9בא בהלוואתו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

"בא בהלוואתו" אי בעינן – "כשיעור מעותיו"

הרמב"ם (פ"י מלוה ולוה ה"ו) מחלק בין דין "בא בהלוואתו" לבין דין "פסיקה על הפירות". דבפסיקה על הפירות - סגי ביצא השער, משא"כ בבא בהלוואתו - בעינן שיהיו לו חטים "כשיעור מעותיו". ובשני מקרים אלו חל המקח לענין מי שפרע (רמב"ם מכירה פ"ז ה"ד, ופכ"ב ה"ג), וממילא אין בו איסור רבית, כמו שנתבאר בשיעור הקודם. משא"כ באופן שבא בהלוואתו ולא היה לו, לא חל המקח כלל [אף לענין מי שפרע] "ואינו חייב ליתן לו פירות אלא נותן לו מעות שהלוהו". והיינו אף באופן שהפירות לא התיקרו ולא יהא ריבית בתשלום [לקמן נאריך, אמאי יצא השער מהני רק בפוסק על הפירות ולא בבא בהלוואתו].

ובנמוק"י (לו. בדפי הרי"ף) כותב בשם הרשב"א (סה.), שהדין הנ"ל שלא חל המקח, היינו רק באופן שלא היה קנין ממש – וכל הנידון הוא לענין מי שפרע, שאזי "לא לייטינן ליה על שאינו מקיים דבריו כיון שעיקרן דברי איסור הן ונמצא שהמקח הזה בטל" הובא ברמ"א בחו"מ סימן רט ס"ו. אולם באופן שעשו קנין גמור [סודר וכדו'] ודאי חייב לקיים את המקח, חוץ מחלק הרבית ש"הרי הוא כאבק רבית שאין מוציאין ממוכר ללוקח".

בדברי הרמב"ם הנ"ל מפורש, שבבא בהלוואתו - בעינן שיהא ללוה "כשיעור מעותיו", וכן דקדקו בדבריו הרשב"א (סג.) והנמוק"י (לד: בדפי הרי"ף) וכן הוא בב"י (סימן קסג), אולם הב"י מביא את דעת רבינו ירוחם - שמביא "יש מפרשים דהוו כמו סאה שלוה עליה כמו סאין, וכן נראה עיקר". [אמנם, המהר"ם שי"ף (עה.) דייק אף בשיטת הרמב"ם - שסגי בקצת].

חזינן, שרבינו ירוחם דימה דין בא בהלוואתו לדין סאה בסאה, שגם שם בעינן "יש לו", ושם מפורש (דעת ר' יצחק דף עה., וכן נפסק בשו"ע סימן קסב ס"ב) – שאם יש לו סאה אחת לווה עליו כמה סאין. ואילו לרמב"ם, שאני דין בא בהלוואתו, ובעינן שיהא לו כשיעור מעותיו. והאריכו הראשונים והאחרונים בביאור החילוק לדעת הרמב"ם, כדיבואר.

ביאור דין סאה בסאה

רש"י (עה. ד"ה "כמה כורין") מבאר דהא שמהני ללוות כמה סאין על טיפה אחת, הוא משום שטיפה זאת שביד הלווה "אינה קנויה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה", וממילא טיפה זו "פנויה ללוות עליה" ויכול ללוות עליה כמה כורין, ועיין שיטמ"ק (עה.) בשם השיטה - שהוא משום "דחשבינן להו כבזה אחר זה". אמנם ברשב"א ובנמוק"י הנ"ל פירשו "כל שיש לו טיפה ולוה עליה כמה טיפין רואין כאילו לוה טיפה כנגד טיפה שיש לו וכשהם שתים לווה שתים וכן לעולם" (הובא בט"ז סימן קסג סק"ב).

