26 הערות בסוג_ דמ_ג
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"א אלול תשס"ו

ע"ז דמ"ג, תנן התם דמות צורות לבנות וכו', ומי שרי והכתיב לא תעשון אתי לא תעשון כדמות שמשי המשמשין לפני וכו', עיי"ש כל הסוגיא.

א] תוד"ה לא תעשון אתי, וא"ת כיון דפרצוף אדם לחודי' אסור אמאי איצטריך לאסור דמות ארבעה פנים בהדדי תיפוק לי' דאיכא דמות אדם,[[1]](#footnote-2) וי"ל לחייב אף כשמצא פרצוף אדם והשלים לד' פנים אי נמי לעבור בשני לאוין, עכ"ל.

א] בביאור ד' התוס' שעובר בב' לאוין מצינו שנחלקו האחרונים, דהנה בשו"ת רדב"ז מכת"י סי' קי"ד פירש ד' התוס', ז"ל, ודכוותה כתבו בתוס' בפ' כל הצלמים וכו' ותירצו לעבור עליו בשני לאוין אחד משום פרצוף אדם ואחד משום ד' פנים, ואע"ג דמחד קרא נפקי דכתיב לא תעשו אתי אלהי כסף ואלהי זהב, איפשר לי לומר כיון דחד נפיק מקרי וחד נפיק מכתיב הוו להו תרי קראי, ופרצוף אדם נפיק מדכתיב לא תעשון אתי וקרינן אותי לא דמותי אשר אני מתראה לנביאים, ופרצוף ד' פנים דרשי לי' לא תעשון דמות שמשי אשר אתי במרום, עכ"ל.

אך בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' ל"ה פירש ד' התוס', ז"ל, ותירצו לעבור עליו בב' לאוין, וע"ז קשה דאמאי קעבר עליו בתרתי והלא תרוייהו מחד קרא נפקי ומעשה א' הם, ודברי התוס' פי' במקו' דה"ק דקעבר בב' לאוין בב' מעשים, כגון שעשה צורת אדם תחילה ואח"כ השלים עליו ד' פנים, עכ"ל.

ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ד התוס' בזה, וס"ל דכיון דחד מנייהו אדם וכבר עבר עליו תו לא מחייב אחריתי עד שיחזור ויעשה כל ד' פנים וצורת אדם, עכ"ד, והיינו דפליגי התוס' והרמב"ם אם הוי האיסור בהשלמת הצורה, או אין האיסור אלא בעשיית כל הצורה, ועמש"נ בפרט זה להלן סק"ב.

והרי דפליגי הרדב"ז והמהרי"ט בביאור ד' התוס', דהרדב"ז פירש דהא דעובר בב' לאוין הוא משום דאיסורא דעשיית דמות אדם ואיסורא דעשיית דמות ד' פנים הוי מב' לאוין חלוקים, אך המהרי"ט פירש ד' התוס' דהגם דתרוייהו הוו מחד לאו, מ"מ כל שעשה תחילה דמות אדם ואח"כ השלים ד' פנים לוקה ב', וככל לאוין שאם עבר וחזר ועבר לוקה ב'.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה מדברי שניהם נלמד, שפירשו דמכוון התוס' לעבור עליו בב' לאוין, הוא שלוקה ב' מלקיות, אך הנה המאירי בסוגיין כתב דאין לוקין על לאו דלא תעשון אתי דהוי לאו שבכללות, וכ"ה בחינוך מ' ל"ט שאין לוקין ע"ז, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם פ"ג מע"ז ה"י דהעושה צורת אדם לוקה, וכ"ה בפי' ר"י מלוניל ובנמו"י בסוגיין שלוקין על עשיית דמות אדם ודמות ד' פנים, ועמש"נ בזה ב?, ומ"מ פירש דהא דבעי' לאיסורא דד' פנים הוא לעבור עליו בב' לאוין.

ובאמת מצינו בזה פלוגתא בד' הראשונים, דהנה בד' הרמב"ם בסהמ"צ שורש ט' מפורש דמש"א לעבור עליו בב' לאוין אין המכוון שלוקה ב' מלקיות, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"מ ד"ה. ד"ה בלא דמי, ותוהר"א"ש שם דקי"א. אך פשטות ד' התוס' בב"מ דס"א. ד"ה לעבור עליו, דלא אמרי' לעבור עליו בב' לאוין אא"כ לוקין ע"ז, וכן פירשו בדבריהם המהר"ם ומהרמ"ש שם, וכ"כ מרן הב"י בכללי הגמ', וכן מבו' בשטמ"ק ב"ק דקי"ב: בשם הרא"ש, וכבר עמד המהרמ"ש בדס"א שם בסתירת דבריהם למש"כ בדף ה', ובאמת בד' התוס' בדס"א. אין מוכרע שכוונתם לכך, ע' מה שהאריכו בזה היד מלאכי כלל שמ"ז והשד"ח מערכת ל' כלל קי"ח, ועיי"ש ביד מלאכי שהוכיח מכ"ד דאמרי' לעבור עליו בב' לאוין אף שאין לוקין ע"ז..

אך יל"פ מכוון דבריהם, דאף אם אמרי' לעבור עליו בב' לאוין אף בשאין לוקין ע"ז, מ"מ הכא בלא דבריהם לא הי' בזה כלל ב' איסורים, דהוי הכל חד איסורא דלא תעשון אתי, ואך דאיכא בזה ב' גורמים שה"ז בכלל לא תעשון אתי, וע"כ הוא דהוצרכו לדבריהם, אך בלשונם מ' דאף לוקין ע"ז ב' מלקיות.

ב] א] שם, הנה בתורת חיים בסוגיין כתב ע"ד התוס', ז"ל, דהיינו שאם מצא פרצוף אדם והשלים לד' פנים דמחייב כמ"ש התוס', אלמא דפני שור וארי' ונשר נמי עיקר נינהו כמו פני אדם, דאי לא חשיבי אלא כשאר אברים שבאדם, וא"כ כשמצא פרצוף אדם והשלים לד' פני אמאי חייב, אטו המוצא פרצוף אדם חסר אוזן והשלים את האוזן חייב, הא ודאי ליתא, עכ"ל.

ונפ"מ מצוי' בזה לדינא, בבובה שנשמט ממנה יד או רגל, לפ"מ שפסק השו"ע כדעת הרא"ש ודעימי' דאין אסור צורת אדם אלא בגוף שלם, (ופשטות הדברים אף אם חסר אבר א' שרי, עמש"נ בזה ב?), אשר לפ"ז נמצא דע"י שמחזיר היד או הרגל ה"ה משלים להצורת אדם, דלפ"ד התו"ח שרי להחזירן לתוכה, ובשו"ת שבט הלוי ח"ז נקט בפשיטות דה"ז אסור.

ונ' בביאור דבריו, לפמש"כ בשו"ת זרע אמת ח"ג סי' ק"ה בדין צורת אדם הנעשית בגולם שלם מכף רגל ועד ראש, רק שאין להם אלא יד א' ורגל א' שנעשה באופן שנראה כאילו היד והרגל האחר הוא תחת הבגדים, ועיי"ש שכתב דה"ז אסור.

ונ' יסוד הדברים, דודאי הצורה האסורה היא עיקר הצורה, ואך דכל שחסר אבר מגוף האדם, לא חשבי' לה כצורת אדם, דאי"ז מתאים עם צורת האדם, אך כל שאין "חסר" אבר, שנראה כאילו הוא תחת הבגדים, שפיר יש לאסור משום עיקר הצורה.

ומשא"כ היכא דעיקר הצורה מוסתרת ונראית כאילו היא תחת הבגדים, ודאי דאין לאסור, דכלל לא עשה להצורה האסורה, וז"פ.

וצ"ע להגדיר מהו עיקר הצורה, ומהו האברים שאינם מכלל עיקר הצורה אלא שאם הם חסרין אי"ז כצורת האדם, ונפ"מ להנ"ל אם יש לאסור בשנעשה באופן שנראה כאילו הן קיימין.

ועד"ז יש להסתפק אם מותר לעשות צורת לבנה המכוסה חלקה בעבים, ולמש"נ זה תלוי אי נימא דצורת מקצת הלבנה אינה כלל צורה האסורה, או דה"ז צורה האסורה ורק דכיון שאי"ז כדרך שנראית לנו לא חשבי' לה כצורת לבנה, וצ"ע בזה לדינא.

ואשר זהו מש"כ התורח חיים, דכל שמצא פרצוף אדם חסר אוזן והשלים האוזן אינו חייב, משום שלא עשה את צורת האדם, דהצורה כבר היתה קיימת מעיקרא, ורק דאיהו קעביד דצורה זו תהא חשובה כצורת אדם, וזה לא חשיב כעשיית הצורה.

ויש להוסיף, דלמש"כ בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' ל"ה בדעת הרמב"ם דאף בדמות ד' פנים אין לאסור אלא אם עשה כל ד' פנים, והיינו דאין האיסור אלא בעשיית כל הצורה, ולא בהשלמת הצורה, ולפ"ז הרי כ"ש דאין לאסור היכא שמצא צורת אדם חסר אבר והשלים האבר. [[3]](#footnote-4)

ובזה יש להבין טפי ד' התו"ח, די"ל דאף דבד' התוס' מבו' שאסור אף להשלים צורת ד' פנים, י"ל דמודו ליסוד ד' המהרי"ט דהאיסור הוא רק בעשיית כל הצורה, ואך דס"ל דכ"ז שאין הצורה שלימה לאו מידי היא, וע"כ כל שמשלימה חשיב כעשיית כל הצורה, אך משא"כ היכא דכבר איכא פרצוף אדם בלא אוזן דכבר איכא לעיקר הצורה, אין לחייבו על השלמתה.

