פרק א - הרב אלחנן בלוך
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

**פרק סוכה שהיא גבוהה**

**דף ב ע"א**

**סכך בגובה כ'**

**א) סוכה שהיא** גבוה למעלה מעשרים אמה. כתב הר"ן ואסיקנא בריש עירובין (ג.) דחלל סוכה תנן כלומר דלא מיפסלא סוכה אא"כ חללה למעלה מעשרים אמה. ולישנא דמתניתין הכי דייק דקתני סוכה שהוא הסכך שהיא גבוהה 'למעלה' מעשרים כלומר שהוא למעלה מעשרים אמה מחללה, דאי לא, הוה ליה למתני סוכה שהיא גבוהה מעשרים. [וכ"ה בריטב"א.][[1]](#footnote-1)

**והנה בעירובין** שם איכא למ"ד דסוכה שמקצתה בתוך כ' ומקצתה למעלה מכ' פסולה ולהך מ"ד תקשי הא דתנן 'למעלה'. ועי' בהגו"צ שהובאה גירסא אחרת דל"ג 'למעלה'. גם מדברי הר"ן משמע דאף לגירסא דידן אין זה הוכחה גמורה אלא דיוק לשון. ועי' בישועות יעקב (תרלד א) מה שפלפל בזה.

**ובשפ"א יצא** לדון בדבר החדש דאם דפנות הסוכה למטה מכ' אלא דחקק ובצירוף החקק הוי למעלה מכ' כשירה. [וזהו דתנן 'למעלה' ולא למטה] ובטעם ההכשר כתב דלטעם דהוי כצל דפנות כאן הוי כעשתרות קרנים דכשר.[[2]](#footnote-2) ובפרט למ"ד גדוד ומחיצה אין מצטרפין [לשיטת רש"י גיטין טו: דגם בבור וחוליתו איכא להך דינא] ולטעם קבע ג"כ י"ל דכשר דהסוכה היינו דפנותיה הן עראי[[3]](#footnote-3) ולטעם למען ידעו ניכר הוא בירידתו לסוכה עכ"ד. והם מחודשים טובא וקשה לקבלן. ושו"ר במאירי מביא שיטה שמכשירה בזה ודחאה.

**טעמו של ר' יהודה**

**ב) רש"י ד"ה** ורבי יהודה מכשיר. בגמ' מפרש פלוגתייהו. והקשה הפנ"י הא בגמ' לא מפרש טעמיה דר' יהודה. ובמהר"ם הגיה בלשון רש"י "בגמ' מפרש פלוגתייהו במאי" ולפ"ז קאי רש"י אהא דאמרינן בגמ' בע"ב מחלוקת בשאין דפנות מגיעות לסכך. [אכן עי' בריטב"א שכתב: ורבי יהודה מכשיר. בגמרא מפרש טעמא. ע"כ. ומפורש כגי' הישנה שברש"י. ועי' אות ט בשם הריטב"א דטעמו של ר' יהודה (לר' זירא) משום דאם ישפילו יהא ראוי לצל. וצ"ת לפי הסבר הפנ"י שבסמוך. וי"ל.]

**אמנם הפנ"י** כתב דכיון דאמרינן בגמ' כמה שיטות בטעמייהו דרבנן ואמרינן למה כל שיטה לא סברה כחברתה א"כ בזה מתפרש טעמו של ר' יהודה דמהני טעמי הוא חולק על כולם ואינו מצריך שיהא פחות מכ' אמות.

**אמנם יעו"ש** בפנ"י במה שפלפל בסוגיא דעירובין ג. והוציא משם דלמ"ד משום דבעינן הכירא ולמעלה מכ' אין אדם יודע שדר בצל סוכה, הא דפליג ר' יהודה לאו משום שהוא אינו מצריך ידיעה זו אלא משום דס"ל דגם למעלה מכ' אמה אדם יודע שדר בצל סוכה ע"ש, וסברא זו אינה מפורשת בגמ'.

**וכתב הפנ"י** דלפ"ז צ"ל כונת רש"י דמפרש בגמ' היינו לרבא (דהלכתא כוותיה) דאמר דטעם הפסול משום דבעינן דירת עראי הוא, והרי אמרינן בכמה דוכתי דר' יהודה ס"ל דירת קבע בעינן (עי' להלן ז: גבי גבוהה מכ', ולהלן כא:). ויבואר עוד לקמן בס"ד.

**פסול חמתה מרובה מצילתה**

**ג) רש"י ד"ה** ושחמתה מרובה מצילתה. המועט בטל ברוב והרי הוא כמי שאינו ועל שם הסכך קרויה סוכה. כתב הר"ן: ולא רצה (רש"י) לומר שהסכך המועט יהא בטל לגמרי ברוב המגולה ויהא כאילו אין שם סכך כלל, וכמו שראיתי מי שכתב כן.[[4]](#footnote-4) דהא אמרינן לקמן בפרק הישן (כב:) דמתניתין בחמתה דלמטה קאמר אבל (אם) למעלה המסוכך והמגולה כהדדי נינהו, כזוזא מלעיל כאיסתרא מלתחת. וכיון דכי הדדי נינהו אין כאן מועט שיבטל לגבי המרובה. אלא מצילתה דלמטה קאמר שהיא בטלה לגבי חמתה שהיא מרובה הימנה, דאע"ג דר' יהודה לא בעי שיהא הסכך מיצל תחתיו[[5]](#footnote-5) כיון שהוא מכשירו למעלה מכ' אמה כדמוכחא בגמ', וסיפא דברי הכל היא, אפ"ה בעי מיהא שיהא מיצל,[[6]](#footnote-6) וכל שחמתה מרובה מצילתה אין כאן צל. כן נ"ל פירוש לפירושו של רש"י ז"ל.

**והנה במה** שכתב רש"י דבטל המיעוט ברוב עי' עמק ברכה (סוכה א) שהקשה למה בעינן לסברא דבטול ברוב תיפוק ליה דאף אי לא בטל הרי אין כאן שעור ז' על ז' שיש בהם צל שבמקום שיש חמתה מרובה אין זה צל. ותירץ ע"פ מאי דמבואר בתוס' להלן ע"ב וז"ל ותימה וכי נכשיר ברחבה משהו יתר מד' אמות אם היתה גבוהה מעשרים אפילו טובא הא ודאי אין כאן צל סוכה. וכו' אי נמי קים להו לרבנן דאפילו בגובה אלף אי אפשר שלא יהא כאן צל סכך פורתא אם היתה רחבה יותר מד' אמות. ע"כ. ומבואר מזה דאם יש מעט צל בסוכה מקרי סוכה אף שאין צל בכל חלקי הסוכה. ולכן הוצרך רש"י לומר דהוא בטל ברוב. [משא"כ בלמעלה מכ' דיש רוב צל רק דרוב מתוך הצל הוא 'צל פסול' שנוצר מהדפנות לא אמרינן דצל יבטל צל ולכן כשרה. אך עי' באות ח ביאור אחר מהגליון מהרש"א.]

**אכן הריטב"א** כתב: י״ל דנהי דלא בעי רבי יהודה שיהא הסכך עושה צל כמות שהוא עכשיו, מ״מ בעי שיהא ראוי לעשות צל, דבלא״ה לא מיקרי סכך כלל כיון דקליש כולי האי דלא חזי למעבד צל וזה נכון. ע"כ. ומבואר בריטב"א דהגדר הוא שאם אינו ראוי להצל לא מקרי סכך וא"כ אין צורך לדין בטול ברוב.

**ולברר כל** זה צריך ללמוד הסוגיא דדף כב: ועוד סוגיא בדף טו. בדין פרוץ כעומד בסכך ובס"ד נלמד זאת במקומו.

**'ביטול ברוב' או 'רובו ככולו'**

**ד) בעיקר דברי** רש"י בהא דחמתה מרובה מצילתה לפי שהמיעוט בטל עי' שפ"א שהקשה הרי לא שייך ביטול כשהמיעוט ניכר בפני עצמו.[[7]](#footnote-7) ותירץ ע"פ הר"ן שהביטול הוא בצל וכיון דאין בו ממש בטל אף שהוא ניכר.[[8]](#footnote-8)

**ובקה"י (סי'** א' אות ב) כתב ליישב דכאן אין הכוונה לדין "ביטול ברוב" דילפינן ליה מאחרי רבים להטות ובעינן שלא יהא המיעוט ניכר דומיא דסנהדרין דאין הדין מבורר.[[9]](#footnote-9) אלא הכא כוונת רש"י לדין "רובו ככולו" כמו בשחיטת סימנים ועומד מרובה וזה נלמד מקרא אחרינא בנזיר מב.[[10]](#footnote-10) ולא בעינן בזה שלא יהא המיעוט ניכר.

**והגדר בזה** הוא דכשדנין על דבר אחד מה הוא אזלינן בתר רובו וזהו דין רובו ככולו כגון בסימנים דדיינינן אם שחוטים או לא אזלינן בתר רוב הסימן ואמרינן שחוט הוא. אבל בדברים נפרדים לא שייך כלל רובו ככולו דמה ענין זה לזה כיון שהם דברים נפרדים אלא דמ"מ שייך בזה בטול ברוב וזה דוקא באין המיעוט ניכר.

**ולפ"ז בסוכה** י"ל דדנים על כל בנין הסוכה אם יש לו סכוך או לא וזה שייך לדין רובו ככולו ואף דרש"י כתב בלשונו שהמיעוט בטל ברוב הכונה דמדין רובו ככולו נחשב המיעוט כמי שאינו.

**אבל בהא** דדף ט: דבעינן להכשר הסוכה בחלקים שמסוככים מחמת הסכך פסול א"א לדון מדין רובו ככולו כיון דללא הסכך הפסול אין רוב סוכה מסוכך ולכן בעינן לדין בטול ברוב להפוך את הפסול לכשר ולזה בעינן שחבטן.

**עוד כתב** הקה"י כלל אחר בחילוק בין ביטול ברוב לרובו ככולו דרובו ככולו לא שייך אלא כשהמיעוט משונה במציאות מהרוב כגון בחמה וצל אבל בסכך כשר ופסול דהחילוק ביניהם הוא רק בדין שהרי שניהם סכך רק זה כשר וזה פסול לא שייך רובו כולו כיון דהכל נחשב כולו ואין כאן מצד המציאות 'רובו' השונה ממעוטו ובזה שייך רק דין ביטול ברוב.

**מהלך נוסף** כתב בזכרון שמואל (סי' כט) דהכא מדין בטול ברוב הוא. ומה שקשה הרי המיעוט ניכר, י"ל דהטעם דאין בטול ברוב בניכר הוא משום דאין סתירה בין הרוב למיעוט וכל אחד נידון לעצמו, אבל כאן שיש סתירה בין הרוב למיעוט ביחס לדין הסוכה אזלינן בתר רובא מדין בטול ברוב. [וכתב דלפ"ז אפשר לומר דזה הגדר בכל רובו ככולו שהוא בטול ברוב מה"ט דהוי סתירה בשם הדבר ובכה"ג בטל אף הניכר.]

**פסול תעשה ולא מן העשוי בממעט מכ'**

**ה) ואיבעית אימא** בדאורייתא נמי תני תקנתא. כתב בתשובת מהר"ם ב"ב ח"ד (פראג) סי' קפב: סוכה תחת הגג אומרים העולם שאסור לעשות קודם שיסירו הגג משום תעשה ולא מן העשוי. וה"ר אלחנן פי' דוקא גבי סוכה ישנה שייך לומר תולמ"ה, אבל כה"ג לא. וראיה מהא דאמר סוכה שהיא גבוה למעלה מעשרים אמה ימעט[[11]](#footnote-11) דהיינו כה"ג לא אמרינן לסלק הסוכה והסכך קודם שיסיר הגג מעליה.

**ו) תוד"ה דאורייתא.** עי' רבנו פרץ וריטב"א.

**מדוע גם באמצע היום אין יושב בצל סכך**

**ז) למעלה מעשרים** אמה אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות. הקשה הריטב"א הרי בבוקר ובערב בין כך אין הסכך מועיל דהשמש מן הצד אלא רק באמצע היום וא"כ אז אין צל דפנות.[[12]](#footnote-12) ותירץ דהני מילי בתקופת תמוז אבל בתשרי גם בחצות היום השמש מן הצד ואינה עושה צל.[[13]](#footnote-13)

**עוד תירץ** הריטב"א: מיהו בר מן כל דין אפילו תימא‎ דבחצי היום ליכא צל דפנות אפי׳‎ הכי אמרינן‎ דכל שלמעלה מעשרים כי איכא‎ צל כגון בשחרית וערבית מחמת דפנות הוא וכי הוי חצי היום דליכא צל דפנות ליכא נמי צל סכך[[14]](#footnote-14) והיינו דאמרינן‎ דל דפנות ליכא צל. ע"כ.

**ועי' אות** ח בשם הרש"ש תירוץ נוסף.

**כיצד יש צל במעט פחות מכ' אמה**

**ח) והר"ן הקשה** למה בפחות מכ' אמה כשרה והרי המציאות שגם בזה אין צל סכך וא"א להכחיש את המוחש. ותירץ דמ"מ עד כ' אמה ממעט הסכך את החום של החמה אבל ביותר מכ' אמה אינו ממעט. [ופשוט דעד כ' אמה דממעט הוא רק בצירוף המחיצות ואפ"ה מקרי צל סכך. ועי' אות ט.]

**ובמהרש"א בע"ב** על תוס' ד"ה יש, כתב דלתירוצם הראשון באמת גם בפחות מכ' אמה אזלינן לפי גודל הסוכה ובעינן שהדפנות יהיו בגובה יחסי עד כ' גובה לד"א רוחב. ואם למשל הסוכה ב' אמות על ב' אמות אסור שתהא גבוהה יותר מי' אמות. והיינו דהגובה יכול להיות עד פי חמש מהרוחב. [ולפי התירוץ השני של התוס' לכאורה צ"ל כדברי הר"ן. ועי' בגליון מהרש"א שכתב גבי סברת התוס' שם בתירוץ השני וז"ל קים להו לרבנן דאפילו בגובה אלף אי אפשר שלא יהא כאן צל סכך פורתא אם היתה רחבה יותר מד' אמות. ע"כ. וזה כסברת הר"ן שמגן מהחום ודוק.]

**ועי' ברש"ש** שכתב לבאר הא דלמעלה מכ' אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות דהיינו דלא מהני צל סוכה לבד (עיין בר"ן) אלא בצירוף הדפנות. [נראה הכוונה דתמיד מועיל צל הסכך נגד קרני החמה (באמצע היום כקושית הריטב"א אות ז) אלא דאם הסכך גבוה אינו מגין **מהחום** (כסברת הר"ן) אלא בצירוף המחיצות ובעינן שהסכך לחוד יצל ויצנן המקום.]

**עשתרות קרנים**

**ט) דל עשתרות קרנים.** עי' ריטב"א שביאר דבעינן רק שהסכך מצד עצמו יהא ראוי לעשות צל אבל אין צריך שיעשה בפועל צל. [ועי' בפירוש הריב"ן שהוסיף דעשתרות קרנים הוי כיום המעונן.]

**ובדעת ר'** יהודה כתב הריטב"א דסגי במה שאם ישפילו יהא ראוי לצל. [ועי' מש"כ באות ב.]

**ובהא דלמעלה** מכ' פסולה כתב רש"י: דל דפנות ליכא צל סוכה שחמה באה מתחתיה נמצא שמה בטל. ולשון הריטב"א דבלמעלה מכ' "דכי מסלקת דפנות‎ מהכא‎ ליכא צל סכך שאין הסכך ראוי ליעשות צל" [וכעי"ז ברא"ה] וכ"כ רבנו יהונתן "אם יעלו המחיצות יכה החמה את ראשו". ומבואר דבעינן שהסכך לבדו יהא ראוי לעשות צל בלא הדפנות. וכן מבואר בפנ"י ע"ש שהקשה דאם אין דפנות מגיעות לסכך אין צל דפנות ולמה פסול. [ותירץ דכוין דסתם סוכה הדפנות מגיעות לסכך ואז אין צל סכך והתורה יהיב שעורא בסתם סוכה לכן תמיד בעינן פחות מכ'.]

**והנה לכאורה** דברי הראשונים דלא כר"ן אות ח שגם צל בצירוף הדפנות מועיל. ולדעת הר"ן לכאורה יש לפרש בפשיטות שעיקר הכוונה שהסכך אינו מוסיף מאומה. [אך לישנא דגמ' דחוק לפ"ז דהול"ל דל סכך מהכא איכא צל.]

**והרש"ש כתב** דיל"פ דלא מהני צל סכך לחוד כיון דממ"נ אם יש דפנות אין הסכך מיצל אלא הדפנות. ואם נדון בלא דפנות הרי הסוכה פסולה. [אמנם יל"ע דהרי סגי במחיצות י' טפחים. ובערול"נ כתב בזה דאז מהני מדין גוד אסיק ודנים כאילו יש מחיצות.]

**דף ב ע"א**

**אם לרבה הפסול משום "קבע" או משום "שעורא"**

**י) אלא מעתה** עשה מחיצות של ברזל וכו' אמר ליה וכו' כי עביד ליה קבע נמי נפיק. ופרש"י עד עשרים אמה דאדם עושה כו'. שפיר דמי דודאי יש בכלל קבע עראי והרי עשה כתורה ועל כרחך לא הקפידה תורה על העראי אלא לשם שיעור לתת לך שיעור בגובהה שתהא יכולה לעמוד על ידי יתידות עראי. עכ"ל. והנה מבואר ברש"י דלא יתכן דדירת קבע תהיה פסולה "דודאי יש בכלל קבע עראי" [כעין בכלל מאתיים מנה] וכל ההלכה לא נאמרה כדי שיהא עראי אלא לשיעורא.

**והנה בהא** דאמרו "עד עשרים אמה אדם עושה דירתו דירת עראי" עי' בריטב"א דמשמע מלשון הגמ' דיש אפשרות שיעשה למעלה מכ' בעראי,[[15]](#footnote-15) אלא שאין דרך בני אדם לעשות כן והעושה אותו בטלה דעתו אצל כל האדם.[[16]](#footnote-16) [והוכיח כן מנוסחי עתיקי דגרסינן "למעלה מכ׳‎ אמה דאין אדם עושה דירתו דירת עראי כי עביד ליה דירת עראי לאו כלום הוא" דאלמא האי גברא דירת עראי עביד לה אפי׳‎ למעלה מכ'.] ובשם התוס' כתב דכל שעושה אותו למעלה מכ' מקרי קבע "שהגובה‎ עושה אותה‎ קבע" ולא גרסו כהנ"ל ע"ש. וכתב הריטב"א דליתא.

**ויסוד המחלוקת** ביניהם הוא דלתוס' הפסול הוא משום "קבע" ולרש"י והריטב"א הוא רק דין שעור ולא משום קבע ויבואר עוד באות יא.

**בהנ"ל, פלוגתת הראשונים לשיטתם**

**יא) א״ל אביי** אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסכך על גבן[[17]](#footnote-17) הכי נמי דלא הויא סוכה א״ל הכי קאמינא לך עד עשרים אמה דאדם עושה דירתו דירת עראי כי עביד ליה דירת קבע נפיק למעלה מעשרים כו'. הריטב"א הביא בביאור הדברים ב' ביאורים ונעתיק דבריו ונבאר בהערות. וז"ל: פירשו בתוס׳‎ דאביי סבר דאם איתא‎ דקרא אתא לאשמעינן דבעינן סוכה דירת עראי הוה לן למימר דתהוי ממש סוכת עראי, ונפסיל אותה כשהיא בנין חזק, ואמאי מכשרינן‎ לה כשהיא בנין חזק. ורבא אהדר ליה דכל היכא דהוי שיעור דחזי לעראי כדרך בני אדם, אין עראי מעכב, ואפילו עשאה קבע כשרה. ואין לפוסלה אלא קבע וא״א לעשותה עראי, היינו למעלה מכ׳‎. וקאתי עלה‎ מדר׳‎ זירא דקאמר כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו וכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו. והכא נמי למטה מעשרים‎ שראוי לעראי אין עראי מעכב ואפילו‎ קבע כשרה, למעלה מעשרים שאינו ראוי לעראי עראי מעכבת והרי א״א לעשותה‎ עראי.

**וזה לפי** דעתם‎ שכתבנו למעלה,[[18]](#footnote-18) דאי לא,[[19]](#footnote-19) כי עביד לה עראי מיהת למעלה מעשרים‎ ליתכשר[[20]](#footnote-20) דבמקום שהבילה מעכבת נכשרת היא בבילה.[[21]](#footnote-21)

**ולא נהירא** חדא דכל היכא דמייתי תלמודא‎ מידי מדרבי זירא בהדיא קאמר כדרבי זירא. ותו דאפי׳‎ תימא דאביי לא אודי בפירוקא דרבא משום דלית ליה דרבי זירא הו״ל לרבי זירא גופיה לאודויי ביה, והיכי אמרינן בסמוך כולהו כרבא לא אמרי משום קושיא דאביי, דהא פרקיה רבא לההיא קושיא אליבא דר׳‎ זירא.

**והנכון דאביי** סבר דאי איתא‎ דקרא‎ אתא לאשמועינן דבעינן סוכת‎ עראי, הוה לן למקפד דלא תהוי לעולם אלא עראי. ורבא תריץ ליה דליכא במשמעותא דקרא שתהא הסוכה עראי מדלא כתיב הכי בהדיא, אלא שרמז הכתוב שיהא שיעורה ראוי לבנין עראי על דרך העולם, וכל שראויה להיות עראי אעפ״י שהיא קבע כשרה וכל שאין שיעורה ראוי לבנין עראי אפילו עשאה עראי פסולה וזו שיטת רש״י ז״ל. עכ"ל.

**והנה מדברי** תוס' נפיק דגם למסקנא לרבא הפסול לרבנן משום לתא ד'דירת עראי'. [רק דסגי ב'ראוי לעראי'.] אמנם לרש"י לכאורה אין זה כלל משום דין עראי אלא הוא רק צורת הילפותא, אבל למעשה הוא דין שעורא בעלמא וכדכתב רש"י "ועל כרחך לא הקפידה תורה על העראי אלא לשם שיעור".

**אמנם הריטב"א** בהמשך דבריו אחר שהסכים עם שיטת רש"י כתב דהא דאמרינן להלן (ז:) דר' יהודה סבר בעינן, הא דנקט רק רבי יהודה היינו אליבא דרבא דלשיטתו פליגי רבנן עליה מדפסלי למעלה מכ'. ולכאורה קשה הא לרש"י אין הטעם של רבנן משום עראי אלא רק צורת הילפותא.

**ונראה דהריטב"א** לא אזיל ממש כשיטת רש"י, אלא מפרש דהטעם שהקפידה תורה בלמעלה מכ' הוא משום דזה דבר שבדרך כלל הוא קבע, וטעם דין השעור של כ' מישך שייך לדין עראי, ולא הוי רק צורת הילפותא.

**הדין לרבא באין דפנות מגיעות לסכך**

**יב) הנה הפסול** דלמעלה מכ' לרבא הוא משום דירת קבע. ולכאורה הדבר תלוי במחיצות שהם קבועות כאשר הן למעלה מכ'. ומעתה תקשי באין דפנות מגעות לסכך והן פחותות מכ' תתכשר הסוכה אף אם הסכך למעלה מכ'.

**והב"ח (סי'** תרלג) כתב דזה נכלל במה שאמרה הגמ' "למעלה מכ' אמה דאדם עושה דירתו דירת קבע כי עביד ליה דירת עראי נמי לא נפיק", הואיל ואם היה עושה מחיצות עד למעלה היה קבע.[[22]](#footnote-22)

**ובשער הציון** (תרלג ה) כתב דאפשר דחשיב קבע בשביל הקנים הגבוהים שעליהם מונח הסכך שצריכים להיות חזקים כשל בית שלא ישברו מחמת גובהן. [וממה שכתב רש"י שתהא יכולה לעמוד ע"י יתידות עראי אין ראיה לזה. דעי' בב"ח שפירש דזה קאי על יתדות הדפנות.] אך עי' בפנ"י שכתב דזה דוחק לומר דעיקר הקביעות היינו במעמידי הסכך.

**ובערול"נ כתב** דכיון דהכשר סוכה שאין הדפנות מגיעות לסכך הוא מדין גוד אסיק[[23]](#footnote-23) ודיינינן כאילו הן מגיעות לסכך הוי דירת קבע.

**אם הפסול בסכך או בדפנות**

**יג) בקה"י סי'** ג חקר אם פסול למעלה מכ' הוא פסול בסכך או בדפנות. וכתב דנראה דלרבה דדריש מלמען ידעו ולר' זירא דבעינן צל דפנות הוא פסול בסכך אבל לרבא הוא פסול בדפנות או הצדדין שהן דרך קבע ולא בסכך דהא הסכך אינו משונה בלמעלה מעשרים בקביעות יותר מלמטה מעשרים. רק דלדפנותיו צריך בנין קבע[[24]](#footnote-24) וא"כ הו"ל פסול בדפנות [וכתב הקה"י דאינו מוכרח כ"כ די"ל דכל הבנין נקרא קבע הלכך אפילו עשאו לסכך עראי מ"מ פסול כיון שסוג בניה כזו עושין דרך קבע.[[25]](#footnote-25)] ועי' אות ה בהערה. ושו"ר בצל"ח כאן אריכות בכל הענין.

**דף ב ע"א**

**היכן המשמעות דקרא לשעורא אתא**

**יד) תוד"ה כי** עביד. דאע''ג דיש לפרש קרא בדירה שאינה ראויה אלא לשבעה למעוטי קבע משמע ליה קרא דאתא לשיעורא לאורויי לך מדת גובהה כלומר בסוכה שאפשר לעשות עראי. ע"כ. וצ"ב מדוע משמע ליה קרא הכי. ובר"ן כתב דהמשמעות לפי שא"א לומר שהתורה תצוה מה שא"א לעמוד עליו דבאיזה דבר נשער אם הבנין ראוי לשבעה בלבד או ליותר מכן. משו"ה משמע לן דבשעור שאפשר שיעשה בו דירת עראי תליא מילתא. עכ"ל. ועי' בערול"נ שהוסיף בזה דלכאורה אפשר לעשות סוכה שתעמוד פחות מז' ימים וזה אפשר לצמצם שלא יעמוד יותר מז'. אלא די"ל ע"פ המבואר להלן כג. דבעינן סוכה הראויה לשבעה ומשמע דכו"ע מודו בזה ע"ש. וא"כ צריך לצמצם שתעמוד ז' ימים לא פחות ולא יותר וזה לא שייך.

**והפנ"י ביאר** דמשמע ליה הכי מדכתיב בסוכות תשבו והיינו הסכך [דעיקר סוכה הוא הסכך] ולכן מסתבר דבא לקבוע שעור בגובה הסכך שיהיה ראוי לעראי ולא לקבע.

**ועי' אות** יא בשם התוס' שהובאו בריטב"א דיסוד הדין הוא מלתא דדירת עראי. ועי' להלן אות טז עוד בזה.

**סוכה שמצלת מן הגשמים**

**טו) הקשו התוס':** וא''ת וכיון דלא חיישינן אלא שתהא ראויה לעשותה עראי ואע''פ שעושה אותה קבע א''כ אמאי אמר (תענית דף ב:) גשמים סימן קללה בחג והלא יכול לקבוע הנסרים במסמרים שלא ירדו גשמים בסוכה. ומזה הוכיח ר"ת דאם מצלת מן הגשמים פסולה. ובהגה"מ פ"ה מסוכה אות ז הביא ראיה נוספת וז"ל: ור"ת פירש והוא שעשוי לצל ולא מעובה להגן מן הגשמים שזו פסולה דאי כשרה אמאי התירו לצאת מן הסוכה משתסרח המקפה יכסנה יפה יפה ולא תסרח מקפתו וכו'.

**ובמרדכי כתב** דרש"י (ח:)[[26]](#footnote-26) חולק ע"ז ומתיר גם כשמצלת מן הגשמים. גם בשו"ת מהר"ח או"ז סימן קצד האריך לדחות ראית ר"ת ויסוד דבריו דסתם סוכה אינה מצלת מן הגשמים וכדדרשו דנעשית מפסולת גורן ויקב ובאלו א"א להציל מן הגשמים וא"כ הוי סימן קללה. ע"ש. [ואם קושית ר"ת קושיא, הרי יש עצה לפרוס סדין מעור תחת הסכך שזה כשר כמו פירס תחתיה מפני הנשר.] ועי' גם בפנ"י שהעיר כן על ראיית התוס'. ובערוך לנר כתב דתוס' ס"ל דמ"מ כיון שבידו לעשות סוכה העומדת בפני הגשמים אין זה סימן קללה.

**והשפ"א כתב** דכיון דאפשר לעשות קבע א"כ מצוה לעשות קבע שלא יהיה דירת מצוה בזויה עליו. אמנם עי' במהר"ח או"ז הנ"ל שבתוך דבריו מבואר דחיה לזה שהרי התורה אמרה לסכך בפסולת גורן ויקב הרי דשרי לכתחילה לעשות באופן של עראי שאין מגן מן הגשמים.[[27]](#footnote-27) ועי' אות כא עוד דחיות לראיית ר"ת.

**הטעם לפסול סוכה המצלת מן הגשמים, שיטה א - משום דבעינן סכך עראי**

**טז) והנה בטעם** הפסול כתבו תוס': דנהי דלא חיישינן בדפנות אי עביד להו קבע מ''מ בסככה שעיקר הסוכה על שם הסכך לא מיתכשרה עד דעביד לה עראי. [ולשון רבנו פרץ: אבל בסכך שהוא עיקר הסוכה בעינן עראי שראוי לירד בו גשמים] ומשמע דהוא מדין דירת עראי ומקרא דסוכות שבעת ימים. [והיסוד דלגבי הדפנות סגי בראויה לעראי אבל לגבי הסכך שהוא עיקר בעינן עראי ממש.[[28]](#footnote-28)]

**והנה באות** טו הובא דרש"י חולק ע"ז. ונראה דאזיל לשיטתו שכתב וז"ל: דודאי יש בכלל קבע עראי והרי עשה כתורה ועל כרחך לא הקפידה תורה על העראי אלא לשם שיעור לתת לך שיעור בגובהה שתהא יכולה לעמוד על ידי יתידות עראי. ע"כ. ומבואר דלא יתכן דפסלה התורה קבע דבכלל הקבע יש את העראי [כעין בכלל מאתיים מנה] וא"כ גם את הסכך א"א לפסול מה"ט.

**אבל התוס'** אזלי לשיטתם שכתבו: דאע''ג דיש לפרש קרא בדירה שאינה ראויה אלא לשבעה למעוטי קבע משמע ליה קרא דאתא לשיעורא לאורויי לך מדת גובהה כלומר בסוכה שאפשר לעשות עראי, ע"כ, מבואר דדעתם דיתכן להצריך דוקא עראי, אלא דלא משמע ליה כן גבי הדפנות וממילא לשיטתם שפיר דמי לומר דלגבי הסכך בעינן דוקא עראי. [ועי' אות יא ואות יד עוד הוכחות שכן דעת התוס'.]

**והנה לכאורה** דברי התוס' הם רק למאן דבעי דירת עראי אבל לר' יהודה דדירת קבע בעינן יהא כשר גם בסכך שאין הגשמים באין בו. אמנם עי' שפ"א שהוכיח דכו"ע מודו בזה[[29]](#footnote-29) והקשה מנין באמת לר' יהודה הא, אחר דלא ס"ל כדרשא דרבא.

**אבל בפמ"ג** (תרכז ב) מבואר דרק למ"ד דירת עראי בעינן הסכך פסול.[[30]](#footnote-30)

**סכך עבה שאין הגשמים באין בו**

**יז) והנה להלן** כב. תנן המעובה כמין בית כשר. וכתבו בהגה"מ (פ"ה מסוכה אות ט) ובמרדכי (סי' תשלב) ובטור סי' תרלא בשם ר"ת דאם עשאה עבה מאוד עד שאין הגשמים יכולים לבוא בה פסולה. וכתב הטור דהרא"ש לא הביא דבריו בפסקיו. וביאר הב"י דלא הביאם במקומו בדף כב. [וכתב בחי' הגהות דכונתו דמ"מ הביא דברי ר"ת גבי סוכת גנב"ך, עיין ברא"ש בפ"א דסוכה סי' יא.]

**אמנם הב"ח** ובחי' הגהות הסבירו דכוונת הטור היא לחלק לחלק בין סוכה שעשאה לשם חג ומעובה עד שאין המטר יורד לתוכה, דכשירה, לבין סוכת גנב"ך המעובה באופן זה, דפסולה, הואיל ומוכח שהגנב"ך עשאוה לדור בה כל ימות השנה וסוכה אמר רחמנא ולא ביתו של כל ימות השנה.

**ולדעת ר"ת** עצמו הקשה הב"ח (סי' תרלה) אי איתא דכל סוכה המעובה עד שאין הגשמים יורדין בה פסולה, מאי הוצרכו לומר בדף ח: האי פסולא ביחוד גבי סוכת גנב"ך, הרי תמיד היא פסולה. ותירץ דיש נ"מ דבסוכת גנב"ך כל הסכך פסול ולא מהני להסיר מעט סכך דהוי תולמ"ה אלא צריך להניחו מחדש. אבל בעשאה לשם סכך ורק דפסולה משום שאין גשמים באין לתוכה סגי להסיר מעט מן הסכך.[[31]](#footnote-31) ועי' ט"ז (סק"א) ומאמ"ר שתירצו באופן אחר.

**והנה בפשטות** שיטת ר"ת הנ"ל במעובה עד שאין הגשמים יורדים היא כשיטתו בתוס' דידן גבי קובע הנסרים במסמרים. וכן מבואר בב"ח סי' תרלה [ולכן חשש לדינא לשיטת ר"ת.]

**אכן הטור** אף שביארנו דבסימן תרלא אינו פוסק כר"ת, מ"מ בסי' תרכט כתב דנהגו העולם שלא לסכך אף בנסרים שאין בהם ד"ט משום דילמא אתי לסכך בהו בקביעות בענין שאין הגשמים יכולים לירד בה, ומבואר דפסק כר"ת.

**וע"ע בט"ז** (סי' תרלה סק"ב) שהקשה בהא דחוטט בגדיש פסול משום תולמ"ה וז"ל: וקשה לפיר"ת דפוסל באין המטר יכול לירד והלא בגדיש אין המטר יכול לירד. וי"ל דהפסול משום מטר אינו אלא מדרבנן שלא יהא כמין בית, וכאן הוה פסול מן התורה. והא דכשר ביש בגדיש חלל טפח תחלה כדאיתא אח"כ אף שאין המטר יכול לירד, נ"ל דלא אסרו מדרבנן באין מטר יורד אלא כשיש לו דמיון לבית משא"כ בגדיש דלא הוה דומה לבית כלל ע"כ אין פוסל אפי' מדרבנן כשאין המטר יכול לירד כנ"ל. עכ"ל הט"ז. ומבואר בדבריו ב' חדושים. א. דפסול מדרבנן ולא מדאורייתא. ב. דטעם הפסול משום דדמי לבית.

**ובפמ"ג (שם**) הקשה דבתוס' (דידן) ד"ה היכי משמע דהפסול מדאורייתא באין מטר יורד דסככה עראי בעינן דוקא.

**ועי' גם** במ"ב (תרלא סק"ו) ובבאור הלכה (תרלה ס"א) שהביא דברי הט"ז שאין פסול אלא מדרבנן משום גזירת בית. ואילו בשער הציון (תרלג ו) הביא בשם התוס' דאם קבע הנסרים במסמרים פסול מן התורה. ולכאורה סתר דבריו. ויבואר בסמוך.

**הטעם לפסול סוכה המצלת מן הגשמים, שיטה ב - משום דהוי כבית**

**יח) ואשר יראה** דבאמת איכא דסברי טעם אחר בפסול אין גשמים יורדין לתוכה והוא משמעות ההגה"מ פ"ה מסוכה דיעו"ש באות ט שהביא דברי ר"ת הפוסל סוכה מעובה שאין גשמים באין בה. ובסוף דבריו ציין למה שכתב ע"ד הרמב"ם בהלכה כא (בהגה"מ אות א) דדקדק רא"מ דרק סוכה 'כמין בית' כשרה ולא בית ממש ולכן בנסרים שנראים כבית פסול הרי משמע דטעם הפסול משום דהוי כבית. וזה כדברי הט"ז בחדוש הב'.

**ומעתה נבוא** ליישב הסתירות. דהנה יש לדון לפי סברת התוס' דידן דנסרים הקבועים במסמרים ומגינים מפני הגשמים פסולים משום דהוי סכך של קבע. האם הדין תלוי במה שמגינים מהגשמים או במה שקבועים במסמרים. והנה לשון התוס' נראה דהוא מפני שמגן מהגשמים [ויש לדחות] ויותר מזה משמע בלשון רבנו פרץ "אבל בסכך שהוא עיקר הסוכה בעינן עראי שראוי לירד בו גשמים".

**אמנם נראה** די"ל דתרוייהו בעינן דאם אינם קבועין במסמרים אף שמצילין מן הגשמים מ"מ לא מקרי קבע. אך גם הקבועים במסמרים אם לא מגינים מהגשמים אין זה קבע דראוי להיות עראי במצב זה. [וכן מבואר בפמ"ג (תרכז א"א ב) דהאגודה מיירי בשאין הגשמים חודרים.]

**ונראה דהדברים** מבוארים בחמד משה (סוף סי' תרלא) שהביא דברי המג"א (תרכז ב) בשם אגודה דאין לקבוע הסכך במסמרים. והקשה החמד משה דמדברי ההגה"מ משמע דרק אם מצלת מהגשמים פסול אבל אם רק קבע במסמרים כשר וכדמשמע מהש"ס דכל שיכול לעשותה כה"ג עראי אין הקבע פוסלת. והוא כנ"ל.

**ומעתה י"ל** דבסכך המעובה ומגן מהגשמים לא שייך לפסול כיון דאינו קבוע במסמרים [ומה שמגן מן הגשמים לחוד לא הוי קבע] אכן יש לפסול משום דינא דהוי בית ולא סוכה וזה פוסל גם במעובה. ובזה חידש הט"ז דפסול זה אינו אלא מדרבנן. ומיושב בזה גם דברי הטור שפסק רק לפסולא דמסמרים ולא לפסולא דמעובה דב' דינים הם. וכן מיושבים דברי המ"ב דבקבעה במסמרים פסל מן התורה ובמעובה פסל רק מדרבנן. (ועי' במה שציינו בדרשו על השער הציון (תרלג ו) בשם אחרונים שכתבו כן.)

**אלא דעדיין** צ"ע דבתוס' כאן כתבו דאם פסול מדרבנן לא שייך בזה סימן קללה ואילו ההגה"מ הביא ראיה לפסול מעובה נגד הגשמים מהא דסימן קללה וא"כ לדברי התוס' כאן הראיה הזו מוכיחה דהוי פסול דאורייתא וא"כ דברי הט"ז לא נתיישבו. וכבר עמד בזה הישועות יעקב סי' תרלא סק"א.

**[ועי' עוד** בבנין שלמה סי' מד.]

**מעובה כמין בית נגד גשמים בחלק מהסכך**

**יט) עי' בפמ"ג** (תרלא א"א ב) דאם יש ד"ט על ד"ט מעובה כמין בית נגד גשמים הוי כסכך פסול ודינו כסכך פסול ד"ט. והובא במ"ב (תרלא ה).

**אמנם בספר** פאר עץ החיים סי' כט מביא שמועה בשם הגר"ח מולוז'ין שיש עצה לשבת בסוכה בגשם ע"י דיעשה כל הסוכה מעובה כמין בית וישאיר במקום אחד פתח שירדו הגשמים ואז אינה נראית כמין בית. וכן דעת הפתחא זוטא בסי' תרלא. [צ"ע דלפ"ז למה ירידת גשמים היא סימן קללה.]

**סוכת אנטוורפן**

**כ) והנה לפני** כמה עשרות שנים המציאו סכך המגן מן הגשמים אף שהכוכבים נראים ממנה.[[32]](#footnote-32) והנדון הוא בכה"ג שאין הסכך מעובה רק דע"י תחבולה אין המים נכנסים לסוכה, אם היא פסולה. והנה אם הטעם משום קבע יש לדון אם עצם זה שאין הגשמים חודרים לסוכה זהו יסוד הפסול. או שזה רק "שעור בקבע של הסכך" וא"כ כאן שסכך מצד עצמו אינו קבע ורק התחבולה מטה את הגשם לצד יהא כשר.

**ולפי מה** שנתבאר לעיל אין הפסול של קבע אלא בצירוף שניהם, ולכן דנו הגריש"א והגרח"ק (הובא בספר "הסוכה" ובדרשו סי' תרלא הערה 7) והגרש"ז (הליכות שלמה פ"ח ס"ו) להכשיר. [ומצד בית ודאי אין לפסול כיון דהרוח חודרת והכוכבים נראים.]

**אמנם גם** ע"ז יש להעיר למה הוי גשמים בחג סימן קללה הרי ישנה עצה זו. ועי' בתשובת הגריש"א שנדפסה בספר הסוכה דנראה שתירץ דלעשות סוכה עם מסמרים הוא דבר שביד כ"א לעשות אבל התחבולה הנ"ל היא לא באפשרות של כ"א לעשות ולכן הוי סימן קללה.

**אמנם ב'חוט** שני' פוסל וכן ב'קנה בושם' נוקט דירידת הגשמים לחוד היא משוי לה לקבע.

**מדוע בפסול דרבנן אין סימן קללה**

**כא) כתבו התוס':** מ''מ כיון דלא אסור אלא מדרבנן לא שייכא למימר שהגשמים סימן קללה. וצ"ב למה לא הוי קללה הרי אחר שרבנן פסלו את הסוכה א"כ אין לו סוכה שעומדת בגשמים ושפיר הוו הגשמים סימן קללה. והגרע"א כתב משום דיכול לחבר הנסרים במסמרים כאשר ירדו הגשמים ואז לא מפסיד את מצות הסוכה עכ"פ מדאורייתא.

**והוסיף הגרע"א** דאף דבשבת ויו"ט אסור לחבר מסמרים וא"כ אולי נימא דהסימן קללה קאי רק על שבת ויו"ט. וכתב דהיה דוחק לתוס' לומר דהסימן קללה רק על שבת ויו"ט והיה משמע להו דהוא סימן קללה כל החג.

**אמנם הנה** הרמב"ם בפיה"מ סוכה פ"ב מ"ט כתב: וירידת הגשמים בתחלת הסוכות רמז כי השם אינו מקבל מעשיהם ברצון. ומשמע דרק בתחלת הסוכות הוא דהוי סימן קללה [והיינו בלילה ראשון שהאכילה חובה.] וכבר הביא הריטב"א בתענית ב: מחלוקת ראשונים בזה ויובאו דבריו בהערה[[33]](#footnote-33) ועי' בבכור"י (תרלט לט) שהאריך בזה. ולדברי הרמב"ם ורבינו אפרים יש מקום לומר דהפסול רק מדרבנן ומ"מ הוי סימן קללה כיון דאסור לתקן במסמרים. [ובערוך לנר כתב די"ל עוד דאף אי הסימן קללה לאו דוקא על לילה הראשונה מ"מ נימא דאינו אלא על שבת ויו"ט.]

**והערוך לנר** ביאר הא דפסול דרבנן לא הוי סימן קללה משום דבידו לעשות ב' סוכות, אחת שגשמים יכולין לבוא בה, ואחרת שאין הגשמים יכולין לבוא בה. והסוכה השניה אמנם פסולה מדרבנן אבל כאשר ירדו גשמים דבלאו הכי פטור הוא מהסוכה שכשרה מדרבנן, אז יכנס בסוכה שכשרה מדאורייתא.

**דעת אביי בפלוגתת ר' יהודה ורבנן**

**כב) הנה להלן** ז: אמר אביי דרבי יהודה סובר דירת קבע בעינן מדמכשיר גבוהה למעלה מכ'. ומשמע דרבנן סברי דירת עראי בעינן. והקשו הראשונים הרי אביי הוכיח דאין טעמם של חכמים משום דירת עראי דא"כ גם מחיצת ברזל תהא פסולה. והבעה"מ והמלחמות כתבו דאביי קיבל תשובת רבא [והבעה"מ כתב דלכן פסקינן כרבא כיון דאביי בעל הקושיא הסכים לתירוצו של רבא, אף דשאר אמוראי פליגי משום קושיא דאביי.] ועי' במלחמות שהוסיף בזה דאביי הדר ביה כ"כ עד שאפילו בדעת ר' יהודה לא פירש כקושיא דאביי.

**והראב"ד בהשגות** על הרי"ף כתב דאין מקור דאביי הדר ביה ומה שאמר בדף ז: דר' יהודה סבר דירת קבע בעינן, ולא אמר דגם רבנן סברי כן משום דלא ברירא מאי טעמייהו,[[34]](#footnote-34) אם משום דסברי דירת קבע בעינן ומאי דפסלי משום טעמא דרבה או ר' זירא, או משום דסברי דירת עראי בעינן.[[35]](#footnote-35) ואע"ג דאביי הקשה על צד זה דדירת עראי בעינן ממחיצות של ברזל [אשר לכאורה מזה הוכיח דאין דין עראי] כתב הראב"ד דיתכן דקושית אביי היתה דאף דבעינן עראי מ"מ מחיצות של ברזל ולמעלה מכ' כשר. [כן נראה לבאר דבריו וצ"ע וע"ש.]

**והראב"ד** ב"כתוב שם" האריך בדבר יותר ויש שם מהלך אחר ע"ש.

**וע"ע בריטב"א** דף ז: מה שיישב.

**ובתוס' להלן** ז: כתבו וז"ל: הא דחשיב הכא ר' יהודה לאו משום דאסיקנא לעיל טעמא דרבנן דפסלי דבעו דירת עראי, דהא אביי דהכא הוא מקשה לרבא דאית ליה ההוא טעמא. אבל מ''מ אמת הוא דלמעלה מכ' לא קיימא אלא אם כן עשאו קבע ואמרינן נמי בפרק הישן (לקמן דף כא:) רבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן ודייק מהא דמכשיר למעלה מכ' ש''מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע. ע"כ. וע"ש מהרש"א שבתחילה פירש דדעתם דלר"י בעינן דוקא קבע [והלשון "רגיל לעשות סוכתו דירת קבע" דוחק לפ"ז.] אך הקשה דאין כלל הוכחה דר' יהודה מכשיר רק קבע ולא עראי. והביא דברא"ש ליתא להך סיומא שיש בתוס' ולפי המובא ברא"ש כונתם דר"י בע"כ ס"ל דאין צריך בדוקא עראי דאם היה צריך לא היה מכשיר כסברת רבא.

**והפנ"י הקשה** אם אביי לא הדר ביה מקושיתו א"כ דילמא סבר ר' יהודה עראי בעינן, ומ"מ מכשיר משום קושיא דאביי. [וכן מבואר סברא זו במלחמות ובראב"ד דלקושיא דאביי י"ל דדירת עראי בעינן ואפ"ה כשר למעלה מכ' כמו מחיצת ברזל. וכן הוכחנו באות יז בהערה בדעת הפמ"ג. ועי' בבית הלוי ח"ג סי' נג שכתב כן.] אמנם נראה דמהרש"א סבר דאביי לא בא לומר דגם אי בעינן עראי כשר במחיצות של ברזל ולמעלה מכ' אלא אביי בא להוכיח דכשר בקבע. וקצת משמע כן ברש"י ב: וז"ל, משום קושיא דאביי. דעשה מחיצות של ברזל. ושינויא לא משמע להו הואיל וקרא לאו דוקא עראי נקט לא ילפינן מיניה שיעורא. עכ"ל. וממש"כ 'דקרא לאו דוקא עראי נקט' משמע כמהרש"א. וכן משמע בריטב"א בעמוד א' שכתב: פירשו בתוס׳‎ דאביי סבר דאם איתא‎ דקרא אתא לאשמעינן דבעינן סוכה דירת עראי, הוה לן למימר דתהוי ממש סוכת עראי ונפסיל אותה כשהיא בנין חזק, ואמאי מכשרינן‎ לה כשהיא בנין חזק. משמע דהוכיח דקרא לא אתא למימר דבעינן דירת עראי.

**ועי' בבית** הלוי (ח"ג נג ד) מש"כ בביאור דברי התוס'.

**אם לר"י רק קבע כשר או גם עראי.**

**כג) הנה הובא** לעיל דהמהרש"א פשיטא ליה דלר"י כשר בין בקבע ובין בעראי. וכן מבואר בתוס' הרא"ש להלן ז: וז"ל: ור' יהודה דמכשיר נמי למעלה מכ' לא בעי דירת עראי כמו רבנן אלא מכשיר אפילו דירת קבע ולא שיהא מצריך דוקא דירת קבע. וכן הוא בפסקי הרא"ש סי' א.

**אמנם המלחמות** כאן כתב "וקסברי רבנן דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, הכי נמי פסיל דירת עראי. מ"ט, קרא או בדירת עראי דוקא או בדירת קבע דוקא מדריש וכדרבא".

**וע"ש במלחמות** שפירש לפי יסוד זה מה שר"י מכשיר ישן תחת מטה בסוכה משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע והיינו דסוכה חייבת להיות אהל קבע.

**ובקרבן נתנאל** (סק"ב) הקשה באמת על הרא"ש ממאי דאמרינן בדף ז: דר' יהודה בעי דירת קבע. וכן מדאמרינן גבי סוכה ע"ג סוכה דף י. דתלוי בדין דירת קבע [עי' בזה במלחמות] וכן מדאמרינן בדף כא: גבי ישן תחת המטה דר"י לטעמיה דסבר דירת קבע בעינן ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. וכתב להגיה ברא"ש. אמנם בתוס' הרא"ש הנ"ל מבואר להדיא שלא כהגהתו.

**ובדבר קושיות** הק"נ כבר הרגיש בהם בתוס' הרא"ש וכתב וז"ל "כיון דיכול לעשות סוכה אהל קבע א"כ כל סוכה מקרי קבע". וצ"ב. ואולי הכונה דמסברא היה לסוכה להיחשב כקבע כיון דדר בה. אלא דגזה"כ הוא לרבנן להחשיבה כעראי.[[36]](#footnote-36) אבל לר' יהודה דאפשר לעשותה קבע ליתא לגזה"כ זו ולכן תמיד נחשב כקבע.

**אמנם שמעתי** להקשות מהגמ' כא: גבי הסומך מטתו בכרעי הסוכה דר"י פוסל ולחד מ"ד שם הטעם משום דדירת קבע בעינן הרי מבואר דפסול אם הוי עראי. אמנם כ"ז הוא לרש"י שם אבל לראשונים פירוש אחר וע"ש גם בתוס' הרא"ש שחולק על רש"י, ולפ"ז א"ש.

**דף ב ע"ב**

**ידיעה לדורות**

**כד) כולהו כרבה** לא אמרי ההוא ידיעה לדורות. הנה בדעת רבה כתב רש"י בע"א: עשה סוכה שישיבתה ניכרת לך דכתיב ידעו כי בסוכות הושבתי, צויתי לישב. וכאן כתב רש"י: ההוא, לאו בידיעה דישיבת סוכה קא אמר אלא בידיעת דורות הבאין היקף סוכות ענני כבוד הנעשה לאבות. והיינו דלרבה דרשינן דבעינן שידע מסוכה זו שיושב בה. אבל כולהו ס"ל דלא קאי הידיעה על סוכה זו שיושב בה אלא על ענני כבוד. אמנם יל"ע איך ידעו ע"י הסוכה את ענני הכבוד אם לא יראו את הסוכה. ואולי הכונה דעצם העיסוק במצוות סוכה יזכיר את ענני הכבוד אף בלא שיראו את הסכך. וכן משמע לשון הר"ח: ידיעה לדורות כלומר הדורות הבאין כיון שרואין שעושין סוכות ומניחין בית דירתן ויושבין בימות החג בסוכה שואלין מפני מה עושין כך ומגידין להן אבותיהם מעשה יציאת מצרים, עכ"ל הר"ח.

**ועי' ב"ח** סי' תרכה דמפרש דהא דכתיב למען ידעו דרתיכם כי בסוכות הושבתי את בני ישראל בהוציאי אותם מארץ מצרים, היינו הכונה בשעת קיום מצות סוכה,[[37]](#footnote-37) דיכוין שישבו בסוכות ומזה יזכר ג"כ ביציאת מצרים.[[38]](#footnote-38) [וכתב דכ"ז למ"ד ענני כבוד היו. אבל למ"ד סוכות ממש עיקר הכונה 'בסוכות הושבתי'[[39]](#footnote-39) ומש"כ 'בהוציאי' הוא רק ציון זמן ההושבה אבל אינו חלק מהכונה, ע"ש. והט"ז כתב להיפך ע"ש. ועי' ביאור המחלוקת בפמ"ג.[[40]](#footnote-40)] ואפשר להעמיס דברי הב"ח בכוונת הגמ' כאן ידיעה לדורות.

**אמנם עי'** בפירוש הריב"ן שכתב: ידיעה לדורות הבאים ולחזק ידם ולהודיעם לעשות סוכה. ולפ"ז אין זה כונה בשעת הקיום מצות סוכה אלא דברי חיזוק לעורר על חיוב מצות סוכה.

**אי בעינן סוכה העשויה לצל**

**כה) כר' זירא** נמי לא אמרי ההוא לימות המשיח הוא דכתיב. וכתב רש"י אותם סוכות יהיו לצל לעונג ולמסתור אבל סוכת מצוה אינה לצל. והקשה הפנ"י הרי לכו"ע בעינן צל, וסוכה העשויה לצניעות ולא לצל מבואר לקמן ח: דפסולה והכל מודים בזה. וכן בחבילי קש עצים וזרדים דפסלינן (להלן יב.) משום תולמ"ה. והערול"נ הוסיף דין חמתה מרובה מצילתה פסולה.

**ותירץ הפנ"י** דכו"ע מודו דלשון סוכה היינו צל. אלא דר' זירא חידש דבעינן שתהא הסוכה צריכה לצל ולא שיהא לה צל דפנות. והערול"נ תירץ להנך אמוראי כמו שכתב הריטב"א שהובא באות ט "ור׳‎ יהודה מכשיר מכיון שראוי לעשות צל כשמשפילין אותו".

**ובמרומי שדה** להלן ח: תירץ דאין צריך לשם צל דוקא אלא סגי לשם סוכת חג.

**אמלתרא בסוכה לרבה [ושיעור ההגעה לסכך]**

**כו) וכיון דדפנות** מגיעות לסכך משלט שלטא ביה עינא. ועי' שפ"א (בע"א) שדן אם גם אמלתרא (עי' עירובין ג. דהוא צורה מסוימת המושכת את העין להתבונן בה ומהני להכשיר קורה למעלה מכ') מהניא בסוכה לרבה דבעינן היכר דבסוכות תשבו. וכתב די"ל דלא מהני וכמו שכתב רש"י 'עשה לך סוכה שישיבתה ניכרת לך' דבעינן ההיכר בגוף הסכך ובמקום הנחתו. ולכאורה ילה"ק ע"ז הרי בדפנות מגיעות לסכך אין היכר בגוף הסכך ומקום הנחתו [אם מונח על מעמידים בפנ"ע.] אמנם י"ל דבעינן ההיכר בסוכה עצמה ולא בנוייה ודפנות הם גוף הסוכה. [ואפילו אי כשר באין דפנות מגיעות לסכך בלא גו"א[[41]](#footnote-41) מ"מ כאשר עושה דפנות ודאי דהם חלק מהסוכה.[[42]](#footnote-42)]

ועי' בב"ח (סי' תרלב) דלא סגי שיגיעו הדפנות לג"ט סמוך לסכך, דגם בכה"ג עדיין לא שלטא ביה עינא אלא בעינן שיגיע ממש. והקרבן נתנאל ברא"ש סי' ד אות ת נחלק עליו ומכשיר בכה"ג לרבה.

**דופן אחת** המגעת **לסכך לרבה**

**כז) דפנות מגיעות** לסכך. כתב השפ"א דמלשון הגמ' "דפנות" משמע דלא סגי בדופן אחת מגעת לסכך.[[43]](#footnote-43) [אבל הא פשיטא דדי בשנים כהלכתן ושלישית אפילו טפח המגיעות לסכך.] אולם מדברי התוס' שהקשו ממבוי ונר חנוכה משמע דסגי בדופן אחד. עכ"ד.

**והנה רש"י** כתב דהא דמהני דפנות מגיעות לסכך הוא ע"י דמשלט שלטא ביה עינא דרך דפנות. וכ"ה בתוס' ובר"ן. אמנם הריטב"א כתב: פירוש לאו משום דהשתא דדפנות מגיעות לסכך מעייני בה טפי, דהא אמאי. ותו הרי מבוי שהדפנות מגיעות לקורה ופסלינן ליה משום דליכא היכר. ודוחק הוא לומר דשאני התם שאין הקורה רחבה‎ אלא טפח.

**אלא עיקר** הפירוש דאף על גב דכל למעלה מעשרים אמה אין דרך להגביה עיניו מ״מ כיון שהוא מוקף שתי מחיצות כהלכתן דעריבן ושלישית טפח, ודפנות מגיעות לסכך, ורואה עצמו מכוסה‎ ועומד תחת קירוי‎ א״א שלא ישיב אל לבו לדעת שהוא יושב תחת סכך, וכן פי׳‎ מורי ר׳‎ נר״ו. עכ"ל הריטב"א. [וכן פירש הרא"ה.]

**וכתב הערול"נ** דלדעת הריטב"א מסתבר דרק בג' דפנות מגיעות לסכך מהני אבל לסברת רש"י י"ל דסגי בדופן אחת.

**דף ב ע"ב**

**קורת מבוי שרחבה ז' למעלה מעשרים**

**כח) בתוד"ה וכיון**. דהתם קורה טפח לא שליט בה עינא כמו בסוכה דרחבה טובא. עכ"ד. עי' רשב"א בעבודת הקודש שער א אות ג: וכן יראה לי שאילו היתה [קורת המבוי] רחבה שבעה אע"פ שאינה בריאה כשרה שכל שרחבה שבעה העין שולטת בה. ובבאור הלכה (שסג סכ"ו) הביא דהפמ"ג הגיה ארבע משום שהיה קשה לו מהו שעורא דשבעה. וכתב הבאור הלכה דהרשב"א בחי' עירובין דף ג. ביאר דבריו. וז"ל הרשב"א שם: אבל כשרחבה שבעה כשיעור סוכה, נראה שאינו צריך למעט, דהא שלטא ביה עינא כיון דכותלים מגיעים לה דבעינן קורה על גבי מבוי כדאמרינן לקמן (ח, ב), וכענין שאמרו בסוכה (ב, ב) לדעת רבה.[[44]](#footnote-44)

**מחלוקת בשאין בה אלא ד"א**

**כט) תוד"ה יש.** מה שהקדימו תוס' לקושיתם הא דמסיק דמראשו ורובו עד ד"א פליגי, עי' מהר"ם ומהרש"א משכ"ב.

**ובתירוץ ראשון** של תוס', עי' מהרש"א דלפ"ד גם בפחות מרוחב ד"א אזלינן לפי יחס של כ' לעשרים כגון אם רחבה ב' אמות כשרה רק עד גובה עשרה. וכן כתב התשב"ץ שציין בגליון הש"ס.

**ובתירוץ השני** דקים להו לרבנן וכו'. עי' גליון מהרש"א שהכוונה לא ממש על צל מהחמה אלא מיעוט החום על דרכו של הר"ן בעמוד א ונתבאר באות ח'. ועי' באות ג ביאור נוסף מהעמק ברכה.

**רחבה טובא לרבה**

**ל) תוד"ה כר'** זירא דאמר משום צל, אבל כרבה דאמר משום מישלט עינא לא דאפילו רחבה טובא לא שלטא בה עינא. מבואר דאף ברחבה טובא לא שלטא עינא.

**אמנם לשון** רש"י "דאי משום משלט עינא בטפי מד' אמות פורתא לא שלטא בה עינא" משמע דרק בטפי פורתא לא שלטא עינא אבל ברחבה טובא שלטא עינא.

**אלא דצ"ע** ממש"כ רש"י ד"ה למשכא, למשך הסוכה דאמר בין גדולה בין קטנה לא נחלקו אלא בשאין דפנות מגיעות. ע"כ. מבואר להדיא דגם בסוכה גדולה לא שלטא ביה עינא. וכתב הרש"ש דרש"י סובר דאכן במציאות ברחבה הרבה שלטא ביה עינא [והשמים יוכיחו] ודלא כתוס'. רק דכיון דאם נימא כן נתת דבריך לשעורין לכן פסלו תמיד. משא"כ לטעמא דצל דהשיעור ד"א ושיעור זה מצאנוהו בכמה דינים. [לכאורה זה רק לתירוץ שני של תוס' ד"ה יש, דהשעור קבוע בד"א. אבל לתירוץ קמא דתמיד אזלינן לפי הגובה יחסית לרוחב הוי ג"כ לשעורים. וצ"ל דרש"י סובר כתירוץ שני. ותוס' לשיטתם פירשו דתמיד לא שלטא ביה עינא.]

ובעיקר מש"כ דפסלו תמיד משום "נתת דבריך לשיעורים" לכאורה לפ"ז הוי רק פסול דרבנן. אמנם עי' רשב"א ב"ב כט.[[45]](#footnote-45) ובקובץ שיעורים ח"ב קונטרס דברי סופרים סי' ו.

**ועי' אות** נט עוד דוגמא לזה.

**בסוכה זע"ז פליגי**

**לא) בטעמא דרב** חנן בר רבא. רש"י (ד"ה אבל) כתב דלא ידעינן טעמייהו מאי. וכ"כ הריטב"א.

**ותוס' כתבו** בשם יש מפרשים: משום דהוה ליה לול של תרנגולין כיון דגביהה וקטינה כולי האי. אבל מחזקת טפי מכדי ראשו נפקא מכלל לול של תרנגולין לאקרויי סוכה.

**והראב"ד ב"כתוב** שם" מפרש: לעולם רבנן דירת עראי ס"ל, [ו]במחזקת ראשו ורובו ושלחנו בלבד הוא דפליגי, משום דהויא דרך עניות ודוחק, ולפי עניותו ג"כ עושה דפנותיה עניות בבנין עראי, וכיון שהן בנין עראי והיא צרה וגבוהה מכ' אמה לא קימא אפילו ברוח מצויה. ולפי מעשיו של זה האיש פסלה לו סוכתו. אבל אם עשאה חזקה אע"פ שהיא צרה וגבוהה מכ' כשרה. ורבי יהודה מכשיר מסתם לפי שא"א לו לעשותה אלא חזקה זהו לדעת רב חנן בר רבא דלא כחד.[[46]](#footnote-46)

**ועי' בקה"י** לבעל המשכנות יעקב משכ"ב.

**לב) בשלמא דר'** יאשיה פליגא. וכו' עי' בריטב"א ומאירי ביאור פשט הסוגיא לפי הגירסאות השונות.

**שעור ז' טפחים בסוכה**

**לג) רש"י ד"ה** ראשו ורובו. דרך סעודתן בהסיבה היתה על מטות ומסובין על צד שמאלם ואין אוכלין זקופין ויושבין כמונו לפיכך הוצרך לומר ראשו ורובו. מה שהוצרך רש"י לפרש דהיו מסובין. נעתיק בזה דברי שער הציון (תרלד א) שבתירוצו האמצעי מסביר דברי רש"י. הנה הרא"ש כתב דטעם שעור זע"ז הוא לפי דגברא באמתא יתיב. והקשה שער הציון דא"כ בצירוף הטפח הנוסף לשלחנו סגי בו' על ז' ולמה בעינן זע"ז.

**ותירץ שער** הציון: ואפשר כיון דבעינן שבעה מצד אחד צריך להיות שבעה מכל צד כדי שיוכל לישב בכל מקום ומקום. (מאמ"ר).

**ובמג"א משמע** עוד טעם בשם רש"י לפי שדרך סעודתן בהסיבה ואין אוכלין זקופין כמונו לפיכך צריך שבעה על שבעה להיות בזה ראשו ורובו ושולחנו.[[47]](#footnote-47) [אך הפמ"ג פקפק בזה דלא נמצא זה ברש"י[[48]](#footnote-48).]

**ואפילו לדידן** שאנו יושבין זקופין והוי סגי בששה על שבעה [דהיינו עם השלחן] מ"מ בעינן שבעה על שבעה דבציר מהכי לאו דירה היא כלל אלא דירה סרוחה כמו שכתב הר"ן בפ"ב. עכ"ד.

**אם ב'חינוך' בעינן כל פרטי דיני המצוה**

**לד) כל מעשיה** לא היתה עושה אלא ע״פ חכמים. כתב הריטב"א: מהא שמעינן‎ דקטן שמחנכין אותו במצות [צריך] לעשות לו מצוה בהכשר גמור כגדול, דהא מייתינן‎ ראיה בשמעתין מסוכה של הילני משום דלא סגיא דליכא בבניה חד שהגיע לחנוך דבעי סוכה מעלייתא. ומקרא מלא דבר הכתוב (משלי כב) חנוך לנער על פי דרכו. וגדולה מזו אמרו במסכת‎ עירובין (מ:) גבי זמן ביום הכפורים ליטעמיה לינוקא דלמא אתי למיסרך.[[49]](#footnote-49) והוצרכתי לכתוב זה לפי שראיתי חכמים טועים בזה.

**והנה במ"ב** (תרנח כח) כתב בשם מג"א וא"ר ופמ"ג וחיי אדם דקטן אינו יוצא ביום ראשון בלולב שאול משום דגם ב'חינוך' בעינן לכם. אכן הביא דיש מאחרונים (בגדי ישע) שסוברין דמצות חינוך מתקיים גם בשאול דהא גם בזה מתחנך בהן למצוות וכן משמע במרדכי בשם ראב"ן, וס"ל דחינוך הוא רק על גוף המצוה ולא על פרטי המצוה.[[50]](#footnote-50) ובשער הציון הוסיף דכן משמע פשטות השו"ע. [הפמ"ג הביא ראיה מדברי הרא"ש למג"א, והברכ"י דחאה.]

**ולכאורה שיטה** זו היא כדעת ה"חכמים" שהביא הריטב"א וקשה עליהם מהוכחת הריטב"א.

**והנה בבאור** הלכה (תרנז) כתב דפשוט שצריך האב לקנות לקטן שהגיע לחינוך לולב כשר כמו בגדול. ולכאורה סתר דבריו ממה שנראה שהתיר לחנך בשאול. וידוע לחלק דבשאול אין החסרון בגוף הלולב אלא בבעלות אבל בלולב פסול הוא חסרון בגוף הדבר.

**ולפ"ז מיושבין** דברי המרדכי והראב"ן ממה שהוכיח הריטב"א מסוגיין, דהם התירו רק בשאול אבל כאן שגוף הסוכה פסולה אין יוצאין בזה חובת חינוך. ויתכן שגם ה"חכמים" דהביא הריטב"א לא אמרו דבריהם אלא בכה"ג.[[51]](#footnote-51)

**ובעיקר המחלוקת** בשאול עי' אגר"מ (יו"ד א רכד) דהנדון הוא אם חייבו חז"ל רק להרגיל את הקטן כדי שכאשר יהיה גדול יהא רגיל במצוות [דלפ"ז י"ל דסגי גם בשאול] או שחייבוהו ממש בקיום המצוה, ואף אי הטעם כדי להרגילו מ"מ גדר התקנה היה שהוא מחוייב במצוה [דלפ"ז בעינן שיהא כשר כלולב של גדול.] ובפשטות זה תלוי אם חיוב חנוך הוא על האב או על הבן (עי' רש"י ותוס' ברכות מח.)[[52]](#footnote-52)

**אך מדברי** הריטב"א נראה טעם נוסף להחמיר בזה משום דילמא אתי למיסרך וזה שייך גם אי גדר חינוך הוא כדי להרגילו.

**אם האם חייבת בחינוך**

**לה) ת"ש ועוד** כל מעשיה לא עשתה אלא ע"פ חכמים. והנה בתו"י יומא פב. כתבו: וא"ת הא דאמרינן בכל דוכתא קטן אוכל נבלות אין ב"ד מצווין להפרישו, השתא חנוכי מחנכינן ליה אפרושי מאיסורא מבעיא. ואמר ה"ר אליעזר ממיץ דחינוך לא שייך אלא שיעשה מצוה, ולא אפרושי מאיסורא. והא דקרינן הכא חינוך במה שמענין אותו ביוה"כ אין זה אפרושי מאיסורא שמפרישין אותו מלאכול, אלא הוא חינוך שמחנכין אותו במצות ועיניתם את נפשותיכם. ור'[[53]](#footnote-53) אומר דחינוך לא שייך אלא באב אבל באדם אחר לא שייך ביה חינוך, הילכך נמי אין נזהרין להפרישו. ומעשה דהילני המלכה שישבה היא ושבעה בניה בסוכה,[[54]](#footnote-54) שמא הוה להו אב וחנכם בכך. ואפילו לא היה להם אב היתה מחנכם למצוה בעלמא.

**והקשה בגליון** הש"ס על סיום דברי התו"י הרי הכא פרכינן "וכי תימרו קטן שאינו צריך לאמו מדרבנן הוא דמיחייב ואיהי בדרבנן לא משגחה ת"ש ועוד כל דבריה לא עשתה אלא ע"פ חכמים" אלמא איכא חיוב גמור של חינוך מדרבנן גם על האם.[[55]](#footnote-55) [ועי' בתרוה"ד סי' צד שכבר הקשה כן וז"ל אמנם שינוי דר"י נראה קצת דוחק מההיא דהילני המלכה דלכאורה מוכח התם דלאו למצוה בעלמא היתה מחנכתן. וגם משמע דלא הוה להו אב. עכ"ל.] ועי' ברש"י חגיגה ב. וז"ל אף על פי שאינו חייב מן התורה הטילו חכמים על אביו ועל אמו לחנכו במצות. ומבואר כדעת תרוה"ד דאף האם מחוייבת בחינוך.

**ובקה"י (סי'** ב) תירץ בהקדם מחלוקת רש"י ותוס' ברכות מח. דרש"י סבר דהקטן עצמו אינו מחוייב כלל בחינוך ורק על האב איכא מצוה לחנך [ולכן אינו יכול להוציא אחרים בברכת המזון דאינו בר חיובא כלל] והתוס' סברי דגם על הקטן עצמו יש חיוב להתחנך בעצמו. והנה גם לדעת תוס' מוכח דיש גם חיוב על האב לחנכו [וכדמוכח בנזיר כט. דהאב מדיר את בנו בנזיר משום חינוך ע"ש] וא"כ לתוס' איכא ב' חיובים חדא על הקטן עצמו ועוד חיוב על אביו.

**והנה דברי** התו"י שהקשו מדין אפרושי מאיסורא נראה דאין הקושיא מצד מצות הקטן עצמו דהא אינו בר דעת גמור. אלא הקושיא מצד מצות חינוך של האב [אשר למדו תו"י בקושיתם דהיא מוטלת על כל אדם] וע"ז תירצו דרק האב מצווה במצוה זו.

**ועפ"ז י"ל** דמש"כ התו"י דהכא הילני "היתה מחנכם למצוה בעלמא" היינו שהיא דאגה שהם יקיימו את המצוה שלהם אבל מ"מ הקטן לעצמו חייב מדינא ולכן שפיר אמרו "וכי תימרו קטן שאינו צריך לאמו מדרבנן הוא דמיחייב ואיהי בדרבנן לא משגחה" היינו שהקטן לעצמו חייב מדרבנן ולה לא היה איכפת מזה. וע"ז אמרו כל מעשיה לא היו אלא ע"פ חכמים והם ודאי יאמרו שתדאג לבניה לקיים את חובתם.

**ובעיקר מש"כ** התו"י דהאם אינה חייבת לחנך, הקשה התרוה"ד סי' צד וז"ל: דבריש פ' כיצד משתתפין (עירובין פב.) מקשים התוס' התם היאך מערבים בשביל הקטן למ"ד אין מערבין אלא לדבר מצוה. ומתרצים דבקטן נמי איכא מצוה כדי לחנכו. והספר מוקי לה התם בקטן דליכא לאבוהי במתא אלמא איתא לחינוך אפילו שלא באב. ואין נראה לחלק בין היכא דאית ליה אב וליתא גביה ובין לית ליה אב כלל, דמ"ש הא מהא לענין זה. ותוספות דלעיל בשינוי דר"י קאמר ושמא היה להם אב סתמא קאמר, אלמא דדוקא האב עצמו צריך לחנך ולכך אין להקל בפשיטות כלל.

**ותירץ הקה"י** (סי' ב) דלדעת התו"י תתפרש הגמ' בעירובין על דרך הישוב דלעיל דקאי על מצות החינוך של הקטן עצמו ולא על מצות אמו לחנכו.

**מה השיבו חכמים לר"י**

**לו) בשלמא למ''ד** בשאין דפנות מגיעות לסכך מחלוקת דרכה של מלכה לישב בסוכה שאין דפנות מגיעות לסכך. עי' רא"ה דרבנן יענו דבניה לאו בההיא סוכה הוו יתבי. והתוס' רי"ד כתב דרבנן יענו דהדפנות הגיעו לסכך.

**והנה החזו"א** סי' קנ הקשה לרבה ולרבא מה יענו רבנן. והנה על רבה כבר הבאנו דברי הראשונים. אבל על רבא אפשר לתרץ רק כדברי הרא"ה.

**דף ג ע"א**

**בענין שעור זע"ז, אם סגי בשטח של מ"ט טפחים שאינו מרובע**

**לז) לא נצרכה** אלא לקיטוניות שבה. עי' רש"י שהקשה לרב חנן בר רבה מאי ראיה לר' יהודה הא א"א לשבעה בניה לישב בסוכה ז' על ז'. ותירצו התוס' לאו פירכא היא דדילמא ארוכה טובא אבל לא היתה רחבה שבעה טפחים ובניה באותו אורך הוו יתבי. ובמה שכתבו התוס' דלא היתה רחבה שבעה עמדו האחרונים מאי בעו בזה ולמה להו לומר כן.

**והנה הב"ח** סי' תרלד דן אם שעור זע"ז די שיהיה שטח של זע"ז אפילו אם אין בכל רוח ז' [והיינו דשעור זע"ז הוא שטח של מ"ט טפחים, וסגי אף אם יעשה סוכה של ו' על ח' ועוד משהו, שג"כ שטחו מ"ט טפחים] או דבעינן שיהיה שטח של רבוע ז' על ז'. והנה לשון הרמב"ם פ"ד ה"ז: סוכה עגולה אם יש בהיקפה כדי לרבע בה ז' על ז' אף על פי שאין לה זויות כשרה. עכ"ל. וכתב הב"ח דמשמע דלא סגי בשטח של מ"ט אלא בעינן רבוע של ז' על ז'. [ורק דלא איכפת לן שאין לה זויות כל שנכנסת בתוכה טבלא של זע"ז.]

**ובטור יו"ד** בהלכות מזוזה סי' רפו כתב: וכתב הרמב"ם יש בו (בבית) לרבע ארבע על ארבע אף על פי שהוא עגול או בעל ה' זויות חייב (במזוזה) וא"צ לומר שאם ארכו יותר על רחבו שהוא חייב כיון שיש לו לרבע ד' על ד'. וא"א הרא"ש ז"ל כתב שאינו חייב אא"כ הוא מרובע ד' על ד'. ומבואר שהרא"ש הבין בדעת הרמב"ם דלחיוב מזוזה סגי בשטח של דע"ד, ואיהו ס"ל דבעינן דע"ד ממש. [הב"ח כאן פירש הדברים באופן אחר אבל הט"ז מפרש כהנ"ל. ועי' מאמ"ר מש"כ בדברי הב"ח]

**והנה לגבי** סוכה למ"ד דירת קבע בעינן ושיעורה דע"ד אמות מבואר להדיא (להלן ז:) [גבי סוכה העשויה ככבשן] דבעינן רבוע של דע"ד ולא סגי בשטח של דע"ד. וכבר תמה הט"ז לדעת הרמב"ם מאי שנא סוכה ממזוזה ששיעורם שוה דע"ד [להך מ"ד] ולמה נאמר דבמזוזה הוא "שטח" ובסוכה הוא "רבוע".

**ובשו"ת חת"ס** (יו"ד סי' רפ) כתב לחלק בין מזוזה לסוכה דמזוזה שאני הואיל וחייבתו תורה שיהא מצות ד' נגד עיניו בכניסתו וביציאתו. והביא סמך לחילוק זה מדברי הסמ"ע סי' תכז סק"ב.[[56]](#footnote-56)

**ובשלמי יוסף** מנחות סי' ר כתב (הגרא"ד אפשטיין) לחלק בין מזוזה לשאר מילי, עפ"מ שמצינו עוד חילוק בין מזוזה לשאר מילי לענין בית האוצר שהוא חייב במזוזה אבל לשאר הדינים אין לו תורת בית וחזינן מזה דלשאר הדינים בעינן "בית דירה" ממש אבל במזוזה סגי בעומד לשמוש אדם. ומה"ט י"ל דגם השעור ד"א אם הוא "שטח" או בעינן "כדי לרבע" תלוי בזה.

**אמנם במנ"ח** מצוה קעז כתב גבי דין בית המנוגע ובית לגבי קביעות מעשר ולענין מעקה ולענין חוזר מעורכי המלחמה [ששעורו ג"כ דע"ד] שלא פירש הרמב"ם אם הוא כדי לרבע או שטח, דילמד סתום מן המפורש ושעורו בשטח של דע"ד. וכ"כ בשו"ת מהרלב"ח סי' קי (עי' מג"א סי' שסו סק"ו שהביא חלק מדבריו). ולפ"ז קשה מ"ש מסוכה. וצ"ע.

**והנה כ"ז** לגבי שעור דע"ד אבל גבי שעור זע"ז כתב הב"ח סי' תרלד דיש לומר סברא דאף אי בדע"ד בעינן "דע"ד מרובע", מ"מ בשעור זע"ז סגי ב"שטח של זע"ז" משום דשעור דע"ד הוא מדין "דירת קבע", ושם צריך דירה גמורה ורק במרובע הוי דירה. אבל בזע"ז שהוא "דירת עראי" אפ"ל דסגי אף בשטח של זע"ז.

**אמנם המג"א** (תרלד א) כתב די"ל סברא להיפך דאפילו אם בדע"ד אמות סגי בשטח היינו משום שהוא מקום גדול ויש לו תורת דירה גם בצורה זו. אבל אם הרוחב פחות מזע"ז לאו דירה היא כלל[[57]](#footnote-57) כמו שכתב הר"ן.[[58]](#footnote-58)

**ובאור המחלוקת** דלמג"א הוא משום דבעינן שבפועל תהא ראויה לשמוש דירה[[59]](#footnote-59) אבל לב"ח הוא רק "שעור" וכל דאיכא הך שעורא הרי זו כשרה.[[60]](#footnote-60) [הבאור הלכה הביא בשם דרך החיים דפסולא דפחות מזע"ז (הוא מיירי בקרן זוית אבל הוא הדין כל פחות מזע"ז) משום דחשיב כלול של תרנגולים כמו שכתב רש"י ותוס'. עכ"ל. והעירו ע"ד דברש"י ליתא כן כלל ותוס' כתבו כן על גבוהה למעלה מכ' ולא על פחותה מז'.]

**ועי' ישועות** יעקב (תרלד א) שהקשה אם נימא דמהני שטח של ד"א א"כ היכי אמרינן לעיל ב: נימא בהכשר סוכה קמפלגי והיינו דלדברי ר"ז בע"כ המחלוקת היא בד"א כיון דפחות מזה אינה כשרה והרי משכח"ל גם להך מ"ד שיהא רחבה פחות מד"א ומ"מ תהא כשרה בצירוף האורך. וע"ש מה שפלפל. אמנם לפי מה שכתב הריטב"א לעיל שם דהך מ"ד שמע מרב דהמחלוקת בשעור הכשר סוכה לכאורה אין קושיתו קשה דה"הכשר סוכה" הוא סימן בעלמא ולא הכרח ודוק.

**ביאור דברי התוס' לדעת הב"ח ולדעת הט"ז ומג"א**

**לח) וכתב הב"ח** להוכיח מדברי תוס' דידן דסגי בשטח של זע"ז. דהנה לשון התוס' "דדילמא ארוכה טובא אבל לא היתה רחבה שבעה טפחים" ומבואר להדיא דסגי גם בסוכה שאינה רחבה ז' אם יש בארכה להשלים לשטח של מ"ט טפחים.

**אמנם הט"ז** (תרלד א) דחה דבריו והגיה בלשון התוס' וז"ל: ולי נראה ברור שיש דילוג תיבה א' בדברי התוס'. דאי כמו שלפנינו "שאין ברחבה ז' טפחים" היאך מיתרצא קושיא של רש"י, דהא עכ"פ לא היה רק שיעור ז' על ז' והיאך היו יושבים שם ז' בנים ומה יתרון יש במ"ט טפחים שלא במרובע ממה שיש מ"ט טפחים במרובע. ואם "נפיש אורכא טובא" שכתבו התוס', היינו יותר מן השיעור הרבה מאוד,[[61]](#footnote-61) א"כ מי הכריחם לתוס' לומר שלא היו שם רחב ז' טפחים, מי ביקש זאת מידם,[[62]](#footnote-62) הא ראייתו של רבי יהודה הוה שפיר אפי' ברוחב ז"ט ואורך אפי' מאה, דהא לרבנן פסולה באין שם רוחב יותר מז', וסוכה זו היתה רק ז"ט והיתה כשרה. ותוס' למה כתבו לשון "אבל לא היתה רחבה ז'" דמשמע שהוא פשוט, והיה להם לכתוב דמיירי שלא היתה רחבה ז'.

**אלא ברור** שכן צ"ל בתוס' "אבל לא היתה רחבה **רק** ז' טפחים" כו' וכוונתם באמת כמ"ש שהיתה ארוכה אפי' ק', אלא שלא היתה רחבה רק ז"ט ובזה פסלי רבנן[[63]](#footnote-63) והביא ראיה ר' יהודה דהכשירו חכמים בסוכה כזו. כנ"ל פשוט.[[64]](#footnote-64) [א"ה, רבנו הט"ז כיון לתוס' הרא"ש כאן שכתב: דדילמא אריכא טובא אבל לא היתה רוחבה אלא ז' טפחים. וכ"ה ברבנו פרץ. אכן הברכ"י כתב דמטא לידו כת"י ישן נושן של התוס' על קלף וכתוב בו כגירסא שלפנינו וכהב"ח.]

**וא"כ אדרבה** מכאן ראיה ברורה שצריך שתהיה עכ"פ במרובע שבעה על שבעה,[[65]](#footnote-65) אלא ששם היה יותר משבעה בצד אחד דהיינו באורך אבל ברוחב היה שיעור סוכה לחוד דהיינו ז', וה"ק התוס' הא דצ"ל שהיה יותר מהשיעור זהו באורך אבל ברוחב אין אנו צריכין להוסיף על השיעור כי לא היה רק שבעה טפחים כנ"ל פשוט. ובסמוך יתבאר עוד שכן מוכח בגמרא מדברי ר' יוחנן. וכן כתב המג"א סק"א בקצור דברים שצריך להגיה בתוס' כנ"ל.

**קרן משוכה לפנים שאין בה זע"ז**

**לט) והנה המג"א** (שם) דן בסוכה גדולה הרבה ובמקום א' יש קרן א' משוך לפנים שאין בו ז' על ז' אם אותו קרן כשרה לישיבת סוכה. וכתב דמסוגיא דקטוניות משמע דאותו מקום אסור לישב שם כיון שהמקום צר לו לשבת שם.

**והנה בעיקר** ספיקו של המג"א, הצד להכשיר מבואר המחה"ש דהוא מדין פסל היוצא מן הסוכה (עי' להלן יט.) ויש להקדים בזה ידיעה נכבדה. דהנה מצינו ברש"י להלן ד. דסוכה שיש בה זע"ז פחות מגובה כ' אמה ושאר הסוכה יותר מכ' דכל הסוכה כשרה מדין "פסל". וכן פסק השו"ע (תרלג ה)[[66]](#footnote-66). אמנם לגבי סוכה שחלקה גבוהה י' טפחים וחלקה פחות, מבואר בטור סי' תרלג דלא מכשרינן הפחות מי' טפחים ואין בזה דין פסל. ועי' ב"י שהקשה מ"ש יותר מכ' מפחות מי'. ובט"ז (תרלג סקי"א) מיישב: דשאני הכא כיון שהפסול משום דירה סרוחה אמרינן אף אם ירצה לישב שם באותו חלק בודאי יצא תיכף משם, וכמו דאמרי' בסי' תרכ"ט סי"ד לענין סכך שריחו רע, ה"נ כאן כיון שצר לו שם המקום וע"כ אין מועיל כאן הכשר החקק לחוצה לו.

**וע"פ הנ"ל** אפשר לבאר דהצד דלא מהני כאן דין פסל משום דאפשר דדמי לפחות מי' שהוא דירה סרוחה וה"נ פחות מז' אינו דירה כלל כמו שכתב הר"ן שהובא במג"א. [ועי' במחה"ש שביאר כן.]

**והחזו"א (קמד** ו) כתב עוד הסבר למה לא מהני כאן פסל, משום דכל שיש לקטנה דפנות והגדולה מוגדרת ממנה בעומד מרובה חשיב כרשות אחרת.[[67]](#footnote-67) [ועפ"ז כתב דיש מקום לומר דדוקא בשיש שעור סוכה אינו נטפל לסוכה אבל באין בה שעור סוכה הרי זו נטפלת לסוכה.]

**אמנם מדברי** המג"א משמע דהפסול משום משום דצר לו לשבת שם. ועי' בחזו"א שהקשה ע"ז מכמה דוכתי דמבואר דאין כזה פסול. ועי' אות מב ישוב על קושיותיו לפי הסבר הבאור הלכה במג"א דגם למג"א הפסול משום שאינו מצטרף, אלא שהטעם שאינו מצטרף הוא מפני דלא ניחא תשמשיתיה.

**ביאור ראית המג"א מסוגיא דקיטוניות**

**מ) ובביאור ראיית** המג"א מקיטוניות כתב המחה"ש לבאר בשני אופנים.

**אופן א'** דהמג"א לשיטתו שהגיה בתוס' דהוכרחו לומר שהיתה זע"ז ואם נימא כצד של המג"א דאפשר להכשיר סוכה פחות מזע"ז מדין פסל א"כ למה לן למימר דהיה רוחבה זע"ז. אע"כ דאין הכשר פסל בכה"ג כיון שהמקום צר לשבת.

**אופן ב'** דהנה ר' יהודה הביא ראיה מסוכתה של הילני דסוכה שגבוהה מכ' כשרה. וקשה מה הראיה הרי שאר הסוכה היתה כשרה [משום דהיתה טפי מדע"ד] וא"כ נימא דהקיטוניות כשרים מדין פסל היוצא [וכשיטת רש"י המובא לעיל אות לט דפסולא דלמעלה מעשרים מתכשר ע"י דין פסל.]

**והמוכרח בזה** דכל מה שהכשיר רש"י למעלה מכ' בדין פסל הוא רק למאי דקי"ל כרבא דפסולא דלמעלה מכ' הוא משום דירת קבע אבל למאי דעסקינן הכא לדעת רבה דהפסול הוא משום דאינו צל סוכה, או למ"ד דהוא משום דהוי כלול של תרנגולים, מקרי סכך פסול ואינו ניתר בדין פסל היוצא.

**ולפ"ז מבאר** המחה"ש דמזה למד המג"א דלא אמרינן פסל לסוכה שהיא פחות מז' משום דהוי כסכך פסול דלא אמרינן ביה פסל. [ועי' חזו"א סי' קמד סק"ו סוף ד"ה מיהו.]

**והאחרונים (עי'** באור הלכה בשם בגדי ישע ובכורי יעקב) דחו ראיתו דהקיטוניות היו חדרים נפרדים והמחיצה מפרדת ואין להם צירוף לסוכה. והחזו"א (קמד ו) כתב דצורת הפתח היתה מפרדת בין הקיטוניות לסוכה הגדולה.

**סוכה עגולה**

**מא) כתב הבכורי** יעקב (תרלד ב) דלשיטת המג"א דפוסל קרן זוית הא דמכשרינן סוכה עגולה כשיש כדי לרבע בה זע"ז צריך לכוין לישב באמצעה ממש באותו מקום שיש בו לרבע זע"ז דמן הצד שמיצר והולך אין בו זע"ז ויש בו דין הקרן שכתב המג"א.

**והבאור הלכה** (תרלד ס"א) חולק דכיון שהולך כל העגול בשטח אחד אין לחלק זה מזה וכלו כשר דאין צר לו לשבת שם כלל דשטח אחד הוא עם הרבוע.

**והנה בעיקר** דברי הבכור"י תמוה הרי כל צד חזי להיות הזוית של הרבוע ואין מקום ששייך לומר בו שאין בו כדי לרבע. [הגע בעצמך אם יניח טבלא של זע"ז בסוכה הרי נוגעת הטבלא בזויותיה בדפנות וא"כ אותו מקום כשר. ואם יסובב הטבלא נמצא כל מקום הסמוך לדפנות בתוך הטבלא.]

**ולכאורה הכוונה** דכיון דבכל אופן שיניח הטבלא זע"ז בתוך העגול יש חלק שהוא מחוץ לטבלא אזלינן לחומרא ואין יכול לישב אלא במקום שתמיד יהיה בשטח הטבלא. אמנם מסברא תמוה דא"כ גם בסוכה מרובעת למה לא נאמר דכיון שאם יניח בה טבלא מרובעת ויעמידנה באלכסון הרי חלק משטח הסוכה מחוץ לטבלא. וצריך לחלק בין עגולה למרובעת. וצ"ב.

**ולכאורה א"כ** השטח שמותר לו לישב הוא פחות מזע"ז [היינו רק שטח של עגול זע"ז ולא של מרובע זע"ז ודוק] וקשה א"כ שוב הדרא סברת המג"א לפסול משום דצר לו לשבת שם. [ועי' אות מב מש"כ לבאר סברת המג"א ע"פ הבאור הלכה ולפ"ז א"ש.]

**ואולי הכוונה** דמרבעינן כטבלא העומדת לפי רוחות העולם כמו ברבוע העיר בפ"ה דעירובין.

**דף ג ע"א**

**קרן זוית שרחבה ז' וארכה פחות מז'**

**מב) הבאור הלכה** (תרלד א) הביא מהדרך החיים שהעתיק דברי המג"א דקרן זוית שאין בה זע"ז אסור לישב בה, וסיים על זה: ודוקא כשהקרן אינו רחב ז' טפחים ג"כ, אבל כשהקרן רחב ז' רק אינו ארוך ז' כשר כיון שמצורף לסוכה גדולה. תדע דהא בעגולה ויש לרבע זע"ז מותר לישב סמוך להדופן אף דבעגולה סמוך לדופן ליכא זע"ז, אלא ודאי כיון שמצורף לגדולה כשר. דבשלמא כשהקרן אינו רחב ז' ג"כ י"ל דחשיב כלול של תרנגולים כמו שכתבו רש"י ותוס'[[68]](#footnote-68) ופסולה, אבל כשרחב ז' רק שאינו ארוך ז' ודאי דכשרה דמצורף לסוכה גדולה מידי דהוי אם ראשו ורובו בסוכה קטנה ושלחנו בסוכה גדולה כן נראה לי. עכ"ל הדרך החיים.

**והבאור הלכה** דן לפסול גם בכה"ג[[69]](#footnote-69) ודחה הראיה מעגול דשם אין צר לו כלל לשבת שם. [עי' אות מא.] ומה שהוכיח מסוכה קטנה הפתוחה לגדולה ע"ש מה שדחה ויתבאר בס"ד בהמשך הסוגיא.

**והחזו"א סוף** סי' קמד כתב על הבאור הלכה: ודבריו תמוהין דהלא בלשון המג"א מבואר שאין כאן פסול משום 'שחסר ליה שעורא' שהוא כמקום בפנ"ע, אלא אע"ג שהוא שטח אחד מ"מ המקום קצר אינו ראוי לסוכה שצר לשבת שם, וטעם זה לא שייך ברחב ז"ט ואינו עמוק ז' שהרי יכול לשבת בסוכה גדולה.[[70]](#footnote-70)

**וגם אם** נימא דקצר נדון בפנ"ע מ"מ רחב ודאי הכל שטח אחד והרי יש בזוית ז"ט על ז"ט שהרי שטח הגדולה משותף לזוית.[[71]](#footnote-71) עכ"ל החזו"א.

**והנה הבאור** הלכה כתב בהגדרת הפסול לפי המג"א "דדמיא להא דשבת ז. בקרן זוית הסמוכה לרה"ר כיון דלא ניחא תשמישתיה אינו מצטרף עם הרה"ר אף דאין הפסק ביניהם וככרמלית דמיא וה"נ כיון שצר לו לשבת שם". ומבואר דעומק כונת המג"א אינה משום דמקום צר מופקע מתורת סוכה. אלא דכיון שהוא צר ולא ניחא תשמישתיה אינו נחשב כחלק מכלל הסוכה ולכן נדונת בפנ"ע ופסולה.

**אמנם החזו"א** הבין דעצם הא דהוא מקום צר הוי הפקעה מתורת סוכה. ולכן הקשה על המג"א מכמה דוכתי[[72]](#footnote-72) דמבואר דאם השטח הכשר בסוכה הוא פחות מז' טפחים הרי הוא כשר אף דדחוק לישב במקום הכשר לחודיה. אבל לפי הסבר הבאור הלכה ל"ק כיון דהתם המקום מצד עצמו אינו דחוק ולכן נחשב כחלק מהסוכה ולא איכפת לן ב"מקום ההכשר" עצמו אם הוא דחוק.

**כולו בסוכה ושלחנו בתוך הבית**

**מג) דלמא בסוכה** גדולה פליגי וכגון דיתיב אפומא דמטללתא ושולחנו בתוך הבית דבית שמאי סברי גזרינן שמא ימשך אחר שולחנו ובית הלל סברי לא גזרינן. ופרש"י בגדולה פליגי והוא יושב על הפתח מבחוץ וראשו מושכב לתוכה ושולחנו לפני גופו בבית. אכן לשון הרא"ש סי' ג: בסוכה גדולה והוא יושב על פתח הסוכה רחוק מן הדפנות ושולחנו בתוך הבית. ועי' בקרבן נתנאל דמשמע שהבין דאלו ב' פירושים שונים. והנה פירוש הרא"ש הוא כפשוטו אבל דברי רש"י צ"ב מה כוונתו במה שכתב שהוא יושב על הפתח מבחוץ.

**והנה המג"א** (תרלד ב) כתב: אם שלחנו בבית אפי' הוא יושב כולו בסוכה גזרינן שמא ימשך אחר שלחנו. אך הא"ר כתב דדין זה צ"ע,[[73]](#footnote-73) והביאו השעה"צ סק"ז. [ועי' גם בשפ"א שהתחבט בזה.] ורצו לומר דבהכי פליגי רש"י והרא"ש דרש"י אוסר רק אם מקצתו בחוץ,[[74]](#footnote-74) והרא"ש אוסר אפילו כולו בפנים. וצ"ב אם לזה כיון הקרבן נתנאל.

**ועי' להלן** אות מז בהערה הוכחה מהרי"ף לשיטת המג"א.

**מקצת שלחן בסוכה ומקצתו מחוץ לסוכה**

**מד) עוד מבואר** במג"א שם וז"ל: נ"ל דאם מקצת שולחנו עומד בסוכה ומקצתו תוך הבית מותר, דלא גזרינן שמא ימשך אחר שלחנו מאחר שעומד מקצת בסוכה, ועוד דהא די בשלחן טפח כדאיתא בגמרא, ועוד דגם בשלחנו תוך הבית רבים מכשירים בסוכה גדולה ודי לנו להחמיר בזה. ע"כ. וכתב השער הציון (ו) דהחיי אדם כתב דאפילו אם רובו חוץ לסוכה ומיעוטו בפנים כשר כל שיש טפח בפנים. [וכן משמע במחה"ש.] אבל הברכ"י מצריך שיהא דוקא רוב השלחן בסוכה ולא סגי מיעוטו.

**ובספר הסוכה** דן דלכאורה כיון דפלוגתת הפוסקים אם פסקינן בדין שלחנו בבית כב"ש א"כ יש להקל בפלוגתת החיי אדם וברכ"י מספק ספקא. [וכעין מה שהקל בבאור הלכה שם ס"א גבי הוא בסוכה ושלחנו בקרן זוית. וכן המג"א הנ"ל מצרף שיטות אלו.]

**הדין בדליכא שלחן כלל**

**מה) עוד כתב** השער הציון (ז) דכל זה אם אוכל מעל שלחנו אבל אם יושב בסוכה ואוכל בידו בלא שלחן כמו עני שאוכל כשפתו בידו לא גזרו בכה"ג. ע"ש. והביא מירושלמי פ"ב ה"ח: לא סוף דבר שולחנו אלא אפילו כדי שולחנו. כמה הוא כדי שולחנו טפח. ע"כ. ופירש קרבן העדה כלומר היושב ראשו ורובו בסוכה ולפניו מקום פנוי בבית כדי שלחנו נמי פסלי דטעמייהו דגזרינן ביושב רק בראשו ורובו בסוכה[[75]](#footnote-75) שמא ימשך לתוך הבית הלכך כל שיש מקום פנוי לפניו בבית גזרינן שמא ימשוך. וכתב השער הציון דמזה משמע שלא כדבריו. אך הפני משה והפמ"ג ביארו הירושלמי באופן אחר.

**אמנם עי'** במ"ב (תרמ כז) שכתב גבי סוכה קטנה שכשישן בה צריך לפשוט רגליו חוץ לסוכה לכו"ע לא מקרי מצטער וחייב לישן שם "ואך שצריך ליזהר שיהיה השלחן ג"כ בתוך הסוכה דאי לאו הכי חיישינן שמא ימשך אחר שלחנו וכדלעיל בסי' תרלד". ומשמע דגם בשעת השינה בעינן שיהא השלחן שם שמא ימשך.[[76]](#footnote-76) וכבר עמד בזה בזכרון שמואל סי' כט דזה סותר מה שהתיר באוכל בלא שולחן. ועי' מה שהביאו בזה במ"ב דרשו.

**ועי' בבעל** המאור (ג: בדפי הרי"ף) "דבסוכה קטנה וכו' שהרי אין לו שלחן בבית שימשך אחריו" משמע דאם אין כלל שלחן ליכא לגזירה. וכן במלחמות שם שהובא בשער הציון הנ"ל מוכח דאם אוכל פתו בידו ליכא לגזירה שמא ימשך וכל זה דלא כמה שכתב המ"ב הנ"ל בסי' רמ.

ועי' רש"י בעמוד זה ד"ה ר' יהודה שכתב דאם השלחן של בני הילני היה בסוכה הגדולה והם ישבו בקטנה בלא שלחן שפיר דמי. ואם נימא דסוכה בלי שלחן פסולה אפילו כשכולו בסוכה א"כ היה צריך לפסול שם מטעם זה.

**והנה להלן** כח. אמרו לו לרבי יוחנן בן החורנית א"כ לא קיימת מצות סוכה מימיך. ולכאורה מזה מוכח כחומרת המ"ב סי' תרמ, דאם נימא דבשינה יוצא גם בלא שלחן א"כ קיים מצות סוכה בשינה.

**אמנם הביאו** בזה מדברי המלחמות בשבת יב. בדפי הרי"ף וז"ל ורבנו שלמה ז"ל כתב בתשובתו ומלאכא דקפיד אדרב קטינא דמכסי סדינא (מנחות מ.) לפי הדעת חוטי לבן היו בו, וה"ק טצדקי למיפטר נפשיה מציצית, כלומר מפני שהתכלת דמיה יקרים אתה מחפש תחבולות להיפטר ממנה. והאי דקאמר ליה "מציצית"[[77]](#footnote-77) משום דעיקר מצוה בתכלת והמקיים לבן בלא תכלת אין כאן מצוה שלימה אלא אחת מן השנים. ושנינו אצל רבי יוחנן בן החורנית שהיה יושב בסוכה וכו' אמרו לו א"כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך לפי שלדברי ב"ש לא היה מקיים מצות אכילה ע"כ. והיינו שמביא ראיה מכאן שלפעמים אמרו לא קיימת מימיך, אף שקיים חלק ממצות סוכה, והיינו בשינה, כיון שעכ"פ כלפי אכילה לא קיים. א"כ מבואר להדיא דבשינה אין צריך שלחן.

**דף ג ע"א**

**הערות בתוד"ה דאמר**

**מו) תוד"ה דאמר.** ומסקינן התם דהלכה דרבי יוחנן החורני. הנה ליתא בברכות כן. ועי' מראה כהן שצ"ל "ומשמע התם דהלכה כב"ה". ועי' מהר"ם שהביא גירסא בזה הובא בהערה.[[78]](#footnote-78)

**ובמה שתירצו** בסוף לפרש סוגיא דברכות עי' מהר"ם ומהרש"א דלפ"ז י"ל דהדרו בהו התוס' ממה שאמרו דהלכה כב"ש רק בסוכה קטנה, אלא הלכה כוותייהו גם בסוכה גדולה אחרי שאין הוכחה מהסוגיא בברכות כמאן הלכתא. ולהלן אות מז יבואר בס"ד דיש בענין זה מחלוקת ראשונים. ועי' בשפ"א שהעיר דבפסקי תוס' משמע דלא הדרו בהו גם למסקנא, אלא ס"ל גם להאמת דאין הלכה כב"ש בסוכה גדולה.

**אם ע"י תקנה דרבנן אפשר להפקיע קיום דאורייתא**

**מו/ב) כתבו עוד** התוס': היכא דב''ה מחמירים מדרבנן וב''ש מוקמי לה אדאורייתא ולא גזרינן, אם עשה כדברי ב''ש לא יצא ידי חובתו אפי' דאורייתא. וכו' לא קיימת מצות סוכה מימיך דאפי' מדאורייתא לא קיים. ע"כ. מבואר דע"י התקנה דרבנן אינו יוצא גם מדאורייתא.

**ובתוס' ברכות** (יא.) כתבו: פירש הר''ר שמעיה דקא מדמה הכי, מדקאמר לא קיימת אע''ג דמן הדין יצא שהרי בראשו ורובו בסוכה אינו אסור אלא גזירה שמא ימשך אחר שלחנו, כה''ג גבי ק''ש אע''ג דמן הדין יצא בדיעבד כיון דלב''ה אין נכון כדאיתא במתניתין כדאי היית לחוב בעצמך, אם עשה כב''ש לב''ה לא עשה ולא כלום. ע"כ. והנה משם אין ראיה מוכרחת דאין יוצא מדאורייתא ויתכן דהוכיחו רק דמדרבנן אין יוצא וצריך לקרות ק"ש שוב.

**וכעין דברי** התוס' דידן דע"י דרבנן פקע הדאורייתא מצינו ברבנו יונה ריש ברכות (א.) שמשמע דבקורא ק"ש דערבית אחר חצות לא קיים כלל מצוה [עי' קובץ הערות סי' סט אות ז שהוכיח כן.]

**ובחי' אנשי** שם שבת י. בדפי הרי"ף הקשה על הר"ן ריש כתובות דעקרו חכמים אבלות יום ראשון דאורייתא ואיך יהא מותר בקו"ע בדברים שהאבל אסור בהם מדאורייתא. וי"ל כיוון שעקרו חכמים מצות אבילות ממילא ליכא איסורא.

**אמנם הר"ן** בפסחים (כה: בדפי הרי"ף) כתב: כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח לא יצא יד"ח כלומר לא יצא יד"ח כראוי אבל לא יצא ידי חובתו כלל לא קאמר, ודכותה בסוכה א"כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך לאו דוקא דהא לא הוי טעמא דההוא אלא משום דילמא אתי לאמשוכי בתר שולחנו וכל היכא דלא אמשוך לא סגי דלא יצא אלא ודאי כדאמרינן. ע"כ. וכ"כ עוד הר"ן והריטב"א (להלן כח.) הועתק בהערה[[79]](#footnote-79). ומבואר דחולקים על התוס' וסוברים דבשולחנו בבית לא פקע הקיום דאורייתא. ועי' בבאור הלכה סי' תרלד ס"ד שהביא הפלוגתא.[[80]](#footnote-80) [ועי' בקו"ה (שם) שכתב דבאמת בר"ן ריש כתובות משמע דלא כתוס' אנשי שם הנ"ל ואסור לעבור על האבלות בקו"ע. ועי' דברי יחזקאל סי' יז משכ"ב.]

**ורע"א (במערכה** ה למסכת חגיגה) כתב דהתוקע בשופר בשבת קיים את הדאורייתא למרות שחכמים ביטלו תקיעה בשבת. ובקבא דקשיתא (לבעל החלקת יואב) קושיא צט הקשה דלא מבעיא לתוס' דלא קיים אלא אפילו להר"ן והריטב"א כל דבריהם רק כשהשאירו את חיוב המצוה במקומו ורק אמרו שלא לעשות אלא באופן מסוים. אבל כשפטרו לגמרי מעשיית המצוה אף לר"ן אין כאן מצוה כלל. והוכיח מדברי הרא"ש (הלכות ציצית סי' יז) שכתב דאם מברך על סדין בציצית הוי ברכה לבטלה. [ולפ"ז רבנו יונה הנ"ל א"ש גם לדברי הר"ן כיון דאחר חצות הפקיעו ק"ש לגמרי.]

**והנה סברת** התוס' צ"ב למה לא מקיים את הדאורייתא ומי בטלו. ובקובץ הערות (סט ג) כתב בזה דניתן הכח לחז"ל לא רק לצוות הגברא לעבור על הדין תורה בשוא"ת, אלא גם לעקרו לגמרי. ועי' בפמ"ג (פתיחה כוללת ג אות ז ח). וע"ש בפמ"ג לענין אונס ולענין ברכה.

**ובדבר אברהם** (ח"ב כו י) הביא בשם רא"ב קאמאי דכיון דבסוכה בעינן שלכם[[81]](#footnote-81) הפקירו את הסוכה בהפקר ב"ד ואינו יוצא בה. והקשה ע"ז דהא יליף מינה דאינו יוצא יד"ח ק"ש בקרא והטה ושם לא שייכא סברא זו.

**והדבר אברהם** ביאר דהא דאין יוצאין הוא משום דהוי מצוה הבאה בעבירה דמדרבנן אסרו לו לעשות כן.[[82]](#footnote-82)

**והביא הדבר** אברהם דבשטמ"ק ברכות כתב דקנסוהו שלא לצאת.[[83]](#footnote-83)

**פלוגתת ב"ש וב"ה בסוכה קטנה - שיטת הרי"ף ושיטת הר"ן**

**מז) בפלוגתת ב"ש** וב"ה בסוכה קטנה נחלקו הראשונים בטעמא דב"ש. והנה להלן ז: מנה אביי כמה תנאי דסברי סוכה דירת קבע בעינן. וביניהם מנה את בית שמאי דתנן מי שהיה ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית בית שמאי פוסלין ובית הלל מכשירין ופרש"י שם, ב''ש פוסלין, דראוי לתשמיש בעינן. [עי' ריטב"א ור"ן דראיית הגמ' היא מסוכה קטנה ולא מסוכה גדולה ששם אין הטעם משום קבע.] ומבואר שטעמם של ב"ש משום דפחות מזע"ז לא הוי דירת קבע.

**והנה הרי"ף** (ג:) כתב על דברי אביי דדף ז: הנ"ל: אע"ג דקיימא לן דכל כי האי גונא שטה היא ולית הלכתא כחד מינייהו, הכא איכא תרתי מינייהו דהלכתא נינהו. חדא וכו' ואידך מי שהיה ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית דקיימא לן דהלכתא בהא כב"ש, ולאו טעמייהו דב"ש משום דבעינן דירת קבע אלא טעמייהו משום דגזרינן שמא ימשך אחר שולחנו.[[84]](#footnote-84) [ובפשטות לפ"ז דין ז' על ז' הוא מדרבנן. ועי' להלן דעת הרמב"ן והרמב"ם בזה.]

**וצ"ב מנין** להרי"ף דאנן לא ס"ל כטעמו של אביי אלא טעם חדש. ועי' ברי"ף להלן (יג. בדפי הרי"ף): ואסיקנא דבתרתי פליגי, פליגי בסוכה גדולה ופליגי בסוכה קטנה וכו' והלכה כב"ש בתרוייהו דחד טעמא נינהו. ע"כ. ואזיל בזה לשיטתו דלדידן הטעם גם בקטנה הוא משום שמא ימשך ולכן בין בגדולה ובין בקטנה הוא טעם אחד.

**ובר"ן משמע** שהבין דדעת הרי"ף דכיון דקי"ל בדף ב. סוכה דירת עראי בעינן א"כ איך פסקו כב"ש ובע"כ מאן דפסק הכי סבר דטעמם של ב"ש משום שמא ימשך. וכן הוא להדיא במאירי.

**אמנם הבית** הלוי[[85]](#footnote-85) (ח"ג סי' נג אות ג) מבאר דהוכחת הרי"ף היא ממה ששנינו את ב' הפלוגתות במשנה אחת ולכן מוכרח דחד טעמא לתרוייהו. ואביי שפירש טעמם משום דירת קבע סבר דפליגי רק בסוכה קטנה. אבל למאי דמסקינן דבתרתי פליגי מוכח דלא כאביי.

**והנה לפ"ז** פסק הרי"ף כב"ש בין בסוכה גדולה ובין בקטנה כיון דהכל אותה סברא. [ואף דבסוכה קטנה החשש שמא ימשך גדול יותר דבסוכה גדולה יש גם אפשרות שימשוך את השלחן לפנים הסוכה. ובאמת הרי"ץ גיאת מחלק בזה להלכה כמו שהביא הראב"ד, מ"מ כתב המלחמות דאנן לא מחלקינן מדנפשין מה שלא נזכר בש"ס לחלק.]

**אמנם הר"ן** ועוד ראשונים (עי' ברא"ש ובטור סי' תרלד[[86]](#footnote-86)) כתבו דטעמייהו דב"ש בסוכה קטנה היא כסברת אביי משום דירת קבע [ומה שקשה מדף ב. יבואר להלן אות נד בס"ד] ולפ"ז בסוכה גדולה שנחלקו בגזירת 'שמא ימשך' היא פלוגתא נפרדת ואין שייכות בין שתי המחלוקות ולכן פסקו להלכה כב"ש רק בקטנה ולא בגדולה. ועי' בבאור הלכה סי' תרלד ד"ה פסולה שהביא המחלוקת.

**ובבאור הלכה** שם מדייק מהרמב"ם דסוכה קטנה פסולה מדאורייתא ואפ"ה פוסק כב"ש כגם בסוכה גדולה אע"פ שזו מחלוקת אחרת ואין מקור לפסוק בה כב"ש. ומבאר בזה דברי הפמ"ג ע"ש.

**בביאור שיטת הרי"ף**

**מח) הקשה הבעל** המאור על הרי"ף [שפירש טעמם של ב"ש בסוכה קטנה שהוא משום שמא ימשך] דבסוכה קטנה ליכא למיחש שמא ימשך שהרי אין לו שלחן בבית שימשך אחריו.

**ותירץ המלחמות** דחיישינן שיביא שולחן מביתו ויניחנו בפתח הסוכה וכ"ש הוא מסוכה גדולה ששם החשש שימשך קטן יותר כיון שיכול למשוך השולחן אליו.

**והמאירי כתב** דמתוך צרות המקום בא לו לאכול בתוך הבית.

**והנה הרא"ש** כתב להוכיח דהטעם משום דירת קבע ולא משום שמא ימשך: וכן משמע הלשון 'צריכה שתהא מחזקת' וכו' ומיירי שהוא ושולחנו בתוך הסוכה ולא שייך הכא טעמא שמא ימשך. ע"כ. ודבריו אינם מובנים איך כתב דהשלחן בתוך הסוכה הרי אין מקום לשלחן. ובקרבן נתנאל פירש דהכניס השלחן בדוחק לסוכה הקטנה. והבית הלוי (ח"ג סי' נג אות א) ביאר דמיירי שהשלחן בפסל היוצא מן הסוכה או בסוכה קטנה על פתחה של גדולה והשלחן בגדולה. (עי' אות נא)

**ובבית הלוי** העיר על הקרבן נתנאל הרי הרמב"ן ביאר דאם אינה ראויה לישיבה כדרכה פסולה גם לשאר דברים וא"כ לא מהני מה שהכניס השלחן לשם. אע"כ כביאור הנ"ל של הביה"ל דמיירי שיושב בריוח בפסל או בסוכה גדולה כנ"ל.

**[ולדברי המאירי** הרי לא קשה כלל קושית הרא"ש דמ"מ איכא חשש שיבוא לצאת לביתו.]

**פסול סוכה קטנה לשינה [להרי"ף]**

**מט) עוד קשה** על שיטת הרי"ף מדוע סוכה קטנה פסולה לשינה ולשאר דברים שאין בהם חשש שימשך. וכתב בזה המלחמות: דאפילו לישן ולשנן ולטייל בה או לאכול ופתו בידו[[87]](#footnote-87) פסולה שכל שאינה ראויה לאכילה כדרכה ולכל מילי דסוכה אינה סוכה. עכ"ל.

**ויסוד זה** דסוכה צריכה להיות ראויה לכל מילי מבואר גם במרדכי (הובא בשו"ע סי' תרמ ד) וז"ל: עשאה מתחילה במקום הראוי להצטער באכילתו ובשתייתו או בשינה, כגון שירא מגנבים או מלסטים, לא מבעיא דלא מיפטר בה, אלא אפילו אין סכנה באכילה ובשתיה אלא בשינה לא יצא יד"ח כלל אפילו אכילה, דהא כעין דירה בעינן כיון שאין יכול לעשות בה כל צרכיו אכילה ושתיה ושינה בלא צער מתחילה לא הויא סוכה כיון דלצעורי קיימא.[[88]](#footnote-88) [ועי' רש"י להלן י: אלא כשאין בריאה וחזקה לקבל כסתות וכרים של עליונה ולישן. מבואר דבעינן חזי לשינה. (אבני נזר סי' תעט)]

**אמנם החכ"צ** סי' צד חולק וז"ל: אינו נראה לי כלל שתשבו כעין תדורו לאו על אופן הסוכה קאי באיזה ענין תהיה עשויה אלא על אופן הישיבה באיזה ענין תהא וע"ז קאמר דתהא כעין דירה ואין הכי נמי דאם עושה ב' סוכות האחת לאכילה ושניה לשינה אף שאותה של אכילה אינה ראויה לשינה מ"מ נפיק בה ידי חובת אכילה.

**והקשו הבית** הלוי (ח"ג סי' נג אות ב) והאבני נזר (סי' תעט) וחזו"א (קנ ג) על החכ"צ מדברי הרי"ף וכפי ביאור הרמב"ן הנ"ל דכל סוכה דלא ראויה לכל מילי לאו סוכה היא. והרי השו"ע פסק כהרי"ף ואיך נחלק על יסוד זה החכ"צ. [וכן הגר"א בסי' תרמ הוכיח כמרדכי מדין ראשו ורובו להרי"ף.]

**ולכאורה נראה** לחלק בין היכא דמה שאינו ראוי הוא מצד עצם מבנה הסוכה דאז פסול לכל מילי כלשון המלחמות "דלאו סוכה היא", להא דהמרדכי דרק הגנבים שהם חסרון חיצוני מחסרים בכעין תדורו שזה פוסל רק את אותו השמוש שאינו כעין תדורו.[[89]](#footnote-89) שו"ר שכ"כ האבי עזרי (פ"ו ה"ב דסוכה).

**ובעיקר סברת** הרמב"ן צ"ב למה מקרי אין ראוי לישיבה כדרכה והרי יכול לאכול עם שלחנו בבית [והרי מה"ט כשר לב"ה] ואפ"ל דבעינן ראוי לישיבה הכשרה בהלכות סוכה אבל זה דוחק. ובאבני נזר (סי' תעו) נקט דכונת המלחמות דכיון דאסרו לו לאכול עם שלחן בבית ממילא עתה באמת אינו ראוי לשמוש. והקשה האבנ"ז הרי מדאורייתא חזי וא"כ דמי להמבואר להלן כב: העושה סוכתו ע"ג אילן מקרי חזי לשבעה [לר"י] כיון דמדאורייתא מחזי חזי. וא"כ ה"נ מדאורייתא ראוי לישב עם שלחן בבית. ותירץ דהתם מיירי לגבי ההכשר בזמן שמותר לעלות בה. אבל כאן דעדיין הסוכה אסורה באכילה עתה מקרי אינו ראוי. ועי' אות נ מהלך אחר ברמב"ן.

**פסול דסוכה קטנה [למלחמות] דאורייתא או דרבנן**

**נ) הנה באות** מט הובאו דברי האבני נזר דלמלחמות הפסול דסוכה קטנה הוא דרבנן. אמנם עי' שער הציון (תרלד ז) שכתב דמשמע במלחמות דהפסול דאורייתא משום דלא חזי לאכילה. [ואמנם תמוה הרי חזי לאכילה עם שלחן בבית כמו לב"ה ועי' להלן מהחזו"א.] וע"ש בשער הציון מה שהקשה מלשון הרי"ף "אלא טעמייהו משום דגזרינן שמא ימשך אחר שולחנו" ותירץ דאין כונת הרי"ף דהטעם לאסור הוא רק משום שמא ימשך. אלא דכיון דסוף סוף שייך גם טעם זה ותרוייהו נשנו כחדא ונפסק כב"ש מסתבר דפסקינן כותייהו בתרוייהו.

**ועי' חזו"א** סי' נ סק"ג שביאר בדברי המלחמות דהוא פסול דאורייתא דכיון דחיישינן שמא ימשך לאו דירה היא ואפילו אם יאחז הככר בידו חיישינן שמא יביא שלחן ויניחנו ולכן פסול מדאורייתא.

**דף ג ע"א**

**אם לשיטת הרי"ף ליכא כלל שעור ברוחב הסוכה**

**נא) כתב הגרע"א** (על המשנה בדף כח.): ונ"ל דבסוכה קטנה סמוך לסוכה גדולה, וראשו ורובו בסוכה קטנה שאינו ז' על ז', ושולחנו בסוכה גדולה, בזה הרי"ף לקולא ותוס' לחומרא. דלהרי"ף יצא דלא שייך למיגזר שמא ימשוך דהא גם שלחנו בתוך סוכה כשירה. ולתוס' פסולה דמ"מ הקטנה דירה סרוחה היא. עכ"ד. וכן כתב הבית הלוי (ח"ג סי' נג אות א) ועי' באור הלכה סי' תרלד שהביא דברי הגרע"א.

**עוד כתב** הבית הלוי דאם הסוכה היא ששה טפחים רק שיש לה פסל היוצא ממנה ואתו יחד איכא ז' דלהרי"ף כשר כיון דליכא חשש שמא ימשך ולר"ן פסול כיון דאין שעור בסוכה. (ועי' אות מח)[[90]](#footnote-90)

**והנה השפת** אמת דן למה השעור דסוכה הוא זע"ז והרי להרי"ף דתלוי ב'שמא ימשך' א"כ אדם ננס סגי ליה בפחות. וכתב דצ"ל דלא פלוג וקבעו שעור בז' שהוא שעור הראוי לרוב בנ"א. ועפ"ז דן בדברי הרא"ש (הובא באות מח) שהקשה על הרי"ף מהלשון 'מחזקת', אבל להנ"ל באמת בעינן שתהא מחזקת.[[91]](#footnote-91)

**ולפ"ז כתב** השפ"א דגם דינו של הגרע"א אינו, דסוף סוף אחר שתקנו שעור משום השמא ימשך, שוב הקטנה פסולה.

**[אמנם מדברי** המלחמות אות מט שהוצרך לבאר פסול סוכה קטנה לשינה משום דכל שאינה ראויה לכל תשמישי סוכה אינה דירה, משמע דלא תקנו "שעור ז' לסוכה" דא"כ לא היה צריך לתירוצו. והרא"מ אמר לדחות דכל מה שגזרו שעור הוא רק אחר שהסוכה פסולה לכל מילי משום סברת הרמב"ן, אבל אם היתה כשרה לשינה לא היו מתקנים שעור ז'.]

**עוד כתב** השפ"א לדון באדם גדול גוף שבסוכת זע"ז נכנס רק הוא בלא שלחנו אי נימא דפסול מדרבנן משום שמא ימשך [ואפילו אם שלחנו בסוכה גדולה יהיה לא פלוג כלפיו[[92]](#footnote-92)] וסיים דאפשר דכל סוכה שאין בה חשש שמא ימשך בדרך כלל, הרי היא כשירה אפילו לאדם גדול.

**ועולה מכאן** ב' מהלכים אם לשיטת הרי"ף איכא שעור ז' בסוכה או דהוא רק דין להיות באופן שאין חשש שמא ימשך.

**הוכחות דיש שעור ז' לסוכה**

**נב) והנה הבית** הלוי הקשה [לפי הבנתו דאין שעור לסוכה רק צריך שלא יהא חשש שימשך] מהא דבדף ד. אמרינן בסוכה גבוהה מכ' ובנה איצטבא אם יש בה שיעור סוכה כשרה וכתב רש"י דאז כל הסוכה כשרה מדין פסל. והנה לפי הרי"ף היה די בשהיה בסוכה פחות מז' כיון דכאן לא שייך שמא ימשך כיון דכל הסוכה כשרה, רק דבעינן את עיקר שעור הסוכה שיהא בפחות מכ', וזה מתקיים גם באיצטבא ו' טפחים.[[93]](#footnote-93) ועי' גם בחזו"א (קנ סק"ב) שהקשה כן.

**עוד הקשה** הבית הלוי דלהלן יט. אמרינן דבסוכה קטנה אויר פחות משלשה מצטרף ואין ישנים תחתיו (עי' סי' תרלב ס"ב) ולדברי הרי"ף הרי איכא חשש שמא ימשך ומה מועיל הצירוף של האויר, דמה עדיפות לאויר על פני שלחנו חוץ לסוכה. [בשלמא אם הוי "שיעור" בסוכה ניחא דהאויר נותן השלמה לשעור אבל אם הז"ט הם רק כדי שלא ימשך איך מהני האויר שגם בו נשאר החשש שימשך.][[94]](#footnote-94)

**עוד הקשו** הבית הלוי והחזו"א מהא דלהלן ז. בסוכה העשויה כמבוי מעמיד פס ד' ומשהו בפחות מג"ט וביחד יש שעור סוכה.[[95]](#footnote-95) ואילו להרי"ף דשעור סוכה אינו ז' אלא הטפח השביעי רק כדי שלא ימשך א"כ סגי בפס ד'[[96]](#footnote-96) אף בלא תוספת משהו [שאותו משהו בא רק להשלים לז' טפחים.]

**וכמובן לסברת** השפ"א דתקנו שעור ז' משום לא פלוג, לא קשה. אך כתב הבית הלוי דמקושית הרא"ש על הרי"ף מלשון 'מחזקת' מבואר דלא הבין כן ברי"ף.

**והחזו"א הוכיח** מב' קושיותיו אלו דסברת הרי"ף לפסול היא דאורייתא ע"ש ונתבאר אות נ. וגם זה דלא כהבנת הרא"ש ברי"ף.

**ישוב דעת הרי"ף**

**נג) והנה הריטב"א** כאן [וכעי"ז הר"ן יג. בדפי הרי"ף] כתב בחד פירושא: א״נ דאביי ורבא לא פליגי ומאי דקאמר דטעמא דב״ש דבעו דירת קבע היינו דירה הראוי להיות בה קבע שאין לחוש שמא ימשך ממנה אחר שלחנו וחד טעמא הוא עם מאי דאמר רבא גזירה‎ שמא ימשך אלא ששינה בלשונו. ע"כ. ומבואר דהגזירה שמא ימשך מוגדרת חסרון בקבע וצ"ב.

**ויתכן לומר** בזה דגדר הדין דשמא ימשך הוא דכיון דיש לו שייכות להימשך מחוץ לסוכה כאילו אינו יושב בסוכה וחסר בדירת הסוכה כיון דהיא גורמת לו להימשך ממנה לחוץ.[[97]](#footnote-97) ולכן כינהו דירת קבע בעינן היינו שישיבתו תהא מתייחסת לסוכה ולא כעומד לצאת הימנה.

**ומעתה י"ל** דבאמת ליכא "שעור" של ז' טפחים אבל עכ"פ בעינן שתהא הסוכה באופן שאפשר לישב בה לאכול וכיון דחיישינן שימשך הוי כסוכה שא"א לישב בה ישיבת קבע השייכת לסוכה. וזהו פסולא של סוכה קטנה.

**ולפ"ז אפשר** ליישב הא דבעינן בדף ד. באיצטבא זע"ז לא מצרפינן לטפח השביעי שלצורך שלחנו את החלק שכשר מדין פסל. אולם להנ"ל כיון דא"א לו לישב בחלק שהוא עיקר הסוכה כיון דימשך משם לחוץ למקום הפסל שוב הוי סוכה שאין בה ישיבה ואין לומר דבצירוף הפסל יש כאן ישיבה דתחילה צריך שתהא סוכה שיש בה ישיבה ורק אח"כ חל דין פסל אבל א"א להכשיר את הסוכה ע"י שמסתמך על הפסל.

**וכן מתיישב** בזה הא דאויר פחות משלשה מצטרף ואין ישנים תחתיו, ולא נפסל שמא ימשך. משום דכאן א"א לומר דאין כאן ישיבת סוכה וכאילו הוא בחוץ דהא גם מקום האויר הוא חלק מהסוכה רק דאין יושבין תחתיו ולכן כשר.

**אמנם הא** דדף ז. בפס ד' טפחים ומשהו עדיין קשה [ולא דמי לפסל דכאן שאר השטח הוא מגוף הסוכה.] ועיין.

**בביאור השיטות דסוכה קטנה פסולה משום דבעינן דירת קבע**

**נד) הבעל המאור** פירש דלהלכה פסלינן פחות מזע"ז משום דירת קבע. ואע"ג דכל הני תנאי (דדף ז:) טעמייהו משום דבעינן דירת קבע, איכא מינייהו כהלכתא ואיכא מינייהו דלא כהלכתא. לפי שיש לקביעות סוכה דרכים רבים וכל אחד מהני תנאי איכא למימר דלא ס"ל דחבריה דלמר אית ליה קביעותא בהכי ולמר אית ליה קביעותא בהכי.

**ובמלחמות הקשה** עליו דכיון דאמרו שיטה אחת כללא הוא דלית הלכתא כחד מינייהו וכו' וכ"ש שזה שיטה גמורה שהכל שוין בדינא דדירת קבע בעינן בסוכה וקראי בדירת קבע משתמעי ואע"ג דפליגי דלמר שעור סוכה בד' אמות ולמר בראשו ורובו ושולחנו וכיו"ב הא מילתא אחריתא היא וסברא בעלמא היא דלמר קביעותא בהכי ולמר קביעותא בהכי אבל בדין תורה בסוכה דירת קבע בעינן שוים הן כולן והיא שיטתו של אביי. עכ"ל.

**ודברי הבעל** המאור והמלחמות צ"ב במאי פליגי בדין קבע והרי לכאורה דבריהם כמעט אחדים. ורא"ל אויערבך אמר לבאר בזה דלשיטת בעל המאור איכא הרבה דרגות בקבע ונחלקו התנאים איזה דרגת קבע צריך ולכן אין זה ממש שיטה אחת כיון דכל אחד מצריך דרגה אחרת. אבל המלחמות לומד דכו"ע מודו דצריך שהסוכה תבטא קבע [ואין דרגות בזה] רק נחלקו באיזה פרט צריך לבטא את הקבע. ולכן הוי שיטה אחת ממש כיון דבעיקר תורת הקבע אין מחלוקת ונחלקו רק איך לקיים את האי קבע.

**והנה לדברי** הבעל המאור נמצא דבעינן קבע. וצ"ע הרי פסקינן בכמה מקומות דסוכה דירת עראי היא. [וכ"כ בעל המאור עצמו לעיל (א: בדפי הרי"ף) גבי פסולא דלמעלה מעשרים.] ועי' בר"ן שכתב דכיון דפסקינן כב"ש מוכח דאנן ס"ל דאף למ"ד דירת עראי בעינן כל שאינה מחזקת ראשו ורובו ושלחנו אפילו לדירת עראי לא חזי. אבל בבעה"מ משמע דבעינן קבע וזה סותר למש"כ לעיל דצריך עראי.

**ונראה דביאור** שיטת בעל המאור היא כדכתב המאירי: דלא כל הקביעות שוות וב"ש סוברים כן בכל מקום שהעראי שלו אין עליו שם דירה והם סוברים שכל שאינה בשעור שבעה על שבעה אינה דירה כלל ואפילו שם עראי אין כאן כדי להכשיר. וכן הוא בריטב"א וז"ל: ואע״ג דקי״ל דסוכה דירת‎ עראי בעינן‎ ומשמע דלא פליג בה אביי ובאידך קי״ל כב״ש כדפסק רבא לעיל ל״ק הלכתא אהלכתא‎ דאפשר דאע״ג דבעינן‎ דירת עראי במילי אחרינא‎ בעיא קביעותא קצת שתהא מחזקת ראשו ורובו ושולחנו דאי לא דירה סרוחה היא [ולפ"ז יתכן דהר"ן ובעל המאור אמרו דבר אחד. ושו"ר שכן הוא בר"ן (יג. בדפי הרי"ף): דקצת קביעותא בעינן שתהא מחזקת ראשו ורובו ושלחנו דאי לא דירה סרוחה היא. ע"כ.]

**בית שאין בו דע"ד לענין גאולה**

**נה) ואינו נחלט** בבתי ערי חומה. מרש"י משמע דהוי כשדה אחוזה. אבל בריב"ן מבואר דהוא כבתי ערי החצרים. [ונ"מ אם נגאל בב' שנים ראשונות. עי' מנ"ח מצוה שמא אות י.]

**דף ג ע"ב**

**עבור בין שתי עירות**

**נו) ואין עושין** אותו עבור בין שתי עירות. עי' בתוס' בשם רשב"ם ובשם ר"י. ועי' ריטב"א. ובדעת רש"י כתב השפ"א דסובר דלרב הונא אין נותנין ב' קרפפין בלא בית באמצע. [ולא הבנתי דאם יש בית באמצע הרי הוי עיר אחת ואין זה ב' קרפפין אלא חבור ממש.] והערוך לנר כתב דב' קרפפין הוא רק אם הקמ"א אמה מובלעות [היינו שהשבעים ושירים מובלעות של זו בזו] אבל כאן מיירי שנוגעות זב"ז ואינן מובלעות ולכן בעינן בית. ולפ"ז ה"ה בב' בתים והא דנקט ב' עיירות [כקושית התוס'] צ"ל כדכתב הריטב"א משום אורחא דמילתא שאין דרך להקפיד במדידת אלפיים אמה אלא כשהולך מעיר לעיר.

**כדי לרבע**

**נז) לימא רבי** היא ולא רבנן. בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רפ הקשה להסוברים (אות לז) דבמזוזה לא בעינן מרובע של ד"א אלא סגי בכדי לרבע א"כ גם לרבי לא א"ש דמאי שנא מסוכה דבעינן רבוע כמבואר להלן ח:. וכתב דבאמת הוה מצי למימר ולטעמיך. וכתב דעוד יש לדחות. [וצ"ב דלשיטת החת"ס (אות לז) גם המנויים בברייתא אין דינם שוה דרק מזוזה חייבת בכדי לרבע אבל שאר דיני הברייתא בעינן ד' מרובעים.]

**בורגנין**

**נח) אפילו כבורגנין** לא משוינן להו. עי' בריטב"א ב' שיטות אם בורגנין בעו ד' אמות או דחזו למלתייהו גם בפחות מד"א. וכתב השפ"א דמרש"י משמע דסגי בפחות מד"א [נראה דהוא ממש"כ חזו למלתיהו, ללינת לילה לאדם אחד, וממש"כ אדם אחד משמע דאין דע"ד.]

**וכתב השערי** תשובה סי' שצח: וכתב בדגול מרבבה דבורגנין א"צ להיות ד' אמות על ד"א כמ"ש בסוכה דף ג' וע"ש ברש"י דמשמע דבורגנין כיון שהוא רק ללינת לילה ולאדם אחד ועשוי לדירת עראי א"צ ד"א. ומ"מ צריך שיהיה עשוי באמת לצורך שדות או פירות. וכן מוכח בסוכה בהא דבית שאין בו ד"א, דאם איתא דמהני בסתם קשה דהא בית אף דלא חזי למלתיה להוי כבורגנין. ולכן מי שרוצה לעשות צריפין בכל ע' אמה להרחיב התחום ואותן צריפים עשוים רק בשביל כן ולא לשמור שדות או פירות לאו כלום הוא וזה פשוט מאד בעיני.

**דף ד ע"א**

**בטלה דעתו אצל כל אדם**

**נט) היתה גבוהה** מעשרים אמה ובא למעטה בכרים וכסתות לא הוי מיעוט וכו' משום דבטלה דעתו.[[98]](#footnote-98) הנה פליגי רש"י ודעימיה עם הר"ח ודעימיה אם סגי בביטול לשבעה או בעינן ביטול לעולם. ויבואר בס"ד בסמוך אות סג סד.

**ולשיטת רש"י** דסגי בבטול לשבעה צ"ב למה בטלה דעתו, אטו אין אדם מבטל הכרים וכסות לשבעה. והריטב"א רימז לקושיא זו כשהביא השיטה דבעינן ביטול לעולם, וז"ל: ואין דרך שום אדם לבטל כלי תשמישו לעולם, דאלו לז׳‎ ימי החג אפשר דמבטל ליה.

**ובדעת רש"י** מבואר במאירי וז"ל: שאין דעתם להניח כרים וכסתות בקרקע שבעת ימים מחשש הפסד ממון[[99]](#footnote-99) והרי הגשמים מצויין לבוא ומפסידין. ולא מחמת הפסד הבא מחמת גשמים לבד, עד שנדקדק בנר חנוכה שהיא בתוך הבית[[100]](#footnote-100) ואין שם חשש גשמים שיהא מיעוט, שאף מחשש המדרס והפסד לחות הקרקע אדם נמנע בכך. ואף בכרים פחותים שדרכן של בני אדם לבטלן לא נתנו חכמים דבריהם לשיעורין.[[101]](#footnote-101)

**אמנם הר"ן** כתב "שאין אדם עשוי לבטלן שבעה אלא משתמש בהן תדיר", ע"כ. ומבואר דהטעם דבטלה דעתו הוא מפני ששמושם תדיר.

**ולשון רש"י** "שאין סופו להניח שם כל ז' מפני הפסד ממונו" משמע כמאירי.

**אם המיעוט מכשיר לרבא או רק לרבה ור' זירא**

**ס) כתב המאירי** ויש שואלים [השלמה] לדעת רבא שפירש העניין משום דירת קבע מה הועיל מיעוט זה ומה ענין לכרים וכסתות שיפקיעו את הקבע הרי הדפנות מכל מקום גבוהות והסיכוך צריך לדירת קבע.

**ותירץ: תדע** דיש מפרשים [השלמה, והפנ"י מביא כן מהתמים דעים] ששמועה זו וכן כל הנמשכות אחריה בענין מיעוט לדעת רבה ור' זירא נאמרו ולא לדעת רבא. וכו' ואף גדולי הפוסקים [הרי"ף ועי' רז"ה] הניחום מתחילה מלכתבם בהלכותיהם אלא שאחר כך הגיהום וחזרו ויסדום. וכן כל המחברים הביאום בחיבוריהם אע"פ שכולם פוסקים כרבא.

**וביאר המאירי** טעם הסוברים דסוגיין אף לרבא: מפני שכל שמיעטה רואין המיעוט כקרקע גמור ולוא היה קרקע הרי נמצאו הדפנות שאין גבוהות ויכול לעשות הבנין עראי. עכ"ל. וכעי"ז בפנ"י.

**הראב"ד הקשה כנ"ל רק מהמשך הסוגיא**

**סא) הראב"ד (בהשגות** על בעה"מ דף א: בדפי הרי"ף) כתב: ועוד דההיא סוגיא דהוצין יורדין למטה מכ' וכן בנה איצטבא באמצעיתה כולה דלא כרבא, מכדי דפנות וסכך למעלה מכ' הם, כי הוצין יורדין וכי בנה איצטבא מאי הוי והלא דירת קבע בעי להו דלא קיימי בדירת עראי. אלא דאיכא למימר דרבא לא קפיד אדפנות בין דירת קבע לדירת עראי אלא אסככא דבעינן סכך הראוי לדופני עראי. וכיון דאיכא הוצין יורדין או אצטבא הא איכא סככא דחזי לדירת עראי. עכ"ל.

**הרי דהראב"ד** לא הקשה מדין "מיעוט", אלא מ"הוצין" ו"איצטבא". ונראה דעל המיעוט היה פשיטא ליה דאין מודדים אלא משפת הקרקע אחר הביטול. [וכמבואר לעיל ב. דסגי ב"חזי" לדירת עראי.] אבל מהוצין שאינם עיקר הסכך [וא"כ גובה המחיצה של הסוכה למעלה מכ' במקום עיקר הסוכה] וכן מאיצטבא שאינה ממעטת במקום הדפנות שפיר קשיא ליה.

**וראיה לדבר** מהא דלא הקשה הראב"ד מבנה איצטבא כנגד דופן האמצעי, אלא מבנה איצטבא באמצעיתה, משום דבבנה כנגד דופן האמצעי איכא לתירוצא דהמאירי דמודדין הדופן משפת האיצטבא. אבל בבנה באמצעיתה דבעינן מכל הצדדים ל"דופן עקומה", הוקשה לו איך הדופן מכשרת הרי היא פסולה משום דהוי דירת קבע.

**ומה שלא** הקשה מבנה דופן מן הצד. אולי י"ל דהתם כיון דשתי דפנות סמוכות לאיצטבא ורק דופן אחת מרוחקת, י"ל דאף דדופן זו היא קבע מ"מ כיון דשאר דפנות הן עראי הרי הסוכה כשירה, דפסולא דקבע אינו בדפנות אלא בכלל הסוכה, וכיון דאין לה ג' דפנות קבועות נחשבת הסוכה כדירת עראי. אבל בבנה באמצעיתה שכל הדפנות הן למעלה מכ' הוקשה לראב"ד למה אינה נפסלת בהכי.

**והמאירי שהתקשה** מ"מיעטה" י"ל דסובר דאין כאן מיעוט גמור אלא רק כלפי הכשר הסוכה [דהא לשיטתו סגי במיעוט לשבעה, ויבואר עוד להלן אות סד] ולכן דן דכלפי הדפנות יש גובה למעלה מכ'. [ובתירוצו יל"ע אם חזר בו וסובר דהוי מיעוט גמור או דאע"פ דהוי מיעוט רק בדיני סוכה מ"מ בזה סגי גם להגדרת הדפנות כדפנות עראי.]

**תעשה ולא מן העשוי**

**סב) הקשה המאירי** מדוע אין הסכך נשאר בפסולו אף אחר המיעוט משום תעשה ולא מן העשוי כמו חוטט בגדיש (טז.). ותירץ שכל שאין הפסול בסכך עצמו אלא בא לו מצד דבר אחר אין בו פסול של תולמ"ה. [והביא ראיה לזה מחוטט בגדיש גופיה שאם היה חלל טפח בשעת ההנחה והשלימו לעשרה אין בו משום תולמ"ה.][[102]](#footnote-102) אך הביא שגדולי הדורות כתבו בה היפך הדברים.

**ולמד מזה** המאירי על העושים סוכתן תחת הגג ואח"כ פותחין אותן כיון דאין חסרון בסכך אלא מצד אחר אין בזה משום תולמ"ה ואינו צריך לנענע הסכך.

**ובדרכי משה** סי' תרכו הביא מהג"א (ברא"ש סי' כד) דרבנו ברוך אוסר ור"י מתיר [הם נחלקו גבי עושה סוכה תחת הגג.] ועי' מ"ב (תרלג יב) שפסק בנדון דידן דא"צ לנענע אחר שמיעט.

**ועי' בקה"י** (סי' ג) שדן אם החסרון דלמעלה מכ' הוא בדפנות או בסכך, וכתב דלכאורה תלוי בטעמי האמוראים דף ב. בסיבת פסול למעלה מכ' ע"ש. ותלה בדין זה דין תולמ"ה מבנה איצטבא להכשיר את הפסול של למעלה מכ'. אמנם יעו"ש שדן דאפילו אם הפסול הוא בסכך היינו רק כלפי הקרקע של הסוכה דהרי אם הייתה סוכה כשרה בלא קרקע והיה יושב בסוכה במקום גבוה היתה כשירה. ונמצא דכל הפסול הוא ביחס לקרקע. וכאשר מגביה את הקרקע י"ל דדנים זאת כעשית קרקע ולא כהכשרת הסכך, וכלפי רצפה בגובה זה היה הסכך כשר גם קודם [רק דהיה בה פסול דליכא קרקע ועתה שהכשיר הקרקע ממילא והכשר הסכך ואין זה תולמ"ה.] ועי' בצל"ח דף ב. מה שכתב עוד בענין זה.

**ועי' מה** שהתבאר בזה לעיל אות ה ובהערה. ועי' חי' רבי מנחם זמבא סי' טו אות י.

**ביטול לז' או לעולם**

**סג) בענין שיעור** הזמן שצרך לבטל את העפר כדי להכשיר את הסוכה. הנה שיטת רש"י ג: ד"ה לא, ד. ד"ה ואע"ג, וד"ה תבן וביטלו, וד"ה תבן ואין, דדי לבטל לשבעת ימי הסוכות [ואם בנה הסוכה באמצע החג די במספר הימים שנותרו לחג. (מ"ב תרלג יא)]

**וברא"ש (סי'** ב): כל ביטול דשמעתין פרש"י לז' הימים. ור"ח ורבינו אבי העזרי פירשו עד עולם. [ולהלן אות סה יובא שכן דעת הריטב"א.] ונראה כפירוש רש"י דביטול דהכא כל זמן מצות סוכה, דומיא דמיעוט דכותל וחריץ שבין ב' חצירות דפרק חלון (דף עז.) דלא בעי ביטול אלא באותה שבת, דקאמר התם דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט אבל דבר הניטל אינו ממעט.[[103]](#footnote-103)

**והר"ן כתב** להוכיח כשיטת רש"י מהא דאמרינן הכא בכרים וכסתות בטלה דעתו אצל כל אדם, ואילו במתני' דאהלות (פט"ו מ"ז, הובא גם בתוד"ה בית) חזינן לגבי טומאה דלכרי של תבואה מהני ביטול. ואי ביטול לעולם בעינן נימא בטלה דעתו אצל כל אדם.[[104]](#footnote-104) אלא ודאי בביטול לשבעה סגי, ולענין טומאה כל זמן שהטומאה שם, ומשום הכי בכרים בטלה דעתו אצל כל אדם שאין עשוי לבטלן שבעה אלא משתמש בהן תדיר, מה שאין בכרי שעתיד לעמוד זמן שאין אדם מזיזו כלל.[[105]](#footnote-105)

**הרי לנו** ב' ראיות דא"צ ביטול לעולם, חדא מביטול חריץ לשבת ועוד מביטול אהל הטומאה. והשיעור בהם, בחריץ די לבטל לאותה שבת ובאהל כל זמן שהטומאה שם, ובסוכה עד סוף החג.

**ולדעת הר"ח** ליישב הא דביטול חריץ ביארו ע"פ מה שכתב המג"א (שעב כז) בדעת הרמב"ם דרב אשי בעירובין (שם) פליג וסובר דצריך ביטול לעולם. וא"כ י"ל דהר"ח פסק כרב אשי.[[106]](#footnote-106) והראיה מאהלות בביטול כרי עי' בהערה שהרא"ה והריטב"א ביארו שם באופן אחר.

**ביאור סברת רש"י**

**סד) ובעיקר שיטת** רש"י דסגי בביטול לשבעה, צ"ב דממ"נ אי כל רגע נידון לעצמו למה לא סגי לבטל לזמן קצר. ואי כל שלא בטל לעולם אינו נטפל א"כ ליבעי ביטול לעולם, ומה עניין שבעת ימי החג לביטול. והרש"ש (דף כג.) כתב משום דבעינן סוכה הראויה לשבעה. אמנם גבי שבת וטומאה ליכא טעם זה. ולכאורה הגדר הוא דהנדון כלפי רשות הסוכה ולכן דנים כל זמן היותה סוכה

**[וכן לגבי** טומאה דנים על אהל הטומאה וכן בשבת דנים האם הוי חצר אחת לשבת וצ"ע. ובאמת מדברי רש"י אין הכרח דגם בטומאה ושבת סגי בביטול לזמן ויתכן דרק בסוכה שיש חפצא של סוכה הקיימת ז' ימים אז הוא דסגי לזמן זה. אבל באהל יש שם אהל גם בלא הטומאה וכן בחריץ יש ב' חצרות גם בחול ולא מהני אלא ביטול לעולם. אך בר"ן ורא"ש הנ"ל מבואר דגם בטומאה ובחריץ מהני לרש"י ביטול לזמן האיסור.]

**אמנם עי'** בריטב"א שהקשה על רש"י מסוגיא דרקיק ב"ב יט. ויבואר בס"ד להלן אות סז.

**דף ד ע"א**

**השיטות דבעינן ביטול לעולם – פלוגתת הראשונים בטעמם**

**סה) הנה שיטת** הר"ח דבעינן ביטול לעולם. ובטעם שיטה זו מצינו ב' שיטות בראשונים אם הוא מעיקר דין ביטול [והיינו שכל שאינו מבטל לעולם הוי כחפץ זר המונח ברשות ואינו ממעטה.] או דהוא רק שמא ימלך ליטלו.

**וז"ל הריטב"א:** והא דאמרי׳‎ בשמעתין דלגבי טומאה בעינן‎ בטול עולמית‎, לא תיקשי למאי דאמרינן בבבא בתרא דבן שמנה ממעט בחלון בשבת שהוא אסור לטלטלו אע״ג דליכא ביטול אלא ליומו. דטעמא דבעינן‎ ביטול לעולם כדי שלא ימלך ליטלו. אבל בבן שמנה שאסור לטלטלו וא״א לו לימלך ליטלו אפילו ביטול יומו הוי ביטול מפי רבינו‎ נר״ו. עכ"ל. ומבואר דכל דליכא חשש שימלך מהני ביטול אפילו ליומו.[[107]](#footnote-107) ונמצא דגבי עיקר דין ביטול מיקל הריטב"א טפי מרש"י שאין צריך לבטל לכל משך היות המת שם או בסוכה ז' ימי הסוכה אלא די בביטול לשעתו. [ורק מחשש שמא ימלך הוא דלא מהני הביטול.] ואילו לשיטת רש"י בעינן ביטול לשבעה.

**ויש לעיי'** במה שחשש הריטב"א שימלך, אם אז פוקע הביטול רק מכאן ולהבא. [והוא גזירה שמא יעשה כן ולא ישים על לב.] או דכל שיש סבירות שימלך חסר בביטול גם עתה.

**והנה בב"ב** כ. גבי מיעוט בחלון [דרק דבר שאין עתיד ליטלו ממעט] מבואר דתינוק בן שמונה חי בשבת כיון דהרי הוא כאבן ואסור לטלטלו הרי הוא ממעט. והקשו התוס' הרי הוי ביטול רק לשבת. ותירצו דאיירי בגוסס שימות קודם שיצא השבת ואמר דשם תהא קבורתו.

**אמנם הריטב"א** בב"ב כתב: פירש ר"י אע"ג דלא מבטל ליה אלא לשבת כיון דמיבטיל לגמרי מחמת איסור, מיעוט הוא לאותו היום מיהת. הילכך כי פרכינן לעיל מתבן דחזי לטינא או להסיקא, שפיר מצי לאוקמא בשבת וכו'.

**עוד איתא** שם בריטב"א גבי ס"ת בלוי שממעט בחלון דשם תהא גניזתו וז"ל: פירוש עד שיהא לו פנאי לגנזו כראוי אצל ת"ח וכיו"ב. ואע"ג דלא מבטל ליה הכא לעולם מ"מ עד ההוא זימנא דמבטיל ליה ממעט כיון דמחמת איסור כמקום גניזה משוי ליה. עכ"ל. והנה בס"ת הרי יכול להימלך כל רגע ואעפ"כ לא גזרינן שמא ימלך. ומבואר דהשמא ימלך אינו גזירה אלא דחסר בביטול וכאן שיש דין שיהא מוגדר כגנוז הוי ג"כ דין ביטול.

**והנה לדברי** הריטב"א לא קשה מה שהקשה הרא"ש על הר"ח מארנקי בשבת דהא זה דמי לתינוק בן ח' שבטל מחמת איסור. וחזינן מדברי הרא"ש דלמד בדעת הר"ח דטעמו משום דכל דלא מבטל לעולם אין זה כחלק מהמקום אלא כדבר עראי המונח שם ואינו ממעט. ועי' להלן אות סט בשם רבנו מנוח דהביטול הוא שמבטל לקרקע. [ומדברי תוס' בב"ב אין ראיה דיתכן דאינם סוברים כר"ח אלא כשיטת רש"י דבעינן מיעוט לזמן שנוהג בו הדין שכלפיו יש ביטול.]

**והנה הפמ"ג** (תרלג א"א ד) הקשה על שיטת ר"ח מה בכך שיטול אחר שבעה הרי בין כך סותר כל הסוכה. וי"ל דבעי ביטול בפיו לעולם אבל אף אם דעתו אפשר אף בלב שיטול אח"כ בסוכה מהני. עכ"ל. וצ"ב בכונת תירוצו ועי' בהערה.[[108]](#footnote-108) אמנם בעיקר קושיתו לפי הריטב"א ל"ק דאם לא מבטל לעולם אין הביטול חזק וגם כעת אינו ביטול. וקושיתו יש לה מקום לשיטת הרא"ש בדעת הר"ח דהוא שיעור בביטול שצריך לעולם.

**ועוד דנו** ביישוב קושיתו דכאן בעינן לבטלו לקרקע עולם ולא לסוכה.

**הלבוש מחלק בין ביטול דשבת לביטול דסוכה**

**סו) והנה הלבוש** בסי' שנח הביא הדעות דבעינן ביטול לעולם. ואילו בסי' תרלג גבי סוכה כתב דדי בביטול לז'. וכבר עמד האליהו זוטא בסתירת דבריו. והפמ"ג (תרלג א"א ד) כתב בזה דבסוכה כיון שעבר מצותה מה ענין יש שיבטל.[[109]](#footnote-109) משא"כ בשבת בעי לעולם.[[110]](#footnote-110) ואפשר גזור ביה.[[111]](#footnote-111) עכ"ל.

**ויש לומר** עוד ע"פ הסברא דלעיל דבסוכה יש חפצא של סוכה והיא קיימת רק ז'. אבל בשבת הביטול הוא על החריץ או הכותל שקיימים לעולם ולכן צריך ביטול לעולם.

**'בטלו' ו'אין עתיד לפנותו' – פלוגתת הראשונים בזה**

**סז) מבואר בגמ'** דיש אופן של בטלו ואופן של אין עתיד לפנותו. ופרש"י דתבן וביטלו היינו: בפיו לשבעה. וגבי תבן ואין עתיד לפנותו כתב רש"י: ולא יצטרך לפנותו כל ימי החג ומיהו לא בטלו ממש בפיו לשבעה.

**אמנם הריטב"א** פליג על רש"י וז"ל: פרש״י שבטלו שם לכל שבעת הימים של חג ואין עתיד לפנותו כל ימי החג, אלא שהביטול הוא שאמר כן בפיו בפירוש‎. ואין עתיד לפנותו, [פירושו] שלא אמר כן אלא שכך הוא בדעתו.

**ולא נהירא** דהא ביטול לגמרי משמע לעולם סתמא, ולגבי מיעוט חלון שלא להביא את הטומאה בעיא בטול עולמית כדכתיב בפרק לא יחפור גבי רקיק אינו ממעט בחלון, וכדפרש״י ז״ל התם,[[112]](#footnote-112) ה״ה לענין טומאה רצוצה, וכיון שכן ה״ה למיעוט סוכה דהא מדמינן‎ להו אהדדי בשמעתין.

**ותו דכיון** דלא בטלינהו אלא לז׳‎ ימי החג מה לי אם אמר כן בפיו או לא אמר כן דבהא ליכא למימר דברים שבלב אינן דברים שאין אומרים כן אלא בנדרים הקדשות ותנאים וכיוצא בהם אבל לענין שום בטול גלוי דעתא הוי כאמירה בפה.[[113]](#footnote-113)

**והנכון ד'בטליה**' היינו שבטלו שם לעולם בין בפיו בין בלבו.[[114]](#footnote-114) ו'אין עתיד לפנותו' היינו שאין עתיד לפנותו כל ז׳‎ ימי החג לענין סוכה,[[115]](#footnote-115) ולענין טומאה כל זמן שהטומאה בבית.[[116]](#footnote-116) והיינו דאמרינן‎ דכרים וכסתות אע״ג דבטלינהו ביטול עולמית לא הוי מיעוט דבטלה דעתו אצל כל אדם ואין דרך שום אדם לבטל כלי תשמישו לעולם, דאלו לז׳‎ ימי החג אפשר דמבטל ליה.[[117]](#footnote-117) עכ"ל הריטב"א. ועי' במ"מ (פ"ד הי"ג מסוכה) שכתב דפירוש זה הוא עיקר.

**עפר ואין עתיד לפנותו לרבנן**

**סח) עפר ואין** עתיד לפנותו, כתבו רש"י ותוס' דגם בזה פליגי רבנן ור' יוסי ולרבנן לא בטל.[[118]](#footnote-118) ועי' מהרש"א דלדעת תוס' הדבר מוכרח דהרי קתני "בית שמילאהו עפר או צרורות וביטלו" הרי דרק ביטול מהני ולא אין עתיד לפנותו. אבל לגי' רש"י "בית שמילאהו תבן או צרורות וביטלו" י"ל דמאי דקתני וביטלו הוא משום התבן. ועי' פנ"י וערול"נ משכ"ב.

**אכן המאירי** וריטב"א ורא"ה ועיטור כתבו דעפר ואין עתיד לפנותו בטל גם לרבנן, "ולא קתני ובטלו אלא לאפוקי עפר סתם" (לשון הריטב"א) [ולא קאמר כסברת מהרש"א דע"ש שגורס כתוס'.]

**ועיין באור** הלכה (תרלג ס"ד) שהביא פלוגתת אחרונים איך פסק השו"ע.

**אם מותר למעט בשבת ויו"ט**

**סט) כתב המ"ב** תרלג יג: כתבו האחרונים (מג"א ופמ"ג ועוד) דאסור למעטה ביו"ט דהוי כעין בונה וכדלעיל בסי' שיג ס"י. ועוד שמתקן הסוכה בזה ומכשירה ואסור כההיא דהדס בסי' תרמו.

**והנה המ"ב** מיירי בשעושה מעשה ומניח שם התבן ביו"ט. אבל יל"ע אם היה מונח שם תבן או עפר והוא רק מבטל בפיו או בלבו, אם גם זה אסור. וברבנו מנוח פ"ד הי"ג כתב: וצ"ע אם יכול לבטלו ביו"ט דלא דמי לחמץ דהתם דעתו לבערו לגמרי אבל הכא הא אחשביה ומשוי ליה לקרקע הסוכה ודמי לבונה, דאי לא אחשביה לא ממעט. ומסתברא דממעט ליה שהרי אין בו מעשה כלל ואפילו מעשה זוטא כגון דבור דהא בביטול בלבו סגי. עכ"ל.

**והנה כבר** הובא לעיל ב' טעמים לאסור חדא משום בונה וחדא משום מתקן. ורבנו מנוח אתי עלה רק מצד בונה. אמנם יל"ע אם ההיתר גם כלפי מתקן. ומצינו במפריש תרומה בלבו דדעת תוס' גיטין לא. (ע"ש ברש"ש) דאין בזה איסור מתקן. [ועי' ברע"א מכת"י (בשו"ע תרלג ד) שהסתפק במיעט מעיו"ט אם מותר לבטל ביו"ט.]

**ההלכה בפלוגתת רבי יוסי ורבנן**

**ע) רוב הראשונים** פסקו כרבנן עי' רי"ף [כפי שפירשו במלחמות] רא"ש ורז"ה.

**אבל הטור** (סי' תרלג) לפי הגירסא שלפנינו פוסק כרבי יוסי. ועי' ב"ח ופרישה שהביאו גי' אחרת בטור שפסק כרבנן. [ועי' ביד אפרים שכנראה גם לב"י היתה הגי' בטור שפסק כרבנן מדלא הקשה על הטור למה לא פסק כאביו. ואמנם אישתמיטתיה דבבדק הבית הקשה הב"י על הטור כנ"ל. שו"ר שהעיר בזה המאמר מרדכי [על הט"ז]. ועי' בפרישה שבדפוס שנדפס עם הב"י איתא כר' יוסי.].

**מה שלא בטל אם הוא מדאורייתא**

**עא) כתבו התוס'** שבת ק. וז"ל: ואומר ר''י דמן התורה ממעט כל דבר ואפילו הניטל, ומדרבנן הוא דגזרו דדבר הניטל אינו ממעט. ולהכי לא קאמר [בשבת שם] מותר לזרוק בתוכו אלא קאמר הזורק לתוכו פטור, משמע דאיסורא דרבנן איכא. ואפילו בחריץ שבין שתי חצרות אמרו דדבר הניטל אינו ממעט אע''ג דהוי לקולא דלא אסרי אהדדי. אבל ק''ק דבפרק חלון (עח:) מייתי על בית שמילאוהו תבן דהוי לענין אהל דאורייתא. עכ"ל. וכן הובא בריטב"א בעירובין עז.

**והנה תחילת** דברי התוס' היה אפשר לפרש דמה שכתבו דרק מדרבנן אינו בטל הוא על דין דבר הניטל. אבל הדין של תבן סתמא הוא דאורייתא. אכן בסיום דברי התוס' שהקשו מהסוגיא דעירובין העוסקת בדין תבן סתמא משמע דגם הא דתבן סתמא אינו וממעט הוא מדרבנן. [וקושיתם אהא דבלא בטלו טומאה אינה בוקעת שהוא קולא בדאורייתא. ועי' בפנ"י די"ל דכאן אינו בטל רק לעניין שמה שבצדו נטמא והיינו לחומרא.]

**וכן הביא** הפנ"י (בסוכה) בשם התוס' הנ"ל דכל המבואר כאן גבי סוכה דאינו בטל הוא מדרבנן. וע"ש מה שפלפל בזה.

**דף ד ע"א**

**מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה מכ'**

**עב) היתה גבוהה** מעשרים אמה והוצין יורדין בתוך כ' אמה אם צלתם מרובה מחמתם כשרה[[119]](#footnote-119) ואם לאו פסולה. והתוס' הקשו מהסוגיא בעירובין. ולהבין פשר דבר צריך לבאר הסוגיא שם וממילא רווחא שמעתא.

**אמרינן בעירובין** ג. מקצת קורה בתוך עשרים ומקצת קורה למעלה מעשרים, מקצת סכך בתוך עשרים ומקצת סכך למעלה מעשרים, אמר רבה במבוי כשר בסוכה פסול.[[120]](#footnote-120) מאי שנא במבוי דכשר דאמרי' קלוש [פרש"י: קלוש. רואין כאילו ניטל אותו העובי היוצא למעלה ותהא קורה דקה] סוכה נמי לימא קלוש.[[121]](#footnote-121) אי קלשת הויא לה חמתה מרובה מצילתה,[[122]](#footnote-122) הכא נמי אי קלשת הויא לה קורה הניטלת ברוח.[[123]](#footnote-123) אלא על כרחך נעשו כשפודין של מתכת, הכא נמי על כרחך נעשית צילתה מרובה מחמתה. אמר רבא מפרזקיא סוכה דליחיד היא לא מדכר[פרש"י: לא מידכר. וזמנין דמשתקיל מקצת עובי הסכך הנכנס לתוך כ' וקיימא כולה למעלה מכ'[[124]](#footnote-124)] מבוי דלרבים מדכרי אהדדי. רבינא אמר סוכה דאורייתא אחמירו בה רבנן מבוי דרבנן לא אחמירו ביה רבנן.

**רב אדא** בר מתנה מתני להא שמעתא דרבה איפכא. אמר רבה במבוי פסול בסוכה כשירה. מאי שנא סוכה דכשירה דאמרינן קלוש, במבוי נמי לימא קלוש. אי קלשת הוי לה קורה הניטלת ברוח, הכא נמי אי קלשת הויא לה חמתה מרובה מצילתה. אלא על כרחך נעשית צילתה מרובה מחמתה, [פרש"י: אלא. אמאי מכשרת בסוכה משום דעל כרחך השתא צילתה מרובה מחמתה דהא רואין הוא דקאמרינן ולא שקילנא מינה מידי] הכא נמי ע''כ נעשו כשפודין של מתכת. אמר רבא מפרזקיא סוכה דליחיד היא רמי אנפשיה ומדכר, מבוי דלרבים היא סמכי אהדדי ולא מדכרי, דאמרי אינשי קדרא דבי שותפי לא חמימא ולא קרירא. רבינא אמר סוכה דאורייתא לא בעי חיזוק, מבוי דרבנן בעי חיזוק.

**מאי הוי** עלה רבה בר רב עולא אמר זה וזה פסול רבא אמר זה וזה כשר חלל סוכה תנן חלל מבוי תנן.[[125]](#footnote-125) [פרש"י: חלל סוכה תנן. עשרים אמות שהוזכרו בין במבוי בין בסוכה אחללה קיימי.]

**שיטה א' דמה שלמטה מכ' צממ"ח**

**עג) והתוס' הקשו** מסוגיין וביארו שם ב' מהלכים בכל הענין ונבאר הדברים.

**וז"ל התוס'.** אי קלשת הוי לה חמתה מרובה מצילתה. מפרש ר''י חמתה מרובה מצילתה ע''י שיבא הרוח ויפזר עד שתהא חמתה מרובה מצילתה,[[126]](#footnote-126) דאי ע''י קלישה לחודה תהא חמתה מרובה היכי מכשרינן לה בלישנא בתרא הא אין סכך פסול מצטרף בהדי סכך כשר כדאמרי' בסוכה (ד' ט:) גבי העושה סוכתו תחת האילן.

**וקשיא דאמר** בפרק קמא דסוכה (דף ד.) היתה גבוהה מכ' אמה והוצין יורדין בתוך כ' אם צילתה מרובה מחמתה כשירה אם לאו פסולה ואמאי כשירה והלא אי קלשת ליה יפלו ההוצין למטה. וללישנא בתרא דהכא אתי שפיר. ולרבא מפרזקיא נמי דמפרש משום דסוכה דיחיד היא ולא מידכר אתי שפיר דגבי הוצין איכא למימר דיורדין הרבה למטה דליכא למיגזר מידי. אבל לרבינא קשה דמשמע דמשום סוכה דאורייתא פסולה משום אי קלשת כו'.[[127]](#footnote-127)

**וי''ל דהתם** מיירי שיש הרבה הוצין שיכולין להתקיים בקל על ידי סמיכה.[[128]](#footnote-128) [וכן תירצו בתוס' דידן בסוכה: דהכא יש לנו להכשיר יותר שיש רוב הוצין וראויין הן להתקיים בקל כך אם היה שם דבר הסומכת.]

**שיטה ב' דמה שלמטה מכ' חממ"צ**

**עד) המשך התוס':** ועוד נוכל לומר הכא דאי קלשת ליה הוי חמתה מרובה ע''י קלישה לחוד ומצטרף לסכך דלמעלה מכ', וללישנא בתרא לא חשיב כל כך סכך פסול הואיל והוי סכך כשר אם היה למטה מכ'.[[129]](#footnote-129)

**אבל קשה** דגבי הוצין אמרי' ואם לאו פסול, וללישנא בתרא דהכא מכשרינן אפילו חמתה מרובה מצילתה. מיהו ללישנא קמא ניחא.

**אי נמי** גבי הוצין יש לפסול יותר הואיל ואגודים עליונים והתחתונים זה בזה דאי קלשת יפול הכל.[[130]](#footnote-130)

**תירוץ הר"ן והריטב"א לשיטה ב' הנ"ל**

**עה) ז"ל הריטב"א** בסוגיין: אבל עיקר הדבר כתירוץ האחר שתירצו‎ בתוס׳‎ דהתם גבי סכך ההיא שלמטה מכ׳‎ עומד בעצמו, ולא עוד אלא שהוא סומך כל מה שלמעלה ממנו והוא כטפל לו, ולפיכך לא מבעי שאינו פוסלו דומיא דסוכה תחת האילן, אלא שמצטרף עמו להכשיר כאילו הכל למטה מכ׳‎. אבל הכא גבי הוצין שאינם עומדים בעצמם ותלויין למעלה כי לא צלתן מרובה מחמתן לית להו שום חשיבות ובטילי כמאן דליתנהו, וכאלו כל הסכך למעלה מכ׳‎. וכעין זה בר"ן (א: בדפי הרי"ף) וברא"ה. ועי' בחי' רבי אברהם מן ההר.

**מדוע אין הסכך העליון פוסל את מה שתחתיו**

**עו) כתב הריטב"א:** וכי הוי צלתן מרובה מחמתן היא כשרה ולא אמרי׳‎ שמבטלו הסכך שלמעלה מכ׳‎, כדאמרינן‎ בסוכה שתחת האילן שכל מה שיש תחת האילן בטל.[[131]](#footnote-131) פירשו‎ בתוס׳‎ דהתם הוא באילן שפיסולו מעצמו אבל סכך זה עליון שאין פיסולו אלא מחמת גובה אינו מבטל שלמטה ממנו ונכון הוא.

**אבל אין** לו צורך בכאן שכיון שהכל גוף א׳‎ ויש לתחתון חשיבות וראוי לסכך הרי הוא גורר אחריו שלמטה ממנו את שלמעלה ממנו לעשותו כמוהו דהא חלל סוכה תנן וההיא דעירובין מסייעא להאי פירושא.

**ובחי' הר"ן** עירובין כתב וז"ל: דכיון דטעמא דסוכה משום היכר כל שיש מן הסכך בתוך כ' צממ"ח מה בכך הגע בעצמך שהסוכה היתה גבוהה עשר וריבה על סככה עד שהוא למעלה מכ' וכי מפני אותו אין אין אדם יודע שהוא יושב בצל סוכה.

**אם טעמו של רבא משום קלוש או טעם חדש**

**עז) רבא אמר** זה וזה כשר חלל סוכה תנן חלל מבוי תנן. יש לעין אם רבא פושט דאמרינן קלוש או דמכשיר מטעם אחר. ועי' ברשב"א בעירובין דכתב דרבא לאו מטעם קלוש אתי עלה שהרי הוא מכשיר אף אם אין כלל סכך למטה מכ' [ואילו לעיל הנידון היה במקצת סכך למטה מכ'] אלא מפרש הרשב"א: ומסתברא דבהא דרבא מלתא דפשיטא היא דלא שייך למימר ביה 'מצטרף סכך פסול', דכיון דהוכשר בו חלל עשרים גמורים נמצא שצריך הוא לסכך דלמעלה מעשרים ונותן הוא למעלה כמו שירצה שהרי לחללה בלבד הוא שנתנה התורה שיעור.

**והיינו שאין** כלל דין שלא יהא הסכך למעלה מכ' אלא שלא יהא חלל הסוכה למעלה מכ'. וכן לשון רש"י כאן "דמנינן עשרים מהן ולמטה". וכן הוא באו"ז סי' רפב.

**אמנם המלחמות** ב: בדפי הרי"ף והר"ן ה: בדפי הרי"ף והרא"ש כתבו להקשות גם למסקנת הגמ' דחלל סוכה תנן אמאי לא אמרינן מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. וחזינן דלמדו שגם למסקנא השיעור נאמר בסכך ולא בחלל. ולפ"ז בע"כ רבא הכשיר מדין 'קלוש'. ומה שאמר רבא 'חלל סוכה' תנן הוא רק מקור לדין מלשון המשנה, ולא סברת הדין. וכן כתב החזו"א (קמג ה).

**והנה התוס'** בעירובין ג: כתבו: חלל סוכה תנן. והא דאמר בסוכה (ד' ד.) והוצין יורדין לתוך כ' לאו דווקא ואגב דנקט למעלה מכ' נקט נמי בתוך כ' כלומר בתוך הכשר כ'. ועי' חזו"א (קמג ה) שזה רק לפירוש קמא של תוס'. אבל לפירוש בתרא דהוצין גריעי ולא סגי בעובי קלוש ע"כ בעינן שירדו ההוצין לתוך כ' ויהיה עובין בשיעור העושה צל. ונראה דדברי החזו"א לשיטתו בביאור דברי התוס' כמו שהובא בהערה לאות עד. אבל לפירוש הפשוט בתוס' דברי התוס' לכו"ע.

**דף ד ע"א**

**סבר אביי למימר אם חממ"צ כשרה**

**עח) היתה גבוהה** י' טפחים והוצין יורדין לתוך י' סבר אביי למימר אם חמתם מרובה מצלתם כשירה. וברש"י: סבר אביי למימר, דכי היכי דבגובהה לא ממעטי להכשיר היכא שחמתן מרובה מצלתן בנמוכה נמי לא ממעטי לפסול ואם חמתן מרובה מצלתן כשרה. עכ"ל. ואינו מובן ההוכחה מלמעלה מעשרים הרי שם בעינן סכך כשר ואם הוא חמתה מרובה הרי אינו כשיעור סכך ולכן פסול. אבל הכא הרי שיעורא די' טפחים הוא דכל שטח הז' על ז' של הסוכה ואם בחלק יש סכך נמוך מעשרה הרי אין זע"ז בגובה י'.

**ומוכח מזה** דרש"י למד כמו שנתבאר בריטב"א ברא"ה ובר"ן (הובא באות עה) דבחממ"צ ההכשר הוא מפני "דכי לא צלתן מרובה מחמתן לית להו שום חשיבות ובטילי כמאן דליתנהו, וכאילו כל הסכך למעלה מכ'", וה"נ סבירא ליה לאביי גבי למטה מי'. וכן מבואר בריטב"א וז"ל: אע״ג דהתם לכ״ע מקצת סכך למטה מי"ט פוסלה דהא ליכא חלל י׳,‎ אלא דסבר אביי דשאני הני הוצין שהם נופלין מלמעלה וכי היכי דלא חשיבי בהא דלעיל ה״נ בהא לא חשיבי וכמאן דליתנהו דמו. וכ"כ הר"ן. וכן הוא בחי' ר"א מן ההר וז"ל: דהואיל ובגבוהה כה"ג לא חשבינן להו כגוף הסכך כדאמרינן, הכי נמי לא חשבינן להו כגוף הסכך ולא ממעטין גובהה מעשרה וכשירה. [וכאן בדברי אביי לכו"ע הסברא היא כך. אלא דמרש"י חזינן דלמד כן גם גבי למעלה מכ'.]

**ועי' שפ"א** שהסתפק אם לאביי הסכך שחממ"צ שלמטה מי' מצטרף לסכך העליון להשלים לצממ"ח.

**דירה סרוחה – פסולה משום חסרון שעור**

**עט) א''ל רבא** הא דירה סרוחה היא ואין אדם דר בדירה סרוחה. כתב הריטב"א בביאור סברת רבא: דשאני הכא דבעי חלל עשרה‎ פנוי מסכך דלא להוי דירה סרוחה, ולגבי הא לא אמרינן כמאן דליתנהו, דהא חזינן דאיתנהו ועבדי לה דירה סרוחה. ע"כ. ומבואר דהשיב לאביי דאמנם לגבי דיני 'למטה מעשרים' אמרינן כמאן דליתנהו אבל לגבי דיני 'למטה מעשרה' אמרינן כמאן דאיתנהו. והביאור בזה דדין למטה מכ' תלוי בהגדרת מקום הסכך, אבל דין למטה מי' הוא ב'תורת שמוש' של הדירה וכיון דבפועל אין ראוי לשמוש לגבי זה ודאי כמאן דאיתנהו וממעט. ולפ"ז הפסול הוא משום חיסרון של "שיעור דירה". וכתב הריטב"א דלפ"ז הרי זה פסול אפילו בדיעבד. וכן הרי"ץ גיאות והראבי"ה והטור סי' תרלג פוסלים. וכן פסק השו"ע (תרלג ט). אך יתכן דמה שפסלו הוא לאו מטעמו של הריטב"א וכמו שיתבאר להלן.

**דירה סרוחה – פסולה משום דאינה ראויה לדירה**

**פ) והר"ן כתב** דסברת אביי דכמאן דליתנהו דמי ורבא אהדר ליה דאפילו הכי דירה סרוחה היא. ומשמע לכאורה דמודה לאביי דאין זה חסרון בשעור אלא דבפועל דירה סרוחה היא. ולשון הר"י מלוניל "שהרי אין יכול לעמוד בתוכה אפילו מיושב לפי שההוצין יורדין ופוצעין את מוחו ונוקרין את עיניו". ומ"מ י"ל דגם לפי צד זה פסולה. ועי' במרומי שדה שעמד דשיטת הריטב"א שיטה מחודשת היא לומר דכמאן דאיתנהו והפסול משום חסרון שעור, ומשאר הפוסקים משמע דפסלי משום שאינו ראוי לדירה.

**דירה סרוחה – דין לכתחילה שמא יניחנה ויצא**

**פא) אמנם לשון** הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ב אבל אם עבר וסכך בדבר הנובל ונושר או בדבר שריחו רע כשרה. שלא אמרו אין מסככין באלו אלא כדי שלא יניח הסכה ויצא. וצריך להזהר שלא יהיו הוצין ועלין של סכך יורדין לתוך עשרה טפחים כדי שלא יצר לו בישיבתו. ומשמע דאין זה מעכב אלא דין לכתחילה.[[132]](#footnote-132) וכתב ר"א מן ההר שלפ"ז פלוגתת אביי ורבא הוא אם כשירה לכתחילה.

**ובחי' מרן** רי"ז הלוי הלכות סוכה ביאר בדעת הרמב"ם, דהנה להלן כא: איתא המעמיד סוכתו בכרעי המיטה פסולה. ובגמ' איכא חד מ"ד דהפסול לפי שאין לה קבע. ומבואר ברש"י וברמב"ם בפיה"מ דר' יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן. ובתוס' הביאו מירושלמי שהפסול משום שאין שאין עשרה טפחים מהמטה ועד לגג הא אם יש לה עשרה טפחים כשרה גם לר' יהודה. וצ"ע הרי שעור עשרה טפחים מוסכם הוא לכו"ע ומה זה שייך למחלוקת אם דירת קבע בעינן או דירת עראי בעינן.

**וביאר בזה** הגרי"ז דתרי דיני איכא בדין גובה י' בסוכה. חדא מדין 'שיעורי מחיצה' וכמבואר בסוגיא דלהלן ד: - ו: [וילפינן לה או מארון או מהלמ"מ.] ועוד משום 'דירה סרוחה' כמבואר בסוגיין. והנה התם בדף כא: ליכא חסרון מצד דיני המחיצה וכמבואר בתוס' שם וז"ל: והא דקתני מתניתין רבי יהודה אומר אם אינה יכולה לעמוד מעצמה אסורה דמשמע הא יכולה לעמוד כמו שסמכה על יתידות כשרה אע''פ שאין מכרעי המטה לסכך עשרה לא חשיב עראי כיון דאי שקיל לה למטה איכא אויר עשרה והסוכה מתקיימת וכו' ואין הסוכה נפסלת בשביל שהכניס בה מטה ומיעט אוירה מידי דהוה אכרים וכסתות דפרק קמא (דף ג:) לא הוי מיעוט לא לענין עשרה ולא לענין עשרים. ע"כ. וא"כ גם באינה יכולה לעמוד מעצמה מ"מ יש כאן שעור מחיצות י' כיון דלא בטלה להמיטה. וכל הפסול רק משום דין "דירה" דא"א לדור בסוכה זו אלא בפחות מעשרה.

**ועדיין צ"ע** מה זה תלוי בפלוגתא דדירת קבע או עראי. וצ"ל דכיון דיש כאן עשרה בהלכות מחיצות הוא הדין דיש כאן עשרה בשיעורא דדירה בעצם החפצא, וכל הפסול רק משום דא"א לדור בה ולכן זה תלוי בדין דירת קבע דבזה בעינן שידור בצורת קבע.

**והוסיף הגרי"ז** עוד בזה די"ל דלרבנן דסברי דירת עראי בעינן לא נאמר כלל דין 'דירה' בעצם החפצא, וכל מה שנאמר דירה בסוכה הוא רק לענין קיום המצוה ע"י שידור, אבל אין דין בגוף הסוכה שתהא ראויה לדירה.[[133]](#footnote-133) ולדבריהם כל פסולא דפחות מי' הוא רק מדין מחיצות ולא מדין דירה. ורק לר' יהודה יש דין בגוף הסוכה שתהא ראויה לסוכה ואיכא חסרון דדירה סרוחה.

**ולפ"ז כתב** הגרי"ז דמה דאמר רבא דאיכא פסולא דדירה סרוחה כל זה הוא לרבי יהודה אבל לרבנן לא. [דאילו "מחיצת עשרה" איכא כאן כסברת אביי[[134]](#footnote-134)] ולכן פסק הרמב"ם דאין זה כי אם דין בישיבת הסוכה ולא בגוף צורת הסוכה.[[135]](#footnote-135)

**ובדעת הפוסלים** כתב הגרי"ז דהם סוברים ג"כ דאין החסרון משום מחיצת י' אלא משום דחסר בשיעורא דדירה וס"ל דגם לרבנן בעינן דירה ואזלי בשיטת הרא"ש שסובר גם גבי סוכה ע"ג המיטה דפסול גם למ"ד דירת עראי בעינן.

**מקור פסולא דסוכה פחות מי'**

**פב) הקשה הפנ"י** להלן ע"ב, בכל הסוגיא להלן ד: - ו: דדנה במקור שסוכה בעיא עשרה, למה לא אמרו משום דירה סרוחה. וכתב דנ"מ לסכך למעלה מעשרה ואין דפנות מגיעות לסכך.[[136]](#footnote-136) וע"ש עוד נ"מ. ועי' בשפ"א כאן שלדעת הרמב"ם דדירה סרוחה אינה פוסלת אלא לכתחילה א"ש דהתם מייתינן קרא לפסול בדיעבד. ולדברי הגרי"ז י"ל דסוגיא דלהלן למ"ד דירת עראי בעינן והכא למ"ד דירת קבע בעינן. וע"ע מש"כ הגרע"א [המאור בשם כת"י תלמיד הגרע"א] בע"ב.

**החילוק בין הוצין לנויי סוכה**

**פג) ולהלן י:** אתמר נויי סוכה אין ממעטין בסוכה אמר רב אשי ומן הצד ממעטין וברש"י: אין ממעטין, קרמין הפרוסין למעלה לנוי אין ממעטין בגובהה מעשרים להכשירה דלאו מין סככה נינהו דאי סכך הוו הוה מיפסלה משום מקבל טומאה ולא לפוסלה משום פחותה מי'. ומן הצד ממעטין, לה משיעור ז' טפחים דהא אינה מחזקת ראשו ורובו ושולחנו. עכ"ל. ומבואר דסברת 'לאו מין סככה הוא' הוי סברא גם להכשיר בפחות מי'. וכן מבואר ברי"ץ גיאות. ולכאורה הכונה שאין ממעט לגבי שעור חלל הגובה כיון דאינו מצטרף לסכך והוי כדבר בפנ"ע. אמנם המכתם הקשה ע"ז דסוף סוף דירה סרוחה היא. ובתוס' כתבו דכיון דלנוי הוא לא הוי דירה סרוחה. [והביאור כמו שכתב הר"י מלוניל: דנויי סוכה אין ממעטין בגובה, דאדם יכול לצמצם קומתו מעט או להסב, ולא הוי דירה סרוחה. אבל מן הצד ממעטין דאין אדם יכול לסבול דוחק הישיבה. וכעין זה כתב הפסקי הרי"ד דאע"פ שהסדינין יורדין לו על ראשו ניחא ליה בהכי.]

**ובריטב"א פירש** דנויי סוכה אין ממעטין בשאין בחללה אלא עשרה, ואפילו צלתן מרובה מחמתן, דבטילי גבה כיון דהוו נויין דידה. ומן הצד ממעט דהשתא ודאי ממעטי תשמישתה ומשוו לה דירת עראי. עכ"ל. ואפ"ל דאזיל לשיטתו בסוגיין דהפסול בהוצין הוא משום דבהלכות דירה חזינן להוצין כמאן דאיתנהו, והחיסרון משום מיעוט השיעור דעשרה. ולכן גבי נויין דבטילי גבה אינם מבטלין את השיעור.

**דף ד ע"א**

**שיעור הכשר סוכה**

**פד) ויש בה** הכשר סוכה כשרה. כתב רש"י: שיעור הכשר סוכה קטנה שבעה טפחים ומשהו דהיינו ראשו ורובו ושלחנו. וכ"כ רש"י עוד בע"ב וז"ל: ובנה בה עמוד גבוה עשרה. רחוק מן דפנות הרבה ובו הכשר סוכה שיש בראשו שבעה ומשהו על שבעה ומשהו. עכ"ל. ותמה מהרש"א הרי השעור הוא שבעה בלא תוספת משהו, וכמו שכתב הרא"ש (סי' א): הלכה צריכה שתהא מחזקת ראשו ורובו ושולחנו והיינו ז' טפחים על ז' טפחים דגברא באמתא יתיב ושולחנו טפח כדאיתא בירושלמי פרק הישן הלכה ח כמה כדי שולחן טפח. והקרני ראם הוסיף הוכחה דהשעור הוא ז' מצומצם מהא דאיתא להלן ז. עושה לו פס ארבעה ומשהו ומעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי, והרי הך שיעורא לא הוי אלא ז' טפחים מצומצמים. [ובערול"נ הוסיף שרש"י עצמו לעיל ג. כתב דהשעור הוא ז' טפחים. עוד הביא מדברי התוס' להלן ז. שכתבו שהשעור ז' טפחים ומשהו.]

**והפנ"י תירץ** בהא דע"ב דכיון דההכשר שם מדין גוד אסיק בעינן שיהא המשהו למקום ה'גוד אסיק' של הדפנות. ועל הא דהכא תירץ דכיון דההכשר הוא הואיל ויכול לומר דל מהכא את הדפנות שסביב ואפשר לבנותם ע"ג האיצטבא [ולכן אין בזה פסול דדירת קבע] א"כ בעינן שיוכל באמת להניח הדפנות ע"ג האיטצבא ועדיין ישאר לו שטח של זע"ז.

**ובפמ"ג (תרלג** מ"ז ה) הקשה כיון ד'חלל סוכה תנן' א"כ אין צורך לדון שיהא מקום המחיצות על האיצטבא אלא כיון דבמקום האיצטבא החלל עשרים ממילא כשר, וא"כ אין צריך מקום למחיצות.[[137]](#footnote-137) וכן בשו"ע כתב ז' ולא הוסיף את ה'משהו'. ובדעת רש"י כתב הפמ"ג דרש"י כתב כן משום שא"א לצמצם שיהא זע"ז מצומצם. עכ"ד.

**והנה החזו"א** (קמד ה) דן דתסגי באיצטבא אף אם היא פחותה מז', דהרי בסוכה קטנה די בד' ומשהו סכך כשר, ופחות מג' סכך פסול. וא"כ תסגי הכא באיצטבא ד' ומשהו וזה יצטרף עם עוד ג' פחות משהו של למעלה מכ'.[[138]](#footnote-138) וכתב החזו"א "כיון שאין הסכך במקום הכשר וגרע סכך שלא במקומו מסכך פסול".[[139]](#footnote-139) ואע"פ דלעניין 'פסל' קיל טפי סכך למעלה מכ' מסכך פסול כמו שיתבאר באות פו אבל לגבי להשלים שיעור סוכה גרע.

**הכשר שאר הסוכה מדין פסל - פלוגתת הראשונים**

**פה) כתב רש"י** דלא רק מקום האיצטבא כשר אלא כל הסוכה. דאמרינן לקמן (דף יט.) פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה, ומפרשינן ליה אם יש הכשר סוכה ביחד, ועוד יש בסוכה משם והלאה פסל היינו סכך העשוי בפסולת גורן ויקב שזהו דרכן ליעשות,[[140]](#footnote-140) ויוצא מהכשר סוכה שאין לו הכשר דפנות, נידון כסוכה. הלכך כל הסוכה כמות שהיא גדולה כשרה.

**והרא"ש (סי'** ג) כתב: והקשה ה"ר ישעיה דהא דאמרינן לקמן (שם) פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה, היינו היכא דאית ליה הכשר דפנות[[141]](#footnote-141) אלא דלא מוכחא מילתא כולי האי, מש"ה נידון כסוכה. אבל הכא דמן האיצטבא והלאה גבוהה יותר מכ' אמה, מהיכי תיתי לה הכשר. אילו סוכה המסוככת חציה בסכך כשר וחציה בסכך פסול אף על פי שיש שיעור הכשר בסכך הכשר היושב תחת סכך פסול מי יצא ידי חובתו, ה"נ הכא דכל למעלה מכ' סכך פסול וכשפודין של ברזל דמי. ופירש הוא דאינה כשירה אלא על האיצטבא.[[142]](#footnote-142)

**ועוד[[143]](#footnote-143) לא** דמי לפסל, דהתם הדופן הקצר נמשך כנגד הארוך כדאמר שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח אבל הכא היכא אשכחן שיהא נמשך ונימא חפירה כמאן דמליא דמי.[[144]](#footnote-144) (ועי' עוד באות ש משנ"ת בשיטת רבנו ישעיה).

**ביאור הרא"ש בדעת רש"י**

**פו) וכתב הרא"ש:** ונ"ל לקיים פירוש רש"י, דהא דאמרינן לקמן גבי פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה ומשכה חד דופן בהדיה, מדקרי ליה פסל היוצא מן הסוכה על כרחין שאר שתי הדפנות לא שייכי להאי יוצא, דאי שייכי ליה הרי יש ב' מחיצות שלימות ואחת קצרה כדין הכשר סוכה, ובכלל הסוכה הוא. אלא כדפרשינן לקמן דאחר שעשה מחיצה השלישית ארוכה באורך סוכתו אע"פ שהיה לו די בז' טפחים גלי בדעתיה מה שאינו בין ב׳ המחיצות אינו בכלל סוכתו, ואין לפסל היוצא אלא מחיצה אחת, אפילו הכי נידון כסוכה.[[145]](#footnote-145)

**ועוד הא** אמרינן לקמן לחד פירוש אם רובה צלתה מרובה מחמתה ומיעוטה חמתה מרובה מצלתה מותר לאכול בה אף באותו מיעוט אע"פ שאינה מסוכך כהילכתה.[[146]](#footnote-146)

**ומה שהקשה** מסוכה שחציה סכך פסול לא דמי דסכך למעלה מכ' לא מיקרי סכך פסול כדפירש ר"ת כיון דמין כשר הוא ואינו נפסל אלא מחמת גובהה,[[147]](#footnote-147) הלכך כיון דמקצתו כשירה אידך נידון כפסל היוצא מן הסוכה. עכ"ל.

**ועי' בקה"י** סי' ג שפלפל אי פסולא דלמעלה מכ' הוא פסול בסכך או בדפנות והובאו דבריו באות יג בהערה.

**דופן עקומה – אם מותר לישב תחתיה [כאשר היא מסכך כשר]**

**פז) ומן הצד**, אם יש משפת איצטבא לכותל ד''א פסולה. פחות מארבע אמות כשרה. ופרש"י: שאף הוא [הדופן השלישי] הוכשר על ידה [ע"י האיצטבא] דקי''ל (לקמן דף ו:) הלכה למשה מסיני דמכשרינן סוכה על ידי עקימת דופן עד ארבע אמות חסר משהו, ורואין סכך העליון המחובר לדופן הרחוק כאילו הוא מן הדופן עצמו, ועקום עד כנגד שפת האיצטבא, וכאן מודדין את גובהן משפת האיצטבא ולמעלה. ואף על פי שמתחתיו נמשך כלפי חוץ הואיל וראשו אינו כלה ע''כ זהו גובה חללה והרי נתמעט חללה מתחתיו.[[148]](#footnote-148) עכ"ל רש"י. וברא"ש סי' ג כתב: ולא הכשיר רש"י כל הסוכה שהרי אין לה סכך כיון דרואין את הסכך כאילו הוא כותל עקום. ע"כ.

**אמנם הריטב"א** כתב: ופרש״י[[149]](#footnote-149) שדופן עקומה לפי שדרך כותלים להתעקם פחות מד׳‎ אמות, דינו כסכך גמור ומותר להשתמש תחתיו, שרואין כאלו נתקרב הדופן בסופו לאצטבא והיה הסכך למטה מעשרים. משא״כ בבית שנפחת‎ שא״א להשתמש תחת אותו פחות מארבע אמות שהרי סכך פסול הוא. ע"כ. [ועי' גם בר"ן שדן שמא הדין כך לשיטת רש"י. ועי' מ"מ (פ"ד הי"ד מסוכה) שהביא בזה מחלוקת.]

**והריטב"א פליג** וז"ל: ולא נהירא האי פירושא. חדא דהיכי מיקריא 'דופן עקומה' מפני שרואין אותה כאלו נתעקמה. ועוד דהא אמרינן לקמן במכלתין (יז.) שאם יש אויר ג׳‎ בנתיים אין אומרים דופן עקומה, והא אמאי והלא הוא מצוי וקרוב יותר שתתקרב יותר אל הסכך כשיש שם אויר מהיכא שיש שם בנין חזק. אבל בתוספות פירשו דופן עקומה שרואים דופן זה דרחוקה בתוך ד׳‎ אמות כאלו היתה מתחלתה סמוכה לסכך אלא שנתעקמה ונתרחקה ונעשה מקצתה סכך, ואין לומר כן כשיש אויר בנתים דהשתא לא שייך למימר הכי. מעתה כל מה שהיא תוך ארבע אמות אין משתמשין תחתיו שהרי דינו כדופן שנתעקם למעלה, וכיון שנידון לדופן אין להשתמש תחתיו כדין בית שנפחת, והאוכל שם לא יצא ידי סוכה. ומאי דקאמר כשרה היינו כנגד האיצטבא בלבד דומיא דרישא ושלא כפרש״י וה״ר אברהם ז״ל. עכ"ל הריטב"א. וכן מבואר ברא"ה ובר"ן.

**ומבואר מזה** מחלוקת ראשונים אם הסוכה כשרה תחת הדופן עקומה [ואף דרש"י הכשיר לעיל מדין פסל מ"מ הכא פסול דדין 'דופן' נותנים לה.]

**דף ד ע"א**

**פלוגתת קמאי בגדר דין דופן עקומה**

**פח) ויסוד המחלוקת** הוא בגדר דופן עקומה. וכבר הביא רש"י ב' השיטות להלן יז. וז"ל: דאויר פוסל בשלשה אפילו מן הצד. ומכאן אני אומר ומפרש הא דאמרינן שבסכך פסול מן הצד אמרינן דופן עקומה להכשיר עד ארבע אמות, היינו דחשבינן לסכך כאילו מן הדופן ונעקם ונכפף למעלה, ובאוירה ליכא למימר הכי. ואיני מפרש רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול ומגיע לסכך כשר ומוציא את הפסול מן הסוכה, דאם כן גם גבי אויר נמי נימא הכי.[[150]](#footnote-150)

**והיינו דשיטת** רש"י [דף יז. וכגי' שלפנינו בדף ד.] דהסכך הפסול או התקרה נידונת כחלק מן הדופן ולכן כשר. והשיטה השניה [וכן גורס הריטב"א ברש"י דף ד.] ס"ל דדנים כאילו הדופן הקיימת היא עצמה באה עד הסכך.[[151]](#footnote-151)

**ובזה תלו** הראשונים את הדין אם יכול לישב תחת הדופן עקומה. דאם הסכך נחשב לחלק מהדופן א"א לישב תחתיו דהרי דיינינן ליה כדופן ולא כסכך.[[152]](#footnote-152) אבל אם הגדר שדנים כאילו הדופן מתקרבת לסכך אבל הסכך גופיה כדקאי קאי א"כ אפשר לשבת תחתיו כדין פסל הואיל והוא עצמו לא קיבל תורת דופן.

**אמנם בדברי** תוס' הרא"ש מבוארת סברא אשר על פיה יש לפסול אפילו לפי השיטה שהדופן מתקרבת לסכך. וז"ל: "דכיון דאמרינן דופן עקומה הרי הדופן מפסקת בין כנגד האיצטבא ובין חוץ לאיצטבא". [ומשמע מדבריו דבאמת נוקט כשיטה שדחאה רש"י. דאילו אם הסכך עצמו נהפך בדין דופן עקומה לחלק מהדופן ליתא לסברת תוס' הרא"ש.]

**והר"ן והריטב"א** שלא חשו לסברת תוס' הרא"ש י"ל בתרתי. חדא דס"ל דכיון שבמציאות לא מזיזים את הדופן ורק דנחשב כאילו היא זזה אין מחשיבו שהוא מחוץ לסוכה.

**או דאפ"ל** דאין דנים אלא את החלק העליון כאילו הוא מתקרב בשפוע לסכך אבל החלק התחתון נשאר במקומו ולכן היושב למטה הרי הוא בסוכה. ויבואר באות פט.

**להשיטה דכאילו הדופן עצמה מתקרבת – היאך צורת ההתקרבות**

**פט) מצינו לשונות** חלוקות בראשונים בענין צורת התקרבות הדופן. עי' ריטב"א "שרואין כאלו נתקרב הדופן בסופו לאצטבא והיה הסכך למטה מעשרים" והלשון 'בסופו' משמע דרק החלק העליון קרב. [וראיתי למי שפירש הכונה דהחלק התחתון בלבד קרב והוא נקרא סופו. וצ"ע.]

**וכן לשון** רש"י דף יז. כשהביא שיטה זו "רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול ומגיע לסכך כשר" משמע דחלקו התחתון של הדופן נותר במקומו רק הדופן הולכת באלכסון לכיוון הסכך כשר.

**וכן משמע** בפירוש הריב"א "חזינן להאי סכך פסול כמאן דליתיה ורואין כאילו נתעקמו הדפנות מלמעלה עד הסכך הכשר".

**אכן לשון** הרמב"ם (פ"ד הי"ד): פחות מארבע אמות כשרה. וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה והרי מן האיצטבה ועד הסיכוך פחות מעשרים אמה. ע"כ. משמע דהצד התחתון מתקרב ולכן נוגעת המחיצה באיצטבה. [ועי' במ"מ שהוציא מזה דדעת הרמב"ם להכשיר לישב תחת הדופן עקומה כדעה שהביא הריטב"א. וזה דלא כסברא השניה דכתבנו בסוף אות פח, דלסברא זו הרי להבנת הרמב"ם הוא יושב מחוץ לסוכה וכסברת תוס' הרא"ש.]

**[אמנם ברמב"ם** (פ"ה הי"ד) כתב: וכן סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו בצד הדפנות מלמעלה. אם יש משפת הסכך הכשר ולכותל ארבע אמות פסולה. פחות מכן רואין כאלו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל וכשרה. ודבר זה הלכה למשה מסיני. ע"כ. וסותר דבריו. ועמד בזה הכס"מ יובאו דבריו בהערה.[[153]](#footnote-153)]

**וברב נסים** גאון עירובין ד: כתב: "כי נידון זה הכותל של בית כאילו הוא סמוך לסיכוך ורואין כאילו הוא דופן עקומה". ובפשטות משמע דכל הכותל נידון כעומד סמוך לבית.

**וכן משמע** מדברי תוס' הרא"ש שהובא באות פח ודוק.

**ועי' להלן** אות צג בשם תוס' רי"ד דהדופן עקומה היינו שהארץ [קרקע הסוכה] הופכת לחלק מהמחיצה.

**סתירה בדברי הטור בעניין זה**

**צ) ובטור תחילת** סי' תרלב כתב: אבל פחות מד"א כשירה דאמרי' דופן עקומה אפי' אין הדופן אלא עשרה טפחים והגג גבוה ממנו הרבה שאנו רואין הדופן כאילו עולה עד למעלה, ואז נאמר דופן עקומה. עכ"ל. ומשמע כדעת רש"י דף יז. שהסכך הפסול משמש כחלק מהדופן. דהרי כתב דהסכך עולה ואח"כ יש דופן עקומה ומשמע דאינו הולך האלכסון. [אכן בהמשך יובא דהבית מאיר נוקט דאין הוכחה מדברי הטור אלו.]

**וצ"ע דבסוף** סימן זה גבי סוכה בת ג' דפנות ובצד הסמוך לדופן האמצעית יש ז' טפחים ואח"כ יש סכך פסול יותר מד"ט לכל רוחב הסוכה וסמוך לפתח יש סכך כשר כתב הטור: "אם יש מסכך הכשר של צד הפתח עד הדופן האמצעי פחות מד"א הכל כשר, הצד הפנימי שקרוב לדופן שהרי יש לו ג' דפנות. והצד החיצון ע"י דופן עקומה, שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון. ומ"מ לא נפסל הפנימי שנאמר כיון שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון הרי נשאר הפנימי בלא דופן. דנהי דאמרינן רואין מ"מ במקומו נשאר ומכשיר גם צד הפנימי. עכ"ל. ומבואר דהגדר הוא כאילו זזה הדופן ממקומה [ולכן דן לפסול את החלק הפנימי דדנים כאילו אין שם דופן. וזה כעין דברי התוס' הרא"ש שהובא באות פח.[[154]](#footnote-154)] וכבר דייק כן הבית מאיר (סי' תרלב) דהטור סובר כהך פירוש שדחה רש"י. ואמנם לא הוקשה לבית מאיר הך סתירה בדברי הטור דהוא נוקט דדברי הטור בתחילת הסימן ניתן לפרשם גם כשיטה שדחה רש"י. אכן לפי מש"כ לדייק דלא כן קשה טובא הסתירה בטור.

**קושיא מסוכה עשויה כצריף**

**צא) ובעיקר מש"כ** הרא"ש והר"ן וסיעתם דא"א להכשיר לישב תחת הדופן עקומה "שהרי אין לה סכך כיון דרואין את הסכך כאילו הוא כותל עקום", צ"ע מדין סוכה העשויה כצריף דכשר לישב תחתיה אף שהסכך משמש גם כדופן. ועי' מג"א (תרלג ו) שעמד בזה וז"ל: והא דבסוף סי' תרל"א כ' [גבי סוכה העשויה כצריף] דמותר לישן תחת הדפנות משום דהוי כפסל היוצא מן הסוכה. צ"ל כיון דאיכא אוהל במקום אחד הו"ל כאילו כולו אוהל כמ"ש הרא"ש וא"כ הו"ל כאלו הוא גבוה כולו י'. וצ"ב.[[155]](#footnote-155)

**פסל שאינו כנגד הסכך הכשר**

**צב) בבנה איצטבא** מן הצד דכשרה על האיצטבא דוקא [להרא"ש אות פז ופסק השו"ע תרלג ו] כתב הבכורי יעקב (סק"ח): לאו דוקא על האיצטבא, דכנגד הפתח שאין שם דופן כלל ודאי כשר אפילו חוץ לאיצטבא מטעם פסל. ולא בא לאפוקי אלא שאין כשר מן הצד כיון דאותו צד ע"כ אתה מחשבו כדופן עקומה א"כ אין לחשבו שוב כסכך, כן כתב המחה"ש. ובפמ"ג הניח זה בצ"ע. אכן מה שמסופק בפמ"ג אם להתיר אפילו מן הצד באותו חלק מן האיצטבא שהוא יותר על ז' כיון ששם לא מצרכינן הצד עוד לדופן עקומה חשבינן כפסל היוצא מן הסוכה, לא נראה לענ"ד. דלא מצינו פסל היוצא שכשר רק היוצא מכנגד הסכך הכשר ממש וכ"כ ג"כ בפשיטות המחה"ש. עכ"ד.

**וגבי בנה** באמצע כתב הבכור"י (סק"ט) דכשר ג"כ כנגד הפתח [ולא בצדדים.] ובבנה באמצע ויש לו דפנות מכל הצדדים, י"ל דכשר בכל הצדדים דבכל פעם יכול לומר אני מחשב זה כפסל וג' דפנות כדופן עקומה. או עכ"פ בשני בני אדם יכולים לומר כן שזה יכול לשמש בצד זה ויחשוב אותה כפסל וצדדים אחרים כדופן, ואדם אחר יכול להשתמש בצד השני ויחשוב הפסל שחבירו יושב תחתיו כדופן ושהוא יושב תחתיו כפסל.[[156]](#footnote-156)

**וראיה שזה** כשר ממה שכתב הטור בסי' תרלב הובא באות צ (ע"ש) דאפשר לישב גם בחלק הפנימי וגם בחלק החיצוני אף שלחיצון הוי כדופן עקומה.[[157]](#footnote-157) עכ"ד.

**וכתב השער** הציון (תרלג כג) דמשמע מדברי הבכור"י דבאדם אחד אין להקל בכה"ג לישב בשני חלקי הסוכה דהוי תרתי דסתרי. [יל"ע אם אף בזה אחר זה או רק בב"א.]

**והנה לפי** מה שכתב הבכור"י בסק"ח דאין להכשיר אלא מה שכנגד הסכך הכשר. א"כ גם הכא אין להכשיר אלא מה שבקו ישר כנגד האיצטבא אבל לא את הזויות דהם אינם כנגד הסכך. [צורתו בהערה[[158]](#footnote-158).]

**אמנם המ"ב** הביא מדברי הדגומ"ר בסוכה שיש לה ד' מחיצות ובנה איצטבא באמצע דכל הסוכה כשרה משמע דגם הזויות כשרות ומכשרינן גם מה שאינו כנגד הסכך הכשר.

**בדברי הפרישה שמתיר גם "צידי צדדים" מדין פסל**

**צג) ובספר הסוכה** הקשה על שיטת המחה"ש והבכור"י מדברי הפרישה. דהנה הטור סי' תרלב כתב גבי סוכה שיש באמצעה אויר ג' על ג' או סכך פסול ד' על ד' "אם יש ממנו עד הדופן האמצעי הכשר סוכה הכל כשר בין מה שבצדדין ובין מה שבצד הפתח אפי' מה שכנגד האויר והפסול כיון שהכל מחובר להכשר סוכה והרי הוא כפסל היוצא מן הסוכה דנידון כסוכה ותחת האויר והפסול לבד פסול". וכתב הפרישה סק"ב: פי' מה שבצדדין פשיטא דכשר דהא מחובר הוא לשיעור הכשר סוכה שלפנים הימנו. אלא אפילו מה שבצד הפתח ר"ל מה שנמשך מהצדדין לראשה של סוכה ואינו כנגד האויר והפסול של סכך ממש. אעפ"י שאינו סמוך לשיעור סכך הכשר אפ"ה כיון שמחובר מצדדין כשר. ואח"כ כתב אפי' מה שכנגד האויר והפסול דאיכא תרתי לגריעותא שאינו סמוך לשיעור סכך כשר וגם אינו מחובר בצדדין אלא ע"י צידי צדדין אפ"ה כשר וק"ל.

**הרי מבואר** מדברי הפרישה דמכשרינן גם מה שאינו כנגד הסכך הכשר משום "צידי צדדים" וזה דלא כמחה"ש ובכור"י. [ויקשה עליהם מהטור.]

**והנראה לומר** בזה דבדין פסל התחדש תרתי חדא בעצם הגדרת מקום הפסל שהוא נחשב כחלק ממקום הסוכה. ואחר דדיינינן עליה שהוא חלק מהסוכה חל עליו גם דין הכשר סוכה. ולפ"ז נראה דהחסרון בפסל של מקום הזויות שכתבו המחה"ש והבכור"י הוא בדין הראשון, איך לדון על אותו המקום, אם הוא חלק מן הסוכה או לא. וכיון דחל עליו שם דופן עקומה אין לו תורת סוכה וממילא אין לו דין פסל. [וכמו שהתבאר באות צא בהערה.] אבל בגוונא של הפרישה הרי מצד מבנה הסוכה נחשב המקום כחלק מן הסוכה ובעינן רק להחיל עליו כשרות של הסוכה וזה אמרינן אף בצידי צדדים.

**דופן עקומה בדופן שאינה מגעת לסכך**

**צד) כתב הר"ן:** ולפי שיטה זו [שהסכך הוא חלק מהדופן עקומה] ג"כ על כרחך כשהדפנות מגיעות לסכך עסקינן, אבל אם אין דפנות מגיעות לסכך ליכא למימר דופן עקומה. וכיון דאמרינן דאם יש משפת איצטבא ולכותל ד"א פסולה, ע"כ לא ס"ל כרבה דיהיב טעמא משום דלא שלטא ביה עינא ומכשיר כשהדפנות מגיעות לסכך אפילו למעלה מכ' אמה וכדאיתא לעיל.[[159]](#footnote-159) וזה סיוע לרב אלפסי ז"ל שדחה לרבה וכמו שכתבתי למעלה. עכ"ל. [ומבואר דלשיטות דהדופן מצד עצמה מתעקמת אמרינן דופן עקומה גם באינה מגעת לסכך.[[160]](#footnote-160)]

**אמנם הרי** באות ס סא הובא דהראב"ד וההשלמה למדו דהסוגיא כאן רק לרבה ור' זירא [אבל לרבא לא מהני מיעוט ע"י איצטבא דעדיין הוי דירת קבע.] ולדבריהם בע"כ מיירי דאין הדפנות מגיעות לסכך. ומוכח דגם בכה"ג אמרינן דופן עקומה. וכן בטור סי' תרלב (הועתק בתחילת אות צ) מבואר דאמרינן דופן עקומה גם באין הדופן מגעת לסכך.

**ובמג"א (תרלב** א) פסק כהר"ן. ועי' בגרע"א שו"ת סי' יב משכ"ב.[[161]](#footnote-161) ועי' קה"י סי' ד[[162]](#footnote-162) וזכרון שמואל סי' כו אות ה.[[163]](#footnote-163)

**לא חזיא לדופן**

**צה) מהו דתימא** התם הוא דחזיא לדופן אבל הכא דלא חזיא לדופן אימא לא, קמ"ל. הנה הא דאמרינן 'דלא חזיא לדופן' משמע דהפסול בגבוהה כ' הוא פסול בדופן. ולכאורה הוא תלוי בטעמי הפסול שבסוגיא דריש פרקין דלפי הצד דאין אדם יושב בצל סוכה או לטעמא דלא שלטא ביה ענינא הוא פסול בסכך. [ולטעם דירת קבע עי' אות יג בהערה ואות סא דעות הראשונים בזה.]

**אמנם צ"ל** דאין כוונת הגמ' לחלק דהכא הוי מהלכות פסולי דפנות, אלא עיקר הכוונה דבעלמא בעינן רק להקריב את המח

יצה אבל הכא במצב הנוכחי אין חסרון רק בהקרבה אלא גם בגובה.

**ועי' במאירי** דמשמע דהחסרון משום דלא נעשית המחיצה לדירה ע"ש. [צ"ל כונתו דלא נעשה באופן הראוי לדירת עראי.]

**ובתוס' רי"ד** כתב: מהו דתימא הנ"מ התם דחזיא לדופן, פירוש כגון שיירי התקרה שנשתיירו סביב, שיש לומר נעקם הכותל והאי תקרה ראש הכותל היא. אבל הכא דלא חזיא לדופן, פירוש שקרקע עולם מפסיק בין הדופן ובין האצטבא ואין לומר בקרקע עולם שנעשה ממנו דופן עקומה, קמ"ל דאמרינן.

**ומבואר דהחידוש** כאן דאמרינן דופן עקומה בקרקע כאילו הקרקע היא חלק מהדופן. והנה שאר ראשונים נראה דלמדו דכאן ג"כ סגי בדופן עקומה בסכך אבל לתוס' רי"ד לא ניחא בהכי, דאי רק בסכך הוא, א"כ חלק הדופן הסמוך לקרקע עדיין הוא למעלה מכ'. ולכן בעינן לומר דהקרקע עצמה היא חלק מהדופן ותחילת הדופן היא בסמוך לעליונה של האיצטבא אלא דהמחיצה כאילו משפלת לארץ וחוזרת ועולה בתוך הד"א. [ועי' להלן אות קו בשם הלבוש דאמרינן דופן עקומה 'למטה'.]

**דף ד ע"א**

**אם מסוגיין מוכח דסכ"פ באמצע בד"א**

**צו) והנה לקמן** יז. פליגי לישני בגמ' אם לרב סכך פסול באמצע הסוכה פוסל בד' טפחים או בארבע אמות. ונחלקו הגאונים איך לפסוק. והרמב"ן כתב בזה וז"ל: ואני אכריע. לרב דאמר בין באמצע בין מן הצד בארבע אמות, א"כ טעמא לאו משום דופן עקומה הוא, דהא אפי' באמצע דליכא למימר דופן עקומה נמי הכי הוי שיעוריה בארבע אמות, וכדאמרי' בגמ' ללישנא קמא, בר מינה דההוא דרב ושמואל דאמרי תרוייהו משום דופן עקומה נגעו בה. הילכך כיון דלכולהו לישני מאן דאמר באמצע נמי בארבע אמות לא נגעו בה משום דופן עקומה, על כרחין הלכתא כמאן דאמר בארבעה ומן הצד משום דופן עקומה, דסוגיין בכולהו תנויי דאמרי' דופן עקומה. כדאיתמר בריש מכלתין (ד.) מאי קמ"ל דאמרי' דופן עקומה כו'. ואיתמר נמי (סוכה ו:) דהלכתא גמירי לה כדאמרי' כי אתאי הלכתא ל[גוד ו]לבוד ולדופן עקומה, וההיא נמי לרב איתמר[[164]](#footnote-164) ואתיא כלישנא קמא דסורא. הילכך הלכתא כמאן דאמר באמצע בארבע ומן הצד משום דופן עקומה בארבע אמות. והא-ל יודיענו בסתום חכמה.

**אמנם הר"ן** (ח: בדפי הרי"ף) כתב דהוא חוכך על הכרעתו ושפירש בחידושיו. ולא זכינו לאורן. ועי' או"ש פ"ה הי"ד מש"כ לדחות ראיית הרמב"ן.

**והרא"ל אויערבך** אמר לדון בראיית הרמב"ן [למאי בעינן לדינא ד'דופן עקומה' תיפוק ליה מדין סכך פסול אינו פוסל אפילו באמצע אלא בד"א.] דבדינא דסוגיין בדפנות למעלה מכ', לא מהני הך סברא דסכך פסול בד"א. דהא הכא הפסול הוא בדופן עצמה ובעינן לדינא ד'דופן עקומה' כדי לייחס את הדופן למקום שאינו כ' אמה, וזה מהני רק מדינא דדופן עקומה. ושפיר הוצרכנו לדינא דדופן עקומה אף למ"ד באמצע בד"א. וצ"ע בסברת הרמב"ן.

**ונראה דזה** תלוי אם סוגיין כרבה או כרבא [עי' אות ס אות סא אות צב פלוגתת הראשונים בזה] דאם היא כרבה הוי חסרון בסכך ושפיר הוכיח הרמב"ן. אבל אם אתיא כרבא הוי חסרון בדפנות ובעינן דוקא לדופן עקומה.

**אמנם לפי** דברי הראב"ד אות סא דגם לרבא הוי דין בסכך דבעינן סכך שיהא ראוי לדפנות עראי אתיין דברי הרמב"ן גם לרבא.

**דף ד ע"א**

**הרבותא בדופן עקומה מכל רוח**

**צז) מהו דתימא** דופן עקומה מרוח אחת אמרינן אבל כל רוח ורוח לא קא משמע לן. הקשה הריטב"א [והרא"ה וראבי"ה]: וא״ת והא בית שנפחת דלכל רוח ורוח הוא, דנפחת באמצע משמע.[[165]](#footnote-165) וי״ל דה״ק מהו דתימא דלכל רוח ורוח לא אמרינן במלתא דלא חזיא לדופן, דנכשיר בה דופן עקומה רק מרוח אחד. קמ״ל דאפילו היכא דלא חזיא לדופן אמרינן דופן עקומה לכל רוח ורוח.[[166]](#footnote-166)

**דף ד ע"ב**

**דין חקק לסוכה ולשבת - שיטת תוס' בשבת**

**צח) היתה פחותה** מי' טפחים וחקק בה כדי להשלימה לעשרה אם יש משפת חקק ולכותל ג' טפחים פסולה. ובתוס': וא''ת בפ''ק דשבת (דף ז:) גבי בית שאין תוכו עשרה וחקק בו להשלימו לעשרה אמאי לא מחלק כי האי גוונא אם יש משפת חקק ולכותל שלשה טפחים. ויש לומר דלא דמי רשות שבת שהוא למנוע רגל רבים, לסוכה דבעינן מחיצות סמוכות לסכך. [בתוס' שבת ז: הוסיפו: דבעינן שיהיו מחיצות סמוכות לסכך דילפינן התם (דף ו:) מחיצות מבסכת בסכת בסכות, כדאמרינן התם (דף יז.) הרחיק הסיכוך מן הדפנות פסולה, ולהכי בעינן שיהא פחות מג' דצריך לצרף הגידוד של חקק למחיצות כדי שיהיו סמוכות לסכך שכנגד הנקב.] ומבואר דהפסול משום דאין המחיצה סמוכה לסכך. ויש לדון אם הכונה שהמחיצה של פחות מי' טפחים היא שאינה סמוכה לסכך [ומשום דהתם דאין י' טפחים לא מקרי סכך, ועי' בספר לשון הזהב על שבת בזה, נדפס בקובץ מפרשים.] או דמחיצת החקק אינה סמוכה לסכך כיון שאין הסכך מונח עליה אלא על המחיצה העליונה.[[167]](#footnote-167) ותפוס לשון ראשון.

**ולפ"ז גבי** שבת המחיצה היא מצירוף של ב' חלקי המחיצה ולא איכפת לן שהן רחוקות טפי מג"ט. [אמנם צ"ע לפ"ז למה אמרינן דהכא הוא 'לשויה מחיצה' ומשו"ה לא אמרינן 'דופן עקומה', והרי יש כאן תורת מחיצה כדחזינן גבי שבת. וצ"ל דמ"מ על מחיצה של צירוף מחיצות לא אמרינן דופן עקומה.[[168]](#footnote-168) ובלשון הזהב כתב דעל דופן שאינה קשורה לסכך לא אמרינן דופן עקומה דרק אם היא דופן סוכה יש בה דין דופן עקומה. ואמנם בסמוכה לסכך פסול מקרי דופן סוכה דגם סכך פסול סכך הוא אבל פחות מי' לאו סככה הוא.]

**שיטת הריטב"א והר"ן**

**צט) ובריטב"א כתב** בשם התוס': ותירצו דהכא גבי סוכה שמצותה בדפנות בעינן‎ פחות משלשה כדי שיהיו דפנות הסוכה נראין‎ כשלה. [בר"ן איתא: נראות כשלם] אבל התם כל היכא שיש רשות ארבע על ארבע מוקף מחיצות תו לא בעי, [לשון הר"ן: אבל לעניין רה"ר ברשות מיוחד שאין הרבים בוקעין בו סגי] וכדאכשרינן בה בגוד אסיק מחיצתה,[[169]](#footnote-169) משא״כ בסוכה כדלקמן. וזה נכון וברור. עכ"ל. ולפ"ז החילוק הוא משום דבסוכה לא מהני צירוף חלקי מחיצות ורק בשבת מהני צירוף חלקי מחיצות כיון דעיקר מטרתם שלא יבקעו רבים. ויתכן לפרש כן בתוס' דידן בסוכה.

**שיטת התוס' ישנים**

**ק) ובתוס' ישנים** שבת ז: כתבו תירוץ אחר: ועי"ל דהכא יש מחיצות גבוהות מבחוץ ואין צריך לצרף הגידוד אלא דאין אויר י', וכשחקק דאיכא אויר י' במקום אחד הוי רה"י. אבל בסוכה צריך לצרף הגידוד וביותר מג' לא מצטרף.

**ומבואר לפ"ז** דלעולם אין מצרפין שני חלקי מחיצה ומה דהוי רה"י בשבת, הוא משום המחיצה החיצונית שהיא מחיצה שלימה. [ולשיטה זו מה שצריך לחקוק בפנים הוא כדי שיהיה ראוי לדירה דכל שאינו ראוי לזה לא הוי רה"י.]

**וכתב השפ"א** דלפ"ז גם בסוכה אם יהיה גובה י' מבחוץ עם הסכך, תהא הסוכה כשרה, אף שאין החקק בתוך ג'.[[170]](#footnote-170)

**אמנם העירו** דלכאורה א"א לפרש כן דמדין גדוד חמשה ומחיצה חמשה [שכתבו התוס' דמיירי בתל ה' שעליו מחיצת ה'] מוכח דלא מהני המחיצה החיצונית.

**ובספר משנת** השבת כתב לבאר דברי התו"י כעין דברי המאירי בשבת שכתב: ויש מי שפירש דוקא בשקרויו משלימו לעשרה שנראו מחיצות אלו מיהא לטלטל בכל הגג, אבל אם אין קרויו משלימו לעשרה אין חקק מועיל אא"כ שפת החקק בפחות משלשה לכותל. עכ"ד. ומבואר דהתם איכא סברא דכיון דמהני מחיצות החיצונות לגג הבית לכן מהני גם לתוך הבית. אבל בסוכה ליכא לסברא זו.

**בדברי הרא"ש**

**קא) הרא"ש בשבת** (סי' יא) כתב ליישב קושית התוס' וז"ל: ולא דמי להא דאמרינן בפ"ק דסוכה דף ד. סוכה שאינה גבוה י' וחקק בה כדי להשלימה לי' אם יש משפת חקק ולכותל שלשה טפחים פסולה. דגבי סוכה בעינן מחיצות סמוכות לסכך דאמר התם (יז.) שאם הרחיק הסכך מן הדפנות ג' טפחים פסולה. אבל גבי שבת רק שהרשות משתמר ע"י המחיצות אפילו רחוקים ממנו הרבה קרוי רה"י. הלכך ע"י מחיצות החיצונות שגבוהות עשרה נקרא רה"י, אבל לא ע"י הפנימית, שאין שפת החקק מצטרף עמהן כיון שרחוקים ממנו ג' טפחים. עכ"ל. ובמג"א (שמה יג) כתב על דברי הרא"ש: משמע דאם אין גבוהים י' עם הקירוי בעינן שיהיה החקק סמוך לכותל פחות מג"ט. [והיינו כתו"י הנ"ל.]

**אמנם עי'** א"ר שכתב ע"ז: וצ"ע בר"ן פ"ק דשבת[[171]](#footnote-171) משמע לכאורה דמצטרפין ע"ש ודוחק גדול לפרש דמש"כ 'וקי"ל הכי' חזר וקאי למעלה אסוכה.[[172]](#footnote-172) ובתוס' דף ז לא כתב כן.[[173]](#footnote-173) גם צ"ע לחשוב הקירוי למחיצה לטלטל בתוכו.

**ויותר היה** נראה לי לפרש דברי הרא"ש דאף שאין מצטרפין שפת החקק מ"מ חשבינן המחיצה בחוץ מלמטה נגד תוך החקק. עכ"ל הא"ר. ודבריו צ"ב.[[174]](#footnote-174) עכ"פ לדבריו אין צריך שיהא בחוץ עשרה בצירוף הקירוי. [אמנם בתוס' הרא"ש שבת מבואר להדיא דההכשר ע"י מחיצות החיצונות וכהמג"א.]

**ובחזו"א (סה** סא) מבאר דברי הרא"ש דבעינן תרתי גם מחיצות החיצונות להגן מדריסת רבים ואח"כ מהני צירוף המחיצות הפנימיות לעשות לרה"י. [אמנם בתוס' הרא"ש לא משמע כן.]

**הסברות בצירוף מחיצות**

**קב) במה שהובא** מחלוקת ראשונים אם בעינן מחיצה אחת של י' או סגי בצירוף חלקי מחיצות. עי' חי' רבנו חיים הלוי פי"ז משבת: בכל מחיצות רה"י דבעינן שיהא גובהן עשרה, עיקר השיעור אינו בעצם המחיצות כי אם בהמקום, דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות. ואם מצאנו גובה עשרה שמוקף מחיצות בכל העשרה שבו, לא איכפת לנו כלל בעצם המחיצות אם הן מחזיקות עשרה אם לא. [ע"ש נ"מ בזה לגבי כתותי מיכתת שעוריה.]

**ובחי' רבנו** חים הלוי הלכות סוכה פ"ד כתב: הא דקי"ל שבת דף ק' דתל המתלקט עשרה מתוך ארבע וזרק ונח על גביו חייב, והרי הכא דהמחיצה עשר היא מתלקטת מכל הרוחב ביחד מכל מקום ומקום מקצת גובה שבו, ומשום דכן הוא דינא דרה"י דמצרפינן מחיצה מהרבה מקומות ביחד, וכמו בית שאין תוכו י' וחקק בו להשלימו לעשרה דמצטרפי שני המחיצות לאשווייה רה"י, וכמבואר שבת דף ז', וה"נ דכוותה מצרפינן גובה העשרה שבכל הרוחב ד' יחד להשלים לעשרה.

**ובגליונות חזו"א** כתב עלה: שאני התם דאפילו החקק רחוק מן הכותל מד' אמות כן.[[175]](#footnote-175) אבל תל המתלקט דבעינן עשרה מתוך ד' ומשום דחשיב כזקוף.[[176]](#footnote-176) ושפיר אמרינן בו גו"א כמו בזקוף.

**[ולשיטות דאין** מצרפין חלקי מחיצות בע"כ לפרש דין תל המתלקט כחזו"א.]

**אם הלבוד מקרב את החקק או את המחיצות**

**קג) פחות משלשה** טפחים כשרה. וכתב רש"י: פחות משלשה. כלבוד הלכה למשה מסיני וחשבינן ליה כאילו החקק לבוד ומגיע עד הכותל. עכ"ל. משמע מדבריו דממשיכים את החקק עד הכותל ולא שהלבוד מקריב את הכותל לחקק. וכן דקדק הב"ח הועתק בהערה.[[177]](#footnote-177)

**אמנם עי'** ברבנו אברהם מן ההר שכתב "דהוי ליה כאילו המחיצות הם סמוכות לחקק". וכן בשיטת ריב"ב [נדפס על הרי"ף דף א:] דרואין כאילו הדפנות סביב לחקק ממש.

**לבוד דרך דבר ממשי [ביאור דברי הפמ"ג]**

**קד) ולבאר הנדון** בזה יש להביא דברי הפמ"ג שדן אם אומרים לבוד רק בשיש הפרש אויר, או גם לחדור דרך דבר ממשי. וז"ל הפמ"ג (שסג מ"ז א): והנה אי אמרינן לבוד בדבר ממשיי לומר כאילו אינו. המעיין בסוכה ד' ב' ולקמן בהלכות סוכה תרלג ס"י חקק עד עשרה פחות מג"ט לכותל אמרינן לבוד ופי' רש"י ז"ל החקק כאילו מגיע לכותל הרי דלבוד בממשיי.[[178]](#footnote-178)

**י"ל זה** מחלוקת בטור שם עמ"א שם ח אי כשר מחקק ולכותל[[179]](#footnote-179) די"ל דלבוד כאילו המחיצה סותם האויר ע"ג החקק[[180]](#footnote-180), לא לבוד דהקרקע שביניהם כנטול[[181]](#footnote-181) והבן.

**ועי' שו"ת** חכ"צ ז"ל סי' נט בערוגות קטנות[[182]](#footnote-182) כתב לבוד בממשיי לא אמרינן. וראיה סכך פסול שיש ביניהם כשר פחות מג"ט דלא אמרינן לבוד כאילו ניטל הכשר בממשיי יעו"ש, והיינו דתרל"ב ס"ד דוקא אויר ביניהם.[[183]](#footnote-183)

**וי"ל דכל** שיש כשר ביניהם כולי האי לא אמרינן לבוד להחמיר[[184]](#footnote-184) עי' לבוש שם.

**ומ"ש שם** [החכ"צ] ראיה מעירובין כה א סמך מחיצה למחיצה פחות מג"ט כלבוד אלמא לבוד להחמיר.[[185]](#footnote-185)

**י"ל דלאו** מתורת לבוד, אלא בטל הוא ולא חשיב. ערש"י שם עשה כלומר.[[186]](#footnote-186) ויש פוסקין כרב שימי בר אשי[[187]](#footnote-187) אע"ג דלא קיי"ל כן.

**ובסי' שמ"ה** פחות מג"ט לבוד משמע אף בממשיי עב"י שם בהיזמי והיגי וצואה.[[188]](#footnote-188) ובהא דשבת ז. וזרק ולא נח על כל שהוא פחות מג"ט וכו'.

**ולפ"ז לחי** רחוק פחות מג"ט מכותל, וביניהם קרש[[189]](#footnote-189) מעצי אשרה. יש אומרים[[190]](#footnote-190) דפסול דממשיי הוא. ואע"ג כשרוף דמי לעניין שעור, מ"מ ממשיי הוי דלא אמרינן לבוד.[[191]](#footnote-191) ועמג"א כאן ה' ותר"ל בט"ז ב'. וא"כ אם עומד שם עצי אשרה גרע טפי. ועתו"ש כאן אות ח[[192]](#footnote-192) ועי' מג"א תרכ"ו אות ו'.[[193]](#footnote-193) [ועי' עוד בפמ"ג (שסג א"א יח). ועוד דן בזה הפמ"ג (תרלג מ"ז יא) גבי הא דסוגיין.]

**חילוק בין לבוד של "יש" ללבוד של "אין"**

**קה) ובאבני נזר** (סי' שט [ב]) כתב דדברי החכ"צ דאין לבוד בממשיי הם דברי התוס' להלן יט. שכתבו "בכל מקום חשבינן אויר פחות משלשה כסתום ע"י לבוד ולא דמי לסכך פסול פחות משלשה דאין שייך לעשותו סתום בסכך כשר מאחר שיש בו סכך פסול".

**וכתב האבני** נזר לישב הא דסוגיין דאמרינן לבוד בחקק הסתום, דודאי כשם שאומרים לבוד לעשות מ'אין' 'יש', כמו כן אמרינן לבוד לעשות מ'יש' 'אין'. היינו באויר פחות משלשה אמרינן לבוד שנתארך היש ונתמלא האויר, ובחקק אמרינן שנתארך החקק ה'אין' עד הכותל. אבל בסכך כשר וסכך פסול אי אפשר לעשות מסכך פסול 'אין' כיון שהסכך כשר הוא 'יש' ואי אפשר לומר שנתארך ה'אין'. [והיינו דהממש הוא סתירה אם רוצים להאריך 'יש', ולא בחקק שרוצים להאריך את ה'אין' - החקק.]

**אם צריך בחקק שעור סוכה, ואם מותר לישב מחוץ לחקק**

**קו) כתב רש"י** בע"א: ובאותה גומא הכשר סוכה באורך ורוחב. ע"כ. והנה לפירוש רבנו אברהם מן ההר (אות קג) דחזינן כאילו המחיצות סמוכות לחקק מובן היטב הא דצריך שיעור סוכה בחקק. אבל לשיטת רש"י דהוי כאילו החקק מגיע למחיצות צ"ב אמאי בעינן שעור בחקק. [ובאמת המכתם הביא שיטה שאין צריך בחקק שיעור סוכה וז"ל: ויש שאומרים דכיון דבעינן דיהא פחות משלשה סמוך לדופן דהוי כלבוד אפילו אין בחקק לבדו שיעור סוכה כשרה.]

**ובר"ן ובריטב"א** מבואר הטעם. וז"ל הריטב"א: דאע״ג דכי אמרינן בעלמא לבוד (לא כן) [על כרחך] חשיב סתום מדאמרינן לקמן (יז.) דאויר פחות משלשה כשר בסוכה, ולא חשבינן ליה כאלו נתקרבה ואין כאן הכשר סוכה.[[194]](#footnote-194) שאני הכא דכל שאין חלל עשרה בהכשר סוכה דירה סרוחה היא כדאמרינן גבי הוצין. וכן פירש הרי"צ בן גיאות ז״ל, מפי מורי נר״ו.

**והנה יל"ע** לשיטה זו אם כבר יש בחקק שיעור סוכה האם אפשר לישב גם במקום שאין מחיצת י'. וז"ל המכתם: ואפילו מאן דאמר דבעינן בתוך החקק שיעור סוכה, מודה דכשרה אפילו חוץ לחקק באותו פחות משלשה, דכלבוד דמי.

**אמנם הטור** סי' תרלג כתב: היתה נמוכה מי' וחקק בה להשלימה לי' ויש בחקק שיעור הכשר סוכה אם אין בין חקק לכותל ג"ט כשירה בתוך החקק. ומבואר דרק בתוך החקק כשרה. וכתב עלה הב"י: ואיני יודע למה, דמ"ש מהיתה גבוהה כ' ובנה בה אצטבא דמכשיר רש"י אפי' מן האצטבא והלאה. [והיינו דהקשה שיהיה כשר מדין 'פסל'.[[195]](#footnote-195)]

**והט"ז (תרלג** יא) מיישב דעת הטור וז"ל: ובאמת לק"מ, דשאני הכא כיון שהפסול משום דירה סרוחה, אמרינן אף אם ירצה לישב שם באותו חלק בודאי יצא תיכף משם, וכמו דאמרי' בסי' תרכ"ט סי"ד לענין סכך שריחו רע, ה"נ כאן כיון שצר לו שם המקום וע"כ אין מועיל כאן הכשר החקק לחוצה לו. עכ"ל.[[196]](#footnote-196) והנה בהא דסי"ד מבואר דאין פסול אלא לכתחילה וכתב המ"ב (ס"ק לח) דאם עבר וסיכך בהם מותר לישב לכתחילה. וא"כ צ"ע מה מדמה הט"ז להכא דמשמע דאין לישב בין החקק למחיצה. וכבר עמד בזה הפמ"ג (במ"ז שם) וכתב דהכא גרע טפי ופסול אפילו דיעבד. [והביאור י"ל עפ"מ שכתב המ"ב (תרכט לח) בשם הפמ"ג (סי' תרל מ"ז א) דאם הריח כל כך רע עד שאין האדם סובלו, י"ל דפסול מן התורה דבעינן תשבו כעין תדורו. ופחות מי' טפחים י"ל דדמי להא.]

**אמנם לעיל** אות קג הובאו דברי הפמ"ג (שסג מ"ז א, וכן הוא בפמ"ג תרלג מ"ז יא) שמפרש דהמחלוקת היא אם המחיצה נידונת כמתקרבת לחקק או החקק קרב למחיצה.

**דף ד ע"ב**

**דופן עקומה בחקק**

**קז) מאי שנא** התם דאמרת פחות מארבע אמות ומאי שנא הכא דאמרת פחות משלשה טפחים. והיינו דנכשיר את החקק המרוחק ג' טפחים מדין דופן עקומה. והנה לעיל הובאו ב' ביאורים אם החסרון כאן הוא משום דלא אמרינן צירוף מחיצות, או משום דאין הסכך סמוך לדופן. והנה אם החסרון משום דאין הסכך סמוך לדופן מובנת קושית הגמרא דנכשיר מדין דופן עקומה. אבל להפירוש של התו"י דהחסרון הוא משום דאין מצרפין מחיצות צ"ב איך יהני דין דופן עקומה לצרף המחיצות. והנה אם נימא דגדר דופן עקומה היא לקרב את כל הדופן [עי' אות פח ואות פט] מובן היטב דע"י דין 'דופן עקומה' הוי כאילו כל המחיצה במקום החקק ומצטרפת לחקק. אבל אם רק חלק העליון מתקרב או דהסכך משתתף בצורת המחיצה קשה מה מהני זאת הכא.

**והנה ז"ל** הלבוש (תרלג י) "ואין להכשירה מטעם דופן עקומה למטה" וכו'. ומבואר דההו"א לומר דופן עקומה הוא "למטה". והביאור בזה דדנים כאילו המחיצה הפחותה מי' ממשיכה למטה בשפת החקק ומתחברת לגובה החקק[[197]](#footnote-197) ודוק. ולפ"ז מתיישבת קושיא הנ"ל, דדין דופן עקומה מחבר את ב' חלקי המחיצה כיון שהוא גורם לדון את הרצפה המחברת בין ב' חלקי המחיצה כחלק מן המחיצה.[[198]](#footnote-198)

**ובתירוץ הגמ'** הכא לשוויי לדופן פחות משלשה טפחים אין אי לא לא, לשיטה דמצרפין מחיצות [אשר קשה דלכאורה לפ"ז יש כאן כבר דופן] עי' אות צח משנ"ת.

**דין 'מדרגה' בסוכה[[199]](#footnote-199) [ע"פ שעור של הגר"מ שמואלביץ שליט"א בהגר"ח, וספר הסוכה]**

**קח) הנה אם** המדרגה אינה גבוהה ג' טפחים דאיכא לבוד ודאי שפיר דמי.[[200]](#footnote-200) אבל הנדון אם המדרגה גבוהה יותר מג"ט, ורחבה מג' טפחים[[201]](#footnote-201) והיא נמוכה מי"ט [שאין לסוכה מחיצה בלא גג המדרגה] וגם אין במדרגה זע"ז טפחים.[[202]](#footnote-202)

**והנדון בזה** הוא בין על המדרגה עצמה ובין על הסוכה. דיתכן דהמדרגה פסולה משום דהוי כמו חלון בעובי המחיצה דיש לדון אי נחשב כתוך הסוכה או כחוצה לה. אבל י"ל יותר מזה דגם הסוכה פסולה, משום דאין לה ג' מחיצות שהרי בסוגיין מבואר דאין החקק מצטרף למחיצה. ואין לומר שמעל ה'מדרגה' יש מחיצת י' והיא תכשיר את הסוכה דהא הוי מחיצה תלויה אם לא נצרפה לתחתונה. ובין אם נפרש דהחסרון הוא בצירוף המחיצות כהתו"י ובין אם נפרש דהחסרון משום שאין הדפנות סמוכות לסכך כשיטת תוס' בסוכה ושבת איכא הכא להנך חסרונות.

**והצדדים להכשיר:** א. לפי התו"י שכאשר יש מחיצה י"ט בחוץ הוי רה"י יש לדון דגם בסוכה כן. [עי' לעיל אות ק בשם השפ"א] א"כ אם מחוץ לסוכה יורדת המחיצה החיצונית עד גובה קרקע הסוכה אולי כשר. אך יש לפקפק בזה כיון דכלפי החוץ הוי מחיצה תלויה.

**ב. עוד יש** לדון להגדיר את כל המחיצה כמחיצה אחת שלמטה היא עבה יותר ולמטה היא דקה. [אבל בסוגיין ליכא למימר כן כיון דהחקק הוא מחיצת גדוד ועומק.] ומטעם זה הכשיר הגרש"ז.

**ג. ועוד י"ל** דהצד החיצוני של המדרגה הוא הוא המחיצה ועובי המדרגה הוא כספסל בסוכה.

**אמנם כל** ההיתרים הללו מועילים רק אם המדרגה עבה מבחוץ, אבל כפי המצוי היום המדרגה היא בליטה ואין כנגד גובהה מבחוץ מחיצה.

**ד. ועוד י"ל** ולדון גם על החלק השוכב שבמדרגה שהוא חלק מן הדופן והכל מחיצה אחת [אבל בסוגיין כיון דהוא גדוד אין לומר כן.[[203]](#footnote-203)]

**ה. עוד יש** לדון דרק גדוד ומחיצה אין מצטרפין כאשר הם מרוחקים אבל מחיצה ומחיצה מצטרפין.

**ו. בשו"ת דבר** שמואל סי' רג (הובא בשערי תשובה תרלד ג) כתב לדון בסוכה שאין בה אלא ו' טפחים ודופן רביעית היא כעין שלחן ברוחב טפח שמשמשו בתורת שלחן דלא מהני. אך אם המחיצה גבוהה מעל אותו שלחן י' טפחים כשרה. והטעם משום דאפשר לדון שקרקע הסוכה מתחלק לב' מפלסים ומצטרפים ב' המפלסים לסוכה אחת.[[204]](#footnote-204) ומטעם זה הכשיר הגרש"ז. ולפי טעם זה יש להכשיר גם לישב על המדרגה.

**ז. עוד יש** לדון בזה אי איכא כלל חסרון של מחיצה תלויה שהרי אין הגדיים בוקעים בו שהוא סתום ע"י המדרגה. אולם עי' בחזו"א (סח כ) דמשמע דאין להתיר מטעם זה ע"ש היטב. והיינו דהחסרון של מחיצה תלויה הוא דין בפנ"ע ולא רק מחמת בקיעת גדיים. [ומה שהתיר שם החזו"א מחמת דמצי מנח עליה מידי ומשתמש יל"ע אי שייך סברא זו בסוכה.]

**ח. עוד יש** לדון דהמחיצה העליונה תועיל מדין עומד מרובה בערב - מלמעלה למטה (עי' עירובין טז:). ולא מבעיא אם המדרגה פחות מה' טפחים דאז העליונה עומד מרובה בתוך י' טפחים, אלא אפילו אם המדרגה גבוהה יותר אלא דהמחיצה העליונה גבוהה יותר מהמדרגה, לפי מש"כ הבאור הלכה סי' שסב דגם מעל י"ט אמרינן עומד מרובה.

**אך יתכן** דלא אמרינן עומד מרובה אלא בפרוץ ולא כאן שיש עומד.

**ועוד יש** לדון אי גדרו של עומד מרובה דהוא כפתח הכא דהוא אטום ל"ש זה.

**ט. עוד יש** לדון להכשיר דהנה הא דלא אמרינן הכא דופן עקומה הוא משום דבעינן לשוויי דופן, אבל במדרגה בסוכה הרי יש מחיצת י' מעל המדרגה ונימא דופן עקומה.[[205]](#footnote-205)

**אך יש** לדחות דכיון דהיא מחיצה תלויה גם בזה לא אמרינן דופן עקומה.

**עצות להכשיר סוכה זו לכו"ע [מהגר"מ אטיק]**

**קט) א. להניח** דיקט באלכסון מאמצע המדרגה עד הדופן כעין תל המתלקט באופן שיתמעט המדרגה מג"ט ושפיר מצטרף הכל לדופן אחת. אך אין לשבת על המשך הדופן.

**ואותו דיקט** די להניחו באופן שיהא שעור סוכה שתים כהלכתן וכו' היינו בדופן אחת על פני כולה ובזו שמולה בז"ט ובאמצעית על פני רובה ובאופן שיהא עריבן לאחת הדפנות. ודוק.

**ב. עצה נוספת** להניח על המדרגה כרים וכסתות[[206]](#footnote-206) עד גובה עשרה ובשיעור הכשר דפנות הנ"ל.

**ג. עצה שלישית,** להניח כרים וכסתות מאמצע המדרגה לכוון המחיצה העליונה ואז אין צריך יהיו בגובה עשר טפחים אלא הוי כסוכה ח' טפחים וחקק עומק טפח במרחק פחות מג"ט מהמחיצה, ועוד חקק באמצע החקק בפחות מג"ט מהחקק הראשון עוד טפח בשעור הכשר סוכה דכשר ואמרינן לבוד ב' פעמים.[[207]](#footnote-207)

**דף ד ע"ב**

**גדוד חמשה ומחיצה חמשה - ישוב שי' רש"י מבית שחקקו**

**קי) תוד"ה פחות.** מכאן קשיא לפי מה שפי' בקונט' בריש פרק שני דגיטין (דף טו:) גבי גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין, דאם היה חריץ עמוק חמשה ומקיפו מחיצה חמשה אין מצטרפין להיות בתוכו רשות היחיד הא אשכחן הכא לענין סוכה דמצטרפין. וכן בפ''ק דשבת (דף ז:) גבי בית דאין תוכו עשרה דאם חקק בו ארבעה על ארבעה חשיב כוליה רשות היחיד.

**והרמב"ן שבת** ז: כתב בזה: וליכא למימר דשאני הכא [בבית שחקק בו דע"ד] דרובא מחיצה, דהתם (בגיטין) משמע דאפי' רובא מחיצה לעולם אין מצטרפין, כדקאמרינן עד שיהא או כולו בגדור או כולו במחיצה. ואיכא דמפרקי שאני חקק בית שהיא ראוי לדירה שהרי יש לו מחיצות גמורות ונעשה בית גמור. ועוד שאותן מחיצות ראויות לקירוי לפיכך מצטרף הגדור עמהם.[[208]](#footnote-208)

**עוד תירץ** הרמב"ן [בסוף דבריו] דבאמת הוא פלוגתת אמוראי אי גדוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין, וסוגיין כמאן דאמר מצטרף.

**והתוס' כתבו** לדחות הראיה משבת: מיהו ההיא איכא לדחות שחקק ארבעה בעומק עשרה. אמנם לשון רש"י בשבת ז: והשלימו, במקום חקק לחלל י' גבוה עד הקירוי, עכ"ל משמע דאין עומק י' בחקק לחודיה.

**ישוב שיטת רש"י מבור וחוליתו**

**קיא) שם בתוס'.** ועוד מקשה רבינו תם מהא דאמר פ' בתרא דעירובין (דף צט:) ובשבת פרק הזורק (דף צט.) דבור וחולייתה מצטרפין לעשרה.

**ותירץ הרמב"ן** (שם): ואיכא למימר שאני חוליות הבור שכן דרך כל הבורות לעשות להם חוליה והו"ל כגדור עשרה משא"כ בחריץ בעלמא.

**עוד תירץ** כדלעיל דבאמת הוא מחלוקת אם מצטרף. [ולרב חסדא יש לדחות הראיה שהביאה הגמ' בשבת מהמשנה דבור וחוליתו מצטרפין לעשרה. ע"ש ברמב"ן. וכיון לכל זה הפנ"י גיטין טו:]

**ישוב שיטת רש"י משתי חצירות**

**קיב) עוד הקשו** התוס': ועוד אמרינן בסוף פרק כל גגות (עירובין צג:) גבי שתי חצירות זו למעלה מזו ויש גידוד חמשה ומחיצה חמשה דמודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה דמערבת שנים ולא מערבת אחד.

**ותירץ הפנ"י** (גיטין טו:) בהקדם דהנה שיטת התוס' כאן דגידוד חמשה ומחיצה חמשה הוא לענין תל ברשות הרבים גבוה חמשה והקיף על גביו מחיצה חמשה דלא חשיב רשות היחיד לענין שבת. ועי' בתוס' עירובין צג: ד"ה גידוד שכתבו וז"ל: וצ''ע לענין שבת אם יש תל ברה''ר גבוה חמשה ורחב ארבעה ועל גביו עשו מחיצה חמשה שהזורק מרה''ר לתוכו חייב ומתוכו לרה''ר פטור. [משום דכלפי רה"ר יש מחיצת עשרה וכלפי רה"י אין מחיצת עשרה.]

**עפ"ז תירץ** הפנ"י דרש"י ס"ל דבחריץ ועליו מחיצה אמנם כלפי הרואה פני עשרה הוי מחיצה, אבל מ"מ כיון דאין רה"י לחצאין [וכלפי בני רה"ר אין מחיצה] א"כ אין רשות היחיד לחצאין. משא"כ בעירובי חצרות אשכחן דהוו כאחד לחצאין, כגון בחצר קטנה שנפרצה לגדולה. ולכן גם הכא כלפי מי שרואה פני עשרה הוי כשתי חצירות.

**מנח ליה מידי ומשתמש**

**קיג) בתוס' בא"ד:** וא''ת ויחשבה רשות היחיד מטעם דאי בעי מנח עליה מידי ומשתמש וכו'. עי' חי' רבנו חיים הלוי שבת פי"ד ה"א שכתב בדעת ר"ח והרמב"ם דלא מהני מנח מידי אלא במקום שיש עומד מרובה לעשותו 'רשות של ד' טפחים' ורק חסר את ה'ראוי לשמוש' וע"ז מהני הא דמצי מנח מידי ומשתמש. ולפ"ז מיושבת קושית תוס' כאן. וע"ש עוד בארוכה.

**ובדין 'אי** בעי מנח עליה מידי ומשתמש' אם גם הפנים הופך לרה"י, עי' בחי' ר' חיים שם שדן משום חורי רה"י [ותלי לה באם בעינן לחורי רה"י שעור ד' טפחים] ועי' במ"ב (שמה ג) בשם האחרונים שהסכימו דאינו רה"י. ובטעם הדבר עי' חזו"א (סי' סב ס"ק יג יד) בב' אופנים א. אי מנח מידי הרי נסתם החור. ב. דין חורין הוא משום דנטפל החור לרשות אבל הכא החור תשמישו חשוב מהרשות של ה'אי בעי מנח מידי ומשתמש'. וע"ע בגליונות החזו"א על הגר"ח משכ"ב.

**דופן עקומה בעמוד גבוה י'**

**קיד) היתה גבוהה** מעשרים אמה ובנה בה עמוד שהוא גבוה עשרה טפחים ויש בו הכשר סוכה. סבר אביי למימר גוד אסיק מחיצתא. א''ל רבא בעינן מחיצות הניכרות. וכתב רש"י: ובנה בה עמוד גבוה עשרה. רחוק מן דפנות הרבה ובו הכשר סוכה שיש בראשו שבעה ומשהו על שבעה ומשהו.[[209]](#footnote-209) והנה מה שהצריך רש"י "רחוק מדפנות הרבה" הוא כי היכי דלא נכשיר משום דופן עקומה. [כ"כ רבנו אברהם מן ההר. וכ"ה בערוך לנר.]

**וברא"ש (סי'** ד): כתב רי"ץ גיאות [גבי דופן עקומה באיצטבא] ובלבד שלא תהא איצטבא גבוה מי' טפחים דרשות אחרת היא.[[210]](#footnote-210) ולא ידענא טעמא, מאי נ"מ דרשות אחרת היא, כיון דאמר דופן עקומה מכל צד הרי איצטבא מוקפת מחיצות ומובדלת משאר הסוכה, ודמיא לסוכה העומדת בראש הגג דרשות אחרת היא לגבי חצר.[[211]](#footnote-211) ובעל העיטור הכשירה גם כן אפילו גבוה י'. עכ"ל הרי דהרי"ץ גיאות פליג על רש"י ושארי ראשונים הנ"ל.

**גם רבנו** אברהם מן ההר מדייק מהרמב"ם (פ"ד הי"ד) דלא מהני דופן עקומה בעמוד גבוה י' ומפרש לה משום שחלק רשות לעצמו.

**ובדעת רש"י** והרא"ש לשון רבנו ירוחם: דלא אמרינן דהוי רשות בפני עצמו דאמרינן גו"א מחיצתא.[[212]](#footnote-212) עכ"ל.

**וז"ל הריטב"א:** ויש שפירשו‎ דהא דעמוד אפילו בשעומד תוך ארבע אמות הוא, ואפ״ה לא אמרינן בה דופן עקומה דכיון שגבוה י׳‎ וראוי להיות במוקף מחיצות לענין שבת, הרי חלק רשות לעצמו, ואין לומר בו דופן עקומה וכן פירש בתוספות. עכ"ל. ונראה מדבריו דהטעם משום שיש לו מחיצות לעצמו וזה מנתקו מהדופן שבצדדים.[[213]](#footnote-213) [אמנם מסקנת הריטב"א להכשיר ע"י דו"ע.]‎

**ובאבני נזר** (סי' רסג) הקשה להנך שיטות דלא אמרינן דופן עקומה, א"כ גם סוכה פחותה מכ' אמות תיפסל אם בנה בה עמוד גבוה י' דאותו מקום של העמוד מובדל מהסוכה ואינו שייך לדפנות [ומחיצותיו דידיה לא מהניין לרבא.] ע"ש שפלפל בזה.

**והנה הפמ"ג** (תרלג א"א יא) כתב: צ"ע בור עמוק י' טפחים ויותר ונעץ על שפתו ד' קונדיסין גבוהין וסיכך עליהם אי אמרינן גוד אסיק דמחיצות ניכרות בפנים או דילמא מחיצות ניכרות בחוץ בעינן ותדורו משמע בפנים סגי וצ"ע. ע"כ. לכאורה ספקו להצד דבעינן גו"א גם כשיש מחיצות י' וס"ל דבדופן שאינה ניכרת לא אמרינן גו"א ולכן דן דכאן יהא פסול.[[214]](#footnote-214) ומש"כ דאם הסברא דבעינן ניכרות הוא מ'תדורו' א"כ כאן הוי דפנות של תדורו, לכאורה צ"ע דאם שורש הספק הוא משום דלא אמרינן כלל גו"א באין ניכרות א"כ זהו חיסרון בכל מחיצות ולא רק בסוכה [והר"ן שכתב טעם זה, הוא משום דס"ל דהוא חסרון רק בסוכה, וא"כ אין מקום לספיקו של הפמ"ג כיון דתמיד הגו"א שמעל הי' הוא אינו ניכר ואין כאן מחיצות ממש, ומאי גרע הכא מכל גו"א. ואולי הפמ"ג למד דאם הוא ניכר במקומו שפיר דמי כמו בשפת הגג.]

**ויש לדון** לפ"ז בחפר בור באמצע סוכה כשרה שעמקו י' ורחבו זע"ז, דלדברי הרי"ץ גיאות לכאורה אין להכשירו מצד הסוכה החיצונית, כיון דיש לו דפנות לעצמו, ודפנותיו עצמן לחד צד בפמ"ג ג"כ לא מהניין. [וגם סברתו של האבנ"ז לא שייכא כאן כיון דיש לבור מחיצות גמורות המחלקות אותו מהסוכה.]

**איצטבא גבוהה י'**

**קטו) והנה לעיל** פסלינן באיצטבא מרוחקת. ולכאורה לאביי היה לנו להכשיר משום גו"א. ותירץ רבנו פרץ דמיירי שם באיצטבא פחותה מי' טפחים. עוד תירץ דאיצטבא היא כעין ספסל שיש לו תקרה ואויר מלמטה ואין אומרים גוד אסיק רק בדבר שאין לו אויר מלמטה. ע"כ.

**והנה המהרש"א** בע"א כתב: וק"ק לפי דרכו (של הרא"ש שהובא באות קיד) אמאי נקט 'עמוד' גבוה י' טפחים ולא נקט הך מלתא דסבר אביי ב'איצטבא' גבוה י' דקיימינן בה. ולפי פי' ר"י גיאות ניחא דאיכא למימר אין דרכה לעשותה י' טפחים ודו"ק. עכ"ד.

**אבל אם** נימא כתירוץ הרבנו פרץ דאיצטבא מיירי בשיש תחתיה אויר ואין בה גו"א [ומ"מ הרי"ץ גיאות פוסל מפני דהוי רשות לעצמה מחמת גובהה לחוד, וצ"ב בפרט זה] מיושבת קושית המהרש"א דאביי הוצרך לדבר בעמוד שיש לו מחצות כדי לומר גוד אסיק.

**בעינן מחיצות הניכרות – השיטות דלא אמרינן בזה גו"א**

**קטז) א''ל רבא** בעינן מחיצות הניכרות וליכא. בחי' רבנו חיים הלוי (הלכות סוכה פ"ד הי"א) כתב דאפשר לפרש דברי רבא בתרי גווני. א. דמודה רבא לאביי דאמרינן גוד אסיק גבי עמוד אלא דס"ל דלא מהני זאת בסוכה משום דבעינן מחיצות הניכרות, דהיינו מחיצות ממש ושאני סוכה משבת. ב. דרבא חידש דין בהלכות 'גוד אסיק', דלא אמרינן רק במחיצות הניכרות ולא בעמוד שאין המחיצות שלו ניכרות במקומם כיון דהוא אטום כולו, ולא רק בסוכה לבד הוא דנאמר זאת כי אם בכל מקום דאמרינן גו"א מחיצתא הוי דינא הכי דבעינן מחיצות הניכרות.

**והביא הגר"ח** מדברי הרמב"ן שבת צט: דבעמוד לא אמרינן 'רשות היחיד עולה עד לרקיע' וגרע בזה ממקום המוקף מחיצות. ומבאר הגר"ח דאף דאביי ס"ל דאמרינן גו"א בעמוד וא"כ לדבריו ודאי הוי רה"י עד לרקיע. מ"מ הרמב"ן ס"ל דרבא פליג עליה בהא, וכהסבר השני דלעיל, דלרבא אין אומרים כלל גוד אסיק במחיצות שאינן ניכרות.[[215]](#footnote-215)

**עוד הביא** הגר"ח מלשון הרמב"ם שכתב (פ"ד הי"ד) גבי עמוד "שאין אלו מחיצות הניכרות ונמצא ע"ג העמוד סכך כשר בלא דפנות" והיינו דכיון דהמחיצות עצמן של העמוד לא הויין מחיצות הניכרות על כן ממילא דע"ג העמוד חסר מחיצות לגמרי, כיון דלא אמרינן בהו גו"א, וזהו שכתב דנמצא ע"ג העמוד סכך כשר בלא דפנות ר"ל דשם הוי חסרון דפנות לגמרי ולא דהפסול שע"ג הוא משום דלא הוי מחיצות הניכרות דבהכשירא דסוכה לא בעינן כלל מחיצות הניכרות ורק משום שע"ג העמוד הא חסר מחיצות לגמרי.

**וכן משמע** בראבי"ה שכתב: בנה בה עמוד וכו' פסולה דבעינן מחיצות הניכרות וליכא ולא אמרינן ביה גוד אסיק עכ"ל. משמע דלא אמרינן כלל גוד אסיק באינן ניכרות וכפירוש שני של הגר"ח.

**וכן הוא** מבואר בחי' ר"א מן ההר וז"ל: כלומר כי אמרינן גו"א הני מילי במחיצות הניכרות, כלומר שיש להם תוך. אבל מחיצות של עמוד אין להם תוך, הילכך לאו ניכרות נינהו ולא אמרינן במחיצות כדי כי הני גו"א. אבל לעצמן מחיצות נינהו[[216]](#footnote-216) דעמוד כה"ג רה"י לשבת. וכו' ונהי דאויר של רה"י עולה עד לרקיע,[[217]](#footnote-217) מיהו הכא לשוייה סוכה כשירה נצטרך לומר גו"א מחיצתא, במחיצות שאינן ניכרות כזה לא אמרינן גו"א, שהרי אין המחיצות נראות וניכרות.

**וכן נראה** דעת התוס' רי"ד ויובא בהערה.[[218]](#footnote-218)

**בעינן מחיצות הניכרות – השיטות דאמרינן גו"א רק דלא מהני לסוכה**

**קיז) אכן מדברי** הריטב"א משמע דמחלק בין סוכה לשבת וכהסבר הראשון של הגר"ח. שכתב כאן: א״ל רבא בעינן מחיצות הניכרות.‎ פי׳‎ ‎מורי נ״ר מחיצות הניכרות ונראות עמה,[[219]](#footnote-219) משא״כ בשבת דלא בעינן [ניכרות] ונראות עמה, כל היכא דנראות וניכרות. דהא ודאי בעי [נראות וניכרות] אף לענין שבת וכו'. ע"כ. ומבואר דחלוק מחיצות שבת ממחיצות סוכה. דבעינן שיהא ניכר שהמחיצות שייכים לסוכה - "עמה". [ובר"ן כתב בעינן מחיצות הניכרות כעין דירה.[[220]](#footnote-220)]

**[אך יש** לדחות דכונתו דבשבת לא בעינן ניכרות עמה כיון דאף בלא גוד אסיק הוי רה"י. ועי' אבנ"ז סי' רעב אות ה, סברא זו להשוות בין צירוף מחיצות לעמוד מטעם הנ"ל.]

**וכן מוכח** מדברי הריטב"א לעיל אות צט דחילק בין שבת לסוכה לענין צירוף חלקי מחיצות, וסיים "וכדאכשרינן בה בגוד אסיק מחיצתה, משא״כ בסוכה כדלקמן". הרי מבואר דבשבת אמרינן גו"א וסוכה חלוקה מינה דלא מהני בה גו"א.

**וכן מבואר** ברש"י להלן כה. ד"ה שבולות דאמרינן בתל גוד אסיק מחיצה אף דדמי לעמוד. [וכ"ה ברש"י שבת ו: עירובין טו. פט. והריטב"א בעירובין פט מייתי לרש"י.] ועי' אות תריג מה שנתבאר עוד בדעת רש"י.

**וההסבר בזה** רגילים לבאר דבשבת סגי במחיצה אבל בסוכה בעי דופן.

**דף ד ע"ב**

**אם מחיצות שאינן ניכרות פסולין מדאורייתא**

**קיח) בעיקר דין** מחיצות הניכרות. עי' פנ"י שכתב דלולי דמיסתפינא הייתי אומר דמדאורייתא מודה גם רבא דאמרינן גו"א ורק מדרבנן מחמיר.[[221]](#footnote-221) אולם מדברי הגר"ח אות קטז שכתב בביאור דעת הרמב"ן דעל גבי העמוד אינו רה"י מדינא דמחיצות שאינן ניכרות והרמב"ן הרי מיירי לענין חיוב חטאת מוכח דהוא מדאוריתא. וכן מבואר בפמ"ג תרל א"א ח וכתב דילפינן לה מתשבו כתדורו.

**אם במחיצה שלישית מהני מחיצות שאינן ניכרות**

**קיט) הפנ"י דן** דכל מה דלא מהני מחיצות שאינן ניכרות הוא רק ב"שתים כהלכתן" אבל ב"שלישית אפילו טפח" אולי מהני מחיצות שאינן ניכרות [כמו דמהני אף שאין שעור שלם של מחיצה.]

**אמנם הוכיח** הפנ"י מדברי תוס' ד"ה סבר דאף בשלישית לא מהני מחיצה שאינה ניכרת. דהתוס' הקשו אמאי מהני פי תקרה בסוכה [ותירצו דפי תקרה חשיב שפיר מחיצות הניכרות[[222]](#footnote-222)] והנה שיטת התוס' להלן יח: דפי תקרה מהני רק בדאיכא ב' דפנות והפי תקרה הוא ברוח שלישית[[223]](#footnote-223) וא"כ אם נימא דבמחיצה שלישית אין צריך מחיצות ניכרות מאי קשיא להו. ובע"כ גם ברוח שלישית לא מהני. ועי' בזה בקה"י סי' יד.

**והנה אם** נימא דבמחיצות שאינן ניכרות לא אמרינן בהו כלל דינא דגוד אסיק בכל התורה ודאי מסתבר דזה לא מהני אפילו ברוח שלישית כיון דאין כאן כלל גו"א. ורק אם נימא דהוא דין מסוים בסוכה יש מקום לחלק בין השתים כהלכתן לשלישית. [ועי' לעיל אות קטז קיז הדעות בזה.[[224]](#footnote-224)]

**בגדר דין גוד אסיק**

**קכ) בחי' רבינו** חיים הלוי הלכות סוכה (פ"ד הי"א) כתב דאיכא תרי דינים ואופנים שהמחיצות של מטה מהניין ללמעלה. וז"ל הגר"ח: הא דרה"י עולה עד לרקיע אין זה משום דינא דגו"א כי אם דהוא דין בפנ"ע דהמחיצות התחתונות שיש בהן עשרה גודרות את המקום עד לרקיע, ומשוו ליה לכוליה רה"י. וזהו כללא במחיצות דכל שיש בהן שעור עשרה גודרות את המקום עד לרקיע. אשר על כן שפיר הוי תל רה"י עד לרקיע ואע"ג דלא אמרינן ביה גוד אסיק מחיצתא משום דהמחיצות החיצונות של התל הסובבות אותו הם גודרות את המקום עד לרקיע ועושין אותו רה"י.

**אלא דבזה** חלוק סוכה משבת דבסוכה לא מהניא כלל הא דהמחיצות התחתונות גודרות את המקום עד לרקיע, כי אם דבעינן דפנות ממש במקומן, וצריכינן לזה דוקא לההילכתא דגוד אסיק דחשבינן להא לעצם המחיצות כאילו הן עולות למעלה. אבל בלא זה דחשבינן לעצם המחיצות כאילו הן עולת למעלה, כי אם דהמחיצות שלמטה גודרות את המקום שלמעלה, זה לא מהניא רק לדין רה"י ולא לדין דפנות סוכה. עכ"ד הגר"ח.

**אמנם בגליונות** חזו"א כתב: ענין גו"א אינו שעלינו לחשוב כאילו יש מחיצות למעלה, אלא היכר מחיצה למטה סגי, ואחרי שיש לשטח הזה מחיצות סביבותיו למטה הרי הוא חלוק מסביבותיו ומחשב רשות לעצמו. ועל חלוק רשות באופן זה הורו בגמ' בלשון גו"א מחיצתא. [והיינו דהדין הראשון שכתב הגר"ח נוקט החזו"א דזהו גופא דין גוד אסיק.]

**והנה לשון** רש"י: גוד אסיק מחיצתא, של עמוד שמבחוץ סביב, הגביהם עשרה סביבות ראשו והרי יש בהן גובה י', וחשובה סוכה על ראשו, ודופני העמוד דופנותיה על ידי גוד אסיק. ע"כ. והנה ממש"כ "הגביהם עשרה סביבות ראשו" מבואר דגו"א הוא כאילו המחיצות עולות דאילו כסברת החזו"א דהוא רשות לעצמו וגדור לגובה מה שייך לומר דזה רק עד גובה י'.

**ועוד ראיה** ממש"כ רש"י שהשעור של העמוד הוא ז' ומשהו. וביאר הפנ"י בע"א (הובא באות פד) דבעינן משהו לעובי המחיצה שעולה. וסברא זו לא תתכן אלא להגר"ח, אבל לחזו"א דהלמטה גודר את הלמעלה, אינו תופס מקום, דאין דנין כלל כאילו יש מחיצה ממשית.

**עוד ראיה** דהנה בהא דבעינן שיהא העמוד גובה עשרה, כתב הריטב"א: פירוש דבפחות מי׳‎ לא אפשר לומר גוד אסיק מחיצתה דהא ליכא מחיצה למטה מי׳‎ וכן עיקר.[[225]](#footnote-225) [כוונתו דגו"א אמרינן רק אם מקרי "מחיצה" ובפחות מי' אינה מחיצה.][[226]](#footnote-226) אמנם בפירושי מסכת פסחים וסוכה מבית מדרשו של רש"י[[227]](#footnote-227) כתב וז"ל: עמוד גבוהה, דבלא הכי לא סגי, דאפילו אמרינן גוד אסיק מחיצתא אי הוה בציר מעשרה טפחים לא הוי חשיב למהוי סוכה בפנ"ע ולא היו מחיצות ראויות לחשב דופני סוכה. עכ"ל. ומבואר לפ"ז דדנים כאילו המחיצה התחתונה עצמה עולה למעלה[[228]](#footnote-228) כפי גובהה האמיתי ולא יותר מזה. וחידוש זה יתכן רק להבנת הגר"ח.[[229]](#footnote-229)

**ועי' עוד** באות קכד בהערה ראיה מהטור ושו"ע להבנת הגר"ח ממאי דאמרינן לבוד לגו"א.

**ובמאירי כאן:** ויש שואלים בשמועה זו ממה שאמרו בשבת פרק הזורק שאם זרק אבן על תל גבוה עשרה בשבת חייב מפני שהוא רה"י, אלמא לא בעינן מחיצות ניכרות.[[230]](#footnote-230) ואין זו שאלה שבזו אי אתה צריך לגוד אסיק עד שתצטרך בה למחיצות הניכרות שאין הטעם אלא מפני שכל שגבוה עשרה ורחב ארבעה אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות אבל בסוכה למחיצות אנו צריכים וא"כ הדבר צריך למחיצות ניכרות. ומבואר לכאורה כדברי הגר"ח דדין תל אינו מיוסד על גוד אסיק.

**וע"ע לשון** הר"ח כאן ולכאורה סתר דבריו שכתב גבי עמוד פירוש בגו"א שונה ממה שפירש בגו"א דמחיצות בית [עי' במהרש"ל כפי שהגיה בערוך דהם ב' פירושים נפרדים] ודוק. וצריך לחלק בין מחיצות בית שיש עליהם תורת מחיצה למחיצות עמוד שהם אטומות, בזה אמרינן רק גו"א שחותכים המחיצה ודנים אותה כאילו היא למעלה.

**אם בעינן שהדפנות יגיעו לסכך**

**קכא) הנה מדברי** רש"י הנ"ל דהגו"א רק י' טפחים ומ"מ כשר אף שהסכך גבוה הרבה [דהא בסוכה גבוהה מכ' עסקינן] דייקו דאין צריך שיגיעו הדפנות לסכך.[[231]](#footnote-231)

**וכן מוכח** מדברי הר"ן בהמשך הסוגיא שכתב דלפי פסק הרי"ף דלא אמרינן גו"א בסוכה אפילו בשפת הגג, אין בסוכה נ"מ כלל מדינא דגוד אסיק, וכל הנ"מ רק לענין שבת. וקשה הרי אם נימא דבעינן דהדפנות יגיעו לסכך ומה שכשר אף כשאינן מגיעות לסכך (כדאיתא להלן טז.) היינו מדין גוד אסיק, א"כ בעינן לגו"א גם בסוכה. [כן הקשה הפנ"י] וכתב הערוך לנר דבע"כ דס"ל דבסוכה אין צריך שיגיעו הדפנות לסכך.

**אמנם דעת** המאירי והר"י מלוניל והריטב"א בדף טז. דהוא מדין גו"א [ובאות קטז בהערה דייקנו כן מדברי התוס' רי"ד][[232]](#footnote-232)

**ועי' בקרבן** נתנאל מה שהביא מהטור סי' תרלב בדין גו"א בסוכה.

**למה נחלקו דוקא בסוכה גבוהה מכ'**

**קכב) הקשה השפ"א** למה נחלקו אביי ורבא בדין מחיצות שאינן ניכרות דוקא בסוכה הגבוהה מכ', הרי עיקר מחלוקתם שייכת בעשה עמוד גבוה י' [בלא שום סוכה סביבו] וסיכך על גביו מעל גובה י'.

**ותירץ דכל** מה שהכשיר אביי הוא בצירוף המחיצות שסביביו שהן מצטרפות לסוכה מדין פסל ויחד אתם הוי מחיצות הניכרות. וע"ש עוד תירוץ.

**ולדברי הרי"ץ** גיאות (אות קיד) דבגבוה י' לא מהני דופן עקומה י"ל דנחלקו בזה בכה"ג להודיענו דלא אמרינן דופן עקומה ופסול לרבא בכל גווני.

**מחיצות ניכרות בשפת הגג**

**קכג) איבעיא להו** באמצע הגג מחלוקת אבל על שפת הגג דברי הכל כשרה. ובתוס': דחשיב מחיצות ניכרות טפי מעמוד משום דניכרות בבית. וצ"ב מאי מהני מה שניכרות בבית. ולכאורה חזינן מזה דדין ניכרות הוא לא שיהו ניכרות בסוכה, אלא הוי הגדרה במחיצות, ואם המחיצות ניכרות במקומן אמרינן מהן גו"א. ולעיל אות קטז הובא מר"א מן ההר שכתב: מחיצות של עמוד אין להם תוך, הילכך לאו ניכרות נינהו ולא אמרינן במחיצות כדי כי הני גו"א ע"כ. ומבואר דהוא דין במחיצה "כדי" היינו מחיצה כל דהוא, שהיא גרועה שאין לה תוך דלא אמרינן ממנה גו"א, ולפ"ז כאן שיש לה תוך שפיר אמרינן גו"א. [אך לעיל אות קיז הובא דהריטב"א כתב דהחסרון שאין ניכרות "עמה" והר"ן מפרש דבעינן כעין דירה. ולכאורה גם כאן ישנם לשני חסרונות אלו. ואילו הר"ן והריטב"א עצמם מחלקים כתוס'. ואמרו דאולי בדין גו"א נחשב כאילו המציאות שיש למטה עולה למעלה והוי כאילו יש כאן ממש מחיצות, וצ"ע.]

**ובעיקר דברי** התוס' עי' חזו"א (קנ ה) דדין גו"א הוא מפני הכותל החצוניים ומ"מ מהני מה שניכר בבית [אף דההיכר בחלק הפנימי של הכותל] לחזק מחיצה הנעשית ע"י גו"א בשפה החיצונה.

**והנה ברש"י** כתב: מחלוקת על שפת הגג, דמחיצת הבית תחתיה כנגד בין הקונדיסין ואיכא למימר גוד אסיק, והכא לא אמרינן דבעינן מחיצות ניכרות. ע"כ. וצ"ב מהו זה שכתב רש"י ד"הכא" לא אמרינן דבעינן מחיצות ניכרות, משמע דיש כאן איזה מעליותא דלכן לא בעינן ניכרות. [והתוס' כתבו דהכא מקרי ניכרות, אבל ברש"י משמע "דלא בעינן" ניכרות.[[233]](#footnote-233)]

ובעולת יצחק (הג"ר יצחק לנדא) ראיתי שביאר דמצרפינן כאן את הקונדסין דאף שהם לא מהניין לחודייהו מ"מ מחמתם ע"י דהוו תחילת המחיצה תו הוי מחיצות הניכרות[[234]](#footnote-234) ולכן א"צ שיהא ניכר המחיצות של הגו"א.[[235]](#footnote-235) [ודייק כן מלשון הט"ז (תרל ז) שהצריך לגו"א גם קונדסין, וכבר תמה עליו הבכור"י מה לגו"א ולקונדסין. ולהנ"ל הוא מבואר. אך עי' שער הציון (ס"ק כח) שביאר דברי הט"ז באופן אחר.]

**אכן הגי'** ברבנו אברהם מן ההר בשם רש"י: ורבנן ס"ל דהכא לא אמרינן גוד אסיק דבעינן מחיצות ניכרות.[[236]](#footnote-236) וכתב בחי' ר"א מן ההר דמשמע מרש"י דסוגיא זו היינו כהסוגיא דלעיל בפלוגתת אביי ורבא, ואינו מחלק בין עמוד לכותלי בית. ולדבריו צ"ל דהצד שלדברי הכל כשרה הוא כסברת אביי ולא כרבא.

**דף ד ע"ב**

**היה מרוחק פחות מג' טפחים משפת הגג**

**קכד) אמר רב** הונא מחלוקת על שפת הגג דר' יעקב סבר אמרינן גוד אסיק מחיצתא וכו' אבל באמצע הגג דברי הכל פסולה. כתב הריטב"א אבל באמצע הגג דליכא למימר גו"א דברי הכל פסולה ואפילו בפחות משלשה טפחים. והובא במ"ב (תרל לא) ופירש כן גם בדברי הט"ז. [והיינו דגם לרמב"ם הפוסק דעל שפת הגג מהני, מ"מ צריך ממש על שפת הגג ואפילו לבוד לא מהני.]

**והנה השו"ע** (תרל ט) כתב דאם אין הדפנות מגיעות לסכך כשר ובלבד שיהא הסכך מכוון כנגדן, ואפילו אינו מכוון ממש רק שהוא בתוך שלשה כנגדו כשרה. (ומקורו בטור). ופירש המ"ב דאמרינן לבוד מן הצד [היינו דאמרינן גו"א ולבוד כאחד[[237]](#footnote-237)] ולפ"ז תמוה טובא למה בגו"א של גג לא הכשיר ע"י תרי הילכתא.

**ואמנם הריטב"א** י"ל דפליג גם הדין של סעיף ט' ומצריך שיהא הסכך ממש מכוון ממש כנגד הדפנות. ובאמת כן מפורש להדיא בריטב"א להלן טז.[[238]](#footnote-238) וכן היא שיטת הרמב"ם פ"ד ה"ד ע"ש.[[239]](#footnote-239) אבל המ"ב שפוסק בהא דסעיף ט' דמהני, צ"ע איך העתיק את שיטת הריטב"א. ועמד בזה בזכרון שמואל (סי' כו אות ה).[[240]](#footnote-240)

**הפלוגתא באמצע הגג ועל שפת הגג**

**קכה) בגמ' אמר** לך רב הונא פליגי באמצע הגג והוא הדין על שפת הגג והאי דקמיפלגי באמצע הגג להודיעך כחו דר' יעקב דאפילו באמצע הגג נמי מכשיר. הקשה הגרע"א הא אף אם נימא דפליגי גם בשפת הגג, אבל מ"מ טעמו של ר' יעקב הוא משום הדיומדי טפח, ועדיין הוי תיובתא דרב נחמן בתרתי שהוא אמר דסברתו של ר' יעקב הוא משום גוד אסיק, וע"ז הרי אין שום מקור לומר דר' יעקב ס"ל להכשיר בשפת הגג מטעם חדש של גו"א, [אלא דמכשיר מאותו טעם שמכשיר באמצע הגג] ועדיין הוי תיובתא דר' יעקב בתרתי. וכן הקשה התפארת שמואל (ברא"ש סי' ו). והתפארת שמואל הכריח מכח קושיא זו כגי' האחרת שהובאה בראשונים. [עי' אות קכט.]

**והרש"ש הקשה** כעי"ז על הא דאמרינן 'להודיעך כחו דר' יעקב' דזה שייך בדין אחד שיש בו אופן פשוט ואופן מחודש יותר אמרינן להודיעך כחו, אבל כאן הוו תרי מחלוקות נפרדות. ומשכח"ל דאף על שפת הגג ליתא להיתרא דדיומדין כגון שהיו פחותין מטפח, ומ"מ אפשר להתיר מדין גו"א וא"כ מאי להודיעך כחו איכא.

**עוד הקשה** הרש"ש בהא דלעיל 'ועוד באמצע הוא דפליגי אבל על שפת הגג דברי הכל כשרה' הרי אפשר לומר בשפת הגג לכו"ע פסולה [כגון דליכא טפח בדיומדין ונימא דלכו"ע לא אמרינן גו"א.] (ועי' בפורת יוסף).

**וכתב הרש"ש** דטעם דין דיומדין וטעם דין גו"א אחד הוא. דהוי כאילו המחיצות נמשכות [בגו"א לגובה ובדיומדין לרוחב] ולכן הוי ק"ו דאם לא מהני דיומדין שיש מחיצות בפועל ודאי דלא מהני גו"א.

**ובבית הלוי** (ח"ג סי' נג אות ה) עמד בקושיות הנ"ל וכתב דבאמת כונת הגמ' 'פליגי באמצע הגג והוא הדין על שפת הגג' דפליגי רק בפלוגתא דדיומדין ולא בגוד אסיק. אבל הוא פלא דא"כ איתותב רב הונא בתרתי וכמו שהקשה הגרע"א. אמנם עי' חזו"א (קנ ה) ובגליונות חזו"א על הגר"ח (פ"ד הי"א) שמפרש הסוגיא כפי דרכו של הבית הלוי ע"ש היטב.

**ועי' באות** קכח ביאור הסוגיא ע"פ ספר המאורות.

**ביאור הפלוגתא בדיומדין**

**קכו) תוד"ה דיומדי** סוכה טפח, והא דבעינן אמה גבי פסי ביראות פרק עושין פסין (עירובין דף יז:) גבי מחיצות שבת החמירו. ע"כ. וכתב הפנ"י דמשמע דדבר תורה סגי גם לשבת בדיומד טפח ואין צריך אמה אלא מדרבנן.

**אכן בתוס'** רבינו פרץ כתב: אבל גבי עושין פסין לביראות (עירובין יז:) בעינן דיומדין שהיא אמה, דבעינן ד' מחיצות מן התורה לשבת, ואין מחיצה פחותה מד' על ד' טפחים, והעמידוה אאמה לרוחא דמילתא. אבל גבי סוכה דמחיצה שלישית אפילו טפח הילכך דיומדי סוכה טפח. ע"כ.

**והנה להלן** אמרינן "וחכמים אומרים עד שיהו שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח" ומבואר דהא דפליגי הוא משום דבעינן השתים "כהלכתן" וכתב הפנ"י דלשיטת תוס' דגם בשבת מהני דיומדי טפח, בע"כ מתפרש ה"כהלכתן" דבעינן שיהיו מחיצות שלימות [על פני כל הרוח.] וממילא אף דיומדי אמה שמהני בשבת לא יועילו בסוכה וכן משמע מדברי הפוסקים. (ובאמת כן מפורש ברש"י וז"ל: שתים כהלכתן, באורך כל הסוכה וברחבה אחד לארכה ואחד לרחבה) [וע"ש בפנ"י מה שהקשה ע"ז.]

**והביאור לפ"ז** במחלוקת ר' יעקב ורבנן הוא שר' יעקב השוה שבת לסוכה ולכן הכשיר בשם ד' מחיצות. ורבנן ס"ל דשאני מחיצות סוכה משבת ובעינן מחיצות ממש ולא סגי ב"שם מחיצות". וזהו הביאו מדין "שתים כהלכתן" שזה התחדש בההלכה של מחיצות סוכה.

**ומשמע מדברי** הפנ"י דהיה אפשר לפרש דה"כהלכתן" היינו מחיצות שמועילות לשבת אלא דמדברי התוס' הוכיח דלא פירשו כן. ולפ"ז לדעת רבנו פרץ דשעור דיומדין הוא ד' טפחים מדאורייתא ואמה מדרבנן אפשר לפרש דבאמת מהני דיומדי אמה בסוכה. [ומדאורייתא סגי בדיומדי ד"ט.] אמנם צע"ג דזה נסתר מסוגיא מפורשת להלן ז: דסיכך ע"ג פסי ביראות כשר רק ממגו דשבת.

**אמנם הרא"ה** כתב: מדר' יעקב נשמע לרבנן דאי איכא בהני קונדסין שבעה טפחים לכאן ושבעה טפחים לכאן לכל רוח ורוח כשרה ואע"ג דפרוץ מרובה על העומד דכי קאמרינן שתים כהלכתן לא אמרי אלא לאפוקי דלא סגי בטפח לכאן וטפח לכאן. [וכן פסק בפסקי רי"ד.] והיינו דלא סגי באמה אלא בעינן טפי – ז' טפחים. [וכן משמע מדברי הרי"ץ גיאות בסוגיא דמגו דהוי דופן לענין שבת ע"ש]

**ומבואר שפירש** שנים "כהלכתן" היינו "כשעור סוכה" [והיינו דדיומדין מהנו רק אם יש בהם שעור סוכה ואז מהני אף בעומד מרובה משום 'שם ד' מחיצות'] ולכן שיעורם בז' טפחים כשיעור סוכה קטנה. ולפ"ז הא דפליגי ר' יעקב ורבנן הוא מהו 'שעור מחיצת סוכה'. דר' יעקב למד שיעורה מדופן שלישית ורבנן למדו שיעורה מהשתים כהלכתן.

**ועי' חי'** מרן רי"ז הלוי (קה"ח יומא סוכה) עמ' ל שכתב: "והיינו דר' יעקב סובר דהשיעור טפח שנאמר בסוכה הוא על כל הדפנות, וחכמים סברי דשתים בעינן כהלכתן" והוא כמשנ"ת.

**שו"ר בחי'** רבנו חיים הלוי שבת פט"ז שמייסד דפתח הנובע מכח מחיצות שסביבו [כגון בעומ"ר וכדומה] אין הפתח מועיל לאשוויי מחיצה אלא רק להפקיע תורת פירצה. וכתב ראיה לזה וז"ל: ובאמת שהוא כן סוגיא ערוכה בסוכה דף ד' דאיתא שם שהיה ר' יעקב אומר דיומדי סוכה טפח, וחכ"א שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח. והרי בסוכה דף ז' תניא ויתירה שבת על סוכה שהשבת אינה ניתרת אלא בעומ"ר על הפרוץ משא"כ בסוכה דפרומ"ר על העומד ג"כ כשר בה, ומ"מ הא תניא דבעינן דוקא שיעור מחיצה בדיומדי סוכה, אלא ודאי דהפרצות והפתחים לא מצטרפי כלל לדיני מחיצות ואינן מועילין להכשר סוכה והיינו כמש"כ דהדין פתח שבפרצות לא מהני רק להפקיע מינה שם פירצה האוסרת אבל לא לאשוויי מחיצה. עכ"ל.

**ובפמ"ג (תרל** א"א ח) כתב דהחסרון משום תשבו כעין תדורו.

**ועי' בכור"י** (תרל יט) דרבנן שחולקים לא משום דלית להו רואין כאילו חקוק אלא אף בחקוק פליגי וכדמשמע מלשונם "עד שיהו שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח".

**בדעת הרי"ף**

**קכז) והנה הרי"ף** השמיט המחלוקת דר' יעקב וחכמים ותמה עליו בזה בעל המאור. והראב"ד והמלחמות כתבו דכלל פסקו כרבנן במה שהביא להך דינא דשתים כהלכתן ושלישת אפילו טפח. [ובאמת שזה לשון רבנן דפליגי על ר' יעקב.]

**אמנם לכאורה** מה שמצינו בגמ' לשון זה הוא לאפוקי מהתירא דדיומדין, ולא לאפוקי מהתירא דגו"א, ובאמת מהלשון 'שתים כהלכתן' דמשמע שלמים כמש"כ רש"י, אין משמעות למעט אלא דיומדין שאינן שלמים, אבל גו"א שהוא כמחיצה שלימה למה נימא דהתמעט מהך לישנא.

**ובעולת יצחק** כתב לבאר דגם גו"א לא מקרי מחיצות שלימות ובפרט להחזו"א דגדר דין גו"א הוא דהמחיצות שלמטה גודרות את הלמעלה, א"כ אין כאן מחיצות לסוכה עצמה וזה ג"כ ממועט מ'שתים כהלכתן' שהמובן בזה דבעינן מחיצות גמורות.

**ביאור ספר המאורות**

**קכח) ובספר המאורות** כתב: ולא אמרינן קונדסין נדונין משום דיומד בגו"א מחיצה משום דבעינן מחיצות הניכרות. וכן נמי לא אמרינן רואין כל שאילו יחקקו ויחלקו ויש בהן טפח לכאן ולכאן נידון משום דיומד, דקי"ל שתים כהלכתן בעינן.

**ומבואר בדבריו** דיש כאן ב' נידונים. א. דיומד בגו"א. [ובזה הטעם דלא מהני משום דבעינן מחיצות ניכרות.] ב. רואין וכו' ונידון משום דיומד. [וע"ז הטעם משום שתים כהלכתן.]

**והביאור בזה** דההכשר 'דיומדין בגו"א' הוא כעין מה שנתבאר באות קכג דע"י הדיומדין הוי ניכר ושוב יש לדון משום גו"א.[[241]](#footnote-241) וע"ז אמרינן דעדיין חסר ב'ניכרות' גם אחרי צירוף הדיומדין ולא מהני. אמנם אכתי יש להתיר משום ה'דיומדין' לחוד שהם ניכרות [ניכרות במקומן.] וע"ז אמרינן דלא מהני משום דבעינן שתים כהלכתן. [ומשמע דעל גו"א ליכא למילף משתים כהלכתן דכיון שיש ע"י הגו"א מחיצות שלימות הרי הן כהלכתן וכל החיסרון רק משום דלא ניכרות.]

**ביאור פסק הרמב"ם**

**קכט) והנה הרמב"ם** פסק בעמוד דלא אמרינן גו"א להכשיר הסוכה אבל בנעץ ד' קונדסין על שפת הגג פסק (פ"ד הי"א) דמהני. והראב"ד השיג דבגמ' הוא בעיא דלא איפשיטא אי לכו"ע כשר. וכתב המ"מ: והרבה מן הגאונים ז''ל אינן גורסין האי אבעיא להו כלל אלא ה''ק ורב נחמן אמר באמצע הגג מחלוקת אבל על שפת הגג דברי הכל כשרה והלכה כר''נ דרב הונא אתותב וכן כתב בהלכות הרב ר' יצחק אבן גיאת ז''ל בשם רב שרירא ורב ישראל גאונים ז''ל וגרסא זו נראית לי עיקר. והקשה הגר"ח דמ"מ אין מקור לחילוק בין בית לעמוד. ובשלמא לתוס' יש מקור מהאיבעיא, אבל לרמב"ם דלא גרס לה מנין ליה דעל שפת הגג לכו"ע מהני.[[242]](#footnote-242)

**ועי' היטב** בדברי הגר"ח. ותוכן דבריו בקצרה, דהרמב"ם מפרש הא דלא מהני גו"א בעמוד משום דבעינן מחיצות הניכרות, הוא דין כללי ונוהג גם בשבת ולא רק בסוכה. [עי' אות קטז קיז הדעות בזה]. ולפ"ז יש הוכחה מדברי הגמ' בעירובין פט: גבי גגות דמחיצות הבתים שנראות מבחוץ הרי הן מחלקין את הגגות מדין גו"א, ומזה הוכיח הרמב"ם דמחיצות הבית מקריין ניכרות ועדיפי ממחיצת עמוד. ורוב יתר דברי הגר"ח נתבארו בדברינו לעיל.

**ועי' בגליונות** חזו"א ובאבי עזרי שדחו הראיה משם דהתם הוא דין דרבנן. וביותר דלשמואל מהני שם אפילו מחיצות שאין ניכרות כמו אמצע הגג כיון דדיורין חלוקין למטה וזה ודאי דין דרבנן. וע"ע בחזו"א שהוכיח דלענין חלוק דיורין מהני אף תל דדמי לעמוד, וא"כ אין ראיה דמחיצת בית עדיפה מעמוד.

**ולשון הריטב"א:** ואף ע״ג דבעירובין קרי להו רבא בין גג לגג מחיצות הניכרות, היינו לענין שבת אבל לענין סוכה אינו ניכרת אפי׳‎ על שפת הגג. [ואולי הכונה כנ"ל.]

**למה אין הקונדסין משמשים כצוה"פ**

**קל) כתב הבאור** הלכה (תרל ו ד"ה נעץ) דמשמע מדברי הגמ' דהא דלא מהני נעץ ד' קונדסין הוא דאורייתא[[243]](#footnote-243) והקשה הרי דעת הרא"ש דמדאורייתא מהני צורת הפתח לסוכה אף בד' רוחות, וא"כ אותן קונדסין יכולין לשמש כצורת הפתח. ותירץ דדעת הרא"ש דאם לא כיון בשעת הסכוך שישמש הסכך כצורת הפתח לא מהני. ודלא כרמ"א ס"א שמכשיר בזה.

**דף ד ע"ב**

**בחידוש הריא"ז דחוקקין עמוד למחיצות סוכה**

**קלא) בשלטי הגבורים** (ג. בדפי הרי"ף) כתב בשם פסקי ריא"ז: ונראה בעיני שאם היה עמוד עב, ויש בו כדי לרבעו ולחוק כדי רבועו עד שיהו בו ז' טפחים מצד זה וז' טפחים מצד זה, עולין משום ב' דפנות. וכן אם ראוי לחוק בתוכו עד שיהו סביבותיו שיעור ג' דפנות עולה לו משום ג' דפנות והיושב בסוכה כנגדן יצא ידי חובתו כמבואר בקונטרס הראיות. ע"כ. ולכאורה הכונה כשיושב ע"ג העמוד [והסכך ע"ג קונדסין מעליו.]

**ועי' מג"א** (תרל יא) שהביאו וכתב דאין הלכה כן כמבואר בסוכה ד. וביאר הבכור"י דטעם הריא"ז משום "חוקקין להשלים" ולהלכה אין חוקקין להשלים וראיה מדין חקק המרוחק ג"ט דאין חוקקין להשלים. והוסיף דגם אשכחן בפלוגתת ר"מ ורבנן עירובין יא: שבת ז: דהלכה כרבנן דאין חוקקין להשלים. [והא דדיומדין, נראה דאין זה "חוקקין" אלא "רואין". והחילוק ביניהם, דבחוקקין בעינן שיהא במציאות שיעור מסויים, ואמרינן חוקקין כאילו כך המציאות. אבל ברואין בעינן רק "שם" מחיצה וע"ז אמרינן רואין דגם זה שם מחיצה.]

**לשיטת הריא"ז מדוע אין הגג כשר מדין חוקקין**

**קלב) ולשיטת הריא"ז** צ"ע למה עמוד גבוה י' ויש בו שעור סוכה אינו כשר מדין חוקקין. וצ"ל דמיירי שהוא ז' על ז' מצומצם שא"א לחוק בו ושישאר שיעור ז'. אמנם צ"ע בנעץ ארבעה קונדיסין וסיכך על גבן על שפת הגג, למה אינו כשר מדין "חוקקין" ולא מסתבר דהגג כולו היה ז' טפחים מצומצם.

**ולישב זאת** אעתיק מחידושי עירובין: הנה לפי המבואר דע"י רואין הוי כשם ד' מחיצות, הקשה הדברי יחזקאל (סי' ה', שערי עירובין עמ' רסו) למה שני בתים בשני צידי רה"ר לא נחשבים שם ד' מחיצות מדין "רואין" [כאילו אין את המחיצות שכלפי רה"ר רק המחיצות בצורת דיומד] וכדמוכח בעירובין דף כ"ב דלא מקרי זאת שם ד' מחיצות. וכתב שם דבע"כ בשני בתים ל"ש לדון כן ולא ביאר הטעם.

**ושמעתי בשם** הגר"מ אטיק שליט"א שאמר בזה שבין העמודים לא שייך להתיר דיש סילוק מחיצות ע"י המחיצות הפנימיות, ורק השטח האמצעי בתוכו מותר ולא מה שבין העמודים, וה"נ ב' בתים א"א להתיר ביניהם, ואה"נ אם יהיו ד' בתים מותר בשטח האמצעי.

**ובשם הגרצ"ש** שליט"א שמעתי שכיון שדרים בתוך הבית לא שייך כלל רואין שהמחיצות משמשות לפנים ולפ"ז גם בד' בתים אסור באמצע.

**וברא"ה סוכה** ד' ב' כתב שבנעץ ד' קונדסין שכ"א ז' טפחים וסיכך על גבן גם רבנן דר' יעקב יכשירו. והקשה הגר"מ אטיק דלפי שיטתו דהסוכה כשרה רק באמצע א"כ אין הסכך סמוך לדפנות [ולכאו' ל"ש כאן דופן עקומה דהוי ב' הלכתות וגם בלא סברא זו לכאו' ל"ש דופן עקומה.] ע"כ מחידושי עירובין.

**והשתא לפי** סברת הגרצ"ש דבבית לא אמרינן "רואין" יש לומר דגם "חוקקין" לא אמרינן. [ומעצם דברי הריא"ז כמובן דאין סתירה לסברת הגר"מ אטיק דהוא איירי בדין "רואין" והכא אתינן עלה מדין "חוקקין".]

**פסולא דלמטה מעשרה**

**קלג) ושאינה גבוהה** עשרה טפחים מנ"ל. כתבו תוס' דמהכא ילפינן גם לענין שבת דבעינן מחיצת י' טפחים. והנה הקשה הפנ"י למה לא אמרו דהפסול משום דירה סרוחה כמו שאמר רבא בע"א גבי הוצין יורדין לתוך עשרה. וכתב דטעמא דהכא יש בו נ"מ לסכך למעלה מעשרה ואין דפנות מגיעות לסכך. וכן נ"מ למחיצות שבת כמו שכתבו התוס' [ואפשר דמה"ט כתבו התוס' זאת כאן.] ונמצא דצד דין המשנה היה אפשר לפרש הטעם מצד דירה סרוחה אלא דהוסיפו טעם שיש בו נ"מ לאופנים מסוימים. [ובזה מיושב מה שהרע"ב במשנה כתב דטעם הפסול משום דירה סרוחה.]

**עוד נ"מ** כתב הפנ"י ע"פ המבואר בתוס' להלן י: דבנויי סוכה שלמטה מי' אין פסול מצד דירה סרוחה. והשתא אם היה הסכך למטה מי' ותחתיו נויין, אם היה הפסול רק מצד דירה סרוחה היה כשר דהא הנויין אינם דירה סרוחה ומה שמעל הנויין יש סכך פחות מעשרה אינו מגרע דמה לי אם הנויין עבים או דמעליהם סכך.[[244]](#footnote-244) אבל השתא דבעינן שיעור בסוכה עצמה הרי זו פסולה.

**והגר**ע"א [המאור בשם כת"י תלמיד הגרע"א] כתב נ"מ בסוכה שאין בה י' טפחים וחקק בה להשלימה לעשרה במרחק יותר מג"ט דאי משום לתא ד'דירה סרוחה' אין בזה פסול כיון שבאמצע אינה סרוחה. אבל מצד שעור י' טפחים הרי היא פסולה מטעמא דהסוגיא לעיל לכל חד מהראשונים כדאית ליה.

**ובשפ"א בע"א** כתב דלדעת הרמב"ם דדירה סרוחה אינה פוסלת אלא לכתחילה א"ש דהתם מייתינן קרא לפסול בדיעבד. [ולדברי הגרי"ז אות פא, י"ל דסוגיא דלהלן למ"ד דירת עראי בעינן, ודברי רבא בעמוד א' למ"ד דירת קבע בעינן.]

**שעור עשרה במחיצה או ברשות**

**קלד) ארון תשעה** וכפורת טפח וכו' ולא ירדה שכינה למטה מי'. וכתב רש"י: וקרא כתיב דעל כפורת ירד ש''מ למעלה מעשרה מיפסקא רשותא. ע"כ וצ"ב נהי דהתם מיפסק רשותא מ"מ מה ענין מיפסק רשותא לדפנות. וברש"י עירובין ד: פירש: "אלמא עשרה הוי מחיצה דלמעלה מעשרה לא חשיב ליה רשות תחתית אלא רשותא אחריתי". ע"כ. וחזינן מזה דשיעור המחיצה היא כשיעור הרשות.

**ויתפרש יותר** ע"פ דברי הגר"ח פי"ז משבת "בכל מחיצות רה"י דבעינן שיהא גובהן עשרה עיקר השיעור אינו בעצם המחיצות כי אם בהמקום דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות ואם מצינו גובה עשרה שמוקף מחיצות לא איכפת לנו כלל בעצם המחיצות אם הן מחזיקות עשרה אם לא".[[245]](#footnote-245)

**[וע"ע בדברי** הגר"ח פ"ד מסוכה דאפשר לצרף ב' מחיצות שבכל אחת אין בה י' טפחים [כגון בתל המתלקט, ובבית שאין בו י' וחקק בו במרחק ג"ט מהמחיצות] והוי רה"י דהרשות גדורה אף שבגוף המחיצה ליכא י', ולא אמרינן בה גו"א כיון שאינה מחיצה מצד עצמה.]

**ועי' בשערי** ציון סי' ד שנוקט דבתל המתלקט המחיצה היא ישרה ורואין כאילו אין שפוע מעל החלק הישר. והוכיח כן, דאי לא תימא הכי אלא חלקו החיצון של התל הוא המחיצה, למה צריך "גובה" י' טפחים, תסגי ליה ב"משך" של י' טפחים אפילו אם מחמת השפוע אין גובהו י' טפחים מעל הקרקע.

**והשיב ע"ז** החזו"א (קח ט) דאין זה קושיא דאין רה"י אלא במובדל מסביבותיו בגובה י'. וזה כהנ"ל. ודברי השערי ציון צ"ע מסוגיתנו.

**ואמנם י"ל** דכל ההכרח מסוגיין הוא רק לר"מ. אבל לר"י דילפינן לה למחיצות מהלמ"מ אפ"ל כשערי ציון. ועי' להלן אות קלז אם יש נ"מ לדינא בין ר"מ לר"י.

**אימא בהדי סככה**

**קלה) ולהלן ה:** פרכינן וממאי דחללה עשרה בר מסככה אימא בהדי סככה.[[246]](#footnote-246) והיינו דשעור המחיצה נמדד גם כנגד גובה הסכך וכן משמע ברש"י להלן ד"ה ר"י שכתב: וגמירי דבציר מעשרה לבר מסככה לאו מחיצה היא ובהכי הויא מחיצה. ע"כ. ומבואר דלולא ההלמ"מ הו"א דהוי מחיצה בהדי סככה. ולכאורה היינו דהצד החיצון של הסוכה יכול לשמש ג"כ כמחיצה. ועי' בהערה.[[247]](#footnote-247) ומ"מ משמע דמה שבולטת המחיצה מעל הסכך ודאי לא יכשיר ורק מה שכנגד הסכך י"ל דהוא חלק מהסוכה.

**ולכאורה** יש להקשות הרי בכה"ג דהוא בהדי סככה כבר כתב הפנ"י דפסול משום דירה סרוחה. ולאידך תירוצי דבאות קלג י"ל דנ"מ אם תלה נוי בסוכה או חקק בריחוק ג' טפחים דבכה"ג אין לפסול מצד דירה סרוחה.

**והנה עי'** מהרש"א שכתב דאיכא ב' דינים, חדא דלמעלה מי' מפסקא רשותא. וזה לא נפרך מקושית הגמ' כאן 'ואימא בהדי סככא', דבאמת כלפי הרשות שמעל הגג מנינן י' בהדי סככה, וכמבואר בשבת ז: דבית שאין בתוכו י' וקרויו משלים לעשרה על גביו הוי רה"י.

**אלא דפירכת** הגמ' כאן היא על הדין השני ד"שעור רשות שבתוך הבית" ו"בתוך הסוכה" דבעינן י', וכגון בסוכה ששעור י' טפחים שלה עם סככה, וכן בבית שקרויו משלים לעשרה לענין תוכו. וע"ז פרכינן דילמא יהא שעור סוכה ורה"י בהדי סכך וגג, ומשני דילפינן לה מבית עולמים או מהלכה.[[248]](#footnote-248)

**והנה לדברי** מהרש"א יוצא דתוך הבית אינו אלא כרמלית מן התורה. אכן יעוי' בבאור הלכה (שמה טו ד"ה תוכו) שדן דאולי מדאורייתא הוא רה"י ורק מדרבנן החמירו לעשותו כרמלית. ובמלא הרועים על הרא"ש בשבת כתב דודאי הוא רק דין דרבנן ומדאורייתא הרי הוא רה"י.

**אכן עי'** חזו"א (או"ח סה סז) שהוכיח מתוס' שבת ז: ומהמהרש"א שם דמדאורייתא אינו רה"י [ונמצא דהמהרש"א לשיטתו כאן.]

**דברי המהרש"א דלמסקנא איכא תרי ילפותות**

**קלו) ולמסקנא ילפינן** לר"מ מכנפי הכרובים דקריה רחמנא סככה למעלה מעשרה. ובמהרש"א הנ"ל מבואר דילפותא קמא במקומה עומדת לענין גובה המחיצות והכא ילפינן לענין גובה הרשות. ואמנם יש מקום לומר דכל הך ילפותא הוא לגבי "סכך" של סוכה [וכלשון רש"י "אלמא תחת כנפיהם עשרה טפחים חלל עד הכפורת וקרי ליה סוכה"] ולא לגבי רה"י. אכן מדברי המהרש"א מבואר דזה ילפותא גם על שבת. והיינו דהילפותא הוא דיש שעור בכל "רשות" שתהא לכה"פ י' טפחים.

**ובזה תלוי** ספיקו של הבאור הלכה הנ"ל אי בית שאין בו י' וקרויו משלימו לעשרה הוי מדאורייתא רה"י או כרמלית.

**והנה בהמשך** אמרינן לר' יהודה וכו' אימא סוכה עד דהוי חד סרי ופלגא. ולכאורה לפי המהרש"א דאכתי קיימינן גם בילפותא על שיעור המחיצות מהא דלא ירדה שכינה, לכאורה היה לגמ' לשאול עוד ואימא מחיצה שמונה טפחים ומחצה. [והיינו דשיעור הרשות יוצא לר"י גדול יותר ושיעור המחיצה קטן יותר.]

**אם יש נ"מ בין ר"מ לר"י**

**קלז) אלא לר'** יהודה הלכתא גמירי לה וכו' מחיצין הלמ"מ. כתב הערול"נ דמזה נראה דטעם דר' יהודה הוא מדין "מחיצה" דפחות מי' אינה מחיצה. ולר"מ הטעם דסכך על אויר פחות מעשרה לא מקרי סכך. וכתב הערול"נ דלפ"ז יוצא נ"מ בין ר"מ לר"י אם הסכך הוא למעלה מעשרה אבל המחיצות אינן גבוהות עשרה, דלר"מ תהא הסוכה כשרה ולר"י פסולה. אכן לפ"ז הא דתנן להלן טז. המשלשל דפנות מלמטה למעלה אם גבוה עשרה טפיחים כשרה דמשמע הא פחות פסולה אתיא רק כר"י. אמנם כתב הערול"נ דזה דוחק. ועוד הקשה מאי פריך להלן ו: לר"מ הלמ"מ דמחיצות למה לי, הא אפ"ל דאיצטריך לגווני הנ"ל לפסלם.

**אמנם לדברי** המהרש"א הנ"ל לק"מ דהדין שהמחיצות עצמן בעו י' טפחים ילפינן מהא דלא ירדה שכינה למטה מעשרה,[[249]](#footnote-249) וכל הא דיליף ר"מ מסככה הוא רק על שעור הרשות, אבל מלבד זה יש לו לימוד דבעינן י' טפחים במחיצה מדלא ירדה וכנ"ל.

**וע"ע אות** קלד די"ל נ"מ בין ר"מ לר"י אם שעור העשרה הוא בדופן או ברשות.

**דף ה ע"א**

**ר' יוסי ס"ל ב'אמת כלים' כר"מ**

**א) תניא רבי** יוסי אומר מעולם לא ירדה שכינה למטה. והנה בע"ב מבואר דלר' יהודה היה הארון שמונה ומחצה טפחים. ולדבריו מוכח דירדה שכינה למטה מעשרה שהרי ירדה שכינה על הארון שהיה פחות מי'. וכתב הערול"נ דמוכח מזה דר' יוסי סובר כר"מ דאמת כלים של ו' טפחים. ובזה מיישב מה שתמהו האחרונים על הרמב"ם (בית הבחירה פ"ב הי"ב) שפסק כר"מ והרי ר"מ ור"י הלכה כר"י. אבל להנ"ל כיון דר' יוסי סבר כן הרי ר' יהודה ור' יוסי הלכה כרבי יוסי.

**הוגה השם באותיותיו**

**ב) תוד"ה יו"ד.** במה שהקשו איך אמר התנא אותיות השם. משמע דאסור לא רק לומר את שמו ית' כקריאתו אלא אף לומר את האותיות המרכיבות את השם אסור. והאריך בזה הרדב"ז בתשובה ח"ה סי' לה (תשובה אלף תח) וז"ל: ולענין ששאלת מהפי' ההוגה את השם באותיותיו. דע כי הפירוש המוסכם אצלנו שהוגה את השם בלא כינוי שם האדנות בכל אחד מנקודותיו. אבל התוס' כתבו במסכת סוכה ובכמה מקומות (שבועות לה. ע"ז יח.) שפירוש ההוגה את השם שקורא אותיות השם כגון יו"ד ה"א וכו' והכי דייק לישנא דההוגה את ה' באותיותיו ולכן טועים מלמדי תינוקות שהיו מלמדין את התינוקות בהגיהתה.[[250]](#footnote-250)

**וגדולה מזו** כתבו [התוס' בשבועות] בשם ר"ח כי אפי' ההוגה את ה' שם האדנות באותיות ג"כ אסור, וזו חומרא גדולה היא שלא תהיה הגיהת האותיות גדולה מהגיהת השם עצמו. ובשלמא שם ההוי"ה כיון שהוא אסור לקרות אותו בלא כינוי, אבל שם האדנות כיון שהוא בעצמו כינוי שם ההויה אין להחמיר בו בהגיהת אותיות, ולא ראינו מי שהיה נזהר בזה.

**ור"ח ז"ל** אזיל לשיטת גירסתו שהוא גורס בברייתא (שבועות לה) אל"ף דלי"ת מאדנות, וקשה עליו מאי שנא מצדי"ק בי"ת מצבאו"ת ומשי"ן דלי"ת משד"י והוצרך לתרץ לפי שיטתו משום דהוי כינוי לשם ההוי"ה. וכל זה ודאי דוחק גדול ליודעי חן שהרי יש כמה שמות למעלה משם האדנות ואין אסור להגיה אותם באותיותיהם וכ"ש שם האדנות שאין בכל השמות למטה ממנו והוא כינוי לשם ההויה ונקרא אצלינו היכל. וכן עולה שם אדנות, ולכן אין להחמיר בו כולי האי. והוא יראני נפלאות מתורתו. הלכך נקיטינן מלתא מציעותא דבשם ההויה הכל אסור בין לקרות אותו ככתבו בין להגות אותיותיו והעושה כן אין לו חלק לעולם הבא אבל בשם האדנות אין להחמיר וכדכתיבנא. עכ"ל הרדב"ז.

**ובעיקר שיטת** הר"ח עי' מהרש"א בשבועות דהוא משום שאדנות הוא "קריאה" של שם הוי"ה [וכדאמרו לא כשאני נכתב אני נקרא וכו' (פסחים נ.)] ולכן דינו כהוי"ה, ועי' חי' מרן רי"ז הלוי מה שביאר בדעת הרמב"ם (פ"ב ה"ז מע"ז) גבי חיוב מגדף שכתב הרמב"ם דחייב רק בשם המיוחד הוי"ה ואדנות, וביאר הגרי"ז כעין הנ"ל.

**ובמה שמבואר** בתוס' דשם י-ה הוא ג"כ שם שאסור למחקו. עי' רמב"ם וראב"ד פ"ו מיסה"ת ה"ד שנחלקו בזה לפי חד פירושא בכס"מ.

**ועי' כנה"ג** (סוף או"ח לשונות הרמב"ם פ"ט מכלי המקדש) דכל האיסור רק בהוגה בפיו ולא בכותב בספר, וקושית התוס' היא על התנא ששנה משנתו בע"פ. והוכיח כן מדברי הרמב"ם שסובר דהאיסור הוא בשם בן ד' אותיות ואעפ"כ כתב כמה פעמים שם המפורש בספרו באותיותיו. [וזה נכתב שם בלא סימן ראשי תיבות באמצע האות.]

**וע"ע בתוס'** ע"ז יח. פירושים נוספים בדין הוגה את השם באותיותיו.

**ובעיקר קושית** התוס' הקשה הערול"נ הרי בע"ז יח. מבואר דלהתלמד מותר להגות את השם [ופריך שם (לגי' תוס') למה איענש רבי חנינא בן תרדיון על שהגה את השם באותיותיו והרי להתלמד עבד. ומשני דעבד כן בפרהסיא. ואמנם רש"י לא גרס כן ופי' דאיענש משום דבהקב"ה מדקדק עם צדיקיו כחוט השערה ולפ"ז משמע דלא אריך למעבד הכי, אבל התוס' לשיטתם מה הקשו.]

**ותירץ הערול"נ** דהכא לא היה צורך לפרוט האותיות אלא היה יכול לומר דהשם היה מלמעלה.

**ובכנה"ג (סוף** או"ח ללשונות הרמב"ם פ"ג מתשובה) תירץ, דההיתר 'להתלמד' הוא רק להתלמד את השם עצמו, ולא להתלמד בו את מעשה הציץ.

**ובמה שסיימו** התוס' 'ואעפ"כ נזהרין בכל השמות' היינו גם בשם י-ה, הקשה הכנה"ג (שם) א"כ הדק"ל היאך התנא אמר את אותיות השם י-ה. ותירץ שהזהירות שנהגו הוא רק שלא לצורך אבל כאן שהוא לצורך אין מנהג לאסור בזה.

**סדר כתיבת קודש להשם בציץ**

**ג) תוד"ה קדש** למ''ד מלמטה, י''מ למטה ממש זה למעלה מזה ולא מיסתבר דאין זה כדרך קריאתו. ובביאור קושיתם נחלקו האחרונים הובאו בשו"ת מהרח"ש (אבן העזר סי' ג') אם קושיתם רק משום דהל' לא היה נקראת עם השם או מצד דה'קודש' לא נקרא כסדרו הכתוב בתורה לפני ה'להשם'.

**ותירץ בערול"נ** דשיטה זו סוברת דכיון שלא היה כתוב כן בציץ לצורך קריאה אלא לצורך נוי קדושה הכי עדיף על דרך מעלין בקודש מלמטה למעלה. וכבר קדמו הריטב"א וז"ל: אבל בירושלמי פירשו דברים כפשוטן שאמרו והיה דומה למלך היושב ע"ג קתדרא שלו. וכן עיקר שלא היו צריכין להיות נהגים וכולם שמות קודש וידוע לבעלי האמת.

**והרש"ש תירץ** דקודש לה' קאי על שמות השבטים הכתובים בחושן וקרינן מלמטה למעלה שמות השבטים שהם קודש לד'.

**ושיטת תוס'** שהיו כתובים זה שלא כנגד זה קדש למ''ד בתחילת שיטה התחתונה ושם בסוף שיטה עליונה. [והקשה ע"ז הרשב"א (שבת סג:) וז"ל: ואינו נראה, שאין דרך כתיבה וקריאה כן. וכן הקשה המהר"ם כאן.]

**ובתוס' הרא"ש** [יש שם ט"ס עי' בגליון] מפרש דקודש ל' היה כתוב בסוף שיטה עליונה והשם בתחילת התחתונה ונקרא השם שכתוב 'למעלה' כיון שהוא בתחילת השיטה מימין. וההתחלה מכונה למעלה. [וכן מבואר ברשב"א שבת סג: בשם ר"ת, וכן דעת הראב"ד הובא ברבנו בחיי פרשת תצוה. והביאו גם המהר"ם כאן.]

**ובעיקר הדבר** שלא נכתב כסדרו 'קודש להשם' עי' ברש"ש משכ"ב. ובקרית ספר פ"ט מכלי המקדש כתב: ובשתי שיטות נראה דהוי מדרבנן שלא להקדים שאר אותיות לד'.

**שיעור רוחב הציץ**

**ד) ונילף מציץ** דתניא ציץ היה דומה כמין טס של זהב ורוחב ב' אצבעות. וצ"ע היכן כתיב שעור ב' אצבעות דנילף מינה. ובתוס' ד"ה ואל כתבו דאין שעור זה אלא מדרבנן משום דכתיב על מצחו שעור מצחו וסתם מצח רחב ב' אצבעות. ולפ"ז צ"ל דקושית הגמ' שלא יהא שעור לכפורת כעין הקושיא מזר. שו"ר בשפ"א שעמד ע"ז וכתב דאין לבאר כהנ"ל דא"כ הו"ל למפרך אציץ גופיה למה לא ילפינן שעורו מפחות שבכלים. [וע"ש שלכן כתב דשעורו הלמ"מ רק דאינו מפורש בתורה.] ולענ"ד י"ל דזה ודאי שאין רחבו טפח דא"כ א"א לו להיות על מצח אהרן דהוא רחב טובא ויעלה על ראשו או ירד על פניו. אמנם זה א"ש רק לשיטת התוס' אבל לריב"א שמונח על ראשו [ו'על מצח' הכונה מעל המצח] אין לתרץ כן.

**ובעיקר מש"כ** התוס' דסתם מצח רחב ב' אצבעות הקשה בספר בגדי כהונה דהמציאות היא שמצח רחב ד' אצבעות. ובדרך חכמה (פ"ט מכלי המקדש ה"א בבאור ההלכה) כתב דתקנו שיהא כמצח של נער בר מצוה. ובשם אביו בשיעורין של תורה כתב דכונת תוס' דהיה בשיעור ב' גודלין.

**וע"ע באות** ח.

**דף ה ע"א**

**פשוטי כלי עץ**

**ה) תוד"ה מסגרתו.** הקשו על ר"ת שפירש דלמ"ד למטה היתה, היתה מחוברת לטבלא. דא"כ מאי קאמר הכא דהוי כלי ולא תכשיט כלי. ותירץ בערוך לנר דמה שעשו מסגרת למטה לא היה לקשוט, דמה קישוט יש במה שלמטה. אלא נעשה כדי שלא תחליק הטבלא מעל השלחן ותפול. ולכן הוי כלי ולא הכשר כלי כיון דנועד לעצם השמוש של הטבלא.

**ביאור השיטות בתוס' שיטת ר"ת** דפשוטי כלי עץ טהורין מן התורה, וטבלא המתהפכת היינו שיש לה בית קבול, אלא שבדרך כלל הבית קבול הפוך ואינו משמש לקבלה. ולמ"ד דבשלחן היתה טבלא המתהפכת, מוכח דגם זה מקרי בית קבול ולכן טמא. ולאידך מ"ד תיבעי. ולפ"ז המקומות שמבואר דאין פשוטין מק"ט אף מדרבנן מתפרשים בפשיטות. והא דמבואר בב"ב דדף של נחתומין טמא עכ"פ מדרבנן צריך לחלק בין רחב הרבה לאינו רחב. [או דאפ"ל דדף של עץ משמש אדם ומשמשי אדם, והוא טמא מדרבנן, משא"כ שאר הדברים אינם משמשי אדם לכן טהורים אף מדרבנן. כן ביאר הערול"נ בדברי התוס' בסופם.]

**שיטת תוס'** ליישב הא דמבואר בב"ב דדף טמא רק מדרבנן [ולכן היקל בו ר"א בחקקו ולבסוף קבעו דטהור] אשר קשה מ"ש מטבלא המתהפכת. ותירצו בתירוץ קמא דהתם כמ"ד מסגרתו למעלה, ולדבריו אין הוכחה דטבלא המתהפכת טמאה מדאורייתא, ואף דעכ"פ הוי ספק מה דינה מדאורייתא כמבואר במנחות שם, מ"מ כיון דהוא ספק הקיל בו ר"א לטהרו כאשר חברו לכותל. [וצ"ל דהסברא לטמא במחובר לכותל הוא רק חומרא דרבנן, ולא החמירו אלא בודאי דאורייתא ולא בספק דאורייתא. (טהרת הקודש מנחות צו:)[[251]](#footnote-251)]

**תירוץ שני** בתוס' דלא קאי מסקנא דב"ב הכי [דהא מוקי לה בדף של מתכת שלכו"ע הוא מן התורה] וכונתם דגם דף של עץ הוא מן התורה. [ומה שהביאו תוס' מרשב"ם (כצ"ל בתוס'. רש"ש) דלמסקנא לא קאי. אמנם כן מבואר ברשב"ם אלא דהוא אזיל לאידך גיסא דלמסקנא דף של עץ אינו מטמא אפילו מדרבנן ור"א ורבנן פליגי רק בדף של מתכת.]

**תירוץ שלישי** דהגמ' במנחות מיירי במשמש אדם ומשמשי אדם וזה טמא מדאורייתא, למ"ד מסגרתו למטה. ולמ"ד מסגרתו למעלה הוא ספק דאורייתא. ובב"ב באינו משמש אדם ומשמשי אדם, וזה ודאי אינו אלא מדרבנן.

**והנה התוס'** פירשו רק הסוגיא בב"ב, אבל לא כתבו מה התירוץ על המבואר בבכורות דפשוטי כלי עץ לא מטמא מדאורייתא אא"כ ראוי למדרס. ולתירוץ השלישי מיושב בפשיטות דבבכורות מיירי באין משמש אדם ומשמשי אדם. [אכתי צ"ע למה לא מוקים לה במשמש אדם ומשמשי אדם. ועי' להלן] אבל לתירוצים הראשונים קשה.

**ובתוס' מנחות** צו: כתבו ליישב ההיא דבכורות וז"ל: היינו כמאן דאמר מסגרתו למעלה היתה דטבלא המתהפכת תיבעי לך. [וזה מתאים לתירוץ הראשון] אי נמי טבלא המתהפכת כיש לה תוך חשיבא מחמת שהיא רחבה ולא מיקריא אין לו תוך כך פי' בקונטרס. עכ"ל התוס'. [ותירוצם השני מיישב גם לתירוץ השני שכתבו כאן.]

**[ואולי י"ל** עוד דתירוץ שני מודה לגבי הגמ' בבכורות לתירוץ ראשון. אלא דבב"ב לא ניחא ליה לתרץ כן דמשמע דבב"ב משמע דפשיטא ליה דאינו אלא מדרבנן. אבל בבכורות אין ראיה דפשיטא ליה כן רק דלא העמיד באופן מסופק.]

**החלוק בין טבלא לשאר כלי עץ**

**ו) והנה החילוק** בין טבלא המתהפכת שמטמאה מדאורייתא לשאר כלי עץ. כתב רש"י מנחות צו: וז"ל: טבלא המתהפכת, שיכולים להשתמש בצד זו כמו בצד זו, שחלקה היא משני צדדיה. טמאה, כשלחן של מקדש שהיה מקבל טומאה כדמפרש לקמן, ואין טבלא כשאר פשוטי [כלי] עץ דרחבה היא בית קיבולה. כל פשוטי כלי עץ הראויין למדרס מקבלין טומאה כדמפרש בהדיא בבכורות בפ' על אלו מומין (דף לח.) דפרכינן התם וכלי שטף דלית ליה תוך מדאורייתא מי הוי בר קבולי טומאה והא דומיא דשק בעינן ומשנינן בהנך דחזו למדרסות. עכ"ל רש"י. ויש להעיר בדברי רש"י חדא דבגמ' מבואר דהטעם הוא משום דהטבלא מתהפכת ורש"י כתב משום דהיא רחבה. ועוד דהנה התוס' הקשו מהך דבכורות ואילו רש"י נראה דמייתי סייעתא משם וצ"ע מה שייך מדרסות לטבלא. [עי' עולת שלמה במנחות דאין לדברי רש"י אלו מובן ולכן מחקו השטמ"ק.]

**והנה בדבר** קושיא ראשונה צ"ל דלרש"י בעינן ב' תנאים כדי שיקבל טומאה חדא דתהא מתהפכת. ועוד דתהא רחבה. וביאור ב' תנאים אלו דמה שצריך דתהא מתהפכת הוא כדי שיהא כלי ויצא מתורת נסר. אמנם עדיין לא מקבל טומאה כיון דאינו מקבל ובעינן מטלטל מלא וריקן דומיא דשק וע"ז מהני הא דרחב הרבה שאז הרי הוא כמקבל.

**ולפ"ז יש** ליישב הקושיא השניה [ועיקרי הדברים מבוארים בערול"נ] דהנה המקור דהמטמא מדרס מטמא טמא מת הוא ק"ו ומה פכים קטנים שאין מיטמאין ע"י זב [דא"א לו ליגע בתוכם] ומ"מ מטמאין במת, ק"ו מפץ [וה"ה שאר כלים] שמטמא בזב שיטמא במת (שבת פד:). וסובר רש"י דאין זה מחמת עצם מה "שמטמא" במדרס, אלא דכיון דראוי "לתשמיש" של מדרס הוא סיבה לקבלת טומאה. וילפינן מזה דה"ה אם הוא ראוי לתשמיש אחר שאינו של קבול הרי הוא ג"כ מקבל טומאה. [וכעין זה כתב בקה"י שבת סי' כה בסופו.]

**אבל ר"ת** ס"ל דהא דהמטמא מדרס מטמא טמא מת הוא מחמת עצם זה "שמטמא" מדרס ולכן אין זה שייך הטבלא. [עכ"ד הערול"נ.]

**ויש להוסיף** דכן משמע בלשון רש"י לקמן כ. וז"ל: דאין לך מיטמא מדרס אלא המיוחד לשכיבה, וכיון דשוי לתשמיש כלי הוא, וכל שהוא כלי למדרס מיטמא בכל טומאה ואפילו הוא פשוטי כלי עץ, דילפינן ליה בק''ו במסכת שבת (דף פד.) מפץ במת מנין ודין הוא כו'. ודוק.

