כלים פי_ח מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ח מ"ט**

א] **מטה שנגנב חצי' וכו' טהורה,** הר"ש והרא"ש פירשו, דאיירי אף בשנשתיירו בה ארוכה וב"כ, כיון שאין סופה להחזיר, וכל הא דארוכה וב"כ טמאה, הוא רק בשכל פרקי המטה קיימין ביד אדם אחד שסופו להחזירה, וכ"כ התוס' בברכות ד"נ: ובסוכה דט"ו:, וכ"כ בתוס' רי"ח ברכות ד"נ: בתי' בתרא, דבעי' תרתי חזיא למסמך אגודא, ולהחזירה.

וצ"ב דאם הא דטמאה בשכל פרקי המטה קיימין ביד אדם א', הוא משום שסופו להחזירה, א"כ מ"ט בעינן ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ דחזיין למסמך וכו', ואם עיקר הטומאה הוא משום דחזיין למסמך וכו', א"כ מ"ט בעינן שיהא סופו להחזירה, ובס' ראשל"צ בסוכה שם כתב לפרש, דלעולם עיקר טומאתן הוא משום דחזיין למסמך אגודא, ואך דכל שאין סופו להחזירה, לא מייחדי אינשי חצי מטה לתשמיש כזה למסמך אגודא, ורק כשכל המטה קיימת וסופו להחזירה, חזי לפי שעה לתשמיש זה, ועד"ז כתב בחזו"א סימן ט"ז סק"ו, דכל שנשבר חצי' ה"ה זורקה לבין העצים, ול"מ הא דחזיא למסמך אגודא, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דכה"ג דנשבר חצי', אינה חשובה, ול"מ לה שימוש כ"ד.

?יש לציין למש"נ לעיל פי"א מ"א אות ו' לפרש הטעם בענין זה, עיי"ש?.

?גם יש להוסיף, דמצינו כן גם בדעת רבא שבת דנ"ט., למה שפירשו התוס' שם דהוא רק בצירוף הא דההדיוט יכול להחזירו, אך למש"נ להלן אות כ"ו לדעת הר"ש ודעימי' הכא אין ההדיוט יכול להחזירה, וע"כ הכא טעם אחר הוא, משום דכל שעומדת להחזירה מייחדי לה לתשמיש זה, וכנ"ל?.

ב] אמנם הנה בתוס' שבת דנ"ט. כתבו בדעת רש"י, דהא דמטמאינן בזוג שניטל העינבל משום שראוי להקישו, הוא רק לענין טומאה שהיתה עליו, אך אינו מקב"ט מכאן ולהבא, והתוס' הק' ע"ז, ז"ל, ועו"ק לר"י לפי' הקונט', דלטומאה שהיתה עליהן שלא תפרח מהני שפיר טעמא דהדיוט יכול להחזירו בלא טעמא דראוי להקישו כדאשכחן בפ' שלשה שאכלו גבי מטה, דאפי' מפורקת לא פרחה טומאה מינה, אא"כ נגנבה וכו' שאין סופן לחברה, ולא איצטריך כלל לטעמא דהקשה אלא לענין לקב"ט מכאן ולהבא וכו', עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש ובחי' הרמב"ן והרשב"א שם.

וד' התוס' ודעימייהו צ"ב, דלכאו' אדרבה משם ראי' לפירש"י, שהרי אמרו בגמ' בסוכה דכל הא דמטמאינן באברי המטה, הוא רק בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דחזיין למיסמך אגודא, והרי דבהא דההדיוט יכול להחזירו בפנ"ע לא סגי, אלא בצירוף הא דגם השתא חזיין למסמך, וא"כ ה"נ בזוג, לא סגי בהא דההדיוט יכול להחזירו, אלא בצירוף הא דראוי להקישו, וכבר עמד ע"ז במגיני שלמה שם.[[1]](#footnote-2)

ג] וצ"ל בדעת התוס' ודעימייהו, דפשיטא להו דמתניתין איירי בשלא נשתיירו ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, ואפ"ה כל הא דפרחה טומאה מינה, הוא רק בשנגנבה וכו' שאין סופן לחברה, אך כל שכל פרקי' קיימין ביד אדם א' שסופו לחברה, לא פרחה טומאתה ממנה, ואף דהשתא לא חזיא למידי, וכ"ה דעת הגר"א בא"ר לעיל מ"ז, וכ"ה בחזו"א סימן ט"ז סק"ט דדעת התוס' היא כד' הגר"א.

ומקור דבריהם לזה נראה, דהוא משום דפשיטא להו דכל שנשתיירו בה ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, והיא חזיא השתא למיסמך, לא פרחה טומאתה ממנה אף בשנגנב חצי' וכו', ובע"כ דהא דמטהרינן בשנגנב חצי' וכו', הוא בשלא נשתיירו בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ואפ"ה אם כל פרקי המטה קיימין ביד אדם א', לא פרחה טומאתה ממנה.

?אך צ"ב, דכיון דמוכרח שאם נשברה ה"ה טהורה אף בשנשאר ארוכה וב"כ, הרי שפיר י"ל דבעינן שיהיו כל פרקי המטה בידו?.

ד] ובתוס' הרא"ש ברכות ד"נ: כתב, ז"ל, מטה שנגנבה חצי' וכו', מיירי שלא נשאר יחד ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, דהא תנן בפי"ח דכלים חכ"א מטה מטמאה איברים וכו', ומפרש לה בפ"ק דסוכה כגון שנשאר ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, למאי חזי למסמך אגודא ומשדא אשלי, עכ"ל, וכ"כ בתוס' ר"י חסיד שם בתי' קמא, וכ"כ ראבי"ה סימן קנ"א, ובחזו"א סימן ט"ז סקי"א הק', שהרי ע"כ איכא אצל חד ארוכה וב"כ, ודוחק לומר דאצל א' כל הכרעים וארוכות וקצרות אצל השני, ועיי"ש שכתב לישב, דאיירי בשנתפרקה כולה, וע"כ אף שיש ביד א' ארוכה וב"כ, מ"מ כיון שנתפרקה כולה וגם אינו עתיד להחזירה, ה"ה טהורה.

ומבו' בדבריהם ג"כ כד' התוס' בשבת, דכל שנשתיירו בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, דמטמאינן משום דחזיא למסמך, ל"ב שיהיו כל פרקי המטה קיימין בידו, וע"כ כל הא דכשנגנבה חצי' טהורה, הוא רק בשלא נשתייר בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, אך בתוס' רי"ח בתי' בתרא כתב לא כן, וכנ"ל אות א'.

ה] ואמנם קשיא טובא ע"ז, מהא דתנן לעיל מ"ו, דלא הספיק לתקן את הראשונה על שנשברה שני' טהורה, ולקמן פי"ט מ"ו תנן דנשברו ישנות טהורה, והרי דאף שנשתייר קצרה וב"כ, מ"מ כיון שאין כל פרקי המטה קיימין ה"ה טהורה, וכמו שהוכיחו הר"ש והרא"ש שם, וכבר עמד ע"ז בחזו"א סימן ט"ז סקי"א.

ולכאו' בעכצ"ל לדעת כל הני קמאי, דהגם דמטמאינן בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, אף בשאין כל פרקי המטה בידו, ואין עתיד לחברה, כ"ז הוא היכא שכל פרקי המטה קיימים, דהגם דאין סופו להחזירה, מ"מ כיון שכל פרקי' קיימין אי"ז שבירה על המטה, וע"כ כל דחזיא השתא למידי ה"ה טמאה, אך כל שאין כל פרקי המטה קיימים, הוי זה שבירה על המטה, ואינה טמאה אלא בשהיא ראוי' למלאכתה לגמרי.

ו] ובראבי"ה סימן קנ"א כתב לישב עוד, הא דמטהרינן הכא אף בשנשתיירו בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ז"ל, א"נ רישא בלא יחוד וסיפא ביחוד לכך דומיא דג' על ג', עכ"ל, והיינו דכל הא דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ מקבלין טומאה, הוא רק בשייחדן לסמכן אגודא, אך כל שלא ייחדן לכך אינם מקבלין טומאה, ואף פרחה טומאתן הישנה מהן, ורק אם כל פרקי המטה קיימין ביד אדם א', לא פרחה מהן טומאתן.

ז] ובתוס' הרא"ש ותוס' רי"ח שם כתבו לישב עוד, דהא דקאמר מטמא אברים, היינו להבא, אבל טומאה ישנה פרחה ממנה ואע"ג דחזיא למסמך אגודא, עכ"ל, וזה ע"ד מש"כ בכס"מ פכ"ו מכלים בדעת הרמב"ם, דהגם דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ מקבלין טומאה, מ"מ מטה שלמה שנטמאה וניטלו ממנה ארוכה וב"כ ה"ה טהורה, עיי"ש.

