פרק מפנין 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 18 פרק מפנין

**במסתעף מסוגין לגדר דין ביטול כלי מהיכנו, וכן במסתעף מדינא דמתניתין לפלוגתת ר''נ ורבנן בפטורא דחי נושא את עצמו ולפלוגתא בטלטול קטן ''בריש פרק נוטל'', ובמסתעף ליסוד היתרא דפקו''נ בחולה שיש בו סכנה**

**דף קכח עמוד ב**

**בבאור הא דליכא בכפית סל לפני אפרוחין ביטול כלי מהיכנו**

1. **מתניתין כופין את הסל לפני האפרוחים כדי שיעלו וירדו.** יעוין בגמ' דהקשתה על דינא דר''י אמר רב דבהמה שנפלה לאמת המים היכא דא''א בפרנסה מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה דאמאי לא הוי מבטל כלי מהיכנו וצ''ב אמאי לא הקשתה מדינא דמתניתין דכופין את הסל לפני האפרוחין וברשב''א מוסיף דבפרק כירה (מ"ג א') אוקמי למתניתין אפילו כמאן דאמר אסור לבטל כלי מהיכנו.

**ושאלה זו תלויה בפלוגתת הראשונים בדף קנ''ד ע''ב אי ביטול כלי לשעה הוי ביטול או לא** יעוין ברשב''א שם בד''ה הא דאקשינן דמביא את הרז''ה דנקט דהיכא דיכול לנער ודעתו לנער לא חשיב ביטול כלי מהיכנו ולכן בבהמה הטעונה משאות קטנים המוקצים מותר להניח תחתיהם כלים ולהפילם [מאליהם ע''י דמתיר הקשירה] כיון דליכא בזה ביטול כלי מהיכנו, והא דמבואר שם דבעי הפסד מרבה הוי מחמת דינא דר''י דאין כלי ניטל אלא לדבר ניטל. ומבואר דביטול לשעה לא הוי ביטול. אולם ברשב''א והר''ן שם ס''ל דגם היכא דמניח לשעה הוי בסיס וגם ביחס לאיסור ביטול כלי מהיכנו בעינן לטעמא דהפסד מרובה. והא דבשליפי רברבי ליכא להיתרא דהפסד מרובה הוי מחמת דהתם הוי ביטול לכל השבת, ובהא חמור טפי ואפילו במקום פסידא לא שרו רבנן.

**בבאור שיטת הראשונים בדין ביטול לשעה**

1. **והשתא אי נימא דביטול לשעה לא הוי ביטול א''כ ל''ק מידי מכפית סל לפני אפרוחין** דכיון דמותר לנער [או מחמת דדעתו לנער מפקיע דין ביסיס כמו שמבואר ברשב''א קנד ובר''ן או כמו שנקט הרז''ה לדיכא דין בסיס באמצע שבת, ויעוין ברשב''א בדף קמ''ג ע''א דגם הך טעמא דדעתו לנער מהני רק מחמת דהוי באמצע שבת] א''כ הוי ביטול לשעה. ויעוין בתוס' בדף מ''ג ע''ב סד"ה כבר תירגמא, וז''ל, דאיסור דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל שרי היכא דאיכא הפסד מרובה וכן משמע דקאמר התם מהו דתימא כי היכי דלהפסד מרובה חששו, דמה חששו להתיר אם לא זה האיסור. ומבואר דלאיסורא דביטל כלי מהיכנו לא בעינן להך היתרא [יעוי''ש במהר''ם]. וכן מבואר בתוס' בדף מ''ג ע'א סד''ה בעודן עליו, דהקשה את קושית הרשב''א מהא דכופין את הסל לפני האפרוחים ומיישב וז''ל, דלא דמי דהכא ודאי לא חשיב ביטול כלי כי מיד כשבאו על הסל בידו להפריחם ולהבריחם משם. ובפשטות כונתו דהוי ביטול לשעה.

**ובאמת יעוין ברשב''א בדף קנ''ד** ע''ב ד''ה אלא י''ל וז''ל, והא דמקשה התם מכופין את הסל לפני האפרוחין שיעלו וירדו ופרקינן משום דמותר לטלטלו אחר שירדו, דאלמא לא חיישינן לביטול שעה, י"ל דהתם נמי הפסד מרובה הוא שאם לא יעלו לקיניהם מתפזרים אילך ואילך ויאבדו, ואי נמי כיון דעשויין לירד מעצמן ואין צריך לטלטלן ואפילו מן הצד לא חיישינן. ומבואר בדבריו דהוזקק לטעמא דהפסד מרובה או דכיון דעשויין לירד מעצמן לא חשיב אפילו ביטול לשעה.

**אלא דיש לעיין מהרשב''א בסוגין** דמיישב וז''ל, והיינו טעמא דהתם לא קיימי אפרוחין אלא לפי שעה ויכול הוא להפריחן אבל הכא דלמא לא תעלה, ודלמא מבטל כלי מהיכנו קאמר, כן נראה לי עכ''ל. וצ''ב דהרי ס''ל לרשב''א דביטול לשעה הוי ביטול.

**ויעוין גם בחידושי הר''ן בדף מ''ג דמישב כמו תוס'** וז''ל, דכיון שבידו להפריחם כל שעה שירצה לאו מבטל כלי מהיכנו הוא. למרות דבדף קנד נקט דביטול לשעה הוי ביטול. ומוכח דע''י דבידו להפריחם מיד לא חשיב ביטול אפילו לשעה, **וכן מבאר בקונטרס אחרון לגר''ז** רסו הערה י''א דיעוי''ש דמוכיח מסתימת הפוסקים דלא הזכירו דתליא בדעתו ליטול, דעצם הדבר דאיכא לו אפשרות יטול אפילו שדעתו להניחם לכל השבת הוי גרעון בביטול כלי מהיכנו, ומוכיח כן מתוס' בדף מג ע''א דנקט דבנר חשיב ביטול כלי מהיכנו אפילו לר''ש דלאחר שנכבה מותר לטלטלו. מבואר דביטול לשעה הוי ביטול, וא''כ מוכח דכל כמה דבידו ליטלו לא חשיב ביטול אפילו לשעה, ויש לדון בראיתו דאפשר דבנר דבעי התחדשות חשיב ביטול גמור, רק דמצי להפקיע את הביטול.

**רק דיעוי''ש דנקט גם בדעת הר''ן דס''ל להאי סברא** ורק דבשליפי כיון דלא יכול לנער מיד ובעי לשומטם בנחת כדי שלא ישברו נמצא דבזמן מועט ודאי יהא ביטול, ולכן חשיב ביטול כלי מהיכנו. ולפי''ז מיושב היטב הא דנקט הר''ן בדף מג כטעמא דתוס' דלפי''ז הוי סיבה דלא חשיב כלל ביטול, ונראה דגם הרשב''א צ''ל כן רק דבסוגין נקט דעצם האפשרות דבידו להבריחם הוי סיבה דלא חשיב ביטול כלי, ובדף קנ''ד לא הוה ברירא ליה הך סברא. ויעוין עוד במחצית השקל ש''ה ס''ק י''א וז''ל, דבסל לפני האפרוחים אפילו למקצת שבת לא הוי ביטול כלי מהיכנו, הואיל ובידו להפריחן כל עת שירצה.

**בסתירת דברי רש''י בטעמא דביטול כלי מהיכנו אי הוי משום סותר או בונה**

1. **ובעיקר טעמא דאיסור ביטול כלי מהיכנו יעוין ברש''י בסוגין דנקט דהוי כסותר,** ובדף מ''ב ע''ב ד''ה כלי תחת הנר, כתב דהוה כמחברו בטיט. ובתוס' בדף מ''ג העיר בזה. ויעוין בפנ''י שם דמבאר דבהאי דכלי תחת הנר ותחת תרנגולת כיון דמסתמא איירי בכלים שעשויין לקבל בהם א"כ עדיין ראויים הם לכך ואין כאן סתירה כלל, רק לפי שאין רשאי לטלטלם ממקומם הוי כאילו מחברן בטיט והו"ל כבונה משא"כ בכרים וכסתות שאין דרך בנין בכרים וכסתות ואין דרך לחברם בטיט כלל לכך הוצרך רש"י לפרש דאפ"ה שייך בהו ביטול כלי מהיכנו משום דהו"ל כסותר שהרי תחילת עשיית כרים וכסתות הם לצורך שכיבה או לישב עליהן והשתא שמונחים לקבל כלי זכוכית שוב אינם ראוין למלאכתן הראשונה באותו שבת וא"כ דמי לסותר.

