5 זקן ואינו לפי כבודו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ועש"ק בהעלותך י"ח סיון תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"ט:, מצא שק או קופה וכל דבר שאין דרכו ליטול ה"ז לא יטול, ובגמ' שם ד"ל., מה"מ דת"ר והתעלמת פעמים שאתה מתעלם ופעמים שאי אתה מתעלם הא כיצד וכו' או שהי' זקן ואינה לפי כבודו וכו' לכך נאמר והתעלמת מהם.

ובתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת תיפוק ליה מולאחותו דכבוד הבריות דוחה מילת בנו ושחיטת פסחו, וי"ל כבוד הבריות דמת מצוה חמיר טפי שמוטל בבזיון וכו', אע"ג דבפ' מי שמתו מוכח דאי הוה כלאים שוא"ת הי' נדחה מפני כבוד הבריות, היינו משום דערום הוי גנות ובזיון גדול וכו', ומהכא לא ידעי' דדחי אלא ממונא אבל איסורא כמו פסח ומילה וגם כרת לא, עכ"ל.

והנה עיקר מש"כ התוס' דמהכא לא ידעינן דדחי אלא ממונא אבל איסורא לא, הוא מפורש כן בסוגיית הגמ' בברכות די"ט: דבעינן למילף דכבוד הבריות דוחה לאיסור ולא אמרינן אין חכמה ואין עצה ואין תבונה נגד ד', מהא דפטרינן לזקן ואינו לפי כבודו, ודחינן שאני התם דכתיב והתעלמת מהם, וליגמר מינה, איסורא מממונא לא ילפינן.

אמנם יש להסתפק, אם כ"ז הוא אי ל"ה אלא חד קרא דוהתעלמת, אך אחר דאיכא נמי לאידך קרא דולאחותו, הוי הכל חד דינא, דכבוד הבריות דוחה לכל ל"ת שבתורה בשוא"ת ואף בגנאי קטן, או דבאמת ב' דינים נינהו, דבגנאי גדול ה"ז דוחה אף לאיסור, ובגנאי קטן אי"ז דוחה אלא לממון.

ב] ויש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' בשבועות ד"ל:, דהאי צורבא מרבנן דידע בסהדותא וזילא ביה מילתא למיזל לבי דיינא דזוטר מיניה לאסהודי קמיה לא ליזיל, אמר רב שישא בריה דרב אידי אף אנן נמי תנינא מצא שק או קופה ואין דרכו ליטול ה"ז לא יטול, ה"מ בממונא אבל באיסורא אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ד', כל מקום שיש בו חלול השם אין חולקין כבוד לרב.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, מיהו תימה דהכא שוא"ת הוא, ובפרק מי שמתו בברכות מוכח דשרי אפי' באיסור וכו', וי"ל דהתם גנאי גדול הוא למת מצוה וכו' לכך שוא"ת שרי וכו', וכן לפשוט כלאים בשוק גנאי גדול כגנאי מת מצוה להכי פריך מינה, אבל הכא גבי עדות ליכא גנאי כל כך ולא שרי באיסורא אפי' בשוא"ת ודמי לי' גנאי דמצא שק או קופה, עכ"ל.

ומבו' להדיא מזה, דבאמת ב' דינים חלוקים הם, דהא דכבוד הבריות דחי לאיסורא בשוא"ת, הוא רק בגנאי גדול, והא דכבוד הבריות דחי לממונא, הוא אף בגנאי קטן, וע"כ בעדות ממון אין לצורבא מרבנן לילך להעיד בפני בי"ד הקטן ממנו, ובעדות איסור יש עליו לילך להעיד.

ג] והתוס' שם כתבו לישב עוד, ז"ל, ועוי"ל דכשעושין איסור על ידו לא מיקרי שוא"ת, והכא כדפי' בקונט' כגון שבאה אשה לפני חכם להתירה לינשא ותלמיד זה יודע שבעלה חי, ובממונא שרי אפי' מוציאין ממון על ידו מבעליו שלא כדין, ומצא שק או קופה דמייתי ראיה מיני' כגון שרוצה אחר ליטלו, והשתא נמי ניחא הא דאיצטריך לשנויי התם שאני ממונא דאתיהב למחילה, עכ"ל.

ובפשוטו נראה לפי תי' זה, וכ"כ בפרי יצחק ח"א סימן נ"ה, דאין חילוק בין גנאי גדול לגנאי קטן, אלא אף בגנאי קטן דוחה כבוד הבריות לל"ת שבתורה בשוא"ת, והא דחלוק ממון מאיסור, הוא בקו"ע, דבממון דוחה כבוד הבתורה אף בקו"ע, ובאיסור אין דוחה כבוד התורה אלא בשוא"ת, ולזה הוא דבעינן לקרא דוהתעלמת, למילף דזקן ואינו לפי כבודו פטור אף בשרוצה אחר ליטלו דחשיב זה כקו"ע.

ועכ"פ גם לפ"ז נמצא דב' דינים נינהו, דהא דכבוד הבריות דחי לאיסור, הוא רק בשוא"ת, והא דכבוד הבריות דחי לממון הוא אף בקו"ע, וע"כ בעדות ממון אין לצורבא מרבנן לילך להעיד בפני בי"ד הקטן ממנו, אף אם באין להוציא ממון מבעליו שלא כדין, ובעדות איסור יש עליו לילך להעיד כדי שלא יעשו איסור בקו"ע.

ד] וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם פ"י מכלאים הכ"ט, ז"ל, שאין כבוד הבריות דוחה איסור ל"ת המפורש בתורה, ולמה נדחה בהשב אבדה מפני שהוא לאו של ממון, ולמה נדחה בטומאת מת הואיל ופרט הכתוב ולאחותו וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דכל הא דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, הוא רק משום דהוי לאו של ממון, אך באיסור כה"ג אינו דוחה, וס"ל להרמב"ם דקי"ל דאין כבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה אף בשוא"ת, וכמש"כ הצל"ח בברכות ד"כ., או דאיירי במקום שרוצה אחר ליטלו דחשיב כקו"ע, וכמש"כ בדעתו בשאג"א סימן נ"ח, עיי"ש.

ה] אמנם הנה מד' כמה מקמאי מבו' דהאמנם לפ"מ דדחי הגמ' בברכות די"ט: דליכא למילף מפטורא דזקן ואינו לפי כבודו דכבוד הבריות דוחה ל"ת, משום דאיסורא מממונא לא ילפינן, הוי דינא דזקן ואינו לפי כבודו דין מסוים במצוה דממון, אך אחר דמסיק הגמ' בברכות ד"כ. דשוא"ת שאני, ואף באיסורא דחי כבוד הבריות לל"ת בשוא"ת, הרי דאף הא דזקן ואינו לפי כבודו פטור מהשבה, הוא משום זה דהוי זה שוא"ת, והוי הכל חד דינא.

