משערינן בקדירה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צז: משערין בקדרה

**א. חו"נ כשנתמעט ההיתר-**

כשהן משערין ברוטב בקיפה בחתיכות ובקדירה, איכא דאמרי בקדירה עצמה ואיכא דאמרי במה שבלעה קדירה.

וברש"י פי' במה שבלעה קדירה היינו שאם נתמעט ההיתר משערים כמה היה מתחילה בהיתר ומצטרף לבטל את האיסור, וע"ז כתב רש"י שאין הלכה כן אלא כדמסקינן צח. אטו דהיתרא בלע דאיסורא לא בלע וא"כ גם האיסור נתמעט באותו שיעור ולכך משערים הכל כפי שבא לפנינו.

והרמב"ן פי' במה שבלעה קדירה היינו שאם ידוע שלא נתמעט אלא ההיתר שפיר משערינן כמה היתר היה מתחילה ומצטרף לבטל את האיסור, ואם מתחילה היה שישים אף דהשתא לית ביה שישים אינו נאסר, וכתב דהלכה כן.

וכתב הרשב"א דמשמע ברש"י שגם הוא מודה שאם ידוע שהיה שישים ולא נתמעט אלא ההיתר אינו נאסר, וכש"כ הרמב"ן אלא שפי' הגמ' באופן אחר.

ותמה ע"ז הרשב"א טובא וכן נתקשה הרמב"ן, כיון שנתמעט ההיתר למה לא יחזור האיסור לאסור, שהרי אילו נפל השתא האיסור לדירה אחרת יאסור וא"כ למה לא יאסור קדירה זו ג"כ.

והביאו ממתני' תרומות ה-ט סאה תרומה שנפלה למאה טחנן ופחתו כשם שפחתו החולין כך פחתה התרומה, ומשמע שאם לא נפחת אלא החולין חוזר לאסור.

ותי' הרמב"ן דשאני הכא שנתמעט דרך בישול, ואה"נ אם באמת נטל בידיו חלק מן ההיתר שפיר חוזר הכל להאסר.

אבל הרשב"א תמה ע"ז בסברא מה לי נצטמק ע"י בישול שהאור מצמק אותו ומ"ל אם צמקו בידים.

[ובמאירי הביא ראיית הראשונים מתרומות ודחה ז"ל:"נ"ל שאי"ז ראיה שהתרומה הרי היא בעין אלא שלא נודע מקומה אבל איסור זה שאין בו אלא פליטה כבר פלט הרבה מן האיסור בשעה שהיה שם שישים וכשנתמעט הרוטב כבר נחלש כח הפליטה ויש לשערו במה שהיה בשעה שנפל"].

והביאו עוד דשיטת הר"מ וכ"ה בשו"ע צט-ה דאף מה שנצטמק מחמת האור באמת חוזר לאסור, ורק מה שנבלע בקדירה מצטרף להיתר משום שהוא כאילו עומד בעין ומצטרף לשאר הקדירה.

והנה בעיקר ד' הרשב"א שאסר בנתמעט ההיתר ואף הרמב"ן הודה לו באופן שמיעטו בידיו, צ"ב שהרי כבר נתבשל ונתערב הטעם בכל ההיתר והאיסור בשוה, וא"כ כשמוציא חלק מן ההיתר הרי יוצא עמו ג"כ באותו יחס מן האיסור ולמה יאסור, ועיין מה"ב (טז.) שבאמת היה מקום להתיר משום זה.

אבל מ"מ אסר הרשב"א וטעמו משום דכשם שבקדירה אחרת יכול לאסור דחיישינן שמא מתחילה לא פלט ואח"כ פלט ה"נ באותה קדירה חיישינן להכי ואוסר.

ושיטת הראב"ד ע"ז עג. להתיר בכה"ג, עיי"ש שאם נתמעט ההיתר והאיסור לא נתמעט כ"כ מ"מ יש להתיר דבתר שעת נפילה אזלינן, וע"ע בתשובת הרשב"א-תקטו הביא שיש מקום לומר שכבר הותר בתחילה שוב לא יחזור לאיסור, אבל דחה ממתני' תרומות הנ"ל.