**ובהא דנקט רש''י דאיכא בזה בנין או סתירה מדרבנן. יעוין באור זרוע הלכות ערב שבת סימן כט דהוכיח מהכא דמדרבנן יש סתירה בכלים** וז''ל, ומורי ה"ר בן ה"ר משה זצ"ל הי' מקשה איך מסיקים בכלים הא סותר כלי ואף על גב דאין סתירה בכלים מ"מ מדרבנן אסור, רק דיעוי''ש דהביא את רש''י בדף מב דנקט לטעמא דבנין וכתב שם האו''ז דלרש''י איכא רק איסור בנין מדרבנן. אולם יעוין בתורת רפאל סימן י''ט דנקט דמאחר דמימרא דאיסור ביטול כלי מהיכנו רב אמרה או ר''ה דהוי תלמידו א''כ לשיטת רש''י בדף ק''ב דרב מחייב משום בונה בכלים א''כ רב ודאי ס''ל דיש בנין בכלים.

**בנפק''מ בין הנך תרי טעמי בנותן דבר האסור באכילה ושרי בטלטול וכן בביטול לשעה וכן בסומך דבר שאין לו תורת כלי**

1. יעוין בפמ''ג רסה במ''ז סק''א דנקט דאיכא נפקא מינה בין הנך תרי פירושי, היכא דנותן בכלי היתר דבר האסור באכילה ושרי בטלטול, כמו נודר הנאה משמן לאכילה, אם מותר ליתן לכלי בשבת, דשוב לא ישתמש באותו כלי היתר אכילה, שלא תערב עם זה ויאסור, דלטעם מחברו בטיט שרי, דמותר בטלטול, ולטעם סותר אסור.

ויעוין עוד בסימן רסו סעיף ט' באשל אברהם ס''ק י''ד דהך סברא דביטול לשעה לא הוי ביטול הוי רק להך טעמא דמחברו בטיט דבזה יש לומר דהואיל ואי בעי מנער ומטלטל בכל עת, לית כאן ביטול מהיכנו לפי שעה. משא''כ להך טעמא דהוי מחמת דמבטלו משימושו א''כ כיון דסכ''ס אין ראוי עתה לתשמיש שכיבה בעודן הזכוכית עליה, אפשר לפי שעה נמי אסור.

**ויעוין עוד בפמ''ג סימן שיג בא''א ס''ק י''ד בהא דמבואר התם במג''א דאסור לסמוך את ארוכות המיטה בקורה גם היכא דליכא בהו צורת כלי** אלא עץ בעלמא שהוכן לטלטל. ובפמ''ג כתב שם וז''ל, דלא שייך ביטול מהיכנו כל שאין תורת כלי עליו, ושני פירושים יש ביטול כלי מהיכנו. אחד, קובע ומחברו בטיט, אפשר אסור. ואחד, כשובר הכלי וכדומה, ולא שייך באין כלי. ומבואר דאי הוי מצד סותר בעינן דיהא לו צורת כלי בשביל חשיבות הסתירה ולא סגי בהא דאיכא לו תורת כלי להיתר טלטול.

**בבאור טעמא דרש''י בדף מ''ג דעשאו בסיס והנפק''מ בנותן בכלי כשמל''א**

1. **יעוי''ש בפמ''ג דנקט בהך טעמא דביטול תשמיש להא דנקט רש''י בדף מ''ג ''דעשאו בסיס'',** ובסימן רסה מעמיד את זה כטעם נוסף וז''ל, לכאורה ג' פירושים במבטל כלי מהיכנו. א', פירוש רש"י שבת מ"ב ב' במשנה ד"ה כלי, דכמחברו בטיט. ב, דף מ"ג א' ד"ה מפני, שמשנה מכלי היתר עושהו מוקצה. ג, בדף קנ"ד ב' ד"ה והא, כרים וכסתות מחזי כסותר.

ויעוי''ש דמביא מהט''ז דנקט להך טעמא דעשאו מוקצה ולפי''ז נוקט הפמ'''ג דבכלי שמלאכתו לאיסור דהוי כבר מוקצה ליכא דין ביטול כלי מהיכנו למורת דמבטל בו את הטלטול דלגופו ומקומו וז''ל, מה שאין כן לענין עושהו מוקצה י"ל שאין משנה שמו, דמעיקרא נמי שם מוקצה עליו.

**ויש לעיין בבאור הך טעמא דמוקצה.** ונראה דלהך טעמא דמוקצה הלשון ביטול כלי ''מהיכנו'' הוי כפשוטו דמבטלו מ''הכנתו'' וכן איתא בשו''ע סימן רסו ט' [בסוגרים בפירוש מהיכנו], ויעוין בפמ''ג רסו בא''א ס''ק י''ד דמדייק מהמג''א שם דאסור גם בביטול לשעה. וכתב שם וז''ל, ואפשר מפני זה פירש המפרש כאן "מהיכנו" מן מוכן שלו, ובסימן רס"ה [סעיף ג] לא פירש כלום, כי יש לומר כנו בסיסיה [תרגום אונקלוס שמות ל, יח], לומר שמבטל ממקום מושבו על שוליו, כי אם מחברו לקרקע, ולשלול דאף בכרים לפי שעה מותר אף בבולסא, והבן זה, עכ''ל. וכונתו דמכיון דבכרים וכסתות ליכא בהו בית קיבול וליתא בהם שימושים אחרים ממילא הוו מוקצה, ולכן נקט השו''ע לטעמא דמוקצה להשמיענו דגם בביטול לשעה אסור, דלולי כן היינו מפרשים מהיכנו מבסיסיה וביטול לשעה היה מותר.

**רק דיש לעיין מאי איכא בהא דמבטלו מהכנתו**, ומבואר דדין הכנה הוי דין חיובי, ולא רק היתר, אלא איכא קיום בהא דאיכא בחפץ הכנה לשבת, וכשסותר את מציאותו כ''מוכן'' איכא בזה סתירה לחפצא דהכנה.

**ויש לדון לפי''ז דגם היכא דלא עושה את החפצא למוקצה אלא מעמיד את אופן השתמשותו בגוונא דאיכא בו איסור שבת דגם בזה איכא להאי איסורא כיון דביטל בפועל את הכנתו,** וגדולה מזו מצינו ברז''ה שם דס''ל דליכא בסיס באמצע שבת ומצי לנער וגם ס''ל דבעינן ביטול לעולם ויעוי''ש דגם במניח ספסל תחת קורה שנשברה ודעתו שישאר שם חשיב ביטול כלי מהיכנו למרות דעדיין מצי לטלטל את הספסל דלא נעשה בסיס. ומבואר דגם היכא דמצי לטלטל כיון דמיחדו בפועל לשימוש מוקצה הוי חסרון בעמידתו כמוכן.

**בבאור דברי האו''ז והיראים דאיכא שייכות בין דינא דר' יצחק דאין כלי ניטל לדבא שאינו ניטל לביטול כלי מהיכנו**

1. **ובזה יתבאר הא דאיתא באור זרוע** חלק ב הלכות ערב שבת סימן כט דמדמי את דינא דר' יצחק דאין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל לדינא דביטול כלי מהיכנו. וז''ל, אפי' את"ל דרבה פליג אדרב יוסף וסבר דמותר לבטל כלי מהיכנו אפ"ה הלכה כרב יוסף דהא ר' יצחק ורב הונא קיימי כותיה דאר"י כשם שאין נותנין כלי תחת התרנגולת לקבל ביצתה כך אין כופין עליה כלי שלא תשבר, הוה כרב יוסף מצי סבר בהא דאסור לבטל כלי מהיכנו אלא שמוסיף להחמיר שגם אין נותנין עלי' כלי. **וכן מבואר ביראים** [דף ק''נ בהוצאה עם פירוש התועפות ראם] ונראה דבתרוייהו היסוד הוא דאיכא יחס בדין הכנה לשימוש בפועל רק דר' יצחק ס''ל דעצם הדבר שהתוצאה של השימוש היא לדבר שאינו ניטל הוי גרעון בהכנה דידיה, ורב יוסף ס''ל דרק היכא דמעמיד את החפץ במצב שלא נותן להך שימוש איכא בזה איסורא.

**בבאור חילוק הר''ן והרשב''א בין ביטול לשעה לביטול לעולם**

1. **ונראה דעל פי זה יבואר היטב חילוק הרשב''א והר''ן בין ביטול כלי לשעה לביטול כלי לעולם** דאי הוי מדין סותר צ''ע דהיכן מצינן דסותר לשעה לא הוי סותר, וגם בבונה לא ברירא דבנין לכל השבת חשיב בנין לעולם, ואי הוי מחמת ביטול ההכנה ניחא היטב דכל כמה דמבטלו לכל השבת איכא ביטול מוחלט על החפצא דהכנה משא''כ היכא דמבטלו רק לזמן מועט.

