ציונים והערות 2 רקב
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים מט-נד - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתתא דרקב אלול מס' 2

דף נ: ועל מלא וכו' עד דף נ"א: בעי רבא

**מהו רקב**

**גלגלין**

**רקב מבשר גידין ועצמות**

**שני מתים שקברן זה עם זה**

**שער וצפרנים**

**מת שחסר**

**הערות בגפ"ת**

**במשנתינו** תנן דמלא תרווד רקב מהמת מטמא[[1]](#footnote-2), וכן תנן באהלות פ"ב. ובראשונים כתבו דהוא הלכה למשה מסיני (כלשון הגמ' 'גמרינן' ו'גמירי', ועי' רש"י נ"א. ונדה כ"ז. ד"ה רקב, ובחולין קכ"ה:), ובירושלמי בסוגיין איתא דילפינן לה 'מאו בקבר', דקרינן 'רקב' ולא 'קבר'. והנה ב'רקב' נתחדשו כמה וכמה דינים שאין דומה להם, **א,** שיעורו מיוחד במלא תרווד, ואין עוד דבר בתורה שיש בו שיעור זה[[2]](#footnote-3). **ב,** עוד נאמר בה דלא יתערב עם הרקב כלום, ואינו כשאר הטומאות דאי איכא לשיעורא לא אכפ"ל. **ג,** בעינן שיהא הרקב דווקא ממת שלם, ועוד הרבה דינים נאמרו בה, כמבואר בכולא שמעתין.

**בסוגיין** יש לברר את כל דיני רקב, פרטיהם וטעמיהם, ומתוך כל הדינים המחודשים שבה יש לעמוד על גדרה של טומאה מיוחדת זו. **עוד** יש לברר הא דפשיטא לתנא דמתני' דהנזיר מגלח עליה, והרי הרמב"ם פ"ז מנזירות כתב דמגלח רק על 'עצמו של מת', ולראב"ד (פ"ג ה"ג) מגלח רק על 'מת שלם', וא"כ הכא דהוא רקבון בעלמא, לכאו' גרע מרובע הקב ורביעית דם, ואמאי פשיטא לתנא דמגלח עליו.

# מהו רקב

**עי' בפיה"מ** כאן דכתב 'נצל היא הלחה הזבה מן המתים כשנרקב הבשר, ורקב הוא עפר המת שנשאר ממנו כשנאבד הלחות כולו', וכעי"ז כתב בעדויות פ"ו מ"ג אפר מן המת הנשאר ממנו אחרי שנאבד לחותו ונדוקו עצמותיו, וכעי"ז **ברש"י** בחולין קכ"ה:.

**והנה** בפשטות להלכתא דרקב בעינן דוקא **ריקבון,** אמנם **הגרי"ז**[[3]](#footnote-4) הוכיח מג' מקומות דלא בעי ריקבון, **א',** **בגמ' נדה** נ"ו. איתא דבשר המת שיבש אף לר' יוסי דס"ל דאינו מטמא כבשר, מ"מ מטמא הוא במלא תרווד מדין רקב (דתרווד הוא יותר מכזית), אלמא לא בעי רקבון. **ב. בגמ' סוף תמורה** (ל"ד.) איתא דנקברים אפרן אסור, וקפריך דתניא בברייתא דדם הנדה ובשר המת שנפרכו טהורין (לכו"ע), ופרש"י דטהורין רק כשאין שם מלא תרווד רקב, אלמא גם נתייבשו עד שנעשו אפר מטמא כרקב.[[4]](#footnote-5) **ג.** **ברש"י בנדה** כ"ז. ד"ה מ"ט דר"ש, כתב נהי דנימוק מ"מ כל גופו של מת כאן הוה והו"ל כרקב וכנצל, עכ"ל. מבואר דאם יש לזה קצת תורת בשר יהא נצל, ואל"ה הוה רקב. שמעינן מכל זה, דבהלכתא דרקב נאמר **דכל שנתקלקל ופקע מיניה שם בשר** ונעשה כאפר, הוא טמא במלא תרווד, ולאו דווקא דרך 'ריקבון'.

**ומאידך** גיסא, עי' **תוס'** לק' נ"א: אהא דאמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב, פירשו התוס' דווקא רקבות גמירי ולא עפרורית דטחינה, וכ"כ **הרא"ש** שם, וצ"ע. **אמנם** אפשר, דמש"כ 'רקבות' אין כוונתם דוקא דרך ריקבון אלא גם כל שאר קלקול, אבל טחנו אינו מקולקל כלל אלא הוא 'בשר טחון', עכ"ד הגרי"ז. ועי' **מאירי** דף נ"ב: (עומקא 110) אהא דמוקמינן למתני' באקמח אקמוחי, 'שאין לדקדוק עצמות דין רקב', ואפשר לפרש כהנ"ל דר"ל משום דלא היה שם קלקול.

**ועי' קה"י** סימן י"ב (עומקא 541) דבמנחות ס"ט: איתא דבלעו זאבים ב' תינוקות, וטיהרום משום 'עיכול', וצ"ע מ"ט לא יטמא משום מלא תרווד רקב[[5]](#footnote-6), ואין לתרץ דבעינן דווקא ריקבון, דהרי בנדה נ"ו. מפורש דלא בעי (וכדלעיל), והביא דבנו הגר"ח העיר מתוס' והרא"ש הנ"ל, דמבואר דדווקא ע"י ריקבון ולא כשנתבטל שם בשר באופנים אחרים, והסיק שם ע"פ הרמב"ם (ז' ד') לחלק בין נתקלקל מאליו לנתקלקל ע"י מעשה, (ויתבאר עוד בענין מת שטחנו), וכ"כ **היכין** פ"ב מ"ב (עומקא 69) דתורת רקב היא רק כשנתקלקל בכח המיתה והעדר החיות, ולא בנתקלקל בכח חיצוני.

# גלגלין

**נקבר בכסותו זהו מת שאין לו רקב וכו'.** ובפשטות היינו אפילו כשלקח ארבע או חמש תרוודין מהרקב, שבודאי יש כאן מלא תרווד, מ"מ טהור, משום זה גופא שנרקב עמו דבר נוסף, וכ"כ להדיא **תוס'**, **ורבינו פרץ והשיטה לחכמי איוורא**, וכן הראשונים בנדה דף כ"ז (ועי' לק' דעת הירושלמי, ובד' רש"י בנדה).

**מקור הדין דגלגלין -** עי' רש"י דכתב ואנו אין לנו וכו'. מדקדוק לשונו נראה דליכא הלכה לפסול, אלא **דלא קיבלנו מסיני אלא מן המת עצמו,** ובכתבי הגרי"ז הק' דאינו מובן, והו"ל לומר דהלכה היא דבעי רקב בלא תערובת, והניח בצ"ע. **ולכאו'** מתבאר ברש"י, דאם הוא 'תערובת' כבר **מסברא הוא 'דבר אחר'**[[6]](#footnote-7), וא"כ ממילא על זה אין לן הלכה, וכל שלא נכלל בהלכה אינו טמא כלל, וצריך עוד ביאור רב.

**בעיקר** דין גלגלין, יל"ע טובא, מה נשתנה טומאת רקב מכל הטומאות דאין בהם פסול במה שיש עוד דבר אחר, וסגי במה שיש שיעור של הטומאה, ומה דנוסף אינו יכול לגרע את הקיים, ולכאו' הוא דין מופלא ביותר, (ובפרט בגוונא דהתוספת היא מיעוט, והרי בכה"ת אזלינן בתר רובא, וצ"ע).