דהנה בפירש"י בברכות שם כתב, ז"ל, שוא"ת שאני וכו', אבל "השבת אבדה" ופסח לכל ישראל נאמר, ואצל כבוד הבריות נתנו לדחות, ע"כ היינו דדחייתן אינה בידים אלא בישיבתו תדחה המצוה, אבל כלאים דבמעשה ידיו ידחה הזהיר באזהרתו, עכ"ל, ומבו' מדבריו דטעם הא דשאני כלאים מאבידה, הוא משום דבאבידה הויא הדחי' בשוא"ת ובכלאים הויא הדחי' בקו"ע, ונראה מזה דלפי האמת לא שאני איסורא מממונא, וכל דהוי שוא"ת דחי אף באיסורא, וכל דהוי קו"ע לא דחי אף בממונא.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א במגילה ד"ג:, שפירש במש"א דגדול כבוד הבריות דדוחה ל"ת שבתורה, ז"ל, והא ל"ת שבתורה פרישנא בברכות דהיינו בשוא"ת כגון לאו דלא תוכל להתעלם גבי אבידה וזקן ואינה לפי כבודו, עכ"ל, והרי דלפ"מ דמסיק הגמ' בברכות דשוא"ת שאני, מפרשינן דמה"ט נמי הוא דדחי כבוד הבריות להשבת אבידה.

ויותר הדברים מפורשים בד' הריטב"א במכות דכ"א., ז"ל, ועוד הביאו ראיה מדאמרינן במס' ברכות המוצא כלאים בבגדו פושטו אפילו בשוק דלא אתי כבוד הבריות ודחי לאו דכלאים, ואותבינן מדתניא והתעלמת פעמים שאתה מתעלם כגון זקן ואינו לפי כבודו ופרקינן שוא"ת שאני וכו', עכ"ל, והנה הרי בגמ' לא משני על הך פירכא דשוא"ת שאני, אלא דאיסורא מממונא לא ילפינן, אך מכוון הריטב"א הוא, דאחר דמשני דשוא"ת שאני, זהו נמי הטעם דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, וע"כ לא ילפינן מינה לכלאים דהוי קו"ע.

וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בברכות שם, ז"ל, יש דברים שהתורה הרחיבה לנו את הדרך לדחות מצות הכתובות בתורה מפני כבוד הבריות כגון שהעברתם בשוא"ת, והוא שבהשבת אבדה אמרו וכו' פעמים שאתה מתעלם, עכ"ל, ועיי"ש שכתב בהמש"ד דהגמ' דמשני איסורא מממונא לא ילפינן הו"מ לשנויי שוא"ת שאני, עיי"ש, וכ"ה במאירי מגילה ד"ג., תדע שכל שהוא בשוא"ת מבטלין כל מצוה מכבוד הבריות אפי' היתה מצוה של תורה כעבודה ושחיטת הפסח והשבת אבדה למי שאין כבודו בכך, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ו] עוד נראה דיש ללמוד לזה, דהנה במגילה ד"ג: בעי רבא מקרא מגילה ומת מצוה הי מינייהו עדיף וכו', או"ד מת מצוה עדיף משום כבוד הבריות, בתר דבעיא הדר פשטה מת מצוה עדיף דאמר מר גדול כבוד הבריות שדוחה את ל"ת שבתורה, ופירש"י, ז"ל, את ל"ת, דכתיב לא תוכל להתעלם וכתיב והתעלמת, פעמים שאתה מתעלם כגון זקן ואינו לפי כבודו, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ז"ל, כגון זקן וכו' נמצא כבוד הזקן דוחה את הכתוב לא תוכל להתעלם, וכ"ה בפסקי רי"ד שם.

והמהרש"א שם הק' ע"ד רש"י, שהרי בגמ' בברכות מסקינן דהא דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה הוא בלאו דלא תסור, וכ"ה גם בסוגיית הגמ' במנחות דל"ח., ומהשבת אבידה ליכא למילף דאיסורא מממונא לא ילפינן, ועמש"כ בזה בפנ"י שם, ועי' גם בשו"ת מהריט"ץ סימן רפ"ז ובשו"ת פנים מאירות ח"א סימן נ"ו ובס' קול בן לוי פ"א ממגילה שעמדו ע"ד רש"י.

ואמנם באמת כהך מילתא דהא דגדול כבוד הבריות דדוחה ל"ת שבתורה הוא בהשבת אבידה, מצינו עוד בד' כמה מקמאי בעירובין דמ"א:, דז"ל ר"ח שם, דגדול כבוד הבריות שדוחה את ל"ת שבתורה שנא' באבידה וכו' הנה התירה התורה לזקן להתעלם ואע"ג דכתיב בה לאו, עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד שם, ז"ל, גדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה פי' כדילפי' מוהתעלמת מהם פרט לזקן ואינו לפי כבודו ואמרה תורה דמשום כבודו ידחה לאו דלא תוכל להתעלם, והם הכי ילפי' מהתם דדחו רבנן לאיסורייהו משום כבוד הבריות, עכ"ל, וכ"ה באו"ז עירובין סימן קמ"א בשם רשב"ם, ז"ל, ורשב"ם פי' לאו דלא תוכל להתעלם משום זקן דאינה לפי כבודו ואשמעינן דכבוד הבריות דוחה את ל"ת שבתורה, עכ"ל.

ומצינו כן גם בפירש"י בשבת דפ"א:, ז"ל, שדוחה את ל"ת, דכתיב והתעלמת מהם פרט לזקן ואינו לפי כבודו, והכא נמי טלטול דרבנן אלאו דלא תסור אסמכוה רבנן ובמקום כבוד הבריות נדחה, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד ובנימו"י שם.

וכ"ה בערוך ערך לא, ז"ל, גדול כבוד הבריות שדוחה את ל"ת שבתורה, פי' כגון זקן ואינו לפי כבודו וכו' אינו חייב להשיבה, נמצא כבוד זקן דוחה לא תוכל להתעלם, עכ"ל.