וכבר נת' לעיל מ"ה אות ה' דהדברים צ"ב, דהא דמצינו בכ"ד דחשיב כשבירה המטהרת אף שעדין ה"ז מקב"ט, לכאו' הוא משום דחשבינן לי' ככלי אחר, וע"כ אף שעדין הוא כלי לקב"ט, מ"מ הוא נטהר מטומאתו הראשונה, אך הכא לכאו' א"א לומר דהגם דאברי המטה מקבלין טומאה, מ"מ חשבינן להו כמטה אחרת, שהרי בד' הרמב"ם שם מבו' בפשוטו דכל שנגנב חצי' ואינה עומדת להתחבר אין אברי' מקבלין טומאה, והרי דהא דאברי המטה מקבלין טומאה הוא מכח שהם מכלל המטה השלימה, וגם לדעת הרא"ש ורי"ח דס"ל דהא דמטה מטמאה אברים הוא אף בשנגנבה חצי', מ"מ הרי נת' לעיל אות ה' דכ"ז הוא בשכל פרקי המטה קיימין, אך כל שנשברו ב' ארוכות ואין כל פרקי המטה קיימין, ה"ה טהורה, והרי דאין אברי המטה טמאין בתורת מטה חדשה, אלא טומאתן היא משום שהן מכלל המטה השלימה, וא"כ בדין שאף לא יטהרו מטומאתן הראשונה, וצ"ע בזה.

ח] והנה בפשוטו צ"ל לדעת תוס' הרא"ש ורי"ח, דכל הא דטומאה ישנה פרחה ממנה הוא רק בשנגנב חצי' וכו' ואין סופו להחזירה, אך כל שכל פרקי' קיימין ביד אדם א', לא פרחה ממנה טומאה ישנה, וזהו דתנן הכא דמטה שנגנב חצי' וכו' טהורה, והרי דאם כל פרקי' קיימין ביד אדם א' עדין היא בטומאתה, וכמו שהוכיחו התוס' בשבת דנ"ט..[[2]](#footnote-3)?אך למש"נ להלן דבע"כ לתי' קמא דידהו לפרש דכל החילוק הוא לגבי החזירוה, הרי מסתבר דה"נ הוא לתי' זה.?.

אמנם למש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דטומאה קמייתא פרחה ממנה אף בשכל פרקי' קיימין, תיקשי דא"כ מ"ט תנן הכא דמטה שנגנב חצי' וכו' טהורה, הרי אף אם כולה קיימת בידו ה"ה טהורה.

וצ"ל בזה, דהא דתני לה בשנגנב חצי' וכו', הוא משום סיפא דתנן דהחזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, אשר כ"ז הוא בשנגנב חצי', אך כל שכל פרקי' קיימין ה"ה מקב"ט אף קודם שהחזירוה, כל שיש בה ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ.

וי"ל עוד, דאם כל פרקי' קיימין, הרי דכל שהחזירוה ה"ה חוזרת לטומאתה ישנה, וכמש"נ להלן אות ? לדעת הרמב"ם, ורק כשנגנב חצי' וכו', הוא דכשהחזירוה אינה חוזרת לטומאתה ישנה, וכן נ' להדיא בד' הרמב"ן בברכות ד"נ. בשם הראב"ד, דאף היכא שכולה ברשותו ה"ה טהורה, ואך דכה"ג ה"ה חוזרת לטומאתה הראשונה כשהחזירוה, עיי"ש, ועי' גם במג"ש שבת דנ"ט. שכתב כן בדרך בתרא, ודחה עפי"ז לדעת רש"י, למש"כ התוס' שם ללמוד ממשנתינו דלענין דלא תפרח טומאה קמייתא מהני הא דההדיוט יכול להחזירה. ?ועי' להלן אות ? שנת' כן גם לדעת הרא"ש ורי"ח, וכ"כ החזו"א סימן ט"ז סקי"א.

ט] **החזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא,** התוס' בשבת דנ"ט. הוכיחו מזה, דכלי שנתפרק וההדיוט יכול להחזירו, אינו מקב"ט, וזה מהא שאינה מקבלת טומאה עד שהחזירוה, אך קודם שהחזירוה אינה מקב"ט אף שההדיוט יכול להחזירה.

ובמהרש"א שם תמה ע"ז, דהרי הכא איירי בנגנבה וכו' שאין סופו לחברה, ולכך אי לאו דהחזירוה ל"ה מקב"ט מכאן ולהבא, אבל התם דהזוג והענבל קיימים וסופו לחברן, שפיר י"ל דמכח זה ה"ה מקב"ט מכאן ולהבא, ועיי"ש שכתב לישב, דמכוון ד' התוס' הוא, דמהא דתנן דהחזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, ש"מ דאם לא החזירוה אינה מקב"ט אף בשסופו לחברה, וכגון שנמצא חצי' השני, ומזה הוכיחו התוס' דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירה, לקבל טומאה מכאן ולהבא, וכ"כ המהר"ם שם.

י] ועיי"ש במהרש"א שהק', דא"כ תיקשי מינה לדעת אביי שם, דס"ל דכל שההדיוט יכול להחזירו ה"ה מקב"ט מכאן ולהבא, וכתב לישב, דס"ל לאביי דהכא כיון דמעיקרא נגנבה ול"ה סופו לחברה, ע"כ אף אחר שנמצאה חצי' השני והוי סופו לחברה, אינה מקבלת טומאה, וכ"כ המהר"ם שם, ועיי"ש שכתב לישב עוד, דאביי ס"ל דהא דקתני החזירוה מקב"ט וכו', ל"ה פירושא שהחזירוה וחברוה, אלא שחזרו האחים והביאו החלקים זה לזה או הגנב החזיר מה שגנב ואז מקב"ט מכאן ולהבא אע"ג שעדיין לא חברוה, מטעם שהדיוט יכול להחזירה, עכ"ד, ?ויל"ד עוד דאביי ס"ל דמטה אין ההדיוט יכול להחזירה, וכמו שהבאנו להלן מתוס' רי"ח, ומ"מ כיון שהאומן יכול להחזירה, מהני זה שלא תפרח טומאתה ממנה, וצ"ע אם י"ל כן?.

יא] הר"ש הביא להא דאמר רבא בברכות ד"נ. בדין ג' בנ"א שבאו מג' חבורות, דאם אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו, ומדייק לה ממתניתין, דהחזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, מכאן ולהבא אין למפרע לא, אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ה"נ כיון דאזמון עלייהו פרח זימון מינייהו, ועיי"ש בפירש"י ובחי' הרמב"ן ובתוס' הרא"ש במה שנחלקו בביאור הסוגיא, ואכמ"ל.

והנה בפשוטו מבו' מזה, דאף שכשנגנבה וכו' פרחה טומאתה ממנה, מ"מ הי' מקום לדון דכשהחזירוה תחזור לטומאתה, וכל הא דלא הדרא לטומאתה, הוא משום דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ולכאו' הביאור בזה הוא למש"כ הר"ש והרא"ש לעיל מ"ז, דכרע שפירש מן המטה וחיברו למטה אחרת חזר לטומאתו ישנה, עמש"נ בביאורו לעיל שם אות ג', וע"כ הי' בדין דאף כשנגנב חצי' והחזירוה תחזור לטומאתה ישנה, ואך דבכה"ג כיון דפלגוה ולא היתה עומדת לחזור, ל"מ מה שהחזירוה שתחזור לטומאתה ישנה.

והנה התוס' שם הקשו, דאמאי לא פריך הכא מכל כלי שנשבר וטהור, אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה, עיי"ש בדבריהם, לכאו' כונתם, דהו"ל לאתויי מהא דאף כשחזר ותיקנו, אינו חוזר לטומאתו הישנה אלא בכלי מתכת, אך למש"נ לפ"ד הר"ש והרא"ש ניחא, דבכל כלי שנשבר ונטהר מטומאתו, ודאי שאף אם חזרו ותיקנוהו לא חזר לטומאתו, ורק הכא דחזינן דאם נתפרקה המטה וכל פרקי' קיימין וחזרו וחיברוה ה"ה חוזרת לטומאתה, הרי דכל הא דכשנגב חצי' וכו' והחזירוה אינה חוזרת לטומאתה, הוא רק משום דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ולא הדרא לטומאתה, וזהו דמייתינן מינה לענין זימון, דכל דאזמון עלייהו ולא היו ראויים להצטרף, פרח זימון מינייהו ולא הדרי ומתחייבי.

יב] ומצאתי עד"ז בראבי"ה סימן קנ"א, ז"ל, והא דמייתי ראי' וכו' מההוא דמסכת כלים לגבי זימון, קשה מה ענין זל"ז, דהא דבר פשוט היא דאין טומאה ישנה אלא בכלי מתכות וכו', ומה הביא ראי' ממטה שהיא כלי עץ דלאחר שבירת עצים אם יתקנם מקב"ט מכאן ולהבא, ולהכי נראה לי דהכא מיירי במטה של פרקים וכו', ודיקא נמי דקתני החזירוה ולא קתני תיקנוה, ודוקא בחלוקת אחים או שותפים שאין ביד האחד להחזיר חלק חבירו, אבל אם היתה של אדם א' לא נטהרה בפירוקה, והשתא נמי לא נטהרה מטעם שבירת עצים אלא מפני שאין שמה עלי', והשתא מייתי ראי' שפיר טפי מכלי עץ הנשבר, והכי מייתי ראי' דכי היכי דגבי מטה דאע"ג דאינה שבורה, כדפרישית, אלא מפני ששם מטה אזיל מינה פרחה לה טומאה מינה, כמו"כ גבי זימון, עכ"ל.