ומה"ט נ' לדון, בגונא דעשה צורת אדם הבולטת בלא עינים וכיו"ב, וצייר העינים בסממנים, דבפשוטו כה"ג לי"ב איסורא, לדעת הרמב"ם ודעימי' דשרי לצור צורת אדם בסממנים, אך להנ"ל יל"ד לאסור בזה, דהצורה האסורה בולטת היא, והגם דבעי' שלא יהא חסר בה עינים, הרי דלזה שפיר מהני העינים שצייר בסממנים שכבר אין חסר בצורה זו עינים, אך אין נ' כן, ול' ספר הבתים בסהמ""צ ל"ת ד' דאין אסור אלא בצורה בולטת "שהאברים בולטין", וצ"ע בזה.

ואולי יל"ד עוד עפי"ז, דאף להסוברים דשרי לעשות צורה של פרקים, מ"מ אם עיקר הצורה אינה של פרקים, ורק העינים וכיו"ב הוו של פרקים, ה"ז אסור.

ב] והנה אמנם צ"ב לפ"ד התו"ח, דא"כ יהא מותר לעשות צורת אדם, ע"י שיעשה ראובן פרצוף אדם חסר אוזן, וישלים שמעון האוזן.

וצ"ל דכה"ג שמתחילה עושה ע"ד כן, ה"ז אסור, משום דע"י שניהם יחד מתעבידא צורה האסורה, ואסור לעשות צורה האסורה אף ע"י שנים, ואולי הוי זה מדרבנן, וצ"ע בזה, שו"ר במנ"ח מ' ל"ט אות ט"ו מש"כ בגוונא דב' בנ"א גמרו הצורה, אם חייבין מה"ת או לא.

ואולי י"ל בזה ד' החת"ס יו"ד סו"ס קכ"ח שכתב, ז"ל, נ"ל דבקל יכול להשתדל בבוא יומו לעשות צורה כנ"ל יניחנו סומא בעין א', ויגמרו א' משארי תלמידים אינם נימולין העומדין שם, עכ"ל, ורבים ראו כן תמהו דהיאך שרי ליתן לגוי לגמור הצורה, הרי להדיא כתבו הראשונים דאסור ליתן לגוי לעשות הצורה משום איסור דאמירה לגוי.

ולפי הנ"ל אולי י"ל, דל"ש לאסור בזה משום אמירה לגוי, שהרי אף לישראל שרי לגמור הצורה, והאמנם דבישראל אסור לעשות כה"ג שיעשה ישראל א' הצורה ויניחנו סומא בעין א' ויגמרו ישראל אחר, אך הרי היינו רק משום שאסור לעשות צורה אף ע"י שנים, אך עשיית הישראל השני לחודה אין בה איסור, וע"כ י"ל דאיסורא דאמירה לגוי ל"ש בזה, ויל"ע הרבה בזה.

ג] שם, וכן משמע לקמן דקאמר טבעת שחותמה שוקע אסור לחתום בה, ומסתמא היינו בפרצוף אדם שאין רגילין לחתום בצורת כוכבים ומזלות, עכ"ל.

א] העירוני בד' התוס', דמה הוכיחו מהתם דאסור לעשות צורת אדם, הרי לעולם י"ל דאין לאסור עשיית צורת אדם מקרא דלא תעשון אתי, והא דאסור לחתום בה הוא משום חשדא דע"ז, וכמש"א כן בסוגיא לקמן דיש לאסור גם משום חשד, ומה"ט הוא דאסור להניחה.

ולכאו' הי' נ' בדעת התוס', דס"ל דאין לאסור משום חשד אלא להניח הטבעת, אך לחתום בה באגרת או בשטר שמוציאו מתחת ידו, ליכא חשדא, וע"כ בע"כ דהא דאסור לחתום בה הוא משום איסורא דלא תעשון אתי.

וכ"ה מבו' בתוס' ר"י מבירינא, עיי"ש שכתב, ז"ל, ומסתמא מיירי בצורת אדם וכו', ובצורת דרקון נמי לא מיירי דהא לא אסרינן לה בעושה אלא במוצא, עכ"ל, והרי להדיא דליכא חשדא בעשיית הצורה.

שו"ר בפנ"י ר"ה דכ"ד שכבר עמד ע"ד התוס', עיי"ש מש"כ בזה, והשפ"א שם כתב כמש"נ דבחתימה אין לאסור משום חשד, ובישוע"י סו"ס קמ"א בתשו' מנהמ"ח ד"ה עודני כתב דס"ל להתוס' דלמסקנת הגמ' לא חיישי' לחשדא, עיי"ש.

ב] אך צ"ע בזה, שהרי התוס' בע"ב ד"ה שאני ר"ג הביאו פי' בה"ג שהעמיד אותה דר' יהודה בצורת דרקון ושם שייך חשד טפי מאחריני, אך בשאר צורות אין חשד, ולפ"ז הרי בע"כ דההיא דטבעת שחותמה בולט אסור להניחה, אשר הוי זה משום חשד, איירי בצורת דרקון, ובזה הוא שאמרו דאם חותמה שוקע אסור לחתום בה, ובצורת דרקון הרי ליכא איסור בעשייתה משום לא תעשון אתי, ובע"כ דהא דאסור לחתום בה הוא משום חשד, והרי דאיכא חשד אף בחתימה.

אך נ' פשוט, דלדעת הבה"ג מפרשי' להך ברייתא בשיש בהטבעת צורת חמה ולבנה, אשר דמו לדרקון דשייך בהו חשד טפי מאחריני, כדתנן מצא כלים ועליהם צורת חמה צורת לבנה וכו' יוליכם לים המלח, וכ"ה מוכח מהא דפריך אההיא דר"ג דמ"ט ל"ה בזה משום חשד,[[4]](#footnote-5) וע"כ היכא שחותמה בולט אסור להניחן משום חשד, והיכא שחותמה שוקע אסור לחתום בה משום איסורא דלא תעשון אתי.

ומה שהעמיד הבה"ג לההיא דר' יהודה בצורת דרקון, ולא פירשה בצורת חמה ולבנה, פשוט דהוא משום דאמר לי' שמואל סמי עינא דדין, וע"כ אין לפרשה אלא בדרקון שיש לו עין, וכמו שעמד הר"ן בכעי"ז, אך לפירש"י דסמי עיני' דדין היינו פחות צורתו, (וכ"כ הר"ן לדעת מהר"מ מר"ב), שפיר יש להעמידה בצורת חמה ולבנה, וז"פ.

אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי התוס' להלן ד"ה והא ר"ג כתבו דבצורת חמה ולבנה אין חילוק בין בולטין לשוקעין, ואם נבא לישב ד' התוס' אלו עם ד' הבה"ג, הרי נמצא דלפ"ד בה"ג בע"כ לאוקמה לברייתא דקמפלגא בין חותמה בולט לחותמה שוקע בצורת דרקון, שהרי בצורת חמה ולבנה אין חילוק בין בולטין ושוקעין, שו"ר בתוהרא"ש ר"ה דכ"ד: שכתב להדיא דלד' בה"ג ההיא דטבעת שחותמה בולט איירי בצורה שלימה של דרקון, וצ"ע בזה.[[5]](#footnote-6)

גם אין דברינו מתישבים עם ד' המהר"ם, שכתב דהא דלא העמיד הבה"ג לההיא דר' יהודה בצורת חמה ולבנה, הוא משום שאין דרך לחתום בטבעת צורת חמה או לבנה, וע"כ העמידה בצורת דרקון, והביא כן ממהר"א שטיין בביאורו על הסמ"ג, אשר לפ"ז צל"פ אף ההיא דטבעת שחותמה בולט בצורת דרקון.

ג] שו"ר בבה"ג שלפנינו בהל' ע"ז, ז"ל, ת"ר טבעת שחותמה בולט אסור להניחה ומותר לחתום בה, חותמה שוקע מותר להניחה ואסור לחתום בה, והוא שיש עלי' צורת חמה צורת לבנה צורת דרקון, מ"ט משום חשדא דילמא אמרי קא סגיד לה, עכ"ל, והובאו ד' בה"ג אלו בחי' הרמב"ן, ובתו"ד הרשב"א שהביא הנמו"י בסוגיין.

ומבו' להדיא בד' הבה"ג, דשייך חשדא גם בחתימה, וע"כ הוא דאסור לחתום בצורת דרקון משום חשדא.[[6]](#footnote-7)

ובאמת צ"ע בזה במש"כ הרשב"א הובא בנמו"י דשאר צורות ואפי' צורת דרקון מותר לחתום בה, דלא עדיפא חתימה מעשי', ובגמ' אמרי' בעשיית צורת דרקון אי בעושה צורת דרקון מי אסיר וכו', ומיהו אם צורת דרקון בולט אסור להניחה משום חשדא, עכ"ל, ושוב הביא דכ"כ בה"ג דטבעת שחותמה בולט והוא שיש עלי' צורת חמה צורה לבנה צורת דרקון, ותמוה שהרי ד' הבה"ג סותרים לדבריו, שהרי בהך ברייתא תניא דאם חותמה שוקע אסור לחתום בה, ולד' הבה"ג שהעמידה אף בצורת דרקון הרי מבו' דאסור לחתום בצורת דרקון משום חשד, וזה דלא כמש"כ הרשב"א, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין ובחי' הרשב"א והריטב"א בר"ה דכ"ד:, דא"א לאוקמה להך ברייתא בצורת דרקון, דהגם דאסור להשהותה מ"מ מותר לחתום בה, וצ"ע בזה.

