חבורה פנימית וחיצונה א
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בדין ערוב למחצה**

**א)** בהא דצריך לבטל לכל א' וא' נח' הרא' בביטל לא' אם שרי לו, דהיינו בג' בחצר, וב' ערבו והשלישי ביטל לא' מהם, אם למי שביטל לו מותר, או דכולם אסורים, דבתור"פ דף כו: מבו' דלמקבל הביטול שרי, ואילו המ"מ והובא בפו' ריש שפ (וכן מש' ברש"י כו:) מבו' דכולם אסורים.

והנה סברת התור"פ פשוטה לכאו', דכלפי מי שבטלו לו אין מי שיאסור, שהרי א' בטל לו וא' עירב עמו, ודעת האוסרים לכאו' שבכה"ג הערוב בטל, כיון שלא ניתר לכולם וכמו שיתבאר.

והנה בכל ג' בחצר שערבו רק שנים מהם, יש לדון אם מותרים לטלטל ביניהם דרך חריץ שביניהם אם אין פתח או חלון ביניהם, דהיינו האם הערוב מתיר ביניהם, אלא דהשלישי אוסר[[1]](#footnote-2), או שכיון שהערוב לא מתיר אותם ויש כאן שלישי, גם ביניהם לא חל היתר הערוב, ועיי' במאירי ריש חלון דאסירי בכה"ג ולא חל היתר הערוב, והיה מקום לתלות את מחלו' בנדון זה, דלתור"פ נשאר ההיתר למי שעירב וממילא שרי למי שבטלו לו, משא"כ למ"מ בטל ההיתר וממילא בטל לשניהם.

אמנם יותר נר' דגם לתור"פ אין כאן היתר ערוב כל שלא ביטל, אלא שסובר דכלפי מי שבטלו לו ודאי חל היתר הערוב, דהא כלפיו אין כאן עוד אנשים, והמ"מ סובר דכיון שכלפי השלישי לא מהני הערוב כיון שכלפיו יש כאן עוד חלק שאוסר, ממילא לא מהני הערוב כלל שאין ערוב למחצה[[2]](#footnote-3).

אמנם בסוגיין לכאו' בכל הד' בבות מוכח דלא כתור"פ, שהרי אם אפשר לדון את הערוב כלפי מי שבטלו לו, למה כאן אסורים בני החצר של מי ששכח, הרי בכל האופנים היה להם להיות מותרים דכלפיהם מהני הבטול והערוב ואין כאן מי שיאסור עליהם, ולכאו' מוכח מכל הד' בבות שאין אנו דנים את הערוב אלא אם שייך לדונו לכל מי שבערוב שיתירו, ועד כמה שכלפי חלק מי שלא עירב אסור בטל הערוב מכולם וכמוש"כ ודברי התור"פ צ"ע[[3]](#footnote-4).

**ב)** והנה רש"י ד"ה אין מק' דבאופן ששכח בן הפנימית והניחו ערובן בחיצונה, יבטלו בני הפנימית לפנימי וממילא הוי רגל המותרת ואינו אוסר על החיצונה, וגם הם אינם אוסרים משום שערבו עם הפנימית, ומת' דכיון שבטלו בחצר הפנימית הוי חזרה מהערוב, ועיי' בריטב"א בשם ר"י דחולק על התי' וסובר דבאמת מהני בכה"ג הערוב, וגם לרש"י בעצם מהני הערוב רק דהבטול הוא חזרה, ונר' דגם לרש"י באופן שאין בן הפנימית אוסר בדריסת רגלו על החיצונה כגון שיש לו פתח אחר למבוי, לא יבטלו בני הפנימית לבן הפנימי, ואין בני הפנימית אוסרים על החיצונה לרש"י כיון שמעורבים עמם.

וק' דהא כלפי הערוב הכללי של בני הפנימית עם בני החיצונה הרי זה ודאי לא מתיר לבני החיצונה את הרשות הפנימית, כי שם בן הפנימי אוסר עליהם, וא"כ ערוב זה לא חל לגמרי, וכיון דנקטינן דלא שייך שערוב יחול למחצה, א"כ איך מהני ערוב זה להתיר לבני החיצונה מרגלם של בני הפנימית הרי אין זה מתיר את הרשות הפנימית לא לבני הפנימית ולא לבני החיצונה.

והנה בס' באר יצחק סי' יז מאריך להוכיח מרש"י זה דמהני ערוב על דריסת הרגל לבדה, ומיירי שם על בני כפרים שיש להם דריסת הרגל בבית הכנסת, אף שיש כרמלית ביניהם, דשייך שיערב רק את דריסת הרגל, ולפי"ז אין זה ערוב למחצה כלל אלא כל הערוב הוא על החצר החיצונה בפנ"ע, אמנם אף שבריטב"א שייך לומר כן, בדברי רש"י לכאו' לא שייך סברא זו כלל, שהרי כ' דכיון שבטלו הוי חזרה מהערוב, ואם הוי ערוב רק על דריסת הרגל לא הוי כלל חזרה מזה והדק"ל מהו הביאור בחלות ערוב זו.

