47 שבת בעיבור עיר וד_ אמות דשביתתו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

מוצש"ק משפטים אור לכ"ז שבט תשס"ה

א] עירובין דל"ב:, אמר רבא לא שנו אלא באילן העומד חוץ לעיבורה של עיר אבל אילן העומד בתוך עיבורה של עיר אפילו למעלה מעשרה הרי זה עירוב דמתא כמאן דמליא דמיא אי הכי חוץ לעיבורה של עיר נמי כיון דאמר רבא הנותן עירובו יש לו ארבע אמות הויא לה רה"י ורה"י עולה עד לרקיע וכו'.

והנה בטעמא דרבא דבאילן העומד בתוך של עיר מהני העירוב אף בשהניחו למעלה מי' משום הא דמתא כמאן דמליא דמי, מצינו שנחלקו הראשונים ז"ל, דהנה בפירש"י שם, ז"ל, דמתא מתוך שהיא מוקפת יישוב מחיצות ואינה מגולה, חזינא לה כמאן דמליא עפרא, והוי כמאן דנתכוון לשבות למעלה מעשרה, ואף על גב דאי בעי למשקלי' לא מצי שקיל, דהא אילן רה"י ותחתיו רה"ר, חזינן למקום שביתתו כאילו הוא גבוה, למיהוי כאילו נתכוון לשבות למעלה, ויקנה לו העירוב, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דודאי ל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמי לדונו כיכול להביא עירובו למטה, אלא הא דמהני מה דמתא כמאן דמליא דמי, הוא דמשו"ז הויא שביתתו למעלה, והוי הוא ועירובו במקום אחד, וחשיב שפיר שהעירוב חזי לי', שהרי יכול לאכול את עירובו למעלה, דהוי התם מקום שביתתו.

וכ"ה מבו' גם בל' תוס' בדל"ג. ד"ה והא אי בעי, ז"ל, ומה שפירש ויביאנו למקום שביתתו אין לומר דהיינו לעיקרו של אילן דהא רה"ר גמורה, ואע"ג דד' אמותיו חשבינן כרה"י היינו דוקא למהוי הוא ועירובו במקום אחד, אבל להתיר להביא שם מרה"י או לאסור מרה"ר שם לא חשיב רה"י דהא לית לי' מחיצות ולא חלק רשות, עכ"ל, ולהדיא דל"מ הא דד' אמותיו הוי רה"י לדונו כאילו יכול להביא עירובו למטה, אלא דמה"ט מהני מה שיכול להביא עירובו ללמעלה, כיון דהוי בכלל מקום שביתתו, וחשיב הוא ועירובו במקום א', וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, כיון דד' אמותיו עד הרקיע רה"י וכמאן דמליא דמי, רואין אותו כאילו שביתתו על האילן למעלה מי', ויכול לילך על הנוף שהוא כרמלית ליקח עירובו מעל הזקיפה שהיא רה"י ולהביאו דרך כרמלית על האילן למעלה מי' דהוי נמי רה"י, עכ"ל, וע' להלן סק"ז שבד' תור"פ שם מבו' דפליג ע"ד התוס' ומפרש פירכת הגמ' דמצי להביאו לעיקרו של אילן, כיון דמדרבנן חשבי' לה כרה"י, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם.

אמנם הנה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, דמתא כמאן דמליא דמיא פי' כמאן דמליא עפרא וכאילו הכל רה"י, וקל הוא שהקילו חכמים לענין עירוב בדבר זה דנחשבי' כמאן דמליא וכאילו הוא ועירובו במקום אחד "והי' יכול ליטלו", אבל ודאי רה"ר גמורה היא ואסור ליטלו וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאינו מפרש כפירש"י דהא דמתא כמאן דמליא דמי היינו דמשו"ז הוי מקום שביתתו למעלה, אלא הא דמהני מה דמתא כמאן דמליא דמי היינו דמשו"ז חשבי' כאילו הי' יכול ליטלו למקום שביתתו, והגם דבאמת אסור ליטלו, מ"מ הקילו חכמים בעירוב לדון כאילו יכול ליטלו.

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פי"ט, ז"ל, הרי שנתן עירובו בכותל שברה"ר שהוא גבוה י' ורחב ד' וכו', ונתכוין הוא לשבות סמוך לו ברה"ר בקרוב ד' אמות, כל אותן ד' אמות מקומו הן כאילו שבת שם וכרה"י נדונת לו, ורה"י עולה עד לרקיע והרי הוא ועירובו ברה"י, דבר זה מקולי קניית העירוב הוא ולא שיהא מותר לו להביאו אצלו מן המקום שהוא שם, דבר תורה מקום שביתתו רה"ר גמורה היא, ומקום עירובו רה"י גמורה היא וכו', אלא שהעירוב מדברי סופרים והקלו בו בדבר זה, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דגדר הקולא דרבנן הוא לדונו כאילו יכול להביאו אצלו.[[1]](#footnote-2)

ונ' שיש ללמוד כן גם מד' הרשב"א להלן, ז"ל, ויראה לי שאין דברים אלו אמורין אלא בשלא נתכוין לשבות רחוק מן העיבור ד' אמות ורחוק ממקום העירוב ח' אמות, שכל שהוא כן אינו עירוב ממ"נ, אם אתה עושה את העיבור כרה"י הרי שאינו יכול להביאו למקום שביתתו שהרי מוציא מרה"י לרה"ר, ואם אתה מעמיד העיבור על דינו ורה"ר הוא מכיון שאי אפשר להביאו אצלו בטלטול פחות פחות מד' אמות אין זה עירוב, עכ"ל.

ונ' דד' הרשב"א אלו אתיין לטעמי', דגדר הא דמתא כמאן דמליא דמי, הוא דלענין עירוב מקילינן ודיינינן כאילו הוא רה"י ויכול להביאו, ומתרי טעמי, חדא, דהא דאי"ז עירוב ממ"נ, הוא רק אם גדר הקולא הוי לדון כל העיר כרה"י שיכול להביאו שם, ואשר ע"כ אמרי' דבכה"ג ששבת רחוק מן העיבור ד' אמות ממ"נ ל"מ, דאם דייני' להעיר כרה"י לענין טלטול, אינו יכול להביאו ממנה למקום שביתתו, ואם דייני' לה כרה"ר לענין טלטול, אינו יכול להביא העירוב ממקום שהניחו, אך לדעת רש"י דהא דמתא כמאן דמליא דמי היינו שמקום שביתתו הוא בכל העיר, אך כלל לא חשבי' לה כרה"י לענין טלטול, וכמו שפירש"י לקמן דל"ג. ד"ה והוא נתכוין לשבות בעיקרו, ז"ל, ואע"ג דמשוינן להו ניהלי' רה"י לגבי קניית עירוב להקל, לאו רה"י גמורה היא שלא יוכל להביא מחוצה להן לתוכן, דהא לאו מחיצה איכא ולא חילוק רשות איכא, ומאן קא משוי להו בית, עירוב הוא דמשוי לי', וכי איכוון לבית דהיתרא איכוון ולא לשווי' בית דאיסורא, עכ"ל, וע"כ אי"ז כלל תרתי דסתרי.

אך מאידך נ' דלדעת רש"י מטעם אחר ל"מ בגונא דהרשב"א, והוא משום דלדעתו ל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמיא רק כאשר שבת הוא בעיר, דחשבי' כאילו שבת בכל העיר, אך בגונא דהרשב"א דשבת הוא מחוץ לעיבור העיר והניח העירוב בתוך עיבור העיר, ל"מ בזה מידי הא דמתא כמאן דמליא דמיא, שהרי מקום שביתתו הוי מחוץ לעיבור העיר, ואין הוא ועירובו במקום אחד, ועל העירוב לא מצינו למימר דכאילו הוא מונח בכל העיבור ואינו רחוק ממקום שביתתו, וגם אף אי נימא כן לא יהני זה מידי, דמ"מ א"א להביאו בשבת למקום השביתה, שהרי בפועל הוא נמצא במקום רחוק, וכל מה שדן הרשב"א דיהני בזה הא דמתא כמאן דמליא דמי, אלמלי הא דממ"נ אינו עירוב, הוא לטעמי' דהא דמתא כמאן דמליא דמיא היינו דחשבי' לה לענין עירוב כרה"י דשרי לטלטל בו, וע"כ אף היכא ששבת הוא מחוץ לעיבור העיר, והניח העירוב בעיר, מהני הא דמתא כמאן דמליא דמי לדון כל העיר ועיבורה כרה"י, וחשיב כאילו יכול להביא העירוב עד סוף העיבור, ואך דמ"מ בגונא דהרשב"א ל"מ כ"ז, משום דממ"נ אי דיינת לי' כרה"י, תו אינו יכול להביאו מסוף העיבור למקום שביתתו.