ובמשה"ק האחרונים דבגמ' בברכות אמרינן דהא דגדול כבוד הבריות דדוחה ל"ת שבתורה הוא בלאו דלא תסור, הנה שו"ר שכבר עמד בזה בחי' הר"ן במגילה שם, ז"ל, ואית דמקשו עלי' מהא דאמרינן פ' מי שמתו וכו' דמלאו דלא תסור קאמר שהוא מדרבנן, אבל לאו שבתורה לא אמרינן גבי' גדול כבוד הבריות, ולאו קושיא הי', דהא משום כבוד הבריות משמע התם דדחי ל"ת שבתורה היאכא דהוי שוא"ת כדמשני גבי שחיטת פסח, וכי לא שני התם נמי גבי זקן ואינו לפי כבודו שוא"ת שאני, משום דאית לי' פירוקא אחרינא דאיסורא מממונא לא גמרינן, הלכך לאו שהוא שוא"ת כבוד הבריות דחי לי' אע"פ שהוא מה"ת, וכי אוקמא אלאו דלא תסור מלאו שהוא בקו"ע קאמר וכו', אבל לאו של שוא"ת אפי' הוא מדאורייתא דחי לי' כבוד הבריות, הלכך מקרא מגילה נמי שוא"ת הוא ולאו דאבידה נמי, וכבוד הבריות דחי להו, עכ"ל.

ולמדנו לפ"ז מד' כל הני קמאי, דלמסקנת הגמ' הא דכבוד הבריות דוחה ל"ת, אי"ז משום דהוי זה ממונא, אלא הוא משום דהוי זה שוא"ת, וכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת.[[3]](#footnote-4)

ז] ואמנם הנה במה שפירש"י כן בשבת שם, תמה בחי' הגרע"א שם, ז"ל, קשה לי הא באמת כבוד הבריות אינו דוחה לאו דבקום ועשה כדאיתא בברכות, והכא דהוא בקו"ע דעושה הטלטול מוקצה בידים ראוי שלא לדחות מפני כבוד הבריות, אלא הטעם דחז"ל לא העמידו דבריהם במקום כבוד הבריות, וא"כ ל"ש כלל הכא דרשא דוהתעלמת, עכ"ל, ועד"ז קשיא גם בד' הר"ח ושאר קמאי בעירובין דהתם נמי הרי הוא יוצא ממקומו בקו"ע, והא דשרי הוא משום דחכמים לא העמידו דבריהם במקום כבוד הבריות, ומה מייתינן עלה מהא דכבוד הבריות דחי ללאו דלא תוכל להתעלם בשוא"ת.

ועד"ז צ"ע עוד, שהרי להדיא אמרו בגמ' במנחות דל"ח., דהך מימרא דגדול כבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה הוא בלאו דלא תסור דרבנן, וא"כ אף דגם ל"ת דאורייתא נדחה בשוא"ת, מ"מ לכאו' הוי זה דין בפנ"ע, ואי"ז נכלל במש"א דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה, דמהיכ"ת נימא שנאמרו בזה ב' דינים חלוקים.

אמנם הנה ז"ל הריטב"א במגילה שם, והא ל"ת שבתורה פרישנא בברכות דהיינו בשוא"ת וכו' א"נ לאו דלא תסור דרבנן ואפילו בלבוש כלאים דרבנן דאיכא עקירת לאו בידים, אבל לעקור בידים לאו של תורה לא, עכ"ל, והרי להדיא דבהא דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה נכללו גם ל"ת דאורייתא בשוא"ת וגם ל"ת דרבנן אף בקו"ע, וצ"ע וכנ"ל, דלכאו' הרי ב' דינים הם, והיאך נכללו בחד כללא.

ח] ונראה לדון בזה, דהנה בטעם הא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה רק בשוא"ת, בפשוטו הי' נראה דהיינו משום דכבוד הבריות אין בכחו להתיר לעבור על איסור בידים, ול"מ אלא להתירו לימנע מלעשות, וכ"נ בל' רש"י בברכות שם.

אך הנה ממש"כ התוס' בשבועות בתי' בתרא דכשעושין איסור על ידו לא מיקרי שוא"ת, יש ללמוד דהא דכבוד הבריות אינו דוחה לל"ת שבתורה בשוא"ת, אי"ז משום שאין בכחו להתיר לעבור על איסור בידים, שהרי התם באנו לדון שידחה כבוד הבריות לחיוב העד להעיד, והרי העד שנמנע מלהעיד הוא בשוא"ת, ואפ"ה אמרינן דכיון דעי"ז יעשו איסור בקו"ע, אין כבוד הבריות דוחה לזה, ובע"כ מזה, דהא דכבוד הבריות אינו דוחה לל"ת שבתורה בקו"ע, הוא משום דעבירת ל"ת בקו"ע חמירא טפי, ובמקום איסור חמור דקו"ע ל"מ כבוד הבריות, וע"כ אף דהעד שנמנע מלהעיד אינו עובר איסור אלא בשוא"ת, מ"מ כיון דמכח זה יעשו איסור חמור דקו"ע, לא התירה לו תורה לימנע מלהעיד.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז י"ל, דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, והא דהוא דוחה איסור דרבנן דאסמכינהו אלאו דלא תסור בקו"ע, אי"ז ב' דינים, אלא היינו דאיסור דרבנן בקו"ע קייל מל"ת דאורייתא בשוא"ת, וכיון דכבוד הבריות דוחה ל"ת דאורייתא בקו"ע, כ"ש דהוא דוחה איסור דרבנן דאסמכינהו אלאו דלא תסור אף בקו"ע, דהגם דאינו דוחה ל"ת דאורייתא בקו"ע, היינו משום דעבירה בקו"ע חמירא טפי, אך איסור דרבנן בקו"ע דקייל טפי מל"ת דאורייתא בשוא"ת, ה"ה נדחה מפני כבוד הבריות.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז מתישב היטב מה שפירשו הראשונים דמש"א דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה הוא הא דכבוד הבריות דוחה ל"ת דלא תוכל להתעלם, ומזה למדנו דהוא דוחה לאיסור דרבנן אף בקו"ע, דאף דהא דכבוד הבריות דוחה ללאו דלא תוכל להתעלם, הוא רק משום דהוי זה שוא"ת, מ"מ שפיר יש ללמוד מזה דהוא דוחה לאיסור דרבנן אף בקו"ע, וכמש"נ.

אך מד' הגרע"א שהק' כן יש ללמוד דס"ל דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת ואינו דוחה בקו"ע, אי"ז משום דל"ת בקו"ע חמיר טפי, אלא הוא משום דאינו רשאי משום כבוד הבריות לעבור איסור בידים אלא לימנע מלעשות, וע"כ ס"ל דאין ללמוד מזה דידחה כבוד הבריות לאיסור דרבנן בקו"ע, וז"ב.

ט] אמנם קשיא טובא ע"ד כל הני קמאי, מסוגיית הגמ' בשבועות ד"ל: דצורבא מרבנן פטור מלהעיד בעדות ממון במקום דאי"ז כבודו, דומיא דהא דזקן ואינו לפי כבודו פטור מהשבת אבידה, אך בעדות איסור ה"ה חייב להעיד, והרי להדיא דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו בהשבת אבידה, הוי זה דין מסוים בממון, אך באיסור כה"ג לא פטרינן לי', והיינו כמש"כ התוס' שם, או משום דהוי גנאי קטן, או משום דאיירי כשרוצה אחר ליטלו דחשיב כקו"ע, וזה שלא כד' הני קמאי דמבו' בדבריהם דלמסקנת הגמ' ליכא נפ"מ בין איסור לממון, והא דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, הוא משום דהוי זה בשוא"ת, וכבוד הבריות דוחה לכל איסור שבתורה בשוא"ת.

