4. הונאת דברים וגניבת דעת
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

א סיון ע"א

**סימן ד'**

**בסוגיא דהונאת דברים וגניבת דעת**

**א]ביסוד האיסור דגניבת דעת**

**ב]הדוגמאות שמצאנו שיש בהם איסור גניבת דעת**

**ג]בביאור הגדרים דמטעה את עצמו ובנותן לא במטרה שיהיה כאן טעות ובנותן לא כדי שיחזיקו טובה כגון בתור הכרת הטוב**

**ד]בהיתר המבואר בגמ' שבאמת היה עושה בשבילו**

**ה]ביסוד ההיתר של אם בשביל כבודו מותר**

**ו]בדברי הרמב"ם שהמוכר צריך לגלות המומים ובשידוכים כה"ג**

**ז]האם יש גניבת דעת בהשתמשת במשכון דעכו"ם**

**ח]בגניבת דעת בעכו"ם במתנה**

**ט]בגדר האיסור דהונאת דברים**

**י]האם יש איסור הונאת דברים גם כשלא מתכוין לצערו**

**י"א]הערות**

**ביסוד האיסור דגניבת דעת**

א] מבואר בגמ' בחולין צ"ד. דאסור לגנוב דעת חברו ואפילו דעת עכו"ם ועיין ריטב"א שם שנקט שהוא איסור דאוריתא מצד לא תגנובו וביאר שבזה לא נתמעט עכו"ם וע"ש שביאר שגניבה זה כולל גניבת לב ומבואר שזה איסור מצד גניבה וכן הוא ביראים מצוה קכ"ד [וע"ש שביאר שאפילו שגזל עכו"ם מותר אבל גזל דעתו זה יותר גרוע מגניבת ממון] ובסמ"ג ל"ת קנ"ד אמנם עיין שערי תשובה ש"ג אות קפ"ד כשביאר את כת השקרנים ביאר שאחד מהם זה גונב דעת וכתב שלכן בעכו"ם אסור יותר מגזלו וכוונתו דכאן האיסור מצד הלכות שקר שכיון שעושה בצורה שיחשוב שנתן לו יותר ממה שנתן לו זה כמו ששיקר לו בפיו וכן משמע קצת בדברי הרמב"ם שהביא דבר זה בהלכות דעות וסיים שאדם צריך להיות דובר אמת בלבבו וכו' ומשמע שיסודו מצד איסור שקר אמנם הב"ח סימן רכ"ח כתב שזה רק איסור דרבנן וכן הוא בסמ"ק וכן נקט הגר"ז אלא שנקט שבמוכר דבר אם רמאות אפילו אם אין בזה הפסד ממון יש בזה איסור דאוריתא ובזה יש מקום לבאר שהרמב"ם כתב האיסור גניבת דעת אחד בהלכות דעות שזה מצד שקר ואחד בהלכות מכירה מצד הונאה וכן בספר חרדים כתבו בכלל האיסורים דרבנן ובכלל האיסורים דאוריתא ויתכן כנ"ל ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד ס' רפ"ט שמשמע שהאיסור מצד שקר וברמב"ם בפירוש המשניות בכלים פי"ב משמע שזה בכלל האיסור תועבת השם כל עושה עוול שכתוב במשקולות שכל דבר עוול לשני זה אסור ומקורו בספרי

**הדוגמאות שמצאנו שיש בהם איסור גניבת דעת**

ב]בעיקר האיסור דגניבת דעת מצאנו בגמ' כמה אופנים

א.המביא לעכו"ם ירך מחוטטת מגיד הנשה שבזה מרגיש שהביא לו ממה שראוי לו ולא אומר לו שזה נמצא טריפה דהינו שהעכו"ם חושב שהביא לו דבר ששוה הרבה והאמת שהביא לו קצת

ב. אם מביא לו נבילה ואומר לו שזה שחוטה ולהרבה ראשונים אפילו אם לא אומר לו אלא שחושב שזה שחוטה וכן משמעות הרא"ש שם

