30 מצוות מבטלות זא_ז - מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' י"ז כסליו תשע"ד

**א**

א] זבחים דע"ח., מתיב רבא עשה עיסה מן חיטין ומן אורז, אם יש בה טעם דגן וכו', ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אלא מבשא"מ בטעמא מב"מ ברובא, ובתוד"ה אלא מבשא"מ בטעמא, ואין להקשות אהך דשמעתין, מהא דאמר בערבי פסחים, לא לכרוך איניש מצה ומרור בהדי הדדי, דלמא אתי מרור דרבנן ומבטל מצה דאורייתא, דהתם חוזק המרירות הוא דמבטל טעם מצה, אבל אורז לא מבטל טעם דגן,[[1]](#footnote-2) ועוד דהתם כשאוכל כזית מצה דכי מבטל לי' מרור ליכא טעם כזית מצה, אבל אם אוכל הרבה שרי, עכ"ל.

והנה כבר נת' במהדו"ק דבד' האחרונים בכ"ד מקו"ח סי' תנ"ה, דבר בעתו לר"א טיקטין פסחים דקט"ו., חמד"ש יו"ד סו"ס י"ז, בית אפרים או"ח סימן ה', חזו"א בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' הפנים מאירות בסוגיין במש"כ ע"ד רש"י, וע' קר"א, מבו' שפירשו לד' התוס', דמה שאמרו לא לכרוך אינש מצה ומרור בהדי הדדי, הוא משום דחיישי' שירבה המרור על המצה, ואף אם המצה רבה, אכתי איכא למיחש דכשלועס בפיו יבלל מיעוט מן המצה לתוך מרור מרובה, ויבטל המרור למצה מדין ביטול ברוב, וע"ז הק' התוס' דהרי כיון שטעם המצה ניכר אינה בטלה שהרי קי"ל דטכ"ע דאורייתא, ומהני זה אף לענין מצה, וכמבו' בסוגיין, וע"ז תירצו התוס' דמשום חוזק המרירות יש לחוש שיתבטל טעם המצה לגמרי, וכל דליכא טעם מצה הדר דינא שהמצה בטלה ברוב המרור, כיון שאין המצה נותנת טעם, ועוד תי' התוס', דאף דליכא למיחש שכל המצה לא תתן טעם בתערובת, מ"מ איכא למיחש דמיעוט מן המצה יבלל במרור ולא יהא טעמו נרגש בתערובת, ומיעוט מצה זה יתבטל ברוב המרור, ונמצא דליכא כזית מצה, וכדרך זו בביאור הא דמבטל המרור למצה, מצינו בחי' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה פסחים דקט"ו. בדרך קמא, עיי"ש.

ונת' שם לדבריהם, דמה שהעמידו התוס' לקו' זו אשמעתין, הוא משום דבלא ההיא דשמעתין הי' מקום לומר דל"מ דין טכ"ע לענין מצה, וכמו שדנו בזה המקו"ח בסימן תנ"ג והחת"ס יו"ד סימן צ"ו והגר"ח בהל' מאכ"א ובהל' מעה"ק, ואך כיון דמבו' בשמעתין דהיכא שהמצה נותנת טעם אינה בטלה ויוצאין בה יד"ח מצה, והיינו דכיון דטעמה ניכר, תו אף אין ממשות המצה בטלה, וע"כ שפיר יוצאין בה יד"ח מצה, וכמש"כ בחי' הגר"ח שם, א"כ אף בכורך מצה ומרור יחד, היאך יבטל המרור להמצה, הרי טעם המצה ניכר בתערובת, ומשו"ז אין לה להתבטל.

ב] וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות דכ"ג: שכתבו דסוגיא דהתם פליגא אסוגיא דשמעתין, ואין יוצא יד"ח מצה אף אם הטעם ניכר, והק' על סוגיא דשמעתין מסוגיא דפסחים, וזה מתפרש כנ"ל, דלפום סוגיא דמנחות ל"מ דינא דטכ"ע לענין מצה, וניחא שפיר מש"א בפסחים דלא לכרוך וכו', אך לפום סוגיא דשמעתין דמהני דינא דטכ"ע לענין מצה, קשיא ממש"א דלא לכרוך וכו'.

וצריך להוסיף בזה, דעיקר ד' התוס' במנחות צ"ב, דהיאך ניח"ל דסוגיא דהתם פליגא על סוגיא דשמעתין, הרי מש"א בשמעתין דכל שיש טעם מצה יוצאין בזה יד"ח מצה, מייתינן לה ממשנה ערוכה דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז דאם יש בה טעם דגן אדם יוצא בה יד"ח בפסח, - וי"ל בתרי גווני, חדא דבמתניתין יל"פ דאיירי בשרובה דגן, וכדפליגי בה בירושלמי, ושו"ר כן בחק נתן, ועוד, דבמתניתין יל"פ דהוא מדין גרירה ול"ב בזה לדינא דטכ"ע, ואך דבסוגיא דשמעתין מבו' דאיירי מתניתין אף בדהוי האורז רוב, והא דיוצא בה יד"ח בפסח הוא מדינא דטכ"ע, ובזה כתבו התוס' דסוגיא דמנחות פליגא על סוגיא דשמעתין.[[2]](#footnote-3)

ג] והנה בס' דבר בעתו פסחים דקט"ו. ובמנ"ח מ' ו' סק"ב, הק' על שנויא בתרא דתוס', דא"כ מה מקשי אדר"ל דפיגול נותר וטמא שבללן זב"ז ואכלן פטור, מההיא דעושה עיסה, הרי ר"ל מיירי שאינו אוכל אלא כזית מכל א' וע"כ מבטל, ומשא"כ בעושה עיסה שאוכל הרבה.

ועיי"ש במנ"ח שכתב מכח זה, דאף לשנויא בתרא דליכא טעם כזית מצה, הוא רק משום חוזק המרירות, וכתב דל' ועוד אי"ז תירוץ נוסף, אך בהע' שם הביאו מס' מנחת סולת שהעיר ע"ד המנ"ח, דבתוס' מנחות דכ"ג: כתבו "ועוד יש לפרש", והרי דהוי זה תי' בפנ"ע, והדרא קו' המנ"ח לדוכתא.