ואמנם נפ"מ לדינא בזה, הוא בגונא דהניח עירובו ברה"י שבעיר שא"א להוציא עירובו משם אף בביהשמ"ש, ושבת רחוק מן העיבור ג' אמות, דבד' הרשב"א מבו' דבכה"ג שפיר יהני העירוב, והיינו משום שהנותן עירובו יש לו ד' אמות, והוי סוף העיבור בכלל מקום שביתתו, ויכול להביא העירוב לשם, משום הא דמתא כמאן דמליא דמיא, אך לדעת רש"י גם בכה"ג לא יהני העירוב, דל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמי לדון כאילו יכול לטלטל שם, דכל מה דמהני הוא רק היכא ששבת בעיר דחשיב כשבת בכל העיר ועיבורה, וחשיב כשבת במקום שהניח עירובו והוי הוא ועירובו במקום אחד, דיכול לבא למקום העירוב ולאכלו, אך היכא דשבת מחוץ לעיבור העיר, דאין שביתתו אלא במקומו, הרי דל"מ אלא היכא שיכול להביא עירובו למקום שביתתו, ולזה ל"מ כלל הא דמתא כמאן דמליא דמיא.

ועד"ז נפ"מ נמי בששבת רחוק מן העיבור ד' אמות, אך מקום שביתתו אינו רה"ר אלא כרמלית, דלדעת הרשב"א בכה"ג שפיר יהני העירוב, דחשבי' לכל העיר כרה"י לענין טלטול, ומ"מ מצי להוציא ממנה למקום שביתתו, דהוי מוציא מרה"י לכרמלית ולא גזרו ע"ז ביהשמ"ש, אך לדעת רש"י גם בכה"ג לא יהני העירוב, דל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמיא לדון כאילו יכול לטלטל העירוב ממקומו, וע"כ נמצא שאינו יכול להביא העירוב למקום שביתתו ול"מ העירוב.

ומאידך נפ"מ בזה, בגונא דשבת ברה"י שבתוך העיבור, והניח עירובו רחוק מן העיבור ד' אמות, דלדעת רש"י בכה"ג שפיר יהני עירובו, כיון שיכול להביאו לתוך העיבור, וע"כ שפיר הוי הוא ועירובו במקום אחד, כיון ששביתתו היא בכל העיבור, אך לדעת הרשב"א כה"ג לא יהני עירובו, ומשום דלדעתו דגדר הקולא דמתא כמאן דמליא דמיא הוא דדייני' לה כרה"י לענין טלטול, הרי דבכה"ג ל"מ משום דממ"נ ל"מ להביאו למקום שביתתו, וכמש"כ כן הרשב"א.[[2]](#footnote-3)

ב] אמנם צ"ב בזה לדעת הרשב"א והריטב"א, דא"כ מ"ט הוצרכנו להא דמתא כמאן דמליא דמי ולהא דרה"י עולה עד לרקיע, הרי אף בלא זה הי' בדין דיהני העירוב, שכיון שמקום שביתתו שלמטה חשבי' לי' כרה"י מכח הא כל העיבור הוא כרה"י ודד' אמותיו הם כרה"י, ומקום הנחת העירוב שלמעלה נמי הוי רה"י משום שהאילן גבוה י', הרי שפיר מצי להביא העירוב מן האילן למקום שביתתו, ומה בעינן להא דהרה"י שלמטה עולה עד לרקיע, ומ"ט ל"מ הא דלמעלה הוי רה"י מצד עצמו,[[3]](#footnote-4) אך לדעת רש"י דהנך טעמי מהני דנחשוב מקום שביתתו למעלה, הרי שלזה בעי' להא דמתא כמאן דמליא ודרה"י עולה עד לרקיע, דרק משו"ז חשבינן שמקום שביתתו למעלה.

עוד צ"ב בזה בד' הרשב"א, במש"כ בעבוה"ק דהיכא שנתכוין לשבות רחוק מן העיבור ד' אמות ורחוק ממקום העירוב ח' אמות אינו עירוב ממ"נ, שאם אתה עושה את העיבור כרה"י הרי שאינו יכול להביאו למקום שביתתו שהרי מוציא מרה"י לרה"ר וכו', וצ"ב דמ"ט אם העיבור כרה"י אינו יכול להוציאו למקום שביתתו, הרי אף מקום שביתתו הוי כרה"י, וכמו שאמרו בסוגיין דכל ד' אמותיו חשיבי כרה"י, והיינו נמי דחשיב כרה"י לענין טלטול, וכמו שהבאנו כן מל' הרשב"א בעבוה"ק שם דמה"ט הוא דמהני בשהניחו באילן גבוה י' בדהוי האילן בד' אמותיו, והניחא היכא ששבת רחוק מן העיבור יותר מד' אמות דבכה"ג ל"מ, דהגם דהעיבור הוי רה"י ומקום שביתתו נמי הוי רה"י, מ"מ רה"ר מפסקת בינתים, ודעת הרשב"א להלן שלא התירו לטלטל בביהשמ"ש מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אך היכא שמקום שביתתו רחוק מן העיבור ד' אמות מצומצמות, הרי נמצא דבין עיבור העיר ובין ד' אמות דשביתתו חשיבי כרה"י וליכא הפסק ביניהם, ושפיר יכול להביא העירוב למקום שביתתו, ומ"ט ל"מ העירוב, וביותר צ"ב ל' הרשב"א שאינו יכול להביאו למקום שביתתו שהרי מוציא מרה"י לרה"ר, וצ"ב שהרי מקום שביתתו נמי חשיב כרה"י.

ובאמת מצינו כן בד' המאירי דמהני אף היכא שהרחיק ד' אמות מצומצמות משום טעם זה, ז"ל, ולא עוד אלא אפי' בריחוק ד' אמות מצומצמות תחומו שהוא לו כרה"י ועיבורה של עיר שהוא לו כרה"י נושקים זא"ז והרי הוא כנותנו ברה"י זה ונתכוין לשבות ברה"י אחר שבצידו וכו', הא אם נתכוין לשבות ברחוק יותר מד' אמות מן העיבור כתבו בתוס' שאינו עירוב, שאם אתה עושה מקום העירוב ומקום שביתתו רה"י הרי רה"ר באמצע וכו', עכ"ל, וצ"ב טעמא דהרשב"א דפליג ע"ז, וס"ל דאף היכא שהרחיק ד' אמות מצומצמות נמי ל"מ, ולא חשבי' למקום שביתתו כרה"י.[[4]](#footnote-5)

ועד"ז צ"ב במש"כ הרשב"א שם לעיל מינה, ז"ל, דבר זה יראה לי כי להקל אמרו ולא להחמיר, שאילו נתן את עירובו בעיר או בעיבורה ונתכוין הוא לשבות ברה"ר רחוק ממנו "ד' אמות", אי"ז כמו שנתן עירובו ברה"י ונתכוין לשבות ברה"ר ברחוק ד' אמות וכו', והדין נותן אם אתה מוציאו מדינו להקל עליו לא תעמידנו על דינו שלא להחמיר עליו, עכ"ל, ומבו' דאילו הוה דייני' לעיבור העיר כרה"י לחומרא ל"ה מהני אף היכא ששבת ברה"ר רחוק ממנו ד' אמות מצומצמות, משום שא"א להוציא מרה"י לרה"ר, וצ"ע שהרי אף מקום שביתתו הוי רה"י והוו ב' רה"י הנושקים זא"ז, ובאמת המאירי שם הביא ד' הרשב"א על גונא דשבת בריחוק מן העיבור ז' אמות, דבכה"ג כל מה דמהני הוא משום דלא דייני' העיבור כרה"י לחומרא, אך בד' הרשב"א שלפנינו מבו' דבעינן לה"ט גם בששבת רחוק מן העיבור ד' אמות, וזה צ"ב וכנ"ל, וע"כ אין לישב ד' הרשב"א שהבאנו לעיל דהא דל"מ בששבת רחוק מן העיר ד' אמות ורחוק מעירובו ח' אמות, ולא חשבי' מקום שביתתו כרה"י, הוא משום דלא מקילי' תרי קולי כחדא, לחשוב גם העיבור וגם מקום שביתתו כרה"י, דטעם זה אינו מספיק לד' הרשב"א אלו ופשוט, (וגם בלא"ה אין נ' כן, דל' הרשב"א נ' להדיא דחשיב כרה"ר גמור, ולא רק משום דלא מקילינן תרי קולי).