**והנה בשבת** מד: תניא דמוכני מטמאה רק אם אין בה מ' סאה, אבל ביש בה מ' סאה אינה מטלטלת מלא וריקן וילפינן משק דטהורה. וכתב רש"י דמוכני עשויה למדרס. והקשו התוס' ד"ה מוכני: ואין נראה לר''י דאי חזיא למדרס לא שייך בה מדידה, [אם יש בה מ' סאה] דלא איתקש לשק ולא בעינן מיטלטל מלא וריקן, כדמוכח בפרק אלו מומין (בכורות לח. ושם) דפריך ושאין לו תוך בכלי שטף מקבל טומאה הוא והא דומיא דשק בעינן ומשני בהנך דחזו למדרסות. ע"כ.

**ובחי' הר"ן** כתב ליישב דעת רש"י וז"ל: תירץ הרא"ה ז"ל דהא לא קשיא לרש"י ז"ל דכי אמרינן בבכורות דלא גמרינן משק בראויין למדרסות, הני מילי לענין דלא בעינן בית קבול, דהכי גמירי דלא גמרינן לגבי הא מילתא משק כיון שהן ראויין למדרס. אבל לענין שיצא מתורת כלי מתוך גדלו בהא ודאי גמרינן לה משק ואפילו לענין טומאת מדרס, דנפיק ליה מתורת כלי אינו מטמא שום טומאה בעולם. והכי מוכח לקמן בפרק ר"ע. ע"כ. והן הן הדברים, ואזלי בזה רש"י ותוס' לשיטתם. דלרש"י ה'מטמא מדרס' הוא רק לענין דנחשב עי"ז כלי מעשה. ולתוס' הוא דין בפנ"ע דכל המטמא מדרס מטמא מטמא מת.

**אמנם בתוס'** עירובין לא. כתבו: והא דמשמע התם דטבלא המתהפכת עדיפא לקבל טומאה דאורייתא משאר פשוטי כלי עץ היינו כדפ''ה משום דראוי להשתמש מב' צדדין. ע"כ. ולא הוסיפו הסברא דרחב הרבה ומשמע דסגי במה שמשמש בשני צדדים כדי לטמא דזה הוי תשמיש חשוב ושקול כמו קבלה.

**ועי' בנחלת** שי (כלים ח"ב סי' יח) בזה.

**ביאורי פשט בתוס'**

**ז) כתבו התוס':** וצריך לומר דהא דאמרינן גבי דף של נחתומין דרבנן היינו כמאן דאמר מסגרתו למעלה היתה דמדרבנן טמאה ומדאורייתא תיבעי. ע"כ. וצ"ע אם יש ספקא דאורייתא למה הוצרכו לתקן איסור דרבנן. ובתוס' מנחות צו: כתבו וז"ל: והא דאמר בפרק המוכר את הבית (ב''ב דף סו.) גבי דף של נחתומין דפשוטי כלי עץ מדרבנן היינו כמאן דאמר מסגרתו למעלה היתה דמדרבנן טמאה ומדאורייתא תיבעי ולכל הפחות אפילו תמצי לומר דמדאורייתא טהורה מדרבנן מיהא טמאה. וכתב העולת שלמה דהיה קשה להו הך קושיא ולכן כתבו דאת"ל דודאי אינו טמא מדאורייתא אז גזרו רבנן.

**אמנם העולת** שלמה כתב נ"מ במה דהוי ודאי דרבנן לענין נטמא ברה"ר דאי הוי רק ספק הרי ספק טומאה ברה"ר טהור ואף בספיקא דדינא דמ"ש מתרי ותרי דספיקו טהור (כמש"כ הר"ש פ"ה דטהרות מ"ט). אבל אי הוי ודאי דרבנן הרי זה טמא. עוד נ"מ לענין שריפת תרומה דעל ספק אין שורפין אבל על טומאה דרבנן שורפין כמו שכתבו התוס' שבת טו ופסחים טו.

**עוד כתבו התוס':** ומיבעיא לן במנחות (שם) אי דרשה גמורה או אסמכתא בעלמא, משום דעל כרחיך אפילו למ''ד מסגרתו למטה, [לכאורה משמע דגם למ"ד מסגרתו למטה מבעיא וצ"ע דבגמ' לא משמע כן. וי"ל דתוס' באו לתרץ מה שלכאורה יש להקשות, דיש להוכיח דדרשא דתורת כהנים אסמכתא בעלמא היא, דהרי למ"ד מסגרתו למטה היתה אפשר לדרוש הכל מ'השלחן הטהור'. ע"ז כתבו דגם להך מ"ד כל הדרשות צריכות.] אע''פ שכל הדרשות צריכות, ההיא דת''כ לרבויי משמשי אדם ומשמשי משמשי אדם, והשלחן הטהור אצטריך ללמד שמגביהין אותו לעולי רגלים. [כלומר ללמד דהשלחן אינו עשוי לנחת.] מ''מ לענין טבלא לאו דרשה גמורה [פי' ברכת הזבח במנחות דר"ל דדרשא שנאמרה בתו"כ דמקבלת טומאה אינה צריכה דאיכא למילף משלחן] דטבלא המתהפכת נפקא לן משלחן הטהור. [בטהרת הקודש במנחות מפרש דאפשר דהשלחן טמא מדין צפוי זהב וכעין מש"כ המהרש"א בחגיגה כז] והשתא דף של נחתומין דפשיטא לן שהיא מדרבנן אינה משמשת אדם ומשמשי אדם.

**וז"ל התוס'** בעירובין לא. "ואף על גב דדריש [בתו"כ] מקרא, אסמכתא בעלמא הוא. ועיקר דרשה דרשינן למה שק מטלטלין מלא וריקן. וכמה מדרשות יש בת''כ דהוי רק אסמכתא. ותדע דבפרק שתי הלחם (מנחות דף צו:) אמר רבי יוחנן לדברי האומר מסגרת למטה היתה פי' ברגלים ולא בשולחן טבלא המתהפכת טמאה כדדרשינן מעל השולחן הטהור מכלל דאיכא שהוא טמא, ולדברי האומר למעלה היתה טבלא המתהפכת תיבעי לך, דשל מקדש מקבל טומאה לפי שיש לו בית קיבול, וצריך קרא דהטהור מכלל שהוא טמא שהיו מגביהין אותו לעולי רגלים שלא תאמר עשוי לנחת הוא. והשתא אמאי תיבעי תיפשוט מדרשה דת''כ, אלא ש''מ אסמכתא בעלמא היא כדפרישית". עכ"ל. ואולי זו גם כונת התוס' דידן.

**עוד כתבו התוס':** ועל כורחין כשעשאה כלי מיירי דעולה טעונה כלי. ע"כ. מקור הך דינא דבעינן כלי בזבחים צז: מה עולה טעונה כלי וכו' דסכין וכו' דכתיב ויקח את המאכלת וכו'. ודנו הראשונים אם בעי כלי שרת, עי' תוס' חולין דף ג. וזבחים דף מז. וברמב"ם פ"ד ממעה"ק ה"ז כתב דלכתחילה בעינן כלי שרת אבל בדיעבד כשר אפילו בקרומית של קנה ומשמע דאף אם אינו כלי. [וכתב הכס"מ דסובר דהדרשא הנ"ל היא רק לכתחילה. ועי' מהר"י קורקוס שהסתפק גם לתוס' אם הוא רק לכתחילה. ולכאורה מקושיתם כאן מוכח דאפילו בדיעבד.] ועי' רמב"ן חולין ב:

**דף ה ע"א**

**מצנפת ומגבעת – שיטת התוס'**

**ח) תוד"ה ואל.** עי' אריכות גדולה בתוס' ישנים עירובין עא: בכל הענין.

**ובקרית ספר** פ"ט מכלי המקדש הביא דברי התוס' דשיעור זה אינו אלא מדרבנן דמדאורייתא אין שיעור לציץ. וכתב ע"ז: ואפשר דמה שאמר דציץ אין לו שיעור היינו שיעור קצוב אלא כל חד לפי מצחו דהא והיה על מצח אהרן כתיב ומינה ילפינן נמי שיקיף מאוזן לאוזן דהיינו מצח. ע"כ. וצ"ע דאם מדאורייתא בעינן שיעור לכל כהן כפי מה שהוא איך עשו שיעור קבוע של ב' אצבעות. ואולי י"ל דדי שיכסה את רוב המצח דרובו ככולו ובב' אצבעות מתקיים דין זה בכל כהן.

**ומש"כ התוס'** להקשות על ריב"א מהא דמשמע ביומא דבגדי כה"ג ביוה"כ כשרים לכה"ג והרי המצנפת שונה. משמע לכאורה דסברי דזה מעכב בדיעבד. [דאין זה בגדי כהונה לכהן הדיוט והוי מחוסר בגדים –של הדיוט-.] ויש לדחות דמשמע להו דכשר לכתחילה. שו"ר בערוך לנר שהביא מדברי הגמ' יומא יב. שדנו איך מחנכין כהן גדול ביו"כ הרי בגדיו בגדי כהן הדיוט, והקשו תוס' (שם ע"ב) דלריב"א יכול לחנכו ע"י המגבעת. ותירצו דלא חשיב חנוך כיון שהן שוין רק שזה ארוך וזה קצר. והבין הערול"נ דהכונה דאין מעכב. ולפי זה תמה על קושיתם ממה דבגדי כהן גדול כשרים לכהן הדיוט והרי בדיעבד כשר וא"כ היינו הא דקאמר דכשר לכהן הדיוט.

**אמנם בדרך** חכמה בבאור ההלכה פ"ח ה"ב כתב להוכיח להיפך דממה שלא כתבו התוס' דאין מעכב אלא רק ד"אינו ניכר", משמע דמעכב, ולכן הוי חינוך לולי שאינו ניכר. ושוב דחה די"ל דגם מה דאינו מעכב עביד חינוך.

**והרש"ש כתב** די"ל ליישב שיטת ריב"א דלכהן הדיוט שניהם כשרים ורק לכהן גדול איכא קפידא במגבעת.

ובמה שתירצו התוס' דחוץ ממצנפת קאמר עי' רש"ש מה שהקשה ע"ז מהגמ' ביומא. ועי' בערול"נ שמיישב.

**ועי' אות** ט שיטת הראב"ד דהיה שני סוגי כסויי ראש ולפ"ז נדחים חלק מהתירוצים דלעיל ועי' מה שציינו בספר המפתח פ"ח ה"ב.

**שיטת הרמב"ם והראב"ד ורש"י בחילוק שבין מצנפת ומגבעת**

**ט) כתב הרמב"ם** פ"ח מכלי המקדש ה"ב: ומצנפת האמורה באהרן היא המגבעת האמורה בבניו. אלא שכהן גדול צונף בה כמי שלופף על השבר.[[252]](#footnote-252) ובניו צונפין בה ככובע ולפיכך נקראת מגבעת. ובהשגות הראב"ד: ולפיכך נקראת מגבעת, א''א אני אומר אין מעשהו של זה כמעשהו של זה מצנפת ארוך הרבה וכורך אותו כריכות הרבה ככריכות הישמעאלים אבל מעשה המגבעות כעין הכובעין שלנו חדין מלמעלה והן קצרין.[[253]](#footnote-253)

**וכתב הכס"מ:** נ''ל שטעמו [של הרמב"ם] לומר כדברי הרמב''ן שאכתוב בסמוך שאותיות גיכ''ק מתחלפות והו''ל כאילו כתיב מקבעת והוא מלשון קובע. וכן תירגם המתרגם מגבעות כובעין. וכתב הראב''ד ולפיכך נקרא מגבעת א''א אני אומר אין מעשהו של זה כמעשהו של זה וכו'. והרמב''ן כתב בפרשת תצוה וז''ל כתב רש''י שהמצנפת כמין כובע שהרי במקום אחר קורא לה מגבעת ומתרגמינן כובעין.[[254]](#footnote-254) וזה אינו, שהרי אמרו שהמצנפת ארכה י''ו אמה והרי היא כעין צניף שצונף בה ראשו מגלגל ומחזיר מגלגל ומחזיר סביב ראשו כפל על כפל. ומצנפת של כ''ג אינה קרויה מגבעת בשום מקום, אבל בכהן הדיוט אמר הכתוב מגבעת, ואף היא מצנפת היא אלא שקושר בה כל ראשו ומעלה הכפלים עליו כעין מגבעת שהוא כובע, כדברי אונקלוס. כי מגבעת כמו מקבעת כאשר אמרתי בחילופי הגימ''ל והקו''ף, אלא שהמגבעת כמו המצנפת, ולכך יזכירו חכמים תדיר בכ''ג והדיוט מצנפת בתורת כהנים. ובמסכת יומא שנינו כהן גדול משמש בח' בגדים וההדיוט בארבעה בכתנת ומכנסים מצנפת ואבנט, מוסף עליו כהן גדול חשן ואפוד ומעיל וציץ עכ''ל. ודבריו מסכימים לדברי רבינו. עכ"ל הכס"מ.

**ונמצא דלדברי** הרמב"ם הן המצנפת והן המגבעת הם אותו צניף בשיעור ט"ז אמה אלא דחלוקין הכה"ג והכהן הדיוט רק בצורה שמניחין אותה על הראש ולפ"ז מובן היטב מה ששל כהן גדול כשר לכהן הדיוט [רק שהכהן הדיוט יניחנה על ראשו כפי שמניח כהן הדיוט.] ויתכן לפ"ז שזה מעכב. אבל בדרך חכמה כתב דאינו מעכב שלכן לא אמרו ביומא יב שמחנכין אותו במצנפת. ועי' משנ"ת לעיל אות ח.

**ובעיקר צורת** לבישת הציץ ואם איכא חציצה מהמצנפת והתפילין והציץ חדא לחבריה עי' תוס' זבחים יט. ובשו"ת יד אליהו (לובלין) סי' ג באריכות.

**דף ה ע"ב**

**'תפשת מרובה לא תפשת' אם הוא ודאי או ספק**

**י) תפשת מועט** לא תפשת. כתב הראשון לציון [מבעל האוה"ח] דמכאן יש להוכיח כדעת הרמב"ם דספק דאורייתא מדאורייתא לקולא. דאם הוא לחומרא א"כ איך אמרינן תפסת מרובה לא תפסת והרי מידי ספיקא לא נפקא וצריך להחמיר. ונראה מדבריו דמדת 'תפסת מרובה לא תפסת' הכונה "שאין מקור" למרובה אבל אכתי הוי ספק.

**אמנם עי'** ברע"א (כתב וחותם כתבים עמ' פח) האריך טובא בהאי ענינא והביא עוד אחרונים דנקטו דתפשת מרובה לא תפסת הוי ספק. אמנם הוא חולק ע"ז וכתב דמדה היא בתורה ואזלינן בתרא אף לקולא כעין מש"כ התוס' ב"ק ג. לגבי לקולא ולחומרא לחומרא מקשינן דאין זה ספק אלא מדה היא בתורה. [אלא שהקשה מדברי תוס' ביומא עב. ד"ה נעביד ויבואר באות יא.]

**שיטות הראשונים בדין תפשת מרובה**

**יא) בתוד"ה תפשת** מרובה לא תפשת. כתבו וז"ל: יש מפרשים לפי שמדה מרובה אין לה סוף, וכאן אי אפשר לומר כן דעל כרחיך לא אפשר ללמוד אלא מפנים שיכולין ליכנס במשכן.

**והנה הריטב"א** בע"א הקשה על היש מפרשים הנ"ל זה מהא דרצו ללמוד בגמ' בע"א גובה הכפורת משאר כלים ואמרו תפשת מרובה לא תפשת אף דשם יש למדה סוף. וצ"ע למה לא הקשו תוס' אלא מע"ב מפנים של מעלה.

**והריטב"א שם** תירץ דמדה שוה היא בכל ואין לדון אותה לחצאין וכיון שא"א לתפוס המרובה בכל מקום שאין לו שיעור תופסין המועט תמיד. [ונראה מוכח מזה דתפשת מרובה לא תפשת הוא מדה בתורה בתורת ודאי וכדעת הגרע"א באות י.]

**ועי' בערוך** לנר ישוב נוסף.

**עוד כתבו** התוס': וכן בפרק קמא דר''ה (דף ד: ושם) ובחגיגה (דף יז.) גבי עצרת דיש לה תשלומין כל שבעה דיליף מחג המצות ופריך ונילף מחג הסוכות [שיהו תשלומין שמונה] ומשני תפשת מרובה לא תפשת והתם יש לדבר סוף.

**והנה התוס'** ביומא עב. אזלו בהך שיטה דרק בדבר שאין לו קצבה אמרינן תפשת מרובה לא תפשת. והקשו מההיא דר"ה. ותירצו וז"ל: י''ל דהתם קאמר לחומרא תפסת מרובה לא תפסת, דעד ז' יש לו תשלומין ממה נפשך, אבל טפי לא דילמא מחג המצות ילפינן. ע"כ. וכתב הגרע"א (דו"ח כתבים עמ' פח) ביאור דבריהם בפשוטו דאזלינן לחומרא וצריך להביא קרבן תוך ז' דשמא אין לו תשלומין רק ז' ואינו יוצא אם יביא אח"כ קרבנו.[[255]](#footnote-255) ובספר תוס' יוה"כ (דף פ) מבואר שהבין דהיכא דתפשת מרובה הוא להחמיר אמרינן דלא תפשת, אבל אנו תופסין המרובה כדי להקל. והקשה הגרע"א הא בתשלומין דעצרת הוי גם קולא דיש לו תשלומין כל ח'. אלא ודאי כונת התוס' דאזלינן לחומרא דשמא אין לו תשלומין יותר מז'.

**ולפ"ז הקשה** הגרע"א דאם הוי ספק למה לא מחמירים לאידך גיסא שאם לא הביא תוך ז' יביא בח' מספק. [ואף ביו"ט למ"ד נדרים ונדבות קרבים ביו"ט יביא ויתנה דיהא נדבה.] ותירץ דכללא ד'תפשת מרובה לא תפשת' קובע שאם עיקר הנדון הוא לענין אם צריך להביא התשלומין בתוך ז', ובזה אזלינן לחומרא דיביא דוקא תוך ז', הרי כאילו נפשט להדיא בתורת ודאי דהזמן הוא ז'. [ודימה זאת הגרע"א לכללא דלחומרא ולקולא לחומרא מקשינן דהוא בתורת ודאי, וכדמוכח בתוס' ב"ק ג ופסחים מג:]

**אמנם הקשה** הגרע"א דתוס' ביומא שם כתבו מיד בהמשך דבריהם וז"ל: ובפרק קמא דקידושין (דף יז.) גבי הענקה נמי קאמר תפסת מרובה לא תפסת אע''ג דממה נפשך יש לדבר קצבה. יש לומר התם נמי קאמר דתפסת מרובה לא תפסת דמספיקא לא מפקינן ממונא מן האדון. ואם הדין לחומרא הוא בתורת ודאי א"כ גם בממון היה לנו למיזל לחומרא ולחייבו בהענקה בסכום הגדול, כמו שכתבו התוס' ב"ק ג. לגבי כללא ד'לקולא ולחומרא לחומרא מקשינן' דמדה היא בתורה ל"ש באיסורא ולא שנא בממונא.

**ולכאורה יש** לדון בישוב קושית רע"א, דשאני כללא ד'לקולא ולחומרא לחומרא מקשינן' דשם נאמר בגוף המדה ליזיל לחומרא בכל גוני וכלשון המדה 'לחומרא מקשינן'. אבל במדת 'תפשת מרובה לא תפשת' לא נאמר להדיא אם למיזל לקולא או לחומרא ולכן בזה הכלל הוא דמה שהיינו פוסקים בתורת ספק כאן אמרינן דזו גופא כונת התורה והוי ודאי. ולכן יש בזה חילוק בין איסור לממון דבאיסור שספקו לחומרא גם המדה פושטת לנו בתורת ודאי לחומרא. אבל בממון שספקו לקולא גם המדה פושטת לנו בתורת ודאי לקולא. [ולענ"ד גם התוס' בב"ק בקושיתם שרצו לחלק גבי 'לקולא וחומרא לחומרא מקשינן' בין איסור לממון, לא משום דסברי בתחילה דבאמת הוי ספק (כדעת הפמ"ג בפתיחה שהובא ברע"א שם) אלא כהך סברא שכתבנו שההכרעה בתורת ודאי היא כפי הדין באותו דין בספק ודוק.]

**אם בתו"כ יש ב' דעות או ג' דעות**

**יב) התוס' כתבו** דבתו"כ איכא ג' שיטות ר"ע ורבי יהודה ור' נחמיה. אמנם עי' בריטב"א בע"א שהביא התו"כ ומשמע מיניה דיש רק ב' שיטות: ר' יהודה ור' נחמיה. והביאור כמו שכתב היראים (מצוה קעח) דר' יהודה ור' נחמיה פליגי בפירוש דבריו של ר"ע.

**אמת בנין ואמת כלים**

**יג) בשקלים פ"ח** מ"ה תנן גבי פרוכת דשלש מאות כהנים מטבילין אותה. וכתב שם התפא"י וז"ל: והגאון רבינו אלי' זצוק"ל [מוילנא] כתב דמדאורך הפרוכת מ' ורחבה כ' הו"ל סביב ק"כ אמה, ואמת כלים בת ה' טפחים, הו"ל סביב ת"ר טפחים, ומדרצו הכל לזכות במצוה, אחזוהו ש' כהנים כל א' בב' ידיו, דהו"ל נמי ת"ר טפחים. אמנם תמהני הרי בש"ס [חולין צ' ע"ב, ותמיד כ"ט ב'] אמרי' בפירוש דגוזמא הוא [אב"י (-אמר ברוך יצחק) ול"מ (ולולי מיסתפינא) נ"ל דכונת הגאון רק שהמספר של ג' מאות הוא מכוון באופן נפלא אל מציאות הדבר וע"כ היה באפשר בפעם מן הפעמים שיהיה כן, לא שבאמת היה תמיד כן כנראה מלשון המשנה שעל זה אמרה הגמרא גוזמא.] ע"כ מהתפא"י.

**ויש להעיר** בדבריו א. דבזויות חסר ד' טפחים. ב. לכאורה כיון דהיתה תלויה במקדש היה לה דין אמת בנין.[[256]](#footnote-256) וי"ל. ג. שמעתי להקשות דשעור הפרוכת לא היה מחמת עצמה, אלא היתה בגודל שתגדור את פתח קודש הקדשים, וא"כ פשיטא שהיה גודלה כגודל הפתח שהיה באמת בנין, וצ"ע.

**שעור כדי אכילת פרס**

**יד) חטה לבית** המנוגע. עי' מנ"ח (מ' שיג אות ה) דרק בבית המנוגע משערינן בחיטין אבל לשאר מאכלות אסורות משערינן לכל מאכל לפי מה שהוא ולא לפי חיטין. ומדויק לשון הגמ' דנ"מ רק לבית המנוגע.

**אמנם מדברי** האחרונים דכתבו שעור קבוע לכדי אכילת פרס ליוה"כ ולשאר מצוות משמע דנקטו דהוא דין כללי ואינו תלוי באותו מאכל. ועי' חזו"א קונטרס השעורים סקי"ח שמבואר דהוא דין כללי בכל השיעורים לשער בחיטין ובלפתן. [אך עי' מ"ב (תריח כא) דמשמע דמשערינן שיעור כדי אכילת פרס כל אדם לפי מהירות אכילתו. והחזו"א שם תמה עליו.]

**ועי' סי'** תריב (סעיף י) פלוגתא גבי שעור מלא לוגמיו אם משערינן בכדי אכילת פרס או בכדי שתיית רביעית. ומוכח דגם בשתיה משערינן לפי אכילת פרס חיטין. [ועי' זבחים לא:]

**דף ו ע"א**

**טומאת בגדים בביאת מצורע**

**טו) היה לבוש** כליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו באצבעותיו הוא טמא מיד והן טהורים עד שישהה בכדי אכילת פרס. בפשטות הגדר דכשלבוש על האדם אינו טמא מחמת עצמו[[257]](#footnote-257) אלא האדם מטמאו וזה רק אחר שעור שהיה. אולם הגר"ח בהלכות טו"צ הוכיח דאין הביאור כן. דתנן בנגעים פי"ג מ"י: היה עומד בפנים ופשט ידו לחוץ וטבעותיו בידיו, אם שהה כדי אכילת פרס, טמאות. היה עומד בחוץ ופשט ידו לפנים וטבעותיו בידיו, רבי יהודה מטמא מיד. וחכמים אומרים, עד שישהה כדי אכילת פרס. והשתא קשה למה לחכמים טמא אחר שישהה הרי האדם לא נטמא.

**ולכן ביאר** הגר"ח דהגדר הוא דע"י ביאת האדם מקרי ביאה גם כלפי הבגד שבו הוא לבוש ולכן מקבל הבגד טומאה. ומשו"ה הוא דבהכניס ידו לפנים מקרי 'מקצת ביאה' כלפי גוף האדם ולכן כלפי הטבעות שהם לגמרי בפנים הוי ביאה ונטמאו. וע"ש שהאריך בזה.

**אמנם החזו"א** (נגעים י יח) נוקט דטומאת הבגדים שלבוש בהם היא מחמת האדם דהוא מטמא בגדים. וברובו בחוץ וידו בפנים דהוא טהור והטבעת טמאה, כבר כתבו התוס' חולין עב. דאין זה אלא מדרבנן. [ועי' בגליונות חזו"א על הגר"ח שתמה למה לא הביא הגר"ח דברי התוס'.] וע"ע באבי עזרי הלכות טו"צ ואכ"מ.

**ובחשוקי חמד** הביא בשם הגריש"א דגוי שנכנס בבגדיו טמאים הבגדים מיד.

**מיסב ואוכל בלפתן**

**טו) שיטת רש"י** דזה מקצר את זמן כדא"פ. אמנם הריטב"א כתב דזה מאריך את הזמן דאם הוא מיסב אוכל דרך תענוג שהוא לאט. וכן בלפתן מתארך הזמן בגלל שאוכל גם את הלפתן.

**דף ו ע"ב**

**שתים כהלכתן**

**קלח) תנו רבנן** שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח. ופרש"י כהלכתן כשעור סוכה. ובפשטות הכונה ז' טפחים. אמנם אפ"ל דהכוונה כפי משך אותה סוכה ואם היא סוכה גדולה בעינן ב' לכל משך הסוכה. ועי' לעיל אות קכו שנחלקו בזה הראשונים. [גבי דיומדין.]

**והנה ברש"י:** שתים כהלכתן, מזרחית וצפונית כמין גאם או דרומית ומערבית. כהלכתן, כשיעור משך סוכה. עכ"ל. משמע דהכהלכתן כולל תרי דיני א. עריבן ב. שעור סוכה, ותרווייהו נכללו ב'כהלכתן'.

**ובריבב"ן כתב:** "פי' כהלכתן כהלוכן, זה בזה, זה מזרחית צפונית וזה דרומית מערבית לאפוקי זה כנגד זה דהוי מבוי מפולש". וכן פי' ר"א מן ההר דכהלכתן הכונה סמוכות זו לזו עשויות כהלכתן.

**אמנם הר"ן** (ב. בדפי הרי"ף) כתב דנחלקו בזה אמוראי להלן ז. אי כלול ב"כהלכתן" גם שיהו הדפנות- עריבן.

**יש אם למקרא ולמסורת**

**קלט) כתב רבנו** ירוחם: ס"ת המנוקד פסול ואפילו הסיר ממנו הנקוד פסול ואם העלוהו מעלים אחר וקורין בו כי יש אם למקרא ולמסורת ואם מנקדו אין כאן מסורת כך פשוט בברייתא במסכת סופרים וכ"כ רבינו האי בתשובה והרשב"א.

**ובט"ז יו"ד** (סי' רעד סק"ו) כתב דגם אם מחק את הניקוד הס"ת פסול כיון שהסופר גילה דעתו שאינו חושש במסורת. [וכתב הנוב"ת (יו"ד קעב) דלפ"ז אם אדם אחר מלבד הסופר ניקד כשר כאשר ימחקו את הניקוד.]

**למה לא מנו ההלכה של טפח לעיל**

**קמ) ואתאי הילכתא** וגרעתה לשלישית ואוקמה אטפח. וברש"י: הילכתא, הא דאמרינן לעיל הלכה למשה מסיני להכי נמי אתמר ליה הלכתא למחיצות למיגרעיה לשלישית דופן סוכה ולמיסגי ליה בטפח. וצ"ע אמאי לא מני לה לעיל בהדי גוד ולבוד ודופן עקומה. והרש"ש כתב דזה נכלל ב'גוד' והיינו דדין שלישית אפילו טפח הוא כאילו ממשיכים את הדופן לכל הרוח כענינו של גוד שמושכים את המחיצה למעלה. [ועי' לעיל אות קכה שכן ביאר הרש"ש ענין דיומדין שהוא מעין דין גוד.] ועי' עוד בענין זה להלן אות קמב.

**ובמהר"ץ חיות** כתב דדין זה כלול ב"לבוד", דהא להלן ז. אמרינן אותו טפח היכן מעמידו עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד, הרי דדין טפח חד הוא עם דין לבוד.

**ועפ"ז כתב** ליישב הא דמבואר ברמב"ם פט"ז הי"א משבת דלבוד בכלל ההילכתא דשיעורין הוא והרי הכא בריש העמוד מבואר דבכלל מחיצין הוא. אבל להנ"ל א"ש דהכא מיירי לגבי הלבוד של ה'שלישית טפח' וזה דין במחיצין, אבל הרמב"ם מיירי בשאר דיני לבוד ואינהו בכלל שיעורין הם.

**אמנם דברי** מהר"ץ חיות תלוים בשיטות הפוסקים אם הדין שמעמידו בפחות מג' הוא מדאורייתא או מדרבנן. [עי' תוס' ז: ד"ה סיכך, דאינו אלא מדרבנן.[[258]](#footnote-258) ובבאור הלכה (תרל ב) הביא מהפמ"ג (מ"ז א) שהוא דאורייתא ותמה עליו מדברי התוס' הנ"ל.[[259]](#footnote-259) וכתב שהפמ"ג עצמו (בא"א ז) חזר בו, וא"כ נדחו דברי המהרצ"ח.]

**והשפ"א דן** לומר דתנא דמתני' דאמר "שאין לה שלש דפנות" סובר דשלישית צריכה להיות שלימה וחלק על הנך תנאי דברייתא דאית להו דחד דופן היא טפח. ולפ"ז מיושב הא דלא אמר דאתאי הילכתא לזה משום דפלוגתא היא. אבל הביא השפ"א שבפיה"מ מבואר דגם תנא דמשנתנו ס"ל דשלישית טפח, ומאי דקאמר שאין לה שלש דפנות כונתו בשלישית לטפח.

**[ושוב כתב** השפ"א לבאר דבאמת מדאורייתא סגי בטפח [וכמו שהובא לעיל מהתוס' ובאור הלכה] אלא דאמרו שם אמוראי דמדרבנן בעינן להעמיד אותו טפח באופן שיהא גודר את הרוח השלישית בטפח שוחק וצורת הפתח, ומנין למדו זאת אמוראי. וביאר דלמדו זאת ממשמעות המשנה דבעינן ג' מחיצות שלימות וזה המקור לדינים דרבנן לעשות את המחיצה השלישית כאילו היא שלימה.]

**בדברי הרא"ש דלעולם הילכתא לגרועי אתא**

**קמא) ואיבעית אימא** וכו' והכא בהא קמיפלגי מ''ס כי אתאי הלכתא לגרע ומ''ס כי אתאי הלכתא להוסיף. ואיבעית אימא דכולי עלמא כי אתאי הלכתא לגרע וכו'. והנה כתב הרא"ש (ב"ק פ"ב סי' ב) גבי ההלמ"מ דחצי נזק צרורות: דפשיטא דהלכתא לגרועי תשלומין אתא ולא לחייב במקום שראוי לפטור ומשום הכי לא קאמר לעיל דף יז: לא דכ"ע כחו לאו כגופו דמי וחצי נזק צרורות הלכתא גמירא לה דמשלם חצי נזק משום דפשיטא ליה דהלכתא לגרועי אתא כדאמרינן גבי סוכה אתאי הלכתא וגרעתא לשלישית ואוקימתא אטפח (סוכה דף ו:) עכ"ל. וצ"ע הרי בגמ' איכא תרי לישני דההילכתא אתיא להוסיף טפח ולא לגרע.

**גדר דין שלישית אפילו טפח**

**קמב) הנה בדין** דופן שלישית דשיעורה טפח יש לדון אם זהו כל השעור שצריכים. או דבאמת בעינן דופן לכל הרוח אלא דדי בדופן קצרה וזה נחשב כאילו כל הרוח עם דופן. ועי' מרחשת ח"א סי' טז שהאריך בזה. ועי' לעיל אות קמ מש"כ הרש"ש דהוי כדין גוד שהדופן נחשבת לכל הרוח.

**וכן משמע** לשון רש"י ז. ד"ה וכן: "דמיגו דההוא טפח אגמריה רחמנא למשה במחיצות סוכה דליהוי ליה דופן שלימה לסוכה הוי דופן נמי בשבת דסוכה לענין שבת". וכן לשון הריטב"א (הובא באות קמו בהערה) ושלישית טפח כאילו הכל סתום. וכן הוא בלשון הרא"ש סי' ג: "ועוד לא דמי לפסל דהתם הדופן הקצר נמשך כנגד הארוך כדאמר שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח". ועי' במלחמות כאן שמשמע כן. ויבואר בס"ד באות קמו.

**עוד מצינו** ברי"ץ גיאות שנשאל רב האי גאון סוכה שיש לה שלישית אפילו טפח ורביעית צוה"פ אם מותר לצאת ולבוא לסוכה דרך הדופן ה'שלישית אפילו טפח' [ולכאורה היינו דאם עובר דרך שם הוי כפרוץ ולא ניכר סתימת אותו מקום {ואולי הוא בגדר אתו רבים ומבטלי מחיצתא} ורק פתח אחד איכא לסוכה.] והשיב דמנהג העולם להחמיר בזה אבל לדעתו לא נפסל והוא לא אמר לצבור להיתר כדי דלא לזלזלו בדפני סוכה. וחזינן מהשאלה דדנים המקום כגדור. ומשמע נמי דלאו מדין פתח הוא אלא דהוי כסתום. [ואולי סברת רב האי להתיר משום דהוי כפתח.]

**אולם העירו** מדברי הראבי"ה סי' תרכט (הובא בקובץ שיטות קמאי להלן יט.) גבי פסל וז"ל: אוקמוה בקנים היוצאים מן הסוכה וממשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו, דמהו דתימא לחודא קיימא ולית לה אלא דופן אחד, ומאן דישב תחת הסכך לא יצא, קמ"ל. ואשמעינן דלא תימא הא דתנן שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח לא מכשיר אלא כנגד הטפח לישב,[[260]](#footnote-260) אלא אפילו שלא כנגדו תחת כל הסכך כשר. וכן משמע מפירוש רבינו. עכ"ל. ומשמע מדבריו דעיקר דין שלישית אפילו טפח אינו גודר את כל הרוח אלא רק כנגדו והשאר כשר רק מדין פסל. [ואולי זה הפשט בדברי התוס' ביצה שיובאו בסמוך דרק טפח מתוך הדופן השלישית נאסר באיסור הנאה דסוכה.]

**ובפורת יוסף** כתב דאיכא נ"מ בין הלשונות כאן אי הלכתא אתא לאוסופי או לגרועי, לענין שיטת ר"ת (דף ט.) דהדפנות נאסרות מדאורייתא כשעור הכשר סוכה האם דופן שלישית נאסרת כולה או רק טפח. דאם מלשון הקרא משמע ג' דפנות ורק ההלכה מיעטה לטפח א"כ דרשא דחג הסוכות קאי על כל הג' מחיצות. אבל אם בתורה נאמר ב' מחיצות וההלכה הוסיפה טפח אין נאסר כל הדופן אלא רק טפח. ובאמת בתוס' ביצה ל. מבואר דרק טפח נאסר. [ויתכן דהגדר כנ"ל דאם ההלכה מגרעת הוי כעין 'גוד', אבל אם ההלכה הוסיפה טפח די באותו טפח. וכן מבואר במרחשת שם.]

**ויש לדון** נ"מ בזה, דהנה בחי' הגרע"א להלן יז (והוא מאותיות דרע"א) כתב דאם עשה דפנות מדבר הגזול למלעלה מי' טפחים [היינו דהחלק התחתון של הדופן עד גובה י' היה כשר, ומגובה י' טפחים היה מדבר גזול] דכיון דבעינן למחיצות שיגיעו לסכך וכל ההכשר מדין גו"א [כן נוקט הגרע"א ועי' לעיל אות קכא בזה] א"כ כשיש מחיצות פסולות הרי זה פוסל את הסוכה.

**ולפ"ז יש** לדון בעשה בדופן שלישית טפח אחד כשר ואת ההמשך עשה מסכך גזול, דלהצד דבעינן מחיצה בכל משך הסוכה אלא דטפח מהני לכל הרוח, א"כ אם עשה מחיצה אמיתית לכל הרוח והיא פסולה, הרי זה פוסל את הסוכה. אבל אם סגי בטפח לחודיה הרי זו כשירה.

**וראיתי שכתבו** לדון בהא דצריך הסכך להיות סמוך לדופן, אי בעינן שיהא סמוך למקום של "המשך הטפח" ואולי תלוי בהנ"ל ויש לפלפל.

**ועי' עוד** משנ"ת בזה באות קסז ובהערה מדברי המאירי דף ד. והרדב"ז סי' אלף שיז ושבט הלוי.

**איך יליף ר"ש מדברי קבלה**

**קמג) בהא דיליף** ר"ש מקרא ד'וסוכה תהיה לצל יומם' וכו' [בין לרש"י דיליף לרביעית ממחסה מזרם, ובין לתוס' בשם הירושלמי דיליף לה מיתורא דתיבות הפסוק ע"ש] קשה הרי אין זה אלא דברי קבלה ומנין דבעינן מדאורייתא ד' דפנות.

**ועי' שיירי** קרבן על הירושלמי ירושלמי דף ג שעמד בזה וכתב: וי"ל דגילוי מילתא בעלמא היא, ודוחק.

**ובערוך לנר** כתב דהביאור כאן כעין הא דאמרינן בסנהדרין (כב:) דהלכתא גמירי לה ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא. וכן הכא כתב ישעיה את המקובל מסיני. עוד תירץ דהקרא דישעיה רק מגלה לדרוש כדלעיל לדעת ר"ש דדורשין תחילות וכו'.

**דף ו ע"ב**

**כנגד היוצא**

**קמד) ואותו טפח** היכן מעמידו אמר רב מעמידו כנגד היוצא. פירש"י מקום שהמחיצה כלה באיזה שירצה אם השתים מזרחית צפונית יעשה הטפח בסוף הצפונית במקצועו לצד מערב או במזרחית לצד דרום. ומשמע הכונה דמניחו צמוד לדופן שיגדור תחילת הרוח השלישית. וכן מבואר בציור שבמהרש"ל.

**אמנם הריטב"א** כתב: פירשו בו שמעמידו כנגד סוף אחת מן הדפנות בקרן הרוח הפרוץ[[261]](#footnote-261) כגון וכו' וכן נראה מפירוש רש"י שכתב היוצא מקום שהמחיצה כלה לכל רוח שירצה אע"פ שלשונו סתום בזה. [כנראה שסיום דברי רש"י שמפרש את הרוחות לא היו בגירסת הריטב"א.] והביא גם שיש מפרשים שמעמידו סמוך לדופן [וכרש"י שלפנינו.]

**דף ז ע"א**

**כנגד ראש תור**

**קמה) אמרי ליה** רב כהנא ורב אסי לרב ויעמידנו כנגד ראש תור. עי' ברש"י. ונחלקו אחרונים בכוונתו דעת מהרש"א ומהרש"ל דגם לדבריהם דרב כהנא ורב אסי הטפח סמוך למקום שכלה המחיצה, רק שיעשנו באלכסון לכוון המחיצה השניה וזה קרוי ראש תור.[[262]](#footnote-262) ודעת המהר"ם לפרש ברש"י דמעמיד את הטפח בזוית הפרוצה ומעמידה באלכסון וכתב דבזה א"ש מש"כ רש"י "ומחזי כד' מחיצות". [לכאורה גם למהרש"א ומהרש"ל מחזי כד' מחיצות ע"י שנראה כמשולש סגור. ואולי כונתו דזה מחזי כג' מחיצות של משולש ולא כד' מחיצות.] ועי' רבנו אברהם מן ההר ומאירי שכתבו כביאור המהר"ם.

**ובריטב"א הביא** את ב' הפירושים בדופן היוצא כדעיל אות קמד, אמנם ב"ראש תור" כתב דלכל פירוש כדאית ליה הכונה דמעמיד באותו מקום שאמר רב, רק דמעמיד באלכסון ועי"ז מחזי כסותם ד' רוחות.

**והנה לפ"ז** סברת רב כהנא ורב אסי דעדיף באלכסון דעי"ז מחזי כד' מחיצות. ואמנם צ"ב מה מעלה איכא בד' מחיצות הרי בסוכה סגי בשלש מחיצות. אמנם כבר מצינו לעיל ד: דיומדין בסוכה וחזינן דגם בסוכה בעינן שיהא כסגור מד' רוחות. וכן הוא בלשון רש"י לעיל ד. ד"ה דופן אמצעי וז"ל: דסתם סוכה בת שלשה דפנות כי מתניתין והרביעית היא כולה [פתח](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_10.htm#E879,0,דף ד - א^^12150!). והיינו דאין זה פירצה אלא פתח.[[263]](#footnote-263)

**והבעל המאור** הביא על כנגד היוצא את פרש"י שהוא סמוך לקצה של אחת מן השתים כהלכתן, ומשמע דמבאר ראש תור כמהר"ם שהוא בזוית הפרוצה. והביא דיש מפרשים להיפך דכנגד היוצא הוא בזוית הפרוצה וראש תור הוא סמוך לאחת מן שתים כהלכתן. [ולפ"ז אין פירושו של ראש תור שמעמיד הטפח ברוח אלכסון אלא מעמידה ישר לפי צורת הסוכה.]

**ולפ"ז הפלוגתא** היא אם עדיף סמוך לדופן או בזוית הפרוצה. והנה הסברא להעדיף את הזוית היא משום דכך נראה יותר היכן גמר היקף הסוכה. ויבואר עוד בדברי המלחמות בסמוך. אמנם הסברא להעדיף להעמיד סמוך למחיצה של השתים כהלכתן עי' בריטב"א "טפי חזי למיסמכה לאחד מן הכתלים ולא שתהיה רחוקה ויחידית בפני עצמה".

**ולשון הרי"ץ** גיאות: "מעמיד כנגד היוצא שהוא בקצה דופן האמצעי כדי שיהא לה זוית אחרת. ורב כהנא ורב אסי אמרי מוקים לה כנגד ראש תור כדי שיהא יוצא צוה"פ".

**וע"ש עוד** ברי"ץ גיאות דלסוברים ד"כנגד היוצא" הוא בזוית הפרוצה, יש לדון אם לרב כהנא ורב אסי בעינן דוקא סמוך לדופן או היכן שירצה.

**ולכאורה אפ"ל** עוד ע"פ סברת תוס' דבעומדת בפנ"ע איכא גריעותא דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לה. ודברי התוס' יבוארו בס"ד באות קמז.

**ובחי' מרן** רי"ז הלוי הובא באות קמח (סק"ב) מבואר דלרב יכול להעמיד היכן שירצה ורק רב כהנא ורב אסי קפדי דיעמיד בראש תור. ומבואר שם הטעם כדי שיגדור את הרוח הרביעית. [ועי' שפ"א שדן ג"כ בזה.[[264]](#footnote-264)]

**שיטה נוספת** ברא"ה ד"כנגד היוצא" הוא בין ישר בין באלכסון [והביא דאיכא פלוגתא דקמאי אי סמוך לדופן או בזוית הפרוצה.] ו"ראש תור" הוא כדיומד שיש לו ב' זויות.

**שיטת המלחמות**

**קמו) הנה המלחמות** מפרש הסוגיא באופן אחר. ולהלן דבריו, ובהערות ביאורים בדבריו. והנה נדון הרמב"ן למצוא מקור לפסוק דלא כרב כהנא ורב אסי וכתב וז"ל: אבל מכיון דאשכחן ליה לשמואל משמיה דלוי דאמר מעמידו כנגד היוצא וכן מורין בי מדרשא ממילא אדחיא קושית דרב כהנא ורב אסי.

**ור' סימון** אמר ריב"ל דקי"ל כותייהו אי הוה ס"ל הכי[[265]](#footnote-265) הו"ל לפרושי ולמימר ומעמידו כנגד ראש תור בפחות מג' סמוך לדופן.[[266]](#footnote-266)

**והתם נמי** בפרק המוכר את הבית (ב"ב סב.) דאקשו ויקנה כנגד ראש תור,[[267]](#footnote-267) דלא קי"ל כותיייהו בסוגיא דשמעתא דאתיא כרב, וכן פסק שם רבינו הגדול. וזהו טעמו בכאן, ולא כדברי בעה"מ ולא כפירושו בשמועה.

**אלא פי'** 'היוצא' הוא סוף הדופן הארוך, וכנגדו הוא מעמיד הטפח רחוק מן הכותל האחר. שאם היו שתי דפנות מזרח ודרום ובא להעמיד הטפח במערב מרחיקו מן הדרום ומושכו כלפי צפון עד כנגד סוף דופן מזרחי שנמצא דופן מזרחי הארוך סופו שכלפי צפון וסוף הטפח מכוונין זה כנגד זה, שאם יעמידנו סמוך לדופן דרומי ונמצא ארוך כנגד קצר לדעת רב לא היה אותו טפח שהוא הקצר מתיר אלא כנגדו. ואזדא לטעמיה דאמר התם לא קנה ארוך אלא כנגד קצר.[[268]](#footnote-268)

**ורבה כהנא** ורב אסי אקשו ליה ויעמידנו כנגד ראש תור ויתיר כנגד ראש תור במשך שתי הדפנות,[[269]](#footnote-269) ואינהו נמי אזלי לטעמייהו דאמרינן התם ויקנה כנגד ראש תור, ונדחו דבריהם שאין מעמיד באלכסון, ועמדו דברי רב.

**עד שבא** רבי סימון וחלק ואמר שמעמידו בפחות מג' סמוך לדופן ומתיר כל משך הארוך מאחר שיש בקצר משך סוכה קטנה עם שני לבודין[[270]](#footnote-270) דאתיא הילכתא וגרעיתיה לשלישית ואוקימתא אהכי.[[271]](#footnote-271) וזהו הפירוש הנכון וכך פירשו רבנו שרירא ורבנו האי גאונים ז"ל.[[272]](#footnote-272)

**וכך מצאתי** בירושלמי נוסחאות מדוקדקות רב אמר אותה של טפח צריכה שתהא משוכה מן הכותל,[[273]](#footnote-273) ושמואל אמר אפילו תימא כנוסה כמה רואין אותה כאילו היא יוצא. כהנא ואיסי עלון והוו קומי רב בהדא דשמואל. ר"י בן פזי בשם ריב"ל והוא שתהא נתונה בתוך ג' כלחיים. ופירושו ברור דרב סבר צריך להרחיק אותה של טפח מן הכותל שבצדו כדי שיהא עומד כנגד סוף הכותל שכנגדו הוא יוצא. ושמואל סבר אפילו הוא כנוס ממנו הרבה והוא סמוך לכותל שבצדו רואין אותו כאילו הוא נמשך ויוצא לחוץ כנגד כל אורך הארוך שכנגדו[[274]](#footnote-274) וריב"ל כטעמיה בגמ' דילן. ומכאן למדנו מפורש מהו מחלוקתם ומהו כנגד היוצא. אבל שיטתו של שמואל מחלפת עם הגמ' שלנו משמיה דלוי וכן דרכן תדיר בחליפין כזה בכל מקום.

**אתי אוירא**

**קמז) בתוד"ה ויעמידנו** כנגד ראש תור, אע''ג דאכיוצא בזה אמר פ' קמא דעירובין (דף י:) אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה גבי והרחב מעשר אמות וגבי עור העסלא.[[275]](#footnote-275) הכא דטפח מחיצה דאורייתא והלכתא גמירי לה לא אתי אוירא ומבטל לה. עכ"ל. לכאורה תירוצם הוא דהכא נאמר בההלכה דלא יתבטל הטפח מהאויר. ולפ"ז הוא כעין גזה"כ שלא כפי כללי מחיצות בכל מקום. אמנם יש שביארו דהכונה דכיון דהטפח בכחו לגדור את כל הרוח [עי' אות קמג מה שהובא בזה] א"כ לא הוי זה "אוירא" כיון דהטפח סותם את הכל.

ובספר הסוכה הסתפק אחר שאמרו חכמים דבעינן מחיצה ז', אם מ"מ נשאר הך דינא דלא אתי אוירא ומבטל ליה, כגון אם תהא סוכה גדולה ומניח ברוח שלישית מחיצה ז' באמצעה. ולכאורה זה תלוי בהסרים דלעיל דאם הוא גזה"כ י"ל דאחר שהחמירו דלא סגי בטפח ה"ה דאמרינן אתי אוירא. אבל אם הוא סברא כנ"ל דמה שגודר את כל הרוח אין בו דין אתי אוירא א"F גם בתקנה דרבנן איכא לסברא זו.

ועי' חי' הר"ן עירובין יז. גבי הא דלא אמרינן 'אתי אוירא' בפסי ביראות, וז"ל: ונ"ל דהיינו טעמא משום דכיון דלא אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה אלא היכי שאחד מן האוירין מרובה על העומד אוסרתה, אבל בפסי ביראות שפרוץ מרובה על העומד ניתר בהם, הרי הוא כאילו היה עומד כפרוץ דלא שייך למימר ביה אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה. עכ"ל. [ולכאורה זה כסברא השניה דלעיל.]

**חי' מרן רי"ז הלוי על דין טפח וצוה"פ בדופן שלישית**

**קמח) מאחר וספר** חי' מרן רי"ז הלוי על קה"ח יומא סוכה אינו מצוי כ"כ הועתקו כאן דברי מרן ז"ל (עמוד 56). ונסמן באותיות.

**(א) בסוכה דף** ז' ר' סימון ואיתימא ריב"ל אמר עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. יעו"ש בפרש"י ותוס' דהוא בכדי דלהוי רוב דופן עשוי. ובפירוש הר"ן שם דהוא משום דאין מחיצה פחות מד' בשום מקום.[[276]](#footnote-276) ולכאורה צ"ע דהרי ההלכה נאמרה שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח א"כ בטפח בלבד סגי, ולפי דברי ריב"ל הא נמצא דבעינן לעולם ארבעה טפחים. ולומר דלריב"ל כך הוא פירושא דטפח שנאמר בההלכה שיהא טפח שוחק ויעמידנה בפחות משלשה סמוך לדופן בכדי שיהא דופן ד', א"א לומר כן דהרי להדיא תנינן בברייתא דלעיל דף ד' שהיה ר' יעקב אומר דיומדי סוכה טפח וחכ"א עד שיהו שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח, והיינו דר' יעקב סובר דהשעור טפח שנאמר בסוכה הוא על כל הדפנות וחכמים סברי דשתים בעינן כהלכתן,[[277]](#footnote-277) עכ"פ הרי חזינן דהשיעור טפח שנאמר בסוכה פירושו הוא טפח ממש ולמה בעינן שיהא דופן ארבעה[[278]](#footnote-278).

**(ב) והנראה פשוט,** דבאמת שני דינים נפרדים הם, דלענין עיקר דין דפנות האמורות בסוכה באמת בטפח בעלמא סגיא אליבא דכו"ע ואין בזה שום פלוגתא כלל, דכך נאמרה בההלכה דשתים בעינן כהלכתן ושלישית אפילו טפח, ובטפח בלבד מתקיים דין דפנות האמורות לענין הכשר סוכה. והא דמצריך ריב"ל שיהא רוב דופן עשוי, הוא זה דין אחר לגמרי, דעכ"פ בעינן שתהא הסוכה סתומה ברוח שלישי,[[279]](#footnote-279) אבל אין זה כלל מעיקר דין הכשר דפנות, דבזה בטפח בעלמא סגי כעיקר ההלכה, וע"ז הוא דקיימא כל הסוגיא שם אותו טפח היכן מעמידו שיהא נחשב כדופן על כל הסוכה,[[280]](#footnote-280) וקאמר רב דמעמידו כנגד היוצא ובהכי סגי.[[281]](#footnote-281) ואחריני סברי שצריך להעמידו כנגד ראש תור דלחזי כדופן שלישי על הסוכה. וריב"ל מחדש דלא מהניא רק באופן שרוב דופן סתום בהלכות מחיצות[[282]](#footnote-282) והיינו שיהא טפח שוחק ויעמידנו בפחות משלשה.[[283]](#footnote-283)

**(ג) והנה בסוגיא** שם אמר רבא ואינה ניתרת אלא בצורת הפתח איכא דאמרי אמר רבא וניתרת נמי בצורת הפתח, ויעו"ש בפרש"י דללישנא קמא בעינן שיהא הטפח מתחלק לשני לחיים ויהא הפתח ביניהם וקנה על גביהם כמו צורת הפתח, ולאיכא דאמרי סגי ברוח שלישית בחדא מהנך תרי, או בדופן טפח או בצורת הפתח כ"ש. וזה צ"ע מאי שנא דופן שלישי משאר הדפנות דאין צורת הפתח נחשב בהו כמחיצה להשלים שעור דפנות.[[284]](#footnote-284)

**(ד) והנה בתוס'** שם הקשו מאי שנא דלענין שבת חשוב צוה"פ וקנה משהו מכאן וקנה משהו מכאן ולמה הכא גבי סוכה צריכינן דוקא שיהא עובי הקנים טפח, ותירצו בסוכה החמירו משום דבעינן מחיצות הניכרות.[[285]](#footnote-285) וזה לכאורה צ"ע שיהא דין צורת הפתח דסוכה חלוק בדינו מצורת הפתח האמור לענין שבת וכלאים וכל מקום.

**(ה) אולם נראה** דבאמת הא דבעינן הכא טפח דוקא אין זה כלל מדיני הצוה"פ, שאינו חשוב צוה"פ בלאו הכי, דבאמת לענין עיקר דין צוה"פ, דין צוה"פ בסוכה כדינו בכל התורה כולה, וסגי בקנה משהו מכאן וקנה משהו מכאן וקנה על גביהן ובהכי נחשב צוה"פ. והא דבעינן הכא בסוכה שיהא בהלחיים טפח הוא משום דלענין עיקר שעור הכשר דפנות האמורות בסוכה באמת לא מהניא כלל צוה"פ כמבואר בפירוש הר"ן על הרי"ף שם מדלא מהניא צוה"פ להשלים שנים כהלכתן יעו"ש בדברי הר"ן, משו"ה גבי דופן שלישי בעינן עכ"פ שיהא טפח בהדופן עצמו מלבד דין מחיצה של צוה"פ, וזהו דבעינן שיהא בהלחיים עצמן טפח, אבל לא משום הלכות צוה"פ הוא דהוי זאת, דבאמת גם בכל שהוא נחשב צוה"פ והטפח דבעינן הוא רק משום דין דופן דסוכה דשעורו בטפח ברוח שלישית. והנה בר"ן שם כתב טעמא דלא מהניא צוה"פ בכל הרוחות משום דבעינן דוקא מחיצות הניכרות, והן הן דברי התוס', באופן שדברי רבא הן דמלבד הטפח האמור לענין הכשר דפנות שלזה בעינן דופן ממש במחיצות הניכרות, עוד בעינן שיהא כל הדופן סתום בצוה"פ שדינו כסתום בכל התורה כולה.[[286]](#footnote-286)

**(ו) והנה ברי"ף** שם ז"ל פירש להך לישנא דאמרת ואינה ניתרת אלא בצוה"פ לא איכפת לן בטפח בין ישנו בין אינו, ובר"ן שם דר"ל דלא איכפת לן בטפח שוחק בין ישנו בין אינו אבל טפח ודאי בעינן. והביאור הוא כמש"נ, דהטפח שהוא מהלמ"מ משום עיקר הדין הכשר דפנות, ע"ז ליכא מאן דפליג, ולא איירי מזה רבא כלל. רק מילתא דרבא קיימא על הא דקאמר ריב"ל דבעינן טפח שוחק שיעמידנו בפחות משלשה בכדי שיהא רוב דופן סתום, ע"ז הוא דקאמר רבא דאינה ניתרת אלא בצוה"פ שיהא כל הדופן סתום. וממילא דלא איכפת לן כלל בטפח שוחק בין ישנו ובין אינו דמשום דין הכשר דפנות הרי בטפח בלבד סגי, ולענין סתימתו של הדופן הרי לא סגי בטפח שוחק רק בעינן שיהא כולו סתום ע"י דין צוה"פ שנחשב כסתום בכל התורה כולה.

**(ז) ולפ"ז נראה** דגם לאידך לישנא דניתרת נמי בצוה"פ, ובחד מינייהו סגי או בצוה"פ או בטפח שוחק, ג"כ אינו ר"ל דלא ליבעי טפח כלל ברוח שלישית רק יהא סגי בצוה"פ בלבד, דזה ודאי דצוה"פ לא מהניא במקום דופן. רק ר"ל דטפח שוחק לא בעינן, ובחדא מינייהו ניתרת או בטפח שוחק דנחשב כסתום עי"ז שרובו של דופן סתום, או ע"י צוה"פ, אבל הא ודאי דדברי רבא אמורים רק לענין הדין השני שנאמר רק בדופן שלישי דבעינן שיהא כולו סתום, וע"ז הוא דנאמרו תרי לישני דרבא, אבל מזה הטפח שהוא מההלכה משום הכשר דפנות מזה לא איירינן כלל ופשיטא דדופן ממש בעינן ולא צוה"פ[[287]](#footnote-287) וכמו שכתב הר"ן ודוק.

**ע"כ מחי'** מרן רי"ז הלוי.

**דף ז ע"א**

**טפח שוחק**

**קמט) רבי סימון** ואיתימא רבי יהושע בן לוי אמר עושה לו טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. וברש"י: ופחות מג' כלבוד והויא ליה כמחיצה של ד' טפחים ומשך סוכה שבעה נמצא רובו של דופן עשוי. [וברבנו יהונתן ובפירוש ריב"ן הוסיפו דרובו ככולו.[[288]](#footnote-288) ואפילו לסוכה גדולה מהני[[289]](#footnote-289) עכ"ל.]

**וכתב הריטב"א:** אע"ג דבטפח גרידא הוי רוב דהא איכא טפי מג' טפחים ומחצה דהוי פלגא, בעינן רובא דמינכר.

**ולשון המאירי:** ולא אמרו טפח שוחק אלא לרוחא דמילתא שיהא רוב הניכר ומ"מ בדיעבד דיו אף בטפח מצומצם שהרי עדיין יש כאן רוב דופן שהרי נמצאו שם ארבעה טפחים פחות משהו. [אמנם פשוט דכל מה שהכשיר בדיעבד בטפח מצומצם הוא לתירוץ זה דרובא דמינכר בעינן, אבל לסברת הר"ן בסמוך גם הוא יודה דזה מעכב אף בדיעבד.]

**והר"ן תירץ:** דאע"ג דבטפח כל דהוא איכא רוב דופן, דהוי טפי מג' טפחים ומחצה, אפי' הכי בציר מארבעה לא חשיב בשום דוכתא.[[290]](#footnote-290) [וכ"כ הריטב"א בשם תוס'. וכן הוא בתוס' הרא"ש "דחשיב ליה מחיצה[[291]](#footnote-291) בכל מקום". אלא שמדברי הריטב"א משמע דזה טעם חדש ולא כטעמו של רש"י. וכן התוס' רא"ש לא כתב כלל טעמו של רש"י. אבל מדברי הר"ן משמע דזה תוספת על דברי רש"י. וכ"ה במ"ב (תרל ח) שמפרש טעם רש"י דבעינן רוב, וטעם ד' טפחים לא חשיבי, כאחד. וביארו בזה דעיקר ההיתר הוא ע"י רובו ככולו, אך אם אינו חשוב בכל מקום – שהוא פחות מד' טפחים אין בו כח לעשות רובו ככולו.]

**ועי' אות** קמח סק"ב מה שהוסיף בזה הגרי"ז דהא דבעינן רוב או מחיצה חשובה הוא דין נוסף לגדור את הרוח הרביעית ולא מעצם שעור הדופן שלישית.

**ובאות קמו** הובאה שיטת המלחמות דהטפח שוחק הוי כדופן שארכה ז' טפחים דאמרינן לבוד גם לאידך גיסא. [והובא שם מהרי"ץ גיאות ורבנו מנוח שיש לדון דלא מצינו לבוד לאויר. וע"ש בהערה.]

**והנה מצינו** שיטת רבי בע"ב דשעור סוכה ד' אמות. ולעיל ג. שיטת הרי"ף דשעור סוכה ו' טפחים והטפח הנוסף מדרבנן. והעיר השפ"א לשיטות דהא דבעינן ד' הוא משום רובו ככולו א"כ בעינן לרבי יותר מב' אמות. ולרי"ף תסגי בפחות מטפח שוחק.

**במה מתקיים 'שלישית אפילו טפח' לר' סימון**

**קנ) והנה לשיטת** רבי סימון צ"ע מהו זה דאמרינן ושלישית אפילו טפח הרי אין זה טפח אלא ד' טפחים ע"י הלבוד. ובשלמא לתוס' בע"ב דדין טפח שוחק אינו אלא מדרבנן וכן נקט לדינא הבאור הלכה (תרל ב)[[292]](#footnote-292) ניחא דדין שלישית טפח הוא לדינא דאורייתא. אבל למאי דמשמע מהמלחמות (עי' אות קמו ובהערה) והריטב"א[[293]](#footnote-293) והפמ"ג בדעת הר"ן (אות קמט) דהוא מאורייתא, קשה.

**ובאות קמח** סק"ב הובאו דברי הגרי"ז דשיעור מחיצת סוכה היא הטפח ומה שצריך טפח ומשהו ולבוד הוא דין אחר שנועד כדי לסתום את הרוח השלישית. אבל מ"מ צ"ע אחרי דאיכא להאי דינא מאי נ"מ בשעור טפח.

**ובבאור הגר"א** (בסי' תרל ג) עמד ע"ז. ותוכן דבריו דהנה גבי סוכה העשויה כמבוי בעינן פס ד' ומשהו ומעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן וע"י לבוד הוי דופן שבעה. ונחלקו קמאי (עי' רא"ש סי' ו ושו"ע תרל ג, ויבואר עוד בס"ד להלן אות קסג בהערה) אי בכה"ג בעינן השלמה לאורך הדופן ע"י צוה"פ. וכתב הגר"א על הסוברים דא"צ צוה"פ וז"ל: כיון דאיכא שיעור דופן ע"י לבוד אין צריך צורת הפתח, דאין צריך צוה"פ אלא להשלים לשיעור דופן. וסברא הראשונה ס"ל כיון דליכא ז' אלא ע"י לבוד, אינו דופן בלא צוה"פ. דהא בכל הסוכה לא מהני לבוד בשתים כהלכתן כו' דאל"כ למה אמר 'ושלישית אפילו טפח' הא ד' טפחים בעי, דהא לבוד מחיצה מעלייתא היא, ועוד בשתי קנים סגי כמ"ש התוס' (יז. ד"ה -בעמוד הקודם- בפחות) שיעמיד האחד פחות מג' והב' פחות מג', ויהיה כל אחד חצי טפח ומשהו, ולמה לי צוה"פ.[[294]](#footnote-294) ועי' מג"א ריש הסימן ועי' ס"ה ולכך צריך צורת הפתח. עכ"ל.

**ומבואר בגר"א** דלבוד לא מהני בשתים כהלכתן ובשלישית טפח דמחיצות סוכה. ולכן לא מקרי דיש במחיצה שלישית ז' אף דע"י הלבוד איכא להאי שיעורא. [ולכן בעינן צוה"פ עד סוף הסוכה] וכן דמהאי טעמא בעינן שיהא ה"טפח" של שלישית מחיצה ממש ולא לבוד.

**ובזה מבאר** הגר"א הא דאמרינן 'ושלישית אפילו טפח' דהנ"מ משיעור זה הוא דבהאי טפח לא מהני לבוד.

**אמנם לפ"ז** צ"ב למה להשלמת השבעה בטפח שוחק מהני לבוד והרי בסוכה לא מהני לבוד. אמנם ע"ז שפיר ביאר הגרי"ז אות קמח סק"ב דדין השלמת המחיצה הוא דין חדש לסתום את הרוח ובזה מהני לבוד כמו בכל התורה. אולם עדיין צ"ע בסוכה כמבוי מה מהני הצוה"פ הרי עדיין אין כאן מחיצה. ועי' אות קסג בהערה בשם הגרמ"ש שפירא ביאור בזה.

**ובעיקר דברי** הגר"א דלא מהני לבוד לסוכה יבואר עוד להלן אות קנב הדעות והראיות לדין זה.

**בדברי התוס' למה לא מהני קנה בפחות מג'**

**קנא) תוד"ה עושה** לו טפח שוחק. קנה בפחות מג' סמוך לדופן לא יועיל ליחשב כטפח מחמת לבוד,[[295]](#footnote-295) דהא לכך בעי טפח שוחק כדי שיהא דופן זה רחב ארבעה טפחים כדפירש בקונטרס כדי שיהא רוב דופן דשיעורו בשבעה טפחים ומשהו. ועוד דקנה מבטל ליה אוירא. עכ"ל. והנה קושיתם צ"ע הרי פשוט מאוד כתירוצם הראשון דבעינן כאן רוב דופן. ואי לאו טעם זה יקשה אף בלא דין לבוד, למה בכלל בעינן טפח שוחק ולא סגי בטפח.

**ובמה שכתבו** 'דקנה מבטל ליה אוירא', צ"ע הא הוי לבוד, ובלבוד לא אמרינן דמבטל ליה אוירא וכמו שכתבו תוס' להלן יז. [באות קנב הועתקו דברי התוס'.][[296]](#footnote-296) ועמד בזה המהרש"א שם וז"ל: לכאורה שזה סותר מה שכתבו לעיל בדף ז' בעושה לו טפח שוחק דקנה פחות מג' סמוך לדופן לא יועיל כו' ועוד דקנה מבטל ליה אוירא עכ"ל, הרי לך בהדיא דאף בפחות מג' אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא כו'. ויש לחלק דגבי ההוא טפח קאמרינן התם דאוירא דהאי גיסא כו' ולא הוי כלבוד. אבל במחיצה שלימה הוי שפיר כלבוד ולא אתי אוירא כו'. וכה"ג חלקו התוס' לקמן לרבא דלית ליה לבוד ביש לה פצימין ע"ש[[297]](#footnote-297) ודו"ק. עכ"ל המהרש"א.

**והנה לתירוץ** שני 'דקנה מבטל ליה אוירא', צ"ב א"כ מה מהני ה'טפח שוחק' והרי גם הוא יתבטל מאוירא. וצ"ל כעין מה שכתבו התוס' בדבור הקודם "הכא דטפח מחיצה דאורייתא והלכתא גמירי לה לא אתי אוירא ומבטל לה". אמנם הקשו דאי משום הא, הרי סגי בטפח ולמה לן טפח שוחק.

**דף ז ע"א**

**לבוד בדפנות סוכה**

**קנב) באות קנ** הובאו דברי הגר"א דדפנות שהם מדין לבוד לא מהניין לסוכה. ובאמת יש בזה דעות. וראשית יש להעיר על הגר"א מדברי הגמ' בהמשך העמוד והתניא דופן סוכה כדופן שבת ובלבד שלא יהא בין קנה לחברו שלשה טפחים. ומבואר להדיא דמהני לבוד במחיצות סוכה. אכן עי' במג"א (תרל א) שמיישב דיש חילוק בין סוכה שיש לה ג' דפנות שבה לא מהני מחיצות לבוד לסוכה שיש בה ד' דפנות דמהני.[[298]](#footnote-298)

**ובחזו"א (עה** יב) כתב דהברייתא מיירי שיש כבר שיעור ז"ט[[299]](#footnote-299) שלמים וצריך רק להשלים את ההמשך ואז מהני לבוד כמו דמהני צוה"פ ע"ש.[[300]](#footnote-300) ויבואר עוד להלן אות קנג.

**ולהלן טז:** אמר רב חסדא אמר אבימי מחצלת ארבעה ומשהו מתרת בסוכה משום דופן. היכי עביד תלי ליה באמצע, פחות משלשה למטה ופחות משלשה למעלה, וכל פחות משלשה כלבוד דמי. פשיטא, מהו דתימא חד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן, קמ''ל. מיתיבי מחצלת שבעה ומשהו מתרת בסוכה משום דופן. כי תניא ההיא בסוכה גדולה, ומאי קא משמע לן דמשלשלין דפנות מלמעלה למטה כרבי יוסי. ע"כ. הרי מבואר דמהני לבוד בסוכה [ומה לי לבוד למטה מה לי לבוד לצד.] ולכאורה למג"א צ"ל דמיירי ג"כ באיכא ד' דפנות. ולחזו"א, ע"ש בדבריו שנוקט דכיון דאיכא ד' טפחים במחצלת עדיף טפי וכשר. [נראה דהחזו"א אזיל לשיטתו שמפרש החסרון לא משום עצם גריעותא דלבוד אלא משום ריעותא ד"מחיצת שתי" ולכן ע"י דהוי פס ד' שוב אין זה שתי. אבל דעת הגר"א דהוא משום גריעותא דלבוד ויתבאר באות קנג.[[301]](#footnote-301)]

**ולהלן שם** אמרינן אמר רבי אמי פס ארבעה ומשהו מתיר בסוכה משום דופן, ומוקים ליה בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן, וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. מאי קמ''ל הא קמ''ל שיעור משך סוכה קטנה שבעה. ולמג"א צ"ל דמיירי בד' דפנות. ולחזו"א כיון שיש ד' טפחים בפס שפיר דמי.

**אמנם ברש"י** שם כתב: ומוקי לה בפחות מג' סמוך לדופן, השני במקצוע וכי אמרינן לבוד איכא דופן שבעה. ע"כ. והריטב"א הבין דבריו דמיירי שיש ב' מחיצות [וזהו שאמר שמעמידה בסמוך לדופן השני] והשתא מעמיד את הפס לשלישית. והקשה הריטב"א דא"כ סגי בטפח שוחק. וכי תימא דקמ"ל דבפס ארבע אין צריך צוה"פ, פשיטא מאי קמ"ל.[[302]](#footnote-302)

**ולכן פירש** הריטב"א דאותו פס הוא הדופן השניה עצמה שדי לה בפס ד'.[[303]](#footnote-303) ואח"כ מוסיף פס טפח שוחק וצוה"פ. ומבואר בריטב"א דמהני לבוד בסוכה. [אמנם לדברי החזו"א דלבוד מפס ד' עדיף אין ראיה.] ובערוך לנר שם כתב דגם רש"י התכוין לפרש כריטב"א ע"ש.

**והנה לדברי** הריטב"א מבואר דמהני לבוד בסוכה [אך לחזו"א שאני פס ד'] ורש"י שלא פירש כן לכאורה כגר"א דלא מהני לבוד לב' מחיצות דסוכה.

**שיטת התוס' בזה**

**קנג) ובתוס' טז:** פירשו כריטב"א. וכתבו: ותימה למה לי פס ארבעה יעשה פס שני טפחים ויעמידנו סמוך לדופן וירחיק שלשה טפחים פחות משהו ויעמיד פס אחד של שני טפחים ומשהו דכוותיה פריך פ''ק דעירובין (דף י:) דאמר רב יהודה מבוי שהוא רחב ט''ו אמה מרחיק שתי אמות ועושה פס ג' אמות ופריך ואמאי יעשה פס אמה ומחצה וירחיק שתי אמות ויעשה פס אמה ומחצה.[[304]](#footnote-304)

**וליכא לשנויי** הכא כדמשני התם דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, דהכא כל הפחות מג' כלבוד דמי והוה ליה כסתום,[[305]](#footnote-305) דאפילו עשה כל דפנות הסוכה קנה קנה בפחות מג' כשרה כדתניא לעיל (דף ז.) דופן סוכה כדופן שבת ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים.

**ואין שייך** לחלק כלל בין סוכה של ג' דפנות לסוכה של ארבעה.[[306]](#footnote-306)

**ועוד קשיא** טפי דבשני פסין שיש בכל אחד חצי טפח ומשהו סגי דמוקי חד בפחות מג' סמוך לדופן ואידך מוקי בפחות מג' סמוך לראשון.[[307]](#footnote-307)

**וי''ל משום** דאמרינן בסוף פ''ק דעירובין (דף טז:) דכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה ואם היו שני פסין שאין בכל אחד ארבעה הויא לה כמחיצה של שתי. עכ"ל התוס'.

**ובמהרש"א התקשה** ע"ד התוס' הא מבואר בדף ז' דעבדינן מחיצת שתי וכדתניא ובלבד שלא יהא בין קנה לחברו ג"ט. וע"ש בארוכה תירוצו, ויסוד דבריו דבעירובין פליגי תנאי אי התירו במחיצת שתי לשיירא כל צרכה או רק בית סאתיים לכל אחד. ובזה תלוי הדין דסוכה דיש לדמות סוכה לשיירא[[308]](#footnote-308) ולכן למאן דמתיר כל צרכן גם הסוכה כשרה והיינו ההיא דדף ז. אבל הכא בא רבי אמי להתיר לכו"ע גם למאן דאינו מתיר בשתי כל צרכן ולכן הצריך פס ארבע. ולפי דבריו הכל דין דרבנן. וכ"כ מהר"ם.

**והנה התוס'** טז: גבי הא דמחצלת כתבו וז"ל: מהו דתימא חד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן. ותימה דהא נמי מלתא דפשיטא היא דמכשירין לעיל (דף ז.) קנה קנה פחות משלשה דדופן סוכה כדופן שבת. ושמא סלקא דעתך לחלק בין שתי לערב. ואין להקשות דתיסגי בשני חבלים שעוביין יתר מטפח ואמרינן לבוד כדאשכחן פרק קמא דעירובין (דף טז:) דמקיפין בשלשה חבלים והכא בשנים סגי. הא אמרינן התם דלא התירו אלא בשיירא. עכ"ל. וקשה הרי במחיצת שתי מתירין דומיא דשיירא ולמה בערב מחמירין יותר משיירא. ותירץ המהרש"א דערב חמור משתי. [וכמו שכתבו תוס' בתחילת דבריהם דס"ד לחלק כן לענין תרי לבוד. והמהרש"א הוכיח סברא זו מהגמ' בעירובין.]

**ובמג"א (תרל** א) כתב דזה דוחק גדול ומוכרחין לומר דמחיצות סוכה חמורין משיירא. וא"כ תקשה מדף ז.[[309]](#footnote-309)

**והנה הר"ן** פירש הא דדף טז: דמיירי בסוכה העשויה כמבוי וקמ"ל דבדופן אמצעית סגי בפס ד' [וזה כדברי ר' סימון בסוגיתנו] וכתב עוד הר"ן דפס טפח לא מהני אף בסוכה קטנה דאיכא לבוד משני צדדים,[[310]](#footnote-310) משום דאין בעומד שעור ראוי.[[311]](#footnote-311) והקשה מג"א מהא דדף ז. דמהני לבוד. ותירץ דבע"כ הר"ן יחלק בין ג' דפנות לד', ובדף ז. מירי בלבוד בכל הד' דפנות. ולפ"ז כתב דגם התוס' מחלקים בין ג' לד' ומה שכתבו התוס' דאין סברא לחלק, זה כתבו לפני שחידשו התוס' דמחיצת שתי הוי מחיצה גרועה אבל אחר שחדשו דמחיצת שתי היא גרועה שוב יש סברא לחלק בין ג' לד'.

**ומוכח מדברי** הר"ן דלבוד לא מהני לב' דפנות כהלכתן.[[312]](#footnote-312)

**והנה בדברי** המג"א לא נתבאר אם הפסול הוא מדרבנן [רק בסוכה החמירו טפי משבת] או מדאורייתא. ועי' פמ"ג דהוא מדרבנן והובא במ"ב סקכ"ב.

**אבל החזו"א** כתב דתוס' הוכיחו משבת דזה מחיצה גרועה [ועצם הגריעות יש לה משמעות גם בדאורייתא, אלא דבשבת הכשירה תורה ורק רבנן פסלו.] אבל בסוכה פסול מן התורה.[[313]](#footnote-313) ולכאורה זה כדברי הגר"א אות קנ דאין לבוד בסוכה.

**אמנם באמת** חלוק הוא טובא מדברי הגר"א. דלחזו"א הוא מדין מחיצת שתי [וכמבואר גם בתוס' דמדין מחיצת שתי אתו עלה] ולכן כשיש פס ד' ליכא חסרון זה. אבל הגר"א הא מיירי להדיא בפס ד' [ומבאר דמ"מ בעינן לצוה"פ משום דאין זו מחיצה גמורה] ובע"כ הוא חסרון בעצם דין לבוד.

**ונ"מ נוספת** בין הגר"א לחזו"א [מלבד הנ"מ בפס ד'] בעשה מחיצת שתי וערב כאחד דלחזו"א שפיר דמי אבל להגר"א לכאורה לא מהני דאכתי בעינן ללבוד. וצ"ע בזה.

**אמנם צ"ע** מתוס' בסוגיין ד"ה עושה, שהקשו דיהני לבוד, ותירוצם הוא דליכא ד' או דאתי אוירא אבל בעצם הדין משמע דמהני לבוד אף דהוי מחיצת שתי. [והחזו"א שם פירש גם דברי התוס' דדף ז' כפירושו, דלא מהני לבוד, וצ"ע איך זה מתפרש בדבריהם.]

**ולכאורה צ"ל** דרק בב' כהלכתן פסול מחיצת שתי ולא בשלישית אפילו טפח.

**אם ר' סימון חולק על "כנגד היוצא"**

**קנד) בדברי ר'** סימון דעושה טפח שוחק ומעמידו בפחות משלשה לדופן. הנה לדעת רב דמעמידו כנגד היוצא התבאר באות קמד פלוגתא אם הוא סמוך לדופן או בזוית הפרוצה. והנה לשיטות דהכונה סמוך לדופן, נמצא דר' סימון אינו חולק על רב בדין "היכן מעמידו", דלתרוייהו מעמידו באותו רוח, רק פליגי בשעור המחיצה.

**אבל לסוברים** דלרב מעמידו בזוית הפרוצה א"כ ר' סימון חולק על ה"היכן מעמידו" וצ"ב דלא נזכרה תשובתו על סברת רב.

**ובמלחמות אות** קמו מבואר דטעמו של רב משום דאין הדופן הקצרה גודרת אלא כנגדה אבל כאשר יש בדופן שעור סוכה קטנה [לרמב"ן שם ע"י לבוד לאויר] אז מכשירין אפילו שלא כנגד הדופן. [יתכן דזהו מדין פסל.]

**ועוד יתכן** דכיון דהוי מחיצה של ד' טפחים מהני לגדור כל הרוח אף שהוא מרוחק מסוף הרוח.

**דף ז ע"א**

**סוכה העשויה כמבוי**

**קנה) אמר רב** יהודה סוכה העשויה כמבוי כשרה ואותו טפח מעמידו לכל רוח שירצה. וברש"י: לכל רוח שירצה, שהרי יש כאן ארבעה יוצאין ולאיזה יוצא שירצה יעשנו. ומשמע דדוקא במקום היוצא יעמידנו ולא בשאר מקומות. ועי' אות קמה ובהערה מה שנתבאר בענין זה.

**והנה יש** לעי' בדברי ר' יהודה אם ס"ל דבעינן טפח שוחק ומעמידו בפחות מג' [כעין שיטת ר' סימון בסוכה כמין ג"ם] או דדי לו בטפח לחוד. ובריטב"א נראה שגורס בדברי רב יהודה דעושה טפח שוחק. ועי' רי"ף שבדין סוכה כג"ם הביא רק דעת רב סימון אבל לגבי עשויה כמבוי הביא גם רעת רב יהודה וגם דעת רב סימון וחזינן דרב יהודה אזיל עם סברת טפח שוחק.

**ובעיקר שיטת** רב יהודה כתב הר"ן (ב: בדפי הרי"ף) דהוא חולק על דין "עריבן" וסובר דשתים כהלכתן היינו בשעור ז' טפחים אבל אין צריך עריבן.

**שם בגמ'.** רבי סימון ואיתימא ר' יהושע בן לוי אמר עושה לו פס ארבעה ומשהו ומעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. ומאי שנא התם דקאמרת סגיא טפח שוחק ומאי שנא הכא דקאמרת בעיא פס ארבעה. התם דאיכא שתי דפנות כהלכתן [גי' הרי"ף והרא"ש: "דעריבן"[[314]](#footnote-314)] סגי ליה בטפח שוחק, הכא דליכא שתי דפנות אי איכא פס ארבעה אין אי לא לא.

**מבואר דבסוכה** כמבוי גרע מחמת דאין כאן כהלכתן ועריבן ולכן בעינן לעשות בדופן אמצעית מחיצה ע"י פס ד'. ויש לברר היאך מהני הפס ד', האם ע"י הפס הדר מקרי "עריבן" ע"י הפס. או דילמא דהסוכה נתרת בלי עריבן אלא דתיקון זה של פס ד' מהני אף דאינה עריבן.

**ונחלקו בזה** הראשונים. הנה הרא"ה כתב: ומפרשינן טעמא דלהכי בעינן פס ד' משום דליכא שתי דפנות דעריבן אלמא דשתי דפנות דעריבן בעינן לעולם בסוכה. עכ"ל. ולדבריו בע"כ גם הכא מתקיים דין עריבן. וכעין לשון זה איתא גם בריטב"א ע"ש. וכן מבואר בר"ן (ב: בדפי הרי"ף) וז"ל "ובסוכה העשויה כמבוי נמי ע"י פס ארבעה הא איכא שתי דפנות דעריבן". [והמ"ב (תרל יד) העתיק דברי הר"ן.]

**אמנם הרא"ש** (סי' ו) כתב: אלמא יתרון התיקון [פס ד'] במחיצות גרועות דלא עריבן [בסוכה כמבוי,] משוי אותן [עושה אותם שוי ערך] למחיצות טובות [דעריבן] להתיר בתיקון גרוע, [שהם נתקנים בטפח שוחק שהוא תיקון גרוע ביחס לפס ד'] ושקולין הם לענין צורת הפתח [ששניהם בעו צורת הפתח] עכ"ל. [ועיקר דברי הרא"ש יבוארו בהמשך אות קסג.]

**ומבואר ברא"ש** דכאן אין באמת עריבן אלא ד"יתרון התיקון" של פס ד' מהני להתיר אף שאין עריבן. והגדר הוא דקולת "שלישית אפילו טפח" לא נאמרה אלא בעריבן אבל בלא עריבן בעינן תקון אלים של פס ד'. [ונראה מהרא"ש דהפס ד' הוא כנגד ה"טפח שוחק", ולא כנגד עצם דין טפח.[[315]](#footnote-315) ולפ"ז מה שחלק רב סימון על רב יהודה הוא לשיטתו שמצריך גם בעריבן 'טפח שוחק'. אבל לדעת רב דסגי ב'טפח' גם רב סימון יודה דאף בלא עריבן סגי בטפח, וכרב יהודה.][[316]](#footnote-316)

**ונמצא כאן** ב' ביאורים בהא דבעינן פס ד'. להר"ן הוא מדין עריבן [אבל מדין "שלישית" היה די בטפח שוחק. ואילו להרא"ש הוא מדין "שלישית" אלא דכאן יש חומרא דכיון דאין עריבן בעינן פס ז' עם לבוד.] והרא"ל אויערבך אמר דנ"מ בזה לענין אם יש בכל רוח מחיצת ז' אלא דאין "עריבן" משום דאיכא צוה"פ בדפנות להר"ן פסול [כמבואר להדיא בדבריו דף ג. בדפי הרי"ף] ולהרא"ש כשר.

**הטעם דאין הפס ד' עם הלבוד כדופן ממש**

**קנו) והנה לדברי** הרא"ש מבואר דאין כאן עריבן וצ"ע למה אין הלבוד עושה עריבן. ונראה הביאור כמו שכתב הגר"א דלבוד לא מהני בדפנות סוכה ולכן אין זה עריבן.

**ובאמת גם** הר"ן מודה דאין הלבוד ממש כדפנות סוכה. דהנה דנו הראשונים בסוכה קטנה [ז' על ז'] כמין מבוי אם מהני לעשות פס טפח ומשהו ולהעמידו באמצע [בין שתי הדפנות] ויהיה לבוד מכאן ומכאן. [עי' אות קנב קנג[[317]](#footnote-317)] ובר"ן (דף טז:) כתב דלא מהני משום דאין בעומד שעור ראוי. וצ"ע הרי כאן כתב דבפס ד' ע"י לבוד לרוח אחת הוי דפנות דעריבן, ולמה א"כ בפס טפח ומשהו שלבוד לב' רוחות אין זה מחיצה. ומהו זה שכתב הר"ן דבעינן בעומד "שעור ראוי".

**והמבואר בזה** דלבוד לא הוי כדופן ממש ולכן בפס טפח ומשהו לא מהני, ורק בדאיכא "שעור דופן" (ד' טפחים) אז מהני. ואמנם גם בדאיכא ד' ולבוד לא הוי ממש כב' דפנות, וראיה לזה דמשמע בר"ן שם[[318]](#footnote-318) דלדופן שניה לא מהני פס ד' [ושיעשה אח"כ טפח שוחק לרוח שלישית] אלא רק בעשויה כמבוי, שהרוח השלישית היא ז' טפחים גמורים.

**והביאור בזה** כתב החזו"א (עה יב) דהלבוד של פס ד' מהני רק לעשות "עריבן" אבל אין זה "דפנות סוכה". ונמצא דהדין מתחלק דה"עריבן" מתקיים בפס ד' עם הלבוד. אבל "דפנות סוכה" מתקיימות בדפנות של ה"עשויה כמבוי".[[319]](#footnote-319)

**והנה התוס'** טז: [הובאו באות קנג] כתבו דפס ארבע מתיר גם בדופן השניה [ובשלישית סגי בפס טפח ומשהו ולבוד וצוה"פ] והקשה החזו"א (עה י) א"כ למה בסוגיין מבואר דצריך "שתי דפנות כהלכתן" של ז' עומד, הרי גם בדופן שניה סגי בפס ד' ולבוד. ותירץ דאין דברי התוס' אלא בסוכה קטנה ומתיר רק עד כנגד גמר הפס.[[320]](#footnote-320) אבל אם רוצה להתיר כנגד הדופן הארוכה בעינן שתי מחיצות של ז' גמורות. [אמנם לר"ן פסול אפילו בסוכה קטנה.]

**אם דין "עריבן" הוא דאורייתא**

**קנז) הפמ"ג (תרל** א"א ז ט) כתב דדין עריבן הוא מן התורה.[[321]](#footnote-321) [וכן נקט המנ"ח מצוה שכה.] אמנם החזו"א סי' עה סקי"ד מסתפק בזה[[322]](#footnote-322) אך כתב דאף אם הוא מדרבנן הרי זה מעכב דיעבד ולא קיים מצות סוכה. [אכן איכא נ"מ כשאין לו סוכה אחרת אם ישב בסוכה דלא עריבן, דאם היא פסולה רק מדרבנן ישב בה כמו שכתב המג"א (תרכט כב) דכל דבר שאסור מגזירה אם הוא שעת הדחק וא"א לו בכשר מדרבנן ישב בסוכה זו. אך אם הוא מדאוריתא לא ישב בה. ועי' פמ"ג בפתיחה כוללת ח"ג אות ז ח שהסתפק ביושב בסוכה פסולה מדרבנן בשעת הדחק, אם יברך בכה"ג. ובפמ"ג על המג"א הנ"ל הביא מריטב"א דיברך. ועי' במ"ב סק"נ שלענין ברכה יש דעות בפוסקים והביא מהרשב"א (לכאורה היינו הריטב"א) דבמסכך בנסרים יברך.]

**דף ז ע"א**

**אם התירא דסוכה כמבוי דוקא בסוכה קטנה**

**קנח) כתב המג"א** (תרל): ומשמע דאפי' הסוכה רחבה הרבה כשר אף על פי שהשלישית רחוקה ממנו. ואפשר דדוקא בסוכה קטנה כשר אבל בסוכה גדולה שהשלישית רחוקה ממנו יותר מג' פסול וצ"ע. [כתב המ"ב דהספק גם כאשר איכא צוה"פ דהא השו"ע פסק דבעינן צוה"פ בעשויה כמבוי.]

**ובאליה רבה** (סק"ד) כתב דסתימת הפוסקים משמע דגם בסוכה גדולה מותר. וגם דכשם דבכמין ג"ם ההכשר אף בסוכה גדולה, ה"נ בעשויה כמבוי מיירי גם בסוכה גדולה. והקרבן נתנאל (אות ל) הוכיח דכשר גם בכה"ג דהא הרא"ש והר"ן דנו אם בעינן צוה"פ בעשויה כמבוי ובע"כ דמיירי בסוכה גדולה דבקטנה ודאי א"צ צוה"פ. וע"ש עוד שהאריך.[[323]](#footnote-323) ובמאמר מרדכי (סק"ב) הביא שכן מפורש בריטב"א להלן טז:[[324]](#footnote-324) להכשיר אף בסוכה גדולה. [ויש להוסיף שכן הוא להדיא בריטב"א כאן וז"ל: ובהא סגי אפילו לסוכה גדולה מאוד.] והבכורי יעקב הוכיח ממה שאמר רב סימון "ומעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן" ואי בסוכה קטנה קאמר יאמר בקיצור שמעמידו בין ב' הדפנות דהא בכל מקום שמעמידו הוי לבוד. וכן נראית הכרעת המ"ב (סקט"ו).

**אינה ניתרת אלא בצורת הפתח**

**קנט) אמר רבא** ואינה נתרת אלא בצורת הפתח. איכא דאמרי אמר רבא ונתרת נמי בצורת הפתח. איכא דאמרי אמר רבא וצריכא נמי צורת הפתח. שיטת רש"י דיש כאן ג' לישנות. אבל הערוך (הובא בבעל המאור) כתב דתרי לישני בתראי מפרשים את דברי רבא ונמצא דיש כאן רק ב' שיטות.

**והנה רש"י** מפרש לל"ק דרבא: דטפח ששנינו בברייתא שמתיר בדופן שלישית אינו מתיר אלא אם כן עשאו לאותו טפח צורת הפתח על פני כל הדופן כולו כיצד קנה של חצי טפח אצל היוצא וקנה של חצי טפח במקצוע שכנגדו וקנה על גביהם מזה לזה הוה ליה כאילו כל הדופן סתום. ובתפארת שמואל הביא ממהרש"ל שהקשה על רש"י: האי שיעורא דחצי טפח לאצטרופי עם חצי טפח העומד כנגדו מרחוק לא מצינו בשום ענין שיועיל להיות חיבור. גם לישנא דברייתא שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח מסתמא במקום א' משמע להיות הטפח במקום מחיצה דהכי הלכתא גמירי לה דבעי מחיצה טפח. עכ"ד. וכבר הקשה כן ההשלמה וז"ל "ולא מיחוור דכיון דהטפח השוחק הוא חלוק מה מועיל יותר מקנה" והובא גם במכתם. והנה ברש"י שלפנינו לא כתב דבעינן "טפח שוחק" חלוק אלא "טפח" גרידא חלוק. וההשלמה גורס ברש"י "טפח שוחק". ולפ"ז יתכן דעיקר קושית ההשלמה היא דכאן ליכא מעלת "טפח שוחק" שכל מעלתו היא בצירוף הלבוד וכאן ליכא זאת.[[325]](#footnote-325) אבל קושית המהרש"ל היא גם על ה"טפח" עצמו דאינו מצטרף אם הוא מרוחק.

**והנה הגרי"ז** ביאר את דברי רש"י והועתקו כל דבריו באות קמח וכאן נביא הנוגע לעניננו: הא דבעינן הכא טפח דוקא אין זה כלל מדיני הצוה"פ, שאינו חשוב צוה"פ בלאו הכי, דבאמת לענין עיקר דין צוה"פ, דין צוה"פ בסוכה כדינו בכל התורה כולה, וסגי בקנה משהו מכאן וקנה משהו מכאן וקנה על גביהן ובהכי נחשב צוה"פ. והא דבעינן הכא בסוכה שיהא בהלחיים טפח הוא משום דלענין עיקר שעור הכשר דפנות האמורות בסוכה באמת לא מהניא כלל צוה"פ כמבואר בפירוש הר"ן על הרי"ף שם מדלא מהניא צוה"פ להשלים שנים כהלכתן יעו"ש בדברי הר"ן, משו"ה גבי דופן שלישי בעינן עכ"פ שיהא טפח בהדופן עצמו מלבד דין מחיצה של צוה"פ, וזהו דבעינן שיהא בהלחיים עצמן טפח, אבל לא משום הלכות צוה"פ הוא דהוי זאת, דבאמת גם בכל שהוא נחשב צוה"פ והטפח דבעינן הוא רק משום דין דופן דסוכה דשעורו בטפח ברוח שלישית. עכ"ד. ולענין קושית מהרש"ל חזינן דלענין דופן סוכה סגי גם בצירוף של ב' חצאים. [אמנם נראה דללישנא השניה דסגי בטפח בלא צוה"פ לא יהני לעשות ב' חצאים ורק כאן שהצוה"פ מחברתם מהני.]

**ועדיין צ"ב** למה בעינן דוקא לחלק את הטפח לשנים ולמה לא מהני דיהא במקום אחד. [ואולי הוא רבותא דגם בכה"ג שרי. אך לא משמע כן. אכן בדברי הרא"ש כפי שפירש דברי הרי"ף, מבואר דיכול הן להניח הטפח בצד אחד והן לחלקו לשנים. ויובא באות קס.

**וההשלמה מפרש** דדל"ק מניח טפח שוחק במרחק קצת פחות מג' ואח"כ מניח על גביו קנה של צוה"פ. וצ"ב לפירוש זה במה שונה לישנא דרבא השלישית מהראשונה. [ואולי ס"ל דלהלישנא השלישית עושה צוה"פ בדופן רביעית וכשיטת רבינו אברהם מן ההר אות קסה.]

**והמהרש"ל [הובא** בתפארת שמואל] פירש דלל"ק די בטפח שאינו שוחק צמוד לדופן עם צוה"פ. ולל"ב בעינן טפח שוחק עם לבוד וצוה"פ. שו"ר שכן הוא בריטב"א.

**שיטת הרי"ף בדין 'אינה ניתרת אלא בצוה"פ'**

**קס) כתב הרי"ף:** להך לישנא דאמרת אינה ניתרת אלא בצורת הפתח לא איכפת לן לטפח [הרא"ש גורס ברי"ף: שוחק] בין ישנו בין אינו. והתקשו הראשונים הרי מבואר בברייתא דבעינן טפח. והרא"ש כתב דכונתו בין ישנו במקום אחד בין אינו במקום אחד אלא חלוק לשנים[[326]](#footnote-326) לעשות ממנו צורת הפתח.[[327]](#footnote-327)

**והר"ן כתב** דכונת הרי"ף דאין צריך "טפח שוחק"[[328]](#footnote-328) אבל טפח גרידא ודאי בעינן.[[329]](#footnote-329) וביאר בחי' מרן רי"ז הלוי [הועתקו כל דבריו באות קמח] וז"ל: והביאור הוא כמש"נ, דהטפח שהוא מהלמ"מ משום עיקר הדין הכשר דפנות, ע"ז ליכא מאן דפליג, ולא איירי מזה רבא כלל. רק מילתא דרבא קיימא על הא דקאמר ריב"ל דבעינן טפח שוחק שיעמידנו בפחות משלשה בכדי שיהא רוב דופן סתום, ע"ז הוא דקאמר רבא דאינה ניתרת אלא בצוה"פ שיהא כל הדופן סתום. וממילא דלא איכפת לן כלל בטפח שוחק בין ישנו ובין אינו דמשום דין הכשר דפנות הרי בטפח בלבד סגי, ולענין סתימתו של הדופן הרי לא סגי בטפח שוחק רק בעינן שיהא כולו סתום ע"י דין צוה"פ שנחשב כסתום בכל התורה כולה.

**אמנם הריבב"ן** כתב בדעת הרי"ף דלל"ק דרבא אין צריך כלל טפח וסגי בקנים כ"ש. וכן מבואר בפירוש ריב"ן וברבינו אברהם מן ההר, וטפח שהוזכר בברייתא ללישנא זו הוא לאו דוקא. [ובחי' מרן רי"ז הלוי פשוט לו דלית מאן דפליג על דין טפח.]

**וניתרת נמי בצורת הפתח**

**קסא) איכא דאמרי** אמר רבא ונתרת נמי בצורת הפתח. בחי' מרן רי"ז הלוי [הועתקו כל דבריו באות קמח] כתב: נראה דגם לאידך לישנא דניתרת "נמי" בצוה"פ, ובחד מינייהו סגי או בצוה"פ או בטפח שוחק, ג"כ אינו ר"ל דלא ליבעי טפח כלל ברוח שלישית רק יהא סגי בצוה"פ בלבד, דזה ודאי דצוה"פ לא מהניא במקום דופן. רק ר"ל דטפח שוחק לא בעינן, ובחדא מינייהו ניתרת או בטפח שוחק דנחשב כסתום עי"ז שרובו של דופן סתום, או ע"י צוה"פ, אבל הא ודאי דדברי רבא אמורים רק לענין הדין השני שנאמר רק בדופן שלישי דבעינן שיהא כולו סתום, וע"ז הוא דנאמרו תרי לישני דרבא, אבל מזה הטפח שהוא מההלכה משום הכשר דפנות מזה לא איירינן כלל ופשיטא דדופן ממש בעינן ולא צוה"פ[[330]](#footnote-330) וכמו שכתב הר"ן ודוק.

**וצריכה נמי צורת הפתח**

**קסב) איכא דאמרי** אמר רבא וצריכא נמי צורת הפתח. פירש"י: משמע דתרוייהו בעינן טפח אצל היוצא וקנה בזוית שכנגדו וקנה שעל גביהם קאי מטפח זה לקנה של זוית. והנה לא כתב רש"י "טפח שוחק" אלא טפח סתם משמע דלא נחית לפלוגתא דלעיל אי בעינן טפח שוחק או סגי בטפח לחוד, והכא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה בעינן נמי צוה"פ.

**אכן עי'** בתפארת שמואל שהביא פי' המהרש"ל [בדעת הרי"ף] דהחילוק בין ל"ק דרבא ללישנא בתרא היא אם בעינן עם הצוה"פ טפח שוחק או סגי בטפח לחוד.

**צוה"פ בעשויה כמבוי ובכמין ג"ם[[331]](#footnote-331)**

**קסג) כתב הרא"ש** (סי' ו): וסוכה העשויה כמבוי, הוה מסתברא למימר כיון שצריך בדופן השלישי פס ד' ומשהו ויש בו הכשר סוכה כשאתה מעמידה בפחות משלשה סמוך לדופן, אין צריך צורת הפתח. ויש שפסקו כך.

**וי"א מדקאמר** הגמרא מ"ש התם דסגי ליה בטפח שוחק ומ"ש הכא וכו' ומשני גמרא התם דאיכא שתי דפנות דעריבן סגי בטפח שוחק וכו',[[332]](#footnote-332) אלמא יתרון התיקון במחיצות גרועות דלא עריבן משוי אותן למחיצות טובות להתיר בתיקון גרוע, ושקולין הם לענין צורת הפתח.

**וסברא הראשונה** יותר חזקה ובריאה אלא שהרב אלפסי ז"ל אית ליה סברא אחרונה כמו שאפרש[[333]](#footnote-333) וצריכין אנו לילך אחריו וכן כתב הרמב"ם ז"ל פ"ד מהלכות סוכה ה"ג.[[334]](#footnote-334) עכ"ל הרא"ש.

**אמנם מצינו** שיטה שלישית ברבנו ירוחם וז"ל: ויש מהפוסקים שכתבו שמאחר דעריבן השני דפנות העשויות כהלכתן כלומר מאחר שדבוקות זו לזו שאינם עשויות כמבוי מפולש שרי לדופן שלישית בטפח שוחק ולא בעיא צורת פתח דלא קאי מימרא דרבא ד'וצריכה נמי צורת פתח' אלא בסוכה העשויה כמבוי כאשר אפרש. [וסיים דראשון נראה עיקר, היינו הסוברים דדברי רבא בין בכמין ג"ם ובין בכמבוי.] ומצאתי שיטה זו בשבלי לקט בשם רבי יהודה בר נתן.

**והנה ביאור** שיטה שלישית זו מבואר ברבנו ירוחם דטעמם משום דרק בלא עריבן בעינן צוה"פ אבל בעריבן כשר גם בלא צוה"פ. [ומוכח מזה דפס ד' לא עביד עריבן כדעת הרא"ש אות קנה, ולא כשאר ראשונים שהובאו שם, דלשיטתם גם ע"י הפס ד' הוי עריבן ולמה א"כ צריך צוה"פ. ודוק.]

**ובפלוגתת הרי"ף** והרמב"ם כנגד החולקים לענין אי עדיף פס ד' מטפח שוחק. הנה כתבו הראשונים והגר"א ראיה לרי"ף ורמב"ם ממה דאמר רבא מילתיה אחר דין סוכה העשויה כמבוי משמע דקאי גם ע"ז. והחולקים ס"ל דמאי דאפסקיה משום דבעי לאסוקיה למילתיה ולחלק בין שתי דפנות דעריבן.

**ובסברת המחלוקת** כתב הגר"א (תרל ג) דהסוברים דאין צריך צוה"פ "כיון דאיכא שעור דופן ע"י לבוד אין צריך צורת הפתח, דאין צריך צוה"פ אלא להשלים לשיעור דופן.[[335]](#footnote-335) וסברא הראשונה [דס"ל דבעינן צוה"פ] ס"ל כיון דליכא ז' אלא ע"י לבוד, אינו דופן בלא צוה"פ.[[336]](#footnote-336) דהא בכל הסוכה לא מהני לבוד בשתים כהלכתן כו' דאל"כ למה אמר 'ושלישית אפילו טפח' הא ד' טפחים בעי, דהא לבוד מחיצה מעלייתא היא,[[337]](#footnote-337) ועוד בשתי קנים סגי כמ"ש התוס' (יז. ד"ה -בעמוד הקודם- בפחות) שיעמיד האחד פחות מג' והב' פחות מג', ויהיה כל אחד חצי טפח ומשהו, ולמה לי צוה"פ.[[338]](#footnote-338) ועי' מג"א ריש הסימן ועי' ס"ה ולכך צריך צורת הפתח. עכ"ל.

**אמנם מדברי** הרא"ש שבתחילת אות זו מבואר דלרמב"ם דין הצוה"פ הוא אותו דין צוה"פ של טפח שוחק. וצ"ב הרי שם סגי להשלים לז'. ואילו כאן בעינן צוה"פ לכל אורך הדופן עד שיתחבר לדופן השנית. [ואמנם הרמב"ם לא כתב שעור לצוה"פ, אבל פשוט כן מסברא דאל"כ מה שעור יש לצוה"פ. וכן מבואר בלשון השו"ע (תרל ג) "שיתן קנה מהפס על הדופן האחר".]

**ולכאורה נראה** מוכח מזה דדעת הרא"ש דגם בצוה"פ של טפח שוחק בעינן שיהא הצוה"פ לכל אורך הדופן כדעת רש"י. [יבואר באות קסז.] אמנם אולי יש לדחות ולבאר ע"פ דרכו של הרא"ש דכשם שבלא עריבן שעור הפס גדול יותר כך גם שעור צוה"פ גדול יותר. אך לא משמע כן ברא"ש דכתב דשקולים הם לצוה"פ.

**ביאור הגר"ח ברמב"ם**

**קסד) הגר"ח בהלכות** שבת פט"ז כתב ביאור דברי הרמב"ם וז"ל: ונראה דדעת הרמב"ם היא, דאע"ג דצוה"פ דין מחיצה בה ומועלת להפסיק ולהתיר בכלאים, מ"מ אינה משלמת שיעור מחיצה, והיכא דבעינן עצם המחיצות לא מהני צוה"פ. והרי לענין סוכה הוא זה מפורש בהסוגיא דצריכה נמי צוה"פ, וקשה דא"כ למה לנו פס ד' המשלים דין מחיצה מתורת לבוד, ותיפוק לן דצוה"פ בעצמה דין מחיצה בה. וכן בסוכה העשויה כמין גאם דעושה פס טפח ומשהו ומעמידו בפחות משלושה כי היכי דתהוי מחיצה ארבעה, וצריכה נמי צוה"פ, ג"כ קשה דל"ל מחיצת ד' והלא צורת הפתח בעצמה נחשבת מחיצה.

**אלא ודאי** חזינן מזה דצוה"פ אינה מועלת רק להיחשב כולו מוקף מחיצה, וממילא דמועיל בסוכה העשויה כמבוי לצרף את הדופן השלישי להשנים,[[339]](#footnote-339) וכן בסוכה העשויה כמין ג"ם מועיל שתהא הסוכה מוקפת כולה שלש מחיצות.[[340]](#footnote-340)

**אבל לענין** עצם שעור מחיצה האמור בסוכה שתים כהלכתן ושלישית טפח דההילכתא בזה הוא דבעינן מחיצות עצמן, בזה לא מהניא צוה"פ, ושאני בזה דין צוה"פ מדין לבוד ודין עומד מרובה על הפרוץ. דלבוד ועומד מרובה על הפרוץ הן עצמן מחיצה ממש, משא"כ צוה"פ אע"ג דדין מחיצה בה מ"מ אינה מצטרפת להשלים שעור המחיצות.

**ועל כן** ס"ל להרמב"ם דה"ה גם ברה"י דשבת בעינן דוקא עצם המחיצות לאשוויי רה"י וממילא דאין צוה"פ מועיל לזה. ולהכי הוא שהתנה בין בשבת ובין בסוכה דבעינן דוקא עומד מרובה על הפרוץ, שזהו עצם דין של מחיצה המועיל בין בשבת ובין בסוכה.

**דף ז ע"א**

**היכן מעמיד את הצוה"פ**

**קסה) הנה רש"י** ורוב הראשונים נקטו דהצוה"פ היא המשך באותו רוח של הטפח שוחק או הפס ד'. אמנם עי' רבינו אברהם מן ההר וז"ל: וכן הלכתא דודאי צוה"פ עושה ברוח רביעית. ואיכא מאן דמפרש שעושה צוה"פ באותו רוח שנתן בו טפח, וזה הבל, שבאותה רוח שעושה צוה"פ לא צריך מידי, שאין לך מחיצה חשובה יותר מצוה"פ. ומפני שזה הוא דבר פשוט לר"ם לא הוצרך לבאר זה אלא שכתב (פ"ד ה"ב) וצריך לעשות לה צורת פתח מפני שאין לה שלש דפנות גמורות. עכ"ל.

**וכן משמע** ברי"ץ גיאות במה שהביא מתשובת רב האי גאון וז"ל: נשאל מרב האיי סוכה שיש לה שני דפנות כהלכתן ודופן שלישי אית ביה טפח שוחק ודופן רביעית אית ביה צורת פתח והיא סמוכה לבית או לעליה מהו להכנס לבית ולעליה מן הסוכה. וסוכה דדופן שלישית שלה יש בה טפח שוחק ודופן ד' יש בה צורת פתח מהו להיכנס לסוכה בין מפתחה בין מדופן השלישית הסמוכה. עכ"ל. (ומה שהשיב ע"ז הובא באות קמב).

**גם בספר** המאורות דן בזה אם הצוה"פ ברוח רביעית אך כתב דהפירוש הנכון שהוא בהמשך הטפח שוחק. וכן דן בזה ההשלמה (הובא באות קעד).

**ובשו"ת מים** עמוקים (לרבנו אליהו מזרחי סי' ד) דייק מלשון הרמב"ם הנ"ל שיכול לעשות הצוה"פ בין ברוח שלישית ובין ברביעית.

**כמה צריך להיות ארכה של הצוה"פ**

**קסו) בשו"ע (תרל** ב) כתב יעמיד קנה (כנגד הכותל) כנגד אותו טפח ויעשה לה צוה"פ. וכתב המג"א: כנגד הכותל. היינו כנגד סוף המקצוע השני. ופירש המ"ב (סק"ו וסק"ט) דהכותל השני הוא ז"ט ויעשה עד כנגדו. ולפ"ז נמצא שהצוה"פ היא פחות מג"ט. [ויל"ע א"כ למה לא מהני בלא קנה שעל גביהם מדין לבוד וכמבואר בהמשך העמוד דלבוד מהני בסוכה לכה"פ במקום שמועיל צוה"פ. ועי' פמ"ג בפתיחה לסי' תרל ויבואר באות קסח.]

**והפמ"ג כתב** בשם הר"ן והגה"מ לעשות הצוה"פ דוקא ד"ט דאין צוה"פ לפחות מד' טפחים. [דזהו שיעור פתח הקטן ביותר.] ולפ"ז בסוכה קטנה צריך הצוה"פ לבלוט טפח מעבר לדופן שכנגדו כדי שיהיה בו ד"ט, דיחד עם הפס הוי ח' טפחים.[[341]](#footnote-341)

**וז"ל הר"ן:** 'וצריכה נמי צורת פתח' כלומר שצריכה לה טפח שוחק בפחות משלשה וצורת פתח של ארבעה. אמנם נדפס על הגליון הגהות מהרנ"ש דצ"ל 'של שלשה'. ועי' חזו"א (עה ט) שכתב דלכאורה לפמש"כ הטור בהלכות מזוזה והריטב"א יומא י"א דאין פתח פחות מד"ט (לחיוב מזוזה) י"ל דאין גם צוה"פ בפחות מד"ט. אך החזו"א שם בסקט"ו חזר בו וכתב דנהי דאין חייב במזוזה, היינו לפי שאינו פתח חשוב. אבל לענין צוה"פ י"ל דמהני, דאין זה נחשב כפרצה אלא כפתח. ולכן מקיים את ההגה"ה שבר"ן דצ"ל שלשה. אמנם בסי' עז סק"ה חזר בו מזה וכתב דאין צוה"פ בפחות מד' כמו במזוזה. ובבכורי יעקב (תרל ה) ס"ל דיש צוה"פ לפחות משלשה ואף דאין פתח פחות משלשה מ"מ הכא דהצוה"פ אינה אלא מדרבנן מהני אף בשלשה.

**וז"ל הגה"מ** (פ"ד מסוכה אות ג, והועתק בשינוי לשון קצת במרדכי): ונראה היכא דאיכא צורת הפתח לא בעי שיחזיק צוה"פ כל הדופן כדפירש רש"י, שא"כ לא היה צריך טפח,[[342]](#footnote-342) דכל מקום חשבינן צוה"פ במקום דופן, לגבי כלאים בפ"ק דעירובין (יא.) וכן לענין שבת גבי הרחבה מי' דאם יש לו צוה"פ אין צריך למעטו (שם ב.) ובכולהו לא בעינן קנים של טפח אלא קנה מכאן ומכאן וכו' כדאיתא פ"ק דעירובין. אלא נראה כאשר בינותי מדברי ריב"א דלא בעינן אלא שיהא בין הקנים העשויים לצוה"פ רוחב ארבעה טפחים שעור פתח, ומשוך מן הטפח העומד פחות מג' דהוי ליה טפי משבעה טפחים ומשהו[[343]](#footnote-343) כדי הכשר סוכה.[[344]](#footnote-344) עכ"ל. [והוא מהראבי"ה.] והנה אם נגיה בר"ן שלשה אולי גם בהגה"מ יש להגיה כן. וכן הוכיח הבכורי יעקב (שם) מדמסיים ההגה"מ "דהוי ליה טפי משבעה טפחים ומשהו כדי הכשר סוכה" ואם הצוה"פ היא ארבעה הוי שמונה טפחים. [ויש לדחות דעיקר כונתו שלא יהא פחות מז' טפחים.]

**אורך צורת הפתח בסוכה גדולה**

**קסז) לענין סוכה** גדולה האם צריך להאריך הצוה"פ עד סוף הסוכה או דניתר כדין פסל. הנה לשון הרמ"א (תרל ב) ויעמיד קנה (הגה, כנגד הכתל, טור) כנגד אותו טפח. משמע דצריך שיהא צוה"פ כנגד הכותל שממול וליכא בזה דין פסל. אמנם השער הציון (ב) כתב בשם לבושי שרד דהכונה דוקא בסוכה קטנה [שם יעשה כנגד הכותל, שזהו השלמת הז"ט] אבל בגדולה אין צריך אלא עד השלמת הז"ט והשאר נדון כפסל.

**אמנם הביא** השער הציון מלשון הלבוש: ומכל מקום צריך להעמיד קנה כנגד סוף הכותל השני ולהניח קנה על הטפח ועליו כדי להכשיר כל אורך הסוכה שיהא נחשב לתוך הסוכה דאל"כ לא יחשב אלא עד שבעה טפחים.[[345]](#footnote-345) עכ"ל.

**וכתב עלה** השער הציון: ולענ"ד צ"ע דהא הוא בעצמו סובר דאם עושה דופן של שבעה טפחים ממילא מותר בכל הסוכה וכמו שיתבאר דינו בסי' תרלא ס"ז בדין פסל היוצא מן הסוכה. וזה נמי כשעושה דופן ע"י לבוד עם צוה"פ ג"כ כהאי גונא הוא, דהא דופן גמור הוא אף לענין שבת וכן מוכח מן הר"ן ע"ש. וכן משמע מבאור הגר"א סי' תרלא ס"ז.[[346]](#footnote-346) אח"כ מצאתי בפמ"ג בא"א בסימן הנ"ל סק"ד[[347]](#footnote-347) שמפקפק גם כן על דבריו בזה. עכ"ל.

**ובאמת הוא** פלוגתא מפורשת בראשונים. עי' בהגה"מ שהועתק לעיל אות קסו שמדייק מרש"י שצריך צוה"פ לכל האורך והריב"א פליג וס"ל דסגי עד שבעה טפחים. וכן בארחות חיים הלכות סוכה סי' ד ה דייק ברש"י דבעינן כנגד כל האורך והביא דיש חולקים. וכן בבעל העטור הביא דיעשה צוה"פ במרחק אמה או שתים, ורש"י פירש דעושה צוה"פ כנגד כל אורך הדופן. [והרא"ש והטור כתבו קרוב ללשון רש"י וא"כ גם מהם יש לדקדק דס"ל דבעינן צוה"פ לכל האורך.] וכן בריטב"א כאן דייק דברי רש"י והביא דתוספות חולקים עליו.

**ומה שהקשה** השער הציון למה אין בזה דין פסל. עי' חזו"א (עה ח) דכיון דאין דופן אמיתית של ז' ליכא בזה דין פסל היוצא. וכתב החזו"א דמ"מ אם עשה צוה"פ כנגד חלק מאורך הסוכה כשר עד כנגד צוה"פ. עוד כתב דגם בסוכה העשויה כמבוי ועשה בדופן האמצעית פס ד' בריחוק ג"ט, לא אמרינן במחיצה שבצד דין פסל וצריך ששתי הדפנות יהיו באורך כל הסוכה. דכיון דדופן אמצעית אינה 'דופן שניה' [הואיל ואינה ז"ט שלמים] ממילא בשלישית שהיא 'דופן שניה' לא אמרינן דין פסל.[[348]](#footnote-348)

**אמנם יש** לעי' הרי המקור של פסל הוא מדין 'שלישית אפילו טפח' וכדכתב רש"י להלן יט. וז"ל: קמ''ל, דמן סוכה הוא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה. עכ"ל. ואם נימא דב'שלישית אפילו טפח' בעינן צוה"פ עד הסוף, מה המקור דבדופן שלימה כשר גם בלא צוה"פ. וצ"ל דילפינן לה מדינא דאורייתא שא"צ צוה"פ. אך צ"ע אחר שתקנו להאריך המחיצה בצוה"פ עד הסוף למה לא נוהגת תקנה זו גם במחיצה גמורה. ועי' בכורי יעקב (תרלא ח) בזה. ועדיין צ"ב.

**ונראה לבאר** דהנה ביסוד המחלוקת אם בעינן צוה"פ עד סוף אורך הסוכה, כתב השבט הלוי דפליגי במה שיש לחקור אי מה שכשר ב'פסל' הוא משום דרואים כאילו נמשכת הדופן עד הסוף, או דסגי בדופן קטנה.[[349]](#footnote-349) והשתא אי הוא מטעם רואין לא שייך זאת אלא במחיצה ולא בצוה"פ, שצוה"פ גודרת רק במקומה.[[350]](#footnote-350) אבל אי אין צריך לראות כאילו המחיצה נמשכת, אלא דכך הוא הכשרה של סוכה, גם צוה"פ מהני.

**ועפ"ז נראה** דהא דבעינן בצוה"פ עד סוף האורך אין גדר התקנה דבעינן כל האורך. אלא התקנה היא דרק ז' טפחים של סתימה מהניין לסוכה ולא טפח. אלא דממילא אם חלק מהז"ט נעשים ע"י צוה"פ אין בכח אותה צוה"פ ליצור התירא ד'רואין' ונמצא דכל ה'רואין' הוא משום הטפח שוחק לחוד וזה לא מהני מדרבנן. אבל אם עושה מחיצה גמורה של ז' נמצא דה'רואין' הוא מכח מחיצת ז' וזה מועיל גם מדרבנן ודוק.[[351]](#footnote-351)

**אולם מדברי** החזו"א מוכח דסברתו להצריך צוה"פ עד סוף הרוח היא מטעם אחר. דהנה החזו"א כתב דבסוכה כמבוי אשר דופנו האחת ארוכה מחברתה [אך בכל אחת מהן יש ז"ט] ועשה בדופן האמצעית פס ד' אין להכשיר לכל אורך הדופן הארוכה מדין פסל כיון דהדופן הקצרה היא 'דופן שניה' ולא 'דופן שלישית' [עי' מש"כ בתחילת אות זו ובאות קנו ותבין.] והרי התם הרואין הוא מכח רוח שלישית שהיא מחיצה גמורה ואפ"ה לא מהני, ודוק.

**מדוע בעינן צוה"פ ולא סגי בלבוד**

**קסח) ובעיקר הדין** דבעינן צוה"פ, קשה להשיטות דסגי להשלים עד ז"ט ואח"כ איכא דין פסל, א"כ למה לן כלל לצוה"פ [קנה שעל גביהם] הא יכול להעמיד את הקנה של הצוה"פ בפחות מג"ט לטפח שוחק[[352]](#footnote-352) [אף בלא קנה שעל גביהם] ואז יהא לו מחיצת ז' ע"י לבוד. ועי' בפמ"ג (תרל א"א בפתיחה) שהוכיח מזה דלא מהני לבוד להכשיר בג' דפנות. אמנם צ"ע הרי הכא כבר עשה ג' דפנות ולמה לא יהא כשר בלבוד במקום הצוה"פ. וחזינן מדבריו דלבוד גרע מצוה"פ.

**אמנם החזו"א** (עה יב) נוקט דצוה"פ גרע מלבוד, וכל היכא דמהני צוה"פ ק"ו דמהני לבוד. ואף במקום דלא מהני צוה"פ מהני לבוד ע"ש. ולפ"ז א"א לתרץ כפמ"ג. אמנם לחזו"א ל"ק כלל קושיא הנ"ל דהוא נוקט דבעינן צוה"פ כנגד כל המחיצה ולכן לא סגי בלבוד אחד. [ואם יעשה הרבה לבודים לאורך כל הדופן במקום צוה"פ באמת כתב שם דמהני.]

**צוה"פ בדפנות סוכה**

**קסט) הר"ן הביא** מש"כ רש"י בל"ק דעושה צוה"פ ע"י שני חצאי טפח כדין המבואר בעירובין וכתב עלה וז"ל: ומדבריו ז"ל נראה לי שאין צוה"פ מתיר בשתי דפנות של סוכה אע"פ שהוא מתיר לשבת ולכלאים[[353]](#footnote-353) וכו' שאם אתה אומר כן להאי לישנא קמא דרבא מאי קולא דדופן שלישית דאמרינן בה 'אפילו טפח', כיון שיש צוה"פ על פני כולה אי הכי אפילו בשתי דפנות הוא מתיר אם אתה אומר דדופן סוכה כדופן שבת לענין צוה"פ. וללישנא בתרא דרבא דאמר 'וצריכה נמי צורת פתח' כלומר שצריכה לה טפח שוחק בפחות משלשה וצורת פתח של ארבעה, אם איתא דצורת פתח מתיר בכל דפנות סוכה דהו"ל כסתום כדאמרינן לענין שבת וכלאים, מאי קולא דדופן שלישית, הרי לבוד וצורת פתח בכל הדפנות הן מתירין. אלא ודאי אין צוה"פ מתיר ומשלים שיעור דופן בסוכה אלא בדופן שלישית בלבד דמחמרינן בהא בסוכה משבת כשם שהחמירו בה לענין עמוד גבוה ג' דבעינן מחיצות הניכרות[[354]](#footnote-354) וכו'.

**ולפי זה** צריך להיזהר שלא יהו בכל קרנות הסוכה פתחים (דכיון) [לכאורה צ"ל כיון] דבעינן שתי דפנות דעריבן, ובסוכה העשויה כמבוי נמי ע"י פס ארבעה הא איכא שתי דפנות דעריבן.[[355]](#footnote-355) וכבר כתבנו דאין צורת פתח מועיל לסוכה משום דופן אע"פ שמועיל לשבת ולכלאים. ונמצא שכשיש פתחים בד' דפנותיה ליכא שתי דפנות דעריבן. עכ"ל.

**והנה יל"ע** אם יש פתחים לא בקרנות ממש אלא בתוך הז"ט הסמוכים לקרנות ובספר הסוכה פנ"א כתב דפסול. ויש לדון בזה דשמא אחר ד"ט ליכא פסול זה, דזהו שעור דופן של עריבן כמו שכתב הר"ן (דף טז:, הובא באות קנג) גבי פס ד' בסוכה כמבוי.

**והנה הגם** דצוה"פ לא מהני לעריבן ואף לא לחבר דפנות ממש שיקראו עריבן מ"מ לבוד מהני וכדמוכח מסוכה כמבוי שמעמיד את הפס בפחות מג' וזה עביד עריבן לדעת הר"ן. (וכ"כ הבאור הלכה תרל ה בשם פמ"ג).

**אכן לדעת** הרא"ש לא מקרי עריבן ע"י לבוד כמו שנתבאר באות קנה. ועי' גם בגר"א (הובא באות קנ) דלא מקרי מחיצה לסוכה ע"י לבוד. וכתב בספר הסוכה דלפי הגר"א לא מהני עריבן בלבוד.

**[אולם נראה** דכיון דמבואר בגר"א שם דאם עושה צוה"פ עד סוף הרוח מקרי דופן אף בלבוד [ועי' אות קסג בהערה בשם הגרמ"ש שפירא ביאור בזה] א"כ בדפנות שעריבן ע"י לבוד ומגעת עד סוף הרוח ודאי כשר.[[356]](#footnote-356) ויותר מזה נראה דאם המחיצה היא ז' מהני ע"י לבוד אף להרא"ש והגר"א וכל החסרון רק מאחר והיא מחיצת ד'. וצ"ע.]

**ועי' באהל** מועד בשם הרא"ה דבסוכה כמין ג"ם ועשה ברוח שלישית פס ד' אין צריך צוה"פ בהמשך דהוי כדופן ז"ט. ויש לדון להרא"ש אם ג"כ כשר בכה"ג.

**ובעיקר המבואר** דלא מהני בסוכה צוה"פ, לכאורה הוא דאורייתא וכמו שכתב הר"ן והתוס' דאין זה מחיצות ניכרות ודמי לעמוד לעיל ד: דלכאורה הוי מדאורייתא. [עי' אות קיח דעות בזה]. אכן דעת הרא"ש דף יט. דכשר מדאורייתא, הובא בבאור הלכה תרל ב [וכתב דמ"מ מדרבנן בעינן טפח שוחק] ושם בבאור הלכה ס"ו הוכיח דאף בג' מחיצות מהני מדאורייתא.[[357]](#footnote-357) [ובבאור הלכה ס"ב משמע דלהר"ן הוא פסול מדאורייתא, דוק בלשונו.]

**אכן מדברי** ההגה"מ מבואר דמהני אף בג' מחיצות לעשות מצוה"פ עי' בזה באות קסו קסז.

**סתירה בדעת רב כהנא**

**קע) רב אשי** אשכחיה לרב כהנא דקא עביד טפח שוחק וקא עביד צורת הפתח. כתב בעל העיטור דמוכח מכאן דרב כהנא חזר בו ממה דאמר לעיל שיעמדנו כנגד ראש תור, דא"כ אין צריך טפח שוחק. אמנם עי' בהגהת הגר"א דלא גרס שוחק. ואולי הוא מטעם קושיא זו.

**מגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת - שיטת הר"ן**

**קעא) אמר רבא** וכן לשבת מגו דהויא דופן לענין סוכה הויא דופן לענין שבת. ביסוד דין מגו חקר באגרו"מ (או"ח א קעט) האם הוא מטעם שמתיר בפועל, או משום שבכחו להתיר, [יבואר להלן הנ"מ בזה] והוי סתירה בין הדינים ולכן אמרינן מגו. או דילמא דהטעם משום חשיבות שכיון שקיבל שם וחשיבות מחיצה לדין אחד מהני גם לדין השני.

**והביא ראיה** מדברי הר"ן שהקשה למה אמרינן מיגו לקולא אדרבה הוי לן למימר לחומרא שבשבת גם הסוכה תהא פסולה. ואם נימא דהוא משום דחשיבות הדופן לסוכה נותנת שם מחיצה גם לשבת לק"מ. ובע"כ דהר"ן למד דהוה תרתי דסתרי וחייבים לפסוק דין אחד לכל ולכן הקשה דניזל לחומרא.

**ותירץ הר"ן** דכיון שהתורה הכשירה סוכה זו ודאי אין כונת התורה שבשבת שבסוכות תהא פסולה.[[358]](#footnote-358) וכיון דא"א למחיצה שתתיר לחצאין מוכח דהמיגו מכשיר גם לשבת. ומבואר גם מתירוץ הר"ן דגדר דין מגו הוא דליכא מחיצה לחצאין. [והנה הר"ן שם כתב: ומעתה אפילו בסוכה שאסור לטלטל בה מדאורייתא כגון שפרוץ שלה מרובה על העומד או שאחד ממחיצותיה ארוכה הרבה ונתרת כולה משום פסל היוצא מן הסוכה וכו' אע"פ שלענין שבת אסור לטלטל מדאורייתא להלן מן הדופן הקצר בשבת דעלמא אפילו הכי בשבת דסוכה שרי משום מגו, וממילא שמעינן דמגו לקולא אמרינן לחומרא לא אמרינן. עכ"ל. ותמהו ע"ז החלקת יואב והאגרות משה הרי סוכה היא 'רה"ר מקורה' ואין לה דין רה"ר כמבואר בשבת צח. גם הפנ"י כאן העיר בסברא זו. אך לא העמיד דבריו על לשון זה של הר"ן.]

**ועי' בר"ן** שכתב: ודחקו בקושיא זו לומר דלא שרי משום מגו אלא איסורא דרבנן, ולאוקומי אדינא דאורייתא. ואין זה כלום שכבר הוכחתי בחידושי דאפילו מה דאסור מדאורייתא שרי משום מגו.[[359]](#footnote-359)

**מגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן דופן לענין סוכה – שיטת הריטב"א**

**קעב) והריטב"א כתב** בשם תוס' דאין לתרץ דלא מפקינן סוכה מחזקתה וכיון דמבעוד יום כשרה לא פסלינן לה.[[360]](#footnote-360) אין לומר כן דהא לקמן גבי סיכך על מבוי שיש בו לחי אמרינן דכשרה בשבת אע"ג דפסולה מבעוד יום, דהשתא הוי מגו לקולא דמגו דהויא דופן לענין שבת הויא נמי דופן לענין סוכה, ואמאי נימא איפכא לחומרא דמיגו דלא הויא דופן לענין סוכה לא הויא דופן לענין שבת. ותירצו התוס' דהתם נמי כיון דאיתכשר האי מבוי בלחי בשבת שעברה לא מפקינן ליה מהכשרו ואמרינן מגו לקולא. ע"כ. ומבואר דדין ראשון שחל הוא נותר תמיד וזה על דרך מה שנתבאר לעיל דאין מחיצה לחצאין, והקובע הוא הדין הראשון.

**עוד כתב** הריטב"א: ויש שסוברים דההיא דסיכך על גבי מבוי שיש בו לחי דמכשר רבה במגו לאו לשבת בלחוד הוא, דהיאך תהא אתמול פסולה והיום כשרה. אלא הרי היא כשרה כל שבעה ואף בחול מדין מגו שמכשירה בשבת לענין שבת מכשירה לענין סוכה.[[361]](#footnote-361)

**וכן נראה** דעת רבנו אלפסי ז"ל שהביא ההיא דסיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי כשרה ולא פירש שהיא כשרה לשבת בלבד אלא שהביא סתם וכמו שדן דבריו רבנו הרמב"ן ז"ל. ע"כ. ומבואר בדבריו יישוב שיטת הרי"ף דגם בחול אמרינן מגו באותו מקום שהוכשר בשבת.[[362]](#footnote-362) [אמנם הרי"ץ גיאות הקשה דכשם שלא מכשירין ממגו דסוכה לאחר סוכות וכדאמרינן 'יתירה שבת דעלמא על שבת דסוכה', כך לא נכשיר ממגו דשבת לאחר שבת.]

**אמנם הריטב"א** כתב דרבו סובר דלא אכשר רבה אלא בשבת.[[363]](#footnote-363) [וזה כסברת הרי"ץ גיאות] ודקשיא לך אימא מגו לחומרא. הא ליתא דאוקומי מילתא אדין תורה לגבי שבת ולהכשיר סוכה עדיף טפי דהא אקיל רחמנא בסוכה למכשר בה דופן טפח. וכוין דאית לן מגו דיינינן להקל. [ולא ביאר הריטב"א מדוע באופן הראשון אמרינן מגו מסוכה לשבת דהתם לא שייכא סברתו דאדרבה בשבת החמירה תורה.] אמנם נראה שגבי קושיא זו נשאר הריטב"א בתירוץ דלעיל דכיון דקדמה סוכה לשבת כבר חל ההיתר.

**מגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן דופן לענין סוכה – שיטת האו"ז**

**קעג) ובהגהות מהרש"ם** ציין לאו"ז שכתב דבעלמא הדין דמקדשין על הפת ואין מבדילין על הפת אבל ביו"ט שחל במוצאי שבת הואיל ומקדשין על הפת אפשר להבדיל על הפת. והביא ראיה לדבריו מורי ר"א בר' עזריאל מסוגיין דאמרינן מגו וה"נ לענין קידוש. עכ"ד. והנה שם ליכא סברת 'א"א למחיצה שתתיר לחצאין' ובע"כ הוא מסברת חשיבות.

**דף ז ע"א**

**מגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת - אם מהני לטלטל גם מדרבנן**

**קעד) לשון רש"י** "שבת של סוכות מותר לסמוך על מחיצות הסוכה אם עשה ברה''ר סמוך לפתחו סוכה דאין בה אלא שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח מכניס ומוציא הימנה לביתו" משמע דהמגו מתיר למעשה גם מדרבנן. וכן כתב הריטב"א דאין לפרש דקאי רק לחומרא לחייבו על הזורק מרה"ר לסוכה דנעשית רה"י מדאורייתא, דלזה אין צריך מגו, דהא בכל שבת סגי בשלישית טפח וצוה"פ לעשותה רה"י מדאורייתא. אלא שי"ל דמועיל מדאורייתא היכא דאיכא פרוץ מרובה על העומד כדלקמן. מיהו עיקר הפירוש דמותר לטלטל אפילו מדרבנן ואף דאין כאן כלל מחיצה ברוח רביעית ומדרבנן הא בעינן מקצת מחיצה ברביעית, הכא אוקמוה אדין תורה ומשלך נתנו לך.[[364]](#footnote-364)

**[ועי' בריטב"א** שהביא דחד מרבנן דדרא סובר דרק אם עשה ג' מחיצות גמורות אמרינן מגו אבל בשלישית טפח לא אמרינן מגו.[[365]](#footnote-365) והריטב"א חולק עליו משום דמשמע דרבה קאי על המשנה של שלישית אפילו טפח ועל זה אמר דאמרינן מגו.]

**אמנם הנה** הרא"ש (סי' ז) כתב וז"ל: הרב אלפסי השמיט מימרא זו דרבה [דמגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת] וכתב ב' מימרות אחרות דרבה. והיינו טעמא משום דפסק דבעי נמי צורת הפתח, ומילתא דפשיטא היא כיון דאיכא שלשה מחיצות מעלייתא[[366]](#footnote-366) דאמרינן מגו.[[367]](#footnote-367) ואם איתא דסוכה העשויה כמבוי לא בעיא צורת הפתח לא היה לו להשמיט מימרא זו. [כונתו להוכיח דדברי רבא דבעי נמי צוה"פ קיימי נמי על סוכה כמבוי, וכמו שסיים בסי' ו.]

**ולכאורה עדיין** קשה למה לא הביא הרי"ף את המגו לגבי ההיתר מדרבנן לטלטל. ובהשלמה הוסיף בזה דמדרבנן ודאי אין להתיר ולא שייך ע"ז מגו, דהרי כל החדוש בסוכה הוא על הדופן השלשית שהיא כאילו נמשכת, אבל על רוח רביעית שאינה נצרכת כלל בסוכה ליכא למימר מגו דהרי גם כלפי סוכה לא דיינינן כאילו יש כאן דופן.[[368]](#footnote-368) ומבואר מדברי ההשלמה דאסור לטלטל מדרבנן גם אחר המגו דסוכה. [ודעת הרא"ש תבואר בס"ד באות קעו]

**וכן מבואר** בר"ן דלדעת הרי"ף אין המגו מתיר את הדרבנן, אלא רק עביד לה רה"י מדאורייתא, וכגון בפרוץ מרובה או שדופן מזרחית ארוכה הרבה שבשאר שבתות אותו מקום אינו רה"י ובשבת דסוכות הוי רה"י.[[369]](#footnote-369) וכן הוא במאירי. [אמנם דעת הר"ן עצמו נוטה דמותר אף מדרבנן משום המגו אלא שכתב שראוי להחמיר כהרי"ף לענין מעשה.]

**בביאור דעת המתירים אף מדרבנן**

**קעה) ולבאר דעת** רש"י דהתיר גם מדרבנן אף שכלפי רוח רביעית ליכא מגו,[[370]](#footnote-370) ראיתי מבארים דבאמת גם בסוכה בעינן שיהא מוקף מד' רוחות,[[371]](#footnote-371) אלא דע"י גדירת השתים כהלכתן דיינינן לרשות כאילו היא גדורה כולה. ולכן מהני זאת גם כלפי רוח רביעית אף שאין בה כלל דופן. וכן מבואר בר"ן וברא"ש [עי' אות קעו] ובמאירי שיובא בסמוך דההיתר מחמת מגו.

**אמנם הלשון** מגו דהוי "דופן" משמע דהמגו על הדופן ולא על כלל הרשות. ואמנם עי' במאירי שהרגיש בזה וז"ל: שמאחר ששלש דפנות הוכשרו לסוכה הוכשרו לשבת שבתוכה. ואע"ג דלשון דופן נאמר בה פירושו הואיל ודופן זו מכשיר לענין סוכה כך מכשיר לשבת שבה.[[372]](#footnote-372)

**והנה המרחשת** סי' טז הוכיח מסוגיין דגדר דין שלישית אפילו טפח הוא כאילו היא נמשכת על פני כל האורך ולא דסגי בדופן קצרה, דלצד זה דסגי בדופן קצרה איך מהני בשבת דלא סגי בכך. ואמנם מדברי ההשלמה דלעיל אות קעד מוכח כן. אבל לסברא זו מבארים דאין ראיה כיון דלא אתינן עלה מחמת דהוי כאילו הדופן נמשכת אלא המגו הוא על הרשות שנחשבת כגדורה אף שיש לה מעט מחיצות.

**אמנם לשון** רש"י משמע דהמגו הוא על הדופן וז"ל: דמיגו דההוא טפח אגמריה רחמנא למשה במחיצות סוכה דליהוי ליה דופן שלימה לסוכה הוי דופן נמי בשבת דסוכה לענין שבת. ולפ"ז קשה איך זה מתיר את הדרבנן. ועי' מש"כ לעיל אות קעד בהערה בדברי הריטב"א דההיתר על הדרבנן אינו מכח מגו אלא משום "משלך נתנו לך", והמגו נצרך רק על הדאורייתא.[[373]](#footnote-373)

**ומדברי תוס'** ע"ב שכתבו דאין מגו דאורייתא במבוי שאינו מפולש כיון דאין צורך בלחי בפתח, מוכח דלא אמרינן מגו מחמת עצם מה דהרשות גדורה, וכההשלמה. ויבואר עוד באות קפז.

**ביאור דברי הרא"ש**

**קעו) באות קעד** הובאו דברי הרא"ש שכתב "דכיון דבעי נמי צורת הפתח ומילתא דפשיטא היא כיון דאיכא שלשה מחיצות מעלייתא דאמרינן מגו" ודבריו צ"ב אי איכא שלש דפנות מעליתא אין כלל צורך למגו [לענין דאורייתא.] והצל"ח כתב דבעינן למגו להתיר לטלטל מדרבנן דלולי המגו אסור כיון שחסרה רוח רביעית.[[374]](#footnote-374) אמנם צ"ע א"כ אין זה פשיטא ולמה לא הביא זאת הרי"ף.

**ובספר פתח** הבית מפרש כונת הרא"ש דלא הוצרך הרי"ף להביא זאת ע"פ המבואר בע"ב 'ואי אשמעינן הני תרתי מחמירתא לקילתא אבל מקילתא לחמירתא אימא לא צריכא'. ומבואר דטפי פשיטא דאמרינן מחמירתא לקילתא מאשר מקילתא לחמירתא וא"כ אחרי שהביא הרי"ף דאמרינן אפילו משבת לסוכה ק"ו דאמרינן מדאוריתא לדרבנן דזה קיל טפי ודוק. [אמנם צ"ע ממה שכתב הראש בסי' ט דהתירו לטלטל בסוכה שע"ג פסי ביראות מידי דהוה אשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח ומשמע דזה קולא דרבנן ועי' מש"כ אות קצב.]

**והנה הטור** (סי' תרל) כתב להך מגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת. וכתב עלה הב"י: והשתא [לאור דברי הרא"ש דלעיל] יש לתמוה על רבינו [הטור] למה הוצרך לכתבה מאחר שפסק דצריכה נמי צורת פתח. ואפשר שכתבה ללמד דאפילו איסור דרבנן ליכא. דאע"ג דבג' מחיצות אסור לטלטל מדרבנן עד שיהא בדופן רביעית פס ד' בחצר, או לחי או קורה במבוי, בשבת דסוכה לא גזרו בסוכה העשויה בג' מחיצות, דמגו דהוי דופן לענין סוכה כו' כלומר[[375]](#footnote-375) דמגו דחשיבי הנך דפנות לענין סוכה חשיבי לענין שבת. עכ"ל הב"י. ולכאורה תמוה א"כ אמרי השמיט הרי"ף הך חדושא. אמנם להנתבאר בשם פתח הבית דהוא ק"ו ממגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה א"ש, דלא הוצרך הרי"ף לכתוב זאת אחר שכתב למגו לדבר החמור.

**דף ז ע"א**

**דין ב' דפנות ולחי בשבת**

**קעז) כתב רש"י:** אע''פ שצריך לשבת שלש מחיצות ליעשות רשות היחיד שבת של סוכות מותר לסמוך על מחיצות הסוכה אם עשה ברה''ר סמוך לפתחו סוכה דאין בה אלא שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח מכניס ומוציא הימנה לביתו. עכ"ל. ומבואר דשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח לא מהניא לעשות רה"י מדאורייתא [ולכן בעינן למגו.]

**והקשה הפנ"י** הא בשתי מחיצות ולחי סגי מדאורייתא למ"ד לחי משום מחיצה (עירובין יב:) והכי קי"ל. וכתב דבעינן למגו רק להתיר מדרבנן.[[376]](#footnote-376)

**אמנם עי'** בהגהות דברי נחמיה שכתב דבר"ן (בסוגיין, ג. בדפי הרי"ף, הובא באות קעד) מבואר דלא הוי רה"י מדאורייתא. ובע"כ לחלק דרק בב' מחיצות זו כנגד זו מהני לחי אבל בכמין ג"ם לא מהני לחי מדאורייתא אלא כנגד עובי הלחי דזה הוי כג' מחיצות ממש, ולא להתיר השטח המרובע. אמנם עי' בבאור הלכה ריש סי' שסג כתב דמהני. ועי' חזו"א (עב י) שהוכיח מדברי הר"ן כאן שלא כמ"ב. ולכאורה יש לומר דכונת המ"ב להתיר רק באלכסון [ובדרשו כתבו דכך משמע קצת בחזו"א שהבין כן כונת הבאור הלכה] ואילו הר"ן בא להתיר ע"י המגו את כל הרבוע. ועוד י"ל לפי המבואר שם בבאור הלכה דאם בקעי שם רבים אינו רה"י וא"כ יתכן להעמיד דברי הר"ן בבקעי בה רבים.

**אם שעור ז"ט הוא שעור בדפנות או בסוכה**

**קעח) דופן סוכה** כדופן שבת. כתב רש"י: כל צידי דפנות שהתירו חכמים לשבת כגון מחיצה של שתי בלא ערב כדאמר בעירובין (ד' טז:) מקיפין בקנים ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו שלשה טפחים ואע''פ שרחב קנה אינו אלא מלא אצבע ויש בין קנה לקנה שלשה טפחים חסר משהו ואיכא פרוץ מרובה על העומד שפיר דמי דאמרינן לבוד והוה ליה כולו עומד. עכ"ל. מבואר ברש"י דאם אין לבוד, החסרון הוא משום דהוי פרוץ מרובה על העומד. ולכאורה למה לא פירש רש"י דהחסרון משום דאין מחיצת ז' טפחים וחסר ב"כהלכתן".

**ורבנו ירוחם** (הובא בב"י סי' תרל) הרגיש בזה כתב ע"ד רש"י: נראה לפי פירש"י דבסוכה כשרה אפילו אין בעומד הכשר סוכה כלומר כשתצרף כל העומד שלא יהיה ז"ט שהוא הכשר סוכה. וכ"נ דעת הרא"ש. עכ"ל. ביאור דבריו דאין בדפנות "שעור ז' טפחים" אלא יש דין שאורך ז"ט של הסוכה יהיה גדור.[[377]](#footnote-377) ולכן אף בלא לבוד, אילו היה פרוץ מרובה כשר, היו הז"ט נחשבים גדורים והיתה הסוכה כשרה, לכן פירש"י דהחסרון רק משום עומד מרובה. ולפ"ז מוכח דס"ל לרש"י דבב' דפנות כהלכתן לא מהני פרוץ מרובה דא"כ היה די בקנה אחד בתחילת ז' וקנה אחד בסוף וזה לא יתכן. (חזו"א עה ד).[[378]](#footnote-378)

**אמנם הביא** רבנו ירוחם: ויש מי שפירש כי דוקא בסוכה גדולה הכשירו פרוץ מרובה על העומד[[379]](#footnote-379) דכי מצטרפת כל העומד יש בו הכשר סוכה, אפי' מפוזר כאן וכאן ואינו מחובר יחד. אבל סוכה שעשאה כולה פתחים בענין שאם תצרף כל העומד אין בעומד כשיעור סוכה פסולה. עכ"ל. והיינו דלשיטה זו בעינן שהמחיצה עצמה יהא בה שעור ז"ט.[[380]](#footnote-380)

**עוד כתב** רבנו ירוחם: פי' וכל זה מיירי כשהפתחים אין בהם צורת פתח, דאם היה בהם צורת פתח כשירה אפילו בשבת, ואפילו לא נשאר שם הכשר סוכה. וכן הדין בחלונות הרבה דיש שם היכר מחיצות. והקשה החזו"א (עה ו) אם צוה"פ מהניא להשלים שעור ז"ט מהו הקולא דרוח שלישית.[[381]](#footnote-381) וכתב דשמא כונתו אם יש גם עומ"ר וגם צוה"פ מהני להשלים שעור ז"ט כשמצטרפין שתי המעלות כאחד.

**ורא"ל אויערבך** אמר דלפי מאי דמשמע ברש"י להלן טז: דלבוד לא מהני בסוכה [נתבאר באות קנב] ולפ"ז הא דמהני לבוד כתב החזו"א (עה יב) דזה רק אחר שיש כבר ז"ט והלבוד תחת הצוה"פ. א"כ לא יכל רש"י לומר דהחסרון משום מחיצת ז' דהרי איכא מחיצת ז' לכן פירש דהוא מדין פרוץ מרובה. ורבנו ירוחם לשיטתו דס"ל דמהני לבוד כמו שכתב בשם הר"א בן אסמעאל במדה הרביעית.

**פרוץ מרובה על העומד בצירוף ד' רוחות**

**קעט) ברש"י ד"ה** מה שאין כן בסוכה, דסגי ליה בשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח ואפילו היו לה פתחים בשתי הדפנות אחד או שנים דכי מצטרפת להו בהדי שתים הפרוצות הוה ליה פרוץ מרובה שריא. מבואר ברש"י דהחדוש בסוכה דאין צריך שבהיקף הכללי יהיה עומד מרובה.[[382]](#footnote-382) ומשמע דבשבת בעינן שבהיקף הכללי יהיה עומד מרובה ורוח רביעית מצטרפת לעשות פרוץ מרובה לג' דפנות.[[383]](#footnote-383) ועי' ראשון לציון שתמה מה ענין רוח רביעית לכאן. ובבאור הלכה[[384]](#footnote-384) ביאר בדעת רש"י דמיירי לדינא דאורייתא דסגי ברוח שלישית בטפח לחוד בלי צוה"פ וא"כ י"ל דבג' מחיצות ג"כ איכא פרוץ מרובה ולכן אינו כשר בשבת.

**והחזו"א (עה ג)** כתב דמוכח ברש"י דמחיצות שבת בעינן עומד מרובה בס"ה של הד' רוחות,[[385]](#footnote-385) וכן כתב הבאור הלכה שם בסוף דבריו להוכיח מהמג"א והט"ז.[[386]](#footnote-386) וע"ש בבאור הלכה דאחר דבעינן צוה"פ, קשה למצוא איך יהא פרוץ מרובה בד' רוחות אא"כ נימא דדי בצוה"פ עד ז' טפחים. ואזיל לשיטתו בשער הציון סק"ב דאין צריך צוה"פ לכל הרוח. [נתבאר באות קסז.] אמנם הובא שם דהראשונים דייקו מרש"י דבעינן צוה"פ לכל האורך. אלא דעדיין יש לפרש דברי רש"י דקאי לדינא דאורייתא דא"צ כלל צוה"פ וכדלעיל. והחזו"א כתב דמיירי שעשה מחיצה גמורה של ז"ט ברוח שלישית ואז ניתר אף בפרוץ מרובה כדין פסל וע"ז אמרו דסוכה ניתרת בפרוץ מרובה.

**והנה לשון** רש"י משמע דמיירי בשלישית טפח, וכ"כ הבאור הלכה [הובא בהערה] וצ"ע לחזו"א אות קעז הרי בלא ה"פרוץ מרובה" ג"כ אינו רה"ר משום דאין מחיצה לרוח שלישית. ולשיטת המ"ב א"ש. [אך אי גם לדידיה הוי רה"י רק באלכסון א"כ החסרון דפרוץ מרובה הוא רק לקלקל את האכסון אבל השטח המרובע בלאו הכי אינו רה"י.]

**והמקור דבסוכה** כשר אף דבסך הכללי פרוץ מרובה. כתב הפנ"י דדרך הוא דבשנים כהלכתן יש פתחים ונמצא פרוץ מרובה ואפ"ה הכשירה תורה. והשפ"א כתב דבסוכה המצוה היא רק ב' וטפח משא"כ רה"י בסתימה תליא.[[387]](#footnote-387) ורא"ל אויערבך אמר לחלק דבסוכה דרשינן (לעיל ו:) מבסוכות וא"כ הדין נאמר כלפי כל דופן לחוד. אבל בשבת נאמר גדור רובא וזה קאי גם על כלל ההיקף. [ועי' לשון הב"ח בטעם דכשר בסוכה: "א"כ נשאר בעומד רוב הכשר סוכה" מבואר כהסבר הנ"ל דיש שעור "הכשר סוכה" וסגי שיהא בהך "שעור הכשר סוכה" עומד מרובה.]

**דף ז ע"א**

**שיטות המתירים פרומ"ר בשתים כהלכתן**

**קפ) אמנם מצינו** ראשונים דס"ל דמהני אף פרוץ מרובה בב' כהלכתן. עי' בב"י סי' תרל מה שהעתיק מדברי רבנו ירוחם בשם מורי ה"ר אברהם בן אסמעאל ארבע מדות בדופן סוכה (יובא באות קפב) שאם יש כבר עומד של ז' במקום אחד סגי להמשך הדופן [בסוכה גדולה] אף בפרוץ מרובה, (מדה ב'). אכן לצירוף הז"ט מהני עומ"ר כאשר יש בממשות המחיצות ז"ט, (מדה ג').

**ובפסקי ריא"ז** כתב דלשעור ז"ט בעינן מחיצה בלא עומ"ר [אלא רק לבוד מהני ומשמע דלא מהני הלבוד עצמו לשעור ז' אלא בעינן שהז"ט הממשיים יצטרפו בלבוד.] אבל אחר דאיכא ז"ט כשר אף בפרומ"ר. ובפרט זה האחרון שוה שיטתו לר"א בן אסמעאל.

**ובאות קפא** יתבאר שכן דעת הר"ן דמהני פרומ"ר אף בשתים כהלכתן.

**השיטות דפרומ"ר דהותר בסוכה הוא בדופן שלישית**

**קפא) והרא"ה כתב** דיתירה שבת אסוכה דבשבת שלש דפנות בעינן ולאפוקי דלא סגיא לן בטפח משא"כ בסוכה דהא שריא שלישית אפילו טפח. וכ"כ הריטב"א וכ"ה בפירוש הר"ח. ולפ"ז לא מצינו קולא בשתים כהלכתן בפרומ"ר [וכן לשיטת רש"י לא מצינו קולא בזה.]

**ועי' חזו"א** (עה א) שהביא מדברי המ"מ דלדעת הרמב"ם (פ"ד הי"ב) דלא התיר אלא בעומ"ר או בצוה"פ [יבואר בס"ד באות קפג] צריכים לפרש ג"כ דההיתר דפרומ"ר קאי על רוח שלישית[[388]](#footnote-388)

**והקשה בפתח** הבית הא גם בשבת כשר בשתים כמין ג"ם ולחי. [עי' אות קעז שכן דעת הבאור הלכה סי' שסג] וכתב דלכן פירש"י (אות קעט) דהחילוק בין שבת לסוכה הוא בהיקף הכללי. אמנם באות קעז הובא דדעת החזו"א (עב י) דבכמין ג"ם לא מהני לחי.

**אמנם הקשה** החזו"א (עה א) הרי בעינן צוה"פ על פני כל רוח שלישית וא"כ גם בשבת כשר כה"ג. ותירץ דכל מאי דבעינן צוה"פ על פני כולה הוא בדאיכא רק טפח שוחק אבל אם איכא מחיצת ז"ט ברוח שלישית ניתר הכל מדין פסל אף בלא צוה"פ ובכה"ג נאמר הדין של פרומ"ר.

**[ובאמת החזו"א** דהקשה הוא לשיטתו שנוקט (שם סק"ח) דבטפח שוחק בעינן צוה"פ לכל האורך. אבל לפי מה שהובא באות קסז דפליגי בזה הראשונים, א"כ יתכן דלרמב"ם אי"צ צוה"פ על פני כל האורך ובזה נאמר דין פרומ"ר בסוכה. וכן מבואר בריטב"א כאן.]

**והנה הר"ן** כתב: דאיכא גווני טובא דסגי בסוכה ולא סגי בשבת אפילו מדאורייתא, כגון פרוץ מרובה על העומד דשרי בסוכה ולא סגי בשבת כדאיתא בגמ' דוק ותשכח. וכגון שדופן מזרחית ארוכה הרבה שהיא מותרת בסוכה כנגד כל ארכה כדאמרינן בסוף פרקין בגמ' (דף יט.) שפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה ובשבת אינה מותרת אלא כנגד הקצר ובהני גווני צריכין מגו אפילו לדאורייתא. עכ"ל. והאופן השני שכתב הר"ן הוא מה שפירש החזו"א ביתירה שבת. וא"כ האופן הראשון שכתב דבסוכה כשר "פרוץ מרובה על העומד" בע"כ הוא היתר אחר. וכתב החזו"א (עה ג) דמוכח מזה דדעת הר"ן דשרי פרומ"ר אף בב' דפנות כהלכתן.

**ארבע מדות בסוכה [ר"א בן אסמעאל]**

**קפב) כתב רבנו** ירוחם (הובא בב"י סי' תרל(: ומורי ה"ר אברהם בן אסמעאל כתב כי ארבע מידות בדופן סוכה (א). פתח [היינו צוה"פ] לאו כמחיצה דמי. והיכא דליכא עומד כשיעור סוכה במקום אחד אלא כאן מעט וכאן מעט ופתח [צוה"פ] מפסיק בין עומד לעומד כשירה, כל שיש בעומד כל הדופן כדי שיעור סוכה.[[389]](#footnote-389) ואפילו הפתח יתר מעשר.[[390]](#footnote-390) (ב). והיכא דפרוץ מג' ולמעלה בלא צורת פתח מפסיק בין עומד לעומד, אם הפרוץ יתר על העומד בטל ליה עומד אם אין בו שיעור סוכה כאחד.[[391]](#footnote-391) (ג). והיכא דעומד מרובה על הפרוץ אם יש בעומד שבכל הדופן כשיעור סוכה כשירה.[[392]](#footnote-392) (ד). והיכא דפרוץ פחות מג' אפי' פרוץ מרובה על העומד כשרה[[393]](#footnote-393) ולא עוד אלא שהפרוץ מצטרף לתשלום שיעור סוכה[[394]](#footnote-394). עכ"ל.

**בדברי הרמב"ם**

**קפג) כתב הרמב"ם** (פ"ד מסוכה הי"ב): סוכה שיש לה פתחים רבים ויש בכתליה חלונות הרבה הרי זו כשרה ואף על פי שפרוץ מרובה על העומד. [ע"י צוה"פ כמו שיבואר בהערה.[[395]](#footnote-395)] ובלבד שלא יהיה שם פתח יתר על עשר. אבל אם היה שם פתח יתר על עשר אע''פ שיש לה צורת פתח צריך שלא יהיה הפרוץ מרובה על העומד. והרא"ש (סי' ח) כתב ע"ז: ודברי תימא הן דהא תנן ואם יש לו צורת פתח אינו צריך למעט, ואין הלכה כרב דאמר (עירובין יא.) אתנייה צריך למעט, ואין חילוק בצורת הפתח בין עשר ליותר מעשר עכ"ל.

**והב"י (סי'** תרל) הביא ממהר"ר אליהו מזרחי ז"ל (בביאורו לסמ"ג) שתירץ דל"ק, דמנ"ל לומר דאין חילוק בצורת פתח בין עשר ליותר מעשר עד שיוצא מזה שמאחר שבפחות מעשר כשירה לגבי סוכה ואפי' בפרוץ מרובה על העומד הוא הדין נמי ביתרות מי' שיש בהן צורת פתח כשירה אפי' בפרוץ מרובה על העומד. דלמא הא דמתיר במתניתין היתר מי' בצורת פתח כמו הפחותה מעשר לא לכל מילי השוה אותן, אלא לענין שאינה מפסדת המחיצה בלבד. שכמו שהפחותה מי' אינו חשוב פרצה להפסיד את המחיצה, כך היתירה מי' אם יש בה צורת פתח אינה חשובה פרצה להפסיד את המחיצה. אבל לענין פרוץ מרובה על העומד, דוקא בפחות מי' כשירה, אבל ביתר מי' בצורת פתח אינה כשירה אלא כשהעומד מרובה על הפרוץ.

**ביאור הגר"ח ברמב"ם**

**קפד) אמנם דברי** רבי אליהו מזרחי צ"ב דמאחר והחסרון של פרומ"ר לחודיה נתקן ע"י צוה"פ [בפחות מעשר] והחסרון של יותר מעשר ג"כ נתקן ע"י צוה"פ, מדוע בהצטרף שניהם לא מהני הצוה"פ הא אם נדון כלפי כ"א בפנ"ע שפיר דמי.[[396]](#footnote-396)

**ובחי' רבנו** חיים הלוי הלכות שבת פט"ז הי"ד האריך להוכיח כמה יסודות: א. עומ"ר שיש בו פרצה פחות מעשר ניתר משום שם פתח. אמנם תורת הפתח שבו הוא תולדה מהמחיצות ואם יש כח במחיצה לגדור בפרו"מ [כגון בדיומדין] מקרי פתח גם בפרומ"ר. ב. עומ"ר שפתחו מותר אין לפתח דין "גדור" מצד עצמו אלא רק הפקעת שם פירצה וההיתר מכח המחיצות. ג. צוה"פ התירו מדין פתח אבל מ"מ הוי פתח שיש בו "דין מחיצה". ד. היתר צוה"פ הוא מצד עצמו ולא מכח המחיצות שסביבו [בשונה מפתח הבא מכח עומ"ר וכדלעיל אות א.] ה. אף שיש בצוה"פ דין מחיצה [כדלעיל אות ג] אבל לא הוי "עצם המחיצה" והיכא דבעינן מחיצה ממש לא מהני [ולכן לא מהני בסוכה.] ו. בפרוץ מרובה חסר בתורת מחיצות כלפי הרשות דאין בזה גדירה. ז. ביותר מעשר ועומ"ר אין חסרון במחיצות דהרי הן עומ"ר, אלא דכיון דיש פירצה זה אוסר את הרשות.

**לפ"ז ביאר** הגר"ח דיש חילוק בין צוה"פ בפחות מעשר לצוה"פ ביותר מעשר. דבפחות מעשר שהדפנות מצטרפין, והחסרון רק משום פרומ"ר, הרי הצוה"פ מקשרת את המחיצות שבצדדים וניתר מכח המחיצות [ואף דהוי פרומ"ר מ"מ מהני כמו שדיומדין מהני אף שהפרומ"ר.] וכן אם איכא עומ"ר הרי המחיצות הוו מחיצה גם למקום הפרוץ, אלא דהפירצה אוסרת, ומהני צוה"פ דהדר ניתר מכח המחיצות.

**אבל אם** הוא יותר מעשר וגם פרומ"ר, כל ההיתר רק מצד צוה"פ לחוד בלא צירוף המחיצות שבצדדים וזה לא מהני בסוכה בסוכה כיון דבעינן "עצם המחיצה" ולא סגי ב"דין מחיצה". עכ"ד וע"ש שהאריך בזה.

**פירצה יותר מעשר בסוכה**

**קפד/ב) בדין פירצה** יותר מעשר. עי' רא"ש סי' ח בשם ירושלמי "רחב מעשר אמה בסוכה כשרה במבוי פסול". ועי' ר"א מן ההר שכתב דיבאר בזה להלן. אכן ברמב"ם הנ"ל אות קפג מבואר דבלא צוה"פ הסוכה פסולה. [ועם צוה"פ תלוי אם עומ"ר או פרומ"ר.] ולכאורה צ"ע מהירושלמי. ובקרבן נתנאל ביאר כונת הירושלמי וז"ל: אפילו גיפפו מג' רוחות וברביעית לחי או קורה אינו כשר אם המבוי רחב יותר מעשר. אבל בסוכה אם יש לה שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח כשרה אפילו רחבה יותר מעשרה. ע"כ. והיינו דרק ברוח רביעית יש הקולא ביותר מעשר. [ואמנם צ"ע מרש"י ד. שכתב "דסתם סוכה בת שלשה דפנות כי מתניתין והרביעית היא כולה פתח" ומשמע דיש לה דיני פתח וא"כ למה כשרה ביותר מעשרה.]

**ובשו"ע (תרל** ה) כתב שלא תהא פירצה עשר ובבאור הלכה כתב: מסופקני אם עי"ז נתבטל כל הדופן, דאולי לא מהני רק דעי"ז פרצה חשיבה ולא פתח ואסור לישב במקום הזה לצאת ידי מצוה אף דמסוכך מלמעלה, אבל ביתר הדופן שנשאר שם שיעור סוכה ויותר אפשר דשרי, דלא גריעא זה מחסר ממקום הפרצה והלאה לגמרי דהיה בודאי כשר הסוכה. ועיין בב"ח דמשמע מלשונו דעי"ז נפסד כל המחיצה. והנה סברתו בודאי אמת להלכה לענין שבת דכן הוא לדינא, אבל בענינינו דקי"ל דשיעור סוכה הוא רק ז' טפחים צ"ע.

**אי הכי וכו' יתירה סוכה דעלמא אסוכה דשבת**

**קפה) אי הכי** ליתני נמי יתירה סוכה דעלמא אסוכה דשבת דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ואילו סוכה דשבת לא בעיא טפח שוחק וסגי בלחי דהא את הוא דאמרת סיכך על גבי מבוי שיש לו לחי כשר. הנה קושית "אי הכי" היינו קושיא רק לפי תירוצו של התרצן, וצ"ע מאי 'אי אמרת בשלמא' איכא הכא, והרי קושיא זו קשה בכל אופן שנפרש את הברייתא, למה לא תני גם את החומרא שבסוכה יותר משבת. ולמה תלתה הגמ' הקושיא רק אי הברייתא מיירי בדין מגו. ועי' בריטב"א מה שביאר וצ"ע. ועי' ערוך לנר.

**והנה הרש"ש** כתב: ק"ל דלאביי נמי תקשה ליתני יתירה סוכה אשבת בהא דלחי לפרש"י דגם הוא ס"ל לחי משום מחיצה בעירובין טו. וי"ל משום דמדרבנן מיהא מתסרא לטלטולי לכן לא תני זה. עכ"ד.

**מבואר מדבריו** דהקושיא הנ"ל רק לרש"י דמיירי במבוי מפולש. אבל לתוס' בע"ב דמיירי באינו מפולש ומה שהסוכה אינה ניתרת משום שסיכך בצד של פתח המבוי, א"כ א"א לשנות יתירה סוכה אשבת שהרי גם סוכה ניתרת בג' מחיצות רק המציאות הנ"ל היא שלסוכה אין ג' מחיצות, ודוק. וע"ז תירץ דכיון דאסור מדרבנן לא תני לה.

**[שו"ר בתוס'** הרא"ש וז"ל: אי אמרת בשלמא יתירה שבת דסוכה אסוכה לא מצי למתני יתירה סוכה [דשבת אשבת] דלא משכחת לה יתירה סוכה דשבת אסוכה אחרת[[397]](#footnote-397) דהא רבא הוא דקאמר סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי כשר. עכ"ל. ולא זכיתי להבין דבריו דהא הכא אזלינן לדחות דברי רבה ולמימר דלא אמרינן מגו וא"כ מאי קאמר דא"א לומר כן משום דרבה.]

**אמנם עדיין** קשה למה לא מני יתירה שבת אסוכה בפסי ביראות. שו"ר ראיתי בשו"ת גור אריה יהודה סי' פו [ציינו המהרש"ם] שהקשה כן למה לא פריך אביי מפסי ביראות, והוסיף דע"ז ל"ש לתרץ דק"ו מקילתא לחמירתא וכו' דהא אמרינן בסוגיין דבפסי ביראות איכא חדושא משום דליכא דפנות.[[398]](#footnote-398)

**דף ז ע"ב**

**סיכך על גבי מבוי שיש לו לחי – שיטת רש"י**

**קפו) סיכך על** גבי מבוי שיש לו לחי כשרה. כתב רש"י בע"א וז"ל: סוכה דשבת, אם עשויה כמבוי שתי דפנותיה זו כנגד זו, סגי לה בלחי זקוף אצל היוצא אע''ג דאין רחבו טפח, דמיגו דהוי דופן לשבת הוי נמי דופן לסוכה. דהא מר משום דאית ליה מיגו אמר הכי, לדידך דאמרת לחי משום מחיצה והזורק למבוי מפולש שיש לו לחי חייב, אלמא מדאורייתא מחיצה היא. ומתוכו לרשות היחיד נהי דמדרבנן אסור מדאורייתא מיהא מותר דהא מר משום דאית ליה מיגו אמר הכי. ע"כ.

**והתוס' הקשו:** ולא יתכן, דא''כ לא מישתרי בלחי וקורה אלא לר' יהודה, וכולהו אמוראי כרבנן בפ' קמא דעירובין (דף יב:). ואמרינן בסוף חלון (שם דף פא:) ובסוף כל גגות (שם דף צה.) דאין הלכה כרבי יהודה במחיצות.

**והנה מאי** דאסרי רבנן התם מבואר בתוס' עירובין יב: דהוא מדרבנן דבעו שלש מחיצות,[[399]](#footnote-399) [וכ"כ התוס' בעירובין כב. דהוא מדרבנן] וכבר כתב רש"י דהכא המגו הוא מהדינא דאורייתא. אכן צ"ב מסברא אחרי שרבנן פסלו זאת לשבת ממילא מדרבנן ליכא מגו לסוכה. ובאמת עי' במאירי שחלק מה"ט וכתב: כל שאינה מחיצה להיתר טלטול אינה מחיצה לענין סוכה.[[400]](#footnote-400)

**והנה המהרש"א** כתב ע"ד רש"י וז"ל: פירוש דאע"ג דמדרבנן אסור, כיון דמדאורייתא מותר, משום מצות סוכה התירו לטלטל, ואליבא דר"י דמבוי מפולש הכשרו בלחי. וכ"כ הרא"ש [סי' ט וז"ל: ואע"ג דבשבת דעלמא אסור לטלטל במבוי כיון שהוא פרוץ ברוח רביעי. משום מצות סוכה התירו לטלטל כמו שהתירו גבי פסי ביראות] וכה"ג כתבו התוס' (ד"ה סיכך) גבי פסי ביראות דמשום מצות סוכה התירו לטלטל[[401]](#footnote-401) וק"ל. עכ"ד מהרש"א. והנה למהרש"א הוקשה רק מדין הטלטול [ולא הקשה דאם אסור בטלטול הו"ל לפסול מדרבנן] אבל עכ"פ לפי תירוצו מתיישבת גם קושיתנו דכיון דהתירו לטלטל ממילא גם הסוכה כשרה. וכן משמע ברא"ש הנ"ל שהוקשה לו איך יש מגו מדרבנן ותירץ דהכשירו לאותה שבת גם בטלטול וממילא איכא מגו. [ואפ"ל דמאותו טעם שהקילו לטלטל הקילו גם להכשיר את הסוכה.]

**אכן הריטב"א** כתב דלפי פירוש זה באמת אסור לטלטל בסוכה והיא כשרה רק למצות סוכה. ולפ"ז הדר תקשי למה מה דפסלו זאת רבנן לדיני מחיצות שבת לא אוסר ממילא את ההיתר של המגו מדרבנן. וצ"ל דלגבי סוכה הקילו רבנן לצורך המצוה להתיר ע"י המגו דאורייתא אבל לטלטל בשבת לא התירו.

**אמנם צ"ע** דאחרי שהוכשרו מחיצות אלו לסוכה ממילא נימא מגו דהוי דופן לענין סוכה אף מדרבנן הוי דופן לענין שבת. וצ"ל דכיון דמה שהתירו בסוכה הוא רק משום שהקילו חכמים, לא שייך למעבד מזה מגו, דגבי שבת לא הקילו.

**והנה בעיקר** שיטת רש"י דמיירי במבוי מפולש הקשה הריטב"א דבגמ' בע"א אמרינן "דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ואילו סוכה דשבת לא בעיא טפח שוחק" ואי מיירי במפולש הרי שעורו בפס ד' ולא בטפח שוחק. ותירץ דהרי דעת רב יהודה דגם במפולש סגי בטפח שוחק, וא"כ י"ל דכונת הגמ' דסוכה דעלמא בעיא 'לכל הפחות' טפח שוחק [היינו לרב יהודה] וכ"ש לר' סימון דבעיא טפי שיהא פס ד'. ועי' בקרבן נתנאל שכיון לזה והוסיף דרבה הוא תלמידו של רב יהודה.

**דף ז ע"ב**

**סיכך על גבי מבוי שיש לו לחי – שיטת תוס'**

**קפז) תוד"ה סיכך.** בין למ''ד בפ''ק דעירובין (דף יב:) לחי משום היכרא בין למ''ד משום מחיצה, קשה מה ענין סוכה דבעי מחיצות דאורייתא, למבוי דרבנן, דמדאורייתא בלא לחי שרי.

**מבואר בקושית** תוס' דאף למ"ד לחי דאורייתא לא אמרינן מגו אלא כאשר הוא "נצרך" לרה"י. אבל כאן דאיכא ג' מחיצות בלעדיו ליכא מגו. [ואף דאפ"ל דגם הלחי הוא המתיר, דדל מחיצה שלישית הרי יותר ע"י הלחי מ"מ ס"ל דלא אמרינן מגו בכה"ג. ובאות קפח יבואר שהר"ן חולק מהאי טעמא.] וביאור הדברים דדין מגו הוא רק כאשר ההיתר נוצר מחמת הלחי אבל כאשר ההיתר קיים גם בלעדיו הוי כאין צריך את הלחי ולא אמרינן מגו. ויבואר עוד באות קפח בהערה.[[402]](#footnote-402)

**אמנם יש** להקשות הרי בדין 'מגו דהוי דופן לענין סוכה הוי דופן לענין שבת' שיטת כמה ראשונים דמתירין אף מדרבנן, ונתבאר באות קעה דגדירת הרוח הרביעית נעשית ע"י מגו שכלל הרשות נקראת גדורה מכח שאר המחיצות. וא"כ מהאי טעמא נימא גם הכא דמדאורייתא הגדירה של הרוח הרביעית מכח גדירת שלשת המחיצות [אף בלא הלחי] תתיר את הסוכה. ונראה מוכח מדברי התוס' דפליגי על הך סברא וס"ל דרוח רביעית שאין צריכה מחיצה לא אמרינן בה מגו, וכמו שכתב ההשלמה הובא באות קעד.

**ותירצו התוס':** וי''ל דמיירי בלחי טפח, ודאמרינן לעיל דמעמידו בפחות מג' סמוך לדופן, היינו מדרבנן,[[403]](#footnote-403) ובשבת שרי על ידי מיגו ואפילו בסמוך לדופן. [ביאור דבריהם דאמנם עיקר דין מגו הוא דאורייתא, אלא דמגו מהני מדאורייתא לדאורייתא, ומדרבנן לדרבנן. וכיון דכאן צורך הלחי אינו אלא מדרבנן, לא מהני אלא להתיר מה שהצריכו רבנן ולא דינים דאורייתא.]

**עוד הקשו** התוס': וא''ת ומבוי זה אם יש בו ג' מחיצות גמורות תיפוק לי דבלא לחי הסוכה כשרה דקיימא לן כרבנן דאמרי שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח.[[404]](#footnote-404)

**ותירצו תוס':** וי''ל דלעולם מיירי במבוי סתום מג' רוחות, ומיירי כגון שסיכך לצד הלחי, ולפנים לצד הבתים לא סיכך, דהשתא אין לסוכה זו אלא שתי מחיצות ולחי אחד. ע"כ. והקשה מהרש"א א"כ לגבי הסוכה הוי דינו כמבוי מפולש וניתר בפס ד' ואילו בגמ' בע"א אמרינן דניתר בטפח שוחק.[[405]](#footnote-405) אמנם כבר העירו האחרונים [עי' רש"ש ועוד] דאישמיטתיה למהרש"א דברי הר"ן כאן שכתב דבכה"ג מקרי גם לגבי הסוכה "עריבן" וסגי בטפח שוחק. ויבואר באות קפט. [ועי' ריטב"א שהקשה כן ותירץ בחד תירוצא דאתיא כרב יהודה בע"א דסגי גם במפולש בטפח שוחק ועוד תירוץ כתב כדברי הר"ן.]

**סיכך על גבי מבוי שיש לו לחי – שיטת הר"ן**

**קפח) כתב הר"ן:** סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי כשירה, כלומר דמגו דהויא דופן לעניין שבת הויא דופן לענין סוכה. ומתוך סוגיית הגמרא נראה דלאו במבוי שאינו מפולש עסקינן כמ"ש בחידושי.[[406]](#footnote-406) (דא"ה) [ואי הכי] קשיא כיון שיש בה ג' מחיצות למה לן לאכשורי משום מגו דלחי המתיר בשבת. ותירצו בזה כגון שסיכך כלפי חוץ רחוק מדופן האמצעי.[[407]](#footnote-407)

**והאי מגו** נ"ל דהכי אמרינן ליה, דכיון דהאי לחי מהני להתיר המבוי בלא מחיצה שלישית מדאורייתא לרבה דאמר לחי משום מחיצה כדאיתא בפ"ק דעירובין (שם), מהני נמי להכשיר סוכה זו מדאורייתא.[[408]](#footnote-408) וכיון דהאי לחי נמי מהני להתיר מבוי זה מדרבנן, שאע"פ שיש לו ג' מחיצות אפ"ה צריך הוא להכשירו של לחי מדרבנן, נמי שרי לסוכה משום מגו דידיה אפילו מדרבנן.[[409]](#footnote-409) ואם לא עד"ז איני רואה כאן מגו כלל.[[410]](#footnote-410)

**ואע"ג דרבה** לטעמיה אזיל דס"ל לחי משום מחיצה מהני וכדכתיבנא, הביאה הריא"ף בהלכותיו משום דמשמע דקי"ל הכי וכו'.

**אבל יש** לתמוה עליו שלא פירש דלא שרינן הכי אלא בסוכה בשבת אבל בחול לא כיון דלא משתרו אלא משום מגו והכי מוכח בגמרא. ולפיכך דחקו בסוגיית הגמרא לומר דאפילו בחול משתרי[[411]](#footnote-411) ואינו מחוור. עכ"ל הר"ן. והרמב"ם כתב (בפ"ד ה"י מסוכה) כדברי הר"ן שאין הסוכה כשירה אלא לשבת שבתוך החג בלבד.

**הטעם דבסיכך ע"ג מבוי בימות החול סגי בטפח שוחק**

**קפט) כתב הר"ן** גבי סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי: ומוכח בגמרא שהעושה סוכתו בכה"ג [כשיטת הר"ן שהמבוי אינו מפולש ומסכך בצד הלחי ולא בצד הבתים] כיון שאינה מפולשת לגמרי כמו העושה סוכתו במבוי באמצע החצר רחוק מדפנות החצר נתרת בטפח שוחק פחות מג' סמוך לדופן, כשם שניתרת בו סוכה דאית לה שתי דפנות דעריבן. ולא הצריכו פס ד' אלא בסוכה שהיא מפולשת ואין דופן אמצעי כנגדה.

**והנה הב"י** הבין דמש"כ הר"ן "כמו העושה סוכתו במבוי באמצע החצר רחוק מדפנות החצר" היינו דגם אם המבוי מפולש הוא בחצר ניתר ע"י לחי כיון שאינו מפולש לעולם. וכן פסק בשו"ע דסוכה העשויה כמבוי העומדת בחצר כשרה בטפח שוחק.[[412]](#footnote-412)

**אמנם המג"א** (סק"ד) תמה ע"ד וז"ל: דברי הרב"י צ"ע. דז"ל הר"ן וכו' והרב ב"י הבין מ"ש "כמו העושה סוכתו" וכו' ר"ל דאף זה כשר בטפח. וקשה דא"כ תלי תניא בדלא תניא.[[413]](#footnote-413)

**אבל כוונתו** [של הר"ן] דר"ל דהעושה סוכתו בכהאי גוונא, כלומר שיש ג' דפנות אף על פי שהיא מפולשת שסיכך רחוק מדופן ג' מ"מ אינה מפולשת לגמרי כמו העושה סוכתו כמבוי באמצע החצר וכו' דהתם ליכא ב' דפנות דעריבן.[[414]](#footnote-414) [אבל הכא דאיכא שני דפנות דעריבן] סגי בטפח שוחק כנ"ל ברור בדברי הר"ן.

**דאטו בגמ'** סוכה במבוי מיירי ע"פ השדה במקום שאין מחיצה כנגדה.[[415]](#footnote-415) אלא ע"כ לא מהני אא"כ איכא ב' דפנות דעריבן[[416]](#footnote-416) וע' בתו' ורש"י דף י"ח ע"ב. עכ"ל המג"א.

**ובריטב"א כאן** מבואר כב"י שכתב כדברי הר"ן וז"ל: אלא שסיכך כלפי חוץ רחוק ארבע אמות[[417]](#footnote-417) מדופן האמצעי על הלחי דאע"ג דסיכך ע"ג מבוי מפולש בעי פס ד' ומשהו, הכא סגי ליה בטפח שוחק. דכיון שהוא סתום שאין יוצאין בו לרשות אחר, כמאן דאיכא ב' דפנות דעריבן דמי. ולפיכך סוכה שבתוך החצר מתכשרא בטפח שוחק ושתי דפנות שלימות אע"ג דלא עריבן. דלא גרע מע"ג מבוי שאינו מפולש. והבית מאיר סי' תרל דייק מדברי הריטב"א דף טז. כב"י ע"ש.

**דף ז ע"ב**

**הערות האחרונים בדין מגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה**

**קצ) א. סוכה** שאין ראויה לשבעה. עי' רש"ש שבספר ב"א [כנראה בספר באר אברהם להגאון משכיל לאיתן והובא גם בבנין שלמה סי' מו] הקשה הא אין זה סוכה הראויה לשבעה. [עי' להלן כג.] ותירץ הרש"ש דהמגו מהני להכשיר גם פסול זה דלא חזי לשבעה. אכן הבנין שלמה דחה זה דרק ב"פסולי דופן" שהוא ענין השייך גם בשבת אמרינן מגו אבל דבר שלא שייך כלל לדיני שבת לא.

**ובערוך לנר** כתב דקושיא זו שאין ראוי לשבעה היא שהכריחה את הרי"ף לומר דכשר כל החג. ומה דמבואר בגמ' דבסוכה דעלמא פסולה היינו סוכה שעשאה אחר שבת דרק בעושה סוכה קודם החג בעינן ראויה לשבעה אבל בעושה בחג דבין כך אינה קיימת כל שבעת ימי החג לא. ע"ש. ועי' אות קעב בהערה.

**ב. קדם סכך** לדפנות. בשו"ת עמודי אור סי' לט הקשה לפי מה שכתב ההגה"מ ונפסק ברמ"א סי' תרלה דאם קדם סכך לדפנות הסוכה פסולה משום תעשה ולא מן העשוי כמו חוטט בגדיש, א"כ הסוכה שבמבוי שהניח עליה את הסכך לפני שבת והדופן ההלכתית נעשתה רק בשבת תיפסל דהוי קדם דפנות לסכך. ובקה"י (סי' ו) תירץ דהך מחיצת מבוי שיש בה לחי מהני לענין פסול "קדם סכך לדפנות", דמקרי "קדמו דפנות" כשם דחזינן דגם להגה"מ סגי במחיצת טפח סמוך לסכך לענין תולמ"ה ואי"צ מחיצת עשר. וא"כ ה"ה דמהני מבוי שיש בו לחי לזה, ע"ש בארוכה מה שיש לדון בזה. [וכ"כ בתורת רפאל סי' קיב.]

**ונראה** עוד לדון לפי מה שכתב הפמ"ג (סי' יח מ"ז א) דבמחוסר זמן לא מקרי תולמ"ה [ולכן מכשיר במטיל ציצית בלילה ולא הוי תולמ"ה אף למ"ד בגד יום בלילה פטור מן הציצית[[418]](#footnote-418)], א"כ הכא דאחר זמן נעשה ממילא מחיצה אולי דמי למחוסר זמן. [ויש לחלק דכאן ע"י הזמן נעשין מחיצות והוי כמחוסר מעשה. אבל עי' רש"י יבמות לד. דקטן המקדש לכשיגדיל חלין הקידושין. וכתב המל"מ (פ"ד ה"ז מאישות) דהוי כמחוסר זמן אף דמחוסר גדלות ולא רק זמן.]

**ובפמ"ג דן** שם אם ייחד כסות ללילה והטיל בה ציצית דפטורה אז ואח"כ נמלך ויחדה לכסות יום אי הוי תולמ"ה כיון דבעת שעשאן היתה פטורה או דילמא כיון דלא הוי מחוסר מעשה לא הוי תולמ"ה. ולפי הצד דאין זה תולמ"ה הוא הדין הכא אינו מחוסר מעשה. [מלבד הסברא הראשנוה דזמן ממילא קאתי.]

**ונ"מ בין** התירוצים אם סיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי בחול ואח"כ השלים המחיצות. לקה"י כשר אבל לתירוצי בתראי פסול.[[419]](#footnote-419)

**ג. סוכה גזולה** בשבת. המנ"ח מצוה שכה דן בגוזל מחיצות ועשה מהן סוכה שתהא כשרה בשבת מגו דהוי דופן לענין שבת. [וע"ש היטב שדבריו צ"ת] ובסוף דבריו כתב דלא שייך מגו אלא במה שיש חסרון בדפנות כיון דהתורה אגמריה דין דפנות במחיצה ובסוכה אמרינן מגו, אבל מה שהחסרון אינו בדפנות לבד אלא גם בהסכך והקרקע של סוכה לא שייך מגו וכי אם יש איזה פסול בסוכה יאמרו מגו דהוי רה"י לשבת ודאי אינו כי הפסול אינו מחמת הדפנות הכי נמי אף שהפסול עתה מחמת הדפנות מ"מ נהי דהוי דפנות מ"מ יש בהם הפסול דגזל ששייך גם בקרקע שאינה צריכה להיות דופן. עכ"ד. [בנוסח אחר י"ל דהמגו עביד לה ל"מחיצה" אבל הפסול בגזול אינו מחמת ש"חסר בתורת מחיצה" אלא פסול בפנ"ע.]

**וי"ל עוד** בזה דהנה הקשה בעמק ברכה (סוכה ט) איך עבדינן מגו משבת לסוכה והרי חלוקין מחיצות שבת מסוכה כמו שנתבאר בדף ד: אות קטז קיז ובחי' הגר"ח הלכות שבת פט"ז דבסוכה בעינן "עצם המחיצה" [ולכן לא מהני צוה"פ], וא"כ ממאי עבדינן מגו, הרי לגבי שבת סגי שהמקום גדור ואין צריך עצם המחיצות. ותירצו בזה דבאמת מאי דעבדינן מגו הוא רק במקום שההיתר בשבת הוא כאילו המחיצה מתארכת, שזה מהני גם בסוכה דמקרי עצם המחיצה ודוק. ולפ"ז כל זה המגו לא נאמר אלא כשדיינינן כאילו המחיצה מתארכת אבל שאר ההיתרים דשבת אינם שייכים לסוכה.

**ד. סוכה ע"ג** עמוד [מחיצה שאינה ניכרת] בשבת. בפשטות בזה לא שייך מגו כיון דגם בשבת לא מקרי מחיצה הניכרת וא"כ גם כשנימא מגו ונאמר דדין שבת קיים גם לגבי הסוכה אכתי הסוכה פסולה. אמנם העירו מדברי הר"ן והמלחמות דף ד: שפירשו דהרי"ף לא הביא המחלוקת דר' יעקב ורבנן בדיומדין ובגג משום דזה נכלל בדין "שתים כהלכתן" ומשמע דתרויהו פסולין משום דלא הוו מחיצות הניכרות וא"כ למה בפסי ביראות אמרינן מגו. [ואולי אין זה מוכרח דתרויהו חד פסול הן אלא ממעטינן תרי דיני משתים כהלכתן.]

**ה. מחיצות רחוקות** מן הסכך. לכאורה גם בזה אין להכשיר דהרי הפסול משום ריחוק הסכך אף דאיכא מחיצות. וא"כ מה יתן ומה יוסיף דיש מחיצות גם מחמת המגו.

**מדוע פסי ביראות פסולין לסוכה [בלא המגו]**

**קצא) ואמר רבה** סיכך על גבי פסי ביראות כשרה. מבואר דבלא מגו לא מהני לסוכה. והנה לעיל פליגי ר' יעקב ורבנן בדיומדי טפח אי מהניין לסוכה. וסוגיין כרבנן דפסלי ומ"מ אמר רבה דבשבת כשרים ע"י המגו. והנה לעיל אות קכו הובא דמדברי הפנ"י דף ד: משמע דלולי דברי התוס' דשם היה אפשר לפרש דכל מה שחולקין רבנן ומצריכין "שתים כהלכתן" היינו שתים כהלכות שבת. ולפ"ז יוצא דאם הדיומדין הם אמה מועילים מעיקר הדין בסוכה. וצ"ע דזה נגד הסוגיא כאן דרק המגו מכשיר.

**והנה הא** דמבואר דאין פסי ביראות כשרין לסוכה, כל זה באין בכל דיומד ז' [אלא אמה שהיא ו' טפחים] אבל אם יש בו ז' כשר לרא"ה דף ד: אות קכו מדין דיומדין. ולמכשירים בפרומ"ר [אות קפב] כשר ג"כ מאחר ויש כבר שעור סוכה במקו"א שוב אין צריך עומ"ר.

**ובעיקר הא** דלא כשר מצד שיש בצירוף ב' הדיומדין של כל רוח ביחד ז' טפחים, הטעם הוא משום דיש כאן פרומ"ר בין חלקי המחיצה. ואף המכשירים בפרומ"ר הוא רק כשיש כבר ז"ט ביחד או בעומ"ר. [עי' השיטות בזה באות קפב.]

**פסי ביראות לא הותרו אלא לעולי רגלים**

**קצב) כתב הרא"ש** (סי' ט): סיכך ע"ג פסי ביראות כשירה בשבת דסוכה, דמגו דהוי דופן לשבת הוי נמי דופן לסוכה. ואע"ג דלא התירו אלא לעולי רגלים ולעולי רגלים נמי לא התירו אלא לבהמתם אבל אדם מטפס ועולה מטפס ויורד.[[420]](#footnote-420) משום מצות סוכה התירו לטלטל אף בשבת דסוכה.[[421]](#footnote-421) וכ"כ הרי"ץ גיאת שמותר לטלטל בה מידי דהוה אשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח.[[422]](#footnote-422)

**דף ז ע"ב**

**פסי ביראות בלא בור, ובחצר**

**קצג) כתב עוד** הרא"ש: וראבי"ה כתב ואפילו לא נתקן להתקין ביראות כגון שאין בור כיון דאם היה שם בור היה נידון משום מחיצה ושרי. ובחצר אם עשה כיוצא בו רפיא בידי אם היתה כשירה. ויש מרבותינו שנסתפקו בדברים הללו עכ"ל. והנה החידוש באין שם בור היינו דאף דליכא לקולא דפסי ביראות מ"מ שרי. וצריך להוסיף דיש בזה חידוש טפי ממה שדן הרא"ש לעיל מינה דלא התירו אלא לעולי רגלים, דהתם עכ"פ כלפי עולי רגלים איכא לההיתר ולכן גם כלפי מי שאינו מעולי רגלים שלא שלא התירו לו, אין בזה הפקעת תורת מחיצות מדרבנן, אלא שהחמירו כלפיו שלא יסמוך על הך התירא. אבל אם אין שם בור י"ל דבכה"ג הוי מדרבנן כאין שם מחיצה ויפסל גם לסוכה.

**ולפ"ז צריך** להבין דאחר דמותר גם בלי בור, וחזינן דהקילו גם באופן שאין בו ההיתר של פסי ביראות, ומ"ש פסי ביראות בחצר שנסתפק בו הראבי"ה. וכתב בזה הב"י: איכא למימר דהתם הבור הוא הדבר הצריך להם, והכא הויא הסוכה דבר הצריך להם. אבל מאחר שלא התירו שם ע"י פסי ביראות אפי' בבור שהיא דבר הצריך להם אלא במקום שאינו מוקף מחיצות ה"נ לא מכשרינן אלא במקום שאינו מוקף מחיצות, עכ"ל. והיינו דהטעם שהתירו בלא בור הוא משום דלאו דוקא במקום בור התירו אלא במקום "צורך מצוה" וכאן הסוכה היא תחת הבור, אבל בפסין שבחצר י"ל דלא התירו כלל מטעם מחיצות דאין צריך להקל בזה דהא מותר כבר מצד מחיצות החצר.

**וחזינן מהב"י** דהבין דספיקו של הב"י הוא כלפי המגו בתר דרבנן פסלו את הפסין, ולכן הוקשה לו מ"ש ליכא בור מפסין שבחצר. אמנם צ"ע דלכאורה י"ל דספקו של הראבי"ה בחצר אינו ספק בדין דרבנן, אלא ספקו הוא במגו דאורייתא, דכיון דהפסין אינן נצרכין כלל להיתר הטלטול, דהרי סגי בלעדיהם במחיצות החצר, ממילא אין בזה מגו. [וכה"ג מצינו בתוס' דלחי שבמבוי שאינו מפולש אינו עושה מגו מדאורייתא כיון שהוא אינו נצרך לההיתר אחר דיש ג' מחיצות.] שו"ר במאמר מרדכי סק"ח שכתב דזו כונת המג"א (סק"י) לפרש כן ודלא כב"י, ע"ש.

**והנה הר"ן** כתב דגם בלחי שבמבוי שאינו מפולש איכא מגו מדאורייתא כיון דגם הלחי בכחו להתיר. ולכאורה לפי דבריו גם בפסין שבחצר יהא שרי כיון דהפסין יכולין להועיל אם תתבטל מחיצת החצר. אכן נראה דלא דמי כלל דלחי במבוי מפולש הרי הוא מתיר גם עתה ומאי חזית למימר דהוא מיותר מחמת המחיצה שכנגדו אדרבה נימא דהוא המתיר והמחיצה שכנגדו היא המיותרת. [ונתבאר באות קפח בהערה] אבל בפסין בחצר דכל הפסין נמצאין בתוך רה"י ואינן פועלין כלל היתר, גרע טפי ואפשר דאין אומרים בזה מגו אף להר"ן.

**פסי ביראות שלא במקום עולי רגלים**

**קצד) כתב הר"ן:** וחלקו על הרי"ף שהביאה להא דפסי ביראות בהלכות, שכיון שלא התירו פסי ביראות אלא לעולי רגלים בלבד כדאיתא בפ' עושין פסין, האידנא ליכא מיגו.[[423]](#footnote-423)

**ונראה שהרי"ף** סובר שע"ג פסי ביראות לאו דוקא אלא אפילו כעין פסי ביראות התירו דכיון דמדינא פסי ביראות רה"י גמורה אלא שאסור לטלטל בה מדבריהם וגבי עולי רגלים העמידו דבריהם על ד"ת כדי שלא ימנעו לעלות לרגל ה"נ אוקמוה אד"ת כדי שיהא סיפק ביד כל אדם לזכות במצוה זו. [וזה כסברת תוס' והרא"ש.]

**ואין זה מחוור** אצלי דא"כ סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי וע"ג פסי ביראות לא שייכי (אהדדי) כלל ובגמרא מצריכין להו,[[424]](#footnote-424) וא"א אא"כ נדחוק בזה. עכ"ל הר"ן.

**וכתב הב"י** שקושיא זו שהקשה הר"ן ליתא אלא לפי מה שפירש הוא דהא דאמר רבא סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי כשירה משום מגו היא. אבל להרא"ש שכתב דאע"ג דבשבת דעלמא אסור לטלטל, משום מצות סוכה התירו כמו שהתירו גבי פסי ביראות, לק"מ.

**כתב הרמ"א** (תרל ז) ואין להתיר אלא במקום שלחי ופסין מתירין לענין שבת דאז שייך מגו. (ר"ן). עכ"ל. ופי' המג"א והגר"א דבא לאפוקי אם הוא בחצר דאז אינו מתיר.[[425]](#footnote-425) והנה דין זה הוא הספק של הראבי"ה וצ"ע מדוע ציין הרמ"א לר"ן היה לו לציין לרא"ש.[[426]](#footnote-426)

**שתי מחיצות ושם ד' מחיצות הי מינייהו עדיף**

**קצה) וצריכא דאי** אשמעינן מבוי משום דאיכא שתי דפנות מעלייתא אבל גבי פסי ביראות דליכא שתי דפנות מעלייתא אימא לא, ואי אשמעינן פסי ביראות משום דאיכא שם ארבע דפנות אבל סיכך על גבי מבוי דליכא שם ארבע דפנות אימא לא. הקשה הפנ"י הא בעירובין כב. פליגי ר"י ורבנן אי שם ד' מחיצות עדיף או ב' שלימות [לענין אתו רבים ומבטלי מחיצתא] וקיי"ל כדרבנן דשתי מחיצות מעליתא עדיף[[427]](#footnote-427) וא"כ ליכא צריכותא לצד השני. ותירץ דכיון דסוכה במחיצות הניכרות תליין אפשר דהסברות שונות.

**והנה אחר** תרי מימרי דרבה התחדש דמותר אף בלא שם ד' מחיצות או בלא ב' מעלייתא. ויש לדון אם איכא לב' החסרונות בהדדי אם מהני, כגון שסיכך על חצי מפסי הביראות, דבמקום הסכך אין שם ד' מחיצות ולא ב' מעליתא,[[428]](#footnote-428) אבל מ"מ יש גדירה מג' רוחות הסוכה מכח פסי ביראות. ועי' בשפ"א שהסתפק בזה.

**למה לא סגי לאשמועינן בסוכה ונילף בק"ו על שבת**

**קצו) ואי אשמעינן** הני תרתי מחמירתא לקילתא אבל מקילתא לחמירתא אימא לא צריכא. הקשה הפנ"י א"כ לאשמועינן מגו מקילתא לחמירתא ונדע בכ"ש מחמירתא לקילתא. [וכבר קדמו בפירוש הריב"ן להקשות כן ולא תירץ.] וכתב הפנ"י דמ"מ הוה ס"ד דרבנן פסלי את הסוכה שבאין להכשירה במגו דשבת משום דאין מחיצות נכרות.

**והערוך לנר** תירץ דאי אשמועינן רק הא ד"וכן לשבת" דמיירי בסוכה כמין ג"ם ושלישית טפח שוחק, הו"א דרק התם אמרינן מגו דאיכא תרתי למעליותא א. ב' דפנות מעלייתא. ב. רוב מחיצה ברוח שלישית ע"י הטפח שוחק. אבל בסיכך ע"ג מבוי דברוח שלישית יש רק לחי, לא. וכן בפסי ביראות דאין ב' מחיצות מעלייתא, לא, קמ"ל דהכל שרי.

**דף ז ע"ב**

**מקור פסולא דחמתה מרובה מצילתה**

**קצז) ת''ר חמתה** מחמת סיכוך ולא מחמת דפנות רבי יאשיה אומר אף מחמת דפנות. לביאור הך סוגיא צריך לברר מהו מקור פסולא דחמתה מרובה מצילתה. והנה רש"י לעיל ב. כתב: ושחמתה מרובה מצלתה, המועט בטל ברוב והרי הוא כמי שאינו ועל שם הסכך קרויה סוכה. ע"כ. ומבואר דילפינן לה מלשון סוכה שקרויה ע"ש הסכך. ולפ"ז טעמייהו דרבנן שבדפנות א"צ צממ"ח משום דלא נקראו סכך. אמנם ברבנו מנוח פ"ה הי"ט מסוכה כתב בביאור דעת רבנן דאין צריך צממ"ח בדפנות: תשבו כעין תדורו ודרך דירת אדם ומקום מאכלו להיות בו פתוחים חלונות רבות אבל לא תמצא שום דירה בעולם שגגה יהיה פרוץ עד שתכנס בו החמה מלמעלה, וצא ולמד מהיכלי מלך השקופים דרך קירות ואטומים דרך גגים. עכ"ל. ומבואר מרבנו מנוח דהמקור הוא משום תשבו כעין תדורו ושזה סברא רק על הסכך ולא על הדפנות.

**והנה אמרינן** בגמ', אמר רב יימר בר שלמיה משמיה דאביי מ''ט דרבי יאשיה דכתיב וסכות על הארון את הפרוכת פרוכת מחיצה וקא קרייה רחמנא סככה אלמא מחיצה כסכך בעינן. והשתא קשה דבשלמא לרש"י שפיר קאמר ר' יאשיה דאחרי שגם הדופן קרויה סכך א"כ בעינן בה צממ"ח. אבל לרבנו מנוח דלאו משום לשון "סכך" אתינן עלה, אלא משום 'תשבו כעין תדורו', וזה מלמד רק על סכך ולא על דפנות, מה לי אי קרייה רחמנא סככה. ויבואר בס"ד בסמוך אות קצח.

**אם שאר דיני סכך נוהגים בדפנות [לר' יאשיה]**

**קצח) והנה התוס'** כתבו: מהא דנפקא לן מחיצות לעיל מבסוכות וקרייה רחמנא סככה לא מצי דריש, דהתם לא דרשינן אלא מייתורא. ותדע דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב. ובמהרש"ל כתב: נ"ל 'כולהו' - תנאי דהכא.[[429]](#footnote-429) וה"ק אע"פ דדרשו הכא דמחיצה קרויה סכך, מ"מ מודו לענין פסולת גורן ויקב דלא הוי כסכך. אם כן ק"ו דמאי דדרשינן לעיל מיתורא דבסכת דלא מרבינן אלא מחיצות, אבל לא לדמות כלל לסכך ודו"ק.

**ונראה דלדברי** מהרש"ל הילפותא מ"וסכות קרייה רחמנא סכך" היא רק לענין דיש על הדופן שם סכך, וממילא דאיכא ע"ז הילפותא שכתב רש"י דף ב. דכיון שהסוכה נקראת ע"ש הסכך, אם הוא בטל ברוב הרי הוא כמי שאינו.

**והמהרש"א כתב:** עיין במהרש"ל, ודבריו דחוקים מצד עצמם,[[430]](#footnote-430) ואין להאריך בהם, דבהדיא כתב המרדכי בשם ראבי"ה דלר' יאשיה נמי בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב כסכך.[[431]](#footnote-431) אבל ביאור דבריהם ד'כולהו' מודו כו', היינו כולהו תנאי דלעיל דנפקא להו מחיצות מבסוכות.[[432]](#footnote-432) דהא אנן ע"כ דסבירא לן למדרשא מסורת או המקרא למחיצות מבסוכות כחד מהני תנאי, ואפ"ה אית לן דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב, אלא ע"כ היינו משום דלא דרשינן ליה אלא מיתורא. אבל ר' יאשיה דדריש ליה ממשמעותיה דקרא ודאי דבעי נמי למחיצות בפסולת גורן ויקב כמ"ש המרדכי וכ"נ מפרש"י לקמן (יב.) במתני' דחבילי קש כו'. עכ"ל המהרש"א. [ז"ל רש"י שם: וכולן, הפסולין ששנינו בסכך. כשרין לדפנות, דכל סוכה הכתוב סכך משמע דדופן לא איקרי סוכה.[[433]](#footnote-433) ודנפקא לן (לעיל ד' ו:) דפנות מבסכת בסכת בסכות מייתורא דקראי ילפינן ולא ממשמעותא הלכך סוכות תעשה באספך מגרנך אסככה הוא דקאי.]

**ובדברי רבנו** חיים הלוי מבואר כמהרש"א עי' בדבריו פ"ו מסוכה הט"ו: "וכדאיתא בסוכה דף ז' ע"ש דפליגי בזה ר' יאשיה ורבנן אם דפנות איכללו בהדי סכך אם לא, ולדידן קי"ל דפנות לאו סכך נינהו וגם חמתה מרובה מחמת דפנות כשרה משום דלא חייל בה דין סוכה".[[434]](#footnote-434)

**והשתא נראה** לדון בקושיא דלעיל אות קצז על רבנו מנוח דלדברי מהרש"ל אכן קשה להבין סברת ר' יאשיה אליבא דרבנו מנוח. אבל אם נימא כמהרש"א ד"קרייה רחמנא סככה" הוי ילפותא דכל דיני הדפנות כסכך א"כ י"ל דגם הא ילפינן שתהא חממ"צ אף דליכא בה סברת תשבו כעין תדורו. [ועדיין צ"ב דלכאורה אם לא שייך כאן סברת תשבו כעין תדורו גם הך ילפותא דקרייה רחמנא לא מהניא כיון דאין זה דין ב"סככה" אלא ב"תשבו".]

**איך משכח"ל דין דופן עקומה לראבי"ה**

**קצט/א) כתב הקרבן** נתנאל: ושמעתי להקשות א"כ לדידיה [לשיטת הראבי"ה אות קצח דבעינן דפנות ממידי דכשר לסכך] האיך שייך למימר הלכתא דופן עקומה בכל מקום בסכך פסול.[[435]](#footnote-435) ולק"מ דהא לרב דאמר לקמן דף י"ז דסכך פסול פוסל בין באמצע בין מן הצד בד' אמות. ע"כ ס"ל דהלכתא לא אתיא לדופן עקומה כמ"ש הרמב"ן הביאו רבינו לקמן סי' ל"ב. כמו כן נימא לרבי יאשיה.

**והשפ"א תירץ** דאיכא נ"מ לדין דופן עקומה כאשר הדפנות כשרים לסכך רק דבדפנות הצדדים איכא פרצות טפי מעשר הפוסלין, וצריכין לומר דופן עקומה כמובן.

**צירוף צל דדפנות לסכך לר' יאשיה**

**קצט/ב) והנה השפ"א** חקר אם לר' יאשיה מצרפין הצממ"ח מהדפנות לסכך אף לקולא. [היינו אם הסכך לחודיה הוא חממ"צ אבל בדפנות איכא הרבה צל ובמדידת הסכך והדפנות כאחד הוי צממ"ח.] וכתב דבפרט לראבי"ה דבעינן שהדפנות יהיו מדבר הכשר לסכך, טפי מסתבר דמצטרף לסכך להשלים הצממ"ח.[[436]](#footnote-436)

**אמנם העירו** להוכיח מתוס' דאין הסכך מצטרף. דהנה ז"ל התוס' בע"א: שלא יהא בין קנה לחברו שלשה טפחים, אין זה כר' יאשיה דבסמוך דבעי מחיצות כסכך צלתו מרובה מחמתו. עכ"ל. ואם נימא כשפ"א משכחת לה שהיתה סוכה רחבה מאוד ואינה גבוהה הרבה ואז הסכך משלים את הצילתה מרובה אף שהדפנות עשויים מקנים שאין בין זל"ז ג"ט.[[437]](#footnote-437)

**והטעם ראיתי** מבארים משום דדנין הסכך לעצמו והדופן לעצמה ויתכן דאף כל דופן לחוד נידונת לעצמה.

**בחומרת האו"ז דאף לרבנן אין לעשות דפנות בדבר הפסול לסכך מדאורייתא**

**קצט/ג) ובעיקר הדין** בדפנות מדבר הפסול לסכך. הנה הדרכי משה סי' תרל כתב: אבל א"ז כתב דהיינו דווקא דברים הפוסלים מדרבנן [הם כשרים לדפנות] אבל דברים הפוסלים מדאורייתא כגון דבר המקבל טומאה או שאין גידולו מן הארץ פסול אף לדפנות וכן מייתי לה התם מירושלמי.

**וכתב הב"ח:** ומ"מ לפי מ"ש בהגהת אשיר"י בשם הירושלמי משמע להיפך דדוקא בחמתה מרובה מצלתה כשרין הדפנות משום דלא בעינן דירת קבע, אבל מיהא בעינן דבר שאין מקבל טומאה וגידולו מן הארץ דסככה קרייה רחמנא, ומתניתין דכולן כשרין לדפנות אחבילין דסמיך ליה קאי, ולא אשאר פסולין ששנינו בסכך. ואע"ג דלענין פסק דין העיקר כדברי שאר כל המחברים דכל הפסולין כשרין לדפנות ומדברי בעל המאור בפ"ק שהעתיק הירושלמי מבואר נמי דמכשיר. מ"מ בעל הנפש יחוש לדברי הגהות אשיר"י שהם בשם הא"ז ע"פ הירושלמי.

**ובטור ס"ס** תרל כתב: יש מדקדקין כשעושין דופן מקנים להעמידן דרך גדילתן כדאמרינן גבי לולב שאין יוצאין בו אלא דרך גדילתן. וא"צ כיון שדפנות כשרים מכל דבר.

**וכתב עלה** הב"ח: ומ"ש רבינו ואינו צריך כיון שדפנות כשרים מכל דבר. אפשר לומר דטעם המדקדקים דודאי אם עשאן מכל דבר כשר, אבל כשעשאן מגדולי קרקע אם כן המצוה נעשה בגידולן ואינו יוצא בהן אלא דרך גדילתן.

**עוד ביאר** הב"ח באופן אחר: אי נמי ס"ל להמדקדקים להחמיר כהגה"ת אשיר"י בשם האו"ז ע"פ הירושלמי דאף בדפנות בעי גידולי קרקע ודבר שאינו מקבל טומאה, וכיון שכן אינו יוצא אלא דרך גדילתן. ועיין במ"ש למעלה בתחלת סימן זה.

**ואין להקשות** על המדקדקים הא הסכך לא הוי דרך גדילתו. דאיכא למימר דמה שמונחין הערבה על הסוכה הוי שפיר דרך גדילתן דגם באילן עצמו עומדין כך הענפים נטויין באילן המיסך על הארץ, אלא דוקא כשמהפך התחתון למעלה לא הוה דרך גדילתו. והוא הדין נמי בדפנות אם השכיבן לקנים זה על זה לארכן ועשה מהן דופן שפיר הו"ל דרך גדילתו דכמה פעמים האילן נטוי כמה והדר זקיף כדאוקימנא בפרק בכל מערבין הכא באילן הנוטה חוץ לד' אמות כו'. אי נמי שאני סכך דכיון דכל סכך שלא כדרך גדילתו לא בעינן דרך גדילתו משא"כ בדפנות דבעינן כדרך גדילתן. וכה"ג כתבו התוספות בר"פ לולב הגזול גבי אגודה דלולב ע"ש בדף ל"א בד"ה הואיל וכו'. ולפי זה בדפנות צריך הוא להעמידן דרך גדילתן ולא להשכיבן זה על זה לארכן לדעת המדקדקים ודו"ק. עכ"ל הב"ח.

**ובבאור הלכה** (תרל א) כתב בשם א"ר וברכ"י דלית דחש לאו"ז. והראיה מהירושלמי ליתא לפי גרסתנו וגם הגר"א דחה הראיה מהירושלמי וכן בדף ב. מבואר דאפשר לעשות מחיצה של ברזל.

**דף ז ע"ב**

**הערות בדברי ר' יאשיה**

**ר) יל"ע לר'** יאשיה אם בעינן צממ"ח בסכך רק עד גובה י' או עד הסכך. [ועי' ברע"א להן יז. ד"ה ונ"ל.]

**יל"ע אם** מהני לר' יאשיה 'שלישית אפילו טפח' או דפסול משום דבדופן זו חממ"צ [ועי' אות קצט אי מודדין כל הצל יחד או כל דופן בפנ"ע וספק הנ"ל תלוי בזה. גם י"ל דדופן שלישית לא נאמר בה דין צממ"ח כמו דופן רביעית.]

**עי' ערוך** לנר שהקשה לשיטת ראבי"ה א"כ לר' זירא דאמר לעיל ב. טעם פסול סוכה למעלה מכ' דעד כ' אמה אדם יושב בצל סוכה מכ' ולמעלה אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות, הא לפי ר' יאשיה הרי גם צל דפנות הוא צל הסוכה. וצ"ל דבאמת לר' זירא ר' יאשיה כר"י ס"ל דמכשיר סוכה למעלה מכ'. וע"ש עוד משכ"ב.

**אמנם יש** לדון בזה אי אכן לר' יאשיה הוי ממש כסכך העליון ויכול לישב בצלו, או רק יש לו דיני סכך. ועי' לעיל אות קצט אי מצרפינן הדפנות לסכך לענין צממ"ח. [רא"ל אויערבך]

**המקור דסוכה דירת קבע לרבי**

**רא) רבי דתניא** רבי אומר כל סוכה שאין בה ארבע אמות על ד' אמות פסולה. כתב הר"ן דס"ל דבעינן דירת קבע חשובה כבית ששעורו ד"א על ד"א ובציר מהכי פטור מן המזוזה ומן המעקה ומכל דיני בית. (כדאיתא לעיל ג.)[[438]](#footnote-438)

**המקור דר' יהודה ס"ל דירת קבע בעינן [ביאור שיטת תוס']**

**רב)** אמר אביי רבי יהודה סבר דירת קבע בעינן מדמכשיר גבוהה למעלה מכ'. ובתוס' כתבו: והא דחשיב הכא ר' יהודה, לאו משום דאסיקנא (לעיל ב.) טעמא דרבנן דפסלי דבעו דירת עראי, דהא אביי דהכא הוא מקשה לרבא דאית ליה ההוא טעמא.[[439]](#footnote-439) אבל מ''מ אמת הוא דלמעלה מכ' לא קיימא אלא אם כן עשאו קבע. ואמרינן נמי בפרק הישן (לקמן דף כא:) רבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן, ודייק מהא דמכשיר למעלה מכ' ש''מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע.

**וכתב מהרש"א** וז"ל: בד"ה כולהו ס"ל כו' ש"מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע עכ"ל. מובן מדבריהם דר"ל דמהא דמכשיר למעלה מכ' מדייק תלמודא דבעינן דירת קבע דוקא. [פי' דפשטות התוס' נראה שיש הוכחה מר' יהודה דבעינן דוקא דירת קבע ואילו סוכת דירת עראי פסולה.] ואין זה מדויק דנהי דמכשיר למעלה מכ' דהוה דירת קבע, אינו מוכרח למימר דלא מכשיר נמי בדירת עראי. ובאשר"י הביא דברי התוס', ולישנא 'ש"מ דרגיל לעשות' כו' אינו שם, ולא נחתי התוס' הכא להך מלתא, [לומר דבעינן דוקא קבע] אלא דר"ל דמהך מלתא דמדייק תלמודא למאן דאית ליה לרבנן דבעינן דירת עראי דר' יהודה סבר דירת קבע בעינן כיון דמכשיר למעלה מכ', ה"נ איכא למימר השתא דלית להו לרבנן דירת עראי בעינן, מ"מ הא ר' יהודה מכשיר למעלה מכ' דהוי דירת קבע ודו"ק [והיינו דיש ראיה רק דכשר גם דירת קבע.]

**וכן מבואר** בתוס' הרא"ש דר' יהודה לא בעי דירת עראי כרבנן אלא מכשיר אפילו דירת קבע, ולא שיהא מצריך דוקא דירת קבע. עכ"ל.

**והפנ"י הקשה** הרי תוס' אזלי הכא אליבא דקושית אביי (בדף ב.) "אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסיכך על גבן הכי נמי דלא הוי סוכה", וא"כ איזה ראיה יש מדר' יהודה דדירת קבע בעינן הרי בזה ליכא פלוגתא אליבא דאביי, דהרי הוכיח דגם אי דירת עראי בעינן, כשר בקבע. [ובדעת הרא"ש בפסקיו כתב הפנ"י דס"ל דרבא פליג על אביי בסוכה של מחיצת ברזל ופוסל. ולפ"ז שפיר יש ראיה מסוכה למעלה מכ' דהיא חזקה דכשר גם קבע. אמנם יעוי' בתוס' הרא"ש דמבואר דסוגיין כאביי ואפ"ה מפרש כדלעיל. וצ"ע.]

**אמנם נראה** דהמהרש"א סבר דאביי לא בא לומר דגם אי בעינן עראי כשר במחיצות של ברזל [ובלמעלה מכ'] אלא אביי בא להוכיח דכשר בקבע. וקצת משמע כן ברש"י ב: וז"ל, משום קושיא דאביי. דעשה מחיצות של ברזל. ושינויא לא משמע להו הואיל וקרא לאו דוקא עראי נקט לא ילפינן מיניה שיעורא. עכ"ל. וממש"כ 'דקרא לאו דוקא עראי נקט' משמע כמהרש"א. וכן משמע בריטב"א (ב.) שכתב: פירשו בתוס׳‎ דאביי סבר דאם איתא‎ דקרא אתא לאשמעינן דבעינן סוכה דירת עראי, הוה לן למימר דתהוי ממש סוכת עראי ונפסיל אותה כשהיא בנין חזק, ואמאי מכשרינן‎ לה כשהיא בנין חזק. ע"כ. משמע דהוכיח דקרא לא אתא למימר דבעינן דירת עראי.

**ובבית הלוי** (ח"ג נג ד) מבאר דברי התוס', דס"ל דלמ"ד סוכה דירת עראי, ולדידיה הא כשרה בעשאה עראי, זהו רק אם הסוכה היא פחות מכ' אמה. אבל אם הסוכה גבוהה כ' ועשאה עראי פסול לכו"ע, משום דסוכה שהיא כ"כ גבוהה וגם עשויה עראי, אינה עומדת שבעה. ולפ"ז צ"ב הא דהקשו בדף ב. למה פסלו סוכה למעלה מכ', והא דילמא מיירי שעשאה עראי. וי"ל דמתניתין סתמא קתני 'למעלה מכ' פסולה' משמע דמיירי בכל סוכות אף בעשויין קבע. ומעתה י"ל דגם הכא אתו התוס' עלה מהך הוכחה 'דסתמא קתני'. דהרי ר"י אמר סתמא דכשר למעלה מכ', ולא התנה דזה דוקא בעשויה קבע. וצ"ע הרי אם היא עראי ודאי פסולה דאינה ראויה לשבעה ואיך סתם ר"י דלעולם כשרה. ומזה מוכח דאפילו בפחות מכ' אינה כשרה לשיטתו אלא בקבע, ולכן לא הוצרך להדגיש דין זה על סוכה שלמעלה מכ' שהיא של קבע, דהא גם בפחותה מכ' בעינן קבע.

**וע"ע בערוך** לנר מש"כ בביאור דברי התוס'.

**בדברי שאר ראשונים מנין דר' יהודה מצריך דירת קבע**

**רג) בעיקר קושית** התוס' [דהא לאביי כשר אף במחיצות של ברזל] עי' בעה"מ ומלחמות ריש מכלתין שתירצו דאביי קיבל תשובת רבא [והבעה"מ כתב דלכן פסקינן כרבא, כיון דאביי בעל הקושיא הסכים לתירוצו של רבא, אף דשאר אמוראי פליגי משום קושיא דאביי.] ועי' במלחמות שהוסיף בזה דאביי הדר ביה כ"כ עד שאפילו בדעת ר' יהודה לא פירש כקושיא דאביי.

**והראב"ד בהשגות** על הרי"ף כתב דאין מקור דאביי הדר ביה. ומה שאמר בדף ז: דר' יהודה סבר דירת קבע בעינן, ולא אמר דגם רבנן סברי כן, משום דלא ברירא מאי טעמייהו, אם משום דסברי דירת קבע בעינן ומאי דפסלי משום טעמא דרבה או ר' זירא, או משום דסברי דירת עראי בעינן. ואע"ג דאביי הקשה על צד זה דדירת עראי בעינן ממחיצות של ברזל [אשר לכאורה מזה הוכיח דאין דין עראי] כתב הראב"ד דיתכן דקושית אביי היתה דאף דבעינן עראי מ"מ מחיצות של ברזל ולמעלה מכ' כשר. [כן נראה לבאר דבריו וצ"ע וע"ש.]

**והראב"ד ב"כתוב** שם" האריך בדבר יותר ויש שם מהלך אחר ע"ש.

**ובריטב"א** [וכן ברא"ה] יישבו דאביי הוכיח דדעת ר' יהודה דבעינן דירת קבע מלקמן י. בסוכה תחת סוכה וכן מדף כ: בישן תחת המטה. והכא תלמודא הוא דקאמר דיש מקור מסוכה למעלה מכ' [ועצם ההוכחה לאו דברי אביי היא אלא סתמא דתלמודא דמפרש ההוכחה לפי דעת רבא.]

**אם לר"י רק קבע כשר או גם עראי**

**רד) הנה הובא** לעיל דהמהרש"א פשיטא ליה דלר"י כשר בין בקבע ובין בעראי. וכן מבואר בתוס' הרא"ש שהובא לעיל, וכן הוא בפסקי הרא"ש סי' א.

**אמנם המלחמות** כאן כתב "וקסברי רבנן דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, הכי נמי פסיל דירת עראי. מ"ט, קרא או בדירת עראי דוקא או בדירת קבע דוקא מדריש וכדרבא". [וכן מבואר במכתם דר' יהודה מצריך בדוקא קבע.]

**וע"ש במלחמות** שפירש לפי יסוד זה מה שר"י מכשיר ישן תחת המטה בסוכה משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע והיינו דסוכה חייבת להיות אהל קבע.

**ובקרבן נתנאל** (סק"ב) הקשה באמת על הרא"ש ממאי דאמרינן בסוגיין דר' יהודה בעי דירת קבע. וכן מדאמרינן גבי סוכה ע"ג סוכה דף י. דתלוי בדין דירת קבע [עי' בזה במלחמות] וכן מדאמרינן בדף כא: גבי ישן תחת המטה דר"י לטעמיה דסבר דירת קבע בעינן ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. וכתב להגיה ברא"ש. אמנם בתוס' הרא"ש הנ"ל מבואר להדיא שלא כהגהתו.

**ובדבר קושיות** הק"נ כבר הרגיש בהם בתוס' הרא"ש וכתב וז"ל "כיון דיכול לעשות סוכה אהל קבע א"כ כל סוכה מקרי קבע". וצ"ב. ואולי הכונה דמסברא היה לסוכה להיחשב כקבע כיון דדר בה. אלא דגזה"כ הוא לרבנן להחשיבה כעראי.[[440]](#footnote-440) אבל לר' יהודה דאפשר לעשותה קבע ליתא לגזה"כ זו ולכן תמיד נחשב כקבע.

**אמנם שמעתי** להקשות מהגמ' כא: גבי הסומך מטתו בכרעי הסוכה דר"י פוסל ולחד מ"ד שם הטעם משום דדירת קבע בעינן הרי מבואר דפסול אם הוי עראי. אמנם כ"ז הוא לרש"י שם אבל לראשונים פירוש אחר וע"ש גם בתוס' הרא"ש שחולק על רש"י, ולפ"ז א"ש.

**המקור דסוכה דירת קבע לר"ש**

**רה) ור' שמעון** דתניא ב' כהלכתן וג' אפילו טפח רבי שמעון אומר ג' כהלכתן וד' אפילו טפח. וברש"י: שלש כהלכתן, ופרשינן טעמא למעלה (דף ו:) למחסה ולמסתור מזרם. עכ"ל. משמע דדוקא לרב מתנה דדריש לה מהך קרא הוא דאיכא ראיה דדירת קבע בעינן אבל לאינך אמוראי דדרשי לה מ'בסכות' אין ראיה. [וכ"כ הערול"נ להלן כא:] והביאור בזה הוא דרק להך מ"ד חזינן דהטעם דצריך ד' דפנות הוא למחסה וזה שייך לדין דירת קבע אבל אם הוא גזה"כ אין ראיה. [וכן משמע קצת בריטב"א.]

**אמנם הר"ן** כתב: ומדבעינן ד' דפנות אלמא ס"ל דדירת קבע בעינן, משמע דאין זה תלוי בדרשות.

**סוכה בראש העגלה**

**רו) רבן גמליאל** דתניא העושה סוכתו בראש העגלה או בראש הספינה רבן גמליאל פוסל ור''ע מכשיר. רש"י גורס דפליגי גם 'בראש העגלה' ומפרש: "ובראש העגלה נמי כיון דניידי מתחזי כעין עראי". ומבואר דעצם הא דנייד משוי ליה כעראי. והתוס' הקשו א"כ בראש הספינה נמי לפסול משום דנייד [ואילו להלן כג. מבואר דפליגי באינה עומדת ברוח מצויה דים.] ובתוס' דף כא: תירצו: אע''ג דמטלטלת ע''י הספינה שאני ספינה דאורחא בהכי וחשיבא קבע אע''ג דמטלטלת.[[441]](#footnote-441)

**ובמה שכתבו** התוס': ומיהו יש לדחות דכי האי גוונא אמר יכולה לעמוד ברוח מצויה דארץ ואינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שבראש העגלה כיון דניידא. ולא מיסתבר כלל דאלא מעתה ליפלגו בסוכה שבראש העגלה כיון דניידא מתחזיא כעראי. ועוד קשה דבראש הספינה נמי ניידי ולמה לי משום דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דים. עכ"ל. דבריהם אינם מובנים דמה שהקשו דלפלגו בראש העגלה כיון דניידא מתחזיא כעראי, הרי התוס' אזלי דהניידי עצמו אינה סברא לפסול אלא רק מה שאינה עומדת ברוח מצויה ע"י הניידי. וכן קושיתם השניה על ספינה ל"ק מהאי טעמא דהניידי לחוד לא פוסל ורק האינו עומד ברוח פוסל. ועי' במהרש"א משכ"ב וצ"ב.

**בדברי הרי"ף** עי' בעה"מ ומלחמות ור"ן וריטב"א בארוכה.

**סוכה העשויה ככבשן**

**רז) סוכה העשויה** ככבשן. כתב רש"י: ככבשן, עגולה דלית ליה כאחרים [שפסלו סוכה העשויה כשובך.] עכ"ל. ומבואר מרש"י דעשויה כשובך ועשויה ככבשן היינו הך. וקצת צ"ב שינוי הלשון. ועי' שפת אמת שדייק מדברי תוס' שחולקים על רש"י, דהנה התוס' דנו אם כל הסוברים דירת קבע בעינן הם שיטה אחת ממש, ולמה לא הוכיחו ממה דאמר רבי יוחנן אליבא דרבי דס"ל דירת קבע בעינן [ד' אמות] דמ"מ העשויה ככבשן כשרה.[[442]](#footnote-442) [אכן עי' בריטב"א דלעיל כתב כדברי תוס' ולא הביא ראיה מהכא. ואילו הכא כתב דלא אתי כאחרים וכדביאר לעיל דלאו ממש חדא שיטה היא. וא"כ גם מהתוס' לאו ראיה היא.]

**והערוך לנר** ושפ"א כתבו דיש לפרש דחלוקה סוכה כשובך מסוכה ככבשן. דעשויה כשובך היינו סוכה קטנה עגולה, ורק בה יש חסרון של דירת עראי. אבל עשויה ככבשן היינו סוכה גדולה שיש בה כדי לרבע ד' על ד' וכיון דיש בה שעור בית לכל מילי הוי דירת קבע אף שהיא עגולה.

**שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח בסוכה עגולה**

**רח) עי' שפ"א** שדן בסוכה ככבשן כמה הוא שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח כיון דליכא זוית. ואפשר דבעינן מחצית עיגול ועוד טפח וצוה"פ, או אפשר דבכזו סוכה בעינן כולה סתומה בעומ"ר. אכן עי' חזו"א סוף סי' עד שדן דחצי עגול יתכן דמקרי ג' מחיצות.

**גברא באמתא יתיב**

**רט) גברא באמתא** יתיב. עי' ערוך לנר דף ח. דרק היושב צריך אמה אבל עמידה היא בפחות מאמה ושכן מוכיח החוש.

**אכן הריטב"א** כאן כתב שכך שיערו חכמים בין ליושב ובין לעומד כדאמרינן בעירובין ד: כל בשרו מים שכל גופו עולה בהן וכמה הן אמה על אמה ברום ג' אמות שאף לעומד במקוה נתנו לו שיעור כיושב כדי שיטבול בריוח וירחיב עצמו ויבואו בו המים ולא יקפוץ עצמו.

**כל שיש בהקפו ג"ט יש בו רוחב טפח**

**רי) כל שיש** בהקיפו שלשה טפחים יש בו רוחב טפח. כתב הרמב"ם בפיה"מ עיררובין פ"א מ"ה: יש לך לדעת כי יחוס אלכסון העגולה אל המסבב אותה בלתי ידוע וא"א לדבר בו לעולם באמת. וחסרון זו ההשגה אינה מאתנו כמחשבת הכת הנקראת גהלי"ה, אבל הוא בטבעי זה הדבר בלי ידוע ואין במציאותו שיושג. אבל (ידוע) [יודע] זה בקרוב. וכבר חברו חכמי התשבורת לזה חבורים לידע יחוס האלכסון אל המסבב בקרוב. ודרך המופת בזה הקרוב אשר עליו סומכין חכמי החכמות הלמודיות הוא יחוס האחד לשלשה ושביעית, וכל עגולה שיהיה באלכסון שלה אמה יהיה בהיקפה ג' אמות ושביעית[[443]](#footnote-443) בקרוב ולפי שזה לא יושג לעולם אלא בקרוב לקחו הם בחשבון הגדול ואמרו כל שיש בהיקפו ג"ט יש בו רחב טפח וסמכו ע"ז במה שהוצרכו אליו מן המדידה בתורה.

**ובתוס' הרא"ש** עירובין יד. תמה למה בעינן למילף מקרא להך כללא דכל שיש בהקיפו ג"ט יש בו רוחב טפח הרי אפשר למדוד. ותירץ לפי שאין הדבר מכוון שההיקף הוא יותר מג"ט בעי תלמודא מנא הני מילי מנין לקחו חכמים ליתן גבול ומדה לדבר אחד אע"פ שאינו מכוון אלא שקרוב להיות מכוון. ע"ש.[[444]](#footnote-444)

**ובתשב"ץ ח"א** סי' קסה כתב ב' דרכים: א. דהוי הלמ"מ לילך אחר שעור של היקף שלשה אף שאין החשבון מצוצמם. ב. דחז"ל שנו בדבריהם בדרך קצרה אבל לענין מעשה צריך מדידה מדויקת.

**ובחנוך (מצוה** רנח): ותזכור עם זה כי הכללים שכללו חכמים ז"ל בעניני החשבון כגון מה שאמרו כל אמתא בריבועא אמתא ותרי חומשי באלכסונא וכן כל שיש בהקיפו שלשה טפחים יש בו רוחב טפח וכן כמה מרובע יתרא על העיגול רביע וכיצא בכללים אלו שלא אמרו ז"ל על הכיוון הגמור כי אם בקירוב ולכן אל תסמוך בזה בחלוקת הדברים שבין בני אדם. ואל תתמה איך יכתבו דבר בלתי מכוון והם אנשי אמת אשר א-לקים נצב בעדתם, כי הם לא נצרכו אל החשבונות כי אם בחשבון תחומי השבת או בזריעת הכלאים ונטיעתם וכיוצא באלו הדברים, ובזה מה שלא כוונו בו מביאנו לידי חומרא ואינו מזיק לשום אדם בממונו. ואעפ"כ העידו ברוב מקומות אלו שאין החשבון מדוקדק שם שאמרו בכל מקום ומקום כפי הראוי בו, היינו דלא דק ולחומרא לא דק, וכיו"ב שהודיעונו בכל מקום שלא נתלה בהם מעוט ההשגחה וידיעה בדבר מכל הדברים. עכ"ל.

**ובמ"מ (פ"ג** מעירובין ה"ב) ובמאירי ר"פ חלון בשם הראב"ד כתבו לדקדק אף במילי דרבנן.

**ובמעשה רוקח** הלכות שבת (פי"ז הט"ז): התוספות ז"ל (עירובין דף י"ד) הקשו דאין החשבון [של קורת מבוי שיש בהיקפה שלשה טפחים יש בה רוחב טפח] מדוקדק לפי חכמי המדות ע"כ. וגם הרב המגיד כתב דאינו מדוקדק בחשבון אלא פחות מטפח הוא כחלק מכ"ב על דרך הקרוב ולא דקדקו בשל דבריהם והקילו בו ע"כ. צדק בדבר זה הרב ז"ל. אמנם קשיא לן אכתי בהנהו שהביאו התוס' ז"ל וכן גבי סוכה עגולה שהכשרה בכ"ט טפחים וב' חומשים וכמ"ש הרב ב"י או"ח סימן תרל"ה עיי"ש. וכבר חזינן להתוספות שלא תירצו כלום ואנן מה נענה. ועיין עליו להתוספות שם דף נ"ז.

**ובשער הציון** (שעב יח) כתב דלענין דרבנן ודאי יש לסמוך על הך שעורא. ואולי אף לענין דאורייתא ע"ש. וציין לפיה"מ דלעיל. [ובסימן תרלד שער הציון ד משמע דסמך על הך שעורא גם לענין סוכה דאורייתא.]

**ועי' אהלות** פי"ב מ"ו מ"ז ובמשנת טהרות שם.

**[ועי' אהלי** טהרות גליון 116 עמ' יח מה שהקשה הרב יצחק לוי. ובגליון 117 עמ' יז מהרב יוסף שלמה מאיר. ובגליון 118 עמ' טו כתבו בזה כמה ת"ח.]

**שעור ד"א לרבי [חומש ד"א, ושטח שיש בו כדי לרבע]**

**ריא) כמה מרובע** יתר על העיגול רביע בשיתסר סגי. והקשה הפנ"י דהכא משמע דשיעור ד' על ד' היינו דהדפנות ד' ואלכסונן הוא חמש ושלש חומשין. ואילו בתוס' עירובין נא. כתבו: ור''ת מפרש דלכל צד נותנין האלכסון בזריקה ובהעברה ובתחום שבת ועמוד נמי צריך שיהא בו ששה פחות ב' חומשין. והא דמזכיר בכל דוכתא ד' אמות, היינו משום דנפיק מינייהו האלכסון. עכ"ל. הרי מבואר דצריך שהדופן לחודא תהא ששה פחות ב' חומשין. וא"כ האלכסון קרוב לח' אמות. ועי' ערוך לנר משכ"ב בכמה דרכים.

**והנה בטור** יו"ד הלכות מזוזה סי' רפו כתב: וכתב הרמב"ם יש בו (בבית) לרבע ארבע על ארבע אף על פי שהוא עגול או בעל ה' זויות חייב (במזוזה) וא"צ לומר שאם ארכו יותר על רחבו שהוא חייב כיון שיש לו לרבע ד' על ד'. וא"א הרא"ש ז"ל כתב שאינו חייב אא"כ הוא מרובע ד' על ד'. ומבואר שהרא"ש הבין בדעת הרמב"ם דלחיוב מזוזה סגי בשטח של דע"ד, ואיהו ס"ל דבעינן דע"ד ממש. [הב"ח כאן פירש הדברים באופן אחר אבל הט"ז מפרש כהנ"ל. ועי' מאמ"ר מש"כ בדברי הב"ח]

**והנה לגבי** סוכה למ"ד דירת קבע בעינן ושיעורה דע"ד אמות מבואר כאן בדין סוכה העשויה ככבשן דבעינן רבוע של דע"ד ולא סגי בשטח של דע"ד. וכבר תמה הט"ז לדעת הרמב"ם מאי שנא סוכה ממזוזה ששיעורם שוה דע"ד [להך מ"ד] ולמה נאמר דבמזוזה הוא "שטח" ובסוכה הוא "רבוע".

**ובשו"ת חת"ס** (יו"ד סי' רפ) כתב לחלק בין מזוזה לסוכה דמזוזה שאני הואיל וחייבתו תורה שיהא מצות השם נגד עיניו בכניסתו וביציאתו. והביא סמך לחילוק זה מדברי הסמ"ע סי' תכז סק"ב.[[445]](#footnote-445)

**ובשלמי יוסף** מנחות סי' ר כתב (הגרא"ד אפשטיין) לחלק בין מזוזה לשאר מילי, עפ"מ שמצינו עוד חילוק בין מזוזה לשאר מילי לענין בית האוצר שהוא חייב במזוזה, אבל לשאר הדינים אין לו תורת בית. וחזינן מזה דלשאר הדינים בעינן "בית דירה" ממש אבל במזוזה סגי בעומד לשימוש אדם. ומה"ט י"ל דגם השעור ד"א אם הוא "שטח" או בעינן "כדי לרבע" תלוי בזה.

**אמנם במנ"ח** מצוה קעז כתב גבי דין בית המנוגע ובית לגבי קביעות מעשר ולענין מעקה ולענין חוזר מעורכי המלחמה [ששעורו ג"כ דע"ד] שלא פירש הרמב"ם אם הוא כדי לרבע או שטח, דילמד סתום מן המפורש ושעורו בשטח של דע"ד. וכ"כ בשו"ת מהרלב"ח סי' קי (עי' מג"א סי' שסו סק"ו שהביא חלק מדבריו). ולפ"ז קשה מ"ש מסוכה. וצ"ע.

**וע"ע בפנ"י** כאן. [ומש"כ דלר"ת באמת בסוכה מהני אף שטח של ט"ז אמה ואין צריך בדוקא רבוע של ד' על ד' צע"ג מהוכחת הט"ז מסוכה ככבשן שאין מה שבעוגל מצטרף לשעור הסוכה.]

**מדידת שטח עגול ומרובע ע"י חוטין [משו"ת חו"י]**

**ריב) תוד"ה כמה** בא"ד ואם באנו לכוין החשבון דמרובע יתר על העגול נוכל להוכיח בענין זה שתעשה נקודה של משהו ותקיפנה בחוטין הרבה סביב זה סיבוב אחר סיבוב וכו'. בשו"ת חוות יאיר סי' קעב האריך בדברי התוס' ולהלן חלק מדבריו וז"ל: אבל מה שאני מתקשה בהמצאת התוס' ולא אבוש מלומר כי לא הבנתי ושדעתי קצרה ושכלי דל ורזה לבא עד תכונת הדבר ולעמוד על שורש המבוכה וטעות העיון. הוא בהמצאת חתיכת החוטין. דא"כ אם יש משושה בקווין דמות עיגול סביב המרכז ואינו מעוגל רק בעל ששה צלעות שוות שלפום ריהטא הוכחת התוס' יעלה יפה שיש במשושה כזה ג"פ חצי טפח על חצי טפח, כי ודאי צירוף חוט הסובב ג"ט וא"צ לידיעה זו תחבולות החוטין, רק עשה קו מכל נקודה נגד המרכז עד המרכז, הרי לפניך ששה משולשים רוחב תחתיהן חצי טפח. סדרן זה אצל זה רחב בצד קצר, יהיה לפניך מרובע ג' טפחים על רוחב חצי טפח. אחר העיון לכשתמצא אין ההמצאה עולה כלל רק אם תחתוך החוטין של משושה זו כל אחד במקום נקודה בקרן זוית כלפי פנים עד המרכז כגון מה' על מ' שאז אחר התפשטות החוטין ותחתוך אותן באמצע יהיה גם מקום החתך חצי טפח. משא"כ אם תחתוך המשושה באמצע הצלע משין עד המרכז לא יהיה במקום החתך חצי טפח כי נתמעט מאד מגבנינות רום העיגול, ואין רוחב טפח בחתוך עד המרכז רק בקרן זוויות המשושה ממש, וכל שמתרחק מן הקרן זוית אל אמצע הצלע ממעט החיתוך משם עד המרכז. וא"כ גם סוף מעשה מלאכת מחשבת של התוס' אחר פשטותן של החוטין שנחזור לחתוך באמצען יבא ג"כ באמצע צלע המשושה וג"כ אינו חצי טפח וא"כ אחר שיונחו קצרים בצד ארוכים דמיון מרובע לא יהי' רוחב המרובע חצי טפח ולא יעלו יחד ג' פעם חצי טפח על חצי טפח.

**ועוד דמרובע** טפח על טפח שידענו במוחש הוא ד' מרובעים חצי טפח על חצי טפח. והנה אם נאמר במרובע זה כל המשך ציור החוטים שכתבו התוס' על עיגול על ענין הנ"ל, ימצא נכון אם נניח חוטין מקיפין ממרכז סביב סביב דרך ריבוע עד שיהי' ריבוע טפח על טפח ונחתוך חיתוך מאמצע מה' אל המ' צלע ביושר כלפי פנים עד המרכז, ונפשט החוטין ויהיה אורך חוט החיצון ד' טפחים ומתקצר והולך משתי צדדיו עד המרכז, ואם נחזור לחתוך באמצע קו עליון נגד המרכז ונניח זה בצד זה שטח ב' טפחים על חצי טפח שהוא ד' חצי טפח על חצי טפח והדבר אמת ויציב ונכון לפנינו. האמנם כתנאי ב"ג וב"ר אם תחתוך במרובע הזה באמצע הצלע ממש שמשם עד המרכז אינו רק חצי טפח שאז יעלה המכווין ע"י שני חיתוכים וסידורם כמ"ש התוס'.

**האמנם אם** תטה מעט ידך מאמצע הצלע לנטות לצד הקרן תיכף יהיה החיתוך עד המרכז יותר מחצי טפח כגון מכף עד מם כ"ש אם החתך מכווין מנקודות מקרן נגד המרכז עד המרכז ויהיה חצי טפח ושביעית טפח ויותר, וכן גם החיתוך השני, ומ"מ קו החיצון נשאר ארכו ד' טפחים ויבוא לבסוף יותר מד' חצי טפח על חצי טפח וזאת נפלאת בעיני לא אוכל לה ומי יתן ואדע מקום השגיאה והטעות.

**וחזרתי לכמה** צדדים לומר כי לא יפול דרך התוס' רק במונחים החוטים בעגולי כי באפשר לעשות זה בעיגול. מש"כ במרובע א"א. ותדע אם על דרך משל מספר חוטין דקין שא"א לצייר דקין מהם יעלו לרוחב חצי טפח עשרת אלפים חוטין הם מאמצע צלע המרובע עד המרכז, וא"כ ע"כ יתוספו חוטין או יתרחב כל חוט כל הקרב קרב אל נקודת האלכסון, כי אם יהיו החוטין שווין ע"כ באלכסון בקרן זוויות יותר מי"ד אלפים חוטין. לכך א"א לומר שנעשה ריבוע מחוטין שווין כמו שא"א לעשות ריבוע ארוך כפלים לרחבו בהיקף חוטין שווין באיכותן וכמותן.

**ועוד יש** לומר שחיתוך אמצע הצלע הוא חיתוך ישר מאד דומה לחיתוך החוטין של עיגול טפח על טפח ויותר ישר (ודוק) לכן החוטין כשניפשטו ונסדרו זה על זה נעשה כמין ראש תור ומשולש בהדרגה שכל חוט מתקצר והולך כשיעור שהוא תוך חבירו שעליו אבל חתך החוט עצמו ישר. משא"כ חיתך החוטין מאמצע הצלע לצד האלכסון משהו, כ"ש נגד נקודת האלכסון, כל עצם החיתוך עצמו הוא באלכסון החוט. ואפילו יהיו אלפי אלפים חוטין בטפח או בח"ט מ"מ יש חילוק מה שיהיה יותר ברוחב חיתוך באלכסונו ממה שאלו נחתך ביושר. ומצד זה הראש תור והמשולש לא נעשה בהדרגה של עיגול טפח על טפח שכתבו התוס', כי אין ערך קיצור החוטין או כל קיצורי המשולשים שוה השוקיים שווים, אף שהצד השוה שבהם שמתקצרים והולכים. כי יש משולש שתושבתו עשר ומדת שני אלכסוניו כל א' עשרים או שלשים ויותר, ויש שאלכסוניו רק ט"ו או י"ו ותושבתו עשרים ויותר ושניהם מתקצרים והולכים למעלה, רק שאין ההדרגות זה כזה כמו שאין האלכסונים של המרובעים הארוכים שווים זה לזה או לאלכסון מרובע ישר. (ויש כאן עיון פילוסופי איך יפול חילוק בין אלכסון לחבירו אף שצד השוה בהם שאין מעמד לב' נקודות יחד בשוה רק כל נקודה יורדת משהו מחבירו שעליה). ומזו הסברא עצמו ג"כ י"ל שלא שייך פשיטת החוטין כי כל אלכסון נקמט מעט. צא ולמד מלבזבזים הרחבים טפח איך יעשו דיבוקם באלכסון שיפוע בכל אחת ואם יתפשטו וידבקו בשוה זה אצל זה יעשו כמין פגימה, ואף בעיגול צ"ע זה. ועל כל זאת צ"ע אם במרובע הזה נחתוך מנקודת האמצע מצלעותיו נגד המרכז עד המרכז, ונפשט החוטין ונחזור לחתוך מאמצע קו עליון נגד המרכז שלמטה ונשים זה בצד זה יעלה יפה ד' פעמים חצי טפח על חצי טפח אף כי צריכין אנו לפשט הקמטים שבנקודות האלכסונים גם שאר סברות שזכרנו המקלקלים סדר החשבון יש כאן ומ"מ עולה כהוגן. עכ"ל החו"י. [עי' בספר משכיל אל דוד (הג"ר מיכאל בלייכר) ישוב לקושית החו"י.]

**דף ח ע"א**

**מרובע יותר על העגול רביע – בהיקף או בשטח**

**ריג) מכדי כמה** מרובע יותר על העיגול רביע בשיתסר סגי. רש"י והריטב"א פירשו דרבוע יותר על העגול היינו בהיקפו [שחוט המקיף רבוע שרחב ברוחב מסוים גדול ברביע מחוט המקיף עגול באותו רוחב.] אבל תוס' פירשו דקאי על השטח. והנה הגמ' בקושיתה כאן סברה דאזלינן בתר שטח של ד' על ד' [היינו שיהא בשטח הסוכה ט"ז אמה מרובעים] והקשה הרש"ש דא"כ בשלמא לרש"י דהגמ' לא הביאה כאן את חשבון השטח לכן אזלו בתר חשבון ההיקף ואמרו שיצטרכו שיתסר. [והיינו דברור שאם לוקח את ההיקף של מרובע ועושה מממנו עגול יש בו יותר שטח וא"כ בזה ודאי סגי.] אבל לתוס' דידעו כאן את חשבון השטח של עגול א"כ כדי שיהא בעגול שטח של ט"ז אמה סגי שיהא הקיפו י"ד אמה.[[446]](#footnote-446)

**ותירץ דלתוס'** צריך לפרש הא דקאמר בשיתסר סגי היינו שיתסר בשטח, ובאמת ההיקף לא יהיה אלא י"ד. אך לפ"ז לא יהיה דומה לשאר פירכי דקאי על ההיקף.

**שעור אלכסון הרבוע**

**ריד) כל אמתא** ברבועא אמתא ותרי חומשי באלכסונא. כתבו תוס' דלא דק דאיכא טפי פורתא. ובר"ש אהלות פי"ב מ"ז כתב: ועוד פירשנו בעירובין (דף נז.) דכל אמתא בריבוע אמתא ותרי חומשי באלכסונן אינו מכוון לגמרי שחסר ממנו מעט כמו שהוכחתי שם. עכ"ל. ובתיו"ט שם: איכא למידק שיש להוכיח בהפך. וכמו שכתבו התוספ' פ"ק דסוכה דף ח [ד"ה כל אמתא] וז"ל. אין החשבון מכוון. דלא דק דאיכא טפי פורתא וכו' וסיים: והכלל שכל אלו החשבונות לא יוודעו על אמתותם מצד טבע עצמם לא מחסרון השגה. כמו שזכר הרמב"ם באלכסון העגולה במ"ה פ"ק דערובין. עכ"ל. ותמה עליו החזו"א (אהלות טז ח) דכונת הרמב"ם רק דא"א לצמצם את מדתם אבל ודאי דאפשר לדעת אם הוא יותר מתרי חומשי או פחות, וברור שהוא יותר.

**רטו) גמ' א"ל** מר קשישא כו' ג' גברי בתרתי אמתי יתבי. כתב המהרש"א: יש מקשים לפום הך סברא מצינן לאשכוחי שפיר בשיעור מצומצם ובתריסר בעיגולא כדבעי למימר מעיקרא, דכיון דג' גברי בב' אמות יתבי ה"ל שיתסר, ואתה מוצא בתוכו ה' אמות ושליש על ה' אמות ושליש, ור"י מקום גברי לא קחשיב, הוציא לך ד"ט[[447]](#footnote-447) לכל צד, נמצא דאינו רחב אלא ד' על ד' דהוא תריסר בעיגולא.

**ונראה דקושיא** זו ארכביה אתרי רכשי דמאן דאית ליה ג' גברי בב' אמות יתבי לית ליה מקום גברי לא קחשיב, ומאן דאית ליה מקום גברי לא קחשיב לית ליה ג' גברי בב' אמות יתבי. ועוד הא דסגי בתריסר בעיגולא אינו אלא לפי סברת המקשה דמעיקרא, דד' אמות על ד' אמות ודאי משמע בריבוע.

**אך קשה** למאן דאית ליה דמצינן למימר דג' גברי בב' אמות יתבי, מכ"ש דמצינן למימר דד' גברי בג' אמות יתבי, שזאת הסברא יותר קרובה לגברא באמתא יתיב. וא"כ ה"ל תמני סרי ולחומרא לא דק. וי"ל מאן דאית ליה ג' גברי בב' אמות יתבי ד' חומשין חשיבא ליה פורתא ולא דק, אבל ו' חומשין חשיבא ליה טובא וק"ל.

**דברי התשב"ץ דר' יוחנן דק**

**רטז) כמה הוו** להו תמני סרי בשיבסר נכי חומשא סגיא היינו דלא דק ולחומרא לא דק. עי' תשב"ץ שכתב דאליבא דאמת ר' יוחנן דק כיון דחשבון האמיתי המדויק הוא כמעט יח. [אלכסון אמיתי של ד"א הוא 5.656[[448]](#footnote-448) וכשנכפילו ב3.14[[449]](#footnote-449) נקבל 17.759 הרי דהוי ממש קרוב לי"ח שנקט ר' יוחנן] אלא דהתלמידים טעו וחשבו דלא דק לפי החשבון המבואר בגמ', שהוא אינו מדויק.

**לחומרא לא דק**

**ריז) שם. בהא** דאמרינן לחומרא לא דק, לכאורה יש לבאר דבאמת אפשר למעשה למעט קצת משעורו של ר' יוחנן, ור' יוחנן לא אמר אלא מדה משוערת שקל לחשבה. אמנם הראב"ח כתב בספרו המשיחה והתשבורת דכיון דהשעורים של 'תרי חומשי' ו'יש בהקיפו שלשה' אינם מדויקים, לכן החמירו לא לילך לפיהם והוסיפו בשעור כדי שיהא החשבון אמיתי. [ועי' אות רטז סברא דומה לזה מהתשב"ץ.]

**והתשב"ץ כתב** בזה עוד, דאף אם נימא דאזלינן בתר השעורים שאמרו חז"ל דכך נתנה ההלכה אף שאין זה מדויק [עי' בזה באות רי] מ"מ כאן החמירו לא לסמוך על זה עד דאיכא שיעורא דר' יוחנן.

**דף ח ע"ב**

**הערות בתוס'**

**ריח) תוד"ה ריבועא.** פירש בקונטרס כשאתה מרבע בתוך העיגול אתה נוטל ממנו חצי השיעור הנשאר בו דהיינו תילתא דכולה הלכך לשש עשרה ריבוע צריך העיגול המקיפו סביב להיות כ''ד ודבר תימה הוא זה מה ענין זה אצל זה. ופירש מהרש"ל: פי' דענין עיגולא דנפיק מגו ריבועא כו' איירי מכל הריבוע וריבוע דנפיק מגו עיגולא כו' איירי ממה שנשאר ודו"ק. וכן פי' המהר"ם וערוך לנר.

**[והמהרש"א פירש:** ר"ל דלפי האמת דלענין המקום נאמרו הדברים ודאי יתיישב שפיר רביע ופלגא בגוונא חדא דקיימא אריבוע חיצון כמבואר בתוס' לקמן. אבל השתא לפי הטעות לענין אורך חוט המקיף, לא יתיישב בכה"ג דקאי רביע ופלגא אריבוע חיצון דמה ענין זה דריבוע פנימי הוא פלגא מריבוע חיצון[[450]](#footnote-450) גבי הא דמייתינן ליה הכא לענין ריבוע דנפיק מגו עגולא מה הוא ודו"ק. ע"כ.]

**אמנם בתוס'** הרא"ש מבואר דכונה אחרת לתוס' בקושיתם וז"ל: ודבר תימה הוא אם הקרקע מתרבה בשביל זה תילתא אין החוט המקיף העיגול מחזיק שליש יותר מהמרובע. עכ"ל. והיינו דהקושיא איך ילפינן משטח על היקף.

**וכן מתפרש** טפי בתוס' שהקשו "ודבר תימה" ואם הוא הקושיא כמהרש"ל ודעימיה, דלא דמי צורת המדידה של הדין הראשון שמתיחסת לחיצון לצורת המדידה של הדין השני שמתייחסת לפנימי, אין זה מכונה "דבר תימה" ורק אם אין החשבון קשור שייך לשון זה. וביותר דהנה קושיא זו שהעמיסו בלשון תוס' בקושיתם על רש"י הקשו התוס' עצמם גם על פירושם בהמשך וז"ל: "וקצת תימה דלא נקט ריבועא דנפיק מגו עיגולא דהיינו תילתא מכל העגול כי היכי דנקט עיגולא דנפיק מגו ריבועא ריבעא דהיינו ריבעא מכל הריבוע",[[451]](#footnote-451) ומבואר דאין זו קושיא קמייתא שהקשו על רש"י. ועוד דהתם כתבו דזה "קצת תימה" וכאן כתבו ד"דבר תימה הוא" ובע"כ דתרי קושיות אינהו.

**בא"ד, אלא** יש לפרש ריבועא דנפיק מגו עיגולא פלגא מרוחבו של עוגל מחזיק רוחב הריבוע נמצא זויות של ריבוע המגיעין עד העיגול כפליים על רוחב הריבוע דקא סבר כל אמתא בריבוע תרי אמות באלכסונה. הנה התוס' [ותוס' הרא"ש] מפרשים דקאי על רוחב הריבוע לעומת רוחב העיגול.

**אולם בפירוש** הריב"ן ובריטב"א מפרשים דקאי על היקף הריבוע לעומת היקף העיגול [דריבוע דע"ד היקפו ט"ז, והעיגול שסביבו גדול ממנו בעוד חצי דהיינו בעוד ח' -שהוא חצי של ט"ז- ובס"ה הוא כ"ד.]

**בא"ד, ויש** לומר דקבלה בידם לשון זה של ריבוע מגו עיגולא פלגא והוא אמת לענין המקום ולא לענין אורך החוט המקיף והרוחב דמקום הריבוע שבתוך העיגול מתמעט חצי של ריבוע דהוא תילתא דכולי עיגול. עי' חי' הרא"ה חשבון זה בתרי אנפי.

**פלוגתת רש"י והר"ן בטעם פסולא דפנימית לסוכה**

**ריט) א''ר לוי** משום ר''מ שתי סוכות של יוצרים זו לפנים מזו הפנימית אינה סוכה. ופרש"י: ואע''ג דלא בעינן סוכה לשם חג דהא כבית הלל קיימא לן דמכשרי סוכה ישנה במתניתין (דף ט.) הכא אינה סוכה דלא מינכרא מלתא דלשם סוכה הוא דר בו דהא כל ימות השנה דייר התם ורוב תשמישו וסעודתו ושינתו שם.[[452]](#footnote-452)

**אמנם הר"ן** כתב: הפנימית אינה סוכה משום דעבידא לדירה והויא לה כבית ואיכא משום תולמ"ה כלומר ולא מדבר העשוי לאוצר ולדירה[[453]](#footnote-453) ולא לצל, החיצונה סוכה שאינה עשויה אלא לצל. עכ"ל.[[454]](#footnote-454)

**הרי דלרש"י** הפסול מחמת דלא מינכרא מילתא דלשם סוכה הוא גר בו, ולר"ן הוא מטעם דעשוי לדירה ולא לצל, כדאמרינן בסמוך והוא שעשויה לצל ולא לאוצר ודירה. וכתב הב"ח [סי' תרלה] דלרש"י הפסול הוא רק מדרבנן אבל להר"ן הפסול דאורייתא.

**[ומה שכתב** הר"ן דהפסול משום תולמ"ה, היינו דבא לתרץ למה לא סגי שעתה יחשוב שיהא הסכך לשם צל ויהא כשר מכאן ולהבא. וע"ז תירץ דהוי תולמ"ה. ומוכח מדבריו דאי לאו פסולא דתולמ"ה היה אפשר לשנות את ייעוד הסכך ע"י מחשבה. ולפ"ז כתב בהליכות שלמה דאם עשה סוכה לשם צל ואח"כ נמלך והחליט שיהא לדירה הרי הסוכה נפסלת דיכול לשנות הייעוד במחשבה. אמנם בכה"ג אם חזר ונמלך בשנית לשם צל דן בהליכות שלמה אם חוזר להכשרו הראשון. וכתב דיש לדמות להסיר הגג מחדרו ועשאו סוכה דיש הפוטרים ממזוזה ואם החזיר את הגג אחרי סוכות יש דעות אם הוי המזוזה תולמ"ה. (עי' הדעות בשע"ת סי' תרכו סק"ז).]

**ועי' במרומי** שדה כאן.

**ביאור פלוגתא הנ"ל**

**רכ) ובהא דלא** פסל רש"י מדאורייתא כהר"ן, כתב הב"ח (סי' תרלה) דאזלו בזה לשיטתם, דהנה בהמשך העמוד אמרינן מאי כהלכתה אמר רב חסדא והוא שעשאה לצל סוכה. ופרש"י "הוא שמסוככת יפה דמוכחא מלתא שעשייתה הראשונה לצל היתה ולא לצניעות בעלמא". אמנם הר"ן כתב "כלומר שלא תהא עשויה לדירה ואוצר". וביאר הב"ח דרש"י פליג על הך פסולא שכתב הר"ן ב"עשויה לדירה", וס"ל דכל שסיכך כדרך שמסככין לצל אפילו סיככה לדירה נמי כשרה, שהרי שם סכך עליה שעשויה להיות צל על אדם וסוככת מן החורב וסוכה שמה. [ומה שתקרה פסולה מדאורייתא כמש"כ רש"י (להלן יד:) היינו כשעשויה בצורת תקרה ולא בסכך שהניחו לשם דירה.]

**ומעתה י"ל** דה"נ פליגי הכא ג"כ לשיטתייהו, דלהר"ן הפסול משום עשויה לדירה, אבל רש"י לית ליה להך פסולא, ולכן פירש דאינו אלא מדרבנן משום דלא מינכרא מילתא דלשם סוכה הוא גר בו.

**אמנם הט"ז** והמג"א (תרלה א) כתבו דרש"י מודה לר"ן דאיכא פסולא דעשויה לשם דירה. והא דלא פירש רש"י כהר"ן גבי הא דרב חסדא [דהפסול משום דעשויה לדירה], כתב הט"ז דרש"י מיירי דידוע ונראה לכל שלא נעשה לדירה, שהרי קראוהו 'סוכה' והיינו דירת עראי, אלא שאותה דירת עראי יש לספק אם נכנס לשם משום צל מחורב או משום שרוצה לעשות לפעמים דבר צנוע, ע"ז כתב רש"י לפרש דברי רב חסדא שבעינן הוכחה שנעשית לצל מחורב והיינו שאנו רואין שמסוכך יפה מה שאין עושין כן בשביל צניעות.

**והא דבסוכת** יוצרים פנימית פסל רש"י רק מדרבנן משום דלא מינכרא מילתא, כתב המג"א דבסוכת יוצרים ס"ל לרש"י דאינה עשויה אלא לצל, ואפ"ה פסול כיון שדר בה כל השנה. והר"ן ס"ל דעשויה לדירה.

**נ"מ מפלוגתת רש"י והר"ן**

**רכא) הנה להלכה** משמע מהשו"ע (תרלו ב) כרש"י שכתב "דכיון שהיא דירתו בכל השנה אינו ניכר שדר בה לשם מצוה. אמנם הב"ח (סי' תרלה) כתב דלענין הלכה נראה להחמיר כדברי הר"ן דהכי משמע פשטא דמילתא.

**א. וכתב הפמ"ג** (תרלה א"א א) דאם אין לו סוכה אחרת אלא סוכת יוצרים פנימית ישב בה כיון דלרש"י אינה פסולה אלא מדרבנן וכשאין לו סוכה אחרת ישב בה כמש"כ המג"א (תרכט כב) גבי פסולי דרבנן. [אמנם להר"ן אין טעם לישב בה דהא פסולה מדאורייתא.]

**ב. עוד נ"מ** יש לדון. דהנה כתב הב"ח (סי' תרלה) דהגם דבסוכה ישנה מהני חדוש כל דהו [טפח על טפח במק"א, או כ"ש ע"פ כולה] מ"מ בפסולא דאורייתא כגון עשויה לצניעות [או לדירה למאן דפסל מדאורייתא] לא מהני חדוש כל דהו וצריך לנענע הכל. ולפ"ז יש לדון בסוכת יוצרים הפנימית אי מהני חדוש כל דהו, והשתא להר"ן לא מהני אלא בכולה אבל לרש"י דאין הפסול אלא מדרבנן אולי י"ל דמועיל חדוש כל דהו.

**אכן יעוי'** במג"א (תרלו ג) וז"ל: אינו ניכר, [א"ה, זה הלשון שמבואר בו דהשו"ע סובר כרש"י דהפסול משום דאינו ניכר] ואם הגביה הסכך וחזר והניחו שרי[[455]](#footnote-455) כמ"ש סי' תרל"א. עכ"ל. והנה שם בסי' תרלא ס"ט מיירי בבית המקורה בנסרים ומבואר דדי אם יסיר המסמרים[[456]](#footnote-456) או שיטול מבין שני נסרים אחד ויתן סכך כשר במקומו. והנה מהא שיטול מבין שני הנסרים אין ראיה דשם ניכר שמחליף את הקירוי משא"כ כאן. ומדברי הפמ"ג נראה דהראיה ממאי דמהני הסרת המסמרים, וקמ"ל המג"א דלאו דוקא הסרת המסמרים אלא גם הגבהת הסכך מהני דניכר הוא. עכ"פ משמע מזה דגם לרש"י בעינן שיגביה הכל כמו התם, ולא סגי בחדוש כל דהוא. ועי' מ"ב (תרלו ח) שהעתיק דברי המג"א הנ"ל.

**ג.** סוכה שעשאה לשם מצות סוכה ואח"כ היה דר בה כל ימות השנה אם כשרה לסוכה לא נתבאר בפוסקים. וכתב הבכור"י (תרלה א) דיש להחמיר כמו בסוכת היוצרים להגביה הסכך דיש לחוש לטעם שאינו ניכר שדר בה לשם סוכה.

**ונראה מלשונו** דרק לרש"י פסולה אבל להר"ן כשרה שהרי נעשית לשם צל. [אך יש לדון לפמש"כ בהליכות שלמה שהובא באות ריט דכשדר בה חזרה ונפסלה משום דעתה עומדת לדירה ויש דיון אם איכא בה משום תולמ"ה ע"ש.]

**וכתב הבכורי** יעקב דלא די בהסרת הגג כדי שיהא ניכר לשם סוכה אלא בעינן מעשה בסכך עצמו שנעשה לשם מצוה. והובא במ"ב (תרלו ח).

**אמנם בעמק** ברכה סוכה אות ט כתב דכשר בהסרת הגג דכיון שהגג מגן על הדיור ביותר, נראה שדר תחת הגג ולא תחת הסכך וממילא כשמסיר את הגג ניכר כאן דיור חדש.[[457]](#footnote-457) וכן הביאו בדרשו מהגרח"ק בשם החזו"א.

**והגרשז"א (בספר** הסוכה) הטיל פשרה בזה. דאם הגג סמוך לסכך הוי היכר ושרי. אבל אם הוא גבוה ומרוחק, ועיקר מה שנראה בסוכה הוא הסכך, לא מקרי היכר.

**סוכה לשם סוכת החג ולשם דירה קבועה**

**רכב) יש לדון** אם עושה סוכה גם לצל וגם לדירה או לצניעות אם כשרה. והגר"ז (תרכו א) כתב לפסול וז"ל: אין אדם יוצא ידי חובתו אלא בסוכה שאינה עשויה אלא לצל בלבד דוגמת ענני כבוד. אבל אם היא עשויה גם לדירה, דהיינו לדור בה בקביעות ולא להסתופף בצלה בלבד, או שעשויה גם להשתמש בה תשמיש של צניעות כגון לאוצר או שאר תשמיש שצריך לעשותו במקום צנוע, או שהיא עשויה גם למחסה ולמסתור מזרם וממטר, כל שאינה עשויה לצל בלבד אין זו סוכה אלא בית. שהרי הבית הוא מיוחד לכל דברים אלו והתורה אמרה סוכה ולא בית. עכ"ל.

**ועי' בשו"ת חלקת** יואב ח"א מהדו"ת סי' ג שדן דכל הסוכות דעומדות כל השנה ומכסן בגג הוו סוכה עשויה לדירה ולצל ויהיו פסולות בסוכות. וכתב דאף דדעתו שבתחילה יהיו לסוכה ורק אח"כ לדירה מ"מ יש ראיות דגם כה"ג מקרי דמעורב בזה מחשבת דירה[[458]](#footnote-458) [ע"ש דדימה זאת לדיני ערלה בנוטע ודעתו מתחילה ששנה ראשונה לסייג ושניה למאכל, דחייב בערלה גם בשנה ראשונה. וע"ש לחלק בין מחשבת מצוה בראשונה למחשבת רשות.]

**ונראה לדון** בדברי החלקת יואב לפי החזו"א והעמק ברכה (אות רכא נ"מ ג) דכל מה שעתיד לדור אינו מתייחס לצל הסכך אלא לגג שהוא עיקר הדיור, אבל הסכך מצד עצמו עומד רק לצל, ודוק. שו"ר שכ"כ האבני נזר בתשובתו להחלקת יואב או"ח סי' תעד.

**ובעיקר דברי** הגר"ז שפסל סוכה שעשויה גם למחסה ולמסתור מזרם וממטר, הקשה הגריש"א (בספר הסוכה) מדברי הרא"ש (סי' יב) וז"ל: אמר רב חסדא והוא שעשאה לצל להתלונן תחתיה מחורב וממטר, אבל לצניעותא בעלמא אין שם סוכה עליה. ע"כ. הרי מבואר דכשר אם עשוי להציל גם ממטר. [וכן הוא ברבנו ירוחם. וכן מבואר במחה"ש (סי' תרמ סק"ו) "בעת שיסגור הדלתות[[459]](#footnote-459) יתכוון בסגירה לשם צל".] ושו"ר באבני נזר הנ"ל דעמד ג"כ ע"ד הגר"ז ע"ש.

**וכתב הגריש"א** דבע"כ כונת הגר"ז דאם סיכך הסכוך עבה עד שהוא מגין מפני הגשם[[460]](#footnote-460) והוא מכוין בעת הנחתו לא רק לשם צל אלא לשם גשם הרי יש חסרון בכונת הסכוך שזה הסכוך לשם דירת קבע ונ"מ שאף אם אח"כ יסיר חלק מעובי הסכך לא יתכשר סוכתו דיש כאן פסול גם בכוונת הנחת הסכך. אבל אם עצם הסיכוך הוא עראי ואינו דומה כלל לבית רשאי לכוין לשני הדברים יחד. [ודין זה מבואר בב"ח סי' תרלה בתירוצו על ר"ת למה נזכר סוכה המצלת מן הגשמים דווקא בסוכת רבק"ש.]

**ועי' בחזו"א** (קנ ו) שכתב אליבא דב"ש [שמצריכים עשייה לשם סוכה] דאם עשאה לשם תשמיש של כל השנה וגם לקיים בה מצות סוכה נראה דכשר שהרי עשאה לשם חג. ונראה דאין זה שייך כלל לנדון הנ"ל דהחסזו"א מיירי שאינו עשוי ל"דירה של כל השנה" והנדון הוא רק מפני כונת לשמה שבסוכה ורק בזה כתב דמהני לשם תרוויהו.

**דף ח ע"ב**

**אם סוכה חייבת במזוזה**

**רכג) והחיצונה סוכה** ופטורה מן המזוזה. כתבו תוס' לעיל ז: דהואיל ואחרים ס"ל דסוכה דירת קבע בעינן ואחרים היינו ר"מ, הא דאמר ר''מ לקמן (דף ח:) שתי סוכות היוצרים זו לפנים מזו החיצונה סוכה ופטורה מן המזוזה, בשאר ימות השנה קאמר, דאילו בחג כיון דקסבר דירת קבע בעינן חייבת במזוזה, כדמוכח פ''ק דיומא (דף י.) דמהאי טעמא מחייב רבי יהודה סוכת החג בחג במזוזה. וכן הוא בתוס' הרא"ש כאן וביומא.

**אמנם הר"ן** והריטב"א כתבו דדינא דהכא אתיא בין למאן דאמר דירת קבע בעינן ולענין שאר ימות השנה, ובין למ"ד דירת עראי ואפילו בסוכות. וכן משמע ברש"י שכתב: ופטורה מן המזוזה, לעולם. משמע דגם בסוכות פטורה. וצ"ע הרי הכא ר"מ היא ואיהו ס"ל דדירת קבע היא וחייבת במזוזה וכמו שהוכיחו התוס'.

**והנה יעוי'** בתוס' ישנים ביומא (י:) שדנו אולי רק הקבע של ר"י מחייב במזוזה ולא הקבע של ר"מ. ולפי סברתם מתיישבת דעת הריטב"א והר"ן. אכן התו"י דחו סברא זו, ונבאר דבריהם.

**וז"ל התו"י:** ורבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן, וא"ת והא ר"מ אית ליה דסוכה דירת קבע בעינן גבי כולהו ס"ל סוכה דירת קבע בעינן (סוכה ז:), ואפ"ה פטר סוכה ממזוזה התם בפ"ק (דף ח:) גבי זו לפנים מזו. י"ל דהתם בשאר ימות השנה ולא בחג.

**אבל אין** לומר דאף דר"מ מצריך דירת קבע מ"מ פטר לה ממזוזה, דלא בעי דירת קבע כמו רבי יהודה,[[461]](#footnote-461) דעל כרחיה כולהו הני תנאי דהתם לא שוו בדירת קבע דלרבי צריך ד"א ולב"ש ראשו ורובו ושלחנו.[[462]](#footnote-462)

**דהא מ"מ** אשכחן לר"מ דמצריך דירת קבע יותר מהך.[[463]](#footnote-463) דהא רבי אית ליה שדירת קבע יותר מב"ש דמצריך בסוכה ד"א על ד"א, ואינהו לא מצרכי אלא ראשו ורוב ושלחנו, ורבי יוחנן סבר ליה כרבי דאמר ד"א על ד"א ומכשיר סוכה עגולה ככבשן, ור"מ פוסל סוכה עגולה, אלמא מצריך ביותר דירת קבע.[[464]](#footnote-464)

**ועוד כי** אין נראה לחלק לענין דירת סוכה של קבע לענין מזוזה כדאמר בריש פרק הישן (כא:) ואב"א ר"י לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן והוי מיטה אהל עראי ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. ור"ש סבר אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. ואמאי קאמר הכי, לימא דר"ש סבר דסוכה לא הוי כ"כ אהל קבע ואינו אהל קבע כמו ר"י[[465]](#footnote-465) אלמא שכולן הן שוין לענין דירת קבע לענין שאר דברים כמו לענין עראי, וה"ה לענין מזוזה[[466]](#footnote-466) כי למה נחלק בדחוקים בדבר שאין צריכים. ה"ר אלחנן. עכ"ל התו"י.

**ועי' בראשון** לציון דהקשה בהא דפטר הרמב"ם סוכה מזוזה משום דדירת עראי היא, והרי הרמב"ם פסק כב"ש דבעינן ראשו ורובו ושלחנו, ומבואר לעיל דאינהו ס"ל דירת קבע בענין. וכתב לחלק דהקבע של ב"ש אינו מחייב במזוזה ורק הקבע של ר' יהודה מחייב. ולפ"ז יש לחלק גם בין קבע דר"מ לקבע לר"י.

**אכן נראה** דלא דמו דמצינו שני עניני דירת קבע, וכדכתב רש"י לעיל ז: "ראויה להשתמש קבוע ונראית כבית", והשתא הא דב"ש דבעינן כדי ראשו ושלחנו שייך לסוג הראשון של "ראויה להשתמש קבוע", ואילו הא דר"מ שלא תהא כשובך, הוא מהסוג השני של "נראית כבית". ומסתברא דדין מזוזה תליא בסוג השני ולא הראשון ודוק.

**חיוב בית שער במזוזה**

**רכד) תהוי חיצונה** כבית שער לפנימית. כתב רש"י דבית שער חייב במזוזה מדרבנן.[[467]](#footnote-467) וכן כתבו התוס'. וההכרח של תוס' הוא מסתירת הסוגיות אם בית שער חייב ותירצו שדהא מדאורייתא הא מדרבנן.

**ומצינו בראשונים** תירוצים אחרים. עי' בעה"מ שמחלק בין בית שער דבית לבית שער דחצר ואכסדרה ומרפסת.

**והרי"ף בהלכות** קטנות, הובא כאן בר"ן, מחלק [כחילוק שדחו התוס'] בין פתוח לבתים לפתוח לחצר ע"ש. וכן הוא ברמב"ם מזוזה פ"ו ה"ז: בית שער אכסדרה ומרפסת והגינה והדיר פטורין מן המזוזה מפני שאינם עשויין לדירה. אם היו בתים החייבין במזוזה פתוחין למקומות אלו חייבין במזוזה. ובה"ח: לפיכך אחד שערי חצרות ואחד שערי מבואות ואחד שערי מדינות ועיירות הכל חייבים במזוזה שהרי הבתים החייבין במזוזה פתוחין לתוכן. אפילו עשרה בתים זה פתוח לזה וזה פתוח לזה הואיל והפנימי חייב במזוזה כולן חייבין. ומפני זה אמרו שער הפתוח מן הגינה לחצר חייב במזוזה. עכ"ל. ולפי דבריהם של הרי"ף והרמב"ם הוי דאורייתא. [ומה שהקשו התוס' עי' ראשון לציון מה שתירץ.]

**משום דלא קביעא**

**רכה) והנה הגמ'** מתרצת משום דלא קביע. וכתב רש"י: משום דלא קביע, לא זו ולא זו דבר קבוע ואין הפנימית חשובה להיות לה בית שער. משמע דהפטור משום שהפנימית אינה קבועה פטור, ואפילו אם החיצונה קבועה. וכן מבואר ברבנו יהונתן וריבב"ן. [ומה שמבואר דהחיצונה אינה קבועה צ"ב למאי נ"מ. ואולי אמרו כן כי כך המציאות. ומלשון הכס"מ שיובא בסמוך משמע דבעינן דתרוייהו יהיו אינן קבועות וצ"ע. ונראה דהביאור הוא דאם החיצונה קבועה הרי היא חייבת מצד עצמה דמקרי דירה.]

**אמנם הרמב"ם** פ"ו ה"ט ממזוזה כתב: שתי סוכות של יוצרים זו לפנים מזו החיצונה פטורה מן המזוזה לפי שאינה קבועה. ע"כ. משמע דתלוי בחיצונה ולא בפנימית. והראב"ד השיג על הרמב"ם: אף הפנימית אין לה קבע עכ"ל. וכתב הכס"מ דהראב"ד כרש"י. וכונת הראב"ד דמלשון הרמב"ם נראה ד'משום דלא קבועה' לא קאי אלא אחיצונה, ומשיג עליו דאם החיצונה היה ראוי לחייבה מצד עצמה אלא משום דלא קביעא, גם הפנימית לא קביעא ותפטר.[[468]](#footnote-468) אבל כשאנו אומרים שהיה ראוי לחייבה משום בית שער דפנימית אלא לפי ששתיהן אינן קבועות, לא שייך האי קושיא. דנהי דמיעוט קביעותן מהני דלא ליהוי לה בית שער, מ''מ לא מהני לפטור הפנימית שהוא דר בה בקביעות.

**ובישוב שיטת** הרמב"ם כתב הכס"מ: וטעם רבינו דכיון דאמרו בגמרא משום דלא קבועה, משמע ליה דלא קאי אלא אחיצונה, וה''ק פנימית כיון דנעשית לשם דירת קבע חייבת אבל חיצונה שלא נעשית לשם דירת קבע אין לחייבה אפילו מטעם בית שער דהו''ל כסוכה שהיא בית שער לבית דלא מיחייבא[[469]](#footnote-469) כנ''ל.

**ובראשון לציון** [מבעל האור החיים] הקשה על חדושו של הכס"מ דלבית שער בעינן קביעות טפי מלבית, דמנין לחדש כזה דבר. ולכן כתב דיש מחלוקת בין רש"י והראב"ד לרמב"ם בביאור 'לא קביעא'. דלרש"י הכונה שאינו בנין חזק. אבל לרמב"ם הכונה דהחיצונה עומדת לפירוק. ולדעת הרמב"ם הא דאמרינן ד'לא קביעא' קאי על החיצונה לחוד דהיא טפי אינה קבועה מהפנימית, דפעמים שמפרק החיצונה ומשייר הפנימית ולכן החיצונה פטורה דאינה דירת קבע.

**והוסיף הראשון** לציון די"ל דאזלי רש"י ותוס' לשיטתם. דלרש"י שחיוב בית שער הוא מדרבנן י"ל דאם הפנימית אינה קבועה אינה מחייבת את החיצונה דהם אמרו והם אמרו. אבל לרמב"ם דהוא דאורייתא א"א לחלק כן בלא מקור, ולכן פירש דהחיצונה עומדת לפירוק ולכן אינה בית של קבע.

**סוכה שנעשית ע"י מי שאינו בר חיובא**

**רכו) סוכת גנב"ך.** החידוש בזה מבואר בהמשך הגמ' דלאו בני חיובא נינהו. והחידוש ברקב"ש דלא קביעי כדמשמע לקמן. [והטעם דבאמת כשר כתב הלבוש (תרלה א): דהא עיקר מצותה אינה אלא דירת עראי.[[470]](#footnote-470)] ועי' ב"ח סי' תרלה דגם אם הצטרפו ב' החסרונות ביחד כגון [רועים גויים] הסוכה כשרה. [ובחי' הב"ח שנדפס בהוצאת עוז והדר מפרש בזה את לשון הברייתא 'סוכה מכל מקום כשרה' ע"ש.] אולם בערוך לנר כאן הוכיח מתוס' (להלן כה:) דלא כוותיה. [אולם ע"ש בתוס' כה: ובקל יש לחלק דכאן כיון דכל חסרון בפנ"ע לאו כלום הוא אין סברא שבהצטרפם יחד יהא פסול.]

**והנה ז"ל** התוס' (בגיטין מה:): כל שישנו בקשירה ישנו בכתיבה. מכאן אומר ר''ת דאין אשה אוגדת לולב[[471]](#footnote-471) ועושה ציצית כיון דלא מיפקדה. ואין נראה דהא מדפסלינן בריש התכלת (מנחות דף מב.) ציצית בעובד כוכבים דדריש בני ישראל ועשו ולא בעובדי כוכבים, מכלל דאשה כשרה.[[472]](#footnote-472) ואמרינן נמי סוכת גנב''ך כשרה בפ''ק דסוכה (דף ח:).[[473]](#footnote-473) ודוקא בס''ת ותפילין ומזוזות דכתיב וקשרתם וכתבתם דרשינן הכי. עכ"ל.[[474]](#footnote-474)

**ולפי דבריהם** אפ"ל דהחידוש כאן דלא נימא כר"ת. [אמנם בסוכת בהמה שכתב הלבוש דמיירי שישראל עשה את הסוכה, א"א לומר חידוש זה. וצ"ל דהחידוש הוא שנעשה עבור לאו בני חיובא.]

**והנה לפי** ר"ת נמצא דאין לעשות הסוכה ע"י גוי אשה וקטן. ובאמת כ"כ הבכורי יעקב סי' תרלה דכיון דמחמירים לכתחילה כר"ת [עי' סי' יד ס"א ובביאור הלכה גבי ציצית,[[475]](#footnote-475) וסי' תרמט במ"ב סקי"ד גבי אגד לולב[[476]](#footnote-476)] לכתחילה לא יעשה הסכך ע"י גוי וקטן. וצ"ע על המ"ב שלא הביא דין זה בסוכה, אלא רק בציצית ואגד לולב. [ולפי מה שחלקו בדעת ר"ת בין סוכה לשאר מצוות כמו שהובא בהערה דברי האחרונים בזה, א"ש. אולם הבאור הלכה בסי' יד כייל סוכה בהדי דברי ר"ת.]

**עשיית סוכה ע"י קטן**

**רכז) והנה הפמ"ג** (תרלה מ"ז א) כתב: וקטן שעשה סוכה י"ל כשירה מעשה יש להן עיין חולין (יב:) מעשה עם מחשבה.[[477]](#footnote-477) ועי' סי' תרלו לענין לחדש בה דבר[[478]](#footnote-478) וצ"ע. עכ"ל. וצ"ע למה התעלם משיטת ר"ת, והרי בסימן יד חשש לה הפמ"ג כמו שהובא שם בבאור הלכה שהועתק בהערה.

**ובאבני נזר** (תעה) דן אם עשיית קטן את הסוכה מהני. וכתב בתחילה לפסול דאין לו כונה כמו באפיית מצות [ע"ש די"ל דהכא פסול גם למכשירים שם, כיון דלא סגי כאן בשמירה אלא צריך כונה בעשייה.]

**ושוב כתב** דבסוכה אין צריך "עשיה בכונת צל", אלא סגי שהסוכה עומדת לצל. וראיה לדבר מדבעינן בחוטט בגדיש לדין תולמ"ה, ולכאורה תיפוק ליה דלא נעשה בשעת העשיה לצל ויהא פסול אף בלא פסולא דתולמ"ה. אע"כ דדין סוכה עשויה לצל הוא הגדרה למה עומדת הסוכה שאין נקראת סוכה אא"כ היא "עומדת לצל", ואת עיקר היחוד לצל אפשר לעשות גם אח"כ, אלא דאז איכא פסול דתולמ"ה כיון דבשעת העשייה היתה פסולה. ומעתה אם בשעת סכוך הקטן חישב בעל הבית וייחד הסוכה לצל שפיר הוי סוכה לצל כיון דזה לא דין במעשה אלא בייחוד הסוכה לצל ודוק. ע"ש.

**ובספר הסוכה** הביא מעשה רב בהגר"ח הלוי שלא רצה שיסכך אפילו בן י"ג שאין ידוע אם הביא ב' שערות ולא סמך על חזקה דרבא כי אמר שזה נוגע לדאורייתא. וכן בספר ארחות רבנו הביא דהחזו"א פקפק בכשרות סוכה שזרק עליה קטן סכך יחד עם גדולים.

**וצ"ב על** גדולים הנ"ל [האבנ"ז והגר"ח והחזו"א] למה לא התירו מסברת הפמ"ג דמחשבה יש להם, ועי' הערה.[[479]](#footnote-479)

**והנה כתב** השו"ע (תרלה א), והוא לשון הרמב"ם (פ"ה ה"ט): אבל סוכה שנעשית מאיליה פסולה לפי שלא נעשית לצל. וכן החוטט בגדיש ועשהו סוכה אינה סוכה שהרי לא עימר גדיש זה לצל.

**וכתב עלה** בבאור הלכה: אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל וכו' שהרי לא עימר גדיש זה לצל - לכאורה לשון זה דחוק מאוד דאפילו אם כונתו בעת עשיית הגדיש לחטוט אח"כ ושישאר הסכך שלמעלה לצל ג"כ פסול, שהרי מ"מ לא נגע בסכך אלא חקיקה בדפנות והסכך נעשית מאליו. וכמו שפירש"י בדף י"א וז"ל והיכי דמי תעשה ולא מן העשוי כגון החוטט בגדיש לעשות לו סוכה שהסיכוך היה מאיליו ואינו נוגע בו לעשות שום מעשה אלא פוחת אחת מדפנותיו ונכנס לעומקו ונוטל העומרים ומשליך והסוכה נעשית מאליה וכו'. וע"ש שנדחק בזה.

**ובספר הסוכה** כתב בשם הגרש"ז דדעת הרמב"ם דאין צריך עשייה של אדם בסכך, אלא בעינן רק שתחילת היותה לסוכה יהא עומד לסכך.[[480]](#footnote-480) ולכן פסל הרמב"ם בנעשית מאליה רק משום דאינה עומדת לצל.[[481]](#footnote-481)

**ולפ"ז כתב** בשם הגרש"ז דאף אם הרוח הפילה סכך ובעה"ב חשב באותה עת שיהא לצל מהני דאין צריך עשיית גברא בסוכה. וכן מצוי לפעמים שהרוח מוליכה הסכך ממקום למקום דתהא כשרה כיון דאין צריך עשייה ורק בעינן שיעמוד לצל, ורצון זה איכא כל רגע, ולכן מקרי עשויה לצל. [ולדבריו פשוט דמהני עשיית קטן אם בעל הסוכה הגדול מייחד לצל.]

**אמנם הגריש"א** (הובא בשבות יצחק) אמר דבעינן מעשה ולכן יש לפסול אם הרוח הוליכה את הסכך ויסוד דבריו ע"פ הבאור הלכה שהביא מדברי רש"י דבעינן עשייה.

**ונראה להוכיח** כן גם מדעת תוס' (בגיטין מה:) שהקשו על ר"ת שצריך עשייה ע"י בר חיובא מסוכת גנב"ך, ואם נימא דאין צריך כל עשייה בסוכה לק"מ. [ואולי באמת יש ליישב שיטת ר"ת מקושית התוס' ונימא דס"ל כסברת הגרש"ז.]

**דף ח ע"ב**

**והוא שעשאה לצל**

**רכח) מאי כהלכתה** אמר רב חסדא והוא שעשאה לצל. כתב באגודה דהיינו שתהא חמתה מרובה מצילתה. וכן הביא הראבי"ה שכתב רש"י בשם "מצאתי כתוב" וסיים "ולא נהירא לי".

**אמנם ברש"י** שלפנינו כתב בביאור קושית הגמ' מאי כהלכתה. מאי אתא לאשמועינן דאילו שתהא צלתה מרובה מחמתה ובדבר שכשר לסכך בו פשיטא אטו משום דריעא במילי אחרנייתא שלא נעשית לשם סוכה תתכשר אף בפסולות. עכ"ל. הרי שלא ניחא ליה בהאי פירושא.

**ובתירוצו של** רב חסדא פירש"י: אמר רב חסדא, האי כהלכתה דקאמר הוא שמסוככת יפה דמוכחא מלתא שעשייתה הראשונה לצל היתה ולא לצניעות בעלמא, דאע''ג דסוכה לשם חג לא בעינן, לשם סוכה בעינן ולצל הוא דמיקריא סוכה שסוככת מן החורב.

**אמנם הר"ן** כתב וז"ל: והוא שעשאה לצל כלומר שלא תהא עשויה לדירה ואוצר.

**וכבר הארכנו** באות רכ דהב"ח (סי' תרלה) נוקט דרש"י ס"ל דבסוכה שאינה בצורת בית ליכא לפסולא דלשם דירה ולכן פירש דבעינן רק לברר שאינו לצניעות. והט"ז (תרלה א) פירש דמודה רש"י דלשם דירה פסולה רק דבסוכת רקב"ש ליכא למיחש לעשויה לדירה שהרי קראוהו סוכה דהיינו עראי ומה שצריך לברר הוא רק שאינה לצניעות.

**והא דאמרו** דין זה הכא ולא בסוכה דעלמא, היינו דבא לומר דבסתמא דמילתא בסוכת רקב"ש א"א להכשיר דחיישינן שמא היא לצניעות (לרש"י) או לדירה (לר"ן) ורק ע"י שהיא מסוככת כהלכתה הוא דידעינן דנעשית לצל.

**ולכאורה צ"ב** הרי בין כך בעינן שתהא מסוככת יפה דאל"ה הוי חממ"צ ופסולה, ומה נתחדש כאן באמרם ובלבד שתהא מסוככת כהלכתה והוא שעשאה לצל. ובערוך לנר ושפ"א כתבו דבא לאפוקי אם הגנב"ך סככו בשיעור חממ"צ, ורוצה להשלים מעט סכך עד שתהא צממ"ח, דלא מהני כיון דאם הניחו הגנב"ך או הרקב"ש מעט סכך אין ראיה שהוא לשם צל. ונמצא דמצרף את הסכך שלהם שהוא פסול.

**ובשבט הלוי** (ח"ג סי' עח) כתב לפרש, דהכא לא סגי ברוב מצומצם של צל, דזה לא הוכחה דלא נתכוין לצניעות, אלא רק אם יש הרבה יותר סכך מחמתה אז הוא דאמרינן דנעשה לצל. וכתב דכן משמע מלשון הלבוש "והוא שמסוככת יפה דמוכחא מילתא שהיתה תחילת עשייתה לצל להציל משרב ושמש". וכן הוא לשון האו"ז. [וכן משמע לשון הט"ז (תרלה א): שבעינן הוכחה שנעשית לצל מחורב והיינו שאנו רואין שמסוכך יפה מה שאין עושין כן בשביל צניעות. עכ"ל. והועתק במ"ב.]

**סוכה שעשאה למצוה ולא לצל**

**רכט) לעיל ב:** אמרינן דכולהו לא אמרי כר"ז [דטעם פסול למעלה מכ' אמה משום דאין יושב בצל סוכה וקרא כתיב וסוכה תהיה לצל] דההוא לימות המשיח הוא דכתיב. ופרש"י: לימות המשיח, אותם סוכות יהיו לצל לעונג ולמסתור אבל סוכת מצוה אינה לצל. עכ"ל. והקשו הפנ"י וערוך לנר והרש"ש שם, מרש"י בסוגיין דמבאר דבעינן סוכה לשם צל. והובא באות כה. והנצי"ב במרומי שדה כתב דמרש"י הנ"ל מוכח שאם עושה למצוה אין צריך לשם צל.

**ובעיקר הך** חדושא של הנצי"ב דסגי בלשם מצוה אף שאינו לשם צל, [וגם לב"ש דבעינן לשם סוכה יש בזה חדוש דיתכן דבעינן גם לשם צל.] יש לדון דשמא כשמחשב לשם מצוה מקרי לשם צל כיון דהמצוה טעונה לשם צל. ובשבות יצחק כתב דאולי הוא מחלוקת ב"י ודרכ"מ בסי' י' ויבואר בהערה.[[482]](#footnote-482)

**והגריש"א נהג** לומר שמסכך לשם צל סוכה ולשם מצות סוכה. והגר"י אברמסקי היה שואל לבחורים שסככו אצלו מה אתם מכונים בהנחת הסכך. וכשהיו משיבים לו לשם מצות סוכה היה אומר להם אצלי תכונו רק לשם צל. (שבות יצחק) [ודבריהם דלא כנצי"ב.]

**שיטת ר"ת בדין והוא שעשאה לצל**

**רל) כתב הטור** סי' תרלה וז"ל: ור"ת פי' כהלכתה שלא תהא מעובה כמין בית וזה לשיטתו שפוסל כשאין הגשמים יכולים לירד לתוכה[[483]](#footnote-483) עכ"ל.[ובמרדכי כתב דרש"י (ח:)[[484]](#footnote-484) חולק ע"ז ומתיר גם כשמצלת מן הגשמים.] והט"ז סי' תרלה סק"א הקשה: וק"ל לפי' ר"ת היאך מתורצת קושית המקשן שהקשה מאי שלא כהלכתה דהא פשיטא למאי דפוסל בעלמא בסוכה מאי צריך למימר דפוסל כאן, בשלמא לפירש"י שפיר קמ"ל דאף על פי שאין אנו יודעין אם נעשה לצל או לצניעות מ"מ כיון שמסוככת יפה אמרינן מוכחא מילתא דנעשה לצל. אבל לר"ת קשה מאי קמ"ל.

**ונראה דהיא** גופא קמ"ל לר"ת דיש כאן פסול בסוכות אלו משום דעשוים להגן ממטר. ומשום הכי הם עושים אותה ומזה נלמוד דיש פסול בעושין בכל סוכה להגן ממטר דהא אין כאן פסול אלא משום זה. עכ"ל הט"ז. [כונתו דבסוכות אלו הדרך לעשותן כן ולכן הזכירו דין זה דוקא בסוכה זו.]

**והב"ח תירץ** קושיא זו: ואפשר לומר דלר"ת בגנב"ך ורקב"ש אם היא מעובה כמין בית דאין עשייתה לצל, אז כל הסכך פסול ולא יועיל חידוש כל דהו במה שנוטל מקצת הסכך בענין שיהא הגשמים יורדין לתוכו אלא צריך לקלקל כל הסכך מעיקרו. משא"כ בשאר כל סוכה המעובה כמין בית, דמתכשרא במה שנוטל מקצת מן הסכך, נראה לי.

**ולענין הלכה** כתב הב"ח: פסולה בכל ענין בין עשוייה לצניעות ובין במעובה כמין בית ואפילו בכל שאר סוכה כדברי ר"ת שגם התוס' בשם רבינו שמשון כתבו דבעינן שיהא הסכך עראי וכן כתוב במרדכי הארוך בשם ראב"י דמ"ש ריב"א להכשיר הסוכה בעשויה להגן מפני הגשמים היינו הגנה פורתא אבל אם אין גשמים יורדין בה כלל לא וכן עיקר והכי נהגינן. וכן כתב במ"ב (תרלא ו) וז"ל: וכתבו האחרונים דמ"מ אם היא מעובה כ"כ עד שאין הגשמים יכולים לירד בתוכה אפילו כשיורדין גשמים מרובים וא"כ הוי כעין בית יש להחמיר ולפסול משום גזירת בית. ומ"מ בדיעבד כאשר א"א ליטול קצת מהסכך מפני איזה סיבה יש לסמוך על המכשירין.

**ובעיקר שיטת** ר"ת, אם הפסול דאורייתא או דרבנן, ואם הוא תלוי בדין סוכה דירת עראי בעינן, הארכנו באות טז יז יח.

**אם 'קביעי' ו'בני חיובא' הוא סברא להכשיר לסוכה, או לפסול**

**רלא) האי תנא** דגנב''ך, אלימא ליה גנב''ך משום דקביעי, וקא תנא מכל מקום לאתויי רקב''ש דלא קביעי. והאי תנא דרקב''ש, אלימא ליה רקב''ש דבני חיובא נינהו, ותנא מ''מ לאתויי גנב''ך דלאו בני חיובא נינהו. וכתב רש"י: אלימא, חשובה להכשיר. אמנם הריטב"א הביא שיש מפרשים להיפך דמ"ד גנב"ך עדיפא משום דקביעי היינו דהיה יותר צד לפסול משום דכיון דקביעי כל ימות השנה דמי לעושה לדירה.[[485]](#footnote-485) ותנא דאלימא ליה רקב"ש הוא משום דהם בני חיובא דמצוות והוי טפי קבע כיון שעושין כן לחייב במזוזה[[486]](#footnote-486) ולכן היתה הו"א דפסול לסוכה.

**דף ט ע"א**

**לשמה לב"ש בדפנות**

**רלב) סוכה ישנה** בית שמאי פוסלין. והיינו משום דבעינן שתעשה לשמה, וכדילפינן מקרא דחג הסוכות תעשה לך שבעת ימים. ויש לעיין אם רק את הסכך בעינן שיעשה לשמה או גם הדפנות. ובט"ז (תרלו א) כתב: סוכה ישנה, פי' הסכך הישן אבל בדפנות לית לן בה לכ"ע. עכ"ל. ומבואר דגם לב"ש אין הדפנות צריכות ליעשות לשמן. והפמ"ג ביאר דכיון דדפנות נעשות מכל דבר אין בהם גם דין לשמה, ורק בסכך הוא דאיכא דין זה.

**אמנם עי'** שפ"א שיש לדון להסוברים דדפנות סוכה אסורין בהנאה, דהם נכללים בדרשא של איסור הסוכה, י"ל דגם דין לשמה איכא בהו. [ובאמת יש לדחות, דתרי קראי הם כמבואר בגמ'. דדין לשמה ילפינן למסקנא מקרא דחג הסוכות דפרשת ראה שבו דורשים באספך מגרנך ומיקבך בפסולת גורן ויקב וזה קאי רק על הסכך. אבל איסור הנאה בסוכה ילפינן מקרא דפרשת אמור ורק שם לרמב"ם כולל גם את הדפנות. ועי' בזה בט"ז ובפמ"ג (תרלח א). וא"כ מסתברא דכאן דילפינן מקרא דפרשת ראה אין הדפנות בכלל.]

**אם בעינן לשמה בפה או סגי בלב**

**רלג) כתב רש"י:** סוכה ישנה וכו' ולא פירש שהיא לשם חג. עכ"ל. וכתב השפ"א דמשמע שצריך לומר בפיו ולא סגי במחשבה. ובדין מחשבת פגול בקדשים נחלקו הראשונים אי אוסר במחשבה. ועי' רש"י קידושין מב: גבי שליחות יד "לחייב על המחשבה. או על הדיבור שאם אמר או חשב". אכן בב"מ מג: כתב: "החושב לשלוח יד. אמר בפני עדים". ובקידושין מא: כתב רש"י "וכן נמי פסול קדשים ופיגול ע''י מחשבה הם באים". ועי' רא"ש הלכות ס"ת (סי' ג) וז"ל: והר"ר ברוך ז"ל נסתפק אם צריך להוציא בשפתיו שהוא מעבדו לשם ס"ת או לשם תפילין או סגי במחשבה. וכן גבי כתיבת ס"ת תפילין ומזוזות. וכן כתיבת הגט דבעינן כתיבה לשמה אי סגי במחשבה. לפי שמצינו פיגול דכתיב ביה לא ירצה ובעיא דיבור (זבחים דף כז.) ותרומה ניטלת בלא דיבור רק במחשבה (תרומות פ"א). ובשליחות יד כתיב על כל דבר פשע והחושב לשלוח יד בפקדון חייב. ועי' אריכות גדולה בכל הענין במנחת ברוך (סי' א) ובקה"י זבחים (סי' א).

**והנה מבואר** כאן דבל' יום שלפני החג אמרינן דכשר גם בסתמא ופרש"י "קודם לחג שלשים יום סתם העושה לשם חג הוא עושה", ולכאורה תמוה דאי בעינן דוקא דבור איך מהני הסתמא הרי הוי רק מחשבה. וצ"ל דכיון דהוי בלבו ובלב כל אדם שפיר דמי, וכמבואר חלוק זה בקצה"ח (סי' יב סק"א) גבי הפקר ומחילה.

**סתמא לשמה**

**רלד) ואיזו היא** סוכה ישנה כל שעשאה קודם לחג שלשים יום. שיטת רש"י דבתוך ל' יום לחג מודו ב"ש דכשרה אף שעשאה סתמא וביאר: "אילו תוך שלשים לחג הוה כיון דשואלין בהלכות החג קודם לחג שלשים יום[[487]](#footnote-487) סתם העושה לשם חג הוא עושה אבל קודם שלשים סתמא לאו לחג".[[488]](#footnote-488)

**ובהגהות חכמת** שלמה [הג"ר שלמה קלוגר] הקשה בהא דאיתא בזבחים ב: דרמי רבא תנן כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כו' טעמא דשלא לשמן הא סתמא עלו נמי לבעלים לשם חובה אלמא סתמא נמי כלשמן דמי. ורמינהי כל הגט שנכתב שלא לשם אשה פסול וסתמא נמי פסול. ושני זבחים בסתם לשמן עומדין אשה בסתמא לאו לגירושין עומדת. ע"כ. והשתא מאי חידש רבא הרי זה מוכח כאן מהחילוק בין תוך ל' דסתמא לשמה ללפני ל' דסתמא לאו לשמה. [ע"ש שהאריך לבאר הקושיא.]

**ותירץ דלולי** דברי רבא היה אפשר לפרש דמה שכשר בתוך ל' יום לאו משום דסתמא הוי כפירש לשמה רק כיון דלולי דגלי קרא דחג הסוכות תעשה לך הוי ס"ד דלא בעינן כלל לשמה בסוכה, רק דגלי קרא דחג הסוכות תעשה לך דבעינן לשמה, א"כ י"ל דלא גלי רק בקודם לחג ל' יום בענין דסתמא אינו לשמו, אבל תוך ל' יום דהוי סתמא לשם חג לא בעי כלל לשמו. וא"כ תינח התם, אבל בזבח אדרבה כיון דסתמא עומד לשמו מיד ואעפ"כ כתבה התורה דבעינן לשמה, ראוי לומר דסתמא פסול. וכו' דמדכתבה התורה לשמה הכונה ממש לשמה ואין סתמא בכלל וא"כ בזבח נמי נימא כן. ולכך מחדש זה רבא דבזבח כיון דעומד לשמו הוי מסתמא כאילו פירש לשמו ובאשה דלאו לגרושין עומדת הוי סתמא שלא לשמה. ורש"י בסוכה פירש כתירוצו של רבא, אבל לפי הס"ד הוי ס"ל טעם אחר דמעוטא דלשמה לא קאי אתוך שלשים, אבל לא מכח דסתמא הוי כלשמה. ודוק היטב. עכ"ל.

**והנה כפשוטו** דבריו תמוהין, דהרי החילוק בין תוך ל' לקודם אינו מקרא אלא מסברא, וא"כ מהיכי תיתי דאם הוה סברינן סתמא לאו לשמו, דנימא דבתוך ל' יום לא גלי קרא דבעינן לשמה וכשר בלא לשמה, והרי אם סתמא לא מקרי לשמה אין שום מעלה בתוך הל' יום.

**ונראה לבאר** באופן אחר דהנה בדין סתמא לשמה כבר חקרו אם הכונה דדיינינן כאילו הוא חושב לשמה דודאי על דעת מה שהוא עומד להיעשות בו עשה את הדבר, וכאילו בפנימיות מחשבתו יש מחשבה.[[489]](#footnote-489) או דהוא דין דאין צריך לשמה משום שהחפצא מצד עצמו מיועד למטרתו. [עי' חי' מרן רי"ז הלוי פ"ד ממעה"ק שהוכיח דגם אם לא חשב כלל מהני מדין סתמא לשמה. ויש באחרונים כמה ראיות. א. עקירה בטעות לא שמה עקירה. (מנחות מט) ב. שחט פסח לשם שלמים הוי כלשמה [מצד הסתמא לשמה] ושלא לשמו, אף שחשב להדיא לשם שלמים (פסחים עג) ג. שוחט לשם חולין כשר (זבחים ג.). ד. שחיטת קטן (עי' תוס' זבחים ב:). ועי' בזה בקה"י (זבחים סי' ב). ועי' רש"י ותוס' עירובין לז. גבי שתי נשים שלקחו את קיניהן בעירוב, דלכאורה נחלקו בזה ע"ש.]

**והשתא י"ל** דהסוגיא בזבחים קיימא לענין דסתמא הוי לשמה בחפצא, אף כשא"א לומר דהוי כמחשב בפירוש. ואילו כאן בסוכה בתוך ל' יום סמוך לחג מה שמכשירים הוא מצד דהוי "כחישב בפירוש" ועדיין אין ראיה דכשר גם כשא"א לומר דהוי כמו שחישב בפירוש.

**אמנם לפי** המסקנא אפ"ל דכשר גם מצד סתמא לשמה בחפצא. וצריך להוסיף בזה דהנה בקרבן נוקט הגרי"ז דא"א לעקור את הלשמה אף אי חשב לקרבן אחר. והטעם משום דקדושת הקרבן מיחדת אותו למצותו כיון דאסור לשנותו, ודיניו מכריעין למה הוא עומד. אבל בסוכה לא שייך לומר כן, דהא אין דין שמבנה זה יעמוד לסוכה. אבל מ"מ י"ל דכל שלא חשב מאומה הרי הוא כעומד מאליו למצוה. ועי' ריטב"א פסחים מ. דגבי מצה משעת לישה ואילך אפילו בסתמא הרי הוא כלשמה.[[490]](#footnote-490) ובמנ"ח מצוה י' כתב דסתמא לאו כלשמה משום דמאן יימר שמצה זו קיימא למצוה. [ואמנם בחמד משה סי' תס נוקט דגם אם חישב לשם דבר אחר כשר כקרבן שחישב לחולין. אמנם כבר תמה עליו ההעמק שאלה (שאילתא עו אות ב) דרק בקרבן כשר משום דסתמא לשמה קאי. ויש להוסיף בזה דאף לריטב"א דבמצה סתמא לשמה מ"מ הא אין זה מחמת דין אלא מחמת שבסתמא עומד לזה אבל אם מחשב להדיא להיפך לא שייך זאת, דלא דמי לקרבן.]

**ובאות רלו** יתבאר ישוב נוסף לפי שיטת הבעל העיטור.

**שיטת בעל העיטור דב"ה מכשירין רק בל' יום שלפני החג**

**רלה) באות רלד** הובאה דעת רש"י דפלוגתת ב"ש וב"ה היא רק במופלג מהחג אבל בל' יום סמוך לחג כשר גם לב"ש. ולפ"ז נדחק לפרש הא דתנן "אבל אם עשאה לשם חג אפילו מתחילת השנה כשרה" דלב"ש איצטריך. [ועי' בתוס' ויתבאר בס"ד להלן אות רמג.]

**אמנם בעל** העיטור הביא פרש"י וכתב פירוש נוסף [וכן המכתם הביא שיטה זו] וז"ל: וי"ל דלב"ה איצטריך דאפילו ב"ה מודו דאם עשאה סתם מתחילת השנה פסולה, ומחלוקת בשעשאה מל' יום ואילך.[[491]](#footnote-491) כלומר [כאן מפרש לשון המשנה לפירוש זה] איזה סוכה ישנה, כשעשאה קודם לחג ל' יום, ולא קתני שעשאו ל' יום קודם החג, אלא מתחילת ל' יום ואילך עשאה בסתם.[[492]](#footnote-492) אם היא סוכה ישנה צריך לחדש בה דבר[[493]](#footnote-493) ואם לא חידש בה דבר פסולה.[[494]](#footnote-494)

**והנה הריטב"א** פירש לשיטה זו, דפלוגתת ב"ש וב"ה בעשאה ל' יום סמוך לחג היא דלב"ה מסתמא לשם החג היא, וב״ש סברי שאין סתמא לשם החג היא ולפיכך פוסלים בה.

**ולפ"ז הקשה** הריטב"א: דלהאי שיטתא לב״ה כל שעשאה בפירוש שלא לשם החג פסולה, והא ליתא דבגמרא מוכח בהדיא דב״ה לא דרשי כלל חג הסוכות תעשה לך עשה סוכה לשם חג, אלא מכיון שעשאה‎ לשם צל כשרה (אם לא) [אע"פ] שפירש שאינו עושה אותה לשם חג. והיינו דמכשירין‎ בסוכת רקב"ש וסוכות גנב"ך שאינם לשם חג כלל אלא לשם צל כדאיתא‎ בגמ׳,‎ והיינו אליבא דב״ה. עכ"ל.

**הנה הקשה** הריטב"א ב' קושיות: א. דבגמ' מבואר דפלוגתייהו אינה בסתמא אלא אי בעינן בכלל לשמה. ב. מדוע סוכת גנב"ך ורקב"ש כשרה. [והוכחה זו דבדיעבד כשרה כתבה גם הר"ן דף א. בדפי הרי"ף.]

**ב' דיני לשמה**

**רלו) ונבוא ליישב** קושיא א'. הנה כתב הברכ"ש (גיטין סי' י) דמצינו בתורה דין "לשמה" [בגט וקרבן וסת"ם] ודין "כונה" [כגון מצוות צריכות כונה.] וההבדל ביניהם דלשמה הוא כשמחיל חלות על מה שעושה והלשמה נותן שם חדש לדבר ונעשה החפצא מיוחד ובעל שם כפי יחוד הלשמה. אמנם כונה הוא צורה בעשיית המעשה שאינו נותן שם על הדבר שעושהו. כגון גבי מצוות צריכות כונה הוא רק תנאי שאין הגברא יוצא אא"כ כיון, אבל אין זה נותן שם למצוה. [כך נוקט הברכ"ש ויש חולקין בגדר מצות צריכות כונה ואכ"מ.]

**וכתב שם** הברכ"ש דדין שמור דמצת מצוה הוא רק דין כונה.[[495]](#footnote-495) אבל הדין של סוכה בעי לשמה לב"ש, הוא דין דעושה חלות בסוכה ע"י הלשמה וכדילפינן לה מקרא דחג הסוכות תעשה לך לשם חובך והוי כמו לשמה בקרבן.[[496]](#footnote-496)

**והנה התוס'** הביאו ירושלמי: מצה ישנה פלוגתא דבית שמאי וב''ה. והיינו דלב"ה אין צריך לשמה במצה. והקשה הצל"ח איך אפ"ל דאין לב"ה דין לשמה במצה והרי תנן בפסחים לה. חלות תודה ורקיקי נזיר עשאן לעצמו אין יוצאין בהן, עשאן למכור בשוק יוצאין בהן. ושם בפסחים דף לח. מנה''מ אמר רבה דאמר קרא ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה, יצתה זו שאין משתמרת לשם מצה אלא לשום זבח. רב יוסף אמר אמר קרא שבעת ימים מצות תאכלו מצה הנאכלת לשבעת ימים יצתה זו שאינה נאכלת לשבעת ימים אלא ליום ולילה. הרי דלרבה בעינן לשמה.[[497]](#footnote-497)

**עוד הקשה** המנ"ח (מצוה י אות יד) על דינא דעשאן למכור בשוק יצא, וטעמא משום דאמלוכי מימלך ואומר אם אמצא קונים יהיה לשם מצה, והרי זה תלוי בברירה כדאשכחן כה"ג גבי גט באומר למי שתצא ראשונה.[[498]](#footnote-498)

**ותירץ הברכ"ש** דדין "ברירה" איכא רק אם הוי חלות שם כמו בגט, אבל במצה דהוא רק דין בגוף העשייה, וכנ"ל, ואינו מחיל שם וחלות על המצה, אין בזה חסרון של ברירה. דכיון דכל הדין הוא רק לעשות על דעת כן הרי עשה כדבעי.[[499]](#footnote-499)

**ועפ"ז מבאר** הברכ"ש דודאי מודה הירושלמי דגם לב"ה יש דין לשמה במצה אלא דזהו דין "כונה" ולא "לשמה" כגט. [ונ"מ לברירה וכנ"ל] וחידש הירושלמי דלב"ש כיון דבסוכה איכא דין "לשמה" כגט, ילפינן מצה מסוכה שיהיה גם במצה דין "לשמה". ולשיטתם חלות תודה שעשאן למכור בשוק תליין בברירה. וזה הנ"מ מהילפותא של הירושלמי. [וכתב דנתכון בזה לדברי הגר"ח.]

**והנה הפמ"ג** במ"ז סוף סי' תרמג הקשה על ב"ה למה סוכה אינה טעונה לשמה הא אית לן למילף ממצה דטעונה לשמה.[[500]](#footnote-500)

**והנראה בדעת** העיטור דבאמת ילפי ב"ה סוכה ממצה ובעינן בזה "כונה" לסוכה. ומה דפליגי עלייהו ב"ש היינו שיש להם מקור מקרא דחג הסוכות דבסוכה לא סגי ב"כונה" [כמצה לדידן], אלא בעינן "לשמה". זהו שורש המחלוקת ביניהם [ושפיר קאמר בגמ' דפליגי בהך ילפותא ומיושבת קושית הריטב"א.]

**ומעתה נראה** לבאר פלוגתת ב"ש וב"ה לדעת העיטור. דהנה בעושה הסוכה בזמן מופלג מהחג דאין סתמא לשמה ודאי הסוכה פסולה, דילפינן ממצה שצריך שתעשה בכונת סוכה.

**אמנם בעושה** בתוך ל' יום יש לדון להכשיר מצד סתמא לשמה. ונראה דסתמא לשמה לא מהני כאן אלא על דין "כונה" ולא על דין "לשמה". וההסבר דסתמא לשמה י"ל דאינו כמחשבה ממש אלא דכיון דהחפצא עומד למטרתו הוי כנעשה לשם זה. [עי' אות רלד ותבין.] וזה מהני רק היכא דבעינן כונה, דהיינו שתיעשה למטרה זו וזה נעשה ע"י הסתמא. אבל אי בעינן לשמה דהיינו "להחיל שם סוכה" על מה שבונה, י"ל דלא סגי במה שמצד החפצא עומד לזה, אלא בעינן מחשבה בפועל.

**ועוד י"ל** דלהחיל שם סוכה בעינן דיבור, ואילו "סתמא לשמה" הוי כמחשבה ולא מהני. [עי' אות רלג מה שיש לדון בזה.]

**ועוד י"ל** לפמש"כ החזו"א (קנ ו) [הובא בהערה אות זו] דבתוך ל' יום לעולם הוי ב' מחשבות דעיקר הסוכה לשם שמוש של ימות השנה ורק דפתיך ביה מחשב לשם חג. ולפ"ז י"ל דלב"ש דבעו לשמה כיון דיש בזה גם מחשבת ימות שנה פסול [כמו שכתבו התוס' במנחות מב: גבי ציצית שעשאה לשמה ולשלא לשמה ונתבאר בהערה הנ"ל] ורק לב"ה דדי להו בכונה מהני כונה לשם ב' ענינים.

**ומעתה שפיר** פליגי ב"ש וב"ה בעושה סוכה בל' יום הסמוכים לחג אי מהני בזה סתמא לשמה, והיינו דאין המחלוקת אי אמרינן דסתמא לשמה, [כמו שהבין הריטב"א והקשה ע"ז.] אלא המחלוקת היא אם מהני סתמא לשמה ויסוד המחלוקת אי הוי דין "כונה" או דין "לשמה" ודוק.

**ולפי המבואר** יש לישב קושית החכמת שלמה אות רלד [למה לא הביאו בזבחים ראיה ממשנתנו דסתמא לשמה] דהכא מהני הסתמא רק ל"כונה" [דהא בתוך ל' מהני רק לב"ה דאית להו דסגי ב"כונה" ולא מצריכין "לשמה", וע"ז מהני סתמא דהוי כמחשב לשם הדבר. אבל התם דבעינן "לשמה" – לייחד הדבר לקרבן אימר לך דלא מהני לשמה. [אבל לשיטת שאר ראשונים דהכא הסתמא מהני לב"ש, א"א לתרץ כן ועי' אות רלד תירוצים אחרים.]

**דף ט ע"א**

**ישוב הקושיא מסוכת גנב"ך ורקב"ש**

**רלז) ולפ"ד העיטור** דגם ב"ה פוסלין כל שנעשה לפני זמן ששואלין ודורשין, והא דאיתא בירושלמי וצריך לחדש בה דבר קאי לב"ה, מוכח מזה דבלא חידוש הסוכה פסולה. וכבר כתב כן בתשובת הרדב"ז והועתק בהערה.[[501]](#footnote-501)

**ובדבר הקושיא** מסוכת גנב"ך ורקב"ש כבר תירץ הרדב"ז הנ"ל דגם התם צריך לחדש.

ובא"ר (תרלו ב) כתב גבי סוכת גנב"ך, דמיירי בעשאה תוך ל' ולכן אין בה פסול של סוכה ישנה. [אמנם הרדב"ז שם הגם דמודה לו לדינא דסוכת גנב"ך ורקב"ש שעשאן בתוך ל' יום אין צריך חדוש לב"ה. מ"מ לא ניחא ליה ליישב דמיירי בתוך ל' משום דסתמא קתני.]

**ולכאורה דבריהם** צ"ע דהרי הגוי שעשה את הסוכה בתוך ל' לא כיון לשם סוכה ואיך שייך בזה סתמא לשמה.[[502]](#footnote-502) ואולי הוי כעומד החפצא לשם סוכה כיון דדרך ישראל לישב בסוכה וצ"ע.[[503]](#footnote-503) ובאמת הדין מפורש בט"ז (סק"ג) דאין מעלה לגנב"ך בתוך ל' דלא שייך בהו סתמא לשמה. וצ"ע על הא"ר שלא הביא שהט"ז דלא כוותיה.

[ובחזו"א (קנ ו) כתב אליבא דב"ש דאם עשאה גם לחג וגם לביתו כשרה, וכתב דלפ"ז סוכת גנב"ך תוך ל' כשרה כיון דעשויה גם לשם חג. וצ"ע כנ"ל דאטו הגוי כונתו לשם חג.

**והנה מבואר** לפ"ז דחידוש אף שנעשה רק במקצת הסוכה [טפח על טפח או כ"ש ע"פ כולה] מהני להכשיר את הסוכה. וצ"ע מ"ש משאר הפסולים דכדי שלא יהא תולמ"ה בעינן לפקפק [עי' במשנה להלן טו.] ולא סגי בחידוש. [ועי' בפמ"ג תרכו א"א א שכתב חלוקי דינים בגדרי תקון סכך פסול ול"ע כעת.]

**והנה בתשובת** הרדב"ז הנ"ל הסתפק אם גם לב"ש מהני חידוש. וצ"ע מהיכי תיתי לתלות דבר זה במחלוקת ב"ש וב"ה. אמנם לפי מה שנתבאר באות רלו דב"ש וב"ה פליגי אי בעינן "לשמה" או דסגי ב"כונה" י"ל דהרדב"ז הסתפק אם חידוש מהני גם לב"ש דבעו "לשמה".

**צריך לחדש בה דבר**

**רלח) בתוד"ה סוכה** ישנה בית הלל מכשירין, בירושלמי תני צריך לחדש בה דבר. חבריא אמרין טפח.[[504]](#footnote-504) רבי יוסי אמר כל שהוא. ומאן דאמר כל שהוא, ובלבד שתהא על פני כולה. וכ"כ הרא"ש (סי' יג) והר"ן (דף א. בדפי הרי"ף)

**אם פוסל בדיעבד.** לשון הר"ן: דאע"ג דסוכה ישנה מכשרי ב"ה למצוה מן המובחר צריך לחדש בה דבר.[[505]](#footnote-505) ועי' ב"י שדעתו דהרבה ראשונים חולקים ע"ז וסוברים דהחדוש מעכב. [וכן מוכח מהב"ח כמו שיבואר באות רמג בהערה] ובשו"ע הלשון: "ובלבד שיחדש" וכתב הנהר שלום דאזיל לשיטתו שזה מעכב. ובאמת כן הלשון בטור ודייק מזה הרדב"ז (ב' אלפים נז) דדעת הטור דהחדוש מעכב.[[506]](#footnote-506) (ובבנין שלמה הביא דבעל העיטור כתב דמעכב ושכן כתב רש"י בספר הפרדס. וכן הוא בתניא רבתי סי' פב בשם רב נטרונאי גאון) אבל הט"ז ומג"א ועוד אחרונים פסקו דלכו"ע אינו מעכב וכן פסק המ"ב סק"ד.[[507]](#footnote-507) וכתב הנהר שלום שכן מתפרש לשון הירושלמי וצריך לחדש ויש לפרש דזה רק לכתחילה.

**והטעם דצריך** לחדש כתב הלבוש "מכל מקום אמרו חז"ל שיעשה כל אדם סוכתו לשם החג כדי לחבב המצוה וכו' אבל מדרבנן צריך שיחדש בה שום דבר עתה בגופה לשם חג". והב"ח כתב "כי היכי דליהוי היכר דיושבין בה לשם מצות סוכה". והנהר שלום כתב הטעם דתקנו כן כדי שלא יבוא להתיר אפילו עשאה לשם דירה דאז פסול מדאורייתא. והעתיקו המ"ב.

**ובבנין שלמה** כתב הסבר מחודש בהא דצריך לחדש בה דבר ע"פ דברי ההעמק שאלה שאילתא קפט שדייק מלשון השאילתות "דמחייבין בית ישראל למיעבד מטללתא ומיתב בה שבעה יומי דכתיב חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים וכתיב בסוכות תשבו שבעה ימים" דיש מצוה בבניית הסוכה. ושכן משמע ברש"י מכות ח. "כי לא מצא חטובה אין החטבה מצוה אלא עשיית הסוכה". ולפ"ז כתב הבנין שלמה די"ל דהחדוש הוא כדי לקיים מצוה זו. [וכתב דלפ"ז גם בבנה סוכה שנה שעברה צריך לחדש בה דבר לקיים מצות עשיית סוכה דשתא זו.[[508]](#footnote-508)]

**[ועיין בתורת** רפאל סי' קיג מש"כ בענין זה.]

**וסוכת גנב"ך** שנעשית בתוך ל' יום עי' אות רלז פלוגתת אחרונים אם צריך לחדש.

**חדוש בסוכת גנב"ך ורקב"ש**

**רלט) כתב הב"ח** והט"ז דסוכת גנב"ך ורקב"ש צריך לחדש בה דבר ק"ו מסוכה ישנה. וכ"כ הצל"ח. ובבנין שלמה סי' מג פקפק בזה דכיון דכל הא דבעינן לחדש דבר הוא משום היכר א"כ רק בסוכה דידיה חסר ההיכר כיון דמשמשת אותו גם לפני סוכות. אבל בקונה סוכה מגנב"ך ורקב"ש[[509]](#footnote-509) לצורך מצוה אין לך היכר גדול מזה. [טענתו שייכת רק לסברת הב"ח דלעיל אות רלח]

**ובתניא רבתי** סי' פב מבואר בשם רב נטרונאי שצריך לחדש בגנב"ך דבר ואם לא חידש פסולה. [ןאמנם לפי הצד דפסולה באמת גם הבנין שלמה מודה דזה נוהג גם בגנב"ך.] ועי' בתשובת הרדב"ז שהובאה באות רלז שמבואר דלסוברים דחידוש מעכב צריך לחדש גם בסוכת גנב"ך.

**חידוש א. שלא בגוף הסוכה ב. בדפנות**

**רמ) ומהו החדוש** כתב הרא"ש (סי' יג) וז"ל: כתב בעל העיטור שמע מינה[[510]](#footnote-510) חידוש בגופה בעינן, ודלא כבעל הלכות שכתב מיכנשא ומימך בסתרקי[[511]](#footnote-511) הוי חידוש דהא ליכא סוכה דלא יכול לחדושי בה האי חידוש.[[512]](#footnote-512) [הב"י (תרלו) מדייק מדברי הרא"ש דהחדוש מעכב. אבל שאר אחרונים סוברים דאין ראיה מהרא"ש, דהוא דבר על המצוה מן המובחר.]

