20 טעות הדיינים ח - הערות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק ויגש ח' טבת תשע"ג

א] כתב הרמ"א ביו"ד סימן רמ"ב סל"א, ז"ל, ואפילו אם התיר הראשון וכבר חלה הוראתו אין לשני לאסור מכח שקול הדעת, עכ"ל, ובדרכי משה סימן רמ"ה מבו' שלמד לדין זה מד' הרא"ש בפ"ק דע"ז סימן ג', ז"ל, ומיהו בירושלמי אמר חכם שטיהר אין חבירו רשאי לטמא התיר אין חבירו רשאי לאסור, וצריך לאוקומי שכבר חלה הוראת הראשון טרם שנחלק חבירו עליו, וכגון שלא טעה בדבר משנה, ולפ"ז לא מיתוקם הא דנפקא שיפורי אלא כגון שבא הדבר לפני שניהם יחד בביהמ"ד, עכ"ל, והרי דדוקא אם טעה בדבר משנה רשאי חבירו לאסור, אך כל שלא טעה בדבר משנה אין חבירו רשאי לאסור.[[1]](#footnote-2)

ובשו"ת הרדב"ז ח"א סימן שס"ב הביא לדין זה בשם א' מן הראשונים וכתב ע"ז, ז"ל, ואני אומר כי הוראה זו לאו דסמכא הוא כי איך יעלה על הדעת שזה יתיר האיסור או הערוה וטעה בשיקול הדעת ונסמוך עליו להקל וכי מפני שיקול דעתו הטועה נתיר את האיסור, ותו דע"כ טעמי' הוא משום כבודו של ראשון דאי משום דשויא חתיכה דהיתרא לא שייך, וכי מפני כבודו של זה נתיר את האיסור, בשלמא היכא דאסר משום כבודו לא נתיר ונחמיר, אבל להקל אין סברא כלל, עכ"ל.

ובגל' הגרע"א רמ"ב דהרמ"א הוא רק מפני כבודו, ונ' הביאור בזה, דכ"ז שלא הורו איסור על חתיכה זו עדיין ההיתר קיים, ומ' דע"ז מודו כו"ע, וכל הנידון הוא אם יכול להורות איסור, שו"ר שהביאו שבשו"ת לחמי תודה שהוא מקור ד' הגרע"א מבו' דהמכוון אחר הוא, דאה"נ יכול השני לאסור, ואך דיש לו להחזירו אצל הראשון שיחזור בו הראשון מפני כבודו של ראשון, וצ"ע שם. - ועד"ז הוא גם לדעת הר"ן דאינו רשאי להתיר, דכ"ז שאינו מתיר באמת האיסור קיים, רק אפשר לבטלו.

ועפי"ז נראה דבטעה בדבר משנה ליכא לדינא דהר"ן, דאינו רשאי להתיר מפני כבודו, דבכה"ג ליכא הוראה כלל, ואינו לנו לאסור עליו בחינם, ודו"ק.

אך בד' הקצוה"ח והנתיה"מ נראה לא כן, אלא דינא הוא דא"א להורות ע"ז איסור, והנתיה"מ נקט דגם הוא עצמו אינו יכול להורות ע"ז איסור, והקצוה"ח נקט דהוא עצמו יכול לדעת הרמ"א גופי' דגם בחכם שאסר יכול הוא עצמו לחזור בו ולהתיר, ובדעת הנתיה"מ שמא י"ל, דהא דקם דינא הוא משום דמאי חזית, וע"כ חכם שהתיר אף הוא עצמו אינו יכול לחזור ולאסור, דמאי חזית, וביד הבעלים לסמוך על הוראתו הראשונה, אך בחכם שאסר שפיר מצי להתיר, וביד הבעלים לסמוך על הוראתו השני', וצ"ע.

ועד"ז נראה בדין גדול בחכמה ובמנין לישב קו' התומים והנתיה"מ, דדוקא כשהורו על נידו"ז עצמו חוזר הדין.

ועי' חזו"א דמה"ט אי"ז מק"ט, דגם אם הי' אוכל ל"ה עליו איסור.

ויל"פ דמה"ט הוא שכתב הר"ן דאם השני גדול בחכמה ובמנין מחזיר הוראתו, די"ל דכל דההלכה כגדול בטלה מאלי' הוראתו של הקטן, וע"כ הוא מחזיר את הוראתו.