ג.אם מסרב בחברו שיבוא לאכול עמו כי יודע שהוא לא יסכים לאכול עמו ולא ירבה לו בתקרובת ויודע שלא יקח

ד.ולא יפתח לו חביות המכורות לחנוני אלא אם כן הודיעו

ה.ולא יאמר לו סוך שמן מפך ריקן כי יודע שהרי לא יקח

ו.עיין רש"י בגיטין ס"א. דאחד האמוראים היה אומר שלום לעכו"ם ומתכוין להקב"ה והקשו התוס' ובמאירי שזה גניבת דעת

ז.עיין תוס' בכורות ל"א. דאדם שמתנהג כחבר בפרהסיא ובצינעה אין מתנהג כך זה גניבת דעת וכן הוא ברמב"ם תשובה רע"ג ובפיה"מ סוטה פ"ג

ח. עיין מכות י"ב: שרוצח שרצו בני עירו לכבדו יאמר להם רוצח אני ובירושלמי סוף שביעית שאדם שבאים לכבדו כי יודע שני מסכתות יגיד להם שיודע רק מסכת אחת ועיין מהרי"ט חלק אורח חיים סימן ח' שזה מצד גניבת דעת אמנם בשערי תשובה הביאו בכלל איסור שקר אמנם זה לשיטתו כנ"ל שכל גניבת דעת זה מצד שקר

ט.עיין רש"י בב"ב ט. דאם נתנו צדקה לישראל וכוונת העכו"ם דוקא לישראל שאם יתן את זה לעני עכו"ם יש בזה משום גניבת דעת ולכאורא הכונה שכיון שמתחילה סמך עליו ולא עושה את מה שסמך עליו וכעין זה מבואר במהרי"ל הובא בט"ז יור"ד סימן ק"כ דאסור להשתמש במשכונות של עכו"ם

י.עיין שבועות ל"ט. שאםתובע את חברו כדי שיבע ויודע שתביעתו אינה אמת הוי גונב דעת הבריות הובא בשערי תשובה ש"ג אות מ"ה

י"א. עיין רמב"ם בספר המצוות ל"ת ל"ב שאחיזת עניים אסור מצד כישוף וגם מצד גניבת דעת

**בביאור הגדרים דמטעה את עצמו ובנותן לא במטרה שיהיה כאן טעות ובנותן לא כדי שיחזיקו טובה כגון בתור הכרת הטוב**

ג]והנה מבואר בגמ' חולין צ"ד: דהיו אמוראים שיצאו לדרכם ופגשו באחד האמוראים והוא חשב שיצאו לקראתו ואמר להם לא היה לכם לצאת לקראתי ואמרו לו שאמנם אם היו יודעים היו יוצאים לקראתו אבל הם לא ידעו ולא התכוונו לצאת לקראתו והגמ' מבארת שהטעם שאמרו כדי לא להטעותו וביאר רש"י שאם לא היו מגלים לו היה מחזיק להם טובה חינם ורבא אמר להם שהוא הטעה את עצמו ועיין רש"י שביאר אחרי שאנחנו לא אמרנו לו כלום ומבואר שיטת רש"י שכל האיסור אם אומר לו דבר לא נכון ועל ידי זה מטעה אותו [וכן הוא בלשן רבינו יונה בשערי תשובה ש"ג אות קפ"ד] והקשו תוס' הרי בגמ' בע"א לענין גניבת דעת וודאי לא מדובר שמשקר לכן ביארו שרק כאן שהיה צריך להבין שלא באו לקראתו ויש מהראשונים שהוסיפו שמהיכי תיתי שבאו לקראתו עכ"ד ומבואר שס"ל שאפילו שהוא מצידו לא עשה כלום אבל אם הטועה לא היה לו לחשוב על טעותו חשיב גניבת דעת ומוטל על השני לספר לו אמנם עיין בר"ן שכתב לענין פתיחת חביות שאם פותח לעצמו והשני חושב שזה בשבילו אין בזה איסור דהוא מטעה את עצמו וכן הוא ברא"ה שם וביאר היש"ש שרק מתי שבאמת מכוין שהשני יחשוב שעושה לו דבר שאין זה בשבילו אבל עד כמה שאין זה מטרתו כלל אלא שעושה לעצמו והשני חושב שזה בשבילו אין בזה איסור גניבת דעת דהינו שהטעות של השני לא מתיחסת אלי וע"ש שדייק כן גם מדעת הרמב"ם ופסק כן להלכה

