כלים פרק יג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

# כלים פרק יג משנה א

הסייף והסכין וכו' שנחלקו הרי אלו טמאין

## בהטעם דלא שייך כאן דין שבירה המטהרת

**א]** *הסייף והסכין והפגיון והרומח מגל יד ומגל קציר והשחור וזוג של ספרים שנחלקו הרי אלו טמאין ע"כ.*

מבואר במשנה דכל הכלים הללו שנחלקו טמאים, ויש להקשות דהא שבירה מטהרת בכל הכלים וכמבואר לעיל פ"ב, ובפי"א גבי מתכות, ומדוע לא נטהרו.

**וברמב"ם** פי"א מכלים ה"ב -ה"ח מבואר דהטעם במתני' הוא דכיון דעושין מעין מלאכתן לא נחשב לשבירה ולכן טמאים, וכן מבואר בתוספתא כלים בב"מ ריש פרק ד', [והקשו להרמב"ם מדבריו פי"ח ה"י דכ' דכל הכלים שנשברו אפילו ראויין למלאכה נטהרו", ועי' ספר המפתח].

**ב] בר"ש** כ' דאיירי בכלים של חוליות, וכ' דכן התער יש שאין בית יד שלו מחובר ופורקים אותו, **וכ"כ הרע"ב** כאן ד"ה שנחלקו דאיירי בשל חוליות ומפרקין אותם, [וכן מבואר **ברש"י בביצה לה:** על "השחור"], ועי' **משנה אחרונה** דכן מדוייק הלשון במשנה "שנחלקו" ולא כ' שנשברו[[1]](#footnote-1). ו**להר"ש** ודעימיה, מבואר היטב דלא שייך כאן דין שבירה המטהרת, כיון דהוי כלי של חוליות, ואין זה נחשב לשבירה, אלא פרוק חוליות בלבד. אולם ברמב"ם מבואר דס"ל דמיירי בשבירה, אלא דאינה מטהרת כל שעושה מעין מלאכתה.

## פלוגתת הר"ש והרמב"ם לשיטתם בסיפא במספורת

ג] ובסיפא דמתני' "מספרת שנחלקה דלר' יהודה טמא ולחכמים טהור", ו**כ' הר"ש והרע"ב** דהטעם דחכמים מטהרין הוא "כיון שנשברה", מבואר בזה דאף דברישא בסייף וסכין שנשברו מודו חכמים דטמאין, מ"מ במספרת חכמים ס"ל דטהור[[2]](#footnote-2).

וביאור החילוק מבואר בר"ש דבסיפא שנעשה "שבירה" הוא גופא מעשה המטהר, וגם באופן שראוי למלאכתו, וע"כ הוא לשיטתו דברישא הוי כלי של חוליות, ולכן לא הוי מעשה שבירה, אלא פרוק חוליות, ולכן טהור [ועיקר הדבר ד"מספרת" לא מיירי בחוליות כן להדיא בר"ש סוף המשנה[[3]](#footnote-3)][[4]](#footnote-4).

אולם **הרמב"ם לשיטתו** [פי"א מכלים ה"ט], פי' סיפא דמתני' ב"מספרת" דאיירי בגוונא דנשבר והוא ראוי לשימוש מעין מלאכתו ע"י הדחק, והטעם דלחכמים טהור הוא כיון דאין ראוי לכתחילה.

**ד] באליהו רבה** מבואר דנקט במתני' דבכל הכלים של תחילת המשנה איירי "בנשברו" ורק בזוג של ספרין איירי "בנחלקו" כיון דאם ישבר לא חזי למלאכתו עייי"ש. מבואר דאף שנשבר, כל שעושה מעין מלאכתו הראשונה מקבל טומאה, וכפש"נ להרמב"ם.

**ה]** **במשנה אחרונה** כ' דמה שכ' הרע"ב [והר"ש] דאיירי בשל פרקים איירי בגוונא שא"א להחזירן, דאם היה אפשר להחזירן ע"י הדיוט, אפילו כל חלק אינו ראוי למלאכה נמי לא נטהרו כמבואר בפרק כ"ו דלא נחשב שבור כלל עכ"ד.

אולם החזו"א [פט"ז סקי"ב] הביא דברי המשנ"א ותמה עליו דהא מבואר בגמ' שבת נח: למסקנא דלא מהני מה דהדיוט יכול להחזירה, ואפילו יכול להחזירו נטהר, [ומה שהביא המשנה אחרונה ראיה לדבריו מרפכ"ו מסנדל עמקי כ' החזו"א לדחות ראיה זו] [[5]](#footnote-5).

והנה לפמש"נ לעיל בדברי הר"ש דכ' חוליות משום דרק בכה"ג לא הוי שבירה, לכאו' מבואר דאפשר גם להחזירן ולחברן, דאי נימא דמיירי בא"א לחברן, מה המעלה בכלי של חוליות, והא כיון דא"א לחברו הוי כשבור, [ולהמשנ"א צ"ל דמש"כ הר"ש 'חוליות' אורחא דמילתא קתני לה, ובאמת הר"ש לא פליג על הרמב"ם].

הרי אלו טמאין, רבי יוסי אומר הסמוך ליד טמא והסמוך לראש טהור

## ביאור מחלוקת ת"ק ור' יוסי

**ו]** **הר"ש והרא"ש** כ' הטעם דלת"ק טמאין משום דכל חלק וחלק חזי למלאכתו, ואילו לר' יוסי דמטמא רק הסמוך ליד הוא משום דהסמוך לראש "הוא ירא שמא יחתוך ידו", **וברא"ש** הוסיף "דאין לו במה יאחזנו", נמצא דאינו ראוי למלאכתו הראשונה וטהור.

ויש לעי' בהטעם דת"ק דס"ל דשני החלקים טמאים, והרי החלק הסמוך לראש אינו ראוי לאחוז בו, **ועי' תפא"י** [יכין אות ח'] דת"ק סבר דיכול לכרוך עליו משהו וכך יאחזנו, ונמצא דראוי למלאכתו, ויש לעי' מהו יסוד הנידון כאן.

**ונראה לבאר** דיסוד המחלוקת דת"ק ור' יוסי היא האם הבית יד הוא חלק מהחפצא של הכלי דהסכין והסייף וכו', או דילמא דעיקר הכלי הוא מקום החד שחותכין עמו, אלא דצריך שיהיה גם בית יד כהכ"ת בכדי לאחוז את הכלי, אבל אין הבית יד נחשב לגופו של כלי, ומעתה י"ל דחכמים למדו דהבית יד אינו חלק מהחפצא של הכלי, ולכן סגי בזה דיכול לכרוך עליו משהו ונמצא דראוי למלאכתו לחתוך עמו, אבל ר' יוסי סבר דהבית יד הוא חלק מהחפצא של הכלי, ולכן לא יועיל מה דיכול לכרוך עליו כיון דהשתא הכלי שבור דאין לו בית יד.

**ז] יש לעי' לדעת הר"ש,** דמתני' איירי בכלי של חוליות, דלכאו' אופן החוליות הוא, דהחוד של הסכין נפרק מהבית יד, ומעתה קשה מדוע לת"ק שניהם טמאים, ומה אפשר לעשות עם הבית יד לבדו.

ובאמת עמדו על זה **התוס' ביצה לה:** [ד"ה השחור] דהביאו מרש"י דכ' "דשחור" איירי בכלי של חוליות, והקשו דלמאי חזי הבית יד, ותי' דשחור נמי הוי מספרים, [ועי' **חזו"א** סי' י"ז סק"א].

ואולי י"ל בביאור הר"ש ורש"י דהכא איירי דיש פרקים במשך אורך החוד, והיינו דהחוד הוא בעצמו של פרקים, ונמצא דגם לאחר שנתפרק נשאר חוד סמוך לבית יד.

## טמאים דמתני' מכאן ולהבא או דנשאר בטומאה דלשעבר

**ח] יש לדון** האם טמאים דמבואר במתני' היינו דלא נטהרו מטומאתן, או דנטהרו מטומאתן אלא שחוזרים ומקבלים טומאה מכאן ולהבא.

**ועי' תוי"ט כאן** שכ' "כולה פרקין מיירי בשבר שישבר בו הכלי "ולא יקבל טומאה או יטהר מטומאתו". כך הבינותי מהרמב"ם רפי"א מה"כ, וציין לפי' הר"ב ר"פ דלקמן עכ"ד, ומשמע דהנידון הוא גם על טומאה דלשעבר וגם על מכאן ולהבא.

אמנם **ברש"י ביצה** לה: [ד"ה אע"פ שנחלקו] כ' "מקבלין טומאה" שראויין למלאכה כל אחד בפנ"ע וכו', ומשמע דטמאים דמתני' הוא דמקבלין טומאה מכאן ולהבא, מיהו יש לעי' האם אפשר לדקדק לשון זו, דהא ברמב"ם מצינו עירוב לשונות בזה וכדלהלן.

ויעיו' **בלשונות הרמב"ם** [פי"א מכלים] דפעמים דכ' הרמב"ם הלשון טמאין, ופעמים שכ' מקבלין טומאה, **דבפי"א [ה"ח]** כ' הסייף והסכין וכו' שנחלקו כל אחד מהן "מקבל טומאה", **ושם** **[בה"ה]** לגבי כדומין שנשברו והאונקלי שלהם קיימת כ' "טמאין", **ושם [בה"ו]** לגבי מגרה שנשתייר בה מלא הסיט, "טמאה", **ושם [בה"ז]** כ' לגבי מעצד והאיזמל שנפגמו כ' "מקבלין טומאה", **ו[בהי"ט]** לגבי קוליגריפון כ' טמאה, וצ"ע מהי משנתו של הרמב"ם בכל זה.

ועי' **עוד ברמב"ם ריש פרק י"א** דכ' וז"ל "כמה שיעור השבר שישבר כלי מתכת, ולא יקבל טומאה או יטהר מטומאתו הכל לפי מה שהוא עכ"ל. משמע דדין טהרה מכאן ולהבא ודין טהרה מהטומאה הקודמת הא בהא תליא, וא"כ משמע דלשונות הרמב"ם שם לאו דוקא, אך דוחק לומר דהרמב"ם שינה בלשונו כ"כ, וכ"ז לאו דוקא, **וצ"ע בכל זה**.

## בהטעם דהכא אין חילוק בין השבר הקטן לגדול

**ט]** **יש להקשות** דהנה מבואר במתני' דלת"ק שני השברים טמאים, וגם לר' יוסי דהחלק הסמוך לראש טהור הוא משום דלא חזי לאחוז בו, אבל אם היה ראוי גם לר' יוסי היה טמא, וקשה דלעיל פי"ב מ"ו מבואר בטבלה שנחלקה דהחלק של רובו של טבלה טמא ואילו החלק הקטן טהור, וכן מצינו בתנור לעיל פרק ה' מ"ז, ומשמע דאפילו עושה מעין מלאכתו מ"מ בעינן שיהיה רובו של כלי, וא"כ קשה מדוע הכא במתני' לא נזכר מידי דצריך רובו של כלי וצ"ע.

**ולדברי הר"ש** דהכא איירי בכלי של חוליות י"ל דדוקא הכא טמא גם החלק הקטן דכיון דהוי כלי של פרקים, ולא נעשה כאן מעשה שבירה כלל, ודוקא התם נטהר החלק הקטן כיון דנעשה בו מעשה שבירה. **אבל להרמב"ם** דהכא איירי בכלי שנשבר, וכן מבואר בגר"א, קשה כנ"ל[[6]](#footnote-6).