ונראה לדון בזה, דבנמנע מלהעיד עדות איסור משום כבוד הבריות, ל"ש דינא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, דכל מה שמצינו דכבוד הבריות דוחה, הוא היכא דמכח קיום הל"ת יתבזה, דבכה"ג אמרינן דלא נתחייב בל"ת במקום כבוד הבריות, וע"כ הוא רשאי לעבור על הל"ת בשוא"ת, דחתה תורה את הל"ת משום כבוד הבריות, אך בעדות איסור, הרי אותו שיעבור על האיסור מכח זה שנמנע מלהעיד, לי"ב לההיתר דכבוד הבריות, שהרי אין נצרך שיעבור על האיסור משום כבוד הבריות, ועביד איסור גמור, וע"כ אסור חבירו לימנע מלהעיד, ול"ש בזה דינא דכבוד הבריות דוחה, אלא כיון שאם ימנע מלהעיד יעבור חבירו על איסור דליכא ע"ז דחי', ה"ה חייב להעיד ולהפרישו מכך.

והא דבעדות ממון ה"ה רשאי לימנע מלהעיד משום כבוד הבריות, הוא משום דבממון כל דאין מוטל עליו להעיד לצורך חבירו, גם א"צ להפריש את זה שלוקח הממון שלא כדין ולי"ב לדינא דלאפרושי מאיסורא, וכאשר כן מצינו בכ"ד, דבחיובי ממון כל דליכא כח תביעת ממון, גם ליכא משום לאפרושי מאיסורא, ואכמ"ל, וע"כ כיון דחיובו להעיד לחבירו נדחה מפני כבוד הבריות, הרי דהגם דזה שלוקח הממון שלא כדין יעבור על איסור, מ"מ לא נתחייב הוא להעיד משום כך.

ובאמת דעד"ז י"ל בדעת הני קמאי, גם לפמש"כ התוס' בתי' בתרא, דכשעושה אחר איסור על ידו בקו"ע, חשיב זה כקו"ע שאינו כבוד הבריות דוחהו, ולהנ"ל כ"ז הוא באיסור, אך בממון, כיון דחיובו להעיד לחבירו נדחה מפני כבוד הבריות בשוא"ת, ליכא למיתי עלה משום הפרשת זה הלוקח הממון שלא כדין דזה הוי עבירה בקו"ע, וכמש"נ.

ולב' הדרכים מתבאר מה שדקדק רש"י שם לפרשה באשה הבאה לפני חכם להתירה לינשא ותלמיד זה יודע שבעלה חי, ולא פירשה בכל עדות איסורים, והיינו לדרך קמא משום דרק אם יעשה אחר איסור דליכא ע"ז דחי' דכבוד הבריות, הוא שנתחייב להעיד כדי להפרישו מאיסור, ולדרך בתרא משום דרק כשיעשה חבירו איסור בקו"ע אינו נדחה מפני כבוד הבריות.

**ב**

י] לדעת הרמב"ם והתוס' דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו הוא פטור מסוים בלאו של ממון, צ"ב טעמא דמילתא דחלוק בזה ממונא מאיסורא.

והנה התוס' בשבועות ד"ל: כתבו בתו"ד, דשאני ממון דאיתיהב למחילה, ונ' מדבריהם, דהוי זה קולא באיסור של ממון דקייל משום דניתן למחילה, וע"כ הוא נדחה במקום כבוד הבריות, אך יל"פ דהיינו, דכיון דאיתיהב למחילה, מחלה תורה על ממונו של זה מפני כבודו של זה, וזה ע"ד ד' הנימו"י.

ובנימו"י במגילה ד"ג: פירש הטעם בע"א, ז"ל, ומיהו אי איסורא דממונא הוא אפי' דאורייתא דחינן לי' משום טעמא אחרינא וזה דהפקר בי"ד הפקר וחכמים הפקירו ממון זה משום כבוד זה, וזהו דין השבת אבידה ופריקה וטעינה והגדת עדות לצורבא מרבנן דזילא בי' מילתא למיזל קמי דיינא דזוטר מיני', עכ"ל, וצ"ב, דהרי הא דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה הוא דין דאורייתא דילפי' לי' מקרא, והיאך נימא דהוא משום דהפקר בי"ד הפקר, וצ"ע בזה.

והפנ"י בברכות די"ט: כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, דכיון דקיי"ל אבידתו קודמת לאבידת אביו ורבו ושל כל אדם, א"כ מה"ט גופא בזקן ואינו לפי כבודו שאין דרכו לטפל להחזיר אפילו אבידת עצמו ונוח לו יותר להפסיד ממונו א"כ מכ"ש שאין מחוייב לטפל באבידת כל אדם, עכ"ל, ולפ"ז אי"ז כלל דין דחי' דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, אלא היינו שלא נתחייב לזלזל בכבודו לצורך השבת ממון חבירו דשלו קודם.

ובפרי יצחק ח"א סימן נ"ו ד"ה וכן לפמש"כ וסימן נ"ז ד"ה אולם לענ"ד כתב לפרש בזה בע"א, דהוא משום דבעל אבידה גופי' אם הי' שלא לפי כבודו ל"ה מטפל בה והי' מניחה להפקר, ואיך יטפל המוצא בשבילה אם הוא שלא לפי כבודו, עכ"ד, וגם לפ"ז אי"ז דין דחי' דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, אלא היינו שלא נתחייב לזלזל בכבודו לצורך השבת ממון חבירו, כיון שחבירו עצמו לא הי' עושה כן.[[6]](#footnote-7)

יא] ובחי' הגר"ש במכילתין סימן כ"ד כתב להוכיח דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו, אינו דין דחי', וכמשמעות ל' הרמב"ם בפ"י מכלאים הכ"ט והתוס', אלא הוא דין פטור דאינו מחויב לזלזל בכבודו בשביל ממון חבירו, וכד' הפנ"י הנז', מהא דאמר רבא דכל שבשלו מחזיר בשל חבירו נמי מחזיר, ואי נימא דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו הוי מדין דחי' דכבוד הבריות. אמאי נימא דאם הי' מוחל על כבודו לצורך ממונו, שוב אין בזה משום כבוד הבריות שידחה לאיסור דממון, וכבר הרגיש בזה בפרי יצחק ח"א סימן נ"ו, עיי"ש שכתב דכל הא דכל שבשלו וכו', הוא רק בגנאי קטן, דאין בכחו לדחות איסור שבתורה, ורק בממון לא נתחייב בכך, אך בגנאי גדול שבכחו לדחות איסור שבתורה, מה לי דבשלו נוח לו לזלזל בכבודו, ועיי"ש .[[7]](#footnote-8)

