בור שהוא אדם השוכב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# תורת אדם המזיק באדם שבצורת בור

**א. מתני'** דף ל"א. ב' קדרין וכו' ונתקל השני בראשון, ראשון חייב בנזקי שני, ובגמ' קאמר דהאי דינא הוא לא מבעיא לר"מ דנתקל פושע, אלא אף לרבנן דנתקל לאו פושע, מ"מ היה לו לעמוד או דהיה לו להזהיר.

**הנה** נידון שמעתין הוא באדם המוטל ושוכב כתקלה ברה"ר שנתקלים בו וניזוקים, ותנן במשנתינו ובברייתא בגמ' דחייב. ובמושכל ראשון לא שייך לחייבו אלא **מדין בור**, דכל מהותו וצורתו כבור מפני **שהוא לא עשה כלום, ואדרבה הניזק בא והזיק עצמו,** וכל שייכותו לנזק הוא בזה, שהעמיד את 'התקלה' והכין 'מקום נזק', וזהו ממש כל חידושא דבור יותר משאר המזיקים, ולכך פטור על הכלים (ומיתת אדם). **ובאמת** יש ראשונים דנקטו הכי להלכה, דאדם שנתקל ונשאר שוכב שם, כל חיובו הוא רק מפרשת בור ופטור על הכלים דשני[[1]](#footnote-2), כמש"כ הנמ"י (ד"ה חייב בנזקו), הראשון חייב בנזקי גופו של שני ולא בנזקי ממונו של שני, **דנתקל באחר כנתקל בבור הוא דהא ראשון נעשה בתקלה זו כבור דלא עביד מידי**, דלא מצינו בור שחייבו בו את הכלים, ואע"ג דבשאר נזקי אדם חייבין אפי' באונס ולא חשבינן ליה כבור, **התם הוא דקעביד איהו מעשה דקאתי היזקא מכחו, אבל הכא חבריה הוא דאיתזק ביה**. וכן בבעה"מ (ל"ט ד"ה האי מאי) מהו אע"ג דה"ל פושע אי"ז חשוב אדם אלא בור, **כיון דלאו מכחו קא אזיל הנזק אלא תקלה הוא שנתקל האחר בו**, ה"ל ראשון הוא עצמו בור, עכ"ל.

**ב. אמנם** בסוגיין מתבאר בכמה מקומות דשייך לחייבו משום אדם המזיק, **חדא,** מדתנן שני 'קדרים' וכו' משמע דכוונת התנא לומר דחייב בתשלום על הקדרות, דאל"כ מ"ט תנן 'קדרים', וכן דייק **הרא"ש** (סי' ט' ד"ה והקשו), וא"כ ע"כ חיובו מפרשת אדם המזיק דאי משום בור הרי הוא פטור על הכלים. **ב. כן** הוכיחו התוס' (סוף העמוד)מדתנן (ל"א:) עמד בעל קורה ונשברה חבית בקורה חייב, הרי דחייב על כלים, אלמא יש כאן תורת אדם המזיק, וכן הוכיח המלחמות (עמוד ל"ט ד"ה ועוד)[[2]](#footnote-3). **ג. כן** מפורש בדברי רבא (לפי ל"ב לרש"י, ול"ק להר"ח ודעימיה) דחילוק דרבא בין ראשון לשני הוא דראשון חייב על **נזקי ממונו דהניזק,** כי הוא חייב מדין אדם, (משא"כ השני), וכ"ה לכל הראשונים דיש להדיא צד בגמ' (או ל"ק או ל"ב) דהראשון הוה אדם המזיק, אלמא שייך בכה"ג תורת אדם המזיק. **ד.** גם לל"ק (ומסקנת הסוגיא) דמה דחילק רבא בין הראשון לשני היינו לענין אם כורה את משאו לבור, ולא דיבר על גופו שהזיק, מ"מ כתבו רש"י (ד"ה ראשון חייב) ותוס' והרא"ש, **דבין הראשון בין השני הם אדם המזיק**[[3]](#footnote-4), וכ"כ תוס' בסוף ד"ה אמר, דגם לר"ח לפי המסקנא יש בשניהם תורת אדם המזיק[[4]](#footnote-5).

**ג. וקשה** טובא, דהרי האדם לא עשה ולא כלום ועל מה תחייב אותו[[5]](#footnote-6), ועוד דהרי הניזק בא והזיק את עצמו, ואיך נוכל לחייבו כאדם המזיק, והרי **זהו כל חידושא דבור** (שאין בשאר המזיקים). **וכן** קשה לרב דמחייב על בור דממונו מדין שור, והרי שור ענינו דהוא 'מזיק' (במעשה), וכאן השור לא עביד מידי, ועוד דהניזק בא למזיק וזהו כל עצמו של בור.

**והנה** החזו"א (א' א') הקשה עוד, דתנן במשנתינו (ב.) 'מבעה' ולחד מ"ד היינו אדם, ותנן לא הרי המבעה כהרי הבור, דמבעה (ושור) הם הולכים ומזיקים משא"כ בור. ותימה דהא בשמעתין משכח"ל אדם שאינו הולך ומזיק. ועי"ש בחזו"א שהסיק דאה"נ א"א לחייבו מצד אדם לחוד, אלא ילפינן לה במה הצד של אדם ובור. **ולפי"ז** מיושב הקו' הראשונה נמי, דאה"נ חיובו מיוסד נמי על חידושא דבור[[6]](#footnote-7).

**והוא** דבר תמוה, דלא נזכר כן באחד מן הראשונים והאחרונים, וכן דבר זה נסתר משיטת שמואל, והכי קי"ל, דס"ל דבמה הצד לא מהני לחייב בבור דממונו מדין שור, ומשום דהוא בצורת תקלה ובור, וא"כ ה"ה לאדם, וע"כ דבאדם לא בעי כלל במה הצד וצ"ע[[7]](#footnote-8).