וגם עיקר דבריו דשייך ערוב על דריסת הרגל לבדה, ק' דבפשוטו דריסת הרגל היא המשך של הדיורים ולא דבר בפנ"ע[[4]](#footnote-5), וערוב הוא להחשיבם כולם דרים ביחד ולא שייך לומר כן על הדריסת הרגל.

**ג)** והנר' דסובר רש"י שאף שלא שייך שיחול ערוב למחצה על חלק מהאנשים שמעורבים, שייך שיחול על חלק מהשטח, דאם בחצר זו כולם מותרים חל היתר ערוב כלפי חצר זו[[5]](#footnote-6),

ומה שכשביטלו הוי חזרה מהערוב על החיצונה נר', דודאי מעשה הערוב חייב להיות על כל הבתים והחצירות שלהם, דלא שייך לערב רק דריסת הרגל אלא באים להחשב כולם דרים במקום א', אלא דבאמת מעשה הערוב לא מתבטל אם יש כאן א' שלא עירב (וכמו שנתב' לעיל שזה מבטל רק את היתר הערוב, ולכן כשבא ישראל ואח"כ ביטל חוזר הערוב לקדמותו, וגם בסוגיין מבו' דאף שלא חל היתר הערוב לא בטל לגמרי ולכן יש לדון הרגל ערוב ודיורים לחומרא ויתב' במק"א) וממילא יש כאן מעשה ערוב על הכל, רק דהיתר הערוב לא חל על רשות הפנימית אלא רק על החיצונה, אבל כשמבטלים את חצר הפנימית הוי חזרה מעיקר מעשה הערוב הכללי ובטל הערוב.

**ד)** והנה התוס' ד"ה ליבטיל מק' על מה שאמרה הגמ' דבני הפנימית אסורים משום שליתא לערובם גבם, דלעיל דף מח מבו' דג' חצירות שהפנימית ערבה עם ב' החיצונות הם אסורים עמה והיא מותרת עמהם, ומבו' שאף שהיא אינה יכולה להביא את הערוב ששמה אצלם אליה מותרת[[6]](#footnote-7), ולמה כאן זה חסרון שהם לא יכולים להביא ערובם אצלם.

ודברי התוס' תמוהים מאוד שהרי מה שהגמ' דנה להתיר את בני הפנימית ואוסרת משום שאין ערובם אצלם הוא שיבדלו בני הפנימית ויחשב ערוב רק לבני הפנימית בפנימית, וכלפי"ז יש חסרון של אין ערובם אצלם, אבל בגמ' שם הרי כלפי הפנימית אנו דנים שהערוב לשני החצירות, והחצר שלהם היא ב' החצירות ביחד, וא"כ בזה ודאי לא שייך חסרון של ליתא לערובם גבם, שהרי הערוב בתוך החצר המעורבת, ורק כאן שלא שייך שיחול הערוב על החיצונה ואנו דנים שיבדלו בני הפנימית שייך ליתא לערובם גבם, ועיי' בריטב"א שתי' כן, ודברי התוס' צ"ע.

עוד ק' מה שכ' בתי' אבל הכא דבני חיצונה נמי אסרי במקומן מפני הפנימית שלא עירבו דאוסרת עליהם, אתו אינהו נמי ואסרי חצירן נמי לבני הפנימית, דהא הגמ' לא דנה כלל להתיר את החצר החיצונה לבני הפנימית אלא את החצר הפנימית, ומה מאריך לבאר דנאסרים בחיצונה.

והנר' ברור בכונת התוס' דהבין דמה שאסרו שם את החצר החיצונה בפנימית אין זה איסור חיצוני משום גזירה, אלא דכלפי החיצונה אינה מעורב עם הפנימית אלא רק עם בחיצונה, וכלפי הפנימית מעורבת גם עם החיצונה, ומק' התוס' דיחול גם כאן ערוב למחצה דכלפי הפנימית נדון שמעורבת לגמרי בב' החצירות, אף שכלפי החיצונה אינה מעורבת כיון שהפנימי אוסרה[[7]](#footnote-8), וזה מחדש התוס' דכיון שהחיצונה אסורה גם במקומה לא שייך לדון כלפי הפנימית שהיא מעורבת עם החיצונה, דכיון שהיא נאסרת היא גם אוסרת, ורק שם שהחיצונה מותרת במקומה שייך לדון שכלפי הפנימית הוי ערוב גם עם החיצונה וכלפי החיצונה הוי ערוב רק לעצמה.

ונמצא לפי"ז שאף שמוכח בסוגיין דלא כתור"פ שאין ערוב למחצה, מ"מ סובר התוס' שזה רק כשחלק מהאנשים לא הותרו אפי' במקומם שאז בהכרח אוסרים, אבל עד כמה שהם מותרים במקומם שייך שיחול ערוב כללי כלפי חלק מהאנשים, ולרש"י הוא באופן אחר דלא שייך לחלק בין האנשים אבל שייך שיחול היתר ערוב רק כלפי מקום מסוים שהוא חלק מהמקומות המעורבים.