ואי נימא כפי שכ' לעיל לדייק ברש"י בביצה לה: דהכא הנידון הוא לגבי טומאה דמכאן ולהבא נמי א"ש, דנימא דלעיל בטבלה איירי על טומאה דהיתה בו דהחלק הקטן נטהר מטומאתו, ואילו הכא דמבואר דטמאין איירי לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא. אולם בדעת הרמב"ם א"א לומר כן, דהא לדבריו הכא איירי גם על טומאה דהיתה בו וכדכ' התוי"ט בהרמב"ם.

## חלוק גדר דין שבירה בכלי חרס מדין שבירה בכלי במתכת

**ובדעת הרמב"ם** יתכן לבאר, דהנה הרמב"ם פי' לעיל במתני' דטבלה דאיירי טבלה של חרס, **וי"ל** דחלוק דין שבירה האמור גבי כלי חרס לדין שבירה המטהרת גבי כלי מתכת, דבכלי חרס הוא דין מעשה שבירה דהוא מטהר כמו מקוה דכתיב בקרא ואותו תשבורו, ועי' לעיל פ"ב מ"א ושבירתן היא טהרתן, משא"כ במתכת מה דשבירה מטהרת הוא משום דאין כאן מציאות של כלי. ומעתה דוקא בטבלה דהוי כלי חרס החלק הקטן נטהר ואפלו אם הוא ראוי למלאכתו כיון דבחלק הקטן נעשה מעשה שבירה דהוי מעשה המטהר, [משא"כ החלק הגדול חשיב דלא נעשה שבירה], אבל הכא דאיירי בכלי מתכות דלא נאמר דין מעשה שבירה הוא מעשה המטהר נמצא דהכל תלוי במעין מלאכתו, ואפילו החלק הקטן אם עושה מעין מלאכתו טמא, [ועי' עוד מש"כ להלן מ"ח].

ואכתי יש לעי' לשיטת **הראב"ד בעדויות** [פ"ג מ"ט] דביאר דהמשנה בטבלה איירי בטבלה של עץ, ובזה קשה לומר דיש חילוק בין עץ לבין מתכת בגדרי דין שבירה.

**ואפשר** דאכתי יש לחלק ולומר עוד דחלוק טבלה ותנור דדוקא בהם נאמר דין רובו ולא בכל הכלים, והטעם בזה, משום דתנור וטבלה אופן השימוש בהם הוא בתוכם, והיינו דאופה הלחם ע"י שנותן בתוך התנור, וכן טבלה השימוש שבו למלא בתוכו, ובזה כל שאין רובו כבר לא הוי מעין מלאכתו, משא"כ בכל הכלים דמתני' דלא הוי כלים של מלוי בתוכו אלא כלי מעשה כמו סכין סייף וכו', בזה אין חילוק אם הוא רובו או מיעוט אלא הוא משמש מלאכתו באותו אופן.

[מיהו מצינו במ"ג לגבי חרחור דהוא תלוי בנשבר רובו, הרי דמשכח"ל גם בכלים שאין בהם מילוי בתוכו דמעין מלאכתו הוא תלוי ברובו, וצ"ל דבחרחור יש טעם בפנ"ע דמעין מלאכתו תלוי ברובו ואף שאינו משמש בתוכו, ועכ"פ בכלים דמתני' י"ל דאין חילוק בין מיעוט לרובו לגבי מעין מלאכתו].

מספרת שנחלקה לשנים רבי יהודה מטמא וחכמים מטהרין

## האם חכמים נחלקו על הרישא של המשנה

**י] בתוס'** **שבת מח:** [ד"ה אי] כ' [מהרשב"א] דחכמים פליגי גם ברישא של המשנה דטהורים, וכ' דהוא דוחק עיי"ש, ולפי"ז לכאו' נמצא דחכמים סברי דגם באופן שהשבר עושה מעין מלאכתו נטהר כיון דשבירה מטהרת אפילו בעושה מעין מלאכתו.

**אולם ברמב"ם** פי"א מכלים ה"ח פסק בכל הכלים דברישא דמתני' סייף וסכין וכו' דמקבל טומאה מפני שהוא עושה מעין מלאכתו, ושם בה"ט פסק "מספרת שנחלקה לשנים טהורה", והיינו כחכמים, ע"כ מבואר דחכמים לא פליגי על הרישא, אלא דחכמים מטהרין רק במספרת, אבל ברישא מודו דטמאין.

## ביאור המחלוקת דר' יהודה וחכמים

**א]**. מצינו בזה כמה דרכים בביאור המלחלוקת דר' יהודה וחכמים.

## שבר כלי המשמש ע"י הדחק אם חשוב מעין מלאכתו

**יא)**. **ברמב"ם** פי"א ה"ט שכ' שם דמספרת שנחלקה לשנים טהורה "לפי שאינה מעברת את השער אלא בדוחק", מבואר דיכול לשמש מעין מלאכתו רק ע"י הדחק, ולכאו' נמצא בזה דיסוד המחלוקת היא, דר' יהודה סבר גם ביכול לשמש ע"י הדחק נמי חשיב מעין מלאכתו וטמא, ואילו לחכמים ביכול לשמש ע"י הדחק, אי"ז מעין מלאכתו וטהור. **וכ"כ המשנה אחרונה כאן, והחזו"א [פי"ז סק"א] ע**יי"ש.

**ב).** **בר"ש** לכאו' מבואר דהטעם דר' יהודה מטמא הוא משום דכל חלק בפנ"ע ראוי למלאכתו, ואילו הטעם של חכמים דטהור כ' הר"ש משום "דנשברה", ושבירה מטהרתו, וביאר הדבר דברישא ס"ל להר"ש דאיירי בכלי של פרקים ולא הוי מעשה שבירה, ולכן נשאר טמא, אבל בסיפא מבואר בר"ש דלא הוי של פרקים דכ' דהוא טס של ברזל ארוך וכפוף לאמצעיתו וכו', הרי להדיא דלא איירי בפרקים ולכן ס"ל לחכמים דשבירה בזה מטהרת ומבואר בזה דאפילו דעושה מעין מלאכתו מ"מ מעשה שבירה מטהרת.

ויש לעי' להר"ש, מדברי התוספתא [בב"מ ריש פ"ד] דאיתא שם "וחכמים אומרים כלי מתכות שנרועעו אם משמשין מעין מלאכתו טמאין ואם לאו טהורים", ולכאו' מבואר להדיא דכלי מתכת שנשברו תלוי בעושה מעין מלאכתו, ואילו הכא מבואר דלחכמים אפילו אם עושה מעין מלאכתו נטהרו, וצ"ע, ויתכן דהתם איירי בנתרעעו ולא חשיב מעשה שבירה אא"כ נשבר ממש, ולכן התם הוא תלוי בעושה מעין מלאכתו ויש לעי' בזה.

**ג)** עי' **ברמב"ן בשבת נח:** כ' וז"ל והתניא במספורת של פרקים וכו' והלכך כל היכי דלא חזו למידי בפנ"ע לא מקבל א' מהן טומאה בשעת פירודן מפני חזרת הדיוט, וכענין ששנינו מספורת שנחלקה לשנים ר"י מטמא וחכמים מטהרין, עכ"ל, ויש שביארו דלפי הרמב"ן פלוגתת ר"י ורבנן היא במספורת של פרקים שההדיוט יכול להחזירו, והטעם דרבנן מטהרים הוא משום דלא חזי למידי בפנ"ע, ובטעמא דר' יהודה פליג, הגם דלא חזי למידי, י"ל דהוא משום דס"ל דכל דההדיוט יכול להחזירו ה"ה מקב"ט אף דלא חזי למידי. [אמנם אי"ז מוכרח ברמב"ן שם, דזהו טעמו של ר' יהודה].

# פרק י"ג משנה ב'

קוליגריפון שניטלה כפה וכו'

**א] מתני'** *קוליגריפון שניטלה כפה טמאה מפני שינה ניטלה שינה טמאה מפני כפה וכו' שיעור כולן כדי לעשותן מלאכתן ע"כ*

יש לעי' מה החידוש בדין זה והרי כבר שמעינן במשנה הקודמת דאפילו נשבר כל כמה דראוי לעשות מלאכתו טמא, ואילו כאן הרי יותר פשוט דנשאר בטומאתו שהרי הוי שני כלים המחוברים, וגם לאחר שנשבר יש בכל חלק וחלק שימוש שלם ולא נפגם כלל.

ועי' **משנה אחרונה** שכ' דבכלי עץ הדין הוא דצריך מחשבה בכדי שיהיה טמא מכאן ולהבא בכה"ג שנשבר, והכא החידוש דלא בעינן מחשבה, **ובאמת צ"ב** מה החילוק בזה בין כלי עץ לבין כלי מתכת, [ועיי"ש מה שביאר דכלי מתכות פשוטיהם טמאים, ואכתי צ"ב מהו טעם לענין דין שבירה המטהרת], וביותר יש לעי' דהרי דין זה נמי שמעינן מהמשנה הקודמת דאיירי נמי בכלי מתכת.

**ואפשר לבאר בזה בכמה אופנים**

**א). לדברי הר"ש** דנתבאר במתני' דלעיל איירי בכלי של פרקים, יש לבאר דהכא לא איירי בכלי של פרקים, ובזה סד"א דכיון שנשבר הוא טהור, וכמו דמצינו לחכמים בסיפא דמתני' דבשבירה טהור, ואפילו ראויין למלאכתן, אלא דקמ"ל מתני' דכיון דהוי שני שימושים שונים, א"כ מה שנתחלק לא נחשב לשבירה המטהרת, אלא הוי כמו שני כלים המחוברים שנחלקו דאי"ז שבירה המטהרת.

**ב). על דרך הנ"ל** י"ל לשיטת **התוס' בשבת דף מח:** דחכמים במשנה פליגי על כל הדינים של המשנה שם וס"ל דגם סייף וסכין טהורים, [הובא לעיל], וע"כ דחכמים ס"ל דשבירה מטהרת גם בעושין מעין מלאכתן הראשונה, וא"כ י"ל דהכא קמ"ל דהכל מודים דטמא ואפילו שנשבר, והטעם משום דהכא הוי כמו שני כלים המחוברים זה לזה דאין לזה שם מעשה שבירה כלל.

**ג)** אכן אכתי יש לעי' לדעת הרמב"ם דכבר נתבאר לעיל דס"ל דהכל מודים ברישא דמתני' דטמא, ונחלק על התוס' בשבת, וכן נחלק על הר"ש בפי' המשנה לעיל דלא הוי בכלי של חוליות, וא"כ קשה מאי קמ"ל בזה.

**אכן** יתכן לבאר בדעת הרמב"ם דהכא איירי בסוגי כלים שכל חלק משלים את חבירו, ולכן הוי שני כלים המשמשים כאחד, ומעתה א"ש דסד"א דהוי שבירה המטהרת, ואפילו שכל כלי לעצמו משמש מ"מ לא הוי מעין מלאכתו משום דקודם לכן היה משמשים שניהם כאחד וזהו דקמ"ל דדנים על כל אחד בפנ"ע, וחשיב מעין מלאכתו הראשונה.

מכחול שניטל הכף טמא מפני הזכר וכו'.