וביאור דבריו, דכיון דחזינן דאם היא של אדם א' לא נטהרה בפירוקה, ע"כ דפירוק המטה לא חשיב כשבירה, והא דכשאין הפרקים של אדם א' ה"ה נטהרת בפירוקה, אי"ז משום טהרת שבירה, אלא הוא משום שאין שמה עלי', וע"כ הי' מקום לדון דכל שהחזירוה תחזור לטומאתה, דרק כשנשברה המטה וחיילא עלי' טהרת שבירה, הוא דלא הדרא לטומאתה כשתיקנוה, אך הכא דלא חייל עלי' טהרת שבירה, ואך דבעודה מפורקת אין שם מטה עלי', הי' בדין דכשהחזירוה ויש עלי' שם מטה תחזור לטומאתה, וזהו דמייתינן מינה, דכל שאזיל מינה שם מטה פרחה לה טומאה מינה, ול"מ הדרא לה, וה"נ הוא לגבי זימון.

יג] אמנם למש"כ הגר"א לעיל מ"ה ומ"ז בפשיטות, דכרע שפרש מן המטה וחיברו למטה אחרת אינו חוזר לטומאתו הישנה, דלא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכת, והרי דס"ל דאין מקום לחלק דמטה שנתפרקה שניא מכלי שנשבר, צ"ב, דא"כ מאי מייתינן מינה דכיון דפלגוה פרחה לה טומאה מינה, וה"נ לענין זימון כיון דאזמון פרח זימון מינייהו, הרי לענין טומאה פשיטא דכיון שנטהרה המטה כשנחלקה, שוב אינה חוזרת לטומאתה, וככל כלי שנשבר שאינו חוזר לטומאתו כשחזרו ועשו ממנו כלים.?אך למש"נ להלן אות ? די"ל דמודה הגר"א בשחזר וחיברה לאותה מטה ניחא?.

יד] ונתבארו הדברים בחי' הגר"א לעיל מ"ה, ז"ל, וז"ש בסוף פירקין מטה שנגנב כו', כיון דאין סופן להחזיר ה"ה כנשבר, החזירוה כו', וע"ז דייקו בגמ' למפרע לא, דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו דקיימא להחזיר, ובתוס' דחקו שם מאד מ"ש דלא דייק מכל הכלים שנשברו ומתניתין היא ברפ"ב ורפט"ו וש"מ נשברו טהרו חזר כו', עכ"ל.

וביאור הדברים, דודאי דכל שנטהרה המטה שוב אינה חוזרת לטומאתה, והא דמייתינן התם מהכא דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, היינו משום דכ"ה דאם כל פרקי המטה קיימין וסופו להחזיר, אינה נטהרת כלל מטומאתה, ה"נ הי' מקום לומר דכל שנגנב חצי' והחזירוה, נימא דהוכיח סופו על תחילתו, ומעיקרא לא פרחה טומאתה ממנה, וזהו דמייתינן התם מינה, דכ"ה דהכא ל"מ מה שהחזירוה לבסוף, לברר למפרע שהיתה עומדת להחזיר, ה"נ בזימון ל"מ מה שנצטרפו ג' לבסוף, לברר למפרע שהיו עתידין להצטרף יחד, ולא יפרח הזימון מהן, וזה מתבאר היטב לפ"ד הרמב"ן שם, דאם כבר נצטרפו ג' אלו יחד, ואח"כ אזמון בדוכתייהו לא פרח זימון מינייהו, עיי"ש, ודו"ק.

טו] **מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה דברי ר"א,** בפירש"י סוכה דט"ז. פירש, דלר"א אין מטה מקבלת טומאה אלא כשהיא כולה ביחד, וכן אם טמאה היא, אין טבילה עולה לה אברים אברים, אלא מתקנה ומטבילה, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש, וכן פירשו התוס' שם והר"ש בתחילת דבריהם, אך התוס' והר"ש בסו"ד פירשו בע"א ע"פ התוספתא, ונתבאר בזה להלן אות ל"ה ואילך.

טז] **ומטהרת חבילה,** הר"ש פירש, דאף דס"ל לר"א דאם נתפרקה אברים אברים אינה מקב"ט אף בארוכה וב"כ, מ"מ מודה דאם נתפרקה וחזר וחיברה חזרה לטומאתה, וזהו דתנן דמטהרת חבילה, דאם נטמאת המטה ונתפרקה, אין טבילה עולה לה אברים אברים אלא מתקנה ומטבילה, ובחי' אור גדול הוסיף, דאיירי בשהיו כל פרקי המטה בידו, דאם נגנב חצי' וכו', הרי דכיון שנטהרה בפירוקה, אינה חוזרת לטומאתה כשחזר וחיברה, וכמבו' ברישא דמתניתין, ועמש"כ לפ"ז, ונת' להלן אות כ"ד.

יז] ובעיקר מש"כ הר"ש דאף דס"ל לר"א דכשנתפרקה אברים נטהרה מטומאתה, מ"מ כשחזר וחיברה חזרה לטומאתה, לכאו' אזיל הר"ש לטעמי' שכתב לעיל מ"ז, דאף דכרע שפירשה מן המטה נטהרה מטומאתה, מ"מ כשחזר וחיברה חזרה לטומאתה ראשונה, אך לפ"ד הגר"א שם שתמה ע"ד הר"ש דלא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות, הי' בדין דה"נ לדעת ר"א דס"ל דכשנתפרקה פרחה טומאתה ממנה, לא תחזור לטומאתה כשחיברה, ותיקשי טובא לפ"ז, דא"כ מהו שאמר ר"א דמטהרת חבילה ואינה מטהרת אברים, הרי כל שנתפרקה לאברים אינה צריכה טבילה כלל.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' מוכרח מזה, דכל מה שנחלק הגר"א ע"ד הר"ש וס"ל דכל שנטהרה המטה בפירוקה אינה חוזרת לטומאתה ישנה, הוא רק בכרע שחיברה למטה אחרת, אך כל שחזר וחיבר את אותה המטה, דחזרה לתורת כלי שהי' עלי' מתחילה, מודה הגר"א דהדרא לטומאתה הראשונה, וכמש"נ בטעם דין זה לעיל מ"ז אות ג', וכן מ' קצת בל' חי' הגר"א לעיל מ"ה, עיי"ש, ולהלן אות כ"ג בהערה נת' כן בדעת הרמב"ם, וע"כ אף לדעת ר"א דנטהרת המטה בפירוקה, מ"מ אם חזר וחיברה ה"ה חוזרת לטומאתה, ובזה הוא דקאמר שאין טבילה עולה לה בעודה מפורקת.

יח] אך הנה בד' התוס' שבת דמ"ח: מבו', דמספורת של פרקים שנחלקה וחזר וחיברה, אין עלי' אלא טומאה ישנה של כלי מתכת, והרי דס"ל דאף כשחזר וחיבר פרקי הכלי יחד, לא הדרא לטומאתה, ונת' לעיל מ"ז אות ג' בהערה, דהתוס' בשבת אזלי לטעמייהו שם דנ"ט., דלדבריהם אין ללמוד ממתניתין דכרע, דבכה"ג ה"ז חוזר לטומאתו הראשונה, ולפ"ז הדק"ל, דמהו שאמר ר"א דאינה מטהרת אברים, הרי כל שנתפרקה לאברים אינה צריכה טבילה כלל.

יט] ונ' דהתוס' לטעמייהו אזלי, שכתבו שם דנ"ט. דהא דתנן הכא דמטמאת אברים ומוקמי' לה בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הוא רק לקבל טומאה מכאן ולהבא, אך טומאה שהי' עלי' לא פרחה ממנה אף בשלא נשאר בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, משום שההדיוט יכול להחזירה, ולפ"ז נ' בפשוטו, דר"א לא פליג אלא דאין מטה מטמאת אברים, אך מודה ר"א דכל שנטמאה ונתפרקה לא פרחה טומאתה ממנה, ובכה"ג הוא דקאמר שאינה מטהרת אברים, ועמש"נ הטעם בזה להלן אות כ'.

?ולפ"ז אי נימא גם לדעת הגר"א דחלוק להפקיע טומאה מלקבל טומאה, וכדמשמע בד' הא"ר, דמשמע בדבריו דאיירי רק בשנטמא כבר, וגם לשונו הוא דכל אבר ואבר, ומ' דגם ארוכה, (אך לכאו' אי"ז כד' חי' הגר"א, דאם כרע מקב"ט בפנ"ע וכמש"כ בחי' הגר"א, א"צ לפרש התם דהוא משום שכבר נטמא), וכמש"כ בס' חו"ב ונת' להלן, שפיר י"ל דר"א לא פליג דלא פרחה טומאתה הראשונה, וע"כ היא צריכה טבילה, ול"מ לה טבילה, משום שאינה כלי שלם, וכמש"נ להלן לדעת התוס'.?