ועיקר הך מילתא דהוראה על חתיכה מסוימת שאני, מהוראה כללית, כ"ה מבו' גם במה שחילק הש"ך בדין רבים המסכימים מטעמים חלוקים, והוא מיוסד על הנ"ל.

ובתוס' רבינו אלחנן ע"ז כתב, ז"ל, והא דאמר בירושלמי חכם שטיהר אין חבירו רשאי לטמא, התיר אין חבירו רשאי לאסור, א"ש לפ"מ שפירשתי דליכא טעות בדברי הראשון וחלה הוראתו, ואין לחבירו כח להביא איסור בחתיכה שהתיר חבירו, עכ"ל, והרי דדינא הוא דא"א לו לאסרו, ואי"ז מפני כבודו, כיון שכבר חלה הראת ההיתר.

והנה לקמן דמ"ח. אמרינן, דכי אתו לקמי' דרבי יוחנן משדר להו לקמי' דרבי יהודה בר"ש דמורי בה משמי' דראב"ש להתירא ולי' לא סבירא לי', ופירש"י, ז"ל, לר' יוחנן לא סבירא לי' לאכשורי, ומיטרף נמי לא הוה טריף לה ניהלייהו דלא שמיעא לי' מרבי', עכ"ל, והעירוני בזה, דכיון שהי' דעתו לאסור, היאך שלח אחרים אל החכם המתיר, הרי לדעתו עושין הן שלא כדין, ואף דלגבי דידהו הוי זה ספק, הרי ספיקא דאורייתא לחומרא, ולפ"ד הריטב"א דכל שהורה החכם על חתיכה זו להיתר מותר לעשות כדבריו אף דחכם אחר הורה ע"ז לאיסור, ניחא.

ונראה דהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דביסוד הדין כל שהורה החכם להיתר, מצי לקבל להוראתו, ותו ל"ה ספיקא דאורייתא, ואך דכל שא' מורה להיתר וא' מורה לאיסור, דינא הוא דהלך אחר המחמיר, ול"מ לקבל את הוראת המיקל, אך כל שאין החכם האוסר מורה כהוראתו, הדר דינא דמצי לקבל את הוראת המיקל, ואי"ז ספיקא דאורייתא.

בדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר נ' דלא סגי בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, אלא נתחדש בזה דל"מ לקבל הוראת א', אלא הלך אחר המחמיר.

והטעם בזה, שהרי באמת הי' מקום לומר דכל שא' מיקל וא' מחמיר, מצי לקבל הוראת המיקל, ותו לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, כיון שקיבל עליו הוראת המיקל ומצי עביד כהוראתו.

וזהו שנתחדש בדינא דהלך אחר המחמיר, דכל שא' מחמיר וא' מיקל, לא מצי לנהוג ולקבל כהוראת המיקל, דדינא הוא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, ותו הדר דינא דהוי זה ככל הספיקות, דספיקא דאורייתא לחומרא,[[2]](#footnote-3) ועי' כן בשו"ת הרשב"א ח"א סימן רנ"ג ובחי' הריטב"א בע"ז שם ובשו"ת הר"ן סימן נ"א, דדינא דהלך אחר המחמיר הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, והר"ן שם כתב דתליא בפלוגתת הרמב"ם וש"ר, אם ספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, עיי"ש.