**ד. ואשר יראה בזה,** דלתורת 'אדם המזיק' אי"צ דווקא מעשה, אלא הטילה התורה חובת תשלום **לכל מה שהאדם הזיק בנזק ישיר מגופו,** דאדם אחראי על כל הנזקים דקאתו מגופיה[[8]](#footnote-9), וכל מה דמצינו דגרמא פטור ובעינן גדרי מעשה, היינו כאשר אין הנזק בגוף גופו של האדם אלא מדברים שזרק וכדו', **דבזה בעינן 'מעשה' כדי שיתייחס אליו הנזק,** וכשהנזק בא מכח נוסף הוה גרמא ופטור[[9]](#footnote-10), אבל בשמעתין **דניזוק בגופו של האדם ע"כ מתייחס אליו הנזק,** דכאשר הוא שוכב כתקלה וניזוקים בו **הרי הוא מעמיד עצמו כמזיק,** וזהו דין 'אדם שמזיק', ואף שלא עשה כלום, הוא נתבע אהא גופא שבפשיעתו הוא מעמיד את עצמו ומקיים עצמו שם וכמש"נ.

**והא** דאיתא בכמה דוכתי דחידושא דבור הוא מה שהניזק קאתי למזיק ומזיק את עצמו, ולכאו' לפי"ז אי"ז חידוש בבור אלא גם באדם. וי"ל דלעולם הוא חידוש רק בבור, והיינו דרק **בבור באמת נחשב דהוא 'הזיק את עצמו',** דכל עצמו של 'בור' הוא מקום נזק גרידא ד'המזיק' לא נמצא שם אלא כרה הבור והלך לו, ונמצא דאין כאן אלא **'מקום נזק' המנותק לגמרי מהאיש המזיק,** וגם בגוונא דאין חיובו משום כורה אלא משום דהו"ל למלויי וכו' דהוא כסדר כמעמיד הבור, היינו רק דהוא המקיים של 'הבור', אבל עצמו של 'הבור' הוא מקום שאין שם מזיק אלא הניזק (בכח עצמו) מגיע ומזיק עצמו בחבט ובהבל, **וזהו החידוש הגדול דבור,** ועל זה הוא פטור על כלים, אבל כאשר **המזיק נמצא**, כגון הכא **דהנזק הוא בגוף עצמו של האדם והוא בבחירתו מעמיד עצמו להזיק,** שפיר הוא אדם המזיק.

**ועולה,** דאין חידושא דבור בהא דהוא קיים כתקלה ובאים אליו ואינו עושה מעשה נזק, אלא **החידוש הוא מה שאין שם איש "מזיק",** אלא "מקום נזק ללא איש מזיק" ורק מה"ט כל הנזק מתייחס לניזק, ומוגדר שהזיק את עצמו, ואהא חידשה התורה דיש חיוב חדש על העמדת מקום נזק (שאנשים יבואו ויזיקו את עצמם שם). **ומיושב** מה שהקשינו, דבאמת אדם אי"צ מעשה, וכן לא נחשב דהוא הזיק א"ע, דהכא יש מזיק שהזיקו.

**והא** דקרי ליה התנא 'הולך ומזיק', צ"ל דאין כוונת התנא 'הולך' ומזיק, שנעקר מדוכתא לדוכתא, אלא עיקרו נשנה כלפי בור, דחלוק אדם ושור מבור, וא"כ יל"פ דהיינו דבאדם ושור יש שם "מזיק", משא"כ בור "דהמזיק" לא קיים בשעת הנזק, ולית ביה שם 'מזיק', אלא הוא מקום דקאתי הניזק ומזיק את עצמו שם וכמש"נ[[10]](#footnote-11).

**ה. הנה** אף שנתבאר דאדם המזיק חייב מחמת עצם זה שמעמיד עצמו כמזיק גם ללא מעשה, עדיין ילה"ק דסוף סוף הרי גם חבירו הניזק בא אליו, וא"כ **יש לו שותף 'במעשה הנזק'**, ואדרבה הניזק חלקו גדול מהמזיק דהרי הוא עשה מעשה שבא, והראשון אינו אלא שוכב כתקלה, ומ"ט יתחייב (הכל).

**עוד** קשה,דעד כמה דמבואר כאן דיש בזה תורת אדם המזיק, א"כ מ"ט בעי 'לפשיעה' דנתקל פושע והיה לו לעמוד, והרי אדם מועד לעולם וחייב בין באונס בין ברצון, ולא מבעיא דקשיא לרמב"ן (ב"מ פ"ב) דס"ל דאדם חייב אף על אונס גמור, אלא אף לתוס' דחייב רק על אונס כעין אבידה, אבל הרי דעת הרמב"ם (פ"ו מחובל ה"א) והנמ"י דנתקל לאו פושע אי"ז דרגת אונס לפטור אדם המזיק, וכ"כ הרשב"א כ"ח: דאדם המזיק חייב בזה, וכיון דסוגיין הוא חיוב של אדם המזיק מ"ט בעי לפשיעה, כך הקשו כמה מרבותינו רה"י (רבי שלמה סי' ו', משנת רבי אהרן סי' י"ג, וחידושי ר' נחום), וכעי"ז הקש' הגר"ח הלכ' שכירות פ"ג.

**ו. וביאור הענין,** (יסוד הדברים עי' חי' רבי שלמה שם, וחידושי הגר"נ) דכאשר אינו עושה כלום אין לו שם מזיק אלא משום זה גופא **שמעמיד את עצמו כמזיק**, והיינו דהוא לא אמור להיות כאן, וכדאמרינן שהיה לו לעמוד ולא עמד וכדו', אבל בלא"ה אי"ז נחשב "שהוא מזיק" אלא הגדרתו שהוא כשוכב ומשתמש בעלמא ברה"ר לשכיבה, והלה **המהלך ניזוק בו**, ורק **אחרי שהוא פושע** במה שנמצא שם, הרי בזה גופא **הוא בשם מזיק** והשני אינו אלא "מהלך", ולפיכך הוא חייב, ומיושב הא דהוצרך הש"ס לפשיעה אע"פ שאדם מועד לעולם, דרק ע"י הפשיעה נעשה לאדם המזיק. **וכעי"ז** כתב שם הגר"ח, דדוקא כאשר עושה מעשה נזק שפיר אמרינן אדם מועד לעולם, אבל כאשר לא עשה מעשה נזק אלא 'הוזקו בו', הגם דהוא בכלל פרשת אדם המזיק מ"מ לא אמרינן בזה 'אדם מועד לעולם', והעמיד הדברים ע"פ הגמ' בדף מ"ח. דשניהם ברשות הזיקו חייבים, הוזקו פטורים, ושלא ברשות בהוזקו חייבים, ולכך צריך הכא לפשיעה להגדירו שאינו ברשות, דע"י שהוא פושע הוה שלא ברשות וא"כ הוא "נחשב מזיק" והמהלך הוא ברשות, לפיכך אין כאן אלא מזיק אחד. **ומעתה** מיושב נמי הקו' הראשונה, דאין זה נחשב דיש לו שותף לנזק, אלא דהלה 'מהלך' והשוכב הוא ה'מזיק'.