**ב**

ד] והנה כבר נת' במהדו"ק לדון לפרש ד' התוס' בע"א, והוא עפי"מ שמצינו שיטה חדשה בד' הרשב"א בברכות דל"ח: בביאור דינא דאתי מרור ומבטל למצה, עיי"ש שכתב, ז"ל, ע"כ לא קאמר ר' יוסי אלא גבי מצה דבעי' טעם מצה וליכא, וטעמא דר"מ לאו משום דלא בעי איהו טעם מצה, דהא מודה ר"מ בירקות שאינו יוצא בהן לא בכבושין ולא בשלוקין ולא במבושלין, וטעמא משום דבעי' טעם מרור וליכא, "ולכריכת מרור נמי חיישי' דילמא אתי מרור דרבנן ומבטל טעם מצה דאורייתא", אלא דר' יוסי סבר מצה כי מבשל לה בטיל לה טעמא, ור"מ סבר דלא בטיל טעמא וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דאתי מרור ומבטל למצה, הוא משום דבעי' שיהא טעם מצה, וכיון דמבטל המרור לטעם המצה, וליכא טעם מצה, אינו יוצא בה ידי חובתו, אך אי"ז כלל משום ביטול הממשות, אלא היינו דאף דהממשות אינה בטילה, מ"מ כיון שבטל טעם המצה אינו יוצא בה יד"ח.

ונת' שם דכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן דע"ט. ורש"י ורשב"ם בפסחים דקט"ו. שפירש דהביטול הוא לטעם מצה, ואין מ' דכונתם דכיון דליכא טעם תו ממילא בטל עיקר המצה כיון שאי"ז נו"ט בתערובת, אלא היינו דבעי' שיהא טעם מצה, ואתי המרור דרבנן ומבטל לטעם המצה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בפסחים דקט"ו: ד"ה ידי, ז"ל, דל"ש ביטול אלא כשלועסן יחד, דאז מבטל טעם א' את חבירו, אבל כשהם שלימים אפי' יהי' אחד יותר מחבירו לא מבטל לי', עכ"ל, והנה אי נפרש דהביטול הוי על ממשות המצה, הרי ודאי דל"ש הביטול כשאינם מעורבין, והן ניכרין לעצמן, ומעיקרא לא הוו מקשו התוס', וגם בל' התוס' מבו' דנידון הביטול הוא דמבטל טעם א' את חבירו, והרי דאין הביטול על ממשות המצה, אלא שמתבטל טעם המצה, והי' מקום לומר דאף כשהם שלימים, כיון שבצורת אכילה זו אין טעם המצה ראוי להיות נרגש, אינו יוצא יד"ח, וזהו שכתבו התוס' דאי"ז כן, אלא כל שאינם מעורבין לא נתבטל טעם המצה ממנה.[[3]](#footnote-4)

ה] והנה בעיקר ד' הרשב"א דהא דאתי מרור ומבטל למצה היינו משום דבעינן טעם מצה, הק' בשו"ת בית אפרים או"ח סימן ה', דהרי קי"ל דבלע מצה יצא, והרי דל"ב טעם מצה, ול"ד מצה מבושלת שאין במצה טעם והוי כמין אחר, ומשא"כ בלע מצה שיש בה טעם ואך שהוא אינו מרגיש הטעם, וכ"כ הב"ח והפר"ח סי' תס"א לחלק כן, וא"כ הרי ה"נ כשאוכל מצה ומרור יחד, הרי המצה עצמה יש בה טעם, ורק שבאכילתו אינו מרגיש הטעם, וא"כ דמי לבלע מצה שיצא,[[4]](#footnote-5) ובאמת דגם בהא דאין יוצאין במצה מבושלת, כתב תר"י בברכות דאי"ז משום דליכא טעם מצה, דקי"ל דבלע מצה יצא, אלא הוא משום דהוי כמצה עשירה, עיי"ש, ועיי"ש בבית אפרים מש"כ בזה, והניח הדבר בצ"ע, ועי' גם בחי' הגר"ח הל' חו"מ שכתב דודאי דל"ב שיהא במצה טעם מצה, דקי"ל בלע מצה יצא, וכ"כ בחזו"א דאין לפרש לדינא דלא לכרוך משום דליכא טעם מצה, דלא גרע מבלע מצה דיצא.

ונת' במהדו"ק לפרש בזה, דאין מכוון הרשב"א דהא דאתי מרור ומבטל למצה הוא משום דבפועל אינו מרגיש לטעם מצה, דודאי דהא דאתי מרור ומבטל למצה היינו משום שהן מתערבין זב"ז ומבטל המרור להמצה, אך דאי"ז ביטול על ממשות המצה, שהרי היא נותנת טעם ואינה בטלה, אלא הוי הביטול על הטעם, דבטל טעם מצה מינה, כיון שהיא מעורבת עם המרור, וליכא להתערובת טעם מצה, וכ"נ ל' רש"י ורשב"ם הנז', ש"בטל" טעם המצה, וע"כ שפיר דמי למצה מבושלת דלא יצא בה יד"ח משום דבעינן שיהא בהמצה טעם מצה, וע"כ ה"נ כל שנתערבה המצה עם המרור ובטל מהמצה טעם מצה, אין יוצא בה יד"ח.

ולפ"ז בע"כ דמש"א דבטל טעם מצה, לאו היינו דבטל טעם המצה לגמרי שאין ניכר טעמה, דא"כ היתה בטלה אף ממשות המצה, אלא היינו דבטל הטעם הגמור של המצה, וע"כ אין יוצא בה יד"ח, וה"ז דומיא דמצה מבושלת דאין יוצא בה יד"ח, משום דבעי' טעם מצה וליכא, הגם דניכר טעם המצה, אלא כיון דליכא להטעם הגמור דמצה אין יוצא בה יד"ח, וה"נ הא דאתי מרור ומבטל למצה, הוא משום דבטל הטעם הגמור של המצה.[[5]](#footnote-6)

ו] ועתה מצאנו בעזה"י דברים בזה בד' רבינו מנוח בפ"ו מחו"מ ה"ו, ז"ל, ויוצאין ברקיק השרוי וכו', מיהו דעת הראב"ד דדוקא במיא, אבל בחמרא ושאר משקין לאו דילמא מבטלי לי' לטעם מצה ומשני לי' לטעמא אחריתא וכו', עכ"ל.

