ביכורים - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / יא ביכורים

**משניות ביכורים**

[בביאור הדין דמהני רשות בהברכה – פ"א מ"א 3](#_Toc71709943)

[חיוב ביכורים כשיונק משדה חבירו 5](#_Toc71709944)

[שיטת הר"ח [הובא בתוס'] בטעם שאינו מביא ביניקה בשדה חבירו 7](#_Toc71709945)

[הבאת ביכורים מפירות שאינם מובחרים - משנה ג' 8](#_Toc71709946)

[הבאת ביכורים וקריאה בגר – משנה ד' 9](#_Toc71709947)

[דין הבאה ודין לקיחה – משנה ה' 11](#_Toc71709948)

[הבאת ביכורים ע"י שליח – משנה ה' 13](#_Toc71709949)

[ביכורים שאינם ראוים לקריאה 15](#_Toc71709950)

[אשה ואפוטרופוס בהבאת ביכורים – משנה ה' 17](#_Toc71709951)

[הקונה ב' אילנות – משנה ו' 19](#_Toc71709952)

[הקונה ג' אילנות – שיטת הרמב"ם 20](#_Toc71709953)

[בגדר חובת קריאה ובגדר זמן חלות חובת הקריאה 21](#_Toc71709954)

[משנה ז' ומשנה ט' 24](#_Toc71709955)

[גדר מצות ביכורים – פ"ב ה"א 26](#_Toc71709956)

[ביכורים משאר מינים – פרק ב' הלכה ב' 28](#_Toc71709957)

[ביכורים מפירות שאינם מובחרים – פרק ב' הלכה ג' 29](#_Toc71709958)

[בחובת ביכורים אם הוי חובת גברא או חובת פירות 30](#_Toc71709959)

[חיוב אחריות - משנה ח' וט' 33](#_Toc71709960)

[במשנה והשניים אינם חייבים עליהם חומש 34](#_Toc71709961)

[שם ביכורים בהפרשה וקדושת ביכורים בראיית פני הבית 36](#_Toc71709962)

[בגדר חובת הביכורים אם הוי חובת גברא או חובת קרקע – פרק ב' משנה ג' 38](#_Toc71709963)

[חיוב קרבן - פרק ב' משנה ד' 39](#_Toc71709964)

[ביכורים ממשקין 40](#_Toc71709965)

[שירה בביכורים 42](#_Toc71709966)

[נתינת הכלי לכהן 43](#_Toc71709967)

[בגדר ג' הלאוין 44](#_Toc71709968)

[תוספת ביכורים ועיטורי ביכורים – פרק ג' משניות ט- י"א 47](#_Toc71709969)

[דיני קרבן בביכורים – פרק ג' משנה י"ב 49](#_Toc71709970)

[הערות בדברי הרמב"ן על התורה 51](#_Toc71709971)

[בדין כלי בביכורים 52](#_Toc71709972)

[בדין הבאה בביכורים 54](#_Toc71709973)

# בביאור הדין דמהני רשות בהברכה – פ"א מ"א[[1]](#footnote-1)

מתני' אלו שאינן מביאין הנוטע לתוך שלו והבריך לתוך של יחיד או לתוך של רבים.

במשנה ראשונה כתב דכ"ז מיירי שלא ברשות אבל ברשות מביא כדאמרינן בירושלמי, וכ"ה ברמב"ם פ"ב הי"א נתן לו חבירו רשות להבריך בתוך שלו אפי' לשעה הרי זה מביא.

אמנם משמע ברמב"ם דרשות מהני רק בהברכה, אבל אם נטע ברשות בתוך של חבירו והבריך לתוך שלו אינו מביא, וכ"כ בראב"ד בהי"ג דדוקא מבריך שעיקרו ברשות עצמו ויניקת ההברכה מועטה היא וכיון שהיא ברשות אינה אוסרת, משא"כ שנוטע בתוך של חבירו לא מהני רשות, והראב"ד שם הוכיח מהא דקונה ב' אילונות אינו מביא משום דלא קנה קרקע, ואע"פ שיש לו רשות שהעצים ישארו שם באדמה, וצ"ב חילוק הראב"ד דבהברכה מהני מהני רשות משא"כ בנוטע לתוך של חבירו לא מהני רשות, והראב"ד כתב ע"ז דדוקא בהברכה משום שהיא מועטת וצ"ב החילוק בין מועטת למרובה הרי מ"מ איכא דין דבעינן כל הגידולים מארצך.

עוד יל"ע מהו שכתב הרמב"ם שנתן לו חבירו רשות אפי' לשעה מאי נפק"מ לכמה זמן נתן לו רשות, עוד יש לדקדק לשון הראב"ד דהברכה מועטת היא וכיון שברשות אינה אוסרת, מהו הלשון אינה אוסרת דלא מיירי הכא באיסור והיתר אלא בדין הבאה.

ובירושלמי [פ"א ה"א] אמר ר"י כולהן משום תורת הגוזלן ירדו להן וכו', תני אם הבריך ברשות מביא וקורא, ר' יוסי בשם רבי אימי והוא שנתן לו רשות לעולם הא לשעה לא, רבי יונה בשם רבי אימי אפי' לשעה וכו', אמר רבי מנא מילתא דר"י מסייע לאבא דאמר ר"י כולהן משום תורת הגוזלן ירדו להן וכאן מכיון שנתן לו רשות להבריך אפי' לשעה אין זה גוזלן.

וצ"ב מהו הסברא שמתורת הגוזלן ירדו להן הרי הלימוד הוא מדין אדמתך דבעינן שכל הגידולין יהיו מאדמתך, עוד צ"ב מהו הפלוגתא אם בעינן רשות לשעה או רשות לעולם.

ונראה בביאור דברי הירושלמי דפליגי בגדר הדין דאדמתך דבעינן שכל הגידולים יהיו מאדמתך, האם הוי דין בעצם שכמו שצריך שהנטיעה תהיה ברשותו כך צריך שכל הגידולים וכל היניקה תהיה ברשותו, או דילמא דכל הדין הוא שהגידולים יהיו ברשותו, אלא דאם איכא יניקה מאחר זה שיש לאחר זכות בפירות זה מגרע בגידולים שלא יהיו חשובים אדמתך משום שיש לאחר זכות בעלות על הגידולים, ונראה דבזה גופא פליגי דר' יוסי דסבר דבעינן רשות לעולם סבר דבעינן שכל הגידולים יהיו מאדמתך בעצם וכמו שצריך שהנטיעה תהיה ברשותו כך צריך שהגידולים יהיו ברשותו, ולכך רק רשות לעולם מהני דע"י רשות לעולם הוי כמו שהיניקה שלו וחשיב אדמתך שכל הגידולים באדמתו, ור' יונה דסבר דסגי ברשות לשעה סבר דבעצם סגי שהנטיעה ברשותו אלא דכשיש יניקה ברשות חבירו ויש לחבירו זכות בעלות על הגידולים זה מגרע באדמתך, ולכך סגי ברשות לשעה דע"י הרשות אפי' שהיא לשעה כבר אין לחבירו זכות בפירות ולא מגרע בגידולים שיחשבו גידלוי אדמתך.

ולפי"ז נפלאים דברי הרמב"ם שכתב דרק בהברכה מהני רשות משום דיניקת ההברכה מועטת ולכך ליכא חיסרון בעצם הנטיעה אלא רק לחבירו יש זכות עיכוב על הפירות ולכך סגי ברשות, משא"כ בנטיעה ברשות חבירו דלא חשיב כלל אדמתך לא מהני רשות, ומיושב היטב לשון הראב"ד דיניקה מועטת אינה אוסרת, דהנידון אם היניקה אוסרת משום שיש לחבירו זכות בגידולים של הפירות.

ויעויין ברדב"ז על הרמב"ם שם שכתב דמהאי טעמא דהאוסר הוא גזילה אם לא נתן לו רשות ואחר שהבריך מחל חבירו אין כאן גזילה ומביא, ולכא' צ"ב איך מהני שמוחל לאחר שהגידולים נוצרו, הרי מ"מ לא הוי גידולים בארצו, דנתן לו רשות רק לאחר שגדלו הגידולים, ולהנ"ל ניחא דאין דין שכל היניקה תהיה מארצך, אלא דאם איכא יניקה של חבירו איכא גריעותא באדמתך דיש לחבירו זכות ממונית על הגידולים, ולכך כל שחבירו מחל כבר אין לחבירו זכות בגידולים וליכא חיסרון באדמתך, ולכך מהני אפי' אם חבירו מחל לו לאחר שכבר גדלו הגידולים.

ולפי"ז נראה דדוקא מבריך לתוך של חבירו אוסר ואינו מביא בלא רשות, אבל אם יבריך לשדה הפקר הדין הוא שמביא דאם יטע בשדה הפקר דלא הוי פרי אדמתך כלל בכה"ג ודאי שאינו מביא, אבל כשנוטע ברשותו דהוי אדמתך אלא דכשמבריך לתוך של חבירו ההברכה אוסרת דיש לשני זכות תביעה על הך יניקה, ולכך רשות מהני וא"כ ה"ה בהפקר לא הוי הפקעה ואוסר על האדמתך ומביא.

# חיוב ביכורים כשיונק משדה חבירו[[2]](#footnote-2)

גמ' בבא בתרא [דף כ"ו ע"ב] אמר עולא אילן הסמוך למצר בתוך שש עשרה אמה גזלן הוא ואין מביאין ממנו ביכורים וכו'.

רש"י כתב גזלן הוא שיונק משדה חבירו, ואין מביאין ממנו ביכורים אין צריך להביא ממנו בכורים דבעינן אשר תביא מארצך.

ובגמ' [דף כ"ז ע"ב] כי אתא רבין אמר ר"י אחד אילן הסמוך למיצר ואחד אילן הנוטה מביא וקורא שע"מ כן הנחיל יהושע את הארץ, וכתב רש"י התנה עמהם שלא יקפידו על כך.

בפשטות דברי רש"י משמע דאילן הסמוך למיצר בתוך ט"ז אמה הא דאין מביא ביכורים הוא משום דיש קפידא מחבירו על היניקה, ולכך סובר רבין דמכיון שיהושע התנה והיתר לסמוך למיצר, ואין לחבירו קפידא כל כך לכך חייב ומביא את הביכורים.

וצ"ע דהגמ' מביאה ראיה דלא כעולא מהא שהקונה אילן אחד עם קרקע דמביא וקורא וקשה לעולא דכל היכא שיש יניקה מחבירו אינו מביא, ותמוה טובא דעולא מיירי בגוונא שהיה יניקה באיסור שלא ברשות חבירו, אבל הכא בקונה אילן אחד עם קרקע הרי היניקה הוי בהיתר גמור דהרי חבירו מכר לו את האילן ע"מ שישאיר את האילן נטוע וא"כ התיר לו לקחת את היניקה ואיך מוכח מרבין דלא כעולא הרי עולא מיירי באופן שלוקח את היניקה בלא הסכמה של השני והוי גזלן והכא בקונה אילן אחד לוקח את היניקה ברשות ובהסכמה ובהיתר.

ובנוסח אחר ילה"ק דבמשנה ריש ביכורים תנן דמבריך ברשות חבירו אינו מביא, ומבואר בירושלמי וכך נפסק ברמב"ם שאם הבריך בהסכמת חבירו מביא, דכל מאי דאינו מביא בהברכה הוי רק היכא שההברכה נעשתה בגזילה, אבל ביניקה בהסכמה מביא [ולעיל נתבאר גדרי הדברים] וא"כ מאי מקשינן לעולא מהקונה אילן עם קרקעו דיניקה לא גרע מהברכה, דאפי' בהברכה בשדה חבירו אם הוי בהיתר ע"י הסכמה מביא, ק"ו ביניקה שאם הוי בהסכמת חבירו שיהיה דין מביא, והאמת שכעי"ז הק' הר"ש בסוף משנה ב', דמבואר שם במשנה שאם יש היתר להבריך מתחת לרה"ר מביא, וא"כ תיקשי

והנה בתוס' [בב"ב שם] כתבו בדעת רש"י דבאמת לעולא מותר מדינא לסמוך למיצר או כדעת ר"י שמותר לסמוך או כדעת רבנן דבעינן הרחקה של ד"א ולא בעינן יותר מד"א, ומ"מ אין מביא ביכורים דבעינן אשר תביא מארצך, והא דאמרינן שמביא משום דע"מ כן הנחיל יהושע את הארץ לא קאמר שע"מ כן הנחיל ולכך מותר לסמוך דבלא"ה מותר לסמוך וכדלעיל, אלא ע"מ כן הנחיל שיהא חשוב כמו מארצך ויכול לומר אשר נתת לי.

וצ"ב מהם ב' הדרגות, דהיינו דרגה שמותר לסמוך ולא חשיב מארצך, ועוד דרגה שע"מ כן הנחיל ועי"ז חשיב ארצך ויכול לומר אשר נתת לי.

וכן קשה משה"ק לעיל דאם מדינא מותר לסמוך סמוך למיצר מדוע שאינו מביא הרי נתבאר בהברכה שאם חבירו נותן לו רשות להבריך ברשותו מביא, וא"כ ביניקה שמותר לו מדינא לסמוך למיצר ולינוק משדה חבירו מדוע שלא יהיה מביא דמאי גרע יניקה בהיתר מרשות בהברכה.

ונראה דאיכא ב' דרגות ביניקה, איכא היתר שחבירו מסכים שינק ואינו מקפידו עליו לסלקו מהיניקה, ועוד איכא דרגה דהוי זכות יניקה דחשיב כאילו יונק משלו ולא משל אחר, ובסומך אילן למיצר סברי התוס' [בדעת רש"י] דאע"פ שמותר לסמוך ולא חשיב גזלן על היניקה, אבל מ"מ לא חשיב יניקה שלי, דאין היניקה שלי אלא דליכא איסור לקחת יניקה מחבירו, משא"כ ביהושע שע"מ כן הנחיל את הארץ היינו דאיכא הקנאה שמותר לקחת כבעלים את היניקה משדה חבירו, ולכך חשיב אשר נתת לי דהיניקה שייכת לבעל הפירות.

ולפי"ז נראה ליישב את הקושיה מהירושלמי והרמב"ם דבהברכה ברשות מביא, ומאי שנא מסמיכה ברשות שאינו מביא, דהברכה ברשות היינו שהבעלים נותן לו את היניקה ובעל האילן הוי כבעלים על היניקה לכך מביא, משא"כ בסמיכה אפי' דהוי בהיתר מ"מ אין הסומך נעשה לבעלים על היניקה אלא דליכא גזל ביניקה ומאחר דהוא לא בעלים על היניקה לא חשיב אדמתך וארצך.

ולפי"ז נראה לבאר אם נימא דלעולא אסור לסמוך כדמשמעות דברי רש"י וא"כ קשה מאי מקשינן מקונה אילן וקרקע איך מביא הרי איכא יניקה משדה חבירו, וקשה דשאני התם דהיניקה הוי בהיתר, משא"כ בעולא דהוי יניקה בגזל, ולהנ"ל את שפיר דלא סגי ביניקה בהיתר ליחשב אדמתך, ובעינן דוקא יניקה שהוא בעלים על הך יניקה, וקונה אילן וקרקעו אפי' דיונק בהיתר מ"מ לא הוי בעלים על היניקה אלא דחבירו אינו מקפיד לסלקו ומתיר לו להשאיר את האילן, משא"כ בהברכה ברשות היינו שחבירו נותן לא את היניקה של ההברכה, וכן ביהושע הוי הקנאה על היניקה.

# שיטת הר"ח [הובא בתוס'] בטעם שאינו מביא ביניקה בשדה חבירו[[3]](#footnote-3)

בתוס' הביאו שיטת הר"ח דטעמיה דסומך אילן אינו מביא היינו משום דאין מביאין גזל ע"ג המזבח, והביא את הפסוקים דמצוה הבאה בעבירה.

וצ"ע דאם הוי גזל מדוע צריך לדין מצוה הבאה בעבירה תיפו"ל דלא הוי אדמתך וכמו בהברכה דאינו מביא משום דלא הוי כל הגידולים מארצך.