עוד כתב להוכיח בזה, ממש"א בסוגיין לדעת הרמב"ם ודעימי' דלפנים משורת הדין יש לו להחזיר, והניחא אי נימא דדינא דזקן ואינו לפי כבודו הוא שפטרתו תורה מלוותר על כבודו בשביל ממון חבירו, הרי שבזה אמרינן דלפנים משורת הדין עליו לוותר על כבודו ולהשיב האבידה גם אם אינה לפי כבודו, אך אי נימא דדינא דזקן ואינו לפי כבודו הוי מדין דחי', דכבוד הבריות דוחה עשה ול"ת דממון, הרי כיון שאמרה תורה דכבוד הבריות עדיך ממון חבירו, וכשהוא מחמיר להשיב ממון חבירו ה"ה מיקל בכבוד הבריות, היאך שייך לומר דלפנים משורת הדין ישיב את האבידה, הרי הוי זה היפך מדעת התורה, דהחשיבה את כבוד הבריות יותר מממון חבירו.

יב] אמנם הנה כ"ז ניחא למש"כ התוס' בסוגיין דהא דבעינן לקרא דוהתעלמת, הוא משום דהוי גנאי קטן, אשר לפ"ז י"ל דהא דגנאי גדול דוחה ל"ת שבתורה הוי זה דין דחי', והא דגנאי קטן דוחה לאיסור דממון הוא דין פטור שלא נתחייב לזלזל בכבודו בשביל ממון חבירו, אך לפי המבו' בד' התוס' בשבועות בתי' בתרא, דהא דבעינן לקרא דוהתעלמת הוא בגונא שרוצה אחר ליטלו דהוי זה כקו"ע, הרי נמצא דבגונא דאין רוצה אחר ליטלו, ל"ב לפטורא דזקן ואינו לפי כבודו בממון, אלא מצינו למיתי עלה מדינא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, ולפ"ז הרי תיקשי דמ"ט בהני גווני נמי אמרינן דכל שבשלו מחזיר בשל חבירו נמי מחזיר, ועיי"ש בפרי יצחק שעמד ע"ז דלפ"ד התוס' מוכח דגם בדין דחי' דעלמא דכבוד הבריות, אמרינן דכל שבשלו וכו', ועיי"ש שכתב דדוחק הוא לומר דכל הא דכל שבשלו הוא מחזיר וכו' הוא רק בשרוצה אחר ליטול דחשיב כקו"ע, וליכא למיתי עלה מדינא דכבוד הבריות דוחה ל"ת בשוא"ת, וגם מ"ט הוא צריך להחזיר לפנים משורת הדין, שהרי בההיא דר"י ב"ר יוסי הי' זה בשוא"ת, ויש בזה לדין הדחי' דכל התורה.

גם לפמש"נ לעיל ענף א' באורך דדעת רבים מקמאי דלמסקנת הסוגיא שוה דין ממון לדין איסור, והא דזקן ואינו לפי כבודו פטור הוא משום דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, הרי נמצא דהא דזקן ואינו לפי כבודו פטור, הוא מדין דחי' דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה, ותיקשי ממה שהוכיח הגר"ש דהוא דין מסוים בממון דלא נתחייב בכך, מהא דכל שבשלו מחזיר בשל חבירו נמי מחזיר, ומהא דצריך להחזיר לפנים משורת הדין.

יג] ונראה לישב, דהגם דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו בהשבת אבידה, אי"ז דין מסוים בחיובי ממון שלא נתחייב בכך לחבירו, אלא הוא מדינא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, אך גם הא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, אי"ז דין דחי' דומיא דעשה דוחה ל"ת, דנימא דה"נ הקפידה תורה על כבוד הבריות, ויש בכחו לדחות לל"ת שבתורה, אלא דכיון דגדול כבוד הבריות, ע"כ אמרינן דלא נתחייב האדם לזלזל בכבודו ולהתבזות לצורך קיום המצוות, והוי ע"ד דינא דאינו חייב לבזבז הון רב למצוה עוברת ונת' במק"א, וע"ד מה שדן הפמ"ג במש"ז סימן שכ"ח סק"ז להתיר להתרפאות באיסור תורה במקום סכנת אבר.

ואמנם דילה"ע ע"ז, דלכאו' כ"ז שייך רק בכבוד הבריות דילי', שלא נתחייב להתבזות לצורך קיום המצוה, אך מהא דחזינן דדחינן לאיסור תורה משום מת מצוה דאי"ז כבוד דילי', אשר לכאו' ל"ש בזה גדר זה, לכאו' מוכח דהוי זה דין דחי' דכבוד הבריות עדיף ודוחה לאיסור תורה בשוא"ת.

אך נראה דאין להוכיח מזה, אלא אף בכבוד הבריות דאחר י"ל דהא דדוחה ל"ת שבתורה היינו, שהרי באמת הוא מחויב בקבורת המת מצוה, ואך שבאנו לדון דכל שיש לפניו גם מצות פסח ומילה, ה"ה דוחה למצות קבורת מת מצוה, ומשום כללא דלא דחינן איסורא מקמי ממונא, או משום דמצוות אלו חמורות טפי שיש בהן כרת, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שלא נתחייב האדם להתבזות בשביל קיום המצוה, גם לא נתחייב חבירו להתבזות בשביל קיום המצוה, וע"כ אין קבורת מת מצוה נדחית משום שאר מצוות, אלא אדרבה יש לו להתעסק בקבורות המת מצוה, שלא חייבה תורה לימנע מקבורת המת מצוה משום מצוה אחרת.

ומצאתי עד"ז במנחת שלמה ח"א סימן ח', שצידד דכ"ה דבשלו א"צ להפסיד יותר מחומש, כך בשל אחרים כשההפסד שלהם בשיעור זה, והצלה ממום או מהפסד גדול של אחרים עדיף טפי מקיום מילה בזמנה, עיי"ש בדבריו.

