‏‏ סו,              ו
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**בביאור דברי המשנה באומר לשנים תנו** ולשלשה כתבו דבעינן שהם עצמם יכתבו. עי' גמ' לעיל כט. דנחלקו אביי ורבא אם הוא משום בזיון דבעל או משום דמילי לא מימסרן.

**מילי לא מימסרן.** האם תלוי אם יש חפץ בידו או בטעם אחר. עי' רש"י לעיל שם. ולכאו' תלוי האם שליח לקבלה הוי מילי, עי' מחבר קמא סעי' מג. וע"ע במרדכי בשם הקדוש מרדוש גבי שליח לקידושין, ובתורי"ד קידושין ריש האיש מקדש.

**אומר אומרו**. בביאור מחלקתם גבי אומר אמרו עי' רע"א לעיל ריש השולח. ומדוע שליח על כתיבת גט אינו שליח למילי. עי' רע"א שם ואמרי משה סי' יח.

**האם כשנעשה שליח על כתיבה ונתינה יכול אחר הכתיבה למנות שליח אחר**. עי' קצה"ח שנסתפק בזה. והדברים מפורשים ברשב"א לעיל כט. ומה ביאור הספק.

**למ"ד אומר אמרו פסול,** האם צריך שישמע הסופר המינוי מפי הבעל עצמו, דסגי שאומר לו השליח שהבעל מינהו. עי' ר"ן בשם הרמב"ן והרא"ה.

**בדברי התוס' דאפי' אם מצאו באשפה כשר** מ"מ כשיש ציוי הבעל חייב לכתוב מחמת הצווי. עי' פנ"י ותור"ג ואחיעזר סי' כ' אות ט. וחזו"א פג סק"ג.

**בדברי התוס' הא דלא הוי אומר אמרו עד מפי עד.** עי' רמב"ן לעיל כט. ובתור"ג ונתיה"מ סי' כח סק"ז.

**אמר לשנים תנו וכו',** אמר לשלשה תנו, לר"מ עשאן בי"ד וכו' ויאמרו לאחרים לכתוב, ור"י חולק וסובר דהם עצמם יכתבו.

ונחלקו אביי ורבא לעיל כט. בטעמו של ר"מ מדוע כשאומר לג' כתבו הם עצמם יכתבו, וכשאומר תנו עשאן בי"ד וכו'. דעת אביי דהוא משום בזיון דבעל, [ופרש"י שעליו לכתוב את הגט ואינו רוצה שידעו בו רבים שאינו יודע לכתבו, ובראשונים הביאו בשם הר"ח דקודם הגירושין לא ניחא ליה שיתפרסם הדבר שדעתו לגרשה], ולכך בשנים כשאומר תנו ובג' כשאומר כתבו אמרינן דקפיד הבעל שהם עצמם יכתבו, אבל כשאמר לג' תנו כיון שהם בי"ד אמרינן דאינו מקפיד, והטעם כמש"כ הר"ן 'דכיון דעשאן בי"ד ודרך בי"ד לצוות לאחרים גלי אדעתא דלא קפיד אבזיוני'. ולפי"ז היה מקום לומר דגם ר"י דס"ל שגם בג' הם עמצם יכתבו היינו טעמא משום בזיון דבעל, וס"ל דגם באומר לג' איכא בזיון דבעל. וכ"כ הר"ן והריטב"א דלדעת אביי גם לר"י זה הטעם.

אך לכאו' היה אפשר לומר דגם לאביי דמפרש טעמא דר"מ משום בזיון דבעל, מ"מ לר"י דס"ל דאפי' אומר לג' תנו [דליכא קפידא דבעל] אפ"ה סבר שרק הם כותבין, ע"כ דס"ל דהוי מילי ומילי לא וכו'.

ורבא סבר דטעמא דר"מ משום דמילי לא מימסרן לשליח, אך כשאומר לג' תנו יכולים לומר לאחרים, והטעם י"ל בב' אופנים, או כמש"כ הר"ן [בחידושים] דכשאומר לג' איכא סברת עשאן בי"ד והיינו דהוי כאומר אמרו, ומבואר בסוגיין דלר"מ פשיטא שאומר אמרו כשר, [וכל הספק הוא בדעת ר"י], וכ"מ ברש"י סז. ד"ה אלא, וזה סברת עשאן בי"ד דהיינו דנחשב כאומר אמרו. או י"ל כמש"כ הר"ן והריטב"א דבג' איכא סברא ד'אלימי מילי' שעשאן בי"ד' ע"ש. וצריך לברר טעם זה. [ועי' בחזו"א סי' פג סק"ז].

ואמרי' שם דאיכא בינייהו שליח מתנה, דבשטר מתנה ליכא בזיון ולאביי בידם לומר לאחרים, ולרבא דמילי לא מימסרן לשליח גם בשטר מתנה כ"ה הדין דהרי אלו יכתבו בעצמן [ובפשוטו הנידון בשטר מתנה הוא רק על החתימה, דבשאר שטרות א"צ כתיבה לשמה וא"צ שיהיה הסופר שלוחו של נותן, וכ"כ הריטב"א מכת"י בדכ"ט, ועי' בזה בנתה"מ סי' רמ"ד סק"ג ואכ"מ].

**מילי לא מימסרן לשליח.**

איתא בקידושין מא. ושלח מלמד שהאיש עושה שליח ושלחה מלמד שהאשה עושה שליח ושלח ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח, מבואר ששליח שקיבל גט מיד הבעל להוליכו לאשה יכול לשלוח שליח אחר במקומו. וכמתני' דלעיל כט. דבזה כו"ע מודו דאינו מילי. משא"כ שליחות על כתיבת גט שליחות על מילי, ואיכא מ"ד דמילי לא מימסרן וכו' אין שליח עושה שליח, וכמבואר בסוגיין בדעת ר"י.

