שיעורי תערובת יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – יב

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צט, ה-ו

**בא לפניו שאלה באו"ה מה צריך המורה לשאול**

**כתב** הרמ"א **ודוקא שנתערב יבש ביבש או אפילו לח בלח למ"ד שאין אומרים בו חנ"נ אבל חתיכה שבלעה איסור לא מהני שנתוסף אח"כ ההיתר דהא אמרינן ביה חנ"נ. ויש אומרים דאפילו במקום שלא אמרינן חנ"נ לא מהני ההיתר לבטל אלא אם נתוסף קודם שנודע התערובת אבל אם נודע התערובת קודם לא מהני מה שנתוסף אחר כך ולפי זה היה צריך החכם המורה לבטל איסור לחקור אם נתוסף ההיתר לאחר שנודע ולא נהגו כן.** הנה דברי הרמ"א אזלי על מה שהביא הטור מהסמ"ג (לאווין קמ וקמא) שכשבאה שאלה בפני החכם ויש ששים בהיתר כנגד האיסור צריך החכם לחקור אם נתנו מים בקדירה אחר שנפל האיסור, וכתב הטור לחלוק דאין צריך לשאול, דאף אם הוסיף מים לאחר שנפל האיסור שרי, כיון שלא נתכוין להוסיף כדי לבטל את האיסור, והמבטל בשוגג אינו נאסר. וע"ז כתב שהרמ"א דכ"ז נכון דוקא להטור דאין אומרים חנ"נ, אבל לדידן דאמרינן חנ"נ בשאר איסורין, לא מועיל מה שנתוסף אח"כ היתר כיון שכבר נאסר מה שהיה קודם לכן.

**ובאמת** דברי הרמ"א צ"ב, דהא אף לדעת המחבר שאין חנ"נ באשר איסורים, מ"מ החתיכה עצמה נשארת באיסורה כמבואר לקמן סי' ק"ו (ס"א), וא"כ היה לנו לחשוש שבתחילה לא היה ששים ונאסרו כל החתיכות ושוב כל החתיכות אסורות. וביותר קשה שהרמ"א כתב אבל חתיכה שבלעה איסור לא מהני אם נתוסף אח"כ היתר דאמרינן חנ"נ, וזה פלא דבזה אף אם לא אמרי' חנ"נ יש לאסור כיון שהחתיכה נשארת באיסורה.

**ועכ"פ** לדברי הרמ"א עולה שהמורה צריך לשאול אם נוסף מים בקדירה אחר שנפל האיסור, שהרי יש לחשוש שהוסיף אח"כ והכל אסור משום חנ"נ. אלא שלמעשה לא נוהגים שהמורים שואלים כלל, וכתבו הט"ז (סקי"א) והש"ך (סקט"ז) דהוא משום דלא מחזקינן איסורא. והיד יהודה (קצר סקכ"ז) כתב דפעמים ראוי שהמורה ישאל, כגון אם השתמש תמיד בכף לבשר ואח"כ נודע שהיה של חלב, דאף אם עתה יש ששים כנגד האיסור, לכאו' היה צריך החכם לחקור שמא נשתמש פעם אחרת ולא היה ששים כנגד הכף. אמנם אעפ"כ המורים אין נוהגים לשאול, ואינם חוששים שהיה דבר שלא הזכיר השואל.

**נודע האיסור אם ההיתר שבו מצטרף לעוד היתר כדי לבטל**

**ומה** שכתב הרמ"א **וי"א דאפילו דלא אמרינן חנ"נ לא מהני היתר לבטל אלא אם נתוסף קודם שנודע התערובת**. הוא מדברי האיסור והיתר (כלל כד דין י) דאם נודע התערובת ואסרו את הכל ואח"כ נתוסף היתר, לא מהני להתירו אף בלא דין חנ"נ כיון שכבר נאסר. והש"ך (סקט"ו) פליג ע"ז. ודברי האו"ה צריכים ביאור, דהא כתב עוד לחדש שם שכל דין חנ"נ אינו אלא כשנודע שנפל איסור, אבל קודם שנודע אין דין חנ"נ. וקשה דהא כשנודע אף בלא דין חנ"נ יש לאסור, וא"כ מה מוסיף דין חנ"נ לאסור יותר ממה שאסור בלא דין חנ"נ. וביאור החילוק, דבלא דין חנ"נ אף שנשאר באיסורו מ"מ אינו דבר האסור ואם יהיה ששים לבטל את גוף האיסור סגי בזה, אבל אחר שיש דין חנ"נ, אם כן כל ההיתר נאסר וצריך ששים כנגד הכל [עוד כתב באו"ה שם להחמיר שבנודע ואח"כ נוסף איסור אף בשוגג אסור ורק בנפל מאליו שרי, ולא קיי"ל כן].