**נתערב אח"כ -** הנה בשמעתין מבואר שבתחלתו דבר אחר נעשה לו גלגלין, אבל אם נתערב אח"כ לא אכפ"ל, וז"ל **המאירי** אם קודם שירד לטומאה והוא קודם שנעשה רקב, נתערב בו דבר אחר נעשה לו מתנגד ועומד כנגדו לקלקלו, ומפקיעו מדינו שלא לירד לטומאה, אף לאחר שיתמלא שיעורו עכ"ל. **אמנם** באמת פליגי תנאי בנדה דף כ"ז: אי נתערב אח"כ אי פוסל או לא, ויש לטרוח לבאר טעמי פלוגתתם.

**תערובת שאינה מרקבת -** עי' היטב בלשון **רש"י** (ד"ה איזהו, וד"ה נעשו), **וברא"ש**, דהפסול הוא שנתערב דבר דמרקיב עמו, ומשמע דאם הוא דבר שלא חל בו רקבון, כחול ועפר, אינו פוסל, ונפק"מ בנקבר בחול ועפר ולא בארון. וכ"כ **רש"י בנדה** כ"ז: אם יש דבר הראוי לירקב ולעשות רקב. ועי' לשון **הרמב"ם** (פ"ג מטו"מ ה"ג), אין רקב המת מטמא עד שיקבר ערום וכו', מפני **שרקב** הכסות או **רקב** העץ או חלודת המתכת תתערב ברקב גוייתו, ורקב המטמא שנתערב בו **עפר** כל שהוא הרי הוא בטומאתו, עכ"ל. הרי דהדגיש תחילה רקב, ושוב כתב 'עפר', ובאמת הלשון עפר הוא ע"פ הסוגיא בנדה כ"ז. וצ"ע. (ועי' **מאירי** 'רקב עץ או עפר').

**ספק נתערב -** עי' **תד"ה** שנקבר ערום, **ואין להסתפק** וכו', וכן הוא **ברבינו פרץ ובחכמי איוורא** דדוקא כשאין להסתפק ברקב אחר, ומשמעות הדברים דבספק לא מטמא הרקב. וכן מתבאר להדיא **ברש"י** נ"א: ד"ה מאי וכו' ובאשה לעולם וכו'. ועי' **רמב"ם** פ"ג מטו"מ ה"ח, ובפשטות מתבאר שם דספק רקב לקולא (לפי פי' הכס"מ שם), ועי' **קר"א** ד"ה ואי ס"ד, דהביא דבספר **מי נפתוח** כתב דלא גמירי אלא ודאי רקב ולא ספק, (אולם הקר"א חולק עליו), וצריך לטרוח טובא לפרש חידוש זה, (ולכאו' הוא שייך לעיקר גדרה דטומאת רקב).

**מלא תרווד ועוד -** עי' בנדה כ"ז: דמייתי למשנה באהלות (פ"ב מ"ב) 'מלא תרווד ועוד עפר בית הקברות טמא, לפי שא"א למלא תרווד ועוד עפר ביה"ק שאין מלא תרוד רקב', **ופרש"י** אפי' דנקבר בכסותו, והקשו שם תוס' מדתניא (בשמעתין) דדוקא נקבר ערום, וכן הקשו **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** שם, ולכך ביארו שאיירי שם בנקבר ערום ואח"כ התערב, ומה"ט טמא כאשר יש יותר משיעור מלא תרווד.

**אמנם** באמת עי' **קרן אורה** דהביא **דבירושלמי** בפרקין ה"ב מפורש כרש"י, דכאשר יש יותר ממלא תרווד, מהני אפי' נקבר בכסותו. ולכאו' יקשה מאוד מה שהקשו תוס', דהא בכה"ג דהוא בתחילה מודו כו"ע דלא נעשה רקב. **ויש לבאר** ע"פ מש"כ **הגר"א באליה רבה** פ"ב מאהלות מ"ב (עומקא 69), דמפרש נמי כרש"י והירושלמי דאיירי בנקבר בכסותו, והביא גם מהתוספתא כן, ומעמיד שם שלעולם לטומאת רקב בעי שלא יהא שם עוד דבר כלל וכמבואר הכא, אלא התם נתחדש **טומאה בפ"ע של 'עפר בית הקברות'** ושיעורה בתרווד ועוד. (וכן הוא בהקדמת השנות אליהו, דמנה במנין הטומאות ב' טומאות, מלא תרווד רקב, ומלא תרווד ועוד עפר ביה"ק). וכן פירש את רש"י ע"פ הגר"א בספר **חכמת בצלאל** (עומקא 411). ומה דאומרת הגמ' שם שא"א וכו' היינו רק טעם מ"ט 'השיעור' הוא מלא תרוד ועוד[[7]](#footnote-8), והאריך בכל זה **בחזו"א** אהלות כ"א ב' (עומקא 526). **אמנם** באמת עדיין צ"ע טובא מעיקר ברייתא דשמעתין מ"ט הכא בנקבר בכסותו אינו מטמא משום תרווד ועוד, (דהכסות היא ה'ועוד'), וגם אי אי"ז מדין רקב, מ"מ יהא טמא מדין 'עפר'. ועי' הערה דיש לדון אי טומאת עפר מדרבנן או לא, ואי היא מדרבנן, ניחא שמעתין דמדין תורה קאמר.

# רקב מבשר גידין ועצמות

האחרונים העיקריים בענין זה, כתבי הגרי"ז, ולקוטי הלכות, (ועי' רמב"ם ב' י"א).

**נ"א. אמר עולא אין רקב אלא הבא מבשר גידים ועצמות.** כ' **התוס'** מכולם צריך שיהא הרקב, וכיו"ב כתבו **הרא"ש ור"פ**, מכולם צריך שיהא ברקב. **והנה** מרן **הגרי"ז** זצוק"ל[[8]](#footnote-9) נסתפק אי בעינן דכל המלא תרווד רקב שמאהיל עליו או שנושאו יהא מבשר גידים ועצמות, או דסגי בהא דיש ברקב גם רקבון דגידים ועצמות, ואפי' דהמלא תרווד שנשא והאהיל אין בו אלא רקב בשר, **ובחי' רבי מאיר שמחה** (עומקא 415) ובחזו"א כ"ב מ' (עומקא 528) ד"ה הרמב"ם, כתבו בפשיטות דרק בהתהוות הרקב בעינן לזה ולא אח"כ. ומאידך, עי' **ברכת ראש** שדייק בלשון התוס' דבשעת הטומאה בעינן, (ורמ"ש שם כתב דהוא דיוק של טעות).

[**והנה** מו"ר **הגרא"י אמר בשם אביו הגרי"ד,** דאביו **הגרי"ז** נקט בפשטות דהוא הלכה **בעצם השם רקב**[[9]](#footnote-10), אבל באמת נראה דשמיה רקב מבשר לחוד, אלא דגדר דינא דעולא הוא דבעינן **שיהא הרקב 'מאבר',** ואבר היינו בגו"ע, ונפק"מ דלפי"ז לא יהני שיקח בשר מכאן וגידים מכאן ועצמות ממקום אחר, אלא יש תנאי בטומאה דצריך רקב של 'אבר', אבל לדברי הגרי"ז יהני שיתרקב עצם זו ויתרקב בשר ממקום אחר, וגיד ממקום שלישי, עכ"ד[[10]](#footnote-11)].