א. יש לדון האם החסרון הוא בכח השליח הראשון שיש בו חסרון לענין מילי, או שהחסרון בדין שליח עושה שליח.

ברש"י בסוגיין ביאר דהנידון אי מילי מימסרי לשליח היינו "דברים שנאמרו לשליח זה אם יכול למוסרן לשליח אחר", ומ"ד לא מימסרן לשליח ס"ל "דהכא מילי בעלמא מסר להו ואינן חוזרין ונמסרין לסופר ולא דמי למוסר גט לשלוחו שיכול לחזור ולעשות שליח אחר", וע"ע ברש"י לעיל דכ"ט שהאריך יותר בזה וז"ל שלא מסר להם אלא דברים ואין בדברים כח להיות חוזרים ונמסרים לאחר אבל גט דאית ביה מששא חוזר ונמסר עכ"ל. ומבואר מדבריו דכל הנידון בסוגיין הוא רק בשליח עושה שליח, דבשליח ראשון כו"ע מודו דשלוחו של אדם כמותו אפי' במילי, וכל המח' היא בשליחות שניה, דמ"ד מילי מימסרן לשליח ס"ל דכמו שבכה"ת שליח עושה שליח הכ"נ במילי, ואידך מ"ד ס"ל דאין בדברים כח להיות חוזרים ונמסרים. וענין זה צ"ב רב, דהא בכה"ת כולה הדין הוא דשליח עושה שליח ואמאי בדברים אין שליח עושה שליח.

וע"ע בד' רש"י לקמן עא: שביאר דמ"ד מילי מימסרן לשליח ס"ל "דרך ארץ הוא לעשות שליח דברים והוי נמי בדברים שלוחו של אדם כמותו", ומשמע מלשונו דהנידון הוא על כח השליח הראשון, האם הך שליח הוי כמותו או לא, וכ"ז סותר לד' רש"י בסוגיין ובדכ"ט, וכבר עמד בזה החשק שלמה בסוגיין [ותחילת ד' רש"י שם צ"ב מהי כונתו דדרך ארץ לעשות שליח דברים, וי"ל. וע"ע בחת"ס שם].

והנה מלשון רש"י בדכ"ט הנ"ל נראה שהגריעותא היא בהתמנות השליח השני, דאין כח בדברים להיות חוזרים ונמסרים, אולם יעוי' ברעק"א במערכה בכתובות ד"ע אות כ"ד (הו"ד בליקוטים לעיל דל"ב) שכתב בתו"ד בזה"ל דמילי לא אלים שיהיה בכחו לחזור ולמסור שליחותו לאחר, והיינו רק שהשליח שנעשה שליח במילי דעלמא דהיינו סופר לכתוב אין בכחו למסור לאחר שהוא יעשה שליח אחר עכ"ל. ומבואר מדבריו דהחסרון הוא בכח השליח הראשון, דנהי שהוא עצמו הוי שליח ובכחו לכתוב את הגט מ"מ לא אלים כחו עד כדי כך למנות שליח אחר.

ואולי יש לבאר בזה, דהנה בריב"ש סי' רכ"ח כתב דהטעם דשליח עושה שליח הוא משום דהשליח הראשון הוי כמותו ממש לעניני השליחות, ולכך בידו למנות אחרים להיות שלוחי הבעל. ויעו"ש שביאר דאלמלא הריבוי דשליח עושה שליח הו"א דהשליח הראשון ל"ה כמותו ממש ולאו כל כמיניה למנות אחרים, ובהך קרא דושלח ושלחה נתחדש דהשליח הראשון הוי כמותו ממש עכת"ד. ולמדנו מדבריו דאיכא ב' דרגות בשליחות - כמותו ממש ולאו כמותו ממש [ויש להוסיף בזה, דהנה בכל הסוגיא בקידושין דמ"א נראה דכדי למנות שליח בעי' שהממנה יהא בע"ד אהך חלות, וכנראה שלזה בעי' שהשליח יהא כמותו ממש ודו"ק]. וכנראה שזהו יסוד החילוק בין מעשה גמור למילי, דבגונא שיש לשליח גט תח"י הרי הוא כמותו ממש, משא"כ בגונא דל"ל מאומה מהבעל אלא רק ציווי בעלמא לא חשבי' ליה כמותו ממש ולכך אין בידו למנות שליח אחר, ואכתי צ"ע. שו"ר שכ"כ הגרא"ו בספר אהל יצחק לעיל דכ"ט.

ולפי"ז א"ש סתירת ד' רש"י מדע"א הנ"ל, דנהי דהמח' היא בשליח עושה שליח מ"מ שורש הפלוגתא הוא בכח השליח הראשון, האם הך שליח הוי כמותו לגמרי או לא.

וכן נראה מד' הראשונים בדכ"ט ובסוגיין שביארו את סברת ר"מ דבעשאן ב"ד בידם למנות שליח "דאלימא מילתא דבי דינא דאפילו מילי מימסרי להו", ומבואר מדבריהם דשורש הגריעותא במילי הוא בכח השליח הראשון דא"א למסור לו מילי, ובזה כתבו הראשונים דב"ד אלימי טפי דאפ' למימסר להו אפילו מילי. ואולי הביאור כנ"ל, דסתם שליח אינו נעשה כמותו ממש במילי ולכך אין בידו למנות אחרים, משא"כ בב"ד דאלימי הרי הם במקום הבעל לגמרי אפי' במילי ולכך בידם למנות אחרים כדין שליח עושה שליח [אכן אכתי לא נתבאר מהו עצם המושג דב"ד אלימי, ואולי יסוד הדברים הוא דב"ד הם הממונים לפקח ולתקן את כל הענינים, ונהי שאין בידם לצוות מעצמן לכתוב גט לפלוני מ"מ כל שהבעל מינה אותם לכך הרי הם עושים כן גם מתוקף היותם ב"ד, ואכתי צ"ב].