ד] ועכ"פ נת' לן בזה פלוגתת הראשונים אם יש לאסור לחתום בטבעת שחותמה שוקע משום חשד, דדעת התוס' והרשב"א והריטב"א דליכא חשד אלא בהשהי' ולא בחתימה, ודעת הבה"ג דאיכא חשד אף בחתימה.

ובפסקי הרא"ש בסוגיין, ז"ל, האי חותם מיירי בחמה ולבנה כוכבים ומזלות ופרצוף אדם שאסור לעשותן, וגם לשהותן אם עשאן עובד כוכבים משום חשדא, וצורת דרקון מותר לעשותה ואסור לשהותה, עכ"ל, ומפורש בדבריו דליכא חשדא בעשי' ובחתימה, וע"כ מותר לעשות צורת דרקון, ומותר לחתום בטבעת שחותמה שוקע שיש עלי' צורת דרקון.

וצ"ע בד' הגר"א סי' קמ"א סוסקכ"א שכתב בדעת התוס' והרא"ש, ז"ל, ועוד אסור מדרבנן צורת דרקון משום חשדא דע"ז בבולטת "בין לעשותן" בין להשהותן, עכ"ל, וצ"ע שהרי להדיא כתב הרא"ש דצורת דרקון מותר לעשותה, וכ"ה מוכח בד' התוס' דבעשי' ליכא חשדא, וכמש"נ בדעתם, וצל"פ דמכוון הגר"א הוא עפי"ד התוס' בשם הבה"ג, אשר לפ"ז מבו' דאיכא חשדא אף בעשי', וכמש"נ לעיל, וצ"ע בזה.

אמנם הנה לדעת הרמב"ן והר"ן דס"ל דבצורות האסורות משום לא תעשון אתי אסור לעשות אף בשוקע, ופירשו לברייתא דקמפלגא בין בולט לשוקע בצורות שאין אסורות אלא משום חשד, הרי בע"כ דיש לאסור לחתום משום חשד, וכ"ה להדיא בדבריהם דצורות אלו אסור אף לעשותן, ובחי' הרמב"ן בתו"ד פי' הטעם בזה, ז"ל, וכן הוא אסור לעשות כל צורה בולטת שמא יאמרו לעובדה הוא עושה כדקתני חותמה שוקע מותר להניחה ואסור לחתום בה, והא דשרינן לעיל בעושה צורות ופרצופות כולן בשוקעין אבל בבולטין חיישינן לחשדא, אא"כ עושה אותם לרבים שלא במקום חשדא, עכ"ל.

וכ"ה מפורש גם בספר ההשלמה בסוגיין, דיש לאסור לחתום בצורת דרקון משום חשד, עיי"ש?.

שו"ר בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"א סי' קצ"ח שכבר עמד בפלוגתת הראשונים בזה, דדעת תוס' רא"ש וריטב"א דאין לאסור לעשות משום חשש דע"ז, ודעת בה"ג רמב"ן ור"ן דיש לאסור לעשות משום חשש ע"ז.

ה] ולכאו' יש להוכיח בזה מד' הראב"ד בהשגות ספ"ג מע"ז, דס"ל דצורות האסורות לעשותן אסור בין בולט ובין שוקע, ואם אחרים עשו לו בולט אסור להניחה בידו ומותר שיחתום לו הגוי, ושוקע מותר להניחה בידו ואסור שיחתום לו הגוי, עכ"ד.

והנה הרי הא דבשוקע אסור שיחתום לו הגוי, בע"כ הוא משום חשד, דאי משום אמירה לגוי, הרי הי' אסור אף שיחתום בחותם בולט, שהרי איסור עשי' הוא אף בצורה שוקעת, ובע"כ דכלל לא אסרי' אמירה לגוי בשאר איסורים, וכמו שהביא המאירי בסוגיין בשם הראב"ד, והא דבשוקע אסור שיחתום לו הגוי, הוא משום חשד, והרי שדעתו דאף בחתימה איכא חשד.

אך נ' שאין להביא מזה, דאף לדעת התוס' ודעימייהו דבעשי' ליכא חשד, מ"מ שפיר י"ל דאסור שיחתום לו הגוי ויקיים הוא צורה זו, דבזה שפיר איכא חשד, והא דס"ל לתוס' ודעימייהו דאין לאסור לחתום משום חשד, היינו בשהוא חותם ומביא השטר לגוי, דכיון שאין משהה הצורה בידו לי"ב חשדא, וז"פ.

ה] שם, ומיהו אותן צורות אדם שצובעים בסדינים בצבעים וכן ברקמה מותרין כיון שאין להם פרצוף שלם אלא חצי פרצוף, עכ"ל.

א] מבו' בד' התוס' שדעתם כמש"כ הריטב"א, ז"ל, ומסתברא דכל שאסור לעשות אפילו בדיו הוא אסור, שלא חלקו בין בולט לשוקע אלא בדבר החקוק, וצורת דיו כבולט חשוב לענין זה, והוא הדין לצורת רוקם בשש ומשי וכיוצא בו, עכ"ל, ואשר ע"כ הגם דמבו' בדבריהם דאף איסורא דלא תעשון אתי אינו אלא בצורה בולטת ולא בצורה שוקעת, מ"מ אסור לצבוע בסדינים, דחשיב זה כצורה בולטת לענין זה, ועמש"נ באורך בזה להלן סק"י אות ג' ואילך.

ב] ומש"כ התוס' להתיר משום שאין להם פרצוף שלם, אלא חצי פרצוף, ע' בכנה"ג סי' קמ"א הגה' ב"י אות נ"ה, ובשו"ת בעי חיי ח"ג סי' קע"ה, שפירש ד' התוס' למש"כ הש"ך סי' קמ"א סוסקכ"ה, ז"ל, ונראה דכל צורות דאסרינן אינם אסורים אלא בצורה שלימה ממש כגון צורת אדם בשתי עינים וחוטם שלם וכל הגוף וכיוצא בו אבל לא חצי הציור כדרך קצת המציירים צד אחד של הצורה וזה אינו אסור, עכ"ל, וכן פירש בשו"ת זרע אמת ח"ג סי' ק"ה.

אך בס' לחם סתרים פירש מכוון התוס', דאין אסור אלא בדמות אדם שלם כל הגוף, אך בצורות אלו לא הי' אלא הראש לחודי', וזה אינו אלא חצי הדמות ושרי, ובכנה"ג ובעי חיי שם ר"ל שכן פירש רבינו ירוחם לד' התוס', ועמש"נ בפרט זה ב?.

ו] שם בגמ', אלא מעתה פרצוף אדם לחודי' תשתרי, אלמא תניא כל הפרצופות מותרין חוץ מפרצוף אדם.

א] צ"ב דמאי קפריך מינה לאביי דאמר לא אסרה תורה אלא ד' פנים בהדי הדדי, הרי אף בלא ד' אביי, אלא אסור כל שמשים, מ"מ מ"ט אסור לעשות צורת אדם.

ועמש"נ בדברינו בדעת הרמב"ם? סק"ד בהערה, לדון לפרש בזה לדעת הרמב"ם.

ולפ"ד הראב"ד דיש לאסור פרצוף אדם משום דמות מלאכי השרת, ולא הוצרך אביי למידרש לא תעשון אותי, אלא מעיקרא דס"ל דלא אסרה תורה אלא דמות ד' פנים, מבו' היטב דזהו דפריך דאם לא אסרה תורה אלא דמות ד' פנים, אך שאר שמשים שבמרום שרי, א"כ מ"ט אסור לעשות צורת אדם, ושוב מצאתי שכבר כתב כן בספר ההשלמה, עיי"ש.

ב] ובפירש"י ר"ה דכ"ד: פירש בזה, ז"ל, פרצוף אדם לחודי' תישתרי, שהרי הוא א' מהן בחיות, ואפ"ה אמר עד דאיכא כולהו בהדי הדדי, עכ"ל, ועיי"ש בפנ"י שתמה, דא"כ לא משני מידי, דהגם דילפי' לה מדדרשי' אותי, אכתי תיקשי מהא דאמר אביי דעד דאיכא כולהו בהדי הדדי, ובע"כ צ"ל כמש"כ הראשונים בכמה אנפי, וא"כ מעיקרא מאי קפריך, וצ"ע בזה.

ועיי"ש בפנ"י שכתב לפרש מכוון הגמ', דבלא ד' אביי הי' מקום לומר דיש לאסור לעשות אף דמות א' מפני החיות, ומכח זה אסור לעשות דמות אדם, אך לאביי דאמר דלא אסרה תורה אלא דמות ד' פנים בהדי הדדי, קשיא דא"כ מ"ט אסור לעשות פרצוף אדם.

אך ילה"ע ע"ז, דאי הוה אמרי' דאסור לעשות דמות א' מפני החיות, א"כ תיקשי להיפך, דמ"ט כל הפרצופות מותרין חוץ מפרצוף אדם, הרי יש לאסור לעשות אף פרצוף שור ארי' ונשר.

שו"ר בתורת חיים שכבר עמד ע"ז, ועיי"ש שכתב דאי לאו שנויא דאביי איכא למימר דעיקרן של חיות הקודש היינו פני אדם שבהן לחוד דחשיב לי' קרא ברישא וכו', וע"כ אין אסור לעשות אלא צורת אדם, עיי"ש מה שהוסיף עוד בזה. [[7]](#footnote-8)

גם במהר"ם עמד בזה, וכתב דהו"מ למימר דפרצוף שור ארי' ונשר אינם אסורים משום דלא חשיבי כ"כ שמשים שבמרום שהרי כל העולם התחתון מלא מבהמות וחיות, חוץ מפרצוף אדם דחשוב הוא.