**וכן** נראה קצת לשון המלחמות (עמ' ל"ט) ד"ה ועוד אם "**דכל פושע** שהוא עצמו **עומד בפשיעתו** חייב אפי' על נזקי ממון דתנן אם עמד בעל קורה", והיינו כהנ"ל דהפשיעה עצמה היא מעמידה אותו כמזיק, ולכך חלוק מבור וחייב על כלים. ועי' גם לשון התוס' בסוף העמוד, '**כיון דפושע** הוא אמאי פטור כשגופו הזיק ממון השני ואע"פ שאין מזיק בידים'.

**ז. ונראה** דזהו נמי טעמו דרב דס"ל דכאשר **הבור הוא ממונו יש בזה חיוב דשור,** וגדר הדברים כהנ"ל, דכיון דממונו שם א"כ **"המזיק" נמצא שם,** ודוקא בור של הפקר דחיובו רק משום הכרייה, א"כ יש ניתוק בין המזיק לנזק, משא"כ "כשממונו מזיק" זהו גופא תביעתו. ולשמואל חלוק שור מאדם, דס"ל דבשור אין שייך כדבר הזה, דכל תורת חיוב דממונו הוא בהכרח ובדווקא על ממון שהולך ומזיק, **דלא עשאתו תורה אחראי על ממונו אלא כאשר הוא כח פעיל והולך**[[11]](#footnote-12), והיינו דבשלמא באדם דהנזק בא **מהאדם עצמו** אמרינן דהוא אחראי וחייב על כל נזק הישיר מגופו, אבל בהא דנתחדש דאדם אחראי על 'ממונו' (דהוא דבר חיצוני ונפרד ממנו) אינו אחראי אלא כאשר הוא מחזיק **'מזיק חי, שעושה מעשה ומזיק**', וממילא בבור דממונו לא שייך כלל תורת אחריות ד'ממונו' **ועל כן אין כאן אלא את פרשת בור,** דנתחדש בה דהעמדת מקום נזק מחייבתו, (וממונו רק אהני דנחשב שהוא מעמיד ומקיים את מקום נזק ואע"פ שלא כרהו). **ובאמת** בתוס' ג: ובכמה ראשונים מבואר דלרב צריך במה הצד לחייב משום שור, דאל"כ איכא למפרך דשור הוא בע"ח וכוונתו להזיק, אבל באדם לא הוצרכנו ל'במה הצד' וכהנ"ל. ויש לבאר משום דחלוק שור מאדם, דבאדם הוא יותר פשוט דעצם חיובו הוא מה שהוא הזיק ולא בעי מעשה, אבל בשור מצד פרשת שור לחוד לא היינו מחייבים (וכסברא הנ"ל), ולכך בעי 'במה הצד' לעשות 'יוכיח' מבור, דלא הקפידה תורה על שאינו הולך ומזיק.

**ח. הנה** יל"ע, דהכא מתבאר דבעצם זה שהוא מעמיד עצמו שם בפשיעה הרי הוא 'אדם המזיק', וצ"ע דהרי כתב הרמב"ן במלחמות בסוגיא לעיל, דנתקל פושע אינו נחשב אדם המזיק, וז"ל דהכא לא הוי אדם המזיק דלאו מכחו קאזיל **שהקרקע שנתקל בה דחפתו,** ודמי למי שדחפו אדם ונפלה כדו והזיקה דלאו מכוחו דידיה מזיק, ולר"מ כיון שלא היה לו ליכשל בקרקע חייב, ולא דמי לאבן מונחת לו בחיקו, דהתם כיון שעמד ומפני עמידתו נפלה הו"ל כחו, אבל הכא כיון **שנתקל ע"כ נפל מכח הקרקע שנתקל בו,** [ועי"ש שמחמת זה פירש דהו"ל כאש דבעידנא דקאזלי מזקי כאבנו וכו'], וא"כ מ"ט הכא למ"ד נתקל פושע הוה אדם המזיק. **עו"ק** דאם הראשון הוא אדם המזיק, מ"ט לא יתחייב מדין כריית בור על ממונו של השני, דהרי אם מציאותו שם נחשבת אפי' למעשה דאדם המזיק כ"ש שיחשב לכורה בור[[12]](#footnote-13).

**ונראה,** דכל יסוד הנ"ל דאדם המזיק לא בעי מעשה, ה"מ כשניזוק בגוף האדם עצמו, אבל כשלא ניזוק ע"י הגוף עצמו הרי בעי מעשה כדי לייחס אליו את הנזק, וכגון הא דאיתא לעיל כ"ו. היתה לה אבן בחיקו וכו' דחייב משום אדם המזיק והרשב"א בתוה"ב (א' י"א.) למד מזה למעשה שחיטה ולמעשה טבילה דכל הרפיית שרירים ויוצא דבר "דקאתי מכח בן דעת" הרי"ז מתיחס אליו, ולכאו' צ"ע דהרי נתבאר דלאדם המזיק אי"צ מעשה, ומה ענינו לשחיטה וטבילה, וע"כ דכל מה דאמרן דלא בעי מעשה, היינו **בניזק בגוף האדם עצמו דאז בהכרח מתייחס הנזק אליו**, אבל כיון **דהאבן יצאה ממנו, אז יש לנו לדון אם הנזק שהזיקה האבן מתייחס אליו**, ואהא קאמר הרשב"א דנתבאר שם דכל דאתי **מכח** בן דעת מתייחס הדבר אליו וה"ה בשחיטה וטבילה, אבל כאשר ניזוק בגוף האדם עצמו אי"צ לזה. **ומעתה** ניחא דהמלחמות דלעיל איירי דניזוק בחרסים ובמים דקאתו ממנו, ובשביל שיחשב אדם המזיק ויתייחס הנזק אליו בעינן דיהא מכוחו, ואהא כתב דבאמת **מכח הקרקע הוא**, משא"כ הכא דהוא ניזוק באדם עצמו ממש[[13]](#footnote-14).

