כלים פכ_ב מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ב מ"א**

א] **השלחן והדלופקי,** בפי' הר"ש הביא מתו"כ שמיני פר' ו' דמרבינן מקרא דכל כלי עץ דשלחן טבלא ודולבקי טמאין אף שהן פשוטי כלי עץ, וממעטינן סולם וקולב וכו' מדכתיב מכל כלי עץ ולא כל כלי עץ, ומפרשינן דמרבה אני את השלחן וכו' שמשמשים אדם ואת משמשי אדם, ומוציא אני את הסולם שמשמש אדם ואינו משמש את משמשי אדם, והקולב וכו' שהן משמשים את משמשי אדם ואינם משמשים את האדם.

ונחלקו הראשונים בדין זה, דדעת הרא"ש במשנתינו דטומאת פשוטי כלי עץ המשמשין אדם ומשמשיו אינה אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, וכ"כ בתוס' הרא"ש שבת דקכ"ג: עירובין דל"א. וסוכה די"ב:, וכן דעת התוס' בעירובין שם ובב"ב דס"ו., והרי"ד בשו"ת סימן ס"ב, והסמ"ג ע' רמ"ד - רמ"ו, והריטב"א בסוכה די"ב: וב"ב שם, וכן הכריעו לדינא המל"מ ברפ"ב מכלים והגר"א או"ח סימן תרכ"ט ס"ז והנובי"ת יו"ד סימן ק"ט.

אך דעת ר"ת בספה"י סימן רנ"ח והיראים מ' תכ"א והרשב"א בתשו' ח"א סימן קצ"ה ומיוחסות רט"ו דטומאתן מדאורייתא, וכ"נ בתשו' הגאונים הרכבי סימן שכ"ח. והרמב"ן והרשב"א והמאירי והר"ן בב"ב שם הביאו ב' דעות בזה, ובד' הרמב"ן והר"ן נ' שנטו לדעה בתרייתא דאין טומאתן אלא מדרבנן, וכן מ' קצת גם בד' הרשב"א, וכ"כ בדעתו בנובי"ת יו"ד סימן ק"ט, וע"ע בשו"ת מהרח"ש ח"ג סימן כ"א שנראה שנקט בד' הרמב"ן דעיקר דעתו היא דטומאתן מדאורייתא, והראב"ד בתו"כ שם ובעדיות פ"ג מ"ט פירש דפליגי בזה ר"ג ורבנן, דלר"ג טומאתן מדאורייתא ולרבנן אין טומאתן אלא מדרבנן, עיי"ש, ועי' עוד בד' התוס' בסוכה ד"ה. ומנחות דצ"ו: שכתבו דבזה הוא נידון הגמ' בטבלא המתהפכת, והבאנו דבריהם להלן אות ו'.

ב] והנה הרמב"ם ברפ"ד מכלים כתב דכלים אלו ריבו אותם חכמים לטומאה, ובמל"מ שם דקדק מדבריו דאין טומאתן אלא מדרבנן, וכ"כ המאירי בב"ב שם והמהרח"ש ח"ג סימן כ"א בדעתו, אך באבהא"ז פ"א מביהב"ח הי"ח הוכיח בדעתו דטומאתן היא מדאורייתא, וזה ממש"כ בפ"א מכלים ה"י לדינא דפשוטי כלי עץ דמקב"ט מדרבנן, בלוחות וכסא ועור שאוכלין עליו, ובפ"ד ה"א כתב לדינא דמשמשי אדם ומשמשיו בשלחן טבלא ומטה, ונ' מזה דהני שהזכיר בפ"א אינם משמשי אדם ומשמשיו, וע"כ אין טומאתן אלא מדרבנן, עכ"ד, וכן נ' להדיא בל' הרמב"ם פ"ט מכלים הי"א דשלחן של עץ מקב"ט מה"ת, עיי"ש, וצריך לדחוק לפ"ז, דמש"כ הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ג דשלחן אינו מקב"ט מה"ת, היינו שאין טומאתן מפורשת בתורה אלא נלמד מרבויא, ואזיל לטעמי' דס"ל דהנלמד מרבוי לא חשיב כדבר תורה, וצ"ע.

ג] ושיטה חדשה בזה מצינו בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ שם, ז"ל, ועוי"ל שהשלחן והדולבקי והטבלא שאני מרבה בכלי עץ שיש להן לבזבזין קאמר, ואפ"ה סולם וקולב ונחותא ומנורה אע"פ שיש להן בית קיבול אינן טמאין מדאורייתא, לפי שאין משמשין את האדם ואת משמשיו, ולגבי כלי חרס אפשר דלבזבז דידי' לא חשיב משום דכתיב בי' תוך בפירוש, וגם כלי עץ לא כתיב בי' בהדיא אלא משק גמרינן לי' וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה ממש"כ הראב"ד דלגבי כ"ח אפשר דלבזבז דידי' לא חשיב משום דכתיב בי' תוך בפירוש, מבו' דכל הני כלים שיש להן לבזבז לא חשיבי ככלי קיבול גמור, וע"כ בכלי חרס כה"ג אינו מקב"ט, וע"כ נמי בכלי עץ אינם מקב"ט אלא בשהן משמשין אדם ומשמשיו, והטעם בזה נראה, לפמש"כ בחזו"א סימן ד' סק"ו דבטבלא שיש בה לבזבז נתחדש דחשיבא כבית קיבול במה שמקבל בה כלים, אף שאין כאן תשמיש של קיבול ע"י הלבזביז, שהרי אין הלבזבז מחזיק את הכלים, עיי"ש, ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דכלי חרס כה"ג לא חשיב כתוך, וגם כלי עץ כה"ג אינו מקב"ט אלא בשהוא משמש אדם ומשמשיו.[[2]](#footnote-3)