כ] בפשוטו הי' נ', דהא דס"ל לר"א דאין מטה מטהרת אברים, הוא לטעמי' דס"ל דאינה מטמאת אברים, וכל שנתפרקה פרחה טומאה ממנה, וע"כ ל"מ לה טבילה.

אמנם הנה למש"נ לעיל אות י"ט לפ"ד התוס' בשבת, דמודה ר"א דכל שנטמאה המטה ונתפרקה לא פרחה טומאתה ממנה, הרי מבו' דאף דלא פרחה ממנה טומאתה, מ"מ אין טבילה עולה לה, וצ"ב הטעם בזה.

ונ' דהטעם בזה הוא, דהא דלא פרחה ממנה טומאתה משום שההדיוט יכול להחזירה, היינו דמה"ט אף בעודה מפורקת חזינן לה כחלק מן הכלי השלם הטמא, וע"כ אין עולה לה טבילה, משום דטבילה לא מהניא אלא לכלי שלם, וכיון שכל אבר לא חשיב ככלי שלם, וטומאתו היא בתורת חלק מן הכלי השלם, אין עולה לו טבילה.[[4]](#footnote-5)

כא] אך באמת בעיקר מש"נ לדעת התוס' דר"א לא פליג אהך דינא דכל שנטמאה ונתפרקה לא פרחה טומאתה ממנה, אינו מוכרע, די"ל דר"א לטעמי' דס"ל דאין מטה מטמאת אברים, ס"ל נמי דאף אם נטמאה המטה ונתפרקה פרחה טומאתה ממנה.

והטעם בזה, דעיקר פלוגתא דר"א וחכמים הוא, דר"א ס"ל דאין תורת כלי אלא על המטה השלימה, אך אברי המטה אין עליהן תורת כלי כלל, וחכמים ס"ל דאף על אברי המטה יש תורת כלי, והא דס"ל דאינם מקב"ט אלא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דחזו וכו', הוא משום דכל דלא חזו למידי לא חשיבי ככלי מעשה, ועמש"נ לפ"ז להלן אות כ"ט.

ולפ"ז י"ל, דכל הך דינא דמטה שנטמאה ונתפרקה לא פרחה ממנה טומאתה משום שההדיוט יכול להחזירה, הוא רק לדעת חכמים, דיש על אברי המטה תורת כלי, וע"כ הוא דמהני הא דההדיוט יכול להחזירה, שלא תפרח טומאת המטה ממנה, הגם דלקבל טומאה לא סגי בזה, אלא בעינן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דחזו וכו' והוו כלי מעשה, אך לדעת ר"א דאין על אברי המטה תורת כלי, ע"כ אף אם נטמאת המטה ונתפרקה ובטל ממנה תורת כלי, פרחה טומאתה ממנה, ול"מ הא דההדיוט יכול להחזירה, וצ"ע בזה.

כב] **וחכ"א מטמאת אברים,** בסוכה דט"ז. מפרשינן דאברים היינו ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ,[[5]](#footnote-6) ופריך למאי חזיא, ומשני למסמכינהו אגודא ולמיתב עלייהו ומשדא אשלי, ודעת התוס' שם והר"ש והרא"ש, דהא דבעינן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הוא בין לקבל טומאה ובין לענין שלא תפרח ממנה טומאתה הראשונה, ודעת התוס' בשבת דנ"ט. דהגם דאין האברים מקב"ט אלא בשיש בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, מ"מ כל שנטמאה ונתפרקה, ה"ה בטומאתה, אף בשאין בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, משום שההדיוט יכול להחזירה.

כג] ובדעת הרמב"ם בפכ"ו מהל' כלים, כתב הכס"מ שם, דכל הא דמטה מטמאה אברים, הוא רק לקבל טומאה מכאן ולהבא, אך מטה שהיתה טמאה ונתפרקה, הרי דכל שניטלה ארוכה וב"כ ואין צורת המטה עומדת, ה"ה טהורה, וכן דעת תוס' הרא"ש ותוס' רי"ח ברכות ד"נ: בתי' הב', ואך דלדעתם י"ל דכ"ז הוא בשנגנבה חצי', ולא בשכל פרקי' בידו, ועמש"נ בזה לעיל מ"ה אות ה', ולעיל מ"ז אות ה' נת' ללמוד כן מד' הרמב"ם שם.

אמנם לכאו' קשיא ע"ז מהא דתנן הכא דמטה מטהרת אברים, ואם כל שנטמאה המטה ונתפרקה פרחה טומאתה ממנה, ואף שנשתייר בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הרי לא בעיא טבילה כלל.

אך הדבר פשוט, דהגם דס"ל להרמב"ם דכל שנתפרקה המטה פרחה טומאתה ממנה, מ"מ כל שחזר וחיברה ה"ה חוזרת לטומאתה, וזהו דתנן דמטהרת אברים, ועולה לה טבילה בעודה מפורקת.[[6]](#footnote-7)

ועמש"נ לעיל אות ח', דזהו דתנן דמטה שנגנב חצי' וכו' טהורה, אשר קשיא דלדעת הרמב"ם אף אם לא נגנב חצי', ה"ה נטהרת בפירוקה, ולפי הנ"ל ניחא, דאם לא נגנב חצי', הרי הגם שהיא נטהרת בפירוקה, מ"מ כל שחזר וחיברה ה"ה חוזרת לטומאתה, ומשא"כ בשנגנב חצי', דאף כשהחזירוה אינה חוזרת לטומאתה.

והדבר מדוקדק כן בל' הרמב"ם שם הי"ב שכתב, דמטה שהיתה טמאה וכו' ונגנב חצי' וכו' ה"ז טהורה שה"ז ככלי שנשבר, ולעיל מינה בה"י כתב דניטלה ארוכה וב"כ טהורה, ולא פירש דהויא ככלי שנשבר, והיינו משום דהתם שכל פרקי המטה בידו, ל"ה ככלי שנשבר, ואך דכל שהיא מפורקת ואין צורת המטה עומדת, אין עלי' טומאה, וע"כ כל שחזר וחיברה ה"ה חוזרת לטומאתה, ומשא"כ היכא שנגנב חצי' וכו', הויא לה ככלי שנשבר, ופרחה עיקר טומאתה ממנה, וע"כ אף אם חזר וחיברה אינה חוזרת לטומאתה.

כד] בחי' אור גדול כתב, דכיון דהא דקאמר ר"א דמטה מטהרת חבילה ואינה מטהרת אברים, בע"כ דאיירי בשכל פרקי המטה בידו, וכמש"נ לעיל אות ט"ז, הרי דה"נ הא דקאמרי רבנן דמטה מטמאת אברים, איירי בשכל פרקי המטה בידו, וע"ז הוא דאמרינן בגמ' דסוכה דהיינו בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ומוכח לפ"ז, דאף היכא דכל פרקי המטה בידו, אין האברים נטמאין אלא בשיש בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ.

ועד"ז יש להוכיח, גם למש"כ בתוס' הרא"ש ותוס' רי"ח ברכות ד"נ: בתי' הב', דהא דמטה מטמאת אברים כשנשתיירו בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, היינו להבא, אבל טומאה ישנה פרחה ממנה, ומבו' לפ"ז, דבכה"ג שנגנב ואבד חצי', או שחלקוה אחים ושותפין, ואח"כ החזירוה אינה חוזרת לטומאתה, ואף שנשתייר בה בשעת פירוקה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, וכדתנן לעיל דהחזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דקאמרי רבנן דמטה מטהרת אברים, איירי בשכל פרקי המטה בידו, שהרי אם אין כל פרקי' בידו, פרחה טומאתה ממנה וא"צ לטהרה, וה"נ הא דקאמרי דמטה מטמאת אברים, איירי אף בשכל פרקי המטה בידו, ואפ"ה אינה נטמאת אלא בשיש בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ.

כה] ובאור גדול שם הק' לפ"ז ע"ד תוס' הרא"ש ותוס' רי"ח שפירשו דהא דתנן ברישא דמטה שנגנב חצי' וכו' טהורה איירי בשלא נשתייר ארוכה וב"כ, דלפ"ז מתבאר דאם לא נגנב חצי' אלא כל פרקי המטה בידו ה"ה נטמאת אף בשלא נשתייר ארוכה וב"כ, עיי"ש מש"כ לישב דאינהו מפרשי למתניתין עפי"ד התוספתא, וצ"ע.

