א - בגדרי איסור תחומין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן א**

**בגדרי איסור תחומין**

**א**

א] **עירובין מ"א ב',** ביסוד איסור תחומין, הנה כתב הרמב"ם בפכ"ז משבת ה"א, ז"ל, היוצא חוץ לתחום המדינה בשבת לוקה שנא' אל יצא איש ממקומו ביום השביעי, "מקום זה הוא תחום העיר", ולא נתנה תורה שיעור לתחום זה אבל חכמים העתיקו שתחום זה הוא חוץ לי"ב מיל וכו', ומד"ס שלא יצא אדם חוץ לעיר אלא עד אלפים אמה אבל חוץ לאלפים אמה אסור, "שאלפים אמה הוא מגרש העיר", עכ"ל.

**ומשמעות** דברי הרמב"ם דעיקר איסור תחומין, הוא שלא לצאת כ"ש ממקומו, והא דמותר להלך אלפים אמה, הוא משום דאלפים אמה הם מגרש העיר והם מכלל מקומו, ועד"ז הוא בתחומין י"ב מיל דאורייתא, דעיקר האיסור הוא שלא לצאת מתחום העיר שהוא י"ב מיל.

**וכ"כ** הגר"ז בסימן שצ"ו ס"א, ז"ל, אלא שחכמים סמכו איסור התחומין של דבריהם למקרא זה אל יצא איש ממקומו, שלא יצא יותר מאלפים מהמקום ששבת בו, "כי עד אלפים נקרא מקומו", כמו שמצינו בערי מקלט שנא' ושמתי לך מקום וגו' והן קולטות אותו גם כשהוא חוצה להן וכו', עכ"ל.

ב] **וכ"נ** עוד מד' הראשונים בכ"ד, דהא דמותר להלך עד אלפים אמה, הוא משום דשביתתו ומקומו הוא בכל האלפים אמה, דהנה בפירש"י לקמן נ"ב א' ד"ה לישנא אחרינא פירש בטעמא דר"מ התם דהוי חמר גמל, ז"ל, הפסיד באמירתו אלפים שהי' לו לעבר הלז מביתו שסילק עצמו מרוח זו, ובמקום שביתתו לא נשתכר דלאו עירו הוא, ואין לו אלא אלפים הללו, עכ"ל.

**ולכאו'** מוכח מזה דדין תחום דאלפים אמה היינו דכל התחום הוי מכלל עיקר שביתתו, וזהו דס"ל דשייך להסתלק מאלפים מרוח אחת, דאי נימא דעיקר שביתתו הוא במקומו, ודינא הוא דמותר להלך אלפים אמה ממקום שביתתו, לכאו' א"א כלל להסתלק מרוח אחת, דאם בשביתה זו איכא לדין תחומין יש לו אלפים לכל רוח, ואם לי"ב לדין תחומין אין לו אלפים אף לרוח השני'.[[1]](#footnote-2)

ג] **עוד** יש ללמוד כן ממש"כ הרשב"א לקמן ס' ב', ז"ל, וכתב הראב"ד ז"ל שאם כלתה מדתו בסוף העיר בין עיקר העיר ועיבורה דינו כמי שכלתה מדתו בסוף העיר, דעיבור להקל על התחומין אמרו ולא להחמיר, שאם אי אתה אומר כן אפילו כלתה מדתו באמצע תחומי העיר ואלכסונה ולא משכחת לה כלתה מדתו בסוף העיר, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם.

**והנה** אי נימא דתחום העיר אינו מכלל מקום השביתה דהעיר, אלא היינו דמלבד מקום השביתה דהעיר מותרין לילך אלפים אמה, מ"ט הי' מקום לומר דאם כלתה מדתו באמצע תחומי העיר חשיב ככלתה מדתו באמצע העיר, ובע"כ דדינא דתחומין הוא דכל תחום העיר הוא מכלל מקום השביתה דהעיר, וע"כ הוא דהי' מקום לומר דכל שכלתה מדתו באמצע תחומי העיר, הוי ככלתה מדתו באמצע העיר, וכל הא דלא אמרינן הכי הוא משום דלא אמרו תחומי העיר להחמיר אלא להקל.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] **אמנם** הנה בתשו' חוות יאיר סימן ט"ו ובחי' חת"ס בשבת ע"ד א' דנו מ"ט לא נאסר לילך פחות מאלפים אמה משום איסורא דחצי שיעור, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