ג] ולכאו' יש לישב, דהנה בהא דמוקמי' בסוגיין למתני' באילן הנוטה חוץ לד' אמות, ואפ"ה אם הניחו למטה מי' קני לי' עירובו, הק' הרשב"א, ז"ל, ומ"מ עדיין יש כאן מקום עיון, כיון שהוא מתכוין לשבות בעיקרו של אילן ואינו מערב ברגליו אלא רוצה שיקנה לו עירובו, ועירובו רחוק ממקום שביתתו יתר מד' אמות, הרי עירובו כמונח בבית, דמה לי רחוק ה' אמות מה לי אלף אמה דא ודא אחת היא דאין עירובו במקום שביתתו וכו', עכ"ל, וכן הק' הריטב"א, וצ"ב דמ"ט לא קשיא להו גם על מש"א בגמ' דבאילן העומד תוך עיבור העיר או תוך ד' אמותיו מהני אף בדהוי האילן למעלה מי', משום דחשבי' לכל העיר ועיבורה ולד' אמותיו כרה"י, ולדעת הרשב"א והריטב"א נת' לעיל דלאו היינו דחשיב כשבת למעלה ויכול ליטלו שם, אלא היינו דחשבינן לה כאילו יכול להביאו למקום שביתתו למטה, דאף למטה הוי רה"י, ותיקשי דמה מהני הא דיכול להביא העירוב למטה, הרי כיון שעכשיו עירובו למעלה היאך יקנה לו עירובו.

והפשוט בזה, דהיכא שעירובו בתוך עיבור העיר או בתוך ד' אמותיו, הגם שהוא באילן למעלה מי', מ"מ כיון דהנותן עירובו יש לו כל עיבור העיר ויש לו כל ד' אמותיו, וקונה שביתתו בכל מקום זה, ע"כ שפיר מהני לזה העירוב, דהעירוב הוי במקום שהוא קונה בו שביתה, ול"ד להיכא שהניח עירובו חוץ לד' אמותיו, דאין העירוב כלל במקום קנין השביתה, וע"כ ל"מ העירוב לקנות לו שביתה שם, אלא משום הואיל וכמו שתירצו הראשונים שם.

אך צ"ב וכנ"ל, שהרי לדעת הרשב"א והריטב"א מבו' דהא דמהני בשנתן עירובו באילן שבתוך עיבור העיר או בתוך ד' אמות, אי"ז משום שמקום שביתתו הוא למעלה, אלא משום שיכול להביא העירוב למטה, וזה דלא כמש"נ דמהני העירוב משום שהוא מונח במקום שביתתו.

אך נ' הביאור בזה, דהאמנם עיקר הא דמהני העירוב הוא משום שהוא מונח במקום שקונה בו שביתה ומכח זה בכחו לקנות שביתה, אך בזה לחוד לא סגי, דהגם דהעירוב הוא במקום שהוא קונה בו שביתה, מ"מ כיון שעיקר שביתתו היא במקום שנתכוין לשבות בו בעי' שיהא יכול להביא העירוב לשם, משום דמתנאי העירוב שיהא הוא ועירובו במקום אחד, וע"כ בעי' שיהא יכול להביא העירוב להמקום ששביתתו שם, ולזה בעי' להא דהחשיבו חכמים לעיבור העיר ולד' אמותיו כרה"י לגבי טלטול, ומכח זה חשיב דמצי להביא העירוב למקום שביתתו למטה.

ד] ולפ"ז הי' מקום לומר, דכל מה דמהני הא שהקילו חכמים לדון כל העיר ועיבורה וכל ד' אמותיו כרה"י לענין טלטול, הוא רק היכא שמונח העירוב במקום שקונה בו שביתה, ול"ב בזה לדין "הואיל", וע"כ הגם דמ"מ בעי' שיהא ראוי להביא העירוב למקום עיקר שביתתו, סגי לזה הא דמדרבנן חשבי' לה כרה"י לענין טלטול, אך משא"כ היכא שנמצא העירוב חוץ למקום שקונה בו שביתה, ול"מ העירוב רק משום דין "הואיל", הרי שבזה בעי' שבפועל יהא בידו לאמטויי, דיסוד דין הואיל הוא כלישנא דגמ' דכמאן דממטי דמי, ולזה בעי' שיהא בידו להביאו בפועל.

ולפ"ז מתישב מה שהוצרכנו לדינא דמתא כמאן דמליא דמי ודרה"י עולה עד לרקיע, דאלמלי הי' מקום שביתתו עולה עד לרקיע, הרי נמצא שלא הי' העירוב במקום שקונה בו שביתה, ובכה"ג כל מה דמהני העירוב הוא מדין הואיל, ולא הי' מהני בזה מה דמדרבנן חשבי' למקומו למטה כרה"י ומצי להביאו לשם, וע"כ רק משום דמתא כמאן דמליא דמיא ודרה"י עולה עד לרקיע, אשר אף למעלה הוי מכלל המקום שקונה בו שביתה, ע"כ שפיר מהני העירוב שהניח שם, שהוא מונח במקום שקונה בו שביתה, וע"כ הגם דבעי' נמי שיהא בידו להביא העירוב למקום עיקר שביתתו, הרי שע"ז מהני הא דמדרבנן חשבי' לה כרה"י לענין טלטול וחשיב דאפשר להביאו.

ולפ"ז יל"ד לישב גם ד' הרשב"א דהיכא שנתכוין לשבות רחוק מן העיבור ד' אמות ורחוק ממקום העירוב ח' אמות אינו עירוב ממ"נ, שאם אתה עושה את העיבור כרה"י הרי שאינו יכול להביאו למקום שביתתו שהרי מוציא מרה"י לרה"ר וכו', אשר צ"ב דמ"ט אם העיבור כרה"י אינו יכול להוציאו למקום שביתתו, הרי אף מקום שביתתו הוי כרה"י, וכמו שאמרו בסוגיין דכל ד' אמותיו חשיבי כרה"י, וכאשר באמת כ"כ המאירי דבכה"ג שהרחיק ד' אמות מצומצמות מהני מטעם זה, וביותר צ"ב ל' הרשב"א שאינו יכול להביאו למקום שביתתו שהרי מוציא מרה"י לרה"ר, וצ"ב שהרי מקום שביתתו נמי חשיב כרה"י.

ולפמש"נ לכאו' י"ל, דכיון דהתם אין העירוב במקום שהוא קונה בו שביתה, ובעי' בזה לדין הואיל, ע"כ ל"מ בזה הא דמדרבנן חשבי' לד' אמותיו כרה"י, דמ"מ בפועל א"א לו להביאו.