**ב]** מתני' מכחול שניטל הכף טמא מפני הזכר ניטל הזכר טמא מפני הכף מכתב שניטל הכותב טמא וכו'.

**ובמשנה אחרונה** ביאר דיש חידוש בכל אופן ואופן בפנ"ע במתני', דקמ"ל דלא נימא דעיקר הוא המכחול שהרי קורין לכלי מכחול, והכף הוא טפל, וא"כ כל שנשבר "המכחול" יהיה טהור הכף, קמ"ל דטמא היינו ששניהם חשובים כל אחד בפנ"ע ושניהם טמאים, וכן בכל הדוגמאות של המשנה כגון מכתב שהעיקר הוא הכותב ונימא דהמוחק הוא טפל וא"כ יהיה הדין דאם נשבר הכותב יהיה טהור קמ"ל דטמא, וכל בכל הכלים דמתני' כאן.

**ג] זומא ליסטרא** עי' ברמב"ם פי"א מכלים הי"ט, ובהשגת הראב"ד שם מה שהשיג, ובכ"מ שם כ' דאין מחלוקת ביניהן, וכן עיי"ש בפי"א ה"כ בענין קוליגריפון.

והשן של מעדר

ד] **בשושנים לדוד** [נדפס בהגהות על המשניות] כ' דקמ"ל רבותא דאע"פ שראש האחד הוא להפוך בו הקרקע אפ"ה מקבל טומאה ולא מקרי שתשמישו עם הקרקע, כיון שהוא אינו מחובר, ותמה מדוע הרמב"ם השמיט אוקימתא זו, והרי אדרבה יש בזה חידוש דאינו נחשב מחובר לקרקע עכ"ד.

והנה עיקר מש"כ השושנים לדוד דצריך שיהיה מחובר ממש לקרקע, בחזו"א [י"ד סק"ט] כ' להדיא דסגי בזה דהוא משמש עם הקרקע וכמו נגר בדלת וקלוסוטרא, אלא שעיקר דברי השושנים לדוד צ"ב דכ' דהוא נחשב משמש עם הקרקע, דהנה הדין של משמש עם הקרקע, היינו שהכלי נעזר בקרקע לתשמישו, אבל הכא הרי הכלי משמש בפנ"ע לחפור בקרקע ואינו נעזר בקרקע לחפור בה.

# פרק י"ג משנה ג'

חרחור שנפגם טמא עד שינטל רובו

**א]** לכאו' החידוש הוא בזה גופא ששימוש הכלי תלוי ברובו, והיינו דכל שלא ניטל רובו אכתי הוא נחשב לעושה מעין מלאכתו וטמא.

קורדום שניטל עושפו טמא מפני בית בקועו

**ב]** עי' **משנה אחרונה** שביאר בדברי המשנה כאן על דרך מה שביאר במשנה לעיל, דהחידוש הוא בכלי זה דיש לו צד אחד רחב וצד אחד קצר, וסד"א דהצד הרחב הוא העיקר ואם נשבר הצד הרחב הכלי יטהר קמ"ל דכל צד יש לו חשיבות בפנ"ע.

**ובבועז** [אות א'] כ' לבאר דבמשנה זו איכא חידוש טפי מהמשנה הקודמת, דשני תשמישי הכלי שניהם משמשים למטרה אחת, דבית בקועו של קרדום צריך לעושפו. שכשרוצה לבקוע עץ קשה מנקבו תחלה בנקבים רבים עם "עושפו". ואז אח"כ יתבקע יותר בקלות ע"י בית ביקועו. לפ"ז הבקוע והעושפו שניהן נצרכין לתשמיש א'.

וכן ביאר בחרחור שהוא משמש גם לחפור וגם לחתוך השרשים שלא יעכבו, וכיון שנפגם ואינו יכול לחתוך השרשים מ"מ גם אינו יכול לחפור בו יפה. וזה החידוש בשני הכלים הללו שאפ"ה מקבל טומאה, טפי מהמשנה הקודמת ששם כל צד משמש בפנ"ע ואינו נצרך לצד השני בכדי לסייע לו בתשמישו.

**ג] ו**הנה לעיל מ"ב כ' לבאר בדעת הרמב"ם דהחידוש שם דאפילו דהוי שני כלים הנצרכים זה לזה ונשברו אפ"ה טמא, ולכאו' לפי"ז אין כאן תוספת חידוש.

**ואולי י"ל** דאכתי יש בזה תוספת חידוש, כיון דלעיל איירי בשני כלים כמו כותב ומוחק דכל אחד הוא תשמיש לעצמו, אלא שיש להם שייכות זה לזה, דאחד נצרך לחבירן דצריך למחוק מה שכותב, משא"כ הכא הם נצרכים לעיקר המלאכה דבכדי לבקוע העץ הוא צריך לנקבו ואח"כ לבקעו, נמצא דלגוף המלאכה עצמה הוא צריך לשני הכלים, וס"ד דיטהר, קמ"ל.

נשבר מקופו טהור

**ד] בתפא"י** [יכין אות כ'] כ' דהחידוש הוא דמיירי שהוא עכשיו ראוי לעשות מלאכתו ע"י הדחק מ"מ טהור, וזהו החידוש בדין זה, **והנה** לעיל משנה א' נחלקו ר' יהודה וחכמים במספרת שנחלקה, דלר' יהודה טמא וחכמים טהור, ונתבאר שם במשנה אחרונה ובחזו"א דיסוד המחלוקת היא דלר' יהודה תשמיש ע"י הדחק חשיב ראוי למלאכתו הראשונה, ולחכמים לא הוי ראוי למלאכתו הראשונה. **ומעתה יש להעיר** דהכא הוא מבואר במתני' בסתמא, ואילו לעיל מבואר בזה פלוגתא, אכן אפשר דבאמת הוי מחלוקת ואח"כ סתם דהלכה כסתם, ואולי הכא הוי יותר ע"י הדחק דהכל מודים בזה דטהור**.**

**ה] במשנה אחרונה**, כ' דאיירי שנשבר מקופו אבל אם נשבר הקתא ומקופו קיים טמא הרי יכול להכניס שם מקל או עץ עיי"ש. וא"כ י"ל דזה גופא החידוש דדוקא נשבר מקופו טהור אבל נשבר הקת טמא,

**ועיי"ש במשנ"א ד**כ' "לא דמי למתני' דלעיל דאם אין שם בית אחיזה טהור, דהתם אין שם מקופו והכא איכא מקופו" עכ"ד, ולכאו' כוונתו למה דנתבאר לעיל [מ"א] לגבי סכין וסייף שנחלקו, דר' יוסי אמר דהחלק הסמוך לראש טהור והטעם כ' הראשונים משום דאינו יכול לאחוז בראש הסכין, ואילו הכא מבואר בפשיטות דמקבל טומאה, ואפילו שאין לו בית יד, ומשום דיש לו בית מקופו, וצ"ע דהא מ"מ אין לו בית יד.

**וביאור** תירוצו של המשנה אחרונה יש לבאר דעיקר החסרון בסכין הוא לא מה דאין לו בית יד, אלא החסרון הוא דאין מקום לתת את הבית יד אלא צריך לכרוך עליו דבר חיצוני שגם כשיכרוך אותו לא יהיה שייך לכלי נמצא דהכלי שבור דאין אפשרות לתת בו בית יד, משא"כ הכא דיש בית מקופו דהוא מקום מיוחד להכניס את הבית יד, אינו חסרון בחפצא של הכלי כשאין בו בית יד מחובר בו בפעל, [ועי' לעיל מה שכ' במשנה שם].

# פרק י"ג משנה ד'

מגריפה שניטלה כפה

## ב' דרכים בצורת הכלי של מגריפה

**א]** מתני' מגריפה שניטלה כפה טמאה מפני שהיא כקורנס דברי ר' מאיר וחכמים מטהרין ע"כ.

**בר"ש וברא"ש וברע"ב** משמעדמגרפה הוא כלי שבתחילתו היה משמש רק בהכף בלבד, ואחר שנשבר והוסר הכף של המגריפה נשאר בהבית יד כמין קורנס, ועכשיו ראוי לשימוש כקורנס, נמצא דבתחילת עשייתו לא היה הקורנס, אלא הקורנס נתחדש רק אחר השבירה, ובזה נחלקו דלר"מ טמא ולחכמים טהור.

אך קשה מאי טעמא דר"מ דמטמא, והרי הכלי הראשון נשבר לגמרי, ועכשיו נעשה כלי חדש ופנים חדשות באו לכאן ומדוע טמא. [ויבואר להלן].

**ובתפא"י** [אות כ"ג] עמד בזה וכ' לבאר צורת המגריפה באופ"א, דהוא כעין מקל שראשו אחד עב כדי לכתוש עמו גחלים וכו' ובקצהו השני יש כמין כף לגרוף בו את האפר מהתנור". וכ' צ"ל דגם כשהיתה המגריפה בשלימותה, היה משתמש בה לפעמים כקורנס, דאל"כ הרי פנים חדשות באו לכאן וכו' עכ"ד. הרי נתבאר ב' דרכים בביאור צורת המגריפה.

## ביאור פלוגתת ר"מ וחכמים [ג' אופנים]

**ב] ובביאור** פלוגתת ר"מ וחכמים, **ביאר התפא"י** [אות כ"ד] לפי דבריו דהמגרפה שימשה בתחילתה גם בכפה וגם בקורנס, אלא שעיקר השימוש הוא כפה והטפל הוא הקורנס, ולפי"ז ביאר דחכמים סברי דכיון דבטל העיקר שהוא הכף, בטל נמי הטפילה שהיא הקורנס, ולכן חשיב שבירה על כל הכלי, ור"מ סבר דלא אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, וציין דכן נחלקו לשיטתם ר"מ וחכמים לקמן [סוף פרק י"ט] עיי"ש[[7]](#footnote-7).

**אמנם בר"ש וברא"ש וברע"ב** למדו דלא כהתפא"י ונקטו דרק לאחר השבירה נתחדש הקורנס אבל לא היה קורנס בתחילת עשיית הכלי, וכן משמע ברמב"ם בפיהמ"ש, [ובשיטת הרמב"ם ביד החזקה יש לדון ועי' הערה[[8]](#footnote-8)] וכן כ' **החזו"א** [י"ז סק"ג], וכן מבואר **במשנה אחרונה**. ולדבריהם צ"ב דהא פנים חדשות באו לכאן ומאי טעמא דר"מ דטמא, ובמה נחלקו ר"מ וחכמים. [ומצינו בזה ב' דרכים לבאר, חזו"א, ומשנ"א, כדלהלן].

**א) בחזו"א [י"ז ג']** כ' לבאר דמיירי שהרגילות היא דמגרפה שנשבר כפה בסתמא עומדת לקורנס, וס"ל לר"מ דאפילו לא חישב עליו הוי כמו שחישב עליו ונעשה לכלי מאליו, וצ"ל לפי"ז דחכמים סברי דלא יועיל מה דבסתמא עומדת לקורנס אלא דצריך יחוד להדיא לשם כלי.

**ב) ובמשנה אחרונה** ביארדגדר הכלי תלוי לפי מחשבתו בשעה שעשה את הכלי, ולפי"ז ביאר דחכמים סברי דכיון דבשעת עשיית הכלי לא חישב על הקורנס אלא על המגרפה בלבד והיא בטלה לכן טהור, אבל ר"מ סבר דכיון דבתחילת עשייתו חישב לעשות ממנו כלי, מונח בזה כל האופנים של הכלי שיהיה ממנו, ולכן אף שנעשה כלי אחר מ"מ הוא מונח במחשבה הראשונה של עשיית הכלי ולכן לא בטל הכלי דמעיקרא ולכן טמא.