ז] שם תוד"ה שאני ר"ג, ויש שהיו רוצים להחמיר שלא להחתים לגוי חותם שיש בו צורת אדם בשביל חוב, אא"כ הי' הגוי מביא לו מעצמו, וכן שלא לחגור אותם רצועות שיש בהם צורת אדם בולטת, אמנם יש סמך להתיר מתוך הלכות גדולות שמעמיד אותה דרב יהודה בצורת דרקון ושם שייך חשדא טפי מבאחריני, כדתנן מצא כלים ועליהם צורת דרקון כו' יוליכם לים המלח, ואנדרטי דקא חייש לחשדא היינו משום שהי' צלם דמות אדם כל גופו בידים ורגלים, עכ"ל.

א] בפשוטו הי' נ' דמש"כ התוס' דיש סמך להתיר, הוא לענין לחגור אותם רצועות שיש בהן צורת אדם בולטת, אשר בזה כל הנידון לאסור הוא משום חשדא, וע"ז הוא שכתבו התוס' דמד' בה"ג נלמד דאין לאסור משום חשדא אלא בצורת דרקון, אך לענין להתחים לגוי חותם שיש בו צורת אדם, אשר בזה הנידון לאסור הוא משום איסורא דלא תעשון אתי, אשר יש לאסור אף אמירה לגוי, וכמש"כ התוס' לעיל מינה, אין ללמוד מד' בה"ג להתיר, וז"פ, ומצאתי בספר לחם סתרים שכתב כן.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בר"ה דכ"ד: ד"ה שאני שכתבו דצריך ליזהר כשמלוין לגוי ומחתמין החוב בחותם של שעוה וכו', ובד"ה סמי עיני' הביאו ד' בה"ג דליכא חשדא אלא בצורת דרקון, והרי דהגם שדעתם כדעת בה"ג, מ"מ אסרו להחתים הגוי בחותם שיש בו צורת אדם, וכ"ה בתוס' הרא"ש בר"ה שם שהביא ד' בה"ג וכתב דע"ז סמכו לצאת ברצועות שצורותיהן בולטות, ולעיל מינה כתב דאסור להחתים הגוי, וכ"ה בתוס' ר"י מפאריש ותוס' ר"י מבירינא בסוגיין.

אך ל' התוס' לא מ' כן, שכתבו דיש "שהיו רוצים להחמיר" וכו', ומ' שדעתם דא"צ להחמיר בזה, וכן נ' להדיא בל' הב"י סי' קמ"א סוף אות ו'.

שו"ר כן להדיא בפסקי תוס' אות צ"א, דמותר להחתים צורת אדם בחוב, והרי שפירש ד' התוס' שמכח ד' בה"ג התירו אף להחתים לגוי בחותם שיש בו צורת אדם, וצ"ע היאך למדו כן מד' בה"ג, וכנ"ל.

ב] אמנם מד' רבינו הגר"א נלמד לפרש ד' התוס' בע"א.

דהנה בשו"ע סי' קמ"א ס"ז כתב, דצורת ראש בלא גוף או גוף בלא ראש אין בה שום איסור לא במוצאו ולא בעושה, ובביאור הגר"א שם סקל"ב הראה מקורו מד' הרא"ש שם, ותוס' שם סוד"ה שאני.

וד' הגר"א צ"ב רב, שהרי בד' התוס' לא מצינו אלא דליכא חשדא אלא בצורת אדם שלם כל גופו, אך לא מצינו בד' התוס' דליכא איסור עשי' בצורת הראש לחודי'.

וביותר קשיא, דלכאו' אדרבה מד' התוס' מוכח דאיכא איסור עשי' בצורת הראש לחודי', שהרי לפמש"כ התוס' דמודה בה"ג דבדמות אדם שלם כל גופו איכא חשדא, הרי בע"כ דמה שהעמיד הבה"ג לההיא דר' יהודה בצורת דרקון, ולא העמידה בשהי' בחותם דמות אדם שלם, הוא משום שאין דרך לעשות בחותם צורת אדם שלם, וכמש"כ כן המהר"ם, וא"כ ממה שדנו התוס' בתחילה לאסור להחתים הגוי בחותם שיש בו צורת אדם, וכן ממש"כ התוס' לעיל ד"ה לא תעשון לפרש לברייתא דטבעת בשיש עלי' צורת אדם, ש"מ דאיסורא דעשי' הוא אף בצורת הראש לחודי'.

ובנוס"א יש להוכיח, שהרי בד' התוס' מבו' שלולי ד' בה"ג הי' מתפרש ההיא דר' יהודה בצורת אדם, והנה הרי בגמ' ס"ד דהא דהי' אסור ר' יהודה להשהותו הוא משום חשדא דעשי', והרי דאיכא איסור עשי' אף בצורת הראש לחודי', שהרי אין דרך שיהא בחותם צורת אדם שלם, (וגם דאי נימא שלולי ד' בה"ג הי' מתפרש ההיא דר' יהודה בצורת אדם שלם, א"כ גם לפי דעת הבה"ג מצינו להעמיד ההיא דר' יהודה בכה"ג, שהרי בצורת אדם שלם מודה הבה"ג דאיכא חשדא).

ג] אמנם נ' דהגר"א לטעמי' אזיל, דהנה בביאור הגר"א שם סוסקכ"א נקט בדעת התוס', דכל הצורות האסורות לעשותן, אסור להשהותן מדרבנן משום חשדא דעשי', ועוד אסור מדרבנן צורת דרקון משום חשדא דע"ז, עכ"ד, וכ"כ שם לעיל מינה ע"פ ד' התוס' ד"ה שאני, דכל צורות האסורות לעשותן אסור אף להשהותן משום חשדא דעשי', ועמש"נ בזה ב?.

ואמנם צ"ע רב לפ"ז, דא"כ מ"ט התירו התוס' לחגור אותם הרצועות שיש בהם צורת אדם בולטת, הרי הגם דלי"ב משום חשדא דע"ז, וכמש"כ בה"ג דליכא חשדא אלא בצורת דרקון, מ"מ יש לאסור משום חשדא דעשי'.

וביותר צ"ע ד' הגר"א שהביא מקור לדבריו מד' התוס' ד"ה שאני, וצ"ע דלכאו' אדרבה בד' התוס' מבו' דליכא חשדא דעשי', וגם אם נדחה ראי' זו מד' התוס', מ"מ היכן מצינו בד' התוס' דאיכא נמי חשדא דעשי'.

ד] ונ' בביאור ד' הגר"א, דפירש ד' התוס' כמשמעות דבריהם, דמד' בה"ג למדו להתיר להחתים גוי בחותם שיש בו צורת אדם, אשר צ"ב דמה ענין זל"ז, וכנ"ל.

ומכח זה פירש הגר"א מכוון ד' התוס', דממה שהעמיד בה"ג לההיא דר' יהודה בצורת דרקון, ולא העמידה בצורת אדם, יש ללמוד דאיסורא דעשיית צורת אדם הוא רק בכל הגוף, דאי נימא דאיכא איסורא בצורת הראש לחודי', הרי ממילא אף אסור להשהותו משום חשדא דעשי', וא"כ מ"ט העמידה בה"ג לההיא דר' יהודה בצורת דרקון, ובע"כ דליכא איסורא דעשי' אלא בצורת אדם שלימה בכל הגוף, וע"כ הוצרך הבה"ג להעמיד לההיא דר' יהודה בצורת דרקון, דלא שכיח שיהא בחותם צורת אדם שלם.

ונמצא לפ"ז דמד' בה"ג נלמד תרתי, חדא דליכא חשד דע"ז אלא בצורת דרקון וחמה ולבנה ולא בצורת אדם, אא"כ הוי צלם דמות אדם כל גופו בידים ורגלים, ועוד דליכא איסור עשי' אלא בצורת אדם שלם, ולא בצורת הראש לחודי'.

ולפ"ז מתבאר היטב מה שלמדו התוס' מינה להתיר להחתים לגוי חותם שיש בו צורת אדם, שהרי חותם זה אין בו אלא צורת ראש האדם, שהרי אין דרך שיהא בחותם צורת כל הגוף, וכאשר כן מבו' בד' בה"ג, שהגם דמודה דבצורת גוף שלם איכא חשדא, מ"מ לא ניח"ל לאוקמה הא דר' יהודה בצורת גוף שלם, וכמש"כ המהר"ם, וע"כ לפי המבו' בד' בה"ג דליכא איסורא דעשי' אלא בצורת גוף שלם, מותר לחתום בחותם זה.

וע' בשו"ת זרע אמת ח"ג סי' ק"ה שנ' להדיא בדבריו דפירש כן בד' התוס', דהתירו להחתים הגוי בחותם שיש בו צורת אדם משום דליכא איסורא אלא בצורת אדם שלם כל גופו, עיי"ש, ומדבריו נתעוררתי לפרש כן ד' הגר"א בדעת התוס'.

ואשר זהו שהביא הגר"א מד' התוס' דאף איסור עשיית צורת אדם אינו אלא בצורת אדם שלם כל גופו.

ולפ"ז ניחא דל"ק ע"ד הגר"א ממה שהוכחנו בד' התוס' דאיסור עשיית צורת אדם הוא אף בצורת הראש לחוד, שהרי אה"נ כן הוה ס"ל להתוס' בלא ד' הבה"ג, אך מד' הבה"ג למדו התוס' דליכא איסור עשי' אלא בצורת כל הגוף.[[8]](#footnote-9)

ה] וניחא נמי ד' הגר"א שנקט בדעת התוס' דצורות האסורות לעשותן אף אסור להשהותן משום חשד דעשי', אשר צ"ע דא"כ מ"ט התירו התוס' לחגור הרצועות שיש עליהן צורת אדם ולא אסרי' משום חשדא דעשי', אך להנ"ל ניחא, שהרי רצועות אלו לא הי' עליהם צורת אדם שלם, שהרי בצורת אדם שלם איכא חשדא דע"ז, וכמש"כ התוס' בההיא דאנדרטא, אלא צורת הראש לחודי', ולפ"ד הבה"ג ליכא איסורא דעשי' בצורת הראש לחודי'.