והנה הרי בכה"ג ששורה המצה בשאר משקין, ל"ש לדון כלל משום ביטול הממשות דהמצה, ובע"כ מד' הראב"ד דאיכא דין בפנ"ע דיהא במצה טעם מצה, וכל ששורה אותה במשקין ובטל טעם המצה, אינו יוצא בה יד"ח, ופשוט דהראב"ד מפרש כן לדינא דלא לכרוך אינש וכו', וכד' הרשב"א, ומצאנו בשעה"צ סימן תס"א סקכ"ט שפירש כן בד' הראב"ד.

ז] ועיי"ש בד' רבינו מנוח דמבו' בדבריו דהך דינא הוא גם בפסח, דאם בטל טעם הפסח אין יוצאין בזה יד"ח, ובמהדו"ק נת' לדון בזה, דהך דינא דבעינן טעם מצה, אי"ז בכל המצוות, ודוקא במצה ומרור ודכוותייהו בעינן שיהא בהן טעם מצה וטעם מרור, אך באכילת פסח ודכוותה ל"ב שיהא בהפסח טעם בשר.

והטעם בזה הוא, דבמצה ומרור הויא המצוה לאכול חפצא דמצה ודמרור, וע"כ אף בעי' שיהא לזה טעם מצה וטעם מרור, אך משא"כ בפסח, שורש המצוה הויא באכילת הקרבן, ואי"ז מצוה לאכול בשר, ויש לדון עוד לפ"ז, דהנה בפי' רשב"ם פסחים דקט"ו כ' דהגם דבלע מצה יצא, מ"מ לכתחילה טעם מצה בעינן, וי"ל דאי"ז רק במצה, אך בפסח י"ל דלכתחילה יכול לבלוע בשר הפסח, דל"ב כלל שיהא טעם בשר.

ונתבאר לישב בזה מה שעמד בכ' הגרי"ז לקמן דע"ט., במה שפירש"י שם דאתי טעם מרור ומבטל לטעם מצה, ומ"ט לא פירש שמבטל לטעם פסח, כיון שלדעת רש"י הי' הלל כורך פסח מצה ומרור, אך למש"נ ניחא, שכבר נת' לעיל בדעת רש"י שם, שדעתו ע"ד הרשב"א, דהא דאתי ומבטל הוא משום דבעי' טעם מצה וליכא, וע"כ ל"ש כן רק לגבי מצה ולא לגבי פסח, כיון דלא בעי' כלל שיהא בו טעם בשר.[[6]](#footnote-7)

ונראה דגם למש"כ רבינו מנוח דהך דינא הוא גם בפסח, היינו דוקא במצות אכילת בשר פסח, די"ל דאין המצוה רק באכילת הקרבן, אלא הוי המצוה באכילת "בשר" הקרבן, וכדחזינן דנאמרו דינים בבשר שיהא צלי, אך באכילת שאר קדשים, ודאי ליכא דין שיהא בהם טעם בשר, וכמש"א בזבחים דע"ו. דרשאין ליתן לתוכן תבלי חולין, ולא מצינו דבעינן שישתייר בבשר טעם בשר גמור.

ח] ועיי"ש ברבינו מנוח שכתב עוד, ז"ל, מצה שבשלה אינו יוצא בה וכו' ואנן בעינן טעם מצה וליכא, ואע"פ וכו' דבלע מצה יצא דמשמע דל"ב טעם מצה, ל"ד דהתם אי בעי למטעם מצי טעים ולחם גמור קא אכיל, אבל הכא שבשלה דאי בעי למטעם לא מצי טעים לא יצא וכדכתבינן לעיל, עכ"ל, ומש"כ כדכתבינן לעיל נראה כונתו להא דאין יוצא יד"ח במצה השרוי' בשאר משקין משום דבטל טעם מצה מינה, ולפמש"נ זהו גם הטעם בהא דלא לכרוך אינש וכו'.

ט] ועפי"ז נתבאר לפרש ד' התוס' בסוגיין, דלא פירשו לדינא דלא לכרוך דהוא משום דהמרור מבטל לממשות המצה, דודאי לית לן למיחש שירבה המרור כ"כ, אלא דינא דלא לכרוך הוא משום דמבטל המרור לטעם המצה, וליכא טעם מצה גמור, וע"כ אינו יוצא בזה יד"ח, וזהו שהק' התוס' דמ"ש מעושה עיסה מן החיטין ומן האורז, שיוצא בזה יד"ח הגם דמבטל האורז לטעם הדגן וליכא טעם דגן גמור, וע"כ לא הק' התוס' רק אהך דשמעתין, דלא קשיא להו כלל משום עיקר דינא דטכ"ע, כיון די"ל דלגבי מצה בעי' שיהא טעם מצה, וע"כ כל שכורך וליכא להטעם הגמור דמצה לא יצא יד"ח, ורק על הא דמבו' בסוגיין דאף לגבי מצה יוצא יד"ח היכא שטעם המצה ניכר, ע"ז הקשו התוס' מהא דאמרי' התם דלא לכרוך וכו', והרי דאף כשאין ממשות המצה בטילה, מ"מ אם לי"ב להטעם הגמור דמצה לא יצא יד"ח, - ומדוקדק בזה ל' התוס' דהקו' היא אהך דשמעתין, ואין הקו' על סוגיא דפסחים.