אך באמת אי"ז מתישב כלל בד' הרשב"א, דאם כנים הדברים א"כ מ"ט היכא ששבת בריחוק פחות מד' אמות מן העיר מהני עירובו, הרי גם כה"ג בעי' לדין הואיל, שהרי אין שביתתו אלא בד' אמותיו ולא בכל העיר, דהגם דמקצת ממקום שביתתו הוא בתוך עיבור העיר, מ"מ נ"פ דכל הא דשביתתו היא בכל העיר הוא רק היכא שדעתו לשבות בתוך העיר, ולא היכא שדעתו לשבות בתוך ד' אמות לעיר, וא"כ בדין דלא יהני בזה הא דמתא כמאן דמליא דמיא, כיון שבפועל ל"מ להביאו, וגם בגונא דהרשב"א ששבת בריחוק ד' אמות מעיבור העיר, מבו' בד' הרשב"א דהא דל"מ הוא משום שד' אמותיו הוו כרה"ר, וא"א להביאו אליהם, אך עיבורה של עיר שפיר חשיבא כרה"י, ואדרבה כתב הרשב"א דל"מ משום שמוציאו מעיבורה של עיר שהיא רה"י לד' אמותיו שהם רה"ר, ואם הא דד' אמותיו חשיבי כרה"ר הוא משום דמדאורייתא רה"ר גמורה היא, ול"מ הא דחשבינהו רבנן כרה"י היכא דבעי' לדין הואיל, א"כ הרי מה"ט גם עיבורה של עיר לא חשיבא כרה"י.

גם יש לפקפק בעיקר הדברים, שהרי חזינן שאף לדין הואיל ל"ב שבפועל יהא בידו להביאו, וסגי במה דחשיב דמדינא ראוי להביאו, והוא לדעת הראב"ד דהא דלא גזרו על שבות ביהשמ"ש, לאו היינו שהתירו בכל מקום שבות בביהשמ"ש וכו', אלא כי שרי רבי היכא דאנחי' לעירוב מעיקרא דאע"ג דאנחי' במקום שבות קני לי' עירוב ממילא, אבל למשריי' לבטולי לשבות לכתחלה לא שרי רבי כלל, עכ"ד, ונת' במק"א דחזי' מזה דל"ב שבפועל יהא ראוי להביא העירוב אצלו, אלא אף היכא דבפועל ל"מ להביא משום שבות, מ"מ כיון שלא גזרו על השבות ביהשמ"ש שיתבטל העירוב עי"ז, וחשבי' כאילו יכול להביאו אצלו, שפיר מהני העירוב, והנה הרי מבו' בסוגיין דאף היכא שאין העירוב בד' אמותיו ובעי' בזה לדין הואיל, נמי מהני מכח הא דלא גזרו על שבות ביהשמ"ש, והרי שאף לדין הואיל ל"ב שיהא ראוי בפועל להביאו, וסגי במה שמן הדין ראוי להביאו, וא"כ ה"נ בדין שיהא סגי במה שמדרבנן חשבי' לד' אמותיו כרה"י וחשיב דמצי להביאו.

ה] ונ' לישב, דהנה במש"א בגמ' דבנותן עירובו באילן העומד בתוך ד' אמות מהני משום דהנותן עירובו יש לו ד' אמות והו"ל רה"י ורה"י עולה עד לרקיע, צ"ב שהרי כל הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות הוא רק משום שקנה שביתתו שם, אך בלא שקנה שביתה שם לא חשיבא הנך ד' אמות כרה"י, וא"כ היאך מהני מה שנתן עירובו באילן למעלה מי' משום דד' אמותיו הם כרה"י ורה"י עולה עד לרקיע, הרי אדרבה כיון שעירובו למעלה באילן אינו קונה שביתה שם ואין ד' אמות אלו כרה"י.

אמנם נ' דלדעת רש"י ודעימי' ל"ק כלל, שהרי לדעתם מש"א דד' אמותיו הו"ל רה"י אין המכוון דחייל עלייהו דין רה"י, אשר דין זה חל רק ע"י שקונה שביתתו שם, אלא היינו שכשאדם מתכוין לשבות במקום מסוים, הרי בכלל שביתתו הוי כל ד' אמותיו עד לרקיע, וחשיב כאילו מעיקרא נתכוין לשבות בכל מקום זה, וכיון דאי"ז דין החל ע"י שביתתו, ע"כ שפיר מהני בשהניח עירובו באילן למעלה מי', דכיון שמקום שביתתו הוא בכל ד' אמותיו עד לרקיע, נמצא דהוי הוא ועירובו במקום א', וע"כ שפיר מהני העירוב.

אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דד' אמותיו הו"ל רה"י היינו דמדרבנן אית להו דין רה"י לענין טלטול, צ"ב כנ"ל, שהרי הא דחשיבי כרה"י לענין טלטול חייל רק ע"י ששביתתו שם, אך קודם ששביתתו שם ל"ח כרה"י לענין טלטול, וא"כ מ"ט חשיב הוא ועירובו במקום א' מכח הא שיכול להביא עירובו למטה משום דחשיב ד' אמותיו כרה"י, הרי אדרבה כ"ז שאין יכול להביא עירובו למטה אין שביתתו שם ולא חשיב כרה"י.

ו] ונראה דמה"ט הוצרכו בגמ' להא דמתא כמאן דמליא דמי ולהא דרה"י עולה עד לרקיע, דאלמלי הא שמקום שביתתו עולה עד לרקיע, ולא הי' העירוב במקום שביתתו, והוה בעי' בזה לדין הואיל, וכמש"נ לעיל, הרי דבכה"ג ל"ש כלל לומר הואיל, שהרי כל מה דמצי לאמטויי הוא רק משום דחשיב כרה"י לענין טלטול, והא דחשיב כרה"י לענין טלטול הוא רק ע"י ששביתתו שם, וא"כ הרי אדרבה כיון שאין העירוב במקום שביתתו ואינו קונה שם שביתה ממילא דל"מ לאמטויי לשם, ול"מ מידי מה שאם יקנה שם שביתה יהא מצי לאמטויי, שהרי כל תחילת קנין העירוב הוא מכח הואיל דמצי לאמטויי, וכל דל"מ לאמטויי קודם חלות העירוב, ליכא סיבה כלל שיקנה שביתה במקום זה, ולזה בעי' להא דמקום שביתתו עולה עד לרקיע, אשר מכח זה נמצא שהעירוב הוא במקום שביתתו, ומהני העירוב לקנות שביתה, ול"ב בזה לדין הואיל, וע"כ הגם דמ"מ בעי' שיהא בידו להביא העירוב למקום עיקר שביתתו, הרי שלזה מהני מה דמכח קניית העירוב חשיב מקום שביתתו כרה"י ודייני' לה שיכול להביאו לשם, דכיון דאף בלא הא דמצי לאמטויי ללמטה בכח העירוב לקנות שביתה, כיון שהוא במקום שקונה בו שביתה, הרי שהגם דמתנאי העירוב הוא שיהא ראוי לאכלו במקום עיקר שביתתו, סגי לזה במה שמכח חלות העירוב יהא ראוי לאכלו במקום עיקר שביתתו, ודו"ק.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז מתישב היטב ד' הרשב"א, דע"כ היכא שנתכוין לשבות בריחוק ד' אמות מן העיר ל"מ עירובו משום דממ"נ וכו', ולא אמרי' דאף ד' אמותיו הם כרה"י והוי כב' רה"י הנושקים זא"ז, והיינו משום דבכה"ג הרי אין העירוב במקום שביתתו ובעי' בזה לדין הואיל ומצי לאמטויי, וע"כ לא מצינו לדון בזה מכח הא דד' אמותיו הם כרה"י, שהרי כ"ז שאין העירוב שם אין ד' אמותיו חשובים כלל כרה"י, וע"כ א"א להביא אליהם מעיבורה של עיר, משום דהוי מוציא מרה"י לרה"ר, דעיבורה של עיר דייני' לי' כרה"י, דהא דעיבורה של עיר הוי רה"י ל"ש כלל לקנין העירוב, וע"כ אף קודם שקנה שביתה הוי עיבורה של עיר כרה"י, וד' אמותיו הוו רה"ר, דכ"ז דל"מ להביא עירובו למקום שביתתו הוו ד' אמותיו כרה"ר אף מדרבנן, וכנ"ל, וא"ש היטב ד' הרשב"א.