וברמב"ן כתב בדעת הר"ח דהוקשה לו מדוע אינו חייב להביא מדרבנן כמו קונה ב' אילנות שלא קנה קרקע, לכך הוצרך לפרש משום מצוה הבאה בעבירה.

[ולכא' תמוה הרי קונה ב' אילנות מביא משום דהוי ספק, אמנם יעויין בתורי"ד דכתב לדייק מדברי הגמ' שם דאיכא סיבה בקונה ב' אילנות להביא גם בלא הספק ורק רבה סובר שכל הטעם הוא משום הספק עיי"ש].

רמב"ם פ"ב מבכורים הי"א ואם היה האילן סמוך למיצר חבירו או נוטה לשדה חבירו אע"פ שחייב להרחיק ה"ז מביא ממנו וקורא שע"מ כן הנחיל יהושע את הארץ.

וצ"ב דאם חייב להרחיק מהו התנאי שיכול להביא ביכורים הרי לא הוי יניקה שלו שהרי חייב להרחיק.

# הבאת ביכורים מפירות שאינם מובחרים - משנה ג'[[4]](#footnote-4)

במשנה אין מביאין בכורים חוץ מז' המינים, לא מתמרים שבהרים ולא מפירות שבמעמקים ולא מזיתי שמן שאינו מן המובחר, ובגמ' מנחות [דף פ"ד ע"ב] אמר עולא אם הביא לא קידש, וכ"ה ברמב"ם [פ"ב ה"ג] ואם הביא שלא מן המובחר כגון תמרים שבהרים וכו' לא נתקדשו.

וצ"ב מדוע שהדין מן המובחר יעכב, וברמב"ם בפי' המשנה כתב ואינו מביא מן הזיתים שאינם טובים לפי שנאמר זית שמן ולא נאמר ארץ זית ודבש, מבואר ברמב"ם דילפינן מקרא דבעינן זיתים שעושים שמן, ולפי"ז יתכן דלא הוי דין מובחר אלא הוי סוג של זיתים, וכן י"ל לגבי תמרים דנאמר דבש היינו תמרים שעושים דבר ולא הוי דין מן המובחר אלא כך הוי גזה"כ דבעינן הך סוג של תמרים שעושים דבש וזיתים שעושים שמן, ולכך סבר עולא דמעכב ולא קידש, ואתי שפיר דכללה המשנה ביחד עם הדין מז' המינים דהוי דין בסוג.

# הבאת ביכורים וקריאה בגר – משנה ד'[[5]](#footnote-5)

במשנה הגר מביא ואינו קרוא שאינו יכול לומר אשר נשבע ה' לאבותינו לתת לנו, ואם היתה אמו מישראל מביא וקורא.

הר"ש מביא ירושלמי שהק' איך באמו מישראל מביא וקורא הרי השבועה היתה רק לזכרים ולא לנקבות.

עוד כתב הירושלמי [והביא הר"ש] דגר מביא וקורא משום דנאמר לאברהם כי אב המון גוים נתתיך לשעבר היית אב לארם מכאן ואילך אב לכל הגוים.

וברמב"ם [פ"ד מביכורים ה"ג] אבל הגר מביא וקורא לפי שנאמר לאברהם אב המון גוים נתתיך, הרי הוא אב כל העולם כולו שנכנסין תחת כנפי השכינה ולאברהם היתה השבועה תחילה שיירשו בניו את הארץ,

ובפשטות משמע ברמב"ם שגר מביא וקורא משום שהוא מיוחס לאברהם אבינו, שהיה לו את השבועה, ותמוה דא"כ דהרמב"ם שם כתב דכהנים ולוים מביאין וקוראין מפני שיש להם ערי מגרש, ותמוה דאיך גר עדיף מהם שקורא אפי' שאין לו חלק בירושת הארץ, והיינו דלא סגי בשבועה לאברהם אלא בעינן שיהיה נוטל חלק בארץ וכמו כהנים שכל הסיבה שקוראים משום שנטלו ערי מגרש כמו שכתב הרמב"ם, וכן אשה אינה קוראה משום שלא נטלה חלק בארץ וא"כ איך גר קורא.

ובחי' הגר"ח [עהש"ס בב"ב דף פ"א ע"א] הק' דבמשנה במע"ש [פ"ה משנה י"ד] תנן דגר אינו מתודה משום שאין לו חלק בארץ, וברמב"ם פי"א ממע"ש הי"ז כתב דגרים אינם מתודים מפני שאין להם חלק בארץ ואינם יכולים לומר כאשר נשבעת לאבותינו, והגריסא שהיתה להגר"ח [וכ"ה בשנויי נוסחאות ברמב"ם פרנקל מדפוס אמשטרדם וכ"ה ברמב"ם בפי' המשנה] ואת האדמה אשר נתת לי, וא"כ מאי שנא לגבי מעש"ש שגר אינו מתודה משום שאינו נוטל חלק בארץ מביכורים שגר קורא.

ובחי' הגר"ח שם ביאר דבשביל נטילת חלק בארץ בעינן לב' הלכות, א' כל הזכות בא"י הוי משום השבועה לאברהם אבינו, ומשום הך שבועה חשיב מוחזקות בא"י, וכמו דחזינן בגמ' בב"ב דחשיב לגבי בכור מוחזק ולא ראוי, ולכך כל הנוטלים חלק בארץ צריכים להיות מיוחסים לאברהם לגבי הך מוחזקות בא"י שהם בכלל השבועה של נתינת א"י לאברהם אבינו, והך זכיה מכח המוחזקות הוי ע"י דין נחלות מיוחד של חלוקת א"י, וכמו דחזינן דאיכא פלוגתא אם נתחלקה ליוצאי מצרים או לבאי א"י דזה הוי פלוגתא על החלוקה בפועל איך נתחלקה בפועל א"י מכח הך מוחזקות של אברהם אבינו.

ב' דהזכיה בא"י בפועל הוי ע"י ירושה וישיבה של ישראל, דקדושת א"י נעשית ע"י ירושה וישיבה, והוא מדין כל מקום אשר תדרוך כף רגליכם וכו'.

וכתב שם הגר"ח דחלוק אשה מגר בזכות א"י, דאשה יש לה את הזכות מוחזקות מאברהם אבינו דהרי היא שייכת כלל ישראל לאברהם אבינו, אלא דהופקעה מדין ירושה וישיבה שאין לה דין נטילת א"י על ירושה וישיבה, משא"כ בגר להיפך דאת הדין ירושה וישיבה שייך בו, דהוא ישראל לכל דבר ושייך שע"י יתקדש א"י ע"י כיבוש או חזקה ושייך בנטילת הארץ, אלא דאין לו את הדין מוחזקות מאברהם דאינו בכלל השבועה דהשבועה היתה לאברהם ולזרעו.

ועיי"ש שכתב דמלשון הרמב"ם משמע שגר הוא בכלל השבועה, דהרמב"ם כתב שגר מביא וקורא לפי שנאמר וכו' הרי הוא אב כל העולם וכו' ולאברהם היתה השבועה וכו', משמע ברמב"ם שגר הוא בכלל השבועה, וכתב הגר"ח דאין שייך לומר דגר הוא בכלל השבועה ונכנס לגמרי להיות מזרעו של אברהם.

ובמשנה למלך כתב דגר מביא וקורא משום דלעתיד לבוא יטלו חלק בארץ, וכתב הגר"ח דודאי אשה לא תטול ולכך אינו קוראה משום דהופקעה מירושה וישיבה, משא"כ גר דלא הופקע ורק אינו בכלל השבועה, וזה הוי רק בז' עמים, אבל לעתיד שיתווסף על א"י יהיה לגר חלק מדין ירושה וישיבה.

ועפי"ז ביאר דבמע"ש הדין וידוי הוא מדין כאשר נשבעת לאבותינו, ובזה גר אינו ולכך אינו קורא, משא"כ ביכורים הוי דין

# דין הבאה ודין לקיחה – משנה ה'[[6]](#footnote-6)

האפוטרופוס והשליח וכו' מביאין ולא קורין שאינן יכולין לומר אשר נתת לי ה'.

גמ' בב"ב [דף פ"א ע"ב] א"ר יוסי ב"ר חנינא בצרן ושגרן ביד שליח ומת שליח בדרך מביא ואינו קורא דכתיב ולקחת והבאת עד שתהא לקיחה והבאה כאחד.

הרשב"ם כתב בצרן ושיגרן ביד שליח או שמת שליח בדרך, שהשליח עצמו בצרן ומת בחצי הדרך ומינה שליח אחר תחתיו עד לירושלים, או שהביאוהו הבעלים עצמן משום ואילך, מביא ואינו קורא וכו', ובהמשך כתב רש"י ודרשינן ביה מי שלוקח דהיינו בוצר הוא מביא, דבעינן הבצירה והבאה כולה עד ירושלים באדם אחד.

מבואר ברש"י דלקיחה היינו הבצירה, ובעינן שיהיה הבצירה וההבאה כולה עד ירושלים באחד, וצ"ב מהו הדין בצירה, דלכא' הוי רק היכי תמצי להבאת ביכורים, וכן קשה מהו הדין דההבאה כולה עד ירושלים יהיה באחד, הרי הדין הבאה לכא' הוי רק היכי תמצי, וכל הדרך עד ירושלים לא הוי מעיקר הדין.

ובראשונים הק' על רש"י דלקיחה לאו היינו בצירה אלא לקיחה מהבית, והבאה היינו הכניסה לעזרה, ומבואר בתוספתא כל הדרך כולה הרשות בידו ליתנו לעבדו או לקרובו עד שמגיע להר הבית וכו', מבואר שבדרך א"צ שהבעלים בעצמו יקח את הפירות.

ויעויין ברמב"ם פ"ג מבכורים הי"ב שכתב המביא את הבכורים יש לו רשות ליתנם לעבדו וקרובו בכל הדרך עד שמגיע להר הבית, הגיע להר הבית נוטל הסל על כתיפו הוא בעצמו וכו', מבואר ברמב"ם שצריך לחדש ולומר שהמביא בכורים יש לו רשות ליתנם לעבדו וקרובו, וברמב"ם פ"ד ה"ח כתב הפריש בכוריו ושלחן ביד אחר ומת השליח בדרך, אע"פ שחזר הוא והביאן אינו קורא, שנאמר ולקחת והבאת עד שתהיה לקיחה והבאה כאחד, מבואר ברמב"ם שאם שליח לקח את הבכורים בדרך ומת אין הבעלים שהפריש יכול להביאם בעצמו משום דלא חשיב לקיחה והבאה כאחד, מבואר דההולכה בדרך הוי הבאה ולכך אינם יכולים ליצטרף המפריש והמביא משום דלא הוי לקיחה והבאה כאחד, אלא דצ"ב איך כתב הרמב"ם שיכול ליתן לעבדו וקרובו וכדו'.

ובמהר"י קורקוס כתב ליישב קושית הראשונים דמבואר בתוספתא שמותר ליתן לעבדו וכו' וז"ל דליתן לעבדו או לשלוחו מפני הטורח והוא עמהם ודאי דכולה הבאה באחד נקרא דאינהו מעשה בהמה בעלמא עבדי, אבל חשב לשולחן ביד אחר ומת או נמלך והביאם הוא הבאה בשנים נקרא, מבואר בדבריו דכשנותן לעבדו כיון שנותן להם משום הטורח והוא עמהם א"כ הם מוליכים בשבילו חשיב דהוא עושה את ההבאה והם רק מעשה בעלמא עבידי.

אלא דעדיין צ"ב מהו הדין שהבצירה תעשה באחד שעושה את ההבאה, דהרי ליכא דין בצירה, וכן קשה לדעת רש"י מהו הדין כולה הבאה באחד דלכא' כל הדרך עד ירושלים הוי היכי תמצי בעלמא.

ולדעת הרמב"ן [ושאר ראשונים] לקיחה היינו ההוצאה מהבית והבאה הוא הכניסה לעזרה, ואם הבעה"ב הוציא מהבית והכניס לעזרה קורא, אבל אם השליח הוציא מהבית אפי' שבעה"ב הכניס לעזרה אינו קורא, וגם לדעת הרמב"ן קשה מהו הדין הוצאה מהבית דלכא' אין דין בעצם להוציא מהבית, וכן קשה מהו הדין כניסה לעזרה.

# הבאת ביכורים ע"י שליח – משנה ה'[[7]](#footnote-7)

מתני' והשליח.

מבואר במשנה שהשליח אינו קורא, ופליגי בה הראשונים, ברשב"ם בב"ב שם מבואר שאם השליח עשה את הלקיחה וההבאה הבעה"ב קורא, דהא דקתני שליח היינו דהשליח אינו קורא אבל בעה"ב קורא ויכול לומר הנה הבאתי דשלוחו של אדם כמותו.

והרמב"ן שם הק' דלמה יקרא והלא צריך הוא לומר הנה הבאתי ולא הביא הוא, עוד הק' הרמב"ן דא"כ מדוע בצרן ושגרן ביד שליח לא חשיב לקיחה והבאה באחד הרי שלוחו כמותו וחשיב אחד.

וצ"ב קושית הרמב"ן שהק' איך בעה"ב קורא הרי צריך לומר הנה הבאתי והוא לא הביא מאי שנא מכל התורה דשלוחו של אדם כמותו, ובמאי פליגי הרמב"ן והרשב"ם בזה.

ונראה דהרמב"ן סבר דהדין קריאה הוא על מעשה ההבאה ולא על הבאת הביכורים אלא על המעשה, ואע"פ דשלוחו של אדם כמותו היינו דההבאה מתיחסת לבעלים, אבל ודאי דהמעשה הבאה עושה השליח, וכמו דמצינו שאדם שולח שליח לעשות לו מצוה כמו בדיקת חמץ וכדו', השליח מברך ואע"פ דקיום המצוה עושה המשלח מ"מ השליח עושה את המעשה מצוה והברכה הוא על המעשה מצוה, ה"נ סבר הרמב"ן דקריאת ביכורים הוא על מעשה ההבאה ולכך לא מהני בזה שליחות דהבעה"ב אינו יכול לקרוא, והשליח אינו קורא דאינו יכול לומר אשר נתת לי.

ובדעת הרשב"ם מבואר דהקריאה אינו על מעשה ההבאה אלא על הבאת הביכורים ובודאי דההבאה מתיחסת לבעלים.

אלא דעדיין צ"ב במאי פליגי דהרמב"ן סבר דאם היה מהני שליחות בביכורים והיו קוראים על מעשה השליח היה חשיב לקיחה והבאה כאחד, וברשב"ם מבואר דאפי' שמהני שליחות לא חשיב לקיחה והבאה באחד, וצ"ב דאם הקריאה הוא לא על מעשה ההבאה אלא על הבאת ביכורים וע"י שליח חשיב שהבעה"ב מביא הביכורים שהרי קורא כשהבעה"ב עושה את הלקיחה והשליח עושה את ההבאה לא חשיב לקיחה והבאה באחד.

ובריטב"א כתב

מבואר דהדין לקיחה והבאה באחד הוי דין במעשה דהמעשה לקיחת והבאת ביכורים יהיה באחד ולכך סובר הרשב"ם דאפי' דמהני שליחות בביכורים לדין קריאה, בדין לקיחה והבאה באחד נתחדש דבעינן מעשה אחד ממש.

# ביכורים שאינם ראוים לקריאה[[8]](#footnote-8)

הר"ש מביא ירושלמי דכל הדין דשליח מביא ביכורים הוי רק אם ליקטן לשלחן ביד אחר, אבל אם ליקטן להביאו הוא לא ישלחם ביד אחר שכל הביכורים שנראו לקריאה אינם ניתרים אלא בקריאה.

מבואר דהדין קריאה הוי דין בביכורים ואיכא ביכורים שחל בהם דין קריאה ואיכא ביכורים שלא חל בהם דין קריאה, ולכך הפריש ביכורים ע"מ שהוא יביאם חל בהם דין קריאה וא"א לשלחם ע"י שליח, ואם ליקטן ע"מ שהשליח יביא לא חל בהם דין קריאה.