והנה הבאינו לעיל מהירושלמי דאדם שמכבדים אותו כי יודע שני מסכתות ויודע רק אחד צריך להגיד להם והקשה המהרי"ט אור"ח סימן ח דברי הם הטעו את עצמם ותירץ שכיון שאומרים לו את זה בפניו ושותק שתיקתו מתפרשת כהודאה וכאילו אמר להם וצ"ב כוונתו למה באמוראים שיצאו לקראתו זה לא כך ואולי שם שמהיכי תיתי שיצאו לקראתו אין בשתיקה סבה להסכמה אלא חוסר התיחסות ויתכן עוד שכה"ג שעושה בשבילו דבר מחמת מה שטועה זה יותר חמור ויש בזה יותר אות הסכמה למה שאמרו עליו

והנה מבואר ברש"י שיסוד האיסור כיון שהשני מחזיק לו טובה חינם ועל דרך זה מבואר בתוס' בכרות שאדם שמתנהג כחבר בפרהסיא כדי שינהגו עמו כחבר שיש בזה איסור דגניבת דעת דהינו שיסוד האיסור מה שעושה פעולות כיד שינהגו עמו אחרת ממה שבאמת היה צריך לנהוג עמו אלא דדעת תוס' שגם אם אין זה כוונתו אסור ודעת הר"ן וכן הוא ברא"ה שם שרק אם כוונתו לצורך דבר זה אסור והנה כן הוא בלשון הר"מ בהלכות דעות שעושה כדי לפתות את חברו ועיין ט"ז סימן ק"כ בתוך הדברים שכתב שהאיסור כי הוא עושה כדי שחברו יחזיק לו טובה והנה צ"ב לדעת הר"ן למה בירך חתוכה אסור הרי עיקר כוונתו לתת לו מתנה רק שהעכו"ם חושב שזה מתנה גדולה ואינו כן וצ"ל שכשנותן כדי שהשני יכיר לו טובה כה"ג מה שמתפרש שזה שווה זה נחשב בכלל כוונתו ואין זה דומה לפתיחת חבית שזה משהו צדדי ולא בעצם שווי הדבר

והנה לכאורא לפ"ז באדם שמגיע לחתונה בעיר אחרת והסיבה שהגיע כי היה בן כה צריך להיות בעיר ולא היה לבעל השמחה לדעת שהיה לו סיבה אחרת להיות כאן לדעת תוס' צריך להגיד לו אמנם לדעת הר"ן הטירחא להגיע לחתונה זה כמו פתיחת החבית וכל שלא עושה פעולה להראות שבא בשבילו אין בזה איסור

אמנם בנותן מתנה למלמד דבנו ומטרתו שינהג בבנו יותר יפה וקנה דבר בזול וכדו' לכאורא כה"ג זה דומה לירך שכל שאין על דעת המלמד לחשוב שהשיג בזול יש בזה גניבת דעת [אמנם אופן זה לא מצוי דתמיד ידוע שיש מבצעים או שיתכן שקיבל דבר זה מתנה ממישהו]