ז] ובאמת מצינו הדברים מפורשים כן בד' תור"פ לקמן דל"ג., ז"ל, וא"ת מ"מ אמאי למעלה מי' אין עירובו עירוב, הרי יכול לזרקו ממקום שהוא שם דהיינו רה"י לתוך ד' אמותיו שהם רה"י וכו', ועוד אומר ר"י דל"ק כלל, דמה את מקשה יזרקנו וכו' לתוך ד' אמותיו שהם רה"י, זה אינו, דאדרבה הו"ל זורק מרה"י לרה"ר, דתוך ד' אמותיו הו"ל רה"ר, דהא דחשבי' לי' רה"י כדאמרי' הנותן עירובו יש לו ד' אמות היינו דוקא בשהעירוב בתוך ד' אמותיו, אבל כשהוא חוץ לד' אמותיו אז ודאי לא חשבי' תוך ד' אמותיו רה"י, אלא הוי רה"ר, וא"כ למעלה מי' אם יזרקנו בתוך ד' אמותיו הו"ל זורק מרה"י לרה"ר וכו', ודוחק גדול הוא דהא משמע בהדיא דהא בהא תליא, דאם יש לו ד' אמות חשוב הוא רה"י ליעשות הוא ועירובו במקום א' וכו', לכן נ' למר"פ נ"ע, דהכי איתמר כדפ' דאין לו ד' אמות, כיון שעירובו חוץ לד' אמות למקום שביתתו ואינו יכול להביאו לשם בהיתר, ומ"מ למטה מי' עירובו עירוב דבחד פחות סגי, משום דכיון שאפשר לו להניח עירובו תוך ד' אמותיו בלאו טעמא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות דבחד פחות מד' אמות יכול להביא עירובו לתוך ד' אמות דשביתתו וכו' דאז אמרי' דיש לו ד' אמות, אבל למעלה מי' דא"א להתיר לתת עירובו ממקום שהניחו אתמול לתוך ד' אמות דמקום שביתתו, דהא מרה"י לרה"ר קא מפיק וכו', וא"כ א"א לתת עירובו תוך ד' אמותיו רק משום דאמר הנותן עירובו יש לו ד' אמות והוי כמאן דמליא ליחשב רה"י, א"כ לא אמרי' דיש לו ד' אמות, דע"ז אנו דנים וזה אנו באים לחדש, דאם עירובו רחוק מד' אמות של מקום שביתתו דלא אמרי' יש לו ד' אמות, הלכך הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, והו"ל רה"ר, עכ"ל.

והנה מפורש בד' תור"פ דמפרש, דגדר הקולא דחשבי' לד' אמותיו כרה"י, הוא כדעת הרשב"א ודעימי' דחשבינן להו כרה"י לגבי טלטול, ואשר זהו שהק' מתחילה דיכול לזרקו לתוך ד' אמותיו שהם רה"י, והיינו משום דמדרבנן דייני' להו כרה"י, וע"ז תי' ר"י דכה"ג שאין העירוב בתוך ד' אמותיו לא דייני' להו כרה"י, וע"כ שוב אף מדרבנן לא חשבי' שיכול לזרוק לתוך ד' אמותיו, וע"ז הוסיף רבינו פרץ דהדבר חלוק, דהיכא שיכול להביאו לתוך ד' אמותיו אף בלא דחשבי' להו כרה"י לענין טלטול, חשיב הוא ועירובו במקום א' ויש לו ד' אמות ואף חשבי' להו כרה"י, אך היכא דאינו יכול להביאו לתוך ד' אמותיו אלא מכח הא דחשבי' להו כרה"י, בכה"ג אין לו ד' אמות כלל ולא חשיבי ד' אמותיו כרה"י, וע"כ ממילא שאינו יכול להביא עירובו לשם ול"מ העירוב.

וטעם הדברים הוא כמש"נ, שהרי כל הא דד' אמותיו חשיבי מדרבנן כרה"י לענין טלטול, ההוא רק מכח ששביתתו שם, וע"כ כל שעירובו הוא מחוץ לד' אמותיו וא"א לו להביאו אלא מכח שד' אמותיו הם כרה"י, הרי אדרבה כיון שאין יכול להביאו למקום שביתתו אין שביתתו שם כלל ואין לו ד' אמות ואין ד' אמותיו כרה"י, דל"ש לומר שיחול דין רה"י על ד' אמות אלו, מכח שאם יחול עליהם דין רה"י יהא בידו להביא עירובו לשם, ומכח זה תהא שביתתו שם ויהיו אלו ד' אמות דשביתתו ויחול עליהם דין רה"י, ומשא"כ היכא שעירובו הוא בתוך ד' אמותיו, הרי שהגם שהוא למעלה באילן ול"מ ליטלו למקומו אלא מכח הא דד' אמותיו הם כרה"י, מ"מ כיון שהעירוב הוא בד' אמות אלו ושביתתו שם, הרי שהגם דאיכא תנאי דבעי' שיהא יכול ליטלו ולאכלו, לזה מהני הא דאחר שיחול העירוב יהא בידו ליטלו ולאכלו, וכיון שאחר שיקנה עירובו חשבי' מדרבנן לד' אמותיו כרה"י ומצי ליטול העירוב מן האילן ללמטה, שפיר מהני העירוב, וזה להדיא כמש"נ בד' הרשב"א.

וכד' תור"פ בשם ר"י, כתב ג"כ הריטב"א, ז"ל, ויש לר"י ז"ל בשמועה זו שיטה אחרת, דכי אמרינן דמיירי באילן הנוטה חוץ לד' אמות הכי קאמרינן, דכיון שכן שוב אין לומר שהנותן את עירובו יש לו ד' אמות, שלא אמר רבא אלא כשהוא ועירובו במקום אחד, והא דפרכינן והא אי בעי מייתי לי' דרך עליו לא באוירה של נטי' דא"כ מאי קושיא דהא הו"ל מוציא מרה"י לרה"ר דרך סטיו שהוא חייב לרבנן דהא אין לו לזה ד' אמות כדי שיהא מקומו חשוב כרה"י אפי' מדרבנן וכו', עכ"ל, והיינו שבלא ד' ר"י מתפרשת הסוגיא דמצי מייתי דרך עליו למקום שביתתו למטה, כיון דמדרבנן דייני' לי' כרה"י, אך דעת ר"י דכל הא דחשיב ד' אמותיו כרה"י הוא רק היכא שעירובו שם, אך היכא שאין עירובו שם לא חייל מעיקרא כל עיקר הדין דד' אמותיו הם כרה"י, ול"מ מה דאם יקנה שם שביתה יהא דינם כרה"י ויהא יכול להביא העירוב לשם, ואשר ע"כ לדעתו צל"פ דהא דפריך והא אי בעי מייתי דרך עליו היינו שיניחו בגופה של נטי'.

אך הנה בד' התוס' מבו' שפירשו טעמא דר"י בע"א, והיינו משום דלדעתם כלל ל"מ הא דד' אמותיו הם כרה"י לדון כאילו יכול להביא העירוב למקום שביתתו למטה, אלא הא דמהני הוא משום דמקום שביתתו הוא אף למעלה, וע"כ מהני העירוב שמונח למעלה, ול"ב כלל שיהא ראוי להביאו למטה, ולדעתם מתפרש הא דפריך אי בעי מייתי דרך עליו דמצי להביאו למקום שביתתו למעלה מי' טפחים, וכמש"כ כן התוס' בתחילת דבריהם, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש, וע"כ אין לפרש ד' ר"י כמש"כ תור"פ והריטב"א.