**ובאמת המעיין** בבה"ג יראה דמיירי לגבי הא דדף מו. בברכת שהחיינו על עשיית סוכה, ולא לגבי דינא דירושלמי. וא"כ יש לחלק ביניהם, דלברכה סגי בכל עסק שעושה לצורך הסוכה. אבל כאן בעינן דיעשה היכר בבנין הסוכה [מהטעמים דלעיל אות רלח] וא"כ יש סברא שבזה בעינן דוקא בגופה של סוכה. וכבר העיר בזה הבנין שלמה. ואמנם עי' בבעל העיטור תחילת הלכות סוכה שהביא דברי הבה"ג על הברכה וחלק עליו מכח הירושלמי. [ואולי למד דאין לחלק בין הני חידושים. או דסבר דהירושלמי מיירי על הברכה.] והרא"ש הביא זה על סוגיתנו. וצ"ע.

**וכתב המ"ב** (סק"ה) דהחדוש היינו שיניח בה סכך[[513]](#footnote-513) מעט כטפח על טפח מרובע.

**ולענין לחדש** בדפנות הנה הפמ"ג (תרלו מ"ז א) הביא דברי הט"ז (הובא באות רלב) דדפנות אין צריכין חדוש, וכתב: ומינה שצריך לחדש בה דבר בגופה בסכך דוקא ולא מהני מה שחידש בה דופן רביעי וכדומה דבסכך בעינן חדוש.

**ובשער הציון** (ז) העתיק דברי הפמ"ג מתיבת "ולא מהני", וכתב עלה: ונראה לי דדוקא דופן רביעי נקט אבל אם חסר לו דופן שלישי בודאי מהני, דבלא זה לא היה יכול לקיים מצות סוכה, ועדיף מחידוש מעט בסכך. וכן מוכח בריטב"א בדף מו שכתב על מה דאמרינן שם היתה עשויה ועומדת אם יכול לחדש בה דבר וז"ל, פירוש בסכך או בדפנות הצריכות לה לעכב מברך מיד שהחיינו ושוב אינו מברך אותו בכניסת ליל החג שכבר בירך זמן מדין סוכה בשעת מעשה עכ"ל. הרי דס"ל דבמקום שצריך חדוש לעכב מהני נמי חדוש בדפנות שצריך להם לעכובא ובודאי ה"נ בעניננו. ובחנם השיג הבכורי יעקב על הפמ"ג.[[514]](#footnote-514) עכ"ל שער הציון.

**והנה עצם** ביאורו של השער הציון בפמ"ג דמיירי רק על רוח רביעית צ"ע שהרי הפמ"ג למד את דינו מדברי הט"ז דהדפנות כשרות אף כשהן ישנות וע"ז כתב "ומינה" וכו'. וא"כ זה מקור דגם בשאר הרוחות לא מהני.

**ומה שהוכיח** מדברי הריטב"א, הנה הריטב"א מיירי גבי ברכת שהחיינו בבניית הסוכה, וכאן הנדון לגבי חדוש בסוכה ישנה, ושפיר יש לחלק ביניהם כמו שנתבאר לעיל תחילת אות זו. ודוק.

**סוכה שבנאה לשם חג שנה שעברה אם צריך לחדש בה דבר**

**רמא) כתב המ"ב** סי' תרלו סק"ז: וסוכה העומדת משנה לשנה אף דמתחלה עשאה לשם החג כיון שעבר החג הרי בטלה העשיה וכמו שכתב המ"א בסימן תרל"ח סק"ב.[[515]](#footnote-515) ואע"ג דכשרה היא שהרי נעשה מתחלה לשם צל העשיה שהיתה לשם החג נבטלה וע"כ צריך לחדש בה דבר. עכ"ל. ומקור דין זה הוא מהחיי אדם. וכתב השער הציון דלפ"ז מש"כ השו"ע "ואם עשאה לשם החג אפילו מתחילת השנה היא כשרה בלא חדוש" היינו אחר סוכות של שנה שעברה דאילו עברה שנה שלמה בטלה עשיה.

**אמנם בעמק** ברכה (סוכה אות י) כתב לחלק, דדברי המג"א קיימי על הא דסוכה נאסרת כל שבעה [כמבואר בהמשך סוגיתנו] ולזה באמת כאשר עבר החג חזר להתירו משום ד'איסור סוכה' אינו תלוי בגוף החפצא דסוכה, אלא בקיום המצוה דסוכה, ולכן אין איסורה אלא במשך זמן מצותה. משא"כ לענין דינים שבעשיית הסוכה כמו הכא דבעינן לכתחילה עשיה לשם סוכה ודאי אם עשאה לשם חג לא בטלה עשייתה מעולם.

**ובמועדים וזמנים** (ח"א סי' פ) מבאר סברת הח"א דכיון שטעמם של ב"ה אינה לעשות לשמה אלא לייחד את הסוכה למצוה א"כ י"ל דכשעבר החג בטל היחוד [והיינו טעמיה דהמג"א לענין איסור עצי סוכה דבטל היחוד.]

**ועי' באות** רלח הטעמים מדוע צריך לחדש בה דבר ויש לדון על פיהם בסברות הח"א והעמק ברכה ודוק.

**מצה ישנה**

**רמב) תוד"ה סוכה.** מצה ישנה פלוגתא דבית שמאי וב''ה. א''ר דברי הכל הוא מכיון שלא עשאה לשם פסח דבר ברי הוא שלא דקדק בה. בעיקר הנדון תמהו האחרונים הרי ודאי דבמצה בעינן לשמה וכמבואר בפסחים דמשעת לישה בעינן שמור לשמה. [ועי' מנ"ח מצוה י אות ט שתמה בזה והוסיף לתמוה על הפנ"י שהקשה מה ענין דרשת ב"ש בסוכה למצה. ותירץ דיפינן ט"ו ט"ו מחג המצות. ותמה המנ"ח הרי יש דרשה במצה עצמה. ועי' משנ"ת באות רלו.] והפמ"ג (סוף סי' תרמג במ"ז) כתב דהירושלמי סובר דאין צריך לשמה כרב יוסף בפסחים ל"ח[[516]](#footnote-516) [והוסיף דהירושלמי לשיטתו בפסחים פ"ב ה"ד דמייתי רק את הברייתא דתניא כוותיה דרב יוסף.]

**והברכ"ש (גיטין** סי' י) תירץ דהתם מבואר דבעינן "כונה" לשם מצה וכאן לב"ש התחדש דצריך "לשמה" ונ"מ לענין דין "ברירה" ונתבאר באות רלו בארוכה.

**והחלקת יואב** ח"ב על המנ"ח כתב בשם האבני נזר נ"מ בעשה נכרי את המצה וישראל עומד על גביו, דלענין שמור מהני, ולא לענין הלשמה.

**ועי' בערוך** לנר ובמרומי שדה מש"כ בכונת הירושלמי.

**והצל"ח הקשה** הרי גם לב"ה בסוכה צריך לחדש בה דבר, ובמצה אין אפשרות של חידוש וא"כ היאך מכשירין ב"ה מצה. ותירץ דהא דבעינן חידוש אינו אלא מדרבנן, וא"כ איכא נ"מ דאם אין לו מצה אחרת יאכל את זו שלכל הפחות כשרה מדאוריתא.

**ומדברי הב"ח** אות רמג מבואר תירוץ אחר על קושיא זו. דהירושלמי מיירי לדינא דאורייתא, אבל מדרבנן באמת המצה פסולה כיון דא"א לחדש בה דבר.

**ביאור ספק התוס' אי סיפא אתיא כב"ה**

**רמג) תוד"ה ואם** עשאה לשם חג וכו'. אפילו לבית הלל נפקא מינה שאין צריך לחדש בה דבר ואפילו לא נפקא מינה אלא לב''ש וכו'. עכ"ל. ביאור ספק התוס' כתב הב"ח סי' תרלו וז"ל: ואם עשאה לשם חג אפילו מתחלת השנה כשרה בלא חידוש, כ"כ בהגהת אשיר"י פ"ק משם הא"ז. אבל התוס' נסתפקו בזה וז"ל ואם עשאה לשם חג אפילו מתחלת השנה כשרה אפילו לב"ה נפקא מינה שאין צריך לחדש בה דבר ואפילו לא נ"מ אלא לב"ש יש לו לתנא לפרש במה נחלקו וכו'. [א"ה, מבואר דמפרש דהספק הוא שמא גם בעשאה ל' יום קודם החג לשם חג, בעינן חידוש. ומפרש הטעם בהמשך דבריו.]

**והוסיף הב"ח** דמדברי ראבי"ה יש להוכיח דס"ל דגם בעושה לשם סוכה יותר מל' יום לפני סוכות צריך חידוש וז"ל: וכבר כתבתי למעלה בהלכות פסח דמדברי ראבי"ה (סי' תנב) [[517]](#footnote-517) נראה שמפרש לפי הירושלמי דלב"ה בעי חידוש אפילו עשאה לשם חג, דכיון דאין חילוק בין עשאה לשם חג לעשאה סתם דבר תורה, א"כ כי היכי דבעי חידוש מדרבנן בעשאה סתם, ה"נ בעשאה לשם חג. וה"ט כיון דעשייתה כבר הוה קודם שלשים לחג בעינן למיעבד בה חידוש לשם חג סמוך לחג כי היכי דליהוי היכר דיושבין בה לשם מצות סוכה וכך ראוי להחמיר. נראה לי. עכ"ל הב"ח. ועי' בהערה מה שהובא דמדברי ראבי"ה בספרו מבואר טעם אחר.

**והא"ר (תרלו** ג) כתב לבאר דספקם של התוס' הוא דשמא לב"ה אין צריך כלל לחדש בה דבר, [וכמו שכתב הרדב"ז בתשובה שהובאה באות רלז דהרמב"ם והרי"ף שהשמיטו דין 'חידוש' סברי דהבבלי פליג בזה על הירושלמי] ולכן כתבו התוס' די"ל דלא נ"מ אלא לב"ש. (וכ"כ בבנין שלמה סי' מג.) [ועי' פנ"י שכתב שני פירושים הנ"ל בדברי התוס'.]

**ובברכ"י סי'** תרלו הקשה [על הפירוש שתוס' נסתפקו דשמא לתלמודין אין צריך לחדש בה דבר] שהרי בתוס' הקודם וכן בפסקי תוס' משמע דנקטו להא דהירושלמי דצריך לחדש בה לדינא ולא נסתפקו בזה.

**והערוך לנר** כתב לפרש דספק התוס' משום דדוחק לפרש דכונת המשנה 'אם עשאה לשם חג אפילו מתחילת השנה כשירה' דכשירה היא לענין לענין דאין צריך חידוש, כיון דאותו לשון 'כשירה' נאמר ברישא בדברי ב"ה ושם הכונה כשירה וצריך חידוש.

**והברכ"י (סי'** תרלו) כתב דספק התוס' הוא אי החידוש מעכב דאם הוא מעכב נכלל בלשון כשרה דאין צריך חידוש אבל אם אינו מעכב אין הלשון כשרה שולל את מה שצריך חידוש הואיל וגם בלעדיו הסוכה כשרה.

**דף ט ע"א**

**בגדרי שם שמים שחל על הסוכה**

**רמד) אמר רב** ששת משום ר''ע מנין לעצי סוכה שאסורין כל שבעה ת''ל חג הסוכות שבעת ימים לה'. ותניא רבי יהודה בן בתירה אומר כשם שחל שם שמים על החגיגה כך חל שם שמים על הסוכה שנאמר חג הסוכות שבעת ימים לה' מה חג לה' אף סוכה לה'.

**והנה בביצה** ל: מבואר דמשום האי דינא א"א להתנות על הסכך. והקשה הרשב"א שם הרי קדושת דמים פקעה בכדי לעולא בנדרים כח: והכא קדושת דמים היא [דהא הוי רק תשמישי מצוה]. ואף אי נימא דכאן הוקש לחגיגה לומר דכקדושת הגוף דמי, מ"מ תקשי לאביי דאית ליה בנדרים שם דגם קדושת הגוף פקעה בכדי אם התנה כן בתחילה, למה בסוכה לא מהני.

**ותירץ הרשב"א:** ומתוך הדחק יש לי לומר דהקישה הכתוב לחגיגה ממש מה חגיגה אי אפשר לה לאחר שחל עליה קדושה שתפקע קדושתה אף עצי סוכה כן. עכ"ל. ובביאור דבריו עי' עונג יו"ט (סי' ה) דאף מ"ד קדושת הגוף פקעה בכדי היינו דוקא בקרבן נדבה כמו עולה ושלמים אבל בקרבן חובה כיון שהקדישו והפרישו הכל מודים דלא פקע קדושתה בכדי וחגיגה הוי דבר שבחובה.

**ובחי' חת"ס** בביצה כתב "ואפילו למ"ד התם פקעה קדושה היינו קודם התחלת הקרבה והכא ישיבת סוכה כהתחיל להקריב דמיא". וצ"ב אם ניתן לפרש כן בדברי הרשב"א. ואולי יל"פ כונת הרשב"א דהכא הקישה הכתוב לחגיגה ממש לאחר שכבר חלה על החגיגה קדושה דלא מהני בה כבר תנאי [דרק לפני שהקדישה מהני תנאי שתקדוש לזמן, אבל אחר שהקדיש אין בכחו להגביל את הקדושה], וסוכה הוקשה לזה שגם בתחילת הקדישה א"א להתנות. וכמדומה שלשון הרשב"א משמע ביותר כהסבר זה.

**ובעיקר קושית** הרשב"א שיועיל תנאי כשם שמועיל בקרבן למ"ד קדושה פקעה בכדי. כתב הקוב"ש (ביצה אות סט) דלכאורה נראה דאין צריך רק 'הזמנה' מצד הבעלים, אבל 'הקדושה' רחמנא רמי עליה, ואין הקדושה מכח האדם כמו בהקדש.[[518]](#footnote-518) וכיון דנעשו עצי סוכה שעה אחת קדושין ממילא ולאו כל כמיניה להטיל תנאי או זמן לקדושתן, ואינו דומה להקדש דהקדושה עצמה היא מכח האדם. ודבר פשוט הוא דלא מהני שאלה בעצי סוכה[[519]](#footnote-519). וכן המתפיס בהם לא הוי כמתפיס בדבר הנדור. ואפשר דכונת הרשב"א דיועיל זמן לההזמנה ובהפקעת הזמנתו תפקע הקדושה מאליה דהקדושה תלויה כל שעה בהזמנתו דליכא קדושה רק כל זמן שההזמנה קיימת.[[520]](#footnote-520) עכ"ד.

**ועי' אות** רנב לענין קדושת הסוכה בשנה הבאה.

**אם הקדושה מעכבת שלא יצא בלעדיה ידי חובת סוכה**

**רמה) כתב הרשב"א** (ביצה): ועוד קשיא לי הא דקי"ל (סוכה ח:) דסוכת גנב"ך וסוכת רקב"ש דכשירה ולמה חיילא עליה קדושה כל שבעה, וכי מפני שנכנס זה שם ואכל שם פעם אחת או ישן שם תחול עליה קדושה כל ז' והיא לא נעשית לשם קדושת סוכה. ואפשר דסוכת גנב"ך ורקב"ש כסוכה דעלמא הן. עכ"ל.

**הנה מקושית** הרשב"א נראה דאם אין קדושה חלה על הסוכה אין יוצא בה ידי חובתו, דאל"כ מאי קא קשיא ליה כלל. ועי' בעונג יו"ט (סי' ה בהג"ה) שכתב כן. והוסיף עוד לבאר בזה, דכל קושית הרשב"א רק להסוברים בביצה ל: דלא מהני תנאי בעצי סוכה, אבל להרי"ף שם דאית ליה דמהני תנאי באמת אין הקדושה מעכבת לצאת יד"ח. [וזה מבואר ממה שהרשב"א הקשה כן בתוך הסברו בשיטת רש"י.]

**[אמנם לפ"ז** בתירוץ הרשב"א "ואפשר דסוכת גנב"ך ורקב"ש כסוכה דעלמא הן" לכאורה חוזר בו וסובר דיוצא גם בלא קדושה אף דהוי כסוכה דעלמא. (ועדיין צ"ע מעיקרא מאי קסבר ולבסוף מאי קסבר ולא פירש במה הונח לו בתירוץ.) וצ"ע בדברי העונג יו"ט נוקט דלמעשה לרש"י הקדושה מעכבת, ובאמת ראיתי בגור אריה יהודה קונטרס המועדים סי' יח שכתב להוכיח מהרשב"א שאין הקדושה מעכבת לצאת ידי חובה וצ"ע.][[521]](#footnote-521)

**ובאבני נזר** או"ח סי' תנט כתב הגאון בעל חלקת יואב דהקדושה מעכבת לצאת יד"ח ובסוכת גנב"ך מקדש באכילתו את הסוכה. והקשה עליו האבנ"ז דלדברי הרי"ף שיכול לומר איני בודל גם מן הסוכה, מוכח דאין הקדושה מעכבת לצאת יד"ח. וגם לרש"י דאין יכול לומר איני בודל הרי כתב רש"י דהטעם משום שאסור לסתור ביו"ט, משמע דלולי זה היה יכול לומר איני בודל ואעפ"כ היה יוצא יד"ח.[[522]](#footnote-522) [ובבונה בחוה"מ באמת יוצא יד"ח באומר איני בודל אף שלא חלה קדושה. כמו שביארנו בחי' ביצה שם אות לו.]

**כיצד חלה קדושה על הסוכה**

**רמו) אמנם בעיקר** קושית הרשב"א איך חלה קדושה על סוכת גנב"ך ורקב"ש, תמה העונג יו"ט למה לא ניחא ליה לומר דחלה הקדושה ע"י שאכל בה. ואין לומר משום דהוי מחובר לקרקע, דהא גם הקדש חל על מחובר לקרקע רק דאין בו מעילה. ועוד דבמעילה כ. מבואר דיש מעילה בבית שהקדישו.

**והנה בעבודת** הקודש (ב ו) כתב: ויראה לי שלא נאמרו דברים אלו אלא בסוכה שעשויה לשם חג, אבל היושב בסוכת רועים ובורגנין וקייצין הרי היא כסוכה בעלמא שבשביל שנכנס זה ואכל שם פתו לא נתקדשה זו.[[523]](#footnote-523) עכ"ל. ובשער הציון (תרלח ג) כתב ע"ד הרשב"א: אכן דבריו לכאורה קצת סותרין. שמתחילת דבריו שכתב 'בעשויה לשם חג' משמע שבעשויה לצל אפילו אם ישב בה כמה ימים לא נתקדשה על ידי זה, ודלא כדעת רבנו ירוחם המובא במג"א סק"ב.[[524]](#footnote-524) ומסוף דבריו שכתב 'שבשביל שנכנס זה' וכו' משמע שאם יש לו סוכה שעשויה בקיץ לצל והוא יושב בה בחג הסוכות (דכשרה היא מן הדין) נתקדשה וצ"ע. עכ"ד. [ובאמת גם בלשון חי' הרשב"א דלעיל קיימת אותה סתירה.]

**ובמ"ב (סק"ט)** הביא דברי רבנו ירוחם דגם בלא נעשית לשם סוכה מהני ישיבתו בה פעם אחת לקדשה. וכתב המ"ב דכל זה כשהזמינה מתחילה לחג, או שבעת שישב בה היה דעתו לישב בה כל ימי החג, הא לאו הכי לא נתקדשה בפעם אחת להיות שם סוכה עליה וכמו שכתבנו למעלה בסק"ג. והנה מקורו דצריך להזמין כתב בשער הציון דהוא מתפילין דצר ביה ולא אזמניה לא נתקדש. ומבואר א"כ דהמ"ב מפרש דברי הרשב"א (שאותו הביא בסק"ג) דמה שלא נתקדש הוא מאחר ולא הזמין את הסוכה לשם מצוה.

**ולכאורה לפ"ז** מיושבת קושית העונג יו"ט דמה שנוקט הרשב"א שבסוכת גנב"ך לא נתקדשה הסוכה, הוא מפני שלא הזמינה לסוכה רק אוכל בה בעראי. [וזה גם הביאור במה שאם אוכל בה כמה פעמים מתקדשת, הואיל ואז מוכיח שהוא מייחדה לסוכה אחרי שאוכל בה בקביעות.[[525]](#footnote-525)] ואמנם גם המ"ב לא קבע מסמרות בדעת הרשב"א והקשה סתירה בדבריו כדלעיל.

**וראיתי בגור** אריה יהודה (קונטרס המועדים סי' יח) שכתב דמוכח ברשב"א שאין חלה הקדושה בישיבה אלא בעשיה אמנם למה שנתבאר מהמ"ב אין זה טעמו של הרשב"א אלא מחמת שחסר ביחוד.

**גדר האיסור הנאה בסוכה**

**רמז) הנה אחרי** דילפינן לה מחגיגה משמע דיש בה קדושה, ותמהו האחרונים א"כ למה מותרת אחרי החג, הרי קדושה לא פקעה בכדי. ובגור אריה יהודה קונטרס המועדים סי' יח חקר אם אכן הסוכה "קדושה" או דהוי רק "איסור". וכתב נ"מ אם מותר להכניסה לעזרה, או דיש בה איסור מכניס חולין לעזרה.[[526]](#footnote-526) ובעולת תמיד סי' תרלח הוכיח ממה דמותר אחר החג, דהוי רק איסור ולא קדושה, ולכן פוקע האיסור אחר החג. אמנם בשו"ת מהר"ם שיק סי' כד כתב דהוי כקדושת קרבן אלא דאחר החג הוי כנעשה מצותו דלית ביה מעילה.

**ובאבנ"ז (או"ח** לד יח) הביא דברי התוס' שבת כב. ד"ה אבוהון שכתבו דהאיסור דילפינן מחגיגה הוא רק באופן שע"י שנוטל מבטל את המצוה. ומבאר האבנ"ז דהנאה סתם אינה אסורה משום דגם חגיגה אין בה מעילה[[527]](#footnote-527) שהיא קק"ל. אלא האיסור להשתמש בחגיגה הוא רק כשהוא סתירה לקיום המצוה ואסור משום 'לא תעשון כן לד' א-לקיכם'. ולפ"ז פשוט דאחר החג אין בזה איסור דאין זה סתירה למצוה.

**והנה בעונג** יו"ט סי' מט הקשה למה הנשאר בסוכה בזמן ירידת גשמים מבואר ברמ"א (תרלט) דאם עושה כן נקרא הדיוט, ותו לא, וקשה הרי גם איסורא איכא, שנהנה מן הסוכה שלא לצורך מצותה. וכתב העונג יו"ט דלשיטת הרי"ף בביצה דמהני תנאי בסוכה, אפשר דהוי כאומר בבין השמשות איני בודל לענין ירידת גשמים. אבל לשיטת רש"י דא"א להתנות על הסוכה קשה. ואין לומר דלא נאסר אלא הנאה של כילוי [וכדמשמע מתוס' שבת הנ"ל שהביא האבנ"ז] דנראה דאסור גם הנאה בעלמא דומיא דאסור להרצות מעות לאור נר חנוכה (שבת כב.) ולהריח בהדס של מצוה (סוכה לז:) אף שאין מכלה את המצוה. וכתב העונג יו"ט דנראה דהמקור הוא מחגיגה שאסורה בכל הנאות כדין בהמת קדשים וא"כ אסור מדאורייתא. [ודברי התוס' רק דהיה מקום לטעות לומר כן אבל באמת אסור אף שלא מתבטלת המצוה.]

**ומה שאשה** יושבת בסוכה היינו אם נעשתה הסוכה רק בשבילה דאז לא נתקדשה. או באשה שיש לה בעל מדין תשבו כעין תדורו איש ואשתו [עי' רמ"א תרלט ב] אבל פנויה לשבת בסוכה של איש באמת אסור.[[528]](#footnote-528)

**וא"כ צ"ע** למה אין צריך לצאת מן הסוכה מיד בירידת הגשמים. ותירץ העונג יו"ט דיש בזה היתר של "לא נתנה תורה למלאכי השרת" [עי' קידושין נד. סברא זו לגבי בגדי כהונה שלא בשעת עבודה.] וע"ש מה שדן בזה. עכ"ד העונג יו"ט.

**ובקוב"ש (ביצה** אות ע) תירץ דבזמן ירידת גשמים שאין הסוכה ראויה למצותה ליכא בה קדושה כמו אחר החג. [וכן צדד בקה"י סי' ז וכתב די"ל דדמי לסוגר הגג בעת הגשמים שאז אינו סוכה ויש לחלק. עכ"ד.]

**אולם האחרונים** העירו שבט"ז מבואר דלא כהעונג יו"ט, דהנה הט"ז (תרלח ג) הקשה למה הזמנה לחוד אינה אוסרת את הסוכה והרי קרבן מתקדש בהזמנה והקדשה לחוד. ותירץ וז"ל: נראה דדעתו בזה דודאי אין לך לומר שכל הדינים שישנם בחגיגה יהיו בסוכה דא"כ נימא שיש גם בסוכה קדושת הגוף.[[529]](#footnote-529) ע"כ דה"ק קרא חג הסוכות תעשה לך ז' ימים, דדוקא בזה יהיו שוים לענין ז' ימים שתהא קדושת הסוכה לזמן זה כמו חג ולא תטול ממנו להנאתך שום דבר לבטל ממנה קדושה שלה, בזה דוקא שוין ולא לדבר אחר.[[530]](#footnote-530) וכו' ועל כן נראה פשוט שמ"ש אין נאותין מהם לדבר אחר, היינו דרך ביטול, משום שבזה תבטל קדושתה. אבל בעוד שהיא קיימת אין איסור הנאה ממנה כדי לסמוך עליה או להניח עליה שום דבר כיון שעדיין קדושתה עליה וכ"כ סי' תקיח בשו"ע.[[531]](#footnote-531) עכ"ל הט"ז. [ועי' בבכורי יעקב בתוספת בכורים מש"כ ליישב הערת הט"ז.]

**[וע"ש בפמ"ג** שהוכיח כדברי הט"ז מסוכה י: מנימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כתונתא במיא ואשתטחא אמטללתא ע"ש. הרי דשמוש שאינו סותר את יעוד הסוכה מותר.[[532]](#footnote-532) ובקה"י העיר לשיטת הר"ן בסוגיא שם דשטיחת הכתונתא פוסלת את הסוכה (ודלא כר"ת שם שמכשיר) א"כ הוי ביטול הסוכה ואיך שרי.]

**ומה שהוכיח** העונג יו"ט מהרחת הדס ושמוש לאור נר חנוכה, כתב בקה"י (שם) די"ל דהאיסור דאורייתא הוא רק במבטל מהמצוה והנך איסורי דהדס ונר חנוכה אינם אלא מדרבנן משום דאקצייה למצותיה ומשום ביזוי מצוה.

**ובהעמק שאלה** (שאילתא קכו אות ב) מחלק בין מצוות שעיקרן להנאה שהן מותרין בכל שאינה סותרת את המצוה. לבין מצוות שעיקרן אינו הנאה שאסורות אף באופן שאין מתבטלת המצוה. ע"ש אריכות עצומה בזה. ולענין אם סוכה מקרי מצוה שבאה להנאה כתב שם שהיא מחלוקת ראשונים בין תוס' ר"ה כח והר"ן נדרים טו: ע"ש [והאריך בזה בשאילתא קנד אות ב.] ולפ"ז להר"ן אסור ליהנות אף שלא מפקיע את המצוה ותוס' מותר.

**ומש"כ דילפינן** העונג יו"ט להוכיח מדילפינן מחגיגה, הנה הט"ז הנ"ל בתוך דבריו מיישב זאת. ובקה"י ראיתי שהלך בדרך אחרת לומר דכיון דסוכה מיוחדת למצוות דירה הותר בה כל תשמישי דירה ונאסר רק מה שאינו תשמיש דירה. ומיישב לפ"ז הא דמנימין הנ"ל דכיון דהוי מתשמישי דירה מותר. וכתב דאע"ג דכשהיא שטוחה הסוכה פסולה מ"מ הותר כיון דהוי תשמיש דירה.

**פירוק הנויין והסוכה בלא שמוש**

**רמח) ולענין פירוק** הסוכה בלא להשתמש בה, יש בזה סתירות [צויין במ"ב דרשו]. הנה בבאור הלכה (תרלח ס"ב) הביא משו"ת חת"ס דמותר ליקח אתרוג ששימש לנוי סוכה כדי לצאת בו ידי חובתו בנטילת לולב, ואחד מטעמיו משום דמצוות לאו ליהנות נתנו, וצ"ע דמ"מ יאסר משום דמבטל מנוי הסוכה וחזינן דאין איסור בזה. [ואמנם החת"ס כתב טעם נוסף דכל האיסור משום בזוי מצוה, וכאן שלוקחו מנוי למצוה ממש אין זה ביזוי.[[533]](#footnote-533)]

**אולם בסי'** תרלד ס"ג כתב הבאור הלכה בשם הב"ח (תרלט ס"ג בשם מרדכי) דהטעם שנוי סוכה הנמצא בצד הסוכה ממעט את חללה משום שאסור ליטול את הנוי ממקומו כל שבעה משום דהוקצה למצותו. הרי מבואר דאסור ליטלו אף בלא שמוש.[[534]](#footnote-534)

**והמנחת פתים** הוכיח עוד לאסור ליטול הנויין אף בלא שמוש ממה שכתב הרמ"א (תרלח ב) דההיתר להסיר הסדינים מפני הגשמים הוא רק אם התנה. [אמנם המנח"ש מהדו"ת סי' נד דחה דהרמ"א אוסר רק בשבת ויו"ט משום מוקצה.]

**עד כאן** דברנו גבי נטילת הנויין. אמנם גבי פירוק הסוכה.[[535]](#footnote-535) הנה המקור חיים לבעל החוות יאיר סי' תרלח כתב להוכיח דאסור משום שהוקצה למצותו. ולפ"ז כתב דאם ירדו גשמים אסור לנער הסכך שכשמנערו מפרקו מהסוכה. ובשו"ת שואל ומשיב (רביעאה ג כח) אוסר להעביר סכך מסוכה לסוכה.

**ובעיקרי הד"ט** (ב סח) הביא שבני הישיבה הסתפקו אם מותר להרוס הסוכה בחג. ויש שהביאו ראיה מהא דאין מתירין ציצית מבגד לבגד (או"ח טו א) ויש דוחים לחלק בין התרת הציצית מהבגד לבין לסתור את הטלית עצמה.[[536]](#footnote-536)

**והמתירים הוכיחו** ממה דאיתא (להלן מח.) דמי שרוצה לאכול בסוכה ביו"ט אחרון של חג צריך לצריך לפחות בה ארבעה טפחים משום היכר ולא אסרו בזה משום סתירת הסוכה עצמה. ודחה בעיקרי הד"ט דכיון דאיסור הסתירה אינו אלא מדרבנן[[537]](#footnote-537) הם התירו לצורך יו"ט אחרון של חג.

**ומסיק בעיקרי** הד"ט לאסור ע"פ מה שפסק הפחד יצחק דגם סתירת הטלית עצמה אסורה. [אכן המג"א מתיר לסתור הטלית עצמה וכן פסק המ"ב (טו ג), ולפ"ז לכאורה ה"ה דמותר לפרק הסוכה.[[538]](#footnote-538) וראיתי בספר הסוכה שדן לחלק בין ציצית לסוכה ע"פ דברי הרמב"ן מגילה כה: לחלק בין סוכה שקבוע לה זמן וחייב להקים סוכתו לבין בית כנסת שכשמחליט שאינו רוצה הוי כעבר זמן מצותו.]

**ועי' ביד** רמ"ה (ב"ב ו: אות נט) דמשמע שמותר לסתור את הסוכה אם אין בה צורך. וכן מבואר ברמב"ן שבת מה. יובא באות רנח. אמנם בחי' רבנו יהונתן להלן מח. אוסר לפרק את הסוכה משום ביזוי מצוה. ובר"ן שם כתב גמר לאכול לא יתיר סוכתו. נראה דהיינו טעמא דכיון דאמר רחמנא בסוכות תשבו שבעת ימים צריך שתהא לו סוכה כל שבעה. ע"כ. ובאגודה דף י. משמע דאם רוצה לסתור הנויין מפני הגשמים צריך להתנות.

**הזמנה בסוכה**

**רמט) כתב בהג"א** (בביצה): והיכא דעביד סוכה ולא יתיב בה אי נמי עבדא להושענא ולא אגבה למיפק בה, שרי בהנאה דהזמנה לאו מילתא היא. והביאו הרמ"א (תרלח א) בזה"ל: וכל זה לא מיירי אלא בסוכה שישב בה פעם אחד, אבל אם הזמינה לסוכה ולא ישב בה לא נאסרה דהזמנה לאו מילתא.

**וז"ל האו"ז** בשם שאלתות. היכא דעביד סוכה ולא ישב בה אי נמי עבדיה להושענא ולא אגבהה למיפק בה דשריין בהנאה והזמנה לאו מילתא היא. והוכיח מסנהדרין (מז:).[[539]](#footnote-539) וההיא דלולב הגזול (לב:) דתנן או שהיו ענביו מרובות מעליו פסול ואם מעטן כשר, ואמרינן בגמ' (לג:) דמעטינהו אימת אילימא דמעטינהו מקמי דלאגדיה, פשיטא. ואלא בתר דלאגדיה, דחוי מעיקרא הוא וכו'. לעולם בתר דאגדיה, וקסבר לולב א"צ אגד. ואת"ל צריך אגד, הזמנה בעלמא היא. ופרש"י לעולם בתר דאגדיה וקסבר אגד הזמנה בעלמא היא ואין אגודתו קריאת שם להיות חל עליו שם לולב פסול לידחות והלכך אפילו דחוי מעיקרו אין כאן עד שיקדש עליו היום עכ"ל, משמע אם קדש היום אע"ג דלא אגבהיה חל עליו שם לולב ליאסר בהנאה. ולא היא לעולם לא מיתסר בהנאה עד שיגביהנו אלא הכי קאמר דלא חל עליו שם לולב שיקרא דחוי מעיקרו שלא יהא ראוי לנטילה עד שיקדש היום ויבא זמן נטילתו.[[540]](#footnote-540) ואע"פ שאינו ניטל בלילה כי אם למחר ביום מ"מ כשקידש עליו היום כבר התחיל יום שהוא ראוי לנטילתו[[541]](#footnote-541)

**והט"ז הקשה** אמאי לא מהני הזמנה כמו בחגיגה, והרי מחגיגה ילפינן. והובאו דבריו באות רמז. ע"ש.

**אם האיסור חל רק בבין השמשות**

**רנ) ובבאור הלכה** סי' תרלח הביא ממור וקציעה שהקשה: וצ"ע אי הכי אפילו ישב בה אחר שקידש היום לא ליתסרא כולא יומא אלא לשעה שישב בה בלבד דהא לא אתקצאי לבין השמשות ולא אתקצאי לכולא יומא ולכי נפק תשתרי. [וביאר הבאור הלכה דקושיתו רק למה אסורה בחול המועד. אבל ביו"ט בלאו הכי אסורה משום דהוי מוקצה מחמת איסור סתירת אהל.]

**ובבכורי יעקב** (תרלח ח) תירץ דמיירי בסוכה שכבר ישב בה שנה שעברה ואז נאסרת בשנה הבאה ממילא אף בלא ישיבה [כשיטת השערי תשובה שיובא באות רנב ודלא כמג"א שיובא שם.]

**ובעמק ברכה** (סוכה אות יא) כתב ליישב דכל מאי דבעינן "בין השמשות" הוא רק לענין איסור "מוקצה" דתלוי בהכנה דערב שבת ולכן אם לא הוכן עד בין השמשות אסור [ותלוי בהיותו מוכן רגע לפני בין השמשות] אבל הדין דילפינן מחג הסוכות שבעת ימים לד', אינו תלוי בבין השמשות, דמה כח יש לבין השמשות יותר משאר החג.

**אולם נראה** להוכיח דגם קדושת סוכה תליא בבין השמשות בדוקא דהנה בספר המכתם ביצה ל: כתב וז"ל: דכיון דבבין השמשות קמא לא חיילא עלייהו קדושה דהוה ראויה לחול ולא חיילא השתא, תו לא חיילא. מיהו איכא מאן דאמר [הוא הרמב"ן הובא בארחות חיים והובא בב"י סי' תרלח וכן פסק הרמ"א בס"ב. והחולק הוא רש"י בסוגיין שכתב דלשון התנאי "איני בודל מהם מהיות כחי וזכותי בהם ליטלן כל שהות אורך של בין השמשות של ערב יו"ט". כ"כ הגר"א (תרלח ס"ב). וכן דעת הר"ן[[542]](#footnote-542) כמש"כ שער הציון (כא).] דלהכי צריך לומר כל בין השמשות כולו כל חד וחד מן בין השמשות. דאי לא אמר כך, אי לא חיילא בקמא חיילא באחריני.[[543]](#footnote-543) וכי לא אמר תנאה חיילא בבין השמשות קמא וממילא חיילא בכולהו, דכחד יומא אריכא דמי. עכ"ל. הרי מבואר להדיא לב' השיטות דבבין השמשות תליא. ועי' שער הציון שדן אם אמר סתמא ולא פירש איזה בין השמשות אם מונח בזה דאינו בודל כל ז' בין השמשות.

**אולם מצינו** שיטה הסוברת דאין מגו דאתקצאי לבין השמשות אלא בשבת, והוא בריטב"א להלן מו: ובר"ן שם. [ואמנם צ"ע בדעת הר"ן דלפ"ז אין זה תלוי בבין השמשות ודלא כמו שכתב השער הציון הנ"ל בשמו.]

**ובמנח"ש מהדו"ת** סי' נד תירץ קושית המו"ק, דאם הזמין ואח"כ ישב מהני הישיבה להצטרף לההזמנה ולעשות שההזמנה גופא הוי מילתא ונאסר מכח ההזמנה. שו"ר במאמ"ר סי' תרנג שעמד בקושית המו"ק ותירץ דאם הזמין ואח"כ עשה מעשה נאסר למפרע. וסיים "וקצת קשה דלא מצאנו הערה בזה". [לכאורה לפי דבריהם גם בתיק של תפילין אם אזמניה ואחר זמן צר ביה יאסר למפרע משעת ההזמנה, וצ"ע.]

**הזמן להתנות איני בודל**

**רנא) הרמב"ן [הובא** בארחות חיים ובב"י סי' תרלח] כתב שצריך לעשות תנאו סמוך לבין השמשות. ובדרכי משה תמה למה צריך לומר דוקא סמוך לבין השמשות וכתב דאה"נ לאו דוקא סמוך לבין השמשות אלא בא לומר שצריך שיעשה קודם בין השמשות.[[544]](#footnote-544) ועוד אפשר שצריך לאמרו סמוך לבין השמשות כמו שאמרו שלשה דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו ע"ש עם חשכה.

**ומסיים הד"מ:** ומ"מ שמעינן מזה דלא כדברי מהרי"ל שכתב שצריך לעמוד בשעת בין השמשות ולומר איני בודל עצמי כל בין השמשות ליקח כל מה שארצה. ואין דבריו נכונים כי צריך לעשות כן קודם בין השמשות כי מאחר שנכנס ספק בין השמשות תו לא מהני תנאי.

**ובעיקר דברי** מהרי"ל היה אפשר ללמוד דכונתו דמהני 'גם' בבין השמשות, וכ"ש קודם. אכן במג"א (סק"ח) כתב דלמהרי"ל 'דוקא' בבין השמשות [ומבאר עפ"ז מה שכתב מהרי"ל דהאידנא לא נהגו להתנות, דאזיל המהרי"ל לשטתו דבעינן להתנות דוקא בבין השמשות, ואין אנו בקיאין לידע אימת בין השמשות.]

**ובבכורי יעקב** (תרלח יב) כתב דכונת הרמב"ן ומהרי"ל אחת היא שיאמר זאת סמוך לבין השמשות [ולזה קרא המהרי"ל "שעת בין השמשות"] ומה דלא מהני שיאמר הרבה קודם כמו כל מוקצה. מפני ששאר מוקצה נאסר מפני שהגברא הסיח דעתו ואם כבר נתן דעתו שוב אינו נאסר. אבל סוכה נאסרת ממילא, אא"כ דעתו שלא להקצותה בשעת בין השמשות, וכיון דבעינן להפקיע מהחלות שאמורה לחול ממילא, בעינן שיהא דעתו שלא לבדול בשעת כניסת בין השמשות.

**והנה צ"ע** מאחר ואין נאסר אלא בישיבה [כמבואר ברמ"א הובא באות רמט] למה לא יוכל להתנות עד שישב. ועי' בבכורי יעקב שתירץ דמיירי שהיא סוכה שישב בה שנה שעברה ואז נאסרת ממילא בבין השמשות [כך היא שיטתו דלא כמג"א והובא (באות רנ רנב) הנדון בזה.] אבל בסוכה חדשה באמת מהני תנאי עד שישתמש.[[545]](#footnote-545) ויל"ע לפי סברת המאמ"ר והמנח"ש באות רנא אם מהני תנאי אחרי ההזמנה קודם הישיבה הואיל וכשישב יחול מכח ההזמנה.

**והנה מבואר** דדעת הד"מ דבבין השמשות לא מהני תנאי ואף דהוי ספק חשכה וא"כ איכא ספק שמא עדיין לא נאסר מ"מ אסור. ויש לעיין לענין שאר מוקצה דאמרינן מגו דאתקצאי לבין השמות אתקצאי לכוליה יומא איך הדין אם היה מוקצה רק חלק מבין השמשות. ועי' במ"ב סי' שט סקי"ט וס"ק כז שמפורש דרק אם היה כל בין השמשות אז נאסר ולא בחלק ממנו. (ובסקי"ז הביא זאת מהגר"ז) ואילו בסי' תרלח סקי"ז העתיק דברי הד"מ דאם אמר איני בודל באמצע בין השמשות אסור דגם חלק מבין השמשות אוסר. וצ"ב מ"ש זמ"ז.

**ולכאורה היה** נראה דשאני שאר מוקצה שהוא מדרבנן ומקילין בספקו, אבל עצי סוכה אסורין מדאורייתא. אכן אין זה ברור ויש שאוסרין נויי סוכה רק מדרבנן, ואפ"ה כתב המ"ב שצריך שיאמר איני בודל קודם בין השמשות. שו"ר בדרשו הביאו משבט הלוי כעין זה דכיון דעיקר מוקצה מחמת מצוה הוא דאורייתא מחמירין בספקו אפילו היכא דהוא דרבנן. וע"ש עוד תירוץ.

**עוד י"ל** לפי דברי הבכור"י הנ"ל דהקדושה אמורה לחול מאליה וצריך כונה מיוחדת כדי שלא תחול, א"כ אם היתה כונת האיני בודל בבין השמשות, וספק אם הועילה, אמרינן אין ספק איני בודל מוציא מידי ודאי שאמור לחול האיסור.

**דין סוכה שמיוחדת להרבה שנים**

**רנב) כתב המג"א** (תרלח ב) ונראה לי מי שיש לו סוכה בנויה משנה לשנה מ"מ אינה אסורה עד שישב בה בחג. אע"פ שכבר ישב בה בשנה שעברה מ"מ כשעבר החג בטלה קדושתו וצריך מעשה אחר שתחול קדושתו. ובשערי תשובה הביא מהברכ"י בשם מהר"י מולכו שדעתו דסוכה מיוחדת אסור ליהנות כל השנה. (דלא כמג"א).[[546]](#footnote-546)

**ובשע"ת כתב** ע"ז: ואנן לדידן פשיטא שאין בית מיחוש. דכיון שנוהגים היתר, כל קדושה דבימי החג אדעתא דמנהגא הוא שתחזור להיתרא, וכהתנה בפירוש דמי. עכ"ד. ויל"ע כיצד מועלת ההתנאה הרי לא מהני תנאי בסוכה להפקיע קדושתה אחרי שכבר חלה אלא באיני בודל [וגם בזה רק להרי"ף ולא לרש"י.] אמנם הביאור פשוט שהרי אם לא מייחדה לשנה הבאה מותרת, וכדחזינן בקרא שלא התקדש אלא לשבעה, [ואחרי החג דמי לאתרוג דמפסקי לילות וה"נ הרי מפסקת כל השנה.] ולכן אחר שמנהגנו להשתמש בסוכה כל השנה אינה נאסרת אף שדעתו לצאת בה יד"ח בשנה הבאה.

**עוד כתב** השערי תשובה דמ"ש המג"א דבשנה הבאה צריך מעשה אחר שתחול קדושתה, צ"ע דאפשר אף בלא מעשה חלה הקדושה כשמגיע החג. דהכא לא פקע הקדושה לגמרי רק על דרך תנאי לבד ובשנה הבאה הדרא לקדושתה מאליה.

**[ונראה דכל** דבריו המה לשיטתו למאי דהתיר רק מחמת התנאי. אבל למאי דמשמע מהמג"א דלא שייך במציאות קדושת הסוכה אחר החג אף בלא תנאי, א"כ בטלה הקדושה לגמרי וצריך לקדשה מחדש ע"י מעשה וא"ש דברי המג"א לשיטתו.]

**דף ט ע"א**

**אם האיסור רק בסכך או גם בדפנות [הסוברים דדפנות איסורן דרבנן]**

**רנג) כתב הרמב"ם** (פ"ו הט"ו מסוכה) עצי סוכה אסורין כל שמונת ימי החג בין עצי דפנות בין עצי סכך. והרא"ש (סי' יג) חולק וכתב: והאי דאסירי עצי סוכה היינו דוקא הסכך, אבל עצי הדפנות משרי שרי דכל מאי דדרשינן מ'חג הסוכות' היינו דוקא בסכך כדלקמן דף יב. גבי פסולת גורן ויקב. ודלא כהרמב"ם ז"ל.[[547]](#footnote-547)

**[ובמה שהקשה** הרא"ש מהא דקרא ד'חג הסוכות' מיירי בסכך כדדרשינן פסולת גורן ויקב, עי' ט"ז (סק"א) שהוסיף דלא יתכן דאותו מקרא עצמו נדרש לענין פסולת גורן ויקב רק לגבי הסכך, ולענין הדין שהסוכה נאסרת נדרש גם לגבי הדפנות. והפמ"ג (תרלח במ"ז) כתב דלא הבין דבריו, דהרי תרי קראי נינהו. חדא בפרשת ראה 'חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים באספך מגרנך ומיקבך' ומקרא זה באמת קאי רק על סכך. אבל הדרשא כאן היא מקרא דפרשת אמור 'חג הסוכות שבעת ימים לד' דמיותר ה'סוכות' וכל היכא דמיותר כולל את הדפנות. וכן הקשה בנהר שלום.]

**ובב"י סי'** תרלח כתב בענין פלוגתא זו: ויש לדקדק בדברי הרא"ש דנהי דמדאורייתא לא מיתסרי עצי הדפנות משום דמקרא דחג הסוכות לא משתמע אלא סכך ולא דפנות, איכא למימר דמדרבנן איתסר משום מוקצה, וא"כ למה תמה על הרמב"ם שאסר עצי הדפנות, דדלמא מדרבנן אסר להו. וי"ל דמשמע ליה להרא"ש דכיון דאפילו הדפנות שבשיעור הכשר סוכה לא אסירי מדאורייתא, לא הוו אסרינהו רבנן, דלא גזרי רבנן אלא בדבר שיש בו צד איסור תורה, כגון סכך ששיעור הכשר סוכה אסור מה"ת גזרו רבנן על היתר על כך אבל בעצי דפנות דלית בהו צד איסור לא גזרי.

**ומיהא אין** זה טעם מספיק דהא כיון שהדפנות צורך הכשר סוכה הם, אמאי לא אמרינן כיון שסוכה זו קצתה, דהיינו הסכך, אסיר מן התורה, גזרו חכמים גם על הדפנות ולא חילקו בהם בין הצריך לשיעור הכשר סוכה ליותר על כך כשם שלא חילקו בסכך. ואפשר שזה היה טעמו של הרמב"ם ותו לא תיקשי ליה מה שתמה עליו הרא"ש.

**ומהר"ר אליה** מזרחי כתב ליישב דברי הרמב"ם מתמיהת הרא"ש וז"ל: שמא י"ל דאיסור דפנות לאו מקרא דחג הסוכות הוא דמפיק לה, אלא משום דדפנות צריכי לה לסוכה. דאי לאו דפנות לא קיימא סככה,[[548]](#footnote-548) והו"ל כאילו בטלינהו לגבי סככה[[549]](#footnote-549) והו"ל כסכך ואסירי, מידי דהוה אסמוך לסכך. דכיון דבטלינהו לגבי סכך הו"ל כסכך וכל פורתא דשקיל מינייהו סתירה הוא. עכ"ל הב"י.

**ומבואר מדברי** הב"י דלמד בדעת הרא"ש דמתיר הדפנות אפילו מדרבנן, דלא גזרו כלל בדפנות. ובדעת הרמב"ם כתב דגם לשיטתו אין האיסור של הדפנות אלא מדרבנן. ועי' בט"ז (תרלח א) שכתב ג"כ דלרמב"ם אסור רק מדרבנן, והוסיף עוד דמקורו של הרמב"ם הוא מקושית תוס' שהקשו דהכא משמע דהאיסור מדאורייתא ואילו בביצה ובשבת משמע דהוא משום מוקצה. ע"ש. ולכן סובר הרמב"ם דהסכך אסור מדאורייתא והדפנות מטעם מוקצה. [והוסיף דמה שהקשה הרא"ש על הרמב"ם הוא משום דהוה משמע ליה מלשון הרמב"ם שהשוה הדפנות לסכך דתרוייהו אסירי מדאורייתא.]

**הסוברים דהאיסור דאורייתא**

**רנד) אמנם** דעת הרא"ם הנ"ל דהרמב"ם לא מדין "דפנות" אסרם, אלא משום דדפנות צריכי לסוכה והוה ליה כאילו בטלו לסככה. ולכאורה הכונה דאסור מדאורייתא. וכן משמע מלשון הר"ן בביצה "ועצי סוכה דמיתסרי אף דפנות בכללן שאף הן צריכין להכשר סוכה" (וכן דייק הפמ"ג מ"ז א). ועי' א"ר שהביא מהיראים ושבלי הלקט ויש"ש דדפנות אסורין מדאורייתא.

**והב"ח כתב:** דהרמב"ם מפרש דאף דפנות אסירי ד"ת מקרא דחג הסוכות. ואף על פי דדרשא ד'חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים באספך מגרנך ומיקבך - דבפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר', הכל מודים דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב. היינו משום דהתם לאו מיתורא דקרא דהסוכות דרשינן ליה, דהאי קרא ד'הסוכות' אתי לאורויי לן באיזה חג הוא מדבר, אלא מיתורא דקרא דבאספך גמרינן לה. אבל דרשא זו מיתורא ד'הסוכות' אתיא, דמכדי כתיב בט"ו לחדש השביעי הזה חג שבעת ימים לה', 'הסוכות' למה לי, כבר ידענו דבחג הסוכות קמיירי. אלא למידרש מיניה מה חג לה' אף סוכה לה'. וכיון דמיתורא דקרא נפקא לן אף דפנות בכלל הסוכות, כדנפקא לן מנין הדפנות מקראי דבסכת בסוכת בסוכות מיתורא דקראי, ה"נ נפקא לן איסורא דעצי סוכה בין עצי דפנות בין עצי סוכה מיתורא דהסוכות דהאי קרא.

**בדברי הגר"ח בזה [ודין קרקע הסוכה]**

**רנה) ובחי' רבנו** חיים הלוי סוף הלכות סוכה כתב בביאור דעת הרמב"ם [ליישב קושית הרא"ש מ"ש מפסולת גורן ויקב שנדרש רק על הדפנות]: דס"ל דנהי דאם באנו לדון על הסוכה עצמה, ודאי דהסכך הוא דמיחשב עיקר הסוכה וכדאיתא בסוכה דף ז' ע"ש דפליגי בזה רבי יאשיה ורבנן אם דפנות איכללו בהדי סכך אם לא,[[550]](#footnote-550) ולדידן קי"ל דפנות לאו סכך נינהו וגם חמתה מרובה מחמת דפנות כשרה משום דלא חייל בהו דין סוכה ורק הסכך לבד הוא דחלה עליו ונתקיים ביה דין סוכה.[[551]](#footnote-551) אכן כ"ז הוא רק בהדינים הנוגעים לפסולא והכשרא דסוכה דהם בגוף החפצא של הסוכה והוא זה נוגע רק בסכך ולא בדפנות כיון דהדפנות אינן בכלל סוכה. משא"כ בזה דעצי סוכה נאסרים דילפינן לה מקרא דחג הסוכות, ס"ל להרמב"ם דאין זה תלוי בעצם הסוכה ושיהיה גזה"כ דסוכה אסור ליהנות ממנה. כי אם דדין זה נאמר על "מצות סוכה" דכל דמקיימא ביה מצות סוכה אסור ליהנות ממנו ודין מצוה שבה הוא שאוסר להנות ממנה.[[552]](#footnote-552) ועל כן כיון דילפינן גם לדפנות מקרא דבסוכות דבלא דפנות לא מתכשרא א"כ ממילא דגם דפנות איכללו במצות הסוכה ואע"ג דאינהו לאו שמא דסוכה בהו אבל מ"מ כך הוא מצותה דלשם סוכה שעל הסכוך בעינן גם דפנות ולהכי הוא שפסק הרמב"ם דגם עצי דפנות הסוכה נאסרים. עכ"ל הגר"ח.

**והעיר באבי** עזרי דלפי סברת הגר"ח תיאסר גם קרקע הסוכה דהא גם היא נצרכת לסוכה. [והגר"ח על הש"ס כתב דמצינו בסוכה גזולה דגם אם הקרקע גזולה הסוכה פסולה ומפרש דהוא משום דהקרקע חלק מקיום מצות הסוכה דסוכה בלא קרקע פסולה. וא"כ למה לא נאסרת הקרקע.]

**וכתב האבי** עזרי לחלק דאיכא ג' גדרים בסוכה. א. הסכך הוא גוף הסוכה. ב. הדפנות דנדרשים מקראי, הם חלק מהחפצא דמצוה דסוכה. ג. הקרקע היא רק דין בקיום הגברא, דחלק מדיני הישיבה הם שיהיה לסוכה קרקע אבל אין זה מגוף החפצא דסוכה. ודין ג' נאסר רק בגזול. אבל האיסור הנאה דסוכה חל רק על החפצא דסוכה.

**אמנם האבני** נזר (סי' תנט אות טו) כתב דגם קרקע סוכה מקרי סוכה [וראיה מסוכה גזולה שאם גזל את הקרקע הסוכה פסולה. וכן מלהלן י. דר"י דס"ל סוכה דירת קבע בעינן בעי שיהא גם קרקע הסוכה קבע וראויה לקבל כרים וכסתות.] וכתב לפ"ז דגם הקרקע נאסרת.

**[ולדברי האבי** עזרי יש חילוק בין קיום הגברא לחפצא וא"ש ההיא דסוכה גזולה. אבל הא דבעי דירת קבע בקרקע דחוק לומר דהוא מדיני הגברא. וצ"ת.]

**ראיה מנוין דהדפנות אסורות**

**רנו) ובמה דנוקט** הב"י דלרא"ש מותר אפילו מדרבנן, הקשה הט"ז דלהלן י: אמרינן דאם עיטר הדפנות בסדינין הרי הסדינים נאסרים מדין נויי סוכה, וא"כ ק"ו שהדפנות עצמן נאסרים. [וראיה זו מבוארת גם בבאור הגר"א.] ולכן כתב דגם הרא"ש מודה דאסורין מדרבנן, ורק נחלק על הרמב"ם לגבי איסור דאורייתא. [והט"ז כתב דלדעתו גם הרמב"ם לא אסר אלא מדרבנן] ועכ"פ ליכא מאן דמתיר לדפנות לגמרי.

**ובדעת הב"י** צריך לחלק בין נוי לדפנות וכמו שכתב המג"א סק"ט דנויין שבדפנות אסורין טפי מהדפנות עצמן. והנה הא"ר כתב ע"ז דאינו נכון למעיין. אבל המחה"ש פירש הטעם בזה דגם הנוי המחובר לדפנות מתיחס לסכך, דהוא בא לנאות את הסוכה, ועיקר הסוכה ע"ש הסכך.[[553]](#footnote-553)

**דף ט ע"א**

**שיטת ר"י דסוכה קיימת איסורה מדאורייתא ובנפלה מדרבנן**

**רנז) תוד"ה מנין.** בא"ד, "ובפרק המביא כדי יין (ביצה דף ל: ושם) מייתי דרשה דהכא, ואפילו הכי משמע התם בסוף שמעתין דלא אסירא אלא מטעם מוקצה דקאמרינן עצי סוכה דחיילא קדושה איתקצאי לשבעה" [ביאור ראיית התוס', עי' לשון הרשב"א בביצה: "דמדקאמר לשון אתקצאי, משום מוקצה בלחוד איכא, ומוקצה לאו דאורייתא".[[554]](#footnote-554) וכן מבואר במהר"ם כאן.]

**ותירצו התוס'** [ובביצה הוא בשם ר"י]: וי''ל דהאי דאסור מדאורייתא היינו בעודה קיימת אסור ליטול ממנה עצים[[555]](#footnote-555) אבל משנפלה דבטלה מצותה לא אסירא אלא מדרבנן.[[556]](#footnote-556)

**והא דפריך** בביצה (שם) ומי מהני ביה תנאה, [א"ה, פי' דקשיא להו להתוס' על ר"י, הא הקרא איירי רק בסוכה קיימת ומאי מקשה מזה על סוכה שנפלה] היינו משום דכיון דלא מהני ביה תנאי בעודה קיימת, כשנפלה נמי לא יועיל, דמיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לשבעה. עכ"ל. ומבואר דאין האיסור משום מוקצה של שבת, דא"כ בחוה"מ היה מותר, והתוס' הרי אסרו כל שבעה. אלא הוי מגו דאתקצאי של איסור שמוש בחפצי מצוה כעין הדאורייתא.[[557]](#footnote-557)

**אבל הרמב"ן** שבת מה. כתב בשם התוס' טעם אחר לאיסור כשנפל: וכיון דקיימא איסורא מן התורה, דין הוא שלא יהני בה תנאה אפילו נפלה משום קיימת. [א"ה, פי' דגזרו נפלה משום קיימת, וכן מבואר בהמשך דברי הרמב"ן.] והדר אקשינן והא מהני בה תנאה אנוי סוכה, משום שהן מדרבנן, ולא גזרינן משום סוכה עצמה. ואין זה נכון. עכ"ל.

**והרשב"א בביצה** כתב: דכל שהיא קיימת אסורא דאורייתא אבל נפלה לאו דאורייתא ומהני בה תנאה כסוכה רעועה דעלמא,[[558]](#footnote-558) והכי קא מקשינן ומי מהני בה תנאה והאמר רב ששת וכיון דבקיומה אסורה דאורייתא ולא מהני בה תנאה דין שלא תהני בה תנאה מדרבנן מיהא אף שנפלה. [ולכאורה כונתו דכעין דאורייתא תקון.]

**ביאור הרמב"ן להסוברים דהאיסור דאורייתא רק כשהסוכה קיימת**

**רנח) והרמב"ן כתב** לפרש המשך הסוגיא דביצה [דמדמי תנאי בסוכה שנפלה לתנאי בסוכה שלימה] לפי שיטת ר"י באופן אחר וז"ל: ואפשר לי לפרש ולומר, דמעיקרא נמי בנופלות קאמרינן דרישא דברייתא בנופלות אוקים בגמרא. והכי מקשה, ומי מהני בה תנאה להתירה כשתפול, והאמר רב ששת עצי סוכה אסורין כל ז' שלא יטול ממנה אפי' עץ [אחד] כל זמן שיוצא בה בעוד שהיא קיימת, וכיון שכן היאך הוא מתנה לכשתפול תהא מותרת, ואפילו היא סוכה רעועה או בחולו של מועד שיהא דעתו לסתרה.[[559]](#footnote-559) אלא על כרחך סוכה דמצוה הוא וחלה עליה קדושה דאורייתא מעתה, ואין תנאו כלום מעכשיו, והאיך יהא כשר לכשתפול הו"ל כמתנה על ההקדש לכשיפדה דלא הוה תנאיה תנאה ועצי סוכה נמי השתא בעודה קיימת הקדש גמור לשמים הוה ומוקצה למצוה הם בע"כ. ופריק אה"נ אלא [אסוכה] דעלמא. והדר אקשי ולא מהני בה תנאה, ואפילו לסוכה עצמה שיהא מותר בה לכשתפול, או שיסתור אותה בידים ויהנה בעצים של זו ויעשה סוכה אחרת למצותו. והא תניא ואם התנה עליה הכל לפי תנאו שכשם שחל שם שמים על הסוכה כך חל על עטוריה ואסור מפני בזוי מצוה, ואפ"ה כי מתני עלייהו מהני תנאו אף אני אביא סוכה עצמה דמהני בה תנאה להתירה לסתור אותה ולהשתמש בהן, וכ"ש נפלה. ומפרקי באומר איני בודל מהן כל בין השמשות דלא חלה קדושה עלייהו כלל וליכא אפילו משום ביזוי מצוה כיון שהתנה. אבל עצי סוכה עצמה אינו יכול להתנות עליהן תנאי זה, וכיון שחלה עליהן קדושת סוכה מן התורה איתקצאי להו כל ז' שאפי' נפלה נמי אסורה שלא חל תנאו כלל, שאלו לא נפלו היו אסורין מה"ת כל ז' והלכך כי נפלה אסורי שהרי הוקצה למצותן, וזה הלשון יותר נכון. עכ"ל.

**שיטת ר"ת דרק שיעור סוכה אסור מדאורייתא**

**רנט) ור''ת מפרש** דעצים של כדי הכשר סוכה חיילא קדושה עלייהו ואסירי מדאורייתא אבל היותר מכדי הכשר לא מיתסרי אלא מדרבנן. והנה בדברי תוס' כאן אפ"ל דרק הסכך נאסר, (וכדעת הרא"ש אות רנג). אבל התוס' בביצה כתבו: "היינו לפי שיעור סוכה כגון ב' דפנות ושלישית אפי' טפח, אבל אי עביד דפנות שלמות יותר משיעור סוכה לא נפיק מקרא", ומבואר דגם הדפנות נאסרות מדאורייתא. אמנם הב"י (סי' תרלח) כתב דלדוגמא בעלמא נקטיה, ולאו דוקא, דבדפנות ודאי ליכא שום איסורא אלא בסכך, והוי כאילו אמר היינו לפי שיעור סוכה כגון שבעה על שבעה. אמנם ברבנו פרץ בביצה הלשון "כגון שתי דפנות שלימות ושלישית אפילו טפח ובסכך עד שיהא צילתה מרובה מחמתה" ומשמע דלא כב"י.

**ובמש"כ הב"י** דשעור איסור הסכך "כגון שבעה על שבעה" צ"ע הרי אם הסוכה גדולה צריך סכך בכל מקום לעיכובא, והוי הסכך של כל שטח מעיקר הסוכה של אותו מקום. ואולי כוונתו דבמקום שכשר גם מדין "פסל" אינו נאסר מדאורייתא דהוי כטפל לסוכה ולא כעיקר הסוכה.

**אולם ברבנו** פרץ הנ"ל משמע דבסכך הגדרת ה"יותר מכדי הכשר" הוא אם מוסיף סכך אחרי שהיתה צילתה מרובה מחמתה.

**והנה הר"ן** בביצה כתב: ועצי סוכה דמיתסרי מהקישא דחג אף דפנות בכללן, שגם הן צריכין להכשר סוכה. ומיהו לאחר שעשה השיעור ונשלם הכשר הסוכה כגון שתי דפנות ושלישית טפח, אם אח"כ הוסיף דופן משמע דלא מיתסרא. אבל עשאן לארבעתן סתם כולן אסורות ומוקצות. והובאו דברי הר"ן בשו"ע (תרלח א). [ועי' בבאור הגר"א שכשם שבחגיגה אם הפריש שוב לא יכול להפריש עוד כך בדפנות.][[560]](#footnote-560)

**ובחי' אנשי** שם כתב: צ"ע כי בתוס' אינו מחלק בין הוסיף בהן או שעשאן יחד, דיותר משעור סוכה לא נפיק מקרא. ונ"ל דהכי נמי קאמר [הר"ן] אבל ודאי ארבעתן כולן אסורות, שיעור הכשר מהקישא דחג, והמותר משום מוקצה ומדרבנן. (ובהוסיף אח"כ גם מדרבנן מותר).

**אמנם בביאור** הלכה (תרלח ד"ה ואם) כתב: עיין בחידושי אנשי שם דמצדד לומר דהר"ן סובר ג"כ כהתוספות דדוקא כדי הכשר סוכה הוא מן התורה והיתר מזה הוא מדרבנן, וכונת הר"ן ג"כ לענין ארבעתן, דעל כדי שיעור הוא מן התורה והיתר מזה הוא רק מדרבנן.

**ולענ"ד לא** נהירא כלל, ודברי הר"ן הוא כעין מה שאמרו בשבת קל"ג בענין מילה כל זמן שעוסק במילה חוזר בין על ציצין המעכבין בין על ציצין שאינן מעכבין, והטעם דכולה חדא מלתא הוא כפירש"י, ולאחר שפירש אינו חוזר על ציצין שאינן מעכבין. ולכן אמר אם אחר שעשה וכו' הוסיף דופן ור"ל דלאחר שגמר שיעור הכשר סוכה נתיישב בדעתו שצריך לעשות עוד דופן רביעי הוא מלתא באנפי נפשיה. אבל אם עשה ארבעתן ר"ל שלא הפסיק בינתיים נחשבו כל הארבעה בכלל סוכה וכולן הן מן התורה.

**ולכאורה יש** לומר דלהכי לא אמר כר"ת דרק כדי הכשר סוכה אסור, דמאן מפיס דאלו הן בכלל סוכה ואלו הן בכלל יתר, אימא איפכא.[[561]](#footnote-561)

**ויותר נ"ל** דגם הוא ס"ל כר"ת אך הוא מפרש דברי ר"ת דר"ל דמתחלה עשה כדי הכשר ואח"כ הוסיף, אבל אם עשה כל הדפנות זה אח"ז כסדרן הם שוות כולם כאחד לדינא.[[562]](#footnote-562) ולהכי העתיק הב"י בשו"ע דברי הר"ן אף דבתוספות והרא"ש הוזכר שיטת ר"ת משום דהר"ן מפרש דברי ר"ת. ואך בזה חלוק על ר"ת דלר"ת אפילו ביותר מכדי הכשר אסור עכ"פ מדרבנן, ואיהו ס"ל דלא מיתסרא כלל, ובזה ס"ל להב"י כהר"ן. עכ"ל הבאור הלכה.

**עוד כתב** בבאור הלכה (ד"ה סתם) דלסברת הר"ן אם פירש מה עושה לשם סוכה ומה להוספה בעלמא, מהני שלא יחול האיסור על מה שייחד להוספה. [וכן לפירוש השני דלעיל בר"ת מהני דלא יאסר התוספת אלא מדרבנן.] ומצאתי שכן מפורש בחי' רבנו נסים תלמיד הרמב"ן בביצה ל:.

**ובאמת לשיטת** ר"ת להסבר הראשון של הביאור הלכה דגם אם עושה הכל כאחד נאסר רק שתים כהלכתן קשה איך נדע מה נאסר ומה לא [וכאשר כתב הבאור הלכה סברא זו בדעת הר"ן.] ובערוך לנר עמד בזה [וכן עמד בהערה מה ההיכי תמצי של הר"ן שבנה בזא"ז וכמו שיתבאר.] וכתב דאין לומר דמה שבנה ראשון הוא שנאסר דהא כל זמן שלא סיכך לא נאסר. וגם אין לומר דמותר לו ליקח איזה מחיצה שרוצה ובלבד שישאיר שתים כהלכתן ושלישית טפח, דא"כ הרי זה תלוי בברירה. וגם אין לומר דהמחיצות שסיכך על גבן תחילה נאסרות דהא אין הסוכה נאסרת עד שישב בה ואז כבר הסוכה מסוככת ועומדת. וגם אין לומר דבנה סוכה וישב בה ובחול המועד הוסיף, דהא משמע דמיירי בסוכה שבנה לפני המועד ונאסרה לז' ימים וכלשון הגמ' אתקצאי לשבעה.[[563]](#footnote-563) [ולפי המאמ"ר והמנח"ש אות רנ שההזמנה אוסרת ע"י שישב בה למפרע א"ש דתלוי מה בנה בתחילה שזה מה שייחד לסוכה.] והעירוני לעיין בזה בספר ברכת יעקב.

**והנה יש** לעיין לר"ת אי מהני תנאי על הדפנות היתירות משעור סוכה.[[564]](#footnote-564) [וברבנו נסים הנ"ל מבואר דלא מהני תנאי.] והנה התוס' דידן כתבו: והא דפריך נמי ומי מהני ביה תנאה, [פי' דקשיא להו להתוס' למה לא מתרץ בביצה דהא דמהני תנאי היינו על מה שאסור מדרבנן,] משום דמסתמא כי היכי דלא מהני תנאה במאי דאסירי מדאורייתא הוא הדין דלא מהני במאי דאסיר מדרבנן. [א"ה, לתירוץ זה מבואר להדיא דלא מהני תנאי על היתירים מהכשר סוכה. וכן הוא ברשב"א בביצה שם.] ולא מפליג נמי תנא בין צריך לסוכה בין לא צריך. עכ"ל. ולכאורה בתירוץ השני "דלא מפליג תנא" משמע דעתם דמהני תנאי, רק שלא תירצו דהא דמהני תנאי הוא על היתר מההכשר, משום דמשמע דהתנא מיירי בכל הדפנות. אמנם האמת דנראה מלשונם דלא הדרו בהו מתירוצא קמא, אלא מייתו ראיה דאין חילוק בין יתרים לאין יתרים מדלא מפליג תנא. וממילא י"ל דאם לא מהני בעיקר ההכשר ה"ה דבכולהו לא מהני תנאי.

**אמנם התוס'** בשבת [יובא באות רסא] כתבו דמהני תנאי על היתר משעור.

**שיטת הרמב"ן דבין היתר משעור סוכה ובין סוכה נופלת אסורין מדאורייתא**

**רס) וז"ל הרמב"ן** (שבת מה.): ולי נראה דעצי סוכה בין קיימת בין נופלת אסורין בהנאה כל שבעה מן התורה בלא איסור מוקצה. ועטורין נמי אסורין משום ביזוי מצוה. ואפשר דאפילו בסוכה נופלת איכא ביזוי מצוה דכ"ז שעצי סוכה אסורין אם בא להשתמש בעטורין איכא ביזוי מצוה דהא צריך לחזור ולבנותה[[565]](#footnote-565) ולעטרה בהן.

**אלא הא** דמייתי הכא (בשבת מה.) משום מוקצה למצותו, היינו מסיפא דקתני "עד מוצאי י"ט האחרון" דע"כ היינו משום מוקצה, מגו דאתקצאי למצותו בין השמשות אתקצאי לכולי יומא כדפרישית לעיל. וכן הא דמייתי מדתני רחב"י ושוין בסוכת החג בחג שהיא אסורה, משום דסוכת החג "בחג" קתני, וכל החג במשמע ואפי' י"ט האחרון, וקתני נמי "ושוין" אלמא כי היכי דלת"ק אסורין כל החג ה"נ לר"ש, וי"ט האחרון ע"כ משום מוקצה הוא ומודה בה ר"ש וכדפירשתי. וזה הלשון מחוור כל השמועות הללו.

**דברי התוס' בשבת**

**רסא) דברי התוס'** שבת כב. עם הערות בפשט דבריהם.

**סוכה תניא.**[[566]](#footnote-566) משמע דטעמא דנויי סוכה משום ביזוי מצוה. וקשה לר"י בפרק כירה (מה.) משמע דטעמא משום מגו דאתקצי למצותה. ותירץ דצריכי לתרוויהו דמשום דאתקצי למצותה[[567]](#footnote-567) לא הוה אסרינן בחולו של מועד דלא שייך מוקצה אלא (בנפל) בשבת וביו"ט, ומשום ביזוי מצוה לא הוה אסרינן להו היכא דנפלו, אבל השתא דאמרינן דאתקצי וביזוי מצוה, אסרינן אפילו נפלו ואפילו בחוה"מ.[[568]](#footnote-568)

**וקשה לר"י** כיון דנויי סוכה אסורין משום ביזוי א"כ מאי פריך בביצה בפרק המביא (ל:) מנויי סוכה אעצי סוכה, דקאמר בסוכת החג לא מהני בה תנאה והתניא סככה כהלכתה כו', ומאי קושיא דלמא עצי סוכה לא מהני ביה תנאה דמקרא נפקא כדדריש התם מנין לעצי סוכה שאסורין כל שבעה ת"ל חג הסוכות שבעת ימים וגו' ודרשה גמורה היא וכו', אבל נויי סוכה דלא אסירי אלא משום ביזוי מהני בהו תנאה. ועוד בפרק כירה (מה.) משמע בהדיא דעצי סוכה לא אסור אלא משום דאתקצאי למצותה.

**והשיב ר"ת** דבין נויי סוכה ובין עצי סוכה היתרים על הכשר סוכה לא אסירי אלא משום ביזוי או משום הואיל והוקצה למצותו,[[569]](#footnote-569) ולא אסירי מקרא אלא דוקא כדי הכשר סוכה.

**והמקשה דפריך** בביצה מנויי סוכה אעצי סוכה לא ידע שיש חלוק בין יותר מכדי הכשר סוכה לכדי הכשר סוכה. ומשני באומר איני בודל מהם כל ביה"ש דלא חיילא קדושה על נויי סוכה, וכן על עצים היתרים על הכשר סוכה מהני בה תנאה,[[570]](#footnote-570) אבל עצי סוכה כדי הכשר חיילא קדושה עלייהו ע"כ דבר תורה כל שבעה ולא מהני תנאה.

**והא דקאמר** התם ואם התנה עליהם הכל לפי תנאו, ופריך למימרא דמהני בה תנאה ומשני סיפא אתאן לסוכה דעלמא, ובתר הכי פריך וסוכת החג לא מהני בה תנאה והתניא סככה וכו'. לא בעי לשנויי הכל לפי תנאו על יתרות מכדי הכשר סוכה,[[571]](#footnote-571) דהכל לפי תנאו משמע בכל הסוכה.

**דברי תוס' הרא"ש בשבת**

**רסב) דברי תוס'** הרא"ש שבת כב. עם הערות בפשט דבריו.

**וז"ל: תימא** דהכא משמע דטעם סוכה משום בזויי מצוה הוא, ולקמן בפרק כירה (מה.) משמע דטעמא משום דהוקצו למצותן. וי"ל דתרווייהו צריכי דאי משום טעמא דאתקצו למצותן לא הוו אסירי נויי סוכה בחולו של מועד דלא שייך מוקצה אלא בשבת ויו"ט, הילכך איצטריך טעמא דבזוי מצוה.

**אע"ג דאסרינן** אתרוג אפילו בחול מטעם מוקצה כדמוכח פרק המביא כדי יין (ל:) היינו משום דמבטלה מצוה דידיה כשהוא אוכלו אבל הכא אי מסתפק מנויי סוכה לא מבטלה מצות סוכה.[[572]](#footnote-572)

**ואי לאו** טעמא דאתקצאי, משום בזויי מצוה לא הוה אסרינן להו היכא דנפלו, אבל השתא דאמרינן אתקצאי למצותיה, חשבינן להו מוקצה אפי' היכא דנפלו ואפי' בחולו של מועד. אע"ג דאי לאו טעמא דבזוי מצוה לא הוה אסרינן להו בחול המועד משום הוקצה למצותו, השתא מיהא דנאסר בחול המועד משום בזוי מצוה חשבינן ליה כאילו הוקצה למצותו אפילו בחולו של מועד אם נפלו, כיון דאסירי משום בזויי מצוה בעודן תלויין בסוכה.[[573]](#footnote-573)

**והא דשרי** ר' שמעון במותר שמן שבנר לאחר שכבה והכא אסר אפי' נפלו, לא דמי. דהתם כשכבה הנר בטלה מצותה, אבל הכא עדיין עיקר סוכה קיים ודמי לשמן המטפטף בשעה שהנר דולקת, ואפי' סוכה עצמה שנפלה אסר ר' שמעון פ' המביא כדי יין אפי' ברעועה,[[574]](#footnote-574) [ולא הוה] דומיא דנר שאדם יושב ומצפה משום דנר אם יכבה לא יחזור וידליקנו, אבל אם תפול סוכתו יחזור ויבנה אותה.[[575]](#footnote-575)

**ואין לפרש** דאהני לן טעמא דבזויי מצוה לגבי הא דלא מהני תנאה אלא בנויי סוכה שנפלו, שבעודן תלויין אסורין משום בזויי מצוה ולא מהני בהו תנאה. דהא בפרק המביא אמרינן כשהוא אומר איני בודל מהן כל בין השמשות דלא חיילא קדושה עלייהו, אלמא יכול להסתפק מהם כל בין השמשות אעפ"י שתלויין בסוכה דאם אינו יכול להסתפק מהם מאי אהני תנאיה דאינו בודל מהם כל בין השמשות ע"כ בודל מהם בעוד שהם תלויים בסוכה.[[576]](#footnote-576)

**מיהו צריך** לדקדק הכא ובפרק כירה דמנא ליה לתלמודא הכא שהברייתא אוסרת משום טעמא דבזויי, דלמא לא אסרה להו אלא משום דהוקצה למצותן.[[577]](#footnote-577) וכן בפרק כירה מנא ליה דטעמא משום דאתקצאי למצותו דלמא משום בזויי מצוה. וי"ל דדייק מלשון הברייתא דקתני אסור להסתפק מהם עד מוצאי יו"ט האחרון של חג דמשמע אפילו נפלו ואפילו בחולו של מועד.

**ולי נראה** דתרווייהו חד טעמא נינהו דהא דהוקצו למצותן היינו משום בזויי מצוה, שאין לבזות מצות סוכה ולהסיר הנוי שתלה לתוכה, דליכא מצוה אחרינא בנוי סוכה אלא שאין לבזות הסוכה.[[578]](#footnote-578) והא דדייקינן בפרק כירה מהאי ברייתא דר"ש אית ליה הוקצה למצותו ומנא ליה דלמא משום בזויי מצוה אסירי ולא משום דהוקצה למצותו, י"ל דדייק מדקאמר אסור להסתפק מהם עד מוצאי יו"ט האחרון דמשמע אפילו נפלו וליכא תו בהא בזויי מצוה אפ"ה אסירי משום דהוקצו למצותן.

**אם הדרשא מלה' או מהיקש לחגיגה**

**רסג) תוד"ה מה** חגיגה לה' אף סוכה לה'. קסבר רבי יהודה בן בתירא דאי לאו משום חגיגה מוקמינן לה לסוכה לשם חג. עכ"ל. ביאור דבריהם דהוי קשיא להו למה לן להיקש לחגיגה ולא סגי לן במאי דכתיב "להשם". ולזה תירצו דבלא לה' לא הוה דרשינן לה להכי.

**ובהעמק שאלה** קכו ב כתב לבאר דריב"ב הוסיף בההיקש דין נוסף. דהנה באות רנט הובאו דברי הר"ן דבעושה ד' דפנות יחד נאסרות כולן ובעושה ב' כהלכתן ושלשית טפח ואח"כ נמלך אין הדפנות הנוספות נאסרות. והנה הגר"א (סי' תרלח) כתב דהמקור דאין הדפנות הנוספות נאסרות הוא דומיא דחגיגה דאחר שהפריש לחגיגתו שוב אינו יכול להפריש יותר (כדאיתא בחגיגה ח). והנה איתא שם עוד דאם הפריש עשר בהמות כאחד חיילא הפרשתו וכולן נעשות חגיגה. וכתב הנצי"ב דזה מקורו של הר"ן דגם בדפנות אם עשאן בב"א נאסרות כולן. וזהו מה שהוסיף ריב"ב בהיקש.

**ובערוך לנר** כתב לייישב קושית התוס' דאי לאו קרא ד"חג" הו"א דקדושת הסוכה היא כבדק הבית שיש לו פדיון.

**עוד משמע** בתוס' דר"ע וריב"ב פליגי במשמעות דורשין אי מקרא דלה' לחודיה אפשר לדרשו דהסוכה נאסרת או רק ע"י דכתיב ג"כ "חג". אמנם הרמב"ן שבת מה. והרשב"א ביצה ל: כתבו גם גבי דרשת ר"ע דהוא משום דהוקש לחגיגה ולפ"ז. ליכא מידי בין ר"ע לריב"ב רק שריב"ב פירש יותר דבריו.

**אם בעינן ילפותא דעושין סוכה בחולו של מועד**

**רסד) בגמ' ובית** הלל ההוא מיבעי ליה לעושין סוכה בחולו של מועד. ובית שמאי סבירא להו כרבי אליעזר דאמר אין עושין סוכה בחולו של מועד. ולהלן כז: אמרינן מ''ט דר' אליעזר אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים עשה סוכה הראויה לשבעה ורבנן הכי קאמר רחמנא עשה סוכה בחג. ומבואר דגם לר"א בעינן קרא. ובחי' הריטב"א שם כתב: תמיהא‎ מלתא דהא בפ״ק אמרינן דב״ש אית להו הא דרבי אליעזר שאין עושין סוכה בחג, וא״כ מהאי קרא נפקא להו, ואנן אשכחן דמפקי ליה לדרשא אחריתא‎ למימרא דבעי סוכה לשם חג כדאיתא בפ״ק. וי״ל דלב״ש תרתי שמעת מינה, דמ'חג הסוכות' דרשי סוכה לשם חג, ו'משבעת‎ ימים' דרשי סוכה לשבעה. [וצ"ע דא"כ למה לן למימר דב"ש ס"ל כר"א, דילמא ס"ל כרבנן ותרתי שמעת מינה.]

**ובערוך לנר** כתב דב"ש כר"א ס"ל ולא מטעמיה אלא מסברא סברי דא"א לעשות סוכה במועד.[[579]](#footnote-579)

**דף ט ע"א**

**מצוה הבאה בעבירה בשוגג**

**רסה) תוד"ה ההוא** מיבעי ליה למעוטי גזולה. תימה תיפוק ליה משום דהוה ליה מצוה הבאה בעבירה.[[580]](#footnote-580) הנה דנו האחרונים בעבר על העבירה בשוגג אם יש בזה משום מצוה הבאה בעבירה. (עי' מהרי"ט אלגזי בכורות פ"ח אות סה הראשון [ו], חמדת שלמה סי' כט, שדי חמד ח"ד עמ' 336) ומדברי התוס' הוכיח בשו"ת שנות חיים (הג"ר שלמה קלוגר) סי' רנז דגם בכה"ג הוי מצוה הבאה בעבירה דאל"כ הרי איכא נ"מ בפסולא דסוכה גזולה לענין גזל בשוגג.[[581]](#footnote-581)

**והנה בספר** פתח הבית כתב ליישב קושית התוס' ע"פ המבואר ברא"ש (פ"ג סי' ל) דהמקבל אתרוג מתנה ע"מ להחזיר ונאנס ולא החזיר הוי למפרע גזלה. ונוקט הפתח הבית דבכה"ג ליכא משום מצוה הבאה בעבירה כיון דבשעתו היה מותר לו להשתמש, ואז משכח"ל שיפסל רק מצד הדין דלכם [וכן בסוכה.]

**והגרע"א [נדפס** ברע"א החדש ב"ק סז] חלק ע"ז וכתב דכאשר אגלאי מילתא למפרע דהוי גזל הוי ג"כ מצוה הבאה בעבירה. ולכאורה הנדון הוא משום דהוי בשוגג וכנ"ל. אך י"ל דסברת הפתח הבית דהכא עדיף שהיה מותר לו ע"פ דין לסמוך על כך דלא יהיה כאן גזל.

**מצוה הבאה בעבירה בגזל עכו"ם [וביאור החילוק בין סוכה גזולה לשאולה]**

**רסו) בא"ד, ומיהו** התם איכא לשנויי דאצטריך למעוטי שאול אבל גבי סוכה ליכא לשנויי הכי לרבנן דאמרי לקמן פרק הישן (כז:) דאדם יוצא ידי חובתו בסוכה של חבירו ונפקא להו מדכתיב כל האזרח בישראל ישבו בסוכות מלמד שכל ישראל ראויין לישב בסוכה אחת. והנה יש לדון אם סוכה שאולה כשרה רק אם יש ליושב "קנין שאלה" או דאין צריך כלל בעלות וכשר אפילו אם יש לו רק רשות לשבת.

**והנה המג"א** (תרלז) כתב: אבל בספר [יראים](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_2.htm#E2304,0,סימן תרלז^^1615986!) כתב דאפי' למ"ד גזל העכו"ם שרי מ"מ לא מקרי "לכם", וכו' וא"כ אסור לעשות סוכה בר"ה שהעכו"ם לא מחלי על כך". והנה לפי דבריו מיושבת קושית תוס' דבעינן קרא דלכם למעט סוכה הגזולה מעכו"ם שפסולה אף שאין בזה משום מצוה הבאה בעבירה. וכבר תירץ כן הנו"ב (תנינא קלד, מבן המחבר). והישועות יעקב (תרלז א) כתב דמוכח מתוס' שחולקים על היראים. גם השאג"א סי' צט תירץ כך קושית התוס'. (וקלסו באו"ש סוכה פ"ה הכ"ה) [והביא השאג"א דבמלחמות (דף ל:, יד: בדפי הרי"ף) מבואר כיראים דבגזל עכו"ם אין חסרון דמהבב"ע ומ"מ לא מקרי לכם.]

**אמנם האחיעזר** (ח"ב סי' מז) תמה ע"ד המג"א, דהיראים מיירי בד' מינים דבהם בעינן "לכם", אבל המג"א מיירי בסוכה דלא בעינן בה "לכם" ושאולה כשרה, וא"כ גזל עכו"ם ליראים לא גרע משאולה. וכתב האחיעזר דצ"ל דדעת המג"א דגזל נכרי גרע משאולה, דשאולה יש בו קנין לשעה ברצון הבעלים [עי' ע"ז טו. שאלה קניא.] וכדבריו כתב האו"ש (סוכה ה כה). וכתב האחיעזר דלפ"ז יחודש דין חדש דבסוכת סכך הפקר אם ישב בה בלא כונה לקנות אינו יוצא ידי חובתו וגרע משאולה [ועי' ערוך לנר דף כז: שהסתפק בזה. ועי' אות מו.] וא"כ מתיישבת קושית תוס' באופן נוסף דאיצטריך קרא למעט הפקר. ואפילו אי נימא דהפקר עדיף כיון דבידו לזכות בו [ובפרט לר"א ממיץ ברא"ש נדרים לד: דס"ל דהפקר מקרי "בידו" לזכות בו ויכול להקדישו] אכתי נ"מ במסכך באיסוה"נ דאין יכול לזכות בהם.

**אולם תמה** ע"ז האחיעזר דהא להלן לא. מבואר דהתוקף את חברו ומוציאו מסוכתו דלרבנן דאין קרקע נגזלת יוצא יד"ח. והרי התם נהי דאין הסוכה "גזולה" מ"מ הא אין לו בה קנין שאלה. ומוכח דאין צריך קנין שאלה בסוכה.

**אמנם יש** ליישב קושית האחיעזר על המג"א [מ"ש גזל עכו"ם משאולה] באופן אחר ע"פ מה שיש לברר מדוע גזולה גרעא משאולה [והרי לאו מטעם מצוה הבאה בעבירה אתינן עלה, כמבואר בתוס'.] וכנראה האחיעזר למד דהוא משום דבא לידו בלא רשות להשתמש, ולכן בגזל עכו"ם דשרי ליה להשתמש אין חסרון בזה. וכן נוקט באבי עזרי (פ"ה מסוכה הכ"ה).

**אמנם יש** לפרש באופן אחר דכל שיש לו בזה קניני גזילה הוי גזול. ולכן גם בגזל עכו"ם נהי דשרי מ"מ כיון דיש לו קניני גזילה התמעט מלכם. [ולפ"ז י"ל דגם הבעלים לא יוצאים בכה"ג בסוכה שנגזלה מהם. ויש לחלק.]

**וכן משמע** מהתוס' רי"ד ב"ק סו: גבי משכב הגזול דממעטינן דאינו מטמא וז"ל: ונ"ל אע"ג דמטמא משכב שאינו שלו, גזירת מלך היא שהגזול לא יטמא. מידי דהוה אסוכה דפליגי ר' אליעזר ורבנן בפ' הישן דר"א סבר כשם שאין אדם יוצא ביו"ט הראשון של חג בלולב של חבירו דכתיב ולקחתם לכם, כך אין אדם יוצא בסוכתו של חבירו דכתיב חג הסוכות תעשה לך, ורבנן סברי אדם יוצא בסוכתו של חברו דכתיב כל האזרח בישראל ישבו בסוכות מלמד שכל ישראל רשאין לצאת בסוכה אחת. ואלא לך למאי אתא, למעוטא גזולה. אלמא אעפ"י שבסוכת חבירו יוצא בין מדעתו בין שלא מדעתו בגזולה אינו יוצא. ה"נ כרבנן אע"פ שמטמא משכב חבירו הגזול אינו מטמא. עכ"ל התורי"ד.

**והנה בשו"ע** (תרמט א) איתא די"א דלולב גזול ביו"ט שני פסול רק לגזלן ולא לאחרים. וכתב שם הגר"א: ובזה מתורץ קושית התוס' שם ל. ד"ה משום, והדתניא וכו' [לקמן פ' לולב וערבה (ד' מג.) לכם משלכם להוציא את השאול ואת הגזול, משום שאול איצטריכא דבלאו לכם נפקא לן גזול משום מצוה הבאה בעבירה] והוא דוחק דבגמ' אמרו להדיא להוציא את הגזול, ואין אסור אלא ביום ראשון כמו שאול, ומשום מצוה הבאה בעבירה אסור בכל הימים. ועוד ד"לך" דסוכה א"א לומר כן דהא שאול כשר שם. עכ"ל הגר"א. וכ"כ השער המלך (פ"ח מלולב ה"ט). ומבואר כנ"ל דפסולא דגזול הוא בחפצא אף למי שלא עבר את האיסור.

**והגרע"א (תשובות** חדשות סי' יג) כתב דמקושית תוס' דידן מוכח דס"ל דאף לאחרים אסור משום מצוה הבאה בעבירה.

**איסור אכילה מחוץ לסוכה במצוה הבאה בעבירה**

**רסז) המנ"ח מצוה** שכה כתב לחדש דשני מינים יש במצות עשה. חדא שהיא חיוב אקרקפתא דגברא כמו תפילין ואתרוג ואכילת מצה. ומצוה כזו אם לא קיים אותה עובר באיסור שביטל חובתו. אמנם יש מצוות שאין חייב לעשותם כמו ציצית דאינו מחוייב ללבוש בגד שיש בו ד' כנפות אך אם לובש מקיים מצוה. ובמצות סוכה מצינו ב' חלקים במצוה. א. בליל יו"ט ראשון יש חיוב לאכול בסוכה ודמי לתפילין. ב. בשאר ימות החג אינו חייב לישב סוכה אלא דאם רוצה לאכול אז מתחדש עליו חיוב לישב בסוכה ודמי לציצית שהחיוב תלוי ברצונו. ולפ"ז כתב דבמצוה הבאה בעבירה החסרון הוא דכיון דאין המצוה לרצון לפני הבורא כאשר היא באה בעבירה אין כאן "קיום" ואינו יוצא ידי חובת המצוה. אמנם כ"ז במצוות שמוטל עליו חיוב לקיים המצוה, אבל בסוכה דרק כאשר רוצה לאכול חייב לישב בסוכה, אם קיים את מצות סוכה בעבירה, נהי דאין "קיום מצוה" בישיבתו בסוכה, מ"מ גם אין כאן ביטול של "אכילה מחוץ לסוכה" והוי כמי שאינו מתחייב כלל.

**ויש נ"מ** לדינא בזה, דהנה מי שאינו רוצה לישב בסוכה [כאשר הוא אוכל] כופין אותו עד שתצא נפשו (כתובות פו.) אבל אם רוצה לאכול בסוכה באופן של מצוה הבאה בעבירה אין כופין אותו, וכמו שנתבאר דאין כאן ביטול מצוה, רק העדר קיום מצוה שאינו מחויב בה.

**ולפ"ז כתב** ליישב קושית התוס' דלכן איצטריך קרא לפסול סוכה גזולה דמכח הפסול דדרשינן מ"לך" הוי "סוכה פסולה" ועובר משום אוכל מחוץ לסוכה וכופין אותו. [אכן באבי עזרי (פ"ה מסוכה הכ"ה) חלק ע"ז וכתב דגם הך פסולא דדרשינן מ"לך" אינו נחשב כסוכה פסולה, אלא הוי רק חסרון ב"קיום המצוה", דהרי הסוכה עצמה כשרה לבעלים ורק לגזלן היא פסולה.[[582]](#footnote-582)]

**אמנם בשערי** ישר (ג יט) תמה ע"ז דלא מצינו בסוכה דין נוסף מלבד המצוה, והאיסור לאכול מחוץ לסוכה אינו דין בפנ"ע אלא דמי שאוכל מתחייב במצות סוכה ולכן צריך לאכול בסוכה. וא"כ אחר שאוכל ונתחייב במצות סוכה דמי ממש לתפילין. וכן תמה במנח"ש סי' א. [ועי' ברע"א להלן דף כה. יובא בפ"ב אות קמ.]

**וכתב המנח"ש** דאי ננקוט דלא כמנ"ח. א"כ היושב בסוכה ולא כיון לשם מצוה הואיל וקי"ל מצוות צריכות כונה לא רק דלא קיים מצוה אלא שביטל המ"ע דלישב בסוכה. [אבל להמנ"ח דבר זה דומה למצוה הבאה בעבירה דנהי דלא קיים מצוה מ"מ גם לא ביטל אותה דסוף סוף לא אכל מחוץ לסוכה.] והביא מדברי הבאור הלכה (סי' ס ס"ד) דמי שלובש ציצית ואינו מכוין לשם מצוה עובר באיסור כלובש בגד בלא ציצית. וזה דלא כמנ"ח.

**מצוה הבאה בעבירה בדברים שאין באין לרצות**

**רסח) הריטב"א כאן** הביא תירוץ בשם תוספות[[583]](#footnote-583) וז"ל: דלית לן מצוה הבאה בעבירה‎ אלא בדבר הבא לרצות‎ כקרבן ולולב[[584]](#footnote-584) אבל לא בשאר מצות. וליתא כדמוכח בירושלמי (בפסחים) [צ"ל שבת פי"ג ה"א[[585]](#footnote-585)] גבי מצה גזולה. [וכן הקשה הרמב"ן פסחים לה.] והתם נמי מוכח קצת דמצוה הבאה בעבירה איסור תורה הוא.

**וי״ל דאנן** השתא לשמואל קיימינן‎ דלית ליה מצוה הבאה בעבירה[[586]](#footnote-586) ומש״ה אצטריך ליה קרא למעוטי גזולה.

**א״נ דאפילו** לכ״ע נמי אצטריכא‎ ומשום דבלולב אסר רחמנא גזול ושאול, וחזינן‎ גבי סוכה דשרא רחמנא‎ מדכתיב כל האזרח בישראל כו׳‎ מלמד שכל ישראל ראוין לישב בסוכה אחת‎ כדאיתא לקמן, הוה ס״ד דה״ה דשרא גזולה[[587]](#footnote-587) ולא חש משום מצוה הבאה בעבירה כיון שאינה באה לרצות‎, קמ״ל לך שלך למעוטי גזולה דאפילו בדבר שאינו בא לרצות‎ איכא משום מצוה הבאה בעבירה.[[588]](#footnote-588) וכ"כ הריטב"א בדף לא.

**ובשער המלך** (לולב פ"ח ה"ט) תמה א"כ למה צריך למעט גזול בציצית הרי אחר דילפינן מסוכה דבכל המצוות איכא משום מצוה הבאה בעבירה ממילא הציצית פסולה משום מצוה הבאה בעבירה. וכתב עלה הגרע"א דלק"מ דבציצית איצטריך קרא למעוטי שאול.

**עוד טען** השערי ישר על המנ"ח דמצוה הבאה בעבירה גם היא נחשבת כסוכה פסולה וא"כ אפילו להבנת המנ"ח עובר בזה משום אוכל מחוץ לסוכה

**אם סוכה גזולה פסולה רק משום מהבב"ע או מגזה"כ**

**רסט) התוס' בגיטין** נה. ובב"ק סז. כתבו להוכיח דאם קונה דבר גזול לפני המצוה אין בזה משום מצוה הבאה בעבירה וז"ל: ועוד אמרינן התם האי כשורא דמטללתא עבדו בה רבנן תקנתא מפני השבים, ובסוכה לא בעינן משלכם ולא מיפסלא אלא משום מצוה הבאה בעבירה, וכי קנייה בתקנתא דרבנן לא חשיב מצוה הבאה בעבירה, כל שכן אי קנו קנין גמור. עכ"ל. ותמה השער המלך (פ"ח מלולב ה"ט) הרי בסוגיא כאן מבואר דפסול משום גזה"כ ד"לך" ואיך כתבו התוס' "ובסוכה לא בעינן משלכם". וכן הקשה הגרע"א בב"ק בספר הזכרון "וזאת ליהודה". [נדפס ברע"א החדשים.] אכן י"ל דס"ל כריטב"א דהפסול דדרשינן מ"לך" הוא משום מצוה הבאה בעבירה ודוק.

**ובעיקר דברי** התוס' לכאורה צ"ע למה הוצרכו לומר דבסוכה לא בעינן לכם הרי אפילו אי איכא גם משום לכם תקשי להו למה אין הכשורא פסולה עכ"פ מצד מצהב"ע. ונראה דתוס' ידעו דאפשר לומר דבמצוה דאין בה ריצוי ליכא משום מצהב"ע [כסברת רבנו פרץ.] ולכן הוכיחו דיש בסוכה פסול של מצהב"ע וממילא קיימא הוכחתם דאם כבר קנה ליכא משום מצהב"ע.

**אם דין "מצוה הבאה בעבירה" הוא מדאורייתא**

**ער) כתבו התוס':** וי''ל דטעמא דמצוה הבאה בעבירה לאו דאורייתא אלא מדרבנן.[[589]](#footnote-589) אמנם הביאו דר"ת סובר דהוא מן התורה. ועי' להלן ל. ד"ה משום שנוקטים דהוי דין דאורייתא. [וכדהוכיח השאג"א סי' צו.] אמנם הנה בתוס' שם ד"ה מתוך כתבו דלשמואל דין מצוה הבאה בעבירה הוא רק במצוות דאורייתא ולא במצוות דרבנן, וכתב השאג"א (סי' צט) דזה מובן רק אם נימא דמצוה הבאה בעבירה הוי דין דרבנן. אבל אם הוא דאורייתא למה אינו נוהג במצוות דרבנן והרי כל מאי דתקון רבנן כעין דאוריתא תקון. וצ"ע.

**והרמב"ן בפסחים** לה. מסיק דמצוה הבאה בעבירה פסולה רק מדרבנן. ובריטב"א כאן הועתק באות רסח מדייק מהירושלמי דהוא מדאורייתא.

**שיטת המאירי דבסוכה ליכא משום מצוה הבאה בעבירה**

**רעא) ז"ל המאירי** דף כט: נראה לי שהסוכה אינו יוצא בגופה, ובקרקע עולם הוא יושב, אלא שהסוכה מקיפתו, וכל שקנאה אין בה משום מצוה הבאה בעבירה אף בראשון, אבל לולב בגופו הוא יוצא, וראוי לגלגל עליו דין מצוה הבאה בעבירה, וכעין מה שאמרו בתלמוד המערב, מה בין לולב לשופר, לולב בגופו הוא יוצא, שופר בקולו הוא יוצא ואין בקול דין גזל. עכ"ל. וביאור הדברים ראיתי בחבצלת השרון דלולב הוא חפצא דמצוה ויוצא מכח הלולב. אבל סוכה הוא מעשה מצוה לישב בסוכה ואין הסוכה חפצא דמצוה אלא היכי תמצי לקיים את מעשה הישיבה של הגברא.

**דברי הגרע"א בדין סכך גזול**

**רבע) כתב הגרע"א** דף יח. יש להסתפק במה דקי"ל במתניתין דף טז. המשלשל דפנות וכו' דאם הסכך גבוה מהדפנות כשר והיינו מטעם גוד אסיק או חבוט רמי, אם זהו דוקא ביש אויר בין הדופן הכשר להסכך בגובהו אמרינן דהדופן זה נמשך עד למעלה. אבל באם יש מהארץ י' טפחים דופן כשר ואח"כ למעלה עד הסכך דופן פסול כגון עצים גזולים, אם נימא כיון דיש כאן דופן לא שייך לומר מי' טפחים ולמעלה גוד אסיק ומתכשר רק ע"י דופן זה והוי סוכה גזולה.

**ואף דיש** לומר דדרשא דלכם למעוטי גזולה קאי רק על הסכך ולא על הדפנות [ומדברי השו"ע סי' תרלז לא משמע כן וצ"ע] מ"מ פסול משום מצוה הבאה בעבירה.

**אף דהסוכה** היה מתכשרת בלא עבירה דהא בלא דופן זה היה כשר ע"י גוד אסיק, ודמי לכאורה למש"כ תוס' גבי אשרה דלא הוי מצוה הבאה בעבירה. [והיה מרווח בזה ליישב קושית תוס' סוכה דף ט. דלמה לי קרא דלכם תיפוק ליה משום מצוה הבאה בעבירה די"ל היכי דיש סכך ב' טפחים דבר המקבל טומאה וב' טפחים סכך גזול דבזה ליכא משום מצוה הבאה בעבירה דהא בלא סכך זה ג"כ כשר דהוי ב' טפחים אויר וב' טפחים סכך פסול דכשר[[590]](#footnote-590) ולזה איצטריך קרא דגזול פסול בעצמותו וה"ל ד' טפחים סכך פסול.]

**אמנם נראה** דליתא דדוקא באשרה אנו דנים על הצל דצל זה לא בא מכח העבירה ומשום הכי כשר הצל הזה. משא"כ בנדון הנ"ל דעכ"פ הצל הזה הוא פסול בד' טפחים מכח העבירה דגזולה, אף דהסוכה בכללות לא באה מכח העבירה דבלא זה הסכך היה כשר, מ"מ כיון דעכ"פ הצל הזה הוא פסול ממילא הוי ד' טפחים סכך פסול והכי נמי לענין דופן הנ"ל. עכ"ל הגרע"א.

**מבואר מדברי** הגרע"א: א. יש להסתפק אם דין "לך" למעוטי גזולה, נאמר גם על הדפנות. ב. דין מצוה הבאה בעבירה ודאי נאמר על הדפנות.

**חקירות האחרונים בגדר פסול סכך גזול**

**רעג) והנה הפמ"ג** תרלז מ"ז ד כתב דגזל פסול בין בסכך ובין בדפנות. ואם גזל סכך וסיכך מהצד פחות מד' אמות לא מהני בזה להכשיר מדין "דופן עקומה", כיון דהוא פסול גם לדופן [והיינו לשיטת הראשונים אות פז פח דדופן עקומה הוא דאמרינן דהסכך הפסול הוא עצמו הדופן. ולא אמרינן כאילו יש כאן דופן תחת הסכך הפסול.]

**עוד חקר** הפמ"ג אם מקרי "סכך פסול" או דדומה לסכך למעלה מכ' אמה. ונ"מ א. אם הוא מעל הסכך אם פוסל את הסכך הכשר שתחתיו או דדמי לסכך למעלה מכ' שאינו פוסל. [יבואר בס"ד בע"ב.] ב. אם אמרינן דכשר מדין פסל כמו סכך למעלה מכ'. [נתבאר הנדון בזה באות פה פו.]

**ופשטות דברי** הפמ"ג דהדופן הגזולה פסולה מדין "לך" ולא מדין מצוה הבאה בעבירה. וכן הבין בדעתו המנ"ח (שכה ט). והביא שכן היא גם דעת הכפות תמרים.

**אמנם הבכור"י** סקי"א כתב דפסולא ד"לך" לא נאמר אלא על הסכך. ואילו דפנות גזולות אינן פסולות אלא מדין מצוה הבאה בעבירה. [לא מבעיא להרא"ש אות רנג דאין הדפנות נאסרות בהנאה משום דלא מקריין סוכה, אלא גם להרמב"ם מה שנאסרות הדפנות הוא רק מדהוקש לחגיגה אבל לגבי גזל ליכא יתור] ונ"מ למה שכתבו התוס' דמהב"ע אינה אלא מדרבנן א"כ כשיש לו רק סוכה מדפנות גזולות ישב בה לצאת לכה"פ מדאורייתא.[[591]](#footnote-591) אבל אם הסוכה מסכך גזול לא ישב דאין יוצא בה אפילו מדאורייתא.

**ונמצא דבספקו** של הגרע"א פליגי הפמ"ג והבכור"י.

**עוד דן** הפמ"ג אם בסכך גזול שקנאו אחר שסיכך בו איכא לפסולא ד'תעשה ולא מן העשוי'. והאריך בזה באפיקי ים ח"ב סי' לג. [וכתב דאם נימא דאיכא בזה פסול תולמ"ה א"כ מתיישבת קושית התוס' דאילו מצד מצוה הבאה בעבירה ודאי אין בזה משום תולמ"ה ואם נימא דבגזול איכא תולמ"ה מה הקשו התוס', ובע"כ דגם בגזול אינו נפסל משום תולמ"ה.]

**פסול קרקע גזולה בסוכה**

**רעד) והנה מבואר** בדף לא. דגם אם קרקע הסוכה גזולה הרי זה פוסל את הסוכה [למ"ד קרקע נגזלת] וצ"ב הרי לענין איסור לכו"ע אין הקרקע נאסרת [לרוב הפוסקים, עי' אות רנה] ובאבי עזרי (סוכה פ"ה הכ"ה) כתב דאיכא ג' גדרים בזה. א. עצם הסוכה הוא הסכך ורק בו נאמרו דיני סכך כגון תלוש ואינו מקבל טומאה. ב. הדפנות איכללו ב"מצוה דסוכה" ולכן לדעת הרמב"ם נאסרות בהנאה וכמו שנתבאר אות רנה. ג. הקרקע היא דין בקיום הגברא. ולפ"ז כתב דדין מצוה הבאה בעבירה לא שייך אלא בסכך ובדפנות שהם עצם מצות הסוכה ורק בהם שייך הפסול בחפצא דמצוה כאשר הוא בא בעבירה, ולא בקיום הגברא.[[592]](#footnote-592) אבל פסולא דגזולה דילפינן מקרא ד"לך" הוא דין בקיום הגברא ולכן זה פסול גם בקרקע. וכתב דבהכי מתיישבת קושית תוס', דלהכי איצטריך קרא ד"לך" לפסול גם את הקרקע.

**ובאמת שיש** להוכיח כדבריו דאיכא פסולא משום ה"לך" ולא משום מצוה הבאה בעבירה, דהרי לשיטת רבנו פרץ אות רסח אין בסוכה כלל פסול של מצוה הבאה בעבירה וא"כ בע"כ הפסול בגוזל סוכה לר"א הוא משום "לך". והגרע"א שהסתפק אם איכא פסול "לך" בדפנות, והבכור"י שנקטו בפשיטות דליכא "לך" בדפנות, לא אתיא שיטתייהו לפי רבנו פרץ.

**ובחי' הגר"ח** על הש"ס הביא הא דפוסל גזול בקרקע וכתב דהוא פסול בקיום הגברא ולא בחפצא דסוכה ע"ש דברים קרובים לאבי עזרי, אלא שהגר"ח השוה הדברים למש"כ הרמב"ם אות רנה דדפנות סוכה אסורות. וא"כ לפ"ז יצא דגם הקרקע נאסרת, ודלא כאבי עזרי שחילק ג' גדרים, אלא להגר"ח איכא רק ב' גדרים.

**ראית התוס' מקרבנו ולא הגזול**

**הער) תוד"ה ההוא.** ועוד דבפרק מרובה (שם ד' סז:) דריש רבא בהדיא דיאוש לא קני מדכתיב קרבנו ולא הגזול. המהרש"א הבין דהראיה היא מגוף דברי רבא דסובר יאוש קונה. והקשה מהרש"א הרי איכא מאן דפליג על רבא וסובר יאוש קונה. ובקרני ראם כתב דהוכחת תוס' אינה מעצם מה שסובר רבא שיאוש קונה, אלא דקשיא להו מנין למד רבא מקרבנו דיאוש אינו קונה דילמא הוא פסול משום מצוה הבאה בעבירה. ובע"כ דדין מצהב"ע הוא דרבנן ולא יתכן דאתא קרא להכי.

**והמהרש"א שלא** למד כן משום דס"ל דאם יאוש קונה אין כאן מצוה הבאה בעבירה, שהרי קנאו לפני המצוה ובשעת המצוה כבר ליכא עבירה. וכמו שחלקו תוס' להלן ל. ובב"ק סז. וכתב הקרני ראם דתוס' הכא פליגי וסברי דאין חלוק אם קנאו קודם המצוה או לא, בכל גוני איכא מצוה הבאה בעבירה. ולכן אם מצוה הבאה בעבירה הוא מדאורייתא, היה אפשר לפרש דקרבנו ולא הגזול הוא משום מצהב"ע אע"ג שכבר קנאו ביאוש.

**והוכיח הקרני** ראם כן ממש"כ התוס' בהמשך דבריהם "ואע''ג דגבי קרבן נמי איכא שינוי השם כדאמר התם [דף סז:] דמעיקרא חולין והשתא הקדש מכל מקום ממעט מדכתיב קרבנו כיון דקודם הקדש לאו שלו הוא ואף על גב דחל עליו הקדש מחמת שינוי השם דאתי השתא לא חזי להקרבה דבעינן קרבנו בשעה שמקדיש". ואם נימא דאם קנאו בשעת ההקדשה ולא קודם פסול טפי, מאי קשיא להו. [ולא הבנתי ראייתו הרי תוס' אזלו השתא להצד דמצוה הבאה בעבירה לאו דואיריתא היא וא"כ א"א לפרש הפסוק ע"י סברת מצהב"ע.]

**דף ט ע"ב**

**אם פסול תחת האילן והבית משום ב' סוכות או משום סכך פסול**

**ערה) העושה סוכתו** תחת האילן כאילו עשאה בתוך הבית. סוכה על גבי סוכה העליונה כשרה והתחתונה פסולה. ובגמ' יליף לה מקרא, בסוכת תשבו ולא בסוכה שתחת הסוכה ולא בסוכה שתחת האילן ולא בסוכה שבתוך הבית. ומשמע דכולהו פסולין משום גדר "סוכה תחת סוכה". וכן משמע ברמב"ם סוכה פ"ה הכ"ב שכתב: העושה סוכה על גבי סוכה, התחתונה פסולה כמי שעשה סוכה בתוך הבית והעליונה כשרה. הרי דמדמי סוכה בתוך הבית וסוכה תחת סוכה [ובמשנה מדמה סוכה בתוך הבית וסוכה תחת האילן.] וכן משמע בטור שכתב בסי' תרכה: וסוכה זו צריך שתהיה במקום הראוי לעשותה. ובסי' תרכו: מקום הראוי כיצד שיעשנה תחת אויר השמים דכתיב בסוכות תשבו ודרשינן ולא בסוכה שתחת סוכה ולא בסוכה שתחת הבית ולא בסוכה שתחת האילן. עכ"ל. משמע דגדר הפסול שוה בשלשתן.

**אמנם ז"ל** הפסקי רי"ד: אי קשיא סוכה תחת סכך כשר פסולה כ"ש סוכה תחת האילן דהוי סכך פסול וכיון דתנא סוכה תחת סוכה אמאי תני העושה סוכתו תחת האילן. ותו אמאי אמר לקמן (יא.) הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת ואת הקיסוס, היינו תחת האילן.

**י"ל דסוכה** תחת סוכה לא מיפסלא אלא עד דאיכא אויר בין שני סככין ד' טפחים כדמוכח לקמן (י.) אבל אם אין אויר ביניהן ד"ט כשירה דתרוייהו חד חשיב וכסכך עב דמי. אבל תחת האילן אע"פ שאין ביניהן ד"ט פסולה דאפילו אי חשבת להו חד, הרי היא מסוככת בסכך פסול.

**ואע"ג דתנא** תחת האילן איצטריך ליה למתני הדלה עליה את הגפן דהוה אמינא דוקא תחת האילן דקאי סכך פסול באנפי נפשיה, אבל הדלה עליה את הגפן וסיכך על גביו דמצטרף סכך פסול בהדי סכך סכך כשר הו"א לבטיל גפן גבי סוכה, קמ"ל. עכ"ל הרי"ד. ומבואר בדבריו דשאני סוכה תחת סוכה דמיפסלא משום ב' סככים, מסוכה תחת האילן והבית דהפסול משום דהויא מסוככת בסכך פסול. ונ"מ דאין צריך ד"ט ביניהם. ועי' בעל העיטור.

**שיעור האילן לפסול הסוכה שתחתיו**

**רעו) והנה אם** הפסול משום סכך פסול מסתברא ששעורו לפסול הוא כסכך פסול שפוסל בד"ט. אבל אם הוא משום דאיכא לסוכה ב' סככים י"ל דרק בז"ט הוא דפוסל. ובמאירי במשנה כתב להדיא דשעורו בד"ט. והעיר רא"ל אויערבך מדברי המאירי להלן י: גבי פירס סדין שדן אם הפסול משום ב' סככות [דפסולו מחשיבו לסכך בפנ"ע] או משום דמ"מ יושב הוא תחת סכך פסול. ולכאורה בזה תלוי אם השעור הוא ד"ט או ז"ט.

**והנה המ"ב** (תרכו יא) כתב דהשעור בד"ט אמנם דבריו קיימי לשיטת הראבי"ה דהפסול משום דמה שכנגד הסכך הפסול דינו כסכך פסול. אבל לשיטות דהפסול משום "שני סככות" אין ראיה לפסול בד"ט וי"ל דהשעור בז"ט כי היכי דלהוי עוד סככה. וראיתי בספר הסוכה שחקר אי מודדין כל ז"ט בפנ"ע ולעולם כנגד האילן דרחבו ז"ט יהיה פסול אף לרש"י, או דאם רוב הסוכה אין כנגדה אילן יהיה כשר לרש"י.

**ובאמת אם** מעל רוב הסוכה אין אילן, יש לדון להכשיר תחת האילן גם לשיטות דהוא משום סכך פסול. וזה ע"פ דברי החזו"א קנ יא דהכא אין הפסול מחמת ד"ט סכך פסול דהרי יש סכך כשר ביניהם ואין מצרפין הפסול פסול את הסוכה. אלא הפסול כאן משום דהסכך פסול מצטרף לאויר ואין כאן רוב צל מסכך כשר [ודמי לדין פרוץ מרובה על העומד עי' דף טו. בסוגיא] וא"כ יש לדון איך דנים את שעור הפרוץ מרובה על העומד אם בכלל הסוכה או בכל ז' לעצמן. ועי' בזה בספר הסוכה.

**סברת רבא להכשיר באילן שחממ"צ**

**רעז) אמר רבא** לא שנו אלא באילן שצלתו מרובה מחמתו אבל חמתו מרובה מצלתו כשרה. כתב הריטב"א: אבל חמתו מרובה מצלתו לאו חשוב אילן, ולא הויא סוכה שתחת האילן, וכשרה כיון שמסוככת כהלכתא דבהכי קיימא מתני׳‎ כדאמרן. עכ"ל. ומבואר דהגמ' דנה מצד פסול ב' סככות ולכן אילן דחממ"צ אינו סכך נוסף.

**ולפ"ז מפרש** הריטב"א קושית הגמ' "והא קמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר" וז"ל: פירוש‎ נהי דודאי ליכא משום "סוכה שתחת האילן" כדקאמרינן‎, מ״מ הא איכא פיסולא אחריתי שהאילן שהוא מחובר ופסול לסכך קא מסכך על הסוכה ומסייע בצלתה‎ וקמצטרף סכך פסול בהדי כשר. [לריטב"א הפסול אף כשיש בסוכה צממ"ח. ולתוס' רק כשהסוכה זקוקה להשלמת צילו של אילן.] וכן מבואר כפירוש זה בבעל העיטור.

**אמנם הרא"ה** כתב על דברי רבה 'לא שנו אלא באילן שצממ"ח': "דמבטל כוליה סכך". ובקושית הגמ' הא קמצטרף סכ"פ בהדי סכך כשר כתב: דהיינו צל האילן שמיצל ע"ג על הסכך הכשר וכל מה שתחתיו רואין אותו כאילו אינו א"כ אין סכך לסוכה זו. עכ"ל. והביאור דסברת רבא דאם אין האילן צממ"ח אין האילן פוסל כנגד כולו אלא רק כנגד מקום ענפי האילן [אבל אם צממ"ח הרי הוא פוסל אף כנגד החללים דכאילו כולו אטום.] ולזה פריך דמ"מ כנגד הענפים פסול ואין כאן שיעור סוכה.[[593]](#footnote-593) [ופירוש זה א"ש רק להסוברים דסכך פסול פוסל את הכשר שכנגדו.]

**פלוגתת הראשונים בדין מצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ**

**רעח) והא קמצטרף** סכך פסול בהדי סכך כשר. כתבו התוס': ואם הסוכה שתחת האילן מסוככת כראוי שצלתה מרובה מחמתה לאו מיסתבר שתיפסל משום צירוף סכך פסול כיון דכי שקלת ליה לפסול אכתי צלתה מרובה אלא כשאין צלתה מרובה אלא מחמת הפסול איירי. עכ"ל. וכן משמע ברש"י וז"ל: ומהני צל האילן לצל הסכך להשלים צלתה של סוכה. ע"כ. ומבואר דאם יש בסכך הכשר שעור צממ"ח בפני עצמו אין הפסול שכנגדו פוסלו. וכן כתב המאירי בשם "גדולי הרבנים" דהיינו רש"י. וכן נוקט רבנו אברהם מן ההר בדעת רש"י. וכן דייקו ההשלמה והראבי"ה והמרדכי והטור ועוד ראשונים מרש"י דידן. אמנם הקרבן נתנאל אות ק כתב דרש"י סובר כראבי"ה והובאו דבריו בהערה.[[594]](#footnote-594)

**אמנם שיטת** הראבי"ה בשם הריב"א, הובאה ברא"ש סי' יד, וז"ל: אבל רבינו אבי העזרי כתב בשם ריב"א, אם לא חבטן אפי' חמתו של האילן מרובה מצל האילן, והסוכה צלתה מרובה מחמתה פסולה. שהרי הצל הוא מן האילן ולא מן הסוכה, שאם ניטל סכך הסוכה אכתי איכא מצל האילן. ל"ש קדים האילן לסוכה ולא שנא קדמה הסוכה לאילן כיון שמונחין על ענפי האילן כנגד סכך הכשר.[[595]](#footnote-595)

**והנה מדברי** הראבי"ה מבואר דהוי פסולא דאורייתא דמה שכנגד הסכ"פ נפסל משום שאין הצל מחמתו. וכן הוא בלשון הר"ן כיון שצל האילן שהוא פסול עומד למעלה הרי הוא מבטל צל סכך כשר שהוא למטה ממנו שהרי אינו משמש כלום כיון שהעליון מצל עליו. עכ"ל.

**אמנם איכא** ראשונים דסברי בעיקר הדין כהראבי"ה דפסול גם שיש בסכ"כ שעור צממ"ח. אמנם בהא פליגי עליה דסברי שאין הפסול אלא מדרבנן. דלשון ריבב"ן: "והרואה אומר שצילה מרובה מחמתה עם ענפי האילן ואפילו צל סוכה מרובה פסולה" עכ"ל.

**וכן הוא** במכתם וז"ל: ה"ק ניחוש שמא זה האיש לא ישגיח אלא על הסוכה שתהא לה צממ"ח ולא יתן דעתו להרבות בה סכך כשר עד שתהא צילה מרובה בסכך כשר לבדו, אלא יספיק לו אם יראה צלתה מרובה עם צירוף האילן שהוא סכך פסול. ומשני בשחבטן מלשון 'תחבוט זיתך' כלומר שחבט ענפי האילן והשיר עליו וכיון שטורח לעשות זה גילה דעתו שאין נוח לו בצל האילן ומרבה בסכך הכשר עד שתהא צממ"ח בסכך כשר לבדו.[[596]](#footnote-596)

**בשחבטן - ביאור דברי רש"י ושיטתו**

**רעט) אמר רב** פפא בשחבטן כתב רש"י השפיל ענפיו למטה מעורבין עם סכך כשר ואין נראין בעין, וסכך כשר רבה עליו ומבטלה דמדאורייתא כל מילי בטל ברובא. ובהמשך דבריו כתב רש"י: וכל לשון חבטה שבהש''ס לשון השפלה.[[597]](#footnote-597) והמפרש חבטה תלישה[[598]](#footnote-598) או שליפה[[599]](#footnote-599) טועה, דאי מחובר הוא, מאי אהני.[[600]](#footnote-600) ואי תלוש הוא, הא קתני או קצצן, מכלל דרישא מחוברים.[[601]](#footnote-601) ועוד אי תלוש הוא, צלתה מרובה מחמתה אמאי לא, הלא נפלו על הסכך.[[602]](#footnote-602) וגבי הדלה עליה אמאי בעי סיכוך הרבה מהן.[[603]](#footnote-603) עכ"ל.

**ומבואר דשיטת** רש"י דע"י ביטול ברוב מכשירין את הסכך המחובר הפסול. והקשו ההשלמה והמכתם והמאירי הא בעלמא אמרינן דאיסור מחובר לא בטל דתנן במסכת ערלה (פ"א מ"ו) נטיעה של ערלה שנתערבה בנטיעות אחרות הרי זה לא ילקוט ואם ליקט יעלה באחד ומאתים אלמא טעמא דלקט אבל במחובר לא בטלה. ואיכא למימר שאני התם שאותה נטיעה של ערלה עומדת בפני עצמה ואינה מעורבת עם הזקינות אלא שאינה ניכרת, ודבר חשוב הוא ולא בטל.[[604]](#footnote-604) אבל הכא הרי השפיל ענפי האילן ועירבן עם סכך הכשר.

**ועוד קשיא** להאי פירושא דאתי עלה משום בטול דהא קי"ל דאין מבטלין איסור לכתחילה וכו' (ביצה ד:) והכא קאמרינן דמבטלין לכתחילה.[[605]](#footnote-605) דאע"ג דתני לשון חבטן דמשמע דיעבד הא אסיקנא הכא בהדיא דלאו דוקא חבטן בדיעבד אלא אפילו לכתחילה נמי שרי.

**ומשום האי** קושיא יש מפרשים לשון הגמרא כך: 'אי מהתם הו"א דיעבד אבל לכתחילה לא קמ"ל' פירשו המפרשים 'דיעבד' היכא דאכל או ישן[[606]](#footnote-606) באותה סוכה דחבטן הוא דיצא בדיעבד,[[607]](#footnote-607) אבל לכתחילה לא נשרי ליה למיכל בה או לישן קמ"ל. אבל לא קאמר קמ"ל דלכתחילה יהא חובטן משום שאין מבטלין איסור לכתחילה. עכ"ל המכתם וכעי"ז במאירי.

**והמאירי הוסיף** להקשות הרי האיסור ניכר וידוע ומהיכן איסור הניכר מתבטל. [לשון הר"ן שאין לך איסור שאדם יכול להתירו ולעמוד עליו שיהא בטל.] וכתב המאירי: ונראה שאין מכל אלו קושיא שאין מדמין מבטול שאר איסורין שאדם נהנה מהן הנאת הגוף, לדבר שאין נהנין בו אלא למצוה, ומצוות לאו ליהנות נתנו, וראוי להחזירם לדין תורה ליבטל כל דבר ברוב. [ומיושבת קושיא א. דהא דמחובר אינו בטל אינו אלא מדרבנן וכאן אזלינן בתר דינא דאורייתא. וכן הא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא רק מדרבנן לרוב הפוסקים.[[608]](#footnote-608) ומשמע דגם הא דהאיסור ניכר הוא חסרון דרבנן.[[609]](#footnote-609)] (אמנם עצם סברת המאירי צ"ב מאי נ"מ אי הוי הנאת הגוף לענין איסורים אלו.)

**תירוצי האחרונים בהא דאין מבטלין איסור לכתחילה**

**רפ) והלבוש (תרכו** ב) תירץ דהא דאין מבטלין איסור לכתחלה הוא גזירה שמא יבוא להתיר כל האיסור. אבל הכא במצוה ליכא למיחש להכי דכיון דלמצוה קא מכוין לא יעשה המצוה בעבירה עכ"ל. והקשה הט"ז (תרכו ב): וקשה ע"ז דהרי מצינו גם במצוה זו יש גזירה כגון בנסרים שאין מסככין בהם משום גזירת תקרה כדלקמן. ותירצו בא"ר ובפמ"ג דבנסרים חיישינן שיטעה לומר דבאמת תקרה היתר גמור היא כמו נסרים. אבל כאן החשש שיאכל האיסור בלא ביטול [והיינו דכאן הוא חשש בלא הוראת היתר וזה לא חיישינן בבא לעשות מצוה.]

**והט"ז (שם)** תירץ דכאן אין שם איסור ע"ז. לא מבעיא אם עושה סוכה קודם המועד, פשיטא דלא שייך אז איסור, דעדיין לא חל חיוב סוכה. אלא אפילו אם עושה סוכה תוך המועד אין כאן שם איסור, דהא אין איסור מצד עצמו של הסוכה לישב בה,[[610]](#footnote-610) אלא שהיושב בה אינו יוצא ידי חובת המצוה, על כן אין שייך כאן איסור בעשייתה אפילו אם עושה בפסול גמור. שוב ראיתי למו"ח ז"ל שכת' בשם מרדכי הארוך ואגודה לתרץ זה וז"ל וי"ל דקודם י"ט שאינו איסור עדיין ניתקן ועוד דהא דאין מבטלין לכתחלה הוא מדרבנן וה"מ במקום שנהנה אבל מצות לאו ליהנות נתנו עכ"ל. ומזה למדנו בתערובות חמץ קודם פסח בלח בלח ואין שם ס' שיכול להרבות עליו ואפילו לכתחלה כיון שהוא קודם האיסור. [עי' בגרע"א תשובה לח משכ"ב.]

**ובחקרי לב** יו"ד סי' קז כתב דאין אנו צריכין בזה לההלכה של ביטול ברוב, אלא שכך נאמרה ההלכה שהסוכה כשרה ברוב סכך כשר, ובזה לא מיקרי שמבטל איסור.

**דף ט ע"ב**

**בטול ברוב לחדש דינים**

**רפא/א) כתב הגרע"א** בשו"ע סי' י"א וז"ל, אם יכול לבטל חוטים שאין נטוין לשמה תוך חוטים שנטוים לשמן ולתלותן בבגד, ע' לקמן סי' תרכ"ו, וכו' ואפשר דהוי דבר שבמנין כנר חנוכה בסי' תרע"ג. עכ"ל. והיינו שלמד מהא דסוגיין דאפשר לבטל ברוב סכך פסול שיצטרף לכשר, כמו"כ אפשר לצרף חוטין שנטוו שלא לשמן אם נתבטלו ברוב של לשמן. [ובעונג יו"ט סי' ד' כתב דא"א לחדש דינים ע"י ביטול ברוב אלא רק להסיר איסורין ולכן א"א לבטל ולחדש לשמה מכח בטול ברוב. והאריכו בזה בשערי יושר ש"ג פט"ו ובאחיעזר ח"ב סי' יב.]

**ובספר חבצלת** השרון הקשה מדברי הגרע"א במכתב לגיסו 'הרב הגאון המפורסם מוה"ר שמעון סג"ל נ"י' ומובא בסוף ספרו שער שמעון באגרות הקודש וברע"א ח"ו סי' י"ד וז"ל, אני מסתפק היכא דיש נצמחים בחיטין ונחמץ ונתבטלו ברוב, אפשר לצאת ידי מצוה, ומ"מ יהיה צריך לאכול שיעור חשוב יותר מכזית, דבכזית מקצת מן החמוצים וליכא כזית מצה, דהביטול סילק רק האיסור דחמץ, אבל לא דנעשה מצה לצאת בו.

**והוסיף הגרע"א,** הגע עצמך בחוט צמר שלא נטוה לשם ציצית ונתערב בג' חוטין שנטוו לשמה, וכי נימא דיצא בזה ידי ציצית, וכן בחמשה שנתערבו עורות פסחיהם ונמצא יבלת באחד מהן, נימא דכיון שהפסחים היו מעורבים נתבטל הפסח שיש בו מום ונעשו כולם פסחים כשרים, עכ"ד הגרע"א. הרי לן דדעת הגרע"א בסברא פשוטה דלענין ציצית ולענין בעל מום בקדשים אין שייך ביטול, ולענין כזית מצה נסתפק, וזה סותר מש"כ בסי' יא להכשיר ע"י בטול ברוב. והאריך שם בחבצלת לחלק בזה.

**והנה בעיקר** דברי העונג יו"ט כבר עמד בשערי יושר ש"ג פי"ט להוכיח מהראשונים דסוגיין דמהני בטול ברוב אף לחדש דינים ולהכשיר את הסכך הפסול. [וכוין להגרע"א סי' יא הנ"ל.] אמנם הקשה לפמש"כ להוכיח שם בפט"ז דלענין לצאת ידי חובת מצוה לא שייך בטול ברוב, דדין בטול ברוב הוא רק הנהגה ולא שמשתנה מציאות הדבר וההנהגה נאמרה כלפי דיני החפצא, אבל כשנבוא לדון אם הגברא קיים את דינו [למשל בציצית בגונא של העונג יו"ט] הרי הדבר נשאר בכלל הספק. ולפ"ז צ"ע איך מהני בטול ברוב בסוכה. ע"ש מה שפלפל בזה בתחילה לחלק בין לילה ראשון לשאר ימים אך כתב דלא משמע מדברי הפוסקים דבאמת בלילה ראשון פסולה הך סוכה.

**ולכן מבאר** השערי ישר דבמצוה שיש ספק אם קיימה בחפצא שאמרה תורה באמת לא יצא. וכגון בציצית הנ"ל דאולי אין כאן ציצית לשמה. אבל בסוכה כיון דיש לו בודאי רוב של סכך כשר ונמצא דבכלל הקרא דבסוכות תשבו שבעת ימים כלולה גם סוכה זו שיש בה רוב סכך כשר, הרי יצא בזה יד"ח דזוהי סוכה שאמרה תורה. משא"כ בציצית אם באמת אין זה לשמה אין זה ציצית שאמרה תורה, ע"ש באריכות.

**הנחת הסכך על הלט"ש בלא עירוב**

**רפא/ב) הנה שיטת** רש"י דבעינן בטול באופן שלא יהא ניכר הפסול בכשר. והנה הרמ"א כתב דאם מניח הסכך על הלט"ש מקרי ג"כ חבטן. וכתב הבאור הלכה (תרכו א): אמנם בעיקר דינו דהרמ"א שהעתיק מהמרדכי דמקרי עירוב, תמה ע"ז בספר חמד משה דא"כ יש חילוק, דאם הסכך כשר תחת הפסול בעינן עירוב דוקא שלא יהיו ניכרין וכמ"ש המחבר, ואם הכשר למעלה על הפסול לא בעינן עירוב אלא בהשפלה בעלמא סגי. והאריך בזה והוכיח דאין לחלק בזה. ודעתו דהמרדכי והר"ש מקוצי לא ס"ל כפירש"י והתוספות שפירשו חבטן היינו שעירבן אלא שפירושו שהשפילן למטה. ועפ"ז כתב המרדכי מורי הר"פ היה מצוה להשים הערבה עליהם והענין הוא דס"ל כל שמונחים זע"ג זה היינו חבטה. והכי משמע דכתב שם א"נ שזוקף הערבה מן הסכך ללאט"ש הוי נמי חבטה וע"כ דס"ל כל שנוגעים זה בזה הוי חבטה בכל גווני (עיין בב"י) אבל לא נתכוין לחלק בין הכשר למעלה או הפסול. ולפ"ז לדידן דקי"ל דבעינן עירוב דוקא אין לחלק כלל בין אם הכשר למעלה או למטה לעולם בעינן דוקא שיתערבו דליהוי בטול מעליא וכסתימת כל הפוסקים שלא חילקו בכך עכ"ל. ועיין במאמר מרדכי שגם הוא האריך בענין זה והעלה ג"כ כהחמד משה דרבנו פרץ ור"ש מקוצי פליגי על הא דרש"י ותוס' וס"ל דכיון שמונחים זה ע"ג זה מקרי חבטה ועירוב. היוצא מדברינו דלפ"ז לרש"י ותוס' דלא מקרי זה בשם עירוב בעינן שיהיה בסכך הכשר צילתה מרובה מחמתה [דזה מהני לדידהו אפילו הפסול מובדל ומרוחק למעלה הרבה] ונמצא דבזה ממ"נ כשר הסוכה. לרש"י ותוס' מפני שצילתה מרובה מחמתה ולאבי העזרי דלא מהני צילתה מרובה מחמתה [אפילו כשיושב בצל סוכה מפני שהאילן מוצל למעלה וכ"ש כשיושב בצל אילן] הלא מקרי זה בשם עירוב[[611]](#footnote-611) וכן מסיק במאמר מרדכי. עכ"ל הבאור הלכה.

**והנה שיטת** הרבנו פרץ והר"ש מקוצי הובאה במחה"ש סק"ו, וכתב: דדין זה צ"ע בגמ'. ונראה דהוקשה לו מהא דמייתינן הכא להא דהדלה עליה את הגפן וסכך על גבן פסולה ואם היה סכוך הרבה מהן כשרה ופריך הא קמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. אלמא גם כשהסכך למטה הוא פסול. ושו"ר בחמד משה שהקשה כן אם נפרש דיש חלוק בין למעלה ולמטה. ומשמע מיניה דלמאי דפירש הוא דלמרדכי אין צורך לערבן וסגי בנגיעה של הכשר בפסול, ניחא. משום דהיינו דמשני על המשנה דהדלה דמיירי בשחבטן היינו דנגעו זב"ז. אמנם צ"ע מה ההו"א הרי תנן להדיא דסיכך על גבן.

**שיטת בעל המאור**

**רפב) הבעל המאור** מפרש קושית הגמ' והא קא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, פירוש שמשעה שהוסיף משהו סכך כשר על סוכי האילן נצטרפו זל"ז ונעשית בהן הסוכה צממ"ח בצירוף סוכי האילן שהם סכך פסול, ואע"פ שהוסיף אחר מכן סכך כשר אינו מועיל שהרי נעשית הסוכה כבר צממ"ח.[[612]](#footnote-612)

**ואוקמה ר"פ** בשחבטן כלומר שחבט ענפי האילן עד שנשרו כל העלים ממנו דגלי אדעתיה דלא ניחא ליה בצלו של אילן כלל ונעשה האילן כעומד בפנ"ע ולא מצטרף לצל סוכה. ואפילו לכסות בהן לכתחילה מותר.

**ולא אמרן** אלא באילן שחממ"צ, אבל אם צממ"ח אע"פ שחבטן אם סכך תחתיו פסולה, דהויא ליה סוכה שתחת האילן.[[613]](#footnote-613) וכ"ש אם סכך על גביו דרחמנא פסלה כדכתיב בסוכות תשבו ולא בסוכה שתחת הסוכה ולא בסוכה שתחת האילן וכ"ש אילן שתחת הסוכה.[[614]](#footnote-614)

**ואם סכך** על גביו ועמד האילן למטה מן הסוכה והוא חמתו מרובה מצילתו, אם חבטו עד שנשרו עליו דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצל דידיה, אם רבה עליו סכך כשר[[615]](#footnote-615) סוכתו כשרה. והיינו דתנן הדלה עליה את הגפן וכו' כלומר שהדלה אותה על דפנות הסוכה וסכך על גבן פסולה. ואם היה סכוך מרובה מהן כשרה, ואוקימנא בשחבטן שאין רוב הסכוך מבטל את האילן עד שיחבוט אותו וישיר את עליו.

**ונ"ל אם** לאחר שהשלים את הסכוך כהלכתו הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת בין שהדלה אותה ע"ג הסכוך בין שהדלה אותה על הדפנות תחת הסכוך אם היתה חמתו של האילן בעצמו מרובה מצילתו אינו פוסל את הסוכה ואע"פ שלא חבטו, ואין בזה משום צירוף סכך פסול בסכך כשר, שכבר קדם הכשר את הפסול. אבל אם היתה צילתו של האילן מרובה מחמתו אין קדימת הסכך הכשר ולא החיבוט[[616]](#footnote-616) מועיל כלום בין שסיכך ע"ג האילן בין שסיכך תחתיו דהויא ליה סוכה שתחת האילן ורחמנא פסלה וכ"ש אילן שתחת הסוכה.

**ושמעתי משם** חכמי הדור שהכשירו אף בזו.[[617]](#footnote-617) ולא נ"ל דבריהם דתניא בברייתא בסוכות תשבו ולא בסוכה שתחת הסוכה ולא בסוכה שתחת האילן, קתני תחת האילן דומיא דתחת הסוכה כשם שסוכה תחת סוכה התחתונה קודמת לעליונה שכן הוא דרך בנין, כך סוכה שתחת האילן ואע"פ שקדמה סוכה לאילן פסולה.[[618]](#footnote-618)

**ואם איתנהו** לדברי החכמים הללו שאין הסוכה נפסלת אחר כשרותה במה שיבנה על גבה או שידלה עליה לא לשתמיט רבי ירמיה לאשמועינן פעמים שהתחתונה כשרה והעליונה פסולה כגון שקדמה התחתונה לעליונה,[[619]](#footnote-619) והא ודאי הוא דאיצטריכא ליה טובא לאשמועינן, אלא לאו ש"מ סוכה שתחת האילן וסוכה שתחת הסוכה ותחת הסדין אין קדימתן מועיל כלום. והא דתנן פירס עליה סדין מפני החמה פסולה סתם שנינו בכל סוכה שבעולם אף בשצממ"ח ולאפוקי ממי שהעמידה בפירושו בסוכה שחממ"צ[[620]](#footnote-620) וזה הפירוש שפירשנו בהא דר"פ דאוקמה למתני' בחבטן למדנו אותו מדברי הגאונים ז"ל וכו'.

**דף ט ע"ב**

**חבטן - שיטת הר"ן והריטב"א**

**רפג) הר"ן מפרש** כראבי"ה. ובתירוץ הגמ' כתב: מתרץ לה רב פפא בשחבטן כלומר שהשפילן לענפי האילן ועירבן עם הסכך כשר, דכל כה"ג כיון שחמתו של אילן מרובה מצלתו מיבטיל ברובא מאחר שהכל מעורב. אבל אילו היה צילתו מרובה מחמתו לא מיבטיל ברובא כיון שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום.[[621]](#footnote-621)

**וא"ת ואמאי** בעינן הכא רובא ולא סגי ליה בפלגא ופלגא, והא תנן לקמן בפרקין (טו.) המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה אם יש ריוח ביניהן כמותן כשירה, כלומר שממלא אותו הריוח בסכך כשר, אלמא כל היכא דאיכא סכך כשר כפסול בשוה כשרה, והכא נמי נימא הכי ולא ליבעי רובא.[[622]](#footnote-622)

**נ"ל דהיינו** טעמא משום דכל דבר שעומד בעצמו ואינו מעורב חשוב יותר. ולפיכך אע"ג דאגמריה רחמנא למשה דבפלגא סגי, לית לן למימר הכי אלא כשהמחצית המכשיר עומד בעצמו דחשיב, אבל כשהוא מעורב שנתמעט חשיבות הכשר המתיר לו, אע"פ שנתמעט ג"כ חשיבות הפסול, אין בכך כלום מאחר שהמתיר מיגרע,[[623]](#footnote-623) ומשו"ה בעינן הכא רובא.

**ובודאי שאין** בטול זה כבטול שאר איסורין שאין לך איסור שאדם יכול להתירו [בחמד משה סי' תרכו גורס 'להסירו'] ולעמוד עליו שיהא בטל. אלא כיון דאגמריה רחמנא למשה דבפלגא סגי, והכא לא סגי ליה בפלגא לפי שנתמעט חשיבותו של מתיר מפני שנתערב, אפ"ה כל שיש בו רוב מן הכשר לא גרע מפלגא דכשר עומד בפנ"ע לפי שאין המעוט מבטל חשיבות הרוב. כך נ"ל.

**אמנם הריטב"א** כתב ליישב החילוק בין מקרה בשפודין לחבטן באופן אחר וז"ל: ואיכא למימר דבשלמא התם דקאי כל חד וחד באפי נפשיה,‎ מכיון שהסוכה בכללה צלתה מרובה מחמתה‎ ואין בשום מקום מן הסוכה שלא יהא צל הסכך הכשר מצל על האדם כשיעור הסכך הפסול, ולעולם עומד תחת סכך כשר על חציו, בהכי סגי. דלא אמר רחמנא דליעבד צלתה מרובה מחמתה מסכך כשר, אלא שתהא צלתה מרובה מחמתה, ולא יהא בה אויר בסכך, ולא יסכך ברוב סכך פסול, אלא שבכל מקום יהא מקצת הצל מסכך כשר.

**אבל כשהסכך** הכשר והפסול מעורבין ונתונין בגג הסוכה בערבוביא, אם הם שוין בשיעורם אפשר שיהיה מקום בסוכה שיהיה כל צל שעל האדם או רובו מסכך הפסול, ולפיכך צריך רוב כדי שיהא סכך כשר רבה על הפסול ומבטלה כאיסור המתבטל ברוב. ואף ע״ג דבאיסור שאפשר להתברר אינו מתבטל, מכיון דמדינא כי מצמצמינן ליה לא בעינן רובא, אלא דחיישינן לסכך פסול שיהא עומד במקום אחד, מכיון דמעורב ברובא סמכינן שמתערב בכל כאיסור הנופל ברוב לח בלח ומתבטל כיון שאין בו כדי צלתו מרובה מחמתו דהא באילן שחמתו מרובה מצלתו איירינן. עכ"ל הריטב"א. [וכתב שם דכל זה בשם רבינו הגדול מפי תלמידו מורי הרב נר״ו.]

**בביאור פלוגתת הר"ן והריטב"א**

**רפד) והנה דברי** הריטב"א צ"ב דכיון דכתב דמה שאפשר להתברר לא מתבטל מה מועיל שיש רוב. וביאר בשערי ישר (ג יט) ע"פ מה דפליגי הרשב"א והרא"ה לענין תערובות כלים בספר תורת הבית (ב"ד שער ד דף קכח) דהרשב"א כתב דבטלין ברוב דלא הוי כדבר שיש לו מתירין משום דאיכא הפסד הוצאה להגעילו. והרא"ה בבדק הבית כתב שם דבכה"ג כיון דאפשר להוציא האיסור מתוכו הרי זה כניכר האיסור ולא בטיל. והרשב"א במשמרת הבית שם פליג עליו ודחה דבריו דגם היכא דאפשר לעשות להוציא האיסור לא הוי כניכר האיסור. ולשיטתו הוא רק כדבר שיש לו מתירין, ומשו"ה כיון דאיכא הפסד הוצאה מותר, ע"ש.

**ולפ"ז נראה** דמש"כ הריטב"א כאן בשם מורו הוא הרשב"א ז"ל ולא מורו הרא"ה ז"ל ולשיטתו היכא דאפשר לברר ולהוציא את האיסור בטל מן התורה, ורק מדרבנן אינו בטל. והר"ן שכתב להחליט דאין לפרש משום תורת בטול ברוב דכיון דאפשר לברר אין כאן דין בטול ברוב, אזיל בשיטת הרא"ה בזה. ודברי הריטב"א הוא כשיטת הרשב"א, ומשו"ה כיון דמן התורה בטל ברוב ונהפך הסכך פסול לסכך כשר לא איכפת לן אף אם באמת נזדמן שיהא סכך פסול במקום אחד דמן התורה בכל אופן כשרה הסוכה מחמת דין בטול ברוב. ומדין דרבנן דלא מהני בטול כה"ג היכא דאפשר לברר, אפשר לתלות דנתערב עירוב יפה כתערובות לח בלח דאמרינן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון כמו דתלינן היכא דנפל לים וכיו"ב.

**אכן כיון** דלדין תורה בעינן דין ביטול ברוב מחמת שמא יהא סכך פסול במקום אחד בעינן שיהא בסכך הכשר צממ"ח בלי צירוף סכך פסול[[624]](#footnote-624) ע"פ שיטתו בהלכות חלה דאין המעוט נמשך אחר הרוב אלא היכא דיש דין בהרוב להועיל בזה לעצמו בלי הצטרפות המעוט. ומשו"ה אם איכא מסכך כשר כדי הכשר סוכה אז מכשיר גם את הסכך הפסול להיות כשר לסכך אף דאפשר להכירו מחמת שמחובר בקצהו להאילן, אבל מן התורה מהני בטול גם בכה"ג. ומדרבנן סמכינן שנתערב הכל ואין במקום אחד מסכך פסול לחוד רק שוה בשוה או רוב מסכך כשר.[[625]](#footnote-625)

**חבטן - שיטת הרמב"ם**

**רפה) הכס"מ פ"ה** מסוכה הי"ב מבאר שיטת הרמב"ם וז"ל: בפירוש המשנה לרבינו נראה שהוא ז''ל מפרש דחבטן היינו שקצצן, שכתב אמתניתין דהדלה עליה וכו' אם היה סיכוך הרבה מהן כשרה בתנאי שיקוץ אותם ואם לא קצצן יצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר ופסולה, עוד אמר או שקצצן כשרה בתנאי שינענע אותם ואז תהיה כשרה. וכן נראה מדברי רבינו גם פה שכתב הדלה עליה עלי האילנות ובדיהן וסיכך על גבן ואח''כ קצצן אם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה ואם לא היה הסיכוך שהיה מתחלתו כשר הרבה מהן צריך לנענע אותם אחר קציצתן כדי שתהא עשויה לשם סוכה.

**ומבואר דבלא** קציצה לא מהני בטול ברוב. ואם קוצץ מהני בטול ברוב. ובשער המלך הביא דברי הרא"ם שכתב דלענין סכך פסול לא מהני מה שהסיכוך מרובה ולענין פסול תעשה ולא מן העשוי מהני. ולא נתבאר למה פסול תולמ"ה קל משאר פסולין. והב"ח כתב לבאר ע"פ דברי הריא"ז דבמחובר לא מהני בטול כהא דמבואר בתרומות פ"ט מ"ה [עי' אות רעט בארוכה בענין זה.]

**אמנם בשערי** ישר (ג יט) כתב דמלשון הרמב"ם (בהי"ג)[[626]](#footnote-626) משמע דכל סוגי הפסול דסכך אינם בטלים ברוב. וא"כ צ"ב מה המעליותא דקצצן. ועוד צ"ב אטו אם יש מסמר או מחט אחת על הסוכה יהא פסול להרמב"ם. ולכן מבאר דכונת הרמב"ם (בהלכה יג) היכא דבעינן את הפסול להשלים לצממ"ח, ורק בזה פוסל הרמב"ם וכשיטת הרמב"ן דלא מהני בטול ברוב לזה.

**אבל במשנתנו** מיירי בשיש בצל שעור סכך אלא דסובר כראבי"ה שמה שכנגד הסכך המחובר נהפך לפסול ולכן לא מהני בטול ברוב בזה כיון דאין שעור סכך כשר. אבל אם קצץ דכל הפסול משום תולמ"ה, מהני מה שרוב הסכך כשר דזה מקרי עשיה בסוכה, דאין צריך עשייה בכל הסכך, וכדמוכח מהמבואר לקמן דנוטל אחת מבנתים וזה מכשיר את התולמ"ה של אלו שלא הגביהן.[[627]](#footnote-627)

**מבאר הא דבאילן שצממ"ח לא מהני חבטן**

**רפו) לשיטת רש"י והראבי"ה דאתינן עלה מדין בטול ברוב:** הנה לרש"י דמהני בטול ברוב להכשיר הסכך צ"ע למה אם האילן צממ"ח לא מהני חבטן [כדמוכח מדברי רבא שמתפרשים בחבטן] והרי משכח"ל רוב כשר אף שהאילן צממ"ח כגון שהסכך דק והכשר עבה. והנה הרש"ש הביא בזה דברי הר"ן שכתב הטעם "כיון שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום". אמנם צ"ע דלפי מה שביארנו דברי הר"ן באות רפג בהערה, כל סברת הר"ן אינה אלא לשיטתו דאין כאן בטול ברוב כיון שניכר האיסור, אבל לרש"י דסובר דאיכא בטול ברוב [וכסברת הרשב"א בתורת הבית שהובא באות רפד] מה בכך שאין הכשר מועיל הרי סוף סוף אחרי שהוא רוב הוא מבטל את הפסול והכל כשר.

**והרש"ש כתב** דאם צממ"ח לא בטל כיון שהוא מחובר, ומחובר לא בטל. [כמו שנתבאר באות רעט ורפה] אבל אם הוא חממ"צ אף שהוא מחובר אינו חשוב כ"כ ובטל. והוא דוחק.

**והראבי"ה כתב** דאם האילן צממ"ח הוא דבר חשוב ולא בטל אפילו אם יש מן הסכוך הכשר הרבה.

**ובתמים דעים** להראב"ד סי' קצה כתב: היכא דצל האילן מרובה מחמתה אפילו חבטן ועירבן בהדי סכך כשר פסולה, ואפילו סכך כשר מרובה מהם, משום דהוו להו שני סככים[[628]](#footnote-628) בהדי הדדי סכך פסול וכשר והוו להו כשפודין של מתכת. אבל חמתו מרובה מצילתו וחבטן וסכך כשר מרובה מהם אפילו אין סכך כל הסוכה מרובה מחמתו בלתי סכך פסול כשרה כולה.

**ובקה"י (סי'** ח) הביא בשם הנחל"ד שהוסיף להקשות הרי במשנה מדמי לה לעושה תחת הבית ומדרשא ד'בסכת' ואילו לאוקימתא בשחבטו אין כאן ב' סככות, והפסול רק משום מצטרף סכך פסול. ולכן כתב לבאר ע"פ רבינו ברוך (בהג"א סי' כג) דס"ל דהעושה סוכה תחת הבית או האילן ואח"כ הסיר את הבית או האילן פסול משום תולמ"ה. ולפ"ז אם היה כאן אילן שחממ"צ הוי 'סוכה תחת האילן' ולא מהני חבטן דאכתי פסול משום תולמ"ה שהרי בשעת העשיה עדיין לא חבטן. אבל אם חממ"צ הרי הוא כשר מעיקרא ורק חסר לו סכך להשלים לצילתה מרובה ולזה מהני החבטן. [ועי' בקה"י דלכאורה לשיטת הראבי"ה א"א לפרש כן דגם בצממ"ח הסכך שכנגד האילן פסול משום דמצל עליו סכך העליון ולא יהני החבטן ע"ז משום תולמ"ה. ותירץ דהך פסולא אינו בגוף הסכך, אלא שהיושב שם יושב בצל העליון. אבל סוכה תחת סוכה הוא פסול בגוף הסכך ויש בזה משום תולמ"ה.] ועי' בקה"י מש"כ בכ"ז.

**לשיטת הר"ן דלאו מדין בטול הוא אלא מדין דלא גרע ממחצה:** כתב הר"ן "כיון שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום". ונתבאר באות רפג.

**לשיטת הרמב"ם דחבטן היינו תלישה:** כתב הכס"מ: הכי מיפרשא דכל שהאילן חמתו מרובה מצלתו מסתמא הסכך פסול מועט מהכשר הילכך אם חבטן דהיינו שקצצן אע''פ שלא נענעם כשרה. וכשהאילן צלתו מרובה מחמתו מסתמא הסכך הפסול רבה על הכשר הילכך אפילו חבטן דהיינו שקצצן פסולה משום תעשה ולא מן העשוי עד שינענענו.

**לשיטת בעל המאור:** כיון דלא עירבן פסול משום סוכה תחת האילן. ועי' אות רפב בהערה.

**דף ט ע"ב**

**דין סכוך על הלט"ש**

**רפז) רש"י ד"ה** מאי למימרא. למה ליה לרבא למימר כשרה, ולמתניתין למה ליה למימר כאילו עשאה בתוך הבית לאשמועינן דלא פסול אלא דומיא דבית, (האי לאו תחת שני סככים הוא) דכיון דחמתו מרובה דענפיו מועטין וסכך כשר רבה עליו מהיכא תיתי למיפסל, לאו משום שני סככים איכא דהא חד סככה הוא[[629]](#footnote-629) ולאו משום מחובר איכא דהא בטל ליה ברובא.

**שמע מינה** מהכא שמסככין על קני הגג שקורין לט''ש אע''פ שסמוכות זו לזו בפחות מג' כיון שחמתן מרובה מצלתן. ואומר רבי דזהו השיעור כשהקנים והאויר שביניהן בשוה כדאמרינן (לקמן דף כב:) כזוזא מלעיל כאסתרא מלתחת.[[630]](#footnote-630) ובעוד שהן הכסוי והקנים בשוה אין צריך לנענע אבל אם הקנים רבה נוטל אחת מבינתים. עכ"ל רש"י.

**והנה בטור** סי' תרכו הביא פלוגתת רש"י והראבי"ה אם סכך פסול המונח מעל סכך כשר פוסלו, ואח"ז כתב: ומפני זה יש מחמירין שלא לעשות סוכה למטה בבית תחת הגג אף ע"פ שהסירו הרעפים כיון שנשארים עדיין העצים הדקים אשר הרעפים מונחים עליהם אע"פ שיש אויר גדול בין העצים יותר מכדי העצים. עכ"ל. וכתב הב"י: כלומר משום דאיכא למיחש לפירוש ראבי"ה, דאילו לפי' קמא מישרא שרי, וכמ"ש רש"י על משנה זו שמעי' מהכא שמסככין על קני הגג שקורין לט"ש אע"פ שסמוכות זו לזו בפחות מג' כיון שחמתן מרובה מצילתן. וכתב המרדכי לפי' הר"ש מקוצי [שסובר כראבי"ה] יש להחמיר להסיר כל הלט"ש שעל הסוכה אע"פ שחמתה מרובה מצילתה לפי שהן פוסלין כנגדן. עכ"ד הב"י.

**וצ"ב א"כ** מאי כתב רש"י "מהכא שמעינן" והרי הא דס"ל לרש"י דאין הסכך הפסול פוסל את הכשר שכנגדו לא מבואר בגמ' אלא כך למד רש"י מסברת עצמו. ואולי סבר רש"י כדכתב הרא"ש (סי' יד) דזה מדויק בגמ' מדקאמר "מצטרף" משמע דמיירי להשלים השעור ומשמע דאם יש שעור בכשר אינו נפסל. [שו"ר בבית מאיר בחידושיו כאן שמבאר דכאן למד רש"י דמהני בטול אף במחובר. ע"ש.]

**והנה הב"ח** תמה בדברי רש"י וז"ל: אך קשה מש"כ רש"י פירוש אחבטן, וש"מ מהכא דמסככין על קני הגג שקורין לט"ש אע"פ שסמוכות זו לזו בפחות מג' כיון שחמתה מרובה מצלתה כו', [פי' דהב"ח מדייק דרק "על" קני הגג שרי ע"י הבטול דחבטן ברוב ולא תחתיהן] הא אפילו תחת הלט"ש דליכא עירוב נמי שרי.[[631]](#footnote-631)

**ותירץ הב"ח:** ואפשר לומר דס"ל דאה"נ דאפי' בכה"ג שרי, אלא לפי שבזמנו היו רגילין לסכך הלט"ש כתב כן. א"נ דעל הלט"ש שרי אפילו כשאין בסכך הכשר לבדו צלתה מרובה מחמתה כי אם ע"י צרוף הלט"ש דכיון שהסכך רבה עליו ואין הלט"ש ניכרין ביניהם בטל ברובא, דאילו תחת הלט"ש אין היתר אא"כ בדאיכא בסכך הכשר לבדו צלתה מרובה מחמתה בלא צירוף צל הלט"ש כמו שנתבאר באילן לרש"י.

**היתר רבנו יחיאל בלט"ש**

**רפח) כתב הטור** גבי דין הלט"ש: וה"ר יחיאל היה נוהג כשהיה עושה סוכתו בבית תחת הגג שהסירו הרעפים היה זוקף קנים מן הסכך עד הגג לערב שני הסככים יחד להיות הכל סכך אחד. ע"כ. וכתב הב"י: ומיהו יש לתמוה על רבינו [הטור] שכתב תיקון זה סתם, דמשמע דבהכי נפיק ידי חובתו לכל הפירושים, ואין הדבר כן, דלא הכשיר רש"י בשחבטן אלא כשנתערב הסכך הפסול עם הכשר ואין נראה בעין, אבל אם הפסול ניכר לעצמו לא. וכ"כ התוספות בפ"ק דסוכה (טו:) אהא דפריך תלמודא והא א"א לצמצם. וכ"כ סמ"ג. ובסוכה שתחת עצים דקים שבגג אי אתיא למיפסלא כדי לחוש לפי' ראבי"ה ומש"ה בעינן לתקונה, הא אם איתא דפסולה אין תיקון זה מוציאה מידי פסול לדעת כל הני רבוותא. [אמנם הב"ח כתב: וברור הוא מהלשון שאמר לערב ב' הסככים יחד להיות הכל סכך אחד, דכונתו לומר שנתערבו בענין שלא יהו נכרים הלט"ש, שאם הן נכרים אין כאן סכך אחד ואינן בטלים. ודלא כהב"י שהבין מהלשון דמיירי אפילו אם ניכרות הלט"ש.] ולדעת הרמב"ם נמי פסולה היא כמ"ש בס"ד. ותיקון זה דה"ר יחיאל לא מצי לאוקמי אלא לדעת הר"ן שכתב שאם סכך פסול עומד בעצמו וסכך כשר בעצמו עדיף טפי מכשהם מעורבים יחד.[[632]](#footnote-632)

**אמנם הט"ז** (תרכו ג) מבאר דרבנו יחיאל אתא למפסל משום "שני סככים". והגם דסכך העליון חממ"צ סובר הט"ז דאם העליון סכך פסול גם זה מקרי שני סככים [ונתבאר באות רפז בהערה] ולכן עביד לה לסכך אחד ע"י שצירף הסככים עם הערבה. ובאות רפט יתבאר עוד.

**ובעיקר יסודו** של הט"ז דגם בסכך שחממ"צ איכא משום ב' סככים, עי' בט"ז דכל זה אם חלקי הסכך הפסול סמוכים זל"ז אבל אם הם רחוקים לא נפסל משום סוכה תחת סוכה. [והסתפק אם השעור ג"ט או ד"ט וכתב למעשה להחמיר על ד"ט.] ועי' מ"ב ובאור הלכה דאין להחמיר כהט"ז. אמנם בפחות מג"ט דן להחמיר משום לבוד וכדעת הב"ח אות רצא.

**התירו של הטור בלט"ש**

**רפט) ושיטת הטור** עצמו גבי לט"ש ז"ל: ונ"ל שהוא מותר. שאף לדברי הפוסל כי לא עירבם היינו דווקא שצילתה מרובה מחמתה ומ"מ יש אויר בין סכך הכשר, הלכך כשנחשוב הסכך הכשר כנגד האילן כמאן דליתיה מצטרף עם האויר שבה ותהיה חמתה מרובה מצילתה. אבל בסוכה שכולה מכוסה ואין בה אויר כלל אפי' נחשוב הכשר כמאן דליתיה עדיין נשאר צילתה מרובה מחמתה ושרי. ובדעת רבנו יחיאל כתב הב"י דאיהו היתה לו סוכה שלא היה סככה הכשר בשיעור צממ"ח אלא בצירף הלט"ש. עוד כתב דאפשר דרבנו יחיאל גזר אף בשהסכך הכשר צממ"ח אטו חממ"צ.

**והנה פירושו** הראשון של הב"י תמוה מאוד דא"כ אין כאן כלל מחלוקת בין הטור לרבנו יחיאל אלא כל חד מינייהו מיירי באופן אחר ולא משמע כן. ופירושו השני קשה ג"כ דהרי ראבי"ה עצמו מכשיר אם יש בה צממ"ח בלא הפסול, ולא גזר. ובט"ז משמע דכונת הב"י דאין זה גזירה של חז"ל אלא דרבנו יחיאל חשש לתקלה ולכן העדיף לזקוף קנה אבל אין זה פסול מדינא.

**והט"ז (סק"ג)** כתב לבאר דדעת רבנו יחיאל דכל מה שהכשיר הראבי"ה הוא דוקא אם הסכך הפסול כנגד האוירין של הכשר. אבל אם הוא על הסכך הכשר בעצמו אף שיש בחלק הסכך הכשר שאינו כנגד הפסול שעור צממ"ח, אפילו הכי פסול משום "שני סככות" [עי' אות רפז רפח.] [אבל אם הוא כנגד האויר לא מקרי שני סככות כיון דאינו אחד נגד השני.]

**והנה דברי** הט"ז צ"ע דאם מקרי שני סככות א"כ בע"כ דגם האוירין מקרו סכך וא"כ למה אוירי הפסול לא פוסלים [ויפסלו את הכשר אפילו אם גוף הסכך הפסול הוא כנגד האוירים.]

**והנראה בזה** מלשון הט"ז שכתב: "מ"מ לא מצאתי היתר לישב שם שהוא יושב תחת ב' סככים" ובהמשך דבריו "נהי דא"צ להשפילה מחמת שאין הפסול צילתו מרובה והוא בעצמו אינו מזיק לכלל הסוכה מחמת סכך פסול, מ"מ מחמת ב' סככים יש עדיין חשש למקום ההוא", דכל הפסול הוא רק במקום ההוא שבו יש ב' סככים ולא בשאר הסוכה.

**אמנם צ"ע** דאם אותו מקום הוא יותר מד' טפחים הרי כל הסוכה פסולה כדין סכך פסול ד"ט כמש"כ הר"ן (ה. בדפי הרי"ף) ובע"כ שהוא פחות מד"ט וא"כ למה א"א לישב תחתיו והרי סכך פסול פחות מד"ט מותר לישב תחתיו. [להרבה ראשונים.]

**ונראה בזה** ע"פ הסברא שכתב בקה"י (סי' ח) גבי הפסול של הראבי"ה בסכך פסול שמעל סכך כשר, דאין הפסול 'בסכך' אלא 'בישיבה', דהיושב לא מקרי שיושב בסוכה אלא בצל הסכך הכשר אלא בצל הפסול [וכתב שם דמה"ט אין לזה פסול של תולמ"ה כאשר מסלק את הסכך הפסול כיון דבגופו של הסכך הכשר מעולם לא היה פסול.]

**והנה הקה"י** כתב דבסוכה תחת סוכה אינו כן אלא אלא הוי פסול בעצם הסכך ולכן יש בזה משום תולמ"ה. אמנם נראה לדון בזה ע"פ סברת המלחמות "ומתורת סוכה בתוך סוכה למדו חכמים דבר זה כי היכי דאמר רחמנא התם דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל, דהאיכא צל תחתון, ומבטל לאהל של סכך תחתון. הכי נמי אתי אהל זה ומבטל לסכך דסוכה למי שישן תחתיו כיון דחשיב דאית ביה עשרה". הרי דמדמי הרמב"ן סוכה תחת סוכה ליושב תחת סכך פסול, וא"כ י"ל דגם הכא הוא פסול במעשה ישיבה. ומעתה י"ל דלגבי פסולא ד"מעשה ישיבה" איכא פסול אף בפחות מד"ט, דכל שעורא דד"ט לא נאמר אלא לפסול את גוף הסוכה אבל היכא דהוי חסרון במעשה הישיבה נאסר אף בפחות מד"ט.

**ע"פ יסוד** זה כתב הט"ז (סק"ד) לבאר דברי המהרי"ל שכתב בא' שעשה סוכתו תחת בדי מדלית הגפנים, וזקף קנים מן הסכך עד בדים שלמעלה שנקשרו שם הגפנים כדי לקיים תיקון ה"ר יחיאל הנ"ל. ואמר מהר"י סג"ל שא"צ [תקון] דדוקא גבי לטי"ש העשויה לשם בית הוצרך לערבב אבל כאן לא נקשרו הבדים אלא להעמיד הגפנים. עכ"ד. וכתב מו"ח ז"ל (הב"ח) ע"ז ולא ידעתי טעם להוראה זו דטעם בלטי"ש שלא יהא תולמ"ה, ה"נ בבדי המדלית גפנים.

**ותירץ הט"ז:** ולפמ"ש בסמוך [דהפסול שממנו חשש רבנו יחיאל] הוא משום חשש ב' סככים, ניחא. דבבדי המדלית אין "שם סכך" עליהם שלא נעשו תחלה לשם סכך. משא"כ בלטי"ש דנעשו לשם סיכוך הבית וסכך פסול הוא כיון שדר שם כל השנה. ע"כ יפה התיר מהרי"ל בבדי הגפנים. רק שצריך שיהיה עכ"פ בסכך הכשר צלתה מרובה אף אם ינטל נגד הבדים כדלעיל ואז מותר אפי' אם הבדים סמוכים בפחות מג"ט כנ"ל נכון.

**דברי הט"ז דבסכך פסול ליכא משום תרי סככות**

**רצ) ומה שכתב** הטור להכשיר אף בזה ביאר הט"ז: וע"ז מסיק הטור שהוא מותר אפי' לאבי עזרי, דעיקר הפסול מחמת שהפסול הוה במקום שאינו פנוי ומצטרף לאויר שיש בלא"ה בכשר. וכאן שיש כשר שצלתו מרובה בלא"ה לא חשבינן להאי מקום לכלום והוה כמאן דליתא לגמרי ואין כאן ב' סככים. כי הוא ס"ל דאין בסכך פסול שייכות לסוכה שתחת סוכה כמ"ש בסי' שאח"ז. ובסי' תרכז הביא הרמ"א לשון הטור: צריך לישב באויר הסכה. והמחבר כתב: הישן תחת המטה בסכה, אם היא גבוהה י' טפחים, לא יצא. וכתב הט"ז על דברי הרמ"א: זה העתיק מלשון הטור שזה הטעם פסול תחת המטה לפי שאין יושב בצל הסוכה אלא בצל אוהל ולא כרי"ף ורא"ש שכתבו הטעם דהוה כסוכה שתחת סוכה. כמ"ש הר"ן בשם הרז"ה (י. בדפי הרי"ף) דאין בסכך פסול משום סוכה שתחת סוכה. עכ"ל.

**וצ"ע הרי** בסוגיין ממעטינן סוכה שתחת האילן מקרא דבסוכת כשם דממעטינן מהך קרא סוכה תחת סוכה. אמנם עי' פנ"י כאן בתוד"ה הא, דפסול 'סוכה תחת האילן' הוא דין בפנ"ע, ואינו כלל לכל סכך פסול. דהילפותא 'בסוכת ולא בסוכה שתחת האילן' קאי רק על אילן שהוא קבוע ולא בטיל אגב סוכה והאילן עומד לצל.

**היתרו של העיטור בלט"ש**

**רצא) היתר נוסף** בלט"ש כתב הטור: ובעל העיטור ג"כ התירו מטעם אחר שאמר כיון שהסיר הרעפים העצים הנשארים אין עליהן דין סכך פסול דתנן תקרה שאין עליה מעזיבה מפקפק או נוטל אחת מבינתיים.

**וכתב הב"י:** לא מייתי ראיה מדתנן ונוטל אחת מבינתיים, דההיא בנותן סכך כשר באויר שבין נסר לנסר הוא, ונסרים הנשארים לסכך פסול חשבינן להו. אלא מדתנן מפקפק מייתי ראיה, דכיון דבמפקפק סגי דהיינו שיסיר כל המסמרים לשם עשיית סוכה ונכשרת הסוכה בסכך זה, אלמא סכך כשר הוא. אע"פ שכל עוד שלא פקפק פסולה הסוכה מ"מ כיון דלא מיפסיל מצד עצמו אלא משום תעשה ולא מן העשוי לא חשיב סכך פסול.

**והב"ח תמה** על הב"י וז"ל: לא ידעתי מאי נ"מ בין אם הפסול מצד עצמו או מטעם תעשה ולא מן העשוי, סוף סוף הצל שבא מן הלט"ש הוא פוסל בסוכה כנגדו ד"ת דמאי נפקא מינה בטעם. ע"כ. [ולכן מפרש דראית הבעל העיטור ממפקפק דזה מכשיר גם את אלו שלא פקפק ע"ש.]

**ותירץ המאמ"ר** (סק"ז) דכיון שאין פסולו מחמת עצמו אינו פוסל את הסכך שתחתיו כשם שכתב ר"ת דסכך למעלה מכ' אינו פוסל. [אמנם שם דעת ר"ת דגם מצטרף וצ"ע.]

**דף ט ע"ב**

**לבוד להחמיר**

**רצב) כתב המג"א** (תרכו ו): והב"ח כתב יש לסכך ע"ג העצים [לטי"ש] ובתנאי שלא יהא ביניהם פחות מג' טפחים, דאז הם כלבודין ונעשו כלן כדף א', ואין הסכך כשר רבה עליו ומבטלו כיון שניכרין ועומדין כל א' בפ"ע וכו', ע"ש שכל דבריו תמוהים, דהא פשוט דלא אמרינן לבוד כיון שסכך כשר ביניהם. וראיה ממ"ש סי' תרל"א ס"ח דסתם שפוד לית ביה ג' וכמ"ש שם בהגה ואם יש ריוח ביניהן כמותן כשרה אף על גב דהשפודין סמוכין זה לזה תוך ג' וניכרים כשרים. עכ"ל המג"א.

**ומשמע מדברי** המג"א דמודה לב"ח דאם אין סכך כשר חוצץ בין הלבוד של הפסול, הרי זה פוסל.[[633]](#footnote-633) וצ"ע לפ"ז בהא דאילן שחממ"צ אינו פוסל את הסוכה אם הוא כנגד האוירים, ולמה אינו פסול מדין לבוד. [שו"ר שכן הקשה בעמק התשובה סי' צו.] ויש ליישב לפי סברת האומרים דאם אינו עשוי לסתום לא אמרינן לבוד, (עי' ריטב"א עירובין י:) א"כ אולי אילן הוא בגדר זה שאינו עשוי לסתום. וצ"ע איך מוגדר אילן שנטוע בסתמא לענין זה.

**והנה המ"ב** סקי"ז הביא דין המג"א בזה"ל: וכל זה דוקא כשעושה סוכה למטה תחת הגג אבל אם מסכך ע"ג הלאטע"ש אע"פ שהן סמוכין זה לזה בפחות משלשה טפחים הרי זו כשרה, ואין אומרים כאן לבוד שיצטרפו כל העצים ויהיו נחשבין כעץ אחד רחב מסכך הפסול יותר מד"ט שהוא פוסל הסוכה כמבואר בסימן תרל"ב, כיון שסכך כשר מונח ביניהם אין מצטרפין. עכ"ל. ויש לעיין אם סגי שיהא מונח "על" הלט"ש או דבעינן שיכנסו עלי הסכך "בין" הלט"ש כדי שיהא הפסק במקום הלבוד. והנה לשון המ"ב הוא "ביניהם" אמנם בשער הציון (כה) ציין למרדכי שהובא ברמ"א ס"א ושם מבואר דסגי שיהא "על" ולא בעינן שיהא "בין" הלט"ש. [והיסוד לזה הוא משום דמקרי 'חבטן' לדעת כמה ראשונים והפסול מצטרף להכשיר. והיינו דלא כרש"י שמצריך לערב עד שלא יהא ניכר, עי' בזה בבאור הלכה ס"א ד"ה מקרי, הובא באות רפא/ב] אמנם מהמג"א משמע דהטעם משום דיש דבר ממשי שמפסיק בין הסכך בפסול ולא אמרינן לבוד בכה"ג.[[634]](#footnote-634) וא"כ לפ"ז בעינן שיהא בין הלט"ש.[[635]](#footnote-635)

**והנה בסורגים** שע"ג הסוכה יש לדון מצד פסול ב' סככות ומצד מצטרף סכך פסול. והנה בדרך כלל אין בסורגים ז' טפחים וא"כ אין בזה משום ב' סככות [כמו שנתבאר באות רעו] וכל הנדון משום סברת הראבי"ה דמצטרף סכך פסול. וגם זה רק להב"ח דאמרינן לבוד להחמיר. אולם אם מניח עליהם סכך, לפי סברת הבאור הלכה בס"א (אות רפא/ב) דלהראבי"ה כל שמניח עליהם הוי חבטן א"כ הוכשר גם הסורג מדין חבטן. [אמנם לדעת הרמב"ם יתכן דלא בטל עד שיקצצנו כדין מחובר לסברת הרא"ם והב"ח אות רפה.] ולרש"י הרי אין כלל פסול כיון דאיכא סכך כשר. אולם לפמש"כ באות רפא/ב בהערה לדון דמדברי הראבי"ה מוכח דלא מהני אלא בתערובת א"כ יפסל. אלא שהבאור הלכה הנ"ל פוסק כמאמ"ר דמהני בממ"נ.

**ביאורים בתוד"ה הא**

**רצג) בתוד"ה הא.** "והא דלא משני כגון דבלאו פסול צלתה מרובה משום דא''כ מאי למימרא". מדברי התוס' שרצו להעמיד הא דאמר רבא 'לא שנו אלא באילן שצלתו מרובה מחמתו אבל חמתו מרובה מצלתו כשרה', בצממ"ח, מוכח דאף אם הסוכה צממ"ח הרי היא נפסלת מאילן שצממ"ח.[[636]](#footnote-636) והקשה מהרש"א (להלן י.) דלהלן שם בתוס' גבי פרס סדין מוכח דאם הסדין אינו נצרך לסוכה אינו פוסל אף שהוא צממ"ח. ומ"ש אילן מסדין. ותירץ ע"פ דברי הר"ן בשם ר"ת דיש חלוק בין קדמה הסוכה לסכ"פ [הסדין] לבין קדם הסכך פסול [האילן] לסוכה. [עי' חזו"א (קנ טו) בביאור חלוק זה.]

**עוד הביא** המהרש"א בשם אחיו שתירץ דהתם מיירי בסדין הסמוך לסוכה בפחות מי"ט וליכא משום סוכה תחת סוכה ולכן אחרי שאין הכשר צריך לצירוף הפסול הרי הסוכה כשרה. אבל באילן מיירי שיש י' טפחים בינו לסוכה ואם האילן צממ"ח הוא פוסל משום 'סוכה תחת סוכה' וזה פוסל אף שהסכך כשר ג"כ צממ"ח.

**והקשה עליו** המהרש"א דלא משמע מסתמא דמתני' דמיירי דוקא באילן שמרוחק מהסוכה יותר מי' טפחים. ולכן אין לפרש דהפסול משום סוכה תחת סוכה [ששעורה בי"ט כמבואר להלן י.] אלא משום דמצטרף סכך פסול [כעין סברת הראבי"ה] אלא דזה פוסל רק בשצילתו של פסול מרובה מחמתו ושקדם הפסול לכשר.

**והפנ"י (בתוס'** ד"ה הא) תירץ דאילן פוסל משום סוכה תחת סוכה. אלא שאני אילן שפוסל אף באינו מובדל מהסוכה י' טפחים משום שהוא קבוע ולא בטיל אגב סוכה והאילן עומד לצל. ובפנ"י במשנה כתב דסכך כשר אם אין שם סוכה הרי הוא מצטרף לסכך שלמטה והוי חד סכך. והבית מאיר הוסיף דסוכה תחת סוכה כיון דהעליונה הפוסלת דירת עראי היא, אין ראוי להיות עליה 'שם סכך', זולת מטעם חשיבותו למצות סוכה הוא דשם סכך עליו, ולכן אמרינן כהכשרה כך פסולה.

**ובמה שתירצו** התוס' "משום דא''כ מאי למימרא", הקשה הבית מאיר הא קמ"ל דאילן שחממ"צ אינו נקרא סכך לפסול משום סוכה תחת סוכה. [יש לחזק הקושיא דהרי אשכחן דעת הט"ז (אות רפז בהערה) דאשכחן אף בחממ"צ שיהא פסול של סוכה תחת סוכה.]

**בא"ד "ותדע** דגבי מקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה מכשירין לקמן (דף טו.) בשיש ריוח ביניהן כמותן ואע''ג דלא מהני בהו חבטה לבטל ברוב כיון דמינכרן ולא מיערבן דהאי לחודיה קאי ולא אמרינן דתפסול משום מצטרף סכך פסול דכיון דכי שקלת ליה סגי בכשר". לכאורה הנדון בתוס' הוא להוכיח דלא כראבי"ה [היינו שמוכיחים שסכך כשר שיש מעליו סכך פסול אינו נפסל]. וא"כ צ"ע מה ראיה איכא ממסכך סוכתו בשפודין והרי התם הסכך הפסול אינו מעל הכשר אלא מצדו. ובמאמ"ר (תרכו ד) משמע דמבאר ראייתם מהא דמוקמינן לקמן אם היו נתונין שתי נותנן ערב וקשיא להו מחלק הסכך שעל השפוד איך הוא מכשיר. ועי' במג"א שמובא בהערה שלכאורה גם הוא כונתו לזה. אמנם צ"ע דיעו"ש היטב בסוגיא בפירוש רש"י ותוס' שם ולפירוש התוס' באמת הצממ"ח של הסכך הכשר הוא באויר שבין השפודים[[637]](#footnote-637) [ומה שנותן ערב הוא כדי שלא יהא אויר בין הכשר לפסול, שהאויר מצטרף לסכך הפסול ונעשה הסכך הכשר למעוט.] ורק לרש"י יש ראיה.[[638]](#footnote-638)

**וכבר עמד** רבנו הגר"א (תרכו ג) בכל הנ"ל וז"ל: ומה שהביאו ראיה ממ"ש המקרה וכו', לא מבעיא לפי תוס' שפירש שם והא א"א לצמצם ותירץ במעדיף שע"י כן האויר ממולא שבלא סכך פסול איכא שעור, וז"ש כאן אבל אם הענפים כנגד וכו', וכן תירץ בגמ' שם אם היו נתונים שתי וכו', וז"ש כאן או שהסכך הרבה וכו' שהוא כמו שם שהסכך הוא על כל הסוכה והוא הרבה וכו'. אלא אפילו לפירש"י שם כבר כתב המרדכי דאם הניח סכך כשר על הפסול מקרי עירוב[[639]](#footnote-639) וז"ש כאן וכן אם הניח וכו'.

**ובדברי תוס'** צ"ע ששם (טו:) ד"ה והא אפשר הקשו על רש"י ומיהו קשה וכו' ופי' פירוש אחר כגירסת ר"ח ור"ת, וכאן הביאו ראיה מפירוש רש"י שם. ולפירושו כאן לא קשה על רש"י שם. וצ"ל דשם הוא אחר שכתב כאן פי' ר"ת דלמעלה מעשרים לא מקרי סכך פסול וא"כ יש לפרש כאן כראבי"ה. עכ"ל הגר"א. [ועי' בחזו"א (קנ טו) דאזיל בדרך הגר"א.]

**והפנ"י כתב** דתוס' לא באו לאפוקי כאן מסברת ראבי"ה, אלא היה להם צד אחר לפסול משום דדינא הוא שלא תהא הסוכה אלא מסכך כשר וכל דפתיך בה צל דסכך פסול הרי היא פסולה וע"ז הוכיחו שפיר ממקרה סוכתו בשפודין. ועי' משכ"ב הבגדי ישע סוף סימן תרכט.

**בא"ד, "ועוד** אמרינן לעיל (דף ד:) היתה גבוהה מעשרים והוצין יורדין לתוך עשרים אם צלתם מרובה מחמתם כשרה". קושית התוס' למה אין הסכך שלמעלה מכ' פוסל את התחתון מדין "מצטרף", ובע"כ כיון שיש תחת כ' אמה צממ"ח אין מצטרף לפסול.

**דף ט ע"ב**

**סוכה תחת האילן והבית תיפו"ל משום 'מצטרף סכך פסול'**

**רצד) ת"ר בסוכת** תשבו ולא בסוכה שתחת הסוכה ולא בסוכה שתחת האילן ולא בסוכה שבתוך הבית. והקשו אחרונים למה לי קרא לפסול סוכה תחת הבית תיפו"ל משום דמצטרף סכך כשר בהדי סכך פסול. והמהרש"א הביא בשם אחיו ליישב דאם הסוכה צממ"ח ליכא פסול של "מצטרף" ולהכי בעינן לקרא דסוכה תחת סוכה לפסול משום הך ילפותא. וכתב דמזה ראיה לשיטת התוס' (אות רעח) דאם אין הסכך הפסול נצרך להכשר הסוכה אינו פוסל אבל לדעת הראבי"ה בשם ריב"א דגם זה פוסל הדרא קושיא לדוכתא דלעולם יש לפסול משום 'מצטרף סכך פסול'.

**והמהרש"א השיג** על דבריו דא"כ למה לא הביאו התוס' ראיה זו לשיטתם. ולכן כתב וז"ל: כיון דמתני' מיירי באילן שצלתו מרובה דומיא דבית, ואימעיט נמי מבסוכת תשבו, נקטו ליה הכי בהך ברייתא אגב סוכה שתחת סוכה מתניין, ומיהו אית בהו נמי פסול אחר.

**והב"ח סי'** תרכו עמד ג"כ בזה וכתב בשם הרא"ם כעין דברי מהרש"א וז"ל: ואע"ג דפסול תחת האילן פסול נמי מטעם מחובר [דדרשינן ליה מבאספך מגרנך ומיקבך בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר] ופסול דתחת הבית הוא נמי משום תעשה ולא מן העשוי כדאיתא התם (טו.). מכל מקום מטעם סוכה תחת סוכה נמי פסול זו ואצ"ל זו קתני כן פי' הרא"ם.

**וכתב עלה** הב"ח: ולי יראה דאתי לאורויי לן דלא תימא דוקא סוכה תחת סוכה הוא דפסול דסכך אחד אמר רחמנא, אבל סוכה שתחת הבית ותחת האילן כשרה דהא סכך אחד הוא, [פירוש דיש לסוכה רק סכך אחד שיש לו תורת סכך, דאילו האילן והבית פסולין לסכך] ומחובר לא פסול אלא א"כ שסכך הסוכה הוא מן המחובר או מן העשוי, אבל היכא שסכך הסוכה הוא מן התלוש ועשוי לשם סוכה בהכשר, סד"א דתו לא פסלה בשביל האילן או הבית שלמעלה מן הסכך, דדל בית ואילן מהכא איכא צל סוכה כדאמר בריש פ"ק דסוכה דל עשתרות קרנים מהכא איכא צל סוכה, קמ"ל דבכלל בסכת חסר ו' משמע נמי ולא תחת האילן ולא תחת הבית. ולפי זה זו אף זו קתני. עכ"ל.

ובאות רצה יבוא תירוץ הבית מאיר.

**אם סוכה תחת האילן מקרי ב' סככים**

**רצה) הנה הגמ'** מייתי הך ברייתא דבסוכת תשבו ולא בסוכה שתחת וכו' על הבבא של סוכה תחת סוכה. ופריך אדרבה סוכות תרתי משמע. וכתב העיטור דמדלא פריך זאת על הבבא של תחת האילן משמע דגם אם דרשינן בסוכות תרתי אכתי מיפסל סוכה תחת האילן או הבית דהא הוא סכך פסול ואינו "סוכה", ולכן אף אם תרי סככים כשרים משום דבסוכות תרתי משמע מ"מ בעינן שיהא רק בצל סכך, ולכן בית או אילן שאינם סכך פוסלים.

**ומבואר בזה** דהמקור לפסול סוכה תחת הבית אינה משום דהוי "ב' סככים" אלא פסול בפנ"ע של סכך פסול.

**וכן מצינו** בבית מאיר בחידושיו כאן שכתב ליישב קושית המהרש"א אות רצד על ריב"א [למה הוצרך ללמוד מקרא בסוכת לפסול סוכה תחת הבית תיפו"ל משום דקא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר.] ותירץ הבית מאיר דלשיטת הריב"א כל עיקר קושית הגמ' והא קמצטרף דהיינו אפילו לגבי סוכה שצילתה מרובה, מן ברייתא זו נפיק. דהיינו מדדריש התנא בסוכת ולא וכו', ואיכא למידק בשלמא סוכה תחת סוכה נפיק מדרשא ד'בסוכת חדא משמע', אלא 'ולא תחת הבית והאילן' מהיכי נפיק. דהא אף שתחת הבית ואילן אינו יושב אלא בסוכה אחת, דהא תקרת הבית ואילן אינם נכללים בשם 'סוכה'. אלא ודאי הכי הדרשה בסוכת תשבו שדוקא ישיבתו יהא בצל סוכה ולא שתחת הבית שאז אינו יושב בצל סוכה אלא בצל בית ואילן ועל כרחך היינו משום דצל הבית ואילן מבטלים צל הסוכה שתחתיהם ודוק.

**אבל ברש"י** ד"ה מאי, כתב דגם תחת האילן מקרי תחת ב' סככים, והיינו דגם סכך האילן נהי דפסול למצוה מ"מ שם סכך איכא עליה. וכן נתבאר לעיל אות רפט מדברי הט"ז.

**פעמים ששתיהן כשירות**

**רצו) פעמים ששתיהן** כשירות היכי דמי כגון שתחתונה חמתה מרובה מצלתה והעליונה צלתה מרובה מחמתה וקיימא עליונה בתוך עשרים. כתב רש"י דקיימא עליונה בתוך כ' לארץ. וטעמו דאם היא גבוהה יותר מכ' מן הארץ [אף שאינה גבוהה מכ' מסכך התחתונה, והעליונה לכשעצמה כשירה], מ"מ אינה מכשרת את התחתונה דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר.

**אמנם לדעת** ר"ת בתוס' [דס"ל דסכך למעלה מכ' אינו פוסל] לכאורה מסתברא דאף אם העליונה גבוהה כ' מן הארץ, הרי התחתונה כשירה. כיון דסכך למעלה מכ' לא מקרי סכך פסול, ולא עוד אלא שהוא מצטרף להשלים לצממ"ח ולהכשיר את הסכך שבתוך כ'. ומה שאמרו דקיימא עליונה בתוך עשרים צ"ל דהיינו בתוך עשרים לסכך התחתונה [וזה כדי להכשיר את העליונה.][[640]](#footnote-640)

**אולם בטור** סי' תרכח כתב גבי סוכה תחת סוכה וז"ל: אבל אם אין ביניהן י' או שיש ביניהן י' ואינה יכולה לקבל כרים וכסתות של העליונה, אז התחתונה כשירה אם היא מסוככת כהלכתה אפי' אם העליונה למעלה מעשרים. ואם אינה מסוככת כהלכתה ומתכשרת ע"י סכך העליונה צריך שתהא העליונה בתוך כ' אמה לארץ. עכ"ל. הרי מבואר דאין הסכך מצטרף להכשיר את התחתונה. וקשה הרי דברי הטור אזלי כר"ת [שהרי ס"ל בסי' תרכו כראבי"ה שסכך פסול מעל כשר פוסלו וכאן מכשיר אף שיש על הסוכה סכך למעלה מכ' והיינו משום שיטת ר"ת דסכך למעלה מכ' אינו פוסל, ומ"מ מבואר דאינו משלים.] וא"כ קשה הרי ר"ת מכשיר גם להצטרף לסכך כשר.[[641]](#footnote-641)

**[ואולי י"ל** דאם בעינן לצרף הסכך שלמעלה מכ' בע"כ צריך לדון שעיקר מקום הסכך הוא בלמטה מעשרים והסכך העליון רק מצטרף אליו. וכיון דבעינן לתת שם סכך לתחתון ממילא פסול מדין סוכה תחת סוכה אף שהוא חממ"צ ודוק.]

**שוב ראיתי** במאמר מרדכי (תרכח ב) שכתב דהפוסקים הבינו שיטת ר"ת דסכך למעלה מכ' רק אינו פוסל [אף לשיטת ראבי"ה] בתנאי דאיכא צממ"ח בסכך שלמטה מכ', אבל אין מצטרף להכשיר את הסכך. וכן מבואר כאן בריטב"א בשם ר"ת דאין הלמעלה מכ' מצטרף להשלים שעור צממ"ח. אך הביא שם שבתוס' מבואר לא כן. וגם ברבנו ירוחם מבואר דלר"ת מצטרף אף להשלים הצל.

**ולשיטות דמצטרף** להשלים, יל"ע כמה שעור סכך בעינן למטה כדי שיוכל להצטרף הלמעלה מכ'. ואולי השעור שיהא לבוד. או שיהא רוב הסכך למטה. וצ"ע.

**דף ט ע"ב**

**תחתונה חממ"צ, אי חשיב סוכה אחת או ב' סוכות**

**רצז) והנה בהך** גוונא שתחתונה חממ"צ יש לעיין אם מקרי שיש כאן ב' סוכות נפרדות, ומ"מ מהניא העליונה להשלים צל התחתונה. או דמקרי סוכה אחת דאין הסכך שחממ"צ חשיב כלל וכאילו הכל אויר.

**והנה ז"ל** הרמב"ם פ"ה מסוכה הכ"ב: העושה סוכה על גבי סוכה. התחתונה פסולה כמי שעשה סוכה בתוך הבית והעליונה כשרה. במה דברים אמורים שהתחתונה פסולה, בשהיה גובה חלל העליונה עשרה טפחים, או יתר והיה גג התחתונה יכול לקבל כרים וכסתות של עליונה אפילו על ידי הדחק. אבל אם אין גובהה של עליונה עשרה או שלא היתה התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה אפילו על ידי הדחק (אף) התחתונה כשרה והוא שלא יהיה גובה שתיהן יתר על עשרים אמה שהתחתונה בסכך העליונה היא נתרת. עכ"ל.

**וכתב הכס"מ**: בנוסחאות שלנו כתוב או שלא היתה התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה אפילו ע''י הדחק אף התחתונה כשרה. ותמהני דמשמע ששתיהם כשרות, ובגמרא משמע שכשאמרו שאינה יכולה לקבל כרים וכסתות ע''י הדחק להכשיר התחתונה לבד אמרו כן. ועוד דאמתניתין דתנן התם סוכה ע''ג סוכה העליונה כשרה והתחתונה פסולה ואוקמוה ביכולה לקבל כרים וכסתות ע''י הדחק ומסתמא משמע דבאינה יכולה לקבל הוי איפכא דתחתונה כשרה ועליונה פסולה. ועוד שאחר שכתב למעלה דהכא מיירי באינה יכולה לקבל ואינה גבוהה י' היאך אפשר להכשירה. ועוד שאין מציאות לישב בה שאינה יכולה לקבל אפילו ע''י הדחק.

**לכך נ''ל** דל''ג 'אף' אלא ה''ג 'התחתונה כשרה'. וגורס רבינו כגירסת רש''י פעמים שהתחתונה כשירה ועליונה פסולה כגון שהתחתונה צלתה מרובה מחמתה ועליונה חמתה מרובה מצלתה וקיימן תרוייהו בתוך עשרים, כלומר דאי עליונה למעלה מעשרים תחתונה נמי פסולה משום דמצטרף סכך פסול דהיינו שלמעלה מעשרים בהדי סכך כשר.[[642]](#footnote-642) ואע''ג דבמקצת סכך למעלה מעשרים ובהוצין יורדין בתוך עשרים לא אמרינן דליצטרף סכך פסול בהדי כשר, התם היינו טעמא משום דהוי חד סכך [פירוש וכל הסכך נגרר אחר חלקו התחתון ומקרי למטה מכ'. ונראה דזה נלמד מהא דאמרינן בעירובין ג. חלל סוכה תנן.] אבל הכא דהוו תרי סככי מצטרף ופסול. תדע דבמקצת סוכה בתוך עשרים מכשרינן אפילו אם כשתטול כל מה שלמעלה מעשרים פש ליה מה שבתוך עשרים חמתו מרובה מצלתו, ובהוצין לא מכשרינן אלא דצלתן מרובה מחמתן. וטעמא לפי שמופלגין קצת מהסוכה בעינן שיהא צלתן מרובה מחמתן ולפי שמחוברים לסכך לא מצטרף בהדייהו לפסול אלא אדרבה הוא בטל לגבייהו.[[643]](#footnote-643) וזהו שכתב רבינו והוא שלא יהיה גובה שתיהם יותר על עשרים אמה. ומה שכתב שהתחתונה בסכך העליונה נתרת ה''פ אף בסכך העליונה נתרת כלומר שאם סכך העליונה גבוה עשרים אף התחתונה פסולה.[[644]](#footnote-644) וזה דוחק.

**לכך נראה** שרבינו מפרש הגמרא כמו שכתב רבינו ירוחם דהכא במאי עסקינן כשהתחתונה צלתה מרובה מחמתה כשיצטרף סככה עם סכך העליונה[[645]](#footnote-645) ולהכי בעינן שתהיה עליונה בתוך עשרים. ושיעור לשון רבינו כך הוא התחתונה כשרה והוא שלא יהיה גובה שתיהן יתר על עשרים אמה והיינו כשהתחתונה בסכך העליונה נתרת וכמו שכתבתי, ומינה דאם אינה נתרת בסכך העליונה וכגון שצלתה מרובה מחמתה מחמת עצמה אפילו עליונה למעלה מעשרים אמה כשרה.[[646]](#footnote-646) עכ"ל הכס"מ. וכן כבת בב"י סי' תרכח דמשמע כפירוש זה מלשון הרמב"ם "שהתחתונה בסכך העליונה היא נתרת".

**והלחם משנה** כתב: אף התחתונה כשרה. הרב''י מחק הגירסא בספר כ''מ ואמר שצריך לומר דהתחתונה כשרה אבל העליונה היא פסולה במה שהקשה כיון שאינה יכולה לקבל כרים וכסתות איך אפשר בה שמוש, ואין זו קושיא דאדם קל ברגליו יכול להלך בה.[[647]](#footnote-647) וגם מה שהקשה דאם אין בין העליונה והתחתונה עשרה הא הוי העליונה סוכה פחותה מעשרה. אפשר לתרץ דרבינו מ''ש 'אף' לא קאי אלא אחלוקה ד'או שלא היתה התחתונה יכולה לקבל' וכו' ועל דא קאמר 'אף'. אבל בחלוקה דאין גובהה של עליונה י' אז התחתונה דוקא כשרה והיא פסולה.[[648]](#footnote-648) או אפשר דאע''ג דאין סכך העליונה גבוה י' הכל חשוב כסוכה אחת וקרקעית של התחתונה היא קרקעית של עליונה דכיון דאין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות וגם חמתה מרובה [(דהא לא)](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_13.htm#bm:0000797-#דברי הימים א פרק-לא!) בסכך העליונה נתרת דלאו סוכה היא. ומ''ש שהתחתונה בסכך העליונה נתרת משמע דה''ק דכיון דהתחתונה חמתה מרובה מצלתה בסכך עליונה היא נתרת לכך צריך שלא יהיה סכך של עליונה למעלה מעשרים דהוי סכך פסול. וא''ת אפילו שיהיה בתוך עשרים איך מצטרף סכך של עליונה לסכך של התחתונה להתירה הא אמרינן לעיל לדעת רבינו דלא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר היכא דחבטן דהיינו הפרידן וא''כ הכא היכי מצטרף, וי''ל דהתם הוי אילן וסכך אבל הכא הוי הכל סכך וסכך בהדי סכך מצטרף.

**הרי דלדעת** הכס"מ העליונה פסולה אף שסכך התחתונה הוא חממ"צ ולא אמרינן דהוי סוכה אחת וסכך התחתון כמאן דליתא, אלא הוי ב' סוכות ולכן העליונה פסולה משום שאין בה י' או דאין מחזקת כרים וכסתות. ואילו הלח"מ מצדד דהכל חשוב כסוכה אחת וקרקעית של התחתונה היא קרקעית של עליונה כיון דאין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות וגם חמתה מרובה.

**ונ"מ בזה** אי בעינן שיהא לעליונה דפנות [דאינה ניתרת בשל תחתונה דבעינן מחיצות הניכרות] או דהוי סוכה אחת ואמרינן גוד אסיק.

**פעמים ששתיהן פסולות**

**רחצ) פעמים ששתיהן** פסולות היכי דמי כגון דתרוייהו צלתן מרובה מחמתן וקיימא עליונה למעלה מעשרים אמה. ופרש"י דעליונה למעלה מכ' אמה מסכך התחתונה [והיינו דאי אינה אלא כ' אמה מהקרקע הרי העליונה כשירה.] ולפ"ז לא דמי הלמעלה מכ' דשתיהן פסולות [דקאי על העליונה כלפי סכך התחתונה] ללמטה מכ' דשתיהן כשירות [דמיירי על למטה מכ' מהארץ.]

**אולם לפי** מה שכתבנו לעיל אות רצו בדעת ר"ת גם הא דלמטה מכ' בשתיהן כשירות קאי על למטה מכ' מסכך התחתונה ודוק.

**והנה בדין** סוכה תחת סוכה פסקינן לקמן דרק אם יש בעליונה י"ט פוסלת דכהכשרה כך פסולה. וכתב הפמ"ג דלפ"ז אם אין לעליונה דפנות אינה פוסלת את הסוכה שתחתיה כיון דאין כאן "כהכשרה". ולפ"ז העיר הפמ"ג (תרכח א"א ב) מ"ש מהמבואר כאן דהיכא דהעליונה יותר מכ' דאין כאן "כהכשרה" לעליונה, אפ"ה היא פוסלת את התחתונה. וסיים בצ"ע. ובסימן תרלג נראה שמחמיר בזה. אבל הבכורי יעקב (תרכח א) כתב להכשיר. ומה שהעיר הפמ"ג מדין סכך למלעלה מכ', הביא בזה מדברי הריטב"א דף י. וז"ל: ואין סוכה כשאין בחללה עשרה והיינו דקאמר כהכשרה [בעשרה] כך פסולה דפסיל לתחתונה בעשרה.‎ ואע״ג דכשהיא גבוה למעלה מעשרים דלא הויא כשרה‎ פסלה לתחתונה,‎ שאני התם שפסולה מחמת גובה דהויא דירת קבע, והיא הנותנת שתהא קרויה סוכה גמורה ותהיה התחתונה סוכה שתחת סוכה. אבל כשהיא פחותה מעשרה לא שמה סוכה אף ע״ג דחשיבא בעלמא‎ אהל כדאמרינן לקמן גבי קינופות. עכ"ל. [והיינו דלמעלה מכ' יש יותר שם סוכה, ולפ"ז באין דפנות דזה מחסר בשם אהל אמרינן כהכשרה כך פסולה.[[649]](#footnote-649)]

(והובא הנדון בשער הציון ד ה ופוסק להכשיר בלא דפנות כבכור"י.)

**ואם אין** התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות, אין בזה פסול של סוכה תחת סוכה. כמבואר להלן י. אמנם כתב הנהר שלום דלשיטת רש"י תהא התחתונה פסולה משום דיש עליה סכך פסול של למעלה מכ' [לשיטת ראבי"ה שפוסל במצטרף סכך פסול גם אם הכשר צממ"ח] אבל לר"ת תהא התחתונה כשרה כיון דלא מקרי סכך פסול.

**פעמים שתחתונה כשרה והעליונה פסולה – גירסת רש"י ותוס'**

**רצט) פעמים שתחתונה** כשרה והעליונה פסולה היכי דמי כגון שהתחתונה צלתה מרובה מחמתה ועליונה חמתה מרובה מצלתה וקיימי תרוייהו בתוך עשרים. כך היא גירסת רש"י. וכתב רש"י דמיירי בשהעליונה בתוך כ' לארץ דאי עליונה למעלה מכ' אף תחתונה פסולה דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. והנה הראבי"ה הוכיח[[650]](#footnote-650) דלדעת רש"י מיירי שהיה בתחתונה צממ"ח ואפ"ה אתי הסכך דלמעלה מכ' ופוסל את הסכך שתחתיו כשיטת ראבי"ה [ומה שמשמע ברש"י בתחילת הסוגיא לא כן, כתב הראבי"ה דרש"י חזר בו. ועי' משנ"ת בזה באות רעח.]

**והנה כתב** רש"י: "אבל כי קאי בתוך כ' לצטרף ובלבד שלא יהא צלתה מרובה מחמתה דתפסיל תחתונה משום סוכה תחת סוכה". ולשיטתו דהתחתונה צממ"ח בפנ"ע זהו דין פשוט דהוי ממש סוכה תחת סוכה. ומדברי רש"י הללו ראיה ברורה כדברי ראבי"ה דמיירי בשתחתונה צממ"ח. דאם היא לכשעצמה חממ"צ גם אם העליונה צממ"ח לא תפסל התחתונה דהוי ממש כהא דפעמים שתיהם כשרות.[[651]](#footnote-651)]

**אמנם התוס'** כתבו: והא דאמרינן בסמוך תחתונה כשרה ועליונה פסולה כגון שהתחתונה צלתה מרובה מחמתה והעליונה חמתה מרובה מצלתה וקיימי תרוייהו בתוך עשרים, דמשמע הא קיימא עליונה למעלה מעשרים תחתונה נמי פסולה משום דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. התם מיירי כשאין התחתונה צלתה מרובה אלא מחמת עליונה. וכי האי גוונא הוה מצי לאשכוחי שתיהן פסולות אי קיימא עליונה למעלה מעשרים אלא דמשכח לה שפיר. עכ"ל. ומבואר דאין התחתונה צממ"ח אלא בצירוף העליונה. ולפ"ז מסתברא דגם אם העליונה צממ"ח אין הסוכה נפסלת דאין כאן סוכה תחת סוכה הואיל והתחתונה לכשעצמה חממ"צ.

**ולשיטת תוס'** הא דאמרו דהעליונה חממ"צ אינו משום לתא דתחתונה, דהיא כשירה אף כשהעליונה צממ"ח. אלא כדי לבאר טעם פסול העליונה.

**והנה מדברי** התוס' מבואר דאם התחתונה והעליונה כל אחת מהן לחוד חממ"צ, ותרוייהו בתוך עשרים, הרי התחתונה כשרה משום דמצטרף סכך שני הסוכות להכשיר את התחתונה. והתוס' כתבו בזה: וא''ת כיון דאין תחתונה צלתה מרובה אלא מחמת עליונה אמאי כשרה הא לקמן בריש הישן (דף כב.) אמרינן סוכה המדובללת כשרה ומפרש שמואל בגמרא קנה עולה קנה יורד, וקאמר אביי לא שנו אלא שאין בין זה לזה שלשה אבל יש בין זה לזה ג' פסולה. וי''ל דהא אמר רבא התם דאפילו יש בין זה לזה שלשה אם יש בגגו טפח אמרינן חבוט רמי.

**אמנם הריטב"א** [אחר שהביא שיטת התוס'] כתב: וי״א דאפילו היכא דקיימו תרווייהו בתוך כ׳‎ בעינן שתהא תחתונה צלתה מרובה מחמתה מנפשה בלא סיוע עליונה, שלא יהא הצל מב׳‎ סוכות, שאין אני קורא בה בסכת שמשמעה אחת. ומ״ש נראה נכון.

**וצ"ב דעת** הריטב"א מ"ש מסוכה המדובללת. ועי' מאמר מרדכי תרכח א משכ"ב. [ולכאורה העולה מדבריו דתלוי בפלוגתת קמאי אי בדין חבוט בעינן שיהא אויר תחת מקום הסכך שצריך לחבטו. וצ"ע.]

**פעמים שתחתונה כשרה והעליונה פסולה – גירסת ר"ת**

**ש) תחתונה כשרה** והעליונה פסולה היכי דמי כגון דעליונה חמתה מרובה מצלתה ותחתונה צלתה מרובה מחמתה וקיימא תחתונה בתוך כ'. כן היא גירסת ר"ת, ופירש: כלומר אבל העליונה לא חיישינן בכל ענין דקיימא ואפילו למעלה מעשרים לא מיפסלא התחתונה בהכי. [משום דלא נחשב סכך פסול דאין הפסול אלא מחמת גובה.[[652]](#footnote-652)]

**והנה דעת** רש"י לעיל ד. דסכך למעלה מכ' יש בו היתר דפסל היוצא. והרא"ש שם ביאר הטעם דלא דמי לסכך פסול דאינו מתכשר מדין פסל, משום דלמעלה מכ' אינו נחשב לסכך פסול, וכמו שכתב ר"ת בסוגיין. והקשה בקה"י (סי' ג) הרי רש"י גופיה חולק כאן על ר"ת וסובר דמקרי סכך פסול, וא"כ למה מכשיר סכך זה בדין פסל.

**ותירץ הקה"י** דגם רש"י מודה דסכך פסול למעלה מכ' אינו 'סכך פסול'. אלא דמ"מ גם 'סכך כשר' אינו יהי' מאיזה טעם שיהי' וא"כ לא שייך שיצטרף להשלים לתחתונה היכא שלתחתונה בעצמה ליכא שעור ורק ר"ת הוא שחידש דהגם דפסול הוא בפנ"ע מ"מ מהני להשלים השעור, ובזה אין רש"י מודה לו. אבל עכ"פ לגבי פסל שפיר י"ל דכיון שאינו 'סכך פסול' ולכן כשר.

**אולם כ"ז** כתב הקה"י לפי מה שנקט דרש"י פוסל רק אם התחתונה זקוקה לצירוף העליונה. [ע"ש.] אבל לפי מה שהבאנו מדברי ראבי"ה דרש"י סובר דהסכך התחתון נפסל אף אם צממ"ח, א"א לומר כן, וא"כ מוכח דמקרי סכך פסול. והדרא הקושיא למה כשר למעלה מעשרים בפסל היוצא.

**ולכאורה נראה** די"ל דנהי דלא מקרי סכך פסול מ"מ הואיל וגם כשר אינו כמו שכתב הקה"י, א"כ הוא פוסל את הסכך שתחתיו וכלשון הראבי"ה "שהרי הצל מן האילן ולא מן הסוכה" וה"נ כאן הצל מהלמעלה מכ' ולא ממה שלמטה מכ'. אבל עכ"פ גבי ההיתר של פסל עדיף זה מסכך פסול.

**והנה הרא"ש** (סי' ג) הביא מרבנו ישעיה דלא אמרינן "פסל" בסכך למעלה מכ'. ולכאורה א"כ מסתבר דבפלוגתא דרש"י ור"ת כאן יסבור כרש"י. אמנם עי' בשבלי הלקט בשם רבנו ישעיה דלמעלה מכ' אינו פוסל אם העליון חממ"צ, דסכך עליון כמאן דליתא דמי והוי כמקרה סוכתו בשפודין שמבטלו ברוב וכשרה, ה"נ סכך העליונה בטל בסכך התחתונה. ואינו דומה לאילן דדוקא המחובר הוא חשוב ואינו בטל ברוב. אבל סכך התלוש בטל ברוב. עכ"ד. ומבואר דאכן נחשב סכך פסול אבל מ"מ כשר מטעם בטול ברוב.

**דף י ע"א**

**דילמא מצטרף סכך פסול**

**שא) תחתונה כשרה** ועליונה פסולה איצטריכא ליה, מהו דתימא ניגזר דילמא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר קמ''ל. שיטת רש"י דיבוא להתיר אף כשהסכך למעלה מכ' אמה דיסבור דכיון דהוא חממ"צ כמאן דליתא דמי. והתוס' כתבו ע"ז: ודוחק הוא זה ועוד דמהאי טעמא הוה מצי למימר שתיהן כשרות אצטריך ליה. וכתב מהרש"א דלכאורה להמבואר ברש"י דכל הגזירה היא משום שיסבור דהעליון כמאן דליתיה דמי, א"כ אין זה שייך אלא אם העליון חממ"צ, אבל בשתיהן כשרות דהעליון צממ"ח לא שייך גזירה זו.

**וכתב המהרש"א** לבאר השגת התוס', דדברי רש"י יתכנו רק אם התחתונה צממ"ח אז הוא דיאמר עליונה כמאן דליתיה דמי.[[653]](#footnote-653) אבל לשיטת תוס' דהתחתונה חממ"צ אין לגזור שמא יאמר דהעליונה כמאן דליתיה דמי דהרי היא נצרכת להשלמת הצל. אלא בע"כ לתוס' ההו"א הוא דנגזור למפסל תחתונה בשאין צלתה מרובה אלא ע"י צירוף סכך עליונה, משום דזמנין דקיימא עליונה למעלה מכ' ולא מסיק אדעתיה למיחש אתחתונה משום צירוף פסול עם כשר, דיסבור כיון דמקצתן בתוך כ' יצטרף לו אף מה שלמעלה מכ' להכשירו. וא"כ מהאי טעמא גבי שתיהן כשירות נמי איכא למימר הכי דאם נכשיר בדקיימו תרוייהו בתוך כ' גם התחתונה ע"י צירוף סכך העליונה, זמנין דקיימא עליונה למעלה מעשרים ולא מסיק אדעתיה למיחש אתחתונה משום צירוף פסול עם כשר דיסבור כיון דמקצתו תוך כ' יצטרף לו אף למעלה מכ'.

**והריטב"א הקשה:** ולא נהירא דאכתי פשיטא דלא גזרינן‎ כשהיא למטה מעשרים אטו למעלה מעשרים‎ דאי גזרינן‎ הכי אין לך סוכה כשרה בעולם. ובמהרש"א כתב דלפי מה שכתב רש"י דהגזירה היא משום שיאמר דהעליון כמאן דליתיה א"כ זה לא שייך בסוכה דעלמא.

**והביאו התוס'** גי' ר"ת שהעליונה באמת כשרה אף למעלה מכ', והיינו דקאמר הש''ס 'מהו דתימא[[654]](#footnote-654) ליצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר' כלומר שיחשב סכך פסול מחמת דקיימא העליונה למעלה מעשרים, קמ''ל דכי האי גוונא לא חשיב סכך פסול.

**כמה יהא בין סוכה לסוכה**

**שב) כמה יהא** בין סוכה לסוכה ותהא תחתונה פסולה אמר רב הונא טפח שכן מצינו באהלי טומאה טפח. ורב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי ארבעה שלא מצינו מקום [חשוב] פחות מארבעה. ביסוד המחלוקת כתב הריטב"א דרב חסדא ורבה בר רב הונא סברי‎ דאהל טומאה אפי׳‎ אהל עראי לא חשיב, אלא גזירת הכתוב הוא. והכא אהל דחשוב קצת בעינן.‎

**והנה התוס'** כתבו אמר רב הונא טפח. אע''ג דלקמן פרק הישן (דף כב:) אמרינן חבוט רמי הכא לא שייך. [ביאור דבריהם כתב המהר"ם דר"ל דהא דאמרי' לקמן חבוט רמי היינו דוקא בקנה עולה וקנה יורד אבל בסכך שלם לא שייך לומר חבוט רמי.[[655]](#footnote-655) (והוסיף הערוך לנר דהיינו רק בצממ"ח. ועי' מלא הרועים.) והערוך לנר גופיה מפרש דלא אמרינן חבוט אלא אם יש אויר למטה שיבוא הסכך העליון לאותן אוירין.[[656]](#footnote-656) ובהגהות הר"ש מדעסוי כתב דהכא לא שייך משום דפסול משום שני סככים מקרא דבסוכות. ונראה כונתו דהחבוט לא מבטל את המציאות דיש כאן ב' סככים ולכן לא מהני להכשיר.]

**והקשה הגרע"א** למה העמידו תוס' קושיתם דוקא על רב הונא דאמר דהשעור הוא טפח, והרי זה קשה לכל השיטות איך משכח"ל פסול דסוכה תחת סוכה, דנימא חבוט והוי סוכה אחת.[[657]](#footnote-657) עוד הקשה למה לא הקשו ביותר דבטפח נימא לבוד והוי חד סכך.

**ולכאורה נראה** ליישב דהתוס' הבינו הפלוגתא כאן באופן אחר. דהנה רש"י כתב בדעת רב הונא טפח. אבל בציר מטפח חד סככה הוא. משמע דסבר דהפסול הוא משום תרי סככות [היינו דלא תליא ב"תרי סוכות" כלומר ב' רשויות, אלא ב"תרי סככות" כלומר ב' גגין] ולכן שעור סככה היינו שם גג לסכך הוא בטפח. אבל בדעת רב חסדא ורבה בר רב הונא כתב רש"י שלא מצינו מקום חשוב להיות רשות לעצמו לא כרמלית ולא רה''י פחות מארבעה כדאמר ביציאות השבת (דף ז.) והכא נמי לאו רשות לעצמו היא לאקרויי סוכה תחת סוכה. ובדעת שמואל כתב רש"י כהכשרה כך פסולה. משום שתי סוכות פסלה קרא וכי לית בה בעליונה הכשר סוכה לאו סוכה. משמע דהוא דין בסוכה ולא בסככה ודוק. ולכן לדידהו השעור אינו טפח אלא שעור של רשות שיהיה הסכך שייך לרשות אחרת.

**ולפ"ז נראה** דהנה דין חבוט מהני רק כלפי הסוכה התחתונה דכאילו הסכך ירד למטה. אבל במקום הסוכה העליונה ודאי לא דיינינן דאין שם סכך וכאילו ירד [דא"כ כל הסוכות יפסלו מדין חבוט וכאילו אין בהן עשרה] ולכן לרב הונא דסבר דהשעור משום "ב' סככות" מהני ע"ז חבוט ומיחשב כאילו יש כאן רק סככה אחת. אבל להסוברים דהפסול הוא ממה שיש רשות של סוכה מעל הסוכה תחתונה וזה מה שפוסל, ע"ז לא מהני חבוט להכשיר, דהא מ"מ נותר מעל הסוכה סוכה אחרת דהעליונה אינה מושפעת מדין חבוט.

**ומה שהקשה** הגרע"א מדין לבוד. אולי י"ל לפי דברי הריטב"א עירובין י: שכתב: "אבל י״ל דבדבר העומד להיות פתוח לעולם ונעשה לכך אין אומר בו לבוד" וא"כ ה"נ כאן שהרחיק הסכך זה מזה ונעשה לכך אין אומרין בו דין לבוד.

**דף י ע"א**

**כהכשרה כך פסולה**

**שג) ושמואל אמר** עשרה מאי טעמא דשמואל כהכשרה כך פסולה מה הכשרה בעשרה אף פסולה בעשרה. ופרש"י משום שתי סוכות פסלה קרא וכי לית בה בעליונה הכשר סוכה לאו סוכה היא ולא פסלה. ומבואר דטעמיה דשמואל משום דהפסול של סוכה תחת סוכה הוא רק אם העליונה היא "סוכה ע"פ דין". ועי' אות רחצ דדעת הבכור"י דבעינן גם מחיצות לעליונה כדי שיהא עליה שם סוכה לפסול.[[658]](#footnote-658) והובא שם מדברי הריטב"א שביאר הא דסוכה למעלה מכ' פוסלת משום סוכה תחת סוכה, אף שאינה "סוכה ע"פ דין", משום דאדרבה הגובה דגורם שיהא דירת קבע נותן ע"ז יותר שם סוכה [ומבואר דאין צריך "סוכה כשרה" אלא דהגדרת סוכה הפוסלת היא שלא תהא פחות "שם סוכה" מסוכה כשרה.] והובא שם שהפמ"ג הסתפק שמא העליונה פוסלת אף בלא מחיצות. וצ"ל דדעתו דאין חסרון המחיצות מחסר בתורת סוכה דהמחיצות הם רק דין במצות סוכה ולא בשם סוכה.

**אמנם תוס'** להלן (כ:) כתבו: מתני', הישן תחת המטה בסוכה לא יצא ידי חובתו. בגמרא מוקי לה שמואל בגבוהה [עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100370!), דפחות מכאן לא חשיב אהל להפסיק. ומצינן למימר דשמואל לטעמיה דמכשר בפרק קמא (דף י.) תחתונה כשאין בעליונה [עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100476!), אבל לאינך אמוראי דפסלי משום דעליונה חשיבא אהל אע''פ שאינה גבוהה י' הוא הדין דחשיב אהל להפסיק. ושמא מטה שאני כדאמר בגמרא דהויא לה מטה אהל עראי הלכך כולהו מודו דבפחות מ[עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100646!) לאו כלום היא. עכ"ל. ומבואר מדמדמו דינו של שמואל דהשעור הוא י' טפחים, דגם גובה המטה הפוסלת הוא י' טפחים, דאין הנדון ב"שם סוכה" אלא ב"תורת אהל" שהרי התם לאו סוכה תחת סוכה היא ואין שייכות בין הדינים אא"כ הנדון בתורת אהל. ולפי דעתם מסתבר דאין צריך מחיצות. ועי' גם ברא"ש (סי' טו) בשם רי"ץ גיאות דמשמע כשיטה זו.

**והנה אמרינן** בגמ': כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא אם אין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה התחתונה כשרה. מכלל דתנא קמא סבר אע''פ שאינה ראויה לקבל פסולה. [פרש"י סוף סוף שמע מינה דרבנן לית להו דשמואל והוא הדין לשאינה גבוהה כו'[[659]](#footnote-659)]. ומבואר לפרש"י דדין כרים וכסתות ודין י' תליין חדא בחברתה ואי לא בעינן כרים וכסתות ה"ה דלא בעינן י'. והשתא קשה דבשלמא אי נימא דטעמיה דשמואל משום דבעינן שם סוכה ניחא תליית דין כרים וכסתות בדין גובה י' דבאינה ראויה לקבל כרים וכסתות נמי לא הוי סוכה [ועי' אות רצז דדעת הרבה ראשונים לפסול סוכה שאינה מקבלת כרים וכסתות כדי שתהא ראויה לשינה, ושכן נקט הב"י סי' תרכח]. אבל לדעת תוס' דהנדון ב"תורת אהל" קשה מה השייכות בין התורת אהל לכרים וכסתות. ויבואר בס"ד באות שה.

**דברי הראשונים בפסק ההלכה**

**דש) והנה הרא"ש** (סי' טו) כתב: כתב בעל העיטור מסתברא דהלכה כרב חסדא ורבה בר רב הונא דרבים נינהו. ועוד מדאיפלגי ר"נ ורבה בר רב הונא בנויי סוכה המופלג ממנה ד', דר"נ מכשיר ור"ח ורבה בר רב הונא פוסלים, משמע דלא מכשיר ר"נ אלא בנויי סוכה דכיון דלנוי יהבינהו התם לא בטלי הסכך מלמעלה מהן. אבל בסוכה על גבי סוכה סבר רב נחמן דבהפלגת ד' מיפסלא כרב חסדא ורבה בר רב הונא. הלכך הא דתנן סוכה על גבי סוכה העליונה כשרה והתחתונה פסולה, אע"פ שאינה ראויה לדירה שאין בה עשרה פסולה, וליתא לדשמואל. ומיהו בעינן שתהא ראויה לקבל כרים וכסתות של עליונה ע"י הדחק אבל אינה יכולה לקבל דירה סרוחה היא ע"כ. וכן פסק הרב אבי"ה והר"ז הלוי ז"ל מהך פלוגתא דלקמן.

**והרא"ש פליג** על ההוכחה מלקמן וכתב: ואינו נראה לי כלל ראיה מהך דלקמן. דודאי יש לדקדק ממנו דסכך פסול שתחת סכך כשר פוסל את סכך הכשר בהפלגת ד', היינו דומיא דנויי סוכה שהן פסולין לסכך ולא פסלי לר"נ בהפלגת ארבעה משום דלנוי עשאן ובטלן לגבי הסכך, אבל סכך פסול דעלמא פוסל את העליון בהפלגת ארבעה. אבל סוכה שתחת סוכה לפסול את התחתונה משום סכך העליון לא דמי לההיא כלל.

**ונראה לי** לפסוק כשמואל דסוגיא דהש"ס כוותיה דקאמר אלא שאינה ראויה לדירה היכי דמי דלא גבוה עשרה מכלל דת"ק סבר אע"פ שאינה ראויה לדירה פסולה. ופריך לשמואל מת"ק ומשני עלה במערבא מאי אין דיורין בעליונה דקאמר ר"י ופליגי עליה רבנן, כשאין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה, אבל אם אין העליונה גבוה י', בהא מודו רבנן דתחתונה כשרה. ופריך הש"ס מכלל דת"ק סבר דאם אינה יכולה לקבל פסולה, דמ"ש אינה יכולה לקבל מלא גבוה עשרה, תרוייהו לא חזו לדירה ולא מקרי עליונה סוכה לפסול את התחתונה. ומוקי פלוגתייהו ביכולה לקבל ע"י הדחק אבל לא גבוה עשרה מודה ת"ק דהתחתונה כשרה והיינו כטעמיה דשמואל וכהכשרה כך פסולה דכשעליונה כשרה וראויה לדירה אז שם סוכה עלה לפסול את התחתונה, ואם לאו כשרה. וטעמא דמסתבר הוא והלכתא כוותיה. וכו'.

**קושיא על הראשונים שפסקו דלא בעינן גובה י' אבל בעינן מקבלת כרים וכסתות**

**שה) עוד הקשה** הרא"ש על פסק העיטור ובעה"מ: ודוחק גדול הוא מה שכתב בעל העיטור דאם אינה יכולה לקבל כרים וכסתות מקרי דירה סרוחה ופסול כשאינה גבוה עשרה, והדבר ידוע דאין לך דירה סרוחה מזו דשייף ועייל אגחוניה. עכ"ל הרא"ש. וכן הקשו המלחמות והריטב"א דהיכי תפס בעל המאור חוטרא בתרי רישי, שהצריך קבלת כרים וכסתתות ולא הצריך גובה י'.

**והנה** לכאורה יש להעיר על הראשונים דטפי היה להו להקשות מדברי הגמ' גופא, דמקשה "מכלל דתנא קמא סבר אע''פ שאינה ראויה לקבל פסולה", ונתבאר מדברי רש"י [והרא"ש הנ"ל] דהקושיא משום דהא תליא בהא. וא"כ איך פסק הבעה"מ בדין הגובה דלא כשמואל ומ"מ הצריך קבלת כרים וכסתות.

**וצ"ל דבעה"מ** ודעימיה פירשו קושית הגמ' באופן אחר, דהקושיא היא מסברא, דאם אינו מקבל כרים וכסתות ודאי אין לו חשיבות וזה לא פוסל לכו"ע.[[660]](#footnote-660) ולכן הקשו הראשונים רק מסברא. ובזה מתיישבת גם שיטת התוס' דדין י' הוא מדין אהל ונתקשינו באות שג א"כ היאך תלתה הגמ' דין כרים וכסתות בדין גובה י'. אמנם להנ"ל י"ל דתוס' פירשו קושית הגמ' כנ"ל דהוא מסברא ולא מהוכחה מדין גובה י'.

**ועי' בריטב"א** דיש מרבוותא שפירשו דדברי רב דימי הם מימרא באפי נפשה ולא אתו ליישב דברי שמואל ולפ"ז גם המשך הגמ' אינו משום תליית הדינים זב"ז. אלא דמ"מ הקשה הריטב"א מסברא על בעה"מ וז"ל: מכיון דאמר דבעי רבנן שתהא יכולה לקבל כרים וכסתות‎ ע״י הדחק דחזיא לדירת עראי מכלל דבעי גבוה י׳‎ דאי לא היאך תהא יכולה לקבל כרים וכסתות ותהא ראויה לדירה כלל אלא ודאי כדאמרן ויש בזה שגגה‎ גדולה בדברי הרב בעל המאור דארכבה אתרי ריכשי. עכ"ל. וזה כמו שכתבנו.

**פלוגתת רבנן ור"י לשיטתם בסוכה דירת קבע**

**שו) איכא בינייהו** דיכולה לקבל על ידי הדחק. וכתבו הראשונים (ריטב"א רא"ש ועוד) דרבי יהודה לטעמיה דסבר סוכה דירת קבע בעינן‎ ורבנן לטעמייהו דסברי דירת עראי בעינן‎ וזהו מ״ש רבינו אלפסי ז״ל כדפסק בשמעתא קמייתא דפרקין הלכה כרבא "ועוד דסוגיין בענין סוכה ע״ג סוכה כותיה דרבא שייכא".

**דף י ע"א**

**פירס עליה סדין – שיטת רש"י**

**שז) פירס עליה** סדין מפני החמה או תחתיה מפני הנשר או שפירס ע''ג הקינוף פסולה וברש"י: וסדין דבר המקבל טומאה הוא ופסול לסכך כדלקמן (דף יא.). ולהלן בגמ' כתב רש"י: וי''מ טעמא דפסולה משום שני סככים וע"ש מה שהקשה על שיטה זו ויבואר בס"ד להלן אות שיד. הרי מבואר תרי טעמי לפסולא דמתני' חדא משום מצטרף סכך פסול. ואידך משום סוכה תחת סוכה.[[661]](#footnote-661)

**והנה בגמ'** אמר רב חסדא לא שנו אלא מפני הנשר. [פירש"י: דשויה סכך להגין הלכך מפסיל משום מקבל טומאה.] אבל לנאותה.[[662]](#footnote-662) אין שם סכך עליה וכשירה. והקשו התוס' דלמה יפסל מפני שמגין על האדם מפני החמה ומן הקיסמין מאי שנא מלנאותה.

**והנה בע"ב** אמרינן מנימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כתונתא במיא ואשתטחא אמטללתא אמר ליה רב אשי דלייה דלא לימרו קא מסככי בדבר המקבל טומאה. וכתב העיטור: מהא שמעינן אם פירס תחתיה מפני טינוף העלים פסולה מפני מראית העין. ע"כ. ומשמע דהפסול לרש"י אינו אלא משום מראית העין. וכן כתב הרי"ץ גיאות "ואע"ג דצילתה מרובה מחמתה דכשירה היא, פסולה משום שנראה כמסכך בדבר המקבל טומאה". ולפ"ז שפיר ניתן להבין סברת רש"י להכשיר בעשאה לנאותה, דאם הוא לנאותה ליכא מראית העין שהכל יודעים שבא לנאות את הסוכה ולא להשלים הצל.

**[והנה כ"ז** כתב העיטור בהביאו שיטת רש"י אבל בהמשך דבריו אחר שהביא שיטת ר"ת דמכשיר בכה"ג כתב: ומסתברא דפסולין כיון שצריך לסיכוך ודבר המקבל טומאה הוא. אבל לנאותה דלא לסיכוך כשירה. דאי לא איתא, ליפלוג בטינוף הנשרים. אלא לאו ש"מ כל מפני הנשר פסולה. עכ"ל. ומשמע קצת דפסול מעיקר הדין. וצ"ע.]

**אמנם הריבב"ן** הביא פירוש רש"י וכתב: ונראה לי טעמא משום דאחשביה לסדין כסכך פסול. עכ"ל. ולכאורה הביאור הוא דאם בא לנאות הוא טפל לסכך ואין לו תורת סכך, ולשון הריטב"א "דכל לנאותה אינו חוצץ ובטיל גביה וכמאן דליתי׳‎ דמי" [וכן איתא בפנ"י] אבל כאשר הוא נצרך לסיכוך "אחשביה" לסכך ואז הוא פוסל דהוי כסכך פסול.[[663]](#footnote-663) וכ"כ הבגדי ישע (סוף סימן תרכט). ולכאורה לפי זה הוא פסול מעיקר הדין ולא גזירה בעלמא.

**ובמ"ב נראה**[[664]](#footnote-664) דיש ב' מהלכים ברש"י. מהלך ראשון דרק אם נעשה לסכך פוסל כיון דמקרי דיושב בצל דבר פסול אבל אם לא נעשה לסכך אמרינן כסברת ר"ת דמה לי בכך שיש סכך פסול הא איכא גם סכך כשר. מהלך שני דאם נעשה לנוי הרי הוא בטל לסכך ולכן אינו פוסל. ויש בזה נ"מ למבואר באות שט.

**ביאור שיטת רש"י להשיטות בדין 'מצטרף סכך פסול'**

**שח) והנה לעיל** אות רעח הובאה פלוגתת הראשונים אם סכך פסול פוסל את הסכך שתחתיו. ובדעת רש"י הובא שיש בזה סתירה ושיש שכתבו שרש"י חזר בו. ולפ"ז צריך להבין לפי מאי דמפרש רש"י [דלא כתוס'] דמיירי כאן שצממ"ח למה פוסל הסדין. וכתב בזה רבנו פרץ דלא מבעיא לפוסלים לעיל בשמצטרף סכך פסול ודאי הכא פסול.[[665]](#footnote-665) אלא אף לפרש"י דמכשר לעיל גבי תחת האילן כשיש כדי הכשר סוכה מן הסכך כשר בלא הענפים, הני מילי באילן שחממ"צ שאין האילן ראוי לישיבת צל תחתיו. אבל אם האילן צממ"ח אז מיפסלא הסוכה תחתיו אפילו יש הרבה סכך כשר תחתיו משום דאמר רחמנא בסוכות תשבו שתהא הישיבה נקראת ע"ש צל סוכה ולא תחת צל דבר אחר. דכולהו תחת הבית ותחת האילן ותחת סוכה ממעטו מחד דרשא, דבסוכות משמע סוכה יחידית ולא סוכה ודבר אחר.[[666]](#footnote-666) ואפילו למאן דפליגי עליה דרבי זירא לעיל ב. ולא דרשי צל סכך ולא צל דפנות מ"מ מודו שאם יש סכך ראוי לישיבה דהיינו שצממ"ח שפוסל הסכך כשר בין מתחתיו בין למעלה הימנו משום דהוי סוכה ודבר אחר. והשתא ניחא גבי סדין שפוסל הסוכה אפילו יש בה כדי הכשר סוכה בסכך אבל לנאותה כשרה כדקאמר בגמ'. עכ"ל רבנו פרץ.

**עוד הקשו** התוס' על רש"י: ועוד מצינו לקמן פרק הישן (דף כז:) בר' יוחנן ברבי אילעי כשהגיעה חמה למרגלותיו עמד ופרס עליו סדין.[[667]](#footnote-667) ובישוב דברי רש"י כתבו הפנ"י והערול"נ דלא היו יושבין תחת הסדין כלל אלא שהסדין גרם שלא תגיע אליהם חמה [היינו שהיתה חמה באלכסון והסדין שלא היה מעל ראשם הצילם מהחמה.] ועי' ט"ז (תרכט כב) משכ"ב.

**גדרי "לנאותה" [ובדין פרס בגד לייבש]**

**שט) כתב רבנו** פרץ: וא"ת מ"ש לנאותה למפני הנשר אידי ואידי צורך סוכה היא. וי"ל דוקא לנאותה איכא צורך מצוה משום זה א-לי ואנוהו עשה לפניו דירה נאה כדאמר לקמן הלכך בטל אגב סוכה אבל מפני הנשר דצורך אדם הוא ולא צורך מצוה א"כ אינו בטל אגב סוכה כ"נ ל"מ רש"י.[[668]](#footnote-668) עכ"ל רבנו פרץ. וכן הוא במרדכי הובא בב"י סי' תרכט.

**ובצרור החיים** דרך השישי סי' ב כתב: וכבר שאלו לרבינו הרשב"א, (שו"ת ח"א סי' נה) ואפילו לנאותה, הא קמסכך בדבר המקבל טומאה. והשיב שזהו ממה שכתוב בסוכות תשבו ודרשינן תשבו כעין תדורו ולפיכך מה שאדם עושה עיקר תקרתו ציותה כאן התורה שיהא מפסולת גורן ויקב דומה להן. ולפי שאדם נותן בתקרתו קורות המצוירות או דברים אחרים שאינם עיקר תקרה אלא טפלה לה לנוי כדי שתערב עליו דירתו לפיכך התירו לו גבי סוכה כן לפי שאין אלו לעיקר סוכה אלא כדי להתנאות ולהנעים עליו ישיבת סוכה דמצוה. ולא עוד אלא שהיא מצוה מן המובחר להעלות שם כלים הנאים לחבב המצוה ושתהא דירתו עריבה עליו ודברים אלו נכרים שאינם לעיקר הסכך. וכתנתיה דמנימין תעיד דכל אימת דרטיבא מינכרא מילתא ושרי. עכ"ל. [ואח"כ העתיק דברי רבנו פרץ הנ"ל.]

**והנה בע"ב** אמרינן מנימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כתונתא במיא ואשתטחא אמטללתא אמר ליה רב אשי דלייה דלא לימרו קא מסככי בדבר המקבל טומאה. והא קא חזו ליה דרטיבא לכי יבשה קאמינא לך. וכתב הר"ן: ומהא שמעינן דכל דלצורך הבגד ה"ל כלנאותה דכשרה דהא לא א"ל דלשקלה אלא מפני מראית העין ולכי יבשא בלחוד אבל כי רטיבא לא אלמא לא איפסלא סוכה מדינא. והכי נמי מוכח בירושלמי דאמרינן כל שלא עשה מפני הנשר כשר ובכלל זה לנאותה לצורך הבגד.

**אבל אחרים** אומרים דלצורך הבגד לא בטיל לגבי סוכה ופוסל אותה ומאי דשרי רב אשי בדרטיבא הני מילי שלא בשעת אכילה ושתיה ושינה שאין משתמשים שם ואמר דלשקלה כי יבשה דלא לימרו שביק לה התם אפילו בשעת אכילה ושינה אבל כי רטיבא לא אתו למימר הכי שאין דרך להשתמש שם מפני המים שמטנפין מן הבגד וראוי להחמיר לענין מעשה. עכ"ל הר"ן.

**ובפשטות מחלוקת** זו תליא בסברות הרבנו פרץ והרשב"א הנ"ל. דהרשב"א הרי כתב בהדיא דכתנתיה דמנימין תוכיח דכל שאינה לשם סכך אינה פוסלת. [וז"ל הריטב"א בביאור התירא דהך שיטתא: דכל שלצורך הבגד מותר. והא דקתני 'לנאותה', לרבותא הוא, דאע״ג דאית בה צורך סוכה לנאותה מיהת כשרה דבטלי גבה. וכ״ש לצורך הבגד דלא חשיב מידי וכמאן דליתיה דמי.] אמנם לרבנו פרץ דכל ההיתר בלנאותה הוא מפני דהוי צורך סוכה ולא צורך האדם א"כ בכתנתיה דמנימין דהוי צורך האדם זה פוסל את הסוכה[[669]](#footnote-669) [וז"ל הריטב"א בהסבר שיטה זו: דלא מכשרינן אלא לנאותה דוקא דאגב דהוי ליה לנוי הוי ליה טפלים ובטילי גביה. אבל לצורך הבגד לא בטילי ופסלי לה לסוכה.] וצ"ל כשיטה השניה דהתיר רק כשלא ישבו בסוכה.

**ועי' אות** שז בב' ביאורי המ"ב בדעת רש"י, ובזה תלוי הנדון בבגד.

**והנה כתב** הפמ"ג (תרכט מ"ז כב) דנראה דלנאותה הוא רק תחת הסכך אבל מעל הסכך לא הוי לנאותה. [ולכאורה להסוברים דכל לצורך הבגד הוי כלנאותה, והיינו דלא בעינן ממש נוי אלא העיקר שלא יהא לסיכוך, מסתברא דלא יהא חלוק בין מעל למתחת. וצ"ע.]

**ובמכתם כתב:** אבל לנאותה כשירה, מיהו יש לומר דדוקא דיעבד בהוא דמכשרינן לה כי הוי לנאותה, אבל לכתחילה לא משום מראית העין כדחזינן גבי מנימין עבדיה דרב אשי דאמר ליה שקליה דלא לימרו קמסכך בדבר המקבל טומאה. ולא מצינן למימר דהתם שאני משום דהוה מבחוץ ונראה לרבים אבל לנאותה הוי מבפנים. דכל מה שאסרו חכמים מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור.

**ובקרבן נתנאל** (על הרא"ש סי' טז, אות ח) כתב אהא דבכתנתיה דמנימין דאיכא מראית העין: משמע אפילו הסוכה מסוככת כהלכתה. וקשה דלעיל סי' י"ד פסק רבינו דאי צלתה מרובה מחמתה בלא אילן לא מיפסלא מחמת צירוף סכך פסול כיון דשקלת לית לפסול אכתי צלתה מרובה. מ"מ יפסול הסוכה משום שלא לימרו דמסככין במחובר. וי"ל דהכא בקל יכול לשקליה לכתונתא והוי כלכתחלה. משא"כ באילן. עכ"ד.

**ועי' טור** ושו"ע סוף סי' תרכט דחשו למראית העין ואסרו לכתחילה היכא דאינו ניכר. ע"ש. ועי' בבאור הלכה שהביא דעת הרוקח דבמסכך תחת הסכך ליכא חשש הרואים, ומדברי השו"ע מדייק דאף בזה איכא חשש הרואים. ולעיל הובא מדברי המכתם שאוסר מדין "חדרי חדרים".

**ואם עושה** לשתי מטרות גם לנוי וגם להציל מחמה או גשמים. לכאורה תלוי ג"כ בפלוגתא הנ"ל. דאם בעינן להטפילה לסכך אולי סגי שיש גם כונה לנוי. אבל אם הפסול משום שעשוי לסכך ולכן אינו נחשב כמי שאינו יש לפסול.

**ואמנם כבר** דן בזה בספר "מקור חיים" (על או"ח סי' תרכט) לבעל החוות יאיר וכתב לפסול ודימה זאת לכמה סוגיות בש"ס דתרי כונות פוסלות עי' ב"מ ל. פסחים כו: ריש פ"ז דכלים או"ח שכה ס"ז וסי' רחצ ס"ט וש"ך יו"ד סי' קמב סק"י דדמי קצת לזו"ז גורם עכ"ד.

**בדברי הטור והשו"ע בפלוגתא הנ"ל**

**שי) הטור בסי'** תרכז כתב: פירש סדין תחת הסכך לנוי פסולה וכגון שהוא רחוק מן הגג ד' טפחים אבל אם הוא בתוך ד' לגג בטל אצלו כיון שהוא לנוי אבל אם אינו לנוי אפי' הוא בתוך ד' פסול. וכעין זה לשון השו"ע שם ס"ד. וכתב הגר"א: ומדסתם ואמר 'ואם אינו', משמע דכל שאינו לנוי פסולה כסברא הראשונה שכתב בסי' תרכו ס"ב.[[670]](#footnote-670) ועס"ס תרכט[[671]](#footnote-671) עכ"ל.

**ובביאור הלכה** (תרכז ד) עמד בסתירת דברי הטור היוצאת לפ"ז. וז"ל: וצ"ע דלפ"ז סותר הטור את עצמו. דבסימן זה פסק דלצורך הבגד פסול, ובסוף סימן תרכ"ט מוכח דס"ל דלצורך הבגד שרי, כמו שכתב הד"מ שם.[[672]](#footnote-672)

**ועל השו"ע** עצמו אף דהוא העתיק ג"כ בסוף סימן תרכ"ט לשון הטור וכונתו בודאי להקל אף בשעת אכילה וכמו שהוכחנו שם, לא קשה לי. דאפשר דדבריו שם לא קאי רק לדברי הי"א שהביא מתחלה דהוא שיטת ר"ת ולדידיה ודאי שרי לצורך הבגד כמו שכתבו האחרונים,[[673]](#footnote-673) ולא לדעה ראשונה הנזכר שם בתחלה. אבל הטור דלא זכר שם רק דעה זו בלבד קשה.

**[ומצאתי בדברי** הב"ח בסימן זה שכתב וז"ל וע"ל סוף סימן תרכ"ט דס"ל לרבינו דלאו דוקא לנוי אלא ה"ה נמי כשהניח לצורך האדם להגן עליו או לשאר צורך דין נוי יש לו עכ"ד ומוכח מיניה דמש"כ הטור 'ואם אינו לנוי' היינו 'שלא היתה לצורך כלל' דזה פסול מדינא, אבל לצורך הבגד ה"נ דשרי. וכ"כ בהדיא בסוף סימן תרכ"ט[[674]](#footnote-674) ע"ש. אבל לפי דברי הגר"א צ"ע.]

**ואולי י"ל** בדוחק לפי מה שכתב הגר"א[[675]](#footnote-675) דהמחבר בסימן תרכ"ו ס"א שכתב דבכ"ז לא שאני לן בין שהאילן קדם ובין שהסוכה קדמה סתם כדעה הראשונה ודלא כשיטת ר"ת. והנה זה הלשון כתב ג"כ הטור שם ע"ש. ולפ"ז ניחא דהטור בסימן תרכ"ז אזיל לפי מה שהעתיק לדינא בסימן תרכ"ו דלא כשיטת ר"ת שאין שום יתרון במה שהסוכה קדמה כיון שהסדין היתה צילתה מרובה מחמתה, ולפ"ז להגן מפני החמה והעלין אסור. וס"ל דה"ה מפני צורך הבגד ג"כ אסור. וכאן שהעתיק בפנים שיטת ר"ת סיים דמפני הבגד ג"כ שרי.

**ועל עיקר** הענין מפני מה בסימן תרכ"ו העתיק לדינא דלא כשיטת ר"ת וכאן העתיק שיטת ר"ת כבר תמה הב"י. ועיין בב"ח[[676]](#footnote-676) ובהגהות מהרל"ח. עכ"ל הבאור הלכה.

**פירס עליה סדין - שיטת הגאונים ור"ת**

**שיא) והתוס' פירשו** וז"ל: כתוב בתשובת הגאונים הא דקתני פירס עליה סדין מפני החמה או תחתיה מפני הנשר פסולה היכא דחמתה מרובה מצלתה בלא סדין[[677]](#footnote-677) אבל אם יש צלתה מרובה מחמתה כשרה ואין הסדין פוסלתה. והיינו כמו שפירשתי לעיל דאין מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר כיון דבלא פסול צלתה מרובה. וכענין זה מפר''ת מפני החמה שמייבשת את הסכך ומתוך כך היה נעשה חמתה מרובה וכן תחתיה מפני הנשר ואם היו עלין נושרין היה חמתו מרובה והסדין מונען מליפול וכיון שהסדין גורם שעל ידו צלתו מרובה מחמתו פסול. וז"ל ר"ת בספר הישר (סי' שפד): ולולי סדין שמעמיד העלין פסול מעתה דדבר המקבל טומאה מעמיד.[[678]](#footnote-678)

**והנה במש"כ** התוס' דאם הסוכה צממ"ח אינה נפסלת אף שגם הסדין צממ"ח, הקשה מהרש"א מתוס' לעיל ט: דאילן שצממ"ח פוסל סוכה שצממ"ח. ותירץ ע"פ דברי הר"ן לחלק בין הא דאילן שקדם סכך פסול לכשר [דאז הסוכה פסולה] לבין סדין שפרסו אחרי שכבר סיכך בסכך כשר.[[679]](#footnote-679) ובשם אחיו הביא לתרץ דבאילן הפסול רק אם איכא י' טפחים בינו ולסוכה ואז פסול משום סוכה תחת סוכה. ועי' אות רצג עוד תירוץ מהפנ"י לחלק בין אילן שהוא קבוע לבין סוכה שהיא עראי.

**והנה הפנ"י** הקשה לשיטת ר"ת מהו דקאמר בגמ' פשיטא מפני הנשר תנן, ומשני מהו דתימא אורחא דמילתא קתני. והרי התוס' כתבו לעיל דאין שום סברא לפסול היכא דצל הסוכה מרובה. אמנם לפי דברי המהרש"א אין כאן קושיא דאדרבה כאן דהסכך הפסול גם הוא צממ"ח הרי מבואר בסוגיא לעיל דפסול. וכאן דכשר מתבאר רק ע"פ החילוקים דלעיל, וזה אינו פשיטא.

**ובספר צרור** החיים הדרך שישי סי' ב' הביא דהרמב"ן הקשה על ר"ת מדאמרינן בע"ב מנימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כתונתא במיא ואשתטחא אמטללתא אמר ליה רב אשי דלייה דלא לימרו קא מסככי בדבר המקבל טומאה, ולדברי ר"ת הרי התם שהיתה הסוכה צממ"ח אין הסדין פוסל. ודוחק לומר דכשהניחו הסדין עדיין לא היתה צממ"ח. וכן הקשה הר"ן, יובא לשונו בהערה.[[680]](#footnote-680)

**ומתוך דברי** הריטב"א בקושיתו על ר"ת, מתבאר היישוב על ר"ת וז"ל הריטב"א: אבל לפירוש ר״ת ז״ל כיון דהא אפשר בצלתה מרובה מחמתה אפילו שלא לפרוש עליה סדין אמאי לא תלו פסולה דעבדא דרב אשי להיות סבורין שמונחת שם מפני החמה שלא תהא חמתו מרובה מצלתה בלא סדין. עכ"ל. ומבואר דלר"ת הגזירה דמדחזו לסדין יאמרו דהסוכה חממ"צ ושגם בכה"ג הסדין מכשיר. [רק דהקשה הריטב"א למה לא אמרו זה בגמ' בפירוש. ועי' ערוך לנר משכ"ב.][[681]](#footnote-681)

**ובמאירי כתב** דמדברי הגמ' הנ"ל אדרבה גדולי הדורות שבקטלוניא הביאו ראיה לר"ת, דאם נימא דהסוכה נפסלת אף כשצממ"ח, א"כ היא פסולה מעיקר הדין ולא בעינן לסברת מראית העין. אע"כ דחשש שיאמרו הרואים שהסדין בא להשלמת הצל. [ודחה המאירי דמיירי שלא ישבו בה באותה שעה, או דמיירי לפני חג הסוכות, ולכן הוא רק מפני חשש הרואים.]

**בשיטת הטור והפוסקים בפלוגתת רש"י ור"ת**

**שיב) ובדברי הטור** הקשה המהרש"א סתירה דמחד פסק בסי' תרכט כר"ת דמכשיר בסדין אם הסוכה צממ"ח. ומאידך גבי אילן כתב (בסי' תרכו) דפסול לא שנא קדם סכך לאילן לא שנא קדם אילן לסכך. והביא שכבר הקשה זאת הב"י סי' תרכט. ולסברת הפנ"י מיושב.

**והב"ח תירץ:** וי"ל דס"ל לרבינו דכל שעושה להגן הוי כלנאותה ואין שם סכך פסול עליו לפסול שכנגדו, דבטל הוא אגב סוכה. וה"ה במניח עליה לצורך הבגד כדי ליבשה וכדמוכח בירושלמי דאמר התם כל שלא מפני הנשר כשרה, ובכלל זה לנאותה לצורך הבגד דבטל אגב סוכה, וכ"כ הר"ן. ודוקא באילן שהוא מחובר קאמר דפוסל אפי' אם קדמה הסוכה דלא שייך שם לנאותה ולא בטל אגב סוכה. עכ"ל. וכ"כ בהגהות מהרל"ח. [ועי' אות שיא בהערה בשם הבגדי ישע.]

**ולענין הלכה**, עי' אריכות עצומה בבאור הלכה תרכט יט ד"ה ויש אומרים, ומסיק דרבים הראשונים העומדים בשיטת רש"י, ולכן בשעת הדחק ישים סדין אך לא יברך.

**מדוע פסול לפני שיבשו או נשרו העלים**

**שיג) ובעיקר שיטת** ר"ת צ"ע הרי עתה הסוכה עומדת מאליה ורק אם יניחנה כן זמן רב יתייבש הסכך או ינשרו עליו אז תיפסל ולמה פסלינן כבר מעתה. וביראים (סי' תכא) נראה דהוא גזירה דרבנן וז"ל: וכיון דלדעת כן עושה א"כ בדעתו שאם ינשרו עליו וסדין מחזיקן רוצה הוא להכשירה והיא פסולה אחר שדבר המקבל טומאה מחזיק העלין תלושין. ודבר זה אין לגזור אלא בשפירש מן הנשר.[[682]](#footnote-682) להכי אמר רב חסדא לא שנו אלא מפני הנשר אבל לנאותה כשרה. והוא הדין פורש מפני טינוף נשירת עליו דכשרה דחד טעמא הוא. עכ"ל. וכן הוא בראבי"ה (סי' תריד): או תחתיה מפני הנשר שלא ינשרו העלין ותהא חממ"צ בלא סעד הסדין פסולה לכשנשרו לא מסיק אדעתיה ופסולה מיד עתה. עכ"ל.

**ולולי דבריהם** היה נראה לפרש דכיון דמיירי שיתייבשו או ינשרו העלים תוך ז', הוי סוכה שאין ראויה לשבעה, וכמש"כ הר"ן (ז. בדפי הרי"ף) "ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שתהא חממ"צ אף מעכשיו הוא פסול". [ואף דע"י הסדין לא ינשרו מ"מ זה מקרי מעמיד.]

**והנה גבי** 'פירס עליה מפני החמה' לשיטת ר"ת דהפסול משום דבלא הסדין יתיבש הסכך ותהא חממ"צ, לכאורה קשה הרי כל זמן שלא יבש הסכך הרי הוא כשר ואינו זקוק לסדין [שהרי אף אם יסיר את הסדין לא יתייבש ברגע אחד] וגם לא יגיע זמן שיתייבש שהרי הסדין מונח עליו כל העת, וא"כ לא שייך למיגזר ביה שמא יגיע מצב זה ולאו אדעתיה. וקשה דא"כ לשיטת היראים וראבי"ה למה פסול. וצ"ע. אבל לפמש"כ דאיכא פסול דסוכה שאין ראויה לשבעה לולי הסדין, א"ש דלכן הסדין פוסל וכסברת התרוה"ד שהובא באות שיא בהערה.

**פירס עליה סדין – שיטת הי"מ דהפסול משום ב' סככים**

**שיד) רש"י ד"ה** אבל. וי''מ [כן הוא בפירוש הריב"ן, וכן כתב המאירי יובא להלן] טעמא דפסולה משום שני סככים ואי אפשר דא''כ לרב חסדא לא מפסיל אלא אם כן מופלג ד' דהא איהו אמר לעיל ארבעה וכיון דמיפלגי ד' תו לא מצי למימר אבל לנאותה כשרה דהא איהו פסיל לקמן בנויי סוכה המופלגין ד' מן הסכך משום שני סככין.

**ותירץ בערוך** לנר דמיירי שאין ד"ט בין הסכך הכשר לסדין ומ"מ נפסל משום ב' סככים, דכל מאי דמצרכינן הפסק כדי שתהא סוכה תחת סוכה, הני מילי בששתי הסככים הם כשרים, דאז אם אין רווח ביניהם נחשבים כסכך אחד. אבל אם האחד כשר והאחד פסול כ"ש שאם נחשבם לסכך אחד דאינו יושב בצל סכך כשר. עכ"ד. וצ"ע דא"כ היינו טעמיה דרש"י דפסול משום סכך פסול ולא משום ב' סככים.

**ובמאירי כתב** לבאר וז"ל: שכל שאדם מכוין להרבות צל או שלא להשיר קסמין צורך סכך הוא ושם סכך עליו. ואע"פ שאילו היה סכך כשר היה הכל כסכך אחד, פיסולו גורם לו ליתן לו שם בפני עצמו [זוהי שיטת היש מפרשים] או שתפרש שמ"מ הוא יושב בצל סכך פסול [זוהי שיטת רש"י.] עכ"ל.

**דף י ע"א**

**לימא מסייע ליה**

**שטו) לימא מסייע** ליה. הנה הרא"ש (סי' טז) בהביאו את פלוגתת רש"י והגאונים ור"ת כתב: וק"ל לפי' הגאונים מ"ש לנאותה דכשרה אפילו לנאותה פסולה אם חמתה מרובה ואם צלתה מרובה אפי' מן מפני הנשר נמי כשרה. ולפירוש ר"ת ניחא דמוקי לה כשצלתה מרובה. עכ"ל. ובקרבן נתנאל כתב וז"ל: עדיפא מיניה ה"ל להקשות אפילו לא פירס עליה סדין כלל מפני החמה ונשר פסולה דהא הוי אמתה מרובה מצלתה. אבל באמת שניהם צדקו יחדיו. דמיירי שהשלים אח"כ הסוכה בסכך כשר עד שהיתה צלתה מרובה לבד הסדין ע"כ אם פירס הסדין לנוי לא מעלה ולא מוריד[[683]](#footnote-683) לענין סכך סוכה כשרה דהא השתא מסוככת כראוי. משא"כ אם פירס מפני חמה כיון דפירס לשם סכך לא מהני אח"כ השלמת סכך כשר. ודמיא כמי שסיכך בסכך פסול ואח"כ הניח עליה סכך כשר דלא חזרה להכשירה עד שיסלק הסכך פסול.

**אלא שסיים** הקרבן נתנאל: אבל אי קשיא לי הא קשיא מאי קאמר לימא מסייע לי'. ה"ל לשנויי דהתם מיירי דהסוכה היתה צלתה מרובה מחמתה כדקתני סיככה כהלכתה. ובכה"ג אפי' מפני הנשר נמי כשר וצ"ע. עכ"ד. ופשוט שכל זה רק לגאונים, אבל לר"ת דעיקר דברי רב חסדא אתו להשמיענו דאם צממ"ח לפני הסכך הפסול אינה נפסלת א"ש דזהו גופא הדין הנאמר בברייתא שאחר שסיככה כהלכתה אינה נפסלת.

**אכן בספר** המאורות כתב: ודעת הישר אינו נראה כלל לפי סוגית הגמ' דהא בסיככה כהלכתה ועיטרה בקרמין ובסדינין המצוירין ובנויי סוכה דמכשרינן משום דלנוי עבידי אי לא עבידי לנוי פסולה ואע"ג דסיככה כהלכתה דהויא צילתה מרובה מחמתה מסכך כשר קודם לכן. עכ"ל. וצ"ב מה הוקשה לו על ר"ת הרי לשיטתו באמת אין חילוק בין לנוי לבין לנשר אלא זה סימן אם היה צממ"ח או חממ"צ.

**ביאור הראיה**

**שטז) ועיטרה בקרמין** ובסדינין המצוירין.[[684]](#footnote-684) וכתב רש"י בע"ב "קתני מיהת סדינין והיינו סייעתא". והערוך לנר ביאר דהראיה מכך שנאסרו הנויין ואי הסוכה פסולה לא היו הנויין נאסרים.

**דף י ע"ב**

**ביאורים בתוס'**

**שיז) תוד"ה עד** מוצאי י''ט האחרון של חג. לקמן בפ' לולב וערבה (דף מו: ושם) מפרש מאי שנא מאתרוג דשרי ביום טוב האחרון, ומסיק משום דסוכה אי אתרמי ליה סעודתא בין השמשות בעי למיכל בסוכה, ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא. אבל אתרוג לא חזי בין השמשות דמעיקרא קדים נפיק ביה.

**ואף על** גב דממ''נ מוקצה הוא בין השמשות דשמא יום הוא והוי שביעי של חג לא שייך כי האי גוונא לאוסרו בשמיני במיגו דאיתקצאי לבין השמשות מאחר דלא נאסרה אלא מחמת יום שעבר.[[685]](#footnote-685)

**וכן משמע** בפ''ד (שם) גבי הפריש ז' אתרוגים לז' ימים דאמרינן התם דכל אחת ואחת יוצא בה ואוכלה למחר ולא אסרינן למחר אף על גב דאיתקצאי בין השמשות משום ספיקא דיום שעבר. ומהאי טעמא גבי שבת ויום טוב בפ''ק דביצה (דף ד.) דאמר רב נולדה בזה אסורה בזה מפרש טעמא משום הכנה ולא בעי למימר מיגו דאיתקצאי, אע''ג דרב כרבי יהודה סבירא ליה דאית ליה מוקצה. [[686]](#footnote-686) וכן שני ימים טובים של גליות דנולדה בזה מותרת בזה.[[687]](#footnote-687) ובפרק בכל מערבין (עירובין דף לו.) גבי לגין של טבול יום שמלאוהו מן החבית של מעשר טבל ואמר הרי זה תרומת מעשר לכשתחשך דבריו קיימין ואם אמר ערבו לי בזה לא אמר כלום משום דסוף היום של ע''ש קונה עירובו או משום דבעינן סעודה הראויה מבעוד יום הא אם תחילת יום של שבת קונה עירוב ולא בעי סעודה הראויה מבעוד יום הוי עירוב ולא אמרינן לאו ראויה היא בשבת מיגו דאיתקצאי בין השמשות משום יום שעבר.[[688]](#footnote-688)

**וכל הני** לא דמו לסוכה דאסרינן משום דאי איתרמי ליה סעודתא בין השמשות אף על גב דלא מיחייב למיכל בה אלא משום ספיקת יום שעבר שאני סוכה דמכל מקום חייב למיכל בה מחמת מה שיהיה.[[689]](#footnote-689)

**ומאן דאסר** התם אתרוג אפילו בשמיני ופירש שם בקונטרס מיגו דאסור בין השמשות בשמיני משום דספק יום דשביעי הוא איתקצאי לכולי יומא, אלמא אהני מיגו דאיתקצאי משום יום שעבר לאסור בשמיני.[[690]](#footnote-690) לא יתכן, דאפילו רב אסי דאסר ביצה פ''ק דביצה (דף ד:) בשני ימים טובים של גליות לא אסר אלא משום דמספקא ליה אם קדושה אחת הן או לא. אלא היינו טעמא משום דגזר אתרוג אטו סוכה.

**ומיהו אין** ראיה מרב אסי למאי דגריס לקמן פ' לולב וערבה (דף מו:) הפריש שבעה אתרוגים לשבעה ימים רב אסי אמר כל אחת ואחת יוצא בה ואוכלה למחר דקסבר לכולי יומא איתקצאי ותו לא ושרי ליה למחר ולא אסר ליה במיגו דאיתקצאי, לפיכך דוחק התלמוד לפרש טעמא גבי ביצה משום דמספקא ליה.

**והפריש שבעה** אתרוגים לשבעה ימים דקאמר רב בפ' לולב וערבה כל אחת ואחת יוצא בה ואוכלה לאלתר, אע''ג דרב כר' יהודה סבירא ליה, לא אסר למיכלה ביומא במיגו דאיתקצאי, דלמצותה לחודה איתקצאי ותו לא.

**והיכא דמיקלע** שבת במוצאי יום טוב של חג נוהגין איסור להסתפק מנויי סוכה עד מוצאי שבת. ולכאורה שרי דמאיזה טעם נאסור [אי] משום דקדושה אחת היא שבת ויום טוב האמר רב פ''ק דביצה (דף ד.) הלכה כארבעה זקנים ואליבא דר' אליעזר דאמר שתי קדושות הן ואי משום הכנה מה הכנה יש כאן.[[691]](#footnote-691) עכ"ל התוס'.

**שיטת הר"ן במגו דאיתקצאי**

**שיח) ובר"ן (ביצה** ב. בדפי הרי"ף) כתב דמאי דאסרינן מוקצה דסוכה מחמת יום שעבר הוא משום דמוקצה למצוה חמור טפי. וכ"כ הרשב"א. וצ"ב דא"כ למה באתרוג לא אמרינן כן. וצ"ל דהטעם שמפורש בגמרא בסוכה דכיון דהוי דרבנן לא מקצה ליה, פירושו להר"ן שבבין השמשות מותר בתורת ודאי שלזמן זה לא הקצה אותו הואיל ואין חיוב ליטול לולב בבין השמשות, דכיון דהוי דרבנן לא צריך ליטלו, וממילא אינו מוקצה כלל אף בבין השמשות עצמו. [וכן מבואר בר"ן סוכה מו:] ועי' בר"ן וברשב"א עוד בזה.

**ונמצא כאן** פלוגתא יסודית בין הר"ן לתוס' דלתוס' האתרוג הוא מוקצה בבין השמשות רק דלא אמרינן מוקצה מיום שעבר [ואמנם לגבי טלטול הובא לעיל אות קיא בשם החזו"א דיתכן שגם לתוס' מותר ורק לאכלו אסור] אבל להר"ן האתרוג מותר בטלטול בבין השמשות כיון דלא הוקצה מעולם לזמן זה. ועי' ברע"א שהוסיף דלתוס' מה שהאתרוג אסור כל היום הוא מצד מגו דאתקצאי אבל הר"ן סובר דבחול אין מגו דאתקצאי ולכן סובר שהאיסור משום שהוא מוקצה להמצוה עצמה אם יתאחר מליטול ולכן זה אסור רק עד בין השמשות שאז אין כבר חיוב ליטול מספק דרבנן ושוב אינו מוקצה כלל דלא שייך מגו דאתקצאי.

**ומחלוקת שניה** בין תוס' לר"ן דלתוס' מוקצה מחמת גופו ומוקצה למצותו דינם שוה. ולהר"ן ורשב"א יש חומרא במוקצה למצוה טפי. ועי' בשו"ע סי' תרסה משמע דפסקינן כתוס'. וע"ש בבאור הלכה.

**זמן ההתנאה על הסוכה ונוייה**

**שיט) ואם התנה** עליה הכל לפי תנאו. ז"ל ספר המאורות: לפי לשון הרמב"ם (פ"ג הט"ז) נראה שבשעה שתולה אותן בסוכה שאז נעשין מוקצה למצותן[[692]](#footnote-692) צריך שיאמר איני בודל מהן כל בין השמשות. ונראה לומר דכ"ש דעדיף טפי אם יאמר איני בודל מהן כלל כל היו"ט, אלא דנקט הכא האי לישנא דבין השמשות משום דבההיא שעתא אמרינן מגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכוליה יומא. וי"ל דאפילו לא אמר בשעה שתלאן ואמר אח"כ ואפילו אמר כן בין השמשות כשהיה ראוי האיסור לחול עליהם דסגי בהכי, שהרי אין האיסור חל עליהם עד אותה שעה. ונוכל לומר דבאיני בודל מהם שיאמר [ר"ל אף בלא לפרט 'כל בין השמשות'] סגי, והא דאמרינן בגמ' 'כל בין השמשות', רצה לומר שצריך כשיאמר איני בודל מהם שיאמר בתחילת בין השמשות בענין שיהא לו כל בין השמשות בהכנה שלא יחול עליהם איסור מוקצה. עוד אפשר לומר דאפילו אם אמר כן באיזה רגע מבין השמשות בין בתחילתו בין בסוף סגי ליה בהכי דכיון דבבין השמשות חל האיסור ובאותו זמן הוא מכינם דיו בהכי. ומ"מ נכון להחמיר כדעת הר"מ.

**ומבואר שנסתפק** ספר המאורות אם צריך לא לבדול "כל" בין השמשות, או דסגי שלא לבדול "בחלק" מבין השמשות.

**והנה הרמב"ן** [הובא בארחות חיים ובב"י סי' תרלח] כתב שצריך לעשות תנאו סמוך לבין השמשות. ובדרכי משה תמה למה צריך לומר דוקא סמוך לבין השמשות. וכתב דאה"נ לאו דוקא סמוך לבין השמשות אלא בא לומר שצריך שיעשה קודם בין השמשות.[[693]](#footnote-693) ועוד אפשר שצריך לאמרו סמוך לבין השמשות כמו שאמרו שלשה דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו ע"ש עם חשכה.

**ומסיים הד"מ:** ומ"מ שמעינן מזה דלא כדברי מהרי"ל שכתב שצריך לעמוד בשעת בין השמשות ולומר איני בודל עצמי כל בין השמשות ליקח כל מה שארצה. ואין דבריו נכונים כי צריך לעשות כן קודם בין השמשות כי מאחר שנכנס ספק בין השמשות תו לא מהני תנאי.

**והנה היה** אפשר ללמוד דכונת מהרי"ל דמהני 'גם' בבין השמשות, וכ"ש קודם. אכן במג"א (סק"ח) כתב דלמהרי"ל 'דוקא' בבין השמשות [ומבאר עפ"ז מה שכתב מהרי"ל דהאידנא לא נהגו להתנות, דאזיל המהרי"ל לשטתו דבעינן להתנות דוקא בבין השמשות, ואין אנו בקיאין לידע אימת בין השמשות.]

**ובבכורי יעקב** (תרלח יב) כתב דכונת הרמב"ן ומהרי"ל אחת היא שיאמר זאת סמוך לבין השמשות [וזה נקרא "שעת בין השמשות" שכתב המהרי"ל] ומה דלא מהני שיאמר הרבה קודם כמו כל מוקצה. מפני ששאר מוקצה נאסר מפני שהגברא הסיח דעתו ואם כבר נתן דעתו שוב אינו נאסר. אבל סוכה נאסרת ממילא, אא"כ דעתו שלא להקצותה בשעת בין השמשות, וכיון דבעינן להפקיע מהחלות שאמורה לחול ממילא, בעינן שיהא דעתו שלא לבדול בשעת כניסת בין השמשות.

**והנה צ"ע** מאחר ואין נאסר אלא בישיבה [כמבואר ברמ"א סי' תרלח] למה לא יוכל להתנות עד שישב. ועי' בבכורי יעקב שתירץ דמיירי שהיא סוכה שישב בה שנה שעברה ואז נאסרת ממילא בבין השמשות [כך היא שיטתו דלא כמג"א] אבל בסוכה חדשה באמת מהני תנאי עד שישתמש.[[694]](#footnote-694) ויל"ע לפי סברת המנח"ש דאם מזמין ואח"כ משמתמש חל האיסור למפרע, אם מהני תנאי אחרי ההזמנה קודם הישיבה הואיל וכשישב יחול למפרע מכח ההזמנה.

**והנה מבואר** דדעת הד"מ דבבין השמשות לא מהני תנאי ואף דהוי ספק חשכה וא"כ איכא ספק שמא עדיין לא נאסר מ"מ אסור. ויש לעיין לענין שאר מוקצה דאמרינן מגו דאתקצאי לבין השמות אתקצאי לכוליה יומא איך הדין אם היה מוקצה רק חלק מבין השמשות. ועי' במ"ב סי' שט סקי"ט וס"ק כז שמפורש דרק אם היה כל בין השמשות אז נאסר ולא בחלק ממנו. (ובסקי"ז הביא זאת מהגר"ז) ואילו בסי' תרלח סקי"ז העתיק דברי הד"מ דאם אמר איני בודל באמצע בין השמשות אסור דגם חלק מבין השמשות אוסר. וצ"ב מ"ש זמ"ז.

**ולכאורה היה** נראה דשאני שאר מוקצה שהוא מדרבנן ומקילין בספקו, אבל עצי סוכה אסורין מדאורייתא. אכן אין זה ברור ויש שאוסרין נויי סוכה רק מדרבנן, ואפ"ה כתב המ"ב שצריך שיאמר איני בודל קודם בין השמשות. שו"ר בדרשו הביאו משבט הלוי כעין זה דכיון דעיקר מוקצה מחמת מצוה הוא דאורייתא מחמירין בספקו אפילו היכא דהוא דרבנן. וע"ש עוד תירוץ.

**עוד י"ל** לפי דברי הבכור"י הנ"ל דהקדושה אמורה לחול מאליה וצריך כונה מיוחדת כדי שלא תחול, א"כ אם היתה כונת האיני בודל בבין השמשות, וספק אם הועילה, אמרינן אין ספק איני בודל מוציא מידי ודאי שאמור לחול האיסור.

**נויין שבדפנות אם נאסרים**

**שכ) דלמא מן** הצד. ופרש"י לדפנות קאמר. והנה הב"י סי' תרלח נוקט בדעת הרא"ש דדפנות הסוכה מותרות אפילו מדרבנן, ועי' רמ"א תרלח ב שכתב דכ"ש הנויין שבדפנות מותרין. והקשה הט"ז (תרלח א) הא אמרינן הכא דאפילו הסדינים של הדפנות נאסרים וק"ו שהדפנות עצמן נאסרים. [וראיה זו מבוארת גם בבאור הגר"א.] ולכן כתב דגם הרא"ש מודה דאסורין מדרבנן, ורק נחלק על הרמב"ם לגבי איסור דאורייתא. [והט"ז כתב דלדעתו גם הרמב"ם לא אסר אלא מדרבנן] ועכ"פ ליכא מאן דמתיר לדפנות לגמרי.

**ובדעת הב"י** צריך לחלק בין נוי לדפנות וכמו שכתב המג"א סק"ט דנויין שבדפנות אסורין טפי מהדפנות עצמן ודלא כרמ"א. והנה הא"ר כתב ע"ז דאינו נכון למעיין. אבל המחה"ש פירש הטעם בזה דגם הנוי המחובר לדפנות מתיחס לסכך, דהוא בא לנאות את הסוכה, ועיקר הסוכה ע"ש הסכך.[[695]](#footnote-695) [ועפ"ז דנו אם גם בנוי שאינו מחובר כלל לסוכה (כגון אגרטל פרחים) איכא איסור, או דכל שאינו מחובר לא נחשב כחלק מן הסוכה. עי' בספר הסוכה הוספות לפכ"ח משכ"ב. וצ"ע.]

**דף י ע"ב**

**נויי סוכה מסכך כשר אם ממעטין**

**שכא) אתמר נויי** סוכה אין ממעטין בסוכה אמר רב אשי ומן הצד ממעטין. וברש"י: אין ממעטין. קרמין הפרוסין למעלה לנוי אין ממעטין בגובהה מעשרים להכשירה דלאו מין סככה נינהו דאי סכך הוו הוה מיפסלה משום מקבל טומאה ולא לפוסלה משום פחותה מי'. ומשמע ברש"י דאם הנוי היה מסכך כשר כגון משושנים וכדומה הרי זה ממעט. אמנם במ"ב תרלג ז הביא בזה פלוגתא וז"ל: ואפילו היה ע"י צילתן מרובה מחמתן והטעם דלאו מין סכך הוא כגון שעיטרה בקרמים המצויירים. וי"א דאפילו מיעטה בעשבים ופרחים שהם כשרים לסכך ג"כ לא הוי מיעוט כל שלא תלאן רק לנאות הסוכה בלבד ולא לשם צל לאו שם סכך עליהן וכדלקמן בסימן תרל"ה. [היינו דין חוטט בגדיש.]

**ובבאור הלכה** כתב: עיין מ"ב שהעתקתי דלאו מין סכך הוא והוא ממ"א בשם רש"י. ועיין בפמ"ג שכתב דמרש"י משמע דאם עיטרה בעשבים ופרחים ממעטין. וכתב דמלבוש משמע איפכא. [לשון הלבוש: שאין הדברים הנאים חשובין לסכך] אכן באמת כדברי רש"י מבואר ג"כ בכמה ראשונים בשבלי לקט ובאו"ז, וכן הוא בהדיא בירושלמי פ"א ה"א וז"ל היתה למעלה מכ' אמה ותולה בה עיטורין שהן ראויין לסכך בה ממעטין בה לכושר [ר"ל להכשירה] וכו' עי"ש במפרשיו. אכן אפשר דגם רש"י מודה דאם תלה אותם לנוי בלבד ולא לצל דאין יכולין למעט כיון דאין שם סכך עליהן באופן זה כדמוכח לקמן בסימן תרל"ה, והירושלמי לא מיירי באופן זה.

**הטעם דנויי סוכה אינן ממעטין – והחילוק בין גובה למן הצד**

**שכב) והנה הרי"ץ** גיאות כתב: ואם היה שעור משכה שבעה ומלאן מן הצד ממעטין דכיון דכשרים לעשות מהם דופן הוו להו כמחיצה העומדת וממעטין. אבל לגבי סכך דאין כשרין לעשות מהן סכך ואין חוצצין נמי דכל לנאותו אינו חוצץ אין ממעטין. [וכן כתב באהל מועד שער סוכה ולולב דרך ב.] ולכאורה לפי סברתו דיסוד החלוק בין מן הצד לסכך הוא משום דהנוי כשר לדפנות ופסול לסכך א"כ אם סיכך בדבר הכשר לסכך לכאורה ימעט ודוק.

**אמנם הר"י** מלוניל כתב: נוי סוכה אין ממעטין בגובה מיירי ובגובה אדם יכול לצמצם קומתו מעט או להסב ולא הוי דירה סרוחה. אבל מן הצד ממעטין משעור ז' טפחים דהא אינה מחזקת ראשו ורוב ושלחנו ובישיבה אין אדם יכול לסבול דוחק הישיבה. עכ"ל. [וכן מבואר סברא זו בפסקי רי"ד] ולפי סברא זו אפשר להבין דברי הבאור הלכה דאם נעשה לנוי אין ממעט כיון דאין יסוד הדין תלוי בהכשר ופסול.

**דירה סרוחה**

**שכג) והנה בסוכה** פחות מי' טפחים איכא ב' פסולים, חדא דילפינן מקראי בדף ה ו דבעינן י' טפחים. ועוד משום דירה סרוחה [ולעיל אות פב קלג נתבאר למה בעינן לתרי טעמי.] והכא דהסוכה כשרה, הנה מיעוט משעור י"ט אין כאן משום דהסדין אינו נחשב חלק מהסכך והוי כחפץ המונח בסוכה. אך לענין פסול "דירה סרוחה דנו הראשונים וכדלהלן. [ועי' לשון ריבב"ן "דלאו דירה סרוחה היא ולא ביטל המחיצות".]

**המכתם הקשה** על מש"כ רש"י להכשיר גם בממעט הנוי לפחות מי' דהא דירה סרוחה היא ודמי להא דדף ד. בהוצין יורדין לפחות מעשרה. ובתוס' כתבו "ולא דמי להוצין יורדין לתוך י' דפסלינן לעיל (דף ד.) משום דירה סרוחה דשאני הכא דלנוי עשויין". ולא ביארו למה נוי לא עביד דירה סרוחה. ולכאורה כונתם כיון דמביא תועלת אדם סובל את מיעוט הגובה. וכן מבואר בשו"ת הרשב"א ח"א סי' נו וז"ל: כל שהוא לנוי אינו סירחון וכל שהוא סרחון אינו נוי ואם בעל הסוכה קץ בהן מי הזקיקו לעטרה בכך. ואינו דומה להוצין היורדין ממילא למטה מעשרה דאנן סהדי דנפשו קצה בכך. עכ"ל. אמנם הקשה הערוך לנר א"כ למה ממעטין מן הצד. [וי"ל לפי סברת הר"י מלוניל בסמוך דיותר בקל סובל אדם מיעוט הגובה ממיעוט הרוחב.]

**והר"י מלוניל** דלעיל כתב "ובגובה אדם יכול לצמצם קומתו מעט או להסב ולא הוי דירה סרוחה" וצ"ב א"כ למה בהוצין לא אמרינן סברא זו. ויתבאר ע"פ מש"כ הר"י מלוניל לעיל ד. "שהרי אין יכול לעמוד בתוכה אפילו מיושב לפי שההוצין יורדין ופוצעין את מוחו ונוקרין את עיניו".

**ובריטב"א פירש** דנויי סוכה אין ממעטין בשאין בחללה אלא עשרה, ואפילו צלתן מרובה מחמתן, דבטילי גבה כיון דהוו נויין דידה. ומן הצד ממעט דהשתא ודאי ממעטי תשמישתה ומשוו לה דירת עראי. עכ"ל. ואפ"ל דאזיל לשיטתו בדף ד. (עי' אות פ) דהפסול בהוצין הוא משום דב"הלכות דירה" חזינן להוצין כמאן דאיתנהו, והחיסרון משום "מיעוט השיעור דעשרה". ולכן גבי נויין דבטילי גבה אינם מבטלין את השיעור.

**מה ממעט בשעור ז"ט (מן הצד)**

**שכד) כתב הריא"ז** (הובא בשלטי הגבורים): ונראה בעיני דכל דבר שאינו חשוב אהל אינו ממעט בסוכה שאינו אלא כשאר כלי תשמישין שבסוכה. עכ"ל. ובבאור הלכה (תרלד ג) כתב ע"ז: והנה המ"א העתיק דברי הש"ג לעיל בסימן תרל"ג סק"ז לענין אם תלויין ויורדין לתוך עשרה דחשיבי כמו נויין. ולכאורה יותר רבותא היה אם היה מעתיקו לענין מן הצד דאף דנויין ממעטין כלי תשמישין אינו ממעט. ומשמע מזה דלא פסיקא ליה למ"א דבר זה ולכן לא העתיקו, וצ"ע. ועיין בתר"ל סי"ג ולקמן סימן תרל"ט בט"ז סק"ג ובב"ח שם.

**ובב"ח סי'** תרלט ס"ג [הובא בבאור הלכה (תרלד ג)] כתב בטעם האיסור להכניס שרגא [נר] לסוכה קטנה וז"ל: ובמרדכי הארוך כתב בשם ראבי"ה עוד טעם אחר וז"ל וגם ממעט בשיעורא. וקשיא לי דמשמע דדוקא בתלה בה בגדים לנוי מן הצד כיון שאסור ליטלם כל ז' ימי החג נחשבין כדופני הסוכה וממעטין אותה משיעורה בסוכה קטנה. אבל כלים שמשתמשין בסוכה לא שייך מיעוט מאחר שיכול להוציאם מן הסוכה כל שעה שרוצה. ותדע דאם לא כן אף קערות וכוסות הו"ל לאסור להשתמש בהו בסוכה קטנה מטעם דממעטי בשיעורא ומאי שנא נר. ודוחק לומר דמיירי בנר שקבעוה בדופן הסוכה או בסכך שאינו יכול ליטלו דא"כ אכתי קשה מ"ש נר דנקט תלמודא הא אף בקבע בה בגדים או שאר דברים לנוי נמי ממעטין מן הצד כדאיתא בפרק קמא דסוכה. ואפשר לומר דאורחא דמילתא נקט דסתם נר והוא שקורין קרויז"ל קובעין אותו בענין שאינו ניטל וכיון דאי אפשר בלא נר לכך נקט נר. עכ"ל.

**וכתב הגרע"א** (סי' תרלד) בשם הפמ"ג (תרלט מ"ז ג) דלפ"ד הב"ח אם התנה על הסדינין שמן הצד אינם פוסלים דהוי ככלי תשמישו. אמנם הפמ"ג הניח דין זה בצ"ע. [כ"ז הובא בבאור הלכה.]

**ולכאורה יש** להוכיח דהרמ"א ודאי לית ליה לחדוש של הב"ח וסובר דגם אם אין הסדין נאסר הרי האו ממעט. שהרי כתב הרמ"א (סי' תרלח ס"ב): "אבל בנויין שנותנים בדפנות כגון סדינים המצויירים נוהגין לטלטלם מפני הגשמים אפילו בלא תנאי משום דיש אומרים דאין אסור אפילו בדפנות עצמן כל שכן בנויין". (עי' בזה באות שכ). הרי דלשיטתו אין הסדין שבדפנות נאסר ומ"מ מבואר בגמ' דממעט. [וצ"ע על הפוסקים הנ"ל שלא העירו בזה.]

**דין מעוט מן הצד**

**שכה) הנה דינו** של רב אשי נפסק בכל הפוסקים רמב"ם טור ושו"ע אמנם רבנו ירוחם כתב "דהרי"ף פסק דמן הצד אין ממעטין דכתב דלית הלכתא כרב אשי דאמר דמן הצד ממעטין". [ולפנינו ברי"ף נדפס דינו של רב אשי.]

**ועי' פמ"ג** (תרלד מ"ז ד) שהסתפק אם לרב אשי פסול מדאורייתא או מדרבנן. [הובא בבאור הלכה.]

**עוד כתב** הפמ"ג דכל שהוא בדפנות בפחות מגובה י' טפחים ממעט משעור ז', [והיינו דבעינן זע"ז בגובה י', וא"כ עד גובה י' אם יש סדין מקרי מעוט מן הצד.] והובא בבאור הלכה תרלד א סוף ד"ה סוכה. והעיר חכ"א דכל נוי היורד למטה מי' נדון אותו כממעט מן הצד. ואולי מיירי בשיש שעור ז"ט בלעדיו.

**דף י ע"ב**

**שכו) אמר ליה** רב אשי דלייה דלא לימרו קא מסככי בדבר המקבל טומאה. מה שדנו הראשונים מכאן להוכיח ולסתור דברי ר"ת נתבאר באותיות שז שט שיא.

**הכשר ופסול נויין**

**שכז) אתמר נויי** סוכה המופלגין ממנה ארבעה רב נחמן אמר כשרה רב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי פסולה וברש"י: פסולה. משום אהל מפסיק ואשתכח דלא גני בסוכה. ולרב נחמן כיון דלנוי סוכה יהבינהו בטלי לגבה.[[696]](#footnote-696) והנה רש"י בע"א כתב: אבל לנאותה. אין שם סכך עליה וכשירה. ולא הזכיר שם דהנוי בטל לגבי הסוכה, אלא משמע דעצם הא דאינו לצל אינו פוסל. ובאות שז שט הובא דפליגי בזה הראשונים אם הטעם משום דהנוי בטל או דכל שאינו לסכך אינו נחשב לכלום ואינו פוסל. ולכאורה מהכא יש להוכיח דדעת רש"י דהטעם משום דבטל לסכך.

**אם מיירי דוקא כשהנויין צממ"ח**

**שכח) כתב הרא"ה** דמאן דפסל הוא רק בשהנויין צממ"ח דאי חממ"צ ליכא מאן דפסל דתו לא חשיבי כלל. אמנם הריטב"א כתב: ונראין דברים אפילו בשחמתן מרובה מצלתן מדנקטי לה סתמא אבל מורי נר״ו מפרש בשצלתן מרובה מחמתן. וכ"כ הר"ן דמסברא פסול גם בשחממ"צ אבל הרא"ה מכשיר. והנה להלן תובא פלוגתת הראשונים אם הפסול משום סוכה תחת סוכה או משום שאינו יושב בבסוכה אלא באהל. ולהצד דהפסול משום סוכה תחת סוכה ודאי בעינן צממ"ח [כמבואר לעיל גבי סוכה כשרה דרק אם צממ"ח היא פוסלת.]

**אמנם הרא"ה** סובר דהפסול משום דאהל מפסיק ואפ"ה מצריך צממ"ח משום דבחממ"צ לא חשיב ובטיל לסכך. אבל הר"ן והריטב"א דפוסלים אף בחממ"צ הוא כדברי הראבי"ה דמה שתחת הסכך פסול נפסל. ובפשטות הפסול רק אם בניכוי מה שתחת הנויין לא ישאר צממ"ח. [הובאה המחלוקת במ"ב סקט"ז ולא הכריע.]

**וראיתי בספר** הסוכה שדן אם איכא נוי פסול ע"י לבוד אם יפסול לדעת הריטב"א והר"ן דפוסלים גם בחממ"צ. והביא בזה דברי תוס' עירובין קב. וז"ל: ויש לומר דהא דחשיב ליה אהל לעיל על ידי לבוד דהיינו לענין שיוכל להוסיף למחר בשבת אבל לא מסתבר שיחשב בכי האי גוונא עשיית אהל לאסור עליו לעשות בשבת דאטו יהיה אסור לנטות בשבת שני חוטין תוך שלשה משום עשיית אהל. ואולי יש לחלק. עכ"ד. ויש להוסיף היתר בזה ע"פ הריטב"א עירובין י: "אבל י״ל דבדבר העומד להיות פתוח לעולם ונעשה לכך אין אומר בו לבוד". ועי' אות רצב משנ"ת בענין לבוד להחמיר.

**אם הפסול משום דאינו בצל סוכה או משום סוכה תחת סוכה**

**שכט/א) כתב הרא"ה** ולאו טעמייהו משום סוכה שתחת סוכה דהא ענין אחר הוא אלא משום חשיבות דנויין. ועי' ר"א מן ההר בע"א דבסוכה תחת סוכה עד י' נחשב הכל כסוכה אחת. אבל בנויין שלא לשם סיכוך נעשו, דהא הם דברים שאין מסככין בהם, והואיל והרחיקם מן הסיכוך שעור מקום חשוב הוי כאילו אינו יושב תחת סכך אלא תחת נויין שהן דברים שאין מסככים בהם. וכן מבואר ברש"י "משום אהל מפסיק ואשתכח דלא גני בסוכה". וכן לשון הרמב"ם (פ"ה מסוכה הי"ח): "שנמצא שהיושב שם כאילו אינו תחת הסכך אלא תחת הנויים שהן אוכלין וכלים שאין מסככין בהן".

**וברא"ש סי'** טו ז"ל: כתב בעל העיטור מסתברא דהלכה כרב חסדא ורבה בר רב הונא [בעמוד א', דסוכה תחת סוכה שעור ההפסק ביניהם ד"ט] דרבים נינהו, ועוד מדאיפלגי ר"נ ורבה בר רב הונא בנויי סוכה המופלג ממנה ד' דר"נ מכשיר ור"ח ורבה בר רב הונא פוסלים, משמע דלא מכשיר ר"נ אלא בנויי סוכה דכיון דלנוי יהבינהו התם לא בטלי הסכך מלמעלה מהן. אבל בסוכה על גבי סוכה סבר רב נחמן דבהפלגת ד' מיפסלא כרב חסדא ורבה בר רב הונא. הלכך הא דתנן סוכה על גבי סוכה העליונה כשרה והתחתונה פסולה אע"פ שאינה ראויה לדירה שאין בה עשרה פסולה וליתא לדשמואל.[[697]](#footnote-697) ומיהו בעינן שתהא ראויה לקבל כרים וכסתות של עליונה ע"י הדחק אבל אינה יכולה לקבל דירה סרוחה היא ע"כ. וכתב ע"ז הרא"ש: ואינו נראה לי כלל ראיה מהך דלקמן. דודאי יש לדקדק ממנו דסכך פסול שתחת סכך כשר פוסל את סכך הכשר בהפלגת ד', היינו דומיא דנויי סוכה שהן פסולין לסכך ולא פסלי לר"נ בהפלגת ארבעה משום דלנוי עשאן ובטלן לגבי הסכך, אבל סכך פסול דעלמא פוסל את העליון בהפלגת ארבעה. [פירוש דבסכך פסול שאינו לנוי מודה רב נחמן שפוסל בהפלגת ד' טפחים[[698]](#footnote-698)] אבל סוכה שתחת סוכה לפסול את התחתונה משום סכך העליון לא דמי לההיא כלל.

**אבל המכתם** כתב דחשיב סוכה בתוך סוכה. וכן צריך לומר בדעת העיטור ובעל המאור. ולכן פסקו ע"פ סוגיתנו כמאן דפוסל סוכה תחת סוכה בד"ט. [ובאהל מועד כתב דמה שפסול במופלג ד' הוא **גזירה** משום סוכה ע"ג סוכה.]

**והנה למש"כ** רש"י דסברת רב נחמן היא "כיון דלנוי סוכה יהבינהו בטלי לגבה" מסתברא דגם במרוחקת י' תהיה כשרה. אמנם הרי"ץ גיאות [הובא גם ברבנו ירוחם] כתב לפסוק כרב נחמן דקאי כשמואל בע"א דהפסול משום סוכה תחת סוכה ושיעורה בי"ט. [אמנם לדעת בעל המאור אף דפירש דעת רב חסדא ורבה בר רב הונא כרי"ץ גיאות, אולם בדעת רב נחמן אפ"ל דסובר כרש"י. וכן מוכח בבעל העיטור שהובא ברא"ש סי' טו הועתק לעיל ודוק.]

**שעור הנויין הפוסלין [במופלגין ד']**

**שכט/ב) כתב הרמ"א** תרכז ה: ויש ליזהר שלא לתלות שום נוי סוכה רק בפחות מארבעה לסוכה (מהרי''ל). וביאר המג"א דהחדוש דאף שאין ברחבן ד"ט יזהר שלא לסכך בהם. וכתב הט"ז סק"ה: וטעם הנזהר נראה שיש לחוש שמא יעשה נוי הרבה עד שיהיה שם סכך על אותו מקצת וישב תחתיו. [והגר"א ציין לזה הא דאמר בדף יד. שני סדינין מצטרפין.] ועי' שער הציון סקכ"א דאם חממ"צ הרי זה תלוי בפלוגתא דאות שכח אם בכה"ג בד"ט פוסל, דאם כשר אפילו ביש בה רוחב ד"ט כ"ש דבדליכא רוחב ד' ליכא חששא.

**והנה הפמ"ג** (תרכז מ"ז ה) כתב לדון דאם רחב יותר מטפח פסול מדינא, וגרע מסכך פסול שאינו פוסל אלא בד'. וז"ל: ויש לראות סכך פסול פוסל בד"ט כאשר הוא עם סכך כשר, משא"כ כאן פסול משום שאינו יושב אלא באהל פסול, או מטעם סוכה תחת סוכה אם נאמר דשייך בסכך פסול עי' אות א. י"ל אף שרחב טפח הוי אהל כישן תחת המטה דאין יוצא ידי חובתו. אף שי"ל סתם מטה רחבה ד"ט מ"מ מדסתמו משמע אף מטה שרחבה פחות מד"ט לא יצא יד"ח. עכ"ל.

**ומבואר דנסתפק** בישן תחת המטה שהיא רחבה טפח שמא לא יצא יד"ח וממילא גם בנויין המופלגין ד' מהסכך יפסלו מדינא בטפח. [ולפ"ז החומרא של הרמ"א באה להוסיף אף בפחות מטפח.]

**והנה כל** זה בסכך המופלג ד"ט מהסכך, בזה החמיר הרמ"א דאף אם אינו רחב ד"ט לא יתלנו. אבל בתוך ד"ט לסכך מותר לתלות לכתחילה [מ"ב תרכז סקט"ו] אמנם היו מהגדולים שהחמירו לעצמם אף בזה. עי' מה שהביאו בזה במ"ב דרשו.

**והנה כ"ז** אם הוא מתחיל בהפלגת ד"ט מהסכך. אבל סכך שתחילתו בד"ט הסמוכים לסכך אלא שהוא ארוך ומשתלשל תחתונו בהפלגה של ד"ט דנו הפוסקים בזה. [עי' מה שהביאו בדרשו.] ולענ"ד להסוברים דפסולו משום סוכה תחת סוכה א"כ פשוט דבעינן "חלל" של ד"ט כסוכה תחת סוכה לרב חסדא ורב הונא בריה דרב יהושע. אבל להסוברים דהפסול משום דאין עליו תורת נוי והוי כיושב באהל של צל פסול, לשיטתם יש לדון אם החלק שמרוחק מהסכך יש לו שם נוי אגב חלקו העליון הסמוך לסכך או דמחלקו התחתון שמרוחק ד"ט פקע שם נוי.

**בפלוגתת הפוסקים אם מותר למתיר להאכיל לאוסר**

**של) רב חסדא** ורבה בר ר״ה אקלעו לבי ריש גלותא אגנינהו בסוכה שנוייה מופלגין ממנה ד'. כתב הריטב"א: פירוש, ואע״ג דאכתי לא ידע ר״נ דהדרו משמעתייהו או דהוו שלוחי מצוה, אגנינהו לפום דעתיה. ולא חש דהוי חתיכא דאיסורא (לדידיה) [לדידהו] ויתבי בסוכה פסולה ומברכי התם שלא כראוי והוה כנותן מכשול לפני פקח. יש אומר דמהא שמעינן שהמאכיל לחברו מה שהוא מותר לו לפי דעתו ומאכילו, אין בזה משום לפני עור לא תתן מכשול. ואע״פ שיודע בחברו שהוא אסור לו לפי דעתו וחברו בעל הוראה, שהמאכיל היה ג״כ ראוי להוראה וסומך על דעתו להאכיל לעצמו ולאחרים לפי דעתו.

**ונ״ל דהכא** דוקא מפני שהאיסור ניכר לחברו, ואי לא ס״ל לא ליכול.[[699]](#footnote-699) הא בשאינו ניכר לחבירו לא. ואמרינן התם חס ליה לזרעיה דאבא בר אבא דליסופו ליה מידי דלא ס״ל בפרק כל הבשר (חולין קיא:)[[700]](#footnote-700). וכן הורה לי מורי הרב נר״ו. מיהו הכא דאיפסיקא הלכתא דלא כותיה בין לנפשיה בין לאחרים אסור וכדמוכח ממאי דכתיבנא בפ״ק דע״ז ובפ״ק דיבמות. עכ"ל הריטב"א. [דברי הריטב"א הובאו ביד אברהם על גליון השו"ע יו"ד סי' סב.]

**ובתשובת מהרלב"ח** סי' קכא הביא מהארחות חיים בשם הרא"ה שהוכיח מהא דחולין הנ"ל שאסור למתיר להאכיל למי שסובר שאסור. ותמה עליו דאדרבה יביא ראיה משמואל שהטעהו שרבו אכל וא"כ יבוא גם הוא לאכלו. ואולי רב ושמואל פליגי בהכי והלכה כרב באיסורין, וזה דוחק. [ובכה"ג הוי כלא ניכר האיסור כיון דלפי טעותו יסבור שרבו הדר ביה והתיר.] ובשו"ת כת"ס יו"ד סי' עז הקשה עוד דגם רב דאמר חס ליה וכו' הרי פרש"י "אבא בר אבא. אבוה דשמואל הוה וחסיד גדול היה" משמע דרק מדת חסידות הוא שלא להאכיל.[[701]](#footnote-701)

**וביו"ד קיט** ז כתב הרמ"א: מי שנוהג באיזה דבר איסור מכח שסובר שדינא הוא הכי או מכח חומרא שהחמיר על עצמו מותר לאכול עם אחרים שנוהגין בו היתר, דודאי לא יאכילוהו דבר שהוא נוהג בו איסור. (הגהות מרדכי פ"ק דיבמות ובנימין זאב שי"ב ור' ירוחם סוף נתיב ג' בשם הרמ"ה). ומקור המרדכי לדין זה הוא ממה דאמר ביבמות יד אע"פ שנחלקו ב"ש וב"ה בצרות לא נמנעו מלישא נשים זה מזה משום דמודעי להו אם האשה אסורה. הרי דצריך המתיר להודיע למחמיר. והקשה הכת"ס הא בחולין משמע דמדינא שרי ורק ממדת חסידות אסור. ותירץ הכת"ס דבחולין ע"כ מיירי דידע רב מהאיסור, דאל"כ היאך אמר לו דיודע הוא דהדר ביה, והרי לא אכל רב אלא מחסרון ידיעה. וא"כ בכה"ג מעיקר הדין מותר ורק ממדת חסידות לא. אבל אם לא ניכר אסור מדינא.[[702]](#footnote-702)

**ועי' בפר"ח** (או"ח תצו כג) אריכות עצומה בכל הענין.

**אם יכול חכם לעשות ע"פ הכרעתו כשיודע שבשמיא אין סוברים כן**

**שלא) וביסוד המחלוקת** לכאורה י"ל ע"פ מה שנחלקו הראשונים בגדר כח הפסק כאשר בשמים פוסקים אחרת. הנה הר"ן בדרשותיו דרוש ז (הובא חלקו בקצה"ח בהקדמה) כתב: אבל הענין כן הוא, שדבר ידוע שכל התורה שבכתב ובעל פה נמסרה למשה, כמו שאמר במגילה (דף יט:) אמר רבי חייא בר אבא אמר ר' יוחנן מאי דכתיב (דברים ט, י): "ועליהם ככל הדברים", מלמד שהראהו הקב"ה למשה דקדוקי תורה ודקדוקי סופרים ומה שסופרים עתידים לחדש ומאי ניהו מקרא מגילה, דקדוקי סופרים הם המחלוקות וחילוקי הסברות שבין חכמי ישראל, וכולן למדם משה מפי הגבורה בלא הכרעה כל מחלוקת ומחלוקת בפרט. אבל מסר לו כל אשר בו יודע האמת, והוא (שמות כג, ב): "אחרי רבים להטות", וכן (דברים יז, יא): "לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך". וכשרבו המחלוקת בין החכמים, אם היה יחיד אצל רבים היו קובעים הלכה כדברי המרובים, ואם רבים אצל רבים או יחיד אצל יחיד, כפי הנראה לחכמי הדור ההוא. שכבר נמסרה ההכרעה להם, כאמרו (שם, ט) "ובאת אל הכהנים הלוים ואל השופט אשר יהיה בימים ההם וכו' לא תסור וגו'", הרי שניתן רשות לחכמי הדורות להכריע במחלוקת החכמים הנראה להם, ואף אם יהיו הקדומים מהם גדולים מהם ורבים מהם. ונצטוינו לילך אחר הסכמתם, הן שיסכימו לאמת או להפכו.

**וזהו ענין** רבי אליעזר הגדול ומחלוקתו, כדאמרינן שם במציעא (דף נט:) עמד ר' יהושע על רגליו ואמר "לא בשמים היא" (דברים ל, יב) כבר ניתנה למשה על הר סיני וכתוב בה "אחרי רבים להטות". הנה ראו כולם שר' אליעזר מסכים אל האמת יותר מהם, וכי אותותיו כולם אמיתיים צודקים, והכריעו מן השמים כדבריו, ואף על פי כן עשו מעשה כהסכמתם. שאחר ששכלם נוטה לטמא, אף על פי שהיו יודעים שהיו מסכימים הפך מן האמת, לא רצו לטהר. והיו עוברים על דברי תורה אם היו מטהרים, כיון ששכלם נוטה לטמא. שההכרעה נמסרה לחכמי הדורות, ואשר יסכימו הם הוא אשר צוהו ה'.

**ובהמשך דברי** הר"ן אהא דב"מ פד כתב וז"ל ועכשיו נשארה השאלה השנית איך יהיה ספק במה שהשיגו מהשם יתברך. אבל אגדה זו מתפרשת על הדרך שכתבנו, כי עם היותם יודעים שספק טהור על דרך האמת, היו אומרים טמא, שמאחר שהכרעת התורה נמסרה להם בחייהם, ושכלם היה מחייב לטמא, היה מן הראוי שיהיה טמא אף על פי שהוא בהפך האמת, שכן חייב השכל האנושי, והשאר אף על פי שאומרים אמת אין ראויין לעשות מעשה כן בדרכי התורה, כמו שלא טיהרו בעל מחלוקתו של רבי אליעזר אף על פי שנתנה עליהם בת קול מן השמים שהלכה כדבריו. ולא נסתפק להם שהענין מאת השם יתברך, כמו שלא סופק על אלו, ואף על פי כן אמר "[לא] בשמים היא". ולפיכך אמרו מאן נוכח נוכח רבה בר נחמני. ולא באתה אליו ההכרעה מן האמת, כי לא נסתפקו בזה כמו שכתבנו, אלא שהכריע ששכל האדם מחייב כפי התורה והמדות שהיא נדרשת בהם לטהר. ומה שהיו מטמאים לא היה רק מקוצר שכלם בערך השכל האנושי, או מהתרשלם בלמוד התורה בחייהם. ואמנם אם ירבו על רבה בר נחמני שהיה מטהר, אף על פי שהוא מסכים לאמת יותר מהם, לא יעשו המרובים מעשה לטהר על פי סברת היחיד. לפיכך צותה התורה שהכרעת המרובים תכריע, והיחיד מצווה לעשות כהסכמתם, אף על פי שהוא יודע שהם בלתי מסכימים אל האמת, שכך צוהו השם יתברך באמרו לא תסור. עכ"ל הר"ן. ועי' בהקדמת הקצה"ח מה שהאריך בזה עוד.

**הרי דדעת** הר"ן דמה שמכריע הוא הדין למעשה אפילו אם לא כיון לאמת.

**אמנם יעוי'** בשטמ"ק ב"מ נט: בשם הר"ח וז"ל: אמר להם אם הלכה כמותי חרוב וכו'. זה הענין המפורש בשמועה זו כגון אמת המים תוכיח וכיוצא בה שהם כמו אותות ומופתים. ויש מי שאומר כי הקרוש ברוך הוא מראה כגון אלו הדברים על ידי הצדיקים בדרך תפלה ובקשה ולפי שאינן נביאים. ואין זה רחוק מן הדעת. ויש אומרים כי חכם מחכמי מדרש נתנמנם במדרש וראה בחלום שהיו חולקים החכמים על רבי אליעזר ואמר להם רבי אליעזר למה אתם חולקים עלי אמת המים תוכיח וכל הענין וכי רבי יהושע מתריס כנגדו וכי נתנה בת קול מן השמים ואמר רבי יהושע לא בשמים היא. ומפני מה לא פירש כי דברי חלומות הם, מפני שהיו בידם החלומות קרובים לנבואה. אבל יסמכו בזה הענין והחלומות שוא ידברו וקיימו אחרי רבים להטות. רבינו חננאל. עכ"ל השטמ"ק.

**הרי מדברי** הר"ח מבואר דאם ידוע להם בבירור שאין דעתם נכונה לא יעשו ע"פ דעתם ורק מצד החלומות שוא ידברו עשו כדבריהם.

**וכן מבואר מדברי** ה"ר ניסים גאון ז"ל בשטמ"ק שם וז"ל: ואירע שנעזר רבי אליעזר מנסים ומופתים ולא נתאמתו אצל חכמים, שכבר קרה בכדומה לזה. ועל זה אמרו אין מביאין ראיה מן החרוב וכו'. רצו לומר שאין בזה דבר יוצא ממנהג הטבע. ואמנם מה שאמרו יצתה בת קול וכו' ראיתי בו שתי תשובות. האחת שבת קול לא אמרה הלכה כמותו בדבר זה אמנם בא הקול סתום ואפשר שכוון בכל מקום זולת זה וכדומה לו שאין הלכה כמותו ויהיו דברי בת קול אמתיים בזה. והשנית שהכונה בזה לנסות את החכמים אם זה הקול יעתיקם ממה שמקובל בידם או לאו וכמו שאמר כי מנסה ה' אלהיכם אתכם וגו' והורה בזה אמיתות קבלתם. ואמר רבי יהושע לא בשמים היא לפי שתורת השם תמימה וכבר נתנה לנו בסיני והודיענו שלא ישונה ממנה דבר ולא נשאר בתורתנו לא דבר סותר זה את זה ולא שום ספק כדי שנצטרך בו למופת מן השמים. וכל מקום שתמצא בתלמוד ורבי יהושע הוא דאמר אין משגיחין בבת קול זהו עיקרן. עד כאן.

**הרי מבואר** בדברי רב נסים גאון ג"כ דרק מפני שבא הבת קול להטעותם לא יעשו כמותה, אבל אם ידוע האמת צריך לעשות כמותה ולא כפי שהבינו בשכל האנושי.

**כשהמתיר מאכיל את האוסר א. גם לדעת המתיר האוסר אסור. ב. מכשילו ב"נתכוין". ג. תרי דינים בלפני עור**

**שלב) א. גם לדעת המתיר האוסר אסור.** והשתא לפ"ז נראה דאם נימא כהר"ן שדין התורה לילך אחר השכל האנושי נמצא דאם יש פלוגתא בין החכמים הרי שלכל חכם הדין לילך אחר הכרעתו שהרי נתנה תורה לעשות לפי שכל האנושי וכל חכם מודה שכלפי חברו דעתו של חבירו היא המחייבתו לעשות כפי הבנתו. וא"כ אם יתן לו דבר שלדעת הנותן הוא מותר ולדעת המקבל הוא אסור הרי הוא מכשילו באיסור.

**אבל לדעת** הר"ח ורב נסים גאון דהדין נקבע על פי האמת ולא ע"פ שכל האנושי, א"כ נראה דלהסובר דהדבר מותר הרי הוא מותר גם כלפי השני, ואם מאכילו אין בזה משום לפני עור.[[703]](#footnote-703) אכן יש לדחות דכאשר ידוע בודאות מה דעת הבורא אז לא אזלינן בתר שכל האנושי. אבל אם אין ידוע מי הצודק אזלינן בתר שכל האנושי גם לר"ח ורבנו נסים.

**ב. מכשילו ב"נתכוין".** אמנם יש לדון דמ"מ מכשיל את השני בדין "נתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה" דהרי לדעתו הדבר אסור. ואמנם לכאורה כאן לא שייך לומר כן כיון דמיירי שאין המקבל יודע מהאיסור וא"כ הוי שוגג. ובפשטות בשוגג ליכא לדין "נתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה".[[704]](#footnote-704)

**אמנם אין** זה פשוט. ואעתיק בזה מש"כ במק"א: הנה מו"ר הגרח"ק (שליט"א) [זצ"ל] נשאל על מי שלא ידע מאיסור רפואה בשבת וכאשר היה לו איזה מיחוש השתמש בדבר שלדעתו היה בו רפואה. ואח"כ נודע לו מאיסור רפואה בשבת גם נודע לו שמה שעשה אין בזה כלל משום רפואה ולא מהני מידי. והשיב הגר"ח צריך סליחה וכפרה.[[705]](#footnote-705) [שו"ר שהגר"ד לנדו שליט"א בחוברת 'להגות' הסתפק בזה.] וצ"ע הא בכה"ג לא היה לא מעשה ולא מרידה. ונראה דזה תלוי בב' הסברי הרמב"ן בהא דחייבין חטאת (שער הגמול פ"א אות יא) "ומהו חטאו שלא נזהר בעצמו ולא היה ירא וחרד אל דברי המקום ברוך הוא שלא יאכל ולא יעשה דבר עד שיבדוק יפה יפה ויתגלה לו הדבר שהוא מותר וראוי לו לפי גזירותיו של הקב"ה. ועל זה הטעם הוא חטא השגגה בכל התורה כולה. ועוד שדבר האסור מלכלך הנפש ומטמא אותה דכתיב ונטמתם בם לפיכך נקרא השוגג חוטא".

**והשתא לטעם** הראשון בהך עובדא צריך סליחה וכפרה על "שלא נזהר בעצמו". [אבל לטעם השני לכאורה כאן לא נטמא. אמנם נראה דגבי חיוב הכפרה מודה גם התירוץ השני ברמב"ן לטעם הראשון ורק דהוסיף טעם למה שדבר שם על יסורין של אהבה שבאין למרק הנפש מהטמטום.]

**ועי' אור** החיים פרשת ויחי על הפסוק אתם חשבתם עלי רעה ומה שתמה עליו בכלי חמדה מהא דנתכוין לאכול בשר חזיר. ע"כ ממש"כ במק"א.

**וא"כ אם** נימא דיש בזה משום משום "נתכוין", אסור למתיר להאכילו לאוסר משום 'לפני עור' של איסור "נתכוין".

**ג. תרי דינים בלפני עור**. עוד יש לדון בזה דהנה ידוע בזה מש"כ בשו"ת אמונת שמואל (למהרש"ק בעל 'ברכת הזבח', סי' יד) דאין דין לפני עור אלא כשהמכשיל עצמו מוזהר באותו איסור, וכן משמע בט"ז יו"ד סי' סב סק"א (ע"ש בפמ"ג). והפר"ח חולק שם ע"ז והוכיח מדברי התוס' ב"מ י: דאיכא לפני עור. ועי' ביד אברהם שם משכ"ב.

**ובשטמ"ק ב"מ** שם בשם רבנו פרץ הובא בהערה[[706]](#footnote-706) מבואר דאיכא תרי דיני לפני עור חדא "מן העבירה עצמה" ועוד לפני עור שאינו מן העבירה עצמה. וידוע הביאור בזה דאיכא ב' דינים בלפני עור חדא לא להכשילו בסתם מכשול ועוד דין כללי דבכל עבירה הוא מוזהר עליה שלא לעבור עליה לא הוא בעצמו ולא לעשות שחברו יעבור. ודין זה השני הוא רק אם הוא מוזהר על העבירה. [ולדעת האמונת שמואל איכא רק לדין זה. או י"ל דסובר דכלפי גוי אין אלא דין זה אבל הדין הכללי של מכשול נאמר רק כלפי ישראל כמו שאר מצוות שבין אדם לחברו שנאמרו רק לגבי ישראל. ויש בזה אריכות באחרונים יובא בהערה.[[707]](#footnote-707)]

**ולפ"ז אם** נימא דדין 'לפני עור' הוא מלתא דקיום המצוה עצמה, א"כ היכא דהוא סובר דהדבר מותר אין לאסור משום לפני עור. [וכן מבואר בתשובת אמונת שמואל דהנדון בחולין אם מותר להאכיל למי שסובר שאסור תלוי בנדונו אם כאשר אינו מוזהר איכא לפני עור] והיינו אפילו אם לחברו הדבר אסור [כדעת דרשות הר"ן דכל אחד חייב לקיים כפי דעת האנושי דידיה] מ"מ אין בזה לפני עור כיון דהוא אינו ומצווה על איסורו של חבירו. רק יש לדון בזה מצד הדין של מכשיל בתקלה. ולדעת האמונת שמואל יתכן דאין דין כזה [אך יש לחלק בין ישראל לנכרי וכנ"ל. אך מדברי החזו"א שהובא בהערה משמע דגם בישראל כל האיסור הוא משום שמכשילו בעבירה ולא הוי כמצוה שבין אדם לחברו.][[708]](#footnote-708)

**שלוחי מצוה**

**שלג) שלוחי מצוה** אנן. כתבו תוס' וכגון שהיו מתבטלין מן המצות[[709]](#footnote-709) אם היו מחזרין אחר סוכה אחרת. ועי' תוס' להלן כה. שהביאו דשיטת רש"י שאף אם אין מתבטלין פטורים.[[710]](#footnote-710) [והיינו דשיטתו דתלוי אם הוא "עוסק" במצוה טוכל עוד שלא הגיע אל מטרת הליכתו נחשב כ"עוסק", ועי' בזה באו"ז (הלכות סוכה סי' רצט)] והתוס' חלקו ע"ז ואזלו כאן לשיטתם שם.

**והנה יל"ע** אם היו שלוחי מצוה למה בכלל ישנו בסוכה והרי יכלו לישן בבית דלשיטתם הך סוכה הוי כבית.[[711]](#footnote-711) ובפמ"ג (תרלד מ"ז ד) כתב דהך פסולא דנויי סוכה אינו אלא מדרבנן ולכן ישבו שם [וגם יכלו לברך כמש"כ הריטב"א דף יד: גבי שעת הסכנה בפסול דרבנן שיכול לברך.] עוד כתב הפמ"ג דאפשר דישבו שם כיון דאיכא מחלוקת אי הנוי פוסל לכן ישבו להרויח לכל הפחות לשיטה המכשרת.

**זמן קיץ תשפג**

**דף י ע"ב**

**גובה עשרה מהקרקע או מהמטה**

**שלד) והוא שאינה** גבוהה עשרה. פירש"י: מן המטה. [ולא מן הארץ] וכן מבואר בלשון הברייתא גבי נקליטין "ובלבד שלא יהיו נקליטין גבוהין מן המטה עשרה".

**אכן במג"א** סי' תרכ"ז ס"ק ג' כתב וז"ל: נ"ל דהנך עשרה טפחים מארעא משחינן אע"פ שאין י"ט מן המטה לכילה. וכ"מ בתוספות סוף דף כ"א ע"ב. [ז"ל התוס': כלומר אי שקיל לה למטה, דמטה לחודה קיימא, ואין הסוכה נפסלת בשביל שהכניס בה מטה ומיעט אוירה, מידי דהוה אכרים וכסתות דפרק קמא (דף ג:) לא הוי מיעוט לא לענין עשרה ולא לענין עשרים.] עכ"ל המג"א.

**וכתב עלה** הנתיב חיים [וכן בספרו קרבן נתנאל על הרא"ש סי' כ אות מ] ואגב שיטפיה כ"כ דהא איתא להדיא בברייתא ובלבד שלא יהיו נקליטין גבוהין מן המטה עשרה. גם ראיות הרי"ף מהירושלמי "שכן הוא עושה חלל באצילי ידיו" ואותו חלל מן המטה. ולא אישתמיט חד מפוסקים שהזכיר מזה. ומה שהביא ראיה מתוספות, חילוק גדול יש ביניהם דהתם הכרים וכסתות לא יניח שם, משא"כ בכילה ונקליטין העצים מחוברים במטה עצמה ומותחין עליה סדין ואם אין מטה אין נקליטין ולפיכך אם אין עשרה מהמטה לאו אהל הוי.

**ובמחצית השקל** ופמ"ג (תרכז ג) כתבו ליישב, דהמג"א מחלק בין דברי הגמ' דמיירי שהנקליטין קבועין במטה, דאז כדי לפסול בעינן שיהא י"ט מהמטה ומעלה. אבל המג"א מיירי בשהנקליטין עומדין על הארץ ואז משחינן את הי' טפחים מארעא, כעין דברי התוס' הנ"ל בדף כא: [ומה ששינה המג"א מגונא של הגמ'. משום דכן משמע לשון השו"ע שלא כתב "גבוהין מן המטה" אלא "ובלבד שלא יהו גבוהין עשרה" ומשמע דאין צריך עשרה מן המטה. ולכן מבאר המחה"ש דבזמן הגמ' היו רגילין בסוג נקליטין המחוברים במטה, אבל בזמן הרב ב"י היו רגילים בנקליטין המחוברים לארץ ובזה בעינן שלא יהא י"ט מהרצפה. וכעין זה כתב הבכור"י. [ואמנם הבכור"י כתב דנפלה ט"ס בדברי המג"א וצ"ל דקאי על כילה שאינה גבוהה י', וע"ז כתב דבעינן י"ט מהקרקע שכן כך המציאות שכילה אינה מחוברת למטה אלא עומדת בקרקע. ולכאורה דבריו צ"ע, דהרי רש"י כתב גם גבי כילה דבעינן עשרה מן המטה.]

**ביסוד הפסול כשיש אהל בסוכה**

**שלה) מבואר בסוגיא** דאיכא פסול ביושב בסוכה תחת אהל אחר [ויש כמה אופנים ודרגות בזה ועל זה דנה הסוגיא.] והנה ביסוד הפסול נחלקו קמאי. וז"ל הרי"ף בסוגיין גבי קנופות "נעשו כסוכה בתוך סוכה ולפיכך פסולה". ולהלן ר"פ שני גבי מטה גבוהה עשרה כתב: "דכיון שהיא גבוהה עשרה שהוא שעור סוכה נעשית כסוכה בתוך סוכה". וכן העתיק הרא"ש סי' יט ובפ"ב סי' א. וכ"כ הרמב"ם בפירושו ובחבורו (פ"ה הכ"ג). וכ"כ הלבוש. ובדעת הטור עי' בהערה.[[712]](#footnote-712)

**ובבעל המאור** חלק[[713]](#footnote-713) וכתב דטעם הפסול "דהו"ל אהל בפני עצמו ואין זה עומד בצל סוכה אלא בצל אהל המטה". [וכן נראה דעת רש"י בע"א במשנה: פסולה, משום דאינו יושב בסוכה דאהל מפסיק ביניהם עכ"ל. ועי' להלן ברש"י ד"ה הכא. ולהלן כ: כתב: לא יצא. דאהל מפסיק בינו לסוכה. וכן הוא בפסקי ריא"ז להלן כ: ועי' ריבב"ן שם שכתב דהרי"ף ורש"י פליגי.[[714]](#footnote-714)]

**והמלחמות הוכיח** כדעת הרי"ף דאם נימא דטעם הפסול משום שאינו עוד בצל סוכה היה לו לפסול אף באהל טפח [כמו באהל המת ואהל לענין שבת. ר"ן וריטב"א]. אלא הטעם משום דאתי האי אהל ומבטל לסכך סוכה כיון דחשיב. ומתורת סוכה בתוך סוכה למדו חכמים דבר זה, כי היכי דאמר רחמנא התם דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל דהא איכא צל התחתון ומבטל לאהל של סכך התחתון, ה"נ אתי אהל זה ומבטל לסכך דסוכה[[715]](#footnote-715) למי שישן תחתיו כיון דחשיב דאית ביה י'.[[716]](#footnote-716) [לכאורה קשה דלפי סברת הרמב"ן דהסכך העליון פסול משום דלא נעשה לצל התחתון א"כ גם במטה יפסל משום דהסכך העליון לא נעשה לצל. וצ"ל דכיון דהמטה היא עראי אינה מבטלת תורת צל מהסכך. שו"ר שעמד בזה הקה"י סוף סי' טו.]

**עוד הוכיח** המלחמות מלשון הגמ' להלן כא: "אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע", אלמא משום בטולי הוא ולא משום שאינו ישן בצל סוכה שהרי סכך הסוכה סוכך על הכל.[[717]](#footnote-717)

**עוד הוכיח** מהירושלמי שמקשה סתירה בדעת ר' יהודה דבדף כ: מכשיר בישן תחת המטה ולעיל ט: פוסל סוכה תחת סוכה כשיש דיורין בעליונה. אלמא מדמינן דין סוכה תחת סוכה להכא.

**ביאור שיטת בעל המאור**

**שלו) אמנם הר"ן** (י. בדפי הרי"ף) הקשה על הרמב"ן דא"כ מדוע פסלינן קנופות בפחות מעשרה הואיל דקביעי והרי גם סוכה תחת סוכה קבועה היא ואפ"ה לא פסלינן בפחות י'. ובע"כ דין אהל שאני מסוכה תחת סוכה וכבעל המאור.[[718]](#footnote-718)

**והריטב"א (כ:)** הקשה דבדין סוכה תחת סוכה איכא פלוגתא בדף י. אי השעור בין הסוכות טפח או ד"ט או י"ט ואילו במטה לכו"ע השעור הוא י"ט. [אמנם עי' בתוס' כ: ד"ה הישן דכתב דאפשר דשמואל לטעמיה אבל לחולקים בשעור גובה סוכה תחת סוכה הוא הדין שיחלקו בשעור גובה המטה. עוד כתבו דמטה שאני דהוי אהל עראי[[719]](#footnote-719) ולכן אינה פוסלת אלא בגבוהה י'.]

**ולכן מבארים** הר"ן והריטב"א כשיטת בעל המאור דתרי דיני אינהו. וז"ל הריטב"א: אלא כך ענין הדבר דסוכה שתחת הסוכה אין פסולו מדין בטול, שהרי שניהם סכך כשר ומין במינו ואינו חוצץ לא מבטל כלל. אלא שגזה״כ הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה. ומפני זה נחלקו בה שמא הקפיד הכתוב או בטפח או בד׳.‎[[720]](#footnote-720) אלא הכא מדין בטול שאינו יושב תחת הסוכה ולפי שהדין נותן שלא יהא תחתון מבטל העליון והרי הכל כבגדים וכלים שהעליון מיסך עליהם, היה בדין שלא תפסל בטפח ולא בד׳‎ ובעו אהל חשוב וקבוע ואי לא הרי הם כבגדיו שאינם מבטלים כלומר מן העליון. וזה מבואר מפי ר׳‎ נר״ו:

**אם הפסול דאורייתא או דרבנן**

**שלז) כתב הב"ח** (תרכז) דלסוברים שהוא כסוכה תחת סוכה אינו יוצא י"ח דבר תורה אפי' דיעבד. אבל לדעת הרז"ה דטעמא משום דגבוה עשרה הו"ל אהל ואין זה עומד בצל סוכה אלא בצל אהל המטה, אינו אלא מדרבנן אבל דבר תורה יוצא ידי חובתו. [וכתב הפמ"ג (מ"ז ב) דנ"מ למי שבליל יו"ט ראשון אין לו אפשרות לישב אלא תחת המטה, דאם כשר מדאורייתא ישב בה שיקיים לכל הפחות מצות סוכה מדאוריתא, ויתכן שאף יכול לברך.[[721]](#footnote-721)]

**אמנם הפמ"ג** (שם) כתב די"ל דאף להסוברים דפסול משום סוכה תחת סוכה אינו אלא מדרבנן דדמי לסוכה תחת סוכה. [ובסק"ד הוסיף מלשון הרמב"ם פ"ה הכ"ג: "מפני שהיא כסוכה בתוך סוכה".[[722]](#footnote-722)] וצ"ע לדינא. והובא הנדון בשער הציון (תרכז א).