**עי'** בגמ' בעמוד ב', תני עולא בר חנינא מת שחסר אין לו רקב, ובפשטות היינו דבעי רקב **כולו**, ואם חסר משהו מהמת אין לו רקב, והקשו האחרונים דמדברי עולא הכא נראה דאם הרקב בא מבגו"ע סגי, אפי' שאינו אלא רקב אבר אחד.

**והנה** עי' לק' **דבתוס' ובמאירי** שם מתבאר, דמת שחסר אין לו רקב היינו דנקבר חסר, אבל נקבר שלם יש לו רקב אפי' כשהריקבון נעשה מחלק מהני, וא"כ לק"מ, וכ"כ **בחי' רבינו מאיר שמחה.** אמנם **ברש"י** שם (ד"ה תאמר וד"ה כי מטמא) נראה דר"ל דבעינן שירקב כל גופו, והדק"ל. **והנה** אי נימא כהצד דכוונת עולא לומר דבשעת המגע והמשא יהא ברקב מבגו"ע, לק"מ, דלעולם איירי הכא דנרקב כל גופו, ומ"מ קמ"ל עולא דצריך **שהרקב המסוים שנשא אותו יהא מבגו"ע**.

**השמטת הרמב"ם -** **הרמב"ם** לא הזכיר דינא דעולא, וצ"ע מ"ט השמיטו, וכבר עמד בזה **הלח"מ** פ"ז מנזירות ה"ד, יעו"ש. **ובאמת** ביותר קשה, דהרי בפ"ב הי"א כתב מת שהרקיבו **עצמותיו** מלא חפנים מאותו רקב מטמא, משמע דרקב תלוי רק בעצמות. אמנם באמת כן מבואר **בירושלמי,** דאיתא התם אין רקב לבשר, יש רקב לעצמות כהדא דתני בר קפרא ורקב עצמות קנאה. וא"כ אפשר דהרמב"ם פסק כירושלמי[[11]](#footnote-12). ועי' **כתבי הגרי"ז** (עומקא 487) ד"ה הנה ברמב"ם, דתירץ דהרמב"ם פסק כפשטות הברייתא דרקב הוא מעצמות לחוד, וכקו' רבא, וס"ל דרבא לאיפלוגי אתא, וסתם הברייתא כירושלמי, ולכך פסק כן. **אמנם** עי' בגמ' בנדה נ"ו. דמפורש דבשר יבש לפי ר' יוסי אינו מטמא מדין בשר, אבל מטמא מדין מלא תרווד רקב, ואיך נימא דאין רקב אלא מעצם, וצ"ע. ועי' **חידושי רבינו מאיר שמחה** שם דכאשר יש רקב עצמות שוב גם הבשר מצטרף, יעו"ש.

**ובאחרונים** (מרכבת המשנה, ליקוטי הלכות, חזו"א) תירצו, ע"פ דברי הגמ' (בע"ב) דרקב יש רק במת שלם, וא"כ לעולם אפשר דדינא הוא כדעולא, אלא כיון דפסק לדינא דבעינן שירקב 'מת שלם', א"כ אי"צ לדינא דעולא בכלל, ועי' **כתבי הגרי"ז** דיש להעיר על תרוץ זה, דעדיין היה לרמב"ם לכתוב דינא דעולא, דהוא נפק"מ לנפל דאין עליו עצמות, וכמש"כ תוס' (בשמעתין), דאי משום סוגיא דהתם יטמא דהוה רקב כל המת, ולכך בעינן להאי דינא הכא.

**בדין רקב מנפלים -** עי' בדברי **הירושלמי** בשמעתין, ועי' **קרן אורה** שהאריך בזה הרבה, ועי' גם **כתבי הגרי"ז** (דתלה נידון זה ברש"י ותוס' חולין צ. ד"ה אלמא).

# שני מתים שקברן זה עם זה

**עי' רש"י** ד"ה אמר רבא, דכתב 'וכמו שנתערב' (וי"ג כנתערב). ומבואר, דאי"צ שיתערבו ממש, אלא שאם נקברו יחד הרי"ז כנתערבו, ואפי' אם יש תרווד בפ"ע של מת אחד לא יהני, **כיון דבקבר נקברו יחדיו**, (וכן דייקו בשיעור בבריסק). אבל **בתוס'** משמע דבעי שיתערבו. ועי' **ברמב"ם** (פ"ג ה"ה) דהעמיד כלשון הגמ' קברו שני מתים כאחד אין להם רקב, ומשמע קצת דהכל תלוי בקבורה יחדיו, ואע"פ שהיה מרחק ביניהם. וכן **ברא"ש** כ' ז"ל, דלא גמירי רקב אלא במת שנקבר לבדו, ואפשר דכוונתו כרש"י דעצם הדבר שנקברו יחד הוי גלגלים זל"ז, אמנם הוא דין מחודש מאוד, ויש לטרוח הרבה לפרש דין זה דמה שנכנסו לקבר אחד מבטל להם תורת רקב, ועי' הערה[[12]](#footnote-13).

**בעיקר דינא דשני מתים.** עי' היטב **בלשון רש"י ותוס'**, דנראה דהיא הלכה בפ"ע. וכן שמעתי בשיעור בבריסק דלכו"ע אי"ז מהדין דלא יהא דבר אחר מעורב בו, דאי"ז דבר אחר, אלא הוא **רקב דמת,** אלא היא הלכה בפנ"ע **דבעינן ממת אחד**. ונפק"מ דגם לר"ש (נדה כ"ז:) דס"ל דאף נתערב אח"כ הרי"ז פוסל 'ברקב', היינו רק בשאר רקב, אבל ברקב של מת אחר מודה, דכל שהוא מב' מתים מטמא, דסוף סוף רקב מת הוא ואי"ז דבר אחר. ע"כ שמעתי, וצ"ע.

**שקברו זה בפני עצמו וכו'.** עי' היטב **בתוס',** ונראה בכוונת דבריהם דכ"א עמד על מלא תרוד ואח"כ אכלו עש, (אבל אי לא נעשה כ"א בפ"ע למלא תרווד, אין כאן טומאה[[13]](#footnote-14)) ועתה לקחו חלק ממת זה וחלק ממת זה, וכ"כ **רבינו פרץ** (עומקא 129) 'כיון שהיה בכל אחד שיעור כשנקברו יש להם דין רקב'. **והנה** חזינן כאן דבר חידוש, דיש ב' דינים במלא תרווד, א', דכדי **שיהא בו דין רקב המת** בעינן **מלא תרווד מהמת**, ואי לא"ה אינו כלום, ודבר זה א"א לצרפו מב' מתים, (ולא גרע משדרה וגולגולת שא"א לצרף מב' מתים), אמנם יש דין נוסף של **'שיעור'** מלא תרווד, ובזה מצטרף מב' מתים, כי הוא מהלכתא דשיעורים. ועיקר דבר זה דיש בזה ב' דינים צ"ע טובא, ויש לטרוח לברר הדבר הרבה. אמנם עי' היטב ברש"י דכ"א לחוד נשאר ממנו רק חצי תרווד. **ובענין זה** אי בעי שכ"א לבדו יהא בו בתחילה שיעור, עי' **רמב"ן** נדה כ"ז:, **ובירושלמי** בשמעתין הגע עצמך שהביא חצי תרווד וכו', ובדברי **הפני משה והקרבן העדה.**