אמנם עיי"ש בתוהרא"ש שהביא תי' ר"י כעין מה שהביאו בתור"פ וריטב"א, אך בדקדוק הדברים מבו' שכונתו בע"א, ז"ל, והא איבעי מייתי דרך עליו, כיון דד' אמותיו רה"י וכו' רואין אותו כאילו שביתתו על האילן למעלה מי', ויכול לילך וכו' ולהביאו דרך כרמלית על האילן "למעלה מי' שהוא רה"י" וכו', ומיהו קשה כיון דזורק פטור אמאי אין עירובו עירוב הרי יכול לזרקו תוך ד' אמותיו, ונראה לומר דהא דאמרי' הנותן עירובו יש לו ד' אמות היינו דוקא בשנתכוין לשבות במקום עירובו, אבל אם נתכוין לשבות רחוק מעירובו אין לו ד' אמות, והלכך לא חזי' ד' אמות דמקום שביתתו כמאן דמליי וכאילו היתה שביתתו באילן למעלה מי', "הלכך אי זריק לי' הי' צריך לזרקו למטה בארץ" ונמצא זורק מרה"י לרה"ר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש שדעתו דאף מדרבנן לא חשבי' למקום שביתתו למטה כרה"י לענין טלטול, וע"כ מפרש דהא דפריך דאי בעי מייתי דרך עליו היינו שיכול להביאו על האילן למעלה מי', דמקום זה הוי שפיר רה"י, וע"ז הק' שהרי יכול לזרקו לתוך ד' אמותיו למעלה מי', דהוי זה רה"י, והוי מקום שביתתו שם מדינא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות ועולה עד לרקיע, וע"ז תי' דכה"ג שאין עירובו במקום שביתתו אין לו ד' אמות, ואין שביתתו למעלה על האילן, וע"כ בעי' שיהא יכול להביא עירובו למטה במקום שביתתו, והוי זורק מרה"י לרה"ר.

ח] ובדעת המאירי דס"ל דמהני היכא שהניח עירובו רחוק ד' אמות מצומצמות מעיבור העיר, נ' דהוא משום דפליג על מש"נ בד' הרשב"א, וס"ל דשפיר מצי חייל העירוב מכח הא דאחר חלות העירוב יהא דינו כרה"י ויהא בידו להביאו.

ונ' דלפי' המאירי הוא מפורש כן בסוגיין, והוא במש"א באילן נוטה חוץ לד' אמות וכו', ופי' המאירי, ז"ל, באילן שנוף א' שלו נוטה חוץ לד' אמות של מקום שביתתו וכו', והעירוב הוא באותו הנוף היוצא מן האילן חוץ לד' אמות למעלה מעשרה וה"ה כרה"י, והמביאו למקום שביתתו מביאו תחילה מרה"י לרה"ר קודם שיכניסנו לד' אמותיו וכו', עכ"ל, ובהע' הגרשז"ב שם כתב דדבריו אינם מובנים, דמאחר דאין ד' אמותיו רה"י מה"ת, נמצא דגם ההנחה לבסוף ברה"ר הוא, ומהו זה שכתב מביאו "תחילה" מרה"י לרה"ר קודם שיכניסנו לד' אמותיו, אך באמת א"צ להגי', שהרי דעת המאירי דגדר הקולא דרבנן הוא לחשוב ד' אמותיו כרה"י לגבי דיני הוצאה, וזה נלמד ממש"כ המאירי דאם הניח העירוב בתוך העיר או בעיבורה ונתכוין לשבות חוץ לעיבור, נמי מהני משום הא דמתא כמאן דמליא דמי, ורק היכא שהרחיק מן העיבור יותר מד' אמות ל"מ, וכבר נת' לעיל דכל עיקר הא דמכח הא דמתא כמאן דמליא דמי מהני אף בשנתכוין לשבות מחוץ לעיבור והניח העירוב בעיבור, ל"ש רק אי נימא דגדר הקולא דרבנן היא לחשוב העיר ועיבורה כרה"י דשרי לטלטל בה, וגם מש"כ המאירי דמהני אף בהרחיק ד' אמות מצומצמות משום דהוי כב' רה"י הנושקים זא"ז, ג"ז ל"ש רק אם גדר הקולא דרבנן היא לחשוב עיבור העיר וד' אמותיו כרה"י לענין טלטול, אך אם גדר הקולא דרבנן היא לחשבן כרה"י דהויא שביתתו בכולן, הרי לכאו' בעי' שיהא הכל רה"י אחת, אך כל דהוו ב' רה"י נפרדים לא חשבי' לי' כאילו שבת בהרה"י השני' הנושקת לרה"י ששבת בה, וגם מש"כ המאירי שם דאם נתכוין לשבות ברחוק מן העיבור יותר מד' אמות והניח עירובו ד' אמות לפנים מן העיבור ל"מ משום ממ"נ, כבר נת' לעיל דז"ש רק אם גדר הקולא הוא לחשוב עיבור העיר כרה"י לענין טלטול, דע"כ בכה"ג חשיב תרתי דסתרי, וע"כ מדרבנן דייני' שיכול להביא לד' אמותיו מרה"י אחר, וכל האיסור הוא משום שמביא תחילה מרה"י לרה"ר.

ועיי"ש גם בד' המאירי להלן, שכתב בתו"ד, ז"ל, וחזר והקשה והא אי בעי מייתי דרך עליו, כלומר שיגלגלנו על הנוף עצמו עד למטה מי' שהיא כרמלית ויביאנו דרך אותו הנוף תוך ד' אמותיו, והו"ל מרה"י לכרמלית ומכרמלית לרה"י, עכ"ל, ובהע' שם כתב דצ"ל ומכרמלית לרה"ר, שהרי דעת המאירי דבעי' שיביאנו למטה למקום שביתתו ולא סגי במה שמביאו למעלה מי' ממקום שביתותו, ומאר שצריך שיביאנו למטה נמצא דמביאו מכרמלית לרה"י, עכ"ד, אך באמת א"צ להגי', ואזיל המאירי לטעמי' דס"ל דמדרבנן חשבי' לה לד' אמותיו כרה"י לענין הוצאה, וע"כ אף במביאו למטה למקום שביתתו הוי כמביא מכרמלית לרה"י.

ולדרך זו בפי' סוגיית הגמ', דמכוון הגמ' דמצי להביאו למקום שביתתו למטה, הרי מפורש דאף שאין העירוב במקום שביתתו, מ"מ מהני העירוב מכח הא דד' אמותיו חשיבי כרה"י לענין טלטול, ולא אמרי' דכל כמה שאין העירוב בד' אמותיו לא חזי' לד' אמותיו כרה"י לענין טלטול.

ואשר ע"כ להמאירי לטעמי' שפיר מהני אף בשהניח עירובו בריחוק ד' אמות מצומצמות מן העיר, משום דהוו ב' רה"י הנושקין זא"ז, ושפיר מצי להביא העירוב ממקום שהוא שם למקום שביתתו, וז"פ.

ט] ולדעת המאירי הדר תיקשי מ"ט הוצרכנו להא דד' אמותיו הוו רה"י ורה"י עולה עד לרקיע, הרי אף בלא הא דה"ז עולה עד לרקיע, בדין דיועיל עירובו, כיון דמקום שביתתו ומקום עירובו הוו ב' רה"י הנושקים זא"ז.

וגם בד' תור"פ וריטב"א צ"ע כן, שהרי בתחילת דבריהם לא ס"ל כד' ר"י, וס"ל דמהני הא דד' אמותיו הוו כרה"י לענין טלטול אף היכא שאין העירוב במקום שקונה בו שביתה, וע"כ פירשו מתחילה דהא דפריך בגמ' דמצי מייתי דרך עליו, היינו דמצי להביאו למקום שביתתו למטה, וא"כ מ"ט בעי' להא דרה"י עולה עד לרקיע, וצ"ע בזה.

וביותר צ"ע בל' המאירי בסוגיין במש"א דבאילן העומד בעיבורה של עיר מהני אף אם הניח העירוב למעלה מעשרה, ופירשה המאירי, ז"ל, מפני שלענין זה אנו רואים את העיר כאילו היא כולה מלאה, ודנין אותה כאילו היא רה"י לענין זה מפני שכולה מלאה עפר, "והרי הוא כנתכוין לשבות למעלה", וכן הדין וכו' "וכאילו הוא עומד למעלה עם עירובו", עכ"ל, והרי דהא דמהני אינו משום דמדרבנן חשבי' לה שיכול להביא עירובו למקומו למטה, אלא משום שכאילו הוא עומד למעלה, וצ"ע בזה.