**באור אחר בהא דנקט רש''י דהוי בסיס**

1. **ובעיקר הא דנקט רש''י להא דשוויא בסיס** אפשר דאי לא שוויא בסיס ומצי לנערו לא חשיב סותר או בונה, כיון דהוי ביטול לשעה, וכן מבואר בחזו''א מ''ז ז' דמבאר דזה מה שהכריח את תוס' דאיכא בסיס באמצע שבת. דאל''כ היה מצי לנערה ולא חשיב ביטול כלי מהיכנו, כמו שמבואר בתוס' דאפשרות ניעור מפקיע דין בסיס. וכן מבואר בתורי''ד בדף קנ''ד ע''ב ד''ה בשליפי זוטרי, דהוכיח דאיכא דין בסיס באמצע שבת מהא דאיכא בזה ביטול כלי מהיכנו.

**בבאור טעמא דהרמב''ם דטעמא דביטול כלי מהיכנו הוי מחמת דנפסד במים והא דלא פירש דהוי מחמת הבהמה**

1. **יעוין ברמב"ם** פרק כה הלכה כו וז''ל, ואף על פי שמבטל כלי מהיכנו שהרי משליכו לבור לתוך המים. ומבואר ברמב''ם דלא פירש מחמת טלטול הבהמה אלא מחמת הפסד הכרים והכסתות. ובפשטות נראה דעצם ביטול השימוש חשיב ביטול כלי מהיכנו אפילו בלי איסור טלטול [יעוין בפמ''ג במ''ז רס''ה א' דדן בזה ותלה את זה בטעמא דביטול כלי אי הוי מחמת סורת או בונה] אא''כ נימא דבגדים רטובים חשיב מוקצה כמבואר במ''ב ש''ח ס''ק כ''ג, רק דיעוין במג''א ש''ה ס''ק י''א דכתב על הרמב''ם וז''ל, ונ"ל דוקא בכרים וכסתות אבל בגדי מלבוש ראוים להשתמש. ומבואר דבגדים ראויים ללבישה ורק בכרים וכסתות שישמום רק לשכיבה בהא ליכא בהו שימוש היכא דרטובים במים. והא דמבואר ברמ''א ש''א מ''ו דאסור לטלטל בגד רטוב שמא יבא לסוחטו הוי רק בגוונא דמטלטל סתם דבזה חיישינן שמא יבא לסוחטו.

**ובעיקר הא דנקט הרמב''ם להך טעמא יעוין במ''מ דנתכוין לישב קושית הרשב''א**, ויעוין בב''ח ב"ח אורח חיים סימן שה סעיף ו' וז''ל, משמע דבודאי מבטל מהיכנו הוה [כונתו לרש''י דפירש דמשהניחה תחתיה אין יכול לטלטלן ומפרש הב''ח דכונתו דודאי אינו יכול לטלטלן], וכן כתב הרמב"ם סוף פרק כ"ה (שם) דכיון דמשליכן למים אינן ראויין להשתמש בהן בעוד שהמים עליהם. אבל הרב המגיד כתב לשם בשם הרשב"א (קכח ב ד"ה והא) שכתב וז"ל ולא דמי לכופין את הסל לפני האפרוחים שמותר משום דהתם לא קיימי אפרוחין אלא לפי שעה ויכול הוא להפריחן אבל הכא דילמא לא תעלה ''ודילמא קא מבטל כלי מהיכנו קאמר'' עכ"ל. משמע דבעלמא אפילו היכא דליכא אלא ספק ביטול כלי מהיכנו נמי אסור, ולהרמב"ם ופירוש רש"י בעלמא ליכא איסורא אלא היכא דבודאי מבטל כלי מהיכנו אבל בספק לא החמירו. ומבואר דאיכא בזה נידון יסודי אי בספק איכא איסורא.

**בבארו החילוק בין נוטל אחת ומניח אחת לנגרר על הארץ אי הוי בעיקר דין חי נושא את עצמו או דהוי איסור דרבנן מחודש**

1. **אשה מדדה את בנה אמר רבי יהודה אימתי בזמן שהוא נוטל אחת ומניח אחת אבל אם היה גורר אסור.** יעוין בגמ' בדף צ''ד דפליגי רבנן ור''נ במטלטל בהמה חיה אי אמרינן חי נושא את עצמו, ואיתא שם בגמ' דרבא אמר דבאדם כו''ע מוד דחי נושא את עצמו, ובגמ' דידן מביאה מהברייתא דאין מדדין בהמה חיה ועוף ברה''ר. ומבואר כרבנן דבבהמה לא אמרינן חי נושא את עצמו וחיישיינן שיטלטלם, וא''כ מוכח דבתינוק אמרינן חי נושא את עצמו ולכן ליכא איסור לדדות [ולנשאו להדיא אסור מדרבנן] וא''כ צ''ב אמאי גורר אסור. ויעוין ברש''י דמבאר דהוי מחמת ''שנראה כנושאתו''. ומבואר דבגוררתו לא הוי מחמת גזירה אטו יוציא אלא דהוי ''הוצאה מדרבנן''.

**ויעוין במג''א ש''ח ס''ק ע''א דמביא להך טעמא דמפני שנושאתו ומבאר לפי''ז הא דמבואר בטור דגם בכרמלית אסור** ובבאור דבריו יעוין בחידושי רעק''א וז''ל, דדוקא היכא דאסרו רבנן משום גזירה כגון ההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י דגזרו שלא ימשוך אליו, בזה הוי בכרמלית גזירה לגזירה, וכן בההיא דזה עוקר וזה מניח דאסרו חז"ל מגזירה שמא יעשה הכל בזה בכרמלית הוי גזירה לגזירה, אבל בהוצאת החי דאין טעם חז"ל מטעם גזירה אלא דאסרו דהוי קצת משא בזה גם בכרמלית אסור, דמה בכך דהוי תרי דרבנן כיון דאין הטעם משום גזירה אינו בכלל גזירה לגזירה.

**אלא דיעוין בראשונים ברמב''ן רשב''א ובר''ן ריש פרק נוטל דף קמ''א ע''ב דהקשו מהא דמבואר שם דאיכא לפלוגתת רבנן ור''נ גם בתינוק** וכבר הקשה כן תוס' בדף צ''ד, ויעוי''ש דמישבים דבתינוק קטן דמשרביט נפשיה הוי כבהמה, וכבר רמז לזה התוס' בדף צ''ד, ויעוי''ש דמבארים לפי''ז את החילוק בין נגרר והולך ברגל אחת, דבהולך ברגל אחת כיון דמכיר בהילוך לא משרבט נפשיה. ויעוי''ש דמחדשים דבקטן גמור שאינו מכיר בהילוך כלל כגון קטן בן שמנה או בן חדש וכיוצא בזה אפשר דאפילו רבי נתן מודה דחייבין עליו חטאת משום דאין לך כפות גדול מזה, ומודה רבי נתן בכפות. ובתו' בדף צ''ד גם מצדד דקטן בן יומו שאני רק דנקט דגם זה תלוי בפלוגתת ר''נ ורבנן. ויעוין בריטב''א שם דמסיק דליכא חילוק בין קטן לגדול ומה דנקטו לר' נתן לא הוי למעוטי את רבנן ובאמת גם לרבנן פטור רק דנקטו לר''נ דנקט להדיא לטעמא דחי נושא את עצמו וכן מבואר בתורי''ד ובמיוחס לר''ן. ובהא דנקטו הראשונים דקטן גמור הוי כחולה יעוין בתוס' דף ק''ל דנקט דגם בקטן בן ח' חשיב נושא את עצמו ורק בגוונא דהוי חולה בהא לא אמרינן חי נושא את עצמו כמבואר ביומא דף ס''ו ע''ב דחולה שאני. ומוכח לפי''ז דהא דאסרי רבנן בנגרר על הארץ הוי כרש''י דהא דנושאתו הוי איסור מדרבנן דחשיב כהוצאה מדרבנן.

