=יג - בדין רקתא וזורה ורוח מסייעתו
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן יג**

**בדין רקתא, וזורה ורוח מסייעתו**

**א**

א] **ב"ב כ"ו א',** דבי מר מריון וכו' הוה אזלא רקתא ומזקא אינשי, אתו לקמי' דרבינא אמר להו כי אמרינן מודה ר' יוסי בגיר"ד הני מילי דקא אזלא מכחו, הכא זיקא הוא דקא ממטי לה.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, קשיא לר"י דליחייב משום אש, מידי דהוה אאבנו וסכינו ומשאו וכו' דחייב משום אש וכו', ואומר ר"י דל"ד לאש, דאין חייב משום אש אלא כשעשה האדם את האש לבדו, כדכתיב המבעיר את הבערה, בלא סיוע הרוח, ואח"כ הולכת ע"י רוח מצוי', אבל הכא אין עושה לבדו כל עיקר אלא ע"י הרוח, דאי לאו רוח ל"ה רקתא אזלא כל עיקר, ודמי לליבה וליבתו הרוח דפטור, עכ"ל.

**ודברי** התוס' צ"ב, שהרי אף אסו"מ אין הולכין ומזיקין אלא ע"י הרוח, ובלא הרוח אינם הולכין כל עיקר, וא"כ מ"ש רקתא דל"ה בכלל המבעיר את הבערה, מאסו"מ דחשבינן לי' כמבעיר את הבערה, - וכבר עמד בזה המהרש"א שם, וכתב דבאסו"מ כיון שבכונה נטלן ממקום אחר והניחן בראש הגג, הו"ל נעשה האש ע"י האדם לבדו ואח"כ הולכת ע"י רוח מצוי', ומשא"כ הכא דאין כונתו על הרקתא להניחו שם וכו', עכ"ד, וצ"ב, ועי' ביש"ש בפ' הכונס סימן כ"ד שכתב לפרש לד' התוס', כד' הרמב"ן בדינא דגרמי, עיי"ש.

ב] **והנה** התוס' שם כתבו עוד, ז"ל, והיינו דמשני כי פריך בסמוך מ"ש מגץ, דהוה ס"ד דדמי ממש לגץ, ומשני התם ניח"ל דליזל ומתכוין להכות בכח עד שיצא הגץ ומתרחק בלא שום זיקא, וחייב משום אש על מה שגומר והולך ע"י רוח מצוי', אבל הכא לא ניח"ל דתיזל, כלומר ואינו מכה בכח ואי לאו רוח אין הרקתא הולכת כלל, עכ"ל.

**ולא** נתפרש להדיא בד' התוס', טעם הא דס"ד לדמות דינא דרקתא לההיא דגץ היוצא מתחת הפטיש, אם הוא משום דס"ד דגם ברקתא ה"ה מתרחקת בלא שום זיקא, או הוא משום דס"ד דגם בגץ אינו מתרחק כלל אלא ע"י זיקא, - וממש"כ התוס' דהוי ס"ד "דדמי ממש לגץ", משמע דס"ד דרקתא דמי לגץ, והיא מתרחקת בלא שום זיקא, וכ"ה להדיא בשטמ"ק בשם תוס' הרא"ש, עיי"ש.

**ואמנם** צ"ב לפ"ז, דא"כ לפ"מ דס"ד דרקתא מתרחקת בלא שום זיקא, א"כ הרי נמצא שעשה האדם את האש לבדו, וא"כ מ"ט לא מקשינן עלה אלא מההיא דגץ היוצא מתחת הפטיש, ולא מקשינן דמ"ש מאסו"מ דחייב, אף שהרוח מוליכתם, ושמא אה"נ הו"מ למיפרך גם מאסו"מ, ואך דפרכינן מההיא דגץ היוצא מתחת הפטיש, דהוא מתניתין בס"פ הכונס.

**ב**

ג] **ונראה** בביאור ד' התוס', לפמש"כ התוס' בב"ק ס' א' ד"ה ליבה, ז"ל, דלא מיחייב משום אשו אא"כ עשה כ"כ בפנ"ע בלא סיוע הרוח וכו', שיוכל להזיק ברוח מצוי' "אחר גמר המעשה שלו", דהכי משמע המבעיר את הבערה שבפנ"ע עשה את הבערה שיכול להזיק ברוח מצוי', ולכך כאן פטור דבלאו ליבוי ל"ה יכולה להזיק והליבוי דהיינו גמר עשייתה לא עשה המלבה בפני עצמו, עכ"ל, ובד' התוס' שם ד"ה רב אשי, מבו' דזהו גם הטעם בהא דברקתא אינו חייב משום אש.

**ומבו'** בדבריהם, דהא דבליבה וליבתה הרוח לא חשיב כמבעיר את הבערה, לאו היינו משום דאין האש שעשה ראוי' להזיק בפנ"ע בלא סיוע הרוח, דלעולם אף אם עשה אש הראוי' להזיק ע"י הרוח חשיב כמבעיר את הבערה, - ושאני בליבה וליבתה הרוח, דהאש שעשה בפנ"ע, אינה ראוי' להזיק כלל אף ע"י הרוח, ואם לא תבא הרוח קודם גמר עשייתו, לא תהא האש שעשה ראוי' להזיק כלל, ורק אם תצטרף הרוח לעשייתו, הוא שתהא האש ראוי' להזיק, וע"כ לא חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, כיון שלא עשה את האש בפנ"ע, אלא בצירוף הרוח.

**ונראה** דזהו גם מש"כ התוס' בסוגיין לחלק בין אסו"מ לרקתא, דאין חייב משום אש אלא כשעשה האדם את האש לבדו וכו', והיינו דבאסו"מ כיון שהם ראויים להזיק ע"י סיוע הרוח, יש תורת אש עליהן, וע"כ חשיב שפיר דעשה את האש לבדו, ומשא"כ ברקתא דאם תושלם עשייתו בלא שתצטרף הרוח לעשייתו, אין הרקתא ראוי' להזיק כלל, וכמש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי דאילו נפלה הרקתא לארץ שוב אין הרוח מזיזה ממקומה, וכל תורת אש שעלי' הוא רק ע"י שנצטרפה הרוח לעשייתו, ע"כ לא חשבינן לי' כמבעיר את הבערה.