גם במש"נ בדעת הרשב"א דל"מ הא דד' אמותיו חשיבי כרה"י, רק בגונא שנמצא עירובו במקום שביתתו או שיכול להביאו לשם בלא הא דחשיבי ד' אמותיו כררה"י, צ"ע בזה, דל' הרשב"א בחידושיו לקמן דל"ג. ובעבוה"ק ש"ה פי"ט מ' להדיא דמפרש דהא דפריך הגמ' שם והא אי בעי מייתי דרך עליו, היינו שיכול להביאו למקום שביתתו למטה, ומשום דמדרבנן חשבי' לי' כרה"י, ז"ל הרשב"א בחידושיו שם, ולענין שמעתין מסתברא דהכא אפי' במעביר דרך נטי' ליכא אלא שבות לכשתמצא לומר דארבע אמות שלו הוי רה"י, עכ"ל, וז"ל בעבוה"ק שם, ואע"פ שאם בא לזורקו ממקום הנחת העירוב אין בו אפילו משום שבות לכשתמצא לומר שמקום שביתתו כרה"י, או שיכול להעבירו מן הנוף שהוא למעלה מעשרה למקום העיקר שאין בו איסור של תורה אלא משום שבות וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מל' הרשב"א שהנידון הוא שיכול להביאו למקום שביתתו למטה משום דחשבי' לה כרה"י, וצ"ע רב בזה, ובדוחק יל"פ ד' הרשב"א, דכיון שד' אמות שלו הוו רה"י וחשיב דשביתתו למעלה, ע"כ שפיר מצי להביאו למקום שביתתו, כיון שיכול להביאו למקומו למעלה מי' טפחים, אך אי"ז במשמעות הלשון.

ל' תור"פ להלן, וי"ל דודאי הואיל כזה יש לנו לומר, דאינו משנה כלל השביתה, דהוא ועירובו במקום אחד, דנתכוין לשבות למטה בארץ והעירוב הוא למטה מי', צ"ב דאף בלמעלה מי' נמי מהני בלא דין הואיל, ואולי אה"נ ס"ל דבעי' בזה לדין הואיל, אך למש"נ בדעת רשב"א וריטב"א נ' דל"ב בזה לדין הואיל, שוב נתבוננתי דתור"פ קאי על אילן שחוץ לד' אמות וכדמוקמי' לה בגמ', ובזה ודאי אם הוא למעלה מי' הוא רשות אחר, וחידש הר"פ דלמטה מי' הוי רשות אחת, אך לדעת רשב"א וריטב"א נ' דג"ז הוי רשות אחרת, וע"כ פירשו דבעי' בזה לדין הואיל, ואך דריטב"א פי' דבזה יודו גם החולקים על ר' ירמי', אבל הואיל לשנות השביתה לאתויי מרשות לרשות אחר אין לנו לומר, ומשו"ה לא פריך אלא לרב פפא דאמר הואיל ויכול לנטות הכלכלה שהיא למעלה מי' ולהביא בתוך י' דהיינו רשות אחר, זה הואיל גדול, וא"כ ה"נ נימא הואיל ואי בעי לאמטויי וכו', עכ"ל,

1. ויש ללמוד מזה, דל"ב שבפועל יהא יכול להביא העירוב אצלו, דא"כ ל"ה מהני מידי מה דלענין עירוב חשבי' לה כרה"י, שהרי מ"מ בפועל אינו יכול להביאו אצלו, ובע"כ מזה דל"ב אלא שבדין הוא יכול להביאו אצלו, וע"כ שפיר מהני הא דמקולי עירוב חשבי' לה כרה"י, דמשו"ז חשיב דיכול להביאו אצלו.

   וחזינן כן גם לדעת הראב"ד שהביאוהו הרשב"א והריטב"א בסוגיין, שפירש דהא דס"ל לרבי דכל שהוא משום שבות לא גזרו עליו ביהשמ"ש לאו היינו שהתירו בכל מקום שבות בביהשמ"ש וכו', אלא כי שרי רבי היכא דאנחי' לעירוב מעיקרא דאע"ג דאנחי' במקום שבות קני לי' עירוב ממילא, אבל למשריי' לבטולי לשבות לכתחלה לא שרי רבי כלל, דמה דאסור בשבת אסור ביהשמ"ש, עכ"ד, והרי דאף שבפועל ל"מ להביא משום שבות, מ"מ לא גזרו על השבות ביהשמ"ש שיתבטל העירוב עי"ז, וחשבי' כאילו יכול להביאו אצלו.

   ויש להוסיף דחזינן כן ג"כ במה שהוכיחו האחרונים ע' המאיר לעולם, או"ש, חי' הגר"ח, אחיעזר, חזו"א, דלמ"ד דתחילת היום קונה עירוב, הרי דהיכא דהעירוב הי' אסור בער"ש וניתר ביום השבת, הרי שהגם דבפועל ל"מ לאכלו בשעת קניית העירוב, משום ספיקא דביהשמ"ש, מ"מ שפיר מהני העירוב, כיון דבתחילת היום שהוא שעת קניית העירוב שרי לי' מן הדין לאכלו, ע"כ אף דבפועל מספק א"א לאכלו, מ"מ מהני העירוב, דל"ב שיהא ראוי לאכלו בפועל, אלא שיהא ראוי לאכלו מן הדין, ונת' בזה באורך במק"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' נפ"מ נוספת בעיקר הפלוגתא בזה, דלדעת הרשב"א ודעימי' דהא דמתא כמאן דמליא דמיא מהני דחשבי' לה כרה"י ומה"ט חשיב שיכול להביא עירובו למקום שביתתו, הרי ממילא דל"מ מה שהניח עירובו בעיבורה של עיר, רק אם איכא שהות יכול להביאו למקום שביתתו, אך כל דליכא שהות להביאו למקום שביתתו ל"מ עירובו, אך לדעת רש"י דהא דמהני מתא כמאן דמליא דמי הוא משום דחשיב ששבת במקום העירוב, מהני אף אם רחוק העירוב ממנו הרבה, דל"ב כלל שיהא יכול להביאו למקום שנתכוין לשבות, שהרי אדרבה חשבינן דשביתתו היא אף במקום העירוב.

   והנה באמת הי' מקום לדון דאף אם אין שהות בפועל להביאו, מ"מ כיון שמצד הדין חשבינן שיכול להביאו סגי בזה, ול"ב שבפועל יהא שהות להביאו, אך הנה התוס' לקמן דל"ד. ד"ה ואמאי כתבו בתו"ד, ז"ל, לא הי' צריך רק להוציאו מביתו ולהניחו ברה"ר במקום קרוב כשיעור שני תילתי מיל או שלשה רביעי מיל או חצי מיל שהם שיעורי ביהשמ"ש וכו' דאי בעי ממטי לי' פחות פחות מד' עד מקום השביתה, עכ"ל, והרי דבעי' שיהא שהות בפועל להביאו, ולכאו' ה"נ הכא דכווותה.

   ויש להוסיף בזה, דהנה לכאו' לפמש"כ התוס' שם דבעי' שלא יהא רחוק יותר מב' תילתי מיל וכו', כ"ה שיהא שהות בביהשמ"ש להביאו, ה"נ הכא לא יהני הניח עירובו בעיבורה של עיר רק אם אי"ז רחוק ממקום שביתתו יותר מתרי תילתי מיל, ואי"ז במשמע.

   אך נ' פשוט בזה, דכל מש"כ התוס' דבעי' שיהא שהות בביהשמ"ש, הוא דוקא התם, שכל ההיתר להביאו הוא רק בביהשמ"ש דלא גזרו בה על שבות, וע"כ בעי' שיהא שהות להביאו בביהשמ"ש, דאחר צאה"כ כבר יהא אסור להביאו, אך משא"כ הכא דמדרבנן חשבי' לה כרה"י לענין טלטול, ואף בשבת עצמה חשבי' דשרי לטלטל, ודאי דל"ב שיהא שהות להביאו בביהשמ"ש, אלא כל שיש שהות להביאו במשך כל השבת שפיר דמי.