**ויעוין עוד ברז''ה ריש פרק נוטל** דהכריח דהא דמבואר דפליגי ר''נ ורבנן בתינוק דאיירי בתינוק היכול להלך דאי לא יכול להלך הוי ככפות וברז''ה לא מחלק בין קטן גמור שלא מכיר כלל בהילוך כמו שחלקו הראשונים, אלא דבכל גוונא דלא מצי להלך ברגלו אחת הוי ככפות. ומוכרח דפליגי בהך גוונא דמתניתין דמפנין, ומכח זה מכריח דהא דמבואר במתניתין דרבנן לא גזרו בהולך ברגלו אחת הוי מחמת דהוי קולא בעיקר הגזירה. וז''ל, לפיכך נ"ל טעם אותה המשנה וברייתא ששנינו והאשה מדדה את בנה קל הוא שהקלו חכמים משום צערא דתינוק שלא גזרו בו משום עקירת רגליו ברשות הרבים כשם שגזרו בבהמה חיה ועוף ברה"ר ובעגלים וסייחין כמו כן מפני שהם נוחין לילך ברגליהם לא גזרו בהן ולא גזרו ברה"ר אלא בבהמה דקה וחיה דקה בקטנים שלהן מתוך שהן קשים להנהיגם ברגליהם אתי למעבד בהו עקירה ובחצר לא גזרו בדידוי כל דבר אלא בתרנגולת בלבד משום דמקפיא נפשם.

**ביסוד פטורא דחי נושא את עצמו והמסתעף לבארו פלוגתת הראשונים בקטן**

1. **ומבואר בזה פלוגתא בדינא דחי נושא את עצמו לדעת רבנן דהוי רק באדם אי קטן שנגרר על הארץ הוי כבהמה ובראושים מצדדים יותר דבזה הוי ככפות וגם ר''נ מודה**. ויש לעיין בבאור שרש פלוגתתם, והנה בדינא בפטורא דחי נושא את עצמו מצינו ג' דרכים. דבתוס' בדף צ''ד נקט דהפטור הוי מחמת עצם מציאותו כחי דלא אשכחן במשכן הוצאה בחי. ובתורא''ש תמה עליו דא''כ מה החילוק לת''ק בין בהמה לאדם, וכן הא דהגמ' נקטה לטעמא דחי נושא את עצמו. ובקובץ תשובות למרן הגרי''ש חלק ב י''ט מבאר דע"כ משום הא לחודא דלא היו נושאין דבר חי לא היינו מפקיעין אותם מכלל המלאכות, אלא משום שיש הבדל במהות ההוצאה שהנישא נושא את עצמו ומסייע להנושא, ובזה אמרי' דממשכן גמרינן.

**ובתורא''ש מבאר דהוי מכח פטורא דשתים שעשאוהו** ולא חשיב כמסייע, כיון דכל כמה שהוא חי לא שייך לנתק את היחס שלו בנשיאה, וליכא מציאות שישא אותו בלי סיוע הנישא הלכך איכא בזה לפטורא דשתים שעשאוהו, וכן פירש השפת אמת שם.

ובגר''ח מבאר דהוי מפטורא ד''מקצת מלאכה'' דכיון דהחי נושא את עצמו הוי בגוף המשא עצמו דבחלקו לא בעי כלל למעשה חבירו, נמצא דהוי מצב בגוף ההוצאה דהוי ''הוצאה במקצת'', ולא רק חסרון יחס להוצאה השלימה, ולכן בזה לא שייך פטורא דשתים שעשאוהו.

**ומבואר דלכל הנך טעמים יסוד החסרון מכח היחס של החי בהוצאה א''כ צ''ב שרש החילוקים כיון דמבחינת הטבע גם בבהמה וגם באדם כפות מציאותו כחי משפיע על הכובד** **ובשלמא לתוס' שהפטור עומד בצורת מעשה הוצאה** א''כ ניתן לומר דכל כמה דהוי כפות תו דיינינן ליה כ''חפץ'' וכן החילוק בין בהמה לאדם הוא מכח היחס של בהמה כחפץ העומד לשימוש האדם ולא כמציאות עצמית, והנידון בתינוק הוא דכל כמה דנגרר על הארץ או דהוי סיבה לבטל ממנו מעלת אדם כיון דלא הוי כמציאות עצמית או דגם כבהמה לא חשיב כיון דהוי ככפות וחשיב כחפץ דומם, אולם אי הוי מפטורא שתים שעשאוהו או מקצת מלאכה א''כ לכאורה כל כמה דבמציאות איכא השפעה מכח הנישא על ההוצאה הדר דינא דאיכא בזה פטורא. ומבואר דכל כמה דנידון כחפץ לא דיינינן ליה כעושה אלא כטבע קיים וכחלק מהמציאות.

**מהלך האגרו''מ בבאור פטורא דחי נושא את עצמו והמסתעף לפלוגתת הראשונים**

1. **אלא דבעיקר פטורא דחי נושא את עצמו והמסתעף לחילוק בין קטן לגדול וכן אדם ובהמה יעוין בשו"ת אגרות משה** יורה דעה חלק א סימן ב דמעמיד בזה שתי אופנים יסודיים ותלה את זה בפלוגתת הראשונים אי בקטן שלא יכול לילך בכל גונא דלא מצי לילך מודה ר''נ דהוי ככפות או רק בגוונא דהוי קטן גמור דמופקע לגמרי מהילוך וכן את שיטת הראשונים דפלוגתת ר''נ ורבנן הוי בכל גוונא.

**ובדעת הרז''ה שקטן שלא יכול להלך כו''ע מודו יעוי''ש דמבאר** וז''ל, והנכון לע"ד דממשכן ילפינן להחשיב הוצאה למלאכה בדבר שמוכרח וניכר שנשאוהו לכאן דכשהיה החפץ ברה"י ועתה הוא נמצא ברה"ר ניכר וידוע לכל שנשאוהו לכאן דאל"כ לא היה אפשר להחפץ להיות ברה"ר, וזהו חשיבות מלאכה דהוצאה, ''כיון דבלא מעשה אדם לא היה נעתק ממקומו הראשון וכל רואה החפץ מונח באיזה מקום שואל מי הביאו לכאן'' אבל האדם שהולך בעצמו וכשרואין אותו ברה"ר אף שידוע שהיה מתחלה ברה"י ''אין כאן שאלה מי הביאו לכאן כיון דמעצמו יכול לבא לכאן בלא שום מלאכת משא אדם'' ולכן אף שנעשה העתקתו מרה"י לרה"ר ע"י משא אדם ''אין לזה חשיבות המלאכה דהוצאה כיון דלא ניכר בהדבר שנעשה בה מלאכה''. וזהו פירוש ''נושא את עצמו'' לא שעתה בעת שנושאו האחר הוא גם נושא עצמו שזה אינו טעם לפטור אלא ''על עצם ההעתקה ממקום למקום הוא נושא את עצמו'' וכל הרואה אותו במקום אחר מכפי שהניחו לא ישאל איך בא לכאן דהרי נושא את עצמו ויכול לבא לכאן בלא שום מלאכה לכן אין לזה חשיבות מלאכה אף שנעשה ע"י הוצאת אדם דאין ניכר בזה מלאכה. ובבע"ח שאינם בני דעת ואף שיכולין לילך בעצמן מ"מ למקום זה לא היו הולכין ויש הרבה מקומות ואולי רובם שמעצמן לא היו הולכין לשם בלא הנהגת או נשיאת אדם משום דמשרבטי נפשייהו ונשמטין מיד המנהיג ולכן כשרואין בע"ח במקום אחר מכפי שהניחם יש כאן שאלה להרואה איך באו לכאן אם ע"י אדם או בעצמן ואם ע"י אדם אם רק ע"י שהנהיג אותה או שהוצרך לנושאה. ולכן סברי רבנן שבבע"ח לא אמרינן נושא את עצמו דנחשב שניכר בזה מעשה אדם דכיון דהרואה יסתפק בזה הוא גם כן הכרה למלאכה. ויש גם להסביר דמאחר דמעצמן לא היו באין לכאן בעת שהאדם צריך לזה וצריך האדם לעשות תחבולות להוציאו לשם הוא חשיבות מלאכה אף כשהלך בעצמו אך שנעשה מלאכה זו שלא באיסור כי נעשה ע"י הבע"ח אבל בעצם העתקת בע"ח ממקום למקום לצורך האדם הוא ענין מלאכה ולכן כשנעשה זה ע"י נשיאת אדם הרי נעשה המלאכה באיסור וחייב. ור' נתן סובר דאף בבע"ח כיון דבהרבה פעמים נושא את עצמו שאף כשאינו רוצה לילך מנהיגו האדם ולא ע"י משא לכן הוא כאין ניכר שנעשה במלאכה כיון שיש לתלות שבא ברגליו ואף שניכר שהיה כאן תחבולות אדם להוציאו כיון שלא ניכר שהוצרך למלאכה אין לזה חשיבות מלאכה. **ועיין בבעה"מ ריש נוטל** שכתב דתינוק שאין יכול לילך הוי ככפות ובתינוק שיכול לילך אך אינו רגיל הוי כבהמה ומדחה בזה פרש"י דבמפנין ומפרש דלנשאו חייב רק שלא גזרו על דדוי משום צערא דתינוק עיין שם והוא כדברי דכיון שאינו יכול לילך לא הוי נושא את עצמו.