ואשר זהו מש"כ הראשונים דעושה אדם כהוראת רבו אף לקולא בדאורייתא, והוכיחו כן מהא דבמקומו של ר"א היו כורתין עצים, והוסיפו הרמב"ן והר"ן בסוגיין, דבפלוגתא דב"ש וב"ה, מצי עביד כדברי א' מהן אף לקולא בדאורייתא, ופירש הר"ן דהוא דומיא דרבו, דמצי למעבד כהוראתו אף לקולא, וה"נ כל שמקבל עליו כל הוראות ב"ש או כל הוראות ב"ה, מצי למעבד כדבריהם אף לקולא, והטעם בכ"ז הוא כמש"נ, דכל שבידו לקבל הוראת חכם א', מהני זה אף בדאורייתא, ול"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ואך דדינא הוא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, וכל שא' מהן רבו, או בפלוגתא דב"ש וב"ה שקיבל עליו הוראת א' מהן, לי"ב לדינא דהלך אחר המחמיר, ותו ל"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ועד"ז הוא במש"כ הריטב"א בע"ז ד"ז., דכל שהורה החכם המיקל על חתיכה זו עצמה, יכול לעשות כהוראתו אף לקולא בדאורייתא, והיינו דבכה"ג חיילא ע"ז הוראת חכם זה, ומצי למעבד כהוראתו, ותו ל"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, - ואמנם יש שפירשו דמכוון הריטב"א הוא בכה"ג שהורה המתיר תחילה, אך ממש"כ בהמש"ד מההיא דנפקי שיפורי מוכח לא כן, ומש"כ דאין הוראת איסור חלה באותה חתיכה, נ' דכונתו דלא חיילא בזה הוראת איסור דיהא הדין דשויא חתיכה דאיסורא, כיון דבב"א עם הוראת האיסור איכא גם הוראת היתר. - ועפי"ד הריטב"א יל"פ ד' הנתיה"מ, דבאסר יכול הוא עצמו לחזור ולהתיר, ובהתיר אין יכול הוא עצמו לחזור ולאסור, די"ל דבכל כה"ג איכא ב' הוראות, וע"כ באסר וחזר והתיר, חיילא נמי הוראת היתר, ומצי למעבד כפי הוראת ההיתר, ומשא"כ בהתיר וחזר ואסר, הגם דאיכא הוראת איסור, הרי איכא נמי הוראת היתר, ומצי למעבד כהוראת ההיתר.

ואשר זהו גם מש"כ הרמב"ן הרשב"א והר"ן בסוגיין דבתרתי דסתרי אההדי, מצי למעבד כדעת חד מינייהו אף לקולא, והיינו משום דבכה"ג דכל א' מהן מחמיר ומיקל, ליכא לדינא דהלך אחר המחמיר, דאין א' מהן מחמיר, והדר דינא דמצי לנהוג כהוראת א' מהן אף לקולא, ול"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ועי' בחזו"א יו"ד סימן ק"נ סוסק"א שכתב כן מדעתו, ובסו"ד כתב דאפשר דדוקא כשהן רבותיו, עכ"ד, אך בד' הראשונים מבו' דהיינו אף כשאינם רבותיו.[[3]](#footnote-4)

ל' הנימו"י בשם הרא"ה, במה דברים אמורים בדבר אחר כיוצא בו של אותו דבר שנחלקו ולענין אחרים השומעים, אבל לענין עצמן או לענין אותו דבר שנחלקו עליו ואפילו אנשים אחרים אלו עושין כדברי עצמן ואלו עושין כדברי עצמן ואלו עושין כדברי המתירין ואלו עושין כדברי האוסרין, לפי שמעולם לא חל איסור על זה, עכ"ל.

ל' הר"ש משאנץ, ומיהו אי אתי עובדא אחרינא קמיה כי האי גונא יכול להתירו אלא דוקא אותו דבר שאסר הראשון אינו יכול להתיר מאחר דשויי' "קמא" חתיכה דאסורא, עכ"ל, אך ל' הנימו"י, דדוקא בענין טומאה ואיסור הוא דאמרינן לא ישאל לחכם אחר, לפי שכיון ששאל ממנו תחלה גמר בלבו לעשות ככל אשר יורה אותו, והא שויא חתיכה דאיסורא, עכ"ל.

בביאו"ד רי"ף, נראה מד' הרמב"ן דרב ששת ס"ל דדיין חייב על גרמי, דהרי פשיט"ל להרמב"ן דקם דינא אינו מזיק בידים אלא גרמי, ובע"כ דרב ששת דמחייב בזה מחייב על גרמי, ואין לומר דרב ששת אינו מחייב ע"ז, ורק דס"ל דקם דינא מיד, אך באמת אינו חייב לשלם אלא בשנו"נ ביד, דהרי להדיא כתב הרמב"ן במלחמות ובהל' בכורות, דהגמ' דפריך בההיא דר' טרפון, הוא משום דאתיא כרב ששת דלא מוקים למתניתין בשנו"נ ביד, והרי דגם הא דתנן דישלם מביתו לא איירי בנו"נ ביד.