יד] ושוב נתבוננתי דיש להוכיח כן, ממש"כ המג"א בסימן י"ג סק"ח, ז"ל, ומשמע בשבת דפ"א: דאם ידע מאתמול שהוא פסול, אסור ללבשו בשבת, דהו"ל לתקוני מאתמול וכו', והיינו דמשמע התם דרק אם ל"ה בידו להזמין אבנים מאתמול התירו לו להעלות אבנים בשבת, וכן משמע לקמן סימן שנ"ה סוס"ב, שכתב בשו"ע שם שאם נשבר הדף בשבת מותר מפני כבוד הבריות, ומ' דאם נשבר בחול ולא תיקנו אסור, ועיי"ש בהג"ה ס"ג, שכתב הרמ"א שם דבדיעבד ששכחו ולא עירבו מותר דגדול כבוד הבריות, ומ' דאם הזידו ולא עירבו אסור, ומה שכתבתי סימן שי"ב סק"א, דאם הי' לו להזמין מאתמול אסור, עכ"ל, ועיי"ש בפמ"ג שהוכיח מל' תשובה אשכנזית שהביא הב"י שם, דכל שידע מקודם, ה"ה חייב לפשוט אף בגנאי גדול.

ומבו' מכל הני דוכתי, דהגם דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת דרבנן אף בקו"ע, מ"מ כל שהי' לו לתקן מאתמול, לא הותר לו לעבור אף על ל"ת דרבנן, הגם שיש בזה משום כבוד הבריות.

והנה אי נימא דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת, הוי זה דין דחי' דומיא דעשה דוחה ל"ת, א"כ מה לי שאדם זה פשע, הרי הוא אינו בע"ד ע"ז, דהתורה הקפידה על כבוד הבריות ודחתה מכח זה לל"ת שבתורה, ושמא הוא ע"ד דעת הסוברים דאין עדל"ת בשבא ע"י פשיעה, וצ"ע, ונ' דמזה מוכרח כמש"נ, דעיקר דינא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, היינו דלא נתחייב האדם לזלזל בכבודו ולהתבזות לצורך קיום המצוות, ובזה שפיר אמרינן דכל שהי' בידו לתקן מאתמול ולא תיקן, ה"ה מחויב בכך אף במקום כבוד הבריות.

והנה אמנם יש לדחות, דכל מה שהוכיח המג"א כן, הוא בדינא דכבוד הבריות דוחה איסור דרבנן אף בקום ועשה, אך אכתי י"ל דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת דאורייתא בשוא"ת, הוא מדין דחי', אך בפשוטו נראה כמש"נ לעיל ענף א' להוכיח מד' הראשונים דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת דאורייתא בשוא"ת, והא דהוא דוחה איסור דרבנן בקו"ע, הוי חד דינא, וכמש"נ, וע"כ כ"ה דאין כבוד הבריות דוחה איסור דרבנן בקו"ע בשהי' לו לתקן מאתמול, ה"נ אינו דוחה בכה"ג איסור דאורייתא בשוא"ת, ומשום דבכה"ג לא פטרינן לי' מלזלזל בכבודו ולהתבזות לצורך המצוה, וכמש"נ.

טו] ולפ"ז מתבאר היטב הא דכל שבשלו מחזיר בשל חבירו נמי מחזיר, דכל מה שלא נתחייב האדם האדם מלזלזל בכבודו לצורך קיום המצוה, הוא רק בשאינו מזלזל בכבודו לצורך עצמו, אך כל שהוא מזלזל בכבודו לצורך עצמו, ה"ה חייב בכך גם לצורך קיום מצוה, ומ"מ נמצא לפ"ז דגם בכל איסור שבתורה שנדחה בשוא"ת מפני כבוד הבריות, נימא דכל שבשלו הוא עושה כן, אינו רשאי לעבור על האיסור.

וניחא גם הא דלפנים משורת הדין יש לו להחזיר, דהגם דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו, הוא משום דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, מ"מ כיון דגם בכל ל"ת שבתורה שנדחה מפני כבוד הבריות, אי"ז משום דכבוד הבריות עדיף ודוחה להל"ת, אלא הוא משום שלא נתחייב לזלזל בכבודו לצורך קיום המצוה, הרי דשפיר י"ל דלפנים משורת הדין ה"ה חייב בכך לצורך הצלת ממון חבירו, וז"ב.

**ג**

טז] בחי' הרשב"א יבמות ד"ה. כתב, ז"ל, דאיכא למדחי דמאי תחזיר קא מקשה דהוי לאו השוה בכל, ואע"פ שאינה בזקן ואינו לפי כבודו, מ"מ בכהנים לוים וישראלים נוהג, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהי' מקום לחשוב ללאו דהשבת אבידה כלאו דאינו שוה בכל, משום שאינו נוהג בזקן ואינו לפי כבודו, ואך דכיון דהוא נוהג בכהנים לויים וישראלים חשיב כלאו השוה בכל.

וצ"ב, דהרי הא דזקן ואינו לפי כבודו פטור, אי"ז דין מסוים בזקן שפטרתו תורה, אלא כל אדם לא נתחייב בהשבה במקום כבוד הבריות, ואך דבזקן הוי בזיון להשיב שק או קופה וכיו"ב, ובשאר בנ"א אי"ז בזיון, אך השבה דהויא בזיון בשאר בנ"א, לא נתחייבו בה, ומאידך השבה דאינה בזיון לזקן, ה"ה חייב בה, ונמצא דאי"ז כלל לאו דאינו שוה בכל בנ"א, - ואף אי נימא דלא מיפטר אלא ת"ח, אך שאר נכבדים לא נפטרו, מ"מ לכאו' ל"ה לחשבו כלאו שאינו שוה בכל, שהרי אף ת"ח מחויב בהשבה, ואך שלא נתחייב לזלזל בכבודו לצורך ההשבה.

ובאמת בתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב, ז"ל, וי"מ דעשה דהשבה נמי לא עדיף מיני' דאיהו נמי אינו שוה בכל דאינו נוהג בזקן ואינם לפי כבודו ולא בנשים משום דכל כבודה בת מלך פנימה, ולאו מילתא היא דבין בזקן ובין בנשים נוהג שכל דבר שבשלו דרכו ליטול בשל חברו חייב להחזיר, עכ"ל, וכעי"ז בתור"פ שם, ובפרי יצחק ח"א סימן נ"ו עמד ע"ז דמ"מ אינו שוה בכל, דכל דבר שאין דרכו ליטול דבשלו אינו מחזיר גם בשל חבירו אינו מחזיר, ועיי"ש שכתב דמ"מ כיון דפעמים דגם כשאינו לפי כבודו הוא חייב להחזיר בשהי' מוחל על כבודו לצורך עצמו, לא חשיב כאינו שוה בכל.

אך לכאו' נראה בביאור דבריהם כמש"נ, כיון דכל שבשלו מחזיר בשל חבירו חייב להחזיר, נמצא דלאו דינא הוא דפטרה תורה לזקן מהשבת אבידה, אלא היינו דלא נתחייב הזקן לזלזל בכבודו לצורך השבת אבידה, וע"כ הוי זה לאו השוה בכל, וצ"ע בד' הרשב"א והי"מ דפליגי ע"ז.