**אבל לרש"י דבתינוק נמי מודו רבנן א"כ צריך לאוקמי את המחלוקת בר''פ נוטל בתינוק בן יומו כתוס' קשה מ"ט פליג בזה ר' נתן הא אינו יכול לילך בעצמו יותר מחולה וא"כ ניכר שנשאו והוי כמו בחפץ.** ולכן א"א לפרש לרש"י בדרך זה. וכן לתוס' ר"פ ר"א דמילה דסברי ג"כ דקטן קודם המילה נושא את עצמו ורק אחר המילה שהוא חולה אינו נושא את עצמו א"א לפרש כן.

**וכן אין לפרש אליבייהו מה שהיה מקום לפרש דפטור דנושא אדם הוא משום שאדם לא נחשב משא משום דאף כשהאדם נישא נחשב שבא לכאן ולא שהביאוהו דלא יאמרו הביאו לכאן את ראובן אלא בא ראובן לכאן אף שרכב על בהמה או בא בספינה ולכן אף כשנשאו אדם והביאו לכאן לא נחשב המעשה על הנושא אלא על הנישא שנחשב שבא ע"י אדם**. ור' נתן סובר שאף בבע"ח לא נחשב משא אף שודאי אומרים שהביא האדם שוורים לכאן אבל מאחר שזה אומרים גם כשבאו ברגליהם מחמת שבאו ע"י תחבולות האדם לכן אף כשנשא אותם האדם לא נחשב משא ורבנן סברי דבבע"ח כיון דהמעשה עכ"פ נחשב על האדם שהביאו נחשב משא כשהביאו ע"י שנשאו ורק באדם שהמעשה נקרא על הנישא ולא על הנושא לא הוי משא. וזה שאמרו דמשרבטי נפשייהו הוא לטעם מה שנחשבו בע"ח משא ולא אמרינן כשנושאין דבטלה דעתו ולא יתחשבו משא והשם שעל האדם הא אינו מצד שנשאו לכן אמר דכיון דהרבה פעמים משרבטי וצריך לנושאן לא בטלה דעתו והוי השם שעל האדם גם ע"ז שנשאו, אבל אין לפרש זה אליבא דרש"י ותוס' דהא כמו דבכפות וחולה יש להחשיב לטעמים אלו משא והוצאה גם בתינוק שאין יכול לילך יש להחשיב הוצאה ומשא עוד מכ"ש.

**ולכן צריך לומר לדידהו שפירוש נושא את עצמו הוא שמקל עצמו ומצד זה לא נחשב משא מאחר שאין לו הכבדות ממשא שיש לו בעצם לפי המשקל והגודל,** ולא מטעם שמסייעו דהא זה יכול וזה אינו יכול הוא אלא משום שאינו כמשא שבמשכן דהיה להם הכובד שיש בהדבר שנושא לפי משקלו והנפח שלו ובע"ח אין בו כובד משא לפי המשקל שלו, ורבנן פליגי בבע"ח וקטן שמשרבטי נפשייהו ור' נתן סובר אף בהו שמקל עצמו. וטעם מחלקותם נראה דזה ודאי אף שמשרבטי נפשייהו קיל חי ממת ולכן סובר ר' נתן שפטור דלא הוי כמשא שבמשכן, אבל רבנן סברי דאף שקיל מכפי משקלו מ"מ מאחר שטבעו הוא כן הוי כמו שאר דברים שיש שמשאן קל ויש שמשאן כבד ורק באדם גדול שמסייע שמקל בכחו עוד יותר מכפי טבעות קלות החיות לא נחשב משא מאחר שהמשא בעצמה מקילה על הנושאה, ולא בבע"ח וקטן שמשרבטי נפשייהו ואין מקילין עצמן יותר מקלותם בעצם חייב כמו משא שקלה בעצם.

**וסובר רש"י דקטן שיכול לילך קצת הוא גם מקיל עצמו ורק קטן שאינו יכול לילך כלל אינו מקיל עצמו ולא פליגי רבנן אקטן שיכול לילך דנושא את עצמו ולכן מדדה את בנה,** ובפ' נוטל איירי בקטן בן יומו ולכן דוקא לר' נתן פטור ועדיף קטן בן יומו מכפות שאינו יכול לנענע ומחולה, שהם אינם קלים מכפי משקלם. דקטן שטבעו כך מקיל עצמו במה שעצם החיות בלא כח להקל מקיל, ובקטן שיכול לילך מקיל גם בכח להקל יותר ומודו גם רבנן. ואף אם משרבט נפשיה לפעמים מ"מ מאחר שיכול להקל עצמו באופן שביד המשא להכביד או להקל לא נחשב זה משא, דלא היתה משא כזו במשכן. ולכן לא מצינו חלוק באדם בין היכא שנושאו ברצונו או בע"כ שמשרביט נפשיה דבכל אופן פטור. ולכן כיון שגם תינוק יכול להקל עצמו ומקיל אף שהרבה פעמים משרביט נפשיה ומכביד פטור, ורק בע"ח שטבען לשרבט נפשיה ולהכביד הוא נחשב משא אף שיכול כשרוצה גם להקל עצמו, מאחר שטבען גם שלא לרצות לכן אף אירע שרצה והקל עצמו חייב לרבנן כיון שמצד טבען שלא להקל נחשבין משא ומצד הסיוע הוי זה יכול וזה אינו יכול שחייב. והוי לפ"ז חלוק גם בקטן בן יומו לר' נתן בין בריא לחולה כדאיתא בתוס' ר"פ ר"א דמילה.

**והתוס' בדף צ"ד דכתב דאיירי בפ' נוטל בקטן בן יומו** אולי בדוקא כתבו כן דרק בבן יומו וכדומה שעדיין לא מגביה עצמו אף כשמחזיקין אותו על הידים אבל גדול מזה שמגביה עצמו כשמחזיקין אותו אף שאינו יכול לילך סברי דנושא את עצמו ומקיל ויודו גם רבנן וכן מסתבר ואף שמשרביט נפשיה לפעמים אין זה בחשיבות משא כיון דבידו להקל ולהכביד. **והרשב"א והריטב"א בר"פ נוטל סברי דבקטן בן יומו מודה גם ר' נתן דהוי ככפות ובקטן שאינו יכול לילך אבל גדול קצת שגורר רגליו כשאוחזין אותו פליגי ר' נתן ורבנן משום דמשרביט נפשיה וביכול לילך קצת שנוטל אחת ומניח אחרת מודו גם רבנן וצריך לומר אף לדידהו כטעם זה** דלטעמים הראשונים יקשה גם לדידיה מאחר שאינו יכול לילך מ"ט פליג ר' נתן אף שגורר. אך שפליגי אתוס' וסברי דבן יומו הוא ככפות שאינו מקיל כלל אף מה שעצם החיות מקיל מאחר שאינו יכול להגביה עצמו, ובגדול מזה סברי שלרבנן אינו מקיל עצמו דלא כדמשמע מתוס' דאף רבנן מודו בזה.

**בהולך על קביים אי הוי כקטן**

1. **ויש לדון בכל זה בהולך על קבים דלא מצי לילך בכוחות עצמו אי הוי כקטן** ויעוין באגרות משה אורח חיים חלק ד סימן צ דתלה את זה בטעמים הנ''ל וז''ל, אבל תלוי זה בהטעמים שפטור בנושא את החי שבארתי בספרי אגרות משה יו"ד ח"א סימן ב', דאם הוא מחמת שליכא חשיבות מלאכה על הוצאה אלא כשלא היה אפשר לבא לכאן ממקום שהיה בלא מעשה האדם הנושאו והביאו לכאן, ואדם כיון שיכול לבא בעצמו אין לזה חשיבות מלאכה אף שאדם נשאו, שייך זה גם על חולה זה שאינו יכול לילך בעצמו כיון שעכ"פ ע"י קביים יכול לבא בקושי ואף בזמן גדול לומר שאין לזה חשיבות מלאכה, ואם הוא מחמת שמיקל את עצמו ואין לו הכבדות ממשא שיש לו בעצם לפי המשקל והנפח שלו, שלא היה זה כעין זה במשא שבמשכן, דכן בארתי שם שצריך לומר לרש"י דלעיל ותוס' צ"ד ד"ה אבל, דקטן שנוטל אחת ומניח אחת הוא גם מיקל עצמו, ולפי''ז חולה ברגליו שאינו יכול לילך אלא כהא דנוטל אחת ומניח אחת אפשר אינו מיקל דאדרבה מכביד עצמו, ויש להחמיר כיון שהוא שיטת רש"י ותוס' והרשב"א וריטב"א, אף שלבעה"מ ר"פ נוטל שלדידיה צריך לומר כטעם הראשון היה מקום להקל דנימא דרק בתינוק פליג שעכ"פ לא יבא בעצמו משא"כ גדול אף שהלוכו היה רק ע"י קביים שייך שיבא בעצמו.