## אם פלוגתא דאמוראי בשבת נט. אם צריך חזי למלאכתו הראשונה תלוי בפלוגתא כאן

**ג] הקשה המשנה אחרונה** דבגמ' בשבת דף נט. נחלקו אם צריך שאחר השבירה יהיה ראוי למלאכתו הראשונה, דלר' יוחנן טמא רק בחזי למלאכתו הראשונה, ואילו לר' אלעזר טמא גם בלא חזי למלאכתו הראשונה, והקשה מדוע לא נזכר שם בגמ' דפליגי בפלוגתא דתנאי כאן, ועוד הקשה דר' אלעזר בגמ' שם דלא כחכמים, והיכי שביק חכמים ועבד כר"מ והניח בצ"ע.

**ובחזו"א** [י"ז ג'] כ' ליישב דגם ר"א וגם ר' יוחנן בגמ' בגמ' שבת [נט.] ס"ל כחכמים כאן דבעינן שיעשה מלאכתו הראשונה ובלא"ה טהור, וגם ר"א שם דמטמא הוא משום דעומד להחזירו למלאכה הראשונה וכמ"ש תוס' שם, אבל במתני' כאן אינו יכול להחזירו למלאכה הראשונה דאיירי שאין ההדיוט יכול לתקנו, ובזה גם ר"א ס"ל כחכמים דטהור עיי"ש.

**ועוד אפשר ליישב [וכ"כ בסדרי טהרות]** דהתם בגמ' שבת נט. מיירי בזוג שנטל ענבל שלו, וטמא משום דחזי לשתות מים לתינוק, וי"ל שהיה אפשר להשתמש בו קודם שנשבר לגמע בו מים לתינוק ולא משום השבירה התחדש בו האפשרות להשתמש בו, אלא דכל עוד יש בו את הזוג לא משתמשים בו לכך, אבל אין פה יצירה חדשה מחמת השבירה, ואילו הכא רק מחמת שנטל כפה נעשה כקורנס ולא היה קודם לכן אפשרות לשימוש בקורנס רק מחמת שנטל כפה בכה"ג לא פליגי ר"י ור"א דוודאי טהור כחכמים. אכן כל זה לפי ביאור הראשונים אבל לפי התפא"י אכתי קשה.

## נשבר וחזר ונעשה כלי מאליו בלא מעשה, האם חוזר לטומאתו הישנה

**ד].** **בחזו"א** [יז' ג'] מבואר דלר"מ טמא משום דמגרפה שנשברה בסתמא מייחדים אותה לקורנס. ולפי"ז לכאו' טומאה דלשעבר ודאי נטהרה, שהרי נשבר הכלי, אלא דכוונת ר"מ טמא דמקבל טומאה מכאן ולהבא.

אלא דכ' החזו"א שם דנראה דגם באופן שהכלי היה טמא ונשבר ונטהר, מ"מ כיון דנעשה לכלי מחמת הסתמא שמייחדים אותו, הרי הוא חוזר לטומאתו הישנה מדרבנן. [ולפי"ז לשון המשנה 'טמא' הוא דגם נשאר עליו טומאה דמעיקרא, מדין טומאה ישנה],

אולם **התפא"י** [באות כ"ג] נחלק בזה ונקט דלא אמרי' דחוזר לטומאתו הישנה, אלא רק באופן שעשה "מעשה תיקון", אבל אם חזר להיות כלי ממילא לא נאמר הדין של טומאה ישנה עיי"ש, ובחזו"א שם הביא דברי התפא"י ונחלק עליו.

מלא הסיט

**ה]** שיעור מלא הסיט כ' **הרע"ב** כ' דהוא כל מה שאפשר לאדם להרחיב בין אצבע לאמה, **וכ"כ בר"ש** לפנינו בין אמה לאצבע, **מיהו ברא"ש כ'** כאן בין אגודל לאצבע, **וכ"כ הרמב"ם פיהמ"ש** כאן דהוא בין אגודל לאצבע [וכהרא"ש כאן], [ובמשנה אחרונה כאן ציין לר"ש פ"ג מערלה, וכן בפי"ג משבת פי' הר"ש בין אגודל לאצבע]

**ועי' משנ"א** דציין לרמב"ם בערלה דמלא הסיט הוא שתות הזרת דהוא טפח [וזה אי נימא דזרת הוא אמה בת ששה טפחים, אבל בפ"ט מכלי המקדש כ' הרמב"ם דזרת הוא חצי אמה ולפי"ז שתות הוא חצי טפח], ומאידך הרמב"ם פ"ט מהל' שבת כ' דמלא הסיט הוא שני טפחים וצ"ע בכל זה, [ועי' **משנה אחרונה**, ו**הגהות וחידושי** **הרש"ש הרחבה** בזה].

וכולן שנחלקו לשנים טמאים חוץ מן המקדח

**ו]** ועי' **תוי"ט** דלהר"ש הגירסא במתני' וכולן שנחלקו לשנים "טהורים". **וכ"כ בשם מהר"ם**, אולם **הרמב"ם** העתיק כלשון המשנה וכולן שנחלקו לשנים טמאים, ויש לעי' מהו יסוד הנידון כאן.

והנה לעיל משנה א' מבואר דהסכין והסייף וכל שאר הכלים שנחלקו לשנים נחלקו ר' יוסי ות"ק, דלת"ק שני החלקים טמאים, ולר' יוסי רק החלק הסמוך ליד טמא, ואילו החלק הסמוך לראש טהור, **ולדעת הרמב"ם** יש לעי' מדוע כאן ר' יוסי מודה דשניהם טמאים, ו**לדעת הר"ש** יש לעי' מדוע כאן רבנן מודו דטהורים ומאי שנא ממשנה א' דמטמאין.

**ובתפא"י** ביאר דהטעם דכאן ר' יוסי מודה דטמאים הוא משום דהכא לא הוי כלים חדים כ"כ ולכן שפיר ראוי לאחוז אותם גם מהצד של החוד. ולכן ר' יוסי מודה דהוי כלים טמאים כיון דחזי לתשמישן הראשון.

אכן זה ישוב **לגירסת הרמב"ם** אבל **לגירסת הר"ש** דגרס טהורים לכאו' אכתי קשה לאידך גיסא, דהא לעיל מצינו דלת"ק אם נחלקו טמאים, ומדוע הכא טהורים.

**ונראה** לבאר בזה דהר"ש לשיטתו דהנה לעיל משנה א' נתבאר ב' דרכים מדוע נחלקו טמאים, ולא אמרי' שבירה מטהרת, דברמב"ם מבואר הטעם משום דאכתי עושין מלאכתן הראשונה, אולם בר"ש מבואר דהטעם הוא משום דאיירי בכלי של פרקים ולכן לא חשיב מעשה שבירה אלא שנתפרק, ולפי"ז י"ל דהכא כיון דלא הוי כלי של חוליות א"כ יש כאן מעשה שבירה המטהרת, ולכן הכל מודים דטהור, אבל הרמב"ם לשיטתו גרס כאן טמא כיון דאף שנשבר כל שעושה מעין מלאכתו הראשונה הוא טמא.

והרוקני בפני עצמה טהורה

**ז]** **בר"ש ברא"ש וברע"ב** כ' דהיינו העץ שהמפסלת קבועה בו, והטעם דטהור משום דהוי עץ עץ שאין תשמיש, ועי' משנ"א דכ' להקשות מה החידוש, וכ' דסד"א דנחשב בית קיבול וקמ"ל דלא חשיב בית קיבול כיון דעשוי למלאות.

**וברמב"ם בפיהמ"ש** כ' דהחסרון הוא דאין לו שם בפנ"ע, כשהוא לעצמו, ועי' רמב"ם [כלים פי"א ה"ז] דכ' דהטעם משום דהוי מקצת כלי והוא נמי החסרון דאין לו שם בפנ"ע.

# פרק י"ג משנה ה'

מחט שניטל חרירה או עוקצה טהורה אם התקינה למיתוח טמאה

## אם צריך שיתקין ע"י במעשה או אף במחשבה

**א]** הטעם דטהורה הוא מדין שבירה המטהרת, ומבואר דאם התקינה למיתוח טמאה, **ועי' תוס' שבת** דף מט: [ד"ה לא אמרו]דבעינן יחוד ומעשה, והיינו דלא סגי ביחוד בפנ"ע אלא צריך מעשה שיתקינו למיתוח, **אולם תוס'** זבחים [דף צד.] כ' דלא בעינן מעשה אלא סגי ביחוד בפנ"ע, ועי' **במל"מ** פי"א מכלים הי"ד שהביא פלוגתת תוס' הנ"ל, ועי' **משנ"א** כאן [ועי' **במג"א** ש"ח סקכ"ד דאיכא נפק"מ לענין דיני מוקצה בין תרי השיטות של התוס'].

**ב]** **יש לעי'** לשיטת תוס' בשבת מט: דס"ל דבעינן מעשה במחט ולא סגי ביחוד בלבד, **א.** מדוע באמת לא סגי ביחוד בלבד, ומה יסוד הנידון כאן. **ב.** עוד יש לעי' דאי איירי שעושה מעשה מה החידוש ומאי קמ"ל והרי הוי כלי חדש. ועי' **משנ"א** שכ' ליישב בזה דהחידוש הוא דאפילו מעשה כל דהו מהני.

**ג]** **יש לעי'** במחט שכבר היתה טמאה ונטהרה בשבירה, ועכשיו עשה בה יחוד או מעשה למיתוח דטמאה, האם חזר ממילא טומאה ישנה מדין טומאה ישנה, וכן יש לדון לעיל במגריפה לעיל, [ועי' מש"כ בזה **החזו"א** י"ז ג', **ועי' תפא"י** אות כ"ג והובא לעיל משנה ד'].

של סקיין שניטל חרירה טמאה מפני שהוא כותב בה

**ד] יש לדקדק** דהכא לא צריך להתקינה לכתיבה, אלא הוא טמא מאליו בלא שהתקינה, **ועי' במשנ"א** דכ' דהכא לא צריך יחוד לכתיבה והטעם כיון דמעיקרא הוא עומד לכתיבה.

## כלי שהיה משמש שני שימושים ונשבר שימוש אחד האם נטהר

ויש לדון לפי **המשנ"א** האם המחט גם לא תטהר מטומאתה דלשעבר כלל, או דנטהרה מטומאתה דלשעבר, אלא דמקבלת מיד טומאה מכאן ולהבא בלא יחוד.

**ויסוד הנידון** הוא דכיון דמחט זו מעיקרא היתה משמשת לשני שימושים, גם לתפירה וגם לכתיבה, והשתא נשברה מתפירה ועדין כלי היא לכתיבה, האם נימא דכיון דשבירה הוי מעשה המטהר, הרי נעשה כאן מעשה שבירה, דבטל משימוש התפירה, וא"כ נטהר מטומאה דלשעבר, או דנימא דשבירה המטהרת הוא רק באופן דאחר השבירה לא נשאר כלי, אבל כל שגם אחר השבירה עדיין היא משמשת לכתיבה, והיא נעשית מתחילה לכך נמצא דלא נשברה לגמרי וחסר במעשה השבירה[[9]](#footnote-9). [ועי' לעיל מש"כ בזה במשנה א' [אות ז'] מהתוי"ט ולשונות הרמב"ם].