אמנם באמת י"ל, דמודו הרא"ש ורי"ח דאף כשכל פרקי המטה בידו אינה נטמאת אלא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, והא דתני ברישא מטה שנגנב חצי' וכו', הוא משום סיפא דהחזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, ואינה חוזרת לטומאתה הראשונה, דכ"ז הוא בשנגנב חצי' וכו', אך כל שהיו כל פרקי המטה בידו והחזירה, ה"ה חוזרת לטומאתה הראשונה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בברכות ד"נ: בשם הראב"ד, וכמש"נ לעיל אות ח', ונת' שם כן גם בדעת הרמב"ם.

?יש להוסיף, דמסוגיא דסוכה מוכח בפשוטו דארוכה בפנ"ע אינה מקב"ט אף כשכל הפרקים בידו, דאל"כ מ"ט לא מוקמינן להא דאין מסככין בארוכות בכה"ג דכל הפרקים בידו?.

כו] בתוס' רי"ח ברכות ד"נ: הק' בהא דבעי בסוכה למאי חזיא, שהרי הדיוט יכול להחזירה, וזה לדבריו שם בתי' בתרא, דכל הא דמטה מטמאת בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הוא רק כשכל פרקי המטה בידו והוא עתיד להחזירה, ודעת אביי בפ' במה אשה דהא דנטלו ענבליהן עדין טומאתן עליהן הוא לפי שההדיוט יכול להחזירו, וכתב לישב דסוגיא דסוכה דלא כאביי אלא כרבא דלית לי' התם טעמא דאביי, א"נ דמטה אין ההדיוט יכול להחזירה, עכ"ד.

וצ"ע דלפ"מ דס"ל דמטה ההדיוט יכול להחזירה ומהני זה שיקבלו אברי המטה טומאה, א"כ עדיפא הו"ל לאקשויי, דמ"ט בעינן שיהא באברי המטה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הרי אף בשאין בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, בדין הוא שיקבלו טומאה משום שההדיוט יכול להחזירן, וצ"ל, דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירן, אלא באברים שיש עליהן תורת כלי, וע"כ שפיר י"ל דכל שאין בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, אינם מקבלין טומאה אף שההדיוט יכול להחזירן, ולא הק' הרי"ח אלא דכל דאיכא בהו ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דתורת כלי עליהן, דאם לא הי' תורת כלי עליהן, ל"ה מהני הא דחזו למסמך, יש לנו לטמאותן מכח הא דההדיוט יכול להחזירן, ומאי פריך למאי חזי, ואכתי צ"ע בזה.

כז] **ומטהרת אברים,** בפשוטו הי' נראה, דטעמא דחכמים דמטה מטהרת אברים, הוא לטעמייהו דס"ל דמטה מטמאת אברים, ואף כשנתפרקה המטה עדין טומאתה עלי', וע"כ עולה לה טבילה, ור"א לטעמי' דס"ל דאין מטה מטמאת אברים, וכשנתפרקה המטה פרחה טומאתה ממנה, ע"כ ס"ל דאין עולה לה טבילה, ועמש"נ בזה לעיל אות כ'.

אמנם הנה לפ"ז הי' בדין, דכל הא דס"ל לחכמים דמטה מטהרת אברים, הוא רק בשיש בהן ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, דבכה"ג עדין הן בטומאתן, וע"כ עולה להן טבילה, אך כל שאין בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, דכה"ג אין עליהן טומאה, אף אין עולה להן טבילה, וכן מ' קצת בחי' הגר"א לקמן פי"ט מ"א, ?אך יל"פ שהעמידה בארוכה וב"כ, דאל"כ אף המטה עצמה טהורה, וממילא דהחבלים טהורין?, וכן נקטו בפשיטות במי"ט לקמן פי"ט מ"א ובחזו"א סימן ט"ז סק"כ ובשו"ת דובב מישרים ח"א סימן ק"ג וסימן קכ"ו,[[7]](#footnote-8) ומצאתי כן בערוך ע' שד, ז"ל, למיתב עלה ולמישדא אשלי וכו', ככלי חשובה אע"פ שאינה מטה על מתכונתה, לפיכך מטמאה "ומטהרת" אברים, עכ"ל, ומ' להדיא דגם הא דמטהרת אברים, הוא רק משום דאיכא ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ שהיא ראוי' למלאכתה.

אך הנה בפי' הר"ש מכת"י לקמן פי"ט מ"א כתב, דלדעת רבנן מצי להטביל את אברי המטה בפנ"ע אף בשאין בהן ארוכה וב"כ, עיי"ש, וכ"כ בפי' הרע"ב שם, ובמי"ט ובחזו"א שם תמהו ע"ז, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם פכ"ו מכלים הי"ד, וכמו שדקדקו הראשל"צ והשפ"א סוכה דט"ז., ועיי"ש בשפ"א שדקדק כן גם מל' הרמב"ם והר"ש במשנתינו, וכ"כ בבועז.[[8]](#footnote-9)

כח] והנה בפשוטו נמצא לפ"ז, דהא דפליגי רבנן אדר"א וס"ל דמטמאת אברים, והא דפליגי עלי' וס"ל דמטהרת אברים, הוו ב' פלוגתות נפרדות, וזה צ"ע, דמשמעות הדברים דהכל חד מילתא הוא.

וביותר צ"ע, דמנא לי' להר"ש הך מילתא דלדעת רבנן עולה טבילה אף בשאין בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, הרי כיון דס"ל לרבנן דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ מקבלין טומאה, ממילא פשיטא דבכה"ג עולה להן טבילה, וא"כ מהיכ"ת דפליגי עוד על ר"א, וס"ל דעולה טבילה אף לאברים שאינם מקבלין טומאה, והרי אדרבה פשטות לישנא דמתניתין הוא דהא דמטהרת אברים הוא בחד גוונא עם הא דמטמאת אברים, דהיינו בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ.

והנה אמנם לדעת הרמב"ם י"ל היטב בזה, למש"כ הכס"מ בדעתו דהגם דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ מקבלין טומאה, מ"מ כל שנטמאת המטה ונתפרקה, פרחה ממנה טומאתה, אף בשנשתייר בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ולפ"ז הרי דהא דס"ל לרבנן דמטה מטהרת אברים, הוא אף שנטהרה המטה מטומאתה, וע"כ שפיר ס"ל דאין לחלק בהך דינא בין היכא שיש בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, להיכא שאין בהן, אך לדעת הר"ש דמטה שנטמאת ונתפרקה ונשתיירו בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ אינה נטהרת מטומאתה, קשיא דמהיכ"ת דפליגי רבנן עוד על ר"א וס"ל דמטהרת אברים אף באברים שאינם מקבלין טומאה, ועמש"נ לישב היטב בזה להלן אות ל"ח.

כט] ונ' לפרש בזה, לפמש"נ לעיל אות כ"א, דעיקר פלוגתת ר"א ורבנן היא, דר"א דס"ל דאין על אברי המטה תורת כלי כלל, וע"כ אינם מקבלין טומאה אף היכא דחזו למידי, אך רבנן ס"ל דיש על אברי המטה תורת כלי, וע"כ הן מקבלין טומאה, והא דבעינן שיהא בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דחזו למסמך, הוא כ"ה שיהא עליהן תורת כלי מעשה.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי אם מטה מטהרת אברים, דר"א לטעמי' דאין על האברים תורת כלי, ע"כ אין עולה להן טבילה, אך רבנן לטעמייהו דיש על האברים תורת כלי, הרי דאף בגוונא שלא נשתייר בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ ופרחה הטומאה מהן, משום שאינם כלי מעשה, מ"מ כיון שיש עליהן תורת כלי, עולה להן טבילה.

?יש להוסיף, דלמש"נ להלן אות ל"ח לדעת הר"ש, נמצא דזהו גופא טעמא דרבנן דל"ה חיבור זל"ז, דהגם דאין נטמאת הכרע אלא כשהיא מחוברת לקצרה, מ"מ יש תורת כלי על הכרע בפנ"ע, ואך דבעיא להקצרה כדי שתהא כלי מעשה, וע"כ ל"ה חיבור זל"ז, ולפ"ז שפיר יש להבין דמהני טבילה לכרע בפנ"ע, ודו"ק?.

ל] בפירש"י שבת דפ"ד: כתב, דפשוטי כלי עץ אין להן טהרה במקוה, דכי כתיב טבילה בפרשת שרצים ובפרשת מדין כתיבא, והנך כלים דכתיבי התם ילפי' להו טבילה, אבל פשוטי כלי עץ שלא נכתבו שם לענין טומאה, לא ילפי' להו טבילה ולית להן טהרה במקוה דהא לא כתיבא בהו, והתוס' שם ובסוכה דט"ז. הק' ע"ז מהא דתנן הכא דמטה מטהרת חבילה ומטהרת אברים, והרי דפשוטי כלי עץ הראויים למדרס, יש להן טהרה במקוה, וכן הק' בספה"י לר"ת סימן רנ"ח וסימן ר"ע, ובמג"ש בשבת שם כתב לישב דמטה כלי קיבול היא, עיי"ש בכ"ד.