**ושוב** הראוני הדברים מפורשים כן בתו"י בסוגיין, ז"ל, דכי חייב רחמנא אש, כשעשה האש תחילה לבדו וכו', אבל היכא שלא עשה האש לבדו בלא סיוע רוח, שאלמלי לא הי' הרוח מעורב עם כח המנפץ בשעת ניפוץ ל"ה הרקתא אזלא כל עיקר, "אלא היתה נופלת לפניו ושוב לא היתה יכולה לילך ולא להזיק, וזיקא נמי ל"ה מצי ממטי לה בלא סיוע כחו", ודמי לליבה וליבתה הרוח דפטר, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ.

ד] **ולפ"ז** י"ל, דע"כ אף לפ"מ דס"ד מעיקרא דרקתא מתרחקת בלא שום זיקא, מ"מ אכתי ניחא הא דל"ד לאסו"מ, והיינו משום דשאני אסו"מ דהן ראויין להזיק אף אם תבא רוח לאחר זמן, וע"כ חשיב כמבעיר את הבערה, ומשא"כ ברקתא, הרי אף דהיא הולכת מעט מכחו, מ"מ כיון דאם לא תבא הרוח מיד אח"כ, ותפול הרקתא לארץ, שוב אין הרוח מזיזה ממקומה, ע"כ כלפי הליכת הרקתא למרחוק, לא חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, כיון דכל כח הרקתא לילך ולהזיק למרחוק, הוא רק ע"י סיוע הרוח בעיקר עשייתה, - והא דפרכינן עלה מגץ היוצא מתחת הפטיש, הוא משום דגם התם אף דהגץ מתרחק בלא שום זיקא, מ"מ אם לא תבא הרוח מיד אח"כ, יפול הגץ לארץ, ושוב אינו הולך ע"י הרוח, ואפ"ה חשבינן לי' כמבעיר את הבערה.

**וע"ז** משני, דלעולם כל שהוא הולך מעט בלא שום זיקא, ויש עליו תורת אש, חשבינן להאדם כמבעיר את הבערה, ומחייבינן לי' אף על מה שהוא הולך ומזיק למרחוק, והא דברקתא אינו חייב משום אש, הוא משום דבלא הרוח אין הרקתא הולכת כלל, וע"כ לא חשיב האדם כמבעיר את הבערה, וצ"ע עוד בל' התוס' בב"ק ס' א' סוד"ה רב אשי, דמשמע לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

**ג**

ה] **והנה** בפשוטו נמצא לפ"ד התוס', דהא דפריך מר ב"ר אשי על רבינא דמ"ש מזורה ורוח מסייעתו, והא דפרכינן עלי' דמ"ש מגץ היוצא מתחת הפטיש, ב' פירכות חלוקות הם, - דמר ב"ר אשי פריך עלי', דמ"ש מזורה ורוח מסייעתו דחשיב כמעשה האדם, וה"נ ברקתא חשיב כגיר"ד, והא דפרכינן עלי' מגץ היוצא מתחת הפטיש, היינו דאף אם לא חשבינן לה כמעשה האדם, מ"מ מ"ט אינו חייב משום אש, דומיא דגץ היוצא דחייב עליו משום אש, וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם ללמוד מהא דקתני לה בהכונס גבי אש.

**אך** צ"ע לפ"ז, דהנה התוס' בד"ה ורבינא הקשו, דמ"ט לא פריך מההיא דגץ אלא לרבינא, לאמימר נמי תיקשי לענין חיוב תשלומין מ"ש מגץ, שהרי מודה אמימר דאינו חייב בתשלומין, וכמש"כ התוס' בד"ה מ"ש מזורה, וכתבו דהוא משום דמצי למידחי דלאמימר הוא חייב בתשלומין דלגמרי מדמי לה לזורה ורוח מסייעתו, עכ"ד, - ולפי הנ"ל תיקשי, דאף אם לאמימר חייב בתשלומין, אכתי תיקשי דמ"ש מגץ, שהרי כל הא דמחייב אמימר בתשלומין, הוא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, אך בהך מילתא מודי לי' לרבינא דאינו חייב בזה משום אש, ותיקשי דמ"ש מגץ דחייב משום אש.[[1]](#footnote-2)

ו] **ובאמת** דבעיקר הא דבגץ היוצא מתחת הפטיש אינו חייב אלא משום אש, וכמש"כ התוס', וע"ז מיוסד הא דפריך מינה לרבינא, וכמש"כ התוס' בב"ק ס' א' והתוס' שאנץ בסוגיין, קשיא דלהני אמוראי בב"ק ס' א' דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, והתוס' בסוגיין כתבו דהי' מקום לפרש כן בדעת אמימר, א"כ לכאו' גם בגץ היוצא מתחת הפטיש, יש לחייבו מדינא דזורה ורוח מסייעתו, דחשיב כאדם המזיק גמור, ומ"ט אינו חייב אלא משום אש.[[2]](#footnote-3)

**וקשיא** עוד עד"ז, דהנה בדין רקתא כתבו התוס' בד"ה ורבינא, דיש לחייב בתשלומין מדינא דזורה ורוח מסייעתו, למ"ד דהוא חייב, ולכאו' במציאות הדברים דמי רקתא לגץ, וכיון דברקתא הוא חייב בתשלומין מדין אדם המזיק, מ"ט בגץ אינו חייב אלא מדין אש, ולפלא שלא ראיתי שעמדו בזה.

**ד**

ז] **והנה** באמת עד"ז קשיא בכל אש, דאינו חייב עלי' אלא משום חיובא דאש, ואף למ"ד דאשו משום חציו, אי"ז אלא מכח דינא דאש, ותיקשי דלמ"ד דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, מ"ט לא חשבינן לי' כאדם המזיק בידים, דכ"ה שאם הצית בגוף הדבר הניזק, חשיב כאדם המזיק בידים, ה"נ כשהאש הולכת ע"י הרוח, בדין דיהא חשוב כמזיק בידים מכח דינא דזורה ורוח מסייעתו.

ח] **ובפשוטו** הי' נראה לישב בזה, לפמש"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ד, עיי"ש שהק' במה שאמרו בשבת ק"כ ב' דמותר להניח כדים מלאים מים בפני הדליקה, כיון דאי"ז אלא גרם כיבוי, דמ"ש מזורה ורוח מסייעתו דחייב, וכתב לישב, ז"ל, אכן פשר ד"ז הוא, דהכא דהיא גרמא דלא עביד מעשה בשעת עשיית המלאכה, רק עושה מעשה ולאחר זמן ע"י אותו מעשה גרם שתעשה המלאכה מאלי' ע"י דבר אחר, כגון הכא בענין מחיצת הכלים המלאים מים, זהו גרמא המותרת, אבל כשעושה המלאכה עצמה ע"י פעולתו, אע"פ שנעשית המלאכה בסיוע דבר אחר, חייב, דומיא דזורה וכו', עכ"ל.