**ועי' חזו"א** [סי' י"ז סק"ג] דמחט של סקאין הוי כמו מגריפה שניטלה כפה [לעיל מ"ד], דאחר שנשבר המחט בסתמא הוא עומד לכתיבה דכך רגילים לעשותו לכתיבה, אבל מקודם לא היה עומד לכתיבה, והנה לפי דבריו ודאי הא דמבואר דטמא היינו טומאה מכאן ולהבא ולא טומאה דלשעבר, **אכן יעוי' בחזו"א** שכ' דמ"מ אם היה טמא חוזר לטומאתו, מדין טומאה ישנה, ועכ"פ לפי החזו"א הוא טומאה דרבנן אבל לפי המשנ"א לעיל שכ' לדון דאפשר שיהיה טמא הוא מדאוריתא.

ניטל עוקצה טהורה

**ה]** יש לעי' מדוע לא כ' דאם התקינה למיתוח טמאה כמו ברישא לגבי ניטל חרירה או עוקצה, **ועי' הגהות מהרי"ח** שכ' בזה דהמחט היא עבה ואין ראויה לתחוב בה שפת הבגד, **ועי תוס' אנשי שם** מש"כ בזה.

של מיתוח בין כך ובין כך טמאה

**ו]** **עי' רע"ב** שכ' דאיירי בהתקינה למיתוח ונשברה בין כך ובין כך טמאה, ובפשוטו כוונתו דאיירי בהתקינה למיתוח אחר שנשברה, ועכשיו הוסיפה לישבר, דמ"מ טמאה משום דהתקינה למיתוח. אך קשה דמה החידוש בזה,

**ועי' חידושי מהרי"ח** שכ' דהכא איירי על מחט שהתקינה מתחילה למיתוח, ולא במחט שנשברה והתקינה למיתוח, ועיי"ש שכ' דיש בזה חידוש טפי דסד"א דבכה"ג אם נשברה תטהר קמ"ל עיי"ש, **ועי' תוס' אנשי שם** שכ' נמי דאיירי על מחט שמתחילה עשאה לשם מיתוח וכ' דזה נמי **כוונת הרע"ב.**

מחט שהעלתה חלודה וכו'

## כלי שנתבטל תשמישו ללא מעשה שבירה אם נטהר

**ז]** *מתני' מחט שהעלתה חלודה אם מעכבת את התפירה טהורה ואם לאו טמאה ע"כ.*

יש לעי' מאיזה דין נטהרה המחט שהעלתה חלודה המעכבת את התפירה, והרי סוף סוף לא נשברה, והלא דין טהרה מצינו בשבירה בלבד.

**ואפשר** דזה גופא כיון דהחלודה מעכבת את התפירה חשיב לשבירה על המחט, ונטהר מדין שבירה, [ועי' בגמ' בשבת נב: דקרי ליה מחט שלימה, אכן י"ל דהתם הכוונה דבפעל היא מחט שלימה, אבל באמת יש לה דין שבורה].

**אולם י**תכן באופ"א דבאמת אי"ז מדין שבירה אלא הוא דין דכל שאינו עושה מלאכתו שא"א לתפור בו שוב בטל ממנה שם כלי. ולכן פרחה טומאתה כיון דטומאה צריך לחול על כלי, וכיון דבטל ממנה שם כלי פרחה טומאתה. ויש לעי' האם יש בזה נפק"מ בין ב' צדדים אלו[[10]](#footnote-10).

ואפשר דאיכא נפק"מ לפמש"כ **התוס' שאנץ** [סוטה כט.] בשם רבינו משולם [וכן הובא במאירי שם, ובהגהות מרדכי למסכת שבתריש פרק במה טומנים, ובמהדורה החדשה בסוף המסכת], דכלי שנשבר עדיין שבריו מטמאין עד הערב לתרומה דיש טבול יום בשבירת כלי חרס, ומשום דשבירה הוי כמו מקוה, ועיי"ש שכ' דבאופן שנשבר לרסיסים דלא הוי כלי כלל אינו מטמא כטבול יום עיי"ש.

והנה מש"כ רבינו ירוחם דיש טבול יום בשבירת כלים הוא משום דנקט דטהרת השבירה הוי מעשה המטהר כמו מקוה ולכן נאמר בזה דין טבול יום, אבל אם הטהרה היא משום דאין כאן כלי לא יהיה דין טבול יום.

נמצא לפי"ז נפק"מ דאי מחט שהעלתה חלודה הוי מעשה שבירה א"כ באותו יום שהעלתה חלודה תהיה טמאה כדין טבול יום אבל אם הטהרה היא משום דלא הוי כלי הרי בזה לא נאמר דין טבול יום ותטהר מיד.

**ח]** יש לעי' מה הדין בחלודה שיכול להעבירה ע"י ניקוי, האם הכלי נטהר או לאו, **ועי' חזו"א** [י"ז ד'] דכ' דאפשר דהוי ככלי שנמאס שאינו טהור, ועיי"ש שכ' דהא דמבואר בשבת נט. דכלי שנמאס טהור היינו שקשה לנקותו ואין דרך לנקותו, נמצא דיהיה תלוי אם דרך לנקותה או אין דרך לנקותה.

צינורא שפשטה טהורה, כפפה חזרה וכו'

**ט]** עי' **משנה אחרונה** דכ' להקשות דהרי הדיוט יכול להחזירה ובכה"ג לא הוי שבירה המטהרת, ועיי"ש שכ' דאיירי שאין הדיט יכול להחזירה אלא צריך אומן להחזירה, ועוד כ' דאפשר דאין דעתו להחזירה, וכל מה דהדיוט מועיל הוא דוקא באופן שיש דעתו להחזירה.

ועי' **חזו"א [י"ז ד']** דגם בלא אומן נמי נטהר, דשיטת רבא בגמ' שבת דגם בהדיוט יכול להחזירה נטהר וציין לדבריו לעיל [פט"ז סקי"ב].

והוסיף עוד **החזו"א** שם דהכא גם אביי [בגמ' בשבת נח:] דס"ל דכל שההדיוט יכול להחזירה לא הוי שבירה המטהרת, מודה דנטהר ואפילו הדיוט יכול להחזירו, ומשום דדוקא התם איירי בכלי של פרקים, ובזה כל שיכול ההדיוט להחזירו לא חשיב שבור, אבל כאן כל שנפשט הצינורא הכלי נשבר לגמרי, ועיקום הצנורא הוא נחשב לעשיית הכלי מחדש, ובזה הכל מודים דנטהר הכלי. [אולם המשנ"א נקט דכפיפת הצינורא אי"ז נחשב לשבירת הצינורא, וכדלהלן אות..]

חזרה לטומאתה

**י]** עי' **ברמב"ם** דחזרה לטומאה היינו לטומאה ישנה, והקשה המשנה אחרונה מדוע במחט שהתקינה למיתוח לא תני חזרה לטומאתה הישנה, ועוד יש לעי' מאי קמ"ל בזה, ותי' דסד"א דחזרה לטומאה ישנה הוא דוקא היכא דהטהרה נעשתה ע"י נקב ושבירה [ומשום הגמ' בשבת טז: דהוא משום החשש שמא לא יקבנו בכדי טהרתה], אבל כאן דהטהרה לא נעשתה ע"י מעשה שבירה נימא דלא תחזור לטומאתה קמ"ל דחוזרת,

מבואר בדבריו דנקט "דפשיטת הצינורא" לא חשיב מעשה שבירה, ויש לעי' בזה דא"כ מדוע נטהר, וצ"ל דכיון דאין ראוי לשימוש כשנשפשט לכן טהור ואף בלא מעשה שבירה, [וכמו שמצינו לעיל לגבי מחט שהעלתה חלודה עי' לעיל]. ולפי"ז יבואר מש"כ המשנ"א דאיירי שאין ההדיוט יכול לכפפה, אבל אם ההדיוט יכול להחזירו לא היה נטהר כיון דלא נעשה כאן שבירה, אבל החזו"א [י"ז ד'] נקט דיש כאן מעשה שבירה ולכן כ' דהעיקום חשיב עשיית כלי מחדש, ולכן ס"ל דהכל מודים בזה דאפילו ההדיוט יכול להחזירו נטהר.

# פרק י"ג משנה ו'

עץ המשמש את המתכת טמא, וכו'

**א]** עי' **משנה אחרונה** דאין הכוונה משמש כפשוטו, דהעץ משמש את המתכת, דהא מבואר במתני' דטבעת של מתכת וחותם של אלמוג, חשיב עץ משמש את המתכת, ודינה ככלי מתכות, ואף שהחותם לא משמש כלל את הטבעת, וע"כ מבואר דיסוד דינא דמתני' דכשיש עיקר וטפל, אזלי' בתר העיקר לקבוע דין הכלי, וכיון דעיקר הכלי הוא הטבעת לכן הטבעת קובעת אם חשיב כלי עץ או כלי מתכת עיי"ש, אכן הטעם שהמשנה כתבה עץ המשמש את המתכת כיון שבאופן שיש עיקר ומשמש, הרי המשמש הוא טפל לעיקר. **[ועי' חז"א** י"ז י"ג].

## הנפק"מ בעץ המשמש המתכת אם חשיב כלי עץ או כלי מתכת

**ב] הנפק"מ** אם חשיב כלי עץ או כלי מתכת הוא לכאו' בפשוטים, דאם נחשב כלי מתכת טמא, ואם נחשב כלי עץ טהור, וכ"כ כאן **התפא"י**.

אכן לכאו' איכא עוד נפק"מ גם בכלי קיבול**,** לענין דין חרב הרי הוא כחלל לפי שיטות הראשונים דהוא דין דוקא במתכת ולא בשאר כלים, [עי' ר"ש ריש אהלות]. ולפי"ז אם נטמא ממת, אם עיקר הכלי הוא מתכת הרי אדם שיגע בכלי ואפילו בחלק העץ יעשה אב הטומאה, ואם עיקר הכלי הוא עץ הנוגע אפילו בחלק המתכת יהיה ראשון לטומאה.

ולכאו' איכא עוד נפק"מ דאם הוי כלי מתכת הרי הוא לקולא, לענין דין "גלמי", דאם הוא נחשב כל מתכת יהיה טהור, אולם אי נימא דהוא כלי עץ יהיה טמא.

כיצד פותחת של עץ והפין שלה של מתכת

**ג]** עי' **ר"ש וברע"ב** כאן שכ' ר"ש דאף שהחפין כשהם בפני עצמם טהורים, כדתניא בפ' המוציא יין (דף פא א) חפי פותחת טהורין, קבען בפותחת טמאין, מכל מקום החפין חשובין עיקר והפותחת משמשת.

**וביאור** דבריהם **עי' תוי"ט** שהביא התוס' בשבת דף פא. שכשהם בפנ"ע הם טהורין מדין גלמי כלי מתכות דטהורין, ולכן קודם שנקבעו הוי גלמי כלי מתכות עכ"ד.

ויש להעיר על התוי"ט דלכאו' קודם שנקבעו לא חזי למידי ולא הוי חסרון של גלמי כלי מתכות אלא לא הוי כלי כלל, אמנם עי' בתוס' שם שפירשו דגם קודם שקבען ראויין הם קצת ליתנם בפותחת, וא"ש דיש חסרון רק משום גלמי כלי מתכת עיי"ש.