והיינו, שבין לרש"י ובין לרשב"א ולנמוק"י - אפשר להשתמש באותה טיפה כמה פעמים. אלא שלרשב"א ולנמוק"י - מצרפים גם את הטיפות הנוספות וגם בהם משתמשים כמה פעמים, ואילו לרש"י - הכל חל על הטיפה הראשונה. ועיין שיטמ"ק (שם) שפירש בדעת רש"י – שא"א להשתמש בשאר הטיפות, וטעמו - משום שעל מלוה א"א לפסוק, ועכ"פ על המלוה שנעשה עכשיו - ודאי שא"א לפסוק.

התוס' (עה. ד"ה "ולית") דנים - באופן ההיתר של הלוואת כמה סאין על סאה אחת. מביאים התוס' את שיטת הריב"ן - שההיתר הוא דווקא בזה אחר זה, אמנם מוסיפים התוס' - שיכול לתת לו את הכל ביחד, וסגי בהכי שיאמר לו "קני בזה אחר זה". אולם התוס' חולקים "ומיהו נראה דאין צריך לדקדק אלא לוקח הרבה בבת אחת לרבי יצחק, דאותה טיפה יכול להיות כנגד כל טיפה וטיפה" (וכן הוא בתוס' הרא"ש).

ונראה, שהרשב"א והנמוק"י אזלי בשיטת הריב"ן – שבעינן בזאח"ז. אלא שבשיטת הריב"ן - לא ברירא אם משתמשים באותה טיפה שוב, ואילו לרשב"א ולנמוק"י – ודאי משתמשים שוב באותה טיפה, אלא שהיות והוא בזאח"ז - אפשר לצרף גם את הטיפות הנוספות בכל קנין וקנין. משא"כ לשיטת התוס' במסקנתם - הכל חל בבת אחת על הטיפה הראשונה.

סיכום

מצינו כמה שיטות - בצורת חלות הלוואת כמה סאין על טיפה אחת, והן שתים שהן ארבע.

שיטת רש"י ושיטת התוס' במסקנתם, שהכל חל על הטיפה הראשונה. אמנם לתוס' הכל חל בבת אחת, ואילו לרש"י לא ברירא [אמנם הבאנו בשם השיטה – שפירש ברש"י שהחלות הוא בזאח"ז].

שיטת הריב"ן הרשב"א והנמוק"י, שהחלות הוא בזה אחר זה. אמנם לרשב"א ולנמוק"י - משתמשים גם בטיפה הראשונה וגם בטיפות הנוספות, ואילו בשיטת הריב"ן - לא ברירא אם משתמשים באותה טיפה שוב, או שמא רק בטיפות הנוספות.

ביאור דין מקח

מוסיפים הרשב"א והנמוק"י, שכל זה נכון בהלוואת סאה בסאה "מה שאין לומר כן במוכר", ולא ביארו את טעם החילוק.

והנה, אם היינו סוברים שא"א להשתמש באותה טיפה פעמיים ובעינן דווקא לטיפות הנוספות, ומשום כך חל רק בזה אחר זה [ויתכן שכן היא שיטת הריב"ן כנ"ל] - אתי שפיר בפשיטות הא שבמקח לא שייך היתר זה, שהרי במקח אין כלל טיפה שניה. אולם לשיטת הרשב"א והנמוק"י - הרי אפשר להשתמש בטיפה הראשונה שוב, ונתבאר לעיל שכן היא שיטת רש"י ושיטת התוס' במסקנתם. ולפי"ז החילוק בין סאה בסאה לבין בא בהלוואתו – צ"ב. שהרי רש"י (עה.) ביאר דהא שאפשר להשתמש שוב באותה טיפה, הוא משום שאין הטיפה נקנית למלוה וכנ"ל. ולכאורה אף בבא בהלוואתו כן הוא וכמפורש בתוס' (סג. ד"ה "בשמשך" וסד: ד"ה "האי") שיכול למכרו או לאכלו [הארכנו בנידון זה בשיעור הקודם]. וא"כ מאי שנא מקח, שא"א להשתמש שוב באותה טיפה - ובעינן דווקא שיהא לו פירות כ"שיעור מעותיו" כלשון הרמב"ם. והיא קושית החוו"ד (סק"א) ביתר ביאור.

