או מוציא למקום אחר מאיפה שנמצא ובפנ"י ביאר שההבדל בין אם מוציא בתור לקחת לעצמו או בתור לתת למישהו אחר וזהו חידוש שכאן זה לא חילוק בצורת המעשה אלא במטרה של המעשה] וכתבו שאפילו שמסברא זה דומה אבל כיון שהוצאה זה מלאכה גרועה לכן צריך פסוק על כל פרט ופרט דהינו שגם דבר שבשאר מלאכות הוא נחשב מלאכה כאן ללא ילפותא מיוחדת אין זה מלאכה והוכיחו דבר זה מהא דחזינן שיש הבדל בין דיוטא אחת לשנים ושיש הבדל בין מושיט לזורק לגבי איסור מושיט וכן לענין הכנסה הגמ' מחפסת מקור וכן לענין זורק ד"א ברה"ר ע"ש

והנה התוס' בשבועות הוכיחו יסוד זה דהוצאה זה מלאכה גרועה מהא דבעינן קרא אמנם תוס' בסוגין לא הוכיחו מזה ועיין מהרש"א שנתקשה בזה אמנם לכאורא יש כאן שני חידושים א. שללא פסוק לא הינו אומרים שזה מלאכה ב. שגם לאחר שנתחדש שזה מלאכה אבל אין זה חוזר לגדרי מלאכה רגילים אלא זה נשאר בגדר מלאכה גרועה שצריך מקור לכל דבר ולכן תוס' לא הוכיחו מהא דבעינן פסוק ליסוד דהוצאה מלאכה גרועה דעיקר סברתם דגם לאחר שנתחדש שזה מלאכה הוא מלאכה גרועה וזה לא רואים מהא דבעינן פסוק והראשונים שכן הוכיחו כוונתם שכיון שחזינן שמסברא זה לא מלאכה א"כ מסתבר שגם לאחר שזה נתחדש דהוי מלאכה אין זה כגדרי שאר מלאכות אלא הוי מלאכה גרועה

והנה באמת צ"ב כוונת הראשונים שזה מלאכה גרועה הרי אפילו שמסברא זה לא מלאכה אבל כיון שחידשה התורה שגם כזה דבר נחשב מלאכה וזה היה במשכן א"כ למה שזה לא יחזור לכל שאר גדרי המלאכות שכל שזה יצירה דומה ליצירה שנאסרה הוא בכלל המלאכה ויתכן כוונת הראשונים שזה סברא שאין לך בו אלא חידושו עוד יתכן דתמיד זה מלאכה מסברא רק צריך שזה יהיה דומה למלאכות שנאסרו משא"כ פה שכל השם מלאכה הוא מחידוש לכן צריך מקור לכל דבר

אמנם שמעתי לבאר בזה עוד [וכעין זה ביאר בשלום יהודה סימן א'] דהנה בעיקר החילוק לגבי מושיט בין זורק למושיט שתוס' כתבו להוכיח מזה הרי כאן המציאות של היצירה היא נעשתה בדיוק אותו דבר ולכאורא מבואר מזה שיש חילוק מהותי בין מלאכת הוצאה לשאר מלאכות דשאר מלאכות עצם היצירה היא המלאכה והדבר מצד עצמו מלאכה רק שהתורה אסרה אם זה עשיה של הבן אדם וזה מתיחס לאדם בגדרי עשיה אמנם בהוצאה הרי הדבר מצד עצמו אינו מלאכה ורק כיון שזה נעשה על ידי אדם ובצורה שהתורה אסרה זה מקבל שם מלאכה דהינו שרק בצירוף למעשה האדם חשיב מלאכה וכיון שכל השם מלאכה זה מצד שזה עשית האדם לכן יש גם הבדל בצורת העשיה [ויתכן יותר שרק כשזה מלאכת איסור הוי שם מלאכה וכל שיהיה סיבה שאין זה בכלל הזהרת התורה אין זה רק פטור צדדי אלא שכה"ג הדרינן שזה לא נחשב מלאכה כלל וכגון בחצי שיעור, ויתכן שכאן במקלקל או כלאחר יד לא יהיה קלבדר"מ לרש"י ב"ק ל"ה.]

