20 טעות הדיינים ד - טעות בהוראת או_ה
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' נר ג' דחנוכה תשע"ג

א] ע"ז ד"ז., ת"ר הנשאל לחכם וטימא לא ישאל לחכם ויטהר, לחכם ואסר לא ישאל לחכם ויתיר וכו'.

ונחלקו הראשונים בהך דינא, דדעת ר"ת בספה"י סמן קס"ג והובא בתוס' רבינו אלחנן ובתוס' הר"ש משאנץ, דעיקר הדין הוא על החכם השני, שאינו רשאי לטהר כיון שיודע שחכם אחר טימא מה שהוא רוצה לטהר, עיי"ש, ונראה בדעתו, דהא דאין חבירו רשאי להתיר, הוא מפני כבודו של החכם הראשון, וכאשר כן נראה בל' רש"י בנדה ד"כ: ד"ה מעיקרא, עיי"ש, וכן דעת הר"ן בסוגיין, אך סיים דכך נ"ל להלכה אבל למעשה אין בי כח לחלוק על אבות העולם ז"ל.

אך בחי' הראב"ד כתב, ז"ל, לפי שכל דבר שנטמא או שנאסר ע"פ חכם שוב אין חכם אחר רשאי להתירה ולא לטהרה וכו' ואם התירו אינו מותר, ונראה לי דוקא דבר שהם חולקים בשיקול הדעת, אבל אם הי' הראשון טועה בדבר משנה חוזר וחבירו רשאי להתיר וכו', מיהו בדבר שהוא שיקול הדעת אין חכם רשאי להתיר מה שאסר זה, כלומר אין לו רשות וכח להורות בה עוד להיתר, וגרסינן ביבמות פ' האשה רבה, תדע דלאו הוראה היא, דאילו הורה בי"ד שחלב ודם מותר והדר חזי בה טעמא לאיסורא, אי הדרי וחזו בה טעמא להתירא אין משגיחין בהו, כלומר דכיון שהורו בחתיכה זו לאיסור שוב אין יכולה היא עצמה לבא לידי היתר, וטעמא מפני שכיון שיצא להם שם איסור נעשית חתיכה של נבילה, ובלבד דבר שאין בו מחלוקת אלא משיקול הדעת, וי"מ וכו' וליתא דאפי' מי שאינו מומחה וטימא או אסר, אפי' מומחה אינו רשאי להתיר ולטהר, מפני שנעשית חתיכה של נבילה, וכי אמרינן דשאינו מומחה (טימא ו)חוזר אפי' בשיקול הדעת, ה"מ מחיוב לזכות, א"נ מטהרה והיתר לטומאה ואיסור, אבל מטומאה ואיסור לטהרה והיתר בשיקול הדעת לא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, והרמב"ן והרשב"א בחולין דמ"ד:.

ב] והנה במש"כ הראב"ד וש"ר דמחיוב לזכות חבירו המומחה ממנו חוזר ומזכה, יש לפרשה בד' גווני, הא', דהוא משום דקי"ל כשנויא דר"נ בסנהדרין דל"ג. דכל שיש גדול ממנו בחכמה ובמנין מחזיר הדין, אך בזה צ"ע, דהרא"ש בסנהדרין כתב בשם הראב"ד דקי"ל דאף מי שגדול בחכמה ובמנין אינו מחזיר, והב', דהוא משום דקי"ל כשנויא דר"ח בסנהדרין שם דכל שלא נו"נ ביד לא קם דינא, והג', דאף דקי"ל דקם דינא אף בשלא נו"נ ביד, ודאף הגדול בממנו בחכמה ובמנין אינו מחזיר הדין, מ"מ ל"מ זה להוציא ממון מן המוחזק, וע"כ כל שהמומחה מחזירו מחיוב לזכות, אין מוציאין ממון מידו, ומדוקדק ל' הראב"ד והרשב"א שהעמידו לדין זה בחזרה מחיוב לזכות, אך בחי' הריטב"א כתב דבדיני ממונות גם מזכות לחיוב הלך אחר המומחה, והד', הוא מש"כ הנתיה"מ בסימן כ"ה סק"ח לפ"ד החכם צבי, דלא אמרינן קם דינא אלא בשנעשה מעשה עפי"ז, וכ"ז שלא נעשה מעשה חוזר הדין.

ואמנם צ"ע לג' הדרכים האחרונים, דא"כ מ"ט דוקא מומחה ממנו חוזר ומזכה, וכיון דאיירי בשטעה הראשון בשיקול הדעת, לכאו' אף מי שאינו מומחה ממנו חוזר ומזכה, וצ"ל דאיירי בשאין הראשון מודה שטעה, וע"כ כל שאין השני מומחה מן הראשון, אכתי קיים הפס"ד של הראשון, וע"כ רק אם השני מומחה ממנו, סמכינן על השני שטעה הראשון בשיקול הדעת, והדר דינא.