יז] ונראה עוד, דמד' הרשב"א והי"מ יש ללמוד דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו בהשבת אבידה, הוי פטור מסוים בהשבת אבידה דהוא ממון, ואי"ז חד דינא עם הא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, דאי נימא דהוי זה חד דינא, א"כ הרי נמצא דשוה דין השבת אבידה לדין שאר מצוות שבתורה שהן נדחות במקום כבוד הבריות בשוא"ת, וא"כ ודאי דאין לחשוב להשבת אבידה כאינו שוה בכל, אלא הוי זה כשאר המצוות דחשיבי כשוין בכל, ובע"כ מד' הרשב"א והי"מ דאיכא פטור מסוים בהשבת אבידה שפטרה תורה לזקן ואינו לפי כבודו, ומשום זה יש לחשוב להשבת אבידה כלאו שאינו שוה בכל.

ועפי"ז ילה"ע במש"כ בפרי יצחק ח"א סימן נ"ו לישב ד' הי"מ מקו' הרא"ש ותור"פ, דבמקום גנאי גדול ה"ה פטור מהשבה גם אם בשלו מחזיר, דכל הא דכל שבשלו מחזיר וכו' הוא רק בגנאי קטן דאינו דוחה ל"ת שבתורה, והוא פטור מסוים בממון, אך בגנאי גדול שדוחה ל"ת שבתורה, מה לי שהוא אינו מקפיד על כבודו, וע"כ הוא דחשיבא השבת אבידה אינו שוה בכל, כיון דזקן דהוא גנאי גדול לו להשיב, פטור מהשבת אבידה אף אם בשלו מחזיר, עכ"ד, וצ"ע רב בזה, דלכאו' משו"ז אין לנו לחשבו כלל כאינו שוה בכל, שהרי אי"ז דין מסוים בהשבת אבידה, אלא הוא בכל איסורים שבתורה.

עוד ילה"ע על דבריו, שכבר נת' לעיל סקט"ז דעיקר קו' הרא"ש ותור"פ היא, דהשבת אבידה נוהגת גם בזקן, ואך שלא נתחייב לזלזל בכבודו לצורך ההשבה, וע"כ לא חשיב כאינו שוה בכל, ואשר ע"כ הגם דנימא דבמקום גנאי גדול ה"ה פטור גם אם בשלו הי' מזלזל בכבודו, מ"מ כיון דה"ה חייב בהשבה בגונא דליכא בזה גנאי גדול, נמצא דמצות השבת אבידה היא שוה בכל בנ"א, ואך שלא נתחייבו כל בנ"א להתגנות בגנאי גדול לצורך ההשבה, ולא חשיב כאינו שוה בכל.

ואשר ע"כ, גם אם ימצא זקן ת"ח מופלג דכל השבה שהיא הויא גנאי גדול לדידי', ואינו חייב בהשבת אבידה כלל, נמי אין לנו לחשוב להשבת אבידה כאינו שוה בכל, שהרי ביסוד הדין גם אדם זה חייב בהשבה, ואך שלא נתחייב להתבזות לצורך זה, וכיון דעיקר הציווי דהשבת אבידה הויא על כל ישראל, הוי עשה ול"ת השוין בכל.

1. ולפ"ז נמצא דאם משכחנא גוונא דהוי קו"ע, לא מיפטר זקן ואינו לפי כבודו, ובחי' הגרע"א בסוגיין דלמש"כ הרא"ש בדעת הרי"ף, דבדרכו להחזיר בשדה וכו' ונטלו בשדה להוליכו עד העיר יכול להניחו שם כיון דאין דרכו להחזיר בעיר, חשיב זה כקו"ע, וכתב לפ"ז דלזה הוא דבעינן לקרא דוהתעלמת, אך לפמש"נ לדעת רש"י ודעימי' בדין דבכה"ג לא יהא לפטורא דזקן ואינו לפי כבודו.

   ובעיקר ד' הגרע"א צ"ב, דמבו' בדבריו דרק לפמש"כ הרא"ש בדעת הרי"ף משכח"ל גוונא דקו"ע, והרי דאם נטל האבידה ע"מ להשיבה ובא להניחה, כיון דלא נתחייב בה כלל, לדעת רוב הראשונים דאינו מתחייב אלא בבע"ח, לא חשיב זה כקו"ע, ורק בדרכו להחזיר בשדה, דהי' מחויב בהשבתה בשדה, הוא דאמרינן דכשמניחה בעיר הו"ל קו"ע, וצ"ע לעמוד על טעם הדברים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' צ"ל לדעתם, דהגם דאי לא כתב רחמנא והתעלמת דמינה ילפינן דזקן ואינו לפי כבודו פטור, ל"ה ילפינן לפטרו מולאחותו, משום דשאני התם דהוי גנאי גדול, מ"מ אחר שלמדנו דזקן ואינו לפי כבודו פטור, ולמדנו דקבורת מת מצוה דוחה לפסח ומילה, לא אמרינן דב' דינים נינהו, אלא הוי הכל חד דינא, דכבוד הבריות דוחה לל"ת שבתורה בשוא"ת.

   ואמנם הריטב"א גופי' בסוגיין כתב בע"א קצת, ז"ל, וא"ת והא בפרק מי שמתו אמרי' שמטמא למת מצוה מפני כבוד הבריות ונפק"ל מולאחותו ולמה לי תרי קראי, וי"ל דאי מהכא לא גמרינן להתם דדילמא שאני עשה דהשבת אבדה דהוי ממונא וקיל ליה למידחי מפני כבודו משא"כ בעשה דטומאה דהוי איסורא, ואי מהתם דילמא שאני התם דכבוד מת מצוה אלים טובא דאיכא כבוד כל הבריות להתעסק בו משא"כ בזקן ואינה לפי כבודו דליכא אלא כבודו בלחוד, עכ"ל, והרי דהא דלא סגי בקרא דולאחותו, הוא משום דהתם הוי כבוד כל הבריות, והכא אי"ז אלא כבודו בלחוד, אך נ' להדיא מלשונו דהיינו רק "דילמא", והיינו דע"כ בעינן לקרא דוהתעלמת, אך אחר דילפי' מקרא דזקן ואינו לפי כבודו פטור, אי"ז דין בפנ"ע בממונא, אלא הוא חד דינא, ונלמד מזה דאף דליכא אלא כבודו בלחוד ה"ה דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, וזה כדעת הריטב"א בשאר דוכתי דהכל חד דינא הוא, וכמש"נ.