# שער וצפורנים

**נ"א. כל שבמת טמא חוץ מן השינים והשער והציפורן, ובשעת חיבורן כולן טמאין.** בפשוטו הטעם בהא דבחיבורן טמאים הוא משום דאז יש להם הגדרה אחת עם הגוף, ובכלל 'המת' הם, וכמש"כ הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ג כיון שהם מחוברים לגוף הרי הם כגוף[[14]](#footnote-15) ועי' לשון **ר"פ** (עומקא 130) 'שהנוגע בהם כנוגע בגוף המת'. **אמנם** עי' תוס' דהוא מדין 'ידות' (וכן נראה בחולין קי"ח). **והנה הר"ש** (פ"ג מאהלות מ"ג) הביא על זה מהספרי דרשה מיוחדת, ואי הגדר הוא מדין ידות, א"כ מ"ט בעי לדרשה מיוחדת עבור זה, וא"כ ד' תוס' צ"ע מהספרי. **וכן** יש לעיין לתוס' מגופא דשמעתין, דבשלמא לדרך הפשוטה שהוא מוגדר כאחד עם הגוף, ניחא דאינו נעשה גלגלין, אבל לתוס' דהוזקק לדין ידות, א"כ מ"ט אינו נעשה גלגלין לרקב, ויש ליישב.[[15]](#footnote-16) **והנה** לכאו' נפק"מ בין הראשונים, לענין אם השער מצטרף לשיעור מלא תרווד או לא. **אמנם** עי' **ר"פ** (עומקא 131) ד"ה רקב דהוכיח משמעתא דעקב, דשער אינו משלים שיעור ד'אינו רקב גוף של מת' ולא קאמר דהוא חד עמו אלא לענין שלא יעשה גלגלין[[16]](#footnote-17).

**בעי חזקיה שער וכו'.** עי' **רע"א** בגליון הש"ס דציין לגמ' גיטין ל"ט. (וסנהדרין ט"ו.) דאיתא שם, דלרשב"ג מועלין בשער העבד, ולרבנן לא, וקאמר דלכו"ע עבדי כמקרקעי (ואין מעילה בקרקעות), אלא דפליגי בשערו העומד ליגזז אי כגזוז דמי או לא, ומדמה הש"ס לפלוגתת התנאי גבי מודה במקצת בגפנים העומדות ליבצר, אי נחשב כקרקע (ואין נשבעין על הקרקעות) או לא. **והנה הרמב"ם** פ"ה מטו"נ ה"ד פסק דהעומד ליבצר כבצור ולא נחשב קרקע וישבע, ומאידך בשמעתין פ"ג מטו"מ הי"ג פסק דהוא ספק, והקש' **המנח"ח** מצוה רס"ג (עומקא 304), דנמצאו דבריו סותרים זא"ז, והניח בצ"ע.

**ושמעתי ממו"ר הגרא"י, דאביו הגרי"ד** זצוק"ל תירץ, דהכא הנדון אם חשיב 'מחובר' או לא, ובהא פסק דבעיא היא, דאולי סוף סוף הוא מחובר, אבל התם דיש דין מסוים דאין נשבעין על 'קרקעות', הנידון הוא אם יש לזה שם 'קרקע' או לא, ובהא פסק הר"מ שאין לו חשיבות ותורת קרקע כיון דעומד ליבצר, (והיינו דשם קרקע הוא דבר נוסף שקיים בדבר, מלבד עצם זה שהוא מחובר לה, והדברים מתוקים מדבש).

**עוד** יש להעיר, דהגמ' שם מצדדת דשער 'כיון דאשבוחי משבח' נחשב כמחובר לקרקע, וכך פסק הרמב"ם בפ"ה ממעילה ה"י, המקדיש עבדו אין מועלין בו ולא בשערו אע"פ שהוא עומד להגזז מפני שהוא מחובר לו, וכל זמן שהוא מחובר הולך ומשביח. וצ"ע דהכא הר"מ לא חש לסברא דהולך ומשביח. ועי' **מנח"ח** שם דנקט ד'משביח' לא שייך במת. **והגרי"ד** זצוק"ל תמה על המנח"ח דהרי הנידון כפי דהיה חי עד המיתה, וכמו הנידון של 'עומד להיגזז' הרי ודאי 'אחרי המיתה' אינו 'עומד להיגזז', אלא דיש לדון כפי שהיה חי עד שעת המיתה. **והגרי"ד** תירץ דהתם **דהשער קדוש מצד עצמו, והנידון להפקיעו ממעילה הוא מכח שהשער צריך לגוף,** בזה אמרינן דאם אינו צריך הוא חולק דין לעצמו, וכשצריך היינו דמשביח ע"י הגוף דינו כגוף, אבל הכא **אין סיבה בשער מצד עצמו אלא מכח הגוף נטמאים חיבוריו**, וא"כ צריך לדון אם הגוף צריך את השער, ולא מהני מידי מה שהשער משביח ע"י הגוף.

**לדינא -** עי' **ליקוטי הלכות,** **דהרמב"ם** הביא האבעיא רק בדין טומאת מת ולא בגלגלין. ועי' **בלח"מ** (פ"ז מנזירות) דהרמב"ם לא הביאו בגלגלין כי סמך על מש"כ שהוא ספק לגבי חיבורין. ועי' **מאירי** דהכריע דהכל טמא כיון דהוא מחובר ואע"פ שבפשטות הגמ' נשאר בספק, ודבריו צ"ע. ויותר צ"ע מה דסיים שם 'אלא שגדולי המחברים דנוה בספק כשיטת הסוגיא', נראה מנימת דבריו דיש לו הערה על הרמב"ם מ"ט דן זאת כספק, וצ"ע.

# רקב מן העקב

**בעי ר' ירמיה רקב הבא מן העקב מהו.** **פרש"י**, ממתנים ולמטה דאי"ז עיקרו של האדם, וכן פירש **רבינו אברהם מן ההר** (עומקא 111). **ותוס'** פירש מן העקב כפשוטו, דהעקב יש בו עובי בשר שאין בו חיות. **והנה** צריך לבאר מה דדן ר' ירמיה, והרי טומאת בשר יש שם, וכן טומאת עצמות ודם, וא"כ מהיכ"ת לבוא ולהסתפק דטומאת רקב לא יהא שם.

**וכן** יש להעיר,[[17]](#footnote-18) דבשלמא לתוס' יל"פ דהוא סברא בשם 'רקב', דדוקא בשר שהיה בו חיות והרקיב מיקרי רקב, משא"כ העקב (ועי' הערה[[18]](#footnote-19)), אבל לרש"י צ"ע מהיכ"ת לר' ירמיה דנבעי רקב דוקא מעיקר הגוף. (וי"א דכוונתו ע"ד הנ"ל, דעיקר החיות בחלק העליון של הגוף).

**במאירי** מפרש לאיבעיא ע"פ הירושלמי דבאבר שאין הנשמה תליה בו אינו יכול לעשות רקב, יעו"ש. (ולדינא נקט המאירי דאם נקבר שלם הרי הוא מטמא כל אבר שהרקיב). ועי' **תורי"ד** דכתב על שמעתין בזה"ל "בעי ר' ירמי' רקב הבא מן העקב מהו - לא נתברר לי".