וביראים סימן תכ"א כתב לישב, דשאני מטה שהיא משמשת אדם ומשמשיו, ומרבינן לה בתו"כ מדכתיב כל כלי עץ, וכיון דמרבינן לה לטומאה, מרבינן לה נמי לטהרת טבילה, שהרי מרבינן לה לכל דינים האמורים בכלי עץ דדמו לשק, וכל הא דפשוטי כלי עץ אין להן טהרה במקוה, הוא רק במפץ דאינו משמש משמשי אדם, ואינו טמא אלא מק"ו דפכים קטנים, וק"ו לא הוי אלא להחמיר ולטמאותו, ולא לטהרו בטבילה, ועוד דמפכים קטנים ילפינן לי', ודיו לבא מן הדין להיות כנדון ופכים קטנים לית להו טהרה במקוה דכלי חרס נינהו, עכ"ד, וכיון לזה הפנ"י בשבת שם.

לא] **שם בר"ש, והא דתנן לעיל דאפי' כרע א' טמא וכו',** צ"ב דמאי קשיא לי' להר"ש מהתם, הרי להדיא מבו' לעיל מ"ו ולקמן פי"ט מ"ו, דכל הך דינא דכרע א' שנתחבר למטה אחרת טמא, הוא רק כשכל פרקי המטה הישנה קיימין, אך כל שנשברו ב' ארוכות מן המטה הישנה, נטהר הכרע מטומאתו, עיי"ש, וא"כ אף אי נימא דהכרע טמא בפנ"ע גם קודם שחיברוהו למטה, מ"מ הכא שנגנב חצי' וכו' ואין כל פרקי המטה קיימין בידו, ה"ה טהורה.

אך ביאור ד' הר"ש, הוא כמש"כ באור גדול, דהי' מקום לומר, דכל מש"א בסוכה דאין מטה מטמאת אברים אלא בארוכה וב"כ, הוא רק כשאין כל אברי המטה בידו, אך כל שכל אברי המטה בידו, אף אבר א' מקב"ט, ולפ"ז ניחא הא דתנן לעיל דאפי' כרע א' טמא, אך לפמש"כ הר"ש דכל שאין כל אברי המטה בידו אפי' ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ טהורין, הרי דהא דתנן דמטה מטמאת אברים הוא בשכל האברים בידו, ואפ"ה אינה מטמאת אלא בשיש בה ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, וע"ז הוא שהק' הר"ש מהא דתנן לעיל דאפי' כרע א' טמא.

לב] **שם, תניא בתוספתא וכו' רבי אומר ר"א אומר אין מטה חבילה אלא כשהיא שלימה,** הר"ש להלן כתב דמתניתין ר"ש היא ולא רבי, דלרבי אין מטהרת חבילה לר"א אא"כ היא שלמה, אך בביאור הגר"א לתוספתא גריס רבי אומר ר"א אומר אין מטה מטמאה ומטהרת אלא כשהיא חבילה שלימה, וחכ"א מטמאה ומטהרת אברים, ופירש שנחלקו אם אברי המטה מקבלין טומאה, וכתב דלפ"ז איכא למימר דמתניתין דידן אתיא כרבי, עכ"ד, ולפי דבריו מתישב היטב סוגיית הגמ' בסוכה עם התוספתא, שהרי מרא דשמעתא התם הוא רבי, ולדידי' הרי פליגי ר"א וחכמים, דלר"א אין מטה מטמאה אברים, ולחכמים מטה מטמאה אברים, וע"ז הוא שאמרו דהא דמטה מטמאה אברים לחכמים הוא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, וכ"כ באור גדול ובחזו"א סימן ט"ז סק"ח.

לג] **שם, מטה שנחלקה לח' מטות טמאה מפני שהוא מחזירה,** למש"נ להלן אות ל"ח בביאור ד' התוספתא, דאין כל אבר בפנ"ע מקב"ט, אלא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, צ"ל דהא דתני הכא שכשנחלקה לח' מטות טמאה, היינו בשנתחבר כל א' מאברי' למטה אחרת, וזהו דתני לח' "מטות", וכ"כ בסד"ט בחזו"א סימן ט"ז סק"ה, אך גיר' הגר"א שנחלקה לח', ולדעתו מתבאר בד' התוספתא דכל אבר ואבר מקב"ט בפנ"ע.

לד] **שם, קבעה במסמר טהורה,** בזר זהב פירש דהיינו, דאם קבעה במסמר ושוב אין דעתו להחזירה למטה הישנה, ה"ה טהורה, דהו"ל כמטה שנגנב חצי' וכו' דטהורה, ובחזו"א סימן ט"ז סק"ה הוסיף, דלמש"כ לפרש דהא דנחלקה לח' מטות טמאה, היינו בשנתחבר כל אבר מאברי' למטה אחרת, הרי דזהו דתני דקבעה במסמר טהורה, דאם קבעה במסמר למטה האחרת, שוב אינו עתיד להחזירה, וה"ה טהורה.

לה] **שם, לפי שיטת התוספתא ה"פ דמתניתין וכו',** כ"כ גם התוס' בסוכה דט"ז., והמהרש"א שם כתב דלפ"ז, הא דאמרינן התם דאברים דמטמאי הוא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, היינו לר"א, אבל לחכמים הכרע לחודה נמי מטמאה, שהרי לדעת חכמים ל"ה הכרע והקצרה חיבור זל"ז, ואפ"ה מקבל הכרע טומאה, ובע"כ דהכרע לחודי' מקב"ט, ועיי"ש שתמה דא"כ תיקשי לי' לחכמים דהכרע לחודי' למאי חזיא, כ"ה דפרכינן לדעת ר"א דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ למאי חזיין, וכתב דאפשר דסוגיא דסוכה לא אתיא כפי התוספתא, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש דסוגיא דסוכה היא דלא כהתוספתא, וכ"כ בחי' הגר"א, ועמש"נ לעיל אות ל"ב עפי"ד הגר"א בתוספתא, דאתיא סוגיא דסוכה כרבי דתוספתא.

לו] אמנם הנה בחי' אור גדול כתב לישב קו' המהרש"א, דלדעת רבנן לא קשיא להו דלמאי חזי, דאף דלא חזי למידי, מ"מ כיון שדעתו לחברה וסופו לחברה מקב"ט, והא דפריך למאי חזי הוא אהא דס"ל לר"א דמטמאת ומטהרת חבילה והוו חיבור זל"ז, וע"ז הוא דפריך דלמאי חזי, דאי לא חזיין למידי, ל"ה חיבור זל"ז, אך עיי"ש שהק' ע"ז, שהרי דעת רבא בסוגיא דשבת דנ"ט. דזוג שניטל הענבל אינו מקב"ט מכח הא דההדיוט יכול להחזירו, וא"כ מ"ט כרע מקב"ט לחודי' מכח הא דההדיוט יכול להחזירו, אך למש"כ ראבי"ה סימן קנ"א דמטה של פרקים קל להחזירם טפי מזוג וענבל, ניחא, וי"ל עוד למש"כ הריטב"א בשבת שם דטעמא דרבא הוא משום דס"ל דאין ההדיוט יכול להחזירו, עיי"ש, עוד קשיא ע"ז, דאם אכן ס"ל לסוגיא דסוכה דלרבנן מקבל כל אבר בפנ"ע טומאה, א"כ מ"ט מוקמינן להא דאין מסככין בארוכות המטה בארוכה וב"כ, הרי לדעת רבנן אין מסככין אף בארוכה לבדה, ועמד ע"ז בחזו"א סימן ט"ז סק"ז.

לז] ובסד"ט כתב לישב, דלעולם גם לדעת רבנן אין אברי המטה מקבלין טומאה, אלא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ואך דפליגי ר"א ורבנן, דר"א ס"ל דהוו הכרעים והקצרה חיבור זל"ז, ורבנן ס"ל דאינם חיבור זל"ז, והגם דאין הכרע מקב"ט בלא הקצרה, מ"מ ל"ה חיבור זל"ז, וכ"כ השפ"א והרש"ש בסוכה שם.

וביאור הדברים, דעיקר דינא דמטה מטמאה אברים, הוא מכח דאיכא על כל אבר ואבר תורת כלי, ואך דמ"מ כשעומד כל אבר לעצמו אינו מקב"ט משום דלא חזי למידי ול"ה כלי מעשה, אך כל דאיכא ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ דחזו למסמך וכו', מקבל כל אבר טומאה בפנ"ע, ול"ה חיבור זל"ז, והגם דל"ה הכרעים והקצרה חיבור זל"ז, מ"מ חשיב ככלי מעשה, דלתורת כלי מעשה, מהני גם אם הוא ראוי למלאכתו ביחד עם כלי אחר.