**ב. אם טעם האוסרים משום חו"נ-**

והנה בתשובת הרשב"א א-תכה כתב הטעם לאסור מדין חו"נ, וצ"ב ל"ל חו"נ והרי מתחילה לא נתן טעם כלל וכל החשש שאח"כ כשמוציא את ההיתר הרי יש לחוש דהשתא התחיל לתת טעם וא"כ ל"ל דין חו"נ כלל?

ובפשוטו נראה דלא חיישינן שלא נתן טעם מתחילה כלל, רק יתכן שנתן טעם קצת מתחילה וכבר נתבטל וע"כ בעי לסברת חו"נ לאסור אח"כ.

וראיתי בס' אורח דעה באר בזה דכיון דמתחילה סופו להתפשט בכולו הרי נתבטל כבר מתחילה אף אם עדיין לא נתן טעם, ולכך בעי דין חו"נ.

ועכ"פ לפי"ז כיון דתלי בדין חו"נ הרי י"ל דאזלי הראשונים לטעמייהו דדעת הרמב"ן והרשב"א שאסרו אם מיעט בידיים הוא משום דס"ל חו"נ באיסורי טעם, והראב"ד לשיטתו בע"ז שם דלית ליה חו"נ במין במינו.

אבל ברשב"א והרמב"ן הביאו כן ממתני' תרומות גבי ביטול במאה, והרי בזה מודו שאין דין חו"נ ורק באיסורי שישים ס"ל דטעמא לא בטיל אף במינו, א"כ למה יחזור לאסור?

וע"כ צריך לחלק דהיכא שנתמעט ההיתר אינו ענין לדין חו"נ, דכל הנידון של חו"נ הוא דוקא היכא שכבר היה דינו של האיסור להתבטל ואף אם נתווסף האיסור אח"כ מ"מ כבר נתבטל וא"י לחזור להאסר וע"ז הנידון אם חו"נ, אבל הכא שההיתר עצמו נתמעט הרי מעיקרא לא היה בו דין להתיר את התערובת אלא בכלל ההיתר ולא במקצתו, ובזה מודו כו"ע לדין חו"נ.

[ודומה לסברא זו עיין בכורות כב. ואת לא תסברא דטומאה שבטלה חוזרת וניעורה והתנן סאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורין וכו', ומקשי מהא דמבואר שם שאם יביא קב חולין טמאים ויערב עם קב ומשהו חולין מתערובת זו הרי האדם יחשוב שבטל החולין טמאים ברוב של קב ומשהו מתערובת זו שהוא טהור, וכיון שיש בקב ומשהו מהתערובת גם משהו תרומה טמאה אמרינן טומאה עוררת טומאה ואינו בטל.

ועיין ברש"ש ובשטמ"ק הנדמ"ח שם שהק' למה לא הק' הגמ' מגופא דברייתא התם חכמים אומרים תעלה ותאכל ניקודים וכו' ומבואר שאם יטמאו החולין ע"י התרומה חוזר וניעור איסור התרומה?

וכתבו שכל נידון הגמ' אם חוזר וניעור היכא שהמבטל בכוחו קאי, אבל אם נטמא המבטל ואין בו כח ביטול וודאי שחוזר לאיסור, ומ"מ יש לחלק דלא דמי להכא דהתם כולו נטמא והוכר האיסור ואין כאן תערובת כלל].

**ג. דעת הרשב"א לחלק אם ניכר האיסור-**

ברשב"א בתוה"ב (יח:) פסק להלכה שאם נתבשל איסור בשישים היתר וניכר האיסור, לא יוציא מן ההיתר כלל עד שיצטנן שמא יתמעט משישים וממילא יחזור האיסור לאסור.

והרא"ה בבד"ה (טו:) השיג דלאו דוקא אם ניכר האיסור אלא אף אם אינו ניכר כל שעדיין לא נימוח לא יוציאנו, שהרי סו"ס השתא נותן טעם ולמה לא יאסור.

ובמה"ב (טז.) דן להשיב לחלק, והוכיח דוודאי אם אין האיסור ניכר שרי אף נתמעט ההיתר דאל"כ לעולם לא יוכל לאכול את הרוטב קודם שנצטנן שהרי כשאוכל את הרוטב ועדיין לא אוכל את החתיכות הרי תו אין כאן שישים בהיתר, ובכ"ד משמע שיכול לאכול מיד.

ועוד כתב דא"כ אף בלא נצטנן נמי לא יהיה מותר לאכול את הרוטב ואח"כ את החתיכות שהרי אחר שאוכל את הרוטב תו אין שישים לבטל את החתיכות.