**ולפ"ז** י"ל, דה"נ הוא למ"ד דזורה ורוח מסייעתו חשיב כמעשיו גם לשאר דיני התורה, דכ"ז הוא רק דומיא דרקתא, שהיא הולכת ומזקת בשעת מעשיו, וע"כ חשבינן לה כמעשה האדם, ומשא"כ באש ההולכת ברוח מצוי' ומזקת, דכבר כלה מעשה האדם, ליכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו.

ט] **אך** בד' הראשונים בסוגיין מצינו טעם אחר בזה, דהנה ז"ל הרמ"ה באות ק"ז בתו"ד ד"ה תדע, תדע דזורה ורוח מסייעתו וכו' מיחייב, דלא יהא אלא אסו"מ וכו' דמיחייב וכו', וכ"ש זורה ורוח מסייעתו "דכחו מעורב בה", עכ"ל, - ובתורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, ומר ב"ר אשי דאתקפי', לא אתקפי' אלא דאזלי נמי מכחו כשמנפצה ואע"פ שהרוח מסייעתו, גירי' הוי דומיא דזורה ורוח מסייעתו, אבל אסו"מ שהניחן בראש גגו וכו' דלא אזלי מכוחו אלא הרוח מוליכתם וכו', מודה מר ב"ר אשי דלא חשיבי גירי' וכו', ול"ד לזורה אלא אלא המנפץ שבכחו וברוח הולכת הרקתא, וכן גץ היוצא מתחת הפטיש בכח הכאת הפטיש יוצא הגץ והרוח מסייעו, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריהם, דבכל אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי' והזיקו, ליכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, משום דאין כחו מעורב בה, ול"ד לזורה ורוח מסייעתו דכחו מעורב בה, דהוא זורק את המוץ והרוח ממשכת את הליכתו, וכלישנא ד"זורה ורוח מסייעתו", וכל מה שאמרו בסוגיין דיש לחייב מדינא דזורה ורוח מסייעתו, הוא רק ברקתא שהיא הולכת בכחו, אלא שהרוח מסייעתו.[[3]](#footnote-4)

**ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דבכל אש לא חשבינן לי' כמזיק בידים מדינא דזורה ורוח מסייעתו, והיינו משום דהרוח מולכת את האש אחר שפסק כחו, ואין כחו מעורב בהליכה זו כלל, ול"ד לזורה ורוח מסייעתו דכחו מעורב בה.

**ה**

י] **והנה** בד' הרמ"ה והתורי"ד מבו', דברקתא מצינו לחייבו על כל הילוך הרקתא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, - ונתחדש בזה, דאף דהמשך הילוך הרקתא הוי מכח הרוח בפנ"ע, דלכאו' אין כח זריקתו מסייע בזה כלל, מ"מ כיון דתחילת ההילוך הויא ע"י כחו, והרוח ממשכת את הילוכו, איכא בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו.

**אך** בדעת התוס' נראה די"ל, דאף אם תחילת ההילוך הוא ע"י כחו, מ"מ כיון דהמשך ההילוך נעשה ע"י הרוח בפנ"ע, ע"כ כל שבאנו לחייבו על המשך ההילוך, ליכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו.[[4]](#footnote-5)

**ולפ"ז** י"ל, דמה"ט הוא דבגץ היוצא מתחת הפטיש אינו חייב עליו אלא משום אש, אף למ"ד דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, והיינו משום דהגץ הולך עוד מכח הרוח לבדה, ואין כחו משתתף בהילוך זה כלל.

יא] **ואמנם** נראה, דאף דבגץ היוצא מתחת הפטיש, לא מצינו לחייבו על המשך הילוך הגץ מדינא דזורה ורוח מסייעתו, כיון דהילוכו הוא מכח הרוח לבדה, כ"ז הוא אם באנו לחייבו על ההילוך, דכיון דהוא נעשה ע"י הרוח בפנ"ע, ליכא בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו, - אך אם באנו לחייבו מדין אש, ואך שבאנו לדון דכלפי הילוך הגץ למרחוק לא חשיב כלל כמבעיר את הבערה, וכמש"נ לעיל סק"ד לפרש בזה, הרי דע"ז שפיר מהני דינא דזורה ורוח מסייעתו, דאש זו ההולכת למרחוק, נעשית ע"י הכאתו בצירוף עם הרוח, וחשיב שפיר כמבעיר את הבערה, ודמי לליבה וליבתה הרוח, דלמ"ד דזורה ורוח מסייעתו חייב, חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, וה"ה חייב משום אש.

**ועד"ז** מתפרש גם הא דלמר ב"ר אשי ואמימר איכא דין הרחקה ברקתא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, דהגם דא"א לחייבו על המשך ההילוך הנעשה ע"י הרוח מדינא דזורה ורוח מסייעתו, כיון שאין כחו משתתף בזה כלל, ודמי לגץ דאינו חייב אלא משום אש, וכנ"ל, מ"מ מהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחשוב דאש זו דרקתא נעשית על ידו, וע"כ חשבינן לה כחץ דילי', ודמי למש"כ התוס' בדין נמי', דכיון דזימנין דבהדי דמנח וכו', מודה רבינא דחשבינן לה כגיר"ד, והיינו משום דאף דההיזק עצמו אינו אלא גרמא, מ"מ כיון דהוא הביא את הנמי' בידים, חשבינן לה כחץ דילי', וה"נ הכא דכוותה.[[5]](#footnote-6)

**ומה"ט** נמי כתבו התוס', דאם זורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, אף ברקתא הוא חייב בתשלומין, דהגם דאין לחייבו על המשך הילוך הרקתא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, דדמי לגץ שאינו חייב עליו אלא מדין אש, מ"מ כיון דמכח דינא דזורה ורוח מסייעתו חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, תו יש לחייבו על ההיזק מדין אש, - וזה דומיא דגץ דמהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחשבו כמבעיר את הבערה, ותו הוא חייב על ההיזק מדין אש, וכמש"נ.