**בעיקר הבעיא -** עי' **רבינו פרץ** דלכאו' ילה"ק דאם שיער המחובר אינו גלגלים, א"כ כ"ש עקב, וע"כ פירש דכוונת הגמ' לדון אם הוא משלים לשיעור מלא תרווד או לא. וכ"כ **המאירי** דודאי אינו עושה גלגלין. ועי' **חזו"א** אהלות סי' כ"ב ס"ק מ'. ומאידך, עי' **קר"א** (ד"ה אמר רבא) **וברכת ראש** (רש"י ד"ה ה"ד), דהאבעיא היא בבא מן העקב לחוד, אבל בתערובת עם כל הגוף **ודאי מצטרף** העקב. ועי' מש"כ **בשיטמ"ק בשם רבינו עזריאל** בדברי הגמ' לעיל אמר רבא התם שקברו ועמדו.

**ת"ש רקב הבא משני מתים.** צ"ע מ"ט לא הוכיח הש"ס מכל תרווד רקב. ועי' מה שתירצו בזה **הקר"א** **והחזו"א** שם.

**השמטת הרמב"ם -** **הרמב"ם** השמיט הבעיא, **והכס"מ** תמה על זה. ועי' **לח"מ** (פ"ז מנזירות ה"ג) מה שתירץ בזה. **והגרי"ז** ביאר (שמעתי ממו"ר הגרא"י), דדעת הרמב"ם דהא דקאמר לק' דבעינן ברקב 'מת שלם' היינו שירקיב **כל** המת, ומאידך מסוגיא זו הרי עולה להדיא דסגי ברקבון דחד אבר, כדאמר "אלא הכא כגון דאירקיב חד אבר", וע"כ נקט הרמב"ם דזו מחלוקת הסוגיות, והר"מ פסק דבעי כולו, ומה"ט ליכא מקום לבעיא דעקב, עכ"ד. **אמנם** עי' לק' דלכמה ראשונים כוונת הגמ' בעמוד ב' הוא רק דבעינן שיקבר שלם ולא לענין שירקיב כולו, וא"כ אין כאן מחלוקת הסוגיות.

# מת שטחנו

**דף נ"א: אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב.** משמע דאינו מטמא כלל, והק' **הגרי"ז** (עומקא 488)[[19]](#footnote-20) מ"ט לא יהא בזה טומאת בשר, ותירץ דבנדה [נ"ה.] אמרינן דלכו"ע באקמח טהור. אך באמת הגמ' שם גופה צ"ע, דמ"ט, והרי לר"ל שם דרשינן 'לכל טומאות הפורשות' דבשר יבש טמא וא"כ הא נמי, וביאר הגרי"ז דבאקמח והוי עפרא הטהרה אינה מצד יבשות, אלא זה עצמו דנעשה קמח ועפר הוא טהרתו, (ויל"ע מהיכן נלמד דבר זה).

**עוד** הק' מ"ט לא יהא בזה טומאת רובע עצמות (כדלקמיה נ"ג: דהוא אף באקמח אקמוחי). ואמר **הגרי"ז,** דצ"ל דהא דקאמר לקמן דאקמח אקמוחי אין כוונת הגמ' דנעשה כקמח, אלא שנשברו לחלקים קטנים דאין בהם עצם כשעורה, ואה"נ דבנטחן דק כקמח לית בהו גם טומאת עצמות. וכן הוא נמי לשון **הרמב"ם** (ד' מטו"מ ד') רובע עצמות מת אחד **שנדקדקו** ואין בכל אחד מהם עצם כשעורה, מטמאין באהל עכ"ל. ומבואר דעיקר הכוונה שנדקדקו ואין בכל אחד מהם עצם כשעורה ותו לא, אבל **ברש"י ותוס'** שם מבואר לא כן, דפירשו אקמח אקמוחי כפשוטו, עכ"ד.

**עי' בקרן אורה** (ד"ה מת שטחנו), דהקשה אהא דמבעיא לש"ס בטחנו וחזר והרקיב, דטומאה דפרחה איך חוזרת וניעורה, ומהיכן תבוא אח"כ טומאה, והניח בצ"ע. והיינו דנקט כהגרי"ז שהטחון טהור לגמרי[[20]](#footnote-21).

**ביאור הסוגיא** - כתב **הרמב"ם** (פ"ג מטו"מ ה"ו) וז"ל טחן המת עד שנעשה רקב, אינו מטמא עד שירקיב מאליו, עכ"ל. ומבואר דלא כרש"י ותו' והרא"ש, דפירשו דהנידון במת שטחנו הוא מצד הטחינה עצמה, דס"ד דעצם הדבר שטחנו ונעשה עפר הוי רקב, וקמ"ל דאינו רקב, דרקבות גמירי ולא עפרורית דטחינה, והיינו דרקב הוא רק אם נעשה רקבון, ולא מה שנעשה חתיכות כמו רקב ע"י טחינה, אבל הרמב"ם למד דהאי דינא דמת שטחנו מיירי שבאמת מיהר להרקיב ע"י הטחינה, וקמ"ל דאף דנעשה רקב, כיון דלא נעשה רקב מאליו אינו רקב. **ולפי"ז** צ"ב, מה נוסף בספק הגמ' ד'טחנו וחזר והרקיב', והעמידו הרמב"ם בסמוך [ה"ז] ז"ל טחנו כולו והניחו עד שירקיב כו' ה"ז טמא בספק, עכ"ל.

**וי"ל,** דעי' **במאירי** שכ' וז"ל, מת שטחנו אחר שנקבר אין לו רקב, שאין טומאת רקב אלא כשהרקיב מאליו, טחנו ואח"כ הרקיבה אותה טחינה **מאליה**, הרי"ז ספק, עכ"ל. ונראה דבמת שטחנו מיירי שהרקיב עם הטחינה גופא, ולכך ל"ה רקב, דאין רקב אלא כשהרקיב מאליו, משא"כ בטחנו ואח"כ הרקיב מיירי דאח"כ הרקיבה אותה הטחינה מאליה, ובזה מיבע"ל, ואף דלכאו' הטחינה היא גרמה להרקבון של אח"כ, אפ"ה מבואר דזה אינו חסרון בהרקיב מאליו, ועי' **קה"י** נזיר סי' י"ב.

# מת שחסר אין לו רקב

**נ"א: מת שחסר אין לו רקב.** יש לברר מהו שיעור החסרון, ועי' רש"י שכ' 'מת שחסר אבר כל שהוא'. וכ"כ **הרמב"ם** פ"ג ה"ד חסר ממנו אבר, הרי דרק בחסרון אבר חשיב מת שחסר, אבל בחסרון בשר ל"ח מת שחסר[[21]](#footnote-22). **אולם** יעויין בגמ' בנדה (כ"ז:) ולא אמרו רקב אלא למת בלבד למעוטי הרוג דלא, ובפשוטו לכאו' הוא משום דכך ניתנה ההלכה של רקב רק במת ולא בהרוג, וכן הוא **ברמב"ם** (פ"ד מטו"מ ה"ד) וז"ל 'ולא אמרו רקב אלא למת בלבד אבל הרוג אין לו רקב', ולא נתן בזה טעם, אבל **ברש"י ותוס' בנדה** שם פירשו דהרוג אין לו רקב כיון דחסר דמו. ובאמת גם **הרמב"ם** כתב טעם זה בהלכות נזירות (פ"ז ה"ג) וז"ל, ולא אמרו רקב אלא למת בלבד להוציא הרוג שהרי חסר דמו, עכ"ל, וא"כ לפי"ז קשה הא דכתבו דדוקא חסרון דאבר וצ"ע.