והנה לפעמים נותנים מתנה לאדם בתור הכרת הטוב ואין שום מטרה שיכיר לו טובה וצ"ע האם יש בזה איסור גניבת דעת מה שחושב שיש כאן מתנה גדולה ואין זה כך וצ"ע דיתכן שרש"י נקט ההוה אבל ה"ה כל דבר שמעונין שחברו יחשוב שקיבל ממנו טובה ואינו כן

עוד יש לדון בנותן לחברו מתנה כדי לעזור לו מכספי צדקה ולא רוצה לומר לו שלא לביישו האם יש כאן איסור של גניבת דעת ולנ"ל אם אין לו מטרה שיחזיר לו טובה יהיה מותר אלא שיש לדון אם לאחר זמן בא להחזיר לו טובה מחמת זה ויודע שלא מגיע לו האם יצטרך לסרב לקבל

והנה עיין דמאי פ"ד שמי שמזמין את חברו אסור לתת לו תרומה או מעשר עני בלי שיודיע לו והראשונים טרחו לבאר את טעם האיסור ובשנות אליהו הקצר ביאר מצד גניבת דעת וכן משמע שם בירושלמי שהובא שם דיני גניבת דעת וצ"ב דעת שאר הראשונים שלא ביארו כך ויתכן כנ"ל שכאן אין לו מטרה כלל שיכיר לו טובה שכה"ג אין בזה איסור אמנם לכאורא כ זה לדעת הר"ן וכנ"ל

**בהיתר המבואר בגמ' שבאמת היה עושה בשבילו**

ד]עיין בגמ' צ"ד. שם דהגמ' שואלת על האיסור של פתיחת חבית המכורה לחנוני שרב יהודה פתח לעולא והגמ' מתרצת או שהוא הודיע לו או שאני עולא דחביב ליה לרב יהודא ובלאו הכי היה פותח לו ועיין תוס' בע"ב שהקשו א"כ למה היו צריכים לומר לו שלא יצאו לקראתו ותירצו ששם שבאמת לא היה פעולת יציאה אסור אבל כאן שפותח באמת בשבילו מותר ולפ"ז אם זה היה פתוח אסור לתת לו בצורה שיחשוב שפתח בשבילו וכן הוא בגר"ז וחלק על הסמ"ע והנה עדין צ"ע הרי הסיבה שהוא יכיר לו טובה כי חושב שהוציא בשבילו ממון רב והאמת שלא הוציא וא"כ אפילו שבאמת פתח אבל זה היה פתיחה ללא הפסד ממון וחושב שהיה בזה הפסד ממון וצ"ע

והנה הרמב"ם והרי"ף השמיטו היתר זה והב"י כתב כי זה פשוטו והלח"מ והדברי חמודות נקטו שהגמ' בע"ב זה סתירה לזה ופסקו להלכה שאין כזה היתר ולכאורא הוא מצד סברא הנ"ל

והנה לשון הגמ' שלא יסהרב שיקח ממנו ויודע שלא יקח ועיין סמ"ע שדייק שרק סירב אסור אבל פעם פעמיים מותר וביאר שבלי זה יהיה לו בזיון שזה נראה שזה אדם שפל שלא רוצה להזמינו ואנשים לא יודעים שמה שלא מזמין אותו כי יודע שלא ירצה לאכול אצלו ומשמע כוונתו דבאמת רוצה שיאכל אצלו רק שיודע שלא רוצה וצ"ע הרי כה"ג מבואר בגמ' שאין איסור של גניבת דעת ומשמע שס"ל שלענין הפצרה זה לא מועיל אמנם בגר"ז מבואר שגם לענין הפצרה זה מועיל

**ביסוד ההיתר של אם בשביל כבודו מותר**

ה]הגמ' אומרת לענין להציע לו פך אם אין בזה שמן שאם זה לכבודו מותר דהיינו שאם עושה לא כדי שיכיר לו טובה אלא כדי שאנשים אחרים יכבדו אותו מותר ועיין בסמ"ע שאם יש שם שמן רק שיודע שחברו לא ירצה אם לא מסהרב מותר דהוי בזיון ומשמע שאם אין שמן אסור ועיין גר"ז שתמה שכיון שכאן זה היתר בגלל כבודו ומבואר בגמ' שמותר גם אין שם שמן ומהיכי תיתי לומר שיש שני דרגות של מפני כבודו