יב] **ולפ"ז** נראה דהא דפריך לרבינא דמ"ש מגץ היוצא מתחת הפטיש, הוי חדא פירכא עם הא דפריך מר ב"ר אשי דמ"ש מזורה ורוח מסייעתו, והיינו דמהא דבגץ חייב משום אש, ש"מ דזורה ורוח מסייעתו חשיב כמעשה דילי', וע"כ הוא דחשבינן לי' כמבעיר את הבערה, והיינו דהא דבגץ חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, אי"ז משום דסגי בעשיית הגץ עצמו לחשבו כמבעיר, אלא הוא משום דמדינא דזורה ורוח מסייעתו חשיב כעושה לגמרי לאש זו, וע"כ הוא חשוב כמבעיר.

**וניחא** לפ"ז הא דלא פריך לאמימר, והוא משום די"ל דלדידי' זורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, וע"כ אף בגץ היוצא מתחת הפטיש חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, וע"כ הוא חייב על המשך הילוך הגץ מדין אש, וכנ"ל.

**ו**

יג] **והנה** כתבו התוס', ז"ל, וא"ת מ"ש מנמי' דאפי' לר' יוסי מרחיקין אע"ג דהיא גופה ממטיא נפשה כמר ב"ר אשי, ומיהו התם משום דזימנין דבהדי דנח כו' כדקאמר לעיל, אבל קשה מעורבין לעיל דא"ר יוסף אפיקו לי קורקור מהכא, וי"ל דגמ' לא סבר לה כרבינא וכו', עכ"ל.

**ומשמעות** ד' התוס', דלפמש"כ דגמ' לא סבר לה כרבינא, ניחא גם משה"ק מההיא דנמי' דאפי' לר' יוסי מרחיקין, וכאשר כ"ה גם במש"כ התוס' בתי' בתרא דבע""ח שאני דחמירי טפי וכו', דנתישב בזה גם ההיא דנמי', והיינו דאף דלרבינא ליכא בזה דין הרחקה לר' יוסי, מ"מ לפ"מ דקי"ל דלא כרבינא, ומודה ר' יוסי ברקתא דעל המזיק להרחיק, ה"נ בנמי' הוא חייב להרחיק,[[6]](#footnote-7) - וה"נ כתבו בההיא דעורבין, די"ל דהא דחייב להרחיק אף לדעת ר' יוסי, הוא רק לפ"מ דקי"ל דלא כרבינא, אך לדעת רבינא א"צ להרחיק, משום דהעורבים מוליכין את עצמן.

יד] **אמנם** הנה בשטמ"ק בסוגיין כתב בשם תוס' שאנץ, ז"ל, אבל אין לומר דהא דמוקי לה כר' יוסי להוי דלא כרבינא, דהא מר ב"ר אשי נמי הוה מודי לרבינא אי לא משום דמדמה לי' לזורה ורוח מסייעתו, ובנמי' אין האדם עושה כלום בקפיצתה לשובך אלא מעצמה קופצת, וליכא התם טעמא לחיובי בהרחקה טפי מברקתא, עכ"ל.

**ולכאו'** דבריו מתפרשים עפמש"נ לעיל, דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק היכא דכחו מעורב בה, ומשא"כ בנמי' דאין האדם עושה כלום בקפיצתה לשובך, ליכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, וזהו שכתב דאין מקום לתלות לדינא דהרחקת סולם, בפלוגתא דרבינא ומר ב"ר אשי, כיון דכל הא דמחייב מר ב"ר אשי הוא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, והתם לא שייך הך דינא כלל.

**אמנם** בד' התוס' מבו' די"ל דדין ההרחקה מפני היזק הנמי' ומפני היזק העורבין, תליא בפלוגתת רבינא ומר ב"ר אשי, ואף דלדעת רבינא א"צ להרחיק, משום דהם מוליכין את עצמן, מ"מ לדעת מר ב"ר אשי הוא צריך להרחיק, - וזה צ"ע וכמשה"ק התוס' שאנץ, שהרי בנמי' ובעורבין לא שייך כלל דינא דזורה ורוח מסייעתו, כיון שאין כחו משתתף בהילוכם, וא"כ אם לדעת רבינא ליכא בזה דין הרחקה לר' יוסי, משום שהם מוליכין את עצמן, א"כ מ"ט לדעת מר ב"ר אשי יהא צריך להרחיק.[[7]](#footnote-8)

טו] **עוד** צ"ע בזה, דהנה בחי' הרשב"א ב"ק ס' א' כתב בהא דפריך בליבה וליבתו הרוח דליהוי כזורה ורוח מסייעתו, ז"ל, שהרי גילה בדעתו שרוצה ללבות ולהזיק, כזורה שזורה לדעת שיסייענו הרוח, הכא נמי ליחייב, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דזורה ורוח מסייעתו חייב, הוא רק כשעושה כן לדעת שיסייענו הרוח, ואף לפ"מ דס"ד דדינא דזורה ורוח מסייעתו אינו דין מסוים בשבת משום מלאכת מחשבת, אלא אף לגבי שאר דינים חשבינן לה כמעשיו, וצ"ע דא"כ מאי מדמו מר ב"ר ואמימר הכא דינא דרקתא לדינא דזורה ורוח מסייעתו, הרי ברקתא לא ניח"ל כלל בסיוע הרוח, וכמו שאמרו דלא ניח"ל דליזל, ובכה"ג ליכא לדינא דזורה ורוח מסייעתו.[[8]](#footnote-9)

**והנה** אמנם דעת כמה מקמאי דזהו הא דמשני הכא דהתם ניח"ל דליזל הכא לא ניח"ל דליזל, דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק היכא דניח"ל בסיוע הרוח, - אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א, דלכאו' כ"ז הוא לדעת רבינא, אך לדעת מר ב"ר אשי ואמימר דקי"ל כוותייהו דאיכא דין הרחקה ברקתא דומיא דזורה ורוח מסייעתו, הרי בע"כ דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא אף בדלא ניח"ל בסיוע הרוח, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בב"ק דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כשעושה לדעת שיסייענו הרוח.

**ז**

טז] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הא דמדמו מר ב"ר אשי ואמימר לזורה ורוח מסייעתו, כתבו התוס' דאף דלא גמרינן מזורה ורוח מסייעתו לענין תשלומין, דשאני לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, מ"מ לענין הרחקת דליחשב גיר"ד גמרינן שפיר, כיון דגרמא בנזקין אסור, עכ"ד, וכ"כ רבים מקמאי.