**ובעיקר** ב' הטעמים בדין מת שחסר, איכא נפק"מ בהרוג שלא חסר דמו, כגון שנחנק, דאם כך ניתנה ההלכה דרק למת יש רקב ולא להרוג, א"כ בחנוק נמי אין לו רקב, אבל אם הטעם משום שחסר דמו, א"כ בחנוק דלא נחסר דמו יש לו רקב, (כן שמעתי בשיעור בבריסק)[[22]](#footnote-23).

**אי בעי נרקב כולו -** עי' **תוס'** ד"ה מת דנראה דתלוי אם הוא שלם בקבורה, וכן הוא להדיא **בתוס' בנדה** (כ"ז: ד"ה למעוטי), וכ"ה **במאירי.** אמנם **ברמב"ם** נראה דבעי דירקב כולו[[23]](#footnote-24), וכן **ברש"י** (ד"ה תאמר, וד"ה כי מטמא) נראה דר"ל דבעינן שירקב כל גופו, ועי' מש"כ בזה **הקרן אורה** כאן, ובד"ה בעי רבא הרקיב כשהוא חי, (ועי' בדברי **רבינו פרץ** כאן, ולקמיה גבי שהרקיב כשהוא חי).

# הערות בגפ"ת

**דף נ: ר"י אמר מלא חפניו.** עי' **מנח"ח** רס"ג אות כ"ג, דמשערין באדם בינוני.

**וכמה שיעורו וכו' מלא חפניו.** לכאו' איכא גם נפק"מ בינייהו אי יד אחת או ב', דמלא חפנים היינו ב' הידים, כמו ביוה"כ. וכן נראה **ברמב"ם** בספרו, וכן להדיא **בפיה"מ** בעדויות דמלא חפניו היינו בב' הידים. אולם **בירושלמי** על משנתינו איתא 'וחכמים אומרים מלא יד הגדולה', ואף דחכמים קאמרי מלא חפניו, אלמא דהכוונה ליד אחת. ועי' **רש"י** ד"ה מלא פיסת יד, דפירש בלא האצבעות, נראה דהנפק"מ היא אי יד כוללת האצבעות או לא, (אבל לכו"ע יד אחת היא), ועי' **קר"א** דעמד בזה.

**אמר ליה רב שימי וכו'.** עי' תוס', ומתבאר דחזקיה כר"מ. והנה להלכה כתב **הרמב"ם** מלא חפניו, דקי"ל כרבים, וכ"כ **המאירי**. ועי' **בר"ש** על המשנה דהביא ב' השיטות, וצ"ע הרי קי"ל כרבים, וי"ל הר"ש רצה לפרש סתם משנה כר"מ, והיינו כיון דמסקנת הגמ' דר"מ וחזקיה אמרו דבר אחד, א"כ יל"פ סתם מתני' כחזקיה.

**דף נ"א. ארון של שיש וכו' ארון של עץ וכו'.** עי' **רמב"ם** (ג' ג') דדין ארון זכוכית כדין ארון של שיש.

**ובדין ארון מתכת,** עי' **קר"א** דמהברייתא א"א לדייק מהו דין ארון מתכת, אולם **הרמב"ם** (פ"ג מטו"מ ה"ד) כתב דאין לו רקב, (והוא משום שמעלה חלודה ואיכא עפרורית, אבל לא נמצא לזה מקור בירושלמי או בתוספתא, ועי' **כס"מ** שם.

**תד"ה איזהו, מטמא באהל.** וכ"כ **הרא"ש.** וצ"ע מה ענין אהל להכא, והלא עסקינן בתנאים לעיקר טומאת רקב, ונפק"מ אף למשא.

**בא"ד, ונזיר מגלח עליו.** **בשיעור בבריסק** העירו, בשביל מה הוסיפו זאת, והרי כל הדינים נוגעים גם לעצם הטומאה, וצ"ע. **ובאמת** יש להעיר גם בדברי **הרמב"ם** דאף ששנה בהלכות טומאת מת (פ"ג מטו"מ) את כל הלכות רקב, אפ"ה כפל לכל תנאי הרקב בהלכות נזירות (פ"ז ה"ג וה"ד), וצ"ע.

**תד"ה א"א לבשר, ועולא שהזכיר וכו'.** **בשיעור בבריסק** נתקשו בהבנת דבריהם הא עולא דינא קמ"ל שצריך גם גידין, ונפק"מ בא' שיוציא את הגידין.

**שני מתים וכו' גלגלים זה לזה.** עי' **בתוס',** ועי' **בערוך** דפירש כדבר הנגלל עמו כתכריכין, ועי' **רש"י נדה** כ"ז: 'בטול שאותו דבר אחר מבטלו, ולשון גנגילון דבר העומד כנגדו לבטלו ולקלקלו', וכ"כ **בשטמ"ק** כאן.

**רד"ה גזז, אבל כי לא גזז וכו' לא נעשה לו גלגלין וכו'.** נראה לדייק דגלגלין לא הוה, אבל השלמת שיעור רקב לכו"ע לא הוה השער. וצ"ע, דהרי בכל מלא תרווד יש קצת שערות, וכי באמת אין ליקח מלא תרווד בצימצום.

**ציפורן העומד ליגזז.** דעת **ראב"ן** (הו"ד בש"ך יו"ד קצ"ט ס"ק כ"ה) דשער וציפורן העומדים ליגזז הרי אלו חוצצים בטבילה. **והנה** אנן קי"ל דאינו חוצץ ודלא כראב"ן, ואע"פ שהכא בעיא היא, ולק"מ דלענין 'חציצה' ודאי לא הוה, דכיון דהוא מחובר אינו נחשב 'דבר זר', אבל הכא לא סגי דנגדיר דאינו דבר זר, אלא בעינן שיחשב ממש חלק מהמת, ולכך איבעיא ליה. אמנם דעת הראב"ן צ"ע משמעתין דהכא יש צד שנחשבים כחלק מהגוף, אפי' לענין שיטמאו כמת וא"כ מ"ט לגבי חציצה פשיטא ליה דחוצץ, ויש ליישב.

**תד"ה בעי חזקיה וי"מ וכו'.** וכן **בשיטמ"ק** הביא ב' שיטות בזה, והסיק כתוס' דיותר נראה דקאי אטומאה, וכן נראה **ברמב"ם** סוף פ"ג מטו"מ. והנה לדבריהם אפשר דאפי' אם נפשוט דלא נחשב חיבורים, מ"מ גלגלים לא הוה כיון דמחובר הוא. ועי' **רבינו פרץ** (עומקא 130) דהקשה הרי קפשיט הש"ס מרבה בב"ח דמייירי לענין גלגלים, ועי"ש שהאריך לתרץ וליישב.

**שערו העומד לגלח,** פירש **רש"י** דהכביד שערו וכו', ועי' **ברא"ש** גבול היה להם וכו'. ולכאו' כהן שדינו שלא משלח פרע, הוא גם גבול.