לח] ונ' מקור נאמן לדרך זו, מד' הר"ש לקמן פי"ט מ"א בכת"י ופ"כ מ"ה, שכתב דכל שלא נשתייר במטה ארוכה וב"כ ה"ה טהורה, ולכאו' זה דלא כמו דפירש הכא ע"פ התוספתא, ובחזו"א סימן ט"ז סק"ז כתב, דהגם שפירש הר"ש למשנתינו בע"א ע"פ התוספתא, מ"מ נקט לעיקר כפירושא קמא מכח סוגיא דסוכה, אך אכתי קשיא בד' הרע"ב, שפירש למשנתינו ע"פ התוספתא, ולקמן פי"ט מ"א כתב דכל דליכא ארוכה וב"כ ה"ה טהורה, ותמה בזה החזו"א שם, ונראה מזה דגם לפ"ד התוספתא אין אברי המטה נטמאין אלא בשיש בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ולא פליגי ר"א ורבנן אלא אם הוו חיבור זל"ז או לא.

ולפ"ז מתישב היטב מה שעמדנו לעיל אות כ"ח דמנא לי' להר"ש לקמן דלדעת רבנן עולה טבילה לאברי המטה אף בשאין בהן ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, עיי"ש, אך אי נימא דד' הר"ש שם קיימי לפ"ד התוספתא, הרי נתפרש במתניתין להדיא דין זה, דלרבנן מטה מטהרת אברים, והיינו שאין מטבילין אותה עם הקצרה אלא מטביל הכרע בפנ"ע.

עוד נ' לפרש עפי"ז מש"כ הר"ש בכת"י לעיל פט"ז מ"א, בהא דתניא בתוספתא דמטה שנתפרקה כל אבר ואבר טמא בפנ"ע, דהא דבעינן ארוכה וב"כ בפ"ק דסוכה, ל"ק מידי, וכמו שאפרש לקמן בספי"ח, עכ"ל, וצ"ב היכן פירש לזה, ושמא כונתו, דלפ"מ שפירש הכא, באמת לא אתיא סוגיא דסוכה כהתוספתא, אך אין מ' כן כלל בלשונו, ולפי הנ"ל נ' כונתו, דלפ"מ שפירש למשנתינו ע"פ התוספתא, הרי דהגם דבעינן ארוכה וב"כ וכמש"א בפ"ק דסוכה, מ"מ כל דאיכא ארוכה וב"כ, טמא כל אבר ואבר בפנ"ע, ול"ה חיבור זל"ז.

לט] והנה בחי' הגר"א לעיל מ"ה כתב, דהגם דארוכה או קצרה בפנ"ע אינם מקב"ט אלא בשיש עמהן ב' כרעים, מ"מ כל כרע בפנ"ע מקב"ט, שהיא רחבה וראוי לעמוד בפנ"ע ולישב עלי', וכתב לפ"ז, דקושית הגמ' בסוכה למאי חזיא, לא קאי אלא על הארוכות והקצרות, וע"ז משני בארוכה וב' כרעים.

ולפי דבריו לכאו' מתישבת סוגיית הגמ' בסוכה עם התוספתא, והיינו משום דכל שפירשה הכרע עם הקצרה, הרי הגם דהקצרה מצ"ע אינה מקב"ט, מ"מ הכרע מקבלת טומאה שהיא ראוי' לעמוד ולישב עלי', ופליגי ר"א ורבנן אם הויא הקצרה חיבור לה ונטמאת עמה, או דאין הקצרה חיבור לה ואינה נטמאת עמה, וע"ז הוא שאמרו בסוגיא דסוכה, ד דהא דאין מסככין בארוכות המטה הוא רק בארוכה וב"כ, דחזו למסמך וכו', וה"ה מקב"ט, אך כל דליכא אלא ארוכה וכרע א', הרי הגם דהכרע מקב"ט, מ"מ כיון דלרבנן אין הארוכה חיבור לה, ה"ה כשרה לסכך בה.

אך בחי' הגר"א במשנתינו כתב דסוגיית הגמ' לא אתיא עם התוספתא, וכנראה דהוא משום דס"ל, דכל הא דכרע ראוי' לעמוד ולישב עלי', הוא רק כשהיא בפנ"ע, אך כל שהיא עם הארוכה או עם הקצרה לא חזיא, ואינה מקבלת טומאה, וכ"ה משמעות דבריו לעיל שם.

מ] ובשו"ת ספה"י לר"ת סימן צ"ח, גריס בד' התוספתא כרע שפירש עם הארוכה ועם הקצרה, ופירש עפ"ז לסוגיית הגמ' בסוכה עם ד' התוספתא, ז"ל, רוב מטות של עניים כך הן עשויות, קצרה לקצה האחד כמו שפרש"י וכן לקצה השני, וב' ארוכות מן הקצה אל הקצה, האחד מזה והאחד מזה וכו', לר"א מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, וב' חבילות יש במטתן, קצרה וב' כרעים מצד אחד וארוכה חבילה האחת, וכן השנית, ומטות בב' חבילות הי' מצוי להם, לפיכך מטמאת כל חבילה בפני עצמה, ומטהרת חבילה, אע"פ שפעמים משתמשים בארוכה ושתי כרעיים ואין קצרה עמהם, ולא חייצא לקצרה וכו', אבל לר"א אינה מטמאת אברים דסמיכת גודא לאו עיקר מלאכה היא, וחכ"א מטה מטמאת אברים ומטהרת אברים, דדרך מלאכתה במסמך אגודא כדמפרש תלמודא, ומטהרת אברים כיון דדרכה למישלף קצרה, איגלאי מילתא דחייצי קצרה במקום שנכנסה במקום הכרעים וכו', וצריך הי' לפרק המטה בשעת טבילה כדתנן התם בפ' י"ח דכלים, המפרק את המטה כדי להטבילה, והיינו דתני בברייתא, כיצד כרעה שפירשה עם הקצרה ועם הארוכה ה"ז חבור, נטמא זה נטמא זה והזה על זה הזה על זה ואינו חוצץ דהכי אורחי' דברי ר"א, וחכ"א אינו חבור דאורחה לפרקן שלא בשעת מלאכתן, נטמא זה לא נטמא זה הזה על זה לא הזה על זה וחוצץ דאורחה למשלפה, וכרעה דברייתא כך הוא, ב' כרעים מצד א' והקצרה והארוכה עמה דהיינו חצי מטה חבילה אחת, עכ"ל.

והיוצא מדבריו, דלר"א אין מטה מטמאת אלא בשהיא חבילה, והיינו שיש בה ארוכה וקצרה וב"כ, והגם דכה"ג לא חזיא, ובהמש"ד כתב דכה"ג לא חזיא אף למסמך וכו', מ"מ כיון שדרך המטה הוא בב' חבילות המתפרקות זמ"ז, מטמאת כל חבילה בפנ"ע, וחשיבא נמי ככלי מעשה, כיון שהיא ראוי' למלאכתה בצירוף החבילה השני', וגם עולה טבילה לכל חבילה בפנ"ע, ואין הקצרה חוצצת, אך כל שאינה חבילה אלא אברים, אינה מקב"ט, והגם דחזיא למסמך וכו', משום דלאו עיקר מלאכה הוא, ולרבנן מטה מטמאה כשהיא אברים, והיינו כשיש בה ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ משום דחזיא למסמך, ומטהרת אברים ולא חבילה, דכל שמטבילה בעודה חבילה, חוצצת הקצרה במקום חיבורה.