וכן בגמ' מכות [דף י"ח ע"ב] אמר רבי אלעזר אמר רבי הושעיא הפריש ביכורים קודם לחג ועבר עליהן החג ירקבו, ומבארת הגמ' שם משום דאינם ראוים לקריאה וכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, וכתב רש"י הפריש לפני החג חלה עליהן חובת קרייה ועבר עליהן החג שאינן ראויין עוד לקרייה ירקבו, הרי דאם הפריש ביכורים קודם החג שנראו לקריאה חל על הביכורים דין קריאה ואם נעשו אינם ראויים לקריאה קריאה מעכבת ונדחים, ואם הפריש לאחר החג לא חל על הביכורים דין קריאה ואין הקריאה מעכבת.

מבואר דהדין קריאה הוי חלות בביכורים דאיכא ביכורים שיש בהם חובת קריאה, ואיכא ביכורים דאין בהם חובת קריאה, וצ"ב מהו הגדר דחובת קריאה הוי דין בביכורים, ומהו ב' דיני ביכורים דיש ביכורים שיש בהם דין קריאה ויש ביכורים שאין בהם דין קריאה, דלכא' הוי דין על הגברא דיש זמנים ומצבים שיש בהם מצות קריאה ויש אופנים שאין בהם מצות קריאה, והיינו דאם קריאה מעכבת בזמן שאינו ראוי לקריאה משום הדין כל הראוי לבילה, מדוע כמפריש בזמן שאינו ראוי לקריאה אינו מעכב הרי אינו ראוי לבילה, ובע"כ צ"ל דהוי ביכורים בלא דין קריאה ותמוה מאי שייך ביכורים בלא דין קריאה.

ובפנ"י בגיטין הק' מדוע לא נימא כן לגבי סמיכה שאם הפריש קרבן ע"מ לשלחו ע"י שליח לא חל עליו דין סמיכה ויוכל לשלוח את הקרבן אע"ג שאין בו סמיכה.

ואין לומר דבסמיכה הוי דין בקרבן שהקרבן טעון סמיכה, ולכך לא שייך להעמיד קרבן בלא סמיכה, וקרבן שאינו ראוי לסמיכה הוי חיסרון דאינו ראוי לבילה ואיכא עיכוב בקרבן, משא"כ קריאת ביכורים הוי דין על הגברא ככל שאר מ"ע ולכך שייך להעמיד ביכורים בלא חובת קריאה.

אבל קשה דאם הדין קריאה הוי רק חובה על הגברא איך שייך לומר דאם אינו ראוי לקריאה חשיב ביכורים דלא חזי לקריאה ונדחו, דאיך חובת הגברא דוחה את הביכורים, ומוכרח לומר דהדין קריאה הוי דין בביכורים שהם טעונים קריאה וא"כ קשה איך שייך להעמיד ביכורים בלא קריאה.

ונראה דאע"פ שהקריאה הוי דין בביכורים וביכורים שנראו לקריאה ונדחו מקריאה נדחו ונפסלו, אבל כל החובת קריאה בביכורים מתחיל מהחובת גברא, דמחמת שהגברא מחוייב בקריאה חל על הביכורים דין קריאה, ולכך שייך להעמיד ביכורים בלא קריאה, דאם הגברא אינו חייב או אינו יכול לקרוא חל ביכורים בלא קריאה, משא"כ בסמיכה דכל הדין סמיכה הוי מחמת החובת קרבן דקרבן טעון סמיכה ולכך לא שייך להעמיד קרבן בלא סמיכה, דהוי חיסרון בגוף הקרבן, ולכך גם בגוונא שמתחילה לא היה ראוי לקריאה חשיב קרבן דחוי משום שאינו בר סמיכה.

# אשה ואפוטרופוס בהבאת ביכורים – משנה ה'[[9]](#footnote-9)

במשנה והאשה.

מבואר במשנה דאשה מביאה ואינה קוראה, ומכאן הק' השער המלך על החינוך שכתב דמצוה זו נוהגת בזכרים בלבד, ותמוה טובא הרי מבואר במתני' דאשה מביאה ביכורים.

ובמנח"ח כתב דהטעם דכתב החינוך דמצות ביכורים הוי רק בזכרים בלבד ולא בנשים, היינו משום דביכורים הוי מצות עשה שהזמן גרמא דמביא רק עד חנוכה[[10]](#footnote-10), אלא דתיקשי ממתני' דאשה מביאה.

ונראה דבביכורים איכא ב' דינים א' איכא מ"ע על הגברא כמו כל המצות שמצוה להביא ביכורים, וע"ז כתב החינוך דאשה אינה מצווה בהך מצוה משום דהוי מ"ע שהז"ג, ועוד איכא בביכורים דין בפירות שהפירות צריך להביא מהם ביכורים, וא"כ נראה דאשה אע"פ שאינה מצוה במצות ביכורים מ"מ שייך בפירות שלה חלות שם ביכורים, ולכך אם היא רוצה יכולה להביא ביכורים, ואין הכונה במשנה שהיא חייבת בביכורים אלא אשה היא בכלל אלו שמביאים ואינם קוראים.

וכן במתני' תנן דאפוטרופוס מביא ואינו קורא, ותמוה טובא מדוע אפוטרופוס מביא הרי קטנים לאו בני מצוה נינהו ואינם מצווים, ובמנח"ח הק' איך אפוטרופוס בכלל מביא, הרי כתבו התוס' והראשונים בגיטין דהא דאפוטרופוס מפריש תרו"מ הוי ע"י הפקר בי"ד הפקר, דבשביל שהקטנים לא יאכלו טבל תקינו לו רבנן שיהיה לו בעלות להפריש תרו"מ, אבל בביכורים שאינם טובלים איך אפוטרופוס מפריש, ובזה י"ל דדוקא בתרו"מ דהוי חלות שהאדם מחיל תרו"מ בזה אין לאפוטרופוס בעלות להפריש ובעינן לדין הפקר בי"ד הפקר שאפוטרופוס יהיה לו בעלות להפריש, משא"כ בביכורים דהוי מעשה הפרשה בעלמא וחל על הפירות קדושת ביכורים משמיא בזה לא בעינן בעלות ויש לאפוטרופוס כח להפריש ביכורים דהוא הממונה על פירות היתומים, אבל עדיין תקשי מדוע מביא הרי ליכא מצוה דקטנים אינם מצווים, ולא מיסתבר דיש לאפוטרופוס דין חינוך על הבאת ביכורים.

וצ"ל כנ"ל דהדין ביכורים לא הוי רק מ"ע בעלמא גרידא, אלא הוי דין בפירות דבעינן להפריש מהם ביכורים, ואע"פ שביכורים לא עביד טבל ואין איסור לאכול את הפירות בלא הפרשת ביכורים מ"מ איכא דין בפירות להפריש מהם ביכורים, ולכך אפוטרופוס מביא ביכורים מדין הפירות.

ועדיין יש לדון ולהסת' האם הא דאשה ואפוטרופוס מביאים ואינם קוראים הוי רשות בעלמא, דמאחר דאין להם את המצוה כמש"נ לא הוי כלל חובה אלא דיכולים להביא, או דבאמת חייבים להביא, אלא דאין להם את המצות עשה דאשה אינה מצווה כש"כ החינוך וכן קטנים אינם מצווים, אבל מאחר דהפירות זוקקים להביא מהם ביכורים איכא דין בפירות שצריך להביא מהם ביכורים וצ"ע.

ולכא' מוכח כן דהדין ביכורים מלבד דהוי מ"ע על הגברא להביא ביכורים איכא דין בפירות שיש להם דין ביכורים, מהא דביכורים שהיו ראויים לקריאה ונעשו אינם ראויים לקריאה נדחו, ואם כל הדין ביכורים הוי מ"ע על הגברא מדוע נדחו הרי יש על הגברא ב' מ"ע הבאת ביכורים וקריאה ומדוע מחמת שאינו יכול לקיים את המ"ע של קריאה נדחו הביכורים מהבאה, אלא בהכרח דביכורים הוי גם דין בפירות, ולכך שאינם ראוים למצותם נדחו ואין הגברא יכול לקיים את המ"ע המוטל עליו דכל המצוה הוי משום הדין בפירות.

# הקונה ב' אילנות – משנה ו'[[11]](#footnote-11)

במשנה הקונה שתי אילנות בתוך של חבירו מביא ואינו קורא.

בגמ' בב"ב מבואר דטעמיה דת"ק דמביא ואינו קורא משום דמספקא ליה בקונה ב' אילנות אם קנה קרקע או לא קנה קרקע, ולכך מביא מספק ואינו קורא דמחזי כשיקרא.

ובאחרונים הק' [עיין במשנה ראשונה] דהרי כשדנים אם קנה קרקע בקונה ב' אילנות, הפסק הוא דלא קנה קרקע משום דינא דהמע"ה, והקרקע נשאר אצל המוכר מדין מוחזק דמרא קמא, ואם המוכר מקדש אשה בקרקע היא בודאי מקודשת והבא עליה נהרג, ואם הקונה ב' אילנות מקדש אשה היא בודאי לא מקודשת, וא"כ איך שייך לומר שהוא חייב בביכורים מספק דגם אם קנה קרקע מאחר דבדינא דבי"ד נפסק בודאי שאין לו קרקע א"כ אין הפירות מאדמה שלו ומדוע חייב להביא דלא חשיב שהפירות גדלו בקרקע שלו מאחר דלכל דיני התורה לא חשיב שהקרקע שלו אלא של המוכר שהוא מוחזק מדין מרא קמא.

ובשערי יושר ביאר דאע"פ דלגבי הנהגת הממונות דנים לפי הכלל דהמע"ה וחשיב שהקרקע של המוכר, והלוקח אינו יכול להוציא, וא"כ נפסק בתורת ודאי שהקרקע של המוכר, מ"מ אין הדין דהמע"ה יכו להפקיע את הבעלות האמיתית על הקרקע, ומאחר דאיכא ספק אם קנה קרקע יתכן דהבעלות האמיתי של הקרקע הוא הלוקח, וביכורים דאין החיוב ע"י מעשה האדם לא דנים לפי כלל המשפט, אלא לפי כללי הבעלות האמיתית דביכורים חלים בממילא ע"י השמים וזה תלוי בבעלות האמיתית, ורק דינים שנוהגים לפי הנהגת המעשה ותלוי במעשה האדם זה אזיל לפי הנהגת הממון.

אלא דעדיין צ"ב מה שייך לומר בעלות אמיתית הרי אין לו כלום בקרקע ובמה חשיב שגדלו אצלו בקרקע הפירות, הרי אין לו את הזכות יניקה.

עוד יל"ע [ועמד בזה בשע"י] שהרי מבואר בגמ' דלמ"ד קנין פירות כקנין הגוף סגי בקנין פירות שיחשב קרקע שלו לענין ביכורים, וא"כ חזינן דתלוי בתשמישים ומדוע יהיה תלוי בבעלת האמיתית, ודוחק לומר דאיכא ב' צורות של בעלות, או הקנין פירות דהיינו התשמישים או הבעלות האמיתית.

# הקונה ג' אילנות – שיטת הרמב"ם[[12]](#footnote-12)

ברמב"ם [פ"ב מביכורים הי"ג] כתב הקונה ג' אילנות יש לו קרקע, ואע"פ שאין לו אלא האילנות בלבד הרי הוא כמי שקנה קרקע, והראב"ד משיג דהרי הטעם שמביא וקורא משום דסתמא קנה קרקע, ואם מיירי שפי' להדיא שלא קנה קרקע א"כ הוי כמו קונה ב' אילנות, דהרי גם בב' אילנות יש לו את הזכות להעמיד את האילנות ליניקת הפירות.

ובכסף משנה כתב דכונת הרמב"ם במש"כ אע"פ שאין לו אלא האילנות בלבד, דאפי' אם קנה את האילנות בקנין שלא מהני לקנין קרקע לפי דרכי הקנינים לקנות קרקע, מ"מ חשיב כקנה קרקע לענין ביכורים.

וצ"ב דאם באמת לא חל הקנין על הקרקע איך קורא הרי אין לו קרקע, ומאי שייך לומר דלענין ביכורים יש לו קרקע.

וברדב"ז כתב דאפי' שלא קנה את הקרקע אלא לצורך האילנות, ואין לו את הקרקע למשטח פירי, וצ"ב מה החילוק בין קונה ג' אילנות לקונה ב' אילנות.

ובחי' רבינו חיים הלוי כתב וז"ל וי"ל דדעת הרמב"ם היא דבאמת בקנה ג' אילנות עצם הקרקע אינה קנויה לו בגופה, דגוף הקרקע לא בטיל לגבי האילנות, ורק דזכות נטיעה וזריעה הוא שיש לו בהקרקע לעולם, וזהו דבטיל אגב האילנות שמכר לו שיהיה לו שדה אילן לעולם, מבואר בדברי הגר"ח דהא דקנה ג' אילנות קנה קרקע אין הכונה דבסתמא רוצה להקנות ולקנות את הקרקע וחל קנין מיוחד על קרקע, אלא דהקרקע בטילה לגבי האילנות, ולכך כתב הגר"ח דעצם הקרקע אינה קנויה לו משום דגוף הקרקע לא בטיל לגבי האילנות, ורק הזכות נטיעה וזריעה בטילה לאילנות לכך קונה בקרקע רק את הזכות נטיעה ושיהיה לו שדה אילן, ומיושב משה"ק בדברי הכסף משנה דאם לא עשה קנין שמהני לקרקע איך קנה את הקרקע, והביאור הוא דלגבי הזכות נטיעה הקרקע בטילה לאילנות ומאחר שקנה את האילנות ממילא הקרקע שלו דהקרקע בטילה לגבי האילנות.

ומבואר דלא בעינן שיהיה לו קרקע בעצם למשטח פירא וכדו', אלא בעינן שהאילנות יהיו באדמתך וסגי בקרקע לזכות נטיעה וזריעה כמו שדה אילן, משא"כ בקנה אילן אחד דלא קנה קרקע ויש לו רק זכות יניקה שהאילן ישאר, אבל אין הקרקע שלו לאילן, משא"כ בקונה ג' אילנות דקנה את הקרקע שיכול ליטוע אילן הוי כמו שדה אילן וסגי בהך קרקע דהוי בעלות בקרקע לגבי האילנות ולא רק זכות יניקה.

# בגדר חובת קריאה ובגדר זמן חלות חובת הקריאה[[13]](#footnote-13)

בגמ' מכות דף י"ח ע"ב מבואר דאם הפריש ביכורים קודם לחג ועבר עליהן החג ירקבו, משום שאינו ראוי לקריאה קריאה מעכבת, והא דאמרינן דאחר החג מביא ואינו קורא היינו שהפריש לאחר החג דמעיקרא לא חזו לקריאה, אמנם הרמב"ם כתב [בפ"ד הי"ג] המביא בכורים לאחר חג הסוכות ועד חנוכה אע"פ שהפרישן קודם החג מביא ואינו קורא, מבואר ברמב"ם דלא פסק את הסברא דאם נראו לקריאה ואינם ראוים לקריאה נדחו, וצ"ב במאי פליגי.

עוד הביאו הראשונים ירושלמי דמאי דאמרינן דהמוכר שדהו מביא ואינו קורא הוי רק כשהיה בדעתו למכור, אבל כשהפריש סתמא ונראו לקריאה אם מכר את השדה ושוב אינם ראוים לקריאה נדחו, והרמב"ם [בפ"ד ה"ה] כתב הפריש בכוריו ומכר שדהו מביא ואינו קורא, והרמב"ם סתם ולא חילק ומבואר דאפי' דכשהפריש היה ראוי לקריאה ואח"כ מכר שדהו ואינו ראוי לקריאה לא נדחה.

וכן בה"ח הפריש בכורים ושלחן ביד אחר ומת השליח בדרך אע"פ שחזר הוא והביאן אינו קורא.