והנה בטעם ההיתר ברש"י כתב כי גדול כבוד הבריות ומשמע שיש כאן באמת גניבת דעת אלא שזה הותר לצורך כבוד הבריות ולכאורא היה מקום לומר שכה"ג שאדם מעונים שיעשו לו כזו רמאות כדי להגדילו בעיני אחרים לא שייך כאן האיסור כלל ולכאורא זה דומה ללוקח מקח דמבואר בגמ' בכתובות שישבחנו בעיניו ולכאורא מצד שאדרבא ירדו חז"ל לדעת האדם שכך מעונין שיעשו לו לאחר שקנה את זה אמנם עדין יתכן שיש כאן גניבת דעת הבריות של מי שרואה שרוצה לכבדו ויתכן שלכן רש"י כתב שזה היתר מצד כבוד הבריות

**בדברי הרמב"ם שהמוכר צריך לגלות המומים ובשידוכים כה"ג**

ו]עיין רמב"ם פי"ח ממכירה שאדם שמוכר מקח צריך לגלות את המומים שיש שם דהינו שאפילו שאין הוא מטעה את חברו כלל אבל כיון שחברו אין לו לדעת את המום ויתכן שאם היה יודע לא היה קונה את הדבר לכן אם לא מגלה לו אפילו שזה לא מוריד משוי הדבר בכל אופן חייב לגלות לו ויתכן שזה מצד הונאה או שזה בכלל גניבת דעת כדמשמע קצת ברמב"ם שם הביא את זה ביחד אם האיסור של גניבת דעת אמנם עיין בתלמידי הרשב"א סוף פרק הזהב שכתב שמה שחידש הרמב"ם שגם בעכו"ם צריך לגלות לו במקם שלא עשה שום דבר מצידו שהעכו"ם לא ידע מהמום שזה חידוש

והנה עיין בסמ"ע שכתב שכוונת הרמב"ם גם במום שאין בו הונאה אמנם יש לדון האם זה גם בדבר שלא שייך לבטלו משום מקח טעות או רק בדבר ששיך לבטלו משום מקח טעות והנה עיין דברי חמודות שכתב שמקור דברי הרמב"ם מהא דאסור למכור לעכו"ם נבילה בתור שחוטה וע"ש ברא"ש שמדובר אפילו שלא אמר לו מפורש ובפשוטו בעכו"ם שזה מותר באכילה וודאי שאין בזה מקח טעות ובפרט לראשונים שכה"ג אסור אפילו במתנה אמנם עיין אגרות משה יור"ד ח"א סימן ל"א שהוכיח שזה רק בדבר שלא הוה ליה לאסוקי אדעתא שיש בו מום זה אבל אם היה לו לחשוב שאולי זה כך אין חיוב לומר לו דבר זה וע"ש שהוכיח שאפילו מותר לכסות על מום שגם לאחר הכיסוי יש מקום להסתפק בו מחמת עצמו

אמנם עיין בר"ן כתובות ק"א שכתב לבאר הא דיש תוספת כתובה בחייבי לאוין ואין בנמצאו עליה נדרים או מומין דבאלו הדרך להקפיד וא"כ היתה צריכה לומר לו משא"כ בחייבי לאוין יתכן שמעונין בה ולא איכפת לו מהאיסור ולכן לא היתה צריכה לומר לו ומשמע אפילו במקום שזה סיבה למקח טעות על עצם הקידושין אבל לענין ההתחיבות אין כאן רמאות מצידה שלא היתה צריכה לומר לו וצ"ע מה זה שונה ממכירה של נבילה בתור שחוטה וכנ"ל וצ"ע

