מזוזה כא1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / מזוזה

[סעיף ט] כותב כל שיטותיה שוות שלא תהא אחת ארוכה מחברתה, ואם האריך בשיטה אחת יותר מבאותה שלפניה, ובאותה שתחתיה קיצר יותר מבאותה שלפניה ולפני פניה, כשרה, ובלבד שלא יעשנה כקובה או כזנב או כעיגול.

ועי' ש"ך (ס"ק ו) שאפילו אם מצד אחד היה עשוי כקובה או כזנב ג"כ פסול. וצריך להקפיד שיהיה ישר, ואם יש הבדל קטן כחצי אות אי"צ להחמיר, אבל אם יש הפרש של אות שלימה פסול.

[סעיף יא] נהגו לעשותה כ"ב שיטין.

ועי' בש"ך (ס"ק ח) שהביא בכל הכ"ב שיטין מה כותבים בראש כל שיטה ושיטה. וכן המנהג, אבל אי"ז מעכב. ודעת הרמב"ם (פ"ז ה"י) שהשיעור בין פרשה לפרשה הוא ג' פעמים 'אשר', והביאו הש"ך בהל' ספר תורה (סי' ערה ס"ק ד), אכן כיון שהמנהג לעשות ראשי השיטין כמו שכתב הרמב"ם, קשה לעשות ג' פעמים 'אשר' שהוא שיעור תשע אותיות גדולות, דאם יתחיל פרשת והיה אם שמוע אחר שיעור זה, יהיה קשה להתחיל בשורה לאחר מכן ב'מצוה'. והמנהג הוא לעשות שיעור עשרה יודי"ן.

[סעיף יג] ריוח שבין פרשת שמע לפרשת והיה אם שמוע מצוה לעשות פרשה סתומה, ואם עשאה פתוחה כשרה, לפי שאינה סמוכה לה בתורה.

ומבואר בשו"ע שמצוה במזוזה לעשותה סתומה. והנה נחלקו הרמב"ם (פ"ח ה"א וה"ב) והרא"ש (הל' ס"ת סי' יג) מהו פתוחה ומהו סתומה, ששיטת הרמב"ם שכל שמתחיל את השורה באמצעה זהו סתומה, ואם מתחיל מתחילת השורה הוי פתוחה. ושיטת הרא"ש שבין אם מתחיל בתחילת השורה ובין אם מתחיל באמצעה, כל שלא כתוב לפני תחילת הפרשה כלום הוי פתוחה, וסתומה היינו כשגומר פרשה אחת בתחילת השורה ומתחיל את הפרשה הבאה בסוף השורה, ונמצא הרווח שבין הפרשיות סתום מכאן ומכאן. ואם גמר את הפרשה ולא נשאר רווח בסוף השורה בשיעור ט' אותיות, לדעת הרא"ש אם צריך לעשות פתוחה יכול להשאיר רווח ט' אותיות בתחילת השורה הבאה ומתחיל שם ואז יהיה פתוחה, ואם צריך לעשות סתומה כתב הטור שידלג שורה אחת ויתחיל לכתוב בתחילת השורה שאח"כ, ואז יהיה סתומה.

ונמצא שאם גומר פרשה בתחילת שורה ומתחיל הפרשה הבאה בסוף השורה, הוי סתומה לכו"ע, דלהרא"ש הוי סתומה כיון שהרווח סתום מכאן ומכאן, וגם להרמב"ם הוי סתומה כיון שאינו מתחיל בתחילת שורה. ואם אינו גומר השורה ומתחיל בתחילת פרשה הבאה זה הוי פתוחה לכו"ע, דלהרמב"ם כל שמתחיל בתחילת שורה הוי פתוחה, וגם להרא"ש הוי פתוחה כיון שמסיים הפרשה באמצע השורה. וכך מקפידים לעשות בס"ת לצאת ידי כל השיטות [וכמו שנתבאר בשו"ע סי' ערה סעי' ב].

אבל במזוזה צריך לעשותה סתומה, וא"א לעשות ככו"ע, שהרי המנהג להתחיל פרשת והיה בשורה חדשה, כמו שנתבאר לעיל המנהג מה כותבים בתחילת כל שיטה ושיטה, וא"כ אי אפשר להתחיל פרשת והיה בסוף שיטה. וא"כ להרא"ש לא יהיה סתומה, ורק להרמב"ם אפשר לעשותה סתומה בזה שיתחיל פרשת והיה אם שמוע באמצע השורה.