**והנה** אי נימא דהא דמותר לילך אלפים אמה, הוא משום דכל האלפים אמה הוו בכלל מקומו, וכל עיקר האיסור הוא שלא לצאת ממקומו זה, הרי נמצא דכ"ז שלא יצא מאלפים אמותיו לא קעביד אף למקצת מן האיסור, ואין מקום לאסרו משום חצי שיעור, - ובע"כ מדבריהם דס"ל דעיקר איסור תחומין הוא שלא לצאת מעיקר מקום שביתתו, שהוא ד' אמותיו או עירו, והא דמותר להלך אלפים אמה, הוא משום דעיקר האיסור הוא שלא להרחיק ממקומו יותר מאלפים אמה.

ה] **ומצינו** כן בד' הרמב"ן לקמן מ"ג א', ז"ל, דג' פרסאות בהלוך של תורה כד' אמות של העברה ברה"ר, כל שמעביר מתחלת ד' לסוף ד' באיסור חייב, וכל שמהלך ג' פרסאות באיסור לוקה, הא בשלא הלך ואין ביציאתו חוץ לתחום איסור אין בהלוכו משום חיוב תורה עד שיהלך משם י"ב מיל וכו', וש"מ אין לוקין על התחומין דבר תורה אלא במהלך ג' פרסאות באיסורי תחומין לדברי האומר כן, או במהלך אלפים אמה באיסור תחומין לר"ע, הא אילו הלך בהיתר כל היום אע"פ שיצא לו לכמה חוץ מתחומו אינו חייב עד שילך מאותו מקום כשיעור תחומי שבת, עכ"ל.

**ובפשוטו** נראה, דכיון דכללא כייל הרמב"ן דליכא איסור תחומין דאורייתא אלא כשהלך כל הג' פרסאות וכל האלפים אמה באיסור, ומדמי לה להעברת ד' אמות, הרי דה"נ בגונא שעדיין לא יצא מתחומו, אלא שהלך עד סמוך לסוף תחומו בהיתר, ליכא איסור מדאורייתא לצאת מתחומו, וכ"כ האו"ש בפכ"ז משבת ה"א בדעתו, וה"נ מי שהניח עירובו במקום אחר, והוא עומד בסוף תחומו, אף דמהני עירוב גם למ"ד דתחומין דאורייתא, והויא שביתתו במקום עירובו, וכמש"כ הרמב"ן לעיל י"ז ב', מ"מ אינו אסור לצאת ממקום עמידתו ולחוץ, אף דהוא יוצא חוץ לתחומו, כיון שלא הלך כל האלפים אמה באיסור, וכ"כ בהגה' הגרא"ז על הרמב"ן, ועמש"נ בזה בענף ה'.

**ומבו'** לפ"ז, דבאיסור תחומין דאורייתא אין עיקר האיסור ביציאה מתחומו, אלא עיקר האיסור הוא במה שהולך ממקום שביתתו יותר מאלפים אמה, וע"כ אינו לוקה משום תחומין אלא כשהלך כל האלפים אמה באיסור.

ו] **וכ"נ** גם ממש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"י, ז"ל, איך יתכן להיות תחומין דאוריתא על פני מים שלא תדרוך בו כף רגל והוא כרמלית והם הנהרות כולם והמים בין היו מועטים בין היו רבים הם כרמלית והטלטול בהם "אפי' באלף מיל" אמנם הוא אסור מדרבנן, וכ"ש וכו', וכבר בארנו מה שחייב בזה מן הגנות שיהי' המעביר על פני המים אסור מדרבנן והמהלך לוקה מן התורה, עכ"ל, ולכאו' כ"ז ל"ש רק אם איסור תחומין הוא בהילוך י"ב מיל ממקומו, ובזה נקט הרמב"ם דאם אף שרי לטלטל שם אלף מיל, כ"ש שיהא מותר לילך שם י"ב מיל, דאיסור הילוך י"ב מיל הוא ע"ד איסור טלטול ד' אמות, (וכמו שדימה הרמב"ן זל"ז), ואך דלטלטל דבר אחר נאסר אף בד' אמות, ולהלך הוא עצמו לא נאסר אלא בי"ב מיל, אך אם אין האיסור בהליכת י"ב מיל, אלא הוי האיסור ביציאה כ"ש ממקומו, וכל י"ב מיל הוא מכלל מקומו, לכאו' ל"ש לדמותו כלל לאיסור טלטול,[[4]](#footnote-5) ועמש"נ עוד בד' הרמב"ם בזה בסימן ח'.