שיטת החוו"ד [בתוספת ביאור]

מתרץ החוו"ד, דאף שבין בבא בהלוואתו ובין בסאה בסאה אין קנין גמור למלוה - והלווה יכול לאכול את הטיפה שברשותו, אפ"ה - הקנין החלקי שיש למלוה, חלוק גדרו בין בא בהלוואתו לבין סאה בסאה, "דדוקא בהלוואת סאה בסאה שאינו מקנה לו מדעתו דהא בהלוואה מקבלה, רק שחכמים חשבוהו כאילו היא נחלטת למלוה לומר שברשותו נתייקר [ומשו"ה יכול המלוה להקנות סאה ללווה שלא מדעתו – בסאה בסאה, כדאיתא בט"ז סימן קסב סק"ג. ועיין ש"ך שם סק"ז] – משו"ה יכול ללוות עליה כמה פעמים".

אולם לענין בא בהלוואתו, מבאר החוו"ד - שהוא קנין יותר חזק "שמקנה לו בלשון קנין נחשבת כאילו יצא מרשותו ע"י קנין [אף שיכול לאוכלה ולמוכרה כנ"ל], ואינו יכול לפסוק עליה ולמוכרה במעמד אחד כמה פעמים". והיינו, שהוא קנין רק לענין יו"ד ולא לענין חו"מ, וכדמצינו כן גם לענין פרוזבול (חו"מ סמ"ז סכ"ב) - שיכול המלוה להקנות קרקע ללווה שלא מדעתו אף שהוא לחובתו. וכן מצינו לענין עירוב חצירות (או"ח סימן שסו ס"ט) - שסגי בהגבהה טפח אף לשיטות שלא מהני כן בהלכות קנינים. ומשום כך ס"ל לחוו"ד, שבבא בהלוואתו - לא מהני להקנות לו טיפה אחת שלא מדעתו, אף שמהני בסאה בסאה, והוא משום שכאן בעינן גדרי קנינים אף שאינו נקנה לו ממש כנ"ל.

שלא במעמד אחד

החוו"ד ביאר, אמאי בבא בהלוואתו א"א פעמיים על אותה טיפה וכנ"ל. אמנם מיקל החוו"ד "אבל שלא במעמד אחד ודאי דיכול לפסוק ליה כמה פעמים כמו שיכול לפסוק על סאה אחת לכמה אנשים בזה אחר זה כמו כן יכול לפסוק איש אחד כמה פעמים שלא במעמד אחד". אולם לא ביאר מהו "שלא במעמד אחד".

יש הנוהגים לקחת הלוואה בדולרים על סמך "יש לו", ויוצאים מהחדר ונכנסים כמה פעמים - כדי שלא ייחשב מעמד אחד. ולא ברירא אי סגי בהכי, דאולי בעינן הפסק של היסח הדעת וכדו' - שילך לביתו או לעסקיו, ורק אזי - כשחוזר הוי מעמד אחר.

ביאור שיטת הראב"ד לפי הנ"ל

בשיעור הקודם הבאנו את שיטת הראב"ד (פ"ז ממכירה ה"ד) החולק על הרמב"ם, וסבירא ליה שבבא בהלוואתו אין "מי שפרע", ואעפ"כ אין בו משום רבית וכלשונו "וההיא לאו לענין קניה מיירי אלא לאסור רבית", והבאנו את ביאורו של התוי"ט - שהוא משום ש"עשו שאינו זוכה כזוכה". אולם להנ"ל יתכן לפרש את דברי הראב"ד כפשוטם, שהוא קנין לענין יו"ד ולא לענין חו"מ וכנ"ל, וכדמצינו כן לענין פרוזבול ולענין עירוב חצרות.