וע"ז הוא שתירצו התוס', דהתם חוזק המרירות הוא מבטל טעם מצה, והיינו דהגם דודאי אכתי טעם המצה ניכרת, וודאי אין ממשות המצה בטילה, מ"מ ליכא טעם גמור דמצה, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח, ומשא"כ הכא האורז אינו מבטל לטעם דגן, ואיכא טעם גמור דמצה, וע"כ שפיר יוצא בזה יד"ח, ונראה דהיינו, דבעושה עיסה מן החטים ומן האורז, כל שיש בה טעם דגן, חשיב דאיכא גם טעם מצה, ורק במרור משום חוזק המרירות, חשיב דליכא לטעם מצה.[[7]](#footnote-8)

י] ונת' שם לדון לפרש לפ"ז תי' בתרא דהתוס', דאין כוונתם דחיישי' שמקצת מן המצה יתערב באופן שאינו נו"ט, דאי נימא הכי, הרי אין הגריעותא במה שאין טעם כזית מצה, אלא היינו שחלק מן הכזית בטל במרור, ואין טעמו ניכר, ואי"ז כ"כ במשמעות ד' התוס', אלא היינו דלעולם הוי הכל תערובת אחת דמצה ומרור, ואך דאף דעדין נרגש טעם המצה, מ"מ אין נרגש כל טעם המצה, ונרגש טעם דפחות מכזית, וכיון דלצאת יד"ח מצה בעי' שיהא למצה טעם מצה, הרי דמשו"ז בעי' נמי שיהא למצה טעם כזית מצה, ועיקר מושג זה דטעם כזית, מצינו בד' הרמב"ן ודעימי', דבענבים ששראן במים, בעי' שיהא במים טעם רביעית יין, והרי דבדין טעם נמי שייכי השיעורים, וכיון דליכא טעם כזית אינו יוצא בזה ידי חובתו, אך הדברים מחודשים, להצריך שיהא במצה שאוכל טעם כזית מצה, וצ"ע.

יא] ומיושב היטב לפ"ז, משה"ק הדבר בעתו והמנ"ח, דלד' התוס' מאי פריך אדר"ל מההיא דעושה עיסה, הרי ר"ל איירי דאוכל כזית מצומצם, וע"כ מבטל דכיון דליכא טעם כזית, אך למש"נ א"ש בפשוטו, שהרי נת' דודאי אין לחוש שיתערבו יחד באופן שחלק מן המצה אינו נו"ט כלל, ואך דחיישינן שלא יהא טעם כזית מצה, והיינו או כפשוטו דחיישינן דחלק מן המצה יתערב באופן דליכא טעם מצה גמור, או משום דליכא "טעם כזית", וכ"ז הוא לגבי מצות מצה שאין יוצא יד"ח רק כשיש במצה טעם כזית מצה, אך בפיגול נותר וטמא הרי פשוט דל"ב לזה כלל, וכל דאין ממשות האיסור בטלה, ה"ה חייב, אף דליכא טעם בשר, וע"כ שפיר פריך אדר"ל דאם נו"ט ברוב דאורייתא הי' לו להתחייב, כיון דכל הפיגול וכל הנותר נותנים טעם בתערובת ואינם בטלים כלל, ואיכא כזית מכל איסור ואיסור, וז""ב.

**ג**

יב] והנה דעת הרמב"ן ודעימי', דדינא דלא לכרוך וכו' הוא משום דאין לערב באכילת המצה אכילה אחרת של רשות, ולפ"ז תיקשי קו' התוס' דהיאך יוצא יד"ח בעושה עיסה מן החטים ומן האורז, ומה שתירצו התוס' הוא רק לטעמייהו דדינא דלא לכרוך וכו' הוא משום ביטול הטעם.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דבעושה עיסה ל"ש כלל דינא דלא לכרוך וכו', דדינא דלא לכרוך וכו' הוא רק בב' אכילות נפרדות אך בעושה עיסה דהוי הכל עיסה אחת, וחשיב הכל אכילה אחת, ל"ש הך דינא כלל.

ועד"ז מצינו בד' הר"ן בפסחים שם, דהא דחרוסת אינה מבטלת למצה, הוא משום דטיבול בעלמא הוא ולא חשיב שדרך אכילתו בכך, ונראה דכיון דהוא מטבל את המרור בחרוסת, ואינו אוכל את החרוסת באכילה בפנ"ע, ל"ש בזה דינא דלא לכרוך וכו', דהוא רק כשמערב אכילה אחרת עם האכילת המצה או המרור.

וי"ל עוד, דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דהעושה עיסה מן החיטין ומן האורז, א"צ שיאכל כזית מן החיטין, אלא אף האורז מצטרף לכשיעור משום גרירה, וממילא דל"ש לומר כלל שיבטל אכילת האורז לאכילת הדגן, כיון דאף אכילת האורז הויא מכלל אכילת המצוה, וז"פ וא"צ לפנים.[[8]](#footnote-9)

יג] והנה לפמש"נ בדעת התוס' דפירשו לדינא דלא לכרוך וכו' דהוא משום דבעינן טעם מצה, לכאו' ממשה"ק התוס' ע"ז מדינא דעושה עיסה מן החטים ומן האורז, יש ללמוד דס"ל כדעת הראב"ד ודעימי' דאין האורז מצטרף לכשיעור, דאי הוה ס"ל דהאורז מצטרף מדין גרירה, הרי נמצא דגם טעם האורז הוי טעם דמצה, ולא בטל כלל טעם מצה.

והנה אמנם הי' מקום לדון בזה, די"ל דהתוס' מודו דהאורז מצטרף, ואך דאי"ז מדין גרירה, אלא הוא כמש"כ הרא"ש בהל' חלה דמשום דינא דטכ"ע חשיב הכל מצה, וע"ז שפירש הקשו התוס', דמ"מ כיון דהוי בתערובת עם האורז ולי"ב טעם גמור דמצה, היאך יוצא בזה יד"ח.[[9]](#footnote-10)

אמנם למש"נ לדון בפי' ד' התוס' בתי' בתרא, דהא דלא לכרוך וכו' הוא משום דעי"ז אין נרגש כל טעם המצה, וליכא אלא טעם דפחות מכזית, הרי בע"כ דאין האורז מצטרף לכשיעור, דכיון דבעינן טעם כזית מצה, לא יועיל מידי הא דמדינא דטכ"ע חשיב האורז כמצה, דמ"מ כיון דלכזית מן התערובת ליכא טעם דכזית מצה, אינו יוצא בזה יד"ח.

