מצוא חפצך י שז יח-כ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שז סעי' יח - כ**

##### **שיעור י**

**[סעיף יח] לשאול מן השד מה שמותר בחול מותר בשבת.**

## האיסור להשתמש בשדים

וביאר המשנ"ב (ס"ק סז) דיש דברים שאסורים אף בחול מפני שהם כישוף, ויש דברים שהם אסורים מפני הסכנה. והנה דברים האסורים משום כישוף כתב השעה"צ (ס"ק עה) שהוא כגון על ידי מעשה, כמבואר בשו"ע יורה דעה (סימן קעט סעיף טז), ששם הביא השו"ע שמעשה שדים אסור, ויש מי שמתיר לישאל בהם על הגניבה, וע"ש בש"ך (ס"ק כ) דה"ה כל דדמי לגניבה שאינו עושה מעשה. וסתם כאן השעה"צ שיש להקל בזה.

ומש"כ במשנ"ב שיש דברים שאסורים משום סכנה, הנה ברמ"א ביורה דעה (שם) מבואר שכל השדים יש סכנה להתעסק עמהם ושומר נפשו ירחק מהם ע"ש, וצ"ע מה כוונת המשנ"ב שיש דברים האסורים משום סכנה, דברמ"א משמע שכל התעסקות בשדים אסורה משום סכנה.

וכמו שציין שם בביאור הגר"א (על דברי הרמ"א שם) לדברי הספר חסידים, וז"ל הספר חסידים (סימן תתשעב) 'אין המזיקים מתגרין אלא במי שמתגרה בהם, כגון שכתבו הוא ואבותיו קמיעות או עסקו בכשפים ובהשבעות או בשאלת חלום, לכן לא יעסוק אדם בהם. ולא יאמר אדם אעשה בשביל פקוח נפש בהשבעות וקמיע כי אין זה חכמה כי הוא מקצר ימיו וחיי זרעו ואין דוחין נפש מפני נפש'. והיום בזמנינו לא כ"כ מצוי שדים, ואפשר שבזמנינו כיון שלא מתעסקים עם השדים השדים לא מתעסקים עמנו.

והנה נתבאר בספר חסידים דאף משום פקוח נפש אין להתיר כי אין דוחין נפש מפני נפש, אך מכל מקום נראה שאם האדם צריך לכך לצורך פקוח נפש של עצמו לכאורה יש להתיר.

## להשתמש בשמות הקודש

[וע"ש עוד ברמ"א דמשמע שמותר להשתמש בשמות קודש, ובבית יוסף שם מבואר טעם ההיתר שהוא משום שיש בזה קידוש ה' כי זה מגדיל את שם ה'. ומבואר שם שהתירו רק לצורך מצוה שהוא צורך המלך, וכמו שמצינו בסנהדרין (סה, ב) שבראו עגלא תילתא בערב שבת כדי לאוכלו בשבת.

אמנם בש"ך (שם ס"ק יח) כתב שצריך שיתעסקו בכך בקדושה וטהרה, וזה לא מצוי בדורות הללו, והביא שם שאפילו ישעיה נענש על זה ע"ש. וכ"כ בשו"ת חתם סופר (או"ח סימן קצח) שלכתחילה אין להשתמש בשמות הקודש אם דרכו ליהנות מאחרים, והוסיף שאלישע לא השתמש במטה שהיה כתוב עליו שמות הקודש, משום שהיה נהנה מאחרים, אלא רק דרך תפילה שרי, ואם נביאים חששו שלא להשתמש בשמות הקודש, כל שכן שסתם אדם צריך לחוש. ועל כן נראה דלמעשה אין להשתמש בשמות הקודש].

**[סעיף יט] סחורה הנפסדת בשבת ע"י גשמים או דבר אחר, או אתי בידקא (פי' נחל או אגם מים) דמיא ומפסיד ממונו, או שנתרועעה חבית של יין והולך לאיבוד, מותר לקרות אינו יהודי, אף על פי שודאי יודע שהאינו יהודי יציל הממון. וכן מותר לומר לאינו יהודי כל המציל אינו מפסיד, כמו בדליקה שהתירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, ויש מי שאומר שלא התירו אלא בדליקה דוקא.** ובמשנ"ב (ס"ק עא) כתב שהמיקל לא הפסיד.

## אמירה לעכו"ם בדרך רמז

וביאר המשנ"ב (ס"ק ט) דהטעם שהתירו לקרוא לאינו יהודי אף שיבין האינו יהודי שהישראל רוצה שהוא יציל לו את הממון, הוא רק משום דאדם בהול על ממונו, שאם לו יתירו לו באופנים אלו, יש לחוש שיבוא לעשות את המלאכה בעצמו.