**ולכאורה הנדון** רק המטה אבל בקנופות פסול מדאורייתא כמו שכתב המ"ב סק"ז.

**החלוק בין מטה לקנופות**

**שלח) הא תרגמה** שמואל במטה גבוהה עשרה.[[723]](#footnote-723) הנה קנופות פסולין אף שהן פחות מי' וצ"ב מ"ש מטה מקנופות. והר"ן (י. בדפי הרי"ף) תירץ דשאני מטה דלגבה עשויה. וכ"כ הריטב"א והרא"ה להלן כ:

**וכתב עלה** הט"ז (תרכז ג): משמע מזה דמטה הוה קביעא אלא דגריעותא הוא דעשויה לגבה. ותימה לי דאמאי לא משני בגמ' גם אמטה דהוה קביעא.[[724]](#footnote-724) ותו דההוא סברא דעשויה לגבה איתא אח"כ בגמ' לרבה בר רב הונא לענין דהו"א לגמרי אין תחת המטה פסול אפילו בגבוה י', דכל שתאמר שאין שם אוהל תחתיה לא מהני י'.[[725]](#footnote-725)

**לכן כתב** הט"ז: ונלע"ד דהמטה לא מיקרי קביעא כיון שמטלטלת ומעמידין אותה ממקום קרקע זו למקום אחר משא"כ בקינופות ונקליטין שהם אינם זזים מן המטה.[[726]](#footnote-726) וכיוצא בזה מבואר בר"ן פ' הישן במשנה דסומך סוכתו בכרעי המטה, עכ"ל הט"ז.

**דף י ע"ב**

**מטת קומותיים**

**שלט) דנו הפוסקים** במטת קומותיים באופן שאין בין המטה התחתונה לעליונה י' טפחים. והנה מדידת הי"ט כאשר הם מחוברים למטה [כגון נקליטין] מודדין מהמטה [עי' אות שלד] וא"כ כאן היה לנו להכשיר דהוי כמטה שאינה גבוהה י' טפחים. [אמנם עי' להלן בשם הליכות שלמה שפקפק בזה.]

**אמנם מה** שיש לדון בזה דהנה באות שלח התבאר ב' אופנים בביאור החילוק בין קנופות [שפוסלין גם בפחות מי'] למטה [שאינה נפסלת אלא בי'.] דהראשונים כתבו הטעם משום דמטה לגבה עשויה. והט"ז כתב משום דמטה אינה קבועה אבל קנופות קביעי במטה וזזים יחד עם המטה.

**והשתא אי** הטעם כהט"ז דמטה כשרה בפחות מי' משום דאין המטה קבועה שמטלטלת, א"כ הכא המטה העליונה כלפי המטה התחתונה אינה מטלטלת שהרי הן מחוברין, ודמי לקנופות דפוסלין אף בפחות מעשרה. אבל להראשונים דלגבה עשויה יתכן דכשר. אמנם יש לדון דכאן המטה העליונה עשויה לישן תחתיה ולאו לגבה עשויה. אמנם מאידך גיסא י"ל דנהי דיש שמוש תחת המטה העליונה אבל מ"מ המטה העליונה לא באה לצורך השמוש של התחתונה אלא לצורך השמוש למעלה הימנה וא"כ אולי גם בה איכא לסברת לגבה עשויה.[[727]](#footnote-727)

**עי' בשבט** הלוי ח"ז סי' לו דדן להתיר לפי הסוברים (אות שלז) דאין הפסול אלא מדרבנן משום גזרה דסוכה תחת סוכה או דאינו נראה כתוך הסוכה, דבמטה כזו אינו נראה.[[728]](#footnote-728) ועי"ש בח"י סי' פז שדן בסברות דלעיל ופשוט לו שהך מטה מקרי ג"כ לגבה עשויה. ובהליכות שלמה דן דאולי מודדין הי' טפחים מהארץ כמו בכילה. [והיינו דרגלי העליונה הם מהארץ רק באמצען יש את התחתונה.] אך למעשה מיקל בזה.

**ובחוט שני** הסתפק לפסול משום דרוצה לישן תחתיה א"כ ליכא לסברת "לגבה עשויה".

**נקליטין [ללא גג] אם פסולין מדאוריתא**

**שמ) בדין נקליטין** למעלה מי' דמבואר בברייתא דהסוכה פסולה. כתבו תוס' דאינו אלא מדרבנן דהא סוכה העשויה כמין צריף פסולה וא"כ כאן היה לנו לדון ע"פ סברא זו לקולא שאין האהל הדומה לצריף פוסל. אמנם הריטב"א כתב: "ואע״ג דאמרינן דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, בנקליטין דקביעי קביעותא עביד להו אהל" ולפי חילוק זה אולי פסול מדאורייתא.

**ובעיקר דברי** הריטב"א מבואר דהא דסוכה בלא גג אין לה תורת אהל הוא מפני דליכא בה קביעותא [ובזה שניא מנקליטין שגבוהין י'.] וצ"ת אי לר' יהודה דסוכה דירת קבע היא נכשיר גם בעשויה כמין צריף. [אם נימא דסברת 'קביעותא' היא דאורייתא.]

**והקשה הריטב"א** על דבריו דאם יסוד זה נכון ד"קביעות" משוי תורת אהל גם על שפועי אהלים, א"כ קשה בהא דלהלן יט: אמרינן דלרבנן דסוכה כמין צריף כשרה דמקריא אהל, ממילא נפקא דכילת חתנים פסולה, ולהנ"ל מאי קמדמי להו, הרי סוכה קביעא טפי מכילת חתנים. ותירץ הריטב"א דסוגיא דדף יט: פליגא על סברת סוגיתנו וסברה דקביעות לא משוי תורת אהל. [ועי' עוד במלחמות שדחה סברא זו ע"ש.]

**קינופות פחות מי' אי פסולי מדאורייתא**

**שמא) המ"ב (תרכז** ז) הביא מהפמ"ג דקנופות דקביעי פוסלין מן התורה אף בפחות מי'. אכן הגר"ז ס"ד כתב: מי שפירס סדין על גבי קינוף דהיינו ארבעה קונדסין הבולטין מארבעת רגלי המטה ומניח כלונסות מזה לזה ופורס עליהן סדין אסור לישן תחתיו מדברי סופרים. וכן הוא בחזו"א (קנ יח) דאין פסולו אלא מדרבנן.

**אי איכא פלוגתא בין הלשונות**

**שמב) בענין אי** הנך תרי לישני פליגי. דעת הרא"ש (סי' כ) דלא פליגי [אלא מותר בכילה בין באין לה גג ובין באינה גבוהה י' ורק בתרתי לריעותא פסולה.] וכן דעת העיטור והריטב"א ומשמעות פסקי רי"ד. אך מסקנת תוס' דהנך לישני פליגי בכילה שאין לה גג וגבוהה עשרה. אבל ביש לה גג ואינה גבוהה עשרה לכו"ע כשרה.[[729]](#footnote-729) אמנם העיטור הביא מהרי"ץ גיאות דאיכא פלוגתא בין הני תרי לישני בכילה שיש לה גג ואינה גבוהה עשרה דלל"ב פסולה, ודלא כל"ק. וכן הובאה דעה זו ברא"ש ובריטב"א.

**והנה התוס'** והרא"ש דחו שיטה זאת מהא דמטה שאין גבוהה עשרה דתרגמה שמואל דכשרה. [וזה דין מוסכם שאמרו שמואל, עי' להלן כ:, ולא תליא בלישנות הגמ'.] אמנם העיטור הביא ע"ז תירוץ דמטה שאני דעשויה לגבה [כדאיתא סברא זו להלן יא. כא: ע"ש, ועי' לעיל אות שלח ולהלן אות שנא] משא"כ כילה. וכיון לזה מדעתו הפמ"ג (תרכז א"א ב).[[730]](#footnote-730)

**והריטב"א הקשה** על דעה זו: וליתא, דהא נקליטין דקביעי טפי ושרו בשאינן גבוהין י׳‎ כל היכא שיש לה גג, דהיינו קולא דאית להו מקינופות דפסילי בחדא מנייהו או בגובה עשרה או בגג.[[731]](#footnote-731) ותו דהא ר׳‎ תחליפא בר אבימי אמר בישן תחת הכילה ערום שאם אינה גבוהה י׳‎ לא חשיבה אהל כלל.[[732]](#footnote-732)

**דף י ע"ב**

**למפסל סוכה ולשויי אהלא – שיטת רש"י**

**שמג) והרי סוכה** על גבי סוכה דקביעא ואמר שמואל כהכשרה כך פסולה אמרי התם דלמפסל סוכה בעשרה הכא דלשויי אוהלא בציר מעשרה נמי הוי אוהלא. והנה לעיל אות שג הובאו ב' ביאורים בדברי שמואל אי טעמו משום דלפסול סוכה תחת סוכה בעינן שיהא לעליונה דיני הכשר סוכה. [ריטב"א ומשמעות רש"י ואחרונים.] או דהוא משום שעור תורת אהל. [תוס' להלן כ:[[733]](#footnote-733) ומשמעות הרי"ץ גיאות ברא"ש סי' טו]. ועי' לשון ר"ח כאן דמשמע כן. ועי' קונטרס הביאורים סי' י.

**והשתא לדעת** הסוברים דהוא משום הכשר סוכה צ"ע מאי ס"ד להקשות מסוכה ע"ג סוכה להכא הרי כאן אין צורך בהכשר סוכה. ואולי יש להעמיס זה בתירוץ אבל צ"ע מעיקרא מאי קסבר.

**אמנם לתוס'** דשעור י' טפחים דשמואל הוא מדיני אהלים, והיינו דגבי דיני סוכה לא חשיב אהל אלא בי' טפחים, לפ"ז א"ש קושית הגמ'. דמדמי אהל של סוכה תחת סוכה לאהל של מטה. אמנם צ"ב לפ"ז ביאור תירוץ הגמ'.

**והנה רש"י** פירש התירוץ: התם דלמפסל סוכה. קאתייה משום סוכה תחת סוכה: כהכשרה כך פסולה. כל כמה דלא מקרייא עליונה סוכה לא מיפסלא תחתונה: הכא דלשוייה אוהלא. שלא ישן תחתיו אבל שאר הסוכה כשרה. עכ"ל. וצ"ב מהו שהוסיף רש"י "אבל שאר הסוכה כשרה" איזה תוספת טעם להכשיר יש בכך ששאר הסוכה כשרה. ונראה כונת רש"י כסברת הלח"מ פ"ה מסוכה הכ"ג[[734]](#footnote-734) דכאשר הסוכה כבר קיימת ואתינן לפסלה אין כח לפסלה אלא לאהל חשוב. אבל בקינופות לא אתינן למפסל הסוכה אלא לומר דאינו יושב בהסוכה דאהל מפסיק ביניהם [כלשון רש"י ושאר ראשונים עי' אות שלה] ולענין זה [שלא בא לעקור תורת סוכה אלא רק להבדיל את המקום] די באהל קבוע פחות מעשרה. וזהו שכתב רש"י "הכא דלשוייה אוהלא. שלא ישן תחתיו אבל שאר הסוכה כשרה" היינו דאין בא לפסול את הסוכה שהרי שאר הסוכה נשארת בהכשרה.

**למפסל סוכה ולשויי אהלא – שיטת הרמב"ן**

**שדמ) אמנם לשיטת** המלחמות בדף כ: (אות שלה) דהפסול כאן הוא מדין סכך פסול בהדי סכך כשר א"כ הרי גם הכא אתינן למפסל את הסוכה והדרא קושיא לדוכתא מהו החילוק בין סוכה תחת סוכה לקנופות.

**ונראה ע"פ** סברת הרמב"ן דבסוכה תחת סוכה הפסול משום דהסכך העליון לא מקרי שנעשה לצל והוי סכך פסול כלפי הסוכה התחתונה ומצטרף הך סכך פסול בהדי הכשר שלמטה. וזהו דאמרינן "למפסל סוכה" היינו להפוך את העליון לסכך פסול שאינו עשוי לצל ולהפרידו מהתחתון, ע"ז בעינן שעור אהל גדול. אבל היושב תחת הקנופות או המטה, נהי דהתם פסלינן נמי משום מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, מיהו לענין זה אין שייכות כלל לדין אהל. ומה דבעינן לדין אהל הוא כדי שלא נחשיב את הקנופות כלבוש וכסות, ולזה סגי באהל גרוע לאפוקי מתורת מלבוש.

**ביאור החלוק בין קביעי ללא קביעי**

**שמה) והנה יעוי'** במלחמות בסוגיין. הקשה בהא דאמרינן הכא דנקליטין למעלה מעשרה אסור לישן תחתיהן משום דקביעי, והרי סוכה עשויה כמין צריף נמי קביעא היא ומ"מ פסל ר"א (להלן יט:) לישב בה דאין לה תורת אהל, וחזינן דהקביעות לא מהני לעשותה אהל.[[735]](#footnote-735) וכתב המלחמות "וכי תימא התם דלישוויה סוכה פסולה, הכא לשווייה אוהלא הוי אהלא.[[736]](#footnote-736) כי איכא למימרא הכי הני מילי בקנופות דלא גביהי י', דכל שאינו גבוה י' נמי אהל הוא בין לענין שבת בין לענין טומאה בין לכל דבר, וכשפסלו סוכה שאינה גבוה י' משום דיורין הוא דפסלינן לה ולא מפני שאינה אהל. הילכך גבי קנופות כיון דקביעי נעשה אהל קבוע בפני עצמו ואינו עומד בצל סוכה וכי לא קביעי כגון מטה וכילה עיקר האהל סוכה הוא לא אתי אהל עראי שאינו קבוע כלל ומבטל אהל סוכה. אבל בשפועי אהלים שאפילו היו בהם דיורין כפלטרין של מלכים ואפילו קבועין פסולין מפני שאינם כאהלים אין לחלק בין זה לזה אלא כהכשרן כך פסולן כשם שאינן אהלין להכשר כך אינן אהלין לפסול וזו סברא נכונה ודבר נאה ומתקבל. עכ"ל.

**ומבואר ברמב"ן** ב' אופנים בהא דמהני סברת "קנופות קביעי". דבתחילה הבין דע"י הקביעות חל תורת אהל גם על מה שאינו אהל. [ולכן רצה לדון כסברא זו גם על שפועי אהלים דהקביעות תעשם לאהל] אבל אליבא דאמת מפרש הרמב"ן דקביעות אינה יכולה לעולם להפוך מה שאינו אהל לאהל. אלא כל הנדון כאן בדברים שהם אהל [כגון קנופות פחות מי' דכבר מגובה טפח הוא אהל לשבת וטומאה אף שאין גבוה עשרה] רק דהנדון כאן הוא כאשר דיינינן להו כלפי הסוכה, האם הם טפלים לסוכה והוי כיושב בצל סוכה כמו לבוש בבגד. או דחשיבי וקובעין מקום לעצמן וא"כ הוא יושב גם בצל המטה ומצטרף סכך פסול עם הכשר ונפסל. ובזה אמרינן דצל הוא דבר חשוב טפי ואינו נטפל לסוכה והוי סכך נוסף.

**אם האיסור משום גילוי ערוה או משום שדי ראשו בתר גופו**

**שמו) אמר שמואל** הישן בכילה ערום מוציא ראשו חוץ לכילה וקורא ק"ש. ומבואר בסוגיא דמיירי בכילה שאין גבוהה י' אבל בגבוהה י' טפחים אסור דדמי לבית שאסור להוציא ראשו ולקרוא ק"ש. והנה האיסור בגבוהה י' לכאורה משום דכיון דשם אהל עליה ואינה נחשבת לכלי אינה נחשבת ככיסוי והוי ערוה מגולה. [עי' סי' עד בט"ז סק"ד דאיכא איסור אם הערוה מגולה אף באופן דליכא משום "לבו רואה את הערוה", ולכן האשה שקוצה חלתה צריכה לישב לכסות את ערותה אף דאין לבה רואה את הערוה. והטעם כתב הדרישה יו"ד סי' ר דהוא משום כבוד השכינה דלאו אורח ארעא שתזכיר השם וערותה מגולה. אמנם בט"ז (עד א ד) כתב דהאיסור בערותה מגולה הוא מדין "ולא יראה בך ערות דבר" [ומבואר בדבריו דאסור מדאורייתא.]

**אמנם ברש"י** ד"ה וקורא כתב בהתירא דפחות מי': "דכיון דלאו אהל הוא לא אמרינן למקום שרובו שם ראשו נזרק וליתסר משום לא יראה בך ערות דבר אלא הרי הוא כמוציא ראשו חוץ לחלוקו". ומשמע דביותר מי' האיסור משום "שדי ראשו בתר גופו". ומדלא פירש רש"י כדלעיל דהאיסור משום גילוי ערוה שהוא פשוט טפי [ולא נצטרך לחדש דראשו נגרר בתר רוב גופו] הוכיח הפמ"ג (ריש סי' עד) דרש"י סובר כהב"ח שם שדעתו דאין איסור מצד גילוי ערוה [דלא כט"ז ופרישה הנ"ל] ומה שאשה צריכה לישב הוא רק מצד "לבו רואה את הערוה".

**והנה המג"א** ריש סי' עד כתב: ונראה לי דה"ה אם צואה בבית והוציא ראשו חוץ לחלון אסור לקרות דשדינן ראשו בתר רובו ואם הכניס ראשו לחדר שיש שם צואה אסור ג"כ לקרות דעכ"פ הצואה כנגדו. ובחזו"א (טז יא) כתב ע"ד המג"א: ואינו מוכח דכיון דרב הונא דייק כל הנשמה, מסתבר דאזלינן בתר ראשו. ולא דמי לערום שהוציא ראשו מהחלון, דהתם בית לאו מלבוש הוא וחשיבא ערוה מגולה, אבל הכא הרי ראשו ברשות אחרת, ומש"כ רש"י סוכה י' ב' דשדינן ראשו בתר גופו לאו דוקא, אלא ר"ל שאין הבית מפסיק אלא הגוף נידון לעצמו והרי הוא ערום כשאר ערום.

**הכי נמי מסתברא**

**שמז) הכא במאי** עסקינן כשגבוהה עשרה ה''נ מסתברא מדקתני סיפא הא למה זה דומה לעומד בבית ערום וכו'. צ"ב מה הראיה מבית דמיירי בכילה גבוהה עשרה והרי בבית אסור אף בפחות מעשרה כדאמרינן בסמוך. וכתב המהרש"א דההוכחה משום דסתם בית גבוה עשרה. [ולו"ד י"ל דמעצם הדמיון בין בית לכילה מוכח דמיירי בי' דכילה פחות מי"ט אינה דומה לבית.]

**דף יא ע"א**

**כילת חתנים שיש סמוך לג"ט עליונים רוחב טפח**

**שמח) מותר לישן** בכילת חתנים לפי שאין לה גג. כתב המ"ב (תרכז סק"ז): עיין במ"א דאפי' באופן זה אם יש בפחות מג"ט סמוך לגג רוחב טפח דהיינו לאחר שירדה מן הכלונס מכאן ומכאן ונתרחבו טפח אין שם מן טפח זה עד הכלונס ג"ט אסור לישן תחתיו לפי שכל פחות מן ג"ט הוא כלבוד וכאלו יש בגגה רוחב טפח ועי"ז שוב נקרא בשם אוהל ונמצא אוהל מפסיק בינו לסכך. עכ"ל. הך דינא לקוח מהמבואר בשבת קלח. ועיריבין קב. גבי איסור עשית אהל בשבת.

**והנה רש"י** עירובין קב. מבאר הך דינא וז"ל: שאין בפחות משלשה סמוך לגג טפח. שנתונה באלכסון קצר שכשאתה מודד רחבה למטה משלשה לגגה אין בו רוחב טפח דהוי כוליה דופן ואין כאן אהל כלל. אבל הרחיבה עד טפח בתוך שלשה לגגה כאילו גגה טפח דמי ואסור לנטותה. ולכאורה היה אפשר לפרש כונתו דלאו מדין לבוד הוא אלא אתינן עלה לפרש "שעור עקמומית האלכסון" דאם אינו כ"כ זקוף אלא בתוך ג"ט כבר התרחב טפח הוי חלקו העליון של האהל כאילו ישר ונחשב כגג.

**אמנם לשון** המ"ב הנ"ל דזה מדין לבוד לראש האהל. ואמנם הלבוד הזה לכאורה לאו לבוד כשאר הלבוד הוא דהאויר סתום דא"כ אפילו אם המקום שברוחב טפח נמוך מג"ט מנקודה עליונה יהא אסור דהאויר כסתום. אלא הפירוש הוא שבסמוך לחלק העליון כאילו הגג עצמו ישר או דדיינינן מדין חבוט כאילו העליון כולו למטה כעין הא דדף כב. וסי' תרלא ס"ה.

**ועי' עוד** במ"ב סוף סי' תרלא בשער הציון סק"כ בשם בכור"י דהוא מדין דהדפנות נעשות לבוד וכאילו נוגעות הדפנות במקום שיש רוחב טפח. וצ"ע א"כ למה זה דוקא בסמוך לג"ט העליונים. ובספר אהל עראי מבאר דרק הג"ט העליונים יש עליהם שם גג אבל אם הוא לבוד למטה מג' מהגג הוי כחבור של מחיצות ולא חבור של גג. ועי' בבכור"י שם שהקשה לשיטת תוס' יט: דלא מהני לבוד לעשות גג או מחיצה לסוכה כמין צריף. א"כ למה לענין נתרחב טפח סמוך לג' עליונים אמרינן לבוד.

**ועי' בשער** הציון תרכז שהביא דברי החמד משה דפקפק על כל דברי המג"א דמדלא הזכירו הפוסקים חלוק זה אלא רק לגבי איסור עשיית אהל בשבת ולא לגבי סוכה משמע דלגבי סוכה לא נחשב כאהל.

**ביאור דברי התוס' ד"ה אי קביעי**

**שמט) שאני נקליטין** דקביעי. אי קביעי ליהוי כקינופות. לגבי קינופות לא קביעי לגבי כילה קביעי. וכתבו התוס' [לפי הגירסא הישנה]: אי קביעי להוי כקינופות. אע''פ שזה יש לה גג וזה אין לה גג, מ''מ לא חשיב גג כיון דאין גבוהין עשרה ובשניהם אית ביה חדא לריעותא דנקליטין אין לה גג וגבוה עשרה וכילה יש לה גג ואין גבוהים י'. וכתב המהרש"א: אין דבריהם מובנים במה שאמרו ובשניהם אית ביה חדא לריעותא דאדרבה מהאי טעמא לית לן למפסל נקליטין באינן גבוהין י' דהא אית ביה תרתי [לטיבותא] ועוד כילה מאן דכר שמיה.

**והלח"מ פ"ה** מסוכה הכ"ג הקשה עוד: ואיכא למידק בדבריהם, חדא דלכאורה פליגי דידהו אדידהו, דמעיקרא כתבו דבקינופות אין לה גג מיקרי, והוו כמו נקליטין דאיכא תרתי לריעותא, אין לה גג, ופחותין מעשרה. ואח''כ כתבו דדמי קינופות לכילה גבוה י' משום דאית ביה חדא לטיבותא דאית לה גג. ותו קשיא דאם כילה דמי לקינופות א''כ לפי תירוץ הגמרא נמי תקשי מ''ש כילה מקינופות, ואמאי בכילה כשרה ובקינופות פסולה. ועוד למה להו לפרש זה לומר האי בשניהם כו'.

**והמהרש"א הגיה** בתוס' וז"ל: וראיתי בגמרא מאבא מורי ז"ל שהגיה בכאן להקדים המאוחר ולאחר המוקדם ונקליטין במקום כילה וכצ"ל אי קביעי להוי כקינופת אע"פ שזו יש לה גג וזו אין לה גג ובשניהן אית ביה חדא לריעותא דנקליטין אין לה גג וגבוה י' ובקינופת יש לה גג ואינה גבוה י' מ"מ לא חשיב גג כיון דאין גבוהים י' עכ"ל ובזה יבואו דבריהם על נכון בלי גמגום וק"ל.

**והלח"מ פ"ה** מסוכה הכ"ג פירש דברי התוס' לפי הגירסא הישנה וז"ל: ונראה דפירוש דבריהם הכי הם. הרגישו דמאי הקשה הגמ' דליפסלו נקליטין פחותין י' כקינופות כיון דקביעי, נימא דאין הקביעות מהני אלא היכא דאיכא חדא לריעותא והקביעות מסיר אותה ריעותא, אבל היכא דאיכא תרתי כנקליטין דאין להם גג ופחותים מעשרה לא. ותירצו דהכא נמי אין להם גג דפחות מעשרה לא חשיבי גג ואיכא תרתי לריעותא כקינופות, וקושיית הגמרא היא דכיון דאע''ג דאיכא תרתי לריעותא בקינופות הקביעות מסיר אותה, א''כ גבי נקליטין נמי דאיכא תרתי לריעותא מהני להסיר אותם. דאי אמרת כדס''ד מעיקרא דאין הקביעות מהני בקינופות אלא להסיר חדא לריעותא, אם כן בשניהם איכא חדא וכו' כלומר בקינופות וכילה איכא חדא, דבכילה איכא חדא לריעותא כקינופות, וכיון דבכילה קאמר שמואל דמותר אם כן הוא הדין בקינופות ואמאי אסור. וא''כ פירוש דברי הגמרא כך הוא בנקליטין איכא תרתי לריעותא ובקינופות ג''כ, דהאי גג אין חשוב גג, וא''כ ממ''נ אם הקביעות כקינופות מסיר התרתי לריעותא ולהכי פסול, גם בנקליטין ליהוי הכי ופסול. ואי אמרת דקביעות דקינופות לא מהני אלא להסיר חדא לריעותא, אז ודאי לא מקשינן ליהוי נקליטין כקינופות דכי היכי דבקינופות פסול בנקליטין נמי לפסול, אדרבה מקשינן איפכא ליהוי בקינופות כשר ככילה משום דקינופות דמי לכילה וכשר. וא''כ לא מקשה גמרא להוי כקינופות וליפסול אלא לצד אחד שבקינופות מסיר הקביעות תרתי לריעותא, אבל לצד האחר דאין הקביעות מסיר אלא אחד בקינופות לא פריך הכי אלא הקושיא הוי איפכא דקינופות כנקליטין מכח ההיא דכילה. דבדין אמר בנקליטין דכשר דומיא דכילה והקושיא הוי בקינופות. ותירץ הגמרא דשאני קינופות דקביעי טפי ולכך מסיר אותו הקביעות תרתי לריעותא אבל בנקליטין דלא קביעי כ''כ לא אהני להסיר תרתי.

**וא''ת לפי** זה למה כתבו התוס' דהחדא לריעותא דאיתא בקינופות הוא שפחותים מעשרה הא כיון דהקביעות הוא שמסיר האחד א''כ מאי חזית לומר דמסיר ההיא דגג מההיא די'. וי''ל דטפי מסתבר לומר דמהני להסיר ההיא דגג כיון דאית ליה גג, אע''פ דלא חשיב מ''מ הא אית ליה.

**ועוד דאי** אמרת דמסיר הריעותא דעשרה ממילא הוסרה ההיא דגג דמה שאין חשוב גג היינו מפני שפחותין מעשרה וכיון דחשבינן ליה י' הא איתא ליה גג לכך שריא ליה קביעות לענין הגג לבד דתפשת מועט תפשת ונשאר הריעותא דפחות י'. עכ"ד הלח"מ.

**שיטת הרא"ה והריטב"א בנקליטין**

**שנ) והרא"ה והריטב"א** מפרשים הגמ' אי קביעי להוי כקינופות דבקינופות דאית להו גג אסרינן אפילו בבציר מעשרה ונקליטין כיון דלא גביהי עשרה ואע"ג דאית להו גג בפחות מעשרה [כשרים]. ומבואר חדוש דנקליטין מותרים בפחות מעשרה אף שיש להם גג.[[737]](#footnote-737) ולפ"ז מיושבת היטב קושית התוס' דקושית הגמ' היא דנקליטין שרו שרו בחדא לריעותא [גג] וקינופות אסורין בכה"ג. וע"ז משני דקינופות קביעי טפי מנקליטין.

**וכתב הריטב"א** לעולם ישנין תחת הכילה עד דאיכא תרתי לגריעותה, גג וגובה עשרה, דבלא״ה לא חשיבי אהל כלל. ונקליטין דקביעי טפי מיניה סלקי חד דרגא דמפסלי בגובה י׳‎ אע״ג דלית להו גג, אבל בלא גובה עשרה אעפ״י שיש לה גג לא הוה קביעותא. וקינופות דקביעי טפי סלקי דרגא אחריתי דפסל בחדא מינייהו או בגג לחוד או בגובה י׳‎ לחוד והכי רהטא שמעתא דוק ותשכח.

**אמנם הר"ן** כתב: מסתברא דג' דינים הם כילה ונקליטין וקינופות. כילה דלא קביעא לא מתסרא אלא היכא דאיכא תרתי לריעותא, שיש לה גג וגבוה י'. ונקליטין קביעי טפי מכילה ואע"פ שאין להן גג כל שהן גבוה י' אין ישינים תחתיהן. [אע"פ שאין נראה כן מדברי הרי"ף שהכשיר נקליטין סתם ומשמע ואע"פ שגבוהין י' וכן דעת הרמב"ם בפ"ה הכ"ג[[738]](#footnote-738) אבל זה אינו מחוור[[739]](#footnote-739)] קינופות דקביעי ויש להן גג אפי' אין גבוהים י' אין ישינים תחתיהן. ע"כ. ולא הזכיר הר"ן דנקליטין שיש להן גג והן פחות מי' מותרין ונראה דלא ס"ל כריטב"א ורא"ה הנ"ל.

**והמ"ב (תרכז** ז) העתיק לדינא לשון הר"ן הנ"ל.

**מדוע מטה מקרי אהל עראי**

**שנא) טעמא דרבי** יהודה דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע לא שנא מטה ולא שנא כילה ופרש"י דמטה לגבי סוכה אהל עראי הוא שמסלקין אותה ממקום למקום. עכ"ל. והרי"ץ גיאות כתב: ומאי קבע, דסוכה לגבי מטה קבע היא. אי נמי דסוכה לתוכה עשויה מטה לגבה עשויה. הלכך הויא לה סוכה אהל קב ומטה אהל עראי. [ועי' בזה באות שלו שלח.]

**והנה התוי"ט** הקשה לפי סברת דרש רבה בר רב הונא דמותר מפני דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, א"כ למה דוקא התיר רק כילה ולא קינופות והרי גם הם אהל עראי, דמסלקין את המטה עם קנופיה ממקום למקום. ותירץ הא"ר סי' תרכז דרק מטה מותר מפני שעשויה לגבה ולא קינופות. אמנם צ"ב דברש"י כתב הטעם משום שמסלקין אותה. ונראה מכאן ראיה לסברת הט"ז דקנופות כיון שהם מחוברים למטה ובכל מקום שמסלקין את המטה מסתלקין עמה, מקרי כלפי המטה אהל קבע. משא"כ תחת המטה שכשמסלק המטה הרי היא מאהילה על מקום אחר ואותו מקום מתגלה מקרי אהל עראי. ונתבאר באות שלח.

**אם למ"ד סוכה דירת קבע יתכן דאוסר לישן תחת המטה**

**שנב) שם. כתב** הרי"ץ גיאות דהמשנה שפוסלת תחת המטה יתכן דסוברת סוכה דירת קבע ואפ"ה אתי עראי ומבטל קבע. וכן הוא בשבלי לקט. וכ"כ הריטב"א כ: ונראה שם שראיתו מר"ש דאע"ג דס"ל לעיל ז: סוכה דירת קבע אפ"ה אינו מכשיר תחת המטה. וכן הוא ברא"ה וריטב"א כאן. ובאמת הוא מפורש להלן כא: בגמ'.

**דף יא ע"א**

**אם יש חילוק איזה סכך קדם**

**שנג) הדלה עליה** את הגפן ואת הדלעת ואת הקיסוס וסיכך על גבה פסולה ואם היה סיכוך הרבה מהן או שקצצן כשרה. הריטב"א והר"ן הביאו שיטת ר"ת דדוקא אם קדם הסכך הפסול פסולה ולא בקדם הסכך הכשר[[740]](#footnote-740) והיינו דתנן "הדלה עליה וכו' ורק אח"כ "סיכך על גבה". אבל אם קדם הסכך הכשר כשרה, דאי לא, ליתני סיכך ואח״כ הדלה וכ״ש הדלה ואח״כ סיכך.

**וכתב הריטב"א** דהאי דיוקא ליתא אפילו‎ לפום דעתיה דמרן ז״ל, דהא רישא אע״פ שאין הסכך הכשר רבה על הפסול הוא ואין צלתו מרובה מחמתו[[741]](#footnote-741), וא״כ היכי אפשר דמתכשר כשסיכך ואח״כ הדלה, דהא אינה מסוככת כהלכתה ומצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ובזה אף הרב ז״ל מודה. וליכא לפרושי דרישא נמי בסיכוך מרובה אלא שלא חבטן, דהא ודאי מאי דחדית מתניתין בסיפא היינו רבוי הסכך דקתני בהדיא, דאלו חבטן ממילא‎ משמע. והדלה עליה אף כשחבטן נמי משמע.

**וכתבו הריטב"א** והר"ן דמתני׳‎ תרתי קתני, הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת "או" סיכך על גבן, כלומר בין שקדם הסכך כדקתני הדלה עליה[[742]](#footnote-742) את הגפן. בין שקדם האילן וסיכך עליו פסולה ואפי׳‎ חבטן בדליכא‎ רובא.‎ ואם היה סיכוך מרובה וחבטן כשרה בשניהם באיזה מהם שקדם.

**ביאור "זה הכלל"**

**שנד) זה הכלל** כל שהוא מקבל טומאה ואין גידולו מן הארץ אין מסככין בו וכל דבר שאינו מקבל טומאה וגידולו מן הארץ מסככין בו. וברישא דמתניתין מבואר דגם מחובר פסול אף שאינו מקבל טומאה וגדולו מן הארץ וצ"ע למה לא תנן ליה בזה הכלל. ועי' בריטב"א וז"ל: איידי דקתני הדלה עליה את הגפן דהוי סכך פסול נקט זה הכלל. מיהו אין זה דומה לזה הכלל דאמרינן‎ בעלמא, דבעלמא הוי הכלל מעין הפרט ואלו הכא אין הכלל מעין פסול הפרט דקתני מעיקרא אלא דשוה‎ בפסולא‎ בלחוד ולא בטעמא עכ"ל ונראה דלפי דבריו מתיישבת קושיא הנ"ל. [ועי' אות שעה בסופו גירסת העיטור במשנה שלפי גירסתו נכלל ב"זה הכלל" גם פסולא דמחובר.]

**עוד כתב** הריטב"א שיש שלא גרסו את הסיפא "וכל דבר שאינו מקב"ט וגדולו מן הארץ מסככין בו" דאין כלל זה נכון דהא איכא מחובר ונסרים וחבילין שפסולין אף שאינן מק"ט וגדולן מן הארץ. ע"ש. ובערוך לנר מיישב דמסככין במחובר שיש לו תקנה ע"י קציצה [וגם קמ"ל דלא גזרינן שמא לא יקצוץ] אבל מקב"ט ואין גדולו מן הארץ אין לו תקנה. ומה שהקשה מחבילות ונסרים, תירץ הערול"נ דכיון שאין פסולן אלא מדרבנן א"כ כשאין לו סכך אחר יסכך בהם.[[743]](#footnote-743)

**במקור פסולא דסכך מחובר**

**שנה) רש"י ד"ה** פסולה. שאין מסככין במחובר דאמר מר (דף יב.) באספך מגרנך ומיקבך בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר.[[744]](#footnote-744) אמנם עי' בריטב"א בע"ב שדן למצוא מקור לפסול מחובר וכתב: ואע״ג דאיכא למימר דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן‎ שהוא תלוש, מ״מ מ״ט פסל ר"ח [בריטב"א החדש הגיהו רחמנא. ועי' הערה[[745]](#footnote-745)] למחובר טפי מתלוש דכותיה. ונראה לומר דפסול מחובר היינו משום תעשה ולא מן העשוי [ע"ש שכתב זה תעשה ולא מן העשוי חמור שלא נעשה בו כלל מעשה.] ועי' בגר"א (תרכט סי"ז) שהזכיר את שיטת הריטב"א.

**אמנם צ"ע** ע"ד הריטב"א למה "הדלה" לא מקרי מעשה והרי הוא זה שהביא את הסכך על גבי הסוכה. [שו"ר שכן הקשה באגלי טל קוצר סי"א. ועי' ערוך לנר בע"ב דמה"ט לא פירש רש"י כריטב"א. ובדוחק י"ל דהדלה היינו שנטע הגפן על יד קונדסין והוא צמח מאליו וסיכך את הסוכה, ואין כלל מעשה. אולם זה נסתר מהא דהצריכה המשנה לתלשן ולא סגיא שיזיזם למקום אחר במחובר.[[746]](#footnote-746)]

**עוד הקשה** האגלי טל (שם) א"כ איך אמרינן 'קציצתו זו עשייתו', והרי לא נתחדש דבר בהכשר הסכך רק מה שמבטל פסול דתולמ"ה והרי כל זמן שלא החלטנו שזו עשייתו עדיין יש בו פסול תולמ"ה ולא עשה כלום.[[747]](#footnote-747)

**ועי' באג"ט** שם עוד מקורות לפסול מחובר.

**והנה הגרע"א** בתוספת בכורים על הבכורי יעקב (תרכו ו) כתב לדון בהיה תלוש בעיו"ט ונשרש ביו"ט שפסול לכל החג אף אם תלשו משום "דנראה ונדחה" ובכה"ג מחמרינן לחשוש דיש דיחוי במצוות (עי' להלן לג.) ונראה דכ"ז לא שייך אלא לרש"י דהוא פסול בעצמותו. אבל לריטב"א דחסר רק העשייה לכאורה אין בזה דיחוי.

**צריך לנענע**

**שנו) כתב רש"י:** ומיהו נענוע קרוב לסתירה הוא שמגביה כל אחד לבדו ומניחו וחוזר ומגביה את חבירו ומניחו. וכן הוא בר"ן. ולשון השו"ע (תרכו ב) "שיגביה כל אחד לבדו ומניחו וחוזר ומגביה חברו ומניחו".

**והב"ח שם** כתב: רש"י והר"ן פירשו דצריך לנענע כ"א לבדו ומניחו וחוזר ומגביה חבירו ומניחו. אכן הרי"ף והרא"ש והרמב"ם כתבו בסתם, ואחריהם נמשכו ה"ר ירוחם ורבינו שכתבו ג"כ בסתם.[[748]](#footnote-748) ודע דבמרדכי ובאגודה פ"ק והג"ה מיימוניות פ"ה כתבו בשם ר"ת דבעינן להזיזן ממקומן וכן נהג היכא דסכך בחבילת עצים וערבה ולא התירן קודם.[[749]](#footnote-749)

**ולדעת השו"ע** דצריך כל אחד לבדו בדרשו הובא מהקה"י והגריש"א שצריך להגביה כל אחד לגמרי ולא סגי שיגביה קודם צד האחד של הסכך ואח"כ צדו השני. אמנם בשם חוט שני מבואר שם שגם זה שפיר דמי.

**ואם רוצה** להגביה כל הסכך כאחד [ולא אחד אחד] כתבו הפוסקים הנ"ל דשפיר דמי אף במגביה הרבה ענפים יחד. ובשלמי תודה בשם הגריש"א ביאר דמה שהצריך רש"י להגביה אחד אחד הוא משום שצריך להגביה את כל אחד בב"א כולו ולא להרים צדו האחד ואח"כ צדו השני וכנ"ל, וממילא כשמגביה הרבה סככים יחד א"א שירים ב' צידיהם בב"א מחמת כבדם, ולכן כתב להגביה כ"א לחוד.

**ושעור הגבהת** הסכך כתב הגר"ז דסגי בהגבהה מעט. אמנם בחוט שני כתב להגביה טפח. וכ"כ בשלמי תודה בשם הגראי"ל. אמנם בשם הגרנ"ק כתב דהשיעור הוא ג"ט דנפק מתורת לבוד [וזה דלא כדכתב בחוט שני.]

**דף יא ע"א**

**אם לשמואל הקציצה היא מעשה**

**שנז) או שקצצן** ואמר רב [ולמסקנא הוא שמואל] צריך לנענע. צ"ע א"כ מאי קמ"ל במשנה דאם קצצן כשרות הרי כל סכך קוצצין אותו ומסככין בו. [ואין לומר דקמ"ל דדי בנענוע ואין צריך לסתור הסוכה כדכתב רש"י דהא לא נזכר במשנה לא נענוע ולא סתירה. ואולי זה מרומז במשנה דאם סותר הוי כסוכה חדשה והתנא מכשיר ע"י קציצה עם תקון קטן.]

**ובשפ"א כתב** דקמ"ל שאם מלבד מה שהדלה סיכך גם בסכך כשר ואח"כ קצץ את המחובר, אין צריך לנענע אלא את המחובר שקצצו ולא את מה שסיכך מתחילה בתלוש. וכתב די"א דצריך לנענע גם את הכשר אך מדברי רש"י שכתב "צריך הוא לנענע קצת אותם שהוסככו במחובר לאחר קציצתן" דייק דאין צריך לנענע את הכשר וזהו החידוש במשנה.

**והנה במ"ב** (תרכ יג) כתב: לא מקרי זה תעשה ולא מן העשוי, כיון שלבסוף קצצו לשם סיכוך הוי עשייה מחדש וכשר אפילו אין שם שום סכך אחר. ומ"מ בקציצה לבד לא מקרי עשייה גמורה כיון שלא קצצן קודם שהדלה וע"כ צריך לנענע ג"כ אחר הקציצה שנמצא כאלו אותה שעה מניחם במקומותיהם. עכ"ל. משמע דהקציצה היא חלק ממעשה העשיה ורק לכן סגי בנענוע. ועי' לעיל אות שנו בהערה מש"כ לפ"ז בדברי המ"ב (תרכט מד) ואם כנים הדברים מובן החידוש בהא דקצצן כשרים דזה חלק מהעשיה גם לשמואל.

**קציצתן זו היא עשייתן**

**שנח) ביסוד מחלוקת** רב ושמואל אי אמרינן קציצתן זו היא עשייתן הנה מצינו בגמ' ג' דוכתי דפליגי. א. קוצץ סכך מחובר. ב. פוסק חוטי ציצית אחר קשירתם. ג. למ"ד לולב צריך אגד אי אגד הדס פסול וליקט ענביו אחר האגד. וחזינן דאין הנדון אי "פסיקה" חשיב עשייה דא"כ מה זה שייך ללקוט ענבים. וצ"ב א"כ במאי נחלקו בהנך ג' דברים.

**ואפ"ל בב'** דרכים. א. דפליגי אי בעינן שכל העשייה תהא בכשרות או די בגמר העשייה[[750]](#footnote-750) והיא נותנת תורת "תעשה" על הכל. ב. י"ל דלכו"ע די בגמר העשייה אלא דפליגי אם קציצה מקרי עשייה. ובגדר הדבר י"ל דלשמואל לא מקרי עשייה אא"כ "עשה סכוך" [או קשר ציצית או אגד] אבל כאן היה סכוך [וקשר ואגד] כבר קודם והא רק הכשיר את הסכוך [והקשר והאגד] א"כ אין כאן מעשה סכוך [וקשירה ואגידה] כי אם מעשה הכשרת סכוך ובזה פליגי אם גם "להכשיר" מקרי עשיית סוכה או ציצית או אגד.

**והנה השו"ע** סי' יא סי"ג כתב: יזהר לחתוך ראשי החוטין לעשותם ח' קדם שיכרוך, שאם כרך אפילו חוליא אחת (פי' החלק מהציצית שבין קשר לקשר) וקשר אפילו קשר אחד, ואחר כך חתכן פסול, משום תעשה ולא מן העשוי, שהרי בפסול עשאם. וכתב המג"א פי' שאם עשה חוליא וקשר אחד יצא י"ח מדאורייתא ואם כן הוי תעשה וכו' דלא כעולת תמיד [שכתב דדברי השו"ע "שאם כרך וקשר" ואח"כ חתך פסול, או או קאמר דאחר אחד מהם כבר פסול] דפשוט דכריכה בלא קשר לא מהני. וע"ש בשער הציון שכן דעת הט"ז באו"ח שם כהמג"א.

**והנה מעצם** הא דמהני פסיקה אחר הכריכה לפני הקשירה מוכח דגם לשמואל דפסיקה לא מהני מ"מ אם עשה מעשה בגוף הציצית מהני ולכן הקשירה מכשרת אף שהכריכה היתה לפני שפסק. וזה כאופן השני שכתבנו. וכבר הוכיח כן האבני נזר סי' תסו. [וכן מוכח בתוס' מנחות מ: דגם להלכה מהני אחר הפסיקה קשירה.]

**אמנם בחי'** הגר"מ זמבא סי' טו נקט דשמואל מצריך עשייה מתחילה ועד סוף וצ"ע מדברי השו"ע הנ"ל.

**אמנם הקשה** השער הציון (סי' יא אחרי ס"ק מח) מדברי הט"ז באבן העזר סי' קכה סק"י גבי גט שנפלה עליו טיפת דיו ומשלים אותה באופן שהטיפה שנפלה תשמש כגג האות וי"ו והוא משלים את רגל האות, פסול דכתיב "וכתב" ולא שיפול מאליו. אלמא גמר כתיבת האות אינו נחשב עשייה באות ומ"ש מציצית.

**ותירץ שער** הציון: ואולי לענין תעשה ולא מן העשוי מקילינן כל שהוא עושה מעשה הצריכה לעצם ההכשר ועי' סוכה יא בגמ'. עכ"ל. וצ"ב בזה. ועי' אות שסד מה שיתבאר בזה. וע"ע אות תעח מדברי הר"א צרפתי ומהרלב"ח בזה.

**מתי די בעשייה בגמר הדבר**

**שנט) ונראה לבאר** ע"פ מש"כ האבני נזר סי' תסו דהנה כתבו התוס': פסיקתן זו היא עשייתן. גרע עשאה מן הקוצים ומן הגרדין דלעיל (דף ט.) דאף על פי שעושין אחרי כן הציצית לגמרי לא חשבינן ליה עשייתן משום דבעינן תלייה לשם מצוה. עכ"ל. ומבואר דנהי דסגי בעשייה בסוף מ"מ לשמה בעינן כבר בתחילת העשייה. וצ"ב דכיון דגמרן הוא עשייתן [לענין תולמ"ה] למה לא מהני גם לענין עשייה לשמה.[[751]](#footnote-751)

**עוד הקשה** האבנ"ז דהנה כתב הראב"ד פ"ד מממרים ה"ג: וכיון דצריכין אגד וקשר אם הוסיף אחר האגד לדברי הכל האגד אין בהם ממש, שהרי יש בהן משום תעשה ולא מן העשוי, שהאגד משלים המצוה. וצריך להתירו ולחזור ולקשור. [ועי' חי' הר"ן לסנהדרין פח: "שאם היו ג' מינין אגודין והוסיף לאגוד הרביעי[[752]](#footnote-752) עמהם פסול שהרי לא קיים בהם מצות אגודה אלא דומה לתעשה ולא מן העשוי שהאגד נעשה בג' מינין שלא כראוי"] וקשה מאי שנא קשר של ציצית מהוספת המין השלישי והרי בשניהם נגמרה העשייה בהכשר.[[753]](#footnote-753)

**וביאר האבנ"ז** דדברי התוס' בנויין על יסודו של הראב"ד. דהנה בראב"ד מבואר חידוש אשר לא שמענוהו מהגמ', דהאגד של ב' המינים הראשונים לא הוי עשיה כיון דלא נשלם הכשרם והוו כ"עשוי בלא תעשה". והנה הראב"ד כתב עפ"ז דלא מהני להוסיף בו את הרביעי, דמקרי תולמ"ה וא"כ יקשה דכל ציצית בעולם תהא פסולה שהרי כאשר החל לכרוך עדיין לא היה כאן הכשר ציצית ובשעת הגמר הוי תולמ"ה. ובע"כ כיון דא"א בלאו הכי ש"מ דכאן חידשה תורה דדי בגמר העשייה. וכן הוא בסוכה דתחילה היא חממ"צ ואם נימא דבעינן עשייה מתחילה ועד סוף לעולם תהא הסוכה פסולה. ובע"כ דדי בגמר העשייה.

**אבל לגבי** לשמה הרי אפשר לעשות לשמה מתחילה ועד סוף ולכן צריך לשמה בהכל ומיושבין דברי התוס'.

**וכן לענין** אגד לולב כיון דאפשר לעשותו כאחד לכן בעינן שיהא בו עשייה מתחילה ועוד סוף.[[754]](#footnote-754)

**מעתה נראה** דלענין כתיבה אפשר לכתוב מתחילה ועד סוף כמו בלשמה דהא מעשה כתיבה הוי מתחילה ולכן בזה סובר הט"ז דבעינן שכל מעשה הכתיבה יהיה על ידי אדם ולא שישפך דיו. ובאות שסד יתבאר באופן אחר.

**עשייה בגמר הסיכוך**

**שס) כתב האבני** נזר ע"פ יסודו הנ"ל, דגם בסוכה אם גמר הכשר הסכך [כאשר נהפך מחממ"צ לצממ"ח] נעשה במעשה גמור בהכשר הרי זה מכשיר את כל הסכך אף את זה שלא נענעו כמו בקשר ציצית. אלא דקשה א"כ מהו שכתב רש"י "שמגביה כל אחד לבדו" למה לא סגי בהגבהת מקצת הסכך עד שישאר חממ"צ דאז כשר כיון דבהנחתו את הסכך משלים את הסוכה.

**וכתב האבנ"ז** דאה"נ אם מגביה בב"א עד שנעשה חממ"צ, יניחנו ואין צריך יותר לנענע. אלא דכאן כיון שמגביה אחד אחד א"כ לעולם לא נעשית הסוכה חממ"צ ואין כאן עשייה שמכשרת את הסוכה לכן צריך לנענע הכל. [ע"ש שמחלק בין ההיא דהכא להא דעירובין כד. פרץ אמה וגדר אמה.]

**וכתב דלפ"ז** אם הניח שש טפחים סכך בכשרות ואת הטפח השביעי הניח בפסלות כגון שלא לשם צל הסוכה פסולה ולא הוי ככל טפח פסול שאינו פוסל את הסוכה, אלא כאן כיון שהסכך הראשון לא היה נקרא עשייה [מחמת שהיה בתחילתו חממ"צ] וכל הכשרו רק משום הגמר שמחשיב את כל העשייה א"כ כאן שהגמר בלא עשייה גם הסכך הראשון פסול.

**דף יא ע"א**

**אופנים דלא מהני תקון בגמר העשייה**

**שסא) והנה במנחות** מב: אמר רב ציצית שעשאה מן הקוצין ומן הנימין ומן הגרדין פסולה, וכתבו תוס': הקוצים כו'. פירש בקונטרס משום תעשה ולא מן העשוי. ולי נראה דמה דעביד אחר כך [היינו הכריכות והקשרים] היינו העשייה, דאמר רב גופיה תלאן ואחר כך פסק ראשי חוטין שלהן כשר דזו היא עשייתן. וכן פרק קמא דסוכה (דף יא.) גבי הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת דקציצתן זו היא עשייתן.[[755]](#footnote-755) עכ"ל. והנה ברש"י שלפנינו לא נמצא טעם תולמ"ה אבל לתוס' היתה כן הגי' ברש"י וכן הוא דעת הריטב"א סוכה ט. וצ"ע כקושית התוס' הרי איכא אח"כ עשייה. ואף אי נימא דלשמואל לא מהני מ"מ הרי התם רב הוא מרא דשמעתא וכמו שכתבו התוס' "דאמר רב גופיה" וכו'. [וגם דברי התוס' צ"ע שלא הקשו בלשון תימה אלא רק כתבו "ולי נראה" והלא קושיא עצומה היא על רש"י.]

**ולעיל אות** שנט בהערה הובא להקשות על דברי הראב"ד שפוסל אם אגד ב' מינים ואח"כ אגד השלישי עמהם מדין תולמ"ה, מהא דמבואר בסוגיא דלרב מהני אף מיעוט הענבים ולא הוי תולמ"ה וא"כ ה"ה לשמואל היה לו לאגידת המין השלישי להחשיבו לעשייה. [אא"כ נימא דבהא גופא פליג שמואל וסבר דבעינן עשייה מתחילה ועד סוף.]

**עוד יש** להקשות דהנה מדברי הראב"ד מבואר דכל עשייה בטרם גמר ההכשר אינה נחשבת לעשייה ויש בה חסרון דתולמ"ה. וצ"ע מזה על המ"ב המובא באות שנז שכתב "לא מקרי זה תעשה ולא מן העשוי, כיון שלבסוף קצצו לשם סיכוך הוי עשייה מחדש וכשר אפילו אין שם שום סכך אחר. ומ"מ בקציצה לבד לא מקרי עשייה גמורה כיון שלא קצצן קודם שהדלה וע"כ צריך לנענע ג"כ אחר הקציצה שנמצא כאלו אותה שעה מניחם במקומותיהם" ומשמע דגם הקציצה מצטרפת לעשייה וצ"ע הרי לדברי הראב"ד הואיל והקציצה אינה גמר העשייה [שמחוסרת נענוע] יש גם בה חסרון של תולמ"ה.

**תרי דינים בתולמ"ה**

**שסב) והנה הפמ"ג** (סי' תרכו א"א א) כתב: ויש לי ההדיוט הרהורי דברים בכאן. דע כי הפרש יש בין סכך פסול בעצמו ובין כשר רק תעשה ולא מן העשוי כמו שיראה הרואה, כי בפסול בעי נענוע בכל אחד ואחד כקצץ האילן בס"ב כאן, ובתולמ"ה בתקרה מפקפק ואין צריך להגביה ולהניח. ע"כ. ולכאורה צ"ב דגם סכך פסול אחרי שקצצו כבר אינו פסול וכל חסרון כשרותו הוא רק מפני תולמ"ה וא"כ אמאי גרע מתקרה.

**ונראה דהנה** בריטב"א דף יא. כתב: וכי אמרינן‎ תעשה ולא מן העשוי היינו בתרי אנפי. חדא כגון הא שתחלתה בפסלות גמור דהוי מחובר, ולא חשיבא‎ סוכה כלל, ואי קייץ להו ומתכשרי והויא‎ סוכה נעשית מאליה ולפיכך צריך מעשה אח״כ. ואידך כגון חבילי עצים וכיוצא בהם פסולים לסכך וכגון תקרה דאסרינן‎ לסכך בהם שמא יעשה סוכה מחבילין שהניח כבר על גגו ותקרה שהניחו בביתו והו״ל תעשה ולא מן העשוי כדאיתא לקמן. עכ"ל.

**וצ"ע הרי** דעת הריטב"א [הובא באות שנה ויתבאר עוד בסמוך] דפסולא דמחובר הוא משום תעשה ולא מן העשוי ולא פסול בעצם וא"כ מה החילוק בין ב' סוגי הפסול שכתב הריטב"א.

**ובריטב"א יא:** כתב: ונראה לומר דפסול מחובר היינו משום תעשה ולא מן העשוי. דאלו מחובר דנפיק מגורן ויקב לא נעשה בו מעשה כלל מתחלתו לשום ענין. אבל תלוש שנעשה בו מעשה אדם לשם דירה וכיוצא בו הוי ס״ד דכשר כל היכא דהוי דומיא‎ דגורן ויקב שגדולו מן הארץ ואינו מקבל טומאה, ואתא‎ קרא ואסרום. והיינו דפרכינן‎ הכא מאי איריא‎ משום תעשה ולא מן העשוי תיפוק ליה משום מחובר דפסול טפי שהוא מן העשוי מעצמו שלא נעשה בו מעשה כלל כתלוש. עכ"ל. וכעי"ז כתב הרא"ה. ומבואר דאם אין עשייה כלל גרע טפי מעשייה בפסול ומתמעט מפשטיה דקרא ד"תעשה" אבל אם נעשה ע"י אדם אלא דלא נעשה כפי דיני עשית סוכה הוא דרשא מחודשת.

**ועפ"ז י"ל**[[756]](#footnote-756) בישוב דברי רש"י והריטב"א מקושית התוס' במנחות מב: הנ"ל אות שסא, דהא דמהני באופן שהגמר הוא ב"תעשה" אף שתחילת העשייה לא מקרי תעשה, כל זה הוא רק אם נעשה כולו ע"י אדם רק דחסר ההכשר למצוה וע"ז הוא דמהני גמר בהכשר [לרב בפסיקה ולשמואל בקשר] אבל אם תחילת העשייה לא היתה כלל ע"י עשיית אדם לא מהני הסוף להכשיר. ומעתה י"ל דבעשאה מן הקוצים והגרדין והסיסין לא מקרי כלל עשיית אדם על הטלת החוט שהרי החוט הגיע לבגד בדרך אריגה ולא בדרך תלייה של ציצית וכיון דליכא כלל עשייה לא מהני מה שקושר בסוף. משא"כ בתלאן ולא פסק ראשי חוטין שהיה שם עשייה רק דהיה פסול וחסר רק הדין תולמ"ה של ההכשר זה מהני גם בעשה קשר [ולרב אף בפסיקה] בסוף.

**ובביאור הדברים** אפ"ל דהנה התוס' כתבו דלגבי לשמה לא מהני שיעשה הגמר לשמה וכבר עמדו בזה מאי שנא לשמה דבעינן מתחילה ועד סוף מתולמ"ה דסגי בסוף. [ועי' אות שנט משנ"ת בזה מהאבנ"ז.] וראיתי בחי' רבי מנחם זמבא סי' טו שמבאר דדין לשמה הוא התפסה בחפץ ולכן בעינן כבר מתחילתו שכל עשייה שבו תהא לשמה משא"כ דין תעשה הוא רק מכשירן לצורך המצוה ובזה העיקר הוא בסוף דאז נעשה מוכשר למצוה. [ובדעת שמואל כתב שם בחי' רבי מנחם דהוא פליג וסובר דגם בתולמ"ה בעינן מתחילה ועד סוף. אמנם כבר הערנו עליו באות שנח מדברי השו"ע סי' יא סי"ג דמבואר דגם להלכה סגי בעשייה בסוף. ויש להעיר עוד מהטיל לשתי קרנות ואח"כ פסק. ולהלן נבאר באופן אחר.]

**ולפ"ז י"ל** דלענין הדין דבעינן שיעשה בידי אדם זה נאמר על כל חלקי העשייה אבל הא דבעינן שיכשירו למצוה הוא רק בסוף שאז הוכשר למצוה ודוק.

**ישוב דברי הריטב"א והראב"ד**

**שסג) ולפ"ז יש** לבאר מש"כ הריטב"א דף יא. דהמדלה הוי "תחלתה בפסלות גמור דהוי מחובר, ולא חשיבא‎ סוכה כלל" ולא דמי למניח סכך לאוצר שהוא רק מחוסר עשייה לשם סוכה. והקשינו הרי גם מחובר לדעת הריטב"א הוא תולמ"ה. אמנם להנ"ל י"ל דמחובר הוא פסול מחמת דליכא כלל עשייה אבל במניח לאוצר איכא עשייה רק שאינה כשרה לסוכה וחסר רק הדין השני.

**ובזה יש** לפרש דברי הפמ"ג דבמסכך במחובר בעינן נענוע אבל במסכך בתקרה סגי במפקפק ואין צריך לנענע. וי"ל החילוק דבמסכך במחובר הוי פסול בעצם וכאילו לא נעשה כלל בידי אדם דכל זמן שהוא מחובר אין זה כלל בתורת סכך. ולכן צריך לנענע דהוי כעשייה מחדש. אבל בתקרה ישנה העשייה הקודמת דנעשה בידי אדם לגג, רק דבעינן את העשייה המכשרת בלבד ולזה סגי במפקפק.

**ומעתה נראה** לבאר דברי הראב"ד שכתב דבאגד ב' מינים ואח"כ מצרף להם המין השלישי הוי תולמ"ה. והקשינו מאי שנא מליקט ענבים אחר האגד דכשר לרב. ולדברינו י"ל דאגד של ב' מינים אינו מועיל אפילו לדין "עשיית אדם" כיון דב' מינים לא נחשב כלל אגד, ואין למעשהו שיכות לעשיית האגד שהוא רק בשלשה מינים. ובכה"ג העשייה כמאן דליתא ולכן פסול אף שנהיה גמר במעשה כיון דלעיקר דין עשייה בידי אדם לא סגי בעשייה בסוף ובעינן מעשה מתחילה. אבל באגד ג' מינים רק שהיה ההדס פסול מחמת הענבים יש על זה שם מעשה אדם של אגד דגם מין פסול הוא אגד, וכל מה שחסר הוא מעשה הגמר להכשר מצוה ולזה סגי לרב במיעטן.

**ביאור דברי המ"ב דגם הקציצה היא חלק מהעשייה**

**שסד) ולפי המבואר** י"ל בביאור דברי המ"ב שהצריך גם עשייה דקציצה וגם עשייה דנענוע. והקשינו מהו צירוף ב' העשיות הקציצה והנענוע. ועוד קשה דלפי הראב"ד אין כל מעלה בקציצה כיון דעדיין הסוכה פסולה. אבל להנ"ל י"ל דלהמ"ב הנענוע אינו מועיל אלא להכשר הסוכה ויחודה למצוה אבל מ"מ אין זה מועיל לעשותה נעשית בידי אדם [דהעשייה במה שהדלה לא מהני כיון דנעשה במחובר בזמן שאין ע"ז כלל שם סכך,[[757]](#footnote-757) והנענוע אינו מחדש בגוף הסוכה כיון דאינו סותר את הסוכה] ולכן בעינן קציצה שהיא כמביא הסכך ממקום חבורו שמשתייך אליו כענין שדי נופו בתר עיקרו, ונעשה מקומו על גבי הסוכה.[[758]](#footnote-758) והך קציצה לא מהניא לדין ההכשר למצוה כיון דסוף סוף לענין המצוה סגי גם כד אמרינן שדי נופו בתר עיקרו. ורק אם מחדש הכשר כגון שמרים דהוי מקצת סלוק ואח"כ מניח אז הוי כמכשירה למצותה.

**ומתיישבת לפ"ז** הקושיא מדברי הראב"ד שכתב דלא מהני עשייה באגד כל עוד דליכא גמר הכשר, וקשה א"כ איך מהני הקציצה לפני גמר ההכשר [שמחוסר נענוע]. אמנם להנ"ל י"ל דאגד של ב' מינים אינו נחשב כלל מעשה ביחס לדין אגד דב' מינים לאו אגד נינהו. אבל קציצה שמחוסרת רק הכשרה למצוה הוי שפיר מעשה אדם כמו שביארנו גבי מיעוט ענבים אחרי האגד.

**ומלשון המ"ב** יש לדקדק עוד חידוש דין דבשעת הקציצה צריך לכוין לשם סיכוך, וצ"ב למה לא סגי בכונת סכוך בשעת הנענוע. ולפי דברינו אולי י"ל דאם אין הקציצה לשם סיכך לא מתיחס הקציצה לשנוי מקום הסכך ולא הוי עשיה לעשותו כנעשה בידי אדם.

**ובאות שנו** בהערה הובאו דברי המ"ב (תרכט מד) שבחבילה לא סגי לנענע אלא צריך להזיזה ממקומה. וצ"ע מ"ש ממדלה סוכתו וקצצה. ונתבאר שם דשאני מדלה דהקציצה היא חלק מהעשייה. ולפי דברנו דלעיל צריך לומר דכאן לא מקרי עשייה כלל ולכן גרע ממדלה ששם הקציצה משמשת כמעשה. וזה דלא כסברת הריטב"א דבמניח לשם אוצר איכא כבר עשייה בעצם ההנחה וחסר רק ההכשרה למצוה.

**והנה באות** שנח הובא מה שחילק השער הציון בסי' יא בין עשייה בגמר הציצית [כריכה טרם פסיקת החוטין וקשירה אחריה] לעשייה בגמר כתיבת הגט [טיפת דיו שמשמשת כגג האות והוא משלים את רגל האות] וצ"ב סברת החילוק. ולדברינו י"ל דהתם לא מקרי כלל עשיית אדם על מקום הטיפה ולענין עצם העשייה בעינן מתחילה ועד סוף כמו שנתבאר בדברי הראב"ד.

**באין כאחד בתולמ"ה**

**שסה) בתוס' להלן** יג: כתבו גבי מסכך בפרכילין ובהן ענבים "אבל אוכל מרובה פסולה אע''ג דאמר בפרק העור והרוטב (חולין דף קכט. ושם) בית שסיככו בזרעים טיהרו משום דבטלינהו. יש לחלק בין בית לסוכה דבסוכה לא בטילי דעביד דסתר לה אחר החג. אי נמי בעינן דלא מקבלי טומאה בשעת סיכוך משום תעשה ולא מן העשוי"[[759]](#footnote-759). עכ"ל. ומבואר ב' תירוצים אם אמרינן הכשרו עשייתו באין באחד להכשיר תולמ"ה. ובחי' הגר"מ זמבא ביאר דבאין כאחד הוי כגמר בהכשר בלי תחילה ולשמואל לא מהני. [לפי הסברו של הגר"מ דבהא פליג שמואל. ולעיל הקשינו ע"ז מדברי השו"ע.[[760]](#footnote-760)]

**עוד כתב** דבאין כאחד רק מסלק פסולין[[761]](#footnote-761) אבל כאן צריך לחדש הכשר.

**אם קשר שני מכשיר את התולמ"ה**

**שסו) רש"י ד"ה** תלאן ורב עמרם שכח ולא פסקן עד שעשה כל הגדילים וקשריהם. ובב"י סי' יא כתב: אם כרך חוליא וקשר אחריה אם פסק אח"כ פסולה ואע"פ שעדיין לא גמר הכריכות והקשרים משום דבהכי מתכשר חשיב שפיר מן העשוי. ואע"פ שפירש"י "תלאן לציציות וכו' ואם שכח ולא פסקן עד שעשה כל הגדילים וקשריהם", נראה שלא פירש כן אלא לומר שאע"פ כן מכשיר רב אבל לשמואל כיון שעשה שיעור הכשר ציצית דהיינו חוליא אחת וקשר אחד כי פסיק להו בתר הכי הוי מן העשוי.

**אמנם יעוי'** ערוך לנר ושפ"א כאן דפשיטא להו שאם יעשה קשר נוסף יכשיר את הציצית. ולכאורה סברתם דדל קשר ראשון שהוא פסול משום תולמ"ה, ויתכשר בקשר שני ודוק. אמנם לפ"ז צ"ב למה אין הקשר השני מכשיר גם את הקשר הראשון כמו שמכשיר את הכריכה שלפניו. ואולי באין כאחת עם ההכשר שוב אין האחרון קשר המכשיר ויפסל הראשון ודוק. ויתכן דזו סברת הב"י.

**דף יא ע"ב**

**שסז) מאי לאו** פסולין לעולם. עי' ערול"נ ביאור הדיוק בס"ד דפסולין לעולם.

**מאי איריא** משום תולמ"ה תיפו"ל דמחוברין נינהו. מכאן משמע דפסול מחובר אינו משום תולמ"ה. ועי' מש"כ בזה הריטב"א והרא"ה ונתבאר באות שסב.

**שסח) תוד"ה דשלפינהו** שלופי. קצת קשה דהא מפרש טעמא בברייתא משום תעשה ולא מן העשוי וי''ל אסמכתא בעלמא הוא. וכתב המהרש"א קצת נראה דלא הוי גרסי בגמרא דשלפינהו שלופי דלא מינכרא עשייה דידהו דהשתא ודאי שפיר קאמר טעמא משום תעשה כו' וק"ל. ומבואר מדבריו דלפי גירסתנו הפסול הוא מדאורייתא. אמנם הערול"נ הביא דבריטב"א גרס דלא מינכרא עשייה דידהו ואפ"ה כתב דאין זה אלא אסמכתא משום דגם היכא דלא מינכר מ"מ לדינא דאורייתא הוי עשייה. ורק מדרבנן אסור משום מראית העין. והנה התוס' כתבו כן בסתמא, אך הר"פ כתב זה בדעת רש"י.

**עוד כתבו** התוס': אי נמי הכא מיירי כשנפשח ומעורה בקליפה ואין יכול להחיות לה כי ההיא דפ' העור והרוטב (חולין דף קכז:) דאע''ג דחשיב כתלוש[[762]](#footnote-762) מ''מ כיון דלא נקצץ לגמרי לא אמרינן זו היא עשיה. ומבואר דאף דחשיב כתלוש אין זו עשייה. [והיינו מדאורייתא.] וחזינן דהא דנחשב עשייה אינו משום שמכשירן דהא גם הכא הכשירן. אלא נראה דחשיב מעשה משום דנחשב שמקומם על הסוכה כעין שנתבאר באות שנה.

**ומ"מ באופן** כזה אם ינענע את הסכך לכאורה יוכשר כיון דהוא סכך כשר וגם עשה בו מעשה. אמנם לפי מש"כ באות שסד בשם המ"ב דבעינן גם עשייה בקציצה לא יוכשר בכה"ג.

**דף יא ע"ב**

**תמיה על פירוש ר"ח**

**שסט) לא דכ''ע** לא אמרינן גבי סוכה קציצתן זו היא עשייתן והכא במילף לולב מסוכה קמיפלגי מאן דמכשר סבר לא ילפינן לולב מסוכה ומאן דפסיל סבר ילפינן לולב מסוכה. ופרש"י: וילפינן לולב מסוכה. בבנין אב[[763]](#footnote-763) מה מצינו בסוכה שיש בה מעשה והקפידה תורה על העשוי בפסול אף לולב כן. לא ילפינן לולב מסוכה. לפסול בה את העשוי. עכ"ל. ומבואר דהמחלוקת היא אי ילפינן לדין תולמ"ה על לולב.

**אמנם הר"ח** כתב: ודחינן לא, כו"ע והן ת"ק וחכמים כולהו ס"ל גבי סוכה בעינן מעשה לשם סוכה, דקי"ל תולמ"ה ולא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן. אלא בהא פליגי ת"ק סבר ילפינן לולב מסוכה כשם דלגבי סוכה לא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן כך גבי לולב לא אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן. וחכמים סברי הני מילי סוכה אבל לולב אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן.[[764]](#footnote-764) עכ"ל. ומבואר דלענין תולמ"ה כו"ע ילפי לולב מסוכה אלא דפליגי אי ילפינן מסוכה דלקיטתן לא זו היא עשייתן.[[765]](#footnote-765) עכ"ל. והדברים תמוהים דאטו הא דבסוכה לא אמרינן 'קציצתן זו היא עשייתן' הוא ילפותא ששייך ללמוד ממנה על לולב, הרי זה דין הוא מסברא, וא"כ מה שייך לדון אי ילפינן לולב מסוכה לענין זה, הא גם בלולב איכא להך סברא.

**והנה הר"ח** בהמשך דבריו כתב פירוש מחודש גם באב"א השלישית וז"ל: איבעית אימא בהא פליגי ת"ק סבר לולב צריך אגד ואגודתו זו היא עשייתו, ויליף לולב מסוכה. וחכמים אומרים לולב אין צריך אגוד ולקיטתו זו היא עשייתו. עכ"ל. ומבואר דגם לאב"א למאן דס"ל אין צריך אגד איכא עשייה בלולב אלא דהעשייה היא הלקיטה.[[766]](#footnote-766) וצ"ע דאי לא ילפינן לולב מסוכה לכאורה אין כלל דין עשייה. וביותר קשה אם לקיטתו של ההדס זו היא עשייתו היה לנו לפסול ליקט את הענבים בתלוש אפילו ללא שאגדו באגודה משום דלקיטתו היתה בפסול.

**לולב צריך אגד - אם הוא דין בחפצא או בצורת קיום המצוה**

**שע) ונראה לבאר** [עי' חי' רבי מנחם זמבא טו אות יא שכתב עיקר הענין אך לא ביאר בזה דברי הר"ח] דהנה להלן לג: אמרינן אם מיעטן כשר, דמעטינהו אימת אילימא מקמיה דלאגדיה פשיטא אלא לבתר דלאגדיה דחוי מעיקרא הוא תפשוט מינה דחוי מעיקרא לא הוי דחוי לעולם בתר דאגדיה וקסבר אגד הזמנה בעלמא הוא והזמנה בעלמא לאו כלום הוא. ובתוס' שם: לעולם בתר דאגדן וקסבר אגד הזמנה בעלמא הוא. זו גירסת הקונטרס. ואית ספרים דגרסי וקסבר לולב אין צריך אגד ואת''ל צריך אגד הזמנה בעלמא הוא. ולא יתכן כלל דאי צריך אגד א''כ מיפסיל משום תעשה ולא מן העשוי אי ילפינן לולב מסוכה כדאמרינן לעיל (דף יא:) אמנם הריטב"א כתב כן להדיא דגם אי צריך אגד לא מקרי עשייה כי אם הזמנה ואין בזה דיחוי. וחזינן דאין האגד עשייה גמורה.

**וביאור הדברים** י"ל ע"פ מש"כ הריטב"א בסוגיין בשם רבו (יובא באות שעב) דגם למ"ד לולב צריך אגד אין הכונה שצריך לאגוד בחוט אלא רק דבעינן ליטול את המינים יחד ולא בזה אחר זה. ונמצא לפי שיטתו דדין אגד אינו דין בהכשר החפצא למצותו אלא בצורת קיום המצוה.[[767]](#footnote-767) ולפ"ז י"ל דגם להחולקים ומצריכים אגד בחוט מ"מ יסוד דין אגד הוא ללקיום המצוה ולא להכשר החפצא. וזה הכונה דהוא הזמנה בעלמא. ומעתה י"ל דזהו הטעם דלא חל מכח זה דין דיחוי כיון דאין זה עשייה בגוף החפצא. עכ"ד הגר"מ זמבא.

**מבאר דדעת הר"ח דאגד בעי רק עשייה בידי אדם ולא יחוד למצוה**

**שעא) ולפ"ז י"ל** בביאור שיטת הר"ח דהנה לעיל הבאנו מדברי הריטב"א דב' דינים ילפינן מ'תעשה' חדא עשייה על ידי אדם ועוד דין ליחדו למצותו. ונראה דסברת הר"ח היא דאגד לולב שאין האגד אלא הזמנה, אין צריך אלא שיעשה ע"י אדם אבל ליחדו למצותו אין צריך כיון דאין האגד דין בחפצא אלא בקיום מעשה המצוה.

**ולפ"ז מובן** היטב הא דמהני בזה לקיטת הענבים דהרי כבר הובא (באות שנז שסא שסד) מדברי המ"ב דגם לשמואל דקציצתן לאו היינו עשייתן מ"מ קצת עשייה יש בזה. וביארנו דהקציצה מועלת לענין העשייה ביד אדם ולא לענין ההכשרה למצוה. ולפ"ז בלולב דילפינן רק לענין הא דצריך עשייה בידי אדם, סגי גם בלקיטתן של הענבים ודוק.

**וזו כונת** הר"ח דלא ילפינן לענין דקציצתן אינה עשייתן, היינו דלא ילפינן דצריך להכשירו למצוה, אלא רק דבעינן עשייה בידי אדם ולזה מהני אף קציצה כדמבואר במ"ב ודוק.[[768]](#footnote-768)

**ועפ"ז יתיישב** מה שכתב הר"ח דבלולב לקיטתו זו היא עשייתו, והקשינו דא"כ יפסל אם לקט הענבים אחר הלקיטה כיון דהעשייה הייתה בפסול. אמנם להנ"ל דהוי רק דין עשיית גברא ולא יחוד למצוה ובזה מהני אף קודם שהוכשר למצוה וכדחזינן בדברי המ"ב דמהני הקציצה אף שעדיין מחוסר נענוע ודוק.

**'לולב צריך אגד' אם היינו חוט או אגד בידו**

**שעב) מ''ט דרבי** יהודה יליף לקיחה לקיחה מאגודת אזוב וכו' ורבנן לקיחה מלקיחה לא ילפינן. וכתב הריטב"א: וקשיא לן דהכא משמע דאזוב צריך אגד ואם לא אגדו פסול דומיא דלולב דגמר מינה ר׳‎ יהודה הכא, ואלו התם במסכת פרה (פי"א מ"ט) תנן אזוב שיש לו ג׳‎ קלחים כאחד מפסגן ואוגדן פסגן ולא אגדן אגדן ולא פסגן לא פסגן ולא אגדן כשר אלמא אין אגד מעכב בהן.[[769]](#footnote-769)

**תירץ מורי** נר״ו (הרא"ה בחידושיו כאן) דב׳‎ מיני אגד הם, אגד בחוט, והשני אגד ביד שיטלם כלם כאחד ויהיו בידו לאגודה. וכי אמרינן התם מצוה לאגדן ואם לא אגדן כשר היינו בחוט. ודאמרינן הכא דאזוב צריך אגד היינו אגד בידו, ובהא הוא דקאמר ר״י דלולב שאינו אגוד שלא נטל כל שלשת המינין באגודה אחת בידו אלא בזה אחר זה פסול, כלומר שלא יצא בו. ומאי דקאמר לישנא ד'פסול' משום דכל אחד בפני עצמו פסול לצאת בו ואינו נכשר עד שיאגד עם חברו ביד. ורבנן סברי דאפי׳‎ לא אגדם ביד אלא שנטלם בזה אחר זה כשרה. וקי״ל כרבנן דלולב אין צריך אגד ואם כן שמעינן שאפי׳‎ נטלן זה אחר זה כל אחד בפני עצמו יוצא ובלבד שיהיו כולן לפניו, אבל לכתחלה מצוה לאגדו ביד או בחוטין משום זה אלי ואנוהו.[[770]](#footnote-770)

**ומסתברא לי** דמהא ליכא למשמע מינה דלעולם אימא לך דאגד דאמרינן‎ הכא היינו דאינו אגוד בחוט, ולרבי יהודה פסול דגמרינן מאזוב, ולרבנן כשר אף על פי שאינו אגוד בחוט, אבל אגוד ביד בעינן אפילו בדיעבד. והא דמשמע במסכת פרה באזוב אין צריך אגד, י״ל דלא קשיא דהכא איירינן באזוב דמצרים דבדידיה כתיב קיחה והוא צריך אגד בחוט כדכתיב אגודת אזוב, ומתניתין דמסכת פרה באזוב דפרה דלא ילפינן‎ קיחה קיחה[[771]](#footnote-771) לגבי לולב דהא באזוב דפרה לא כתיב בה אגודה.

**(ועוד דפריך**[[772]](#footnote-772)) כמאן אזלא‎ הא דתניא לולב מצוה לאגדו לא אגדו כשר אי כר״י היכי קתני לא אגדו כשר. דילמא שלא אגדו בחוט. ש״מ דרב יהודה פוסל כשלא אגדו בחוט אע״פ שאגדו ביד והיינו דקשיא ליא מתניתא דקתני לא אגדו כשר. וצ״ת.

**וע"ע תירוצים** אחרים בענין זה בבעל המאור והשגות הראב"ד דף ז. מדפי הרי"ף.

**אם דין ואנוהו הוא דאורייתא**

**שעג) אי רבנן** אמאי מצוה.‎ כתב הריטב"א: פי׳‎ ‎דליכא למימר דמצוה לאוגדו לכתחלה מן התורה אלא דיעבד אם לא אגדו כשר, דהא כל בדאורייתא לא שאני לה בין לכתחלה בין בדיעבד. ופרקינן דהיינו מצוה מדרבנן משום שנאמר זה א-לי ואנוהו התנאה לפניו במצות.

**ומבואר מדברי** הריטב"א דדין "ואנוהו" אינו אלא מדרבנן. והנה יעוי' ברא"ש ב"ק פ"א סי' ז שכתב גבי הספק אי בהדור מצוה עד שליש מלגאו או מלבר דאזלינן לקולא. וכתב הפלפולא חריפתא אות ק דהטעם משום דדין הדור מצוה הוא מדרבנן. והנה הר"ן שם פסק לחומרא ומשמע דהוי דאורייתא. [עי' מ"ב תרנו שהביא ב' הדעות.] ועי' שאג"א סי' נ וכפות תמרים להלן כט:.

**דף יא ע"ב**

**תעשה ולא מן העשוי בשאר מצוות**

**שעד) במנחות לג:** איתא אמר רב אחא בריה דרבא לא שנו אלא שהעמיד ולבסוף חתך והניחה [למזוזה] אבל חתך והניח ולבסוף העמיד פסולה תעשה ולא מן העשוי. ומבואר דבמזוזה איכא נמי פסולא דתולמ"ה. והנה ברש"י להלן לג. מבאר הצד דבאגד לולב אין תולמ"ה וז"ל "וא''נ צריך אגד אפ''ה משום תעשה ולא מן העשוי לא מיפסיל דהא בדידיה לא כתיב תעשה" ומבואר דבכל המצוות ליכא דין תולמ"ה רק היכא דכתיב תעשה וא"כ מנין דבמזוזה איכא תולמ"ה.[[773]](#footnote-773)

**והנה ברש"י** בסוגיין כתב דמאן דיליף לולב מסוכה, הוא בבנין אב מה מצינו בסוכה שיש בה מעשה והקפידה תורה על העשוי בפסול אף לולב כן. וכתב הפנ"י שהלמוד הוא במה מצינו מסוכה וציצית [דמסוכה לבד אין ללמוד דאיכא למיפרך מה לסוכה שנוהגת בלילות כבימים (כדאיתא בשבת קלא:)] ולפ"ז אפשר ללמוד על כל המצוות בצד השוה. אולם לפ"ז הדין דבמזוזה בעינן תולמ"ה, תלוי בפלוגתא דר"י ורבנן כאן [להך אוקימתא] והקשה הנצי"ב בהעמק שאלה (פרשת עקב שאילתא קמה אות ח) א"כ למה נחלקו רק בלולב ולא בשאר מצוות.

**ובשם חתנו** [הג"ר רפאל שפירא מוולוז'ין] כתב הנצי"ב לבאר דבאמת ילפינן מציצית וסוכה על כל מקום שנאמר בתורה עשייה בפירוש. והפלוגתא בלולב היא מפני שלא נאמר עשייה בפירוש רק ילפינן מאזוב ונחלקו אם גם בזה אפשר ללמוד בבנין אב. ולפ"ז מובן גם הרבותא במזוזה ששם לא נאמר עשייה בפירוש על קביעת המזוזה אלא מובן מאליו. והטעם דבאמת יש שם תולמ"ה הוא מהיקש לתפילין דכתיב שם וקשרתם וכתבם. והנה ברש"י מנחות לג. כתב תלי דשי ברישא. העמיד הסיפא בבנין תחלה ואח''כ קבעינהו המזוזות דגמרינן [מציצית](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_11.htm#E1047,0,דף לג - א^^148151!) דכתיב בה תעשה ולא מן העשוי. עכ"ל. ומשמע דיליף מציצית ולא מתפילין. אמנם כתב הנצי"ב דאת הפסול של "ולא מן העשוי" אכן ילפינן מציצית אבל עצם הא דבעינן מעשה ילפינן מתפילין. וע"ע במגדל עוז פ"ו ה"א ממזוזה מש"כ בדברי רש"י.

**ובערוך לנר** כתב דלולי דברי רש"י היה מפרש דילפינן לולב מסוכה בגז"ש ד'שבעת ימים' (עי' בשבת קלא.). ולפ"ד יל"ע מה המקור בציצית דפסול תולמ"ה.

**עניין זכירת הסוכה למ"ד ענני כבוד ולמ"ד סוכות ממש**

**שעה) [למען ידעו** דורותיכם] כי בסוכות הושבתי את בני ישראל ענני כבוד היו דברי ר' אליעזר ר''ע אומר סוכות ממש עשו להם. כתב הרשב"ם עה"ת וז"ל: למען ידעו דורותיכם - פשוטו כדברי האומרים במסכת סוכה סוכה ממש. וזה טעמו של דבר: חג הסוכות תעשה לך באספך מגרנך ומיקבך - באספך את תבואת הארץ ובתיכם מלאים כל טוב דגן ותירוש ויצהר. למען תזכרו - כי בסוכות הושבתי את בני ישראל במדבר ארבעים שנה - בלא יישוב ובלא נחלה ומתוך כך תתנו הודאה למי שנתן לכם נחלה ובתים מלאים כל טוב ואל תאמרו בלבבכם כחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה. וכסדר הזה נמצא בפרשת עקב תשמעון. וזכרת את כל הדרך אשר הוליכך ה' אלהיך זה ארבעים שנה וגו' ויאכילך את המן וגו'. ולמה אני מצוה לך לעשות זאת? כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה ואכלת ושבעת ורם לבבך ושכחת את ה' וגו' ואמרת בלבבך כחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה וזכרת את ה' אלהיך כי הוא הנותן לך כח לעשות חיל. ולכך יוצאים מבתים מלאים כל טוב בזמן אסיפה ויושבין בסוכות לזכרון שלא היה להם נחלה במדבר ולא בתים לשבת. ומפני הטעם הזה קבע הקב"ה את חג הסוכות בזמן אסיפת גורן ויקב לבלתי רום לבבו על בתיהם מלאים כל טוב, פן יאמרו ידינו עשו לנו את החיל הזה. עכ"ל הרשב"ם.

**והנה טעם** הרשב"ם על קביעת סוכות בתשרי ולא בניסן הוא רק למ"ד סוכות ממש, דלדידיה טעם הסוכה הוא משום שלא יתגאה ויזכור כי' ד' הוא הנותן כח לעשות חיל. אבל למ"ד ענני כבוד היו, והוא בגדר הכרת הטוב, או שידעו כחו וגבורתו, ליכא להך טעמא.

**והטור סי'** תרכה כתב: בסוכות תשבו שבעת ימים וגו' למען ידעו דורותיכם כי בסוכות הושבתי את בני ישראל בהוציאי אותם וגו' תלה הכתוב מצות סוכה ביציאת מצרים וכן הרבה מצות לפי שהוא דבר שראינו בעינינו ובאזנינו שמענו ואין אדם יכול להכחישנו והיא המורה על אמיתת מציאות הבורא יתעלה שהוא ברא הכל לרצונו והוא אשר לו הכח והממשלה והיכולת בעליונים ובתחתונים לעשות בהן כרצונו ואין מי שיאמר לו מה תעשה כאשר עשה עמנו בהוציאו אותנו מארץ מצרים באותות ובמופתים והסוכות שאומר הכתוב שהושיבנו בהם הם ענני כבודו שהקיפן בהם לבל יכה בהם שרב ושמש ודוגמא לזה צונו לעשות סוכות כדי שנזכור נפלאותיו ונוראותיו ואע"פ שיצאנו ממצרים בחדש ניסן לא צונו לעשות סוכה באותו הזמן לפי שהוא ימות הקיץ ודרך כל אדם לעשות סוכה לצל ולא היתה ניכרת עשייתנו בהם שהם במצות הבורא יתברך ולכן צוה אותנו שנעשה בחדש השביעי שהוא זמן הגשמים ודרך כל אדם לצאת מסוכתו ולישב בביתו ואנחנו יוצאין מן הבית לישב בסוכה בזה יראה לכל שמצות המלך היא עלינו לעשותה. [וע"ש בב"ח שהאריך בביאור דברי הטור.]

**סכוך בעורות שאינן מקבלין טומאה**

**שעו) רש"י ד"ה** כי חגיגה כתב דבהמה היא גידולי קרקע אבל אין גידולה מן הקרקע. ולפי רב דימי גם עור בהמה כשר. והקשה בחי' רבי אברהם מן ההר א"כ איך אפשר לפרש המשנה ע"פ דרשת רב דימי הרי במשנה תנן דבעינן גדולו "מן" הארץ. ותירץ דאקשי אפילו לפי מאי דסליק אדעתיה דגידולו מן הארץ וגידולי קרקע חדא נינהו.

**והנה בגמ'** פריך אי מה חגיגה בע"ח. ופירש הרא"ה ומסככין בעורות [בתמיה] ומבואר דכל הקושיא שיהא מותר לסכך בעורות. וא"כ מוכח דלמסקנא אין מסככין בעורות. וכ"כ רש"י יא: להדיא דלרבין אמר רבי יוחנן אין מסככין בעורות.

**אמנם שיטת** בעל העיטור (הובא גם בשבלי לקט ובתניא רבתי) דגם למסקנא מסככין בעורות. וצ"ע לפי דבריו איך יפרש קושית הגמ' אי מה חגיגה בע"ח [אשר משמע מזה דלמסקנא א"א לסכך בבע"ח.]

**והנה הריטב"א** כתב כעין דברי רש"י בקצת שינוי וז"ל: ותירוצן של דברים דגדולי קרקע נאמר על שני פנים, הא׳‎ גדולי קרקע ממש שצומח ויונק מן הקרקע כגון פירות וכל דבר צומח, ואין בכלל זה בעלי חיים, ואינו ראוי לקרותן פרי האדמה, ולפיכך אמרו עליהם שהכל (ברכות מ:). והשני דבר שהוא גדל ורבה על ידי הארץ אבל אינם יונקים ממנו וזה נאמר על ב״ח ואינו ראוי ליאמר על הצומח.[[774]](#footnote-774) ולפיכך כל שאמרה תורה בפרט פירות וב״ח כגון מעשר, אתו מינייהו כל שני מיני גדולי קרקע. אבל כל שלא כתב אלא אחד מהם, לא אתי אידך מיניה‎ והיינו הנהו דמסכתא קדושין ודבבא‎ מציעא.‎ והא דהכא נמי אתינן למימר מעיקרא דנילף מחגיגה שהוא כל גדולי קרקע ואפי׳‎ הצומח. ולהכי פרכינן ליה דלא אפשר דלא ילפינן‎ מינה אלא בעלי חיים בלחוד והיינו דפרכינן אימא חגיגה בעלי חיים אף סוכה נמי ב״ח וזה מבואר ונכון. עכ"ל.[[775]](#footnote-775)

**ומבואר בדבריו** דאין כונת קושית הגמ' שנכשיר בע"ח [דזה לא קשה דאה"נ להך ילפותא בע"ח כשרים.] אלא הקושיא דנימא דרק בע"ח כשרים ולא גידולי קרקע שאין בהם רוח חיים. [ושזה נסתר מהמשנה שהכשירה זאת.]

**ולפ"ז מיושבת** שיטת בעל העיטור דקושית הגמ' רק שלא נכשיר מן הצומח וע"ז השיבו דילפינן מגרנך ויקבך. אבל אין ראיה דכונת הגמ' לפסול בעלי חיים.[[776]](#footnote-776)

**אמנם הריטב"א** הסתמך במה שפסל בעלי חיים על הסוגיא בקידושין יז. גבי הענקת עבד עברי אי כתב רחמנא צאן ולא כתב גורן ה״א בעלי חיים אין גדולי קרקע לא כתב רחמנא גורן ואי כתב רחמנא גורן הוה אמינא גדולי קרקע אין בעלי חיים לא כתב רחמנא צאן. ועל הגמ' בב"מ פט. מה דיש מיוחד שהוא גדולי קרקע אף כל שהוא גדולי קרקע יצא החולב והמגבן. וא"כ שיטת העיטור עדיין צריכה תלמוד מנא ליה להכשיר בעלי חיים.

**והנה לשון** המשנה "זה הכלל כל שהוא מקבל טומאה ואין גידולו מן הארץ אין מסככין בו וכל דבר שאינו מקבל טומאה וגידולו מן הארץ מסככין בו". וכתב העיטור דלפי גירסא זו מבואר דעורות פסולין דאין גידולן מן הארץ. [ותלוי ברב דימי ורבין, ועי' מש"כ לעיל בשם ר"א מן ההר וצ"ע.] אך העיטור ס"ל דאין מחלוקת לדינא בין רב דימי לרבין אלא פליגי רק במקור ולכן סובר דגם לרבין כשר וכנ"ל. ולכן כתב דקיבל מרבותיו דגרסינן במשנה "זה הכלל דבר שאין מקבל טומאה ואין גידולו מן הארץ מסככין בהן. דבר המקבל טומאה וגידולו מן הארץ אין מסככין בהן". ומפרש העיטור ד"גדולו מן הארץ" היינו מחובר, ועליו אמרה המשנה שהוא פסול, אבל עורות אע"פ שאין גידולן מן הארץ כשרות.

**שעו) תוד"ה מקיש.** עי' מהרש"א וערול"נ.

**דף יב ע"א**

**נ"מ בין הילפותות בדבר הראוי לטמא טומאת נגעים**

**שעז) בתוס' להלן** יב: בסוה"ד: ועוד י''ל דרבנן דפליגי עליה דסומכוס סברי סיככה בטווי כשרה אע''ג דמטמא בנגעים דקסברי דלא שייך למילף מפסולת גורן ויקב לפסול בדבר המטמא בנגעים מאחר דאין מטמא בשאר טומאות. עכ"ל. ועי' פנ"י שמפרש דכיון דגם גורן ויקב עצמן אין מטמאין בנגעים לא ילפינן לענין זה. [וכתב הערוך לנר שפירושו דוחק.]

**והערוך לנר** כתב דפסולת גורן ויקב גופיה מיטמא בנגעים כגון אם נתן זמורה בבית שיש בו נגע וחברו בכותל הרי נטמא דכתיב את אבניו ואת עציו. [משא"כ בשאר טומאות אף דראויות לקבל טומאה כשעשאם כלים, התם פנים חדשות באו לכאן וכמות שהן אינן ראויין לקבל טומאה.] וע"ש אופן נוסף.

**ועכ"פ יוצא** דכל זה רק למאן דיליף מפסולת גורן ויקב. וכן ראיתי בציון ירושלים על הירושלמי [מבעל השואל ומשיב] שזה תלוי אי ילפינן מואד יעלה מן הארץ או מפסולת גורן ויקב, דאי ילפינן מואד יעלה מן הארץ א"א לסכך בדבר המקבל טומאת נגעים. [אמנם צ"ע הרי כל דבר שיסכך בו מן הצומח מקבל טומאת נגעים כדברי הערוך לנר הנ"ל.] ועי' קה"י סי' יא.

**בעיקר הפלוגתא** אי מענני כבוד או לא עיין אריכות גדולה בספר תורת חסד (לובלין) ח"א סי' לה. ועי' עוד בפ"ב אות קכד בהערה.

**איך דרשינן דין דאורייתא מדברי קבלה**

**שעח) רב חסדא** אמר מהכא צאו ההר והביאו עלי זית וכו'. הריטב"א לעיל הקשה על רש"י במשנה שממעט מחובר מקרא דפסולת גורן ויקב דא"כ לרב חסדא מנין למעט.[[777]](#footnote-777) ובערוך לנר כתב ליישב דהנה בעיקר למודו של רב חסדא יש לעיין הרי מקורו הוא מדברי קבלה ועד דאתא נחמיה מנין ידעו דבעינן גדל מן הארץ ואינו מקבל טומאה [וכעין זה פריך בסנהדרין כב: עד דלא אתא יחזקאל [מאן אמר](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_3.htm#E1001,0,דף כב - ב^^89098!)ה[[778]](#footnote-778)] אלא ע"כ דדרשא דרב חסדא היא גילוי מילתא דקרא דמגרנך ומיקבך בפסולת גורן ויקב קמיירי. וממילא מהתם נתמעט גם מחובר.

**וראיה לזה** דרב חסדא מסתמך על קרא דמגרנך, מדברי הרי"ף והרא"ש שהביאו ב' הדרשות אלמא סבר דלא פליגי. שו"ר ברבנו פרץ על דברי רב חסדא וז"ל: ומכאן מוכח דקרא דמגורן ר"ל פסולת דוקא. עכ"ל. ומבואר כדברי הערוך לנר.

**שעט) תוד"ה בפסולת.** הא דהוצרכו לטעם הירושלמי ולא סגי בהמבואר בבבלי דהקרא לר"ע דאמר בסוכות ממש, ביאר הערוך לנר משום דקשיא להו לר' אליעזר למאי אצטריך קרא דמגרנך. וע"ש מה שכתב בזה עוד.

**שיטת רבי יהודה דאין מסככין אלא בד' מינים**

**שפ) להלן לו:** אמרינן: תניא בסוכות תשבו סוכה של כל דבר דברי ר''מ. ר' יהודה אומר אין סוכה נוהגת אלא בד' מינים שבלולב, והדין נותן, ומה לולב שאין נוהג בלילות כבימים אינו נוהג אלא בארבעת מינין, סוכה שנוהגת בלילות כבימים אינו דין שלא תהא אלא בארבעת מינין. אמרו לו כל דין שאתה דן תחלתו להחמיר וסופו להקל אינו דין, לא מצא ארבעת מינין יהא יושב ובטל, והתורה אמרה בסוכות תשבו שבעת ימים סוכה של כל דבר. וכן בעזרא אומר צאו ההר והביאו עלי זית ועלי עץ שמן ועלי הדס ועלי תמרים ועלי עץ עבות (ועשו) סוכות ככתוב.[[779]](#footnote-779) ורבי יהודה סבר הני לדפנות, עלי הדס ועלי תמרים ועלי עץ עבות לסכך.

**והנה יש** לברר אם לר' יהודה בעינן שהסוכה תהא עשויה בדוקא מד' המינים כולן, או דסגי לסכך באחד מד' המינים. ומלשון רש"י לז. דגרס "יכול לא מצא אחד מד' מינים הללו יהא יושב ובטל" משמע דסגי באחד מהם. [וגם הגירסא שלפנינו בגמ' ניתן לפרשה כן.] וכן משמע דבקרא דנחמיה לא נזכר אתרוג. אמנם הקשה בהגהות הר"ש טויבש דא"כ איכא למיפרך לק"ו דר' יהודה דמה לסוכה דסגי לה במין אחד.

**סיכוך בדבר המקבל טומאה לרבי יהודה**

**שפא) ובתוס' שם:** רבי יהודה אומר אין סוכה נוהגת אלא בארבעת מינין שבלולב. ולית ליה הא דדרשינן בפ''ק (דף יב.) באספך מגרנך ומיקבך בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר.[[780]](#footnote-780) ומ''מ מודה דאין מסככין בדבר המקבל טומאה אפילו מארבעת המינים, כגון שעשה מהם כלי, או פירות דקל, דבעינן דומיא דאד למ''ד ענני כבוד היו. ולמאן דאמר סוכות ממש עשו להם ילפי מדאיתקש סוכה לחגיגה, דלא שייך לאקשויי אי מה חגיגה בעלי חיים מאחר דלא מכשירין אלא מארבעת המינים. והא דאיפליגו ר''מ ור' יהודה בפ''ק (דף יד:) בנסרים שאין בהם ד' וקתני ומודה ר''מ דאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל אחד ביניהן דמשמע פסל לשון פסולת הגורן ויקב כדפירש שם בקונטרס, וקאמר דמודה לרבי יהודה. לא בשביל שיכשיר רבי יהודה בפסולת גורן ויקב. אי נמי מה שגזר ופסל מן האילן קרי ליה פסל. עכ"ל.[[781]](#footnote-781)

**והנה בערוך** לנר הקשה לפ"ז דאיך שייך לסכך בכל הד' מינים והרי אתרוג דהוא אחד מהד' מינים מקבל טומאה. ותירץ דמשכח"ל באתרוג שלא הוכשר,[[782]](#footnote-782) והכפות תמרים תירץ דיסכך בעץ האתרוג. ועי' בערוך לנר שדחה ב' התירוצים הנ"ל.

**לכן מחדש** הערול"נ דאה"נ לר' יהודה אתרוג כשר אף כאשר הוא מקבל טומאה [ושונה מפרי הלולב שפסול אבל אתרוג גזה"כ הוא להכשירו.] וע"ש עוד.

**מקור החלוק בין סכך לדפנות**

**שפב) וכולן כשרים** לדפנות. כתב רש"י: דכל סוכה הכתוב סכך משמע דדופן לא איקרי סוכה ודנפקא לן (לעיל ד' ו:) דפנות מבסכת בסכת בסכות מייתורא דקראי ילפינן ולא ממשמעותא הלכך סוכות תעשה באספך מגרנך אסככה הוא דקאי.[[783]](#footnote-783) עכ"ל. אמנם בירושלמי כאן [הובא בבעל המאור והעתיקו רעק"א] יש מקור אחר: רבי יסא בשם רבי חמא בר חנינה 'וסכת על הארן את הכפורת' מיכן שהדופן קרוי סכך, מיכן שעושין דפנות בדבר שהוא מקבל טומאה.[[784]](#footnote-784) עכ"ל. וצ"ב למה לא פירש רש"י כירושלמי.

**ובערוך לנר** ביאר בשם המפרש לירושלמי, ע"פ מאי דאמרינן לעיל ז: ת''ר חמתה מחמת סיכוך ולא מחמת דפנות רבי יאשיה אומר אף מחמת דפנות אמר רב יימר בר שלמיה משמיה דאביי מ''ט דרבי יאשיה דכתיב וסכות על הארון את הפרוכת פרוכת מחיצה וקא קרייה רחמנא סככה אלמא מחיצה כסכך בעינן. ורבנן ההוא דניכוף ביה פורתא דמחזי כסכך.[[785]](#footnote-785) נמצא דלרבנן אין מקור מפרוכת דהא מאי דהיא קרויה סכך אינה מחמת המחיצה אלא מחמת דניכוף פורתא.

**ועכ"פ מבואר** לפ"ז בירושלמי דלר' יאשיה אין צורך שיהא הדופן מדבר הכשר לסכך. ולעיל אות קצח הובאו בזה פלוגתת מהרש"ל ומהרש"א בדף ז: [והמהרש"א הביא ממרדכי דלר' יאשיה בעינן דפנות ממין הכשר לסכך, והביא גם דברי רש"י דידן ע"ש] והקשה הערוך לנר מהך ירושלמי על המהרש"א. אמנם לפי גי' האו"ז שהובאה בהערה ובאות שפג אדרבה בירושלמי מבואר כמהרש"א. ואמנם האו"ז נקט דהירושלמי אתי גם לרבנן. [ועי' בב"ח שמפרש הטעם דרק לענין צממ"ח פליגי רבנן משום דדרך דירה שיהו בה חלונות ולא לענין מקב"ט וגידלו מן הארץ אמנם הגר"א ריש סי' תרל מפרש דהירושלמי אתי כר' יאשיה אבל לרבנן באמת כשר אף מכל המינים.]

**בחומרת האו"ז דאף לרבנן אין לעשות דפנות בדבר הפסול לסכך מדאורייתא**

**שפג) ובעיקר הדין** בדפנות מדבר הפסול לסכך. הנה הדרכי משה סי' תרל כתב: אבל א"ז כתב דהיינו דווקא דברים הפוסלים מדרבנן [הם כשרים לדפנות] אבל דברים הפוסלים מדאורייתא כגון דבר המקבל טומאה או שאין גידולו מן הארץ פסול אף לדפנות וכן מייתי לה התם מירושלמי.[[786]](#footnote-786)

**וכן כתב** שם הב"ח וז"ל: ומ"מ לפי מ"ש בהגהת אשיר"י בשם הירושלמי משמע להיפך דדוקא בחמתה מרובה מצלתה כשרין הדפנות [לרבנן] משום דלא בעינן דירת קבע, אבל מיהא בעינן דבר שאין מקבל טומאה וגידולו מן הארץ דסככה קרייה רחמנא, ומתניתין דכולן כשרין לדפנות אחבילין דסמיך ליה קאי, ולא אשאר פסולין ששנינו בסכך. ואע"ג דלענין פסק דין העיקר כדברי שאר כל המחברים דכל הפסולין כשרין לדפנות ומדברי בעל המאור בפ"ק שהעתיק הירושלמי מבואר נמי דמכשיר. מ"מ בעל הנפש יחוש לדברי הגהות אשיר"י שהם בשם הא"ז ע"פ הירושלמי.

**ובטור ס"ס** תרל כתב: יש מדקדקין כשעושין דופן מקנים להעמידן דרך גדילתן כדאמרינן גבי לולב שאין יוצאין בו אלא דרך גדילתן. וא"צ כיון שדפנות כשרים מכל דבר.

**וכתב עלה** הב"ח: ומ"ש רבינו ואינו צריך כיון שדפנות כשרים מכל דבר. אפשר לומר דטעם המדקדקים דודאי אם עשאן מכל דבר כשר, אבל כשעשאן מגדולי קרקע אם כן המצוה נעשה בגידולן ואינו יוצא בהן אלא דרך גדילתן.

**עוד ביאר** הב"ח באופן אחר: אי נמי ס"ל להמדקדקים להחמיר כהגהת אשיר"י בשם האו"ז ע"פ הירושלמי דאף בדפנות בעי גידולי קרקע ודבר שאינו מקבל טומאה, וכיון שכן אינו יוצא אלא דרך גדילתן. ועיין במ"ש למעלה בתחלת סימן זה.

**ואין להקשות** על המדקדקים הא הסכך לא הוי דרך גדילתו. דאיכא למימר דמה שמונחין הערבה על הסוכה הוי שפיר דרך גדילתן דגם באילן עצמו עומדין כך הענפים נטויין באילן המיסך על הארץ, אלא דוקא כשמהפך התחתון למעלה לא הוה דרך גדילתו. והוא הדין נמי בדפנות אם השכיבן לקנים זה על זה לארכן ועשה מהן דופן שפיר הו"ל דרך גדילתו דכמה פעמים האילן נטוי כמה והדר זקיף כדאוקימנא בפרק בכל מערבין הכא באילן הנוטה חוץ לד' אמות כו'. אי נמי שאני סכך דכיון דכל סכך שלא כדרך גדילתו לא בעינן דרך גדילתו משא"כ בדפנות דבעינן כדרך גדילתן. וכה"ג כתבו התוספות בר"פ לולב הגזול גבי אגודה דלולב ע"ש בדף ל"א בד"ה הואיל וכו'. ולפי זה בדפנות צריך הוא להעמידן דרך גדילתן ולא להשכיבן זה על זה לארכן לדעת המדקדקים ודו"ק. עכ"ל הב"ח.

**ובבאור הלכה** (תרל א) כתב בשם א"ר וברכ"י דלית דחש לאו"ז. והראיה מהירושלמי ליתא לפי גרסתנו וגם הגר"א דחה הראיה מהירושלמי וכן בדף ב. מבואר דאפשר לעשות מחיצה של ברזל. [הראיה מדף ב: הביאה כבר בעל העיטור. אמנם עי' בב"ח סי' תרכט לדחות דמיירי בשעשה מעמידים אחרים לסכך.]

**דף יב ע"א**

**וכולן כשרות לדפנות**

**שפד) וכולן כשרות** לדפנות. להלן כא: איכא לישנא דאין מעמידין סכך בדבר שאין כשר לסכך. ולפ"ז צ"ע איך אפשר לעשות מחיצות מדבר שאין כשר לסכך. והנה הריטב"א שם עמד בזה וכתב וז"ל: וחד אמר לפי שמעמיד בדבר המקבל טומאה.‎ פי׳‎ ‎שהוא פסול לסכך גזירה שמא יבא לסכך בו. והא דתנן וכלן כשרות לדפנות בשאין הסכך עומד סמוך בהן. אי נמי דכל שאין איסורא לסכך אלא מגזירה דרבנן כגון חבילין לא גזרו בו סמיכה וגזרה לגזרה היא כנ״ל. (הובא בגר"א ריש סי' תרל)

**והנה בעיקר** המשנה צ"ע למה נאמר דין זה רק במשנתנו גבי פסול חבילה. ורש"י כתב: וכולן, הפסולין ששנינו בסכך. משמע דבאמת הא דתנן "וכולן" בא לומר דלא קאי רק על משנתנו אלא על כל הפסולין. וכן הוא בטור ושו"ע סי' תרל. אולם בדברי הריטב"א הנ"ל מבואר לפירושו השני דבדוקא קתני לה הכא משום דרק בפסולי דרבנן אפשר להעמיד הסכך על גבן ולא בפסולי דאורייתא ולכן אין לעשות המחיצות מהם משום דין מעמיד.

**ובאות שפג** הובאה שיטת האו"ז דבאמת הפסולין מדאורייתא פסולין מעיקר הדין לדפנות וגם לפ"ז דוקא קתני הכא בדרבנן. [ולשיטת הריטב"א ואו"ז קצ"ע מהו לשון "וכולן" הרי קאי רק על חבילין. ועי' הגהות חשק שלמה שהקשה כעי"ז על הא דתנן בסיפא וכולן שהתירן כשרות. ואולי וכולן קאי על קש עצים וזרדים.]

**אם מהני התרת חבילין שפסולין מתולמ"ה**

**שפה) וכולן שהתירן** כשרות. כך היא הגי' לפנינו. אמנם הרי"ף והרא"ש גרסו ואם התירן כשרות. וכן דייק החשק שלמה מרש"י שפירש לשון וכולן רק על הדפנות ולא ברישא, ש"מ ששם לא גרס כן.

**והנה ההתרה** לא שייכת אלא בחבילין וצ"ב א"כ לגי' "וכולן" על מה קאי הרי יש רק דין אחד[[787]](#footnote-787). [ועי' אות שפד] וכתב החשק שלמה דזה מתיישב לפי מה שכתבו תוס' בע"ב: ומהא דקתני מתניתין ואם היו מותרות כשרות לא מצי למידק מידי [דמיירי בפסול דרבנן דגזירת אוצר] דאפילו תחילתו הניחן לייבשן [ופסולין מדאורייתא] מהני התרתן כאלו הוא נענוע דלעיל. עכ"ל. ומבאר החשק שלמה דלכן תנן וכולן לרבות גם חבילין הפסולין מדאורייתא.[[788]](#footnote-788) ומקורן של התוס' הוא מגי' זו. [וקרוב לזה איתא בט"ז תרכט יז.]

**והראשונים דלא** גרסו כן י"ל דס"ל דבאמת על פסול דאורייתא לא מהני התרה, והא דתנן ואם התירן כשרות קאי רק על פסול דגזירת אוצר שהוא דרבנן. וכן מבואר בר"ן וז"ל: ואם התירן כשרות, דכיון דלא אסירי אלא משום גזירה דחבילה, כשהתירן לא מיחלפי, שאין אדם מיבש חבילה מותרת. עכ"ל. [וכן היא דעת הראב"ד בהשגות על בעל המאור יובא באות שפז.]

**והטור סי'** תרכט הביא ב' שיטות בזה וז"ל: ואם סיכך בחבילה והתירה כשירה כיון שאין אסורה אלא משום גזירה כדפרישית, אבל חבילה שהעלה לייבש ונמלך עליה לסיכוך שפסולה מן התורה כתב הר"י מקרקשינא שאינה ניתרת בהתרה אלא צריכה נענוע. וי"א שאף זאת ניתרת בהתרה. ומסתברא שצריכה נענוע. עכ"ל הטור.

**והנה סברת** תוס' דהתרה הוא כנענוע. [ולשון בעל העיטור ואם התירן כשרה כגפן ודלעת שקצצן ונענען. וכן כתב להדיא הרי"ץ גיאות.] אמנם הב"ח כתב דהתרה לא עדיפא מקציצה של הדלה את הגפן לעיל יא. וכשם דפסקינן התם דבעינן נענוע עם הקציצה כן כאן צריך נענוע עם ההתרה, דהתרה לא עדיפא מקציצה. וסברת התוס' צ"ב.[[789]](#footnote-789) ועי' בערול"נ.

**וגי' רבנו** יהונתן "ואם היו מותרות, לא גזרינן לפי שאין כן דרך עושי אוצר עצים" משמע דמיירי במסכך בחבילה מותרת ומעולם לא היה לה דין חבילה ולכן מותר. וכן המכתם הביא פירוש זה וז"ל: פירוש אם התירן תחילה שרי לסכך בהן. ויש אומרים אם התירן אפילו לאחר שסיכך בהן כשרות ובלבד בנענוע אחר ההתרה דומיא דאילן אחר קציצה.[[790]](#footnote-790)

**עוד כתב** המכתם: ואית דאמרי דלא בעינן הכא נענוע דשאני גפן ודלעת דמיפסלי בגופן אבל חבילין לאו פסול דגופן הוא לא הויא אלא משום גזירת אוצר. או אפשר שהתרתן הוא המעשה כדאמרינן לקמן טו. אם מפקפק עביד לה מעשה.[[791]](#footnote-791) ואע"ג דקציצת האילן לא קרינן מעשה שאני אילן שהוא סכך פסול דמפסלי מן התורה וקציצה משויא ליה מעשה אבל חבילין דלא פסלי מדאורייתא אלא משום גזירת אוצר הוא דפסילי בהתרתה גלי דעתיה דידע דלא חזי לסכך.[[792]](#footnote-792) עכ"ל.

**פסול אוצר**

**שפו) רש"י ד"ה** חדא. הולך ואוכל וישן באוצרו במקום שלא נשתמש שם כל ימות השנה והוא עשוי ועומד ולא לשם סכך של צל דנהוי שם סוכה עליה ואפילו שם סוכה שאינה של חג אלא כבית בעלמא. עכ"ל. מבואר דסוכה שעשויה לשם בית בעלמא פסולה. וצ"ע מזה על הב"ח סי' תרלה (הובא באות רכ רכח) שכתב דהגם דהר"ן לעיל ח: פוסל מ"מ דעת רש"י דף ח: להכשיר. וצ"ע מדברי רש"י הנ"ל. וזה ראיה למג"א וט"ז שחלקו על הב"ח בזה.

**אמנם לשון** הרמב"ם פ"ה ה"י חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדין אין מסככין בהן גזרה שמא יעשה אותן חבילות על גגו כדי לייבשן וימלך וישב תחתיהן לשם סוכה והוא מתחלה לא עשה סכך זה לצל ונמצאת כסוכה שנעשית מאיליה. עכ"ל. ולא הזכיר כלל ענין "בית" אלא הפסול משום דעשה כדי לייבש ולא לצל.

**גזירת אוצר וגזירת תקרה**

**שפז) חבילי קש** וכו' אין מסככין בהן ומפרש רבי יוחנן משום גזרת אוצר. והנה להלן יד. תנן מסככין בנסרים דברי רבי יהודה ורבי מאיר אוסר ואמר רב מחלוקת בנסרין שיש בהן ארבעה דרבי מאיר אית ליה גזרת תקרה ורבי יהודה לית ליה גזרת תקרה [אמנם לשמואל שם לכו"ע אית להו גזירת תקרה.] והנה לדעת רב דלית ליה לר' יהודה גזירת תקרה לכאורה הוא הדין דלית ליה גזירת אוצר שטעם אחד לשניהם. ונצטרך לומר דלרב משנתנו אתיא כר"מ.

**אמנם הבעל** המאור (ו: בדפי הרי"ף) כתב לחלק, דגזירה דהכא שכיחא טפי שאדם עשוי לעשות סוכתו באוצר אבל אין אדם עשוי לעשות סוכתו בביתו העשוי מתקרה של נסרים, שכיון שעשאה לדירת קבע ירצה לשטוח על גבה מעזיבה ולא ישהה זאת בשביל הסוכה.[[793]](#footnote-793)

**ובהשגות הראב"ד** כתב לחלק באופן אחר דבחבילה קשירתו מוכחת עליה שהן דומות לאוצר משא"כ בנסרים שאין בהם מוכיח. ובחוטט בגדיש ועשאן מתחילה לשם צל ויש שם חלל טפח במשך שבעה אין שם גזירת אוצר חטיטתו מוכיח עליו דלא גרע מהיתר של חבילות. [פירוש שדעת הראב"ד דהתרת החבילה מכשרת גזירת תקרה משום שהיא מוכחת שלא הוי אוצר. ודימה הראב"ד חטיטת הגדיש להך הכירא. משא"כ בחבילה שלא הותרה נראה גם עתה כאוצר.]

**ונראה דיסוד** סברת הראב"ד היא שהחשש הוא מפני הרואים שילמדו משם לסוכה אחרת דאוצר כשר, ולכן כתב דכל שניכר שעשה תיקון בסוכה ליכא להגזירה. וכן מש"כ הראב"ד דהתרת החבילות מפני שאינן נראות עתה אוצר [ולא כתוס' בע"ב שזו עשייה גמורה] היינו דכיון דהגזירה משום הרואים א"כ כאשר מתיר את החבילה לא יטעו הרואים לאחלופי באוצר דאין זה נראה כלל כאוצר.

**דף יב ע"א**

**גדיש שהניחו ע"מ לחטוט**

**שפח) פסול גדיש.** עי' חי' רא"ה ובמכתם שאם העמיד הגדיש מתחילה על דעת לחטוט בו כשר ואין זה תולמ"ה כיון שהניחו על דעת לחטוט בו. [וזה מלבד ההיתר של הניח טפח ע"פ כולו שזה אף בלא הניח ע"ד לחטוט להשלים לסוכה כשרה.] והוא חידוש גדול דמקרי עשייה אף שכשהניח אין כלל חלל טפח.

**וכבר עמד** על מדוכה זו בבאור הלכה דהנה השו"ע סי' תרלה ס"א (והוא לשון הרמב"ם פ"ה ה"ט) כתב: אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל לפיכך החוטט בגדיש ועשהו סוכה אינה סוכה שהרי לא עימר גדיש זה לצל (ומה שעושה אחר כך הוי תעשה ולא מן העשוי) (טור). עכ"ל. וכתב הבאור הלכה וז"ל: אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל וכו' שהרי לא עימר גדיש זה לצל. לכאורה לשון זה דחוק מאוד, דאפילו אם כונתו בעת עשיית הגדיש לחטוט אח"כ ושישאר הסכך שלמעלה לצל ג"כ פסול, שהרי מ"מ לא נגע בסכך אלא חקיקה בדפנות והסכך נעשית מאליו. וכמו שפירש"י בדף י"א וז"ל והיכי דמי תעשה ולא מן העשוי כגון החוטט בגדיש לעשות לו סוכה שהסיכוך היה מאיליו ואינו נוגע בו לעשות שום מעשה אלא פוחת אחת מדפנותיו ונכנס לעומקו ונוטל העומרים ומשליך והסוכה נעשית מאליה וכו'. וכן משמע בלבוש שכתב אבל אם אינה עשויה אלא לצניעות בעלמא ולא לצילה או שעשויה לצל ולא עשה מעשה בסכך אלא שעשה הדפנות ונעשה הסכך מאיליו פסולה.

**ולכאורה היה** אפשר לומר דסבר הרמב"ם (שהעתיק המחבר לשונו) כדעת בעל המאור שכתב בסוגין דדף י"ב שאם העלה מתחלה העומרים בגדיש לשם סוכה שיחוט לו בגדיש כשרה, אבל מכל הפוסקים לא משמע כן דאפילו אם עשאה לשם צל בעינן דוקא שיעשה חלל טפח במשך שבעה. וכן מוכח נמי קצת ממה שסיים לפיכך וכו' חלל טפח במשך ז' לשם סוכה.

**וע"כ נלענ"ד** ליישב קצת דכונתו רק לאפוקי דאם עשה בתחלה חלל טפח במשך ז' לשם סוכה דזה הרי נעשית סכך שלה לצל וכמו שמסיים אח"כ. עכ"ל הבאור הלכה.

**ועי' באות** רכז משכ"ב עוד. ועי' באות שפט מה שיובא מההשלמה בענין זה.

**גזירת אוצר בחבילה ובחוטט בגדיש**

**שפט) א''ר יעקב** שמעית מיניה דרבי יוחנן תרתי חדא הא ואידך החוטט בגדיש לעשות לו סוכה אינה סוכה חדא משום גזרת אוצר וחדא משום תעשה ולא מן העשוי[[794]](#footnote-794) ולא ידענא הי מינייהו משום אוצר והי מינייהו משום תעשה ולא מן העשוי. הנה הפסול דאורייתא ודאי שייך בשניהם אלא דהסתפק באיזה הן נאמרה הגזירה. ובפנ"י עמד דלכאורה הרי בשניהם שייכא הגזירה ומאי נ"מ על איזה מהן נאמר במשנה הגזירה. והביא הפנ"י מדברי הריטב"א שבאמת למסקנא הגזירה נאמרה רק בחבילה ולא בחוטט בגדיש [ויבואר עוד בהמשך טעמו של דבר.] וכתב הפנ"י דהכרחו של הריטב"א לחידוש זה הוא מעצם השו"ט על מה נאמרה הגזירה ש"מ שיש נ"מ בזה.

**והנה הפנ"י** כתב דלהצד דהגזירה נאמרה על גדיש כ"ש שנאמרה על חבילה אבל אם נאמרה על חבילה [כאשר היא מסקנת הסוגיא] הרי שבחוטט בגדיש ליכא לגזירת אוצר.

**אמנם הראשונים** כתבו דיש גם סברא לומר להיפך דרק בגדיש גזרו גזירת אוצר ולא בחבילה. ולפ"ז ספיקו של רב יעקב הוא אם גזרו רק בגדיש או שגזרו רק בחבילה. וברבנו פרץ הוכיח דאין לומר כסברת הפנ"י דהרי להצד דאמר רבי יוחנן חדא משום גזירת אוצר על גדיש הרי על חבילה אמר דפסול משום תולמ"ה ומשמע דליכא בזה גזירת אוצר דאם איכא גזירת אוצר למאי נ"מ תנן הכא דין דאורייתא והכא דין דרבנן הרי תרוייהו שוין.

**ופירש רבנו** פרץ דיש סברא לומר להיפך דרק בגדיש גזרינן [באופן שכתב רש"י שהיה גדיש ובא לנענעו ולהכשירו[[795]](#footnote-795)] דכיון שהיה עשוי בפסול ובא להכשיר ע"י נענוע איכא למיחש שמא יבוא לטעות ולהכשיר גדיש בלא נענוע. אבל בחבילה שעשויה מעיקרא בהכשר לא גזרינן אטו אוצר בעלמא.

**והמאירי כתב** סברא אחרת וז"ל אלא שחוטט בגדיש מגזירת אוצר שהדבר מצוי לעשות גדישו לכל מה שיצטרך לו וחטיטתו מצויה ללון שם בלילות, ומורה לעצמו ואמר מה בין זו שנמלכתי על חטיטתה לזו שעשיתיה מתחילה לכך והנחתי בה חלל,[[796]](#footnote-796) ומתוך כך תיאסר אע"פ שעשאה ע"ד שישלים חטיטתה לשם סוכה וכן אם חטט ואח"כ פקפק בגדיש לא יועיל מגזירת אוצר. ובחבילי קש נפרש בה משום תולמ"ה לבד שאין מצוי להימלך בחבילות שהעלן לייבש שיסכך בהן ואחר שכן כל שמניחן מתחילה לכך תהא כשרה. עכ"ל.

**ובהשלמה כתב** וז"ל: אלא עיקר הפירוש [למסקנא דהגזירה רק בחבילין] הא שכיחא והא לא שכיחא כלומר מצוי הוא שימלך אדם לסכך בחבילי קש שהניחן לייבשן ולפיכך גזרו עליהן משום גזירת אוצר ואינו מצוי שימלך בגדיש ולחטוט בו לסוכה ולפיכך לא גזרו בה משום גזירת אוצר, ואם מתחילה עשה בגדיש על דעת הסוכה שיחטוט בה כשרה.[[797]](#footnote-797) ולרבי יעקב דאמר לא ידענא הי משום אוצר והי משום תולמ"ה איכא למימר איפכא דבחוטט בגדיש איכא משום גזירת אוצר ואע"פ שעשה הגדיש מתחילה ע"ד שיחטוט בו אח"כ לסוכה אסור דכיון דעשה בלא חלל כלל אין עשייתו לשם סוכה עשייה כלל ולא היה עליו שם סוכה.[[798]](#footnote-798)

**מדוע בגדיש לא גזרו גזירת אוצר**

**שצ) הריטב"א ביאר** עדיפותא דגדיש וז"ל וי״ל דטעמא דתנא דמתניתין דגזירת חבילין שכיחא שאדם עשוי לתת חבילי עצים על גגו לאוצר ושייך למעבד תקנתא וגזירה. אבל חוטט בגדיש לא שכיח ולא גזרו בהו רבנן. וכן לר״י [לקמן יד.] גזירת תקרה לא שכיח שאין אדם עשוי לסכך בתקרה ישנה שבביתו דהא חזי דדמי לבית דירה משא״כ בחבילין דאפשר דטעי בה כיון דחזי דהוו עראי. וכ"כ הרא"ה ובעל המאור [הובא באות שפז.]

**והראב"ד (הובא** באות שפז) כתב דבגדיש חטיטתו מוכחת שנעשה לסוכה אבל בחבילין גם עתה נראה כאוצר.

**ורש"י כתב:** אבל נענע כשר דהא אסיק אדעתיה ותיקן וליכא למיגזר בה משום זימנא אחריתי שהרי המעוות תיקן וכל שכן שלא יעוות. עכ"ל. ולכאורה קשה א"כ גם בחבילין נימא כן. וביאר הפנ"י דבחבילין אין מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דשכיח שינענע החבילין כדי שיתייבשו היטב ולכן לא ניכר שבא לתקן.

**וראיתי במכתם** שכתב וז"ל: וי"א דנ"מ לענין הלכתא שאם פקפק בגדיש לאחר שחטט בו יהא מותר ולא גזרינן ביה משום גזירת אוצר שהרי פקפק משום מעשה דכשרות ואזל ליה תולמ"ה, כדאמרינן גבי תקרה אי מפקפק עביד ליה מעשה. וזה הדעת סתר הרב בעל השלמה דא"כ חבילי קש שהניחן תחילה לייבש נמי אם פקפק אותן אח"כ הרי הן כשרות לפי זה הטעם ומה חלוק יש בין גדיש לחבילי קש.

**ההיכי תמצי לגזירת אוצר בחבילין ובגדיש**

**שצא) הנה הגזירה** בחבילין היא בהניח החבילין מלכתחילה לשם סכך. ואם הניח לשם אוצר ואח"כ נענע לכאורה היינו הך דלא עדיף מהניח לכתחילה לשם סכך. אולם עי' במכתם אות שצ שנקט דלפי סברת רש"י יהא מותר [אך הקשה דאין הדין כן.] והר"ן כתב ג"כ דכשר לרש"י הואיל ומחזר להכשירו. והב"ח סי' תרכט האריך בביאור דברי הר"ן והועתק בהערה.[[799]](#footnote-799)

**ובגדיש, כתב** רש"י דמיירי שאחר שחטט נענע לשם סוכה.[[800]](#footnote-800) אבל הרא"ה והבעל המאור כתבו כגון שהעמיד ערימת הגדיש כדי לעשות סוכה וגם זה כשר מן הדין. ועי' אות שפח מה שהובא בזה.

**והנה להלן** טז. אמרינן: החוטט בגדי, אמר רב הונא לא שנו אלא שאין שם חלל טפח במשך שבעה אבל יש שם חלל טפח במשך שבעה הרי זה סוכה. תניא נמי הכי החוטט בגדיש לעשות לו סוכה הרי זה סוכה והאנן תנן אינה סוכה אלא לאו שמע מינה כדרב הונא שמע מינה. ובבעל המאור כאן משמע דהא נמי משום דלא גזרו על גדיש הוא. וכן מבואר במאירי אות שפט. והקשה עליו ההשלמה א"כ למה לא פשט ר' יעקב דר' יוחנן לא גזר גזירת אוצר בגדיש מהך ברייתא. ולכן כתב דהתם כשר לכו"ע משום דהוי כסוכה שאין בה י' והשלימה לעשרה.

**דף יב ע"ב**

**שצב) תוד"ה אין** מסככין בהן. בתחילה משום גזירת אוצר, לא גרסינן 'לכתחילה' דדיעבד נמי לא מהני מדרבנן מדקאמר הא מדאורייתא שפיר דמי משמע אבל מדרבנן לא. וכן פסק הב"י סי' תרכט.[[801]](#footnote-801)

**אמנם בפירוש** הריב"ן כתב: הכא גבי חבילין דתני אין מסככין בהן דמשמע לכתחילה הוא דלא הא דיעבד שפיר דמי מדרבנן הוא ומשום גזירת אוצר דאי מדאורייתא אפילו דיעבד נמי אסרי. ומבואר דמכשיר בדיעבד דלא כתוס'.

**ובשו"ע סי'** תרכט סי"ד הביא דין סכך שריחו רע שכשר בדיעבד. ובסט"ו כתב וכן אסור לסכך בחבילה (והוא מלשון הטור). וכתב המ"ב סק"מ: אף דקאמר 'וכן', היינו דכשם ההיא ענינא דסי"ד אסרו חכמים גם זה אסרו חכמים. אבל מ"מ הכא חמירי יותר דאפילו בדיעבד אסור. ולא דמי לסי"ד, דהנהו לא פסילי אלא משום דלמא שביק להו ונפיק אבל חבילה פסולה דידה הוא משום דחיישינן דלמא עביד סוכה מן העשוי בדיעבד נמי פסלינן ליה. וכתב בשער הציון דלפ"ז לא נצטרך לומר דהטור פליג על הרמב"ם ור"ן תוס' דפסלי אפילו בדיעבד. אולם כפי שהבאנו הריב"ן חולק ומכשיר. ודוק.

**דף יב ע"ב**

**בית קבול העשוי למלאות, ודין הנועץ מסמר אם מקרי בית קבול**

**שצג) בנקבות פסולה** פשיטא מהו דתימא בית קבול העשוי למלאות לא שמיה קיבול קמשמע לן. וכתבו תוס': משמע מהכא דשמיה קיבול. וקשה לפירוש הקונטרס דסוף ארבע מיתות (סנהדרין דף סח.) גבי כדור ואימום,[[802]](#footnote-802) דפירש שם בקונטרס דנחלקו ר' אליעזר וחכמים בסדר טהרות דחכמים אומרים אין מקבלין טומאה לפי שכלי עור אין מקבל טומאה אלא אם כן יש לו בית קיבול דאיתקש לשק, והאי הואיל וקיבולו נעשה למלאות ולהיות מילואו לתוכו עולמית לא שמיה בית קיבול.[[803]](#footnote-803) ור' אליעזר אומר מקבלין טומאה דשמיה בית קיבול. ולפירושו אתיא מסקנא דשמעתין כר' אליעזר ורבי אליעזר שמותי הוא.

**ודוחק לומר** דהכי קאמר קמשמע לן דכי האי דחיצין שמיה בית קיבול לפי שפעמים שנוטלין הברזל מן העץ.[[804]](#footnote-804)

**ועוד קשיא** מהא דתניא במס' כלים פ' י''ח (מ''ח) 'התפילין ד' כלים' ואין לך עשוי למלאות יותר מתפילין. ובסנהדרין הארכתי. ובמסכת כלים פרק כ''ו (מ''ב) אמתניתין דצרור המעות ר' אליעזר מטמא וחכמים מטהרין.[[805]](#footnote-805) עכ"ל התוס'.

**ובישוב שיטת** רש"י כתב הערול"נ דכדור ואימום אין להם תורת בית קבול עד שממלא ותופר סביבם אבל כאן יש בית קבול לפני שנועץ הברזל בעץ. וכן בתפילין שהבתים קיימים בטרם יניח בתוכם את הפרשיות.

**ולפ"ז כתב** הערול"נ דהנועץ יתד בעץ אף שנעשה עי"ז בית קבול לא נחשב כבית קבול העשוי למלאות אלא דמי להא דכדור ואינו מקב"ט לרבנן כיון דהבית קבול מעת הויתו הרי הוא מלא. וכן מבואר בנו"ב יו"ד סי' צו דאם תוקע מסמרים לא חשיב בית קבול. אבל אם עושה קודם נקבים ותוחב בהם את המסמרים הוי בית קבול העשוי למלאות.[[806]](#footnote-806)

**ובקה"י כתב** כן מסברא דנפשיה ואסברה לה בתרי גווני. א. דכיון דעם יצירתו של הבית קבול מיד הוא התמלא לא יכול לחול שם כלי ע"י בית קבול שכבר סתום. ב. כיון דמעולם לא היה מקום זה שהמסמר תחוב בית קבלה דהא רק ע"י המילוי של המסמר הוא דמתכווץ העץ ונדחק לצדדים אין זה בגדר עשיית בית קבול אלא עושה החלפת ממשות במקום הזה שמחליפו מעץ למתכות.[[807]](#footnote-807)

**והחזו"א (קמג** ו) כתב לדון דבית קבול המקבל ונסמך על הצד הוי בית קבול. ולפ"ז כתב דגם ע"י מסמרים נחשב בית קבול. והקשה על דבריו מהמבואר בתוס' מנחות צו בשם תו"כ דסולם אמק"ט, והרי בכל סולם יש מסמרים להחזיק השליבות. ולכן כתב החזו"א: וע"כ צ"ל דמסמרות שהן עצמן נוקבים לא מקרי בית קבול.[[808]](#footnote-808) א"כ אף בשליבות בנקב לא מקרי בית קבול כיון דעיקר תשמישן ע"י השענם על העובי של העמוד ולא על השולים וכמו שכתבנו לעיל. עכ"ל החזו"א.

**עוד בסתירת דברי הראשונים בבית קבול העשוי למלאות**

**שצד) נתבאר באות** הקודמת פלוגתת הראשונים בבית קבול העשוי למלאות דדעת רש"י דלא הוי בית קבול ודעת תוס' בסוגיין והר"ש בכלים דהוי בית קבול.

**אמנם בתוס'** שבת יז. ד"ה ועל מבואר דבית קבול העשוי למלאות לאו שמיה בית קבול שכתבו וז"ל: ואור''ת דחשיב בית קבול מקום שנותנין דרבן במרדעת ולא הוי בית קיבול העשוי למלאות שאין קובעין אותו שם אלא פעמים מניחין ופעמים מסירין. ובהמשך דבריהם כתבו התוס': ואור''י דאיכא לאוקמי בכה''ג שא''א להוציא הדרבן אא''כ ישבר בית קבולו ולכך לא חשיב תו בית קבול. עכ"ל. הרי מבואר דס"ל דלא הוי בית קבול וסתרו דבריהם.[[809]](#footnote-809)

**ובתוס' שבת** נב: היא [הטבעת] של אלמוג [היינו עץ אלמוגים] וחותמה של מתכת [טהורה]. וא''ת והא יש בה בית קיבול מקום מושב החותם. וי''ל דאין זה בית קיבול דאמרינן בית קיבול העשוי למלאות לא שמיה בית קבול. עכ"ל. וזה מתאים לדבריהם בדף יז. אמנם הקשה בחי' הגרע"א הא מסקינן הכא בסוכה דבית קבול העשוי למלאות שמיה בית קבול.[[810]](#footnote-810) ועי' בגליון הש"ס שבת שם שציין לשלשת דבורי התוס' הנ"ל. וצ"ע בסתירת דבריהם. ועי' בשבות יעקב ח"א סי' לג (ציינו בגליון הש"ס כאן) שעמד בזה.

**וברמב"ם איכא** נמי סתירה בענין זה דבפ"ב מהלכות כלים ה"ג כתב: בית קיבול העשוי למלאותו אינו בית קיבול. כיצד בקעת של עץ שחוקקין בה בית קיבול ותוקעין בו הסדן של ברזל, אם של נפחים היא אינה מקבלת טומאה שאע''פ שיש בה בית קיבול לא נעשה אלא למלאותו. וכן כל כיוצא בזה. עכ"ל. ואילו בהלכות סוכה פ"ה ה"ה כתב: סיככה בחצים בזכרים כשרה, בנקבות פסולה. אף על פי שהוא עשוי להתמלאות בברזל בית קיבול הוא ומקבל טומאה ככל כלי קיבול. וכבר הקשה הרשב"א בתשובה קצה [הועתק באות קצח] בסתירת דברי הרמב"ם הללו.[[811]](#footnote-811) [ולפי מה שחלקו התוס' דכי האי דחיצין שמיה בית קיבול לפי שפעמים שנוטלין הברזל מן העץ מתיישבין דברי הרמב"ם. וכ"כ השבו"י. אלא שהתוס' חשבו דבר זה לדוחק.]

**ובחי' הגר"ח** על הש"ס כתב לחלק בין חיצין נקבות דהעץ הוא רק יד הכלי ואינו חלק מהכלי, לבין טבעת אלמוג [בתוס'] ובקעת של עץ [ברמב"ם] ששם העץ הוא חלק מהכלי. דאם הכל נעשה כלי אחד א"כ בטל הבית קבול דהרי עתה שדינו כמחובר והוא כלי אחד עם מה שממלאו ודאי לא מקרי זאת "עשוי לקבל". אבל בידות כיון דאינן ממש מגוף הכלי [וע"ש שהוכיח דלכמה דינים אין נחשב כגוף הכלי ורק לגבי טומאה איכא גזה"כ בריש פרק העור והרוטב דמצטרף לכלי] א"כ מקרי ד"עשוי לקבל" את המילוי עצמו, כיון דהוא כדבר נפרד המונח בתוך הבית קבול ולכן לא פקע שם בית קבול מיניה.

**ולפ"ז כתב** דהרמב"ם מטמא כדור ואמום [כדעת הר"ש דליכא מאן דפליג על ר"א] ומשום דהתם לא נחשב חבור לטומאה וכדחזינן דפסק הרמב"ם שאין המילוי חוצץ לטבילה. וע"ש שהאריך.

**אמנם דברי** הגר"ח לא מעלין ארוכה לדברי התוס' שבת יז. דמיירו ג"כ בידות[[812]](#footnote-812) ואעפ"כ כתבו דאם עשויין למלאות לא הוי בית קבול.

**ואמנם יעוי'** בחי' הרשב"א (שבת יז.) בשם י"מ דכתב דבאמת בית קבול העשוי למלאות הוי בית קבול והביא זאת מהגמ' דדין בסוכה ודוק.[[813]](#footnote-813) והקשה מהרש"ם (ח"א סי' ב) דהרשב"א בשבת נב: כתב גבי טבעת כדברי התוס' הנ"ל דבית קבול העשוי למלאות לאו שמיה בית קבול. ולפי סברת הגר"ח לחלק בין יד לממלא בחלק מהכלי א"ש.

**דף יב ע"ב**

**תירוץ השבו"י ודעימיה על רש"י והרמב"ם**

**שצה) והערול"נ והשבו"י** והמלא הרועים בשבת נב: תירצו דכל מחלוקת ר"א ורבנן בכדור ואמום [לשיטת רש"י] היא רק לאחר שכבר מלאו שאז התבטל בית קבולו. אבל כאן מיירי בחיצים שעדיין לא מלא את בית קבולם [דאחר שמילאם במתכת ודאי טמאים] ובזה שפיר מקרי בית קבול העשוי לקבלה ורק שכשממלאם נטהר לרבנן.

**ובזה מיושבת** דעת הרמב"ם. דבחיצים מיירי טרם מלואם, ובבקעת שטיהר הרמב"ם מיירי אחר שמלאו. וע"ש בערול"נ עוד כמה פרטים בזה.

**והקה"י (סי' י)** כתב דכעיקר דבריהם נמצא בשלה"ג בשם ריא"ז וז"ל חיצים נקיבות וכו' ואע"פ שאותו קבול עתיד להתמלאות בזכרות הברזל עד שלא מלאום הרי הוא ככל כלי קבול. עכ"ל וכבר ציין לזה בהגהות דברי נחמיה. ויש להביא עוד מלשון הר"ח: אבל אם חקוקים והן נכנסין בהן כיון שיש להם חלל כדי ליכנס בו החץ ולמלאותו עכשיו כיון שיש בו בית קבול חשובין ככלים ומקבלין טומאה ופסולין הן לסיכוך. עכ"ל. ומלשונו 'עכשיו' משמע דרק בטרם שמילא את הבית קיבול אז הוא דטמא ולא אח"כ.

**אמנם הקשה** הקה"י על עיקר סברתם דהנה הב"י (סי' תרכט) הביא משו"ת הרא"ש וז"ל: הקנים אע"פ שיש להם בית קבול אינם מקב"ט, כיון שלא נעשה הקבול שלהם לצורך קבלה מסככין בהם, דהכי תנן בפ"ד דמקוואות סילון שהוא צר מכאן ומכאן ורחב מן האמצע אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה וכן כמה משניות מוכיחות כן במסכתא כלים עכ"ל.[[814]](#footnote-814) ומעתה קשה בהני חיצים נקבות מאיזה טעם יקבלו טומאה טרם שנתמלאו הלא אינן עומדים לקבלה לקבל שום דבר, רק ברזל החץ. וקבלת ברזל הזה אינה בגדר קבלה דאז מתבטל קבולו לגמרי. וא"כ גם קודם שמלאו אינו עומד לקבלה בתור בית קבול.

**וכתב הקה"י** דאפשר דלעולם גם אחרי שנתמלא לא בטל תורת כלי קבול ממנו דמה שמונח בתוכו זהו השתמשות תוכו, ואכתי תורת תוך וקבול עליו. ולא נחשב הכל כדבר אחד לגמרי. ומה שטהור הוא להריא"ז אחר שמלאוהו היינו משום דבכלי עץ בעינן דומיא דשק דמטלטל מלא וריקן, ומה"ט כלי עץ הבא במדה טהור לפי שאין מטלטלין אותו מלא כדאיתא בשבת דף פ"ג וכ"ד והכי נמי בית קבול העשוי למלאות אחר שמלאו טהור משום שאינו מטלטל ריקן אלא מלא, דעכשיו אינו עומד להטלטל ריקן. וכ"ז בתר שמלאוהו אבל קודם מחשבא שפיר מטלטל מלא וריקן. עכ"ד הקה"י.

**חצים זכרים שהיו מחוברים פעם לברזל [כשרות ידות כלים וידות אוכלין לסכך]**

**שצו) חצים זכרים.** כתב בפסקי ריא"ז דכל זה כשאינם מחוברין בברזל אבל אם מחוברין בו פסולין דהן מקבלין טומאה ע"י הברזל. והובא בשלטי הגבורים. והב"ח סי' תרכט הביא בשמו דאם היה בו פ"א ברזל הרי הוא פסול אף שהוציא את הברזל. וכ"כ המג"א סק"ב: "ואם היו פעם א' בברזל פסולים אף על פי שניטלו אח"כ (ב"ח ש"ג)". וכן פסק המ"ב סק"י. והעירו השפ"א והאבנ"ז (או"ח סי' תעא) דבריא"ז לא נזכר לפסול אלא כאשר מחובר לברזל ולא כאשר הפרידם מהברזל.[[815]](#footnote-815)

**ובעיקר הדין**, הנה סברתם לפסול אף שעתה אינו מקבל טומאה, הוא משום דדמי לבלאי כלים שמבואר להלן (טו: טז.) דגזרו בהם טומאה הואיל והיו קודם מקבלים טומאה. אמנם הקשו השפ"א ואבנ"ז הרי מצינו להלן יג: גבי ידות האוכלין שכל זמן שהן מחוברין פסולין אבל כשבססן טהורין. ובע"כ החילוק בין ידות לבלאי בגדים דידות שאין טומאתן מחמת עצמן אלא מחמת חבורן לאוכל לא גזרו בהן כשפירשו מהטמא.[[816]](#footnote-816) ולפ"ז גם בידות הכלים היה לנו לטהר כאשר פירשו.

**ותירץ האבנ"ז** (ודומה לזה בשפ"א ע"ש) דבעצם היו גוזרים גם בידות האוכלין ודלא כסברא הנ"ל, ומה דלא גזרו הוא מפני שכל דבר שהתירה התורה מפורש אין חז"ל אוסרים [כידוע יסוד זה מהט"ז (או"ח תקפח, יו"ד קיז, חו"מ ב)] ולכן כיון שהתירה תורה "פסולת גורן ויקב" דהיינו פסולת גורן הוא ידות אוכלין ופסולת יקב היינו פסולת האוכלין עצמן שהיו קודם ראוין לטומאה[[817]](#footnote-817)] לכן באוכלין שנטהרו לא גזרו לא בהן ולא בידותיהן.[[818]](#footnote-818) אבל בידות הכלים שאין פסוק מפורש י"ל דאסרו כמו שאסרו בלאי כלים. אך ע"ש באבנ"ז משה"ק ע"ז ע"פ דברי הפנ"י לעיל יב:

**ונראה לדון** ליישב בעוד אופן דהנה נחלקו האחרונים אם גדר דין ידות אוכלין וידות כלים שוים הם בדיניהם, או דגדר אחר להם. עי' בחי' הגר"ח על הש"ס בענין בית קבול העשוי למלאות דנקט דגדר אחד לידות אוכלין וידות כלים ע"ש. וכן נקט הקה"י טהרות סי' ע. אכן החזון יחזקאל בעוקצין כתב דגם להראשונים (רש"י חולין קי"ח ור"ש ריש עוקצין[[819]](#footnote-819)) שהוכיח דס"ל בידות אוכלין אין הידות עצמן מקבלין טומאה אלא רק מעבירים את טומאת האוכלין לנוגע בהם, מ"מ בידות כלים הידות עצמן טמאין, וראיה לזה מדצריך לטבול גם את הידות כדתנן במקואות פ"י מ"ה. [והקה"י דחה ראיה זו.]

**ועפ"ז נראה** לקיים סברת השפ"א והאבנ"ז גבי ידות אוכלין דכיון שלא היתה היד עצמה טמאה רק היתה צינור להעביר טומאה לא גזרו בה דין בלאי כלים כיון דמעולם לא היתה טמאה. משא"כ בידות הכלים שהן עצמן טמאין לדעת החזו"י גזרו בהן טומאה כמו בכלים עצמן.

**עוד י"ל** ע"פ דברי ערוך השלחן (תרכט ה) שביאר הא דבידות אוכלין שבססן כשרים דהוא כיון דעשה מעשה מיוחד כדי לטהרם לכן לא גזרו בזה משום בלאי כלים. ולפ"ז י"ל דמה שפסל הב"ח חיצים שהוציא מהם הברזל הוא באופן שלא עשה כן לשם סכוך. [אך עי' במנח"ש ח"א סי' כב מה שהקשה על הערוך השלחן.]

**דבר המקבל טומאה מדרבנן אם פסול לסכוך**

**שצז) תוד"ה בחיצים** זכרים כשרה, לא דמו לשאר פשוטי כלי עץ כמו דף של נחתומין דפרק המוכר את הבית (ב''ב דף סו.) דמקבל טומאה מדרבנן דהני אפילו מדרבנן טהורין כדפרישית לעיל (דף ה.) גבי מסגרתו למעלה היתה. ובתוס' לעיל ה. כתבו וז"ל: ולקמן בפירקין (דף יב:) דאמר סיככה בחצים זכרים כשירה, ואי מקבלי טומאה אפילו מדרבנן הוו פסולין לסיכוך, דאפילו מטלניות שאין בהן שלש על שלש ואניצי פשתן פסלינן אף על גב דלא מקבלי טומאה. עכ"ל. ומבואר מדברי התוס' דדבר המקבל טומאה מדרבנן פסול לסכך.[[820]](#footnote-820)

**אמנם הב"ח** סי' תרכט הביא דיש ראשונים המכשירים לסכך בדבר המקב"ט מדרבנן. עי' מרדכי סוף פרקין בשם ה"ר אליעזר ממיץ דכתב שמחצלת של שיפה וגמי דמכשרינן להלן לסכך, מקבלת טומאה מדרבנן, ואפ"ה כשרה לסכך.[[821]](#footnote-821) וכן כתב בתרוה"ד סי' צ וז"ל ולפר"י התם היינו יכולים לומר דאית ליה דיש טומאה מדרבנן ומ"מ נראה דאפי' אי נמי דסבר הכי ר"י מ"מ נוכל לומר דאפ"ה שרי לסכך בו הואיל ומדאורייתא לית ליה שום טומאה בעולם. (והובא גם בפמ"ג תרכט מ"ז ו).

**והנה התוס'** הנ"ל דף ה. הוכיחו בב' ראיות דטומאה דרבנן פוסלת לסכך. ולסוברים דטומאה דרבנן אינה פוסלת. עי' בתרוה"ד שם שדחה ההוכחות וז"ל: ולא דמי למטלניות דפחותים מג' על ג' דכתבו התוס' פ' במה מדליקין בשיטת שלש על שלש, שאין מסככין בהן, דהתם כדפי' טעמא הואיל ובאות מבגד גדול שהיה ראוי לקבל טומאה מדאורייתא.

**ולא דמו** נמי לאניצי פשתן דכתבו תוס' בההיא שיטה בסופה דאין מסככין בהן. דהתם נמי כדפי' הואיל וקרובים הן לטוי דפסול מדאורייתא. אבל כגון סולם דאפילו אי מטמא מדרס מדרבנן, הואיל ולא אשכחן דמקבל טומאה מדרבנן דפסול לסכך בו, ליכא נמי למיגזר בגופו אטו דאורייתא דאינו בא מן המקבל מדאורייתא וגם איננו קרוב לקבל מדאורייתא שרי לסכך בו.[[822]](#footnote-822) עכ"ל.

**ובעיקר סברת** המכשירין בטומאה דרבנן עי' אבנ"ז סי' תע מש"כ בזה דבר חריף לפמש"כ התוס' יג: להקשות דבסיכך באוכלין תהא כשרה משום דבית שסככו בזרעים טהרו משום דבטלינהו. ותירצו: "אי נמי בעינן דלא מקבלי טומאה בשעת סיכוך משום תעשה ולא מן העשוי". ולפ"ז י"ל דפסולי דרבנן ליכא משום תולמ"ה דכל דרבנן אחר שעבר מן העולם דיינינן כאילו לא היה מעולם, ע"ש. ולכן בזה לא שייכא סברת התוס' וכשר משום בית שסככו בזרעים ודוק.

**ולשיטות הפוסלות** גם כשמק"ט מדרבנן כתב הפמ"ג (תרכט מ"ז ו) דלא גזרו בזה אלא בכלים שלמים. אבל בבלאי כלים לא גזרו דהוי גזירה לגזירה. וכן פסק המ"ב סק"ח. ועי' בהערה.[[823]](#footnote-823) ועי' בזה באבנ"ז סי' תע.

**דף יב ע"ב**

**קנים שיש להם בית קבול**

**שצח) באות שצה** הובאו דברי הרא"ש דקנים שטבע גדילתם שיש להם בית קבול כשרים לסכך הואיל ואינן עשוים לקבלה. אמנם דעת הארחות חיים לפסול בזה. וז"ל הרדב"ז בשו"ת סי' אלף קסז (ח"ד סי' צו): שאלה שאלת ממני המסכך סוכתו בקנים אם היא כשרה לפי שראית בספר אורחות חיים לחתוך ראשי הקנים עד הפקק כדי שלא יהיה שם בית קיבול.[[824]](#footnote-824)

**תשובה: גם אני** ראיתי זה ותמהתי הרבה, שהרי הוציא דין מחיצים נקבות שאסור לסכך בהם מפני שיש להם בית קיבול. ואין הנדון דומה לראיה דחצים נקבות עשה אותו בית קבול לקבל, אבל חלל הקנים מאליו נעשה ואינו עשוי לקבל. עוד הביא ראיה מקנה שהתקינו לזיתים שהוא מקבל טומאה.[[825]](#footnote-825) ואדרבא משם ראיה להפך דודאי קנה שהתקינו לזיתים עשה אותה כלי וחללו יש בו בית קיבול שמהפך שרואה בו אם הגיעו הזיתים לגת או לא. אבל שאר קנים דעלמא אינם כלי כלל ואינם מקבלים טומאה.

**הילכך איני** רואה טעם לדין ההוא אם לא נאמר דחומרא בעלמא הוא שלא יבוא לסכך בקנים שמתקינם לזיתים. וכן נראה מסוף לשונו שכתב והמחמיר תבוא עליו ברכה.

**והרא"ש ז"ל** התיר בתשובה וז"ל הקנים אעפ"י שיש להם בית קיבול אין מקבלים טומאה כיון שלא נעשה הקבול שלהם לצורך קבלה ומסככין בהם דהכי תנן בפ"ד דמסכת מקואות סילון שהוא צר מכאן ומכאן ורחב באמצע אינו פוסל שאינו נעשה לקבלה וכן כמה משניות מוכיחות כן במסכת כלים[[826]](#footnote-826) עד כאן לשונו ודברים ברורים הם ואיני רואה מקום לחומרא זו. עכ"ל הרדב"ז. [ועי' במג"א תרכט ב (ובמ"ב סק"י) שפסק ע"פ תשובת הרדב"ז הנ"ל להקל בזה. ועי' במאירי דף יט: מש"כ בדין קנים.]

**ובספר משנת** טהרות (עוקצין סי' ג) הקשה על שיטת הארחות חיים, מה מהני שיחתוך ראשי הקנים והרי עדיין פסול משום דין "בלאי כלים" (להלן טז.) וכתב ליישב לפי המבואר בתוס' רי"ד דף יג: דגם פרי שלא הוכשר לטומאה פסול לסכך, דאין הדבר תלוי בקבלת טומאה בפועל, אלא ב'דומיא דפסולת גורן ויקב'. ויש להוסיף ביאור בזה דהפסול הוא בדבר שיש בו חשיבות, וכל היכא שהוא ראוי לקב"ט ע"י הכשר מים הרי הוא חשוב ולכן פסול. ולפ"ז י"ל דלענין טומאה מודה הארחות חיים דאין הקנה מקב"ט כיון דאין עשוי לקבלה. אבל מ"מ "חשיבות בית קבול" יש לו ולכן פסול דאינו דומיא דפסולת גורן ויקב.

**והרא"ש שמכשיר** י"ל דמודה ליסוד דאין תלוי בקב"ט בפועל, אלא דס"ל דאם לא נעשה לקבלה אין לו גם חשיבות של בית קבול ועי' חי' הגר"ח פ"ח ממקואות שכתב בדעת הר"מ דאם לא עשוי לקבלה אין לו תורת בית קבול.

**ועפ"ז י"ל** דכיון שלא קיבל טומאה ליכא ביה גזירה דבלאי כלים שלא נגזרה בדבר חשיבות אלא רק בדבר המקבל טומאה. ודמי לידות שאין בהם דין בלאי כלים.[[827]](#footnote-827)

**ועי' תוס'** להלן כא: דכלי הבא במדה כשר לסכך בו כיון דאין מקבל טומאה ולכאורה זה רק כהרא"ש ולא כארחות חיים. [אך יש לדון לפי מש"כ הר"ח שבת לה. דכלי הבא במדה זה מפקיע ממנו שם כלי, וא"כ אולי עדיף מקנים.]

**סכוך בסולם – שיטת הרשב"א דהוי בי"ק העשוי למלאות**

**שצט) כתב הרשב"א** בתשובה (ח"א סי' קצה ובמיוחסות סי' רטו) שאלה סולם המיטלטל אם מותר לסכך בו לכתחלה, והוי פשוטי כלי עץ וכחיצין זכרים, או הוי כדף של נחתומין כיון שמשתמשין בו דרך עליה וירידה ומקבל טומאה ואין מסככין בו. תשובה: סולם זה אם עשוי לטלטל כשק, ויריכותיו נקובים לקבל ראשי השליבות נראה שהוא מקבל טומאה, דבית קבול העשוי למלאת שמיה קבול, והרי הוא כחיצין נקבות. וחמור טפי מדף של נחתומין דאילו דף של נחתומין אינו טמא מדאורייתא אלא מדרבנן, שאין פשוטי כלי עץ מקבלים טומאה מדאורייתא אלא במשמש אדם ומשמשיו כשלחן וטבלא ודלופקי,[[828]](#footnote-828) אבל משמש אדם לבד כדף של נחתומים[[829]](#footnote-829) אינו אלא מדרבנן. וסולם שבת״כ דקתני יכול אף הסולם והקולב והמנורה ת״ל כלי עץ ולא כל כלי עץ וכן שנינו בתוספתא כלים העשויים לשמש האדם כגון הסולם והקולב טהורים נראה כשאין להם בית קבול אלא ששליבותיו קבועות ע״ג יריכותיו.

**אלא שהרמב״ם** ז״ל כתב פ״ב מהל׳ כלים בית קבול העשוי למלאות אינו בית קבול כיצד בקעת של עץ שחוקקים לה בית קבול ותוקעין בה הסדן של ברזל של נפחים אינה מקבלת טומאה שאע״פ שיש לה בית קבול נעשית למלאות וכן כל כיוצא בזה. ואיני יודע מה הפרש יש בין בית קבול זה לבית קבול של חיצין נקבות שאף הן עשויין למלאות ועליהם אמרו שאין מסככין בהן דבית קבול העשוי למלאות שמיה קבול.

**והרב ז״ל** כתב כן מפני ששנינו במסכת כלים פרק י״ז תחתית הצורפים טמאה ושל נפחים טהורה ופירשו בתוספתא פ׳ מלא תרווד מפני מה [תחתית] צרפית של זהבים טמאה מפני שמכניס בה הגרוטאות ושל נפחים הרי זו טהורה ואם התקינה להיות מכניס בתוכה גרוטאות הכל מודים שהיא טמאה. ופירש הרב ז״ל לפי הנראה תחתית של נפחים בקעת שעשו לה בית קבול לתת לתוכו הסדן.

**אבל רבינו** שמשון ז״ל ראיתי שפירש תחתית של צורפים ושל נפחים כלי שנותנים תחת רגלי הצורפים והנפחים וע״כ קראוהו תחתית ויש לו בית קבול ונותנים בה הגרוטאות. וסולם השנוי בת״כ ראיתי לראב״ד ז״ל שהוא כעין סולם הכתפים שעושים למשאותם. עכ"ל.

**מבואר בדבריו** דסולם ששלבותיו בתוך נקבים שברגלי הסולם דינו כבית קבול העשוי למלאות ותלוי בפלוגתת הראשונים בדין זה.

**שיטת תרוה"ד להתיר לסכך בסולם**

**ת) אמנם בתרוה"ד** סי' צ כתב: סוכה שרצו להשים למעלה סולם או כדי להניח הסכך על גביהן כשר הדבר או לאו.[[830]](#footnote-830) תשובה: יראה דשרי אפי' לסכך כל הסוכה בסולמות שלנו דאין כאן סכך פסול, אע"ג דכלי הוא, מ"מ לא מקבל טומאה דכלי עץ שאין לו בית קיבול אינו מקבל טומאה.

**וא"ת מ"מ** טמא מדרס ומוכח שילהי פ"ק דסוכה דאפי' פשוטי כלי עץ אם ראויין הן למדרס אין מסככין בהן הואיל וטמאין טומאת מדרס, וסולמות נמי ראויין למדרס דעולין ויורדין בהן. י"ל דמ"מ לא מטמאו מדרס, והכי איתא בתוס' פ' בכל מערבין ובתוס' פ' המוכר את הבית ובפ' הקומץ רבה דתניא בתו"כ סולם וקולב אע"ג דעולים ויורדים בהן אינן מטמאין מדרס ומפרש הטעם משום דאין עשוים להנאת מדרס אלא כדי לעלות ולירד בהן והכי איתא פ' הקומץ בתוס' ומפרשים התוספות בב"ב ובעירובין לחד פירושא דאפילו לטומאת דרבנן ליכא בסולם וקולב.

**ולפר"י התם** היינו יכולים לומר דאית ליה דיש טומאה מדרבנן. ומ"מ נראה דאפי' אי נימא דסבר הכי ר"י מ"מ נוכל לומר דאפ"ה שרי לסכך בו הואיל ומדאורייתא לית ליה שום טומאה בעולם. ולא דמי למטלניות דפחותים מג' על ג' דכתבו התוס' פ' במה מדליקין בשיטת שלש על שלש שאין מסככין בהן דהתם כדפי' טעמא הואיל ובאות מבגד גדול שהיה ראוי לקבל טומאה מדאורייתא. ולא דמו נמי לאניצי פשתן דכתבו תוס' בההיא שיטה בסופה דאין מסככין בהן, דהתם נמי כדפי' הואיל וקרובים הן לטוי דפסול מדאורייתא.[[831]](#footnote-831)

**אבל כגון** סולם דאפי' אי מטמא מדרס מדרבנן הואיל ולא אשכחן דמקבל טומאה מדרבנן דפסול לסכך בו ליכא נמי למיגזר בגופו אטו דאורייתא דאינו בא מן המקבל מדאורייתא וגם איננו קרוב לקבל מדאורייתא שרי לסכך בו. ואף כי המדקדק בתוס' ב"ב ובעירובין לא מוכח לו כלל במידי דר"י או שום שנויים חילוקים אהא דסולם וקולב טהורים אפילו מדרבנן, כמדומה שתמצא כתוב שאחד מהגדולים דרש דאין לסכך בסולם ואנא הנראה לע"ד כתבתי. עכ"ל תרוה"ד.

**אם הרשב"א והתרוה"ד חולקים**

**תא) עי' בב"י** סי' תרכט שלמד דיש כאן מחלוקת בין הרשב"א לתרוה"ד אם סולם כשר לסכך. אמנם המג"א סק"ח כתב: סולם. משום שיש לו בית קיבול שנקובה במקום שתוחבין בו השליבות. ואף על פי שהוא עשוי למלאות שמו בית קיבול כמ"ש ברשב"א סי' קצ"ה. ומ"ש בתרוה"ד דסולמות טהורות, היינו באותן הנקובים מעבר לעבר כעין שלנו. עכ"ל. הרי דמיישב דתלוי אם הנקב אינו מפולש אז פסול דהוי בית קבול אבל אם הוא מעבר לעבר לא מקרי בית קבול כיון דאין לו תוך.[[832]](#footnote-832)

**והחזו"א (קמג** ו) הקשה ע"ד המג"א דזה דכלי עץ הפשוטים טהורים, הוא דאיתקש כלי עץ לשק ובעינן מיטלטל מלא וריקן, והכא בסולם אין השליבות מתטלטלים ע"י שולי הנקב אלא ע"י צדדי הנקב.

**אבל נראה** דעת הרמב"ן[[833]](#footnote-833) דהא דתנן כלים פט"ז מ"ח זה הכלל העשוי לתיק טמא, הוא אפילו בעשוי כתיבה פרוצה, כיון שכן הוא עיקר תשמישו. (וכמו שכתב בחזו"א כלים סי' כא סק"ח) והילכך אפילו אם הנקבים מפולשים מעבר לעבר חשיב בית קבול כיון דעיקר תשמישו שתהיינה השליבות קבועות בצידי העמודים.

**ולפ"ז נראה** דגם בקבע השליבות במסמרים על העמודים הסולם טמא מפני שהעמודים מקבלים את המסמרים, וחשיב בית קבול. וצ"ל לפ"ז דהא דכתב התרוה"ד דסולם אינו מקבל טומאה הוא כשיטת התוס' שבת נב: ד"ה היא, (וכמו שכתב החזו"א שם סי' כז סק"ד).

**אבל קשה** דהא בתו"כ פרשת שמיני ממעט סולם שאינו מק"ט משום שאינו משמש משמשי אדם והובא בתוס' מנחות צו: ד"ה ולדברי, ופסקו הרמב"ם פ"ד מהלכות כלים.[[834]](#footnote-834) וע"כ צ"ל דמסמרות שהן עצמן נוקבים לא מקרי בית קבול.[[835]](#footnote-835) א"כ אף בשליבות בנקב לא מקרי בית קבול כיון דעיקר תשמישן ע"י השענם על העובי של העמוד ולא על השולים וכמו שכתבנו לעיל.

**ואפשר לקיים** דברי המג"א דכל שאין לו שולים לא מקרי בית קבול אבל בזמן שיש לו שולים מקרי בית קבול אף שמטלטלו בשולים מן הצד, ועוד דפעמים מטלטל הסולם על צדו ואז השליבות זקופות למעלה כדרך קבלת הנקב. עכ"ל החזו"א.

**דף יב ע"ב**

**סולמות לדינא**

**תב) כתב המ"ב** תרכט כג: עיין בד"מ [והעתיקו הגר"א בביאורו] דמיפשט פשיטא ליה דאסור לסכך בו [בסולם שיש לשליבותיו בית קבול] דבית קיבול הוא ומקבל טומאה. וממילא בודאי יש להחמיר שלא לסכך על גביו. ומכ"ש בסולמות של עגלות או סולם של אבוס הנתון על שתי יתידות ומספוא שם למאכל בהמה בודאי בית קבול גמור הוא ומן התורה טמאין. אכן כשאין להסולם נקבים והשליבות תקועין על היריכות במסמרים[[836]](#footnote-836) הם בכלל פשוטי כלי עץ שאין מקבלין טומאה אף מדרבנן, ויש שמחמירין[[837]](#footnote-837) אף בזה משום לא פלוג. עכ"ל.

**ובשער הציון** (סקמ"ד) הביא מש"כ הפמ"ג דאם חרוץ על הירכות צ"ע דאפשר דזה דמי לבית קבול. ובספר הסוכה ביאר דבריו, דמיירי שאינו חרוץ מעבר לעבר,[[838]](#footnote-838) אלא חרוץ בחריץ שאינו מפולש, דאי לאו הכי דינו כדין סולם המנוקב מעבר לעבר, והרי כתב הפמ"ג שם דבזה כשר.

**ועי' ב"ח** שהביא מאגודה להחמיר גזירה משום שאר סולמות ומגזירת כלים עי' להלן טו. וכתב להחמיר בזה למעשה. ועי' בשער הציון (מג) שחשש לב"ח.

**ובספר הסוכה** כתב בסולם של סיידים שרגילין להניח עליון את הסיד בשעת הסיוד י"ל דטמאים מדין משמשי אדם ומשמשי אדם [ותלוי בפלוגתא באות שצט בהערה אי מטמא מדאורייתא או מדרבנן.]

**ולענ"ד נראה** דסולם של סיידים טמא מדרס כיון שעומדים הסיידים עליו בשעת הסיוד ואינו דומה לסולם רגיל שהוא רק מעבר וכמו שהביא התרומת הדשן (אות ת) מדברי התוס' במנחות "משום דאין עשוים להנאת מדרס אלא כדי לעלות ולירד בהן" אבל סולם זה הוא מקום העמידה של הסייד. ואולי גם זה לא מקרי "הנאת מדרס" דאין לו מטרה להיות על הסולם רק להגביה עצמו ע"י הסולם משא"כ במשכב ומושב שרוצה לשכב ולישב עליו. אולם ראיתי בספר הסוכה שכתב דפיגומים שעומדים עליהם הבנאים מקרי מדרס וא"כ מ"ש סולם.

**גלמי כלי עץ**

**תג) תוד"ה בנקבות** פסולה. קצת תימה כיון דעשוי למלאות ה''ל גולמי כלי עץ דטהורים כמו קתא דסכינא עד שלא שם הברזל. הנה גלמי כלי עץ טמאים כדאיתא בחולין כה. וא"כ צ"ע מש"כ התוס' דטהור מדין גלמי כלי עץ. [ועי' בהגהות וחדושים.]

**וכתב הערול"נ** דאין כונתם לגלמי כלי עץ אלא לכלי עץ שלא נגמרו להיות ראוין למלאכתן דאמרינן התם בחולין דטהורים. אמנם העיר הערול"נ דכאן לכאורה כבר הסתיימה עשיית הכלי של העץ ואין מחוסר אלא לקבוע בו את המתכת וי"ל דזה מקרי שפיר נגמר מלאכתו. ובשפ"א כתב דהנך חצים נעשים ע"י קביעת מסמר לחבר את העץ עם המתכת ולכן נחשב שלא נגמרה מלאכת העץ ג"כ. וע"ע בחזו"א (כלים כז ב).

**ובחזו"א (שם)** כתב להקשות במה שהביא תוס' מקתא דסכינא דצ"ע מהיכא פסיקא להו מילתא. ובאמת דעת רש"י ביצה לה: דקתא דסכינא בפנ"ע מטמאה. והתוס' הקשו שם דקתא בפנ"ע למאי חזיא. וכתב החזו"א דלכאורה למאי דמבואר בסוגיין דחצים נקבות טמאין משום כלי קבול ה"נ קת הסכין טמאה מדין כלי קיבול.

**הוצני פשתן - שיטת רש"י**

**תד) סככה באניצי** פשתן פסולה. השיטות בטעם הפסול א. שיטת רש"י ור"ת שכן ראויה ליטמא בנגעים. [אלא דלרש"י מיירי באינו טווי ולר"ת בטווי.] ב. שיטת תוס' והר"ן. משום שקרוב להיות ראוי לטומאת נגעים. ג. שיטת הרמב"ם משום דנשתנה מברייתו וכאילו אינו גדולי קרקע. ד. שיטת הראב"ד משום דראוי לעשותו כרים והוי כבלאי כלים. ה. שיטת הרי"ד דהפסול משום גזירת חבילה.

**והנה רש"י** כתב: סככה באניצי פשתן פסולה. שכן ראויה ליטמא בנגעים כדאמר בבמה מדליקין (שבת דף כז:) האונץ של פשתן משיתלבנו (פי' אניצי) לאחר שתיקנו במסרק שקורין צרבי''ש ועשאן אונץ שקורין רישט''א. עכ"ל. והנה במה שהביא רש"י משבת מבואר דרק אחר שנתלבנו [בתנור. רש"י שבת כז:] מטמאין בנגעים. והקשה הר"א מן ההר א"כ מדוע הכא "לאחר שתקנו במסרק" [שהוא טרם הלבון בתנור] אין מסככין בו. ובמאירי ורבנו מנוח פ"ה מסוכה ה"ד כתבו בשם רש"י דגם הכא מיירי בנתלבן.[[839]](#footnote-839) וכתב המאירי דאין נראה כן. ובמכתם וברבנו מנוח כתבו לפרש דהא דאמרינן בשבת "משיתלבנו" הכונה משיהא ראוי להתלבן והיינו דייק ונפיץ.

**והנה לרש"י**[[840]](#footnote-840) דהוצני פסולין מדאורייתא, הא דנסתפק רבי יוחנן בהושני פשתן, כתב הריטב"א דהוא ג"כ ספק דאורייתא (הובא בהערה[[841]](#footnote-841)) וכ"כ הערוך לנר. אמנם בראשון לציון (לבעל האור החיים) כתב דלפני הנפוץ ודאי דאינו אלא מדרבנן ולכן גם לרש"י ספקו לקולא. ודעת הריטב"א צע"ג דהרי זה מבואר במשנה שהביא רש"י דלפני שיתלבן אין טומאה [אף לא מדרבנן] וא"כ איך יתכן דיהא פסול לסכך מדאורייתא. ובע"כ דהוא מדרבנן [אולי כעין סברת התוס' דהוא קרוב לטומאה ומספק"ל אם גזרו בזה.]

**שיטת תוס'**

**תה) והתוס' כתבו:** דאניצי פשתן ודאי לאו טווי הוא ואע''ג דאינו מטמא בנגעים הואיל וקרוב הוא לטומאה גזור בהו רבנן לפוסלו לסכך כדאשכחן לקמן (טו.) דאיכא דפסיל נסרים משופין משום גזירת כלים ואפילו מאן דמכשר התם מצי למיפסל הכא והא דקאמר סומכוס סיככה בטווי פסולה מדאורייתא קאמר והוא הדין כשאין טווי מדרבנן כדקאמר ר' שמעון בן אלעזר חוץ מפשתן דמשמע פשתן כגון אניצי ואמרו דבר אחד דקאמר משום דלר' יהודה דאין מטמא בנגעים עד שיתלבנו לא מיפסלי אניצי לסוכה כיון דרחוקין מטומאה. עכ"ל. ולעיל ה. הוכיחו התוס' מזה דגם בדבר המטמא טומאה דרבנן פסול לסכך. ונתבאר באות ת.

**ועי' מ"ב** (תרכט יב) דלשיטת תוס' צמר גפן וקנבוס מסככין בהם דאין בהם טומאת נגעים ואינן קרובין לבגד.[[842]](#footnote-842) [מקור דין זה בשלטי גבורים מהריא"ז] אבל לדעת הרמב"ם והראב"ד הם פסולים.

**שיטת הרמב"ם**

**תו) כתב הרמב"ם** פ"ה מסוכה ה"ד: סיככה בפשתי העץ שלא דק אותן ולא נפצן כשרה שעדיין עץ הוא. ואם דק ונפץ אותן אין מסככין בו מפני שנשתנית צורתו וכאלו אינן מגדולי קרקע. עכ"ל. ומבואר דהפסול הוא מחמת שכאילו אינו מגדולי קרקע. וכתב הערוך לנר שפסול זה הוא מדרבנן. וכן מבואר בפמ"ג (תרכט מ"ז א) ו דהוא מדרבנן וכן פסק המ"ב סקי"ב. וכן הוא בלבוש (תרכט ס"ד). וכן משמע לשון הרמב"ם "כאילו".

**והקשה הרש"ש** כאן וראש יוסף שבת כו. דלהלן טז. פסלינן בסיכך במטלניות שאין בהם גע"ג משום גזירה דבלאי בגדים וכן פסק הרמב"ם פ"ה ה"ב דפסול שמא יסכך בשברים שעדיין לא טהרו, ולדעת הרמב"ם הנ"ל הרי יש לפסול בזה משום שנשתנית צורתו.

**ותירץ במנח"ש** תנינא סי' קיב דנ"מ דבבלאי כלים איכא תרי איסורי דרבנן ואילו באניצי פשתן אין זה אלא חד דרבנן ונ"מ אם אין לו סכך כשר אלא רק אניצי או בלאי כלים יסכך באניצי שהוא רק חדא דרבנן. [ועי' אות תח תירוץ נוסף.]

**ועי' בבכור"י** (תרכט א) שאין מסככין בנייר אף אם נעשה מעשבים משום סברת הרמב"ם דנשתנית צורתו. ואם נעשה מבגדי פשתן יש בזה פסול גם מצד בלאי כלים [אף לחולקים על הרמב"ם] אך דן דאולי כיון דנשתנה אין בזה גזירת בלאי כלים. אך מ"מ להרמב"ם יש לאסור.

**שיטת הראב"ד**

**תז) כתב הראב"ד** (שם): טעם אחר יש לנו בזה מפני שאניצי פשתן ראויים ליתן אותה בכרים וכסתות והרי הן מקבלין טומאה ע''י דבר אחר ולא פחיתי מבלאי כלים עכ''ל.

**והקשה המ"מ** וז"ל: ואני אומר שטעם רבינו מחוור מטעמו דודאי גרעי מבלאי כלים שנשארו מדבר שהיה מקבל טומאה מתחלה ואלו לא באו לכלל טומאה מעולם. ולפי טעמו סככה בחיצין זכרים למה כשרה והלא ראוי להנתן בברזל ויעשו חצים ויקבלו טומאה.[[843]](#footnote-843) עכ"ל.

**ותירץ המג"א** (תרכט ג) וז"ל: ונ"ל דהתם הנקבות מקבלין טומאה בלא"ה וא"כ אין הזכרים גורמין להם טומאה. משא"כ בכר וכסת שאין מקבלין טומאה עד שימלאם ויתפרם כמ"ש פי"ו דכלים.

**ונראה לישב** באופן נוסף דלא מבעיא לפי מה שדנו האבני נזר ושפ"א אות שצו דבידות לא גזרו גזירת בלאי כלים, ודאי לא קשה. אלא אף לפי מה שנקטו הב"ח ומג"א דגזרינן. מ"מ י"ל דזה דוקא ביד שכבר היתה ראויה לטומאה דאז אפ"ל דיש לה שייכות לטומאה. אבל יד לפני שחברה כיון דאף לפי מה שהיא עתידה להתחבר לא תהא טמאה מחמת עצמה אלא מחמת טפלות לכלי, א"כ כ"ז שלא נטפלה לא מקרי בת קבלת טומאה ולא גזרו בה.

**בעיקר שיטת** הראב"ד אם פסול מדאורייתא או מדרבנן. עי' ערול"נ דהוא פסול דרבנן וכן הוא בפמ"ג (תרכט מ"ז ו) וכ"כ המ"ב (תרכט יב). אמנם בלבוש משמע דהוא דאורייתא ועי' פמ"ג (תרכט א"א ג) שהקשה עליו ממה שדימה הראב"ד לבלאי כלים. אמנם האבן האזל כתב דלראב"ד גם בלאי בגדים פסולים מדאורייתא.

**שיטת הריטב"א**

**תח) ז"ל הריטב"א:** לכך נראה לפרש דאניצי פשתן דלא מקבלי טומאה כלל מדאורייתא כשרין לסכך אלא דרבנן פסלינהו או משום שיצאו קצת מכלל פסולת גורן ויקב כיון שנגמרה מלאכתן או מפני שהם קרובים לבא לכלל טומאה. הנה פירושו השני הוא כדעת התוס'. אבל בפירושו הראשון כתב דטעם הפסול משום שיצא מכלל פסולת גורן ויקב. ויש לדון אם הוא חדא שיטה עם הרמב"ם דכאילו אינו מגדולי קרקע או דהוא סברא חדשה. [עי' מנח"ש תנינא סי' קיב.]

**ובפתחא זוטא** סי' תרכט כתב דלפי סברת הריטב"א י"ל דכל הפסול רק כאשר הוא מתוקן יותר מפסולת גורן ויקב אבל בבלאי כלים כיון דהתקלקלו ובטלה חשיבותם שוב לא התמעטו מפסולת גורן ויקב. ולפ"ז מיושב לפי שיטת הרמב"ם למה הוצרכו לגזירת בלאי כלים במטלניות תפו"ל דנשתנתה צורתן. (וכמו שהקשינו באות תו) אמנם להנ"ל א"ש דכיון דהשינוי מקולקל אין לפסול מצד פסולת גורן ויקב אלא מחמת בלאי כלים. [חזינן מדבריו שהבין דדעת הרמב"ם והריטב"א חד הם.]

**והנה בריטב"א** מבואר דהך פסולא דיצאו כלל מכלל גורן ויקב אינו אלא מדרבנן. אמנם עי' רמב"ן שבת כז: דמבואר בדבריו דלרבנן דפליגי עליה דסומכוס פסול מדאורייתא. וז"ל הרמב"ן: דאלו רבנן כיון שהתחילו בו לתקנו לטווי כגון דתרי א"נ תרי ודייק ואפי' בשאר מינין אין מסככין דלאו פסולת גורן ויקב הוא. אי נמי מדרבנן. [משמע דלפירוש ראשון הוא דאורייתא ורק לאי נמי הוא מדרבנן.] והרא"ה כתב ג"כ דהפסול משום דאינו דומה לפסולת גורן ויקב ומסתימת דבריו משמע דהוא מדאורייתא.

**דף יב ע"ב**

**שיטת הרי"ד**

**תט) בפסקי רי"ד** כתב לבאר פסול אניצי פשתן, משום שקלחי הפשתן ומעורבים וקשורים זה בזה, ויש בזה משום גזירת חבילה.

**וספקו של** רבי יוחנן בהושני פשתן אם גם הם מעורבים ודומין לחבילה וכן ספקו של רבב"ח.

**ישוב שיטת רש"י מקושית התוס'**

**תי) תוד"ה** באניצי. ותמיהה היאך פשתן מטמא בנגעים לשום תנא הא שתי וערב כתיב. עכ"ל. ובמכתם כתב: דדייק ונפיץ מקבל טומאה מדרבנן דאילו מדאורייתא בענין טווי.[[844]](#footnote-844) ואית דאמרי דלענין טומאה דאורייתא נמי כי בעינן שתי וערב דוקא דקאי לטויה אבל אבל אי לא קאי לטויה כגון היכא דמנח ליה בעיניה אבי סדיא לא. [הובא גם במאירי.] והמאירי כתב דיש מפרשים שלא הצריכו טויה אלא לצמר אבל לפשתן משיהא ראוי להתלבן. ועי' בערוך לנר שמיישב כן דעת רש"י.

**והפנ"י כתב** דיש חלוק בין פשתן בשעור הראוי לבגד דמטמא אף באינו טווי. ואם יש בו רק שעור לגע"ג בעינן שיהא שתי וערב.[[845]](#footnote-845)

**ובמאירי כאן** יש דבר פלא שכתב: ויש מפרשים שלא הצריכו לטויה אלא לטומאת נגעים דכתיב בהו או בשתי או בערב. אבל בשאר טומאות משיתלבן. ע"כ. ותמוה דאדרבה בשאר טומאות אפילו שתי וערב טווי אינו נטמא כמבואר בשבת כז.

**אם דבר המיטמא בנגעים כשר לסכך**

**תיא) כתבו התוס':** ועוד י''ל דרבנן דפליגי עליה דסומכוס סברי סיככה בטווי כשרה אע''ג דמטמא בנגעים דקסברי דלא שייך למילף מפסולת גורן ויקב לפסול בדבר המטמא בנגעים מאחר דאין מטמא בשאר טומאות. ובסברת התוס' דטומאת נגעים שאני, עי' פנ"י (הובא בפמ"ג תרכט מ"ז א) דכיון דילפינן מפסולת גורן ויקב ולא גורן ויקב עצמן ממעטינן רק מה שגורן ויקב שונים מפסולת גורן ויקב והיינו דגורן ויקב נטמאין בשאר הטומאות. משא"כ טומאת נגעים דכי היכי דאין גורן ויקב נטמאין טומאת נגעים כך גם פסולתן לא נטמאת בנגעים, זה לא ממעטינן. [ועי' בפמ"ג שדן לפ"ז בדבר הראוי למדרס שדינו שנטמא גם בשאר הטומאות, ונקט התיו"ט בדעת הרמב"ם שבשאר הטומאות אינו אלא מדרבנן, די"ל דמדאורייתא כשר לסכך כדבר הראוי לטומאת נגעים.]

**והערוך לנר** כתב לפרש דפסולת גורן ויקב עצמן ראוי ליטמא בנגעים כגון אם נתן זמורה בבית שנטמא בנגעים וקבעו בכותל הרי נטמא דכתיב את אבניו ואת עציו.[[846]](#footnote-846) ואין להקשות א"כ גם שאר טומאות משכח"ל בפסולת גורן ויקב כגון שעשאן כלים. די"ל דכלים הן פנים חדשות משא"כ זמורה המחוברת לבית שנטמאת בלא שינוי עי' מו"ק ח.

**עוד כתב** לפרש לפי מש"כ המל"מ פי"ד ה"ד מטומאת צרעת בדעת ר' יהודה (נגעים פי"ב מ"ה) [ושכן פסק הרמב"ם] דבית המנוגע מטמא חבילי עצים וחבילי קנים. ולפ"ז הואיל וכל דבר נטמא מבית המנוגע בע"כ לא מיעטה תורה דבר הנטמא בטומאת נגעים דהא גם פסולת גורן ויקב נטמא בטומאת נגעים.

**דברי הגר"ח בחילוק בין טומאת נגעים בבית לבגד**

**תיב) בחי' הגר"ח** על הש"ס כתב דממה שמבואר (לשיטת רש"י) דדבר הנטמא בנגעים פסול לסכך מוכח מזה דטומאת בגד בנגעים לא הוי רק "חפצא של טומאה" אלא איכא גם "קבלת טומאה". והוכיח דבאמת הבגד מקבל טומאה דהא אחר שנטהר הוא טעון כבוס כדכתיב בקרא ומוכח דהוא עצמו מקבל טומאה.

**אמנם גבי** טומאת בית המנוגע כתב דאין הבית מקבל טומאה אלא רק נעשה לחפצא של טומאה. וכתב דנ"מ בזה דאפשר לעשות מקוה בבית ולא חשיב הויתו ע"י דבר המקבל טומאה כיון דהבית אינו מקבל טומאה אף לא מנגע אלא רק נעשה אז חפצא של טומאה.

**ובנדה נח.** מבואר דלא גזרו טומאת כתמים אלא אם נמצא הכתם על דבר המקבל טומאה. וכתבו התוס': וההיא משתיתא דבסמוך נהי דלא מקבלה טומאה מ''מ מקבל טומאה בנגעים. וכן פסק הש"ך סי' קצ סקט"ז.[[847]](#footnote-847) וכתבו הסד"ט בשם מנחת יעקב והחוו"ד דה"ה אם נמצא על כותל של בית איכא טומאת נגע הואיל והבית מטמא בנגעים[[848]](#footnote-848).

**אמנם לפ"ד** הגר"ח חלוק טובא דין טומאת בתים מטומאת בגדים, דבגד הוי דבר המקבל טומאה ואילו בית הוי רק חפצא של טומאה וא"כ לא יטמא הכתם הנמצא עליו.

**ולפ"ד הגר"ח** יש להעיר במה שכתב הערול"נ אות תיא בפירושו הראשון דבגד שתי כשר לסכוך הואיל וגם פסולת גורן ויקב מטמאה אם היא חלק מהבית מדין נגעי בתים. אבל להגר"ח אין להוכיח להכשיר מטומאת בתים שהיא חפצא דטומאה על טומאת בגדים שהבגד גופיה נטמא.

**אולם עיקר** דברי הגר"ח דפשיטא ליה דאם היה הבגד חפצא של טומאה היה כשר לסכך, צ"ב מהיכא פשיטא ליה והרי אפשר ללמוד מדומיא דפסולת גורן ויקב דגם אם נעשה לחפצא דטומאה אינו כשר לסכוך. [אם לא דאתי מכח סברת הערוך לנר דגם פסולת גורן ויקב חזי לנגעי בתים ובע"כ חלוק בתים מבגדים.]

**ואפ"ל לפי** מה שנתבאר באות שצח שבסוכה עיקר הילפותא היא למעט "דבר חשוב" והקבלת טומאה היא סימן דמקרי דבר חשוב, וא"כ דבר שהוא רק חפצא דטומאה אין ראיה שהוא דבר חשוב.

**עוד י"ל** דדבר הראוי לקבל טומאה כבר עתה הוא שונה ממה שאינו ראוי, בעצם היותו בר קבלת טומאה. אבל מה שיכול ליהפך לחפצא של טומאה, כל עוד לא נטמא אין בו כלום.

**והנה בסוף** פי"ג דאהלות איתא דשתי וערב המנוגעים אינם חוצצין מפני הטומאה והקשה המשנ"א למה רק כאשר הם מנוגעים אינם חוצצין והרי גם כשאינם מנוגעים הם ראויין לקבל טומאה. [ועי' תוס' שבת פד: דמסופק היה ר"י אם דבר הראוי לקבל טומאה אחרת (ולא טומאת מת) חוצץ בפני הטומאה, ותקשי להצד שחוצץ למה הצריכה המשנה שהשתי יהא טמא.]

**ובמשנת טהרות** כתב דאי נימא דלא כהגר"ח, אלא נאמר דשתי וערב הוי רק "חפצא דטומאה" בנגעים, י"ל שמשום הכי חוצצין כל זמן שלא היה בהם נגע. אבל להגר"ח קשה. והביא שם בשם חמיו הגרי"ג אדלשטין שליט"א ליישב דשתי כל זמן שאין בו נגע הוי כפרי שלא הוכשר לטומאה שחוצץ לטומאה ומ"מ אין מסככין בו. ושו"ר שכעין זה כתב האבני נזר (תסט י) בסברת תוס' דלרבנן מסככין במה שמטמא בנגעים, משום דהנגע הוא כמו מצב חדש בבגד שהנגע מרכך את הבגד (זבחים צז.) והוי כשינוי מעשה, אבל כמות שהוא עכשיו אינו ראוי לקבל טומאה. [וע"ש מה שביאר בדעת מאן דפוסל לסכך בראוי לנגעים.]

**והנה אי** נימא דלא כהגר"ח, אלא דגם בגדים המנוגעים הוו רק חפצא דטומאה אך אינם נטמאים. אפ"ל בסברת התוס' דלרבנן אין למדים מפסולת גורן ויקב על דבר שמטמא רק בנגעים, משום דלא מסתבר לפסול לסכך אלא דבר שהוא בר קבלת טומאה ולא מה שיכול להיות רק חפצא דטומאה. [וסברא זו פשיטא ליה להגר"ח ולכן הוכיח ממי שפוסל מה שנטמא בנגעים לסכך, דהוי קבלת טומאה. אכן י"ל דבהך סברא פליגי הני תנאי.]

**והנה שאר** ראשונים פירשו פסול סוכה מטעם אחר. וי"ל דהא דלא אתון עלה משום מקבל טומאה , הוא משום דס"ל דגם טומאת בגדים הוי רק חפצא דטומאה ולא קבלת טומאה, ולכן לא התמעט מדין מקבל טומאה. אמנם י"ל דהראשונים פירשו מכן משום פשתן לפני הטוייה שאינו בר קבלת טומאת נגעים וכקושית התוס' על רש"י.

**ועי' קה"י** סי' יא.

**דף יג ע"א**

**שושי ושוצרי**

**תיג) אביי אמר** בשושי מסככין בשווצרי לא מסככין מ''ט כיון דסרי ריחייהו שביק להו ונפיק.[[849]](#footnote-849) כתב הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ב: סיכך בדבר שאין גדוליו מן הארץ או במחובר לארץ או בדבר שמקבל טומאה פסולה. אבל אם עבר וסיכך בדבר הנובל ונושר או בדבר שריחו רע כשרה. שלא אמרו אין מסככין באלו אלא כדי שלא יניח הסוכה ויצא. עכ"ל. ומבואר דכשר בדיעבד. וכן פסקו הרא"ש סי' כה ורבנו ירוחם והטור (תרכט יד). וכתבו הגר"א (סי' תרכט ס"ד) והפמ"ג (שם א"א יד) דהמקור מדאמרינן גבי אניצי פשתן "פסולה" והכא אמרינן "אין מסככין" משמע דבדיעבד כשר.

**אמנם הכס"מ** כתב: הר''ן (והריטב"א) כתב גבי שווצרי דסני ריחייהו דפסולין אף לדפנות[[850]](#footnote-850) ומשמע אפילו בדיעבד.[[851]](#footnote-851) ע"כ. [הדיוק מהלשון פסולין.]

**ולהלן כו.** רבא שרא ליה לרבי אחא בר אדא למגנא בר ממטללתא משום סירחא דגרגישתא רבא לטעמיה דאמר רבא מצטער פטור מן הסוכה. וכתב הר"ן: סרחא דגרגושתא, קרקע לבנה שהיו טחין בהן קרקעית הסוכה ולא שיהא ריחה מאוס לכל דאי הכי מפסלא סוכה כדאמר לעיל הני שוצי ושוצרי אין מסככין בהן דכיון דסני ריחייהו ושביק להו ונפיק אלא הכא במצטער בה איהו לחודיה עסקינן. ומזה הוכיח הדרכי משה סי' תרמ דדעת הר"ן דפסול אפילו בדיעבד, אלא שנראה מדברי הדרכ"מ שפסק שם למעשה כדברי הטור דכשר בדיעבד.[[852]](#footnote-852)

**ומ"מ מצינו** דבר שחמורה בו פסולה דשוצי ושוצרי משאר פסולי סיכוך, עי' בחי' מנחת שלמה דבאופן שיש חממ"צ משאר סכך אפ"ה הך סכך פוסל משום דסרי ריחיה.

**ובמ"ב תרכט** סקל"ח: ואם עבר וסיכך בהם כשרה לישב בה והיינו אף שיש להם סכך אחר אינו מחוייב לסכך מחדש.[[853]](#footnote-853) ואם היה ריח רע כ"כ שאין דעת האדם סובלתו יש לומר דפסול מן התורה דבעינן תשבו כעין תדורו. [והוא מהפמ"ג.]

**אופנים שאפשר לסכך בסכך הנושר**

**תיד) והנה לעיל** (י.) תנן פירס תחתיה סדין מפני הנשר פסולה. והקשה הב"ח סוף סי' תרכט הרי סכך שעליו נושרין אסור לסכך בו אף בלא סדין.[[854]](#footnote-854) ותירץ דכיון שמתקן ע"י הסדין שלא יפול עליו מותר מצד הסכך לכתחילה. [יל"ע אם להר"ן אליבא דהכס"מ (אות תיג) דגזרו בסכך זה "פסול" מהני ג"כ התקון, או דיש לזה תמיד שם "סכך פסול".]

**עוד כתב** שם הב"ח דמתוך שיטת ההלכה היה נראה דדוקא בהיגי אסור לסכך שהם בעלי קוצים וירא שידקרוהו ומחשש זה יצא, אבל בשאר מינים לא גזרו דאין הנשירה גורמת לו לצאת. אמנם כתב הב"ח דמלשון הרמב"ם (פ"ה ה"א וה"ב) משמע דגזרו בכל דבר "הנושר ונובל תמיד".

**וכתב הב"ח** דמ"מ יש ללמוד מלשון הרמב"ם היתר אחר, באופן שאינו נובל ונושר "תמיד", כגון סכך שעליו נושרין רק מחמת הרוח, כגון עצי אילנות ועצי ערבה שעליהם נושרין רק ברוח, דמותר לסכך בו. והעתיקו המג"א (סקט"ו) והמ"ב (סקל"ט) היתר זה. [ולפי ב' סברות הב"ח אפשר ליישב הא דפירס תחתיה סדין מפני הנשר באופנים הנ"ל.]

**היזמי והיגי**

**תטו) אביי אמר** בהיזמי מסככינן בהיגי לא מסככינן מאי טעמא כיון דנתרי טרפייהו שביק לה ונפיק. עי' אות תיג פלוגתת הראשונים אם שוצרי כשר בדיעבד, ולכאורה אותה מחלוקת תהא גם בהיגי.[[855]](#footnote-855)

**אמנם בהא** דהובא שם בשם הר"ן והריטב"א דשוצרי פסולין גם לדפנות, בזה כתב הריטב"א לעיל יב: דהיגי אינן פסולין לדפנות משום דרק מה שבסכך שלמעלה מראשו ונופל על ראשו ושולחנו יגרום לו לצאת, ולא מה שנושר בצידי הסוכה מן הדפנות. והביאו בביאור הגר"א סי' תרל ס"א. [וצ"ע בהשמטת המ"ב דין זה.]

**דף יג ע"א**

**אגד בידי שמים לא שמיה אגד [ובדין אגודת אזוב]**

**תטז) האי אפקותא** דדיקלא מסככין בהו, אע''ג דאגידי אגד בידי שמים לא שמיה אגד, אע''ג דהדר אגיד להו איגד בחד לא שמיה אגד. הקשה השפ"א מה צריך לטעמא דאגד בידי שמים לאו שמיה אגד, תיפו"ל דהוה ליה אגד בחד. ותירץ דהיא היא, דאי בידי שמים לאו אגד הוא, לאו שמיה אגד בחד, דכל ענף היה נחשב לדבר בפנ"ע. אבל אחר דאגד בידי בידי שמים לאו שמיה אגד והוה כחד ממילא הוה אגד בחד.

**והנה הבעל** המאור הקשה: דבמסכת פרה פי"א שנינו כל אזוב שיש בו ג' קלחין מפסגו (כמו 'מפסקו' שמפריד הקלחים זמ"ז ונמצא בידו ג' קלחים) ואוגדו פסגו ולא אגדו אגדו ולא פסגו לא פסגו ולא אגדו כשר.[[856]](#footnote-856) וי"ל כיון דחבילי קש וחבילי עצים חומר מדבריהן הוא שהחמירו בהן שאין מסככין משום גזירת אוצר, ומדאורייתא מחזא חזו, לפיכך הקילו לומר אגד בידי שמים לאו שמיה אגד.[[857]](#footnote-857)

**ופיסוג זה** שאמרו באזוב,[[858]](#footnote-858) אינו פיסוג לגמרי שאילו היה כן לא היה כשר בלא אגידה דהא לולב לר' יהודה דגמר לה מאגודת אזוב אם לא אגדו פסול. אלא ודאי פיסוג אינו פסוק לגמרי אלא שנפסג ומעורה במקצת ואגד בידי שמים באזוב הוי אגד. עכ"ל בעל המאור [והעתיקו בתוס' רעק"א בפרה פי"א מ"ט.]

**ובהשגות הראב"ד:** א"א אין בדבריו ממש. דלגבי סכוך אמרינן אגד בידי שמים לאו שמיה אגד משום דאיסורא דרבנן היא ומקילינן בה. ומאי קולא, דחשבינן ליה חד וליכא גזירת אוצר. ולגבי פרה דפסולא דאורייתא מחמרינן ואמרינן שמא אגד.[[859]](#footnote-859) והאי מאי חומרא היא אדרבה קולא היא, דקא חשבינן להו בתלתא וכאגוד נמי הוי, דאי בחד הוא פסול הוי. ואנן הכי אקשינן כיון דאמרינן הכא דאגד בידי שמים בחד הוא, לא פסגו אמאי כשר והא דברי הכל הזאת אזוב דקלח אחד פסול וזו היא קושיא ודאי.

**ותרצינן מחוסר** נתיחה לאו כמחוסר מעשה דמי, כדאמרינן בקידושין (סב.) בענין מעשר מחוסר תלישה לאו כמחוסר מעשה דמי דכל שבידו הוא, הילכך פסוג לא מעכב.[[860]](#footnote-860)

**ואגידה נמי** לא מעכבא[[861]](#footnote-861) ואפילו לר' יהודה דאמר גבי לולב מעכבא התם הוא דנפקא ליה מצות אגידה משום זה א-לי ואנוהו[[862]](#footnote-862) ואתיא קיחה קיחה לעכב. אבל גבי אזוב ג"ש דקיחה קיחה למצוה. ורבנן נמי ילפי לה, דנהי דלולב מאזוב לא ילפי אבל אזוב מאזוב ילפי. עכ"ל.

**והריטב"א כתב** ליישב לפי שיטת רבו [שהובאה בדף יא: אות שעב] שאזוב אינו צריך אגד חוט אלא לאחוז בידו, וז"ל: ולפירוש שכתבתי למעלה בשם מורי נר״ו לא קשה. דהא אזוב אינו צריך אלא אגד ביד, ואין אגד בחוט מעכבו, ולפיכך אמרו שאף על פי ש[לא] פסגו ולא אגדו כשר, ואף על פי שאגד בידי שמים לא שמיה אגד לית לן בה, דהא אין אגד מעכב.[[863]](#footnote-863) תדע דקתני התם בהדיא פסגן ולא אגדן כשר אע״ג דליכא לא אגד שמים ולא אגד אדם כשר.

**וע"ש עוד** בריטב"א מה שתירץ ויבואר בס"ד להלן אות תכד בדברי התוס'.

**מרור שיש לו שם לווי**

**תיז) הני מרריתא** דאגמא אדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח. מיתיבי אזוב וכו' ולא אזוב שיש לו שם לווי. ופרש"י הכא נמי מרור כתיב ולא מררתא דאגמא דהוא שם לווי. והקשה הגרע"א תימה מידי שם העצם כתיב בקרא והרי אפילו בתמכא וחזרת יוצאין כיון דמרירא ולמה נגרע מהם מרירותא דאגמא. [וע"ש שהביא קושיא מעין זה מתוס' להלן לג. גבי הדס. ותמה למה לא הקשו כן תוס' בסוגיין.]

**ובמאירי כתב** וז"ל: חזרת המצויה באגם הרי הוא בכלל חזרת לצאת בה יד"ח בפסח. ולא סוף דבר לצאת, שהרי בכל עשב מר יוצאין יד"ח מרור.[[864]](#footnote-864) אלא שממה שאמרו (פסחים לט.) 'מצוה בחזרת' אף זו בכלל חזרת לקיים בה מצות חזרת.[[865]](#footnote-865)

**והרש"ש ציין** לדברי המג"א (תעג טז). ע"ש שדן אם יוצאין יד"ח מרור בכל מין מר, ובתוך דבריו כתב: א"כ ס"ל (לפוסקים שהביא לעיל מינה שמכשירים כל עשב מר) דמרור דמתניתין כולל לכל הירקות המרים, וכך כתב רש"י בחומש כל עשב מר נקרא מרור. אבל בגמ' לא משמע כן, וגם בסוכה דף י"ג איתא דאפילו מרירתא דאגמא אין יוצאין מפני שיש לו שם לוי דצריך שיהא שמו מרור בלא שם לווי. וגם בכוונת רש"י נראה לומר שהכל קרוי מרור אבל מ"מ אין יוצאין אלא באותם שנקראים בשעת מתן תורה מרור לכן אין לברך על שאר ירקות. עכ"ל. ומבואר מדבריו דכל המינים שהוזכרו במשנה לקיום מצות מרור שמם מרור.

**ובשפ"א מיישב** דעת הפוסקים דכל מין מר שמו מרור וכפשטיה דלישנא דרש"י בחומש, אלא דמינים אלו הגדלים באגם אין שמם מרור סתם אלא מרור דאגם. [ועי' ערוך לנר שכתב כעין זה ומיישב בזה דברי רש"י שפירש דמרריתא דאגמא הוא חזרת, מקושית התוס'.]

**כל שנשתנה שמו קודם מתן תורה**

**תיח) אמר אביי** כל שנשתנה שמו קודם מתן תורה ובאתה תורה והקפידה עליה בידוע שיש לו שם לווי[[866]](#footnote-866) והני לא נשתנה שמייהו קודם מתן תורה כלל. והקשה התפא"י בפרה הרי אזוב רומי קרוי ע"ש רומא שנוסדה אחר מתן תורה. [עי' שבת נו:] ותירץ דבזמן מתן תורה היה לו שם לווי אחר, ואחרי שנבנית רומא קראוהו ע"ש רומי.

**ובהא דלא** תירץ רבא כאביי עי' שפ"א שדן אם סובר דגם אם נשתנה השם לאחר מתן תורה נפסל. [והיינו שיש תנאי שיקרא בפועל מרור באותה תקופה שאוכלו.] או דמודה לאביי רק דס"ל דמנין לנו לומר שלפני מתן תורה לא היה לו שם 'מרריתא דאגמא'.

**מה נקרא שם לווי**

**תיט) רבא אמר** הני מרריתא סתמא שמייהו והאי דקרי להו מרריתא דאגמא משום דמשתכח באגמא. עי' מהרש"ל שכתב דרב חסדא הוא דקרי להו מרריתא דאגמא. והיינו דהוקשה לו למה אזוב יון פסול והרי גם הוא קרוי ע"ש מקומו. ותירץ דהתם קרוי הוא בלשון בני אדם אזוב יון אבל הכא רק רב חסדא כינהו כן לסימן אבל אין זה שמו.

**ובדברי נחמיה** [הובא בילקוט מפרשים בסוף הגמ'] הקשה ממה שדימו התוס' דברי רבא להא דחולין סב: בתורין של רחבה והרי התם ודאי נקרא כן בלשון בני אדם. אלא הביאור כדאמרינן התם בגמ' רבא אמר הני כופשני צוצייני באתרייהו סתמא קרי להו, והיינו דתלוי אם גם במקומן יש להן שם לווי או רק במקומות שאינם מקומן. וע"ש עוד מה שהאריך בזה. ועוד כתב לבאר דתלוי אם הוא ב' מינים או מין אחד, ע"ש.

**דף יג ע"א**

**שעור חבילה לפסול משום גזירת אוצר [בדברי הירושלמי דבעינן כ"ה]**

**תכ) אמר רב** חסדא איגד בחד לא שמיה אגד שלש שמיה אגד שנים מחלוקת ר' יוסי ורבנן. ופרש"י: לא שמיה אגד. לא לענין חבילה לסכך ולא לענין אגודת אזוב. ומשמע דפסול חבילה הוא בשלשה קנים. אמנם ז"ל התוס' לעיל יב.: חבילי זרדין. מפרש בירושלמי דאין חבילה פחותה מעשרים וחמשה קנים.[[867]](#footnote-867) וצ"ע בסתירת הדברים.

**וברמב"ם פ"ה** מסוכה ה"י כתב: ואין חבילה פחותה מעשרים וחמשה בדים עכ"ל. וכתב עלה הראב"ד: בירושלמי מצא אותה ולא ידעתי למה כתבה שאפילו אגד ג' שמיה אגד, עכ''ל. ומבואר דהראב"ד למד דהוא מחלוקת בבלי וירושלמי ופסק כבבלי דבג' נפסל. וכן כתב הרא"ה כאן והריטב"א בחד פירושא, וכן נראה דעת הר"ן במשנתנו.[[868]](#footnote-868)

**וליישב דעת** הרמב"ם כתב המ"מ: ורבינו ז''ל מפרש מ''ש בגמרתנו דאגד שלשה שמיה אגד לענין הזאה דכתיב ביה אגודת אזוב, אבל חבילה אינה קרויה פחות מכ''ה בדין כדי להשוות הירושלמי עם הגמרא שלנו. (וכ"כ הר"א מן ההר בדעת הרמב"ם. וכן הוא ברבנו מנוח, דדברי רב חסדא קיימי על אזוב ולא על חבילה של סכך.) וכו' ויש תימה מן ההלכות שלא כתבו לא הירושלמי ולא גמרתנו דאגד שלשה שמיה אגד.[[869]](#footnote-869)

**והריטב"א כתב:** ויש שסבורין לומר (כן הוא ברא"ש סי' כה וברבנו ירוחם ובטור סי' רכט) דלא פליגי, דהא רב חסדא נמי כ״ה זרין יש, אלא שהם בג׳‎ ענפים כעין אפקותא דדיקלא. ואף על גב דיליף דלא ליהוו בענף אחד ולא בשנים לרבנן[[870]](#footnote-870) דאגד בחד או בשנים לא שמיה אגד, לא גמרינן מפלוגתא דאזוב אלא לענין ב׳‎ וג׳.‎ אבל ג׳‎ דהתם ג׳‎ קלחים ממש והכא ג׳‎ ענפים גדולים בני כ״ה זרין. [היינו שבכולן יחד יש כ"ה זרין.]

**אמנם הריטב"א** הקשה ע"ז: ולא נהירא, דתנן מצות אזוב ג׳‎ קלחים ובהם ג׳‎ גבעולין, פי׳‎ גבעול א׳‎ לכל קלח, לאפוקי מדרבי יהודה דבעי התם שלשה גבעולין לכל קלח. ודכ״ע אין מזין בקלחים אלא בגבעולין.[[871]](#footnote-871)

**ובארחות חיים** הלכות סוכה סי' כא (הובא בב"י סי' תרכט) מחלק בין זרדים כגון זמורות שלנו דבעינן כ"ה לפסול חבילה, לבין קנים דסגי בג'. וכן צידד במאירי לעיל במשנה דף יב. [ועי' בב"י שלשון הרמב"ם סתום ואין ידוע כמי מהתירוצים ס"ל.]

**ועי' בדרכי** משה סי' תרכט שהביא הדעות.

**קלחים ושרשים**

**תכא) מצות אזוב** שלשה קלחין. פרש"י שרשין. והנה גבי מרור תנן פסחים לט. "ויוצאין בקלח שלהן", וכתב הגה"מ ספ"ז מחמץ ומצה בשם ר"ת דרק בקלח יוצא אבל לא בשרשין. ובמג"א סי' תעג סק"י יב כתב וז"ל: ז"ל מהרי"ו אם יקח מערטי"ך [חריין – חזרת] יקח מה שהוא למעלה מן הקרקע כגון העלין והסמוך לו, אבל לא מה שלמטה מן הקרקע דהוי שורש עכ"ל, וכ"פ מ"ב ושל"ה. מיהו לפני זה כתב מהרי"ו וז"ל בפ"ק דסוכה אמרינן אזוב ג' קלחים ובהן ג' גבעולים ופרש"י קלחים שרשים, ומטעם זה נראה הא דכתב ר"ת ולא שרשים היינו שרשים קטנים המתפצלים לכאן ולכאן, אבל השורש הגדול שבו עומד הירק הוי בכלל קלח עכ"ל. וכ"כ בהגמ"נ ז"ל שמעתי שקרוי קלח עד למטה מזנבו ושבלים קטנים יוצאין מהם עכ"ל וכנ"ל עיקר. עכ"ל.

**והרש"ש כתב** דמש"כ רש"י קלחים שרשים היינו שצריך שיהא יחד עם השרשים דבעינן כל הצמח ע"ש מה שהאריך בזה.

**דין גרדומין**

**תכב) וגרדומיו בכל** שהוא. הר"ש והרא"ש ספי"א דטהרות כתבו דש"מ שבתחילתו יש לו שעור ושעורו לא נתפרש. והתיו"ט הביא מנדה כו. דשעורו בטפח ע"ש.

**וברש"י כתב:** גרדומיו, כשמזין בו פעמים הרבה מתוך שגבעוליו רכים משתברים. עכ"ל. ומשמע דדין גרדומין הוא רק לאחר הזאה וכ"כ החזו"א (פרה טו ב). אמנם המקד"ד (סי' נא סק"ג) נקט דמשעת האגד כבר חשיב אגודת אזוב ויש לו דין גרדומין. ולגבי גרדומי ציצית איתא בבאור הלכה סי' יא ס"ד ובחזו"א (או"ח ג ג) דמיד אחר העשיה יש לו דין גרדומין. אבל בספר זרע אברהם (ר"א לופטביר חתן האו"ש) דיני גרדומי מצוה הביא בשם הגאון מקוטנא דרק לאחר לבישה נעשה גרדומין.

**ובעיקר דין** גרדומין עי' בשו"ת חת"ס (יו"ד סי' רנו) דהרב השואל הקשה למה לא מצינו דין גרדומין בשאר המצוות כגון בשופר ולולב דנימא דאחר שקיים בהם מצוה שוב יוכשרו אף אם יחסר משיעורם. וכתב החת"ס דמציצית ל"ק, דשאני ציצית הואיל ובעי עשייה לשמה וחל דין על העשייה, ממילא כיון דחל תו לא פקע. משא"כ בשופר ולולב המצוה היא בשמיעה ובלקיחה וכל שמיעה ולקיחה הוא דין בפנ"ע. אמנם הקשה מגרדומי אזוב דג"כ ליכא בהו דין עשיה ואעפ"כ יש בהן גרדומין. וכתב החת"ס: וצ"ל דשיירי טהרה שאני וכדמצינו בנט"י. וסיים החת"ס ומי שדעתו רחבה מדעתנו וישמיענו תירוץ הגון נקבלנו באהבה.

**ובאו"ש פ"ז** מלולב ה"ח כתב בזה דגרדומין הוא רק אם דינו של השני חל בתר שכבר הוכשר לראשון, אבל חיוב לולב ושופר חל על הכל כאחד בעלות השחר, ולא יתכן לומר דעל השני חל חיוב ליטול רק שירים דהא החיוב חל בב"א. אבל בהזאה דין הטהרה של השני הוא רק משעת ההזאה ואז הוא כבר זמן שיש לו דין גרדומין.

**אמנם הקשה** האו"ש דבמקדש דנוהג לולב כל שבעה נימא גרדומין מיום ראשון לשני, דחיוב של יום השני חל אחרי חיובו של יום ראשון. ותירץ דכיון דכלפי יום הראשון לא חל דין גרדומין, והלילה מפסיק דלאו זמן לולב הוא, תו לא יחול דין גרדומין גם ביום השני. [צ"ע דנימא גרדומין ביום הראשון לקטן שהביא ב' שערות בו ביום. או לגר שנתגייר בחוה"מ, ונ"מ למקדש שהוא דאורייתא.]

**וע"ע באחיעזר** ח"ג סי' מו. (מספר משנת טהרות פרה)

**כמה הוא שעור גרדומין**

**תכג) רש"י ד"ה** גרדומיו, כשמזין בו פעמים הרבה מתוך שגבעוליו רכים משתברים וכל שהוא המשתייר באגודה כשר ובלבד שישתייר מכל אחד ואחד כל שהוא שתהא שם אגודתו קיימת. עכ"ל. ובחזו"א (פרה טו ב) כתב דנראה דהיינו למאי דס"ד כאן בגמ' דאגודה בעינן לעולם בשעת הזאה אבל למאי דמסקינן דלא בעינן אגודה כל דאתא משירי הכשר בכל שהוא סגי.

**אם אגודה היא ג' או ה'**

**תכד) תוד"ה בשלש.** תימה דבמסכת אבות (פ''ג מ''ו) משמע דפחות מחמשה לא שמיה אגד דתנן עשרה שיושבין ועוסקין בתורה שכינה ביניהן וכו' ומנין אפילו חמשה שנאמר ואגודתו על ארץ יסדה. ע"ש. והפנ"י תירץ דביומא מא: איכא תנא דסבר דאגודת אזוב היה בה חמש דברים עץ ארז וג' אזובים ושני תולעת, ואיכא מאן דסבר דלא אגדו את העץ ארז ושני תולעת עם האזוב. ובזה תלוי הפלוגתא אם אגודה היא ג' או ה'. [וע"ש עוד כמה תליות לדין בפלוגתא דתנאי.]

**והערוך לנר** והשפ"א תמהו עליו דהרי בפרה בעינן אזוב הן בשריפת הפרה והן בהזאה, ומאי דאיכא עץ ארז ושני תולעת הוא רק בשריפת הפרה אבל הכא איירינן בהזאה ובזה לא היה ה' לכו"ע.

**בא"ד. ובפ"ק** דברכות לא משמע כן. עי' ערוך לנר שמישב הסתירה.

**המקור לדין ב' וג' באזוב**

**תכה) תוד"ה מצות.** כתבו דלרבנן נהי דלא ילפי לקיחה לקיחה מאזוב [ולכן לא מחייבי לולב באגד] מ"מ ילפי אזוב דפרה מאזוב דפסח מצרים בג"ש דאזוב אזוב.[[872]](#footnote-872) אלא דהקשו וז"ל: ותימה דאי גזרה שוה היא הא קתני סיפא דהך משנה בסוף פרק אחד עשר דפרה לא אגדן כשר ומ''ש מלולב לרבי יהודה דתניא אגוד כשר שאינו אגוד פסול משום דיליף לקיחה לקיחה. עכ"ל.

**ובכס"מ פי"א** מפרה ה"א כתב בזה וז"ל: רבינו כתב בפירוש המשנה פי''א דפרה דילפינן דבעינן אגודה מדכתיב ולקח אזוב וכתיב בפסח מצרים ולקחתם אגודת אזוב והוא בספרי. וכתבו התוס'[[873]](#footnote-873) דלאו ג''ש גמורה היא ולכך אם לא אגדו כשר.[[874]](#footnote-874) א''נ למצוה נתקבלה ולא לעכב. [ועי' ברש"ש משכ"ב.]

**והריטב"א כתב** בזה: ומיהו אנן הא כתיבנא דודאי אזוב דמצרים צריך אגד גמור בחוט כדאיתא לעיל, ומתניתין‎ דמסכת פרה באזוב של פרה היא שנויה דלא כתיב ביה 'אגודה'. ואע״ג דכתיב קיחה קיחה, רבנן סברי דלא גמרינן‎ קיחה מאזוב דמצרים לאזוב דפרה. תדע דהא לא גמרי קיחה קיחה דלולב מאזוב כדאיתא לעיל, ואלו הוו גמירי ג״ש דקיחה קיחה בין ללולב בין לאזוב דפרה הוו גמרי ליה, לפום מאי דנקטינן‎ מדרבנן,[[875]](#footnote-875) ומוכח בתלמוד בכמה דוכתי, דג״ש דגמירי אינה אלא במלות סתם ולא בפרשיות ידועות.

**אלא ודאי** דרבנן לא גמירי ג״ש דקיחה קיחה כלל לענין שיהא אגד מעכב אלא לענין שיהא לולב ואזוב פרה ראוי לאגד הן בשלשה קלחים הן בשנים, והיינו דפליגי רבנן ור׳‎ יוסי באזוב דפרה תחלתו כמה כדאיתא לקמן. ומאי דתלי תלמודא מלתא באגד לאו משום דאגד מעכב דא״כ לא אגדן ופסגן אמאי כשר. אלא לומר דצריך שהיה ראוי לאגד מן התורה.[[876]](#footnote-876)

**אי נמי** דרבנן ורבי יוסי התם דפליגי אמתניתין דפרה‎ וס״ל דאזוב צריך אגד, ס״ל כרבי יהודה דגמיר קיחה קיחה גבי לולב וה״ה גבי אזוב דכי הדדי נינהו, ולדידהו אגד בידי שמים לא שמיה אגד, ואם אגדן ולא פסגן פסול. וכ״ש פסגן ולא אגדן, והרי זה מבואר. עכ"ל הריטב"א.

**ובאות תטז** הובא בזה תירוץ המאור דבאמת אם אינן מחוברין כלל פסול. אלא מיירי שמעורה במקצת ולכן יש לזה שם אגודה ע"י שארית החיבור הטבעי. ועוד הובא שם תירוץ הראב"ד דאין האגד מעכב אלא למצוה ורק בלולב איכא ב' קראי 'ואנוהו' וג"ש, ולכן מעכב.

**וע"ע בחזו"א** פרה סי' יד סקי"ח.

**כמה גבעולים יש בכל קלח**

**תכו) תוד"ה ובהן.** דאי שלשה לכל קלח וקלח א"כ היינו ר' יהודה. אבל רש"י שבת קט. פירש שלשה לכל קלח וכן פירש הר"ש. עי' בזה בערוך לנר ובשפ"א.

**דף יג ע"ב**

**חבילה שלא נעשית לטלטלה**

**תכז) דרוש מרימר** הני איסורייתא דסורא מסככינן בהו ואע״ג דאגידן למנינא בעלמא הוא דאגידן. כתב הריטב"א: פירוש ולא שמיה אגד. ולקמן נמי אמרינן (גבי צריפי דאורבני בקשר תחתון) דאגד שאינו עשוי לטלטלו בהם לא שמיה אגד לענין סוכה, ואע״ג שאפשר לטלטלו באותו אגד כיון שלא נעשה לטלטלו בו כעין חבילי עצים לא גזרינן בהו. עכ"ל. ומשמע לכאורה דגם ההיתר של איסורייתא דסורא הוא משום שאין האגד עשוי לטלטל. ועי' לשון הרי"ץ גיאות דמשמע כן. וכן הוא ברא"ה.

**אמנם לשון** רש"י: לפי שאין דרך להצניעם באגדם. ובסמוך כתב: אלא למנינא בעלמא, אגדינהו עד שימכרו והלוקחן לייבשן מתיר אגדן. משמע דהטעם משום דאין האגד עשוי להצניע, ולא משום שאין עשוי לטלטל. ולהלן גבי צריפי דאורבני פרש"י וז"ל: שאינו עשוי לטלטלו, כגון זה שמשהתיר קשר העליון אם אתה מטלטלו הוא ניתק מאליו. עכ"ל.[[877]](#footnote-877) והיינו דבמציאות א"א לטלטל ע"י קשר תחתון. ולדבריו אין מקור דבעינן שיהא "עשוי" לטלטלו בהם אלא יתכן דסגי "באפשר" לטלטלו בהם. ועי' בשפ"א שעמד במחלוקת זו.

**ודעת הרמב"ם** לפרש באופן אחר. וז"ל הרמב"ם פ"ה ה"י: ואין חבילה פחותה מעשרים וחמשה בדים. ובהי"א: חבילות קטנות שאגדו אותן למנין מסככין בהן. וכתב הר"א מן ההר דמשמע דאיסורייתא דסורא היינו חבילות קטנות פחות מכ"ה קנים.[[878]](#footnote-878) [וגם לשיטתו אין מקור לחידושו של הריטב"א.]

**מדוע במחצלת אין פסול חבילה**

**תכח) והנה הריטב"א** כתב ע"פ שיטתו: ושמעינן‎ שמותר לסכך בקנים הסדורין זה בזה כיון שלא נעשה לטלטלו בהם אע״פ שראוי לטלטלם כולם כאחד. מפי מורי נר״ו. (ונמצא בחי' הרא"ה). והריא"ז הובא בשלטי גבורים כתב: כל אגד שאינו עשוי לטלטלו באוגדו אינו אגד שכן דרך החבילין שאוגדין אותן כדי לטלטל כל האגד ולא יהא צריך לטלטלו אחד אחד לפיכך הצריפין שאוגדין הקלחים שלהן ואורגים אותן להתקיים מלאכתן אין בהן משום אגד והרי הן דומים למחצלאות העשויות לסיכוך שאע"פ שהן ארוגין ואגודין אין בהם משום אגד ומסככין בהן כמבואר בקונטרס הראיות. עכ"ל הריא"ז. ועי' בב"ח סי' תרכט י משכ"ב.

**אמנם לשיטת** רש"י קשה מדוע מחצלאות כשרות לסכך. ועי' שפ"א דף יב. שעמד בזה. ובשו"ת בנין שלמה סי' מה כתב לחלק דאם כל מטרת הקשירה כדי שיהא נוח לסכך אין בזה גזירת חבילה שהרי ידוע לו שנעשתה החבילה כדי לסכך ולא לאוצר.[[879]](#footnote-879)

**והגריש"א בקובץ** תשובות כתב לחלק דבמחצלת כל קנה מחובר לקנה הסמוך לו ולא דמי לחבילה שכולם קשורים בקשר אחד. וסברא זו כתב באמרי ישר למהר"ם אריק ח"ב סי' י. [צ"ע דלכאורה קשר תתאה של צריפי דאורבני עשוי כעין זה, ומ"מ אסור לרב פפא. וגם רב הונא בריה דר"י דמתיר הוא מפני שאין מטלטלין בכך.]

**החידוש ב'שרי להו'**

**תכט) אמר רב** פפא דשרי להו. כתב רש"י מתיר ראשי החוט שהוא קלוע בו ואינו צריך להפקיע הקליעה. עכ"ל. ומשמע דהחדוש הוא שאין צריך להתיר הקליעה אבל הריטב"א כתב: פי' וקמ"ל דאע״ג דאכתי קיימי מנפשייהו כמאן דאגידי כיון דלא אגידי ממש לית לן בה. עכ"ל.

**דף יג ע"ב**

**פלוגת קמאי אי הירקות מביאין את הטומאה**

**תל) ירקות שאמרו** חכמים אדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח (א) מביאין את הטומאה (ב) ואין חוצצין בפני הטומאה (ג) ופוסלין בסוכה משום אויר. זו היא גירסת רש"י ותוס'. אבל המאירי והתוס' רי"ד גורסים בדין (א) אין מביאין את הטומאה, וכן הובאה גי' זו בריטב"א.[[880]](#footnote-880)

**והנה לגי'** רש"י דמביאין את הטומאה ואין חוצצין בפני הטומאה הוכיחו תוס' דמה דאין חוצצין הוא מדרבנן דאי מדאורייתא לא היו חוצצין, הוא הדין דלא היו מביאין.[[881]](#footnote-881) אבל לגי' המאירי באמת הוא דין דאורייתא דלא חוצצין ולא מביאין והטעם דכיון דלאו בני קיומא נינהו לשבעת ימים מהשתא חשיבי כמאן דליתנהו ולהך גי' זו סברא דאורייתא היא.

**ובמסכת אהלות** פ"ח מ"ה תנן אלו לא מביאין ולא חוצצין וכו' הירקות. ופירשו תוס' שבת טז: וריטב"א שם וכן משמע בפיה"מ להרמב"ם דהטעם משום שאין בהם ממש [כלומר אין להם קיום.] וצ"ע הרי הכא איתא (לגי' רש"י) דירקות תלושים מביאין את הטומאה ולא אמרינן דכיון דאין בהן ממש לא מביאין. ובחזו"א (אהלות י יב) כתב בזה: ומיהו בתלוש חשיב אהל אף דעומדות ליפול וכו' והיינו טעמא דבתלוש חשוב אהל טפי דבמחובר שם ירק עליו ולא שם אהל. והרי ר' יהודה סבר כל אהל שאינו עשוי בידי אדם לא שמיה אהל וכן אהל כלים חלוק מאהל בית לענין נזיר והילכך בהני שצללן מועט ואהלן רעוע ועומדות ליפול לאו שם אהל עלייהו במחובר. עכ"ד.

**אמנם כל** קושית החזו"א היא לגי' רש"י אבל לגי' המאירי ותוס' רי"ד דאין מביאין את הטומאה לק"מ. ועי' בהערה שהובא מהמאירי שדעת הרמב"ם כהך גי' וא"כ ל"ק עליה.

**אולם התוס'** בסוגיין כתבו ביאור אחר בהא דאהלות וז"ל: ודווקא בתלושין עסקינן, דאלו מחוברין לא מביאין ולא חוצצין כדתנן בפ''ח דאהלות (מ''ה) אלו לא מביאין ולא חוצצין הזרעים והירקות המחוברים לקרקע חוץ מן הירקות שמנו חכמים, כלומר גבי מביאין וחוצצין דקחשיב התם בריש פרק ח' האירוס והקיסום וירקות חמור ודלעת יוונית דהנהו אפילו מחוברין חייצי דקביעי וקיימי ואין הרוח מנענען, אבל שאר ירקות המחוברין מתנענעין ברוח והוו להו כטלית וספינה שהיא שטה על פני המים[[882]](#footnote-882) ואפילו בעידנא דלא ניידי. עכ"ל ומשמע דמחלקי בין מחובר לתלוש כיון דבתלוש לא ניידי ברוח והוא חילוק מציאותי.

**[והתוס' רי"ד** ב"ב כ. כתב הטעם משום דאף אם הם מתנענעים לא איכפת לן שכיון שהם רחבים הרבה אע"פ שמתנענעים חשיבי אהל גמור.]

**ובב"ב כ.** אמרינן דעשבים שעלו בחלון חוצצין בחלון שבין בית לבית. והקשו תוס' מ"ש מירקות הנ"ל. ותירצו וז"ל: ותירץ רבינו תם דהתם איירי לענין אהל דאין נעשין אהל לחוץ בפני הטומאה על מה שתחתיהם או שעליהם או להביא טומאה מפני שהרוח מנשבו ואינו עומד במקום אחד והוי דומיא דעוף הפורח שאינו לא חוצץ ולא מביא. עכ"ל. וכ"כ התוס' רי"ד בב"ב לחלק בין אהל לחלון ועי' בחזו"א (אהלות י יב) דהטעם משום דבחלון כל שאין בפועל פותח טפח אין הטומאה עוברת דרכו.

**וברמב"ן ב"ב** תירץ: איכא למימר התם במתנדנדין כדקתני בהדיא הקופץ ממקום למקום וכו' הכא בשחיברן והדקן בחלון. עכ"ל.

**ובתוס' חולין** קכט. ד"ה בית כתבו: בית שסככו בזרעים טהרו. מכאן קשה על פירוש רבינו שמואל בפ''ק דסוכה (דף יג:) דאמר ירקות שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח אין חוצצין בפני הטומאה אבל מביאין הטומאה ופוסלין הסוכה משום אויר, פירוש ולא משום סכך פסול דסכך פסול בארבעה ואויר בשלשה. ואמר התם מאי טעמא כיון דכי יבשי נפלי כמאן דמפרשי דמו. ופירש רבינו שמואל דהא דקאמר מאי טעמא לאו אאין חוצצין בפני הטומאה קאי, משום דהוי אוכל ומקבל טומאה ואין חוצץ בפני הטומאה. אלא אפוסלים את הסוכה קאי וקשה לפירושו דהכא משמע דבטלי לגבי בית ולא מקבלי טומאה. ומיהו יש לומר לפירושו דמילי מילי קתני, ואין חוצצין לאו כשסכך בהם קאמר. אבל מכל מקום לא היה צריך לפרש כן דאיכא לפרושי כשסיכך בהן ולא מקבלי טומאה, והאי דאין חוצצין כדמפרש התם משום דכי יבשי נפלי וכן פירש בקונטרס שם.

**נמצאו השיטות** בענין הא דאין חוצצין. לרש"י הוא מדרבנן משום דמפרכי ונפלי והוי גזירה אטו אחר דמפרכי. לריטב"א הוא מדאורייתא כיון דנד ברוח. לרשב"ם הוא מפני שהאוכל מקבל טומאה.

**והנה יש** לעיין בדינא דאין חוצצין אי דינו הוא דרק כנגד הטומאה נטמאין כאילו אין כאן אלא אויר, או דילמא דנטמא כנגד כל מקום הירקות דהא תחת הירקות אמרינן דמביאין את הטומאה וא"כ הוא הדין מעליהן טמא כנגד כולן, אך מאידך גיסא י"ל דממ"נ אין טמא למעלה מהן דאי דיינינן כמאן דאיתנהו הרי חוצצין ואם כמאן דליתנהו אין הטומאה מתפשטת כלל והוי כאויר. [ולדברי המאירי דאין מביאין ק"ו דאין נטמא מה שעליהן. ולדעת הרשב"ם ודאי הכל טמא. אבל לרש"י יש לדון כנ"ל. (ובספר טעם ודעת הסתפק בזה.)]

**אם הירקות פוסלין את הסוכה בג"ט מדאורייתא**

**תלא) ופוסלין בסוכה** משום אויר. כתב הגרע"א: נלענ"ד דרק להחמיר דנין כן אבל לא להקל. כגון דיש ב' טפחים סכך פסול וב' טפחים ירקות אלו שממהרין להתייבש, דבזה אם נדונם כאויר אין מצטרפין לפסול כבסימן תרלב ס"ג. בזה אין דנין כאויר להקל, דמ"מ גם שם סכך פסול עלייהו כיון דמקבלי טומאה ומצטרפי לפסול בד' טפחים. וראיה לזה דהרי לענין הטומאה מביאים את הטומאה ואין חוצצין, הרי דלחומרא כאיתנהו דמי. ועי' פרש"י דרבנן גזרו עלייהו דאין חוצצין משום דכי מייבשי, הרי דהוא רק דרבנן. והכא נמי לענין פסול אויר דרבנן הוא, וא"כ ממילא להחמיר דינו כסכך פסול כנלענ"ד בעזה"י. עכ"ל.

**והנה כדבריו** משמע מלשון רש"י ד"ה ופוסלין "אלא כי אויר דיינינן להו לחומרא ובשלשה" הרי דרק לחומרא הוא דהוי כאויר. וכן משמע מלשון הריטב"א בדעת רש"י וז"ל: ואע״ג דבעודן לחין חזי לחוץ בפני הטומאה גזור רבנן השתא דלכי יבשי מיפרכי וכמאן דליתנהו דמו ומהאי טעמא אמור רבנן שיהו פוסלין בסוכה משום אויר. עכ"ל.

**ובתוס' כתבו** "דהא מפרש טעמא משום דכי יבשי מפרכי ונפלי ולא מסתבר למימר דאסוכה לחודה קאי דלכאורה אכולה מלתא קאי" ולכאורה כשם שלגבי טומאה דעת תוס' דאין סברא זו אלא מדרבנן כך גם לגבי סוכה. [ויש לדחות דבסוכה איכא דינא דסוכה הראויה לשבעה, כדכתב הר"ן.]

**אולם לכאורה** נראה דכל זה לגי' רש"י אבל לגי' המאירי ותוס' רי"ד הוא מדאורייתא כאויר [כשם שהוא כאויר לענין דאין מביאין את הטומאה] וכן מבואר מדברי הר"ן וז"ל: "ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שיהא חממ"צ אף מעכשיו הוא פסול" ולשון הריטב"א: דכיון דלאו בני קיומא נינהו לשבעת ימים מהשתא חשיבי [כמאן דליתנהו](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_6.htm#E2835,0,דף ‎יג ב^^87189!).[[883]](#footnote-883) עכ"ל. ומשמע מדבריו דהכל הוא משום שמפרכי ונפלי.

**ובשער הציון** תרכט נב כתב גבי מסכך בהנהו ירקות וז"ל: לבוש, דהוא רק דרבנן. ובפמ"ג מסתפק בזה. ועי' (ברשב"א) [בריטב"א] דהביא שתי דעות בזה והוא הסכים שהוא רק מדרבנן וכתב שגם דעת רש"י כן הוא ע"ש. אכן מלשון הרמב"ם[[884]](#footnote-884) משמע קצת דמדאורייתא הוא דכליתנהו חשיב.

**[אמנם יעוי'** בתוס' רי"ד שכתב דהא דאינו מביא את הטומאה הוא משנה באהלות דתנן "ואלו לא מביאין ולא חוצצין הזרעים והירקות המחוברין לקרקע", והטעם משום שהם נעים ברוח וכמו שכתב התוס' רי"ד עצמו בב"ב כ.[[885]](#footnote-885) ומשמע דתרוייהו פסולין מדאורייתא אבל לא מחד טעמא אלא לגבי טומאה הוא משום דשהם נעים ברוח ולגבי סוכה משום דמפרכי. ויש סברא גדולה לחלק בין סוכה לטומאה דרק בסוכה דבעינן סוכה הראויה לשבעה יתכן פסול מצד מפרכי -וכמבואר בר"ן- ולא באהלות.]

**והנה רבנו** מנוח פ"ה ה"ג אחר שהביא דין ירקות שאם יבשו יבולו ולא ישאר בהם ממש הרי מקומן נחשב כאילו הוא אויר וכאילו אינם, כתב: ומכאן תשובה למכשירין סכך סוכה מאשירה ומעיר הנדחת. ועי' בספר המפתח דאם נימא דהפסול משום שאין ראוין לשבעה לק"מ. אלא נראה מדברי רבנו מנוח דהפסול משום דלא אזלינן בתר המציאות שעתה הוא עושה צל אלא כל שדינו כמי שאינו הרי הוא כאויר וא"כ ה"נ היכא דהדין קובע דכתותי מיכתת שעוריה הרי הוא כאויר.

**דף יג ע"ב**

**מדוע המרור נחשב אינו מקבל טומאה**

**תלב) והנה בעלמא** אוכלין מביאין טומאה ואין חוצצין [דכל המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה] אבל הכא מבואר דמדאורייתא הרי הן חוצצין. [וגם לשיטות דאין חוצצין מדאורייתא הוא מטעם דכמאן דליתנהו, או משום דהם נעים ברוח] ומבואר בתוס' ב' דרכים לחלק בין אוכלין דעלמא להכא. א' כתבו בשם רבנו יהודה דאין העלין הללו ראויין לאכילת אדם. ב' משום דלא הוכשרו לקב"ט.

**והנה על** דעת רבנו יהודה הקשו התוס' וז"ל: אבל קשה דהיכי מצי למימר דלאו מאכל אדם נינהו הא אמרינן בפרק כל שעה (פסחים דף לט:) מה מצה שנקחת בכסף מעשר אף מרור כו' ומהאי טעמא ממעט הרדפני דאין יוצאים בו ידי מרור כדפירש שם בקונטרס דהרדפני אינו נקח בכסף מעשר דאינו מאכל ואנן בעינן אוכלין דומיא דיין ושכר ובקר וצאן.[[886]](#footnote-886)

**ותירץ הפנ"י** דהמרור אינו נאכל בפנ"ע אלא ע"י טיבול ופרפרת ודברים אחרים. וכל כה"ג אינו מטמא טומאת אוכלין אבל מ"מ ניקח בכסף מע"ש. [וע"ש שזה מוכרח דהא כתיב על מצות ומרורים יאכלוהו, וגם שתקנו על מרור ברכת על אכילת מרור.] ועי' בערוך לנר שדחה דבריו.

**אם אוכל שלא הוכשר כשר לסיכוך**

**תלג) והנה התוס'** העמידו הסוגיא בלא הוכשר לקבל טומאה ויש לדון אי כה"ג דלא הוכשר פסול לסכך או דכיון דאין מקבלין טומאה כשרין לסכך. ומדברי רבנו פרץ יש להוכיח דכשרים לסכך שכתב וז"ל: וא"ת והלא הנך ירקות דפסח מאכל אדם נינהו דניקחין בכסף מעשר כדאמר בפרק כל שעה (לט:) וא"כ בין גבי סכוך[[887]](#footnote-887) ובין גבי חציצה תיפוק ליה מפני דהוי דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה. וי"ל דמיירי בלא הוכשרו. עכ"ל. ומבואר להדיא דגם גבי סוכה כשר אוכל שלא הוכשר דבזה מתרץ קושיתו דגבי סכך תיפו"ל דהוא מקבל טומאה. [לכאורה משמע דכשר גם מדרבנן דהרי גם סברת הגמ' משום דמפרכי אינה אלא מדרבנן לדעת רש"י, וכוותיה אזלא שיטת רבנו פרץ שם. וכן מבואר משיטת הרע"ב שיובא בהערה. ולכאורה צ"ע למה לא נפסל כדין אניצי פשתן וכפי שיובא בסמוך מהרש"ש. ונראה דרבנו פרץ לשיטתו שפירש סוגית אניצי פשתן כרש"י שמקבל טומאת נגעים ולא כתוס' שגזרו בדבר הסמוך לקבלת טומאה.]

**אמנם התוס'** רי"ד כאן כתב להדיא דפסול וז"ל: וכל האוכלין פסולין לסיכוך ואע"פ שעדיין לא הוכשרו דפסולת גורן ויקב אמר רחמנא ולא גורן ויקב עצמן ואע"פ שלא הוכשרו. [וכן הוא בפסקי הרי"ד.] ומבואר דפסול מדאורייתא.

**וכן משמע** ברש"י שכתב וז"ל: ולא משערינן להו לפסול כשיעור שאר סכך פסול דאוכל הראוי לקבל טומאה הוא וסכך פסול אינו פוסל אלא בארבעה טפחים באמצע וארבע אמות מן הצד אלא כי אויר דיינינן להו לחומרא ובשלשה. עכ"ל. הרי מבואר להדיא דסכך פסול הוא. [ואין לומר דמיירי בשהוכשר דא"כ למה כתב דמדאורייתא חוצצין.] אולם לא נתבאר ברש"י אם הוא פסול דאורייתא או דרבנן. [ועי' ברע"א אהלות פ"ח אות יז בשם גנת ורדים שכתב ג"כ שפסול לסכך[[888]](#footnote-888) ולא נתבאר אם הוא דאורייתא.]

**ועי' ברש"ש** וכן בפמ"ג (תרכט מ"ז יב) שכתבו דמדהוצרך לומר דפסולין משום אויר משמע דהיה מקום לומר דפסול מצד סכך פסול. [וכפרש"י, ודלא כרבנו פרץ דלעיל.] והרי העמידו תוס' בלא הוכשר.[[889]](#footnote-889) ומזה הוכיחו דפירות שלא הוכשרו פסולין לסכך. אלא שהפמ"ג כתב דפסול מה"ת והרש"ש נוקט דאין הפסול אלא מדרבנן מדקרובים לטומאה כעין מש"כ התוס' לעיל יב: גבי אניצי פשתן. וכ"כ הבכורי יעקב סי' תרכט סקט"ז. [וע"ש בפמ"ג ובכור"י מה שדנו לר"י דאין מסככין אלא בארבעת המינים הכשרים ללולב אם אפשר לסכך באתרוג שלא הוכשר. ועי' בזה לעיל אות שפא.]

**ובקרבן נתנאל** סי' כו אות ז כתב: דאוכלין נינהו ומקבלין טומאה. וא"ת אמאי מפרש טעמא דלא חייצי בפני טומאה משום דלכי יבשי מיפרכי. הא בלא"ה קי"ל דכל המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה. תירצו בתוס' דאיירי בירקות שלא הוכשרו עדיין, אבל לענין סכך סוכה כיון דראוים לקבל טומאה סכך פסול מקרי. עכ"ד ודייקו מדבריו הרש"ש והבכור"י דס"ל דהוא מדאורייתא. וכן משמע בגר"ז תרכט א.

**ובערוך השלחן** תרכט כתב: כל מיני אוכלין הראוים למאכל אדם – מקבלין טומאה, ואין מסככין בהן. אבל מאכלי בהמה – אין מקבלין טומאה. והכי דרשינן בתורת כהנים: "מכל האוכל יטמא" – האוכל המיוחד, פרט למאכלי בהמה. ולכן תבן וקש, אף שראויין למאכל בהמה – מסככין בהן. והם עיקר הסכך, כדילפינן מקרא ד"מגרנך ומיקבך". ויש בזה שאלה: דהא כל האוכלין קודם הכשר מים אין מקבלין טומאה, ואם כן יהא מותר לסכך באוכלים שלא הוכשרו? והתשובה: דכיון דאין בה חסרון לטומאה אלא חסרון צדדי – אי אפשר לקרותו שאינו מקבל טומאה, שהרי מקבל טומאה על ידי מים ושרץ. ועוד: איך אפשר לסכך בזה, ולאחר שעה ירדו גשמים ויפסל לגמרי?[[890]](#footnote-890) אלא וודאי דפסולם מן התורה, ככל דבר המקבל טומאה.

**ובמ"ב (תרכט** כח) כתב דאוכל שלא הוכשר פסול לסכך. ובשער הציון כתב: קרבן נתנאל ופמ"ג. ומשמע לכאורה דפסק דפסול מדאורייתא.

**ביאור המחלוקת בלא הוכשרו**

**תלג/ב) ובביאור המחלוקת** אם פסולין לסכוך מדאורייתא י"ל בתרי אנפי. הנה הבכורי יעקב כתב דכשר לסכך דדמי לכלי שלא נגמרה מלאכתו שכשר לסכך. אמנם הפמ"ג סקי"ב כתב דלא דמי לנסר משופה שכל זמן שלא יחדו למדרס אינו מטמא אבל מאכל אדם פסול בכל ענין.

**וי"ל דתליא** במחלוקת הראשונים בגדר דין הכשר לטומאה. עי' רמב"ן עה"ת יא לז וז"ל: וטעם ההכשר בעבור כי לכלוך השרץ והמטמאים ידבק במאכלים בלחות ולא כן ביבשים ועשתה התורה הרחקה יתירה לטמא המוכשרים במים וניגבו שלא ניתן דברינו לשיעורין והנה גם דין ההכשר נוהג בטומאת הנבלות והזכירו הכתוב כאן לענין שאמרנו. עכ"ל.

**אמנם החינוך** מצוה קס כתב וז"ל: וכן אין כל אכל שבעולם נקרא אכל לקבל טמאה, עד שיבוא עליו מים מאחר שנעקר מן הקרקע, וכמו שכתוב אשר יבוא עליו מים וגו' (דו''א), ואף על פי שאמרו שזה גזירת הכתוב הוא, יש לסמכו קצת אל הטעם לפי מה שיעלה בתחלת המחשבה ולומר, כי הענין לפי שהתורה לא תחשב שום דבר להיות ראוי לדינין שבו עד שעת גמר מלאכתו כמו שידוע בדיני הפרות לענין תרומות ומעשרות, וכן החלה שאין עונתה עד שתתגלגל הקמח, וזהו שהמפריש חלתו קמח אינה חלה וגזל היא ביד הכהן.
ועל כן גם בענין הטמאה נאמר שאין דיני טומאת הפירות וטהרתן עד גמר מלאכתן, ולפי שדרך בני אדם בקצת פירות וירקות להדיחן מעפרן טרם שתאכלו אותן, היה הענין לומר על כולן דרך כלל שלא יהיו נקראים אכל עד שיכשרו במים. עכ"ל.

**והשתא י"ל** דלחינוך אוכל שלא הוכשר אין עליו שם אוכל והוי ממש ככלי שלא נגמרה מלאכתו וכסברת הבכורי יעקב. אבל לפי הרמב"ן מסתברא כפמ"ג דהרי הוי פרי גמור.

**אמנם עי'** לעיל בלשון התוס' רי"ד "משום דפסולת גורן ויקב אמר רחמנא ולא גורן ויקב עצמן ואע"פ שלא הוכשרו". ומשמע דהוא למוד בפנ"ע דגורן ויקב פסולין.

**כשרות מאכל בהמה ואוכל פחות מכביצה לסכך**

**תלד) כתב הט"ז** (תרכט יב): בת"כ סדר שמיני מכל האוכל משמע אוכל המיוחד פרט לאוכל בהמה, עכ"ל. והיינו דמדאינו מקבל טומאה מחדש הט"ז דהוא הדין דכשר לסכך. ובשו"ע סי"א: מסככין בפינוג''ו הנקרא בערבי שומר. (והוא מאכל בהמה ואין בני אדם אוכלים אותו אלא לרפואה) (רבינו ירוחם נתיב ח' חלק ב' וכל בו). ומבואר מדברי הרמ"א דמסככין במאכל בהמה.

**לענין אוכל** פחות מכביצה, כתב הבכור"י (תרכט טז) דלענין אי פסולין מדאורייתא י"ל דתלוי בפלוגתת הראשונים אם מאכל פחות מכביצה מקבל טומאה מן התורה. [עי' רמב"ם פ"ד מטו"א דמקבלים טומאה מדאורייתא. ודעת תוס' פסחים לג: דאין מקב"ט מן התורה.] וכתב דרוב פוסקים ס"ל דאינו מקב"ט מן התורה וא"כ אין פסולו מן התורה.

**אמנם כתב** הבכור"י דלכו"ע פסול עכ"פ מדרבנן דלא גרע משברי כלים ומטלניות שאין בהם גע"ג. ובתוספת בכורים השיג ע"ז דשאני מטלניות שהיו פעם בני קבלת טומאה. והסכים הבכורי יעקב עמו דיש לפסול רק בהיה כשעור ונחסר. [אמנם י"ל דדמי לאניצי פשתן שכתבו התוס' דפסולין כיון שקרובים לטומאה וה"נ כאן חסר רק השלמת השעור. ויש לחלק. ועי' אות ת בהערה ודוק.]

**ובשלמי תודה** (סי' כה) כתב דנראה דאזיל לשיטתו דס"ל גבי פרי שלא הוכשר דדין מקבל טומאה תלוי בקבלת טומאה בפועל ולכן כאן דאין מקבל טומאה בפועל כשר לסכך. אמנם אי נימא דהילפותא מגורן ויקב היא על המין שראוי לטומאה שהוא פסול לסכך מסתברא שכאן ג"כ יהא פסול דלאו דומיא דגורן ויקב הוא.

**וביותר י"ל** דכאן דהחסרון רק בשעור לקב"ט ודאי דפסול.

**שו"ר בשפ"א** כאן וז"ל: יש לעיין באוכלין דפסולין לסכך אי צריך שיהיה בהם שיעור קבלת טומאה לרוב הפוסקים דפחות מכביצה אינו מקבל טומאה. או נימא דמ"מ בר קבלת טומאה הוא אם היה בו שיעור, דראוי לקבל טומאה לחוד ושיעור קבלת טומאה לחוד.

**סכך ודפנות שאין ראויין לשבעה**

**תלה) כתב הר"ן:** כאויר דיינינן להו לחומרא, ואמרינן מ"ט כיון דלכי יבשי פרכי ונפלי כמאן דליתנהו דמי. פירוש, מתוך שהן דקות מאוד. ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שתהא חמתו מרובה מצילתו אף עכשיו הוא פסול. וכתב הרש"ש ונ"ל דמדאורייתא הוא ומטעם דאינו ראוי לז' וכדדריש ר' יהודה לקמן לקמן כג. ומשמע שם דגם ר"מ מודה בדרשא זו אלא וכמש"כ שם בס"ד.[[891]](#footnote-891)

**והנה הר"ן** למד דין זה מסוגיין. ומבואר דמה שפוסל בסוגיין הוא משום האי טעמא דאין ראוי לשבעה. ולכאורה צ"ע למה טעם זה הוא סברא לפסול כאויר בג"ט, והרי לא הוי אלא כשאר פסולי סכך שאינן פוסלין אלא בד"ט. [ולדברי השפ"א אות תלז י"ל דראית הר"ן דהוא פסול דבלא"ה לא היו גוזרים לפסול שמא ישור. אך סתימת הר"ן לא משמע כן.]

**ובספר שלום** יהודה (סי' מו) כתב בזה דמוכח בר"ן שסובר כהך גירסא שהובאה בריטב"א דאין מביא את הטומאה ושהכל דין דאורייתא ולמד הר"ן דהפסול בסוכה שאינה ראויה לשבעה הוא דין כללי בסוכה [גם בדפנות] ואם לא נתקיים דבר זה הוי כמאן דליתיה. [ועי' אות תלא בהערה בארוכה בדעת הריטב"א בזה.]

**והנה הרמ"א** סי' תרכט סי"ב כתב: וכל מה שדרכו לייבש בתוך שבעה מיד דיינינן ליה כאילו הוא יבש (ר''ן פרק קמא דסוכה) והוי אויר ופוסל בשלשה אפילו מן הצד. (הגהות מיימוני פרק ד' דסוכה). עכ"ל הרמ"א. ותמה השלום יהודה דלהנ"ל הרי רש"י ותוס' והריטב"א חולקים על הר"ן ולמה פסק כותיה דהר"ן.

**וברמ"א סי'** תרל ס"א כתב: מכל מקום לא יעשה הדפנות מדבר שריחו רע (ר''ן) או דבר שמתייבש תוך שבעה ולא יהא בו שיעור מחיצה (דברי עצמו). ועי' בדרכי משה וז"ל: ונ"ל דה"ה דבר שנתייבש תוך ז' ולא ישאר עוד שיעור מחיצות דפסול כמו גבי סכך כמש"ל סימן תרכ"ט. עכ"ל. הרי דנקט דדין סוכה ראויה לשבעה נאמרה גם בדפנות. וכתב השלום יהודה דאזיל לשיטתו שסובר כר"ן. אבל לדעת הריטב"א הוי זה פסול רק בסכך ולא בדפנות.

**ועי' בשערי** תשובה סוף סי' תרמח שהביא ברכי יוסף שכתב דדנו באתרוג שעתיד להצטמק בימי הסוכות דפסול דומיא דדברי הר"ן בסוכה. והברכי יוסף כתב דיש דוחין דשאני אתרוג דמפסקי לילות מימים [עי' ביצה ל:] ולכאורה צ"ב הדמיון דהרי בסוכה כתב הרש"ש דילפינן לה מדכתיב חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים ומה זה שייך לאתרוג. ואולי גם באתרוג ילפינן מקרא דושמחתם לפני ד"א שבעת ימים.

**פסול סוכה בשאר ירקות**

**תלו) ירקות שאמרו** חכמים וכו' ופוסלים בסוכה משום אויר. כתב בעל העיטור ומסתברא דכל שכן שאר ירקות.[[892]](#footnote-892)

**אבל ביחוסי** תנאים ואמוראים (לר' יהודה בר קלונימוס משפירא רבו של הרוקח ערך רב טובי בר קיסנא) כתב דלדעת רש"י דהא דאין חוצצין הוא משום גזירה לא גזרו אלא בהנך ירקות דאילו שאר ירקות קים להו לרבנן שאין נחסרין כשמתיבשין כי אם מעט וגם אם יחסרו יותר יהיה זה אחר זמן ומסיק אדעתיה. אבל הנך ירקות מתייבשים במהרה וסבר דעדיין לא מפרכי.[[893]](#footnote-893)

**תמיהה בהשמטת הרי"ף**

**תלז) הרי"ף וההשלמה** השמיטו דין עלי ירקות ותמה עליהם בספר המאורות למה השמיטוהו.

**והנה הכס"מ** כתב להקשות גבי סיכך בירקות וז"ל: ואם תאמר הרי כתב (הרמב"ם) בראש פרק זה דבדבר הנובל (היזמי והיגי) כשר בדיעבד. וי''ל דהתם היינו בדבר שדרכו ליבול קצת עליו, אבל מכל מקום אפילו אחר נפילת עליו צלתו מרובה מחמתו, ולכתחלה לא דילמא מתוך נשירת העלין שביק לה ונפיק. וזהו מה שאמרו בפרק קמא דסוכה (דף י"ג) בהיגי לא מסככין דכיון דנתרי טרפייהו שביק לה ונפיק.

**(ואפשר דהרי"ף** נקט מכח קושיא זו דאכן הוא מחלוקת הסוגיות ופסק להקל בזה. ול"ע בזה.)

**והשפ"א כתב** ליישב קושית הכס"מ די"ל דלא גזרו חכמים שיהא כאויר אא"כ הוא פסול מחמת עצמו משום אוכל, בזה הוסיפו מדרבנן לדונו כאויר. אבל בדבר הכשר לסכך לא פסלו והיינו היזמי והיגי. [לפ"ז יש ליישב דברי הר"ן אות תלה ע"ש.]

**דף יג ע"ב**

**שעור אורך ידות**

**תלח) שעור ידות.** כתב המג"א (תרכט יב) אין הידים נקרא אוכל אלא עד ג"ט אף ע"פ שהן ארוכות הרבה (ב"י הרא"ש). ועיין בעוקצין דיש ידות שמצטרפים אף על פי שגדולות הרבה ולכן יש להחמיר. עכ"ל. ועפ"ז כתב המ"ב סקל"א: מן הדין אין הידים נקרא אוכל רק עד ג"ט, אבל מפני שיש ידות שמצטרפות לאוכל אע"פ שגדולות הרבה, כתב המ"א שיש להחמיר ולאסור בכל ידות אפילו גדולות הרבה. ולפ"ז יש ליזהר שלא לכסות בקשין של תבואה קודם שנחבטו מן התבואה.[[894]](#footnote-894) והנה הפמ"ג מפקפק קצת אפילו אחר שנחבטו[[895]](#footnote-895) ובבכורי יעקב משיג עליו ומסכים להט"ז לקמן בסי"ח דשרי.

**ומ"מ צריך** ליזהר דשכיח הוא שעדיין נשאר מעט תבואה בשיבולים אפילו אחר שדש אותם ובזה עדיין נשאר על הקש תורת ידות[[896]](#footnote-896) ולכן אם רוצה לסכך בתבן וקש של תבואה טוב שיסיר השבולים מהם [בכוי"ע הנ"ל] ונראה דקשין של מין שבלין הנקצרין במגל דמדינא היד אינו כאוכל רק עד ג"ט אם יש בהשאר יותר מג"ט אין להחמיר אחר שנחבטו. עכ"ל המ"ב.

**מה החידוש בבוצר לגת דאין לו ידות**

**תלט) הבוצר לגת** אין לו ידות. כתב החזו"א (או"ח קנ ט): דאפשר לבאר החידוש בזה בתרי גווני. א. דלא חיישינן דילמא ימלך לאכילה והוי ידות. ב. דהיה מקום לומר דחל עליה שם יד במחובר [אף דמחובר אינו מקבל טומאה מ"מ תורת יד שייך אף במחובר הגם דליכא נ"מ לדינא בשעה זו] ושוב לא פקע היד אלא במעשה כדאמרינן לקמן.

**וכתב החזו"א** דגם לגבי חידושא דדילמא ימלך לאכילה איכא רבותא טפי בקוצר מבבוצר, דבבוצר דהיד מפסיד דמצי לחמריה מבטל ליה טפי מידות דבוצר שאין הפסד אם תשאר היד. [וע"ש מה שהכריחו לזה בפשט הסוגיא.]

**עוד כתב** החזו"א דחילוק הסוגיא בין קוצר לבוצר אין זה חילוק בין ענבים לחיטים אלא בענבים גופייהו תלוי אם מטרתו לסכך או ליין, דאם מטרתו ליין אין להם ידות ואם לסכך יש ידות [לרבי אבא אמר רב הונא.] וכן מה שאמר רב מנשיא קוצר מיירי בין בענבים ובין בחטים דכשמטרתו לענבים מקרי בוצר אבל כשמטרתו לסכך הרי מתכוין לענפים ומקרי קוצר.

ובמה שאמרו הקוצר לסכך אין לו ידות כתב המאירי: ואע"פ שאפשר שנוח לו בכך [[897]](#footnote-897)הואיל ומ"מ אינן פוסלות את הסכך אחר שהן מיעוט כדי שלא יתפזרו השבלים ויעמדו לשם בהצנע אין זה כלום כמה שערים פתוחים לו להצניע שבליו.

**פסול ידות לסיכוך**

**תמ) הנה לעיל** אות שצו הובא נדון בגדר ידות אם הם חלק מהאוכל או דהם רק כצינור המעביר טומאה. דהנה רש"י חולין קי"ח כתב: כל שהוא יד, עצם שאין בו מוח ובראשו האחד בשר. טמא, אם היה טהור ונגע היד בשרץ מכנסת טומאה לאוכל דאע''ג דאיהו לאו אוכל הוא מקבל טומאה כאוכל עצמו.[[898]](#footnote-898) עכ"ל וכן הוא בר"ש ריש עוקצין: מיטמא, מכניס טומאה כנוגע באוכל עצמו. מטמא, מוציא טומאה. עכ"ל. ומבואר דאין היד נחשבת כאוכל אלא רק מעברת את הטומאה. וכן הוא לשון תוס' חולין קכח. ד"ה בהמה: כל ידות שבעולם נמי לא מקבלי טומאה אלא שמכניסות ומוציאות טומאה.

**אמנם הרמב"ם** פיה"מ ריש עוקצין כתב: כשנטמא האוכל עצמו נטמא קצהו אשר הוא היד וכשנטמא הקצה ההוא אשר בו סיוע לנו ונגעה בו טומאה נטמא הצמח עצמו וגופו של אוכל והוא ענין אמרו מיטמא ומטמא ר"ל דהיד מיטמא כשנטמא האוכל והאוכל מיטמא כשנטמא היד. עכ"ל ומשמע דהיד עצמה מקבלת טומאה כאוכל. וכן הוא בחבורו פ"ה מטו"א ה"ב: שאם נגעה טומאה ביד נטמא האוכל התלוי בו. ואם נגעה טומאה באוכל נטמא היד. עכ"ל. וכן משמע ברבנו גרשום חולין קיח. וז"ל שאם נטמא האוכל מטמא היד. עכ"ל. ולשון המאירי כאן "שאם נגעה טומאה ביד הרי האוכל כמוהו ואם נגעה באוכל הרי היד כמוהו".

**והשתא לשיטת** הרמב"ם ורבנו גרשום מובן הא דידות פסולין לסכך כיון דהן עצמן מקבלין טומאה אבל לשיטת רש"י והר"ש דהידות עצמן אינן טמאים צ"ב למה הן פסולין לסכך והרי הן מצד עצמן אינן מקבלות טומאה.

**ובחזון יחזקאל** (חולין) כתב לבאר דהגם דאין מקבלין טומאה מחמת עצמן מ"מ לא דמי לפסולת גורן ויקב דאין מקבל טומאה כלל אפילו לא בתורת להעביר את הטומאה. [ועי' מרחשת ח"א סי' יט ענף ב שהקשה למ"ד דיליף לעיל יא: דין סכך מחגיגה, הרי משכח"ל שתהא החגיגה יד לטומאה ע"ש.]

**אמנם החלקת** יואב (תנינא סי' ג) כתב דכל פסול ידות לסכך אינו אלא מדרבנן כיון שאינן מטמאין מחמת עצמן.

**דין קוצר לסכך של סוכה שאינה של מצוה**

**תמא) רש"י ד"ה** הקוצר לסכך אין הקשין מביאין טומאה על האוכל דלא ניחא ליה בחיבורין דאוכל בסכך לא מיבעי ואי לאו דפסולת מרובה עליו הוה פסיל לה לסוכה. עכ"ל. משמע מרש"י דהטעם דאינו יד הוא רק בקוצר לסכך של סוכות שכיון שאוכל פסול לסכך לא ניחא ליה בחבורין. אבל בקוצר לסוכת ימות החמה הוי יד.

**והשפ"א כתב** דמסתימת הרמב"ם נראה דגם בקצר לסוכה שאינה של מצוה אין רצונו באוכלין, והטעם כיון דאינו עומד לאכילה.

**ונראה דהדבר** תלוי אם באמת רצונו לאכול את האוכלין אחר סוכות, עי' חזו"א דודאי מיירי שאין דעתו לאכלן דאם רוצה לאכלן ודאי שיש להן יד. אמנם עי' ביפה עינים שהביא בזה מהירושלמי דעות בזה. ואם נימא דגם בזה אין יד בע"כ בעינן לסברת רש"י דכאן אינו רוצה את האוכלין מחמת דיני הסכך.

**ידות שהאוכל משמש אותן, ובדין פסולי סכך המונעים הסכך מלעוף**

**תמב) תוד"ה דלא** ליבדרן. פ''ה שאם יבדיל ראשי שיבולים מן הקשין יתפרדו וילכו לאיבוד [וכן פירשו הריטב"א והרא"ה.] וי''מ שיכבידו ראשי שבלין על הקשים ולא יתפרדו הקשים מעל הסוכה ברוח. עכ"ל. והקשו הרש"ש ובמרחשת סי' יט לפירוש הי"מ למה מקרי יד והרי אין היד משמשת את האוכל אלא האוכל משמש את היד. [ובאות תנ בהערה יובא מדברי התיו"ט שפשוט לו ג"כ כיסוד זה דיד הוי רק שמשמש את אחרים ולא כשאחרים משמשים אותו.] ובמשנת טהרות עוקצין תירץ דודאי הא דמקרי יד הוא מחמת שהקשין נושאין את התבואה, ורק דהוקשה לי"מ דביד בעינן גם שיהא ניחא ליה בחבורן ולזה פירשו דהכא ניחא ליה בחבורן לצורך שיכבידו על הקשין ולא יפרדו ברוח וממילא אחר דניחא ליה הוי יד כיון דמשמש גם לטלטל את התבואה אחר שכבר הוא מחובר.

**והמרחשת (ח"א** סי' יט) הקשה למה אין כאן פסול מעמיד בדבר המקבל טומאה כיון דהאוכל הוא הגורם שלא יתפרדו הקשין מעל הסוכה ברוח. ובהגהות דברי נחמיה כתב דצ"ל שדעת תוס' דאין איסור במעמיד וכמ"ד בדף כא: דהא דפסול התם הוא משום קבע ולא משום מעמיד. ובסוף דבריו כתב דיש לומר דמעמיד הוא רק כשהסכך עומד עליו ולא כאשר כובדו מונע הסכך מלעוף. והעמיס זאת בכונת מג"א (תרכט י). אמנם כתב דהמחה"ש והגר"ז סוברים דגם כאשר הכובד של הפסול מחזיק שלא יעוף ברוח מקרי מעמיד בסכך פסול. אמנם עי' שבט הלוי ח"ט סי' קלז שי"ל דרק היכא דבלא הפסול יפול הסכך מיד הוי מעמיד ולא באופן שרק מציל מהרוח.

**והנה בספר** שלמי תודה (סי' כו) דן דאם הסוכה עומדת ברוח מצויה שבארץ ורק דהסוכה עומדת במקום גבוה שיש בו רוח חזקה וקושר כדי שלא יעוף דאין זה פסול משום מעמיד [כשם שכשר גם אם אינה עומדת ברוח מצויה דים] ולפ"ז י"ל דהכא בכה"ג עסקינן דמה שצריך שיכבידו השבלים הוא משום רוח שאינה מצויה דיבשה.

**דף יג ע"ב**

**יד דאינה מועלת ואינה מזיקה**

**תמג) מאן דאמר** קוצר כל שכן בוצר דלא ניחא ליה דלא נימצייה לחמריה מאן דאמר בוצר שאין לו ידות אבל קוצר יש לו ידות דניחא ליה דליסכך בהו כי היכי דלא ליבדרן. ותמה בערול"נ למה הוצרך לטעמא דכי היכי דלא ליבדרן תיפו"ל דליכא כאן טעמא דנמצייה לחמריה. ואם נימא דכשאין לו לא היזק ולא תועלת לא הוי יד א"כ למה בעינן לטעמא דלא ניחא ליה דלא נימצייה לחמריה, תיפו"ל דאין כאן טעמא דלא ליבדרן.

**ותירץ הערול"נ** דהנה בברייתא תניא דלת"ק בסוכי תאנים ופרכילי ענבים וקשי שבלים אין להם ידות. ואחרים אומרים עד שיהו קשין מרובין על הידות ועל האוכלין, ואמרינן דס"ל לאחרים כרב אבא, ומשמע דבתאנים וענבים מודו לת"ק דאין להם ידות. והרי התם ליכא לטעמא דלא נמצייה לחמרא ואפ"ה אין להם ידות ובע"כ דטעמו של רב אבא משום דרק בקשין ניחא ליה כי היכי דלא ליבדרן אבל אם אין לו לא תועלת ולא נזק לא הוי יד.

**ועדיין לא** יישב הערול"נ א"כ למה בבוצר אמרינן טעמא דלא ניחא ליה דלמצייה לחמרא תיפו"ל דאין לו תועלת. [ואולי י"ל דיש איזה תועלת ורק מחמת טעמא דלא נמצייה דגובר על התועלת לכן אין ידות.]

**אמנם בעיקר** דיוקו של הערול"נ ממה דאחרים הזכירו רק קשין ולא סוכי תאנים ופרכילי ענבים, הנה הערול"נ תמה דלפי מסקנת הגמ' דפליגי בקצרן לאכילה ונמלך לסיכוך א"כ אין טעם לחלק בין קשין לסוכי ופרכילי והניח בצ"ע. והחזו"א (או"ח סי' קנ לדף יג) כתב דלדוגמא נקטו אחרים קשין וה"ה דפליגי בכולהו וא"כ נפל דיוקו של הערול"נ.

**העתק מספר ערכי תנאים ואמוראים [לרבי יהודה בן קלונימוס רבו של הרוקח]**

**תמד) פרכילי תאנים** וכו' אם פסולת מרובה על האוכלין כשרה. עי' בערכי תנאים ואמוראים ערך רב טובי בר קיסנא (הובא בקובץ שיטות קמאי כאן) וז"ל וכיון דמרובה וסכיך ביה אמרינן בטולי בטליה לאוכלא אף מלקבל טומאה[[899]](#footnote-899) שהרי הסיכוך שמסכך בהן [אולי צ"ל 'אי'] לאו הביטול אינו ביטול הילכך אם הסיכוך רובו כשר הרי אותו המיעוט בטל. אבל הידות והאוכלין מרובין אע"ג דבטלינהו לסכך לאו כלום דהא כל דבר שראוי לקבל טומאה אין מסככין בו ובפסולת גורן ויקב דוקא מסככין ולא האוכלין שהוא אם נילושו במי פירות מבעיא לי דנראה דלא הוי ביטול לענין סוכה ע"ש ודבריו צ"ב. וע"ש אריכות דבריו בכל הענין.

**בית שסככו בזרעים אם כשרים לסכך**

**תמה) תוד"ה אם** פסולת מרובה על האוכלין כשרה. אבל אוכל מרובה פסולה. אע''ג דאמר בפרק העור והרוטב (חולין דף קכט. ושם) בית שסיככו בזרעים טיהרו משום דבטלינהו. הקשו האחרונים דמ"מ יש לפסול את הסוכה משום גזירת בלאי כלים [להלן טז.] דהואיל והיו מקב"ט יפסלו אף אחר שפקעא טומאתן כמו בלאי כלים.[[900]](#footnote-900)

**וכתב השפ"א** (לעיל יב:) [וכן הוא באבנ"ז סי' תעא] דרק בכלים גזרו על בלאי כלים ולא באוכלין. עוד כתב השפ"א דאפשר לחלק בין כלי הנעשה בידים לבין אוכל שנעשה ממילא דבזה מהני ביטול.

**[וי"ל עוד** דקושית התוס' דכשטפל לבית פקע שמו ותורתו ע"י שחל עליו תורת בית והוי כחפץ חדש.]

**ובאו"ש** **פ"ה** מסוכה הי"ב כתב: מה שכתב הפמ"ג[[901]](#footnote-901) להתיר לסכך באוכלין כגון שמבטל אותם לגמרי לסכך ועושה שנוי מעשה שיקלעם כעין תקרה ולאח"כ יחזור ויקחם וינענעם לשם סכך ודומה ממש למסכך ביתו בזרעים טהרו בחולין ושוב לא שייך כלל הנך תירוצי תוספות י"ג ד"ה אם פסולת עיי"ש.

**ובמחכ"ת זה אינו** דבאמת קיי"ל סככה בבלאי כלים פסולה הואיל והיו ראויים לקבל טומאה אף דהשתא אינם מקבלים טומאה, וא"כ הכא נמי אף שנטהרו מחמת הסכך מ"מ כיון שמעיקרא היו ראויים לקבל טומאה פסולים לסיכוך.

**אכן באמת** י"ל דשאני התם שטהרתם היא מחמת שנשברו ואינם עכשיו כלים ושפיר שייך ע"ז חששא דהרמב"ם שמא יסככו בכלים שלא נשברו. משא"כ הכא שסיבת טהרתם היא מחמת הסיכוך, ומאי איכפת לן במאי שהיו ראויים לקבל טומאה, כיון דע"י סיכוך שוב אינן מקבלין טומאה ולא יבא לסכך באוכלין טמאים.

**ותירצו שפיר** דבעי שנוי מעשה. או כיון דבשעת הסיכוך הרי מקבלים טומאה. ושוב כיון שאין הסכך גורם טהרה אף אם יעשה תקנות לאלפים לטהרן אין בזה תועלת מאומה, דלא עדיפי מבלאי כלים, שאין הטהרה באה עם הסיכוך הנצרך להכשר סוכה, אלא בענינים מקריים כמו שבירה לכלים וגזרינן דילמא יסכך באופן שעדיין מקבלין טומאה וז"ב מאד.[[902]](#footnote-902) עכ"ד האו"ש.

**דברי הרמב"ן באוכל שסכך בו**

**תמו) בדבר קושית** התוס'. ז"ל הרמב"ן ב"ב יט: והא דאמרינן במס' סוכה במסכך באוכלין שאם האוכל מרובה על הפסולת פסולה משמע משום דמקבלי טומאה. איכא למימר התם נמי לא מבטל ליה אלא לשבעת ימי החג ולא טהר עד שיבטל לעולם.

**ואיכא למימר** שאני התם כיון שהוא מקבל טומאה בשעה שסכך מסכך בדבר המקבל טומאה הוא ואע"פ שסכך זה מטהרו.[[903]](#footnote-903)

**אי נמי** כיון דאיכא אוכל מרובה על הפסולת אע"ג דבטליה מעיקרא כגון שסכך בהן בית וטהר פסול דדומיא דפסולת גורן ויקב בעינן דלא חזו לקבל טומאה.[[904]](#footnote-904) עכ"ל הרמב"ן.

**ידות שבססן למה אין בהם גזירת בלאי כלים**

**תמז) כגון שקוצצן** לאכילה ונמלך עליהן לסיכוך הקשו האחרונים היאך מהני מחשבתו [או בססן ממש] לטהר והרי איתא לקמן טז. דבלאי כלים גזרו עליהם שפסולין לסכך. ומ"ש ידות שבססן מבלאי כלים.

**ובשפ"א לעיל** יב: וכן באבנ"ז (או"ח תעא) צדדו דהחילוק הוא בין "ידות" לבלאי בגדים. דידות שאין טומאתן מחמת עצמן אלא מחמת חבורן לאוכל לא גזרו בהן כשפירשו מהטמא.[[905]](#footnote-905) אמנם הקשו דלפ"ז גם בידות הכלים היה לנו להכשיר לסכך כאשר פירשו ואילו המג"א (תרכט ב) פוסל בזה והדק"ל. [הובא באות שצו.]

**ותירץ האבנ"ז** (ודומה לזה בשפ"א לעיל יב: ע"ש) דבעצם היו גוזרים גם בידות האוכלין ודלא כסברא הנ"ל, ומה דלא גזרו הוא מפני שכל דבר שהתירה התורה מפורש אין חז"ל אוסרים [כידוע יסוד זה מהט"ז (או"ח תקפח, יו"ד קיז, חו"מ ב)] ולכן כיון שהתירה תורה "פסולת גורן ויקב" דהיינו פסולת גורן הוא ידות אוכלין ופסולת יקב היינו פסולת האוכלין עצמן שהיו קודם ראוין לטומאה[[906]](#footnote-906)] לכן באוכלין שנטהרו לא גזרו לא בהן ולא בידותיהן.[[907]](#footnote-907) אבל בידות הכלים שאין פסוק מפורש י"ל דאסרו כמו שאסרו בלאי כלים. אך ע"ש באבנ"ז משה"ק ע"ז ע"פ דברי הפנ"י לעיל יב: [וכן ילה"ק דילמא התורה הכשירה רק מה שארוך יותר מג"ט שהוא שעור ידות, וכסברת הפמ"ג (תרכט מ"ז כא) שיובא באות תמט.]

**ונראה לדון** ליישב בעוד אופן דהנה נחלקו האחרונים אם גדר דין ידות אוכלין וידות כלים שוים הם בדיניהם, או דגדר אחר להם. עי' בחי' הגר"ח על הש"ס בענין בית קבול העשוי למלאות דנקט דגדר אחד לידות אוכלין וידות כלים ע"ש. וכן נקט הקה"י טהרות סי' ע. אכן החזון יחזקאל בעוקצין כתב דגם להראשונים (אות תמ) דס"ל בידות אוכלין דאין הידות עצמן מקבלין טומאה אלא רק מעבירים את טומאת האוכלין לנוגע בהם, מ"מ בידות כלים הידות עצמן טמאין, וראיה לזה מדצריך לטבול גם את הידות כדתנן במקואות פ"י מ"ה. [והקה"י דחה ראיה זו.]

**ועפ"ז נראה** לקיים סברת השפ"א והאבנ"ז גבי ידות אוכלין דכיון שלא היתה היד עצמה טמאה רק היתה צינור להעביר טומאה לא גזרו בה דין בלאי כלים כיון דמעולם לא היתה טמאה. משא"כ בידות הכלים שהן עצמן טמאין לדעת החזו"י גזרו בהן פסול סיכוך כמו בכלים עצמן.

**עוד כתב** השפ"א די"ל דבקשין כיון שעומדין לכך שיסירו אותן מהתבואה לית בהו דין בלאי כלים משא"כ בידות הכלים שעומדין להשאר שם לעולם ורק במקרה הפרידום.

**עוד כתב** השפ"א לחלק בין ידות שעשה חבורם בידים לידות האוכלין שנעשו ממילא.

**ובאו"ש פ"ה** מסוכה הי"ב כתב: [עי' תחילת דבריו באות תמה] ובהא דמהני כשדשן בשקצר לאכילה דדרך בני אדם לסכך בשיבולת ולדושן כדי לברר האוכלים בפרט כשקצרן לאכילה ואם נמלך לסכוך מהני לחודיה בודאי א"ש דלא דמיא דשברי כלים דהכא הטהרה מחמת הסכך הוא דכל המסכך דעתו לסכך וז"ב.

**ובערוך השלחן** (תרכט ה) כתב: ונראה לי דאם בכוונה מטהרה לשם סכך – מותר לסכך בה. וראיה ממה שיתבאר בסעיף כג, [היינו הדין של בססן] דמהני מעשה (וסותר דין זה, ולפי מה שכתבתי אתי שפיר). עכ"ל ערוך השלחן. [ועי' מנח"ש סי' כב משכ"ב.]

**ובמרחשת (ח"א** סי' יט) תירץ דבלאי כלים אינן נטהרים אלא מכאן ולהבא אבל קודם היו טמאים. משא"כ כאן דה"בססן" הוא בגדר מעשה מוציא מיד מחשבה [או דבידות אף מחשבה מוציאה מידי מחשבה] והוא בגדר אתי דבור ומבטל דבור כמבואר בקידושין נט. י"ל דזה בטל למפרע[[908]](#footnote-908) ולכן לא גזרו בזה דהוי כאילו מעולם לא קיבל טומאה.

**דף יד ע"א**

**החילוק בין כלים לידות**

**תמח) וכ״ת ה״מ** כלים דחשיבי. פי' הריטב"א: ואית להו טומאה מנפשייהו‎. אבל ידות דלא חשיבי, דטומאה דידהו משום טפלת אוכלין, במחשבה נחתי לטומאה ובמחשבה סלקין מינה. עכ"ל. והנה למסקנא סברא זו היא מחלוקת ר' יוחנן ור' אלעזר [דלר' אלעזר דמהני התיר אגדן הוא משום דידות לא חשיבי.]

**וסברא זו** ניתן לפרש בין לרמב"ם ובין לרש"י (אות תמ). דלא מבעיא אם היד רק צינור להעביר טומאה, ודאי י"ל דלא חל עליה שם דבר המקבל טומאה ולכן סגי במחשבה לבטל טפלותו. אלא גם אם נימא דבזמן שהוא יד דינו כאוכלין מ"מ אין זה מסיבה עצמית אלא מדין טפילות ולכן י"ל דזה מתבטל ע"י מחשבה.

**דברי הפמ"ג לפסול קש [שהיה יד לחטים] משום בלאי כלים**

**תמט) הכא נמי** שבססן ממש. הנה הפמ"ג (תרכט מ"ז כא) הביא דברי הט"ז דעיקר סכך הוא בקשין ותמה ע"ז וז"ל: ויש להקשות קש הואיל וירד להם טומאה בעוד התבואה בתוכם מטעם ידות אף שנחבטה אסור כבלאי כלים. וי"ל ארוכין יותר מבית יד ובהא משתעי קרא פסולת גורן. ומיהו קרא בלאו הכי לאחר שנחבט רק מדרבנן. או י"ל דכי מקבל טומאה מחמת עצמו גזרו רבנן בשברי כלים משא"כ יד דאין לו טומאה בפני עצמו ונחבט שרי וצ"ע בזה עי' מג"א יב.

**וז"ל הפמ"ג** בא"א יב: עי' מג"א וא"כ קשים של תבואה שנקצר דיש להן ידות אף שנדוש התבואה אסור כבלאי כלים. ועי' ט"ז כא. ואם יש לחלק בין כלי המקבל טומאה מעצמו ובין ידות הכלים, מנלן, דגזירה שמא לא ישברו בכדי טהרתו גם כאן, עי' ר"מ ז"ל פ"ה מהלכות סוכה ובית יד של מרה ושויב"ל אין להניח על הסוכה. עכ"ל.

**ובאמת דברי** הפמ"ג תמוהים מאוד דהרי להדיא מבואר בגמ' דידות האוכלין שבססן כשרים ומה מקום יש לפקפק בדין. [ואם כי הטעם צ"ב וכמו שהארכנו לעיל מ"מ אין להסתפק כלל לדינא וודאי כשר כמבואר בסוגיא.]

**וכבר עמד** על הפמ"ג בספר בכורי יעקב תרכט כ. וחלק על הפמ"ג, וכתב ליישב קושיתו בהא דלא גזרו בידות משום בלאי כלים, משום דבידות הכל בקיאין לידע אם הוא מחובר או לא ולא דמי לשברי כלים שיש בזה הרבה פרטי דינים ואתו למטעי ולכן גזרו בהם.

**והמ"ב הביא** נדון זה בסקל"א וז"ל: והנה הפמ"ג מפקפק קצת אפילו אחר שנחבטו ובבכורי יעקב משיג עליו ומסכים להט"ז לקמן בסי"ח דשרי. עכ"ל. וצ"ע כנ"ל הרי זה מפורש בסוגיא להתיר.

**ובשפ"א כתב** בזה לחלק דדוקא כשבססן שלא בדרך דישה בזה מבטל להו מתורת ידות לגמרי והוי כמו שלא היו מעולם ידות, ודינייהו כקוצר לסכך שאין להם ידות. משא"כ היכא דבאמת דשן כדרכן והיה בהם פעם אחת דין ידות דעשו פעולתן לטובת האוכל, שפיר פסולין לעולם מכח בלאות. עכ"ד.

**ראוי להפכן בעתר ולמינקט בגילייהו**

**תנ) טעמא דרבי** יוסי חזיא לכדרבי שמעון בן לקיש וכו' הואיל וראויות להופכן בעתר.[[909]](#footnote-909) כתב הריטב"א וז"ל: ופריק דאינהו דאמרי כרבי יוסי דס״ל דאף ע״ג דבססן טמאים‎, דבסוס לא הוי גלויי דעתא דמוכח דלא ניחא ליה בהני ידות ולאו מעשה גמור הוא, דאכתי חזו להפכן בעתר. והכא‎ נמי סברי רבנן דאכתי לא בטלי מתורת ידות מפני שבססן, דכי סתר לה לסוכה נקיט לה בגיליהו. וכיון דמעיקרא קצרן לאכילה, כל היכא דאיכא שום תועלת בעולם באותן ידות לאוכלין בטומאתן הם עומדין. אבל כשקצרן מתחלה אין דעתו ואין לו רצון באותן ידות כלל.

**והמבואר בריטב"א** דהך סברא דחזו להפכן בעתר או למינקט בגילייהו לאו סברא גמורה היא ומהניא רק מחמת שכבר נחת להו תורת יד. והוסיף הריטב"א דחסר הוכחה במעשה של בססן להוכיח שאין רצונו בתשמיש זה של להפכן בעתר. [ולכאורה הכונה שנשאר לזה דין דאין עולין מטומאתן במחשבה דכלפי שמוש זה הוי כביטול במחשבה.]

**ועי' חזו"א** סי' קנו (והוא מעוקצין סי' א ס"ק יב יג) דהוסיף דיד גרוע הוא זה ולכן אינו סיבה לעשותן ליד לכתחילה. וכתב דכן הוא בריטב"א. [אמנם לשון הריטב"א "אין דעתו ואין לו רצון באותן ידות כלל". ולכאורה הוא טעם אחר דאין לו רצון ולא משום דאין לזה חשיבות ידות וצ"ע.]

**למה לא קאמר דבבססן איכא לטעמא דלא מיבדרן**

**תנא) אלא הכא** למאי חזיא חזיא לכי סתר למנקט להו בגילייהו. הא דלא קאמר כי היכי דלא ליבדרן כתב הר"ש מדסויא דאחר שבססן מיבדרן הן גם כשהן מחוברות לקש.

**והחזו"א (או"ח** סי' קנו, עוקצין סי' א) כתב ליישב קושיא זו דקים לה לגמ' דרב מנשיא לית ליה טעמא דלא ליבדרן כלל דאי אית ליה היה זה סיבה לעשות ידות בתחילה דטעם גמור הוא. [וצ"ע דלעיל מינה כתב החזו"א דהא דלית ליה לרב מנשיא טעם דלא ליבדרן הוא משום שאין זה צורך גמור.]

**ציונים בסוגיא**

**תנב) בפסק הרמב"ם** פ"ה מטו"א ה"ז בפלוגתא דקוצר לסכך. עי' בכס"מ שם ובחי' ר"א מן ההר בסוגיין ובחזו"א סי' קנו לסי' תרכט.

**בתוד"ה עתר.** עי' ערוך לנר בישוב הסתירה ברש"י.

**ראשי פרקים מחבורה שנאמרה בענין סכך המקבל טומאה.**

א. חקירה האם הטומאה היא סימן לחשיבות או דעצם השייכות לטומאה פוסל.

ב. נ"מ בזה אם דבר טמא פוסל טפי מאם הוא רק ראוי לקבל טומאה.

ג. והנ"מ בשתי למ"ד דלא פסול משום מקבל טומאת נגעים [עי' תוס' יב:] אם כאשר יש בו נגע פסול לסכך.

ד. וכן נ"מ בראוי למדרס די"א (תויו"ט פכ"ד דכלים) בדעת הרמב"ם דאין מק"ט שאר טומאות מדאורייתא וכתב הפמ"ג (תרכט מ"ז א הובא באות תיא) דכשר מדאורייתא לסכך כמו בדבר המקבל רק טומאת נגעים. איך הדין אם כבר נטמא במשכב.

ה. וכן נ"מ להיפך בכורת הקש שהיא כלי, ולחד תירוצא בתוס' שבת סו. אינה מקבלת טומאה אלא מדרבנן אם פסולה לסיכוך.

ו. קצת ראיה מפמ"ג (שם) הובא באות שצז בהערה דבמק"ט מדרבנן י"ל דלא פסלו אלא כשכבר נטמא ודוק.

ז. ראיה להיפך מדברי ארחות חיים הובא באות שצח דגם קנים שאינם מק"ט כלל פסולים מחמת חשיבותם.

ח. אך ראיה מיניה וביה דיש מעלה לטומאה ממש"כ שם בשם משנת טהרות ליישב דהגזירה דרבנן של בלאי כלים רק אם היה ראוי לטומאה ולא בכל פסול סכך.

ט. אוכל שלא הוכשר עי' אות תלג פלוגתא רבתא בדינו. וי"ל דתלוי בהנ"ל. אך י"ל דקודם שהוכשר אין בו גם חשיבות ותלוי בסברות באות תלג/ב.

י. בית שסככו בזרעים עי' אות תמה תמו דברי תוס' והרמב"ן ומה שהובא באות תמו בהערה מספר "הערות" להגריש"א.

יא. הגר"ח נוקט דדבר שהוא ראוי רק להיות חפצא דטומאה ולא לקבל טומאה כשר לסכך ונתבאר באות תיב דדעתו שתלוי בחשיבות ולא בטומאה.

יב. אם נימא דתרוייהו איתנהו ביה וילפינן דיש פסול בחשוב וגם פסול בטומאה יתיישב הכל מלבד דברי הגר"ח הנ"ל.]

**דף יד ע"א**

**דין נסרים בדיעבד**

**תנג) מסככין בנסרים** דברי רבי יהודה ורבי מאיר אוסר. כתב הריטב"א דלישנא דאין מסככין משמע דרק לכתחילה הוא אבל באמת פסול אף בדיעבד כדתניא בגמ' דר"מ פוסל. והא דתנן במשנה לשון אוסר איידי דאמר ר' יהודה מסככין דמותר לסכך השיב ר"מ דאוסר. ועוד דמשמע מלשון זה דאינו פסול אלא מדרבנן וכדדייקינן לעיל יב. ע"ש. [וכ"כ הרא"ה כתירוץ השני.] ועי' באות שצב אם בחבילה כשר בדיעבד.

**אמנם בעיקר** לשון המשנה דר"י אומר מסככין ור"מ אוסר. צ"ע לדעת שמואל דגם לר"י אין מסככין בנסרים שהן יותר מד' א"כ נמצא דלתרויהו אין מסככין והוי לתנא לשנות "אין מסככין בנסרים ואיזהו נסר ר"מ אומר יותר מג"ט ר"י אומר יותר מד"ט", אבל ישנא דמתני' משמע לר"י אין כלל גזירה וזה צ"ע.

**ונראה דקושיא** זו הוקשתה לריטב"א ולכן כתב וז"ל: והשתא לר״מ כל נסר פסול חוץ בפחות מג׳‎ ולר״י כולן מותרין חוץ משיש בהן ד'. עכ"ל. והיינו דלר"י רוב הנסרים מותרין [חוץ מיותר מד'] ולר"מ רוב הנסרים אסורין [חוץ מפחות מג']. ולהלן אות תסד יבואר בזה בס"ד באופן אחר.

**פסול תקרה**

**תנד) פסול תקרה** רש"י ד"ה ר"מ. מה לי לישב תחת קורות ביתי אף היא בנסרים מקורה וההוא ודאי פסול דסוכה אמר רחמנא ולא ביתו של כל ימות השנה. ולשון רבנו יהונתן "תקרת הבית אינה עשויה לצל אלא להשתמש עליה".[[910]](#footnote-910) וכעי"ז בפסקי ריא"ז. ובריטב"א כתב: אלא דר״מ פסיל להו משום גזרת תקרת בית דאיכא משום תעשה ולא מן העשוי. [ושנה דבריו להלן בפירוש הגמ'. וכ"כ בפירוש הריב"ן] ובאמת סברא זו מפורשת בגמ' להלן טו. ע"ש. ולכאורה י"ל דלא פליגי אלא הריטב"א בא לפרש טעם למה לא יכול לייחד כעת לסוכה וע"ז כתב דיש בזה פסול תולמ"ה. [אך המגיה לריטב"א דף ח: עשה בזה פלוגתא ע"ש ואין דבריו מוכרחין. ועי' מש"כ אות יז ואות ריט - רכא.]

**ועי' משכ"ב** במרומי שדה דף ח: ובמשנת אליהו (משקובסקי) סי' יד.

**נסר באמצע הסוכה האם פוסל**

**תנה) נתן בה** נסר רחב ד' כתב רבנו יהונתן דאין בה כח לפסול כל הסוכה כדין כל סכך פסול שפוסל בד"ט לפי שאין זה הפסול מחמת עצמו אלא מחמת גזירה ולא אלים כ"כ לפסול כל הנסרים הפחותים מג' שהם קנים בעלמא.[[911]](#footnote-911)

**[ועי' בברכת** אברהם לר"א בן הרמב"ם סי' כה שכתב סברא אחרת להכשיר, דכיון שכל הגזירה רק משום תקרה, ואין דרך לעשות תקרה מנסר אחד, לא גזרו אם יש רק נסר אחד. ואמנם תחתיו אסור לישן אבל אין זה פוסל את שאר הסובה.]

**ובעיקר הדין** כן משמע גם מלשון הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ז: נתן עליה נסר אחד שיש ברחבו ארבעה טפחים כשרה ואין ישנין תחתיו והישן תחתיו לא יצא ידי חובתו עכ"ל. וכתב המכתם דמשמע דלאו דוקא אם הוא מן הצד אלא תמיד כשר[[912]](#footnote-912).

**אמנם הקשה** עליו המכתם מדאמרינן דף יז: תנן נתן עליה נסר שהוא רחב ארבעה טפחים כשרה בשלמא לרב דאמר בין באמצע בין מן הצד בארבע אמות משום הכי כשרה אלא לשמואל דאמר באמצע בארבעה אמאי כשרה הכא במאי עסקינן מן הצד. הרי להדיא דמותר רק מן הצד.[[913]](#footnote-913) [ובאמת שאר ראשונים הביאו אוקימתת הגמ' הנ"ל. הלא המה הר"ן והריטב"א והרא"ה.]

**החידוש בנתן בה נסר**

**תנו) והנה בעיקר** הדין המבואר כאן במשנה תמה הפנ"י מה החידוש אטו דין דופן עקומה השמיענו והרי זה משנה מפורשת לקמן. ועוד דהו"ל להתיר עד ד"א ולמה אמר רק נסר אחד.

**ולהלן ע"ב** תניא ומודה רבי יהודה שאם נתן עליה נסר שהוא רחב ארבעה טפחים כשרה ואין ישנים תחתיו והישן תחתיו לא יצא ידי חובתו. וכתב הר"ן: ותמהני אמאי נקט במן הצד אטו דינא דדופן עקומה אתא לאשמועינן ובמתני' נמי אמאי קתני לה הכא דהא דינא דדופן עקומה לקמן קתני לה במתני' דף יז. בבית שנפחת. ונ"ל דרבותא אשמועינן דסד"א כי גזרינן גזירת תקרה הני מילי בסוכה שכולה נסרים ומפסלה כולה דומיא דתקרה אבל סוכה שיש בה שעור הכשר סוכה סד"א לא גזרינן ביה גזירת תקרה ויהא מותר לישן תחת הנסר קמ"ל. עכ"ל. והקשה הפנ"י א"כ היה לו לתנא לשנות "נתן בה נסרים מן הצד עד ד"א כשרה ולא ישן תחתיו".

**וכתב הפנ"י** דמזה ראיה למאי דאמרן דמדויק מהרמב"ם דאין הנסר פוסל אף באמצע וא"כ א"ש דיש חידוש גדול במשנה שאין הנסר פוסל. ובדבר הקושיא הנ"ל באות תנה מהא דדף יז. כתב הפנ"י דבסוגיא שם משמע דזה תלוי בפלוגתת סורא ונהרדעא, ולדעת נהרדעא באמת י"ל דאין הנסר פסול, ונימא שכן פסק הרמב"ם. [ועי' באבן האזל ע"ד הרמב"ם הנ"ל.][[914]](#footnote-914)

**ביאור פלוגתת ר"י ור"מ – שיטת רש"י**

**תנז) מחלוקת בנסרים** שיש בהן ארבעה. ופרש"י: שרוב תקרות הבית עשויות מהן. אבל בנסרים שאין בהם ד', שאין רוב תקרות עשויות מהן. דברי הכל כשרה, דלא דמי לתקרה דלגזור בהו. ולדעת שמואל דגזר ר"מ בנסרים ג"ט כתב רש"י: ור' מאיר חייש למיעוט[[915]](#footnote-915) שיש מיעוט העושין תקרה מהן.

**אמנם בדברי** רב פפא כתב רש"י דהא דלא גזרו לר"י בפחות מד', כיון דליתנהו שעור מקום, דאין רשות בפחות מארבעה. לא גזרינן, משום תקרה דלא חשיבי לעשות תקרה מהן. ור"מ סבר כיון דנפקי מתורת לבוד, שאם היה אויר במקום אחד מהם לא מצי למימר לבוד חשיבי להיות דומות לתקרה וגזרינן. עכ"ל.

**והקשה הרא"ה** אם הטעם משום דפחות מד' אין דרך תקרה למה לי טעמא ד'קנים בעלמא נינהו' לימא דאין דרך תקרה בכך. ועוד דאמר כיון דלית בהו שעור מקום לא גזרינן ולא קאמר משום דאין רגילות לעשות מהן תקרה.[[916]](#footnote-916) [והר"ן הקשה עוד למה אמרו בטעמו של ר"מ דנפיק מתורת לבוד לימא דגזר כן משום מעוטא.[[917]](#footnote-917)] ועוד במסכת ב"מ קיז אמרינן מאי תקרה רבי יוסי בר חנינא אמר קנים וסנאין וסטיני. אמר רבי שמעון בן לקיש לווחים. ולא פליגי מר כי אתריה ומר כי אתריה. ע"כ הגמ'. אלמא אין רוב תקרות מנסרים שיש בהן ד' אלא אף מקנים.[[918]](#footnote-918)

**והריטב"א הקשה** עוד: ולא נהירא, חדא דהא גזרה זו משום חשש הרואים הוא ולא משום חשש העושה בלבד, והרואה סוכה של נסרים היאך ידקדק בהן אם יש ד׳‎ או פחות כל שהוא שלא יטעה לעשות בתקרתו סוכה. עכ"ל. ובדברי רש"י צ"ל דהגזירה באמת אינה משום הרואים אלא משום הוא עצמו שיבוא לישב בביתו.[[919]](#footnote-919) ועי' לשון הרמב"ם פ"ה ה"ז: "גזרה שמא ישב תחת התקרה וידמה שהיא כסוכה".

**ביאור פלוגתת ר"י ור"מ - שיטת הראשונים**

**תנח) ופירש הרא"ה** דדרך תקרה גם בפחות מד', אבל אין דרך סכוך ביותר מד'. ולכן לא גזרו אלא ביותר מד' שהוא אינו דרך סכוך אלא רק דרך תקרה. אבל בפחות מד' דהוא גם דרך סכוך כמו דרך תקרה לא גזרו. ולר"מ כל דנפיק מלבוד גזרו. ולשמואל לר"מ גזרו כל דנפיק מלבוד ולר"י לא גזרו כיון שאין בהם שעור מקום חשוב. ולכאורה דבריו צ"ע דלמה הוצרך לטעמא דשעור מקום חשוב לימא אותו הטעם כמו לפי רב דרגילין לסכך עד ד' ובשעור זה לא עומד לתקרה טפי מלסכך. אמנם הישוב לזה מבואר בדברי הרא"ה דיש בהן ד' אין דרך סכוך בכך, דחשיבי להו, דבכל דוכתא ארבעה מקום חשוב הוא. [וכעין זה בר"ן.]

**עוד כתב** הר"ן דלר"מ גזרו ביותר מג' דכיון דנפיק מלבוד אין דרך לסכך בהן כדי לעשות היכר בין סוכה לבית.

**וע"ע** בריטב"א.

**פלוגתת ר"י ור"מ - שיטת הראב"ד**

**תנט) הראב"ד בהשגות** על המאור כתב לפרש פלוגתת ר"מ ורבנן וז"ל: וכבר יש לנו פירוש יפה במילתיה דרב פפא שפירש מחלוקת ר"מ ור"י בנסרים שהם מג' ועוד ד', ופירש הטעם בשניהם ר"י סבר כיון דליכא שעור מקום לא גזרינן. ור"מ סבר כיון דנפקי מתורת לבוד גזרינן. כלומר, לר"י כיון דאילו יהיב פסלין בינייהו מתכשרא סוכה בהדייהו, ואפילו בתקרה ממש, השתא נמי דליכא פסלין ויהיב להו לשם סוכה לא גזרינן בהו.[[920]](#footnote-920) ור"מ סבר כיון דנפקי להו מתורת לבוד וכי איכא פסלין גבי תקרה נהי דסוכה כשרה מיהו הן עצמן פסולים דלא אמרינן לבוד זה הפסל עם זה הפסל, השתא נמי דמסכך בהו גזרינן משום תקרה.[[921]](#footnote-921) אלמא פסלין לא מכשרי לפחותים מד' של תקרה לישן תחתיהם[[922]](#footnote-922) הילכך כי מסכך בהו נמי גזרינן בהו ואפילו עם פסלים.

**דף יד ע"א**

**בגדר הגזירה דר"מ בנסר ג'**

**תס) הנה ברש"י** מבואר דהגזירה של ר"מ בנסר ג' משום דיש מיעוט תקרות העשויות מנסרים שאין בהם ד'. ולעיל אות תנז הובא בהערה בשם מהר"ם דלמסקנא הטעם משום דיצא מתורת לבוד וכללוהו בגירת נסרים. [וכן מבואר להדיא ברבנו יהונתן וז"ל ואי שרית לסכך מרחב ג' אתי למשרי שישב תחת עלייתו בחג הסוכות ולא יצא ידי חובתו דהא איכא משום תולמ"ה ומשום סוכה בתוך סוכה.**]**

**אמנם הרי"ץ** גיאות יש לו שיטה חדשה בזה וז"ל: ר' יהודה סבר כיון דלית בהו שעור מקום דהיינו ד"ט לא גזרינן הני אטו נסרים שיש בהם ד'[[923]](#footnote-923) ומסככין בהן. ור"מ סבר כיון דנפקי להו מתורת לבוד דהיינו פחות מג' גזרינן ולא מסככינן בהו. עכ"ל. ומבואר דסברת ר"מ הוא דהוי גזירה חדשה אטו הנסרים שיש בהם ד"ט [ולא דהוי בכלל הגזירה הקודמת.]

**והנה הריטב"א** בע"ב הביא נדון הראשונים אם פסקינן כאן כר"י משום דר"מ ור"י הלכה כר"י (עירובין מו:) או דכאן הלכה כר"מ משום דהלכה כר"מ בגזירותיו. (שם מז.) (וכתב הריטב"א: דבשלמא לשמואל כיון דכלהו אית להו גזרת תקרה אלא דפליגי ר״מ ור״י אי חזי למיגזר מג׳‎ ועד ד׳‎ או לא דין הוא דלהוי הלכתא כרבי יהודה לפום ההוא כללא דליכא למימר בה הלכה כר״מ בגזרותיו שאין אלו גזרותיו שאף ר״י גוזר ג״כ גזירת תקרה אלא שנראה לו שאין לו לגזור בפחות מד׳.‎ אבל לרב ר׳‎ יהודה לית ליה גזירת תקרה כלל ור״מ גזר בהו והו״ל מגזרותיו של ר״מ וקי״ל הלכה כר״מ בגזרותיו וכן פסק הראב״ד והוא הנכון. עכ"ל. אמנם לכאורה היה נראה דלסברת הרי"ץ גיאות שיש כאן מחלוקת נוספת אם גזרינן ג"ט אטו ד"ט א"א לומר כסברת הריטב"א שהרי אין זה מחלוקת באותה גזירה על מה גזרו, אלא יש כאן מחלוקת בגזירה נוספת, והלכה כר"מ בגזירותיו.

**אמנם צ"ע** דהרי"ץ גיאות עצמו כתב דכאן הלכה כר"י, ולא חש להא דהלכה כר"מ בגזירותיו. ולכאורה בע"כ צריכין לומר כסברת הריטב"א, ואיך זה מתאים למה שכתב דיש כאן גזירה נוספת. אמנם נראה דלפמשנ"ת בהערה, דכולה חדא גזירה היא, אפשר לומר כסברת הריטב"א גם להסבר הרי"ץ גיאות ודוק.

**שני סדינין מצטרפין**

**תסא) שני סדינין** מצטרפין. כתב רש"י לארבעה טפחים לפסול בסוכה ע"ש. אמנם בפירוש הריב"ן כתב: "שני סדינין מצטרפין לשלש אצבעות על שלש לקבל טומאה דבציר מהכי לא מקבל טומאה".[[924]](#footnote-924) ותמוה טובא אם אינם תפורין יחד איך מצטרפין לטומאה.

**דף יד ע"ב**

**צירוף ע"י הפכן על צדן**

**תסב) אלא לרב** וכו' אי דאית בהו ארבעה למה להו לאצטרופי. והנה להלן בסוף הסוגיא מבואר דהפכן על צדן פסולות. וכתב בעל העיטור וז"ל: המסכך בנסרים שיש בהן ד' אפילו הפכן על צדיהן ויש בין כולן[[925]](#footnote-925) ד"ט בסוכה גדולה וג"ט בסוכה קטנה פסולה. ופחות מג' ועד ד' כשרה. והיינו דאמרינן שני נסרים אין מצטרפין.[[926]](#footnote-926)

**והשתא קשה** למה לא אמרו לתרץ דברי רב דמצטרפין אם הפכן על צדן.[[927]](#footnote-927) ודוחק לומר דקושית הגמ' למאן דסבר לקמן דבהפכן כשרה, דהא במסקנא מודו כולם דפסולה. ובשפ"א תירץ דסתימת הברייתא נסרים מצטרפין משמע דמיירי במונחין ברחבן דרך הנחתן.

**ביאור לישנא אחרינא [מהר"ם מהרש"א ופנ"י]**

**תסג) לישנא אחרינא,** בשלמא לשמואל וכו' מאי מצטרפין,[[928]](#footnote-928) מצטרפין לארבע אמות מן הצד. אלא לרב בשלמא לר' מאיר מאי מצטרפין, מצטרפין לארבע אמות מן הצד. אלא לר' יהודה דאמר אפי' יש בהן ארבעה כשרה מאי אין מצטרפין קנים בעלמא נינהו. וצ"ב היאך ניחא לשמואל לשון ר"י שני נסרים אין מצטרפין הרי אם מיירי ברחב ד' למה לא יצטרפו ואם באינו רחב ד' קשה כמו לרב הרי הוי סכך כשר ולא שייך לישנא דאין מצטרפין.

**והמהר"ם כתב** לפרש דקושית הגמ' "מאי אין מצטרפין" הכונה דהלא לר"י לא שייך שום צירוף כיון דאפי' ברחבין ד' ס"ל דמותר לסכך בהן. אבל לשמואל דלא פליגי אלא בשאינן רחבין ד', אבל ברחבין ד' אסור לסכך בהם אפי' לר' [יהודה], שייך שפיר צירוף לר"י כגון ברחבין ד' ולד' אמות מן הצד. והשתא בברייתא זו איירי ברחבים ד' דאסור לסכך לכ"ע, ופליגי בפלוגתא אחרינא אי מצטרפין מן הצד לד' אמות, דלר' יהודה אין מצטרפין, ולר"מ מצטרפין. אבל באמצע דשיעורו בד' טפחים לד"ה פסולה הסוכה ודו"ק.

**אמנם המהרש"א** הקשה על פירוש זה: דכיון דאסור לסכך בהן כל הסוכה, ה"ל כסכך פסול, ואמאי אין מצטרפין לד"א, כמו פחות מד' לר"מ דמצטרפין משום דאין ראוי לסכך בהן כולה, דבהא ודאי לא פליגי.[[929]](#footnote-929)

**ולכן מפרש** המהרש"א, דלשמואל ניחא משום דאיכא למימר דנקט ר"י אין מצטרפין בשאין בהן ד', משום הודאתו לר"מ ביש בהן ד' דמצטרפין, דאסור לסכך בהן כולה.[[930]](#footnote-930)

**ביאורו של ר' מאיר שמחה**

**תסד) ובחי' ר'** מאיר שמחה [ח"ג] כתב לבאר דהנה בהערה באות תנו הובא מש"כ בחי' רמ"ש דאם יש נסר אחד לא גזרו, כיון דגם בתקרה ממש מהני מפקפק. ולפ"ז זהו דקאמר כאן דביש נסרים ד"א ובגמר הד"א יש נסר אחד ד"ט וע"ז קאמר דאינו מצטרף מטעם הנ"ל דלא שייך בזה הגזירה ולכן כשר לר"י.

**ומה שר"מ** פוסל בזה הוא לטעמיה דפוסל גם פחות מד"ט, וא"כ דמי ממש לסכך פסול,[[931]](#footnote-931) ושוב לא חלקו חכמים בין תקרה לסכך פסול. וכן משמע לישנא דר"מ דאמר "נסרים כסדינין", ובא לומר בזה דתקנו דלהוי ממש כסכך פסול.[[932]](#footnote-932)

**ובזה מיישב** הא דמבואר בדף יז: דההכשר רק אם הנסר מן הצד ואילו הרמב"ם פסק דכשר גם באמצע. [עי' אות תנה תנו] ולהנ"ל י"ל דהא דדף יז: כר"מ דמחשיב לה לסכך פסול. אבל לר"י אף באמצע אינו פוסל.

**דף יד ע"ב**

**דין סכך פסול מדרבנן בשעת הסכנה**

**תסה) א''ר יהודה** מעשה בשעת הסכנה שהביאנו נסרים שהיו בהן ארבעה וסיככנו על גבי מרפסת וישבנו תחתיהן אמרו לו משם ראיה אין שעת הסכנה ראיה. וכתב הריטב"א דהמחלוקת ר' יהודה ורבנן הוא היכא דפסלו מדרבנן אם עשו חזוק לדבריהם שלא לסכך כאילו הם פסולים מן התורה אף במקום שאין יכול לקיים את הדרבנן או דבכה"ג לא גזרו כדי שלא תשתכח תורת סוכה.

**וכתב הריטב"א** דלפ"ז למאי דקי"ל דנסר ד' פסול, מוכח מהמעשה דלא העמידו דבריהם במקום שא"א לקיים ויסכך בפסולי דרבנן. והוסיף הריטב"א דיכול אף לברך ע"ז, דאם לא היו מברכים ע"ז היאך הביא משום ר"י ראיה לדינו, אדרבה מדלא ברכו מוכח דהוא פסול עכ"פ מדרבנן. אע"כ דכך היה מעשה שברכו, וש"מ דלר"מ מברכין ע"ז כשאין לו סוכה כשרה מדאורייתא.

**אמנם בפירוש** הריב"ן כתב דלר"מ מה שישבו בסוכה לא היה משום מצוה אלא שלא תשתכח תורת סוכה. [ולפ"ז לכאורה לא ברכו.]

**אמנם הפנ"י** כתב דרבי יהודה סבר שאם נסר ד' פסול היה להם לסכך בנסרים פחות מד' שגם בזה לא היו האויבים מכירים. ור"מ אמר שחששו שבנסרים כאלו יכירו שזה לשם סוכה.

**ובמג"א (תרכט** כב) כתב: ובשעת הדחק שאין להם במה לסכך מסככין בנסרים אפי' יש בהן ד' (ש"ג וכ"מ בגמ') וה"ה בכל דבר האסור משום גזירה. עכ"ל. וכתב הפמ"ג (על המג"א שם ובמ"ז א) דיתכן דיש חילוק בין דבר האסור מגזירה שבזה בשעת הדחק לא גזרו, לבין דבר הפסול מדרבנן באופן כללי [כגון מקב"ט מדרבנן] שזה לא גזירה בסוכה אלא "פסול דרבנן" כללי ובמקרה נפגש בדיני סוכה י"ל דבזה העמידו דבריהם ולא יסכך אף בשעת הדחק.

**ובמ"ב (תרכט** נ) כתב: כתבו הפוסקים דבשעת הדחק שאין להם במה לסכך מסככין בנסרים אפילו כשיש בהן ד' טפחים וה"ה בכל דבר שאסרו חכמים משום גזירה. אכן לענין ברכה יש דיעות בפוסקים עיין לקמן סימן תרמ"ט ס"ו. ובחידושי (הרשב"א) [הריטב"א] בענינינו דעתו נוטה דיכול לברך.

**ובבאור הלכה** ריש סי' תרכט כתב: אכן דבר שראוי לקבל טומאה מדרבנן פסול רק מדרבנן וע"כ אם אין לו לסכך רק בדבר זה יש לומר דיסכך בו ולא יברך [פמ"ג]. עכ"ל הבאור הלכה. והנה הפמ"ג צדד דלא יסכך בו כלל, והמ"ב פסק דישב ולא יברך.

**ועי' ערוך** לנר שדן לחלק בין סכנה דרבים שכל הצבור אינו יכול לסכך דאיכא טפי חששא שלא תשתכח תורת סוכה לבין אונס דיחיד. אלא שהוכיח מתוס' להלן לא. דאין לחלק.

**אם מותר לישן תחת הפסל שבין נסר לנסר**

**תסו) ומודה רבי** מאיר שאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל ביניהם וכשרה. ועי' מה שהביא רש"י מלהלן יח. דכשר ע"י שבאמצע יש ב' פסלים שהם יותר מז"ט. וכתבו התוס': בשאר הפסלים לא נפקא מינה מידי בין כמלא נסר לפחות ממלא נסר דאי משום הכשר סוכה שבאמצע אפילו כל השאר מכוסה בנסרים עד הדופן אמרינן דופן עקומה. ואי משום להכשיר שאר הפסלין שבין נסר לנסר הוו להו כבאמצעה דאמר שמואל באמצע בארבעה א''כ אינו מועיל.

**אמנם עי'** ראבי"ה שכתב לחדש דאם מניח נסר ופסל מותר לישן תחת הפסל. וכתב ע"ז הראבי"ה: מיהו דבר תימה הוא היאך מותר לישן תחת הפסל כיון שתקרה מפסיקו, הלא אין לו ארבעה דפנות, כדאמרינן לקמן יז: סכך פסול פוסל בארבעה באמצע סוכה.

**ונראה דהיינו** טעמא דכאן אין הסכך פסול אלא שגזרו על נסרים שרחבים משום גזירת תקרה. וכי גזור הני מילי לישן תחתיהם אבל ביניהם כגון תחת הפסלים שאין תקרה לא גזרי. עכ"ל.

**ויש להקשות** על דבריו מדף יז: דמכשירין בנסר ד' רק מן הצד, ועי' אות תנה משנ"ת בזה.

**הפכן על צידיהן אם פוסל כשאין ברוחב הסכוך ד"ט [חדושו של הפנים מאירות]**

**תסז) אתמר הפכן** על צדיהן רב הונא אמר פסולה וכו' נעשו כשפודין של מתכת. כתב המאירי: ודבר זה פירשו בשסכך את כל הסוכה בהם או שצירף מהן זו בצד זו עד עד שהיו ברוחב ארבעה כשעור מה שסכך פסול פוסל באמצע. עכ"ל. וכדבריו משמע ברש"י ד"ה לאו שהפכן. כולן על צידיהן וסיככה כולה בהן. ע"כ. וכן מבואר בעיטור שהובא באות תסב. וכן ב"אהל מועד".

**אמנם דבר** חידוש נמצא בשו"ת פנים מאירות ח"א סי' סא [הובא בשערי תשובה סוף סי' תרכו] וז"ל: ראיתי להזכיר שיש שבונים הסוכה על הגג ופותחין הגג כמין דלתות, ויש שפותחין כמין ארובה ובאמצע יש לה צירים וארובה זו מכוונת נגד הסכך הכשר בארכו וברחבו. וכשפותחין אותה למעלה מן הסכך באמצע הסוכה על צידה נמצא תלוי למעלה מסכך כשר דופן, שהוא נסר הרחב יותר מד', אלא שתלוי בצידו נגד הסכך הכשר.

**ולכאורה יש** לפקפק בסוכה זו דהא אמרינן בדף יד: איתמר הפכן על צידיהן ר"ל לאותן הנסרים הרחבים ד' רב הונא אמר פסולה משום שנעשו כשפודין של מתכות, א"כ סכך פסול מקרי, וא"כ הכא נמי כיון דלמעלה מסכך כשר יש סכך פסול הוי סוכה פסולה.[[933]](#footnote-933)

**ולפום ריהטא** הייתי אומר הא דאמרינן נעשו כשפודין של מתכות, לאו למימרא כאילו שוכבין לרחבן ותופסין עד ד'. אלא דהענין כך, דעל צדיהן הן רחבין פחות מג' והוי כקנים דמסככין בהן לכתחילה, והו"א בנסרים הרחבים ד' והפכן על צידן נמי כן, קמ"ל דהוו כשפודין של מתכות, ושפוד של מתכות פסול אפילו ברוחב כ"ש. וא"כ הני נסרים אם רחבים על צדן פחות מג' טפחים הוי כסכך פסול ומצטרפים כגון אם מונחים שני נסרים על צידיהן מצטרפין לפסול.

**אבל כד** דייקת שפיר נראה הא דאמרינן נעשו כשפודין של מתכות תופסין עד משך ד' אף כששוכבין על צידיהן. וראיה לזה דאמרינן התם לימא מסייע ליה אינה מחזקת כו' או שנתן עליה נסר שהוא רחב ארבעה טפחים אע"פ שלא הכניס לתוכה אלא שלשה טפחים פסולה היכי דמי מאי לאו כגון שהפכה על צידיהן כו', ש"מ דבעי לאפסולי כולה סוכה אע"פ שהניחן על צידיהן שרחבן שלשה, וסכך פסול אינו פוסל אלא בד'. ש"מ הא דאמרינן נעשו כשפודין של מתכות והוי סכך פסול ברוחב ד' אף שהם כן על צידיהן ובצידיהן אינם רחבים ד'.

**א"כ הנדון** דידן נמי אותן השינדלין המחוברים על הקנים ותלוים באמצע הסוכה למעלה מן הסכך כשר יש תורת סכך פסול עליהם והוי כמו ששוכבין ברוחב וא"כ לא יצא ידי סוכה זו וצ"ע.

**ואף שיש** לחלק דדוקא אם הסכך פסול בשוה עם הסכך הכשר[[934]](#footnote-934) אז הוי סכך פסול בד' מקום חשוב לחלוק הסוכה, אבל כשנתן למעלה, אם אין בסכך פסול צממ"ח ובסכך כשר צילתה מרובה אז הסוכה כשרה לדעת התוס' בדף ט' גבי עושה סוכה תחת אילן. מ"מ רבו החולקין וס"ל דאפילו סוכה צממ"ח בלא אילן ואילן חממ"צ, אם ענפי אילן מכוונין כנגד סכך הכשר פסולה, כנזכר באו"ח סי' תרכו. ע"כ שומר נפשו ירחיק מסוכה זו. ובפרטות עפ"י הרוב דופן הרחב הנתון על צידו למעלה מן הסכך עושה צלתה מרובה. עכ"ל הפנים מאירות. וכתב עלה השערי תשובה הנ"ל: ועתה אין עושין דלתות האלו בצירים באמצע רק הצירים לצד הדפנות ופותחין הדלת לגמרי שתעמוד בשוה עם הדופן בקומה זקופה ולא תהיה הקיר נטוי ע"ג הסכך וכשר הדבר.

**אכן הפנים** מאירות עצמו בקו"א אות כ חזר בו וכתב: אמת כי שגגה היה לפני וגרם לי שהש"ס שהיה לפני שני דבורים ברש"י הם דבור אחד. ד"ה לאו שהפכן וכו' [וד"ה] דאנחה, ונסר אחד דוקא. ואגב שיטפא דגירסא אשר עין אחת משוטט בתלמוד ועין אחת משוטט ברש"י ראיתי סוף הדבור "נסר אחד דוקא" קאמר, ועלה בדעתי דאף בנסר אחד נמי פסיל. אבל באמת אינו, ד'אנחיה' היא תחילת ד"ה, ולפי המסקנא נסר אחד דוקא, אבל לפי מאי דס"ד אינו פסול בנסר אחד אף לסוכה של ג' דפנות והיה מונח נגד דופן אמצעי, דטעמא משום גזירות תקרה ובנסר אחד על צדו ליכא למיחש כ"כ.[[935]](#footnote-935) ע"כ. וכן טען בספר לחם הפנים (לבעל הקצור שו"ע) והביא דברי הפמ"א הנ"ל שחזר בו בקו"א. [וכנראה דבר זה נעלם מהשערי תשובה שהעתיק רק את התשובה ולא את החזרה.]

**אם בפסל בעינן ממשכא חדא דופן**

**תסח) הכא במאי** עסקינן כגון דאנחה אפומא דמטללתא דעייל תלתא לגיו[[936]](#footnote-936) ואפיק חד לבר דהוה ליה פסל היוצא מן הסוכה ופרש"י: דלא עייליה כוליה לתוך חלל דפנות הצדדים, פסול, דההוא טפח דאבראי מיחשב נמי כי סוכה. דאלו סכך כשר הוה מותר לישן שם ויוצא ידי סוכה דאמרינן לקמן (דף יט.) פסל היוצא מן הסוכה כי האי גוונא נידון כסוכה. עכ"ל. והנה בדין פסל איתא להלן יט. רבה ורב יוסף אמרי תרווייהו הכא בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו, ומבואר דבעינן דמשכא חד דופן. וצ"ע א"כ אמאי הכא מצטרף הנסר שבחוץ מדין פסל אף בלא משכא דופן. ובאמת בראבי"ה סי' תרכ מפורש דבעינן משכא חדא דופן, דכתב אהא דסוגין וז"ל: וכל פסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה וכגון בחד דופן ממשכא ואזלא בהדא כדאמרינן לקמן בפרקין. וכן מבואר בפמ"ג (תרלב א"א א). וכן משמע בחזו"א (קמד ב) בסוף ד"ה סוכה.

**אמנם סתימת** הפוסקים -מג"א ובאור הלכה- שהביאו דין זה משמע דפוסלים אף בלא ממשכא דופן בהדא. ועי' גם בשו"ת אמרי ישר (ח"א סי' עא) ובשו"ת שבט הלוי (ח"ה סי' עג) שתמהו אם ממשך חדא דופן בהדא הרי כל הקורה נחשבת ממש כבתוך הסוכה ומה החידוש בזה. והניחו בצ"ע. [אמנם לעיל אות פו בהערה התבאר די"ל דגם בממשכא חדא דופן בהדא אין זה ממש כשתים כהלכתן אלא דין טפלות לסוכה וא"כ מיושבת קושיתם.]

**ובמקור חיים** (לבעל נתיבות המשפט) סי' תרלב כתב לחדש דכאן נפסל אף בלא ממשכא חדא דופן, וזה ע"פ מה שכתב לחדש דאע"ג דאם קדם סכך לדפנות יש ראשונים שפוסלים מ"מ אם סכך פסל היוצא ואח"כ עשה את הדופן דממשכא ה"ז כשר כיון דכבר היה שם סכך עליו מעיקרא.[[937]](#footnote-937) ולפ"ז מה"ט דיש ע"ז שם סכך מצטרף הנסר שבחוץ לפסול. [ועי' מש"כ להלן אות תקיט. אמנם עי' ב"ערך לחם" למהריק"ש (סי' תרלה) נדפס בגליון שו"ע הוצאת מכון ירושלים, דאין דין פסל מכשיר קדם סכך לדפנות.]

**ובערול"נ עמד** בהא דהרמב"ם השמיט דין זה,[[938]](#footnote-938) וביאר משום דרק למאי דס"ל דהפכן על צידיהן כשר הוצרך להעמיד בקאים אפומא דמטללתא, אבל למאי דקי"ל דהפכן על צידיהן פסולות אפשר להעמיד בכה"ג, ושוב נימא דאין דין פסל היוצא לפסול נסר ומשום דלא משכא חדא דופן בהדיה. עכ"ד. ומבואר שפירש דהכא החמירו לפסול נסר אפילו בלא משכא דופן בהדיה [וכן כתב בהגהות הר"ש מדעסויא.] ודין זה ליתא למסקנא.

**ושו"ר שכדברי** הערול"נ הנ"ל כתב הקרבן נתנאל על הרא"ש סי' לה וז"ל: וצ"ל הא דמשני תלמודא לעיל [בסוגיין] אינו אלא לדחות דלא תסייע למ"ד הפכן על צידיהן פסול, אבל הלכתא קי"ל כמ"ד הפכן על צידיהן פסול, והא דקתני בברייתא אע"פ שלא הכניס לתוכה אלא ג' טפחים כגון שהפכן על צידיהן. אבל אי אנחה אפומה דמטללתא ועייל תלתא לגיו ואפיק חד לבר כשר דלא הוי כפסל היוצא מן הסוכה, דלענין סכך כשר נמי לא אמרינן דלהוי כסוכה בלא דופן. והא דאמרינן דנידון כסוכה היינו אם נמשכה הפסל עם חד דופן דהוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח.