וכעי"ז מצינו ברשב"א בקידושין דמ"א בשם הרב אלברצלוני ז"ל דבשוייה שליח בקנין אלים טפי לשווי שליח, ומבואר דהגריעותא דמילי היא בכח השליח הראשון, ולכך כל היכא שנתאלם כחו הרי הוא כמותו ממש לעשות שליח אחר.

ב. ומה שקובע האם נחשב מילי או לא, תלוי מה נמסר ביד השליח, דאם נמסר בידו חפץ אין זה מילי, אבל אם לא נמסר בידו כלום הרי"ז מילי. וכן משמע בל' רש"י כאן ולעיל כט. כתב הטעם דמילי לא מימסרן לשליח 'שלא מסר להם אלא דברים ואין בדברים כח להיות חוזרים נמסרים לאחר, אבל גט דאית ביה מששא חוזר ונמסר' הרי שתלוי אם מסר ביד השליח חפץ או לא, דאם מסר בידו חפץ אין זה מילי ושליח עושה שליח.

אמנם מד' המרדכי בסוגיין חזינן דרך אחרת בזה, דהמרדכי בסי' ת"כ כתב דשליח לקבלה נמי עושה שליח ול"ה מילי[[1]](#footnote-2). ובטעמא דמילתא כתב דקבלת הגט או הקידושין הוי מעשה גמור, ועוד ביאר בשם מורי הכהן דהא דכתיבת הגט הויא מילי הוא משום דעדיין לא נגמר הגט עד הנתינה ול"ה גמר מעשה, אבל כשעושה שליח על גמר מעשה ל"ה מילי ומימסר לשליח. ומבואר מדבריו דענין מילי אינו תלוי אי אית ליה חפץ מהבעל תחת ידו, אלא אם הבעל מינהו על גמר דבר, דכתיבה ל"ה גמר דבר ונתינת הגט היא גמר דבר [ודע דמדברי המרדכי האלו מוכח דבאמר כתבו ותנו יש כאן ב' שליחויות חלוקות - שליחות לכתוב ושליחות ליתן - דאי נימא כמו שצדדו האחרונים דיש כאן חדא שליחות לעמוד במקומו לגמרי בין לגבי הכתיבה ובין לגבי הנתינה תיקשי אמאי הך שליחות ל"ה גמר דבר ודו"ק].

ולכאו' יש כאן פלוגתא יסודית בהבנת הענין דמילי, דלד' המרדכי הנ"ל העיקר תלוי על מה נעשה המינוי, דדין מילי לא מימסרן לשליח הוא רק כשעיקר השליחות היא לעשות מילי, אבל בגונא שהבעל ציוהו לעשות מעשה גמור הרי הוא ככל שליח דעלמא [ולדידיה הטעם דשליחות לכתוב מיקרי מילי הוא משום שעצם הכתיבה חשיבא מילי]. משא"כ לד' רש"י ורוב הראשונים אי"ז תלוי על מה נעשה המינוי, אלא האם יש לו כעת חפץ תחת ידו [ולדידיה אין הגדר דהכתיבה עצמה חשיבא מילי, דלעולם י"ל דהכתיבה היא מעשה גמור, והא דהוי מילי הוא משום שלע"ע אין לו שום חפץ מהבעל תחת ידו]. ויל"ע מהו שורש הך פלוגתא.

הובא בקצה"ח רמד סק"ג.

עוד נחלקו הראשנים בשליח שנמסר בידו מעות לקדש אשה, דלכאו' אינו מילי כיון שקיבל מעות. וברמ"א לה סעי' ו' הביא שנחלקו בזה אי הוי מילי או לא. ומצינו בזה ב' טעמים. במדרכי בריש האיש מקדש כתב בשם הקדוש מרדוש [הובא בקצה"ח שם סק"ב] שרק שליח להוליך גט אינו מילי כיון שהגירושין בע"כ ואינם תלוים בדעת האשה, וא"כ יכול השליח לגמור הגירושין ולכך אינו מילי. אבל שליח על קידושין שתלוי בהסכמת האשה אינו גמר דבר ולכן אף שיש בידו חפץ נחשב מילי. [ואין לומר בכוונתו שאין תלוי אם יש חפץ בידו, דהרי שליח על כתיבת הגט ונתינתו ג"כ בידו לכתוב ולמסור, אלא דכוונתו דמסירת הגט ליד השליח מהני בצירף זה שיכול לגרשה בע"כ, משא"כ בקידושין שלא מהני הכסף שבידו שלא יהי' מילי, כיון שתלוי עדין בדעתה].

אמנם בתורי"ד קידושין שם כתב כדעת הקדוש מרדוש אך לא מטעמיה. דלעולם תלוי אם יש בידו חפץ או לא, אבל כ"ז הוא רק בגט ביד שליח הולכה נחשב חפץ בידו, משום שכל השליחות הוא על הגט שבידו, ואם יאבד הגט אינו יכול לכתוב גט אחר, משא"כ בשליח לקדש אם אבדו המעות יכול לקדש במעות אחרים, וא"כ אין השליחות שייכת דוקא למעות הללו אלא למעשה הקידושין, והמעות הם רק כמראה מקום מהיכן לקדש, לכך הוי מילי.