והוסיף דאין לומר דבטלים מתורת יבש ביבש שהרי דעת כמה ראשונים דבעי שישים ביבש נמי, ואף אם לא בעי שישים מ"מ תיקשי היכא שיש רק שתי חתיכות והשתא אין מספיק כדי לבטל היאך מותר לו לאכול.

ואין כוונתו ברורה כ"כ דהא מבואר בש"ך קט-ד דלח אינו מבטל יבש להתירו באכילה [ורק הבליעה שנבלעת בלח אינה אוסרת] ואיך דן הרשב"א להתיר את החתיכות עצמם.

ותינח בתחילת ד' הרשב"א היכא דאיכא שישים יל"פ כוונתו דס"ל דאף הרוטב מצטרף לשיעור שישים ונתבאר במקו"א, וממילא הוקשה לו אחר שאכל את הרוטב למה לא יחזור האיסור להתעורר שהרי יש בו חשש שמא יבשל ויתן טעם לשיטת הרא"ה שחוזר לאסור בלח.

אבל הרשב"א המשיך דאפי' אם אי"צ שישים ביבש מ"מ תיקשי היכא שאין בו אלא שתי חתיכות, וצ"ע דהא בכה"ג וודאי אסור לאכול את החתיכות שאינו אלא ספק דאורייתא והרוטב א"י להצטרף לבטל את החתיכות?

וכנראה צריך לפרש שהוקשה לרשב"א בכל יבש ביבש היכא שמתחילה היו ג' חתיכות ואח"כ אוכל חתיכה אחת מהם השתא אין בו ביטול, ולמה לא יחזור האיסור להתעורר כיון שנתמעט ההיתר, וע"כ שאינו חוזר לאיסור אלא אם הוא ניכר, וזה מדמי לדין הרא"ה גבי לח שאינו חוזר לאיסור אף אף נתמעט כל שאינו ניכר.

אבל צ"ע מאי קשיא ליה גבי יבש והרי זהו עיקר דין יבש ביבש שיסוד הביטול הוא מכח הספק ומה לי שכבר אכל חתיכה אחת והרי עדיין יש כאן ספק גם על החתיכה שכבר נאכלה ויש כאן היתר של רוב?

וצ"ל שהבין הרשב"א כש"כ במקו"א דכל ביטול יבש יסודו כעין ביטול דלח שאין המועט יכול לאסור את המרובה, וע"ז הוקשה לו דאחר שכבר אכל תו לא שייך זה שהרי השתא אינו אוסר את המרובה, ומ"מ לא פקע הביטול וכש"כ בשער"י שאי"צ הביטול כל שעתא ורק אם ניכר האיסור חוזר וניעור, וא"כ ה"נ בלח נמי אף שנתמעט ההיתר מ"מ אינו חוזר לאיסור כל שאין האיסור ניכר דלא כהרא"ה.

ומ"מ צ"ע מאי ראיה ללח והרי בלח שאני דהשתא נותן בו טעם והוכר האיסור.

והנה דעת הרשב"א למעשה לחלק דהיכא שאין האיסור ניכר הרי כבר הותר הכל ולא אכפ"ל שנתמעט ההיתר, ורק היכא שהוא ניכר לא.

וכנראה ביאור החילוק דהיכא שאין ניכרות החתיכות הרי השתא הטעם היוצא מהם ג"כ מותר, ולא שייך חו"נ.

ומ"מ עיקר שיטת הרשב"א שהרי שיטתו בע"ז עג. שאם נתווסף איסור עד שחזר להיות טעם לעולם חו"נ דהשתא הוא ניכר ע"י הטעם וא"כ ה"נ הכא ע"י שנתווסף טעם חו"נ אף אם אין החתיכת איסור ניכרת ולא דמי ליבש כלל?

ואולי שאני היכא שנתווסף איסור שהטעם שנתווסף אין בו דין ביטול ויכול לעורר את השאר, אבל היכא שנתמעט היתר הרי מ"מ הטעם עצמו הוא טעם של היתר שכבר הותר ולא אכפ"ל מה דהשתא מורגש יותר הטעם, והסברא טעונה ביאור, וגם עצ"ע מה דימה הרשב"א ליבש, ולא נתבאר לי כל ענין זה.