**וביאור** הדברים הוא, ושמעתי לזה מהגר"א אריאלי שליט"א, דהנה בטעמא דרבינא דא"צ להרחיק, כתב הרשב"א בתו"ד, ז"ל, דאמר לך רבינא דההיא רבנן היא ולא ר' יוסי "דגרמא בנזקין נמי ליתא", ולאמימר ולמר ב"ר אשי אף היא הויא גרמא בנזקין וכו', ורבינא דלא חש לה ס"ל "דאפי' גרמא דידי' ל"ה ושרי", עכ"ל, ומבו' בדבריו, דטעמא דרבינא הוא משום דס"ל דכיון שהרוח מוליכה את הרקתא מעצמה, לא חשבינן לה אף כגרמא דילי', וע"כ ליכא בזה דין הרחקה.[[9]](#footnote-10)

**ולפ"ז** זהו הא דמדמו מר ב"ר אשי ואמימר לזורה ורוח מסייעתו, אף דהתם אינו חייב אלא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והיינו משום דס"ל דאם בעלמא כה"ג לא חשבינן לה אף כגרמא דילי', אלא חשיב שהרוח מוליכה מעצמה, ל"ה מצינו לחייב בזה מדינא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, כיון דאי"ז עשי' דילי' כלל, אלא הרוח היא שעושה מעצמה, - ורק משום דבזורה ורוח מסייעתו לא חשיב שהרוח עושה מעצמה, אלא חשבינן לי' שהוא העמיד את הרוח לזרות, הרי דהגם דמ"מ כיון שהזרי' נעשית ע"י הרוח אי"ז מעשה דילי' בידים אלא גרמא בעלמא, מ"מ מכח דין מלאכת מחשבת, חשבינן לי' כעושה את המלאכה.

יז] **ולמדנו** מזה, דבהא דזורה ורוח מסייעתו נתחדש תרתי, חדא, דלא חשבינן שהרוח עושה מעצמה, אלא חשבינן דהוא עושה שהרוח תעשה, ודעת מר ב"ר אשי ואמימר דדין זה אינו דין מסוים בשבת, אלא אף בעלמא הוא כן, וכנ"ל, - ועוד, דמכח זה דחשבינן שהוא עושה שהרוח תעשה, אף חשבינן לה כמעשה גמור דילי', וע"כ הוא חייב בשבת בכה"ג, ונחלקו אם אף בשאר דיני התורה חשבינן לה כמעשה דילי'.

**ח**

יח] **ונראה** לפ"ז, דכל מש"נ לעיל מד' הראשונים דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כשכחו מעורב בה, הוא רק בהדין הב' דזורה ורוח מסייעתו חשיב כעושה בידים, כיון שהוא עושה בסיוע הרוח, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא היכא שכחו מעורב בה, אך אם הרוח עושה לבדו, לא מצינו לחשוב את האדם כעושה בידים, - אך בהדין הא' דזורה ורוח מסייעתו חשיב כמעמיד את הרוח לעשות, אין מקום לחלק אם כחו מעורב בה או לא, ואף כשאין כחו מעורב בה, חשבינן לי' כמעמיד את הרוח לעשות.

**ולפ"ז** נראה, דזהו מש"כ התוס' דדין הרחקה משום היזק הנמי' והיזק העורבים, תליא בפלוגתא דרבינא ומר ב"ר אשי, אף דהתם ל"ש דינא דזורה ורוח מסייעתו, כיון דאין כחו משתתף בהילוכם כלל, - והיינו משום שהרי בלא"ה הך דינא דזורה ורוח מסייעתו חייב, הוא רק בשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והא דלמר ב"ר אשי הוא חייב להרחיק ברקתא, אף דלא חשבינן לי' כעושה בידים, הוא משום דחשיב דהוא העמיד את הרוח להוליך את הרקתא, וע"כ חשבינן לה כגיר"ד, - ובהא דחשבינן דהוא העמיד את הרוח לפעול, ליכא נפ"מ אם כחו מעורב בה או אינו מעורב בה, וכנ"ל, וע"כ אף דבנמי' ובעורבים אין כחו מעורב בהילוכן כלל, מ"מ כיון דחשיב שהוא העמידם לילך, חשבינן לה כגיר"ד.[[10]](#footnote-11)

יט] **ועד"ז** נראה גם במש"כ הרשב"א בב"ק דהא דזורה ורוח מסייעתו חייב, הוא משום דעושה לדעת שיסייענו הרוח, דמסתברא מילתא דכ"ז הוא בהדין הב' דזורה ורוח מסייעתו חשיב כעושה בידים, כיון שהוא עושה בסיוע הרוח, ובזה הוא דאמרינן דהא דסיוע הרוח מצטרף לעשייתו וחשבינן לי' כעושה בידים, הוא כשעושה לדעת שיסייענו הרוח, אך בהדין הא' דזורה ורוח מסייעתו חשיב שהוא העמיד את הרוח לעשות, ליכא נפ"מ כלל אם נתכוין לכך או לא נתכוין.

**ולפ"ז** ניחא הא דמדמו מר ב"ר אשי ואמימר דין רקתא לדינא דזורה ורוח מסייעתו, דהגם דברקתא דלא ניח"ל דליזל ליכא לדינא דזורה ורוח מסייעתו דחשיב כעושה בידים, אך אם זורה ורוח מסייעתו חשיב כעושה בידים אף לשאר דיני התורה, מ"מ לגבי דין הרחקה דלחייבו בזה סגי במה דחשבינן שהוא העמיד את הרוח לעשות, דעי"ז הו"ל כגרמא דגירי, ליכא נפ"מ במה שאין דעתו להילוך הרוח, - וזהו שלמדו מר ב"ר אשי ואמימר מההיא דזורה ורוח מסייעתו, דחזינן דלא חשבינן שהרוח עושה מעצמה, אלא חשבינן שהוא העמיד את הרוח לעשות, וממילא דיש לחייבו בהרחקה.[[11]](#footnote-12)

**ט**

כ] **ובעיקר** מש"נ בדעת התוס', דאף בגונא דאין כחו מעורב בההילוך, ולי"ב לדינא דזורה ורוח מסייעתו דחשיב כעושה בידים, מ"מ חשבינן לה כגיר"ד, משום דחשיב דהוא העמיד את הרוח להוליך, הנה אמנם בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דפליג ע"ז, עיי"ש שכתב, דבאסו"מ שהניחן בראש גגו סמוך לחצר חבירו דלא אזלי מכוחו אלא הרוח מוליכתם, אע"ג דאילו הזיקו ברה"ר חשבינן להו כחציו, לגבי חצר חבירו שיכול הניזק להרחיק את עצמו מודה מר ב"ר אשי דלא חשיבי גירי' ועל הניזק להרחיק את עצמו, ול"ד לזורה אלא המנפץ שבכוחו וברוח הולכת הרקתא, עכ"ד, והרי דכל דאין כחו מעורב בההילוך, אף לא חשבינן לה כגיר"ד, וע"כ אמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו.