**ג**

ז] **והנה** בנדרים נ"ו ב' תנן דהנודר מן העיר אסור בעיבורה ומותר בתחומה, ובגמ' שם ילפינן להא דעיבורא דמתא כמתא מדכתיב ויהי בהיות יהושע ביריחו וגו', מאי ביריחו אילימא ביריחו ממש והכתיב ויריחו סוגרת ומסוגרת אלא ש"מ בעיבורה, ופריך אימא אפי' בתחומה, ומשני הא כתיב בתחומה ומדותם מחוץ לעיר.

**ולכאו'** מהא דס"ד דתחום העיר הוי מכלל העיר, משמע דיסוד דינא דתחומין הוא דהתחום הוי בכלל מקומו, וזהו דס"ד דהוי בכלל העיר ממש, דאי נימא דאין התחום בכלל מקומו כלל, אלא הוא שיעור שהתירה תורה לילך, מאי ס"ד דהוי בכלל העיר.[[5]](#footnote-6)

**וגדולה** מזו כתב הש"ך ביו"ד סימן רי"ז סקל"ה, דהא דהנודר מן העיר מותר בתחומה, הוא משום דבנדרים הלך אחר לשון בנ"א, אך לענין שאר דברים תוך התחום דין עיר עליו, - וכתב ללמוד לזה מהא דלענין חומרי מקום שהלך לשם, כל שהוא תוך התחום לעיר הוא חייב לנהוג בחומרי המקום, וכמבו' בסוגיית הגמ' בחולין ק"י א', וכ"כ השו"ע באו"ח סו"ס תצ"ו, והרמ"א ביו"ד סימן רכ"ח סל"ג.

ח] **וכ"נ** מהא דילפינן לקמן נ"א א' לתחומין דאלפים אמה בגז"ש מקרא דמגרשי הערים, ומשמע דיסוד דינא דתחומין הוא ע"ד דינא דהתם דתחום העיר מישך שייך לעיר.

**וכ"נ** גם מהא דתנן לקמן מ"ט ב' דאלפים אמה דתחום הם מרובעות, ולקמן נ"א א' ילפינן לה מקרא דתן פאות לכל שובתי שבת, - ובפשוטו יסוד הדין בזה הוא משום דתחום העיר הוא כעיר, ומקום התחום הוא בריבוע, - אך אם דינא דתחומין הוא שאסור לילך אלפים אמה ממקומו, לכאו' ל"ה שייך בזה דין ריבוע כלל.[[6]](#footnote-7)

**וכ"נ** גם ממה שאמרו לקמן מ"ד ב' דהבלעת תחומין מילתא היא, ולכאו' יסוד הדין בזה הוא משום דהתחום הוא מכלל מקומו, וכל שב' התחומין מובלעין זב"ז חשבינן להו כמקום אחד.[[7]](#footnote-8)

ט] **אמנם** לכאו' כ"ז אינו מתישב עם מש"כ הרמב"ן דעיקר איסור תחומין הוא בהילוך אלפים אמה ממקומו, והרי דהתחום אינו מכלל מקומו.

**ד**

י] **אך** פשר דבר למדנו ממש"כ הרמב"ן לדמות איסור תחומין לאיסור העברת ד' אמות ברה"ר, וגם בתשו' הרמב"ם נראה דדמו זל"ז, דהנה ביסוד האיסור דהעברת ד' אמות ברה"ר כתב הרמב"ן בשבת ע"ג א', ז"ל, דכל ד' אמות של אדם רשותו הוא וכשהוא מוציא חוץ לד"א שלו מוציא מיקרי, עכ"ל, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן שם, והבעה"מ והרשב"א שם צ"ו ב', וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח בסו"ד.