ולפ"ז יתכן שזה כוונת התוס' שזה מלאכה גרועה שכיון שמסברא זה לא יצירה א"כ גם לאחר שנתחדש זה רק בצירוף למעשה האדם ולכן אין ללמוד אחד מהשני כיון שיש חילוק בצורת העשיה של הדבר משא"כ בשאר מלאכות שאין המעשה נצרך לעצם השם מלאכה לכן בזה לא צריך מקור לכל דבר ודבר **והנה לכאורא גם אם זה לא כונת תוס' שהוצאה זה מלאכה גרועה אמנם עצם הדבר ודאי נכון שבהוצאה כל השם מלאכה שבזה זה מכח מעשה האדם** [אמנם יתכן שזה רק במלאכת מושיט ולא בשאר דיני הוצאה]

ועיין פנ"י תחילת פרק במה בהמה שדן שהוצאה אין על זה איסור שביתת בהמתו מדאוריתא כיון שזה מלאכה גרועה ולנ"ל ודאי שיש לזה מקום שכיון שכל השם מלאכה רק מצד מעשה האדם א"כ ודאי יתכן שבבהמה אין את המעלה של מעשה האדם שזה יקבל שם מלאכה וממילא אין זה בכלל דין שביתת בהמתו שדבר שבעצם הוא מלאכה אסור לעשות על גבי בהמתו אמנם מדברי הראשונים מבואר לא כך אלא שנקטו שזה איסור דאוריתא וצ"ל שמשמעות התורה שכל שנאסר על ידי האדם נאסר על ידי בהמתו

ושמעתי לדון עוד דהנה מבואר בגמ' שזורה ורוח מסיעתו אסור בשבת ויש שנקטו שזה בכל מלאכות שבת ויש לדון האם זה גם במלאכת הוצאה ועיין תוצאות חיים סימן י"ח בסופו שדן שכה"ג זה רק תולדה וכיון שכתבו תוס' שבהוצאה אין תולדה אלא א"כ יש פסוק לרבות א"כ כאן אין בזה איסור וכמו שצריך מקור לזורק ולא לומדים ממעביר כי זה בצורה אחרת ה"ה כאן אמנם עדיין יש מקום לחלק שכאן זה חילוק בצורת העשיה וכאן זה ביחס לאדם ובמנחת שלמה תנינא סימן כ"ז כתב לדון שכיון שזה מלאכה גרועה לכן אין איסור וע"ש שהוכיח כן מגמ' ולנ"ל שמעתי לבאר דכיון שכל השם מלאכה מצד עשיית האדם א"כ כל מה שמצאנו זורה ורוח מסיעתו שזה אסור זה במקום שיש כאן מלאכה והנידון ליחס את זה לאדם אבל כאן שהנידון שזה יקבל שם מלאכה בזה וודאי יתכן שעל ידי מעשה של גרמא אין מספיק מעשה כדי לקבל שם מלאכה

**בסברת הראשונים מה טעם הוצאה זה מלאכה גרועה**

ב]והנה בהא דהוצאה הוא מלאכה גרועה ומסברא זה אינו מלאכה מצאנו באו"ז סימן פ"ב וכן הוא בחידושי מהר"ם קזיס דבכל המלאכות נוצר דבר חדש כגון בבישול וכדו' אבל כאן הרי החפץ נשאר כמו שהוא וכזה דבר מסברא אינו בגדר מלאכה ולכן צריכים פסוק שגם כזה דבר אסור אמנם התוס' ביארו שהרי אם משנה מרה"י לרה"י אינו חייב ורק אם משנה מרשות היחיד לרה"ר חייב דהינו שכתבו סברא שבעצם המלאכה יש כאן גדר מחודש ומשמע שאם גם הוצאה מרה"י היה חייב לא היה בזה חידוש ורק כיון שהשינוי ברשות היחיד עצמו לא חיבים על זה ואינו בגדר מלאכה ובכל אופן השינוי מרה"י לרה"י הוא מלאכה זהו חידוש והנה בפשוטו נתחדש שהשינוי מרשות היחיד לרשות הרבים שזה סוג רשות אחר הוא החפצא שנאסר ולכן במוציא מרה"י לרה"י אין סיבה לאסור