ולפ"ז נמצא דהסוגיא דבכורות מצי אתיא כרב ששת, וכמש"כ הרמב"ן, דרב אילעא מצי אתיא כרב ששת, והיינו משום דהא בהא תליא, והיינו דהגם דלר"מ קם דינא אף בלא נו"נ ביד, היינו משום דלר"מ הוא חייב לשלם ע"ז, אך לרבנן דאינו חייב לשלם ע"ז לא קם דינא, אלא בשנו"נ ביד דהו"ל מזיק בידים וה"ה חייב לשלם ע"ז, אך לדעת הרמב"ן גופי' דלא תלי הקם דינא בחיוב תשלומין, אי"ז כן, ולפ"ז צ"ע ד' הרי"ף שהוכיח מסוגיית הגמ' בבכורות דקי"ל כרב חסדא.

עוד צ"ע בד' הרי"ף מאי מייתי מדר' טרפון, הרי חזינן דאף לרב ששת דחייב הדיין על דינא דגרמי, מ"מ בטעה בדבר משנה דלאו מידי עבד ה"ה פטור, ובע"כ דאי"ז בכלל גרמי כלל, וכמש"כ הראשונים.

והנה אמנם בל' הרי"ף נראה, דפשיטא דדיין פטור על גרמי, ולא תלי ד"ז בפלוגתא, ויל"פ כד' הש"ך בסקי"ד דטעמא דרב ששת הוא משום דס"ל דקם דינא הו"ל כמזיק בידים, - ולפ"ז נמצא דהסוגיא בבכורות אתיא דלא כרב ששת.

וי"ל עוד, דאי נימא דטעמא דרב ששת הוא משום דס"ל דהדין קיים אף שאינו חייב לשלם, א"כ א"א לפרש להסוגיא דבכורות כוותי', דא"כ מ"ט אם נו"נ ה"ה חייב לשלם, הרי כבר קם דינא מעיקרא, ואינו מזיק כלל כשנו"נ ביד, וכמו שעמדו ע"ז התוס' בב"ק ד"ק., וכבר כתב כן הנתיה"מ סק"א.

משה"ק הרא"ש ע"ד הרי"ף, דביש גדול ממנו חוזר, מההיא דר"ט ור"ע דהי' ר"ע גדול ממנו, הנה לפ"ד הרמב"ן והר"ן בביאור ד' הרי"ף ניחא, דהרי לפי דבריהם המכוון בזה הוא, דכשאין גדול ממנו, הו"ל בסתמא כנט"ר, אך גם כשיש גדול ממנו מהני נט"ר או קיבלו עלייהו, וע"כ שפיר הי' ר' טרפון פטור.

קו' הרא"ש ע"ד הרי"ף, דמ"ט לא מוקי למתניתין במומחה, הנה אי נימא דעיקר חידושו של ר"ח, הוא דכל שאינו חייב לשלם הדר דינא, וכאשר כן מ' קצת בד' הרי"ף, ניחא, דאה"נ לפום תירוצו של רב ששת, מצי לשנויי נמי דאיירי במומחה, ואך דהאמת קאמר, דגם כשאינו מומחה אינו חייב לשלם אלא בנו"נ ביד, ול"ק דמ"ט לא תירצה הגמ' כן מתחילה, דבאמת לשאר אמוראי דפליגי על רב ששת, גם במומחה דפטור מלשלם אמרינן קם דינא, וז"ב.

ז"ל הרא"ש בע"ז, ואם חלוק עליו בשקול הדעת שסברתו נוטה להתיר מה שאסר הראשון ואין יכול להוכיחו מתוך המשנה או מדברי אמורא. יאמר אני אומר כך אבל איני מתיר מה שאסרת מאחר שיצא מפיך לאסור ושויתיה חתיכה דאיסורא ואין בידי להחזירך מתוך דבר משנה או אמורא, עכ"ל, ומ' דאם הוא עצמו חוזר בו יכול לחזור, וכ"נ להדיא ממש"כ תחילה, ז"ל, דכיון דכבר אסרו הראשון ושויא חתיכה דאיסורא אין לו לסמוך על אחר שיתירנו לו, עכ"ל, והרי דעיקר השויא מהני רק שאין לו לסמוך על אחר, אך אם הוא עצמו חוזר בו שפיר דמי, - וצ"ע שהרי קם דינא, ובע"כ דבאו"ה כלל ל"ש דינא דקם דינא, ורק דהגמ' מדמי אם יש ע"ז תורת הוראה או אין ע"ז תורת הוראה.