והנה נסתפק הקצה"ח בשליח להוליך מתנה לחברו אם הוי שליחות על מילי. וכתב שתלוי בהנ"ל דלדעת הקדוש מרדוש כיון שקבלת המתנה תלוי ברצון המקבל נחשב מילי אף שיש בידו חפץ. אבל אם הסברא הוא שנעשה שליח על חפץ זה, א"כ ה"נ הוי שליח על הקנאת חפץ זה. ועי' בנתיה"מ שם.

**אומר אמרו**

מבואר בסוגיין דאפי' אם מילי לא מימסרן לשליח, מ"מ נחלקו האם שליח שנעשה כדי למנות סופר או עדים האם כשר או פסול. והלכתא שאומר אמרו כשר.

והנה כבר נתבאר לעיל דמשמעות ד' רש"י היא דחסרון מילי הוא רק בשליח עושה שליח, אבל בחד שליח כו"ע מודו דהשליח הוי כמותו אפי' במילי. אמנם בחי' הגרע"א לעיל דל"ב הביא בשם המהרי"ט דא"א להקדיש ע"י שליח מטעם מילי, ומבואר מדבריו דהגריעותא במילי היא גם בשליח ראשון. ובבית מאיר סי' ק"כ ס"ד תמה עליו מד' רש"י הנ"ל דכל דין מילי לא מימסרן לשליח נא' רק לענין דהשליח א"י לעשות שליח אחר, אבל בחד שליח כו"ע מודו דהשליח הוי כמותו אפי' במילי [וכ"כ המחנ"א שלוחין ושותפין סי' ז']. ויעו"ש שהביא ראיה לזה מכל שליחות לכתוב גט דבחד שליח מהני אע"ג דהוי מילי, וכן מהא דמצינו שליחות בהפרה וכדו' דלכאו' גם זה הוי כמילי בעלמא. ובאחרונים הוסיפו להקשות מכל שליחות לקבלת גט, דהרי בראשונים בסוגיין מבואר דהך שליחות היא מילי, ואי נימא דאפי' בחד שליח ל"מ תיקשי היכי משכח"ל שליחות לקבלה.

ועי' היטב בכל ד' הגרע"א שם שהאריך בזה וביאר דנידון זה תלוי בפלוגתא דאומר אמרו, דבאומר אמרו הגדר הוא דהבעל ממנה את השליח הראשון להיות שלוחו למנות אחרים לכתוב את הגט, ונמצא דכשהשליח אומר כן לאחרים אין השליח מוסר את כחו לאחרים כדין שליח עושה שליח, אלא איהו עושה את המינוי בשליחות המשלח, דהבעל שלחו להא גופא לומר לסופר כתוב. ויסוד הך פלוגתא הוא בדין מילי לא מימסרי לשליח, דמ"ד אומר אמרו כשר ס"ל דהחסרון דמילי הוא רק לענין דהשליח הראשון א"י למנות שליח, אבל חדא שליחות מהניא במילי, דמילי שעושה שליח הוי כמו מילי דבעלים עצמן ולכך כששלחו למנות אחרים מהני כאילו מינהו הבעל. ומ"ד אומר אמרו פסול ס"ל דחדא שליחות נמי אינה נתפסת במילי ואין כח לעשות שליח על מילי בעלמא, ומשו"ה א"א לבעל לצוות לשליח שיאמר לסופר לכתוב.

ומה"ט נח' הגרע"א ע"ד הבית מאיר וכתב דד' רש"י לעיל בדכ"ט דאין כח בדברים להיות חוזרים ונמסרים הם רק למ"ד אומר אמרו כשר, אבל למ"ד אומר אמרו פסול לא נתפס דין שליחות במילי כלל, ונמצא דלהנך פוסקים דאומר אמרו פסול אפשר לקיים את ד' המהרי"ט שכתב דשליח להקדיש הו"ל מילי.

[והק' רע"א דא"כ למ"ד אמר אמרו פסול ואפי' שליח ראשון אינו נעשה למילי, א"כ איך משכח"ל שליחות על כתיבת גט, הא כתיבת הגט הוי מילי.

ועוד הק' שם על הקדוש מרדוש דס"ל דבשליחות על קידושין הוי מילי א"כ איך מקדש ע"י שליח הרי למ"ד אמר אמרו פסול גם שליח ראשון אינו יכול להיות שליח על מילי.

ובאמת המהרי"ט כתב דא"א לשלוח שליח להקדיש משום דמילי לא מימסרן, וכתב ע"ז הבית מאיר דזה אינו דכל החסרון של מילי הוא משליח ראשון לשליח שני, אבל בשליח ראשון עצמו ליכא חסרון במילי, והוכיח כן מכתיבת גט, דאם דין מילי נאמר גם על כתיבת גט א"כ איך משכח"ל שליחות על כתיבת גט].

וכתב רע"א דהא דכתיבת הגט הוי מילי היינו עד שעת הכתיבה, ולכך כ"ז שאינו כותב אינו עושה יכול לעשות שליח אחר משום שהוא עצמו שליח על מילי, ולכך שליח על מילי אינו עושה שליח אחר. אבל כלפי שליח ראשון כיון שהוא כותב במעשה הכתיבה עצמו הוא מוציא עת עצמו מכלל מילי, ונעשה שליח על מעשה הכתיבה, ורק במקום שהשליח בא למנות שליח אחר, אמרינן שגם כשהוא מבצע את השליחות עדין זה נשאר מילי.