ומתבאר בזה מה שלמד הגר"א מד' התוס' דידן דצורות האסור לעשותן אף אסור להשהותן משום חשדא דעשי', דאי נימא דליכא איסור שהי' משום חשדא דעשי', א"כ היאך למדו התוס' מד' בה"ג דליכא איסור עשי' בצורת ראש האדם לחודי', ובע"כ מד' התוס' דצורות האסור לעשותן אסור אף להשהותן משום חשדא דעשי', וזהו שלמדו התוס' מד' בה"ג דליכא איסור עשי' בצורת הראש לחודי', וז"ב בביאור ד' הגר"א.

אך עיקר דרך זה אינה מתישבת כ"כ בל' התוס', וצ"ע עוד בזה.

ח] שם, הנה לכאו' ממה שדנו התוס' לאסור לחגור אותם רצועות שיש בהם צורת אדם בולטת, נ' שדעתם דהגם דבמוצא כלים תנן שעל המבוזין מותרין דלא חיישי' שנעבדו, מ"מ צורות שאסור להשהותן משום חשדא אסירין אף במבזוין, דלכאו' רצועות אלו חשיבי כמבוזין, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין, דליכא חשדא אלא במכובדין.

והאמנם לפ"ד הגר"א שהבאנו לעיל סק"ז אות ג' ואילך, שנקט בדעת התוס' דצורות האסורות לעשותן אסור אף להשהותן משום חשדא דעשי', יל"פ דמכח זה הוא שדנו התוס' לאסור לחגור רצועות אלו, אך משמעות ד' התוס' דבלא ד' הבה"ג יש לאסור בזה משום חשדא דע"ז, וכ"ה מבו' בתוס' הר"י מפאריש, ובתוס' הרא"ש ר"ה דכ"ד:.

אמנם נ', דאף אם כנים הדברים, מ"מ כ"ז הוא לפ"מ שדנו התוס' דבכל צורות איכא חשדא, והרי דאף דבמצא כלים ועליהם צורות אלו לא חיישי' שנעבדו, מ"מ אסור להשהותן משום חשדא, וה"נ י"ל דאף בדהוו על המבוזין, הגם דבמוצא לא חיישי' שנעבדו, מ"מ אסור להשהותן משום חשדא, וכמו שביאר הש"ך בסי' קמ"א סק"ח דהגם דבמוצא לא חיישי' שנעבדו צורות אלו, מ"מ אסור להשהותן משום חשדא דלאיזה צורך הוא משהה אותן, אך לפ"מ שהביאו ד' הבה"ג דליכא חשדא אלא בצורת דרקון, הרי פשיטא דאף בצורת דרקון ליכא חשדא אלא על המכובדין ולא על המבוזין.

ונמצא לפ"ז, דאף אי נימא דהני רצועות הי' עליהם צורת אדם שלם, ג"כ מותר לחגרן לדעת הבה"ג, והגם שכתבו התוס' דמודה הבה"ג דבצלם דמות אדם כל גופו בידים ורגלים איכא חשדא, מ"מ ברצועות דהוו מבוזין ליכא חשדא, וז"ב.

ט] שם בגמ', התם בחותמו בולט ומשום חשדא.

א] צ"ב לדעת רוב הראשונים דאף איסורא דלא תעשון אינו אלא בצורה בולטת, דא"כ מאי קאמר בשנויא דהתם בחותמו בולט, הרי מעיקרא נמי הוה בעינן לאוקמה בחותם בולט.

והנה הי' אפ"ל, דעיקר מכוון הגמ' הוא דהתם משום חשדא, ומש"א התם בחותמו בולט, היינו דכיון דהתם איירי בחותם בולט, ע"כ שפיר יל"פ דהטעם הוא משום חשדא, דאם ל"ה איירי בחותם בולט, ל"ה שייך בזה חשדא.

אמנם נ' דכ"ז ניחא רק אי נימא דהא דמייתי הגמ' להוכיח מההיא דר' יהודה לאסור, הוא דמדינא יש לאסור בשהי', וזהו דמשני הגמ' דאין האיסור מדינא אלא כיון שהרי חותמו בולט דזה כבר ידעינן מעיקרא ע"כ יש לאסור משום חשדא.

אך לדעת התוס' שפירשו דהא דמייתי הגמ' להוכיח מההיא דר' יהודה לאסור, לא בעי למימר דמדינא יש לאסור בשהי', דס"ל דהוא מילתא דפשיטא דאיסורא דלא תעשון אינו אלא בעשי' עצמה, אלא בעי למימר דאסור להשהותו משום חשדא דעשאו ועבר על לא תעשון, ודחי דלא אסרי' משום חשד עשי' אלא משום חשד ע"ז, וצ"ב רב היכן נתפרש זה בלישנאא דגמ', דהרי אף מעיקרא איירי בחותמו בולט והי' טעם האיסור משום חשדא, ואך דמעיקרא ס"ד דהוא משום חשדא דעשי' ולשנויא דגמ' הוא משום חשדא דע"ז, והיכן זה נרמז בל' הגמ', והניחא אם איסורא דעשי' הי' אף בחותם שוקע, יל"פ דזהו דמשני דהתם בחותמו בולט, וממילא אי"ב משום חשדא דע"ז, אך כיון דאף איסורא דעשי' אינו אלא בחותם בולט, א"כ נמצא דעיקר הישוב לא נתפרש כלל בלישנא דגמ'.

ב] ונ' דמזה מקור נאמן למש"נ להלן סק"י אות ד' בדעת התוס', דחלוק הוא הדין לענין איסור עשי', מהדין לענין חשדא, דלענין איסור עשי', הגם דליכא איסור בצורה שוקעת, מ"מ צורה של סממנים אסורה, הגם שאינה בולטת, אך משא"כ לענין חשדא ליכא חשדא אלא בצורה בולטת, אך צורה של סממנים מותרת.

אשר לפ"ז מתישב היטב לישנא דגמ', דמעיקרא דס"ד דטעמא דשמואל הוא משום חשדא דעשי', ל"ה בעי' לאוקמה בחותם בולט, אלא מצי איירי בחותם שוה בשוה, ואשר זהו דדחי דלא איירי התם בחותם שוה בשוה אלא איירי בחותם בולט, אשר בזה יש לאסור משום חשדא דע"ז, וז"ב.

ג] וי"ל עוד בזה, לפמש"כ בהגה' ראמ"ה בישוב קו' הר"ן בסוגיין על דעת הסוברים דאף באיסורא דלא תעשון לא אסרינן אלא בצורה בולטת, דא"כ מאי אמרי' בגמ' משום חשדא וכדתניא טבעת וכו', ומאי ראי' מייתי מינה דהוי האיסור משום חשדא, הרי אף אם הוי האיסור משום לא תעשון, נמי ניחא הא דלא אסרינן אלא בחותם בולט,[[9]](#footnote-10) וכתב הגרא"מ לישב, דאם הוי האיסור משום חשד דעשי', כ"ש שיש לאסור בחותם שוקע שיחשדוהו שחותם בה, ומדשריא ברייתא בחותם שוקע, ש"מ דהוי זה משום חשד ע"ז, עכ"ד.

אשר לפ"ז מתישב היטב לישנא דגמ' דהתם בחותמו בולט, משום דבאמת לפום ד' המקשה איירי אף בחותם שוקע, דאף בזה יש לחשוד משום חשד שיחשדוהו שחותם בה, וז"פ.

י] שם, תוד"ה והא ר"ג יחיד הוה, וא"ת אמאי לא משני דצורת לבנה לא היתה בולטת ולכך עשאה ר"ג, ואור"י ור"ת וריב"א כי בחמה ולבנה ומזלות אין חילוק בין בולטין לשוקעין, וכן ברקיע שוקעין הן, ולא מפליג בהכי אלא גבי פרצופין וכיוצא בהן, עכ"ל.

א] והנה התוס' כתבו כן לגבי הך דינא דלא אסרינן משום חשד אלא בצורה בולטת, ובזה הוא שכתבו התוס' דבחמה ולבנה ומזלות אין חילוק בין בולטין לשוקעין.

ויש להסתפק, אם בהך דינא דמבו' בד' התוס' לעיל ד"ה לא תעשון אתי, דאיסורא דלא תעשון אתי הוא רק בצורה בולטת, נמי אמרי' דכ"ז הוא בפרצופין וכיו"ב, אך בחמה ולבנה ומזלות אסור אף בצורה שוקעת.

והנה בסמ"ג ל"ת כ"ב כתב כן לגבי איסורא דלא תעשון אתי, דאסור לעשות חמה ולבנה וכו' ואפי' אין הצורה בולטת בו שברקיע הן שוקעין, וכן פי' ר"ת ור"י, עכ"ל, וכ"ה בטושו"ע סי' קמ"א ובכס"מ ספ"ג מע"ז.

אמנם הנה ל' התוס' בר"ה דכ"ד:, וי"ל דמ"מ "שייך בהו חשדא" דגבי לבנה אין חילוק כיון דאינה בולטת ברקיע, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ומ' קצת דכ"ז הוא רק לגבי חשד, אך לגבי איסור עשי', לא אסרי' בצורה שוקעת אף בחמה ולבנה.