**[אמנם לא** הבנתי דגם לדבריהם למה השמיט הרמב"ם דין זה לגבי אופן דמשכא דופן בהדיה.]

**אמנם בדף** ד. כתב הערוך לנר דדעת תוס' יז. ד"ה אויר[[939]](#footnote-939) ורש"י דאין צריך ממשך חדא דופן להכשר הסוכה.

**אם מחיצה מחלקת סכך פסול**

**תסט) ברש"י ד"ה** אפומא דמטללתא, אצל רוח רביעי שאין שם דופן דלפקיה מיניה ע''י דופן עקומה דהא אין כאן דופן אלא פתח. וכתב מהרש"א: וצ"ל דמיירי בסוכה קטנה דאין שיעור ז' לסכך כשר לחוד דאי נשאר בכשר לצד דופן אמצעית שיעור סוכה[[940]](#footnote-940) ודאי דהסוכה כשרה.[[941]](#footnote-941) וכן מצאתי בדברי בעל המאור (דף ט. בדפי הרי"ף).[[942]](#footnote-942) אבל פרש"י מגומגם לפ"ז שפירש שאין שם דופן דלפקיה מיניה ע"י דופן עקומה דהא אין כאן דופן כו' עכ"ל, דהא אי נמי הוי שם דופן ונפקיה ע"י דופן עקומה, הסוכה פסולה כיון דלא נשאר שם שיעור סוכה[[943]](#footnote-943) וק"ל.

**וכתב עלה** המג"א (תרלב ב) בא"ד: וא"כ לדידיה [למהרש"א] אף בסוכה גדולה ויש לה דופן והנסר קבוע מקצתו חוץ לדופן ומקצתו לפנים אסור לישב תחתיו, דאף דאמרינן דופן עקומה אסור לישב כיון שהוא סכך פסול.[[944]](#footnote-944) וא"כ אף אם מכוסה בנסרים קטנים שקורין שינדלי"ן (ו)אם יש רוחב ג"ט בפנים, אסור לישב תחתיהן (ו)אם יש עוד טפח בחוץ דחשיבי כולן כחדא כיון שמחוברין במסמרות ואין ריוח ביניהם (עמ"ש סי' תרכ"ז ס"ג בשם הרשב"א).[[945]](#footnote-945)

**אבל המג"א** גופיה מפרש דברי רש"י באופן אחר וז"ל: ולי נראה דכוונת רש"י דאלו היה שם דופן הוי אמרינן דופן עקומה[[946]](#footnote-946) ואותו טפח הבולט לחוץ אינו נחשב כלל להסוכה וה"ל כאלו אין בנסר ד' כיון דמקצתו בחוץ, וא"כ ה"ל כולו סכך כשר, דהא השתא ס"ד דהפכן על צדיהן כשר ודו"ק.

**וא"ל[[947]](#footnote-947) אף** על גב דקי"ל הפכן על צדיהן פסול[[948]](#footnote-948) מ"מ ה"ל סכך פסול פחות מד', כיון דהכותל ביניהם, אינו מצטרף, ומותר לישב תחתיו כנ"ל.[[949]](#footnote-949) עכ"ל המג"א.

**והקרבן נתנאל** על הרא"ש סי' לה (וכ"ה בנתיב חיים) כתב ע"ד: ועתה בא וראה בסי' תרל"ב במ"א ס"ק א' שטרח מאד להכשיר בסוכה גדולה אם הניח נסר רחב ד' מן הצד במקום דופן ולא עייל אלא שלשה טפחים שהוא כשר לישב תחתיו. אינו מן הצורך דלדידן אפילו כשאין דופן בכה"ג כשר. (כיון דלא ממשכא חדא דופן בהדא כמשנ"ת באות תסח).

**בדברי המ"ב בזה**

**תע) כתב המ"ב** (תרלב ז) גבי סכך פסול ד"ט דאין יושבין תחתיו: ואפשר אפילו אם בפנים הסוכה אין בו כ"א ג"ט וטפח אחד בולט לצד חוץ אפ"ה אסור לישב תחתיו. ע"כ. ובשער הציון (יא): וכמו דאסרינן לעיל בסי' תרכט סי"ח הפכן על צידיהן דבודאי אין בו ד"ט, משום דנעשו כשפודין של מתכות, אפשר דבעניננו ג"כ הכי. וכתבתי בלשון אפשר משום דהמג"א מסתפק בזה ע"ש. עכ"ל. והנה מש"כ לפסול בזה דומיא דשפודין לכאורה הכונה כפי מה שסבר הפנים מאירות אות תסז דגם הסכך פסול שאינו תופס ד"ט בסוכה פוסל. [וכ"כ בספר הסוכה.] אמנם צ"ע דמבואר במ"ב [שער הציון תרלב ט הובא באות תסז בהערה] דאם הסכך מונח בשפוע מודדין אותו לפי שטח ישר וא"כ מבואר מזה דלא כפמ"א, ולכאורה א"כ הוא הדין כאן מה שחוץ לסוכה לא יצטרף לפסול וצ"ע. [ועוד צ"ע דלעיל הבאנו מהראשונים דלא כפמ"א, והפמ"א עצמו חזר בו.]

**ונראה מוכח** מזה דדעת המ"ב דרק אם הסכך ישר והוא מסכך שטח של ד"ט, אלא דשטח זה הוא מצורף גם מסכך שמחוץ לסוכה, אז הוא דפוסל משום דיש כאן חשיבות של סכך שמאהיל ד"ט. אבל אם הוא בשפוע אינו מאהיל על שטח של ד"ט ואינו סכך חשוב ולכן אינו פוסל. [וכבר הובאה סברא כעי"ז באות תסט בהערה בשם הליכות שלמה. וע"ש בהליכות שלמה שכתב דדברי המ"ב הם כמהרש"א.]

**אולם לפ"ז** צ"ע מה שהביא המ"ב מנסרים שהפכן על צידיהם, דראיה זו מובנת רק לפי הפמ"א והרי הוכחנו מסכך בשפוע דהמ"ב אינו פוסק כן, וצע"ג.

**והחזו"א (קמד** ב) כתב ע"ד המ"ב דהוא תמוה מאוד.

**חלוקת ד"ט של סכ"פ ע"י צוה"פ או מחיצת י'**

**תעא) והנה להלכה** נקטו הפוסקים (הליכות שלמה ושבט הלוי) שלא לחשוש לספק המ"ב ולהכשיר ע"י מחיצה. אמנם יל"ע אם אפשר לחלק את הסכך הפסול ע"י צוה"פ. ועי' בהליכות שלמה שדן בזה ומסקנתו להתיר אם כי נראה שם דאין זה כ"כ ברור. והגרי"ש אלישיב החמיר בזה. (עי' מ"ב דרשו)

**ואם העמיד** דופן גבוהה י"ט [ואינה מגעת לסכך] האם חולקת. עי' חזו"א (קמד ד בדינים העולים) דמהני. אמנם לשון הבכור"י (תרלב ג) דבעינן שהמחיצה מגעת עד למעלה. [ונראה דלדברי מחה"ש (אות תסט בהערה) דההיתר רק ע"י דין דופן עקומה א"כ הדין תלוי במחלוקת שהביא המ"ב (תרלב ד) אי אמרינן דופן עקומה כשאין הדופן מגעת לסכך.]

**דף יד ע"ב**

**גזירת נסרים בקנה שחברו במסמרים**

**תעב) כתב המג"א** (תרכו ו): והב"ח כתב יש לסכך ע"ג העצים (עצי הגג שעליהן מניחים הרעפים והם פסולים לסכך) ובתנאי שלא יהא ביניהם פחות מג' דאז הם כלבודין ונעשו כלן כדף א', ואין הסכך כשר רבה עליו ומבטלו כיון שניכרין ועומדין כל אחד בפני עצמו וכו'. ע"ש שכל דבריו תמוהים דהא פשוט דלא אמרינן לבוד כיון שסכך כשר ביניהם, וראיה ממ"ש סי' תרל"א ס"ח דסתם שפוד לית ביה ג' וכמ"ש שם בהג"ה, ואם יש ריוח ביניהם כמותו כשרה אף על גב דהשפודין סמוכין זה לזה תוך ג' וניכרין כשרים וכמ"ש ס"א.

**וכ"ה בגמ'** דף י"ד ב' נסרים אין מצטרפין.[[950]](#footnote-950)

**ועי' סוף** סימן תרל"ב, וכ"כ הב"י סי' תרכ"ט בשם הרמב"ן, והיא בתשו' הרשב"א סי' רי"ג, סוכה העשויה מנסרים שאין ברוחבן ד' והם תקועים במסמרות ומשולבים כשליבת הסולם ואין ביניהם ג"ט ומכסין אותן בסכך כשר, אם הסכך פסול מחמת המסמרים כי חכם א' אסר.

**והשיב** **(הרשב"א)** אולי אסר מפני דכיון דהנסרים תקועים במסמרות, נעשו כלם כנסר א' רחב, ויש בהם גזירת תקרה. ויש שנחלקו עליו והנח להם כמו שנהגו עכ"ל. משמע דמשום לבוד לא מיתסר. עיין דף ט' ע"ב ברש"י.

**ואין לומר** דהכא נמי העצים קבועים על הגג. דזה פשוט דלא אמרינן שמצטרפין אלא כשחברן כאחד קודם שהניחן שם משא"כ כשקבען בכותל. וכ"מ סי' תרל"א ס"ט דכשנוטל אחד מבנתים אף על פי ששאר הנסרים קבועים אין מצטרפין אפי' לרמב"ם ע"ש, ואי לאו תולמה"ע לא הוי צריך להסיר המסמרים כלל. א"כ ש"מ דאין מצטרפין וכ"כ מהרי"ל עמ"ש רסי' תרל"ב. עכ"ל המג"א

**ומבואר מדבריו** דאם חיבר נסרים במסמרים ואח"כ הניחן לסכך נחלקו בזה קמאי בתשובת הרשב"א אם חיבורן למסגרת מצרפן להיות כנסר ד'.[[951]](#footnote-951) וכן פסק החיי אדם (קמו לא) להחמיר מספק ואין למחות ביד הנוהג היתר אם מסכך בסכ"כ ביניהם.

**סכוך בקנים דקים בזה"ז**

**תעג) כתב הב"י** סי' תרכט: ז"ל סמ"ק נסרים פחותים מארבע מותר לסכך בהם, אך מכל מקום צריך לעשות הסכך בענין עראי שיוכלו הגשמים לרדת בסוכה וכדמפרש בתוספתא בפ"ק. וע"כ נהגו העולם לכסות הסוכה בערבה או בגמי או בכיוצא בהן ולא בנסרים כלל ואפילו פחותים מארבע דליכא משום גזירת תקרה משום דלמא אתי למטעי לסכך בענין קביעות שלא ירדו שם הגשמים. [והובא בטור ובשו"ע סי"ח.]

**ובדרכי משה** כתב: ובהגהות מיימוני כתב דאם סיכך בנסרים דאפילו פחות מג' פסולה דהוי כבית ממש הואיל ובזמן הזה כולן מסככין בתיהן בנסרים שאין בהן ג'. [ולדבריו הוא פסול דרבנן ולא מנהג. ומ"מ בלט"ש –מחזיקי הרעפים- ליכא טעם זה שאין רגילות לעשות מהם תקרה, עי' בזה בב"ח.] וכתב המ"ב סקמ"ט לחשוש לשתי השיטות ע"ש נ"מ.

**ולכאורה סברת** הגה"מ צ"ב דנהי דבזה"ז כולן מסככין מ"מ כיון דכשגזרו על נסרים לא גזרו על פחותים מד' מי חידש היום את הגזירה. ודוחק לומר דכבר אז תקנו גזירת תקרה לפי הנסרים שיהיו בכל דור ודור. וגם דלפ"ז אטו נימא כן לקולא דאם אין רגילים לעשות תקרת נסרים יהא מותר לסכך בנסרים. [ועי' קה"י תענית סי' ב אריכות בענין מעי"ז. אלא דנראה דכל דבריו לומר דיתכן שאם ישתנה תתבטל התקנה אבל לא יתכן שתתחדש תקנה. וצ"ע.]

**והנה רבים** מסככין ב"פלפונים" [נסרים דקים] וצ"ב למה לא שייך בזה טעמים הנ"ל לאסור אף בפחות מג'. ובספר חוט שני כתב דאין דרך לעשות מהם תקרה וגם אין שייך כ"כ לסכך בהם באופן שלא יכנסו גשמים ולכן לא שייכי ב' טעמי הפסול הנ"ל.

**ויש שכתבו** דמקילים בפלפונים עד טפח [דזהו שעור אהל], עי' הליכות שלמה ועוד, ויש שכתבו עד חמש ס"מ שזהו שעור לט"ש בזמננו.

**גזירת תקרה בעלים רחבים**

**תעד) הנה כיום** מצוי סכך "כפות תמרים" והוא דקל שעליו רחבים ופרושים כמין כף יד ויש ברחבם יותר מד"ט. וכתבו הפוסקים (עי' דרשו תרכט מח) להכשיר, דכיון דאין דרך לעשות תקרה בעלים, אין בזה גזירת תקרה.

**ובספר הסוכה** כתב ראיה לזה ממחצלת העשויה לסכוך שכשרה אף שרחבה הרבה.

**עוד כתב** בספר הסוכה דגזע רחב יותר מד' אין לפסלו כיון שאינו מנוסר ברוחב אלא בעגול והרי אין דרך לעשות תקרה אלא אחר נסירתו וגם אינו מונע ירידת הגשמים. [ולא נהירא דהרי גזרו גם על נסרים שאינם משופין כמבואר להלן טו. ועוד דיעוי' ברש"י בע"א וז"ל: הא קנים בעלמא נינהו, וא''כ במאי מכשר. עכ"ל ולדברי הנ"ל הרי אפשר לסכך בקנים שלא שיפם. אלא ע"כ גזרו בכל גווני.]

**ובשו"ת בנין** שלמה (סי' מה) צדד דנסרים שעשאום מתחילה לצורך סיכוך אין בהם הגזירה, אמנם צ"ע מרש"י הנ"ל. וכן סתימת הפוסקים לא משמע כן. [ואלו שדנו ב"פלפונים" לא אתו מטעם היתר זה ש"מ דלא ס"ל כן.]

**בדין נסר** שקצהו האחד רחב ד' ובקצהו השני מתקצר אם כולו פסול או כולו כשר או חציו הצר כשר והרחב פסול. עי' "דבר בעתו" (לבעל פתח הבית, עמ"ס סוכה אות סח).

**ומסברא יש** לדון, דהנה למאן דאמר הפכן על צידיהן כשר, חזינן דאם חלק מהנסר בולט מחוץ לסוכה אינו פוסל [כמבואר בסוגיא דרק מדין פסל אסרינן] וא"כ כאן הצד הצר הוי כאינו בסוכה. ויש לחלק דהתם אין שום חלק מהנסר שמסכך ד"ט אבל כאן צדו הרחב מסכך ד"ט ואולי כולו פסול.

**ולשיטה דהוי** כשפודין של מתכת א"כ צדו הרחב הוי כמתכת וא"כ יש לדון דאף אם הצד הצר אינו פסול מצד עצמו מ"מ אולי יש בו דין ידות לפסול. ויש לדון אם יש ידות רק למקבל טומאה או לכל פסולי סכך. [והיינו האם ידות פסולין משום שמקבלים טומאה, או דכשם שטפלים לענין טומאה כך טפלים לענין פסולי סכך.] גם יש לדון אם דבר ארוך נחשב קצהו השני כיד לצד הראשון, או דרק אם כל מהותו הוא יד וטפל יש לו דין יד.

**פלוגתת הראשונים בפסק ההלכה**

**תעה) תוד"ה הפכן.** דנו להוכיח פסק ההלכה מהנדון בהפכן על צדיהן. וז"ל הרא"ש (סי' כח): ואליבא דרב לא מיתוקמא הך פלוגתא דאמוראי אלא אליבא דרבי מאיר וברחבין ארבעה, וקי"ל בפרק מי שהוציאוהו דף מו: דרבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה. אבל אליבא דשמואל מיתוקמא שפיר לכ"ע. ומתוך כך נראה דהלכתא כשמואל ואע"ג דקי"ל הלכתא כרב באיסורי. ועוד לקמן בפרק לולב הגזול דף לו: דקאמר רבי יהודה סוכה אינה נוהגת אלא בארבעה מינין שבלולב ופריך שם לז. מהא ברייתא דתניא כוותיה דשמואל סיככה בנסרים של ארז ולא מייתי מהך דתניא כוותיה דרב ש"מ דהך דשמואל עיקר. וכן פסק הרב אלפסי והביא ראיה מהא דרב פפא דס"ל כוותיה. ואינה ראיה כל כך, לפי שדרך אמוראי בתראי לפרש דברי הראשונים ואף על גב דלא סבירא להו כוותיהו. וכן פסק ר"ח והרמב"ם ז"ל פ"ה מהל' סוכה ה"ז והר"ז הלוי וה"ר ישעיה דטראני דהלכה כשמואל. והראב"ד ז"ל פסק כר' מאיר בגזירותיו וכרב, והכל עולה לסגנון אחד.

**והנה מבואר** מדבריו דאין נ"מ אם נפסוק כרב וכר"מ או כשמואל וכר"י. וכתב הקרבן נתנאל וז"ל: ולפי' מהר"ם מלובלין הא דקאמר בלישנא אחרינא לשמואל הא דקאמר ר"מ מצטרפין קאי אנסרים שיש בהן ד' ומאי מצטרפין לד' אמות מן הצד. ולר"י אין מצטרפין. א"כ לדידיה לית לן נפקותא דלהני פוסקים כשמואל וכר"י בד' אמות מן הצד אין מצטרפין אפילו בנסרים שיש בהם ד' וכמו כן להנך פוסקים דפסקי כרב וכר"מ בגזרותיו מ"מ בד' אמות מן הצד קי"ל כר"י שאין זה נוגע לגזרת תקרה. גם לפירוש מהרש"א לשמואל אליבא דר"י בנסרים שיש בהן ד' כיון שיש שם סכך פסול מצטרפין לד' אמות מן הצד כמו כל סכך פסול. כמו כן אין נפקותא דלשמואל אליבא דר"י מצטרפין. ולהנך פוסקים דפסקי כרב וכר"מ ה"נ מצטרפין לד' אמות מן הצד בנסרים שיש בהם ד' כיון דשם סכך פסול עליהם. אבל אי קשיא לי הא קשיא דלשיטת מהר"ם ה"ל לרבינו לבאר לנו הדין הזה שבנסרים שיש בהן ד' איך מצטרפין לד' אמות מן הצד. בשלמא לפי' מהרש"א לא תקשי לך להיפך דה"ל לאשמועינן דמצטרפין לד' אמות מן הצד. דדין זה ממילא שמעינן כיון דידעינן דנסרים שיש בהן ד' אין רשאין לסכך בהם. נתוודע לנו דמצטרפין לד' אמות מן הצד כמו כל סכך פסול דעלמא וסמכו על הא מתני' דלקמן ושהביא רבינו סי' ל"ב סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בה. שכולל נמי נסרים שיש בהן ד' שמצטרפין לד' אמות. ומה שיש עוד לדקדק בזה תראה בסמוך סי' כ"ט ע"ש.

**דף טו ע"א**

**פסול תקרה שיש עליה מעזיבה**

**תעו) תקרה שאין** עליה מעזיבה. אבל אם יש עליה מעזיבה פסולה משום המעזיבה שהיא עפר והוא פסול לסכך. ובטעם הפסול עי' ריטב"א לעיל יב. וז"ל: נראין דברים דבין למאי דמייתי לה מגדולי קרקע בין למאן דמייתי לה מפסולת גורן ויקב, עפר פסול לסכך. דהא לא הוי פסולת גורן ויקב, ולא הוי אחד משני מיני גדולי קרקע שאמרנו דומיא דכמהין ופטריות. ולפיכך נקט "תקרה שאין עליה מעזיבה" דאלו יש עליה מעזיבה סכך פסול הוא, אפילו מפקפק ונוטל א׳‎ מבנתיים לא מהני.

**ובר מפסול** זה שאמרנו יש לנו פסול אחר, דלא הוי צל וסכך אלא בית דירה, והמסכך בו לצל בעלמא בטלה דעתו אצל כל אדם. וגריעא טובא מסוכת יוצרים הפנימים. והשתא דאתינן להכי הא דאמרי לקמן גבי בית שנפחת וחצר מוקפת אכסדרה דאי אשמועינן הכי ה״א ה״מ משום דסככה סכך כשר לאו למימרא שאם יש בהם מעזיבה הוו. עכ"ל. וע"ש עוד.

**והנה דעת** ר"ת לעיל י. דאם איכא ב' סככות אחד כשר ואחד פסול אין הסוכה נפסלת מחמת הפסול כיון דיש בכשר צממ"ח. ולפ"ז קשה אמאי הכא כשיש מעזיבה פסולה הרי הנסרים הם סכך כשר שצממ"ח.[[952]](#footnote-952) אמנם לפירוש השני של הריטב"א א"ש דאם יש מעזיבה הרי גם הנסרים הם בית דירה ופסולים לסכך.

**אולם הר"ן** הביא לעיל גם את שיטת ר"ת ולא דחאה במוחלט, ואילו כאן כתב טעמו הראשון של הריטב"א, וצ"ע. ועי' בהערה בזה.

**מפקפק**

**תעז) מפקפק. כתב** רש"י: סותר ומנענע את כולן. אמנם לשון הרא"ש סי' כט: שמסיר את המסמרים שהיו קבועים בהן. וכתב עלה הקרבן נתנאל: אע"פ שאין מנענע, ודלא כפרש"י. והיינו טעמא כיון דמהדר לביטולה הרי הוא בקי בתולמ"ה, וליכא למיגזר שמא יאכל תחת תקרת הבית.[[953]](#footnote-953) ונוכל לומר שס"ל כדעת רש"י אלא דקמ"ל עם היות שהמסמרים רפוים ויוכל לנענע הנסרים, מ"מ לא מהני נענוע בלי הסרת המסמרים.

**והב"ח (סי'** תרלא) כתב: ומ"ש הרא"ש ורבינו במפקפק פי' שיסיר כל המסמרים לשם עשיית סוכה דמשמע דבהכי סגי. איכא למידק דבפרש"י מבואר דבעינן שיהא סותר ומנענע את כולן לשם סוכה. ואפשר שהם דקדקו לשון רש"י שכתב 'סותר ומנענע' דכוונתו לצדדין, אם היו שם מסמרין סגי בסותר דהיינו שמסיר כל המסמרים ודיו, ואם לא היו שם מסמרין מנענע את כולן. ומאי דנקטו שיסיר כל המסמרים לחוד, תפסו ההוה שרגילות הוא שיהו שם מסמרים. ואה"נ דאם לא היו שם מסמרים דצריך לנענע את כולן כדפירש רש"י. עכ"ל.

**והנה הרמב"ם** (פ"ה ה"ח מסוכה) כתב: לפיכך אם פקפק הנסרים והניד המסמרים לשם סוכה הרי זו כשרה. ועי' בגר"א תרלא יא ובדמשק אליעזר שמפרש כונת הגר"א דלרמב"ם סגי בהנדת המסמרים גרידא וכשיטת הרא"ש. אמנם המ"ב (תרלא כד) הביא מפיה"מ דמשמע דצריך לנענע הנסרים ולא סגי בהסרת המסמרים. וכן נקט בשפ"א בדעת הרמב"ם.

**ובשו"ת אגרו"מ** או"ח ח"ה סי' לט כתב לבאר לשון הרמב"ם שכתב פקפק הנסרים והניד המסמרים דלכאורה תיפו"ל דאם מפקפק הנסרים בע"כ כבר הניד המסמרים. וביאר האגרו"מ דקמ"ל שלא סגי לנענע מעט כאשר המסמרים רפויים אלא צריך לנתק ממש ואל"כ לא נחשב כעשיה חדשה ונותר בפסול תולמ"ה. [וזה כסברת הקרבן נתנאל הנ"ל.]

**והנה בהמשך** המשנה מבואר תקנה נוספת "נוטל אחד מבינתיים" ויבואר באות תעח דסגי עי"ז להחשב מעשה בכל הסוכה. ומעתה צ"ע למה בתקון של "מפקפק" צריך לנענע את כולם ולא סגי שיפקפק אחת מבינתיים.[[954]](#footnote-954) ועמד בזה הראבי"ה (סי' תרכא) ותירץ דלא מניכר עשיה אם לא שיפקפק בכולם. [נראה כונתו דמפקפק הוא תקון חלש יותר ולכן לא מינכר עד שיעשה בכולם.]

ובמאירי הביא שיטה שבאמת גם בפקפוק די לפקפק אחת מבינתים, אלא דהקשה ע"ז א"כ לב"ש למה צריך גם מפקפק וגם נוטל אחת מבינתים.[[955]](#footnote-955) הרי זו שנוטלה א"צ לפקפקה. [

**נוטל אחת מבינתיים**

**תעח) נוטל אחת** מבינתיים. מבואר בגמ' דזה מהני להכשיר את ה'תעשה ולא מן העשוי'. וכתב רש"י "דבהכי סגי דאיכא עשייה מעליא". ולכאורה צ"ב הרי המעשה נעשה רק באותן נסרים שסלקן ולמה הנסרים הנשארים מוכשרים ע"י מעשה שנעשה בנסרים אחרים. וז"ל השערי ישר ש"ג פי"ט: דלענין עשיה כל שרוב העשיה היה לשם הכשר סוכה חשבינן שנעשית הסוכה לשם סוכה מתכשרין בזה גם בדי האילנות וכעין שמצינו לענין תקרת בית שאין עליה מעזיבה דלב"ה סגי אם נוטל אחד מבינתיים דאז מתכשרים גם הנסרים שהם פסולים משום תולמ"ה וכמש"כ בשו"ע סי' תרלא. עכ"ד. [ויש לבאר דאין דין העשיה נאמר על כל ענף מהסכך כי אם על עשיית הצל דבעינן שיהא בו עשיה ולכן סגי בעשיה במקצת דזה עשיחיה כללית בצל.]

**ועי' בב"ח** סי' תרלא שכתב בשם המלחמות שיטה מחודשת וז"ל: ודע שהרמב"ן כתב שם בצד אחד להקל והיינו דבנוטל נסר אחד לבד מבינתיים סגי אפילו מניח כל שאר הנסרים בלי סתירה ונענוע[[956]](#footnote-956) ואפילו לא הניח פסל בינתיים[[957]](#footnote-957) משום דביטל ממנה שם תקרה ואין בו משום ולא מן העשוי ולא משום גזירת תקרה. ומסיים הב"ח: ואין נראה להקל כל כך אלא דוקא בנוטל מבין כל שני הנסרים נסר אחד ומניח פסל במקומו והנסרים הנשארים אין בהם ד', התם הוא דכשר, הא לאו הכי פסול. וכן במפקפק דוקא כשאין בהן ד' ודו"ק. עכ"ל. וזה מתבאר ג"כ ע"פ הנ"ל דסגי בעשיה במקצת.

**והנה המג"א** (תרלא ו) כתב: אם היה כבר המעזיבה אין להתיר להסיר המעזיבה ואח"כ לפקפק או ליטול אחד. (מהרלב"ח תשובה א, כנסת הגדולה). וצ"ע למעשה כי נראה דעדיף טפי.[[958]](#footnote-958) עכ"ל. והנה סברת מהרלב"ח מבואר בדבריו [והיא תשובה מר"א צרפתי בעל הברכת אברהם] דכמו בכותב אות בפסול צריך לגרוד כולה ולא סגי במקצת האות כך צריך להיות בסוכה ומה דמהני הכא בנוטל אחת מבינתיים הוא לפי דמדאורייתא אין כאן סכך פסול בעצמותו, רק הפסול הוא דלא עשאה לשם צל, והיינו פסול מחשבה, ובזה סגי להכשירו בעשיה במקצת. אבל אם יש בסכך פסול דאורייתא בעצמותן בעינן לנענע כולו. וזהו טעמא דמסכך במחובר דבעי לנענע כולו. [ועי' למהרלב"ח בגליון שם שהשיג על הדמיון בין סוכה לאותיות.] [ועי' לעיל אות שנח ואות שסד בענינים אלו.]

**ומבואר מדברי** הר"א צרפתי דמה דמהני כאן במקצת הוא משום דהוי פסול מחשבה. ואמנם הסברא לחלק בזה צ"ע. וזו סברת השגת המג"א.

**דף טו ע"א**

**שיטת רש"י ותוס' דמיירי בנסרים ברוחב ד"ט**

**תעט) ר"מ אומר** נוטל אחת מבינתיים. הנה רש"י ותוס' פירשו דמיירי בנסרים ד"ט [דסתם תקרה רוחב נסריה ד"ט, וגם הוכיחו כן מהמשך הסוגיא]. ולפ"ז פירשו הא דמהני נטילת אחת מבנתיים: ולשמואל דאמר לקמן (דף יז:) סכך פסול פוסל באמצע בארבעה מיתוקמא כדפרישית לעיל דניהוו שני פסלים באמצע ואין בו אלא שמנה אמות דדופן עקומה אמרינן עד הכתלים ומפקינן להנך נסרים מן הסוכה. אי נמי ס''ל כרב דאמר לקמן סכך פסול בין מן הצד בין באמצע בארבע אמות הלכך לא פסלי נסרים שבינתים דליכא שיעור פסול ביחד.

**אמנם הריטב"א** הקשה על האוקימתא דשני פסלים באמצע וז"ל: דלא מצי מוקים לה כדתריץ האי מתניתין דבנסר בנסר ופסל, דמתניתין ודאי דקתני 'נוטל אחת מבנתיים', להכשיר כל הסוכה הוא בא, דומיא דמפקפק.[[959]](#footnote-959)

**עוד הקשה** הריטב"א על האוקימתא למ"ד סכך פסול בד"א: ותו דאפילו למ״ד דסכך פסול אינו פוסל אלא בארבע אמות, מודה הוא דכל שיש בה ד׳‎ אמות אין ישנים תחתיו. וא״כ היכי סגי לה בנוטל אחת מבנתיים להכשיר כל הסוכה. ותו לר״י אליבא דשמואל דפוסל בנסרים שיש בהם ד׳‎ היכי מכשיר סוכה זו במפקפק לחוד והלא אפילו לסכך בהם לכתחלה פסולים אלא ודאי דליתיה‎ להאי פירושא כלל.

**ביאור הראשונים דמיירי בנסרים שמותר לסכך בהם**

**תפ) ולכן פירשו** הראשונים [מלחמות רא"ה וריטב"א] באופן אחר. וז"ל הריטב"א: ועיקר הפי׳‎ כמו שפירש״י[[960]](#footnote-960) וכן הרמב״ם[[961]](#footnote-961) דמתניתין בתקרה שהיא כשרה לסכך בה לכתחלה כדקתני שאין עליה מעזיבה וה״ק שאין פסול בגופה שאין לה שיעור למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה. ואלו לא היתה נתונה בתקרה הא ודאי מסככין בה, אבל גריעותא מפני שהיא תקרה לבית, דכמו שהיא עכשיו פסולה מן התורה משום תעשה ולא מן העשוי, ואפילו כי עביד בהו מעשה לשם צל כיון שנתונה לתקרה יש בה משום גזירת תקרה, שהרואה כן יבא לעשות סוכה בתקרה כמו שהיא בבית שהיא פסולה מן התורה, ומש״ה פסולה למאן דאית ליה גזירת תקרה גבי נסרים.

**אבל למאן** דלית ליה בנסרים דעלמא גזירת תקרה כלל [פי' מאן דמתיר נסר אפילו שיש בו ד"ט] בהא נמי לא גזרו, כל היכא דעביד בה מעשה להכשירה דלא תהוי פסולה משום תעשה ולא מן העשוי, ותו לא גזר בהא מידי.

**ובודאי דנוטל** אחת מבנתיים איכא תקנתא לתרווייהו, דתו ליכא משום תעשה ולא מן העשוי דהא עבד בם מעשה רבה, וליכא נמי משום גזרת תקרה דהא איכא היכרא לרואים ולא אתו למיעבד אלא‎ בנוטל אחת מבנתים שהיא כשרה.

**אבל מפקפק** בלחוד (נמי) [נראה דצ"ל: נהי] דמהני לאכשורה משום תעשה ולא מן העשוי, אכתי איכא למיחש בתקרה [פירוש בהא דהיתה בתחילה תקרה, או דכונתו דאיכא למיחש ב'גזירת תקרה'] שאין הפקפוק ניכר לגמרי לרואים ושמא יבואו לעשות בלא פקפוק. דגזרת תקרה לאו משום איהו הוא, דאיהו הא אתא לרבנן ואודעוה דינא דמזדהר דלא עביד לעולם אלא במפקפק כי השתא, וזה מבואר. והיינו דאפליגו בה לקמן אי סגי בפקפוק לגזרת תקרה, והכי רהטא שמעתין. ומעיקרא הוה ס״ד דלכ״ע מפקפקין מהני לתעשה ולא מן העשוי בלחוד ולא לגזרת תקרה ונוטל אחת‎ מבנתיים סגי לתרווייהו ולבסוף אמרינן דמפקפק נמי פלוגתא היא ואיכא מאן דאמר דמהני לגזרת תקרה.

**נוטל אחת מבינתיים לב"ש אם כל הסוכה כשרה**

**תפא) והנה שיטת** רש"י הנ"ל אות תעט דאסור לישב תחת הפסל או הנסרים, נשנתה בדברי ר"מ. אמנם יל"ע אם גם לדעת ב"ש אליבא דרבי יהודה הדין כן, או דלשיטתם מודה רש"י דע"י שנוטל אחת מבינתים מותר לישב תחת כל הסכך והנסרים. והנה בר"ן מבואר להדיא דגם לב"ש [אליבא דרש"י] אסור לישב תחת הנסרים ע"ש.

**והנה אליבא** דב"ה [לרב] ודאי מותר לישב אף תחת הנסרים כיון דלית להו גזירת נסרים וכל הנדון הוא לגבי תולמ"ה, וכיון דנטל אחת מבינתים הוכשרו כולם, וכלשון רש"י בדברי ב"ה: או נוטל אחת מבינתים, ואינו צריך לפקפק דבהכי סגי דאיכא עשיה מעליא. וממש"כ דאיכא עשיה מעליא שמעינן דהכל הוכשר [דעל מקום הפסל אין צריך לומר דהוי עשיה מעליא דהרי הוי כמו כל סוכה.] והנדון הוא לדברי ב"ש אם נוטל אחת מבינתיים מכשיר את כל הסוכה מגזירת תקרה.

**והנה לשון** רש"י בגמ' בדברי ב"ש: כלומר לא מהני פקפוק אלא נטילה אחת מבינתים דאיכא מעשה מעליא וגזרת תקרה נמי בטלה לה. עכ"ל. וממש"כ דגזירת תקרה בטלה מוכח דמכשיר גם תחת הנסרים דאם מכשיר רק תחת הפסל אין שם תקרה ולא שייך לומר "וגזירת תקרה בטלה". ולכאורה הסברא משום בטול תקרה [כמו דאמרינן במסקנא. וע"ש ברש"י שכתב: רבי יהודה סבר בטולי תקרה לבית שמאי צריך ליטול מבינתים דאע''ג דמוכיח שבקי בתעשה ולא מן העשוי גזרי בה, ומשמע דע"י שנוטל יש כאן בטול גזירת תקרה, וא"כ הכל כשר כמו לב"ה.] אמנם צ"ע מנין להמציא פלוגתא בין ב"ש אליבא דר"י לר"מ.

**וראיתי בשם** ספר דברי פנחס דמבאר דאליבא דר"י מוכח מדברי ב"ה דהכל מותר שהרי במפקפק הכל הותר ודומיא דהכי מתירין בנוטל אחת מבינתיים. אבל לר"מ יתכן דלא הותר אלא תחת הפסל.

**ואכתי צ"ע** דלהו"א דלא ידענו מסברת בטולי תקרה איך פירש דברי ב"ש ע"פ סברא זו.

**וביותר צ"ע** מאי פריך ר"מ היינו ב"ש. הרי הם חלוקים אם כל הסוכה מותרת או רק תחת הפסל.

**ובשפ"א כתב** דרש"י הוכיח מתחילת דברי הגמ' דמהני בטולי תקרה אף בהו"א, והוא מדמקשה על ב"ש "אלא בית שמאי מאי טעמייהו אי משום תעשה ולא מן העשוי בחדא סגי" ולמה לא מקשה טפי דאין תועלת בפקפוק כיון דבין כך מכשירים רק תחת הפסל, ובע"כ דזה מכשיר הכל מדין בטולי תקרה ולכן פירש"י כאן דגזירת תקרה בטלה לה. [אולם צ"ע אי ידע כבר בתחילה דמהני פקפוק לבטולי תקרה מאי מקשה על שמואל.]

**ועי' ברא"ש** סי' כט שמכשיר כב"ה הן בפקפוק והן בנוטל אחת מבינתים את כל הסוכה מדין בטולי תקרה[[962]](#footnote-962) וכתב הקרבן נתנאל אות ג דזה דלא כרש"י. אמנם יתכן דדברי רש"י לפני שידענו מבטולי תקרה אבל למסקנא כל הסוכה כשרה. וכ"כ הפנ"י. ועי' באור הלכה סי' תרלא ס"ט ד"ה או. והובא בהערה.[[963]](#footnote-963)

**ובבגדי ישע** סי' תרלא כתב דלא שייכא סברת בטולי תקרה [לרש"י דס"ל דזה מכשיר גם נסרים הרחבים ד'] אלא בפקפוק אבל לא בנוטל אחת מבינתים שלא עשה מעשה בנסר הנשאר ולכן פירש"י במשנה דיושב רק תחת שני הפסלים שבאמצע. ועוד הוכיח מדברי התוס' שכתבו: ותימה אדפריך לקמן מברייתא לשמואל דאמר באמצע פסול בארבעה הוה ליה לאקשויי ממתני' ולשנויי. עכ"ל. ואם איתא דלמסקנא י"ל דכשרה כל הסוכה אף בנוטל אחת מבינתים משום בטולי תקרה, א"כ שפיר הקשה דוקא מהבריייתא לקמן ולא מהמשנה שאפשר ליישבה כנ"ל.[[964]](#footnote-964) עכ"ד הבגדי ישע. אמנם ילה"ע בדבריו מדברי רש"י הנ"ל בד"ה והכי דמוכח דמהני בטול תקרה ע"י נוטל אחת מבינתים.

**גם בישועות** יעקב סי' תרלא כתב דלמסקנא דאיתא לסברת בטולי תקרה לרש"י כשרה כל הסוכה בנוטל אחת מבתים [ומש"כ רש"י במשנה הוא לדעת רב ולהו"א דלא מהני בטולי תקרה ותמה לפ"ז על התוס' כעין מה שהובא לעיל מהבגדי ישע.

**נסרים משופין**

**תפב) ולרב יהודה** אמר רב דאמר סככה בחיצין זכרים כשרה בנקבות פסולה ולא גזר זכרים אטו נקבות הכא נמי לא נגזר נסרים משופין אטו כלים. עי' מהרש"א שהקשה דילמא באמת פליגי ר"מ ור"י בגזירת כלים, ומה שלא גזר בחצים זכרים משום דהלכה כרבי יהודה. ותירץ דאי פליגי בהכי פשיטא דר"מ ור"י הלכה כר"י ומאי אצטריך לאשמועינן, וע"כ לאו בהכי פליגי.

**ובאמת קושיתו** קושית הראשונים, עי' ראב"ד בהשגות על הרי"ף ומלחמות וריטב"א, שתירצו דהלכה כר"מ בגזירותיו (עירובין מז.) וכאן גזירה היא, וא"כ היה לו לפסוק כר"מ.[[965]](#footnote-965) ועי' בחי' רע"א שתירץ כן מדעתו וע"ש מה שהוסיף בזה.

**וע"ע במהרש"א** שהקשה למה הקשו ממימרא דרב דסככה בחיצין, ולא ממימרא דרב דאמר להדיא לעיל יד. דגם במשנה דלעיל פליגי בגזירת נסרים. ותירץ דניחא ליה למיפרך ממימרא דרב במילי דדינא. וגם בקושיא זו הקדימו הריטב"א וכתב דאי הוי פריך מהתם היה אפשר לדחות דדילמא מימרא דרב נאמרה על המשנה דדף טו. וטעה השומע ואמרה על דף יד. והרא"ה תירץ דהא דהתם פשיטא ליה דהלכה רווחת היא והא דדף יד. לא פשיטא ליה.

**דף טו ע"א**

**ביטולי תקרה – שיטת רש"י**

**תפג) בביטולי תקרה** קמפלגי. רש"י מפרש דאם היה גג בית ובא לתקנו לסוכה עדיף מעושה סוכה לכתחילה דכיון שמתקן ליכא חשש אחלופי בתקרה. והקשה הרמב"ן במלחמות והריטב"א הרי איכא משום הרואין שלא ידעו שפקפק. ונתבאר באות תנז בהערה דפליגי לשיטתם [דלעיל יד. שיטת רש"י דאיכא סברא לחלק בין ד"ט לפחות מד' משום דלא דמו כ"כ לתקרה, והריטב"א הקשה הרי הרואה אינו מדקדק אם הוא ד"ט או מעט פחות ע"ש] אם גזירת נסר הוא משום הרואים או משום הוא עצמו שיבוא לטעות. ועי' מאירי שכתב בדעת רש"י דלטעות של רואים אין חוששין שגזירה רחוקה היא.

**והנה לריטב"א** ורמב"ן עצמם שמפרשים דמיירי כאן בנסרים פחות מד' מבואר ג"כ דמהני פקפוק או נוטל אחת מבינתיים וצ"ע למה לא קשיא להו מגזירת הרואים. אמנם החלוק פשוט דבתקרת נסרים פחות מד' מי שלא ידע שזה היה תקרה הרי באמת כה"ג כשר לסכך. והגזירה רק על בעה"ב שבנה שיבוא להכשיר תקרה. ולזה אם פקפק או נוטל אחת מבינתיים כבר ליכא גזירה.

**ור"א מן** ההר הקשה דגם כשבא לעשות סוכה מתחילה הרי כונתו לשם סוכה מחדש כדי שלא לישב תחת תקרת ביתו.[[966]](#footnote-966) וע"ש בדבריו עוד בארוכה.

**בטולי תקרה – שיטת הרי"ף**

**תפד) הנה למסקנא** אמרינן דפליגי בביטולי תקרה ופרש"י "פליגי רבי יהודה ורבי מאיר אי איכא תו למגזר משום תקרה". ומבואר דהמחלוקת היא אם איכא להגזירה דרבנן של תקרה.

**אמנם הרי"ף** כתב וז"ל: טעמייהו דב"ה משום תעשה ולא מן העשוי, הלכך אי מפקפק עביד ליה מעשה ואי נוטל אחת מבנתים עביד ליה מעשה וכן הלכה. עכ"ל. והקשה בעל המאור הרי הרי"ף פוסק כשמואל דאיכא גזירת תקרה וא"כ היה לו לפרש דהטעם משום דבכה"ג ליכא גזירת תקרה ולא לפרש דהנדון הוא על תולמ"ה שבזה אין מחלוקת דמשום הא הוה סגי בפקפוק.[[967]](#footnote-967)

**וכתבו הראב"ד** והמלחמות דהרי"ף לומד דלמסקנא לכו"ע מהני הפקפוק לענין גזירת תקרה ומה שמצריכים ב"ש ור"מ נוטל אחת מבינתיים הוא משום דינא דאורייתא דתולמ"ה, וס"ל לשמואל דפקפוק הוא מעשה זוטא ולא מפיק לה מתולמ"ה. וכתב המלחמות דשמואל לטעמיה לעיל יא. דלא אמרינן פסיקתה זו היא עשייתה אלא בעינן מעשה ניכר.

**ואמנם צ"ע** דבתחילת הסוגיא משמע דטפי בקל מתבטל פסולא דתולמ"ה. וי"ל דזה משתנה אחר סברת "בטולי תקרה" דע"י שעוסק בבטול התקרה קל טפי מתולמ"ה.

**ביטולי תקרה - שיטת הרמב"ם**

**תפה) והנה ז"ל** הרמב"ם פ"ה ה"ח מסוכה: תקרה שאין עליה מעזיבה שהיא הטיט והאבנים, אלא נסרין תקועין בלבד, הרי זו פסולה שהרי לא נעשו לשם סוכה אלא לשם בית. לפיכך אם פקפק הנסרים והניד המסמרים לשם סוכה הרי זו כשרה. ובלבד שלא יהיה בכל נסר ונסר ארבעה טפחים. וכן אם נטל אחד מבינתים והניח במקומו סכך כשר לשם סוכה הרי זו כשרה. עכ"ל. והרא"ש סי' כט כתב דדבריו תמוהין. וביאור תמיהתו כתב הט"ז (תרלא ח) דאם הסוגיא מיירי בנסרים שאינן רחבים ד' א"כ מה מקשה על שמואל טפי מרב. [והבית מאיר תירץ דלהנהו דפסקי כרב וכר"מ, עי' אות תעה, י"ל דלא מוקמינן בבטולי תקרה כדאיתא בגמ' דלרב זה המשך המשנה הקודמת, ואין מקור להכשיר ע"י בטולי תקרה. וא"כ י"ל דהכי ס"ל לרמב"ם. ובאמת שיטה כזו הובאה בריטב"א. אך עי' שפ"א שהעיר דבפיה"מ מבואר שפסק כשמואל, וא"כ הדק"ל.]

**אמנם עי'** קרבן נתנאל וט"ז (תרלא ט) שביאור דברי הרמב"ם הוא ע"פ שיטת המלחמות והריטב"א אות תפ, דהכא מיירי בנסרים הכשרים לסיכוך [פחות מד' או אף פחות מג'] ורק מכיון שכבר עשה מהם תקרה יש בהם ג"כ גזירת תקרה ובהם מהני בטולי תקרה אבל בנסרים ד"ט לא מהני שום תקון כיון דלא ניכר לרואים.

**והנה יעוי'** במג"א (תרלא ח) שכתב ע"ד הרמב"ם הנ"ל וז"ל: ומשמע בהדיא שם דדוקא במפקפק בעי שיהו פחותים מד',[[968]](#footnote-968) דאם יהיו רחבים ד' הרואה שישב תחתיהן יסבור שמותר לסכך בהן וישב גם כן תחת הבית. והא דקאמר בגמרא דבטלה תקרה בהכי היינו כשאין רחבים ד', דמפני הרואין ליכא למיחש דהרואה סבור שסככן מתחלה לשם סוכה. אך שאסור משום תולמה"ע דומיא תחת תקרת הבית, ולכן כשהוא מפקפק שרי, ועיין בר"ן.

**אבל כשנוטל** אחת מבנתיים אפילו ביש בהן ד' שרי,[[969]](#footnote-969) דהרואה יראה שהוצרך לתת פסל בנתיים ולא יבא לישב תחת תקרת הבית.

**וכן משמע** בגמ' דקאמר אי משום תולמה"ע בחדא סגי, ואי משום גזירת תקרה בנוטל אחד מבנתיים סגי, משמע דהיכא דליכא גזירת תקרה אלא משום תעשה כו' במפקפק נמי סגי.[[970]](#footnote-970) וכ"מ ברמב"ם כן נ"ל ברור לדעתו. עכ"ל המג"א.

**אמנם לפי** פירוש הקרבן נתנאל והט"ז ע"פ המלחמות, דהסוגיא מיירי בנסרים פחות מד' א"כ אין שום מקור להכשיר נסרים ד' אף בנוטל אחת מבינתיים. ועמדו בזה הבגדי ישע סי' תרלא והשפ"א כאן. ועי' א"ר שכתב דמשמעות הטור ורבנו ירוחם בדעת הרמב"ם שגם בנוטל אחת מבינתים לא מהני ברחב ד'.

**ועי' בחמד** משה שהעיר עוד דהרי הרמב"ן והריטב"א יסוד מחלוקתם על רש"י דלא מהני בטול תקרה בנסר ד' הוא מפני הרואים שלא ידעו. וא"כ גם בנוטל אחת מבינתים איכא למיחש להא דהרואים יסברו שכשר. וכי תימא כיון דרואים שיש נסר ופסל לא יטעו, א"כ נתיר גם לכתחילה לסכך בנסר ופסל ונסר ופסל, ולהדיא מבואר להלן יח. דבמסכך כך לכתחילה פסול ולא הכשירו אלא את אמצע הסוכה היכא דאיכא ב' פסלים. [ורק רש"י לשיטתו שסובר דהגזירה משום המסכך ולא משום הרואים יכול להתיר בנסר ופסל היכא דעוסק בבטול התקרה.]

**ועי' גם** במאירי שמשמע דלרמב"ם אין היתר בנסר ד' גם בנוטל אחת מבינתים.

**ובבאור הלכה** (תרלא ס"ט) כתב: שלא יהיו הנסרים רחבים ד"ט, הוא דעת הרמב"ם. ועיין במ"א שדעתו דאף לדעה זו דוקא במפקפק ס"ל שיהו פחותים מד"ט, דאם יהיו רחבים ארבעה הרואה שישב תחתיהן יסבור שמותר לסכך בהן וישב ג"כ תחת הבית. אבל כשנוטל אחת מבינתיים אפילו כשיש בהן ד"ט שרי לכו"ע, דהרואה יראה שהוצרך לתת פסל בינתיים ולא יבוא לישב תחת תקרת הבית עכ"ל. ומשמע ממ"א דהוא סובר כמו שמפרש הב"ח דלדעה קמייתא מתכשרא כל הנסרים וכמו שכתבנו מקודם, דאם דוקא כששני הפסלים באמצע, פשיטא דגם הרמב"ם מודה לזה וא"צ שום ראיה. ועיין בא"ר שהביא דממשמעות הטור ורי"ו נראה דלדעת הרמב"ם לא מהני בנסרים רוחב ד"ט אפילו בנוטל אחת מבינתיים וכמו שכתב הב"ח ודלא כמ"א עכ"ל, משמע מיניה דהוא סובר ג"כ כמו שמפרש הב"ח לדעה קמייתא [דאי סובר כמו שפירשנו בשם הרש"י והר"ן וכמו שמוכח מהגר"א דלדעה קמייתא אין להקל בשנוטל אחת מבינתיים כ"א בששני פסלים באמצע בזה בודאי גם להי"א מהני בשנוטל השני נסרים שהיו רחבים ד"ט ומניח סכך כשר במקומם]. עכ"ל הבאור הלכה.

**דף טו ע"א**

**המקרה סוכתו בשפודין**

**תפו) המקרה סוכתו** בשפודין או בארוכות המטה. עי' פנ"י בביאור הלשון 'המקרה' [ולא 'המסכך'] ע"פ רש"י דמטרת השפודין הוא להחזיק את הסכך, ע"ש מש"כ בארוכה ומה שהקשה ע"ז. אמנם הריטב"א כתב דכיון דהם פסולין לסכך נקט לשון מקרה.

**והא דנקט** דוקא שפודין ולא שאר פסולי סכך, כתב הריטב"א משום דהכא כשר רק אם הסכך הפסול פחות מג"ט [עי' אות תפח אם ג"ט או ד"ט] ולכן נקט להנך שהם צרים ושטחם פחות מג"ט.

**פסול שפודין**

**תפז) שפודין. פסול** שפודין לסכך מבואר בטור סי' תרכט משום דמקבלין טומאה. וכתב הב"י דמשמע דמיירי בשפודין של עץ דאי של מתכות תיפו"ל דאין גדולו מן הארץ. והב"ח כתב דאפשר דמיירי בשפודין של מתכת שהבית יד שלהם של עץ ולא הוי להו בית קבול אלא כעין חצים זכרים, ומ"מ אין מסככין אף ביד העץ משום שמחוברת לשפוד. והמג"א סק"א הקשה על פי' הב"י הרי פשוטי כלי עץ אין מקבלין טומאה. [והמחה"ש מפרש גם דברי הב"י כעין דברי הב"ח דמיירי ביד עץ שמחוברת לשפוד מתכת, וכ"כ הקרבן נתנאל והביאו הערול"נ. והא"ר כתב דהכא מדרבנן אסור וגרע מחצים זכרים. ודבריו צ"ב, ועי' פמ"ג שכתב ע"ז: וצ"ע.]

**והרמב"ם בפיה"מ** ורבינו יהונתן והרע"ב פירשו דמיירי בשפודין של מתכת.

**וברש"י עירובין** טו: כתב: שפודין וארוכות המטה פסולין לסכך בהן לפי שכלים הן ומקבלין טומאה ותנן (סוכה דף יא.) כל דבר המקבל טומאה אין מסככין בו. עכ"ל. [וכעין זה כתב הרא"ה כאן] וביאר הפמ"ג (תרכט א"א א) דאולי הוי משמש אדם ומשמש משמשי אדם וטמא מדרבנן (עי' תוס' לעיל ה.), ע"ש.

**אם יש ריוח ביניהן כמותן - מיירי בממלא הריוח בסכך**

**תפח) אם יש** ריוח ביניהן כמותן כשרה. כתב הריטב"א: פי׳‎ כשמילא הריוח סכך כשר, וכדמוכח בגמרא בהדיא. ולא עוד אלא דאי לא תימא הכי,[[971]](#footnote-971) אפילו הוי פחות [מג'] דהוי כלבוד[[972]](#footnote-972) מ״מ הא בעינן‎ צלתה מרובה מחמתה וליכא. תדע דאי איכא אויר פחות מג׳‎ אע״ג דהוי כלבוד מ״מ אין ישנים תחתיו כדאיתא‎ בגמ׳‎ דילן ובירושלמי וכדבעי׳‎ למימר קמן, וא״כ היכי קתני הכא כשרה דמשמע כשרה לגמרי. אלא ודאי כדאמרן שמילא הריוח מסכך כשר, דאיכא צלתה מרובה מחמתה, וליכא סכך פסול במקום אחד אלא פחות משלשה דקי״ל שישנים‎ תחתיו ואפילו בסוכה קטנה. ולהכי נקט שפודין וארוכות המטה דהו״ל פחות משלשה וכשרה כולה דאלו בשלשה אע״ג דאינו פוסל אין ישנים תחתיו וכדבעינן למימר‎ קמן. עכ"ל.

**והנה משמע** מדבריו דאף בסוכה גדולה אין ישנים תחת סכך פסול שהוא מג"ט ומעלה [אף שהוא פחות מד"ט] והוא כדעת הראב"ד (אות תנט) וכן דעת הרא"ה כאן, וכ"כ הריטב"א להדיא להלן יט. וכתב שם הריטב"א דזה שלא כדעת בעה"מ לעיל דף י"ד דישנים תחת סכך פסול פחות מד'. ועי' בר"ן כאן שהביא ב' השיטות. [ורבנו יהונתן מלוניל כתב במשנתנו דבפחות מד"ט ישנים תחתיו.]

**כשרות הסוכה במחצה סכ"כ וממחצה סכ"פ –שיטת הריטב"א**

**תפט) עוד כתב** הריטב"א: וכבר פרישנא (לעיל ט:)‎ דאף על גב דליכא רוב צל מסכך כשר כיון דכולה בכלל צלתה מרובה מחמתה, וליכא במקום אחד‎ סכך פסול אלא בפחות משלשה, ולעולם לא יהא ראשו ורובו תחת צל פסול, בהכי אכשרה רחמנא. וכיון שכן למדנו שאין היתר משנתינו אלא בסכך פסול פחות משלשה.

**ודברי הריטב"א** לעיל קיימי לתרץ הא דבסוגיין מבואר דסגי במחצה סכ"כ ומחצה סכ"פ, [למ"ד פרוץ כעומד מותר] ואילו לעיל ט: באילן שמכשירין בשחבטו, בעינן רוב מסכך כשר. ותירץ שם וז"ל: ואיכא למימר דבשלמא התם [במשנתנו] דקאי כל חד וחד באפי נפשיה,‎ מכיון שהסוכה בכללה צלתה מרובה מחמתה‎ ואין בשום מקום מן הסוכה שלא יהא צל הסכך הכשר מצל על האדם כשיעור הסכך הפסול, ולעולם עומד תחת סכך כשר על חציו, בהכי סגי. דלא אמר רחמנא דליעבד צלתה מרובה מחמתה מסכך כשר, אלא שתהא צלתה מרובה מחמתה, ולא יהא בה אויר בסכך, ולא יסכך ברוב סכך פסול, אלא שבכל מקום יהא מקצת הצל מסכך כשר.

**אבל כשהסכך** הכשר והפסול מעורבין ונתונין בגג הסוכה בערבוביא, [היינו באילן דדף ט:], אם הם שוין בשיעורם אפשר שיהיה מקום בסוכה שיהיה כל צל שעל האדם או רובו מסכך הפסול, ולפיכך צריך רוב כדי שיהא סכך כשר רבה על הפסול ומבטלה כאיסור המתבטל ברוב. ואף ע״ג דבאיסור שאפשר להתברר אינו מתבטל, מכיון דמדינא כי מצמצמינן ליה לא בעינן רובא, אלא דחיישינן לסכך פסול שיהא עומד במקום אחד, מכיון דמעורב ברובא סמכינן שמתערב בכל כאיסור הנופל ברוב לח בלח ומתבטל כיון שאין בו כדי צלתו מרובה מחמתו דהא באילן שחמתו מרובה מצלתו איירינן. עכ"ל הריטב"א. [וכתב שם דכל זה בשם רבינו הגדול מפי תלמידו מורי הרב נר״ו.]

**כשרות הסוכה במחצה סכ"כ וממחצה סכ"פ –שיטת הר"ן**

**תצ) אמנם הר"ן** לעיל ט: כתב שם וז"ל: מתרץ לה רב פפא בשחבטן כלומר שהשפילן לענפי האילן ועירבן עם הסכך כשר, דכל כה"ג כיון שחמתו של אילן מרובה מצלתו מיבטיל ברובא מאחר שהכל מעורב. אבל אילו היה צילתו מרובה מחמתו לא מיבטיל ברובא כיון שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום.[[973]](#footnote-973)

**וא"ת ואמאי** בעינן הכא רובא ולא סגי ליה בפלגא ופלגא, והא תנן לקמן בפרקין (טו.) המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה אם יש ריוח ביניהן כמותן כשירה, כלומר שממלא אותו הריוח בסכך כשר, אלמא כל היכא דאיכא סכך כשר כפסול בשוה כשרה, והכא נמי נימא הכי ולא ליבעי רובא.[[974]](#footnote-974)

**נ"ל דהיינו** טעמא משום דכל דבר שעומד בעצמו ואינו מעורב חשוב יותר. ולפיכך אע"ג דאגמריה רחמנא למשה דבפלגא סגי, לית לן למימר הכי אלא כשהמחצית המכשיר עומד בעצמו דחשיב, אבל כשהוא מעורב שנתמעט חשיבות הכשר המתיר לו, אע"פ שנתמעט ג"כ חשיבות הפסול, אין בכך כלום מאחר שהמתיר מיגרע,[[975]](#footnote-975) ומשו"ה בעינן הכא [באילן שחבטו] רובא.

**ובודאי שאין** בטול זה כבטול שאר איסורין שאין לך איסור שאדם יכול להתירו [בחמד משה סי' תרכו גורס 'להסירו'] ולעמוד עליו שיהא בטל. אלא כיון דאגמריה רחמנא למשה דבפלגא סגי, והכא לא סגי ליה בפלגא לפי שנתמעט חשיבותו של מתיר מפני שנתערב, אפ"ה כל שיש בו רוב מן הכשר לא גרע מפלגא דכשר עומד בפנ"ע לפי שאין המעוט מבטל חשיבות הרוב. כך נ"ל. עכ"ל הר"ן.

**בביאור פלוגתת הר"ן והריטב"א**

**תצא) והנה דברי** הריטב"א צ"ב דכיון דכתב דמה שאפשר להתברר לא מתבטל, מה מועיל בהא דדף ט: שיש רוב. וביאר בשערי ישר (ג יט) ע"פ מה דפליגי הרשב"א והרא"ה לענין תערובות כלים בספר תורת הבית (ב"ד שער ד דף קכח) דהרשב"א כתב דבטלין ברוב דלא הוי כדבר שיש לו מתירין משום דאיכא הפסד הוצאה להגעילו. והרא"ה בבדק הבית כתב שם דבכה"ג כיון דאפשר להוציא האיסור מתוכו הרי זה כניכר האיסור ולא בטיל. והרשב"א במשמרת הבית שם פליג עליו ודחה דבריו דגם היכא דאפשר לעשות להוציא האיסור לא הוי כניכר האיסור. ולשיטתו הוא רק כדבר שיש לו מתירין, ומשו"ה כיון דאיכא הפסד הוצאה מותר, ע"ש.

**ולפ"ז נראה** דמש"כ הריטב"א כאן בשם מורו הוא הרשב"א ז"ל ולא מורו הרא"ה ז"ל ולשיטתו היכא דאפשר לברר ולהוציא את האיסור בטל מן התורה, ורק מדרבנן אינו בטל. והר"ן שכתב להחליט דאין לפרש משום תורת בטול ברוב דכיון דאפשר לברר אין כאן דין בטול ברוב, אזיל בשיטת הרא"ה בזה. ודברי הריטב"א הוא כשיטת הרשב"א, ומשו"ה כיון דמן התורה בטל ברוב ונהפך הסכך פסול לסכך כשר לא איכפת לן אף אם באמת נזדמן שיהא סכך פסול במקום אחד דמן התורה בכל אופן כשרה הסוכה מחמת דין בטול ברוב. ומדין דרבנן דלא מהני בטול כה"ג היכא דאפשר לברר, אפשר לתלות דנתערב עירוב יפה כתערובות לח בלח דאמרינן אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון כמו דתלינן היכא דנפל לים וכיו"ב.

**אכן כיון** דלדין תורה בעינן דין ביטול ברוב מחמת שמא יהא סכך פסול במקום אחד בעינן שיהא בסכך הכשר צממ"ח בלי צירוף סכך פסול[[976]](#footnote-976) ע"פ שיטתו בהלכות חלה דאין המעוט נמשך אחר הרוב אלא היכא דיש דין בהרוב להועיל בזה לעצמו בלי הצטרפות המעוט. ומשו"ה אם איכא מסכך כשר כדי הכשר סוכה אז מכשיר גם את הסכך הפסול להיות כשר לסכך אף דאפשר להכירו מחמת שמחובר בקצהו להאילן, אבל מן התורה מהני בטול גם בכה"ג. ומדרבנן סמכינן שנתערב הכל ואין במקום אחד מסכך פסול לחוד רק שוה בשוה או רוב מסכך כשר.[[977]](#footnote-977)

**[ועי' שבט** הלוי ח"א סי' קע מש"כ בכל הענין.]

**כשרות הסוכה במחצה סכ"כ וממחצה סכ"פ – שיטת רש"י והרמב"ם**

**תצב) אמנם עי'** לשון רש"י במשנה: "ובגמרא פריך הא אין הכשר מרובה על הפסול". וכתב השפ"א דמשמע דלכו"ע בעינן שירבה הכשר על הפסול ולא רק למ"ד פרוץ כעומד אסור. וכן היא דעת הרמב"ם פ"ה הט"ז, וע"ש בדברי המ"מ, ומה שקשה ע"ז מסוגיתנו יבואר בס"ד בהמשך.

**מדוע לא אמרינן לבוד להחמיר בין השפודין**

**תצג) הנה הובא** לעיל אות תפח תפט מהריטב"א דהשפודין הם פחות מג"ט. ולפ"ז גם הריוח ביניהן שהוא "כמותן", הוא פחות מג"ט. ויל"ע לפ"ז למה לא יפסלו השפודין את הסוכה מדין לבוד להחמיר, דהוי כאילו כל הסוכה מסוככת בסכך פסול. וכבר עמד בזה המג"א (תרכו ו) וכתב וז"ל: והב"ח כתב יש לסכך ע"ג העצים [לטי"ש] ובתנאי שלא יהא ביניהם פחות מג' טפחים, דאז הם כלבודין ונעשו כלן כדף א', ואין הסכך כשר רבה עליו ומבטלו כיון שניכרין ועומדין כל א' בפ"ע וכו', ע"ש שכל דבריו תמוהים, דהא פשוט דלא אמרינן לבוד כיון שסכך כשר ביניהם. וראיה ממ"ש סי' תרל"א ס"ח [ז"ל השו"ע שם: סככה בשפודין שהם פסולין לסכך בהם ואין בהם ארבעה ואין מהם ארבעה במקום אחד והניח בין שפוד לשפוד כמלא שפוד ונתן שם סכך כשר פסול שאי אפשר לצמצם שימלא כל האויר מסכך כשר ונמצא הפסול מרובה אבל אם העדיף סכך הכשר מעט על הפסול או אם היה הפסול נתון שתי ונתן הכשר ערב או איפכא כשר שאז מתמלא כל האויר מסכך כשר. (הג"ה. ודוקא בסוכה גדולה אבל בסוכה קטנה צריך להיות מן השפודים פחות משלשה במקום אחד)] דסתם שפוד לית ביה ג' וכמ"ש שם בהגה, ואם יש ריוח ביניהן כמותן כשרה, אף על גב דהשפודין סמוכין זה לזה תוך ג' וניכרים, כשרים.[[978]](#footnote-978) עכ"ל המג"א.

**ומשמע מדברי** המג"א דמודה לב"ח דאם אין סכך כשר חוצץ בין הלבוד של הפסול, הרי זה פוסל.[[979]](#footnote-979) וצ"ע לפ"ז בהא דאילן שחממ"צ אינו פוסל את הסוכה אם הוא כנגד האוירים, ולמה אינו פסול מדין לבוד. [שו"ר שכן הקשה בעמק התשובה סי' צו.] ויש ליישב לפי סברת האומרים דאם אינו עשוי לסתום לא אמרינן לבוד, (עי' ריטב"א עירובין י:) א"כ אולי אילן הוא בגדר זה שאינו עשוי לסתום. וצ"ע באמת איך מוגדר אילן שנטוע בסתמא לענין זה.

**וע"ש במ"ב** סקי"ז. ונתבארו דבריו לעיל אות רצב. [גם הובא שם הנדון בדין סורגים שמעל הסכך.]

**דף טו ע"א**

**פרוץ כעומד בסכך**

**תצד) לימא תיהוי** תיובתא דרב הונא בריה דרב יהושע דאתמר פרוץ כעומד רב פפא אמר מותר ורב הונא בריה דרב יהושע אמר אסור. מבואר דלמ"ד פרוץ כעומד מותר די בכשר ככמות הפסול. [ונתבאר באות תפט תצ דבהכי אכשר רחמנא.]

**ולהלן כב:** אמרינן, ושצילתה מרובה מחמתה כשרה, הא כי הדדי פסולה והא תנן באידך פירקין ושחמתה מרובה מצילתה פסולה הא כי הדדי כשרה. לא קשיא כאן מלמעלה כאן מלמטה. ופרש"י הא דדייקינן כי הדדי פסולה למעלה קאי. כשיש בין קנה לקנה כמלא קנה אפילו מצומצם פסולה לפי שחמת האויר נראית בארץ רחבה הרבה מן הצל של סכך והא דדייקינן כי הדדי כשרה נקט שיעוריה מלמטה שחמה וצל שוין בידוע שהקנים רחבים מן האויר.

**והתוס' הקשו** על רש"י וז"ל: והקשה ר''ת דרב פפא גופיה דהכא אית ליה פ' קמא דעירובין (דף טו:) פרוץ כעומד מותר והתם נמי פסקינן הלכתא הכי. עכ"ל. ודבריהם צ"ע מאי קשיא להו הרי רש"י פוסל משום החמה המרובה מן הצל, ואיך יועיל לזה דינא דפרוץ כעומד. ואדרבה מדכתב רש"י דאם חמתה כצילתה למטה כשרה ש"מ פרוץ כעומד מותר.[[980]](#footnote-980)

**וביותר קשה** איך אפשר לומר דדברי רש"י כרב הונא בריה דרב יהושע דפוסל פרוץ כעומד, והרי רש"י כתב דהא דפסול הוא מפני דלמטה איכא חממ"צ, ומשמע דאי לאו משום הצל היינו מכשירים ע"י הפרוץ כעומד ואיך זה א"ש לרב הונא בריה דרב יהושע שפוסל פרוץ כעומד.

**והרא"ש (פ"ב** סי' ב) כתב ליישב שיטת רש"י וז"ל: ונראה לי דלא שייך להביא לכאן פרוץ כעומד, דדוקא גבי סכך פסול וסכך כשר המונחין זה אצל זה שייך להזכיר פרוץ כעומד, כדמייתי ליה לעיל דף טו. אמתניתין דהמקרה סוכתו בשפודין וכו', אבל גבי סוכת סכך ואויר ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה.

**וכן מצינו** לענין פרוץ כעומד של דפנות מועיל קנה קנה פחות משלשה אע"פ שהפרוץ מרובה, ולענין סכך אינו מועיל מפני שהחמה מרובה. עכ"ל. וצ"ע דע"ש היטב ברא"ש שכבר בתחילה הביא הסברא דאזלינן בתר רוב צל ומה חידש א"כ בתירוצו.

**ב' סוגיות בדין מחצה על מחצה**

**תצה) והגר"ר שמואלביץ** זצ"ל [שעורי מיר שעור א] ביאר בזה ע"פ כמה יסודות.

**הנה בדין** מחצה על מחצה מצינו ב' סוגיות חדא בעירובין טו: גבי מחיצות, איתמר פרוץ כעומד, רב פפא אמר מותר. רב הונא בריה דרב יהושע אמר אסור. רב פפא אמר מותר הכי אגמריה רחמנא למשה לא תפרוץ רובה. רב הונא בריה דרב יהושע אמר אסור הכי אגמריה רחמנא למשה גדור רובה.

**וסוגיא שניה** מצינו בחולין כח: גבי שחיטה, אתמר רב אמר מחצה על מחצה כרוב רב כהנא אמר מחצה על מחצה אינו כרוב רב אמר מחצה על מחצה כרוב הכי אמר ליה רחמנא למשה לא תשייר רובא רב כהנא אמר מחצה על מחצה אינו כרוב הכי אמר ליה רחמנא למשה שחוט רובא.

**ושם בחולין** אמרינן: א''ר קטינא ת''ש חלקו לשנים [פרש"י תנור שנטמא אין לו טהרה אלא נתיצה כדכתיב יותץ ואם נשתייר רובו שלם לאו נתיצה הוא] והן שוין שניהם טמאין לפי שאי אפשר לצמצם [פרש"י שיהו מכוונים אלא ודאי בחד מינייהו איכא רובא ולא ידעינן בהי מינייהו הילכך לא סלקא טומאה מינייהו] הא אפשר לצמצם טהורין אמאי טהורין זיל הכא איכא רובא זיל הכא איכא רובא. אמר רב פפא תרי רובי בחד מנא ליכא [פרש"י דאי האי רובא האי מיעוטא אבל לענין שחיטה לא הוזכר רוב אלא בחתיכה וכי קרינא פלגא רוב חתוך ליכא דמכחיש ליה דהאי פלגא דקאי לא מיקרי רוב שלם.]

**והנה בחולין** כט. מסקינן דכו"ע מחצה על מחצה לאו כרוב. ובתוס' שם כתבו: וא''ת דבפ''ק דעירובין (דף טז: ושם) פסקינן כרב פפא דאמר פרוץ כעומד מותר. והיה נראה לחלק בין שאר איסורין בדבר התלוי בחיות, אי לאו דמייתי עלה לעיל דתנור.[[981]](#footnote-981) וגם תימה דבעירובין לא מייתי לה, והנהו דמייתי התם לא מייתי הכא. ושמא יש לחלק דהכא איסור וטומאה והתם לענין מחיצות ולא דמי.

**אי מחצה מהני משום דדי במחצה או דהוי ככולו**

**תצו) ויש לבאר** דמה שחילקו התוס' בין איסור וטומאה למחיצות, הוא חילוק מהותי. דהנדון במחיצה דיהני מחצה אינו משום דהוי כאילו הכל גדור, אלא דכך הוא הדין דסגי במחצה. אבל בשחיטה וטומאה בעינן שיהא כולו והא דמהני מחצה הוא דמחצה כרוב והוי ככולו. [א"ה, וכ"כ באבן האזל פ"ה מסוכה הט"ז.]

**ויש מקור** לחילוק זה דהנה אמרי' בחולין כח: בתנור שחלקו לשנים והן שוין, דלא אמרי' מדין מע"מ כרוב זיל הכא איכא רובא וזיל הכא איכא רובא ולטמא את שניהם, ומשום דשני רובי בחד מנא ליכא, הרי להדיא דדינא דמע"מ כרוב אינו דדי במחצה, אלא דמחצה נידון גם הוא ככל הכלי. [ושמא יש לדחות דגם אם די בחצי הכלי, ל"ש שני כלים בכלי אחד].[[982]](#footnote-982) ועכ"פ מוכח כן ממאי דאמר רבא בחולין כט. דאף אם מע"מ כרוב, מ"מ לענין טריפה בעינן רוב הנראה לעינים, ופי' רש"י כלומר רוב גמור שהוא ניכר, ומבואר דגם מע"מ באמת חשיב רוב, ורק שאינו ניכר לעינים, אבל אי נימא דהכוונה דדי במחצה, הו"ל למימר שאני טריפה דבעינן רוב, ולמותר להזכיר "נראה לעינים" ו"ניכר", וכ"כ ברש"י שם ד"ה שחיטה, "דאפילו מאן דמכשיר [פלגא] משום דקרי ליה רובא הוא", הרי דמע"מ כרוב הוא גדר הדבר, ולא לומר לענין הדין, דדי במחצה כאילו היה רוב. ובלאו כ"ז נמי מוכח כן ממאי דמדמי בגמ' דין כלי וטריפה ופסח הבא בטומאה לדין מע"מ כרוב בשחיטה, ואם דין מע"מ כרוב הוא דבשחיטה די בשחיטת מחצית סימנים, אין זה מחייב שכ"ה גם באינך, דודאי אפשר דהתם בעינן כל, ורק דרובו ככולו, ומוכרח מזה, דגדר מע"מ כרוב הוא דגם מע"מ ככולא הוא, ושפיר מדמי ליה לכה"ת. [א"ה, ובאבן האזל שם הביא מדברי התוס' בחולין כט. וז"ל: זיל הכא איכא רובא. וא''ת מאי קשיא ליה דכי אמר נמי הכא הכי אגמריה רחמנא למשה לא תשייר רובא כדלעיל הרי אין כאן רוב וטהורין. וי''ל דתלוי הדבר בחשיבות דמשום דחשיב ליה מחצה כרוב שרי לעיל דיש כאן שיעור הכשר שחיטה וכאן נמי יש חשיבות מחצה דינו כרוב. עכ"ל. הרי מבואר דהוי כרוב. ויש להוסיף דברי הרשב"א בחולין כט. ע"ש.]

**אמנם גבי** מחיצות מוכח דהא דמהני פרוץ כעומד הוא משום דסגי במחצה. [א"ה, ובאבן האזל הביא מהא דשרי שיהא פתחים ורק אם איכא פרצה זה אוסר, ומשמע דכשאין פרצה סגי אפילו במעוט. ובאמת יש להסיף בזה מדין דיומדין ואכ"מ.] וזה מבואר ממה דאמרי' בעירובין י: דאתי אוירא מהאי גיסא וכו' שייך בפרוץ כעומד, ול"ש כשיש באמצע עומ"ר מצד אחד, ועי"ש ברש"י שכתב הטעם דלא מצטרף יחד עם אוירא דאידך גיסא, דהא בטיל ליה אוירא דזוטר מיניה. וע"כ דהא דפרוץ כעומד מותר היינו דדי במחצה, אבל אינו מבטל את הפרוץ, ומשום דאינו כרוב. וכבר כתב כעי"ז ברש"ש עירובין שם[[983]](#footnote-983) וכדברינו מבואר בחדושי הר"ן על עירובין ט"ו ב' "הכי אגמריה רחמנא למשה לא תפרוץ רובא. נ"ל דמשום הכי אמר האי לישנא ולא אמר גדור פלגא כדאמר ר"ה בדר"י, משום דכל חד וחד לישנא דשייך במלתיה נקט, דר"פ הכי קאמר, נהי דבפרוץ כעומד פרצה איכא, אפי' הכי רחמנא אגמריה למשה דכל היכא דלא מיפרץ רובא סגי, ולרב הונא בריה דרב יהושע כל היכא דאיכא פרוץ לא שרי, דרחמנא אגמריה למשה גדור רובא, ואחרים כתבו שהדבר היה מקובל להן שבענין מחיצות נאמר לו לשון רוב למשה בסיני". ומבואר להדיא דאין גדר הדין דדי במחצה להיות כרוב, אלא הדין נאמר דכל דלא מיפרץ רובא סגי.[[984]](#footnote-984)

**חילוק בין ב' חלותים סותרים להיכא דהמיעוט הוא רק העדר**

**תצז) עפ"ז י"ל** דבמחיצה לא שייך לדון כלל מדין מחצה כרוב, אלא רק משום דסגי במחצה. דאם נדון על המחיצה כרוב הרי נגד זה איכא לדון על הפירצה כרוב ודמי להך דינא דאמרינן בחולין תרי רובי בחד מנא לא אמרינן. ולא דמי לשחיטה ששם אין על החלק הלא שחוט חלות דין אלא רק העדר, [וכמו שכתב רש"י שם: ד"ה תרי: אבל לענין שחיטה לא הוזכר רוב אלא בחתיכה וכי קרינא פלגא רוב חתוך ליכא דמכחיש ליה דהאי פלגא דקאי לא מיקרי רוב שלם.] ולכן אי הוי השחוט כרוב הרי הוא מתיר. אבל במחיצה למקום הפרוץ יש דין שהוא "אוסר" ולכן דמי לתרי רובי בחד מנא.

**אמנם גבי** סכך ואויר י"ל דדמי לשחיטה כיון דהאויר אינו פוסל אלא העדר סכך. ומעתה י"ל דגם לרב הונא בריה דרב יהושע דפוסל בפרוץ כעומד והיינו משום דלא ס"ל דדי במחצה אלא בעינן שיהא הכל גדור. ואמנם היה מקום לדון דמחצה יחשב כרוב וכגודר הכל, אמנם בזה אמרינן סברא הנ"ל שהגם דהמחיצה כרוב מ"מ גם הפירצה הפוסלת כרוב. אבל בסכך ואויר שפיר מכשרינן ע"י דהסכך ככולו והאויר אינו פוסל אלא רק העדר ודוק.

**ומה שבסוגיין** מבואר דמחצה על מחצה כשר רק לרב פפא דפרוץ כעומד מותר, היינו משום דכאן יש כנגד הסכך כשר סכך פסול [ולא אויר] וסכך פסול הוא פוסל בסוכה ודמי לפרצה הפוסלת ולכן כשר רק לרב פפא דסגי ליה במחצה.

**ולפ"ז שפיר** כתבו התוס' דדברי רש"י דדף כב: אתיין כרב הונא בריה דרב יהושע, ומה שבסכך סגי בעומד כפרוץ זהו משום דינא דהעומד כרוב, ובאויר שהוא העדר, ליכא רוב כנגד. וההכרח של תוס' דס"ל כרב הונא, משום דלרב פפא כיון דלדידיה ס"ל דסגי במחצה, א"כ אין כאן לדון משום החמה שלמטה כיון דסגי כבר בשעור הסכך שלמעלה בפנ"ע ותו לא איכפת לן בצל שאין צריך צל על החלק שאינו צריך להיות מסוכך. ורק לרב הונא דאתי עלה מדין מחצה כרוב וכאילו הכל מסוכך לדידיה הוא דאיכא חסרון אם למטה חמתה מרובה דזה מפקיע שם רובו ככולו של הסכך כיון דאין רוב הסוכה מוגנת בצל הסכך.

**כונת הרא"ש דדין צל אינו גדר בסכך אלא דין בסוכה**

**תצח) ועפ"ז יש** לבאר תירוץ הרא"ש על רש"י שהוא חידש דיש הלכה מחודשת בסוכה דבעינן רוב צל ואין זה דין בסכך שיהא ראוי להצל דנימא דדין הצל כפי דין הסכך כי אם דהוא דין בסוכה שצריכה להיות רובה מוצלת, וזה נאמר גם לרב פפא. ולכן א"ש הדין דדף כב: לכו"ע.

**[ובזה מתבארת** ראיתו של הרא"ש מלבוד דלא מהני אלא בעינן שיהא צל בסוכה. דאם היה זה דין בסכך שיהא ראוי להצל הרי גם בדין לבוד דאמרינן כאילו יש סכך גם בריוח של פחות מג"ט, הוי כאילו יש סכך הראוי להצל. אע"כ דין הצל הוא לא בהגדרת הסכך אלא דין בפנ"ע.]

**פרוץ כעומד בסכך**

**תצט) הנה התוס'** הנ"ל בחולין כט. כתבו דדינא דפרוץ כעומד נוהג רק במחיצות. והקשה הפנ"י א"כ מה זה שייך להכא בדיני סכך, ע"ש. ובחי' הרשב"א חולין שם כתב וז"ל: דילמא גבי סוכה ומחיצות הילכתא גמירי לה. א"נ נפקא לה מדרשא ולא ידעינן לה. עכ"ל. ומבואר דדין סוכה כדין מחיצות מהלכה או מדרשא. וכן הוא בר"ן להלן כב: ע"ש.

**עוד דרך** כמדומה שמבארים דיש לסכך גם דין מחיצה והפוסל במחיצה פסול בסכך. [ועי' אגרות משה או"ח ח"א סי' קעח.]

**דף טו ע"א**

**'אי אפשר לצמצם' אם פירושו דא"א לברר או דברור דלא הוי שוה**

**תק) תוד"ה פרוץ** כעומד. בא"ד: ואין לומר דשמעתין אפילו כמאן דאמר אי אפשר, וקרי פרוץ כעומד מחצה על מחצה כשדומה לנו שהן שוין אע''ג דשמא אינן שוין, דהא מפרש טעמא וכו' דלא הוי כעומד וכרוב משום דהכי אגמריה רחמנא למשה גדור רובא ושחוט רובא, ותיפוק ליה משום דבלא''ה הוא אסור מספק משום דשמא שייר רובא.

**והקשה מהרש"א:** ולפום ריהטא טפי ה"ל לאקשויי בפשיטות, מאן דשרי אמאי שרי, ושמא שייר רובא. דליכא למימר דנחתי הכא להך סברא שפירשו לקמן דאיכא שני צדדים להיתר משום דאימר עומד מרובה ואת"ל שוין כו', דא"כ מאן דאסר נמי שפיר קאמר משום גדור רובא, דהשתא אסור בשוין וה"ל ב' צדדין לאיסור ואל"ה ה"ל ב' צדדין להיתר.

**ופי' המהרש"א:** דהכא ר"ל דא"א לצמצם ולהיות שוין אלא דקרי ליה פרוץ כעומד משום דדומה לנו שיהו שוין, דהשתא ע"כ ליכא צד לאיסור אלא משום דשמא שייר דא"א להיות שוין וא"כ לא הל"ל משום דאמר רחמנא גדור רובא אלא משום דשייר רובא ודו"ק.

**ולא נתבאר** בדברי מהרש"א איך יישב בזה מאי טעמא דמאן דמכשיר. וכתב בזה הפנ"י דלמאן דשרי פרוץ כעומד כך נאמרה הלכה דאם למראית עין דומה הוא ששוין הפרוץ והעומד הרי זה מותר, ולכן הך מ"ד שפיר קאמר. אלא דהקשו התוס' למה הוצרך אידך מ"ד למימר דאמר רחמנא גדור רובא, והא החשש הוא שרובא פרוץ. [דהרי הך צד דפרוץ כעומד ממש ושלכן הוצרך לדין גדור רובא לא קיים אם א"א לצמצם] וודאי שיש כאן רוב או להתיר או לאסור.[[985]](#footnote-985)

**ובתוס' חולין** כח: כתבו: ויש להוכיח מכאן דהלכה דבידי אדם אפשר לצמצם מדאפליגו אמוראי במחצה על מחצה ובפ''ק דעירובין (דף טו:) בפרוץ כעומד ואם אי אפשר לצמצם היכי שריא מספק ואפילו למאן דאסר לא אסר אלא משום דהכי אגמריה למשה שחוט רובא גדור רובא. וכתב המלא הרועים דבאמת בחולין כתבו התוס' כפי קושית המהרש"א.

**אמנם לענ"ד** נראה דתוס' בחולין לא כתבו לפרש דדין "פרוץ כעומד" שעליו נחלקו הוא הוא פרוץ כעומד למראית עין. אלא כונתם דהמחלוקת היא בפרוץ כעומד ממש כפי הידוע בשמיא, ולכן הקשו גם למאן דשרי אמאי שרי והא איכא חשש שרובא פרוץ. אבל כאן רצו תוס' לפרש דאהא גופא נאמרה הלכה שכאשר למראית עין הוא פרוץ כעומד מותר ולכן לא הקשו על מאן דמתיר ודוק.

**ובאמת הדבר** תלוי בביאור הצד דא"א לצמצם, האם הכונה שא"א לעמוד על המדה ותמיד ישאר ספק [אבל מ"מ יש צד דהוי פרוץ כעומד וכלפי שמיא גליא, רק דאין האדם יכול לעמוד ע"ז] או דהכונה דא"א לצמצם שיהא זה כזה ותמיד המציאות היא שאחד גדול מחברו. דאם נימא דא"א שיהו שוין בע"כ מתפרש למ"ד אל תפרוץ רובא דהכונה דאם למראית עין הוא שוה הרי הוא כשר דא"א לומר דבא להכשיר פרוץ כעומד אמיתי שדהא ליכא מציאות כזו. אבל אי נימא דיתכן כזו מציאות יתכן דההלכה באה על מציאות זו ולא על היכא דרק אנו איננו יכולין לעמוד על המדה. [ושני צדדים אלו בביאור א"א לצמצם מבוארים בתוס' בכורות יז: יובא בהערה[[986]](#footnote-986).

**והנה לפי** מה שכתבו התוס' בע"ב "ויש לפרש דהני אמוראי דפרוץ כעומד ומחצה על מחצה כרוב מצי סברי כרבנן דאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם ומאן דשרי כשדומה לנו שהפרוץ כעומד משום דאימא עומד מרובה ואת''ל שהן שוין רחמנא אמר לא תפרוץ רובא" מבואר להדיא דגם אם א"א לצמצם היינו דאנו איננו יכולין לעמוד על המדה אבל כלפי שמיא גליא אולי דהם שוין ולכן הוי ספק ספקא. וזה דלא כמש"כ מהרש"א.

**אולם המהרש"א** עצמו כאן חש בזה וכתב דהכא לא סברו התוס' כן אלא דעתם דאם א"א לצמצם אין מציאות שיהו שוין [וע"ז הקשו תוס' דהול"ל שמא פרוץ מרובה ואין צריך להא דגדור רובא]. ולדברינו גם התוס' בחולין סברי כהמשך התוס' דידן ולכן הקשו גם על מאן דשרי.

**אולם צ"ע** דיעוי' היטב בתוס' בבכורות יז: שכתבו בתחילה דגם אם א"א לצמצם מ"מ יתכן דהם שוין [והועתק לעיל בהערה] ואעפ"כ כתבו בהמשך דבריהם כתוס' דידן וז"ל: ואין לומר דקרי פרוץ כעומד כשדומה לנו שהם שוים דאף על גב דשמא אינם שוים וכן מחצה על מחצה דשחיטה דהא מפרש טעמא דלא הוי כרוב וכעומד משום דאמר רחמנא למשה שחוט רובא וגדור רובא דתיפוק לי דבלאו הכי היה אסור מספק משום דשמא שייר רובא. עכ"ל. וע"ז יקשה כקושית המהרש"א כאן ולא נוכל לתרץ כתירוצו.

**ונראה דאפ"ל** כהסבר הפנ"י גם אי נימא דיתכן שהם השוין דמ"מ כיון דאין אדם יכול לעמוד עלח כך בע"כ אתיא ההלכה דאל תפרוץ רובא לומר דאם למראית עין הם שוין הרי זה כעומד. ודחיית התוס' נפרש [דלא כמהרש"א כאן] אלא דקשיא להו דלאידך מ"ד למה צריך כלל הלכה לומר גדור רובא, תיפו"ל אף בלא הלכה כלל שיהא אסור מספק שמא פרוץ רובא. ודוק.

**וע"ע בערוך** לנר מש"כ בישוב קושית מהרש"א.

**תקא) בא"ד, ומזה** אין להקשות על רב אשי כי שוו כי הדדי לישתרו דקיימא לן פרוץ כעומד מותר דהתם קאי על רב הונא בריה דרב יהושע דסבירא ליה פרוץ כעומד אסור. והנה הרמב"ם כתב גבי לחי דאם עומד מרובה נדון משום מחיצה ואם פרוץ מרובבה נוגדן משום לחי [כתב הגרי"ז בבכורות יז: דיש נ"מ דלחי צריך ליחדו ללחי מערב שבת.] אולם צ"ע למה לא כתב דסגי אף בפרוץ כעומד דהרי פסק כר"פ.

והגרי"ז הביא בזה מהגר"ח שהוכיח דתקנת מבוי לא היתה דיהא לו מחיצות אלא תקנו דבעינן "מבוי סתום" [ע"ש ראיותיו] ולכן לא סגי בפרוץ כעומד אלא בעינן עומד מרובה אף לר"פ. [ואולי ניתן להוסיף בזה מש"כ באות תצו דפרוץ כעומד אינו נחשב כאילו הכל גדור אלא דדי במחצה, ואילו במבוי בעינן שיהא כגדור כולו ולכן בעינן רוב אף לרב פפא.]

**ספק ספקא בפרוץ כעומד**

**תקב) בא"ד. ויש** לפרש דהני אמוראי דפרוץ כעומד ומחצה על מחצה כרוב מצי סברי כרבנן דאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם ומאן דשרי כשדומה לנו שהפרוץ כעומד משום דאימא עומד מרובה ואת''ל שהן שוין רחמנא אמר לא תפרוץ רובא ומאן דאסר משום דאמר פרוץ מרובה ואת''ל שהן שוין רחמנא אמר גדור רובא. עכ"ל. וכן כתבו התוס' בחולין כח: בשם ה"ר שמעון ובבכורות יז: בשם ה"ר שמעון מיינבלא ובעירובין ו. בשם ה"ר שמעיה. [וע"ע באות תרמב בהערה.]

**והנה התוס'** בעירובין כתבו דהוי "כעין ספק ספקא", והרשב"א שם כתב "משום דתרי צדדין להתיר, דילמא נשחט רובו ואם תמצא לומר מחציתו בצמצום אפילו הכי כשר, מאי אמרת דילמא פחות משהו אינו אלא צד אחד והולכין אחר רוב הצדדין דהוה ליה כעין ספק ספיקא". ולשון האו"ז הלכות עירובין סי' קכד דהוי ספק ספקא.

**ובשפ"א כאן** עמד על דברי התוס' דידן דלכאורה הוי שם אחד ולא הוי ס"ס, דהא אם פרוץ כעומד כשר א"כ הוי כמו שמא עומד מרובה משהו ושמא מרובה ב' משהויין אטו יהא זה ספק ספקא. וכתב השפ"א דנראה דהכא לאו משום ספק ספקא אתי עלה רק כיון דלפנינו נראה הפרוץ כעומד וכשר רק דנעשה ספק שמא אנו טועין דא"א לצמצם ע"ז י"ל כיון דכמו כן נוכל לטעות להתיר כמו לאיסור לכן אין זה בכלל ספק תורה להחמיר ודנין אותו כמו ספק ספקא.

**אמנם לכאורה** מדברי הרשב"א הנ"ל מבואר דהוי רוב צדדין. ולתרץ קושית השפ"א י"ל ע"פ מה שנתבאר באות תצו דפרוץ כעומד אינו נחשב כאילו הכל גדור אלא דסגי במחצה גדור. אכן אם הרוב גדור הוי כאילו הכל גדור מדין רובו ככולו. ומעתה שפיר איכא בזה ס"ס דיש כאן ב' מתירים שונים. דשמא עומד מרובה ונחשב הכל כגדור. אופילו אם אינן עומד מרובה מ"מ דילמא פרוץ כעומד וגם בזה סגי אף דלא נחשב הכל כגדור.

**הקושיות על ה"ר שמעיה**

**תקג) בא"ד, ועוד** למאן דאסר פרוץ כעומד לא אסר אלא מטעם דאמר ליה רחמנא למשה גדור רובא ולא מטעם דשמא הפרוץ מרובה, ואם כן בההיא דלחי אפילו הוי ספיקא דאורייתא תשתרי כיון דבין פרוץ בין עומד נפיש מותר.

**ולכאורה לפי** סברת השפ"א אות תקב היה מקום לחלק בין אם הצד הנראה לנו הוא להחמיר או להקל. דבלחי לפי הנראה לעינינו דהוא בדיוק מחצה הוא פסול, ולכן אי היה דאורייתא היו מחמירין. אבל בפרוץ כעומד אם באמת מה שנראה לעינינו היה אמת היה מותר [למ"ד פרוץ כעומד מותר] ולכן מקילין. אמנם לפי מה שביארנו דאין מעלה לצד שנראה לעינינו וההיתר משום ס"ס אין זה מתורץ.

**והתוס' בחולין** כח: תירצו וז"ל ונראה לי דאיכא התם למיחש שמא ח' אמות אינם מצומצמות ואפילו פרוץ מרובה לא יהא נידון משום לחי ולהכי דווקא בספק דבריהם יש להקל.

**אמנם קושית** התוס' מנמצא הרוג מכוון בין שתי עיירות במקומה עומדת גם לפי הסברא שכתבנו ע"פ השפ"א, דלמה לא מחמירין להביא שתי עגלות כיון דלפי ראות עינינו המרחק שוה. [ועי' ערוך לנר משכ"ב דגם הי"מ מודו לסברת התוס' דלא חיישינן לצד הרחוק שהם באמת שוין ע"ש.]

**והנה התוס'** בחולין כח: כתבו הקושיא מהרוג בזה"ל: אבל קשה לפירושו דהיכי דייקא בפ''ב דבכורות (דף יז:) מההוא דנמצא מכוון בין שתי עיירות דבידי אדם אפשר לצמצם, התם נמי אע''ג דאי אפשר לצמצם ולכוין מכל מקום מודים רבנן דמביאין שתי עגלות משום דכל אחת מביא עגלה ממה נפשך שמא היא קרובה ואפילו הן מצומצמות הקרובה אמר רחמנא ואפילו קרובות. ומבואר דהקושיא היא שתביא כל אחת עגלה מספק ספקא, דשמא הוא קרוב לה ואף אם הוא מכוון באמת הרי כ"א צריכה עגלה עצמה.

**ולכאורה י"ל** דאם א"א לצמצם יש עצה לב' העיירות להיפטר בעגלה אחת שיביאוה ויקריבוה על תנאי שתעלה למי שהוא קרובה יותר. ונמצא מעתה דעל הצד שהוא קרוב או לראשונה או לשניה כבר יצאו ידי חובן. מאי אמרת שמא הוא קרוב לשתיהם בשוה, הא איכא נגד זה ס"ס דשמא קרוב לראשונה ושמא קרוב לשניה. וצ"ע למה מיאנו התוס' בזה. [ולכאורה אין איסור להכניס עצמו לספק ספקא.]

**דף טו ע"ב**

**שיטת רש"י בקושית הגמ' 'והא אפשר לצמצם'**

**תקד) והא אפשר** לצמצם. פרש"י דזו קושיא על התירוץ בנכנס ויוצא דהרי אפשר לצמצם ולא יהא מעדיף. ומשני דאין הכונה שממילא יהא נכנס ויצא אלא במעדיף להדיא. ורבא אמר דנותן שתי על ערב ועי"ז הוי רוב. והקשו תוס': וקשה דאין זו סוגיא דהש''ס שאינו אלא כמשיב דאינו חושש בקושיא שלו דלעולם איירי בנכנס ויוצא.

**ובקה"י סי'** יב כתב דהריטב"א מיישב זאת וז"ל: ופריק מאי כמותן ביוצא ונכנס פירש שהסכך כשר נכנס ויוצא במקום הריוח וכיון שכן מקום הכשר גדול ממקום הפסול דהא אמתא‎ באמתא‎ לא יתיב. ואקשינן [בריטב"א החדשים הוסיפו: והא אי אפשר לצמצם ויש גורסין] והא אפשר לצמצם והכל ענין אחד, וה״פ והא אפשר לצמצם למלאות כל אותו הריוח סכך כשר ולא יחזיק אלא כדי סכך פסול והו״ל פרוץ כעומד, ופריק במעדיף שאין הריוח שמניח לתת בו הסכך הכשר כדי מה שצריך ליוצא ונכנס בצמצום אלא‎ מעדיף בו מעט שמה שיכנס בו יהי מעט יותר מן הפסול. [וע"ש בקה"י שדן אי הגי' בריטב"א 'אפשר' או 'אי אפשר', ולנתבאר הריטב"א מביא שתי הגירסאות ומפרשן בענין אחד.]

**עוד הקשו** תוס': "דאין דומה שיתבטל סכך פסול בכשר אע''פ שהכשר רוב כיון דאין מעורבין זה בזה וניכר כל אחד בפני עצמו כמו שפי' בקונטרס דכשחבטן דלעיל (דף ט:) שעירבן ואינו ניכר הי ניהו פסול והי ניהו כשר". ובחי' הר"ן עירובין טו: תירץ: ואין זו קושיא אצלי דהתם כי לא חבטן מיירי שהוא רחוק ומובדל וכן פירש"י ז"ל שם וכל כי האי גונא האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ולא מיבטיל. אבל הכא נהי דלמטה נראה שיהא סכך פסול שוה לכשר, למעלה מיהא נראה כשר מרובה ממנו, ומשו"ה מבטל ליה לפסול. עכ"ל הר"ן. וכן הביא הגר"א (תרכו ס"א סק"ג) מהמרדכי שהובא בדרכי משה דאם הניח סכך פסול ע"ג כשר מקרי עירוב. והועתקו דבריו באות תקז. [וצ"ע מזה על הבאור הלכה תרכו א, הועתק באות רפא/ב, שהאריך בשם אחרונים דשיטת רש"י דבעינן דוקא עירוב ולא סגי שמונח עליהם.][[987]](#footnote-987)

**והנה לרש"י** כל הנדון הוא רק למ"ד פרוץ כעומד אסור אבל למ"ד פרוץ כעומד מותר א"צ לכל שנויי הגמ'. ועי' רי"ף שהשמיט כל אוקימתות הגמ' וכתב הר"ן דגירסתו כרש"י. [ועי' בבעל המאור ובהשגות הראב"ד עליו.]

**שיטת תוס' בקושית הגמ' 'והא אפשר לצמצם'**

**תקה) והתוס' כתבו:** דרבינו חננאל גריס והא אי אפשר לצמצם וכן ר''ת, וכו' ולא הוי כמו אי אפשר לצמצם דעלמא אלא כלומר אי אפשר בשום ענין שלא יהא אויר משהו בין הסכך לשפוד כשממלא בהכשר אותו מלא נכנס ויוצא דאינו דוחק כל כך הכשר לקרבו אצל הפסול שלא יהא אויר משהו בין הכשר לפסול, ונמצא שאין הכשר מרובה על האויר ועל הפסול. ומשני במעדיף כלומר עד שבא מן הכשר על השפודים שמכאן ומכאן שנתכסה כל האויר. ע"ש.

**וכתבו תוס':** וניחא לפי גירסתו דלא קיימא השתא רבי אמי ורבא לשנויי כמאן דאמר פרוץ כעומד אסור דלכולהו קאמרינן הכא הך פירכא דאי אפשר לצמצם. ולשיטתם אוקימתת הגמ' היא גם להלכה דקי"ל פרוץ כעומד מותר. ובאמת הרמב"ם ועוד פוסקים הביאו ד"ז. ועי' בבעל המאור שגורס כתוס' ומ"מ כתב דצדק הרי"ף שלא העתיק האוקימתות הנ"ל. והקשה עליו הראב"ד הרי אם גורס כתוס' א"כ קושית הגמ' לכו"ע וצריך להעמיד במעדיף. וכן הקשה הריטב"א.[[988]](#footnote-988)

**באיזה אופן מצטרף אויר לסכך פסול**

**תקו) והנה מבואר מדברי** התוס' דאם יש סכך פסול ואויר שביחד הם יותר מהסכך הכשר הרי הסוכה פסולה. [וכן הוא בפסקי ריא"ז.] וכתב החזו"א (קנ יא) דלפ"ז אם יש בסכך הכשר חללים של אויר, הסוכה פסולה, ואף אי יש בסכך הפסול ג"כ אוירים כאלו לא מהני, דהאוירים מצטרפין לסכך הפסול והוי רוב בלא סכך כשר, וכל ההיתר כאן הוא רק בסכך שאין בו חללים.

**אמנם הגר"ז** (תרלא י) כתב: כבר ביארנו בסי' תרכ"ו שאם סיכך בסכך פסול ובסכך כשר ואינן מעורבין זה עם זה אלא כל אחד ואחד מונח על הסוכה בפני עצמו זה בצד זה אינו צריך שיהיה בסכך הכשר רוב כנגד הפסול אלא אפילו אם הן מחצה על מחצה ג"כ הסוכה כשרה, שכך הוא הלכה למשה מסיני שהסכך הצריך להסוכה אינו צריך להיות רוב מן הכשר לסיכוך אלא חצי הסכך בלבד,[[989]](#footnote-989) והוא שלא יהיה מסכך הפסול ארבעה טפחים במקום אחד בסוכה גדולה או שלשה טפחים בסוכה קטנה שאין בה כי אם שבעה טפחים על שבעה טפחים כמו שיתבאר בסימן תרל"ב ע"ש.

**ובסעיף יא** כתב הגר"ז: ואפילו אם סכך הכשר הוא קל וקלוש כדינו בענין שהכוכבים נראים מתוכו וסכך הפסול אין הכוכבים נראים מתוכו (כיצד כגון שסיכך בשפודין שהן סכך פסול והניח ריוח בין שפוד לשפוד כמלא שפוד ונתן שם סכך כשר קל וקלוש כדינו ונמצא שסכך הפסול הוא מרובה על הכשר כשיעור האורך שבסכך הכשר שהכוכבים נראים מתוכה מכל מקום כיון שאורך ורוחב מקום המסוכך בסכך כשר הוא כאורך ורוחב מקום המסוכך בסכך פסול) הרי זו כשרה מן התורה.

**אלא שלפי** שהאדם אי אפשר לו לצמצם למלאות כל האויר שבין שפוד לשפוד בסכך כשר שלא יהיה שום אויר משהו בין השפוד לסכך הכשר ונמצא שסכך הפסול הוא מרובה על הכשר שהרי אין בין שפוד לשפוד אלא כמלא שפוד בצמצום וגם מקום זה אינו מלא מסכך כשר אלא נשאר אויר משהו בינו לסכך הפסול לפיכך אין סוכה זו כשרה אלא אם כן העדיף מעט סכך הכשר ונתנו על הפסול שאז בודאי נתכסה כל האויר שבין שפוד לשפוד. וכן אם היו השפודין נתונין שתי דהיינו לאורך הסוכה והקנים של סכך הכשר נתונים ערב דהיינו לרוחב הסוכה שאז על כרחך אם אינו נותן ראשי הקנים על השפוד הרי הן נופלים לארץ ואם כן על כרחך בודאי מתכסה כל האויר ולא נשאר אפילו אויר משהו בין השפודין לסכך הכשר. עכ"ל.

**ומבואר כאן** מחלוקת יסודית אם שעור הסכך הכשר נמדד לפי הצל שהוא עושה, או לפי מקומו שאם הוא במקומו צממ"ח נחשב כסכך גמור אף מקום האוירים.

**והנה עי'** בחזו"א שם שהאריך להקשות ע"פ שיטתו על דברי הר"ן שהובאו באות תקצ ע"ש משכ"ב. אמנם לדברי הגר"ז אתיין דברי הר"ן בפשיטות ודוק.

**דף טו ע"ב**

**בהוכחת התוס' מסוגיין דסכך פסול אינו פוסל סכך כשר**

**תקז) בתוס' לעיל** ט: כתבו "ואם הסוכה שתחת האילן מסוככת כראוי שצלתה מרובה מחמתה לאו מיסתבר שתיפסל משום צירוף סכך פסול כיון דכי שקלת ליה לפסול אכתי צלתה מרובה. וכו' ותדע דגבי מקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה מכשירין לקמן (דף טו.) בשיש ריוח ביניהן כמותן ואע''ג דלא מהני בהו חבטה לבטל ברוב כיון דמינכרן ולא מיערבן דהאי לחודיה קאי ולא אמרינן דתפסול משום מצטרף סכך פסול דכיון דכי שקלת ליה סגי בכשר". והנה לכאורה הנדון בתוס' הוא להוכיח דלא כראבי"ה [היינו שמוכיחים שסכך כשר שיש מעליו סכך פסול אינו נפסל]. וא"כ צ"ע מה ראיה איכא ממסכך סוכתו בשפודין והרי בזה הסכך הפסול אינו מעל הכשר אלא מצדו. ובמאמ"ר (תרכו ד) משמע דמבאר ראייתם מהא דמוקמינן בסוגיין "אם היו נתונין שתי נותנן ערב" וקשיא להו מחלק הסכך שעל השפוד איך הוא מכשיר. ועי' במג"א שמובא בהערה שלכאורה גם הוא כונתו לזה. אמנם צ"ע דהא לגירסת ופירוש תוס' בשם ר"ח ור"ת באמת הצממ"ח של הסכך הכשר הוא באויר שבין השפודים[[990]](#footnote-990) [ומה שנותן ערב הוא כדי שלא יהא אויר בין הכשר לפסול, שהאויר מצטרף לסכך הפסול ונעשה הסכך הכשר למעוט.] ורק לרש"י אליבא דרבא יש ראיה.[[991]](#footnote-991)

**וכבר עמד** רבנו הגר"א (תרכו ג) בכל הנ"ל וז"ל: ומה שהביאו ראיה ממ"ש המקרה וכו', לא מבעיא לפי תוס' שפירש שם והא א"א לצמצם ותירץ במעדיף שע"י כן האויר ממולא שבלא סכך פסול איכא שעור, וז"ש כאן אבל אם הענפים כנגד וכו', וכן תירץ בגמ' שם אם היו נתונים שתי וכו', וז"ש כאן או שהסכך הרבה וכו' שהוא כמו שם שהסכך הוא על כל הסוכה והוא הרבה וכו'. אלא אפילו לפירש"י שם כבר כתב המרדכי דאם הניח סכך כשר על הפסול מקרי עירוב[[992]](#footnote-992) וז"ש כאן וכן אם הניח וכו'.

**ובדברי תוס'** צ"ע ששם (טו:) ד"ה והא אפשר הקשו על רש"י ומיהו קשה וכו' ופי' פירוש אחר כגירסת ר"ח ור"ת, וכאן הביאו ראיה מפירוש רש"י שם. ולפירושו כאן לא קשה על רש"י שם. וצ"ל דשם הוא אחר שכתב כאן פי' ר"ת דלמעלה מעשרים לא מקרי סכך פסול וא"כ יש לפרש כאן כראבי"ה. עכ"ל הגר"א. [ועי' בחזו"א (קנ טו) דאזיל בדרך הגר"א.]

**והפנ"י כתב** דתוס' לא באו לאפוקי כאן מסברת ראבי"ה, אלא היה להם צד אחר לפסול משום דדינא הוא שלא תהא הסוכה אלא מסכך כשר וכל דפתיך בה צל דסכך פסול הרי היא פסולה וע"ז הוכיחו שפיר ממקרה סוכתו בשפודין. ועי' משכ"ב הבגדי ישע סוף סימן תרכט.

**חבטן כשהסכך פסול צממ"ח**

**תקח) כתב ראבי"ה** (סי' תרכב) דמשמע מסוגיין דאף אם חבטן לא מהני אלא כשהסכך הכשר מצל בפנ"ע [בלא השתתפות הסכך פסול] לפחות על פני חציו. שהרי לפי רבא אם היו מונחין שתי נותנן ערב ויש כאן צממ"ח מחמת הסכך כשר ואפ"ה לא מכשרינן אלא אם יש ריוח ביניהן כמותן. וכתב דמכאן תשובה לפירוש רבינו שפירש גבי עושה סוכתו תחת האילן דמיירי כשהסוכה חמתה מרובה מצילתה ואפילו הכי בשחבטן בטל ברוב ומצטרף סכך פסול להשלים שעור צילתה מרובה מחמתה, דהא הכא משמע דבעינן שיהא הכשר בלא הפסול מחצה צל אז הוא בטל ברוב סכך פסול להשלים הרוב. עכ"ל.

**ולכאורה יש** לדון בראיתו בתרתי. חדא, דאם יש ריוח ביניהן פחות מכמותן נמצא דהפסול הוא צממ"ח ובכה"ג דעת כמה ראשונים [עי' אות רפד] דלא בטל הסכך שצממ"ח אף ברוב סכך כשר. עוד יש לדון דכל ראיתו נכונה רק לשיטת רש"י אות תקד דהא דדף טו. מקרי חבטן אבל לדעת תוס' אין כאן כלל מעלת חבטן כיון דאינו מעורב.

**שיטת הרמב"ם**

**תקט) כתב הרמב"ם** סוכה פ"ה הט"ז: סיכך בדבר פסול ודבר כשר זה בצד זה ואין במקום אחד מסכך הפסול רוחב שלשה טפחים אלא פחות. אם היה כל הסכך הכשר יותר על כל הסכך הפסול כשר. ואם היה זה כמו זה בצמצום אע''פ. שאין במקום אחד שלשה הרי זו פסולה מפני שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב. עכ"ל. ובחי' ר"א מן ההר כתב דפסק כרב הונא. וכן הביא המאירי שיש פוסקין כרב הונא.

**אכן צ"ע** דבהלכות שבת פט"ז הט"ז פסק כרב פפא וז"ל: כל מחיצה שיש בה פרוץ מרובה על העומד אינה מחיצה. אבל אם היה פרוץ כעומד הרי זו מותרת. ועי' במכתם שכתב דתימה על הרמב"ם שנראה לפי לשונו [בהלכות סוכה] דפרוץ כעומד אסור. וכן תמה בסמ"ג עשין מג על הרמב"ם הנ"ל בסוכה מהא דפסקינן בעירובין דף ט"ז כרב פפא.

**ובספר המאורות** כתב דאפשר למד הרמב"ם דינו מהא דלהלן כב: דלפי פירוש רש"י אם למעלה פרוץ כעומד אסור. וכן כתב המ"מ בהלכות סוכה שם. אך המאורות כתב דז"א דיש חילוק בין אויר לסכך פסול [וכמו שהובא לעיל אות תצד בשם הרא"ש.]

**ובישוב דברי** המ"מ כתב הקה"י דסובר הרמב"ם דכיון דבלא הסכך הפסול היה חממ"צ [לשיטת רש"י דף כב:] א"כ הסכך פסול מציל מחממ"צ, ונמצא דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, ולכן פסול. וע"ש מש"כ בדעת הר"ן שמכשיר במחצה. ובאבן האזל כתב דפלוגתתם תלויה אם בסוכה איכא דין רוב צל מצד עצמו. או דאיכא רק דין שלא יתבטל הצל ע"י רוב חמה. ותלה דין זה בפלוגתא דר"ז ושאר אמוראי לעיל דף ב. אי בעינן צל סוכה.

**ובדבר הסתירה** מהלכות שבת להלכות סוכה. הנה יעוי' בריטב"א שכתב על תחילת הסוגיא בפלוגתא דר"פ ורב הונא בריה דר"י: פירוש פלוגתייהו גבי מחיצות שבת שהפרוץ כעומד ויש ביניהם שלשה דאלו פחות משלשה כלבוד דמי וכדתניא ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו שלש טפחים ואין זה דומה למשנתינו דמפסלא סוכה באויר פחות משלשה דשאני התם דבעינן צלתה מרובה מחמתה משא״כ בזו דבמחיצות סגי לן וכו'. והשתא פרכינן לר״ה ממתניתין בכל שכן. דכיון דבסוכה דחמירא‎ דבעינן צלתה מרובה מחמתה סגי לן בפרוץ כעומד דהיינו שיהא העומד בסכך כשר כסכך הפסול שהוא הפרוץ במחיצות ואע״ג דליכא רוב צל מסכך כשר, וכ״ש הכא גבי מחיצות שבת דאית לן למשרי פרוץ כעומד. עכ"ל. ומבואר דלא מדמינן בהכרח סוכה למחיצות אלא מכח מכ"ש, אבל לעולם יתכן דסוכה חמירא טפי. ולכן פסל הרמב"ם בזה פרוץ כעומד כיון דבעינן צממ"ח מסכך כשר. ולכו"ע בעינן לתירוץ הגמ'. וכעי"ז כתב המ"מ דהוה מצי למימר ולטעמיך.

**ובאבן האזל** כתב ע"פ המבואר לעיל דסברת הרמב"ם תלויה בר' זירא ושאר אמוראי, א"כ י"ל דעל ר"פ לא יכלה הגמ' להקשות דהוא יתרץ כשאר אמוראי. אבל להלכה דפסק הרמב"ם כר' זירא סובר דממילא פסול כיון דבעינן צל ומצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר לעשות צל.

**וע"ש בכסף** משנה שנקט דרך אחרת ברמב"ם.

**דף טו ע"ב**

**פסול שפודין שלא העדיף אם הוא בסוכה קטנה או גם בגדולה**

**תקי) ובהשגות הראב"ד** שם כתב: א''א זה לא ידעתי למה אמרו. ואולי בסוכה גדולה אמרו ובמקרה סוכתו בשפודין ובדבר כשר משום שא''א לצמצם אבל הטעם שכתב לא יבא על זה הדרך עכ''ל. ודברי הראב"ד תמוהין מהו זה שכתב דבסוכה גדולה מיירי דמה לי גדולה מה לי קטנה. וכן מש"כ דבמקרה סוכתו בשפודין מיירי מה חידש בזה הא זה מפורש במשנה.

**ובאבן האזל** כתב לבאר בזה דדברי הרמב"ם מתפרשים כהנ"ל דהפסול פרוץ כעומד הוא משום דהכשר הסוכה מגיע מחמת הסכך הפסול [משום דרק על ידו נעשה צממ"ח וכנ"ל אות תקט] ומצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. ולפ"ז נראה דכל הפסול אינו אלא בסוכה קטנה דאין בה ז"ט אלא בצירוף הסכך הפסול. אבל בסוכה גדולה שיש ז"ט ע"י הסכך הכשר בפנ"ע, וה[פְּסוּל](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_2.htm#E1114,0,הלכות מגילה וחנוכה - פרק שני^^796480!) אם הסכך הפסול מרובה הוא מחמת דהסכך הפסול מבטל את הסכך הכשר, א"כ אם הם שוה בשוה כשרה הסוכה ע"י הסכך כשר בפנ"ע. ומה שיש בה סכך פסול כיון דאינו ד"ט אינו פוסל.

**לפ"ז יש** לפרש דברי הראב"ד במש"כ "זה לא ידעתי למה אמרו" דאין כונתו למה אמרו הרמב"ם, אלא למה אמרוהו בש"ס [ואמרו מנוקד בסופו בקובוץ], דמשמע דהוא להלכה. והרי קי"ל פרוץ כעומד מותר. [ולא ס"ל כהרמב"ם אלא כהר"ן.] ושוב כתב "ואולי בסוכה גדולה אמרו" היינו דאמרוהו אף בסוכה גדולה [ודלא כהרמב"ם שלדעתו הוא רק בסוכה קטנה.] ומפרש הראב"ד כשיטת תוס' דאם מסכך א"א לצמצם וחיישינן שמא הרוב פסול. ואמנם ס"ל לראב"ד דאין חשש זה אלא ספק, ולא חיישינן ליה אלא בספק דאורייתא אבל אם הסכך אינו פסול אלא מדרבנן אמרינן ספק דרבנן לקולא ואין חוששין לזה. וזהו שכתב הראב"ד "ובמקרה סוכתו בשפודין ובדבר כשר משום שא''א לצמצם" היינו דוקא בשפודין שפסולין מדאורייתא אבל בארוכות המטה שאסורין רק משום בלאי כלים ופסולין רק מדרבנן לא חיישינן לספק. [ומצינו ממש כסברא זו בפמ"ג תרכט מ"ז ה.]

**סכך פסול אם דינו כפרוץ**

**תקיא) ובמש"כ הרמב"ם** "שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב" כתב המ"מ לבאר וז"ל: דע שעל כרחנו יש לנו לומר דסכך פסול לענין זה כפרוץ הוא נחשב דאי לא היאך הקשו מן המשנה לרב הונא דאמר פרוץ כעומד פסול דהא הכא ליכא פרוץ מידי, אלא לאו ש''מ דלענין פרוץ ועומד סכך פסול כפרוץ הוא נחשב וכמ''ש רבינו".

**אמנם המאורות** כתב דהך לישנא לא דייק שפיר, אלא שיש לומר שדעתו היה כי לענין זה הוא נחשב כפרוץ לפסול הסוכה אבל לאו למימרא דבכל מקום יהא סכך פסול נחשב כפרוץ. שהרי הוא עצמו פסק במקום אחר (פ"ד הי"ד וה"כ) אויר פוסל בשלשה והסכך פסול פוסל בארבעה ואם הסכך פסול הוי נחשב כפרוץ היה פוסל בשלשה כדין אויר. עכ"ל.

**ויש ליישב** דברי הרמב"ם ע"פ מש"כ הט"ז (תרלב סק"ד) וז"ל: הא דחמיר בסוכה קטנה אויר מסכך פסול לענין ישנים תחתיו וכן לענין סוכה גדולה פסול אויר בשלשה וסכך פסול בארבע טפחים. נראה לי הטעם שבאויר נראה לעין טפי ההפסק בסכך ממה שנראה בסכך פסול. עכ"ל. ובשלום יהודה (מהדורה ישנה סי' לט) ביאר דגדר הדין הוא דההיתר מצד עומד מרובה, רק דגם בעומד מרובה צריך שיהא צירוף בין חלקי המחיצות או הסכך, ולענין כח ההפסק לחלק, עדיף כח אויר מכח סכך פסול מסברת הט"ז הנ"ל. וע"ש מה שהאריך בזה.

**טעם פסול בלאי כלים**

**תקיב) סככה בבלאי** כלים פסולה. פירש"י: דאף על גב דהשתא לא מקבלי טומאה כיון דמכלי אתו גזור בה רבנן. וטעם הגזירה כתב ברמב"ם פ"ה מסוכה ה"ב: וכן אם סיככה בשברי כלים ובליותיהן פסולה הואיל והיו מקבלין טומאה שמא יסכך בשברים שעדיין לא טהרו.

**ובלבוש (תרכט** ב) כתב: דהואיל ואידחו אידחו ואינם חוזרין להכשרן. וכתב הפמ"ג דהוא מדין נראה ונדחה וכעין דין דיחוי במצוות עי' להלן לג: [ומ"מ כתב דהוא פסול דרבנן.[[993]](#footnote-993)] ועי' גליוני הש"ס מה שהעיר בזה. ויש להעיר הרי לא עמד כלל למצוה קודם ומדוע מקרי נראה ונדחה. ואולי אם הוציאו ביו"ט מקרי נראה ונדחה כדאיתא גבי הדס.

**וכתב הפמ"ג** (תרכט א"א ב) נ"מ בין טעם הרמב"ם לטעם הלבוש בחצים זכרים שחיבר להם בית קבול ממתכת והסירו. דלטעם הרמב"ם איכא בזה גזירת בלאי כלים. אבל לטעם הלבוש לא שייך כאן דין דיחוי כיון דבקל יכל להסיר את הברזל מהחצים.

**ובאבן האזל** (פ"ה ה"ד מסוכה) כתב בדעת הראב"ד דבלאי כלים פסולים מדאורייתא דלא דמו לפסולת גורן ויקב שמעולם לא קבלו טומאה.

**ולשון פסקי** ריא"ז: אע"פ שטהרו מטומאתן פסולין לסיכוך הואיל והיתה עליהן תורת טומאה מתחילה. עכ"ל. ומדלא הזכיר גזירה משמע לכאורה כסברת הלבוש או האבן האזל.

**אופנים דליכא לאיסור בלאי כלים**

**תקיג) א. והנה בחי'** ר"א מן ההר כתב: איכא מ"ד דאם סתר אחד מן הקנקנים של עץ שלנו, שהוא עשוי מנסרים משופים פחותים מארבעה טפחים ונקראים דוגש בלע"ז, ונטל מה שמהדקן הנקראים סלקלוש בלעז ונפלו הדוגש לארץ וסכך מאותם נסרים, שהסוכה פסולה ואסור לסכך בהם דשברי כלים נינהו. והעיקר דמותר לסכך בהם דשברי כלים לא מיקרי אלא דבר שנעשה גוף אחד כל כך שיכול לישבר או ליפסק ברב או במעט עד שאפשר שאותו שבר שישבר מן הכלי יטהר מטומאתו או עדיין יהיה טומאתו עליו, ומשום הכי אסרו לסכך בכל שברי כלים ואע"פ שטהרו. אבל חיבור נסרים אלו בעשיית הקנקן לא נתחברו ולא נעשו גוף אחד לעולם אלא שהסלקליש מהדקין אותן זו עם זו כל כך שלא יצא היין מביניהם ואין דרך שבירת הקנקן אלא כשמתיר הסלקלש והדוגש מתפרדות זו מזו ושוב אין להן תורת כלי ונטהרו הילכך כה"ג ודאי לא גזרינן. ע"ש עוד.

**ונראה פשוט** דכל התירו הוא לפי שיטתו שכתב להדיא בתו"ד כסברת הרמב"ם דהוי גזירה שמא לא ישברם יפה והכא ליכא להך גזירה. אבל לסברת הלבוש והאבן האזל יש לפסול גם בכה"ג. ואולי זו סברת האוסרים שהביא ר"א מן ההר.

**אמנם נראה** דגם לפי הרמב"ם יש מקום לאסור, דהא המג"א (תרכט ב) פוסל חצים זכרים אחר שחיברם למתכת והפרידם ולא חש לסברת ר"א מן ההר, אף שלכאורה אחר שלא הביא נדון בסברת דין זה פוסק כסברת הרמב"ם.

**ב. ובערוך השלחן** (תרכט ה) כתב: ונראה לי דאם בכוונה מיטהרה לשם סכך, מותר לסכך בה. וראיה ממה שיתבאר בסעיף כג, דמהני מעשה (וסותר דין זה, ולפי מה שכתבתי אתי שפיר). עכ"ל. [ונתבאר באות תמז.] ונראה דגם היתר זה שייך רק לסברת הרמב"ם די"ל דבשובר כדי לטהר ולהכשיר לסכך ליכא להך גזירה.

**ג. וגבי שברי** דבר שגם בשלימותו לא קיבל טומאה אלא מדרבנן. הנה ז"ל המ"ב (תרכט ח): כיון שפעם אחת היו ראוין לקבלת טומאה גזרו בהן חכמים שלא לסכך בהן לעולם. אכן אותן הכלים שאפילו בשלמותן לא היו מקבלין טומאה אלא מדרבנן אם נשברו מותר לסכך בהן. ומקורו מהפמ"ג ובכור"י. [והטעם דהוי גזירה לגזירה] אכן המג"א סקי"א כפי שפירשוהו מחה"ש ורע"א, פוסל בזה. ועי' מה שנתבאר בזה באות שצז. ולכאורה אם נימא דכאן פסול מדאורייתא [מטעמו של האבן האזל או הלבוש] א"כ הוי רק חדא גזירה.

**ד. האחרונים דנו** להתיר בשבר עד שאין ניכר מאיזה כלי הוא בא. עי' מנח"ש סי' כב שמתיר דבכה"ג לא שייכא הגזירה. [והוסיף דגם אם נימא דהטעם שפסלו כיון שהוא עצמו יבוא לטעות שכשם שמותר לסכך בשברי כלים כך אפשר לסכך בכלים מ"מ אם משבר בידים אין חשש זה כדאשכחן להיתר זה בדף טו. גבי תקוני תקרה וכעי"ז עי' מג"א תרכט ט.]

**אולם הביאו** ראיה מדברי הבכור"י דלית ליה היתר זה שכתב (תרכט א) גבי נייר הנעשה מבלאי בגדי פשתן דיש לפסלו משום בלאי בגדים אף שאין ניכר הבגד.

**והנה המנח"ש** אתי עלה מצד סברת הרמב"ם. אבל לפי הלבוש לכאורה הוא פסול. אך אולי י"ל דכיון דפנים חדשות באו לכאן פקע הדיחוי והוי כחפץ חדש. ולסברת האבן האזל לכאורה הוא פסול.

**ה. בלאי כלים** באוכלין. נתבאר באות תמה.

**ו. בלאי כלים** בידות. נתבאר באות שצו תמט.

**דף טז ע"א**

**אם דין ארוכה ושתי כרעים הוא רק לר' נחמיה**

**תקיד) בארוכה ושתי** כרעים קצרה ושתי כרעים. כתבו תוס' לעיל טו: דהך סוגיא כר' נחמיה אבל לרבנן ארוכה ושתי כרעים טהורה. אמנם הרמב"ם בהלכות כלים פכ"ו ה"י ביאר הך משנה דפלוגתת ר' נחמיה ורבנן דקאי על דין אחר וז"ל: מטה שהיתה טמאה מדרס וניטלה קצרה ושתי כרעיים עדיין היא בטומאתה שעדיין צורת המטה עומדת. ניטלה ארוכה ושתי כרעיים טהורה. עכ"ל. הרי דמיירי על המטה אם הנשאר במטה מקבל טומאה ולא על הכרעיים עצמן.

**ושם בהי"ג** כתב הרמב"ם לדינא דמטה מטמאת אברים: מטה שנפרקו איבריה אם נשברה ארוכה ושתי כרעיים או קצרה ושתי כרעיים הרי אלו מתטמאין מפני שראויין לסומכן בכותל ולישן עליהן. עכ"ל. הרי דאף דבפלוגתת ר"נ ורבנן פסק כרבנן מ"מ מייתי לדין ארוכה ושתי כרעים. ובהשגות הראב"ד כתב: מפני שראויין לסומכן. א''א זה לדעת רבי נחמיה ודלא כרבנן עיין במשנה פי''ח. ועוד קשה דידיה אדידיה, ולמעלה לא כתב כן. [והיינו דאף לפי מה שפירש בה"י מ"מ מסברא תליא הא בהא.]

**והכס"מ כתב** ליישב דעת הרמב"ם: וי''ל שרבינו סובר דלא שייכא האי פלוגתא בהאי פלוגתא. דפלוגתא דת''ק ורבי נחמיה כשהיתה המטה טמאה מדרס ובהא הלכה כת''ק דמטהר בניטלה ארוכה ושתי כרעיים דכיון שאין צורת המטה עומד אזלא לה טומאה. ופלוגתא דרבי אליעזר וחכמים במטה טהורה וקאמרי חכמים שאע''פ שניטלה ארוכה ושתי כרעיים מקבלת טומאה מפני שראויים לסמכן ולישן. ולישנא דרבינו דייק הכי בהדיא. ולישנא דמתניתין נמי דייקא הכי דגבי פלוגתא דרבי נחמיה קתני מטה שהיתה טמאה מדרס וגבי פלוגתא דר''א קתני מטה מיטמאת איברים.

**ומבואר בדברי** הכס"מ דאף שהמטה נטהרת לרבנן בניטל ארוכה ושתי כרעים מ"מ מכאן ולהבא מקבלין טומאה מפני שראויין לסמכן ולישן. ולכארה צ"ע דכיון דמכאן ולהבא יקבלו טומאה למה פקעה הטומאה הקודמת.

**וחזינן מכאן** דאיכא טהרה ע"י השבירה אף דאין השבירה מפקעת מיניה תורת כלי לגמרי ויסוד זה מצאנוהו בדברי רש"י חולין קכג. ואכמ"ל. [וע"ע בחזו"א כלים סי' טז סקי"ד שביאר מה שקשה לפ"ז בדברי הרמב"ם בהלכה יד.]

**יחוד לבגד פחות מג' אצבעות**

**תקיד/ב) בתוס' ד"ה** דלא, כתבו דלא מהני יחוד בפחות מג' אצבעות. והגרע"א ציין לתוס' בנדה ס: דס"ל דמהני יחוד ונחלקו בזה גם הרמב"ם והראב"ד (פכ"ב הכ"א ופכ"ג ה"ג מכלים) ועי' משכ"ב בחי' הגר"ח על הש"ס בקונטרס בענין נגעים דהנדון אם הג' אצבעות הוא מדיני שיעורים או מדיני חשיבות.

**דף טז ע"א**

**החוטט בגדיש שיש בו חלל טפח מתי צריך לעשות לשם סוכה**

**תקטו) החוטט בגדיש** וכו' אבל יש בו חלל טפח במשך שבעה הרי זה סוכה. עי' ר"ן שהוסיף: "ונמצא שיש שם סכך על אותו גדיש כשעשאה לשם סוכה או לצל". וכוונתו דהטפח הראשון צריך שיעשה לשם צל. וכן מבואר ברמב"ם (פ"ה ה"ט מסוכה) וז"ל לפיכך אם עשה בתחילה חלל טפח במשך שבעה לשם סוכה וחטט בה אח"כ והשלימה לעשרה כשרה שהרי נעשה סכך שלה לצל. אמנם השפ"א כתב דמסתימת לשון רש"י משמע דאין צריך שיהא הטפח הראשון לשם צל.

**והנה הרי"ף** כתב "אבל יש שם חלל טפח במשך שבעה וחטט לשם סוכה הרי זו סוכה". ומבואר דהשלמת החטיטה צריכה להיות לשם סוכה, וזה תמוה וכמו שכתב הבאור הלכה סי' תרלה וז"ל: לכאורה פשוט דזה [היינו המשך החטיטה] אינו צריך לעשות לשם סוכה דשם סוכה חייל עלה ע"י טפח זה וכמו שכתבו הפוסקים דשם אהל חל על טפח וכן ברמב"ם וכל הפוסקים לא הזכירו שצריך לעשות לשם צל אלא בטפח הראשון דעי"ז חייל עלה שם סוכה וכן מוכח ברא"ש בהדיא[[994]](#footnote-994) אבל מה נעשה דברי"ף איתא וחטט לשם סוכה וצע"ג. עכ"ל הבאור הלכה.

**ובשפ"א כתב** דאפשר לפרש דעת הרי"ף דעשיה הראשונה אינה צריכה להיות לשם צל אלא רק החטיטה שאח"כ היא צריכה להיות לצל. ולכאורה הסברא צ"ע דאם החטיטה שאח"כ נחשבת מעשה למה צריך כלל שיהא בתחילה טפח. ואם אינה נחשבת עשיה איך מהני. וביאר השפ"א דאם היה מתחילה טפח הוי חסרון רק במחשבה וע"ז מהני העשיה שאח"כ להכשירה.[[995]](#footnote-995) אבל אם אין כלל עשיה מקודם אז צריך לעשות עשיה גמורה ולא מהני חטיטה.[[996]](#footnote-996) ושוב כתב דאולי ט"ס ברי"ף וצ"ל "שהיה חלל טפח במשך ז' לשם סוכה וחטט אח"כ".

**ובעוז והדר** הביאו שבכת"י הגי' "אבל יש שם חלל טפח במשך שבעה לשם סוכה הרי זו סוכה" ולפ"ז היינו ממש דברי הרמב"ם.

**העמיד הגדיש לשם סכך בלא חלל טפח**

**תקטז) והנה עי'** בחי' רא"ה ובמכתם לעיל יב. שאם העמיד הגדיש מתחילה על דעת לחטוט בו כשר ואין זה תולמ"ה כיון שהניחו על דעת לחטוט בו. [וזה מלבד ההיתר של הניח טפח ע"פ כולו שזה אף בלא הניח ע"ד לחטוט להשלים לסוכה כשרה.] והוא חידוש גדול דמקרי עשייה אף שכשהניח אין כלל חלל טפח.

**וכבר עמד** על מדוכה זו בבאור הלכה. דהנה השו"ע סי' תרלה ס"א (והוא לשון הרמב"ם פ"ה ה"ט) כתב: אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל[[997]](#footnote-997) לפיכך החוטט בגדיש ועשהו סוכה אינה סוכה שהרי לא עימר גדיש זה לצל (ומה שעושה אחר כך הוי תעשה ולא מן העשוי) (טור). עכ"ל. וכתב הבאור הלכה וז"ל: אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל וכו' שהרי לא עימר גדיש זה לצל. לכאורה לשון זה דחוק מאוד, דאפילו אם כונתו בעת עשיית הגדיש לחטוט אח"כ ושישאר הסכך שלמעלה לצל ג"כ פסול, שהרי מ"מ לא נגע בסכך אלא חקיקה בדפנות והסכך נעשית מאליו. וכמו שפירש"י בדף י"א וז"ל והיכי דמי תעשה ולא מן העשוי כגון החוטט בגדיש לעשות לו סוכה שהסיכוך היה מאיליו ואינו נוגע בו לעשות שום מעשה אלא פוחת אחת מדפנותיו ונכנס לעומקו ונוטל העומרים ומשליך והסוכה נעשית מאליה וכו'. וכן משמע בלבוש שכתב אבל אם אינה עשויה אלא לצניעות בעלמא ולא לצילה או שעשויה לצל ולא עשה מעשה בסכך אלא שעשה הדפנות ונעשה הסכך מאיליו פסולה.

**ולכאורה היה** אפשר לומר דסבר הרמב"ם (שהעתיק המחבר לשונו) כדעת בעל המאור שכתב בסוגין דדף י"ב שאם העלה מתחלה העומרים בגדיש לשם סוכה שיחוט לו בגדיש כשרה,[[998]](#footnote-998) אבל מכל הפוסקים לא משמע כן, דאפילו אם עשאה לשם צל בעינן דוקא שיעשה חלל טפח במשך שבעה. וכן מוכח נמי קצת ממה שסיים לפיכך וכו' חלל טפח במשך ז' לשם סוכה.

**וע"כ נלענ"ד** ליישב קצת דכונתו רק לאפוקי דאם עשה בתחלה חלל טפח במשך ז' לשם סוכה דזה הרי נעשית סכך שלה לצל וכמו שמסיים אח"כ. עכ"ל הבאור הלכה. ויש להוסיף דעי' ברבנו מנוח שכתב ע"ד הרמב"ם "שהרי לא עימר גדיש זה לשם צל", פירוש שהרי לא היה בו חלל טפח. עכ"ל. וזה כדברי הבאור הלכה.[[999]](#footnote-999)

**עכ"פ מבואר** דדעת בעל המאור דסגי אף בהנחת הגדיש לשם לחטוט בו אף שאין בו טפח. וכן דעת הרא"ה והמכתם. [ועי' בהשלמה שהובא באות שפט.] ולעומת זאת מדברי הר"ן והריטב"א שכתבו דההיתר בחלל טפח הוא רק בעשאה לשם סוכה מבואר דלא די בעשיה לשם סוכה אלא בעינן גם טפח במשך שבעה. ובדעת הרמב"ם והשו"ע נדחק הבאור הלכה כנ"ל.

**והנה לדעת** הסוברים דמהני מחשב לחטוט אפילו אם לא הניח טפח מוכח לכאורה דבעשה טפח כשר אף שלא לשם צל וזה צ"ע דהרי אף בעושה כל הסוכה בעינן לשם צל ומדוע מהני בעשה מתחילה טפח שלא לשם צל. ושו"ר במרומי שדה דף יב. שעמד על קושיא זו וכתב ע"ז "וד' יאיר עיני".

**ולכאורה בע"כ** צ"ל דאם הניח לשם צל בעינן שגם החטיטה של הטפח הראשון תהיה לשם צל והוי כעין גמר הנחת הסכך. ורק אחרי שיש טפח אפשר להשלים החטיטה לי' טפחים אף שלא לשם סוכה. [ועי' לעיל אות תקטו בדעת הרי"ף.]

**אם חוטט ממעלה למטה או אף ממטה למעלה**

**תקיז) כתב רש"י** וכשחוטט בו מלמטה למעלה עד שמגביה את החלל לשיעור גובה עשרה וכו'. וכתב עלה הר"ן: נראה מלשונו דה"מ כי חטיט ליה מלמעלה למטה [הר"ן גרס ברש"י "מלמעלה למטה"] דמשייר ליה לסכך כמו שהוא, וחוטט למטה בקרקע הסוכה. אבל אם חטט למעלה פסולה, דסכך דמעיקרא ליתיה בעולם, וסכך דהשתא אית ביה משום תעשה ולא מן העשוי. ואיכא מאן דשרי משום דכל דבהדי סככה אפילו סמיך טובא סככא הוי אלא דהשתא קליש ליה מלמטה הלכך שפיר דמי עכ"ל. והמ"ב (תרלה ח) פסק להכשיר בכל גוני.

**וסברת הפוסלים** הוא דרק מה שסמוך לחלל הוא לשם צל אבל מה שלמעלה הוא לשם גדיש שהרי אינו נצרך לצל. [ועי' לעיל אות רפט גבי סוכה ע"ג סוכה אם עיקר הצל מחמת סכך העליון או התחתון, ע"ש מה שהובא מהמלחמות רפ"ב וקה"י סי' ח.]

**אמנם צ"ע** אם הסכך שלמעלה אינו נחשב לסכך א"כ אף אם יחטוט למטה מ"מ למעלה נשאר סכך עבה שחלקו לצל וחלקו לגדיש ולמה לא יפסול העליון את התחתון כמו העושה סוכתו תחת האילן [ותלוי בשיטת ר"ת בתוס' יא. בסדין אם פוסל כשצממ"ח.]

**הניח חלל ד"ט ומשהו בגובה טפח**

**תקיח) כתב החזו"א** (קמד ה) להכשיר באופן שהיה מלכתחילה חטט של ד' טפחים ומשהו, ואין צריך שיהא ז' טפחים, דהרי אף בסוכה קטנה אפשר לצרף סכך פסול להשלים פחות מג', והכא נמי לא שנא. [ומה שאמרו בגמ' "במשך שבעה", כתב החזו"א: ואפשר דנקט מלתיה בגומר לחטטו בעומק ולא איירי במרחיבו אבל אה"נ דסגי בד"ט ומשהו". ובשפ"א כאן כתב ליישב קושיא זו: ואפשר לומר בדוחק להפוסקים דצריך שיהיה החלל נעשה לשם סוכה דהיינו לשם צל דלכך נקט במשך ז' לרמוז שנעשה לשם סוכה לצל.]

**אמנם נראה** דלפי מה שיבואר להלן אות תקיט דעת כמה ראשונים דסגי בטפח על טפח באורך שבעה [ואין צריך זע"ז] נמצא דאין זה שעור כל הסוכה אלא שעור מקום חשוב ולכן נראה דלשיטה זו ז' בדוקא.

**היה בו חלל טפח במשך ז' וחטט גם בצדי החלל**

**תקיט) יש שם** חלל טפח במשך שבעה הרי זה סוכה. כתב הרא"ש (סי' ל) בשם ראבי"ה דאם הגדיש גדול ולא הניח חלל טפח אלא במשך שבעה ושוב חטט בו הרבה ועשה סוכה גדולה אינה כשרה כולה ע"י משך ז' ולא דיינינן ליה כפסל היוצא מן הסוכה דהא לא ממשכא חדא דופן בהדיה.[[1000]](#footnote-1000) ואם חטט ד"א משני צדדין[[1001]](#footnote-1001) יותר על החלל אף החלל פסול דסכך פסול מן הצד פוסל בד"א. עכ"ל. וכן פסקו הטור והשו"ע סי' תרלה.

**אמנם המכתם** הביא שיש שהכשירו אף את מה שמרחיב לצד והכל כשר. וכן נראה מדברי ספר המאורות שדן אם צריך שיהא משך שבעה באורך וברוחב או דסגי באורך שבעה ורוחב טפח. וכן אשכחן ברמב"ם פ"ה מסוכה ה"ט שכתב "לפיכך אם עשה בתחילה חלל טפח במשך שבעה לשם סוכה" ודייק רבנו מנוח מדבריו דדי בז' טפחים על טפח. ולפי דבריהם היה נראה דכ"ש דסגי בחוטט לצדדים אחר שהיה שבעה. אמנם צ"ע דרבנו מנוח בהמשך אותה הלכה פוסל בזה כדברי הראבי"ה, ותמוה איך יתכן דטפח על שבעה מכשיר שבעה על שבעה ואילו שבעה על שבעה אינו מתיר יותר מכן. [ועי' במכתם שדייק מסתימת הרמב"ם כשיטת ראבי"ה שאינו יכול להרחיב מסביב.]

**והנה במה** שדן הרא"ש להכשיר מצד פסל היוצא, [וכתב הטעם דלא משום דלא ממשכא דופן בהדיה] הדברים צ"ע דהרי הפסול הוא משום דאין כאן סכך כשר דהסכך שאינו מעל החלל לא נעשה לשם צל וא"כ מה שייך בזה כלל דין פסל. [ובאמת רבנו מנוח כתב: ואע"פ שפסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה שאני התם דהוי סכך כשר אבל הכא דהוי הסכך פסול משום תולמ"ה אסור.] ועוד דמש"כ ההגה"מ דלא ממשכא חדא דופן בהדיה קשה הרי השתא שחטט ממשכא דופן בהדיה.[[1002]](#footnote-1002)

**וכבר עמדו** בזה הפוסקים. עי' פרישה סי' תרלה שכתב דהכונה דדופן הנעשה בהכשר לא ממשך בהדיה כי אם הנעשה עכשיו הכל עם הסכך. [בזה מיישב הקושיא השניה]. ובדבר הקושיא הראשונה ע"ש בדרישה שי"ל שתפס לשון הגמ' ששם בפסל היוצא תלוי הכשרו במה שנמשך חדא דופן עם הפסל. וע"ש עוד.

**ובמג"א (סק"ג)** כתב "דהא לא ממשכא חדא דופן בהדיה (טור), פירוש חד דופן עם סכך כשר דזה סכך פסול הוא". והפמ"ג ביארו: "וצ"ל לא ממשכא חדא דופן כבסי' תרלא ס"ז כלומר התם סכך כשר ודפנות וכו' משא"כ כאן. והלבוש העתיק דלא ממשכא דופן והמג"א השמיטו דעיקר כאן סכך פסול".

**וצ"ב בסברת** המכתם והמאורות שהכשירו והרי אותו סכך שבצדדים סכך פסול הוא.

**והנה בהגה"מ** פ"ה מסוכה למד מסוגיין דאם קדם סכך לדפנות פסול [והיינו דכל שאין לסכך דופן טפח אין לזה שם אהל ודמי לגדיש ויבואר להלן] והנתיבות בספרו מקור חיים סי' תרלב כתב דסכך שמוכשר מכח פסל היוצא אין צריך שיהא הדופן הממשכא בהדיה בנויה לפני הסכך "כיון שהוא נדון כפסל היוצא מן הסוכה ונידון כסוכה אף אם משך אח"כ הדופן נגד הסכך ג"כ כשר כיון שגם מעיקרא היה שם סכך כשר עליו".[[1003]](#footnote-1003) ולכאורה צ"ע מ"ש מדברי הרא"ש שפסל אם לא ממשכא חדא דופן בזמן שהניח את הגדיש וה"נ לא היה ממשכא דופן בזמן שהניח את הסכך והרי ילפינן חדא מחברתה.

**ונראה דהביאור** בדברי המקור חיים כמו שכתבנו באות תסח דסכך הטפל לסכך שבסוכה מדין פסל, יש לו תורת אהל מכח הטפילות לסכך אף בלא הדופן דממשכא, דלגבי להכשיר אותו וליתן לו תורת אהל אין צריך לממשכא דופן בהדא. ולכן אין חסרון במה שעשה אח"כ את הדופן כיון דגם מעיקרא שם אהל עלה. אבל כאן כיון דבשעת העשיה לא היה המשך הגדיש טפל כלל למקום החלל שהרי לא היה פתוח אליו ליכא בזה תורת פסל לתת מלכתחילה שם אהל עליה. ולכן פסול מדין תעשה ולא מן העשוי.

**[ועי' חזו"א** (קמד א) שכתב ד"פסל" מכשיר אפילו סכך שלא הונח לשם צל משום דהוא נטפל לסוכה, ומה שפוסל כאן ראבי"ה הוא משום דכשאין אויר תחתיו חשיב כסכך פסול ממש.]

**ואולי זהו** המכוון בדברי הראבי"ה שכתב דכאן אין לדון מדין פסל היינו דהטפילות תתן לו דין אהל אף דהוא מצד עצמו אינו אהל. ולזה כתב דכאן לא ממשכא מתחילה חדא דופן בהדא. [ואמנם לפ"ז משמע דלא כמקור חיים דהרי משמע דכאן אין להכשיר אא"כ ממשכא חדא דופן מתחילה.]

**ובדעת המכתם** והמאורות י"ל דדין פסל נותן תורת אהל וגם מכשיר את התולמ"ה ע"י דנטפל לעשיית הסוכה [וכהו"א של החזו"א הנ"ל] ואולי הוא כגדר שכתבו הראשונים דבנוטל אחת מבנתיים הוי עשיה בכל הסוכה כיון דעשה בעיקר הסוכה, [ועי' במה שכתב הקה"י (סי' ט) דתולמ"ה אינו פסול בגוף הסכך אלא בעשיית הסוכה, ולזה סגי בעשייה ברוב המסכך, ע"ש] כן דין פסל יתכשר אף שבא עליו ההכשר אחר עשייתו כיון דעיקר הסוכה והצל יש בה עשייה.

**ויל"ע בחטט** ד"א משני צדדין אם כשר למכתם ע"י דין פסל, או דבעינן שהסוכה תהא כשרה מצד עצמה, ורק אח"כ אפשר לומר פסל.

**קדם סכך לדפנות**

**תקכ) כתב בהגה"מ** פ"ה דסוכה אות ל על דין חוטט בגדיש: ומהאי טעמא אין לעשות הסכך קודם שיעשה הדפנות תחילה ואם עשה הדפנות טפח סמוך לסכך תחילה יכול לסכך.[[1004]](#footnote-1004) [אמנם בדפוס קושטא קאי ה"ומהאי טעמא" על מש"כ הרמב"ם "אבל סוכה העשויה מאליה".]

**והב"ח סי'** תרלה תמה עליו מה ענין זה לחוטט בגדיש דלא נתן הגדיש לשם סוכה אלא לשם אוצר[[1005]](#footnote-1005) אבל הכא הרי עשה הסכך לשם סוכה לצל. ואי משום כיון דליכא דפנות אין עליו שם אהל, הא ודאי לא בעינן אלא שיהא הסכך עשוי לצל לשם סוכה[[1006]](#footnote-1006) ואין לנו ראיה שלא יעשה הסכך תחילה.[[1007]](#footnote-1007)

**לכן כתב** הב"ח דדין ההגה"מ הוא רק לכתחילה[[1008]](#footnote-1008) וראיתו מחוטט בגדיש היא רק על הא דאם יש מחיצה טפח כשר לעשות כן לכתחילה דומיא דגדיש.

**אמנם הלבוש** והט"ז (סק"ד) כתבו דגם בדיעבד פסולה הסוכה אם קדם הסכך לדפנות. וביאר בט"ז טעם הפסול דכל שאין מחיצות אלא גג לחוד אינו קרוי אהל כדאיתא לענין שבת בסי' שטו. ותמוה הרי בסי' שטו איתא איתא שאסור לעשות אהל אף בלא מחיצות. וביאר הפמ"ג: "יש לומר מן התורה קאמר כל שאין דופן טפח לא מקרי אהל למעלה אע"ג שרחב טפח".

**והנה באות** תקכב תובא קושית התוס' אשר הגר"א יישבה ע"פ ההגה"מ, וא"כ התוס' שלא תירצו כהגר"א לכאורה מוכח דסברי דאין פסול בקדם סכך לדפנות. אכן עי' בשבט הלוי (ח"ז סי' נו) דיש לדון אולי ס"ל דדי במחיצה אחת או בב' מחיצות. וע"ש עוד לדון בזה.

**ובתורת רפאל** סי' קיב כתב לדון דדין זה תליא בשתי הילפותות לדין מחיצות לעיל ו:, דאי ילפינן מבסוכות בסוכות בסוכות א"כ נראה דאין הדפנות מעכבות בסכך דאיכא שם סכך גם בלא דפנות כמש"כ רש"י דף יב. אבל למאי דילפינן לה שם מוסוכה תהיה לצל יומם מחורב ולמחסה ולמסתור לפ"ז משמע דסוכה שאין לה דפנות לא חשיבא סוכה כלל וא"כ הוי תולמ"ה. [וע"ש שישב לפ"ז כמה קושיות על ההגה"מ דתליין במחלוקת האמוראים.]

**ובא"ר הביא** מספר אמרכל דקדם סכך לדפנות הוי כסוכת גנב"ך דלא נעשה לצל. והדברים תמוהים מה ענין מחיצות לנעשה לצל. וכתב התורת רפאל דלדבריו א"ש דאם אין מחיצות אין עשויה לצל מחורב וממטר.

**היכן צריך להיות המחיצת טפח**

**תקכא) הנה הרמ"א** כתב "אם עשה טפח סמוך לסכך" משמע דוקא סמוך לסכך. ועי' הליכות שלמה וחוט שני דדי אף בלבוד לסכך. ועי' בכור"י שדן למה אין בזה פסול של מחיצה תלויה. ותירץ דכבר כתב הרא"ש פ"ד דביצה דאף דאהל בלא מחיצות אינו אהל מ"מ היכא דניכר שעושה לשם צל מקרי אהל הביאו המג"א סי' שטו וא"כ כיון דנעשה אהל הוי שם סכך עליו ואף דעדיין הסוכה אינה כשרה הרי גם בגדיש בגבוה טפח אינה כשירה ואעפ"כ מקרי סכך כיון שמכסה אהל טפח.

**אמנם אם** המחיצה מרוחקת יותר מג"ט לכאורה לא מהני. אמנם הגריש"א [הובא במ"ב דרשו] התיר אף אם המחיצת טפח על הארץ. [נראה דרק אם המחיצה על הארץ או שסמוכה לסכך אז כשר אבל אם היא באמצע החלל פסול וכמבואר בלשון הרמ"א "סמוך לסכך".]

**שעור משך הדפנות שצריך לפני הסכך**

**תקכב) ובדבר כמה** שעור משך המחיצת טפח כדי להכשיר הסכך. הנה לשון הט"ז סק"ה שעשה מחיצה רוחב טפח באורך כל הסוכה. והפמ"ג כתב: אפשר כל שעשה מחיצה אחת אורך ז"ט די, הוי אהל, עי' אות הקדום. (כונתו למש"כ דלענין אהל דאורייתא של שבת בעינן מחיצה וכאן הוסיף דסגי במחיצת ז"ט להחשיבו לאהל) ואפשר עכ"פ אורך כל הסוכה אם היא גדולה ולא הוי בזה כפסל היוצא מן הסוכה. עכ"ל. ועי' קה"י סי' ו שצדד מסברת עצמו דסגי בב' מחיצות כדאשכחן בביצה לב. חביתא אסירא שיש שם אהל שיש בו ב' מחיצות.

**אמנם מדברי** הגר"א הוכיח הקה"י דבעינן בג' רוחות מחיצת טפח. דהנה הגר"א כתב להוכיח דאם קדם הסכך לדפנות פסול מהא דאיתא להלן יח: אמר ליה רבא לאביי לדידך דאמרת פי תקרה יורד וסותם אפילו הפחית דופן אמצעי. אמר ליה מודינא לך בהא דהוי כמבוי מפולש. והתוס' דקדקו שם למה שאל רבא "הפחית דופן אמצעי" ולא שאלו דיהא כשר גם אם מלכתחילה לא היה כלל דופן אמצעי. וכתב הגר"א דלדברי הגה"מ יש לומר דהטעם "דאין פי תקרה יורד וסותם אלא ברחב ד'[[1009]](#footnote-1009) כמו שאמרו עירובין פו. וא"כ ע"כ הסכך קודם לדפנות".[[1010]](#footnote-1010)

**והשתא מדכתב** הגר"א דאיכא חסרון של קדם סכך לדפנות גם בדופן שלישית ש"מ דצריך מחיצת טפח בכל ג' רוחות ודוק. [ועי' עוד משנ"ת באות קצ.]

**וכן דעת** הבכור"י (סק"ח), והוכיח מלשון ההגה"מ "שיעשה הדפנות תחילה" לשון רבים ולא קאמר הדופן. [אמנם דעת הבכור"י דסגי בג' מחיצות קצרות בגובה טפח. דהיינו מחיצה אחת ד"ט ומחיצה אמצעית ע"פ כולה ומחיצה אחת ז"ט ואז כשר גם מה שבהמשך הסוכה. אמנם טעמו משום דלא מצריך בפסל היוצא ממשיך חדא דופן בהדא וכמו שנתבאר באות תסה. אבל לדידן דפסקינן דבעינן ממשיך חדא דופן ליכא לסברא זו. [אמנם יש לדון אם סברת המקור חיים לעיל (אות תסח תקיט) מהני בזה כיון דאין מחיצות גמורות אלא בגובה טפח.]

**התחיל לסכך מאמצע הסוכה, נפלו הדפנות ושם אחרים תחתיהן**

**תקכג) הנה לדעת** ההגה"מ יש לדון בעשה הדפנות לפני הסכך אלא שהחל לסכך מאמצע הסוכה ונמצא הסכך רחוק מן הדפנות בתחילת פעולת הסכוך יותר מג"ט דלכאורה יש לפסול משום קדם סכך לדפנות. ולא יועיל מה שאח"כ ישלים לסכך עד הדפנות דזה הוי תולמ"ה. אמנם במנח"ש תנינא סי' נו אות ד כתב דכיון דכן דרך הסכוך מקרי כבר בתחילה אהל. ושו"ר שכ"כ הבכור"י בתוספות בכורים סוף סי' תרכט. ועי' שו"ת מי נח סי' יח בענין הקדים סכך לדופן עקומה.

**ואם נפלו** הדפנות ושם אחרים תחתיהם לכאורה תלוי בנדון של תולמ"ה אם נעשה בהכשר ונפסל וחזר להכשרו אם בעינן עשיה חדשה, עי' לבוש ומג"א סי' כג סק"א ובכת"ס יו"ד סי' קלט ועי' מה שהביאו בזה במ"ב דרשו.

**דף טז ע"א**

**בקיעת גדיים – דעת הפנ"י והערול"נ**

**תקכג) המשלשל דפנות** מלמעלה למטה אם גבוה מן הארץ שלשה טפחים פסולה. והיינו דבפחות מג"ט מכשרינן משום לבוד[[1011]](#footnote-1011) אבל ביותר מג"ט דליכא לבוד בעינן לגוד אחית מחיצה ואין אומרים גו"א. [ריטב"א ומאירי.]

**והטעם דלא** מהני גו"א, עי' לשון רש"י ד"ה שלשה טפחים פסולה, דהיינו כדי שיזדקר הגדי בבת ראש דאמרן[[1012]](#footnote-1012) פסולה. עכ"ל. ועי' רש"י שבת קא. ד"ה משום "ובקיעת גדיים מעכבת מלמימר גוד אחית שהרי עוברין תחתיה". ולשון הריטב"א ד"ה אין "דקל הוא שהקילו חכמים במים משום שאין דריסת אדם כלל ולא שייך למימר בה גדיים בוקעין בה".

**ולכאורה הוא** כעין דין בקיעת רבים דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, (עירובין כב.) והיינו דאין המקום גדור כיון דהוא מעבר. אכן אין זה דומה לשם, דשם הבקיעה בפועל היא המתנגדת למחיצה ומבטלת אותה [ולכן מהני לסלק את דרך הרבים לצדדים] אבל הכא הוא חסרון והעדר בגוף המחיצה שאינה מונעת גדיים ולכן לא מהני אף בליכא גדיים. ורק במים שאין ראויין לבקיעת גדיים כשרה. (שמעתי מהגמ"ר שליט"א).

**שו"ר בשו"ת** נפש חיה או"ח סי' לב שביאר וז"ל דהטעם דמחיצה תלויה לא מהני משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעים בו בין המחיצה לארץ ואין כאן תורת מחיצה שענין מחיצה הוא שחוסמת את העוברים והוא מחיצה המפסקת שלא יהא אפשר להלוך מצד זה לצד זה אבל בתלוי עדיין אפשר לעבור אף שאדם אינו יכול להלוך שהוא הולך בקומה זקופה מ"מ כל שגבוה ג' הגדיים יכולים לעבור תחתיו כמו שכתב רש"י עירובין פו: ד"ה גבוהות.

**והקשה הפנ"י** א"כ לאיזה ענין נאמרה ההלכה של גוד אחית הרי לעולם איכא בקיעת גדיים דמעכבת להך הלכה.[[1013]](#footnote-1013) ותירץ הפנ"י דהנה רש"י לעיל ו: כתב דגוד אחית קאי על דין פי תקרה יורד וסותם. ולכאורה קשה למה התם לא אמרינן דבקיעת גדיים מעכבת את הגוד אחית. וכתב הפנ"י די"ל דפי תקרה שאני ולא חיישינן בה לבקיעת גדיים כיון דהלמ"מ הוא. וטעמא נמי איכא דכיון שאין שם מחיצות כלל אלא שאנו אומרים דע"י פי תקרה הוי כאילו כולה סתום עד למטה משו"ה לא שייך לומר דבקיעת גדיים מבטלי להך מחיצה משא"כ במחיצה תלויה דשמעתין לא שייך פי תקרה אלא שאנו רוצים להתיר ע"י אותה מחיצה תלויה עצמה משו"ה ס"ל לרבנן דבקיעת גדיים מבטל להך מחיצה והוי כמאן דליתא. אמנם הקשה הפנ"י דבירושלמי מבואר דדין פי תקרה ודין גוד אחית מחיצתא הוא ענין אחד ממש.

**והערוך לנר** תירץ דכיון דכל החסרון הוא משום הבקיעת גדיים א"כ אם יש מחיצת שהיא מג"ט ועד פחות מעשרה למטה [ועל ידה אין גדי יכול לעבור, וכדמוכח זאת בעירובין טז: דאמרינן אי מוקים לה תתאי הוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, אי מוקים לה עלאי וכו'] ומעליה איכא מחיצת י' טפחים תלויה שפיר אמרינן גוד אחית כיון דליכא בקיעת גדיים, ולהכי אתיא הילכתא. וכן מבואר בשו"ת נפש חיה (או"ח סי' לב לג) דכל החסרון של מחיצה תלויה הוא רק מפני בקיעת גדיים. ובאות תקכה יבואר שכן מוכח בריטב"א החדשים שבת קא.

**[ובסי' תרל** ס"ט הובא דינא דמתניתין דאם היו הדפנות של י' טפחים גבוהות ג"ט מן הארץ פסולה וכתב המג"א סקי"ג: שהגדיים בוקעין תחתיו. ובספר שלום יהודה (מהדורה ישנה סי' ל) כתב דלכאורה מוכח מזה דדעת המג"א דליכא פסול נוסף כי אם הא דבקיעת גדיים וכשיטת האחרונים הנ"ל. אמנם שוב הקשה דדברי המג"א הם גמ' מפורשת בשבת צז. דפסולא דמשלשל הוא משום דהגדיים בוקעין ע"ש, וא"כ יהא מוכח מזה דזהו החסרון היחיד, וע"ש להוכיח דאיכא חסרון נוסף. ולכן כתב דהגמ' באה לאפוקי דלא יועיל מדין עומד מרובה בערב, ולזה בעינן לחסרון של בקיעת גדיים.]

**ולענין הקושיא** מפי תקרה הביא הערוך לנר דברי הריטב"א עירובין ה. שהקשה למ"ד קורה משום מחיצה למה אין חסרון של בקיעת גדיים ותירץ דכיון דקורה רחבה טפח אין בה חסרון של בקיעת גדיים וא"כ הוא הדין בפי תקרה י"ל כן.

**דברי החזו"א דבמחיצה תלויה איכא חסרון נוסף מלבד בקיעת גדיים**

**תקכד) אכן החזו"א** (עירובין סי' סח סק"י) כתב: נראה דמחיצה תלויה אינה מחיצה מלבד טעמא דבקיעת גדיים שהרי במים דליכא בקיעה מ"מ אינו אלא קל שהקילו במילי דרבנן וכדאמר בסוכה טז: ודוקא בעשאו לכך וכמש"כ רש"י סוכה טז. וטעמא דבקיעת גדיים הוא אפילו באופן שאינו משום תלויה כגון בדופן ז' טפחים דנידון בעומד מרובה אפילו הכי אינו מחיצה משום בקיעה. עכ"ל.

**והנה לא** ביאר לן החזו"א טעמא מאי לא מהני מחיצה תלויה. אמנם כדבריו מבואר במאירי ושם מבואר הטעם וז"ל: שכל מחיצה שהגדיים בוקעין בה אינה מחיצה ואין אומרים בה גוד אחית, כך הלכה גוד אסיק אמרינן גוד אחית לא אמרינן, מפני שדרך בנין לעלות מלמטה למעלה ולא מלמעלה למטה. ומכל מקום בפחות משלשה לבוד הוא. ואף למ"ד במסכת חגיגה (יט.) גו"א אמרינן,[[1014]](#footnote-1014) לא נאמרה אלא במים שדרכן לירד. וכן כתב המכתם.[[1015]](#footnote-1015)

**ולפי שיטתו** כתב החזו"א (עט יא) דלא כהתירו של הערוך לנר וז"ל "ומחיצה תלויה אינה מתרת אפילו עשה למטה ג' טפחים דלא הוי גדיים בוקעין, וכדאמר עירובין יב. קל הוא שהקילו חכמים במים אלמא דבחורבה אפילו העמיד על הארץ ג"ט ואח"כ תלה המחיצה דליכא בקיעת גדיים נמי פסול, דאי כהאי גונא כשר, אין כאן קולא במים דהא בקיעת דגים לא שמה בקיעה כדאמר שבת קא."

**ובמנחת שלמה** (תנינא סי' נו) דן בדין סוכה שיש בה מדרגה במחיצתה [עי' לעיל אות קח] וכתב דיש לדון בזה משום מחיצה תלויה אף שאין בקיעת גדיים וזה ע"פ המאירי והחזו"א הנ"ל. [והוסיף דלפ"ז לר' יאשיה (לעיל ז:, עי' אות קצח בשם ראבי"ה) דבעינן שתהא המחיצה עשויה מדבר הכשר לסכך צריך שג' התחתונים ג"כ יהו מדבר הכשר לסכך דזה חלק מהמחיצה. אבל לשיטת הערוך לנר כיון דזה בא רק להכי תמצי בעלמא שלא יבקעו גדיים יכול לעשותם מכל דבר.]

**דן בראית החזו"א**

**תקכה) והנה במה** שהוכיח החזו"א דמחיצה תלויה פסולה מדאורייתא מדאמרו קל הוא שהקילו במים. לכאורה יש לדון ע"פ המבואר בע"ב "עד כאן לא קאמר רבי יוסי הכא אלא בסוכה דמצות עשה אבל שבת דאיסור סקילה לא" וכתב הריטב"א עירובין פו: וז"ל: לפום האי טעמא מחיצה תלויה מתרת היא דבר תורה דכיון דשם מחיצה אחת היא היכי פליג בדאורייתא בין מצות עשה לאיסור סקילה. אלא ודאי דאין זה אלא מדרבנן וגבי סוכה אוקמוה אדאורייתא. עכ"ל. ולכאורה החומרא היא בדין מחיצה תלויה. ולפ"ז י"ל דהא דאמרו קל הוא שהקילו במים הוא שלא החמירו את מה שהחמירו בעלמא במחיצה תלויה בשבת. [ועי' בשפ"א כאן שדן לומר דהפלוגתא כאן היא מדרבנן אבל מדאורייתא כשר לכו"ע. אך כתב דסתימת הפוסקים משמע דפסול מדאורייתא. והנה להפסוקים דבסוכה מהני מחיצה תלויה ורק בשבת מחמירים ודאי דהוא דרבנן כמו שכתב הריטב"א בעירובין הנ"ל. והחזו"א לא חשש לזה כלל ופסל מדאורייתא. והעיר בזה בגליונות הגרד"ל.]

**ואם נימא** הכי נמצא דדברי הערוך לנר להכשיר מחיצה תלויה אם יש תחתיה מחיצה ג' הם רק מדאורייתא אבל מדרבנן פסולה. [ותירוצו א"ש היטב דאף דפסול מדרבנן מ"מ הילכתא אתיא למאי דכשר מדאורייתא.]

**עוד שמעתי** מהגרמ"ר שליט"א, דהנה הריטב"א החדשים שבת קא. כתב: אלא ש"מ בקיעת דגים לא שמה בקיעה. וקשה לי א"כ לא הקלו במים כלום. וי"ל שזוהי הקולא שהקילו בה שלא לחוש לבקיעת דגים שאינה נראית, כי משורת הדין מה לי בקיעת גדיים מה לי בקיעת דגים, אדרבה בקיעת דגים שכיחא התם משא"כ בקיעת גדיים. עכ"ל. הרי שהקשה קושית החזו"א ותירצה באופן אחר [דהקולא היא לומר שבקיעת דגים לא שמה בקיעה.[[1016]](#footnote-1016)] ומבואר מזה דחיה להוכחת החזו"א. ולא עוד אלא דממה שלא תירץ כחזו"א ש"מ שסובר שיש רק חסרון של בקיעת גדיים ואין חסרון נוסף ודלא כמאירי.

**ולפ"ז נמצא** דאם אין כלל בקיעה לא דדגים ולא דגדיים [כגון בגוונא הנ"ל דעשה מחיצה ג' על פני הקרקע] כשר אף מדרבנן ולפ"ז דברי הערוך לנר להכשיר בכה"ג הם גם מדרבנן.

**ובשלום יהודה** (שם) כתב להוכיח מסוגית הגמ' דאמרינן במאי קמפלגי מר סבר מחיצה תלויה מתרת ומר סבר מחיצה תלויה אינה מתרת. ולכאורה תמוה מאי קמ"ל הרי זה מבואר במשנה. אכן אם נימא דאיכא פסול נוסף של מחיצה תלויה מלבד הפסול של בקיעת גדיים י"ל דזהו דבאה הגמ' לחדש דיש פסול של מחיצה תלויה ולא רק חסרון דבקיעת גדיים. ונ"מ בעשה מחיצה ג' למטה וליכא בקיעת גדיים דמ"מ פסול משום שהמחיצה תלויה.

**ומסקנא דמילתא** שדין זה דמחיצה תלויה אם יש בו חסרון נוסף מלבד בקיעת גדיים הוא מחלוקת ריטב"א ומאירי, וגם האחרונים נחלקו בדבר זה.

**דופן שאינה מגעת לסכך, טעם הכשרה**

**תקכו) מלמטה למעלה** אם גבוהה עשרה טפחים כשרה. כתב המאירי: כלומר שהתחיל באריגתם מלמטה ועולה והלך עד עשרה טפחים ואינה מגעת עד שפת הסכך כל שגבוהה עשרה כשרה ומטעם גוד אסיק. עכ"ל. ומבואר דההיתר הוא מדין "גוד אסיק". וכ"כ הרא"ה והריטב"א ורבנו יהונתן כאן. וכ"כ בעל העיטור והמכתם. וכן הוכחנו באות קטז מדברי התוס' רי"ד (דף ד:). וכן משמע בפסקי ריא"ז שכתב "רואין כאילו עולין ומגיעין עד הסכך". וכן מבואר בראבי"ה סי' תרכד. ובאות קמב הובא שכן נוקט הגרע"א בדף יז. וכן פסק המ"ב (תרל מג).[[1017]](#footnote-1017)

**ובאות קכא** הובא מה שהוכיח הערוך לנר מדברי הר"ן דף ה: דאין צריך לדין גוד אסיק בסוכה אלא דכך הוא עיקר הדין דסגי במחיצות י"ט. ושם הובאה הוכחה דכן היא גם דעת רש"י דאין צריך לגוד אסיק. וע"ע בשו"ת הרדב"ז חלק ח סימן עו שדן בזה. [ויובאו קצת מדבריו באות תקלד.]

**ועי' חי'** רבנו חיים הלוי סוכה פ"ה הכ"א דדעתו דהוא מדין גו"א. והחזו"א בגליונות כתב דאין גו"א אלא בעובי ד"ט שע"י המחיצות שלמטה חשיב על גביו כגדור והוי כאילו המחיצות עולות. אבל מחיצה דקה שאין עוביה ד"ט לא שיך גו"א אלא הרשות חלוק לענין רה"י עד לרקיע, וכן לענין סוכה סגי במחיצת י"ט. מיהו בעינן כנגד הסכך דאל"כ אין לדפנות וסכך קשר. ונראה דברוב הסיכוך סגי אף שיש בסכך אוירים הרבה המפסיקים בין הדפנות לסכך עכ"ד.

**ובעיקר המבואר** כאן דאין צריך מחיצות מגיעות לסכך, עי' או"ש (פ"ד מסוכה) שהקשה מעירובין עט: ש"מ מחיצות שאינן מגיעות לתקרה שמיה מחיצות, בתמיה. ופירשו תוס' דבמחיצות עראי קאמר וא"כ סוכה שהיא דירת עראי למה אין צריך מחיצות מגיעות לסכך. ותירץ דרק לחלק דיורין בעינן מחיצות מגיעות לסכך ולא לעצם יצירת הדירה.

**ועוד תירץ** דאם כל הבנין עראי מהני אף מחיצות שאין מגיעות לתקרה ורק בבית קבע ומחיצת עראי בעינן מגיעות לתקרה. [לפ"ז יוצא חומרא בסוכה בתוך הבית אם אחת המחיצות עראי ואינה מגעת לתקרה פסול. וצ"ע.]

**דף טז ע"ב**

**מחלוקת הראשונים בפסק ההלכה**

**תקכז) כתב הרא"ש** (סי' לא): הלכות גדולות ורב נטרונאי והרמב"ן ז"ל והר' ישעיה ז"ל פסקו כרבנן. ורב עמרם ור"ח ורבנו אבי העזרי פסקו כר' יוסי דנמוקו עמו. אע"ג דאין הלכה כר' יוסי אלא מחברו ולא מחבריו הא תניא לקמן טז: כותיה מחצלת שבעה ומשהו מתרת לסוכה משום דופן, והיינו לפי הספרים דגרסינן ומאי קמ"ל דמשלשלין דפנות מלמעלה למטה. וכן בעל העיטור פסק כר' יוסי מהאי ברייתא, ופירש קמ"ל דמשלשלין מלמעלה למטה אפילו לכתחילה כר' יוסי, דאי ממתניתין הו"א דוקא בדיעבד אבל לכתחילה לא. וזו הגירסא היא ברוב הספרים. אבל לגי' רש"י אין ראיה משם דרש"י גריס[[1018]](#footnote-1018) כי תניא ההיא בסוכה גדולה ותו לא, פירוש בסוכה גבוהה הרבה שאין יכול לומר בה שני לבודין והאי מחצלת ז' ומשהו מעמידה בפחות מג' סמוך לקרקע ואתיא כרבנן.[[1019]](#footnote-1019) ורי"ץ גיאות ז"ל פסק כרבנן דקי"ל לעיל ז. דופן סוכה כדופן שבת וקי"ל בשבת דאין מחיצה תלויה מתרת אלא במים קל הוא שהקילו חכמים במים. וכן דעת ה"ר אלפסי ז"ל מדלא פסק כר' יוסי אלמא סבר דהלכה כרבים והכי הלכתא.

**והנה בדבר** ראית הרי"ץ גיאות מדופן סוכה כדופן שבת כתב בעל העיטור ע"ז: וצ"ע דהא דאמרינן דופן סוכה כדופן שבת לענין מקיפין בקנים ובחבלים קאמר. [היינו דאין מדובר שם כלפי דין מחיצה תלויה אלא במחיצות שתי וערב וכדומה.] וא"כ יתכן דהיינו טעמם של הפוסקים כר' יוסי ולא חשו להך ראיה.

**מהלך נוסף בביאור השיטות דהלכה כר' יוסי**

**תקכח) ובספר שלום** יהודה (מהדורה ישנה סי' מד) כתב לתרץ באופן אחר דהנה נתבאר באות תקכד בהערה דלפי מאי דהוכחנו דאיכא חסרון במחיצה תלויה מלבד דינא דבקיעת גדיים, דטעם הפסול הנוסף הוא משום דמקום המחיצות הוא בלמטה מי' טפחים, וכל שלמעלה מזה אין זה מקום מחיצות, וכמאן דליתנהו דמי, ולכן לא שייך גוד אחית משם, כיון דגם במקומן אין עליהם תורת מחיצה.

**ומעתה ניתן** לחלק בין מחיצות שבת למחיצות סוכה דבמחיצות שבת כל מקום המחיצה הוא רק בי' התחתונים. משא"כ בסוכה דבעינן שיהא דפנות מגיעות לסכך [עי' אות תקכו דכן דעת רוב ראשונים דכל הכשרה דסוכה שאין דפנותיה מגיעות לסכך הוא משום גוד אסיק והיינו דבעינן שיגיעו הדפנות לסכך] א"כ כל מקום גובה הסוכה הוא מקומן של דפנות וממילא גם המחיצות שבגובה הרי הן מחיצות במקומן לכן אמרינן גוד אחית. ולפ"ז י"ל דזו סברת ר' יוסי דמכשיר בסוכה, משום דסוכה שאני שיש תורת מחיצה גם למעלה ומכח זה אמרינן גוד אחית. ובזה יתפרש היטב לישנא דר' יוסי "כשם שמלמטה למעלה עשרה כך מלמעלה למטה עשרה", היינו דבסוכה גם הלמעלה הוא מקום מחיצות. ולפ"ז אין להקשות ממאי דאמרינן לעיל דופן סוכה כדופן שבת, דאה"נ העיקרון שוה בשניהם דבעינן מחיצה במקום שהיא מתרת רק דבסוכה יש שם מחיצה גם בלמעלה וא"כ לא שאני ביסוד הדין משבת רק דלמעשה יש חילוק דנפיק ממילא מתוך דיני סוכה של דופן מגעת לסכך.

**והנה ר'** יוסי מכשיר אף באיכא בקיעת גדיים, אמנם הנך דפסקי כר' יוסי י"ל שפסקו כותיה רק בדין תלויה ולא בדין בקיעת גדיים, [וכדאמרינן לעיל ז. דופן סוכה כדופן שבת] ולפ"ז כל מאי דפסקו דמהני הוא בכגון דעשה מחיצה יותר מג' למטה [המונעת בקיעת גדיים] ומלמעלה עשה מחיצה תלויה ובזה פסקינן [להנך ראשונים דפסקו כר' יוסי] דמהני מחיצה תלויה.

**ולכאורה הכל** נסתר מדאמרינן בגמ' דר' יהודה דמחיצת הבור כר' יוסי, והרי לפי מה שנתבאר בשבת ליכא לכללא דר' יוסי במחיצה תלויה. וכתב השלום יהודה לבאר דבמשנה פליג ר' יוסי עם רבנן גם בדין בקיעת גדיים דר' יוסי לא חש להך פסולא. וא"כ י"ל דבהך דינא דבקיעת גדיים הוא דקאמר דר' יהודה כר' יוסי דלא חייש לבקיעת גדיים, אבל מצד הפסול של מחיצה תלויה, י"ל דמיירי באופן שיש עומ"ר במחיצה שמעל הבור וכל החסרון שם רק מצד הבקיעת גדיים עכ"ד.

**אמנם לכאורה** דבריו צ"ע דר' יהודה הרי מיירי בבור, ובבור ליכא לחסרון דבקיעת גדיים כיון דיש בו מים ובקיעת דגים לאו שמה בקיעה, ונמצא דכל החסרון רק מצד מחיצה תלויה, ולפי דבריו הרי בשבת ליכא לההיתר של מחיצה תלויה גם לר' יוסי.

**אמנם לפי** פירוש הריטב"א שבת קא. הובא באות תקכה דגם אם במים מעיקר הדין אמרינן דבקיעת דגים שמה בקיעה, ורק איכא קולא דרבנן בזה, משא"כ לר' יוסי דלא חייש אפילו לבקיעת גדיים א"כ בדגים מותר מעיקר הדין. לפ"ז אפשר לקיים דברי השלום יהודה דלכן תלוי קולתו של ר' יהודה שלא הצריך מחיצה ניכרת בדינו של ר' יוסי דלא חייש כלל לבקיעת דגים. אמנם מדברי הריטב"א גופיה מוכח דלית ליה להך חסרון דמחיצה תלויה אלא רק לחסרון של בקיעה וכמשנ"ת לעיל שם.

**שלשול דרך גדילתן**

**תקכט) כתב בספר** תניא רבתי: מצאתי בשם רבנו קלונימוס ז"ל שהמשלשל דפנות הסוכה מענפי האילנות צריך לשלשלן דרך גדילתן דקי"ל (סוכה מה:) כל המצות כולן אין יוצאין בהן אלא דרך גדילתן, דכתיב עצי שטים עומדים. וכתב החבר ר' צדקיה בר אברהם הרופא ז"ל ומסתברא דגבי דפנות לא הוי עיכובא. מיהו מצוה מן המובחר הוי. ומנהג פשוט בידנו שלא לדקדק לשלשל דרך גדילתן. עכ"ל.

**ובטור סוף** סי' תרל: יש מדקדקין כשעושין דפנות מקנים להעמידן דרך גדילתן כדאמרינן גבי לולב שאין יוצאין בו אלא דרך גדילתו. ואינו צריך כיון שדפנות כשרין מכל דבר. עכ"ל. [וכן פסק הרמ"א בס"א.]

**והב"ח תירץ** שיטת המדקדקין דלמרות שאם עושה הסוכה מכל דבר לא שייך דרך גדילתו, מ"מ אם עושה מגידולין צריך לעשותן כדרך גדילתן.[[1020]](#footnote-1020)

**עוד תירץ** דאפשר דס"ל למדקדקים דאף בדפנות בעינן גדולי קרקע כשיטת כמה ראשונים [נתבאר באות קצט/ג].

**עוד כתב** הב"ח: ואין להקשות על המדקדקים הא הסכך לא הוי דרך גדילתו. דאיכא למימר דמה שמונחין הערבה על הסוכה הוי שפיר דרך גדילתן דגם באילן עצמו עומדין כך הענפים נטויין באילן המיסך על הארץ, אלא דוקא כשמהפך התחתון למעלה לא הוה דרך גדילתו. והוא הדין נמי בדפנות אם השכיבן לקנים זה על זה לארכן ועשה מהן דופן שפיר הו"ל דרך גדילתו דכמה פעמים האילן נטוי כמה והדר זקיף כדאוקימנא בפרק בכל מערבין הכא באילן הנוטה חוץ לד' אמות כו'. אי נמי שאני סכך דכיון דכל סכך שלא כדרך גדילתו לא בעינן דרך גדילתו משא"כ בדפנות דבעינן כדרך גדילתן. וכה"ג כתבו התוספות בר"פ לולב הגזול גבי אגודה דלולב ע"ש בדף ל"א בד"ה הואיל וכו'. ולפי זה בדפנות צריך הוא להעמידן דרך גדילתן ולא להשכיבן זה על זה לארכן לדעת המדקדקים ודו"ק. עכ"ל הב"ח.

**אם גם ת"ק דר' יהודה סבר כר' יוסי**

**תקל) אמר רבב"ח** אר"י ר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה. כתב התוס' רי"ד: פירוש וגם ת"ק שאמר עושין מחיצה בתוך הבור אית ליה מחיצה תלויה מתרת שהרי לא הצריך לעשות המחיצה מפי הבור ועד המים.[[1021]](#footnote-1021) אלא ה"פ כמו שהקיל ר' יוסי במחיצה תלויה גבי יבשה הה"נ הקיל ר' יהודה בכותל שבין שתי חצרות. עכ"ל.

**ולכאורה היה** אפשר לפרש כונת הגמ' כפשוטו לפי דברי החזו"א דמה שהצריך ת"ק שתהא המחיצה בתוך אוגנו הוא משום דמעיקר הדין לא מהני מחיצה תלויה, ורק במים הקילו, ולכן הצריכו היכר. וא"כ שפיר קאמר דר' יהודה ס"ל כר' יוסי דמעיקר הדין כשרה מחיצה תלויה ולכן אין צריך היכר ודי במחיצה התלויה על פני הבור.

**ונראה דהתוס'** רי"ד למד דכו"ע מודו דמדאורייתא מחיצה תלויה מתרת ונחלקו רק עד כמה החמירו רבנן לפוסלה ודוק.

**דף טז ע"ב**

**תרי לבוד ותלת לבוד**

**תקלא) אמר רב** חסדא אמר אבימי מחצלת ארבעה ומשהו[[1022]](#footnote-1022) מתרת בסוכה משום דופן. היכי עביד תלי ליה באמצע, פחות משלשה למטה ופחות משלשה למעלה, וכל פחות משלשה כלבוד דמי. פשיטא,[[1023]](#footnote-1023) מהו דתימא חד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן, קמ''ל. כתב רש"י וארכה כאורך הדופן. עכ"ל. ולכאורה למה לי שיהא ארכה כאורך הדופן והרי אפשר לעשות לבוד גם מן הצדדים. ולכאורה משמע מזה כמש"כ הראבי"ה סי' תרכה וז"ל: ונראה דשלשה לבודין לא אמרינן כגון למעלה ולמטה ואצל הדופן. עכ"ל. ולפ"ז דברי רש"י בדוקא.

**והנה כעין** סוגיא דהכא איתא בעירובין ט. גבי קורה שאם אינה מגעת עד כותל המבוי בפחות מג"ט אמרינן לבוד ואמרינן התם מהו דתימא מרוח אחת אמרינן לבוד משתי רוחות לא אמרינן לבוד קמ"ל. ויש לעיין אם אמרינן ג' לבודים או דנימא כסברת הראבי"ה דלא אמרינן אלא ב' לבודין. והנה בקורה בעינן שתהא חזקה כדי לקבל אריחים בכל ארכה כשעור רוחב המבוי. וכתב המ"ב (שסג נט), (ומקורו מהרשב"א בעבודת הקודש הובא במ"מ שבת פי"ז הי"ג[[1024]](#footnote-1024)): ומכל מקום אם היה רוחב פתח המבוי עשר אמות אין צריכה שתהא ראויה לקבל אריחים לכל ארכה ממש אלא די אם תקבל אריחים באורך תשע אמות ושני משהויין שהן י"ח אריחין לארכן לפי שקורת תשע אמות ושתי משהויין מתרת במבוי של רוחב עשר אמות מדין לבוד דהיינו שלא תגיע פחות משלשה טפחים לכותל זה ופחות משלשה טפחים לכותל זה כדלקמיה בסכ"א. עכ"ל. והקשה החזו"א (עו ה) למה צריך שתהא יכולה לקבל י"ח אריחים והרי אפשר לעשות עוד לבודים באמצע הקורה כגון ג' טפחים קורה וג' פחות משהו לבוד [ולפ"ז לכאורה תסגי ביכולה להחזיק י' אריחים.[[1025]](#footnote-1025)] וכתב החזו"א: למדנו שאין נידון בזה לבוד רק בב' מקומות, ומשמע דכל שנדון בלבוד אצל הכתלים צריך שתהיה שלימה בכל משכה. עכ"ל. וצ"ב כונתו. אבל אם נימא כדברי הראבי"ה דרק תרי לבוד אמרינן ולא שלש, מובן בפשיטות.

**אמנם הנה** באות תקלב יבואר דכל דברי הראבי"ה רק בלבוד בערב ולא בשתי, וא"כ תקשי דלכאורה בקורה הלבוד הוא לצד ולא למעלה והוי כלבוד דשתי דאמרינן ביה תלת לבוד. אכן נראה לפי מה שיובא (שם) בשם רבנו פרץ דהחסרון בערב יותר משתי הוא מפני שאין דרך מחיצות להיות באויר, י"ל דגם בקורה דעבדינן הלבוד לרחבה מקרי לענין זה ערב. [שו"ר דיש לבאר באופן אחר ויבואר באות תקלב.]

**הסברא לחלק בין חד לבוד לתרי**

**תקלב) ובעיקר הנדון** בסוגיא בב' לבודים [וכן לראבי"ה דלמעשה לא אמרינן ג' לבודים] יש לעיין מה החסרון בזה. ולכאורה היה מקום לומר דתליא בנדון של תרי הלכתא כהדדי. אמנם כאן אין ההלכות זקוקות זו לזו. ואולי הגדר הוא דההיתר של לבוד הוא דהוי כסתום ולכן י"ל דאם כלל המחיצה יש בה מדי פרצות אי אפשר לדונה כסתום.

**והנה התוס'** הקשו ממחיצת שתי דמהני בה כמה לבודים. ותירצו דהכא במחיצת ערב גרע.[[1026]](#footnote-1026) ובאמת אין כונת התוס' דהוי "מחיצת ערב" שהרי כתבו בסוף הדבור להוכיח מדבעינן הכא מחצלת דאין מחיצת ערב מועלת בסוכה,[[1027]](#footnote-1027) וביאר החזו"א (עה יב, עז ג) כונתם, דכל שיש בעומד ד' טפחים אין בזה להחסרון של "מחיצת שתי" או "מחיצת ערב". ונמצא דמחצלת אינה "מחיצת ערב". אלא צ"ל דכונת תוס' דיש חסרון של "תרי לבוד" טפי לגובה מלרוחב. [וכסברת הרבנו פרץ דמחיצה באויר אין זה דרך מחיצות ולכן לא אמרינן בזה תרי לבוד.]

**והשתא יש** להקשות על דברי ראבי"ה שכתב דשלש לבוד לא אמרינן והרי במחיצת שתי אמרינן כמה לבודים. וצ"ל דבזה חמור מחיצת ערב ממחיצת שתי [וכעין מה שכתבו תוס' לחלק להו"א של הגמ' בתרי לבוד בין שתי לערב, כן נאמר אנן למסקנא בתלת לבוד] אמנם לפ"ז יקשה הרי הראבי"ה מיירי בתלת לבוד למעלה ולמטה ואצל הדופן. ובשלמא ה"למעלה ולמטה" הוא ערב, אבל ה"אצל הדופן" הוא שתי ולמה לא אמרינן ביה תרי לבוד. והפשוט בזה דכיון דאיכא גם לבוד למעלה ולמטה אז גם הלבוד של השתי מצטרף לגרע ולפסול ודוק.

**אמנם צ"ע** דהראבי"ה כתב בהמשך דבריו להדיא דבסוכה מתירין ע"י חבלים כמו בשיירא [והכא מותר לכל אדם דבזה קילא סוכה משבת.] וקשה טובא הרי הוי תלת לבוד. [וכן קשה לפי מה שכתבנו באות תקלב לדייק ברש"י כראבי"ה, והרי רש"י דף ז. מתיר אף חבלים בסוכה.]

**והרב גרשון** טאובר שליט"א אמר לחלק בין מחצלת שצורתה סתומה ולכן החלל שבקצה אינו מצורת המחיצה ויש בו חסרון אם איכא ג' לבודים. אבל מחיצת ערב שכך הוא צורת המחיצה כשר אף בג' לבודים. [ולעיל כתבנו דברי החזו"א גבי כמה לבודים בקורה, ונראה דגם לסברא זו א"ש הדין דקורה ודוק.]

**עוד י"ל** דכל דברי הראבי"ה לפסול ג' לבודים הם רק כשאיכא ג' מחיצות אבל אם איכא ד' מחיצות אמרינן תרי לבודים כמו שחילק המג"א סי' תרל גבי מחיצת שתי. וכן מדויק בראבי"ה שכשדתב ההיתר של מחיצת שתי ומחיצת ערב בסוכה החל דבריו בלשון "ומיהו קנים נמי כשר בארבעה דפנות" וכו' ודוק. [ויל"ע אם גבי קורה הנ"ל שייכא סברא זו דהא איכא ד' מחיצות.]

**הכשר לבוד בדפנות סוכה**

**תקלג) מבואר בסוגיין** דמהני לבוד בסוכה ולכאורה קשה מזה על שיטת הגר"א (תרל ג, הובא באות קנ) דס"ל דלא מהני לבוד בשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח. [ומה לי לבוד למטה מה לי לבוד לצד.]

**והנה המג"א** (תרל א) הקשה על הסוברים דלא מהני מחיצת שתי בסוכה, מדברי הגמ' דף ז. "והתניא דופן סוכה כדופן שבת ובלבד שלא יהא בין קנה לחברו שלשה טפחים", הרי דמבואר להדיא דמהני לבוד של שתי במחיצות סוכה. וכתב המג"א דיש חילוק בין סוכה שיש לה ג' דפנות שבה לא מהני מחיצות לבוד, לסוכה שיש בה ד' דפנות דמהני. ולכאורה אפשר ליישב בזה גם דעת הגר"א די"ל דמיירי בד' מחיצות ובזה מהני לבוד. אך עי' בהערה.[[1028]](#footnote-1028)

**ובחזו"א (עה** יב) כתב דהברייתא הנ"ל דדף ז. מיירי שיש כבר שיעור ז"ט[[1029]](#footnote-1029) שלמים וצריך רק להשלים את ההמשך ואז מהני לבוד כמו דמהני צוה"פ ע"ש.[[1030]](#footnote-1030)

**וגבי מחצלת** דסוגיין כתב שם החזו"א דכיון דאיכא ד' טפחים במחצלת עדיף טפי וכשר. [אמנם לכאורה נראה דהחזו"א אזיל לשיטתו שמפרש החסרון לא משום עצם גריעותא דלבוד אלא משום ריעותא ד"מחיצת שתי" ולכן ע"י דהוי פס ד' שוב אין זה שתי. אבל דעת הגר"א דהוא משום גריעותא דלבוד ויתבאר באות תקלז.[[1031]](#footnote-1031)]

**אם הדין של סוכה גדולה תלוי בדין 'תרי הילכתא'**

**תקלד) הנה הריטב"א** כתב דלפי הגירסא דמוקמינן לה בסמוך לקרקע [ולא כר' יוסי] החידוש הוא דאמרינן לבוד וגוד אסיק כאחד. ומבואר מזה דאמרינן תרי הילכתא אף שנובעות אחת מכח השניה. [דכל דין גו"א לא נאמר אלא במחיצת עשר, וכאן הגובה עשר נובע מכח לבוד.]

**אמנם האו"ש** (סוכה פ"ה הי"ד) כתב דהכא לא בעינן לתרי הילכתא הבאות חדא מכח חברתה אלא יש להכשיר את הסוכה ע"י לבוד וחבוט רמי, והיינו דהדפנות הוו עשר ע"י לבוד, והסכך מתקרב לדפנות מכח חבוט רמי ואין צריך לגו"א.

**אולם לפי** הגי' דהכא אזלינן כר' יוסי ומיירי בסמוך לסכך, כתב האו"ש דאיכא הוכחה דאמרינן ב' הילכתות הבאות חדא מכח חברתה דהרי בזה ודאי בעינן לגוד אחית הבא מכח לבוד.

**ובשו"ת הרדב"ז** ח"ח סי' עו כתב [לפי הגירסא שהדפנות מתחילות בסמוך לקרקע וכרבנן] דמכאן ראיה דאין צריך שיגיעו הדפנות לסכך [עי' הדעות בזה לעיל אות תקכו] ולכן אין זה תלוי בדין תרי הילכתות. וע"ע בזה באות תקנ. [ובעיקר דין תרי הילכתות יתבאר בס"ד בל"נ להלן יז. אות תקמח.]

**עומד מרובה בערב**

**תקלה) ובעיקר הסוגיא** הקשה השפ"א על מאי דאמרינן מהו דתימא תרי לבוד לא אמרינן, דגם אם אין אומרים ב' לבוד אכתי יש להתיר מדין עומד מרובה בערב. והיינו דע"י הלבוד לארץ יש עומד מרובה של ז' ותו אמרינן לגבי הלמעלה דהעומד מרובה יתיר. [ואין לומר אתי אוירא דלמעלה ומבטל דהא יש סכך וצריך למדוד עד הסכך שהוא כעין מחיצה.]

**ובאמת בדין** עומד מרובה בערב איכא בעיא בעירובין טז: ולא נפשטה שם האיבעיא. אך ע"ש ברא"ש שפוסק דמהני. ואין לומר דרק בשבת מהני עומד מרובה בערב ולא בסוכה, דהא בתוס' רי"ד הובא בשלטי גבורים כתב דגם בסוכה מהני עומד מרובה בערב. עכ"ד השפ"א.

**ובאבני נזר** סי' תסה הקשה בהא דקאמר מרחיק לה פחות משלשה מהסכך ובסוכה גדולה וכר' יוסי דמחיצה תלויה מתרת, דא"כ למה לי מחצלת ז' טפחים הא סגי במחצלת ה' טפחים ומשהו ומעמיד לה בה' טפחים פחות משהו מהסכך והוי ליה עומד מרובה בי' טפחים שלמעלה וממילא אמרינן גוד אחית [לר' יוסי דלא חייש לבקיעת גדיים.]

**וכתב דיש** להוכיח מזה דלא מהני עומד מרובה בסוכה להשלים לשעור אורך המחיצה, [ע"ש שכן הוא ברבנו ירוחם גבי עומ"ר בשתי, והאבנ"ז הוציא מקורו מכאן] אלא בעינן מחיצה ממש או לבוד דכסתום דמי. [וע"ש מה שפלפל דכלפי המקום הניתר מדין עומד מרובה הוי כיושב נגד הפרוץ, דעל אותו שטח הפרוץ לא מהני הפרוץ כעומד, כמו בסוכה שיש בה אויר דאין ישנים תחתיו אף אם אינו פוסל, וממילא ליכא שעור סוכה דאין כאן סוכה בגובה י'.] וע"ע באבנ"ז סי' תעז שהוכיח דבסוכה לא מהני עומ"ר [אף בשתי] להשלים שעור סוכה מהא דלהלן בהמשך העמוד בפס ד' בעינן להעמידו בפחות מג' טפחים, ולמה לא יעמידנו אף ביותר מג"ט ויותר ע"י עומ"ר אע"כ דלא מהני בסוכה לשלים השעור ע"י עומ"ר. [ובאמת כן מפורש בראבי"ה סי' תרכה.]

**ובחזו"א (סח** יז) הקשה בסוכה קטנה למה לי מחצלת ד' ומשהו תסגי בב' ומשהו ויעמיד לה בפחות מג' סמוך לקרקע והוי עומד מרובה[[1032]](#footnote-1032) [דהלבוד עם מחצלת ב' ומשהו[[1033]](#footnote-1033) הוי ה' ומשהו שהוא עומ"ר של הי"ט.] וכתב להוכיח מזה דמה שלמעלה מי' כמאן דליתא דאינו מקום המחיצות ולכן הוי הסכך שלמעלה מי' כאילו אין כלום למעלה ואי"ז עומ"ר. [ולא משום אתי אוירא, דעל חסרון זה מהני גם מה שלמעלה מי'. אלא משום שאין מה שיקבל את המחיצה בתוך י'.]

**ושוב כתב** די"ל דהטעם דלא מהני הכא הוא משום דלעולם אין הדופן נדון משום עומ"ר בערב, אלא בצירוף דופן ודופן, ולא בצירוף דופן ותקרה, שאין התקרה ניכרת כסוף הדפנות.[[1034]](#footnote-1034) אע"ג דבשתי נדון בעומ"ר דופן מזרח עד דופן צפון ודרום וכיו"ב, התם ניכר יותר גמר דופן מזרח אצל דופן דרום וצפון. מיהו למדנו לענין דופן שבת, ביש תקרה ועשה ו' טפחים למטה אינו נדון בעומ"ר. ואם עשה ג"ט למטה וה' אויר ועוד ו' מותר אף את"ל דצריך עומ"ר תוך י', משום פרוץ כעומד שיש כאן ה' עומד מב' צדדים, דלענין שלא יהיה אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא מבטל ליה נראה דודאי מהני אף עומד למעלה מי'. וכן למ"ד דצריך עומד מצד אחד בהניח אויר באמצע ג' ומחצה, ועשה ד', ניתר בפרוץ כעומד, דיש כאן ג' וחצי עומד תוך י'. ומיושב קושית המ"ב בבאור הלכה סי' שסב ס"ט היכי משכח"ל פרוץ כעומד בערב, ולהנ"ל משכח"ל בכה"ג. [ע"ש בחזו"א סק"ט.] עכ"ד החזו"א.

**דינים העולים מזה.** א. עומ"ר בערב בסוכה אם מהני. השלטי גבורים בשם תוס' רי"ד והשפ"א והחזו"א מתירים. והאבנ"ז כתב דע"פ רבנו ירוחם אסור. ב. עומ"ר בערב לתקרה. ספק בחזו"א ולאחרונים הנ"ל גבי שבת פשיטא להן דמהני. [ובסוכה תלוי בהנ"ל אות א.] ג. עומ"ר ע"י צירוף של למעלה מי' לחזו"א בתירוץ קמא לא מהני [ואפילו אם העומ"ר עצמו למטה מי' אלא דסיום הקו של העומ"ר למעלה מי' לא מהני.] ולתירוץ בתרא בחזו"א ולאחרונים הנ"ל מהני.

**'פס ארבעה' אם הוא דופן שניה או שלישית או אמצעית**

**תקלו) אמר רבי** אמי פס ארבעה ומשהו מתיר בסוכה משום דופן, ומוקים ליה בפחות משלשה טפחים סמוך לדופן, וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. מאי קמ''ל הא קמ''ל שיעור משך סוכה קטנה שבעה. עי' אות תקלג ולמג"א שם צ"ל דמיירי בד' דפנות. ולחזו"א כיון שיש ד' טפחים בפס שפיר דמי.

**והנה ברש"י** כתב: ומוקי לה בפחות מג' סמוך לדופן, השני במקצוע וכי אמרינן לבוד איכא דופן שבעה. ע"כ. והריטב"א הבין דבריו דמיירי שיש ב' מחיצות [וזהו שאמר שמעמידה בסמוך לדופן השני] והשתא מעמיד את הפס לשלישית. והקשה הריטב"א דא"כ סגי בטפח שוחק. וכי תימא דקמ"ל דבפס ארבע אין צריך צוה"פ, פשיטא מאי קמ"ל.[[1035]](#footnote-1035)

**ולכן פירש** הריטב"א דאותו פס הוא הדופן השניה עצמה דסגי לה בפס ד'.[[1036]](#footnote-1036) ואח"כ מוסיף פס טפח שוחק וצוה"פ. ומבואר בריטב"א דמהני לבוד בסוכה. [אמנם לדברי החזו"א דלבוד מפס ד' עדיף אין ראיה.] ובערוך לנר כתב דגם רש"י התכוין לפרש כריטב"א ע"ש.

**והנה לדברי** הריטב"א מבואר דמהני לבוד בסוכה [אך לחזו"א שאני פס ד'] ורש"י שלא פירש כן לכאורה כגר"א דלא מהני לבוד לב' מחיצות דסוכה.

**ביאור דברי התוס'**

**תקלז) תוד"ה פס,** ע"ש שפירשו כריטב"א דהפס הוא מחיצה שניה, וכתבו: ותימה למה לי פס ארבעה יעשה פס שני טפחים ויעמידנו סמוך לדופן וירחיק שלשה טפחים פחות משהו ויעמיד פס אחד של שני טפחים ומשהו[[1037]](#footnote-1037) דכוותיה פריך פ''ק דעירובין (דף י:) דאמר רב יהודה מבוי שהוא רחב ט''ו אמה מרחיק שתי אמות ועושה פס ג' אמות ופריך ואמאי יעשה פס אמה ומחצה וירחיק שתי אמות ויעשה פס אמה ומחצה.[[1038]](#footnote-1038)

**וליכא לשנויי** הכא כדמשני התם דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, דהכא כל הפחות מג' כלבוד דמי והוה ליה כסתום,[[1039]](#footnote-1039) דאפילו עשה כל דפנות הסוכה קנה קנה בפחות מג' כשרה כדתניא לעיל (דף ז.) דופן סוכה כדופן שבת ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים.

**ואין שייך** לחלק כלל בין סוכה של ג' דפנות לסוכה של ארבעה.[[1040]](#footnote-1040)

**ועוד קשיא** טפי דבשני פסין שיש בכל אחד חצי טפח ומשהו סגי, דמוקי חד בפחות מג' סמוך לדופן ואידך מוקי בפחות מג' סמוך לראשון.[[1041]](#footnote-1041)

**וי''ל משום** דאמרינן בסוף פ''ק דעירובין (דף טז:) דכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה ואם היו שני פסין שאין בכל אחד ארבעה הויא לה כמחיצה של שתי. עכ"ל התוס'.

**ובמהרש"א התקשה** ע"ד התוס' הא מבואר בדף ז' דעבדינן מחיצת שתי וכדתניא ובלבד שלא יהא בין קנה לחברו ג"ט. וע"ש בארוכה תירוצו, ויסוד דבריו דבעירובין פליגי תנאי אי התירו במחיצת שתי לשיירא כל צרכה או רק בית סאתיים לכל אחד. ובזה תלוי הדין דסוכה, דיש לדמות סוכה לשיירא.[[1042]](#footnote-1042) ולכן למאן דמתיר כל צרכן גם הסוכה כשרה והיינו ההיא דדף ז. אבל הכא בא רבי אמי להתיר לכו"ע גם למאן דאינו מתיר בשתי כל צרכן ולכן הצריך פס ארבע. ולפי דבריו הכל דין דרבנן. וכ"כ מהר"ם.

**והנה התוס'** לעיל ד"ה מהו, כתבו וז"ל: מהו דתימא חד לבוד אמרינן תרי לבוד לא אמרינן. ותימה דהא נמי מלתא דפשיטא היא דמכשירין לעיל (דף ז.) קנה קנה פחות משלשה דדופן סוכה כדופן שבת. ושמא סלקא דעתך לחלק בין שתי לערב.[[1043]](#footnote-1043) ואין להקשות דתיסגי בשני חבלים שעוביין יתר מטפח ואמרינן לבוד כדאשכחן פרק קמא דעירובין (דף טז:) דמקיפין בשלשה חבלים והכא בשנים סגי. הא אמרינן התם דלא התירו אלא בשיירא. עכ"ל. וקשה הרי במחיצת שתי מתירין דומיא דשיירא ולמה בערב מחמירין יותר משיירא. ותירץ המהרש"א דערב חמור משתי. [וכמו שכתבו תוס' בתחילת דבריהם דס"ד לחלק כן לענין תרי לבוד. והמהרש"א הוכיח סברא זו מהגמ' בעירובין טז: שדנה אם עומ"ר כשר גם במחיצת ערב או רק במחיצת שתי, אלמא שתי עדיף מערב. ובאות תקלב הובא הסברא בזה מרבנו פרץ דמחיצת שתי היא דרך מחיצות משא"כ מחיצת ערב שמשים המחיצה באויר אין זה דרך מחיצות. ואמנם עי' במחה"ש סי' תרל שכפי ביאורו במג"א, הרי שלמסקנת התוס' להלן בסוגיא הדרו בהו מחילוק זה ועיקר התירוץ הוא לחלק בין ג' מחיצות לד' מחיצות. ועי' בראבי"הסי' תרכה שמכשיר סוכה ע"י חבלים, ויתכן דרק בד' מחיצות, ולעיל אות תקלב הובא לדייק כן מלשונו. וגם רש"י לעיל ז. מכשיר חבלים בסוכה.]

**ובמג"א (תרל** א) כתב דזה דוחק גדול ומוכרחין לומר דמחיצות סוכה חמורין משיירא. וא"כ תקשה מדף ז.[[1044]](#footnote-1044)

**והנה הר"ן** פירש הא דסוגיין בפס ארבעה ומשהו, דמיירי בסוכה העשויה כמבוי[[1045]](#footnote-1045) וקמ"ל דבדופן אמצעית סגי בפס ד' [וזה כדברי ר' סימון בדף ז.] וכתב עוד הר"ן דפס טפח לא מהני אף בסוכה קטנה דאיכא לבוד משני צדדים,[[1046]](#footnote-1046) משום דאין בעומד שעור ראוי.[[1047]](#footnote-1047) והקשה מג"א מהא דדף ז. דמהני לבוד. ותירץ דבע"כ הר"ן יחלק בין ג' דפנות לד', ובדף ז. מירי בלבוד בכל הד' דפנות. ולפ"ז כתב דגם התוס' מחלקים בין ג' לד' ומה שכתבו התוס' דאין סברא לחלק, זה כתבו לפני שחידשו התוס' דמחיצת שתי הוי מחיצה גרועה אבל אחר שחדשו דמחיצת שתי היא גרועה שוב יש סברא לחלק בין ג' לד'.

**ומוכח מדברי** הר"ן דלבוד לא מהני לב' דפנות כהלכתן.[[1048]](#footnote-1048)

**והנה בדברי** המג"א לא נתבאר אם הפסול הוא מדרבנן [רק בסוכה החמירו טפי משבת] או מדאורייתא. ועי' פמ"ג דהוא מדרבנן והובא במ"ב סקכ"ב.

**אבל החזו"א** כתב דתוס' הוכיחו משבת דזה מחיצה גרועה [ועצם הגריעות יש לה משמעות גם בדאורייתא, אלא דבשבת הכשירה תורה ורק רבנן פסלו.] אבל בסוכה פסול מן התורה.[[1049]](#footnote-1049) ולכאורה זה כדברי הגר"א אות קנ דאין לבוד בסוכה.

**אמנם באמת** חלוק הוא טובא מדברי הגר"א. דלחזו"א הוא מדין מחיצת שתי [וכמבואר גם בתוס' דמדין מחיצת שתי אתו עלה] ולכן כשיש פס ד' ליכא חסרון זה. אבל הגר"א הא מיירי להדיא בפס ד' [ומבאר דמ"מ בעינן לצוה"פ משום דאין זו מחיצה גמורה] ובע"כ הוא חסרון בעצם דין לבוד.

**ונ"מ נוספת** בין הגר"א לחזו"א [מלבד הנ"מ בפס ד'] בעשה מחיצת שתי וערב כאחד דלחזו"א שפיר דמי אבל להגר"א לכאורה לא מהני דאכתי בעינן ללבוד. וצ"ע בזה.

**אמנם צ"ע** מתוס' דף ז. ד"ה עושה, שהקשו דיהני לבוד, ותירוצם הוא דליכא ד' או דאתי אוירא אבל בעצם הדין משמע דמהני לבוד אף דהוי מחיצת שתי. [והחזו"א שם פירש גם דברי התוס' דדף ז' כפירושו, דלא מהני לבוד, וצ"ע איך זה מתפרש בדבריהם.]

**ולכאורה צ"ל** דרק בב' כהלכתן פסול מחיצת שתי ולא בשלישית אפילו טפח.

**שעור סוכה ז' טפחים**

**תקלח) קמ"ל דשעור** סוכה ז' טפחים. כתב השאילת שלום (הג"ר ישעיה פיק זצ"ל) פרשת ברכה סי' קסט דהגם דכבר תניא לעיל דשעור סוכה כדי ראשו ורובו ושלחנו, מ"מ הכא קמ"ל דשעורן הוא ז"ט.

**אמנם צ"ע** א"כ היה לומר בקצור שעור סוכה ז"ט.

**זמן אלול תשפג**

**דף יז ע"א**

**פלוגתת הראשונים בגדר דין דופן עקומה**

**תקלט) הרחיק את** הסיכוך מן הדפנות שלשה טפחים פסולה. וכתב רש"י: דאויר פוסל בשלשה אפילו מן הצד. ומכאן אני אומר ומפרש הא דאמרינן שבסכך פסול מן הצד אמרינן דופן עקומה להכשיר עד ארבע אמות, היינו דחשבינן לסכך כאילו מן הדופן ונעקם ונכפף למעלה, ובאוירה ליכא למימר הכי. ואיני מפרש רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול[[1050]](#footnote-1050) ומגיע לסכך כשר ומוציא את הפסול מן הסוכה, דאם כן גם גבי אויר[[1051]](#footnote-1051) נמי נימא הכי.[[1052]](#footnote-1052) עכ"ל. [ועי' בריטב"א דף ד. שהוסיף בקושיא זו דברים וז"ל: והא אמאי והלא הוא מצוי וקרוב יותר שתתקרב יותר אל הסכך כשיש שם אויר מהיכא שיש שם בנין חזק.]

**הרי מבואר** כאן ב' שיטות בהבנת דין דופן עקומה, אם הוא משום דהסכך פסול עצמו נידון כדופן, או דדיינינן כאילו הדופן הולכת תחת הסכך באלכסון.

**והנה רש"י** דחה הדעה השניה. אמנם יש ראשונים דס"ל כן. עי' ריטב"א לעיל ד. גבי איצטבא מן הצד בשם רש"י[[1053]](#footnote-1053) שכתב כן [הובא באות פז]. וכן מבואר בפירוש הריב"ן שיובא בסמוך. וכן משמע מלשון תניא רבתי סי' פב. [והבית מאיר נוקט דכן דעת הטור ויבואר באות תקמב] וברמב"ם פ"ד הי"ד [גבי איצטבא] כתב וז"ל: פחות מארבע אמות כשרה. וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה והרי מן האיצטבה ועד הסיכוך פחות מעשרים אמה. עכ"ל. הרי מבואר דכאילו המחיצה מתעקמת. ויבואר עוד בסמוך אות תקמא מדברי המ"מ בזה. ולפי שיטתם צריך ליישב קושית רש"י מאויר.

**וכתב בזה** בחי' בית מאיר כאן ובסי' תרלב, ב' תירוצים. א. די"ל דהכי גמירי הלכתא דאויר בג' טפחים סגי לחוץ ושלא לומר בו דופן עקומה, וסכך פסול דוקא בד"א והוי כמו גזה"כ.

**ב. וגם סברא** י"ל דאויר למעלה מדשלטא בו עינו ורואין השמים מפסיק לא שייך למימר ביה דופן עקומה משא"כ סכך פסול.[[1054]](#footnote-1054) עכ"ד.

**וביאור סברתו** השניה דדין דופן עקומה נאמר רק אם יש לדופן שייכות לסוכה גם לפני דין דופן עקומה, ולא אם היא דבר נפרד ולכן בעינן שלא יהא אויר בין זה לזה. [ויש מקור לסברא זו בהא דלהלן בגמרא אמרינן דהו"א דרק בסכך כשר אמרינן דופן עקומה [אם הוא תולמ"ה] ולא בסכך פסול, וביאר הריטב"א וז"ל: ונ״ל דה״ק דדלמא הוה ס״ד דסכך פסול לא גמירי ביה דופן עקומה דכיון שאינו מן הסוכה כלל מפסיק וחוצץ הוא מאד, אבל כשהסכך סכך כשר אלא שהוא נעשה לשם דירה דמין במינו הוא אינו חוצץ כל כך, ראוי להכשירו ע״י דופן עקומה. קא משמע לן דאפי׳‎ בסכך פסול אמרינן לה דהכי גמרינן. ודוק. ויבואר עוד להלן אות תקנב בהערה.]

**אמנם הנה** בפירוש ריב"ן דף ד. פירש כשיטה זו וז"ל: חזינן להאי סכך פסול כמאן דליתיה ורואין כאילו נתעקמו הדפנות מלמעלה עד הסכך הכשר. ובסוגיין תירץ הריב"ן קושית רש"י באופן אחר מהבית מאיר וז"ל: "דאויר חמור טפי מסכך פסול, דאילו סכך פסול בארבע אמות ובפחות מארבע אמות מדיינין דופן עקומה דמכל מקום מסוככת היא. אבל דאויר לא אמרינן דופן עקומה אלא בפחות משלשה דפרצה היא וליתא לסכך" עכ"ל. הרי מבואר דהפסול אינו חסרון בדיני דופן עקומה אלא הוא פסול בסכך.

**לשיטה ב' - אם מתעקם חלקה התחתון או העליון**

**תקמ) והנה לשיטה** שדחאה רש"י, דאמרינן כאילו הדופן מתעקמת, יל"ע אם חזינן כאילו החלק התחתון מתעקם ומגיע עד לתחת הסכך מלמטה, או דילמא החלק העליון הוא דחזינן ליה כאילו נתעקם ונוגע הוא בסכך.

**ונראה דנחלקו** בזה הראשונים. דהנה לשון רש"י כאן כשהביא שיטה זו "רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול ומגיע לסכך כשר" משמע דחלקו התחתון של הדופן נותר במקומו רק הדופן הולכת באלכסון לכיוון הסכך כשר.

**וכן משמע** בפירוש הריב"ן דף ד. "חזינן להאי סכך פסול כמאן דליתיה ורואין כאילו נתעקמו הדפנות מלמעלה עד הסכך הכשר".

**והריטב"א דף** ד. בהביאו שיטה זו כתב "שרואין כאלו נתקרב הדופן בסופו לאצטבא והיה הסכך למטה מעשרים" והלשון 'בסופו' משמע דרק החלק העליון קרב. [וראיתי למי שפירש הכונה דהחלק התחתון בלבד קרב והוא נקרא סופו. וצ"ע.]

**אכן לשון** הרמב"ם (פ"ד הי"ד) גבי איצטבא: פחות מארבע אמות כשרה. וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה והרי מן האיצטבה ועד הסיכוך פחות מעשרים אמה. ע"כ. משמע דהצד התחתון מתקרב ולכן נוגעת המחיצה באיצטבה.[[1055]](#footnote-1055) [ועי' במ"מ שהוציא מזה דדעת הרמב"ם להכשיר לישב תחת הדופן עקומה כדעה שהביא הריטב"א.[[1056]](#footnote-1056)]

**וברב נסים** גאון עירובין ד: כתב: "כי נידון זה הכותל של בית כאילו הוא סמוך לסיכוך ורואין כאילו הוא דופן עקומה". ובפשטות משמע דכל הכותל נידון כעומד סמוך לבית. [וכן משמע בר"א מן ההר כשהביא לדעה זו.]

**ועי' ל**עיל אות צג בשם תוס' רי"ד דהדופן עקומה היינו שהארץ [קרקע הסוכה] הופכת לחלק מהמחיצה.

**בסתירת הרמב"ם בגדר דופן עקומה**

**תקמא) אמנם ברמב"ם** (פ"ה הי"ד) כתב: וכן סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו בצד הדפנות מלמעלה. אם יש משפת הסכך הכשר ולכותל ארבע אמות פסולה. פחות מכן רואין כאלו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל וכשרה. ודבר זה הלכה למשה מסיני. ע"כ. וסותר דבריו הנ"ל בפ"ד הי"ד שכתב דדופן עקומה היינו כאילו המחיצות נוגעות באיצטבא.

**ועמד בזה** הכס"מ בפ"ד וז"ל: כתב הרב המגיד ופירש רבינו שרואין כאילו המחיצות נוגעות באיצטבה, וכן פירשו הגאונים ז''ל, ומדבריהם למדנו שהם מכשירים הסוכה על ידי כך ע''כ. וכתב כן לפי שיש מפרשים דדופן עקומה היינו שרואים כאילו הסכך כולו שמן הדופן עד האיצטבה הוא הדופן אלא שנתעקם שכן דרכן של כותלים להתעקם, ולפי דעתם הדבר ברור שאותו שיעור שבין הדופן לאיצטבה אינו כשר כיון שאנו דנין סכך שעליו כאילו הוא דופן.

**וא''ת הרי** דעת רבינו בפרק ה' כדעת אותם המפרשים שכך כתב שם 'רואים כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל'.

**ואפשר לומר** דשאני לרבינו בין היכא שפסול הסכך מחמת עצמו כי התם דאז ודאי לא מכשרינן לאכול תחתיו אלא רואין כאילו הכותל נעקם וכו', להיכא שפסולו מחמת גובהו כי הכא. דכיון דאיכא שיעור הכשר סוכה באיצטבה, ואידך הוי נמי סכך כשר, אע''פ שהוא גבוה עשרים, לא גרע מפסל היוצא מן הסוכה דנדון כסוכה.[[1057]](#footnote-1057)

**וזה דוחק** דנימא דשאני פירוש דופן עקומה מהכא להתם, ואם כך היתה כוונת רבינו הרבה סתם הדברים. ועוד דאפילו נימא דסובר רבינו דרואין כאלו המחיצות נוגעות באיצטבה, מאן לימא לן שסובר שאוכלין תחת אותו סכך שחוץ לאיצטבה דילמא ס''ל כהר''ן שחלק על רש''י וכתב דלית לן לאכשורי משום פסל היוצא אלא בהנהו גווני דאמרינן בגמ' לא בגוונא אחרינא דאיכא למימר דלא עדיף כהנהו אלא דוקא במקום איצטבה כשר.

**לכך נ''ל** שדעת רבינו שלא להכשיר אלא תחת סכך האיצטבה. וטובא קמ''ל דסד''א דניגזור דילמא אתי למיכל באידך גיסא קמ''ל.

**ומ''ש כאן** 'וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה' לא נתכוון לומר שהמחיצות דוקא נוגעות והסכך כשר אלא לומר כאילו המחיצות נוגעות לאיצטבה ואינן מרוחקות כלומר דרואין כאילו נעקם הכותל ויחשב אותו סכך מגוף הכותל וכמו שביאר בפרק שאחר זה.

**ואם דעת** רבינו כמו שכתבתי בעינן שיהיו הדפנות מגיעות לסכך כדי שנאמר רואין כאילו נתעקם הכותל וכאילו הסכך מן הדופן שכן דרכן של כותלים להתעקם אבל אם אין הדפנות מגיעות ליכא למימר דופן עקומה. עכ"ל הכס"מ. [ועי' באבן האזל מש"כ בישוב דעת הרמב"ם.]

**סתירה בדברי הטור בעניין זה**

**תקמב) ובטור ריש** סי' תרלב כתב: אבל פחות מד"א כשירה דאמרינן דופן עקומה אפי' אין הדופן אלא עשרה טפחים והגג גבוה ממנו הרבה שאנו רואין הדופן כאילו עולה עד למעלה, ואז נאמר דופן עקומה. עכ"ל. ומשמע כדעת רש"י דף יז. שהסכך הפסול משמש כחלק מהדופן. דהרי כתב דהסכך עולה ואח"כ יש דופן עקומה ומשמע דאינו הולך באלכסון. [אכן בהמשך יובא דהבית מאיר נוקט דאין הוכחה מדברי הטור אלו.[[1058]](#footnote-1058)]

**וצ"ע דבסוף** סימן זה גבי סוכה בת ג' דפנות ובצד הסמוך לדופן האמצעית יש ז' טפחים ואח"כ יש סכך פסול יותר מד"ט לכל רוחב הסוכה וסמוך לפתח יש סכך כשר כתב הטור: "אם יש מסכך הכשר של צד הפתח עד הדופן האמצעי פחות מד"א הכל כשר, הצד הפנימי שקרוב לדופן שהרי יש לו ג' דפנות. והצד החיצון ע"י דופן עקומה, שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון. ומ"מ לא נפסל הפנימי שנאמר כיון שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון הרי נשאר הפנימי בלא דופן. דנהי דאמרינן רואין, מ"מ במקומו נשאר ומכשיר גם צד הפנימי. עכ"ל. ומבואר דהגדר הוא כאילו זזה הדופן ממקומה [ולכן דן לפסול את החלק הפנימי דדנים כאילו אין שם דופן. וזה כעין דברי התוס' הרא"ש שהובא באות תקמ.[[1059]](#footnote-1059)] וכבר דייק כן הבית מאיר (סי' תרלב) דהטור סובר כהך פירוש שדחה רש"י.[[1060]](#footnote-1060) ואמנם לא הוקשה לבית מאיר הך סתירה בדברי הטור דהוא נוקט דדברי הטור בתחילת הסימן ניתן לפרשם גם כשיטה שדחה רש"י. אכן לפי מש"כ לדייק דלא כן קשה טובא הסתירה בטור.

**דופן עקומה להכשיר סכך גזול – תלוי בנדון הנ"ל**

**תקמג) כתב הפמ"ג** (תרלז מ"ז ד) אם גזל סכך וסיכך מהצד פחות מד"א לא אמרינן דופן עקומה דאי נמי נעקם כדופן מ"מ הוי ליה דופן גזול. משא"כ אי הוה אמרינן דופן מעקם והולך באלכסון. עכ"ד. ומבואר דדין זה תליא במחלוקת רש"י והראשונים בגדר דופן עקומה.

**ויש לדון** דלכו"ע יהא פסול דהא אי לאו הסכך הפסול היה זה אויר ולא הוי אמרינן דופן עקומה ונמצא דהכשר הסוכה בא ע"י הסכך הגזול והוי מצוה הבאה בעבירה. ועי' מנ"ח שכה אות ט שכתב סברא כעי"ז ע"ש. ועי' שפ"א לעיל ט. שהניח דין זה בצ"ע.

**עוד ד**ן בספר הסוכה נ"מ בין השיטות אם בעינן שיהא להך סכך פסול דיני דופן שלא יהא נע ברוח מצויה דלרש"י בעינן שיהא לו דיני דופן[[1061]](#footnote-1061) אך לחולקים דאינו דופן רק מחבר בין הסכך לדופן כדי דנימא דופן עקומה י"ל דמהני אף אם נד ברוח מצויה. [לענ"ד יתכן דזה נ"מ רק למ"ב דאסור שינוע אף באופן שאינו נפסל. אבל לחזו"א ודעימיה (עי' באר היטב תרל י, ומ"ב שם סקמ"ח, וחזו"א נב יד) דרק אם נפסל בזמן הנענוע מקרי אינו עומד ברוח מצויה יתכן דכזה מצב הוא חסרון גם לגבי לומר דופן עקומה לחולקים על רש"י די"ל דזה נדון כאויר ממש. ועיי' עוד מש"כ באות עג בהערה בענין סכך שאינו עומד ברוח מצויה.]

**דופן עקומה אם אין הדפנות מגיעות לסכך**

**תקמד) הנה אם** הדפנות בגובה י' והסכך גבוה מהם הסוכה כשרה כמבואר לעיל טז. במשנה [ובאות תקכו הובא דדעת רוב ראשונים דהוא מדין גוד אסיק ויש סוברים דכשר אף בלא גוד אסיק אלא כך הוא עיקר שעור הדפנות.]

**ויש לעיין** אם גם בכה"ג שאין הדפנות מגיעות לסכך אמרינן דופן עקומה. ויש בזה ב' נדונים: א. משום דשמא לא אמרינן תרי הילכתא כהדדי [ונדון זה יבואר בס"ד להלן אות תקמח.] ב. משום דא"א לדון הסכך כהמשך המחיצה הואיל ויש הפסק באמצע המחיצה וכדמשמע מדברי הכס"מ שהובא באות תקמא, וכן מדברי הב"י שיובאו בסמוך. [וכן כתב המ"ב (תרלג כ) וז"ל: ודע דכ"ז דוקא בשהדפנות מגיעים לסכך דאי אינם מגיעים א"א לומר דרואין אנו את הכותל והסכך כאלו הם דופן אחת שהרי אין נוגעים כלל זה בזה.]

**ובר"ן דף** ד. כתב וז"ל: ולפי שטה זו [היינו שיטת רש"י דדנים את הסכך כהמשך הדופן] ג"כ ע"כ בשהדפנות מגיעות לסכך עסקינן אבל אין דפנות מגיעות לסכך[[1062]](#footnote-1062) לא אמרי' דופן עקומה [אולם לאידך פירושא דהדופן עצמה נעקמת ליכא לחסרון זה.] ואפשר לפרש ע"פ סברא הנ"ל. [וכן ציין השער הציון תרלג כ. וכן כתבו החזו"א (עז ז) וקה"י עירובין סי' ב וזכרון שמואל סי' כו ועמק ברכה סוכה סי' ז עמ' פד.] אולם הגרע"א פירש הנדון בר"ן משום תרי הילכתא ויבואר להלן אות תקמח.

**והנה בטור** הנ"ל אות תקמב כתב להדיא דאמרינן דופן עקומה "אפי' אין הדופן אלא עשרה טפחים והגג גבוה ממנו הרבה שאנו רואין הדופן כאילו עולה עד למעלה, ואז נאמר דופן עקומה". עכ"ל. ומבואר דמכשיר כה"ג. ולדברי הבית מאיר שהובא לעיל דדעת הטור דלא כרש"י א"ש. אבל אם נימא כדדייקנו מהטור דס"ל כרש"י צ"ל דפליג על סברת הכס"מ וסובר דגם גוד אסיק מהני לעשות דופן עקומה.

**ובב"י סי'** תרלב דייק מדברי רש"י כשיטת הטור. דהנה רש"י במשנה כתב: ואיני מפרש רואין את הדופן כאילו הוא עקום והולך תחת הסכך פסול ומגיע לסכך כשר ומוציא את הפסול מן הסוכה דא"כ גבי אויר נמי נימא הכי. ע"כ. וכתב עלה הב"י: נראה מדבריו שאע"ג שהסכך גבוה מן הדפנות כמה אמרינן דופן עקומה להכשיר מדקאמר "דאם כן גבי אויר נמי נימא הכי" כלומר היכא שהסיכוך מרוחק מן הדפנות במשכה כמו במתני' שנמצא אויר מפסיק בין הדופן ולסכך במשך. ואם איתא דכל שמפסיק אויר בין הסכך ולדופן בגובה לא אמרינן דופן עקומה, לא הוה שייך לומר גבי אויר דריחוק במשך דנימא דופן עקומה דכ"ש הוא. עכ"ד הב"י.

**אמנם הב"ח** והחידושי הגהות נחלקו עליו דכל דברי רש"י נאמרו להצד דגדר דופן עקומה משום דכאילו הדפנות מתעקמות, אבל לבתר שהסיק דחזינן הסכך כהמשך הדופן י"ל דאם איכא אויר בגובה נמי לא אמרינן דופן עקומה דאין חיבור כדי שנראה זה כהמשך.

**והב"ח כתב** דמקורו של הטור דהוא למד דדין משנתנו קאי על גוונא דהמשנה בדף טז. המשלשל דפנות מלמטה ולמעלה וגם בזה אמרינן דופן עקומה.

**[וע"ע בט"ז** תרלב א שכתב דיש להכשיר דופן עקומה באין הדפנות מגיעות לסכך בק"ו ממגיעות לסכך ע"ש. ועי' בפמ"ג שכתב דדבריו צ"ע קצת.]

**דופן עקומה מסכך פסול - פלוגתת קמאי אי מותר לישב תחתיה**

**תקמה) כתב ראבי"ה** סי' תרכט: ומיהו באותן ד"א אין יושבין תחתיה ואין ישנים תחתיה וכן פסק ריב"א. ויש שמביאין סעד לזה מפירוש רש"י (יד:) שפירש מההיא דמודה ר"מ שאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל ביניהם וכשירה, ופירש: אבל תחת הנסרים פסול, אע"ג דאיכא למימר דופן עקומה. ואני אומר דמשם אין ראיה דנסרים הטעם לר"מ משום גזירת תקרה דאתי למטעי משא"כ בסכך פסול אחר כגון בדבר המקבל טומאה.

**ויש שמתירין** לישן תחתיו.[[1063]](#footnote-1063) ולי נראה כדברי האוסרים, דתחת הסכך מחויב לישב ולישן ולא תחת דופן, וזה הסכך פסול דין דופן עליו, שאם באנו לעקמו ולהוציאו[[1064]](#footnote-1064) א"כ גבי אויר נמי נימא הכי. ואנן קי"ל אויר פסול בשלשה אלא ע"כ הסכך פסול נעשה דופן. ואמרינן בריש פרקין (ב.) הטעם שלמעלה מעשרים פסולה משום שאינו יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות, אלמא אי יתיב תחת דופן לא נפיק ידי סוכה. עכ"ל ראבי"ה. [ועי' אות תקפא מה שהובא מר"א מן ההר בזה.]

**והנה מה** שדן הראבי"ה מה דעת רש"י בזה. תמוה דלהדיא כתב רש"י במשנתנו: ולא יישן תחת זה.[[1065]](#footnote-1065) וכן מבואר מדברי הריטב"א דף ד. יובא באות תקמו שגם למכשירין בדופן עקומה של סכך כשר מ"מ בבית שנפחת אסור לישב תחת הגג כיון דהוא סכך פסול. וכן לשיטת הרא"ה והר"ן שהובאו שם שפסלו אפילו בדופן עקומה של סכך כשר כ"ש שיפסלו בדופן עקומה של סכך פסול. וכן בפסקי ריא"ז פוסל לישב תחת הדופן עקומה של סכך פסול. וכן פסק השו"ע (תרלב א).

**ועי' בבכורי** יעקב (תרלט י) שאסור להכניס קדרות וקערות תחת דופן עקומה [והיינו גם לדידן דפסקינן דא"א לישב שם] משום שגם לדפנות יש קדושת סוכה. ובהליכות שלמה סוכה פ"ז כתב דמסתבר שמותר להכניס וצ"ע.

**דופן עקומה מסכך כשר – פלוגתת קמאי אי מותר לישב תחתיה**

**תקמו) לעיל ד.** אמרינן ומן הצד, אם יש משפת איצטבא לכותל ד''א פסולה. פחות מארבע אמות כשרה. ופרש"י: שאף הוא [הדופן השלישי] הוכשר על ידה [ע"י האיצטבא] דקי''ל (לקמן דף ו:) הלכה למשה מסיני דמכשרינן סוכה על ידי עקימת דופן עד ארבע אמות חסר משהו, ורואין סכך העליון המחובר לדופן הרחוק כאילו הוא מן הדופן עצמו, ועקום עד כנגד שפת האיצטבא, וכאן מודדין את גובהן משפת האיצטבא ולמעלה. ואף על פי שמתחתיו נמשך כלפי חוץ הואיל וראשו אינו כלה ע''כ זהו גובה חללה והרי נתמעט חללה מתחתיו.[[1066]](#footnote-1066) עכ"ל רש"י. וברא"ש סי' ג כתב: ולא הכשיר רש"י כל הסוכה שהרי אין לה סכך כיון דרואין את הסכך כאילו הוא כותל עקום. ע"כ.

**אמנם הריטב"א** דף ד. כתב: ופרש״י[[1067]](#footnote-1067) שדופן עקומה לפי שדרך כותלים להתעקם פחות מד׳‎ אמות, דינו כסכך גמור ומותר להשתמש תחתיו, שרואין כאלו נתקרב הדופן בסופו לאצטבא והיה הסכך למטה מעשרים. משא״כ בבית שנפחת‎ שא״א להשתמש תחת אותו פחות מארבע אמות שהרי סכך פסול הוא. ע"כ. [ועי' גם בר"ן שדן שמא הדין כך לשיטת רש"י. ועי' מ"מ (פ"ד הי"ד מסוכה) שהביא בזה מחלוקת.]

**והריטב"א פליג** וז"ל: ולא נהירא האי פירושא. חדא דהיכי מיקריא 'דופן עקומה' מפני שרואין אותה כאלו נתעקמה. ועוד דהא אמרינן לקמן במכלתין (יז.) שאם יש אויר ג׳‎ בנתיים אין אומרים דופן עקומה, והא אמאי והלא הוא מצוי וקרוב יותר שתתקרב יותר אל הסכך כשיש שם אויר מהיכא שיש שם בנין חזק. אבל בתוספות פירשו דופן עקומה שרואים דופן זה דרחוקה בתוך ד׳‎ אמות כאלו היתה מתחלתה סמוכה לסכך אלא שנתעקמה ונתרחקה ונעשה מקצתה סכך, ואין לומר כן כשיש אויר בנתים דהשתא לא שייך למימר הכי. מעתה כל מה שהיא תוך ארבע אמות אין משתמשין תחתיו שהרי דינו כדופן שנתעקם למעלה, וכיון שנידון לדופן אין להשתמש תחתיו כדין בית שנפחת, והאוכל שם לא יצא ידי סוכה. ומאי דקאמר כשרה היינו כנגד האיצטבא בלבד דומיא דרישא ושלא כפרש״י וה״ר אברהם ז״ל. עכ"ל הריטב"א. וכן מבואר ברא"ה ובר"ן.

**ומבואר מזה** מחלוקת ראשונים אם הסוכה כשרה תחת הדופן עקומה [ואף דרש"י הכשיר לעיל שם מחוץ לאיצטבא מדין פסל מ"מ הכא פסול דדין 'דופן' נותנים לה.] וזה תלוי במחלוקת הנ"ל.

**אמנם בדברי** תוס' הרא"ש מבוארת סברא אשר על פיה יש לפסול אפילו לפי השיטה שהדופן מתקרבת לסכך. וז"ל: "דכיון דאמרינן דופן עקומה הרי הדופן מפסקת בין כנגד האיצטבא ובין חוץ לאיצטבא". [ומשמע מדבריו דבאמת נוקט כשיטה שדחאה רש"י. דאילו אם הסכך עצמו נהפך בדין דופן עקומה לחלק מהדופן ליתא לסברת תוס' הרא"ש.]

**והר"ן והריטב"א** שלא חשו לסברת תוס' הרא"ש י"ל בתרתי. חדא דס"ל דכיון שבמציאות לא מזיזים את הדופן ורק דנחשב כאילו היא זזה אין זה מחשיבו שהוא מחוץ לסוכה.

**או דאפ"ל** דאין דנים אלא את החלק העליון כאילו הוא מתקרב בשפוע לסכך אבל החלק התחתון נשאר במקומו ולכן היושב למטה הרי הוא בסוכה וכמו שנתבאר באות תקמ.

**קושיא מסוכה עשויה כצריף**

**תקמז) ובעיקר מש"כ** הרא"ש והר"ן וסיעתם דא"א להכשיר לישב תחת הדופן עקומה "שהרי אין לה סכך כיון דרואין את הסכך כאילו הוא כותל עקום", צ"ע מדין סוכה העשויה כצריף דכשר לישב תחתיה אף שהסכך משמש גם כדופן. ועי' מג"א (תרלג ו) שעמד בזה וז"ל: והא דבסוף סי' תרל"א כ' [גבי סוכה העשויה כצריף] דמותר לישן תחת הדפנות משום דהוי כפסל היוצא מן הסוכה. צ"ל כיון דאיכא אוהל במקום אחד הו"ל כאילו כולו אוהל כמ"ש הרא"ש וא"כ הו"ל כאלו הוא גבוה כולו י'. וצ"ב.

**ויתכן דהביאור** דרק ב'פסל' איכא להאי חסרון דנקרא דופן. [ויש לבאר דאחר שהוא מקום הדופן שוב אין עליו שם טפל לסוכה ולכן אין עליו תורת פסל.] וצ"ל לפ"ז דהתירא דסוכה כמין צריף אינה משום פסל ומה שהביא הרא"ש מפסל הוא רק לברר דיש דברים שנכללים בסוכה אף שמצד עצמם לא עומדים בתנאי סוכה. ועיקר ההיתר דומיא דשפועי אהלים דאהלות שהביא הרא"ש בדף יט. (עי' חזו"א אהלות ט א) ואכמ"ל. ושו"ר כעי"ז בחזו"א סי' קמד סוף סק"א.

**ועי' אבן** האזל פ"ד הי"ד שכתב מסברת עצמו דאפשר לישב תחת דופן עקומה דלא גרע מסוכה העשויה כצריף.

**דף יז ע"א**

**תרי הילכתא בסוכה – דברי הגרע"א**

**תקמח) לעיל אות** תקמד הובאה מחלוקת הר"ן והטור אי אמרינן דופן עקומה בסוכה שאין דופנותיה מגיעות לסכך. דעת הר"ן דלשיטת רש"י דדופן עקומה היא משום דהסכך נידון כחלק מן הדופן, לא אמרינן דופן עקומה אם אין הדפנות מגיעות לסכך. [וכן כתב המג"א סי' תרלב סק"א דממש"כ השו"ע דרואין כאילו הדופן נעקם משמע דוקא כשדפנות מגיעות לסכך (ר"ן וב"ח).] אמנם הטור מכשיר משום גוד אסיק ודופן עקומה.

**ובשו"ת הגרע"א** סי' יב נשאל מה טעמו של הר"ן הרי מסתברא כהטור.[[1068]](#footnote-1068) וכתב הגרע"א: נלע"ד דהר"ן לשיטתיה אזיל, דכתב בסוכה (ט. בדפי הרי"ף) האי דנקיט פלוגתא דאין לבוד באמצע גבי מיעטו, היינו לומר דלמ"ד אין לבוד באמצע כי אמרינן יש לבוד מן הצד דוקא כי מיעטו מצד הסכך אבל מיעטו מצד הדופן לא. דלא תימא כיון דפחות מד"א אמרינן דופן עקומה אפילו כי מיעטו מדופן הו"ל לבוד מן הצד, קמ"ל דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי.[[1069]](#footnote-1069) עכ"ל. וכיון שכן שפיר כתב הר"ן דבאינו מגיע לסכך לא אמרינן דופן עקומה דלא אמרינן גו"א ודופן עקומה כי הדדי כמו דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי.[[1070]](#footnote-1070)

**ונ"ל ביאור** דברי הר"ן לא בפשוטו דאין הסוכה מתכשרת ע"י ב' הלכתות יחד לבוד ודופן עקומה, אלא דכונת הר"ן היכא דא"א לדון על אחד אלא מכח אידך דהא למ"ד אין לבוד מאמצע א"א לדון על לבוד רק מכח דאמרינן דופן עקומה ונעשה אויר מהצד, זהו לא אמרינן הלכה אחת מכח הלכה אחרת. וה"נ באין דפנות מגיעות לסכך ולא שייך לדון דופן עקומה כיון דיש כאן אויר אא"כ תדון תחילה גו"א ומגיעות לסכך ואזי שייך לדון דופן עקומה זהו לא אמרינן.[[1071]](#footnote-1071) אבל אם כל אחד ואחד שייך לדון לעצמו אמרינן ביה כמה הלכתות.

**ולפ"ז יהיה** ההלכה להר"ן אם פחות מד"א סכך פסול מצד הדופן ואח"כ ב' טפחים לאויר לדידן דיש לבוד באמצע ושייך לדון ביחוד בזה דופן עקומה וכן לבוד, אף דההכשר הסוכה רק ע"י שניהם מ"מ מהני. אבל בהיפוך אם לצד הדופן ב' טפחים אויר ואח"כ בפחות מד"א סכך פסול שא"א להתחיל לדון דופן עקומה רק אחר שדנת דין לבוד דהוי כסתום זהו לא אמרינן, ותמוה בעיני שלא הובא מדבר זה ומסברת הר"ן הנ"ל לדינא.[[1072]](#footnote-1072)

**וביותר דהא** הטור ושו"ע (סי' תרל ס"ט) היו דפנות גבוהים וכו' ואפילו אין מכוון ממש רק שיהא בתוך ג' כנגדו[[1073]](#footnote-1073) וכו'. והב"י כתב על הראשון אפילו גבוה הרבה דהוא מסוגיא (דף טז), ועל השני אפילו אינו מכוון מקורו ממתני' (דף יז.) ובאמת כל חד וחד דין באפי נפשיה והטור והב"י הרכיבו שניהם דבגבוה וגם אין מכוון ממש דשריא, ולפי הר"ן הנ"ל אינו כן, דהא א"א להתחיל לדון לבוד עד שנדון תחילה גו"א וזה לא אמרינן להר"ן הנ"ל. ופלא בעיני על הב"י שלא הביא דברי הר"ן הנ"ל בדרך חולק עם הטור.

**וביותר תמוה** לי על המג"א (ריש סי' תרלב) דהעתיק לשון הר"ן[[1074]](#footnote-1074) והא לכאורה אינו להלכתא כפי פסק השו"ע (סי' תרל) הנ"ל, ושם בסי' תרל לא הערה המג"א כלום. עכ"ל הגרע"א.[[1075]](#footnote-1075)

**בהנ"ל, ובישוב קושית הגרע"א**

**תקמט) הנה במש"כ** הגרע"א לפסול בדפנות שאין מגיעות לסכך אם אינו מכוון. כן דייק המכתם מלשון הרמב"ם פ"ד ה"ד "אף על פי שהן רחוקות מן הגג כמה אמות כשרה ובלבד שיהיו הדפנות מכוונות נגד הסכך".[[1076]](#footnote-1076) ובטעמא דמילתא כתב המכתם "משום דהשתא צריך למימר ביה תרתי גוד אסיק ולבוד וכיון דאין שם דופן ממש כנגד שפת הגג אין לומר שם לבוד"[[1077]](#footnote-1077). אולם המאירי הביא דברי המכתם ודחה דאין ראיה מהרמב"ם "שכל שבתוך שלשה כיוון הוא".[[1078]](#footnote-1078) אולם ב"יתרון האור" על משניות פ"א מ"ט הקשה דא"כ דברי הרמב"ם "ובלבד שיהיו הדפנות מכוונות נגד הסכך" הם מיותרים דפשיטא דלא עדיף מאם הדפנות מגיעות לגובה הסכך שכתב הרמב"ם מיד בהמשך דבריו שפסולה אם מרוחק הסכך מן הדפנות ג"ט וכ"ש אם הדופן נמוכה.

**ובדבר הסתירה** שהקשה הגרע"א במג"א [מ"ש גו"א ולבוד מגו"א ודופן עקומה] כתב הקה"י עירובין סי' ב דלפי הסברות שהובאו לעיל דאין כונת הר"ן לומר כללא דלא אמרינן תרי הילכתות כהדדי, אלא הא דלא מהני גו"א ודופן עקומה הוא משום שלא נראה הסכך הפסול כהמשך הדופן [ומש"כ הר"ן גבי לבוד מן הצד ודופן עקומה הוא ג"כ דין בפנ"ע כמו שהובא לעיל בהערה] א"כ שפיר אמרינן תרי הילכתות גו"א ולבוד כהדדי ואין סתירה במג"א.

**ובקה"י סוכה** סי' ד כתב ע"פ סברתו שם שכתב לבאר דברי הר"ן דלא כהגרע"א, דמה שפסל דופן עקומה באין דפנות מגיעות לסכך הוא מפני דלא מהני ב"דופן סוכה" גו"א כיון דהוי מחיצה שאינה ניכרת [כעין דינא דעמוד לעיל ד:] ולכן אין הגו"א מהני ל"דופן עקומה" דהא ב"דופן" לא מהני מחיצה שאינה ניכרת. אבל היכא דהסכך אינו מכוון כנגד הדפנות אין צריך לדין גוד אסיק של "דופן סוכה" אלא סגי בגוד אסיק של מחיצה [כמו מחיצות שבת דאמרינן בהו גו"א אף שאין ניכרות] וזה מועיל לומר לבוד לסכך שכאילו הוא מגיע עד כנגד הדפנות.[[1079]](#footnote-1079)

**בדין גוד אסיק ולבוד כהדדי**

**תקנ) ובעיקר הדין** שהכשיר השו"ע בדפנות שאינן מגיעות לסכך וגם אינן מכוונות כנגד הסכך אלא בתוך ג' כנגדו. הקשה הקה"י סוכה סי' ד מדברי רש"י עירובין ח: גבי קורת מבוי שהניחה ע"ג יתידות חוץ למבוי דאף מאן דמכשיר להשתמש תחת הקורה הכא אסור כיון דאין חודו החיצון אצל המבוי. וכתב רש"י: והכא לאו מחיצה ממש הוא להכשיר הפסק אויר שמכאן ומכאן ע''י לבוד. עכ"ל. והיינו דהוקשה לרש"י דנימא חודו החיצון יורד וסותם ואז נאמר לבוד מה"יורד וסותם" למחיצת המבוי.[[1080]](#footnote-1080) ותירץ דדבר שאינו מחיצה ממש לא אמרינן ביה לבוד [היינו דלבוד הוא רק למחיצה ממשית ולא למחיצה דינית[[1081]](#footnote-1081)] וא"כ מהאי טעמא א"א להכשיר ע"י גו"א ולבוד. [וע"ש מה שפלפל בסוגית הגמ' בעירובין.] ועי' לעיל אות תקמט ובהערה, מה שהובא מדברי המכתם.

**ובזכרון שמואל** סי' כו כתב די"ל דגוד אסיק אין פירושו שאני מאריך המחיצות אלא דחשבינן כאילו המחיצה שלמטה נמצאת גם למעלה וכל כה"ג אמרינן לבוד [ע"ש הוכחה לזה מחבוט ולבוד[[1082]](#footnote-1082)] אבל בקורה טפח אין כאן מחיצה כלל וע"י יורד וסותם בעינן לאשוויי מחיצה ובמחיצה כזו לא אמרינן לבוד.

**והנה לעיל** ד: אמרינן בנעץ ד' קונדסין על שפת הגג וסיכך על גבן איכא מאן דמכשיר דהוי מחיצות הניכרות ואמרינן בזה גו"א. אבל בנעץ הקונדסין באמצע הגג פסול דהוי מחיצות שאינן ניכרות. וכתב הריטב"א: ואפילו בפחות מג׳‎ טפחים [משפת הגג] דגוד ולבוד לא אמרינן. עכ"ל. והעתיקו המ"ב (תרל לא).

**ותמה ע"ז** בזכרון שמואל (סי' כו) הא השו"ע פסק (שם ס"ט) בדפנות שאין מגיעות לסכך דאין הסכך צריך להיות מכוון ממש נגד הדפנות אלא סגי בתוך ג"ט, ונתבאר לעיל דהוא משום דס"ל דאמרינן גוד ולבוד כהדדי, וא"כ למה כאן פוסק כהריטב"א, דמ"ש גוד אסיק של מחיצות בית מגוד אסיק של מחיצות שאין מגיעות לסכך.[[1083]](#footnote-1083)

**והנראה לומר** בזה דהנה עוד צ"ע דהריטב"א סתר משנתו דלעיל טז: (אות תקלד) כתב גבי מחצלת שבעה ומשהו שמעמידה בסוכה גדולה וגבוהה כמה ומשלשלה על ידי לבוד שמעמידה בפחות משלשה סמוך לקרקע ונידונית כעשרה שדינו כאילו ארוך וסתום כדכתיבנא‎, ובתר הכי אמרינן גוד אסיק מחיצתא, דפחות מעשרה לא אמרינן ליה. והיינו דאמרי׳‎ קמ״ל דמשלשלין דפנות כלומר ע״י לבוד ולא בעינן מחיצה עשרה. עכ"ל. הרי דאמרינן ב' הילכתות גוד ולבוד כהדדי אף דאתיין חדא מכח חברתה. [עי' שו"ת הרדב"ז מכת"י ח"ח סי' עו שכתב דלסוברים דאם אין דפנות מגיעות לסכך כשר בלא גו"א, אין צריך כאן לב' הילכתות. אבל הריטב"א הרי כתב להדיא דבעינן לגו"א. ועי' גם באו"ש (סוכה פ"ה הי"ד) שכתב דבהאי גוונא מכשירין מדין "חבוט רמי" ולא מדין גו"א ולכן אין זה ב' הילכתות הבאות חדא מכח חברתה. אבל הריטב"א הרי כתב דהוי גוד ולבוד.] ועי' עוד באו"ש דלאידך גי' בדף טז: דמיירי משלשל מלמעלה למטה דלא שייך בזה חבוט אלא רק גוד אחית מוכח דאמרינן ב' הילכתות כהדדי. והריטב"א הרי הביא גי' זו [ומה שדחאה הוא מטעם צדדי ע"ש] וא"כ מוכח דאמרינן גוד ולבוד וצ"ע.

**ולכן נראה** ע"פ מה שחילק הזכרון שמואל הנ"ל בין חודו החיצון יורד וסותם לגוד אסיק, דבגוד אסיק כאילו המחיצה התחתונה נמצאת למעלה ולכן אמרינן בה לבוד. וא"כ שמא י"ל דבמחיצות בית שמשמשות לרשות אחרת ליכא למימר כאילו המחיצות עולות כיון שעיקרם אינן של רשות זו, אלא הוי רק מחיצה מחודשת של גו"א[[1084]](#footnote-1084) ובזה לא אמרינן לבוד [וכל דברי הריטב"א דדף ד: לפסול בגוד ולבוד הוא רק בכזה גוד דאינו כאילו עולות המחיצות עצמן וא"א לומר בזה לבוד, אבל לא אתי עלה מכללא דתרי הילכתות.] אבל בהא דדף טז: אמרינן לבוד וגוד מתרי טעמי, חדא דשם הלבוד הוא בצד הממשי. ועוד דשם אפ"ל גם לבוד לגו"א כיון שכאילו המחיצה עולה למעלה.

**אמנם בעיקר** הנחת הרדב"ז והאו"ש דהא דדף טז: מתלא תליא בדין תרי הילכתות. עי' בכורי יעקב בתוספת בכורים ריש סי' תרלב שמחלק דרק היכא דתרי ההלכתות סמוכים זל"ז אבל בהא דדף טז: הלבוד הוא למטה והגו"א למעלה [או להיפך לגי' דמשלשל ממעלה למטה] ובזה דהוי בב' מקומות אמרינן תרי הילכתות.

**הני מחיצות לבית עבידן**

**תקנא) צריכא דאי** אשמעינן בית שנפחת משום דהני מחיצות לבית עבידן אבל חצר המוקפת אכסדרה דמחיצות לאו לאכסדרה עבידי אימא לא. ופרש"י דבבית שנפחת נעשו הדפנות להיות דופן לבית זה והרי הבית נעשה סוכה הלכך שדינן מחיצות בתר סוכה ע''י עיקום אבל חצר המוקפת אכסדרה דמחיצות לאו לאכסדרה נעשו. אלא לבית הלכך ליכא למימרא תקרה אכסדרה עקימת דפנות הללו היא ולא שדינהו לדפנות הכא לצד סוכה.

**אמנם בפירוש** הריב"ן פירש להיפך וז"ל: דאי אשמעינן בית שנפחת הו"א הכא משום הכי פסולה היכא דאיכא ד"א, דהני מחיצות לבית הוא דעבידן ואית בהו דררא דאיסורא טובא משום קביעותא דבית.[[1085]](#footnote-1085) אבל חצר המוקפת וכו' ומשום דמחיצות לאו לאכסדרה עבידן אלא לשמור בעלמא דלא עבידן משום קביעותא כולי האי אימא לא דלא הויא פסולא.

**משום דסככן סכך כשר הוא**

**תקנב) ואי אשמעינן** הני תרתי משום דסככן סכך כשר הוא וכו'. ופרש"י: כלומר ממין סכך כשר הוא ופסולו משום תעשה ולא מן העשוי אבל דבר שאין מסככין בו שהוא מין פסול אימא לא ליכשריה על ידי עיקום.

**וכתב הריטב"א:** קשיא לפום מאי דפרישנא בדופן עקומה שרואין הכותל כאלו נתעקם מ״ש בין סכך הכשר לסכך הפסול לגבי האי מלתא.[[1086]](#footnote-1086) ונ״ל דה״ק דדלמא הוה ס״ד דסכך פסול לא גמירי ביה דופן עקומה דכיון שאינו מן הסוכה כלל מפסיק וחוצץ הוא מאד. אבל כשהסכך סכך כשר אלא שהוא נעשה לשם דירה דמין במינו הוא אינו חוצץ כל כך ראוי להכשירו ע״י דופן עקומה. קא משמע לן דאפי׳‎ בסכך פסול אמרינן לה דהכי גמרינן.[[1087]](#footnote-1087)

**אמנם בחי'** ר"א מן ההר הביא דאית דמפרשי סכך כשר מה שניתן שם בעת שסיכך הוא כשר, אבל זה שסיכך בסכך פסול וכו'.[[1088]](#footnote-1088)

**דף יז ע"א**

**מקור השעורים בסכך פסול ובאויר**

**תקנג) אויר פוסל** בשלשה סכך פסול פוסל בארבעה. כתב הט"ז (תרלב ד): הא דחמיר בסוכה קטנה אויר מסכך פסול לענין ישנים תחתיו, וכן לענין סוכה גדולה פסול אויר בשלשה וסכך פסול בארבע טפחים, נראה לי הטעם שבאויר נראה לעין טפי ההפסק בסכך ממה שנראה בסכך פסול. והעתיקו המ"ב (שם סק"י).

**ובנתיב חיים** כתב עלה: לא ידעתי מי הכריחו ליתן טעם על הלמ"מ יותר משאר הלמ"מ.

**והנה בעיקר** הדין בחציצת אויר וסכך פסול כתב רש"י: ונמצא חוצץ בסוכה בין כשר לכשר, וארבעה הוי מקום חשוב להיות חציצה. ועי' ברש"י בע"ב ד"ה אלא ובתוס' כאן שהוסיפו דהפסול הוא דע"י החציצה הוי כאין לו דפנות ע"ש. ולהלן ע"ב אמרינן לדידכו דאמריתו שיעור משום הפלגה מה לי איתפלג בסכך פסול מה לי אתפלג בסכך פסול ואויר, וכתב שם רש"י: דהא ארבעה דקאמריתו לא תנן להו במתניתין לענין סכך פסול והא סברא מנא לכו אתון היינו טעמייכו משום דבכל מקום חשובין ד' טפחים להיות מקום חשוב לעצמו אתם אומרים שאף זה מקום הוא לעצמו וחוצץ בסוכה זו לעשותה כשתים ואין דפנות להם מה לי איתפלג כו'. עכ"ל. הרי מבואר דדין זה הוא סברא ולא הלמ"מ.[[1089]](#footnote-1089) [ורק לרבנן דבי רב דשעורו בד"א כתב רש"י שהוא שעור.] ולכאורה זה דלא כנתיב חיים שכתב דהוא הלמ"מ. ומיושבין א"כ דברי הט"ז שחתר למצוא טעם לחילוק מסברא בין סכך פסוך לאויר.

**אמנם לכאורה** כל הנדון בין רבה לרבנן דבי רב הוא רק בשעורא דד"ט וד"א באמצע, אבל שעורא דג"ט אויר הוא הלמ"מ [דכשם שלרבה הוא הלמ"מ ולכן מקרי אין שעורן שוה, כך הוא לרבנן דבי רב, דבשעור ג"ט דאויר לא פליגי] וא"כ שפיר טען הנתיב חיים דאמנם שעור ד"ט דסכך פסול הוא סברא, אבל מה שאויר דינו שונה הוא הלמ"מ ואין צריך טעם לזה.

**אמנם נראה** דמעולם לא נאמר הלמ"מ מיוחדת על אויר, אלא הוא נלמד מהדין הכללי של לבוד,[[1090]](#footnote-1090) וא"כ שפיר הוקשה לט"ז למה בעינן כאן כלל לדין לבוד הרי יש לנו להכשיר גם באויר יותר משלשה אף דליכא ביה לבוד דלא גרע מסכך פסול דמכשרינן מסברא משום דלא מקרי הפסק. ולכן הוצרך לטעם דהוי הפסק טפי כיון שהוא נראה טפי לעין. אמנם עי' בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה דבאויר איכא הפסק בין הדפנות לסכך משא"כ בסכך פסול, ולפ"ז שפיר י"ל דדינא דאויר הוא מסברא דבלא לבוד פסול, ולא דמי לסכך פסול, ועי'.

**ובריטב"א בע"ב** כתב בחד פירושא לחלק בין סכך לאויר בעיקר שורש דינם וז"ל: דאויר משום הפלגה וסכך פסול משום שיעורא דד׳‎ חשיב להם שיעור מקום. ע"ש.

**ביאור לשון "פוסל"**

**תקנד) אויר פוסל** בשלשה סכך פסול פוסל בארבעה. ביאור הלשון "פוסל" אף שלכאורה אינו פוסל אחרים רק הוא עצמו פסול והול"ל "פסול בשלשה פסול בארבעה". כתב הריטב"א ע"פ מה שכתבו הראשונים דהך שעורא חוצץ בין הסכך הכשר לדפנות ועביד ליה בלא דפנות וממילא נפסל גם הסכך הכשר, לכן קאמר "פוסל".

**אמנם מצינו** שיטה מחודשת הובאה במכתם וז"ל שיש שסוברין לומר שאויר הפוסל בשלשה וסכך פסול הפוסל בארבעה הוא אפילו שלשה על שלשה לבד באויר או ארבעה על ארבעה בסכך פסול אע"פ שאין כל אותן השלשה על שלשה של אויר או כל אותן הארבעה של סכך על פני כל אורך הסוכה או על פני רחבה. ודעת זה בטל במיעוט כי רוב החכמים דעתם לומר וכו' [כשיטת שאר ראשונים הנ"ל.] וסמך לדבר מלשון הגמ' (בע"ב) שאמר לדידכו דאמריתו משום הפלגה מה לי איתפלג בסכך פסול מה לי איתפלג בסכך פסול ואויר, וודאי אין לשון איתפלג נופל אא"כ חולק את הסוכה לשנים. ע"ש.

**ולפי היש** סוברין מתפרש לשון "פוסל" כפשוטו דעצם זה שיש בכלל הסוכה סכך פסול או אויר הוי פסול בסוכה דכל הסוכה מקרי סוכה עם אויר או סוכה עם סכך פסול. [ולשון רש"י: אויר פוסל, כל הסוכה בשלשה. וסכך פסול פוסל, את כל הסוכה בד'. וצ"ע. שו"ר בספר המאורות דף יח. דכתב ששיטת רש"י וההשלמה לפסול את כל הסוכה [וכתב ע"ז: "ולא נהיר".] וכנראה דייק מרש"י דידן. אמנם הביא דרבנו יהונתן מכשיר.]

**לרבה אין דין "דופן עקומה"**

**תקנה) בר מינה** דההיא דרב ושמואל אמרי תרוייהו משום דופן עקומה נגעו בה. משמע דלרבה אין ההיתר מחמת "דופן עקומה" אלא איכא שיעורא דד"א שבפחות מזה אין פוסל. וכן מבואר בראשונים [עי' רמב"ן וריטב"א בע"ב] דלרבה ליכא הלמ"מ של "דופן עקומה" [ועי' רש"י בע"ב דעצם השעור של ד"א הוא הלמ"מ, אך מ"מ אין זה הלכה ב"דופן", אלא ב"שיעור" ד"א אפילו באמצע.]

**והקשה הפנ"י** א"כ למה אמרה המשנה את הדין דוקא מן הצד ולא באמצע. ועוד קשה דלעיל עבדינן צריכותא בתלת בבי דמתניתין, ולפי רבה ליכא להנך צריכותות, דוק היטב, וצ"ע. ועי' בערוך לנר משכ"ב.

**דופן עקומה בסכך פסול ד"ט**

**תקנו) תוד"ה** אויר. אבל אם מתחיל מן הדופן שבצד ומהלך עד הדופן שכנגדו אם נשאר מן הכשר לצד הדופן האמצעי כשיעור הכשר סוכה כשרה דהא אית לה ג' דפנות ושל צד הפתח פסולה. אמנם בטור סי' תרלב כתב חילוק דין בזה וז"ל: וצד שמעבר הפתח, אם יש ביניהם אויר ג' פסול. אבל אם סכך פסול מפסיק ביניהם, ונשאר אצל הפתח הכשר סוכה, אם יש מסכך הכשר של צד הפתח עד הדופן האמצעי פחות מד"א הכל כשר, הצד הפנימי שקרוב לדופן שהרי יש לו ג' דפנות. והצד החיצון ע"י דופן עקומה שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון. ומ"מ לא נפסל הפנימי שנאמר כיון שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא אצל הכשר החיצון הרי נשאר הפנימי בלא דופן,[[1091]](#footnote-1091) דנהי דאמרינן רואין, מ"מ במקומו נשאר ומכשיר גם צד הפנימי. עכ"ל. (וכעי"ז ברא"ש סי' לג.)

**והנה באות** צב הובא מש"כ הבכורי יעקב (תרלג ח) להוכיח מכאן דאפשר לדון סוכה גם כסוכה עצמה לגבי מקומה, וגם כדופן עקומה לגבי מקום אחר. [ולמד מזה על איצטבא שכשרה מדין דופן עקומה שאם יש אפשרות לדון דופן עקומה מכמה צדדים יוכל לשבת בכל צד ואז נאמר שהצד השני הוא הדופן עקומה.[[1092]](#footnote-1092) אמנם כתב דבשני בני אדם אפשר להקל אף בב"א אבל באדם אחד אין להקל. [יל"ע אם רק בב"א אין להקל או אף בזא"ז.]

**והנה הרא"ש** והטור כתבו שם לפני הך דינא דלעיל: והא דאויר פוסל בג' וסכך פסול פוסל בארבעה היינו כשמתחיל מדופן האמצעי ומהלך על פני כל הסוכה עד הפתח דהשתא חוצץ האויר או הפסול בין הכשר לכשר ולא נשאר לכל צד כי אם שתי דפנות. עכ"ל. וכתב עלה הקרבן נתנאל: ואיני יודע למה לא חילק בזה ברישא כשהסכך פסול הולך ומפסיק ע"פ כולה עד הפתח. אם בכל צד נשאר הכשר סוכה כל צד וצד כשר ע"י דופן עקומה. ע"כ. הרי דדעתו להכשיר בזה. וכן דעת הלבוש (תרלב ב) והחמד משה (סק"ה) והעטרת זקנים (שם).

**ובמאמר מרדכי** תרלב ה כתב דשמא בכה"ג לא מכשרינן הסוכה כלל ע"ש. ולא פירש טעמו. ובספר הסוכה הובא מהגרש"ז אוירבך זצ"ל לחלק דבכה"ג אין מקום שכשר ודאי בממ"נ ע"י דופן עקומה דהרי יש לדון כל הסכך כולו כדופן עקומה לכאן ולכאן וא"כ י"ל דלא מתחיל כאן הכשר סוכה.

**והנה התוס'** השמיטו דין דופן עקומה בגוונא הנ"ל וכתבו בפשיטות דשל צד הפתח פסולה. וצ"ע למה לא הזכירו הך התירא דדופן עקומה. והיה אפ"ל דס"ל דא"א להכשיר את ב' המקומות דדין דופן עקומה הוא סתירה להכשר הסוכה הפנימית [ולא ס"ל כתירוץ הטור] ולכן מכשרינן את הסוכה הפנימית שכשרה בלא "הלכה" ולא את החיצונה שכשרה רק ע"י חידוש של הלמ"מ.[[1093]](#footnote-1093)

**"פסל" כשיש אויר או סכך פסול**

**תקנז) שם בתוס'.** והיכא דהאויר או הפסול אין מהלכין על פני כל הסוכה כגון דאיכא באמצע סוכה ג' על ג' אויר או ארבעה על ארבעה סכך פסול[[1094]](#footnote-1094) אם ממנו ועד הדופן האמצעי כדי הכשר סוכה הכל כשר בין מה שבצדדין בין מה שלצד הפתח ואפילו מה שיוצא לחוץ לגמרי[[1095]](#footnote-1095) דהואיל והכל מחובר לשיעור הכשר סוכה הרי זה כפסל היוצא מן הסוכה.[[1096]](#footnote-1096)

**ובטור סי'** תרלב כתב וז"ל: "אם יש ממנו עד הדופן האמצעי הכשר סוכה הכל כשר בין מה שבצדדין ובין מה שבצד הפתח אפי' מה שכנגד האויר והפסול כיון שהכל מחובר להכשר סוכה והרי הוא כפסל היוצא מן הסוכה דנידון כסוכה ותחת האויר והפסול לבד פסול". וכתב הפרישה סק"ב: פי' מה שבצדדין פשיטא דכשר דהא מחובר הוא לשיעור הכשר סוכה שלפנים הימנו. אלא אפילו מה שבצד הפתח ר"ל מה שנמשך מהצדדין לראשה של סוכה ואינו כנגד האויר והפסול של סכך ממש. אעפ"י שאינו סמוך לשיעור סכך הכשר אפ"ה כיון שמחובר מצדדין כשר. ואח"כ כתב אפי' מה שכנגד האויר והפסול דאיכא תרתי לגריעותא שאינו סמוך לשיעור סכך כשר וגם אינו מחובר בצדדין אלא ע"י צידי צדדין אפ"ה כשר וק"ל. [ועי' משכ"ב באות צב צג.]

**אמנם עי'** מחצית השקל (תרלג ו) שכתבו דאין אומרים פסל לפסל [ע"ש הציור לזה] ובפמ"ג בא"א שם הסתפק בזה והבכור"י (סק"ח) הביאם ולא הכריע בזה. ולכאורה זה דלא כפרישה הנ"ל והרי דברי הפרישה מוכחים בטור ובתוס' וצ"ע.

**צירוף להכשר סוכה משני צידי הסכך פסול או האויר**

**תקנח) עוד כתבו** התוס': ואפשר אפילו אין כדי הכשר סוכה ממנו עד דופן האמצעי מצטרפין זה עם זה לכדי הכשר סוכה ואין האויר והפסול חוצצין מאחר שהכשר מתחבר יחד דרך הצדדים. הנה התוס' כתבו זה בלשון אפשר [ותוס' רבנו פרץ דף יח. סובר דא"א לצרף] אבל הרא"ש כתב "ונראה" דמצטרף וכשר ע"ש. ובטור יש קצת קושי בלשונו שכתב בתחילה להכשיר אם יש שיעור סוכה סמוך לדופן אמצעית, ואח"כ כתב ואפילו אין הכשר סוכה וכו', ועי' בפרישה שעמד בזה והגיה בלשון הטור "ואפשר דאפילו אין שיעור" כמו תוס'. [צ"ע למה לא הגיה "ונראה" שיסבור כמו אביו הרא"ש.] והמג"א (תרלב ב) העתיק בפשיטות להכשיר בזה והביאו המ"ב סקט"ז.[[1097]](#footnote-1097)

**אמנם ציין** המ"ב לבכורי יעקב[[1098]](#footnote-1098) שמפקפק בזה. וטעמו משום דהטור לשיטתו דס"ל דמצרפין האורך לרוחב להשלים שעור ז"ט [והיינו דאין השיעור זע"ז אלא בעינן שבס"ה יהיו מ"ט טפחים] כמו שדייק הב"ח סי' תרלד מדברי הטור (והארכנו בזה באות לז)[[1099]](#footnote-1099) ולכן כאן מצרפינן חלקי הסוכה זל"ז. אבל להמג"א שחלק עליו וכתב דאין מצטרף א"כ גם הכא איך יצטרף.

**ואמנם המג"א** (תרלד א) כתב דגם הטור לא ס"ל דמצרפינן האורך לרוחב אלא בעינן זע"ז לעכובא, ולכן נקט דהתירו של הטור היא גם לדידן. אמנם צ"ע מסברא למה צירוף דהכא עדיפא מסוכה שצריך לצרף אורכה לרחבה. [ועי' ברש"ש כאן שכתב דמדברי התוס' סתירה למג"א]

**ובישוב דברי** המג"א י"ל דהנה יעו"ש במג"א סי' תרלד שכתב בטעם הפסול ביש בה כדי לרבע זע"ז, דאין זה דירה דא"א לדור שם דמקומו של אדם הוא אמה. ולפ"ז י"ל דשאני הכא שמצד מבנה הסוכה הוא מקום מרווח ורק דיש מקום באמצע שסככו פסול ולכן לגבי דין דירה דיינן המקום שהוא בר דירה ואף מקום הסכך מצטרף לזה. ושו"ר כעי"ז בספר הסוכה, והוסיף בזה דהנה הבית הלוי (ח"ג סי' נג) הקשה בסוכה קטנה שיש בה ד"ט ומשהו סכך וג"ט פחות משהו אויר איך כשירה והרי אין לישב תחת האויר ואין ראוי לשלחנו [ע"ש דקאי על שיטת הרי"ף דשעור ז' הוא משום השלחן.] אמנם להנ"ל י"ל דכיון דמצד מבנה הסוכה הוא ראוי לדירה שוב הסוכה כשרה אף דאינו יכול לישב תחת הסכך. והרי זה דומה להכניס שם איזה חפץ שגורם שיהא מקומו דחוק. [ודברי המג"א הם היכא שמבנה הסוכה עצמו דחוק.]

**עוד כתב** בספר הסוכה ליישב דמשכח"ל שישב ברווח בצירוף שני חלקי הסוכה בב"א כגון שראשו בצד אחד של הסכך הכשר ורגליו בצד השני וחלק הגוף שתחת הסכך הפסול או האויר הוא מעוט גופו ודוק.

**עוד ראיתי** שם בסוף הספר מהלך לבאר בתוס' דכל מאי דמצטרף הוא רק באופן שיש ז"ט אחר שנדון שאין האויר מפסיק. וכן מדויק בתוס' דלגבי דין פסל כתבו דגם הצדדין כשרים, אבל בהא דמצטרף משמע דהחבור שבצדדים הוא רק סיבה שיהא סוכה אחת והאויר לא יחצוץ ויצטרפו מב' צידי האויר שעי"ז ביחד יש רבוע של זע"ז. אבל הצדדים שאין בהם ז' לא נחשבים כעיקר הסוכה ובעינן זע"ז מבלעדיהם. [אמנם אחר שהסוכה כשרה שיש זע"ז בלעדיהם שוב גם הם כשרים מדין פסל כמו שכתבו התוס' בתחילת דבריהם.]

**דף יז ע"א**

**ביאור דברי התוס' בצירוף סכ"פ ע"י לבוד**

**תקנט) תוד"ה אילו.** ומיהו היכא דאיכא שני טפחים סכך פסול ושנים של סכך פסול ואויר מפסיק ביניהם[[1100]](#footnote-1100) פחות מג' איכא לספוקי אם שני הפסולין מצטרפין לארבעה לפסול את הסוכה דשמא כיון דאויר מפסיק בינתים לא מצטרפי או שמא כיון דאין באויר ג' מצטרפין. עכ"ל. לכאורה ספק התוס' הוא אי אמרינן לבוד להחמיר בכה"ג לפסול ע"י שנצרפם ונקרבם כאילו יש כאן ד' או דלבוד להחמיר לא אמרינן. [וכן כתב הקרבן נתנאל סי' לג אות ת (ע"ש) והפמ"ג (תרלב א"א ה).[[1101]](#footnote-1101)] וע"ש בפמ"ג דלדינא אם הסכך פסול מדאורייתא אזלינן לחומרא ואם הוא פסול מדרבנן אזלינן לקולא. ובמ"ב (תרלב יט) כתב דאם אפשר לתקן יתקן ואם לא ישב בה בלא ברכה.

**ולכאורה קשה** ממש"כ התוס' בהמשך: ומיהו היכא דליכא בפסולים ד' ואויר פחות מג' מפסיק ביניהם אין האויר משלימו לארבעה במה שחושבו כסתום מחמת לבוד דלא אמרינן לבוד להחמיר. עכ"ל.[[1102]](#footnote-1102) הרי דלא אמרינן לבוד להחמיר, ולמה א"כ הסתפקו בב' טפחים וב' טפחים.

**וביאר המג"א** (תרלב ה): פי' נהי דאמרינן דחשוב כאלו שניהם סמוכים זה לזה מ"מ לא אמרינן שהוא כמפורד וסתום בסכך פסול, עמ"ש סימן תק"ב סס"א. עכ"ל. ולכאורה ביאור דבריו דתרי דיני לבוד איכא חדא "לסתום ולמלא", וחדא "להקריב", ולגבי לסתום ולמלא פשיטא לתוס' דלא אמרינן לבוד להחמיר [ולכן באין בסכך הפסול ד"ט דאפילו אם נקריב לא יהא כאן ד"ט, וא"א לפסול אא"כ נאמר כאילו האויר הוא עצמו כמלא בסכך פסול, כהאי לבוד פשיטא להו דאין אומרים להחמיר] אבל לגבי לבוד של "להקריב" מספקא להו להתוס' אי אמרינן. ובזה תלוי ספיקם של התוס'. וכן נראה שהבין הקרבן נתנאל. [אמנם בסמוך תתבאר כונה אחרת במג"א.]

**ובאבני נזר** סי' תסו כתב דמה שכתבו התוס' דאולי מצטרפין לפסול אינו משום לבוד אלא דפחות מג' אינו נחשב הפסק. ע"ש. [ועי' ישועות יעקב סי' תקב סוף סק"ג.]

**לבוד להחמיר**

**תקס) אמנם הנה** בסי' תקב סק"ט גבי איסור עשיית אהל ביו"ט דאסור רק אם הדפנות מגיעות לארץ. הביא המג"א (סק"ט) דברי הב"י דגם אם אין מגיע ממש לארץ אלא רק לבוד לארץ אסור. והדרכי משה הקשה עליו ממאי דכתב הטור (ותוס') דידן דלא אמרינן לבוד להחמיר.[[1103]](#footnote-1103)

**עוד הביא** המג"א מדברי הרמ"א יו"ד סי' שעא ס"ד אם שני גגים סמוכים זל"ז ויש אויר ביניהם פחות מג"ט ויש טומאה תחת גג אחד אינו מביא טומאה תחת הגג השני. וסיים הרמ"א הטעם דלא אמרינן לבוד להחמיר.[[1104]](#footnote-1104)

**והקשה המג"א** מהא דאמרינן להלן יח. גבי ארובה פחות מטפח שאם טומאה תחתיה שאר הבית טהור. ומקשה [למ"ד אמרינן לבוד באמצע] למה לא אמרינן לבוד. ומתרץ שאני הלכות טומאה דהלכתא גמירי לה. אלמא בשאר דיני תורה אמרינן לבוד להחמיר.**[[1105]](#footnote-1105)** [וא"כ דינו של הרמ"א ביו"ד נכון אבל לא מטעמו אלא משום הלכתא גמירי לה.[[1106]](#footnote-1106)]

**עוד הביא** המג"א מעור העסלא עירובין י: [פרש"י: עור העשוי לבית הכסא של שרים חלל הנקב שבו מצטרף להיות עומד טפח שלם ואם יש תחתיו כזית מת וכלים מטמאים באהל] ומוכח שם בסוגיא דלא מהני לבוד לומר דיש בזה שעור טפח להאהיל. וכתבו התוס' דהא דלא מהני לבוד משום דשאני הלכות טומאה דהלכתא גמירי לה, ומשמע דבכל התורה כה"ג אמרינן לבוד להחמיר.[[1107]](#footnote-1107)

**עוד הביא** מעירובין ט: ממבוי שרצפו בלחיים וביאר המחה"ש דהכונה להא דאמרינן דאי איכא לבוד אסור לטלטל מלחי הפנימי [למ"ד דמותר לטלטל רק מחודו הפנימי של לחי] דכל הלחיים כאחד מדין לבוד. אלמא אמרינן לבוד להחמיר. אמנם לפ"ז הוא רק לבוד לקרב. אולם באמת הך דביאר המחה"ש הוא בדף ט ע"א אבל המג"א ציין לדף ט ע"ב, ושם מיירי שע"י הלבוד נעשו הלחיים ד"א וצריך לחי אחר להתירו. ושם הוא לבוד להאריך ודוק. [ועי' ברשב"א עירובין טז: הביא ראיה מדף ט מבוי שרצפו בשפודין דאמרינן לבוד להחמיר אך לא פירש אם ראיתו מע"א או מע"ב.]

**וסיים המג"א** דדברי הטור דידן כבר פירשם בסי' תרלב.

**ודבריו צ"ב** הרי ביארנו לעיל דבריו דגבי לבוד לסתום לא אמרינן לבוד להחמיר וא"כ מה נשיב על הדין של מבוי שרצפו יותר מד"א דאמרינן לבוד לחומרא לסתום, וכן על הדין של עור העסלא דמשמע בתוס' דבשאר התורה אמרינן לבוד לסתום.

**וחזינן מזה** דכונת המג"א סי' תרלב היא כמו שביאר המחה"ש בסי' תקב דנהי דאמרינן לבוד ואפילו להחמיר ואפילו לסתום, מ"מ הכא דכדי לפסול את הסוכה לא סגי שיהיה סתום בכל דבר אלא לומר דהוא כסתום "בסכך פסול" זה לא אמרינן להחמיר, דאדרבה נימא לקולא דהוא סתום בסכך כשר. וכ"כ גם בפמ"ג (שסג מ"ז א) לבאר דברי המג"א.

**הוכחה אמרינן לבוד לקרב אף להחמיר**

**תקסא) והנה במה** שכתב המג"א דמדף יח. מוכח דאמרינן לבוד להחמיר [ולכן פירש כונת התוס' דלא אמרינן לבוד להחמיר למלאות בסכך פסול] הקשה הקרבן נתנאל הרי התוס' הסתפקו שמא גם בב"ט וב"ט סכ"פ ואויר פחות מג' ביניהם יהא כשר והיינו שמא גם בזה לא אמרינן לבוד להחמיר. וקשה הרי בדף יח. מוכח דאמרינן לבוד להחמיר לקרב התקרה לסתום הארובה ומה א"כ הסתפקו התוס' הרי ודאי דאמרינן לבוד לקרב אף להחמיר והוי ליה לפסול.[[1108]](#footnote-1108)

**אכן לפי** מה שכתב הפמ"ג הנ"ל דהצד להכשיר הוא כאילו ממלאים ע"י לבוד בסכך כשר א"כ לק"מ דאמנם גם בסוכה אמרינן לבוד רק הספק היה אם אמרינן לבוד להקריב או לבוד למלאות בסכך כשר ודוק.

**עוד י"ל** לפי מש"כ הבגדי ישע סי' תקב דכונת הגמ' דף יח. דלא אמרינן לבוד להחמיר בכל התורה אלא דנקיט לישנא דטומאה דקאי בה.

**קושית הגרע"א והערוך לנר**

**תקסב) ובמה שהסתפקו** התוס' בב' טפחים סכ"פ וב' טפחים סכך פסול ואויר פחות מג' ביניהם, הקשו הגרע"א והערוך לנר הרי א"א להתיר אף באויר פחות מג' אלא מדין לבוד[[1109]](#footnote-1109) וא"כ ממ"נ אי אמרינן לבוד ממילא יש כאן ד"ט סכך פסול. ואם לא אמרינן לבוד [כיון דהוא להחמיר] א"כ יפסל מחמת האויר, וא"כ ממ"נ היה לסוכה להיות פסולה.

**אמנם לפי** מה שביארו בפמ"ג ומחה"ש אות תקס דהצד של התוס' להכשיר בב"ט וב"ט ואויר ביניהם הוא משום דדיינינן כאילו הלבוד הוא "סכך כשר" א"כ ל"ק קושית הגרע"א דהרי הוי כב' טפחים סכ"פ וב' טפחים סכ"כ וב' טפחים סכ"פ ודוק.

**אמנם הגרע"א** לשיטתו שמבואר בתוך דבריו דא"א לומר דהלבוד הוי כסכך כשר, כיון דלבוד אף אם הוא סותם הרי הוא כסותם ממה שבצדו ולא מחומר חדש.[[1110]](#footnote-1110) ולכן בשלמא אם מצד אחד יש סכך כשר אפ"ל דהלבוד הרי והוא כסכך כשר, אבל אם משני צידיו סכ"פ איך נאמר דהלבוד הוא כסכך כשר.

**ועי' בקה"י** סי' יג שא"א לומר דלבוד הוי כסכך כשר שהרי אם יעשה קנים פחות פחות מג"ט א"א להכשיר את הסוכה מדין לבוד אלא נפסל בחממ"צ, רק כתב ליישב כעין הנ"ל דהגדר דמ"מ האויר אין שעורו שוה לסכך פסול שהאויר של לבוד פוסל רק ברובו והסכך פסול פוסל בד"ט ולכן אין מצטרפין לפסול. ונראה מדבריו שלמד כן בדעת הפמ"ג הנ"ל.

**עוד תירץ** הקה"י דהגם דלענין שלא יפסול מחמת האויר דיינינן ליה כלבוד [להקל] מ"מ לגבי לצרף את ב' חלקי הסכך פסול לא אמרינן לבוד [להחמיר] והביא ראיה דשייך פלגינן כזה בלבוד.

**מסכך ד"ט בשפודין אם תלוי בספיקם של התוס'**

**תקסג) והנה לפי** הצד דסכך פסול אינו מצטרף לפסול ע"י לבוד אף כשיש בו בכללותו ד"ט, צ"ע דלפ"ז אין סכך פסול פסול בד' אא"כ הוא גוף אחד בלא נקבים. אבל כגון במסכך בשפודין או בארוכות המטה דא"א לצמצם שלא יהא אויר בין סכך פסול לסכך פסול, לא יפסול בד"ט כיון דיש אויר מפסיק ביניהם. וזה חדוש גדול לא שמענו כזה.

**אכן נראה** לפמש"כ בישועות יעקב סי' תקב לחלק בין היכא דהאויר הוא טפח [דהוי מקום חשוב, ומאי חזית למימר דהוא כסתום ע"י מה שסביביו אדרבה נימא דהוא מקום פתוח לעצמו] להיכא דאיכא אויר פחות מטפח א"כ י"ל דכל שהוא אויר פחות מטפח ודאי מצרף לפסול אם יש בסכך פסול שעור ד"ט.

**סכך פסול ואויר**

**תקסד) מה אילו** איכא סכך פסול פחות מארבעה ואויר פחות משלשה מאי כשרה[[1111]](#footnote-1111) מלייה בשפודין מאי פסולה. ומבואר בע"ב דטענתו היא מה לי איתפלג בסכך פסול מה לי אתפלג בסכך פסול ואויר והייינו שיצטרף לפסול. וצ"ע א. מנין ידע דאינהו באמת לא פוסלים בזה, הרי אין ראיה ממשנה או ברייתא לדין זה. ב. גם אם הם הכשירו ואיהו ס"ל דלשיטתם צ"ל פסול, אין זה סתירה לעיקר פירושם אלא רק מחלוקת מה הדין באופן זה. [והראשונים דנו דאם אין תירוץ על שאלה זו צריך לפסוק כרבה.]

**דף יז ע"ב**

**החילוק בין אויר לסכך פסול**

**תקסה) בשלמא לדידי** דאמינא ארבע אמות משום שיעורא ולאו שיעורא הוא האי לאו שיעורא הוא כיון דלא שוו שיעורייהו להדדי לא מצטרפי. כתב רש"י דלא גרסינן "וכיון" אלא "כיון". אמנם הריטב"א כתב דגירסת רוב הספרים: "בשלמא לדידי משום שיעורא ולאו שיעורא[[1112]](#footnote-1112) וכיון דלא שוו שיעורייהו להדדי לא מצטרפו". ורש״י ז״ל מחיק, ואין צורך דהכי פי׳‎ בשלמא לדידי דין הוא דלא מצטרפי דהא לא שוו אויר וסכך פסול בשעורייהו ולא בטעמא דסכך פסול שפוסל בארבע אמות מפני שהוא שיעור מקום ולא משום הפלגה וריחוק וכו'.

**ביאור שיטת** רש"י "בשלמא לדידי דאמינא ארבע אמות משום שיעורא ולאו שיעורא הוא" פרש"י: דארבע אמות הוו "שיעור" לפסול ובפחות מכאן אינו שיעור לפסול, ואין הטעם משום דופן עקומה, אלא כך שיעורו לפסול הלכה למשה מסיני כשאר כל השיעורין. "האי לאו שיעורא הוא" פי' פחות מג' אויר בצירוף פחות מד' סכך אינו מצטרף לשעור משום: "כיון דלא שוו שיעורייהו להדדי לא מצטרפי" דזה שעורו בד"א וזה שעורו בג"ט.

**אמנם לריטב"א** [אם גרסינן "האי לאו שעורא הוא וכיון" וכו'] הוקשה לריטב"א מאי קאמר האי [ג"ט אויר לחוד, דאי גרסינן "וכיון" משם מתחיל הטעם] לאו שעורא הוא הרי גם זה שעור. וע"ז קאמר דכונת הגמ' דסכך פסול חלוק גם בשעורו וגם בטעמו כמו שמבואר בדבריו.

והנה המ"ב תרלב יז כתב: סכך פסול פחות מארבעה ואויר אצלו וכו' - ר"ל אפילו היה הסכך באמצע ע"פ כל ארכו אפ"ה אין מצטרף אצלו האויר לפסול הסוכה משום דלא שוי שיעורייהו להדדי ודינם כנ"ל בסעיפין הקודמין במקום סכך פסול כיון דאין בו ד' טפחים מותר לישן תחתיו ובמקום האויר אף דאין בו ג"ט אין ישנים תחתיו כנ"ל בס"ב עכ"ל. אמנם החזו"א (קמד ד) כתב דאסור לישן תחת הסכך פסול דלענין שינה הם מצטרפים. [ועי' חי' רבנו חיים הלוי פ"ה מסוכה הי"ט "דנראה דיסוד הדין דאין ישנים תחתיו הוא משום דאינו חשוב תוכו של סוכה דבזה הדין מתחלק דהרי הוא בכלל הסוכה להשלמת שעורא ולא לצאת בו בעצמו ידי חובת סוכה.]

**דף יז ע"ב**

**דופן עקומה ואויר משלימו לד"א**

**תקסו) מבואר דלרבה** פחות מד"א סכך פסול ופחות מג"ט אויר לא מצטרפי. ויל"ע לדידן בכה"ג בדופן עקומה כגון שיש סמוך לדופן פחות מג"ט אויר ואחריהם סכך פסול פחות מד"א אך אם נצרף את האויר יהיה ד"א מה דינו. והנה לדעת רע"א (אות תקמח) ליכא כלל דופן עקומה בכה"ג משום תרי הילכתות אבל הנדון לסוברים דיש בכה"ג לבוד ודופן עקומה אם מ"מ יפסל משום דיחד עם האויר הוי יותר מד"א. וגם לרע"א יש לדון אם היה דופן עקומה סמוכה לדופן הסוכה ואח"כ הפסק אויר פחות מג' עד הסכך הכשר אם מצטרף לפסול או דכשר.

**ובפמ"ג (תרלב** א"א א) הסתפק באופן השני אי כשר דלא אמרינן לבוד להחמיר בכה"ג. וכן הסתפק אם יש אויר בין חלקי הדופן עקומה ובצירוף האויר יש יותר מד"א אם אמרינן לבוד להקל כאילו ב' חלקי הסכך סמוכים ואין ד"א. [נראה דזה דמי לאופן הראשון שכתבנו לעיל דמה לי אם האויר מיד סמוך לדופן הסוכה או באמצע הדופן עקומה.]

**והבכורי יעקב** (סק"י) כתב להכשיר בזה דלא אמרינן לבוד להחמיר. וכתב לבאר צד ספקו של הפמ"ג לפסול וז"ל: "משום דמסופק אי אמרינן דופן עקומה בהפסק אויר פחות מג' לדעת הר"ן". ולדבריו הפמ"ג חולק על הגרע"א ופוסל להר"ן אף אי לא תליין ההילכתות חדא בחברתה.[[1113]](#footnote-1113)

**ובספר הסוכה** תמה דאם זהו ספקו של הפמ"ג א"כ למה דן הפמ"ג דוקא כשיש בצירוף ד"א הרי איכא לספוקי גם אם אין ד"א דמ"מ לא אמרינן דופן עקומה ולבוד כהדדי. אמנם נראה דלק"מ דעיקר דברי הפמ"ג באו לחדש את ספק צד ההיתר דלא מצטרף הדופן עקומה עם האויר לד"א, רק דנסתפק אולי יש כאן פסול צדדי משום תרי הילכתות.

**אמנם יש** לתמוה הרי בגמ' מבואר להדיא אליבא דרבה דד"א ואויר לא מצטרפי והסוכה כשרה, ולכאורה קשה הרי הסוכה ניתרת מכח ב' הילכתות לבוד ופחות מד"א סכך פסול.[[1114]](#footnote-1114) ומוכח מזה כמו שכתב הגרע"א דכיון דאין הלכה אחת באה מכח חברתה אמרינן תרי הילכתות, וא"כ גם לדידן בדופן עקומה ואויר נימא הכי ומה נסתפק הפמ"ג.

**אך באמת** לק"מ דהך כללא דתרי הילכתא לא אמרינן הוא דוקא בהלכה שמחדשת שדבר שאינו במציאות כאילו ישנו, כגון דופן עקומה שבאמת הוא סכך וההלכה מחדשת כאילו הוא דופן, וכן בלבוד דבאמת הוא פרוץ וההלכה מחדשת כאילו הוא סתום. אבל לרבה הך הילכתא דד"א אינו אלא מדיני "שיעורים", אבל הא דאינו מפסיק אינו לדון כאילו יש כאן מה שבאמת אינו אלא כך הוא הדין דזה לא נחשב הספק ובזה ודאי אמרינן תרי הילכתא ופשוט.

**הטעם דלא מצטרפי סכ"פ ד"ט ואויר**

**תקסז) אלא לדידכו** דאמריתו משום הפלגה מה לי אתפלג בסכך פסול מה לי אתפלג בסכך פסול ואויר. עי' רש"י. והנה להלכה פסקו הרבה פוסקים דהשעור של סכך פסול הוא בד"ט ומ"מ אין מצטרפין לפסול עם אויר. ובישוב קושית רבה לדעתם כתב הריטב"א: אבל אינהו טענתא מעלייתא אית להו דלדידהו נמי לא שוו פסולי בטעמא, דאויר משום הפלגה, וסכך פסול משום שיעורא דד׳‎ חשיב להם שיעור מקום.[[1115]](#footnote-1115)

**ועוד דאפילו‎** שוו בטעמא כל דלא שוו בשיעורא לא מצטרפי כלל והיינו דפרכינן בסמוך מדתנן הבגד ג׳‎ על ג׳‎. עכ"ל הריטב"א.

**ובמרומי שדה** כתב דהכי גמירי להו לענין סוכה דאין הצטרפות לפסול את הסוכה אע"ג דלפי כללי התורה היה ראוי להצטרף. [ולפ"ז מבאר הא דכתבו התוס' בע"א דלבוד להחמיר לא אמרינן הוא רק בסוכה מהלכה דלא מצטרף לפסול. ומיישב קושית רע"א אות תקסב על ספק התוס', דההלכה הנ"ל מכשירה בזה.]

**והנה בסמוך** אמר ליה אביי ולמר הני דלא שוו שיעורייהו בסוכה גדולה בסוכה קטנה מי לא שוו, ופרש"י על כרחך אחד זה ואחד זה פסולה בג' טפחים דכיון דנפק מתורת לבוד חשיב לבצוריה לשיעוריה דסוכה וכיון דשוו שיעורייהו לענין שום סוכה ליצטרפי. עכ"ל ולכאורה תמוה דתקשי ליה לאבי גופיה למה אינן מצטרפים אחרי ששוו שיעורייהו בסוכה קטנה ואין קושיא זו קשורה לדברי רבה. [ועמד בזה הריטב"א ופירש משום זה הסוגיא באופן אחר.]

**אולם לדברי** המרומי שדה א"ש היטב. דאינהו ס"ל דאיכא הלמ"מ דבסוכה אין מצרפין שום פסול לחברו. אבל רבה דהקשה ולית להך הלכה, קשיא עליה דליצטרפו משום דשוו שיעורייהו בסוכה קטנה.

**סוכה קטנה נפסלת בסכך פסול ג"ט**

**תקסח) בסוכה קטנה** שוו שיעורייהו. והיינו דבסוכה קטנה סכך ג"ט פוסל כמו אויר.[[1116]](#footnote-1116) והנה נחלקו המג"א והא"ר בגדר הדבר. דהנה כתב השו"ע סי' תרלב בד"א בסוכה גדולה שיש בה יותר על הסכך הפסול ז' טפחים. אבל בקטנה שאין בה אלא שבעה על שבעה, אם יש בין שניהם שלשה טפחים מצטרפים לפסול. וכתב המג"א: אלא ז' על ז'. אינו מדוקדק דאפילו יש בה ט' ומחצה, וסכך פסול ג"ט, פסולה. כיון דאי שקלת ליה לפסול ליכא הכשר סוכה וכמש"ל בש"ע[[1117]](#footnote-1117) וכ"מ מלשון רש"י. עכ"ל. הרי מבואר דסוכה קטנה מקרי כל שאין ז"ט סכך כשר ואז פוסל הסכך ג"ט בכל גווני.

**אמנם הא"ר** כתב על דברי המג"א: וצ"ע דאף שלא נשאר אלא ששה טפחים וחצי ממש לא גרע מז' על ז' ובתוכו פחות מג"ט סכך פסול או אויר דכשר אף שלא נשאר סכך אלא ד' טפחים ומשהו.

**נמצא דלמג"א** רק אם יש ז"ט סכך כשר מכשרינן ביותר מג"ט סכך פסול. אבל לא"ר כל שיש ד' טפחים ומשוה סכך כשר מכשרינן אפילו ביותר מג"ט סכך פסול. וביאור המחלוקת דלמג"א כל שיש בסכך פסול יותר מג"ט הוא חשוב ואינו טפל לסכך כשר, ולא אמרינן דל מהכא את היתר על ג"ט, דכיון דהסכך פסול יש בו שעור חשוב אינו נטפל להשלים שעור ז"ט של הסוכה. (עי' בפמ"ג שם שכ"כ בקיצור) אבל לא"ר החסרון בסוכה קטנה שאין בה שעור סכך כשר אבל אם איכא שעור בסכך של ד' ומשהו שוב אפשר להשלימו ע"י סכך פסול ולא איכפת לן שהוא יותר מג"ט.

**והחזו"א כתב** לחלק בין סכך פסול ג"ט לסכך פסול ד"ט, דבג"ט [ועד ד"ט ולא עד בכלל] כיון דבסוכה גדולה כה"ג ישנים תחתיו י"ל דכל דאין חסר בסכך הפסול אלא פחות מג"ט סכך הפסול משלימו שאין סכך הפסול חשיב טפי כשהוא בסוכה קטנה מכשהוא בסוכה גדולה אלא שאין סוכה מתכשרא ע"י צירוף סכך פסול ג"ט אבל כשמתכשרא ע"י צירוף פחות מג"ט שפיר מתכשרא ודינה כסוכה גדולה וישנים תחת הסכך פסול כולו. אבל אם הסכך פסול הוא ד"ט דכה"ג בסוכה גדולה אין ישנים תחתיו הרי הוא חולק מקום לעצמו ואינו טפל לסוכה וא"א לצרפו לסוכה.[[1118]](#footnote-1118) [ובדעת הא"ר צ"ע אי ס"ל כחזו"א וכל דבריו להכשיר רק בסכך פסול פחות מד"ט, או דס"ל להכשיר גם בד"ט.]

**ובאור** לציון ח"א סי' מב כתב דפלוגתת המג"א והא"ר היא מחלוקת אביי ורבה. דאביי סבר דבסוכה קטנה "שוו שיעורייהו", ומשמע דהוא שעור בסכך הפסול ושעורו להיות נטפל הוא בג"ט כאויר. אבל רבה השיב לו התם לאו משום דשוו שיעורייהו להדדי הוא אלא משום דליתיה לשיעורא דסוכה הוא. הרי דלדעתו השעור הוא בסכך הכשר דבעינן שיהא ד' טפחים ומשהו ולא בסכך הפסול. ולפ"ז אחרי דקי"ל כאביי נמצא הדין כמג"א. [אמנם לפי מה שיבואר להלן אות תקפו משמע ברש"י דאחר שהשיב רבה לאביי הודה לו.]

**דף יז ע"ב**

**הוכחות מרש"י והר"ן להנ"ל**

**תקסט) והנה המג"א** כתב דכדבריו משמע ברש"י. והקשה הבכורי יעקב (תרלב ו) והחזו"א (קמד ג) דהא ברש"י משמע איפכא שכתב: בסוכה קטנה, ששיעורה מצומצם. [וכעי"ז כתב בדף יח. וז"ל: בסוכה קטנה, שיעור מצומצם] משמע דאילו הסוכה ח' טפחים יוכל להיות בה יותר מג"ט סכך פסול וכהא"ר.

**וכתב האור** לציון (שם) דהדיוק ברש"י הוא ממה שכתב בד"ה מי "פסולה בג' טפחים דכיון דנפק מתורת לבוד חשיב לבצוריה לשיעוריה דסוכה" אלמא היסוד תלוי ב"נפקא (הסכך פסול) משעור לבוד" ולא בשעור הסכך כשר. ומה שהקשו ממש"כ רש"י דמיירי בסוכה ששיעורה מצומצם זה קאי לרבה וכמו שנתבאר לעיל אות תקסח דדין זה תלוי ברבה ואביי.

**והנה הר"ן** כתב: בסוכה קטנה בין באמצע בין מן הצד בשלשה טפחים דכיון דליכא בסוכה אלא ז' בעינן שלא יהא בה מסכך פסול ג' דנפיק מתורת לבוד. עכ"ל. וכתבו הבכורי יעקב והחזו"א דמשמע כא"ר דרק בסוכה ז' אסור, דלפי המג"א הו"ל למימר כיון שאין בה ז' בלא צירוף סכך פסול. אמנם האור לציון כתב לדקדק איפכא, מדכתב הר"ן "שלא יהא בה סכך פסול ג' דנפיק מכלל לבוד" משמע דהפסול נובע מחמת גדלו של הסכך פסול שאינו לבוד וא"כ גם כשיש יותר מז' בסוכה מ"מ הסכך פסול נפיק מתורת לבוד.

**ועי' פסקי** ריא"ז גבי סכך שהיו בו ג"ט אויר ומיעטו בשפודין "אינו מצטרף להשלים שעור הסכך הכשר ואפילו היה בכשר ששה טפחים", משמע כמג"א.

**בישוב הסתירה בשו"ע בהנ"ל**

**תקע) והנה לשון** השו"ע הנ"ל "בד"א בסוכה גדולה שיש בה יותר על הסכך הפסול ז' טפחים. אבל בקטנה שאין בה אלא שבעה על שבעה, אם יש בין שניהם שלשה טפחים מצטרפים לפסול". והקשה המג"א הנ"ל סתירה מרישא לסיפא דברישא משמע דבעינן שיהא בסכך הכשר לחוד ז' טפחים, ואילו בסיפא משמע דרק אם בסוכה אין כי אם זע"ז אז פסול אבל אם יש יותר אף שהסכך פסול ג"ט [וא"כ הסכך כשר פחות מז'] ג"כ כשר. [וכתב המג"א ליישב דסיפא לאו דוקא.][[1119]](#footnote-1119)

**והגרע"א בשו"ע** מיישב, דאם הסכך פסול מן הצד של דופן הרביעית בזה אם הסוכה בכולל יותר מזע"ז כשר דחשבינן להסוכה מהסכך פסול עד מעט פחות מהג"ט, ומה לנו דמונח לחוץ עוד סכך פסול.[[1120]](#footnote-1120) וכן אפילו מונח בצד דופן האמצעי מ"מ אמרינן על קצת מהפסול דופן עקומה והשאר הוי סכך פסול פחות מג' ומצטרף להשלים שעור סוכה.[[1121]](#footnote-1121) אבל אם מונח הג"ט סכך פסול באמצע הסוכה י"ל דפסול אם אין בסכך כשר לחוד שעור סוכה כיון שכל שטח מקום הסכך הפסול ג"ט ע"כ נחשב מהסוכה. וא"כ לא סתרי הדיוקים בלשון השו"ע ודוק.

**והחזו"א כתב** ליישב ע"פ דבריו דלעיל לחלק בסכך פסול בין ג"ט לד"ט, דתחילת דברי השו"ע קאי על סכך פסול ד"ט שאז כשר רק אם יש בסוכה ז"ט סכך כשר. ובסיפא מיירי בסכך פסול ג"ט שבזה אם יש בסכך כשר ד"ט ומשהו כשר.

**סכך פסול ג"ט בסוכה קטנה שמחולק בב' מקומות**

**תקעא) והנה החזו"א** סק"ד כתב דנראה דהא דסכך פסול פוסל בסוכה קטנה בג"ט הוא דוקא כשהן במקום אחד דנפיק מלבוד. אבל נתן סכך פסול טפח ומחצה וסכך כשר ב' טפחים וטפח ומחצה סכך פסול וב' טפחים סכך כשר מתכשר. וכן בנתן סכך פסול טפח ומחצה וסכך כשר ד"ט וסכך פסול טפח ומחצה כשר.

**ובאור לציון** כתב דנראה דזה תלוי באביי ורבה [עי' אות תקסח] דלאביי דבאמת הדין תלוי בשעורא דסכך פסול א"כ בכה"ג דהסכך פסול אינו במקום אחד לית ביה שעורא והסוכה כשרה. אבל לרבה דתלוי בהא דלית בה שעור סוכה א"כ גם הכא אין בסוכה שעור סוכה [שהוא ד"ט ומשהו.] ונמצא דלגבי נדון פלוגתת המג"א והא"ר אביי לחומרא ורבה לקולא ואילו לגבי סכך פסול ג"ט המחולק בב' מקומות הוא להיפך דלאביי כשר ולרבה פסול.

**אמנם כתב** האול"צ דנראה דגם אביי מודה לרבה דאיכא גם דין שיהא בסוכה שעור דאי לא תימא הכי יצא דאם יש סכך כשר טפח ומחצה באמצע הסוכה וכל שאר הס7כה מימינו ומשמאלו סכך פסול יהא כשר [דהרי כל צד פחות מג"ט] וזה לא יתכן ובע"כ כנ"ל.

**ולפ"ז כתב** ליישב הסתירה בשו"ע דנימא כמג"א דכשיש סכך ג"ט הרי הוא פוסל כל שאין בסכך כשר ז"ט, אבל כשהסכך פסול מחולק בב' מקומות אינו פוסל אלא כשאין בכשר ד"ט ומשהו. והשתא דיוקא דרישא דבעינן שיהא סכך כשר ז"ט מיירי כשהסכך פסול במקום אחד. והא דבסיפא משמע שרק בסוכה שאין בה אלא זע"ז פסול אבל אם היא גדולה מעט מז' כשרה אפילו כשיש סכך פסול ג"ט מיירי שהסכך פסול מחולק בב' מקומות.

**אמנם במה** שנקט האול"צ דאם הסכך פסול בב' מקומות בעינן שיהא סכך כשר ד"ט ומשהו, [ולכן בסוכה זע"ז יהא פסול] הנה החזו"א הנ"ל פליג ומכשיר אפילו בסכך כשר ד"ט מצומצמים [ויתכן דלדעתו כשר אפילו בפחות מזה כל שרובה מסוכך בסכך כשר].

**והנה לשון** הרמב"ם פ"ה הי"ג: סכך בזה לעצמו ובזה לעצמו זה בצד זה. אם יש בסּכך פסול שלשה טפחים במקום אחד בין באמצע בין מן הצד הרי זו פסולה (הי"ד) במה דברים אמורים בסוכה קטנה וכו' ומשמע דאם אין הסכך הפסול במקום אחד הסוכה כשרה, אף שאין בה אלא ד"ט [ולא צריך ד' ומשהו] כן הוכיח באול"צ.

**ועי' לשון** הרמ"א (תרלא ח): אבל בסכה קטנה צריך להיות מן השפודים פחות מג' במקום אחד (בית יוסף וּמהר''א מפראג).

**דף יז ע"ב**

**פחות מג"ט בסכך פסול אם הוא מדין לבוד**

**תקעב) רש"י ד"ה** מי. אחד זה ואחד זה פסולה בג' טפחים דכיון דנפק מתורת לבוד חשיב לבצוריה לשיעוריה דסוכה עכ"ל. משמע דגם בסכך פסול פחות מג' אמרינן לבוד אף שאין זה אויר אלא יש בו ממש. ועי' בפמ"ג (שסג מ"ז א) שדן אי אמרינן לבוד דרך דבר ממשי ודייק מרש"י לעיל ד: גבי חקק בסוכה דאמרינן לבוד בממשי. אמנם מהטור דייק איפכא. והביא גם דברי החכ"צ דלא אמרינן לבוד בממשי והוכיח ממה שהסתפקו התוס' בע"א בב' טפחים סכך פסול וב' טפחים סכך פסול ואויר ביניהם, ומשמע דאם יש סכך כשר ביניהם ודאי כשר ולא אמרינן לבוד דרך הממש של הסכך הכשר.[[1122]](#footnote-1122)

**ובתוס' להלן** יט. כתבו: "בכל מקום חשבינן אויר פחות משלשה כסתום ע"י לבוד, ולא דמי לסכך פסול פחות משלשה דאין שייך לעשותו סתום בסכך כשר מאחר שיש בו סכך פסול". ומבואר דבסכך פסול אין לבוד.[[1123]](#footnote-1123) וצ"ע א"כ למה שוו שעורייהו ואיך נפרש כאן את הגמ'. וכן קשה על הטור הנ"ל שדייק ממנו הפמ"ג דלא אמרינן לבוד בממשי.

**ויש לבאר** דאין הכונה כאן להלמ"מ של "לבוד" דכסתום דמי, אלא דלבוד הוא גם שעור של מקום שאינו חשוב, וכל שאין בו שעור לבוד נטפל הוא לסוכה. וכן נראה מבואר בגליונות חזו"א על הגר"ח פ"ה הי"ט.

**[ומצינו סברא** כעין זו בפמ"ג שם שדן בדין לבוד להחמיר, וכתב: מ"ש שם [החכ"צ] ראיה מעירובין כה א סמך מחיצה למחיצה פחות מג"ט כלבוד אלמא לבוד להחמיר.[[1124]](#footnote-1124)י"ל דלאו מתורת לבוד, אלא בטל הוא ולא חשיב. ערש"י שם עשה כלומר.[[1125]](#footnote-1125) עכ"ל.]

**ויש סמך** לסברא זו מלעיל יד. גבי שעורא דנסרים ג"ט אמרינן כיון דנפק להו מתורת לבוד גזרינן, אף דלא שייך שם כלל ענין לבוד כסתום. וכן ראיה מעירובין טז. דאיכא מ"ד דשעור מחיצה להתיר לזרוע כלאים כנגדו הוא כשעור לבוד ותלוי בפלוגתת רשב"ג וחכמים אם שעורו בג"ט או בד"ט.

**ובעיקר הנדון** בלבוד בדבר ממשי הובא לעיל אות קה מש"כ האבני נזר (שט [ב]) לחלק בזה ע"ש.

**ביאור קושית אביי – שיטת רש"י**

**תקעג) אמר ליה** אביי ולמר נמי נהי דלא שוו שיעורייהו בסוכה גדולה בסוכה קטנה מי לא שוו שיעורייהו. פרש"י: וכיון דשוו שיעורייהו לענין שום סוכה ליצטרפי. משמע דס"ל דאם בסוכה קטנה שוו שיעורייהו זה סיבה להצטרף גם בסוכה גדולה דלא שוו שיעוריהו.

**אמנם הריטב"א** כתב: תמיהא מלתא מאי קאמר דאי בעי למימר דכיון דשוו שיעורייהו וטעמייהו בסוכה קטנה דין הוא דליצטרפו אפילו בסוכה גדולה הא אמאי. עכ"ל. והיינו דקשיא ליה מה ענין סוכה קטנה לגדולה, הא בגדולה לא שוו שיעורייהו ולכן לא מצטרפי.

**ולכאורה סברת** רש"י מבוארת בהמשך הסוגיא דאמרינן דהבגד והעור מצטרפין לטומאת מת משום דיש להם שעור אחד לטומאת מדרס וחזינן דכיון דבמקום אחד שוו שיעורייהו מצטרפין תמיד, ותמוה מה הקשה הריטב"א.

**אמנם הנה** רש"י כתב בהא דראוי ליטלו ע"ג החמור: ויש מפרשים המקצע מכולן יחד שחיבר קיצועיהן שקיצץ כל המינין ועשה מהן טפח על טפח ותפרן יחד.[[1126]](#footnote-1126) והראשון נראה לי.[[1127]](#footnote-1127) עכ"ל. [ובשבת עו: פירש רש"י כהך פירושא.] ולפ"ז לא מצאנו ד"הואיל ושוו שיעורייהו" במקום אחד מצטרפי, אלא רק היכא דאפשר לצרפם לעשותם כלי אחד אז מצטרפי. וצ"ע לפירוש זה איך לפרש קושית אביי הנ"ל, דאיך שייכת סברא זו בסוכה. ובמרומי שדה כתב דשייך נמי ד"ז בסוכה בהא דמצטרף בסוכה קטנה סכך פסול עם אויר לשעור ג"ט, ולכן מצטרף בסוכה גדולה. אך יתכן דהריטב"א לא ס"ל לדמות הדברים ויש לחלק טובא ודוק. ואם נימא דהריטב"א מפרש כן מובן מה שהקשה. אולם באמת א"א לומר כן דהא הריטב"א פירש להדיא כרש"י דילן וא"כ דברי הריטב"א צ"ע.

**ונראה לומר** בדעת הריטב"א דאזיל לשיטתו במה שפירש דסברת הואיל וראוי הוא לטמא מושב בטפח על טפח הוא רק לרבנן דבי רב אבל לרבה מתפרשים דברי ר"ש באופן אחר [ויבואר באות תקעה] ונמצא דלרבה לשיטתו שפיר הקשה הריטב"א למה יצטרפו בגדולה. [והא דלא פירש הריטב"א דהקושיא היא על רבה לשיטתו משום דעדיין לא חידשה הגמ' סברא זו עד לקמן דמשני דהתם טעמא כדר"ש.]

**עוד הקשה** הריטב"א וז"ל: ותו לאביי גופיה תקשי הכי מהאי טעמא.[[1128]](#footnote-1128) ואי בעי למימר דדינא הוא דליצטרפי בסוכה קטנה מיהת דשוו בשיעורא, מאן אמר ליה דלרבה לא מצטרפי בסוכה קטנה. וכ״ת דהכי קים ליה לאביי דהוי דינא דלא מצטרפי אפילו בסוכה קטנה, הא ליתא דהא שמעינן ליה לאביי דאמר מצטרפין דאמר אביי אויר ג׳‎ בסוכה קטנה ומיעטו בשפודין לא הוה מיעוטא. עכ"ל.

**ונראה דזה** מתיישב לפי סברת המרומי שדה אות תקסז דהא דלא מצטרף לרבנן דבי רב הוא משום דכך נאמרה הלכה בסוכה דאין מצטרפין לפסול, ולכן לא קשיא ממה דמצטרף בסוכה קטנה דמ"מ כאן נאמרה הלכה דבסוכה גדולה אין מצטרפין. וכל הקושיא רק על רבה דלית ליה להך הילכתא [שלכן הקשה שבסוכה גדולה יצטרפו הסכך והאויר.]

**והריטב"א שהקשה** אזיל לשיטתו אות תקסז דמפרש דאין הלכה מסוימת לפסול בסוכה אלא אזלינן לפי כללי צירוף של שאר דיני התורה.

**ביאור קושית אביי – שיטת הריטב"א**

**תקעד) אמנם הריטב"א** כתב לפרש הסוגיא באופן אחר וז"ל: דהכי קאמר ליה, ומנא תימרא דבשיעור תליא מלתא,[[1129]](#footnote-1129) דהא בסוכה קטנה שוו בשיעורא ומשום הכי מצטרפו. דאלו לא שוו בשיעורא אף על גב דשוו בטעמא שיהא זה פוסל בד׳‎ וזה פוסל בג׳‎ דלדידך טעמייהו משום הפלגה, לא מצטרפי.[[1130]](#footnote-1130) ואהדר ליה רבא דהתם לאו משום דשוו בשיעורא הוא דבהא לא תליא מלתא אלא משום דליתיה שיעורא דסוכה דנתמעט שיעורו על ידי פסול. כן נראה לי.

**טעם צירוף הבגד והשק לרבנן דבי רב ולרבה**

**תקעה) וכל היכא** דלא שוו שיעורייהו להדדי לא מצטרפי והתנן הבגד שלשה על שלשה וכו'. לכאורה זה קושיא גם על רבה דגם הוא סובר דאם לא שוו שיעורייהו לא מצטרפי [ולכן אין אויר פחות מג"ט מצטרף לפחות מד"א סכך פסול.]

**אמנם הנה** לעיל אות תקסז הובאו דברי הריטב"א שרבה סובר דהא דלא שוו שעורייהו לא מצטרפי הוא דוקא כשיש ב' טעמים לשעור, אבל אם ב' השעורים אתיין מחד טעמא מצטרפי. וכתב הריטב"א דמתוך דברי הגמ' מתבארת סברת רבנן דבי רב שהם סוברים דגם אם ב' השיעורים מחד טעמא אינם מצטרפים. ומבואר בלשון הריטב"א דלפ"ז קושית הגמ' רק על רבנן דבי רב, [וכן הוא ברא"ה] אבל לרבה א"ש בפשוטו הא דהבגד והשק מצטרפין, דהואיל וטעמם שוה אף ששעורם שונה אית ליה דמצטרפין. ורק רבנן דבי רב הוצרכו לטעם דהואיל וראוי לטמא מושב.

**והקשה הריטב"א** א"כ תקשי מר' שמעון דאמר דהטעם דמצטרפי הוא הואיל וראויין לטמא מדרס, על רבה דאמר דמצטרפי הואיל וחד טעמא הוא. ותירץ וז"ל: וי״ל דרבה אמר לך דהא דקתני ר״ש הואיל וראוין לטמא מושב, לאו כדקא אמרת שמטמאין מושב בשיעור אחד ממתניתין‎ דהמקצע. אלא ה״ק "מה טעם מצטרפין" כיון שאין שוין בשיעוריהן, "הואיל וראוין לטמא מושב" מטעם דכולן שוין לטמא משום מדרס, אלא שזה צריך שיעור גדול וזה מספיק לו שיעור קטן, וכיון דשוו בטעמא דטעמא דכלהו חדא אע״ג דלא שוו בשיעורא מצטרפי.

**אולם לפי** מה שנתבאר באות תקעג בשם המרומי שדה בדעת רש"י דאין מחלוקת בין רבה לרבנן דבי רב בענין צירוף א"כ באמת הקושיא לכו"ע.

**שיטת הר"ח בסוגיא**

**תקעו) ז"ל הר"ח:** ומשני רבה לדידי משום דלא שוו בשיעורייהו דאויר שיעורו בטפחים והסכך באמות לפיכך לא מצטרפו אלא לדידכו אידי ואידי טפחים נינהו.[[1131]](#footnote-1131)

**ולרבה נהי** דלא שוו בסוכה גדולה אבל בסוכה קטנה דאין בה אלא ז' טפחים הלא נפסלת בד' טפחים[[1132]](#footnote-1132) סכך פסול.[[1133]](#footnote-1133)

**ומשני רבה** התם לגבי סוכה קטנה כיון דהוי בה ד' טפחים סכך פסול הויא ליה רובה דסוכה סכך פסול ובטל המיעוט ונמצאת כאילו כולה סכך פסול וליכא לסוכה כלל.[[1134]](#footnote-1134)

**ואקשינן לרבה** וכל היכא דלא שוו בשיעורייהו לא מצטרפי. והתנן במס' כלים בפרק כ"ז הבגד מטמא משום שלשה על שלשה למדרס משום שלש על שלש לטמא מת. השק ד' על ד' טפחים והעור ה' על ה' מפץ ו' על ו' הבגד מטמא בג' טפחים למדרס ובשיעור שלש אצבעות לטמא מת והשק שיעור טומאתו בד' טפחים ותנן במעילה פרק ד' בסופו הבגד והשק השק והעור העור והמפץ מצטרפין זה עם זה, הנה אע"ג דשיעור האי באצבעות ושיעור האי בטפחים דלא שוו בשיעורייהו ומצטרפי.[[1135]](#footnote-1135)

**ומשני רבה** שאני התם דקא מפרש טעמא בסיפא א"ר שמעון מה טעם הואיל וטמא מושב ותנן כזה הענין בכלים פרק כ"ז זה הכלל כל שחיבר לו מן החמור ממנו טמא מן הקל ממנו טהור. המקצע מכולם טפח על טפח טמא. ומתמהינן טפח על טפח למאי חזי ושנינן הואיל וראוי ליטלו ע"ג חמור דלא חייש להכי.[[1136]](#footnote-1136) עכ"ל הר"ח.

**טעם חלוקי השעורים בין בגד שק עור ומפץ**

**תקעז) הבגד שלשה** על שלשה השק ארבעה על ארבעה העור חמשה על חמשה מפץ ששה על ששה. בטעם החילוק בשיעורם של מינים אלו. לשון רש"י: שק, מנוצה של עזים עשוי והוא עב יותר מן הבגד ואינו מגיע לעוביו של עור. עכ"ל. ויל"פ דכונתו לבאר הך דינא דלפי עוביו פוחתת חשיבותו ולכן שעורו גדל. וכן מבואר בחזו"א כלים (לב ז) שכיון שרחוקין בממשן זהו הגורם לשינוי בשיעורן. ועי' קרן אורה מעילה יח. שנוקט ג"כ דטעם הדין משום חילוקי החשיבות.

**ובפי' הריב"ן** כתב דלא שמע טעם חלוקי השעורים שהרי ראויין למשכב אף בפחות משעור זה.

**איזה מינים מצטרפין זע"ז**

**תקעח) הבגד והשק** השק והעור העור והמפץ מצטרפין זה עם זה. כתב רש"י: הבגד והשק, הואיל וממשן קרוב להיות שוה. והיינו דבא לפרש למה אמרו רק הבגד והשק ולא הבגד והעור, ולזה תירץ דרק בגד ושק יכולין להצטרף דקרובה ממשן להיות שוה. [נראה הביאור כמש"כ רש"י בהמשך: שק, מנוצה של עזים עשוי והוא עב יותר מן הבגד ואינו מגיע לעוביו של עור, והיינו דהבדל העובי בין בגד לעור הוא גדול וא"א לעשותם יחד. ולשון הר"ש פכ"ז מ"ד דהמחברן בטלה דעתו אצל כל אדם.]

**אמנם בתוס'** כתבו טעם אחר בהא דאין בגד ועור מצטרפין וז"ל: דווקא כסדר הזה לפי ששיעורן קרובין זה לזה אבל בגד ועור או שק ומפץ דשיעורן רחוקים זה מזה אין מצטרפין. עכ"ל. ומבואר דלא מחמת העובי אינן מצטרפין אלא מאחר והשיעורין רחוקין זמ"ז.[[1137]](#footnote-1137)

**והקשו המהרש"א** והמהר"ם א"כ מאי פרכינן על רבה שיצטרפו אויר וסכך פסול, והרי ההפרש בשיעורן גדול מאוד שזה בד"א וזה בג"ט. ותירצו, דאין זה מקרי שיעורן רחוק, כיון דליכא שיעור פסול אחר בין אלו ב' שיעורי פסול. משא"כ בבגד ועור דאיכא שיעורא דשק בינייהו. ודו"ק. [הסברא צ"ב דמה לי שיש עוד שעור ביניהם, הרי זה מחמת שאותו חומר חשיבותו בשעור אחר, ולמה זה משפיע על הצירוף של האחרים.] ועי' ערוך לנר משכ"ב.

**אמנם החזו"א** (כלים לב ז) פירש דתוס' דהכא ג"כ דעתם דתלוי בממשן ע"ש.

**ובסיום התוס'** נראה דהדרו בהו מכח "זה הכלל" דמתניתין דכלים וס"ל דכולהו מצטרפין זע"ז. [ועי' תויו"ט פכ"ז דכלים ממ"ג שדחה דאשכחן זה הכלל שלא בא לרבות.] והמל"מ פכ"ג מכלים ה"ד כתב דמדברי הרמב"ם פיה"מ נגעים פי"א מ"א משמע כשיטה זו של התוס' דכולן מצטרפין.

**וז"ל הראבי"ה** (סי' תתקנא): ושמעתי בשם הרב ר' חיים כהן צדק דווקא כולהו מצטרפי יחד, ונקטינהו זוגות לומר שמתחילה נותן ג' משק ואחד מן הבגד והוי דינו כשק, ושוב מחבר עור לשק אם חסר שעורו ודינו כעור, ושוב מפץ לעור, אבל עור לבגד מתחילה לא מצטרף.