   וד"ז נלמד מל' התוס' שם, שנ' להדיא בדבריהם דלפירושם בסוגיא שם דמכוון קו' הגמ' הוא על יו"ט, מתפרש קו' הגמ' שיכול להניחו אף במרחק רב, ורק לפירש"י הוצרכו לפרש דכל קו' הגמ' הוא להניחו במרחק דתרי תילתי מיל וכו', וכ"ה בל' ש"ר שם, והיינו משום דאם קו' הגמ' היא על יו"ט דמותר לטלטל בו, הרי דשפיר מהני אף אם אין שהות להביאו בבישהמ"ש, כיון שיש שהות להביאו במשך היו"ט, דכדי שיהא דירתו במקום זה, בעי' שיהא ראוי שיבא העירוב לשם במשך שבת או יו"ט, דאם הוה בעינן שיהא ראוי העירוב לבא לשם בשעת קניית השביתה, הרי לא הי' מהני גם מה שראוי העירוב לבא במשך ביהשמ"ש, דאימתי יקנה העירוב, שהרי בתחילתו עדין אין ראוי לבא, וגם בסופו כבר אין שהות שיבא, ובע"כ דמהני מה שיכול העירוב לבא אח"כ, וה"נ מהני מה שיכול לבא במשך שבת או יו"ט, וז"ב.

   אמנם העירוני ע"ז, דא"כ מה משני התם בגמ' גזירה אטו יו"ט אחר השבת, ואם מהני מה שיכול העירוב לבא במשך יו"ט, א"כ הרי גם ביו"ט שאחר השבת הגם דבביהשמ"ש דמוצ"ש אסור לו להביאו, מ"מ מצי להביא העירוב במשך יו"ט, ומ"ט ל"מ העירוב.

   אך נ' פשוט דזה לק"מ, דשאני יו"ט שאחר השבת, דבשעת קניית העירוב אסור לו להביאו, וע"כ ל"מ מידי מה שאחר צאה"כ יהא רשאי להביאו, ומשא"כ ביו"ט דעלמא דבשעת קניית העירוב מותר לו להביאו, ואך שהוא במקום רחוק, הרי שלזה מהני מה דאיכא שהות במשך יו"ט להביאו, שהרי אפי' אם הי' העירוב במקום קרוב מאד, ג"כ בעי מעט זמן להביאו, ואפ"ה מהני, וע"כ ה"נ מהני אף אם בעי זמן רב להביאו, וז"פ.

   אמנם שוב נתבוננתי דעיקר מש"נ דלדעת הרשב"א לא יהני הניח עירובו בעיבורה של עיר רק אם יש שהות להביאו בשבת, דומיא דמש"כ הראשנים לקמן דבעי' שיהא שהות להביאו בביהשמ"ש, הנה באמת י"ל דל"ד להתם, וזה עפמש"נ בדברינו להלן דהמניח עירובו בעיבורה של עיר ל"ב לדין "הואיל", ול"ד להיכא שהעירוב אינו במקום שקונה בו שביתה דבעי' בזה לדין "הואיל", ולפ"ז י"ל, דכל מש"כ הראשונים דבעי' שיהא שהות בפועל להביאו, היינו רק היכא דקניית העירוב מיוסדת על הא דהואיל ומצי לאמטויי כמאן דאמטי דמי, ובזה בעי' שיהא שהות להביאו, ומשא"כ בנותן עירובו בעיבורה של עיר דהוי העירוב במקום שקונה בו שביתה ול"ב בזה לדין הואיל, הרי שהגם דבעי' שיהא ראוי להביא העירוב למקום שביתתו, מ"מ י"ל דל"ב שבפועל יהא שהות להביאו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה באמת בהא דמתא כמאן דמליא דמי, יל"פ שאין המכוון כלל להא דחשיב כרה"י עד הרקיע, אלא להא דלמטה חשיב כרה"י, וכ"ה ל' תור"פ שם, פי' מתוך שהעיר מוקפת מחיצות מן הישוב הוי כמאן דמליא עפר והוי רה"י וכו', עכ"ל, אך אכתי צ"ב מ"ט בהא דד' אמותיו הוו כרה"י בעי' למה שהן עולין עד לרקיע, וגם בעיבור העיר מפורש בד' הרשב"א בעבוה"ק דבעי' להא שהרה"י עולה עד לרקיע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני עד"ז בד' הר"ן לקמן דל"ד:, במש"א בנתנו בבור דאי נתכוין לשבות למעלה הוא במקום א' ועירובו במקום אחר הוא, והק' הראשונים דאמאי לא משני דאיירי בנתכוין לשבות על שפת הבור, וכדרבא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, ותי' הר"ן, ז"ל, דודאי הא דרבא דאמר הנותן עירובו יש לו ד' אמות, ה"מ בשהן רשות א' כגון שכולן רה"ר, ומשו"ה אמרי' כיון שהוא מותר לטלטל באותן ד' אמות ואנו רואין כרה"י ורה"י עולה עד לרקיע ה"ה כאילו נתכוין לשבות למעלה, וה"נ אילו היו ד' אמותיו נכנסות תוך חלל הבור הו"ל כאילו נתכוין לשבות למטה, אבל כיון דודאי אין לו בבור כלום ליכא למימר דליהוי כאילו נתכוין לשבות למטה וכו', שהרי אין לו מד' אמותיו בבור כלום דא"כ הא מטלטל מרה"ר לרה"י, עכ"ל, והנה הרי הגם דאין לו בבור כלום, מ"מ הרי הבור הוי רה"י וכן מקומו עד הבור הוי כרה"י, וא"כ ליהוי כב' רה"י הנושקין זא"ז, ובע"כ דזה ל"מ, וכל דל"ה העירוב בתוך רה"י דד' אמותיו ל"מ, הגם דהוי ברה"י אחר הנושק לרה"י דד' אמותיו, וזה כדעת הרשב"א, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה תנן לקמן דל"ה., נתגלגל חוץ לתחום וכו' אינו עירוב, ובגמ' שם אמר רבא ל"ש אלא שנתגלגל חוץ לד' אמות אבל נתגלגל לתוך ד' אמות הנותן עירובו יש לו ד' אמות, וכתבו התוס' שם, ז"ל, אפי' תחומין דרבנן ואפי' לרבי דאמר כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו ביהשמ"ש וכו', ועיי"ש גם בתוס' הרא"ש שכתב ע"ד רש"י, דהוצרך לזה אליבא דרבי,דלרבנן לא מצי למיקני שביתה כלל במקום עירובו כיון שרחוק יותר מאלפים מביתו, עכ"ד.

   והנה הדברים צ"ב, מ"ט לרבנן פשיטא דל"מ העירוב, הרי בפשוטו הנידון הוא לקנות שביתה במקום שהניח העירוב, ולא במקום שנתגלגל אליו, וא"כ הרי אם יקנה שביתה, תו ממילא יהא יכול לילך ולהביא את העירוב, ואם בעי' שיהא יכול להביא את העירוב אף בלא שקנה שם שביתה, א"כ הרי אף בנתגלגל תוך ד' אמות ל"מ לילך ולהביאו, שהרי חוץ לאלפים מביתו ל"מ אזיל אפי' פסיעה אחת, וע' גאו"י שעמד בזה, וכתב דצ"ל דל"מ רק אם גם אם הי' קונה שביתה במקום שנתגלגל הי' יכול לילך ולהביאו, וצ"ב בזה.

   ועיי"ש שכתב עוד לבאר בזה, אך אי"ז מתישב כ"כ בד' התוס', ז"ל, א"נ שאני תוך ד' אמות דהיכא דקני שביתה כמאן דמנחא במקום שביתתו דמי, אבל חוץ לד"א דאפי' היכא דקני שביתה לאו כמאן דמנחא במקום שביתתו דמיא, אלא משום הואיל דמצי אזיל ומייתי לתוך ד' אמות, והכא מקמי דקני שביתה לא אמרי' כמאן דקני שביתה ולימא הואיל, דהא השתא ל"מ אזיל ואתויי, עכ"ל, וזה ממש כיסוד הדברים שנת' למעלה.

   וע' עוד בקו' רבינו יונתן במתניתין שם, ומש"כ לישב, וכעי"ז כתב הב"י בסי' ת"ט, ועיי"ש בביאוה"ל סעיף ה' מש"כ עפי"ד המ"מ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)