וברא"ש (מזוזה סי' ה) האריך בזה שלכאורה להמנהג שמתחילים פרשת 'והיה אם שמוע' בשיטה חדשה הוי פרשה פתוחה, וא"כ נמצא שהמנהג לעשות פרשיות המזוזה פתוחות [ומה שמבואר בגמרא (מנחות לב.) שהאידנא נהגו כ"ע לעשותה סתומה כתב דשמא סמכינן על הירושלמי דאיתא שם שהיו נוהגים לעשות פתוחה], ואח"כ כתב שיזהר להשאיר פחות מג' אותיות בסוף פרשת 'שמע' ויתחיל פרשת 'והיה' בתוך ג' אותיות מתחילת השיטה [והרא"ש לדעתו שרווח בין פרשה לפרשה הוא בשיעור ג' אותיות, וממילא לדידן שנוהגים להניח ט' אותיות בין פרשה לפרשה שיאיר פחות מט' אותיות בסוףשורה וכן בתחילת שורה], וכן כתב הטור משמו. ובבית יוסף נתקשה בזה, שא"כ אין כאן שיעור רווח לא למעלה ולא למטה, ואיך נעשה פרשה חדשה. ואח"כ הביא דברי הסמ"ג, שביאר דחשיב שיש כאן רווח, כי מצרפים הרווח שבסוף השיטה עם הרווח שבתחילת שיטה הבאה, רק שאי"ז נחשב פתוחה כיון שאין כאן שיעור פתיחה לא בתחילת השיטה ולא בסוף השיטה.

אכן באמת לדעת הרא"ש היה אפשר גם לגמור פרשה ראשונה בסוף השיטה ולהניח חלק ולהתחיל פרשה שניה בתחילת השיטה אח"כ, וזה חשיב להרא"ש סתומה כמו שנתבאר, אבל אם יעשה כן הרי לדעת הרמב"ם לא יהיה זה סתומה אלא פתוחה, שהרי מתחיל מתחילת השיטה.

והנה כיון שנתבאר שלדעת הרא"ש אם מניח בסוף שיטה פחות משיעור רווח שבין הפרשיות ובשיטה הבאה אינו מתחיל ממש מתחילתה אלא מניח קצת פחות משיעור הרווח שבין הפרשיות זה נחשב סתומה, א"כ יש עצה במזוזות לעשות כדעת כולם, ע"י שיעשה כן, שהרי להרמב"ם ג"כ הוי סתומה כיון שמתחיל מאמצע השורה ולא בתחילתה.

אלא שהיה מקום לדון שלהרמב"ם לא מהני, דלא מצאנו ברמב"ם חידוש זה שאפשר לצרף הרווח שיש בסוף הפרשה הראשונה לרווח שיש בתחילת הפרשה השניה. אבל הט"ז בהלכות תפילין (סי' לב ס"ק כו) כתב להוכיח מהרמב"ם שגם הוא מודה לדין זה, שאם אינו מניח שיעור פרשה ומתחיל בשורה השניה פחות משיעור הרווח שבין הפרשיות מצרפים הרווחים, דהנה ברמב"ם כתב (פ"ח ה"ב) ז"ל פרשה סתומה יש לה שלש צורות, אם גמר באמצע השיטה מניח ריוח כשיעור ומתחיל לכתוב בסוף השיטה תיבה אחת מתחלת הפרשה שהיא סתומה עד שימצא הריוח באמצע, ואם לא נשאר מן השיטה כדי להניח הריוח כשיעור ולכתוב בסוף השיטה תיבה אחת יניח הכל פנוי ויניח מעט ריוח מראש שיטה שנייה ויתחיל לכתוב הפרשה הסתומה מאמצע שיטה שנייה, ואם גמר בסוף השיטה מניח מתחלת שיטה שנייה כשיעור הריוח ומתחיל לכתוב הסתומה מאמצע השיטה.

והמדייק בדברי הרמב"ם יראה שיש חילוק בין הציור השני לשלישי, שבאופן השלישי כשגמר הפרשה בסוף השיטה כתב הרמב"ם להתחיל הפרשה הבאה 'כשיעור' הריוח, אבל בציור השני שלא גמר הפרשה ממש בסוף השיטה אלא נשאר מעט כתב בלשון 'ויניח מעט מראש שיטה שניה', ומשמע שאי"צ להניח כשיעור ריוח, וא"כ גם הרמב"ם מודה בציור זה דהוי סתומה. וכן מבואר בגר"א (או"ח סי' לב ס"ק לו) בדעת הרמב"ם ומחמת זה הגר"א ס"ל כהט"ז. אלא דמכל הפוסקים שכתבו שאין עצה לעשות גם כהרמב"ם וגם כהרא"ש, מוכח דלא ס"ל כהט"ז והגר"א שלדבריהם הרי יש לנו עצה טובה לעשות כדעת שניהם.