כא] **אך** פשוט דהתורי"ד לטעמי' אזיל, דהנה דעת התוס' בסוגיין דאם רקתא הויא בכלל אש, הי' צריך להרחיק אף לר' יוסי, ונת' בסימן י"ב סק"ל בדעתם דהוא משום דאף דזיקא הוא דממטי לי' ואי"ז כחו, מ"מ כיון דמדין אש הוא אחראי על הליכת הרקתא ע"י הרוח, חשבינן לה כגיר"ד.

**אמנם** הנה התורי"ד בסוגיין נחלק ע"ז, וס"ל דאף דרקתא הויא בכלל אש, מ"מ דעת רבינא דל"ה זה גיר"ד, ועל המזיק להרחיק את עצמו, - ומבו' בתו"ד דהטעם בזה הוא, משום דלא חשיב כגיר"ד אלא כשהוא הולך מכחו, אך כל דאינו הולך מכחו, אף דהוא אחראי ע"ז, לא חשבינן לה כגיר"ד.

**ולפ"ז** מסתברא מילתא לדעת התורי"ד, דהא דלמר ב"ר אשי ואמימר חשבינן לרקתא כגיר"ד, לא סגי לזה בהא דחשבינן דהוא העמיד את הרוח לפעול, דמ"מ כיון דאין ההילוך מכחו לא חשיב כגיר"ד, אלא הוא רק מכח הא דנתחדש בזורה ורוח מסייעתו דחשיב כעושה בידים, וחשיב דההילוך הוא מכחו, וע"כ הוא דחשבינן לה כגיר"ד.

**ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דס"ל להתורי"ד דכל דאין כחו מעורב בההילוך, אמרינן דעל המזיק להרחיק את עצמו, דאף דגם בכה"ג חשיב שהוא העמיד את הרוח להוליך, מ"מ כיון דלא חשיב כמו שהוליך הוא ואין ההילוך מכחו, לא חשבינן לה כגיר"ד.

**י**

כב] **ובעיקר** מש"כ התורי"ד דרקתא הויא בכלל אש, יש להוסיף דבזה מתבאר עיקר הסוגיא לדעתו, דהנה בסוגיין מסקינן דהא דגץ היוצא מתחת הפטיש חייב, הוא משום דניח"ל דליזיל, וכתב התורי"ד דבזה מתישב גם הא דפרכינן לרבינא מזורה ורוח מסייעתו, דשפיר התם דניח"ל דליזיל.

**והנה** מתבאר לפ"ז, דלעולם לכו"ע יש ללמוד מהא דזורה ורוח מסייעתו חייב בשבת, דה"נ הוא חייב בתשלומין, וכל הא דפטר רבינא ברקתא, הוא משום דלא ניח"ל דליזיל, וע"כ לי"ב לדינא דזורה ורוח מסייעתו, אך בגץ היוצא מתחת הפטיש דניח"ל דליזיל ה"ה חייב, - וצ"ע היאך זה מתישב עם סוגיית הגמ' בב"ק ס' א' דאמר רב אשי דכי אמרינן זורה ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אך לענין נזיקין גרמא הוא וגרמא בנזקין פטור, ואין לומר דסוגיא דהכא פליגא, דא"כ תיקשי לדעת רב אשי בב"ק שם, מהא דגץ היוצא מתחת הפטיש דחייב,[[12]](#footnote-13) וגם בד' הרי"ד מבו' להדיא דסוגיא דילן לא פליגא על רב אשי, עיי"ש.

כג] **אמנם** באמת הדבר פשוט לדעת התורי"ד, דהא דבגץ היוצא מתחת הפטיש חייב, וכן הא דמחייב מר ב"ר אשי אף ברקתא, אי"ז משום דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, אלא הוא מדין אש, דגץ ורקתא הוו בכלל אש, - ואך דאף דהוו בכלל אש, מ"מ דנו בסוגיין דלדעת ר' יוסי נימא בזה דעל הניזק להרחיק את עצמו, וע"ז הוא דמדמינן לזורה ורוח מסייעתו, דכ"ה דלענין שבת חייב, אף לענין דין הרחקה חשבינן לה כגיר"ד ועל המזיק להרחיק את עצמו, ותו הוא חייב בתשלומין מדין אש.

**ועיקר** הך מילתא דהא דמחייב מר ב"ר אשי ברקתא, אי"ז מדין זורה ורוח מסייעתו, אלא הוא מדין אש, כ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד שכתב בתו"ד, ז"ל, אבל הכא וכו', וכיון שבכחו מוציא הרקתא אע"פ שהרוח מוליכה ליהוי כאלו הוליכה הוא, דומיא דזורה ורוח מסייעתו ויחשב גירי' ועל המזיק להרחיק את עצמו, וגם לשלם הנזק, ולא דמיא רקתא "אלא למלבה הגחלת שהוא לבדו ליבה אותה ועשה השלהבת ורוח הוליכה והזיקה שהוא חייב", עכ"ל, ולהדיא דחיוב התשלומין ברקתא, הוא דומיא דמלבה הגחלת והוליכתה הרוח שהוא חייב, והתם הרי הוי החיוב מדין אש.

כד] ויש להוסיף בזה, דהנה התורי"ד כתב דאף דאשו משום חציו והוא חייב בתשלומין, מ"מ לא חשבינן לה כגיר"ד, ונראה לדעתו דאף לא סגי בדינא דאשו משום חציו לחייב במלאכת שבת, ואכמ"ל, - ולפמש"נ בדעתו נמצא, דמחד גיסא מצינו דאף בגונא דחשיב כמעשה האדם לחייב בתשלומין, כדינא דאשו משום חציו, מ"מ לא חשבינן לה כגיר"ד, ומאידך מצינו דאף בגונא דלא חשיב כמעשה האדם לחייב בתשלומין, כדינא דזורה ורוח מסייעתו, מ"מ חשבינן לה כגיר"ד.