**וצ"ע** לפ"ז במש"כ הרמב"ן דרק כשמעביר מתחילת ד' לסוף ד' באיסור חייב, ולכאו' כיון דאיסורא דמעביר ד' אמות הוא משום דהוי כמוציא מרשות לרשות, הדין נותן דעיקר האיסור הוא בההוצאה מסוף ד' אמות לחוץ, ומ"ט בעינן שתהא כל ההעברת ד' אמות באיסור.

יא] **ולכאו'** הטעם בזה, דהא דכל ד' אמות הוו מקומו, וכשמוציא מהם הוי כמוציא מרשות לרשות, לאו היינו דעיקר מקומו הוא כל הד' אמות, דלעולם עיקר מקומו הוא מקומו ממש, ואלא דכל ד' אמות אכתי הוא שייך למקומו ולא יצא החפץ ממקומו, ורק כשהוציאו חוץ לד' אמות יצא החפץ לגמרי ממקומו, - וע"כ לא מצינו לחייבו על ההוצאה מסוף ד' לחוץ, דהוצאה זו בפנ"ע ל"ה הוצאה גמורה ממקומו, שהרי גם כשהי' בסוף ד' ל"ה ממש במקומו, ואינו חייב אלא כל ההעברת ד' אמות, דבזה הוציאו הוצאה גמורה ממקומו.[[8]](#footnote-9)

יב] **ונראה** דעד"ז הוא באיסור תחומין, דמדמי לה הרמב"ן לאיסור העברת ד' אמות, דודאי דיסוד דינא דתחומין הוא משום דכל התחום הוא מכלל העיר, ואסור לצאת משם, וכמש"נ להוכיח מכ"ד, ודמי לאיסור העברת ד' אמות דהוא משום דכל ד' אמות הם בכלל מקומו, - ואך דכ"ה דבהעברת ד' אמות הוי האיסור בהוצאת החפץ מעיקר מקומו, ותוך ד' אמות דהוא שייך למקומו, אכתי לא יצא החפץ ממקומו, ה"נ באיסור תחומין הוי האיסור בהליכתו מעיקר מקומו שהוא מקום שביתתו, וכ"ז שהוא בתוך תחומו, ואכתי הוא שייך למקומו, (דהתחום הוא מכלל העיר), עדיין לא יצא ממקומו.

**ומה"ט** הוא דאינו לוקה משום תחומין אלא כשהלך כל האלפים אמה באיסור, ואינו חייב על היציאה מסוף תחומו לחוץ, - דכ"ה דבמעביר ד' אמות אינו חייב על ההוצאה מסוף ד' אמות לחוץ, משום דהוצאה זו בפנ"ע ל"ה הוצאה גמורה ממקומו, דגם כשהי' בסוף ד' ל"ה לגמרי במקומו, ה"נ באיסור תחומין אינו חייב על היציאה מסוף תחומו לחוץ, דיציאה זו בפנ"ע ל"ה יציאה גמורה ממקומו, דגם כשהי' בתוך התחום ל"ה ממש במקומו, וע"כ אינו חייב אלא כשהלך כל האלפים אמה באיסור.[[9]](#footnote-10)

**ה**

יג] **נתבאר** לעיל סק"ה דלמש"כ הרמב"ן דליכא איסור תחומין דאורייתא אלא כשהלך כל הג' פרסאות וכל האלפים אמה באיסור, הרי דה"נ בגונא שעדיין לא יצא מתחומו, אלא שהלך עד סמוך לסוף תחומו בהיתר, או שהניח עירובו במקום אחר והוא עומד בסוף תחומו, אינו אסור לצאת ממקום עמידתו ולחוץ, אף דהוא יוצא חוץ לתחומו, כיון שלא הלך אלפים אמה באיסור, וכן נקטו האו"ש והגרא"ז זצ"ל.

**אמנם** הנה החזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב, ז"ל, ונראה דמודה הרמב"ן שאם היה ביה"ש בסוף תחומו אינו יוצא חוץ לתחומו מה"ת אף שאינו הולך אלפים בשבת, דכיון דקנה שביתתו כל תחומו הוא מקומו וקרינן בו אל יצא איש ממקומו, ואין דברי רמב"ן אלא כשהוא במקום דלא קנה שביתה שם ואז קרינן בו אל יצא איש ממקומו כשיצא ממקומו אלפים אמה וכו', וכ"ז דלא כהמגי' ברמב"ן שם, עכ"ל.