**ומיושב** נמי השאלה השניה, דכל מה דנחשב אדם המזיק הוא רק לגבי מה שנעשה נזק מגופו עצמו, אבל לגבי להעמיד כאן כריית בור הרי זה כבר מעבר לעצם גופו, ולזה בעי תורת מעשה כדי שהבנין הקיים כבור יתייחס אליו[[14]](#footnote-15) [[15]](#footnote-16).

**ט. הנה** בל"ב דרבא מתבאר (לד' רש"י) דהראשון הוא אדם המזיק והשני חייב על גופו מדין בור (ועל משאם גם הראשון פטור, דנתקל לאו פושע ולא נחשבים שכרו את משאם לבור)[[16]](#footnote-17). והראשונים נתקשו בזה, דהרי הפשיעה דהיה לו לעמוד ולא עמד שווה בשניהם, ואי משום מעשה ההתקלות הרי שניהם אנוסים, ומ"ש הראשון מהשני. ובתוס' פירשו דהשני אנוס יותר מהראשון, וזהו נמי משמעות רש"י. ועדיין צ"ע מ"ל אונס גדול ומ"ל אונס קטן, ובר"פ והרא"ש כתבו דבאמת לישנא זו צ"ע, אמנם לא קאי הכי.

**ועיין** ברבינו פרץ, וכ"ה בתוס' במהלך השני, שפירשו דאיירי למ"ד נתקל פושע, ולכך הראשון הוה אדם המזיק, ועי"ש ברבינו פרץ דלעולם בעי מעשה, ולכך דווקא הראשון דפשע הוה אדם המזיק ולא השני, ואף דהמעשה פשיעה עצמו דהראשון אינו בשעת הנזק, **מ"מ מצטרף אליו אח"כ הפשיעה דהיה לו לעמוד.** והדברים צ"ב טובא, דאם בהא גופא פליג ל"ב דס"ל דאדם המזיק בעי מעשה (ודלא כהנ"ל), א"כ מה אהני האי מעשה דאינו בשעת הנזק, ור"פ עמד על כך וכתב "ראשון שפשע בנפילה שהוא מעשה, חשוב אדם המזיק אף בהיזק הבא אח"כ ממילא", והדברים סתומים וחתומים[[17]](#footnote-18). **וכן** צע"ק, דא"כ נחלקו ב' הלשונות בדבר יסודי ביותר בעיקר תורת אדם המזיק אם הוא דוקא ע"י מעשה או לא, ולא משמע כן.

**י. והנראה בזה,** דודאי עיקר חיובו דאדם המזיק הוא מעצם זה דנעמד ומוגדר כמזיק, ולא בעי מעשה וכמש"נ, אלא דל"ב ס"ל דאין לו שם 'מזיק' בהא גופא דהיה יכול לשנות את מצבו ולעמוד, דבכדי שיחשב שהוא מוגדר 'מזיק', בעינן **דבמעשה שהוא עשה** הניח והגדיר מצב זה שהוא נמצא שם כמזיק, ולכך כ' ר"פ דרק למ"ד נתקל פושע **שהעשייה היא פשיעה** ושלא כדין, חשבינן שמעמיד עצמו ומגדירו ל'מזיק', ושייך לקרותו 'אדם המזיק' וכמש"נ, אבל למ"ד נתקל לאו פושע, שאין דרך בנ"א להתבונן שלא להיתקל, נמצא **דעצם ההיתקלות היא הילוך בזכות,** וא"כ הוא **לא עשה כאן מעשה שהגדיר עצמו למזיק**, ואדרבה קעביד מעשה השתמשות (ועצם השימוש והשכיבה נחשב שימוש כדין וברשות), ומה דאח"כ הוא פושע שאינו עומד, **אי"ז יכול להגדירו דהוא 'מזיק'** וממילא לא הוה בתורת אדם המזיק, ולכך אינו אלא בור. **ומש"כ** רבינו פרץ דכשפשע בנפילה חייב על הנזק דממילא, היינו דאף דבאמת אינו נתבע לשלם **על הנפילה** כיון דאי"ז שעת הנזק, ושעת ההיזק היא אח"כ וממילא, מ"מ יש לו אז שם מזיק מחמת פשיעתו מתחילה בנפילה, ולכך הוא חייב כדין אדם המזיק כיון שמזיק בגופו[[18]](#footnote-19).

**ונמצא,** דאין פלוגתא עקרונית בין ל"ק לל"ב, ולכו"ע לחיוב דאדם המזיק לא בעי 'מעשה מזיק', אלא פליגי במה נוכל להגדיר דהוא מעמיד עצמו 'כאדם המזיק', **דלל"ק** (ולמסקנא) כל שהוא ראוי להיתבע על עצם מציאותו שם, הרי הוא 'מזיק' ולכך גם השני יכול להיות מזיק, ולל"ב לא סגי במה שאינו משנה את מצבו, אלא בעינן דרגה טפי, **שיעשה בעשייה** **את מציאותו שם למזיק,** ורק אז הוא מוגדר ל'מזיק', ונתבע בתורת אדם המזיק, ואי לא"ה אינו אלא בור.