ובאמת היה מקום לומר דהנידון אם ביכורים שנראו לקריאה ונדחו מקריאה איכא עיכוב דאינו ראוי לבילה, תלוי האם הדין קריאה הוי מדיני הביכורים, או דהוי דין בפנ"ע דפירות דביכרו טעונים הבאת ביכורים וכן טעונים קריאה, וביאור הדברים, דהרמב"ם בספר המצוות וכן החינוך מנו את מצות הבאת הביכורים ומצות קריאה לב' מצות, דבעשה קכ"ה כתב הרמב"ם היא שצונו להוציא הביכורים ולהביאם למקדש, ובעשה קל"ב כתב הרמב"ם היא שצונו לספר טובותיו אשר הטיב לנו וכו' כשיביא הבכורים, ומהא דהוי מצוה בפנ"ע, וכן לשון הרמב"ם משמע דהוי מצוה לספר טובותיו, אלא דזמן המצוה בזמן הבאת ביכורים אבל לא הוי מפרטי מצות הבאת ביכורים, ולפי"ז י"ל דליכא דין בהבאת ביכורים שהקריאה תעכב כיון דהוי ב' מצות, ואין סברא דמצוה אחת תעכב על המצוה השניה, והצד דהקריאה מעכבת הוי רק אם נימא דהקריאה הוי פרט במצות הבאת הביכורים, ולכך כשנראה לקריאה חל בביכורים דהם בכורים הטעונים קריאה ואם אינו יכול לקרוא הוי אינו ראוי לבילה דהקריאה מעכבת.

אמנם כל זה אינו דברמב"ם [פ"ד ה"ד] כתב דבקונה ב' אילנות דצריך להביא ואינו יכול לקרוא משום דהוי ספק אם קנה קרקע, ואמרינן בגמ' בב"ב דצריך לשלוח ע"י שליח בשביל שלא יתחייב בקריאה וכתב כן הרמב"ם דמביא ע"י שליח.

אלא די"ל דברמב"ם כתב דאם ראוי לקריאה ולא קרא העיכוב הוא באכילה, ולא כמו הגמ' והירושלמי דירקבו, וא"כ י"ל דבשביל שהקריאה תעכב את ההבאה וירקבו זה לא שייך דמצות ההבאה הוי מצוה בפנ"ע, אבל מ"מ אפי' דהוי מצוה בפנ"ע הקריאה מעכבת את האכילה וכל הדין אכילה הוא לאחר הקריאה, אלא דאם ראוי לקריאה אין הקריאה מעכבת, אבל אם אינו ראוי לקריאה הקריאה מעכבת וממילא אינו יכול לאכול, ולקמן בעז"ה יתבאר יותר.

ובחי' הגרנ"ט בב"ב כתב דהנידון אם הקריאה מעכבת בהפריש קודם לחג ובמכר שדהו, תלוי בזמן החובת הקריאה דיש לדון האם החובת קריאה חלה בזמן הפרשת הביכורים, או דילמא דכל החובת קריאה חל לאחר שהביא את הביכורים, דהירושלמי והראשונים סברי דהחיוב קריאה חל בזמן הפרשת הביכורים, ולכך כל דבזמן ההפרשה היה ראוי לקריאה חל חובת ביכורים עם קריאה, ואם אח"כ אינו יכול לקרוא הקריאה מעכבת ונדחה, משא"כ הרמב"ם סובר דכל החובת קריאה חל רק בזמן ההבאה לעזרה, ולכך לא חשיב עדיין ביכורים שחל בהם חובת קריאה ולא נדחו כלל, [ונסת' שם אם הביא ואח"כ נדחה מקריאה אם ידחו או דילמא דכבר חשיב דהביא כדינו ולא נדחו].

ובעיקר מה שכתבנו דברמב"ם ובחינוך מנו את מצות קריאה ומצות הבאת הביכורים לב' מצות, ומשמע ברמב"ם דמצות הקריאה אינו בפרטי מצות הבאת הביכורים, יעויין בהשגות הרמב"ן על המצות עשה דמנה הרמב"ם, והשיג שם הרמב"ן מדוע הרמב"ם לא מנה את המצוה של ברכת התורה, וכתב שם הרמב"ן דאין לומר דלא צריך למנות את ברכת התורה דזה כלול במצות לימוד התורה, שהרי הרמב"ם מונה את קריאת הביכורים ולא כוללו במצות הבאת הביכורים, ומבואר בדעת הרמב"ם להיפך דבמצות קריאה ביכורים אינו כלול ואינו בכלל מצות הבאת הביכורים, דהוי מצוה בפנ"ע.

והנה מצינו בביכורים דבר שאינו נמצא בשום מצוה, דלשיטת הירושלמי ושאר הראשונים, אמרינן דביכורים שחזו לקריאה ונדחו מקריאה נדחו וירקבו ואינו יכול להביאם משום דבכה"ג הקריאה מעכבת בהם, אמנם מאידך אמרינן שאם כשהפריש מראש אינם ראוים לקריאה הוי ביכורים שאינם צריכים קריאה ואין הקריאה מעכבת בהם, וצ"ב היכן מצינו שהאדם יכול לקבוע דיהיו ביכורים שאינם בר קריאה והקריאה לא תעכב בהם, דממ"נ אם בביכורים איכא לדין דאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בהם, מאי מהני מה שמעיקרא העמיד ביכורים שאינם ראוים לקריאה הרי מ"מ יש דין קריאה בביכורים ואינם ראוים לקריאה ושיעכב.

מבואר דבביכורים התורה נתנה ב' אפשרויות איכא ביכורים שצריכים קריאה, ואיכא ביכורים דמעיקרא אינם בר קריאה, והביאור עפ"י מש"נ דבעצם קריאה לא הוי מפרטי מצות ביכורים, דכל ענינם הוי מדין הבאת הביכורים, דא"כ לא היה אפשר להעמיד ביכורים בלא קריאה, אלא דבביכורים איכא מצות הבאה, ואיכא עוד מצוה לקרוא עליהם, ויש שייכות בין המצות שהרי חזינן דאם אינו ראוי לקריאה הקריאה מעכבת את ההבאה, אלא דאם מעיקרא העמיד ביכורים שאינם בר קריאה אין הקריאה מעכבת, א"כ הדין קריאה הוא גם מצוה ששייכת למצות הביכורים ואם היה ראוי מעיקרא לקריאה הקריאה מעכבת, דהיה צריך לעשות הבאה עם קריאה, מאידך אם מעיקרא העמיד ביכורים בלא קריאה אין הקריאה מעכבת, דיש פרשה של ביכורים בלא קריאה.

# משנה ז' ומשנה ט'[[14]](#footnote-14)

במשנה הפריש בכוריו ומכר שדהו מביא ואינו קורא, והשני מאותו המין אינו מביא ממין אחר מביא וקורא, ר"י אומר אף מאותו המין מביא וקורא.

ובמשנה ט' הרי שהביא ממין אחד וקרא וחזר והביא ממין אחר אינו קורא.

יל"ע אם אדם יש לו בשדהו כמה מינים [מז' מינים] אם חייב להביא מכל מין ומין או דסגי להביא ממין אחד, עיין בזה בדרך אמונה על הרמב"ם פ"ב ה"ב דבפי' הריב"א ובפי' מושב זקנים על התורה נראה דאפי' יש לו בשדהו כמה מינים אם מביא ממין אחד אינו חייב להביא משאר המינים, והרמב"ם סתם בזה, ואם נימא שחייב להביא מכל מין ומין, ניחא המשנה, דלכך השני מאותו המין אינו מביא משום דנפטר החיוב מהמין בזה שהביא הראשון, אבל ממין אחר מביא וקורא דהוי חיוב חדש, אלא דצ"ב מהו החידוש דהשני מביא וקורא הרי אפי' הראשון שכבר הביא ממין שני חייב להביא, אלא די"ל דהחידוש הוא לגבי הקריאה, דהראשון אינו קורא במין אחר כדתנן במשנה ט'.

ולדעת הראשונים דהראשון אינו חייב להביא מהמין השני, צ"ב מה החילוק דהשני מאותו המין אינו מביא משום דהביא הראשון, וממין אחר השני מביא, הרי הראשון אינו חייב להביא ממין אחר ומדוע השני כן מביא דהיינו מה החילוק לגבי השני בין אותו המין למין אחר.

וצ"ל דבאותו המין דכבר הביאו על הך מין לא שייך חיוב הבאה דכבר הביאו על אותו המין, אבל מין אחר הא דהראשון פטור היינו משום דכבר קיים את חובתו והבאה אחת פוטרת את כל השדה, אבל השני יש לו את החיוב גברא להביא ולכך ממין אחר חייב להביא, והא דבאותו המין פטור ולא אמרינן דיש לו את החובת גברא צ"ל דאם כבר הביאו מאותו המין נפטר המין, משא"כ מין אחר דלא נפטר המין האחר אלא דליכא חיוב וצ"ע בזה.

והא דהשני מאותו מין אינו מביא ולא אמרינן דאצל השני הוי חיוב אחר, לגירסת הגר"א והרדב"ז ילפינן לה בירושלמי מקרא דוהבאתי פעם אחת הוא מביא ואינו מביא ב' פעמים, אמנם שאר ראשונים לא הביאו הך גירסא ורק גרסו בירושלמי והגדתי פעם אחת הוא מגיד ולא ב' פעמים, ולדבריהם צ"ב איך ילפינן מהא שאינו קורא שאינו מביא, הרי מצינו כאלו שמביאים ואינם קוראים, ויש שפי' דברמב"ן ועוד ראשונים נראה דההבאה הוי גם היא בכלל הקריאה, דהרמב"ן כתב דוהגדתי היום היינו ההבאה, ולכך כמו שדרשינן שאינו מגיד ב' פעמים היינו שאינו מביא ב' פעמים.

אלא דחזינן דלגבי הבאה כשיש לו ב' מינים מביא מכל מין ומין, או דהוי חובה ואם לא הוי חובה יכול להביא, משא"כ לקרוא מבואר במשנה דאפי' כשמביא מין אחר אינו קורא, וילפינן לה בירושלמי והגדתי פעם אחת הוא מגיד ולא פעם שניה, וצ"ב גדר הדבר דחלוק ההבאה מהקריאה, דבהבאה יש מכל מין ומין וקריאה ליכא.

ונראה דהבאת הביכורים הוי דין בשדה או בפירות, וגם אם נימא דהוי מצוה על הגברא, אבל לכה"פ הוי גם דין בשדה ובפירות [וכן נתבאר לעיל], ולכך בכל מין יכול לקיים את הדין ביכורים, משא"כ הדין קריאה הוי דין על הגברא דהוי מ"ע על הגברא לקיים מצות קריאה, ולכך כל שקרא פעם אחת אפי' על מין אחד אינו חוזר וקורא, [עיין באור גדול שכתב כעי"ז].

# גדר מצות ביכורים – פ"ב ה"א[[15]](#footnote-15)

ברמב"ם מצות עשה להביא ביכורים למקדש.

בספר המצות הקצר [בריש ההלכות] כתב הרמב"ם עשה א' להפריש בכורים ולהעלותן למקדש, וכן בספר המצוות [עשה קכ"ה] היא שצונו להוציא הביכורים ולהביאם למקדש, מבואר ברמב"ם בספר המצוות דגדר המצוה להפריש ולהביאם למקדש, אמנם הכא בהל' כתב הרמב"ם מ"ע להביא ביכורים למקדש, ולא כתב כלל את המעשה הפרשה וצ"ב.

ונראה לבאר דהנה במשנה סוף שקלים [פרק ח'] השקלים והבכורים אינן נוהגין אלא בפני הבית, ובסיפא דמשנה המקדיש שקלים ובכורים הרי זה קודש, ר"ש אומר האומר בכורים קדש אינן קודש, וכתב הרע"ב כיון דבהדיא כתיב בהו תביא בית ה' אלוקיך, אפי' הפרישן בדיעבד לא קדשי, ואין שם ביכורים חל עליהם שלא בפני הבית, וצ"ב איך ילפינן מקרא דלא חל ביכורים שלא בפני הבית, הרי בקרא לא כתיב אלא דיש מצוה להביא בכורים למקדש, ועוד מהו גדר הדין שלא יחול קדושה, הרי כל מה שחסר הוא את הדין הבאה שאין ביהמ"ק ומדוע שלא יחול כלל קדושה על הביכורים, ובפי' הריבב"ן על הירושלמי כתב דאין ביכורים ושקלים אלא בפני הבית וז"ל לפי שהשקלים נעשין לצורך תמידין ומוספין, ובכורין בעו הנחה לפני המזבח כדכתיב והניחו לפני מזבח ה' ועכשיו אין מזבח, ותמוה מדוע מאי דבעינן הנחה לפני המזבח הוי סיבה שלא יחול קודשגדכת ביכורים אם הפריש ביכורים בזה"ז.

ונראה דבתרו"מ קודם הפרשה הפירות הם טבל, וכשחל שם תרומה פוקע הטבל, א"כ שייך לומר דהמצוה הוא להפריש ולהפקיע את השם טבל ולקבוע שהפירות הם תרומה, ואח"כ דינם ליתן לכהן, והוי מצוה נפרדת ליתן לכהן, משא"כ בביכורים דלא הוי טבל ומצותם להביאם למקדש, גדר המצוה דההפרשה היא בשביל להביא למקדש, וילפינן מקרא דתביא בית ה' וכו', דכל גדר המצוה הוא להפריש בשביל להביא למקדש, ולכך כשאין מקדש ליכא מצוה, ועוד דפליגי אם בכלל יחול ההפרשה משום דכל גדר המצוה הוא להפריש בשביל להביא למקדש, וזהו ביאור במש"כ הריבב"ן דשקלים כל מצותם הוא בשביל תמו"מ, וכן ביכורים מצותם בשביל להביא למקדש ולכך כשליכא ביהמ"ק ליכא מצוה.

ולפי"ז יש ליישב דלכך כתב הרמב"ם מצות עשה להביא ביכורים למקדש ולא כתב דהמצוה הוא ההפרשה כיון דעיקר המצוה ותכליתה הוא ההבאה וכל מצות ההפרשה הוא בשביל להביא למקדש.

ובדרך אמונה [סקא] כתב די"א שמברכין על הפרשת ביכורים, וצ"ב הרי עיקר המצוה לכא' הוא ההבאה לירושלים ובהפרשה בלא הבאה לירושלים לא קיים את המצוה, ואיך שייך לברך על ההפרשה לחודא, ויתכן דהברכה מברכים בתחילת המעשה מצוה אפי' דעדיין בעינן לעוד מעשה מצוה.

הוספה מוצאי יו"ט דשבועות

מאי שנתבאר דהבאה למצוה היא חלק מהמצוה, הנה בגמ' מכות [דף י"ח ע"ב] איכא מ"ד בגמ' דהנחה לא מעכבת, ומשנראו בעזרה הותרו לכהנים, א"כ כל מצותם הוא להביאם לעזרה, וביותר דשיטת רש"י ותוס' במכות, והר"ש [בפ"ב] דהאיסור זרות הוי רק לאחר שנכנס לעזרה, א"כ מבואר דהקדושת ביכורים הוי בעזרה דהדין תרומה שנאסר לזרים הוי רק בעזרה, ולפי"ז יבואר הא דתנן במשנה דביכורים טעונים הבאת מקום, דלא הוי רק מקום אכילה וכדו', אלא דין בעצם הביכורים דטעונים הבאת מקום וקדושתם הוי רק לאחר הבאת המקום, וגם דינם תלוי בהבאת מקום, ובפרט למ"ד הנחה לא מעכבת דהדין הוא הבאת מקום, ויתכן דגם למ"ד דהנחה מעכבת אבל הדין הוא הבאת מקום אלא דהנחה מעכבת את ההבאת מקום.

# ביכורים משאר מינים – פרק ב' הלכה ב'[[16]](#footnote-16)

ברמב"ם כתב אין מביאין בכורים אלא מז' המינים האמורים בשבח הארץ, והם החטים והשעורים וכו', ואם הביא חוץ מז' המינים לא נתקדשו.