ועל דרך זה תי' האמרי משה סי' יח אות ד' את דברי הקדוש מרדוש, דודאי גם הוא מודה דשליח לקדושין הוי שליח על מעשה, ולכן בשליח ראשון ליכא חסרון שהוא שליח על מילי, אלא דקודם הקידושין הוא נחשב שליח על מילי, כמו בשליחות על כתיבה קודם הכתיבה, ולכך כתב שאף שמסר לו מעות מ"מ לא חשיב מעשה כיון שאינו יכול לקדש בע"כ.

ויש לדקדק לפי"ז דלמ"ד אומר אמרו פסול הוי ב' ענינים. חדא דאין שליח על מילי, ולכך אפי' אומר אמרו פסול. ועוד דגם שליח שנשלח לעשות מעשה, מ"מ כ"ז שלא עשה חשיב מילי כלפי שאינו יכול למנות שליח אחר. והחסרון הראשון הוא שאין נתפס שליחות על מילי, והחסרון השני דאף שהשליח נעשה שליח, מ"מ כיון דעכשיו הוא מילי, אין בכח מילי להיות חוזר ונמסר.

וביותר לדברי האמר"מ שם שכתב שהטעם שמילי לא מימסרון לשליח הוא מפני שכ"ז שלא עשה את השליחות אין עליו עדין דין שליח ודין כמותו, ורק בשעה שעושה את השליחות חשוב כמותו, נמצא דאם בא למסור שליחותו לאחר אינו יכול דעדין אין עליו דין כמותו ואיך יכול לעשות שליח, אבל כשיש בידו גט חייל עליו דין שליח ודין כמותו מיד בשעת המינוי משום שיש עליו כח עשיה עם הגט שבידו, ולכך יכול לעשות שליח.

ומעתא יש לדקדק טפי, דדין מילי לא מימסרן הוא בשליח שנעשה לכתיבת הגט דכ"ז שלא עשה חסר לו בשם שליח, אבל החסרון של אומר אמרו הוא שלא שייך לעשות שליח על מילי דלא נתפס עליו שם שליח למילי.

**שליח על הנתינה האם חשוב מילי.**

נסתפק בקצה"ח בסי' רמד סק"ג בשם הגט פשוט באומר כתבו ותנו וכתב השליח גט, ואחרי שיש בידו גט הוא רוצה למנות אחר על הנתינה, האם נחשב מילי, כיון שבזמן המינוי לא נמסר גט בידו והרי הוא שליח על מילי, או דכיון דעכשיו יש בידו גט הרי יצא מכלל שליח על מילי, ושליח עושה שליח.

ודקדק דברי הגמ' כתבו ותנו הרי אלו יכתבו ויתנו, משמע שגם אחרי הכתיבה צריכים לתת הגט בעצמם, הרי שלעולם הם בכלל שליחות על מילי. ובביאור הדברים כתב בזה עפ"י דברי התורי"ד שהובא לעיל דכסף קידושין הוי מילי כיון שאם אבד המעות יכול לקדש במעות אחרים, וכן בכתבו ותנו כיון דאם אבד הגט כותבין גט אחר הוי מילי. ובתור"ג סי' קכ סקכ"א מש"כ לחלק בזה, ובאמר"מ סו"ס כ'.

ועיקר הדברים מפורשים ברשב"א לעיל דלמ"ד דטעמא דמתני' משום מילי הקפידה היא רק על הכתיבה אבל הנתינה אינה מילי, כיון שבזמן שעושה שליח יש גט בידו.

ויסוד הספק ראיתי לבאר עפ"י קו' רע"א בתשו' קמא שהק' איך מהני שליחות על כתיבה ונתינה, הא א"א לעשות שליח על דבר שלב"ל, ובזמן שאמר תנו עדין לא היה הגט בעולם. וגם בנתיה"מ עמד בזה בסי' רמג סק"ו וכתב בזה שכשאומר כתבו ותנו אינו נעשה שליח על גט זה דוקא, אלא נעשה שליח על מעשה הגירושין, והוא נעשה שליח לגרש את האשה, וכיון שהאשה בעולם נחשב שליחות על דבר שבעולם. ולפי"ז מסתבר שאין נחשב כתיבת הגט מעשה בשליחות זה, משום שאין מינוי השליחות מתיחס לגט זה או גט אחר, ואינו דומה למסר גט ביד שליח להוליכו לאשה, שהוא שליח על הולכת גט זה ולפיכך הוא עושה שליח אחר.

**כתובו כתב ידן הוא או כתב הגט.** דעת רש"י בד"ה והאמר דזה פשוט שעל החתימה הוא מקפיד שדוקא הם יחתמו, והספק הוא האם גם על הכתיבה הוא מקפיד, והיינו כתב ידן דוקא, או גם כתב הגט. וכן דייק בפנ"י ברש"י. ולפי"ז לא אסיק עדין לענין מילי כלל. או דכוונת הגמ' דאם הוא מקפיד על החתימה דוקא, אמרינן שעל הכתיבה הוי כאומר אמרו. ועי' בתורא"ש.

אך תוס' ד"ה כתב העמידו הספק רק באומר לב' וע"כ הכותב אינו יכול לחתום לפי מה דמסקינן בסמוך דלשמואל חתם סופר ועד פסול, [כך הוא שי' תוס', ועי' מהרש"א] ומוכרחים העדים לצרף אחר עמהן, והספק הוא במה רוצה הבעל שישתפו בכתיבה או בחתימה ועי' מהרש"א. ולפי"ז באומר לג' ליכא ספיקא כלל דאחד כותב ושנים יחתמו. וא"כ יל"ע מה הק' בגמ' מב"ד הגדול הא התם שפיר כותבין וחותמין, ועי' בתור"ג וברש"ש.