והנה עיין קה"י ביבמות שדן באדם שיש לו ספקפצוע דכא שהפוסקים הכריעו להיתר מצד שעת הדחק שאם יגלהו יתכן שלא ירצו להתחתן עמו האם חייב להגיד והביא מהגמ' יבמות מ"ה. דהיה אדם שנולד מגוי הבא על בת ישראל והוא כשר אמנם אנשים לא רוצים להתחתן עמו ורב אמר לו שיגלה למקום שלא יודעין מזה הרי מבואר שהוא לא צריך לספר והיה מקום לדחות שהרי הוא כשר וכל מה שאיכפת לאנשים כי כולם יודעים מזה אבל אם יגלה רק לזו שתרצה להתחתן עמו לא יהיה איכפת לה אמנם עיין תוס' שם מ"ז. ופסחים ג. שהוכיחו מכאן שסתם אדם שמגיע יכול התחתן עמו ולא חוששים שהוא פסול או עכו"ם ומשמע שלא מגלה לה דאל"כ מה הראיה אולי צריך לברר רק שלא יפרסמו את זה עוד שמעתי לדון שאולי לאחר שיפגש כמה פגישות יגלה את זה וכה"ג האשה לא תמנע מזה אמנם וודאי סתימת הדברים שאינו מגלה כלל וצ"ע הרי מבואר ברמב"ם שאדם צריך לגלות את מומו

ועיין קה"י שם שכתב ליישב דרק במקום שאם המוכר היה מגלה המום ומוכן להחזיר המקח כה"ג יש חיוב לגלות אבל כאן אחרי שנישאו הרי גם אם היה יודע והצד השני היה מוכן לבטל המקח בכל אופן הוא לא היה מבטל כיון שיש חיבה ביניהם או כי קשין גירושין כה"ג אין איסור והסברא צ"ע כמו שכבר העיר האאמו"ר בספרו זרע חיים דהרי מתחילה וודאי היה מעדיף לבטל המקח ורק כיון שעכשיו נוצר מצב שקשין גירושין או שנהיה חיבה ביניהם לכן לא רוצה לבטל אבל וודאי שלא היה רוצה להגיע למצב זה ובפרט במקום שבאמת יקפיד לאחר שישמע ורק שאז לא יהיה לו ברירה

עוד כתב שם הקה"י שאיסור זה שלא מספר חסרונותיו זה רק דרבנן ויתכן שכה"ג התירו משום חשש ביטול פו"ר ושאר חסרונות וצ"ע דהרי באופן דבגמ' שם הרי יכל להתחתן אם בת מינו

ולכאורא היה מקום לחלק שיש סוג חיסרון שבאמת זה לא חיסרון אמיתי ורק עד כמה שאדם יודע מזה זה מפריע לו וכה"ג אפילו שאם היה יודע היה מקפיד אבל אין דין ליצור החיסרון ואפילו שיתכן שזה מפריע לו גם לא מצד ידיעתו אבל כה"ג שעל ידי שיגיד יהיה כאן מום יותר ממה שזה באמת לא צריך לספר ולפ"ז במום אמיתי כגון שיש איזה מחלה שהחיסרון הוא אמיתי שיפריע בחיים כה"ג אין לנו שום מקור מהגמ' שלא לספר ואפילו אם אין כאן מקח טעות וכמו שהאריך הקה"י אבל יש בזה משום הונאה

ועיין לאאמו"ר בספרו זרע חייס שהביא מת"ח שזה צורך הכלל להתיר דבר זה דאל"כ ישארו ללא שידוך ויתכן שהיום שיש הרבה אנשים אם מומים שיכולים להשתדך ביניהם לא שייך דבר זה וצ"ע בכל זה