בדרך אמונה מביא מהר"ן בחולין [דף ק"כ ע"ב] וציין לה הרעק"א בגליון דבשאר מינים אינו חייב להביא ביכורים אבל אם הביא ביכורים קידש,

וצ"ב מהו הגדר דאם הביא קידש דלכא' אם אינו חייב להביא משאר מינים משום שכתוב בתורה ז' מינים מדוע שמשאר מינים יתקדשו ויכול להביא.

ונראה דבדין ביכורים איכא ב' דינים, א' דהפירות מחוייבים בביכורים, ועוד דאיכא חובה על הגברא להביא ביכורים, וסובר הר"ן דהדין ביכורים בפירות הוי גם בשאר מינים, אלא דאפי' ליכא חובה על הפירות אבל אם ביכורים הוי רק חובת גברא ודאי דלא שייך ביכורים משאר מינים כיון שאינו חייב, אלא בהכרח דדין ביכורים הוי דין בפירות, וא"כ שייך לחלק דבשאר פירות אפי' דאינו חייב ביכורים אבל שייך קיום דין בפירות שיביאו מהם ביכורים.

# ביכורים מפירות שאינם מובחרים – פרק ב' הלכה ג'[[17]](#footnote-17)

ברמב"ם כתב אין מביאין לא מתמרים שבהרים וכו' ואם הביא שלא מן המובחר וכו' לא נתקדשו, ובגמ' יליפינן לה מארצך ולא כל ארצך.

וצ"ב מדוע הדין מובחר מעכב, ונראה דלא הוי דין מובחר אלא הוי דין במין שכל הדין ביכורים הוי דין בפירות שנשתבחה בהן א"י, ולא הוי רק סוג של ז' מינים, אלא הוי דין שבעינן מין משובח, דהיינו מין מז' מינים משובחים, ועוד שבז' מינים עצמם בעינן סוג משובח, ולכך כל דלא הוי משובח מעכב דלא נתקדש כלל.

במשנה הסיקרקון והגזלן אן מביאין מאותו הטעם משום שנאמר ראשית ביכורי אדמתך.

ולכא' צ"ב מאי קמ"ל פשיטא שגזלן לא יביא ביכורים שהרי אין האדמה ואין הגידולים שלו כלל, וברמב"ם [פ"ב הי"ב] כתב שאינן מביאים ביכורים אפי' נתיאשו הבעלים,

# בחובת ביכורים אם הוי חובת גברא או חובת פירות[[18]](#footnote-18)

יש לחקור דהנה תרו"מ הוי דין בפירות, דהפירות הם טבל ויש בהם דין הפרשת תרו"מ, והוי חובת קרקע, ומלבד הדין בפירות יש מצוה על הבעלים להפריש תרו"מ, אלא די"ל דהדין הוא בפירות ומחמת הדין בפירות יש מצות עשה על הגברא להפריש תרו"מ.

אמנם בביכורים אין בהם בפירות דין טבל, וא"כ יש לדון האם כל הדין ביכורים הוי מצוה על הגברא להפריש ביכורים ולא חל חבת ביכורים בפירות, או דילמא דאע"פ שהפירות אינם טבל מ"מ חל דין ביכורים בפירות דהפירות זקוקים להפריש מהם ביכורים.

והנה בפ"א משנה ז' תנן דהפריש ביכוריו ומכר שדהו מביא ואינו קורא, והשני מאותו המין אינו מביא, ובירושלמי איכא מיעוט שהשני אינו מביא עיי"ש, ותמוה מדוע צריך למעט שהשני אינו מביא מאותו המין הרי כבר הבואו ביכורים מפירות אלו, ומאיזה טעם יביא השני ביכורים ויקרא עליהם, מבואר דאיכא חובת ביכורים על הגברא ולכך סק"ד שהשני הוי חיוב חדש על הגברא.

בתוס' ב"ב [דף פ"א ע"א ד"ה ההוא] כתבו דהא דבעינן פסוק למעט שלא מביאים ביכורים מחו"ל, ואע"פ דחובת קרקע אינה נוהגת אלא בארץ, וכתבו בתי' ב' דביכורים חובת הגוף היא כמו ציצית ולא חובת קרקע, שהרי אין הפירות נאסרים עד שיביא מהם ביכורים, ולא הוי מצוות התלויים בארץ.

[יעויין בקר"א מנחות דף פ"ד ע"ב דהביא מהרא"ש בחלה דאפי' דליכא חיוב ביכורים בחו"ל אם הביא מקבלים ממנו, מבואר להדיא דלא הוי מצוה התלויה בארץ, דאם הוי מצוה התלויה בארץ לא שייך כלל ביכורים בחו"ל, אלא דהחובה הוי דוקא בארץ].

ובעיקר הנידון אם ביכורים הוי חובת פירות או חובת קרקע, בספר תורת זרעים הביא ראיה דהוי חובה בפירות, דתנן [בפ"ב מ"ה] דבכורים ניטלים מן הטהור על הטמא, ואם ביכורים הוי רק חובת גברא מה שיך הפרשה מהטהור על הטמא, הרי הוי מצוה על הגברא, וביותר דהרי מבואר ברמב"ם שא"א להפריש מהפירות הטמאים ובע"כ מפריש מהפירות הטהורים וא"כ צ"ב מה צריך שיחול ההפרשה על הפירות הטמאים, מבואר דבעינן שיפריש על כל הפירות אלא דבפרי אחד חל הפרשה על כל הפרי.

עוד ראיה מביא בתורת זרעים שם דשיטת הרמב"ם שאם קנה פירות ואח"כ קנה קרקע מביא ביכורים ולכא' הרי הרי הפירות לא גדלו אצלו ומדוע יתחייב להביא מהם ביכורים, ומבואר דחל חובה על הפירות להביא מהם ביכורים, וכשקנה את הקרקע ויכול להביא חייב להביא.

עוד ראיה דכתב הרמב"ן עה"ת 'ולא נתן הכתוב שיעור בהם, אלא אפי' גרגיר אחד מכל המין ההוא פוטר כל השדה, כדין תרומה שחטה אחת פוטרת את הכרי', מבואר ברמב"ן דהדין ביכורים הוי דין בשדה ואיכא בו דין שפרי אחד פוטר את כל השדה, כמו בתרומה שחיטה אחת פוטרת את כל הכרי, ואם הוי רק דין על הגברא דיש לו מצוה וחובה להביא ביכורים לא שייך הלשון והדין שפרי אחד פוטר את כל השדה.

[ולעיל הבאנו ראיה מהא דאפוטרופוס מביא (ואינו קורא), ולכא' איך שייך חיוב הבאה הרי אין הפירות שלו, והיתומים הם קטנים ולאו בני מצוה נינהו, מבואר דהוי חיוב על הפירות ושייך שיביא בשביל שיתקיים הדין בפירות.

עוד מוכח דבחינוך כתב דהמצוה אינה נוהגת בנשים, (וביאר המנח"ח משום דהוי מ"ע שהז"ג), ולכא' אם נשים פטורות מהמצוה איך מביאות, מבואר דאפי' שפטורות מהמצוה חל שם וקדושת ביכורים על הפירות משום דהוי חובה בפירות והדין בפירות הוי דין בעצם].

ובתוס' חגיגה [דף ו' ע"ב ד"ה שאין] הק' דאיך עושה כל שדהו ביכורים הרי איכא דין ראשית שיהיה שייריה ניכרים, ולכא' אם הוי רק דין על הגברא להפריש מאי שייך שייריה ניכרים.

וראיתי בספר הנפלא דברי משה [שטרם יצא לאור] מהגאון המפולג ר' ? קרויזר שליט"א דיש לדון דבפירות חו"ל דאין בהם חובת פירות ורק יש בהם חובת גברא, דלא יחול בהם שם תרומה ולא יהיה איסור זרות, דהשם תרומה תליא בחובת הפירות כמו שאר דיני תרומה.

והנה תנן בפרק א' משנה ח' ט' דהפריש ביכורים ואבדו חייב באחריות וילפינן לה מקרא, מבואר דהוי חיוב אחריות, ולכא' מדוע בעינן לחיוב אחריות תיפו"ל דעדיין לא קיים את המצוה דלא הביא לעזרה למ"ד הנחה או קריאה מעכבת, אלא בהכרח דהנידון כלפי הפירות אם נתקיים בהם דין הביכורים, ומ"מ קשה מאי שייך חיוב אחריות דיש לדון אם נתקיים בהם הדין או לא נתקיים בהם הדין, ונראה דהנידון אם כבר חשיב שהופרש על הפירות וממילא הגברא נפטר מחיובו.

# חיוב אחריות - משנה ח' וט' [[19]](#footnote-19)

הפריש בכוריו נבזזו נמקו וכו' מביא אחרים תחתיהם ואינו קורא, ובמשנה ט' ומנין שהוא חייב באחריותם עד שיביאם להר הבית שנאמר ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלקיך מלמד שחייב באחריותם עד שיביאם להר הבית.

מבואר במשנה דכל מאי דצריך להביא ביכורים אחרים הוי מדין אחריות, וכך הוא לשון המשנה מלמד שחייב באחריותם עד שיביאם להר הבית.

ויל"ע מדוע בעינן לדין אחריות תיפו"ל דהמצוה הוא להפריש ביכורים ולהביאם למקדש ולא הביא וא"כ לא קיים את המצוה.

וביותר דתנן בסיפא דנטמאו בעזרה נופץ ואינו קורא, וכתב הר"ש שלא צריך להביא אחרים תחתיהם שכבר באו לבית, ומבואר דמההבאה לבית לא חייב להביא אחרים ואפי' דהמצוה הוי רק לאחר הנחה וקריאה, וקיי"ל דקריאה לא מעכבת אבל הנחה מעכבת.

וכ"ה ברמב"ם דפסק דהנחה מעכבת, ומ"מ לגבי אחריות כתב [בפ"ב ה"כ] דחייב באחריותן עד שיביאם להר הבית, מבואר דאם הביאם להר הבית כבר לא חייב באחריות ואפי' שלא קיים את המצוה.

והנה תנן במתני' דהשניים אינם חיבים עליהם חומש, והק' מרן הגר"ח בדרך אמונה [בפ"ד ה"ט באור ההלכה ד"ה ואלו] דהרי תוספת ביכורים כביכורים ומשמע גם לענין חומש, ומי גרע ביכורים שניים של האחריות מתוספת ביכורים, וכתב דאה"נ דגריעי דכיון דמביאן בתורת תשלומין לראשונים גרע.

ונראה דשאני התם דהביכורים קיימים או דנתקיים בהם הדין כדינם בהבאה ובהנחה ולכך שייך להוסיף תוספת ביכורים ויחשב המשך לראשית, וכמש"נ דהשניים לא הוי ראשית משום דכבר הופרש והוי ביכורים נוספים ולכך לא הוי ראשית, משא"כ הכא דהם מוסיפים על הביכורים הקיימים לכך הוי המשך לראשית ולא הוי שניים.

# במשנה והשניים אינם חייבים עליהם חומש[[20]](#footnote-20)

לכא' צ"ב מדוע לא חייב עליהם חומש הרי חל עליהם דין ושם ביכורים ומדוע לא יהיה חייב עליהם חומש.

ובתורת זרעים ביאר עפ"י דברי הגרי"ז דהא דבביכורים איכא חיוב חומש משום דביכורים איקרו תרומה, דאין הכונה דהשם ביכורים הוי תרומה, אלא דבביכורים איכא גם חלות קדושת תרומה, והוא משום דביכורים הוי ראשית וחשיב תרומה, א"כ מוכח דהחיוב תשלומים בביכורים הוי מדין תרומה, והדין תרומה הוי מדין ראשית, וכיון דכתב הרמב"ם בפי' המשנה דהטעם שאינו קורא על הביכורים השניים משום שאינם ראשית א"כ לכך ליכא חיוב חומש דמכיון דאינם ראשית אין להם דין תרומה.

ועיין בדבריו שהוכיח דהדין תשלום הוי מדין תרומה שבו ולא דביכורים יש להם דין תרומה, מהירושלמי דיכול לשלם ביין ואע"פ שאין מביאים ביכורים יין, ומינה הוכיח דהוי מדין תרומה, ויש לדון דיתכן דלעולם התשלום הוי מדין ביכורים, אלא דכל מאי דלא מביאים ביכורים יין הוי דין בהבאה, אבל שייך שיהיה קדושת ביכורים על יין, ולכך כשמשלם תשלום דליכא דין הבאה דמיירי שכבר הביא את הפירות ובתשלום ליכא דין הבאה לכך יכול לשלם מיין.

וכן מוכח שם דהירושלמי דן אם יכול להביא ממחובר דביכורים חלים ממחובר ואם כל הדין תשלום הוי מדין תרומה ותרומה לא חל על מחובר א"כ איך יחול תרומה על המחובר, אלא די"ל דבתשלום כל הדין הוא ראוי להיות קודש וסגי שיהיה ראוי להיות קודש של ביכורים וממילא חל כבר תרומה, אלא דא"כ י"ל דבאמת התשלום הוי מדין ביכורים ומהני יין דהדין הוא ראוי להיות קודש ויין ראוי להיות קודש.

והנה מש"כ הרמב"ם דהשניים אינו קורא משום דלא הוי ראשית מיסתבר דראשית אינו תלוי במה שביכר ראשון ממש, וכי אם אינו יודע מה ביכר ראשון אם יפריש ביכורים לא יוכל לקרוא, ונראה דכיון שהפריש כבר ביכורים חל עליהם שם ראשית, ואפי' דנטמאו או נאבדו וכדו', לא פקע מהם שם ביכורים דהיינו דכבר חל ההפרשה ולכך כל מה שמפריש אח"כ כבר לא הוי ראשית, וכ"כ בדרך אמונה עיי"ש.

והנה בגמ' מכות מבואר וכך נפסק ברמב"ם דהאיסור לזר לאכול ביכורים הוי רק לאחר שנכנס, לדעת הרמב"ם לירושלים ולשאר ראשונים לעזרה, וא"כ מבואר דהשם תרומה חל רק בכניסה, א"כ נראה דכל המשנה דנטמא השניים אין חייבים עליהם חומש, הוי רק אם נטמא לאחר שנכנס דכבר נעשו ראשית,

# שם ביכורים בהפרשה וקדושת ביכורים בראיית פני הבית[[21]](#footnote-21)

בביכורים מצינו ג' איסורים, איסור אכילת ביכורים לזר כמו בתרומה, איסור לאכול חוץ לחומה, איסור אכילה קודם שנתקיים דינם והותרו באכילה דהיינו קודם הנחה או קריאה כל חד כדאית ליה אם הנחה מעכבת או קריאה מעכבת.

והנה האיסור אכילה לזר מבואר בגמ' מכות [דף י"ח ע"ב] בכורים מאימתי חייבין עליהן משיראו פני הבית, וכתב רש"י מיתה זר האוכלן, מבואר דאיסור זרות לחייב מיתה הוי רק בראיית פני הבית.

והאיסור אכילה חוץ לחומה מבואר בגמ' שם [דף י"ז ע"א] דילפינן לה ממעשר הקל דאסור לאכלו חוץ לחומה, והאיסור לאכול קודם הנחה או קריאה הוי מהלאו דלא תוכל לאכול בשעריך.

וברמב"ם פ"ג מבכורים ה"א וכבר ביארנו שהן קרויין תרומה, ולפיכך זר שאכל בכורים בכל מקום חייב מיתה בידי שמים, והוא שיאכל אותן מאחר שנכנסו לחומת ירושלים, [עיין במפרשים דלדעת הרמב"ם מאי דאמרינן דאינו חייב עד שיראה פני הבית הכונה ירושלים ואכמ"ל], מבואר ברמב"ם דהאיסור זרות מדין תרומה הוי רק לאחר שנכנס לירושלים, א"כ מבואר דהדין תרומה שיש בביכורים הוי רק לאחר שנכנס לירושלים, וא"כ לכא' לפי"ז גם החיוב חומש הוי רק לאחר שנכנס לירושלים.