וצ"ע דא"כ נמצא דגם בטעות בשיקול הדעת יכול לחזור בו, וא"כ מ"ט הוא חייב, וכבר הק' כן הש"ך בסקי"ד אות ט"ז, אך צ"ל כנ"ל, דמ"מ כ"ז שלא חזר בו ההוראה קיימת, וע"כ אם מכח זה השליך לכלבים וכיו"ב, ה"ה חייב לשלם לו, והש"ך שהק' כן, מפורש בדבריו דהוא רק מכח ד' רש"י שלמד הש"ך מדבריו שלא כדרך זו.

אך לפ"ז נמצא דגם לס"ד בעינן לאוקמה בדאגע בהו הבעלים שרץ, ואך דל"ב לאוקמה שהדיין הגיע בה שרץ, - וי"ל עוד, דמתניתין איירי בשאין המורה עצמו חוזר בו, ונתחדש לפ"ז דאף בכה"ג בכח המורה השני לחייבו לשלם, וצ"ע.

יל"ע בד' הש"ך ביו"ד בחוזר בו בלא טעות, אם הוא חייב לשלם, וצ"ע בטעמו. - ובפשוטו הי' מקום לפרש בזה, דבאמת הדיין שהוא רשאי לדון, א"א לחייבו מדין מזיק, דאף אם קרע כסותו חייב בלא ע"מ לפטור, אך הכא שאין כונתו להזיק, ומחייבינן לי' משום דהו"ל ליזהר מכך, הרי דכל שניתנה לו הרשות לדון, אין לחייבו, וכל הא דכשטעה הוא חייב, הוא כל' הרא"ש דלמטעי לית לי' רשותא, אך כל שאין הוראתו טעות, שפיר הי' לו רשות להורות כן, וממילא דא"א לחייבו ע"ז, ודו"ק.

1. והנה הט"ז ביו"ד שם סקי"ח כתב, ז"ל, והך חלה נראה לי דהיינו שנעשה איזה מעשה להקל כגון שאכלו קצת ממנו או נתערב בין דבר היתר, אבל משום קבלת ההוראה ממנו לחוד ל"מ שלא יהא השני רשאי לחלוק להחמיר משקול הדעת, עכ"ל, אמנם ממה שהוצרך הרא"ש להעמיד לההיא דנפקו שיפורי בשבא הדבר לפני שניהם יחד בביהמ"ד, מבו' לכאו' דל"ב שיעשה מעשה ע"פ ההוראה, וסגי בקבלת ההוראה לחוד לחשבו כחלה הוראתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא ל"ה לחומרא מה"ת, לכאו' ליכא נפ"מ מדאורייתא בדינא דהלך אחר המחמיר, וי"ל דהוי זה דינא דרבנן, אך בד' שו"ת הר"ן נ' דגם לדעת הרמב"ם הוי הך דינא מדאורייתא, אך י"ל דגם לדעתו הוי זה דין דאורייתא, ונפ"מ למש"כ הגרש"ש דהגם דספיקא דאורייתא לקולא, מ"מ אם נתברר אח"כ שאיסור הוא ה"ה חייב, וכ"ז הוא בספיקא דעלמא, אך בחכם א' מחמיר וא' מיקל, הי' בדין דמצי לנהוג כהוראת המיקל והוי זה היתר ודאי, וע"ז נתחדש דבשל תורה הלך אחר המחמיר, והוי זה ככל ספיקא דאורייתא, שאם נתברר דה"ז איסור, ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לדמות קצת להך מילתא, גם דינא דחכם שאסר דאין חבירו רשאי להתיר, דפירשו הראב"ד ודעימי' דהוא משום דשויי' חתיכה דאיסורא, ולמדנו מזה דהוראת החכם אי"ז בירור הדין בעלמא, אלא חייל דין מכח הוראתו, ונעשית החתיכה חתיכה דאיסורא, ועד"ז הוא גם הא דמצי לסמוך על הוראתו גם לקולא בדאורייתא, היכא דליכא לדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר. [↑](#footnote-ref-4)