**אם שייך לומר איסור דבוק גם בלא דין חנ"נ**

**והנה** רע"א כתב להקשות על דברי האו"ה דאמרינן חנ"נ יש רק בנודע האיסור, מכל איסור דבוק דקיי"ל שבתחילה נאסר הדבוק ולא מהני מה שיש ששים בכל התבשיל, והק' רע"א דלהאו"ה איך נאסר הדבוק, הא לא נודע האיסור וא"כ אין בזה חנ"נ [וכבר הק' כן התו"ח סי' פה דין ח' ועיי"ש שלא מובן מה יישב בזה], ומחמת קו' זו כתב רע"א דלא קיי"ל כהאו"ה. אמנם בתשובה (מהדו"ק סי' סז) כתב רע"א ליישב, דבאיסור דבוק יש לאסור אף בלא דין חנ"נ, דהא הטעם שאיסור דבוק חמור יותר, הוא משום שחוששים שבתחילה נבלע הטעם בהיתר הדבוק ורק אח"כ נתפשט לשאר הקדירה, וא"כ כיון שכבר נתפשט הטעם בחתיכה ונתן בו טעם, חוששים שנשאר הרבה טעם בחתיכה הדבוקה, דאין הגעלה באוכלים דמהי"ת שיצא כל הטעם, ולכן אסורה החתיכה אף בלא דין חנ"נ [אמנם כל סברא זו לא שייכא לדעת יד יהודה (סי' סט סקמ"ה וכן בקצר ריש סי' קו) דהדבר ספק אם יצא הטעם או לא, ורק באיתחזק איסורא אמרי' אין הגעלה באוכלים, ולכאו' לשיטתו לא שייך לומר שבאיסור דבוק יש דין שאין הגעלה באוכלים, שלעניין לאסור אחרים לא שייך איתחזק, ובאמת היד יהודה (סקכ"ט ובקצר סקכ"ו) דחה דברי האו"ה לגמרי אף שלא לצרפו לשיטות אחרות].

**מיהו** אף שנתבאר ששייך לומר איסור דבוק גם בלא דין חנ"נ, מ"מ המחבר לא ס"ל איסור דבוק דלא הביא כן בשום מקום [ועי' בגר"א סי' קו סק"ט שכתב כן להדיא שדעת המחבר שאין איסור דבוק], וצ"ל דס"ל שאין אומרים שהטעם מתפשט בדבר הדבוק יותר מבשאר התבשיל, אבל באמת איסור דבוק אינו תלוי בדין חנ"נ.

**והרמ"א** לא הביא מה שהיקל האו"ה דלא אמרינן חנ"נ קודם שנודע, ומשמע דלא ס"ל כן, ושמא מטעם קושייתו שהקשה בתו"ח, אבל מה שכתב האו"ה להחמיר שגם בלא חנ"נ אסור כל שנודע, הביא הרמ"א, אבל הש"ך פליג אף בזה, וכן הסכים היד יהודה, וכן קיי"ל.

**במקום שיש רוב איסור אם שרי להוסיף באיסורים של דבריהם**

[ס"ו] **איסור של דברים אין מערבים אותו בידים כדי לבטלו ואם עשה כן במזיד אסור אבל אם נפל מעצמו ואין בהיתר כדי לבטלו מרבה עליו ומבטלו.** והפרי מגדים (ש"ד סקי"ז) כתב שדין זה שבאיסורים דרבנן מותר להוסיף כל שנפל מעצמו, הוא אף אם היה רוב איסור ומיעוט היתר, מ"מ שרי להוסיף היתר כיון דכוונתו אינה לבטל את האיסור, אלא רוצה הוא להציל את ההיתר המעורב באיסור. והבדי השולחן (ביאורים ד"ה ואין בהיתר) כתב שאפ"ל שהדבר תלוי במחלו' רש"י ותוס' בזבחים (עח.), במקום שיש רוב איסור אם שייך לומר שההיתר בטל לגבי האיסור ונעשה הכל איסור [ונפק"מ אם ההיתר מצטרף לשיעור כדי ללקות עליו], שדעת רש"י שההיתר בטל ונעשה הכל איסור, אבל התוס' חולקים, וי"ל דבשלמא לדעת התוספות שלא שייך ביטול לגבי ההיתר, א"כ מובן מה שכתב הפמ"ג להתיר להוסיף אף כשיש רוב איסור, שהרי כוונתו להציל את ההיתר, אבל לדעת רש"י שההיתר נתבטל ונעשה איסור, א"כ כל שיש רוב איסור שוב הכל אסור, וא"כ אסור ליתן היתר לכתחילה, דהוי כמו שמבטל לכתחילה היתר בתוך איסור, שזה ודאי אסור אף באיסורים של דבריהם.