והיינו דבשלמא האיסור לאכול חוץ לירושלים הוי רק לאחר שנכנס כמו במע"ש דכל האיסור לאכול חוץ לחומה הוי לאחר שנכנס לפנים, והיינו לאחר שנתקיים דינו ונכנס, וכן האיסור לאכול קודם שנתקיים דינו קריאה או הנחה הוי רק לאחר שנכנס ונעשה ראוי לקיום דינו, אבל האיסור זרות דהוי מדין תרומה מדוע שיהיה תלוי בכניסה לפנים, ומבואר דהדין תרומה הוי רק לאחר שנכנס לפנים דכל קדושת התרומה שבביכורים הוי רק לאחר שנכנס לפנים.

וצ"ע בגדר הביכורים בקריאת השם בשדה קודם שנכנסו לפנים, ויש לדון אם יש איסור לזר לאכול מחוץ לירושלים דהיינו לאחר ההפרשה בשדה קודם שראה פני הבית, דהרי האיסור דלא תוכל לאכול בשעריך דכהן מוזהר שלא לאכול קודם הנחה או קריאה גם הוי רק לאחר שנכנס לפנים כמבואר בגמ' וברמב"ם, ובדרך אמונה כתב דודאי אסור לזרים שהרי מבואר דחל קדושה במחובר, וכן מבואר דנעשה ראשית, אמנם במשנה ראשונה שם כתב באמת דהוי רק לאחר כניסה לירושלים.

והנה בפרק ב' משנה ד' תנן שהבכורים נקנין במחובר לקרקע, וכתב הרמב"ם בפי' המשנה דהכהן זוכה במחובר, והגר"ח שמולביץ דייק דמשמע דלא חל ביכורים במחובר אלא רק הממון כהן חל, וצ"ע בזה.

# בגדר חובת הביכורים אם הוי חובת גברא או חובת קרקע – פרק ב' משנה ג'

במשנה התרומה והמעשר אוסרין את הגורן וכו' משא"כ בבכורים.

בגמ' בב"ב איכא ילפותא למעט דביכורים אינם נוהגים בחו"ל, והק' בתוס' שם מדוע בעינן לקרא תיפו"ל דהוי חובת קרקע דאינה נוהגת אלא בא"י, ובתי' קמא כתבו דביכורים הוקשו לבשר וחלב וסק"ד למילף מבשר בחלב, ובשם הרשב"א כתבו וז"ל דלא חשיבי ביכורים מצוה התלויה בארץ, דלא דמי לתרומה ומעשר וחלה דהתם גוף הפירות מחוייבין בתרומה דטבל נינהו ואסורין באכילה ולכך חשובין הן תלוין בארץ, אבל ביכורים אין החיוב תלוי בפירות אלא באדם דאין נאסרין באכילה אע"פ שלא הפריש מהן ביכורים, ועוד מדלא חייב תרומה ומעשר עד שימרח בכרי מוכח שהחיוב תלוי בפירות לפי שלא הגיע עדיין זמן חיובן, אבל בכורים ודאי חובת הגוף נינהו כע"ז וכו' שאין החיוב תלוי בפירות אלא באדם ואפי' בעודו באילן מתחייב וכו', ואע"ג דאם אין לו אינו חייב לקנות מ"מ חובת הגוף נינהו כמו חובת ציצית דאע"ג דאם אין לו אינו חייב לקנות, מ"מ חשיב חובת הגוף.

מבואר בדעת הרשב"א דביכורים הוי חובת הגוף כמו ציצית, דכל הדין אדמתך לא הוי דחובת ביכורים הוי חוב באדמה, אלא הוי חובת גברא, והיינו משום דכיון דהפירות לא נאסרים ממילא מוכח דליכא דין בפירות אלא הוי דין בגבראויתכן

# חיוב קרבן - פרק ב' משנה ד'[[22]](#footnote-22)

במשנה וטעונים קרבן, ובר"ש נאמר כאן שמחה ונאמר להלן שמחה מה שמחה שנאמר להלן שלמים אף כאן שלמים.

והנה תנן במשנה שטעון לינה, ובירושלמי הק' הרי טעון לינה משום הקרבן, ותי' הדה דתימר בשאין עמהן קרבן, אבל אם יש עמהן קרבן בלא כך טעונים לינה מחמת הקרבן, ובביאור הגר"א כתב דהקריב את הקרבן יום קודם הבאת הביכורים, והק' בתורת זרעים איך מהני להקריב את הקרבן יום קודם הבאת הביכורים הרי עדיין לא נתחייב בקרבן, וכתב דכל הדין קרבן הוא דין שמחה כמו ביו"ט והדין הוא אכילת קרבן שלמים דזה דין שלמי שמחה אכילת שלמי שמחה וליכא דין הקרבה.

והדברים נפלאים דידוע הפלוגתא הגדולה בין מרן החזו"א לבין מרן הרב שך ונדפס באבי עזרי וכן נדפס שם מכתב החזו"א, אם הדין שלמי שמחה הוי דין הקרבה או דין אכילה, וא"כ מבואר בביאור הגר"א כאן דכל הדין הוא אכילה.

עוד יעויין בשו"ת הרשב"א [ח"א תשובה רצ"א] דהא דתנן פרק ג' משנה ג' דהשור הולך לפניהם היינו השור של שלמים, דכל הציבור ביחד מביאים שור לשלמים, והגרח"ק בבאור ההלכה הק' הרי כל אחד חייב להביא שלמים ואיך יוצאים כולם בשלמים אחד, ולכא' פשוט דתליא בהנ"ל דאם הוי דין אכילה סגי באחד לכולם העיקר שיהיה לכ"א כזית אכילה, ואם הוי דין הקרבה צריך לכל אחד ואחד, [אלא דהערוני דאולי מהני להביא קרבן בשותפות כמו בפסח וצ"ע בזה].

# ביכורים ממשקין[[23]](#footnote-23)

גמ' בערכין [דף י"א ע"א] א"ר מתנה מנין לביכורים שטעונים שירה וכו', איני וכו' מנין שאין אומרין שירה אלא על היין וכו', משכחת לה כדתני ר' יוסי פרי אתה מביא ואי אתה מביא משקין, הביא ענבים ודרכן מנין ת"ל תביא.

רש"י מפרש הביא ענבים לעזרה לביכורים ודרכן מנין שיצא ת"ל אשר תביא מאצרך מ"מ, מבואר ברש"י שכל הדין להביא פרי ולא להביא משקין היינו בהבאה לעזרה, אבל אם הביא פרי לעזרה ודרכן מהני.

וצ"ב הרי הנחה או קריאה מעכבת בהם ומהו הדין דסגי להביא פרי לעזרה.

והנה שיטת רש"י במכות דהאיסור זרות בביכורים הוי רק לאחר שנכנס לעזרה, מבואר דחל קדושת תרומה על ביכורים בכניסה לעזרה, הרי דיש איזה קיום דין בכניסה לעזרה, וכן הוא לשון המשנה לעיל דביכורים טעונים הבאת מקום, והיינו מלבד הדין קריאה והנחה, איכא דין הבאת מקום, ולכך שייך למילף דהדין פרי הוי דין בחלות קדושה של העזרה, אבל את ההנחה והקריאה והנתינה לכהן אפשר לקיים במשקין.

[וברבינו גרשום בערכין כתב דאם הביא פירות לירושלים ודרכן, מבואר דסגי בכניסה לירושלים ויתכן דסובר כדעת הרמב"ם דהאיסור זרות הוי בכניסה לירושלים ולכך סגי שיביא פרי בירושלם].

והנה במתני' תרומות [פי"א משנה ב'] תנן ואין מביאין בכורין משקין, אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים, ובר"ש שם משמע דזה כר' יוסי דהביא ענבים ודרכן, וצ"ע דבמשנה בתרומות לא כתוב חילוק בין קודם עזרה לאחרי העזרה אלא חילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות, ואילו בגמ' בערכין לא מוזכר חילוק בין הפירות אלא בין קודם העזרה לאחרי העזרה.

וי"ל דבכל משקין איכא ב' נידונים איכא דין דנאמר בתורה פרי ולזה גם זיתים וענבים שהמשקה שלהם לא הוי זיעה אלא חשיב משקה של הפרי מ"מ לא מתקיים בהם הדין פרי, ולכך בעינן לומר שהביא לעזרה פרי, אלא דמ"מ בשאר פירות דהוי זיעה בעלמא אפי' אם הביא פרי אם הפכם למשקה הוי זיעה בעלמא ולא מקיים בהם דין ביכורים, ולכך אם הביא פרי והפכם למשקה מהני רק בזיתים וענבים.

וכעי"ז כתב במשנה ראשונה בתרומות דכל מאי דמהני בזיתים וענבים היינו שהפריש כשהיה פרי ואח"כ דרך, וכתב דכן משמע בגמ' חולין, ואולי כונתו כש"כ דבלשון דר"י תניא הביא ענבים ודרכן והיינו שחל הביכורים כשהיה פרי ואח"כ דרך.

אמנם י"ל דהר"ש פליג וסובר דכונת הגמ' אינו לחלק בין קודם עזרה לאחרי עזרה אלא בין ענבים לשאר פירות, אלא דצ"ב הלשון הביא ענבים ודרכן, נימא דבענבים וזיתים מהני אפי' משקין.

ועיין ברע"ב דכתב דאין מביאין ביכורים משום דאיכא דין פרי, וביוצא מזיתים וענבים כתב דגמר ביכורים מתרומה, משמע דאין חילוק בין קודם עזרה לאחרי, אלא דרק זיתים וענבים מהני משום הדין דילפינן מתרומה וצ"ע בזה.

וברמב"ם [פ"ב מביכורים ה"ד] אין מביאין בכורים משקין חוץ מזיתים וענבים בלבד שנאמר פרי האדמה ולא משקה, ואם הביא משקה אין מקבלין ממנו.

והרמב"ם לא הזכיר חילוק בין קודם עזרה או קודם הפרשה לאחרי עשרה והפרשה, אלא חילוק בין זיתים וענבים לשאר פירות, וצ"ל בדעת הרמב"ם או שסובר דהוי פלוגתא והמשנה בתרומות סוברת דבזיתים וענבים מהני בכל גוונא, או דסובר דכונת ר' יוסי בגמ' דלא כרש"י ואין החילוק משום עזרה, אלא דהחילוק דבענבים וזיתים תמיד מביא, ובמהר"י קורקוס הביא גם את המשנה בתרומות וגם את הגמ' בחולין מבואר דלא פליגי אלא הרמב"ם מפרש דהוי דין בענבים ודלא כרש"י.

# שירה בביכורים[[24]](#footnote-24)

במשנה [פרק ב' משנה ד'] מבואר דביכורים טעונין שיר, ובפרק שלישי [משנה ד'] החליל מכה לפניהם עד שמגיעין להר הבית וכו', הגיע לעזרה ודברו הלוים בשיר ארוממך וכו'.

וצריך לבאר ולברר מהו השיר החייב בביכורים, דהרי מבואר במשנה דהיה שיר בירושלים דהחליל מכה לפניהם, והיה שיר דדברו הלוים בשיר ולא מוזכר היכן היה השיר.

בגמ' ערכין [דף י"א ע"א] מנין לבכורים דטעונים שירה, כתב רש"י שם שאומרים ארוממך ה' וכו' כדתנן במס' ביכורים מבואר דהא שהגיעו לעזרה ודברו הלוים בשיר זהו הדין שיר, ואפי' דעדיין לא נתקיים הקריאה וההנחה, מבואר דהכניסה לעזרה הוי קיום דין בביכורים, וכמש"נ דשיטת רש"י דהאיסור זרות חל בכניסה לעזרה הרי שחל קדושה על הביכורים בעזרה ויש קיום דין בכניסה לעזרה, ולכך שייך שיר בכניסה לעזרה.

ובתוס' שם בערכין הביאו פי' רש"י דשיר היינו החליל מכה והתוס' פליג, והיינו דהחליל מכה הוי בירושלים ולכא' שם ליכא קיום דין, ובתוס' כתבו ששיר המשנה על הביכורים אינו עיקר השיר כי אם לשמחה בעלמא.

ובשטמ"ק הביאו רא"ש דביכורים טעונים שיר היינו בזמן תנופה והגשה.

ונראה דרש"י והתוס' פליגי ביסוד דין שיר בביכורים, דהתוס' סבר דהדין שיר בביכורים הוי מדין הקרבן, דבביכורים איכא עבודות כקרבן תנופה והגשה וכל הדין שיר הוי מדין הקרבן, ולכך דחקו התוס' דכל השיר דתנן במתני' לא הוי הדין שיר, אלא הוי דין שמחה בעלמא, דהרי השיר במשנה הוא בירושלים ובעזרה ולא מוזכר בשעת העבודות, וא"כ הוי דין שיר אחר, והדין שיר בגמ' בערכין הוי דין שיר של קרבן והוא בשעת העבודות דתנופה והגשה, ודעת רש"י דהדין שיר בביכורים לא הוי דין שיר דקרבן אלא הוי דין מיוחד דביכורים טעונים שיר, וא"כ השיר דעזרה ודאי דהוי מדין שיר כדכתב רש"י בערכין, והרש"י המובא בתוס' דאפי' השיר בירושלים דהחליל מכה הוי מדין השיר ניחא דשיר דביכורים לא הוי מדין קרבן אלא הוי מדין ביכורים וכל מאי דתנן במתני' דשיר דביכורים הוי דין שיר דילפינן גמ' ערכין דיש דין שיר בביכורים.

# נתינת הכלי לכהן

בפרק א' משנה ח' הביא הר"ש דבנטמאו הביכורים הסלים ניתנים לכהנים דכתיב ולקח הכהן הטנא מידך.

והגר"ח הק' דברמב"ם כתב דאם יש לו רק פירות טמאים אינו מפריש ביכורים משום דהוי הפרשה לאיבוד, והק' הגר"ח הרי לא הוי לאיבוד דנותן את הכלי לכהן.

ומבואר בדברי הגר"ח דהדין נתינת הכלי לכהן הוי מדין הביכורים דהכלי הוי חלק מהביכורים, ולכך הק' הגר"ח דבכל פירות טמאים לא הוי הפרשה לאיבוד דאיכא נתינה בכלי.

אמנם נראה להיפך דאין דין מיוחד של נתינת הכלי אלא הכלי הוי טפל לפירות ולכך נותנים את הכלי ביחד עם הפירות, ולפי"ז ניחא דכשהפירות טמאים ואיכא דין איבוד על הפירות משום הכלי לא נפקע דהוי הפרשה לאיבוד דליכא דין נתינה בפנ"ע על הכלי, והוא רק טפל לנתינת הפירות, ואם בטמא חשיב לאיבוד לא מהני הכלי שיחשב הפרשה עם נתינה.

והנה מבואר בר"ש [פרק ג' משנה ח'] דרק בעניים הכלי ניתן לכהנים, אבל בעשירים הכלי לא ניתן לכהנים, ולכא' צ"ב מה החילוק בין עשירים לעניים.

ומשמע דהחילוק בסוגי הכלי, והיינו דכלי זהב אינו טפל לפירות ורק כלי פשוט נעשה טפל לפירות.

# בגדר ג' הלאוין[[25]](#footnote-25)

בביכורים איכא ג' לאוין, א' לאו לזר האוכלן דביכורים נאמר בהם תרומה ויש להם דיני תרומה, ב' לאו לאוכלן חוץ לחומה, ג' לאו לאוכלן קודם הנחה או קריאה למ"ד הנחה מעכבת ולמ"ד קריאה מעכבת.

שיטת הרמב"ם.

בלאו דזרות כתב הרמב"ם [פ"ג ה"א] דהאיסור הוא כשאוכלם לאחר שנכנסו לירושלים, וכן בלאו לאכול חוץ לירושלים כתב הרמב"ם שם בה"ג דהאיסור הוא לאחר שנכנסו לפנים מהחומה, וכן כתב שם דאם אכלן הכהן בירושלים קודם הנחה לוקה[[26]](#footnote-26), מבואר ברמב"ם דכל הג' לאוין עובר עליהן רק כשאכלם לאחר שנכנסו לירושלים.