**ד**

יד] והנה קו' התוס' מההיא דעושה עיסה מחטים ואורז, קשיא גם ע"ד הראב"ד והרשב"א שפירשו דדינא דלא לכרוך הוא משום דבעינן טעם מצה, דא"כ מ"ט העושה עיסה מחטים ואורז יצא יד"ח, - והרי גם דעת הראב"ד והרשב"א היא דאינו יוצא יד"ח אלא בשיש שם כזית דגן בכדא"פ ואכל כל התערובת, ואין האורז מצטרף לכשיעור.

ומש"כ התוס' לישב, אי"ז מתישב בד' הראב"ד, שכתב דאין לשרות המצה בשאר משקין דילמא מבטלי לי' לטעם מצה, והרי דאף בשאר משקין חיישינן דיבטלו לטעם מצה, וגם משמעות ד' הראב"ד דבכה"ג אינו יוצא יד"ח אף אם יאכל הרבה, ולפ"ז הדרא קו' התוס' לדוכתה.

טו] ונראה לדון בזה, דהנה בשעה"צ סימן תס"א סקכ"ט כתב ע"ד הראב"ד, ז"ל, ולענ"ד קשה מ"ש מהא דאמרינן לשין עיסה ביין ושמן ודבש, דבודאי גם שם איתא טעם יין ודבש יותר מעל ידי שרי' ביין ואפ"ה מותר וגם הי' יוצא בהן יד"ח ורק משום דלא הוי לחם עוני, אלא ודאי דוקא ע"י בישול אמרינן שאבד טעם הפת דפת האפוי יש לו טעם אחר, אבל במה שמרגיש בזה טעם יין לא אכפת לן וכו', וי"ל דסברת הראב"ד דומיא דמאי דאמרינן בדף קט"ו לא ליכרוך איניש מצה ומרור בהדי הדדי דלמא אתי מרור ומבטל טעם דמצה וה"נ דלמא היין מבטל טעם דמצה, ואינו דומה לעיסה שנלושה בדבש, דהתם נלושה קודם שנעשה פת ונאפה הכל ביחד ונקרא פת מתובלת, משא"כ הכא שאחר שנגמר הפת באפייתה עירב בה טעם אחר, עכ"ל.

ונראה בביאורו, דכל שלש העיסה בדבש, הוי אף הדבש מכלל הפת, וע"כ חשבינן דטעם הפת עצמה הוא טעם דדגן עם דבש, וע"כ חשיב שפיר דאיכא טעם מצה, דהטעם דדגן עם דבש, זהו טעם המצה, ומשא"כ בשורה מצה בשאר משקין, דבטל טעם הפת, אינו יוצא בה יד"ח.

טז] ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דבעושה עיסה מחטים ואורז אם יש בה טעם דגן יוצא בה יד"ח, שכבר נת' במק"א דכל שעשה פת מחטים ואורז, לאו היינו דחלק הפת העשוי מחטים יש עליו תורת לחם, וחלק הפת העשוי מאורז אין עליו תורת לחם, דשֵם לחם ל"מ להתחלק, ואם יש עלי' שם לחם, יש על כולה שם לחם, וזהו גם מש"כ המנחת ברוך דבעינן רובה דגן כ"ה דיהא עלי' שם לחם, וזה מיוסד על הנ"ל, דשם לחם ל"מ להתחלק, וע"כ כל שאין רובה דגן, לא חייל שם לחם אף על הדגן שבה, וכיון דיש על כולה שם לחם, ע"כ חשיב שפיר דיש בכולה טעם מצה, שוב הראוני כעי"ז בס' דבר בעתו בפסחים שם.

יז] ובדעת התוס' דס"ל דגם בעושה עיסה מחטים ואורז יש לדון משום ביטול טעם מצה, נראה דהוא משום דס"ל דהא דבעינן טעם מצה, לאו היינו דבעינן טעם "לחם", אלא היינו דבעינן טעם "דגן", וכאשר כ"ה בל' התוס' דאורז אינו מבטל טעם דגן, והרי דבעינן טעם דגן, וע"כ אף דהאורז הוי מכלל הלחם, מ"מ כל דליכא טעם דגן גמור, אינו יוצא בזה יד"ח.

אך בדעת הראב"ד והרשב"א נראה דס"ל דעיקר דינא דטעם מצה הוא דבעינן טעם לחם, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דמה"ט הוא דאין יוצאין במצה מבושלת, ובמצה מבושלת הרי איכא טעם דגן, ואך דלי"ב טעם לחם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מחו"מ ה"ו דמצה שבשלה אינו יוצא בה יד"ח באכילתה שהרי אין בה טעם "הפת", וע"כ בעושה עיסה מחטים ואורז דאף האורז הוי מכלל הלחם ויש בה טעם לחם גמור, ה"ה יוצא בה יד"ח.

יח] והנה התוס' בפסחים דקט"ו. הקשו, בהא דיוצאין יד"ח במצה מתובלת, ולא אמרינן דאתו בשמים ומבטלי למצה, וכתבו דהוא משום דאין מן הבשמים אלא דבר מועט.[[10]](#footnote-11)

ולמש"כ השעה"צ בדעת הראב"ד, מתישב קו' התוס' בע"א, דהא דיוצאין במצה מתובלת, הוא משום דתיבלה קודם אפייתה, עי' חי' הגר"ח הל' חו"מ דלדעת התוס' דיש בה טעם מצה, בע"כ דאיירי כשתיבלה קודם אפייתה, ונאפה הכל ביחד ונקרא פת מתובלת, וע"כ חשיב שפיר דאיכא טעם מצה, והנה אמנם יש מקום לחלק, דכל ד' השעה"צ הם ביין ושמן ודבש, דדמו למים דודאי הוי חלק מן הפת, ומשא"כ בתבלין י"ל דחזינן לה כפת המורכבת מב' מינים, וחלק התבלין אין עליו תורת לחם, (ולפ"ז גם לא א"ש מש"נ לישב הא דיוצאין בעיסה מחטים ואורז), אך בל' השעה"צ שכתב דנקרא פת מתובלת, אין נראה כן.

שוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בפר"ח סימן תנ"ה, ז"ל, אבל אי רובא הוי דגן יוצא בו כיון שאוכל כזית ממנו אע"ג דליכא טעם דגן, ואע"ג דטעם מצה בעינן ואף לעיכובא וכו', "מ"מ הא איכא טעם מצה, אלא דטעם דגן ל"ב לעיכובא", עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ, דכיון שתיבלה קודם אפייתה ונאפה הכל ביחד ונקרא פת מתובלת, חשיב שפיר דאיכא טעם לחם, והגם דליכא טעם דגן, אי"ז מעכב.

