=ח - בדין הרחקה במילי דמצוה
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ח**

**בדין הרחקה במילי דמצוה**

**א**

א] **ב"ב כ' ב',** אבל עושה וכו' ואינו יכול למחות בידו איני יכול לישן וכו' ולא מקול התינוקות, ובגמ' שם מסקינן דסיפא אתאן לתשב"ר ומתקנת יהושע בן גמלא ואילך.

**וכתב** הרמ"ה באות נ"ה, דה"ה בשאר מילי דמצוה, כגון לימוד תורה ומשנה ותלמוד ותפילה בציבור, וכ"כ הטור בסימן קנ"ו והשו"ע שם ס"ג, והב"י שם כתב בדעת רש"י והרמב"ן דפליגי ע"ז, וס"ל דרק בלימוד תשב"ר אינו יכול לעכב עליו, משום תקנת יהושע בן גמלא, וכ"נ בד' הנימו"י בסוגיין.

ב] **והנה** לא מצינו להך מילתא דבמילי דמצוה ל"מ לעכב עליו, אלא בהיזק דריבוי דרך או בהיזק דקול, דלדעת הרמב"ן ודעימי' כל ההיזק בסוגיין הוא דריבוי דרך, ולדעת הרמ"ה והרמב"ם יש בזה אף להיזק דקול, אך בשאר הזיקות לא מצינו דכל שבא ההיזק מכח מילי דמצוה א"א לעכב עליו, וצ"ב הטעם בזה.[[1]](#footnote-2)

ג] **ובפשוטו** הי' נראה דהטעם בזה הוא, דלא התירו חכמים משום מצוה, אלא במיני היזק דאין בהן הפסד ממון, אלא צער בעלמא, אך כל שהוא מפסיד את ממון חבירו, ה"ה צריך להרחיק אף במילי דמצוה.

**ואמנם** לפ"ז נמצא, דאף בהיזק דעשן ודריח רע, דליכא אלא צער בעלמא, הרי דכל דבא ההיזק מכח מילי דמצוה א"צ להרחיק,[[2]](#footnote-3) וזה לא שמענו.

ד] **ונראה** די"ל בזה, דכל מה שהתירו חכמים במילי דמצוה, הוא רק בריבוי הדרך, דעיקר התביעה בזה הוא משום זכותי חצר השותפין, וכמש"נ לעיל, וכלפי זה הוא דאמרינן דלצורך לימוד תשב"ר יש בידו זכות להרבות הדרך, ול"מ לעכב עליו, אך כל שהוא מזיק את חבירו, ויש בזה לדינא דנזקי שכנים, הרי דאף אם הוי זה מילתא דמצוה, ה"ה חייב להרחיק.

**אך** הנה לפ"ז נמצא, דלמש"נ בסימן ז' סקט"ו בדעת הרמב"ם, דהא דכשלא החזיק בחנות מעכבין עליו, הוא מדין הרחקת נזיקין, והא דכשהחזיק בחנות מעכבין עליו על קול הנכנסין והיוצאין, הוא משום זכותי חצר השותפין, הרי הי' בדין, דכל הא דאין יכולין לעכב על קול תשב"ר, הוא רק כשהחזיק, דליכא בזה לדין הרחקת נזיקין, ובאנו לעכב עליו משום זכותי חצר השותפין, אך כל שלא החזיק, דיש בזה לדין הרחקת נזיקין, ה"ה מעכבין עליו, וזה מתישב היטב במשנתינו, שכללה להא דאינו יכול לעכב על קול התינוקות, עם הא דאינו יכול לעכב על קול הפטיש וקול הריחים דאיירי כשהחזיק, ובד' הרמב"ם בפ"ו משכנים הי"ב מבו' להדיא דא"א לעכב על קול תשב"ר, אף כשלא החזיק, עיי"ש, אך למש"נ בסימן ז' סקכ"ב בדעת הרמב"ם, דאף הא דמעכבין עליו כשלא החזיק בחנות, הוא משום שעבודי בני החצר זל"ז, ניחא.