אפילו אחת טמאה

## מה הדין בפין אחת של עץ ופין אחת של מתכת

**ד]** מבואר דאם יש לפותחת שני שינים [פינים] או יותר, ואחד מהשינים הוא של מתכת, זה כבר טעם להחשיב את כל הפותחת לכלי מתכת, **וצ"ע** דבשלמא כשהפותחת היא של עץ והפין של מתכת אמרי' דהפין הוא עיקר המשמש, אבל כשיש שני פינים אחד של עץ ואחד של מתכת מדוע יחשב הכל לכלי מתכת.

ובאמת דמצינו כעי"ז להלן [משנה ז'] לגבי שן מעבר והמגוב ומסרק של ראש שניטל אחת משינהן ועשאן של מתכת טמאים, מבואר דאף שיש הרבה שינים בהני כלים מ"מ שן אחד של מתכת קובע הדין של כל המעדר למתכת, וצ"ע בטעם הדבר [ועי' להלן מ"ז מש"כ בזה].

**ויתכן לבאר** בזה דכל שיש לפותחת שני שינים ושניהם משמשים אותו שימוש, בזה לעולם אמרי' דהמתכת הוא החשוב והוא קובע את הדין של הפותחת ולכן בשני שינים אחד של עץ ואחד של מתכת יחשב כלי מתכת.

וביאור הדברים דאם יש שני חלקים בכלי אחד עיקר ואחד טפל, לעולם החלק העיקרי הוא קובע את דין הכלי דאם הוא מעץ הוי כלי עץ, ואם הוא ממתכת הוי כלי מתכת, [וזה הדין של עץ המשמש את המתכת] אבל היכא דשני השינים שניהם משמשים אותו שימוש ואין אחד יותר עקרי מהשני אלא שניהם שוים בחשיבות תשמישם, בכה"ג כל שיש אחד ממתכת ואחד מעץ, לעולם המתכת הוא מתגבר על העץ וקובע את הדין של הכלי ככלי מתכת, כיון דהמתכת הוא חשוב יותר מעץ מצד עצמו.

ומעתה א"ש דהכא הפין הוא יותר חשוב מהפותחת, ולכן דין הכלי נקבע לפי הפין שהוא עיקר, ומ"מ אם יש בתוך הפין אחד מתכת ואחד של עץ כיון ששניהם שוים לעולם המתכת מתגבר לקבוע הדין ככלי מתכת.

**וי"ל** כן גם לגבי שן של מעבר דכיון דכל השינים משמשים לאותו מטרה לכן כל שן הוא חשוב כמו חבירו ולכן אם יש אחת מהם של מתכת היא קובעת הדין של כל הכלי למתכת וכו', [אכן העירו דעכ"פ יש רוב שינים של עץ, ומדוע שן אחת קובע דין כל המסרק, ואפשר דכיון דאינו ראוי לתשמישו בלא כל אחד ואחד נמצא דכל שן ושן חשוב בשוה, ויש לעי' בזה, ועי' להלן מ"ז מש"כ בזה].

טבעת של אלמוג וחותם שלה של מתכת

## בדין בית קיבול העשוי למלאות

**ה] מתני'** טבעת של אלמוג וחותם שלה של מתכת טהורה.

**וביאור** הדין בזה משום דעיקר הטבעת היא כלי עץ, ופשוטי כלי עץ טהורים, **ועי' תוי"ט** שהביא קושיית **התוס' בשבת** נב: [ד"ה היא] דהא יש לטבעת כלי קיבול מקום מושב החותם, ותי' דאי"ז בית קיבול כיון דהוי בית קיבול העשוי למלאות ולכן לא הוי בית קיבול.

ועי**' הגהות רעק"א** כאן שהקשה דהא בסוכה יב: מבואר דבית קיבול העשוי למלאות סד"א דלא הוי בית קיבול וקמ"ל דהוי בית קיבול, ובתוספות שם הסכים דאפילו עשוי למלאות לעולם שמיה ב"ק, וא"כ מדוע הכא הטבעת טהורה והרי אפילו הוי כלי עץ יש לה בית קיבול, והניח בצע"ג [ועי' הגהות בית שאול שציין עוד אחרונים שעמדו בזה].

**ובהגהות מלא הרועים** כ' דהא דמבואר בסוכה דהוי בית קיבול, אף בעשוי למלאות, איירי באופן דפעמים נוטלין הברזל מן העץ ולכן חשיב בית קיבול, וצ"ל דכאן אין דרך ליטול החותם מהטבעת לעולם, ולכן לא חשיב בית קיבול, אבל בגוונא דרגילים לפעמים ליטול את החותם הטבעת, באמת יהיה טמא עיי"ש. **וברעק"א** ציין לתוס' שבת יז. ועיי"ש דמבואר נמי דכל שפעמים נוטלין את המילויי מהבית קיבול, הוי בית קיבול, ומשמע דכל שאין דרך להוציא המילוי לעולם, לא הוי בית קיבול.

**ובמשנה אחרונה** כאן הביא דפליגי **הרמב"ם והר"ש** בדין בית קיבול העשוי מלאות, ד**דעת הרמב"ם** פ"ב מכלים ה"ג דלא הוי בית קיבול ואילו **דעת הר"ש** לקמן פכ"ו מ"ב דחשיב בית קיבול.

וכתב המשנ"א ליישב לשיטת הר"ש דהא דמבואר דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול איירי קודם שמלאו אותו, אלא שעתיד למלאותו, אבל אחר שמילאו אותו בפעל שוב לא הוי בית קיבול, [וכן מסתבר דאטו נימא דכל כלי שעשוי מב' חלקים שאופן הרכבתו שאחד נכנס לתוך השני, יחשב בית קיבול].

טבעת של אלמוג

**ו] עי' מש"כ בתפא"י** אות נ"ג בשם אביו להקשות דהוא דבר הגדל בים ודינו טהור וכדאיתא [פרק י"ז מי"ג] דכל שבים טהור, ועיי"ש מש"כ **התפא"י** דלא שייך כאן דבר הגדל בים, כיון דהוא דין בבעלי חיים הגדלים בים, אבל אלמוג דאינו בעל חי לא נאמר בו הדין של כל הגדל בים עיי"ש. [ועי **משנת טהרות** כאן מש"כ בזה].

## בפלוגתת ר' נחמיה וחכמים [שבת נט:] אם אזלי' בתר המעמיד או בתר המשמש

**ז] טבעת של אלמוג** כאן מבואר במתני' דהעיקר הוא הטבעת, והחותם הוא המשמש, אולם יעוי' בגמ' בשבת נט: דמתני' כרבנן אבל לר' נחמיה הכל הולך אחר החותם, ובגמ' שם מבואר דיסוד המחלוקת היא אם אזלי' בתר המעמיד או בתר המשמש, דלרבנן אזלי' בתר המעמיד שהוא הטבעת, ואילו ר' נחמיה סבר דאזלי' בתר המשמש שהוא החותם.

אך קשה דהנה מתני' "דטבעת" אזלא כרבנן דאזלי' בתר המעמיד ולא כר' נחמיה, וברישא של המשנה איירי על פותחת של מתכת והפין שלה של עץ ומבואר במתני' דאזלי' בתר הפין, והתם המעמיד הוא הפותחת והפין הוא המשמש ולכאו' הוא כדעת ר' נחמיה.

ובאמת **עי' תוס' בשבת** **דף פא.** [ד"ה חפין] כ' דהרישא דמתני' דחפין של מתכת טמא קאי כר' נחמיה, **ובמהר"ם** כבר הקשה דהא סיפא דמתני' דלא כר' נחמיה ואיך אפשר דהרישא כר' נחמיה, [ובמשנת טהרות ציין **לחת"ס** יו"ד ר"נ שכ' לבאר דברי המשנה לפי' התוס'].

**אולם ברמב"ם** [פ"ד מכלים ה"ה -ו'] מבואר דחפין של מתכת קאי לרבנן כיון דפסק כרבנן דאזלי' בתר טבעת ולא בתר החותם, ומאידך פסק דאזלי' בתר החפין של מתכת. וע"כ דמתיישב נמי לדעת רבנן ויש לעי' בטעם הדבר.

**והנה להלן** מ"ז גבי כדומין האשכלונין בר"ש וברע"ב כ' איירי בעץ גדול ויוצאין ממנו אונקליות של מתכת, והנה מבואר דאם נשברו והאונקלי קיימת טמאים, וקשה דהא לרבנן כיון דהעץ הוא המעמיד הרי דינו ככלי עץ וכיון דאין לו בית קיבול מדוע יהיה טמא, הא הוי פשוטי כלי עץ, וא"כ ע"כ מבואר כר' נחמיה דאזלי' בתר המשמש ולא בתר המעמיד.

**ועי' חזו"א** [י"ז י"ג] דהוסיף להקשות מהמשנה להלן גבי מסרק של ראש, ומעבר ומזרה ומגוב דמבואר דאזלי' בתר שיניו ולא בתר המעמיד הכלי, והקשה דא"כ רישא וסיפא ר' נחמיה ומציעתא רבנן, וע"כ כ' החזו"א דצ"ל דכולא מתני' כרבנן, וגם לרבנן אי"ז כלל דלעולם אזלי' בתר המעמיד, אלא לעולם אזלי' בתר עיקר עושה המלאכה ודוקא בטבעת וסולם וכו' בהם יש טעם מסויים דאזלי' בתר המעמיד וצ"ע בטעם הדבר.

**ונראה** הביאור בזה דלעולם גם חכמים מודו דאזלי' בתר עיקר הכלי [וכפי שכ' החזו"א], אלא דהנידון בטבעת וחותם, הוא באופן שהכלי מורכב משני חלקים ששניהם עיקריים ושוים בחשיבות תשמישן, כגון טבעת שיש חשיבות לטבעת וגם חשיבות מיוחדת לחותם, והם שוים בחשיבותם[[11]](#footnote-11), כאן ס"ל לחכמים דהמעמיד הוא המכריע דהוא העיקר, ור' נחמיה ס"ל דגם בכה"ג אזלי' בתר המשמש, אבל בפותחת והפין, כאן ודאי הפין הוא עיקר עושי המלאכה וחשוב יותר מהפותחת ולכן גם רבנן מודו דאזלי' בתר הפין שהוא עיקר הכלי, וכן בכדומין האשכלונין נמי האונקליות הם עיקר המשמש, וכן במסרק של ראש ומזרה וכו' לכו"ע עיקר הכלי הוא השינים דהם עיקר עושי המלאכה, ובזה הכל מודים דדין הכלי נקבע לפי השינים וא"ש.

# פרק י"ג משנה ז'

הכדומין האשקלונין שנשברו וכו'

**א]** *מתני' הכדומין האשקלונין שנשברו והאונקלי שלהן קיימת הרי אלו טמאין ע"כ.*

**הר"ש והרע"ב** פי' דאיירי בגוונא שהמוט [דהוא הכדום] הוא "כלי עץ", ויוצאין ממנו אונקלין של מתכת, [היינו מוטות של מתכת], ותולין עליהם כדים לצננן. נמצא דעיקר הכלי של עץ והמוטות של מתכת, **אולם הרמב"ם והרא"ש** נקטו דאיירי שהכדום עצמו של מתכת, אלא שפי' דאיירי בכלי אחר והוא עיגול מברזל ושלשלאות רבות תלוייות בו בכל היקף העיגול ומוציאים עמו את הדליים אם נפלו לבארות המים, עיי"ש. ומבואר בדבריהם דכל הכלי עשוי ממתכת.