**ועי' בראבי"ה** הנ"ל מש"כ באריכות בכל סוגיין. ועי' חזו"א כלים סי' לב.

**ההלכה בשעור סכך פסול**

**תקעט) לענין פסק** ההלכה עי' ברי"ף רמב"ן רא"ש ריטב"א מחלוקת הראשונים בזה ואכמ"ל. ועי' רמב"ן שלסוברים דסכך פסול באמצע בד"א א"כ ליכא הלכתא דופן עקומה וסתמא דהש"ס בכמה דוכתי דאיכא להך הלכה דדופן עקומה וזה ראיה דההלכה כמ"ד באמצע בד"ט.

**וז"ל הריטב"א:** ותו דלרבה ללישנא קמא או לרב ללישנא בתרא כיון דבסוכה גדולה אין סכך פוסל אלא בד׳‎ אמות א״כ אין כאן דופן עקומה כלל לענין סוכה, ואנן לא בעינן לה לענין כלאים ולא לענין שבת,[[1138]](#footnote-1138) דהתם ליכא צל סכך,[[1139]](#footnote-1139) ובמחיצות כל דהו ואע״פ שאינן שלו סגי,[[1140]](#footnote-1140) ובסוכה דבעיא דפנות דידה ניכרות[[1141]](#footnote-1141) הוא דבעינן דופן עקומה. וכיון דלרבה או לרב ללישנא דנהרדעא לא נצרכה דופן עקומה לענין סוכה מאי האי דנקטי גוד ולבוד דופן עקומה הלכה למשה מסיני, ואע״ג דרבה אמר לך דלא נקטינן אלא גוד ולבוד, אנן ודאי סוגיין בתלמודא דנקטינן גוד ולבוד ודופן עקומה.

**אכן הר"ן** כתב דבחידושיו כתב דהוא חוכך על הכרעת הרמב"ן הנ"ל. ולא זכינו לאורו של חי' הר"ן על סוכה. אמנם מצינו באחרונים ב' דחיות על ראית הרמב"ן ואולי הר"ן כיון לאחת מהם.

**בפמ"ג (תרלב** א"א א) הביא דברי הפנ"י די"ל דגם למ"ד סכך פסול באמצע בד"א איכא נ"מ מדין דופן עקומה להכשיר מן הצד עד פחות מח' אמות סכך פסול, דאמרינן על פחות מד"א הסמוכים לדופן דופן עקומה ומשם והלאה מכשירין מדין סכך פסול באמצע בד"א.

**[וכתב הפמ"ג** דמ"מ לדידן דסכך פסול באמצע בד"ט לא מכשרינן בד"א ושלשה טפחים דנימא עד ד"א פחות משהו דופן עקומה ומשם סכך פסול פחות מד"ט, דכללא הוא דכל שיש ד"א סכך פסול לא אמרינן דופן עקומה. ועי' אות תקע בהערה.]

**ובאו"ש (פ"ה** הי"ד) כתב נ"מ לדין דופן עקומה להך מ"ד דבאמצע בד"א לענין חשבון רוב סכך כשר בסוכה [באופן שאין במק"א זע"ז סכך כשר אלא בעינן לצרף,] אם לצרף הסכך פסול הסמוך לדופן ואז ירבה הסכך הפסול. או דאמרינן דופן עקומה ונחשב כדופן ולא נמדד בשעור הסכך פסול להרבות על הסכך כשר. ע"ש החשבון בזה.

**מצטרפין לד"א**

**תקפ) מאי מצטרפין** מצטרפין לארבע אמות מן הצד. וקשה מה שייך בזה צירוף הרי גם אם כל הדופן עקומה מסכך כשר ורק בקצה הד"א איכא סכך פסול ד"ט הסוכה פסולה ולמה לן לצירופא. ועי' מש"כ בזה באות תסג ובהערה. ועי' ערוך לנר. ועי' שפ"א שרצה לחדש דאם יש בתחילה סכך כשר אמרינן עד ד"א דופן עקומה ואח"כ ד"ט סכך פסול. אבל אם יש ד"א סכך פסול הלמ"מ דהסוכה פסולה ולא מפלגינן לומר דחלק דופן עקומה וחלק סכך פסול פחות מד"ט. אמנם כתב דלא מצא בפוסקים מי שיחלק כן. ועי' אות תקפד.

**דף יז ע"ב**

**ראיה דאין ישנים תחת דופן עקומה**

**תקפא) תנן נתן** עליה נסר וכו' הכא במאי עסקינן מן הצד. והיינו דההכשר משום דופן עקומה ולכן שעורו בד"א. והנה מבואר במשנה הנ"ל דף יד. דלא ישן תחת הנסר, ומזה הוכיח ר"א מן ההר כאן דאין ישנים תחת דופן עקומה. וצ"ע שיטת הראבי"ה אות תקמה שהביא דיש מתירין לישן תחת דופן עקומה. אמנם החילוק מבואר בראבי"ה עצמו דיתכן דנסר חמור יותר מסכך פסול משום גזירת תקרה ע"ש.

**תקפב) בקושית הגמ'** מברייתא דסככה בנסרים של ארז.[[1142]](#footnote-1142) עי' תוס' ר"פ והשלמה דאף דזו הברייתא דתניא כותיה דשמואל דהמחלוקת בנסרים שיש בהן ד' לעיל יד:, והתם אמרינן דרב דס"ל דמחלוקת בנסרים שאין בהם ד' תניא נמי כותיה. מ"מ פריך הכא על כו"ע משום דבהא דשעור סכך פסול ד"ט או ד"א לא מצינו ברייתא שחולקת על ברייתא זו. ועי' ר"א מן ההר שהביא גי' דהכא ברייתא אחרת היא וגורס בה כרב.

**ובהא דמשמע** דלמ"ד באמצע בד"א מובן מה שהכשירה הברייתא עי' ערוך לנר איך יתכן לישב ראשו ורובו בסוכה כזו שא"א לישב תחת הנסרים וכל פסל הוא רק ד"ט.

**דף יח ע"א**

**שעור ד"א אם הוא כ' טפחים או כ"ד טפחים**

**תקפג) אמר רב** הונא בריה דרב יהושע הכא בסוכה דלא הויא אלא שמנה אמות מצומצמות עסקינן ויהיב נסר ופסל ונסר ופסל ונסר ופסל מהאי גיסא ונסר ופסל ונסר ופסל ונסר ופסל מהאי גיסא דהוו להו שני פסלין באמצע ואיכא הכשר סוכה באמצע. בדברי הגמ' יש ב' גירסאות ותלוי בסוגית הגמ' בעירובין ג: אמר אביי משמיה דרב נחמן אמת סוכה ואמת מבוי באמה בת חמשה אמת כלאים באמה בת ששה. ומבואר שם בגמ' דהיינו דאזלינן לחומרא בשיעור האמה. ובהמשך הסוגיא שם: ורבא משמיה דר''נ אמר כל אמות באמה בת ששה אלא הללו שוחקות והללו עצבות. ע"ש.

**ועתה נבוא** לבאר הגירסאות הנה גי' דידן "ויהיב נסר ופסל ונסר ופסל ונסר ופסל מהאי גיסא" [וכן מאידך גיסא] אמנם עי' ריטב"א שיש גורסים ויהיב "פסל ונסר ופסל ונסר ופסל מהאי גיסא" [וכן מאידך גיסא]. והדבר תלוי אם שעור ד"א הוא באמות של ה' טפחים דאז שעור ד"א הוא כ' טפחים, או דהשעור באמה בת ששה טפחים ונמצא דד"א הם כ"ד טפחים.

**והשתא גי'** דידן היא דיש ה' פעמים ד"ט שהם הדופן עקומה [היינו כ' טפחים] וזה רק לסוברים דשעור ד"א הוא כ"ד טפחים ונמצא דכ' טפחים עדיין הוא פחות מד"א. אבל אידך גי' ס"ל דד"א הוא כ' טפחים ולכן גורסים שיש רק ד' פעמים ד"ט שהם ט"ז טפחים פחות משעור ד"א לדעתם.

**ועי' בריטב"א** ובהשלמה למה נקט רק ח' אמות ולא ט' אמות. ועי' גם מהרש"א וערוך לנר.

**ראיה דסכך פסול ד"ט אין מצרפין אפילו פחות מג"ט ממנו להשלים לז"ט**

**תקפד) והנה רב** הונא בריה דרב יהושע שתירץ כאן כהך אוקימתא אית ליה לעיל טו. דפרוץ כעומד אסור ומוקים להמשנה שם שמתרת ביש ריוח ביניהן כמותן בנכנס ויוצא. וכתב החזו"א (קמד ג) דלפ"ז בע"כ גם הכא איירי ביש במקום הפסל משהו יותר וא"כ אין צריך לצרף [להשלים שעור סוכה] רק פחות מג"ט מתוך הנסר ומוכח דאפי' הכי פסול אם ליכא פסל בשעור ב' נסרים.

**ובאמת זו** קושיא עצומה על הגרע"א אות תקע שסובר דבכה"ג אמרינן דופן עקומה עד פחות מג"ט סמוך לסכך כשר, ומצרפינן לסוכה את הסכך פסול בשעור פחות מג"ט. וא"כ קשה למה הוצרכו כאן לשיעור פסל של ב' נסרים באמצע, הא סגי בפסל שעור נסר אחד נכנס ויוצא דהיינו ד"ט ומשהו ואז אפשר להשלים את השיעור ז"ט ע"י חלק מהנסר. [ועי' אות תקפ מש"כ מהשפ"א.]

**ולכאורה היה** אפ"ל דלאוקימתא דיש ב' נסרים באמצע באמת מיירי בלא נכנס ויוצא, אלא דיש שעור סוכה שלם באמצע ואין צריך ליותר סכך כשר. אולם נראה דצדקו דברי החזו"א דהרי רש"י כתב דר"מ מיירי בין בנסרים ד"ט בין בנסרים ג"ט, ולגבי נסרים ג"ט ודאי מיירי בנכנס ויוצא דהרי מכשרינן כל הסוכה כמו שהכריח רש"י ד"ה שאין, וא"כ הוא הדין הא דנסרים ד"ט מיירי בכה"ג. וצ"ע שיטת הגרע"א.

**הערות בדברי רש"י**

**תקפה) רש"י ד"ה** שאין "הלכך כשרה על ידי אותן שני פסלים". בפשטות משמע דסיכך באופן שצממ"ח באותן שני פסלים. אמנם עי' רי"ץ גיאות שכתב נשתייר באמצע ח' טפחים כשאתה נותן בתוכו ב' פסלים נמצא אויר שבין זה לזה פחות משלשה וקימא לן דאויר פחות משלשה מצטרף עם סכך כשר ואיכא שעור סוכה. עכ"ל. משמע דאין כאן צממ"ח אלא רק פס אחד של סכך כשר,[[1143]](#footnote-1143) והכשר הסוכה מצד לבוד. ודין זה צע"ג.

**שם: "ותחת הנסרים** לא יישן". עי' אות תקמה בשם הראבי"ה. והנה מדברי רש"י משמע דתחת הפסלים ישן וצ"ע הרי הם משמשים כדופן עקומה, ועי' אות תסו בשם הראבי"ה דמפרש דכיון שכל הפסול בנסר הוא גזירה בעלמא, לא פסלו את שאר הסוכה.[[1144]](#footnote-1144) אמנם דעת התוס' יד: דאין ישינים תחת הפסלים שבין הנסרים. וכ"כ תור"פ כאן. ועי' חדושי אנשי שם (דף ב. בדפי הרי"ף אות ב) שדן בדעת רש"י הנ"ל.

**אמנם המכתם** דף יד. הוכיח מהסוגיא לעיל יז: דפריך מנתן עליה נסר, למה הסוכה כשרה, והרי להנ"ל נסר שאני משאר סכך פסול ובאמת שאר הסכה כשרה. ובאמת קשה גם מסוגיין למה צריך לךהעמיד בנתן נסר ופסל הרי נסרים אינם פוסלים.

**[ולכאורה נראה** לחלק דעד כאן לא מכשרינן בנסרים את שאר הסוכה אא"כ יש בסוכה כדי הכשר סוכה גם אם נתייחס לנסר כסכך פסול. ורק אם יש מקום כשר בהסוכה, אז מכשרינן תחת כל הפסלים.]

**שם: "וא''ת בנסרים** ופסלים הפחותים מד' לא מתכשרא בשנים האמצעים, דזימנין דליכא הכשר סוכה, ולרבי מאיר דאמר אף בשאין בהן ארבע אין מסככין בהן היכי מתכשר בשיש בין נסר לנסר כמלא נסר". עי' חזו"א (שם) שהקשה מאי קשיא ליה לרש"י והרי הסכך כשר הוא יותר מד"ט [בצירוף מקום פסל של ב' נסרים] וא"כ אפשר לצרף לו חלק מהנסר להשלים שעור סוכה. וזה קשה לא רק על הגרע"א שמצרפים אפילו אם הפסול יותר מד"ט, אלא גם לשיטת החזו"א הסובר דעכ"פ סכך פסול פחות מד' אפשר לצרף להשלים ממנו פחות מג' לסכך הכשר וכאן הנסרים שהם הסכך פסול הינם פחות מד"ט.

**ותירץ החזו"א** דאה"נ יכל רש"י לתרץ זאת אלא קושטא דמילתא קאמר שכל הסוכה כשרה.

**שם: "ההיא כולה** כשרה ואף תחת הנסרים דהא ליכא ד' במקום אחד". עי' בעל המאור לעיל יד: והשלמה כאן שהוכיחו מדברי רש"י שמותר לישן תחת סכך אף אם הוא יותר מג"ט כל שאין בו ד"ט. וכן דעת רבינו יהונתן דף טו.

**אמנם הראב"ד** בהשגות על הרי"ף [הובא גם בר"ן כאן] סובר דכל שהוא מג"ט ומעלה אין ישנים תחתיו. וכן דעת הרא"ה דף טו. והריטב"א דף טו. ודף יט. וכן דעת ר"א מן ההר לעיל יז: ע"ש.

**[ובשו"ע סי'** תרלב ס"א פסק להקל לישן תחתיו כרש"י ובעה"מ. והמ"ב סק"ג הביא להחמיר לכתחילה כראב"ד. ובשונה הלכות הוכיח דדעת החזו"א להקל כרש"י ובעה"מ.]

**דף יח ע"א**

**אויר שלשה שמיעטו בשפודין**

**תקפו) אמר אביי** אויר שלשה בסוכה גדולה ומיעטו בין בקנים בין בשפודין הוי מיעוט. וכתב רש"י: הוי מיעוט, וכשרה דלאו שיעור אויר יש ולא שיעור סכך פסול יש. עכ"ל. והר"ן כתב דכיון דאויר וסכך פסול לא שוו שיעורייהו לא מצטרפי לפסול. ולכאורה צ"ע דגם כשמצרפין דברים שאין שיעורם שוה [כמו הבגד והשק לעיל יז:} אין מצטרפין אלא לשיעור הגדול. וכאן שיעורא דסכך פסול הוא ד"ט ואין כאן כלל שיעור זה אפילו בצירוף ולמה הוצרך הר"ן לומר דהטעם משום דאין מצטרפין. [והרא"ה כתב באמת גם סברא זו וז"ל: כל שכן הכא דסכך פסול שקל יותר ממנו אינו מצטרף לפסול.]

**עוד כתב** הר"ן ונ"ל דהאי דנקיט מיעטו ולא נקט מצטרפין ואין מצטרפין, לרבותא נקטיה דאע"ג דכבר איפסילא סוכה משום אויר ג',[[1145]](#footnote-1145) אפילו הכי סוכה גדולה סליקא מפסולא אפילו בשפודין.

**שם. בסוכה קטנה** בקנים הוי מיעוט בשפודין לא הוי מיעוט. ופרש"י ואף על גב דלא מזה ולא מזה יש שיעור לפסול מיהו כיון דאיכא ג' טפחים בהדדי דנפקי מהכשר סוכה חשיבי באפי נפשייהו ולא מצטרפין בהדה לאשלומה לשיעורא וליתיה לשיעורא דסוכה. עכ"ל. צ"ע דלכאורה זהו טעמו של רבה לעיל דליתא לשיעורא דסוכה. אבל אביי גופיה בעל המימרא דהכא ביאר משום דשיעורן שוה. [ורבנו יהונתן כתב ב' הטעמים לפסול, הטעם של אביי והטעם של רבה.] ולכאורה אפשר לדייק מרש"י דס"ל דאחר שהשיב רבה לאביי הודה לו ודוק. [ובזה מתיישבת קושית האור לציון אות תקסח על הא"ר.]

**מה נקרא 'באמצע'**

**תקפז) והני מילי** מן הצד אבל באמצע פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר יש לבוד באמצע וחד אמר אין לבוד באמצע. כתב הר"ן טעמא דמ"ד אין לבוד בסכך מדאמרינן לעיל ה: שיעורין חציצין ומחיצין הלמ"מ ואסקינן מחיצין לגוד וללבוד ולדופן עקומה ומשום הכי ס"ל דדוקא בדפנות הוא דאמרינן לבוד אבל בסיכוך לא. ואידך ס"ל דלא שנא. עכ"ל. ומבואר ד'באמצע' היינו דבר שאינו מחיצה.

**אמנם התוס'** כתבו: אין לבוד באמצע, היינו "למעלה", דדפנות מכשירין לעיל (דף ז.) קנה קנה פחות מג'. ומקורת מבוי פריך שפיר דהיינו נמי למעלה, ופריך בין למאן דאמר פ''ק דעירובין (דף יב:) קורה משום היכרא בין למאן דאמר משום מחיצה. עכ"ל. והנה מעצם הנדון משמע דאין זה דין במחיצה אלא דבתחילה היו סבורים לפרש דמן הצד היינו בזוית וע"ז הוכיחו מקנה קנה דאף באמצע המחיצה מהני. ולכן פירשו דבאמצע היינו "למעלה". ולפ"ז סיימו דהא דפריך מקורה הוא גם למ"ד קורה משום מחיצה משום דהך מחיצה היא למעלה ולא מן הצד.

**[פירשנו ד"באמצע"** היינו "למעלה". אמנם עי' תור"פ שתירץ על הקושיא מלבוד בין קנה לקנה בזה"ל: וי"ל דהיינו דוקא בדפנות אבל למעלה בסכך לא אמרינן לבוד באמצע. עכ"ל. משמע דנשאר בפירושו ד"אמצע" היינו שלא בזוית, אלא דהגביל דין זה רק למעלה בסכך.]

**אולם לשיטת** הר"ן לכאורה נצטרך לפרש דקושית הגמ' היא ממ"ד קורה משום הכירא דאילו למ"ד משום מחיצה הרי הוי לבוד במחיצה.[[1146]](#footnote-1146)

**עוד מצינו** דאזיל הר"ן לשיטתו במש"כ (אות תקפח) דאם איכא לבוד באמצע בפחות מד"א סמוך לדופן מהני הדופן עקומה כי היכי דלא להוי באמצע אלא מן הצד [אלא דמ"מ לא מהני משום דתרי הילכתא לא אמרינן] ונראה דרק לשיטת הר"ן דהנדון הוא בתורת מחיצה, מהני דין "דופן עקומה" ליתן שם מחיצה. אבל לתוס' דתלוי ב"למעלה" הרי גם אם נימא דופן עקומה אכתי הוי זה כבאמצע [ולא עדיף מקורה למ"ד משום מחיצה] וגם בזה לא אמרינן לבוד להך מ"ד.

**דופן עקומה ולבוד אם מקרי לבוד מן הצד**

**תקפח) כתב הר"ן:** והא דנקט פלוגתא דלבוד באמצע גבי מיעטו היינו לומר דלמ"ד אין לבוד באמצע כי אמרינן יש לבוד מן הצד דוקא כי מיעטו מצד סכך[[1147]](#footnote-1147) אבל מיעטו מצד דופן לא. דלא תימא כיון דבפחות מד"א אמרינן לבוד אמרינן דופן עקומה אפילו מיעטו מן הדופן הוה ליה לבוד מן הצד קמ"ל דלא משום דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי הילכך כי מיעטו מצד הדופן אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן והוה ליה לבוד באמצע. עכ"ל.

**הנה מש"כ** דע"י דופן עקומה הוי מן הצד נראה דאזיל לשיטתו בהגדרת מן הצד דבעינן תורת מחיצה ולזה מהני גם דופן עקומה. אבל לתוס' דתלוי ב"למעלה" לא מהני. וכמו שנתבאר באות תקפז.

**ומש"כ "דלא** אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי" נתבאר לעיל כמה אופנים ונחזור ונשנה בקצרה.

**א. הפמ"ג (תרלב** א"א א) ע"פ הסבר הבכורי יעקב (אות תקסו) ס"ל דלא אמרינן תרי הילכתא כהדדי אף אם לא תליין חדא בחברתה.[[1148]](#footnote-1148) [ובאות תקמט בהערה הובא שכן משמע מדברי המאירי.]

**ב. הגרע"א בשו"ת** סי' יב (אות תקמח) כתב דלא אמרינן תרי הילכתא היכא דההלכה השניה בנויה על הראשונה ולכן כאן דהלבוד בנוי על ההילכתא דדופן עקומה לא אמרינן כן. ונמצא דאמנם יש כאן דופן עקומה אבל הלבוד אינו יכול להסתמך עליה.[[1149]](#footnote-1149)

**ג. הקה"י (עירובין** סי' ב) כתב דבעלמא אמרינן תרי הילכתות ורק לגבי דין לבוד מן הצד בעינן לבוד למחיצה ממש ולא לדבר שרק הדין דופן עקומה עשאו כאילו הוא מחיצה.[[1150]](#footnote-1150)

**ד. הקה"י סוכה** סי' ד כתב דרק "לבוד למחיצה" אמרינן [להך מ"ד דאין לבוד באמצע] ולא "לבוד לדופן" ודופן עקומה אינה מחיצה כי אם דופן.[[1151]](#footnote-1151)

**ה. בזכרון שמואל** סי' כו ביאר דברי הר"ן דס"ל דדופן עקומה הוא דין מיוחד בסוכה ולא נתחדש דין זה אלא היכא שהסוכה כשרה בלאו פסולא ד"סכך פסול". אבל כאן שלפני דין דופן עקומה איכא גם לחסרון של אויר באמצע, לא אמרינן בכהאי פסול דין דופן עקומה דאין כאן שם סוכה כי היכי דנימא דופן עקומה. וכ"כ בעמק ברכה סוכה סי' ט עמ' פד.[[1152]](#footnote-1152)

**ו. ולענ"ד י"ל** דהא דלא אמרינן תרי הילכתות דאתו חד מכח חבריה הוא רק כאשר ב' ההילכתות אינן יכולות לחול בפני עצמן אלא רק ע"י באין כאחת. דלענין זה לא אמרינן באין כאחת. אבל אם חדא מינייהו יכולה לחול בפנ"ע ורק השניה תלויה בה אמרינן תרי הילכתות. ולפ"ז רק למ"ד דלא אמרינן לבוד באמצע איכא להך חסרון [דאין לבוד בלי דופן עקומה. וכן לגבי הדופן עקומה, אמנם דעת הגרע"א דהיא קיימת אף בלא לבוד, אבל לסברת הזכרון שמואל כל דלא הוה חלק מהסוכה ליכא דופן עקומה. וא"כ אין דופן עקומה בלי לבוד] אבל למ"ד אמרינן לבוד מן הצד, מהני אף אם הלבוד מן הצד. דאף דבלא הלבוד ליכא דופן עקומה, מ"מ אמרינן בתחילה לבוד ואח"כ אמרינן דופן עקומה. שוב מצאתי כן באבני נזר סי' צב. [ולפ"ז מדוקדק היטב לשון הר"ן: קמ"ל דלא משום דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי (היינו דלא אמרינן באין כאחת) הילכך כי מיעטו מצד הדופן אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן (דכל דליכא לבוד אין זה חלק מן הסוכה ולא אמרינן דופן עקומה כלל) והוה ליה לבוד באמצע.]

**ולענין לבוד** ודופן עקומה לדידן נתבאר באות תקמד אות תקמח ואות תקסו.

**אויר פחות משלשה אם הוא "שעור" בפסול סוכה או "לבוד"**

**תקפט) בדבר היתר** אויר פחות משלשה אם הוא מצד לבוד. יש בזה דברים בחי' הגרע"א דף יז. וז"ל: דאויר טפח היה ראוי ג"כ לחוץ בסוכה כיון דיש הפסק אויר ביניהם, אלא דאתינן עלה מדין לבוד. ולמ"ד אין לבוד באמצע משמע[[1153]](#footnote-1153) באמת דאפילו בסוכה גדולה פוסל אויר באמצע פחות מג"ט, אלא דלדידן כשר מטעם לבוד. וכן בב' טפחים סכך פסול ואויר ב' טפחים דאין מצטרפין י"ל ג"כ מטעם לבוד כאילו ב"ט פסול דבוק בסכך כשר ואין כאן הפסק, או דממלאים האויר מסכך כשר שבצידו.[[1154]](#footnote-1154) וכן אם הב' טפחים אויר בצד הדופן ואח"כ בצד הסוכה ב' טפחים סכך פסול אמרינן לבוד דהדופן סמכינן לסכך פסול. [ולפ"ז הקשה על התוס' דף יז. ונתבאר באות תקסב.]

**שוב כתב** הגרע"א: ולומר באמת דבלא לבוד אין חשוב אויר פחות מג"ט להפסיק ולחצוץ, ולמ"ד אין לבוד באמצע דפוסל היינו רק בסוכה קטנה.[[1155]](#footnote-1155) הא לכאורה א"א לומר, דגם בסוכה קטנה ליתכשר בלא לבוד. דהא בסכך פסול פחות מג"ט כשר בסוכה קטנה אף דאין שייך לבוד מ"מ משלים כל שיעור סוכה. א"כ הא דאויר פחות (מב"ט) [מג"ט] אינו משלים לשעור סוכה היינו דחוצץ ומפסיק[[1156]](#footnote-1156) א"כ ממילא גם בסוכה גדולה פסולה. ומוכח דכל עיקר הכשר אויר פחות מג"ט רק מדין לבוד הוא.

**[אמנם האבני** נזר סי' תסו [והשפ"א] כתבו כצד זה שדחה הגרע"א[[1157]](#footnote-1157) וביאר דהמחלוקת רק בסוכה קטנה.[[1158]](#footnote-1158)]

**דברי הגר"ח דתרי דינים איתנהו באויר**

**תקצ) ובחי' רבנו** חיים הלוי פ"ה הי"ט מסוכה הקשה סתירה בזה. דמסוגיא דידן משמע דהכשר אויר פחות מג' בסוכה הוא מדין לבוד. ואילו להלן יט. אמרינן רבי אושעיא אמר לא נצרכה (דין פסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה) אלא לסכך פסול פחות משלשה בסוכה קטנה, ומאי יוצא יוצא מתורת סוכה. מתקיף לה רב הושעיא לא יהא אלא אויר ואויר פחות משלשה טפחים בסוכה קטנה מי פסיל. והשתא אי ההיתר של ג"ט אויר הוא משום לבוד מה זה שייך לסכך פסול שאין בו לבוד, אע"כ שהוא שעור שאינו פוסל את הסוכה ומדמינן שעורא דסכך פסול לאויר דאין ההפסק של סכך פסול חמור מאויר.

**וכתב הגר"ח** לישב דבאמת הא דאויר פחות מג"ט אינו פוסל הוא גם מדין "שעור" שאין כאן שעור לפסול אלא דעכ"פ בעינן גם ללבוד דאל"כ להוי הפסק בין שני חצאי הסוכה ונמצא שכל חלק אין לו ג' דפנות רק דופן ומחצה [וגם אין שעור ז"ט בכל חלק אא"כ הסוכה גדולה קרוב לי"ז טפחים שמלבד האויר איכא ז"ט כאן וז"ט כאן] ולהכי הוא דצריכין גם לדין לבוד להחשיב הכל סוכה אחת.

**ובקה"י (סי'** יג) כתב דדבריו צ"ב דנהי דמצד שבאויר פחות מג"ט ליכא שעור לפסול אכתי א"א להכשיר דעכ"פ הוי הפסק וחסרים דפנות וע"כ צריכין לדין לבוד, אבל קשה איפכא אחר דבע"כ משתמשין בדין לבוד מנלן דבפחות מג"ט ליכא חסרון שעור לפסול [אשר מה"ט מתקיף לה רב הושעיא בכל שכן שסכך פסול פחות מג"ט אינו פסול] הא י"ל דכל הכשירא דפחות מג"ט הוא מדין לבוד וממילא אין כאן אויר כלל.

**ותירץ הקה"י** דגם אויר הנחשב כסתום מדין לבוד אכתי ראוי לפסול משום דעכ"פ "סכך" לא הוי, דהא אינו מיצל ויסוד ענין הסכך הוא שעשה צל ומגין מפני החמה. [ומה"ט כשיעשה במקום סכך קנים בפחות פחות מג"ט לא יועיל כלום דהו"ל חממ"צ אע"פ שכל הגג נדון כסתום מטעם לבוד.] ולכן מוכרח דהוי "שעור" שאינו פוסל וההכשר הוא מצד שאר הסכך ולא מדין לבוד. אלא דמ"מ אין סברא זו מועילה לחבר צידי הסוכה זל"ז ולכן בעינן גם ללבוד.[[1159]](#footnote-1159)

**שעור אויר לרשב"ג דס"ל שיעור לבוד בד"ט**

**תקצא) דעת רשב"ג** עירובין ט. יד. ועוד, דשעור לבוד הוא בד"ט ולא כרבנן שהוא ג"ט. ויש לדון אם לפי דבריו יהא שעור פסול אויר ד"ט דהרי שעור ג"ט מבואר בסוגיין דהוא מדין לבוד וא"כ לדידיה י"ל דהשעור הוא עד ד"ט.

**והנה למש"כ** הגר"ח דמלבד הלבוד איכא ג"כ שעור לפסול [וילפינן מזה על שעור סכך פסול כדאיתא בדף יט.] א"כ י"ל דגם לרשב"ג שעורו בג"ט משום שעורא דבזה לא מצינו חילוק. [כן טען בגליון הגרי"י פישר] אך יתכן דגם השעור מיוסד על שעורו של לבוד [עי' אות תקעב] ולכן לרשב"ג גם השעור יהא ד"ט.

**ובצפנת פענח** (השלמה עמ' 30) כתב לחקור אם אויר פוסל ג"ט משום העדר סכך או משום דיש על האויר גופיה שם פסול.[[1160]](#footnote-1160) וכתב דנ"מ אם לרשב"ג יהיה כשר עד ד"ט דאם הוא פסול עצמי לא מהני לבוד דסוף סוף איכא גם ל"פסול" ואין הלבוד מפקיע את הפסול. [וכתב דזו כונת התוס' דף יט. דאין לבוד להכשיר סכך פסול דהוא משום דאם היה פסול הרי הוא נשאר גם אחר הלבוד. וכל דין לבוד מהני רק ב"העדר" דאז הלבוד עושה יש.]

**וכתב הצפנת** פענח להביא ראיה דפוסל בג"ט. דהנה בירושלמי פ"א דעירובין[[1161]](#footnote-1161) אמרינן דגם ר"מ ס"ל לבוד בד"ט כרשב"ג. ומצינו לעיל יד. דגם ר"מ ס"ל אויר פוסל בג"ט [נראה כונתו מדאמר דשעור נסר בג"ט דנפקי ליה מתורת לבוד.[[1162]](#footnote-1162)]

**טעם הכשר אויר שאין מהלך ע"פ כולה**

**תקצב) תוד"ה אין.** וא''ת אם אין לבוד באמצע א''כ צלתה מרובה מחמתה תיפסל עד שתהא מכוסה יפה ומעובה כמין בית שלא יהא בה נקב. לאו פרכא היא דהכא מיירי כשהאויר מהלך על פני כולה והסכך נחלק לשנים. עכ"ל. ובערוך לנר הביא מספר חזון נחום שהקשה איך כתבו תוס' דאם אין הגג נחלק לשנים אמרינן לבוד, הא בגמ' מייתי ראיה דלא אמרינן לבוד באמצע מארובה שבבית, ומשמע דזו ראיה למ"ד לא אמרינן לבוד באמצע. וקשה הרי שם אין הארובה הולכת על פני כל הגג וא"כ בכה"ג אמרינן לבוד לכו"ע ותקשי לכו"ע.

**ותירץ הערוך** לנר דהא דהכשירו התוס' אם אין האויר הולך ע"פ כולה הוא לא מדין לבוד אלא משום פסל היוצא מן הסוכה כעין מש"כ תוס' תוס' דף יז. גבי סכך פסול ואויר בסוכה גדולה. [ולכן בהאי דאהלות אין מטמא דלא שייך דין פסל גבי טומאת אהל.] והקשה הקה"י (סי' יג) הרי התוס' הכשירו גם בסוכה קטנה דלא שייך בה פסל כיון דאין בה שעור סוכה בהכשר.[[1163]](#footnote-1163) ועי' בשפ"א.

**לכן מבאר** הקה"י דברי התוס' ע"פ הגר"ח אות תקצ דהא דבעינן לבוד בסוכה אינו משום שהאויר ראוי לפסול [דזהו מדין שעורא דאין בזה שעור לפסול] אלא כדי שלא יהא הפסק בין שני חלקי הסוכה. וא"כ כ"ז שייך היכא דמהלך ע"פ כולה שיש לדון בזה מדין הפסק, אבל אם הסוכה מחוברת דרך מקום שאין האויר מהלך שם, נמצא דכל מה דיש לדון לפסול את הסוכה הוא לומר על אותו מקום שהוא "מקום פסול", וכלפי נדון זה גם למ"ד אין לבוד באמצע מ"מ "שעור" המקום אף באמצע הוא ג"ט, דרק "דין לבוד" הוא דלא נאמר באמצע, אבל כשאינו מהלך על פני כולה א"צ ללבוד כנ"ל.

**והחזו"א בגליונות** הגר"ח פ"ה הכ"א כתב לבאר סברת התוס' דאם אין אורך האויר ז"ט [ואולי ברוב סגי] אין צריך ללבוד אלא עיקר הסיכוך כן הוא צורתו שיהא צלתו מרובה.

**והנה לשון** תוס' ר"פ וי"ל דהא דאין לבוד באמצע היינו דוקא כשהאויר מהלך ע"פ כל הסוכה מדופן לדופן אבל כשאין האויר מפסיק על פני כל הסוכה אמרינן שפיר דין לבוד. עכ"ל. ומבואר דההיתר מדין לבוד וכהחזון נחום וצ"ע א"כ ליישב קושיתו מארובה.[[1164]](#footnote-1164)

**והנה התוס'** להלן יט. הקשו על שיטת רש"י שאוסר לישן תחת אויר פחות מג"ט וז"ל: ועוד מי יוכל להזהר בסוכה מלאה נקבים שאין צלתה מרובה מחמתה אלא משהו שלא ישן כנגד הנקבים. והרא"ש סי' לד כתב בזה: ולא תיקשי לך היאך יוכל אדם ליזהר בסוכה מליאה נקבים שלא יישן תחת הנקבים, דהכא מיירי כשאויר מהלך בכל אורך הסוכה. עכ"ל. והנה התוס' עצמם בדף יח. מחלקים חילוק זה גבי מ"ד אין לבוד באמצע וצ"ע א"כ למה לא תירצו על רש"י כמו הרא"ש.[[1165]](#footnote-1165)

**ונראה דהרא"ש** ס"ל כהבנת החזו"א דהכל מקרי סכך ואין צריך כאן לדין לבוד ולכן כשר לישן תחתיו. אבל תוס' ס"ל כהסברים האחרים דבאינו מהלך ע"פ כולה כשר מדין לבוד או מדין פסל ולכן אין זה סברא אלא להתיר לישן תחת הסכך ולא לישן תחת האויר עצמו.

**ולפ"ז לרבנו** פרץ ג"כ א"א לתרץ כתירוץ הרא"ש. וצ"ע בדברי רבנו פרץ דף יט. שמסיים: ומסוכה שצלתה מרובה מחמתה לא קשה דהא אין האויר עובר מעבר לעבר ומושך מדופן לדופן על פני כל הסוכה דכפירשתי לעיל גבי לבוד. עכ"ל. וצע"ג.

**בד' הריטב"א דאויר פוסל אי אין לבוד באמצע ב"כדי ראשו"**

**תקצג) ובמה שהקשו** התוס' דלמ"ד אין לבוד באמצע כל צממ"ח תיפסל עד שתהא מסוככת יפה ומעובה כמין בית. עי' ריטב"א שתירץ "מיהו בשיש בו כדי ראשו[[1166]](#footnote-1166) אבל לא בפחות מכאן דאלת״ה היה צריך לעשות סוכה מעובה כמין בית באמצע אלא ודאי כדאמרן". [וצ"ב היכן מצינו שעור כזה של כדי ראשו לחוד. ושו"ר שעמד בזה החת"ס בשו"ת יו"ד סי' שמ. אמנם נראה דמצינו בריטב"א להלן יט. וז"ל: מיהו מסתברא שלא אמרו שאין ישנים תחת האויר פחות מג׳‎, אלא כשיש בו כדי שינה. ולא שישב שם כל גופו, דהא לא אפשר בפחות משלשה, אלא שכופה ראשו באויר. אבל כל היכא דליכא רוב ראשו אלא בין אויר וסכך לית לן בה. ועי' מ"ב תרלב יב שציין לריטב"א הנ"ל.]

**והערוך לנר** הקשה דא"כ נמצא ד"עד כדי ראשו" אמרינן לבוד וא"כ מאי מוכיח הך מ"ד מארובה שבבית הרי גם לדידיה תקשי למה לא אמרינן לבוד כיון דהוי פחות מכדי ראשו [שהרי ראשו הוא יותר מטפח.[[1167]](#footnote-1167)] וכתב הערוך לנר שמחמת קושיא זו ניידי התוס' מפירוש הריטב"א ולדעת הריטב"א יש ליישב ולא פי' מהו היישוב. [ועי' בחת"ס שם משכ"ב.] אמנם עי' חזו"א (קמד ה) יובא באות תרמב בהערה, מש"כ בביאור דעת הריטב"א (הריטב"א להלן יט. ולכאורה ה"ה הריטב"א כאן) ולפ"ד סברת הריטב"א רק לענין סוכה ולא לענין לבוד בטומאה.]

**ונראה דמה** שהכשיר הריטב"א עד כדי ראשו אין זה שעורים בדיני "לבוד" אלא כעין סברת החזו"א אות תקצב דזהו עיקר צורת הסיכוך שיהא צלתו מרובה ולא מעובה כמין בית, וסובר הריטב"א דשעור המבטל צורת הסיכוך הוא כדי ראשו. [ובזה אולי מובן מנין שעור זה, דלמבואר זו סברא בצורת ושם הסכוך שישב בצל ומסתבר דאזלינן לפי ההיכי תמצי שלא יהא מקום ראשו בחמה.]

**סכך פסול באמצע בסוכה קטנה**

**תקצד) כתבו התוס'** עוד: והא דאין סכך פסול פוסל בפחות מארבעה ואע''ג דאין לבוד באמצע,[[1168]](#footnote-1168) לא דמי לאויר. דהא מה נפשך יתר משלשה הרי יצא מתורת לבוד, ואפילו הכי אינו פוסל לפי שאינו חשוב להיות חוצץ ומפסיק בינתים. עכ"ל. והקשה השפ"א הא בסוכה קטנה ליכא לסברת התוס' [דביותר מג"ט באמת פסול] וא"כ אם הסכ"פ באמצע יפסול אף בפחות מג"ט למ"ד אין לבוד באמצע.

**ותירץ: וצ"ל** משום דמ"מ לבוד שייך ביה בסמוך לדופן לכך לית ביה חשיבות להיות בפני עצמו ושוב בטל לשעורא דסוכה ג"כ. וביאר בזכרון שמואל סי' כז דהרי בסכך פסול לא שייך לבוד אף בפחות מג' וכמו שכתבו התוס' יט. וא"כ בע"כ הוא משום דכיון דבפחות מג' יש דין לבוד במקום דשייך לומר לבוד א"כ לית ביה חשיבות בפנ"ע אפילו במקום דל"ש לבוד, ולהכי פחות מג' סכ"פ מצטרף גם לשעור סוכה.

**וע"פ הגר"ח** יתבאר יותר בפשיטות דבסכך פסול לא בעינן כלל לדין לבוד כיון דהכל מחובר ורק דאיכא שעורא לפסול הסוכה בסכך פסול, ולענין הך שעורא ליכא חילוק בין מן הצד לאמצע. [ע"ש בזכרון שמואל אולי זה כונתו.]

**דף יח ע"א**

**מדוע אין הארובה טמאה מדין סוף טומאה לצאת**

**תקצה) טומאה בבית** מה שכנגד ארובה טהור. כתב הריטב"א: שאין אויר נעשה אהל ואינו מצטרף עם הבית. והטומאה יוצאת דרך (ארובה) [פתח] שראויה לצאת משם ולפיכך אין פתח הארובה טמא, דומיא דבית שיש לו פתח והמת עתיד לצאת עכ״פ באחד‎ מהם. עכ"ל. והיינו דקשיא ליה שתטמא הארובה מדין סוף טומאה לצאת, וע"ז תירץ דמירי שעומדת הטומאה לצאת דרך פתח אחר. ואמנם צ"ע מה שייך כאן סוף טומאה לצאת והרי אין אהל בארובה וכל דין סוטל"צ הוא דהאהל שעתיד המת להגיע אליו טמא אבל כאן אין אהל.

**ובמשנת טהרות** כתב דתלוי בפלוגתת הפוסקים[[1169]](#footnote-1169) אם מטמא גם כשאינו תחת אהל אחד או רק כשהוא תחת אותו אהל [והחידוש הוא דאע"ג דהדלת סגורה חשבינן כאילו היא פתוחה.] דלצד בתרא א"א לטמא כאן. אבל לצד קמא לכאורה הגדר דחשבינן כאילו המת מונח כבר במקום שסופו לצאת שם ולכן כל מי שתחת אותו מקום נטמא. והוא חידוש.

**מדוע אין הבית טמא מדין סוף טומאה לצאת**

**תקצו) אין בארובה** פותח טפח טומאה כנגד ארובה הבית טהור. והנה אחרי שאין בארובה פותח טפח ודאי שיוציא את הטומאה דרך הבית[[1170]](#footnote-1170) וא"כ למה אין הבית טמא מדין סוף טומאה לצאת. עי' בזה בפנ"י כאן. וכבר עמד בכעין זה הדרישה סי' שעא וכתב דזה תלוי בפלוגתת הפוסקים אם אמרינן סוף טומאה לצאת כשאין אהל משותף [עי' סי' שעא ס"ד] דאי לא אמרינן בכה"ג סוטל"צ מיושב דכאן אין אהל משותף שהרי הטומאה באויר. וכ"כ החזו"א (אהלות טו ב).

**והט"ז (סק"ד)** כתב דבחנם הרעיש הדרישה דכאן דאין אהל על הטומאה הוי כמונח ברה"ר דלא אמרינן בזה סוטל"צ.[[1171]](#footnote-1171) וביאור דבריו אפ"ל דלא נתחדש סוטל"צ אלא בשיש כבר עתה אהל והטומאה כבר מתפשטת במקומה אבל אם אין הטומאה תחת אהל לא אמרינן סוטל"צ.[[1172]](#footnote-1172) ובתפא"י כתב דאם אין הטומאה תחת אהל אם נטמא מקרי "סוף טומאה ליכנס" וזה לא אמרינן דלא נאמר דין זה אלא בשסופה "לצאת".

**והנה הדרישה** כתב בתוך דבריו ליישב דמיירי שהארובה היא סמוך לפתח [פירוש דאין אפילו פותח טפח בין הארובה לדלת] ואין סוף הטומאה לצאת לכוון הבית ולכן אין כאן סוטל"צ. ודבריו א"ש ליישב דברי הטור אבל לא ליישב הסוגיא כאן דמוקי לה בגמ' בלבוד באמצע וא"כ אינו סמוך לפתח. שו"ר שכבר העיר בזה החת"ס בשו"ת יו"ד סי' שמ.

**ביאור ההוכחה דאין לבוד באמצע - פלוגתת רש"י ור"ח**

**תקצז) בביאור ראית** הגמ' דלא אמרינן לבוד באמצע. כתב רש"י בבבא דיש בארובה פותח טפח: כנגד ארובה טהור, כלים שתחתיה טהורים שאינו אהל המת אלמא אין לבוד באמצע למהוי כוליה כסתום. עכ"ל. מבואר ברש"י: א. הראיה מיש פותח טפח. ב. הראיה מטומאה בבית למה מה שכנגד ארובה טהור.

**והר"ח כתב:** אבל סוכה שהיא מן התורה לא אמרינן בה לבוד באמצע דתנן ארובה בתוך הבית ובה פותח טפח טומאה בבית נגד ארובה טהור טומאה כנגד כו'. ואם אמרינן לבוד באמצע למה הבית טהור הלא מאהיל על הטומאה אלא ש"מ אין דין לבוד באמצע. עכ"ל. ומבואר דלמד דאמנם הראיה מיש בו פותח טפח, אבל מ"מ הראיה מהסיפא דרישא טומאה כנגד ארובה הבית טהור ולמה לא נטמא הבית כאילו הטומאה תחת אהלו מדין לבוד. וכ"כ הרא"ה: "קתני מיהת דכל הבית טהור ולא אמרינן לבוד באמצע".[[1173]](#footnote-1173) וצ"ע למה לא פירשו כרש"י דהראיה מרישא דרישא – טומאה תחת הבית - למה כנגד הארובה טהור.

**והנראה בזה** בהקדם דברי הישועות יעקב סי' תקב וז"ל: ונלע"ד ביאור הדבר בהא דאין אומרים לבוד להחמיר לא מטעם דאזלינן בהך סברא דלבוד להקל או להחמיר. אמנם ביאור הדבר דבאמת טפח שיעור חשוב הוא בכל מקום כמו דקאמר הש"ס במסכת סוכה דף י. כמה יהיה בין סוכה לסוכה טפח שכן מצינו דטפח חשוב שיעורא לענין הבאת טומאה וחציצה לפני הטומאה, וא"כ איך אפשר לומר לבוד דהיינו למיחשב למקום האויר כאילו הוא סתום, הרי יש כאן שעור מקום שחשוב לכל דבר והוא פתוח, וכיון דחשוב מקום לעצמו איך נימא דמחמת שהוא קרוב למקום השני הסתום יחשב אף הוא כסתום, מאי אולמיה דמקום הסתום ממקום הפתוח כיון דמקום הפתוח יש בו שעור מקום כמו מקום הסתום.

**אמנם ביאור** הדבר דבמקום שצריך מחיצה או תקרה מלמעלה לחשבו דירה אמרינן דאם יש בו אויר פחות משלשה לא נתבטל מן שם מחיצה או תקרה כיון דלולי שהמקום פתוח שבינתים הוא מקום חשוב ושיעור טפח הוי אמרינן שהוא כלבוד, א"כ אף שהמקום הפתוח הוא מקום חשוב אינו מבטל שם מחיצה ושם תקרה, לא דחשבינן המקום כסתום, אלא דמה שהוא פתוח אינו מבטל המחיצה. ולפ"ז א"ש דלענין טומאה דאם המקום בינתים פתוח אינו מביא הטומאה פשיטא דלא מהני דנימא לבוד דהוי כאילו המקום סתום, ולכך אתי שפיר פסק הרמ"א בסי' שע"א.

**ואמנם קושית** הש"ס במסכת סוכה הוא מסיפא דאף בפחות מטפח אמרינן דבטומאה נגד הארובה כל הבית טהור ובזה שפיר קשה דנימא לבוד דהוי כאילו סתום כיון דבית הסתום יש בו מקום חשוב, ופחות מטפח אין בו מקום חשוב כלל. ובזה מתיישב מה דקשה הא דדייק הש"ס מהך דטומאה דלא אמרינן לבוד באמצע, ועדיין קשה בהך דטפח על טפח מביא את הטומאה נימא לבוד. [שוב ראיתי להגאון בעל פנ"י שהרגיש בזה.] ובזה א"ש דהיכי דיש טפח דהוא שעור מקום חשוב, נהי דאינו מבטל המחיצה מ"מ לא חשוב כסתום ולכך מביא הטומאה דמה חזית דאזלת אחר מקום הסתום ניזול אחר מקום הפתוח. ועיקר דיוקא מהך סיפא דפחות מטפח דליכא שעור מקום. עכ"ל הישועות יעקב.[[1174]](#footnote-1174) [וע"ש שכתב שמצא כן בחי' הריטב"א. אולם באמת נהי דהריטב"א פירש ג"כ דהקושיא מהסיפא, מ"מ אתי עלה מטעם אחר. עי' אות תקצח.]

**ומבואר מדבריו** דיש סברא לומר דנהי דכלפי המקום הסתום אמרינן דמכח דין לבוד לא נחשב שיש כאן הפסק, מ"מ אותו מקום אויר עצמו [עכ"פ אם הוא טפח] נחשב כפתוח.

**ולפ"ז נראה** לומר בדעת הר"ח והרא"ה דכשדיינינן אם נטמאו הכלים מכח טומאה שבארובה או להיפך, הנה אי אזלינן בתר הבית הרי הוי כאילו הכל סתום.[[1175]](#footnote-1175) אבל אי דיינינן על אותו מקום של הארובה נחשב הוא כלפי עצמו לפתוח.[[1176]](#footnote-1176) והשתא כד דיינינן על טומאה הבאה מצירוף של הארובה והבית, נראה דאזלינן בתר הנטמא דהיינו הכלים, ולא בתר המטמא, דעיקר הדיון הוא אי הכלים מקושרים לטומאה ולא אי הטומאה מקושרת לכלים.[[1177]](#footnote-1177)

**ולפ"ז מבואר** היטב דמרישא דטומאה בבית וכלים תחת הארובה אין ראיה לדין לבוד דאף אי אמרינן לבוד מ"מ כלפי מקום הכלים דיינינן שאינן באותו אהל עם הטומאה. אבל מסיפא דהטומאה תחת הארובה וכלים בבית שפיר אמרינן דאי איכא דין לבוד נחשבים הכלים שבבית כאילו אין הפסק בינם לטומאה והכל מקום אחד.

**ביאור ההוכחה דאין לבוד באמצע – שיטת הריטב"א**

**תקצח) ושיטה שלישית** מצינו בריטב"א וז"ל: גירסת הספרים אין בארובה פותח טפח, טומאה בבית אפילו כנגד ארובה טמא. טומאה תחת ארובה מה שבבית טמא. ומפרשים אותה דכיון דליכא פותח טפח לא חשוב פתח כלל והרי הוא כבית עצמו וכאלו הוא סתום.[[1178]](#footnote-1178) וא״כ סייעתא דמייתינן‎ מינה דאין לבוד באמצע היינו מרישא דיש בו פותח טפח, ואע״ג דפחות מג״ט הוא, לא אמרינן לבוד.

**וזו גירסא‎** משובשת מאד וב׳‎ תשובות בדבר. חדא דאנן לא אשכחן הפרשה בחלון בין שיש בו פותח טפח או שאין בה פותח טפח אלא לענין להביא טומאה לבית אחר או להוציאם דרך שם שלא תהא בוקעת ועולה אלא דרך הפתח והבית טמא וסביביו מבחוץ טהור כדכתיבנא בהאי פירקא. אבל לענין שיהא אויר נעשה אהל לא שמענו מעולם. ועוד אדמסייעיה ליה מרישא ליפרוך ליה מסיפא דכי אין בו פותח טפח הוי כלבוד, דאע״ג דיש בו פותח טפח אין בו לבוד, שאני טומאה שהכתוב עשה בו טפח כג׳‎ טפחים דעלמא[[1179]](#footnote-1179) ופחות מטפח דידיה הוי כפחות‎ מג׳‎ טפחים דעלמא.[[1180]](#footnote-1180)

**אלא ודאי** ליכא הפרשה בינייהו ובתרווייהו גרסינן‎ טומאה בבית הבית טמא ושכנגד ארובה טהור טומאה תחת ארובה מה שבבית טהור, וכן הגירסא במשניות. וראיה דידיה מסיפא, דפחות מטפח הכא כפחות מג״ט בעלמא ולא אמרינן לבוד ש״מ אין לבוד באמצע.[[1181]](#footnote-1181) עכ"ל.

**מבואר בדברי** הריטב"א חידוש דבטומאה התחדש דשעור לבוד הוא בטפח ולא בג"ט. ומקורו הוא ממה שמצינו אהל טפח וחלון טפח[[1182]](#footnote-1182) [כמבואר בריטב"א בעירובין הובא בהערה לעיל.] ולכן מפרש דקושית הגמ' רק מסיפא בפחות מטפח דבזה שייך לבוד גם בטומאה, ולא מרישא.

**אמנם** הקשה הפנ"י אחר דגם המקשן מודה דמצינו חלוקי דינים בין לבוד דטומאה ללבוד דסוכה א"כ מאי מוכיח מדין לבוד באמצע של טומאה על סוכה. ותירץ בערוך לנר דסבר המקשה דנהי דמצינו חילוק בשיעורי לבוד מ"מ בגדרי לבוד והיכן הם נאמרו לא מצינו דשאני לן טומאה מסוכה.

**ישוב שיטת רש"י והר"ח**

**תקצט) והנה על** שיטת רש"י והר"ח דקושית הגמ' גם מארובה טפח, תקשה קושית הריטב"א דלפי המקשן איך מהני חלון ואהל בטפח הרי אמרינן לבוד. וביותר תקשי לפי שיטת רש"י אות תר שפירש דגם למסקנא הא דאמרינן דהלכתא גמירי לה בטומאה, כל זה רק באמצע ולא מן הצד, א"כ תקשי מחלון ואהל טומאה. ועי' בפנ"י שעמד בזה.[[1183]](#footnote-1183) ועי' ערוך לנר שהקשה מארובה מן הצד. ואמנם דין זה לא מפורש להדיא רק הוא נקט דסתמא תנן. וכן משמע מהמאירי אות תר.

**ובקה"י סי'** יג תירץ קושית הערוך לנר מארובה מן הצד דכל מעלת סכוך מן הצד הוא משום דלבוד הוי דין בדיני מחיצות כמו שכתב הר"ן,[[1184]](#footnote-1184) ולכן בסוכה דהנדון לקרב המחיצה לסכך אמרינן בזה לבוד. אבל בארובה מן הצד אין כלל נדון וקשר לדיני מחיצות, ומאי דבעינן כאן הוא הוא לעשות גג ואהל, וזה מקרי "באמצע". אמנם לא יישב הקה"י קושית הריטב"א מחלון ואהל.

**ובאבני נזר** או"ח סי' תסד כתב דלבוד אינו מציל שלא תעבור הטומאה, דהרי בדין חציצה מבואר בב"ב יט: דבעינן לבטל את החוצץ לכותל. וחזינן דאף דכשאינו מבטל הוי מחיצה לגבי דיני שבת, מ"מ לא מהני לחצוץ בפני הטומאה. וחזינן א"כ דדיני חציצה ודיני מחיצה לא שווים בגדרם. וא"כ י"ל דבדין לבוד לא נתחדש אלא דהוי מחיצה אבל לא דהוי חוצץ בפני הטומאה. ולפ"ז א"ש דין אהל[[1185]](#footnote-1185) וחלון ואין זה סתירה לדין לבוד. [והריטב"א חזינן דחולק ע"ז וסובר דמהני לבוד אף לחצוץ.]

**לבוד מן הצד בטומאה**

**תר) ואידך שאני** הלכות טומאה דהכי גמירי להו. כתב רש"י: הכי גמירי להו, מסיני דאין לבוד באמצע. משמע דמן הצד יש לבוד אף לדידן. [ולפי ההו"א דהוכיחה דאין לבוד באמצע ודאי הכי הוא. אבל רש"י חידש דגם לדידן דיש הלכה דאין כאן לבוד לא נאמרה ההלכה אלא באמצע.]

**אמנם המאירי** כתב: ולפי דרכך למדת שאין דין לבוד נאמר בטומאות לדון את הפותח טפח כלבוד וכסתום ואע"פ שבזו איירי מן הצד[[1186]](#footnote-1186) יראה שזהו שהשיב שאני טומאה דהכי גמירי לה כלומר ואף מן הצד כן. עכ"ל. ועי' רש"ש שדייק כן מלשון התוס' בעירובין (י:).

**ולעיל אות** תקצט הובא מה שהקשה הפנ"י על רש"י איך טומאה עוברת דרך חלון, והערוך לנר הקשה מארובה מן הצד. ונתבאר שם. ויעוי' מש"כ בזה החת"ס שו"ת יו"ד סי' שמ אות א ד"ה והנלע"ד.

**עי' ערוך** לנר שדן על קושית הגמ' מדין לבוד להחמיר. ונתבאר באות תקנט תקס.

**בגמ' אמר** לפניו ר' ישמעאל ברבי יוסי רבי פריש כך פירש אבא ארבע אמות פסולה פחות מארבע אמות כשרה. והא דבאמת לא פירש ר"י בר אלעי דבריו עי' ערול"נ משכ"ב.

**דף יח ע"א**

**סוכה שדפנותיה מלבוד**

**תרא) סיכך ע"ג** אכסדרה שיש לה פצימין כשרה. עי' רש"י דכל הסו דתוס' הוכיחו משבת כה עשויה ע"י פצימין של לבוד. וכתבו התוס': והא דאיצטריך ליה לאשמועינן שיש לה פצימין דכשרה על ידי לבוד משום דלאידך לישנא קפסיל רבא וכו'. ומבואר דעצם הדבר דסוכה שכולה ממחיצות של לבוד כשרה הוא פשיטא ורק הכא משום דלתוכה עשויה הוא חידוש. ובב"י סי' תרל הביא פלוגתת רש"י ותוס' בביאור סוגיין וסיים: ודבר פשוט הוא שלא נחלקו התוספות על פירש"י אלא באין לה פצימין דאילו בשיש לה פצימין אפילו מג' רוחות ליכא מאן דפליג דכשירה דלבוד בפחות מג' כמחיצה סתומה היא. עכ"ל הב"י. והנה לעיל אות קנ קנב הובאה דעת כמה מהראשונים דאין להכשיר סוכה ע"י מחיצות לבוד, וא"כ קשה למה כתבו תוס' והב"י דזה פשיטא. וי"ל.

**אמנם צע"ט** דהנה באות קנג ואות תקלז הובאה פלוגתת מהרש"א ומג"א ריש סי' תרל בדעת תוס' (יז. ד"ה בפחות) אי מהני להכשיר סוכה במחיצת שתי, ודעת המג"א דמהני רק אי איכא לסוכה ד' מחיצות ולא בג' מחיצות. וקשה דא"כ מהו זה שכתבו התוס' הכא דפשיטא שהסוכה כשרה והרי הכא ליכא כי אם ג' מחיצות.

**[וכן בהמשך** דבריהם כתבו לפי שיטתם: ומיהו פצימין דשמעתין דפליגי בהו באידך לישנא מכח לבוד צריך לאוקומי במוקפת פצימין הרבה ואין שם מחיצות כלל אלא הנך פצימין נעשין מחיצות לסוכה מכח לבוד. עכ"ל. וקשה כנ"ל.]

**וכן קשה** על הר"ן שהביא שיטת רש"י והאריך בדבריו והרי שיטתו דלא מהני לבוד בכל הרוחות כמו שכתב המג"א הנ"ל. ושו"ר שהרגיש בזה בשבט הלוי ח"ט סי' קמ בסופו ע"ש.

**אמנם מעצם** דברי הגמ' ל"ק דיש שיטות אחרות בביאור הגמ' כמו שיבואר באות תרב.

**שיטת הרי"ף והרמב"ם**

**תרב) אמנם שיטת** הרמב"ם והרי"ף לפרש באופן אחר ונביא כאן לשון הב"י: אבל הרמב"ם כתב (בפ"ד ה"ח): סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין[[1187]](#footnote-1187) בין שהיו נראין מבפנים ואין נראין מבחוץ בין שהיו נראין מבחוץ ואין נראין מבפנים כשירה. לא היו לה פצימין פסולה מפני שהיא סוכה העשויה כמבוי שהרי אין לה אלא ב' צידי האכסדרה ואמצע אכסדרה אין בו כותל ושכנגדו אין פצימין. וכ' ה"ה שכך היה מפרש הרמב"ם הא דאיתמר סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין וכו' אכסדרה זו היא שני כתלים זה כנגד זה ומקצתן מקורה וסמוך לקירוי על הקצה אחד סיכך הסכך נמצא שסוכה זו אין לה אלא שני כותלים. ואם יש פצימין, פירוש עמודים בולטים ברוח ג' אע"פ שבסוכה אחרת כגון זו צריך פס ד' ומשהו, (כדין סוכה העשויה כמבוי לעיל ז.) כאן די בפצימין, לפי שיש פצימין אמרינן פי תקרה יורד וסותם[[1188]](#footnote-1188) כלומר פי תקרה של אכסדרה שהוא קרוי קבע יורד וסותם אבל בלא פצימין לא. וכ"פ הר"ן לדעת הרי"ף דכי אמרינן יש לה פצימין לאו בסמוכין פחות מג' עסקינן כדרך רש"י אלא בשיש לה פצימין באותו רוח ג' אחד מכאן ואחד מכאן דכיון שיש לה פצימין אמרינן פי תקרה יורד וסותם ע"י הפצימין.[[1189]](#footnote-1189) ונראה מדברי הרמב"ם דאפי' בדאית לה פצימין לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם ע"י הפצימין אלא מרוח אחד בלבד, וכ"נ מדברי הר"ן. עכ"ל הב"י. וכעין זה בריטב"א.

**דף יח ע"ב**

**אי לפי תקרה בעינן עובי טפח**

**תרג) רש"י ד"ה** לדידך דאמרת פי תקרת אכסדרה יורד וסותם, תימא הכי נמי בסוכה העשויה באמצע חצר ומסוכך בנסרים עבים שאין רחבים ד' ונפחת דופן האמצעי ושנים מכאן ומכאן קיימין מכשרת לה נמי על ידי פי תקרה שלה. עכ"ל. וצ"ב מהו זה שכתב רש"י "ומסוכך בנסרים עבים" וגם הוצרך להוסיף שאין רחבים ד', [דאי רחבים ד' פסולים מגזירת תקרה] ולמה לא פירש בסכך רגיל.

**והדברים יתבארו** ע"פ דברי התוס' עירובין פו: ד"ה גזוזטרא וז"ל: דמשמע מפירוש הקונטרס דסוף פרק קמא דסוכה (דף יח:) בשמעתא דאכסדרה שיש לה פצימין דלא אמר פי תקרה יורד וסותם אלא אם כן יש בעובי התקרה טפח. עכ"ל. וזהו שכתב רש"י דמיירי בנסרים עבים ר"ל שיש בעוביים טפח. ולזה הוצרך להוסיף דאינן עבים יתר על המדה דאז איכא לפסולא דנסרים. [ואפילו אם אם צד הנסר שלרוחב הסוכה הוא צר ואין בו ד"ט ורק לגובה הוא ד"ט מ"מ פסול כדאמרינן לעיל יד: דלהלכה הפכן על צידיהן פסולה דנעשו כשפודין של מתכת] ולזה נתכוונו התוס'. וכן כתב בתוס' ר"פ "דמיירי שסיכך בנסרים עבים טפח ואיכא פי תקרה מן הסכך עצמו ובנסרים שאין רחבין ד'". עכ"ל. וכעין זה כתב הפנ"י.[[1190]](#footnote-1190)

**[ובשו"ת אור** גדול סי' נה אות ח כתב דרש"י בא לבאר כאן כשיטת הרשב"א בעבוה"ק[[1191]](#footnote-1191) דלא אמרינן פי תקרה אלא בבריאה כדי לקבל מעזיבה וזהו שכתב "נסרים עבים" היינו דעי"ז ראוים לקבל ולסבול מעזיבה. אמנם דבריו דלא כהבנת התוס' הנ"ל ברש"י.]

**ובחי' רע"א** לשו"ע סי' שסא הביא דברי תוס' הללו דבעינן טפח. והמ"ב השמיטם. ובחזו"א סי' עט סק"א הביא דברי התוס' וכתב אבל שאר פוסקים לא הזכירו דין זה, ומשמע דפסק דא"צ תנאי זה.

**והנה הריטב"א** כאן כתב: והוי יודע שלא אמרו פי תקרה יורד וסותם אלא בבנין קבוע אבל לא בסוכה שהוא בנין עראי דא״כ לא בעינן דופן (רביעית) [שלישית] דקורת הסכך יורד וסותם. עכ"ל. [וכ"כ הר"ן והרא"ה.] וכתב הערוך לנר דמוכח מדבריו דאין צריך שיהיה עובי טפח דא"כ מה הקשה מכל סוכה הרי אין בעובי הסכך טפח.

**ולשיטת רש"י** דאמרינן פי תקרה גם בדירת עראי הא דבכל סוכה בעינן דופן ולא סגי בפי תקרה הוא משום דרש"י לשיטתו מצריך עובי טפח והתם מירי דאין עובי טפח. [ועוד אפשר לתרץ כפסקי רי"ד שיובא בסמוך.]

**ובפסקי רי"ד** כתב דהיכא דבקעי רבים רחמנא אגמריה למשה למעבד דופן שלישית ולא נימא פי הסכך יורד וסותם [משמע דס"ל דסגי בדירת עראי ובפחות מטפח לדין פי תקרה] אבל בתקרת אכסדרה אמרינן פי תקרה יורד וסותם.

**שעור רוחב התקרה לדין פי תקרה**

**תרד) בתוס' עירובין** פו. ד"ה קורה הביאו שיטת רש"י דאמרינן פי תקרה גם אם רוחבה של התקרה [היינו משך התקרה, ולא הגובה של עוביה, ששעורו התבאר באות תרג] הוא ד"ט. אבל בשם רש"י הביאו דסגי בטפח. ובאות תרג בהערה הובאו דברי הפנ"י להקשות למה כאן אמרינן פי תקרה הרי אין בנסרים רוחב ד"ט. וכתב הפנ"י דהתוס' לשיטתם שפירשו דלא כרש"י אלא דמיירי בפי תקרה מחמת האכסדרה שהיא טפי מד"ט.

**אמנם כבר** הערנו על דבריו דהרי הד"ט אינן צריכין להיות מגוף אחד אלא כל הנסרים מצטרפין לתקרה לשעור ד"ט[[1192]](#footnote-1192) וא"כ א"צ לומר בזה דרש"י לשיטתו. [ומה שהצריך רש"י נסרים עבים התבאר לעיל דהוא מדין גובה הנסר ולא משום רחבו.]

**והנה הטור** סי' שסא כתב: אמרינן בה פי תקרה יורד וסותם וחשבינן ליה כסתום אפילו ביותר מי' וכגון שפי התקרה חלק ורחבה ד' טפחים אבל אם הוא משופע ואין בו ד' טפחים לא אמרינן יורד וסותם. עכ"ל. הרי מבואר כשיטת תוס' דבעינן ד"ט לפי תקרה. והקשו הב"ח וחידושי הגהות (סי' תרל) ממש"כ הטור סי' תרל גבי סוכה: ואם אין לה עמודים אפילו אם יש בפי התקרה של אכסדרה טפח לא אמרינן ביה יורד וסותם להכשיר הסוכה להיות לה דופן כיון שלא נעשה לשם כך עכ"ל. הרי מבואר דשעור פי תקרה הוא טפח [ורק כאן לא מהני משום דמחיצות לאו לסוכה נעשו כסברת רבא.]

**ותירץ הב"ח:** ואפשר לומר דס"ל דדוקא היכא דבעינן מחיצה גמורה כמו לענין איסור שבת התם הוא דבעינן בפי תקרה ד"ט שאין מחיצה פחות מד'. אבל גבי סוכה דלא בעינן בשלישית אלא טפח הלכך סגי לה נמי בפי תקרה טפח. ולכך כתב רבינו "אפילו אם יש בפי האכסדרה טפח" לאורויי לן דהיכא שהאכסדרה עצמה הוי הסוכה דנעשה לשם כך סגי בשלישית בפי תקרה טפח ודו"ק. והיינו דאמרינן (בדף כב.) בקנה עולה וקנה יורד דאם יש בקנה העולה רוחב טפח דאמרינן חבוט רמי ופירש רש"י בפרק הישן דהיינו נמי ענין גוד אחית אלא דלענין מחיצה דהוה חודה של מחיצה אמרינן גוד אחית משוך אותה והורד ולענין המוטל לרוחב ובא לסתום אויר שייך למימר חבטא עכ"ל וכיון דחזינן דלסתום האויר סגי בטפח הכי נמי לענין שלישית דאינו מחיצה ממש אלא סתימת אויר בטפח סגי בפי תקרה טפח.[[1193]](#footnote-1193) עכ"ל.

**ודבריו דלא** כפנ"י וערוך לנר שנקטו דתוס' פליגי גם גבי סוכה ומצרכי ד"ט. גם המג"א (תרל יב) הביא סברת הב"ח וכתב דאין להקל בזה.

**ובחי' הגהות** כתב דבסי' תרל כתב הטור דבריו אליבא דשיטת רש"י.

**ולהלכה הביא** הרמ"א בסי' שסא דעת התוס' דבעינן ד"ט בשם י"א. ועי' במ"ב סקט"ו דכן נקטינן, ובבאור הלכה שם האריך דכן נקטינן להלכה. וזה בשבת, אבל בדופן שלישית דסוכה הובא דדעת הב"ח דלכו"ע מהני טפח. אמנם בשער הציון (תרל לח) פסק כמג"א הנ"ל דגם בסוכה בעינן רוחב ד"ט.

**פי תקרה מדין גוד אחית או מדין פתח**

**תרה) בגדר דין** פי תקרה כתב רש"י להלן יט. ד"ה דמחיצות דהוא מדין גוד אחית. וכן כתב לעיל ו: ד"ה לגוד, להיכא דצריך למיגד או גוד אחית או אסיק כגון אכסדרה בבקעה דאמרינן בה פי תקרה יורד וסותם. עכ"ל. אמנם התוס' עירובין צד: כתבו: "דטעמא דפי תקרה משום דדמי לפתח כדמפליג בסמוך בין עשר ליתר מעשר ובקרן זוית לא דמי לפתח משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי". עכ"ל.

**והנה רש"י** ד"ה מודינא כתב דמקום של קפנדריא ובקיעת רבים לא אמרינן ביה פי תקרה. ועי' קה"י (עירובין סי' א) שהביא פלוגתת רש"י ותוס' עירובין פ"ו דדעת רש"י שם בע"א דדין פי תקרה במקום שיש בקיעה דינו כמחיצה תלויה ותלוי במחלוקת התנאים אי מחיצה תלויה שיש בה בקיעה כשרה. אמנם התוס' שם ע"ב ד"ה קורה חלקו ע"ז וכתבו בזה"ל: ועוד דקורה ד' לא מטעם מחיצה תלויה מתרת דהא ליכא מחיצה כלל אלא מטעם פי תקרה ופי תקרה לא אשכחנא תנאי דפליגי. וביאר הקה"י דאזלו התוס' לשיטתם בעירובין דף צד: הנ"ל דפי תקרה מטעם פתח הוא ולכן ליכא ריעותא ע"י בקיעה דאדרבה עיקר ענינו של פתח הוא שיעברו בו. ורש"י לשיטתו דהוא מדין גוד אחית.

**עוד הביא** שם הקה"י פלוגתת רש"י ותוס' בעירובין צד: אם אמרינן פי תקרה בקרן זוית וביאר דאזלי לשיטתם דלתוס' דהאו מדין פתח אמרינן פתח בקרן זוית לא עבדי אינשי (עירובין ו.) אבל לרש"י דהוא מדין גוד אחית מהני אף בקרן זוית.

**[אמנם בריטב"א** עירובין יז: בתו"ד כתב: והנכון יותר כשיטת התוס׳ כי מחיצות הלכה למשה מסיני ואין כולם שוות שהרי אתה רואה בפי תקרה יורד וסותם ואמרינן גוד אחית ואין בקיעת גמלים מבטלה ובמחיצות דעלמא ואפילו הן גדולות כמה מבטלתן בקיעת גדיים. עכ"ל. ומבואר דאף דס"ל פי תקרה מדין גוד אחית מ"מ ליכא חסרון בבקיעת גדיים. ובריטב"א עירובין יד. כתב: וא״ת כל מאן דאמר קורה משום מחיצה היאך מתרת והרי השורים והגמלים בוקעין תחתיה. י״ל דשאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית וא״כ רואין כאלו כבר נסתם.]

**והנה הך** דסוגיין לכאורה לרש"י נעמידנה ג"כ רק למ"ד דמהני מחיצה תלויה ולא ס"ל לחסרון דבקיעת גדיים. [וא"כ סוגיין דלא כהלכה. וצ"ע. ועי' פנ"י דף טז. שכתב דלרש"י מהני פי תקרה דהלמ"מ היא וטעמא נמי איכא ע"ש. וצ"ע מרש"י בעירובין הנ"ל.] ומ"מ מבואר דאם איכא בקיעת רבים המחיצה מתבטלת דזה גרע מבקיעת גדיים.

**החילוק בין אכסדרה לחצר לדעת רש"י**

**תרו) תוד"ה סיכך.** משמע מתוך פירושו שרוצה לפסול יותר לפי שאויר החצר מקיף סביב לסכך מהיכא דתקרת האכסדרה מקפת לו משום דהאי דמי טפי למבוי מפולש מהאי וסברא משונה היא. והקשה הפנ"י הא סברא פשוטה היא דגבי סוכה בחצר שייך בקיעת רבים משא"כ באכסדרה. וביאר הערוך לנר דהנה כונת רש"י אינה שיש בקיעת רבים מבני רה"ר, דהא מסתמא החצר סגורה מכל רוחותיה ויש לה רק פתח אחד למבוי, רק הכונה דבני החצר הם הבוקעים. ולפ"ז צריך להבין דלכאורה גם באכסדרה בוקעין בני החצר. וצ"ל בסברת רש"י דכשיש אכסדרה אין בני הבתים עוברים בשטח המסוכך אלא תחת האכסדרה. ועל זה כתבו תוס' דסברא משונה היא.

**והערוך לנר** כתב בדעת רש"י דאין חילוק בין פתוח לחצר או לאכסדרה, רק החילוק הוא ע"פ מה שהקשו תוס' למה נקט "הפחית דופן אמצעית" הא הוא הדין גם בבנה כך מעיקרא. וי"ל דרש"י יישב קושיא זו דכל שנבנה כך מעיקרא אין רבים עוברים שם ורק היכא שהיה שם כותל והפחיתו הוה גילוי דעת שמפחית כדי שיעברו שם ולכן מתבטל הפי תקרה.

**אם דין טפח שוחק ודין פי תקרה שוים במפולש**

**תרז) והנה יעוי'** בר"ן לעיל ז: גבי סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי (הובא באות קפט), וכפי שהבין דבריו הב"י חידש הר"ן דסוכה העשויה כמבוי דבעיא פס ד' ולא סגי לה בטפח שוחק, היינו דוקא בסוכה הפרוצה לאויר העולם. אבל אם היא בחצר מקרי כמין ג"ם כיון דאין שם מעבר.

**ובמג"א (תרל** ד) חולק עליו דכיון שהסוכה מפולשת לחצר יש עליה דין סוכה העשויה כמבוי. וסיים המג"א דבריו: ועיין בתוס' ורש"י דף י"ח ע"ב. וביאר במחצית השקל דכונתו דברש"י מבואר דכיון דרבים הולכים בחצר ועושים אותה קפנדריא מבטלים את הפי תקרה, משא"כ באכסדרה לא ניחא תשמישתה כ"כ. וא"כ לרש"י כמו דאמרינן בעושה סוכתו באמצע החצר דבקיעת קפנדריא של רבים מבטל פי תקרה, ה"ה די"ל דבקיעת רבים שעושים קפנדריא מבטלים דופן האמצעי של החצר שכנגד הסוכה מבלי להצטרף לסוכה. ואף שהתוס' חולקים וסוברים דאין לחלק בין סיכך ע"ג אכסדרה לעושה סוכתו באמצע החצר ונפחת הדופן, מ"מ שלא לצרף דופן האמצעי של החצר דגרע מפי תקרה י"ל דמודים התוס' דרבים מבטלים ולא תצטרף.

**ותירץ החמד** משה סק"ג דיש לחלק דפי תקרה יורד וסותם לא אמרינן אבל טפח שוחק מהני.

**דף יח ע"ב**

**קדם סכך לדפנות**

**תרח) שם. והאי** דנקט הפחית לאו דוקא דהוא הדין אם נעשית כך מתחלה ושמא כשנעשית כך מתחלה שייך ביה נמי לשון פחיתה. והגר"א סי' תרלה כתב ע"פ שיטת ההגה"מ דפוסל בקדם סכך לדפנות: "וזש"ש י"ח ב' אפילו הפחית כו' ולא קאמר שלא היה מעולם דאין פי תקרה יורד וסותם אלא ברחב ד'[[1194]](#footnote-1194) כמו שאמרו עירובין פו. וא"כ ע"כ הסכך קודם לדפנות".[[1195]](#footnote-1195) [הקה"י סי' ו הוכיח מהגר"א דס"ל דגם דופן שלישית אסור שיקדם לה הסכך דהא לתוס' מיירי כאן בדופן שלישית.]

**ובשו"ת עמודי** אור סי' לט כתב דמלבד דמדברי התוס' שכתבו דלאו דוקא הפחית מוכח שחולקים ע"ז.[[1196]](#footnote-1196) הנה מפירושם בגמ' מוכח דשרי להקדים סכך לדפנות דהרי למאי דהעמידו בעשה ב' מחיצות כמין ג"ם ואח"כ עשה סכוך הרי לא אמרו בגמ' לשון זה "שהפחית" ומשמע דאף אם עשאה כך מתחילה כשרה והרי באותו רוח קדם הסכך לדפנות.[[1197]](#footnote-1197) [אא"כ נימא שדעתם דסגי לפי תקרה בטפח ודלא כשיטתם בעירובין.]

**ובעיקר דברי** התוס' צ"ב למה העירו על הלשון "הפחית" רק לפי שיטתם הרי גם לשיטת רש"י יש להקשות כן. [אמנם לדברי הערוך לנר אות תרו בביאור דעת רש"י א"ש לשיטתו, אבל התוס' הרי לא למדו כן ברש"י.] ועי' שפ"א שכתב דלרש"י י"ל דרק בהפחית שמתחילה לא נעשה הסכך לשם דופן כיון שהיתה שם אותה דופן שהפחיתה אח"כ, לא מהני. אבל בהניח הסכך לשם דופן מהני. וכעין סברא זו איתא בפנ"י עי' אות תרכ.

**סיכך ע"ג האכסדרה עצמה אי מקרי עבידי לסוכה**

**תרט) שם. לפיכך** נראה כי מעיקרא פליגי בסיכך על אכסדרה שאין לה פצימין ביש לה שתי דפנות כהלכתן כמין גאם מזרח ודרום או מזרח וצפון דאורחא דמלתא למיעבד צניעות קצת. כתב מהרש"ל דכונתם שסיכך על האכסדרה עצמה והיינו שאכסדרה זו אין עליה גג אלא רק מסגרת ויש לאכסדרה עצמה ב' דפנות, [וכן מתפרשת הסוגיא דעירובין לפי רש"י שהביאו תוס' בסמוך] וכתב מהרש"א דלשיטתו זהו דכתבו התוס' דאורחא דמילתא למיעבד כך לצניעות, ע"ש.

**אמנם המהרש"א** והמהר"ם הקשו על המהרש"ל דאם כן הוויין המחיצות לאויר הסוכה עבידן, שהאכסדרה היא הסוכה גופה, ומאי קאמר להלן "ורבא אמר לך ע"כ לא קאמר רב התם כו' אבל הכא דלאו להכי עבידי". ודוחק לפרש דה"ק דלאו להכי עבידי שלא לשם סוכה אלא לשם אכסדרה כיון דאויר האכסדרה הוא אויר הסוכה גופיה.[[1198]](#footnote-1198) [וע"ש עוד קושיות על המהרש"ל.]

**לכן מפרש** המהרש"א דהאכסדרה מקורית כמו לרש"י והסיכוך הוא באויר שבמרכז האכסדרה. ומש"כ התוס' דאורחא דמילתא למיעבד כך לצניעות הכונה דאורחא דמלתא למעבד הכי בכל סוכה המוקפת אכסדרה אף אם הכשרה במחיצות הבית משום צניעות שלא תהיה הסוכה פרוצה מכל צד להאכסדראות.

**ולדינא הביא** המ"ב (תרל שער הציון לט) מדברי המג"א שפסק כמהרש"א דרק אם הסוכה מעבר לאכסדרה לא מקרי עשוי לצורך הסוכה אבל אם סיכך ע"ג האכסדרה מודה רבא לאביי דכשר.

**ביאור קושית רבא**

**תרי) שם. ורבא** דהוה מקשה סלקא דעתיה דאפילו לרבנן דלית להו פי תקרה התם אמר אביי כאן פי תקרה יורד וסותם מיגו דשייך לגבי אכסדרה שאינה מפולשת דהוה אמרינן פי תקרה אם היתה צריכה (פי' מהרש"ל לענין טלטול בתוכה בשבת) מהני נמי לגבי סוכה המפולשת. וכתב המהרש"ל דהגם דבשבת מחלקינן גם לרבא בין עשויה כמין ג"ם לעשויה כמבוי, מ"מ גבי סוכה הוה ס"ל דאין לחלק בכך.

**אמנם המהרש"א** הקשה ע"ד דלמבואר להלן בתוס' ד"ה אכסדרה שיטת שמואל דבשבת לא מהני אף בכמין ג"ם. ולכן מפרש דכונת תוס' דרבא סבר דהואיל וס"ל לאביי דהגם דבשבת לא מהני פי תקרה בכמין ג"ם, מ"מ בסוכה מהני, א"כ נימא דגם במפולש יהני. [ועי' אות תרטז.]

**והשפ"א כתב** דלפי המהרש"א שסיכך בסמוך לאכסדרה ולא על גבה, יש לפרש בפשיטות דכיון דלגבי האכסדרה עצמה שהדפנות עשויות לה אמרינן פי תקרה, לכן מהני גם לסוכה. [אין זה ממש כעין הא דאמרינן לעיל ז. מגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן לענין סוכה. דהרי התם מתירין רק בשבת וי"א רק ברה"ר. אבל כאן יש מקום לומר דעדיפא מיניה הוא דכיון דיש לה שם מחיצה, ומחיצה זו היתה כשרה לסוכה אם היתה נעשית לצרכה, לכן מהני המגו להכשיר את סוכה. ועי' כעין זה באות תרכג בהערה.]

**שם. וע"כ** בההיא דהתם פליגי. עי' מהר"ם וערוך לנר.

**ביאור סוגית סיכך ע"ג אכסדרה דעירובין צב: לפי רש"י**

**תריא) שם. וזהו** פי' דשמעתין דהתם לפי מה שפירש בקונטרס שם דסיכך על גבי אכסדרה שיש לה פצימין יש לה שתי דפנות כהלכתן לארכה ועשויה כמבוי ובדופן שלישית קבועים עמודים בזויות ויש להן טפח כשרה דתנן שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח. עכ"ל. צ"ע הרי בסוכה העשויה כמבוי בעינן פס ד'.[[1199]](#footnote-1199) ומש"כ רש"י להשוות זאת לדינא דשלישית אפילו טפח צ"ע. גם צ"ע למה לי ב' פצימין.

**ואולי י"ל** דרש"י לשיטתו דס"ל בדף יט. ד"ה מחיצות דאם לאו להכי עבידי פסול מדאורייתא ולכן כדי להכשיר מדאורייתא בעינן לדין שלישית אפילו טפח. ואם כנים הדברים יהא מוכח דגם בסוכה עשויה כמבוי מהני טפח מדאורייתא.[[1200]](#footnote-1200) וצ"ל לפ"ז דהא דבעינן ב' פצימין אינו אלא מדרבנן להצטרף לפי תקרה אבל מה שכתב רש"י דהפצימין מדין שלישית אפילו טפח סגי לזה בפצים אחד. והנה לרש"י שעור הפצימין הוא בטפח אמנם לדעת הרמב"ם יתכן דסגי בכל שהו עי' אות תרב ותרכא.

**שם. והשתא** לפי מה שחילק בקונטרס בין מפולשת לאויר החצר למפולשת לאכסדרה ניחא. והקשה מהרש"ל הרי התם בעירובין לא מיירי במפולשת לאכסדרה, כי לפירוש רש"י בעירובין המובא בתוס' איירי בסיכך עליה ממש. וכתב לבאר דהכי קאמרי התוס', מאחר שרש"י מחלק לעיל בין מפולשת לחצר למפולשת לאכסדרה, ק"ו שנוכל נמי לחלק בין סוכה המפולשת לחצר לסוכה שהיא על גבי אכסדרה ממש, כי מאחר שיש לה ד' קורות סביב כמו שעשוי לאכסדרה אם כן אינה דומה כלל לקפנדריא ואינה מחלפת במבוי מפולש וק"ל.[[1201]](#footnote-1201)

**באופן אחר** תירץ המהרש"ל דמאחר שסתם אכסדרה סמוכה לכותל הבית, א"כ היכא שיש לה שתי מחיצות עשויה באופן כזה [ע"ש הציור] שאינה עשויה כלל להילוך, שאינו עומד פילושו נגד הבית לאפוקי סוכה המפולשת בחצר שפילושה נגד הבית ועשויה להלוך, ודו"ק נ"ל.

**ועי' להלן** אות תריג דלכאורה לפי ב' סברות מהרש"ל מתורץ מה שהקשו התוס' על רש"י מאכסדרה בבקעה.

**אמנם המהרש"א** מפרש דגם הא דעירובין מיירי במפולשת לאכסדרה ולפ"ז אתיין דברי התוס' כפשוטן.

**לבוד לשעור טפח**

**תריב) שם. ואם באנו** להשוותה לההיא דעירובין וביש לה שתי מחיצות, והפצימין לזויות, צריכין אנו לומר שיש לכל זוית שני פצימין סמוכין זה לזה בתוך שלש ואין בעוביין טפח אלא מכח לבוד. וכ''ש דניחא ליה טפי טעמא דרבא דמצינן למימר דקסבר דגמירי טפח בלא לבוד דלא אמרינן לבוד אלא למחיצות שלימות ולא למחיצה של טפח. עכ"ל. משמע דלרבא החסרון אינו ב"דין פצימין" טפח שלא יהיו ע"י לבוד, אלא הוי כללא ב"דין לבוד" דאין לבוד אלא למחיצה שלימה.

**והנה גבי** גט אמרינן בגיטין עט. בפחות משלשה סמוך לגג עסקינן [דמטא לשם הגט] דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי [ובהגו"צ כתבו דבכמה ראשונים ובכת"י איתא "כלבוד דמי".[[1202]](#footnote-1202)] ולכאורה חזינן דאמרינן לבוד גם בלא מחיצה. אמנם החילוק פשוט דשם אמרינן רק דנחשב הגט כמונח על הארץ. אבל כאן הלבוד הוא לדון כאילו המחיצה מתארכת ונעשית כטפח גם כשאין בה טפח, וזה לא אמרינן בדבר שאינו מחיצה. ויש מקור לחילוק זה ברשב"א יובא בהערה.[[1203]](#footnote-1203)

**והנה לעיל** ז. מצינו לבוד בטפח שוחק ונעשה לבוד לארבע טפחים אף שאין כאן מחיצת ז"ט. וי"ל דמחיצה שלימה אין הכונה שלימה בדיני סוכה אלא דשעור מחיצה בד"ט [כדמוכח בעירובין טז. עי' בהערה[[1204]](#footnote-1204)].

**אמנם בתוס'** לעיל ז. ד"ה עושה משמע דאמרינן לבוד למחיצה של טפח, וכבר העיר בזה בגליון הש"ס שם. [וגם הכא רק צדדו דלא אמרינן לבוד ולא הכריעו כן. וגם יתכן דשם שאלו לפי דעת אביי דפליג על סברא זו.]

**ישוב שיטת רש"י מדין אכסדרה בבקעה**

**תריג) תוד"ה אכסדרה.** וקשיא דהא מוקמינן הכא אביי כרב ולעיל קאמר אביי בההיא מודינא לך משום דהוה כמבוי מפולש אלמא דאפילו בשתי מחיצות לית ליה פי תקרה כ''ש היכא דליכא כלל. לכאורה לפי סברות המהרש"ל אות תריא מיושבת קושית תוס' דלסברתו הראשונה שאני אכסדרא בבקעה שיש לה ד' קורות סביב ולא מחזי כמפולש. וכן לסברתו השניה של המהרש"ל שאני אכסדרה בבקעה שאינה מעבר לבית ודוק. [וצ"ע דא"כ למה לעיל כתבו תוס' דלפירוש רש"י א"ש, וכפירוש המהרש"ל, וכאן לא ניחא להו לפרש"י בהאי טעמא גופא. ושו"ר שעמד בזה השפ"א.] ולדברי מהרש"א אות תריא דלית ליה לסברות מהרש"ל מובנת היטב קושית תוס'.

**והערוך לנר** כתב ליישב דעת רש"י לפי מה שביאר (באות תרו) בדעת רש"י דהחסרון בהפחית הוא מחמת עצם ההפחתה דבזה כאילו מזמן המקום למעבר הרבים. א"כ ל"ק מאכסדרה שבנאה מלכתחילה פרוצה.

**ובקה"י סי'** יד כתב ליישב שיטת רש"י דהנה התוס' לעיל ד: הקשו למה כשר פי תקרה והרי הוי מחיצות שאינן ניכרות שפסולות לסוכה.[[1205]](#footnote-1205) [ותירצו דפי תקרה חשיב ניכרות.] וי"ל בדעת רש"י דע"י הבקיעת רבים נעשות המחיצות לאינן ניכרות. ולכן בסוכה הם פסולות אבל בשבת כשרות [עי' אות קטז קיז פלוגתת קמאי אם החסרון של אינן ניכרות הוא רק בסוכה או גם בשבת. והכא אזלינן אי הוא דין רק בסוכה, ובאות קיז הובאו כמה הוכחות דכן הוא שיטת רש"י.]

**חילוק בין פסול "כמבוי מפולש" לפסול "לאו להכי עבידי"**

**תריד) שם. ואם** באנו לחלק משום דאיסור בקעה דהתם כרמלית דרבנן אם כן לרבא נמי נימא הכי. לכאורה יש לחלק דבכרמלית היקלו דלא חיישינן לבקיעה וקרינן לזה מקום גדור. אבל לרבא דלא מקרי דפנות [ולהו"א הרי דעתו דאין אומרים פי תקרה בדופן שלימה והוי חסרון בדין פי תקרה] וזה א"א להקל אף בכרמלית להתיר בלא דפנות. ואף דהפסול לרבא למסקנא הוא ג"כ רק מדרבנן כמש"כ הרא"ש (סי' לד),[[1206]](#footnote-1206) מ"מ בהו"א יתכן דהוא מדאורייתא, ועוד יש לחלק דהחסרון לאביי בהפחית הוא "גזירה" אטו מפולש כמו שכתב המהרש"ל אות תריא, אבל החסרון לרבא הוא משום דמדרבנן "אין זה מחיצה". ושו"ר שכ"כ השפ"א.

**בקושית התוס' מב' בתים**

**תרטו) שם. ועוד** פליגי ר' יהודה ורבנן בסוף כל גגות (שם דף צה.) גבי שתי מחיצות ברה''ר אי אמרינן פי תקרה או לא וגבי בקעה אמר רב פי תקרה אפילו בלא מחיצות אם לא משום דזה מדאורייתא וזה מדרבנן. עכ"ל. הנה הסברא הראשונה באות תריג לא שייכא הכא כיון דר"י מיירי ג"כ בב' מחיצות וב' קורות. אבל לפי סברת המהרש"ל השניה לכאורה ל"ק קושית התוס' דהכא אין "גזירה אטו מפולש" אלא הוי מפולש ממש ורה"ר עוברת שם. אך למהרש"א שחולק על מהרש"ל שפיר הקשו תוס'.

**ועי' בערוך** לנר שמיישב שיטת רש"י לפי ביאורו ברש"י שהובא באות תרו.

**ולפי** **החילוק** באות תריד מיושבת שיטת רש"י לחלק בין רה"ר דאורייתא לבקעה שהיא כרמלית דרבנן.

**אי ב' דפנות משום דבעינן ב' דפנות בפועל, או דאין משלימין יותר מב' דפנות**

**תרטז) בשיטת ר"ת** ור"ח. יש לדון אי מה שאין רב מתיר אלא בב' מחיצות, הכונה דבעינן שיהו ב' מחיצות אמתיות, או דעיקר הדין הוא דאין משלימים יותר מב' מחיצות חסרות. ונ"מ בסוכה דדי בג' מחיצות, וכן בכלאים דסגי במחיצה אחת, אי אמרינן פי תקרה כשאין ב' מחיצות כיון דלא נצרך להשלים יותר מב' מחיצות. אכן באמת אין זה נ"מ דהא התוס' ייסדו דבעינן ב' מחיצות כמין ג"ם משום דבלא זה הוי מפולש.

**והנה התוס'** נקטו דלרב אמרינן פי תקרה כאשר יש ב' דפנות, אמנם הרא"ש עירובין פ"ט סי' ג' כתב בשם ר"ח דגם לרב לא מהני אלא כשיש ג' מחיצות ואמרינן פי תקרה ברוח רביעית [ולשמואל בעינן שגם ברוח רביעית יהיו פצימין ואז אמרינן פי תקרה אף ביותר מי' אמות]. וכתב הרא"ש להביא ראיה לר"ת [דגם בב' רוחות אמרינן פי תקרה לרב] וז"ל: מיהו נראה כדברי רבינו תם דבשתי מחיצות נמי מהני פי תקרה, מההיא דקאמר בפ' קמא דסוכה דף יח: בההיא מודינא לך דהוי כמבוי מפולש, פירוש דלא מהני פי תקרה גבי שבת במפולש כדאשכחן דאסרי רבנן גבי בונה עלייה על שני בתים. משמע הא בלא פילוש מהני פי תקרה בשתי מחיצות. עכ"ל.

**והנה קושיתו** היא לפי מה שכתב דעיקר תשובתו של אביי מסתמכת על הא דבנה עלייה על שני בתים, דלפ"ז מבואר בתירוץ הגמ' דגם בבנה עלייה אי לא הוי מפולש מהני אף דבעינן לב' רוחות פי תקרה. אבל הנה התוס' כתבו דרבא ששאל את אביי רבא ס"ד דהכא בסוכה מהני מגו דשיך לגבי אכסדרה שאינה מפולשת [ונתבאר באות תרי] א"כ י"ל דבאמת שאני סוכה משבת גם לתירוצו של אביי, והני דבשבת לא מהני אלא בגדור מג' רוחות מ"מ בסוכה מהני אף בגדור מב' רוחות.

**ובקה"י סי'** יד כתב לחלק בין סוכה לשבת דעיקר מאי דלא אמרינן פי תקרה אם אין ג' דפנות אין זה מחמת ד"בעינן ג' דפנות" כדי לומר פי תקרה, אלא משום "דלא אמרינן פי תקרה על יותר מדופן אחת", וממילא בסוכה דסגי בג' דפנות אמרינן שפיר פי תקרה אף כשיש ב' דפנות משום דלא חסר אלא פי תקרה אחת.

**בית שחציו מקורה**

**תריז) שם בתוס'. והדתניא** התם לעיל בההוא פירקא (דף צג.) בית שחציו מקורה וחציו אינו מקורה גפנים כאן מותר לזרוע כאן דאמרי' פי תקרה יורד וסותם אע''ג דליכא התם שם ד' מחיצות אין לדמות כלאים לשבת דאפילו פאות מותר לכלאים כדאמרינן פ''ק דעירובין (דף יא.). עכ"ל. קושית התוס' רק לשמואל שמצריך ד' דפנות, אבל לרב הרי יש כאן ג' דפנות בצד הבית ודי בזה אף בשבת. וכן מבואר בתוס' עירובין צג.

**דף יט ע"א**

**מחיצות לאכסדרה עבידי**

**תריח) ורבא אמר** לך עד כאן לא אמר רב התם אלא דמחיצות לאכסדרה הוא דעבידי אבל הכא דלאו להכי עבידי. [ובעירובין צה. הגירסא: אבל הכא דנהי מחיצות לאו לסוכה עבידי לא.] כתב רש"י: דמחיצות, פי תקרה זה לשם אכסדרה נעשה להיות לו מחיצה לחלל זה אבל לא להיות מחיצה לאויר שחוצה להן. והריטב"א כתב ע"ד רש"י: ודחיק בהא דאמרינן במחיצות לגואי עבידן דלהקורות קאמר ואינו נכון. והיינו דקשיא ליה דלשון "מחיצות" משמע מחיצות ממש ולא קורות. ולכן מפרש כהרי"ף דיש כאן ב' מחיצות ולפי דבריו הא דאמרינן דהמחיצות לאכסדרה עבידי היינו ב' המחיצות הגמורות שאינן עשויין לאכסדרה.

**אמנם צ"ב** הרי במחיצה גמורה מהני אף לאויר שחוצה לה ורק פי תקרה לא מהני בכה"ג. וא"כ מהו החסרון שהמחיצה לא נעשתה לחוצה לה. וצ"ל דכיון דלא מכשרינן פי תקרה אלא בצירוף המחיצות, א"כ מחיצות אלו שאינן עשויות למקום הסוכה נהי דהן עצמן יכולות להעיל מ"מ לא יכולות להצטרף למיעבד פי תקרה בצירוף דפנות גרועות כאלה.

**וברש"י עירובין** צה. פירש באופן אחר וז"ל: אלא דהני מחיצות, פי' אותן הקורות הנתונים על ארבעה עמודים דאינהו פי תקרה לאכסדרה עבידי. לאו לסוכה, לשם סוכה, אע''ג דלא בעי מחיצות לשמן כולי האי מיהא לא מקילינן. ומבואר דמיירי בסיכך ע"ג האכסדרה ממש ומ"מ מקרי שלא נעשה לסוכה כיון דכונתו למטרת אכסדרה ולא למטרת סוכה [אף ששניהם באותו מקום.] וזה כדברי מהרש"ל אות תרט. ועי' מה שנתבאר שם בהערה בסברת רש"י. [בחי' ר"א מן ההר הביא ב' פירושי רש"י אך דחה שניהם ופירש כהרי"ף.]

**והשפ"א בעירובין** הקשה על שיטת הרש"י דעירובין דא"כ מאי פריך מהמשנה של אכסדרה [והוצרך לשנויי בשהשוה את קרויו] הרי יש לחלק דהתם דנעשה ממש לחלל אחר גרע טפי ואף לאביי לא אמרינן פי תקרה. ובע"כ דאף דברי אביי נאמרו שהאכסדרה היא חלל אחר.

**[בעיקר הא** דפריך ממתניתין קשה בשלמא לרש"י דאמרינן פי תקרה מכל הרוחות מובנת הקושיא. אבל לתוס' והרי"ף דבעינן מחיצות ב' מאי מקשה מהתם הרי ליכא כלל מחיצות. וכתב הריטב"א וז"ל "יש לומר משום דפסולה לגמרי דומיא דרישא ואע״פ שעשה דופן אחר". [כונתו דברישא תנן הרחיק את הסכוך מן הכותל ג"ט פסולה ומיירי גם שעשה דופן אחת דמ"מ אם באחת מג' הדפנות הרחיק ג"ט פסולה וא"כ הוא הדין בחצר המוקפת אכסדרה פסול אף אם הריחוק ד"א בהוא רק בדופן אחת. וכ"כ הערוך לנר מדעת עצמו.]

**אם הפסול לרבא מדאורייתא**

**תריט) כתב רש"י:** דכי אגמריה רחמנא למשה לגוד אחית במחיצה העשויה לחלל שלה אגמריה ולא לחוצה לה. עכ"ל. משמע דסברת רבא הוא דין דאורייתא דלא נאמר בהלמ"מ של גו"א להתיר מחיצה לחוצה לה.

**אמנם הרא"ש** סי' לד כתב דלא פסול אלא מדרבנן. ויבואר בסמוך בס"ד.

**אכן הפנ"י** ד"ה רב אשי נוקט דגם רש"י אזיל בשיטת הרא"ש דאינו אלא מדרבנן וצ"ע איך יפרש דברי רש"י הכא. ועי' אות תריא.

**מחיצות שעשויות לסוכה אם אמרינן בהו פי תקרה לרבא**

**תרכ) הקשה הפנ"י** דמדברי הגמ' משמע דהיכא דלסוכה עבידי מודה רבא לאביי דאמרינן פי תקרה, וא"כ תקשי ליה גופיה מה שהקשה לאביי "אפילו הפחית דופן אמצעי" דהיכא דנפחת דופן אמצעית הפי תקרה עשוי לסוכה. [כונתו לשיטת רש"י לעיל יח: דהפי תקרה הוא מחמת הסכך א"כ עשוי הוא לסוכה.]

**ותירץ דכיון** דבתחילה היה שם מחיצה והניח הסכך לשם סכך ולא לשם דופן א"כ מקרי לאו להכי עבידי. וכעי"ז כתב השפ"א אות תרח. [וזו סברא מחודשת דצריך לשם מחיצה. ועי' אות תרט פלוגתת מהרש"ל ומהרש"א. וכאן הוא חידוש לתרוייהו.] וע"ש עוד.

**והערוך לנר** כתב דרבא סובר דלא מהני פי תקרה אפילו אי נעשה לצורך סוכה, ע"ש פירוש דברי הגמ'.

**רבא אמר פסולה לא אמרינן לבוד**

**תרכא) בפומבדיתא מתנו** וכו' סיכך על גבי אכסדרה כו' יש לה פצימין אביי אמר כשרה רבא אמר פסולה אביי אמר כשרה אמרינן לבוד רבא אמר פסולה לא אמרינן לבוד. והנה עי' בריטב"א דף יח. שהקשה דלבוד הלכתא גמירי לה ולא פליג עלה רבא. אמנם רש"י תירץ זאת וז"ל: דלבוד לאו מחיצה היא אלא מהלכה למשה מסיני גמירי לה וכי גמירי לה להיות מחיצה לחלל הנעשה בשבילו אבל למשדייה להכא ולהכא לא. עכ"ל. [משמע דזהו פסול דאורייתא.]

**ואזיל בזה** רש"י לשיטתו דפצימין היינו בפחות פחות מג"ט. וכפירושו משמע בלשון הגמ' מדקאמר "לא אמרינן לבוד" משמע דבפצימין לבודין מיירי. [כן הוכיח תוס' הרא"ש עירובין צה.]

**אמנם כבר** הובא באות תרב מש"כ הריטב"א [והר"ן] דשיטת הרי"ף והרמב"ם דמיירי בסוכה עשויה כמבוי ויש לה ב' פצימין ברוח שלישית וע"י אותן פצימין אמרינן פי תקרה אף שלאכסדרה עשויה.[[1207]](#footnote-1207) ולפ"ז מה שאמר רבא "לא אמרינן לבוד" פירש הריטב"א "לאו היינו לבוד דעלמא דהא אין לבוד בג׳‎ טפחים אלא ה״ק אי אמרינן שיהא פי תקרה יורד וסותם בסיוע הפצימין דאיכא היכרא ויהא מקום הדופן כסתום כלו או לא. מר אמר פי תקרה יורד וסותם והוי לבוד וסתום ומ״ס אין פי תקרה יורד וסותם ואינו סתום". עכ"ל.

**דף יט ע"א**

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים**

**תרכב) אחוי ליה** נראה מבחוץ ושוה מבפנים. הנה לרש"י הפצימים דהכא אינם ענין ל"אכסדרה שיש בה פצימין" דהתם בלבוד מיירי אבל כאן מיירי בשיש סוכה כמין ג"ם וחסר את השלישית טפח ואחוי ליה שאותו טפח נראה מבחוץ ושוה מבפנים.[[1208]](#footnote-1208) [ובזה מיושב מה שהקשה הריטב"א דף יח. על רש"י וז"ל: ותו דהכי אמרינן לקמן אחוי ליה נראה מבפנים ושוה מבחוץ דהא כיון שהפצימין באמצע נראין יפין מבפנים ומבחוץ. עכ"ל. אבל באמת כאן כתב רש"י דמיירי בציור אחר.]

**אבל לרי"ף** מיירי בעשויה כמבוי ואיכא ב' פצימין ומכחם אמרינן פי תקרה.

**והנה התוס'** הקשו: תימה היאך הוא מועיל בסוכה כיון דלא מינכר מבפנים שלישית של טפח, [הרא"ש סי' לד הוסיף בזה: וקשה מה ענין מבוי לסוכה במבוי איכא ג' מחיצות ולא בעינן לחי אלא להיכרא בעלמא הלכך סגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים דבהיכרא כל דהו סגי.[[1209]](#footnote-1209) אבל בסוכה דופן שלישי צריך להיות ליושבי בסוכה כמו שתי הדפנות] דאי משום מיגו, חדא דאטו מי לא עבד רב כהנא סוכה אלא בשבת, ועוד דלשלישית דאורייתא לא מהני מיגו כדפי' לעיל. [הרא"ש הוסיף בזה: דלא אמרינן מיגו מדרבנן לדאורייתא.]

**[וקושיתם רק** לשיטתם דמדין פצימין לחוד מתירין. אבל לרמב"ם ורי"ף דההיתר משום הפי תקרה, ואילו הפצימין באין רק כדי להכשיר את הפי תקרה, ל"ק. ועי' בזה בב"י סי' תרל ובגר"א שם.]

**פי' א' ברא"ש דההיתר משום צוה"פ**

**תרכג) וכתב הרא"ש** ליישב: וי"ל דמיירי כשעשה צורת הפתח לדופן השלישית ורב כהנא דהכא לטעמיה דאמר לעיל דף ז. וצריכא נמי צורת הפתח וכיון דהוה ליה צורת הפתח מדאורייתא סגי לה בהכי דבכ"מ צורת הפתח חשיב כמחיצה[[1210]](#footnote-1210) ולא בעי טפח שוחק אלא מדרבנן הלכך מהני ליה נראה מבחוץ מיגו דמהני לענין שבת[[1211]](#footnote-1211) מהני הכא כל שבעת ימי הסוכה.[[1212]](#footnote-1212) [וכעי"ז כתב רבנו פרץ אלא דלא הוסיף דמהני משום מגו דשבת.]

**והנה מבואר** ברא"ש דההיתר רק כשעשה צוה"פ. אמנם כתב הב"ח סי' תרל דכל מה שהצריך הרא"ש צוה"פ הוא רק בנראה מבחוץ, וכמבואר בקושיתו, אבל בנראה מבפנים דמהני מדינא א"צ צוה"פ. [ובאמת טעמא בעי הרי אף בעשויה כמין ג"ם לא מתירין אלא בטפח שוחק יחד עם צוה"פ ולמה כאן מותר בטפח בלא צוה"פ. וביאר המחה"ש דהכא סמכינן על הפי תקרה כמו שכתב הרא"ש בתירוצו השני. ועי' בגדי ישע מה שתמה על הב"ח.]

**והמג"א סקי"ב** כתב דאין דברי הב"ח מוכרחין. וביאר המחה"ש דהיינו דאחר שחידש הרא"ש דמיירי בצוה"פ שוב אין מקור לומר דכאן הקילו אף בנראה מבפנים [כל שאין כאן טפח שוחק בפחות מג"ט] אלא בצורת הפתח.

**והנה מבואר** ברש"י דהפצימין שיעורם בטפח והיינו מדין שלישית אפילו טפח. וכתב המג"א דגם לתירוץ זה של הרא"ש דההיתר משום צוה"פ שיעורם בטפח. אמנם השער הציון (תרל לח) תמה דכיון דהרא"ש הכשיר "מיגו דמהני לענין שבת מהני הכא כל שבעת ימי הסוכה" א"כ מנין לקח המג"א דבעינן טפח והרי בשבת אין צריך טפח. ועי' בהערה באות זו משנ"ת ליישב.

**פי' ב' ברא"ש דההיתר משום פי תקרה**

**תרכד) עוד תירץ** הרא"ש: אי נמי הא דאמר רבא דלא מהני פי תקרה כיון דמחיצות לגואי עבידין ולא לבראי היינו מדרבנן בעלמא[[1213]](#footnote-1213) הלכך לענין טפח שוחק מהני נראה מבחוץ. עכ"ל. והנה שינה הרא"ש מפירושו הראשון בתרתי. א. דההיתר כלפי הדאורייתא משום פי תקרה [ולא משום צוה"פ]. ב. הא דמהני מבחוץ הוא מדין טפח שוחק ולא מגו דמהני לשבת מהני לסוכה. וצ"ע למה שינה בדין השני ולא פירש דה"נ מתירין משום מגו דמהני לשבת.[[1214]](#footnote-1214)

**פי תקרה העשויה לסוכה**

**תרכה) כתב הט"ז** (תרל ט): ולא רציתי להאריך כאן בפירוש דברי הטור ע"פ שיטת התוס', אלא דנ"ל ללמוד דין אחד מפירוש שלהם. דהיינו במי שרוצה לעשות סוכה בבית שלו ולפרוץ הגג למעלה כמו שנוהגים וכותלי הבית יהיו כותלי הסוכה, דהיינו שרוצה לעשות הסוכה בזוית של כותל מזרח וכותל דרום, ויש קורה אחד מונחת כל השנה למעלה כנגדו באורך הבית סמוך לאותן זויות, ותהי' הסוכה באותו חלק הזויות עד הקורה. נמצא שאין לסוכה מחיצות רק שנים של הבית ושלישית אין לה רק שהקורה שלמעלה אמרינן יורד וסותם עד למטה ויהיה לה ג' מחיצות, דדי בזה. רק שישים שני קנים תחת הקורה אחד אצל כותל הבית ואחד במקום סיום מחיצה הג' דהיינו במקום שכלה הסכך של הסוכה. וטעם קנים אלו כדי שיהיה כצורת הפתח בדופן הג' מחמת התקרה שעל שני הקנים, שהרי אין כאן מחיצה ג' ממש אלא מחמת פי תקרה יורד וסותם, וע"כ צריך צורת הפתח.[[1215]](#footnote-1215) דעד כאן לא מצרכינן פצימין לשיטת הטור אלא בסוכה שחוץ לאכסדרה דלא אמרינן תקרת אכסדרה יורד וסותם במקום מחיצה ג' דמחיצות אכסדרה נעשים להשתמש בתוכה ולא חוצה להם כדאמרינן בגמ' בזה. משא"כ כאן במחיצות הבית והסוכה בבית ודאי אמרינן פי תקרה יורד וסותם במקום מחיצה ג'. וכו' עיין במקור הדין בשיטת הטור ותמצא שאין פקפוק כמ"ש.

**יסוד דבריו** דעד כאן לא פליג רבא אלא בעשויין שלא לצורך הסוכה אבל כאן שהסוכה בבית והקורה נעשית לצורך הבית מודה רבא לאביי. [וזה כמהרש"א אות תרט דאי נעשה לצורך צד זה מקרי עשויה לסוכה אף שהמטרה לבית ולא לסוכה, ודלא כמהרש"ל.]

**אמנם צ"ע** הרי אביי התיר אף בלא צוה"פ וא"כ אם למד דבריו מאביי למה הצריך צוה"פ. ועמדו בזה המחה"ש [הובא בשער הציון תרל לט] ובכורי יעקב ס"ק כד וערוך השלחן (תרל כט). וכנראה הט"ז הבין דגם לאביי בעינן צוה"פ. אולם צ"ע מלשון הרא"ש אות תרכג דמשמע דרק למאי דאמרינן דעשה פצימין העמיד בעשה צורת הפתח ומשמע דאי ההיתר משום פי תקרה אין צריך צורת הפתח.

**והפמ"ג והבכורי** יעקב הקשו דבסתמא דמילתא אין בקורה ד"ט וא"כ לא אמרינן בזה פי תקרה. [עי' הדעות בזה באות תרד.] ועי' במ"ב שכתב דלכן יעשה תקון כמו שעושים כשאין פי תקרה.

**עוד הקשה** הבכור"י למה נוקט הט"ז דאותה הקורה מקרי דהיא עשויה לתוכה של הסוכה דילמא עשויה של צד האחר תדע דאם עשה סוכה גם בצד האחר של הקורה הרי היא כשרה ואיך יתכן דשני הצדדים מיקרו תוך והרי ממ"נ אחד מהם מקרי אחוריו ומי יכריע איזה הוא פנים ואיזה חוץ.

**ובספר הסוכה** העיר עוד מלשון רש"י "פי תקרה זה לשם אכסדרה נעשה להיות לו מחיצה לחלל זה אבל לא להיות מחיצה לאויר שחוצה להן" וא"כ הך קורה שהיא באמצע הבית עשויה לחיזוק תקרה ולא "להיות לו מחיצה".

**וע"ע בחזו"א** (קז טז) שעל פי דבריו יש לדון בדברי הט"ז.

**דף יט ע"א**

**מהו 'נראה מבחוץ ושוה מבפנים'**

**תרכו) אי נמי** נראה מבחוץ ושוה מבפנים דאתמר נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי ולחי היינו פצימין. ועי' היטב ברש"י. והנה בביאור מהו נראה מבחוץ יש דעות רבות בפוסקים עי' רש"י ותוס' עירובין ט: ועי' תשובת רמ"א סי' קו ובב"ח סי' שסג. ונעתיק בזה לשונו של הקרבן נתנאל בעירובין על הרא"ש סי' יא אבל בתוס' כתבו ליישב ציור רש"י ע"ש. וכן פסק להלכה הב"ח דשני ציורים הוי נראה מבחוץ ושוה מבפנים. אמנם נראה מבחוץ ושוה בפנים כגון שהעמיד הלחי לצד המבוי כזה [היינו דהלחי הוא כעין אות "ת" המבוי הוא ג' צדדי ה-"ת" והקו הקטן של ה-"ת" הוא הלחי] והוא פי' הריטב"א דה"ל נראה מבחוץ לאותן בני רה"ר העוברין אחורי המבוי. שחולק עליו הב"ח ואומר דזה לא הוי לחי וכ"כ מהר"ל בן חביב בשו"ת סי' י"ד שלא רצה בו רש"י בציור זה מטעם דנראה מבחוץ צריך שיהיה לעוברים לפני המבוי בדרך רה"ר אמנם זה אינו נראה לחי לא לבני מבוי ולא אותם העוברים ברה"ר שלפני המבוי עכ"ל. ופלא בעיני על שני מאורות הגדולים שנעלמו מהם פי' רש"י בסוכה דף י"ט ד"ה דאמר שפירש"י להדיא או מן הצד וניכר לעומדים מבחוץ שאינו מן הדופן. ש"מ דהוי לחי וכן מן הדין אם זה נקרא נראה מבחוץ לאותן העוברים בראש המבוי אע"ג דאינו נראה לבני המבוי גם לשאר בני רה"ר העוברים אחורי מבוי לכ"ש דמקרי נראה מבחוץ אם נראה להעוברים אחורי מבוי שהמה רבים מהעוברים על פני ראש המבוי וכן מוכח סוגיא דהתם על פי' זה. עכ"ל. [והמ"ב סי' שסג לא כתב דין לחי העשוי כ-"ת". והחזו"א (סז יג) פוסל.]

**קנים היוצאים לאחורי סוכה – שיטת רש"י דהחדוש בדפנות**

**תרכז) אמר עולא** קנים היוצאים לאחורי סוכה וכו' מאי למימרא מהו דתימא הואיל ולגוואי עבידי ולבראי לא עבידי אימא לא קמ''ל. וכתב רש"י [והר"ן]: לבראי לא עבידי, דופן אמצעי זה לא לכך נעשה וגם שבצדדין תחלתן לשם סוכה נעשו אלא שהכניס דופן אמצעי לתוכן [אחר] שראה שהיתה דייה בכך. והקשו התוס' הא נמי שמעינן ממתניתין דקתני וכן חצר המוקפת אכסדרה דאם אין מן הכותל לסיכוך ד' אמות כשרה אע''ג דמחיצות בית לאו לבראי עבידי כדאמרינן לעיל (דף יז.). ותירץ הריטב"א: י״ל שאני התם שהם מחיצות של בנין קבע ודעתו בהו אכל מילי אבל במחיצות סוכה שהם עראי הוה ס״ד דלא מהני אי עבידן לסוכה אחריתי קמ״ל.[[1216]](#footnote-1216) [ועי' פנ"י וערוך לנר שתירצו באופים נוספים.]

**והנה הטור** והשו"ע תרלא ס"ו כתבו: קנין היוצאין לאחרי הסוכה כגון שאחורי דופן האמצעי בולטין קנים מן הסכך ויש בהם הכשר סוכה וצילתן מרובה מחמתן וג' דפנות כשירה אע"פ שהדופן האמצעי לא נעשה בשבילה אלא בשביל עיקר הסוכה שהוא לפנים ממנו וכו' אפילו הכי כשירה. עכ"ל. ופשטות לשונו משמע כרש"י דההו"א לפסול מחמת הדופן. וכ"כ הלבוש. אמנם צ"ע למה כתב דהס"ד רק על הדופן האמצעית הרי רש"י כתב דגם שבצדדין תחילתן לשם הסוכה העיקרית נעשו. [והב"ח והפרישה מכח קושיא זו כתבו דכונת הטור כפירוש התוס' ומה שנקט בלשונו דופן האמצעי היינו שמחמת שחזינן דדופן האמצעי בעומק הסוכה חזינן דלא רוצה לסכך שם לצל. וכבר כתב השפ"א דזה דוחק גדול.]

**ובמ"ב (סקי"ד)** כתב ליישב וז"ל: אע"פ שהדופן האמצעי לא נעשה בשבילם וכו', כגון שהרחיק דופן אמצעי משפתו והכניסו יותר מאמה לתוך המחיצות אחר שראה שהיתה דיה בכך, ומינכר מילתא שהיא נעשה בשביל סוכה פנימית מ"מ מועלת המחיצה זו גם לבראי. והוסיף בשער הציון (ט): וכונתי בזה ליישב מה דנקט השו"ע 'דופן האמצעי' דבאנמת גם הדפנות שבצדדין נעשו רק בשביל סוכה הפנימית כפירוש רש"י אלא דבה מינכר טפי כמו שפירשתי.

**ולכאורה לולי** דבריו היה מקום לדון בדברי רש"י [והר"ן] דכתבו דאיכא חסרון גם בשאר המחיצות. דהנה מבואר ברש"י דמתחילה עשה הדפנות על דעת שתהא הסוכה בכל אורכן אלא אחר שראה שהיתה דייה בפחות הכניס הדופן האמצעית פנימה. ונמצא דב' הדפנות היו חלק מהסוכה בתחילתן אלא שאח"כ הכניס האמצעית פנימה ונעשו כאן ב' סוכות. והנה אם עושה אדם סוכה ואח"כ חולקה לשנים ע"י מחיצה אמצעית נראה דלא אמרינן דלא נעשו הדפנות לסוכה דהרי היו הן חלק מן הסוכה ומה בכך שחילקה לשנים. וא"כ יש לדון גם הכא דדמי להא דגם הב' מחיצות נעשו לסוכה.[[1217]](#footnote-1217) ורק הדופן האמצעית שכעת משתמש בצדה השני אותו צד הוא דלא מקרי נעשה לסוכה. ואם נימא דכך ס"ל להטור א"ש מה שנקט רק דופן אמצעית. [ועי' כעין זה בערוך לנר דלכן לא פירש רש"י כתוס'. אך צ"ע ע"ד דא"כ גם בשאר המחיצות ליכא חסרון.]

**עוד יש** לדון דהנה דפנות אין צריך לעשותן לשמן וכל החסרון שיש כאן הוא אם אין הדפנות מתיחסות לסוכה. וא"כ י"ל דכל זה שייך רק אם אותה דופן משמשת עתה בצדה השני לסוכה אחרת [וכעין הא דחזינן בסוגיא הקודמת בפי תקרה ובלבוד] אבל כאן שחלק זה של המחיצה שאחורי הסוכה אינו משמש מקום אחר י"ל דס"ל להטור דזה פשיטא שכשר.[[1218]](#footnote-1218) שו"ר בפורת יוסף סברא כעי"ז ומיישב בזה קושית תוס' מלעיל יז. דהתם אין כותלי הבית משמשים להכשיר את הבית לאיזה דין, ולכן אין להוכיח מזה על כגון הכא שהדופן האמצעית משמשת להכשר הסוכה העיקרית.

**[יש** לדון בסברת ההו"א דפסול, אם הוא חסרון ב"מחיצות" או חסרון ב"רשות" שלא נעשתה לצורך שתהא משמשת בה. והנה הראבי"ה סי' תרכט מדמה ההו"א לקרפף שלא הוקף לדירה, ובדין קרפף דעת הבית מאיר עירובין כו. דהוא דין במחיצות. אמנם מהפוסקים שהקשה עליהם הבית מאיר שם משמע דהוא דין ברשות.]

**קנים היוצאים לאחורי סוכה – שיטת תוס' דהחדוש בסכך**

**תרכח) והתוס' פירשו** מהו דתימא הני קנים לגוואי עבידי לבראי לא עבידי ס''ד לפוסלה לפי שאינה עשויה לצל קמ''ל דכשרה. ועי' שפ"א דמשמע מתוס' דהטעם דכשר הוא משום דנחשב שנעשה ג"כ לצל כיון שנעשה לשם צל של הסוכה העיקרית.

**אמנם השפ"א** כתב דיש לבאר באופן אחר דבאמת אותו מקום לכשעצמו לא מקרי דנעשה לצל אלא דיש הלמ"מ להכשיר מדין "פסל" והיינו דזה טפל לסוכה העיקרית שנעשתה לצל. [וכמו לאידך שיטות בפירוש דין פסל דההכשר הוא מדין טפילות לסוכה.][[1219]](#footnote-1219)

**[ושו"ר בחזו"א** (קמד א) האריך לדון בענין זה[[1220]](#footnote-1220) וכתב דאפשר דדעת הרא"ש דפסל לא נעשה לשם צל ומ"מ מתכשר משום פסל היוצא ואע"ג דסכך פסול ודאי לא מתכשר משום פסל היוצא פסול שלא נעשה לצל קיל טפי שאין פסולו אלא במחשבה וקל ליה להיות נטפל לעיקר הסוכה וחשיב כולה סוכה.]

**וכתב השפ"א** נ"מ לדינא בין ב' ההבנות אם היה זה פסל היוצא מבית שהניח הסכך לשם צל אבל במקום העיקרי היה פסול לסוכה כגון שיש עליו מעזיבה וכיו"ב ועתה עושה מחיצות תחת הפסל דלפי משמעות התוס' יהא כשר דמקרי לשם צל. אבל אם ההכשר משום טפילות לסוכה א"כ אין להכשיר אלא כשהמקום העיקרי כשר לסוכה.

**והנה רש"י** לא פירש דקאי על הסכך וכתב השפ"א די"ל שלפי שיטתו באמת ניתן הסכך לשם צל שהרי פירש "שהכניס דופן אמצעי לתוכן [אחר] שראה שהיתה דייה בכך" וי"ל דהיה זה אחר שסיכך, ואז הקטין את הסוכה ע"י שהעביר דופן האמצעי לאמצע אורך ב' הדפנות. אבל אם באמת עשה הסכך באופן של תוס' י"ל דיהא פסול משום דלא נעשה לצל ולא ס"ל כחידושם של התוס' דיש בזה דין פסל. אך יתכן דס"ל לרש"י מסברא דזה נחשב צל אף שלא נאמר כן בגמ' [לשיטתו] וצ"ע לדינא עכ"ד השפ"א.

**והנה לשון** הלבוש (תרלא ו) (שפירש כרש"י): אף שהדופן האמצעי לא נעשה בשבילם אלא בשביל עיקר הסוכה שהיא לפנים ממנה כשרה שאע"פ שלא נעשית לשם סוכה מ"מ הסכך הונח הנה לצל וכבר אמרנו שסוכה אינה צריכה להיות לשמה רק שאם נעשה לצל סגי. עכ"ל. ומשמע דאין ההכשר משום "פסל" אלא מקרי שהונח לצל. אמנם צ"ב אם מקרי תמיד הונח לצל אגב הסוכה העיקרית, או רק אם היה בתחילה חלק מהסוכה ואח"כ העביר הדופן האמצעי פנימה.

**והנה הרמב"ם** השמיט דין זה של עולא. וכתב הכס"מ פ"ד ה"ג מסוכה: ורבינו כתב כאן אוקימתא דרבה ורב יוסף [בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו] דשייכא בהאי פרקא ולא כתב אוקימתא דעולא דכ''ש היא. ומשמע מדבריו דהחסרון שיש בעולא[[1221]](#footnote-1221) קיים גם באוקימתא דרבה ורב יוסף ולכן למד משם את דינו של עולא.

**בהנ"ל – אם כשר גם כשהדופן האמצעית מלבוד**

**תרכט) כתב המג"א** (תרלא סק"ג) דדופן האמצעית כשרה לסוכה אף שלא נעשית בשבילה "כיון שהיא מחיצה שלימה ואפילו הוי מחיצה על ידי לבוד עסי' תר"ל ס"ח". עכ"ל. והנה הלבו"ש ויד אפרים [הובאו במ"ב סקי"ד] פירשו דהמג"א בא להכשיר גם אם המחיצה האמצעית היא לבוד, והחידוש בזה דאף שהיא עשויה לצד הסוכה השני ורבא לל"ב דלעיל פוסל לבוד שעשוי לצד השני [לפרש"י דלעיל אות תרכא] מ"מ הא למעשה פסקינן כל"ק שזה כשר וזהו שציין לסי' תרל ס"ח.[[1222]](#footnote-1222) [ועי' פמ"ג שביאר ציון זה באופן אחר ולדבריו אין ציון זה שייך למה שדן בלבוד.]

**אמנם הנתיב** חיים ודגול מרבבה גרסו במג"א "כיון שהיא מחיצה שלימה ולא ע"י לבוד הוי מחיצה". ומבואר דבאמת ע"י לבוד הסוכה פסולה וצ"ב הרי מבואר ברש"י דלבוד מהני אף שעשוי לצד השני. [ואפשר דיש לחלק בין היכא דרק עשאו "לצורך" הצד השני לבין הכא דהלבוד "מתיר" את כשרות הסוכה של הצד השני.]

**והנה מצינו** פלוגתא בין הפמ"ג ללבושי שרד, והוא במה שמבואר במג"א ריש סי' תרל דמחיצת לבוד לא מהני בסוכה אא"כ יש לה ד' מחיצות[[1223]](#footnote-1223) ולפ"ז יש לדון בהך סוכה דידן שמחיצתה האמצעית מלבוד דלכאורה אין להכשירה אא"כ יש לה ד' מחיצות אמנם הפמ"ג כתב לחדש דאם לסוכה העיקרית יש ד' מחיצות וממילא מהני לה הלבוד אזי גם הסוכה שאחורי הסוכה כשרה "מיגו" דמהני הלבוד לסוכה העיקרית. אמנם הלבו"ש שרד כתב דאין זה נכון. [ואולי הנתיב חיים והדגמו"ר מיירי גם בכה"ג וצ"ע.]

**קנים היוצאים לפנים מן הסוכה**

**תרל) רבה ורב** יוסף דאמרי תרוייהו הכא בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה קמ''ל. וברש"י: מהו דתימא, כיון דלא ממשיך דופן שני בהדה מוכח מילתא דבאפיה נפשה היא והא לית בה שבעה טפחים בהכשר סוכה. עכ"ל.

**וברא"ש (סי'** לה) כתב אהא דסוגיין: ומיירי בשעשה שתי מחיצות של הצדדין ארוכות אע"פ שהיה לו די בז' טפחים באחת מהן, זה מוכיח שרוצה לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות, ודופן האחת הנמשכת עם הפסל לאו מן הסוכה הוא אלא בפני עצמו קאי, ונמצא שאין לו אלא דופן אחת, ואפ"ה נידון כסוכה. עכ"ל. ועי' בקרבן נתנאל ובמהרש"א כאן וכן בגר"א (סי' תרלא ס"ז) שביארו דהוקשה להרא"ש מה החידוש בדין פסל והרי זהו עיקר דין שלישית אפילו טפח.[[1224]](#footnote-1224) ולכן פירש הרא"ש דהכא ההוכחה שרוצה סוכה רק כנגד הכותל מגרעת, דכיון שעושה הדופן הקצרה ארוכה יותר ממה שהדין מחייב זהו הוכחה שאין הפסל נחשב אצלו מן הסוכה אלא רק עד סוף הדופן הקצרה והתחדש דאפ"ה כשר.

**והנה לעיל** ז. בדין שלישית אפילו טפח איכא למ"ד דאין צריך צוה"פ וכל המשך הסוכה כשר. ואיכא מאן דמצריך נמי צוה"פ. ולמ"ד דאין צריך צוה"פ כבר הובא מהרא"ש מהו החדוש כאן, אבל למ"ד דבעינן צוה"פ קשה למה כאן כשר בלי צוה"פ להמשך הדופן הקצרה. ויבואר באות הבאה.

**ב'שלישית אפילו טפח' דבעינן נמי צוה"פ כמה אורכה של הצוה"פ בסוכה גדולה**

**תרלא) ולבאר הדברים** נעתיק ממש"כ באות קסז. הנה בדין שלישית אפילו טפח למ"ד (לעיל ז.) דבעינן נמי צוה"פ, יל"ע היאך הדין בסוכה גדולה האם צריך להאריך הצוה"פ עד סוף הסוכה או דניתר כדין פסל דדף יט. והנה לשון השו"ע והרמ"א (תרל ב): ויעמיד קנה (הגה, כנגד הכתל, טור) כנגד אותו טפח. עכ"ל. משמע מלשון הרמ"א דצריך שיהא צוה"פ כנגד הכותל שממול וליכא בזה דין פסל. אמנם השער הציון (ב) כתב בשם לבושי שרד דהכונה דוקא בסוכה קטנה [שם יעשה כנגד הכותל, שזהו השלמת הז"ט] אבל בגדולה אין צריך אלא עד השלמת הז"ט והשאר נדון כפסל.

**אמנם הביא** השער הציון מלשון הלבוש: ומכל מקום צריך להעמיד קנה כנגד סוף הכותל השני ולהניח קנה על הטפח ועליו כדי להכשיר כל אורך הסוכה שיהא נחשב לתוך הסוכה דאל"כ לא יחשב אלא עד שבעה טפחים.[[1225]](#footnote-1225) עכ"ל.

**וכתב עלה** השער הציון: ולענ"ד צ"ע דהא הוא בעצמו סובר דאם עושה דופן של שבעה טפחים ממילא מותר בכל הסוכה וכמו שיתבאר דינו בסי' תרלא ס"ז בדין פסל היוצא מן הסוכה. וזה נמי כשעושה דופן ע"י לבוד עם צוה"פ ג"כ כהאי גונא הוא, דהא דופן גמור הוא אף לענין שבת וכן מוכח מן הר"ן ע"ש. וכן משמע מבאור הגר"א סי' תרלא ס"ז.[[1226]](#footnote-1226) אח"כ מצאתי בפמ"ג בא"א בסימן הנ"ל סק"ד[[1227]](#footnote-1227) שמפקפק גם כן על דבריו בזה. עכ"ל.

**ובאמת הוא** פלוגתא מפורשת בראשונים. עי' בהגה"מ שהועתק לעיל אות קסו שמדייק מרש"י (דף ז. ד"ה וצריכא) שצריך צוה"פ לכל האורך, והריב"א פליג וס"ל דסגי עד שבעה טפחים. וכן בארחות חיים הלכות סוכה סי' ד ה דייק ברש"י דבעינן כנגד כל האורך והביא דיש חולקים. וכן בבעל העטור הביא דיעשה צוה"פ במרחק אמה או שתים, ורש"י פירש דעושה צוה"פ כנגד כל אורך הדופן. [והרא"ש והטור כתבו קרוב ללשון רש"י וא"כ גם מהם יש לדקדק דס"ל דבעינן צוה"פ לכל האורך.] וכן בריטב"א דף ז. דייק דברי רש"י והביא דתוספות חולקים עליו. [ועי' בחי' הרא"ה כאן שלכאורה דן בזה אך דבריו צ"ב ואולי חסרון נפל בדבריו.]

**ומה שהקשה** השער הציון למה אין בזה דין פסל. עי' חזו"א (עה ח) דכיון דאין דופן אמיתית של ז' ליכא בזה דין פסל היוצא. וכתב החזו"א דמ"מ אם עשה צוה"פ כנגד חלק מאורך הסוכה כשר עד כנגד צוה"פ. עוד כתב דגם בסוכה העשויה כמבוי ועשה בדופן האמצעית פס ד' בריחוק ג"ט, לא אמרינן במחיצה שבצד דין פסל וצריך ששתי הדפנות יהיו באורך כל הסוכה. דכיון דדופן אמצעית אינה 'דופן שניה' [הואיל ואינה ז"ט שלמים] ממילא בשלישית שהיא 'דופן שניה' לא אמרינן דין פסל.[[1228]](#footnote-1228)

**אמנם יש** לעי' הרי המקור של פסל הוא מדין 'שלישית אפילו טפח' וכדכתב רש"י דף יט. וז"ל: קמ''ל, דמן סוכה הוא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה. עכ"ל. ואם נימא דב'שלישית אפילו טפח' בעינן צוה"פ עד הסוף, מה המקור דבדופן שלימה כשר גם בלא צוה"פ. וצ"ל דילפינן לה מדינא דאורייתא שא"צ צוה"פ. אך צ"ע אחר שתקנו רבנן להאריך המחיצה בצוה"פ עד הסוף למה לא נוהגת תקנה זו גם במחיצה גמורה. ועי' בכורי יעקב (תרלא ח) בזה. ועדיין צ"ב.

**ונראה לבאר** דהנה ביסוד המחלוקת אם בעינן צוה"פ עד סוף אורך הסוכה, כתב השבט הלוי (ח"א סי' קסט) דפליגי במה שיש לחקור אי מה שכשר ב'פסל' הוא משום דרואים כאילו נמשכת הדופן עד הסוף, או דסגי בדופן קטנה.[[1229]](#footnote-1229) והשתא אי הוא מטעם רואין לא שייך זאת אלא במחיצה ולא בצוה"פ, שצוה"פ גודרת רק במקומה.[[1230]](#footnote-1230) אבל אי אין צריך לראות כאילו המחיצה נמשכת, אלא דכך הוא הכשרה של סוכה, גם צוה"פ מהני.

**ועפ"ז נראה** דהא דבעינן בצוה"פ עד סוף האורך אין גדר התקנה דבעינן כל האורך. אלא התקנה היא דרק ז' טפחים של סתימה מהניין לסוכה ולא טפח. אלא דממילא אם חלק מהז"ט נעשים ע"י צוה"פ אין בכח אותה צוה"פ ליצור התירא ד'רואין' ונמצא דכל ה'רואין' הוא משום הטפח שוחק לחוד וזה לא מהני מדרבנן. אבל אם עושה מחיצה גמורה של ז' נמצא דה'רואין' הוא מכח מחיצת ז' וזה מועיל גם מדרבנן ודוק.[[1231]](#footnote-1231)

**אולם מדברי** החזו"א מוכח דסברתו להצריך צוה"פ עד סוף הרוח היא מטעם אחר. דהנה החזו"א כתב דבסוכה כמבוי אשר דופנו האחת ארוכה מחברתה [אך בכל אחת מהן יש ז"ט] ועשה בדופן האמצעית פס ד' אין להכשיר לכל אורך הדופן הארוכה מדין פסל כיון דהדופן הקצרה היא 'דופן שניה' ולא 'דופן שלישית' [עי' מש"כ בתחילת אות זו ובאות קנו ותבין.] והרי התם ה"רואין" הוא מכח רוח שלישית שהיא מחיצה גמורה ואפ"ה לא מהני, ודוק.

**מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה**

**תרלב) ברש"י ד"ה** מהו דתימא, כיון דלא ממשיך דופן שני בהדה מוכח מילתא דבאפיה נפשה היא והא לית בה שבעה טפחים בהכשר סוכה. עכ"ל. והקשה מהרש"א: לכאורה יש לדקדק דאי אסכך היוצא קאמר דלית בה ז' כו' מה לי יש בו ז' טפחים או לא. ואי אסוכה גופה קאמר לפוסלה כיון דלית בה ז' דסכך היוצא אינו מצטרף עמה דבאנפיה נפשיה הוי, הא עיקר הך מלתא לאשמועינן ביש בה יותר מז' כנראה מדברי הרא"ש וכמ"ש הטור דאשמועינן אע"פ שעשה דופן של הצדדין יותר על ז' ודי לו בז' והו"א הרי גילה דעתו לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות כו' ע"ש. דאל"כ הא ודאי דלא גרע מב' כהלכתן וג' אפילו טפח. ונראה דאסכך היוצא קאי וה"ק דאף אם יש לו ז' טפחים לסכך היוצא הא לית להו לאותן ז' טפחים הכשר סוכה דהיינו דפנות כהלכתן שהוא הכשר סוכה ודו"ק. עכ"ל. ודבריו דחוקין טובא בלשון רש"י דלדבריו למה הזכיר כלל את שעור ז"ט, הרי החסרון בדפנות.[[1232]](#footnote-1232)

**והב"ח סי'** תרלא כתב לבאר דברי רש"י: פירוש לפירושו שאילו היה שם הכשר סוכה פשיטא דכשר מפני שהיינו רואין דופן האמצעי כאילו היה עומד אצל ראש דופן הקצרה ע"י דופן עקומה, ודופן הקצרה עצמה לא גרעה מטפח שבשלישית.[[1233]](#footnote-1233) אבל עכשיו שאין כאן הכשר סוכה סד"א דכיון דבאנפי נפשה קאי ולית בה הכשר סוכה פסולה קמ"ל. עכ"ל. [וכתב הב"ח דהרא"ש מבאר 'מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה' באופן אחר שאין במחיצות של הצדדין כדי הכשר סוכה שוה בשוה אלא עשאן ארוכות יותר מכדי הכשר סוכה.]

**ובערוך לנר** דף ד. כתב לבאר דברי רש"י דהיתרא דפסל הוא אפילו אם לא ממשך חדא דופן בהדא [ומאי דאמרינן בסוגיין "וממשכא" הוא לרבותא כדיבואר] ומשום דהפסל טפל לסוכה. ולכן אם אין בפסל ז"ט ס"ד דא"א להכשירו דאם נדון עליו כמקום בפנ"ע [מחמת שלא ממשכא דופן בהדא וכלשון רש"י דמכח זה "מוכח מילתא דבאפיה נפשה היא" אין בו ז"ט] קמ"ל דלענין השעור הוא מצטרף לסוכה אבל הכשרו הוא גם בלא ממשך חדא דופן. [והביא הערוך לנר שכן משמע מתוס' יז. ד"ה אויר דאין צריך ממשך חדא דופן בהדיה. ונתבאר באות תסח. ועי' במ"ב דרשו תרלא 10 מה שהביאו בזה. ועי' פסקי הרי"ד לדף יט. משמע דכשר בלא ממשך.] ומ"מ בקנים היוצאין לאחורי סוכה לא מצרפינן לשעור סוכה מדין פסל[[1234]](#footnote-1234) כדאיתא בסוגיא לעיל משום דדופן מפסקת ביניהם.

**אם היתר פסל הוא כשלישית טפח או דין חדש של טפל לסוכה**

**תרלג) רש"י ד"ה** קמ''ל, דמן סוכה הוא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה. עכ"ל. פשטות לשונו משמע דנתחדש כאן דגם הכא כלול בדין שלישית אפילו טפח והוי כעיקר הסוכה.

**אמנם הנה** הרא"ש דף ד. סי' ג הביא דעת רש"י בסוגית איצטבא דאמרינן דין "פסל" גם על פסול של למעלה מכ' אמה. ורבנו ישעיה הקשה ע"ז וז"ל: דהא דאמרינן לקמן (שם) פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה, היינו היכא דאית ליה הכשר דפנות[[1235]](#footnote-1235) אלא דלא מוכחא מילתא כולי האי, מש"ה נידון כסוכה. אבל הכא דמן האיצטבא והלאה גבוהה יותר מכ' אמה, מהיכי תיתי לה הכשר. אילו סוכה המסוככת חציה בסכך כשר וחציה בסכך פסול אף על פי שיש שיעור הכשר בסכך הכשר היושב תחת סכך פסול מי יצא ידי חובתו, ה"נ הכא דכל למעלה מכ' סכך פסול וכשפודין של ברזל דמי. ופירש הוא דאינה כשירה אלא על האיצטבא.[[1236]](#footnote-1236)

**ועוד[[1237]](#footnote-1237) לא** דמי לפסל, דהתם הדופן הקצר נמשך כנגד הארוך כדאמר שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח אבל הכא היכא אשכחן שיהא נמשך ונימא חפירה כמאן דמליא דמי.[[1238]](#footnote-1238)

**וכתב הרא"ש** שם ליישב: ונ"ל לקיים פירוש רש"י, דהא דאמרינן לקמן גבי פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה ומשכה חד דופן בהדיה, מדקרי ליה פסל היוצא מן הסוכה על כרחין שאר שתי הדפנות לא שייכי להאי יוצא, דאי שייכי ליה הרי יש ב' מחיצות שלימות ואחת קצרה כדין הכשר סוכה, ובכלל הסוכה הוא. אלא כדפרשינן לקמן דאחר שעשה מחיצה השלישית ארוכה באורך סוכתו אע"פ שהיה לו די בז' טפחים גלי בדעתיה מה שאינו בין ב׳ המחיצות אינו בכלל סוכתו, ואין לפסל היוצא אלא מחיצה אחת, אפילו הכי נידון כסוכה.[[1239]](#footnote-1239)

**ועוד הא** אמרינן לקמן לחד פירוש אם רובה צלתה מרובה מחמתה ומיעוטה חמתה מרובה מצלתה מותר לאכול בה אף באותו מיעוט אע"פ שאינה מסוכך כהילכתה.[[1240]](#footnote-1240)

**ובפשטות נראה** דהרא"ש לומד בדעת רש"י דלמסקנא אין ההיתר מצד שלשית אפילו טפח אלא יש כאן היתר חדש של פסל ומזה למד רש"י להתיר גם למעלה מכ' אמה. אמנם צ"ע מלשון רש"י הנ"ל "מהו דתימא, כיון דלא ממשיך דופן שני בהדה מוכח מילתא דבאפיה נפשה היא והא לית בה שבעה טפחים בהכשר סוכה. קמ''ל, דמן סוכה הוא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה". עכ"ל. ומבואר דרש"י סובר כרבנו ישעיה דהתם ההכשר משום דהוי דשתים כהלכתן [והקמ"ל הוא דבאמת אין כאן גלי דעתיה.]

**וכן ל**עיל טז. אמרינן דהחוטט בגדיש סוכתו פסולה דהוי תולמ"ה. ואם היה חלל בגובה טפח וברוחב זע"ז וחטטו והשלימו לעשרה כשר. וכתב הרא"ש סי' כט: וכתב רבינו אבי העזרי בשם רבותיו אם הגדיש גדול ולא הניח חלל טפח אלא במשך ז' ושוב חטט בו הרבה ועשה סוכה גדולה אינה כשירה כולה על ידי משך ז' ולא דיינינן ליה כפסל היוצא מן הסוכה דהא לא מימשכא חד דופן בהדיה. עכ"ל. הרי מבואר דגם הרא"ש עצמו אינו מכשיר אלא מטעם ממשכא חדא דופן בהדיה ולא הוי סוג הכשר חדש. וסותר דבריו דכאן. וכבר הקשה כן הקרבן נתנאל. [אמנם עי' במג"א (תרלה ג) שמפרש דברי הרא"ש גבי חוטט בגדיש משום דהסכך שפסולו משום תולמ"ה דמי לסכך פסול. וכן משמע בגר"א שם. ועי' גם בגרע"א סי' תרכח שכתב דסכך של תולמ"ה גרע מסכך שלמעלה מכ' ופוסל סכך כשר שתחתיו. ולפ"ז ל"ק קושית הקרבן נתנאל בדברי הרא"ש.]

**ותירץ הקרבן** נתנאל דמה שהכשיר הרא"ש הוא מסברא אלא דהיה לו צד לפסול משום דהוי כגלי אדעתיה דרק מקום האיצטבא הוא מן הסוכה וע"ז הוכיח מפסל היוצא דלא אמרינן סברת 'גלי אדעתיה' לפסול. והוא דוחק. [ועי' ערוך לנר מה שתירץ לבאר מקורו של רש"י כפי שהובא באות תרלב].

**ביישוב הסתירות הנ"ל**

**תרלד) ובקה"י סי'** ג תירץ דגם לרש"י ההיא דדף יט. ההכשר הוא מדין פסל ולא דהוי ממש כשלישית אפילו טפח, כיון דגלי אדעתיה וסברא זו נשארת גם למסקנא. ומש"כ רש"י ד"הוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח" היינו דגם התם ההכשר של השלישית הוא שאני רואה אותה כאילו היא נמשכת ז', ומזה ילפינן גם על גלי אדעתיה דלמרות שאין זה חלק מן הסוכה מ"מ מדין "פסל" דינו כאילו היא נמשכת. ולזה יליף רש"י גם גבי איצטבא דחזינן כאילו האיצטבא נמשכת בכל משך הסוכה וכמאן דמליא דמי. וכבר הובא לעיל מה שכתב דלפ"ז ההכשר רק מגובה האיצטבא ומעלה.

**אמנם אפ"ל** דכאן הדר ביה הרא"ש מסברת כמאן דמליא דמי ומחדש היתר חדש בפסל שכל חלל הסוכה טפל להכשר הסוכה ולכן כשר אפילו למטה. ועי' ערוך לנר שכתב כן בדעת רש"י דגדר התירא דפסל הוא 'דלא בעי דפנות כלל' והיינו דכל היתרו מדין טפל לסוכה ואין בו כללי דיני סוכה. [אך הובא לעיל ממאירי ורבנו מנוח שמפרשים גם למסקנא משום כמאן דמליא.] ולפ"ז צ"ל דהא דבעינן ממשכא חדא דופן בהדא הוא מפני שבל"ז אין נחשב כהמשך הסוכה אלא כמקום נפרד וממילא אינו טפל לה. [והערוך לנר כתב דבאמת כשר בלא ממשך כדעיל אות תרלב.]

**ונ"מ טובא** בין ב' ההבנות בדין פסל היוצא. באופן שבמקום המחיצת ז' הקצרה סיכך בסכך פסול מחצית הסוכה [ג' טפחים ומחצה] ומשם ואילך סיכך בסכך כשר שעור ז' טפחים [אשר ג' ומחצה מהם בתוך הג' מחיצות והשאר בחוץ רק ע"ג הדופן דמשכא] והשתא אם הכל מוגדר כסוכה יש כאן ז' טפחים כשרים. אבל אם הפסל כשר בלא מחיצות, מדין טפל לסוכה, א"כ בעינן קודם כל שתהא סוכה כשירה בתוך המחיצות, ורק אח"כ נטפל השאר לסוכה ומוכשר. אבל כאן דאין שעור סוכה בסכך כשר בין המחיצות הרי היא פסולה. ולשיטת רש"י לכאורה מוכח מכאן דבעינן הכשר סוכה גם במקום שיש פסל ואין הפסל מצטרף. אבל לרבנו ישעיה דכאן ליכא כלל פסל י"ל דהיכא דאיכא פסל הרי הוא מצטרף להכשיר.

**[ועי' בפסקי** רי"ד שמקשר דין ההכשר בפסל, לדין פרוץ כעומד מותר וצ"ב.]

**דף יט ע"א**

**פסל פחות מז"ט או כשמרוחק מהדופן**

**תרלה) כתב החזו"א** (קמד א) דפסל אמרינן אף כשאין בסכך שבמקום הפסל היוצא רוחב ז"ט והוכיח כן מדברי התוס' יז. ד"ה אויר. עוד כתב שם דאף אם הסכך מרוחק מן הדופן ג"ט מהני כל שיש דופן כנגדו אף שהיא מרוחקת. [והקשה לפ"ז למה לא תירץ הרא"ש דדין פסל איצטריך להאי גונא.]

**אמנם בשו"ת** שבט הלוי ח"ה סי' עג כתב דאין ראיה לדבריו בהיתר של מרוחק ג"ט מהדופן. אכן יעוי' בחזו"א שם ד"ה ומיהו שהוכיח זאת מתוס' יז. [ובספר הסוכה בירורים סג הבין דראית החזו"א היא ממש"כ התוס' "ואפילו מה שיוצא לחוץ לגמרי" וכתב דלפ"ז לפי דברי המהרש"א שם והערוך לנר דף ד. ליכא ראיה. ואמנם שגה ברואה דראיית החזו"א היא ממש"כ התוס' דיש אויר דעד"ט קרוב לפתח ומ"מ מכשירין מב' צידי האויר אף בסוכה שצדה אחד קצר ובצד השני הגם שיש מחיצה מ"מ הוא מחולק ע"י האויר.]

**והנה באופן** שאין בסכך ז"ט לכאורה יש להקשות אמאי כשר הרי דמי למש"כ המג"א (תרלד א) בקרן זוית שאין בו ז' דפסול כיון שהמקום צר. [ובאמת החזו"א (קמד ו) דחה מכח זה דברי המג"א.] אכן קושיא זו תקשי על התוס' עצמם בדף יז. וכבר כתבנו באות תקנח ליישב.

**אם בעינן ממשך חדא דופן ואם בעינן דופן ממש**

**תרלו) בהיתר פסל** היוצא אם בעינן ממשכא חדא דופן בהדיה. כתב החזו"א (קמד א) דמדברי הרא"ש (סי' לה, אות תרל) שהקשה דהרי דמי לשלישית אפילו טפח מוכח דבעינן משכא חדא דופן. וכן מבואר בקרבן נתנאל אות ז. [וע"ש משה"ק מדף יד: לגבי סכך פסול שחלקו מחוץ לדפנות הסוכה. ונתבאר באות תסח] ובפמ"ג (תרלב א"א א). וכן מבואר ברמב"ם (פ"ד ה"ג) ובשו"ע (תרלא ז) וכן מבואר במאירי שיובא באות תרלז.

**אמנם במג"א** תרלב א משמע דאף בלא ממשך כשר [ועי' בערוך לנר יד: ובבכורי יעקב תרלא ז ובתוספת בכורים תרלב ג] ועי' אות תסח.

**ולמצריכים ממשכא** חדא דופן יל"ע אם מהני אף דופן של לבוד ובספר הסוכה כתב דיש בזה מחלוקת חזו"א סי' עה סק"י-יב [שמכשיר] ומ"ב (תרל כג) [שפוסל].[[1241]](#footnote-1241)

**ולגבי ממשכא** חדא דופן בצוה"פ [וכנגדה אין כלל דופן] כתב בספר הסוכה להכשיר ע"פ השער הציון תרל כד.[[1242]](#footnote-1242)

**אם צוה"פ [ולחי] מקלקלין דין פסל**

**תרלז) כתב המאירי:** שקנים אלו יוצאין לפני הסוכה לצד המזרח ואותו צד אין בו שום פתח ולא שום גפוף[[1243]](#footnote-1243) לדונו כפתח עד שיפסיק בין סוכה זו לקנים היוצאים ממנה ממשך הדפנות ואילך וכל שדופן אחת נמשכת כשיעור יציאת הקנים הרי הוא מכלל הסוכה וישנים תחתיהם וכו' ומ"מ אם היה צוה"פ מצד רביעי יראה שהוא מפסיק אע"פ שיש לה שלש דפנות כהלכתן ואין שם צורך לצוה"פ. וכן מבואר בחזו"א (קמד ו).

**אולם בספר** ראשון לציון (מבעל ה'אור החיים') דף ד. כתב דאין צוה"פ מפסקת דין פסל היוצא. [וכתב דזהו החידוש של פסל היוצא שהקשה הרא"ש הרי הוי ממש דינא דשלישית אפילו טפח, ולהנ"ל החידוש הוא במקום דגילה דעתו ע"י צוה"פ שאינו חלק מן הסוכה ואעפ"כ כשר.]

**סוכה שמיעוטה חממ"צ**

**תרלח) רבה בר** בר חנה אמר רבי יוחנן לא נצרכה אלא לסוכה שרובה צלתה מרובה מחמתה ומעוטה חמתה מרובה מצלתה מהו דתימא תפסל בהך פורתא[[1244]](#footnote-1244) קא משמע לן. כתב הרא"ש (סי' לה): פי' ברוב הסוכה הצל רבה על החמה שני משהויין ובמיעוט החמה רבה על הצל משהו וכשתצטרף יחד הצל והחמה של כל הסוכה תהיה צלתה מרובה מחמתה משהו.[[1245]](#footnote-1245) והב"ח סי' תרלא כתב ע"ד הרא"ש: ומשמע לי דאיצטריך לסוכה גדולה שאותו המיעוט יש בו ז' על ז' ואפ"ה נדון כשאר הסוכה, דאילו בסוכה קטנה שאין בה אלא ז' פשיטא דכשר. [וכן היא דעת המאירי שכשר אף בחממ"צ שיש בו הכשר סוכה (ז"ט).] אבל הר"ן כתב שצ"ע. עכ"ל. וז"ל הר"ן: קמ"ל כיון דבכללה צילתה מרובה מחמתה כשירה כולה אפילו תחת אותו סכך שחמתו מרובה מצילתו. ומיהו אפשר דדוקא בסוכה שאינה אלא ז' על ז' אבל בסוכה גדולה הרבה דיש בה ז"ט או יותר שחמתו מרובה מצילתו צ"ע אם נכשיר אותו[[1246]](#footnote-1246) מפני צירוף שאר הסוכה עכ"ל. וצ"ב סברות הפלוגתא.

**והנה מה** שכתב הב"ח דבסוכה קטנה פשיטא שכשר. לכאורה סברתו דהרי זה פשוט דסוכה אינה צריכה להיות מעובה כבית, וכדתנן בדף ב. דבעי רק שלא תהא חממ"צ, ואם נימא דכל מקום שבו יש חמה נמדד לעצמו, א"כ תמיד תהא הסוכה פסולה שהרי אם אין כולה מוצלת תמיד יש מקומות שיש בהם רק חמה. ובע"כ יש איזה שעור שבו מקרי סוכה שצממ"ח. ולכן נוקט הב"ח דהשעור שבו יש לדון על מקום החממ"צ כמקום בפנ"ע הוא מז"ט. וצ"ב לפ"ז לשיטת הר"ן הר"ן אטו בלא חדושא דפסל הו"א שאסור שיהא חממ"צ אפילו במקום כל שהוא.

**ונראה דהר"ן** הבין דלולי חדושא דפסל הו"א שחממ"צ נמדד בפנ"ע מג"ט ואילך דהרי הוא כאויר ולכן נסתפק הר"ן שמא גם אחר חדושא דפסל לא נתחדש אלא מג"ט ועד פחות מז"ט. אבל יותר מז"ט שהוא שעור סוכה לעצמו אפשר דגם לפי האמת נדון לעצמו.

**עוד אפ"ל** דהר"ן למד דההו"א שהשעור הוא עד ד"ט כשעור סכך פסול ונתחדש בדין פסל שגם ביותר מד"ט כשר ומ"מ הסתפק הר"ן שמא בז"ט לא נתחדש להכשיר וכנ"ל.

**ונראה דזה** תלוי בנדון האחרונים אם סכך שחממ"צ נדון כאויר או כסכך פסול. דהנה הפמ"ג נוטה להחמיר באופן שמפסיק לכל אורך הדופן בחממ"צ[[1247]](#footnote-1247) [הובא במ"ב סק"ד.] וחקר הבכור"י (תרלא ב) אם החממ"צ דינו כאויר ופוסל בג"ט או כסכך פסול ופוסל רק בד"ט. וכתב דנראה דדינו כאויר וכתב דכן משמע קצת בסי' תרלב ס"ב[[1248]](#footnote-1248) וכן משמע לשון הכל בו [והרמב"ם פ"ה הי"ט[[1249]](#footnote-1249)] שכתב דכל שחממ"צ אינו סכך. וכתב הבכור"י דלפ"ז אין בו גם דין דופן עקומה כיון דדינו כאויר.

**אבל דעת** הגרנ"ק זצ"ל [הובא בדרשו תרלא 3] דדינו כסכך פסול ויש בו דין דופן עקומה.[[1250]](#footnote-1250)

**[והנה הריטב"א** כתב בדינא דסוגיין: אלא שאם יש אויר פחות מג׳‎ במקום א׳‎ כדי ראשו אין ישנים תחתיו ואם הוא פחות מכדי רוב ראשו ישנים תחתיו כדבעינן‎ למימר בסמוך. וכתב הגרי"ד מוירצבורג בתוספת בכורים סי' תרלא דממה שאמר אם יש "אויר" ולא אמר אם יש מסכך זה שחממ"צ ג"ט לא יישן תחתיו, ש"מ דדינו כסכך פסול שדינו בד"ט. והבכור"י השיב לו דהריטב"א נקט לשון הגמ' גבי אויר אבל כונתו שגם כאן פסול כאויר. ולא הבנתי דבריהם הרי הריטב"א מיירי באופן שבסך הכל של הסוכה צממ"ח וא"כ המקום שחממ"צ הוא עצמו כשר מדין פסל וישנים תחתיו ולכן דן רק באופן שיש אויר. ואילו הנדון של הבכור"י הוא רק במהלך על פני כולו או בז"ט להר"ן דליכא בזה דין פסל אם דינו כאויר או כסכך פסול.

**ושו"ר בחי'** רבנו חיים הלוי שכתב דדינו של המקום שחממ"צ תלוי בפלוגתת הראשונים בדין אויר אם ישנים תחתיו דלסוברים דישנים הרי גם מקום החמה שבו כשר אבל לסוברים דאין ישנים תחתיו רק מקום הצל של החממ"צ כשר ולא מקום החמה. וע"ש מש"כ להוכיח לפ"ז. ואמנם דבריו מחודשים דלכארה הגדר הוא דגם החמה שבאותו מקום דינה כחמה המקום שצממ"ח שישנים תחתיו. ועי' בגליונות חזו"א שנחלק על הגר"ח דישנים גם תחת האויר לכו"ע ע"פ סברת הרא"ש דרק במהלך ע"פ כולה אין ישינים תחתיו. ולכאורה הגר"ח סובר דכיון דבאותו מקום חממ"צ ליתא לדינו של הרא"ש.]

**בדברי רבנו ירוחם במיעוטה צממ"ח ורובה חממ"צ**

**תרלט) כתב הדרכי** משה סי' תרלא בשם רבינו ירוחם (תולדות אדם וחוה נתיב ח ח"א): דאם במיעוט צילתה מרובה מחמתה הרבה וברובה חמתה מרובה מצילתה משהו אע"פ שבין הכל צילתה מרובה מחמתה פסולה עכ"ל. והוסיף הד"מ דכ"מ מדברי הרא"ש והטור.[[1251]](#footnote-1251) וכן פסק המ"ב (תרלא ב). וצ"ב הרי אם במיעוט יש צממ"ח עד שבצירופו יש צממ"ח כלפי כל הסוכה בע"כ שהמקום המוצל אינו מיעוט, שאם היה מיעוט כיצד יש בצירופן צממ"ח כלפי כל הסוכה.

**וחזינן מדבריו** דשטח שיש בו צממ"ח נחשב כולו כמקום מסוכך כדינו [גם מקום החמה[[1252]](#footnote-1252)] וכן כשהוא חממ"צ נחשב כולו כאינו מסוכך [גם מקום הסכך] ולכן דיינן בזה לפי שטחי הסוכה. אמנם צ"ב הרי אם יש יותר מז"ט נסתפק הר"ן דפסול אף בלא רוב חממ"צ, ובע"כ שהשטחים שחממ"צ פחותים מז' וא"כ למה לא דנים אותם בכללות בצממ"ח. ונראה דהשעור הוא ג"ט או ד"ט [תלוי בפלוגתת הפוסקים אות תרלח אם הוי כסכך פסול או כאויר] ואם יש שטחים של גע"ג [או דע"ד] שרובם של שטחים אלו חממ"צ פסולה אף שבסך הכל צממ"ח.

**בספר הסוכה** הסתפק אם מדידת השטחים [ז"ט לדעת הר"ן[[1253]](#footnote-1253)] יכולה להיעשות ע"י מדידת רבועים מהזוית ואז יהא בכל רבוע צממ"ח [כגון דהסכך דליל באמצע הרוחב, וכשמחלקים אותו לב' רבועים כל אחד הוא צממ"ח] אבל אפשר למדוד את המקום שהסכך דליל בפנ"ע ואז יהא חממ"צ, היאך דינו הניח בספק. ולענ"ד ודאי פסול דכל שאפשר לדונו בחממ"צ באיזה צורה הרי הוא פסול.

**דף יט ע"א**

**היתר אויר פחות מג"ט מדין לבוד או שעור**

**תרמ) רבי אושעיא** אמר לא נצרכה אלא לסכך פסול פחות משלשה בסוכה קטנה, ומאי יוצא יוצא מתורת סוכה. מתקיף לה רב הושעיא לא יהא אלא אויר ואויר פחות משלשה טפחים בסוכה קטנה מי פסיל. הגר"ח בהלכות סוכה פ"ה הוכיח מכאן דשעורא דג"ט אינו רק מטעם לבוד כי אם דהוא "שעור" דפחות מזה אינו פוסל. דאי נימא דהוא מטעם לבוד איך רצה ללמוד מזה על סכך פסול והרי בסכך פסול לא שייך לבוד. ואמנם הקשה הגר"ח לעיל יח. מבואר דהוא מטעם לבוד[[1254]](#footnote-1254) וכתב הגר"ח דבעינן גם לטעם לבוד כי היכי דלא תחשב כב' סככים ואז אין שייכות בין הדפנות לסוכה ויפסל מחמת חסרון דפנות. אבל מ"מ גם דין שעור יש בזה. [וביאר הקה"י דלא סגי בדין לבוד לחוד, דנהי דע"י לבוד הוי הכל סוכה אחת, מ"מ מקום האויר אינו כשר לסוכה, דהרי אין בו צל. ולכן בעינן גם לדינא דשעור כזה אינו פוסל את הסוכה. והארכנו באות תקצ ע"ש.]

**אולם הנה** ז"ל חי' הרא"ה כאן: ולא יהא אלא אויר, אפילו בסוכה קטנה מי פסיל והא אמרינן לבוד. ומבואר דהקושיא מדין לבוד. וצ"ב. גם לשון הריטב"א משמע דסכך פסול מתכשר מדין לבוד כמו שיובא באות תרמא בהערה. ועי' בגליונות חזו"א פ"ה הי"ט מסוכה ד"ה נראה בכל אריכות דבריו, ועפ"ז יתבאר היטב.

**שיטת רש"י דאין ישינים תחת אויר פחות מג"ט**

**תרמא) אמר ליה** רבי אבא זה מצטרף וישנים תחתיו וזה מצטרף ואין ישנים תחתיו.[[1255]](#footnote-1255) וכתב רש"י: להכי אהני "נידון כסוכה" דאשמעינן תנא לומר שישנים תחתיו[[1256]](#footnote-1256) דאילו אויר פחות משלשה מצטרף להשלים שיעור הסוכה אבל אין ישנים תחתיו. ובתוס' הקשו ג' קושיות: א. אמאי נקט ר' אושעיא סוכה קטנה הא בסוכה גדולה נמי איצטריך לאשמועינן דישנים תחתיו.[[1257]](#footnote-1257) ודוחק הוא לומר דנקט סוכה קטנה משום דאשמעינן בה תרתי דמצטרף וישנים תחתיו.

**עוד הקשו** התוס'. ב. ועוד קשה דכל מקום חשבינן אויר פחות משלשה כסתום על ידי לבוד ולא דמי לסכך פסול פחות מג' דאין שייך לעשותו כסתום בסכך כשר מאחר דיש בו סכך פסול.

**[מדברי התוס'** משמע דאין לבוד דרך דבר ממשי (עי' בזה באות קד) וכן הוכיח האבני נזר הובא באות קה. אמנם צ"ע מדברי התוס' לעיל יח. דמשמע דאמרינן לבוד. ונתבאר באות תקצב.]

**מתי אין ישנים תחת האויר [לרש"י]**

**תרמב) עוד הקשו** התוס'. ג. ועוד מי יוכל להזהר בסוכה מלאה נקבים שאין צלתה מרובה מחמתה אלא משהו[[1258]](#footnote-1258) שלא ישן כנגד הנקבים. וברא"ש (סי' לה) תירץ: ולא תיקשי לך היאך יוכל אדם ליזהר בסוכה מליאה נקבים שלא יישן תחת הנקבים דהכא מיירי כשאויר מהלך בכל אורך הסוכה.[[1259]](#footnote-1259) [והנה התוס' עצמם כתבו סברא זו לעיל יח. לגבי מ"ד אין לבוד באמצע וצ"ע א"כ למה לא תירצו כן על רש"י. ונתבאר היטב באות תקצב.]

**והר"ן (ט.** בדפי הרי"ף) כתב: ומיהו דוקא כשיש בו כדי לישן תחתיו כלומר שעומד בו ראשו או רובו אבל כל שאין בו כדי ראשו ורובו מסתברא דישנים תחתיו שאינו חייב לעשות הסוכה כמין בית. עכ"ל. ועי' בהערה מה שביאר החזו"א דאין כאן "שעור" של ראשו או רובו כלפי הסוכה, אלא כל שהגברא אין ראשו ורובו תחת הסכך האויר ה"ז כשר. [והחידוש הוא דמצטרפים ב' חלקי הסוכה זל"ז.]

**וכעין זה** כתב הריטב"א וז"ל: מיהו מסתברא שלא אמרו שאין ישנים תחת האויר פחות מג׳‎, אלא כשיש בו כדי שינה. ולא שישב שם כל גופו, דהא לא אפשר בפחות משלשה, אלא שכופה ראשו באויר. אבל כל היכא דליכא רוב ראשו[[1260]](#footnote-1260) אלא בין אויר וסכך לית לן בה שלא מצינו שיהא חייב לעשותה כמין בית.[[1261]](#footnote-1261) עכ"ל. [וציינו המ"ב (תרלב יב).]

**ובדרכי משה** סי' תרלב הביא דברי הר"ן וכתב: אבל בתולדות אדם וחוה (רבנו ירוחם) נ"ה ח"א כתב דהא דאין ישינים תחתיו דוקא כשהאויר הולך ע"פ כולו אבל אם אינו הולך בכל אורך הסוכה ישינים תחתיו ומטעם זה אין נזהרים מלישן תחת נקבים פחותים מג' עכ"ל. ומשמע מדברי הדרכ"מ דרבנו ירוחם [והוא מהרא"ש הנ"ל] חולק על הר"ן ואית ליה דאין השעור בראשו או רוב אלא במהלך על פני כולו.

**והרמ"א (תרלב** ב) כתב: ודוקא שהולך על פני כל הסוכה (רבנו ירוחם) או שיש בו כדי לעמוד ראשו ורובו. אבל בלאו הכי מותר. עכ"ל. הרי שפסק לחומרא כב' השיטות.

**שיעור סכך פסול שישנים תחתיו [לרש"י]**

**תרמג) הרא"ש (סי'** לו) והטור מתירין לישן תחת סכך פסול עד ד"ט [בסוכה גדולה, אבל בקטנה רק עד ג"ט] וכן דעת בעל המאור דף ט. בדפי הרי"ף וכן דעת רבנו יהונתן דף טו. ובאות תקפה הובא שכן דעת רש"י דף יח. ודעת הרא"ה דף טו. וכן דעת תוס' יד: ד"ה ומודה.[[1262]](#footnote-1262) [ועי' בגר"א תרלב א.]

**אבל הר"ן** (דף ז: ודף ח. בדפי הרי"ף) הביא מהראב"ד בהשגות על הרי"ף (הועתקו דברי הראב"ד וראיתו באות תנט) [וכן הוא ב"תמים דעים" סי' קצ] שרק עד ג"ט ישנים תחתיו אבל בין ג' לד' בסוכה גדולה אינו פוסל את הסוכה אבל אין ישנים תחתיו. וכן מסיק הריטב"א כאן [וכן דעתו בדף טו. הובא באות תפח]. וכן פסק בפסקי ריא"ז ע"ש.

**ובשו"ע סי'** תרלב ס"א פסק להקל לישן תחתיו כרש"י ובעה"מ. והמ"ב סק"ג הביא להחמיר לכתחילה כראב"ד. ובשונה הלכות הוכיח דדעת החזו"א להקל כרש"י ובעה"מ.

**הטעם שאויר חמור מסכך פסול [לרש"י]**

**תרמד) כתב הט"ז** (תרלב ד) הא דחמיר בסוכה קטנה אויר מסכך פסול לענין ישנים תחתיו וכן לענין סוכה גדולה פסול אויר בשלשה וסכך פסול בארבע טפחים נראה לי הטעם שבאויר נראה לעין טפי ההפסק בסכך ממה שנראה בסכך פסול. והנתיב חיים כתב עלה: לא ידעתי מי הכריחו ליתן טעם על הלמ"מ זו יותר משאר הלמ"מ. ונתבארה מחלוקתם באות תקנג, והובא שם מרש"י יז: דשעורא דד"ט בסכך פסול הוא מסברא ואינו הלמ"מ.[[1263]](#footnote-1263)

**ולגבי סכך** פסול מפחות מג"ט דמצטרף בסוכה קטנה וישנים תחתיו, כתב הט"ז סק"ג וז"ל: כשרה וישנים תחתיו. דכיון שהוא דבר מועט הוה כמאן דליתיה דמי. וכתוב בלבוש בזה שבטל הוא אצל הסכך הכשר כדין כל איסור המתבטל בהיתר שנעשה האיסור היתר. אבל ק"ל הא לא אמרינן כן אלא בשאין מכירין אותו וכאן מכירין אותו, וצ"ע. ואפשר שגם זה הלמ"מ הוא והכי אגמריה. א"נ מן התורה אפילו במכיר האיסור בטל ברוב דהא מסנהדרין ילפינן דבטל ברוב ושם ידעינן מי המזכה ומי המחייב ואפ"ה אמרה תורה זיל בתר רובא ובאיסורין צריך להשליך האיסור היינו מדרבנן ובסוכה של מצוה אוקמוה אדאורייתא עכ"ל. [הלבוש.] דבר זה אינו ראוי להיכתב ולומר דמן התורה אפי' במכיר האיסור א"צ להשליך אותו ח"ו לומר כן דבהדיא כתבו התוס' בפ' גיד הנשה דף צ"ה ד"ה ספיקו אסור כו' והא דקי"ל דמן התורה חד בתרי בטיל היינו היכא שמעורב ואינו ניכר האיסור כו' עכ"ל. ומ"ש ראיה מסנהדרין זה לא פגע ולא נגע, דהתם לאו מטעם תערובות אמרינן זיל בתר רוב אלא דהתורה בטלה דעת המיעוט ול"ש שם שהמיעוט נהפך לרוב כמו שאתה אומר בתערובות שהאיסור נהפך להיתר. וה"נ בסוכה שזה הפסול שהוא פחות משלשה טפחים בטל הוא מטעם שאין שם מקום פסול בזה לא מטעם תערובות אלא שאין בו כדי לאסור כיון שהוא מעט דחשיב כמאן דליתיה. עכ"ל הט"ז.

**ובאות תקנג** נתבאר דדברי הלבוש קיימי רק על שעור ג"ט בסוכה קטנה דא"א לומר שהוא כמאן דליתיה שהרי מצטרף להשלים לשעור ז"ט דסוכה. אבל בסוכה גדולה השעור מסברא דהוי כמאן דליתיה.

**והנה הריטב"א** כאן כתב וז"ל: "שהסכך מצטרף וישנים תחתיו דאמרינן לבוד וחשבינן‎ ליה כאלו נתבטל בסכך כשר והיינו דקתני נידון כסוכה" והנה מש"כ דהוי "לבוד" עי' אות תרמא בהערה. אבל סיום לשונו "וחשבינן‎ ליה כאלו נתבטל בסכך כשר" משמע כסברת הלבוש השניה דיש כאן בטול ברוב אף דהוא ניכר. [והנה הריטב"א מיירי בסכך פחות מד"ט בסוכה גדולה והלבוש בסכך פחוץ מג"ט בסוכה קטנה אבל לכאורה אפשר ללמוד סברתם זה מזה.]

**שיטת התוס' בדין אויר וסכ"פ**

**תרמה) כתבו התוס':** ונראה כספרים דגרסינן התם אויר מצטרף וישנים תחתיו וזה מצטרף ואין ישנים תחתיו[[1264]](#footnote-1264) כלומר הא דאפשיטא דכשר אפילו אויר החמור ממנו אינו נפסל כשיעור זה אדרבה סכך פסול חמור ממנו[[1265]](#footnote-1265) דאין ישנים תחתיו, והוה אמינא מטעם זה דאין מצטרף, כדמתמה בתר הכי מי איכא מידי.

**ומיהו קשיא** מסיככה בשפודין דמכשירין בשיש ריוח ביניהן כמותן ואי אפשר שלא (יתן) [יישן] כנגד השפודין.[[1266]](#footnote-1266) לכך צריך לפרש בשיש הכשר סוכה בלא האויר ובלא הפסול ישנים תחתיו בין בזה בין בזה ולהכי נקט סוכה קטנה.[[1267]](#footnote-1267) עכ"ל התוס'.

**והנה הר"ן** והריטב"א דלישנא דנדון כסוכה לא משמע דרק מצטרף אבל אין ישנים תחתיו. אמנם רבנו פרץ כתב דאדרבה משמע דרק מצטרף ומהיכי תיתי שנאמר דכוונת הברייתא ש"נדון כסוכה" יותר מאשר "מצטרף".

**והנה התוס'** הראשונים הביאו דבירושלמי מבואר דאין ישנים תחת אויר, והוכיחו מזה כרש"י. ועי' בחי' רבנו חיים הלוי על הרמב"ם פ"ה הי"ט שמיישב הירושלמי לשיטות הראשונים שמתירים לישן תחת אויר, דכל היתרם הרי בנוי על לבוד, וא"כ כי אמרינן לבוד להתיר, הוא רק כשהאויר סמוך לסכך כשר ודיינינן כאילו הסכך הכשר מתארך. אבל הירושלמי י"ל דמיירי באויר שסמוך לסכך פסול שאז אין ישנים תחתיו דהלבוד לא מהני כיון דהוא לבוד לפסול.

**דברי הגר"ח דהרמב"ם מכשיר לישן בין תחת אויר בין תחת סכ"פ**

**תרמו) כתב הרמב"ם** פ"ה הי"ט: סכך שהיו בו חלונות חלֹונות שהאויר נראה מהן. אם יש בכל האויר ככל מקום המסכך הרי זו פסולה מפני שחמתה תהיה מרבה מצלתה. וכל שהחמה [ש] מרבה על הצל אינו סכך. ואם היה הסכך רב על האויר כשרה: ובהלכה כ: במה דברים אמורים בשלא היה במקום אחד אויר שלשה טפחים וכו' היה רב הסכוך צלתו מרבה מחמתו ומעוטו חמתו מרבה מצלתו הואיל וצלת הכל מרבה מחמת הכל כשרה. והקשה הגר"ח דהא מבואר בגמ' דבאחד מהם [או באויר או בסכך פסול אין ישנים תחתיו [ומתפרש לרש"י כדאית ליה ולתוס' דכדאית להו] ואילו הרמב"ם לא חילק ומשמע דבתרוייהו ישנים תחתיו.

**וביאר הגר"ח** ע"פ המבואר בשמו באות תרמ דהכא מה שהקשו לא יהא אלא אויר הוא מדין "שעור" שיש באויר ולא מדין לבוד. ובאמת באורי איכא ב' דינים שרק מכח שניהם הוכשר א. לבוד דעושה הכל לסוכה אחת ועי"ז איכא דפנות. ב. שלא הוי שעור לפםסול דאז היה פוסל את הסוכה.

**ולפ"ז מתיישבים** היטב דברי הרמב"ם דנראה דאע"ג דבעיקר הכשירא דסוכה אין אחד מועיל לחברו ואין לבוד מועיל למיחל על אוירא הכשירא דסכך, וכן אין הא דאויר מצטרף להעומד מועיל להיחשב סכך סמוך לדפנות, אבל לענין הך דינא דישנים תחתיו אין שני הדינים צריכין להדדי וכל חד נדון בפני עצמו. דנראה דיסוד הדין דאין ישנים תחתיו הוא משום דאינו חשוב "תוכו של סוכה" דבזה הדין מתחלק, דהרי הוא בכלל הסוכה לענין השלמת שעורא ולא לצאת בו בעצמו ידי חובת סוכה אשר בזה אין תרווייהו צריכין להדדי והדין לבוד וכן ההילכתא דהאויר מצטרף להעומד שני דינים נפרדים הם ועל כ"א בפני עצמו אנו דנים אם הוא מועיל להיחשב תוכו של סוכה אם לא. אשר לפ"ז הרי ניחא היטב דעת הרמב"ם דהנה פירכת הגמ' שם הלא היא דלמה לנו לדינא דפסל היוצא מן הסוכה דינו כסוכה ותיפוק לן דמתכשר מטעמא דלא יהא אלא אויר.[[1268]](#footnote-1268) וע"ז הוא דמשני הגמ' דאי משום טעמא דלא יהא אלא אויר לא היו ישנים תחתיו ורק משום טעמא דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה משום הכי הוא דישנים תחתיו. ועכ"פ לפי האמת דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה סכך פסול ישנים תחתיו. וכן לענין אויר פחות משלשה הרי הא דמדמי הסוגיא סכך פסול לאויר פחות משלשה כ"ז הוא רק לענין הדין שעורין שנאמר באויר דפחות משלשה מצטרף ליתר הסוכה לדין צממ"ח ובזה שייך לדמות סכך פסול לאויר דפשיטא דלא חמיר שעוריה מאויר דפחות משלשה אינו פוסל. אבל לענין הדין לבוד הרי פשיטא דסכך פסול ואויר חלוקין הן ורק באויר איכא לבוד אבל בסכך פסול לא שייך כלל דין לבוד וכל פירכת הגמ' היא רק דלתכשר מכח ההלכה דפחות משלשה אינו פוסל דהרי הא דצריכינן לטעמא דלבוד הרי נתבאר דהוא רק כדי שיחשב דפנות מגיעות לסכך וזה לא שייך רק באויר אבל בסכך פסול הסכך פסול עצמו מועיל לזה שיחשב דפנות מגיעות לסכך אבל הא עכ"פ דדינא דלבוד לא שייך כלל בסכך פסול וא"כ הרי לא מצינו בסוגיין רק דההילכתא דאויר פחות משלשה מצטרף לא מהניא לאשוויי תוכו של סוכה אבל לענין דין לבוד אי מהניא לאשוויי תוכו של סוכה זה לא נתבאר כלל בהסוגיא ושפיר י"ל דלבוד מועיל גם לאשויי תוכו של סוכה וישנים תחתיו וזהו שהשמיט הרמב"ם להך דינא דאין ישינים תחתיו משום דבאמת בין באויר ובין בסכך פסול ישינים תחתיו באויר משום טעמא דלבוד ובסכך פסול משום טעמא דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה. והסוגיא דאין ישנים תחתיו לא קיימא רק לענין סכך פסול אם באנו להכשירו מטעמא דלא יהא אלא אויר בלא דינא דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה אבל להלכה דקי"ל פסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה לעולם ישנים תחתיו בין בסכך פסול ובין באויר.

**וע"ש עוד** מה שהאריך בדברי הירושלמי.

**דף יט ע"ב**

**תרמז) תוד"ה טיט.** עי' ערוך לנר שתירץ דלרש"י ראיית הגמ' באמת אינה על אויר אלא על סכך פסול שישנים תחתיו. [ואדרבה דין אויר לא קשיא ליה ע"ש.] ומה שהקשו התוס' ממשניות דמצטרף שם הוא שעור אחר של טיט הנרוק [וע"ש ב' מהלכים לבאר את רש"י.]

**סוכה כמין צריף – היכן הג' מחיצות**

**תרמח) העושה סוכתו** כמין צריף וכתב רש"י כוך של ציידין שאורבין בה את העופות ועשוי ככוורת שמשפעת והולכת שגגו וקירותיו אחד.[[1269]](#footnote-1269) ונמצא לפ"ז שיש לו ג' דפנות ע"י הסכך. אמנם לשון הרמב"ם והשו"ע כגון שהיו ראשי הדפנות דבוקות זו בזו כמין צריף, משמע קצת דיש ב' דפנות באלכסון. [אמנם הט"ז והמ"ב כתבו שהשו"ע מיירי שעשוי ככורת (וכפרש"י).] וכן מוכח ברמב"ם שכתב דין סוכה עגולה אחרי שכתב סוכה עשויה כצריף ואילו לרש"י גם סוכה העשויה כצריף היא עגולה. וכן מבואר ברבנו ירוחם וז"ל: כמין צריף כלומר שני שפועין בלא גג. עכ"ל.

**וגבי סומך** סוכתו לכותל הכל מודים דיש דופן אחת מהכותל ואחת מהסכך. וצ"ב הן בזה, והן בכמין צריף לרמב"ם, הא בעינן ג' מחיצות. ועמד בזה הבאור הלכה (תרלא י) [גבי סמכה לכותל] וכתב: היינו אפילו עשה עוד דופן שלישית דבשני דפנות בלאו הכי פסולה. [ובבכור"י סוף הסימן כתב כן גם גבי צריף.]

**הגביהו מן הקרקע טפח – האם בעינן מחיצה ממש או סגי בלבוד**

**תרמט) תנא מודה** ר' אליעזר שאם הגביהה מן הקרקע טפח[[1270]](#footnote-1270) או שהפליגה מן הכותל טפח[[1271]](#footnote-1271) שהיא כשרה. כתב רש"י דמהני אף בלבוד. והתוס' צדדו דרק אם יש מחיצה טפח ממש ולא מהני לבוד. וכן הובא ברא"ש בשם ר"י. גם הר"ן כתב דברי התוס' כחולקים על רש"י ומצריכים גג ממש. [ובדעת הרמב"ם עי' הערה.[[1272]](#footnote-1272)] והרמ"א (תרלא י) הביא דעה זו בשם יש אומרים. [ועי' באור הלכה בשם פמ"ג ולבוש שיש לחוש לשיטה זו.]

**ובסברת תוס'** שצריך מחיצה ממש ולא סגי בלבוד. הנה הר"ן הביא דעה זו בזה"ל: אבל בתוס' אומרים שצריך שימלאנה שאין אויר חשוב גג. וכעין זה כתב המ"ב ס"ק לא: דאע"ג די"ל לבוד אין שם גג על מקום שהוא אויר.[[1273]](#footnote-1273) וכן למטה ע"י אויר לא חשיב מחיצה בגובהה. ובשער הציון סקכ"ג הוסיף: דאע"ג דלעיל בסי' תרל ס"ט כשדופנותיה גבוהין מן הארץ ז' ומשהו אמרינן לבוד וחשבינן כסתום עד הארץ הכא דכל המחיצה הוא בשפוע ואהל בשפוע לאו אהל הוא בעינן עכ"פ שהטפח הראשון יהיה עומד זקוף ע"י בנין ולא ע"י לבוד. עכ"ל.[[1274]](#footnote-1274)

**אמנם ראיתי** [בספר באר חיים] לבאר פלוגתת רש"י ותוס' באופן אחר דאזלי לשיטתם. דהנה יעוי' בחזו"א (סח כ) שכתב לבאר פלוגתא דרש"י ותוס' גבי ביצאתא דמישן (שבת קא.) שהדפנות הולכות ומצירות כלפי מטה עד שלמטה אין ד"ט וכתב רש"י דהא דאין מועיל מדין גו"א הוא משום דהוי מחיצה תלויה. וביאר החזו"א דדעת רש"י דהגו"א מתקשר לקרקע שתחתיו לא לפי הזוית של המחיצה אלא בקו ישר ולכן הוי מחיצה תלויה. והתוס' שם כתבו דאין בזה משום מחיצה תלויה משום דסברי שגם אם נימא גו"א הוא יהיה כפי זוית המחיצה וממילא אינו תלוי ע"ש. ולפ"ז רש"י י"ל דכה"ג פליגי גבי לבוד דרש"י לשיטתו סובר דאין הלבוד הולך כפי זוית המחיצה אלא ביושר [או שמא לפי הדרך הקצרה ביותר] ולכן כאן הלבוד הוא בזוית ישרה והוי כגג ומחיצות. אבל תוס' לשיטתם שהלבוד ממשיך כפי זוית המחיצה א"כ לא עדיף לבוד מאם היה הדופן ממשיכה באותה זוית.

**רחבה טפח בפחות מג' סמוך לגגה**

**תרנ) כתב המ"ב** (תרלא כט): ועיין במ"א דאפילו למעלה אין רוחב טפח רק דבפחות מג' סמוך לגגה יש רוחב טפח: שרי: ובשער הציון (אות כ) כתב: דאמרינן לבוד וחשבינן כאילו נוגעים ב' הדפנות במקום שיש רוחב טפח והרי יש כאן גג רחב טפח. ועי' בבכורי יעקב[[1275]](#footnote-1275) דכל זה רק לדעת השו"ע אבל לדעת הי"א שהביא רמ"א דלא חשבינן אויר לגג אפילו ע"י לבוד להקל גם בזה לא מהני כיון דעכ"פ אין כאן גג רחב טפח רק אויר. ומסימן שט"ו סי"א אין ראיה דהתם להחמיר הוא ע"ש. עכ"ל השער הציון.

**הנה יסוד** דבריו הוא מסוגיא דשבת קלח: כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפורקה אמר רב ששת בריה דרב אידי לא אמרן אלא שאין בגגה טפח אבל יש בגגה טפח אסורה וכי אין בגגה טפח נמי לא אמרן אלא שאין בפחות משלשה סמוך לגגה טפח אבל יש בפחות משלשה סמוך לגגה טפח אסור. ומפרשי הבכור"י והמ"ב דהוא מדין לבוד דמקרבים ב' הדפנות זל"ז מכח לבוד.

**אמנם תמוה** טובא דא"כ למה דוקא אם הוא בפחות משלשה סמוך לגגה אמרינן להך לבוד ולא אם הוא ביותר משלשה מהגג.[[1276]](#footnote-1276) ועוד דיעוי' רש"י שבת קא. גבי ביצאתא דמישן וז"ל: ולא אמרן אלא, בשקצה שלהן גבוה שלש שאין רחב ד' למטה בעוד שלא הגביה ג' מקרקעיתו ואפי' יש ברחבו י' גובה לא משתרי דכיון דתחתונות לאו מחיצה נינהו הוה ליה תלויה. אבל יש בפחות מג' גובה רוחב ד', שעד שלא הגביהו ג' הרחיבו ד' הרי הן כמי שקרקעיתן עולה עד כאן ומחיצותיהן מחיצות. עכ"ל. והנה שם הוא ד"ט ולא שייך לבוד.[[1277]](#footnote-1277)

**ובע"כ הגדר** כמו שכתב רש"י הנ"ל בשבת קא. "הרי הן כמי שקרקעיתן עולה עד כאן ומחיצותיהן מחיצות" וא"כ הוא הדין הכא הגדר דאם אין מרוחק מן הגג ג"ט הרי זה כאילו הגג יורד עד כאן והוי כגג טפח. [וכעין הא דדף כב. בסוכה מדובללת דעד ג"ט חשיב כסכך אחד.] ועי' לשון הפמ"ג (תרלא א"א ט) ולבוד כאילו סוף שיפוע בגג כלבוד עם רחב טפח ויש גג הא ג"ט ליכא לבוד ואף אם אויר כלבוד מ"מ כה"ג לא. עכ"ל.

**[וברש"י עירובין** קב. כתב גבי כילת חתנים: שאין בפחות משלשה סמוך לגג טפח, שנתונה באלכסון קצר שכשאתה מודד רחבה למטה משלשה לגגה אין בו רוחב טפח דהוי כוליה דופן ואין כאן אהל כלל אבל הרחיבה עד טפח בתוך שלשה לגגה כאילו גגה טפח דמי ואסור לנטותה. ומשמע קצת גדר שלישי שתלוי בזוית אלכסונו של האהל שאם הוא כ"כ באלכסון עד שיש בפחות מג' סמוך לגג ג"ט מקרי גג ולא מחיצה. אמנם אין דיוק זה מוכרח כלל ואפשר לפרש כרש"י בשבת.]

**ואם כנים** הדברים נמצא דדינו של המג"א לא תליא בפלוגתת הראשונים אם לבוד מהני לעשות חילוק דופן וגג, כיון דהכא לאו מדין לבוד אתינן עלה. [וראיתי שהעיר בזה בספר "אהל עראי".]

**ושו"ר בבית** מאיר שכתב ע"ד המג"א: איני יודע מה המציא בזה הא להשו"ע כל שאינו רחוק מהכותל ג"ט כשר ע"י האויר השוה אפילו בלא רוחב טפח מגג שוה כדמבואר בשו"ע שע"י לבוד מכשרינן האויר.[[1278]](#footnote-1278) וע"כ דדבריו סובבין על הדעה שבהרמ"א שע"י אויר לא נחשב גג אפילו ע"י לבוד לזה כתב שאם בפחות מג' סמוך לגגה רחב טפח לכו"ע כשרה. עכ"ל. הרי שכתב דדינו של המג"א אתי לכו"ע וכנ"ל.

**ג' שיטות בשעור הסוכה העשויה כצריף**

**תרנא) ז"ל הב"י** סי' תרלא: כתב הר"ן גבי הגביה מן הקרקע טפח או הרחיק מן הכותל טפח: ומיהו דוקא כגון שיש לה ט"ז טפחים שהם י"ז בהדי האי טפח כי היכי דליהוו ז' מינייהו לסכך ועשרה למחיצה שעשה השיעור הצריך לסכך בדפנות אלו מדבר שמסככין בו שהרי שיעור זה מדפנות אלו עולה הוא לסכך עכ"ל.

**ומהר"ר אליהו** מזרחי ז"ל כתב דמדברי התוס' נראה שצריך שיהיה השיפוע הנשאר לסכך יותר מז' טפחים בתוספת האלכסון על הצלע, לא שבעה טפחים בלבד כדברי הר"ן.[[1279]](#footnote-1279) [וחשבון אורך הסכך לפ"ז עי' בבאור הגר"א ובבכור"י.]

**אבל הרמב"ם** כתב בפ"ה וכן כילה שיש לה גג אפי' טפח אם גבוהה עשרה טפחים אין ישינים בה בסוכה. ונראה שהוא סובר דלא בעינן ז' על ז' בגובה עשרה שהרי הוא משתפע ועולה וכלה בגג טפח ואין בכל גובהו רק י' ואפ"ה אין ישינים בה בסוכה מטעם סוכה שתחת סוכה. והוא תמוה מאד דא"כ הא דבעינן משך ז' על ז' אינו אלא בחלל שבקרקע הסוכה. אבל לא בחלל שבגובה י'. וא"כ למה קראו (בדף יז:) לסוכה שסככה ז' על ז' סוכה קטנה ששיעורה מצומצם שאין פחות ממנה, הא בטפח אחד נמי כשירה עכ"ל [מהר"ר אליהו מזרחי.]

**וכתב עלה** הב"י: ולי נראה דמההיא דכילה אין ראיה להכשיר סוכה דהתם משום דמיחזי כסוכה בתוך סוכה אסרינן לה כל שיש לה גג טפח שהוא שיעור אהל לטומאה אתו למיטעי ולאכשורי סוכה בתוך סוכה. אי נמי מפני שכל שיש לה גג טפח חשיב אוהל ולא בטלה לגבי סוכה דכיון דכילה פסולה לסכך הוי כישן תחת סוכה פסולה שהיא תחת סוכה כשירה דהא ודאי לא יצא. ולעולם בסוכה העשויה כמין צריף או שסמכה לכותל והגביהה מן הקרקע או הרחיקה מהכותל טפח בעינן שיהא בה ז' על ז' בגובה עשרה וכדברי המפרשים.[[1280]](#footnote-1280)

**אבל אי** קשיא הא קשיא שכתב ה"ה פ"ד ראיתי מן האחרונים (הוא הר"ן. גור אריה, הובא בספר המפתח) מי שפירש ואמר דדוקא כשעשה הדפנות בדבר שמסככין בו ויש בדפנות אלו כדי ששה עשר טפחים, עשרה לדפנות וששה לסכך, חוץ מטפח זה שעומד לגג. פחות מכאן פסולה. ויש לחוש להם אף על פי שאינם נראים מחוורים, עד כאן לשונו. הרי כתב בהדיא שלא נתחוורו לו דברי המצריכים שיהיו בדפנות אלו י"ו טפחים וא"כ הוא סובר שאף על פי שאינה גבוה אלא י"ט כשירה וא"כ לא בעינן ז' על ז' בגובה י' שהרי היא משפעת ועולה וכלה בגג טפח ואין בכל גובה אלא י' ואפ"ה מכשרינן לה[[1281]](#footnote-1281) ותפול עליו קושית הרב ז"ל דלמה קראוה סוכה שסככה ז' על ז' סוכה קטנה ששיעורה מצומצם שאין פחות ממנה, הא בטפח אחד נמי כשירה.

**ואפשר לידחק** ולומר דהא דבעינן ז' על ז' בסוכה היינו בקרקעית אבל הסכך נהי שאם רחבו ז' על ז' אויר או סכך פסול פוסלים בו ואפי' בג' מ"מ גג שבעה אינו עיכוב בסוכה וכל שאין לה גג אלא טפח והוא מסוכך בסכך כשר כשירה שכיון דגג טפח חשוב אהל לטומאה תשוב נמי אהל לסוכה והרי כל אהל סוכה זו מסוכך בסכך כשר והיא גבוהה י' ויש בחלל קרקעיתה ז' על ז' הלכך כשירה לדעת הסוברים כן. עכ"ל הב"י.

**והעולה מזה** דלתוס' בעינן זע"ז בגובה י'. ולר"ן בעינן דופן י' וסכך ז' אבל אין צורך שיהא בסוכה זע"ז בגובה י' אלא אף שהאלכסון גורם שלא יהא רבוע של זע"ז ברום י' אכתי כשרה. ולמ"מ [ולר"א מזרחי כן היא גם שיטת הרמב"ם] סגי ברוחב זע"ז בקרקעית הסוכה אבל הגובה י' אין בו שעור של ז"ט. [ועי' בבאור הגר"א שהביא ג' השיטות.]

**ובביאור הפלוגתא** עי' בישועות מלכו בהגהות שבסוף הספר הנקראות "מעט צרי" [מנכד המחבר] דלכאורה תליא אי שעור י"ט הוא מטעם דאין ראוי לדירה כמו שכתב הר"ן וכל דלא הוי בגובה י' זע"ז אין ראוי לדירה. או דהוא מטעם של המבי"ט דהוי הלמ"מ כמו שיעור דמחיצין ובזה אפ"ל דהשיעור רק בקרקע וכל שיש לו גג טפח די. [ועי' מש"כ לעיל מאות לז ולהלן.]

**והב"ח כתב** דאין צריך כל כך וסגי שיש בה כדי י' רצועות של שיהא בהם זע"ז בגובה י'. והיינו דסגי בשעור זה "כדי לרבע" אף שאינו בצורה מרובעת. וכשיטתו בסי' תרלד [נתבארה באות לז.]

**אם מותר לישן תחת המקום שפחות מי"ט**

**תרנב) כתב הרא"ש** סי' לז: ואפשר דאף תחת השיפוע שאינה גבוהה עשרה כשרה מידי דהוה אפסל היוצא מן הסוכה וכיוצא בזה מצינו בפ"ז דאהלות כל שיפועי אוהלים כאהלים אהל ששיפועו יורד וכלה עד כאצבע טומאה באהל הכלים שתחת השיפוע טמאים. טומאה תחת השיפוע הכלים שתחת האהל טמאים טומאה באהל היינו מקום שיש לו לרבע טפח,[[1282]](#footnote-1282) אלמא חזינן כשיש בשיפוע לרבע בו טפח על טפח חשיב כולו אהל ואפי' במקום שאין בו טפח על טפח.[[1283]](#footnote-1283) [והתוס' הביאו רק הטעם של פסל.]

**וכתב עלה** הדרכי משה (סי' תרלא): ונראה לי דוקא אם הדפנות הם מדבר שמסככין בו אבל בלאו הכי פסול לישן תחת שיפוע דפנות.

**ובר"ן הנ"ל** כתב: כגון שיש לה ט"ז טפחים שהם י"ז בהדי האי טפח כי היכי דליהוו ז' מינייהו לסכך ועשרה למחיצה. ושעשה השיעור הצריך לסכך[[1284]](#footnote-1284) בדפנות אלו מדבר שמסככין בו שהרי שיעור זה מדפנות אלו עולה הוא לסכך. [ואין זה סתירה לדרכי משה דהר"ן מיירי להתיר לישן תחת הסכך והדרכי משה בא להתיר לישן תחת הדפנות.]

**ובריטב"א יש** סתירה בענין שכתב: פירוש מכשירין כשיש בשיפועו י״ז טפחים עשרה למחיצה ושבעה לסכך ועליונים מדבר הכשר לסכך שהרי נידונין כסכך. וכו' וכיון שהסכך סומך על הדפנות‎ לגמרי[[1285]](#footnote-1285) צריך שיהא הכל מדברים הכשרים לסכך. עכ"ל. הנה פתח שיהו העליונים מדבר הכשר לסכך וסיים שיהא הכל מדבר הכשר לסכך. ועי' בקה"י סי' יח שכנראה יש שם חסרון דברים.

**טעם הכשר המקום שאין בו י' טפחים**

**תרנג) הנה בסי'** תרלג ס"י כתב השו"ע דאם חקק להשלים הסוכה לעשרה ואין בין חקק לכותל ג"ט כשרה. וכתב המג"א סק"ח: ג"ט כשרה, משמע אפי' חוץ לחקק, אבל הטור כתב דוקא תוך החקק אבל חוץ לחקק ליכא מחיצה כלל וכן עיקר [ב"ח]. וא"כ צ"ע למה פסק ססי' תרל"א [גבי סוכה העשויה כצריף, וכדברי הרא"ש אות תרנב] דמותר לישן תחת הדפנות. עכ"ל.

**וכתב החזו"א** (סי' קמד סק"א) ליישב: ונראה דבעשויה כצריף אין ראוי להכשיר משום פסל שזה הוי פסול גמור כל שאין אויר עשרה תחת הסכך.[[1286]](#footnote-1286) אלא דבחד צד עשויה כצריף עדיף דמקום הקצר לא חשיב בפני עצמו אלא נטפל להסוכה כמו שסמך לה הרא"ש סי' לז לדין שיפוע אהלים, והכא בחקק אין דין שפוע אהלים שאם יש חור בכותל פחות מטע"ט אינו נידון בשיפוע אהלים. והלכך לא מתכשר מדין פסל. עכ"ד. ולעיל אות צא נתבאר דלפ"ז צ"ל דמה שהביא הרא"ש מ"פסל" הוא רק לברר דיש דברים שנכללים בסוכה אף שמצד עצמם לא עומדים בתנאי סוכה.[[1287]](#footnote-1287) אבל הכא עיקר ההיתר דומיא דשפועי אהלים דאהלות.[[1288]](#footnote-1288)

**וז"ל החזו"א** (אהלות ט א): נראה דדוקא בכל האהל בשפוע או שמקצתו שפוע ויש במקום השפוע לרבע טע"ט, דאז אף מקום הצר הוא אהל. אבל מקצתו משתפע ואין במקומו לרבע טע"ט אינו נדון בשפועי אהלים, דכיון דהאהל כולו הוא אהל שוה הוי כאילו חודו יורד וכלה את אהלו, והשיפוע הוא חור שחוצה לו. אבל כל שיש במקום המשופע לרבע טע"ט הרי הוא אהל לעצמו ונטפל לו גם מקום הצר להחשב אהלו. ויש להסתפק אי מצטרף מקצת מן השיפוע ומקצת אהל השוה לעשות טע"ט מרובע לענין עשיית הצר כאהל. אבל לענין להביא טומאה למקום הרחב שבשיפוע ודאי מצטרף. עכ"ל. וע"ש עוד כמה פרטי דינים ונ"מ בזה. ודוק היטב בזה.

**[אמנם הנה** החזו"א מחדש עפ"ז כמה דינים ומיישב בזה קושית המשנה אחרונה ומשמע דהמשנ"א חולק ע"ז וכן בתפא"י יכין כא חולק על חדושו של החזו"א. ועי' גם חי' רבנו חיים הלוי פ"ה הכ"א מסוכה שמשמע שחולק על החזו"א. ואכ"מ.]

**שיפועי אהלים**

**תרנד) מאי טעמייהו** דרבנן שיפועי אהלים כאהלים דמו. ובשבת קלח: גבי כילת חתנים אם מותר לנטותה ולפרקה בשבת אמרינן: ולא אמרן אלא שאין בשיפועה טפח אבל יש בשיפועה טפח שפועי אהלים כאהלים דמו. ובתוס' שם: ובשם רבינו שמואל פי' דל''ג להאי לישנא כלל 'שיפועי אהלים כאהלים דמו', דבסוף פ''ק דסוכה (דף יט:) מסקינן דשיפוע אהלים לאו כאהלים דמו.[[1289]](#footnote-1289) ואי משום הא לא איריא דיש לפרש דהתם באין בשיפועו טפח[[1290]](#footnote-1290) והכא כשיש בשיפועו טפח. [והרמב"ם פכ"ב משבת ה"ל לא העתיק הדין דבטפח אסור ועי' בבאור הגר"א סי' שטו סי"א דגם הרמב"ם לא גרס לה, [וכ"כ הב"י] או דגרס לה רק דפסק (בהלכות סוכה פ"ד ה"ז) כסוגיין דשיפועי אהלים לאו כאהלים.]

**והנה הרמב"ם** (טו"מ פי"ח ה"ז) כתב: כל שיפועי אהלים כאהלים כיצד אהל שהוא שופע ויורד עד כאצבע וטומאה באהל כלים שתחת השיפוע טמאים טומאה תחת השיפוע כלים שבאהל טמאים. והקשו האחרונים (עי' מלאכת שלמה אהלות פ"ז מ"ב ויד דוד כאן בשם מגלת ספר) שסותר דבריו שפסק גבי סוכה דשיפועי אהלים לאו כאהלים. [ובאמת דברי הרמב"ם אפשר לפרש שיש גם גג ישר מלבד השיפוע, וא"כ דמי לסוכה. וכ"כ הקרבן נתנאל אות ע לפרש המשנה באהלות. ומש"כ בשם רש"י שם צ"ע היכן. אבל עי' בר"ש פ"ז מ"ב שפירש המשנה שם שאין טפח ישר אלא הכל שפוע שכלה בשעור אצבע.]

**וברא"ה כאן** כתב: ור' אליעזר נמי מודה בהכי דשפועי אהלים כאהלים דמו אלא דבעי גג לחשיבותא דבעינן מיהת הך חשיבותא לגבי סוכה דלהוי לה טפח ראוי. עכ"ל.

**ובפתח האהל** כלל ג סי' ב כתב ליישב דדין שיפועי אהלים בטומאת מת אינם אלא מדרבנן כמו שהוכיח המרכבת המשנה ולכן אינם כשרים בסוכה. אמנם הקשה ע"ז א"כ מאי השיב רב יוסף דגני בכילת חתנים ברייתא איפכא תניא והרי גם לרבנן שפוסלים בסוכה מ"מ לחומרא אמרינן דהוי אהל כמו בטומאת מת וא"כ גם לגבי כילת חתנים דהוי לחומרא נימא דהוי כאהל. ועוד יעו"ש דהוכיח דהוא מדאורייתא דלא כמרכה"מ. ובע"כ דטומאת מת שאני דהוי הלמ"מ ועי' גם בר"ש באהלות שם שמחלק בין טו"מ לשאר דיני אהל.

**ובאבני נזר** (או"ח סי' רכב וסי' רסד) תירץ דהחסרון בשיפועי אהלים הוא רק היכא דבעינן גם מחיצות [כמו בסוכה וכן בשבת איסור אהל הוא רק עם מחיצה] דהתם כל דליכא היכר למחיצה לא מיקרי אהל. אבל באהל טומאה דסגי בגג בלא מחיצה אמרינן שיפועי אהלים כאהלים. ואמנם העירו דגם בשבת אשכחן אהל בלא דפנות דאסור כגון שעשוי לצל בקבע. [עי' סי' שט"ו ס"א ובמ"ב.]

**ובאהלי טהרות** כתבו לחלק בזה דבטומאה אין צריך כלל תורת "גג" אלא כל שהוא מקום בפנ"ע ומקורה מטמא ולא איכפת לן אי מקרי גג או דפנות.

**והנה אי** נימא דגם באהל המת בעינן שיהא גג ולא שפוע אהלים. צ"ב מהו שעור השפוע שעדיין נחשב גג. ונראה דשעורו כשעור תל המתלקט עשרה מתוך ד"א, וזה ע"פ סברת החזו"א בגליונות הגר"ח פ"ד מסוכה דשעור כזה הוי כזקוף, ועי' מש"כ אות קב.

**תרנה) הראשונים הקשו** סתירה בין סוגיתנו לסוגיא לעיל ז: דמבואר שם דהפסול משום דירת עראי. ונתבאר באות שמ שמה. ועי' גם ברבנו יהונתן ופנ"י ושפ"א כאן.

**דף יט ע"ב**

**מחצלת**

**תרנו) בדין מחצלת.** הנה ברש"י משמע דהכל תלוי בדעת עושה המחצלת. אמנם ז"ל הרא"ש: כתב ה"ר ישעיה מטראני אלו המחצלאות שמוכרים התגרים וסתמא לאו לשכיבה עבידי שהן ממלאין אותן צמר וגם עושין מהן מחיצות הלכך לאו בתר עשייתם אזלינן שהאומן אינו עושה אותן אלא למכרן למי שצריך להן כל אחד ואחד לפי צורכו וא"כ אין לילך אלא אחר קנייתה שאם קנאו אדם לשכיבה מקבלת טומאה. ואם קנאו לצורך דבר אחר אינה מקבלת טומאה וא"כ אדם יכול לקנות מחצלת חדשה לשם סוכה ולסכך בה אע"ג דחזיא לשכיבה בתר מחשבתו אזלינן וכיון דקנאה לצורך סוכה וסיכך בה אינה מקבלת טומאה. [וזה כמדויק ברש"י.]

**ולא מיסתבר** לי אלא בתר מנהג אנשי המקום אזלינן כדקאמר לא נחלקו ר' דוסא וחכמים על מחצלת אושא שהן טמאות הלכך במקום שנהגו לשכב עליהן אפילו אמר לאומן לתקנו לו לסיכוך אין מסככין בה דמי יודע שאמר לאומן לתקנו לו לסיכוך ואתו כולי עלמא לסכוכי בהו. עכ"ל.

**הנה סיום** דברי הרא"ש "דמי יודע" וכו' נראה דאין זה אלא מדרבנן כיון דאינו ידוע אם כיון כן. אמנם י"ל דזה כתב הרא"ש על מה שהקדים "אפילו אמר לאומן לתקנו לו לסיכוך" דאז אינו אלא מדרבנן. אבל אם עשאה האומן בסתמא י"ל דפסול מדאורייתא דהאומן עשה על דעת הרוב. ועי' שו"ת מהר"ש גארמיזאן בנספח ג' שבסוף הספר שכתב "דלכאורה לדעת הר"י מטארני אזלינן בתר דעת הגוי ולהרא"ש לא אזלינן בתר דעת הגוי. אלא בתר מנהג אנשי המקום. ואפשר דאפילו הרא"ש מודה דמן הדין אזלינן בתר דעת הגוי אלא דמשום גזירה דאתו כו"ע לסכך בה אסר כיון שמנהג אנשי המקום לעשותן לשכיבה".[[1291]](#footnote-1291)

**ומדברי הב"ח** סי' תרכט מבואר דאם עשאו סתם פסול מדינא. וכן מבואר במאמ"ר.

**[ועי' מ"ב** תרכט יז: הנה אם עשאה בפירוש לסיכוך מהני אפילו במקום שאין מנהג מבורר בעיר בזה ולא אתי הרמ"א לאפוקי רק ההיפוך דאם המנהג בעיר לשכיבה לא מהני במה שהוא עושה לסיכוך או שקנאה בפירוש לסיכוך דמי יודע דבר זה ואתו כ"ע לסכוכי בהו. ופעמים שדבר זה מהני גם להקל דהיינו אם עשאה סתמא או שאינו ידוע לן אם עשאה לסיכוך או לשכיבה ורוב בני העיר עושין אותה לסיכוך תלינן שגם הוא עשה לסיכוך. עכ"ל. ויש לדון בכונתו, דהנה סוף דבריו דרוב העיר מהני אף לקולא משמע כ"ש לחומרא. אמנם תחילת דבריו משמע דגם אם עשאו האומן בסתמא אינו פסול אלא משום "מי יודע".]

**ובעיקר דברי** הרא"ש עי' בית מאיר סי' תרכט שהקשה הרי הר"י מטראני מיירי דרוב העיר לסיכוך עבדי והרא"ש שפוסל הוא כשרוב העיר לשכיבה וא"כ במאי פליגי. ובמהר"ם שיק יו"ד סי' רד תירץ דמיירי שהמוכר אינו מוכר לפרטיים שישתמשו בעצמם אלא לסוחרים, והוא אינו יודע לאיזה מטרה יצטרכו הסוחרים למחצלת דלפעמים הסוחר קונה להוליך למדינת הים.

1. וגבי מבוי לא תנן למעלה עי' ריטב"א בגמ' הטעם בזה. ועי' ערוך לנר שרש"י בעירובין גורס גם במבוי 'למעלה'. ועי' ברא"ה כאן משכ"ב. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש לדון בזה טובא דכיון דדפנות החקק הן חלק ממחיצות הסוכה [בפרט דעיקר המחיצה בי' התחתונים. וי"א דכשר אף בלא גו"א עי' בזה בערוך לנר ד: ד"ה תיקו] א"כ גם הן בכלל פסול הגובה דכ' אמות. ועי' לשון הריטב"א גבי עשתרות קרנים: ולא פסלינן‎ לה אלא בשהעיכוב מחמת הסכך שאינו ראוי לצל כמו שהיא עכשיו היינו כל שהיא למעלה מעשרים‎ דכי מסלקת דפנות מהכא‎ ליכא צל סכך שאין הסכך ראוי ליעשות צל. ע"כ. וא"כ הכא אין הסכך ראוי לעשות צל על הקרקע. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם עי' ערוך לנר להלן בעמוד זה דאם עשה דפנות למעלה מעשרים אלא דהסכך באמצע גובה הדפנות כשר ולא מקרי דירת קבע כמו במחיצות של ברזל. ולפ"ז נראה דה"ה להיפך הכא דהגובה הוא למעלה מכ' מקרי דירת קבע דאין הדבר תלוי אם בפועל הוא קבע אלא אם הגובה סיבה לקבע.

   וע"ש עוד בערוך לנר דאם הדפנות נמוכות והסכך גבוה כ' אמה, ג"כ פסול, משום דההכשר מדין גוד אסיק וכאילו הדפנות עד הסכך והוי דירת קבע. הרי דאף דבפועל הוא עראי מ"מ אם בגדרי דיני המחיצות מקרי שיש כ' אמה הרי זה פסול. [↑](#footnote-ref-3)
4. עי' לשון הר"י מלוניל "שבטל המיעוט ברוב ונמצא שאין לה סכך כלל".

   ועי' להלן כב: בפלוגתת רש"י ותוס' והראשונים איך לפרש כזוזא מלעיל כאיסתרא מלתחת ובזה תלוי המחלקת כאן. ובס"ד יבואר בדף כב: ועי' בקה"י סי' א אות א בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. כונת הר"ן דבשלמא אי הביטול הוא על הסכך, כפירוש שדחה הר"ן, ניחא הא דמודה בזה ר"י דגם ר"י מצריך עכ"פ סכך. אבל לפי פירושו שהביטול הוא בצל א"כ הרי לר"י לא בעינן כלל צל. ותירץ דבעינן עכ"פ סכך שראוי לעשות צל. [↑](#footnote-ref-5)
6. יש לפרש כדברי הריטב"א שיובא בסמוך דבעינן ראוי לעשות צל. [ואמנם הריטב"א כתב דבלאו הכי לא מקרי סכך. אבל בר"ן משמע דמשום בטול ברוב של הצל אתינן עלה. ומ"מ י"ל דגם זה חסרון בסכך שאין יכול לעשות צל שלא יתבטל. ואם כנים הדברים תתיישב בזה קושית הפנ"י על הר"ן ממש"כ רש"י וע"ש הסכך קרויה סוכה ואם החסרון הוא בצל הו"ל למימר ע"ש הצל קרויה סוכה ע"ש. ולהנ"ל מחמת ביטול הצל שוב אין כאן סכך. ועי' עוד בפנ"י שהקשה למה בדפנות מהני פרוץ מרובה אם יש לבוד ולא מאריחנן דהמועט בטל ברוב. ולהנ"ל יש ליישב. והפנ"י כתב ליישב דיש חילוק בין סכך שכתוב להדיא וע"ש זה קרויה סוכה לבין הדפנות שאינן עיקר הסוכה.]

   ובאבני נזר (סי' תסא ו) פירש דברי הר"ן דבעינן שיצל מחוץ לסוכה וזה עושה עליו שם סכך כיון שהוא מצל על איזה מקום. [ויש שפירשו דדי שמצל בגובה סמוך לסכך.] [↑](#footnote-ref-6)
7. ויסוד לזה מלהלן ט: ברש"י ד"ה בשחבטן, השפיל ענפיו למטה מעורבין עם סכך כשר ואין נראין בעין וסכך כשר רבה עליו ומבטלה דמדאורייתא כל מילי בטל ברובא כדתנן במתני' (לקמן דף יא.) אם היה סיכוך מרובה מהן כשרה, ע"כ.

   וכן בתוס' להלן טו: ד"ה והא: ומיהו קשה להאי פירושא דאין דומה שיתבטל סכך פסול בכשר אע''פ שהכשר רוב כיון דאין מעורבין זה בזה וניכר כל אחד בפני עצמו כמו שפי' בקונטרס דכשחבטן דלעיל (דף ט:) שעירבן ואינו ניכר הי ניהו פסול והי ניהו כשר. [↑](#footnote-ref-7)
8. במהר"ץ חיות העיר עוד לפי שיטת הר"ן דף ט דדבר שיכול להסירו אינו בטל ע"ש א"כ למה כאן בטל. ותירץ כהנ"ל דשאני הכא דהצל אין בו ממש. [↑](#footnote-ref-8)
9. הלבוש סי' תרלב כתב לבאר הא דאויר פחות מג' ישנים תחתיו משום דבטל ברוב. ואף שהוא ניכר, כתב הלבוש להוכיח מסנהדרין דגם בניכר האיסור בטל ברוב (עכ"פ מדאורייתא) דהא הדיינים שסוברין כדעת המיעוט ניכרים, ובסוכה אוקמא אדאורייתא. [ולפי דבריו צ"ב למה בדף ט: בעינן חבטן. ועי' פמ"ג (מ"ז סק"ג) שהקשה דא"כ מדאורייתא כל איסור יניחנו ליד שתי חתיכות היתר ויהא מותר אף שניכר.] ובט"ז (סק"ג) חולק דבסנהדרין לאו מטעם בטול ברוב הוא אלא התורה בטלה דעת המיעוט ולא שייך שם לומר שהאיסור נעשה היתר. וזה ההסבר גם באויר ג"ט. והפמ"ג כתב לדחות דברי הלבוש כסברא זו של הקה"י דבדיינים מקרי אינו ניכר כיון דהדין אינו ידוע. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמר רב אחא בריה דרב איקא זאת אומרת רובו ככולו מדאורייתא ממאי מדגלי רחמנא גבי נזיר ביום השביעי יגלחנו הכא הוא דעד דאיכא כולו הא בעלמא רובו ככולו. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם במשנה תנן פסולה. אך כוונתו למאי דאמרינן ואב"א בדאורייתא נמי תני תקנתא. אלא דצ"ע מה הראיה הרי אם ממעט את הסכך הוי מעשה בסכך ולא מקרי תולמ"ה. וצ"ל דלשון ימעט משמע דיכול להגביה את הקרקע ואז הוי תולמ"ה.

    והדמיון בין סכך למעלה מכ' לגג מעל הסכך לכאורה הוא משום דבתרוויהו אין חסרון בסכך אלא בדבר אחר הגורם לסכך שלא להועיל. [דהחסרון בדפנות שהם קבע] וכן מבואר במ"ב (תרכו יב) ע"ש. ועי' ברא"ש סי' ג' פלוגתא אם למעלה מכ' הוא סכך פסול או סכך כשר. ועי' בקה"י סי' ג משכ"ב.

    ואמנם עי' בקה"י (שם) שדן אם החסרון דלמעלה מכ' הוא בדפנות או בסכך [וכתב דלכאורה תלוי בטעמי האמוראים הכא בסיבת פסול למעלה מכ' ע"ש. ותלה בדין זה דין תולמ"ה מלמעלה מכ'. והביא ראיה מבנה איצטבא בסוכה גבוהה למעלה מכ' דמהני. (להלן ד.) [ואמנם יש לדחות דבונה האיצטבא טרם הנחת הסכך.]

    ושו"ר בצל"ח כאן אריכות בכל עצומה בכל הענין והביא מחלוקת ראשונים אם הוי תולמ"ה ופלפל בסוגיין, ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ז"ל רש"י יומא כח: מכי משחרי כותלי. חומות הפונות למזרח שהלבינו מהנץ החמה הבאה מן המזרח ונוצצת עליהן ובתחילת שבע שעות שהחמה באמצע הרקיע בראש כל אדם אינה עושה עמוד אלא תחתיהן משחירין אותן הכתלים לפי שאין חמה נוצצת אלא בראש הכותל בעוביו ומיצל חודו של שפת עוביו על זקיפת הכותל ומשחרת מההיא שעתא נוטים צללי ערב וקרוי ערב. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובהך ענינא אם משכח"ל שלא יהא בצהרים צל מחמת הסכך עי' עוד להלן כב. ובטור וב"י ופרישה סי' תרלא גבי קנה עולה וקנה יורד ויתבאר בס"ד בפ"ב אות נ נא. [↑](#footnote-ref-13)
14. משמע דקושיתו היתה רק משום דליכא צל דפנות וע"ז תירץ דמ"מ גם אין צל סכך ובזה סגי לפסול. ואמנם צ"ע דבדליכא צל דפנות הכונה דהדפנות מצילות רק תחתיהן כלשון רש"י שהועתק בהערה, וא"כ תחת הסכך יש צל סכך ולמה פסולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. עי' ב"ח סי' תרלג שכתב: כגון שעשה מחיצותיה עראי ואירע שלא נפלו. (הובא בשער הציון תרלג ז) [↑](#footnote-ref-15)
16. נראה דאין כונת הריטב"א לומר דהפסול משום דבטלה דעתו אצל כל אדם. חדא דאין זה סיבה לפסול. ועוד דבהמשך דברי הריטב"א (עי' אות יב) מוכח דמפרש כרש"י דקרא כי אתא לשעורא אתא וא"כ הפסול הוא משום דשעור גובה זה פסול.

    אלא כונת הריטב"א לפרש אליבא דרש"י מנין דקפיד קרא אשיעור כ' אמות הרי אפשר לעשות עראי אף יותר מכ' אמות וע"ז כתב דהעושה כן בטלה דעתו ולכן דרשינן הא דבעינן שיהא בגובה הראוי לעראי כפי רוב בני אדם שהוא עד כ' אמה. וכן הוא בלשון הריטב"א להלן "שיהא שיעורה ראוי לבנין עראי על דרך העולם".

    אך עי' בבית הלוי ח"ג סי' נג אות ד במש"כ לבאר דברי התוס' להלן ז: ומבואר בדבריו דאם בונה עראי למעלה מכ' פסול משום שאינה יכולה לעמוד כלל ואינה ראויה לשבעה. [↑](#footnote-ref-16)
17. עי' באור הלכה שהוכיח מכאן שמותר לעשות דפנות אף בדברים שפסולים מדאורייתא ודלא כאו"ז שמחמיר בזה ומפרש המשנה להלן וכולן כשרין לדפנות רק בפסולי דרבנן או בחממ"צ.

    עוד ראיתי שהעירו דלכאורה מהלשון "וסיכך על גביהן" קשה על דעת החזו"א ד'מעמיד דמעמיד' נמי פסול למאן דפוסל מעמיד, וא"כ איך אפשר לסכך "על גביהן" הרי בעינן מעמיד אחר שאינו של מתכת. ונראה דלא קשה מידי דהכא אדינא דאורייתא קאי. [↑](#footnote-ref-17)
18. היינו כפי שיטתם (אות יא) דלעולם אם היא למעלה מכ' מקרי קבע "שהגובה‎ עושה אותה‎ קבע" ולכן אינה ראויה לבילה. [↑](#footnote-ref-18)
19. היינו אם נפרש כדעת הריטב"א דאפשר לעשות למעלה מכ' עראי אלא דבטלה דעתו אצל כל האדם. [↑](#footnote-ref-19)
20. מזה מוכח דמה שכתב הריטב"א דעראי למעלה מכ' בטלה דעתו אינו סיבה לפסול דא"כ מאי קשיא ליה. אע"כ כמו שנתבאר בהערה לעיל דכונת הריטב"א רק לפרש הדרשא של שעורא וכשיטת רש"י. אבל לפי מהלך התוס' דהפסול משום אינו ראוי לבילה, ע"ז קשיא ליה דאם הוא בלול הרי הוא כשר אף שאין ראוי לזה באופן הרגיל. וה"נ אם עשה באופן של עראי אף דבטלה דעתו יהא כשר. [↑](#footnote-ref-20)
21. מבואר כאן חדוש דאם הביא ס"א עשרון בכלי אחד והצליח לבלול הרי זה כשר. והעירו ע"ז דלכאורה מדברי הרשב"ם ב"ב פא: שכתב: כלומר מה שאי אפשר להבלל מעכבת בו דכיון דכתיב ויצק עליה שמן וצוה לבלול דכתיב בלולה ש''מ שצוה הקב''ה להביא מנחה שיכול לקיים בהן מצות בלילה וכשהוא מביא ששים ואחד מנחה כזו לא צוה להביא והרי הוא כמביא מנחה מן הקטניות דאינה כלום, עכ"ל, משמע דפסול בכל גווני. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויתפרש כפרושים דלעיל, או דאין ראוי לקבע, או דהוא שעור. [↑](#footnote-ref-22)
23. באמת נחלקו הראשונים אם הוא משום גו"א או דסגי בדפנות בגובה י'. עי' בזה בערול"נ ד: ד"ה תיקו, ובקה"י סי' ד. ועי' במאירי במשנה דהוא משום גו"א. וכ"ה בר"י מלוניל. ועי' אות קטז בהערה ראיה מתוס' רי"ד דהוא משום גו"א. [↑](#footnote-ref-23)
24. יל"ע לדברי שער הציון שהובא באות יב אם מוכח שהוא פסול בסכך או די"ל דהוא פסול במעמידי הסכך ולא בסכך גופיה. [↑](#footnote-ref-24)
25. לכאורה זה נסתר מדברי תוד"ה כי שכתבו: וי''ל דנהי דלא חיישינן בדפנות אי עביד להו קבע מ''מ בסככה שעיקר הסוכה על שם הסכך לא מיתכשרה עד דעביד לה עראי. ומבואר דהפסול הוא בדפנות שו"ר ראיה זו בצל"ח כאן.

    אמנם עי' בראב"ד על הרי"ף שכתב "דאיכא למימר דרבא לא קפיד אדפנות בין דירת קבע לדירת עראי אלא אסככא דבעינן סכך הראוי לדופני עראי. [ע"ש נ"מ בזה.] [↑](#footnote-ref-25)
26. הערוך לנר כאן כתב דרש"י ליתא לפנינו רק דהיתה למרדכי גירסא ברש"י שסוכה עשויה להציל מחורב וממטר. [וגי' זו ישנה ברא"ש.] [↑](#footnote-ref-26)
27. וע"ש עוד במהר"ח או"ז שהביא מהא דלקמן כה: מבואר דחתן פטור מן הסוכה משום דדחיקא מילתא לישב שם הוא ובני החופה. והקשה הרי אפשר לו לבנות סוכה גדולה. ומזה הוכיח דלא חייבה תורה לעשות סוכה כזו וכמו כן לא חייבה לעשות סוכה המצלת מן הגשמים. [וצ"ע דעל הא דאין צריך צריך סוכה המצלת מן הגשמים אכן הביא מקור מדרשא דפסולת גורן ויקב. אבל הא דאין צריך לעשות סוכה גדולה מנין.] [↑](#footnote-ref-27)
28. ועי' שפ"א שהקשה מנין לן לדרוש ב' הלכות חדא גבי דפנות דבעינן ראוי לעראי וחדא גבי סכך דבעינן עראי ממש, דילמא קרא אתי רק לגבי הסכך עצמו. ונראה ליישב דהפשטות היא דקאי על הדפנות שהרי הן הקבועות ולא הסכך וכמו שנתבאר באות יב [דלא כשער הציון המובא שם, וכבר כתב הפנ"י דדוחק לפרש כן] אלא דמ"מ דרשינן גם על הסכך כסברת הפנ"י אות יד דקרא ד"בסוכות תשבו שבעת ימים" קאי על הסכך שעיקר הסוכה ע"ש הסכך. שו"ר שז"א דבקבע במסמרים הקבע בסכך עצמו ומנין שיש פסול נוסף בדפנות. [↑](#footnote-ref-28)
29. דמבואר בתענית ב. דאין שואלין הגשמים ביו"ט ראשון משום שהוא סימן קללה, וגם ר' יהודה מודה לזה שם, ולתוס' כל הסימן קללה הוא משום דא"א לעשות סכך המגן מן הגשמים. [↑](#footnote-ref-29)
30. והנה בתוס' מבואר דגם ר' זירא סובר דצריך סכך שלא ימנע את המטר. ולכאורה הרי הוא מכשיר דירת קבע דהרי מכשיר סוכה למעלה מכ' ברחבה ד"א והוי סתירה לפמ"ג. אמנם עי' אות כב פלוגתא אם ר' זירא הסובר כקושיא דאביי חייב לסבור דירת קבע בעינן או יכול לסבור דירת עראי בעינן. [↑](#footnote-ref-30)
31. וכ"כ הפמ"ג (תרלא א"א ב). והנה בתור"פ כאן אחר שהביא שיטת ר"ת כתב: ולכך צריך לנענע אותן נסרים שקורין לטשא מן המסמרות משום דדירת קבע הוא. עכ"ל. ולכאורה הלשון לנענע משמע דהוי תולמ"ה. אכן י"ל דכונתו רק לשלוף המסמרים. וצ"ע. שו"ר דלק"מ דאם עושה על דעת דירת קבע באמת אין כאן עשיית סוכה. אבל אם עושה לשם סוכה רק דבמציאות עשייתו בדרך קבע התם סובר הב"ח דאין זה תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-31)
32. הסכך עשוי מנסרים שרוחב כל נסר 6 ס"מ ועוביו 3 ס"מ. הנסר חקוק לכל ארכו באופן שמשמש כמרזב פתוח. בין נסר לנסר קיים מרחק של 4 ס"מ. הסכך מונח בשתי שכבות [ע"י קרש ארוך השוכב לרחבם של הנסרים התחתונים ועליהם מניחים את הנסרים העליונים.] כך שקיים מרחק אויר מסוים בגובה בין שתי השכבות. את הנסרים התחתונים מניחים באופן שה"מרזב" לכוון מעלה [כך שיקלוט את הגשמים וישפכם מחוץ לסוכה] ואילו בעליונים המרזב לכוון מטה כך שהגשם היורד על העליונים יורד לתחתונים ומשם נשפך מן הצד. [↑](#footnote-ref-32)
33. ז"ל הריטב"א: א״ר יהושע הואיל ואין הגשמים סימן ברכה בחג למה הוא מזכיר. פי׳‎ כדאמר בסוכה למה גשמים‎ דומה בחג לעבד שמזג כוס לרבו ושפך לו קיתון על פניו. ומכאן משמע דמשום כל החג קאמר, ולא על לילה הראשון בלבד כדכתב רבינו אפרים ז״ל התם. אלא שיש לדחות דבלילה הראשון סימן קללה ומכאן ואילך לא קללה ולא ברכה כלישנא דמתניתין דהכא.‎ [↑](#footnote-ref-33)
34. והוסיף דגם לרב חנן בא רבה לא ידיע טעמייהו דרבנן. [↑](#footnote-ref-34)
35. ולא זכיתי להבין א"כ מנין לאביי דלר' יהודה בעינן דירת קבע, דילמא עראי בעינן, ומה שמכשיר למעלה מכ' הוא משום קושיא דאביי. ובלשון הראב"ד איתא "ולר' יהודה מסתמא דירת קבע הויא ולמעלה מכ' אמות יש להעמידה" וצ"ב. [↑](#footnote-ref-35)
36. וראיה לזה מהא דהעושה סוכה במקום שדר בה כל השנה נפטרת בסוכות ממזוזה משום דירת עראי כמו שכתב הפמ"ג סי' תרמו (הובא במ"ב סי' תרכו סקכ"א). ועי' בשע"ת שם שבשו"ת ארבעה טורי אבן מחייב אף בסוכות דלא נתבטלה דירת שאר ימות השנה. אך בדעת הפמ"ג לכאורה הוא כנ"ל שהתורה קבעה שישיבה זו היא עראית. ובמ"ב דרשו שם הביאו דברי הגרע"א שהדיור של סוכה הוא סוג דיור חדש ופחות חשוב מחמת עראיותו ואינו המשך לדיור של ימות השנה. [וצ"ב אם זו סברא אחרת ממש"כ. וצ"ע בפנים הגרע"א.] [↑](#footnote-ref-36)
37. כתב הב"ח דאם לא כיון זאת לא קיים המצוה כתיקונה. וכתב הפמ"ג שם (הובא במ"ב סק"א) דאם לא כיון כוונה זו רק לצאת מצות סוכה יצא. אלא דכדי לקים כתקונה על צד היותר טוב צריך לכוין כוונה הנ"ל.

    אבל הבכור"י (תרכה ג) מצדד דהכונה מעכבת וכמו מי שלא אמר בליל הסדר פסח מצה ומרור לא יצא יד"ח. ואף להר"ן שכתב דשם יצא בדיעבד היינו משום דהתם הוא מדרבנן אבל כאן דמפורש בפסוק למען ידעו הרי הכוונה מעכבת. ולכן כתב דמי שאכל לילה הראשונה ולא כוון כונת הב"ח הנ"ל יחזור ויאכל. [↑](#footnote-ref-37)
38. במג"א משמע דלהך מ"ד סגי לכוין ביציאת מצרים לחוד בלי כונה על ענני כבוד אבל בט"ז כתב לכוין ב' הכונות וכלישנא דקרא. [↑](#footnote-ref-38)
39. וביאר בפמ"ג הכונה בזה ע"פ הרשב"ם עה"ת שכתב בזה"ל: למען ידעו דורותיכם - פשוטו כדברי האומרים במסכת סוכה סוכה ממש. וזה טעמו של דבר: חג הסוכות תעשה לך באספך מגרנך ומיקבך - באספך את תבואת הארץ ובתיכם מלאים כל טוב דגן ותירוש ויצהר. למען תזכרו - כי בסוכות הושבתי את בני ישראל במדבר ארבעים שנה - בלא יישוב ובלא נחלה ומתוך כך תתנו הודאה למי שנתן לכם נחלה ובתים מלאים כל טוב ואל תאמרו בלבבכם כחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה. וכסדר הזה נמצא בפרשת עקב תשמעון. וזכרת את כל הדרך אשר הוליכך ה' אלהיך זה ארבעים שנה וגו' ויאכילך את המן וגו'. ולמה אני מצוה לך לעשות זאת? כי ה' אלהיך מביאך אל ארץ טובה ואכלת ושבעת ורם לבבך ושכחת את ה' וגו' ואמרת בלבבך כחי ועוצם ידי עשה לי את החיל הזה וזכרת את ה' אלהיך כי הוא הנותן לך כח לעשות חיל. ולכך יוצאים מבתים מלאים כל טוב בזמן אסיפה ויושבין בסוכות לזכרון שלא היה להם נחלה במדבר ולא בתים לשבת. ומפני הטעם הזה קבע הקב"ה את חג הסוכות בזמן אסיפת גורן ויקב לבלתי רום לבבו על בתיהם מלאים כל טוב, פן יאמרו ידינו עשו לנו את החיל הזה. [↑](#footnote-ref-39)
40. ועי' ברש"י כאן שפירש הסוגיא רק למ"ד ענני כבוד. וכתב הערול"נ דלמ"ד סוכות ממש לא שייך ידיעה לדורות ע"ש. אך הב"ח הנ"ל לא סובר כן. גם מדברי הריטב"א שהביא הערול"נ משמע לא כן. [↑](#footnote-ref-40)
41. עי' מה שצויין באות יב בהערה. [↑](#footnote-ref-41)
42. ונראה דלדעת הרמב"ם דדפנות סוכה נאסרות בהנאה כל שבעה גם גובה הדפנות מעל י"ט נאסר. [↑](#footnote-ref-42)
43. צ"ע מסברא דהרי גם אם ד' מחיצות מגיעות לסכך הרי במרכז הסוכה אין דפנות, ומ"מ כשר ע"י הבטת העין מכח הדפנות שבצדדים. וא"כ תסגי גם בדופן אחת שמכחה יביט לכל הצדדים. אבל לריטב"א שיובא בפנים מובן כמשנ"ת שם. [↑](#footnote-ref-43)
44. בטור סי' תרעא כתב וז"ל: וכתב ה"ר יואל הלוי דוקא כשמניחה בחוץ, אכל כשמניחה בבית אפי' למעלה מעשרים אמה כשירה, כדאמרינן גבי סוכה אם דפנות מגיעות לסכך אפי' למעלה מכ' אמה כשירה דשלטא ביה עינא. ונ"ל שאין הנידון דומה לראייה, דהתם בעינן שתשלוט עינו בגג וכיון שמחיצות מגיעות לגג על ידם ישלוט עינו בגג, אבל הכא שצריך שישלוט עינו בנרות, כיון שהוא למעלה מכ' דלא שלטא ביה עינא מאי נפקא מינה בגג שהוא עדיין למעלה ממנו, בשבילו לא שלטא ביה עינא טפי. עכ"ל. ולהלן אות נט יבואר דדעת המאירי כהטור.

    וביאור שיטת ראבי"ה כתב הב"י וז"ל: מצאתי כתוב בשם מוהר"ר יצחק אבוהב ז"ל, נ"ל שסברת רבינו יואל שכשיש בכאן אויר, האויר הוא מזיק לעינים ואין האדם יכול להביט למעלה כל מה שירצה. ולזה הביא ראיה מסוכה שאם הדפנות מגיעות לסכך אפי' למעלה מכ' כשירה ושלטא ביה עינא. ובזה נראה שאין לו מקום לקושיית המחבר עכ"ל.

    והב"ח כתב לדחות ראיית הראבי"ה ע"פ סברת תוס' דידן דרק בסכך שהוא רחב ז' שלטא ביה עינא ע"י המחיצות ולא בקורה. וא"כ ה"ה בנר. ועי' אות נט עוד בזה. [↑](#footnote-ref-44)
45. ז"ל הרשב"א וכי תימא הכי נמי אם כן נתת דבריך לשיעורין. תמיהא לי, אדרבא דמהאי טעמא הוה ליה לרבא למימר דאפילו דבר אלישיב לא נחזיק עלייהו בבציר מתלת, משום דכל מדת חכמים כך הוא שמתקנין על הדרך הרב ודרך הכלל לא על דרך הפרט, בארבעים סאה הוא טובל מים שכל גופו של אדם טובל בהן, בארבעים סאה חסר קורטוב אינו טובל ואפילו קטן שכל גופו טובל בעשרים סאה, אלא שיש אחרת כיוצא בזו בפרק קמא דקדושין (יא א) אי הכי בנתיה דרבי ינאי דלא מקניאן נפשייהו בתרקבא דדינרי. וצריך לי עיון. [↑](#footnote-ref-45)
46. צ"ב דאם עשאה באופן שאינה עומדת ברוח מצויה הרי היא פסולה גם בלמטה מכ'. ואם עשאה בחוזק כתב הראב"ד דהיא כשרה גם בלמעלה מכ' וא"כ במה נאמר שעורא דלמעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-46)
47. והנה בהא דמבואר בשו"ע (סי' תרמ) דאם יש לו סוכה קטנה צריך לישן בה כפוף ולא מקרי מצטער בהכי, כתב המג"א (סק"ט) וז"ל: דצריך לכפוף. דהא משך סוכה קטנה ז"ט כדי ראשו ורובו ולראשו ורובו עכ"פ בעינן י"ט אלא ע"כ שכופף קומתו (ת"ה). וצ"ע די"ל שבעת השינה מסלק השלחן ושוכב באלכסון של הסוכ' שהוא י"ט פחות חומש ורגליו חוץ לסוכה בבית. ע' ברש"י ריש סוכה. ולפמ"ש התוס' בעירובין דף מ"ח דגופו של אדם ג"א חוץ מראשו א"כ בעינן לראשו ורובו יותר מי"ט ומוכח שפיר. עכ"ל. ועי' ברש"ש דף ג. שכתב דסגי ברוב מנין האברים וא"כ סגי בראשו ומקצת גופו ואין צורך רוב ארכו. [↑](#footnote-ref-47)
48. הפמ"ג מפרש דלרש"י דידן הוקשה למה הוצרכו לומר 'ראשו ורובו' הרי אם רוב גופו בסוכה ממילא גם ראשו שם כיון דהראש בגובה גופו. ולכן פירש רש"י דהם היו מוטין בהסיבה והראש לא מעל הגוף אלא מצידו ולכן הוצרכו לומר ראשו ורובו. וכ"כ הבגדי ישע. והוסיף הבגדי ישע דעל הסבר המג"א קשה אם בגלל ההסבה בעינן ז"ט א"כ בעינן טפי דאדם הוא גבוה ג' אמות מלבד ראשו והרוב בשכיבה הוא כמעט ב' אמות.

    אמנם הבכורי יעקב (תרלד א) מפרש הכוונה דכיון דמיסב צריך השלחן להית כמין גם סובב את האדם משני רוחות ולפ"ז תמה על מש"כ הרע"ב דהשלחן טפח על טפח דהרי הוא טפח על י"ג טפחים. (שבע לכל צד והטפח האמצעי משמש לשני צדדים.) [↑](#footnote-ref-48)
49. נראה לבאר הא דהוי "גדולה מזו" דהתם קיום מצות הברכה יקיים גם אם ישתה כשיגדיל, אלא דיעבור על איסור אחר של שתיה ביוה"כ. אבל כאן אם יקיים כשיגדיל כמו שמקיים בקטנותו לא יצא אף ידי מצוה זו עצמה. [↑](#footnote-ref-49)
50. ובחכמת שלמה כתב טעם המתירין משום דכיון דחיובו מדרבנן דינו כיום שני שיוצא בשאול. אמנם תמה עליו באגרו"מ דכיון דהחינוך הוא לצורך כשיהיה גדול ואז יהיה דאורייתא פשיטא שאין דנין אותו כחיוב דרבנן. [↑](#footnote-ref-50)
51. ועי' בתוס' פסחים פח. שכתבו דקטן האוכל פסח כאשר אינו "מנוי" עליו יש בזה קיום חינוך. ואולי זה דמי ללולב שאול. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכמדומה ששמעתי ליישב עפ"ז את קושית הריטב"א על ה'חכמים', דכאן הרי האם בין כך פטורה מחינוך כמו שיתבאר באות לה וכל מה שעשתה הוא רק למצוה בעלמא לקיים את חיוב בניה. ובזה אין יוצאין אלא בקיום כל פרטי המצוה כיון דהקטן חייב לגמרי במצוה. אבל בעלמא כשהאב מקיים את המצוה של חינוך המיוחדת לאב סגי אף בלא פרטי המצוה. [אלא שאם ירצה לדאוג גם למצות הבן למצוה בעלמא כמו הילני יהיה עליו לקיים המצוה עם פרטיה. אבל אין זה חיוב גמור על האב.] [↑](#footnote-ref-52)
53. בתרוה"ד סי' צד נראה דגרס: ר"י. [↑](#footnote-ref-53)
54. מה שנקטו תו"י דאם אחרים פטורין מחינוך גם האם פטורה. עי' קה"י (סי' ב) סמך לזה מנזיר כט. קסבר איש חייב לחנך את בנו בנזיר ואין האשה חייבת. [ויל"ע דלתירוץ ראשון דמשמע דאף אדם אחר חייב לחנך מה יענה לגמ' בנזיר. והנה התוס' בעירובין פב. משמע דסברי דהאם עצמה חייבת בחינוך והקשה עליהם הקה"י (סי' ב) מהא דנזיר. ותירץ דהתם ר"ל קאמר לה ור' יוחנן פליג עליה בהא גופא ע"ש היטב בסוגיא. וכדבריו כתב באורח מישור בנזיר. ולכאורה כן יש לתרץ על ההו"א של התו"י. ועי' עוד בקרן אורה בנזיר ליישב בדרך אחרת.] [↑](#footnote-ref-54)
55. ואפ"ל דמפרשי כהפנ"י ע"ש.

    וביד יצחק תירץ דכיון דהושיבתן בסוכה הפסולה איכא למיחש דאתו למיסרך (עי' עירובין מ:) ובזה אין מעשיה ע"פ חכמים.

    ובחזות קשות מיישב דיש מצוה לב"ד לחנך והיא עשתה ע"פ חכמים עבורם. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועי' בחזו"א (יו"ד קסט ד) שתמה על תירוצו. וכתב דהעיקר כמו שדחה הט"ז דגם דעת הרמב"ם דמזוזה בעינן רבוע דע"ד ולא כדדייק הרא"ש מדבריו. [↑](#footnote-ref-56)
57. ולפ"ז גם במזוזה לדעת הסוברים דסגי בשטח מ"מ בעינן שיהא הרוחב לכה"פ ז' טפחים ודוק.

    ועי' רש"ש שהקשה מד"א של סוכה למ"ד בעינן מרובע, וכבר כתבנו בזה חלוקים. [↑](#footnote-ref-57)
58. הפמ"ג כתב דהכונה לר"ן ריש סוכה ובפ"ב. ונראה הכונה במש"כ בריש סוכה, למה שכתב הר"ן (א. בדפי הרי"ף) אמרה תורה צא מדירת קבע ושב בדירת עראי דמשמע סוכה של שבעה ותו לא והיינו עראי. עכ"ל. ועוד י"ל דהכונה למש"כ (ד. מדפי הרי"ף) "ובסוכה קטנה משום דלא חזי לדירה". ומש"כ בפ"ב הוא (בדף יג. בדפי הרי"ף) דאם אינה מחזקת ראשו ורובו שלחנו דירה סרוחה היא. ועי' להלן אות תרנא מחלוקת אם סגי בז"ט למטה או בעינן זע"ז בגובה י' וכתב ב"מעט צרי" [בסוף ספר ישועות מלכו, מנכד המחבר] דתלוי אם שעור הסוכה משום "דירה" או הלמ"מ. והביא מהמבי"ט בקרית ספר דהוא הלמ"מ. [↑](#footnote-ref-58)
59. וציינו לעי' ברש"י להלן ז: שכתב ב''ש פוסלין (סוכה שאין בה זע"ז) דראוי לתשמיש בעינן, מבואר דהוא מדין ראוי לתשמיש. וברש"י להלן י: גבי נויי סוכה התלויים בה וז"ל ומן הצד ממעטין לה משיעור ז' טפחים דהא אינה מחזקת ראשו ורובו ושולחנו. עכ"ל. ואילו לעניין גובה י' טפחים אינן ממעטין וחזינן דהוא שעור בשמוש. ודוק. [אך עי' פמ"ג סי' תרלד שדן דאולי הך פסולא הוא מדרבנן והביאו הבאור הלכה.] ועי' בר"י מלוניל שביאר יותר דמה שלמעלה יכול לצמצם קומתו אבל בדוחק מן הצד אין אדם סובל דוחק הישיבה.

    אמנם הרי"ץ גיאות כתב דהחילוק בין למלעלה למן הצד משום דלמעלה אין כשרין לסכך ונדונים בפנ"ע [רש"י כתב סברא זו לכאורה רק על מיעוט מכ' ולא על מיעוט מי', ודוק דלא דמי כלל] אבל מן הצד שכשרים לדפנות הוי כמעבה את הדופן. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובפמ"ג (תרלד א"א א) כתב דשעורא דז' טפחים הוא הלמ"מ. אמנם הבאור הלכה הקשה עליו הרי ידוע מש"כ הרמב"ם (ממרים פ"א ה"ג, ובהקדמה לפיה"מ) דאין מחלוקת בהלמ"מ, ואילו כאן איכא פלוגתא דב"ש וב"ה ויש להוסיף דאיכא גם מ"ד דשעורה ד"א. ובע"כ שאין זה הלמ"מ. אמנם עי' בהקדמת הרמב"ם לפיה"מ בתחילתו דמשמע דז' טפחים הם הלמ"מ [וסמוך לזה כתב הכלל דאין מחלוקת בהלמ"מ. ואמנם כבר העירו האחרונים דמצינו מחלוקות רבות בהלמ"מ עי' חו"י סי' קצב באריכות ובקונטרס הגרי"ז על יומא דף כו בדפי הספר.] [↑](#footnote-ref-60)
61. דאז יש מקום לז' בניה. [↑](#footnote-ref-61)
62. משמע בט"ז דאם מיירי בששטחה הכולל של הסוכה הוא מ"ט טפחים ניחא למה הוצרכו התוס' לומר דהיה פחות מז'. וצ"ע דגם זאת מי ביקש מידם ומה גרע אם היה ז' טפחים.

    ונראה דסברי התוס' דהיה מקום לומר דלא הוי כלול של תרנגולים אלא בששטחה הכולל של הסוכה הוא מ"ט טפחים ולא יותר, ולכן יש להעמיד שכנגד ההוספה באורך חיסר ברוחב. וע"ז הקשה דא"כ איך היה מקום לז' בניה. וע"כ לומר דכל שדופן אחת מן הסוכה אינה יותר מז' מקרי לול של תרנגולים אף אם השטח הכולל הוא גדול, וא"כ למה הוצרכו לומר דרחבה פחות מז' טפחים.

    אמנם עי' בפנ"י שדעתו כהב"ח וכגרסתו, וכתב דמיירי שהיה ארוך ביותר, ואפ"ה נחשבת לסוכה קטנה וכלול של תרנגולים, כיון דאין שעור בסוכה אלא ע"י צירוף ופסלי רבנן. אבל אם הרוחב ז' כיון דיש כאן שעור סוכה ללא צורך בצירוף וגם צד אחד הוי יותר מז', הוי סוכה גדולה וכשר גם לרבנן. [↑](#footnote-ref-62)
63. משום דהיא למעלה מכ' אמה ואינה רחבה טפי מד'. ומבואר לפ"ז דגם ברחבה טובא כיון שאין ברחבה טפי מז' הוי כלול של תרנגולים. [↑](#footnote-ref-63)
64. בבית מאיר הקשה א"כ למה פסלי רבנן והרי הוי יותר מהכשירה. אמנם לכאורה הכוונה דגם אם רחבה לחוד הוא ז"ט הוי כלול של תרנגולים אף שהשטח הכולל גדול. וכן מבואר בלבושי שרד על הט"ז. ורא"ל טען דכ"ז לסוברים דמעכב השעור של ז"ט בכל רוח אבל לשיטת הב"ח הוי כסוכה גדולה. אמנם מסברא אין נראה דתלוי זב"ז וגם בט"ז מבואר להדיא לא כן. [↑](#footnote-ref-64)
65. הקשה הרב ישראל יונה דילמא אין כונת התוס' לאפוקי שלא היה פחות מז' אלא שלא היה יותר מז' דא"כ אין זה כלול של תרנגולים.

    עוד יש לדחות ראית הט"ז לפמש"כ החזו"א (סי' קמד סק"ו) סברא הפוכה דטפי כשרה כשהיא קטנה מכשהיא גדולה דאם יש בה שעור סוכה אינה נטפלת לסוכה אבל בקטנה מז' דאין בה שעור סוכה כשרה מדין פסל. ודוק. [↑](#footnote-ref-65)
66. אך עי' ברא"ש סי' ג שרבנו ישעיה חולק דאין בזה דין פסל. ומבואר ברא"ש דהמחלוקת היא אם למעלה מכ' נחשב כסכך פסול. ויבואר בס"ד במקומו. [↑](#footnote-ref-66)
67. ואם נפרש כן יש לדון דכל מקום הספק רק אם אינו נראה כחלק והמשך הסוכה [כעין "נישה"] דיש חריגה מצורת הסוכה. אבל אם נראה כחלק מהסוכה ורק דהסוכה הולכת ונעשית צרה ובזוית אין זע"ז אז כשר. וצ"ע. ועי' כעי"ז בבאור הלכה סי' תרלד גבי סוכה עגולה דמה שחוץ לרבוע כשר אף למג"א משום דהוי כחלק מן הסוכה. אמנם כאן יש לדון לסברת המג"א דהוא משום שצר לו המקום. שוב ראיתי בספר הסוכה ח"ב עמ' ריז שדן בזה. ועי' אות מב. [↑](#footnote-ref-67)
68. עי' לעיל אות לז מה שהעירו על זה. [↑](#footnote-ref-68)
69. הנה המג"א דימה דין זה לקיטוניות שהיה שם רוחב טפי מז' ולכאורה משמע דלא כדרך החיים. אכן לעיל אות מ נתבארו ב' אופנים בביאור ראיית המג"א וההוכחה תלויה בהם. דאם ראייתו של המג"א היא למה הוצרכו התוס' להעמיד דהיתה ז' הרי גם בפחות אפשר להכשיר כדין קרן זוית, א"כ מוכח מזה שלא כדרך החיים, אלא שגם ברחבה ז' פסולה. אכן אם הראיה כהסבר השני של המחה"ש דאין אומרים פסל על פסול של "לול של תרנגולים" ומזה הוכיח דאין אומרים פסל על "אין ראוי לישיבה" א"כ אין ראיה מהמג"א לגבי פחות מז' ברחבה ז'. [↑](#footnote-ref-69)
70. באמת גם הבאור הלכה אזיל בהאי סברא שהרי תירוצו על סוכה עגולה הוא ששם אין לחלק זה מזה ואין צר לו המקום. ונראה דהבאור הלכה הבין שאם המקום ניכר כשטח בפנ"ע דרך תשמישו הוא בפנ"ע ולכן אין מצרפין אליו את שטח הסוכה הגדולה והוי מקום צר. או דאפ"ל דלא אזלינן בתר דרך התשמיש אלא שהרשות הנפרדת לעצמה תהא ראויה לתשמיש. [↑](#footnote-ref-70)
71. לכאורה זה סברא הפוכה ממה שכתב החזו"א (שם) בד"ה כתב, דקיטוניות שיש בהן שעור סוכה אינן נטפלות אבל אם אין בהן שעור סוכה הן נטפלות. ויש לחלק דהתם לענין 'פסל' שיחול שם הגדולה על הקטנה אמרינן דככל שהקטנה פחות חשובה היא טפילה יותר. אבל כאן הנדון במציאות אם חזי לשמוש של זע"ז וכל שהוא רחב וראוי לתשמיש מצטרף עמו. [↑](#footnote-ref-71)
72. א. מפסל שאין בו ז' (תוס' יז. ד"ה אויר). ב. מנסר ד"ט ופסל נסר ד"ט ופסל דאיכא למ"ד להלן יד: דכשר רק תחת הפסל אף שהוא פחות מז'. [↑](#footnote-ref-72)
73. והיינו דכל הגזירה רק אם מעוטו מחוץ לסוכה. ויש לפרש בסברתו דאם כולו בסוכה לא חיישינן כ"כ שימשך. או די"ל דגדר הגזירה היתה שבכה"ג כיון דמקצתו בחוץ נגרר דינו מדרבנן אחר החוץ והוי כנמצא בחוץ [כמו ברובו בחוץ] אבל אם כולו בפנים ליכא לגדר הגזירה. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועי' בהמשך בדברי קרבן העדה שמבואר לכאורה ג"כ כהא"ר, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-74)
75. מבואר דלא גזר אלא כשראשו ורובו בסוכה אבל אם כולו בסוכה לא גזר. [↑](#footnote-ref-75)
76. לענ"ד יש לדון גם אם נימא דאין כאן ט"ס ונימא קאי על שינה ולא על אכילה [עי' מה שהביאו בזה בדרשו] דכל חומרא זו היא דוקא באופן דרק רובו בסוכה כמו כאן דאיירי שרגליו חוץ לסוכה. אבל אם כולו בסוכה אין צריך שלחן וכמו שכתבנו לעיל מדברי הקרבן העדה. אך במג"א (תרמ ט) מבואר בתוך דבריו דאפילו אם רק ראשו ורובו בסוכה אפשר לישן בלא שלחן בסוכה. [↑](#footnote-ref-76)
77. פי' הרי קיים מצות לבן וא"כ למה אמר שפטר נפשיה "מציצית" ולא "מתכלת". [↑](#footnote-ref-77)
78. ז"ל המהר"ם: אלא שיש לדקדק לפי' התוס' שלפנינו היאך ס"ד מתחלה דשם בברכות מייתי ראיה כפשוטו דעשה כב"ש לא כלום מההיא דסוכה ושם איירי בעשה כב"ה. וראיתי ספרים שכתוב בהן כך בתוס' 'ומייתי ראיה מההיא מלתא דסוכה וכו' עד אמרו לו זקני ב"ש א"כ היית נוהג כל ימיך לא קיימת מצות סוכה כל ימיך והלכה כר' יוחנן החורני' ולפי גירסא זו נוכל לומר שמתחלה עלה על דעת התוס' דשיטת דגמ' דברכות גורס בסדר המשנה בההיא עובדא דהלכו זקני ב"ש וזקני ב"ה בסיומא דמלתא דהלכה כר' יוחנן החורני, ומינה מייתי ראיה דעשה כב"ש לא עשה ולא כלום. ובתר הכי קאמר דהתם תימה היאך דייק מינה וכו' דפירוש קמא נראה להם דוחק גם בסדר המשנה שלפנינו ליתא לסיומא והלכה כר' יוחנן החורני וע"כ יש תימה היאך דייק מינה וכו'. [↑](#footnote-ref-78)
79. ז"ל הריטב"א: הא דתנן אמרו לו א״כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך, לאו דוקא, דהא סוכה גדולה וכשרה היא אלא דאסרו רבנן שלא תהא שלחנו בתוך הבית גזירה שמא ימשך אחר שלחנו. אלא פירושו לא קיימת מצוה סוכה כראוי וכרצון חכמים. ודכותה בפרק ערבי פסחים מי שלא אמר ג׳‎ דברים אלו בפסח לא יצא י״ח שפירושו שלא קיים מצותו כראוי אבל ודאי אינו מעכב וכן רבים. [↑](#footnote-ref-79)
80. וכתב שם דאין נ"מ להלכה דלתרוייהו צריך לחזור ולאכול [את חיובו של ליל יו"ט ראשון] אמנם העיר הרב ישראל לנדא דלשון הריטב"א "אינו מעכב" ולשון הר"ן "לא סגי דלא יצא" משמע דיצא בדיעבד, ודוחק לומר שכונתו דיצא מדאורייתא ולא מדרבנן. ועי' גם במלחמות ברכות ב: בדפי הרי"ף שכתב גבי כל שלא אמר שלשה דברים אלו לא ייד"ח, דאין צריך לחזור ולאכול שוב.

    ובשם הגר"א גנחובסקי זצ"ל שמעתי ב' נ"מ. א. לענין סוכה דנאסרת כל שבעה רק ע"י שיושב בה [ולא בהזמנה בעלמא] כמבואר ברמ"א (סי' תרלח ס"א) וא"כ אם יושב ראשו ורובו בסוכה ושלחנו בתוך הבית אם נימא דגם מדאורייתא לא קיים מצוה אין הסוכה נאסרת אבל אם קים עכ"פ מדאורייתא א"כ הסוכה נאסרת. ב. עוד נ"מ אם בספק שלחנו בבית אזלינן לקולא או לחומרא [וכגון במחלוקות באות מג ומד אם אפשר להקל בהם מדין ספיקא דרבנן לקולא.]

    ונראה דשני הנ"מ הן רק לסברת הקובץ הערות דרבנן הפקיעו את המצוה. אבל לסברת הדבר אברהם דמה שאינו יוצא הוא משום מצוה הבאה בעבירה, א"כ נ"מ א' ליתא, דכיון דעצם הישיבה אוסרת את הסוכה אף בלא שיאכל ובזה ליכא עבירה. וכן הנ"מ הב' ליתא דכיון דתחילת הדין מכח העבירה א"כ אם כל העבירה דרבנן אזלינן בה לקולא וממילא אין כאן מצוה הבאה בעבירה. ורק לסברת הקובץ הערות איכא לנ"מ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-80)
81. צ"ע דרק לר"א מעטינן שאולה (להלן כז:) אבל לרבנן רק גזולה התמעטה ולא שאולה. אך עי' ערוך לנר שם שהסתפק אם סוכת הפקר כשרה ודברי רא"ב קאמאי יתכנו לפי הצד שפסולה. ועי' אחיעזר (ח"ב סי' מז אות ה). [↑](#footnote-ref-81)
82. צ"ב בק"ש אחר חצות שכתב רבנו יונה שאינו יוצא איזה איסור דרבנן יש. ואולי נימא דהוי בל תוסיף מדרבנן. ובאמת נחלקו האחרונים בקורא ק"ש אחר זמנה לשם מצוה אם עובר בבל תוסיף. הח"ח (הובא בספר הצדיק ר' שלמה אות סב) אמר דהוי בל תוסיף. אמנם בספר המעיר על מסכת ברכות (מהג"ר משה דויטש מכולל חזו"א) סי' ב כתב דהחזו"א אמר לו דאין בזה בל תוסיף כיון דהוי פרשה בתורה וכל שאם אינו מצוה זו מתייחס למצוה אחרת אין בזה בל תוסיף. [יסוד זה קשה לי מבל תוסיף דברכת כהנים שהוא בפסוקי תורה עי' ר"ה כח: וי"ל.] ובשלמי יוסף מנחות כתב הגר"י אדלשטיין דלפי סברת העונג יו"ט (סי' א) לא שייך בל תוסיף דאם אין זה זמן שכיבה או קימה הוי חסרון בצורת המצוה ולא רק בזמן המצוה. ועפ"ז יש לדון כאן ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-82)
83. לכאורה אי משום קנסא הוא איך הופקע הדאורייתא. וצ"ל דלשיטתו באמת רק מדרבנן לא יצא. וא"כ בתוס' דידן א"א לפרש כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
84. לכאורה מוכח מזה דגם בכולו בסוכה ושלחנו בתוך הבית לא יצא, דהא בסוכה שיש בה ו' יכול לשבת כולו דגברא באמתא יתיב כמבואר בירושלמי שהובא ברא"ש. ולעיל אות מג הובאה בזה מחלוקת אחרונים. [↑](#footnote-ref-84)
85. ע"ש מה שהקשה ולפי מה שמשמע מהר"ן דהסתמך על הפסק דדירת עראי בעינן לכאורה ל"ק קושיתו. [↑](#footnote-ref-85)
86. חלק מהראשונים טעמם משום דהפסול מדין קבע. וחלק פסקו לחשש שמא ימשך רק בקטנה ולא בגדולה. [↑](#footnote-ref-86)
87. מבואר דלאכול ופתו בידו אינו בכלל הגזרה דשמא ימשך ועי' אות מה בזה. [↑](#footnote-ref-87)
88. הלבוש כתב דהוא מגדר "ראוי לבילה" דבעינן שיהא ראוי לכל. והאבני נזר סי' תפ ביאר דאם לא ראוי לכל לאו "דירה" הוא. [↑](#footnote-ref-88)
89. אמנם החכ"צ באותה תשובה כתב לדון על דברי תרוה"ד בסוכה קטנה שקשה מחמת קוטנה לישן בה שהיא פסולה גם לאכילה וטען החכ"צ כנ"ל. וזה דלא כדברנו, שהרי שם הוא חסרון במבנה הסוכה. שו"ר באבי עזרי שם משכ"ב ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
90. ואמנם אחר שנפסל ושוב אין ראוי לאכול הוי כבר פסול גם לשינה כיון דסוכה שאינה ראויה לאכילה לאו סוכה היא וכמשנ"ת באות מט, אבל כאשר פתוחה לסוכה גדולה ואפשר לאכול בכדרכו עם שלחנו בגדולה שוב כשירה היא גם לשינה. [↑](#footnote-ref-90)
91. ועי' בבית הלוי שהרגיש ג"כ בסברת השפ"א ודחאה מכח הרא"ש. ונראה דהרא"ש מיאן בסברא זו משום דאין רמז בגמ' דעשו תקנה נוספת של לא פלוג. [↑](#footnote-ref-91)
92. צ"ב אם שייך לא פלוג בדבר שאין קבוע ומשתנה מאדם לאדם. [↑](#footnote-ref-92)
93. ועי' בבית הלוי הוכחתו דאין מכשירין שם רק באצטבא ז' על ז'. והחזו"א העמיד קושיתו על השו"ע שהצריך ז' (תרלג ז "שעור סוכה") אף שפסק (תרלד ד) כהרי"ף. [↑](#footnote-ref-93)
94. וע"ש בבית הלוי שנדחק דמיירי בסוכה קטנה הפתוחה לגדולה ולכן יש שעור לשלחן אלא דמ"מ גם להרי"ף איכא לסוכה "שעור" של ו' טפחים [שהוא מקומו של אדם] והאויר משלים לו' טפחים. [↑](#footnote-ref-94)
95. וכעין זה בדף טז: ע"ש. [↑](#footnote-ref-95)
96. אבל בפחות מד' טפחים לא סגי ע"ש בבית הלוי טעם הדבר. [↑](#footnote-ref-96)
97. ועי' אות מג סמך לסברא זו מדברי האליה רבה. [↑](#footnote-ref-97)
98. עי' רבנו יהונתן דף כא: דהטעם משום דחיישינן שמא יטלם. ודימה זאת לפסול סומך סוכתו במטה דחיישינן שיטלה. וצ"ע דהכא אמרינן דהטעם משום דבטלה דעתו

    . [↑](#footnote-ref-98)
99. וכן הוא בפירוש ריב"ן דאינו מבטלן אף לשבעה משום שאינו רוצה שיפסדו. [↑](#footnote-ref-99)
100. מבואר במאירי דאף כשמדליק בבית כדין "מניחו על שלחנו ודיו" אסור שיהא יותר מגובה כ'. וצ"ע הרי דפנות מגיעות לתקרה ומאי שנא מדפנות מגיעות לסכך. והתירוץ לזה מבואר בטור סי' תרעא וז"ל: וכתב ה"ר יואל הלוי דוקא כשמניחה בחוץ, אכל כשמניחה בבית אפי' למעלה מעשרים אמה כשירה, כדאמרינן גבי סוכה אם דפנות מגיעות לסכך אפי' למעלה מכ' אמה כשירה דשלטא ביה עינא. ונ"ל שאין הנידון דומה לראייה, דהתם בעינן שתשלוט עינו בגג וכיון שמחיצות מגיעות לגג על ידם ישלוט עינו בגג, אבל הכא שצריך שישלוט עינו בנרות, כיון שהוא למעלה מכ' דלא שלטא ביה עינא מאי נפקא מינה בגג שהוא עדיין למעלה ממנו, בשבילו לא שלטא ביה עינא טפי. עכ"ל. [וביאור שיטת רבינו יואל כתב הב"י וז"ל: מצאתי כתוב בשם מוהר"ר יצחק אבוהב ז"ל, נ"ל שסברת רבינו יואל שכשיש בכאן אויר, האויר הוא מזיק לעינים ואין האדם יכול להביט למעלה כל מה שירצה. ולזה הביא ראיה מסוכה שאם הדפנות מגיעות לסכך אפי' למעלה מכ' כשירה ושלטא ביה עינא. ובזה נראה שאין לו מקום לקושיית המחבר עכ"ל. והב"ח כתב לדחות ראיית רבינו יואל ע"פ סברת תוס' לעיל ב: דרק בסכך שהוא רחב ז' שלטא ביה עינא ע"י המחיצות ולא בקורה. וא"כ ה"ה בנר.] ועי' אות כח. [↑](#footnote-ref-100)
101. לכאורה בכה"ג אינו פסול אלא מדרבנן וצ"ע. ועי' מש"כ באות ל.

     ועי' באור הלכה (תרלג ס"ג) שדן אם שטיח ממעט בסוכה. וכתב דלכאורה לסברת הר"ן ממעט, דלא שייך טעמא ד'משתמש תדיר', דאדרבה מקומם הוא בסוכה. אכן מדברי המאירי שהובא בפנים הוכיח דגם שטיח לא מהני וזהו ה"כרים פחותים" שכתב. ואף אם נחלק בזה, מ"מ היינו למאן דלא בעי בטול לעולם אבל למאן דבעי הרי כאן הדרך לנטלן כדי לכבסם. או אפשר דלא קפדינן בזה כיון דדעתו להחזירם. וצ"ע. עכ"ד. [↑](#footnote-ref-101)
102. וכתב המאירי דהכא הסכך נעשה כתקנו שאינו צריך להיות אחד עם הדפנות אלא יעשה הוא כתקנו ואחר כך יכשיר את הפיסול הבא מצד אחר. ונראה כונתו דכאן הפסול בדפנות ואין דין לעשות הסכך אחר הדפנות אלא יכול לעשות קודם ואח"כ יכשיר את הדפנות. והנה יש מהראשונים הסוברים שצריך שיקדום הדפנות לסכך ולכאורה לדבריהם פסול. אמנם ז"א דאין צריך שיקדמו 'דפנות כשרות' לסכך אלא גם דפנות קבע מועילות שיהא לסכך שם סכך ולא מקרי קדמו דפנות כדמוכח מדין חוטט בגדיש דדי שהיה חטוט טפח ואת השאר אפשר להשלים אחר הסכוך. [↑](#footnote-ref-102)
103. והנה התוס' ד"ה ואע"ג הקשו בהא דארנקי למה לא בטלה דעתו. ולכאורה מאי קשיא להו הרי סגי לבטל לשבת ובאותה שבת הוא מוקצה וכל אדם היה מבטלה וא"כ לא בטלה דעתו. ואולי זה גופא כוונת תוס'. שו"ר שכ"כ בערוך לנר וכן בבגדי ישע סי' תרלג.

     ובהגהות רבי שמחה מדעסוי תירץ דשם אין הארנק נפסד ולכן לא בטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-103)
104. אכן בחי' הרא"ה כתב: והא דקאמר וכן כרי של תבואה לאו למימרא דבביטול סגי ליה דהא בטלה דעתו אצל כל אדם. אלא הכי קאמר טומאה שהיתה בתוך כרי של תבואה לעולם טומאה בוקעת ועולה עד שיסלק הכרי מעליה וכו'. ולשון הריטב"א: אלא ה״פ כשם שבית שמלאוהו תבן או צרורות צריך ביטול ואין מילואו בטול, כך כשמלאוהו כרי של תבואה צריכה ביטול, וכיון שאין להביטול שבטלה‎ דעתו אצל כל אדם, הרי הטומאה בוקעת ועולה כנגדה בלבד. [↑](#footnote-ref-104)
105. דברי הר"ן דיש ביטול לכרי נאמרו לגבי טומאה. אבל לגבי סוכה כתב בשער הציון (תרלג יב) דכתבו כמה ראשונים דלא מהני ביטול על כרי. והוסיף השעה"צ דגם הר"ן מודה לזה כיון דהוא במקום דריסת רגלי אדם אין רגילין לבטל שם תבואה ובטלה דעתו אצל כל אדם. [משא"כ באהל המת היינו באוצר דאינו מקום דריסת רגלי אדם.] [↑](#footnote-ref-105)
106. ואמנם עי' עירובין עז. דמהני לכפות ספל ליד כותל לשויי פיתחא אם אינו ניטל בשבת. אכן עי' תוס' עירובין פד. שמחלקים בין שוויי פתח לבין ביטול מחיצה. אולם מדברי הרא"ש נראה שהביא מהסוגיא דדף עז. גבי שוויי פתח וצ"ב. [↑](#footnote-ref-106)
107. וצ"ע דלפ"ז למה עפר ועתיד לפנותו אינו כשר לסוכה לכל הפחות בשבת ויו"ט שאין חשש שימלך. [בשלמא לרש"י אע"ג דביו"ט הוא בטל, מ"מ בעינן ביטול לשבעה. וכמבואר כ"ז בדרישה (סי' תרלג). אבל לריטב"א דמהני גם ביטול לזמן אם אין חשש שימלך קשה.] ועי' ברע"א הוצאת המאור מדו"ח כת"י דמה שהכריח את רש"י לומר דבעינן לבטל לשבעה הוא מכח קושיא הנ"ל.

     והנה ז"ל התוס' שבת ק. וא''ת היכי ממעטי הני פירות [הממלאים בור עד שפתו ומבטלין אותו מתורת רה"י] והא אמר בפרק חלון (עירובין עז.) כל דבר הניטל בשבת אינו ממעט. ואפילו אי איירי הכא בטבל שאין ניטל בשבת מ''מ כיון דניטל מן התורה הזורק לתוכו אמאי פטור. ע"כ. ומבואר דכלפי דין דאורייתא לא מהני מה שאינו ניטל וא"כ א"ש הא דבסוכה שהוא דין דאורייתא לא מהני. (ובעיקר סברת התוס' כתב החזו"א צז ג דנראה מדבריהם דדוקא באינו ניטל בשבת משום איסור שבת בטל, אבל לא מחמת איסורא אחרינא) [אכן יעוי' אות עא דיש סוברים דמאי דלא בטל הכא אינו אלא מדרבנן.] אכן בריטב"א ב"ב כ. שיובא בסמוך מבואר דמהני ביטול מכח מוקצה להציל מטומאה דאורייתא ולשיטתו זה מוכח בגמ'. [אך לתוס' ב"ב שיובא בסמוך שאחר שהוא מוקצה מבטל ליה לעולם ושם תהא קבורתו אין ראיה.]

     ויעוי' עוד בריטב"א עירובין עז. שכתב ליישב קושיית התוס' הנ"ל (שבת ק.) דמיירי בטבל ולא חשש לסברת התוס' דהוא רק איסור דרבנן. [וכנראה משום דאין זה דין בחפצא אלא בדעת הגברא ולזה סגי באיסור דרבנן.]

     ואולי מיירי רק בעפר הניטל בשבת כגון (ביצה ח.) מכניס אדם מלא קופתו עפר. אכן צ"ע דבעינן שם יחוד קרן זוית, וכאן מפזרה בסוכה.

     ונראה דהפסול משום דבעינן סוכה הראויה לשבעה וכמו שהובא לעיל אות סד מהרש"ש. שוב ראיתי שכן כתב הערוך לנר. (אלא שהוא לא נחת לחלק בין שיטת הריטב"א לשיטת רש"י.)

     ובעיקר הדין שהפירות מבטלים את הבור צ"ע למה לא אמרינן בזה בטלה דעתו אצל כל אדם כמו גבי כרים וכסתות. וי"ל לפי מה שכתבו התוס' בשבת שם וז"ל: דדבילה אינה עומדת כל כך להתבטל שם בכותל כמו שרגילין לבטל פירות בבור כעין תבואה. ומבואר דבבור אדרבה הדרך לבטל.

     עוד צ"ע להסוברים דבעינן ביטול לעולם הרי שם אינו מבטל לעולם שהרי רוצה להשתמש בפירות באיזה זמן.

     שו"ר ברמב"ן בשבת דברים נכבדים בזה אשר מבארים גם את סוגיתנו, ודעתו דהתם בשבת דין אחר הוא מדין "מחיצות שאינן ניכרות" ולכן לא בעינן ביטול. (ביאור דברי הרמב"ן עי' באבי עזרי סוכה פ"ד הי"ג). אולם הביא הרמב"ן שהר"ח מפרש ההיא דהתם כשמבטל הפירות לעולם. ואעתיק דבריו:

     **פירות מיבטלא מחיצה.** פי' לא שאם זרק פירות לבור שיהא פטור שיהיו הן עצמן מבטלין המחיצות, דהא אמרן לעיל (צט:) דפירות דלא מבטל להו לא מבטלי מחיצתה, ולא אמרינן בהו הנחת חפץ וסילוק מחיצה בהדי הדדי אתו, דהא איכא מחיצות ניכרות בשעת זריקה.

     אלא דכיון דמעיקרא ממלא פירות הזורק שם פטור שהרי נחבטלו קודם זריקה זו מתורת מחיצות, שאין עומקו ורחבו ניכר ואינו משתמש לו.

     ואיכא לפרושי הא דאמר התם לא מיבטל לה משום שסופו ליפול משם ואינו בנין והנחה גמורה שתתקיים לעולם כדי שיבטל המחיצות, אבל הנך פירות בבור ודאי מבטלי מחיצות.

     ובתוס' פירשו דהכא מבטל להו שאינו יכול להעלותן מן הבור עד לאחר השבת. ואינו כלום.

     ור"ח ז"ל כתב אבל פירות שכבר הושמו בבור אם נתן כלום למעלה פטור דפירי מבטלי מחיצה, וה"מ דבטלינהו לגבי בור, אבל אי אצנעינהו לפירי בבור למיהדר ולמיכל מינייהו לבתר הכי לא ממעטי בבור.

     וגם זה לא נתחוור לי דאין ביטול פירות בבור כלום, דבטלה דעתו אצל כל אדם, אלא מעצמן הם מבטלין מחיצות מאחר שכבר הושמו שם כדפירשתי. [[הרשב"א הביא פירוש זה בשם רב האי גאון וסיים: ולדבריו אף ע"ג דאין אדם עשוי לבטל פירות בבור ובטלה דעתו אצל כל אדם, לגבי שבת הוי מיעוט. וצ"ב.]]

     יש מקשים מההוא דגרסי' בפ' חלון חריץ שבין ב' חצרות מערבין שנים ואין מערבין א' ואפי' מלא תבן או קש דתבן וקש לא מבטלו מחיצה וכ"ש פירות. ומתרצי לה בכה"ג הכא בקופה של טבל עסקינן דאינן ראויין לטלטל. ולאו מילתא הוא דודאי פירות לא מבטלי למהוי אינהו מחיצה ולשוויי ב' רשויות רשות א' ולצרפן. אבל מ"מ לענין רשות שבת מבטלי מחיצה דעמוק י' ורחב ד' בעי' ומחיצות ניכרות בעינן והא ליכא וכדאמרן. וכן נמי גבי סוכה גבוהה פירות לא מבטלי גובהה שהן אינן עושין מחיצות. אלא דשבת שאני כטעמא קמא דאמרן, וטעם נכון הוא: עכ"ל הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-107)
108. אולי כוונתו דיש 'מעשה ביטול' שעושהו כעפרא דארעא, ואת זה צריך לעשות לעולם. ואמנם אף שיודע שבפועל אח"כ יטלו אין חסרון בביטול שמה שיטלו אח"כ הוא מפני שנוטל את כל הסוכה אבל הביטול לסוכה עד כמה שהיא קיימת הוא לעולם. [↑](#footnote-ref-108)
109. והיינו כסברת קושיתו לעיל אות סה. [↑](#footnote-ref-109)
110. היינו דבשבת כיון דהביטול הוא לחריץ או לקרקע שסמוכה למחיצה בעינן ביטול לעולם שהארץ לעולם עומדת. [↑](#footnote-ref-110)
111. בתירוץ זה מחדש הפמ"ג דכל מה שלא מהני אם אינו מבטלו לעולם הוא גזירה דרבנן ובסוכה לא גזרו. [ומצינו עוד גזירה דרבנן במבטל דבר הניטל בשבת כגון פירות, עי' תוס' שבת ק. ד"ה פירות ובריטב"א עירובין עז, הובא באות עא. [↑](#footnote-ref-111)
112. עי' רש"י ב"ב יט: ד"ה הא לא חזי, מידי דחזי ליטלו משם לאחר זמן אין ממעט בחלון. ואמנם צ"ב דילמא סגי שיהא בטל לשם כל זמן היות הטומאה שם. ועוד אמרו ליישב דהתם המיעוט הוא "בחלון" ולא ב"אהל הטומאה", וכיון דהחלון עומד לעולם בעינן גם מיעוט לעולם. [↑](#footnote-ref-112)
113. הנה הריטב"א הבין ברש"י דכל החילוק בין בטלו לאין עתיד לפנותו הוא אם הוא באמירה או במחשבה. אכן עי' פנ"י שתירץ דעיקר כונת רש"י לחלק בין גמר בלבו לבטלו שם [באופן חיובי] לבין אין עתיד לפנותו שרק אין לו תכנית לפנות אבל אין כאן החלטת ביטול. וכתב לפ"ז דהוא הדין אם בטלו להדיא בלב מהני. ועי' כעין זה במכתם.

     וברבנו מנוח (פ"ד הי"ג) כתב: דכיון שבטלו בפיו לא חיישינן דילמא ממליך ושקיל ליה לבהמה. ועפ"ז אפשר ליישב פירוש רש"י שמצריך דוקא בפה, די"ל דרק כשאומר הדבר בפיו לא יחזור בו. אמנם רבנו מנוח עצמו כתב שם בהמשך דבריו דאין צריך דוקא בפה.

     וז"ל בעל המאור: צריך ביטול, אפילו בשגילה בדעתו שאין בלבו לפנותו אלא שהוא מניחו לכל הרוצה לפנותו שיפנהו. ע"כ. ומבואר ד'אין עתיד לפנותו' הוא כשמצידו אינו עומד לפנות, אבל מרשה לאחרים. ואילו בטלו בפירוש הוא כשלא יניח לאחרים לפנות.

     וב"כתוב שם" כתב על דברי בעל המאור: אמר אברהם, בטלן אני קורא לזה. אלא פירוש שאין בדעתו לפנותו כל זמן שהוא תבן עד שיהא נשוף. [↑](#footnote-ref-113)
114. המעליותא בבטול לעולם ביאר הריטב"א (אות סה) וז"ל "דטעמא דבעינן‎ ביטול לעולם כדי שלא ימלך ליטלו". וע"ש מה שנתבאר בזה. [↑](#footnote-ref-114)
115. לפי המבואר דהא דבעינן ביטול לעולם הוא לאפוקי מחשש שימלך. צ"ל דלרבי יוסי תבן ואין עתיד לפנותו ועפר סתם עדיף דאין בו חשש שימלך. והא דבעינן שיבטל לכל שבעה הוא משום דבעינן סוכה הראויה לשבעה כמו שהובא לעיל אות סה בהערה בשם הערוך לנר. [↑](#footnote-ref-115)
116. צ"ע למה בעינן כל זמן שהטומאה בבית והא שיטת הריטב"א דבן ח' ממעט בחלון משום שבת לחוד כמו שהובא בהערה באות סה, וא"כ גם הכא תסגי למעט לכל זמן שירצה. ונראה דאה"נ ולאו דינא קאמר הריטב"א דבעינן דוקא לבטל כל זמן שהטומאה שם, אלא אורחא דמילתא נקט שאם רוצה שדין הטומאה יהיה כדין טומאה רצוצה ולא יטמא את הכלים שבצדו עליו לבטל כל זמן שהטומאה שם. [↑](#footnote-ref-116)
117. בישוב שיטת רש"י עי' אות נט. [↑](#footnote-ref-117)
118. וכן דעת פסקי רי"ד ורבנו ירוחם ומ"מ פ"ה בדעת הרמב"ם. והריטב"א כתב שכן משמע ברי"ף. [↑](#footnote-ref-118)
119. כתב רש"י: כשרה. דמנינן עשרים מהן ולמטה. ע"כ. ועי' או"ז דאזיל רש"י בשיטת רבא בעירובין דחלל סוכה תנן ולכן מנינן מהן ולמטה ואין צריך שיהא מקצת בתוך כ'. [↑](#footnote-ref-119)
120. התוס' לעיל ב. הקשו הרי רבה גופיה אמר דטעם פסול למעלה מכ' משום דלא שלטה ביה עינא, ואם כן כאשר מקצת למטה מכ' שלטא ביה עינא. ותירצו דבאמת מדאורייתא כשרה ורק מדרבנן פסולה דזימנין דמישתקיל מלתחת עובי הסכך הנכנס לתוך עשרים וקיימא כולה למעלה מעשרים. ורבינא נמי דמשני סוכה דאורייתא אחמירו בה רבנן מ''מ משמע דמדאורייתא כשרה.

     אמנם עי' פנ"י וערוך לנר (סוכה ב.) שהקשו דא"כ למה הוצרכו בגמ' לסברת 'קלוש' הא אין כאן כלל סכך פסול והכל כשר. ועי' חזו"א (קמג ה) שתירץ דהגמ' הוסיפה טעם להכשיר גם לרבא ור' זירא.

     ובערוך לנר (שם) כתב דלולי דברי התוס' אפשר לפרש דהצד לפסול הוא כיון שהרוב למעלה מכ' בטל המיעוט ברוב כמו שכתב רש"י (ריש מכלתין) לגבי חממ"צ.

     עוד ראיתי מפרשים דגם לרבא דבעינן שלטא ביה עינא נאמר דין זה על כל חלק מן הסכך ולא רק השכבה התחתונה. ואף שא"א לראות מה שמעל השכבה התחתונה מ"מ אם תסיר את התחתונה הרי תיראה העליונה. משא"כ במקצת למעלה מכ' שלא תיראה אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-120)
121. ביאור סברת קלוש. דההו"א היתה לפסול כיון דהסכך בטל ברוב העליון וגם התחתון פסול כמו שהובא בהערה בשם הערוך לנר. אי נמי יש שפירשו על דרך הנ"ל אבל לא משום "בטול ברוב" אלא דכיון דעיקר הסכך למעלה נגרר אחר עיקרו ונקבע תורת מקומו דהוא למעלה מכ'. וע"י סברת קלוש דנים את הסכך התחתון לעצמו ולא בטל או נטפל לעליון. [↑](#footnote-ref-121)
122. אף שבפועל לא קלש והסוכה עומדת ברוח מצויה. מ"מ כיון דא"א לקלוש בלא שתיפסל, בטלה סברת 'קלוש' והוי חד סכך, ונפסל משום דבטל ברוב או דנגרר אחר הסכך העליון כמשנ"ת לעיל.

     אמנם העירו מדברי רש"י בלישנא בתרא "אמאי מכשרת בסוכה משום דעל כרחך השתא צילתה מרובה מחמתה דהא רואין הוא דקאמרינן ולא שקילנא מינה מידי", משמע דלל"ק הפסול משום דהוי כאילו באמת שקיל מידי. [↑](#footnote-ref-122)
123. עי' ריטב"א כאן שהוכיח מדמיון הגמ' סוכה לקורה כהסוברים דיש כאן בסכך התחתון צממ"ח ולכן דמי לקורה דבתרוויהו בעינן רק שלא תהא ניטלת ברוח. אבל אם חממ"צ כפירוש שני שבתוס' הרי בסוכה גרע כיון שזקוקה לסכך העליון להשלמת עצם הסיכוך. [אמנם עי' בתוס' הרא"ש שם שהוכיח איפכא.] [↑](#footnote-ref-123)
124. לכאורה לפ"ז אין הפסול מחמת דא"א למימר קלוש אלא גזירה מחודשת דילמא משתקיל עובי הסכך. וכן מבואר בתוס' לעיל ב. וע"ש בפנ"י. אלא דלפ"ז לא מובן קושית תוס' כאן שהזכירו דאי קלשת הוי חממ"צ. [והיה להם להקשות למה אין את הגזירה דילמא משתקיל אבל לא מטעם אי קלשת וכו' שנדחה במסקנא.] ועי' מהר"ם שכתב דאה"נ להך שינויא דרבא מפרזיקיא פשיטא להו לתוס' שיש לתרץ דמיירי בהוצין מרובין שאין בהם חשש דילמא משתקיל. אלא קושיתם לרבינא דאמר 'סוכה דאורייתא אחמירו בה רבנן' ולדידיה הטעם שהחמירו הוא משום אי קלשת. ובאמת דבריו מפורשין להדיא בתוס' בעירובין שיובא באות עג. [↑](#footnote-ref-124)
125. עי' בר"ן ריש מכלתין מש"כ בזה בביאור ההוכחה מהמשנה. ונתבאר באות א. [↑](#footnote-ref-125)
126. מבואר בדברי התוס' שסכך שאינו עומד ברוח מצויה פסול גם כל עוד הוא קיים. ועי' ברשב"א שחולק ע"ז וז"ל: ועוד מסתבר לי דכל שעכשיו צלתה מרובה מחמתה לא שייך למימר בה 'פסולה' משום חשש דסופה להיות חמתה מרובה, דהשתא מיהא כשרה היא. וכל שאנו אוסרין לסכך בו משום סופו לא אמרינן ביה לשון 'פסול' אלא 'אין מסככין', ע"ש.

     ומבואר דהבין דלפי התוס' הוא רק גזירה שיבוא לידי חממ"צ אבל מעיקר הדין כשר כעת.

     אמנם עי' בחי' הר"ן עירובין שם שכתב דכיון דאין עומד לשבעה הרי הוא פסול מדינא. ועי' בר"ן סוכה (ז. בדפי הרי"ף) "ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שתהא חממ"צ אף מעכשיו הוא פסול". וז"ל הריטב"א להלן כג. אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה שמה סוכה כו׳‎ וזו אינה ראויה לז׳‎ רצופין שהשבת בא לעולם בתוך שבעה‎ ובהמה‎ אינה ראויה‎ לשבת ודמיא כמו שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה. ע"כ. ואמנם יתכן בדעת הריטב"א דשם הפסול הוא משום המחיצות אך לכאורה עיקר קרא על הסכך. ועי' שפ"א דף כג. שהסתפק בזה. ושו"ר בספר הסוכה ח"ב בירורים סי' נב עמד בהנ"ל וציין גם לשו"ת יד אליהו (רגולר) ח"א פסקים סי' כד שדן לפסול בזה ע"ש.

     ועי' בשו"ת בצל החכמה ח"ה סי' מג שנשאל אם סכך צריך לעמוד ברוח מצויה כמו הדפנות והביא מתוס' דידן שפסולה. [אמנם נראה דמה שנע ונד ברוח מצויה שבזה נחלקו הפוסקים (מ"ב וחזו"א) אם פסול בדפנות. י"ל דבסכך לכו"ע כשר כיון דבעינן ביה רק שיהא ראוי לשבעה. ולא הוי כדפנות שאם אינן עומדות סוברים הפוסלים דלאו שמייהו דפנות. ומזה תמיה לי על מה שכתב שם ה'בצל החכמה' דאם אינה עומדת ברוח מצויה מצד עצמה רק דיש מחיצות סביב אשר מגינות מרוח תלוי במחלוקת הפוסקים (עי' באר היטב תרל י, ומ"ב שם סקמ"ח, וחזו"א נב יד) אם כה"ג במחיצות פסול. ולהנ"ל לא דמי סכך למחיצות דכאן כל הדין שיהא ראוי לשבעה וכל אופן שיהיה כך שפיר דמי.] [↑](#footnote-ref-126)
127. מבואר בתוס' דרבא מפרזיקיא ורבינא פליגי ביסוד הפסול, אם הוא גזירה דלימא משתקל מה שלמטה מכ', או דהוא משום אי קלשת הוי חממ"צ. ועי' בהערה לעיל בשם המהר"ם שכתב כן.

     ועי' בריטב"א עירובין שפירש דהתם חיישינן שיקלוש מה שלמעלה וישאר חממ"צ. והא דלא חיישינן כן בכל סוכה שכל סככה למטה מכ' "י״ל כיון דהכא דבריעותא אנו באים להכשירה ולעשות ממה שהוא למעלה כאלו הוא למטה יש לנו לחוש לכל מאי דאפשר" משמע דיש ריעותא בסוכה ולא דהסוכה כשרה מעיקר הדין משום דשלטא ביה עינא. [↑](#footnote-ref-127)
128. ביארו בזה דסברת "אי קלשת הו"ל חממ"צ" היא סברא לדון כל הסכך כאחד כיון דהוא זקוק להכשרו לסכך העליון. אבל הכא דיכול הוא לעמוד לבדו וצריך רק סמיכה כל דהו אז אינו נטפל להעליון. [↑](#footnote-ref-128)
129. שיטה זו סוברת דגם אם הסכך שלמטה מעשרים חממ"צ אכתי כשר הוא ומצטרף לצממ"ח עם הסכך שלמעלה מעשרים. וכן היא שיטת ר"ת להלן ט: [ציינו בגליון הש"ס] (ועי' בקה"י סי' ג שכ"ז אם רוב של סכך למטה מכ'. וצ"ב איך מתקיים תנאי זה כאן.)

     ולשיטה זו הא דבעינן ל'קלוש' הוא ג"כ כדי להגדיר שחלק מהסכך למטה דבל"ז נגרר אחרי העליון והוי ככולו למעלה.

     ועי' במלחמות (ב. בדפי הרי"ף) דכל מה דמצטרף הלמעלה מכ' להשלים לצממ"ח הוא בסכך אחד שמקצתו מעל כ'. אבל בב' סככים שהתחתון למטה מכ' חממ"צ, והעליון למעלה מכ' משלים לצממ"ח, לא מהני. [וביארו בזה דאם הוא סכך אחד מקבל כל הסכך שם סכך שלמטה מעשרים.]

     אמנם עי' חזו"א (קמג ד) שמפרש שמיירי שהסכך נמצא ברובה של סוכה אלא שמה שבתוך כ' הוא דק וקלוש ואינו עוצר מקרני החמה לחדור דרכו ולכן בעינן לצירוף של הסכך שלמעלה שיחדיו בעובי המשותף שלהם יעשו צל. ונדחק לפ"ז בקושית התוס' מהוצין [שהם רק על מקצת משטח הסוכה.] [↑](#footnote-ref-129)
130. מבואר דבהוצין לא אמרינן 'קלוש' מטעמא ד'יפול הכל', והכל טפל לעליון. ולפ"ז צ"ב למה אם ההוצין צממ"ח כשרה והרי לא אמרינן קלוש. וחזינן דתירוץ זה סובר דבכה"ג אין צריך ל'קלוש' הואיל ויש שעור סוכה שלם למטה מכ'. [↑](#footnote-ref-130)
131. דין זה הוא פלוגתת קמאי אם סכך כשר שתחת סכך פסול נפסל בעצמו. והריטב"א אזיל בשיטת הסוברים דפסול. ועי' ברא"ש סי' יד שהביא שכן דעת ריב"א. [↑](#footnote-ref-131)
132. כן דייקו בספר המאורות וספר הבתים. ועי' בריטב"א שהביא "מקצת חכמים" שסוברים דהוא רק לכתחילה. [↑](#footnote-ref-132)
133. וע"ש מה שביאר לפ"ז בסוגיא דעושה סוכתו בראש הספינה. [↑](#footnote-ref-133)
134. דברי הגרי"ז דלא כסברת הריטב"א דרבא סבר דהוצין כמאן דאיתנהו לגבי דין דירה אלא כסברת שאר ראשונים דהוא דין חדש. [↑](#footnote-ref-134)
135. והנה לא פירש הגרי"ז אם לדבריו הוי רק דין דלכתחילה או דחסר בישיבה אפילו בדיעבד. והנה בתחילת דבריו כתב דמשמעות הרמב"ם יותר דהוא רק דין דלכתחילה, ואולי כן היא מסקנתו. ולעיל הובא מדברי הראשונים שכתבו בדעת הרמב"ם דהוי רק לכתחילה.

     ובעיקר דברי הגרי"ז יש דוחק דמפרש דרבא קאי לר' יהודה, והרי אין הלכתא כוותיה. וגם בדברי ר"א מן ההר מבואר דלרמב"ם עיקר המחלוקת בין אביי ורבא היא בדין לכתחילה. ואמנם הר"א מן ההר הביא בשם "איכא מאן דמפרש" שתמה על הרמב"ם שהשמיט דינא דרבא. וע"ז השיב ר"א מן ההר דהרמב"ם הביא דין זה וכנ"ל. ולכאורה בהא פליג ה'איכא מאן דמפרש' וסובר דדינא דרבא מעכב בדיעבד ולכן תמה למה השמיט זאת. ודברי הגרי"ז מיישבין קושיתו. [↑](#footnote-ref-135)
136. אבל עיקר המשנה לא מיירי בזה דחלל סוכה תנן. [↑](#footnote-ref-136)
137. אמנם זה תלוי בהמבואר לעיל אות עז אם 'חלל סוכה תנן' הוא סיבת הדין או רק תיאור הדין. [↑](#footnote-ref-137)
138. אין זה קושיא על הגמ', דדין סוכה קטנה הוא רק אם גודלה הוא ז' ולא אם היא גדולה טפי, וא"כ יתכן דכאן הסוכה גדולה טפי. אלא דהנדון באופן שסוכה קטנה כשרה בפחות מג' טפחים סכך פסול אם גם סכך למעלה מכ' פחות מג' כשר. [↑](#footnote-ref-138)
139. אמנם העיר רא"ל אויערבך מדברי הב"י (תרלב סוף אות א) דהתיר לאכול בין דופן לאיצטבא אם הוא פחות מד' או ג' טפחים. [↑](#footnote-ref-139)
140. עי' מרומי שדה שהוציא מלשון רש"י זה דהוא סובר דסכך שלמעלה מעשרים הוא סכך פסול [ולא כדביאר הרא"ש בדעת רש"י] אלא דמ"מ כיון שהוא ממין הכשר לסכך אמרינן ביה דין פסל. [↑](#footnote-ref-140)
141. הקרבן נתנאל (ס"ק ע) הקשה דהיינו הקושיא "ועוד הא אמרינן" וכו' שהקשה הרא"ש בהמשך. ולכן מגיה כאן "דאית ליה הכשר סוכה". ולפ"ז כאן הקשה רבינו ישעיה דהסכך הוא סכך פסול. ולהלן הקשה הרא"ש דשאני בדף יט. דהוי כשלישית אפילו טפח דבעינן רק להמשיך את הדופן אבל כאן הוא חסרון שלא מהני עבורו המשכת הדופן.

     ורא"ל אויערבך ביאר דקושית רבנו ישעיה היא דתחת הסכך פסול לא מקרי כלל חלק מן הסוכה ואין בזה תורת פסל. [ויש להוסיף בזה דבפסקי רי"ד בסוגית פסל ביאר דהצד דלא אמרינן פסל הוא משום "הואיל ושלים סככא אפלגיה דדופן האי לחודיה קאי". והכונה שניכר שעיקר הסכך הוא עד הדופן הקצרה והסכך שבהמשך הוא כאחר (וכן מבואר בפסקי הריא"ז שם ובחי' הרא"ה שם) וקמ"ל דלאו לחודיה קאי. אבל בסכך פסול ס"ל דבאמת לחודיה קאי.] והרא"ש הקשה דאפילו אם זה חלק מן הסוכה אבל לא אמרינן פסל לחדש 'כמאן דמליא דמי'. [↑](#footnote-ref-141)
142. גם הריטב"א חלק על רש"י דאמאי נכשיר את השאר. ועוד הקשה כדפריך מאי קמ"ל, למה לא אמרו דקמ"ל את חדושו של רש"י. אמנם הר"ן כתב דאדרבה מקורו של רש"י הוא משום שהוקשה לו מאי קמ"ל. ומה שטען הריטב"א דבגמ' אמרו רבותא אחרת, לכאורה פשוט בדעת הר"ן דזה קאמרה הגמ' על הדין של איצטבא מן הצד, אבל אהא דאיצטבא כנגד דופן האמצעי, לא אמרינן בגמ' ע"ז שום חידוש. [והריטב"א סובר דשנו חדא אגב חבריה.] אך למעשה הר"ן ג"כ חולק על רש"י וכתב דהכא גרע מהא דדף יט ולא אמרינן ביה דין 'פסל'. והחידוש הוא שלא פסלינן ע"ג האיצטבא גזירה משום שאר הסוכה. וכן דעת ההשלמה דכיון דהוי סכך פסול הרי הוא פוסל בד'. [↑](#footnote-ref-142)
143. לכאורה דברי הרא"ש שלא כסדרן שמקשה קושיא נוספת אחרי שכבר הביא הכרעת רבנו ישעיה. אמנם המעיין בפסקי הרי"ד (הוא רבנו ישעיה) יראה שהוא הקשה רק קושיא ראשונה ונחלק על רש"י. והרא"ש העתיק דבריו כסדרן. וכאן הוסיף הרא"ש מדיליה קושיא נוספת ולכן כתבה אחרי שסיים דברי רבנו ישעיה. [↑](#footnote-ref-143)
144. משמע מלשונו 'חפירה כמאן דמליא דמי' דגדר הכשירא דפסל הוא כאילו גובה האצטבא ממשיך לכל שטח הדפנות וכולן פחות מכ' אמה. ולשון המאירי 'אנו רואים האצטבא כאילו מתפשטת בכל הסוכה'. ולשון רבנו מנוח דהאיצטבא חשבינן כאילו נמשכת לכל הסוכה. ועי' בקה"י סי' ג' דלפ"ז אסור שיהיה ראשו או רובו מתחת גובה האיצטבא ששם הוי כאילו הוא מתחת קרקעית הסוכה. [↑](#footnote-ref-144)
145. והיינו, דרבנו ישעיה למד דההכשר של פסל היוצא היינו ממש דינא של שתים כהלכתן. והרא"ש לומד דכיון דגלי אדעתיה אין זה מדינא דשתים כהלכתן אלא דין חדש של פסל ומזה למד להכא.

     והנה להלן יט. אמרינן רבה ורב יוסף אמרי תרווייהו הכא בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה ומשכא ואזלא חדא דופן בהדייהו מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה קמ''ל. ופירש רש"י: מהו דתימא, כיון דלא ממשיך דופן שני בהדה מוכח מילתא דבאפיה נפשה היא והא לית בה שבעה טפחים בהכשר סוכה. קמ''ל, דמן סוכה הוא והוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח דלא ממשכא עד הרביעית וכשרה. עכ"ל. ומבואר דרש"י סובר כרבנו ישעיה דהתם ההכשר משום דהוי דשתים כהלכתן [והקמ"ל הוא דבאמת אין כאן גלי דעתיה.].

     וכן להלן טז. אמרינן דהחוטט בגדיש סוכתו פסולה דהוי תולמ"ה. ואם היה חלל בגובה טפח וברוחב זע"ז וחטטו והשלימו לעשרה כשר. וכתב הרא"ש סי' כט: וכתב רבינו אבי העזרי בשם רבותיו אם הגדיש גדול ולא הניח חלל טפח אלא במשך ז' ושוב חטט בו הרבה ועשה סוכה גדולה אינה כשירה כולה על ידי משך ז' ולא דיינינן ליה כפסל היוצא מן הסוכה דהא לא מימשכא חד דופן בהדיה. עכ"ל. הרי מבואר דגם הרא"ש עצמו אינו מכשיר אלא מטעם ממשכא חדא דופן בהדיה ולא הוי סוג הכשר חדש. וסותר דבריו דכאן. וכבר הקשה כן הקרבן נתנאל. [אמנם עי' במג"א (תרלה ג) שמפרש דברי הרא"ש גבי חוטט בגדיש משום דהסכך שפסולו משום תולמ"ה דמי לסכך פסול. וכן משמע בגר"א שם. ועי' גם בגרע"א סי' תרכח שכתב דסכך של תולמ"ה גרע מסכך שלמעלה מכ' ופוסל סכך כשר שתחתיו. ולפ"ז ל"ק קושית הקרבן נתנאל בדברי הרא"ש.]

     ותירץ הקרבן נתנאל דמה שהכשיר הרא"ש הוא מסברא אלא דהיה לו צד לפסול משום דהוי כגלי אדעתיה דרק מקום האיצטבא הוא מן הסוכה וע"ז הוכיח מפסל היוצא דלא אמרינן סברת 'גלי אדעתיה' לפסול. והוא דוחק.

     ועי' ערוך לנר מה שתירץ לבאר מקורו של רש"י.

     ובקה"י סי' ג תירץ דגם לרש"י ההיא דדף יט. ההכשר הוא מדין פסל ולא דהוי ממש כשלישית אפילו טפח, כיון דגלי אדעתיה וסברא זו נשארת גם למסקנא. ומש"כ רש"י ד"הוי כשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח" היינו דגם התם ההכשר של השלישית הוא שאני רואה אותה כאילו היא נמשכת ז', ומזה ילפינן גם על גלי אדעתיה דכאילו היא נמשכת. ולזה יליף רש"י גם גבי איצטבא דחזינן כאילו האיצטבא נמשכת בכל משך הסוכה וכמאן דמליא דמי. וכבר הובא לעיל מה שכתב דלפ"ז ההכשר רק מגובה האיצטבא ומעלה.

     אמנם אפ"ל דכאן הדר ביה הרא"ש מסברת כמאן דמליא דמי ומחדש היתר חדש בפסל שכל חלל הסוכה טפל להכשר הסוכה ולכן כשר אפילו למטה. ועי' ערוך לנר שכתב כן בדעת רש"י דגדר התירא דפסל הוא 'דלא בעי דפנות כלל' והיינו דכל היתרו מדין טפל לסוכה ואין בו כללי דיני סוכה. [אך הובא לעיל ממאירי ורבנו מנוח שמפרשים גם למסקנא משום כמאן דמליא.] ולפ"ז צ"ל דהא דבעינן ממשכא חדא דופן בהדא הוא מפני שבל"ז אין נחשב כהמשך הסוכה אלא כמקום נפרד וממילא אינו טפל לה.

     ונ"מ טובא בין ב' ההבנות בדין פסל היוצא. באופן שבמקום המחיצת ז' הקצרה סיכך בסכך פסול מחצית הסוכה [ג' טפחים ומחצה] ומשם ואילך סיכך בסכך כשר שעור ז' טפחים [אשר ג' ומחצה מהם בתוך הג' מחיצות והשאר בחוץ רק ע"ג הדופן דמשכא] והשתא אם הכל מוגדר כסוכה יש כאן ז' טפחים כשרים. אבל אם הפסל כשר בלא מחיצות, מדין טפל לסוכה, א"כ בעינן קודם כל שתהא סוכה כשירה בתוך המחיצות, ורק אח"כ נטפל השאר לסוכה ומוכשר. אבל כאן דאין שעור סוכה בסכך כשר בין המחיצות הרי היא פסולה. ולשיטת רש"י לכאורה מוכח מכאן דבעינן הכשר סוכה גם במקום שיש פסל ואין הפסל מצטרף. אבל לרבנו ישעיה דכאן ליכא כלל פסל י"ל דהיכא דאיכא פסל הרי הוא מצטרף להכשיר. [↑](#footnote-ref-145)
146. הקרבן נתנאל ביאר ע"פ הגהתו לעיל (ס"ק ע) דקושית הרא"ש הראשונה היתה מחמת שהסכך פסול וע"ז משיב כאן שמצינו שגם בסכך פסול של חמתה מרובה יש היתר של פסל. ולעיל יישב הקושיא השניה מהא דלא מהני כאן להכשיר ע"י המשכת מחיצות.

     אמנם העירו דהרא"ש (סי' לה) פירש ההיתר של פסל בחממ"צ וז"ל: פי' ברוב הסוכה הצל רבה על החמה שני משהויין, ובמיעוט החמה רבה על הצל משהו, וכשתצטרף יחד הצל והחמה של כל הסוכה תהיה צלתה מרובה מחמתה משהו. ע"כ. ומשמע דההיתר משום דבסך הכל הוי צממ"ח וא"כ איך הוכיח מזה כאן להכשיר בסכך פסול.

     אמנם לפי ההסבר השני שהובא לעיל דקושית הרבנו ישעיה הייתה דכאן כיון דהוא סכך פסול הרי הוא עומד לעצמו ואינו טפל לסוכה. יש לפרש לפ"ז הוכחת הרא"ש מהא דמקצת הסוכה חממ"צ דהרי אם נדון על אותו מקום בפנ"ע בלא דין פסל הרי הוא מקום פסול וצריך לדונו לעצמו. ומ"מ חזינן דהוא מצטרף לסוכה וחלים עליו דיני פסל. והכי נמי כאן הסכך שלמעלה מכ' אף שבפנ"ע הוא פסול מ"מ הוא נידון כחלק מהסוכה. [↑](#footnote-ref-146)
147. הקה"י סי' ג הקשה משיטת רש"י להלן י. שחולק על ר"ת. וע"ש מה שתירץ. [↑](#footnote-ref-147)
148. עי' מאמ"ר סי' תרלג סק"ד ביאור דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-148)
149. ברש"י שלפנינו ליתא, אלא מבואר להיפך. וכן ברש"י להלן יז. וכתב הערוך לנר דהיה לפני הראשונים מהדו"ק של רש"י. [↑](#footnote-ref-149)
150. ביישוב שיטה זו מקושית רש"י, כתב בחי' בית מאיר דף יז. ובסי' תרלב, ב' תירוצים. **א.** די"ל דהכי גמירי הלכתא דאויר בג' טפחים סגי לחוץ ושלא לומר בו דופן עקומה וסכך פסול דוקא בד"א והוי כמו גזה"כ.

     **ב.** וגם סברא י"ל דאויר למעלה מדשלטא בו עינו ורואין השמים מפסיק לא שייך למימר ביה דופן עקומה משא"כ סכך פסול. עכ"ד.

     וביאור סברתו השניה דדין דופן עקומה נאמר רק אם יש לדופן שייכות לסוכה גם לפני דין דופן עקומה, ולא אם היא דבר נפרד ולכן בעינן שלא יהא אויר בין זה לזה. [ויש מקור לסברא זו בהא דלהלן יז. דהו"א דרק בסכך כשר אמרינן דופן עקומה [אם הוא תולמ"ה] ולא בסכך פסול, וע"ש בריטב"א וז"ל: ונ״ל דה״ק דדלמא הוה ס״ד דסכך פסול לא גמירי ביה דופן עקומה דכיון שאינו מן הסוכה כלל מפסיק וחוצץ הוא מאד, אבל כשהסכך סכך כשר אלא שהוא נעשה לשם דירה דמין במינו הוא אינו חוצץ כל כך, ראוי להכשירו ע״י דופן עקומה. קא משמע לן דאפי׳‎ בסכך פסול אמרינן לה דהכי גמרינן. ודוק.]

     שו"ר בפירוש ריב"ן דהכא פירש כשיטה זו וז"ל: חזינן להאי סכך פסול כמאן דליתיה ורואין כאילו נתעקמו הדפנות מלמעלה עד הסכך הכשר. ולהלן יז. תירוץ קושית רש"י באופן אחר מהבית מאיר וז"ל: "דאויר חמור טפי מסכך פסול, דאילו סכך פסול בארבע אמות ובפחות מארבע אמות מדיינין דופן עקומה דמכל מקום מסוככת היא. אבל דאויר לא אמרינן דופן עקומה אלא בפחות משלשה דפרצה היא וליתא לסכך" עכ"ל. הרי מבואר דהפסול אינו חסרון בדיני דופן עקומה אלא הוא פסול בסכך. [↑](#footnote-ref-150)
151. בספר הסוכה נדפסה הערת חכ"א דנ"מ מפלוגתא זו אם יש לסכך שבמקום הדופן עקומה דיני מחיצה דבעינן שלא תנוע ברוח מצויה. ואמנם לפי מה שהובא באות עג בהערה מה'יד אליהו' ו'בצל החכמה' דכל סכך בעי דיני מחיצה אין זה נ"מ דבלאו דופן עקומה נמי הוא פסול. אבל לפמש"כ שם דלא דמי דיני סכך לדיני מחיצה שפיר איכא לנ"מ זו. [↑](#footnote-ref-151)
152. ואמנם צ"ע מ"ש מסוכה העשויה כצריף להלן יט: דהדופן משמשת גם כדופן וגם כסכך. [ואפילו לרבנן משכח"ל דכשרה בהיה גבוה טפח ואח"כ השתפע כצריף.] והעיר בזה המג"א (תרלג ו) ויובא באות צא. [↑](#footnote-ref-152)
153. ז"ל הכס"מ (פ"ד הי"ד): כתב הרב המגיד ופירש רבינו שרואין כאילו המחיצות נוגעות באיצטבה, וכן פירשו הגאונים ז''ל, ומדבריהם למדנו שהם מכשירים הסוכה על ידי כך ע''כ. וכתב כן לפי שיש מפרשים דדופן עקומה היינו שרואים כאילו הסכך כולו שמן הדופן עד האיצטבה הוא הדופן אלא שנתעקם שכן דרכן של כותלים להתעקם, ולפי דעתם הדבר ברור שאותו שיעור שבין הדופן לאיצטבה אינו כשר כיון שאנו דנין סכך שעליו כאילו הוא דופן.

     וא''ת הרי דעת רבינו בפרק ה' כדעת אותם המפרשים שכך כתב שם 'רואים כאילו הכותל נעקם ויחשב זה הסכך הפסול מגוף הכותל'.

     ואפשר לומר דשאני לרבינו בין היכא שפסול הסכך מחמת עצמו כי התם דאז ודאי לא מכשרינן לאכול תחתיו אלא רואין כאילו הכותל נעקם וכו', להיכא שפסולו מחמת גובהו כי הכא. דכיון דאיכא שיעור הכשר סוכה באיצטבה, ואידך הוי נמי סכך כשר, אע''פ שהוא גבוה עשרים, לא גרע מפסל היוצא מן הסוכה דנדון כסוכה.

     וזה דוחק דנימא דשאני פירוש דופן עקומה מהכא להתם, ואם כך היתה כוונת רבינו הרבה סתם הדברים. ועוד דאפילו נימא דסובר רבינו דרואין כאלו המחיצות נוגעות באיצטבה, מאן לימא לן שסובר שאוכלין תחת אותו סכך שחוץ לאיצטבה דילמא ס''ל כהר''ן שחלק על רש''י וכתב דלית לן לאכשורי משום פסל היוצא אלא בהנהו גווני דאמרינן בגמ' לא בגוונא אחרינא דאיכא למימר דלא עדיף כהנהו אלא דוקא במקום איצטבה כשר.

     לכך נ''ל שדעת רבינו שלא להכשיר אלא תחת סכך האיצטבה. וטובא קמ''ל דסד''א דניגזור דילמא אתי למיכל באידך גיסא קמ''ל.

     ומ''ש כאן וכאילו המחיצות נוגעות באיצטבה לא נתכוון לומר שהמחיצות דוקא נוגעות והסכך כשר אלא לומר כאילו המחיצות נוגעות לאיצטבה ואינן מרוחקות כלומר דרואין כאילו נעקם הכותל ויחשב אותו סכך מגוף הכותל וכמו שביאר בפרק שאחר זה.

     ואם דעת רבינו כמו שכתבתי בעינן שיהיו הדפנות מגיעות לסכך כדי שנאמר רואין כאילו נתעקם הכותל וכאילו הסכך מן הדופן שכן דרכן של כותלים להתעקם אבל אם אין הדפנות מגיעות ליכא למימר דופן עקומה. עכ"ל הכס"מ.

     ועי' באבן האזל מש"כ בישוב דעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-153)
154. ואמנם הרא"ש מסיק שם לאסור. והטור כאן מתיר אותו מקום לסוכה. ולכאורה פליג הטור על אביו. אמנם ז"א והחילוק ברור, דכאן למקום הפנימי יש הכשר מצד עצמו, ומה שכלפי החלק החיצון דנים כאילו הדופן זזה אינו סיבה לדון זאת כפסול כלפי החלק הפנימי שהוא סוכה רגילה. אבל בדברי תוס' הרא"ש דכל ההכשר של החלק שלו מיוסד על ה'דופן עקומה' לכן א"א לדון תרתי דסתרי. [↑](#footnote-ref-154)
155. יתכן דהביאור דרק ב'פסל' איכא להאי חסרון דנקרא דופן. [ויש לבאר דאחר שהוא מקום הדופן שוב אין עליו שם טפל לסוכה ולכן אין עליו תורת פסל.] וצ"ל לפ"ז דהתירא דסוכה כמין צריף אינה משום פסל ומה שהביא הרא"ש מפסל הוא רק לברר דיש דברים שנכללים בסוכה אף שמצד עצמם לא עומדים בתנאי סוכה. ועיקר ההיתר דומיא דשפועי אהלים דאהלות שהביא הרא"ש בדף יט. (עי' חזו"א אהלות ט א) ואכמ"ל. ושו"ר כעי"ז בחזו"א סי' קמד סוף סק"א. וע"ע להלן אות תרנג.

     ועי' אבן האזל פ"ד הי"ד שכתב מסברת עצמו דאפשר לישב תחת דופן עקומה דלא גרע מסוכה העשויה כצריף. [↑](#footnote-ref-155)
156. בספר הסוכה כתב דיכול אחד להוציא את חבירו בברכת "לישב בסוכה" ולא הוי תרתי דסתרי. אמנם בדרשו הביאו מספר 'הערות' להגריש"א שהסתפק בזה.

     ועי' במנח"ש ח"ב סי' נו שדן בסוכה שיש לה ג' דפנות וסכך פסול יוצא מאמצע דופן האמצעית על פני אורך הסוכה ומחלקה לשנים אלא שכל צד כשר מדין דופן עקומה, אם יכולים ב' אנשים לישב כאחד בשני הצדדים. וכתב דאין ראיה מדברי הבכור"י להתיר זאת דשאני הכא דהאיצטבא כשרה תמיד ולכן הוי כפסל של האיצטבא. אבל כאן בזמן שיושבים אם נלך כפי שניהם אין כלל חלק כשר בסוכה. [↑](#footnote-ref-156)
157. אכן לפי מה שנתבאר באות צא בהערה דכל הפסול כשנדון כדופן הוא רק ב'פסל' ולא בסוכה כהלכתה [וראיה מסוכה העשויה כצריף] א"כ לכאורה אין משם ראיה, דשם החלק הפנימי כשר בלא דין פסל.

     ובאמת השפת אמת פסל בכה"ג את כל ארבע הרוחות דכיון דאין הכרעה מה הדופן עקומה ומה הפסל אזלינן לחומרא. [↑](#footnote-ref-157)
158. |  |  |  |
     | --- | --- | --- |
     | צידי צדדים | דופן עקומה | צידי צדדים |
     | דופן עקומה | איצטבא | דופן עקומה |
     | צידי צדדים | דופן עקומה | צידי צדדים |

     [↑](#footnote-ref-158)
159. והריטב"א הוסיף דגם כר' זירא לא אתי וז"ל: מיהו אכתי לא אפשר דאתיא כרבי זירא דמיירי בשאין בה אלא ארבע אמות, ולא אתיא בפשיטות כרב חנן, דכיון דבנה בה איצטבא בהכשר סוכה ויש בה חוצה לה ארבע אמות הרי היא גדולה ואפילו הכי פסולה. [↑](#footnote-ref-159)
160. והנה באיכא ג' טפחים אויר בין הדופן לסכך בגג הסוכה, אמרינן לקמן דלא מהני דופן עקומה. ולעיל אות פח בהערה הובאו ג' הסברים בזה. ודוק היטב אם לפי החילוקים שם מהני באין מגעת הדופן בגובהה לסכך. [↑](#footnote-ref-160)
161. הנה בטור מבואר דכשר משום גו"א ודופן עקומה. והגרע"א מפרש טעם הר"ן שפוסל משום דלא אמרינן תרי הלכתות כהדדי [כאשר האחת מהניא רק אחרי שתהא ההלכה השניה.]