**וצ"ע** היאך ד"ז מתישב בל' הרמב"ן שפירש לטעמו דהוא משום דאין לוקין על התחומין אלא במהלך אלפים אמה באיסור, ובהא דמדמי לה להעברת ד' אמות, דלפ"ז הדין נותן דאף כשהי' ביה"ש בסוף תחומו אינו אסור מדאורייתא לצאת מתחומו.

יד] **ולכאו'** יש להוכיח כד' האו"ש והגרא"ז, דהנה הרמב"ן שם הוכיח דליכא איסור תחומין כשלא הלך כל הי"ב מיל באיסור, מהא דהתקין ר"ג הזקן בכל היוצאין ברשות, שיהיו מהלכין אלפים אמה לכל רוח, והרי דאף דכבר הלכו ג' פרסאות, מ"מ אינם אסורין מדאורייתא להלך אלפים אמה.

**והנה** אי נימא דהאיסור לצאת מתחומו לחוץ הוא מדאורייתא, אף כשלא הלך כל הי"ב מיל באיסור, תיקשי דהיאך התקין ר"ג הזקן שיהיו מהלכין אלפים אמה לכל רוח בכל גווני, ואף בגוונא שהלכו ברשות י"א מיל ומחצה ממקום שביתתם, דבכה"ג הן אסורין מדאורייתא לילך משם אלפים אמה, ועמד ע"ז הדברי יחזקאל בסימן ז' סקט"ו, ובע"כ דאף בכה"ג לי"ב איסור דאורייתא.

טו] **אך** העירו בזה, דלכאו' אף דנימא דכל שהלך פחות מי"ב מיל בהיתר מותר מדאורייתא לצאת מתחומו, אכתי תיקשי דבכה"ג שהלכו העדים י"א מיל ומחצה היאך הן מותרין לילך משם אלפים אמה לכל רוח.

**והטעם** בזה, דהנה הביאוה"ל בסימן תרי"ח ס"ח כתב דחולה שהי' די לו לאכול פחות מכשיעור ואכל כשיעור, חייב כרת, - ולכאו' תיקשי, שהרי הותר לו אכילת פחות מכשיעור, ולא נאסר לו אלא מה שמוסיף לאכול שיעור שלם, והיאך הוא חייב ע"ז כרת, הרי אין אכילת כל השיעור באיסור, - אך פשוט דהטעם בזה הוא, דלא הותר לו כלל אלא איסור אכילת פחות מכשיעור, דזהו הנצרך לרפואתו, אך איסור אכילת שיעור שלם דאי"ז נצרך לרפואתו לא הותר לו כלל, וכל שאוכל שיעור שלם לא הותר לו אף תחילתו, וע"כ הוא חייב כרת.

**ולפ"ז** הרי הי' בדין דה"נ בעדים שהלכו י"א מיל ומחצה כדי להעיד, יהיו אסורין מדאורייתא לילך עד חוץ לי"ב מיל, דלא הותר להם כלל איסורא דהליכה מחוץ לתחום, דאי"ז נצרך לעדותם, וכל שהוסיפו לילך עד חוץ לי"ב מיל, הוי כל הליכתם באיסור, וצ"ע בזה.