**ב]** הנה מבואר במתני' דאם נשברו הכדומין טמאים, ויש לעי' מדוע לא נימא דשבירה מטהרת, **ועי' תפא"י** [אות ס'] דאכתי חזי למילתיה.

אך יש לעי' דא"כ מאי קמ"ל דטמאין בשבירתם כיון דראויין למלאכתם הראשונה[[12]](#footnote-12). **ויתכן** דזה גופא קמ"ל דכל שהאונקלי קיימת נחשב ראוי לשימוש ולא נטהר ויש לעי' בזה.

ואפש"ל עוד לדעת הר"ש והרע"ב דהחידוש דמתני' היא דהעץ נעשה דינו כמתכת, והיינו דעיקר הכלי הוא המתכת ולא העץ, ונחשב לעץ המשמש את המתכת, ולא להיפך, [אכן כל זה לשיטת הר"ש והרע"ב אבל לשיטת הרמב"ם הרי הכל עשוי ממתכת].

אכן גם לדעת הר"ש הוא דחוק לומר דזה גופא החידוש, דלפי"ז עיקר החידוש הוא לא בשבירה של הכלי, אלא החידוש הוא שהכלי טמא דאם היה פשוטי כלי עץ היה טהור גם קודם שנשבר, ואילו במשנה משמע דהחידוש הוא בשבירה דנשאר טמא וצ"ע.

**ועי' במתני'** טבול יום [פרק ד מ"ו] דר' יהושע להלן במתני' דאמר אין לי מה אשיב, קאי גם על דין זה, וכ"כ כל הראשונים שם, הרי דר' יהושע פליג על דין זה, הרי מבואר דיש בזה חידוש [עי' להלן אות ד'].

**ג] במשנה אחרונה** כ' להקשות לפי' הר"ש דכיון דהכדומין הם פשוטי כלי עץ, אף דמחובר להם אונקליות של מתכת, הלא מבואר בגמ' שבת דף ס. דרבנן סברי דהכל הולך אחר המעמיד, וא"כ הכא נמי הרי העץ מעמיד את האונקליות והיה צריך להיות דינו ככלי עץ ופשוטי כלי עץ טהור. וביאר המשנ"א דהכא העיקר הוא האונקליות, וגם חכמים מודו דהיכא דעיקר הכלי המשמש לא אזלי' בתר המעמיד אלא הכל מודים דאזלי' בתר המשמש שהוא עיקר הכלי, ועי' לעיל משנה ו' שנתבאר יסוד זה בהרחבה.

המעבר והמזרה והמגוב וכן מסרק וכו'

**ג] במתני'** המעבר והמזרה והמגוב וכן מסרק של ראש שניטלה אחת משיניהן ועשאן של מתכת הרי אלו טמאין**.**

ויש לעי' בזה דהנה לעיל משנה ו' מבואר דמתכת המשמש את העץ דינו ככלי עץ, ועץ המשמש את המתכת דינו ככלי מתכת, **ובמשנה אחרונה** כבר ביאר שם דהכל תלוי בעיקר הכלי והטפל אליו וכל שהעיקר הוא עץ דינו ככלי עץ וכל שהעיקר הוא מתכת דינו ככלי מתכת, וא"כ צ"ב דוכי בגלל שן אחת הכלי כבר נחשב לכלי מתכת והרי רוב השינים הם של עץ וכל עיקר הכלי של עץ ומדוע שן אחד קובע דין כל הכלי, וצ"ע, והנה לכאו' זה הטעם של ר' יהושע דנחלק אך צ"ע טעמו של ת"ק בזה.

**והיה אפש"ל** דאיירי בגוונא דבלא השן שנעקרה א"א להשתמש באותו הכלי מעין מלאכתו הראשונה, ונמצא דבגלל השן האחת של מתכת אפשר להשתמש בכלי, ולכן היא קובעת דין הכלי, ודמי להא דמצינו בשבת טו: דבנעשה נקב בכלי חרס וסתמו באבר, ר"מ אמר הכל הולך אחר המעמיד, וחשיב כלי מתכת כיון דהוא משוי לה כלי, וה"ה הכא כיון דהשן של מתכת משוי לה כלי, חשיב לה לכל הכלי, ככלי מתכת. ובעיקר הטעם דאזלי' בתר הסתימה האחרונה, ולא בתר רוב הכלי שהוא לא ממתכת, [ועי' **מרכבת המשנה** קונטרס י"ח דבר דכ' שהולכים אחרי האחרון שהוא גומר הכלי, ועי' **קה"י** שבת סימן י"ד].

אך יש לעי' דהא חכמים בשבת טו: מטהרין, ולא אזלי' בתר המעמיד, וא"כ נמצא דסתמא דמתני' כאן דלא כחכמים וצ"ע [ועי' עוד לעיל מ"ו אות ד' מש"כ בזה].

ועל כולן אמר ר' יהושע דבר חדוש וכו'

**ד] מתני'** *ועל כולן אמר ר' יהושע דבר חדוש חדשו סופרים ואין לי מה אשיב ע"כ.*והנה יש לעי' האם ר' יהושע נחלק או דרק הוסיף דהוא חידוש, ולכאו' מצינו בזה כמה דרכים

א). **להרע"ב** משמע דנחלק, **ב) וברא"ש** משמע דלא נחלק אלא דר' יהושע אמר שהוא חידוש דמשום שן אחת יחשב לכלי לקבל טומאה אבל לא נחלק בזה, **ג)** **וברמב"ם בפיהמ"ש** כ' דר' יהושע היה מסופק בדבר, ובמשנה אחרונה נקט דגם להרא"ש הרי הוא מסופק בדבר.

# פרק י"ג משנה ח'

מסרק של פשתן שניטלו שיניו ונשתייר בו שתים טמא ואחת טהור

**א] יש לעי'** מה החידוש שנשאר שן אחת טהור, והרי ודאי אחד לא חזי למלאכתו, ועוד דהא שמעינן מרישא, **ועי' תפא"י** [סט] שביאר שהחידוש בזה דאפילו נשאר שתים שאינם עומדים ביחד נמי טמא, ורק באופן שנשאר במסרק שן אחת בלבד הוא טהור, וצ"ע באמת איך חזי למלאכתו בשתים שאינם צמודים זה לזה.

ועי' **ערוך לנר** יבמות מג. כ' נמי דאפילו באופו שאין שני השניים סמוכים זה לזה נמי טמא, ומאידך עי' **בהגהות הגר"א** על המשניות דלכאו' מבואר בדבריו דמסרק של פשתן דינו כמסרק של צמר דצריך שיהיו סמוכין ואם ניטל אחת מבנתיים טהור.

## בדין שבירה המטהרת לשיטת רש"י

**ב]** והטעם דנשאר שתי שינים המסרק טמא הוא משום דאכתי חזי למלאכתו, וא"כ לא נחשב למעשה שבירה. ויש לעי' לשיטת רש"י הובא **בתוס' חולין** עה. דס"ל דגם באופן שהשברים ראויין לשימוש נטהרו, דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר, וא"כ ה"ה הכא מדוע המסרק טמא, והרי סוף סוף המסרק נשבר והוי מעשה המטהר.

**ויתכן ליישב** בזה בתרי גווני א. דיש ב' מיני שבירה, א. שהכלי נשבר לכמה חלקים וזה מעשה שבירה גמור, וזה מעשה שבירה המטהר ואף שכל חלק בפנ"ע ראוי לקבלה ב. ויש עוד שבירה, דעיקר הכלי קיים אלא דנשבר ממנו חלק אחד, ובזה י"ל דכיון דעיקר הכלי קיים חסר במעשה שבירה, וזה הביאור בכל מיני השבירה דפירקין דמבואר דכל דעדיין הכלי עושה מעין מלאכתו לא חשיב מעשה שבירה והביאור הוא דלא הוי שבירה גמורה, אבל אם הכלי נשבר לכמה חלקים באמת הוי שבירה גמורה וצ"ע בזה[[13]](#footnote-13).

**ג] ברע"ב** כ' "יש לו שינים ארוכות כעין מחטין ארוכין ותחובין בעץ" מבואר דאיירי במסרק של עץ, ויש לעי' דהא הוי פשוטי כלי עץ, אכן י"ל דאיירי שהשינים הם של מתכת ועיקר הכלי הוא השיינים, וכפי שנתבאר לעיל גבי כדומין האשכלונים, אך קשה דאזלי' בתר המעמיד וכדאמרי' בגמ' שבת ס., ועי' משנ"א, וי"ל כפי שנתבאר לעיל דאזלי' בתר העיקר ועדיף על המעמיד. [ומה דאזלי' בתר המעמיד הוא בשניהם עקריים, עי' לעיל מ"ו אות ז'].

וכולן אחת אחת בפני עצמן טמאות

**ד]** והטעם בזה כ' **הרע"ב** משום דכל אחת בפנ"ע חזיא לכתוב בפנקס של שעוה, **ובגמ' יבמות** מ"ג [הובא בר"ש] מבואר דלא בעינן שיתקינה ויעשה שינוי בגופו של המחט אלא סגי ביחוד בעלמא. ופריך בגמ' מאי שנא מהסיפא של המשנה דמבואר לגבי מסרק של צמר דבעינן שיהיה דוקא התקינה ולא סגי ביחוד בעלמא, ומתרצת הגמ' בתרי אופנים, א. "הא בקתייהו הא בלא קתייהו", וביאר הר"ש דבקתייהו היינו דנתלש השן של המסרק עם חתיכת עץ והיא בית יד, ולכן הרי הוא כבר חזי למלאכתו ואינו צריך תיקון, ובסיפא איירי בלא קתייהו ולכן צריך התקנה, ב. ר' פפא משני הא באלימתא הא בקטינתא, והיינו דאלימתא חזי לכתיבה ולכן לא צריך התקנה אלא סגי ביחוד, ואילו קטינתא צריכה התקנה דלא חזי לכתיבה עיי"ש בגמ'.

**ה]** **הקשה במשנה אחרונה** מהא דמבואר לעיל מ"ה לגבי מחט שניטל חררה או עוקצה דכ' תוס' שבת דף מט: דיחוד לא מהני לכתיבה אלא צריך גם מעשה שיתקין, ואף דאיירי במחט אלימתא דהיא ראויה לכתיבה, ואילו הכא מבואר דסגי ביחוד, [והנה שיטת תוס' בזבחים צד. דסגי ביחוד בפנ"ע ולפי"ז א"ש], ותי' המשנ"א דהכא איירי בגוונא דמעיקרא התקין המסרק על מנת שאם ירצה ליטול משם השינים על מנת לכתוב, ולכן לא צריך התקנה דהוא מתוקן ולכן סגי ביחוד בלבד.

ויש לעי' בטעמו דהנה יסוד הטעם דלא סגי ביחוד, אלא צריך גם התקנה, הוא משום דהשבירה הפקיעה מזה שם כלי, וממילא לא יועיל יחוד אלא צריך מעשה להחשיבו לכלי, ומעתה יש לעי' מה יועיל שעשאו אדעתא דהכי, ולכאו הכוונה דכיון דמעיקרא הוא נעשה על דעת הכי, לא נחשב שבור, אך יש לעי' דא"כ אמאי בעינן יחוד.