יט] ולדעת התוס' דס"ל דאף כשתיבלה קודם אפייתה ל"מ אם בטל טעם המצה, וכמש"נ דהוא משום דבעינן טעם דגן, ולא סגי במה דאיכא טעם לחם, הדרא קו' השעה"צ לדוכתה, דמ"ט הי' יוצא יד"ח בעיסה שנילושה ביין ושמן ודבש, אלמלי הא דהו"ל מצה עשירה.

וצ"ל בזה, דהא דאין יוצאין יד"ח בעיסה שנילושה ביין ושמן ודבש, אף הוא אף כשנתן בה מעט יין ושמן ודבש, ובע"כ לא בטל טעם הדגן, וכמש"כ התוס' במצה מתובלת, וכל הא דאין יוצאין בה הוא משום דהויא מצה עשירה.

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה בירושלמי פסחים פ"ב ה"ד אמרינן דיוצאין במצה מתובלת אע"פ שאין בה טעם דגן והוא שיהא רובה דגן, ובחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ פירש דהוא משום דבלע מצה יצא ול"ב טעם מצה, אך קשיא מינה לדעת הני קמאי דאין יוצאין יד"ח מצה אלא בשיש בה טעם מצה, ולפמש"כ השעה"צ ניחא, דכל שבשעת אפייתה היתה מתובלת, הוי אף התיבול מכלל הפת, וחשיב שפיר דיש בזה טעם מצה, והירושלמי לא קאמר דאין בה טעם מצה, אלא דאין בה טעם דגן, - אך תיקשי מינה ע"ד התוס' שכתבו דכל הא דיוצאין במצה מתובלת הוא רק משום דאין בבשמים אלא דבר מועט, וצ"ע בזה.[[11]](#footnote-12)

**ה**

כא] עוד יש להוסיף בזה, דהנה במש"כ רבינו מנוח בשם הראב"ד דאין שורין את המצה בשאר משקין דחיישינן דילמא מבטלי לטעם מצה, צ"ע ממש"כ הראב"ד בפי"ב ממעה"ק הי"ז, ז"ל, נראה לי במצה האפוי' נשנית שמותר לאכול שירי' בתבלין ואין חוששין לבטול טעם מצה, אבל למנחת הסלת ללוש את שירי' בתבלין אסור משום חמוץ, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו, דאף שאפה את המצה בפנ"ע, ואח"כ אוכל אותה בתבלין, יוצאין בה יד"ח מצה, ואף דאין בה טעם מצה, ועי' בחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ שפירש כן בדבריו, וא"כ מ"ט אין יוצאין במצה השרוי' בשאר משקין, ובדוחק י"ל דמכוון ד' הראב"ד בהל' מעה"ק הוא דבמתבל בתבלין אין חוששין שמא בטל טעם המצה, אך אה"נ אם בטל טעם המצה אין יוצאין בה יד"ח, וכ"נ שפירש בכ' הגרי"ז מנחות דע"ב:.

והאמת יורה דרכו, דלדעת הראב"ד כל מש"א דתיבלה בקצח כשרה מצה היא ונקראת מצה מתובלת, לא קאי כלל לגבי לצאת יד"ח מצה בפסח, אלא איירי במנחות, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם שהביא להך דינא בהל' מעה"ק, וכ"ה מוכח למש"כ רבינו מנוח בפ"ה מחו"מ ה"כ בדעת הרמב"ם דאין יוצאין בה יד"ח מצה, דהויא מצה עשירה, ולפ"ז י"ל, דדוקא לצאת יד"ח מצה בפסח, בעינן שיהא בה טעם מצה, אך במנחות ל"ב שיהא בה טעם מצה, - ואדרבה נראה דזהו עיקר הא דקמ"ל דכשרה דמצה היא וכו', דלא נימא דשוה דין מצה לענין מנחות לדין מצה בפסח, דכל דלי"ב טעם מצה אין יוצא בה יד"ח, אלא בדין מצה במנחות ל"ב שיהא בה טעם מצה,[[12]](#footnote-13) וז"ב.

כב] והנה אמנם כתב הראב"ד בפ"ו מחו"מ ה"ה, ז"ל, אע"ג דתניא בתוספתא יוצאין במצה מתובלת בין שתבלה בקדרה בין שתבלה באילפס, ההיא שתבלה משנאפת, עכ"ל, והרי דיוצאין יד"ח בפסח במצה מתובלת, ולא אמרינן דכיון דאין לה טעם מצה אין יוצאין בה יד"ח.

אך נראה פשוט דד' התוספתא קיימי בשלא בטל ממנה טעם מצה, וכמש"כ התוס' בפסחים דקט"ו. דכל שתיבלה בדבר מועט לא בטל ממנה טעם מצה, וע"כ יוצאין בה יד"ח, ואה"נ אם בטל ממנה טעם מצה אין יוצאין בה יד"ח, ול"ד להא דתניא לענין מנחות דתיבלה בקצח וכו' כשרה, דהוא אף בשבטל ממנה טעם מצה, - והיינו משום דלענין מנחות פשיטא דאם לא בטל ממנה טעם מצה ה"ה כשרה, ובע"כ דאיירי אף כשבטל ממנה טעם מצה, ומשא"כ לענין לצאת יד"ח בפסח, שפיר י"ל דאיירי בשלא בטל ממנה טעם מצה, וקמ"ל דיוצאין בה יד"ח ולא חשבינן לה כמצה עשירה, (והטעם בזה הוא משום דלא חשיב כמצה עשירה בתיבול שניתן בה אחר האפי').

**ו**

כג] לקמן דע"ט. אמר ר"א, כשם שמצוות אין מבטלות זא"ז כך איסורין אין מבטלין זא"ז, ומבו' דאם מצוות מבטלות זא"ז, אף איסורין מבטלין זא"ז, - ועיי"ש בקר"א שהק' לפ"ז בפסקי הרמב"ם, שכתב בפי"ח מפסוהמ"ק דאיסורין אין מבטלין זא"ז, ובמצוות מבו' בדבריו בפ"ח מחו"מ דלא קי"ל כהלל, אלא כמו שאמרו בפסחים דקט"ו. דלא איתמר הלכתא לא כהלל ולא כרבנן.