**וכנראה** דגדר הדברים הוא, דליחשב גיר"ד בעינן שיהא ההילוך מכחו, וכמש"כ כן התורי"ד בתו"ד, וע"כ מחד גיסא אף דאשו משום חציו, והוא חייב על ההיזק שהאש מזקת, מ"מ ל"מ זה לחשוב דהילוך האש עצמה הוא מכחו, דדינא דאשו משום חציו הוא דאף דאין הילוך האש מכחו, מ"מ ההיזק שהאש עושה, חשיב כמעשה דילי', וכמש"כ בחי' הגר"ח בפי"א משכנים לדון בזה, ועי' גם בשיעורי הגר"ח בסוגיין בזה, וע"כ לא חשבינן לה כגיר"ד, - ומאידך בדינא דזורה ורוח מסייעתו דחייב, נתחדש דכיון דכחו מעורב במעשה זה, חשיב דכל המעשה הוא מכחו, והגם דלענין נזיקין לא סגי בדרגת כחו זה לחייב, מ"מ לדין גיר"ד סגי בזה.

1. ואמנם יש מקום לומר, דאם הא דאמר אמימר דהיינו זורה ורוח מסייעתו הוא אף לחייב בתשלומין, שפיר י"ל דס"ל דאף יש לחייבו משום אש, ואך דעדיפא מינה קאמר דהיינו זורה ורוח מסייעתו והוי אדם המזיק גמור. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין לומר דאיירי בגונא דנפל הגץ והבעיר, ואח"כ המשיכה האש לילך והזיקה, וע"כ אינו חייב ע"ז אלא משום אש, דא"כ מה פרכינן מינה לרבינא, הרי י"ל דנפילת הגץ מתחילה הויא מכחו לבד, והא דתני לה גבי אש, הוא משום דעל מה שהמשיכה האש לילך הוא חייב מדין אש. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ גם בשטמ"ק ב"ק ס' א' בשם הרא"ה, ז"ל, אמאי להוי כזורה ורוח מסייעתו, והא דלא פרכינן אמתניתין דליבתה הרוח כולן פטורין אלא אברייתא, משום דמתניתין איכא לפרושי ליבתו הרוח לאחר שנסתלק הוא, אבל מתניתא תנא ליבה וליבתו הרוח בחד, עכ"ל, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרמ"ה והרי"ד, דדינא דזורה ורוח מסייעתו, הוא רק כשהרוח מצטרפת לכחו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ה שם בהא דמשני כגון שליבה מצד זה וליבתה הרוח מצד אחר, וכתב דהטעם בזה הוא משום דבכה"ג אין הרוח משתתפת במלאכתו אלא מלאכתו מיוחדת בפני עצמה ומלאכת הרוח מיוחדת בפני עצמה ולפיכך אינם מצטרפות, ומשא"כ כשהוא מלבה עם הרוח מצד א', נמצא מלאכתן משותפת, עכ"ד, והרי דדינא דזורה ורוח מסייעתו, הוא רק כשהרוח משתתפת במלאכתו.

   וכ"ה גם בתור"פ שם, ז"ל, תימה וכו' הא קתני במתניתין ליבתה הרוח פטור וכו', וי"ל דודאי וכו' שלא ליבה האדם כלל ובאה הרוח וליבתה בפנ"ע פטור וכו' דלא מיקרי המבעיר הבערה כיון שלא ליבהו כלל וכו', אבל הכא שהאדם ורוח מלבים יחד פריך שפיר דליחייב האדם כשעושה הליבוי ע"י סיוע הרוח, כאלו עשאו לליבוי בפנ"ע, כמו שלענין שבת כשזורה ורוח מסייעתו כאלו הוא עושה המלאכה בפנ"ע, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ול"ד לזורה ורוח מסייעתו, דחשיב דעשיית הזרי' היא ע"י כחו בסיוע הרוח, דאף דהיתה הזרי' נעשית גם בלא כחו כלל, וכמבו' לעיל כ"ד ב' דבכרי שאינו גדול א"צ את זריית האדם כלל, אלא הרוח מנשבת בכרי והמוץ נדף מאליו, (אך המאירי שם לא פירש כן, עיי"ש), ולפ"ז אף בכרי גדול א"צ את כח זריית האדם, אלא ע"י שהוא מניח את התבואה ברוח, נעשית הזרי' ע"י הרוח בפנ"ע, מ"מ כיון שהוא זורק את התבואה, נעשית הזרי' אף מכח זריקתו, וע"כ איכא בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו, וחשבינן לה כמעשה דילי', - והעירוני דכן נראה ממש"כ הריטב"א בסוגיין דבלא חידושא דזורה ורוח מסייעתו הו"ל כשנים שעשאוה, ומבו' דהזרי' נעשית אף מכחו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולמש"נ להלן סקי"ח דבמה שלמדנו מזורה ורוח מסייעתו דכל כה"ג חשיב כגיר"ד, ליכא נפ"מ אם כחו מעורב בה או לא, י"ל דמה"ט הוא דרקתא חשיב כגיר"ד, אף דאין כחו מעורב בה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והך מילתא דדינא דנמי' תליא בפלוגתת רבינא ומר ב"ר אשי, כ"נ גם ממש"כ התוס' בקושייתם ז"ל, וא"ת מ"ש מנמי' דאפי' לר' יוסי מרחיקין אע"ג דהיא גופה ממטיא נפשה "כמר ב"ר אשי", עכ"ל, ולכאו' מש"כ התוס' כמר ב"ר אשי, היינו דדינא דנמי' הוא מתישב רק לדעת מר ב"ר אשי, אך הב"ח מחק לתיבות אלו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת דבההיא דנמי' ועורבים לכאו' לכו"ע ליכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, דאף להני שדנו דגם במניח כדים מלאים מים בפני הדליקה איכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, כ"ז הוא משום דהכיבוי לבסוף נעשה ע"י המים שהניח הוא, וע"כ חשיב כ"זורה" ורוח "מסייעתו", אך בנמי' ועורבים דהילוכם הוא מחמת עצמם לחוד, ולא הביאם הוא לשם ואינו מצטרף להילוכם כלל, לכאו' ודאי דליכא בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו.