האמנם דלכאו' אאל"כ, דא"כ תיקשי בהא דפריך מעיקרא אהא דר"ג דמי שרי והכתיב לא תעשון אתי וכו', וגם בשנויי דאיבע"א דפרקים הואי ואיבע"א להתלמד שאני, דעת הרבה מן הראשונים דאתא לשנויי לקו' קמייתא, דע"כ לי"ב משום לא תעשון אתי, ומאי פריך, הרי י"ל דלא היתה הצורה בולטת.

ב] אך נ', דהנה באמת יש להעיר כן בד' התוס' בסוגיין ובר"ה, שלא הקשו להך קושיא, אלא אהא דפריך בגמ' והא ר"ג יחיד הוה, ולא הקשו כן מעיקרא בהא דפריך ומי שרי והכתיב לא תעשון אתי.

ואין לומר דס"ל דאיסורא דלא תעשון אתי הוי אף בצורה שוקעת, שהרי התוס' לעיל ד"ה לא תעשון והתוס' בר"ה ד"ה חוץ פירשו לההיא דטבעת שחותמה שוקע וכו' בשיש בה צורת אדם, והוכיחו מינה דאסור לעשות צורת אדם משום לא תעשון אתי, ובהא תניא דאם חותמה בולט מותר לחתום בה, והרי להדיא דאיסורא דלא תעשון אתי אינו אלא בצורה בולטת.

ובפשוטו צ"ל, דרק אחר שנתפרש בגמ' דחלוק דין חותמה בולט מדין חותמה שוקע, הוא שהקשו כן התוס'.

ג] אך נ' די"ל עוד בזה, דהנה התוס' לעיל ד"ה לא תעשון אתי כתבו בסו"ד, ז"ל, ומיהו אותן צורות אדם שצובעים בסדינים בצבעים וכן ברקמה מותרין כיון שאין להם פרצוף שלם אלא חצי פרצוף, עכ"ל, וכ"ה במרדכי בשם ר"פ, ז"ל, מיהו אמת הוא דאסור לעשות צורת אדם "הבולט" וכו', ומ"מ צורת אדם שצובעין בסדינין בצבעים ורקמה מותר שאין שם פרצוף שלם, עכ"ל.

וד' התוס' צ"ב, שהרי דעתם דאיסורא דלא תעשון אתי אינו אלא בצורה בולטת, וא"כ מ"ט דנו לאסור בצורות אדם שצובעים בצבעים או ברקמה, הרי אי"ז צורה בולטת, וכאשר כ"ה ברמב"ם פ"ג מע"ז ה"י דצורה של סמנין או צורות שרוקמין באריג הרי אלו מותרות, וכ"ה בטושו"ע סי' קמ"א.

ומבו' מזה שדעת התוס' היא כמש"כ הריטב"א, ז"ל, ומסתברא דכל שאסור לעשות אפילו בדיו הוא אסור, שלא חלקו בין בולט לשוקע אלא בדבר החקוק, וצורת דיו כבולט חשוב לענין זה, והוא הדין לצורת רוקם בשש ומשי וכיוצא בו, עכ"ל.

והנה בטעמא דהריטב"א נ' להדיא בדבריו, דלאו היינו דדיו חשיב כבולט דיש בו ממשות, אלא היינו משום דכל הא דשרינן בשוקע הוא רק בדבר החקוק, וע"כ צורת דיו "כבולט חשוב לענין זה", והיינו דהא דצורה שוקעת שריא אי"ז משום דלא אסרה תורה אלא בבולט, אלא הוא משום דהוי זה מין צורה אחרת, שאין הצורה ניכרת בגופה, אלא מכח צידי' שחקקו בהן, וע"כ הוא דל"ד לשמשין עצמן שהן בולטין, ואשר מה"ט דיו חשיב כבולט לענין זה.

ד] אמנם נ', דכ"ז הוא באיסורא דלא תעשון אתי, דהגם דמותר לצור בצורה שוקעת, מ"מ אסור לצור בדיו, וכמש"נ הטעם בזה, אך משא"כ בהא דליכא חשד אלא בצורה בולטת, נ' דהיינו דוקא בצורה בולטת, דדרך לעבדה, אך בצורה של סמנים ליכא איסורא.

וע' לעיל סק"ט אות ב' מש"נ להוכיח כן מסוגיית הגמ'.

ונ' מקור גדול לזה, ממשה"ק התוס' והתוהרא"ש בר"ה לקו' התוס' דילן בנוס"א, ז"ל, תימה והא צורה דר"ג לא היתה בולטת, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריהם מהיכ"ת דלא היתה צורה דר"ג בולטת, אך התוס' בסוגיין וש"ר הק' מ"ט לא משני דלא היתה הצורה בולטת, (וע"כ התוס' התם דנקטו דלא היתה הצורה בולטת הק' קו' זו בל' תימה).

ונ' ברור בביאור ד' התוס', דפשטא דמילתא צורות שעל הטבלא ועל הכותל ה"ה מצוירות בסממנים,[[10]](#footnote-11) וכאשר כ"ה בל' הרמב"ם דצורות שעל הטבליות הן צורות של סממנים, וכ"ה בטור וב"י דצורות שבכותל ה"ה מצוירות בסממנים, וצורה המצוירת בסממנים לא חשיבא כבולטת ולי"ב משום חשד, ושפיר הקשו התוס'.[[11]](#footnote-12)

ה] ומעתה מתישב היטב מה שלא הקשו התוס' קו' זו מעיקרא בהא דפריך ומי שרי והכתיב לא תעשון אתי, דכיון דצורות דר"ג היו של סממנים, ע"כ שפיר יש לאסור בזה משום לא תעשון אתי, וע"כ לא הקשו התוס' אלא בהא דפריך דהא ר"ג יחיד הוה, ואתינן לאסור בה משום חשד, אשר אין לאסור משו"ז אלא בצורה בולטת ולא בצורה של סממנים, בזה הוא שהק' התוס' דהא צורה דר"ג לא היתה בולטת.

ואף התוס' בסוגיין שהק' דאמאי לא משני דצורה דר"ג לא היתה בולטת, י"ל דלא קשיא להו אלא מ"ט לא משני דהיתה צורה המצוירת בסממנים, אשר לי"ב משום חשד, אך לא קשיא להו מ"ט לא משני דהיתה צורה שוקעת, אשר לי"ב משום איסורא דלא תעשון אתי, די"ל דצורה שוקעת אינה ראוי' כ"כ לבדוק בה את ההדיוטות, וכמש"כ כן בחי' הרמב"ן בסוגיין.

ו] ובזה יש לקיים מש"נ לדון דמש"כ התוס' דבצורת חמה ולבנה אסור אף בשוקעת, היינו רק באיסורא דחשדא, אך באיסורא דלא תעשון אתי לא אסרינן בשוקעת אף בחמה ולבנה, ולא תיקשי דא"כ מאי פריך אההיא דר"ג דמ"ט לי"ב משום לא תעשון אתי, ולא משני דצורה דר"ג לא היתה בולטת, שהרי לפמש"נ דעת התוס' דיש לאסור משום לא תעשון אתי אף בצורה של סממנים, ולא שרינן אלא בצורה שוקעת, וע"ז שפיר י"ל דל"ה ניחא להגמ' לאוקמה להא דר"ג בצורה שוקעת, וכנ"ל.

ז] וטעם מש"נ לדון דמשום איסורא דלא תעשון אתי אין לאסור בצורה שוקעת אף בצורת חמה ולבנה, ול"ד למש"כ התוס' דכיון שהן שוקעין ברקיע איכא חשדא אף בצורה שוקעת, לכאו' יל"פ דהוא משום דחלוק הא דליכא חשדא אלא בצורה בולטת מהא דליכא לאיסורא דלא תעשון אתי אלא בצורה בולטת.

והיינו משום דהא דליכא חשדא אלא בצורה בולטת, הוא שאין דרך לעבוד אלא לצורה בולטת, משום שכן נראית הצורה לפנינו, ואשר ע"כ צורות הנראות לפנינו שוקעות, הוי דרך העובדין לעשותן אף שוקעות, וע"כ איכא חשדא אף בצורה שוקעת.

ומשא"כ הא דליכא לאיסורא דלא תעשון בצורה שוקעת, י"ל דאי"ז כלל משום שכן נראות הצורות לפנינו, אלא הוא משום דלא חשיב עשיית צורה אלא בצורה בולטת, ולא בצורה שוקעת, ואשר ע"כ אף דצורת חמה ולבנה נראין ברקיע שוקעין, מ"מ אין אסור לעשותן אלא בצורה בולטת.

אך בחי' הרשב"א והריטב"א ר"ה דכ"ד: ובחי' הריטב"א בסוגיין מבו' דהא דליכא לאיסורא דלא תעשון אתי בצורה שוקעת, הוא משום שהשמשין עצמן הן בולטין, וכ"ה בר"ן בסוגיין במש"כ בדעת הרמב"ם.

ח] אך נ' לפרש עוד בזה בפשיטות, ויתישב אף אי נימא בדעת התוס' כמש"כ הנך ראשונים דהא דליכא לאיסורא דלא תעשון אתי בצורה שוקעת הוא משום שהשמשין עצמן הן בולטין, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, וש"מ שדמות חמה ולבנה ומשמשין האמורין למעלה אינן אסורין אלא בבולטין וכו', וכן בדין דסתם חמה ולבנה ומזלות אינן נראין לעולם למראית העין אלא בולטין, ואע"פ שאומרים לפעמים מזל שוקע, ידוע הוא שאין השקיעה ההיא כעין השקיעה הנזכרת כאן, עכ"ל.