   ובעיקר הדבר העירוני די"ל עוד, דהא דבעינן לקרא דוהתעלמת, הוא משום דאי קרא דולאחותו ס"ד דאין כבוד הבריות דוחה אלא לעשה, אך אינו דוחה ל"ת דחמיר טפי כדאמרינן ביבמות ד"ז., והרי בכ"ד דאמרינן דגדול כבוד הבריות שדוחה ל"ת שבתורה, פירש"י ודעימי' דהוא מקרא דוהתעלמת, ולא פירשו דהוא מקרא דולאחותו, דמהתם לא שמעינן דדוחה ל"ת אלא דדוחה עשה, ולזה בעינן לקרא דהותעלמת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הטו"א במגילה שם ובשאג"א סימן נ"ח הוכיח מד' רש"י במגילה להיפך, דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה אף בקו"ע, וכתי' בתרא דהתוס' בשבועות, וזהו דפשטינן מינה דמת מצוה עדיף ממקרא מגילה, עיי"ש בדבריו, אך זה שלא כד' הריטב"א והר"ן במגילה שם, וגם קשיא ע"ז מד' רש"י בברכות דמבו' להדיא בדבריו דהא דכבוד הבריות דחי להשבת אבידה, הוא משום דהוי זה בשוא"ת, וכנ"ל.

   ובעיקר הדברים שוב נתבוננתי דאי"ז מוכרח מד' הראשונים, דלעולם י"ל דהא דכבוד הבריות דוחה להשבת אבידה הוא משום דהוי זה איסור דממונא, והיינו משום דאיסור דממון קייל, וכמש"נ להלן סק"י מד' התוס', וזהו דמייתינן מינה, דכיון דגדול כבוד הבריות דדוחה ל"ת דאורייתא דקייל, כ"ש דהוא דוחה איסור דרבנן, וזה ע"ד שנתבאר להלן סק"ח, עיי"ש, אך כ"ז הוא אם הא דאיסור דממון נדחה מפני כבוד הבריות הוא משום דקייל, אך אי נימא דהא דהוא דוחה איסור דממון הוא משום דאינו מחויב לזלזל בכבודו בשביל אבידת חבירו, אין לפרש כן, דלפ"ז הרי אין ללמוד מזה דה"נ הוא דוחה איסור דרבנן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר בקוה"ע סימן ס"ט סק"ל שהוכיח כן, ועיי"ש שהעמיד דהצד לומר לא כן, הוא דהא דאינו דוחה אלא בשוא"ת, הוא משום דהמצוה וכבוד הבריות הן שני דברים שאין דוחין זל"ז, וממילא שוא"ת עדיף, אך הוכיח דאין לומר כן, מהא מהא דמת מצוה דוחה את הפסח ומילה, והתם ליכא למימר טעמא דשניהן אין דוחין זל"ז ועל כן שוא"ת עדיף, דא"כ מאי חזית לבטל פסח ומילה מפני קבורת מת מצוה, נימא איפכא, לבטל קבורת המת מפני המילה, אלא ע"כ דקבורת מת מצוה וכבוד הבריות חמור יותר מהמצוה, וא"כ הא דכבוד הבריות נדחה מפני קו"ע, עכ"ד.

   אך נראה דאף דמוכח מזה דהא דכבוד הבריות דוחה בשוא"ת, אי"ז משום דשקולין הן ושוא"ת עדיף, אך מ"מ יל"פ דאי"ז משום דעבירה בקו"ע חמירא טפי, אלא היינו משום דכבוד הבריות ל"מ להתיר לעבור על איסור בידים אלא לימנע מלעשות, ואי"ז משום דמין עבירה דקו"ע חמירא טפי, ובזה י"ל משה"ק שם סקל"א ע"ד התוס' שהוכיחו דכ"ה דכלאים חשיב קו"ע לענין כבוד הבריות, ה"נ לענין עקירת דבר מה"ת, עיי"ש בדבריו, ולהנ"ל ניחא, - ובאמת דגם בהא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, יל"פ דהוא מה"ט, דאין בכחם להתיר לעבור בידים על איסור, אלא לימנע מעשיית המצוה, ועיי"ש בקוה"ע שנקט לא כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, שהרי כתבו התוס' בברכות ד"כ. דבלאו שאינו שוה בכל או דישנו בשאלה נדחה מפני כבוד הבריות אף בקו"ע, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דאין כבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בקו"ע, הוא משום דחמיר טפי, וע"כ לאוי דקיילי נדחין אף בקו"ע, וכ"כ בקוה"ע סימן ס"ט סק"ל, וכ"ש דל"ת דרבנן נדחה אף בקו"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך צ"ע להני תרי טעמי, דמ"ש מהא דחייב אדם לטרוח טירחא מרובה להשיב אבידה שו"פ, אף שלא הי' טורח כן בעד השבת ממונו, וגם חבירו לא הי' טורח כן, וכמש"כ כן הגר"ז בהל' מציאה סל"ז, ז"ל, אם לא היה מחזירם לעצמו מחמת הטורח שלא היה חפץ לטרוח לישא אותם לביתו הואיל והם כלים פחותים ודמיהם מועטים ולא מפני שאינם לפי כבודו, שהוא חייב מן הדין לטרוח בהם עד שיגיעו לרשות הבעלים, כי בשלו הוא רשאי לוותר על ממונו מפני טורח גופו ולא בשל חבירו, שהתורה לא חסה אלא על כבוד הבריות ולא על טורח הגוף אפילו טורח מרובה מאד על שו"פ אחת, עכ"ל.

   ואמנם בד' הגר"ז גופי' שם סל"ה נראה דהא דזקן ואינו לפי כבודו פטור, הוא ע"ד דינא דשלו קודם לכל אדם, ז"ל, וכשם שממון חבירו נדחה מפני ממונו כך הוא נדחה מפני כבודו וכו', עכ"ל, אך נראה דהיינו רק בכבוד הבריות שחסה עליו תורה, וע"כ לא חייבתו לזלזל בכבודו לצורך ממון חבירו, אך בטורח הגוף דלא חסה התורה ע"ז, נתחייב לטרוח לצורך ממון חבירו, אף שלא הי' עושה כן לצורך ממון עצמו. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם כ"ז הוא אי נימא דהא דבשלו מחזיר, היינו אף בדאי"ז לפי כבודו, ואך שהי' מוחל על כבודו בשביל ממונו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם פי"א מגזו"א הי"ג, ועי' פרי יצחק ח"א סימן נ"ו ד"ה ומיהו, וח"ב סימן נ"ט ד"ה אכן, שכתב לפרש בזה ד' הב"י בסימן רס"ג שתמה דמאי קמ"ל רבא מתניתין היא, עד שלמדתי מד' הרמב"ם ישובו של דבר וכו', עיי"ש, אך אי נימא דהא דבשלו מחזיר היינו דל"ה מתבייש להחזירה, וכאשר כן מ' בד' הר"י מלוניל, עיי"ש, אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-8)