ומדוקדק מדברי השו"ע שאין היתר לקרוא לגוי לביתו אלא משום שאדם בהול על ממונו, אך אם רוצה להזמינו כדי שיבין שצריך לעשות מלאכה שאין בה חשש שאדם בהול על ממונו, וכגון שקורא לגוי כדי שיכבה את האור בביתו, אסור משום אמירה לעכו"ם, כי עצם זה שקורא לו דומה לכאמירה לעכו"ם. וכן דקדקו האחרונים (עי' חוט שני חלק ג פרק פא ס"ק ג).

ונראה שאף אם אומר לגוי בדרך רמז שיבוא לביתו אין להתיר בזה, משום שבכך שהולך לביתו של הגוי בשביל לרמז לו, הוי כאמירה לעכו"ם ואסור, שהרי על ידי קריאתו לגוי, יבוא הגוי לעשות את המלאכה. וכן כתב החוט שני (שם).

והנה מצינו במשנ"ב בסוף הסימן (סימן שז ס"ק עו) דאף שאסור לרמוז לגוי שיעשה מלאכה, וכגון שאומר לגוי שיקנח חטמו, כדי לרמוז לו שיסיר את הפחם בראש הנר, משום שהיא אמירה בדרך רמז, מכל מקום אם מרמז שלא בלשון ציווי, כגון שאומר שהנר אינו דולק יפה, ובזה מבין האינו יהודי שרוצה שיסיר הפחם שרי, דהוי אמירה דרך רמז.

ולפי מה שנתבאר שאף רמיזה לגוי נחשבת כאיסור אם מובן מתוך דבריו שרוצה שהגוי יעשה איסור עבורו צ"ל דמיירי שם באופן שאומר בסתמא שהנר אינו דולק יפה, ולא בכדי שהגוי יוריד את הפחם, ולכן אם מחמת שאמר כן הלך הגוי והסיר את הפחם אין איסור בדבר, אך אם אומר לו כן להדיא כדי שיבין שרוצה שיעשה את המלאכה, הרי זה דומה למבואר כאן שכשמובן מדבריו שרוצה שהגוי יבוא אליו, חשיב כאמירה לעכו"ם ואסור.

ולכן נראה להלכה שאין להקל ולקרוא לגוי לביתו ושם לרמז לו שיעשה מלאכה, משום שעצם זה שקורא לגוי הוי כאמירה לעכו"ם, וזה לא התירו אלא במקום שבהול על ממונו. ונראה דהוא הדין שאין להקל ולרמוז לגוי שיבוא לביתו, דכיון שכשקורא לו לבוא לביתו הוי כאמירה לעכו"ם, הרי אם רומז לו על כך הוי כרמז דרך ציווי שאסור. אמנם הביאו בשם הגר"מ פיינשטיין שהציע שיכול להזמין את הגוי לאכול אוכל לעצמו, ואחר שיגיע הגוי ירמוז לו לעשות את המלאכה דבזה יש לצדד דשרי. אכן באופן שיש הפסד של כל האוכל של שבת יתכן שיש להקל בזה, דדמי למה שהיקל השו"ע משום דאדם בהול על ממונו.

**[סעיף כ] ישראל שאמר לאינו יהודי, לעשות לו מלאכה בשבת, מותר לו ליהנות בה לערב בכדי שיעשו.**

## טעם האיסור ליהנות ממלאכת גוי

ובטעם הדבר שאסרו ליהנות מהמלאכה בשבת ולערב בכדי שיעשו נחלקו הראשונים, דדעת רש"י בביצה (כד, ב ד"ה לערב) שאיסורו הוא כדי שלא ליהנות מחילול שבת, ולדעת ר"ת (הובא ברא"ש שם סימן ב) הטעם הוא דחיישינן שמא יאמר לו בשבת לעשות כן לכתחילה.

ובביאור הלכה לעיל (סעיף יד) כתב על המבואר בשו"ע לעיל דאגרת שהובאה בשבילו מחוץ לתחום מותר לקרוא בה, ורק יזהר שלא יגע בה, וביאר שם שדין זה מובן רק למ"ד שאיסורו הוא משום שמא יאמר לו בשבת לעשות כן, דהכא אין לחוש שיאמר לו לכתחילה לעשות כן, אך לפי הטעם שהאיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת איסור, א"כ אין להתיר לקרוא באגרת שהובאה בשבת. ואף שבמשנ"ב (שם ס"ק נה) כתב דאף לסוברים שטעם האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מכל מקום מותר לקרוא באגרת כיון שאין גופו נהנה מהמלאכה, מכל מקום בביאור הלכה שם נראה שחשש להחמיר בזה, ולכן אין להקל בזה אלא רק לצורך גדול [ואף דהוי ספיקא דרבנן כבר הבאנו שיש להקל בזה במקום צורך בלבד].