**י"א. ומעתה,** אף בדעת רש"י דמפרש לל"ב דנתקל לאו פושע, נמי י"ל ע"ד זה, ויל"פ בב' דרכים, חדא, דנימא דרש"י ס"ל דנתקל לאו פושע היינו כדרגת 'אבידה' דאדם המזיק חייב בה (וכדעת הנמ"י והרמב"ם הנ"ל), ולכך **נחשב שיש כאן עשייה שמעמידתו כ'מזיק'**, אמנם זהו רק הראשון שיש עליו **תביעה על העשייה הזאת** כיון דלאו אונס גמור הוא, אבל השני דאונס גדול וגמור הוא א"כ **ליכא עליו תביעה כלל**, ולכן לא שייך לדונו דמעמיד עצמו למזיק במה שאין עליו תביעה וכמש"נ בר"פ.

**עוד** יל"פ, דהשני דהוא **אונס גמור** לכך לא מתייחס אליו שיש כאן כלל מעשה **להעמיד עצמו כמזיק**[[19]](#footnote-20), וכיון שאין כאן מעשה אינו מתחייב, וכמש"נ דאף דאין צריך 'מעשה מזיק', אבל **בכדי להיות מוגדר שהוא 'מזיק' בעי שיהא מעשה**, אבל הראשון שאינו אונס גמור הרי יש כאן מעשה, אלא שחסר בפשיעה כדי לתובעו, ולכך כשבסוף יש פשיעה שהיה לו לעמוד ולא עמד, שפיר נתבע ממנו וחייב, אבל גם אצל הראשון יסוד הדבר הוא **שיש כאן מבחינתו מעשה שהשכיב עצמו** (אף שהוא בהיתר דלאו פושע הוא) והפך עצמו למזיק, (אבל לא בגלל שלא עמד גרידא). **והיינו** דיסוד הדבר הוא כהר"פ, אלא דהר"פ ס"ל דדוקא מעשה **שנתבע עליו**, היינו למ"ד נתקל פושע אז נחשב שמעמיד עצמו למזיק, אבל רש"י ס"ל **דגם אם לאו פושע ואינו נתבע ע"ז,** כיון דאינו אונס גמור יש 'שם מעשה' במה שנשכב שם[[20]](#footnote-21). [ועי' בראב"ד שכ' בנו"א, דהראשון עשה מעשה שהעמיד עצמו כאדם המזיק, משא"כ השני אדם אחר כרהו]. וכ"כ במשנת רבי אהרן ובחי' ר' נחום.

**י"ב. והנה** הרא"ש (סי' ט' ד"ה ואם תאמר) קחדית דגם **לל"ק** דאמרן דבין הראשון ובין השני הוה 'אדם המזיק', הוא רק למ"ד נתקל פושע, וז"ל, שני אע"פ דנתקל בראשון, איכא **קצת פשיעה, ומצטרף עמה טעמא דהיה לו לעמוד** לעשות גופו כאדם המזיק, אבל רבנן סברי נתקל אנוס הוא, ומשום דהיה לו לעמוד מסתייה אי עבדינן גופיה בור, עכ"ל. ותמוה, דהרי השני אינו פושע, וא"כ דינו שווה להא דאמרי רבנן נתקל לאו פושע. **וי"ל** דיסוד הפלוגתא אי נתקל פושע, היא בזכויות האדם, דלרבנן זכותו שלא להתבונן בדרכים ושרי לו להיתקל וליפול וברשות הוא, ולר"מ יש עליו ליזהר שלא ליתקל, אלא דכאשר אחר מתקילו אין לתובעו, אבל **מחוייב הוא דכאשר יוכל לעמוד, יעמוד, ואל"ה הרי הוא נתבע על עיקר המעשה**. ולכך הוא תלוי בפלוגתא דנתקל פושע, דלר"מ **דביסודו אין זכות שלא להתבונן** ומחוייב הוא להתבונן, א"כ הגם דלא נכלל בזה גוונא דיכשילו אותו, אבל מ"מ **מותנה הוא דמיד יקום**, ואיל"ה אין לו זכות ליפול, ולכך נחשב שהוא מעמיד מזיק, משא"כ לרבנן דיכול לילך וא"צ להתבונן, א"כ גם כשיכול בסוף לעמוד, אי"ז מעמיד ומגלה למפרע על מעשהו הראשון דהוא עשייה שלא ברשות.

**ועולה,** דלכו"ע ביסודו לחיוב אדם המזיק לא בעי מעשה, אלא סגי בעצם זה שעומד וקיים כמזיק, אלא דלל"ק בכל גוונא **דהוייתו שם היא בפשיעה** והשני מהלך לתומו, הרי הוא קיים כמזיק, ולל"ב **דווקא כאשר עשה מעשה** להעמיד עצמו כמזיק, ובלא"ה אין לו שם 'מזיק', ולהרא"ש אף לל"ק בעינן דיהא ראוי לתובעו למפרע על המעשה, ורק אז נחשב 'כעומד ומזיק'. **ובאמת** מצינו דרגה נוספת דעשייה, דבזה כתבו כמה ראשונים דלכו"ע הוא נחשב כעומד ומזיק, עי' הערה[[21]](#footnote-22).

**י"ג. רש"י** בריש ע"ב כשהעמיד דהראשון הוה גופו מזיק כתב "גופו כדין מזיק וחייב אף על כלים דשני, **דגופו לא משוינן ליה כדין בור**", וכן בד"ה תרגמה כתב דהוה אדם המזיק והוסיף **דאינו בור**. וצ"ב מה קאתי לאשמועינן בזה "דאינו בור", דלכאו' העיקר הוא לומר דיש בו גם סיבת חיוב דאדם המזיק. **ובעיקר קשה,** מש"כ רש"י לקמיה בהוכחת הגמ' דנתקל לאו פושע ואינו 'כורה' בור, וכתב בזה"ל ואגופו הוא דמיחייב דהוה ליה לעמוד, ואע"ג דתחילתו אנוס חייב, **דבגופו לא משוינן ליה דין בור דנימא מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס הוא,** אלא מזיק ממש הוא, דאדם לא הוי בור, עכ"ל. **הנה** כתב רש"י (דללישנא זו דלאו פושע) מוכרח דאדם הוא ואינו בור, דאי הוה בור א"כ הוה מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, וע"כ דהוא אדם[[22]](#footnote-23). וצ"ע מדוע הוצרך לשלול ולהכריח דא"א שיהא בור, דסו"ס כיון דגם אדם הוא חייב. **וכן** צ"ע גוף דבריו דפטר ליה משום 'מפקיר' נזקיו, והרי אדם לא מפקיר את גופו (וכמו שאיתא לק' ברש"י גופיה מי מפקר).