וצ"ב שהתוס' כתבו שברקיע שוקעין הן, ואילו הריטב"א כתב שאין נראין לעולם למראית העין אלא בולטין, ואטו פליגי במציאות היאך הן נראין ברקיע.

ובחי' הריטב"א ר"ה דכ"ד: כתב, ז"ל, ומדלא משנינן דהא דר"ג שוקעת הויא, יש ללמוד דאפילו שוקע אסור לעשות חמה ולבנה, לפי שהם פעמים נראין לעין שוקעין, א"נ יש לומר דלעולם קי"ל דשוקעין מותרין, והני דר"ג בולטין היו שכך צורתן בעת חדוש הלבנה, עכ"ל, ולכאו' זה שלא כמש"כ הריטב"א דלעולם אין נראין למראית העין אלא בולטין, ואטו חזר בו במציאות הדברים.

וראיתי לבאר בזה, דהריטב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דצורה שבדיו חשיבא כבולטת לענין זה, ונת' לעיל אות ג' הטעם בזה, דהוא משום דל"ב בדוקא שתהא הצורה בולטת, אלא בעינן שתהא הצורה ניכרת בגופה, וע"כ הוא דצורה שוקעת שריא משום שאינה ניכרת בגופה אלא ניכרת ע"י צידי' שחקקו בהן.

אשר לפ"ז הרי פשוט דלהריטב"א לטעמי' ודאי דחמה ולבנה ומזלות לעולם אין נראין אלא בולטין, שהגם שהן נראין כשוקעין ברקיע, אך מ"מ הרי הצורה נראית בהן עצמן, וזה הוי כצורה בולטת, וז"ב.

ויתכן דזמש"כ הריטב"א, ז"ל, ואע"פ שאומרים לפעמים מזל שוקע, ידוע הוא שאין השקיעה ההיא כעין השקיעה הנזכרת כאן, עכ"ל, והיינו דהגם דהמזל הוא שוקע כלפי הרקיע, מ"מ אין צורתו צורה שוקעת.

ט] ולפ"ז מתבאר היטב טעם מש"נ דכל מש"כ התוס' דבחמה ולבנה ומזלות אין חילוק בין בולטין לשוקעין, הוא רק לענין חשדא, אך לענין איסורא דלא תעשון אתי יש חילוק, ומותר לעשות חמה ולבנה ומזלות שוקעין.

וטעמא דמילתא הוא, שהרי כבר נת' שדעת התוס' הוא כדעת הריטב"א דאיסורא דלא תעשון אתי הוא אף בצורה של סממנים, ולא שרינן אלא בצורה שוקעת, משום שאין הצורה נראית בגופה, אשר ממילא דאף בחמה ולבנה ומזלות אין לאסור בצורה שוקעת, שהגם שהן שוקעין ברקיע, מ"מ הרי צורתן נראית בהן עצמן, וזה הוי כצורה בולטת לענין איסורא דלא תעשון אתי.

וכל מש"כ התוס' דבחמה ולבנה ומזלות אין חילוק בולטין לשוקעין, הוא רק לענין חשדא, שהרי לענין חשדא נת' בדעת התוס' דאין אסור אלא בצורה בולטת ולא בצורה של סממנין, דליכא חשד אלא כפי"מ שנראין השמשין שהן בולטין, שכ"ה הדרך לעשותן ע"מ לעבדן, ואשר ממילא דבחמה ולבנה ומזלות שהן שוקעין ברקיע, איכא חשדא אף בצורה שוקעת, וז"ב בדעת התוס'.

י] ובדעת הסמ"ג והטור שהביאו מד' התוס' דאף לענין איסורא דעשי' ליכא חילוק בחמה ולבנה בין בולטין לשוקעין, נ' דלטעמייהו אזלי'.

דהנה דעת הסמ"ג והטור שם דאין אסור לעשות צורת אדם אלא בצורה בולטת אבל צורה של סמנין מותר, ולפ"ז הרי מהא דפריך הש"ס אההיא דר"ג דמי שרי והכתיב לא תעשון אתי וכו', הרי מוכח דבאיסורא דעשיית צורת חמה ולבנה ליכא חילוק בין בולטין לשוקעין, דאל"כ מאי פריך הרי י"ל דצורת לבנה דר"ג לא היתה בולטת, וכ"ה שהוכיחו מינה התוס' דבצורת לבנה איכא חשדא אף בצורה שוקעת, ה"נ מוכח דאיכא איסור עשי' אף בצורה שוקעת, וז"ב.

ובדעת הסמ"ג נ' עוד, דהנה דעתו שם דאיסורא דעשי' אינו אלא על המכובדין ולא על המבוזין, ונת' בדברינו בדעת הרמב"ם? סק"ז שדעתו דכיון דאיסור עשי' הוא משום לתא דע"ז, ע"כ על המבוזין דליכא חשש דע"ז, ליכא איסור עשי', אשר לפ"ז י"ל דלדעתו הא דבצורה שוקעת ליכא איסור עשי', הוא משום דליכא בזה חשש ע"ז, אך אי"ז כדעת הטור דבמוצא כלים ועליהם צורת דרקון וכו' דחיישי' שנעבדו, היינו אף בצורה שוקעת, ועמש"נ בענין זה ב?, וממילא דבצורת חמה ולבנה דמוכח בסוגיין דאיכא חשדא אף בצורה שוקעת, אשר היינו משום דאף בזה איכא למיחש לע"ז, ממילא דה"נ איכא בזה איסור עשי' אף בצורה שוקעת.

אך למש"נ שם לדון, דרק איסור עשיית צורת אדם הוא משום לתא דע"ז, אך איסור עשיית דמות שמשים שבמרום אי"ז משום לתא דע"ז, אלא הוא משום כבוד של מעלה, וצורות אלו אסור לעשותן אף על המבוזין, הרי ממילא דאין ללמוד מהא דאיכא חשדא בצורת חמה ולבנה שוקעת, דה"נ איכא בזה איסור עשי'.

1. במהרי"ט ח"ב יו"ד סי' ל"ה כתב לישב קו' התוס', למש"כ הרמב"ם דדמות אדם אין אסור אלא בבולט, ואילו דמות מלאכים אסור אף על הלוח, ואשר ע"כ נפ"מ טובא באיסורא דד' פנים, דמשו"ז אסור אף בצורה שאינה בולטת, ומד' התוס' שלא תירצו כן, מוכח שדעתם דאף בדמות מלאכים אין אסור אלא בצורה בולטת, (ולמש"נ להלן סק"י לדון בד' התוס', הרי שדעתם דאף בצורת חמה ולבנה ליכא לאיסורא דלא תעשון אתי אלא בצורה בולטת, וכ"ש בדמות מלאכים), וכן הוכיחו המנ"ח מ' ל"ט והאו"ש ספ"ג מע"ז.

   עוד כתב מהרי"ט שם, דלמש"כ הרא"ש דמשום פרצוף אדם לא מחייב בפרצוף לחודי' אם לא יהא גוף האדם שלם, מתישב קו' התוס', שהרי בגוף החי' לא היתה תמונת האדם, שהרי להן ד' כנפים וכף רגליהם ככף רגל עגל, ועמש"נ בפרט זה ב? סק"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה ש"ר תירצו על קו' התוס', דאיירי כגון שמצא פרצוף אדם והשלים לד' פנים, ולפ"ד הרדב"ז י"ל דטעמא דהתוס' שלא תירצו כן, הוא משום דס"ל כמש"כ מהרי"ט בדעת הרמב"ם שאין חייב אלא על עשיית כל הד' פנים, וע"כ הוצרכו התוס' לתרץ דנפ"מ בשעשה כל ד' פנים שעובר בב' לאוין, משום דהוו ב' אזהרות. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר במנ"ח מ' ל"ט אות י"ד שכתב, ז"ל, והנה להר"מ דלוקין על לאו זה צריך להתרות בו בשעת גמר עשייתו כי אז הוא נגמר ועובר, וקודם הגמר אינו צורה, רק בשעת הגמר, ופשוט, עכ"ל, ולכאו' זה דלא כמש"כ מהרי"ט בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם יש להעיר בזה, דלדעת הרמב"ם ודעימי', דהא דמצא כלים ועליהם צורת חמה צורת לבנה יוליכם לים המלח, לא איירי בשהי' עליהם צורת חמה ולבנה עצמם, אלא איירי בצורות הנעשות לשם חמה ולבנה, וכן פסק הרמ"א בסי' קמ"א ס"ג, וע' ש"ך סק"ח שפירש כן גם בד' רש"י במתניתין לעיל דמ"ב:, וכ"ה במהר"ם שם בדעת רש"י, א"כ הרי נמצא דלדעת הבה"ג דלא אסרינן אלא משום חשד אלא בצורת דרקון דנעבדת טפי, ה"נ ל"ש חשד בצורת חמה ולבנה עצמן, וא"כ תיקשי דמאי פריך אההיא דר"ג דמ"ט לי"ב משום חשד, הרי בצורת הלבנה עצמה ליכא משום חשד, וכבר עמד בכעי"ז המהר"ם, עיי"ש, והש"ך סי' קמ"א סק"ח כתב, דהגם דבמוצא לא חיישי' שנעבדו צורות אלו, מ"מ אסור להשהותן משום חשדא דלאיזה צורך הוא משהה אותן, עכ"ד, אך לדעת הבה"ג דליכא חשדא אלא בצורות האסורות המוצא, לא א"ש.

   ונ' מוכח מזה בדעת הבה"ג דפליג על ד' הרמב"ם, וס"ל דדינא דמצא כלים ועליהם צורת חמה ולבנה, איירי אף בשהי' עליהם צורת חמה ולבנה עצמם, ואשר ע"כ ה"נ אית בהו משום חשד, ושפיר פריך אההיא דר"ג דמ"ט לי"ב משום חשד, וז"ב.