ובראשנים הק' לדעת רש"י איך ס"ד שהכותב יחתום, הא כתב סופר ועד פסול לשמואל כמבואר בסמוך. ועי' רשב"א דהשתא מספקא ליה דלמא לר"מ כשר ולא תעשה, וממילא הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, ולכך חת"ס ועד כשר לכתחילה. ועי' מהרש"א ותור"ג.

**מודה ר"י באומר אמרו.** עי' בר"ן שהק' בשם הרמב"ן מ"ט דמאן דפסל אפי' באומר אמרו, הא באמירת הבעל 'אמרו' הרי הבעל עצמו הוא הממנה את השליח שלא בפניו, וכיון שחל השליחות א"א השליח הראשון לא נחשב שהוא ממנה את השליח, אלא הבעל ולמה יפסל מדין מילי. והוסיף דלא משמע דמיירי דוקא שאומר לו הבעל אמרו לאיזה שתרצו 'לדעתכם' דוקא, דבכל אופן מיירי גם כשאמר להם אמרו לפלוני.

ותי' הרמב"ן דכיון דבכתיבת גט בעינן שיכתב לשמה וצריך שיעשה בציוי הבעל, לכך בעינן שישמע הסופר מפי הבעל עצמו, ואף שבעלמא מהני מינוי שליחות שלא בפניו, בכתיבת גט שאני. ולפי"ז רק בכתיבת גט יש לפסול אומר אמרו אבל בשליחות לקבלה אע"ג דהוי מילי אומר אמרו כשר לכ"ע, דהרי חשיב שהיא ממנה את פלוני ופלוני שלא בפניהם. וכן במתנה אף שמילי פסול אומר אמרו כשר.

וברא"ה הק' ע"ז דלדבריו גם למ"ד מילי מימסרן לשליח לא יוכל השליח לצוות לסופר דבעינן שישמע מפי הבעלים.

וכתב ע"ז הר"ן דלק"מ דהא דכתב הרמב"ן שבעינן שישמע מפי הבעל היינו לאפוקי שאין הבעל יכול לצוות על הסופר שלא בפניו, וממילא אם מילי מימסרן לשליח והוי השליח כמותו ממש, וא"כ כשם שמהני צווי הבעל כך מהני צויי שלוחו של הבעל, דהוא כבעל עצמו, אבל אם לא מימסרן לשליח דהיינו שאין השליח עצמו ממנה הסופר, אלא שהוא אומר לו שפלוני מינהו לשליח בזה יש חסרון שציוי הבעל. ולכך תלוי בדין מילי. ומ"מ חזינן בדברי הרא"ה שס"ל דיש דין שישמע מפי הבעל, ולא מועיל צווי השליח אפי' אם מילי ימסרן לשליח.

וצריך לבאר במה נחלקו.

בדין שליחות לכתיבת הגט, ובעיקר המבואר בסוגיין דשליח לכתוב הגט הו"ל מילי ולא מימסרן לשליח יל"ע, דהנה בתוס' לעיל דכ"ב ע"ב הביאו ב' דיעות אי וכתב קאי אבעל ובעי' שיהא הסופר שלוחו, או דוכתב אסופר קאי וא"צ שיהא שליח הבעל, ולהך שיטה דא"צ שליחות כתבו התוס' דהא דבעי' שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו לאו משום שליחות הוא "אלא משום דכשלא ציוה הבעל לא חשיב לשמה אלא חשיב סתמא ופסול דאשה לאו לגירושין קיימא". וצ"ב לפי שיטתם מהו הנידון בסוגיין אי מילי מימסרן לשליח לגבי כתיבת הגט, הא לשיטתם א"צ שליחות בכתיבה כלל.

וביאר הפנ"י דלפי שיטתם צ"ל דלמ"ד מילי מימסרן לשליח הרי"ז כאילו הסופר שמע את הציווי מהבעל עצמו, משא"כ למ"ד מילי לא מימסרן לשליח אין כאן ציווי מהבעל. וכונתו דגם להסוברים דא"צ שליחות בכתיבה בעי' עכ"פ לציווי הבעל, ובנידו"ד שהבעל לא אמר להם לכתוב אלא השליח א"א שיהני ציוויו אא"כ הוא שליח הבעל (דאל"כ אין כאן ציווי מהבעל), ולכך תלתה הגמ' לזה בדין מילי מימסרן לשליח, דכדי שיהני ציווי הראשון אנו צריכים שהראשון יהא שליח הבעל [דגם להסוברים שא"צ שליחות סו"ס כל שציוהו הבעל לכתוב או לחתום הרי הוא נעשה שלוחו, ועי"כ בידו לצוות לאחרים לכתוב כדין שליח עושה שליח], וללמ"ד מילי מימסרן לשליח הוי הראשון במקום בעל לענין הכתיבה ולכך בידו לצוות לאחרים לכתוב, משא"כ למ"ד מילי לא מימסרן לשליח אין השליח הראשון במקום הבעל עד כדי לצוות לאחרים לכתוב.

אמנם צריך להוסיף עוד בזה, דלכאו' לשיטה זו דוכתב אסופר קאי כל דין ציווי הבעל הוא רק היכ"ת שהאשה תעמוד לגירושין והסופר יכתבנו לשמה, וא"כ מאי נפק"מ אם הסופר שמע את הציווי מהבעל או משלוחו, וביחוד תיקשי הכי באומר אמרו, דבכה"ג הרי דעת הבעל היתה שהסופר יכתוב עבורו את הגט, ואמאי למ"ד אומר אמרו פסול ל"ח לשמה.