ה] **עוד** יש להעיר בזה, דלפ"ז הי' בדין, דלמש"כ הריב"ש בסימן קצ"ו, דכל הא דא"א לעכב מפני הקול הוא רק בבריא, אך חולה יכול לעכב, ומבו' בדבריו שם דהוא מדין הרחקת נזיקין, וכמש"כ שם דהו"ל גיר"ד, הרי דהוא יכול לעכב גם על קול דדבר מצוה, דדין הרחקת נזיקין הוא אף במילי דמצוה, וזה מתישב היטב במשנתינו, שכללה להא דאינו יכול לעכב על קול התינוקות, עם הא דאינו יכול לעכב על קול הפטיש וקול הריחים, אשר כתב הריב"ש דהיינו רק בבריא ולא בחולה.

**אך** הנה בד' הרמ"א בסימן קנ"ו משמע להדיא, דהא דאינו יכול לעכב על קול דתשב"ר, הוא אף בחולה,[[3]](#footnote-4) וכ"ה משמעות סתימת הפוסקים שלא חילקו בזה, וכן הביאו מספר שלמת חיים סימן תש"ס.[[4]](#footnote-5)

**ויש** להעיר בזה מטעם אחר, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דבמשנתינו יכולין לעכב עליו, הוא משום ריבוי הדרך, הרי לא מצינו שהתירו לדבר מצוה, אלא להזיקא דריבוי הדרך, אך בחולה דמצי לעכב משום היזק הקול, מהיכ"ת נימא שהתירו חכמים לזה משום דבר מצוה, ומ"ש משאר הזיקות דלא התירו לזה.

**ב**

ו] **ונראה** דיש לפרש בזה, דלעולם לא התירו חכמים כלל במילי דמצוה להזיק את חבירו, והא דבמילי דמצוה אינו יכול לעכב עליו משום ריבוי הדרך או משום הקול, לאו היינו דהתירו להזיק בריבוי הדרך או בהיזק קול במילי דמצוה, אלא היינו דבמילי דמצוה הוא רשאי להעמיד את ביתו לתשמישים אלו, ותו ליכא תביעה כלל על ריבוי הדרך ועל הקול.

**והטעם** בזה, דהנה הרי מי שנתרבו בני ביתו, א"א לעכב עליו משום ריבוי הדרך ומשום הקול, ואף אם יהיו לו ל' בנים ול' בנות כאבצן, וכמש"כ הרמ"ה באות נ"ו, וע"כ כל הא דמן הדין הי' שיהא בידם לעכב עליו שלא ללמד תשב"ר, הוא משום דסתם בית אינו עומד לכך, ולאו כל כמיני' להעמיד ביתו ללימוד תשב"ר, ועי"ז להרבות על בני החצר את הדרך או להזיקם בקול, - ובזה הוא שנתחדש, דבמילי דמצוה ה"ה רשאי להעמיד ביתו לתשמיש זה, ותו אין מקום לעכב עליו משום ריבוי הדרך ומשום הקול, דהו"ל כמי שנתרבו בני ביתו דאין ביד בני החצר לעכב עליו, וע"כ לא מצו הכא לעכב עליו גם משום זכותי חצר השותפין, כיון דמעיקרא עומד הבית גם למילי דמצוה, וע"כ יש בכלל זכותו בחצר, שיכנסו בנ"א לצורך מילי דמצוה.

ז] **ולפ"ז** נראה, דע"כ אף לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דבמשנתינו יכול לעכב הוא משום ריבוי הדרך, דלפ"ז לא מצינו כלל שהתירו חכמים להיזק דקול במילי דמצוה, וגם לא מצינו שהתירו חכמים להיזק דיש בו לדין הרחקת נזיקין, מ"מ כ"ה דא"א לעכב על ריבוי הדרך, גם אין שכנו החולה יכול לעכב על היזק הקול.

**והטעם** בזה, דהנה הרי אף דחולה מצי לעכב על קול הפטיש מדין הרחקת נזיקין, מ"מ הרי מי שיש לו בני בית מרובים, אין שכנו החולה יכול לעכב עליו לדור בביתו, מכח היזק הקול, וכ"ה בחזו"א סימן י"ג סוסקי"א דרשאי להכניס העוללים והיונקים הצועקים בלילה ואין החולה יכול לעכב עליו, וכל הא דיש ביד החולה לעכב בידו על קול הפטיש וקול הריחים, הוא משום דלאו כל כמיני' להעמיד ביתו לתשמישים אלו המזיקים בקול, ואשר ע"כ במילי דמצוה שנתחדש דבידו להעמיד את ביתו לכך, ומכח זה הוא דא"א לעכב עליו משום ריבוי הדרך, ממילא דאף א"א לעכב עליו משום היזק הקול.