     אמנם הקשה הגרע"א על המג"א שפוסק כהר"ן מדברי השו"ע (תרל ט) שמכשיר גו"א עם לבוד כאחד [היינו דפנות נמוכות והסכך אינו מכוון ממש מעליהם אלא מרוחק פחות מג"ט מהגו"א של המחיצות.] [↑](#footnote-ref-161)
162. הקה"י כתב בדעת הר"ן דס"ל דלא אמרינן בדפנות סוכה גוד אסיק [ע"ש טעמו דבסוכה בעינן מחיצות הניכרות כמבואר בע"ב] ולכן אין הדפנות מחוברות לסכך ואין כאן דופן עקומה. אבל גבי הא דסי' תרל ס"ט די ב'מחיצות' לומר לבוד ואין צריך 'דפנות סוכה' ולכן אין צריך ניכרות. [↑](#footnote-ref-162)
163. הזכרון שמואל מבאר טעמו של הר"ן דלא אמרינן דופן עקומה אלא על דופן מציאותית ולא על דופן דינית משום דאין הדרך לעקם הדופן באופן כזה. וע"ש עוד. [↑](#footnote-ref-163)
164. היינו דמימרא דשעורין חציצין ומחיצין הלמ"מ היא מימרא של רב בדף ה: [↑](#footnote-ref-164)
165. עי' מהר"ם שהקשה כן על דברי רש"י ד"ה בית, שכתב דנפחת באמצעו. ותירץ בחד תירוצא דכל דברי רש"י למסקנת סוגיין דאמרינן דופן עקומה מכל רוח ורוח. אמנם הראשונים נקטו דזה מוכח מגוף המשנה. והמהר"ם בתירוצו השני כיון לתירוץ הראשונים. [↑](#footnote-ref-165)
166. צ"ב דאם כל חסרון לעצמו אינו חסרון [היינו א. דבדופן גמורה אמרינן דופן עקומה מכל רוח ורוח. ב. בדופן שאינה גמורה אמרינן דופן עקומה] למה בהצטרפות שניהם יש הו"א דלא יהני. [↑](#footnote-ref-166)
167. ומ"מ צ"ע דכיון דעיקר החילוק הוא שבשבת אין צריך מחיצה סמוכה לסכך למה הוצרכו תוס' בסוכה להוסיף דרשות שבת הוא למנוע רגל רבים. ובאמת התוס' בשבת לא כתבו פרט זה. ואולי שיטה אחרת היא. אך אולי י"ל דהא גופא הוא הטעם למה גבי שבת אין צריכין מחיצות רה"י להיות סמוכין לרה"י, משום דעשויות רק למנוע רגל רה"ר ואין חסרון בריחוקם. [↑](#footnote-ref-167)
168. והעיר רא"ל אויערבך דכעין כתב הגר"ח (פ"ד מסוכה) דעל צירוף מחיצות לא אמרינן גוד אסיק. [↑](#footnote-ref-168)
169. מבואר בריטב"א דבמחיצות שאינן ניכרות אמרינן גוד אסיק רק דלסוכה לא מהניא. ויש בזה מחלוקת ראשונים ויבואר בס"ד להלן אות קטז. [↑](#footnote-ref-169)
170. ועי' להלן אות קלה בהערה סמך לזה דמחיצה החיצונה יכולה להכשיר את הסוכה. [↑](#footnote-ref-170)
171. ז"ל הר"ן בשבת: דשאני סוכה דבעינן שיהו מחיצות שלימות סמוכות לסכך וכו' אבל לענין שבת לא בעינן מחיצות אלא כדי שלא יהו רבים בוקעים שם וכיון שחקק זה מחיצות מקיפות אותה מבחוץ לא חיישינן אם הם סמוכות לחקק או מרוחקות ממנו וקיי"ל הכי אע"ג דהך מחיצה היא עם חקק ומחיצה קי"ל דמצטרפין דרב חסדא דאמר גדוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין אדחי ליה התם. [↑](#footnote-ref-171)
172. ובאמת דברי הר"ן סותרים זא"ז. דפתח דמהני מכח מחיצה החיצונה ומסיים דמהני בצירוף של חקק ומחיצה דהיינו מכח מחיצה הפנימית. ועי' בית מאיר סי' שמה סט"ו, ובהגהות פעולת שכיר שנדפסו בסוף הגמ' ובחזו"א (סה סא) שנחלקו בביאור דברי הר"ן. [↑](#footnote-ref-172)
173. היינו דבתוס' מבואר דכשר בשבת ע"י צירוף חלקי המחיצות המרוחקות. [↑](#footnote-ref-173)
174. נראה הכונה דהכשר המחיצה הוא במקום הצד הפנימי של המחיצה, אבל דנים אותה כיורדת ישר בארץ, ומה שכנגד החקק כשר אף שהוא טמון בארץ. ולכן זה שייך לדין גידוד ומחיצה מצטרפין דמה שבתוך הארץ לא עדיף מגידוד. ויש להוסיף דגדר ההכשר של מה שבקרקע הוא כאילו הוי מחיצה שמתעבה לכוון החקק. שו"ר בספר נתיבות שבת פ"ב הערה מח שמפרש דלא"ר בעינן מחיצה י' מבחוץ בלא עובי הגג [ומשכח"ל כאשר ריצפת הבית היתה גבוהה מרה"ר וחקק להשלים להשוות לרה"ר.] אבל עי' בשער הציון (שמה סז) שכתב: ודעתו [של הא"ר] דלהר"ן מצטרף גובה הכתלים שמבחוץ עם החקיקה שבתוך הגומא לשעור עשרה בכל גווני. ושו"ר בראש יוסף שבת ז: דלא"ר מצטרף אף מחיצת ט' לחקק. [↑](#footnote-ref-174)
175. והיינו דלפי הגר"ח מוכח ממה שתל המתלקט שעורו בעשרה מתוך ד"א דאין מצרפין מחיצות אלא בד"א. וע"ז נחלק החזו"א דבצירוף מחיצות אין שעור של ד"א. [↑](#footnote-ref-175)
176. דהיינו דדעת החזו"א דהדיון בתל המתלקט עשרה מתוך ד' הוא מה נקרא כותל 'עומד' – זקוף. ומה נקרא 'שוכב'. ובזה אמרינן דזוית של י"ט מתוך ד"א מוגדר עומד ולא שוכב. [↑](#footnote-ref-176)
177. ז"ל הב"ח סוף סי' תרלג: וטעמא דמילתא דבפחות מג' אמרינן לבוד, פי' דחשבינן ליה כאילו החקק מגיע עד הכותל, דדבר שיש בו אורך מאריכין אותו על ידי לבוד להוסיף חקק על חקק. אבל אין רואין כאילו הדופן נתקרב לחקק ע"י לבוד, דלשון לבוד הוא כמו סניף דבר שמאריכין אותו ע"י סניפין. כן נראה מדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-177)
178. היינו דמשיטת רש"י דהחקק קרב לכותל מוכח דאפילו בדבר ממשי אמרינן לבוד כאילו הוא חודר דרכו. [↑](#footnote-ref-178)
179. הפלוגתא אם כשר לישן בין החקק לכותל תובא באות קו. והפמ"ג תולה הפלוגתא ההיא בנדון אי אמרינן לבוד דרך דבר ממשי. [↑](#footnote-ref-179)
180. היינו דכאן מצדד הפמ"ג לפרש דהלבוד הוא לקרב המחיצה לחקק דרך האויר ולא החקק למחיצה דרך דבר ממשי. וזה כשיטת ר"א מן ההר ושיטת ריב"ב. [↑](#footnote-ref-180)
181. היינו לא כרש"י דמקרבים החקק למחיצה. [↑](#footnote-ref-181)
182. הנדון של החכ"צ הוא בבית סאתיים שזרעו בערוגות קטנות שהמרחק ביניהם פחות מג"ט אם אמרינן לבוד כאילו הכל שטח אחד זרוע והוי קרפף, או דבדבר ממשי כמו הקרקע לא אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-182)
183. ראיית החכ"צ דלא אמרינן לבוד דרך דבר ממשי הוא מדין ב' מקומות בסכך שכל אחד מהם סכך פסול פחות מד"ט וביניהם סכך כשר דלא אמרינן לבוד דרך הסכך הכשר לדון כאילו יש כאן סכך ד"ט. [↑](#footnote-ref-183)
184. הפמ"ג דוחה דהתם הטעם דלא אמרינן לבוד להחמיר בכה"ג. [ובאות קו בהערה יובאו דברי הפמ"ג שכתב עוד קולות בדין 'לבוד להחמיר', דלא בכל גווני דלבוד אמרינן להחמיר.] [↑](#footnote-ref-184)
185. שם מיירי בקרפף שלא הוקף לדירה ובונה מחיצה נוספת מבפנים שתהא מוקפת על ידה לדירה ואמרינן שצריך להרחיק את המחיצה החדשה מן הישנה יותר מג"ט. [↑](#footnote-ref-185)
186. ז"ל רש"י שם: פחות מג' טפחים, אפילו נתמעט מבית סאתים כמאן דליתיה דמי. דהא נפקא ליה מתורת לבוד, כלומר דהא חשיב ליה ג' בעלמא למיפק מתורת לבוד הלכך ה''נ חשיבי ולא בטיל. עכ"ל. ומדייק הפמ"ג ממש"כ רש"י 'כלומר דהא חשיב ליה' וכו' דאין זה ממש דין לבוד רק סברא דאם הוא קרוב מדי הוי כאותו הכותל ורק את השעור של ג"ט מדמינן להתם. [↑](#footnote-ref-186)
187. בעירובין כה. דס"ל דאיכא מאן דמכשיר אף בבנה מחיצה חדשה בסמוך בפחות מג"ט. [↑](#footnote-ref-187)
188. ז"ל הטור סי' שמה: וכל דבר שהוא בר"ה ואינו גבוה שלשה טפחים חשוב כקרקע והוא רשות הרבים אפי' קוצים או צואה שאין רבים דורסין עליהן. וכתב הב"י: ומ"ש אפי' קוצים או צואה שאין רבים דורסין עליהן כלומר ומש"ה ה"א דאפי' גובהן פחות מג' לא חשיבי כקרקע קמ"ל דלא משום דכלל גדול אמרו (שבת צז.) כל פחות מג' כלבוד דמי. [↑](#footnote-ref-188)
189. אמנם לחי כשר גם מעצי אשירה (עירובין פ: ושו"ע סי' שסג ס"ח) אלא דכאן בין הלחי לכותל היה 'קרש' שאינו כשר ללחי [כגון פחות מי"ט.] [↑](#footnote-ref-189)
190. כנראה כונתו להראשונים שסוברים דאין לישב בין החקק למחיצה ולדידהו מוכח דאין אומרים לבוד בדבר ממשיי ולכן הלחי פסול. [↑](#footnote-ref-190)
191. היינו דדין 'כתותי מיכתת שעוריה' אינו מפקיע מזה את הממשות ולכן הוי הפסק בין הלחי לכותל. [↑](#footnote-ref-191)
192. שכתב בהא דאיתא בשו"ע (שסג ד) דאם יש קצת כותל ברוח רביעית עולה משום לחי ובלבד שיהא בו טפח. דאם אותו טפח הוא מעצי אשירה, לכאורה יש להכשיר דאף דכאן בעינן שעור טפח וא"כ נימא בזה כתותי מיכתת שעוריה, הא סגי לדופן זו בצד המרוחק מהכותל השלישי וסגי בכ"ש בצירוף דנימא לבוד. אמנם כתב דיש לפסול משום דצד הלחי הפנימי הקרוב לכותל חוצץ דלא נימא לבוד. [↑](#footnote-ref-192)
193. שם כתב בסכך פסול מרוחק פחות מג"ט זה מזה, וביניהם סכך כשר, לא אמרינן לבוד לפסול כיון שיש ביניהם סכך כשר. [↑](#footnote-ref-193)
194. כונת הריטב"א והר"ן לנידון אם לבוד הוי כמקרב את החלקים או דהוי כאילו מקום האויר סתום. והוכיחו ממה שמקום האויר מצטרף לשעור ז' דסוכה, אלמא דדנים את המקום כסתום ולא רק מקריבים את חלקי הסכך דא"כ בציר שעור סוכה.

     ובעיקר ענין זה עי' רשב"א שבת ח. דבמחיצות אמרינן כאילו המחיצות מתארכות. אבל בחפץ הסמוך לארץ "לא אמרו תוך ג' סמוך לקרקע כקרקע דמי אלא להתחייב בו כאילו זרקו לקרקע ונח בו ממש, אי נמי לקנותו בו כאילו נח ממש בקרקע, אי נמי כאילו נתמלא כל האויר עפר והויא כארעא סמיכתא. ואילו היה אותו אויר קרקע מתלקט ועולה עד החפץ מאותו מקום אתה מודד עשרה טפחים לאויר רשות הרבים, אבל שנראה כאילו נשתרבבו שולי הכלי או הגט והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מעשרה בכי הא לא אמרינן לעולם". עכ"ל. ועי' עמק ברכה סוכה סי' יח בזה.

     ועי' פמ"ג (שסג מ"ז א) דלבוד לחומרא לא אמרינן להאריך אבל אמרינן להקריב. [↑](#footnote-ref-194)
195. אמנם המאירי והמכתם הכשירו מטעם אחר דכיון דהוא לבוד לסוכה הוי כבתוך הסוכה. [↑](#footnote-ref-195)
196. י"ל דסברא זו מהני גם שלא להכשיר מדין לבוד. [↑](#footnote-ref-196)
197. וכעין זה מצינו בתוס' רי"ד בע"א הובא באות צה דאמרינן דופן עקומה בקרקע. [↑](#footnote-ref-197)
198. עוד נראה לבאר דע"י הדופן עקומה אמרינן דקצה הדופן מעל החקק ולכן מודדין הי' טפחים מהחקק [כשם שכתב רש"י לגבי למעלה מכ' דע"י דופן עקומה מודדין הכ' משפת המחיצה שמעל העמוד. [↑](#footnote-ref-198)
199. תיאור הנדון: סוכה שעושים במרפסות החדשות שמסביב בולטת מדרגה מעל הרצפה כעין ספסל המיועד לישיבה. [↑](#footnote-ref-199)
200. ואף דבסוגיין פסול אף אם גובה החקק פחות מג' טפחים, היינו משום דאין כאן מחיצה הגבוהה י' טפחים. אבל בסוכה בעלת מדרגה אם אין גובה ג"ט הרי הכל כרצפה אחת והמחיצה העליונה מכשרת. [↑](#footnote-ref-200)
201. ואם היא רחבה פחות מג' טפחים הסוכה ודאי כשרה כמו בסוגיין בחקק. אבל לענין לישב בין החקק למחיצה, להאוסרים בסוגיין לישב שם, הנה לפי טעם הט"ז דהאיסור משום דהוי דירה סרוחה, כאן לא שייך טעם זה כיון דיש י' טפחים גובה. אך לסברת הפמ"ג דהלבוד הוא לכוון הסוכה, גם כאן אסור לישב שם. [↑](#footnote-ref-201)
202. אבל אם יש בה ז"ט הרי המדרגה היא עצמה נדונת כסוכה והרצפה של הסוכה היא כבור בתוך הסוכה שכשר. [↑](#footnote-ref-202)
203. לכאורה הוא כעין סברת הלבוש אות קז בדופן עקומה. [↑](#footnote-ref-203)
204. הדבר שמואל התיר אפילו אם גובה השלחן מקרקעית הסוכה הוא י' טפחים. ובשו"ת הרמ"ז סי' ל משמע דאם הוא יותר מי' הוי רשות בפנ"ע ואינו חלק מהסוכה. ועי' מנח"ש תנינא סי' נו. [↑](#footnote-ref-204)
205. ויש לדון להך היתר אם מותר לישב ע"ג המדרגה או דכיון דהיא דופן עקומה א"א לישב תחתיה ועי' לעיל אות צא גבי פסל בדופן עקומה. [↑](#footnote-ref-205)
206. ואף דבקרקע לא מהני כרים וכסתות דבעינן שיבטלם לקרקע ובטלה דעתו. אבל בדפנות אין צריך לבטל וכדחזינן דמהני מחיצת בני אדם. ויש לדון בזה.

     אך אם בא להגביה את הקרקע ע"י הנחת אבנים וכיו"ב להשוות את גובה כל הסוכה אז צריך לבטל כדין המבואר בסוכה למעלה מכ' שבא למעטה. [↑](#footnote-ref-206)
207. לכאורה יש לפקפק בזה דהתינח אם החסרון הוא במחיצה [כשיטת התו"י אות ק] י"ל דכיון דכל חלק מן המחיצה מצטרף למחיצה הסמוכה לו הוי כמחיצה אחת. אבל אי החיסרון משום דאין הסכך סמוך לדפנות [כשיטת שאר ראשונים עי' אות צח] לא מהני דסוף סוף אין מתחת הסכך הסמוך לדפנות שיעור י' טפחים. אלא דכל זה בבית שחקקו אבל בסוכה הנ"ל יש שם י' טפחים וכל החיסרון מצד מחיצה תלויה וע"ז מהני עצה הנ"ל, דע"י הלבוד הוי כהמשך המחיצה שאינה תלויה.

     אמנם לכאורה מדברי הגר"ח בהלכות סוכה פ"ד יש להוכיח דאין מצרפים לבוד ללבוד. דהרי כתב דבתל המתלקט הוי כמחיצות רבות קטנות הסמוכות זו לזו ואין אומרים בזה גו"א כיון דאין מחיצה אחת של י'. ומוכח להדיא דאית ליה דאין מצרפים חלקי המחיצה ע"י לבוד ללבוד. ודוק. [↑](#footnote-ref-207)
208. הנה הרמב"ן שם לא הביא דינא דסוכה. ויל"ע אם תירוצו מועיל על סוכה [דסוכה אינה בית גמור.]

     ועי' בשי' רבי דוד פוברסקי זצ"ל גיטין טו: שמיישב ההיא דסוכה דיש חילוק בין שבת לסוכה דבשבת דין המחיצות הוא כדי להבדיל בין הרשויות וזה בעינן שיהיה משני הצדדים. אבל בסוכה רק הסוכה צריכה להיות גדורה ולכן אם הסוכה רואה פני עשרה שפיר דמי. ואולי גם לרמב"ן פשיטא ליה תירוץ זה ולכן לא הקשה מסוכה. [↑](#footnote-ref-208)
209. מה שהצריך רש"י עוד 'משהו' מלבד הז"ט, נתבאר באות פד בשם הפנ"י שהוא למקום המחיצות של ה'גוד אסיק'. [↑](#footnote-ref-209)
210. בפשטות הכוונה דאין הדפנות מתייחסות למקום זה שהוא רשות לעצמו. ואף דיש מבארים דופן עקומה שהדופן מתקרבת כולה למקום הסוכה, וא"כ להסבר זה הוי כמחיצות הסוכה. זה אינו דבעינן שלפני דין דופן עקומה כבר תתייחס לסוכה וכמו שנתבאר באות פח בהערה. וכן הוא במכתם 'ולא אגיד דופן לגבה למימר בה דופן עקומה'. [↑](#footnote-ref-210)
211. צ"ב מאי בעי הרא"ש מסוכה בראש הגג הרי התם אין דנים בדופן עקומה. ונראה דהוא הבין דטעמו של הרי"ץ גיאות הוא משום דאין מחיצה של מקום אחר מועלת לכאן [ולא מטעם הפסק מחיצה של גו"א] ולזה הקשה ממחיצה של גו"א בגג דיש מ"ד להלן דמהני אף שהיא מחיצה של רשות אחרת. [↑](#footnote-ref-211)
212. יש להסתפק אם כונתו דלא אמרינן גוד אסיק ולכן כשר. או כונתו דאמנם אמרינן גוד אסיק [לגבי שבת וכדיבואר להלן מחלוקת ראשונים אי באינן ניכרות אמרינן גוד אסיק בשבת] ואפי' הכי אין זה מקלקל את הדופן עקומה. ועי' לעיל מה שנתבאר דהרא"ש לא דן משום גו"א אלא משום דהוי מחיצה של רשות אחרת. וזה מתאים להסבר הראשון שכתבנו ברבנו ירוחם. [↑](#footnote-ref-212)
213. ואמנם אין ברור אם הוא משום גו"א או דהדפנות שלמטה הן הגודרות. ועי' אות קיז. [↑](#footnote-ref-213)
214. ועי' בכורי יעקב כאן שנתקשה בביאור דברי הפמ"ג. ועי' בתוספת בכורים שם. [↑](#footnote-ref-214)
215. והא דהעמוד עצמו רה"י, כתב הגר"ח דמחיצותיו מהניין לעצמו ולא למעלה דאין אומרים גו"א. [↑](#footnote-ref-215)
216. זה כדברי הגר"ח פ"ד ה"א מסוכה. [↑](#footnote-ref-216)
217. עי' בגר"ח שם שכתב בדעת הרמב"ם דאף בלא גו"א עולה רה"י עד לרקיע משום דהדפנות התחתונות גודרות עד לרקיע. ואולי זו כונת ר"א מן ההר. אך יותר נראה כונתו דהוא כללא דרה"י עולה עד לרקיע בלא דין מחיצות, אלא כך הוא דין החלל שמעל רה"י דינו כרה"י. (עי' שערי ציון סי' ד ענף ג ד). [↑](#footnote-ref-217)
218. ז"ל התורי"ד: אביי היה מדמה מחיצות סוכה למחיצות שבת, אילו היה תל גבוה ברה"ר הלא מטלטלין בכולו כאילו היו מחיצות מקיפות אותו סביב, וה"נ בסוכה. ורבא אמר לך לא דמי דהתם גבי שבת לא בעינן סככה, אבל בסוכה בעינן סככה, ואם אין המחיצות ניכרות לא אמרינן בהו גו"א מחיצתא. אבל בשבת היכא בעי לאסוקינהו. עכ"ל. ביאור דבריו נראה דבאין ניכרות לא אמרינן גו"א, ולכן גבי שבת הוי רה"י אף בלא גו"א. אבל בסוכה דבעינן סכך ושיגיעו הדפנות לסכך בעינן דין גו"א, ולכן לא מהני. [בעיקר הדין אם בעינן בסוכה גו"א, עי' מה שצויין באות יב בהערה.] [↑](#footnote-ref-218)
219. היינו דבסוכה בעינן נראות וניכרות "עמה" ובשבת אף שאין נראות "עמה" ג"כ מהני. והמשך דברי הריטב"א הם להוכיח דמ"מ בעינן נראות וניכרות במקומן. [↑](#footnote-ref-219)
220. ועי' בר"ן ב: בדפי הרי"ף שפוסל צוה"פ לסוכה משום דהוי אינן ניכרות. אבל הריטב"א דף ז. פשיטא ליה דצוה"פ כשירה לסוכה. ואמר רא"ל אויערבך דאזלי לשיטתם, דאי החסרון משום דבעינן "עמה" הרי צוה"פ עמה. אבל אם הוא משום דבעינן כעין דירה א"כ צוה"פ לא חזיא לדירה. [↑](#footnote-ref-220)
221. ועי' תוס' להלן ז. ד"ה ואינה וז"ל: "גבי סוכה החמירו דבעינן מחיצות הניכרות". ועי' שפ"א ו: שמשמע מדבריהם דהוי דרבנן. [↑](#footnote-ref-221)
222. וכתב הפנ"י (ד"ה סבר) דהטעם משום דלפנים עבידא. וצ"ב. ועי' בכור"י תרל יח שהביא דברי הפנ"י ביתר הסבר דאכסדרה לתוכה עשויה לכן אמרינן גו"א משא"כ עמוד. [וע"ש מה שתמה על המג"א שפוסל בהיו מהיה הגג עודף על המחיצות,והקשה דנתיר מטעם פי תקרה.

     ויש שביארו הא דפי תקרה מקרי ניכרת משום דהפי תקרה במקומו ניכר הוא משא"כ מחיצת העמוד אף במקומה אינה ניכרת כיון דהעמוד אטום. [↑](#footnote-ref-222)
223. ורגילים לפרש סברת התוס' ע"פ הקה"י עירובין סי' א' שהוכיח דדעת תוס' היא דפי תקרה הוא מדין "פתח" ולא מדין "מחיצה" ולכן רק אם יש כבר רשות שיך בה פתח. [↑](#footnote-ref-223)
224. ובקה"י סי' ד רצה לומר בדעת הר"ן דבאמת ב"שלישית אפילו טפח" מהני מחיצות שאינן ניכרות. [↑](#footnote-ref-224)
225. וכן הוא בבעל העיטור: דלא אמרינן גו"א אלא במחיצה גבוה י' כדמוכח לקמן (טז.) במשלשל דפנות מלמטה למעלה. ואמנם אפשר לפרש דבריו כהרב המגיד שהובא בהערה דבעינן שתהא הרשות מחולקת ורק אז אמרינן גו"א. [↑](#footnote-ref-225)
226. וברה"מ (פ"ד הי"ד) שיטה אחרת בזה וז"ל: ומ''ש בגמרא גבוה עשרה לפי שפחות מי' והוא רחוק מן הדפנות ד' אמות אפילו אביי לא הוה מכשיר ליה, שכיון שאינו רשות בפני עצמו היכי נימא גוד אסיק. אבל בגבוה עשרה שהוא רשות היחיד לענין שבת ועולה עד לרקיע היה אביי סבור להכשיר בסוכה. ע"כ. ומבואר דסברתו דלא אמרינן גו"א אלא ברשות שחלוקה לעצמה וזה משכח"ל רק בגבוה י'.

     ובשבת קא. אמרינן גוד אחית בטרסקל שאין בו י' טפחים. ועי' חזו"א (סח י) דזה דין אחר מהא דסוכה דף טז דהתם הנידון רק לגבי על גביו. והנה לפי סזברת המ"מ אפשר להבין החילוק. אבל לפי סברת הריטב"א צ"ע לחלק בזה, דאם אין גו"א בלא שם מחיצה למה בשבת אמרינן גו"א.

     ובעיקר דינא דטרסקל צ"ע למה לן למימר גוד אחית [ולשיטת רש"י אות קיז דבעמוד בעינן לגוד אסיק בעינן גם הכא אחר הגוד אחית לומר גוד אסיק, ולמה לא נימא מיד גוד אסיק. [↑](#footnote-ref-226)
227. הוצאת מקיצי נרדמים נמצא באוצה"ח. [↑](#footnote-ref-227)
228. ועי' סברא דומה לזה בזכרון שמואל סי' כו אות א סק"ג ובמה שנבאר בס"ד להלן אות תקנ. [↑](#footnote-ref-228)
229. אלא דצ"ע אם רק זהו החסרון למה לא אמרינן גו"א במשלשל דפנות, כגון שלשל ה' טפחים וסגי לן בגו"א של עוד ה' שיצטרפו לי'. וזו ראית בעל העיטור דלעיל דלא אמרינן כלל גו"א אם אין במחיצה י'.

     וי"ל דשאני הגו"א של עמוד שאין לו מחיצות והגו"א הוא "להעלות את גובהו" למעלה ובעינן שיהא בו י"ט. אבל במחיצה אמיתית הגו"א הוא למשוך ולהאריך את המחיצה. וסמך לזה מדברי הר"ח שהובא באות זו בפנים.

     אמנם יל"ע למה לא אמרינן במחיצה אמיתית את הגו"א של עמוד ואז יועיל גם בחמש טפחים. ונראה דלא אמרינן גו"א כזה אלא אם אין המחיצה משמשת לרשות זו כמו בעמוד. אבל אם היא משמשת לרשות זו לחמש טפחים א"א לומר כאילו היא קיימת שוב למעלה דזיל הכא ליכא שעורא וזיל הכא ליכא שעורא. ורק אם יש בה י' טפחים אז אמרינן דהמחיצה נמשכת ומתארכת דהיינו הגו"א של הארכה. [אבל זה א"א לומר שהמחיצה תכפיל את עצמה כבגו"א הראשון.] [↑](#footnote-ref-229)
230. מכאן הוכיחו אחרונים דדעת המאירי דהא דלא אמרינן דופן עקומה הוא דין גם בשבת ולא רק בסוכה. ועי' אות קטז קיז דעות בזה. אך עי' במשנת אליהו (מישקובסקי) סוכה סי' ו שדחה ראיה זו. [↑](#footnote-ref-230)
231. ובאמת המאירי כאן כתב: "גוד אסיק מחיצות עד הסכך" ואזיל לשיטתו (להלן טז) דמה שכשר באין מגעת לסכך הוא מדין גו"א. [↑](#footnote-ref-231)
232. ובקה"י סי' ד הביא שכן הוא בתוס' עירובין י: ד"ה ואצבעיים. [ולכאורה כונתו דשם מבואר דאמרינן אתי אוירא דלמעלה ומבטל את המחיצה שלמטה משום דבעינן שגם הלמעלה יהא גדור, אלמא מדין גו"א הוא. אמנם צ"ע הא התוס' מיירי במחיצות רה"י ומנ"ל לקה"י דגם בסוכה איכא להאי דינא. ועוד יש לדחות דהתם הוא גדור לא מדין גו"א אלא מסברת הגר"ח אות קכ דהמחיצות שלמטה הן הגודרות.] [↑](#footnote-ref-232)
233. ובבאור הלכה (תרל ו ד"ה משום) הביא סברת התוס' בשם רש"י ולכאורה הוא צ"ע. אכן נראה דהבאור הלכה פירש דברי רש"י במש"כ "והכא לא אמרינן דבעינן מחיצות ניכרות" היינו דכאן ליכא לחסרון דדפנות שאינן ניכרות משום סברת התוס' דניכרות בבית. [אמנם לשון רש"י דחוק דא"כ הול"ל "הכא מקרי ניכרות".] [↑](#footnote-ref-233)
234. ויש סמך לסברא זו מדברי הריטב"א להלן יח דמצרפינן פי תקרה לפצימין כדי שיהא מחיצות הניכרות. ועי' בערוך לנר בד"ה אבל שמבואר כעי"ז. ועי' אות קכח ראיה לסברא זו מספר המאורות. [↑](#footnote-ref-234)
235. ולענ"ד זו כונת ספר המאורות שכתב: ולא אמרינן קונדסין נדונין משום דיומד בגו"א מחיצה משום דבעינן מחיצות הניכרות וכן נמי לא אמרינן רואין כל שאילו יחקקו ויחלקו ויש בהן טפח לכאן ולכאן נידון משום דיומד דקי"ל שתים כהלכתן בעינן. [↑](#footnote-ref-235)
236. והגר"א אריאלי אמר דצריך להגיה במקום 'והכא' - 'וחכ"א' [והוא חילוף מצוי שחי"ת התחלפה בה"א וסימן הר"ת נשמט] ויתפרש כדברי רבנו אברהם מן ההר. [↑](#footnote-ref-236)
237. ובאמת תמוה לדעת החזו"א דגו"א אינו כאילו המחיצה עולה אלא דהגדירה התחתונה מהני גם ללמעלה, איך שייך בזה לבוד. [↑](#footnote-ref-237)
238. ז"ל הריטב"א דף טז: רבי יוסי אומר כשם שמלמטה למעלה עשרה כך מלמעלה למטה עשרה דאמרינן‎ גוד אחית מחיצתא וצריך שיהיו מכוונות כנגד הסכך. [↑](#footnote-ref-238)
239. ז"ל הרמב"ם אם גבוהות עשרה טפחים אע"פ שהן רחוקין מן הגג כמה אמות כשרה ובלבד שיהיו הדפנות מכוונות תחת שפת הגג. וכתב המכתם דף יז. דאפ"ל שדעתו של הרמב"ם דגם פחות משלשה לא מהני דלא אמרינן לבוד כיון שאין שם דופן ממש. ועי' במאירי דף טז. שהביא דבריו וחלק לדינא. וכן דייק בחי' רבנו חיים הלוי פ"ה הכ"א מסוכה. (וע"ש בגליונות חזו"א.)

     . [↑](#footnote-ref-239)
240. ובדרשו הביאו בשם חוט שני דכאן שאין המחיצות ניכרות ממש רק בתוך הבית גרע. ועדיין צ"ע. שו"ר שזה מפורש בקרבן נתנאל על הרא"ש סי' ו אות ט.

     ובבד קודש מועד סי' נז כתב בזה דאמנם אמרינן תרי הילכתא ואפילו כאשר אחת בנויה על חברתה. אבל לא אם שניהם אינן מתחילות האחת בלא חברתה ובעינן לומר דשניהם 'באין כאחת', זה לא אמרינן. ומחדש שם עוד דאין דין גו"א אלא עד הגג והא דהמחיצות עולות למעלה מן הגג הוא מכיון שיש עליהם עוד סכך. ולפ"ז הכא כל שלא אמרינן לבוד אין כאן גו"א וכל דליכא גו"א ליכא לבוד ובכה"ג לא מהני. משא"כ במחיצות ממש כיון דאין גג מפסיק הרי הן עולות גם בלא הלבוד ואין ההילכתא של גו"א תלויה בלבוד ולכן מהני [אף שהלבוד תלוי בגו"א.]

     אמנם צ"ע על דבריו מהסוגיא בעירובין פט: דאמרינן גו"א מעל הבית אף דליכא שם גג נוסף. [ואולי הוא מדרבנן בעלמא כאשר כן חילקו כמה אחרונים, עי' אות קכט.]

     ואולי י"ל דדעת הקרבן נתנאל ומ"ב דגדר הגו"א בגג שונה מגו"א במחיצה אמיתית. דבמחיצה אמיתית אמרינן דהמחיצה נמשכת ומתארכת למעלה כהבנת הגר"ח אות קכ בגו"א. ובהכ"ג שייך לבוד לגו"א. אבל במחיצות בית כיון שהגג מחלק בין מקום המחיצה לבין הגג ואין מקום הגג שייך למחיצה אלא רשות אחרת היא לא אמרינן דנהמחיצה נמשכת. אלא שם גדר הדין הוא כסברת החזו"א אות קכ דהלמטה גודר את הלמעלה. [ואמנם הגר"ח נוקט דלא מהניא זאת לסוכה אבל להחזו"א דזה כל דין גו"א מוכרח דמהני לסוכה. ולפ"ז אתיין דברינו דב' הסוגים מהניין לסוכה.] ולכן לא מהני לומר בזה לבוד לגו"א, דאימתי שייך לבוד לגו"א, אי אמרינן כאילו המחיצה עולה דאז אפשר ללבד למחיצה העולה. אבל אם איכא רק גדירת הרשות הוי כאויר דלא אמרינן ביה לבוד. [↑](#footnote-ref-240)
241. ועי' בערוך לנר בד"ה אבל שכתב כעין סברא זו. [↑](#footnote-ref-241)
242. וכבר העירו רבים [וביניהם האבי עזרי] דבראשונים כאן [ר"ן ורא"ש] מבואר דלרמב"ם הגי' בגמ' שר"נ אמר בהדיא "אבל על שפת הגג לכו"ע כשרה" ובגליונות חזו"א כתב דגם במ"מ ט"ס ובמקום 'אלא הכי קאמר' צ"ל 'אלא הכי גרסינן' ודוק. וממילא אין קשה כלל קושיתו של הגר"ח דהחילוק מפורש בגמ'. [↑](#footnote-ref-242)
243. אולי כוונתו מדאמרינן וחכ"א עד שיהו שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח, משמע דפסלו מדאורייתא ולמדו זאת מההלכה. ובפמ"ג (תרל א"א ח): ומשמע מן התורה פסולה כה"ג תשבו כתדורו. [אמנם בלבוש כתב זה רק כלפי גו"א ולא כלפי היתר שם ד' מחיצות.] [↑](#footnote-ref-243)
244. אך ע"ש שכתב דיש לדון דכאן גרע טפי מנוי עבה כיון דאין הסכך משמש לנוי. [↑](#footnote-ref-244)
245. אמנם צ"ע לפ"ז דאין שעור במחיצות למה בעינן לדין גוד אחית מחיצה דוקא בשעור י' טפחים [עי' להלן טז. לר' יוסי במשלשל מלמטה למעלה] ועי' אות קכ. [↑](#footnote-ref-245)
246. בפשטות קושית הגמ' דאין מקור לומר דכנגד הסכך לא מצטרף לשעור. אבל בפירוש הריב"ן ורבנו אברהם מן ההר ופשטות לשון רש"י משמע דמדמינן לה לארון דגם שם הוי עשרה בהדי כפורת. וזה צ"ע הרי לא מצינו שיש דין "רשות" בארון שנלמד מזה על סוכה. ורק ילפינן מהשכינה דירדה ע"ג הארון. [↑](#footnote-ref-246)
247. ומסברא י"ל דבסוכה אין משמעות למחיצה החיצונית דאינה שייכת לסוכה. אך עי' לעיל אות ק בשם השפ"א שדן להכשיר סוכה ע"י מחיצה החיצונית. ומכאן סמך לדבריו. ואולי י"ל הכא מצטרף לסכך ומקרי מחיצה פנימית וצ"ע. [↑](#footnote-ref-247)
248. מבואר מדברי מהרש"א דקושית הגמ' גם על רשות שבת. והעירו דהגמ' בעירובין ד: שהביאה דין זה על מחיצות שבת לא פרכה כדהכא. [ואמנם י"ל דהתם קאי על דין המחיצות ולא על שיעור הרשות ודוק.] ורא"ל אויערבך אמר לפרש דרק גבי סוכה הוא דפרכינן שיצטרף הסכך לרשות הסוכה כיון דסוכה זקוקה לסכך אבל בשבת דאי"צ קירוי אין הקירוי חלק מהרשות. [↑](#footnote-ref-248)
249. וגדר הלימוד נתבאר באות קלד. [↑](#footnote-ref-249)
250. בחיי אדם (כלל ה סכ"ז) פסק לאסור בין באומר התיבה עם הנקוד בין באומר אותיות השם. [↑](#footnote-ref-250)
251. ועי' בנו"ב (יו"ד מהדו"ת סי' קמב) שדן בזה לשיטת רבנן דמקילים בחקקו ולבסוף קבעו רק לגבי שאובין ולא לגבי דף של מתכת, דמה שטמא בדף אינו אלא מדרבנן דמדאורייתא דינו כמחובר. ושוב חזר בו דמדאורייתא דינו כתלוש ורק דלגבי שאובין לא גזרו בחקקו ולבסוף קבעו. וכעין זה יש לחקור לר"א בהו"א, ומתוס' ראיה דמדאורייתא דינו כתלוש ולא החמירו אלא מדרבנן ולכן החמירו רק בדינים שהם ודאי דאורייתא. [↑](#footnote-ref-251)
252. כתב בדרך חכמה סקי"א דיתכן שהיה באמצע כמין כפה קטנה שלא יהא ראשו מגולה. אלא שהעיר דצ"ע מלשון הרמב"ן שיובא בסמוך וי"ל. [↑](#footnote-ref-252)
253. פי' בדרך חכמה סקי"ב שהיתה עשויה מבד אחד ככובע רחבה מלמטה וקצרה למעלה. [↑](#footnote-ref-253)
254. והיינו דלדעת רש"י אין חילוק בין כה"ג להדיוט בזה. [↑](#footnote-ref-254)
255. והיינו דאם אין קצבה תופסין המועט בתורת ודאי. ואם יש לו קצבה הוי ספק ואזלינן לחומרא. [↑](#footnote-ref-255)
256. ועי' בשפ"א שהוכיח מהגמ' דהכרובים שעשה שלמה היו כ' אמה של ו' טפחים כאמת בנין, דכיון דהיו מחוברים לקרקע היה להם דין אמת בנין. [↑](#footnote-ref-256)
257. הטעם לזה עי' קוב"ש ביצה אות עא. [↑](#footnote-ref-257)
258. והשפ"א דייק עוד מתוס' להלן ז. ד"ה ואינה "גבי סוכה החמירו דבעינן מחיצות ניכרות". [↑](#footnote-ref-258)
259. אך במלחמות ובר"ן ובריטב"א יש משמעות דהוי דאורייתא ויבואר להלן אות קנ. [↑](#footnote-ref-259)
260. צ"ע א"כ לית בה ז' על ז'. עוד צ"ע הרי לרבא בעינן צוה"פ על פני כולה או לכה"פ על פני ז' וא"כ מוכח דהכל כשר ולא מדין פסל. [וי"ל דס"ל דזה רק מדרבנן כמו שכתבו התוס' ז:] [↑](#footnote-ref-260)
261. ובאות קמו יבואר שכן דעת המלחמות. [↑](#footnote-ref-261)
262. ועי' שפ"א שהקשה דאם הוא באלכסון א"כ אם הדפנות הן ז' טפחים ליכא באלכסון שיעור סוכה, ורק בסוכה גדולה יהיה כשר ע"ש. [↑](#footnote-ref-262)
263. עוד מצינו מעליותא באיכא ד' דפנות, דעי' במג"א (תרל א) דדפנות של לבוד אינן מועילות בסוכה. אך כל זה אם יש לסוכה ג' מחיצות אבל אם היו ד' מחיצות מהני.

     עוד מצינו ברי"ץ גיאות שנשאל רב האי גאון סוכה שיש לה שלישית אפילו טפח וברביעית צוה"פ אם מותר לצאת ולבוא לסוכה דרך הדופן ה'שלישית אפילו טפח' [ולכאורה היינו דאם עובר דרך שם הוי כפרוץ ולא ניכר סתימת אותו מקום ורק פתח אחד איכא לסוכה.] והשיב דלא נפסל. וחזינן דמצריך צוה"פ ברוח רביעית ועכ"ז היה הו"א שהטפח שבשלישית אסור לעבור בו משום דדינו כסתום. וחזינן דבעינן ד' דפנות. [ועי' אות קמב מה שהוכחנו עוד מדברי רה"ג.]

     וע"ע באות קעה משנ"ת עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-263)
264. וראיתי שדייקו מלשון רש"י ד"ה לכל רוח שירצה, שהרי יש כאן ארבעה יוצאין ולאיזה יוצא שירצה יעשנו. ע"כ. משמע דרק ביוצא יעשנו ולא בכל מקום. [↑](#footnote-ref-264)
265. דמעמידו כנגד ראש תור. [↑](#footnote-ref-265)
266. משמע דלר' סימון מעמידו כנגד היוצא. והנה הרמב"ן מפרש ד'כנגד היוצא' הוא בזוית הפרוצה, וצ"ע א"כ היאך שייך לומר 'מעמידו בפחות משלשה סמוך לדופן', הרי היכן שמעמידו אין כלל דופן. ואולי אזיל לשיטתו דיש לבוד לאויר כמו שיבואר בהמשך דברי הרמב"ן. ועדיין צ"ע מהו "סמוך לדופן". [↑](#footnote-ref-266)
267. ז"ל הגמ' שם: מצר לו מצר אחד ארוך ומצר אחד קצר אמר רב לא קנה אלא כנגד הקצר. אמרו ליה רב כהנא ורב אסי לרב ויקנה כנגד ראש תור, שתיק רב. [↑](#footnote-ref-267)
268. הריטב"א הקשה על ההשואה בין הסוגיות וז"ל: דאילו התם במילי דהקנאה כולה מילתא תליא בדעתו של מקנה וידו של קונה על התחתונה ליטול בה כפחות שבמצרים, ולפיכך היה סובר רב כי כשמצר לו מצר אחד ארוך ומצר אחד קצר בטל הקצר את הארוך ולא קנה ארוך אלא כנגד הקצר. ורב כהנא ורב אסי פרכי שלא ביטל אלא שקונה כנגד ראש תור. אבל הכא דופני סוכה דאכשר רחמנא בשתים כהלכתן כאילו הכל סתום היכי שייך לומר ביטול, ומי הוא המתכוין לבטל הארוך שלא יקנה כנגד הקצר, אדרבה דין תורה שיהא הטפח הקצר קונה וסותם כמו הארוך, דאי לא למאי אתא הילכתא ואוקימתא אטפח ודאי לא אתא לחסר הדופן השלם אלא להשלים לעשות דופן שלישית.

     ובדעת הרמב"ן לכאורה צ"ל דמה דלא קנה אלא כנגד הקצר אין זה מספק מדין ידו על התחתונה, אלא דכתיבת המיצרים בצורה זו מתפרשת ד'מיצרים הרחיב לו' ואין זה חלק מצורת השדה המתוארת בשטר. ולכן גם בסוכה אין השטח שמחוץ לקצר נקרא גדור מכח מחיצות הסוכה. [↑](#footnote-ref-268)
269. כתב המהרש"א דלדעת המלחמות אין מעמיד את הטפח באלכסון אלא ביושר. אמנם בסמוך בהמשך הדברים איתא ברמב"ן: "ונדחו דבריהם שאין מעמיד באלכסון". משמע דלרב כהנא ורב אסי מעמיד באלכסון. [↑](#footnote-ref-269)
270. כוונת הרמב"ן דאף דהוי ע"י הלבוד רק רוב שעור סוכה מ"מ עבדינן לבוד גם לאידך גיסא של האויר והוי דופן ז' טפחים. ואמנם צ"ע הא לא עבדינן לבוד לאויר. [כדמוכח להלן טז: דלא אמרינן לבוד במחצלת ד' אא"כ יש לה למה להתחבר למעלה ולמטה.] ועי' רי"ץ גיאות שהקשה כן על הגאונים שכתבו כסברא הנ"ל. וברבנו מנוח פ"ד ה"ב כתב דזהו טעם החולקים על סברא זו. [ועי' בדברי רבנו מנוח דנראה דעיקר קושיתו מסוכה גדולה דהקצה הפרוץ מרוחק יותר מג"ט מה'טפח שוחק'. אבל בסוכה קטנה ניחא ליה. ויל"ע אם הכוונה דאז אמרינן דהוא לבוד לקצה וזוית הסוכה אף דאין שם דבר ממשי. או דקאי על מה שכתב שם בהמשך דיש לדופן רביעית צוה"פ וא"כ הלבוד הוא לקנה של הצוה"פ של הדופן רביעית.]

     והנה הריטב"א להלן טז: מצדד דלא אמרינן לבוד משני רוחות אלא בפס ד' ולא בטפח. ולכאורה אין זה כדברי הרמב"ן. אמנם מאחר ובין כך יש כאן חידוש דאמרינן לבוד לאויר, דלא כסוגיא דהתם, וצריך למצוא איזה חילוק בין הסוגיות, אולי כמו"כ יש כאן קולא לענין לבוד לשני רוחות בפחות מד'. [↑](#footnote-ref-270)
271. משמע דדין טפח שוחק הוא דאוריתא והוא פרט מההלמ"מ. ועי' מה שהובא לעיל אות קמ מהבאור הלכה (תרל ב) דפשיטא ליה כשיטת התוס' דאינו אלא מדרבנן. ועי' אות קנ עוד ראשונים דס"ל דהוי מדאורייתא. וצ"ע.

     ועי' אות קמח (סק"א) קושית הגרי"ז על מהלך זה מדברי ר' יעקב דדיומדי סוכה טפח. [↑](#footnote-ref-271)
272. וכן הובא בתוס' הרא"ש משמם. [↑](#footnote-ref-272)
273. הראב"ד בכתוב שם גורס "משוכה טפח מן הכותל" ופירש דזה כנגד היוצא שיהא רחוק מהכותל, מיהו במרחק טפח סגי. וע"ש במה שפירש ראש תור וצ"ע דלכאורה סותר דבריו. [↑](#footnote-ref-273)
274. משמע דגדר ההיתר דדופן שלישית הוא כאילו נמשך וגודר הכל ולא דסגי בטפח. [↑](#footnote-ref-274)
275. חזינן מקושית תוס' דמפרשי ד"ראש תור" הוא מרוחק מהדופן. ועי' מהרש"א משכ"ב. [↑](#footnote-ref-275)
276. עי' אות קמט שיטת הריטב"א. [↑](#footnote-ref-276)
277. עי' אות קכו בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-277)
278. ובהערה בספר כתב: ועי' בתוס' שם ע"ב בד"ה סיכך ע"ג מבוי שכתבו דהך דמעמידו בפחות מג' סמוך לדופן היינו מדרבנן ע"ש. ע"כ. ואמנם איכא ראשונים דסברי דהוי דאורייתא עי' אות קנ מה שהובא בזה. [↑](#footnote-ref-278)
279. לכאורה צ"ב מה המקור לשני ההלכות הללו. ונראה דמדכתיב בסכת בסוכת בסכות ילפינן לשלשה דפנות גמורות של סוכה וההלכה דנמיעטה ברוח שלישית לא מיעטה אלא מדין דפנות סוכה אבל עדיין נשאר פשטיה דקרא לענין דבעינן מחיצות של כל התורה. [↑](#footnote-ref-279)
280. מבואר בדברי הגרי"ז דהנדון 'אותו טפח היכן מעמידו' הוא כיצד עבדינן דתהא רוח שלישית סתומה. אבל לעצם הדין טפח ליכא קפידא היכן מעמידו. [↑](#footnote-ref-280)
281. מבואר בדברי הגרי"ז דרב קולא קאמר דסגי בכנגד היוצא אבל אם ירצה להעמיד בראש תור כ"ש דשפיר דמי. ועי' אות קמה דעות נוספות בזה. [↑](#footnote-ref-281)
282. העירו דלדברי הגרי"ז דמה דבעינן כאן טפח שוחק הוא כדי לגדור את כל הרוח א"כ איך מהני רוב של ז' טפחים לגדור סוכה גדולה והרי כלפיה אין זה רוב. [ולולי דבריו היה אפשר לפרש דהוא חשיבות של שעור המחיצה לכשעצמה.] אכן גם בר"י מלוניל מבואר דההיתר מדין רובו ככולו, וקשה כנ"ל. ויתבאר באות קמט. [↑](#footnote-ref-282)
283. לכאורה אכתי לא נתיישבה בכך קושיתו היכי משכח"ל לדין 'שלישית אפילו טפח' והרי למעשה תמיד בעינן טפי משום הדין השני של סתימת רוח שלישי. [ורק לר' יעקב איכא נ"מ לדיומדין.] ולהלן אות קנ יובאו דברי הגר"א בזה. [↑](#footnote-ref-283)
284. עי' ראבי"ה סי' תרה תרו שהקשה על רש"י שמצריך צוה"פ על פני כל הרוח, דא"כ למה צריך עובי בקני צוה"פ, מאי שנא מקני צוה"פ דכלאים ושבת. ולכן חלק על רש"י וסובר דאין צריך צוה"פ לכל הרוח ולכן בעינן טפח שוחק כי היכי דלהוי כמחיצה לכל הרוח. [↑](#footnote-ref-284)
285. עי' בערוך לנר שהקשה מה קשיא להו להתוס', הרי בההלמ"מ נאמר דצריך מחיצה טפח. אמנם לכאורה נראה דההלכה לא באה להחמיר אלא להקל (עי' אות קמא בשם הרא"ש בב"ק), ולכן קשיא להתוס' ולר"ן למה לא מהני בצוה"פ לחוד כמו בשבת. ותירצו דהוא מדין מחיצות הניכרות. וביותר שאם היה מהני צוה"פ בסוכה הויא זאת בכלל שלישית אפילו טפח, דגם צוה"פ היתה נקראת 'שלישית טפח'. [↑](#footnote-ref-285)
286. בספר עולת יצחק העיר דלפ"ז אם יעשה סוכה על גבי עמוד מהני שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח וא"צ טפח שוחק ולבוד וצוה"פ דעל זה מהני מחיצות שאינן ניכרות של העמוד. [לפי מה דמשמע בר"ן דהחסרון במחיצות דעמוד הוא חסרון רק בסוכה ולא בשבת.] [↑](#footnote-ref-286)
287. הנה לדברי מרן רי"ז הלוי בע"כ דמימרא דרבא ללישנא השניה היא רק כר' סימון, דאילו לרב הרי בעינן טפח בכל אופן, גם בדאיכא צוה"פ. ורק לר' סימון אפשר לומר דסגי או בטפח שוחק או בטפח מצומצם וצוה"פ. ולכאורה מדויק כן בדברי רש"י שכתב בלישנא השניה דאתיא כר' סימון, ומנין לו זה דילמא אתיא כרב. וכן קשה למה בלישנא קמא ובתרא לא כתב דאתיא דוקא כר' סימון. אבל לדברי הגרי"ז הוא מוכרח כנ"ל.

     אמנם לשון רש"י (ד"ה ונתרת) לא משמע כן וז"ל: ואתא רבא למימר דאם עשה צורת הפתח על פני כל הדופן בשני קנים כל שהוא וקנה על גביהם קאי ליה במקום טפח ומכשר ליה כוותיה דאו האי או האי מכשר.

     וכן מבואר להדיא ברא"ש וז"ל: אם ירצה יעשה טפח שוחק כמו ששנוי בברייתא, ואם ירצה יעשה קנה כל דהו מכאן וקנה כל דהו מכאן וקנה על גביהן לאורך כל דופן שלישי. והברייתא הזכירה טפח כ"ש צורת הפתח דחשיב מחיצה לענין שבת וכלאים. [מלבד לשונו קנה כל שהו, מוכח עוד דבעושה צוה"פ לא בעינן טפח, ממה שהתקשה מהברייתא שאמרה שהשעור הוא טפח והוצרך להעמידה כשלא עשה צוה"פ. ודוק.] [↑](#footnote-ref-287)
288. עי' ערוך לנר שהקשה א"כ למאי בעינן לההלכה דשלישית אפילו טפח הרי בכל התורה רובו ככולו. ותירץ דודאי היכא דניתן שיעור לא מהני רוב השעור מדין רובו ככולו, דא"כ די שיאכל רוב כזית מצה, או יתחייב באכל רוב כזית חלב ודם. [אמנם כמדומה שהאחרונים מבארים דרובו כולו אמרינן רק אם יש 'כולו' ומתוכו אוכל רוב. כגון בשותה כוס של ברכה שיש בכוס רביעית, והוא שותה את רובה, אבל אם אוכל פחות מכזית אין זה "רוב" של כזית אלא "כל" של רוב כזית. ועי' שו"ת חת"ס או"ח סי' קמ שהגאון מה"ו שלמה קלוגר הקשה לו בהא דפרכינן (לעיל ה:) למה צריכים להלמ"מ דשעורים, הרי ילפינן לה מקרא דארץ חטה וכו', ומאי קושיא הא אי לאו הלכה הו"א דסגי ברובו ככולו, ולהכי בעינן הלכתא לומר דהשעור הוא בדוקא ולא סגי ברובו. ותירץ החת"ס דלא שייך רובו ככולו אלא מתוך כלו דמסנהדרין ילפינן דבעינן רוב מתוך כל, אבל אם לא נתועדו רק רוב סנהדרין אינו כלום. וה"נ לעולם שדינן המיעוט בתר הרוב אבל כולו בפנינו, כגון י' הוה עדה לדבר שבקדושה ואם ז' מהם לא שמעו קדיש וברכו נמשך המיעוט אחר הרוב. אבל אם רק נתועדו ז' לא אמרינן דבר שבקדושה. וכבר נתעורר מזה הרב המאירי. וכן הציבור רוב שחטאו מביא המיעוט עמהם פר בהוראה. וכן לענין טומאה וטהרה בעשית פסח, וכן חיות שמיעוט סימנים נגררים בתר רוב דנפק, וכן בכל דוכתא. אבל לאכול פחות מכשיעור או לטבול בפחות מכשיעור ולימא רובו ככולו לא שמענו. אה"נ אי איתא כאן מ' סאה ורובו כשר ומיעוטו שאובין נמשך אחר הרוב אבל חסר קורטוב אינו טובל. כנלענ"ד. עכ"ל החת"ס.] [↑](#footnote-ref-288)
289. צ"ע דאם היא סוכה גדולה אין בזה רובו ככולו. ואולי י"ל דהגדר הוא דהוי כסוכה קטנה וניתר מעיקרא רק ז' טפחים ע"י רובו ככולו, והשאר ניתר ע"י דנידון כפסל היוצא מן הסוכה. [אך צ"ע מסברא אם שייך לדון בסוכה גדולה על ז' בפנ"ע כדי להכשירו מדין רובו כולו. דיש לדון דהכל אחד ומקרי מיעוט.] [↑](#footnote-ref-289)
290. הפמ"ג (תרל ב) הביא דברי הר"ן וכתב דמשמע דטפח שוחק מדאורייתא. והבאור הלכה הקשה עליו מתוס' ע"ב דאינו אלא מדרבנן. אמנם במלחמות (אות קמו ובהערה) ובריטב"א (אות קנ בהערה) משמע דהוא דאורייתא וכמ"ש הפמ"ג. [ואמנם בפמ"ג עצמו באשל אברהם כתב דהוי רק מדרבנן כמו שהביא הבאור הלכה שם. וע"ע באות קפח.] [↑](#footnote-ref-290)
291. בשאר הראשונים משמע דהוא חשיבות ברשות ובשטח הגדור. [ובערוך לנר ציין להא דאיתא להלן י. לא מצינו מקום חשוב בפחות מארבעה. והשפ"א ציין לעירובין טז: דמקום ד' חשוב לענין כלאים.] אבל הרא"ש כותב דהוא שיעור במחיצה וצ"ב. וברי"ץ גיאות כתב דזה שעור פסי חצר. [↑](#footnote-ref-291)
292. ועי' אות תריא ראיה מרש"י דאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-292)
293. לשון הריטב"א בד"ה גירסת הספרים: "אבל הנכון דלכולהו לישני טפח בעינן והכי גמרי ליה דטפח לחוד לאו כלום הוא, ולהכי אמר רב סימון דהאי טפח מתכשר כשיהיה שוחק ובלבוד. [ובריטב"א הישן הגי' "מיהו טפח לחוד לאו כלום הוא", אך גם לשון זה משמע דהוא דאורייתא.] [↑](#footnote-ref-293)
294. הנה התוס' הקשו זאת על סוכה כמבוי למה בעינן ד' טפחים הא סגי בטפח מחולק לשנים כנ"ל. אמנם הגר"א הקשה זאת על סוכה כמין גם למה צריך צוה"פ [לרבא] הרי יש ז"ט ע"י שיחלק את הטפח לשנים מכח הלבוד. [↑](#footnote-ref-294)
295. בגליון הש"ס העיר מתוס' להלן יח ד"ה סיכך, בסופו, שכתבו דעל מחיצת טפח לא מהני לבוד אלא רק על מחיצה שלימה. [↑](#footnote-ref-295)
296. ובספר שלום יהודה (במהדורה ישנה הוא בסוף סי' לז) תירץ דבסוכה לא מהני דיני מחיצות אלא בעינן עומד מרובה ולכן לגבי דיני מחיצות אמנם מהני לבוד אף באתי אוירא אבל לא לגבי סוכה. ע"ש. [↑](#footnote-ref-296)
297. התוס' שם לא חילקו כן גבי 'אתי אוירא' אלא גבי היכא דעשה את עצם הדופן בלבוד דלא מהני אלא במחיצה שלימה ולא בטפח. ולכאורה היינו משום דדופן שלימה היא חשובה מצד עצמה ולכן מהני גם לבוד. אבל החידוש של טפח דמהני לגדור אף שאין כאן מחיצה לכל הרוח זה נתחדש רק בטפח ממש ולא בלבוד.

     אבל לגבי סברת 'אתי אוירא' עדיין צ"ב מסברא מדוע לחלק בין לבוד בטפח ללבוד במחיצה שלימה.

     והר"י לנדא (פתוחי חותם) אמר ליישב בזה ע"פ המבואר בעירובין י: דגבי אתי אוירא אף למ"ד פרוץ כעומד [וממילא אם משני הצדדים עומד כפרוץ שפיר דמי] מ"מ אם מצד אחד יש פרוץ מרובה ומצד שני עומד כפרוץ אמרינן 'אתי אוירא'. אבל אם מצד אחד פרוץ מרובה ומצד שני עומד מרובה לא אמרינן אתי אוירא. וכעין זה אשכחן גבי אויר שחוץ למקום הרשות דאינו מבטל את העומד ע"י אתי אוירא אבל מצטרף עם הפרוץ שבתוך הרשות. ומבואר דיש דברים שאינם מבטלים את העומד מצד עצמם אבל חזיין להצטרף אם יש מצד שני דבר שבכחו לבטל את העומד. והגדר בזה דבשביל לבטל בעינן "פרוץ" אבל בשביל להצטרף סגי ב"אינו גדור".

     ולפ"ז י"ל דה"נ 'לבוד' דינו כגדר האמצעי הנ"ל, דחזי להצטרף לפרוץ כדי לבטל, אבל לא יכול לבטל את העומד כשהוא בפנ"ע. ולכן הכא דמצד אחד יש פרוץ הרי זה מצטרף ללבוד ומבטל. אבל בתוס' להלן יז. דלכל האורך איכא לבוד אין כלל פרוץ לצרפו ללבוד שיבטל את העומד ודוק. [↑](#footnote-ref-297)
298. אולם לכאורה המג"א לשיטתו דאתי עלה מטעם "מחיצת שתי" כמו שיתבאר באות קנג, ולשיטתו כתב דמהני בד' מחיצות. אמנם להגר"א דהוא חסרון מצד דלא מהני לבוד לא שמענו דבד' מחיצות יהני. וצ"ע.

     ובעיקר דברי המג"א יל"ע מהו שעור ד' דפנות האם א"א שיהיה פתח. ובחזו"א (עה יד) מבואר דבעינן עומ"ר בד' דפנות. [↑](#footnote-ref-298)
299. מבואר דבעינן ז"ט בלא לבוד. וכן מבואר בלבושי שרד על מג"א סק"ה. אכן במחה"ש שם משמע דסגי בד"ט. אמנם אין זה כלל סתירה, דהכונה פס ד' בצירוף הלבוד דהיינו ז"ט, וכמבואר להדיא בדברי המחה"ש דמדמה לה לסוכה העשויה כמבוי. [↑](#footnote-ref-299)
300. יש להעיר מדברי תוס' ד"ה שלא, שכתבו דדין לבוד דלא כר' יאשיה דמצריך צממ"ח בסוכה. ואם מיירי רק לענין להשלים את ההמשך הרי לזה מהני אפילו צוה"פ ואין צורך שיהא צממ"ח. והחזו"א כתב דבריו בדעת התוס'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
301. ולפ"ז אם נימא דהגר"א חולק על סברת המג"א להתיר בד' דפנות כמש"כ בהערה הקודמת יקשה עליו ממחצלת דב' התירוצים אינם עולים לדעתו.

     וראיתי בעולת יצחק שכתב ליישב דעת הגר"א דחלוק השיעור של "גובה עשרה" מהשיעור של "מחיצת שבעה" דדין גובה י' הוא שעור ברשות ולא במחיצה אבל שעור רוחב ז' הוא שעור במחיצה ולפ"ז י"ל דכל מה דלא מהני לבוד הוא כשיש "שעור במחיצה" אבל לדין גובה י' מהני לבוד.

     וביאר שם הדברים, דהנה חזינן דלבוד בסכך מהני להכשיר הסוכה אבל אין לישן תחתיו [לשיטת רש"י להלן יט.] והביאור בזה דכלפי כלל הסוכה מקרי שיש כאן סכך, אבל כלפי עצמו של אותו מקום אין שם סכך. ולפ"ז י"ל גם לגבי שעורי המחיצה שהשלימם ע"י לבוד, דהדין חלוק, דאם השעור הוא ברשות שתהא גדורה עשרה, מהני לבוד דמקרי שכלל הרשות גדורה. אבל אם הוא שעור בגופה של מחיצה שתהא רחבה ז' לא מהני, כשם שלמשל לא מהני לבוד להכשיר לולב לומר שהוא ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-301)
302. לכאורה י"ל דרש"י לשיטתו אות קסז דבעינן צוה"פ לכל האורך [ולא סגי להשלים ע"י הצוה"פ לז"ט בלבד] והכא קמ"ל דבעשה פס ד' הוי כמחיצת ז' שלימה וא"צ להשלים עד סוף אורך הסוכה. [אך יל"ע לסברת החזו"א (סי' עה סק"ח) אם פס ד' עביד דין פסל. ואולי תלוי במחלוקת תוס' והר"ן אם לבוד עביד מחיצה או רק עריבן.] והריטב"א לשיטתו דף ז. דגם בפס טפח ומשהו אי"צ צוה"פ יותר מהשלמת הז"ט. [↑](#footnote-ref-302)
303. וע"ש בריטב"א שהקשה אם היא דופן שניה א"כ סגי בפס טפח ומשהו ויהיה לבוד משני צדדיו לדופן ראשונה ושלישית. ובתחילה כתב להוכיח מכאן דלא אמרינן לבוד משני צדדים אלא לדופן ד' טפחים [כמו מחצלת]. ושוב כתב לדחות דהכא מיירי בסוכה גדולה שאין לבוד מהצד השני לכן צריך פס ד'. ועי' אות קמו ובהערה מה שהערנו מדברי הרמב"ן על הריטב"א. [↑](#footnote-ref-303)
304. מבואר להדיא דמהני לבוד בדופן שניה וזה דלא כהגר"א. וגם מבואר דאף דאין בפס ד' טפחים אמרינן לבוד וא"כ א"א לומר כחילוקו של החזו"א. אמנם עי' בחזו"א שם דזה גופא כונת תוס' בתירוצם לומר כסברתו ויבואר בסמוך. [↑](#footnote-ref-304)
305. מבואר בתוס' דלא אמרינן 'אתי אוירא' אם איכא לבוד וזה סותר לתוס' דף ז. ד"ה עושה. ונתבאר לעיל אות קנא. [↑](#footnote-ref-305)
306. מבואר בתוס' נגד סברת המג"א לחלק בין איכא ד' מחיצות לאיכא ג' מחיצות. ואמנם כבר עמד בזה המג"א עצמו שם וכתב דלמסקנא הדרו לחילוק זה. ויבואר בסמוך. [↑](#footnote-ref-306)
307. בגר"א שהובא באות קנ תירץ דלא מהני לבוד בסוכה. [↑](#footnote-ref-307)
308. דמשום מצות סוכה התירו כמו בשיירא (מחצית השקל תרל א). [↑](#footnote-ref-308)
309. ועי' אות תרא קושיא ע"ז מסוגיית אכסדרה שיש לה פצימין. [↑](#footnote-ref-309)
310. וברי"ץ גיאות מכשיר בזה. [↑](#footnote-ref-310)
311. היינו לא מטעם הריטב"א באות קנב בהערה דהוי חסרון בדיני לבוד, דאין לבוד משני צדדים בפס טפח. אלא משום דבדין "דפנות סוכה" בעינן פס ד'.

     ונראה דאזיל בזה הר"ן לשיטתו בדף ז. דכשעושה פס ד' הדר והוי "כהלכתן ועריבן" מכח אותו הפס, והיינו דזה נעשה הדופן שניה, [ויבואר בס"ד באות קנה. ועי' עוד באות קנו דלחזו"א לא נעשה כדופן שניה אלא רק כעריבן אבל לפמ"ג (הובא בהערה שם) הוי ממש כדופן שניה.] ולכן יש בזה שעור של ד' טפחים לפחות ולא מהני לבוד. אמנם מדברי הגר"א מוכח דגם באיכא דופן ד' לא הוי כהלכתן ולכן בעינן צוה"פ עד סוף הרוח.

     אמנם לפ"ז קשה למה לא ביאר הר"ן את הגמ' בדף טז לענין דופן שניה כמו שפירש הריטב"א. ועמד בזה השפ"א. והחזו"א (עה יב) כתב בזה חדוש, דדופן של ד' טפחים מהני רק ל"עריבן" ולא ל"שתים כהלכתן" [והוא חדוש דשייך לפצל ביניהם] ולכן בדופן שניה לא מהני פס ד'. ורק בסוכה העשויה כמבוי שכבר התקיים הדין "שתים כהלכתן" ע"י דפנות המבוי ובעינן רק ל"עריבן" ע"ז מהני הפס ד'. ולפ"ז מתחדש כאן דגם לדופן של "עריבן" יש שעור של ד' טפחים. ויבואר עוד באות קנו.

     ובעיקר דברי הר"ן יש לדקדק כן מלשון רש"י שכתב: עושה פס, דופן גמור של ד' טפחים. עכ"ל. ומבואר דהשעור ד' טפחים לא בא רק לצורך שאחרי הלבוד יהיה ז' טפחים, אלא משום דבעינן "דופן גמור" ודוק. [↑](#footnote-ref-311)
312. ועי' אות תרא משה"ק ע"ז מסוגיא דאכסדרה שיש לה פצימין. [↑](#footnote-ref-312)
313. והא דדף ז. מבאר החזו"א דמיירי בהשלמת רוח שלישית כמו שנתבאר לעיל אות קנב. וצ"ע הא התוס' כתבו להדיא דמיירי בלבוד בכל דפנות הסוכה. [↑](#footnote-ref-313)
314. ושתי הגירסאות לדבר אחד נתכונו דיש מעלה בחבור המחיצה בזויות שזה גודר יותר מאשר מחיצות נפרדות. אך מ"מ יתכן דיש נ"מ בין הגירסאות אם הוא דין בדפנות או דין נפרד ויבואר בס"ד להלן אות קנו. [↑](#footnote-ref-314)
315. והיינו דאם סגי בטפח גרידא א"כ בין כך אין כאן תיקון המתייחס לכל שיעור סוכה אלא דדי בתחילת דופן לתקן. וא"כ גם בלא עריבן די בזה. אבל אם בעינן טפח שוחק והיינו דהתיקון יתייחס לכל הסוכה מדין רובו ככולו, לא נאמרה הקולא דרובו ככולו אלא בעריבן. שו"ר דאין הדברים מוכחים כלל לא בדיוק דברי הרא"ש ולא בהסברת הדברים.

     אך אם נימא כן יצא דדין ד' טפחים בסוכה כמבוי אינו אלא מדרבנן דהא דמי לדין טפח שוחק שהוא רק מדרבנן כמו שמבואר בתוס' בע"ב. ועי' להלן אות קנז בשם הפמ"ג שנוקט בדעת הרא"ש שאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-315)
316. בדעת המאירי בזה: הנה לשונו במשנה "שלא אמרו בשלישית אפילו טפח אלא אם כן השתים עריבן" משמע קצת דלא מתקיים בזה עריבן. ואינו מוכרח. ובסוגיין כתב "שלא הקלו בשלישית בטפח אלא בשיש שם שתי דפנות דעריבן אבל סוכה העושיה כמבוי וכו' לא דיה בטפח אלא צריכה היא לפס ארבעה וכו' והרי כאן דופן שבעה עם הלבוד. [משמע לכאורה דאין זה עריבן.] אך מיד בהמשך דבריו כתב: ומכאן הזהירו קצת מפרשים שלא לעשות פתחים בכל הקרנות שעל כל פנים צריכים אנו לשתי דפנות דעריבן אם לגמרי אם ע"י לבוד. ע"כ. מבואר לכאורה דהוא מדין "עריבן ע"י לבוד".

     ובאות קסג נוכיח בס"ד מדברי רבנו ירוחם כדעת הרא"ש דהפס ד' אינו נקרא "עריבן". [↑](#footnote-ref-316)
317. ובריטב"א כאן כתב "ומיהו אפילו בסוכה קטנה לא מתכשרא בטפח שוחק בינתיים והוי לבוד לכל צד, דלעולם שתי דפנות כשיעור סוכה ודעריבן בעינן".

     אכן בריטב"א להלן (דף טז:) כתב: ומדלא קאמר דמכשר דופן שני בטפח שוחק בי מצעי פחות מג׳‎ לכל רוח דהוו להו שבעה, שמעינן דלעולם לא אמרינן תרי לבודין בפחות מפס ד׳‎. מיהו לאו ראיה היא וכו'. ודאמרינן התם (דף ז.) ושלישית טפח וצורת פתח, ולא מוקמינן טפח שוחק בי מצעי. משום דבעינן לאכשורי אפילו סוכה גדולה. ותו דהתם רוח רביעית פרוצה וליכא לבוד אלא מחד גיסא כלפי דופן שנית האמצעית.‎ וסוכה העשויה כמבוי דבעינן פס דהויא ד׳‎ ולא מכשירים בטפח שוחק בנתים, או משום דהויא סוכה גדולה, [פירוש ואין לבוד דהדופן כמבוי מרוחקת מהאמצעית] או משום דבעינן שתי דפנות דעריבן [צ"ב למה הלבוד לב' רוחות לא מקרי "עריבן", כמו שבעושה פס ד' מקרי עריבן ע"י לבוד לרוח אחת.] בשכנגדו בחצר פרוץ. [עי' שו"ע תרל ס"ד ותבין] מיהו עיקר הדין אמת הוא מדלא אדכרי הך רבותא הכא והתם בשום אנפא. [פירוש דבחצר שאינה פרוצה וסוכה קטנה ליכא לחד מהני תרי טעמי לפסול. ומדלא קאמר בשום דוכתא דבכה"ג כשר ש"מ דהטעם משום דלא אמרינן לבוד לב' צדדים בפחות מד'.] עכ"ל. ודברי הריטב"א כאן צ"ב להתאימם למש"כ שם. [↑](#footnote-ref-317)
318. הראיה היא ממה דלא מוקי הר"ן דברי רב אמי (דף יז:) אלא בסוכה העשויה כמבוי ולא במחיצה שניה. והתבאר באות קנג בהערה. כ"כ החזו"א (עה יב). אמנם עי' בפמ"ג (תרל א"א ג) דכתב דהר"ן מודה לתוס' והא דהעמיד דברי רב אמי בעשויה כמבוי הוא להשמיענו רבותא דגם אז צריך פס ד' ולא סגי בטפח כרב יהודה. [אמנם לדעת הרא"ש לכאורה מוכח דלא מהני כיון דלשיטתו לא הוי כמחיצה שניה ואפילו לא הוי עריבן אלא כמחיצה שלישית.] [↑](#footnote-ref-318)
319. ויתכן שסברא זו תלויה בגירסאות "כהלכתן" או "עריבן", דאי חבור הדפנות כמין ג"ם הוא חלק מה"כהלכתן" מסתבר דא"א להפרידו מה"שתים". אבל אם יש כאן דין נוסף - "עריבן" יתכן דהוא דין נפרד מה"שתים" ואפשר לקיימו במחיצה אחרת. [↑](#footnote-ref-319)
320. הצורה היא כך: רוח דרום מחיצה שלמה. רוח מזרח פס ד' ומשהו בפחות מג"ט למחיצת רוח דרום. רוח מערב פס טפח ומשהו בפחות מג' ובהמשך צוה"פ [כדברי רבא דבעי נמי צוה"פ] וע"ז מבאר החזו"א דההיתר רק כנגד הפס שברוח מזרח אבל מה שמאריך ע"י הצוה"פ בצד מערב יותר מכנגד הפס שבמזרח לא מהני כיון דאינו מחיצה שלימה.

     ולדעת הר"ן בעינן שיהו ב' מחיצות שלימות ורק אחת המחיצות תהא טפח שוחק [אם היא בצד] או פס ד' [אם היא באמצע.] [↑](#footnote-ref-320)
321. וכתב דלפי מה שכתב הר"ן דבעשויה כמבוי בעינן לפס ד' מדין עריבן א"כ גם זה מדאורייתא. [ויל"ע להרא"ש אות קנה דהפס אינו מדין עריבן אלא כיון שאין הדפנות עריבן בעינן להשלים ביתרון תיקון, אם לדבריו יש הכרח לומר דהוי דאורייתא. ועי' בפמ"ג סק"ט דכתב דלהרא"ש הוא רק מדרבנן אבל מדאורייתא סגי בטפח.] [↑](#footnote-ref-321)
322. ועי' אות תריא ראיה מרשי דאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-322)
323. ועי' פמ"ג (תרל א"א ג) דדוחק לומר דהפוטרים מצוה"פ פליגי לחומרא דלא מהני אלא בסוכה קטנה. [↑](#footnote-ref-323)
324. הועתק באות קנו בהערה. [↑](#footnote-ref-324)
325. ועי' אות קס בהערה בשם הקרבן נתנאל דמתרץ דהכי גמירי לה הילכתא. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
326. לפי המבואר ברא"ש דגורס טפח שוחק מבואר דבב' החצאים שמשני צוה"פ בעינן שיהא בשניהם יחד טפח שוחק. ואינו מובן מה ענינו של טפח שוחק אם הוא מחולק לשנים ואינו לבוד. ועי' קרבן נתנאל דהכי גמירי לה הילכתא. [↑](#footnote-ref-326)
327. התפארת שמואל הביא שמהרש"ל הקשה ע"ז: דא"כ הול"ל [הרי"ף] בין ישנו במקום א' כו' [↑](#footnote-ref-327)
328. הר"ן לא גרס ברי"ף "טפח שוחק" ומ"מ כתב פירוש זה. והרא"ש אף שגרס שוחק לא פירש דקאי על ה"שוחק" לחוד וצ"ת. [↑](#footnote-ref-328)
329. וכתב המהרש"ל [הובא בתפארת שמואל] דס"ל דבעי טפח במקום א' והשאר בצורת הפתח, אבל לא בעי טפח שוחק כדי להעמידו בפחות מג' לכותל, אלא מעמיד הטפח באיזה מקום שירצה ויעשה צורת הפתח במקום הנשאר פתוח. וכ"נ מלשון הרי"ף שכתב בהאי לישנא לא איכפת לן בטפח שוחק ר"ל מאחר דלא בעינן שיעמידנו בפחות מג' לכותל א"כ לא איכפת לן אם הוא שוחק או לאו. וביאור לישנא בתרא דרבא שליטתו יבואר באות קסב. [↑](#footnote-ref-329)
330. הנה לדברי מרן רי"ז הלוי בע"כ דמימרא דרבא ללישנא השניה היא רק כר' סימון, דאילו לרב הרי בעינן טפח בכל אופן, גם בדאיכא צוה"פ, ומהו "ניתרת נמי בצוה"פ." ורק לר' סימון אפשר לומר דסגי או בטפח שוחק בלא צוה"פ או בטפח מצומצם וצוה"פ. ולכאורה מדויק כן בדברי רש"י שכתב בלישנא השניה דאתיא כר' סימון, ומנין לו זה דילמא אתיא כרב. וכן קשה למה בלישנא קמא ובתרא לא כתב דאתיא דוקא כר' סימון. אבל לדברי הגרי"ז הוא מוכרח כנ"ל.

     אמנם לשון רש"י (ד"ה ונתרת) לא משמע כן וז"ל: ואתא רבא למימר דאם עשה צורת הפתח על פני כל הדופן בשני קנים כל שהוא וקנה על גביהם קאי ליה במקום טפח ומכשר ליה כוותיה דאו האי או האי מכשר.

     וכן מבואר להדיא ברא"ש וז"ל: אם ירצה יעשה טפח שוחק כמו ששנוי בברייתא, ואם ירצה יעשה קנה כל דהו מכאן וקנה כל דהו מכאן וקנה על גביהן לאורך כל דופן שלישי. והברייתא הזכירה טפח כ"ש צורת הפתח דחשיב מחיצה לענין שבת וכלאים. [מלבד לשונו קנה כל שהו, מוכח עוד דבעושה צוה"פ לא בעינן טפח, ממה שהתקשה מהברייתא שאמרה שהשעור הוא טפח והוצרך להעמידה כשלא עשה צוה"פ. ודוק.] [↑](#footnote-ref-330)
331. כתב רבנו מנוח פ"ד מסוכה ה"ב: כמין גא"ם כלומר גימ"ל יונית שהיא עשויה כדל"ת שלנו. ומה שאמרו רבותינו כמין גא"ם ולא אמרו כמין דל"ת שלא רצו לתאר לאותיות הקודש שום דבר של חול. וזה מהפלגת הגדולים קדושת התורה וכבודה. [באילת השחר הקשה הרי כאן משמשת האות למצוה ולא לדבר של חול. ובבית דוד מדות פ"ג מ"א פירש שלא רצו להשתמש באותיות הקודש לצורה.] [↑](#footnote-ref-331)
332. כונת הרא"ש דבהו"א לפני שחידשה הגמ' דין "עריבן" ודאי דהבינה דשיעור הד' טפחים הוא שעור ב"שלישית אפילו טפח" וע"ז הקשו למה הכא בעינן טפי מכמין ג"ם. והשתא בתירוץ משמע דהגמ' לא חזרה בה מזה ונשאר דהשיעור הוא מדין "שלישית אפילו טפח" רק דבליכא עריבן בעינן תיקון טפי. [ודלא כהר"ן (אות קנה) דהגמ' אמרה טעם חדש דזה עושה "עריבן".] ולפ"ז נוקט הרא"ש דכיוון דמצינו שבמקום שהתיקון הוא מדין "שלישית" בעינן צוה"פ הוא הדין כאן. [לאפוקי להר"ן דמהני למיעבד "עריבן" א"כ עדיף טפי משלישית אפילו טפח. וי"ל דלא בעינן לזה צוה"פ.] [↑](#footnote-ref-332)
333. עי' ברא"ש סי' ז שמפרש ראיתו. [↑](#footnote-ref-333)
334. ז"ל הרמב"ם: היו לה שתי דפנות זו כנגד זו וביניהן מפולש. עושה דופן שיש ברוחבו ארבעה טפחים ומשהו ומעמידו בפחות משלשה סמוך לאחת משתי הדפנות וכשרה. וצריך לעשות לה צורת פתח.

     וברמב"ם בהלכה הקודמת (ה"ב) כתב: היו לה שתי דפנות גמורות זו בצד זו כמין ג''ם עושה דופן שיש ברחבו יתר על טפח ומעמידו בפחות משלשה סמוך לאחד משתי הדפנות ודיו. וצריך לעשות לה צורת פתח מפני שאין לה שלש דפנות גמורות.

     ועמדו האחרונים מהו זה שכתב הרמב"ם (בה"ב) "ודיו" הרי כתב מיד שצריך צוה"פ. וכיו"ב קשה מה שכתב (בה"ג) גבי עשויה כמבוי אחר תיקון הפס ד' "וכשרה", והרי הוסיף מיד שצריך צוה"פ. וכן יש להעיר בשינוי הלשון דבעשויה כגם כתב "ודיו" ובעשויה כמבוי כתב "וכשרה". ועי' מה שציינו בזה בספר המפתח. [↑](#footnote-ref-334)
335. מבואר בגר"א דצוה"פ באה להשלים את ה"טפח שוחק" לשעור דופן. וזה מתאים לסוברים באות קסז דאין צריך צוה"פ עד קצה רוח הסוכה אלא די בהשלמה לשעור ז' טפחים. אמנם לשיטת רש"י דבעינן להשלים עד סוף הרוח ודאי אין משום השלמת שעור מחיצה אלא דאין כח במחיצה שאינה מחיצה גמורה לעשות דין "פסל" להכשיר מה שאינו כנגדה. [↑](#footnote-ref-335)
336. בפשטות הכונה דכיון דאינו ז' טפחים אלא ע"י לבוד לא מהני זאת לשעור ובעינן להשלים השעור ע"י צוה"פ. אמנם זה לא יתכן חדא דבפשטות לבוד עדיף מצוה"פ [להלן אות קסח יתבאר בזה מחלוקת פמ"ג וחזו"א] ועוד דאם צוה"פ עדיפא למה בעינן כלל לבוד יעשה רק פס ד' ואחריו צוה"פ ומהני ק"ו מלבוד. ועוד דאם צוה"פ הוי כמחיצה גמורה הדרא קושית הגר"א למה אמרו שלישית אפילו טפח הרי בעינן צוה"פ וא"כ בצירוף הצוה"פ הוי מחיצת ז'.

     ולכן ביאר בקונטרס הביאורים [הגרמ"ש שפירא] דכונת הגר"א דכיון דהדופן גרועה שנעשית לז' טפחים רק ע"י הלבוד, לא הוי דופן אא"כ יש צוה"פ שמשלמת כל אורך הדופן. [אבל אחר ההשלמה השעור ז' נובע מהפס עם הלבוד ולא מצוה"פ.] ולפ"ז אין דין צוה"פ של טפח שוחק מענינו של צוה"פ של פס ד'. דבטפח שוחק הצוה"פ באה להשלים את השעור דופן. אבל בפס ד' היא באה לתת שם דופן על הפס עם הלבוד. אמנם מדברי הגר"ח משמע ביאור אחר בדעת הרמב"ם ויובאו דבריו באות קסד. [↑](#footnote-ref-336)
337. משמע מהגר"א דהדין טפח שוחק הוא מן התורה ולא כשיטת תוס' דאינו אלא מדרבנן דא"כ שפיר אמרינן מדאורייתא דשלישית אפילו טפח. ועי' בזה באות קנ. [↑](#footnote-ref-337)
338. הנה התוס' הקשו זאת על סוכה כמבוי למה בעינן ד' טפחים הא סגי בטפח מחולק לשנים כנ"ל. אמנם הגר"א הקשה זאת על סוכה כמין גם למה צריך צוה"פ [לרבא] הרי יש ז"ט ע"י שיחלק את הטפח לשנים מכח הלבוד. [↑](#footnote-ref-338)
339. מבואר בדברי הגר"ח דמה שצריך את צוה"פ בעשויה כמבוי הוא כדי לצרף את הדופן האמצעית עם שאר הדפנות. ולכאורה זהו דלא כהגר"א שכתב "דאינו דופן בלא צוה"פ" וכמו שהתבאר מהקונטרס הביאורים, אלא כדי לצרף לשאר המחיצות. [↑](#footnote-ref-339)
340. מבואר בגר"ח דהתועלת הצוה"פ שתהא הסוכה מוקפת שלש מחיצות. ועי' בדברי הגרי"ז [אות קמח סק"ה] והם כעין דברי הגר"ח.

     והנה מדברי הגר"ח יוצא ג"כ שהדין צוה"פ בכמין ג"ם ובעשויה כמבוי, שני דינים נפרדים הם. וזה ג"כ שלא כהרא"ש שמשוה ביניהם. [↑](#footnote-ref-340)
341. ויש בזה הערה גדולה דהנה נחלקו האחרונים (עי' מ"ב שסג כג, וחזו"א ע יד ועוד הרבה) אם אפשר לעשות צוה"פ באויר. והנה אם הצוה"פ מחוץ לרשות הסוכה א"כ היא באויר. וראיתי "בפשר חזון" שדן בזה דאולי אם ע"י הצוה"פ חל דין פסל הרי זה חלק מן הסוכה. אמנם בהא גופא יל"ע אם צוה"פ מקרי משכא חדא דופן בהדייהו. [לסוברים דבלא מחיצה נמשכת ליכא דין פסל.] [↑](#footnote-ref-341)
342. מבואר דלדעתו אם עושה צוה"פ על פני כל הדופן השלישית אין צריך כלל קנה ופס. (שו"ת מים עמוקים סי' ד). [↑](#footnote-ref-342)
343. משמע דשיעור סוכה אינו ז' טפחים גרידא אלא ז' ומשהו. וכן הוא בלשון תוס' כאן ד"ה עושה. ועי' באות פד. [↑](#footnote-ref-343)
344. בשבט הלוי ח"א סי' קסט הקשה דאחר שעושה כבר צוה"פ עד סוף ז' א"כ למה בעינן כלל לטפח שוחק, תסגי ליה בצוה"פ על פני כל הז'. ובע"כ דצוה"פ גרע ממחיצה גמורה. וא"כ מה הוקשה לו על רש"י שהצריך צוה"פ עד סוף הכותל למה לי טפח שוחק הא גם לרש"י אפשר לתרץ דצוה"פ גרע ולא מהני בלא הפס.

     אמנם עי' פמ"ג בפתיחה לסי' תרל שכתב דנראה דההגה"מ חולק על הר"ן (אות קסט) שפוסל סוכה בצוה"פ ואילו ההגה"מ מכשיר. [ואמנם דבריו צ"ע דא"כ למה מבעי לן לטפח שוחק, הא לפ"ז סגי בצוה"פ לכל אורך הז"ט.] ויתבאר בס"ד באות קסז. [↑](#footnote-ref-344)
345. בשבט הלוי ח"א סי' קסט עמד על כך דבדברי הלבוש משמע דאף אם לא יעשה כלל צוה"פ כשר עד שעור ז"ט. וכל דין צוה"פ אינו נצרך אלא כדי להכשיר יותר מז"ט. וביאור הדברים דכיון דטפח שוחק הוא כדי שיהא רוב הדופן עשויה כדכתב רש"י לעיל א"כ גם ללא צוה"פ כשר משום דעד ז"ט מקרי דיש רוב דופן. ורק אם רוצה להכשיר טפי מז"ט צריך צוה"פ. [ויש לדון באופן שמגדיל את הטפח שוחק שיהא למשל י' טפחים, אם משערים כנגדו עד פחות מכפלים [כ' פחות משהו] ונדון גם בזה רובו ככולו. ועי'.] וכתב דלפ"ז יכול להתחיל את הצוה"פ בסיום הז"ט ואין צורך להתחיל את הצוה"פ מהטפח שוחק כיון דעד סיום הז"ט הוא כשר בלא שום תקון נוסף של צוה"פ.

     וכבר עמד ע"ז הפמ"ג (תרל מ"ז ה) ודייק כן מדברי הלבוש אמנם לדינא הניח בצ"ע.

     אמנם בבכורי יעקב (תרלא ה) דייק מלשון הרמ"א דבין בסוכה קטנה ובין בגדולה בעינן צוה"פ עד סוף הסוכה. [↑](#footnote-ref-345)
346. ע"ש בבאור הגר"א שכתב דהא דכתב הרא"ש דדין פסל משכח"ל רק בעשה דופן הקצרה יותר מז"ט, משום דאי הוי כדינה פשיטא דזהו עיקר דינה. [וכנראה הבין השעה"צ דכונת הגר"א באופן שעשה 'שלישית טפח' וא"כ אם נימא דבעינן צוה"פ עד סוף האורך אין זה מדין פסל אלא איכא כאן מחיצה שלימה. אמנם לכאורה יש לדחות דהכונה אם עשה מחיצת ז"ט גמורה, וכונתו "דזהו דינה" משום דמדרבנן א"א לעשות פחות משעור ז"ט, ומה שעשה במחיצה גמורה ולא בצוה"פ אין בזה גלוי דעת דהסוכה מסתיימת כאן.] [↑](#footnote-ref-346)
347. עי' גם בפמ"ג (תרל א"א א) שעמד ע"ד הלבוש. [↑](#footnote-ref-347)
348. החזו"א הוכיח זאת מדברי הרא"ש סי' לד שהתקשה מה החידוש בפסל והרי זהו דין 'שלישית אפילו טפח'. וכתב ליישב: ומיירי בשעשה שתי מחיצות של הצדדין ארוכות אע"פ שהיה לו די בז' טפחים באחת מהן, זה מוכיח שרוצה לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות, ודופן האחת הנמשכת עם הפסל לאו מן הסוכה הוא אלא בפני עצמו קאי, ונמצא שאין לו אלא דופן אחת ואפ"ה נידון כסוכה. ואם נימא דבאופנים הנ"ל אמרינן פסל למה לא תירץ הרא"ש דדין פסל איצטריך בכה"ג. ועי' בשבט הלוי מה שהשיב ע"ז. [↑](#footnote-ref-348)
349. וז"ל הרדב"ז סי' אלף שיז: דהתם לא הכשירו אלא אם כן נמשך עמו דופן אחד מג' דופני הסוכה דמהו דתימא רואין את הארוך כנגד הקצר ואין בה ג' דפנות, קא משמע לן רואין את הקצר כנגד הארוך ויש לו ג' דפנות לפסל הזה. ואפ"ת דאין רואין את הקצר כנגד הארוך אפילו הכי כשר הפסל דהא אית ליה ב' דפנות דעריבן והדופן הקצר לא גרע מטפח ומכשר. עכ"ל. הרי שנסתפק בזה. ובמאירי לעיל ד. כתב ד'פסל' הוא מדין 'רואין'. ולשון הריטב"א (ו:) ושלישית טפח כאילו הכל סתום. ולשון הט"ז (תרלא ה): קא משמע לן דאפי' הכי כשר גם שם וחשבינן המחיצות שעשה גם לזה כאלו הגיע הדופן הקצר עד סוף הכותל הארוך.

     ועי' עוד משנ"ת בזה באות קמב. [↑](#footnote-ref-349)
350. עי' בהגר"ח שבת פט"ז הובא באות קסד. [↑](#footnote-ref-350)
351. וע"פ סברא זו יש ליישב דברי ראבי"ה בהגה"מ שהובא באות קסו מקושית השבט הלוי [הובא שם בהערה.] דהתקנה דרבנן הייתה שאין דין פסל אא"כ יש שעור סוכה בכשרות ע"י שסותם את הז"ט של אותה רוח, ורק אחר שיש שיעור סוכה אמרינן דין פסל. ולכן אם צוה"פ על פני כולה אין צריך טפח שוחק דכשר משום הצוה"פ [ואפי' בד' רוחות כשר בצוה"פ.] אמנם אם אין מגיע הצוה"פ עד סוף הרוח דליכא למימר "רואין" מכח הצוה"פ שאינה גודרת אלא במקומה, וכמו שנתבאר בפנים, ולכן בעינן טפח שוחק שמכחו נימא רואין ויהא כשר גם מדרבנן הואיל ויש כאן שעור סוכה קטנה בכשרות. ודוק. [↑](#footnote-ref-351)
352. לא מבעיא אם באמת גם כאשר עושה צוה"פ מרחיק רק ג"ט ודאי קשה. אלא אף נימא כהדעות דאין צוה"פ בפחות מד"ט וא"כ מעמיד הקנה במרחק ד"ט ואין לבוד, דמ"מ תקשה שיעמיד בפחות מג"ט ולא יצטרך לקנה שעל גביהם. [↑](#footnote-ref-352)
353. הטעם דלא מהני צוה"פ, מבואר בדברי הגר"ח שבת פט"ז וז"ל: דצוה"פ אינה מועלת רק להחשב כולו מוקף מחיצה, וממילא דמועיל בסוכה העשויה כמבוי לצרף את הדופן השלישי להשנים, וכן בסוכה העשויה כמין ג"ם מועיל שתהא הסוכה מוקפת כולה שלש מחיצות.

     אבל לענין עצם שעור מחיצה האמור בסוכה שתים כהלכתן ושלישית טפח דההילכתא בזה הוא דבעינן מחיצות עצמן, בזה לא מהניא צוה"פ, ושאני בזה דין צוה"פ מדין לבוד ודין עומד מרובה על הפרוץ. דלבוד ועומד מרובה על הפרוץ הן עצמן מחיצה ממש, משא"כ צוה"פ אע"ג דדין מחיצה בה מ"מ אינה מצטרפת להשלים שעור המחיצות. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-353)
354. עי' בדברי מרן רי"ז הלוי שהועתקו באות קמח סק"ה. [↑](#footnote-ref-354)
355. נתבאר באות קנה. [↑](#footnote-ref-355)
356. וי"ל דבזה מהני אף אי יעשה בדופן שלישית טפח שוחק. ועי' בחזו"א (עה י יא). [↑](#footnote-ref-356)
357. אמנם נחלקו בזה אחרונים ויש דס"ל דהרא"ש הכשיר צוה"פ מדאורייתא רק ברוח שלישית, עי' רא"ש סי' ח בשם הירושלמי הביא ד' דוקרנין וסיכך על גביהן במבוי פסול בסוכה כשרה. והגיה הקרבן נתנאל במבוי כשר בסוכה פסולה. וכן דעת המגיה בתוספת בכורים (תרל טו). אכן הבכור"י כתב דהרא"ש מכשרי אף בד' רוחות בצוה"פ מדאורייתא ולכן כתב דאם אין לו אפשרות אחרת יעשה לכה"פ סוכה כזאת לצאת עכ"פ מדאורייתא. וזה כדעת הבאור הלכה בס"ו. ועי' גם במשכנות יעקב סי' קכג בסוף הסימן שנוקט כן וכנראה נוקט כשר אפילו מדרבנן [כדמשמע פשטות הירושלמי הנ"ל] והקשה א"כ למה בעינן טפח שוחק. [ועי' משנ"ת בזה באות קסז בהערה]. [↑](#footnote-ref-357)
358. הקשה הפנ"י אטו סתם סוכה היא ברה"ר, והרי בשאר רשויות ליכא מגו, ולכן סתם קרא דבעינן שלישית אפילו טפח. ועוד הרי בלאו הכי אין המקום תחת הסוכה רה"ר, משום דמקורה ומטעמים נוספים ע"ש, וליכא מגו כלפי הדאורייתא. [אמנם י"ל דנהי דבלא הלחי אינו רה"ר, מ"מ גם רה"י אינו אלא כרמלית, והלחי עושהו מדאורייתא לרה"י ומזה עבדינן מגו. (ועי' אגרו"מ או"ח א קעט).] [↑](#footnote-ref-358)
359. לא זכינו לאורן של חי' הר"ן על סוכה. אבל עי' בפנ"י שכנראה כונת הר"ן להוכיח מקושית התוס' בע"ב בענין מגו דטפח שוחק. או משום דס"ל דפרוץ מרובה אסור מדאורייתא. [כן מבואר בר"ן להדיא הועתק לעיל.] והפנ"י כתב דגם פרוץ מרובה אינו רה"ר דאורייתא משום דאינו דומיא דדגלי מדבר דאין תשמישו נוח וגם הואיל והוא מקורה. [↑](#footnote-ref-359)
360. צ"ע דא"כ יו"ט ראשון דסוכות שחל בשבת דחג הסוכות ושבת באין כאחת מדוע לא אמרינן מגו לחומרא. [↑](#footnote-ref-360)
361. והוסיף הריטב"א: כלומר ומה שאמרו בסוכה "יתירה סוכה דעלמא אסוכה דשבת דאילו סוכה דעלמא בעיא טפח שוחק ואילו סוכה דשבת לא בעיא טפח שוחק וסגי בלחי", לאו היינו סוכה של חול שע"ג מבוי שיש בו לחי, אלא סוכה כיו"ב שעשאה על גגו או ברה"ר כגון סוכה שעל גבי מבוי ממש שהוכשר בלחי זה דלית לה מגו, דלא כשירה מכיון דלא קיימא במבוי ממש. דעד כאן לא שרי רבה אלא על מבוי ממש שהוכשר בה לחי זה לענין שבת, מיהו בהכי שרי אף בחול.

     ויש לציין כאן דברי הרדב"ז בשו"ת סי' אלף שיז וז"ל: ולענין סיכך על גבי מבוי שיש לו לחי אין ראוי להתיר אלא לאותה שבת בלבד ואחר השבת יעשה לה תקון אחר דתרי מגו לא אמרינן וכל שכן להקל, מגו דהויא מחיצה לענין שבת הויא מחיצה לענין סוכה לאותה שבת ומגו דהויא מחיצה לענין אותה שבת תהיה מחיצה לכל ימי הסוכות. [↑](#footnote-ref-361)
362. ובספר עמודי אור סי' לה מיישב דעת הרי"ף דהוא פוסק כרבי יוחנן (ביצה יב.) דעירוב והוצאה ליו"ט, וגם בחוה"מ אוסר להוציא שלא לצורך כדכתב הטור סי' תקלו, ולכן גם בחוה"מ איכא מגו דשרי הלחי להוציא שלא לצורך. אבל הסוגיא כאן דמשמע דמותר רק בשבת, היא מימרא דרבה, והוא לשיטתו דס"ל בביצה שם דאין עירוב והוצאה ביו"ט, וכ"ש בחוה"מ, ולכן מכשיר את הסוכה רק בשבת.

     ועי' באגרות משה שם שהקשה כעי"ז למה ביו"ט לא אמרינן מגו שמותר ע"י הלחי להוציא שלא לצורך נתיר גם את הסוכה. [וכן הקשה בקבא דקשיתא קושיא פט] ותירץ דרק איסור שהוא לצורך השמוש בסוכה מקרי תרתי דסתרי ומחיצה לחצאין אבל הוצאה שלא לצורך שאינה צורך סוכה אינה סתירה לסוכה.

     אמנם הוכיח כנגד סברא זו מדברי הראבי"ה גבי פסי ביראות שהובא ברא"ש סי' ט וז"ל: וראבי"ה ז"ל כתב ואפי' לא נתקן להתיר ביראות כגון שאין בור כיון דאם היה שם בור היה נידון משום מחיצה ושרי. ובחצר אם עשה כיוצא בו רפיא בידי אם היתה כשירה. ואית מרבותינו שנסתפקו בדברים הללו ע"כ. הרי דדן הראבי"ה להתיר אף בחצר שאין סתירה בפועל לסוכה. אך דן האגרו"מ שמא מקרי מועיל בפועל הואיל ואם יוסרו מחיצות החצר יועיל מדין הפסי ביראות. [↑](#footnote-ref-362)
363. עי' רש"ש שבספר ב"א [כנראה בספר באר אברהם להגאון משכיל לאיתן והובא גם בבנין שלמה סי' מו] הקשה הא אין זה סוכה הראויה לשבעה. [עי' להלן כג.] ותירץ הרש"ש דהמגו מהני להכשיר גם פסול זה דלא חזי לשבעה. אכן הבנין שלמה דחה זה דרק ב"פסולי דופן" שהוא ענין השייך גם בשבת אמרינן מגו אבל דבר שלא שייך כלל לדיני שבת לא.

     ובערוך לנר כתב דקושיא זו שאין ראוי לשבעה היא שהכריחה את הרי"ף לומר דכשר כל החג. ומה דמבואר בגמ' דבסוכה דעלמא פסולה היינו סוכה שעשאה אחר שבת דרק בעושה סוכה קודם החג בעינן ראויה לשבעה אבל בעושה בחג דבין כך אינה קיימת כל שבעת ימי החג לא. ע"ש.

     והבנין שלמה כתב דהחסרון ד"ראויה לשבעה" הוא רק אם "אינה ראויה לדירה לשבעה" דבעינן דירה הראויה לשבעה, [וכן סוכה ע"ג בהמה שאסור לעלות עליה ביו"ט הוי חסרון בדירה] אבל הכא דהוא רק חסרון ב"כשרות הסוכה" ולא בדירה, אי"צ ראויה לשבעה.

     ובספר שלום יהודה סי' מו כתב להוכיח מקושיא זו דפסול "אינו ראוי לשבעה" הוא רק בסכך ולא בדפנות, ומה שפסול ע"ג בהמה מקרי פסול בסכך, ואף שאין זה פסול בגופו של סכך, הואיל ומ"מ אין הסכך ראוי לישב תחתיו בשבת. וע"ש שיש בזה מחלוקת ראשונים. [↑](#footnote-ref-363)
364. הנה הלשון 'משלך נתנו לך' הכונה דכיון דהוי מדרבנן בידם להקל ולהתיר. [עי' סוף עירובין דף קה.] וצ"ב הרי הכא ההיתר משום 'מגו' ובריטב"א מבואר דמיגו מהני אף לדאורייתא וא"כ הוי היתר גמור ולא רק משלך נתנו לך. ואולי י"ל דאמנם כלפי רוח שלישית הוי היתר גמור אבל כלפי רוח רביעית דליכא שם מחיצה דסוכה לא שייך המגו מדינא [עי' מש"כ בפנים] וההיתר רק משום משלך נתנו לך. [↑](#footnote-ref-364)
365. לכאורה סברת חד מרבנן דרא הוא דהמגו מתיר רק איסורים דרבנן. וכן הביא הר"ן בשם יש שתירצו הובא באות קעא. ועי' בפנ"י שדעתו כן דלא מתירין אלא איסורין דרבנן ע"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-365)
366. משמע דבעינן צוה"פ עד סוף אורך הדופן דאל"כ אין זה רה"י מדאורייתא. ועי' לעיל אות קסז דפליגי בזה השער הציון בשם לבושי שרד והחזו"א לדינא. ולכאורה אם יש הוכחה מהרא"ש דברי המ"ב תמוהים שנטה מזה מסברא. ועי' בריטב"א שכתב באמת לפרש דיתירה שבת על סוכה היינו ברוח שלישית, דאפילו אחר הצוה"פ איכא פרומ"ר. וזה כשיטתו דפליג על רש"י וסובר דאין צריך שתהא הצוה"פ עד סוף אורך הדופן. [↑](#footnote-ref-366)
367. ולפ"ז רבה דקאמר מגו מוכח דס"ל דאין צריכה צוה"פ, ולהכי מהני המגו. [השלמה] ושוב כתב ההשלמה די"ל דרבה נמי סבר דבעינן צוה"פ אלא דזה אינו אלא מדרבנן והכא קאמר רבה להעושה טפח בלא צוה"פ דכשר מדאורייתא דאמרינן בזה מגו. [לכאורה הכונה דיועיל רק לדיני שבת דאורייתא ולא לדרבנן.] [↑](#footnote-ref-367)
368. אמנם כתב ההשלמה, דאם נפרש דצוה"פ דרבא היא ברוח רביעית [כדעות באות קסה], יל"פ דהמגו מהני לדרבנן. דיש כאן ג' דפנות גמורות [שתים כהלכתן וצוה"פ בפתח הסוכה] ועוד טפח שוחק ברוח רביעית, ואמנם לשבת דעלמא אינו מועיל עד שיהא פס ד' או משהו מכאן ומשהו מכאן, אבל בסוכה אמרינן מגו. אלא שדחה שעיקר הפירוש הוא כסוברים דהצוה"פ באותו רוח של הטפח שוחק. אולם רבנו אברהם מן ההר כתב להפיך דיש כאן ראיה ברורה שדעת הרי"ף דהצוה"פ ברוח הרביעית ולכן מותר אף מדרבנן בלא מגו דאיכא פס ד' ע"י הטפח שוחק. אבל אם עושה הצוה"פ באותו צד של הטפח שוחק א"כ יש נ"מ במגו לגבי הדרבנן. [לכאורה יש ביניהם ב' פלוגתות. חדא אם איכא מגו על רוח רביעית, ב. אם הפס ד' המתיר חצר כשר ע"י טפח שוחק ולבוד. וראיתי באחרונים שדנו בזה (עי' שו"ת זקן אהרן וואלקין ח"א סי' יט דפשיטא ליה דפסול כיון דלבוד אינו כמחיצה ממש אלא רק כסתום. וסברתו צ"ע מטפח שוחק דסוכה. ובפתחא זוטא סי' שסג הסתפק בדינו. ובנתיבות שבת להגרי"י בלוי פשיטא ליה דמהני. וציין לאחרונים הנ"ל.) והרי לפנינו דפליגי בזה הראשונים.] [↑](#footnote-ref-368)
369. ואמנם צ"ע למה ללא הביא הרי"ף דינא דרבה ונ"מ לענין פרוץ מרובה ופסל. [ואולי אחרי דדברי רבה עצמם דמיירי בשתים כהלכתן לא משכח"ל להרי"ף, שוב לא הביא אף דנ"מ לדינים אחרים.] וראיתי שתירצו דהרי"ף והר"ן פליגי אי התירא דפסל הוא משום דכאילו המחיצה נמשכת [ועי' רש"י להלן יט. דהתירא דפסל מדין שלישית אפילו טפח] או דהוי היתר מצד נטפל לסוכה וע"ז לא שייך מגו. [↑](#footnote-ref-369)
370. ובהערה לעיל אות קעד נתבאר דמדברי הריטב"א משמע דהוי קולא דרבנן מיוחדת "משלך נתנו לך". [↑](#footnote-ref-370)
371. ראה ראיות לזה באות קמה. [↑](#footnote-ref-371)
372. ועי' אות קעו מה שהובא בזה מהב"י. [↑](#footnote-ref-372)
373. אולם צ"ע לפי מה שיתבאר באות קעט דדין פרומ"ר נמדד בד' רוחות ומוכח מזה דגם רוח רביעית דינה כגדורה כמו שיבואר שם בהערה, א"כ למה לא אמרינן מגו גם על רוח רביעית. ונראה דלא אמרינן מגו אלא על מקום שהדין לראות את המחיצה כאילו היא ארוכה, אבל היכא דהכשר הסוכה הוא בלא מחיצה באותו מקום, אלא דהמחיצה שסביב נותנת דין גדור לאותו מקום, לא אמרינן ע"ז מגו. [ועי' חי' רבנו חיים הלוי פט"ז משבת שמבואר חלוק בין מקום שנקרא שיש לו מחיצות, לבין מקום שרק איננו פרצה] ויסוד הדברים ע"פ מה שהתבאר באות קעא דדין מגו הוא "שאין מחיצה לחצאין" וזה שייך רק היכא דדיינינן כאילו יש ממש מחיצה ולא על פתח [שרק מוגדר כליכא פירצה ולא כמחיצה ממש כדכתב הגר"ח הנ"ל.] [↑](#footnote-ref-373)
374. ועי' אות קצב דלכאורה הרא"ש סי' ט סותר דבריו וכתב דההיתר משום דרבנן הקילו וע"ש. [↑](#footnote-ref-374)
375. הך 'כלומר' שכתב הב"י בא ליישב ההערה שהובאה לעיל אות קעה בשם המאירי. [↑](#footnote-ref-375)
376. לכאורה לפי מה שהוכחנו באות קעה דלרש"י אין מגו על דופן רביעית וההיתר על הדרבנן הוא משום קולא דמשלך התירו לך, א"א לפרש דהמגו הוא על הדרבנן דהרי את הדרבנן בין כך התירו אף בדליכא מגו. [ואמנם בברכת יעקב כתב דגדר הדין דרבנן ברוח רביעית שונה משאר גדרי המחיצה ולפ"ז י"ל דרק ברוח רביעית אמרינן משלך נתנו לך, אבל על מחיצה שלישית התירו רק משום מגו.] ולפי מה שיתבאר בפנים דבעינן כאן מגו על הדאורייתא, א"ש. [↑](#footnote-ref-376)
377. וציינו לזה לשון רש"י ד: שתים כהלכתן. באורך כל הסוכה וברחבה. ע"כ. אמנם ברש"י ו: כתב: כהלכתן. כשיעור משך סוכה ע"כ. וכן הוא ביד רמ"ה סנהדרין ד. שתים כהלכתן דהיינו ז' טפחים שיעור משך סוכה קטנה. [↑](#footnote-ref-377)
378. והא דלהלן מבואר דפרוץ מרובה כשר היינו שיחד עם רוח רביעית הוי פרוץ מרובה כמו שיתבאר באות קעט. [↑](#footnote-ref-378)
379. החזו"א (עה ו) מבאר דמיירי דיש בדופן עומ"ר ורק בהיקף הכללי פרוץ מרובה ואפ"ה לא מהני אי אם אין שיעור ז"ט עומד בצירוף. והטעם דכשם שלא מהני צוה"פ לז"ט דדופן כך לא מהני עומ"ר. [↑](#footnote-ref-379)
380. המג"א (תרל ה) כתב בהא דמהני צירוף חלקי המחיצות "נ"ל דעכ"פ בעינן בעומד שיעור מקום". ופירשו המחה"ש ופמ"ג דהיינו שיהא חלק אחד של מחיצה פס של ד"ט. ובשער הציון (כ) הקשה מנא ליה להמג"א דין זה. ולמה לא מצטרף העומד מרובה לשעור ז'. וגם ברבנו ירוחם משמע דמצטרף [היינו לפירושו הראשון.] ולכן כתב לפרש דברי המג"א דבעינן בעומד בכללותו שעור ז"ט וכשיטת ה"יש מי שפירש" שהביא רבנו ירוחם.

     והטעם שפסק המג"א כ"יש מי שפירש" כתב השעה"צ דמשמע כן מדברי הר"א בן אסמעאל שהביא רבנו ירוחם בהמשך [יבואר באות קפב.] [↑](#footnote-ref-380)
381. אולי י"ל דכבר מצינו שיטת הגה"מ שהוכיח ממנה בפמ"ג (בפתיחה לסי' תרל) דמהני צוה"פ בכל הדפנות. ולעיל אות קסז בהערה נתבאר היטב לשיטתו מהו הקולא ברוח שלישית וכיו"ב ניתן לומר בדעת רבנו ירוחם. [↑](#footnote-ref-381)
382. ועי' ב"ח וט"ז (סק"ו) ומג"א (סק"ו) דמשמע דבכל דופן מהשתים כהלכתן לכשעצמה, מעכב שיהא בה עומד מרובה. ורק בדין "עומד מרובה של ההיקף הכללי" הוא דמקילינן בסוכה. וכן פסק המ"ב (סקכ"ב). וכתב הבכורי יעקב (סקי"ג) דאם אחת מהדפנות היא פרוץ מרובה ובצירוף הדופן השנית של השתים כהלכתן הוי עומד מרובה ג"כ לא מהני, אלא כל דופן טעונה עומ"ר לעצמה.

     והנה הט"ז הקשה בזה ממה שכתב רש"י דלבוד מהני בסוכה אף דהוי פרוץ מרובה. ותירץ וז"ל: וצ"ל דיש חילוק בדבר, כשאין פירצה גדולה רק כל הפירצות כל אחת בפ"ע פחות מג', אז מותר אפי' בפרוץ מרובה באותה מחיצה כיון דאמרינן לבוד הוה כל העומד כסתום. משא"כ אם יש פירצה אחת גדולה יותר מג"ט וצריך אתה להתיר מטעם דהוה כפתח, אז צריך שיהי' עכ"פ באותה מחיצה עומד מרובה, דאל"כ אין שם פתח על הפרוץ. אלא הקולא בזה דאע"פ שבכלל הפירצה [א"ה, היינו של הד' רוחות] הוה פרוץ מרובה וזה מבואר בפשיטות להמעיין ברש"י ותמהני שלא נתבאר חילוק זה בפוסקים. [א"ה, מבואר בט"ז דאם בעינן עומ"ר כגון דיש פירצה אחת, אין הלבוד מצטרף לעשות עומ"ר. וצ"ע מנא ליה הא, דילמא לבוד הוי ממש כעומד לענין זה. ובחזו"א (עה יב) מבואר דבאמת מהני. אמנם בחזו"א (עה ז) הסתפק בזה.] [↑](#footnote-ref-382)
383. עי' חזו"א (עה ג) שרצה להגיה ברש"י [למחוק תיבות "בהדי שתים הפרוצות"] ולפי הגהתו אין מקור לחידוש זה. וסיים דהוא נ"מ גדולה לדינא. אכן בהערה להלן יובא דדין זה מפורש בחי' הר"ן בעירובין. [↑](#footnote-ref-383)
384. ז"ל הבאור הלכה (תרל ס"ה): העשויות כמין ג"ם בטפח וצורת פתח וכו' - הנה לכאורה העתיק המחבר בזה את דברי הברייתא השנויה בגמרא יתירה שבת על סוכה שהשבת אינה ניתרת אלא בעומד מרובה על הפרוץ משא"כ בסוכה. והנה לפי מה שביארו הט"ז ומ"א את דברי השו"ע שכתב שכשתצטרף כל הפרוץ וכו' דהיינו דוקא עם הפרוץ שיש בשתי הדפנות ובשתי הדפנות השלימות עומד שבהן מרובה על הפרוץ כפירש"י, קשה דא"כ גבי שבת נמי לפי מה דקי"ל לגבי שבת צורת הפתח הוי כסתום וכ"ש לבוד דבודאי הוי כסתום בכל מקום וגם קי"ל דשלש מחיצות בודאי הוי רה"י, א"כ גבי שבת נמי יהיה מן התורה רה"י בכהאי גווני.

     ועל רש"י גופא לא קשה לי דרש"י פירש משא"כ בסוכה דסגי ליה בשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח וכו' ר"ל וקאי זה על דינא דאורייתא דסגי בטפח ואינו צריך צוה"פ כמו שכתב הב"ח, ובאופן זה בשבת בודאי אינו רה"י אם יצטרף עוד פרצות בשתי הדפנות השלימות עד שבפרצה הגדולה שיש בדופן השלישי עם אלו הפרצות יחד לא יהיו עומד מרובה על הפרוץ. [א"ה, נראה דאזיל הבאור הלכה לשיטתו בסי' שסג דאי לאו הפרוץ מרובה מהני כמין ג"ם עם לחי לעשות רה"י. אך בעיקר דבריו דכונת רש"י לרוב מתוך השלש מחיצות צ"ע מלשון רש"י: ואפילו היו לה פתחים בשתי הדפנות אחד או שנים דכי מצטרפת להו "בהדי שתים הפרוצות" הוה ליה פרוץ מרובה שרי.] אבל לפי מה שכתב השו"ע בעשיית כמין ג"ם בטפח וצורת הפתח קשה.

     ואף את"ל דבשבת נמי אף דשלש מחיצות הוי דאורייתא מ"מ מצטרף הדופן רביעית הפתוחה עם הפרצות הנמצאות בשלש הדפנות ג"כ קשה דהלא בס"ה יש עומד מרובה על הפרוץ דהלא תחת דופן רביעית הפתוחה יש דופן ג' שנעשה ע"י לבוד וצוה"פ ועוד יש ב' דפנות שעומדן מרובה על הפרוץ.

     וי"ל דבסוכה הלא די אם בדופן השלישי יש טפח מרווח וגם צורת הפתח עד השלמת ז' טפחים, אף דהדופן גדולה ורובו פרוץ. ובפרט אם נצרף לזה הפרצות הקטנות שיש בשתי הדפנות בודאי יהיה הפרוץ מרובה על העומד מ"מ שרי. ובשבת כהאי גווני אין שם רה"י עליה. עכ"ל הבאור הלכה. [↑](#footnote-ref-384)
385. אמנם כתב החזו"א דמלבד זה איכא דין עומ"ר על כל מחיצה וכדחזינן שיש שיעור מחיצות י"א ב' וי"א ג' וי"א ד'. אך מלבד זה בעינן עומ"ר בכלל הרשות.

     ובאמת הכל מבואר בחי' הר"ן עירובין יא. וז"ל: וכתב רש"י חצר שרובה פתחים וחלונות מארבע רוחותיה. ונ"ל דה"ה באחת משלש מחיצות דהוי דאורייתא, אלא לרבותא נקט הכי, דאפילו דופן רביעית דלא צריכה מדאורייתא מצטרפא בהדי שאר דפנות לשוויי פרוץ מרובה על העומד. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-385)
386. והביאור בזה דבאמת כל הד' רוחות צריכות להיות גדורות אלא דהג' רוחות בכחן לעשות על רוח רביעית שם פתח והיא גדורה מכחן. ועי' אות קמה קעה ראיות דגם פתח הסוכה צריך להיות גדור. [↑](#footnote-ref-386)
387. אולי יש לשייך לדברי התוס' ד: דרשות שבת הוא למנוע רגל רבים. [↑](#footnote-ref-387)
388. ובאמת היה אפשר לפרש ברמב"ם כשיטת רש"י דההיתר של פרומ"ר בסוכה הוא על הפרומ"ר בהיקף הכללי וכמו שנתבאר באות קעט. ומדלא פירשו כן המ"מ והכס"מ, הוכיח החזו"א (עה ה) דלית להו לחדושו של רש"י אלא גם בשבת אי"צ שיהא עומ"ר בכלל ההיקף אלא רק בכל מחיצה לעצמה. [↑](#footnote-ref-388)
389. בשער הציון (תרל כ) כתב דמוכח מכאן כשיטת ה"יש מי שאומר" שהביא רבנו ירוחם הובא באות קעח, דבעומ"ר בעינן שיהא בעומד עצמו ז"ט ולא מצרפין את הפרוץ אף שבטל ברוב. וצ"ע דהכא מיירי בפרומ"ר ע"י צוה"פ ולא בעומ"ר. וטפי היה לו להביא ממדה ג ששם מבואר דבר זה. [↑](#footnote-ref-389)
390. כתב החזו"א (עה יג) דלא קי"ל הכי. דהא הר"ן כתב דצוה"פ לא מהני לעריבן, (והובא ברמ"א) ולכן כל עוד ליכא ז"ט שלמים אסור שיהא שם צוה"פ, דא"כ אין זה עריבן. [↑](#footnote-ref-390)
391. אבל אם יש שעור ז"ט כאחד כשר אף אי בהמשך [בסוכה גדולה] איכא פרו"מ. (חזו"א עה ז). וכתב החזו"א דאם איכא ז"ט כשר בין בכמין ג"ם ובין בכמבוי. ומיהו צריך קנה בסוף כל רוח לדון את הפירצה כפתח.

     ויל"ע באיכא בחלק הדופן הסמוך לעריבן ז"ט בעומ"ר [שאותו מקום כשר כמבואר במדה ד'] ואח"כ יש פרו"מ אם ניתר הכל או רק אם הז"ט כאחת.

     ומ"מ כתב החזו"א דלא קי"ל הכי אלא כדעות דבעינן עומ"ר בכל מחיצה עי' אות קעט – קפא. [↑](#footnote-ref-391)
392. כתב החזו"א (עה יג) דלא קי"ל הכי דהא הר"ן כתב דהא דדף טז דמהני פס ד' הוא בסוכה העשויה כמבוי, ומשמע דלא הוכשר בפחות מד' לעריבן אף שיש עומ"ר. [↑](#footnote-ref-392)
393. כתב החזו"א (עה ז) דכל זה אם איכא לבוד בכל אורך הכותל. אבל אין להתיר ע"י ז"ט של לבוד אם ההמשך פרומ"ר. וראיה לדבר הא דבסוכה העשויה כמבוי גם אחר שעשה פס ד' שעם הלבוד הוא ז"ט אכתי בעינן צוה"פ לדעת כמה ראשונים. [עי' אות קסג]

     אמנם להלכה כתב החזו"א דקי"ל (עה יג) כתוס' דף טז (נתבאר באות קנג) דלבוד פסול בסוכה דהוי כמחיצת שתי. [↑](#footnote-ref-393)
394. משמע דבלבוד אין צורך שיהא ממשות של ז"ט אלא הלבוד מצטרף לשעור הז"ט. אמנם עי' פסקי ריא"ז שכתב "כשם שהתרנו במחיצות שבת מחיצות שלקנים שאין בין קנה לחברו ג"ט וכו' כך דופני סוכה נכשרים בכך ובלבד שלא יהא אויר שלשה מפסיק בדופן הצריך שבעה טפחים, אפילו היו ששה טפחים מכאן וששה טפחים מכאן ואויר שלשה טפחים בינתיים אינו דופן". משמע דאין מצרפים את הלבוד אלא רק את הממשות שיש ביניהם לבוד. [↑](#footnote-ref-394)
395. כתב המ"מ פט"ז הט"ז משבת: ובפרצה עשר ויש לה צ''פ אפשר שהוא ז''ל יודה שאפי' פרוץ מרובה על העומד כשר הוא. וכן הכשיר הוא ז''ל גבי סוכה פ''ד מהל' שופר וסוכה. ואולי שהוא מחלק בין סוכה לשבת בענין זה ומפרש ההיא ברייתא דסוכה כפשטה וכבר כתבתיה שם. עכ"ל. הרי שנסתפק אם ההיתר של צוה"פ בפחות מעשר בפרומ"ר הוא רק בסוכה או גם בשבת. וכתב דלפי הצד דרק בסוכה הותר יתפרש כפשוטו מה שאמרו שהשבת אינה ניתרת אלא בעומ"ר על הפרוץ משא"כ בסוכה. [וצ"ע מש"כ החזו"א (עה א) דמשמע במ"מ דגם לצד דלא מהני צוה"פ בפרומ"ר בשבת לא מתפרשא ברייתא בהכי. והרי המ"מ כתב דלפ"ז אתיא ברייתא כפשטה.] עכ"פ מבואר במ"מ דההיתר רק ע"י הצוה"פ ולא כשיטות שהובאו באות קפ דאף פרומ"ר באותו דופן כשר. ועי' לח"מ הלכות סוכה. וכ"כ החזו"א עה א.

     [אכן ברבנו מנוח נראה שלמד ברמב"ם דפרומ"ר כשר בכל דפנות הסוכה וכן נקט הגר"ח (פט"ז משבת, כמה פעמים בדבריו) וכשיטות שבאות קפ. וכן סברי עוד רבים עי' ספר המפתח.]

     ולהצד דגם בשבת הותר ע"י צוה"פ. כתב המ"מ בהלכות סוכה שהרמב"ם מפרש דההיא ברייתא ברוח שלישית דוקא איירי, אבל בשתים הרי דינה כדין שבת. וכתב עלה הכס"מ והב"י: קשה בעיני דא"כ לא היה צריך הרמב"ם לכתבה שהרי כבר כתב דיני דופן שלישית באותו פרק. ונראה דה"ק ה"ה שלא הכשירו בפרוץ מרובה על העומד אלא בדופן שלישית דוקא שכן מצינו שהקילו בה ואמרו דסגי בה בטפח שוחק או בפס ד' והלכך הקילו בה נמי היכא שדופן ג' היא ע"פ כולה אלא שפרוץ מרובה על העומד אבל בב' דפנות הנשארים דינם כדין שבת. [עי' באור הדברים בחזו"א עה ה.] [↑](#footnote-ref-395)
396. ועי' בהשלמה שכתב דאם מהני פרוץ מרובה דין הוא שיועיל יותר מי'. ועי' חי' רבנו חיים הלוי. [↑](#footnote-ref-396)
397. לכאורה אם הברייתא קאמר "יתירה שבת דסוכה אסוכה", א"כ שכנגדו הוא "יתירה סוכה דשבת אשבת". וצ"ע מה שכתוב ברא"ש "אסוכה אחרת" הול"ל "אשבת". ועוד דסוכה דשבת יכולה להיות רק פחותה משום מגו ולא יתירה. וגם מה שכתב דליכא למימר כן משום דרבה הוא רק על הא דא"א לומר יתירה סוכה דשבת אשבת. [↑](#footnote-ref-397)
398. וע"ש מהלך מחודש בסוגיא, דההיתר דפסי ביראות לסוכה אינו מדין "מגו דמתיר לשבת", אלא הוא כעין ראיה דאם הוי דפנות לשבת ה"ה דהוי דפנות לסוכה, וזה מתיר אפילו בחול. ולכן אין אביי מקשה משם, דאין זה שייך להך חדושא דרבא דמגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת רק בסוכות. וכן הדין דסיכך ע"ג מבוי הוא היתר אפילו בחול מהך סברא ומה שהצריכה ההלכה שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח היינו בעשויה כמבוי מפולש ולא כאן דהוי מבוי סתום וכאוקימתא דתוס' בע"ב. אלא מה שהקשה אביי הוא ממבוי מפולש שיש לו לחי, דזה אינו כשר בסוכה [מחמת ההלכה דשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח] ורק בשבת יש להתיר זה וזה דמי למגו של של רבא מסוכה לשבת שמתיר רק בסוכות ולא כל ימות השנה. ולפ"ז מיישב שיטת הרי"ף ע"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-398)
399. בגליון הש"ס הקשה דבשבת ו: מבואר דלרבנן אף מדאורייתא אינו רה"ר. ועי' חזו"א (עד ו) שמחלק שאם הוא ברה"ר אתו רבים ומבטלי מחיצתא ואז אינו רה"י גם מדאורייתא. אבל בדליכא רבים פסול רק מדרבנן. [ועי' רבנו פרץ שכתב שם כן אך החזו"א העמיס זאת גם בדעת תוס'.] [↑](#footnote-ref-399)
400. ובבנין שלמה סי' מו כתב ע"פ דברי רש"י עירובין יב: וז"ל: ואפילו רבנן לא פליגי עליה אלא ברשות הרבים אבל במבוי מפולש לא. עכ"ל. ולפ"ז י"ל דכאן מיירי במבוי מפולש ומותר אפילו מדרבנן [ומיירי בהניח ב' לחיים משני צייד המבוי.] אמנם צ"ע דלהדיא כתב רש"י בסוגיין "ומתוכו לרשות היחיד נהי דמדרבנן אסור מדאורייתא מיהא מותר" הרי דמיירי באופן שאסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-400)
401. ובאמת צ"ב מה הקשו התוס' הרי הם עצמם כתבו (בד"ה סיכך) סברא זו בפסי ביראות. ועי' קרבן נתנאל וז"ל: לפרש"י ולשיטת רבינו אין מקום לקושית תוס', ד"רבה" דס"ל לחי משום מחיצה, ואפילו לרבנן דסברי דג' מחיצות מדאורייתא משתרי בלחי כמו שהביא רבינו בסמוך דברי רב יהודה. וכן פרש"י לדידך רבה דסבירא לך לחי משום מחיצה. אך בתוס' היה בגרסתם "רבא" והוא סבר לחי משום היכר ומש"ה קשיא להו. וזהו כוונתם בתחלה בהצעת דבריהם בין למ"ד לחי משום היכר וע"ז יסדו דבריהם.

     והפנ"י מחלק דבפס ביראות מצינו שהקילו לעולי רגלים משא"כ כאן. וכן כתב המג"א (תרל ט). [↑](#footnote-ref-401)
402. ומ"מ באופן שהלחי מתיר מדאורייתא משמע דאמרינן מגו גם להתיר סוכה דאורייתא וכגון במבוי מפולש לגבי הדאורייתא הסוכה כשרה. וכן לר' יהודה דמתיר בלחי מבואר בתוס' דאמרינן מגו. וצ"ע בדברי הבנין שלמה (סי' מו ד"ה ואכן) שכתב דלתוס' לא אמרינן מגו מה"ת. [↑](#footnote-ref-402)
403. מבואר בתוס' דהדין טפח שוחק עם לבוד הוא רק מדרבנן ומדאורייתא סגי בטפח. ועי' בזה בבאור הלכה ריש סי' תרל. ובאות קמ קמו קנ נתבאר דעת החולקים ע"ז. [↑](#footnote-ref-403)
404. משמע דלר"ש דבעי שלש כהלכתן ורביעית אפילו טפח א"ש המגו אף במסכך כל המבוי. ומבואר מזה דגם לר"ש בעינן מדרבנן טפח שוחק [אף דהוא ברוח רביעית] דאל"כ הדרא קושיא לדוכתא גם לר"א, דהרי על דאורייתא ליכא מגו, ומדרבנן סגי בטפח וא"צ מגו. אע"כ דמדרבנן מיהא בעינן טפח שוחק וע"ז מהני המגו. [↑](#footnote-ref-404)
405. וכתב מהרש"א: ולולי דברי התוס' יש לפרש הך דסיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי, דמיירי נמי בכה"ג שהמבוי סתום מג' רוחות, וסיכך חצי רוחב המבוי מצד אחד בכל האורך מראשה מצד הלחי עד סופה צדה הסתום, דהשתא הוי שפיר הכשירה בטפח שוחק שהרי יש לו ב' דפנות דעריבן ודו"ק. [↑](#footnote-ref-405)
406. חידושי הר"ן לסוכה לא הגיעו לידינו. אבל כנראה הוכחתו מכח קושית הריטב"א אות קפו דאי מיירי במבוי מפולש בעינן פס ד' ובגמ' אמרינן דסגי בטפח שוחק. [וכן כתב בבנין שלמה סי' מו.] וע"ש באות קפו מה שיש לדון בראיה זו. [↑](#footnote-ref-406)
407. בפרט זה הוא כתירוץ התוס'. אך בהמשך הדברים שונה שיטתו מהתוס'. [↑](#footnote-ref-407)
408. מבואר בר"ן חידוש דאף דהשתא דאיכא דופן שלישית אין צורך ללחי [מדאורייתא] מ"מ כיון דהלחי "מהני להתיר המבוי בלא מחיצה שלישית מדאורייתא" [לשון הר"ן] והיינו דדל מהכא המחיצה השלישית איכא היתר מצד המבוי מקרי שגם הלחי משתתף בהתירו של מבוי ואמרינן מגו. [אולי יש להוסיף בזה דמאי חזית למימר דהדופן מתירה והלחי מיותר. דילמא הלחי הוא דמתיר והדופן מיותרת. והנ"מ בהנה זו תבואר באות קצג.] וכל זה דלא כתוס' אות קפז.

     וביסוד המחלוקת הנה הובא באות קעא מה שחקר באגרות משה (או"ח א, קעט) אם דין מגו הוא משום דלא שייך לחלק דיני מחיצה כשסותרין זא"ז וכלשון הר"ן דאין מחיצה לחצאין. או דילמא דהוא מדאחשבה רחמנא למחיצה לכן יש לזה ג"כ דין מחיצה לשאר הדינים. ולפ"ז רצו לומר דהר"ן לשיטתו דהוא משום דאין מחיצה לחצאין וגם הכא כיון דהלחי יש בו כח להתיר [אף דגם בלעדיו יהא רה"י] מהני גם לסוכה. אבל אם הוא מטעם דאחשביה למחיצה י"ל דכ"ז כאשר מתיר בפועל. [↑](#footnote-ref-408)
409. הא דכלפי ההיתר מדרבנן לא סגי ליה בהך מגו שכתב קודם דהלחי מתיר את האיסור דאורייתא אילו לא היה מחיצה שלישית, היינו משום דמדרבנן הרי לא מהני הלחי בכה"ג ובעינן ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-409)
410. כונתו לשלול פירוש התוס' דאין כאן מגו כלפי הדאורייתא. ומה דלא ניחא ליה בתירוץ התוס', י"ל בתרי אנפי. א. דלא משמע שהיה הלחי טפח כאוקימת התוס'. ב. הפמ"ג (תרל ב, הובא באות קמט) נוקט בדעת הר"ן דדין טפח שוחק הוא מדאורייתא. וכן בא לשלול את פירוש רש"י דהמגו הוא מהדאורייתא, דס"ל להר"ן דכיון דמדרבנן אסרו בשבת שוב מדרבנן יאסר גם בסוכה. [והא דפסי ביראות שרינן, יעו"ש בר"ן משום שמצאנו שהתירו גם לעולי רגלים, אבל לחי במבוי לא הותר מדרבנן בשום אופן. וכסברת המג"א (תרל ט).] [↑](#footnote-ref-410)
411. ביאורים בדעת הרי"ף נתבארו באות קעב. וע"ע בשו"ת גור אריה יהודה סי' פו [ציינו המהרש"ם] שמבאר דהך דינא דמגו דהוי דופן ממבוי ופסי ביראות הוא דין אחר שמהני אף בחול, והוא כעין "ראיה" דהוי מחיצה. ורק המגו של רבא בע"א מסוכה למבוי הוא דמהני רק בסוכות מכח מגו של ההיתר בפועל. וע"ש. [↑](#footnote-ref-411)
412. ביאור סברת הב"י, דמחיצות שאינן עריבן החסרון בהם הוא, דכיון דהמקום פרוץ, הוי מחיצות גרועות, שהמקום ראוי להילוך מפולש. משא"כ כשהוא בתוך רשות גדורה שא"א להלך בה בפילוש, גם הסוכה כשרה. ואמנם צ"ב הרי בפועל לא הוי עריבן. [ולפי הרא"ש אות קנה דאם יש חוזק בדפנות אין צריך עריבן, א"ש טפי.] [↑](#footnote-ref-412)
413. היינו דמנין פשוט לו כ"כ דין זה עד שעשאו כמשל לומר דגם הכא מהני. ובמאמ"ר וחמד משה כתבו דאין כונת הר"ן לומר משל ומקור, רק לצייר ציור דומה שהיה בחצר, שזה היה יותר מצוי בזמנו מאשר מסכך במבוי. [↑](#footnote-ref-413)
414. והיינו דהמג"א מפרש כונת הר"ן להיפך דבעושה בחצר ודאי מקרי מפולש, וכך הוא כונת הר"ן: "כיון שאינה מפולשת לגמרי כמו העושה סוכתו במבוי באמצע החצר רחוק מדפנות החצר" היינו דהכא אינו כמו באמצע החצר שצריך פס ד' אלא עדיף מינה ולכן מהני טפח שוחק. [↑](#footnote-ref-414)
415. כונת המג"א להקשות דלפי הב"י דגם אם אין המחיצה הסותמת מחוברת לדפנות הסוכה מהני כמו עריבן. א"כ היכי משכח"ל שיצטרכו פס ד', האם רק באופן שאין מחיצה כנגדה עד סוף העולם. ובדעת הב"י ביארו דאם הוא מפולש למקום פרוץ זה גופא מגרע כח המחיצות אבל הפרוץ לחצר שהיא עצמה אינה פרוצה אז מהני אף דאין הדפנות עריבן. [↑](#footnote-ref-415)
416. מבוארת כאן סברתו של המג"א בהתירו של הר"ן, דאם הדפנות מתחברות, אף שזהו במקום המרוחק מן הסכך, מ"מ המחיצות עצמן הן "עריבן" ע"י חבורן במקום ההוא. משא"כ בכמין מבוי בתוך חצר דאין המחיצות של הסוכה מחוברות כלל. [↑](#footnote-ref-416)
417. צ"ע דלכאורה השעור הוא ג"ט דאויר פוסל בג', ולא ארבע אמות. ובשאר ראשונים לא נזכר שעור ההרחקה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-417)
418. צ"ע מה הנדון בזה דאם מה שעושה קודם זמן המצוה הוי תולמ"ה לא יוכל לעשות סוכה לפני סוכות. ועי' בשו"ת נאות דשא סי' סב שדן דכל ציצית שמטיל לפני הלבישה להוי תולמ"ה שהרי כלי קופסא פטורין מן הציצית וכתב לחלק שההטלה ולבישה הוי לענין תולמ"ה כמעשה אריכתא וכאילו הטיל בשבת לבישה. ועי' באפיקי מגינים סי' יא סקי"ב שדן להיפך דאם כלי קופסא חייבין אז לא יטיל בלילה ע"ש. [↑](#footnote-ref-418)
419. ויש לעיין אם נימא דכאשר בונה השלמת הדפנות יש בזה משום תולמ"ה ורק בשבת עצמה כשר, איך הדין אם יעשה דפנות באופו שאין צורך להתירא דפסי ביראות, האם נימא דליכא להתירא דפסי ביראות [או לחי] ופסול או דקיים גם ההיתר דפסי ביראות מלבד המחיצות [ונידון כעי"ז בדברי הגרע"א דף יח הובא באות קמב בדופן גזולה במקום שיש גו"א.]

     ואת"ל דכשר בשבת [ובאמת יש לצייר גם אם נימא דפסול בכה"ג, אם גוי בנה מחיצות בשבת אחר שכבר חל ההיתר] יש לדון אם אחר שחל ההכשר בשבת שוב יהא כשר גם אחרי שבת מכח המחיצות האמתיות, ולא יהא בזה תולמ"ה דמצטרף להכשר הסכך של המגו. וספק כעי"ז יש לדון למשל לדעת הרמב"ם דפתח בלא דלת אינו חייב במזוזה ואם קבע בו מזוזה ואח"כ חיבר דלת הוי תולמ"ה, איך הדין אם קבע מזוזה כדין אחר חבור הדלת ואח"כ חיבר עוד דלת ולאחמ"כ הסיר דלת ראשונה אם הוי תולמ"ה כלפי דלת שניה דפנים חדשות באו לכאן ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-419)
420. קושית הרא"ש היא דמאחר ורבנן פסלו את מחיצת פסי הביראות א"כ מדרבנן ליכא מגו. [↑](#footnote-ref-420)
421. וכעי"ז כתבו התוס'. וביאור הדברים דהתירו לטלטל אף בשבת דסוכה כמו שהתירו לצורך עולי רגלים וממילא איכא מגו. אמנם המרדכי כתב וז"ל: ור"י כתב אף ע"ג דלא התירו אלא לבהמתן של עולי רגלים מ"מ כיון דמדאורייתא שרי בכל ענין אמרינן מיגו. ולא הזכיר כלל דמותר לטלטל ומשמע דבאמת הוי קולא רק לענין סוכה. ועי' אות קפו שהובא כן מדברי הריטב"א שפירש כן גבי סיכך ע"ג מבוי שיש בו לחי דאסור לטלטל ומ"מ אמרינן מגו. [↑](#footnote-ref-421)
422. כונתו כשם שב'מגו דהוי דופן לסוכה הוי דופן לשבת' התירו אף לטלטל הכי נמי כאן התירו לטלטל. אמנם צ"ע דלשיטת הרא"ש אות קעד הרי שם ההיתר לטלטל הוא משום 'מגו' אבל כאן ההיתר אינו מכח המגו, אלא אדרבה רק מכח ההיתר טלטול הוא דחל המגו. וא"כ מה דימה הרא"ש בין הנך תרי ענייני. ואולי כאן העתיק הרא"ש דברי הרי"ץ גיאות ובהאי מילתא הוא דלא כדעת הרא"ש אלא כריטב"א דההיתר בדרבנן של שתים כהלכתן הוא משום 'משלך נתנו לך' כמו שנתבאר שם. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-422)
423. הגר"א בסי' תרל כתב דכונת הר"ן דכיון שלא התירו אלא לעולי רגלים, א"כ ליתא לההיתר אף בזמן שהיו עולי רגלים אלא לעולי רגלים עצמן ולא לאחרים [וכקושית התוס' והרא"ש אות קצב] והאידנא דאין עולי רגלים אין למי להתיר.

     אמנם הרא"ל אויערבך טען דהר"ן מודה לתוס' דבזמנם היה מותר אף לאחרים כיון דלא בטלו את תורת המחיצות של הפסין. אלא דכונת הר"ן להקשות דהאידנא בטלה תקנת פסין והוי מחיצה פסולה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-423)
424. כונת הר"ן דהיה לגמ' לומר צריכותא דבמבוי שיש לו לחי אין צורך לקולא דרבנן אלא מותר מטעם מגו וכאן התחדש דרבנן הקילו והכשירו אף מה שפסלו בשאר שבתות. ועי' בתוס' שהרגישו בזה וכתבו: וכי עביד צריכותא ממבוי שיש לו לחי ומפסין לא חייש למימר האי טעמא, דפשיטא ליה טעמא דמצוה. [↑](#footnote-ref-424)
425. עי' היטב בגר"א ובדמשק אליעזר. ומבואר דאפשר לפרש דברי הרמ"א בתרי גווני. או דס"ל דאין מגו אא"כ מותר לטלטל גם מדרבנן [כשיטת הר"ן אות קצד] וזהו שכתב "שלחי ופסין מתירין" היינו מדרבנן. ובאופן אחר יל"פ דבא לומר דמתיר רק אם המחיצות נצרכות להיתר, לאפוקי אם הוא בחצר דבלא"ה מותר. והכריע הגר"א כפי' ב' מלשון המחבר שהעתיק לשון הרמב"ם דמשמע דס"ל כהרא"ש שהתירו כאן גם אם אין המחיצות מתירות בעלמא מדרבנן, ולפ"ז בע"כ מדלא כתב הרמ"א "ויש אומרים" צריך לפרש כפי' ב' דקאי על המחיצות דבעינן שיהו נדרשות להיתר, שזה נכון גם להרמב"ם. [↑](#footnote-ref-425)
426. אמנם לפי פירושו הראשון של הגר"א שהובא בהערה הקודמת באמת זהו דעת הר"ן ודוק. אלא שהגר"א דחה פירוש זה כדלעיל. שו"ר במאמ"ר (סק"ח) שעמד בכל זה. [↑](#footnote-ref-426)
427. באמת היא פלוגתא רבתא איך קי"ל. [↑](#footnote-ref-427)
428. והיינו דאף דעל כלל הרשות איכא שם ד' מחיצות, אבל במקום הסוכה ליכא שם ד' מחיצות. וחזינן משיטת התוס' והר"ן בסיכך על גבי מבוי שיש בו לחי [דמיירי לשיטתם במבו שאינו מפולש] דאזלינן בתר מקום הסוכה ולא לפי גדירת הרשות בכללותה. [ומה שרצה השפ"א לומר דלרש"י דמעמיד במבוי מפולש אין הכרח לסברא זו צ"ב למה לא נימא דכן היא סברא פשוטה. וע"ש. [↑](#footnote-ref-428)
429. והיינו שגם ר' יאשיה דהכא מודה דאין צריך בדפנות פסולת גורן ויקב. ואמנם צ"ב מהו דקאמרי "תדע דכולהו מודו דלא בעינן למחיצות פסולת גורן ויקב" מנין "תדע" דבר זה. [ואולי לזה כונת מהרש"א שכתב דדברי מהרש"ל דחוקים מצד עצמם.] ועי' רע"א להלן יז. שכתב "כוונתם (של התוס') מבואר מדלא מצינו תנא דאשתמיט לומר דדופן מקבל טומאה פסול. [↑](#footnote-ref-429)
430. ביאור קושיתו עי' בהערה באות זו לעיל. [↑](#footnote-ref-430)
431. כנראה המהרש"ל ס"ל דתוס' פליגי על ראבי"ה. וכן מבואר בפנ"י ותמה על המהרש"א דאטו גברא אגברא קרמית. [↑](#footnote-ref-431)
432. לאפוקי ר' יאשיה דלדידיה בעינן מחיצות מפסולת גורן ויקב. [↑](#footnote-ref-432)
433. משמע דלמ"ד דדופן אקרי סוכה בעינן דיהיו הדפנות מפסולת גורן ויקב וזו כונת מהרש"א. [↑](#footnote-ref-433)
434. ומשמעות דברי הגר"ח שם דהגם דפליגי קמאי אי דפנות סוכה נאסרות בהנאה או רק הסכך כל זה לרבנן אבל לר' יאשיה מודו כו"ע דנאסר משום דהוא חלק מגוף הסוכה. [↑](#footnote-ref-434)
435. ועי' רע"א להלן יז. משכ"ב. [↑](#footnote-ref-435)
436. ועי' באות קצח לשון הגר"ח "דפליגי בזה ר' יאשיה ורבנן אם דפנות איכללו בהדי סכך אם לא". [↑](#footnote-ref-436)
437. וברבנו פרץ כתב ליישב הברייתא כר' יאשיה וז"ל: והאי דקאמר דמחיצה דקנים מהני גבי סוכה אינו רוצה לומר כל הדופן מקנים אלא ר"ל מעט כדי שלא יהיה בכולה חמתה מרובה מצילתה, כן מוקי לה ר' יאשיה. עכ"ל. [והנה לדברי החזו"א אות קנב דבע"כ מיירי שהיו ז"ט שלמים והקנים של הלבוד רק בהמשך הסוכה כבר אין דוחק להעמיד שהיה גם צממ"ח.] [↑](#footnote-ref-437)
438. עי' ערוך לנר דף יד: שהסתפק אם משך הסוכה הוא ד"א, אלא דיש בה דופן עקומה, והמקום הכשר הוא רק זע"ז, אם מקרי דירת קבע וכשר לסוכה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-438)
439. ז"ל הגמ' שם: א''ל אביי אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסיכך על גבן הכי נמי דלא הוי סוכה. [↑](#footnote-ref-439)
440. וראיה לזה מהא דהעושה סוכה במקום שדר בה כל השנה נפטרת בסוכות ממזוזה משום דירת עראי כמו שכתב הפמ"ג סי' תרמו (הובא במ"ב סי' תרכו סקכ"א). ועי' בשע"ת שם שבשו"ת ארבעה טורי אבן מחייב אף בסוכות דלא נתבטלה דירת שאר ימות השנה. אך בדעת הפמ"ג לכאורה הוא כנ"ל שהתורה קבעה שישיבה זו היא עראית. ובמ"ב דרשו שם הביאו דברי הגרע"א שהדיור של סוכה הוא סוג דיור חדש ופחות חשוב מחמת עראיותו ואינו המשך לדיור של ימות השנה. [וצ"ב אם זו סברא אחרת ממש"כ. וצ"ע בפנים הגרע"א.] וכן מבואר בבכור"י סי' תרכה בתוספת בכורים שתורת סוכה משוי ליה עראי ע"ש. ועי' בשו"ת שבט הלוי ח"ב סעי' קנג שפליג עליה. [↑](#footnote-ref-440)
441. לכאורה יש לחלק בין ספינה לעגלה ע"פ המבואר בב"מ ט: ספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטו לה. ועי' שו"ע הגר"ז סי' קסז סט"ז גבי קביעות חבורה לסעודה וז"ל: אבל אם היו הולכין ואוכלים לא נקבעו אע"פ שאמרו נאכל יחד ואפילו מהלכין ברגליהם ואוכלים מככר אחד. אבל אם הולכים בספינה אחת ואמרו נאכל, נקבעו באמירה זו אפילו כל אחד אוכל מככרו, ואפילו שלא על מפה אחת. אבל אם יושבים בעגלה יש להסתפק אם דינם כרוכבים על גבי בהמה שהעגלה ג"כ מהלכת, משא"כ בספינה שהיא אינה חשובה מהלכת אלא המים הולכים תחתיה והיא נחה לעולם על אותם המים. או אפשר כיון שהם יושבים בעגלה אחת מצטרפין. משא"כ ברוכבים שאף שהם יושבים הרי כל אחד הוא רוכב בפני עצמו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-441)
442. הריטב"א והר"ן הוכיחו דלא הוי ממש שיטה אחת דהא ר"ש מצריך ד' מחיצות, ואילו ר' יהודה במשנה למרות דפליג על למעלה מכ', לא פליג על הא דתנן ושאין לה ג' דפנות. וצ"ב למה התוס' לא הוכיחו משם. [↑](#footnote-ref-442)
443. ושמעתי [אולי בשם הגר"א] דדבר זה מרומז בפסוק של ים של שלמה דכתיב וקו שלשים באמה יסוב אותו. דאמנם הקרי הוא "וקו" אבל הכתיב הוא "וקוה", והנה "קו" בגמטריא 106,ו"קוה" בגמטריא 111 וכשנחלק 11 ב106 התוצאה היא 1.047 וכשנכפיל ב3 הוא 3.141 בקירוב. וזוהה שעור הידוע של ההפרש בין ההיקף לרוחב העגול. [↑](#footnote-ref-443)
444. וז"ל החזו"א (או"ח קלח ד): במה שהקשו על תקופת שמואל שאינה בדקדוק. י"ל דמצינו כיו"ב בריבוע יותר על העיגול, ובאלכסונא תרי חומשי, וזהו בכלל שיעורין, ונתנה ההלכה לחשב בקירוב שלא נתנו המצוות אלא לצרף הבריות ולדקדק בצואותיו יתברך לקבלת מלכותו יתברך וגם לקיום חכמת התורה הכלולה בכל דיני המצוה ולסוד הפנימיות. ולכל הני אינו מפסיד אם הקביעות של גבולי הצמצום יהיו בקירוב כדי שיוכלו לקיים מצוות המעשיות אף חלושי הדעת.

     ובחזו"א (סי' סד קונטרס י"ח שעות סק"ו) כתב: או שנקבעו י"ח שעות מפני שהדבר כן בקירוב ופעמים נקבעת ההלכה כן כמו שקבעה ההלכה למחשב זה שיש ברחבו אמה הקיפו ג' אמות אף שאינו אלא בקירוב. [↑](#footnote-ref-444)
445. ועי' בחזו"א (יו"ד קסט ד) שתמה על תירוצו. וכתב דהעיקר כמו שדחה הט"ז דגם דעת הרמב"ם דמזוזה בעינן רבוע דע"ד ולא כדדייק הרא"ש מדבריו. [↑](#footnote-ref-445)
446. לפי חשבון כל שיש בהקיפו שלשה טפחים יש בו רוחב טפח נמצא דרחבה הוא של סוכה שהקיפה י"ד הוא ארבע וב' שליש האמה. וכשנכפיל שתים ושליש בי"ד ונחלק לשנים [כפי חשבון התוס'] נמצא מעט יותר מט"ז. [↑](#footnote-ref-446)
447. היינו דלפי מאי דאמרינן השתא דג' גברי יתבי בתרי אמות היינו ג' גברי בי"ב טפחים א"כ כל אחד מקומו הוא ד"ט. [↑](#footnote-ref-447)
448. שורש של אורך כפול אורך ועוד רוחב כפול רוחב כמבואר בר"ש בכלאים פ"ה. [↑](#footnote-ref-448)
449. שהוא שיעור ההפרש האמיתי בקירוב בין רוחב העיגול להקיפו. [↑](#footnote-ref-449)
450. המהרש"א נוקט בלשון קושיתו כפי מהלך התוס' דריבועא מגו עיגולא מיירי ביחס לריבוע החצוני כמו שפירשו לקמן. אבל ה"ה דלשיטת רש"י קשה כנ"ל. [↑](#footnote-ref-450)
451. בערוך לנר מיישב קושיא זו דהגמ' חשיב תמיד כלפי המרובע [בין אם הוא הפנימי ובין אם הוא החיצון] ולא כלפי החיצון. [↑](#footnote-ref-451)
452. וחקר הר"ג טאובר אם פסולה רק ליוצר או גם לכל אדם. [דיתכן דלאדם אחר לא מחזי כביתו של כל ימות השנה.] ובספר משנת אליהו (הגר"א מישקובסקי) סוכה סי' יג כתב דכשר לאדם אחר. [↑](#footnote-ref-452)
453. לדירה הכונה לדור שם כל השנה. ובבאור הלכה (תרלה א) כתב: ודע דרש"י פירש על סוכת נכרים שעשויים לדור בה בימות החמה, משמע מזה דדוקא כשדר בה כל השנה הוא דנקרא לשם דירה ולא באופן זה. [אזיל הבאור הלכה לדעת המג"א דגם רש"י מודה לפסולא דעשויה לדירה.] ובערוך לנר דחה סברא זו דגם סוכת היוצרים היא רק לימות החמה. והוכיח כן מהמשנה במעשרות (פ"ג מ"ז). ולכן כתב דדינא דרקב"ש פליג אהך דינא דסוכת היוצרים ובזה מיישב הא דהשמיטה הרמב"ם גבי סוכה. ועי' בהערה הבאה ישוב אחר על השמטת הרמב"ם.

     והנה ברש"י שברי"ף הגירסא דסוכת גוים היא בין בימות החמה ובין בימות הגשמים. ולפ"ז מוכח כערוך לנר דהוי מחלוקת תנאים. ועי' בערוך לנר שהגיה ברש"י שברי"ף כרש"י שלפנינו. אכן עי' בריטב"א סוף הסוגיא הובא באות רלא דמבואר דסוכת גויים עשויה לכל ימות השנה. [ועי' במשנת אליהו סי' יג באריכות בענין זה.] [↑](#footnote-ref-453)
454. שיטה שלישית מצינו בריטב"א בשם "איכא דקשיא להו" למה פסלו סוכת היוצרים לסוכה. ומפרשי לה דהכי קאמר אינה סוכה לענין חיוב מזוזה וחייבת במזוזה. ועי' בריטב"א שכתב ע"ז ולאו מילתא היא. [משמע דאזלי כמ"ד סוכה דירת עראי בעינן ופטורה מן המזוזה, וקמ"ל דסוכת היוצרים אע"פ שכשרה לסוכה, מ"מ אינה נקראת דירת עראי כיון דדר בה כל השנה. ועי' באות רכא בהערה בשם השע"ת שסוכה שמשמשת לדירה כל השנה חייבת במזוזה גם בסוכות. וגם החולקים שם משום הסרת הגג, כאן דאין שום שינוי מצורתה של שאר ימות השנה יודו דחייבת.]

     והעיר הרב עמרני דלשיטה זו יש ליישב הערת הערוך לנר למה השמיט הרמב"ם דין סוכת היוצרים גבי סוכה, ואם נימא דס"ל כשיטה זו באמת ליכא פסולה בסוכה זו.

     שיטה נוספת בפירוש הריב"ן דהפנימית פסולה מאחר ויש לה בית שער ואין דרך סוכה לעשות לה בית שער ואינה נראית כסוכה. והעיר הנ"ל דלשיטה זו לא מהני נענוע עד שיסלק את החיצונה.

     [ולשיטה זו כל סוכה לפנים מסוכה פסולה וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-454)
455. הקשה הר"ג טאובר דמאחר ומניח הסכך ורוצה שתשמש לו לסוכה ואחרי סוכות ימשיך להשתמש בה כסוכת היוצרים, יהיה פסול להר"ן משום דירה וכמו שכתב הגר"ז דאם עושה גם לסוכה וגם לדירה הוא פסול. [וכאן גרע כהסברא שנתבארה באות רכב בהערה.] [↑](#footnote-ref-455)
456. ונראה דדעתו להחזיר המסמרים אחרי סוכות ולכן אין פסול משום דירת כל ימות השנה. [↑](#footnote-ref-456)
457. וע"ש שתמה כעי"ז על השע"ת סי' תרכו שכתב וז"ל: וע' בשו"ת ארבעה טורי אבן סי' י"ד שהשיב להגאון פר"ח ז"ל שדעתו בחדרים מקורים עם מזוזות, ובסוכות פותחים הקירוי ומסככים בענפים, והמזוזה קבוע בדלת. ואחר הסוכות חוזרים ומקרין בקירוי והמזוזה כדקאי קאי. וכתב הפר"ח בתשו' דיש בזה משום תולמ"ה וצריך ליקח המזוזה ולקבוע אותה מחדש ולברך עליו. והגאון מוהר"א ז"ל בעל המחבר השיב לו שאין בזה משום תולמ"ה שנעשה תחלה בהכשר, וראיה מסי' ט"ו מדברי הלבוש והאחרונים בסי' זה. אך באמת א"צ לזה, דמוכח דסובר שבימי החג פטורה, ולענ"ד פשוט שמעולם לא יצאה מידי חיוב מזוזה אף בחג מאחר שהוא דירת קבע כל השנה. עכ"ד. וטען העמק ברכה דודאי בסוכה יצאה מכלל החיוב דמזוזה כיון דעיקר הדיור מכח הגג, וכשפתחו בטל הדיור, ואחר סוכות הוי דיור חדש. והבכור"י סי' תרכה בתוספת בכורים כתב דסוכה היא דירת עראי ומבטלת תוןרת דירת קבע. אמנם נראה דזה נסתר מסברת ה"איכא מאן דקשיא להו" שהובא בריטב"א הובא באות ריט. [↑](#footnote-ref-457)
458. והעיר הר"ג טאובר דאם רוצה לגור כל השנה ממילא הוי דירה ומה שרוצה לדור בה בתורת סוכה לא מבטל מינה תורת דירה, דהוי כחלק מהזמן שדר בה בקביעות. ולא דמי לנוטע שנה זו לסייג ולשנה הבאה לקורות ששם באמת שנה ראשונה הוא לסייג, אבל כאן מתחילה הקביעות לאלתר ומה בכך שאומר שעתה הוא לשם סוכה, הרי הסוכה אינה נבדלת ממגוריו בשאר ימות השנה. והנה יעוי' בבכור"י סי' תרכה דדירת סוכה הוי עראי ומפקיע ליה מקבע ע"ש. ולפ"ד א"ש. אולם עי' שבט הלוי ח"ב סי' קנג דפליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-458)
459. "הדלתות" הכונה למכסה הסוכה שעל צירים ונסגר כעין דלת וסוגרו בעת הגשם. וע"ז כתב המחה"ש דכשר אם מתכון לצל אף שעיקר סגירתו משום הגשם. [↑](#footnote-ref-459)
460. שהסכוך פסול במצב זה לכמה ראשונים. [↑](#footnote-ref-460)
461. פירוש דתוס' נוקטים דיש דרגות בשעור הקבע. ולפ"ז מנסים לחלק דקבע דר' יהודה הוא יותר מקבע דר"מ ולכן רק לדידיה חייבת במזוזה אבל דרגת קבע דר"מ אינה מחייבת במזוזה. ורבי עצמו שמצריך ד"א מחמיר טפי מב"ש שדי להם בראשו ורובו. נמצא דקבע דר"מ הוא לכל הפחות מעל קבע דשני תנאים אחרים. [↑](#footnote-ref-461)
462. זה ראיה דלא ממש דבר אחד אמרו וא"כ י"ל דיש בזה דרגות. [↑](#footnote-ref-462)
463. תיבת "מהך" צ"ב. ואולי גרסינן "מהנך". ועכ"פ עי' בהמשך התו"י דלא הוכיחו דר"מ מחמיר בדרגת הקבע טפי מר' יהודה, אלא הוכיחו רק דמחמיר טפי מב"ש ורבי. וצ"ל דקושיתם מסברא דכיון דמחמיר לפחות תרי דרגות מעל שאר תנאים מסתבר דהוי קבע שחייב מבמזוזה כקבע דר' יהודה. [↑](#footnote-ref-463)
464. התו"י מוכיחים את דירוג הקבע שמצריכים התנאים. דר"מ שפוסל סוכה כשובך מחמיר טפי מרבי שמצריך ד"א, דהא רבי יוחנן מצריך ד"א ומ"מ מכשיר סוכה כשובך, אלמא רבי ר"מ מחמיר בדרגת הקבע טפי מרבי.

     ובאמת עי' במלחמות לעיל ז: ובמה שנתבאר בדבריו באות נד דאין הכרח בדבריהם דאיכא דרגא למעלה מחבריה. אולם גם לפי שיטתו מסתבר דכיון דכולם ס"ל דירת קבע וכלשונו "שזה שיטה גמורה שהכל שוין בדינא דדירת קבע בעינן בסוכה וקראי בדירת קבע משתמעי, אין חלוק ביניהם לענין המזוזה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-464)
465. היינו דאע"פ דס"ל לר"ש דירת קבע בעינן מדמצריך ד' דפנות, [כדמייתי התם דף כא: מהך דר"ש] מ"מ שמא הוא פחות קבע מר"י ואתי אהל עראי דמיטה ומבטל ליה.

     ובאמת לפי הכלל שקבעו התוס' לעיל דמאן דלא מודה לחומרת חבריה ש"מ שהוא מחמיר פחות ממנו, צ"ע, הרי ר"י לא מצריך ד' דפנות [כדמוכח במשנה ב. דלא פליג אלא על למעלה מכ' ולא על שעור הדפנות. וכדהוכיחו הריטב"א והר"ן לעיל ז:] וא"כ הוא מיקל יותר מר"ש. והשתא הלא דברים ק"ו אם קבע דר"י אינו מתבטל מפני אהל עראי כ"ש קבע דר"ש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-465)
466. לכאורה יש לחלק דלענין "לא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע" הכל תלוי מי קבוע יותר ביחס לחברו. וכיון דודאי מיטה היא עראי טפי מסוכה לכל המ"ד דסוכה דירת קבע, לכן לא אתי אהל עראי ומבטל מה שהוא "יותר" קבע ממנו. אבל לגבי מזוזה יתכן דלשם בית ודירה בעינן קביעות גדולה יותר. [↑](#footnote-ref-466)
467. עי' ר"ן שכתב שנראה מדברי רש"י כתוס'. ועי' רש"י מנחות לג: שכתב ג"כ דהוי מדרבנן. [↑](#footnote-ref-467)
468. פירוש דלהרמב"ם דה'לא קביעא' לחוד מפקיע ממנה עצמה חיוב מזוזה דלא חשיבא בית, קשה דא"כ גם הפנימית שאינה קבועה תיפטר מהאי טעמא. אבל אם האי קביעות תלוי בפנימית שאין לה כח לגרור אחריה בית שער ניחא החילוק בין החיצונה לפנימית. [↑](#footnote-ref-468)
469. פירוש, דלמרות שדרגת ה'קביעא' שוה בין בפנימית ובין בחיצונה, מ"מ הפנימית שהיא מיועדת לדירת קבע סגי לחייבה בכה"ג אף דמצד עצמה היא 'לא קביעא'. אבל בית שער בעי קביעות טפי, והך קביעות של סוכת היוצרים לא סגי לחיוב בית שער ופטרינן משום ד'לא קביעא'. [↑](#footnote-ref-469)
470. ויל"ע לפ"ז אם למ"ד סוכה דירת קבע הסוכה פסולה. [↑](#footnote-ref-470)
471. כתב המג"א (תרמט ח): וצ"ע דהא קי"ל לולב א"צ אגד וא"כ האגד אינו מן המצוה, וע' בסוכה דף י"א ע"ב. וצ"ל כיון שהוא נוי למצוה חשוב כמצוה עצמו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-471)
472. עי' חי' חת"ס בגיטין שם מה שתירץ. [↑](#footnote-ref-472)
473. אולי י"ל דכשם שסוכת בהמה מיירי שישראל עושה עבור בהמה [כדכתב הלבוש. ומצאתי דכן הוא גם בפסקי ריא"ז] כן סוכת גוים ונשים מיירי שישראל עשה עבור הגוים והנשים.

     והחת"ס (יו"ד רעא) כתב דדברי ר"ת רק בציצית שהמצוה "להטיל" ציצית ולכן אינה בשליחות על מה שאינה מצווה. אבל בסוכה ליכא מצוה בעשיית הסוכה ע"ש. [וצ"ע מאגד לולב שהצריך ר"ת ע"י בר חיובא.]

     ובאבני נזר (או"ח תפא) מחדש דסוכה היא רק מתיר לאכול ולטייל, ולאו מצוה היא, ולכן אין צריך שיעשנה בר חיובא. ובמשנת אליהו סי' יד הקשה דבלילה ראשון הא איכא מצוה לאכול בסוכה ואטו אז פסולה סוכת גנב"ך. [וע"ש מש"כ ליישב.]

     ובחכמת שלמה (בשו"ע סי' יד) כתב דרק בציצית דבעינן לשמה אשה פסולה. ע"ש. [וצ"ע מאגד דלולב. ומדברי הח"ש נראה דבאגד הוא דין אחר והוא רק לכתחילה וצ"ע.]

     ובסוף אות רכז יבואר עוד ישוב על ר"ת.

     ונעתיק כאן מספר חבצלת השרון: בגיטין דף מה: איתא, שהנכרי פסול לכתיבת סת"ם, דכתיב וקשרתם וכתבתם, כל שישנו בקשירה ישנו בכתיבה, והנכרי שאינו במצות קשירה אינו בהכשר כתיבה, ובתוס' ד"ה כל כתבו וז"ל, מכאן אומר ר"ת דאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית, כיון דלא מיפקדה ע"כ, והיינו דמכתיבת תפילין ילפינן לכל עשיית חפצא דמצוה דבעינן שיהא מצווה על כך, והקשו בתוס' דהלא סוכת גויים כשרה כמבואר בסוכה דף ח:.

     והארכתי לקמן ליישב שיטת רבינו תם מהשגת התוס' עפ"י דברינו כאן, דשיטת ר"ת בזה היא דעשיית 'חפצא דמצוה' ענינה מתקיים דוקא ביד מי שהוא בכלל תורת המצוה, וממילא דאשה אינה אוגדת לולב לפי שבאגידת הלולב חייל דין החפצא, כמו שהארכתי בזה לקמן בדברי הגרי"ז, דאף למ"ד דלולב אין צריך אגד מ"מ יש בו קיום של אגד, שכן האגד אינו נוי ויופי בעלמא, אלא קיום דין מסוים של 'אגד'.

     אשר בזה באו דברינו ליישב דסוכה שאני שאין בה עשייה של מצוה כלל, שכן אין הסוכה חפצא דמצוה כלל, ואין הסוכה אלא לצורך ישיבת הסוכה, ואף דיש דין עשייה בסוכה, ואשר לכן יש בה פסול של תעשה ולא מן העשוי, אך מ"מ אין זה דין עשיית חפצא דמצוה, ומה דחייל שם שמים על הסוכה, ויש חפצא של סוכה לשמה, עמש"נ לעיל שאין זה מעכב בסוכה, שכן סוכת גנב"ך כשרה אף שאין בה קדושה כלל. ע"כ מספר חבצלת השרון. [↑](#footnote-ref-473)
474. והנה בפסקי רי"ד כאן כתב: קשיא לי מאי שנא סוכה דכשרה בגוי מכל התורה דאמרינן כיון דלא שייך בגוה לא מתכשרא ע"י גוי כגון גבי הבאת גט דתנן הכל כשרין להביא את הגט חוץ מן הנכרי ועבד נמי פסול התם וטעמא משום דאמרינן דלאו בני כריתה נינהו וכגון גבי שחיטה וכו' ה"נ נימא גבי סוכה כיון דלא שייך גוי בתורת סוכה תהיה סוכתו פסולה. ואע"ג דלא בעינן סוכה לשמה, הני מילי ע"י ישראל אבל ע"י גוי לא, דהא שחיטה נמי לא בעינן לשמה.

     ובתוס' רי"ד (ע"ז מהדורא תליתאה דף כו:) כתב: מאי דקשיא לי אמאי מילה בגוי כשרה ומ"ש משחיטת הנכרי דהויא נבילה. נ"ל לתרץ דדוקא בשחיטה שיש דינים בשחיטה (של) [שאין] כל חתיכת סימנים כשרה לאכילה שאם נחתכו ע"י דריסה או חלדה או שהייה הויא פסולה הילכך שחיטת נכרי נבילה כיון דלא שייך בהני דינים. אבל המילה בכל טצדקי שנחתכה ערלתו היא כשרה ואפילו ע"י חבורה בעלמא, והילכך אפילו בגוי היא כשרה. וכן סוכה נמי בכל טצדקי שהיא עשויה לצל היא כשרה, הילכך היא כשרה אפילו בגוי. אבל גבי גט אין הגוי כשר בשליחותו משום דשליח נתרבה מושלח ושלחה וכל שאינו בתורת שליח [אולי צ"ל משלח] אינו כשר ליעשות שליח. עכ"ל.

     אמנם נראה דאין כל זה שייך לר"ת דהא ר"ת פוסל גם אגד לולב אף שאין בו דינים. [↑](#footnote-ref-474)
475. ז"ל הבאור הלכה: להצריך אנשים - עיין במ"ב [דדריש להא דאשה לא תטיל ציצית מבני ישראל ולא בנות ישראל] והוא הטעם של מהר"ם שהובא בהגה"מ. ולא העתקתי הטעם משום דהא דר"ת וכדאיתא במ"א משום דכל שאינו בלבישה אינו בעשייה, ונ"מ גם ליתר המצות לולב וסוכה, משום דמשמע בד"מ שלא חשש רק להמהר"ם, וכן בע"ת מצאתי כן, א"כ אין להחמיר גם בקטן. וכן מצאתי בארה"ח. ומ"מ כיון שהפמ"ג ודה"ח העתיקו להלכה ליזהר לכתחלה ע"י קטן ראוי ונכון לעשות כן. ופשוט דהקטן לעצמו מותר להטיל ציצית לכו"ע אם רק הגיע לחינוך שהוא מחוייב מדרבנן במצות ציצית ומיקרי בר לבישה להוציא את עצמו בציציותיו. ויותר נ"ל דאפילו אם כבר נעשה גדול בן י"ג שנה אין צריך להתיר ציציותיו דהרי כדיעבד דמיא ובדיעבד אין לחוש להא דר"ת וכ"ז אם יודע בעצמו שהטילם אז לשמה. [↑](#footnote-ref-475)
476. ז"ל המ"ב: ועיין במ"א שדעתו דלכתחלה לא יאגדנו והטעם דכל שאינו מחוייב בדבר אינו רשאי לתקנו ומטעם זה גם אשה לא תאגוד הלולב לכתחלה [מ"א בסי' י"ד] ועיין שם בביאור הלכה שביררנו דמדינא אין חשש בדבר ומ"מ טוב ליזהר בזה. ובשער הציון (יג): והוא הדין קטן פחות מי"ג שנים. ואם אגדו אם אפשר יתירנו ויאגדנו שנית (מחצית השקל וש"א.) עכ"ל.

     וצ"ע דבבאור הלכה שהועתק בהערה לעיל כתב דבדיעבד אין צריך להתיר הציצית. ואולי התרת הציצית היא טירחא טפי מהתרת האגד. [↑](#footnote-ref-476)
477. לכאורה רק לשיטת התוס' שם מקרי כאן מעשה גם כששתק. אבל לרש"י שם אם לא אמר בפירוש דעושה לשם סוכה לא מקרי מעשה. [↑](#footnote-ref-477)
478. כונתו דמחשבת הקטן רק מכח המעשה ולכן זה נחשב ככונת צל שזה מוכח מהמעשה. אבל מ"מ אין כאן כונת מצוה. ולכן הוי כסוכה שלא נעשית לשם מצוה שצריך לחדש בה דבר. [↑](#footnote-ref-478)
479. יש לדון בזה. א. שיטת רש"י בחולין דבלא דיבור לא מהני. ב. בסוגיא שם מבואר דמהני רק לדרבנן ולא לדאורייתא. אמנם עי' מל"מ טו"א פי"ד ה"ב דמעשה גמור מהני גם בדאורייתא ויש לדון אם סוכה מקרי מעשה גמור. ג. גם יש שחלקו דאם הקטן הניח רק מקצת סכך הרי אין ראיה שהניח לשם צל. וא"כ אף אם יוסיף עוד סכך להשלים לצממ"ח לא יהני כיון דהסכך של הקטן אינו לשם צל. [↑](#footnote-ref-479)
480. ועתה ראיתי במרומי שדה שפירש דעת הרמב"ם בהיפך, דאיכא רק פסולא "שלא נעשה בידים" וכל שנעשה בידים ע"כ לאיזה תכלית עשאו וכשר. [↑](#footnote-ref-480)
481. בספר הסוכה כתב דכן הוא בספר עמק ברכה (סוכה אות טז). ונראה דלא דק ושם מבואר להדיא להיפך מדברי הגרש"ז. וזה תוכן דברי העמק ברכה: ונראה ביאורו [של הרמב"ם דפסולא דחוטט בגדיש מפני שלא נעשה לצל] דסבר דבאמת בסוכה לא בעינן כלל עשייה בגופו של סכך, וגם חטיטת הגדיש דעושה מעשה בחלל הסוכה ועי"ז נעשה ממילא הסכך, ג"כ מקרי עשייה ובכלל תעשה הוא. דדוקא בכתיבת הגט דכתיב קרא וכתב ולא וחקק, נתמעט חק תוכות דלא מקרי כתיבה. אבל כאן גבי סוכה דליכא קרא למעט גם חק תוכות כחטיטת הגדיש מקרי עשית סוכה. אלא הפסול הוא משום דבעינן סוכה עשויה לצל וכאן נהי דחטיטת הגדיש מקרי עשיית סוכה מ"מ לענין עשוי לצל לא מהני זה כיון דלא עשה שום מעשה בגופו של סכך וגוף הסכך כבר היה קודם ונעשה לשם גדיש ולא לצל ועל כן פסול הוא אף דהשתא מיחד אותו לצל סוכה לא מהני משום תולמ"ה כבר בפסול. עכ"ד.

     ומבואר דהוא מצריך מעשה רק דסובר דחק תוכות ג"כ הוי מעשה. [ועוד מבואר בדבריו דדין "לשם צל" ודין "עשייה" ב' דינים נפרדים הם.] ולפ"ז לא מהני בנפל ע"י רוח דאז אין כלל מעשה, אפילו לא חק תוכות.

     וכן אפשר לבאר בדעת האבני נזר שהובא בפנים דעשייה ע"י קטן היא "עשיית הסוכה" והדין "לשם צל" מתקיים ע"י אביו. [↑](#footnote-ref-481)
482. דהנה הב"י כתב לפטור איזה סוג בגד מציצית וז"ל: ול"נ שהטעם שלא נהגו להטיל בהם ציצית משום דלא מיקרי כסות אלא הבא להגין על האדם מפני החום והקור זכר לדבר 'ואין כסות בקרה', והגלימא אין לובשין אותה להגין אלא מפני הכבוד, שהרי אפילו יש לאדם כמה מלבושים אינו יוצא לחוץ בלא גלימא. ואע"פ שלפעמים נהנה מחומה היינו כיון שתחילת עשייתה אינו להתחמם בה לא חשיב כסות ופטור וכו'. והדרכ"מ כתב עלה: וכ"ז איננו שוה לי דעל תירוץ הראשון קשה לי דרוב טליתות שלנו שאנו לובשים בשעת התפלה שאינן להגן כלל רק לובשין אותן כדי לצאת בהן ידי ציצית ומברכין ברכה לבטלה. עכ"ל. ובדעת הב"י י"ל דכיון דמכוין למצוה הוי כמכוין לחמם כיון דרק בכה"ג איכא מצוה והדרכ"מ פליג על סברא זו.

     ונמצא ב' מחלוקות בין הב"י לדרכ"מ, א. בגד שלובש לכבוד אם חייב בציצית. ב. בגד שלובש למצוה אם מקרי שלובש להתחמם. ובדין הראשון מצינו מחלוקת ר"ש ורא"ש (פ"ט דכלאים מ"ד) במלביש מת בבגד החייב בציצית, אם חי דומיא דמת 'שאינו מתחמם' רק 'מתכבד' אם חייב בציצית [ונ"מ בגדרי לועג לרש, ע"ש.] [↑](#footnote-ref-482)
483. וכתב הב"ח בא"ד וז"ל: על כן כתב רבינו דהכי נמי לא פסיל ר"ת אלא משום שהולך לשטתו וכו' ולא משום טעמא דמינכר דעשאה קבע לדור בה, דלא ס"ל לר"ת הך טעמא. ע"כ. משמע דהב"ח נוקט דלר"ת ליכא פסולא בעשאה לדירה. ולכאורה סותר דבריו בהמשך דלר"ת אף אם יסיר הסכך העודף המגין מן הגשמים עדיין פסול משום דלא נעשה לדירה. [↑](#footnote-ref-483)
484. הערוך לנר דף ב. כתב דרש"י ליתא לפנינו רק דהיתה למרדכי גירסא ברש"י שסוכה עשויה להציל מחורב וממטר. [וגי' זו ישנה ברא"ש.] [↑](#footnote-ref-484)
485. צ"ב דאם קבועין הן כל ימות השנה למה אינו פסול כמו סוכת יוצרים פנימית. ועי' אות ריט שדעת הבאור הלכה (תרלה א) דאם עשויה לימות החמה לחוד כשרה, ואם לכל ימות השנה פסולה. ודעת הערוך לנר דגם אם עשויה לכל ימות השנה פליגי תנאי בזה אם פסולה. והך שיטה שבריטב"א לכאורה כוותיה. אולם י"ל דהך שיטה סוברת כדעה שהביא הריטב"א לעיל (אות ריט בהערה)דגם סוכת היצרים כשרה לסוכה. והא דאמרינן הפנימית אינה סוכה הוא רק לענין דחייבת במזוזה. [↑](#footnote-ref-485)
486. צ"ע דהא אשה חייבת במזוזה וא"כ למה נמנית בגנב"ך לברייתא זו, הרי היא בת חיובא כרקב"ש. [↑](#footnote-ref-486)
487. שיטת הב"י דרק בהלכות פסח צריך ל' יום ולא בסוכות. והקשה עליו המהרש"א (כאן) מדברי רש"י דמבואר דגם בסוכות שואלין קודם ל' יום. ועי' מה שהביאו בזה במ"ב דרשו סי' תרלו ס"ק ב. [↑](#footnote-ref-487)
488. המנ"ח מצוה י' אות ט נוקט דה"ה במצה שעשאה תוך ל' יום לפסח אמרינן סתמא לשמה. אבל המהרש"ל בעמודי שלמה על הסמ"ג לאוין עט כתב דשאני מצה שאדם אוכל לחם כל יום ואין סתמא שעומד לפסח. ועי' ראבי"ה שהובא בטור סי' תנח. [יל"ע להנוהגין שלא לאכול מצה מר"ח (עי' מ"ב תעא יב) אם יודה דהוי סתמא לשמה.] [↑](#footnote-ref-488)
489. ובחזו"א או"ח סי' קכד לדף לה. כתב דסתמא לשמה דהוי מסתמא דעתו שאם ירצה יאכלם למצוה. וכן מבואר בבאור הלכה סי' תס ס"א.

     [↑](#footnote-ref-489)
490. הביאור הלכה (סי' תס) תמה ע"ז מ"ש מאזכרות דבעי כונה ולא אמרינן סתמא לשמן. ויש לתרץ לפי דברי הגר"ח סוף הלכות תפילין שמחלק בין כונת האזכרות לכונות שמחילין חלות. ע"ש. אך לכאורה זה דלא כהגר"ח שיובא באות רלו בהערה דגם במצה מחיל בה דין משומרת לשם מצה. [↑](#footnote-ref-490)
491. עי' היטב בראבי"ה סי' תנב. ונראה מדבריו דלמד ג"כ דמחלוקת ב"ש וב"ה היא בתוך ל' יום ולא קודם. [↑](#footnote-ref-491)
492. כתב הריטב"א: ולהאי פירושא לא אתי שפיר לישנא דסיפא דקתני "אבל" אם עשאה לשם חג כשרה, דהא באידך נמי מכשירין והיכא קתני אבל. [אמנם יש שלא גרסו "אבל" ולדבריהם א"ש.] ויש לפרש לפי שיטה‎ זו דה״ק ואיזו היא סוכה ישנה דמודו ב״ה לב״ש שהוא פסולה, כל שעשאה קודם לחג שלשים יום, דמסתמא שלא לשם החג עשאה. ולא אפליגו עליה אלא בשעשאה תוך שלשים יום סתמא. ואכתי לא אתי שפיר דאיזו היא סוכה ישנה משמע איזוהי סוכה שנחלקו בה. עכ"ל הריטב"א. [↑](#footnote-ref-492)
493. דברי העיטור יתבארו ע"פ תשובת הרדב"ז סי' ב' אלפים נז ויבואר בס"ד באות רלז. [↑](#footnote-ref-493)
494. מבואר דדין "חדוש" הוא לעכובא, וכדעת הב"י. ובאות רלז יתבאר דלשיטת העיטור הוא מוכרח. [↑](#footnote-ref-494)
495. אמנם עי' חי' רבנו חיים הלוי הלכות חמץ פ"ו ה"ה שכתב דיש דין בהחפצא שיחול בה דין משומרת לשם מצה והוכיח מחלות תודה דלא מהני משומרת לשם דבר אחר. [↑](#footnote-ref-495)
496. והנה בקרבן אם עשאו לשמו ושלא לשמו פסול. ולפ"ז יש לדון בלשמה דסוכה לב"ש אם עשאה לשם סוכה ולשם שמוש כל ימות השנה אם כשר. והנה עי' בתוס' מנחות מב: שכתבו דגם בלשמה דציצית איכא פסול אם עשה לשמה ושלא לשמה [ועי' בקוב"ש ח"ב סי' כב שהביא קושית הגר"ח למה נפסל, הא לא דמי לקדשים ששם השלא לשמה הוא מחשבת פסול, אבל כאן רק אם חסר לשמה הוא דפסול. ותירץ הקוב"ש דאם מערב עוד מטרה בעשייתו חסר ביחוד לשם המצוה ולכן פסול. וזהו גם הפסול בקדשים דעוקר את הסתמא לשמו ע"י שמייחדו לדבר נוסף.]

     והנה החזו"א (סי' קנ סק"ו) כתב דאם עושה לשם חג ולשם שמוש כל ימות השנה כשר לב"ש. והוכיח כן מהא דכשר בתוך ל' יום בסתמא משום דסתמא לשמו. ותמוה היכי משכח"ל שעשה סוכה ולא ידע מהי מטרתו. ולכן מבאר החזו"א דעשה לשם שמוש כל השנה רק בתוך ל' יום מסתמא דעתו "גם" לשם סוכה. ומזה מוכח דתרי מחשבות כשר לב"ש. ולכאורה קשה דלפי סברת הברכ"ש דדמי ללשמה דציצית היה צריך להיות פסול בכה"ג. [אולי יש לחלק בין מחשבות הסותרות כמו ציצית שמה שיהא לצבע אינו לציצית, לבין סוכה שמשמשת לשניהם.]

     [יל"ע למה לן ילפותא בגט "לה ולא לה ולחברתה" (גיטין פז.) תיפוק ליה דחסר בלשמה לסברת התוס' במנחות. ואין לומר דבאמת הילפותא משום הלשמה, דבתוס' גיטין כא: מבואר דדרשינן לה מדכתיב תרי זימני 'לה', חדא ל'לשמה' וחדא ל'לה ללא לחברתה' ועוד דבגמ' שם מבואר דאם לשון הגט מיוחד לכל אשה בנפרד והחתימה משותפת הרי הגט כשר (וביאור דין זה ע"ש בשיטה קדמונית ובבית מאיר סי' קל ס"ז). ובזה קשה למה לא נפסל משום דאין החתימה לשמה, לר"מ דבעי חתימה לשמה. וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-496)
497. וע"ש ברש"י דגם רב יוסף מודה לרבה אלא דהוסיף על דבריו ע"ש. ובפמ"ג סוף סי' תרמג במ"ז משמע דרב יוסף חולק על רבה ואינו מצריך לשמה. וצ"ע. שו"ר דהמאירי (פסחים לה.) כתב ג"כ דרבה ורב יוסף פליגי. והאריך יותר בענין זה בהעמק שאלה שאילתא עו אות ג. [↑](#footnote-ref-497)
498. עי' קוב"ש פסחים אות קעב, ערוך השלחן סי' תנד סי"ג משכ"ב. [↑](#footnote-ref-498)
499. עי' סברות דומות בדברי מלכיאל ח"ה סי' יב, עונג יו"ט סי' ב, שערי ישר ש"ג פי"ט. [↑](#footnote-ref-499)
500. הפמ"ג הקשה דנילף חדא מחבריה בגז"ש דט"ו ט"ו. וצ"ב דמצינו גז"ש זו רק לגבי חיובי הגברא לאכול בלילי החג. אבל ללמוד דיני העשיה לא אשכחן. ואמנם בירושלמי מבואר דב"ש ילפי מצה מסוכה וצ"ע. שו"ר בפנ"י שעמד בזה ע"ש מה שמצדד בזה וכתב דאולי ילפינן ט"ו ט"ו לענין הלשמה. [↑](#footnote-ref-500)
501. ז"ל הרדב"ז תשובה ב' אלפים נז: שאלת ממני אודיעך דעתי על מה שכתב הטור סימן תרל"ו וז"ל סוכה ישנה שנעשית מקודם לחג שלשים יום כשרה ובלבד שיחדש בה דבר עתה בגופה ע"כ. ומשמע שאם לא חדש בה דבר פסולה וקשיא לך דהוי פלוגתא דב"ש וב"ה דתנן פ"ק דסוכה סוכה ישנה ב"ש פוסלין וב"ה מכשירין וכי פסק כב"ש:

     תשובה גרסינן בירושלמי עלה דמתניתין תני צריך שיחדש בה דבר. וכמה, חבריא אמרי טפח, ור' יוסי אמר כל שהוא. וכו' וכבר ידעת דאיכא דוכתא ד'צריך' הוי לעכובא, ואיכא דוכתא דלא הוי לעכובא אלא למצוה מן המובחר וזה דעת הר"ן ז"ל. אבל לשון הטור משמע לעכובא כאשר כתבת, וכן נראה שהיה דעת הרא"ש.

     ולאו למימרא דפסקו כב"ש, אלא כב"ה, והאי ירושלמי אליבא דב"ה אתי. וה"פ דמתניתין איזו היא סוכה ישנה כל שעשאה שלשים יום קודם לחג, אבל אם עשאה לשם החג אפילו בתחלת השנה כשרה. אי זו היא סוכה ישנה שנחלקו בה ב"ש וב"ה, כל שעשאה שלשים יום קודם לחג, כלומר בתוך שלשים לחג, דב"ש ס"ל סוכה לשם חג בעינן אפילו שעשאה בתוך שלשים, וב"ה ס"ל כיון דקי"ל שואלין ודורשין שלשים יום קודם לחג בהלכות החג סתם עשיית סוכה בתוך שלשים לשם חג הוא. אבל קודם שלשים אפילו ב"ה מודו שהיא פסולה.

     ועלה תני בירושלמי צריך לחדש בה דבר. ולפי שטה זו ע"כ האי צריך הוי לעכובא. והוא שכתב הטור ובלבד שיחדש בה דבר וכו'. ואפשר דאפי' ב"ש מודו דאם חדש בה דבר כשרה.

     וזהו ששינה הטור לשון המשנה וכתב סוכה ישנה שנעשית מקודם לחג שלשים יום כלומר קודם השלשים יום של החג.

     א"נ איכא לפרושי מתניתין אי זו היא סוכה ישנה שנחלקו בה ב"ש וב"ה כל שנעשית ביום שלשים יום קודם לחג ממש דקודם שלשים מודים ב"ה לב"ש, ובתוך השלשים מודים ב"ש לב"ה, לא נחלקו אלא ביום שלשים ממש, דמר משוי ליה כלפני שלשים ומר משוי ליה כלאחר ל'. [א"ה צ"ע אם הפלוגתא רק ביום ל' עצמו איך יתבאר מה שאמרו בגמ' דפליגי אי דרשינן שתיעשה הסוכה לשם חג. ועי' עוד בברכ"י סי' תרלו מה שתמה על דברי הרדב"ז הללו.]

     ולכל הפירושים לפי שטה זו מודים ב"ה דמתחלת השנה פסולה אם לא חדש בה דבר. וא"ת סוכת גנב"ך ורקב"ש כשרה כיון שנעשית לצל, ומשמע אפילו עשאה מתחלת השנה, וכן הקשה הר"ן ז"ל. ולדידי הא ל"ק כלל דלא עדיפי הנך מתנייתא דגנב"ך ורקב"ש ממתני' דתנן סוכה ישנה ופירשו בה בירושלמי צריך שיחדש בה דבר, הילכך הני דגנב"ך ורקב"ש אם עשאן בתחלת השנה אפי' שעשאן לצל צריך לחדש בה דבר לשם סוכה, ואם עשאן בתוך שלשים אין צריך לחדש בה דבר. ולא הוצרכו בעלי שיטה זו לפרש, דאמתניתין דסוכה ישנה סמכינן. וחדושייהו דגנב"ך ורקב"ש מפרש בגמרא אע"פ שלא נעשו לשם מצות סוכה.

     ומ"מ משמע לי שהריא"ף והרמב"ם וכל הפוסקים שהשמיטו זה הירושלמי ס"ל דלא סמכינן עליה, כיון שלא הביאו אותו בגמ' דילן, ונקטינן מתני' כפשטה דסוכה ישנה כיון שנעשית לצל אפילו שלא יחדש בה דבר כשרה לכתחלה, כפשטייהו דהנך דרקב"ש וגנב"ך. א"נ דהך ירושלמי אליבא דב"ש הוא ולא קי"ל הכי ומשום הכי לא כתבוהו.

     נמצאת למד ג' מחלוקות בדבר לדעת הריא"ף והרמב"ם אפילו למצוה מן המובחר אין צריך לחדש בה דבר ולדעת הר"ן צריך לחדש בה למצוה מן המובחר ולדעת הטור צריך לעכובא. ומנקט לחומרא עדיף טפי וישראל זריזין הם ועושין סוכה לשם החג בתוך שלשים: עכ"ל הרדב"ז. [↑](#footnote-ref-501)
502. ואפ"ל דמיירי שעשאה ישראל לצורך גוי ולכן תוך ל' פתיכא ביה מחשבת חג. אולם בתוס' גיטין מה: מבואר דסוכת גנב"ך נעשית ע"י נכרי וצ"ע. ועי' אות רכו מש"כ בענין זה מי עושה את סוכת גנב"ך. [↑](#footnote-ref-502)
503. ושו"ר שהעיר בזה בהגהות והערות על הא"ר. [↑](#footnote-ref-503)
504. הטור סי' תרלו כתב טפח על טפחיים. וכבר כתבו הבכור"י והמאמ"ר דט"ס וצ"ל טפח על טפח וכ"ה בשו"ע (תרלו א). וכתב המג"א (סק"ב) דמשמע דבעינן מרובע. והובא במ"ב. ובא"ר כתב דכיון דבירושלמי לא נזכר אלא "טפח" מהני לצרף אפילו אם ארכו של החידוש יותר על רחבו ויש בו שטח של טפח. והביאו בשער הציון (ח). [↑](#footnote-ref-504)
505. משמע דאם מחדש כשרה לכתחילה. והנה הפמ"ג (תרמג מ"ז ד בסופו) כתב: ולכתחילה ראוי לעשותה לשום החג דב"ה מכשירין י"ל דיעבד. עכ"ל. ולפ"ז קשה מאי מהני שיחדש בה דבר, הרי בלא חדוש גם כשרה. ואם רוצה שתהא סוכתו לכתחילה הרי צריך לעשותה כולה לשם חג לפמש"כ הפמ"ג.

     ושוב מצאתי בראבי"ה סי' תנב כדברי הפמ"ג וז"ל: ואפילו לגבי סוכה, אם עשאה לשם חג מתחילת השנה כשירה דקאמר הני מילי בדיעבד מדלא קאמר יוצאין. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-505)
506. והועתק כל לשון הרדב"ז באות רלז בהערה. וע"ש ברדב"ז דלשיטת העיטור הוא מוכרח דהחדוש מעכב. וא"כ לדידן דלא פסקינן כהעיטור אין ראיה דמעכב. [↑](#footnote-ref-506)
507. המג"א (תרלו א) כתב דמהא דלא הוזכר זאת בבבלי גבי סוכה ישנה וכן גבי סוכת גנב"ך ורקב"ש ש"מ דאינו מעכב. ותמה עליו בבנין שלמה סי' מג דאטו אם אינו מעכב אין צריך להזכיר זאת. וע"כ או דלא חש הבבלי להזכיר זאת דסמך על הירושלמי שקדמו. או דפליג על הירושלמי.

     ובבנין שלמה הביא ראיה ממנחות מב. דאמרינן הרי סוכה דכשירה בעובד כוכבים, דתניא סוכת עובדי כוכבים סוכת נשים סוכת בהמה סוכת כותיים סוכה מכל מקום כשירה ובלבד שתהא מסוככת כהילכתה, ובישראל אין צריך לברך דתניא העושה סוכה לעצמו אומר ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם שהחיינו וקימנו והגיענו לזמן הזה בא לישב בה אומר ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו לישב בסוכה, ואילו לעשות סוכה לא מברך. ע"כ. ואי נימא דצריך לחדש בה דבר לעיכובא א"כ גם התם אין כשר ע"י נכרי לחוד וצריך לחדש בה דבר, ולמה אינו מברך. [ולענ"ד יש לדחות דהטעם שצריך לחדש הוא משום גזירת סוכה עשויה לדירה כדכתב הנהר שלום (ונראה דרק לטעם זה אפשר להבין למה זה מעכב) וא"כ אין זה נקרא "עשיית סוכה" אלא "הצלה" מגזירת דירה ואין ע"ז ברכה. הא למה זה דומה למסיר הגג מעל הסוכה די"ל דאין מברך ע"ז. והכא עוד גרע מיניה.]

     עוד ראיה הביא מלהלן מו. ת''ר העושה סוכה לעצמו אומר ברוך שהחיינו כו' נכנס לישב בה אומר ברוך אשר קדשנו כו' היתה עשויה ועומדת אם יכול לחדש בה דבר מברך אם לאו לכשיכנס לישב בה מברך שתים. והשתא אם נימא דכל סוכה ישנה צריך לחדש בה דבר, ולהב"י הוא לעכובא, היכי משכח"ל שלא יחדש הרי אם לא מחדש היא פסולה. וכבר הביא ראיה זו בשבלי הלקט. אמנם עי' ריטב"א שם דמיירי שעשאה יותר מל' יום לפני סוכות לשם סוכה רק דלא בירך [ע"ש דדעתו דאין לברך על עשייה קודם ל' יום] ולפ"ז באמת אין צריך לחדש מדיני סוכה. וכ"כ הערוך לנר שם. ועוד י"ל דחידש בדפנות ולא בסכך ונחלק בין חידוש דברכה לחידוש דסוגיין ודלא כשער הציון. [↑](#footnote-ref-507)
508. החיי אדם ומ"ב פסקו ג"כ דצריך לחדש כל שנה אבל מטעם אחר ויבואר להלן אות רמא. [↑](#footnote-ref-508)
509. הבנין שלמה נקט דמיירי בקונה הסוכה מגנב"ך ורקב"ש. אמנם עי' רשב"א ביצה ל: דמיירי בישב שם פעם אחת ולא בקבע. [↑](#footnote-ref-509)
510. מדברי הירושלמי דמצריך טפח או על פני כולה. [↑](#footnote-ref-510)
511. אסיפת כסאות לישב עליהן. [קרבן נתנאל (אות כ) וב"ח והגר"א (תרלו).] ורבנו ירוחם כתב ליכנס אנשים וליכנס בתוכה ולישן בה. [↑](#footnote-ref-511)
512. עי' ערוך לנר. [↑](#footnote-ref-512)
513. הגר"ז כתב שיניח סכך "חדש" לשם החג. ובערוך השלחן כתב: והחידוש הוא פשוט שיגביה מעט סכך כשיעור זה, ויחזור ויניחנו לשם מצות סוכה. [ואולי לא פליגי אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא. ויש צדדים בכל חד דעדיף מחבריה. ודוק.] [↑](#footnote-ref-513)
514. הבכורי יעקב [בתוספת בכורים] הבין דהפמ"ג סובר דחדוש לא מהני בשום דופן אלא רק בסכך. וע"ז הקשה מדברי הריטב"א הנ"ל שסובר דיש חדוש בדופן. [↑](#footnote-ref-514)
515. אמנם בעיקר דינו של המג"א עי' במ"ב (תרלח ט) דיש אחרונים שמפקפקים בזה וטוב להחמיר. [אלא דהכא החומרא היא לחשוש למג"א ושם החומרא שלא להקל כותיה.] [↑](#footnote-ref-515)
516. אמנם רש"י דף לח: כתב דגם רב יוסף סבר דבעינן לשמה. אך המאירי דף לה. כתב דרב יוסף פליג. ועי' בהעמק שאלה שאילתא עו אות ג מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-516)
517. הראבי"ה כתב דמהירושלמי משמע דמצה ישנה פסולה. והקשה הב"ח סי' תנח הרי בירושלמי מבואר דהטעם דפסול "מכיון שלא עשאה לשם פסח דבר ברי הוא שלא דקדק בה" ומשמע א"כ דאם עשאה לשם פסח דקדק בה וכשירה. וכתב הב"ח לבאר דהירושלמי מיירי לדין דאורייתא. אבל מדרבנן אחרי דבעינן "חידוש" נמצא דמצה שאין בה אפשרות לחידוש פסולה. וזהו דלמד הראבי"ה מהירושלמי דמדבעינן חידוש ש"מ דמצה פסולה.

     [ומבואר מדברי הב"ח דדין "חידוש" הוא לעכובא וכדעת הב"י אות רלח.]

     ויש להעיר דלפ"ד נמצא דאם עשאה שלא לשום פסח פסולה מדאורייתא. וכן משמע מלשון הירושלמי "דבר ברי הוא שלא דקדק בה". אלמא אין זה חשש אלא ודאי.

     אמנם מדברי הראבי"ה בספרו (סי' תנב) מבואר להדיא פירוש אחר בחומרא זו וז"ל: ונראה לי אע"פ שלכאורה משמע שאם דקדק בה שכשירה ולפ"ז היה מותר לאפות מצה לשמה בערב שבת כשחל פסח להיות ביום ראשון שלאחריו לפי שאינו יכול לאפות מצה בערב פסח וגם ראיתי לראשונים שנחלקו בזה מסברא בלא ראית התלמוד. נראה לי שראוי להחמיר שלא להקדים ולאפות מדקאמר בירושלמי "כמי שלא דקדק בה" [כך גירסת הראבי"ה] משמע אפילו דקדק בה הוי כמי שלא דקדק בה וטעמא דמילתא שלא לחלק בין מצה למצה וכו' משא"כ בערב פסח שהכל חברים ויתנו לב לדקדק בשימור לשמה. עכ"ל.

     מבואר בדבריו כמה חידושים א. זמן האפיה בער"פ משש שעות ולמעלה וכל שקודם לכן מקרי מצה ישנה. [ונראה דדעתו דלא דמי לסוכה שכל שלשים יום שקודם חג הסוכות דין אחד להם וכשרים לעשיית סוכה. אבל זמן עשיית המצות הוא כשאסור לאכול חמץ והוא רק בערב הפסח.] ב. אם אפה קודם חיישינן רק מלשמה ומותר באכילה. ג. הטעם משום דלא פלוג בין עושה לשמה לאינו עושה לשמה והתירו רק בערב פסח שהכל חברים ומשמרים לשמה. וכ"ז דלא כהבנת הב"ח בדבריו. ושו"ר מש"כ בא"ר, ע"ש. [↑](#footnote-ref-517)
518. וכ"כ בשו"ת חלקת השדה סי' יב ומה"ט נוקט דגם ביושב בסוכה שאינה שלו חיילא הקדושה ואינו דומה לאין אדם א**ו**סר דבר שאינו שלו כיון דלאו איהו מקדיש לה. ויל"ע בזה טובא דעכ"פ חסר כאן "הזמנה". דאיהו לאו בעלים גם לגבי לייחד לסוכה. ועי' בבכורי יעקב (תרלח ז) שדן בארוכה אם חברו יכול לאסור [מצד אין אוסר דבר שאינו שלו ומצד אין אדם מקדיש ביתו של חברו.] וצ"ע דלכאורה סותר דבריו שנוקט דיכול להיאסר ממילא אם הוא רק מיוחד לסוכה כמו שיבואר באות רנא. [↑](#footnote-ref-518)
519. יש לדון דמטעם אחר לא מהני השאלה, כיון דלעולם ההזמנה לא מהני אלא רק אם ישב בה [כמו שמבואר בהג"א כאן וברמ"א סי' תרלח, יבואר באות מג/א] וא"כ הוי 'מעשה' המקדש, ולא אתי דבור ומבטל מעשה, וכעין מה שכתב הש"ך סי' רנה בשם תשובת ר"ב אשכנזי גבי תרומה שהגיעה ליד כהן דא"א להשאל כיון דנעשה בה מעשה. [↑](#footnote-ref-519)
520. צ"ע לפ"ז להבין תירוץ הרשב"א. [↑](#footnote-ref-520)
521. שו"ר בתלמיד הרשב"א בביצה וז"ל: והילכך בסוכה א"א לו לומר איני בודל דע"כ הוקצית מפני שצריך הוא לאכול שם, והילכך אתקצאי לכל שבעה. וסוכת גנב"ך ורקב"ש דליכא למימר הכי, אפשר דכסוכה דעלמא הם. משא"כ בנויין שאין אסורין אלא מדרבנן ומשום בזויי מצוה והילכך כל שהתנה איני בודל מותרין. ועי'. [↑](#footnote-ref-521)
522. ומה שהקשה האבני נזר מסוכה גזולה, עי' בעונג יו"ט דמיירי שגזלה אחר שישבו בה בעליה וקדשו אותה. ובחלקת השדה כתב דגם בגזל מתקדשת הסוכה כמו שנתבאר באות רמד בהערה. [↑](#footnote-ref-522)
523. עי' בכורי יעקב תרלח ז שהאריך דאם נעשית לשם חג יכול גם מי שאינו בעלים לאסור ע"י שישב בה כיון דאין צריך כונה לאסור. [↑](#footnote-ref-523)
524. ז"ל רבנו ירוחם: וכל דינו כמו כן בסוכה ישנה ואפילו לא חידש בה דבר ולא נעשית לשם סוכה.

     ובשער הציון (י) הביא דהב"י סי' תקיח הסתפק בזה וז"ל הב"י דאם לא עשאה לשם מצוה אע"פ שיוצאין בה בחג איכא למימר דמהני בה תנאה דלא חל שם שמים עלה מאחר שלא נעשה בה מעשה לשם מצוה וכו' ואע"ג דהא איכא לדחויי דסבר רבנו (הטור) דבלא עשיית מעשה חל שם שמים עליה כיון שהיא ראויה למצוה והיינו דסתם וכתב בתר הכי אבל בסוכת החג לא מהני תנאה ולא חילק בין עשאה לשם מצוה לעשאה לצל. עכ"ל הב"י. [ומבואר מדבריו דספקו רק ע"י תנאי ד'איני בודל' אבל בלא זה ודאי חלה קדושה.] [↑](#footnote-ref-524)
525. ונראה דהדברים מתבארים יותר לפי מה שיובא באות רנ בשם הבכורי יעקב דחלות האיסור על הסוכה חלה מאליה אם היא מוגדרת סוכת מצוה ודוק. [↑](#footnote-ref-525)
526. עי' ב"ב פא: ובתוס' שם ובתוס' שצויינו במסורת הש"ס. [↑](#footnote-ref-526)
527. ולמרות שאסורה בהנאה מבואר ברש"י מנחות ה: דאינו אלא מדרבנן. [אמנם בשטמ"ק מנחות ד: בהשמטות כתב גבי קק"ל דאסור מדאורייתא משום לא יחל דברו. אכן לפמש"כ הקוב"ש (הובא באות לט) דבסוכה הקדושה רחמנא רמי עלה ולא האדם מקדש לכאורה אין בסוכה משום לא יחל.] [↑](#footnote-ref-527)
528. כתב הקה"י סי' ז דמעולם לא שמענו מי שיאסור על נשים להיכנס לסוכה. ועי' פ"ב אות ב מה שהובא מדברי הריטב"א.

     ובעיקר הדבר, לכאורה כיון דעכ"פ דמקיימת מצוה [רק דהויא אינה מצווה ועושה] אין בזה איסור, וכמו שמותר לאיש לצורך המצוה. [↑](#footnote-ref-528)
529. ברשב"א שהובא באות רמד מבואר שהסתפק אם איסור סוכה הוי כקדושת דמים או כקדושת הגוף. [↑](#footnote-ref-529)
530. ועי' חדושי רבנו נחמן בן הרמב"ן בביצה שכתב בתוך דבריו בהביאו את שיטת ר"ת דהאיסור דאורייתא הוא משום ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-530)
531. וע"ש בט"ז בהמשך דבריו: אלא דכאן כתב (הב"י) בשם הר"ן שני דיעות אם מותר להריח בהדס [שסיכך בו] אי נימא דמריחא אקצייה כמו בהדס שבלולב, או דלמא דשאני הדס שבלולב שהוא צריך למצותו ואי אפשר בו אלא לריחיה שהוא עומד אקצייה, אבל הדס שבסוכה כיון דאפשר ליה בעצים בעלמא מעשה עץ בלבד משמש ומהבערה בלבד אקצייה שלא יפחות אבל מריחיה לא אקצייה עכ"ל. ורמ"א מביא בזה בסוף הסי'. וממ"ש מוכח להיתר בזה נ"ל. עכ"ל. [כונתו דכיון דאין ההדס מתבטל ממצותו ודאי מותר להריח בו.] [↑](#footnote-ref-531)
532. אכן במאירי כתב דהך מעשה היה לפני סוכות. [↑](#footnote-ref-532)
533. משמע מדבריו דהביזוי אינו על הסוכה אלא על הנוי. ועי' אות רנג.

     ובעיקר הנדון, בתשובת נחלת אבות שבסוף ספר שער משפט (סי' ג) פסל משום דאסור בהנאה ולכן פסול שאין בו היתר אכילה. [ואין לומר א"כ איך יוצא בשום אתרוג כיון שהוקצה למצותו אסור באכילה. זה אינו דהא דאסור באכילה משום דהוקצה למצותו ויוצאין בו ודוק. עכ"ל.] אמנם החת"ס כתב דמותר לאכילה למצוה דאין זה ביזוי ולכן מקרי יש בו היתר אכילה. ועי' באמרי בינה (יו"ט סי' כא אות טז) בזה. ועי' בשו"ת מחנה חיים ח"ג סי' מט ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' שכג. [↑](#footnote-ref-533)
534. צ"ע דאם ממעט אין זה סוכה ולא נאסר, ושוב אינו ממעט והוי סוכה. וזהו גלגל החוזר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-534)
535. מסתברא דלפי דברי האבני נזר אות מב/א דהאיסור משום 'לא תעשון כן' אסור. ועי'. [↑](#footnote-ref-535)
536. לפי סברא זו יש מקום להחמיר בנויין יותר מבסוכה עצמה. [↑](#footnote-ref-536)
537. צ"ע מנין לו שהוא רק מדרבנן. ונראה דדן רק מצד בזוי מצוה, וכמו שיובא בהמשך בשם רבנו יהונתן. אמנם לעיל כתבנו לדון לאסור משום 'לא תעשון כן'. [↑](#footnote-ref-537)
538. לכאורה יש לחלק דהבגד אינו גוף המצוה משא"כ הסוכה. [↑](#footnote-ref-538)
539. שם מבואר דין תיק של תפילין שאינו נאסר אלא אם גם צר ביה וגם אזמניה. [↑](#footnote-ref-539)
540. מבואר דשני דינים איכא, חדא שם לולב לגבי דיחוי ולזה סגי בקדש היום גרידא [צ"ב אי אף בלא הזמנה. ולכאורה מה שדן האו"ז גם שיאסר בהנאה בתחילת היום זה רק בהזמנה, וצ"ע. ולמעשה ודאי דיחוי אינו תלוי בהזמנה.] ועוד דין חלות איסור הנאה וזה ע"י הזמנה ומעשה.

     [↑](#footnote-ref-540)
541. עי' באור הלכה (תקפו ס"ג) שנתקשה בקושית האו"ז. [↑](#footnote-ref-541)
542. לא מצאתי זה מפורש בר"ן. [↑](#footnote-ref-542)
543. שיטה זו צ"ב דאי כל יום הוא דין לעצמו למה בין השמשות של יום ראשון [או של שאר הימים] אוסר לשבעה, אין לו לאסור אלא ליומו. ואי כחד יומא אריכא הוא למה כל בין השמשות יכול להיאסר שוב. וכבר עמד בזה הביכורי יעקב (תרלח יג) וכתב דלא זכה להבין דעת הרמב"ן. וצ"ל דיש בזה איסור גם מצד ה'שבעת ימים' של סוכות וגם מצד כל יום. והמקור לזה מדמקרי בתורה "שבעת ימים" ולא "שבוע" הרי שיש לכל יום ג"כ ענין בפנ"ע מלבד שהוא חלק משבוע של סוכות. [↑](#footnote-ref-543)
544. ולשון רש"י 'באומר מבעוד יום'. [↑](#footnote-ref-544)
545. ועי' בבאור הלכה סי' תרסד שהביא כן מהבכורי יעקב סי' תרנג לגבי תנאי קודם נטילת ההדס. [↑](#footnote-ref-545)
546. ועי' בבכורי יעקב סי' תרנג סק"ג שהביא דברי המג"א הנ"ל לגבי לולב דאינו נאסר מכח נטילה של שנה שעברה עד שיטלם בשנה זו. ולכאורה סתר דבריו דכאן בנוי סוכה פליג על המג"א. [↑](#footnote-ref-546)
547. עי' בב"י שהביא קושית הרא"מ הרי בתוס' בביצה מפורש להדיא דגם דפנות אסורות וז"ל: ותירץ ר"ת דמה שאמרו מה חג לה' אף סוכה לה' היינו לפי שיעור סוכה כגון ב' דפנות ושלישית אפילו טפח אבל אי עביד דפנות שלימות יותר משיעור סוכה לא נפיק מקרא ועל היותר קאמר שאסור מטעם מוקצה. עכ"ל. ואיך התעלם הרא"ש מכך. [וכן הקשה המהרש"א בסוגיין.] והב"י תירץ דלדוגמא בעלמא נקטיה, ולאו דוקא, דבדפנות ודאי ליכא שום איסורא אלא בסכך והוי כאילו אמר היינו לפי שיעור סוכה כגון שבעה על שבעה. אמנם ברבנו פרץ בביצה הלשון "כגון שתי דפנות שלימות ושלישית אפילו טפח ובסכך עד שיהא צילתה מרובה מחמתה" ומשמע דלא כב"י. [ועי' לשון חכמי איברא]

     ובמש"כ הב"י דשעור איסור הסכך "כגון שבעה על שבעה" צ"ע הרי אם הסוכה גדולה צריך סכך בכל מקום לעיכובא, והוי הסכך של כל שטח מעיקר הסוכה של אותו מקום. ואולי דבר שכשר גם מדין פסל אינו נאסר מדאורייתא דהוי כטפל לסוכה ולא כעיקר הסוכה. [ועי' בב"ח מה שתירץ ומה שהעיר עליו המאמ"ר.] [↑](#footnote-ref-547)
548. פשטות לשונו משמע משום שהדפנות מחזיקות במציאות את הסכך. ואמנם זה תמוה דהרי אפשר להניח הסכך על ד' קונדסין. ואולי הכונה דהדפנות נצרכות להכשר הסכך והסוכה מצד הדין. [ועי' להלן אות רנה דברי הגר"ח ואפשר שהרא"מ התכוין לדבריו.] [↑](#footnote-ref-548)
549. ועי' ב"ח שהקשה: דאם היתה דעת הרמב"ם משום דבטלינהו לגבי סוכה, א"כ ממילא ודאי בתנאה דאיני בודל כו' דלא בטלן כל עיקר יש לדפנות היתר לפי זה. וברמב"ם מבואר דאיני בודל לא מהני אלא לנויין אבל לא לדפנות. עכ"ד. אך אם נימא דסברתו לא משום דדעתו לבטל אלא כעין דברי הגר"ח אות רנה נראה דמתיישבת קושית הב"ח. [↑](#footnote-ref-549)
550. עי' מה שנתבאר בזה באות קצח. [↑](#footnote-ref-550)
551. עי' מש"כ בפ"ב אות קיד בענין "מן המותר בפיך" בדפנות סוכה. [↑](#footnote-ref-551)
552. באבן ישראל הקשה דא"כ סוכת גנב"ך שישב בה תיאסר הואיל וקיים מצוה בסוכה. [והדין מפורש בפוסקים דלא נאסרת הובא במ"ב סי' תרלח.] ונראה ליישב דאין כונת הגר"ח דעצם קיום המצוה אוסר, דגם הוא מודה דצריך ליחד לסוכה ורק אז נאסר. רק דכתב כלל מה נכלל באיסור כאשר מייחד, חלקי הסוכה המשמשים למצוה. [↑](#footnote-ref-552)
553. שו"ר בחי' רבנו נסים תלמיד הרמב"ן (ביצה) שעמד בזה וז"ל: ועצי דפנות נמי אסורין כל שבעה מדקא משני (בסוכה י:) וכו' דילמא מן הצד ופרש"י [כלומר דפנות] ש"מ אף דפנות בכלל עצי סוכה הם. אלא דיש לחלק ולומר מן הצד דקאמר מן הסכוך קאמר כדאמרינן (סוכה יז:) בין מן האמצע בין מן הצד בארבעה אבל עצי דפנות מותרין. וכן הוא במאירי בבית הבחירה. וכעי"ז כתב בשער המלך פ"ו הט"ו מסוכה. וכן כתב בעל העיטור. [אמנם צ"ע דאם אותו מקום כשר רק מדין דופן עקומה א"כ יש לו דין דפנות. [↑](#footnote-ref-553)
554. ובהמשך דבריו כתב הרשב"א לחלוק על הך דיוקא ומפרש דלישנא בעלמא הוא דקאמר כלומר עצי סוכה דחלה עלייהו קדושה והוקצו למצותן נמשך אותו איסור והולך כל ימי החג. וכ"כ התוס' ישנים שבת כב.] [↑](#footnote-ref-554)
555. עי' חי' רבנו נחמן בן הרמב"ן בביצה שכתב דבעוד הסוכה קיימת האיסור דאורייתא הוא משום בזוי מצוה. ולפ"ד מבואר יותר למה כשנפלה פקע האיסור. ועי' לשון הרמב"ן אות רס דמשמע דרק הנויין אסורין משום ביזוי אבל איסור הסוכה הוא מטעם אחר.

     [↑](#footnote-ref-555)
556. לשון הרמב"ן שבת (מה.): ה"מ כשהיא סוכה ויוצא בה ידי חובתו, אבל נפלה עציה מותרין דאורייתא שכבר בטלה ואין שם סוכה עליה. [↑](#footnote-ref-556)
557. ועי' באות רסא דתוס' בשבת (ע"פ מהרש"א) פליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-557)
558. לכאורה צ"ע דהא מיד מסיק הרשב"א דדינא הוא דמדרבנן לא מהני בה תנאה. ונראה דכאן מיירי הרשב"א מצד "איסור מוקצה" [ביו"ט] וע"ז כתב דמהני תנאה כסוכה דעלמא. אבל קושית הגמ' דמדרבנן יאסר כדין "איסור עצי סוכה" כל שבעה אף אחר נפילה. [↑](#footnote-ref-558)
559. מבואר ברמב"ן דמותר לסתור סוכה. ולעיל אות רמח הבאנו דעות האחרונים בזה. [↑](#footnote-ref-559)
560. וכעין זה נחלקו הראשונים במפריש אתרוג ליום שני אם יכול להשתמש בחלק מן האתרוג דהא אתרוג חסר כשר בשני. עי' בזה במג"א תרמט יט ובמ"ב שם סקמ"א. [↑](#footnote-ref-560)
561. לפי הסבר זה של הביאור הלכה, דעת ר"ת היא דאפילו אם עשה הד' דפנות כאחת לא נאסר מדאורייתא אלא רק שיעור סוכה ולא יותר. והר"ן פליג ואוסר מדאורייתא דמאן מפיס. [ולכאורה לדעת הר"ן הוי כדין מקדש אחת משתי אחיות והוי איסור מספק, רק דהוי ספק דאורייתא באיקבע איסורא. וזה הביאור ב"מאן מפיס". אמנם לפי מש"כ הבאור הלכה לעיל לדמות לציצין שאין מעכבין משמע דהכל אסור בתורת ודאי. וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-561)
562. לפי פירוש זה אם עשאן כאחד כולן אסורין מדאורייתא גם לר"ת. ומה שאמר ר"ת דאסור מדרבנן היינו בעשאן שתים כהלכתן ואח"כ נמלך. [↑](#footnote-ref-562)
563. אולי יש לדון בזה לפי המבואר בדברי הגר"ח אות רנה דעיקר שם סוכה הוא על הסכך ומה שנאסרות הדפנות הוא משום שהם משמשות למצוה, וכלשון הר"ן "אף דפנות בכללן, שגם הן צריכין להכשר סוכה", א"כ י"ל דאין האיסור על גוף הדפנות אלא על כללות הסוכה ולכן כל שמשאיר דפנות בשעור אינו מקלקל את הפצא דסוכה ומותר. ויל"ע לפ"ז בנוטל דפנות ומשתמש בהן ואח"כ מחזירן שוב למקומן ונוטל האחרות להשתמש בהן אם מותר. ואת"ל דשרי האם יכול להחליף כל הדפנות ולשים דפנות אחרות תחתיהן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-563)
564. כמובן הנדון לשיטת רש"י ודעימיה שעל עצי סוכה לא מהני תנאי. אבל להרי"ף דאפילו על כדי הכשר סוכה מהני תנאי פשיטא דעל היתר מהני. [↑](#footnote-ref-564)
565. צ"ע הא ברמב"ן המובא באות רנח מבואר דיכול לפרק סוכתו ולבנות אחרת. ואולי כונתו כאן אם אין לו אחרת. [↑](#footnote-ref-565)
566. ע"ש בגמ' דהאיסור משום שלא יהיו מצוות בזויות עליו. [↑](#footnote-ref-566)
567. משמע דביו"ט אסור משום אתקצי למצותה לחוד. ואין הכונה דהוקצה למצוה אוסר בשמוש, דא"כ גם בחוה"מ יהיו אסורים. אלא צ"ל דהאיסור מחמת שהסיח דעתו מלהשתמש בנויין כיון שהם מיוחדין למצוה וכעין מוקצה דאוצר. [וצ"ב אם אסור לר"ש.] וכן מבואר בבכורי יעקב סי' תרנג סק"א דשני מיני מוקצה יש חדא משום דהסיח דעת משמוש והוי מוקצה של שבת ויו"ט, וזה חל כבר בבין השמשות דאף דהזמנה לאו מילתא מ"מ הסיח דעתו. ועוד איסור איכא איסור הנאה משום דהתייחד למצוה וזה חל רק כשנטל כמו בתפילין דבעינן אזמניה וצר ביה ע"ש.

     אמנם בחכמי איברא בביצה כתבו דלולי "ביזוי מצוה" שאוסר לסלקם, לא נעשה ג"כ מוקצה. אלא בתר טעמא דביזוי מצוה נעשה מוקצה, והנ"מ ב'מוקצה' כתבו חכמי איברא דהוא לאיסור טלטול. [ולפ"ז בחוה"מ ליכא נ"מ מדין מוקצה. וכ"ז דלא כתוס' בסוכה.] [↑](#footnote-ref-567)
568. צ"ב הרי התוס' כתבו לעיל בסמוך דלא שייך מוקצה בחוה"מ. וביאר המהרש"א דלצדדים קאמרי, דביו"ט אסורין משום מוקצה אפילו אי נפלו. ובחוה"מ אסורין רק כשהסוכה עומדת משום ביזוי מצוה. ואם נפלו מותרין [דלא כתוס' בסוכה ט. (הובא באות רנט) שבנפלו אסורין משום מוקצה אף בחוה"מ.] וכתב המהרש"א שכן משמע בהג"א. וצ"ע לדעת המהרש"א דבביצה ל: אמרינן ד'אתקצאי לשבעה' ולדברי התוס' אין מוקצה אוסר לשבעה אלא רק ליו"ט. אמנם באמת התוס' בשבת לא הקשו מביצה אלא רק משבת מה. ושם מבואר איסור רק לשבת. וגבי ההיא דביצה יתרצו כמו שכתב הרשב"א בביצה ע"ש. שו"ר ככל הדברים הנ"ל ביש"ש ביצה.

     ובשער המלך (סוכה פ"ו הט"ו) הקשה ע"ד מהרש"א דא"כ ע"כ הברייתא שאוסרת נויין לא מיירי בשנפלו [שהרי הברייתא אוסרת עד יו"ט אחרון, ולמהרש"א בנפלו מותרין כבר בחוה"מ.] וא"כ מאי פריך מינה בשבת מה. על רבי יוחנן "ולית ליה הוקצה למצותו" והרי כאן אין זה דין מוקצה של שבת אלא מוקצה מחמת דין ביזוי מצוה.

     לכן מפרש השער המלך דמה שכתבו התוס' דאינו אסור בחוה"מ הוא לולי טעם ביזוי מצוה, והיינו אוסרים רק מדין מוקצה של שבת, לא היה אסור בחוה"מ. אבל השתא דבזמן שהם תלויים יש בהם איסור מחודש של ביזוי מצוה, אסרינן להו אף שנפלו בחוה"מ משום דהוקצו למצותן. ועי' אות רסב דכדבריו מפורש בתוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-568)
569. הכונה כמו שפירשו תוס' לעיל דיש ב' טעמים לאסור לחדא משום מוקצה וזה אוסר רק ביו"ט ואפילו נפלו. ועוד משום ביזוי מצוה וזה אוסר בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-569)
570. מבואר דדעת התוס' דמהני תנאי על היותר מהכשר הסוכה. וזה דלא כחד תירוצא בתוס' בסוכה ט. והרשב"א (הובאו באות רנט) דמדרבנן לא מהני תנאי על היתר מהצורך.

     והנה המהרש"א (בביצה ל:) כתב דכונת תוס' דמהני רק תנאי להשתמש כשתפול הסוכה [דומיא דתנאי של סוכה דעלמא] אבל תנאי של "איני בודל" לא מהני כיון דע"כ הוא בודל משום איסור סתירה כמו שכתב רש"י בביצה. ושמעתי לדקדק כדברי המהרש"א מלשון תוס' בשבת "ומשני באומר איני בודל מהם כל ביה"ש דלא חיילא קדושה על נויי סוכה, וכן על עצים היתרים על הכשר סוכה מהני בה תנאה" הרי דעל נויין כתבו בלשון "איני בודל" ועל עצים היתרים כתבו "מהני ביה תנאה" ולא כתבו "איני בודל".

     ובשער המלך סוכה פ"ו הט"ו הקשה הרי הטעם שעל העצים היתרים מהני תנאי הוא משום דאינם אסורים אלא מדרבנן וליכא בהו גזה"כ מחגיגה. וא"כ גם בנויין צריך להועיל תנאי זה שגם הם אינם אלא מדרבנן כמבואר להדיא בלשון ר"ת שהביאו התוס', ולמה הוצרך אביי לומר דמיירי בלשון איני בודל הרי גם אם יתנה שאם יפול ישתמש נמי מהני. [ובספר לשון למודים תירץ דמה שכתבו תוס' דנויין אינם אלא מדרבנן הוא רק על הנויין במקום שיותר מכדי הכשר הסוכה. אבל הנויין שבמקום הכשר הסוכה אסורין מדאורייתא דהם טפלים לסוכה.]

     עוד הקשה השעה"מ לפ"ד מהרש"א דעל דרבנן מהני תנאי א"כ אתרוג שאינו אסור אלא מדרבנן ג"כ צריך להועיל בו תנאי, ומאי פריך מהפריש שבעה אתרוגים הרי התם הוי כהתנה [ע"י הפרשת שבעת האתרוגים] ולכן מותר כמו תנאי בעצים יתירים. [אולי י"ל דבתקנות דרבנן נחשב אתרוג ממש כגוף הסוכה כיון דהוא גוף המצוה דאתרוג, וכעין דאורייתא תקון דלא מועיל איני בודל. אבל העצים היתרים והנויין שאינם גוף הסוכה לא החמירו בהם כגוף הסוכה ומהני תנאי דאיני בודל.]

     לכן כתב השער המלך דגם בעצים יתרים לא מהני אלא תנאי של איני בודל דכעין דאורייתא תקון.

     וכי תימא היאך מהני תנאי דאיני בודל בעצים יתרים והרי ע"כ הוא בודל משום איסור סתירה. תירץ השעה"מ דתוס' לא מפרשים כרש"י דאיסור סתירה גורם שלא יוכל לומר איני בודל [והרי שיטת הרי"ף דאפשר לומר איני בודל אפילו מגוף הסוכה] אלא ס"ל דרק בעצים שהם עיקר הסוכה אינו יכול לומר איני בודל, אבל עצים היתרים והנויין שאינם מעכבים בסוכה מהני בהו אמירת איני בודל. [↑](#footnote-ref-570)
571. לדעת המהרש"א הכונה שיועיל תנאי של כשיפול אשתמש. ולשער המלך הכונה לתנאי דאיני בודל. [↑](#footnote-ref-571)
572. דברי הרא"ש מתיבת 'אע"ג' עד תיבת 'סוכה' הם כעין מאמר המוסגר שהקשה הרא"ש על עצמו הרי באתרוג חזינן דאיכא מוקצה גם בחוה"מ. ותירץ דשאני התם דאכילת האתרוג הוא סתירה למצוה וזה אסור אף בחוה"מ. אבל השמוש בנויין לא מבטל את מצות הסוכה דהיא כשרה גם בלעדיהם ובזה אין לאסור משום מוקצה אלא משום ביזוי מצוה.

     ובשער המלך הקשה מדאמרינן בסוכה לז: הדס של מצוה אסור להריח בו ומשמע דאסור כל ז' כמבואר שם ברש"י, והרי לדברי הרא"ש בחוה"מ ליכא איסור אלא בביטול מצותו, והרחה אינה מבטלת מצותו. [↑](#footnote-ref-572)
573. ביאור הדברים (מספר לשון למודים) דודאי שייך איסור מוקצה למצוה גם בחול וכמו שמצינו באתרוג כל שבעה, אלא דדין זה אוסר רק תשמישין המבטלים את המצוה כאכילת אתרוג שמונעת מלקיים את המצוה אבל שמוש בנוי שאינו מעכב ממצות סוכה לא נאסר מדין מוקצה למצוה בעלמא כיון דאינו מעכב מלקיים סוכה ורק בשבת אסור מכח שייחד לתשמיש הנוי א"כ מסח דעתו מזה.

     ולזה מהני טעמא דביזוי מצוה שזה אוסר כל שמוש שחשיב בזיון למצוה אפילו אם אין התשמיש מבטל את קיום המצוה ונמצא דביחודו הקצהו למצוה באופן שלא יוכל להשתמש בו כלל וע"י הקצאה זו נאסר גם כשנפל בחול. והיסוד בזה דמה שלא נאסר בחול אינו מחמת שלא שייך שיאסר בחול, אלא מחמת שאין היחוד מייחד לתשמישים שאין איסור בהם, ולכן אי לאו טעמא דביזוי מצוה הרי לא הוקצה משמוש שאינו סותר את המצוה. אבל אחר שיש בזוי מצוה נמצא דיחדו שלא להשתמש בו שמוש של בזיון וממילא מיוחד למצותו ואסור אף אחר שנפל.

     ומדברי תוס' הרא"ש מבואר כהסבר השער המלך ולא כמהרש"א שהובאו באות רס בהערה.

     ויש לעיין למה הוצרך הרא"ש לומר דהאתרוג אסור באכילה משום דהאכילה מבטלת את מצותו, לימא דהוא משום דע"י הביזוי מצוה נעשה מוקצה. וצ"ל דאכילה לא הוי ביזוי. ולפ"ז מתיישבת קושית השער המלך על הרא"ש (הובא בהערה הקודמת) למה הדס אסור בהרחה והרי אינו מבטל מצותו, ולהנ"ל מיושב דהרחת ההדס אסורה משום ביזוי. [↑](#footnote-ref-573)
574. הכונה דבסוכת החג אסרינן דומיא דסוכה דעלמא דמיירי ברעועה וחזינן דבסוכת החג גם רעועה היא מוקצה. [↑](#footnote-ref-574)
575. צ"ע דלכאורה אתרוג בשביעי אחר שנטלו אינו עומד למצוה ומ"מ אסור [לר' יוחנן להלן מו:] והרי בטלה מצותו. [↑](#footnote-ref-575)
576. ראיה זו היא רק לשיטת רש"י דכל דבר שאסור בבין השמשות מאיזה טעם לא מהני ביה איני בודל. אבל להסוברים דמהני תנאי גם בדבר האסור בבין השמשות [כשיטת הרי"ף דמהני איני בודל גם בסוכה וכן הובא באות רס בהערה משער המלך בדעת תוס' בשבת וכן הראשונים בביצה ל: שפירשו באופן שונה מרש"י] אין ראיה מנויין, דאף אי נימא דכל זמן שתלויים אסורין משום ביזוי מצוה, אכתי מהני בהו איני בודל. [↑](#footnote-ref-576)
577. הכונה למוקצה של שבת, ולא למוקצה משום מצוה שאוסר גם בחול, שאיסור זה בא רק אם איכא ביזוי מצוה כמו שכתב הרא"ש לעיל. [↑](#footnote-ref-577)
578. ביאור הדברים (מספר לשון למודים) דסובר טפי ממש"כ לעיל בתירוץ קמא. דלתירוץ קמא ס"ל דהוי חפצא דמצוה מצד עצם מה דיחדם לנוי, ומה שנצרכנו לסברת 'ביזוי' הוא רק כדי לומר שמקצה אף לתשמישים שאינם סתירה למצוה. אבל בתירוץ זה מחדש הרא"ש דלולי טעמא דביזוי אין כאן יחוד כלל למצוה, דאינם תשמישי המצוה ואין צורך להם כלל לקיום המצוה. ורק ע"י הדין דביזוי מצוה שהסרת הנוי היא בזיון להמצוה מכח זה נתיחד הנוי להמצוה וחלו עליו דיני מוקצה למצוה.

     ונראה שכן היא שיטת הרמב"ן שבת מה. וז"ל ואיכא למימר משום שלא יהו מצוות בזויות עליו הוא מקצה אותו למצותו שאלמלי היה מותר לו לבזות המצוות היה מותר לו להשתמש בהם אף בשעת מצותן נמצא שלא הוקצה אלא משום כבוד המצוות בשעת מצותן וכיון שהקצו אם באו לסלקן מן המצוה ולהסתפק מהן אסור משום מוקצה ואפילו בסוכה נופלת. [↑](#footnote-ref-578)
579. ובאמת צ"ע בעיקר הסוגיא דאמאי בעינן קרא גם לר"א וגם לרבנן, דאם הסברא פשוטה דפסול אין צריך קרא לר"א ואם מסברא כשר אין צריך קרא לרבנן. ואולי י"ל דהואיל ודרשינן להלן כז: 'האזרח' לרבות קטן שהגדיל וגר שנתגייר הו"א למילף מינה דלכו"ע כשרה סוכה שעשאה במועד. [↑](#footnote-ref-579)
580. עי' בחי' הגרע"א לדף יח מש"כ לדון נ"מ בסכך פסול ב' טפחים וסכך גזול ב' טפחים אם מצטרפים לפסול, דתלוי אם הפסול משום מצהבב"ע או מגזה"כ וליישב בכך את קושית תוס'. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-580)
581. בחבצלת השרון דחה לפמש"כ הגרע"א דפסול גזול תלוי בקניני גזילה וא"כ אם נימא כדעת הקצה"ח סי' כה דגזלן בשוגג אין לו קניני גזילה ממילא אין גם פסול של גזולה. [↑](#footnote-ref-581)
582. ומה"ט כתב דאם קנה את הסכך מהנגזל אחר שסיכך אין בזה משום "תעשה ולא מן העשוי" שהרי גם קודם היתה כשרה לנגזל והפסול היה רק במעשה קיום המצוה של הגזלן. ותמה האבי עזרי על הבאור הלכה סי יב שהסתפק בכגון דא בציצית שגזלה והטילה ואח"כ קנאה.

     ולכאורה קושיתו אינה מובנת דהרי הבאור הלכה מיירי שהטיל את הציצית הגזולה בטלית של הגזלן וא"כ אינו ראוי גם לבעלים כיון דהוי טלית שאולה ולכן הוי תולמ"ה. אכן י"ל דגם טלית שאולה אפשר לקיים בה מצות ציצית מדין אינו מצווה ועושה כמבואר במ"ב סי' יד סק"ט [ורק ציצית שאולה פסולה כיון שהיא גוף המצוה דמי לאתרוג שאול. אבל הבגד שהוא המחייב אפשר להטיל גם בלא חיוב. וכמבואר חלוק זה בשו"ת רבי יעקב מליסא] אולם יש לדון אם כלפי חיוב גמור אמרינן דהוי תולמ"ה.

     אמנם בעיקר מה שנקט דהסוכה פסולה רק לגזלן, עי' לעיל אות רסו דיתכן דפסול גם לבעלים. [↑](#footnote-ref-582)
583. עי' תוס' הרשב"א ותוס' רבנו פרץ פסחים לה. [↑](#footnote-ref-583)
584. מבואר דלולב בא לרצות משא"כ סוכה. והמקור דלולב בא לרצות לכאורה הוא להלן לז: מוליך ומביא כדי לעצור רוחות רעות. ולשון הרמב"ן פסחים לה. "אלא בקרבן ולולב שמהללים בה". ולשון רבנו פרץ בפסחים דשאני לולב הגזול דמהללין בו ומשבחין בו לפני המקום כדי לרצות בו וכן קרבן וכן מצוות שבאות משום רצוי התם ממעיטנא מצוה הבאה בעבירה אבל הכא [מצה] דאינו בא לרצות לא ממעיטנא משום מצוה הבאה בעבירה. [↑](#footnote-ref-584)
585. ז"ל הירושלמי: חברייא בעון קומי רבי יוסה לא כן אמר רבי יוחנן בשם ר' שמעון בן יוצדק מצה גזולה אינו יוצא בה ידי חובתו בפסח. אמר לון תמן גופה עבירה. ברם הכא הוא עבר עבירה. כך אני אומר הוציא מצה מרשות היחיד לרשות הרבים אינו יוצא בה ידי חובתו בפסח. [↑](#footnote-ref-585)
586. דברי שמואל להלן ל. ונאמרו לגבי יו"ט שני. והנה התוס' להלן שם ד"ה מתוך כתבו על דברי שמואל וז"ל: מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול. הכא דווקא שהוא מדרבנן לא חייש אמצוה הבאה בעבירה. עכ"ל. הרי שבמצוות דאורייתא גם לשמואל חיישינן למהבב"ע. והריטב"א בע"כ חולק ע"ז. ועי' שאג"א סי' צט שהוכיח גם מדברי בעל המאור שהוא פליג על התוס' הנ"ל. [↑](#footnote-ref-586)
587. פי' דס"ד דנכשיר גם גזולה מ"כל האזרח". כן מבואר ברמב"ן פסחים לה. [↑](#footnote-ref-587)
588. מבואר בריטב"א שהמקור לדין מצוה הבאה בעבירה בדבר שאינו לרצות הוא מהקרא דסוכה. [↑](#footnote-ref-588)
589. עי' טו"א ר"ה כח. ד"ה שלמים מה שפלפל בזה. [↑](#footnote-ref-589)
590. עי' זכרון שמואל סי' כט מש"כ לדון בזה דגם דין מצוה הבאה בעבירה הוי כסוכה פסולה ולא רק דין בקיום הגברא. [↑](#footnote-ref-590)
591. וכמבואר במג"א (תרכט כב) ונתבאר באות קנז. [↑](#footnote-ref-591)
592. וייסד דבריו עמש"כ הריטב"א (להלן ל:): אבל הנכון דהכא כיון דלא קני לה כלל וברשותיה דמאריה איתא ואין המצוה מוציאתה מרשות בעליה לא חשיבא מצוה הבאה בעבירה הרי הוא כאלו היתה שדה דעלמא גזולה ברשותו שאע״פ שעבירה בידו אין הסוכה נפסלת בכך כנ״ל. [↑](#footnote-ref-592)
593. וצ"ב אמאי לא משני דמיירי באופן דאם מצרפין את החללים אין בסכך הכשר שעודף ע"ז צממ"ח, אבל אם האילן חממ"צ יש בסכך הכשר שאינו כנגד האילן צממ"ח.

     [↑](#footnote-ref-593)
594. ז"ל הקרבן נתנאל: נראה שכן הוא דעת רש"י שפי' (בדף י.) בד"ה מהו דתימא "ומדחזי לעליון חמתה מרובה סבר כמאן דליתא הוא ולא פסול" ע"כ, ועל כרחך צ"ל דאיירי דסוכה תחתונה היא צלתה מרובה מחמתה, דאי לאו הכי היכי אסיק אדעתיה למימר על סוכה עליונה כמאן דליתא, הא תחתונה חמתה מרובה מצלתה וע"כ הוא צריך להאי סככה דלמעלה. וכן יש לפרש דברי רש"י (ט:) ד"ה הא קא מצטרף, דר"ל דאפילו בסוכה צלתה מרובה מחמתה מ"מ אם נחשוב סכך כשר שכנגד האילן כמאן דליתא נמצא שמצטרף סכך פסול של אילן עם סכך כשר שאינו תחת האילן ומהני ומשלים שע"י שניהם נעשו צלתה מרובה מחמתה. וכן יראה לפרש דברי רש"י על דרך זה בד"ה אמאי כשרה ודו"ק. ועפ"ז לא יהיו דברי רש"י סותרים אהדדי. [וכעי"ז מבואר בב"ח ריש סי' תרכו ע"ש בארוכה. וכן דעת הפנ"י.]

     ובאמת הראבי"ה הקשה הסתירה הנ"ל ברש"י וכתב דרש"י דף י. חזר בו וסבר כותיה דראבי"ה.והובא בהגה"מ ובב"י סי' תרכו. ועי' שו"ת פנים מאירות ח"א סי' מד שכתב ליישב סתירת הרש"י. ועי' אות רצט עוד בזה. [↑](#footnote-ref-594)
595. ומיהו אם הוא כך שענפי האילן אינן מצילין כנגד הסכך אלא כנגד האויר שבין סכך הכשר כשרה. (לשון הרא"ש) [↑](#footnote-ref-595)
596. עי' במאירי שביסוד הדברים מפרש כעי"ז אלא שבפשט הסוגיא יש ביניהם קצת חילוק. דלהשלמה ידעה הגמ' כבר בתחילת הסוגיא דמיירי שהסוכה צממ"ח והקושיא היתה מחמת הגזירה. אבל למאירי בהו"א סברה הגמ' דהסוכה זקוקה להשלמת הצל מהאילן ולזה הקשו הא קמצטרף [והוי פסול מדאורייתא] ומשני בשחבטן והשיר העלים ומסתמא בכה"ג הסוכה צממ"ח מחמת עצמה. וכיון דאז כל החשש משום גזירה שמא יאמרו שכשר גם כשזקוק לצל האילן וע"ז מהני החבטה לגילוי דעת שאינו מסתמך על האילן. וכתב הנמאירי דלפ"ז אין הדבר תלוי אם רוב הסכך כשר אלא בעינן שהכשר יהיה צממ"ח והאילן חממ"צ. [אבל משכח"ל לפעמים שחממ"צ מרובה בכמות מהצממ"ח כגון בעביו ולא בשטחו ולא איכפת לן בזה לשיטה זו.]

     עוד יעוי' במאירי שהקשה אי השיר עליו, א"כ אפילו בשהיה צל האילן מרובה מחמתו, הרי עתה השיר העלין ולמה אינו כשר. וכתב לפרש ש"בשחבטן" לא ממש השיר מעלין, אלא החל להשירן ועדיין נותרו עלין, ומהני רק מצד הגלוי דעת דמבטלת את החשש והגזירה. [↑](#footnote-ref-596)
597. הבעל המאור הקשה על רש"י: הא דתנן הדלה עליה את הגפן וכו' דאוקימנא בשחבטן והרי הסכוך למעלה מהן הוא דקתני סיכך על גבן ואין זו השפלה אלא העלאה. והמאירי מיישב שאפשר שהשפיל בדי הסכך וערבם זה בזה. ובערוך לנר מיישב ע"פ מש"כ הר"ן שיש לגרוס וסיכך על גבה ולא על גבן היינו שסיכך על הסוכה והאילן למעלה מן הסכך. [↑](#footnote-ref-597)
598. כונת רש"י לפירוש שפירש בעל המאור יובא באות רפב [כ"כ הערוך לנר.] ואפשר דכונתו לפירוש ההשלמה והמאירי אות רעח. [↑](#footnote-ref-598)
599. כתב הערוך לנר דכונת רש"י לפירוש שכתב הכס"מ פ"ה מסוכה הי"ב וז"ל: בפירוש המשנה לרבינו נראה שהוא ז''ל מפרש דחבטן היינו שקצצן, שכתב אמתניתין דהדלה עליה וכו' אם היה סיכוך הרבה מהן כשרה בתנאי שיקוץ אותם ואם לא קצצן יצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר ופסולה, עוד אמר או שקצצן כשרה בתנאי שינענע אותם ואז תהיה כשרה. וכן נראה מדברי רבינו גם פה שכתב הדלה עליה עלי האילנות ובדיהן וסיכך על גבן ואח''כ קצצן אם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה ואם לא היה הסיכוך שהיה מתחלתו כשר הרבה מהן צריך לנענע אותם אחר קציצתן כדי שתהא עשויה לשם סוכה.

     ולפי זה מתניתין דהדלה עליה הכי מיפרשא: 'אם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה' בלא נענוע כלל, וכדאוקימנא לה בשחבטן היינו שקצצן. ומאי 'או שקצצן' פירוש או שקצצן כמשפט דהיינו קצצן ונענען, אע''פ שאין הסיכוך הרבה מהם כשרה. דאפילו כל הסיכוך מהם כשרה כיון שקצצן ונענען. ומתניתין דהעושה סוכתו תחת האילן ודאתמר עלה בגמרא הכי נמי מיפרשא דכל שהאילן חמתו מרובה מצלתו מסתמא הסכך פסול מועט מהכשר הילכך אם חבטן דהיינו שקצצן אע''פ שלא נענעם כשרה. וכשהאילן צלתו מרובה מחמתו מסתמא הסכך הפסול רבה על הכשר הילכך אפילו חבטן דהיינו שקצצן פסולה משום תעשה ולא מן העשוי עד שינענענו. אע''פ שכשקוצצן הם מתנענעים ונופלים על הסכך לא מהני משום דבעינן נענוע בידים. עכ"ל הכס"מ. [↑](#footnote-ref-599)
600. בדברי בעל המאור וההשלמה הנ"ל מבואר תירוץ על זה. [↑](#footnote-ref-600)
601. בכס"מ שהועתק בהערה בסמוך מיישב דקצצן היינו שגם נענען. וסכך כשר מרובה היינו דקצץ ולא נענע.

     [↑](#footnote-ref-601)
602. בכס"מ הנ"ל מיישב דהוי תולמ"ה כל שלא נענע בידים. [↑](#footnote-ref-602)
603. בכס"מ הנ"ל מבאר דאיכא בזה פסול דתולמ"ה ולכן בעי שירבה הכשר. [↑](#footnote-ref-603)
604. הנה בתחילה כתב המכתם הטעם משום דעומדת בפנ"ע, ושוב כתב משום דחשיבא. וצ"ב צירוף ב' הטעמים. ולכאורה הכונה דכל החשיבות רק כאשר היא בפנ"ע אבל אם המחובר נמצא בתערובת ואינו מופרש לעצמו בטלה חשיבותו דהרי הוא כחלק מן התערובת. [ובעיקר הדבר דהטעם משום דהוי חשוב בחקרי לב יו"ד סי' קז הביא שכן הוא בתמים דעים לראב"ד סי' קמט. וכ"כ הפר"ח במים חיים.]

     והנה במלאכת שלמה בערלה שם, בשם הר"ש סרליו, ובתפאר"י ובמלא הרועים כתבו דהא דמחובר לא בטל ברוב הוא משום דהוי קבוע, וכ"ה בחוו"ד יו"ד קי סק"ו. ובחקרי לב יו"ד סי' קז הקשה דהא כתבו התוס' בכמה דוכתי דאם אין האיסור ניכר במקומו לא מקרי קבוע, וא"כ כאן שנשכח מהו הערלה לא הוי קבוע. וכתב די"ל שדעתם כהב"ח [עי' בפמ"ג יו"ד סי' קי שפתי דעת סקי"ד ד"ה החלק הב' שמביא הפלוגתא בזה] דכיון דהוי קבוע במקומו מקרי קבוע אף שאינו ידוע. [וע"ש בפמ"ג כמה פוסקים דקיימי בהך ענינא ופליגי בזה]. ויש לעיין לפי סברתם אם יש לחלק בין מעורב לעומד בפנ"ע.

     וברמב"ם בפיה"מ בתרומות (פ"ט מ"ה) מבאר הא דתרומה מחוברת אינה בטלה ברוב משום "שהתרומה מופרשת היא ולא נתערבה בחולין" ובתוי"ט הקשה מפ"ד מ"ו דתרומות בדורס ליטרא קציעות בפי הכד דאם יש מאה כדים עולה, והרי גם שם מופרשת היא. ותירץ דתלוש ראוי להתערב משא"כ מחובר. ומבואר א"כ טעם חדש דחסר בתורת התערובת ולכן לא בטל. [↑](#footnote-ref-604)
605. ביסוד האיסור לבטל לכתחילה, עי' בש"ך (יו"ד צט ז) דהרשב"א בתוה"ב בית ד' ריש שער ג', והר"ן (חולין ל"ה ב' בדפי הרי"ף) בשם התוס', כתבו דהוי איסור דרבנן. אבל בשם הראב"ד (איסור משהו פ"ב עמ' קכ) כתבו דהוי איסור דאורייתא.

     וברמב"ם פט"ו ממאכ"א הכ"ה כתב אסור לבטל איסורין של תורה לכתחילה ואם ביטל הרי זה מותר ואעפ"כ קנסו אותו חכמים ואסרו הכל עכ"ל. וכתב הפר"ח (צט ח) דמשמע דאיסור הביטול הוא דאורייתא, ורק מה שאם ביטלו אינו מבוטל הוא מדרבנן. וכ"כ מהרלב"ח (עי' ספר הלקוטים).

     והטעם דאסור לבטל מדאוריתא משמע דכיון דאסרה תורה אינו בדין להפקיע האיסור. [עי' יד יהודה צט יב, ומש"כ משו"ת פני אריה] ובדרך אמונה באור ההלכה תרומות פי"ג ה"י כתב דאולי ילפינן לה מדכתיב לגר אשר בשעריך תתננה או מכור לנכרי ולא קאמר לבטלו ולאכלו וצ"ע. ובחדרי דעה כתב דנראה דבתרומה דאיכא מצוות נתינה לכהן וכן בערלה וכלאי הכרם דמצוותן בשריפה, האיסור ביטול מדאוריתא דע"י הביטול מבטל מצוותן. אבל בשאר איסורין דאין ענין וקיום מצוה בהן, בזה האיסור מדרבנן. ופלוגתת התוס' והראב"ד הנ"ל שנשנתה גבי בישול זרוע בשלה סובר הראב"ד שם הוי ביטול מצוות נתינה לכהן, [וע"ש שר"ל דהתוס' מודו לראב"ד בתרומה וכה"כ ולא פליגי אלא בזרוע בשלה ששם כיון דמצוות התורה הא לבשל עם הבשר א"כ לא אמרה תורה בזה מצוות נתינה]. [↑](#footnote-ref-605)
606. צ"ע אי כבר אכל או ישן מה שהיהה היה ומאי נ"מ אי יצא בדיעבד. ובשלמא לגבי אכילה י"ל דנ"מ אי אכל שם בלילה ראשונה דאין צריך לחזור ולאכול. אבל לגבי שינה מאי נ"מ. ואולי נ"מ דמה שבירך על השינה הוי ברכה ואם נכנס עתה לסוכה אחרת אין צריך לברך שוב. [↑](#footnote-ref-606)
607. אכן עי' ברש"י ד"ה דיעבד. דקתני הדלה. עכ"ל. מבואר דהדיעבד הוא על העשיה ולא על הישיבה. [↑](#footnote-ref-607)
608. ולסברת החדרי דעה שהובא בהערה לעיל דגם לראב"ד דהוי דאורייתא הוא רק היכא דאיכא מצות נתינה, א"כ בסכך פסול גם הוא יודה דאינו אלא מדרבנן. אולם הפמ"ג (תרכו מ"ז ב) כתב דלסברת הראב"ד איסור הביטול כאן צריך להיות מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-608)
609. עי' שערי ישר ש"ג פי"ט ד"ה והנה לא שכתב דנדון זה הוא מחלוקת הרשב"א והרא"ה (תוה"ב ב"ד שער ד דף קכח) גבי תערובת כלים שאפשר להגעילם אם הוי דאורייתא דהוי כניכר האיסור או רק כדבר שיש לו מתירין. ויבואר עוד באות רפד. [↑](#footnote-ref-609)
610. כתב הפמ"ג דלסברא זו אין לערב חוטי ציצית שטואן עכו"ם בחוטין כשרים כיון שבציצית יש איסור, דמבטל עשה. וצ"ע הרי גם בסוכה כאשר אוכל בלא סוכה מבטל עשה. [בעיקר הנדון בבטול ברוב בציצית עי' עונג יו"ט סי' ד והאריכו האחרונים.] [↑](#footnote-ref-610)
611. עי' במאמ"ר סק"ד שהוכחתו דלראבי"ה מהני נגיעה בלא עירוב היא משום דקשיא ליה הא דמסכך סוכתו בשפודים למאי דמוקי לה דבעינן רוב כשר ואם היו נתונין שתי נותנן ערב, והא לראבי"ה החלק הכשר שמונח על הסכך לא מצטרף. ולכן מבאר דהתם דמי לחבטן. אמנם עי' בראבי"ה שכתב: "בשחבטן דבטל ברוב כיון שמעורב". עוד כתב בהמשך דבריו להקשות משפודין וכתב דהתם משום שהשפודין כנגד האויר ע"ש. ולא כתב משום דנוגעין זב"ז. [↑](#footnote-ref-611)
612. והקשה בהשגות הראב"ד: וכי נאמר בכאן ראשון ראשון בטל. וכשחבטן עד שנשרו עליו אימא דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצלו, וכי בגלוי דעתא תליא מילתא. והמקרה סוכתו בשפודין ויש ריוח ביניהם כמותם ונתן פסלין ביניהם שהיא כשרה נאמר כיון שנתן הפסל הראשון בטל במעוטו וכן כל פסל ופסל שיבוא אחריו. ועוד כי כשהיה הריוח ביניהן כמו הם בנכנס ויוצא היתה הסוכה חמתה מרובה מצילתה וכשנתן פסל אחד או שנים באוירים כבר נעשית הסוכה צממ"ח עם סכך פסול ולא יכול עוד להכשירה בפסלין. עכ"ל.

     והריטב"א הסכים עם סברת בעל המאור ולשונו "שהפסול הקודם הוא המסכך ועושה צל ואידך כמאן דליתיה דמי", ומבואר דאין הסברא משום "קמא קמא בטיל" אלא משום שהתוספת שבאה אחרי שכבר צממ"ח כמאן דליתא שהרי היא מיותרת ויש צל בלעדיה.

     ובדבר קושית הראב"ד משפודין למה לא נפסל כבר בתחילה ותו לא יחזור להכשרו. ראיתי במכתם שמחלק בין היכא דהפסול למעלה מן הכשר, דשם נאמרו דברי הראב"ד, לבין מסכך בשפודין שהסכך בין השפודין ולא מופלג מהם. [↑](#footnote-ref-612)
613. צ"ע הרי לשון המאור דכשחבטן "נשרו כל העלים ממנו" וא"כ מעתה הוי חממ"צ. ואולי הכונה דכיון שסיכך לפני החבטה ואז היה פסול תו איכא כאן משום תולמ"ה. אכן עי' הערה בסמוך. [↑](#footnote-ref-613)
614. מבואר במאור דאילן תחת הסכך פסול בכ"ש מסכך תחת האילן. וביאור סברתו דאם האילן הוא התחתון מקרי טפי שיושב בצל האילן ולא בצל הסוכה מאשר אם הסוכה היא התחתונה דישיבתו מתיחסת לתחתון. אמנם בר"ן משמע להיפך וז"ל: כיון שצל האילן שהוא פסול עומד למעלה הרי הוא מבטל צל סכך כשר שהוא למטה ממנו שהרי אינו משמש כלום כיון שהעליון מצל עליו. וכן לשון הריטב"א "שהצל מן העליון הוא חשוב אף ע״פ שהוא מאוחר ורואין התחתון שתחתיו כאלו אינו כלל". ועי' בקה"י סי' שכל מהלך דבריו אזיל דטפי פסול כשהעליון הוא האילן.

     אמנם נראה דבעל המאור מיירי לגבי דין "סוכה תחת סוכה" ובזה טפי מסתבר לפסול אם התחתון הוא האילן. ואילו הר"ן מיירי גבי דין "מצטרף סכך פסול". ודוק וקצרתי. [↑](#footnote-ref-614)
615. משמע דבעינן שירבה הכשר על הפסול. וכן משמע מלשון המשנה "ואם היה סכוך מרובה מהן", וצ"ע למה לן רבה, הרי אחר דגלי דעתיה יש להכשיר מכח הסכך הכשר לחוד. [↑](#footnote-ref-615)
616. צ"ע דכיון שחבטן "נשרו כל העלים ממנו" כלשון בעל המאור ושוב הוי חממ"צ ואין כאן משום סוכה תחת סוכה. וכאן אין לתרץ כדלעיל בהערה דפסול משום תולמ"ה, שהרי נעשה בהכשר. ואף שנפסל אח"כ ליכא בזה משום תולמ"ה. ובע"כ צ"ל דאף שנשרו כל העלים עדייין הוא צממ"ח מכח הענפים. [וההכרח לומר שהשיר כל העלים ולא קאמר כמאירי אות רעח בהערה דרק החל להשיר את העלים. משום דס"ל דליכא גילוי דעת אא"כ משיר כל מה שיכול.] [↑](#footnote-ref-616)
617. היינו דבקדם הסכך לאילן כשר אף שהאילן צממ"ח. וזו שיטת ר"ת כמש"כ הר"ן (ה: בדפי הרי"ף ד"ה מתני') וכ"כ במהרש"א דף י. בדעת ר"ת. [↑](#footnote-ref-617)
618. עי' מהרש"א דף י. באגרת לאחיו דדין "סוכה תחת סוכה" הוא רק בגובה י', וכן באילן וכאן מיירי בפחות מי' ובזה אין לפסול משום קרא דבסוכות. [↑](#footnote-ref-618)
619. לפי מה שנתבאר דשיטה זו לא הכשירה בקדימת הכשרה אלא פסולא ד"מצטרף סכך פסול" ולא בפסולא ד"סוכה תחת סוכה" [היינו כשיש י' טפחים] א"כ לא קשה דהעליונה היא בגובה י' טפחים ובזה ודאי איכא משום סוכה תחת סוכה. [↑](#footnote-ref-619)
620. עי' תוס' י. ד"ה פירס. [↑](#footnote-ref-620)
621. צ"ב דסוף סוף איכא רובא ומה בכך שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום. (שו"ר בקה"י סי' ח שהנחל"ד בתשובה מד תמה כן) ונראה לפי מה שכתב הר"ן בהמשך דבריו דלאו מתורת בטול ברוב אתינן עלה שאין לך איסור שאדם יכול להתירו ולעמוד עליו שיהא בטל, אלא כדי שלא יבטל המעוט חשיבות הרוב, ולזה אם אין הכשר מועיל כלום בטלה חשיבותו.

     וזהו ג"כ הטעם דאין הפסול מצטרף להשלים לרוב צל, ודלא כרש"י דמהני הביטול אף להשלים שעור צממ"ח.

     שו"ר בקה"י סי' ח שמבאר דברי הר"ן דאם יש סכך שלם והוא גם העליון הרי הוא חשוב ולא בטל. והנה עיקר סברתו עי' אות רפו בשם הראבי"ה כעי"ז [אלא דמה שהוסיף הקה"י דיש חשיבות מיוחדת בעליון, זה לא נזכר בראבי"ה.] אך בר"ן משמע דסברתו משום דהסכך הכשר אינו חשוב ולא משום שהפסול חשוב, ודוק. [↑](#footnote-ref-621)
622. עי' חזו"א (קנ יב) שתמה על הר"ן ומה שביאר בו. ועי' אות תקז דברי הגר"ז, ולשיטתו ל"ק קושית החזו"א. [↑](#footnote-ref-622)
623. נראה הביאור בזה דאמנם זה ודאי דלא בטל גוף הסכך הכשר, שהרי הוא פלגא ואין רוב לבטלו. אלא דכדי להכשיר את הסוכה בעינן ששם הסוכה יהיה "סוכה של סכך כשר" וכיון דהסכך מורכב מכשר ופסול אין להכשיר אא"כ יש חשיבות בכשר דאז מקרי סוכה של סכך כשר.

     ובעיקר סברת הר"ן דתערובת גרע. עי' ריטב"א בקושיתו שכתב דהסברא להיפך וז"ל: ומה התם דכל חד וחד קאי באנפי נפשיה כשרה כשהסכך הכשר כשיעור הפסול הכא שהן מעורבין ביחד לא כ״ש. [↑](#footnote-ref-623)
624. דברי השערי ישר הם לדעת הרמב"ן שכתב תנאי זה שיהא בכשר צממ"ח. ואמנם הר"ן והריטב"א השמיטו תנאי זה. והרא"ה כתב להדיא דסגי בחממ"צ ובלבד שיהא מרובה על הפסול. ועי' בשער הציון (תרכו ז) שהאריך בזה. ועי"ש במ"ב סק"ז דלמעשה ראוי להחמיר. [↑](#footnote-ref-624)
625. ולדינא שוים הר"ן והריטב"א וכתבו בזה ג' דינים וכן הביא המ"מ פ"ה מסוכה הי"ב וז"ל: וכתב הרמב''ן ז''ל ג' דינין הם,

     (א) היה סכך אחד פסול וסכך אחד כשר זה למעלה וזה למטה וזו שאמרו והא קא מצטרף ופסול לעולם. אבל נ''ל דכל שאילו ינטל מן הכשר מה שתחת הפסול ועדיין צלתו מרובה כשר ובלבד שלא יהא ד' טפחים במקום אחד כדי שלא יפסל משום סכך פסול.

     (ב) חבטן ועשאן סכך אחד כשר ופסול מעורבין אם היה הפסול בעצמו חמתו מרובה מצלתו והכשר צלתו מרובה מחמתו הרי הכשר רבה על הפסול ומבטלו נמצא זה אינו פוסל ואינו מצטרף וזהו דין ב'. [הר"ן כתב ע"ז: וזה שלא כדברי הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות סוכה וראוי לחוש לדבריו. ושיטתו של הרמב"ם תבואר באות רפה.]

     (ג) עשה סכך אחד בכשר ופסול ולא היו מעורבין יחד אלא זה בפני עצמו וזה בפני עצמו אם היה כשר כפסול כשרה וזהו משנתנו דהמקרה סוכתו בשפודין ומאי דאתמר בה בגמרא עכ''ל. [↑](#footnote-ref-625)
626. פ"ה הי"ג וז"ל: עירב דבר שמסככין בו בדבר שאין מסככין בו וסיכך בשניהם אף על פי שהכשר יתר על הפסול פסולה. [↑](#footnote-ref-626)
627. לכאורה שאני התם דכשמגביה חלק נחשב כעשיה בהכל, אבל הכא העשייה לפני שקצץ וכשקצץ לא עשה כלל מעשה. וחזינן דהגרש"ש למד דסגי בעשיה ברוב אף שאין מתייחסת העשייה לשאר. אמנם לשון הב"ח סי' תרכו: ומשום תעשה ולא מן העשוי נמי ליכא דבנוטל אחד מבנתיים עביד ליה מעשה, דלא בעינן מעשה בכל נסר ונסר, אלא כיון דעביד מעשה בנסר שבנתיים חשיב ליה מעשה בכולה תקרה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-627)
628. מבואר בראב"ד דאפילו אם חבטן ועירבן מקרי ב' סככים. ולכאורה הטעם משום דלמחובר יש שם בפנ"ע. [אמנם צ"ב למה על "פסול מחובר" מהני הבטול ברוב, ועל השם סככה הנפרד שמחמת המחובר לא מהני הבטול ברוב.]

     ואמנם מדברי רש"י (ד"ה מאי) מבואר דבחבט האילן אם הסכך לא מקרי ב' סככים שכתב וז"ל: "לאו משום שני סככים איכא דהא חד סככה הוא". [↑](#footnote-ref-628)
629. דברי רש"י צ"ב דכיון דחממ"צ ממילא לא הוי שני סככים דחממ"צ לא הוי סכך כמש"כ הראשונים [עי' בעל המאור ובתמים דעים שהובא באות רפו.] והט"ז סי' תרכו סק"ג הוכיח מדברי רש"י דגם בכה"ג מקרי סכך הואיל והענפים קרובים זל"ז [ע"ש שדן אם השעור ג"ט או ד"ט.] והנה הדברים תמוהים דלכאורה מוכח בגמ' דחממ"צ לא עביד "תרי סככים" שהרי מבואר בהמשך הסוגיא פעמים שתחתונה כשרה ועליונה פסולה כגון דתחתונה צממ"ח ועליונה חממ"צ, הרי מבואר שאין בזה פסול של סוכה תחת סוכה. ועי' בשו"ת פנים מאירות ח"א סי' מד שמבאר סברת הט"ז דרק בסכך פסול ס"ל דחממ"צ עביד תרי סככים. ומדייק כן מלשון הט"ז גופיה ע"ש. [וכן מבואר בפמ"ג על אתר.] אמנם תמה הפנים מאירות איזה סברא יש לחלק בדין "שני סככים" בין כשר לפסול. ולכן חלק על הט"ז וכתב דרש"י נקט האמת דהוי סכך אחד, אבל ה"ה דהוי מצי למימר דכשר משום דבחממ"צ לא הוי ב' סככים. ועי' ערוך לנר מש"כ בביאור לשון רש"י.

     ונראה בביאור סברת הט"ז דאם הוא סכך כשר כל שאין לו תורת סכך בפנ"ע [היינו שצממ"ח] הרי הוא מצטרף והוי כחלק מסכך הכשר והוי כסכך אחד. [ואע"פ שיש בינו לסכך שצממ"ח יותר מי"ט מ"מ הוי כמו סוכה שאין מחזקת כרים וכסתות דג"כ הוי כסכך אחד אף שיש בינו לסכך העליון יותר מי"ט] אבל אם הוא פסול יש לו שם בפנ"ע והוי ב' סככים. [↑](#footnote-ref-629)
630. המהרש"א תמה על רש"י, דמהאי טעמא דכזוזא מלעיל כו' אדרבה פסלינן (לפירוש רש"י דף כב:) סוכה דשוה סככה ואוירה מלמעלה. והיינו משום דכיון דסככה ואוירה שוה מלמעלה הרי לפנינו למטה אוירה נראה יותר.

     אמנם הכא בסכך פסול וסכך כשר שלא נראה לפנינו למטה איזה מהם יותר אדרבה אית לן להכשיר ולמימר דהסכך הפסול שסיכך בתחלה לא סיכך אלא המועט, שהרי אוירה נראה יותר למטה, וא"כ כי סיכך בתר הכי בסכך כשר כל אותו האויר שהיה נראה למטה סיכך והרי סכך הרוב. והיינו מתניתין דמקרה סוכתו בשפודין כו' דמכשרינן בשיש ריוח כמותן [לפירוש רש"י לקמן טו: דלא מוקמינן ליה במעדיף אלא לרב הונא בריה דרב יהושע אבל לרב פפא ניחא בלאו הכי.] עכ"ד מהרש"א.

     ועי' רא"ש (פ"ב סי' ב) שמבאר החלוק בין אויר לסכך פסול וז"ל: ונראה לי דלא שייך להביא לכאן פרוץ כעומד דדוקא גבי סכך פסול וסכך כשר המונחין זה אצל זה שייך להזכיר פרוץ כעומד כדמייתי ליה לעיל דף טו. אמתני' דהמקרה סוכתו בשפודין וכו' אבל גבי סוכת סכך ואויר ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה. וכן מצינו לענין פרוץ כעומד של דפנות, מועיל קנה קנה פחות משלשה אע"פ שהפרוץ מרובה, ולענין סכך אינו מועיל מפני שהחמה מרובה.

     עכ"פ דברי רש"י שהביא מדף כב: להכשיר כאן בפרוץ כעומד תמוהין, דנהי דאין משם סתירה [שאפשר לחלק בין אויר לסכך פסול] מ"מ גם ראיה אין דאדרבה שם מבואר דבעינן רוב.

     ויותר קשה למה לא הביא מהמשנה של המקרה סוכתו בשפודין אם יש רוח ביניהן כמותן כשרה. [עי' בית מאיר בחי' ש"ס וכן בסי' תרכו שעמד בזה. וכתב דעיקר דברי רש"י לומר דמכאן נשמע דאף אם סכך הפסול הוא מחובר דחשוב טפי אפ"ה הסוכה כשרה.] [↑](#footnote-ref-630)
631. נראה דקושית הב"ח היא רק לפי מה שנוקט הטור בדעת רש"י דפליג על ראבי"ה. אבל לפי מה שכתב הב"ח גופיה (אות רעח) בדעת רש"י דהוא מודה לראבי"ה, א"כ שפיר כתב רש"י דכל ההיתר רק בחבטן. ומ"מ לדעת הב"ח דרש"י מודה לראבי"ה מוכח דגם לראבי"ה מהני בלט"ש ולא כדכתב הטור דרש"י לשטתו דפליג אראבי"ה. [↑](#footnote-ref-631)
632. צ"ע דדברי הר"ן דבאינו מעורב מהני טפי ממעורב הוא רק במחצה על מחצה [וכההיא דסיכך סוכתו בשפודין דאם יש רווח ביניהן כמותן כשרין] אבל כאן דהסכך הכשר שאינו כנגד הפסול חממ"צ איך מהני הרי מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר. ועי' מאמ"ר (תרכו ד) וצ"ע. [↑](#footnote-ref-632)
633. והוא מדין לבוד להחמיר ועי' מג"א (תקב ט) דדעת רמ"א דאין אומרים לבוד להחמיר והמג"א חולק. [↑](#footnote-ref-633)
634. ויסוד זה מבואר גם בריטב"א עירובין ח: ובשער הציון (תרלב יב). [↑](#footnote-ref-634)
635. וראיתי בספר עמק התשובה סי' צו שתמה ע"ז, דהרי הראיה שהביא המג"א משפודין מוכיחה שאין צריך שיהא סכך כשר ביניהם שהרי מוקמינן התם היו נתונין (בשפודין) שתי נותנן (לסכך) ערב וא"כ הם מונחין על השפודין ולא ביניהם. אמנם נראה פשוט דמיירי בסכך שיש לו עלים והם נופלים בין השפודין. [↑](#footnote-ref-635)
636. אולם עי' קרבן נתנאל (אות ע) שמדייק מהרא"ש דאף אם האילן צממ"ח כשרה הסוכה הואיל והיא ג"כ צממ"ח והוי כסדין ולא ס"ל כחילוקי המהרש"א בדעת תוס'. ועי' בגר"ז שפסק כשיטה זו. [↑](#footnote-ref-636)
637. דלמ"ד פרוץ כעומד מיירי במעדיף ושם יש צממ"ח של כשר. ולמ"ד פרוץ כעומד סגי בחצי הסכך הכשר שבאויר.] [↑](#footnote-ref-637)
638. וז"ל המג"א (תרכו ב): התוס' והרא"ש הוכיחו וכו' ובאמת התוס' לשיטתם אזלי ערסי' תרל"א [הוא שיטת ר"ת דף כב: דסגי שלמעלה בסכך גופיה יהא פרוץ כעומד ולכן כתבו דכי שקלת לפסול סגי בכשר] אבל הרא"ש שהסכים לפירש"י [שלמעלה בעינן צממ"ח] א"כ [במסכך בשפודין ויש ריוח ביניהן כמותן] כשתשקול הפסול ישאר חמתה מרובה [היינו דלרש"י אם למעלה החמה והצל שוין, למטה איכא חממ"צ] ואפ"ה כשרה, א"כ ה"נ גבי אילן יכשיר אפילו כשחמתה מרובה בלא האילן דהא הרא"ש גמר לה משם. ואפשר דכשמונח למעלה גרע טפי. [והיינו שרק במסכך בין השפודין סגי אף דהוי מחצה על מחצה ובלא הפסול הוי חממ"צ. אבל באילן שהוא למעלה מן הסכך בעינן צממ"ח בכשר. בית מאיר.] ומ"מ צ"ע ליישב לשון הרא"ש שכתב 'כיון דכי שקלת ליה סגי בכשר'. ואפשר דמביא ראייה מהמסקנא דמוקי ליה במעדיף וא"כ צלתה מרובה ע"ש ובמ"מ פ"ה. [↑](#footnote-ref-638)
639. עי' מש"כ בזה הבאור הלכה הועתקו דבריו באות רפא/ב. [↑](#footnote-ref-639)
640. אולם לפי מש"כ המהר"ם בדף י. דלא אמרינן חבוט אלא במעט סכך ולא בסכך שלם [פי' הערול"נ דהיינו שצממ"ח] א"כ לפמש"כ התוס' דיסוןד דין הצירוף הוא ע"י חבוט א"כ כשהעליונה צממ"ח אינה מצטרפת. [↑](#footnote-ref-640)
641. עי' מהרש"א בתוס' בד"ה וגריס ר"ת. וכן הוכיח הערוך לנר מראיית התוס' לר"ת מהגמ' בעירובין. [↑](#footnote-ref-641)
642. ובנהר שלום (סי' תרכח) כתב דאפ"ל דהרמב"ם מודה לר"ת דאין הסכך העליון פוסל את התחתון. אלא דבאופן שאין מקבלת הסוכה כרים וכסתות הפסול הוא משום דדיינינן דאין כאן ב' סוכות והכל מתיחס לסכך העליון וכאילו כל הסכוך למעלה מכ'. משא"כ אם העליונה חממ"צ אז אינה פוסלת אף לראבי"ה משום סברת ר"ת דלא מקרי סכך פסול. [↑](#footnote-ref-642)
643. נראה דהביאור בזה דמה דהעליון נגרר אחר התחתון כאשר אינו אחד ממש אלא רק מחובר, הוא רק כאשר התחתון חשוב שהוא צממ"ח. [↑](#footnote-ref-643)
644. באבן האזל (פ"ה הכ"ג כד) ביאר דעיקר הסכך הוא העליון וזהו שכתב הרמב"ם שבסכך עליון נתרת. [↑](#footnote-ref-644)
645. דהיינו שהתחתונה לכשעצמה חממ"צ ורק בצירוף העליונה יש בה רוב צל. אמנם בנהר שלום (שם) תמה ע"ז דבע"כ הרמב"ם מיירי שתחתונה צממ"ח, דהרי קאי על תחילת ההלכה דמיירי בפסול סוכה תחת סוכה שנוהגת רק בדתרווייהו צממ"ח [וכדאיתא בגמ' שתיהן כשרות כגון שתחתונה חממ"צ והעליונה צממ"ח, ופשוט דזה אפילו ביכולה לקבל כרים וכסתות] ולכן מסיק כפירוש הראשון של הכס"מ. וכן הקשה במרומי שדה.

     והנה לביאור ראשון של הכס"מ דברי הרמב"ם דלא כטור אות רצו שמכשיר בתרוייהו צממ"ח ואין ביניהם י' או שאין מחזקת כרים וכסתות, אף שהעליונה למעלה מכ'. אבל לביאור השני דמיירי שהתחתונה חממ"צ הוי ממש כדברי הטור. [↑](#footnote-ref-645)
646. יש להסתפק אם כשר משום סברת ר"ת דלמעלה מכ' לא מקרי סכך פסול. או דבכל סכך פסול לא יפסול כדעות החולקות על ראבי"ה. [↑](#footnote-ref-646)
647. כתב הפמ"ג (תרכח מ"ז ב) וז"ל: ועיין לח"מ שם דאם יוצא ידי חובתו בעליון אדם קל ברגליו תו תחתונה פסולה. ודוחק גדול לומר שישער כל אחד כפי מה שהוא ואדם שאי אפשר לישב בעליון יצא יד"ח בתחתונה ועדיין צ"ע. עכ"ל. נראה מדברי הפמ"ג שפירש דברי הלח"מ דמה שהכשיר הרמב"ם את העליונה היינו דוקא לאדם קל משקל שיכול ישב בה עם כרים וכסתות ולגביו התחתונה פסולה. ומה שהכשיר את התחתונה היינו למי שאין יכול לישב בה מחמת כובדו ולדידיה העליונה פסולה. וכל זה דוחק גדול דבפשטות אזלינן בתר אדם בינוני.

     ולכאורה כונת הלח"מ כפשוטו דקושית הכס"מ היתה דאין היכי תמצי לישב בעליונה כיון דאינה מחזקת. ולזה אמר שאדם קל יכול להיכנס בה, אף שנידון כסוכה שאינה מחזקת גם כלפיו דאזלינן בתר רוב בנ"א. ומ"מ העליונה כשרה דסוכה שאין מחזקת כרים וכסתות אינה נפסלת מחמת זה אלא רק דאינה פוסלת את הסוכה שתחתיה. וכן מבואר באו"ש פ"ה הי"ב בדעת הלח"מ. וע"ש שהוכיח כן מירושלמי.

     אולם בריטב"א להלן י. כתב: "ורבי יהודה סבר דלא חשיבה עליונה סוכה להכשרה ולא לפסול חברתה עד שתהא ראויה לקבל כרים וכסתות‎ שלא ע״י הדחק" משמע דעליונה פסולה אם אינה מקבלת כרים וכסתות [וכן לרבנן אם אינה מקבלת אפילו ע"י הדחק.] וכן מבואר להדיא בתוס' רי"ד דף י. דאינו יוצא ידי חובתו בסוכה כזו דבעינן סוכה הראויה לאכול בה ולישן בה.

     ולשון פי' הריב"ן דף י. נוטה קצת דאין העליונה פסולה. [↑](#footnote-ref-647)
648. לפי תירוץ זה מחלק הלח"מ בין אין בעליונה י' טפחים [דאז העליונה פסולה] לאינה מקבלת כרים דאז היא כשרה. ועי' בהערה הקודמת ב' ביאורים בחלוק זה. [↑](#footnote-ref-648)
649. ובבעל העיטור משמע דלשמואל דבעינן "כהכשרה" בעינן מחיצות [אך דן שם דתמיד מקרי דאיכא מחיצות משום גו"א ע"ש] אבל לסוברים דאין צריך י"ט, הוא הדין דאין צריך מחיצה. [↑](#footnote-ref-649)
650. הוכחת הראבי"ה היא מממה שכתב רש"י בצריכותא וז"ל: מהו דתימא ניגזר. למיפסל תחתונה משום זמנין דקיימא עליונה למעלה דלא מסיק אדעתיה למיחש אתחתונה משום צירוף פסול עם כשר ומדחזי לעליון חמתה מרובה סבר כמאן דליתיה הוא ולא פסיל לתחתונה. וממה שכתב רש"י ד"סבר כמאן דליתיה דמי" מוכח שאין הסכך העליון נצרך להשלים שעור הצל. והיינו שהתחתון בפנ"ע צממ"ח. [↑](#footnote-ref-650)
651. ותימה על המאמ"ר (סי' תרכח) והמרומי שדה כאן שכתבו בדעת רש"י דמיירי בשתחתונה חממ"צ. [↑](#footnote-ref-651)
652. וכתב הגרע"א בשו"ע סי' תרכח דאין ללמוד מכאן להכשיר גם אם איכא ע"ג הסוכה סכך שהוא פסול משום 'תעשה ולא מן העשוי'. דאע"פ שאין הוא פסול בעצמותו, מ"מ גרע הוא מסכך למעלה מעשרים. וראיה לזה, דגבי פסל היוצא מן הסוכה מכשירין אף אם הוא למעלה מכ' (כמבואר בסימן תרלג ס"ה ונתבאר לעיל אות פה פו) ואילו בסי' תרלה גבי חוטט בגדיש והיה בחלק טפח ובחלק לא [דהפסול משום תולמ"ה] לא מכשרינן פסל. וא"כ יתכן דכיון דהוא חמור טפי מקרי סכך פסול לפסול אחרים. והעתיקו השער הציון (סק"ח).

     אמנם בשו"ת שבט הלוי (ח"י סי' ק) כתב לדון בראית הגרע"א לפי מש"כ החזו"א (קמד א) דפסולא דחוטט בגדיש חמיר מסכך שהונח שלא לשם צל ע"ש. [וגם לדברי הגרע"א אין הכרח שפסול רק דאין ראיה להכשיר.] [↑](#footnote-ref-652)
653. וכדהוכיח הראבי"ה אות רצט בהערה מדברי רש"י הללו דמיירי בצממ"ח. [↑](#footnote-ref-653)
654. גי' ר"ת שונה גם במהו דתימא שלא גורס "נגזור דילמא" וכן כתב הפנ"י. [↑](#footnote-ref-654)
655. בקה"י סי' כ כתב דאינו מובן טעמא דמילתא דאטו בקורות רחבות מאוד לא נימא חבוט. [ולענ"ד נראה דכוונת המהר"ם דחבוט בא רק "להשלים" גג ולא להוריד גג שלם שקיים בזכות עצמו.] ולכן כתב הקה"י לבאר דלא אמרינן חבוט אלא כדי להגדיל שטח הגג אבל כאן לא יגדל שטח הגג רק יהיה עבה יותר, ובזה לא נאמר דין חבוט. עוד חילק דגם אחר החבוט לא מסתלק מה שלמעלה אלא הוי כאילו יש "גם" למטה ואכתי הוי סוכה תחת סוכה. עוד כתב דחבוט אינו נחשב כאילו הוא למטה אלא ההאהלה שלמעלה מהניא ללמטה כאילו הוא אהל אחד ולכן אין מכשיר את הסוכה כיון דנותרת הסוכה העליונה. [↑](#footnote-ref-655)
656. צ"ע דאמנם יש ראשונים דס"ל כן דבעינן אוירין (עי' ב"י סי' תרלא בשם הר"ן והרמב"ם), אבל שיטת תוס' עצמם להלן כב. דגם אם אין אוירין בתחתון אמרינן חבוט. [↑](#footnote-ref-656)
657. ובצרור החיים דרך שישי סי' ג כתב דמה שכשר בפחות מי' הוא משום דאמרינן חבוט רמי והוי הכל סכך אחד. וצ"ע א"כ גם למעלה מי' נימא כן. ונראה דס"ל דאיכא ב' פסולים, חדא משום ב' סככות ועוד משום ב' סוכות. וע"ז קאמר דאם אין י"ט נהי דאין כאן ב' סוכות מ"מ יפסל משום ב' סככות. ותירץ דעל דין סככות שהוא דין כלפי התחתונה אמרינן חבוט. אבל אם איכא י' טפחים הוי "סוכה" וכלפי הסוכה העליונה אין אומרים חבוט ולכן התחתונה נפסלת. [↑](#footnote-ref-657)
658. ובבעל העיטור משמע דלשמואל דבעינן "כהכשרה" בעינן מחיצות [אך דן שם דתמיד מקרי דאיכא מחיצות משום גו"א ע"ש] אבל לסוברים דאין צריך י"ט, הוא הדין דאין צריך מחיצה. [↑](#footnote-ref-658)
659. וכן מבואר ברא"ש ובריטב"א. [↑](#footnote-ref-659)
660. וכן מבואר בפירוש הריב"ן בשם יש מפרשים שהקושיא מסברא ולא מדמיון דין כרים וכסתות לדין י"ט, אלא מסברא דאם אינו מקבל כרים חדא סוכה הוא. אמנם לשון העיטור דאם אינה מקבלת כרים דירה סרוחה היא וע"ז שפיר הקשה הרא"ש דכ"ש אם אינה מגבוהה י' דדירה סרוחה היא.

     ועי' מאירי שכתב דנראה לו שהשעור ו' טפחים דבהכי אפשר לישב בסוכה אם מתכופף. וצ"ע איך המציא שעור חדש אשר לא שערום חכמי הש"ס. [↑](#footnote-ref-660)
661. ובפירס ע"ג הקינוף פירש רש"י טעם שלישי: משום דאינו יושב בסוכה דאהל מפסיק ביניהם. ויבואר בס"ד בהמשך. [↑](#footnote-ref-661)
662. וכתב הר"י מלוניל דצריך היכר שנעשו לשם נוי. וכתב ג' אופני היכר. א. שישים הסדין תחת הקורה שהסכך מונח עליה, דחזינן שבא להסתיר את הקורות. ב. שהסדין נאה. ג. שסיכך בקנים שאין להם עלים שאז ודאי מטרת הסדין לנוי ולא לעלים. ד. ובמאירי הביא בשם גדולי הדורות דדוקא בשסיכך תחילה, דאין דרך הנוי לבוא אלא לאחר שנסתככה כהלכתה. [↑](#footnote-ref-662)
663. ביאר בספר משנת אליהו סי' יז דסכך המורכב מכשר ופסול ויש בכח הפסול לסכך בצלתה מרובה הרי זה קובע לכל הסכך שם סכך פסול ופוסל אף את הכשר. ועי' באות שח בשם רבנו פרץ ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-663)
664. עי' היטב במ"ב (תרכט נב, נג) ובשער הציון (שם עה, עו). [↑](#footnote-ref-664)
665. וכך פירש הפנ"י בדעת רש"י וכשיטתו באות רעח בהערה דדעת רש"י כראבי"ה. [↑](#footnote-ref-665)
666. מבואר ברבנו פרץ דהפסול דסדין ודסוכה תחת האילן הוא אותו פסול, משום דאיכא צל כשר ופסול כהדדי ומקרא ילפינן שיהא רק צל סוכה ולא צל סוכה ודבר אחר. [ודלא כמשנת אליהו שכתב דפסול סדין הוא רק כאשר הוא סמוך לסכך ופסולו מסברא, ואילו פסול סוכה תחת סוכה הוא משום דהמקום אינו ראוי לסוכה כלשון הטור שהובא באות ערה.] [↑](#footnote-ref-666)
667. והקשה הקרבן נתנאל: וא"ת דמסיק התם רגל אחר הוי. ותירץ: מ"מ המקשן דס"ד דסוכת החג הוי אלא שפריך ר"א אדר"א. ה"ל להקשות נמי ממתניתין דהכא על ר"י בר אילעאי. ועי' ט"ז (תרכט כב) פלפול ארוך בענין זה. ועי' בערוך לנר כאן ובנהר שלום (סוף סי' תרכט) דאפ"ל דרש"י יפרש דהוא הדין דהוי מצי למיפרך משום הסדין אלא דבלאו הכי פריך שפיר.

     והט"ז כתב מהלך חדש דגם לרש"י אם ניכר שעושה כן לצורך להגן על עצמו מן החמה ולא לצורך סיכוך הרי זה כשר. ולכן אם החמה מגעת עד האדם גם לרש"י שרי, ואם אין החמה מגעת עד לסוכה גם ר"ת מודה דפסול, וכל המחלוקת רש"י ור"ת היא אם החמה מגעת לסוכה ולא לאדם היושב בה ע"ש. אולם כבר הביא הבאור הלכה (תרכט סי"ט) בשם כמה אחרונים (א"ר, בגדי ישע, מאמ"ר, נהר שלום) שחולקים עליו וסוברים דרש"י פוסל בכל ענין. [ובאמת הא"ר חלק רק על מש"כ בדעת ר"ת דאם אין החמה מגעת לסוכה הרי היא פסולה, והקשה ע"ז דא"כ מהי קושית הר"ן על ר"ת מעובדא דכתנתיה דמנימין (הובאה באות שיא) הרי י"ל דלא הגיעה חמה לסוכה ולכן פסולה אף לר"ת. אבל לא בא לחלוק על מש"כ הט"ז בדעת רש"י.] [↑](#footnote-ref-667)
668. בהוצאות אחרות של רבנו פרץ הגיהו כן משמע מרש"י שפירש אבל לנאותה וכו' והעתיק כל לשון רש"י. [↑](#footnote-ref-668)
669. ושו"ר שכ"כ הנהר שלום סוף סי' תרכט. [↑](#footnote-ref-669)
670. פירש בדמשק אליעזר דהכונה למה שהביא הגר"א בביאורו (תרכו סק"ו) את המחלוקת גבי פירס בגד לייבש אם הוא פוסל את הסוכה מעיקר הדין. וכאן מדייק מלשון הטור ושו"ע כמאן דפוסל. [לפ"ז צ"ל בלשון הגר"א 'כמו שכתבתי'.] [↑](#footnote-ref-670)
671. פירש בדמשק אליעזר דכונתו דלשון השו"ע סי' תרכט סי"ט "אבל אם לא פירס אלא לנאותה כשרה" משמע ג"כ דבעינן דוקא לנאותה ולא לייבש. [↑](#footnote-ref-671)
672. הראיה היא ממש"כ הטור סוף סי' תרכט: אבל אם לא כיון בפריסת הסדין אלא להגין מפני החמה והעלין לנאותה, כשירה. ובלבד שיהא בתוך ד' לסכך. ומיהו לכתחלה לא יעשה אא"כ הוא ניכר לכל שמכוין כדי להגין או שהוא שרוי במים שאז ניכר לכל שאינו שוטחו שם אלא כדי ליבש. עכ"ל. ומשמע דאם שרוי במים ומונח לייבש, שרי לישב שם אף בזמן שהוא מונח ודמי ללנאותה. [↑](#footnote-ref-672)
673. היינו דכשהסוכה צממ"ח לא נפסל לר"ת מחמת הסכך הפסול אלא רק מפני מראית העין, ואם ניכר שהוא לייבש שרי לכתחילה. ועי' אריכות בזה בבאור הלכה סוף סי' תרכט. [↑](#footnote-ref-673)
674. הובא באות שיב. [↑](#footnote-ref-674)
675. סוף סימן תרכט. [↑](#footnote-ref-675)
676. דברי הב"ח ומהרל"ח הובאו באות שיב. והנה לדברי הב"ח הטור מחלק בין סדין לאילן, ולפ"ז הדר קשה מה שהקשה הבאור הלכה בסתירת דברי הטור לגבי סדין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-676)
677. משמע דמיירי שכבר עתה חממ"צ ולא כפיר"ת דרק ע"י החמה או הנשר יהיה חממ"צ. וכן מבואר ברא"ש (סי' טז) שכתב: וק"ל לפי' הגאונים מ"ש לנאותה דכשרה, אפילו לנאותה פסולה אם חמתה מרובה. ואם צלתה מרובה אפילו מפני הנשר נמי כשרה. ולפירוש ר"ת ניחא דמוקי לה כשצלתה מרובה. עכ"ל הרא"ש. אמנם בספר הישר (חלק החידושים סי' שסד) משמע דגם דברי הגאונים מתפרשים כר"ת.

     וליישב קושית הרא"ש על הגאונים כתב הפנ"י ע"פ ההג"א דמסתמא כל שצל הסוכה עצמה מרובה מחמתו מקרי לנאותה. אמנם צ"ע למה לישנא ד"מפני הנשר" משמע רק בחממ"צ. [אמנם ההג"א כתב כן לר"ת, והפנ"י מיישב לפ"ז גם את הגאונים.] [↑](#footnote-ref-677)
678. מבואר דהפסול משום "מעמיד". וכן מבואר ביראים שיובא באות שיב. והנה דין זה מבואר להלן כב: והוא פלוגתא דאמוראי שם וצ"ע איך נפרש את המשנה למאן דלית ליה הך פסולא. והנה ברש"י משמע דהוי פסול דאורייתא שהכל הולך אחר המעמיד אבל בר"ן שם מבואר דהוי פסול דרבנן מגזירה ולפ"ז גם כאן אינו פסול אלא מדרבנן.

     והנה לפי מה דפסל ר"ת מדין מעמיד, לכאורה כונתו גם בפירס סדין על גבה, דהפסול משום דמגן מפני החמה והוי כמעמיד, וקשה דלפ"ז הוא הדין בפירס מן הצד ומגן מפני החמה הוי כמעמיד וא"כ כל העושה סוכתו במקום מוצל וזה משמר את הסוכה, הרי הסוכה פסולה. וזו לא שמענו.

     אמנם פשר דבר נמצא בתרוה"ד סי' צא ע"ש שדן להכשיר במעמיד בדבר שאין ראוי לסכך. וכתב וז"ל: ואי קשיא מאי שנא נדון דידן מהא דתניא בתוספתא סוכה שפרס עליה סדין מפני הנשר פסולה ופר"ת ור"י וכן בתשובת הגאונים הטעם משום דפריס הסדין לדעת כן שאם יפול העלין תהא חממ"צ והסדין יחזיק העלין שלא יפלו ולכך פסולה מיד משעת פריסות הסדין שהרי הסדין נפרס להחזיק הסכך ומקבל טומאה הוא, הא קמן הכא דבדבר המקבל טומאה מחזיקה פסולה. וי"ל דשאני התם דבסדין נמי עושה צל ואע"ג דבלא צילתה [של הסדין] צילתה מרובה מחמתה, כיון דאותו הצל גופיה הסדין מחזיקתה שלא יהא פחות מחמתה חשיב שהסדין עושה רוב הצל. אבל בנדון דידן דלא קעביד הצל מידי בשביל המעמיד לחוד לא מיפסל. עכ"ל.

     והנה הפורס ניילון על הסוכה בזמן שיורדים גשמים לשיטת ר"ת לכאורה הסוכה כשרה [אף אם נדון דבר שקוף כסכך, ואם נימא דאינו סכך כיון דאין לו צל והוי כאויר, כשר לכו"ע,] אכן בספר הסוכה הביא לדון לפי מה שכתב הגר"א (תרלט כב) "דכשיורדים גשמים אין שם סוכה עליה" א"כ כאשר מניח הניילון ועי"ז מכשיר את הסוכה יפסל לסברת התרוה"ד כיון דהניילון מכשיר את הסוכה [ואמנם אם שקוף נחשב כאויר לא יפסול.] וע"ש משכ"ב. [↑](#footnote-ref-678)
679. וכן הוא בהשלמה. וכתב ההשלמה דגם בסוכה ע"ג סוכה כל פסולה של התחתונה הוא רק בעשה העליונה קודם התחתונה. וכן הביא רבנו אברהם מן ההר בשם איכא מאן דמפרש.

     והנה ההשלמה כתב דלפ"ז הא דלא אמר ר' ירמיה פעמים ששתיהן כשרות כגון שעשה התחתונה ראשונה, משום דהא מילתא דפשיטא היא. וכתב ע"ז רבנו אברהם מן ההר: וכל זה הבל דטפי הוי משמע לן בהא מילתא מכל מאי דאשמעינן במאי דאמר.

     אמנם בבגדי ישע סוף סי' תרכט כתב דבסוכה תחת סוכה גם ר"ת פוסל, דכל התירו של ר"ת רק באופן שהסכך הפסול טפל לכשר, והיינו בתוך ד"ט זה לזה. אבל בסוכה תחת סוכה שהיא גבוהה טפי מד"ט מהתחתונה ודאי פסול אף לר"ת מדין סוכה תחת סוכה. ולפ"ז כתב הבגדי ישע עוד, דכל ההיתר רק בשעשויה להגן מהחמה דאז היא טפילה לסכך כיון שגם היא משמשת כעין תשמיש הסכך. אבל בכתנתיה דמנימין דעשויה רק לייבש ודאי אינה טפילה לסכך וגם ר"ת פוסל שם. ומיישב בזה קושית הראשונים מהא דמנימין ע"ש.

     ובזה מיישב גם קושית המהרש"א מאילן שצממ"ח שפסלו התוס' לעיל, ולהנ"ל י"ל דכיון שאין האילן עשוי לצורך הסוכה הרי הוא פוסל אף לר"ת. [זה קרוב לתירוץ הב"ח שיובא באות שיב.]

     ובחזו"א (קנ טו) עמד על דברי ר"ת דאם הוא מכשיר כשקדם הסכך הכשר א"כ אטו נימא דגם אם עשה תקרה ע"ג סוכתו לא תיפסל. וכתב דהתם פסולה משום דנפקא מתורת סוכה משום קבע כמו שכתבו התוס' דף ב. או משום שעשוי לדור.

     אמנם בעשאו לסכך הפסול למעלה מי' כתב החזו"א דפסול אף לר"ת משום דכל מה שמכשיר הוא משום דהפסול נעשה לחד סככה עם הכשר אבל בגבוה י' פסולה דלא עדיף מסוכה תחת סוכה. ושוב כתב דאולי דוקא בסוכה כשרה איכא פסול סוכה תחת סוכה. וצ"ע. [וזה כדברי הבגדי ישע, ודלא כהשלמה שאף בסוכה תחת סוכה מכשיר בכה"ג.] [↑](#footnote-ref-679)
680. ז"ל הר"ן: ומ"מ מדאמר ליה שקלא כי היכי דלא לימרו מסכך בדבר המקבל טומאה משמע שלא כפירוש של ר"ת ז"ל. דאם איתא דכל שאינו מסייע להכשר סוכה מותר לפרוס עליה סדין, ובהאי עובדא ודאי לא הוי מסייע, א"כ אמאי חייש שהרואים יהיו סבורים לומר שהיה מסייע בהכשר הסוכה. אלא ודאי בכל ענין פוסל. [↑](#footnote-ref-680)
681. ובנהר שלום (סוף סי' תרכט) תירץ כעי"ז דהוי גזירה שמא יאמרו שסיכך בסדין לחוד ואין כאן כלל סכך כשר. [↑](#footnote-ref-681)
682. צ"ע דאי מעמיד אינו אלא מדרבנן היכי גזרינן אטו מעמיד והרי הוי גזירה לגזירה. ואולי כולה חדא גזירה היא. אמנם למה שהובא לעיל אות שיא בהערה מתרוה"ד דהכא הפסול משום דמקרי דרוב הצל מסכך הפסול, א"כ שפיר הוי פסול דאורייתא ודוק. [↑](#footnote-ref-682)
683. הביאור בזה כדכתב רש"י דאם הסכך לנוי אין עליו תורת סכך ולכן הסכך הכשר שהשלים לצממ"ח הוא סיכוך שלא היה לפניו "סכך" פסול. [↑](#footnote-ref-683)
684. עי' כתבי הגרי"ז נזיר שייסד דדין זה א-לי ואנוהו הוא רק על הדור בקיום המצוה ולא על יופי. ותמה לפ"ז מאי מהני הנויי סוכה לקיום המצוה. ועי' חבצלת השרון על הפסוק זה א-לי ואנוהו באריכות להוכיח דיש ב' דינים הנלמדים מהך קרא ועי' בחת"ס סוכה לו: [↑](#footnote-ref-684)
685. הסברא דלא אמרינן מוקצה מיום שעבר, בקצרה, בנויה על שני יסודות. א. דאין צריך שיהא מוכן בערב שבת אלא די שיהא מוכן בכניסת השבת עצמה. ב. דמה שאסור מספק וכלפי שמיא גליא דמותר אינו עושה מגו דאתקצאי. [לחזו"א שבסמוך משום דהוא בטעות. ולקוב"ש שבסמוך משום דהוי גמרו בידי אדם.]

     מעתה ביאור דין מוקצה מיום שעבר הוא משום דממ"נ כשהגיע תחילת היום הבא היה מותר ורק אנן לא ידעינן באיזה זמן התחיל היום. משא"כ במיגו דאתקצאי מחמת היום הבא יתכן שהיה מוקצה בתחילת היום הבא. וכתב החזו"א (מט יג) דנראה דה"ה אם היה סבור בבין השמשות שהוא מוקצה ונמצא דטעה, לא אמרינן מגו דאתקצאי כיון דהיה בטעות ולא גרע ממוקצה מחמת יום שעבר. [והארכתי בזה בחי' ביצה פ"ג אות קיג קיד.]

     ובספר חבצלת השרון כתב בזה: בפמ"ג פתיחה כוללת (הלכות יו"ט בחלק ב' פ"א אות ה) כתב דיסוד דין המוקצה הסמיכוהו אקרא דכתיב והכינו את אשר יביאו, והיינו שצריך להכין ולהזמין מבעוד יום, ואך דלמ"ד מוקצה דאורייתא צריך שיהא מעט לפני כניסת השבת, ולדידן דמוקצה דרבנן יש להקל בביה"ש יעוי"ש, וכן הוא לשון רש"י בביצה דף כו: ד"ה ואי וז"ל, ומאן דאית ליה מוקצה הכנה מבעוד יום בעי, כדכתיב ביום השישי והכינו.

     והנה דעת התוס' בסוכה דף י: ד"ה עד דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר אף שנאסר בביהש"מ מספק, ובישועות יעקב או"ח סי' תרס"ז ס"א ביאר דהיינו משום דההקצאה בביה"ש היא מחסרון ידיעה, אכן הריטב"א סוכה דף מו: פליג וס"ל דמוקצה מחמת יום שעבר הוה מוקצה, דמ"מ לא היה מן המוכן מבעו"י. הרי דדעת הריטב"א דיש דין שיהא מוכן מבעו"י, ואילו לדעת התוס' אין דין שיהא מוכן מבעוד יום, וצ"ע.

     אכן נראה דאף לדעת התוס' דמוקצה מחמת יום שעבר שרי, עכ"ז ודאי צריך להכין את חפציו ושימושיו מבעוד יום וכדברי הפמ"ג, ואך דדעת התוס' דאין דין שיהא מותר להשתמש מבעוד יום, אלא שיהא מוכן מבעוד יום לשימוש השבת, וא"כ סגי לן במה שבתחילת השבת יהא מוכן להשתמשות, דנמצא דמבעוד יום הוא מוכן להשתמשות השבת, הא מיהא נראה דיסוד דין והכינו לכו"ע הוא להכין מבעוד יום כמש"נ. עכ"ד החבצלת.

     אכן נראה די"ל דהתוס' דפליגי על הריטב"א אזלי לשיטתם. דהנה בתוס' מבואר דגם בחולו של מועד איכא מגו דאיתקצאי על האתרוג אכן הריטב"א דף מו: פליג ע"ז וכתב "דלא איתמר טעמא אלא בשבת ויו״ט מטעמא דהכנה דבעו הכנה מבעוד יום כדאמרינן אבל לא בשביעי שהיא חול ולא בעי הכן מבעוד יום אלא שכל שבא לו הכן מבעוד יום מותר" והמבואר בדעת תוס' דדין "מגו דאיתקצאי" אינו מלתא דוהכינו אלא דדין החפץ אשר שייך לדיני היום המסוים ההוא חלים ונקבעים בתחילת היום. ולפ"ז מובן היטב גם הא דלא אמרינן מגו מיום שעבר כיון דעיקר דין היום נקבע בתחילתו ולא בסוף היום הקודם. משא"כ הריטב"א דאתי עלה משום "והיה ביום השישי והכינו" בעי שיהא מוכן מבעוד יום ולכן גם מוקצה מיום שעבר עביד מגו דאיתקצאי.

     ועי' קוב"ש ביצה אות ו שהקשה למה לא מקרי גמרו בידי אדם כהא דקדרות רותחות בין השמשות (עי' ביצה כו:). ועוד הקשה הרי בפועל אין ראוי לשמוש בכניסת השבת. ותירץ די"ל דדוקא היכא שהדבר מותר, אלא דבפועל לא חזי ליה, מהני טעמא דגמרו בידי אדם, אבל אם הוא באמת איסור, לא מהני מה שיודע שיהא ניתר אחר ביה"ש, ומשו"ה מוקצה מחמת יום שעבר שרי, דתרווייהו איתנהו ביה, א. קמי שמיא גליא שהוא היתר ממ"נ, ב. ואף דבפועל אינו יכול להשתמש בו מספיקא, לזה מהני טעמא דיודע שיהא מותר לאחר בה"ש ולא אסח דעתיה. [ומבואר דפליג על החזו"א שההיתר משום דהוי בטעות. אבל לקוב"ש הוא מפני דגמרו בידי אדם.] [↑](#footnote-ref-685)
686. **והנה התוס' ביצה לא: כתבו דבאיסור דרבנן כגון טבל או בית שנפחת כשאיסור סותר שלו הוא מדרבנן, לא אמרינן מגו דאתקצאי. והקשה השעה"מ (יו"ט א כד) דא"כ גם הכא דמוקצה דביצה אינו אלא מדרבנן לרב יוסף ולרב יצחק, ואפילו לרבה (ביצה ב:) אין אסור מדאורייתא אלא ביו"ט שאחר השבת ולא בגוונא דידן, א"כ ליכא מגו דאתקצאי ומה מקשים התוס'. [וכן יש להקשות על דברי התוס' גבי אתרוג.] ותירץ הגרע"א בגליון שעה"מ דשאני התם שבידו לעשות ההיתר ע"י שיפריש (באיסור). אבל בביצה אינו בידו כלל להתיר האיסור ובזה אמרינן מגו דאתקצאי אף בדרבנן. אכן יעוי' בבית הבחירה למאירי בביצה ד. שתירץ באמת קושית התוס' דלא אמרינן מגו דאתקצאי באיסור דרבנן.** [↑](#footnote-ref-686)
687. התוס' משוים ב' י"ט של גלויות, לשבת ויו"ט הסמוכים זל"ז. אמנם הריטב"א סוכה מו: מחלק ביניהם דב' י"ט של גליות ממ"נ אחד מהם חול ולכן לא אמרינן בזה מגו דאתקצאי. ועי' בהערה בסמוך בשם השער המלך. [↑](#footnote-ref-687)
688. **ותמהו בשער המלך (יו"ט א כד) ובחזו"א (מג טו) דהא בטבל לא אמרינן מגו דאתקצאי אפילו אם עישר בשבת עצמה, וכדאיתא בשבת מג. טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן. [והסברא או משום דאיסור ההפרשה דרבנן (רש"י ותוס' ביצה לד: ד"ה הא, ותוס' ישנים בשבת שם. ועי' תוס' ביצה לא: שרק אם ע"י התיקון של האיסור דרבנן מסתלק המוקצה מן העולם) או משום דכיון דהוא אוכל ועומד לאדם ואין עליו אלא איסור ואפשר שיפקע אותו איסור בשבת מוכן הוא, ולא דמי לשחיטה שאין ראוי עד שיעשה מעשה האיסור (מלחמות ביצה כ. בדפי הרי"ף)]. וא"כ מה הוכיחו התוס' מטבל על דין מגו דאתקצאי מיום שעבר.**

     **ועי' ברע"א חולין טו: שתירץ שדעת תוס' כמו שהעיר המהרש"א בשבת מג. די"ל דדין טבל שתקנו תלוי בפלוגתת ר' יהודה ור"ש במוקצה מחמת איסור. ועפ"ז מפרש דהוכחת התוס' מעירובין היא דמנין לסוגיא שם להוכיח דסוף היום קונה עירוב דלמא אתי כר' יהודה דאמרינן מגו דאתקצאי גם בטבל.**

     **ובערוך לנר תירץ דהכא האיסור להפריש הוא מדאורייתא כיון דאם יפריש בטרם יטהר הלגין הוא מטמא את התרומה וכתיב את משמרת תרומתי. ואפילו נימא דאי באין כאחד התרומה והטומאה אין איסור דמשמרת, מ"מ איכא איסור דמפריש מן הטמא על הטהור. ולכן אמרינן בזה מגו דאתקצאי. עוד תירץ דבבין השמשות אסור היה ממ"נ, דאם יקרא לו שם הרי הוא תרומה טמאה, ואם לא יקרא שם הרי הוא טבל.**

     **אמנם צ"ע על ב' התירוצים הרי בידו לערות לכלי אחר טהור ולהפריש כשהיה בכלי השני, וא"כ הוי רק איסור דרבנן.** [↑](#footnote-ref-688)
689. **היינו כיון דחייב בפועל לאכול שם נמצא דאף אם הוא לילה מ"מ הגברא יאכל שם ועי"ז הוי מוקצה למצותו. וכן הוא בחזו"א (מט יג) דאע"ג דהישיבה מספק, מ"מ ההקצאה ודאית. והוסיף החזו"א: ואפשר שאין הסברא כן באמת אלא כיון דיתיב בה מחזי כהקצאה ודאית.** [↑](#footnote-ref-689)
690. **בשער המלך (יו"ט א כד) הקשה לשיטת רש"י דלוי סבר דאמרינן מגו דאתקצאי מיום שעבר, א"כ תקשי לדידיה מתניתין דר' יהודה אומר ביצה שנולדה בראשון של ר"ה מותרת בשני, ואמאי לא נימא בזה מגו דאתקצאי, והרי ר' יהודה אית ליה מוקצה. ותירץ דרש"י סובר דלא אמרינן מיגו דאתקצאי מיום שעבר אא"כ ב' הימים קדושים בודאי כמו בסוכות או שבת ויו"ט הסמוכים זל"ז אבל ב' ימים טובים של גלויות או של ר"ה לר' יהודה דאחד מהם חול לא אמרינן מגו דאתקצאי מיום שעבר שהוא ספק חול כיון דממ"נ אם הראשון חול א"כ הרי הוא מוכן כבר אז לצורך היום השני ואם הוא קודש א"כ היום השני הוא חול. וכן מבואר כסברא זו בריטב"א סוכה מו: [ומה שאוסרים התוס' (ביצה ד., ל:) גם בתשיעי, היינו דבזה אין ממ"נ משום דאיכא ספיקא דיומא שמא השמיני הוא שביעי והתשיעי הוא שמיני.]**

     **אמנם הקשה השער המלך דתוס' דידן אינם סוברים כחילוקו של הריטב"א שהרי כתבו להוכיח דלא אמרינן מיגו מיום שעבר, מהא דאמר רב בב' יו"ט דגלויות נולדה בזה מותרת בזה, אלמא אינם מחלקים בין שבת ויו"ט לב' יו"ט דגלויות. וא"כ לשיטתם למה לא הקשו על רש"י איך יפרש את דברי רבי יהודה.** [↑](#footnote-ref-690)
691. **ועיין תוס' ביצה ל: שביארו המנהג, דבתשיעי אסור משום מגו דאתקצאי בבין השמשות שלו משום שמיני ושפיר אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר במוקצה מחמת מצוה. אבל תמהו למה בשבת שחלה ממחרת התשיעי נהגו לאסור. ואין לומר משום מגו דאתקצאי מיום שעבר דתרי מגו כהאי גונא לא אמרינן דביום תשיעי נמי לא נאסר אלא מטעם מגו.**

     **ותרצו התוס' דהיינו טעמא משום הכנה דהואיל ובערב שבת היה אסור שהוא תשיעי והוא יו"ט אם היה נאכל בשבת היה מכין יו"ט לשבת והוי כעין נולד [זה דמי לנולדה בשבת אסורה ביו"ט] הואיל ובא עתה ראויות שלו ולא בא ביו"ט.**

     **וסברת תוס' מחודשת שהרי לא מחמת היו"ט בא ההיתר בשבת אלא ממילא כיון דכבר אין סיבה לאסור. [ולא דמי לביצה שנולדה בשבת אסורה ביו"ט ששם היתה לידה או משום שאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה, אבל כאן די בהעדר סיבה להיות מוקצה.]**

     **והנה החזו"א (מט יד) הקשה לדברי התוס' דף ל: א"כ קמח וכל שאינם נאכלים חיים ועצים דהוו מוקצה בשבת איך מותרים ביו"ט שחל אחר השבת הרי הוי הכנה. ותירץ דהכא בבין השמשות של ט' היה אסור מחמת מצוה ואיסור זה אזל ביו"ט [רק דמ"מ היה אסור כל היום מדין מוקצה מחמת מגו דאתקצאי] וא"כ מקרי שהיו"ט הכין לשבת בכך שה"מוקצה למצוה" הסתלק ביו"ט. משא"כ בקמח וכדומה כל ההיתר חל ביו"ט לחוד.** [↑](#footnote-ref-691)
692. נראה כונתו דאף דהזמנה אינה אוסרת כמש"כ הרמ"א סי' תרלח. מ"מ לפמש"כ המאמ"ר סי' תרנג והמנח"ש מהדו"ת סי' נד אם משתמש נאסר למפרע משעת ההזמנה. ולכן יש לומר שצריך לפרש בשעת ההזמנה. [↑](#footnote-ref-692)
693. ולשון רש"י בביצה ל: 'באומר מבעוד יום'. [↑](#footnote-ref-693)
694. ועי' בבאור הלכה סי' תרסד שהביא כן מהבכורי יעקב סי' תרנג לגבי תנאי קודם נטילת ההדס. [↑](#footnote-ref-694)
695. שו"ר בחי' רבנו נסים תלמיד הרמב"ן (ביצה) שעמד בזה וז"ל: ועצי דפנות נמי אסורין כל שבעה מדקא משני (בסוכה י:) וכו' דילמא מן הצד ופרש"י [כלומר דפנות] ש"מ אף דפנות בכלל עצי סוכה הם. אלא דיש לחלק ולומר מן הצד דקאמר מן הסכוך קאמר כדאמרינן (סוכה יז:) בין מן האמצע בין מן הצד בארבעה אבל עצי דפנות מותרין. וכן הוא במאירי בבית הבחירה. וכעי"ז כתב בשער המלך פ"ו הט"ו מסוכה. וכן כתב בעל העיטור. והביאו בבאור הלכה (תרלח א) ובשער הציון (תרלח כה). [אמנם צ"ע דאם אותו מקום כשר רק מדין "דופן עקומה" א"כ יש לו דין דפנות ומה הרווח דמיירי במקום הסכך וצ"ע. ואמרו דאולי סברתו דאם הוא בגובה הסכך ודאי הוא מנאה את הסכך ונאסר ובכה"ג הכל מודים לסברת המחצית השקל.] [↑](#footnote-ref-695)
696. וסברת מאן דפסלי במופלג ד"ט כתב הריטב"א: דכיון דמופלגין ממנה כל כך לא חשיבי ליה נויין. והרא"ה כתב דרב נחמן לא חשיבי ליה נויין כלל ומשו"ה אמר כשירה ורב חסדא ורבה בר רב הונא חשיבי להו משום דצממ"ח. [↑](#footnote-ref-696)
697. מבואר בעיטור דגם לדעת רב נחמן שעור סוכה תחת סוכה הוא ד"ט. אמנם להלן תובא דעת רי"ץ גיאות דסברת רב נחמן משום דסוכה תחת סוכה נפסלת רק בי"ט כשמואל. [↑](#footnote-ref-697)
698. מבואר דאם הוא מרוחק מהסכך הכשר פחות מד"ט אינו פוסל אע"ג שאינו עשוי לנוי. והא דלא הוי כסיכך תחתיה מפני הנשר שפסול, לכאורה צ"ל דאזיל הרא"ש בשיטת ר"ת דאין סכך פסול פוסל. ובמרוחק ד"ט פוסל כסברת רש"י "משום אהל מפסיק ואשתכח דלא גני בסוכה". [↑](#footnote-ref-698)
699. סברא זו נזכרת גם ברא"ה שהובא בארחות חיים [יובא בסמוך.] והפר"ח סי' תצו ס"ק כג הקשה הרי לפני עור נוהג גם באופן שהאיסור ניכר כמו מושיט כוס יין לנזיר. וא"כ מה בכך דכאן הוא ניכר. [ובאמת הריטב"א כתב בתוך דבריו "והוה כנותן מכשול לפני פקח", והיינו דהפקח יודע את המכשול ואפ"ה אסור ליתן לפניו מכשול] ותירץ דשאני הכא שהאיסור תלוי בדעתו ואולי יחזור בו יהיה מותר. [ובפשוטו נראה דכל האיסור לתת לנזיר הוא רק אם ידוע שהוא רשע ורוצה לאכול. אבל הכא אם ניכר מסתמא יפרוש ואם יחזור בו ג"כ מותר.]

     עוד י"ל לפמש"כ הכת"ס (יו"ד סי' עז, יובא באות זו בהערה להלן) דהאיסור לריטב"א הוא משום לפני עור של מכשול כעין עצה שאינה הוגנת, ולא לפני עור של גוף העבירה. וא"כ לסברת האחיעזר סי' סה שתובא באות שלב בהערה אין איסור זה שייך במזיד ודוק. [↑](#footnote-ref-699)
700. הכי איתא התם: רבי אלעזר הוה קאים קמיה דמר שמואל אייתו לקמיה דגים שעלו בקערה וקא אכיל בכותח יהיב ליה ולא אכל א''ל לרבך יהיבי ליה ואכל ואת לא אכלת אתא לקמיה דרב א''ל הדר ביה מר משמעתיה א''ל חס ליה לזרעיה דאבא בר אבא דליספי לי מידי דלא סבירא לי. ופרש"י: לרבך. רב שלמדת ממנו שאסור: אבא בר אבא. אבוה דשמואל הוה וחסיד גדול היה. דליספי לי מידי דלא סבירא לי. לא היו דברים מעולם. [↑](#footnote-ref-700)
701. אולי י"ל דדברי רש"י לא קיימי על עצם האיסור אלא על מה שאמר "חס ליה", דמשמע דלא יתכן דזרעו יכשל באיסור וזה שייך רק אצל חסיד. [↑](#footnote-ref-701)
702. ובאופן הפוך אם האוסר רשאי להאכיל להמתיר. עי' שו"ת מבי"ט סי' כא ושו"ת כת"ס הנ"ל שכתבו להתיר. ועי' מנח"ש קמא סי' מד.

     והנה הכת"ס בתחילה כתב דנראה דמאן דסבר דאיכא לפני עור באופן שהמקבל סובר שמותר הוא הדין דאיכא לפני עור אם הנותן סובר דאסור. [ונראה סברתו דהאיסור משום דהוא מוזהר 'מדיני המצוה' שלא להכשיל, וכל שלחד מהצדדים מקרי איסור יש בזה לפני עור.] ושוב כתב להתיר דכל האיסור כשהמקבל סובר דאסור הוא משום 'עצה שאינה הוגנת' וא"כ תלוי במקבל לחוד, ואם המקבל סובר דמותר אפשר להאכילו. אמנם הביא הכת"ס דבשער המלך אישות פ"ט הט"ז אוסר למי שאוסר עישון ביו"ט לתת לעשן למי שסובר שמותר. ובכת"ס או"ח סי' סו הקשה שהשער המלך סתר משנתו שבהלכות לולב פ"ג הכ"ה כתב דמותר לתת לעשן למי שסובר שמותר.

     [ולכאורה נראה דזה תלוי בפלוגתא שתובא באות שלא אם המתיר סובר שגם לאוסר מותר ואינו אלא טועה. או דעל כל אחד מוטל לעשות כפי דעת האנושי דידיה ודוק.]

     ועי' בכת"ס שהביא ג' ראיות מגמ' בחולין דמותר לתת וצ"ת. [↑](#footnote-ref-702)
703. במנח"ש קמא סי' מד כתב דכשאחד בא לשאול משני חכמים על איסור דרבנן ונחלקו החכמים בזה ולא הגיעו לעמק השוה. אם חוזר השואל ורוצה הכרעה מהאוסר, עליו להתיר לו לשואל. דכיון דבדרבנן הלך אחר המיקל א"כ גם לדידיה הדבר מותר כלפי אותו שואל. ויש לדון בזה להנ"ל. ויש לחלק בין דאורייתא לדרבנן ודוק. [↑](#footnote-ref-703)
704. כיון דכל האיסור מחמת הכונה ובשוגג אין כונת איסור. [↑](#footnote-ref-704)
705. העירני הגר"א פויגל שליט"א שלכאורה כן מבואר בחזו"א (מנחות מב יח). ויל"ע בדבריו שם. [↑](#footnote-ref-705)
706. ז"ל רבנו פרץ: ואם תאמר מאי קאמר להאי לישנא כל היכא דלאו בר חיובא הוא מחייב שולחן הא מכל מקום שייך דברי הרב דקעבר אלפני עור. יש לומר דהאי לישנא סבר דבעי שיהא עובר דברי הרב 'מן העבירה עצמה', והיינו טעמא דבמסכת קידושין ילפינן דאין שליח לדבר עבירה משחוטי חוץ או מטביחה ומכירה והתם הוא עובר דברי הרב מן העבירה עצמה. והאי לישנא סבר דבעינן ממש דומיא דהנך. ואידך לישנא סבר דכיון דדמו להנך דשייך ביה דברי הרב אלפני עור לא סגי ליה בהכי. ואם תאמר כיון דמאן דבעי בר חיובא היינו משום דבעינן דומיא דהתם אם כן אפילו כהן שאמר לכהן נמי לא דמי להתם דהכא לא עבר השליח משום אותה עבירה דלא יקח כיון דלא קדשה לעצמו אבל התם עבר עבירה עצמה דשחוטי חוץ. יש לומר דכל זה אינו רק משום דאין שליח לדבר עבירה אבל אם יש שליח הוי כיד המשלח. תלמיד הר"פ. [↑](#footnote-ref-706)
707. העתק מחידושי שביעית: מבואר בפסחים כב: דהאיסור גם להכשיל לנכרי, ובמנ"ח (רלב) נוקט דמזה מוכח דכל איסור בין אדם לחבירו שאסרה תורה בסתמא הוא כולל גם שלא יעשה כן לנכרי. ותמה מזה על היש"ש שכתב דגזל עכו"ם לא נכלל בלא תגזול הואיל והתורה לישראל נתנה ולא לבני נח.

     ובחזו"א יו"ד (סב ז) כתב לבאר וז"ל וענין לפני עור דקים להו לחז"ל, יש לעיין מנ"ל דישראל בב"נ מוזהר על זה. ועוד היכי דחבירו מזיד מנ"ל דמקרי מכשילו, ומה שחייב להצילו הוא ענין אחר. ואם נפרש דהאיסור הוא שגורם עשיית תועבה ותקלה בעולם, ניחא. ולפ"ז גם פשטיה דקרא [פירוש נתינת אבן לפני עור], משום שגורם הכאת אדם שהוא ענין רע לפני ה'. עכ"ל. וכן צוין במנ"ח שבספר ערוגת הבושם מבאר דגדר לפני עור הוא שנעשה כשותף באיסור ומיישב בזה קושיית המנ"ח.

     אמנם מלשונות הראשונים משמע דהאיסור משום לתא של האדם הנכשל [ולא מחמת שע"י נעשה דבר מתועב לפני המקום], דעי' ברמב"ם במשנתנו "אל תעזוב אותו להוסיף בעוורונו, ותוסיף להרחיקו מן היושר". ועי' בחינוך (רלב) שרש המצוה ידוע כי תקון העולם וישובו הוא להדריך בני אדם ולתת להם בכל מעשיהם עצה טובה.

     ומה שהקשה החזו"א למה חייב כשהלה מזיד [וכוונתו להקשות דלכאורה בנותן אבן אם העור חפץ בכך אין איסור - ולהחזו"א בתירוצו שאסור לגרום הכאת אדם אולי גם זה אסור - ומ"ש מאיסור] עי' באחיעזר ח"ג סי' סה שכתב ב' ביאורים בזה, והוא העמיד הדברים עמש"כ בשו"ת פנ"י דהמכשיל באיסור דרבנן עובר בלפני עור דאורייתא דלא גרע ממשיא לו עצה שאינה הוגנת, ועפ"ז נתקשה האחיעזר איך התירו ללוות ברבית דרבנן לצורך מצוה - עי' תוס' ע"ז כ"ו ב' - והרי יש בזה לפני עור דאורייתא שמכשיל את המלוה. ותירץ דיש ב' דינים בלפני עור, חדא כפשוטו שמכשיל אותו וזה נאמר בעצה שאינה הוגנת, ועוד לפני עור בנותן כוס יין לנזיר שזה אסור אף שהנזיר מזיד ויודע שזה אסור וזה לפני עור מיוחד באיסורים. ועל כן אם נימא דגם בדרבנן עובר בלפני עור דאורייתא, זהו דוקא בשוגג דומיא דלפני עור של עצה שאינה הוגנת שאין מבקש העצה יודע שהיא אינה הוגנת. אבל במזיד דזהו דין מיוחד דלפנ"ע באיסורים בזה אם הוא מכשיל באיסור דרבנן הוי רק מדרבנן.

     [א"ה, בעיקר הנידון אם במכשיל באיסור דרבנן עובר בלפנ"ע דאורייתא, עי' מנ"ח (רלב) שהביא שתוס' ע"ז כב א' ס"ל דעובר מדאורייתא, ותוס' חגיגה י"ח א' ס"ל דאסור רק מדרבנן. ובאחיעזר ח"ג סי' פא הביא מהרמב"ן בע"ז כב שכתב דעל דרבנן אינו עובר בלפנ"ע מדאורייתא.

     עוד יש להעיר לפ"ד האחיעזר, דהנה החינוך כתב דהאיסור של עצה שאינה הוגנת הוא רק במשיא עצה לישראל, ותמה המנ"ח הרי איסור מכשיל באבר מן החי נוהג גם בב"נ ומ"ש מעצה שאינה הוגנת. ולדברי האחיעזר י"ל דדין עצה שאינה הוגנת הוא מלתא של השני וזה נאמר רק לישראל וכדעת היש"ש המובא לעיל שכל דיני התורה נאמרו כלפי ישראל, אבל בדין השני של מכשיל באיסורים שם י"ל דהגדר כמש"כ החזו"א (אות לה) שהוא מפני שגורם ומשתתף בעבירה, ולכן זה שייך גם בבן נח ודו"ק. רק דעיקר דברי האחיעזר צ"ב מנין לנו מקור לשני דינים]. [ועי' היטב במנ"ח סוף מצוה רלב שלפ"ד שם אפשר למצוא מקור.]

     עוד תירץ האחיעזר בסי' סה דהאיסור במכשיל את המזיד הוא משום דגם המזיד הוי כעור שאין אדם עובר עבירה אא"כ נכנסה בו רוח שטות, ולהכי שייך לפנ"ע באיסור דאורייתא ודרבנן, מ"מ י"ל דבאיסור דרבנן הוי המכשול דרבנן ולא שייך בזה הסברא דלא גרע ממשיא עצה שאינה הוגנת, דענין זה לא נאמר אלא על מי שאינו יודע בעצמו שהעצה אינה הוגנת לו. [א"ה, והראשונים שסוברים שהאיסור לפנ"ע במכשיל באיסור דרבנן הוי מדאורייתא אפי' במזיד, סוברים כהסבר זה דגם במזיד מקרי עור ואפי' באיסורים דרבנן.