**י"ד. ולהנ"ל** מבואר היטב, דבאמת אדם השוכב בצורת תקלה יש ב' פנים איך לדון זאת, או דהוא שק עצמות כ'תקלה', ואי חזינן ליה הכי א"כ הוה ליה מפקיר נזקיו, דהרי באמת גופו אינו ענין ממוני שנמצא בבבעלותו[[23]](#footnote-24), אלא מאי אדם הוא בר דעת ואחראי על עצמו ק"ו מממונו, וא"כ מה"ט גופיה העמדתו את עצמו שם הו"ל אדם המזיק, והיינו דאי דנים אותו כשק עצמות שהונח כאן דהוא בור ותקלה, א"כ אינו נתבע בתורת 'מזיק' והוא רק כמכשול ותקלה לרבים, אמנם אם נדון אותו כמזיק משום דיש כאן בר דעת ובעל בחירה **דפושע בעצם הוויתו במקום זה,** א"כ ע"כ אינו 'תקלה', וכמש"נ דכל עצמו של בור הוא הנחת תקלה ללא מזיק, ולא שייך ששני הדברים יהיו יחדיו. **וזהו** מה שכתב רש"י דהוא אדם ולא בור, וכן הכריח רש"י דאם הוא בור לא נוכל לתבוע אותו כלום, דכמופקר ועומד הוא, ועד כמה דאפשר לתובעו ע"כ אינו מדין ממונו אלא ביותר מממונו, והיינו התביעה הראויה על האדם **מדין אדם המזיק**, והא דבל"ב דנה הגמ' דגופיה לא מפקר ואפי' דלא הוה אדם, י"ל משום דל"ב ס"ל דלתורת אדם המזיק בעינן שיהא מתחילה מעשה וכמש"נ.

**ט"ו. הא** דלל"ב הנתקל שני הוה בור אע"פ שאין כאן כרייה, בפשוטו גופו עצמו הוא כמו בור דממונו, וכ"כ רבינו פרץ "שני נתקל לאו פושע הוא דאנוס הוא בנפילתו, א"כ דינו כבור וכו', דהוי **בור שיש לו בעלים** כדין בור הכתוב בתורה". אמנם יל"ע לרבי ישמעל דפליג על האי דרשה, וס"ל דאין מחייבים אלא עסקי כרייה ופתיחה, אם יחלוק נמי בהאי דינא. עו"ק מה שהקשה השלטי הגיבורים על המלחמות דפירש לשמעתין בדלא אפקריה, ואפ"ה השני פטור משום דהאי בירא לאו אנא כריתיה, דזה חופר וזה מתחייב לא אמרינן, א"כ כמו דעל משאו טוען הכי, ה"ה על גופו נימא כן, דהרי שניהם מתורת בור בלבד הוא.

**והנראה בזה,** דהנה רש"י כתב רש"י בל"ב דס"ל דהוא בור, דכיון דאינו כראשון "מיסתייה אי משוית ליה לגופיה בור", וכן הוא לשון הרא"ש, וצ"ע האי לישנא דמה ענין בור לאדם, ועד כמה דנקטינא דבלא מעשה אין ראוי דיהא אדם, א"כ הוא תקלה כבור, ומה שייכותו דנימא "מסתייה", וכן צ"ע בלשון בעל המאור דכתב "קלשה ליה תורת היזקו וחזרה להיות בור". **ונראה** דבאמת המחייב שם אדם בתורת בור הוא באשר הוא אדם, והיינו אותה הסברא דלל"ק משוי ליה אדם המזיק בעצם זה שהוא מעמיד עצמו כמזיק, הרי **דלל"ב הוא סברא דיהא 'בור',** דאי"ז מספיק לאדם המזיק כיון דלא העמיד עצמו במעשה באופן הזה, אלא מסתייה דיהא בתורת בור, והיינו דביסודו פרשת בור הוא מה דהאדם מקיים ומחזיק את הבור, וזה ע"י שהוא שכרה אותו או שהוא ממונו, וכ"ש הכא **דהוא עצמו חי ומקיים כסדר את עצמותו של הבור**, וא"כ גם ר"י יכול להודות בזה, כיון **דהוי ככרייה ופתיחה בהעמדתו את עצמו כתקלה**, ורק דאין זה סגי להיחשב אדם המזיק אלא רק לשם בור, וכן אתי שפיר כל לשונות הראשונים, ומיושב נמי קו' השלטי הגיבורים, דדווקא גבי בור דממונו אמרינן דכאשר אחר עשה אותו לתקלה פטור דזה חופר וזה מתחייב לא אמרינן, אבל כאשר **הוא עצמו עושה את התקלה כל רגע ורגע,** לא שייך טענה זו דאחר עשה אותי לתקלה וכו', כיון דאתה עושה ומקיים התקלה בכל רגע, ומיושב הכל[[24]](#footnote-25).