**ה)** אמנם יש לתמוה על מה שכ' בדברי רש"י ותוס' מהבבא הרביעית ששכח א' מבני חיצונה והניחו ערובם בפנימית דמבו' שאסור עד שיבטלו, וק' דנדון שבני החיצונה מעורבים עם הפנימית כלפי רשות הפנימית, דבן החיצונה שלא עירב הרי לא קיים בפנימית כלל שהרי לא עירב, והם אינם אוסרים דכלפי"ז יחול הערוב.

דהיינו שלרש"י יחול הערוב ברשות הפנימית לבדה דשם כולם מעורבים, ולתוס' יחול הערוב כלפי בני הפנימית רק בפנימית, וכלפי בני החיצונה יחול בשניהם, ולכן אין בני החיצונה אוסרים בפנימית שהרי מעורבים שם, ובני הפנימית לא יאסרו בחיצונה אף שאינם מעורבים שם משום שהוו רגל המותרת כיון שמותרים במקומם. והוי ממש על אותו אופן שדברו רש"י ותוס' וכאן לא שייך תירוציהם וצ"ע.

וביישוב הקו' על התוס' נר' לחדש דהנה בגדר החילוק של רגל המותרת ורגל האסורה, כ' רש"י נט: ועו"ר שם דברגל המותרת אמרינן אחדא דשא, דכיון שיכולה להשתמש במקומה כופין לה לסגור הדלת שביניהם, ולפי"ז נ"ל דכל מה שרגל המותרת אינה אוסרת זה רק עד כמה שבאמת מצד החיצונה שייך לדון שהדלת סגורה, אבל באופן שהערוב בפנימית, ע"כ כל מה שיחול הערוב כלפי בני החיצונה הוא רק משום שכלפיהם דנים ערוב א' והדלת פתוחה והם חצר א' ובזה כיון שבני החיצונה אינם מעורבים עמהם בחוץ, אמרינן שגם רגל המותרת אוסרת דלא שייך כאן כלל אחדא דשא.

וממילא מיושב שיטת התו' דלא יועיל כאן ערוב למחצה דאם בני הפנימית לא מעורבים בחיצונה הם אוסרים משום דריסת הרגל, והדר דינא דבטל לגמרי הערוב עם בני החיצונה כיון שהם אסורים במקומם וכמו שכ' התוס'.

ואם כנים הדברים אולי יש ליישב גם את שיטת רש"י דאין כונת רש"י כמו שכ' דעד כמה שברשות זו כולם מעורבים לא אכפ"ל כלל במה שקורה בשאר השטח שבאו לערב, אלא כל שנמצאים ביחד במקום ואוסרים זא"ז, ודאי זה מבטל את כל הערוב, ולכן כאן שנמצאים ביחד גם בפנימית וגם בחיצונה, ובחיצונה אסרי זע"ז ודאי גם בשפנימית לא יחול הערוב, וכל דברי רש"י הם רק שם שבני החיצונה לא נמצאים כלל בפנימית, וכל מה שהם נמצאים זה רק בחיצונה ובה הם כולם מעורבים בזה מהני הערוב ואכתי צ"ע בכל זה.

1. ולצד זה יש להבין בפשיטות את המבו' ברא' בסוגיא של בא נכרי, דחלוק ישראל מנכרי ואינו מבטל את הערוב, דבאמת נשאר היתר הערוב בין האחרים רק דהוא אוסר וכשיבטל או ימות ממילא מותרים, אמנם עיי' ברשב"א שם דכ' שאין הערוב בטל לגמרי, ומש' דודאי בטל היתר הערוב, אלא דלא בטל הערוב לגמרי ויתבאר עוד בהמשך. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובנוס"א י"ל דמצות הערוב שכל חלקי החצר יהיו מעורבים וממילא הוי חסרון בעצם הערוב שאין הכל מעורב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי' בסי' מה שיישבנו בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומטעם זה כ' הנוב"י והחזו"א דבני כפרים אינם אוסרים כלל בדריסת רגלם דכיון שיש כרמלית ביניהם לא שייך דריסת הרגל, וכל מה שמבו' בסוגיין שבני הפנימית אינם מבטלים לחיצונה את דריסת רגלם אם אין בטול מחצר לחצר, לכאו' הוא רק מטעם זה דהוי חלק מהדירה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויתכן שהטעם דעיקר הסברא שאין ערוב למחצה זה שעד כמה שא' אוסר את השני הוא גם אוסור וכמו שיבו' בתוס', וממילא י"ל דכיון שבמקום זה אין אוסרים כלל זה את זה שרי. [↑](#footnote-ref-6)
6. עיי' בריטב"א שמבו' שהתוס' נוקט כאן דכונת הגמ' שם שאסור החיצונות בפנימית, היינו שכל ששבת בחיצונות אסור בפנימית, וממילא אסור לפנימית לקחת את ערובה שבחיצונה אליה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת הריטב"א בתי' על התוס' מדגיש שהוא איסור חיצוני שם משום גזירה, ולכן לא נאמר שם כלל ערוב למחצה. [↑](#footnote-ref-8)