ד] ונחלקו הראשונים בדין שאר פשוטי כלי עץ, דהתוס' בכ"ד נקטו דאף להצד דמשמשי אדם ומשמשיו מקב"ט מדאורייתא, מ"מ כל שאינם משמשין את האדם ומשמשיו אינם מקב"ט כלל, ואך שדנו בדין פשוטין שרחבין וראויין להניח עליהן דבר, אם גזרו עליהן טומאה, וכמש"נ להלן אות ה', אך הרמב"ן ודעימי' בב"ב שם והרשב"א בתשו' שם כתבו לדרך קמא דפשוטי כלי עץ המשמשין אדם וכלים טמאין מדאורייתא, דכל שהן משמשין את משמשי האדם ואינם משמשין את האדם טמאין מדרבנן, והא דאמרינן בסוכה די"ב: דחצין זכרים אינם מקבלין טומאה, ושם די"ט: אמרינן דמחצלת שעשאה לסיכוך אינה מקב"ט, הוא משום שהם אינם משמשים אף את משמשי האדם,[[3]](#footnote-4) והמאירי שם כתב דהיינו דהך דחצין איירי בשאין עומדין לתשמיש כלל אלא שנעשו באקראי, אמנם בד' ש"ר לא נתפרש לזה, וי"ל דכונתם דאין גוף האדם משתמש בחצין, וגם אינם משמשין את כליו, עכ"ד, ואמנם מבו' בדבריהם דלדרך בתרא דפשוטי כלי עץ המשמשין אדם וכלים טמאין מדרבנן, הרי דכל שהם משמשין את האדם או את משמשי האדם אינם מקב"ט כלל, ועמש"נ לעיל פ"כ מ"א אות י"ג בדעת הרמב"ם בזה.[[4]](#footnote-5) ?ועי' עוד להלן פכ"ג מ"ה מש"נ בזה?.

ה] בב"ב שם אמרינן דדף של נחתומין טמא מדרבנן, ודעת רשב"ם שם דלמסקנא לא קיימא הכי, משום דלא אשכחן לפשוטי כלי עץ טומאה אלא בשהן ראויין למדרס, והראשונים הקשו עליו דהא מרבינן בתו"כ שלחן טבלא ודולבקי דמקבלין טומאה, ובדעת הרשב"ם צ"ל דס"ל כדעת הראב"ד שהבאנו לעיל אות ג' דהתו"כ איירי בשיש להן בית קיבול, וי"ל עוד, דס"ל כדעת הסוברים דדף של נחתומין אינו משמש אדם ומשמשיו, וע"כ הוא דס"ל דאינו מקב"ט כלל, אך אין מ' כן בדבריו דלא אשכחן לפשוטי כלי עץ טומאה חוץ מאותן הראויין למדרס.

ודעת התוס' שם ובחגיגה דכ"ד: דדף של נחתומין חשיב כמשמש אדם ומשמשיו, וע"כ הוא מקב"ט מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם בדרך בתרא, והר"ן שם פירש דהא דחשיב כמשמש אדם ומשמשיו, הוא משום שלשין בו ומניחין בו כליהן, אך בדרך קמא כתבו דמשמש אדם ומשמשיו מקב"ט מדאורייתא, והא דדף של נחתומין אינו מקב"ט אלא מדרבנן, הוא משום שאינו משמש אלא את משמשי האדם.

והתוס' בסוכה ד"ה. ועירובין דל"א. ומנחות דצ"ו: נסתפקו בזה, אם דף חשיב כמשמש אדם ומשמשיו ומטעם זה הוא טמא, או דלא חשיב כמשמש אדם, וטעם טומאתו היא משום שהוא רחב וראוי להניח עליו חפצים, וע"כ גזרו עליו טומאה דדמי לבית קיבול.

ו] במנחות דצ"ו: פליגי תנאי אם מסגרתו של שלחן היתה למעלה או למטה, ואמרינן עלה אמר ר' יוחנן לדברי האומר מסגרתו למטה היתה טבלא המתהפכת טמאה, לדברי האומר מסגרתו למעלה היתה טבלא המתהפכת תיבעי לך.