וביארו בזה רבותינו יסוד גדול, דדין לשמה ל"ה כונה בעלמא בשעת הכתיבה אלא חלות בגט - שהגט יהא מיוחד לשמה, והאי יחוד נעשה ע"י כתיבה לשמה. ועוד ביארו דהאי יחוד אינו נעשה ע"י מחשבת הסופר אלא ע"י דעת הבעל, דבזה שהבעל מצוה את הסופר לכתוב ואיהו כותבו עפ"י ציוויו נתייחד הגט להיות לשמה. ונמצא דיסוד דין ציווי הבעל אינו רק היכ"ת שהאשה תעמוד לגירושין אלא דהך דעת היא הפועלת ועושאתו לשמה [ומש"כ הראשונים דבעי' לציוויו משום דסתם אשה לאו לגירושין קיימא כונתם דאילו סתם אשה לגירושין קיימא היה הגט עומד לשמה מאליו - בלא דעת הבעל, אכן מאחר וסתם אשה לאו לגירושין קיימא בעי' לדעת הבעל לאשווי לשמה], ויש הרבה ראיות לזה ואכ"מ.

ועפי"ז אשה"ט ד' הגמ' דמה"ט בעי' שהבעל עצמו יצוה את הסופר, וכשעשה כן ע"י שלוחו הרי"ז תלוי בדינא דמילי מימסרי לשליח, ובדינא דאומר אמרו.

**תוד"ה אמר.** עי' בריטב"א בשם רבינו יונה וברשב"א דדוקא באומר לשנים כתבו דהוי יתור לשון, שהרי סגי באמירת תנו לכך אמרינן דקפיד גם על הכתיבה.

וברשב"א הק' ע"ז דבקו' הגמ' ותפשוט ממתני' וכו' חזינן דגם כשאומר לב' תנו או לג' כתבו דליכא יתור לשון נמי מספקא ליה. וע"ע בפנ"י.

**תוד"ה והאמר,** אבל ממתני וכו', והו"א דבכתיבה ליכא בזיון דבעל אלא בחתימה דאיכא פירסום טפי. וכשי' לעיל כט. ד"ה משום דהבזיון הוא שאינו יודע לכתוב בעצמו, ולכך איכא לחלק בין כתיבת הגט עצמו שאינו מתפרסם, לחתימת העדים שמתפרסמת ויש בה בזיון שלא יודע הבעל לכתוב גט. ועי' ברשב"א שהק' הא אדרבא בכתיבת הגט איכא בזיון שהסופר יודע שאין הבעל כותבו, אבל העדים ליכא בזיון כולי האי, דפעמים שאין מכרים אם הבעל כתבו או סופר כותבו. ועי' פנ"י.

ועי' בר"ן ובריטב"א לעיל שם דבזיון דבעל הוא עצם ענין הגירושין, שאינו רוצה שיתפרסם, ולכך י"ל דרק בחתימה שהוא גמר דבר איכא פירסום ובזיון, אבל בכתיבה שיכול לימלך ולחזור בו, אין בזיון בזה.

**תוד"ה הא.** היכא שציוה לכתוב מודה ר"מ שצריך לעשות ציוויו [ולכך אי מילי לא מימסרן אין זה נחשב שנתקיים ציווי הבעל]. פי' בפנ"י דכוונת הבעל שהוא יכתוב הגט בשליחות הבעל, וממילא אף שטועה הבעל וסובר שמהני שליחות בכה"ג, אפ"ה כיון שלפי האמת לא מהני שליחות כיון דהוי מילי, נמצא דלא נעשה הכתיבה בשליחות הבעל וגרע ממצאו באשפה. וכל' התורא"ש 'שאינו רוצה גט שנכתב לשם אחר'.

ולפי"ז בכה"ג של אומר אמרו, אפי' למ"ד שאומר אמרו פסול, כאן יהי' כשר כיון שסו"ס נעשה בציווי הבעל. וצ"ע ועי' בתור"ג ובאחיעזר א' סי כי אות ט' ד"ה וראיתי ובחזו"א פג סק"ג.

והנה לעיל כט. מבואר דלגבי שטר מתנה יש דין מילי לא מימסרן לשליח, ובאחרונים תמהו בזה הרי לא בעינן כלל כתיבה בשליחות הבעל או בצוויו, וכתב בנתיה"מ רמד סק"ג דגם בשטר מתנה צריך שליחות על הכתיבה דכתיב וכתוב בספר וחתום. וביאר בזה דברי התוס' לעיל י: ובקובץ ביאורים לעיל שם ובחי' הגר"ח פ"ג מאישות נקטו דלא בעינן שליחות בכתיבת שטרי ממון, והדין מילי דלעיל קאי על החתימה בלבד.

וראיתי מי שכתב דלפי מש"כ התוס' כאן דאף שמצאו באשפה כשר, מ"מ אם ציוה הבעל שיכתבו, בעינן לשליחות ולצווי הבעל, א"כ יש מקום לומר כן גם גבי שטר מתנה.

**סז.**

**תוד"ה אמרו.** לא דמי לעד מפי עד וכו'. עיקר העדות לא נמסרה אלא לאלו וכו'.

ונראה בכוונתם דאם איירי באופן שהבעל הוא הממנה את הסופר ואת העדים, ורק שהוא שלח את הראשנים להודיע לסופר ולעדים שנתמנו, לכאו' בכה"ג אי"צ לתי' התוס' ולא שייך החסרון דעד מפי עד, אבל במקום שהוא ממנה את הראשנים למנות הסופר והעדים בזה הוי עד מפי עד. ובעד מפי עד איכא ב' חיסרונות, כמבואר בברכ"ש גיטין ד' חדא בעדים הראשנים שאינם נאמנים להעיד אלא בבי"ד. ועוד בעדים השנים שאינם נאמנים להעיד אלא כשראו בעצמם ולא ככשמעו מאחרים.