**בישן אי חשיב חי נושא את עצמו**

1. **עוד יש לעיין בישן אי נידון כסיבה חיצונית** **דבשוטה נראה פשוט דחשיב חי נושא את עצמו** וא''כ יש לדון בישן אי נידון כסיבה חיצונית או ככפות. אולם יעוין בשבט הלוי ח''ז סימן ל''ז דדן דאי פטורא מחמת דחשיב כשתים שעשו א''כ בישן דלא הוי עושה ליכא להאי פטורא וצ''ב דלפי''ז גם שוטה לא חשיב עושה.

**בבאור החילוק בין טלטול בידיים לביטול כלי מהיכנו בהיתרא דצעב''ח**

1. **מבטל כלי מהיכנו דרבנן צער בעלי חיים דאורייתא ואתי דאורייתא ודחי דרבנן.** יעוין במג''א ש''ה ס''ק י''א דטלטול גמור לא הותר גם אי ליכא לו כרים וכסתות ובמ''ב ס''ק ע' מביא מהא''ר דמיקל גם בזה. ובבאור החילוק בין טלטול בידיים לביטול כלי מהיכנו יעוין באגל''ט בפתיחה אות ב' ד''ה וכ''ז לדעת הלח''מ, דנקט דהך איסורא דביטול כלי מהיכנו הוי שבות קילא כיון שאינו מכוין לזה שלא יכול ליטלו או שלא יוכל להתשמש בו יעוי''ש. אולם יעוין בפמ''ג ש''ה בא''א ס''ק י''א דמוכיח מהא דבעינן למימר דמבטל לכי מהיכנו הוי דרבנן דאי הוי לאו דאוריתא לא הוה דחי ומבאר הפמ''ג דהוי מחמת דשבת עשה ול''ת ולפי''ז מבאר הא דבטלטול גמור ליכא היתרא. וז''ל, וכל בדין תורה לא דחי, משום הכי בידים אסור מהאי טעמא. וכללא הוא כל דבדין תורה דחי, לא העמידו דבריהם, אם לא דבעידנא דמיעקר דרבנן לא מקיים עשה עדיין. וכל בדין תורה לא דחי שפיר יש לומר העמידו דבריהם, אף דבעידנא דעובר מוקצה לטלטל הבהמה מקיים עשה דעזוב תעזוב.

**בישוב הסתירה ברמב''ם בדינא דצעב''ח אי הוי דאוריתא**

1. **ובעיקר באור היתרא דסוגין יעוין ברמב''ם** פי''ג מהלכות רוצח ה''ט גבי בהמת עכו"ם דפטור מפריקה, ומוכח דסבר צער בעלי חיים דרבנן, וכן כתב הגר"א חו"מ סימן ער"ב אות י' יעו"ש, וא''כ קשה טובא הא דפסק לדינא דסוגין דהרי מבואר בגמ' דהוי מחמת דצעב''ח דאוריתא.

**ויעוין באבן האזל שם דמוכיח דס''ל לרמב''ם למסקנת הגמ' בב''מ שם גם אי צעב''ח דאוריתא מ''מ לא הוי סיבה למצוה חיובית** דעיקר דין צעב"ח דאורייתא הוא דאסור לצער אותן ואם אינו מתעצל ומצילו מצער איכא מצוה, אבל א"א שיהיה מצוה חיובית כיון שרצונו וטרחו הוא יותר חשוב מצערן של בע"ח. אלא דכיון דעכ"פ כשהוא מצילן מצער ולא איכפת ליה בטורח עושה מצוה מדאורייתא לכן דוחה איסור דרבנן.

**ובאור שמח הלכות שבת פרק כה הלכה כו מבאר דס''ל לרמב''ם דהא דנקטה הגמ' בסוגין צער בעלי חיים הוא ענין מושאל**, והכונה היא דלענין שבת חזינן דרחמנא קפדה רק על בע"ח שישבותו וינוחו שורך וחמורך וכל בהמתך, משום דאית בהו הרגשת צער מלאכה, ורצתה רחמנא שבשבת קודש להוראת חדוש העולם וההשגחה ינוחו ויתענגו כל בעלי נפש חי' בעלי ההרגשה, וכיון דרואין אנו שהתורה חששה לנפש החי' בשבת באופן שהוא מצטער שינוח בשבת, וכמו שדריש במכילתא (משפטים נזיקין כ') יכול לא יניחנו תולש וכ' ת"ל למען ינוח, ואין זה נוח אלא צער [מובא בתוס' דף קכ"ב ע"א ד"ה מעמיד] לכן לא גזרו חכמים איסורי דידהו כמו מבטל כלי מהיכנו בשבת משום צער בעלי חיים, וזה מכוון הירושלמי פרק משילין (ביצה פ"ה ה"ב) שני' הוא שהוא מצוה על שביתת בהמתו, ולכן ירד משום צער בעלי חיים יעו"ש, דהתורה רצתה שיתענגו בע"ח מקדושת יום השבת.

**איברא כ"ז אינו אלא למאן דאמר דשביתת כלים ליכא בשבת,** אבל למאן דאמר דאף בכלים מוזהר בשבת, היכא דהכלי עבדי מעשה, ע"כ המצוה היא משום האדם, שיהיו כל עניניו נפסקים ושובתים בשבת, שלא יהא לבו טרוד בהן, וכאלו כל מלאכתו עשויה, א"כ לא הי' מכוון התורה מצד הרגשת בע"ח כלל, ובמכוון זה אמרו בפרק מי שהחשיך (שבת קנד, ב) קא סבר צער בעלי חיים דרבנן הוא, שלא מצאנו גבי שבת שתכוין התורה להזהיר על צער בעלי חיים, ולכך אסור, דמבטל כלי מהיכנו לא וותרו חכמים משום צער בעלי חיים, וזה ר' גמליאל דסבר שביתת כלים, ולכן לא נתן כלי לכובס ג' ימים קודם השבת (שם יח, א) הבן כי זה נכון.

**ויסוד סברתו מבואר בלבוש** ש''ה י''ח בהא דאם עלה על בהמה צריך לירד כיון דמצטערת ברכיבתו עליה וז''ל, מכל מקום הבהמה מצטערת ברכיבתו עליה ואין זה שביתה לה, והרי אדם מצווה על שביתת בהמתו מדכתיב למען ינוח גו', שורך וגו', לפיכך אסרו לו חכמים לרכוב עליה.

**ויעוין עוד בפמ''ג** בא''א ש''ח ס''ק ס''ח דמביא את טעם הלבוש וכתב שם וז''ל, וא"כ אפשר אף למאן דאמר צער בעלי חיים דרבנן, בשבת דבר תורה למען ינוח וכו'.

**באיסורא דאין מילדין את הבהמה אי הוי מדאוריתא או מדרבנן**

1. **אין מילדין את הבהמה ביום טוב**. יעוין ברש''י דהוי איסור טירחה יתירא מדרבנן, ובריטב''א כתב וז''ל, משום שבות דהוי איסורא דרבנן, ויש מפרשים איסורא דאורייתא משום מתקן וחייב משום מכה בפטיש. ויש לעיין בהא דנקט הריטב''א דהוי איסור שבות דרבנן אי כונתו דהוי כהנך שבותים דאיסורי מלאכה, או דגם הוא מודה לרש''י דהוי שבות דטירחה יתירא. **ויעוין עוד ברשב''א** דמוכיח מהגמ' לקמן דהוי איסור דאוריתא ולא נתפרש יסוד האיסור ויעוין בתוספת שבת סימן ש''ל דמבאר דהוי איסור עוקר דבר מגידולו והוי רק בלא כלו לו חדשיו וגם רש''י דמפרש משום טירחה הוי מחמת דמתניתין איירי גם בכלו חדשיו, ודבריו צ''ב דבפשטות החילוק בין כלו חדשיו ללא כלו חדשיו הוי ביחס לאיסור קוצר או גוזז כמו שמבואר בתסו' בכורות כ''ה ע''א דחיובא דדלדל עובר הוי משום גוזז ולכן בכל לידה איכא גוזז ובזה מחלק תוס' דהיכא שישובת על המשבר ונעקר לצאת או בכלו לו חדשיו ליכא בזה תורת גזיזה דהוי כנגזז, אולם הרשב''א בדף ק''ז ע''ב נקט דחיבו משום נטילת נשמה וא''כ הוי רק בדלדל עובר שהורגו וצ''ב.