ונחלקו הראשונים בטעם הא דשאני טבלא המהתפכת משאר פשוטי כלי עץ, דבפירש"י שם פירש דהוא משום דרחבה היא בית קיבולה,[[5]](#footnote-6) והתוס' שם ובסוכה ד"ה. דנו לפרש דהוא משום דהו"ל משמש אדם ומשמשיו, ונידון הגמ' בטבלא המתהפכת, הוא אם הא דמרבינן מקרא משמשי אדם ומשמשיו הוי דרשא גמורה או אסמכתא בעלמא, וכ"כ התוס' בחגיגה דכ"ד:,[[6]](#footnote-7) והתוס' במנחות ובסוכה שם כתבו בשם ר"ת דאף למ"ד מסגרתו למטה היתה המסגרת מחוברת בשלחן, ונמצא שיש לה בית קיבול למטה, והיינו מתהפכת שאם היתה מתהפכת הי' לה בית קיבול מלמעלה, וע"כ היא עדיפא משאר פשוטי כלי עץ, וכן דעת הריטב"א בסוכה די"ב וב"ב דס"ו., וכ"נ בד' הרמב"ן בב"ב שם, עיי"ש, ואמנם צ"ע דמה מהני בית קיבול זה שיש לה מלמטה, הרי הו"ל כבית קיבול שלא נעשה לקבלה, ועמש"נ בזה לעיל פט"ו מ"ה אות ח', והתוס' בעירובין דל"א. וב"ב דס"ו. כתבו דהוא דראוי להשתמש בה מב' צדדים.[[7]](#footnote-8)

ז] בפי' הרא"ש לעיל פ"ב מ"א כתב דהא דשלחן וטבלא ודולבקי טמאין מדרבנן, הוא משום שהם רחבים ונשאר עליהם מה שנותנים עליהן ונראים כמקבלים, ובתו"כ אסמכינהו אקרא, עכ"ד, וצ"ע שהרי בתו"כ נתפרש דטעם טומאתן הוא משום שהן משמשי אדם ומשמשיו, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, ועד"ז צ"ע בד' תוס' הרא"ש בסוכה די"ב: שכתב דטעם טומאת דף של נחתומין הוא משום דמשמש אדם ומשמשיו, ושם ד"כ. כתב דטעם טומאתו הוא משום דהוא רחב ועשוי להניח עליו דבר.

אמנם פשר דבר למדנו מד' תוס' הרא"ש עירובין ד"ה., ז"ל, ונראה שיש לחלק בפשוטי כלי עץ" דאותם שהם רחבים כעין דף שראוי להניח עליהם חפצים ומשמשי אדם גזרו עליהם טומאה משום דדמו למקבלי כלי עץ וכו', וכן מוכח בת"כ וכו' דדריש התם וכו' יכול שאני מוציא את השולחן ואת הטבלא ואת הדולבקי ת"ל כל כלי עץ ריבה, ומה ראית וכו' מה שק מיוחד שהוא משמש אדם ומשמשי אדם אף אני ארבה את השולחן ואת הדולבקי שהן משמשין את האדם ואת משמשי האדם וכו', אלמא כלי שהוא רחב וראוי לשמש משמשי אדם מקבל טומאה מדרבנן, ואע"ג דמייתי ליה מקרא אסמכתא בעלמא הוא, עכ"ל, וכעי"ז בתוס' הרא"ש שבת דקכ"ג:, ומבו' בדבריו דהני תרי מילי חדא נינהו, דמשמש אדם ומשמשיו היינו שהוא רחב וראוי להניח עליו חפצים ומשמשי אדם, וצ"ב המכוון בזה.

ואולי יש מקום לפרש דס"ל להרא"ש דמש"א בתו"כ דאף אני ארבה את השולחן וכו' שהן משמשין את האדם ואת משמשי האדם, אי"ז כלל טעם טומאתן, אלא היינו באופן האסמכתא, דשלחן וכו' נכללין טפי בכלל שק דקרא, כיון שהן משמשין אדם ומשמשיו, אך טעם טומאתן אי"ז כלל מכח זה, אלא הוא משום דדמי לבית קיבול, וכ"נ בל' הראב"ד בתו"כ דלהצד דאי"ז אלא אסמכתא, אין טעם טומאתן משום שהן משמשין אדם ומשמשיו, עיי"ש אך אי"ז מתישב בל' התוספתא שהביאו הר"ש והרא"ש, דמבו' להדיא דזהו עיקר הדין, דכל שהוא משמש אדם ומשמשיו ה"ה מקב"ט, ואכתי צ"ע בזה.