ושל צמר שניטלו שיניו וכו'

**ו]** מתני' ושל צמר שניטלו שיניו ואחת מבינתיים טהור נשתיירו בו שלש במקום אחד טמא ע"כ.

בראשונים כאן הביאו הגמ' ביבמות מג. דפריך מרישא לסיפא, דברישא מבואר דדוקא ניטל שיניו אחת מבינתיים טהור אבל שנים במקום אחד טמא, ואילו בסיפא משמע דוקא שלש בב"א טמא אבל שנים במקום אחד טהור, ומשני בגמ 'הא בגווייתא הא בבתרייתא, ועי' בר"ש הביא כאן שני דרכים בביאור הגמ' וכ"כ רש"י שם [א. דגווייתא היינו שהשינים של המסרק כנגד הבית יד, ובבזה סגי בשנים, ומה דמבואר בשלש איירי שהם בברייתא היינו צדדים, ב. שיש שני שורות במסרק והשורה החיצונה דבהם סורקים צריך שלש אבל בשורה הפנימית סגי בשנים].

ויש לעי' בדברי הרמב"ם פי"א ה"ג דכ' "אם נשתייר שלש במקום אחד טמא" ולא הזכיר דהוא תלוי אם בברייתא או בגוויתא, ועי' כ"מ שעמד בזה והניח בקושיא.

1. ויש להעיר מפי"ב מ"ו לגבי טבלה דכ' נמי הלשון "נחלקה" ולא איירי בשל פרקים וצ"ע, וכן בהמשך המשנה לגבי "מספורת שנחלקה" דהא להר"ש איירי בנשברה, וכפי שהובא להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה שיטת התוס' בשבת מח: בשם הרשב"א דחכמים פליגי גם על הרישא של המשנה וס"ל דטהורים, וכ' התוס' דהוא דוחק עיי"ש, אולם ברמב"ם פי"א מכלים פסק ברישא דמתני' דטמא, ואילו בסיפא פסק כחכמים דטהור, ע"כ דנקט דחכמים לא פליגי על הרישא. [↑](#footnote-ref-2)
3. כן מבואר בפי' הר"ש בסוף המשנה דכ' וז"ל מספורת שנחלקה- הן מספריים של נשים טס של **ברזל ארוך וכפוף לאמצעיתו** ובב' ראשים כאורך ב' סכינים וכשנחלקה אכתי כל חד חזי לחתוך עכ"ל, מבואר בזה דאיירי בברזל אורך שכופפין אותו, ולא בכלי של פרקים. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה הר"ש בהמשך דבריו כ' בזה"ל "אע"פ שנחלקו ראויין כל אחד למלאכה בפנ"ע", ולכאו' מבואר דהטעם דטמאים הוא משום דעדין ראויין למלאכה ולא משום דהוי של חוליות, אכן י"ל פשוט דוודאי גם בחוליות אם כשנחלקו לא ראויים כל אחד למלאכתו טהור, כיון דמה דראוי להחזירן לא מועיל וכמבואר בגמ' שבת נח:, אלא דמ"מ כ' הר"ש דאיירי בשל חוליות, דאם היה שבירה היה מטהר אותו מטומאתו, מצד מעשה השבירה, נמצא מבואר דבכדי שיהיה טמא בעינן לתרתי גם שיהיה של חוליות, וגם שיהיה ראוי למלאכה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיקר מש"כ החזו"א דלא מהני מה שהדיוט יכול להחזירן, עי' חזו"א דציין לדבריו [סי' י"ד י"ג] דמצינו בפרח ובסיס של מנורה [פי"א מ"ז] דאף שהוא מפורק משאר הכלי ואינו ראוי למלאכה מ"מ מקבל טומאה, וכן מצינו לגבי עקרב ולחיים דהעקרב עצמו טמא אף שהוא מחולק מכל הכלי, וביאר משום דהוא עיקר עושה המלאכה, משא"כ כאן אין חלק אחד עיקר עושה המלאכה יותר מהשני, ולכן לא מהני מה דהדיוט יכול להחזירו, ועי' עוד חזו"א סי' י"ט סק"ח מש"כ בזה, [ועי' אריכות בביאורים סימן ..]. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואפשר די"ל להרמב"ם דיש חילוק בין כלי מתכות לבין כלי חרס, דהרי הרמב"ם פי' בטבלה דאיירי בשל חרס, ואילו הכא הרמב"ם בפי"א כ' בכלי מתכות דהכלל הוא דתלוי במעין מלאכתו, וא"כ נימא דהוא דוקא בכלי מתכות, [ולהראב"ד בעדויות דביאר דהמשנה איירי בטבלה של עץ צ"ל דיש חילוק בין שאר כלים למתכת], אך באמת צ"ב מה הסברא לחלק בענין זה בין כלי מתכת לשאר כלים.

   ואולי יש לומר עוד דהטעם בטבלה ותנור דצריך רובו הוא משום דבלא"ה לא הוי מעין מלאכתו של כלי, אבל בכל הכלים דהכא הוא לא תלוי ברובו של כלי אלא הוא תלוי אם משמש למלאכתו, [ובאמת מצינו במ"ג לגבי חרחור דהוא תלוי בנשבר רובו דהתם הוא מעין מלאכתו תלוי ברובו]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ויש להעיר דלעיל משנה ב' קוליגריפון שנטלה כפה טמאה מפני שינה, מכתב שניטל הכותב טמא מפני המוחק, וביאר שם המשנ"א דהחידוש בכל האופנים דמתני' שם, דאפילו שיש עיקר וטפל, וכגון מוחק וכותב דהעיקר הוא הכותב מ"מ כל צד וצד יש לו חשיבות בפנ"ע, ומעתה יש לעי' מדוע הכא במתני' מבואר מחלוקת ר"מ וחכמים ואילו לעיל הכל מודים דטמא. ואפשר דיש ליישב דלעיל הכלי נעשה בעבור שני החלקים בשוה והיינו דתכלית הכלי הוא לשני מטרות גם לכותב וגם למוחק, אלא שכותב הוא שימוש יותר חשוב ולכן הוא נקרא מכתב, משא"כ כאן עיקר הכלי נעשה רק בעבור כפה, אלא דממילא כבר נתנו גם את הקורנס, אבל אי"ז עיקר תכלית הכלי, ולכן כאן הכל מודים דיחשב טפל. [↑](#footnote-ref-7)
8. ברמב"ם פי"א מכלים ה"ב כ' וז"ל כל זמן שהכלי יכול לעשות מעין מלאכתו עדיין הוא כלי וחשוב כלי שלם, כיצד וכו' מגריפה שניטלה כפה אע"פ שהיא כקורנס טהורה שאינה עושה מעין מלאכתה אלא מעין הקורנס והיא לא נעשית לתקוע בה מעין כקורנס וכן כל כיוצא בזה עכ"ל. ולפום ריהטא נראה בדעת הרמב"ם דהטעם דמטהרין חכמים הוא משום שאינה עושה מעין מלאכתה הראשונה, אלא עכשיו נעשה לשימוש חדש של מעין קורנס, וזה לא כהתפא"י שביאר דבטל העיקר בטל הטפילה. אמנם לא מוכרח דסיים הרמב"ם "והיא לא נעשית לתקוע בה" ואפשר שכוונתו דאף שהיה יכול להשתמש בה קודם לכך, מ"מ לא נעשתה למטרה זו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובאמת דכן יש לדון לעיל מ"ג גבי קרדום שניטל עשפו טמא מפני בית ביקועו, האם מקבל טומאה מכאן ולהבא או גם לא נטהר מטומאתו, [וכן יש לדון לעיל מ"ב בקוליגריפון וכו', אם טמא מכאן ולהבא או דלא נטהר מטומאתו, מיהו שם יותר פשוט דנשאר בטומאתו הישנה, כיון דהוי כמו שנים כלים מחוברים וחילקם לשנים, אבל הכא הוא כלי אחד משמש לשני מטרות מאותו ונשבר וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי' לקמן פרק כ"ה מ"ט מה שנתבאר בענין כל הכלים אינם עולים אלא ע"י מעשה, עיי"ש כמה ראיות שנתבאר דאם בטל שם כלי לקבלת טומאה, ללא מעשה שבירה לא בטל הטומאה, ולפי"ז צ"ל דהכא הוא מדין מעשה שבירה ולא משום שבטל ממנו תורת כלי. והנה התם הנידון הוא באופן שנתחבר הכלי לקרקע ללא מעשה שבירה וכן בפיל שבלע כפיפה מצרית וטבעת אדם שהעבירה לטבעת בהמה דמבואר דלא בטל הטומאה אלא רק ע"י מעשה, וי"ל דדוקא שם הוא משום שלא נשבר הכלי אלא בטל ממנו תורת כלי משום שנעשה כלי של בהמה או מחובר לקרקע או עיכול, אבל חלודה הוא חסרון באיכות הכלי שהוא נעשה לשבור אלא שנעשה מאליו ולא ע"י מעשה אדם, ויתכן דבזה ודאי פקע הטומאה ואף מחמת החסרון בתורת כלי שלו, משום שהוא שבור, ולכן אפילו שלא נעשה מעשה שבירה נמי בטל טומאתו מחמת דבטל ממנו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ומצינו במגילת אסתר דכתיב "ונחתום בטבעת המלך" מבואר דהחשיבות של החותם הוא הטבעת שחותמין בה, ומאידך מצינו גבי בתמר [ל"ח יח] "חותמך ופתילך" וכ' רש"י טבעת שאתה חותם בה, ומבואר דעיקר שם הטבעת הוא על שם החותם, ועכ"פ צ"ל דשניהם שוים בחשיבות עשייתן, ולכן בכה"ג לרבנן המעמיד הוא הקובע, ולר' נחמיה גם בזה החותם הקובע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואי נימא דאיירי בגוונא דראוי להשתמש בהם רק ע"י הדחק, וזה גופא החידוש דבכה"ג טמא, קשה דהא מצינו לעיל ריש פירקין מ"א לגבי מספרת של ספרין דנחלקו ר' יהודה וחכמים, ושם ביאר החזו"א והמשנ"א דיסוד המחלוקת היא בראוי להשתשמש ע"י הדחק אם חשיב כלי או לאו, ושם מבואר שיטת ר' יהודה דהוא טמא, ושיטת חכמים דטהור, ואילו הכא מבואר בפשיטות דהוי כלי, והרמב"ם פסק כחכמים והכא מבואר סתמא דלא כהלכתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. **והיה אפש"ל** בדברי רש"י דבאמת חלוק טובא כלי חרס משאר כלים, ומה דכ' רש"י דשבירה הוי מעשה המטהר הוא דין בשבירת כלי חרס דכ בתורה ואותו תשבורו והתם הוא דין מעשה המטהר, משא"כ במתכת הוא לא דין מעשה המטהר אלא הוא דין דכל שאין כלי בטל טומאתו. ולכן א"ש דכל שהוא עושה מעין מלאכתו אכתי כלי הוא וא"ש היטב, מיהו יעוי' ברש"י חולין קכג. דכ' דבריו גבי בגד שנחלק לשנים, והתם לא מיירי בכלי חרס אלא בבגד הרי מבואר דהוא דין בכל הכלים וצ"ע. מיהו אולי י"ל דבמתכת גם רש"י מודה דהוא דין אחר, דהרי מתכת יש טומאה יותר משאר כלים כגון בפשוטי כלי מתכות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)