     והנה מלשון הרמב"ם (בפיה"מ שביעית הנ"ל) מבואר להדיא כסברת האחיעזר דמיירי במזיד והתאוה סגרה עיניו ואתה מוסיף בעוורונו ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-707)
708. ראיתי בספר חבצלת השרון על הקרא דלא תעמוד על דם רעך שכתב: בקוב"ש ח"ב ש"ש אות י"ג כתב וז"ל, שמעתי מקשים למה לי קרא דלפני עור לא תתן מכשול, מקרא ד'הוכח תוכיח' ידעינן דמצוה לאפרושי מאיסורא, כ"ש דאסור להכשיל, ואין לומר למיקם עלה בלאו, דהא אין לוקין על לאו דלפני עור.

     ובפשוטו לק"מ, דאף שאין לוקין על לאו דלפני עור, מ"מ לאו חמור יותר מעשה, ואולי גם נפ"מ לענין להוציא חומש נכסיו, דמצד העשה ודאי אין צריך להוציא חומש, וביותר מזה, דבפתחי תשובה יו"ד סי' קנ"ז סק"ה הביא בשם הפמ"ג דאין צריך להוציא ממון כדי לקיים מצות הוכח תוכיח, ויעוין בדברי הרמ"א שם בשם המהר"י ווייל, ויל"ד, ואילו משום לפני עור לכאורה צריך להוציא ממון ככל ל"ת דעלמא.

     ובסנהדרין דף עג. פריך למ"ל קרא דלא תעמוד על דם רעך, תיפו"ל שחייב באבדת גופו דכתיב והשבותו לו, ע"כ, והקשה המהרש"א דהלא צריך קרא ללאו עתוד"ה להצילו, ותירץ דאף בהשבת אבדה איכא לאו דלא תוכל להתעלם, ובתהילה לדוד יו"ד סי' כ"ז סק"ד ח' האריך בזה אם במקום שאין מלקות יש מקום להקשות דתסגי בעשה, ואי משום דנפ"מ לענין הוצאת ממון, הרי באמת שו"ט שם אם צריך להוציא ממון.

     בקוב"ש כתב ליישב וז"ל, אפשר לומר, דהנה נראה דלא שייך הוכח תוכיח אלא היכא שחבירו מוזהר על הדבר, אבל אם הוא עושה עפ"י דין תורה, כגון שסומך על חזקת היתר, או על עדים המעידים שהדבר מותר, אף שמסתבר יותר שהדבר אסור, מ"מ ליכא עליו חיובא דהוכח תוכיח, ואינו מצווה להפרישו אפילו אם הוא בידו, אבל להאכילו בידים אסור אף בכה"ג, דמ"מ מכשול איכא, יעוי"ש שדימה זה לספיית קטן.

     ונראה בישוב קושית הקוב"ש עפ"י מש"כ הריטב"א בסוכה דף י: שאסור לו לאדם להאכיל לחבירו מה שהוא מותר לו לפי דעתו, אם לפי דעת חבירו אסור הדבר, אא"כ יש בו היכר וחבירו יכול לידע, והובאו דבריו ביד אברהם יו"ד סי' ס"ב, ונראה מדבריו שהוא מדינא דלפני עור, והטעם הוא משום דמ"מ להשני נחשב זה כמכשול, אכן מצות הוכח תוכיח ודאי ליכא לפי דעתו שהוא דבר מותר, וא"כ מצינו כאן נפ"מ גדולה ביניהם.

     אכן באמת הישוב הפשוט והברור בזה, שכן עשה דתוכחה ולאו דלפני עור חלוקים המה ביסודם, דלאו דלפני עור איסורו מחמת עיקר דיני המצוה, שהם אוסרים כל אחד להכשיל את זולתו, ולכן אף את ב"נ אסור להכשיל באיסורים שב"נ מוזהר עליהם ע"ז ו:, ואילו מצות תוכחה היא מחיובי האדם לחבירו להדריכו בדרך ישרה, וחיובים אלו לא חייבה תורה אלא לעמיתך מי שאתך בתורה ובמצוות, וכפי שיבואר.

     דהנה מפורש בתורה הוכח תוכיח את עמיתך, הרי דאין מצות תוכחה אלא לישראל ולא לב"נ, וכן לשון הר"מ פ"ו דעות ה"ז הרואה חבירו שחטא או שהלך בדרך לא טובה מצוה להחזירו למוטב ולהודיעו שהוא חוטא על עצמו במעשיו הרעים שנאמר הוכח תוכיח את עמיתך, וכן לשון החינוך מצוה רל"ט להוכיח אחד מישראל שאינו מתנהג כשורה, ואילו בפרשת לפנ"ע אסור להכשיל גם בן נח, כמפורש בע"ז דף ו:. עכ"ד ע"ש עוד.

     ולענ"ד יש להעיר על דבריו דמש"כ דאינו מוזהר ב'הוכח תוכיח' משום דלדעתו הדבר היתר. הנה יש לדון דמוזהר להוכיח על דין "נתכוין". ועוד יש לדון לפי דרשות הר"ן דדעתו דגם המתיר סובר דלאוסר הדבר אסור, א"כ איכא מצות הוכח תוכיח. [↑](#footnote-ref-708)
709. עי' הגהות יעב"ץ שמפרש 'מצות' לשון רבים, דהיו מתבטלין ממצות נוספות אם היו עוסקים לחפש סוכה. ונראה דהכרח התוס' לומר שהיו מצות נוספות, מאחר ובלילה בין כך לא יקבלו פני ריש גלותא ואיזה עסק במצוה היה אז. [ובאמת האו"ז (שם) הוכיח מסוגיין דפטור אף כשאין קיום המצוה השניה מבטלו מהמצוה שעוסק בה.] ובע"כ דחששו מביטול מצוות אחרות. ובהגו"צ הביאו דבדפוס ראשון הגי' "מן המצוה". [↑](#footnote-ref-709)
710. ומזה צ"ע על הערול"נ שכתב בדעת רש"י שמה שפירש שהיו עסוקין במצות הקבלת פני רבו ולא במצוה אחרת משום דרק בהקבלת רבו אפ"ל שהיו עסוקים במצוה בלילה שהיו צריכים להיות בביתו של הריש גלותא כדי שיקבלם כשיוכל. וצ"ע הרי לרש"י פטורים מן המוה גם בעת חנייתם. [↑](#footnote-ref-710)
711. לכאורה י"ל דלא רצו לבזות את הריש גלותא לומר דסוכתו פסולה. [↑](#footnote-ref-711)
712. לשון הטור סי' תרכז: וכי היכי דבעינן שתהא הסוכה תחת אויר השמים ולא יהא סכך אחר עליה ה"נ בעינן שיהא הוא באויר הסוכה ולא יהא סכך אחר חוצץ בינו לסוכה לפיכך הישן בה תחת המטה. וכתב הט"ז (סק"א) דסובר כרז"ה. אבל הב"ח כתב דסובר כרי"ף. ועי' פמ"ג שהסכים לט"ז. [↑](#footnote-ref-712)
713. וז"ל הריטב"א להלן כ: "והקשה עליו הרז״ה מה ענין סוכה תחת סוכה לכאן שהרי אין כאן שם סוכה ולא ענין סוכה תחת סוכה". [↑](#footnote-ref-713)
714. וצ"ע לשון המלחמות בסוף דבריו מש"כ בשם רש"י. [↑](#footnote-ref-714)
715. כונת הרמב"ן במש"כ דסכך הכשר "בטל" אינו משום שנחשב כיושב מחוץ לסוכה אלא כיון דהצל מורכב משני סככים זה פוסל גם את הסכך הכשר וזו הכוונה דסכך הכשר בטל. [ויסוד הפסול גם בסוכה תחת סוכה וגם בפירס סדין או ישן תחת המטה כיון דיש כאן סכך כשר וסכך הרי הם מצטרפים ונהפך לפסול.]

     והריטב"א באות שלו כתב דלדעת בעל המאור הוי "בטול" וכונתו דמבטל את המקום מלהיחשב כ"תוך הסוכה". ונמצא דהן הרמב"ן והן הריטב"א כתבו דהוי "בטול" אבל כונתם הפוכה. [↑](#footnote-ref-715)
716. הריטב"א כתב בשם המלחמות בנוסח אחר וז"ל: אלא דהכא ליכא טעמא דאהל דהא דין הוא שיהא סכך עליון מבדיל כל מה שהוא תחתיו, לפי שהעליון הוא העושה הצל. [במלחמות לכאורה מבואר להיפך "דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל דהא איכא צל התחתון" אלמא העיקר הוא התחתון וצ"ע.] אלא דכיון דחזינן דקפיד רחמנא למפסל סוכה שתחת סוכה ששתיהם סכך כשר והיה ראוי שלא תפסול זו לזו ילפינן מינה דקפיד רחמנא לפסול סוכה שיש תחתיה אהל חשוב כעין סוכה שפוסל אותו מלמעלה ואשתכח דפיסולא דהכא מדין סוכה שתחת סוכה נפקא. עכ"ל.

     [↑](#footnote-ref-716)
717. אולם לפי מה שהתבאר בהערה לעיל גם הריטב"א מפרש ע"פ שיטתו שזה נקרא "בטול" וא"כ ל"ק עליה קושית הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-717)
718. בקה"י (סי' טו) תירץ דהנה במטה כתב הר"ן דהא דלא פוסלת בפחות מי' טפחים הוא משום דלגבה עשויה והיינו שאינה עשויה לישב תחתיה. וא"כ י"ל דגם אם הסוכה העליונה פחות מי' הוי כעשויה לגבה שהרי אין עשויה לישב בה כיון דהוי דירה סרוחה.

     ובספר ברכת יעקב סי' לא תירץ דברי הרמב"ן, דהא דסוכה תחת סוכה בעינן שיהא גובה י' הוא משום דאי לאו הכי הוי הכל סכך אחד. ובהך הלכה [דילפינן לה מבסוכות תשבו כדעיל ט:] נתחדש שא"א להיות לסוכה שני סככים וממילא סכך העליון אינו סכך של הסוכה ולכן הוי כסכך פסול. אולם מ"מ עדיין צ"ב למה אינו כשר מצד הסכך התחתון ובע"כ נתחדש עוד בהך גזה"כ דזה מבטל את הסכך השני. והכא בסוכה שיש תחתיה אהל פסול אתינן עלה מצד הדין השני שכשיש ב' סככים זה פוסל את גם את הכשרו של הסכך הכשר. [לכאורה לר"ת בע"א אמרינן דל מהכא ורק לשיטות הפוסלות בסכך כשר ופסול שצממ"ח אפשר לפרש כרמב"ן.]

     ולפ"ז הכא כיון דיש על האהל שתחת הסוכה שם אהל זה פוסל. ולא דמי לסוכה תחת סוכה ששם אם אין י' הוי הכל סכך אחד ולא הוי סכך פסול בהדי סכך כשר. [ובאמת לפ"ז זהו גופא השו"ט בגמ' במאי דמקשה ומתרץ משמואל דכהכשרה כך פסולה.] [↑](#footnote-ref-718)
719. הפנ"י כתב דלכן אפילו בגבוהה י' אין הפסול אלא מדרבנן. עוד מבואר בלשון הפנ"י דהטעם משום 'דלגבה עשויה'. [צ"ע דבתוס' כתבו משום 'אהל עראי'. ונראה דהפנ"י הבין כדברי הרי"ץ גיאות אות שנא דכיון דלגבה עשויה הוי אהל עראי.] [↑](#footnote-ref-719)
720. לכאורה יל"ע דבגבוהה העליונה טפח או ד' טפחים נכשיר את התחתונה ונימא דהיא מסוככת בסכך העליונה ולא גרעא מאילו היתה התחתונה מסוככת בסכך פסול. וצ"ל דכיון דהתחתונה גבוהה י"ט נחשבת כסוכה אחרת ולא כ"תוך סוכה" העליונה כמו בישן תחת המטה שגבוהה י'. ולפ"ז מדין סוכה תחת סוכה מוכח ג"כ הדין שבלמעלה מי' שאין להכשיר מחמת העליונה ונמצא מדין זה מקור לישן תחת המטה. וצ"ע למה לא פירש הריטב"א דזו גופא כונת הרי"ף. שו"ר בקה"י סי' טו כתב סברא זו ע"ש. [↑](#footnote-ref-720)
721. בספר עמק סוכות הקשה ע"ז מהירושלמי המובא בתוס' להלן כ: וז"ל: מחלפא שיטתי' דרבן גמליאל דהא הכא גבי סוכה מיחו בידו חכמים מלישב בסוכה שהרי היה ישן תחת המטה ומשני שהיה עושה כן שלא לדחוק את חכמים שהיו ישנים בסוכה ופריך אי שלא לדחוק את חכמים ישב לו חוץ לסוכה ומשני דרוצה היה לשמוע דברי חכמים. ע"כ. ולפמ"ג למה לא אמרו דישב שם לקיים לכל הפחות מצוה דאוריתא. [↑](#footnote-ref-721)
722. וכן כתב הפנ"י (יא.) דהוי דרבנן ותירץ בזה הא דפסק הרי"ף במטה כשמואל שהשעור י"ט ואלו בסוכה תחת סוכה פוסל אף בד"ט [וזה כעין קושית הריטב"א אות שלו] דגבי סוכה תחת סוכה דפסולה מדאורייתא פסלינן בד"ט אבל בישן תחת המטה דאינו אלא מדרבנן לא החמירו אלא בעשרה. אולם מבואר בפנ"י דיש חלוק בין מטה דלגבה עשויה ששם אינו אלא מדרבנן לבין נקליטין גבוהין עשרה דפסול מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-722)
723. כתב הפמ"ג דגובה הי"ט נמדד מהארץ עד תחתית המטה אבל עובי מקום המשכב אינו מצטרף לעשרה. וכתב שער הציון (סק"ג) דמקורו מדין בית שאין בו י' וקרויו משלימו לעשרה הרי הוא כרמלית (שבת ז:).

     עוד מבואר במ"ב (סק"ג) בשם הגר"ז דגם אין למטה דפנות כלל אפ"ה פסול לישן תחתיה. וכתב בשער הציון דמקורו ברמב"ם (פ"ה הכ"ג) דהמעמיד ארבע קונדסין ופירס עליהן סדין אם גבוהין עשרה הרי זו כסוכה בתוך סוכה. [↑](#footnote-ref-723)
724. לכאורה י"ל דכיון דלגבה עשויה זה ג"כ מחסר בשם אהל ודרגתו כאהל עראי. [ויש מקור לסברא זו בדברי העיטור שכתב בחד פירושא דהא דאמרינן דלר"י סוכה אהל קבע ומטה אהל עראי הוא משום דמטה לגבה עשויה.]

     והפמ"ג כתב ליישב, דעל המקשן אין להקשות דהרי עוד לא הוכר בגמ' סברת "קביעי". אלא דהקושיא למה התרצן לא תירץ כן, וזה ל"ק דהרי התרצן אמר האמת דבעינן גבוהה י' מחמת הא דלגבה עשויה.

     אמנם כתב הפמ"ג להקשות על הגמ' דף יא. בדינא דרבה בר רב הונא למה לא דחתה הגמ' דאתי אף כרבנן דתחת המטה אסור לשון כיון דהיא קבועה אבל תחת כילה מותר כיון לא קביעא. [אך אם נימא דע"י סברת לגבה עשויה הוי כעין עראי א"ש.] [↑](#footnote-ref-724)
725. לכאורה כונתו דאם איתא לסברת "לגבה עשויה" א"כ אפילו בגבוהה מי' תהא כשרה, ובע"כ הדרינן מסברא זו לגמרי. אמנם י"ל דהדרינן רק מהא דהו"א דאין זה כלל אהל, אבל מ"מ גם למסקנא איתא לסברא זו לעשותה כעין אהל עראי. וכן מוכח ברי"ץ גיאות (אות שנא) שכתב בחד פירושא דהא דאמרינן דהסוכה נחשבת קבע והמטה עראי מפני דהמטה לגבה עשויה ודוק. וכן מבואר בעיטור במה שיישב שיטת הרי"ץ גיאות עי' אות שמב. [↑](#footnote-ref-725)
726. הא"ר הקשה הרי כשזזה המטה גם הקנופות זזים עמה. ותירץ הפמ"ג דהאהלת הקנופות מתייחסת למטה וכיון דאינם זזים ממנה מקריין אהל קבוע כלפי המטה. [עי' אות שלד.] ולכאורה מדברי רש"י להלן יא. שכתב דהא דלר' יהודה מותר לישן תחת מטה בסוכה הוא משום דהמטה הוי עראי הואיל ומסלקין אותה ממקום למקום. ואילו בקינופות משמע דאסור אף לר' יהודה [דהרי רבה התיר רק בכילה] ובע"כ החילוק משום דהקינופות מסתלקין יחד עם המטה וכדברי הט"ז. [אך לדברי הרי"ץ גיאות דהא דהמטה נחשבת כעראי הוא משום דלגבה עשויה אין ראיה.] ועי' אות שנא. [↑](#footnote-ref-726)
727. והנה כל מטה מניחין תחתיה מנעלים ואעפ"כ מקרי לגבה עשויה [עי' חי' הרשב"א שבת קלח. בזה. והובא בב"י ובבאור הלכה סי' שטו.] ויש לחלק דאין זה שמוש חשוב. [↑](#footnote-ref-727)
728. וע"ע בדבריו בח"ח סי' קמג שדן אם כאשר ישנים על העליונה האדם הישן נחשב כאהל ופוסל את מה שתחתיו. והביא מדברי ערוך לנר רפ"ב דפוסל ומסיק דאין כן דעת הפוסקים. וכ"כ בהליכות שלמה. [↑](#footnote-ref-728)
729. ובתחילת דבריהם שכתבו דלל"ק באין לה גג כשרה אף בגבוהה עשרה יל"ע אי סברי דאין מחלוקת או דס"ל דנחלקו ביש לה גג ואינה גבוהה עשרה והכי משמע קצת בדבריהם מדכתבו "וע"כ בהא פליגי" משמע קצת דפשיטא להו דאיכא פלוגתא בין הלשונות. וכן מבואר בתוס' רבנו פרץ. אכן עי' לשון תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-729)
730. אולם עי' בבעל העיטור מה שהקשה על שיטה זו מהסוגיא דף יא. [↑](#footnote-ref-730)
731. חזינן מדברי הריטב"א שמכשיר נקליטין שיש להן גג ואין בהם גובה עשרה וכמבואר בהמשך דבריו. וכן דעת הרא"ה להלן יא. ויבואר בס"ד באות שנ. ואין זה מוסכם וכנראה הרי"ץ גיאות חולק ע"ז. [↑](#footnote-ref-731)
732. לכאורה י"ל דל"ב פליגא על רב תחליפא בזה. [↑](#footnote-ref-732)
733. ז"ל התוס': מתני', הישן תחת המטה בסוכה לא יצא ידי חובתו. בגמרא מוקי לה שמואל בגבוהה [עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100370!), דפחות מכאן לא חשיב אהל להפסיק. ומצינן למימר דשמואל לטעמיה דמכשר בפרק קמא (דף י.) תחתונה כשאין בעליונה [עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100476!), אבל לאינך אמוראי דפסלי משום דעליונה חשיבא אהל אע''פ שאינה גבוהה י' הוא הדין דחשיב אהל להפסיק. ושמא מטה שאני כדאמר בגמרא דהויא לה מטה אהל עראי הלכך כולהו מודו דבפחות מ[עשרה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_3_6.htm#E880,0,דף כ - ב^^100646!) לאו כלום היא. עכ"ל. ומבואר מדמדמו דינו של שמואל דהשעור הוא י' טפחים, דגם גובה המטה הפוסלת הוא י' טפחים, דאין הנדון ב"שם סוכה" אלא ב"תורת אהל" שהרי התם לאו סוכה תחת סוכה היא ואין שייכות בין הדינים אא"כ הנדון בתורת אהל. [ואמנם אפשר לפרש שיטת התוס' ע"פ הרי"ף הישן תחת המטה הפסול משום סוכה תחת סוכה. ועי' אות שלו שכסברא זו איתא בריטב"א בדף כ:. אמנם לפי מה שנתבאר לעיל גם להרי"ף אין הפסול דומה בנקודה זו לסוכה תחת סוכה ודוק.] [↑](#footnote-ref-733)
734. ז"ל הלח"מ: דמצינו דלמיפסל סוכה בעינן כח גדול וכו' וכי אמרינן דבעינן כח למיפסל סוכה היינו סוכה העשויה בכשרותה אז צריך כח גדול לפוסלה, כמו סוכה ע''ג סוכה דסוכה התחתונה היא כשרה, ואתה בא לפוסלה צריך כח לפוסלה, ולכן בבציר מעשרה לא פסלה. אבל כשאתה רוצה לעשות סוכה והיא פחותה מעשרה לא נאמר אז דבציר מעשרה יש כח לפוסלה הרי אין כאן סוכה נעשית בהכשר מתחלה שאני בא לפוסלה שאני אומר מעיקרא אין כאן סוכה ואדרבא אתה שבא לעשותה סוכה צריך לך כח להכשירה כי היכי דכשאתה בא לפסול סוכה הנעשה בהכשר דהיינו סוכה על גבי סוכה צריך כח לפוסלה כך כשאתה בא לעשותה מחדש כגון סוכה אחת פחותה מי' צריך לך כח להכשירה. [↑](#footnote-ref-734)
735. וע"ש מש"כ בזה, ומבאר לפ"ז שיטת הרי"ף והרמב"ם דאיכא מחלוקת הסוגיות. [↑](#footnote-ref-735)
736. כונת הרמב"ן לחילוק הגמ' כאן בין סוכה ע"ג סוכה דלמפסל סוכה לבין אשווייה אהלא. ואמנם צ"ע דכאן אמרינן דלמפסל משום סוכה תחת סוכה בעינן אהל אלים טפי מאשוויי אהלא וכל עוד דלא אלים האהל הסוכה כשרה. ואילו סברת הרמב"ן על שפועי אהלים היא להיפך, לומר דסוכה כמין צריף נפסלת בקל טפי מאשוויי אהלא. אמנם החילוק פשוט כמו שמבואר הסברא בלח"מ דבסוכה כמין צריף אתינן לייצר סוכה, ולזה בעינן אהל אלים וכל עוד דאין האהל אלים לא חל הכשר סוכה. אבל לפסול הקנופות סגי באהל גרוע כדי לפסול. [↑](#footnote-ref-736)
737. אמנם רש"י במשנה דף י. פירש קילותא דנקליטין: ומשום דאין לה גג טפח רחב למעלה לא מיקרי אהל. וזה דלא כרא"ה וריטב"א דגם נקליטין יתכן שיש בהם טפח ואעפ"כ ישינים תחתיהן. ועי' בפסקי רי"ד דף י: שכתב להדיא דאם הנקליטין רחבין טפח היינו קינופות ופסולה. ועי' אות שלח בהערה. ועי' אות שמא בהערה דמדברי העיטור מוכח דחולק על הריטב"א. [↑](#footnote-ref-737)
738. ז"ל הרמב"ם: מטה שבתוך הסוכה אם גבוהה עשרה טפחים. היושב תחתיה לא יצא ידי חובתו. מפני שהיא כסוכה בתוך סוכה. וכן כילה שיש לה גג אפילו טפח אם גבוהה עשרה טפחים אין ישנין בה בסוכה. וכן המעמיד ארבעה עמודים ופרש סדין עליהן אם גבוהין עשרה הרי זה כסוכה בתוך סוכה. [↑](#footnote-ref-738)
739. בישוב דעת הרי"ף והרמב"ם יש אריכות עי' במלחמות ובריטב"א כאן, ובמ"מ על הרמב"ם הנ"ל. ויסוד תירוצם דסוגין כמאן דס"ל שפועי אהלים כאהלים אבל למאי דקי"ל לאו כאהלים הרי יושבין תחתיו. ועי"ש בלח"מ אריכות עצומה לבאר בזה כל חמירא.

     ואמנם העיר הלח"מ דהם תירצו רק מה שהכשיר בנקליטין גבוהין עשרה אבל לא ישבו מה שמכשיר בקנופות פחותין מעשרה נגד הברייתא כאן שפוסלת ואין מקור לחלוק על הברייתא בפרט זה.

     וכתב הלח"מ דיסוד פלוגתת ר"א ורבנן בשפועי אהלים הוא אם הקביעות של הסוכה משוי לשפועי אהלים כאהלים. וממילא להלכה דפסלינן שם, והיינו דסברינן דאין הקביעות גורמת לתורת אהל, א"כ ה"ה דליכא שום חילוק בין קנופות לנקליטין כיון דכל החילוק ביניהם הוא בקביעות ולר"א לית ליה הך סברא. ועי' בספר ברכת יעקב שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-739)
740. עי' פנ"י וערוך לנר שעמדו הרי הסכך העליון הוא העיקר. ואמנם צ"ב דר"ת לא חילק בין עליון לתחתון אלא בין ראשון לשני. ובעיקר הדבר אם העליון עיקר או התחתון ע"ש מה שהביאו מדברי הריטב"א לעיל ואמנם המלחמות בריש פ"ב כתב דהתחתון עיקר. ועי' ראבי"ה דלגי' "וסיכך על גבה" משמע שהפסול למעלה ולגי' "וסיכך על גבן" משמע שהכשר למעלה. ועי' תויו"ט. [↑](#footnote-ref-740)
741. דרק בסיפא תנן "ואם היה הסיכוך הרבה מהם" אבל הרישא מיירי בשאין הסיכוך הרבה מהם. אמנם עי' פנ"י שמבאר שיטת ר"ת דמיירי שהסכך הכשר יש בו צממ"ח אלא דברישא הסכך הפסול יותר מהכשר ומבטלו ברוב. [וזה חדוש דאפילו שבטל ברוב מ"מ אם קדם הסכך הכשר הסוכה כשרה, וצ"ת.] [↑](#footnote-ref-741)
742. היינו דלריטב"א מתפרש "הדלה עליה" היינו על הסוכה המסוככת, אבל לר"ת הכונה על דפנות הסוכה שאינן מסוככות. [↑](#footnote-ref-742)
743. עי' דף יד: גבי שעת הסכנה ובריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-743)
744. כתב האגלי טל (קוצר סי"א) דהילפותא מדכתיב באספך דבר הראוי לאסיפה והיינו תלוש ואזיל רש"י לשטתו בקדושין סב. דמפרש הא דאין תורמין ממחובר ילפינן מ"דגנך" מידי דמידגן ונאסף בכרי, אף דחל שם תרומה אפילו קודם דיגון משנלש מ"מ בעינן תלוש הראוי לדיגון, ע"ש בריטב"א. אך שאר ראשונים חולקים שם על רש"י. [ולכאורה כונת רש"י י"ל דאין קרוי גורן ולא יקב אלא בתלוש. וכן הוא בפירוש הריב"ן מה גורן הוי תלוש אף כל הוי תלוש. ולשון רש"י לעיל ט: מחובר סכך פסול הוא דכתיב (דברים טז) באספך מגרנך ומיקבך ממה שאתה מאסף מגרנך עשה סוכתך בפסולת גורן כגון קשין ובפסולת יקב כגון אשכולות ריקניות וזמורות אלמא תלוש בעינן.] [↑](#footnote-ref-744)
745. הגירסא 'רחמנא' תמוהה דאטו בעי הריטב"א מהו טעמא דקרא.

     והערוך לנר פי' הגי' הישנה 'מאי טעמא דר"ח' דהכונה לרב חסדא דף יב. דלא דריש מקרא דפסולת גורן ויקב אלא מ'צאו והביאו' ע"ש ולדידיה מהו המקור לפסול מחובר. אמנם כתב הערוך לנר ליישב דרב חסדא ג"כ הסתמך על קרא דפסולת גורן ויקב, דהא המקור שהוא הביא הוא רק מדברי קבלה אבל בתורה המקור הוא מפסולת גורן ויקב. וע"ש שביאר מה הוצרך גם לפסוק של צאו והביאו. ויתבאר עוד באות שעח. [↑](#footnote-ref-745)
746. ובירושלמי: רבי בא בשם רב והוא שידלה אותן לכך. רבי יעקב בר אחא בשם רבי זעירא צריך לנענע. א"ר יוסה תרתיהון לקולה הדלה אותן לכך אע"פ שלא נענע נענע אע"פ שלא הדלה אותן לכך. ולא עיינתי כעת. [↑](#footnote-ref-746)
747. אולי י"ל דהמחובר מתיחס לעיקרו כעין שדי נופו בתר עיקרו [ויתכן גם דלכן אף אם מטהו על הסוכה אין זה עשייה ומיושבת קושיתו הראשונה של האגלי טל] וכשקוצצו הוי כמביאו להיות מקומו בסוכה וזוהי העשייה ומיושבת הקושיא השניה. ועי' אות שסח הוכחה לסברא זו מדברי תוס'. וע"ע מש"כ באות שסה. אולם צ"ע מלשון הריטב"א יא: "איכא למימר דקציצתן שהוציאתן מהכשר לפסול זו היא עשייתן מדאורייתא אליבא דרב".

     ובעיקר דברי האגלי טל נראה דמפרש דהא דפסיקתן זו היא עשייתן הוא משום דעושה להם הכשר למצותן. ולכאורה יש להקשות ע"ז מתוס' בע"ב גבי שלפינהו דפי' תוס' דהוא מעורה במקצת ולענין לסכך כשר אבל עדיין אין כאן עשיה אלמא ההכשר לחוד אינו נקרא עשייה. [↑](#footnote-ref-747)
748. פי' בשבט הלוי (חלק ח סי' קמ) דנענעו סתם ולא ממש כל אחד לבדו. [↑](#footnote-ref-748)
749. ובמ"ב תרכט מד [גבי מסכך בחבילה] כתב דנענוע הוא שיזיז הסכך ממקומו. ומקורו מבואר בשער הציון דהוא מהב"ח. וצ"ע למה בסי' תרכו הנ"ל גבי קצץ את המחובר לא הביא את חומרת הב"ח הנ"ל. ובספר הסוכה רצה לפרש ע"פ דברי המ"ב (תרכו יג) וז"ל: לא מקרי זה תעשה ולא מן העשוי כיון שלבסוף קצצו לשם סיכוך הוי עשייה מחדש וכשר אפילו אין שם שום סכך אחר. ומ"מ בקציצה לבד לא מקרי עשייה גמורה כיון שלא קצצן קודם שהדלה וע"כ צריך לנענע ג"כ אחר הקציצה שנמצא כאלו אותה שעה מניחם במקומותיהם. ע"כ. ומשמע דהתלישה מצטרפת ל"תעשה". ומעתה בסי' תרכט דמיירי בחבילה ואין שם קציצה בעינן מעשה טפי של להזיז. ויבואר עוד בארוכה באות שסד. אמנם עי' בב"ח דמשמע שמדמה חבילה למדלה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-749)
750. לשון רש"י: דקסבר קציצתה זו היא גמר עשייתה וכו' אבל זה שקיצצן זהו מעשה שלה שנגמר בהכשר. [↑](#footnote-ref-750)
751. ובחי' הגר"מ זמבא סי' טו מבאר דשאני לשמה מ"תעשה". וזה ע"פ מש"כ מהר"מ מרוטנבורג דלא מהני לשמה בשל חברו וחזינן דלשמה הוא החלת חלות בדבר ולכן צריך בעלים. אבל דין "תעשה" ודאי שייך גם בשל חברו כיון דאין צריך להחיל חלות אלא בעינן רק מעשה גרידא. ולכן לענין להתפיס לשמה בחפץ בעינן שכל העשיה תהא לשמה. אבל לענין "תעשה" דאינו חלות אלא בעינן שתהא הכנה למצוה סגי בגמר המעשה. [↑](#footnote-ref-751)
752. האבנ"ז מגיה "שאם היה ב' אגודים והוסיף השלישי" שהרי האתרוג אינו אגוד עמהם. [↑](#footnote-ref-752)
753. בחי' הגר"מ זמבא סי' טו כתב דהראב"ד סובר דשמואל מצריך עשיה מתחילה ועד סוף. [↑](#footnote-ref-753)
754. צע"ג א"כ מאי קאמר בע"ב דלרב מהני ליקוט הענבים להכשיר את האגד והרי באגד בעינן עשייה מתחילה ועד סוף. ואין שייך לתלות דין זה ברב ושמואל לפי הבנת האבני נזר דכל החסרון לשמואל הוא משום דעשיה של קציצה היא לא בעשיית הסכך והאגד אלא הכשרת החפצא למצותו. ועי' אות שסג. [↑](#footnote-ref-754)
755. לכאורה כיון דעושה אח"כ כריכות וקשרים הרי זה כשר גם לשמואל וכמו שהובא באות שנח מדברי השו"ע סי' יא סי"ג. [↑](#footnote-ref-755)
756. עי' במגיה לריטב"א לעיל ט. שכ"כ לתרץ את רש"י ונבאר אנן הדברים היטב. [↑](#footnote-ref-756)
757. היינו לרש"י דנתמעט מפסולת גורן ויקב. ולסברת הריטב"א התבאר באות שסג. [↑](#footnote-ref-757)
758. עי' אות שנה בהערה הוכחה לסברא זו מדברי הריטב"א. ובאות שסח תתבאר הוכחה לזה מדברי תוס'. [↑](#footnote-ref-758)
759. לשון הרמב"ן ב"ב יט: ואיכא למימר שאני התם כיון שהוא מקבל טומאה בשעה שסכך מסכך בדבר המקבל טומאה הוא ואע"פ (שסכך) [שסיכוך] זה מטהרו. עכ"ל. ולא הזכיר ענין תולמ"ה. ואולי הוי כאן פסול כעין הדין הראשון של הריטב"א אות שסב דליכא כלל עשייה כיון דזבמן שעשה לא היה ראוי לסכך. [↑](#footnote-ref-759)
760. אך למה שנתבאר בהערה הקודמת ע"פ הרמב"ן דכאן הוי כאילו לא נעשה כלל ע"י אדם א"ש, דעשייה זו בעינן לכו"ע מתחילה ועד סוף. [↑](#footnote-ref-760)
761. הרשב"א במנחות ה. כתב דבהקרבת העומר ליכא משום "משקה ישראל" כיון דמיד בהקרבה מותר ובאין באחד. וע"ז חילק הגר"מ זמבא כנ"ל. אולם בהא דמצינו באין כאחד בגט (גיטין עז) ושנוי רשות (רשב"א גיטין נה.) לכאורה לא הוי כסברא הנ"ל. [↑](#footnote-ref-761)
762. הנה בחולין שם מבואר דרק לטומאת אוכלין חשיב כתלוש אבל לענין קוצר בשבת חשיב כמחובר. והקשה הרד"ל א"כ למה פשוט לתוס' דידן לדמות סוכה לטומאת אוכלין ולא לשבת. ועי' באגלי טל קוצר כב שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-762)
763. עי' אות שעד כיצד ילפינן. [↑](#footnote-ref-763)
764. משמע דיש ללקיטה דין עשייה והיא שמכשרת את הלולב וצ"ע דלפ"ז אם נתלש הלולב מאליו יהא פסול. [↑](#footnote-ref-764)
765. עי' חי' רבי מנחם זמבא סי' טו אות יא שציין לדברי הר"ח הללו אולם לא ביארו. [↑](#footnote-ref-765)
766. וזה דלא כדמשמע ברש"י ד"ה לולב וד"ה ואיבעית. וכן הוא להדיא בריטב"א וז"ל: ומ״ס א״צ אגד ולית ביה שום מעשה לעכב שלא יהא מן העשוי. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-766)
767. עי' אות שעב בהערה משה"ק ע"ז. [↑](#footnote-ref-767)
768. שו"ר שזה אינו, דבשלמא בקציצת המחובר אפ"ל דזה נחשב כעשיית אדם מהסברא שנתבארה לעיל דהוי כמשנה מקום הסכך ממה דהיה שדי בתר עיקרו ועתה הוא מתייחס לסוכה. אבל הכא מאי טעמא נימא דמיעוט הענבים יחשב כעשייה דגברא. [↑](#footnote-ref-768)
769. עי' היטב בתוס' להלן יג. ד"ה מצות. ובכס"מ פי"א מפרה ה"א. [↑](#footnote-ref-769)
770. צע"ג דאי אין צריך אגד חוט אלא רק ליטלן בידו כאחד מה שייך באגד החוט תעשה ולא מן העשוי. [וגם אי יטלן בידו ואח"כ ימעט את הענבים לכאורה כשר כיון דאין כאן עשייה אלא צורה בנטילה.]

     ונראה דזה מתיישב עפ"מ שכתב הריטב"א "ומאי דקאמר לישנא ד'פסול' משום דכל אחד בפני עצמו פסול לצאת בו ואינו נכשר עד שיאגד עם חברו ביד" וא"כ יש כאן עשיית המינים לכשרים ע"י איגודן או ביד או בחוט. [ואם יאגוד ביד ואח"כ יתלוש (ולא יניחנו ויחזור ויטלנו שוב) פסול דהו"ל תולמ"ה.] אמנם לפ"ז אין זה כמו שנתבאר באות שע מהגר"מ זמבא דהוי רק דין בצורת הנטילה. [↑](#footnote-ref-770)
771. לשון הריטב"א כאן אינו מובן וכנראה חסר כמה תיבות. ולכאורה כונתו דהדין בפרה תלוי ג"כ בפלוגתא דלולב דמאן דלא יליף קיחה קיחה על לולב הוא הדין דלא יליף על פרה. אבל לר' יהודה גם בפרה צריך אגד. [↑](#footnote-ref-771)
772. בחלק מהדפוסים ליתא לתיבות אלו. והמשך דברי הריטב"א הם קושיא על פירוש מורו דלדבריו דילמא הא דקתני לא אגדו כשר היינו לא אגדו בחוט אבל מ"מ אגדו בעת הנטילה ליטול כולם כאחד. והרא"ה תירץ ע"ז דדומיא דרישא מיירי (משמע דזו המשך הברייתא דלעיל ) באגד יד ולא באגד חוט.

     וע"ע בערוך לנר משה"ק על שיטת רבו של הריטב"א. [↑](#footnote-ref-772)
773. שו"ר בערכי תנאים ואמוראים (לרבינו יהודה בר קלונימוס משפירא רבו של הרוקח ערך רבי יעקב) שעמד בזה וכתב דדרשינן מדכתיב וכתבתם על מזוזות ביתך ובשעריך משמע שתהיינה המזוזות והשערים כבר קבועים בשעת כתיבה ובלא דלת לא חשיב לא פתח ולא שער. [↑](#footnote-ref-773)
774. בפרט זה כתב הריטב"א דבר שלא נזכר ברש"י, דאי ילפינן מבעלי חיים אין הצומח בכלל. [↑](#footnote-ref-774)
775. וע"ע בריטב"א דף יב דעפר פסול לסיכוך לכו"ע מתרי טעמי. חדא דהא אינו לא גדולי קרקע ולא גדל מן הקרקע. ועוד דאינו עשוי לצל אלא לתקרה ואף אם הניחו לצל בטלה דעתו. ודן הריטב"א לפ"ז בפסולא דתקרה שיש עליה מעזיבה. [↑](#footnote-ref-775)
776. ועי' פנ"י, שמפרש קושית הגמ' באופן שלישי, דבאמת עיקר הילפותא היא מסוכות שעשו במדבר וודאי סוכתם לא היתה מבעלי חיים דאין דרך לעשות הסוכה מבעלי חיים. וא"כ אין צד דבעינן דוקא בעלי חיים. (משמע מדבריו דאם בעלי חיים דוקא לא מהני עורות בע"ח דאם מהני הרי שכיח סכוך בעורות). וכל מאי דבעינן להיקשא דחגיגה הוא רק למעט שלא לסכך בדבר המקבל טומאה. וקושית הגמ' "אי מה חגיגה בעלי חיים" בלשון בתמיה קאמר, דכיון דאין דרך לעשות סוכה מבעלי חיים א"כ לא מסתבר דאתי קרא להך הקישא אלא ללמד עיקר הקישא לענין איסור הנאה בסוכה. וגם לפירושו אין הכרח בגמ' דכונת התרצן לומר דעורות בעלי חיים פסולין. [↑](#footnote-ref-776)
777. כך פירש הערוך לנר את כונת הריטב"א. וזה תלוי בגי' בריטב"א ונתבאר באות שנה. [↑](#footnote-ref-777)
778. אכן ע"ש דמשני אלא גמרא גמירי לה ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא. ולכאורה כן אפשר לפרש כאן. [↑](#footnote-ref-778)
779. כתב הכפות תמרים דהא דאמר "ככתוב" לרבנן מתפרש דיעשו כמשמעות הכתוב 'בסוכות תשבו' סוכות של כל דבר, ולאפוקי מק"ו דר' יהודה. [↑](#footnote-ref-779)
780. ביאר הכפות תמרים דליכא למילף מגרנך רק הא דלא יקבל טומאה, כעין שכתבו תוס' בהמשך על דרשא דחגיגה. דשאני התם דהוי רק 'היקש' לחגיגה, ואפ"ל דבא ללמד רק פרט מסוים. אבל כאן אי דרשינן פסולת גורן ויקב הרי להדיא מתבאר בזה דאין צריך לסכך בד' מינים, ובע"כ דלית ליה לר"י הך דרשא. [↑](#footnote-ref-780)
781. עי' יפה עינים כאן שמיישב ע"פ דברי תוס' הנ"ל את קושית תוס' בסוגיין ד"ה אמר ר' זירא. [↑](#footnote-ref-781)
782. ויש בזה נידון אם מין המקבל טומאה ולא הוכשר לקבל טומאה כשר לסכך. עיי' בכורי יעקב סי' תרכט סקט"ז ורש"ש להלן יג: דאינו פסול אלא מדרבנן. אמנם הקרבן נתנאל סי' כו אות ז והפמ"ג תרכט מ"ז יב והערוך השלחן ומשמעות הגר"ז בסי' תרכט דעתם דפסול מן התורה. והביאו שכבר נמצא כן בתוס' רי"ד יג: דפסול מן התורה דלא דמי לפסולת גורן ויקב.

     אמנם עי' אות תלג הוכחה מרבנו פרץ דכשר מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-782)
783. לכאורה צ"ע למ"ד ענני כבוד היו מדוע אין צריך שגם הדפנות יהיו ממין הכשר לסכך. וכבר עמד בזה הערוך לנר. וצ"ל דגם לשיטה זו שיכת סברת רש"י דכל הדינים הנלמדים מבסוכות הושבתי לא קיימי אלא על הסכך. [ושו"ר כעי"ז בשם חי' מנחת שלמה.] [↑](#footnote-ref-783)
784. וכן גי' הרי"ץ גיאות והעיטור. אמנם האו"ז (סי' רפט) גורס בירושלמי מיכן שעושין דפנות בדבר שאין מקבל טומאה. ועי' אות שפג בזה. וגי' בעל המאור צ"ע דאדרבה מדקרייה רחמנא סכך א"כ ליבעי הכשר סכך ומה בכך שבמשכן לא היה בו הכשר סכך, הרי הלימוד הוא רק גילוי מילתא דנקרא סכך וממילא יש בו כל דיני סכך. [↑](#footnote-ref-784)
785. עי' סוטה לז. דילפינן מהך קרא ד'על' בסמוך. ולכאורה צ"ע דראיה זו היא רק לר' יאשיה. שו"ר שבמנחת קנאות עמד בזה. [↑](#footnote-ref-785)
786. לכאורה שיטה זו נסתרת ממשנה להלן כד: העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה. וכן קשה מברייתא דדף כג. בעושה דופן מבע"ח. ועי' בזה בפמ"ג (תרל מ"ז א, יד). [↑](#footnote-ref-786)
787. וכעין קושיא זו איתא בגמ' ריש חולין. [↑](#footnote-ref-787)
788. דברי החשק שלמה צ"ע לכאורה דא"כ היה לגמ' לדייק דהכא איכא גם גזירת אוצר, דאם איכא כאן רק דין אחד שפסול מדאורייתא מהו לשון וכולן. ובאמת בלשון התוס' כשהעתיקו המשנה הגי' כמו הרי"ף. ועי' רש"ש. אולם בהגו"צ הביאו מספר מנחת יהודה שהגיה בתוס' "וכולן שהתירן". [↑](#footnote-ref-788)
789. ודוחק לומר דמיירי שע"י ההתרה העצים נופלים מכאן ומכאן לצידי החבילה והוי כנענוע. [↑](#footnote-ref-789)
790. משמע דלפירוש ראשון אם סיכך בחבילה קשורה לא מהני אפילו התרה ונענוע. וצ"ע מאי גרע מקציצה ונענוע. ונראה דזה מתיישב ע"פ מה שביארנו לעיל אות שסא מהמ"ב דהקציצה נדרשת להכשר הסוכה וביארנו דקציצה הוי כמביא הסכך מדין שדי נופו בתר עיקרו לסוכה וכאן בהתרת החבילה ליכא טעם זה. [↑](#footnote-ref-790)
791. מבואר בדברי המכתם דגם להסבר זה דיש כאן קולא משום דהוי דרבנן, יש לפרש בב' אופנים. א. דהוי רק מדין היכר ומבטל את הגזירה. ב. דכלפי דין דרבנן נחשב כמעשה. [↑](#footnote-ref-791)
792. צ"ע דמדבריו כאן משמע דבאמת אין מחמת מעשה חדש אלא דהוי גילוי דעת. ואילו לעיל כתב דההתרה היא מעשה כמו במפקפק. [↑](#footnote-ref-792)
793. וע"פ סברא זו מבאר בעל המאור הא דאמרינן בסוגיין דבגדיש לא גזרו גזירת אוצר, דהטעם משום דגם התם לא שכיח שיחטוט לו סוכה בתוך הגדיש. [וצ"ל דהתם אינו שכיח כלל ולכן אף ר"מ דגזר בנסרים לא גזר בגדיש.] וכ"כ הריטב"א יובא באות שצ. [↑](#footnote-ref-793)
794. הנה הפסול מתחילתו הוא משום שלא נעשה לשם סכך והא דאמרינן דהפסול הוא משום תולמ"ה הוא לאחר שחישב עליו לשם צל דהשתא הסוכה עומדת לצל ואינה פסולה אלא משום תולמ"ה. אולם צ"ב דכיון דלא נעשתה לשם צל הרי גם עתה יש לפוסלה מטעם זה דלא נעשתה לשם צל ולמאי בעינן לדין תולמ"ה.

     וביאר בזה האבני נזר (סי' תעה אות ב) דהא דבעינן שתעשה לשם צל אין זה דין בעשייה דוקא אלא בעינן שתהא עומדת לצל ולכן מחשבה לאחר העשייה ג"כ יכולה להעמיד את הסוכה לשם צל. רק דהפסול הוא משום שהכשר הסוכה בא בגרמא ולא ע"י מעשה. וזהו דילפינן מקרא דתולמ"ה. [↑](#footnote-ref-794)
795. לכאורה פירושו רק לפי' רש"י דגזירת גדיש הוא באופן דנענע. אבל לפירוש הרא"ה ובעל המאור אות שצא דהגזירה באופן שהניח הגדיש לשם סוכה אין חילוק זה שהרי לא שייך פסול בגדיש זה. [↑](#footnote-ref-795)
796. מבואר דגם בהניח חלל שייכת גזירת אוצר. ועי' אות שצא משה"ק ע"ז ההשלמה. [↑](#footnote-ref-796)
797. משמע דסובר דאם עושה גדיש על דעת סוכה וחוטט בו כשר. אך בהמשך הדברים כתב איפכא ועי' בהערה הסמוכה. [↑](#footnote-ref-797)
798. משמע דאם עשה הגדיש ע"ד סוכה אסור מן הדין וכסברת הבאור הלכה אות שפח. וכונת ההשלמה דכיון דבכה"ג הוא ג"כ פסול א"כ הוא שכיח כיון דאין כאן המלכה. ונמצא דההו"א של ר' יעקב ומסקנתו תליא בנדון של הבאור הלכה והוא חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-798)
799. ז"ל הב"ח: ומ"ש הר"ן וז"ל איכא מ"ד דאע"ג דאסור לסכך בתחלה בחבילין אפ"ה חבילה שהניחה ליבשה אם נענעה כשרה, כדמוכח גבי נסרים דאע"פ דלכתחלה מסככין בנסרים אפ"ה בסוכה שהיא עשויה כבר סגי ליה בפקפוק, דכיון דמחזר עליה לבעלה ליכא למיגזר שמא ישב בסוכה של תקרה אחרת שהיא עשויה כבר עכ"ל. אלמא דבנענוע לבד בלא התרה מכשיר, היינו דוקא בהניחה ליבש ומטעם שכתב דכיון דאסיק אדעתיה ותיקן ליכא למיגזר בה משום זימנא אחריתי, שהרי המעוות תיקן וכל שכן שלא יעוות. וכן פירש רש"י גבי החוטט בגדיש דאם נענע העמרים שעל הסכך וחזר והניחן לשם סוכה כשר שהרי המעוות תיקן וכ"ש שלא יעוות.

     אבל בחבילה שהעלה לסכך בה לא יועיל הנענוע בלא התרה כל עיקר כדפירשתי אפילו הזיזן ממקומן, דלא עדיף מקום השני מהראשון, אידי ואידי לשם סוכה הוי ועדיין הגזירה במקומה עומדת, שאם אתה מתיר חבילה זו אתי להתיר גם בחבילה שהעלה ליבש. וזהו שכתב הר"ן בלשונו איכא מ"ד דאף על גב דאסור לסכך בתחלה בחבילין כלומר ואין לה היתר בעולם בלא התרה אפ"ה חבילה שהניחה ליבשה אם נענעה כשרה בלא התרה, כדמוכח גבי נסרים דאין היתר בעולם לסכך בנסרים רחבין ד', ובתקרה שעשוייה לשם בית יש היתר בפקפוק אף ברחבין ד'. והיינו טעמא דכיון דתיקן המעוות כל שכן שלא יעוות.

     ומכל מקום אף על פי שכתב היתר בהעלה ליבש בנענוע בלא התרה אין ללמוד ממנו היתר בהתרה בלי נענוע, דשאני נענוע דהוא מעשה לשם סוכה, אבל התרה לחוד לא עשה בגוף הסכך שום מעשה. ולא דמי לחבילה שהעלה לסכך בה דסגי בהתרה לחוד לפי פשוטה של משנה, דשאני התם דכיון דלא אסירא אלא משום גזירה דחבילה שהעלה ליבש כשהתירן לא מיחלפי שאין אדם מייבש חבילה המותרת. וכן פי' הר"ן להדיא טעם זה. אבל בהעלה ליבש דאסור משום תעשה ולא מן העשוי אפשר דלא יועיל ההתרה לחוד. עכ"ל הב"ח. [↑](#footnote-ref-799)
800. עי' רבנו פרץ שהקשה היכי ס"ד לגזור בגדיש נענע אטו לא נענע והרי לעיל יא. גבי מחובר מתירין בנענע ולא גזרינן אטו לא נענע. ותירץ דרק הכא גזרינן דאיכא כה"ג דאדם מוציא גדיש חטוט מעיקרא בשביל דבר אחר חוץ מסוכה. אבל גבי אילן וקיסוס אין דרך לעשות אוצר בענין זה כי אם בשביל סוכה לא גזרינן. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-800)
801. ובערוך לנר כתב ליישב הגירסא 'לכתחילה' דהכוונה שאם אין לו סוכה אחרת ישב בסוכה זו, דלכל הפחות כשרה מדרבנן, וכמו שמבואר במג"א סי' תרכט ובבכור"י שם. [↑](#footnote-ref-801)
802. פרש"י: כדור פלוט''ה מחופה עור ומלאה מתוכו צמר של איל בדוחק. וכן אימוס שלהם של עור היה כעין מנעל וממולא מתוכו שער ופיו תפור, ובו היו עושין המנעלים כמו שעושין הרצענין שלנו בדפוס של עץ. [↑](#footnote-ref-802)
803. הר"ש פכ"ו דכלים מ"ב הקשה על רש"י וז"ל: וקשיא לפירוש זה דלא מצינן בכל סדר טהרות שנחלקו רבי אליעזר וחכמים בכדור ואימום וקמיע שלימין אלא בנקרעו כדפרישית לעיל בפרק כ"ג. [וכונתו דלכן להלכה פסקינן כר"א דליכא מאן דפליג עליה, וזה מתאים לסוגיא בסוכה.] [↑](#footnote-ref-803)
804. עי' אות שצד בהערה דהתוס' רי"ד סובר כסברא זו שדחו התוס'. וכן כתב המאירי כאן: "שבית קבול זה אינו אלא לפי שעה והוא בשעת מלחמה, וכל שהוא לפי שעה אע"פ שמ"מ עשוי למלאות באיזה שעה קבול הוא אחר שעשוי להתרוקן באיזה שעה". [↑](#footnote-ref-804)
805. והנה התוס' הקשו על פרש"י אבל לא כתבו לפי דעתם [דמוכח בסוגיין דבית קבול העשוי למלאות שמיה בית קבול] כיצד תתיישב הסוגיא בסנהדרין. וצ"ל כמו שהובא בהערה הקודמת בשם הר"ש דס"ל דליכא מאן דפליג אר"א בהא מילתא דבית קבול העשוי למלאות. (מים טהורים פכ"ג דכלים מ"א)

     ובתוס' הרא"ש בסנהדרין כתב דפלוגתתם בכדור ואמום אינה משום בית קבול העשוי למלאות אלא מחמת שכשמוציאין מה שבתוכם הוא מתפשט ולא הוי בית קבול כלל.

     ולדעת רש"י עי' חזו"א (כלים כז ג) די"ל דבתפילין וכדור המילוי רפוי ואינו מהודק ולכן חשיב בית קבול. [↑](#footnote-ref-805)
806. אמנם לדעת הערול"נ הך סברא היא שיטת רש"י, אבל לתוס' אף בכה"ג הוי בית קבול דומיא דכדור ואמום. ואלו הנו"ב כתב דכה"ג אף תוס' מתירין. וזה תלוי בסברות הקה"י עי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-806)
807. ומדברי הערול"נ שכתב ליישב ע"פ סברא זו את שיטת רש"י מוכח כהסבר הראשון דאם מעולם לא היה הבית קבול ראוי לקבל אינו בית קבול. אבל ההסבר השני לא שייך שם דהרי לא היה המקום הפנימי של העור סתום ואין כאן החלפת חומר בחומר.

     וממוצא הדברים נלמד דגם תוס' שחלקו על רש"י יתכן דמכשירים במסמרים משום הסברא השניה ודוק. ועי' הערה קודמת. [↑](#footnote-ref-807)
808. לכאורה כונתו כאן כסברא הנ"ל דכיון דבאין כאחת עם הנקיבה מיד נסתם לא חשיב בית קבול. אמנם צ"ע לפ"ז מהו שמסיים החזו"א דא"כ אף בשליבות בנקב לא חשיב בית קבול, ומה ענין זה לזה הרי התם היה נקב בטרם הכניס שם את השליבות. וע"כ כונתו כאן [↑](#footnote-ref-808)
809. עי' בריטב"א החדשים שכתב כסברת התוס', וכתב דהמקור מסוגיין בסוכה. ומוכח דסובר דחיצים ג"כ עשויין להכניס ולהוציא כסברא שדחו התוס' דידן. [ועי' בהערה הבאה שכן היא גם דעת התוס' רי"ד.] [↑](#footnote-ref-809)
810. וז"ל התוס' רי"ד בשבת נב: היא של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה אי קשיא תיפוק ליה דהו"ל בית קבול. שהרי בית קיבול עושין בטבעת לקבל את החותם. ואע"פ שהוא בית קיבול העשוי למלאות הא אמרי' בפ"ק דסוכה סיככה בחצים נקבות פסולה פשיטא מהו דתימא בית קיבול העשוי למלאות לאו שמיה קיבול קמ"ל. ותנן נמי בפ' י"ז דכלים משחזת שיש בה בית קיבול שעות טמאה ושאין בה טהורה אלמא בית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול. נ"ל לתרץ דהיכא אמרינן בית קיבול העשוי למלאות שמיה קיבול הנ"מ שלא מילאוהו על דעת למלאותו לעולם, אלא למלאו לפרקים ולפרקו דומיא דחץ ופנקס שאין מניחים להיות שם לעולם. אבל החותם שמהדקין אותה על הטבעת לעמוד שם ואינו מפרקה לעולם אותו קיבול לא חשוב קיבול שהרי סתום הוא עומד תמיד ולא נראה קיבולו. עכ"ל. וכן הוא במכתם כאן. וזה ממש כסברא שדחו התוס' דידן.

     ועי' שפ"א שם שכתב לפרש לולי דברי הראשונים דהבית קבול של הטבעת אינו בעץ אלא במתכת. והתפארת ישראל כלים פי"ג אות נג כתב בשם אביו דאלמוג גדל בים וכל הגדל בים טהור. אמנם כתב לדון דזה רק בבעלי חיים הגדלים בים ולא בצמחים הגדלים בקרקע הים. ועי' בסדרי טהרות בכלים שם מש"כ בזה בשם הגאון מקוטנא. ועי' חזו"א כלים סי' כז סק"ד דמשכח"ל שאין לטבעת בית קבול אלא שנים מקבלין. או שאין הטבעת שלם אלא החותם מחברו. [↑](#footnote-ref-810)
811. בעיקר הסתירה בין הסוגיא דסוכה והסוגיא בסנהדרין ומחלוקת הראשונים הנ"ל. עי' נו"ב (יו"ד סי' צו) שרצה לתת הכרעה ממוצעת בזה וז"ל: ולדעתי אי לאו דמסתפינא להכריע הייתי אומר כיון שעיקר המחלוקת הזו הוא מחמת סוגיא דסוכה וסוגיא דסנהדרין דסתרי. היה נלע"ד להכריע דמקבל טומאה מדרבנן ולא מדאורייתא ולכך במסכת סוכה לענין סכך שאפילו במה שמקבל טומאה מדרבנן ג"כ פסול לסכך כמ"ש התוספות דף ה' ע"א ד"ה מסגרתו וכו' לכך קאמר שם דשמיה בית קיבול ולהכי אין מסככין בחיצים נקיבות. משא"כ סוגיא דסנהדרין דמיירי לענין טומאה דאורייתא, ואפילו לפירש"י ורמב"ם, שהרי מדרבנן אפילו פשוטי כלי עץ מקבלים טומאה כמבואר ברמב"ם פ"א מהלכות כלים הלכה יו"ד. וא"כ ע"כ בסנהדרין לענין טומאה דאורייתא פליגי רבנן ור"א לכך סברי רבנן דלא שמיה בית קיבול. וכו' אלא שאין רצוני להכריע במה שלא הכריעו הקדמונים. עכ"ל.

     אמנם בתשובת הרמב"ן סי' רטו ותשובת הרשב"א סי' קצה כתבו דהוי טומאה דאורייתא ותמהו על הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-811)
812. עי' ר"ש אהלות (פט"ז מ"א) ותוס' הרא"ש (שבת יז.) שכתבו דהמרדע הוא היד של הדרבן. אמנם בחי' הרשב"א (שבת יז.) כתב דהדרבן הוא המשמש את המרדע וצ"ע. [↑](#footnote-ref-812)
813. וכן הוא בריטב"א הישנים (ר"ן) שם. [↑](#footnote-ref-813)
814. ויתבאר עוד באות שצח. [↑](#footnote-ref-814)
815. ובעיקר דין ידות אוכלין שפסולין לסכך כמבואר בדף יג: עי' חלקת יואב (מהדו"ת סי' ג) שחידש דאינו אלא מדרבנן [אף בעודן מחוברין בו] כיון דאין לו טומאה מצד עצמו וא"כ אין למעטו מפסולת גורן ויקב דלא הוי מין המקבל טומאה. ורק רבנן פסלוהו. ולפ"ז כתב דהא דמהני להפריד הידות כמבואר בדף יג: הוא כדין שברי כלים של טומאה דרבנן דהוי גזירה לגזירה כמו שהובא בסוף אות שצז. ועי' מקראי קודש ח"א סי' יד שהבין כן בדברי הפמ"ג תרכט א"א יב כסברת החלקת יואב. אכן לכאורה נראה דסברתו כסברא שכתבנו בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-815)
816. ועי' פמ"ג תרכט מ"ז כא שכתב סברא זו גבי קשין שהפרידן מן התבואה שדן בתחילה שיאסרו כבלאי כלים ושוב כתב די"ל דידות שאני משום שאין טומאתן מחמת עצמן. [אמנם צ"ע שלא הביא מידות האוכלין שבססן ועי' בכור"י שם סק"כ שהעיר עליו בזה.]

     והבכור"י (שם) כתב דבידות לא גזרו משום דרק בשברי כלים איכא למיחש למה שכתב הרמב"ם שלא ישברנו בכדי טהרתו אבל בידות הכל יודעין אם מחובר הוא או לא. [↑](#footnote-ref-816)
817. הנה רש"י יב. פירש: פסולת יקב. זמורות ואשכולות ריקנים. עכ"ל. אך האבנ"ז ציין לרמב"ם פ"א מטו"א הי"ב דפסולת הענבים עצמה לאחר דריכה אין מקבלת טומאה ולמד דגם זה נכלל ב'פסולת יקב'. [↑](#footnote-ref-817)
818. והשפ"א הוכיח דבאוכלין לא גזרו בבלאותיהן ממה שהקשו התוס' להלן יג: דנכשיר אוכל שסככו בו מכיון דנטהר ע"י שנטפל לבית. ולמה לא נפסל מדין בלאי כלים. ובע"כ דבאוכלין לא גזרו. אמנם דחה דכונת תוס' דלפי סברת קושיתם אין טעם לגזור דתמיד יהיה בטל לסוכה. [וי"ל עוד דקושית התוס' דכשטפל לבית פקע שמו ותורתו ע"י שחל עליו תורת בית והוי כחפץ חדש.] ועי' עוד באו"ש פ"ה מסוכה הי"ב בסופו מש"כ בדברי התוס' לבאר למה ליכא גזירת בלאי בגדים. [↑](#footnote-ref-818)
819. וברמב"ם פיה"מ ריש עוקצין ופ"ה מטו"א ה"ב ובפירוש רבנו גרשום בחולין קיח מבואר שהיד עצמה נטמאת.ויבואר באות תמ. [↑](#footnote-ref-819)
820. ועי' פמ"ג תרכט מ"ז א שמצדד דדבר המקבל טומאה רק מדרבנן לא גזרו בו אא"כ נטמא בפועל ולא בשרק ראוי לקבל טומאה. ומיישב בזה דברי המהרי"ל שתמהו עליו המג"א תרכט סקי"א והט"ז שם סק"ב. ועי' משכ"ב הקרבן נתנאל סי' כו אות ז ורש"ש יג: והבכור"י תרכט טז. [↑](#footnote-ref-820)
821. אמנם עי' אבנ"ז סי' תע שכתב דנוסחא מוטעית נזדמנה למרדכי, דביראים מבואר להדיא דגם המקבל טומאה מדרבנן פסול ע"ש. [↑](#footnote-ref-821)
822. לכאורה צ"ב דעת תוס' שדימו בלאי בגדים ואניצי פשתן לטומאה דרבנן והרי סברת התרוה"ד ברורה דרק במקום שיש דררא דטומאה דאורייתא או לפני או אחרי גזרו, ולא בטומאה דרבנן שאין בה לתא דטומאה דאורייתא.

     אכן נראה דכל טומאה דרבנן שגזרו עליה הוא מטעם דאתי לאחלופי בדאורייתא. וא"כ הדברים ק"ו, ומה בבלאי בגדים ואניצי פשתן שלא גזרו טומאה גזר איסור סכוך, במקום שגזרו טומאה דרבנן אטו טומאה דאורייתא לא כ"ש שיגזרו איסור סיכוך. [↑](#footnote-ref-822)
823. בדברי המ"ב יש סתירה בזה דבסק"ח כתב: אכן אותן הכלים שאפילו בשלמותן לא היו מקבלין טומאה אלא מדרבנן אם נשברו מותר לסכך בהן. (מקורו מפמ"ג ובכור"י). ובסק"י כתב: וכל כלי עץ הרחב קצת וראוי להניח עליו דבר מקבל טומאה מדרבנן דדמי לבית קיבול. ולפ"ז אין להניח מרא ומגריפה על הסוכה אפילו נשברה [מ"א (סקי"א) וש"א] ועיין בבכורי יעקב דדעתו נוטה דבשעת הדחק יש להקל לסכך כשנשברה כיון דאפילו בעוד שהיא שלמה אין טומאתו אלא מדרבנן אין לגזור בשבורה וכנ"ל בסק"ח. עכ"ל. ובסקכ"ה כתב: ודע דכל כלי עץ הרחב קצת וראוי להניח עליו דבר י"א שמקבל טומאה מדרבנן דדמי לבית קבול, וע"כ אין להניח מרא ומגריפה על הסכך להחזיקו או תחת הסכך להעמיד הסכך ואפילו נשברו.עכ"ל. הרי דבסק"ח מתיר. ובסק"י נוטה להתיר רק בשעת הדחק ובסקכ"ה אוסר. ועי' מה שכתב בזה המנח"י ח"א סי' פב אות ח [ומבאר שם דברי המג"א סקי"א במה שהעירו הנתיב חיים והמחה"ש ע"ש.] [↑](#footnote-ref-823)
824. ז"ל הארחות חיים: ובחיצים נקבות פסולה פירוש שיש להם בית קבול להכניס בתוכה ברזל. ונראה מזה שצריך לאלו שמסככין בקנים שיחתכו ראשי הקנים משני ראשיהן סמוך לקשר שלא יהא להם בית קבול כלל. ועוד דהא אמרו ז"ל (שבת קכג:) קנה של זיתים אם יש קשר בראשו מקבל טומאה מפני שיש לו בית קבול ואם לאו אינו מקבל טומאה. ולפ"ז מחצלת קנים דפסול רק בעשאה לשכיבה איירי בשחתך ראשיהן עד הקשר. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-824)
825. צ"ב דלא נזכר שם כלל לשון "שהתקינו". [↑](#footnote-ref-825)
826. עי' קה"י סי' י כמה מקורות לזה. [↑](#footnote-ref-826)
827. ילה"ע בדבריו דלא דמי לידות שהן רק מדין טפל ואין בהם פסול עצמי. משא"כ כאן שהקנה עצמו הוא החשוב יתכן דגזרו בזה משום בלאי כלים. [↑](#footnote-ref-827)
828. מבואר דדעת הרשב"א דמשמש אדם ומשמשי אדם טמא מדאורייתא. וכ"כ הרשב"א בחדושיו לב"ב סו. אמנם דעת תוס' עירובין לא. דהוא טומאה דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא. ועי' מל"מ פ"ד ה"א מכלים שדייק דדעת הרמב"ם דהוא מדרבנן וע"ש מה שהביא עוד בזה. ועי' בגר"א תרכט ס"ז ובנו"ב תנינא יו"ד סי' קט ובשער הציון תרכט סק"ב שפסקו דהוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-828)
829. מש"כ הרשב"א דדף של נחתומים הוא משמש אדם בלבד. עי' בתוס' סוכה ה. שהסתפקו אולי הוה משמש אדם ומשמשי אדם. [↑](#footnote-ref-829)
830. הנה בשאלת התרוה"ד רצה לאסור אף להעמיד הסכך ע"י סולם. וע"ז השיב התרוה"ד דמותר אף לסכך בסולם דאינו מק"ט. והב"י סי' תרכט למד מזה דלהרשב"א שאוסר לסכך בסולם הוא הדין שאסור להעמיד בו את הסכך וכן פסק בסי' תרכט ס"ז: יש להסתפק אם מותר להניח סולם על הגג כדי לסכך על גביו. אמנם עי' בגר"א שהקשה ע"ז דתרוה"ד גופיה בסי' צא פסק דמותר להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה והשו"ע גופיה פסק כן בס"ח [אמנם ע"ז כתב הגר"א דיש לתרץ דהתם הוי מעמיד דמעמיד] ובסי' תרלא סי"ג גבי מסכך ע"ג מטה. ובע"כ דהתרוה"ד לרווחא דמילתא השיב דאף לסכך בהו כשר. אבל באמת להעמיד שרי אף אם הוא מק"ט.

     והמג"א תירץ דלכתחילה אין להעמיד ובדיעבד כשר. [↑](#footnote-ref-830)
831. לכאורה צ"ב דעת תוס' שדימו בלאי בגדים ואניצי פשתן לטומאה דרבנן והרי סברת התרוה"ד ברורה דרק במקום שיש דררא דטומאה דאורייתא או לפני או אחרי גזרו, ולא בטומאה דרבנן שאין בה לתא דטומאה דאורייתא.

     אכן נראה דכל טומאה דרבנן שגזרו עליה הוא מטעם דאתי לאחלופי בדאורייתא. וא"כ הדברים ק"ו, ומה בבלאי בגדים ואניצי פשתן שלא גזרו טומאה גזר איסור סכוך, במקום שגזרו טומאה דרבנן אטו טומאה דאורייתא לא כ"ש שיגזרו איסור סיכוך. ועי' לשון הריטב"א דף יב: ואלו מקבל טומאה מדרבנן לא סגיא דלא ליפסלינהו לסיכוך מדרבנן כדגזרינן בכלהו אידך וכדאסרינן נמי באניצי פשתן כדבעינן‎ למימר בסמוך, וכ״ש באלו שמקבלין טומאה מדרבנן שהיה ראוי לאסור [↑](#footnote-ref-831)
832. צ"ע דהרי התרוה"ד מסיים: "כמדומה שתמצא כתוב שאחד מהגדולים דרש דאין לסכך בסולם ואנא הנראה לע"ד כתבתי", משמע דפליג. ואולי אין הכונה לרשב"א אלא למי שאסר אף במפולש. [↑](#footnote-ref-832)
833. הכונה לתשובת הרשב"א הנ"ל שנדפסה במיוחסות לרמב"ן. [↑](#footnote-ref-833)
834. לעיל הובאו דברי הרשב"א בתשובה הנ"ל שהקשה בעצמו כן ותירץ: נראה כשאין להם בית קבול אלא ששליבותיו קבועות ע״ג יריכותיו. [↑](#footnote-ref-834)
835. לכאורה כונתו כאן כסברא שבאות שצג דכיון דבאין כאחת עם הנקיבה מיד נסתם לא חשיב בית קבול. וכ"כ בספר הסוכה ובספר באר חיים. אמנם צ"ע לפ"ז מהו שמסיים החזו"א דא"כ אף בשליבות בנקב לא חשיב בית קבול, ומה ענין זה לזה הרי התם היה נקב בטרם הכניס שם את השליבות. וע"כ כונתו כאן לחזור בו ממש"כ דהנסמך על הצד הוי ג"כ בית קבול. [↑](#footnote-ref-835)
836. בספר הסוכה בביאורים כתב דזה דוקא במחוברין השליבות במסמרי עץ. אבל אם מחובר במסמרי מתכת הרי הסולם מקבל טומאה מדין הלך אחר המעמיד (שבת נט:). [↑](#footnote-ref-836)
837. ט"ז. וכתב שער הציון (מה) דמשאר אחרונים שהובאו במ"ב לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-837)
838. אמנם בטור החדש בציורים שבסוף הספר פירשו דברי הפמ"ג בחרוץ מעבר לעבר וזה לכאורה אינו. שו"ר בספר באר חיים סברא דחור מפולש עדיף טפי משום שאין תחתית לבית קבול אבל בחריץ יש תחתית לבית קבול. אך סברתו צע"ג דגם במפולש אפשר לדון הנקב במצב עומד ואז יש לו תחתית. [↑](#footnote-ref-838)
839. לכאורה יש להקשות על זה כעין שהקשו תוס' על ר"ת: "ועוד סוגיא דשמעתין מוכחא דהוא פשתן שלא נטוה ודייק ונפיץ מדקאמר בהוצני פשתן כשרה בהושני פשתן איני יודע ומשמע דמספקא ליה בתרי ולא דייק ודייק ולא נפיץ מכלל דדייק ונפיץ פשיטא ליה דפסולה והיינו אניצי" וכמו כן קשה לדעת המאירי דמשמע דאף בלא לבון פשיטא דפסולה. ואולי זה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-839)
840. וככל הנ"ל י"ל גם לר"ת. [↑](#footnote-ref-840)
841. ז"ל הריטב"א: י״מ דהאי פסולה דאורייתא הוא לפי שהן מקבלין טומאה וכן פרש״י ז״ל. ולפום הא דכיון דהושני פשתן לא ידע רב מה דינם אזלינן לחומרא‎ ופסולין‎ לסכך. וכיון דמספקא‎ ליה לתלמודא מהו הושני ומהו הוצני, וחייש דלמא הושני דתיר ולא דייק והוצני דלא תיר ולא דייק, אזלינן נמי לחומרא ולא שרינן משום הוצני פשתן אלא כיתנא‎ דלא תיר ולא דייק.

     והנה גם בעל העיטור כתב דאזלינן בהך ספק לחומרא [והובא במאירי בשם חכמי פרובינצא] אך יתכן דהוא פוסל מסברת הרמב"ן שיובא באות תח. [↑](#footnote-ref-841)
842. וכן הוא לשיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-842)
843. ביאר הלח"מ דכונתו כשיטת הריא"ז אות שצו דאחר שנתן הברזל אפילו זכרים פסולים מחמת שימת הברזל. [↑](#footnote-ref-843)
844. וע"ש שהוכיח מזה דגם דבר המקבל טומאה מדרבנן פסול לסכך ועי' מש"כ בזה באות שצז ואות ת. ועי' ערוך לנר שכתב דמסתימת רש"י משמע דהוי דאורייתא וגם הריטב"א כתב בדעת רש"י דהוי דאורייתא הובא באות תד. [↑](#footnote-ref-844)
845. והנה התוס' הקשו עוד מאחר דנראה לטמא בנגעים כשהוא אונץ היאך יוצא שתי מידי טומאה עד שישלק. עכ"ל. וגם קושיא זו מתישבת לדברי המכתם, לפירוש ראשון יש חילוק בין דאורייתא לדרבנן ומדרבנן באמת טמא לפני שליקה. ולפירוש שני אם דעתו להשתמש בו בעיניה באמת אין יוצא מידי טומאה. ועי' היטב לשאר הפירושים. [↑](#footnote-ref-845)
846. ובאות תיב יתבאר דלדברי הגר"ח אין לדמות נגעי בתים לנגעי בגדים. [↑](#footnote-ref-846)
847. אמנם הראב"ד בבעלי הנפש כתב להוכיח ממשתיתא דלהלכה קי"ל דאין צריך שיהא הכתם על דבר המקבל טומאה. והיינו דס"ל דבמה שהוא ראוי לטומאת נגעים לא סגי לטומאת כתמים. [והיה אפשר לפרש דס"ל דגם בגד הוי רק חפצא דטומאה ודלא כהגר"ח. אכן עי' בסד"ט מה שהעיר על סברת התוס' דסגי בטומאת נגעים, דהרי הר"ן פירש הא דכתם מטמא רק אם נמצא על דבר המקב"ט משום דכיון דטימא את אותו דבר שנמצא עליו מטמאין גם את האשה. וא"כ בדבר שאינו מקבל טומאה מדם הנדה לא שייך זאת. ויתכן דמחמת סברא נחלק הראב"ד ולא משום דהוי חפצא דטומאה.]

     [↑](#footnote-ref-847)
848. אמנם הכו"פ כתב לטהר דאין נגעי בתים אלא בארץ ישראל ועוד דבעינן שיהא בכותל אבנים עצים ועפר. [↑](#footnote-ref-848)
849. בפירוש הריב"ן כתב דיעזוב את הסוכה הואיל והוא מצטער ופטור מן הסוכה. ומשמע דריח זה באמת פוטר מדין מצטער. ועי' בסמוך בשם הר"ן. ועי' בחזון יחזקאל על התוספתא סוכה א א דכל זמן שיש ריח רע אין יוצא דהרי מצטער פטור מן הסוכה ואין זה ישיבת סוכה אלא הכונה דאין פסול בגופה של סוכה ולכן אם עשה איזה עצה שלא יריח או שלא ינשרו עלים יכול לישב בה, ולזה תקנו דאין מסככין בזה. [↑](#footnote-ref-849)
850. בעיקר דין דפנות בדבר שריחו רע. עי' בספר משנת אליהו (הג"ר אליהו משקובסקי) סי' כז שהוכיח מדברי הרמב"ם שמנה דבר שריחו רע בדיני "פסולי סכך" [ז"ל הרמב"ם פ"ה ה"א: הסכך של סוכה אינו כשר מכל דבר. אין מסככין אלא בדבר שגידולו מן הארץ שנעקר מן הארץ ואינו מקבל טומאה ואין ריחו רע ואינו נושר ואינו נובל תמיד] משמע להדיא דדפנות שריחן רע כשרות דהא ליכא "פסולין" בדפנות. וכונתו דלהר"ן אין זה "פסול" אלא דין בגברא. אמנם צ"ע דהרי הכס"מ מדייק דדעת הר"ן דהוא פסול. אמנם להנך אחרונים (עי' ספר המפתח) דמפרשי דלהר"ן אליבא דהכס"מ "אינו פסול אחרי שישב" אלא רק צריך לכתחילה לתקן א"ש.

     ועי' בערוך לנר שכתב טעם נוסף להכשיר דפנות, דאין חשש שיצא, דאי לא ניחא ליה בריחם יעשה דפנות נוספות בתוך הסוכה להוציא השוצרי מחוץ לסוכה. אבל לסכך אינו יכול לעשות סדין וכדו' דזה יפסול את הסוכה. [↑](#footnote-ref-850)
851. אבל מדברי הב"ח סי' תרכט שהעתיק דברי הר"ן בסמיכות לשיטות המכשירות בדיעבד ולא העיר ע"ז כלום, משמע דאין כאן פלוגתא. (שבט הלוי ח"ג סי' עה)

     ולדעת הכס"מ נחלקו אחרונים אם פסול גם אחרי שישב וצריך לאכול שוב (בלילה הראשון), או דרק לכתחילה יתקן את סוכתו. עי' בספר המפתח פ"ה ה"ב. [↑](#footnote-ref-851)
852. והנה הרמ"א סי' תרמ ס"ד כתב ולא יוכל אדם לומר מצטער אני אלא בדבר שדרך בני אדם להצטער בו. וכתב עלה הבאור הלכה: אלא בדבר שדרך ב"א להצטער בו [טור]. ולענ"ד דעת הר"ן אינו כן דז"ל גבי סירחא דגרגישתא "לא שיהא מאוס לכל דאי הכי מיפסלא הסוכה כדאמרינן גבי שוצי ושואצרי אין מסככין בהם דכיון דסני ריחייהו שביק להו ונפיק. אלא הכא בדמצטער איהו לחודיה עסקינן" עכ"ל (הר"ן). ובאמת לא אבין דברי הר"ן דהרי שם בדיעבד לא מיפסלא כמו שכתבו הרמב"ם והרא"ש וכן מוכח לעיל בסימן תרכ"ט סי"ד ע"ש, א"כ אזדא ראיתו. אח"כ מצאתי שהד"מ העיר בזה על דברי הר"ן ע"ש. אולם אם הוא מאניני הדעת גם הטור מודה דפטור כמו שכתבו הב"ח והט"ז וש"א וכמו שכתבתי במ"ב. עכ"ל הבאור הלכה. [↑](#footnote-ref-852)
853. דין זה מקורו מהמג"א. וז"ל המג"א סקי"ד: ואם עבר וסיכך בהם כשרה. כ"כ הרמב"ם משמע דמותר לישב בה. וז"ל הרא"ש אבל יצא י"ח אם סיכך בהן וכ"כ הרמב"ם. עכ"ל. ועי' במחצית השקל ופמ"ג שכונת המג"א דמהרא"ש משמע דכשר רק אי כבר ישב בה [ונ"מ ללילה ראשונה שאם אכל בה אינו צריך לאכול שוב,] אבל לכתחילה אין לישב בה. ואילו מהרמב"ם משמע דמותר לישב בה. אלא דהרא"ש כתב דדבריו כדברי הרמב"ם ויתכן לפרשו דכשר בדיעבד אף לישב בו לכתחילה. והמ"ב היקל בזה וכנראה מקורו מהגר"ז. [ובאמת שגם בפמ"ג יש משמעות להקל בזה. ועוד דהוי ספק דרבנן וגם דאינו מעכב.]

     אמנם הבכורי יעקב סקכ"ה כתב דלשון הרמב"ם דייק דכשר רק אחר שישב [לא כהבנת מג"א בדעתו] שכתב הטעם דלכך כשרה שלא אסרו חכמים לסכך בהם אלא שמא יניח סוכתו ויצא ע"ש. ולכאורה מה טעם הוא זה, אדרבה כיון שיש חשש שיניח סוכתו כ"ש שהיה לנו לומר שאם כבר סיכך בהם שצריך לסכך בסכך אחר. [ואי כונתו כיון שאינו רק גזירה דרבנן לא גזרו בדיעבד הרי חבילה ג"כ אינו רק מדרבנן ואעפ"כ פסול בדיעבד.] אבל אם נאמר דרק בשכבר ישב בה הכשיר הרמב"ם, א"ש, כיון שכבר ישב אין טעם לומר שלא יצא שהרי ראינו שלא הניחה. משא"כ גבי חבילה בזה יש חשש שאם נאמר יצא בשישב בה, יטעה ג"כ לומר שיצא בשישב בסוכה המסוככת בחבילה שלא הניחה לשם סכך רק לייבש שפסולה מדאורייתא.

     ובשו"ת שבט הלוי ח"ג סי' עה הביא בזה לשון קיצור פסקי הרא"ש "עשבים שריחן רע או שעליהם נושרים אין מסככין בהם לכתחילה", משמע דבדיעבד כשר. [↑](#footnote-ref-853)
854. לכאורה הוה מצי ליישב דנ"מ לענין דיעבד. [ולהב"ח הכל מודו דכשר בדיעבד כמו שנתבאר בהערה הקודמת.] [↑](#footnote-ref-854)
855. הרמב"ם והשו"ע כתבו להדיא דגם בזה כשר בדיעבד כמו בריחו רע. אמנם הר"ן לא כתב להדיא לשון פסול אלא בשוצרי. אבל בריטב"א הלשון "אבל בהיגי לא פסלינן‎ אלא לסכך". [↑](#footnote-ref-855)
856. הקושיא היא מדוע 'לא פסגו' כשר והרי אין כאן ג' למאי דקי"ל אגד בידי שמים לאו שמיה אגד. [↑](#footnote-ref-856)
857. והריטב"א הקשה על בעל המאור וז"ל: ולא מחוור דהא חזינן בסמוך דמייתינן ראיה לאגד בשנים דהכא אי הוי אגד או לא, מפלוגתא דר׳‎ יוסי ורבנן גבי אזוב. אלמא כל דגזור רבנן הכא כעין ההוא דאורייתא‎ גזור. [לכאורה התם הוא ראיה מהו שיעור חבילה, דתליא באגד והוי גלוי מילתא בעלמא מה מקרי חבילה. אבל אין הכרח דדמו לכל הדינים. שו"ר שכ"כ הפנ"י. ועוד יש לדון ע"פ מה שיבואר באות תכ דיש ראשונים שפירשו סוגיין רק לענין אזוב ולא לענין פסול חבילה.] [↑](#footnote-ref-857)
858. כאן בא בעל המאור ליישב למה פסגו ולא אגדו כשר הרי האגידה מעכבת כדאשכחן לעיל יא: בלולב לר"י. [והיא קושית התוס' ד"ה מצות.] [↑](#footnote-ref-858)
859. הראב"ד הבין בכונת בעל המאור דהא דבאגודת אזוב מהני בלא פסגו הוא "חומרא" לדון אגד בידי שמים כאגד. וע"ז הקשה דהא קולא היא. אמנם לכאורה כונת הבעל המאור פשוטה דס"ל דמעיקר הדין אגד בידי שמים שמיה אגד ולכן כשר בפרה משום דמוקמינן לה אדינא. ומה שהכשירו בחבילי עצים הוא קולא דלגבי תקנה דרבנן של פסול חבילה אמרו להקל דאגד בידי שמים לאו שמיה אגד אף דמעיקר הדין שמיה אגד. וכן מבואר להדיא בחי' הריטב"א ובר"ן. (ז. בדפי הרי"ף)

     עוד תירץ הר"ן דהא דמכשרינן בסוכה הוא משום דכיון דכל מאי דלא מסככינן בחבילה הוא מגזירת אוצר, לא גזרו בו אלא כעין אוצר שהוא אגד בידי אדם.

     ולשון בעל העיטור "מדקתני מפסגו ואוגדו ש"מ לאו שמיה אגיד. מיהו לא פסגו כיון דאגיד הוא מ"מ כשר" עכ"ל. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-859)
860. ומ"מ לא אמרינן כן לחומרא דאגד בידי שמים יאסר משום דבידו להבדיל, הואיל וסוף סוף עתה הוא מחובר. [↑](#footnote-ref-860)
861. כאן מיישב הראב"ד את קושיתו השניה של בעל המאור למה פסגו ולא אגדו כשר והרי בעינן אגד, וזה מעכב כדחזינן בדברי ר' יהודה בלולב שלא אגדו דפסול. [↑](#footnote-ref-861)
862. הקשה הערוך לנר אם 'ואנוהו' הוא דרשא גמורה למה אינו מעכב. ובע"כ שהוא דרבנן, וכן מבואר בריטב"א לעיל יא: דהוא מדרבנן. אמנם עי' חי' חת"ס ריש פ"ג דסוכה בביאור שיטת רש"י בפסול יבש ויש ליישב לפי דבריו. [↑](#footnote-ref-862)
863. לכאורה דברי הריטב"א תמוהין, דמה ענין אגד חוט או אגד יד לענין אגד בידי שמים, שהרי אם אגד בידי שמים לאו שמיה אגד, והיינו דנחשב כאחד, אין כאן ג' קלחין, והרי שעור ג' קלחין [או ב' לר"י] מעכב. וכבר עמד בזה השפ"א. [↑](#footnote-ref-863)
864. מבואר כהסוברים [במג"א המובא בסמוך] דכל מין מר כשר למצות מרור. [↑](#footnote-ref-864)
865. מבואר כאן פירוש חדש דהא פשיטא דהך חזרת כשירה לצאת יד"ח מרור, אלא הנידון אם מתקיים בחזרת האגם "מצוה בחזרת". ומבואר כפרש"י דהך מרריתא היא חזרת ולא כתוס' שהוא מין אחר. ומבואר עוד דגם לדין "מצוה בחזרת" בעינן שלא יהא שם לווי וצ"ע אטו חזרת כתיבא בקרא. [↑](#footnote-ref-865)
866. כתב מהר"ם: הלשון אינו מדוקדק ור"ל כיון שנשתנה שמו קודם מתן תורה והתורה כתבה סתם אזוב ולא כתיב בשום מקום אותו אזוב שהיה לו שם לווי בידוע שהקפידה התורה למעט אותו אזוב שיש לו שם לווי. אבל מרור היו קורים אותו קודם מתן תורה מרור סתם ולא היה לו שום שם לווי ולכך לא מצינו לומר שהתורה מיעטו. עכ"ל. והרש"ש ציין לתוס' זבחים כב: שגורסים בגמ' "כל שנשתנה שמו קודם מתן תורה ובאה תורה והקפידה עליו זהו שם לווי". [↑](#footnote-ref-866)
867. והובא ירושלמי זה בבעל המאור וברא"ש וברמב"ם [כדלהלן]. [↑](#footnote-ref-867)
868. צ"ע על הראב"ד והר"ן שהצריכו שלשה דהרי הלכה כרבנן דשנים הוו אגד. [כדפסק הרמב"ם פרה פי"א ה"ד.] שו"ר שכן הקשה בהליכות עולם [הובא בספר הליקוטים שם.] וכן הקשה השפ"א. [↑](#footnote-ref-868)
869. הקרבן נתנאל אות ו כתב דהרי"ף סובר דהבבלי פליג על הירושלמי [כדעת הראב"ד ודעימיה] ולכן לא העתיק את הירושלמי. אמנם המ"מ הנ"ל הקשה למה השמיט הרי"ף גם את הבבלי אם השעור בב' או בג'. אמנם בהליכות עולם [הובא בספר הליקוטים פ"ה ה"י מסוכה] תירץ דממה שכתב הרי"ף אגד בחד לאו שמיה אגד משמע דבתרי שמיה אגד. ועי' ערוך לנר משכ"ב. [↑](#footnote-ref-869)
870. לכאורה כונתו להו"א דלרבנן אגד הוא בג'. אבל למסקנת הגמ' לרבנן אגד הוא בב'. וכן פסק הרא"ש והטור דאסור אף בב'. ושו"ר בשפ"א שעמד על דברי הריטב"א שאינם כמסקנא. [↑](#footnote-ref-870)
871. לכאורה משמע דהריטב"א הבין שיסוד התירוץ הוא דהתם בעינן "קלחים" והכא מדמינן ליה ל"ענפים גדולים", וע"ז הקשה דהתם אין צריך קלחים אלא העיקר הוא הגבעולים. אמנם צ"ע דלכאורה עיקר היסוד הוא דאין אגודה פחות משלש [ומה לי שלש קלחים או שלש גבעולים] והא דבעינן החבילה כ"ה הוא מדין חבילה העשויה לאוצר, ולא מדיני "אגודה" ולכן בזה מצטרף גם אגד בידי שמים כיון דאין מטרת השעור כ"ה ליתן "שם אגד" אלא ליתן תורת חבילה. [↑](#footnote-ref-871)
872. ורבנו הלל כתב דילפינן אזוב דהזאה מאזוב דשריפת הפרה ששם היו ג' מינים עץ ארז ואזוב ושני תולעת והכא נמי בעינן בהזאה ג' אזובים. ולפי דבריו לא קשה קושית התוס', דהאגד ודאי לא מעכב דאין מקור משריפת הפרה לאגד, אלא רק ללמד דבעינן ג' דברים. [↑](#footnote-ref-872)
873. כתב הרש"ש דנעלם ממנו מקום התוס'. ובהגהה ברמב"ם פרנקל כתבו דחסר בלשון הכס"מ וכונתו ליישב בעצמו את קושית תוס' דידן. וכן משמע בגרע"א שזה תירוץ של הכס"מ עצמו. אך התיו"ט פי"א דפרה מ"ט כתב דהכס"מ כתב כן בשם התוס'. [↑](#footnote-ref-873)
874. פי' הגרע"א כונת הכס"מ דהגז"ש אסמכתא בעלמא. אלא שהקשה הגרע"א דמאחר ולרבנן אין האגד מעכב א"כ מה ראיה מרבנן שאגד שנים שמיה אגד הרי אף אם לא אגדו כלל כשר. ועי' בשפ"א כאן משכ"ב. ועי' בתפארת ירושלים בפרה ספי"א מה שתירץ. (במשניות זכר חנוך נדפס מעמוד שסא.) ועי' חזו"א (פרה יד יט) מש"כ ליישב.

     ולכאורה יש לדון דראית הגמ' היא דהנה לכאורה יש לתמוה בסברת רבנן שפסלו בפחות משנים מה טעם יש בזה. ובע"כ שהצריכו לפחות שעור אגודה [או שהצריכו אגודה בלא חוט כמו שכתב רבו של הריטב"א ולתוס' זה הגדר עכ"פ בדין דרבנן] ומזה מוכח דשעור אגודה הוא שנים.

     ובשלום יהודה סי' מה תירץ דלמ"ד שיריו בשנים ע"כ ס"ל אגד מעכב דאל"כ לא שייך ע"ז תורת שירים. ולכן יש ראיה מהברייתא שסוברת אגד מעכב דשעורו בשלש. והרמב"ם השמיט דין שיריו ולהנ"ל הוא מבואר דכיון דפסק כת"ק דאין האגד מעכב ממילא אין לו דין שירים. [וכבר כתב כן בשפ"א דת"ק פליג על דין גרדומין אך הוא אתא עלה מלשון המשנה ולא מסברא הנ"ל מדאין צריך אגד.] [↑](#footnote-ref-874)
875. פי' לפי מה שמקובלנו מרבותינו. [↑](#footnote-ref-875)
876. ובזה מיישב הריטב"א גם את הקושיא איך מהני בלא פסגו והרי הוא אגוד בידי שמים והוי כחד. אמנם להנ"ל דבענין רק "ראוי" לאגד הרי ראוי הוא ע"י פיסוג ואין צריך שיהא בפועל אגד. [↑](#footnote-ref-876)
877. ובפסקי הרי"ד פירש בהא דאיסורייתא דסורא כרש"י. אבל בהא דצריפי דאורבני מפרש כריטב"א. [↑](#footnote-ref-877)
878. אמנם עי' בפסקי הרי"ד שכתב ג"כ דהן חבילות קטנות ומ"מ מפרש כרש"י. וא"כ גם בדברי רמב"ם אפשר לפרש כן. [↑](#footnote-ref-878)
879. ונראה סמך לסברא זו מלשון הר"ן שכתב גבי איסוריתא דסורא: "דכיון דמדינא כשר לסכך בו אלא משום גזירה דפעמים אדם בא מן השדה וחבילתו על כתפו ומניחה ע"ג הסוכה לייבשה כדאיתא לעיל בכה"ג דלא עביד ליה על דעת חבילה לא שיך למיגזר". [↑](#footnote-ref-879)
880. כתב המאירי דגדולי המחברים הביאוה "כשיטתנו" היינו דאין מביאין טומאה. וכונתו י"ל ממה שלא הזכיר הרמב"ם דינא דאין חוצצין וע"כ דלמדה מדברי המשנה באהלות כמו שכתב התוס' רי"ד בסוגיין וא"כ הוא הדין דאין מביאין. ועי' שער הציון (תרכט נה) שכתב דמהרמב"ם הלכות סוכה [יובא לקמן אות תלא] משמע דפוסל לסוכה מדאורייתא. [ובגליונות הג"ר דוב לנדו כתב ע"ז דמקור לזה מהשמטת הרמב"ם הלכות טומאת מת דין אין חוצצין, וכנ"ל.] ועי' רמב"ם פי"ג מטו"מ ה"ג. ובחזו"א אהלות (י יב). [↑](#footnote-ref-880)
881. צ"ע מנין דלא נימא איפכא דמן הדין אינו אהל לא להביא ולא לחוץ, ורק מדרבנן החמירו דמביאין את הטומאה. [↑](#footnote-ref-881)
882. עי' חזו"א אהלות (סי' י סקי"ב) מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-882)
883. צ"ב דבשלמא גבי סוכה שייך שעורא דשבעת ימים שזהו זמן הסוכה ובעינן סוכה הראויה לשבעה וכמבואר גם בר"ן כאן. אבל לענין טומאה מה שייך שעור של שבעת ימים. ועי' בפנים בהמשך הדברים מש"כ ע"פ סברא זו בדעת התוס' רי"ד. שו"ר גליון הג"ר דוב לנדו שליט"א שכתב על הריטב"א: ואע"ג דגבי טומאה לא שייך ענין ז' ימים [ויל"ע בסוגיא לעיל ד. גבי מיעוט בסוכה ואהל] מ"מ לגבי סוכה חשיב גם מה שראוי לסכך ז' ימים. [ולפ"ז גבי אהל טומאה בעינן שיתקיים זמן ארוך ורק בסוכה סגי במתקיים ז'.] ולכאורה לפ"ז גם השתא דאין ראוי לז' ימים י"ל דלא חשיב כאין סכך כלל [ונ"מ שיאסר בהנאה כעצי סוכה שאסורין כל שבעה] אמנם מלשון הרמב"ם משמע דלא הוי כלום. ויתכן דאין כונת הריטב"א מבחינת סוכה שאינה ראויה לשבעה אלא דין הוא בסכך שאינו ראוי לז' לאו שם סכך עלה. [ונ"מ בסיכך באמצע סוכות. וגם נ"מ לאהל טומאה.]

     והנה אם נימא דכונת הריטב"א משום דין אין ראוי לשבעה, צ"ע מה טעם הוא זה לפסול כאויר בג' טפחים והרי לכאורה הוי רק כסכך פסול ולא יפסול אלא בד"ט. ובספר שלום יהודה סי' מו הוכיח מדברי הריטב"א דס"ל להך שיטה דפסול אינו ראוי לשבעה אינו פסול רק בסכך אלא הוא דין כללי בסוכה [גם בדפנות ובכל המעכב לסוכה] דבעינן שיהא ראוי לשבעה ואם אינו ראוי כמאן דליתיה.

     והנה הריטב"א בדף כג. ס"ל דדין אינו ראוי לשבעה הוא דאורייתא [הובא באות תלה] וצ"ע א"כ למה כאן מסיק כדעת רש"י דהפסול בסוכה אינו אלא מדרבנן. וכתב בשלום יהודה סי' מו דס"ל לריטב"א דפסול "אינו ראוי לשבעה" הוא פסול רק בסכך, והוי כשאר פסולי סכך שאינם פוסלים אלא בד' טפחים ולא בג'. ולכן הוצרך לומר דאיכא תקנה דרבנן דכיון דיבשי ופרכי תקנו שיהא כמאן דליתיה. [↑](#footnote-ref-883)
884. לשון הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ג: סיכך בירקות שאם ייבשו יבולו ולא ישאר בהן ממש אע''פ שהן עתה לחים הרי מקומן נחשב כאילו הוא אויר וכאילו אינם. [↑](#footnote-ref-884)
885. ומשמע דמיירי בכל הירקות וכדעת בעל העיטור שיובא להלן אות תלו, ע"ש. [↑](#footnote-ref-885)
886. ולכן כתבו התוס': והגהה היתה שהגיה הר' יהודה בפירוש רש''י דלא מקבלי טומאה משום דלאו מאכל אדם נינהו ואינו כן אלא מאכל אדם הן ואפ''ה חייצי מדאורייתא כל זמן שלא הוכשרו.עכ"ל. וכן מוכח מדברי רש" ד"ה ופוסלין דהוא אוכל, דז"ל: ולא משערינן להו לפסול כשיעור שאר סכך פסול דאוכל הראוי לקבל טומאה הוא. (ערוך לנר) [↑](#footnote-ref-886)
887. קושית הרבנו פרץ תיפו"ל משום סכך פסול תמוהה לכאורה, דהא נ"מ דנפסל בשלשה טפחים ולא בארבעה וכמו שמבואר להדיא ברש"י. [↑](#footnote-ref-887)
888. דברי הגינת ורדים קיימי אהא דתנן לעיל (יא.) דדלעת כשרה לסיכוך אם היא תלושה והקשה הגינת ורדים דברע"ב אהלות פ"ח מ"א מבואר דדלעת היא מאכל וא"כ היא פסולה לסכך דפשיטא דאין צריך הכשר לפסול לסכך. והבכורי יעקב (תרכט טז בתוספת בכורים) תירץ דמוכח ברע"ב דאוכלין שלא הוכשרו כשרין לסכך. [↑](#footnote-ref-888)
889. אבל בערוך לנר כתב דהא דחוצצין, איירי בלא הוכשר. והכא קמ"ל דאפילו אי הוכשרו לא פוסלין משום סכך פסול בד' טפחים אלא דוקא משום אויר בשלשה. [↑](#footnote-ref-889)
890. צ"ע דאין זה הכשר לדעת. וי"ל. [עי' תוס' ב"מ ל.] [↑](#footnote-ref-890)
891. הכי איתא לקמן כג.: העושה סוכתו על גבי בהמה ר''מ מכשיר ורבי יהודה פוסל מ''ט דרבי יהודה אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה שמה סוכה סוכה שאינה ראויה לשבעה לא שמה סוכה. ורבי מאיר הא נמי מדאורייתא מחזא חזיא ורבנן הוא דגזרו בה. והרש"ש שם כתב דמשמע דאף ר"מ מודה לדרשא. ואין צריך לומר דס"ל כר"א להלן כז: דבעי סוכה העומדת כל שבעה, אלא הכא ממעטינן רק סוכה שמחמת רפיונה אינה עומדת כל שבעה.

     ועי' בריטב"א כג. וז"ל מ״ט דר׳‎ יהודה אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה שמה סוכה כו׳‎ וזו אינה ראויה לז׳‎ רצופין שהשבת בא לעולם בתוך שבעה‎ ובהמה‎ אינה ראויה‎ לשבת, ודמיא כמו שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה ור״מ נמי הא מדאורייתא חזיא ורבנן הוא דגזרו בה בבהמה. ובודאי דלר״י נמי איסורא דבהמה דרבנן הוא אלא שהוא סובר שכך דין תורה לפסול כל סוכה שאינה ראויה לשבעה מאיזה צד וענין שיהיה והרי היא פסולה מן התורה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-891)
892. וכן משמע בתוס' רי"ד שהובא באות תלא. [↑](#footnote-ref-892)
893. ועי' בשלום יהודה סי' מו דפשיטא ליה דרק הנך ירקות של מרור, ולא הביא דברי הראשונים הנ"ל שנחלקו בזה. [↑](#footnote-ref-893)
894. החזו"א השיג על דברי המ"ב דרק דברים שלא נשנו במפורש במשנה בעוקצין צריך לחשוש ששעור ידותיהן גדול. אבל בקשין שמבואר להדיא במשנה ובשו"ת הרא"ש ששעורן בג"ט אין מקום להחמיר ביותר מזה. [↑](#footnote-ref-894)
895. דין זה צ"ע דהא מבואר להדיא בגמ' דידות שבססן כשרין לסכך. ועי' להלן אות תמט מה שיבואר בזה מדברי השפ"א. [↑](#footnote-ref-895)
896. עי' חזו"א סי' קנו שפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-896)
897. לכאורה מתיבת "הואיל" עד תיבת "מיעוט" אין שייך לכאן. [↑](#footnote-ref-897)
898. החזון יחזקאל בחולין כתב דדעת רש"י כהר"ש. אמנם העירו דמלשון רש"י "דאע''ג דאיהו לאו אוכל הוא מקבל טומאה כאוכל עצמו" משמע טפי כרמב"ם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-898)
899. והיינו דבצירוף הא דיש רוב שאינו מקבל טומאה יכול לבטל את האוכלין מתורת קבלת טומאה והן עצמן נטהרו וכשרים לסכך [כעין מה שהקשו התוס' מבית שסככו בזרעים.] ועי' אות תמו דלכאורה כן כונת הרמב"ן בתירוצו השלישי. [↑](#footnote-ref-899)
900. וכתב השפ"א לעיל יב: דדוחק לומר דקושית התוס' על הקרא דפסל אוכלין לסכוך ומדאורייתא הרי ליכא לגזירת בלאי כלים. דמשמע דהתוס' הקשו שיהא כשר למעשה. [↑](#footnote-ref-900)
901. ז"ל הפמ"ג (תרכט א"א יב): והוי יודע דאוכלין דאין מסככין בהם, עי' תוס' סוכה י"ג ב' ד"ה אם, דלכאורה לחד תירוצא (לכאורה כונת הפמ"ג לכל חד מתירוצא דתוס') אם אין לו רק אוכלין לסכך ובטלינהו לגמרי ועשה שינוי מעשה בהם קלען כעין תקרה וכדומה (בזה מהני שלא יהא סברת תוס' בתירוץ השלישי דבעינן מעשה לבטל) ולא יקח מהם לאחר החג (בזה מהני שלא יהא סברת תוס' בתירוץ הראשון דסוכה עביד דסתר לה מיד אחר שבעה) גם אחר שהניחם וחזר ונענע אותם, דלא הוי תעשה ולא מן העשוי (בזה מהני שלא יהא סברת התוס' בתירוץ השני דהוי תעשה ולא מן העשוי) י"ל מן התורה כשר. ומדרבנן אפשר הוה כבלאי כלים או דילמא לא גזרינן כהאי גונא. [↑](#footnote-ref-901)
902. באמת גם הפמ"ג כתב צד זה דפסול משום בלאי כלים. אלא דהאו"ש חיזק סברא זו, דזה תלוי ונובע מתירוצי התוס'. [↑](#footnote-ref-902)
903. לכאורה היינו כתירוץ התוס' דידן "אי נמי בעינן דלא מקבלי טומאה בשעת סיכוך משום תעשה ולא מן העשוי". אמנם הרמב"ן לא הזכיר כלל ענין תעשה ולא מן העשוי ומשמע דסברא אחרת היא. [↑](#footnote-ref-903)
904. תירוץ זה פליג על הנחת התוס' והתירוצים הקודמים דאם טהר מלטמא הוכשר לסכך. אבל תירוץ זה ס"ל דעדיין לא דמי לפסולת גורן ויקב כיון דחזי לקבל טומאה [כנראה כונתו ע"י שיסירם מן הבית.] וקצ"ע מה שהזכיר הרמב"ן "כיון דאיכא אוכל מרובה" דלכאורה גם באיכא אוכל מועט כשנבוא לדון על האוכל גופיה דינו כהנ"ל, רק דהסוכה תהא כשרה מחמת שיש רוב סכך כשר. והנראה דכונת הרמב"ן כסברת הערכי תנאים ואמוראים שהובא באות תמד.

     וב'הערות' מהגריש"א כתב דדין פירות שלא הוכשרו תלוי בפלוגתת תוס' והרמב"ן הנ"ל אי בעינן שיקבל טומאה בפועל או סגי שראוי לקבל טומאה באיזה אופן. אמנם לעיל אות תלג/ב התבארה הפלוגתא באופן אחר. [↑](#footnote-ref-904)
905. ועי' פמ"ג (תרכט מ"ז כא) שכתב סברא זו גבי קשין שהפרידן מן התבואה שדן בתחילה שיאסרו כבלאי כלים ושוב כתב די"ל דידות שאני משום שאין טומאתן מחמת עצמן. [אמנם צ"ע שלא הביא מידות האוכלין שבססן ועי' בכור"י שם סק"כ -הובא באות תמט- שהעיר עליו בזה.]

     והבכור"י (שם) כתב דבידות לא גזרו משום דרק בשברי כלים איכא למיחש למה שכתב הרמב"ם שלא ישברנו בכדי טהרתו אבל בידות הכל יודעין אם מחובר הוא או לא. [↑](#footnote-ref-905)
906. הנה רש"י יב. פירש: פסולת יקב. זמורות ואשכולות ריקנים. עכ"ל. אך האבנ"ז ציין לרמב"ם פ"א מטו"א הי"ב דפסולת הענבים עצמה לאחר דריכה אין מקבלת טומאה ולמד דגם זה נכלל ב'פסולת יקב'. [↑](#footnote-ref-906)
907. ועי' אות תמה בדין בית שסככו בזרעים לגבי הכשרו לסוכה. [↑](#footnote-ref-907)
908. בדין אתי דבור ומבטל דבור אם הוא למפרע. עי' שו"ת גליא מסכת (אבן העזר סי' ג) וקובץ הערות (סי' עו יב) וקה"י (גיטין סי' כה) ועי' רמב"ן הלכות חלה בדין תחילתו ע"ד סופגנין וסופו עיסה דלא אמרינן בשעת חובתה היתה פטורה "הכא במיבללה בעלמא ומעשה לבסוף מוציא מידי מחשבה". ועי' בחלת לחם (ח יג) ובגידולי הקודש (שכט ג) מה שהקשו. ובחי' חלה פ"ק אות סב נתבאר ליישב דאם היה בתחילה מחשבה אתי דבור ועוקר למפרע. אבל אם היה מעשה אינו נעקר ע"י מעשה אלא מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-908)
909. עי' תוי"ט עוקצין פ"א מ"ה דהכונה דע"י הידות ראוי להפוך את התבואה ולא יתכן לפרש להפך שע"י התבואה קל להפוך את הידות דהא ידות הוו כשמשמשות לתבואה ולא כשהתבואה משמשת להן. [וזה כסברת הרש"ש והמרחשת דלעיל אות תמב.] [↑](#footnote-ref-909)
910. אמנם בהמשך הדברים כתב רבנו יהונתן: "ולא יצא יד"ח דהא איכא משום תולמ"ה ומשום סוכה בתוך סוכה". וצ"ת. [↑](#footnote-ref-910)
911. יסוד דומה נמצא בראבי"ה סי' תריח בהא דמבואר בדף יח. דאם מניח נסר ופסל נסר ופסל עד האמצע ובאמצע הסוכה שעור ב' נסרים [ח' טפחים] של פסל, כשר משום דופן עקומה. והקשה ראבי"ה הרי אפילו אם כל מקום הדופן עקומה הוא נסרים יהיה ג"כ כשר משום דופן עקומה. וכתב לחדש דאם מניח נסר ופסל מותר לישן תחת הפסל.

     וכתב ע"ז הראבי"ה: מיהו דבר תימה הוא היאך מותר לישן תחת הפסל כיון שתקרה מפסיקו, הלא אין לו ארבעה דפנות, כדאמרינן לקמן יז: סכך פסול פוסל בארבעה באמצע סוכה.

     ונראה דהיינו טעמא דכאן אין הסכך פסול אלא שגזרו על נסרים שרחבים משום גזירת תקרה. וכי גזור הני מילי לישן תחתיהם אבל ביניהם כגון תחת הפסלים שאין תקרה לא גזרי. עכ"ל.

     וכן מצינו קולא דומה במהר"ם בע"ב אות תסג דלר' יהודה אליבא דשמואל נסרים שיש בהם ארבע אין מצטרפין לפסול אפילו ביותר מד"א. [↑](#footnote-ref-911)
912. וכן דייק הפנ"י מהרמב"ם והקשה עליו כקושית המכתם. אמנם עי' רבנו מנוח ומ"מ שכתבו דהרמב"ם מיירי מן הצד כאוקימתת הגמ', רק העתיק המשנה כצורתה. וכן כתב ר"א בן הרמב"ם בברכת אברהם סי' כה בחד שנויא. והכס"מ כתב: ול''נ דאפשר נמי כגון שנתנו באמצע לרוחב הסוכה ונשאר ממנו עד דופן אמצעי שיעור סוכה והנסר אינו מבריח מן הקצה אל הקצה ואשמעינן שאותו צד שאצל הפתח אע''פ שהנסר מפסיק נדון כפסל היוצא מן הסוכה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-912)
913. ובברכת אברהם סי' כה כתב דתירוץ הגמ' מן הצד שנויא דחיקא הוא. [וצ"ע לדחות סוגיא מפורשת מסברא.] [↑](#footnote-ref-913)
914. ובחי' ר' מאיר שמחה [ח"ג] כתב סברא אחרת למה שהכשיר הרמב"ם. דהנה להלן טו. אמרינן דבנוטל אחת מבינתים סגי לאבטולי משום תקרה שלא יהא שייך בו תעשה ולא מן העשוי. [עי' במלחמות שם] וא"כ ביש בו ד' גזרו חכמים לפי שקרוב לסיכוך וכשיסכך אדם בהן יבוא לישב תחת קורות ביתו ויאמר מה לי לישב תחת קורות ביתי מה לי לישב תחת תקרות. וא"כ בנסר אחד שיש בו ד' וסוכה בעי הכשרה ז' טפחים וא"כ בעי שיטול אחת מהן ותו בטלה תקרה וכולו סכך כשר ופשוט. עכ"ל.

     ובדבר הקושיא מלהלן יז. ע"ש שתלה זאת בפלוגתא דר"מ ור"י ויבואר בס"ד בע"ב אות תסד. [↑](#footnote-ref-914)
915. ראה זה חדש ברבנו יהונתן שכתב: "דאזיל לטעמיה דחייש למיעוט". וכונתו להא דסבר ר"מ בכמה דוכתי [עי' יבמות קיט.] דחיישינן למעוטא, וה"נ כאן אזיל לשיטתו גזר משום המיעוט שמסככין בנסרים פחות מד'. [↑](#footnote-ref-915)
916. ויש להוסיף בזה דר"מ דרב היינו ר"י דשמואל, ולמה א"כ בדברי רב לר"מ לא הוצרכנו לטעמא ד'שעור מקום', ולשמואל אליבא דר' יהודה צריך לטעם זה. [↑](#footnote-ref-916)
917. לכאורה י"ל דהמיעוט עושין תקרה גם בפחות מג"ט אלא דא"א לאסור דא"כ במה יסככו, וכלשון רש"י "הא קנים בעלמא נינהו, וא''כ במאי מכשר". ואם אין סברא לחלק בין פחות מג' לג' לא היו גוזרין כלל משום מעוט.

     ושו"ר במהר"ם לובלין שמיישב וז"ל: ונ"ל דהא בהא תליא, דלעיל היה סבר דפליגי באי חיישינן למיעוטא דמסככים בנסרים שאין בהם ד', וזאת המחלוקת שייך ג"כ אפי' בנסרים שיש בהן פחות מג', דבהו נמי יש מיעוט העושין מהן תקרה. ולכך פריך ואפילו בפחות מג' קנין בעלמא נינהו. ומסיק רב פפא דמג' ער ד' פליגי, אבל בפחות מג' ד"ה כשרה, ולא פליגי בחיישינן למיעוט אלא מר סבר כיון דליתנהו שיעור מקום וכו' ומר סבר כיון דנפקי להו מתורת לבוד גזרינן.

     [ויל"ע למה במסקנא השתנה גם טעמו של ר"י הרי הקושיא רק על ר"מ.] [↑](#footnote-ref-917)
918. הר"ן כתב לדחות ראיה זו שהנוהגין בקנים מחברין וקושרין אותם עד שעושין מהן לוח מחובר יותר מד'. [↑](#footnote-ref-918)
919. ובאמת אזיל רש"י לשיטתו בדף טו. ד"ה לבטולי: "אבל השתא דזו תקרה היתה ובא לידי מעשה לעשות לשם סוכה וזה מוכיח שיודע שאמרה תורה תעשה ולא מן העשוי פליגי רבי יהודה ורבי מאיר אי איכא תו למגזר משום תקרה או לא". והראשונים [מלחמות וריטב"א] הקשו הרי הנכנסים והיוצאין אינן יודעים שעשה מעשה. [↑](#footnote-ref-919)
920. והיינו דכיון דגם אם נפסול את הנסר דינו כסכך פסול פחות מד"ט שאינו פוסל את הסוכה ואפשר לישב תחת הסכך הכשר. לכן בכזה נסר לא גזרו כלל פסול. [↑](#footnote-ref-920)
921. והיינו שמה שלא גזרו בנסר פחות מג' הוא כיון שאם יסכך בין נסר לנסר יהא מותר לישב אף תחת הנסר [דסכך פסול פחות מג' יושבין תחתיו מדין לבוד] ממילא דנוהו כסכך כשר. אבל ביותר מג' אף שאינו פוסל את הסוכה [כדלעיל בדעת ר' יהודה] מ"מ תחת הסכך הפסול אסור לישב ולכן גזרו לפסול נסר זה. [↑](#footnote-ref-921)
922. דין סכך פסול פחות מד' אם מותר לישן תחתיו הא מחלוקת ראשונים בדף יט. והראב"ד בא להוכיח ע"פ פירושו דאסור לישב תחתיו. ואמנם רש"י שסובר דכשר לישב תחתיו אינו יכול לפרש כראב"ד ולכן פירש באופן אחר. [↑](#footnote-ref-922)
923. צ"ע למה אין זה גזירה לגזירה ולכאורה צ"ל דכולה חדא גזירה היא, עי' ביצה ג. [↑](#footnote-ref-923)
924. ועי' חי' ר"א מן ההר וצ"ע בגירסאות שם. [↑](#footnote-ref-924)
925. מבואר דרק אם יש צירוף לד"ט פסול. ודלא כפנים מאירות שהובא בשערי תשובה סי' תרכו. וכן העיר ב"שער החדש" על העיטור. ויבואר בס"ד להלן אות תסז. [↑](#footnote-ref-925)
926. יש לדון בכמה אנפי לומר דאין דין הפכן מוסכם לפסול, ותלוי אי הוי סכך פסול או רק איסור לישב תחתיו. [ויש לתלות בר"מ ור"י כסברת רמ"ש אות תסד.] [↑](#footnote-ref-926)
927. ולדברי הפנים מאירות אות תסז לא קשה. [↑](#footnote-ref-927)
928. הנה בברייתא לשון ר' יהודה "אין מצטרפין" (ור"מ אמנם סובר דמצטרפין אבל לא קאמר לה בהאי לישנא אלא בלשון "נסרים כסדינים") וצ"ב דא"כ הול"ל "מאי אין מצטרפין". ועי' מהרש"א מה שכתב בזה ע"פ דרכו, יובא בהערה להלן. [↑](#footnote-ref-928)
929. וכתב המהרש"א: ואינו דומה לפלוגי לר"י בין סכך פסול משום גזירת תקרה ובין שאר סכך פסול כדמוכח לקמן דאין לחלק בזה. וכונתו דאין לומר דכאן לא פסלו לגמרי ככל פסולי סכך דרבנן אלא רק גזרו שלא לישב תחתיו דלקמן מוכח דאין לחלק.

     וביאר הפנ"י דכונתו להוכיח מלהלן יז: דפריך על נהרדעי דאמרי סכך פסול באמצע בד"ט, מהא דאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר כשר, ולמה לא נפסל ע"י הד"ט. והשתא אם נימא דיש חילוק בין פסול נסר לשאר סכך פסול דילמא נסר לחודיה אינו פסול אלא בד"א ודברי נהרדעי קיימי בשאר פסולי סכך, אע"כ דאין לחלק.

     אמנם הפנ"י כתב דנראה דיש לחלק טובא. דהנה צ"ע בדברי מהר"ם מה שייך "צירוף" לד"א של דופן עקומה, והרי מה שבתוך ד"א ודאי יש בו הכשר של דופן עקומה [ולישן תחתיו ודאי א"א דזה אסור גם בלי "צירוף"] ובע"כ ענין הצירוף הוא אם חלק מהנסר בתוך ד"א וחלק מעבר לד"א דנצרף את החלק שבתוך ד"א לשעור ד"ט של פסול נסר. ומעתה יש לחלק טובא, דהכא הרי הפסול הוא רק אם הנסר משמש לסכוך, אבל אם הוא מחיצה לא. ולמשל אי איכא נסר בצורת ג"ם דצד הג"ם האחד דופן וצד ג"ם השני סכך, אם אין בחלק הסכך ד"ט ודאי לא יצטרף מה דעומד כחלק מהדופן לשעור ד"ט לפסול. ולפ"ז גם בד"א של דופן עקומה לא משכח"ל שיצטרף חלק הנסר שיש לו דין דופן עקומה, לפסול עם הנסר שמרוחק מן הכותל יותר מד"א, כיון דמה שנמצא שם הרי הוא בתורת דופן ואין שעורו נמדד לד"ט. ע"ש. [וכעי"ז ברש"ש, ובערול"נ ברש"י ד"ה לארבע.] [↑](#footnote-ref-929)
930. ובזה מיישב המהרש"א לישנא דגמ' "מאי מצטרפין" דזה קאי על הנסרים שיש בהם ד"ט שבהם מודה ר"י שמצטרפין. [↑](#footnote-ref-930)
931. צ"ב כונת רמ"ש דהרי גם לר"מ בפחות מג"ט לא פסלו וא"כ למה מה שפסול בג"ט הוי טפי "סכך פסול" ממה ששעורו בד"ט. [↑](#footnote-ref-931)
932. ובזה יש לפרש לישנא דמתני' מסככין בנסרים ור"מ אוסר, ונתקשינו בזה באות תנג הרי לדברי שניהם יש נסרים שאין מסככין בהן והו"ל רק לאפלוגי מהו שעור הנסר שפסלו. ולדברי רמ"ש א"ש דלר"י לא עשאוהו כסכך פסול רק אסרו לישב תחתיו, [וזהו לישנא דמסככין בנסרים] אבל לר"מ הוי כסכך פסול [וזהו לישנא ור"מ אוסר] וזה בא לשון המשנה לרמז ודוק. [↑](#footnote-ref-932)
933. מבואר בדברי הפמ"א חידוש דסכך פסול שיש בו ד"א פוסל אף אם הוא מונח לגובה ואין במשכו ד"ט, ולכן פוסל גם בהפכן על צידיהן.

     ולכאורה יש להוכיח מדברי המג"א ומ"ב דלא ס"ל כן, דז"ל המ"ב (תרלב ה): הסכך הפסול וכו', ואם הסכך למעלה אינו מונח בשוה אלא עקום כגגין שלנו אע"פ שיש בשיפוע ד"א אינו פוסל אא"כ יש במשכו ד"א. ובשער הציון (סק"ט): מגן אברהם, והוא הדין לענין פסול ד"ט באמצע הסוכה הדין כן שאם עומד בשפוע ויש במשכו ד"ט ואין תופס בסוכה ד"ט שאינו פוסל. (בכורי יעקב בשם א"ר). עכ"ל. ואם אינו פוסל בשפוע כ"ש שאינו פוסל לגובה. ועי' להלן אות תע. [↑](#footnote-ref-933)
934. "בשוה" הכונה באותו גובה של הכשר וחוצץ בין סכך כשר זה לחברו, לאפוקי אם הסכך הפסול גבוה יותר מהכשר. [↑](#footnote-ref-934)
935. הפנים מאירות מפרש טעם ההיתר משום דבנסר אחד ליכא למיחש כ"כ לגזירת תקרה. אך לכאורה היה אפשר לפרש ההיתר בפשיטות דהגזירה היתה להחשיבו כסכך פסול וא"כ רק אם יש במשכו ד"ט פוסל ככל סכך פסול. וצ"ע.

     והנראה בזה דהפנים מאירות נשאר בחדושו לגבי סכך פסול דעלמא שפוסל אף שהוא עומד ועתה אין במשכו ד"ט וחזר בו רק לגבי פסול נסר מטעם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-935)
936. עי' ריטב"א שהסתפק בהכניס פחות מג"ט לבין המחיצות אם גם בזה דיינינן דהנסר פסול או דאין בזה גזירת נסר. (הובא בפמ"ג תרלב א"א א) ויסוד הספק הוא מחמת שבפחות מג"ט הרי הוא בטל לסכך הסוכה [עי' מ"ב תרלב ט: דכיון שהוא דבר מועט חשיב כמאן דליתא (ט"ז) וע"ש סק"ו בהא דד"ט אין ישנים תחתיו וז"ל: אותו המקום כיון שהוא ד"ט הוא מקום חשוב לעצמו ואין מתבטל לגבי הסוכה. ומשמע דבג"ט הכשרו משום דהוא בטל לסוכה] ודנים אותו כסכך נפרד. ושו"ר בחי' ר"א מן ההר שדעתו להכשיר וז"ל: ודנין ליה דכמאן דליתיה דמי ולא מצטרף בהדיה מה שהוא חוץ לסוכה לשוייה סכך פסול דכמאן דליתיה דמי. גם בהשלמה ובמאורות מכשירים בפחות מג'.

     ועי' חזו"א (קמד ג ד) שדעתו לפסול. [↑](#footnote-ref-936)
937. נראה הביאור בזה ע"פ מה שמבואר דאין צריך דופן י' קודם לסכך אלא סגי שיהא דופן טפח קודם הסכך, והגדר בזה דהפסול בקדם סכך לדפנות הוא משום דליכא שם אהל על הסכך. ולפ"ז י"ל דגם כשלא ממשכא חדא דופן בהדא דאין זה חלל סוכה מ"מ הסכך של הפסל טפל לכלל הסוכה ויש עליו שם אהל וממילא דאם אח"כ ממשיך את הדופן ליכא בזה משום תולמ"ה. ועי' באות תסט בהערה שלפי סברא זו ניתן לבאר דברי ר"א מן ההר. [↑](#footnote-ref-937)
938. לפי פשוטו היה נראה דרק למ"ד הפכן כשרה והיינו דבעינן שיסכך בפועל ד"ט יש חידוש דגם הטפח דלבר חשיב כאילו מסכך את הסוכה. אבל למ"ד הפכן על צידיהן פסולה אין שום חידוש בדין זה של קאים אפומא דמטללתא דהוי כמו כל סכך פסול ולכן השמיטו הרמב"ם.

     ושו"ר שכן הקשה הבית מאיר על בעל המאור שהעתיק דין זה והרי להלכה אין נ"מ בזה. ותירץ דנ"מ לפסול אפילו בפחות מג"ט ע"י שמצטרף לחוץ [אמנם זה תלוי בספקו של הריטב"א שהובא באות זו בהערה כשבפנים יש פחות מג"ט אם פוסלין.] [↑](#footnote-ref-938)
939. אך החזו"א (קמד א) כתב דגם תוס' מודים דבעינן ממשך דופן ע"ש. [↑](#footnote-ref-939)
940. עי' ברע"א (על מג"א תרלב ג) שמדייק מדברי המהרש"א שאם יש למשל ה' טפחים סכך כשר [שאם היה משלימם בב' טפחים סכ"פ היתה כשרה כדין סוכה קטנה להלן יז:] והשלים בסכ"פ ג' טפחים, פסולה ולא אמרינן דל מהכא את הטפח האחרון ותהא כשרה ע"ש. ועי' אות תקע. [↑](#footnote-ref-940)
941. צ"ע דאולי הנפקא מינה היא לענין לישן תחת הנסר, דכדי דלא נימא דהוי כהפכן על צידיהן בעינן לומר דגם מה שבחוץ הוא בכלל הסוכה מדין פסל לחומרא. [וכן למאן דמתיר לישן תחת סכך ג"ט בעינן כאן לצרף את הפסל כדי שיהא שעור ד"ט ויהא פסול לישן תחתיו אף בסוכה גדולה.

     שו"ר בפמ"ג (תרלב א"א א) שעמד בזה וכתב דמשמע ליה להמהרש"א דהכא כל הסוכה פסולה, מהלשון "פסולה" ודומיא דאינה מחזקת ראשו ורובו ונפרצה פרצה דתניא בהדה. וכ"כ החזו"א (קמד ב) ע"ש. [↑](#footnote-ref-941)
942. אמנם בחי' ר"א מן ההר הביא שיטה שהסוכה כולה פסולה בכה"ג ומסיק דכן עיקר. וצ"ב. והנה תוכן דבריו דבפירוש קמא מבאר דע"י סברת פסל לחומרא נעשה כאילו יש בסוכה ד"ט סכך פסול. אבל לפירוש שני אין הפסל נחשב שיש "בסוכה" ד' טפחים אלא מהני רק לומר דהנסר כמסכך בכל רחבו ואינו כהפכן על צדיהן. וכתב נ"מ בין הפירושים אם פוסל בסוכה גדולה. דאם נחשב כאילו יש בסוכה ד' טפחים הרי זה פוסל אף סוכה גדולה. ומסיק דפרוש ראשון עיקר.

     וביאור השיטה השניה נראה דהוא ע"פ מש"כ המקור חיים הובא באות תסח, דבדלא ממשכא חדא דופן בהדא אין זה נחשב כחלק מחלל הסוכה, אבל מ"מ מצטרף לשם אהל של הסכך.

     אמנם הדברים צ"ע דהרי הא דסוכה גדולה נפסלת בד' פירש רש"י להלן יז: וז"ל: "דמקום חשוב הוא להפליג ולחוץ שאין הדפנות מועילות שוב זו לזו ונראות כשתי סוכות", וא"כ סברא זו לא שייכא היכא דהסכך הפסול ברוח רביעית ויש לסוכה ג' דפנות בלא רוח זו.

     ואין לומר דר"א מן ההר מפרש דסכ"פ ד"ט פוסל משום שכל היכא דחלק ניכר מן הסוכה סכ"פ זה פוסל את כולה [ולא כסברת רש"י הנ"ל] דהא ר"א מן ההר עצמו בדף יז: כתב ג"כ כסברת רש"י הנ"ל.

     והנה עי' היטב רע"א על מג"א (תרלב ג) שדן לחלוק על המג"א שם, ולהכשיר סוכה שיש בסכך הכשר יותר מד"ט אף אם הסכך הפסול יותר מג"ט משום דאם הסכך הפסול ברוח רביעית אמרינן דל מהכא מה שיותר משל טפחים ותתכשר ע"י צירוף של פחות מג"ט. ואם הוא בצד רוח אמצעית דא"א לומר דל מהכא, יש להכשיר ע"י דין דופן עקומה על חלק מהסכך הפסול ושאר הסכך הפסול בשעור פחות מג"ט יצטרף להכשיר. [ועי' בא"ר שדעתו ג"כ לחלוק על המג"א שפוסל. והובאה הפלוגתא במ"ב (תרלב סק"ח). ועי' חזו"א (קמד ג) שמצדד להכשיר.]

     והנה לא נתבאר ברע"א אם הכשיר אף בסכך יותר מד"ט או רק בסכך שבין ג"ט לד"ט. אבל בחזו"א [שסובר ג"כ כהגרע"א] מבואר שרק עד ד"ט מכשיר. והסברא בזה דיותר מד"ט נחשב לסכך לעצמו ולא בטל לסוכה כדחזינן דעד ד"ט כשר בסוכה גדולה אף לישן תחתיו ואילו ד"ט הוי כשטח בפנ"ע. ועוד חזינן דבד"ט אסור לישן אף בטפח הסמוך לסכך דכולו נחשב דסכך פסול וכשטח בפנ"ע ולכן י"ל דא"א לומר עליו "דל מהכא" ולצרפו לסוכה.

     וכתב שם החזו"א דאף למג"א שפוסל, י"ל דאם הסכך פחות מג"ט בסוכה ומקצתו חוץ לסוכה ולא ממשך חדא דופן בהדיה דלא הוי פסל היוצא, (החזו"א לשיטתו שבגמ' הכא במנח אפומא דמטללתא בעינן ממשך חדא דופן הובא באות תסח) כשר ואע"ג דבסכך פסול ד"ט כה"ג נמי פסול [והא דאמר דהנסר פסול רק מטעם דהוי פסל וא"כ בעינן ממשך חדא דופן, שאני התם דבלא זה אינו משמש מן הנסר רק ג"ט והוי כהפכן על צדן (א"ה, סברת החזו"א הפוכה ממה שכתבנו בדעת ר"א מן ההר דטפי חשוב חלק מסכך מן הנסר לאפוקי מהפכן על צדן, מפסול דסכך פסול ד"ט)] מ"מ בפחות מד' י"ל דכשר.

     ולפ"ז י"ל בדעת ר"א מן ההר שפוסל בסוכה גדולה אין הכונה שיש בה ז"ט סכך כשר דאי הכי לא יפסל המקום של הסכך כשר. אלא מיירי שיש למשל ו"ט סכך כשר, וסובר ר"א מן ההר שבעלמא אם יש בפסול ד"ט הרי הוא פוסל אבל מג' ועד ד' אינו פוסל כסברת החזו"א. ולפ"ז הכא דהטפח הרביעי הוא בפסל היוצא [ובפרט אי נימא דמקור חיים דלא ממשך חדא דופן] סוברת השיטה השניה דלא מקרי שיש ד"ט בסכך, דהצירוף הוא רק לענין שנחשב מסכך ד' ולא לענין שנחשב כיש בסוכה ד"ט של סכך פסול. ועדיין צ"ב בלשון ר"א מן ההר שקרא לזה סוכה גדולה.

     והנה מבואר בר"א מן ההר דאם היה דופן עקומה הרי זה כשר אף ללישנא קמא והיינו אף דמקרי ד"ט סכך פסול. ונראה בדעתו דאף דכשיש ד"ט לא מפלגינן הסכך להכשיר וכדכתב החזו"א. מ"מ ע"י דופן עקומה מפלגינן לומר דחלק הוי דופן עקומה ומפחות מג"ט יחשב לסכך המצטרף לסכך כשר. [ואולי יש לפרש גם דברי רש"י גבי דופן עקומה בכה"ג, דאין הדופן באמצע הנסר אלא בקצהו החיצון, וע"י דופן עקומה מפלגינן הנסר לב' חלקים ומתכשר, ותתיישב קושית מהרש"א.] ועי' זכרון שמואל סי' כח שהוכיח דלא מפלגינן ע"י דופן עקומה וצ"ע.

     ועי' ב"אהל מועד" שהקשה למה באנח אפומא דמטללתא פסולה נימא דופן עקומה. ותירץ דמיירי בסוכה קטנה שנפסלת בג"ט. וכל דבריו צ"ב. [↑](#footnote-ref-942)
943. משמע דאם מיירי בסוכה גדולה מובנים דברי רש"י. וזה צ"ע דגם בסוכה גדולה כיון דכל הנ"מ היא לענין לישב תחתיו, א"כ א"א לישב תחת דופן. ועמד בזה החזו"א (קמד ב). [↑](#footnote-ref-943)
944. טעם הפסול כתב בהליכות שלמה פ"ז דהרי אם יש סכך פסול ד"ט בתוך הסוכה הרי אסור לישב גם תחת טפח אחד הואיל וסוף סוף הוא חלק ממקום חשוב של סכך פסול. והכי נמי דעת מהרש"א דלענין זה אין הדופן מפסיק וחשיב כחלק ממקום חשוב של סכך פסול.

     ועי' בחזו"א (קמד ב) שתמה על המג"א דאם אפילו בכה"ג פסול למה אמרו בסוגיין דהפסול משום דין "פסל היוצא", והרי גם כשיש מחיצה פסול.

     והפמ"ג (תרלב א"א א) כתב בזה: ואע"ג דבגמרא אמרינן כפסל היוצא מן הסוכה הא לאו הכי אין מצטרף וכשר, זה למאן דאמר הפכן על צדן כשר הוא הדין בזה אם כותל מפסיק כשר. משא"כ לדידן הפכן פסול, הוא הדין נסר ד"ט אע"ג שיש כותל מפסיק פסול כיון דמ"מ יש בו רוחב ד"ט ומה בכך שאין בו בסוכה כי אם ג"ט, הוי כהפכן על צידיהן.

     [ולא זכיתי להבין הרי גם המהרש"א מיירי למ"ד הפכן על צידיהן כשר.] [↑](#footnote-ref-944)
945. בקרבן נתנאל על הרא"ש סי' לה העיר דכיון דלא ממשכא חדא דופן בהדא אין לפסול מדין פסל [וכמו שנתבאר באות תסח.] [↑](#footnote-ref-945)
946. עי' בקרבן נתנאל על הרא"ש סי' לה שתמה על המג"א דלכאורה מה שלא נחשב הטפח הבולט לחוץ כחלק מסכך הסוכה הוא מפני הדופן המבדלת בינו לבין תוך הסוכה, וא"כ מה ענין "דופן עקומה" לכאן [וכן תמהו הדגומ"ר והחזו"א.] ואם נימא דכל הטעם שדנים את הנסר כמו ב' חלקים ולא מצטרף החיצון עם הפנימי הוא מפני שלפנימי יש דין דופן עקומה שמצרפו לדופן וזה מה שמחלקו מהטפח החיצון, א"כ איך אפשר לישב תחתיו והרי אין יושבין תחת דופן עקומה. [ותירץ דרש"י ס"ל דסכך פסול פחות מד"ט בסוכה גדולה ישנים תחתיו, וא"כ כאן דאין ד"ט של פסול ישנים תחתיו.]

     ובמחה"ש כתב דמה שמחלק את הנסר הוא ה"דין דופן עקומה", ועי"ז מותר לישב תחתיו אף דיש לו תורת דופן עקומה, כיון דסוף סוף הוא סכך כשר, והדין דופן עקומה בא רק כדי לחלקו מהחיצון. [ונראה להוסיף דמצינו בסוכה העשויה כצריף שיכול אותו דבר לשמש גם כדופן וגם כסכך.] [↑](#footnote-ref-946)
947. לכאורה הוא ר"ת 'ואפשר לומר', (לבו"ש מקו"ח תו"ש) או 'ואיכא למימר' (שיורי לקט). וכנראה מכאן למד בשער הציון (אות יא) דהמג"א מסופק בדין זה. ויבואר בס"ד באות תע. ואולי הספק של השעה"צ אם לומר כמהרש"א. ועי' הליכות שלמה פ"ז. [↑](#footnote-ref-947)
948. וא"כ אף דלא מקרי דיש סכך של ד"ט בסוכה מ"מ יפסול משום דלדידן הוי כשפודין של מתכת. [↑](#footnote-ref-948)
949. אמנם עי' חי' בית מאיר על הש"ס שכתב דרק לענין למהוי כי הפכן על צידיהן מהני המחיצה לחלק את הנסר אבל לדידן שהוא כשפודין של מתכות, כיון דהסכך לכשעצמו הוא ד"ט אסור לישן תחתיו אף שבסוכה יש רק ב' טפחים. [↑](#footnote-ref-949)
950. על ראיה זו תמהו מחה"ש ורע"א דהא דמכשיר ר' יהודה הוא מפני שסובר דהנסרים כשרים ואין בזה כלל לתא דסכ"פ. [↑](#footnote-ref-950)
951. בחוט שני פ"ו עמ' רטז הוכיח מזה דגם נסר שיש בו נקבים ואינו מציל מן הגשמים בכלל הגזירה הוא. [↑](#footnote-ref-951)
952. עי' לעיל אות שיא סברות המהרש"א והפנ"י ליישב ההיא דסוכה תחת האילן. ולפי חילוק הפנ"י לא קשה כאן [כיון דהמעזיבה היא דבר קבוע.] אבל לסברת המהרש"א והיא סברת הר"ן שם דתלוי מי קדם לכאורה הכא קדמו הנסרים למעזיבה. וי"ל דבזמן שהניח את הנסרים גם הם היו פסולים כיון שנעשו לבית, והכשרם בא רק כשמפקפק ואז כבר ישנה למעזיבה. אמנם לכאורה אכתי הוי סכך כשר ופסול בב"א ויל"ע מה דעת ר"ת בב"א.

     ולסברת אחי המהרש"א דהפסול לר"ת רק אם יש י' טפחים בין הכשר לפסול, לפ"ז ליכא לפסול כאן אלא מסברתו השניה של הריטב"א. [↑](#footnote-ref-952)
953. צ"ב למה כתב סברות רק לגבי גזירת תקרה ולא גבי פסול תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-953)
954. ועי' בשפ"א שעמד ג"כ בזה. [↑](#footnote-ref-954)
955. כנראה קושיתו להו"א דבעינן תרוויהו אבל למסקנא די בנוטל אחת מבינתים. [↑](#footnote-ref-955)
956. משמע דסגי בנטילת נסר אחד לחוד. וצ"ע היכן מצא זה במלחמות. ולהלן אות תעט יבואר בס"ד. [↑](#footnote-ref-956)
957. עי' ראבי"ה סי' תרכא שדן ג"כ אולי להכשיר אף בלא פסל ביתיים וכתב להוכיח דלא מהני משום דדמי להיתר של ר"מ שמניח פסל ביניהם. [↑](#footnote-ref-957)
958. כתבו הלבו"ש ומחה"ש דטעמו של המג"א משום דעביד מעשה רבה להסיר גם המעזיבה וא"כ הוי יותר עשייה. [↑](#footnote-ref-958)
959. המלחמות כתב קושיא זו בזה"ל: והא ליכא לאוקומא כדאוקימנא לההיא ברייתא דקתני מודה ר"מ שאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל ביניהם וכשרה דהכא אחת מבינתים קתני. עכ"ל. ונראה דהב"ח אות תעח למד מכאן דהרמב"ן מכשיר אף אם לא הסיר אלא נסר אחד בלבד. אמנם לכאורה זה לא יתכן למאי דכתב הרמב"ן בהמשך דבריו כקושיא השניה של הריטב"א למ"ד סכך פסול באמצע בד"א דמוכח מזה דמסיר אחת מבינתיים לכל משך הסוכה.

     ולכאורה היה נראה דכונת הריטב"א והרמב"ן בקושיתם דאי מכשירים רק את האמצע למה אמרו להסיר "אחת מבינתים" הרי צריך להסיר את שני האמצעיים ותו לא, דכל מה שמסיר מהצד לא מוסיף כלל בהכשר הסוכה. ובשלמא להלן יז: דקתני "שאם יש בין נסר לנסר כמלא נסר שמניח פסל ביניהם וכשרה" לאו דינא קאמר אלא דאם כך המציאות שיש בין נסר לנסר כמלא נסר האמעי כשר. אבל כאן קאמר שצריך להסיר אחת מבינתים וזה קשה לשיטת רש"י.

     שו"ר בפנ"י שמפרש דהקושיא דבשלמא להלן אפשר לפרש שהתחיל לסכך משני הצדדים ובאמצע יצא לו ב' אוירים של ד'. אבל הכא דתנן נוטל אחת מבינתיים א"כ לעולם לא יהא לו ב' חללים רצופים.

     והנה לעיל אות תנה ואות תסו הובאו כמה ראשונים שלדעתם מותר לישב תחת הפסל ואין הנסר ד' פוסל מלישב תחת הפסל כיון דאינו פסול אלא מדרבנן. ולפי דבריהם א"ש הא דהצריכו ליטול אחד מבינתיים כדי להתיר לישב תחת כל הפסלים. וכן מבואר ברבנו יהונתן כאן. ובפסקי ריא"ז כתב דלרש"י כשרה כל הסוכה ואפילו נסרים הקבועין. [צ"ע מדברי רש"י לעיל ולהלן.] [↑](#footnote-ref-959)
960. צ"ע הרי רש"י פירש כפירוש שדחה הריטב"א [והביאו הריטב"א עצמו בתחילת דבריו.] [↑](#footnote-ref-960)
961. ז"ל הרמב"ם פ"ה ה"ח מסוכה: תקרה שאין עליה מעזיבה שהיא הטיט והאבנים, אלא נסרין תקועין בלבד, הרי זו פסולה שהרי לא נעשו לשם סוכה אלא לשם בית. לפיכך אם פקפק הנסרים והניד המסמרים לשם סוכה הרי זו כשרה. ובלבד שלא יהיה בכל נסר ונסר ארבעה טפחים. וכן אם נטל אחד מבינתים והניח במקומו סכך כשר לשם סוכה הרי זו כשרה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-961)
962. הב"ח ביאר דברי הרא"ש בב' אופנים וז"ל: דכיון דעביד מעשה בכל נסר שבין שני הנסרים כאילו עביד מעשה בכל התקרה דלא בעינן מעשה בכל נסר ונסר. ועי"ל דס"ל דהנסרים הנשארים כיון דממין סכך כשר הוא ופסולייהו אינו רק משום תעשה ולא מן העשוי אין עליהן דין סכך פסול שפוסל בד' באמצע. עכ"ל. [משמע דלפירוש שני אין ישנים תחתיו וצ"ע דא"כ מה העצה. [↑](#footnote-ref-962)
963. ז"ל הבאור הלכה: ולפי מאי דקי"ל לקמן בסימן תרל"ב דסכך פסול פוסל באמצע בארבעה טפחים מיתוקמא כגון דהוו שני פסלים באמצע ואין מן הדופן עד הפסל ד' אמות [כגון דהוי ח' אמות מצומצמות וכשעושה נסר ופסל מצד אחד ד' פעמים וכן מצד השני איתרמי שני פסלים באמצע] הלכך מתכשר מתורת דופן עקומה [רש"י ור"ן.] וכן משמע בביאור הגר"א דלדיעה ראשונה מיירי בכהאי גווני.

     אכן בב"ח כתב דלדעת הרא"ש והטור [וה"ה השו"ע שהעתיק לשונם] כיון דעביד מעשה בנסרים תו אין על הנסרים הנשארים שם סכך פסול וכולם מתכשרי כשנותן נסר ופסל נסר ופסל בכל הסוכה. אך הי"א והוא דעת הרמב"ם אין סובר כן ולפיכך סובר שלא יהא הנסרים רוחב ד' בין במפקפק ובין בנוטל אחת מבנתיים ע"ש.

     [ועיין בב"ח שהביא עוד שיטה אחת בשם הרמב"ן דבנוטל נסר אחת לבד סגי אפילו הניח כל שאר נסרים בלא סתירה ונענוע ואפילו לא הניח פסל בינתיים וכו' אבל סיים ע"ז שאין להקל כן למעשה גם הגר"א שהביא כל השיטות בזה לא הזכיר שיטה זו כלל] ופה א"צ להעדיף סכך הכשר על הפסול כמו בסעיף הקודם דגם הסכך הפסול נתכשר ע"י המעשה שנטל אחת מבינתיים: [↑](#footnote-ref-963)
964. אך כתב דמדברי השו"ע בדעת הרא"ש משמע דמותרת כל הסוכה אף בנוטל אחד מבינתים אך בדעת הרמב"ם י"ל כנ"ל. [↑](#footnote-ref-964)
965. ועי' בריטב"א שכתב דליכא לדחות דא"כ היה לו לומר הלכה כר' יהודה, דהא לא אמרה ר׳‎ יהודה בהדיא, די״ל בגזירת תקרה הוא דפליגי.

     והראב"ד [על הרי"ף] כתב דלא סגי ליה למימר דהלכה כר"י שהרי הוצרך לומר שנקבות פסולות ולא הוי כבית קבול העשוי למלאות. [↑](#footnote-ref-965)
966. י"ל דלא מנכר אם כונתו לסוכה או להוסיף מקום בביתו. [↑](#footnote-ref-966)
967. עי' בריטב"א שמיישב דברי הרי"ף וז"ל: כלומר דבכל חדא מינייהו סגי לבטולי תקרה ואע״פ שלא נאמר בגמ׳‎ זה הלשון מתחלה על הדרך הזה אלא לומר דב״ה לית להו גזרת תקרה אין רבינו ז״ל חושש לתפוס לשון הגמ׳‎ בשמועתינו שנאמר בגמ׳‎ אלא דין שיספיק לענין מה שכותב בהלכותיו וכדכתיבנא במסכת ע"ז (כז:) בשמעתא דמתרפאין מהם רפוי ממון וכן דרך רבינו‎ ז״ל בכמה מקומות. עכ"ל. וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-967)
968. הדיוק הוא מדכתב הרמב"ם התנאי שלא יהא פחות מד' רק בתר דין פקפוק ולא בתר דין נוטל אחת מבינתים. אמנם עי' חמד משה דמדכתב הרמב"ם "וכן" משמע דדין נוטל אחת מבינתים שוה לדין מפקפק. [↑](#footnote-ref-968)
969. אמנם המחה"ש דייק מהב"ח דס"ל להיפך דבנוטל אחת מבינתיים לא מהני ברחב ארבע כיון דהוי סכך פסול ד' מפסיק [וס"ל לב"ח דאין נטילת אחת מבינתים מכשרת את הנסרים הנשארים כיון שלא עשה בהם מעשה. והמג"א ס"ל דנטילת אחת מבינתיים מכשרת גם את הנסרים הנותרים.] אבל במפקפק מהני אף ברחב ד'. אך כתב דמלשון הרמב"ם משמע להיפך, וכדעת מג"א. [↑](#footnote-ref-969)
970. כונת המג"א להוכיח דטפי מחמרינן בדין בטול תקרה מאשר בתולמ"ה ולכן לא מהני פקפוק לבטול גזירת תקרה. כ"כ פמ"ג. ועי' מחה"ש באופן אחר. [↑](#footnote-ref-970)
971. צ"ע הרי יש כאן רק סכך פסול ומה הס"ד להכשיר. ונראה פשוט דכונת הריטב"א לאפוקי דלא סגי במניח מעט סכך כשר בין שפוד לשפוד, אלא בעינן "ממלא" כל החלל בסכך כשר כדי שיהא צממ"ח מחמת הסכך כשר. ועי' בהמשך מדברי הריטב"א בדף ט:. [↑](#footnote-ref-971)
972. צ"ע לפי מה שנתבאר שהנדון משום הלבוד של הסכך הכשר א"כ הרי יש ביניהם את השפוד שמפסיק את הלבוד ואין אומרים לבוד בכה"ג כמש"כ המג"א שיובא באות תצג. וי"ל. [↑](#footnote-ref-972)
973. צ"ב דסוף סוף איכא רובא ומה בכך שאין הסכך הכשר מועיל בסוכה כלום. (שו"ר בקה"י סי' ח שהנחל"ד בתשובה סי' מד תמה כן) ונראה לפי מה שכתב הר"ן בהמשך דבריו דלאו מתורת בטול ברוב אתינן עלה שאין לך איסור שאדם יכול להתירו ולעמוד עליו שיהא בטל, אלא כדי שלא יבטל המעוט חשיבות הרוב, ולזה אם אין הכשר מועיל כלום בטלה חשיבותו.

     וזהו ג"כ הטעם דאין הפסול מצטרף להשלים לרוב צל, ודלא כרש"י דמהני הביטול אף להשלים שעור צממ"ח.

     שו"ר בקה"י סי' ח שמבאר דברי הר"ן דאם יש סכך שלם והוא גם העליון הרי הוא חשוב ולא בטל. והנה עיקר סברתו עי' אות רפו בשם הראבי"ה כעי"ז [אלא דמה שהוסיף הקה"י דיש חשיבות מיוחדת בעליון, זה לא נזכר בראבי"ה.] אך בר"ן משמע דסברתו משום דהסכך הכשר אינו חשוב ולא משום שהפסול חשוב, ודוק. [↑](#footnote-ref-973)
974. עי' חזו"א (קנ יב) משה"ק על הר"ן ומה שביאר בזה בסקי"ג. ולדעת הגר"ז שיובא באות תקו א"ש בפשיטות. [↑](#footnote-ref-974)
975. נראה הביאור בזה דאמנם זה ודאי דלא בטל גוף הסכך הכשר, שהרי הוא פלגא ואין רוב לבטלו. אלא דכדי להכשיר את הסוכה בעינן ששם הסוכה יהיה "סוכה של סכך כשר" וכיון דהסכך מורכב מכשר ופסול אין להכשיר אא"כ יש חשיבות בכשר דאז מקרי סוכה של סכך כשר.

     ובעיקר סברת הר"ן דתערובת גרע. עי' ריטב"א בקושיתו שכתב דהסברא להיפך וז"ל: ומה התם דכל חד וחד קאי באנפי נפשיה כשרה כשהסכך הכשר כשיעור הפסול הכא שהן מעורבין ביחד לא כ״ש. [↑](#footnote-ref-975)
976. דברי השערי ישר הם לדעת הרמב"ן שכתב תנאי זה שיהא בכשר צממ"ח. ואמנם הר"ן והריטב"א השמיטו תנאי זה. והרא"ה כתב להדיא דסגי בחממ"צ ובלבד שיהא מרובה על הפסול. ועי' בשער הציון (תרכו ז) שהאריך בזה. ועי"ש במ"ב סק"ז דלמעשה ראוי להחמיר. [↑](#footnote-ref-976)
977. ולדינא שוים הר"ן והריטב"א וכתבו בזה ג' דינים וכן הביא המ"מ פ"ה מסוכה הי"ב וז"ל: וכתב הרמב''ן ז''ל ג' דינין הם,

     (א) היה סכך אחד פסול וסכך אחד כשר זה למעלה וזה למטה וזו שאמרו והא קא מצטרף ופסול לעולם. אבל נ''ל דכל שאילו ינטל מן הכשר מה שתחת הפסול ועדיין צלתו מרובה כשר ובלבד שלא יהא ד' טפחים במקום אחד כדי שלא יפסל משום סכך פסול.

     (ב) חבטן ועשאן סכך אחד כשר ופסול מעורבין אם היה הפסול בעצמו חמתו מרובה מצלתו והכשר צלתו מרובה מחמתו הרי הכשר רבה על הפסול ומבטלו נמצא זה אינו פוסל ואינו מצטרף וזהו דין ב'. [הר"ן כתב ע"ז: וזה שלא כדברי הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות סוכה וראוי לחוש לדבריו. ושיטתו של הרמב"ם התבארה באות רפה.]

     (ג) עשה סכך אחד בכשר ופסול ולא היו מעורבין יחד אלא זה בפני עצמו וזה בפני עצמו אם היה כשר כפסול כשרה וזהו משנתנו דהמקרה סוכתו בשפודין ומאי דאתמר בה בגמרא. עכ''ל.

     ועי' ראבי"ה סי' תרכב שהקשה ממשנתנו על הסוברים דבחבטן מהני אף אם הכשר חממ"צ כל שהוא יותר מן הפסול, דא"כ למה הצריכו במשנתנו שיהא ריוח ביניהן כמותן, והרי מאחר שיש מן הכשר יותר מן הפסול יהא כשר אף אם אין ריוח ביניהן כמותן. אע"כ אין מכשירין אא"כ יש מן הסכך הכשר לכל הפחות מחצה שמיצל בפנ"ע בלא הסכך הפסול. [↑](#footnote-ref-977)
978. וכן הוא להדיא בעיטור על משנתנו "וכי אין בין זה לזה ג"ט נמי ליכא למימר לבוד דסכך כשר מפסיק". [↑](#footnote-ref-978)
979. והוא מדין לבוד להחמיר. ועי' מג"א (תקב ט) דדעת רמ"א דאין אומרים לבוד להחמיר והמג"א חולק. [↑](#footnote-ref-979)
980. אמנם גם בלשון רש"י קשה למה כתב דאם מלמטה חמה וצל שוין "בידוע שהקנים רחבים מן האויר" הא אף לו היו שוין היה כשר מדין פרוץ כעומד. ועי' ברש"ש שכתב לבאר בזה דרש"י פירש כן כדי לבאר שיטת רב הונא שמצריך עומד מרובה. [↑](#footnote-ref-980)
981. ובתוס' הרא"ש עירובין טז כתב: י"ל דיש חילוק בדבר התלוי בחיות הבהמה, אע"ג דמייתי עלה התם ההיא דתנור והכא לא מייתי לה שמא נראה לו לדמויי אהדדי איסור וטומאה אבל מחיצה לא דמי. עכ"ל. ומשמע דנשאר בתירוץ הראשון דתלוי בחיות. ודלא כתוס' שדחו פירוש זה.

     עוד כתב הרא"ש שם: ורבנו מאיר תירץ דלעולם העומד חשוב טפי. הכא דהעומד מתיר חשוב כרוב, והתם דהעומד אוסר חשיב כרוב. [↑](#footnote-ref-981)
982. ועי' דבר אברהם ח"א סי' ב' ענף ב', שדן אם די בחצי הסימנים, או דחשיב כאילו נשחטו כולן, [עי"ש נפ"מ לענין שהיה במיעוט בתרא], והוכיח דמע"מ כרוב מהדמיון לכלים, דאם הל"מ דדי במחצה, ל"ש כלל לדמות לכלים עי"ש שהאריך. [אך הבית הלוי ח"ב סי' יא לא כ"כ.] [↑](#footnote-ref-982)
983. ויותר מוכח כן מרש"י לעיל ב. שכתב דחממ"צ פסולה משום דבטל הצל, ואי מצד פכ"ע דן, מבואר מדבריו דגם מיעוט הוה מהני, ורק דרוב הפרוץ מבטל את המיעוט העומד, וע"כ דלאו מחמת דמחצה כרוב הוא, אלא דדי בעומד מחצה שאינו מתבטל ע"י רוב הפרוץ. [↑](#footnote-ref-983)
984. מיהו בריטב"א עירובין ט"ו ב' מבואר דגדר מע"מ כרוב לענין שחיטה וגדר אל תפרוץ רובא שוה, עי"ש. [א"ה, ועי' באבן האזל משה"ק מעור העסלא, עירובין י:] [↑](#footnote-ref-984)
985. ולכאורה היה אפשר ליישב קושית התוס', דאי משום סברת התוס' אינו פסול אלא מספק, אבל לסברת הגמ' דאמר רחמנא גדור רובא י"ל דבא לאפוקי היכא דלמראית עין הוא שוה דלא מהני בתורת ודאי [דכמו דלאידך מ"ד אמרינן דההלכה באה להכשיר בתורת ודאי, כן נימא דלהך מ"ד באה ההלכה לפסול בתורת ודאי] וכמה נ"מ בין ספק רה"י לודאי רה"ר או כרמלית, כגון אם מותר להוציא משם לכרמלית או לרה"ר בפחות מד"א, ועוד נ"מ רבות. וצ"ע למה מיאנו התוס' בכך. ושו"ר בחי' הגרי"ז בכורות יז: שהקשה כעי"ז. [↑](#footnote-ref-985)
986. ז"ל התוס' בבכורות: וקשה לר''י כי קא מבעיא ליה לרבנן דבידי שמים א''א לצמצם בידי אדם מאי, היכי פשיט מצמצם מכוון בין שתי עיירות, הא על כרחך נהי דיכולין לצמצם הדבר כשמתכוונין למדוד, מ''מ לרבנן א''א שיהא הדבר מצומצם בין שתי עיירות דכיון דבידי שמים הוא שמעצמו נפל שם מתחלה ולא נתעסקו עליו למדוד ולהניחו שם מכוון.

     ונראה לרבי דאפילו למ''ד א''א לצמצם בידי שמים פעמים שנמדד בו שהוא מצומצם, אלא ה''ק אי אפשר לברר צמצום שבידי שמים כגון לידה דהכא שאין פנאי לברר ולדקדק איזה יצא תחלה ולכך אין שניהן לכהן אבל בידי אדם שיש שהות לברר מיבעיא לן. [↑](#footnote-ref-986)
987. והקרבן נתנאל (על הרא"ש סי' כט, אות ה) כתב בזה: די"ל הא דפרש"י לעיל בשחבטן שעירבו ואינו ניכר. אינו משום כדי שיוכל לבטל הסכך כשר לסכך פסול. אלא משום דלא להוי כשני סככות וע"ש בפרש"י ועוד י"ל דהא דפרש"י כאן ומבטלה אינו ר"ל שביטלו ברוב אלא ה"ק כיון שנותן ראשי הקנים על שפודין נמצא בזה הסיכוך מבטל אותן שפודין שהמה נעשו טפלים לסכך ורב הונא ס"ל כמ"ד לקמן דף כ"א דמותר להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה וכ"פ רבינו לקמן סי' ל"ח ועי' לקמן (סי' מ"א) [פ"ב סי' ד] דהוכחתי דרבא ס"ל מותר להעמיד בדבר המקבל טומאה. והך מ"ד דס"ל דאסור להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה. ס"ל כרב פפא. ומזה הטעם דוחק רש"י ליישב הך גי' והא אפשר לצמצם. ולא ניחא לי' כגי' ר"ח ור"ת והא א"א לצמצם. דהא רש"י פי' לקמן דלמ"ד אסור להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה. היינו מדינא. ולא מטעם גזירה כמ"ש הר"ן. וא"כ אי לכ"ע צריכין לתרץ כשינויא דרבא או כר' אמי תקשי לך להך מ"ד דס"ל דאסור להעמיד הסכך בסכך פסול. והא אי אפשר לצמצם. ולדידי קשה באמת על רבינו שהסכים עם גי' ר"ח ור"ת. והוא סבר לקמן (סי' ל"ח) [שם סי' א] דלמ"ד אסור להעמיד בדבר המקבל טומאה מדינא אסור. א"כ תקשי לי' להך מ"ד ממתני' דהכא והא א"א לצמצם. וי"ל דס"ל הך מ"ד כשינויא דר' אמי במעדיף ואיו השפודין מעמידין הסכך כשר. ובמ"ב (תרלא כ) כתב: ונתן הכשר ערב - בין כל שפוד ושפוד נתן הכשר שם לרחבו ודחקו ביניהן שלא יפול משם לארץ. והעירו למה לא כתב דנותנן ממש מעל [ואין לומר דבא להרויח דין מעמיד דגם בעצה דידיה מקרי מעמיד. [↑](#footnote-ref-987)
988. אולי י"ל דס"ל לבעה"מ דהאויר שבין הסכך כשר לפסול אפשר להחשיבו כסכך כשר [כעין מש"כ החזו"א אות תקו לגבי האוירים שבתוך מקום הסכך הכשר] אלא דכשם שאפשר להחשיב זאת כסכך כשר כך אפשר להחשיב זאת כצל הסכך הפסול. ומעתה י"ל דהכשר האויר הנ"ל תלוי אי פרוץ כעומד כשר או דבעינן עומ"ר. דאם פרוץ כעומד כשר דהגדר הוא דאין צריך שיהא הכל עומד אלא סגי בחצי [כמו שיבואר באות תצו] ולכן הואיל וגם אותו מקום אויר הוי עומד די בכך. אבל לענין עומד מרובה דגדרו דהוא מטפיל את השאר וכאילו גודר הכל, לא סגי בהך אויר כיון דא"א להחשיבו ככשר יותר מאשר הפסול ולכן נהי דבמקמו הוי כסכך כשר לקולא מ"מ אין זה יכול להכשיר את שאר הסוכה ודוק. [↑](#footnote-ref-988)
989. ד"ז נתבאר באות תפט. [↑](#footnote-ref-989)
990. דלמ"ד פרוץ כעומד מיירי במעדיף ושם יש צממ"ח של כשר. ולמ"ד פרוץ כעומד סגי בחצי הסכך הכשר שבאויר. [↑](#footnote-ref-990)
991. וז"ל המג"א (תרכו ב): התוס' והרא"ש הוכיחו וכו' ובאמת התוס' לשיטתם אזלי ערסי' תרל"א [הוא שיטת ר"ת דף כב: דסגי שלמעלה בסכך גופיה יהא פרוץ כעומד ולכן כתבו דכי שקלת לפסול סגי בכשר] אבל הרא"ש שהסכים לפירש"י [שלמעלה בעינן צממ"ח] א"כ [במסכך בשפודין ויש ריוח ביניהן כמותן] כשתשקול הפסול ישאר חמתה מרובה [היינו דלרש"י אם למעלה החמה והצל שוין, למטה איכא חממ"צ] ואפ"ה כשרה, א"כ ה"נ גבי אילן יכשיר אפילו כשחמתה מרובה בלא האילן דהא הרא"ש גמר לה משם. ואפשר דכשמונח למעלה גרע טפי. [והיינו שרק במסכך בין השפודין סגי אף דהוי מחצה על מחצה ובלא הפסול הוי חממ"צ. אבל באילן שהוא למעלה מן הסכך בעינן צממ"ח בכשר. בית מאיר.] ומ"מ צ"ע ליישב לשון הרא"ש שכתב 'כיון דכי שקלת ליה סגי בכשר'. ואפשר דמביא ראייה מהמסקנא דמוקי ליה במעדיף וא"כ צלתה מרובה ע"ש ובמ"מ פ"ה.

     ובעיקר קושית המג"א על הרא"ש כמדומה שמתרצים דבאמת סגי במחצה משום דפרוץ כעומד מותר, ורק בעינן שלא יהא חמתה מרובה מצלתה, ולזה מועיל הסכך הפסול כיון דאינו בא להכשיר אלא רק לסלק את הפסול של חמתה מרובה. וזו כונת הרא"ש דאי שקלת לסכך פסול ולו יצויר שעדיין לא תהא חממ"צ, סגי בסכך הכשר. ומה שהסכך הפסול מועיל שלא יהא חממ"צ זה אינו חסרון וכדלעיל.

     ובמה שכתב המג"א דהראיה לפי שיטת ר"ת. עי' שלום יהודה (במהדורה ישנה סי' לח) מש"כ לפרש להיפך דהראיה לשיטת רש"י דהסכך הפסול מסייע שלא יהא צממ"ח ואעפ"כ כשר כיון דבסכך הכשר יש שעור לעצמו. ומזה למדו דגם סכך פסול שעל גבי הכשר לא יפסול כיון דדי בסכך הכשר לעשות צממ"ח. [ועי' שבט הלוי ח"א סי' קע.] [↑](#footnote-ref-991)
992. עי' מש"כ בזה הבאור הלכה הועתקו דבריו באות רפא/ב. [↑](#footnote-ref-992)
993. עי' פנ"י להלן לג: דדיחוי במצוות אינו אלא מדרבנן. וכן נקט הב"ח סי' תרמו. ועי' בזה בכת"ס או"ח סי' קכא אות ה ובצל"ח להלן לב: ובשבט הלוי ח"ח סי' קמב. [↑](#footnote-ref-993)
994. נראה דהראיה מדכתב הרא"ש "ואע"פ שמתחילה לא נעשית לשם סוכה הא מכשירין ב"ה סוכה ישנה" ואם נימא דבעינן בסוף עשייה לשם סוכה א"כ אין זו סוכה ישנה. [↑](#footnote-ref-994)
995. ועי' בריטב"א שהבין בלשון רש"י [צ"ע היכן ראה זאת ברש"י] שהחטיטה היא כמעשה. ותמה ע"ז וז"ל: ואין לשונו של רש"י מחוור בזה דודאי כל שלא הניחו בתחילה לשם צל אינו כלום משום מעשה שיעשה אח"כ, דסככא ממילא הוי, והוי כדמעיקרא שלא לשם צל, והוי ליה תולמ"ה. דחטיטת הגדיש לעשות חלל לסוכה אין זה מעשה בסכך, דא"כ כשחוטט אותו לגמרי הרי יש כאן מעשה גמור אף כשלא היה שם חלל טפח. אלא ודאי כדאמרן. עכ"ל. ולדברי השפ"א מובנת שיטה זו שדחה הריטב"א. [↑](#footnote-ref-995)
996. ואולי אפ"ל באופן אחר דהוי הכל עשיה מתמשכת וסגי שיחשוב בחלק מהעשיה לשם סכך, [כשם דמהני בנוטל אחת מבנתיים, עי' להלן אות תקיט] ולכן אין צריך בתחילה לשם צל. [↑](#footnote-ref-996)
997. הנה ברש"י לעיל יב: כתב דהחסרון משום דאין כלל עשיה. והרמב"ם כתב דהחסרון משום דלא נעשה לצל. ויש שלמדו מזה [עי' משנת אליהו סי' יד ובברכת יעקב סי' כ ובמה שציין בספר המפתח] דדעת הרמב"ם דלעולם אין דין עשיה בסוכה, רק איכא דין לשם צל שהוא נעשה בעשיה.

     ובעמק ברכה (דיני סוכה סי' טז) כתב לבאר שיטת הרמב"ם דס"ל דבאמת לא בעינן כלל עשיה בגופו של סכך, דגם חטיטת הגדיש דעושה מעשה בחלל הסוכה ועי"ז ממילא נעשה הסכך ג"כ מקרי עשיה. אלא דהפסול משום דבעינן סוכה העשויה לשם צל, ולחסרון זה לא מהני חטיטת הגדיש כיון דזה בא מכח הסכך והוא לא עשה מעשה בסכך. ואי משום דעתה מחשב עליו לשם צל, בזה איכא חסרון דתולמ"ה. [↑](#footnote-ref-997)
998. עי' בספר הסוכה בפסקי הגרש"ז אות לג מה שהעיר ע"ז. [↑](#footnote-ref-998)
999. ובמרומי שדה דף יב. כתב לבאר דעת הרמב"ם דמדאורייתא אם הניח הגדיש לשם צל אף שלא היה בו חלל טפח הרי זה כשר. אבל מדרבנן צריך שיהא גם חלל טפח משום דבלא זה לא מינכר שהניח לשם צל. ובזה מבאר לשון הרמב"ם ע"ש. ועפ"ז תתבאר הסוגיא בדף יב: דלא כשיטת רש"י שם ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-999)
1000. כתב הקרבן נתנאל: דהא יש ד"א בין הסכך הכשר לבין הדופן. עכ"ל. והדברים צ"ע הרי כאן מיירי הרא"ש שאין ד"א בין הסכך לדופן ולכן מקום החלל מיהא כשר. וצ"ע. ועיקר דברי רא"ש יבוארו בסמוך. [↑](#footnote-ref-1000)
1001. עי' באור ביאור הלכה סי' תרלה דאם הוא רק מצד אחד עדיין נותרו ג' דפנות לסוכה ולכן משכח"ל לפסול רק בשחטט משני צדדים ע"ש. [↑](#footnote-ref-1001)
1002. ועי' בכור"י סק"ו שכתב דראבי"ה סובר כרבנו ישעיה לעיל דף ד' (אות פה) דלא אמרינן דופן עקומה אלא לדין חסרון דפנות ולא לשאר פסולי סוכה ודלא כהרא"ש שם. והרא"ש שהביאו פסק כדינו ולא מטעמיה. והוא דוחק. [↑](#footnote-ref-1002)
1003. אמהם המהריק"ש בערך לחם (סי' תרלה, נדפס בשו"ע מכון ירושלים) סובר דפסל אינו מכשיר קדם סכך לדפנות. [↑](#footnote-ref-1003)
1004. מבואר דטפי עדיף להקדים דפנות לסכך. אמנם ראה זה מצאתי בצרור החיים הדרך השישי סי' א וז"ל: ואין קפידא לעשות הסכך קודם הדפנות שהרי מסככין על בית שנפחת וכן על גבי מבוי שיש לו לחי. עכ"ל. הרי דהיה לו ס"ד דבעינן דוקא להקדים הסכך. וצ"ב מ"ט. ואולי משום דבילפותא דבסוכות ילפינן בתחילה לסכך ואח"כ לדפנות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1004)
1005. בתורת רפאל סי' קיב תמה הרי מיירי שעשה לשם צל דאי לאו הכי הרי גם אם הניח חלל טפח לא יוכשר. (עי' מש"כ בדין זה באות תקטו תקטז) אמנם נראה כונת הב"ח פשוטה דאם אין טפח הווי כאומר להדיא שלא לשם צל ומה שדעתו לעשות אח"כ חטיטה לא מהני לדעת הרבה פוסקים. [↑](#footnote-ref-1005)
1006. עי' קה"י סי' ו שהוסיף בזה דהרי גבי טומאת אהל אשכחנא דאיכא שם אהל בלא מחיצות. [↑](#footnote-ref-1006)
1007. ועוד הביא ראיה מדברי רש"י בהמשך העמוד גבי משלשל דפנות מלמעלה למטה דכתב רש"י שהתחיל לארוג המחיצה אצל הסכך. הרי דקדם הסכך לדפנות. והט"ז והגר"א דחו דכונת רש"י ממקום הסכך. ועי' פמ"ג שביאר דראיית הב"ח משינוי הלשון דגבי קרקע כתב "סמוך לקרקע" וגבי סכך כתב "אצל הסכך" משמע דמשלשל המחיצה ממש אצלו כשהוא קיים. [↑](#footnote-ref-1007)
1008. צ"ע למה יהא דין כזה לכתחילה, ומה סברתו ומקורו. [↑](#footnote-ref-1008)
1009. ע"ש בעירובין שנחלקו בזה רש"י ותוס', דעת רש"י והרמב"ם דסגי לפי תקרה ברוחב טפח, ודעת התוס' דבעינן ד"ט. [↑](#footnote-ref-1009)
1010. נראה לבאר כונת הגר"א דאין לומר דהניח בב"א סכך ד"ט דאז באין כאחד עם הסכך נעשה גם פי תקרה, דסכך שעשייתו והכשירו באין כאחד יש בו פסול של תולמ"ה כדמוכח מתוס' לעיל יג: ד"ה אם. ואם כן נמצא דכל הסכך הנצרך לפי תקרה פסול לסוכה מדין תולמ"ה. והשתא בשלמא אם סגי לפי תקרה בטפח, לא איכפת לן שאותו טפח הוא פסול כיון דסכך פסול אינו פוסל אפילו בסוכה קטנה אלא בג'. אבל לתוס' דכל הד"ט הסמוכים לדופן אמצעי הם משמשים לפי תקרה והם פסולים, א"כ זה יפסול את הסוכה [אם לא מצד דופן עקומה וגם זה לכאורה תלוי בדין ב' הלכות כהדדי. אכן כאן אין ההלכות תלויות חדא בחברתה ותלוי בפלוגתת האחרונים בזה. ועי' עמודי אור סי' לט.] והתורת רפאל פירש כונת הגר"א באופן אחר. [↑](#footnote-ref-1010)
1011. הנה דין לבוד ודאי אינו שייך לדין בקיעת גדיים ושעורו הוא בג"ט גם היכא דליכא בקיעה [עי' להלן בפנים אופנים דליכא בקיעה] וכן אמר רבא בעירובין יד: טז: דלרשב"ג לבוד למעלה בד' טפחים ולמטה בג' משום בקיעת גדיים. ולפ"ז יל"ע למה הוצרכו הראשונים בפחות מג"ט לדין לבוד, תיפו"ל מדין גוד אחית אחר דליכא בקיעת גדיים ועוד דלבוד אינו מציל מבקיעת גדיים [כמבואר בדברי רבא הנ"ל] וא"כ למה דנו משום ההיתר דלבוד ולא משום גוד אחית. ויתכן דאי משום גו"א בעינן מחיצה י' אבל ע"י לבוד סגי במחטיצה ז' וכמבואר בע"ב. ועדיין צ"ע דתיפוק ליה משום עומד מרובה בערב. [↑](#footnote-ref-1011)
1012. הפנ"י כתב דכונת רש"י להא דאמרינן בעלמא (שבת קא.) דבקיעת גדים מעכבת את הגו"א. אבל הערול"נ כתב דכונת רש"י להא דלעיל יד: נפרצה בה פרצה כדי שיזדקר בה גדי בבת ראש פסולה. [↑](#footnote-ref-1012)
1013. ואין לומר דההלכה אתי למחיצה התלויה במים דהא מים הם כרמלית או רשיויות של חצרות שאין איסורם אלא מדרבנן. כ"כ הפנ"י. וצ"ע דמ"מ נ"מ שאותו מקום שיש לו מחיצה תלויה יהיה רה"י והזורק מתוכו לרה"ר או מרה"ר לתוכו חייב. [↑](#footnote-ref-1013)
1014. גבי מקוה שנמדד ונמצאו בו מ"ס מכוונות וירדו שנים וטבלו זא"ז הראשון טהור והשני טמא ר' יהודה אומר אף השני טהור [משום גוד אחית מים שעל גופו למקוה.] [↑](#footnote-ref-1014)
1015. ועי' בשלום יהודה (מהדורה ישנה סי' ל) שהאריך להוכיח דאיכא פסול בעצם המחיצה ולא רק משום בקיעת גדיים. אולם בטעמא דפסולא כתב משום דלמעלה מי' לא הוי מקום מחיצות ולא נחשב מחיצה גם במקומו [א"ה, ויש להוסיף בזה דברי החזו"א (עט יא, לקוטים ד ו) ואבן העוזר סי' שסב דלענין עומד מרובה בערב אין מצרפין אלא את המחיצות שלמטה מי' טפחים. (אך בסי' סח סקי"ז הסתפק החזו"א בזה)] לא עבדינן מזה גו"א. ובזה מבאר החילוק בין גוד אחית לגוד אסיק ע"ש. אולם לפנינו במאירי יש טעם אחר כמבואר בפנים.

      ושם בשלום יהודה הובא מכתב החזו"א וז"ל: "עוד איכא חסרון בעיקר הדבר דמחיצות שלמעלה אין ביכולתן להגדיר רשות שלמטה". [↑](#footnote-ref-1015)
1016. וכ"כ הגר"ז סי' שנה וע"ש בקו"א. [↑](#footnote-ref-1016)
1017. ובקה"י סי' ד כתב דכן משמע מתוס' עירובין י: ד"ה ואצבעיים. ויל"ע בראיתו. [↑](#footnote-ref-1017)
1018. ברש"י לפנינו גורס כאידך גירסא דאתיא כר' יוסי. אך גם התוס' הביאו בשם רש"י כדכתב הרא"ש. [↑](#footnote-ref-1018)
1019. ולפ"ז הקמ"ל הוא דאמרינן גם לבוד [שעל ידו הוי מחיצה י'] וגם גוד אסיק. [כ"כ הריטב"א והיינו תרי הילכתי כהדדי.] [↑](#footnote-ref-1019)
1020. נראה כונתו דלא בעינן דרך גדילתן אלא להיפך איכא פסול אם אינו כדרך גדילתן ופסול זה לא שייך אלא בדברים שהם גידולים. [↑](#footnote-ref-1020)
1021. משמע דאם המחיצה מגעת עד המים לא הוי מחיצה תלויה. וצ"ע דלכאורה כל שאין המחיצה מגעת עד הארץ הוי מחיצה תלויה. [↑](#footnote-ref-1021)
1022. הטור והשו"ע סי' תרל כתבו ארבעה ושני משהויין והיינו כדי שיהא פחות מג"ט למעלה ופחות מג"ט למטה ולזה צריך שני משהויין ללמטה וללמעלה. ואמנם כל משהו יכול להתחלק לשנים, אמנם חיישינן שלא יוכל לצמצם [בשם ספר בית דוד (שלוניקי).] [↑](#footnote-ref-1022)
1023. לכאורה ה'פשיטא' הוא מהמשנה דף טז. "אם גבוה מן הארץ ג"ט פסולה" משמע דפחות מזה כשרה. אמנם בהלכות פסוקות לרב יהודאי גאון כתב דה'פשיטא' הוא מהמשנה יז. הרחיק את הסיכוך מן הדפנות ג"ט פסולה. [↑](#footnote-ref-1023)
1024. ועי' חי' הרשב"א עירובין יד. [↑](#footnote-ref-1024)
1025. בחי' גור אריה הקשה דדי בט' אריחים. אמנם נראה דבעינן ללבוד מעט פחות מג' וא"כ אין די בט' אריחין אלא בעינן י'. [↑](#footnote-ref-1025)
1026. וכתב רבנו פרץ משום דמחיצת שתי היא דרך מחיצות משא"כ מחיצת ערב שמשים המחיצה באויר אין זה דרך מחיצות. [↑](#footnote-ref-1026)
1027. אמנם דעת ראבי"ה סי' תרכה דחבלים כשרים בסוכה וקילא בזה סוכה משבת. וכן הוא להדיא ברש"י לעיל ז. ד"ה דופן. [↑](#footnote-ref-1027)
1028. אולם לכאורה המג"א לשיטתו דאתי עלה מטעם "מחיצת שתי" כמו שיתבאר באות תקלה, ולשיטתו כתב דמהני בד' מחיצות. אמנם להגר"א דהוא חסרון מצד דלא מהני לבוד לא שמענו דבד' מחיצות יהני. וצ"ע.

      ובעיקר דברי המג"א יל"ע מהו שעור ד' דפנות האם א"א שיהיה פתח. ובחזו"א (עה יד) מבואר דבעינן עומ"ר בד' דפנות. [אולי יש לדון דסגי בפצימין משני צידי רוח רביעית. ולא עיינתי כלל.] [↑](#footnote-ref-1028)
1029. מבואר דבעינן ז"ט בלא לבוד. וכן מבואר בלבושי שרד על מג"א סק"ה. אכן במחה"ש שם משמע דסגי בד"ט. אמנם אין זה סתירה כלל, דהכונה פס ד' בצירוף הלבוד דהיינו ז"ט, וכמבואר להדיא בדברי המחה"ש דמדמה לה לסוכה העשויה כמבוי. [↑](#footnote-ref-1029)
1030. יש להעיר מדברי תוס' לעיל ז. ד"ה שלא, שכתבו דדין לבוד דלא כר' יאשיה דמצריך צממ"ח בסוכה. ואם מיירי רק לענין להשלים את ההמשך הרי לזה מהני אפילו צוה"פ ואין צורך שיהא צממ"ח. והחזו"א כתב דבריו בדעת התוס'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1030)
1031. ולפ"ז אם נימא דהגר"א חולק על סברת המג"א להתיר בד' דפנות כמש"כ בהערה הקודמת יקשה עליו ממחצלת דב' התירוצים אינם עולים לדעתו.

      וראיתי בעולת יצחק שכתב ליישב דעת הגר"א דחלוק השיעור של "גובה עשרה" מהשיעור של "מחיצת שבעה" דדין גובה י' הוא שעור ברשות ולא במחיצה אבל שעור רוחב ז' הוא שעור במחיצה ולפ"ז י"ל דכל מה דלא מהני לבוד הוא כשיש "שעור במחיצה" אבל לדין גובה י' מהני לבוד.

      וביאר שם הדברים, דהנה חזינן דלבוד בסכך מהני להכשיר הסוכה אבל אין לישן תחתיו [לשיטת רש"י להלן יט.] והביאור בזה דכלפי כלל הסוכה מקרי שיש כאן סכך, אבל כלפי עצמו של אותו מקום אין שם סכך. ולפ"ז י"ל גם לגבי שעורי המחיצה שהשלימם ע"י לבוד, דהדין חלוק, דאם השעור הוא ברשות שתהא גדורה עשרה, מהני לבוד דמקרי שכלל הרשות גדורה. אבל אם הוא שעור בגופה של מחיצה שתהא רחבה ז' לא מהני, כשם שלמשל לא מהני לבוד להכשיר לולב לומר שהוא ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-1031)
1032. ב"פשר חזון" תמה על החזו"א הרי אם המחצלת היא פחות מד"ט הוי מחיצת ערב דלא מהני כמו שכתבו התוס' ד"ה מהו. [אולם לדעת רש"י דף ז. ד"ה דופן וראבי"ה סי' תרכה שמכשירים מחיצת ערב בסוכה קושית החזו"א במקומה עומדת.] [↑](#footnote-ref-1032)
1033. לכאורה בעינן ב' משהויין, אחד להשלים את הפחות מג' של הלבוד לג', ואחד לעשות ה' ומשהו שיהא עומ"ר.

      [↑](#footnote-ref-1033)
1034. והיינו דאין הסכך מצטרף לדון עמו עומ"ר כיון דאינו נראה כהמשך הדופן אלא כתקרה. [↑](#footnote-ref-1034)
1035. לכאורה י"ל דרש"י לשיטתו אות קסז דבעינן צוה"פ לכל האורך [ולא סגי להשלים ע"י הצוה"פ לז"ט בלבד] והכא קמ"ל דבעשה פס ד' הוי כמחיצת ז' שלימה וא"צ להשלים עד סוף אורך הסוכה. [אך יל"ע לסברת החזו"א (סי' עה סק"ח) אם פס ד' עביד דין פסל. ואולי תלוי במחלוקת תוס' והר"ן אם לבוד עביד מחיצה או רק עריבן.] והריטב"א לשיטתו דף ז. דגם בפס טפח ומשהו אי"צ צוה"פ יותר מהשלמת הז"ט. [↑](#footnote-ref-1035)
1036. וע"ש בריטב"א שהקשה אם היא דופן שניה א"כ סגי בפס טפח ומשהו ויהיה לבוד משני צדדיו לדופן ראשונה ושלישית. ובתחילה כתב להוכיח מכאן דלא אמרינן לבוד משני צדדים אלא לדופן ד' טפחים [כמו מחצלת]. ושוב כתב לדחות דהכא מיירי בסוכה גדולה שאין לבוד מהצד השני לכן צריך פס ד'. ועי' אות קמו ובהערה מה שהערנו מדברי הרמב"ן על הריטב"א. [↑](#footnote-ref-1036)
1037. מבואר להדיא דמהני לבוד בדופן שניה וזה דלא כהגר"א אות תקלג. וגם מבואר דאף דאין בפס ד' טפחים אמרינן לבוד וא"כ א"א לומר כחילוקו של החזו"א. אמנם עי' בחזו"א שם דזה גופא כונת תוס' בתירוצם לומר כסברתו ויבואר בסמוך. [↑](#footnote-ref-1037)
1038. עי' ראבי"ה סי' תרכה שתירץ דאה"נ הכא כשר גם בכה"ג. והא דלא אמרו הכא לעשות כן, כיון דקל להשיג פס ד' טפחים. אבל בעירובין פריך שיעשה אמה ומחצה מכאן ואמה ומחצה מכאן משום דפס שרחבו ג' אמות קשה להשיג. [↑](#footnote-ref-1038)
1039. מבואר בתוס' דלא אמרינן 'אתי אוירא' אם איכא לבוד. וכתב המהרש"א: לכאורה שזה סותר מה שכתבו לעיל בדף ז' בעושה לו טפח שוחק דקנה פחות מג' סמוך לדופן לא יועיל כו' ועוד דקנה מבטל ליה אוירא עכ"ל, הרי לך בהדיא דאף בפחות מג' אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא כו'. ויש לחלק דגבי ההוא טפח קאמרינן התם דאוירא דהאי גיסא כו' ולא הוי כלבוד. אבל במחיצה שלימה הוי שפיר כלבוד ולא אתי אוירא כו'. וכה"ג חלקו התוס' לקמן לרבא דלית ליה לבוד ביש לה פצימין ע"ש ודו"ק. עכ"ל המהרש"א.

      והנה התוס' שם לא חילקו כן גבי דין 'אתי אוירא' אלא גבי היכא דעשה את עצם הדופן בלבוד דלא מהני אלא במחיצה שלימה ולא בטפח. ולכאורה היינו משום דדופן שלימה היא חשובה מצד עצמה ולכן מהני גם לבוד. אבל החידוש של טפח דמהני לגדור אף שאין כאן מחיצה לכל הרוח זה נתחדש רק בטפח ממש ולא בלבוד.

      אבל לגבי סברת 'אתי אוירא' עדיין צ"ב מסברא מדוע לחלק בין לבוד בטפח ללבוד במחיצה שלימה.

      והר"י לנדא (פתוחי חותם) אמר ליישב בזה ע"פ המבואר בעירובין י: דגבי אתי אוירא אף למ"ד פרוץ כעומד [וממילא אם משני הצדדים עומד כפרוץ שפיר דמי] מ"מ אם מצד אחד יש פרוץ מרובה ומצד שני עומד כפרוץ אמרינן 'אתי אוירא'. אבל אם מצד אחד פרוץ מרובה ומצד שני עומד מרובה לא אמרינן אתי אוירא. וכעין זה אשכחן גבי אויר שחוץ למקום הרשות דאינו מבטל את העומד ע"י אתי אוירא אבל מצטרף עם הפרוץ שבתוך הרשות. ומבואר דיש דברים שאינם מבטלים את העומד מצד עצמם אבל חזיין להצטרף אם יש מצד שני דבר שבכחו לבטל את העומד. והגדר בזה דבשביל לבטל בעינן "פרוץ" אבל בשביל להצטרף סגי ב"אינו גדור".

      ולפ"ז י"ל דה"נ 'לבוד' דינו כגדר האמצעי הנ"ל, דחזי להצטרף לפרוץ כדי לבטל, אבל לא יכול לבטל את העומד כשהוא בפנ"ע. ולכן בהא דלעיל דף ז. דמצד אחד יש פרוץ הרי זה מצטרף ללבוד ומבטל. אבל בתוס' דידן דלכל האורך איכא לבוד אין כלל פרוץ לצרפו ללבוד שיבטל את העומד ודוק. [↑](#footnote-ref-1039)
1040. מבואר בתוס' שלא כסברת המג"א לחלק בין איכא ד' מחיצות לאיכא ג' מחיצות. ואמנם כבר עמד בזה המג"א עצמו שם וכתב דלמסקנא הדרו לחילוק זה. ויבואר בסמוך. [↑](#footnote-ref-1040)
1041. בגר"א (תרל ג) הובא באות קנ תירץ דלא מהני לבוד בסוכה. [↑](#footnote-ref-1041)
1042. דמשום מצות סוכה התירו כמו בשיירא (מחצית השקל תרל א). [↑](#footnote-ref-1042)
1043. וביאר רבנו פרץ משום דמחיצת שתי היא דרך מחיצות משא"כ מחיצת ערב שמשים המחיצה באויר אין זה דרך מחיצות. [↑](#footnote-ref-1043)
1044. עי' אות תרא קושיא ע"ז מסוגיית סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין. [↑](#footnote-ref-1044)
1045. וכ"כ רבנו יהונתן. [↑](#footnote-ref-1045)
1046. וברי"ץ גיאות מכשיר בזה. [↑](#footnote-ref-1046)
1047. היינו לא מטעם הריטב"א באות קנב בהערה דהוי חסרון בדיני לבוד, דאין לבוד משני צדדים בפס טפח. אלא משום דבדין "דפנות סוכה" בעינן פס ד'.

      ונראה דאזיל בזה הר"ן לשיטתו בדף ז. דכשעושה פס ד' הדר והוי "כהלכתן ועריבן" מכח אותו הפס, והיינו דזה נעשה הדופן שניה, [ונתבאר בס"ד באות קנה. ועי' עוד באות קנו דלחזו"א לא נעשה כדופן שניה אלא רק כעריבן אבל לפמ"ג (הובא בהערה שם) הוי ממש כדופן שניה.] ולכן יש בזה שעור של ד' טפחים לפחות ולא מהני לבוד. אמנם מדברי הגר"א מוכח דגם באיכא דופן ד' לא הוי כהלכתן ולכן בעינן צוה"פ עד סוף הרוח.

      אמנם לפ"ז קשה למה לא ביאר הר"ן את הגמ' דידן לענין דופן שניה כמו שפירש הריטב"א. ועמד בזה השפ"א. והחזו"א (עה יב) כתב בזה חדוש, דדופן של ד' טפחים מהני רק ל"עריבן" ולא ל"שתים כהלכתן" [והוא חדוש דשייך לפצל ביניהם] ולכן בדופן שניה לא מהני פס ד'. ורק בסוכה העשויה כמבוי שכבר התקיים הדין "שתים כהלכתן" ע"י דפנות המבוי ובעינן רק ל"עריבן" ע"ז מהני הפס ד'. ולפ"ז מתחדש כאן דגם לדופן של "עריבן" יש שעור של ד' טפחים. ועי' עוד באות קנו.

      ובעיקר דברי הר"ן יש לדקדק כן מלשון רש"י שכתב: עושה פס, דופן גמור של ד' טפחים. עכ"ל. ומבואר דהשעור ד' טפחים לא בא רק לצורך שאחרי הלבוד יהיה ז' טפחים, אלא משום דבעינן "דופן גמור" ודוק. [↑](#footnote-ref-1047)
1048. עי' אות תרא קושיא ע"ז מסוגיית סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין. [↑](#footnote-ref-1048)
1049. והא דדף ז. מבאר החזו"א דמיירי בהשלמת רוח שלישית כמו שנתבאר לעיל אות קנב. וצ"ע הא התוס' כתבו להדיא דמיירי בלבוד בכל דפנות הסוכה. [↑](#footnote-ref-1049)
1050. פשטות משמע דהכונה כאילו הדופן עולה ישר עד הסכך ואז מתכופפת והולכת תחת הסכך. אמנם עי' פמ"ג (תרלב מ"ז א) דאין לפרש כן דמה סברא יש בזה אלא חזינן כאילו הדופן הולך באלכסון אל הסכך. [↑](#footnote-ref-1050)
1051. לכאורה הכונה דקשה לו הא דתנן הרחיק את הסיכוך מן הדפנות ג"ט פסולה. אמנם לשון רש"י לא משמע כן. וביאר הפמ"ג (תרלב מ"ז א) דאת המשנה אפשר לפרש בסוכה קטנה דאם נימא דופן עקומה באלכסון ליכא זע"ז בגובה י'. ולכן הקשה רש"י רק מסברא למה פסול כשיש אויר אם יש באלכסון הדופן שיעור סוכה. [↑](#footnote-ref-1051)
1052. ועי' ר"ן וריטב"א דף ד. שהסיקו כן. וכן פסק הב"י והשו"ע סי' תרלב. וע"ע רי"ץ גיאות שכתב כן.

      וכן דעת הר"י מלוניל. ולפי שיש בדבריו הבנה מחודשת בשיעורא דד"א העתקתי לשונו וז"ל: דבסכך פסול היינו טעמא דכשר מן הצד בפחות מד"א משא"כ באמצע הסוכה דפוסל בד"ט ומה שא"כ באויר שפוסל בג"ט משום דחשבינן אותו הסכך פסול הסמוך לדופן כאילו הוא דופן ונעקם ומחיצות של דבר המקבל טומאה כשרות הם. אבל מד' אמות פסול דקים להו לרבנן דכל דופן עקום ד"א לא מצי קאי, אבל בפחות קאי. ובכל מדות חכמים כך הוא בארבעים סאה הוא טובל במ' סאה פחות קורטוב אינו טובל. משא"כ באמצע סוכה וכמו כן באויר.

      והנה עי' מג"א (תרלב ב) דאם ה"דופן עקומה" עומדת באלכסון, אין מודדין את משך הד"א לחומרא באלכסון, אלא לקולא בקו ישר. (והעתיקו המ"ב סק"ה). וכתב הפמ"ג דהרבותא אף שאין דרך הכתלים להתעקם ד"א אף באלכסון מ"מ כשר. ויל"ע אם הר"י מלוניל מודה בזה. [↑](#footnote-ref-1052)
1053. ואמנם ברש"י לפנינו מבואר לא כן. ועי' ערוך לנר דף ד. שלראשונים היה מהדו"ק של רש"י. [↑](#footnote-ref-1053)
1054. עי' גם בט"ז (תרלב ד) ובמ"ב (שם סק"י) שאויר הוי הפסק טפי מסכך פסול כיון שהוא נראה טפי לעין. [↑](#footnote-ref-1054)
1055. ועיין אות תקמא שיש סתירה ברמב"ם בזה. ובחי' ר"א מן ההר כאן וכן בב"י סי' תרלב כתבו דדעת הרמב"ם כרש"י והוכיח מפ"ה הי"ד. ואזיל לשיטתו בכס"מ ויבואר באות תקמא. [↑](#footnote-ref-1055)
1056. אמנם ז"ל תוס' הרא"ש דף ד. "דכיון דאמרינן דופן עקומה הרי הדופן מפסקת בין כנגד האיצטבא ובין חוץ לאיצטבא" [ולכן אין לישב תחת הסכך שהוכשר מדין דופן עקומה]. ומשמע מדבריו דבאמת נוקט כשיטה שדחאה רש"י. דאילו אם הסכך עצמו נהפך בדין דופן עקומה לחלק מהדופן ליתא לסברת תוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-1056)
1057. במש"כ הכס"מ דאיכא ב' דיני דופן עקומה, חדא בסכך פסול [שאז חזינן להסכך כחלק מהדופן] וחדא בסכך כשר [ושם הגדר כאילו הדופן מגעת לאיצטבא]. יש ליתן בזה טעם דהנה בגמ' עבדינן צריכותא דדילמא רק בסכך כשר אמרינן דופן עקומה. וביאר הריטב"א הובאו דבריו באות תקלט דע"י דהוי סכך כשר מתקשר הסכך יותר לסוכה ולכן אמרינן ביה דופן עקומה. ולפ"ז י"ל דגם למסקנא דאמרינן בסכך פסול דופן עקומה א"א לומר בזה דהדופן מתעקמת מאליה כיון דהסכך פסול ואינו חלק מהסוכה, ולא ניתן להתירה אלא ע"י שנדון הסכך כמחיצה ורק עי"ז הוי הדופן מחוברת לסוכה. [↑](#footnote-ref-1057)
1058. ואולי הבית מאיר הבין דמש"כ הטור דרואין המחצה כאילו עולה מלמעלה היינו לאפוקי סברת הבית מאיר אות ת דהא דלא אמרינן דופן עקומה כשיש אויר הוא משום דאז לא נחשבת לדופן השייכת לסוכה, ולכן כתב דכאן אמרינן גוד אסיק ואז הדופן שייכת לסוכה ואח"כ אמרינן דופן עקומה וכאילו הדופן עצמה נעקמת ולא דהסכך הוא הדופן. [↑](#footnote-ref-1058)
1059. ואמנם הרא"ש מסיק שם לאסור. והטור כאן מתיר אותו מקום לסוכה. ולכאורה פליג הטור על אביו. אמנם ז"א והחילוק ברור, דכאן למקום הפנימי יש הכשר מצד עצמו, ומה שכלפי החלק החיצון דנים כאילו הדופן זזה אינו סיבה לדון זאת כפסול כלפי החלק הפנימי שהוא סוכה רגילה. אבל בדברי תוס' הרא"ש דכל ההכשר של החלק שלו מיוסד על ה'דופן עקומה' לכן א"א לדון תרתי דסתרי. [↑](#footnote-ref-1059)
1060. אמנם הרא"ש סי' לב כתב דברים הללו בלשון אחר וז"ל: ואע"פ שאני רואה את הסכך כאילו הוא עקום להכשיר החיצונה מ"מ לא נפסל הפנימי בשביל זה. עכ"ל. ואפשר לפרש דקושיתו שכיון דמקרי דופן א"א לישב תחתיו [כעין סברת הרא"ש סי' ג הובא באות תקמו.] וכן מבואר בלשון הלבוש שכתב "ומכל מקום לא נפסל הפנימי שנאמר כיון שאנו רואין דופן האמצעי כאילו הוא נכפף ונעשה סכך הפנימי דופן לחיצון הרי נשאר הפנימי בלא סכך". [↑](#footnote-ref-1060)
1061. וכן משמע ברי"ץ גיאות בדין דופן עקומה וז"ל: והוא דהויין מסוככות בסכך פסול ולא מגולות ואפילו בסדין וככל דבר המקבל טומאה דכל מן הצד דופן עקומה היא. תדע שאילו תלה סדינין ועשאה דופן לסוכה ויכולין לעמוד ברוח מצויה הוויין מחיצה וכשרה הה"נ כי נתנן למעלה מן הצד בפחות מד"א כשרה דמוקמינן לדופן העומדת כאילו נתעקמה ונפשטה למעלה ומגעת שם ומכלל הדופן חשבינן להו וכו'. [↑](#footnote-ref-1061)
1062. לכאורה לפ"ז גם לבוד לא מהני וא"כ גם אם יש חריץ קטן בין הדופן לסכך לא נימא דופן עקומה וכתב הפמ"ג (תרלב מ"ז א) דזה צ"ע דאטו חיבר הסכך לדופן במסמרים שלא יהא הפסק כל דהו. ולכאורה נראה דרק אם רחוק יותר מג"ט וצ"ע. עכ"ד. ולכאורה הסברא דכיון דא"א לצמצם ודאי מכשרינן גם בכה"ג. ואמנם לכאורה אם משום תרי הילכתות אתינן עלה קשה לחלק בזה. אבל אם מסברא דלא שייך לראות את הסכך כהמשך הכותל מובן היטב. ועי' מ"ב (תרלב ד) שהעתיק קולת הפמ"ג הנ"ל. [↑](#footnote-ref-1062)
1063. עי' שו"ת הרדב"ז (סי' אלף שיז) דכן היא דעת הרז"ה. והטעם כתוב שם בתוך דבריו "הני מילי היכא דהוי בתוך דופני הסוכה דהכל חשוב כסוכה". [צ"ע דברז"ה דף ז. בדפי הרי"ף בסוף דבריו מפורש להדיא דאסור לשים תחתיו.] ועי' אות תקפא ראית ר"א מן ההר דאין ישנים תחתיו. [↑](#footnote-ref-1063)
1064. מבואר דאם גדר דופן עקומה הוא כשיטה שדחה רש"י, והיינו דכאילו הדופן מתעקמת ואזלא באלכסון מותר לישב תחתיה. ונראה הגדר בזה דמותר לישב בחלל הסוכה ואם היא אזלא באלכסון מקרי הכל חלל הסוכה והסכך, וכמו שיושבים בסוכה העשויה כצריף. (עי' חזו"א אהלות ט א גבי שפועי אהלים) ועי' אות תקמז. וזהו גם טעמם של המתירים לישב תחת הדופן עקומה אפילו אם סברי כרש"י משום דסברי דאין צריך לישב תחת הסכך אלא בחלל הסוכה. [והראבי"ה הוכיח נגדם מסוכה גבוהה כ'. ולכאורה יש לחלק דהתם כל הסוכה פסולה אבל אי עיקר הסוכה כשר ממילא כל חללה כשר.] [↑](#footnote-ref-1064)
1065. והיה אפ"ל דדברי רש"י קיימי רק על בית שנפחת דיש בו גם פסולא דגזירת נסרים [מלבד הפסול של תולמ"ה] ובזה כבר חילק הראבי"ה דהתם גזרו שלא לישב תחתיו. אמנם זה דוחק דבפשטות מש"כ רש"י ולא יישן תחת זה נוהג גם בסכך פסול השנוי בסוף המשנה דאל"כ היה לו לרש"י לפרש זאת. ואיך שלא יהיה צ"ע למה לא כתב הראבי"ה דבריו על רש"י דידן. [↑](#footnote-ref-1065)
1066. עי' מאמ"ר סי' תרלג סק"ד ביאור דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-1066)
1067. ברש"י שלפנינו ליתא, אלא מבואר להיפך. וכן ברש"י להלן יז. וכתב הערוך לנר דהיה לפני הראשונים מהדו"ק של רש"י. [↑](#footnote-ref-1067)
1068. עי' מה שנתבאר באות תקמד בדעת הר"ן באופן אחר מהגרע"א [דהפסול הוא משום דלא נראה הסכך הפסול כהמשך הדופן.]

      ובקה"י סי' ד כתב לפרש דברי הר"ן באופן נוסף. דס"ל דלא אמרינן כלל גוד אסיק בסוכה משום דגוד אסיק הוי מחיצות שאינן ניכרות כעין דין עמוד לעיל דף ד: [ומה שהיא כשרה באין דפנות מגיעות לסכך הוא משום שכך הוא עיקר שעור דופן סוכה י' טפחים ואין צריך לגו"א וכמו שנתבאר באותיות קכא תקכו.] ולכן אין כאן דופן עקומה. [אמנם בעיקר סברתו קשה לכאורה מהא דמהני גוד אחית לר' יוסי ולא אמרינן דהוי מחיצה שאינה ניכרת.] [↑](#footnote-ref-1068)
1069. הנה הגרע"א לומד בר"ן דהטעם דלא אמרינן בכה"ג דופן עקומה כדי להגדירו ללבוד מן הצד, הוא כלל בכל ההלכות דלא אמרינן תרי הילכתות כהדדי, ועפ"ז אתיין כל המשך דבריו. אמנם עי' קה"י עירובין סי' ב כתב דיש לומר שלא כתב הר"ן כן אלא לדעת מ"ד אין לבוד באמצע דהוא סובר דרק מן הצד ממש אצל הדופן העיקרי אמרינן לבוד ולא אצל מה שנחשב דופן מצד דופן עקומה. אבל אולי אין זה כלל בכל דוכתי דלא אמרינן תרי הילכתות.

      ובקה"י סוכה סי' ד כתב לבאר דברי הר"ן דדופן עקומה היא רק "דופן" ולא "מחיצה" שהרי אינה חוצצת מן הצדדים, ודין לבוד מן הצד הוא זה דין דלא אמרינן לבוד אלא רק בלבוד ל"מחיצה" ולא בלבוד לדופן שאינה מחיצה.

      ובזכרון שמואל סי' כו כתב לבאר דברי הר"ן דס"ל דדופן עקומה הוא דין מיוחד בסוכה ולא נתחדש דין זה אלא היכא שהסוכה כשרה בלאו פסולא ד"סכך פסול". אבל כאן שלפני דין דופן עקומה איכא גם לחסרון של אויר באמצע, לא אמרינן בכהאי פסול דין דופן עקומה דאין כאן שם סוכה כי היכי דנימא דופן עקומה. וכ"כ בעמק ברכה סוכה סי' ט עמ' פד.

      ולענ"ד י"ל דהא דלא אמרינן תרי הילכתות דאתו חד מכח חבריה הוא רק כאשר ב' ההילכתות אינן יכולות לחול בפני עצמן אלא רק ע"י באין כאחת. דכאן לא אמרינן באין כאחת. אבל אם חדא מינייהו יכולה לחול בפנ"ע ורק השניה תלויה בה אמרינן תרי הילכתות. ולפ"ז רק למ"ד דלא אמרינן לבוד באמצע איכא להך חסרון [דאין לבוד בלי דופן עקומה, וכן לגבי הדופן עקומה אמנם הגרע"א נוקט דהיא קיימת אף בלא לבוד, אבל לסברת הזכרון שמואל כל דלא הוה חלק מהסוכה ליכא דופן עקומה. וא"כ אין דופן עקומה בלי לבוד] אבל למ"ד אמרינן לבוד מן הצד, מהני אף אם הלבוד מן הצד. דאף דבלא הלבוד ליכא דופן עקומה, מ"מ אמרינן בתחילה לבוד ואח"כ אמרינן דופן עקומה. שו"ר סברא זו באבני נזר סי' צב ע"ש. ומיושבת קושית הגרע"א מדוע לא הביאו הפוסקים דין זה. [↑](#footnote-ref-1069)
1070. ולשיטת הגרע"א הא דתלה הר"ן דין דופן עקומה באין הדופן מגעת לסכך, בפלוגתת הראשונים אות תקלט בגדר דין דופן עקומה, היינו משום דלהשיטה דחזינן כאילו הדופן עצמה מתעקמת אין צורך לב' הילכתות אלא סגי כאן בדין דופן עקומה לחוד ודוק. [↑](#footnote-ref-1070)
1071. עי' חזו"א (עז ז) כמה הוכחות דאמרינן תרי הילכתא אף דאתיין חדא מכח חברתה. ועי' בן אריה סי' יב. [↑](#footnote-ref-1071)
1072. וכן העיר המחצית השקל תרלב ב. [↑](#footnote-ref-1072)
1073. וכן מבואר בפסקי ריא"ז דכשר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-1073)
1074. דלא אמרינן גוד אסיק ודופן עקומה. וז"ל המג"א: הכותל נעקם. משמע דוקא כשדפנות מגיעות לסכך [ר"ן וב"ח.] [↑](#footnote-ref-1074)
1075. וכבר הרגיש בזה הט"ז (תרלב א) דלפי הטור שמכשיר בגוד ולבוד יש להכשיר גם בגוד ודופן עקומה. [↑](#footnote-ref-1075)
1076. וכן הובא במעשה רוקח מר"א בן הרמב"ם וגאונים קדמונים דלא מהני משום דגוד ולבוד לא אמרינן.

      גם לשון הריטב"א הוא כעין הרמב"ם וא"כ לפי דיוק המכתם יש לדייק גם מהריטב"א דחולק על הטור. ועי' זכרון שמאול סי' כו שהוכיח דהריטב"א לשיטתו דף ד: יובא באות תקנ. [↑](#footnote-ref-1076)
1077. לכאורה נראה כונתו לא משום תרי הילכתא, אלא דהוא דין בלבוד שאינו נוהג אלא בדבר מציאותי ולא במחיצה שמכח דין. ועי' להלן אות תקנ. [וכן מבואר בחי' רבנו חיים הלוי פ"ה הכ"א ד"ה וע"כ.] אולם במאירי הביא דברי המכתם ומשמע דהבין דהוא משום דלא אמרינן תרי הילכתא כהדדי. [↑](#footnote-ref-1077)
1078. ז"ל המאירי: "ואין זה נראה שכל שבתוך שלשה כיוון הוא, והרי התרנו לבוד ודופן עקומה אף מכמה רוחות, וכן כל שבגוד אסיק מצד אחד ותורת לבוד מצד אחר כשרה בלא פקפוק". ולכאורה משמע מדבריו דאינו מחלק בין תרי הילכתא דאתיין חדא מכח חברתה לתרי הילכתא שכל אחת מהניא בפנ"ע ודוק. [↑](#footnote-ref-1078)
1079. אמנם הקשה הקה"י דהרי הר"ן לעיל ד: כתב דבסוכה לא בעינן להילכתא דגוד אסיק, ואילו לדבריו בעינן להך הילכתא להכשיר בלבוד וגו"א. ובזכרון שמואל סי' כו כתב דלכאורה קושיא זו מוכיחה כדעת הגרע"א דהר"ן ס"ל דלא אמרינן תרי הילכתות דבאות חד מחמת חברתה כהדדי. ושוב כתב ליישב דאין כונת הר"ן דאין שום נ"מ מדין גוד אסיק בסוכה, אלא כונתו שלא צריך לדין גוד אסיק מחודש בדפנות סוכה, [שבהם בעינן דפנות ולא סגי במחיצות, וכמו שנתבאר באות קיז] אלא סגי בדין גוד אסיק הכללי של שבת, ולענין הך נ"מ של גו"א ולבוד סגי בגו"א של שבת ודוק.

      וע"ע בשו"ת אור לציון ח"א סי' מג משכ"ב. [↑](#footnote-ref-1079)
1080. לכאורה חזינן דס"ל לרש"י דאמרינן ב' הילכתות אף דאתו חד מחמת חבריה. [↑](#footnote-ref-1080)
1081. ועי' חי' רבנו חיים הלוי סוכה פ"ה הכ"א דאין אומרים לבוד לחבוט. וע"ש בגליונות חזו"א. [↑](#footnote-ref-1081)
1082. ועי' משכ"ב באות קכ. [↑](#footnote-ref-1082)
1083. ועי' מה שהעתיקו בדרשו מהחוט שני וסברתו צ"ב. [↑](#footnote-ref-1083)
1084. ויסוד זה מוכח מדברי הרא"ש סי' ד' ע"ש בקושיתו על הרי"ץ גיאות שיסודה דמוכח מגו"א שעל בגג דמהני גם מחיצה של רשות אחרת כמו שנתבאר באות קיד. [↑](#footnote-ref-1084)
1085. יתכן דכונתו דבבית שהוא דירת קבע אין כ"כ רגילות שיהיו הדפנות עקומות ולכן ס"ד דרק התם אין כשר ביותר מד"א, אבל באכסדרה הצד של החצר הוא עראי והו"א דכשר בו אף דופן עקומה יותר מד"א. [↑](#footnote-ref-1085)
1086. מבואר בדבריו דלאידך שיטה שדחה רש"י בגדר דופן עקומה מתפרש הענין בפשיטות, ונראה דהיינו משום דכאשר הסכך הפסול מפסיק בין הכשר לדופן יש פחות קשר בין הדופן לסכך ולא אמרינן בזה דופן עקומה. [ולעיל אות תקלט ביארנו עפ"ז סברת הבית מאיר ע"ש. ואמנם הריטב"א לא סובר כן גבי הפסק אויר וכלשונו בדף ד. "והלא הוא מצוי וקרוב יותר שתתקרב יותר אל הסכך כשיש שם אויר מהיכא שיש שם בנין חזק", אבל בסכך פסול שפיר אמרינן כן.] אבל לשיטה דהסכך עצמו מצטרף לדופן קשיא ליה מה בכך שהוא סכך פסול. [↑](#footnote-ref-1086)
1087. אולי הביאור דהו"א דלא נתחדש דופן עקומה אא"כ לפני חידושא דדופן עקומה הוי הסכך פסול חלק מן הסוכה, אבל כאן דהסכך פסול אינו ממין הראוי לסוכה אינו נחשב כלל לחלק מן הסוכה ולא נתחדש בזה דופן עקומה. [ולכן הדגיש הריטב"א דלא גמירי בזה דופן עקומה. והיינו דלפי הפירוש שדחה רש"י הסברא היא דא"א לומר דופן עקומה כיון דלא שייך הדופן לסוכה. אבל עתה מפרש הריטב"א שהוא רק סברא שלא נתחדש בזה דופן עקומה, דאף דאם נימא דופן עקומה שפיר יוכשר, מ"מ לא גמירי בזה דופן עקומה כיון דקודם דין דופן עקומה אינו חלק מן הסוכה.] [↑](#footnote-ref-1087)
1088. נראה כונתו דבבית שנפחת כאשר בא לעשותו לסוכה היתה עשייתו רק בסכך כשר. אבל במקיף סוכתו בעת עשייתה בדבר שאין מסככין בו הוי גילוי דעת שמפריד הדופן מהסכך הכשר ע"י סיכוכו בסכך הפסול. [↑](#footnote-ref-1088)
1089. ובלבוש (תרלב א) כתב דהסכך בטל במיעוטו ולכן מותר לישב תחתיו ואף דהוא ניכר אפשר שגם זה הוא הלמ"מ. א"נ מן התורה אפילו בניכר האיסור בטל ברוב. (עי' בט"ז סק"ג שנחלק. ועי' בפמ"ג. ועי' אות תרמד ראיה מהריטב"א דיש ביטול ברוב בכה"ג.) והט"ז והא"ר כתבו דהיינו טעמא כיון דאין כאן מקום חשוב כמאן דליתיה דמי.

      ולכאורה דברי הלבוש שכתב דהוא הלמ"מ נסתרים מהגמ' כאן. אמנם עי' היטב בדבריו דהוא מיירי רק בסוכה קטנה בפחות משלשה ולא בסוכה גדולה בסכך פסול ארבעה ודוק. והא דבסוכה גדולה מותר לישב תחת סכך פסול עד ד"ט י"ל דהתם שהסוכה גדולה מודה הלבוש לטעמו של הא"ר דאין כאן מקום חשוב והוא כמאן דליתיה. ורק בסוכה קטנה לית ליה סברא זו דהרי מקום זה מצטרף להשלים שיעור הסוכה. [↑](#footnote-ref-1089)
1090. עי' חי' רע"א וערוך לנר על תוד"ה אילו שהוכיחו דההיתר של אויר פחות מג' מיוסד על דין לבוד. ויבואר בס"ד באות תקפט תקצ. [↑](#footnote-ref-1090)
1091. מלשון זה משמע דגדר דין דופן עקומה הוא הדופן זזה ממקומה ומתקרבת לסכך. ועי' מש"כ בזה באות תקמב. [↑](#footnote-ref-1091)
1092. בספר הסוכה הובא מהגרש"ז אוירבך זצ"ל שכתב דחידוש גדול הוא מה שהשוה את הדינים דהא בגוונא דידן הסוכה הפנימית כשרה בלא שם "הלכה", אבל התם דכל הכשר הסוכה בנוי על הלכה של דופן עקומה מנין שנאמר דדיינינן את ההלכה כלפי הצד השני. [↑](#footnote-ref-1092)
1093. ודברי הטור והרא"ש שהיה להם צד לומר להיפך לפסול הפנימי ולהכשיר החיצון צ"ע. [↑](#footnote-ref-1093)
1094. מבואר דהשעור לפסול הוא לכל הפחות גע"ג אויר או דע"ד סכך פסול. [וכ"כ הפמ"ג תרלב א"א ד בשם הטור ולבוש.] [↑](#footnote-ref-1094)
1095. עי' ערוך לנר דף ד. שמדייק מכאן דהכשר "פסל" הוא אפילו בלא ממשך חדא דופן בהדיה. אולם החזו"א (קמד א) כתב דכונתם שיצא מהדופן הקצר ועדיין הוא כנגד הארוך. [↑](#footnote-ref-1095)
1096. בחזו"א (קמד א) כתב דנראה שרבנו ישעיה המובא ברא"ש סי' ג דלית ליה פסל היוצא באיצטבא הוא הדין דיחלוק כאן על ההיתר של פסל. [↑](#footnote-ref-1096)
1097. ועי' כס"מ פ"ה הט"ו שנסתפק בדין זה וצ"ע שלא הביא ד' התוס'. ועי' חמד משה (תרלב ד). [↑](#footnote-ref-1097)
1098. וכן הוא בערוך לנר כאן. [↑](#footnote-ref-1098)
1099. ולפי דבריו גם התוס' והרא"ש שכתבו דין זה ס"ל דמצרפין אף האורך לרוחב. [↑](#footnote-ref-1099)
1100. משמע דאם סכך כשר מפסיק ביניהם ודאי כשר. וכתב החכ"צ סי' נט דמכאן ראיה דלא אמרינן לבוד לחדור דרך דבר ממשי. והפמ"ג (שסג מ"ז א) כתב לדחות דרק להחמיר לא אמרינן לבוד כזה. אבל להקל אולי אמרינן. והארכנו בכל דברי הפמ"ג באות קד. ועי' גם באות תקעב. [↑](#footnote-ref-1100)
1101. אכן בפמ"ג סי' שסג מ"ז א ביאר הצד להכשיר דאמרינן לבוד להאריך וכאילו מלא סכך כשר. (עי' סוף אות תקס ותבין). [↑](#footnote-ref-1101)
1102. הא דפשיטא לתוס' ולרא"ש דלא אמרינן לבוד להחמיר. עי' קה"י סי' יג שמבאר דהמקור מהא דסוגיין אויר פחות משלשה וסכך פסול פחות מארבעה אין מצטרפין. וקשה נימא על הסכך פסול לבוד ויהיה כסכ"פ יותר מד"ט. ואף די"ל להיפך נימא רואין את הסכך הכשר נמשך עד מקום הסכך פסול, מ"מ כיון דאיכא למימר איפכא הוי כאילו יש כאן את ב' הסככות ויפסל כמו מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר לעיל ט: [ויש לפלפל בזה.] ועוד ראיה דהיכא דאויר פחות מג' סמוך לדופן ובסמוך לו פחות מד"ט סכ"פ נמי אין מצטרף לפסול. ואמאי לא אמרינן לבוד לחומרא למימרא דיש כאן סכך יותר מד"ט. אע"כ דלא אמרינן לבוד לחומרא. ויש לדון בזה אולי כה"ג כשר מדין דופן עקומה [אמנם לשיטת הגרע"א אות תקמח לא אמרינן בזה דופן עקומה דהוי תרי הלכתות.] אכן איכא נ"מ דאי מדין דופן עקומה הוא אין לישב תחת הסכך הפסול ואי מדין סכך פסול פחות מד' אפשר לישב תחתיו. [↑](#footnote-ref-1102)
1103. וביאר במחה"ש דמיירי התם בדפנות ז"ט ומשהו שהאיסור ע"י לבוד של סתימה שנעשה כאילו יש י"ט, וא"כ דמי להכא כשאין בסכך פסול ד"ט ובעינן להאריך דפשיטא לראשונים דלא אמרינן לבוד להחמיר. אמנם דברי מחה"ש תמוהים דבאיסור עשיית אהל ליכא שיעורא די"ט אלא סגי בטפח [וכעין זה תמה הבאור הלכה סי' שטו ס"ג על התו"ש שנוקט דבעינן י"ט] וא"כ כל מאי דבעינן ללבוד באינו מגיע לקרקע הוא רק לבוד להקריב ואף ע"ז קאמר הד"מ דלא אמרינן לבוד להחמיר. וזה צ"ע הרי ע"ז הסתפקו התוס' ואיך קאמר הד"מ דפשוט דלא אמרינן לבוד להחמיר. [ואולי הבין דצד התוס' להחמיר בב"ט וב"ט אינו מדין לבוד אלא מסברא נחשב כסכך אחד כיון דאינו רחוק. או דאזיל בספק לקולא כיון דאהל עראי אינו אסור אלא מדרבנן.] [↑](#footnote-ref-1103)
1104. והקשה מחה"ש הרי הוי לבוד להקריב ובזה מספקא להראשונים אם אמרינן לבוד להחמיר. ותירץ דצ"ל דמיירי שאין בכל גג אפילו חצי טפח ונמצא דכדי לומר שיש כאן טפח בעינן ללבוד הסותם. [↑](#footnote-ref-1104)
1105. ובמחה"ש הקשה מאי קשיא ליה הרי שם הוא לבוד לקרב דאמרינן להחמיר. [אמנם צ"ע א"כ למה הסתפקו התוס' הרי מוכח בגמ' דאמרינן לבוד בכה"ג]. [↑](#footnote-ref-1105)
1106. ועי' אות תקסא ישוב בשם הבגדי ישע. [↑](#footnote-ref-1106)
1107. וכתב מחה"ש דמזה מוכח דבשאר התורה אמרינן לבוד להחמיר אפילו לסתום ולא רק לקרב. [אמנם לפי מה שכתב הישועות יעקב סי' תקב סק"ג לחלק בין לבוד בפחות מטפח ללבוד יותר מטפח ע"ש, א"כ שאני עור העסלא שהוא בפחות מטפח.] [↑](#footnote-ref-1107)
1108. וסיים הקרבן נתנאל "אלא ש"מ דס"ל לרבינו והטור דאפילו להיות שניהם סמוכים זה לזה ע"י לבוד לא אמרינן לבוד להחמיר", וצ"ע דהיה לו לכתוב "דמספקא להו" אי אמרינן לבוד. ולכאורה נראה דלמד דהצד דפסול אינו מדין לבוד אלא מסברא דלא נחשב כה"ג כשני סככים אלא כסכך של ד"ט. [↑](#footnote-ref-1108)
1109. ע"ש ראיות דהוא מדין לבוד ולא סתם שעור. ועי' חידושי רבנו חיים הלוי פ"ה מסוכה הי"ט דאיכא ב' דינים באויר. ויבואר בס"ד להלן יח. [↑](#footnote-ref-1109)
1110. לשון רע"א "או דממלאים האויר מסכך כשר שבצדו". [↑](#footnote-ref-1110)
1111. עי' חזו"א קמד ד דמ"מ אין ישנים תחת אותו סכך פסול ואויר. [↑](#footnote-ref-1111)
1112. צ"ע אם גרס "האי לאו שעורא הוא". [↑](#footnote-ref-1112)
1113. אולי יש לפרש דברי הפמ"ג ע"פ הזכרון שמואל סי' כו (הובא באות תקמח בהערה) באופן אחר ולא עיינתי. [↑](#footnote-ref-1113)
1114. ובשלמא לדידן דמכשירין אויר פחות מג"ט הסמוך לסכך פסול פחות מד"ט, התם אין ההיתר של ד"ט מ"הלכה" אלא מסברא כדכתב רש"י [נתבאר באות תקנג] אבל לרבה הוי תרי הלכתות. [↑](#footnote-ref-1114)
1115. וחולקים בזה על רבה שהבין דלדעתם אין זה שעור מקום וכדביאר הריטב"א דבריו "דהא ד׳‎ טפחים לא חשוב שיעור מקום". [ובאמת צ"ע הרי שעור רשות היחיד הוא ד"ט וחזינן לכאורה דזה נחשב מקום.] [↑](#footnote-ref-1115)
1116. לא נתבאר מנין לאביי ששעור סכך פסול בסוכה קטנה ג"ט והרי לא ידע מסברת ליתא לשעורא דסוכה ורק רבה חידש זאת. ועי' מש"כ בזה באבני נזר (סי' תסז יב). [↑](#footnote-ref-1116)
1117. כתב הגרע"א דהכונה ללשון השו"ע: בד"א בסוכה גדולה שיש בה יותר על הסכך הפסול ז' טפחים. ומבואר דסוכה גדולה היא רק אם יש סכך כשר ז"ט. [↑](#footnote-ref-1117)
1118. והביא החזו"א ראיה מתוס' בע"א ד"ה אויר וז"ל: אבל אם מתחיל (הסכך פסול) מן הדופן שבצד ומהלך עד הדופן שכנגדו אם נשאר מן הכשר לצד הדופן האמצעי כשיעור הכשר סוכה כשרה דהא אית לה ג' דפנות. עכ"ל, ואם נימא דגם בד"ט מחלקים הסכך פסול ומצרפין פחות מג"ט להכשר הסוכה א"כ די שיהא בסכך הכשר ד"ט ומשהו ואין צריך שעור הכשר סוכה כשרה.

      עוד ראיה מדף יח. סוכה שיש בה נסרים של ד' ונוטל אחת מבנתיים מבואר דבסוכה ח' אמות היא פסולה אא"כ נטל ב' נסרים באמצע. והרי התם מיירי בנכנס ויוצא כמבואר לעיל טו. וא"כ האויר הוא ד"ט ומשהו, ואפשר לצרף את הסכך הפסול להשלים שעור ובע"כ לא מכשרינן ביותר מד"ט. [↑](#footnote-ref-1118)
1119. ולכאורה קושיא זו ישנה גם בדברי הרמב"ם פ"ה הט"ו: ואי זו היא סכה קטנה כל שאין בה אלא שבעה טפחים על שבעה טפחים. וגדולה כל שיּשאר בהּ יתר על סכך הפסול שבעה טפחים על שבעה טפחים סכך כשר. ועמד בזה החמד משה (תרלב ד). ע"ש מש"כ בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-1119)
1120. אולם הביא הגרע"א שבמהרש"א לעיל יד: מבואר דפסול בכה"ג. ונתבאר באות תסט. [↑](#footnote-ref-1120)
1121. באור לציון הקשה א"כ גם אם הסכך פסול יותר מד"א טפח או טפחיים נימא על ד"א פחות כ"ש דהוא דופן עקומה והשאר סכך פסול פחות מד', ולמה א"כ מכשרינן דופן עקומה רק עד שעור ד"א מצומצמות. ובע"כ דלא מפלגינן סכך פסול לדון על חלקו דופן עקומה וחלקו סכך פסול פחות מד'. וצ"ע. ועי' אות תסט בהערה מש"כ בדעת ר"א מן ההר דמכשיר בכה"ג. [עתה ראיתי בזכרון שמואל סי' כח שעמד ג"כ בזה.]

      שו"ר בפמ"ג תרלב א"א א שכתב בשם פנ"י דלמ"ד סכך פסול באמצע בד"א י"ל דאמרינן גם דופן עקומה וגם סכך פסול ומכשירין עד כמעט ח' אמות, אמנם כתב הפמ"ג דלדידן לא אמרינן הכי להכשיר דופן עקומה עד ד"א ועוד פחות מד"ט סכך פסול, משום "דכל שיש בב"א ד"א תו לא אמרינן דופן עקומה כלל". [↑](#footnote-ref-1121)
1122. ועי' בזה אות תקנט. ובעיקר דברי הפמ"ג הארכנו באות קד לבאר כל דבריו. [↑](#footnote-ref-1122)
1123. אמנם צ"ע מהתוס' יח. ד"ה אין דמשמע דיש לבוד דרך סכך פסול. ועי' אות תקצב. [↑](#footnote-ref-1123)
1124. שם מיירי בקרפף שלא הוקף לדירה ובונה מחיצה נוספת מבפנים שתהא מוקפת על ידה לדירה ואמרינן שצריך להרחיק את המחיצה החדשה מן הישנה יותר מג"ט. [↑](#footnote-ref-1124)
1125. ז"ל רש"י שם: פחות מג' טפחים, אפילו נתמעט מבית סאתים כמאן דליתיה דמי. דהא נפקא ליה מתורת לבוד, כלומר דהא חשיב ליה ג' בעלמא למיפק מתורת לבוד הלכך ה''נ חשיבי ולא בטיל. עכ"ל. ומדייק הפמ"ג ממש"כ רש"י 'כלומר דהא חשיב ליה' וכו' דאין זה ממש דין לבוד רק סברא דאם הוא קרוב מדי הוי כאותו הכותל ורק את השעור של ג"ט מדמינן להתם. [↑](#footnote-ref-1125)
1126. בתור"פ כתב וא"ת היא גופא תקשי לך אמאי מצטרפין דהכא על זה אנו דנין אי אמרינן דמצטרפי כיון דלא שוו שיעורייהו וא"כ מאי מייתי. [ולכן פירש כפירושו הראשון של רש"י.] ונראה לבאר דעת הי"מ דאתו עלה ג"כ מסברת פירוש הראשון דשיעור כל אחד לחוד טפח, רק דאי משום הא אין זה סברא שגם במקום אחר יצטרפו, אא"כ מצינו דמצטרפין שם יחד.

      אמנם רש"י בשבת שם כתב: הואיל וראוי לטלות על גבי חמור שאינו מקפיד אם הוא משני מינין. ומשמע דהתם איכא סברא שיצטרף. [אמנם בפשוטו צ"ע הרי הכלל שכל שאין שעורו שוה אין מצטרף הוא דין ולא תלוי בקפידתו.] והתוס' שם הקשו על פירושו: ואין נראה לר''י דמה צריך להביא ראיה שראויין להצטרף, בלאו טעמא דמושב נמי שמעינן ממתני' דהכא שראויין להצטרף יחד באותו סדר כמו ששנויים בגד לשק ושק לעור ועור למפץ דדוקא נקט לפי שאלו ראויין להצטרף יחד. [↑](#footnote-ref-1126)
1127. הטעם שלא ניחא ליה בפירוש שני עי' ערול"נ. וי"ל עוד לפי מש"כ בפנים דסברת המרומי שדה דחוקה. [↑](#footnote-ref-1127)
1128. היינו למה לאביי גופא [היינו לרבנן דבי רב דבא אביי לקיים שיטתם] לא אמרינן דהואיל ומצטרף בסוכה קטנה יצטרף גם בסוכה גדולה סכך פסול פחות מד"ט עם אויר פחות מג'. [↑](#footnote-ref-1128)
1129. והיינו הריטב"א לשיטתו דפלוגתת אביי ורבא היא אם לענין צירוף אזלינן בתר שעורא או בתר טעמא, ובא אביי להוכיח דאזלינן בתר שעורא, מדחזינן דיש חילוק בדין צירוף בין סוכה קטנה לגדולה וזה נובע רק מהשינוי בשעורא. והנה בריטב"א החדש הגיהו "דלאו בשיעור תליא מילתא" וזה ע"פ מה שפירש הריטב"א לשונו של רבה "ארבע משום שיעורא ולאו שיעורא הוא" ופירש הריטב"א אות תקסה דהכונה דלא שוו לא בשעורא ולא בטעמא. [↑](#footnote-ref-1129)
1130. צ"ע כיצד מוכח דהטעם דלא מצטרפי הוא רק משום דלא שוו בשיעורייהו ולא גם משום דלא שוו בטעמייהו. [↑](#footnote-ref-1130)
1131. מבואר בר"ח דמאי דאמרינן דכל שאין שעורו שוה אין מצטרף לא בעינן שיהא שעורו שוה ממש כדי שיצטרף אלא תלוי אם מודדין אותו לפי אותו סוג מדה [רק בכמות אחרת כגון טפח או ב' טפחים] או לפי סוג מדה אחר [כגון אמה טפח ואצבע]. [↑](#footnote-ref-1131)
1132. מבוארת כאן שיטה מחודשת דבסוכה קטנה אין סכך פסול פוסל אלא בד"ט כבסוכה גדולה ולא כשיטת שאר ראשונים דפוסל בג"ט. [↑](#footnote-ref-1132)
1133. המגיה לריטב"א הבין דהקושיא היא דבסוכה קטנה עצמה יצטרף האויר לסכך פסול ד' כיון דמדת שניהם בטפחים. וע"ז הקשה המגיה דהריטב"א הוכיח דאין לפרש כן שהרי אביי גופיה אית ליה להלן יח. דאויר ג"ט בסוכה קטנה שמעטו בשפודין לא הוי מיעוט.

      ולענ"ד יש לפרש אליבא דהר"ח כשיטת רש"י שהקושיא דבסוכה גדולה יצטרפו אויר וסכך פסול לפסול בד"ט כיון ששוין שיעורייהו בסוכה קטנה [ואף שלר"ח סכך פסול בד"ט ואויר בג"ט מ"מ ס"ל דהואיל ומדת שניהם בטפחים מקרי שעורם שוה] [↑](#footnote-ref-1133)
1134. צ"ע דאם הטעם משום דהרוב סכך פסול א"כ אף בסכך פסול פחות מד"ט יפסול כל שהוא רוב כלפי הסכך כשר. [↑](#footnote-ref-1134)
1135. הר"ח לשיטתו דאם נמדדין באותה סוג מדה מקרי שעורן שוה אף שכמות המדה שונה. ולכן פירש דאין הקושיא אלא מבגד ששעורו באצבע ואילו השק שעורו בטפחים ואיך מצטרפי.

      אמנם לכאורה הדברים צ"ע, דהרי מה ששונה בגד משק הוא לטומאת מת אבל בטומאת מדרס שעור שניהם הוא בטפחים ומאי מקשה. ואולי משמע ליה דמצטרפים אף לטמא מת וע"ז מקשה הא לא שוו שעורייהו [והיינו בגונא דלא יחדם למשכב דאילו מיוחדין למשכב הרי כל המטמא מדרס מטמא טמא מת.] ושו"ר דתוס' בשבת עו. והר"ש כתבו דכל דברי ר' שמעון לא איצטריכו אלא לענין טומאת מת דאילו בטומאת מדרס אין חילוקי מינים דאפילו כופת שאור שיחדה לישיבה טמאה. [עי' חזו"א כלים סי' לב סק"ד ביאור הדברים בהרחבה.] וא"כ ההסבר הנ"ל פשוט. [↑](#footnote-ref-1135)
1136. לכאורה צ"ע דלמה לן להא דשוו שיעורייהו ממש במקצע טפח על טפח, הא תמיד גבי מושב שעורם בטפחים אשר זה מקרי שעורן שוה לדעת הר"ח. ונראה דכל מה שחידש הר"ח דאם קנה המדה שוה מקרי שעורם שוה, הוא אם בהך דין עצמו שעורן לפי אותה מדה. אבל הכא דבעינן למימר דכיון דבמקום אחד שעורן שוה יצטרפו אף במקום אחר, בעינן שיהא שעורן שוה ממש. [↑](#footnote-ref-1136)
1137. כתב המל"מ פכ"ג מכלים ה"ד דנ"מ בין תוס' לרש"י אם מצטרפין למדרס, דאם החסרון הוא משום דבטלה דעתו הרי זה חסרון גם במדרס אבל אם הוא משום דלא שוו שיעורייהו לא שייך זאת רק בטו"מ ולא במדרס שאין שם דין מינים מסוימים דאפילו כופת שאור שיחדה לישיבה טמאה וכעין סברת התוס' שבת עו. [↑](#footnote-ref-1137)
1138. היינו דאין לומר דמבעיא לן להלכתא דדופן עקומה לענין כלאים או שבת. [↑](#footnote-ref-1138)
1139. פירוש דלא בעינן כלל גג וא"כ לא שייך בזה הצורך של דופן עקומה שהרי סגי במחיצות לחוד. [↑](#footnote-ref-1139)
1140. מבואר דהחסרון בדופן מרוחקת ד"א הוא משום דאין הדופן מתייחסת לסוכה אבל בשבת ובכלאים די במחיצה שאינה מתייחסת לרשות וא"כ גם מה"ט אין צורך בדופן עקומה בהנך דיני. [↑](#footnote-ref-1140)
1141. מבואר דדינא דדופן עקומה נצרך רק משום דין 'מחיצות הניכרות' [לעיל ד:] ועי' בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-1141)
1142. הא דנקט דוקא "של ארז" עי' רש"ש לעיל יד: מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-1142)
1143. וכמו כן פירש הרי"ץ גיאות את דין הפסל שבין נסר לנסר שהוא רק פס אחד וממעט מג"ט כדי שיהא לבוד. ואמנם התם לכאורה כו"ע יודו לזה דסגי בהכי לדופן עקומה. [↑](#footnote-ref-1143)
1144. וע"ש הוכחה לזה ממאי דאמרינן בסוגיין דמיירי בהניח נסר ופסל וכו' ואם כל הפסלים אין ישנים תחתיהם היה לגמ' להעמיד שהכל נסרים ורק באמצע יש שעור סוכה שטח של ב' נסרים ששם בהם פסל. אע"כ דבא לחדש שגם הפסלים כשרים. ועי' בזה במאירי. והרא"ה כתב דנקט בכה"ג כי היכ דליפשו ליה שני פסלים באמצע דהוו שיעור סוכה. ועי' פנ"י לעיל יד. ועי' אות תנה תסד תסו. [↑](#footnote-ref-1144)
1145. צ"ב אי הרבותא משום דהו"א דיש בסוכה "דיחוי" (עי' להלן דף ל"ג בדין דיחוי בהדס. ועי' אות שנה בשם הגרע"א דיש דיחוי בסכך. וכן באות תקיב בשם הלבוש. אמנם שם מיירי שגוף הסכך דחוי אבל כאן רק צורת הסיכוך דחויה ואם יש דיחוי הוא ב"סוכה" ולא ב"סכך".) או מטעם אחר. ועי' שפ"א שהקשה על הר"ן דליפסל משום תולמ"ה בפסול כיון דכל ההכשר נעשה ע"י סכך פסול. [ולכאורה היה נראה ליישב דכיון דהסכך מצטרף להכשיר הוי עשיה בכשרות] עוד הקשה למה לא הוי כמעמיד בסכך פסול דס"ל לאביי גופיה לפסול כר"י דף כא:. ולפ"ז יתכן דהרבותא של הר"ן משום קושיות השפ"א. [↑](#footnote-ref-1145)
1146. עי' תוס' עירובין ח: ד"ה מניח דלמ"ד קורה משום מחיצה הוא מחיצה דאורייתא. אמנם בדף פו. תוד"ה קורה כתבו דהוי מחיצה רק מדרבנן. ומ"מ איך שלא יהיה נראה דלר"ן אמרינן בזה לבוד. [↑](#footnote-ref-1146)
1147. בדבר הגירסא בר"ן עי' ב"ח. והמרומי שדה כתב להגיה בר"ן כך: דלמ"ד אין לבוד באמצע לא תימא דוקא כי מיעטו מצד סכך אבל מצד דופן לא כיון דבפחות מד"א אמרינן דופן עקומה, קמ"ל דאפילו מיעטו מצד דופן הוי לבוד באמצע משום דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי. [↑](#footnote-ref-1147)
1148. לפ"ז צ"ע לשון הר"ן "הילכך כי מיעטו מצד הדופן אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן והוה ליה לבוד באמצע" והרי אין חסרון בדופן עקומה לחוד אלא דא"א להכשיר את הסוכה ע"י תרי הילכתא.

      ואולי יש לפרש דברי הפמ"ג ע"פ הזכרון שמואל באופן אחר, ולא עיינתי. [↑](#footnote-ref-1148)
1149. קצ"ע לפ"ז לשון הר"ן "הילכך כי מיעטו מצד הדופן אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן והוה ליה לבוד באמצע" והרי כן מיחשב דופן רק דתרי הילכתא לא אמרינן. וצ"ל דכונת הר"ן דכלפי הלבוד שאינו יכול להיבנות על הלכה אחרת דיינינן כאילו הוי סכך ולא דופן. [↑](#footnote-ref-1149)
1150. גם לפי דברי הקה"י צריך להידחק בלשון הר"ן "אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן" דרק כלפי הלבוד הוא דלא נחשב כדופן, כמו שכתבנו בהערה הקודמת לפי הגרע"א. [↑](#footnote-ref-1150)
1151. צ"ע מלשון הר"ן הנ"ל "אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן", ולדברי הקה"י היה לו להר"ן לומר "אותו מיעוט דופן נחשב ולא מחיצה". [↑](#footnote-ref-1151)
1152. להסבר זה מדויק היטב לשון הר"ן "אותו מיעוט סכך מיחשב ולא דופן". אך מאידך לשון הר"ן "משום דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי", צ"ב ונראה דהפירוש דאף דאם נימא לבוד ממילא יהא זה דופן של סוכה ונימא ביה דופן עקומה, ע"ז כתב דלא אמרינן דופן עקומה אלא כשהיא בפני עצמה של הסוכה בלא צירוף הלכה נוספת. [↑](#footnote-ref-1152)
1153. מש"כ "משמע" ולא דהדבר מפורש, משום דבהמשך דן דילמא הפלוגתא רק בסוכה קטנה. [↑](#footnote-ref-1153)
1154. והא דלא אמרינן איפכא דהאויר מתמלא מסכך פסול שבצדו השני, משום דלבוד להחמיר לא אמרינן. (קה"י סי' יג). [↑](#footnote-ref-1154)
1155. והיינו דנימא דדין לבוד נצרך רק להשלמת שעור ז"ט בסוכה קטנה אבל בסוכה גדולה דאיכא שעור סוכה בהכשר ולא בעינן אלא לחבר הסוכה להיות אחת לזה אין צריך לבוד. [↑](#footnote-ref-1155)
1156. דאויר לא גרע מסכך פסול לגבי השלמת שעור ז"ט והרי סכך פסול מתכשר בלא לבוד. ואם אמרינן דא"א להכשיר אויר בלא לבוד היינו רק מטעם דיש הפסק בין הסכך לדפנות, וחסרון זה איתא גם בסוכה גדולה. [↑](#footnote-ref-1156)
1157. ויסודו מדברי התוס' יז. שנסתפקו היכא דאיכא שני טפחים סכך פסול ושנים של סכך פסול ואויר מפסיק ביניהם פחות מג' אם שני הפסולין מצטרפין לארבעה לפסול את הסוכה דשמא כיון דאויר מפסיק בינתים לא מצטרפי או שמא כיון דאין באויר ג' מצטרפין. ולמד דהצד דמצטרפין אין זה מדין לבוד [משום דלבוד להחמיר לא אמרינן, עי' אות תקנט] אלא משום דשיעור זה לא מפריד. [↑](#footnote-ref-1157)
1158. וקושית הגרע"א איך סכך פסול דלית ביה לבוד כשר אולי י"ל לפי סברת הלבוש (תרלב א) דהפסול בטל ברוב ע"ש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1158)
1159. ואף שכתבו הריטב"א והמאירי (יז:) דהפסול בד"ט סכך פסול הוא משום שמחלק הסוכה וממילא חסר דפנות. תירץ הקה"י דהתם ענין ההפסקה משום שם פסול שבינתיים ושעור פסול מפסיקו ואינו כאויר שמציאותו היא הפסק. [↑](#footnote-ref-1159)
1160. וזה ממש כסברת הגר"ח דמלבד הניתוק בין הדפנות איכא ג"כ פסול אך ששעורו בג"ט. [↑](#footnote-ref-1160)
1161. לא מצאתי. [↑](#footnote-ref-1161)
1162. אמנם צ"ע דכיון דהפסול משום "שעור" ולא משום דנפק מתורת לבוד שהרי אי משום לבוד שעורו בד', א"כ קשה לשון הגמ' נפקי ליה מתורת "לבוד". וי"ל עפ"ד הריטב"א להלן בהמשך העמוד וז"ל: והשתא דפרישנא שהפצימין הם בסוף הדפנות ורחוקין זה מזה מאד הא דפליג אביי ורבא אי אמרינן בהו לבוד, לאו היינו לבוד דעלמא, דהא אין לבוד [אלא] בג׳‎ טפחים. אלא ה״ק אי אמרינן שיהא פי תקרה יורד וסותם בסיוע הפצימין דאיכא היכרא ויהא מקום הדופן כסתום כלו או לא. מר אמר פי תקרה יורד וסותם והוי לבוד וסתום ומ״ס אין פי תקרה יורד וסותם ואינו סתום. עכ"ל. ומבואר דשייך לשון לבוד על סתימה אף שאינו לבוד של כה"ת. וה"נ נימא בהא דדף יד. [↑](#footnote-ref-1162)
1163. וכמבואר ברש"י ד. ד"ה כשרה דאין דין פסל אא"כ יש כדי הכשר סוכה בכשרות. [↑](#footnote-ref-1163)
1164. ואולי י"ל ע"פ סברת הישועות יעקב אות תקצז דלבוד מהני רק לחבר את שני חלקי הגג ולא להחשיב את המקום הפתוח עצמו לסתום ע"ש. ולפ"ז יש לחלק אליבא דר"פ דלבוד מן הצד [או למ"ד יש לבוד באמצע] הוי גם אותו מקום כסתום ממש ולכן מקשה הגמ' דיטמא את כל הבית. אבל מש"כ תוס' ר"פ דגם למ"ד אין לבוד באמצע מ"מ אם מחובר מן הצד אמרינן לבוד באמצע זה סברא רק לגבי צירוף החלקים שאינם נחשבים לחלקים נפרדים הואיל ויש ביניהם איזה חבור מן הצד וגם המקום המובדל הוא פחות משעור לבוד, ולכן הסוכה כשרה דיש לה דפנות [ומ"מ נראה דאותו מקום אויר אין ישנים תחתיו אע"ג דשיטת תוס' ותר"פ בדף יט. דישנים תחת אויר פחות מג"ט, אבל הכא דלא הוי לבוד של סתימה אלא הלבוד מתייחס רק לב' חלקי הסכך מב' צידי האויר שהם כמחוברים אבל מוקם האויר הוי כפרוץ, א"כ אין ישנים תחתיו.] אבל מ"מ מה שתחת הארובה לא יטמא את הבית [ולהיפך] כיון דהמקום לכשעצמו אינו לבוד למ"ד אין לבוד מן האמצע. [↑](#footnote-ref-1164)
1165. בערוך לנר דף יט. כתב דהתוס' כבר תירצו קושיתם על רש"י בדף יח. אמנם בתוס' שלא תירצו שיטת רש"י הרי מוכח שחלקו בזה בין הסוגיות. [↑](#footnote-ref-1165)
1166. צ"ע אם לכל אדם משערינן בדידיה או אזלינן אחר ראש אדם ממוצע. [↑](#footnote-ref-1166)
1167. מה שנוקט הערוך לנר דכדי ראשו הוא ודאי יותר מטפח צ"ע דלעיל דף ה. אמרינן גמירי דאין פנים פחותין מטפח. [ואולי הראש גדול מהפנים.] ונראה כונתו דהרי הסוכה כשרה גם באדם שראשו גדול יותר עד כדי ראשו ובפרט למה שצדדנו לעיל דתלוי בראש אדם ממוצע. [↑](#footnote-ref-1167)
1168. משמע דיש לבוד דרך ממש. וצ"ע דבדף יט. כתבו התוס' ד"ה לא ולא דמי לסכך פסול פחות מג' דאין שייך לעשותו כסתום בסכך כשר מאחר דיש בו סכך פסול. ולפי מה שכתב האבנ"ז (תסא ט) דלמסקנא הדרו התוס' דף יט. מדבריהם וס"ל דאמרינן לבוד דרך ממש א"ש. אך האבני נזר בסי' שט [ב] נוקט דתוס' לא חזרו בהם.

      ויש ליישב לפי סברת הצפנת פענח דכונת התוס' דף יט. אינה לומר דליכא לבוד דרך דבר ממשי אלא דכיון דסכך פסול הוא פסול חיובי ויש עליו שם פסול אין הלבוד יכול לבטל את התורת פסול.[ היינו דלבוד יכול לתקן רק העדר ולא פסול חיובי.] וא"כ י"ל דהתם בדף יט. קיימי התוס' להקשות על רש"י שמתיר לישן תחת סכך פסול ואוסר תחת אויר וע"ז טענו התוס' דלענין לישן תחתיו גרע הסכך פסול שהוא פסול חיובי מאויר שע"י הלבוד אינו פוסל, אבל כאן קיימי תוס' לשיטתם דאין ישנים תחת הסכך והנדון הוא בסוכה גדולה לא להפסיק בין הסכך לכותל ובזה שפיר אמרינן לבוד שיהא כאילו חלקי הסכך הכשר נוגעים זה בזה אף דרך הסכך הפסול. [וכן בסוכה קטנה להצטרף לשעור בלא לישן תחתיו י"ל דמהני לבוד כמו באויר הואיל ואין צריך להכשיר אותו מקום לישיבת סוכה וצ"ע.]

      אמנם הנה הט"ז (תרלב ג) כתב בהא דבסוכה קטנה ישינים תיחת אויר פחות מג"ט הוא משום דכיון שהוא דבר מועט הוה כמאן דליתה דמי. [וע"ש מש"כ עוד בשם הלבוש.] ובפמ"ג (הובא בשער הציון יב) כתב דהא דלא פירש מטעם לבוד "דכהאי גוונא בממשות מפסיק לא שייך לבוד ודוקא באויר שייך לבוד". ומבואר דהחסרון הוא משום ממשות מפסיק כהבנת האבני נזר. [וע"ש בפמ"ג שציין לתוספות שבת סי' שסג סק"ח, ושם מבואר החסרון של לבוד דרך דבר ממשי. וגם הפמ"ג שם (שסג א"א יח ומ"ז א) האריך בזה. אמנם יתכן דלא בדעת התוס' כתבו כן.]

      ובעיקר הדבר דלא שייך לבוד דרך סכך פסול כן נקטו בפשיטות הגרע"א והגר"ח הובאו באות תקפט תקצ. [↑](#footnote-ref-1168)
1169. עי' יו"ד (שעא ס"ד) בב"י וברמ"א בשם תרוה"ד. [↑](#footnote-ref-1169)
1170. אבל ברישא כשיש פותח טפח י"ל דמיירי שדעתו להוציא דרך הארובה [כדי שלא יטמא הבית] ולכן לא הוי סוטל"צ כלפי הבית. ואמנם עי' היטב בפרישה שכתב על אופן שאין פותח טפח שיוציא דרך הארובה וזה צ"ע דמפורש באהלות פ"ג מ"ו דשעור הפתח במת שלם בד"ט וכזית מן המת פתחו בטפח. [↑](#footnote-ref-1170)
1171. עי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' שמ שהקשה ע"ז ממשנה שם ב' ארובות זע"ז. ועי' חזו"א אהלות סי' יד סק"ב. [↑](#footnote-ref-1171)
1172. וז"ל הפרישה שם: והיותר נראה דלא אסרו משום דסופו טומאה לצאת כ"א במקום שיש שם טומאה אלא שאינו ביחד כמו בשני חדרים דבסמוך, משא"כ כאן דכשהטומאה תחת הארובה דאין שם טומאה בבית שלמטה. ולכאורה כונתו כנ"ל. [↑](#footnote-ref-1172)
1173. וכן משמע בר"י מלוניל. ויש שדייקו כן גם בשו"ת רשב"א ח"ב סי' קפט ואינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-1173)
1174. ועי' גם בקהלת יעקב לבעל הנתיבות שם. [↑](#footnote-ref-1174)
1175. ואמנם הישועות יעקב לא אזיל בדרך זו וס"ל דרק כלפי מה שתחת הגגות אמרינן דהוי מקום אחד ולא כלפי מה שתחת הארובה. אבל אנן נימא כן ליישב דברי הר"ח דכלפי הבית גם הארובה נחשבת כחלק ממנו ע"י דין לבוד. [↑](#footnote-ref-1175)
1176. דוגמא לדבר חצר קטנה שנפרצה לגדולה עי' עירובין צב: [↑](#footnote-ref-1176)
1177. וכן מצינו בעירובין שם דבצואה בקטנה מותר להתפלל בגדולה בלא הרחקה דאזלינן בתר הגברא המתפלל ולא בתר הצואה. [↑](#footnote-ref-1177)
1178. משמע דאין זה מדיני לבוד אלא סברא דכך צורת הבית והוי כאילו הבית שלם. אך הריטב"א בהמשך מקשה על שיטה זו דנוכיח מהרישא דיש לבוד מן הצד. ומבואר דהבין דהוא מדין לבוד. ועי' בהערה להלן. [↑](#footnote-ref-1178)
1179. הריטב"א לא פירש כאן היכן עשה הכתוב בטומאה טפח כג"ט דעלמא. אמנם הדברים עשירים בחי' הריטב"א עירובין י: וז"ל: לענין טומאה אין אומרים לבוד דא״כ בטלת תורת פותח טפח וחלון המביא את הטומאה. י״ל דלגבי טפח לא אמרינן לבוד דרחמנא אחשביה לטפח לענין טומאה כאלו היא דבר חשוב כשלשה טפחים אבל בפחות מטפח יש לנו לומר לבוד. וע"ש היטב מה שדחה זה מסוגיין דמסקינן דאין כלל לבוד.

      אמנם צ"ע דלפי הריטב"א בפחות מטפח אמרינן לבוד וזה הטעם של חלון פחות מטפח. ותקשי ממאי דתנן פי"ג דאהלות דאיכא חלונות ששעורם בפחות מטפח. [↑](#footnote-ref-1179)
1180. מבואר בריטב"א דהבין דלשיטה זו החילוק בין פחות מטפח לטפח הוא בדין "לבוד", דגבי טומאה הלמ"מ דשעור לבוד הוא בטפח. ואמנם לכאורה מלשון שיטה זו כפי שהביאה הריטב"א לעיל משמע דאין זה מדין לבוד, וא"כ מתיישבת קושית הריטב"א על שיטה זו ועי' הערה לעיל. [↑](#footnote-ref-1180)
1181. מבואר בריטב"א דס"ל [דלא כרש"י] דמרישא אין ראיה כיון דיותר מטפח בטומאה הוי כיותר מג"ט בכל התורה, וכל הראיה רק מסיפא דאף בפחות מטפח לא אמרינן לבוד ש"מ אין לבוד באמצע. [ולפ"ז מן הצד יהיה לבוד רק בפחות מטפח.] [↑](#footnote-ref-1181)
1182. והנה משמע מדבריו דשעור טפח באהל הטומאה ובחלון אינו שעור ב"תורת אהל" וב"תורת פתח" אלא בדין לבוד דטומאה. ושעור אהל ופתח לא נתפרש לפ"ז ויתכן שהוא בכל דהוא אלא דתמיד בטל שם אהל ופתח מצד דין לבוד.

      וצ"ע בהא דאמרינן בדף י. דשעור סוכה ע"ג סוכה הוא בטפח וילפינן מאהל טומאה. וקשה הרי לדברי הריטב"א הך שעורא דטפח בטומאה בנוי על דין לבוד של הלכות טומאה, וא"כ בסוכה דאמרינן לבוד עד ג"ט למה יפסול אהל טפח. ויתכן ליישב דכיון דבטומאה נאמר דבטפח הוי אהל ודאי יש בזה מקור גם לתורת אהל ששעורו בטפח, דמסברא לא הוה אמרינן על כזה מקום קטן דהוי אהל ונתחדש דזה מקרי אהל. [רק דממילא שמעינן גם דלא אמרינן לבוד בטפח דאי הוה אמרינן לבוד היה זה מבטל את התורת אהל] ובסוכה החמירו שלא להתיר ע"י לבוד הואיל ומ"מ יש בזה שעור אהל. [↑](#footnote-ref-1182)
1183. וחידש הפנ"י דחלון באמת אינו מעביר טומאה אלא מדרבנן [והביא כן מדברי הש"ך יו"ד סי' שעב. אמנם עי' מג"א סי' שמג סק"ב וחכמת אדם כלל קנט דין ה שחלקו וסוברים דהוי מדאורייתא.] [↑](#footnote-ref-1183)
1184. אמנם לפי שיטת התוס' אות תקפז א"א לתרץ כן. [↑](#footnote-ref-1184)
1185. באמת באהל יש לעיין בסברא זו דהא אהל לא בעי ביטול. ואמנם גם מחיצה אינו וצ"ת. [↑](#footnote-ref-1185)
1186. צ"ע מהיכא פשיטא ליה דמיירי מן הצד. והרי למ"ד אין לבוד מן האמצע ויליף לה מהך, בע"כ דהעמיד דמיירי באמצע. ואמנם מדברי המאירי משמע דהיינו דהשיב לו לטעמיך. אבל צ"ע מה המקור לזה. ועי' לעיל אות תקצט מדברי הערוך לנר. [↑](#footnote-ref-1186)
1187. לא נתבאר ברמב"ם שעור רוחב הפצימין. ולכאורה משמע דשעורם בכל דהוא. ובריטב"א משמע קצת ששעורם בטפח [אמנם דברי הריטב"א צ"ב ואולי יש שם ט"ס.] ועי' ברבנו מנוח בשם השלמה דבעינן שעור מחיצה רגיל היינו ד' ומשהו לעשויה כמבוי וטפח ומשהו לכמין ג"ם. אמנם לפי מה שכתבו המ"מ והר"ן דע"י הפצימין אמרינן פי תקרה מסתבר דאין צריך שעור לפצימין דלא הם המתירים אלא הפי תקרה. (עי' ספר המפתח בשם ר"ש וואזנר). וע"ע מה שיבואר באות תריא תרכא. [↑](#footnote-ref-1187)
1188. לכאורה ביאור הצירוף בין הפצימין לפי תקרה הוא דהחסרון של הפי תקרה דאין הוא מיוחד לצד הסוכה אלא לצד האכסדרה, וכאילו הסוכה פרוצה ולכן אין הפי תקרה סותם את הסוכה. אבל כאשר יש פצימין הרי צורת הסוכה כמקום גדור מכח הפצימין וממילא הפי תקרה יורד וסותם. ולשון הריטב"א: "שיהא פי תקרה יורד וסותם בסיוע הפצימין דאיכא היכרא" מורה כן. [↑](#footnote-ref-1188)
1189. לשיטה זו צ"ע מאי שנא ממה שחילקה הגמ' בע"ב דין זה מדין הפחית דופן האמצעי". ובביאור הגר"א סי' תרל מבאר [ע"פ הדמשק אליעזר] כפי דרכו של רש"י דיש חלוק אם פרוץ לאויר העולם או שיש דופן במרחק ד"א. ועי' בזה בזרע יצחק [בחד תירוצא כתב דהרמב"ם לא גרס לה וע"ש עוד תירוץ.] ושו"ר כן במאירי. [↑](#footnote-ref-1189)
1190. אמנם בדברי הפנ"י משמע דמיירי על "רוחב" הנסרים [היינו שעורם במשך הסוכה] ולא על "עוביים" [היינו גובהם ממטה למעלה] מדהביא בענין זה מחלוקת רש"י ותוס' עירובין פו. תוד"ה קורה אי אמרינן פי תקרה בגג שאינו רחב ד"ט, דלרש"י סגי בטפח ולתוס' בעינן ד"ט. [ועיקר נדון זה יתבאר באות תרד] ועפ"ז התקשה לשיטת תוס' דבעינן ד"ט יפסל משום גזירת תקרה. ודברי תוס' שם ודאי מיירי על שטח הגג ולא על גבהו בשפתו ע"ש בכל דבריהם ובפרט מה דהביאו משבת ט. [וצ"ע לפ"ז מה שהוסיף הפנ"י דהנסרים פסולים אף בהופכן על צדיהם, דמשמע דהנדון בד"ט לעובי הגובה] וכתב הפנ"י דתוס' לשיטתם באמת פירשו הסוגיא באופן אחר. וכל זה צ"ע הרי לענין הרוחב ודאי אפשר לצרף מכמה נסרים שיהא תקרת ד"ט. [וכמבואר ממה שהביאו התוס' בעירובין שם מסוגיא דשבת ט. בקירה בשתי קורות שאין בזו ארבעה ואין בזו ארבעה ואין בין זו לזו שלשה ודלת באמצע פתח פתוח כלפנים פתח נעול כלחוץ, וע"ש ברש"י] ורק לגובה בעי רש"י שיהא נסר אחד כיון דכשהתקרה אינה שוה ומליאה פגימות כל סביבותיה אין פי תקרה, כמו שכתבו התוס' בעירובין פו: [↑](#footnote-ref-1190)
1191. הובא בבאור הלכה שסג סכ"ו ד"ה אינו ובמ"ב (שסה כז). [↑](#footnote-ref-1191)
1192. וכמבואר בשבת ט. והובא בתוס' עירובין שם ובהערה אות תרג. [↑](#footnote-ref-1192)
1193. מבואר בב"ח דאיכא תרי דינים בפי תקרה. חדא לסתום וזה אמרינן אף בטפח. ועוד דין דפי תקרה כמחיצה וזה אמרינן רק בד"ט. וצ"ב מנלן להנך תרי דיני דלכאורה לא נאמרה אלא הלכה אחת.

      [והנה להלן אות תרה יובאו ב' ביאורים בדין פי תקרה. א. מדין גו"א. ב. מדין פתח. ולפ"ז י"ל דתרוייהו נאמרו בדין פי תקרה. ודין פתח שייך רק ל"רשות" ולכן בעינן שיהא בתקרה ד"ט שעור רשות. אבל גו"א אמרינן אף בטפח. ולכן לסתימה מהני אף בטפח מדין גו"א.] [↑](#footnote-ref-1193)
1194. ע"ש בעירובין פו. שנחלקו בזה רש"י ותוס', דעת רש"י והרמב"ם דסגי לפי תקרה ברוחב טפח, ודעת התוס' דבעינן ד"ט. ונתבאר באות תרד. [↑](#footnote-ref-1194)
1195. נראה לבאר כונת הגר"א דאין לומר דהניח בב"א סכך ד"ט ואז באין כאחד עם הסכך נעשה גם פי תקרה, דהנה סכך שעשייתו והכשירו באין כאחד יש בו פסול של תולמ"ה כדמוכח מתוס' לעיל יג: ד"ה אם. ואם כן נמצא דכל הסכך הנצרך לפי תקרה פסול לסוכה מדין תולמ"ה. והשתא בשלמא אם סגי לפי תקרה בטפח, לא איכפת לן שאותו טפח הוא פסול כיון דסכך פסול אינו פוסל אפילו בסוכה קטנה אלא בג'. אבל לתוס' דכל הד"ט הסמוכים לדופן אמצעי הם משמשים לפי תקרה והם פסולים, א"כ זה יפסול את הסוכה [אם לא מצד דופן עקומה וגם זה לכאורה תלוי בדין ב' הלכות כהדדי. אכן כאן אין ההלכות תלויות חדא בחברתה ותלוי בפלוגתת האחרונים בזה. אולם מ"מ אף בסוכה גדולה אין ישנים תחת המקום הפסול. ועי' עמודי אור סי' לט.] וכעין זה העיר בתורת רפאל סי' קיב וע"ש שתלנה הראיה בפלוגתת המהרש"א ומהרש"ל אות תרט. [↑](#footnote-ref-1195)
1196. אמנם לסברת הקה"י יתכן דמודים דבדופן ראשונה ושניה בעינן קדם סכך לדפנות. [↑](#footnote-ref-1196)
1197. דהרי לשיטת תוס' אין חילוק בין דינו של אביי לשאלתו של רבא בצורת האכסדרה, אלא רק באיזה מחיצות צריך להשלים. וא"כ למה בהא דהקשה רבא נקיט "הפחית" ובדברי אביי לא נקט כן. זהו עומק קושיתו. וכתב שם דלרש"י דדינו של אביי מיירי באופן שיש גג אכסדרה סביב שקדם לסכך ואילו בדברי רבא מיירי שאין גג, לפ"ז אפשר לקיים דברי הגר"א. [↑](#footnote-ref-1197)
1198. ואמנם דעת המהרש"ל כהך "דוחק" של המהרש"א דכיון שנעשית התקרה לצורך האכסדרה ולא לצורך הסוכה פסול, וכמבואר במג"א (תרל יב). והשפ"א הביא לשון רש"י עירובין צה. לאו לסוכה, לשם סוכה אע''ג דלא בעי מחיצות לשמן כולי האי מיהא לא מקילינן. עכ"ל. ומבואר להדיא כמהרש"ל. אמנם עי' בשפ"א עירובין צה. שהקשה על סברא זו דבעלמא חזינן להיפך דבמחיצות שעשויות גם לשבת אמרינן מגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה ולמה כאן אמרינן להיפך דאם הוי דופן לאכסדרה לא הוי דופן לסוכה. אמנם נראה דלא דמי דשם הכונה שיש חלות היתר [ורק בשבת גופיה] אבל כאן אין כלפי האכסדרה שום דין ולכן אין כאן מגו וממילא כשדנים מצד הסוכה לחוד יש כאן ריעותא שלא נעשה לשם סוכה. [↑](#footnote-ref-1198)
1199. שו"ר בערוך לנר על תוד"ה סיכך ע"ג, שכתב דלפי פירוש רש"י אתיא הסוגיא שם כרב יהודה לעיל ז. דסוכה העשויה כמבוי מעמיד טפח בכל מקום שירצה. אלא שהקשה דא"כ היה לנו לפסוק כרב יהודה. ומזה הוכיח כפירוש התוס' דמיירי בעשויה כמין ג"ם. ויש להקשות על דבריו א"כ למה הצריך רש"י ב' פצימין ולא סגי בפצים טפח אחד. [↑](#footnote-ref-1199)
1200. יש בזה ב' נדונים: (א.) בדין סוכה כמין ג"ם אם דין טפח שוחק שמעמידו בפחות מג"ט סמוך לדופן הוא דאורייתא. ובזה הכרעת הבאור הלכה סי' תרל ע"פ התוס' לעיל ז: דהוא מדרבנן. [אך עי' אות קמ קמו קנ דיש הוכחות מכמה ראשונים דהוא מדאורייתא.]

      (ב.) כאן דהסוכה כמבוי ובעינן "עריבן" ע"י פס ד"ט אם דין עריבן הוא דאורייתא. ובזה דעת הפמ"ג דהוא מדאורייתא והחזו"א הסתפק בזה. ונתבאר באות קנז. אך עי' פמ"ג תרל א"א ט שכתב בדעת הרא"ש דגם במבוי מפולש הדין פס ד' אינו אלא מדרבנן והוכיח מהרא"ש בסוגיין סי' לד. [↑](#footnote-ref-1200)
1201. ביאור הדברים הוא דכל מה דפוסל אביי בנפחת דופן האמצעי הוא גזירה דרבנן משום דנראה כמעבר לרבים. ולכן ביש לה ד' קורות סביב דנראה כמקום סגור לא מחזי כמפולש. [↑](#footnote-ref-1201)
1202. אמנם עי' רשב"א שבת ח. דנראה שיש דעות בזה אי הוי מטעם לבוד. [↑](#footnote-ref-1202)
1203. ז"ל הרשב"א שבת ח. ומסתברא לי דלא אמרו תוך ג' סמוך לקרקע כקרקע דמי אלא להתחייב בו כאילו זרקו לקרקע ונח בו ממש, אי נמי לקנותו בו כאילו נח ממש בקרקע, אי נמי כאילו נתמלא כל האויר עפר והויא כארעא סמיכתא ואילו היה אותו אויר קרקע מתלקט ועולה עד החפץ מאותו מקום אתה מודד עשרה טפחים לאויר רשות הרבים, אבל שנראה כאילו נשתרבבו שולי הכלי או הגט והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מעשרה בכי הא לא אמרינן לעולם. כנ"ל.

      ולעיל מינה כתב הרשב"א להוכיח מהסוגיא שם דב"מחיצות" אמרינן כאילו הם מתארכות ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1203)
1204. איתא בעירובין טז. כל שהוא ד' (טפחים) ומארבעה עד עשר אמות צריך שלא יהא בין זה לזה כמלואו שלא יהא פרוץ כעומד ואם היה פרוץ כעומד כנגד העומד מותר (לזרוע כלאים מעבר השני). ולהלן ע"ב אמר אביי מדרישא רבנן סיפא נמי רבנן ומודו רבנן דכל למישרא כנגדו אי איכא מקום ארבעה חשיב ואי לא לא חשיב. [ולרבא שם משמע דהשעור בג"ט כלבוד ע"ש.] [↑](#footnote-ref-1204)
1205. והנה שיטת התוס' דהכא הפי תקרה בא להתיר רק דופן שלישית ואפ"ה הקשו דהוי מחיצה שאינה ניכרת והוכיח הקה"י דס"ל דדין "מחיצות שאינן ניכרות" הוא לא רק בב' כהלכתן אלא גם בשלישית אפילו טפח. ונתבאר באות קיט. [↑](#footnote-ref-1205)
1206. אכן לרש"י הוא דאורייתא עי' אות תריט. [↑](#footnote-ref-1206)
1207. ונתבאר בהערה באות תרב דיתכן דלרמב"ם שעור הפצימין הוא בכל שהוא כיון דהם באים רק לצורך הפי תקרה. ואילו רש"י בעירובין צג. כתב דשעורם בטפח וזה משום ההסבר שנתבאר באות תריא. אמנם רבנו מנוח על הרמב"ם כתב דשעור הפצימין כשעורם בסוכה דעלמא טפח שוחק או פס ארבעה. [↑](#footnote-ref-1207)
1208. וכתב המכתם: קשיא לי היאך היתה כשרה עם זה שהרי צריך שאותו פס טפח שוחק יהא מונח רחוק מעט פחות משלשה סמוך לדופן וליכא. ואולי היה רחב בארבעה והיה חשוב להכשיר במקומו כטפח שוחק פחות משלשה. [↑](#footnote-ref-1208)
1209. בתורת רפאל סי' נ הוכיח מדברי הרא"ש דנראה מבחוץ אינו מתיר מטעם מחיצה אלא מטעם הכירא. וכתב דלפ"ז הגם דפסקינן דלחי משום מחיצה ומהני אף לחי העומד מאליו (עירובין טו.) כל זה הוא דוקא בנראה מבפנים אבל בנראה מבחוץ דאינו אלא מטעם הכירא בעינן שיעמידו לשם לחי. ופלפל שם הרבה בזה.

      אמנם החזו"א (סי' עד סקי"ב) כתב: ויש לעי' אי נראה מבחוץ מהני מן התורה, ואע"ג דבסוכה י"ט א' משמע בתוס' ורא"ש דלענין מן התורה לא מהני נראה מבחוץ היינו משום דבסוכה גמירי דופן טפח ובעי סתימה טפח ולא מסתבר בזה שיועיל נראה מבחוץ אע"ג דמדרבנן מהני אף כה"ג כגון בחצר דבעי פס ד' ולר"י דשעור לחי ג' כדמוכח ט' ב', י' א', בחצר קטנה שנפרצה. עכ"ל. ובשונה הלכות (שסג דין ב') העתיק ספקו של החזו"א. [אך ע"ש בחזו"א סי' עב סק"י שנקט דנראה מבחוץ גם בשבת אינו מחיצה מן התורה. וכנראה בסי' עד הדר ביה.] ולשון הרא"ש לכאורה משמע כתורת רפאל.

      ובקה"י סי' יד כתב לחלק בין שבת לסוכה דהחסרון בנראה מבחוץ הוא משום דהוי מחיצות שאינן ניכרות דיש ראשונים עי' אות קטז קיז שזה פוסל רק בסוכה.

      ועי' תוס' עירובין צב. שכתבו דבכלאים מהני נראה מבחוץ, אף דכלאים אסורים מדאורייתא. [אך יש לדחות דכשיש ג' מחיצות מה שצריך לחי להתיר כלאים הוא רק מדרבנן.] ועי' דרך אמונה כלאים פ"ז הי"ט בבאור הלכה. [↑](#footnote-ref-1209)
1210. עי' באור הלכה (תרל ס"ב ד"ה שיעמיד) דהר"ן פליג על הרא"ש וס"ל דצוה"פ בסוכה פסולה מדאורייתא. ובבאור הלכה (שם ס"ו ד"ה נעץ) כתב דלהרא"ש לא רק בדופן שלישית מהני צוה"פ מדאורייתא אלא אף בכל הדפנות. ונתבאר באות קסט. [↑](#footnote-ref-1210)
1211. צ"ע דאחרי שיש כאן צוה"פ אין הלחי נצרך להיתר הסוכה ולמה אמרינן מגו. ונראה דכמו דאמרינן הך מגו גם ביום חול כך אמרינן אף דאינו נצרך. [↑](#footnote-ref-1211)
1212. צ"ב למה הך מגו מהני כל ימי הסוכה ואילו בדף ז: איתא גבי סיכך ע"ג מבוי שיש לו לחי דאף שאינו בא להתיר אלא דין דרבנן כמו שכתבו התוס' ז: ד"ה סיכך אינו מתיר אלא בשבת.

      ונראה לומר בזה דכאן מיירי שיש שעור טפח שוחק בפצים ומעמידו בפחות מג"ט ונמצא דיש בו שעור שכשר מצד עצמו לסוכה רק החסרון שלו שאינו נראה בפנים ולכן אמרינן דכיון דמהני לשבת מהני לסוכה לדונו כעומד בפנים ואז יש שעור הכשר וזה מהני אף בחול. וכעין סברא זו נתבארה באות תרי בדעת השפ"א.

      ובזה אשכחנא פתרי ליישב קושית השער הציון (תרל לח) על המג"א שכתב דלהרא"ש בעינן בפצים שעור טפח. והקשה השער הציון מנ"ל הך שעורא. ולכאורה כונת השעה"צ משום דההיתר הוא משום מגו דשבת ובשבת הרי אין צריך טפח. אכן להנ"ל כיון דבעינן להתיר גם כשאין את המגו לפי התנאים של דף ז. בעינן שיהא שעור סוכה ורק אז אמרינן מגו אף בחול. [↑](#footnote-ref-1212)
1213. כבר הובא באות תריט דרש"י פליג ע"ז וסובר דהוי פסולא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-1213)
1214. ונ"מ למה שנקט שער הציון הנ"ל דלפי פירושו הראשון של הרא"ש אין צריך טפח [דלא כמג"א] ובפירוש השני כתב הרא"ש להדיא דבעינן טפח. [↑](#footnote-ref-1214)
1215. וביאר הפמ"ג דכמו שבטפח שוחק בעינן צוה"פ כיון דאין מחיצה שלימה כך גם הכא בעינן צוה"פ כיון דאיכא רק פי תקרה. [↑](#footnote-ref-1215)
1216. והנה הקרבן נתנאל אות ט הביא ראיה דהלכה כעולא [ושאר אמוראי דמוקמי לברייתא ד"פסל" בגווני אחריני לא פליגי עליה בדינו] וז"ל וא"ת מנלן דלא פליגי הני אמוראי אדעולא. וי"ל דלא פליגי אמתני' חצר המוקפת אכסדרה דאם אין מן הכותל לסכך ד' אמות כשרה אע"ג דמחיצות בית לאו לבראי עבידי ומאי שנא קנים ומ"ש מחיצות עכ"ד. ודבריו דלא כריטב"א [וגם צ"ע לדבריו תקשה קושית תוס' והריטב"א מאי קמ"ל.] [↑](#footnote-ref-1216)
1217. ובדעת רש"י צ"ל דכיון דמעיקרא עשה רק סוכה אחת וגם עתה אין כונתו לחלק את הסוכה אלא הסוכה העיקרית היא זו שבצד מקרי השני הוו גם הב' דפנות כנעשו לשם סוכה אחרת. [↑](#footnote-ref-1217)
1218. ובדעת רש"י צ"ל דכיון שהיא מחיצה ארוכה וחציה משמש את הסוכה העיקרית מקרי אינו עשויה לסוכה אף שאותו חלק שכנגד אחורי הסוכה אינו משמש סוכה אחרת. [↑](#footnote-ref-1218)
1219. ובשו"ת אמרי יושר סי' עא נוקט ג"כ דהכשר של אחורי הסוכה הוא מדין פסל שנטפל לסוכה. ולפ"ז כתב לדון אם יש סכך פסול ד"ט שב' מהם ע"ג הסוכה העיקרית וב' ע"ג אחורי הסוכה דאם נדון הכל כסוכה אחת הוי ד"ט סכך פסול שאין ישנים תחתיו. וכתב דנראה דאין מצטרף כיון דסוף סוף ב' סוכות הם שהרי בעינן שעור סוכה ודפנות לכל אחת בפנ"ע. [והביא ראיה לזה מדברי המאור סוף פרקין.]

      ועי' בערוך לנר דף ד. דמשמע נמי דההיתר מדין פסל ויובא באות תרלב. [↑](#footnote-ref-1219)
1220. עיקר דברי החזו"א נסובים על קנים היוצאים לפנים מן הסוכה. אבל בתוך דבריו מרומז דגם בקנים היוצאים לאחורי הסוכה מכשיר (ע"ש בד"ה סוכה וכו' וכדאמר לעיל מהו דתימא הואיל ולגואי עבידי וכו') [↑](#footnote-ref-1220)
1221. אפ"ל דבין לפרש"י ובין לפירוש התוס' איכא החסרון גם התם. [↑](#footnote-ref-1221)
1222. ואמנם דברי רש"י הנ"ל לא הובאו שם ולכאורה אם כונת המג"א כנ"ל היה לו לציין לרש"י דף יט. [↑](#footnote-ref-1222)
1223. ונתבאר באות קנ קנב קנג תקלז תרא. [↑](#footnote-ref-1223)
1224. והראבי"ה סי' תרכט כתב דקמ"ל כאן גם לגבי שלישית אפילו טפח דס"ד שמותר לישב רק כנגד אותו הטפח וקמ"ל כאן שמותר אף שלא כנגדו. [↑](#footnote-ref-1224)
1225. בשבט הלוי ח"א סי' קסט עמד על כך דבדברי הלבוש משמע דאף אם לא יעשה כלל צוה"פ כשר עד שעור ז"ט. וכל דין צוה"פ אינו נצרך אלא כדי להכשיר יותר מז"ט. וביאור הדברים דכיון דטפח שוחק הוא כדי שיהא רוב הדופן עשויה כדכתב רש"י לעיל א"כ גם ללא צוה"פ כשר משום דעד ז"ט מקרי דיש רוב דופן. ורק אם רוצה להכשיר טפי מז"ט צריך צוה"פ. [ויש לדון באופן שמגדיל את הטפח שוחק שיהא למשל י' טפחים, אם משערים כנגדו עד פחות מכפלים [כ' פחות משהו] ונדון גם בזה רובו ככולו. ועי'.] וכתב דלפ"ז יכול להתחיל את הצוה"פ בסיום הז"ט ואין צורך להתחיל את הצוה"פ מהטפח שוחק כיון דעד סיום הז"ט הוא כשר בלא שום תקון נוסף של צוה"פ.

      וכבר עמד ע"ז הפמ"ג (תרל מ"ז ה) ודייק כן מדברי הלבוש אמנם לדינא הניח בצ"ע.

      אמנם בבכורי יעקב (תרלא ה) דייק מלשון הרמ"א דבין בסוכה קטנה ובין בגדולה בעינן צוה"פ עד סוף הסוכה. [↑](#footnote-ref-1225)
1226. ע"ש בבאור הגר"א שכתב דהא דכתב הרא"ש דדין פסל משכח"ל רק בעשה דופן הקצרה יותר מז"ט, משום דאי הוי כדינה פשיטא דזהו עיקר דינה. [וכנראה הבין השעה"צ דכונת הגר"א באופן שעשה 'שלישית טפח' וא"כ אם נימא דבעינן צוה"פ עד סוף האורך אין זה מדין פסל אלא איכא כאן מחיצה שלימה. אמנם לכאורה יש לדחות דהכונה אם עשה מחיצת ז"ט גמורה, וכונתו "דזהו דינה" משום דמדרבנן א"א לעשות פחות משעור ז"ט, ומה שעשה במחיצה גמורה ולא בצוה"פ אין בזה גלוי דעת דהסוכה מסתיימת כאן.] [↑](#footnote-ref-1226)
1227. עי' גם בפמ"ג (תרל א"א א) שעמד ע"ד הלבוש. [↑](#footnote-ref-1227)
1228. החזו"א הוכיח זאת מדברי הרא"ש סי' לה שהתקשה מה החידוש בפסל והרי זהו דין 'שלישית אפילו טפח'. וכתב ליישב: ומיירי בשעשה שתי מחיצות של הצדדין ארוכות אע"פ שהיה לו די בז' טפחים באחת מהן, זה מוכיח שרוצה לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות, ודופן האחת הנמשכת עם הפסל לאו מן הסוכה הוא אלא בפני עצמו קאי, ונמצא שאין לו אלא דופן אחת ואפ"ה נידון כסוכה. ואם נימא דבאופנים הנ"ל אמרינן פסל למה לא תירץ הרא"ש דדין פסל איצטריך בכה"ג. ועי' בשבט הלוי מה שהשיב ע"ז. [↑](#footnote-ref-1228)
1229. וז"ל הרדב"ז סי' אלף שיז: דהתם לא הכשירו אלא אם כן נמשך עמו דופן אחד מג' דופני הסוכה דמהו דתימא רואין את הארוך כנגד הקצר ואין בה ג' דפנות, קא משמע לן רואין את הקצר כנגד הארוך ויש לו ג' דפנות לפסל הזה. ואפ"ת דאין רואין את הקצר כנגד הארוך אפילו הכי כשר הפסל דהא אית ליה ב' דפנות דעריבן והדופן הקצר לא גרע מטפח ומכשר. עכ"ל. הרי שנסתפק בזה. ובמאירי לעיל ד. כתב ד'פסל' הוא מדין 'רואין'. ולשון הריטב"א (ו:) ושלישית טפח כאילו הכל סתום. ולשון הט"ז (תרלא ה): קא משמע לן דאפי' הכי כשר גם שם וחשבינן המחיצות שעשה גם לזה כאלו הגיע הדופן הקצר עד סוף הכותל הארוך.

      ועי' שבט הלוי שדן אם בולט הסכך מעבר לקו הישר של ה"רואין" כהמשך הדופן הקצר אם מתכשר מדין פסל דלכאורה תלוי בב' צדדי הרדב"ז.

      ועי' עוד משנ"ת בזה באות קמב. [↑](#footnote-ref-1229)
1230. עי' בהגר"ח שבת פט"ז הובא באות קסד. [↑](#footnote-ref-1230)
1231. וע"פ סברא זו יש ליישב דברי ראבי"ה בהגה"מ שהובא באות קסו מקושית השבט הלוי [הובא שם בהערה.] דהתקנה דרבנן הייתה שאין דין פסל אא"כ יש שעור סוכה בכשרות ע"י שסותם את הז"ט של אותה רוח, ורק אחר שיש שיעור סוכה אמרינן דין פסל. ולכן אם צוה"פ על פני כולה אין צריך טפח שוחק דכשר משום הצוה"פ [ואפי' בד' רוחות כשר בצוה"פ.] אמנם אם אין מגיע הצוה"פ עד סוף הרוח דליכא למימר "רואין" מכח הצוה"פ שאינה גודרת אלא במקומה, וכמו שנתבאר בפנים, ולכן בעינן טפח שוחק שמכחו נימא רואין ויהא כשר גם מדרבנן הואיל ויש כאן שעור סוכה קטנה בכשרות. ודוק. [↑](#footnote-ref-1231)
1232. ובערוך לנר דף ד. כתב דגם מהגמ' מוכח דהחסרון משום השעור, דהנה לשון הגמ' 'מהו דתימא הא לית בה הכשר סוכה', ולעיל בסוגית קנים היוצאין מאחורי סוכה אמרינן 'והא בעינן שלש דפנות בדאיכא והא בעינן הכשר סוכה בדאיכא' וחזינן דלשון "הכשר סוכה" לא קאי על הדפנות שזה כבר פריך מקודם אלא על שעור ז"ט.

      אמנם להלן אמרינן גבי חממ"צ דזה מקרי "יוצא מהכשר סוכה". [↑](#footnote-ref-1232)
1233. לכאורה אם דנים כאילו הדופן האמצעית עומדת אצל קצה הקצרה, א"כ הקצרה היא בגדר "נראה מבחוץ" ולעיל אות תרכג תרכד נתבאר דמתירין זאת רק בצירוף פי תקרה או צוה"פ וקשה דהכא ליכא לא צוה"פ ולא פי תקרה ולמה כשרה. אמנם נראה לומר דכאן מקרי נראה מבפנים כיון דבמציאות נראית מבפנים. [↑](#footnote-ref-1233)
1234. משמע מהערוך לנר דההיתר של קנים היוצאין לאחורי סוכה הוא מדין "פסל" ועי' לעיל אות תרכח בזה. [↑](#footnote-ref-1234)
1235. הקרבן נתנאל (ס"ק ע) הקשה דהיינו הקושיא "ועוד הא אמרינן" וכו' שהקשה הרא"ש בהמשך. ולכן מגיה כאן "דאית ליה הכשר סוכה". ולפ"ז כאן הקשה רבינו ישעיה דהסכך הוא סכך פסול. ולהלן הקשה הרא"ש דשאני בדף יט. דהוי כשלישית אפילו טפח דבעינן רק להמשיך את הדופן אבל כאן הוא חסרון שלא מהני עבורו המשכת הדופן.

      ורא"ל אויערבך ביאר דקושית רבנו ישעיה היא דתחת הסכך פסול לא מקרי כלל חלק מן הסוכה ואין בזה תורת פסל. [ויש להוסיף בזה דבפסקי רי"ד בסוגית פסל ביאר דהצד דלא אמרינן פסל הוא משום "הואיל ושלים סככא אפלגיה דדופן האי לחודיה קאי". והכונה שניכר שעיקר הסכך הוא עד הדופן הקצרה והסכך שבהמשך הוא כאחר (וכן מבואר בפסקי הריא"ז שם ובחי' הרא"ה שם) וקמ"ל דלאו לחודיה קאי. אבל בסכך פסול ס"ל דבאמת לחודיה קאי.] והרא"ש הקשה דאפילו אם זה חלק מן הסוכה אבל לא אמרינן פסל לחדש 'כמאן דמליא דמי'. [↑](#footnote-ref-1235)
1236. גם הריטב"א חלק על רש"י דאמאי נכשיר את השאר. ועוד הקשה כדפריך מאי קמ"ל, למה לא אמרו דקמ"ל את חדושו של רש"י. אמנם הר"ן כתב דאדרבה מקורו של רש"י הוא משום שהוקשה לו מאי קמ"ל. ומה שטען הריטב"א דבגמ' אמרו רבותא אחרת, לכאורה פשוט בדעת הר"ן דזה קאמרה הגמ' על הדין של איצטבא מן הצד, אבל אהא דאיצטבא כנגד דופן האמצעי, לא אמרינן בגמ' ע"ז שום חידוש. [והריטב"א סובר דשנו חדא אגב חבריה.] אך למעשה הר"ן ג"כ חולק על רש"י וכתב דהכא גרע מהא דדף יט ולא אמרינן ביה דין 'פסל'. והחידוש הוא שלא פסלינן ע"ג האיצטבא גזירה משום שאר הסוכה. וכן דעת ההשלמה דכיון דהוי סכך פסול הרי הוא פוסל בד'. [↑](#footnote-ref-1236)
1237. לכאורה דברי הרא"ש שלא כסדרן שמקשה קושיא נוספת אחרי שכבר הביא הכרעת רבנו ישעיה. אמנם המעיין בפסקי הרי"ד (הוא רבנו ישעיה) יראה שהוא הקשה רק קושיא ראשונה ונחלק על רש"י. והרא"ש העתיק דבריו כסדרן. וכאן הוסיף הרא"ש מדיליה קושיא נוספת ולכן כתבה אחרי שסיים דברי רבנו ישעיה. [↑](#footnote-ref-1237)
1238. משמע מלשונו 'חפירה כמאן דמליא דמי' דגדר הכשירא דפסל הוא כאילו גובה האצטבא ממשיך לכל שטח הדפנות וכולן פחות מכ' אמה. ולשון המאירי 'אנו רואים האצטבא כאילו מתפשטת בכל הסוכה'. ולשון רבנו מנוח דהאיצטבא חשבינן כאילו נמשכת לכל הסוכה. ועי' בקה"י סי' ג' דלפ"ז אסור שיהיה ראשו או רובו מתחת גובה האיצטבא ששם הוי כאילו הוא מתחת קרקעית הסוכה. [↑](#footnote-ref-1238)
1239. והיינו, דרבנו ישעיה למד דההכשר של פסל היוצא היינו ממש דינא של שתים כהלכתן. והרא"ש לומד דכיון דגלי אדעתיה אין זה מדינא דשתים כהלכתן אלא דין חדש של פסל ומזה למד להכא.

      וצ"ע בדברי הגר"ז סי' תרלא ס"ט וז"ל: ואפילו אם בעל הסוכה גילה דעתו שכוונתו היתה לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות הנמשכות עם כל אורך הסכך כגון שלאחר שעשה דופן אחד ארוך באורך כל הסכך עשה דופן שכנגדו ארוך יותר משבעה טפחים אין אומרים כיון שהיה די לדופן שלישי הזה לעשותו שבעה טפחים בלבד וזה שהאריכו יותר גילה דעתו שכוונתו להמשיך הדפנות עם הסכך שלא לישב תחת הסכך הפרוץ שאין שתי דפנות נמשכות עמה ואם כן דופן זה הנמשך עם קנים אלו הבולטים מן הסכך אין נחשב כלל מן הסוכה אלא בפני עצמו הוא עומד ונמצא שאין לקנים אלו רק דופן אחד דהיינו דופן הנמשך עמהם אין אנו אומרים כן משום שאין אנו הולכין אחר גילוי דעתו בזה (לפי שעשיית הסוכה אינה צריכה כוונה כמו שיתבאר בסי' תרל"ה) וכאלו לא גילה דעתו כלל שכל הסכך מתכשר בדופן השלישי הזה הקצר אע"פ שאינו נמשך עם כל אורך הסכך כמו שנמשך דופן שכנגדו וכמ"ש בסי' תר"ל. עכ"ל הגר"ז.

      ועי' בחזו"א (קמד א) שהקשה על הרא"ש מה החדוש דמה שגילה דעתו אטו סוכה צריכה כונה לשמה הלא סוכת גנב"ך כשרה. [ולדברי הגר"ז זהו גופא הקמ"ל.]

      ובעיקר קושית החזו"א י"ל דנהי דלא בעי לשמה מ"מ ההגדרה מהי הסוכה ומה מחוץ לסוכה תלוי בעושה או בבעלים [נראה דאפילו אם הוא גנב"ך] כמו ביחוד כלי וכדומה.

      אמנם צ"ע למה לא יוכשר במחשבה דהרי אין במחיצה חסרון של תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-1239)
1240. הקרבן נתנאל ביאר ע"פ הגהתו לעיל (ס"ק ע) דקושית הרא"ש הראשונה היתה מחמת שהסכך פסול וע"ז משיב כאן שמצינו שגם בסכך פסול של חמתה מרובה יש היתר של פסל. ולעיל יישב הקושיא השניה מהא דלא מהני כאן להכשיר ע"י המשכת מחיצות.

      אמנם העירו דהרא"ש (סי' לה) פירש ההיתר של פסל בחממ"צ וז"ל: פי' ברוב הסוכה הצל רבה על החמה שני משהויין, ובמיעוט החמה רבה על הצל משהו, וכשתצטרף יחד הצל והחמה של כל הסוכה תהיה צלתה מרובה מחמתה משהו. ע"כ. ומשמע דההיתר משום דבסך הכל הוי צממ"ח וא"כ איך הוכיח מזה כאן להכשיר בסכך פסול.

      אמנם לפי ההסבר השני שהובא לעיל דקושית הרבנו ישעיה הייתה דכאן כיון דהוא סכך פסול הרי הוא עומד לעצמו ואינו טפל לסוכה. יש לפרש לפ"ז הוכחת הרא"ש מהא דמקצת הסוכה חממ"צ דהרי אם נדון על אותו מקום בפנ"ע בלא דין פסל הרי הוא מקום פסול וצריך לדונו לעצמו. ומ"מ חזינן דהוא מצטרף לסוכה וחלים עליו דיני פסל. והכי נמי כאן הסכך שלמעלה מכ' אף שבפנ"ע הוא פסול מ"מ הוא נידון כחלק מהסוכה. [↑](#footnote-ref-1240)
1241. מה שהביא מהחזו"א הוא לענין עצם הכשר הסוכה [כגון דבשתי הדפנות המשיך בלבוד] ולא לגבי פסל [באופן שרק חדא דופן ממשכא] וצ"ע אם יש הכרח דתליין זה בזה, והרי לגבי דופן שלישית מחלק החזו"א סק"ח בין דופן גמורה ללבוד וצוה"פ. [↑](#footnote-ref-1241)
1242. צ"ע כמו שהערתי בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-1242)
1243. מבואר דגם גפוף מפסיק את הפסל. [ולכאורה היינו כדין היתר חצר (בסי' שסג ס"ב) דאם יש לחי מצד אחד בעינן לחי ד', ואם משני צדדין די בלחיים כל שהן. [↑](#footnote-ref-1243)
1244. הרי"ץ גיאות ביאר ההו"א בתרי גווני וז"ל: ולא אמרינן האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי. אי נמי תפסל בהך פורתא. עכ"ל. והנה כפירוש ראשון פירשו הר"ן והרא"ה ופסקי רי"ד. אבל עי' בפירוש ריב"ן דהו"א דתיפסל כל הסוכה משום דהחממ"צ הוי כאויר וזה כפירוש השני. [↑](#footnote-ref-1244)
1245. ואם רובה בסך הכל חממ"צ כתב החזו"א דאם אותו חלק הרוב שצממ"ח יש לו שעור סוכה ודפנות שאינן מופסקות מהחממ"צ, אותו חלק שצממ"ח כשר כאילו המקום שחממ"צ אינו מן הסוכה. [ולכאורה גם אם שטח הצממ"ח הוא מיעוט יהא כשר בכה"ג, דדל החממ"צ מהכא. וצ"ע למה כתב כן החזו"א רק כשרוב השטח צממ"ח.] [↑](#footnote-ref-1245)
1246. כתב הט"ז (תרלא ב): היינו שלא לישב באותו חלק שחמתו מרובה, אבל לשאר הסוכה אין זה פוסל אותו כיון שיש שם הכשר סוכה. [↑](#footnote-ref-1246)
1247. יש לדון אם ספקו של הפמ"ג הוא רק באופן שהחממ"צ שעורו זע"ז שמפסיק בין הסכך שצממ"ח לדופן. או דספקו אף באופן שהוא פחות מרוחב ז"ט דהואיל והא מהלך על פני כולה הרי הוא פוסל כשם שמצינו חומר זה באויר שמהלך ע"פ כולה.

      ולכאורה נראה מספקו של הבכור"י (שיובא בסמוך) אם שעור הסכך בג"ט או בד"ט, דהפסול הוא אף כשהחממ"צ פחות מז"ט דאל"כ אין נ"מ בספקו שהרי לעולם לא נפסול אא"כ איכא ז"ט. אבל ראיתי בספר הסוכה שהבין דדוקא בז"ט. וצ"ע. [ואפשר לצייר זע"ז כשיש רבוע של זע"ז אבל הוא הולך לאלכסון הסוכה ואז מהצדדים יש חבור בפחות מזע"ז ודוק.] [↑](#footnote-ref-1247)
1248. בתוספת בכורים כתב דנפלה ט"ס וכונתו לסי' תרכט סי"ב ששם הביא הרמ"א דעת הר"ן דאם מסכך בסכך שעתיד להתייבש ולהיות בתוך החג חממ"צ הרי זה פסול. ולמד זאת הר"ן מעתיד להתייבש וליפול דהוי כאויר. וקשה איך ילפינן מיבש דהוי כאויר על דבר שיעשה חממ"צ [ועי' פרי מגדים שם שהרגיש בזה.]. אע"כ גם חממ"צ הוי כאויר. ויש לדון בראיה זו דלכאורה דיינינן ע"ש סופו מה לי חממ"צ מה לי אויר אף אם הם שני סוגי פסול. [עי' אות תלא גבי טומאה ואות תלה גבי דפנות וגבי אתרוג דלא מתקיים כל שבעה. וא"כ הוא הדין גבי חממ"צ.]

      עוד ראיה הביא הבכור"י מרש"י דף ב. ד"ה ושחמתה מרובה מצלתה, המועט בטל ברוב והרי הוא כמי שאינו. עכ"ל. ויש לדון דכל זה לגבי דין סכך שתלוי בצל ולא לגבי דין דופן עקומה. [↑](#footnote-ref-1248)
1249. כך העיר לו הגרי"ד מוירצבורג בתוספת בכורים. וע"ש בתשובת הבכור"י שחיזק הראיה ממה שהרמב"ם גבי שאר פסולי סכך כתב "פסולה" וכאן כתב "אינו סכך". [↑](#footnote-ref-1249)
1250. יש לדון בזה משני פנים. א. י"ל דהוי כסכך פסול כפי שהעמיד הבכור"י צד זה. ב. י"ל דבהלכות סכך באמת נחשב לאויר אבל דין דופן עקומה אינו תלוי בדיני סכך אלא בדיני דופן ולכן גם חממ"צ כשרה לדופן עקומה כמו שכשרה לדופן. וראיתי בתוספת בכורים שהגרי"ד מוירצבורג כתב לבעל הבכורי יעקב להכשיר מדין דופן עקומה כיון דיש בו לבוד וכתב דא"כ הוא הדין דבאמצע אין נחשב לאויר. [↑](#footnote-ref-1250)
1251. הדיוק הוא מדכתב: "ברוב הסוכה הצל רבה על החמה שני משהויין ובמיעוט החמה רבה על הצל משהו". [↑](#footnote-ref-1251)
1252. ויש סמך לדבר בדברי הגר"ז (תרלא יא) הובא באות תקו. [וגם החזו"א שפליג שם אפשר דבנדון דידן יודה.] [↑](#footnote-ref-1252)
1253. ונראה דה"ה מדידת שטחים לדינו של רבנו ירוחם. [↑](#footnote-ref-1253)
1254. כן הוכיח הגרע"א הובאו דבריו באות תקפט. [↑](#footnote-ref-1254)
1255. כתב הבאור הלכה (תרלב ס"ב) ה"ה אכילה ונקט שינה בכל מקום משום דבזה אסור אפילו עראי משא"כ באכילה [אחרונים]. ודין זה הוא ג"כ בין אם הוא באמצע או מן הצד. ומשמע בגמרא דהא דאמרינן אין ישנים תחתיו הוא מדאורייתא דקמקשה הגמרא שם ומי איכא מידי דאיצטרופי מצטרף והוא עצמו אינו כשר ומשני שם עי"ש. עכ"ל הבאור הלכה. אמנם עי' מלאכת שלמה פ"ב מ"א שכתב דקרוב הדבר לומר דרק אין ישנים תחת האויר, אבל לאכול תחתיו מותר [ע"ש שהביא מלשון הר"ן דמשמע כן, ולא הבנתי מה משמעות יש בר"ן.] וסיים ולע"ד עדיין צריך לי רב בזה. [↑](#footnote-ref-1255)
1256. לכאורה הא דישנים תחתיו הוא מדין "פסל" דטפל לסוכה ולא מדין לבוד [דלא שייך לבוד בסכך פסול.] וכן מבואר בפמ"ג (תרלב מ"ז ג ונתבאר באות קד קה). אמנם ז"ל הריטב"א בביאור שיטת רש"י: שהסכך מצטרף וישנים תחתיו דאמרינן לבוד וחשבינן‎ ליה כאלו נתבטל בסכך כשר. עכ"ל. גם צ"ע דפתח בלבוד וסיים דהוי כאילו נתבטל בסכך כשר. ואולי אין הכונה ללבוד ממש אלא כעין מה שפירש הריטב"א בסוגיא לעיל לבוד לשיטת הרי"ף עי' אות תרכא. ועי' אות תרמ בשם הרא"ה.

      אמנם עי' בריטב"א בהמשך דבריו וז"ל: עוד נראה לומר דאפילו בסוכה גדולה דוקא פחות מג׳‎ שהוא כלבוד בכל מקום התירו לישן תחת סכך פסול. אבל יותר מכאן אפילו ג׳‎ טפחים פסול. ושלא כדברי הרז״ה שכתב דפחות מד׳‎ בסוכה גדולה כפחות מג׳‎ בסוכה קטנה שישנים תחתיו. עכ"ל. ומבואר לפ"ז הא דנקט לשון לבוד למימרא דרק עד ג"ט מותר ולא עד ד"ט. ועי' היטב בגליונות החזו"א על הגר"ח פ"ה הי"ט מסוכה ד"ה נראה ודוק. ולפי דבריו יתבאר היטב ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-1256)
1257. הנה שיטת רש"י ותוס' דבסוכה גדולה ישנים גם תחת סכך שעד ד"ט. (יבואר באות תרמג). ולפ"ז תמה בשער החדש על העיטור מה הקשו תוס' הרי בסוכה גדולה השעור ד' ולא ג'. וכתב לבאר דקושית תוס' דנימא הא גופא דבסוכה גדולה עד ד' אמרינן פסל. [אבל לתוס' למסקנתם בסוכה גדולה ישינים תחת פחות מד"ט ובקטנה אפי תחת פחות מג"ט לא.] [↑](#footnote-ref-1257)
1258. מש"כ התוס' "שאין צלתה מרובה מחמת אלא משהו", היינו משום דאם צלתה מרובה יותר ממשהו נמצא ראשו ורובו בסוכה בלא צירוף האוירים. [וכאן לא שייך סברת החזו"א בהערה הבאה דאין מצרפין ב' סוכות כיון דכאן הכל מחובר דרך המקום המוצל.] [↑](#footnote-ref-1258)
1259. יש לתמוה בזה דאיך יצויר איסור לישב שם והרי דל מהכא החלק שתחת האויר, עדיין יש ראשו ורובו בסוכה, דהאויר פחות מג"ט וגברא באמתא יתיב. ובחזו"א (קמד ה) כתב בזה: ואפשר דבראשו תחת האויר וראשו מעכב. אי נמי במעוטו חוץ לסוכה. [ובצירוף האויר הוי רובו שלא תחת הסכך לסוכה. ויש לעיין לפי מה שכתב החזו"א בהמשך דב' חצאי סוכה לא מצטרפים וא"א לישן חציו בזה וחציו בזה א"כ נ"מ דאם ישן צד ימינו מימין האויר וצד שמאלו משמאל האויר אין מצטרף. ולמה לא תירץ החזו"א כן. ואולי חידש החזו"א זאת רק אחר קושיתו בדברי הר"ן להלן.]

      עוד כתב החזו"א שם: והר"ן כתב דמסתברא דוקא בשיש בו כדי לישן כלומר שעומד ראשו או רובו תחתיו, נראה דלא יהיב הר"ן שעורא באויר דא"כ לא שייך למימר ראשו או רובו, אלא הו"ל למינקט שיעורא זוטא, וגם לא ידעינן את האדם לשער בו. ולשון הר"ן משמע דבאותו שישן משערינן. אלא כונת הר"ן דהוא ישן רובו תחת האויר או ראשו תחת האויר אבל בלאו הכי כשר. וא"ת פשיטא שאם ראשו ורובו תחת הסכך כשר דלא גרע ממעוטו חוץ לסוכה. י"ל דאם ישן תחת האויר ואמצע גופו תחת האויר וימינו תחת הסכך לימין ושמאלו תחת הסכך לשמאלו יש לפסול שאין כאן רובו בסוכה במקום אחד ואין מקצת הימין ומקצת השמאל מצטרפין כיון שיש הפסק אויר ביניהן. ולזה חידש הר"ן דכל שאין ראשו או רובו באדם כחוש תחת האויר אין האויר פוסל ומקרי כולה סוכה. והנה לדעת הר"ן אין נפקותא אם האויר במקצת הסוכה או שהולך ע"פ כולה. [אמנם הנה מצינו בדברי הריטב"א לעיל יח. גבי אין לבוד באמצע כתב ג"כ סברא זו דהשעור בראשו ולא בכ"ש. והובא באות תקצג דהערוך לנר מבאר דבריו דהוא שעור בלבוד, ומדמה זה לטומאה, ולפי דבריו גם כאן הוא שעור בסוכה.]

      נמצא לפ"ז לדינא (א) אם אויר פחות מג"ט עובר על פני כל הסוכה ויושב ברוב ראשו או רוב גופו תחת האויר לכו"ע פסול [דברנו ע"פ הכרעת השו"ע כפרש"י דבאויר אין ישנים תחתיו] (ב) אין האויר על פני כולה [צ"ע אי סגי ברובה או בז"ט] ומקצת ראשו או גופו תחת האויר אפילו אמצע גופו תחת האויר לכו"ע כשר. (ג) היה האויר ע"פ כולה ואמצע גופו תחת האויר וקצותיו תחת הסכך ורובו בצירוף הוא תחת הסכך לדעת הרא"ש והרי"ו פסול ודלעת הר"ן והריטב"א כשר. (ד) אין האויר ע"פ כולה ורוב ראשו תחת האויר לדעת הר"ן פסול ולדעת הרא"ש כשר וקיי"ל בתרויהו להחמיר. עכ"ל החזו"א.

      ויש להוסיף דמדברי החזו"א עולה דמי שיושב שליש גופו בסוכה אחת ושליש גופו בסוכה שניה אף שרובו בסוכה מ"מ לא יצא יד"ח דאין כאן רוב בשום סוכה. ונראה דאם איכא ב' סוכות צמודות זל"ז ויושב מחצה בזו ומחצה בזו אם נימא דבזה מחצה אינו כרוב [וכאשר משמע דבעינן "רובו", וע' חולין כח:] לא יצא יד"ח כיון דאין ישבתו מתיחסת לשום סוכה. [אמנם הגר"מ רוזנר אמר דבכה"ג יוצא הואיל ואין כלל חלק מחוץ לסוכה וצ"ע.] ודין זה נ"מ באופן שהיה סכך פסול ה' טפחים בסוכה שיש לה ד' דפנות וחותך הסכך פסול [לב' חלקים שכ"א ב' טפחים וחצי] ע"י צוה"פ, אם מותר לישב חציו בזו וחציו בזו. אמנם גם אם נימא דחצי פסול מ"מ כאן יש להכשיר משום הספק ספיקא של התוס' בעירובין ו. שמא רובו בזו ושמא רובו בזו [נתבאר באות תקב תקג].

      אמנם עי' שו"ת הרדב"ז (סי' אלף שיז) וז"ל ויש מחמירין יותר שכתבו דאין ישנים תחת אויר אפילו פחות משלשה טפחים וזו ודאי חומרא גדולה היא שהרי ראשו ורובו תחת סכך הכשר הוא ישן שהרי שלשה טפחים אין אדם ישן תחתיהם אם לא נדחוק דאיירי דשלשה טפחים אויר והוא ארוך באורך אדם בינוני והוא ישן על צדו שנמצא כולו ישן תחת האויר וכה"ג מסתבר טעם המחמירים. עכ"ל. הרי דנסתפק בדעתם אם לפסול כשראשו ורובו בסוכה.

      ובעיקר חדושו של החזו"א דאין מצטרף יש לציין הגדרת הגר"ח פ"ה מסוכה הי"ט בדין דאויר מצטרף ואין ישינים תחתיו "דנראה דיסוד הדין דאין ישנים תחתיו הוא משום דאינו חשוב תוכו של סוכה דבזה הדין מתחלק דהרי הוא בכלל הסוכה להשלמת שעורא ולא לצאת בו בעצמו ידי חובת סוכה. וצ"ב אם זה שייך לנדון דידן. [↑](#footnote-ref-1259)
1260. ומצינו עוד להך שעורא דכדי ראשו לחוד בדברי הריטב"א אות תקצג גבי "אין לבוד באמצע". ומיושב בזה מה שהקשה החת"ס שהובא שם. [↑](#footnote-ref-1260)
1261. לשון הרא"ה: ואין ישנים תחתיו דקאמר, היכי אפשר למידמך תותי ד' פושכי או תלתא אלא מראשו הוא שלא ינחנו תחת סכך פסול זה. [↑](#footnote-ref-1261)
1262. לכאורה צ"ע דזה דלא כשיטתם כאן דאין ישינים אפילו תחת סכך פסול פחות מג"ט. אמנם לק"מ דכל מה שנחלקו על רש"י הוא בסוכה קטנה אבל בגדולה מודים לו דישנים תחת הסכך הפסול כמבואר במסקנתם כאן ודוק. [↑](#footnote-ref-1262)
1263. ובערוך לנר כתב דלבוד לא שייך אלא היכא דאין הוכחה נגדו אבל כאן שהוא ראשו או רובו נגד האויר איך נאמר לבוד והרי חמה זורחת עליו ואינו בסוכה. [ע"ש דוגמא לזה מביטול ברוב.] [↑](#footnote-ref-1263)
1264. לשון הריטב"א [וכעי"ז בר"ן]: יש שפי׳‎ שהאויר ישנים תחתיו אבל סכך פסול אין ישנים תחתיו שאין אדם ישן תחת סכך פסול אבל אויר הוא כלבוד וכסתום מסכך כשר שבצדדין. [↑](#footnote-ref-1264)
1265. עי' בר"ן שלפירוש זה צ"ל דהגמ' הדרא בה ופסלינן בסכך פסול טפי מאויר. [↑](#footnote-ref-1265)
1266. ובערוך לנר תירץ דיכול לישון ראשו ורובו תחת הפסל שבריוח שבין השפודין. [↑](#footnote-ref-1266)
1267. וכן הוא שיטת הרי"ץ גיאות הובא גם בבעל העיטור. ולשונו בשערי שמחה: דפחות מד"ט בסוכה גדולה לא חשיב בסוכה קטנה חשיב ואפילו פחות מג' נמי מחשב חשיב ומשום הכי אין ישנים תחתיו. [↑](#footnote-ref-1267)
1268. מדברי הגר"ח נראה דההיתר כאן הוא מההלכתא ד"פסל" דההכשר שיש לשאר הסוכה מכשיר גם את הסכך הפסול. אמנם בגליונות חזו"א הקשה דדין פסל נאמר רק אחר שכבר יש הכשר סוכה (רש"י דף ד.) וגם רק בסכך כשר. וא"כ איך כאן דאין הכשר סוכה בכשרות וגם הסכך פסול נימא פסל. ובע"כ אין ההיתר כאן מגין פסל אלא מחמת השעור קטן זה יכול להצטרף. וזהו דמדמי ליה לאויר. [↑](#footnote-ref-1268)
1269. וכעין זה כתב רש"י לעיל יג: צריפי, כמין כוך עגול ככובע ונחבאים בתוכו ציידי עופות. דאורבני, עשוי מענפי ערבות וגודלין אותו מתחתיו פיו רחב ולמעלה קושרין ראשי הנצרים בחבל קשר אחד כעין כלי מצודות שצדין דגים קטנים שעושין בגומא שקורין יונק''ש. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-1269)
1270. הנה רש"י מפרש דזה קאי בין על כמין צריף ובין על סמכה לכותל. והרמב"ם (פ"ד ה"ז) העתיק דין זה רק גבי סמכה לכותל, וכתב הבאור הלכה (תרלא י) דחדא מינייהו נקט אבל גם הוא מודה דמהני גם בכמין צריף. [↑](#footnote-ref-1270)
1271. הנה זה קאי על סומך סוכתו על הכותל וכמש"כ רש"י. ועי' לבו"ש ומ"ב סוף סי' תרלא דה"ה בעשויה כמין צריף כשר בהרחיק קצוות הדפנות זמ"ז טפח. וכן מבואר במאירי כאן. אבל הערוך לנר כתב דבעשויה כמין צריף לא אמרינן לבוד דדוקא מדבר השוה אמרינן לבוד ולא משפוע לשפוע דבזה אמרינן דכל אחד עולה עד למעלה מטעם לבוד ושם נוגעים שניהם זב"ז. [צ"ע דלכאורה זה סותר למש"כ בבכור"י שיובא באות תרנ.] [↑](#footnote-ref-1271)
1272. ז"ל הרמב"ם פ"ד ה"ז ואם היה לה גג אפילו טפח או שהגביה הדופן הסמוך לכותל מן הקרקע טפח הרי זו כשר. וכתב המ"מ וז"ל: ופירש רש''י ז''ל [אין זה רש"י שלפנינו כמו שכתבו בהערה ברמב"ם פרנקל] שכל שהגביהה מן הקרקע טפח ואינו משופע לגמרי כגג מעליא דמי דההוא טפח חשיב ליה ככותלים של סוכה ושפוע שלו חשיב ליה גג או שהרחיקה מן הכותל טפח וסכך אותו טפח כסכך הסוכה כשר דכיון דאיכא טפח דגג שהוא שוה כשרה עכ''ל כדברי רבינו ז''ל.עכ"ל המ"מ. ומבואר דבעינן דופן ממש ולא לבוד. וכ"כ הב"י [כפי שהגיה הבאור הלכה בב"י] דהמ"מ סובר כתוס'. [ועי' בטור החדש שהגיהו בדברי הב"י ע"פ דפו"ר שהרמב"ם סובר כתוס'.] והגר"א כתב דמדברי הרמ"א משמע דהרמב"ם כרש"י.

      עוד כתב הגר"א על לשון הרמב"ם הנ"ל וז"ל : כפירש"י וכמ"ש בירושלמי שם, והביאו הרא"ש שם, אלא שתחילת דבריו 'היה לה גג' צ"ע. עכ"ל הגר"א. וליישב הסתירה ברמב"ם י"ל לפי מה שכתב שער הציון (תרלא כא) דאפשר דהמ"מ מחלק בין לבוד בגג ללבוד למטה דמירושלמי אין מוכח רק למטה וצ"ע. עכ"ד. ולסברא זו מיושב הרמב"ם. ובעיקר סברת שער הציון עי' בפמ"ג (תרלא מ"ז יב) שהקדימו. וביאור החילוק עי' מרחשת ח"א סי' יז אות ד-ו דלבוד מהני רק כשלא הקפידה תורה על החומר שיהיו המחיצות עשויות ממנו כגון מחיצות, אבל בסכך דבעינן שיהא ממין מסוים בזה הלבוד אינו נחשב כ"סכך כשר". [ובלבושי שרד כתב דגם אויר נקרא "גג".] [↑](#footnote-ref-1272)
1273. ע"כ הוא לשון הט"ז (סקי"א). [↑](#footnote-ref-1273)
1274. יש לעי' לפי סברא זו כאשר יש לבוד לאיזה דבר ממשי [פחות מטפח] מלבד הקרקע אם מהני בכה"ג. [↑](#footnote-ref-1274)
1275. צ"ע מדברי הערוך לנר שהובאו באות תרמט בהערה. [↑](#footnote-ref-1275)
1276. ובספר אהל עראי תירץ דאם הוא ביותר מג"ט לא מקרי גג אלא מחיצה רחבה ורק אם הוא בסמוך לגג אמרינן דהלבוד נעשה כגג ולא כמחיצה רחבה. [↑](#footnote-ref-1276)
1277. עוד צ"ע לפי מה שהתבאר באות תרמט דלשיטת תוס' הלבוד הוא לפי הזוית של המחיצה א"כ למה כאן אמרינן לבוד מצד לצד שלא כפי זוית המחיצות. [↑](#footnote-ref-1277)
1278. קושיתו צ"ע. דאם כדבריו היכי משכח"ל לפסולא דכמין צריף או בסמכה על הכותל, הרי לעולם נימא לבוד ויהא כשר. ועכצ"ל דכשיש כמין צריף לא אמרינן לבוד כיון דצורתו מוכחת שאינו מסתיים כאן. [↑](#footnote-ref-1278)
1279. כתב התיו"ט (במשנתנו): ואיני יודע למה ביאר זה בשבעה טפחים דסכך, דנראה דהנהו עשרה דמחיצות נמי צריכים שיהיו יותר מעשרה בתוספת האלכסון על הצלע. עכ"ל. ובערוך לנר כתב דנראה דחשבון הר"ן מכוון לחשבון התוס', דהנה קשה בסוכה העשויה כצריף למה צריך בב' הדפנות י"ז טפחים הרי סגי בסכך אחד וא"כ די שיהא בכל דופן י"ג וחצי טפחים. ולכן מבאר דע"י צירוף ב' המחיצות יש כאן זע"ז בגובה י', ע"ש. [אמנם צ"ע על דבריו הרי דברי הר"ן לא קיימי על כמין צריף אלא על סומך סוכתו על הכותל.] [↑](#footnote-ref-1279)
1280. ונ"מ בין שני מהלכי הב"י אם פסול מדאורייתא או מדרבנן. [עי' בספר בית השואבה דיני הישן בסוכה אות ג.] [↑](#footnote-ref-1280)
1281. וכן נוקט האבן האזל פ"ד הי"ד בדעת הרמב"ם וכתב דמזה מוכח דמותר לישב תחת דופן עקומה שהרי גם כאן יושב תחת דופן שהרי הסכך הכשר אינו כי אם טפח. [אך באמת יש לחלק בין דופן עקומה לשפועי אהלים ע"פ סברת החזו"א אות תרנג.] [↑](#footnote-ref-1281)
1282. עי' דמשק אליעזר סי' תרלא שיצא לדון דבהא דאהלות הנ"ל לא מטמא אלא אם הטומאה תחת המקום הצר והטהרה במקום הרחב או להיפך, דאז מה שבאהל גורר אחריו את מה שבמקום הצר. אבל אם שניהם במקום הצר לא. ועפ"ז כתב דיש לדחות ראיית רא"ש הנ"ל להכשיר סוכה מה"ט דהתם, דהרי סוכה דמי לתרוייהו תחת הצר. ובדעת הרא"ש צ"ל דהגרירה היא מכח המקום בעצמו ולא מכח הכלים או הטומאה שבו. ועוד י"ל ע"פ מה שיבואר בהערה הבאה דלאו מדין גרירה אתינן עלה אלא המקום בעצמו נחשב כאילו הוא טפח. [↑](#footnote-ref-1282)
1283. מלשונו של הרא"ש נראה דהגדר הוא דגם המקום שאין בו טפח נחשב כאילו הוא אהל. אמנם לשון הרא"ש באהלות פ"ב מ"ז "כל מה שתחת השיפוע חשוב כאילו ישנו תחת האהל באותו מקום שיש בו טפח על טפח" עכ"ל. משמע דדנים כאילו אינו במקומו אלא תחת עיקר האהל. ונראה דמה שחילק הדמשק אליעזר שהובא בהערה הקודמת אפשר לומר רק לפי דברי הרא"ש באהלות אבל לסברת הרא"ש בסוכה א"א לחלק כן. [↑](#footnote-ref-1283)
1284. לר"ן אות תרנא הוא ז"ט באורך המחיצה ולתוס' יותר מזה כפי תוספת אלכסון על הישר. [↑](#footnote-ref-1284)
1285. עי' קה"י סי' יח מש"כ ללמוד מזה בגדרי "מעמיד". [↑](#footnote-ref-1285)
1286. עי' גם בדמשק אליעזר סוף סי' תרלא שהקשה כן על הרא"ש.

      [↑](#footnote-ref-1286)
1287. אך קצת צ"ב בדברי תוס' רבנו פרץ שכתב להכשיר "מידי דהוי אפסל שיוצא מן הסוכה לרבה ולרב יסוף דמכשרי בקנים היוצאים לפנים מן הסוכה". משמע דלמד משם כפשטוט דאל"כ למה הביא רק את רבה ורב יוסף. וי"ל. [↑](#footnote-ref-1287)
1288. ועי' עוד במג"א שם סק"ו וז"ל: על האיצטבא דוקא. דמה שחוץ לאיצטבא אין לה סכך כיון דרואין הסכך כאלו הוא כותל עקום [הרא"ש] ול"ד למ"ש סי' תרל"ב ס"ב דהתם הסכך כשר ומונח למטה מכ' ולכן אף על פי שאנו אומרים דופן עקומ' מותר לישב תחתיו דאותו היושב תחתיו מחשבתו לסכך אבל הכא אתה בא להכשירו מכח פסל היוצא מן הסוכה וא"כ אתה צ"ל שהוא כדופן ודו"ק, והא דבססי' תרל"א כ' דמותר לישן תחת הדפנות משום דהוי כפסל היוצא מן הסוכה צ"ל כיון דאיכא אוהל במקום א' ה"ל כאלו כולו אוהל כמ"ש הרא"ש וא"כ ה"ל כאלו הוא גבוה כולו י'. [↑](#footnote-ref-1288)
1289. אמנם ברש"י עירובין קב: כתב: בשיפועה, מכנגד אמצעית גגה עד מקום ששפת יריעה כלה שם לא הרחיב טפח דהוי כולה כדופן ואין כאן אהל כלל. אבל הרחיבה כל דופן ודופן באלכסונה טפח הוי ההוא אלכסון אע''פ שהוא משופע קרוי אהל כרבנן דפליגי אדרבי אליעזר במסכת סוכה (דף יט:). אבל הר"ן בשבת נוקט דגבי שבת החמירו גם למ"ד לאו כאהלים דמו. [↑](#footnote-ref-1289)
1290. צ"ע איך יתכן שאין בשפועו טפח והרי רוחב הסוכה ז"ט. וכבר הקשה כן הקרבן נתנאל בשבת שם אות ט. וראיתי באהל עראי סי' ל אריכות בזה. [↑](#footnote-ref-1290)
1291. ע"ש בתשובה דמיירי לענין גוי שגמר מלאכת הענבים היתה על דעת אכילה ואח"כ בא ישראל וקנה לצורך יין אם מקרי גמר מלאכה ביד ישראל. ודן שם אי אזלינן בתר מחשבת גוי או רק בתר מחשבת ישראל וע"ז מייתי דברי הרא"ש הנ"ל.

      ועיקר הנדון אי אזלינן בתר מחשבת הגוי צ"ב למה לא ניזיל בתר מחשבתו. ועי' עוקצין פ"ג.

      ולכאורה אפשר לפרש טעמו של הר"י מטראני [דלא כהר"ש גארמיזאן] משום דאין האומן מחשב אלא למכור ולא מייחד כלל וכעין חלות תודה ורקיקי נזיר פסחים לה. וכעין חלה פ"א מ"ז. ועי' ב"ק סו: [והוא מכלים פכ"ו] עורות של עבדן אין מחשבה מטמאתן ופרש"י דעביד דממליך ומזבין והלוקח יעשה מהן מנעלים. ועי' מלחמות דף מא. בדפי הרי"ף וז"ל: וכל היכא דאיכא למימר דילמא ממליך אין יורדין לידי טומאתן דומיא דעורות דעבדן. [↑](#footnote-ref-1291)