ח] בחי' הגר"א לקמן פכ"ז מ"א כתב בהא דתנן וכן טבלא שאין לה לבזבז בכלי עץ טמאה וכלי חרס טהורה, ז"ל כיון דראוי להניח קרי קבלה, כמ"ש תוס' בכמה מקומות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הגר"א לעיל פ"ב מ"א, ז"ל, ומקבליהן טמאין, פי' אפי' אין להן תוך כמו טבלא דבכ"ח טהור ובכלי עץ טמא, עכ"ל, ובמאורות הגר"א שם, ז"ל, פשוטיהן ר"ל שאין ראוי לקבל, אבל ראוי לקבל אפי' אין לו תוך טמא מדרבנן, וז"ש פשוטי כלי עץ דרבנן בפ"ד דב"ב, ומתורץ כל קו' התוס' דשם, וז"ש כאן פשוטיהן ומקבליהן ובכ"ח אמר כל שאין לו תוך, דשם דוקא בתוך הוא דקפיד ועי' בכורות ל"ח א', עכ"ל, וכ"ה באלי' רבה שם, ואך דבד' הא"ר שם הי' משמע דכה"ג שראוי להניח עליו ואין לו תוך ה"ז מקב"ט מדאורייתא, עיי"ש, אך במאורות הגר"א מפורש דגם בכה"ג אי"ז מקב"ט אלא מדרבנן, וכדף של נחתומין, ומבו' בדבריו, דהא דטבלא מקבלת טומאה, הוא משום דמדרבנן חשיבא ככלי קיבול, כיון שראוי להניח עלי', ובא"ר שם כתב דמה"ט הוא דשלחן מקב"ט, ועי' היטב גם בד' הגר"א באו"ח סימן תרכ"ט ס"ז שנראה בדבריו שנקט לעיקר דהא דשלחן וטבלא מקבלין טומאה, הוא משום שהן רחבים וראוי להניח עליהן דבר ודמו לבית קיבול.[[8]](#footnote-9)

ויש להסתפק אם כונתו היא כד' תוס' הרא"ש דמשמש אדם ומשמשיו היינו שהוא רחב ומניחין עליו חפצים ומשמשי אדם, או דכונתו דבעינן לתרתי, דבאותן פשוטין שהן רחבין וראויין להניח עליהן ודמו לבית קיבול, גזרו חכמים טומאה היכא שהן משמשין אדם ומשמשיו, ובל' הגר"א בביאורו מ' קצת שכונתו דלא תלי כלל במה שהן משמשי אדם ומשמשיו, אלא במה שהן רחבין ודמו לבית קיבול, וכד' תוס' הרא"ש, וצ"ע בזה.[[9]](#footnote-10)

ט] יש להסתפק בדין כלי עץ העשוי לנחת המשמש אדם ומשמשיו, אם הוא מקב"ט, שהרי טהרת פשוטין וטהרת כלי העשוי לנחת ילפינן להו מחד קרא, דתרוייהו ל"ה דומיא דשק, וכ"ה דפשוטין המשמשין אדם ומשמשיו מקב"ט, ה"נ בכלי העשוי לנחת, ועי' בחזו"א סימן כ"ג סקי"ט מש"כ לדון בזה, ונראה בדבריו שם שנקט לעיקר דכלי העשוי לנחת אינו מקב"ט אף בשהוא משמש אדם ומשמשיו, וכ"נ מד' הרמב"ם בהל' כלים שלא חילק בדין כלי העשוי לנחת ומ' דבכל גוונא אינו מקב"ט, ועמש"כ בזה במנ"ח מ' ק"ס, ואמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט לא מרבינן לי' כ"ה דמרבינן לפשוטין.

והנה כ"ז קשיא למש"כ התוס' והרמב"ן בשבת דמ"ד:, דכיון דפשוטי כלי עץ המיוחדין למדרס טמאין, משום דבטומאת מדרס ל"ב דומיא דשק, ה"נ כלי עץ הבא במידה המיוחד למדרס טמא, אך למש"כ הריטב"א והשיטה להר"נ שם לחלק ביניהם, וכן נסתפק הרמב"ן בשבת דפ"ג:, י"ל דה"נ הן חלוקין לגבי טומאת משמשי אדם ומשמשיו.

עוד י"ל בזה, לדעת הסוברים דאין טומאת משמשי אדם ומשמשיו אלא מדרבנן, דלפ"ז שפיר י"ל דלא ראו חכמים לגזור אלא בפשוטין ולא בכלי העשוי לנחת, וביותר ניחא לדעת הרא"ש והגר"א דטומאת שלחן וכו' הוא משום שהן רחבין ומדרבנן חשיבי ככלי קיבול, דלפ"ז ודאי דל"ש גזירה זו בכלי העשוי לנחת.

י] **או שחיפן בשיש,** הר"ש פירש דכל שהוא מחופה כולו בשיש טהור ככלי אבנים דבתר צפוי אזלינן, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל שחיפהו כולו בשיש טהור, משום שהכלים המצופין אינם מקבלין טומאה, וכ"ש כשחיפה אותן בשיש שאינו מקב"ט, ואזיל הרמב"ם לטעמי' לעיל פי"א מ"ד ובפ"ד מכלים ה"ד דאף כלי עץ המצופה מתכת אינו מקב"ט, ועמש"נ בזה באורך לעיל שם אות י"ד ואילך.