ולעניין הלכה, בחזו"א (או"ח סי' י ס"ק ב) דן אם לנהוג כהט"ז או כהרמב"ם, ולפי השמועה הכריע לבסוף לעשות כדעת הט"ז. אולם הגרי"ז חשש לזה, ועשה כהרמב"ם להשאיר שיעור פרשיה בתחילה. והסופרים בזמנינו רגילים שמה שכותבים בכתב בית יוסף [כמנהג אשכנז] עושים כדעת הט"ז, וכתב האר"י עושים כדעת הרמב"ם וכמו שפסק השו"ע.

וגבי פרשיות התפילין, יש שברו ששייך לעשות כהט"ז דוקא בתפילין של יד, שכיון שכל הפרשיות בקלף אחד ממילא שייך לצרף הרווח שבסוף פרשת 'שמע' לרווח שבתחילת פרשת 'והיה אם שמוע', אבל בתפילין של ראש לא שייך לעשות כהט"ז, שכיון שכל פרשה כתובה על קלף נפרד אין שייך לצרף הרווחים, ולכך בשל ראש היה מתחיל את פרשת והיה אם שמוע באמצע השיטה והשאיר רווח בתחילת השורה כשיעור רווח שבין פרשיות.

וכשעושין במזוזה כהט"ז, צריך ליזהר להניח בסוף פרשה ראשונה ובתחילת פרשה שניה לכל הפחות שיעור ה' יודי"ן בכל אחד, דאל"כ לא יהא בצירוף שני הרווחים שיעור רווח בין הפרשיות, ולא יהא זה ב' פרשיות, וגם יש ליזהר שלא להניח רווח גדול במקום אחד בשיעור ט' יודי"ן, דאם ישאיר רווח גדול בסוף פרשה ראשונה או בתחילת פרשה שניה, נמצאת פרשה שניה פתוחה לדעת הרא"ש.

סעיף טו אסור להוסיף בה מאומה, אלא שמבחוץ כותבין שד"י, כנגד תיבת והיה שבפנים. הגה: וי"א נגד הריוח שבין הפרשיות.

והנה מה שכתב הרמ"א לכתוב תיבת שד"י כנגד הרווח, זה שייך שפיר לדעת הרמב"ם שעושה רווח גדול בתחילת פרשת 'והיה אם שמוע', נמצא תיבת שד"י שכותב מבחוץ כנגד הרווח, אבל לדעת הט"ז כיון שאין עושים אלא רווח מועט אי"ז רק כנגד הרווח אלא עולה קצת על 'והיה'.

והנה בבית יוסף הביא מספר התרומה שאין להניח במזוזה בתחילתה כדי לגול כדי שיראו תיבת שד"י, ואם ישאיר קלף כדי לגול הרי זה יכסה, אכן לעיל (סעיף א) כתב השו"ע שיניח בה כדי לגול, ועי' בפתחי תשובה (ס"ק ב) שהביא מהשבות יעקב שהמנהג שלא להניח בה כדי לגול, וביאר המנהג מחמת זה שרצו שיראו את תיבת שד"י.

עוד כתב הרמ"א שנוהגים לכתוב כוז"ו במוכס"ז כוז"ו שהם אותיות הסמוכות באלף בית לה' אלוקינו ה' אחד וכותבים זאת מהצד השני כנגד תיבות ה' אלוקינו ה' אחד. וכתב הרמב"ם שדוקא מבחוץ שרי להוסיף דברים אלו, אבל מבפנים לא יוסיף כלום, וזה לשונו (פ"ה ה"ד) 'מנהג פשוט שכותבים על המזוזה מבחוץ כנגד הריוח שבין פרשה לפרשה שד"י, ואין בזה הפסד לפי שהוא מבחוץ, אבל אלו שכותבין מבפנים שמות המלאכים או שמות קדושים או פסוק או חותמות, הרי הן בכלל מי שאין להם חלק לעולם הבא, שאלו הטפשים לא די להם שבטלו המצוה, אלא שעשו מצוה גדולה שהיא יחוד השם של הקדוש ברוך הוא ואהבתו ועבודתו כאילו הוא קמיע של הניית עצמן כמו שעלה על לבם הסכל שזהו דבר המהנה בהבלי העולם' [וע"ע ברמב"ם (ע"ז פי"א הי"ב) מה שכתב לעניין אמירת תהילים על החולה שג"כ כתב כעי"ז, ושם כתב שהעושים כן הרי הם בכלל 'הכופרים בתורה' שהן עושין דברי תורה רפואת גוף ואינן אלא רפואת נפשות].

אכן ביראים (הובא בבית יוסף) איתא שמות של מלאכים שהיו כותבים בתוך המזוזה, ומבואר דלא חשש למה שכתב הרמב"ם. ועי' בספר מזוזות ביתך (ס"ק לב) שכתב שמה שמשמע מהרמב"ם שאם כתב שמות מלאכים בפנים פסול אף בדיעבד צ"ע, ולאותם ראשונים שהוסיפו שמות, בודאי אין זה פסול בדיעבד.