   שו"ר בהעמ"ש ש' נ"ז סק"ג בתו"ד במוסגר שכבר הרגיש בזה, עיי"ש, ושו"ר עוד בישוע"י סו"ס קמ"א בתשו' מנהמ"ח שהוכיח מזה דכל ד' הבה"ג הם בצורות שע"ג הכלים, אך בצורות העומדות בפנ"ע, חיישי' לחשדא אף בשאר צורות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לומר דלפ"מ שכתבו התוס' דאף לדעת הבה"ג דליכא חשדא אלא בצורת דרקון, מ"מ היכא דאיכא צלם אדם כל גופו בידים ורגלים יש לאסור משום חשד, א"כ יש להעמיד לברייתא דטבעת בשיש בה צורת אדם שלם בידים ורגלים, דא"כ מ"ט לא העמיד כן הבה"ג לההיא דר' יהודה, והוצרך לידחק דאיירי בצורת דרקון, ובעכצ"ל כמש"כ המהר"ם דבטבעת אינו רגיל להיות צורת אדם שלם, וא"כ ה"נ אין להעמיד כן לברייתא דטבעת. [↑](#footnote-ref-6)
6. גם מבו' בדבריו דאף בצורת חמה ולבנה אין אסור אלא בבולט ולא בשוקע, ושלא כד' התוס', אך יש לדחוק, דאין מכוון הבה"ג שהי' עלי' צורת חמה ולבנה עצמן, אלא בשהי' עליהן הצורות הנעשות לשם חמה ולבנה, וכמו שפירש הרמב"ם למתני' דמצא כלים ועליהם צורת חמה צורת לבנה דאיירי בצורות אלו, ובצורות אלו שפיר י"ל דאין לאסור אלא בבולט, ועי' בזה, אך אי"ז מסתבר, שהרי כבר נת' לעיל אות ב' בהערה שמד' הבה"ג מוכח דס"ל דיש לאסור אף במצא כלים ועליהן צורת חמה ולבנה עצמן, ושלא כדעת הרמב"ם, וא"כ ודאי מסתברא מילתא שגם מה שפירש לברייתא דטבעת בשיש עלי' צורת חמה או צורת לבנה, איירי בצורת חמה ולבנה עצמן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לציין בזה לד' המאירי בסוגיין, ז"ל, וכל שמגלגל ירח ולמטה וכו' עשייתן וכו' מותרת וכו' חוץ מב' פרצופין והן צורת ד' חיות הנזכרת במרכבה בדפוס א', או צורת אדם אפי' לבדו "הואיל וארבעתם נזכרו על שמו כמו שעמר עליהם דרך כלל ודמות אדם להנה", עכ"ל, וזה ע"ד ד' התו"ח.

   וכפה"נ דעת המאירי היא דלפום מה דאידחי הך מימרא דלא אסרה תורה אלא דמות ד' פנים בהדי הדדי, שהרי אסרה תורה אף שאר שמשין שבמדור העליון והתחתון, הדרי' לפרושי דהא דצורת אדם אסורה הוא משום דהויא עיקר צורת הד' פנים, שארבעתם נזכרו על שמו. [↑](#footnote-ref-8)
8. שו"ר בתלמידי ר"י, ז"ל, ותימה למה סמכו לצאת ברצועות שצורת אדם בולטת בהן, בה"ג העמיד דמה שאמרנו בהאי טבעת שחותמה בולט, בצורת דרקון לבד, אבל צורת אדם אפי' בולטת מותר, וע"ז נהגו לצאת ברצועות, וא"ת והא אמרי' לעיל כל הפרצופות מותרות חוץ מפרצוף אדם, דמשמע שהחמירו בפרצוף אדם טפי משאר פרצופין, אומרים חכמי צרפת ז"ל דודאי צורת אדם בולטת אסורה ולא נתכוונו ד' בה"ג בה, עכ"ל.

   ומבו' להדיא ע"ד מש"נ עפ"ד הגר"א, דמד' בה"ג יש ללמוד דאין איסור בעשיית צורת אדם, וזה מתאים עם מש"כ תר"י לעיל מינה דצורה האסור לעשותה אסור להשהותה משום חשד שעשאה, וע"כ מהא דשרי בה"ג להשהות טבעת שיש בה צורת אדם, ש"מ דשרי לעשות צורת אדם, ואשר זהו שתמהו עליו חכמי צרפת מהא דתניא דפרצוף אדם אסור, וצ"ל לפ"ז בדעת הבה"ג, דקי"ל כרבא דמפרש להך ברייתא במוצא, ולמש"נ בד' התוס' עפי"ד הגר"א, ישוב ד' בה"ג הוא דכל הא דשרי בצורת אדם, הוא רק בראש לחודי', אך גוף שלם אסור, וזהו הא דתניא דפרצוף אדם אסור. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובס' מחנ"א בחי' למס' ע"ז כתב לישב, ז"ל, שפיר מוכח, דל' אסור להניחה מ' ביד דוקא, הא לקיימה שרי, עכ"ל.

   וכד' המחנ"א מבו' בל' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, אלא בשאר כל הצורות היא דכיון דבולטות נינהו איכא למיחש לחשדא שמא צורה נעבדת היא כיון שהוא מניחה, עכ"ל, והרי דליכא חשדא דע"ז במה שהוא מקיימה אלא במה שהוא מניחה, אך בד' הרא"ש הריטב"א והר"ן מבו' להדיא דכל דאי"ב משום חשד אסור אף להשהותו, ולפ"ז אין לישב כן.

   אך נ' די"ל עוד עד"ז, לפמש"כ הראב"ד בהשגות ספ"ג מע"ז, ז"ל, ואם גויים עשו לו, בולט אסור להניחה בידו ומותר שיחתום לו גוי, שוקע מותר להניחה ואסור לחתום לו גוי, עכ"ל, ומבו' בד' הראב"ד דהא דתני דאסור להניחה, היינו אף שאינה שלו אלא של הגוי, מ"מ אסור להניחה בידו, דכל שמניחה בידו איכא חשדא דע"ז אף שאינה שלו, וע"כ פירש דהא דמותר לחתום בה, היינו שיחתום לו הגוי, דהישראל אסור להניחה בידו.

   ולפ"ז מתישב היטב קו' הר"ן, דמהא דתני דאסור להניחה בידו אף שאינה שלו, ש"מ שיש לאסור משום חשדא דע"ז, דאי משום איסורא דלא תעשון, או משום חשד דעשי', אין לאסור להניח בידו טבעת שאינה שלו, וז"פ.

   אך בד' ש"ר לא נז' חידוש דין זה שאסור להניח בידו אף שאין הטבעת שלו, ונ' דיש להוכיח מדבריהם דשרי, וזה מד' התוס' ודעימייהו דפירשו דהא דאסור לחתום בה הוא משום איסור עשי', והרי דאיירי שהוא עצמו חותם בה, ואפ"ה אם היא בולטת מותר לחתום בה, ולא אסרי' משום מה שמניחה בידו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ב דר"ה, ז"ל, הי' מצייר בלוח שיעור האור שיהי' בו וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דהי' מצייר בלוח בסממנים.

    ונ' ברור שזהו מקור ד' הרמב"ם דצורת שמשין אסור לצייר אף ע"ג הלוח, דפירש כן למתני' דר"ג דהיו הצורות של סממנים, ומדפריך עלה מלא תעשון אתי, ש"מ דאיסורא דשמשין הוא אף בצורה שעל הלוח.

    ונ' דע"כ נקט הרמב"ם דהנך צורות אסור אפי' על הלוח, ולא נקט אפי' שוקעת, אשר מכח זה פי' הראב"ד דמודה הרמב"ם דצורה שוקעת שרי, ולא אסר אלא צורה שעל הלוח שאינה שוקעת, אך הר"ן לא פירש כן ד' הרמב"ם, והיינו משום דמקורו לאסור בזה הוא מסוגיית הגמ' דפריך אהא דר"ג, ובההיא דר"ג היו הצורות על הלוח, כדתנן במתני' שהיו הצורות בטבלא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך העירוני בזה, שהרי לפום שנויא דגמ' דדפרקים הוה, הרי בע"כ שלא היו הצורות מצוירות בסמנים, דל"ש בזה פרקים, והאמנם דבצורות שעל הטבלא י"ל דהטבלא גופה היתה של פרקים, אך בצורות שעל הכותל, בע"כ דהצורות עצמן היו של פרקים, וזה דלא כמו שנקטו התוס' בפשיטות דצורה דר"ג לא היתה בולטת.

    ובפשוטו צ"ל, דאה"נ לפום הך שנויא דגמ' בע"כ לדחוק דצורות דר"ג לא היו של סממנים, אך כיון דפשטא דמילתא היו הצורות של סממנים, שפיר הקשו התוס'.

    אך י"ל עוד בזה, דבצורות שהיו על הכותל ל"ב כלל לשנויי דהוו של פרקים, די"ל דל"ש חשד בצורות שעל הכותל, שאין דרך לעבדם, וצריך בדיקה בזה.

    ויתכן עוד דגיר' התוס' במתני' דר"ה, היא כהגיר' בסוגיין בעלייתו בטבלא בכותל, וכעי"ז היא הגיר' בנוס' המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם בר"ה שם, ולא היו כלל צורות ע"ג הכותל, וכ"נ בפיהמ"ש להרמב"ם שם שפירש שהי' מצייר על הלוח, ולא הזכיר כותל. [↑](#footnote-ref-12)