יא] **ושייר בהן מקום הנחת כוסות טמאין,** בפי' הר"ש מכת"י פירש דקאי גם על שלחן שנפחת, דכל שנשתייר בו מקום הנחת כוסו שלא נפחת ה"ה טמא, וכ"ה בפירש"י חגיגה דכ"ו:.

ובחזו"א סימן כ"א סק"א עמד בזה, מהא דתנן לעיל פט"ז מ"א דכל כלי עץ שנחלק לשנים טהור חוץ משלחן הכפול, והרי דשלחן שאינו כפול שנחלק לשנים טהור, ומ' דהיינו אף בשנשתייר בו מקום הנחת כוסות, ועיי"ש סק"ה מש"כ לישב, ועי' לעיל שם אות ח' מש"נ לישב עוד בזה לדעת הר"ש, דכל הא דמטהרינן התם בשלחן שנחלק, הוא משום שנחלק כל השלחן לשנים, וע"כ כבר אינו ראוי למלאכתו, ומשא"כ הכא דעיקר השלחן קיים ואך שנפחתה טבלת השלחן, אך מסגרת השלחן קיימת, ועדין הוא עומד על רגליו, ועדיין הוא ראוי למלאכתו.

יב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ו מכלים הט"ו, השולחן או הדולפקי שחיפן בשייש ושייר בהם מקום הנחת הכוסות מקבלין טומאה, עכ"ל, ושם ה"י כתב, ז"ל, השלחן והדולבקי שנפחתו מקבלין טומאה עד שיחלקו ויבדל כל חלק מחבירו, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דמפרש למתניתין, דשיעורא דשייר מקום הנחת כוסות קאי רק על שלחן שחיפהו בשיש, וכמשמעות לישנא דמתניתין שייר בהן, דקאי על האדם שציפן בשיש ושייר בהן כדי הנחת כוסות, אך בשלחן שנפחת כל שנחלק ונבדל כל חלק מחבירו ה"ה טהור אף אם נשתייר בו כדי הנחת כוסות, ועמדו ע"ז בחזו"נ ובחס"ד.

והטעם בזה נראה, לפמש"נ לעיל פט"ז מ"א אות א' בדעת הרמב"ם, דטעם טהרת כלי עץ שנחלק לשנים, הוא משום שנפסדה צורתו, וכדעת הרמב"ם בכ"ד דכלי שנשבר ונפסדה צורתו טהור, וע"כ ה"ה טהור אף בשחלקי הכלי ראויים לתשמיש, עיי"ש, ואשר ע"כ דוקא בשלחן שחיפהו בשיש שצורת הכלי קיימת, ואך דכל שהוא מצופה בשיש אינו מקב"ט, וע"כ כל שנשתייר מקום הנחת כוסות שאינו מצופה, ה"ה מקב"ט, ומשא"כ בשלחן שנפחת ונבדל כל חלק מחבירו דאין צורת הכלי קיימת, אינו מקב"ט.

יג] והנה מבו' בד' הרמב"ם דמפרש, דהא דתנן הכא דהשלחן והדלפקי שנפחתו טמאין, היינו בשלא נחלקו ונבדלו א' מחבירו, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דכל שלא נבדלו א' מחבירו עדיין השלחן ראוי למלאכתו, אך למש"נ נראה דהטעם בזה הוא, דרק כשנחלקו ונבדלו א' מחבירו, נפסדה צורת השלחן, אך כל שלא נחלקו ונבדלו א' מחבירו, עדיין צורת השלחן קיימת, וע"כ הן מקבלין טומאה.

יד] והנה בתוספתא ב"ב פ"א ה"ג תניא, השלחן והטבלא והדולפקי שנתקסמו וגיר' הגר"א שנפחתו ונשתייר בהן טפח טמאין, ובחס"ד פירש בזה דהיינו דמקום הנחת כוסות הוא טפח,[[10]](#footnote-11) ומבו' לפ"ז דגם בנפחתו הוי שיעורן כדי הנחת כוסות, ועיי"ש שתמה מזה ע"ד הרמב"ם דס"ל דשיעורא דכדי הנחת כוסות לא קאי על נפחתו.

ובפשוטו י"ל בדעת הרמב"ם, דמפרש להתוספתא דאיירי בשנשתברה טבלת השלחן, אך מסגרתו קיימת ועדיין הוא עומד על רגליו, ובכה"ג עדיין צורתו קיימת, וע"כ דמי לחיפהו בשיש דכל שנשתייר בו כדי הנחת כוסות וה"ה עושה מעין מלאכתו ה"ה טמא, וז"פ.