אמנם עיין ברמב"ן שביאר שהרי אפילו אם מטלטל דבר גדול כל היום לא חייב ואם הוציא גרוגרת חייב והוסיף שלא מצאנו בשאר מקומות חילוק ברשויות אלא המלאכה מחמת עצמן עכ"ד והנה צ"ב כוונת הרמב"ן שעד כמה שיסוד המלאכה זה השינוי מרשות לרשות וזה החפצא של המלאכה א"כ מה שיך לומר שזה דין מיוחד כאן שאינו בשאר מלאכות ומשמעות דבריו שהמלאכה נעשית אותו דבר אם זה טלטול ברה"י רק יש גזה"כ שזה יעשה מרה"י לרה"ר ויש שביארו שס"ל שכאן עיקר המלאכה זה הפעולה והטירחא של הבן אדם ונתחדש שאין בזה איסור אלא א"כ נעשה בזה שינוי רשות וכדו' וזה ההדגשה של הרמב"ן שהיה מקום לחייב יותר במשא גדול שהכונה שזה טירחא יותר גדולה אמנם בפשוטו הוא תמוה לומר כך דהרי כל פטור מלאכת מחשבת זה סברא כי היצירה שנעשתה חסר בחשיבותה ואם כאן כל האיסור זה הטירחא של הבן אדם מה פתאום שבתנאי שזה יהיה מרשות לרשות יהיה בזה תנאי מלאכת מחשבת וכן כל השיעורים שמצאנו כגון גרוגרת זה חשיבות בתועלת שעשה ואם המלאכה זה הטירחא מה פתאום שלפי זה יקבע השיעור

ובפשוטו צ"ל שכוונת הרמב"ן שעיקר המחייב זה שינוי החפץ ממקום למקום אלא שנתחדש שאין חיוב אלא אם שני המקומות זה רה"ר ורה"י ולא שזה עצם היצירה ולכן יש כאן חידוש שיצירה זו של שינוי החפץ זה דוקא בשני רשויות דאותו יצירה נעשה גם מרשות לרשות ברה"י [ועיין רשב"א צ"ז: שנקט שאם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב ה"ה אם הח' היה ד' אמות ברה"ר והד' זה הוצאה מרשות הרבים לרה"י דהינו ששניהם זה אותו איסור של שינוי רשות לרשות רק זה שני הכי תימצי שיחשב שינוי ע"ש]

**בנידון האפיקי ים והאבני נזר בגדר העקירה וההנחה והעברה מרשות לרשות**

ג]והנה בעיקר מלאכת הוצאה שנתחדש שאין חיוב אלא א"כ יש עקירה והנחה עיין אפיקי ים ח"ב ס"ח ענף ט' שנקט שודאי שעיקר המלאכה זה העברה מרשות לרשות ורק חקר בדין הנחה ועקירה האם זה מעיקר המלאכה או שזה רק תנאי צדדי וכלשון רש"י ג. שאין דרך הוצאה אלא על ידי עקירה והנחה וע"ש דהביא דהנה מבואר בגמ' ג. שיש מיעוט של זה עוקר וזה מניח ובראשונים בסוגין כתבו שאין צד לחייב את העוקר כיון שכל חיובו תלוי בזה שהשני יגמור המלאכה לא יתכן שיתחייב בזה ולכן ביארו שכל הנידון שהמניח יתחייב אמנם תוס' לקמן צ"ג. נקטו שצריך הפסוק על מי שעקר והעביר מרשות לרשות דהינו דנחלקו בתרתי א. שס"ל שיש כן מקום לחייב את הראשון אפילו שהוא תלוי בגמר של השני [ועיין אמרי משה סימן ל' בסופו שהביא מהמנחת חינוך דבשחוטי חוץ שלמ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף המתחיל והגומר חייב והנ"ל חלק עליו שלא יתכן לחייב הראשון כיון שהוא תלוי בשני ובפשוטו זה תלוי במחלוקת הראשונים הנ"ל] ב. שנקטו שאין סברא לחייב את המניח וע"ש שדן שנחלקו בזה האם ההנחה זה רק תנאי במחייב של הוצאה או שזה מעיקר המלאכה אמנם בפשוטו אינו מוכרח דיתכן שלכו"ע זה חלק מהמלאכה אלא שאין זה עיקר המלאכה ותוס' בסוגין ס"ל שיש סברא לחייב על חלק ממלאכה גם אם זה לא עיקרי ותוס' שם פליגי על סברא זו ועיין תוס' ג. שכתבו שהעברה מרשות לרשות זה עיקר המלאכה וע"ש שהוכיח מהגמ' בפסחים פ"ה: שדנה שגם בהוצאת פסח מחבורה לחבורה צריך הנחה ומשמע שזה מעיקר מציאות ההנחה ברשות השני ועיין תוצאות חיים שהביא מהמאירי ג: שדן שידיעה באמצע המלאכה לפני ההנחה זה לא מחלק ולכאורא כל זה שייך אם ההנחה זה חלק מהמחייב א"כ יתכן לומר שכיון שללא זה אין כאן שום חפצא של מלאכה הידיעה קודם לא מחלקת ועיין לשון הרשב"א שעיקר המחייב זה ההנחה