**האם יש גניבת דעת בהשתמשת במשכון דעכו"ם**

ז]עיין בט"ז סימן ק"כ דהביא מהמהרי"ל דלא היה משתמש בפיקדונות של עכו"ם מצד גניבת דעת והט"ז חלק דכיון דהפקעת הלואתו מותר דהינו שלקחת את החפץ מותר כל שכן לקחת רק השימושים וכן הסכים שם הש"ך להתיר ולכאורא כל זה אם האיסור מצד גזל אבל אם האיסור מצד שקר אין זה שייך דהעכו"ם נותן בו אימון והוא משמתמש זה כמו שמשקר עליו ועיין לעיל שהבאינו דברש"י בב"ב ט. מבואר שצדקה שעכו"ם נתן למצוה רבה אסור לתת לעניי עכו"ם מצד גניבת דעת והנה לכאורא צ"ע כה"ג אפילו שהחפץ בידו אבל זה רק בתור פיקדון ולמה שלא יחשב גזל גמור ומבואר שבעכו"ם האיסור רק כעין ויגזול את החנית שזה מגיע מיד העכו"ם אליו בתור גזל

וע"ש בתוך דברי הט"ז שכתב שכל האיסור אם עושה כדי שהשני יכיר לו טובה אבל אם אין זה מטרתו כלל אין האיסור גניבת דעת ולכאורא זה על סברת הר"ן לעיל בהיאו דאטעי אנפשיה והנה זה מפורש שהלוקח מקח מהשוק צריך לשבחנו בעיניו דהינו שכל האיסור לא סתם שנותן לו הרגשה לא נכונה אלא שעושה דבר שהוא יחזיק לו טובה כלשון רש"י אלא שנתחדש כאן שצריך להיות שזה מטרתו

**בגניבת דעת בעכו"ם במתנה**

ח]בגמ' מבואר שהאיסור של גניבת דעת זה גם במתנה ועיין רא"ש שכתב לדון שבעכו"ם זה רק במכר ולא במתנה ולכן רק במעברא או במוכר לו נבילה בתור שחוטה אסור ולכאורא הכוונה שכשנותן עכשיו תמורה זה גרע מאשר שרק יחזיק לו טובה ואחרי זה יתן לו טובה וצ"ע ועיין ש"ך סימן קי"ז שפסק שמותר בעכו"ם במתנה וכן פסק בחכמ"א כלל ס"ט והנה לכאורא נידון הראשונים לומר לעכו"ם שלום זה כמו מתנה שיכיר לו טובה לאחרי זה ויתכן שזה היה ספק תוס' האם יש בזה גניבת דעת והמהרי"ל שאסר במשכון של עכו"ם מצד גניבת דעת משמע שנקט שגם שלא במכר אסור

והנה בגמ' בב"ק מבואר שטעות עכו"ם מותרת וצ"ע למה זה לא גנבת דעת ובלשון הרמב"ם מבואר שזה רק אם הוא הטעה את עצמו כגון שמוכר זהב ואומר שזה נחושת אבל אם הטעות מחמת הישראל אסור והנה בגמ' מבואר ששמואל הטעה עכו"ם והבליע בחשבון ומשמע שמותר להטעותו ממש וכן פסק הטור אמנם ההגהות מימוני כתב שהכוונה שהוסיף לו מטבע כדי שלא ישים לב שהביא לו זהב ולא נחושת ועיין מרדכי בב"ק שהקשה כן ותירץ שהאיסור של גניבת דעת אם הוא מטעה אותו כגון שאומר לו שזה שחוטה וכן הוא בהגהות מימוני וצ"ע לדעת תוס' שלא ס"ל כן אלא שכל שכוונתו לטעות שיש כאן אסור וכן לר"ן שהבאינו לעיל וצ"ע וצ"ל שרק במקום שהעכו"ם סומך על יושר הישראל יש בזה גניבת דעת ולא כשלא שם לב שטעה