**אבל** נראה שאינו מוכרח, דהא גם לשיטת רש"י כל שנתוסף אח"כ היתר ונתבטל האיסור שרי לאכול את ההיתר שהיה קודם לכן ואינו חפצא דאיסורא, וכן אם נפל עוד היתר, ההיתר שכבר היה בתערובת מצטרף לבטל האיסור, וכל הנפק"מ בזה שההיתר בטל לגבי האיסור, הוא לעניין צירוף למלקות, [וכל מה שלוקה הוא רק דין שהוא משלים לשיעור האיסור אבל אינו איסור בעצמו] ועל כן יכול לדאוג על ההיתר שיהיה מותר. ואף דכתב הפמ"ג דכל שיש דין חנ"נ אסור להוסיף, אי"ז דומה לביטול היתר, דבמקום שאמרי' חנ"נ א"כ נעשה ההיתר עצמו חפצא דאיסורא, אבל היתר שנתבטל אף לדעת רש"י לא נעשה חפצא דאיסורא.

**ולדעת** המחבר שאסר את החתיכה עצמה אף בלא דין חנ"נ, יל"ד אם דומה לדין חנ"נ, כיון שאינו יכול להיות היתר, ואי"ז דומה לביטול היתר באיסור שההיתר יכול להיות מותר, אלא די"ל שאי"ז דומה לחנ"נ ויהיה מותר להוסיף, שהרי אי"ז חפצא דאיסורא, אלא דחוששים שמא נשאר בחתיכה מטעם האיסור ושמא יהיה מותר להוסיף [וכל זה לדעת היד יהודה, אבל להסדרי טהרה החתיכה נחשבת כחתיכא דאיסורא, דהא אוסרים אותה אף דתלינן שיצא כל האיסור, וא"כ לדעתו ודאי יהיה אסור להוסיף. ולהלכה נראה דאף להיד יהודה יש לאסור שלא להוסיף, דכיון שאינו מציל את החתיכה הוי כמו שמוסיף היתר לכתחילה כדי לבטל].

**לדעות דשרי להוסיף באיסורים דרבנן אם זה גם ביש לו עיקר מהתורה**

**והנה** השו"ע סתם שכל איסור דרבנן שרי להוסיף על ההיתר כדי לבטל, ובאמת הוא מחלוקת ראשונים, ואף דמשמעות דברי הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ג לב.) דכל איסור דרבנן שנתערב בהיתר שרי להוסיף, מ"מ בתשובה (ח"א סי' שלו) כתב הרשב"א שלא הקילו רק בדבר שאין לו עיקר מהתורה. וכתב היד יהודה (סקכ"ב ד"ה מעתה) שאפילו לנוהגים כדעת המחבר להקל להוסיף באיסורים דרבנן, אין להם להקל רק בדבר שאין לו עיקר מהתורה. ונראה מדבריו שם שאפשר להקל גם בגבינות עכו"ם, וגם בבישול עכו"ם, וגם בסתם יינן בזה"ז לשיטות שאינו אסור בהנאה.

**אלא** דכל זה לדעת המחבר דשרי להוסיף באיסורים דרבנן, אבל דעת הרמ"א להלכה שאסור להוסיף באיסורים דרבנן, וא"כ אף באין לו עיקר מהתורה אסור להוסיף. וכן קיי"ל, כמו שכתב הש"ך (סקי"ז) וכן מסיק היד יהודה (סקכ"ב) לעיקר, ודלא כמהרש"ל [חולין פ"ז סי' נט) שהתיר להוסיף ולבטל בדבר שאין לו עיקר מה"ת [אמנם גם לדידן יש נפק"מ מה חשיב יש לו עיקר מהתורה, למש"כ הטור סי' קכא בשם בעל העיטור להקל בדבר שאין לו עיקר מהתורה, בכלי חרס דמהני הגעלה ג"פ במים המוחלפים. ולדינא לא היקל היד יהודה בזה רק בחלת חו"ל ובבישול עכו"ם, ולא בכלים הבלועים גבינות עכו"ם עיי"ש].