ולכאו' פשוט, דהרמב"ם ס"ל כמש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים שם, דלפ"מ דמסקינן התם דאף רבנן שרו לכרוך, הרי דאף רבנן אית להו דמצוות אין מבטלות זא"ז, ודלא כמש"כ התוס' בפסחים שם, דרק במצה ומרור גלי קרא דאין מבטלות זא"ז, אך בשאר מצוות ה"ה מבטלות זא"ז, וע"כ הגם דלא איתמר הלכתא לא כהלל ולא כרבנן בהא דפליגי אם מצוה לכרוך, מ"מ קי"ל דמצוות אין מבטלות זא"ז, דבהך מילתא מודו כו"ע, וה"נ אין איסורין מבטלין זא"ז, וז"ב.

1. והגרע"א עמד, דלתי' זה נמצא דאף באופן דהמצה רשות והמרור חובה, אין המצה מבטלת למרור, ותיקשי לפ"ז דמ"ט בזה"ז אין אוכלין מצה תחילה ואח"כ מצה ומרור יחד, והתוס' בש"ר כתבו דהוא משום דלרבנן דא"צ כריכה, אתיא מצה דרשות ומבטלת למרור דמצוה, אך לדעת התוס' דרק המרור מבטל למצה משום חוזק המרירות, אין לישב כן, . וצ"ע בד' התוס' דס"ל כמש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים שם בטעמא בתרא, ז"ל, ועוד שהי' צריך לברך על המרור ולא על המצה שעמו וכיון שמצותן לכתחלה אפי' בלא כריכה לא נראה לחכמים לעשות מצה טפילה למרור שמא ינהגו כן בזמן הבית במהרה יבנה אלא זכר למקדש כשוין עבדינן, עכ"ל, ועי' בעה"ע הל' מצה ומרור קלד: שעמד ג"כ בקו' זו ולא יישב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר ד' התוס' במנחות שם, הק' המקו"ח בסימן תנ"ג, דאטו סוגיא דמנחות פליגא על דין טכ"ע, וכתב דסוגיא דמנחות ס"ל דל"מ דין טכ"ע לגבי מצה, עיי"ש, - ולמש"נ להלן בדברינו יל"פ בע"א, דסוגיא דמנחות ס"ל, דהגם דטכ"ע דאורייתא, מ"מ אינו יוצא בזה יד"ח מצה, כיון דבעי' שיהא טעם גמור דמצה, וכל שרבה על המצה דבר אחר, מתבטל מעט טעם המצה, וע"כ אינו יוצא בה יד"ח, אך סוגיא דילן ס"ל, דכיון דמ"מ יש בזה טעם מצה יוצא בה יד"ח, וזהו שהק' התוס' שם על סוגיא דילן, ממש"א לא לכרוך אינש מצה ומרור וכו', דמבו' מזה כדעת סוגיא דמנחות דכל שבטל הטעם הגמור של המצה אינו יוצא בה יד"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. והר"ן שם כתב, דל"ש בזה ביטול, משום כי אמרי' דמבטל ה"מ כשנכנס במעיו וטעם אחר מעורב בו, והיינו ע"י אכילה, אבל כשבלען אין הטעמים מתערבין וכו', עכ"ל, ובדקדוק דבריו נראה דאין כונתו כד' התוס', דהתוס' דכיון שהם שלימים ליכא ביטול על טעם המצה, אך הר"ן לטעמי' דמפרש דינא דאתי מרור ומבטל, דהוא משום דבעי' טעמא דמצה לחודה, ואי"ז כלל משום ביטול טעם מצה, וכ"כ גם הר"ן הכא דהביטול הוא כשנכנס למעיו וטעם אחר מעורב בו, וזהו כדבריו לעיל דבעי' שיכנס למעיו בטעם מצה לחוד, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש, דלא חשיב דאיכא טעם נוסף עמו, רק ע"י אכילה, אך כשבלען כל חד לחודי' קאי, ובבליעת המצה אין טעם אחר מעורב עמה, לא חשיב דאיכא טעם אחר עמו, וע"כ הוא יוצא יד"ח.