ח] **ולפ"ז** נמצא דכלל הדברים הוא, דבכל הנזקין דגם אם עושה כן בביתו ולצורך דירתו יש בזה לדין הרחקה,[[5]](#footnote-6) הרי דגם במילי דמצוה ה"ה צריך להרחיק, שלא התירו חכמים נזקי שכנים במילי דמצוה, ורק בריבוי דרך ובקול, דכל דהוו מכח תשמיש ביתו, א"א לעכב עליו, וכל הא דיכולים לעכב עליו שלא לפתוח חנות וכיו"ב, הוא משום דלאו כל כמיני' להעמיד ביתו לכך, ובזה הוא דאמרינן דבמילי דמצוה בידו להעמיד ביתו לכך, ותו ממילא אין בידם לעכב על הזיקות אלו.

**ויש** להוסיף בזה, דהנה בשאר הנזיקין, הרי אף בלוקח שסמך בהיתר גמור, מ"מ מן הדין יש בזה דין הרחקה, ובעינן בזה לדינא דסמך בהיתר שזכה בתשמישו, ונחלקו הראשונים לעיל בסוגיא דחרדל אם מהני מה שסמך בהיתר לפטרו מהרחקה, אך בהיזק דקול, נראה דאם היו לו ב' בתים זה בצד זה ופתח חנות באחד מהן ואח"כ מכר הבית השני לאחר, י"ל דאין בידו חבירו לעכב עליו, ול"ב בזה לדינא דסמך בהיתר, אלא כיון שכבר נקבע ביתו כדין לחנות, ממילא דהו"ל ככל קול הבא מחמת הדיורים, דליכא ע"ז דין הרחקה, - ומה"ט אף חלוקים הם כל הנזקין מהיזק הקול בגונא דהוי מילי דמצוה, וכמש"נ.

ט] **והנה** שמעתי לדון בגונא דיש לחוש שיזיקו התשב"ר את נכסי חבירו או את הנכסים המשותפין, אם יכול חבירו לעכב עליו, די"ל דלא התירו חכמים במילי דמצוה, אלא בדליכא הפסד ממון אלא צער בעלמא, וכמש"נ לעיל סק"ג לדון בזה.

**אך** למש"נ מסתברא מילתא דאינו יכול לעכב עליו, וכ"ה משמעות סתימת הפוסקים, דודאי הוי זה דבר המצוי דע"י כניסת ויציאת תשב"ר ה"ה מזיקין לשאר בני החצר, דכ"ה דפשיטא דאף אם בני ביתו הקטנים מזיקין לנכסי חבירו, אינו יכול לעכב עליו מלדור שם, ה"נ כיון דיש בידו להעמיד את ביתו למקום לימוד תשב"ר, אינו יכול לעכב עליו משום שהתשב"ר מזיקין לנכסיו, וכ"ה דאם מעיקרא כשנשתתפו הי' זה ע"ד מקום לימוד תשב"ר, ודאי דאף אם אח"כ מזיקין התשב"ר לנכסי חבירו, אינו יכול לעכב עליו, ה"נ הכא דכוותה.[[6]](#footnote-7)

**אמנם** אי"ז מוכרע, די"ל דמ"מ לא נתנו לו חכמים רשות להעמיד את ביתו למקום לימוד תשב"ר, אלא בגוונא דעי"ז אין חבירו ניזק כלל בנזק שאין לו רשות עליו, אך כל דעי"ז יהא חבירו ניזק בנזק שלא כדין, אין לו רשות להעמיד ביתו לכך, וצ"ע בזה.