1. והנה הריטב"א לקמן שם נחלק ע"ד רש"י, אך טפי משמע בדבריו דלא פליג ביסוד הדברים, אלא דס"ל דכל שדעתו לקנות שביתה כאן לא מצי למימר דאינו קונה אלא חצי שביתה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך שמא יש לדחות, למש"כ בחי' המאירי לקמן שם בשם הראב"ד, דהא דבכלתה מדתו באמצע העיר לא אמרינן דאותה חצי העיר הבאה במדתו חשיבא כד' אמות, הוא כדי שלא יבואו לטעות, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דהי' מקום לומר דאף דהעיבור ל"ה כעיר להחמיר, מ"מ כל שכלתה מדתו בין העיר לעיבורה אין העיר כד' אמות, כדי שלא יבואו לטעות, וע"ז הוא שהביא הראב"ד מהא דכשכלתה מדתו בתוך תחומי העיר הויא העיר כד' אמות. [↑](#footnote-ref-3)
3. והחוות יאיר שם כתב לישב דבדבר שנתפרש שיעורו בתורה לא אסרינן חצי שיעור, ועד"ז כתב החת"ס שם, וכתב לדמותו למש"כ הש"ך ביו"ד סימן רל"ח סקי"ב דאם נשבע על הככר שלא יאכלנה, אינו אסור באכילת מקצתה משום ח"ש, והיינו דכל החפצא דאיסורא הוא אכילת כולה, ואכילת מקצתה בפנ"ע אי"ז איסור כלל, וה"נ הכא כל החפצא דאיסורא הוא הילוך כל האלפים אמה, אך הילוך פחות מאלפים אמה אי"ז איסור כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וביותר יש להוכיח כן, דהנה אי נימא דאיסור תחומין הוא בהיציאה ממקומו, הרי הוי האיסור אף באמה אחת שיוצא בה מתחומו, והרי טלטול באמה זו שרי, וחזינן דמשכח"ל דאסור להלך ומותר לטלטל, והיאך למד הרמב"ם זמ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש לדחות, דאמנם אם הוה מפרשינן לקרא דהי' עומד בתחומה של עיר, הי' נלמד מזה דתחום העיר הוא מכלל העיר, אך לפ"מ דמפרשינן לקרא דהי' עומד בעיבורה, אין תחום העיר מכלל העיר, וכדכתיב ומדותם מחוץ לעיר, אלא הוא שיעור שהתירה תורה לילך. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לקמן נ"א א' אמרינן דגם לגבי מעביר ד' אמות ברה"ר איכא דין ריבוע, אך בפשוטו נראה דג"ז הוא משום דיסוד האיסור דמעביר ד' אמות ברה"ר הוא משום דכל ד' אמות הוא מקומו, וכמש"כ הראשונים בשבת, ונת' להלן סק"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א לקמן מ"ז ב', ז"ל, מפני שכל דבר שהוא בר שביתה והוא בתוך תחום העיר העיר מושכתו לשביתתה, וכדאשכחן גבי הישן בתוך התחום שדינו כבני העיר וכו', וכן מי שישב בדרך אליבא דר' יהודה דכיון דבר שביתה הוא העיר מושכתו, עכ"ל, ולכאו' כ"ז הוא משום דתחום העיר הוא בכלל המקום דהעיר, וע"כ הוא דכל שהוא עומד שם העיר מושכתו לשביתתה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם י"ל בזה בע"א, דאף דד' אמות הם מקומו, מ"מ הא דחשבינן לה כמוציא מרה"י לרה"ר, הוא רק כלפי מקום החפץ שהי' במקום הראשון, דכלפי זה חשיב כהוצאה למקום אחר, שהרי כשהביאו למקום השני, הרי אדרבה הוי מקום זה מקום החפץ והוא כרה"י, אלא כלפי מקומו הראשון, הוי מקום זה כרה"ר, וחשיב כהוצאה למקום אחר, וע"כ א"א לחייב על ההוצאה מסוף ד' לחוץ בפנ"ע, דהוצאה זו בפנ"ע אינה הוצאה מרשות לרשות כלל, וכל הא דמחייבינן הוא כשהעביר את כל הד' אמות באיסור, דבכה"ג אנו דנים את ההוצאה ממקום החפץ הראשון, וכלפי מקום זה הו"ל כהוצאה מרשות לרשות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובזה מתפרש גם מש"כ בתשו' הרמב"ם ללמוד איסור תחומין מאיסור טלטול, ונת' לעיל סק"ו ללמוד מזה דאיסור תחומין הוא בהילוך י"ב מיל ממקומו, וזה דלא כמשמעות ד' הרמב"ם בחיבורו דאיסור תחומין הוא בהיציאה ממקומו, ותוך התחום הוא מכלל מקומו, וכמש"נ לעיל סק"א, - אך למש"נ ניחא, דהרי גם באיסור טלטול ד' אמות הוי עיקר האיסור בהוצאת החפץ ממקומו ותוך ד' אמות הוא מכלל מקומו, וה"נ באיסור תחומין דכוותה. [↑](#footnote-ref-10)