ג] והנה הר"ן בסוגיין נקט בפשיטות לדעת הראב"ד ודעימי', דהוא אף לדעת ר"ח דלא אמרינן קם דינא בשלא נו"נ ביד, והוא משום דהוראת איסור שאני דשויי' קמא חתיכה דאיסורא, אמנם בדבריהם לא נתפרש כן להדיא, (אך לדרך הב' שנתבאר לעיל סק"ב הוא מבו' כן בדבריהם, וכ"ה מוכח בד' הרמב"ן בחולין שכתב כן בפשיטות, אף דאיהו ס"ל בסנהדרין דקי"ל כרב חסדא).

ועיי"ש שהק' ע"ז, ז"ל, וקשה לי דבפ' אד"מ משמע שחכם שטעה בדברים של שקול הדעת מחזירין הוראתו, דהתם מקשינן וכו' ושני רב חסדא במסקנא דסוגיא דהתם כאן שנו"נ ביד כאן שלא נו"נ ביד, כלומר תרוייהו מתני' כגון שטעה בשקול הדעת וכי אמרינן במתני' מחזירין בשלא נטל ונתן ביד וכי תנן בבכורות דמה שעשה עשוי דאלמא אין מחזירין כשנו"נ ביד, וכן פי' הרב אלפסי ז"ל שם בהלכות ופסקה להלכה, ופרישנא התם טימא את הטהור דאגע בהו שרץ, דאלמא אי לא אגע בהו שרץ מחזירין מטומאה לטהרה, ואם אתה אומר שבענין זה נשתנה ענין טומאה וטהרה ואו"ה מדיני ממונות, שבדיני ממונות חבירו המומחה חוזר ומזכה אע"פ שלא טעה הראשון אלא בשקול הדעת, ובטומאה וטהרה ואו"ה לא משום דשויה חתיכה דאיסורא וכמש"כ הראב"ד, א"כ ר"ח ל"ה צריך לאוקומי טימא את הטהור בדאגע בהו שרץ, דבלא"ה נמי מה שעשה עשוי ול"ק ממתניתין, שהרי אתה אומר שבדבר זה חלוק ענין טומאה ואיסור מדיני ממונות, עכ"ל.

ובשו"ת תשב"ץ ח"א סימן ס"ו כתב לישב, ז"ל, ומשה"ק הר"ן ז"ל וכו' הא לק"מ, דההיא לאו משום מה שעשה עשוי אצטריך לאוקומי בהכי, דאפי' לא אגע בו שרץ מה שעשה עשוי דשויה חתיכה דאיסורא, אלא משום מזיק דמשלם מביתו, דאי לא אגע בהו שרץ אע"ג דאפסדה בהוראתו לא מיקרי מזיק לשלם מביתו עד דעביד מעשה בידים, כנ"ל להעמיד דברי הראב"ד ז"ל והנמשכים, עכ"ל, וכעי"ז כתב הש"ך בסימן כ"ה סקי"ד אות י"ד, עיי"ש.

ובקצוה"ח שם סק"ה הק' ע"ז,

ר"י מלוניל, אינו רשאי לעשות אלא כדברי החכם הראשון, שכיון ששאל ממנו תחילה, גמר בלבו לעשות ככל אשר יורה אותו, עכ"ל.

אבל בחיוב וזכות חברו חוזר ומזכה. אי נמי אם הראשון טיהר ונתיר, חבירו רשאי לטמא ולאסור, דדוקא בענין טומאה ואיסור הוא דאמרינן לא ישאל לחכם אחר, לפי שכיון ששאל ממנו תחלה גמר בלבו לעשות ככל אשר יורה אותו, והא שויא חתיכה דאיסורא

רמ"א דאם התיר אינו יכול לאסור, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש, ומ' דלא כד' הט"ז, והרדב"ז הק' היאך נתיר איסור מכח כבודו.

ונ' דכ"ז שלא הורו איסור עדיין ההיתר קיים, - ועי' חזו"א דאי"ז מק"ט, משום דבאמת הוא מותר, - ועד"ז מצינו בדין גדול בחכמה ובמנין, עי' קו' התומים ונתיה"מ, ולכאו' הישוב הוא דלא סגי במה שיש גדול שחולק עליו, אא"כ הורה ע"ז לאיסור, - וי"ל דגם בד' הר"ן הוא כן, וע"כ בגדול בחכמה מחזירין הוראתו, משום דבכה"ג אין הוראתו הוראה, כיון שהוכרע שלא כדבריו, וע"כ בע"כ יש לנו להחזיר הוראתו, - ויל"פ כן גם ד' הש"ך בדין רבים מכמה טעמים, דאם הורו על דבר מסוים ה"ה מצטרפין, - ויל"פ כן בגמ' חולין דלא רצה לאסור ושלח אותם לאחר, - וגם כשלא הורה על החתיכה מצינו כן, - ויל"פ כן בד' הריטב"א, ובדבריו מבו' דהוא גם כשבאו בב"א, ומש"כ דאין הוראת איסור חלה באותה חתיכה, אין כונתו דהמתיר התיר תחילה, אלא כונתו לאפוקי מהיכא שקדם האוסר דחלה הוראת האיסור "דשויא", ושוב א"א להתיר, וצ"ע הטעם, וזה מתפרש כהנ"ל, - ובזה יל"פ ד' הנתיה"מ.

ועי' בסימן ח' שנת' ענין זה בארוכה.