ביאור שיטת רבינו ירוחם

הבאנו את שיטת רבינו ירוחם, שאף בבא בהלוואתו סגי בטיפה אחת. להנ"ל ביאורו פשוט, שהרי החוו"ד ביאר שאין כאן קנין גמור אלא קנין לענין יו"ד [ואולי כן היא גם שיטת הראב"ד כנ"ל]. אמנם החוו"ד קאי בשיטת הרמב"ם - שאף בקנין זה בעינן לגדרי הקנינים [שלא כסאה בסאה], ומשום כך ס"ל לרמב"ם שבעינן "כשיעור מעותיו". אולם בדעת רבינו ירוחם נאמר בפשיטות, שמשום שאין כאן קנין בגדרי חו"מ – ס"ל שאפשר להשתמש באותה טיפה שוב ושוב. והיינו, שנחלקו הרמב"ם ורבינו ירוחם, בקנין שהוא רק לענין יו"ד - אם בעינן ביה כל גדרי הקנינים או לא.

עוד בשיטת רבינו ירוחם

הרמ"א (סימן קסג ס"א) מביא את דברי ההגהות מרדכי (אות תלב) "נאמן המוכר לומר שיש לו ואין צריך ראיה".

טוען הגר"א, שדברי ההגהות מרדכי - אתו שפיר רק לשיטת רבינו ירוחם, דלשיטתו סגי בטיפה אחת – וממילא יכול בקלות להשיג זאת, ו"לא שביק איניש היתירא ועביד איסורא", וכדביאר הגר"א ביתר אריכות לעיל (סימן קסב ס"ב אות יא). משא"כ לשיטת המחבר - הסובר כרמב"ם שבעינן "כשיעור מעותיו", לא יהא נאמן לומר שיש לו - כיון שיתכן שאינו יכול להשיג סכום זה בקלות. והיינו שלדעת הגר"א, ההגהות מרדכי - ע"כ סבירא כדעת רבינו ירוחם, והרמ"א כאן ע"כ פליג על המחבר – וסבירא ליה שלא בעינן כשיעור מעותיו.

אמנם, עיקר דברי הגר"א בביאור דעת ההגהות מרדכי - צ"ב, אמאי לא יהא נאמן - בלא הטעם של "לא שביק איניש...", שהרי אנן ביו"ד קיימינן [ואף הקנין הוא רק לענין יו"ד וכנ"ל], וא"כ אפשר לפרש את כוונת ההגהות מרדכי בפשטות – שהוא מדין "עד אחד נאמן באיסורים", ולא תליא כלל בשיטת רבינו ירוחם, וכריהטת הרמ"א - שלא נחלק כלל על המחבר.

השגת ה"אמרי ברוך"

החוו"ד פשיטא ליה שבבא בהלוואתו [ויש לו] אינו קנין גמור וכדהביא מדברי התוס', ומשום כך הוקשה לו מה בין זה לבין הלוואת סאה בסאה, ונדחק טובא בביאור החילוק וכנ"ל.

טוען האמרי ברוך, שלא כל הראשונים מודו לדברי התוס' הנ"ל. שהרי רש"י (סג: ד"ה "יש לו", וכן הוא בעוד -ראשונים) פירש את טעם ההיתר של "יש לו" - משום שקאי במי שפרע [הארכנו בנידון זה בשיעורים לעיל], ושיטת הסמ"ע (סימן רט סקכ"ג) - שמי שפרע הוא רק כנגד מה שיש לו ששייך בו קנין דאורייתא. ופשיטא ליה לאמרי ברוך, שלפי טעם זה - אסור לו למכור או לאכול את החטין שעליהם חל המקח, ודלא כשיטת התוס' הנ"ל. וא"כ החילוק בין מקח בבא בהלוואתו לבין דין סאה בסאה הוא פשוט, דבא בהלוואתו הוא קנין גמור ומשום כך בעינן ביה "כשיעור מעותיו", משא"כ סאה בסאה שהוא קנין חלש [קנין של יו"ד, וכדסבירא ליה לחוו"ד בבא בהלוואתו] שפיר אפשר להשתמש באותה טיפה שוב ושוב. ולא בעינן לדוחק של החוו"ד – שיש שני דרגות בקנין חלש.