   ונראה דמה"ט אף להאחרונים שדנו במניח כדים מלאים מים שיתחייב מדין זורה ורוח מסייעתו, מ"מ מודו בכל אש דלא חשיב כזורה ורוח מסייעתו, וע"כ אף למ"ד דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין דחשיב כאדם המזיק בידים, מ"מ במדליק אש לא חשבינן לי' כמזיק בידים, והיינו משום דבכל אש מעשה ההיזק הנעשה במקום אחר, הוא רק מכח הרוח, ובלא הרוח ל"ה שם אש כלל, ומשא"כ בקנקנים מלאים מים, דהמים נשארו במקומם, והכיבוי נעשה ע"י המים וע"י האש שבאה לכאן, וע"כ דמי לזורה ורוח מסייעתו אך צ"ע בפי' ר"ח שבת ק"כ ב' שנראה בדבריו דבפותח דלת כנגד מדורה, איכא למיתי עלה מדינא דזורה ורוח מסייעתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה הך מילתא דדינא דזורה ורוח מסייעתו חייב, הוא רק כשעושה ע"ד סיוע הרוח, כ"כ כמה מרבוותא, וכ"ה משמעות ד' רש"י בב"ק ס' א' ד"ה מלאכת מחשבת, - אך על דבריהם ל"ק מסוגיין, דדבריהם קיימי לפ"מ דקי"ל דזורה ורוח מסייעתו אינו חייב אלא במלאכת שבת, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אך בדינא דזורה ורוח מסייעתו בעלמא, אין לחלק בזה, וע"כ הכא דמייתינן מזורה ורוח מסייעתו דאף בעלמא הוי בכלל גיר"ד, ליכא נפ"מ במה דלא ניח"ל בסיוע הרוח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' צ"ל לפ"ז, דהא דמודה רבינא דלרבנן הוא חייב להרחיק, אף דאי"ז בכלל גרמא בנזיקין, הוא משום דכל מה שאמרו לעיל כ"ב ב' דליכא חיוב הרחקה בגרמא אלא משום דגרמא בנזקין אסור, הוא רק לדעת ר' יוסי, אך לדעת רבנן ל"ב לזה, וכאשר כ"ה בד' רבינו יונה לעיל כ"ג א'.

   ולפ"ז נמצא דלמש"כ הר"י מיגש לעיל כ"ב ב' דגם לדעת רבנן ליכא חיוב הרחקה בגרמא אלא משום דגרמא בנזקין אסור, וכ"נ בד' התוס' שם, ובד' פסקי רי"ד לעיל כ"ג א', בע"כ דמודה רבינא בההיא דרקתא דחשיב כגרמא אף דזיקא הוא דממטי לי', ואך דס"ל דלא סגי בזה לחשבו כגיר"ד, - ובאמת כ"ה מבו' בד' התוס' ד"ה מ"ש מזורה, ולדעתם לא פליג רבינא על הא דמייתי מר ב"ר אשי מזורה ורוח מסייעתו דחשיב כגרמא דילי', ואך דס"ל דאפ"ה א"צ להרחיק, ולמש"נ נמצא דאזלי לטעמייהו.

   אך באמת יש מקום לומר, דמש"כ הרשב"א דלרבינא ל"ה גרמא דילי', היינו רק דלא חשיב כגרמא דגירי', אך מ"מ ההיזק שבסוף הוי בגרמתו, כיון דבלא רקתא דילי' ל"ה ההיזק, וע"כ לדעת רבנן שפיר הוא חייב להרחיק, אף אי נימא דגם לדעתם ליכא דין הרחקה אלא משום דגרמא בנזקין אסור, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומהגר"א אריאלי שליט"א שמעתי לישב בזה בע"א, דכל מה שהוצרכו מר ב"ר אשי ואמימר ללמוד מהא דזורה ורוח מסייעתו, הוא רק ברקתא, דהילוך הרוח אינו מחמתו כלל, וכל הא דחשבינן לה כגרמא דידי', הוא רק מכח דינא דזורה ורוח מסייעתו, ומשא"כ בנמי' ובעורבין, ודאי דחשיב כגרמא דידי', שהרי כל הילוך הנמי' והעורבין הוא מחמתו, דברקתא, הרי הרוח הולכת גם בלא המעשה דילי', ואך דבלא המעשה דילי' לא היתה מזקת בהילוכה, אך עיקר הילוכה אינו מכח גרמתו, ומשא"כ בנמי' ובעורבין דבלא מעשה דילי' לא היו הולכין כלל, ול"ב בזה לדינא דזורה ורוח מסייעתו, - ומשה"ק התוס' לרבינא, הוא לטעמייהו בד"ה מ"ש מזורה, דמודה רבינא דיש ללמוד מזורה ורוח מסייעתו, דהו"ל כגרמא דגירי, ואפ"ה ס"ל דא"צ להרחיק, וכ"ה בביאור הגר"א סימן קנ"ה סקמ"ב, עיי"ש שלמד מד' התוס' דטעמא דרבינא הוא דגמר איסורא מתשלומין, וא"כ ה"נ בנמי' ובעורבין א"צ להרחיק, אף דהו"ל גרמא דגירי, ובאמת לדעת הרשב"א דטעמא דרבינא הוא משום דלא חשיב כגרמא דידי', ל"ק כלל מנמי' ועורבין, עכ"ד.

    ויש לסייע ליסוד הדברים, ממש"כ הרשב"א בסוגיין דרבינא ס"ל דברקתא גרמא בנזקין נמי ליתא, ולכאו' תיקשי דמ"ש מנותן סם המות לפני בהמת חבירו דחשיב כגרמא בנזקין דאסור, וכדתניא דחייב בדיני שמים, ולא אמרינן דהיא אוכלת מעצמה, ועד"ז הוא בכמה מן הגרמות שמצינו בר"פ הכונס, ובע"כ דמ"מ כיון דכל אכילתה היא מכח מעשהו, חשיב כגרמא בנזקין, ורק ברקתא דהילוך הרוח אינו מכח מעשהו כלל, הוא דס"ל לרבינא דלא חשיב כגרמא, - אך אי נימא דמש"כ הרשב"א דלרבינא רקתא ל"ה גרמא בנזקין, היינו רק דל"ה גרמא דגירי, אך ההיזק עצמו חשיב דהוא בגרמתו, וכמש"נ לעיל סקט"ז בהערה לדון בזה, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם לפ"ז נמצא, דאף למ"ד דזורה ורוח מסייעתו חייב בתשלומין, מ"מ ברקתא אינו חייב בתשלומין, משום שלא עשה ע"ד סיוע הרוח, וצע"ק מד' הרשב"א בסוגיין דמשמע דכל הא דברקתא אינו חייב בתשלומין, הוא רק משום דקי"ל כרב אשי דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך בזה יש לדחוק, דלדעת רב אשי איירי ההיא דגץ כשהלך והזיק מכחו בלא סיוע הרוח, וכמש"כ הרי"ד דיש מקום לפרש כן. [↑](#footnote-ref-13)