ויסוד דברי הרמב"ם הוא הגמ' דביכורים מקצתן בפנים ומקצתן בחוץ, שבחוץ הרי הן כחולין לכל דבריהם, שבפנים הרי הן כהקדש לכל דבריהן, מבואר דביכורים בחוץ הם חולין, ולכך פי' הרמב"ם דכל הג' לאוין תלויים בכניסה לירושלים, אלא דצ"ב גדר השם ביכורים דחל בהפרשה אם כל הג' לאוין הוי רק לאחר שנכנסו לירושלים, אמנם יתפרש היטב לשון המשנה דביכורים טעונים הבאת מקום, דהיינו דלא הוי רק דין ומצוה להביאם לירושלים אלא כל קדושת הביכורים תלויים במקום, דכשהפריש והם מחוץ לירושלים לא חל קדושה ליאסר לזרים ורק כשהם בירושלים אסור לזרים.

בר"ש [פרק ב' משנה א'] כתב דהאיסור הוא לאחר שנכנסו לעזרה, וכ"ה גירסת הגמ' דידן במכות, וכן הוא בתוס' בכמות לפי הגירסאות שם עיי"ש, וא"כ מבואר בר"ש דקדושת תרומה של ביכורים חל בעזרה, ולפי"ז הא דאמרינן ביכורים טעונים הבאת מקום היינו עזרה דבזה חל עליהם שם תרומת ידך אלו הביכורים ונאסר לזרים.

והוסיף הר"ש ואפי' קודם קריאה ותנופה דלא מעכבי, מבואר בר"ש דאם הקריאה והתנופה מעכבים האיסור זרות היה רק לאחר הקריאה והתנופה.

ומעתה צ"ב הרי ההנחה מעכבת וא"כ האיסור זרות הוי רק לאחר ההנחה, וא"כ בע"כ דלדעת הר"ש חלוק האיסור זרות מהאיסור אכילה קודם הנחה, דאם כנים הדברים והאיסור זרות הוי רק לאחר הנחה דהרי נתבאר בדעת הר"ש דכל מאי דמעכב אין איסור זרות קודם לכן, והרי האיסור לכהן לאכול קודם שנתקיימו הדינים ודאי דהוי קודם הנחה, וא"כ חלוק גדר האיסור, ובסברא מאד מיסתבר, דדוקא האיסור זרות הוי רק לאחר שעשה את הדינים המעכבים, דסבירא ליה דקדושת הביכורים כתרומה שחל הקדושה הוי רק לאחר שנעשה הדינים, משא"כ האיסור לאכול קודם העבודות הוי כגדר האיסור לאכול קרבן קודם זריקה וכדו', דהאיסור הוא מה שאוכל קודם שנעשה דיניו ובודאי דהאיסור חל מהעזרה או מירושלים שנראה ליעשות בו הדינים ואכל ולא עשה לפני כן את הדינים שצריכים ליעשות בו.

וכן יש להוכיח בדעת התוס' במכות שכתבו דהסוגיא מיירי על האיסור זרות והאיסור לאכול בחוץ ולא הזכיר את האיסור לאוכל קודם הנחה, והיינו כנ"ל דזה הוי כבר מירושלים.

ונראה דהאיסור זרות תלוי בקדושת הביכרוים וזה הוי רק בכניסה לעזרה דאיכא דין הבאת מקום, משא"כ האיסור לאכול בחוץ הוי משהגיע לירושלים וכמו במע"ש דבירושלים חל עליהם דינם שצריך להיות בפנים וצ"ע.

והנה באו"ש כתב להוכיח כדעת הרמב"ם ודלא כדעת התוס' דהאיסורים חלים בירושלים ולא בכניסה לעזרה, דהרי שיטת ר"ע דהנחה לא מעכבת ומיד שנכנסו לעזרה מותרים, וא"כ האיסור לאכול קודם הוי קודם שנכנס לעזרה, ובהכרח כדעת הרמב"ם דהאיסור משנכנס לירושלים, ובאמת דהאו"ש כתב דמוכח דמאי דאמרינן פני הבית היינו ירושלים, אבל לפמש"נ לדעת הר"ש האיסורים חלוקים, ובאמת האיסור לאכול קודם הוי מהכניסה לירושלים, והאיסור זרות הוי רק מהכניסה לעזרה שאז נתקדש להיות כתרומה.

והנה במהר"י קורקוס הק' דלכא' מוכרח כדעת הרמב"ם דהאיסור בביכורים חוץ לחומה הוי מהכניסה לירושלים שהרי מקור האיסור הוא ממע"ש והתם האיסור הוי מהכניסה לירושלים.

ונראה די"ל דהדין דבעינן כניסה לירושלים ילפינן מקרא לפני ה' אלוקיך תאכלנו וכו' דכל מקום שקרינן ביה וכו' תאכלנו קרינן לא תוכל לאכול בשעריך, וי"ל דבעינן שיתקדש כדינו, ובמע"ש כל דינו להיות בירושלים משא"כ ביכורים דדין הקידוש שלהם תלוי בעזרה, אמנם נתבאר דבאיסור לאכול חוץ לחומה מודו הראשונים לרמב"ם דתליא בכניסה לירושלים.

# תוספת ביכורים ועיטורי ביכורים – פרק ג' משניות ט- י"א[[27]](#footnote-27)

במשנה ר"ש בן ננס אומר מעטרין את הביכורים חוץ מז' המינים, ר"ע אומר אין מעטרין את הבכורים אלא מז' המינים.

צ"ב מהו הדין עיטור הביכורים, ובפשטות הוא דין הידור מצוה, וצ"ב דידוע מהגרי"ז דהידור הוי רק כשמהדר את גוף המצוה ולא סתם הידור חיצוני וא"כ צ"ב מהו ההידור הכא.

ועוד דתנן במשנה י' ר"ש אומר ג' מדות בבכורים, הבכורים ותופסת ביכורים ועטור הביכורים, משמע דכל הג' הוי דין בביכורים, ואם הוי רק הידור חיצוני מדוע חשיב ג' מדות בביכורים.

וביותר דבמשנה מבואר דחלוק תוספת ביכורים מעיטור ביכורים לגבי אם צריך לעשר מדמאי ולא מוזכר מה הדין לגבי איסור זרים ואכילה בטומאה, ובמפרשי המשנה [עיין מלאכת שלמה ועוד] דייקו דהרמב"ם סתם וכלל את תוספת ביכורים ביחד עם עיטורי ביכורים, דלדעת הרמב"ם עיטורי ביכורים אסור לזרים ואסור לאכלו בטומאה.

מבואר מכל הני דעיטורי ביכורים לא הוי סתם פירות שמניחים אלא הפירות מצטרפים ומתחברים לביכורים, אלא דיש ב' דרגות איכא דרגה של תוספת ביכורים שמניח בתוך הכלי והוי הוספה על הביכורים ונהיה חלק מהביכורים ויש בו את כל דיני ביכורים, והא דחשיב תוספת ולא ביכורים גופא, הביאור עפ"י מש"נ לעיל דכשאבדו הביכורים והפריש אחרים השניים אין בהם דין קריאה ואין בהם חומש, וכתב הרמב"ם בפי' המשנה דאין להם דין ראשית משום דהם שניים, והיינו דאין להם דין תרומה [כמו שביאר בתורת זרעים], ולפי"ז ניחא דהכא נתחדש תוספת ביכורים דאפי' שכבר הפריש ביכורים וא"כ לכא' מה שמוסיף לא הוי ראשית ויהיה בו דין שניים, וע"ז תנן דג' מדות בביכורים דיש דין של תוספת ביכורים שמתוווסף על הביכורים ונעשה לחלק מהביכורים, ולא דמי לשניים דלא הוי תוספת על העיקר מאחר דהעיקר כבר לא קיים וכמש"נ שם, ולפי"ז אם העיקר יאבד וכדו' יביא את התוספת ויקרא וכן יהיה חייב עליו חומש שהרי הוא מוסף על הביכורים.

ואיכא עוד דרגה של עיטורי ביכורים דלא הוי בתוך הכלי וא"כ אינו חשיב תוספת ביכורים, [והוא עפ"י מה שמבואר דהדין כלי הוי מדין הביכורים, דמדינא דאורייתא צריך להביא כלי, וכל ההבאה לכהן והתנופה ושאר הדינים חייב כלי, וביותר דמבואר בירושלמי דכשמביא ז' מינים צריך ז' כלים, אלא דלא מעכב הרי דהוי דין לכתחילה בגוף הביכורים דצ"ל דלא מעכב], ומ"מ הוי תוספת על הביכורים וחל בהם דין ביכורים ולדעת הרמב"ם אסור לזרים ואסור לאכול בטומאה[[28]](#footnote-28).

ובגהש"ס הביא מהר"ן בחולין שדייק ממתני' דאע"פ שאין חיוב ביכורים רק בז' מינים, מ"מ אם רצה להביא משאר מינים מביא, ולפמש"נ מבואר כונתו דאם שאר מינים לא חל בהם ביכורים ואינו יכול להביאם לא הוי חשיב תוספת ביכורים או עיטור ביכורים, ומהשתא נראה דאפי' לדעת הראשונים דפליגי על הר"ן וא"א להביא משאר מינים היינו להביא בפנ"ע דלא חל בהם שום שם ודין ביכורים, אבל כשמביא ביכורים ומביא שאר פירות [לר"ש] בדין תוספת או עיטור חל בהם דין ושם ביכורים.

ומשה"ק רעק"א כונתו דאם יכול להביא משאר מינים מדוע לר"ע אינו מעטר משאר מינים, אלא דיש לדון האם לדעת הר"ן שמביא ביכורים משאר מינים יש בהם קריאה, ואם אין בהם קריאה א"כ י"ל דיש חשש שיקרא לחינם וכמו כל אלו שאין דינם בקריאה מבואר בגמ' בב"ב דאפי' אם ספק קריאה אסור לקרוא.

ברמב"ם [פ"ג הי"ח] כתב הפריש ביכוריו וחזר והוסיף עליהן או עטרן הרי התוספת כביכורים, משמע ברמב"ם דתוספת ביכורים ועיטור ביכורים הוי אותו דין ולא חילק ביניהם, וצ"ב דבמשנה תנן דאיכא ג' מדות בביכורים וחלוק תוספת ביכורים מעיטורי ביכורים, ויתכן דסובר הרמב"ם דכל מאי דתנן ג' מידות בביכורים הוי רק לר"ש דעיטור ביכורים הוי גם משאר מינים ולא מז' מינים א"כ הוי ג' מדרגות וחלוק תוספת ביכורים מעיטור ביכורים, אבל למאי דפסק הרמב"ם כר"ע דעיטור ביכורים הוי רק מז' מינים א"כ אין חילוק בין תוספת ביכורים לעיטור ביכורים.

# דיני קרבן בביכורים – פרק ג' משנה י"ב[[29]](#footnote-29)

במשנה וחכמים אומרים נותנים אותם לאנשי משמר והם מחלקין ביניהם כקדשי המקדש.

בירושלמי [פ"א ה"ב] איתא דנפק"מ בפלוגתא אם ביכורים הוי קרבן או לא הוי קרבן, א' דאשירה שביטלה אפשר לקחת ממנו למצוה [כגון לולב] ואסור לקחת ממנו למזבח כגון גיזירין למערכה, וכתב הירושלמי דלגבי ביכורים להביא מאשירה שביטלה, לר"י דהוי כקדשי הגבול מביאים ממנו ביכורים, ולרבנן דהוי כקדשי מקדש לא מביאים ממנו ביכורים.

בירושלמי תרומות [פ"א סוף ה"א] מבואר דאיכא נפק"מ אם הוי קרבן או תרומה אם קטן המופלא סמוך לאיש יכול להחיל ביכורים.

וברמב"ם [פ"ג ה"א] כתב הביכורים ניתנין לאנשי משמר והן מחלקים אותן ביניהן כקדשי מקדש, והיינו דפוסק כחכמים דהם כקדשי מקדש.

וברמב"ם [פ"ב הט"ז] כתב אשירה שבטלה אין מביאין ממנה ביכורים שהביכורים כקדשי מקדש הן, וברמב"ם [פ"ב הי"ט] כתב וכן יראה לי שהבכורים שנטמאו אינו מסיק בהן התנור כתרומה טמאה מפני שהן כקדשי מקדש, וכתב הכסף משנה דהא דכתב הרמב"ם יראה לי היינו דהטעם שאין מסיק בהן את התנור הוי משום דהם כקדשי מקדש.

מבואר מכל הנ"ל דשיטת הרמב"ם דביכורים הוי כקרבן ויש בו דיני קרבן, עוד מצינו בטו"א

דכתב דביכורים דין הבאתם והתנופה הוי רק ביום כמו קרבן דהוי רק ביום, וכתב להוכיח דיש בהם דיני קרבן מהא דאמרינן בגמ' מנחות דיש בביכורים פסול דמשקה ישראל.

והק' הגר"ח שמולביץ זצ"ל דהרי במתני' הכא איכא פלוגתא אם ביכורים הוי קרבן או כקדשי הגבול, וא"כ הדין משקה ישראל ויום יהיה תלוי בפלוגתת התנאים.

עוד יל"ע דבשיטמ"ק בערכין בשם הרא"ש כתבו דשיר דביכורים הוי בזמן התנופה דהוי כקרבן ותמוה דלכא' הוי פלוגתא דתנאים.

וברמב"ן עה"ת

וברש"י [ויקרא ב' י"ב] על הפסוק כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנו אשה לה', קרבן ראשית תקריבו אותם לה', וכתב רש"י מה יש לך להביא מן השאור ומן הדבש קרבן ראשית, שתי הלחם של עצרת וכו', ובכורים מן הדבש, מבואר דביכורים חשיב תקריבו כדכתיב בקרא קרבן ראשית תקריבו.

והגר"ח שמולביץ מביא מספר ראשית ביכורים [להגאון ר' בצלאל הכהן מולינא] דהעבודות דביכורים כמו תנופה והנחה ודאי דהוי עבודות מדין קרבן, ולכך בעי יום ולכך איכא בהם פסול משקה ישראל, אלא דפליגי התנאים בחפצא של הביכורים ובדין חלוקה שלהם אם הוי דין קרבן או הוי דין תרומה, ולכך תלי לה הירושלמי בהנך פלוגתא את דין הקדשת הביכורים אם הוי קרבן או תרומה, וכן אשירה שביטלה דהוי דין בקרבן ולא סגי במה שהעבודות הם עבודות של קרבן, וכן הדין שריפה תחת התנור דתליא אם ביכורים הוי קרבן בחפצא דאם הוי כתרומה אפי' דיש בהם עבודות דקרבן ליכא איסור לשרוף תחת תבשילו.

אלא דיל"ע דהרמב"ם [בפ"ג ה"א] כתב דהטעם שהם אסורים לזרים משום שהם קרויין תרומה, ולכא' תיפו"ל דהוי כקדשי מקדש.

והנה בגמ' מעילה [דף י"ג ע"א] אמרינן בגמ' דאיכא מעילה באילן מלא פירות, ורש"י כתב שם דמיירי בגפן דיש בו נסכים למזבח, אמנם ברבינו גרשום כתב

ותמוה

# הערות בדברי הרמב"ן על התורה[[30]](#footnote-30)

רמב"ן עה"ת פרשת כי תבא, שתקח מראשית כל הפרי אשר תביא אל הבית מארצך אשר ה' אלוקיך נותן לך, יצוה שיפריש הפרי בשדה ויקרא עליו שם, [ולא הזכיר הרמב"ן הפרשה וקריאת שם במחובר אלא בשדה], ויביאנו לביתו, [וצ"ב מהו הדין שיביאנו לביתו], וישים אותו בכלי ראוי להוליכו לבית הבחירה, [מבואר ברמב"ן דיש דין לשים אותו בכלי ראוי, וצ"ב מהו כלי ראוי ומהו כלי שאינו ראוי, ומבואר דהכל הוי בשביל להוליכו, ומבואר דההולכה הוי חלק מהדין הבאה והוי דין מיוחד בביכורים, ומבואר כדעת הרשב"ם דההבאה הוי חלק מדין הביכורים ולכך בעינן שיהיה גם כל ההבאה בחד גברא].