יצא השער – בבא בהלוואתו

בברייתא של ר' אושעיא (סג.) מפורש, שבבא בהלוואתו – בעינן יש לו ולא סגי ביצא השער. והארכנו בשיעורים לעיל, שהוא משום שאין לו כסף לקנות אצל אחרים, ומה יהני יצא השער - שהוא משום "אע"פ שאין לזה יש לזה".

המהרש"א (סב: על התוס' ד"ה "הרי") נוקט, שבאופן שבשעת הפסיקה – הקונה [הלווה] פוטר את המוכר לגמרי מהחוב, יהני בא בהלוואתו - אף באופן שאין לו [כשיצא השער], וכדין פוסק על הפירות. ותמה הקרני ראם "אין דבריו מובנים דמ"מ כיון דאין לו ולא נתן לו מעות מה יהני דיש לזה כיון דאינו יכול ליקח שאין לו מעות". והיינו, שהבין כנ"ל, שכל ההיתר של יצא השער - הוא משום שיכול להשיג פירות וממילא נחשב כ"יש לו". ומקור סברא זו בסוגיא (סג:) "רבה ורב יוסף דאמרי תרוויהו מאי טעמא אמרי רבנן פוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, דאמר ליה שקילא טיבותיך ושדייא אחיזרי מאי אהנית לי אי הוו לי זוזי בידי הוה מזבנינא בהיני ובשילי בזולא", וביארנו בשיעורים לעיל - שהוא טעם גם מצד המלוה וגם מצד הלווה.

בדברי המהרש"א ע"כ צ"ל, דס"ל שההיתר של יצא השער - הוא טעם נפרד, והוא שייך אף במקום שלא שייך לומר "מאי אהנית לי...". וכן מוכח בדברי הרא"ש (סימן סא), דמביא שם שמהני הלוואת סאה בסאה כשיצא השער "ואע"פ שאין לו מעות בשעת הלוואה יכול הוא ליקח פירות באשראי כיון שיצא השער או ילוה מחבירו". מבאר הרא"ש "ואע"ג דאמר לעיל אין מעמידין מלוה ע"ג פירות אא"כ יש לו ואע"פ שיצא השער, שאני התם כיון דהלוהו מעות מתחלה מיחזי כרבית אבל הלוואת סאה על שער שבשוק שרו רבנן".

חזינן בדעת הרא"ש, שמעיקר הדין היה מהני יצא השער אף בבא בהלוואתו, כיון שנחשב כ"יש לו" משום שיכול להשיג באשראי וכדו', אף שלא שייך באופן זה - סברת "מאי אהנית לי...", וכדמוכח כן בדברי המהרש"א. **[לפרט יותר]**

נ"מ בהנ"ל

השערי דעה (ריש סימן קעה) דן, באופן שפוסק על פירות - ונותן לו קצת כסף אולם לא כנגד כל המקח, וטוען השערי דעה, שלפי הרא"ש הנ"ל - צריך להיות מותר.

וביאורו, שהרי לרא"ש - כל שיצא השער נחשב כ"יש לו", וא"כ - כל שנתן פרוטה לחלות הקנין, סגי בהכי. [ואף שמדרבנן לא קונה, הרי סגי בהכי - שיהא כאן מי שפרע, כמו שנתבאר בשיעורים לעיל]. משא"כ לשיטת רש"י, שיצא השער מהני משום שהמוכר יוכל לקנות את הפירות בכסף שקיבל מהקונה [וכהבנת הקרני ראם], פשיטא שבעינן שיתן לו כסף מהני משום כנגד כל המקח.