ובאמת בפנ"י לעיל כט ובדברי משפט סי' כח ססק"ו הק' הא בכל מילי מלבד החסרון דמילי לא מימסרן לשליח, איכא חסרון דעד מפי עד, וכאן לא שייך תי' התוס' שעיקר העדות לא נמסרה אלא וכו', דבכה"ג לא שייך לומר שהראשונים הם שלוחי הבעל, דהרי הם עדי הבעל.

תי' התוס' עיקר עדות לא נמסרה וכו', ובביאור הדברים כתב בתור"ג ובנתיה"מ כח סק"ז דהנה בממון אם יביאו שנים לשנים אחרים ויאמרו פלוני ציוה שתכתבו עליו שלוה מפלוני וכו' ואנו שלוחים שתהיו אתם העדים, ודאי דאין השנים יכולים לעשות שטר התחייבות שלו, והביאור הוא דלא מהני אומר אמרו רק לגבי כתיבה וחתימה של גט, שאינו גמר דבר אלא דבעינן שיהי' הגט נכתב מדעת הבעלים, אבל כשבאים למסור הגט צריך לשמוע מפי הבעל, וכמו שאין נותנין שטר ממון שלא מפי הבעל דבר עצמו, אבל באמת אם יחזירו לבעל דבר השטר והוא ימסור יועיל.

ולכך ליכא הכא גם חסרון של העדים הראשנים, דהא דבעינן שיעידו בבי"ד הוא רק בעדות של גמר דבר שצריך לפסוק על פיהם, אבל קודם גמר דבר כגון שבאים להעיד על הכשר הגט או על הכשר הבעל המגרש, לא הוי אלא גילוי מילא בעלמא, ואין לו שם עדות שצריך בזה בי"ד.

וברמב"ן לעיל כט תי' דאין הכת השניה מעידה כלום, דהרי אינם יודעים אם האשה מגורשת, ואם תבא להתיר עצמה בבי"ד צריכה להביאאת העדים הראשנים, נמצא דהעדים החותמין 'שלוחין בעלמא הן ועושין שליחות על פי ב', וחותמין ואפי' ליתן נותנין, דומה לשליח שנתן גט לאשה בשליחות הבעל, והוא אינו יודע אם נתן הבעל לגירושין וכו', וכן אלו העדים שלוחי השנים הראשנים הם ועושין שליחות במקומן ואינם מעדים כלום'.

והיינו דבאמת ליכא בירור כלל שהיה כאן ציוי הבעל משום דהוי עד מפי עד, וכדי להתיר בעינן לעדים הראשנים שיעדו בבי"ד, ומהני חתימתן אם יתברר שהיה כאן ציווי הבעל.

ובנתיה"מ שם תמה עליו דאף דאם היא בא להתיר עצמה צריכה את העדים, מ"מ איך אפשר לתת לה הגט הרי יכולה היא לילך ולהינשא בגט זה בלבד, וע"ע בדברי משפט שם.

**סז:**

**אמרי לה להאי גיסא.** עי' פרש"י. ובר"ן הביא פרש"י 'אבל מנה מקצתייהו לא קפיד אלא אמנויין דכיון דלא מנ לכולהו הוברר הדבר שהוטרח הדבר עליו וחדל לו מדעתו הראשונה', וכתב ע"ז דיותר נראה לומר דבמנה מקצתייהו חזר בו לגמרי ולא קפיד כלל. נראה שהבין בדברי רש"י דאותן שמנה הקפיד עליהם, וזה הוא כמו לישנא בתרא, אלא דנחלקו במנה לכולהו, האם הקפיד או לא. וכ"ה דעת הריטב"א. וע"ז חולק הר"ן דבמנה מקצתייהו נמי פליגי, וללישנא קמא לא צריכים לחתום אלא ב'. ובאמת שברש"י לפנינו כתב להדיא בסוף דבריו 'ואפי' המנויין אינם צריכים לחתום אלא מקצתן. ועי' מהרש"א ומהרש"ל.

אך אפשר לבאר דרש"י והר"ן נחלקו בענין אחר. האם כשמנה מקצתן יכולין אלו שלא מנה לחתום, דבדברי רש"י מבואר שאף שלא בעינן שכל מי שמנה יחתום מ"מ הקפיד שהחותמין יהיו מאלו. והר"ן נחלק ע"ז וס"ל שגם אחרים יכולים לחתום משום דחזר בו לגמרי ולא הקפיד כלל. ולל"ב במנה מקצתן נחשב כאלו אמר כולכם לאלו שמנה, אבל במנה לכולם מדלא אמר כולכם מוכח שאין כוונתו לכולם. ועי' ברמב"ם פ"ט הכ"ז ובר"ן ובב"י קכ בד"ה ואי אמר ובב"ש סקי"ג.

1. במחבר סי' קמא סעי' מג כתב דשליח קבלה הוי מילי ואינו עושה שליח אחר, אא"כ נתנה לו האשה רשות, ואז מהני מדין אומר אמרו, וכן מבואר ברשב"א קידושין שם דהא דילפינן דשליח עושה שליח, ומשמע בין שליח הבעל ובין שליח האשה, וכתב הרשב"א דבשליח האשה איירי באומר אמרו דאל"כ הוי מילי. [↑](#footnote-ref-2)