**בגדר האיסור דהונאת דברים**

ט]מבואר בגמ' שיש לאו מיוחד של הונאת דברים והנה מבואר שאסור לשאול מחיר אם לא מתכונן לקנות ובפשוטו היה מקום לבאר שהכוונה כי אחרי זה מצטער שחשב להרויח ממון והוא לא הרויח אמנם הנה הרמב"ם בספר המצוות לאו רנ"א כתב שהאיסור שיאמר לו מאמרים שיאכיבהו ויכעיסוהו לא יוכל לעמוד בפניהם עכ"ל ומשמע שרק צער שאדם מרגיש מבויש אסור ולא סתם צער [אמנם יתכן שיש בזה ואהבת לרעך כמוך] אמנם עיין בראב"ד שביאר שהכוונה שאחרי זה הוא ירגיש מבויש שרואה שסתם התכוין לצחוק עליו וכן הוא בגר"ז ולפ"ז אם יש לו מטרה לברר ולא כדי לצחוק עליו אין איסור אמנם במקום שאם היה יודע שסתם מברר לא היה עונה לו יש בזה לכאורא גניבת דעת דמה לי אם עושה שיכיר לו טובה או שיעשה לו פעולה שלא היה רוצה לעשות לו

והנה הראוני דבב"ח בהלכות כיבוד אב ואם הקשה מה המיוחד באיסור ארור מקלה אביו ואמו הרי כל אדם אסור להונות או לבישו ותירץ שלומר לה שיש לה קמטים זה איסור מיוחד באמו ולכאורא הכוונה שדבר נכון אין בזה הונאה ורק דבר לא נכון יש בזה הונאה אמנם עיין במרדכי שהוכיח שמי שיצא מכלל עמיתך מותר להונתו מזה שהיה בעל תשובה לא יאמר לו ומשמע שאם הוא עדיו במרדו מותר וכן הגר"א הביא עוד כמה דוגמאות כנ"ל ומבואר שלא התירו כלל מצד שזה נכון וכן מסתברא וצ"ב כוונת הב"ח

**האם יש איסור הונאת דברים גם כשלא מתכוין לצערו**

י]יש לדון האם איסור הונאת דברים זה גם כשאין כוונתו כלל לצערו ועיין רש"י שכתב שלכן נאמר ויראת מאלקיך שזה תלוי בלב ומשמע שכל האיסור רק אם מתכוין לצער אמנם יתכן שמדובר על דבר שכל הצער של השני במה שהוא התכוין לצערו אבל יש דברים שזה צער בעצם אמנם הנה לענין הונאת ממון בטור מבואר שגם אם לא מתכוין להונתו עובר איסור בעצם אמנם בלשון הרמב"ן על התורה והחינוך מבואר שכל האיסור אם מתכוין להונתו ולכאורא ה"ה כאן וצ"ע והנה באומר לחברו זכר מי הוא נקי אבד לכאורא כוונתו להוכיחו ולא לצערו ואינו מוכרח

**הערות**

]עיין תוס' דנקטו שבמעשה אם שמואל אמר מפורש שזה שחוטה ואם גניבת דעת בעכו"ם מותר זה מותר וצ"ע למה אין בזה איסור שקר ועיין מהרש"ל שהקשה על רש"י בע"ב ששאירית ישראל לא יעשו עולה ומשמע שנקט שלשקר עכו"ם אין זה איסור גמור של שקר

]מבואר בגמ' שהלל גיר גוי על מנת שיהיה כה"ג וצ"ע למה אין זה גניבת דעת וכן במעשה דר"ע שלקח כסף מר"ט לעסק טוב ולקח לצדקה ובהכרח שכל שיודע שבסופו של דבר הוא יהיה מרוצה מזה מותר וצ"ע במקום שזה טובת השני האם כה"ג מותר

]עיין גמ' שבת קכ"ט. שמי שצריך יין לאחר הקזת דם שיקח זוז גרוע וילך לחנות ויטעם וכך יעשה בעשר חנויות וצ"ע להמ זה לא גזל ולכל הפחות גניבת דעת