## עשה הגוי מלאכה בפרהסיא

במשנ"ב (ס"ק עב) הביא מהמג"א שאם עשה האינו יהודי את המלאכה עבור הישראל בפרהסיא אסור ליהנות ממנו לעולם. ומקור הדברים הוא ממה שנתבאר לקמן (סימן שכה סעיף יד), והוא מתניתין בשבת (קנא, א) דנכרי שעשה ארון או חפר קבר בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית. והנה כאן סתם המשנ"ב דאם עשה הגוי עבורו מלאכה בפהרסיא, אסור ליהנות ממנו עולמית, אמנם במשנ"ב לקמן (שם ס"ק עג) הביא שנחלקו בזה הראשונים די"א שאיסור זה הוא דווקא בקבר, משום דגנאי לישראל להיקבר בקבר שמפורסם שנחפר עבורו בשבת, וי"א שמדין זה אפשר ללמוד לכל מלאכה שנעשית בפהרסיא עבור הישראל שאסור ליהנות ממנה עולמית. ובמשנ"ב שם מסיק דכיון דדעת הרבה ראשונים שדין זה הוא דווקא במת, לכן יש להקל בזה במקום צורך.

## לנסוע ברכבת שנעשתה תוך חילול שבת

ובתקופה האחרונה עולה הנידון לגבי הנסיעה ברכבת שחלק מן העבודות להכשרת הקו לנסיעה נעשו בשבת, ונשאלה השאלה האם מותר לנסוע ברכבת זו, או שנאסר לנסוע בה עולמית כיון שנעשתה בה מלאכה בפרהסיא.

והנה התבאר במשנ"ב לעיל (סימן רמד ס"ק יט) שאם שכר את הגוי בקבלנות יש להקל שאפילו כשנעשה בפרהסיא, הוא עצמו מותר לדור בו, אך נראה דבנידון דידן אין להקל מטעם זה, שהרי כל ההיתר בקבלנות הוא משום דאדעתיה דנפשיה קעביד בשבת, ומשום שרוצה להשלים עבודתו (כמבואר במשנ"ב שם ס"ק ב), אך כאן כשקבעו תאריך שבו מחוייבים לגמור, ובשביל כך הם חייבים לעבוד אף בשבת, הרי זה כמו שאמרו להם להדיא לעשות בשבת, על כל פנים במקום צורך יש להקל כמבואר במשנ"ב (סימן שכה שם).

## מלאכה שנעשתה ע"י ישראל מומר

ובישראל מומר שעשה מלאכה במזיד כתב הפמ"ג (לקמן סימן שכה א"א ס"ק כב) שיש להחמיר טפי דאסור לו לעולם להשתמש בו, דכל מה שהקילו לישראל אחר ליהנות ממנו במוצאי שבת הוא משום שאין אדם חוטא ולא לו, אך בישראל מומר שאפשר שחטא עבור הישראל האחר יש להחמיר אף לאחרים שאסור לעולם. אמנם התהילה לדוד (סימן שיח ס"ק ז) חלק על הפמ"ג, דאף במומר מותר לאחרים במוצאי שבת, וכל מה שגזרו שלא ליהנות הוא רק למי שעבר בעצמו על עבירה דאורייתא.

והעולה למעשה דבמקום צורך יש להקל בזה אף שנעשה בפרהסיא, וכדמסיק המשנ"ב לעיל, ואם ישראל מומר עשה שם מלאכה אפשר שאף בזה יש להקל בשעת הדחק [אמנם הקהילות יעקב (חלק ב סימן ז) החמיר בבטון שנעשה בשבת ע"י ישראל מומר דאין להשתמש בו עולמית וכדעת הפמ"ג].

**הדינים העולים:**

1. אסור לשאול את השדים ע"י מעשה, ובכלל יש להימנע מזה מחשש סכנה, ושומר נפשו ירחק מהם.
2. אין להקל לקרוא לגוי לביתו כדי לרמז לו שם שיעשה מלאכה עבורו, כי מה שקורא לו הוי כאמירה לעכו"ם.
3. גוי שעשה מלאכה לישראל אסור ליהנות ממנה עד אחר כדי שיעשו. והטעם י"א כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וי"א שלא יאמר לו שיעשה בשבילו.
4. גוי שעשה מלאכה בפרהסיא י"א שלא יהנה ממנה עולמית, וי"א שהוא רק לגבי מת, ובשעת הדחק יש להקל.
5. ישראל מומר שעשה מלאכה עבור ישראל אחר י"א דאסור עולמית, וי"א דמותר במוצאי שבת.
6. במקום צורך יש להקל לנסוע ברכבת, ואף שהעבודות להקמתה נעשו בשבת.