1. **אבל מסעדין.** יעוין ברא''ש סימן ד' דנסתפק אי הוי רק ביו''ט דאיסור טירחה ביו''ט קילא או גם בשבת. ויש לעיין לשיטות דאיסור טלטול מוקצה לה הותר משום צעב''ח אמאי ליכא איסור טלטול ויעוין בתהלה לדוד סימן שלב א' דמעיר בזה.
2. **וקושרין את הטיבור** **רבי יוסי אומר אף חותכין.** יעוין בתוס' בסוף פרקין דכל צרכי המילה המבוארים שם יש לו צער אם אין עושין וכיון דלית בהו מלאכה דאורייתא שרו רבנן ומוזכר שם גם חיתוך הטבור ובמג''א ש''ל ס''ק י''ג מביא את התוס', ויעוין במ''ב ש''ל ס''ק כ''ג וז''ל, ודע דממה שהביא המ"א בשם התוספות מוכח דאין עושין מלאכה דאורייתא בשביל דברים אלו דאין במניעתם סכנה אלא צערא בעלמא וא"כ לפ"ז אם אין לו סכין לחתוך הטבור וצריך להביאו דרך ר"ה אסור להביאו אלא יקשרנו לע"ע וה"ה בשארי דברים המוזכרים כאן ובבאור הלכה הבאתי דעת ראשונים דמותר לחלל במלאכה דאורייתא בשביל זה יעוי''ש דמביא ראשונם דס''ל דאיכא בזה סכנה. ויעוין עוד בס''ק כ''ז דמביא מספר הקובץ לרמב"ם דכתב בשם ספר שושנים לדוד דיש בזה איסורא דאורייתא ורק הכא מותר.
3. **גמ' מהו דתימא כיון דלא חזיא אסור קמ"ל יתובי מיתבא דעתה סברה אי איכא מידי חזי' חבירתה ועבדת לי**. יעוין במג''א של ס''ק ב' וז''ל, וקשה יאמרו בפניה שהדליקו הנר ותתישבה דעתה ואפשר דמ"מ היא רואה מראה נר, א"נ תוכל לנסות להראות להם אצבע או ב' אם ידעו, ומ"מ צ"ע ל"ל טעמא דמיתבא דעתא הלא צריכים להדלקת הנר לראות מה שצריכה.

**ויעוין בשו"ת אגרות משה** **או''ח חלק א סימן קלב דנשאל אי גם נסיעה עמה במכונית הוי בכלל ההיתר דיתובי דעתה** וז''ל, והשבתי דלכאורה ל"ד להתם דדרך כל האדם להתפחד שמא לא יראו מה שצריכה דאף שהמילדת אומרת שבקיאה לידע גם בלא נר ודאי רשאה שלא להאמין לה ובדין קאמרה, וכדחזינן שהמג"א נשאר בקושיא למה לן טעמא דמייתבא דעתא הלא צריכים להדלקת הנר לראות מה שצריכה, ואף שברמב"ם פ"ב משבת הי"א מפורש שהדלקת הנר איירי קודם שהתחיל הדם להיות שותת שכתב בשעה שהיא צועקת בחבליה שהוא אף זמן רב קודם, אך מ"מ מקשה המג"א משום שמסתבר לו שגם מתחלה כשכבר יש לה חבלי לידה יש כבר בעצם לחוש שמא יראו בכל רגע סימני פתיחת הקבר דשתיתת הדם וכיוצא שע"ז צריך להדליק נר ואין להמילדת לסמוך על בקיאותה. ולכן אף שלדינא היתה אולי רשאה המילדת לסמוך על בקיאותה מ"מ כשהיולדת מפחדת שמא תטעה ולא תדע מה לעשות אף שבקיאה, שפיר קאמרה שלא תתיישב דעתה בלא נר. אבל בעובדא דידן שאין לה מה להתפחד ויודעת שאין שום צורך ותועלת בנסיעת הבעל והאם אתה ורק תונבא בעלמא הוא מה שמתפחדת ליסע בעצמה אולי פחד כזה אינו גדול כ"כ שיביא לסכנה כיון שאין שום טעם לפחדה, אבל מ"מ לדינא כיון דמצינו ביולדת שעלולה להסתכן מחמת פחד מי הוא שיכול לסמוך על חילוקים בחשש פקוח נפש ולכן אם אומרת שהיא מתפחדת אף אחרי שמסבירין לה שאין מה לפחד ליסע בעצמה יש בזה חשש פקוח נפש וצריך הבעל או האם ליסע עמה. ואף אם נוסעת להאספיטאל כשעדיין אינה צועקת בחבליה אם הוא במקום רחוק יש לו ג"כ ליסע עמה דאף שעתה לא תסתכן אבל הא אפשר באמצע הדרך יתוספו לה החבלי לידה עד השיעור שתצעק בחבליה שאז יש לחוש לשמא תסתכן מחמת פחדותה.

**ויעוין בתשובות וכתבים להחזו"א** (סימן מט), ובשמירת שבת כהלכתה חלק א' (פרק מ' סעיף ע' ובהערה קנ, ופרק לו סעיף יא). שאם היולדת מפחדת לנסוע בעצמה לבית החולים אפילו ביום, ודורשת שגם בעלה יסע עמה או אחד מקרוביה, נראה שמותר, כדי להפיג פחדה, שהפחד ליולדת הוא מסוכן, שלכן מדליקין לה הנר בלילה אפילו היא סומא ואפילו יכולות לעשות לה כל צרכיה בלא נר, כדי שתתיישב לבה ולא תסתכן מפחד לבבה. וגם הנסיעה לבד כשהיא מפחדת אפשר לגרום לה סכנה. ע"כ.

**ויעוין עוד בשו"ת ציץ אליעזר חלק יג (סימן נה), דמטעם זה דיתובי דעתה של היולדת יש להתיר לחלל שבת אפילו אם יש רופא לפנינו**, אך אין דעתה של היולדת מתקררת אלא ברופא המטפל בה תדיר, שיש לה בו אימון יותר. ומטעם זה נאמר במשנה "וקורין לה חכמה ממקום למקום", וכמו שביאר התפארת ישראל שם דהכונה דגם אי איכא כאן חכמה ורק רוצה חכמה ממקום אחר מותר לחלל שבת בשביל זה, ויעוי''ש בציץ אליער דמחדש דהך דינא איכא גם בחולה שיש בו סכנה ולא רק ביולדת דבזה איכא חשש סכנת נפשות דהך דינא דקורין לה הוי מעיקר היתרא דפקו''נ ולא מחמת יתובי דעתא דיולדת.

**בדין סחיטה בשיער אי אסור מדרבנן**

1. **אם היתה צריכה לשמן וכו' תיפוק ליה משום סחיטה רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו אין סחיטה בשיער.** יעוין ברשב''א דתמה דאמאי בעינן לשנוי דיד כיון דליכא סחיטה בשיער וביחס לאיסור הוצאה יותר יש שינוי במוציאה בשערה ממוציאה ביד ומבואר בדבריו דליכא איסורא דסחיטה כלל גם מדרבנן, ויעוין בחידושי הר"ן דמיישב וז''ל, ולדידי לא קשיא דאפילו הכי במביאה בשערה שייך למיגזר דאתו לאחלופי במידי דבר סחיטה הוא. ומבואר דאיכא איסורא מדרבנן מחמת גזירה אטו מידי דבר סחיטה, ויעוין במ''מ פ''ט הי''א דנקט ג''כ דאיסורא מיהא איכא, וכן הביא הכס''מ פ''ב הי''א. ויעוין במג''א של סק''ג דמביא מהב''י וז''ל, דמוטב לעשות הוצאה ע"י שינוי מבלי איסור אחר מלהוסיף איסור סחיטה. ורק בבאור הדבר יעוין בפמ''ג דעיקר הענין שלא יהא שתי איסורים שונים אולם במחצית השקל מבאר דהענין לא להרבות באיסור ולכן מבאר דבכלי לא מוסיף איסור הוצאה בהוצאת הכלי כיון דהכלי בטל לשמן. ויש לעיין אי הוי איסור סחיטה מדרבנן או דהוי אטו סחיטה כמו שביאר הר''ן.