1. ועיי"ש מש"כ לישב עוד לדעת רש"י, ונת' להלן סוף אות ז', ובד' ראבי"ה סימן קנ"א מבו' לישב עוד בזה, דבמטה של פרקים קל להחזירם טפי מזוג וענבל, וע"כ לא פרחה טומאתה ממנה, וי"ל עוד, למש"כ הריטב"א שם דרבא ס"ל דבזוג וענבל אין ההדיוט יכול להחזירם, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בד' רש"י גופי' שם דמבו' בדבריו דרבא נמי מודה דההדיוט יכול להחזירן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז הוא גם לפי' קמא דתוס' הרא"ש ורי"ח, דאיירי בדליכא ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, דמ"מ אם כל פרקי' ביד אדם א' עדין הן בטומאתן, ? לכאו' אי"ז נכון, דא"כ אין מתפרשת סיפא דמתניתין, וכמו שעמד האור גדול, ונת' בזה להלן אות.? ועד"ז הוא גם למש"כ ראבי"ה דאיירי הכא בלא יחוד, דמ"מ אם כל פרקי' ביד אדם א' עדין הן בטומאתן, וכ"ה להדיא בד' ראבי"ה שם, דכל שכל הפרקים ביד אדם א', עדין הן בטומאתן, אף בדליכא ארוכה וב"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן ט"ז סק"ט כתב בדעת הגר"א, דמפרש לפלוגתא דר"א ורבנן כדתניא בתוספתא, עיי"ש באורך, ולפ"ז ניחא, אך בחי' הגר"א במשנתינו כתב לפרש למתניתין כסוגיית הגמ' בסוכה, ודלא כד' התוספתא, וכ"ה בחי' הגר"א לקמן פי"ט מ"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ?ועד"ז נראה לדעת המהרש"ל סוכה דט"ז., דמודה ר"א דכל שפירקה ע"מ להחזירה אינה נטהרת מטומאתה, עיי"ש בקרני ראם שפירש כן בדבריו, וצ"ע דא"כ מ"ט אף בכה"ג ס"ל לר"א דאינה מטהרת אברים, ונ' ע"ד הנ"ל, דבכה"ג כל הא דאינה נטהרת מטומאתה, הוא בתורת חלק מן המטה השלימה, וע"כ אין עולה לה טבילה, משום דטבילה ל"מ אלא לכלי שלם?. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' המאירי שם מבו' פי' חדש, דקצרה וב"כ, היינו יחד עם ב' הארוכות, ומ' בדבריו שם דגם ארוכה וב"כ הוא יחד עם ב' הקצרות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לכאו' זה נסתר ממש"כ הרמב"ם לעיל מ"ז, דההיא דכרע שחיברה למטה, איירי בשנטמאת הכרע בפנ"ע, אבל אם היתה מטה טמא מדרס ונשברה רגל מרגלי' ה"ה טהורה, והרי דכל שנטהרו אברי המטה בפירוקם וחזר וחיברן, אינם חוזרין לטומאתן, אך נ' פשוט דכל הא דס"ל להרמב"ם דכשפירק המטה וחזר וחיברה ה"ה חוזרת לטומאתה, היינו דוקא בשחזר וחיבר את אותה המטה, אך בכרע שחיברה למטה אחרת, לא הדרא לטומאתה, ועי' לעיל אות י"ז שנת' כן בדעת הגר"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש בסימן ק"ג שהק' לפ"ז, במש"א בפסחים דק"ט: דשלחן של מקדש של פרקים הי', והיו מפרקין אותו לרחבו ומטבילין אותו, דהיאך עולה לו טבילה כשהוא מפורק, הרי בשעת פירוקו אין תורת כלי עליו, שהרי הוי פשוטי כלי עץ, עיי"ש מש"כ לפלפל בזה, אך בפי' המלבי"ם שמות כ"ה כ"ה כתב, דאין מכוון הגמ' שפירקוהו לגמרי, דא"כ ל"ה צריך טבילה כלל, עיי"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, במה שדנו בדין הלוקח כלי סעודה של פרקים מן הגוי, אם מהני להטבילו כשהוא מפורק, אף כשאין פרקיו ראויין לתשמיש, דבפשוטו מהא דס"ל לר"א דל"מ טבילה למטה בעודה מפורקת, מבו' דכל שאין טומאה על הפרקים אין עולה להם טבילה, ועד כאן לא פליגי רבנן עלי' אלא בשיש טומאה על הפרקים, אך כל דלא חזיין הפרקים למידי ואין עליהן טומאה, מודו דאין עולה להן טבילה, אך לפי המבו' בד' הר"ש והרמב"ם דעת רבנן דבכל ענין עולה טבילה לאברי המטה ואף בדלא חזיין למידי, וה"נ בכל כלי של פרקים מהניא לי' טבילה כשהוא מפורק, וכ"כ בשו"ת הר צבי יו"ד סימן קי"ח, עיי"ש.

   אמנם באמת בכלי של פרקים המצוי, שדרך לפרקו אחר מלאכתו, הרי דאי נימא דל"מ לו טבילה כשהוא מפורק, לא תועיל לו טבילה גם כשהוא מחובר, שהרי מדאורייתא ל"ה חיבור אלא בשעת מלאכתו, ומבו' בד' התוס' שבת דמ"ח: ד"ה אי, דשלא בשעת מלאכתו אין עליו טומאה, עיי"ש, ?ואמנם צע"ג בזה, שהרי דעתם דמטה שנטמאת ונתפרקה אינה נטהרת מטומאתה, משום שההדיוט יכול להחזירה, וכ"ש דמספורת שהן מחוברין, לא תפרח טומאתן מהן אף שלא בשעת מלאכה, ועי' בחי' הרמב"ן שם דנ"ח: שפירש פלוגתת ר"י וחכמים במספורת שנחלקה, אם ה"ה מקב"ט מכח הא דההדיוט יכול להחזירה, אמנם בל' הרמב"ן שם נ' להדיא דבשעת חיבורן ה"ה מקבלין טומאה, ואף שלא בשעת מלאכתן, והיינו משום דבשעה זו הם ראויין לתשמישן?. וע"כ י"ל דבכלי שדרך לפרקו אחר מלאכתו, מודו כו"ע דמהני טבילה לכל פרק בפנ"ע, ויל"ד בענין זה לפ"ד הגר"ח בפי"ד מכלים, ואכמ"ל.?עוד ילה"ע בזה, די"ל דאדרבה אם יטביל כלי של פרקים כשהוא מחובר, הרי דכיון דשלא בשעת מלאכה ל"ה חיבור זל"ז, הוי זה חציצה, אך למש"כ התוס' דשלא בשעת מלאכתו הוא טהור, לכאו' אין מקום לחוש לזה, אך אי נימא דגם שלא בשעת מלאכתו עדין טומאתו עליו, ואך דל"ה חיבור זל"ז, י"ל דהוי זה חציצה, וצ"ע ובירור בכ"ז?.

   עוד יל"ד בזה, דאם אכן אין תורת כלי על כל פרק בפנ"ע, הרי דכל שלקחו מן הגוי כשהוא מפורק, ולא הי' מחובר ביד הגוי, אינו חייב טבילה כלל, שהרי לא הי' עליו תורת כלי ביד הגוי, ודמיא למש"כ התוס' בשבת דנ"ח: דהגם דזוג שניטל ענבלו טמא, מ"מ קודם שנתחבר לו ענבל ה"ה טהור, דהוי כגולמי כלי מתכות,?ואמנם אם כונת התוס' דהוא מכח הדין המסוים בגלמי כלי מתכות, י"ל דאי"ז פוטר מטבילת כלים, אך י"ל דמכוון התוס' דחשיב ככלי שלא נגמרה מלאכתו, ואף בשאר כלים כה"ג אינו מקב"ט, וכן נקט החזו"א סימן י"ז סק"ב, ונת' בזה לעיל פי"א מ"א אות י"ב, ושוב נתבוננתי דילה"ע בזה מד' מהרש"א ומהר"ם שכתבו לדעת אביי דכיון שנטהרה המטה כשנגנב חצי' אינה חוזרת אח"כ לטומאתה אף שההדיוט יכול להחזירה, וכ"ש דמעיקרא אינה מקב"ט, אך יל"ד אם ממש"כ התוס' לדעת רבא לא כן, יש ללמוד דס"ל דאף קודם חיבורה הראשון תקבל טומאה, או דהיינו רק בשנתחברה ונתפרקה, וילה"ע עוד בזה מד' רש"י ורמ"ה סנהדרין דס"ח. דכל שההדיוט יכול להסירו, חשיב כנגמרה מלאכתו?, וצ"ע בכ"ז.

   ?עוד יל"ד, דלמש"כ התוס' בדמ"ח: דשלא בשעת מלאכתו פקע טומאתו ממנו, ואח"כ אינו חוזר אלא לטומאתו ישנה, הרי דבטבילת כלים דליכא לגזירת טומאה ישנה, אינו חייב טבילה כלל, אך לדעת הר"ש ודעימי' דהכא אי"ז מדין טומאה ישנה, אלא הוי זה מעיקר הדין, הרי דגם אי נימא דהוי זה דין דרבנן, מסתבר שתיקנו כן גם לגבי טבילת כלים?.

   ?עוד ילה"ע בזה, דלדעת התוס' בשבת דנ"ט., הרי דהא דמהני הטבילה לאברי המטה, הוא משום שלא פרחה טומאתן מהן, אך בכלי של פרקים דדמי למספורת, שכתבו התוס' דפרחה טומאתו ממנו, מהיכ"ת נימא דמועלת לו הטבילה, ואך דכבר נת' דלדעת התוס' אין לנו מקור שיחזור אח"כ לטומאתו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולפ"ז מסתברא מילתא, דמש"כ הר"ש דמודה ר"א דאם נתפרקה וחזר וחיברה חזרה לטומאתה, הוא רק בשחזר וחיבר כל המטה יחד, אך אם חיבר א' מפרקי' למטה אחרת, אינה חוזרת לטומאתה, והגם דלדעת רבנן אף בכה"ג חוזרת לטומאתה, כדתנן לעיל מ"ז בכרע שחברה למטה, היינו רק לדידהו דס"ל דיש על אברי המטה תורת כלי, וכל הא שאין עליהן טומאה הוא משום דלא חזו למידי, וע"כ כל שחיבר הכרע למטה אחרת והיא ראוי' למלאכתה, ה"ה חוזרת לטומאתה, וכמש"נ בזה לעיל מ"ז אות ג', אך לדעת ר"א דאין על אברי המטה תורת כלי, וע"כ אינם מקבלין טומאה אף בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דחזו למסמך, הרי דה"נ אם חיבר כרע למטה אחרת אינה חוזרת לטומאתה, אף שהיא ראוי' למלאכתה. [↑](#footnote-ref-10)