**דלמא דרך עקב קאתי.** עי' פי' **הרא"ש, ומאירי.** ועי' קר"א דבמי נפתוח כתב דספק רקב טהור דלא גמירי אלא בודאי.

**דף נ"א: לא מקיימא בלא פרש. בשיעורים בבריסק** הקשו ממעילה דף י"ב: דאיתא אין מועלין בפרש של בהמת קדשים, דלאו חלק מגופה הוא ומ"ש מהכא. וי"ל, **דבפרש"י שם** מבואר דהיא סברא מסוימת במעילה דהפרש קאתי ע"י מאכל של חולין, יעו"ש.

**עורו מהו.** ברש"י כתב די"מ עור האדם ממש, והנה בחולין קכ"ב: פליגי אי עור האדם טמא, וא"כ למ"ד דהוא טמא מ"ט שיהא גלגלין, וגם למ"ד דהוא טהור צ"ע, דלכאו' לא גרע משער. **ובאמת בפי' הרא"ש** כאן כתב דהאיבעיא היא רק למ"ד עור האדם טהור. ועי' בדברי **תוס' והרא"ש והשיטמ"ק** מ"ש דסוגיא לעיל גבי שער (ועי' היטב רד"ה וסכייה).

**רש"י ד"ה וסכייה נשא, והעביר השער העומד ליגזז.** דבריו צ"ב, דאם אין הנידון אלא על שער העומד ליגזז, ל"ל נשא הא יכול לגוזזו במספרים כמו שהיה עומד ליגזז. **והתוס'** פי' דקאי אף על שער שאין עומד ליגזז.

**רד"ה וסכייה.** צ"ע דכמו כן אפ"ל דהוא אדם שאין לו שער, ובשלמא פרש לא משכח"ל אדם ללא פרש, אבל שער שייך.

**רקב דמטמא היכי משכח"ל.** עי' **לח"מ** הל' נזירות פ"ז, דזהו מקור **הרמב"ם** לפשוט את כל הספיקות, ונקט שאינם עושים גלגלים מלבד באשה מעוברת ושער שגזז, וכן משמע **במאירי** יעוש"ה.

**בעי רבא הרקיב כשהוא חי.** בביאור האבעיא עי' **לקוטי הלכות** מה דהביא בזה ב' מהלכים בראשונים, ועי' גם **קר"א,** ועי"ש נמי דיש ליישב שמעתא זו עם דינא דמת שחסר אין לו רקב, ועי' **ר"פ.**

**וחזר ומת מהו.** עי' **קר"א** דהק' כיון דטהר איך תחזור אליו טומאה, ויש לטרוח ליישב קושיא זו.

1. **הגר"א** (בליקוטים שנדפסו אחרי ספרא דצניעותא, ליקוט ט'), כתב, מעת שחרב הבית יצאה רוחינו עטרת ראשינו, ונשארנו רק אנחנו הוא גוף שלה בלא נפש, ויציאה לחוץ לארץ היא הקבר, ורימה מסובבת עלינו וכו', ומ"מ היו חבורות וישיבות גדולות, עד שנרקב הבשר והעצמות נתפזרו פיזור אחר פיזור, ומ"מ היו עדיין העצמות קימות שהן הת"ח שבישראל מעמידי הגוף, עד שנרקבו העצמות, ולא נשאר אלא תרווד רקב מאתנו, ונעשה עפר, שחה לעפר נפשינו, ואנחנו מקוים להתנערי מעפר קומי, עכ"ל. והגר"מ שפירא זצוק"ל אמר, דא"כ עתה מוכרח דלא נתערב בגויים ולא נידמה למעשיהם, דאם נתערב לא יהא כלום כדין רקב דבעינן שלא יתערב עמו מידי. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי'** בירושלמי בסוגיין, דאדם הראשון נברא מעפר בשיעור מלא תרווד, ואחר ק"כ שנה ממותו חוזר האדם להיות מלא תרווד, יעו"ש שהאריך בזה. וכעי"ז בפרקי דר"א דמכל אדם נשאר מלא תרווד, והוא מתערב בעפר, ובתחיית המתים הקב"ה מייפה ומרבה אותה. (אמנם בהרבה ספרים איתא דעצם הלוז נשארת וממנה יקום לתחיה, ובריקנטי שמות כ"ה ל' כתב דהיינו הך, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-3)
3. **כן** שמעתי ממו"ר הגרא"י בשם זקינו זצוק"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ודע** דודאי אפר הנעשה ע"י אש אינו בכלל דין תרווד, כדתנן באהלות פ"ב מ"ב, (והובא בנדה דף כ"ח.) והיינו משום דכח חיצוני פעל זאת ורקב היינו בדבר דמכח המיתה נגרם הקלקול, כ"כ ביכין שם (עומקא 69) הו"ד לקמיה. [↑](#footnote-ref-5)
5. לכאו' אינו מובן הקושיא דהרי איתא התם דטימאו הבשר וטיהרו העצמות והיינו דהם קשות ולא מוגדרות מעוכלות וא"כ לק"מ שיהא רקב דהרי קאמר עולא דאין רקב אלא הבא מבשר גידים ועצמות, ועוד יש ליישב ע"פ מה שאמר עולא בר חנינא דמת שחסר אין לו רקב ועי' לקמיה דלדעת רש"י והרמב"ם היינו דכולו יתרקב וא"כ הכא דהעצמות לא עוכלו אין שייך בזה תורת רקב, וצ"ע מה הוקשה למרנן הקה"י ובנו זיע"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואף** דהרוב הוא רקב, מ"מ כל 'תערובת' היא 'דבר אחר'. ולדוגמא בעלמא יש להביא הא דכתב הכס"מ (פ"א מחמץ ה"ה) דכל שבתערובת (אף שהאיסור אינו בטל ואכל ממנו כזית בכדי אכ"פ ולוקה עליו), מ"מ אין חייבים עליו כרת, דכל דבתערובת נשתנה כל הדבר לשם אחר. וזמש"כ רש"י נדה כ"ז: דגלגלין לשון **ביטול,** והיינו דאפי' כל שהוא עפר מבטלו מלהיות **'רקב המת'** ונעשה בשם אחר. (וכן נראה מדפליגי בגמ' שם ר"ש ורבנן, אי סופו כתחילתו, דנראה דבסברא פליגי ולא מה נאמר בהלכה - הרב אא"ל אלטמן שליט"א). [↑](#footnote-ref-7)
7. **בשיעור** בבריסק נקטו דהאי טומאה אינה אלא מדרבנן, דלא שמענו דהיה בזה הלמ"מ. ומאידך עי' בספר מי נפתוח דכתב שהיא הלמ"מ, וכן נראה בהקדמת שנות אליהו הנ"ל דמנה שם מנין של טומאות דרבנן, ועפר ביה"ק לא נמנה שם.