יד] **ר"י אומר מקום הנחת חתיכות,** בפירש"י חגיגה דכ"ו: פירש טעם הפלוגתא, ז"ל, ושייר בהן מן הפחיתה או מן החיפוי כדי הנחת כוסות, טמא שעדיין ראוי למלאכתו ראשונה, ר"י אומר צריך אף הנחת חתיכות לחם ובשר, ואי לא לאו שלחן הוא, עכ"ל, ומ' מדבריו, דרבנן ס"ל דסגי במה שהוא עושה מעין מלאכתו ראשונה, וע"כ ס"ל דכל שנשתייר בו כדי הנחת כוסות והוא עושה מעין מלאכתו טמא, ור"י ס"ל דאף שהוא עושה מעין מלאכתו, מ"מ כל שלא נשתייר בו כדי הנחת חתיכות לאו שלחן הוא, וכנראה היינו דבכה"ג אין בנ"א מקיימין אותו כשלחן, וע"כ הוא טהור.

ובפי' רגמ"ה במנחות דצ"ו:, נ' דטעמא דר' יהודה הוא משום דכל דאין השיור חשוב בטל העץ לגבי הצפוי, ונ' בביאורו, דהגם דכל שנשתייר כדי הנחת כוסות ה"ה עושה מעין מלאכתו, מ"מ בשלחן שציפהו בשיש לא סגי במה שנשתייר מקום כדי מלאכתו שאינו מצופה, דכיון דטהרת כלי המצופה הוא משום דבטל לגבי הצפוי, הרי דכל שעיקרו מצופה, בטל כולו לגבי הצפוי, וע"כ א"א לטמאותו מכח החלק שאינו מצופה שנשתייר בו כדי מלאכתו, ורק בשנשתייר בו שיור חשוב, אין חלק זה בטל לגבי הצפוי, וע"כ הוא מקב"ט.

טו] אמנם בפי' הר"ש בשלהי מתניתין פירש דטעמא דר' יהודה הוא, היא משום דכל שלא נשתייר בו מקום הנחת חתיכות אינו משמש אדם, אלא משמש את הכוסות שהם משמשי אדם.

וביאור הדברים, דהנה בהא דשלחן חשיב כמשמש אדם, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל ספט"ז כתב, ז"ל, שכל כלי עץ שאדם צריך להם צורך קרוב כגון השולחנות והטבלאות וכיו"ב ה"ה נקראין משמשי אדם, וכל שהוא כלי לכלי אחר שצריך לו האדם שהרי אותו הכלי הראשון משמש לכלי השני, ה"ה נקראין משמשי משמשי אדם, עכ"ל, ונ' מדבריו, דהא דהשלחן חשיב משמש אדם, הוא משום שהאדם משתמש בכלים בעודם על השלחן, ונמצא דהשלחן צריך לו צורך קרוב, ומשמש משמשי אדם הוא רק כלי שאין האדם צריך לו כלל, אלא הוא מסייע לכלי אחר שהאדם צריך לו.

ובפי' הראב"ד לתו"כ פר' שמיני כתב, ז"ל, פי' דרך הרבה בנ"א להיות סמוכים על שולחנם בשעה שאוכלים עליו נמצא השולחן והטבלא והדולבקי משמשין גופו של אדם, ומשמשין האוכלין והמשקין שעליהן שהן משמשין של אדם, ?יל"ע לפ"ז, דלכאו' בדין שיהא טמא מדרס, כיון שהוא משמש לישען עליו, וכבר נת' בכ"ד דאף דבר שאינו משמש לשעינת רוב גופו, חשיב ככלי המיוחד למדרס, ועמש"נ במקומו בדעת הראב"ד בזה, וצ"ע כעת,? א"נ האכילה לבדה שהאדם אוכל על השולחן קרוי' תשמיש לו ולמשמשיו, מפני שהוא משמש אותו ואת האוכלין בב"א, ובאכילה שהוא אוכל משם הוא תשמיש גופו של אדם, והנחת אוכלין שעליו היא קרוי' תשמיש למשמשיו, עכ"ל, וכפי' בתרא כתב גם בפי' רבינו הלל שם, ז"ל, משמש את האדם דסועד בהן, ואת משמשי האדם שמניחין בהן קערות וכוסות ושאר כלי תשמישן, עכ"ל.

ומד' הר"ש מבו' דמפרש כד' הראב"ד בפי' בתרא ורבינו הלל, דהא דשלחן חשיב כמשמש אדם, הוא במה שהוא אוכל מן השלחן, וע"כ דוקא כשנשתייר בו מקום הנחת חתיכות שמניחין אותן על השלחן והאדם אוכל מהן, חשיב השלחן כמשמש אדם, אך כל שלא נשתייר אלא מקום הנחת כוסות, שאין האדם שותה מן השלחן עצמו אלא מן הכוסות, לא חשיב השלחן כמשמש אדם, וע"כ הוא טהור, ועי' בחזו"א סימן כ"א סק"י מה שהוסיף לפרש בזה.

טז] ובטעמא דת"ק דפליג ומטמא אף בשנשתייר מקום הנחת כוסות, בפשוטו הי' מקום לומר דהוא משום דס"ל דגם כששותה מן הכוסות המונחין על השלחן, חשיב שהשלחן משמש את האדם, אך ממש"כ הר"ש דסתם ספרא ר' יהודה וכו', מ' דמפרש דת"ק דפליג הוא משום דס"ל דאף שאינו משמש אלא משמשי אדם, ה"ה מקב"ט, וכאשר באמת כ"ה הדין לדעת הרמב"ן ודעימי' שהבאנו לעיל אות ד', דאף משמש משמשי אדם טמא מדרבנן, ועי' בחזו"א סימן כ"א סק"י מש"כ לפרש בזה בע"א.