1. **ומבואר** שם דה"מ לשמואל דקי"ל כוותיה, דלרב דבור שהוא ממונו חייב ביה על הכלים, א"כ ה"ה באדם. (וכמבואר בגמ' הניחא וכו', ועי"ש בפי' הר"ח רשב"א ובעה"מ). [↑](#footnote-ref-2)
2. **ודחה** בזה המלחמות את דברי בעה"מ הנ"ל. אמנם באמת גוונא זו שאני, וכמש"כ ר"פ ד"ה אלא, ועי' גם נמ"י ד"ה ואם עמד מה שיישב דגוונא זו שאני. [↑](#footnote-ref-3)
3. **משום** דהיה לו לעמוד או דהיה לו להזהיר (וכמו הראשון בל"ב דנחשב אדם). [↑](#footnote-ref-4)
4. **וגם** להראשונים דכתבו להלכה דלא הוה אדם המזיק, (רמב"ם, ראב"ד, מלחמות, נמ"י), מפורש הטעם ברא"ש ובשלטי הגיבורים, דדברי הגמ' הם רק למ"ד נתקל פושע, וא"כ מתבאר דלכה"פ למ"ד נתקל פושע, הוא חייב בתורת אדם המזיק, ואע"פ שלא עשה בנזק כלום אלא כתקלה הוא, והלה בא אליו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וגם** למ"ד נתקל פושע דלכאו' **לראשון** יש מעשה, מ"מ קשה, דהרי אין המעשה **בשעת הנזק,** ונמצא דבשעת הנזק לא עביד ולא מידי, וכמבואר בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ומ"מ** חייב על כלים כיון דעיקרו אדם, ועי"ש דדן כמה נפק"מ לפי"ז, כגון שלא יהא חייב בד' דברים, וכן שלא יהא חייב על אונס בדרגת אדם, וכן דלא יהא חייב על נתקל באדם ונישוף בקרקע אלא רק כשנתקל באדם ונישוף באדם, וכן אולי יהא בזה חיסרון דאיש בור ולא בור בור. [↑](#footnote-ref-7)
7. **הנה** דרך זו דהוא אינו 'אדם' גמור, אלא נלמד במה הצד מבור ואדם, צ"ע טובא, **א.** דאף דלרב (דף ג:) הוא פשוט דכמו דכתבו הראשונים דיליף במה הצד כשהבור הוא ממונו, ה"ה נלמד במה הצד בגוונא דהבור הוא אדם, אבל לשמואל צע"ג וכמש"נ בפנים. **ב.** מלבד מה דלא נזכר כן באחד מן הראשונים, הרי אדרבה תוס' ג: התווכח עם רשב"ם דפירש דהוא דינא דבמה הצד, והקשה עליו דא"כ יהא פטור על כלים יעו"ש, ולדברי החזו"א הרי סוגיא ערוכה היא, דאחרי דילפינן במה הצד אמרינן דעיקרו אדם וחייב על כלים. **ג.** עו"ק (הרב י"מ מינצר שליט"א) דלפי"ז דעיקר שמעתין דדנה הגמ' דיהא אדם היינו דהוא נלמד מבור ואדם, והרי בסוף הסוגיא דנה הגמ' להקשות הניחא וכו' והיינו איך אמרת דפטור על הכלים, והרי רב מחייבו (משום במה הצד משור וה"ה הכא נחייבו במה הצד מאדם או משור), אלמא עד השתא לא עסיקנא בבור שחייב על כלים מכח מה הצד, אלא עסיקנא באדם המזיק ממש, וצ"ע. **ד.** עו"ק (הנ"ל) דבל"ב חילקו בין הראשון לשני, דרק הראשון הוה אדם, ובשלמא אם עסקינן הכא בדין של 'אדם המזיק' א"כ ניתן להבין את פלוגתתם אם מוכרח מעשה בתחילה או לא וכדלקמיה, אבל עד כמה דעסקינן בחיוב שמיוסד על בור, צ"ב מ"ש שני מראשון. **ה.** כמה לשונות בראשונים איכא דהוא אדם המזיק ממש, וכגון הא דכתב רש"י בעמוד ב' ד"ה כתב דהוא 'דגופו לא משוינן ליה דין בור אלא מזיק **ממש** הוא'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והנה** חקרו האחרונים בגדר חיוב אדם המזיק אי הוא דין 'שמירת גופו עליו' ודין אחריות גרידא, וכלשון הגמ' (ד.) אדם שמירת גופו עליו, וכן נראה לכאו' בהא דאיתא בפ"ק שאפשר ללומדו משאר אבות נזיקין, וכך נראה ברא"ה בתוה"ב בית א' י"א., ובשיטמ"ק נ"ו., וכך מובא בשם הגרי"ז (עומקא 322), או דהוא דין חיוב על גוף מה שהזיק, והוא כל ענין חיובו. ובפשטות בהא תליא פלוגתת הראשונים אם לחייבו באונס גמור דאם הוא דין אחריות ושמירה לא שייך לחייבו באונס, והנה נראה דדברינו הכא אתי שפיר בין אי ענינו חיוב שמירה ואחריות בין אם הוא 'אדם המזיק', דעיקר דברינו הם לומר דלא בעי 'מעשה' ומה שבפשיעה מעמיד ומקיים ומהווה את עצמו כאן הרי הוא 'אדם המזיק' דחייב על כל נזק שהוא מזיק באופן ישיר, ואם ענינו שמירה ואחריות א"כ שפיר ניחא דאדם אחראי שגופו לא יזיק ואין ענין למעשה וגם לרמב"ן דהוא דין ומשפט דמה דאדם הזיק עליו לשלם לא משנה אם הוא אשם או לא אמנם מ"מ בעינן 'שהאדם יזיק' ולכך כאשר עשה מעשה היזק ממש הרי הוא חייב אפי' באונס אבל כאשר הוא ניצב דומם א"כ רק הפשיעה שהוא לא אמור להיות והמהלך ראוי להלך לפיכך הוא 'אדם המזיק' דמעמיד עצמו כמזיק אבל ללא הפשיעה הוא לא מעמיד עצמו כמזיק וכדלקמיה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** רשב"א תוה"ב א' דף י"א. דכתב דנפלה סכין מידו נחשב למעשה שחיטה 'דקאתו מכח בן דעת', כמו דמצינו בנזקין בגמ' כ"ו היתה אבן בחיקו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו** דאי הוה תנן **דגדר אדם** הוא הולך ומזיק, הו"ל לפרשו כפשוטו, אבל אחר דכל עיקרו לא קאתי אלא בלא הרי וכו' לחלקו מבור, א"כ אין הכוונה אלא להנ"ל דליכא בבור. [↑](#footnote-ref-11)