   ועיי"ש בד' רבינו דוד שכתב דגם בבלע מצה ומרור שייך דינא דאתי מרור ומבטל למצה, ונ' דאזיל כהטעם השני שפירש לעיל מינה, דהא דאתי ומבטל הוא משום דשמא יהא מפסיק באכילת המצה ופוסל בה, וע"כ ה"ז שייך אף בבלע מצה ומרור, הגם שאינם מתערבין כלל, אך להטעם הראשון שפירש דהא דאתי ומבטל הוא משום שפעמים שמבטל המרור טעם המצה, ודאי ל"ש כן בבלע מצה ומרור שאינם מעורבין, וליכא בזה ביטול כלל, - וכ"נ להדיא בד' רבינו דוד לעיל, דרק לטעמא בתרא צ"ל דהא דבלע מצה ומרור איירי בזמן הבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם המאירי בפסחים דקט"ו הביא די"א דלהלכה בלע מצה לא יצא, משום דבעי' טעם מצה, אך גם אי נימא הכי אי"ז מיישב ד' הרשב"א, דהרי הגמ' בפסחים שם ס"ל דבלע מצה יצא, ואפ"ה אמרי' שם דאם כרך מצה דאורייתא ומרור דרבנן לא יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה נראה לפרש מש"כ הרשב"א דפלוגתא דר"מ ור"י הוא אם בטל טעם המצה, ובחי' מהר"ם חלאוה פסחים דמ"א. כתב דאין לפרש כן, דליטעמי' לקפילא, וע"כ פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום דבטל מתורת לחם, ותמה ע"ד הרי"ף שכתב דטעמו הוא משום דליכא טעם מצה, ועפי"ז כתב דודאי יוצאין במצה השרוי' אף בשאר משקין, (זה ושלא כד' הראב"ד שהבאנו להלן סק"ו), - ולפמש"נ בד' הרשב"א נראה, דפלוגתת ר"מ ור"י ל"ה במציאות אם יש בה טעם מצה, אלא פליגי בדינא, אם טעם זה דמצה מבושלת חשיב כטעם מצה או לא חשיב כטעם מצה, שהרי ודאי נרגש בה טעם המצה וכנ"ל, ואך דנשתנה הטעם ע"י הבישול, ובזה הוא דפליגי אם חשבינן לה כטעם מצה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני לישב עוד בזה, דבפסח דמצותו בכריכה, ל"ש כלל שיתבטל ע"י המצה והמרור, שהרי זהו מצותו לאכלו על מצות ומרורים, ומשא"כ במצה דאית בה מצוה בפנ"ע דבערב תאכלו מצות, ובמצוה זו ליכא לדין כריכה כלל, ע"כ אילו היו מצוות מבטלות זא"ז, הי' המרור מבטל להמצה, - ועיקר הך מילתא דכל הא דמייתינן מהלל דמצוות אין מבטלות זא"ז, הוא משום דבמצה איכא מצוה בפנ"ע דבערב תאכלו מצות, כתב כן בחי' רבינו דוד בפסחים שם, אלא דבדבריו שם מבו' דלא הוצרך לזה רק אם הכריכה מעכבת, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. שו"ר בשטמ"ק החדש בכורות דכ"ב:, ז"ל, והא קי"ל דמין במינו בנו"ט דאורייתא וכו' וי"ל דנהי דאיסורא לא בטיל כיון דיהיב טעמא ובמצה נמי כי יהיב טעם דגן באורז אדם יוצא בה יד"ח בפסח וכו', ומיהו וכו' קשה וכו' וגם מההיא דפסחים דלא לכרוך אינש מצה ומרור וכו', רק שבאותה של פסחים י"ל דחייש שמא יבטל המרירות של מרור את המצה כ"כ שאפי' טעם לא תתן, עכ"ל, ומ' להדיא דמכוון תי' זה הוא דשמא יבטל המרירות של מרור להמצה שלא יהא טעמה ניכר כלל, ולי"ב לדינא דטכ"ע, וזה דלא כמש"נ בביאור ד' התוס' בזבחים. [↑](#footnote-ref-8)
8. והי' מקום לפרש לפ"ז ד' הרמב"ן בהל' חלה שם, שהק' אסוגיין דנהי נמי דטעמא לא בטיל היאך יוצא בה יד"ח בפסח, הא עיקרה אורז הוא, וצ"ב דמה קשיא לי', ודילמא אה"נ בעי' שיאכל כזית מן הדגן, ובפשוטו נראה דקושייתו משום דמשמע לי' דאם אכל ממנה כזית יצא יד"ח, או דמשמע לי' דאיירי אף בדליכא כזית בכדא"פ, ולפי הנ"ל יל"פ דזהו דקשיא לי' להרמב"ן, דכיון דעיקרה אורז, אתי אכילת הארז ומבטלת לאכילת המצה, ומזה הוא דהוכיח דאף האורז מצטרף מדין גרירה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ול"מ לשנויי דכיון דהאורז מצטרף הוי גם טעם האורז טעם המצה, דז"ש רק אי נימא כד' הרמב"ן, דהא דהאורז מצטרף הוא דמשום גרירה איכא גם על האורז תורת מצה, ולדידי' אף טעם האורז הוי טעם מצה, וא"כ ליכא כלל ביטול על טעם המצה, אך לדעת הרא"ש, הרי כל מה דהאורז מצטרף היינו משום דאית לי' טעם מצה, וע"ז גופא קשיא, דכיון דלי"ל טעם גמור דדגן היאך יוצא בזה יד"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומד' התוס' אלו מוכח ג"כ דאין מפרשים דהביטול הוא על ממשות המצה, שהרי בגמ' במנחות אמרינן דהא דיוצאין יד"ח במצה מתובלת, הוא או כמ"ד דמין במינו לא בטל, או משום דהמצה רבה על התבלין, וא"כ מאי קשיא להו להתוס' דיהא בזה דין ביטול, ובדוחק י"ל דכונתם דנחוש שיתערב מקצת מן המצה עם הרבה מן התבלין ויתבטל לגמרי, אך לכאו' אין לחוש לכך, שהרי בפשוטו איירי בשתיבלה בעודה עיסה ויש בילה, ובע"כ דהביטול הכא הוא על טעם המצה, וע"ז ל"מ הא דהמצה רבה על התבלין.

    וכן מוכח מד' התוס' דאין מפרשים כד' הרמב"ן דהביטול הוא במה שאוכל אכילה אחרת יחד עם המצה, דלכאו' במצה מתובלת ודאי דלא חשיב זה כאכילה בפנ"ע דהתיבול, ועדיף טפי ממש"כ הר"ן בטיבול בחרוסת דל"ש בזה דינא דביטול, כיון דאי"ז אכילה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. עוד ילה"ע על עיקר דברינו ממש"כ בחי' הגר"ח שם דהירושלמי איירי בתיבלה אחר אפייתה, דאם תיבלה קודם אפייתה אין עלי' תורת לחם אא"כ יש בה טעם דגן, - אך באמת עיקר ד' הגר"ח צ"ע, דבד' הירושלמי שם מוכח דאיירי בשתיבלה קודם אפייתה, וכמו שהוכיח הגר"א בסימן תנ"ה ס"ו, ועי' גם בפר"ח שם שרמז להוכיח כן, עיי"ש, ועי' בכ' הגר"ח החדש בפ"ב דערלה, שנקט ג"כ דהירושלמי איירי בשתיבלה קודם אפייתה, וכתב לפ"ז דהירושלמי שם פליג על הירושלמי בחלה, וס"ל דכל דאיכא רוב/ דגן ל"ב שיהא בה טעם דגן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם מ"מ מבו' מזה, דאם ל"ה עלי' שם מצה כלל, ל"ה מהני גם לגבי מנחות, ובכ' הגרי"ז עמד ע"ז מהא דמבו' בסוגיא דחביצא, דאף אם בטל שם לחם מינה, לי"ב גריעותא לענין מנחה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)