יז] באלי' רבה פירש בטעם פלוגתא דר"י ות"ק, ז"ל, קסבר ר"י אין טמא עד שישמש את האדם ואת משמשי אדם וכו', והכי תניא בתוספתא ב"מ פ"ו ר' יהודה אומר ג' מדות משום ר"ע, העשוי לשמש את האדם וכו' את הכלים וכו' טהורין, העשוי לשמש את האדם ואת משמשי אדם וכו' טמאין, ות"ק דר' יהודה ר' יוסי היא, דתנן זה הכלל אמר ר' יוסי כל משמשי משמשיו של אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא, וסתם לן תנא דמתני' כר' יוסי, הלכך אם שייר מקום הנחת כוסות לחודי' טמא, שהוא משמש את הכוסות שהם משמשי אדם אפי' שלא בשעת מלאכה, עכ"ל.

ובחזו"א סימן כ"א סק"י פירש בדבריו, דהא דהוא משמש את הכוסות אף שלא בשעת מלאכה, היינו דהכוסות מונחין על השלחן אף ריקנין, ועי' לעיל פט"ז מ"ז אות י"ד שנתבאר ללמוד מד' הגר"א דס"ל, דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, ל"ב שיהי' משמש את הכלים תמיד, אלא כל שדרכו לשמש את הכלים אף שלא בשעת מלאכה, אף שפעמים אינו משמש את הכלים, דומיא דשלחן שאין הכוסות מונחין עליו תמיד, ה"ה מקב"ט, ונת' שם הטעם בזה, דס"ל דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, לאו היינו משום דבכה"ג חשיב ככלי גופי' וכדעת הראב"ד והר"ש, אלא הוא משום דפשוטי כלים המשמשין תשמיש זה מקבלין טומאה, דומיא דדינא דמשמשי אדם ומשמשיו וכדעת הרמב"ם, וע"כ שפיר י"ל דל"ב שיהיו משמשין כלים תמיד, אלא כל שהן משמשין את הכלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ה"ה מקב"ט, אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם מ' להדיא דבעינן שיהא בהן צורך תמיד, ורק בכה"ג הוא דחשיב לקב"ט.

ועיי"ש שנת' עוד, דלדעת הראב"ד והר"ש דטומאת משמשי כלים שלא בשעת מלאכה הוא משום דחשיבי ככלי גופי', בלא"ה ל"ש הך דינא בשלחן, שאינו טפל לכוסות ול"ש לחשבו ככוסות גופייהו, וכמו שעמד בכעי"ז בחזו"א שם, והגר"א דס"ל דמטמאינן לשלחן משום דמשמש לכוסות שלא בשעת מלאכה, אזיל לטעמי' דס"ל דטומאת משמשי כלים שלא בשעת מלאכה, הוא משום דבכה"ג חשיבי פשוטי כלי עץ לקבל טומאה, וע"כ שפיר שייך הך דינא אף בשלחן שמניחין עליו כוסות, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