והיינו, שלדעת הרא"ש יצא השער הוא היתר לחוד [והוא פועל מצד המוכר שנחשב כ"יש לו"], ולא בעינן להיתר של "מאי אהנית לי..." [שהוא מצד הקונה], וממילא סגי בפרוטה ולא בעינן "כשיעור מעותיו". ואף בבא בהלוואתו, היה צריך להועיל יצא השער - אף שלא שייך סברת "מאי אהנית לי...", אלא שאסור - משום שמיחזי כרבית, ולכן בעינן יש לו. [ועיין שערי דעה (סימן קעה סוף סק"א), שבעינן לטעם של "מאי אהנית לי..." - באופן שיצא רק השער של עיירות, עיי"ש].

ואילו לרש"י, לעולם צריך את הטעם של "מאי אהנית לי...", וממילא אף בפוסק על הפירות יצטרכו כסף כנגד כל המקח. ועיין שיטמ"ק בריש פרקין בשם תוס' משאנ"ץ שמוכח בו כשיטת הרא"ש - שכל טעם מהני לחוד.

אולם בדברי הרשב"א (סב: ד"ה "בעה"ב"), מפורש שלא כדעת הרא"ש, וס"ל שבעינן לשני הטעמים יחד. וכן הוא במקור מים חיים בריש סימן קעה בשם הריטב"א (והוא במיוחסות עב:). והיינו, שבפוסק על הפירות - בעינן לשני הטעמים, מאי אהנית לי - מצד הלוקח, ויצא השער - מצד המוכר.

ביאור שיטת המהרש"א

להנ"ל נראה לבאר, שפלוגתת המהרש"א והקרני ראם תליא - באשלי רברבי.

הקרני רא"ם ס"ל כשיטת הרשב"א והתוס' שאנ"ץ - שאף ביצא השער בעינן לטעם של "מאי אהנית לי...", ומשום כך תמה על המהרש"א - המתיר באופן שפטרו מהחוב אף במקום שאין לו.

להנ"ל לא קשיא כלל, דהמהרש"א ס"ל כשיטת הרא"ש שהם שני היתרים נפרדים. ובכל בא בהלוואתו שייך היתירא של יצא השער - כיון שנחשב שיש לו, אלא שאסור - משום מיחזי כרבית. וא"כ, באופן שפטרו מהחוב - שנהפך למקח ואין כאן מיחזי כרבית, שוב לא בעינן לטעם של "מאי אהנית לי...", וסגי ביצא השער - אף באופן שאין לו.

ובזה גם תליא הנידון - אי סגי בקצת מעות כשפוסק על הפירות, וכמו שנתבאר. שלשיטת הרא"ש - סגי בהא שיצא השער וסגי בפרוטה כדי שיהא קנין. משא"כ לשיטת הרשב"א - שתמיד בעינן לטעם של "מאי אהנית לי...", א"כ ודאי צריכים שיתן מעות כנגד כל המקח, והיא פלוגתת השערי דעה והמקור מים חיים בריש סימן קעה.

ביאור הסוגיא להנ"ל

הגמ' (סב:) שאלה על המשנה "וכי אין לו יין מאי הוי והתניא אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער, יצא השער פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה", ומתרץ רבא שאיירי בלקח בהלוואתו. ותמהו הראשונים - מאי ס"ד לגמ', שהרי להדיא במשנה - שהסיפא איירי בבא בהלוואתו.

לדברי הרא"ש, נראה ביאורו פשוט [עיין שערי דעה הנ"ל]. שהרי כל שיצא השער נחשב כיש לו – ואין כאן רבית, אלא שאסור משום מיחזי כרבית. א"כ, במשנה - שתחלת המקח היה בכסף אלא שאח"כ קנה יין בחוב החטים, ס"ל לגמ' שגם המשך העיסקא נחשב כמקח [והיא באמת שיטת רב האי שהובא בראשונים] - ולא נחשב כ"בא בהלוואתו", ומשום כך אין כאן מיחזי כרבית. ומשום כך שאלה הגמ' - מאי איכפת לן ש"יין אין לו", שהרי כל שיצא השער - מהני במקח אף כשאין לו. ותירצה הגמ', שגם הרישא איירי בבא בהלוואתו - ומשום כך בעינן יש לו.