**אלא דבעיקר גדר איסורא דסחיטה מדרבנן יעוין באבני נזר** קנ''ז ס''ק י''א דנקט דלטעמא דרש''י דהוי מחמת דאינו בולע ואינו סוחט כלל ליכא איסורא גם מדרבנן [ואי הוי גזירה כמו שנקט הר''ן אפשר דלא הוי סיבה להפקיע את הגזירה], ורק דהרמב''ם ס''ל דהוי סחיטה ואף על פי כן אין חייבין עליו. וכן לשון הרמב"ם בעור שמדמהו לשער וכתב והוא הדין לעור ''שאין חייבין על סחיטתו''. ומבואר דהוי סחיטה. ואף על פי כן אין חייבין עליו. ובבאור הך טעמא יעוי''ש דמבאר על פי שיטת הרמב''ם פ''ט הי''א דאיסור סחיטה הוי מאיסורא דמלבן דהוי מין ממיני הכיבוס וז''ל, על כרחך טעם ההיתר משום שהבלוע שבתוך הכלי אינו מקלקל את המראה. וזה טעם אין סחיטה בשער. דאף שבולע. מכל מקום לא נפסד מראה השער, וכן בעור. ומכל מקום כיון שבולע ובסחיטתו מפליט הבלוע כיבוס הוא ואסור מדרבנן.

**ויעוין עוד בסימן קנ''ח ס''ק טו מה דמאריך לבאר הא דלא הזכיר הרמב''ם לעצה הראשונה בגמ' של הבאה ביד** ונקט רק לאופן השלישי של הבאה בכלי. אולם יעוין במ''ב ש''ל סק''ז דכתב דאם אפשר להביא ביד זה יותר עדיף כמו שמשמע בגמ' וצ''ב לשון הרמב''ם.

**ביסוד הרמב''ם דבחולה שיש בו סכנה לא בעי שינוי ובאור החילוק בין יולדת לחולה שיש בו סכנה**

1. **דכמה דאפשר לשנויי משנינן.** יעוין במגיד משנה פרק ב הלכה יא וז''ל, וכתב הרמב"ן ז"ל ושמעינן מינה דכל צרכי חולה אף על פי שיש בו חולי סכנה היכא דאפשר למעבד לה למלאכה בשנוי שלא יתחלל בה שבת משנין ואין מחללין והוא שלא יתאחר צרכו של חולה כלל בשנוי זה, ומלשון רבינו ז"ל נראה שאין חולה שיש בו סכנה בכלל השנוי אלא החיה וזהו שכתב הרי היא בסכנת נפשות ולא הזכיר השינוי בחולי שיש בו סכנה וכתב למעלה כללו של דבר שבת לגבי חולה שיש בו סכנה הרי הוא כחול לכל הדברים וכו'. והטעם בזה נראה מפני שכאב היולדת וחבליה הם כדבר טבעי לה ואין אחת מאלף מתה מחמת לידה ולפיכך החמירו לשנות במקום שאפשר ולא החמירו בחולה.

**ויעוין בחידושי הרי''ז הלוי בסוף יומא דמוכיח דלא הוי רק ביולדת מהא דבהלכה י''ג בגוונא דהתחיל הדם להיות שותת והתחילה בלידה לא הזכיר הרמב''ם להא דבעי שנוי** ומכיח הגרי''ז דלהך דינא דהרי הוא כחולה לגבי חולה שיש בו סכנה בעינן דהגברא יהא במצב של ''חולה שיש בו סכנה'' ולא רק דיהא מצב של סיכון מחמת שאם לא יתנו לו מה שצריך כעת יכבד עליו חוליו ויסתכן, ולכן בהלכה י''א שעדין לא התחיל הלידה ורק דאיכא סכנה מחמת מעשה הלידה העתידי בהא איכא דין שינוי. אולם העירו דודאי דבאפשר לשנויי לא יהא חייב חטאת אי לא שינה והבאור הוא דכיון דסכ''ס עשה מעשה שמחויב לפקו''נ הלכך ליכא בזה איסורא רק דאיכא עליו תביעה שיעשה באופן אחר וימעט באיסור.

**בבאור יסוד הגר''ח בחילוק בין חולה שיש בו כבר סכנה להיכא דעלול להסתכן**

1. **יעוין בחידושי הגרי''ז הלכות שביתת עשור דמביא מהגר''ח דהיה מורה ובא בכל חולה שאין בו סכנה שיאכילו אותו ביהכ''פ כל צרכו ולא פחות מכשיעור**, והא דאיתא בשו''ע דמאכילין אותו פחות מכשיעור קיימי רק על חולה שעדיין אין בו סכנה רק שהרופא אומר שאם לא יאכילוהו יכבד עליו החולי ויסתכן דבזה כל הסכנה מחמת מניעת האכילה וכיון דאפשר למנוע את הסכנה ע''י פחות מכשיעור אסור להאכילו שיעור שלם, אבל בחולה שיש בו סכנה כל מה שמועיל יותר לחולה לקירוב רפאותו וחיזוקו הכל בכלל סכנה ופקו''נ שדוחה שבת ויוהכ''פ עכ''ל.

**ובבאור הדבר נראה דגדר הותרה לא הוי היתר מחמת הקיום דפקו''נ, דהקיום דפקו''נ מתיר לגמרי את האיסור** ולכן מותר כל מה שנצרך לחולה, דא''כ מאי איכפת לן המצב של הגברא כיון דסיבת ההיתר נובעת מכח עצם התועלת בקיום נפשו ומאי איכפת לן שהמטרה של המעשה רק למנוע חולי אלא דמוכרח דלסיבת ההיתר בעינן שיהא בגברא להך מצב דפקו''נ וההיתר עומד ביחס לגברא דכל כמה דהגברא במצב של פקו''נ א''כ ההיתר הוי כלפי מצבו כחולה, וכל מה שמסייע להפקעת מצבו כחולה הוי בכלל ההיתר, משא''כ היכא דהוא לא נמצא כעת במצב של סכנה רק דיכול להיות בו דבר שמסכן אותו א''כ בהא כל ההיתר עומד ביחס למניעת הסכנה, ולכן כל ההיתר קיים רק במעשה שבו תלוי מניעת הסכנה,

ובעיקר יסוד הרמב''ם יעוין בב''י שכ''ח דמביא שיטות ראשונים דגם בחולה שיש בו סכנה לא מחללים עליו את השבת רק באופן שיש סכנה מהניעת אותו דבר עצמו.

ו**יעוין בבאור הלכה** שכח סעיף ד' מה דמאריך בשיטות הראשונים בהאי דינא והמסתעף להיתרא דהדלקת מדורה ביולדת וחולה יעוי''ש היטב. **ויעוי''ש דעיקר ראיתו מיוהכ"פ, דחולה שיש בו סכנה צריך אומד אם יכול לסבול התענית [מובא בסוגין]** ובגרי''ז בלכות שביתת עשור מבאר דהרמב''ם מפרש דאיירי בחולה שאין בו עדיין סכנה ורק דנים שמניעת האכילה תביאהו לידי סכנה.

**אולם יעוין בקובץ הערות סימן י''ח מה דמבאר את עיקר יסוד הרמב''ם דהוי כציצין דלא מעכבין את המילה** והוי הידור גרידא דכל זמן שלא פירש דוחה שבת, ומבואר דכל כמה דהוי הותרה מצי לעשות את מעשהו כדרך שעושה בחול ורק דבעינן שלא יסלק ידו מהמעשה והוי מעשה אריכתא, ובפקו''נ כל זמן שהסכנה קיימת הוי כלא סילק ידו, ובבאור הא דביוהכ''פ ליכא להך היתרא יעוי''ש וז''ל, ולפי"ז תתישב הקושיא מיוהכ"פ, דהתם אינו אלא בתורת דחיה, וליכא התם היתרא דציצין שאין מעכבין, גם בלא סילק ידו, ודוקא במילה, שהותרה בשבת, רשאי לגמור ציצין שאין מעכבין היכא דלא סילק ידו, אבל אילו היתה מילה רק דחויה, היה אסור לגמור ציצין שאין מעכבין אפילו לא סילק ידו. וא"כ ביוהכ"פ, דאינו אלא בתורת דחיה (היינו איסור אכילה, ולא איסור מלאכה), ליתא כלל הך היתרא דציצין שאין מעכבין, ומשו"ה צריך אומד גם בחולה שיש בו סכנה, והתם לא פליגי כלל. והמעיין בדברי המתירין שהובאו שם בביאור הלכה, ימצא שדקדקו בדבריהן ולא הזכירו הך היתרא רק לענין שבת.