**דין חוזר וניעור**

**וכתב** הרמ"א **איסור שנתבטל כגון שהיה ששים כנגדו ונתוסף בו אח"כ מן האיסור הראשון חוזר וניעור ונאסר, לא שנא מין במינו לא שנא מין בשאינו מינו לא שנא לח לא שנא יבש לא שנא נודע בינתים או לא נודע בינתים.** ומה שכתב הרמ"א שרק בניתוסף מהאיסור הראשון חוזר וניעור, היינו כשאין טעמם שווה, דאז אם היה איסור אחר איסורים מבטלים זה את זה, אבל אם טעמם שווה אפילו הם שני איסורים אינם מבטלים זה את זה וחוזר וניעור, וכשהם איסור אחד לא שייך שיבטלו זה את זה אפילו כשאין טעמם שווה [אמנם צריך עכ"פ שיהיה מינם שווה כמו שנתבאר (לעיל שיעור ז) מהיד יהודה והחזו"א].

**ודברי** הרמ"א הם מהרמב"ן בע"ז (עג:) דבנוסף עוד איסור חוזר וניעור כיון שמרגיש טעם האיסור, ומטעם זה יש להחמיר במין בשאינו מינו שבזה מרגיש את הטעם לאחר שנוסף עוד איסור, אבל במין במינו הא לא ירגיש את הטעם, ומ"מ החמירו אף במין במינו משום גזירה מין במינו אטו מין בשא"מ.

**והרמ"א** מחמיר אף ביבש ביבש דאמרי' חוזר וניעור, אבל הש"ך (סקכ"א) פליג וס"ל שביבש ביבש אין חוזר וניעור, שהרי אינו חוזר להרגיש טעם האיסור, ולמה יחזור לאיסורו אחר שכבר נתבטל, ואף אי בנפילה שניה יש רוב איסור שרי, כיון שהאיסור שנפל בתחילה כבר נתבטל ונעשה היתר. והש"ך לשיטתו לעיל סי' צ"ח (סק"ו) שסובר שבכל טעם כעיקר אמרי' שנהפך ההיתר להיות איסור, וע"כ חוזר וניעור שכיון שנהפך להיות איסור והכל נעשה איסור ויש כאן הכרה גמורה של האיסור, משא"כ ביבש ביבש אף כשיש רוב איסור כיון שההיתר אינו מקבל טעם מהאיסור לא שייך לומר חוזר וניעור דאין כאן הכרה של האיסור. אבל לדעות שלא נהפך ההיתר לאיסור, א"כ נשאר תערובת איסור והיתר, ולכן אמרו דאם נפל עוד איסור חוזר וניעור, דשוב אין כאן שיעור לבטל את האיסור, וא"כ גם ביבש ביבש כשיש רוב מאיסור אין האיסור בטל עכשיו בהיתר. וכתב היד יהודה (סקכ"ה ד"ה מיהו באמת) דלפי"ז אנן שמחמירים לאסור אף ביבש ביבש, א"כ אפילו נוסף להיות מחצה על מחצה יש להחמיר שנאמר חוזר וניעור, כיון דעתה אין כאן שיעור לבטל את האיסור. ולמעשה גם הש"ך אינו רוצה להקל ביבש ביבש ורק בהפסד מרובה כתב להקל.

**והפר"ח** (סקכ"א) הגר"א (סקט"ו) ס"ל להיפך שביבש ביבש ודאי ליש להחמיר, כיון שיש רוב איסור וחוזר וניעור, אבל במין במינו שכל מה שאסור עד ששים הוא רק מדרבנן גזירה אטו שאינו מינו, בזה יש להקל שאינו חוזר וניעור. ולדבריהם יוצא חומרא שביבש ביבש יש להחמיר אף במחצה על מחצה דהרי איסורו מן התורה. ולמעשה קיי"ל כהרמ"א להחמיר דבכל דבר אמרי' חוזר וניעור, לא כקולת הש"ך לעניין יבש ביבש, ולא כקולת הפר"ח והגר"א שבמב"מ אין חוזר וניעור, אלא לעולם אמרי' חוזר וניעור כדכתב הרמ"א.

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**