   **ועי'** ברמב"ם פ"ג מטו"מ ה"ח, דהביא להאי דינא בזה"ל, מלא חפנים ועוד מעפר הנמצא תחת המת, ואין ידוע מה טיבו אם הוא רקב שמטמא באהל או אינו אלא עפר שנתלכלך בנצל המת ודמו, ה"ז מטמא שהרי יש במלוא חפנים ועוד מלא חפנים רקב, ויראה לי שאף זו טומאה מדברי סופרים. ובשיעור בבריסק שמעתי לדייק מדקאמר 'ויראה לי', דאלמא אי"ז טומאה חדשה של 'עפר קברות', דאם היא טומאה חדשה ודאי דהיא מד"ס, (וגדר הדין בזה לדון את הספק כודאי). ובכס"מ פירש דהרמב"ם איירי בנקבר ערום ואפ"ה אינו אלא מדרבנן, אולם בקרית ספר כ' דאיירי בנתערב אח"כ, דהיא פלוגתת ר"ש ורבנן. וצ"ע דא"כ מ"ט הוא מד"ס, והא לעיל כתב שרקב המטמא שנתערב בו עפר כ"ש ה"ה בטומאתו, ואולי הקרי"ס למד דמיירי הכא הרמב"ם בנקבר בכסותו. [↑](#footnote-ref-8)
8. **כן** שמעתי בשיעורים בבריסק, וכן הודפס בכתבים. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ורק** הסתפק אם בעי שיהא במעשה היטמאות או דסגי במה שיש ברקב. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והגרא"י** אמר דלאביו הגרי"ד אתי שפיר לישנא דהגמ' לקמיה ''עד שיש עצם **ב**בשר', וכן אתי שפיר טפי דברי הגמ' לקמיה א"א לבשר ועצמות בלא גידים, דלהגרי"ז דאפשר ליקח עצם מכאן ובשר מכאן, א"כ אין הכרח דיהא ברקב גם גידים. וכן לק' בספיקא דרקב שטחנו, קאמר הש"ס 'מידי הוא טעמא אלא דאיכא בשר גידים ועצמות והאיכא, או"ד כברייתו בעינן', וצ"ע מאי שייטיה להכא דינא דבשר גידים ועצמות, והול"ל אם כברייתו או אפי' טחון. ולהגרי"ד דענין בשר גידים ועצמות הוא דיהא רקב של 'אבר', ניחא, דה"ק דאולי נחשב כברייתו בזה שקאתי מצורת אבר שלימה, או"ד כברייתו ממש בעינן. [↑](#footnote-ref-11)
11. **המאירי** במשנה כתב 'וענין רקב הוא מת שהרקיבו **עצמותיו** בקבר', והיינו כהרמב"ם, ומאידך בגמ' כ' וז"ל טומאת רקב אינה אלא במת שנקבר שלם וכו', אבל כל שנקבר שלם יש לו רקב הן שבא הרקב **מן הבשר לבד** הן מן העצמות לבד הן מן הכל ביחד, עכ"ל, הרי דלא רק עצמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ברמב"ם** (פ"ב הי"ב) כתב מת שהרקיבו עצמותיו 'בקבר', הרי דיש איזה שייכות לקבר. ובירושלמי איתא דמקור דין רקב הוא מדכתיב או בקבר, שהם אותיות קבר. ואם כנים הדברים שיש שייכות בין רקב לקבר, א"כ יהיה הדבר פתח להבין דין זה דשני מתים בקבר אחד אין להם רקב, וכן נראה לדייק מסוף דברי רש"י 'דלא הוי רקב דמת אחד', נראה דאין הטעם משום שהתערב, אלא הלכה דבעינן מת אחד בקבר, וכן חזינן בדעת הראשונים דבעינן דיכנס לקבר שלם, ואע"פ שלא נרקב אלא חלקו, אלמא הקבר משמעותי לעיקר תורת רקב. אולם כל דבר זה צריך עוד ביאור והבנה רבה. ורה"כ הגר"ש קופמן שליט"א אמר להוכיח מהגמ' דדנה אי יהא רקב בחי, דאלמא רקב אינו שייך לקבר, ויש להשיב. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** חזו"א כ"א ג'. [↑](#footnote-ref-14)
14. **איירי** שם באדם טהור הנוגע בציפורנו בגוף המת, אבל הכס"מ שם כתב דמקור הרמב"ם משמעתין, וכן המנ"ח מצוה רס"ג השוה דין זה לדין שציפורן המת מטמא בחיבורה, אלמא דין אחד הם. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הגרי"ז** הק' על תוס', דלגבי טבילה פסקינן כרבי יהודה ש'יד' שעומד ליקצץ כקצוץ הוא ואי"צ לטובלו, וא"כ מ"ט הכא היא בעיא דלא איפשיטא בשער וציפורן העומד ליגזז. ותירץ דשם איירי ביד 'תשמיש", היינו דנחשב יד מחמת שהוא תשמיש, ובזה איכא סברא דכשעומד ליקצץ שכבר אי"צ לתשמיש, לא נחשב יד, משא"כ הכא התורת 'יד' הוא מחמת 'החיבור' לפיכך יש סברא דנחשב מחובר אף שאינו נצרך. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכ"כ** בשיטה לחכמי איוורא, ועי' חזו"א אהלות כ"א ס"ק ב'. [↑](#footnote-ref-17)
17. **כן** העיר מו"ר הגרא"י בשיעור בבריסק. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** בשלהי האיבעיא בתד"ה היכי דמי, וביתר ביאור ברא"ש שם וז"ל 'מיהר לרקוב והרקיב גם האבר שאצלו, ובכה"ג לא גמרי רקב', ויל"ע דלכאו' זו סברא אחרת ממש"כ לעיל, דלעיל כ' דמיבע"ל דלמא עקב לא 'לפי שאין בו חיות', ולהכי מיבע"ל וכו', והיינו דבעינן **דבר שמת עם המת,** שבשעת מיתה מת הכל יחד, אבל דאתי דרך עקב לא לפי שכבר מחיים הוי כבשר המת', ולכאו' הכא היא סברא שונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **שמעתי** ממו"ר הגרא"י וכעי"ז בכתבי הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וכן** שמעתי ממו"ר הגרא"י, שאביו הגרי"ד נתקשה דלפי מה שלמד אביו הגרי"ז דב'טחנו' ליכא טומאת בשר ועצמות, א"כ איך יחזור ויטמא טומאת רקב. [↑](#footnote-ref-21)
21. **והנה** כבר נתבאר להעיר בדינא דעולא לעיל דבעי בשר גידין ועצמות, והרי הכא איתא דבעי מ"מ מת שלם, ולפי"ז נפק"מ היכא דלא נחסר אבר אבל נחסר כל הבשר. [↑](#footnote-ref-22)
22. **יש** לברר מה דין אדם שנחסר בחיותו, דהנה לעיל דף מ"ג: גבי כהן ילפינן 'לאביו' בזמן שהוא שלם ולא בזמן שהוא חסר, ונחלקו הראשונים אם ה"ה כשנחסר מחיים, והם ב' שיטות בשו"ע יו"ד שע"ג ס"ט. ויל"ע אם הכא נמי נחשב חסר, ולכאו' היה נראה דלא נחשב חסר, כדאמרינן 'מת שחסר', וכ"כ בפשיטות בחידושי רבינו מאיר שמחה. אולם עי' שיטמ"ק בשם רבינו עזריאל 'הרקיב האבר כשהוא חי בעודו מחובר לגוף', דאי נחתך הוה ליה חסר. ועי' ר"פ (עומקא 135) ד"ה בעי רבא הרקיב, ובמאירי. [↑](#footnote-ref-23)
23. **כמש"כ** (פ"ג מטו"מ ה"ז) "שטחנו כולו והניחו עד שירקיב", ובפ"ז מנזירות ה"ד "טחן וכו' עד שהרקיב כולו", "או שהרקיב מקצתו כשהוא חי ומת והרקיב כולו". [↑](#footnote-ref-24)