והנה מתבאר לעיל שהעברה זה ודאי מעיקר המלאכה כמבואר בתוס' וכל הנידון האם העקירה וההנחה זה גם חלק מהמחיב אמנם עיין אגלי טל סימן פ"ט שכתב לדון שבאמת עיקר המחייב זה רק העקירה וההנחה והעברה מרשות לרשות זה רק היכי תימצי ואין זה מעיקר המלאכה ולכאוררא נפק"מ בעקר מרה"י ונפלו המחיצות והניח וכן יתכן נפק"מ בעשה העברה כלאחר יד והעקירה וההנחה עשה כדרך ולכאורא עיקר הספק מצד שעצם המלאכה זה השינוי בין סוגי המקומות שזה רה"י וזה רה"ר ולא מצד שינוי מקום החפץ דא"כ כאן זה אותו מקום וכן ודאי שהעברה זה חלק מהמלאכה ולכאורא למה שביארנו מהרמב"ן שעיקר המלאכה זה העברה מרשות לרשות אין מקום לספקו של האבני נזר

עוד מצאנו בראשונים שכתבו שד"א זה תולדה דהוצאה כיון שד"א זה של אדם זה מקומו ולכאורא כוונתם דממילא יש כאן שינוי החפץ ממקום למקום [ובפשוטו גם אם יזיז אם מקל חייב] ולכן זה דומה להוצאה והנה אם נימא שהמלאכה ברה"י לרה"ר מצד שינוי החפץ בין שני סוגי הרשויות א"כ לכאורא כאן זה לא שייך ובהכרח שיסוד המלאכה זה שינוי החפץ ממקום למקום ולא לסוג מקום אחר ולכן מד"א לד"א אחרות זה נחשב שינוי מקום כמו מרה"י לרה"ר והנה מתוס' מבואר שמסברא היה אפשר ללמוד מהוצאה לד"א ברה"ר ובפשוטו זה תמוה דאפילו אם לאחר שנתחדש זה הגדר אבל איך אפשר מסברא לומר כך ולמתבאר ברמב"ן זה קצת יותר טוב מצד שבאמת כל שינוי זה המלאכה ואדרבא יש כאן הגבלה שדוקא שינוי מרה"ר לרה"י אבל ברה"ר שכל ד"א זה כמקום לעצמו יתכן לחייב כמו הוצאה וצ"ע בזה

]עיין בראשונים שהקשו דבמקור של מלאכת הוצאה מצאנו בגמ' שני מקורות דהגמ' צ"ו: אומרת דהמקור מהפסוק דויכלא העם מהביא והגמ' בעירובין י"ז: אומרת שהמקור מהפסוק אל יצא איש ממקומו ונאמרו בזה כמה ישובים בראשונים הרמב"ן כתב לישב דאם היה רק הפסוק דאל יצא איש ממקומו היינו אומרים שזה רק לאו ואין בזה איסור כרת וסקילה ולכן צריך פסוק שזה נחשב מלאכה ובפשוטו כונתו דמצאנו איסורים בתורה שהם לא בגדר מלאכה כגון תחומין וכתב המג"א דאין על זה איסור שביתת בהמתו או מחמר מצד שרק על איסורי מלאכה יש שביתת בהמתו וממילא זה לא בכלל לא תעשה כל מלאכה ולכן צריך את הפסוק של ויכלא וגו' דשם חזינן שזה נחשב מלאכה ומצאנו שם שני גירסאות בראשונים יש שכתבו שהגמ' רק מביאה שזה נקרא בלשון התורה מלאכה וממילא ידעינן שזה אסור ויש שכתבו שצריך ילפותא מיוחדת שזה אסור בשבת מצד השם מלאכה שבזה דהינו שמצד השם מלאכה יתכן שהכונה הטירחה שבדבר ולא מצד השם מלאכה לענין שבת ורק כיון שהתורה אסרה את זה מצד השם מלאכה ממילא ילפינן שזה אחד מאבות מלאכות