ולא נתן הכתוב שיעור בהם, אלא אפי' גרגיר אחד מכל המין ההוא פוטר כל השדה, כדין תרומה שחטה אחת פוטרת את הכרי, [מבואר ברמב"ן דהדין ביכורים הוי דין בשדה ואיכא בו דין שפרי אחד פוטר את כל השדה, כמו בתרומה שחיטה אחת פוטרת את כל הכרי, ואם הוי רק דין על הגברא דיש לו מצוה וחובה להביא ביכורים לא שייך הלשון והדין שפרי אחד פוטר את כל השדה].

עוד ברמב"ן על הפסוק והלכת אל המקום אשר יבחר וכו' כתב הרמב"ן כי פשוטו יזהיר שלא תקריב בכורים באחד משעריך משנבחר הבית, כי כמו שהזהיר בשחוטי חוץ בקרבנות כן יזהיר בבכורים, מבואר ברמב"ן דביכורים הוי הקרבה ואיכא בו אזהרה שלא להקריב ביכורים מחוץ לביהמ"ק, והוי כמו האיסור דשחוטי חוץ.

עוד ברמב"ן [בפסוק ג'] ונראה שהם ידרשו בזה, שאם הקריב ביכורים או עולה וקרבנות בכהן שהוא בחזקת כשר ולאחר זמן נמצא שהוא בן גרושה הקרבנות כשרין, משמע להדיא דביכורים הוי דין הקרבה ויש בו את הדין שאם הקריב כהן בחזקת כשר ונמצא פסול ההקרבה כשירה.

# בדין כלי בביכורים[[31]](#footnote-31)

בפסוק בפרשת כי תבא 'ושמת בטנא', מבואר דאיכא דין דאורייתא להניח את הפירות בכלי, וצ"ב גדר הדין.

וברמב"ן עה"ת שם כתב וז"ל יצוה שיפריש הפרי בשדה ויקרא עליו שם, ויביאנו לביתו, **וישים אותו בכלי ראוי להוליכו לבית הבחירה,** מבואר דהדין להניח בכלי היינו בכלי הראוי להוליכו לבית הבחירה, ומשמע דאיכא דין הולכה לבית הבחירה, ובעינן כלי הראוי להוליכו לבית הבחירה.

ומצינו מפורש דביכורים בעינן כלי, דתנן במתני' שלהי ביכורים דג' מדות בביכורים תוספת ביכורים ועיטורי ביכורים, ויש חילוק דינים בין תוספת ביכורים לעיטורי ביכורים, וכתב הר"ש דתוספת ביכורים הוא מה שמניח בתוך הכלי ביחד עם הביכורים, ועיטורי ביכורים הוא מה שמעטר את הביכורים מחוץ לכלי, הרי דביכורים הוי רק מה שמונח בתוך הכלי.

וביותר יעויין בר"ש שם בשם הירושלמי דאם מביא כמה מיני פירות צריך לכתחילה להביא לכל מין כלי בפנ"ע, הרי דאיכא דין הבאה בכלי, ולכתחילה כל פרי צריך כלי בפנ"ע.

ובר"ש [פרק א' משנה ח'] הביא הר"ש דבנטמאו הביכורים הסלים ניתנים לכהנים דכתיב ולקח הכהן הטנא מידך, מבואר דבפירות טמאים איכא דין נתינה על הכלי.

והנה מרן הגר"ח הק' דברמב"ם כתב דאם יש לו רק פירות טמאים אינו מפריש ביכורים משום דהוי הפרשה לאיבוד, והק' הגר"ח הרי לא הוי לאיבוד דנותן את הכלי לכהן, ומבואר בדברי הגר"ח דהדין נתינת הכלי לכהן הוי מדין הביכורים דהכלי הוי חלק מהביכורים, ולכך הק' הגר"ח דבכל פירות טמאים לא הוי הפרשה לאיבוד דאיכא נתינה בכלי, אמנם נראה להיפך דאין דין מיוחד של נתינת הכלי אלא הכלי הוי טפל לפירות ולכך נותנים את הכלי ביחד עם הפירות, ולפי"ז ניחא דכשהפירות טמאים ואיכא דין איבוד על הפירות משום הכלי לא נפקע דהוי הפרשה לאיבוד דליכא דין נתינה בפנ"ע על הכלי, והוא רק טפל לנתינת הפירות, ואם בטמא חשיב לאיבוד לא מהני הכלי שיחשב הפרשה עם נתינה.

עוד מצינו נתינת הכלי לכהן, בר"ש [פרק ג' משנה ח'] דבעניים הכלי ניתן לכהנים, אבל בעשירים הכלי לא ניתן לכהנים, ולכא' צ"ב מה החילוק בין עשירים לעניים, וכתב התוי"ט שם דבספרי איתא דהסלים ניתנים לכהן בשביל לזכות מתנה לכהן, וביאר התוי"ט שהעניים מביאין מעט ועם הסל יהיה נחשב מתנה, ומבואר דהסל יש בו דין ביכורים דאל"כ מאי מתנה לכהן הוה הרי הביכורים הוי מתנות כהונה והסל סתם הוי מתנה שלא קשורה ולא שייכת לביכורים, וכן מבואר שם במשנה ראשונה דע"י הסל איכא שיעור נתינה בביכורים הרי דהסל מיצטרף לנתינה של הביכורים.

ויל"ע דהדין תנופה והנחה אם מהני בפירות לחודייהו או בעינן דוקא ביחד עם כלי, ובפרק א' משנה ח' נטמאו הפירות נופץ ואינו קורא, ובתורת זרעים הביא בשם הגר"ח דנופץ היינו דמתקיים בהם הדין הנחה, וכ"כ במשנה ראשונה שם, ופי' כן דברי הראב"ד דמניחם שם עד שירקבו, והיינו דיש בהם דין הנחה, ואין בהם היתר לכהנים לכך מניחם שם עד שירקבו, ונופץ היינו שמניחם בלא הכלי, הרי דמתקיים הדין הנחה גם בלא הכלי.

# בדין הבאה בביכורים[[32]](#footnote-32)

ברמב"ן עה"ת [פרשת כי תבא] כתב וז"ל יצוה שיפריש הפרי בשדה ויקרא עליו שם, ויביאנו לביתו, וישים אותו בכלי ראוי להוליכו לבית הבחירה, וצ"ב הלשון שיביאנו לביתו, וכי יש דין להביא את הביכורים לבית, וכן מהו הלשון שישים אותו בכלי ראוי **להוליכו** לבית הבחירה, האם יש דין להוליך את הביכורים או העיקר הוא ההבאה לעזרה.

והנה מצינו [בפרק ג'] שהיו עושים עסק גדול בהולכת הביכורים לביהמ"ק ולא מצינו כן בהקרבת קרבן וכדו', ועוד דתנן [במשנה ג'] דכל בעלי אמניות שבירושלים עומדים לפניהם, וכתב הרע"ב ומטעם זה עומדים מפני נושאי המיטה שהמת בה ומפני נושאי התינוק לברית המילה, ובתוספת אנשי שם כתב ויש לדחות דשאני התם דבעידנא דאזלי הם עוסקים במצוה ממש דמקרא כתיב והלכת אל המקום וכו' עיי"ש, מבואר בדבריו דבביכורים איכא מצוה בהולכה מדינא דקרא דוהלכת אל המקום.

עוד מצינו דבגמ' בב"ב [דף פ"א ע"ב] א"ר יוסי ב"ר חנינא בצרן ושגרן ביד שליח ומת שליח בדרך מביא ואינו קורא דכתיב ולקחת והבאת עד שתהא לקיחה והבאה כאחד, מבואר דאיכא דין לקיחה והבאה באחד, ואם לא נעשה לקיחה והבאה באחד ליכא דין קריאה, וכתב הרשב"ם שם

ושיטת הרשב"ם דבעינן הבצירה והבאה כולה עד ירושלים באדם אחד, ובראשונים הק' על הרשב"ם דלקיחה לאו היינו בצירה אלא לקיחה מהבית, והבאה היינו הכניסה לעזרה, ומבואר בתוספתא כל הדרך כולה הרשות בידו ליתנו לעבדו או לקרובו עד שמגיע להר הבית וכו', מבואר שבדרך א"צ שהבעלים בעצמו יקח את הפירות.

וכשיטת הרשב"ם מבואר ברמב"ם שכתב [בפ"ג מבכורים הי"ב] המביא את הבכורים **יש לו רשות** ליתנם לעבדו וקרובו בכל הדרך עד שמגיע להר הבית, הגיע להר הבית נוטל הסל על כתיפו הוא בעצמו וכו', מבואר ברמב"ם שצריך לחדש ולומר שהמביא בכורים יש לו רשות ליתנם לעבדו וקרובו, וברמב"ם [פ"ד ה"ח] כתב הפריש בכוריו ושלחן ביד אחר ומת השליח בדרך, אע"פ שחזר הוא והביאן אינו קורא, שנאמר ולקחת והבאת עד שתהיה לקיחה והבאה כאחד, מבואר ברמב"ם שאם שליח לקח את הבכורים בדרך ומת אין הבעלים שהפריש יכול להביאם בעצמו משום דלא חשיב לקיחה והבאה כאחד, מבואר בדעת הרמב"ם כשיטת הרשב"ם דההולכה בדרך הוי הבאה ולכך אינם יכולים ליצטרף המפריש והמביא משום דלא הוי לקיחה והבאה כאחד, ומ"מ כתב הרמב"ם דהמביא ביכורים יש לו רשות לינתם לעבדו בכל הדרך עד שמגיע להר הבית, וכתב המהר"י קורקוס וז"ל דליתן לעבדו או לשלוחו מפני הטורח והוא עמהם ודאי דכולה הבאה באחד נקרא דאינהו מעשה בהמה בעלמא עבדי, אבל חשב לשולחן ביד אחר ומת או נמלך והביאם הוא הבאה בשנים נקרא, מבואר בדבריו דכשנותן לעבדו כיון שנותן להם משום הטורח והוא עמהם א"כ הם מוליכים בשבילו חשיב דהוא עושה את ההבאה והם רק מעשה בעלמא עבידי].

נמצא דשיטת הרשב"א דבכל הדרך איכא דין הבאה, ושיטת שאר הראשונים דרק הלקיחה מהבית וההבאה מהר הבית לכניסה לעזרה בעינן בבעלים, ומבואר דאיכא דין הולכה והבאה אלא דפליגי היכן הוא הלקיחה וההבאה, ובדעת הרשב"ם ודאי מבואר דכל הדרך הוי חלק מהדין הבאה.

ומכל זה מבואר דבביכורים איכא דין מיוחד של הבאה, ואיכא דין נתינת הסל על כתיפו דהוי חלק מהדין הבאה, ולדעת הרשב"ם בכל הדרך איכא דין הבאה אלא דהך הבאה מהני גם ע"י עבדו ושלוחו, ולדעת שאר הראשונים כל הדין הבאה הוא בלקיחה מהבית ובכניסה מהר הבית לעזרה.

וצ"ב מהו הדין המיוחד דלכל הראשונים צריך שאת ההבאה מהר הבית לעזרה יעשה הבעלים, ויתכן דלדעת רש"י במכות והר"ש במשניות האיסור זרות הוי רק לאחר שהביכורים נכנסים לעזרה, ומבואר דהקדושת תרומה דהוא האוסר בזרות הוי רק מהכניסה לעזרה, וכן החיוב אחריות מבואר דהוא עד הכניסה לעזרה, ואיכא מ"ד דקריאה והנחה לא מעכבת וכשהכניס לעזרה נתקיים כל דין הביכורים, וא"כ עיקר ההבאה הוא הכניסה לעזרה.

והנה תנן במתני' [פרק ג' משנה ד'] החליל מכה לפניהם עד שמגיעין להר הבית, וכו' הגיע לעזרה ודברו הלוים בשיר ארוממך ה' כי דלתני וכו', וברש"י בערכין דף י"א ע"א כתב דהא דביכורים טעונים שיר היינו השיר דהגיע לעזרה דברו הלוים בשיר, ובתוס' הביאו רש"י דגם החליל שמכה לפניהם קודם הר הבית הוי מדין השיר של הביכורים, ובדעת הרש"י המובא בתוס' ודאי מבואר דאיכא דין הולכה, דחזינן דעבדינן שיר מדין שיר של ביכורים בהבאה עוד קודם הר הבית, ולדעת רש"י השיר דביכורים הוי בכניסה לעזרה, וביותר דלכו"ע איכא דין שיר מיוחד של 'דברו הלוים בשיר' בכניסה לעזרה, והיינו כמש"נ דעיקר דין הביכורים הוי בכניסה לעזרה.

1. י"ב אייר [↑](#footnote-ref-1)
2. י"ד אייר [↑](#footnote-ref-2)
3. י"ד אייר [↑](#footnote-ref-3)
4. ט"ז אייר [↑](#footnote-ref-4)
5. כ"א אייר [↑](#footnote-ref-5)
6. התחלתי י"ד אייר והמשכתי ט"ז אייר [↑](#footnote-ref-6)
7. ט"ז אייר [↑](#footnote-ref-7)
8. י"ח אייר [↑](#footnote-ref-8)
9. י"ח אייר [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם על המשנה דאשה מביאה ביכורים כתב רעק"א בגליון המשנה דהא דלא חשיב מ"ע שהז"ג משום דהזמן לא הוי זמן בעצם המצוה, אלא דהמצוה תלויה בשעת שמחה והיינו בשעה שמביא את הפירות לבית, ולו יצוייר דהיה זמן שמחה בשאר ימות השנה גם היה את המצוה לכך לא חשיב מצוה דהזמן גרמא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. כ"ד אייר [↑](#footnote-ref-11)
12. כ"ו אייר [↑](#footnote-ref-12)
13. כ"ה אייר [↑](#footnote-ref-13)
14. כ"ז אייר [↑](#footnote-ref-14)
15. כ"ח אייר [↑](#footnote-ref-15)
16. כ"ח אייר [↑](#footnote-ref-16)
17. כ"ח אייר [↑](#footnote-ref-17)
18. יב סיון [↑](#footnote-ref-18)
19. ג' סיון [↑](#footnote-ref-19)
20. ד' סיון [↑](#footnote-ref-20)
21. ד' סיון [↑](#footnote-ref-21)
22. ד' סיון [↑](#footnote-ref-22)
23. ה' סיון קודם מתן תורה [↑](#footnote-ref-23)
24. מוצאי יו"ט דשבועות [↑](#footnote-ref-24)
25. מוצאי שבת לאחר יו"ט דשבועות ונשלם ביום א'. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולשון הרמב"ם וכן אם אכלן הכהן בירושלים קודם הנחה בעזרה לוקה מהתורה כמי שאכלן בחוץ, וצ"ב מנלן ומדוע הוצרך הרמב"ם לומר דגדר האיסור לאכול קודם הנחה הוי דומיא דאכילה בחוץ, ואולי דכונתו דלכך האיסור הוא רק לאחר שנכנסו לירושלים משום דבעינן קידוש פנים בשביל ליאסר כשמוציאים וצ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-26)
27. ט' סיון [↑](#footnote-ref-27)
28. אלא דיש לדון דמבואר במשנה דעטור בכורים חייב במעשרות, ולכא' אם חל בו שם תרומה מדוע שיתחייב במעשרות, ואם נימא דעיטור ביכורים יש לו שם וקדושת ביכורים ואין בו דין תרומה, והוי כמו ביכורים מההפרשה עד שמביאם לעזרה א"כ לכא' לא יהיה איסור אכילה לזרים, אלא דיהיה איסור מדין ממון כהן למבואר לעיל דמשעת ההפרשה הוי כבר ממון כהן. [↑](#footnote-ref-28)
29. י' סיון [↑](#footnote-ref-29)
30. י"א סיון [↑](#footnote-ref-30)
31. י"ב סיון [↑](#footnote-ref-31)
32. י"ב סיון [↑](#footnote-ref-32)