11. **כ"כ** המלחמות עמ' ל"ה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **הנה** באמת המלחמות הקשה כן על הבעה"מ, לפי הלישנא דחילוקו דרבא הוא דהראשון כורה את משאו לבור והשני לא, דמ"ט לא יחשב הראשון 'כורה' על משאו דהשני (והסיק דאינו כורה כלל, אלא חיובו משום ממונו, ואיירי בלא אפקריה, אבל השני אומר האי בירא וכו'). וצ"ע דמ"מ איך יפרש לל"ק דהוא נחשב אדם, וא"כ בשלמא על ממון דידיה הוא פטור משום מפקיר אחר נפילת אונס, אבל כיון דהוא נחשב פושע דהו"ל לעמוד ועי"ז כרה לבור את משאו דהשני, מ"ט שלא יתחייב. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** חזו"א דדן אם איירי שמעתין דוקא בנתקל באדם ונישוף באדם או אף בנישוף בקרקע, יעו"ש. ונראה דודאי איירי גם בנישוף בקרקע, דמ"מ נחשב האדם עצמו, כדוחף. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והיינו,** דכל מה שהקשה המלחמות הוא רק אחר דאמרינן דבנפילתו הוא נחשב כורה בור **על משאו,** א"כ ה"ה יחשב כורה בור על **משאו דהשני,** (ועי' חזו"א), אבל אם אינו כורה בור אלא רק אדם המזיק, לק"מ, דלענין כריית בור בעי מעשה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וכעי"ז** כתב בחי' רבי שלמה ו' ב', אמנם הוא העמיד שם כאילו בור בעי מעשה טפי מאדם, וזה נשמע כדבר פלאי, אלא הביאור כמש"נ, דבאדם דהנזק נעשה בעצמו של האדם לכך נחשב אדם המזיק, אבל בור לעולם הוא מנותק מהמזיק, לכך בעינן דיעמיד כרייה גמורה בידים כדי שיהא אחראי על מקום נזק זה, ולכך ל"ח כרייה על ממונו דשני. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכן** הוא ל"ק לפי' הר"ח, בעה"מ והמלחמות. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ויש** שנטו לומר (משנת רבי אהרן י"ג, וקה"י נזיר סי' ה') דבאמת ללישנא זו בעי מעשה, וס"ל דכל **שהתחיל במעשה** שוב כל ההמשך דמקיים את המעשה ואינו מבטלו, **הרי הוא כעושה מעשה**, ודימו זאת ללובש כלאים, עי' תוס' שבועות (י"ז. ד"ה או) דדווקא כאשר לבש בתחילה דאז כל מה שאינו פושט נחשב מעשה, ולוקים גם למ"ד לאו שאין בו מעשה אין לוקים עליו. ואף דהתם בעי מעשה ממש כדאיתא בגמ' דאין לוקים, אא"כ עקימת שפתיו הוי מעשה, וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובפשוטו** להאי מ"ד דנתקל פושע הוא אע"פ שאינו יכול לעמוד, כי בהנחתו הראשונה ומעשיו בתחילה נכלל שהעמיד את עצמו לזמן רב גם על הזמן שא"א לעמוד. [↑](#footnote-ref-19)
19. **לא** מיבעיא אם אונס מוגדר דלאו כמאן דעביד, וגם אם כמאן דעביד, מ"מ אין שום אפשרות לתבוע אותו על מעשה זה, ולכך לא נחשב כלל שיש כאן מצידו שם מעשה שיגדירהו למזיק. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ולא** אמרינן דמוגדר שרק עשה 'מעשה שכיבה' ולא מעשה שיגדירו כ'מזיק', דעד כמה שנשאר שם לבסוף גם ישיבתו שם היא שלא כדין. ויסוד סברא זו איתא בר"פ, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. **הנה** ר"פ כתב דעמד בעל קורה חשיב מעשה, כיון דאילו היה מת היתה נופלת הקורה מידו וכו' ולא היה בא הנזק. והיינו דבכה"ג לכו"ע נחשב דהוא 'עומד ומזיק'. ויש לדון אם ר"ל דנחשב מעשה לכל דבר ואף לרציחה וכדו', או דהיא רק דרגה נוספת ביסוד הנ"ל ב'אדם המזיק'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי'** בעל המאור דכאשר אינו נתבע כאדם הוה כבור. וצ"ע דודאי א"א להבין דבור חמור וחייב טפי על אונס מאדם, וע"כ ביאור הדברים דכשליכא לתבוע אותו על עצם קיומו שם, א"כ נתבע הוא כשק עצמות שעומד כתקלה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **הרמב"ם** כתב דתשלומין של חובל באדם הם 'כופר אברים' והגר"ח ביאר משום דאין דמים לבן חורין, (ודמי עלי הוא רק קבלה דיהא נישום לפי עבד הנמכר בשוק), ומה דאדם יכול למכור אברים, היינו אחרי דהם נפרדו מגופו אז הוא כמו יוצר שלהם והראשון דזכאי בהם, אבל כל עוד הוא אדם הרי לאו בר דמים כלל ואינו שייך לענין בעלות וממון. [↑](#footnote-ref-24)
24. **בביאור** דברי החזו"א נראה דאינו אלא יוכיח ושוב הוה אדם, והיינו דחזינן בתורה ראוי לחייב אף על גוונא דהנזק הוא כבור וא"כ יש לן למילף דכאשר הוא אדם נתבע אותו אף על "אופן נזק כזה" אמנם יהא בו ד' דברים וכו' כיון דהוא אדם, אך באמת לפי"ז דצורת היזקו בכה"ג היא כמו דמצינו בפרשת בור א"כ מוכרח דיהא הדבר רק בנתקל באדם ונישוף באדם, דהרי לא מחייבינן ליה אלא כמו האופן דמצינו בבור, ואין לן להוסיף טפי מזה וכמו דבבור א"א לחייב על נזק דארע מחוץ למקום הבור ה"ה הכא וצ"ע, וזו קצת הערה דלא משמע כן כ"כ בשמעתין. [↑](#footnote-ref-25)