1. ונ' להדיא בד' הראב"ד, דכל שאין להן לבזבז, אינם מקבלין טומאה אף מדרבנן, וכ"נ ממש"כ שם בביאור פלוגתא דר"ג ורבנן, וקשיא טובא מהא דתנן לקמן פכ"ז מ"א דטבלה שאין לה לבזבז בכלי עץ טמאה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בעיקר מש"כ הראב"ד דבכלי חרס אפשר דלבזבז דידי' לא חשיב משום דכתיב בי' תוך בפירוש, קשיא טובא שהרי להדיא תנן לעיל פ"ב מ"ז דטבלא שיש לה לבזבז טמאה, והנה אמנם הי' מקום לדון, דהגם דמדאורייתא אי"ז מקב"ט אך מדרבנן ה"ז מקב"ט, וכאשר כן מ' בל' הראב"ד, דכל הא דכלי עץ כה"ג אינו מקב"ט כשאינו משמש אדם ומשמשיו, אינו אלא מדרבנן, אך מדרבנן ה"ה מקב"ט דחשבינן לי' ככלי קיבול, אך אי"ז מתישב, שהרי המעיין בד' הראב"ד שם לעיל מינה יראה, דמה שהוצרך הראב"ד להך מילתא דבכ"ח אינו מקב"ט כה"ג, הוא מכח הא דתנן לעיל פ"ב מ"ג הטהורין שבכ"ח וכו' והשלחן, ואם שלחן יש לו לבזבז, הרי דע"ז הוא דתנן דבכ"ח הוא טהור, ומבו' לפ"ז דאף מדרבנן אינו מקב"ט או דמתניתין מדאורייתא קאמר, וא"כ הדק"ל, דמ"ש שלחן שיש לו לבזבז דטהור, מטבלא שיש לה לבזבז דטמאה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. והמאירי שם כתב די"א דאף חצין זכרים ומחצלת שעשאה לסיכוך מקב"ט מדרבנן, ומ"מ מסככין בהן, דמסככין בדבר המקב"ט מדרבנן, ועיי"ש שדחה לזה, וכן דעת רוב הראשונים דאין מסככין בדבר המקב"ט מדרבנן, אך בתרוה"ד סימן צ' צידד דמסככין בו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' הריטב"א בב"ב שם מבו' דס"ל, דבין בשהן משמשין אדם ומשמשיו, ובין בשהן משמשין את האדם לבדו או את משמשיו לבדם, ה"ה טמאין מדרבנן, וצע"ג היאך זה מתישב בד' התו"כ דקמפליג בין שלחן טבלא ודולפקי שהן מקב"ט משום שהן משמשין את האדם ואת משמשי האדם, לסולם וקולב שאינם מקב"ט, משום דסולם משמש את האדם ואינו משמש את משמשי אדם, וקולב משמש את משמשי אדם ואינו משמש את האדם. [↑](#footnote-ref-5)
5. והתוס' שם ובסוכה ד"ה. כתבו לפ"ז, דהא דבדף של נחתומין אמרינן דאין טומאתו אלא מדרבנן, היינו כמ"ד מסגרתו למעלה היתה דמדרבנן טמאה ומדאורייתא תיבעי, או דאה"נ למסקנא לא קאי ההיא שנויא, וטומאת דף של נחתומין היא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובחזו"א סימן כ"ג סקי"ט תמה, דאיזה משמש אדם הי' שלחן של מקדש, ויש להוסיף, דאף לדעת הראב"ד בפ"ב דתמיד שהבאנו לעיל פ"כ מ"ו אות ד' דכלי של הקדש מקב"ט, משום שאם הי' חול הי' ראוי להשתמש בו, צ"ע אם שייך טעם זה בשלחן, דשלחן של מקדש הי' בתבנית אחרת משאר שלחנות, ואין דרך לאכול על שלחן זה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' שם כתבו כן בשם רש"י, אך בפירש"י שלפנינו לא כתב לה"ט אלא לפרש להא דקרינן לה טבלא המתהפכת, דהואיל ואין לה לבזבז, ה"ה ראוי' להשתמש בה מב' צדדים, אך בהא דהיא טמאה פירש דהוא משום דרחבה היא בית קיבולה, וכ"כ התוס' שם ובסוכה ד"ה. בשם רש"י, ועי' פנ"י ושפ"א בסוכה שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב דכ"מ בגמ' דבכורות כאותו סברא, ולכאו' כונתו, דבגמ' בבכורות דל"ח. מ' דלא משכח"ל פשוטי כלי עץ המקבלין טומאה אלא בשהן ראויין למדרסות, ולדרך זו ניחא, דהגם דשלחן וטבלא מקבלין טומאה, אך היינו משום דכה"ג חשיבי כמקבלין, משום שהן רחבין, אך צ"ע, שהרי בכלי חרס כה"ג אינם מקב"ט, כיון שאין להן תוך, וא"כ שפיר הו"ל התם לפרושי דזהו דתנן דכל שאין לו תוך בכ"ח כנגדו בכלי שטף אין לו אחורים לחלוקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובחי' הגר"א לעיל פט"ו מ"ב מבו' ג"כ דפשוטי כלי עץ המקבלין טמאין, ועיי"ש שחילק בין טומאת כלי קיבול, לטומאת פשוטי כלי עץ המקבל, דפשוטי כלי עץ המקבל אינו טמא אלא בשהוא מיוחד לכך, אך כלי קיבול טמא אף בשאינו מיוחד, דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, ועד"ז נת' לעיל פי"ז מט"ו אות ד' בדעת הגר"א, דכלי קיבול טמא אף בשהוא מקבל פסולת משום דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, אך פשוטי כלי עץ המקבלין אין טמאין אלא בשהוא צריך לקבלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף בזה הא דתניא בתוספתא ב"מ פ"ד ה"א דהשלחן והטבלא והדולפקי של מתכת טמאין ושיעורן בטפח, ופירש בזר זהב דכשאין בהן טפח טהורין משום דלא חזו לתשמיש, ובתוספתא ב"ב פ"ו ה"ב תניא, דעור שעשאו לשלחן להיות אוכל עליו טמא ושיעורו בטפח, ויש שדימו ד"ז למש"א בירושלמי סוכה פ"ב ה"ח דכמה כדי שלחנו טפח, וכן פירשו הראשונים דהא דבעינן בסוכה ז' טפחים, הוא משום דגברא באמתא יתיב ושלחנו טפח?אך העירוני דהתם בעי' טפח על ז' טפחים, וגם בעינן טפח מב' הצדדים, וצריך בדיקה בזה?. [↑](#footnote-ref-11)