י] **ועד"ז** נראה, במה שראיתי לדון אם מצי לעכב על קול התינוקות בשעת ההפסקה, דהאמנם אם הא דל"מ לעב על קול דתשב"ר היינו, דא"א לעכב על נזק דמידי דמצוה, יש מקום לדון דיהא בידו לעכב משום ההיזק שמזיקין אותו בשעת ההפסקה, וגם בזה מסתבר דכיון דהוא צורך הלימוד, הו"ל בכלל מילי דמצוה, אך למש"נ דהא דל"מ לעכב עליו, הוא משום דהוא רשאי להעמיד בביתו מקום לימוד תשב"ר, ע"כ ודאי דאף ל"מ לעכב על היזק שמזיקין בשעת ההפסקה, כיון דזהו דרך תשב"ר הלומדים בבית רבם.

1. ושמא הטעם בזה, דרק הזיקות דריבוי דרך ודקול, שהם הזיקות השכיחים ע"י דברי מצוה, קבעו חכמים דליכא בזה תביעת הרחקה, אך בשאר הזיקות שנזדמנו ע"י דבר מצוה, לא תיקנו חכמים דלא יהא בזה תביעת הרחקה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפ"מ בזה, למש"כ הב"י בסימן קנ"ו דכתיבת סת"מ הוי מילתא דמצוה וא"א לעכב עליו, ולכאו' לפ"ז אף עיבוד העורות לסת"מ חשיב כמילתא דמצוה, ויהא הדין דאף אם ה"ז מזיק לחבירו בריח רע, א"צ להרחיק, - אך יש מקום לדון בזה מטעם אחר, דשמא עיבוד העורות אין דרך לעשותו בבית, ובזה לא התירו אף בדבר מצוה. [↑](#footnote-ref-3)
3. עיי"ש בס"ב שכתב, דהא דאינו יכול לעכב על קול שעושה בחנותו ובביתו, הוא רק בבנ"א בריאים, אך בבנ"א חולים שהקול מזיק להם יכול למחות, ובס"ג בהא דאין יכולים למחות על קול תשב"ר, לא כתב דהוא רק בבנ"א בריאים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולמש"כ הנתיה"מ בסימן קנ"ו חידושים סק"ז דאף אם הי' בריא ואח"כ נחלה יכול לעכב על היזק הקול, ודאי דהא דאינו יכול לעכב על קול דתשב"ר, הוא אף בחולה, דאל"כ הרי לעולם כשיהא אדם א' חולה, יהא יכול לעכב את התשב"ר הלומדים שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' הרמ"ה לקמן כ"ג א' אות פ"ד מבו' דאיכא דין הרחקה אף על תנור שאופה בה פתו וכירה ששופת עלי' קדירתו, ועל כל הדלקת אש שהוא מדליק ברשותו לצרכו, עיי"ש, והובא בטוש"ע סימן קנ"ה סל"ו, וכ"ה בנימו"י לקמן שם בדין עשן הרגיל לעשות בביתו של אדם לתיקון מאכליו, עיי"ש, - אך בפסקי ריא"ז בפירקין דין ב' ה"ט כתב, דמבשל התחתון בביתו כדרך שכל אדם מבשל בתוך ביתו וצ"ע אם הוא משום דפליג ביסוד הדברים וס"ל דליכא דין הרחקה על עיקר תשמישי דירה, או הוא משום דס"ל דאי"ז היזק כולי האי, וכמש"כ בתרוה"ד ח"ב סימן קל"ז, - וצ"ע עוד בזה בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סו"ס מ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וראיתי בשו"ת דובב מישרים ח"א סימן ע"ה שהביא מס' זכור לאברהם שנסתפק במשכיר בית לחבירו אם הוא רשאי ללמד שם תשב"ר ואין המשכיר יכול לעכב עליו, דומיא דהא דאין בני החצר יכולין לעכב עליו, או דיכול המשכיר לעכב עליו, ול"ד להא דאין בני החצר יכולין לעכב עליו, דהכא איכא היזק להקרקע, ולכאו' לפמש"נ בדין דל"מ לעכב משום היזק הקרקע, - ואך דבעיקר הדין י"ל דעד כאן לא מצינו שנתנו לו חכמים רשות להעמיד את ביתו ללימוד תשב"ר, רק כלפי בני החצר, ולא כלפי המשכיר, דכיון דמעיקרא לא קיבל זכות בדירה זו לדיורין אלו, מהיכ"ת נימא דנתנו לו חכמים רשות וזכות לכך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)