ס - סימן שכ_ד ס_א - ס_ה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## טעם הא דשרי ליטול בכברה וליתן לתוך האבוס אע"פ שהמוץ נופל מאליו

א] השו"ע בס"א כתב דנוטל בכברה ונותן לתוך האבוס אע"פ שהמוץ נופל מאליו כיון שאינו מתכוין, ובפירש"י בשבת ק"מ א' כתב דהוא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר, ובתוס' הגרע"א שם תמה ע"ד הר"ש בכלאים פ"ט מ"ב שכתב לדון אם סתם מתניתין היא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר או כר"י דדבר שאינו מתכוין אסור, דמ"ט לא הביא להך סתמא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר.

אך הנה המאירי בשבת שם כתב בהא דתנן התם דאין שולין את הכרשינין ולא שפין אותן דהוא משום דכ"ז הוא דרך ברירה, והא דנותנין לתוך הכברה הוא משום דברירה זו מאליה היא באה, וכ"כ הפסקי רי"ד שם דהוא משום דמאליו הוא מתברר ואין בכך כלום דבירור מאליו שרי, (וכ"כ הלבו"ש בסימן שי"ט ס"ח דהוא משום דממילא נתברר ואיהו לאו מידי עביד), ומבו' דההיתר בזה אינו מדינא דדבר שאינו מתכוין, אלא משום דאי"ז דרך ברירה כיון דנעשית הברירה מאליה, וי"ל כן גם בדעת הר"ש, וע"כ לא הביא מהך מתניתין דסתם תנא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר.

ב] ולדעת רש"י דההיתר בזה הוא משום דבר שאינו מתכוין כתב הגר"ז הכא דכל הא דשרי הוא משום דאי"ז פס"ר, (וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ח בהא דתנן התם דנותן לתוך הכברה), - אך הנשמ"א בכלל י"ח סק"ב דקדק מד' רש"י דשרי אף כשהוא פס"ר, וכתב דהוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הפסקי רי"ד והמאירי דבכה"ג שנעשית הברירה מאליה אי"ז מעשה ברירה כלל, וע"כ שרי אף דהוי פס"ר.

אך צ"ע דאם אכן שרי אף בפס"ר משום דאי"ז מעשה ברירה כלל, א"כ מ"ט פירש"י דאתיא כר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר, הרי כיון דאי"ז מעשה ברירה כלל יש להתיר אף לר' יהודה דדבר שאינו מתכוין מותר.

וצ"ל כמש"נ בגליון 52 סקי"ח דהוא משום דלר' יהודה הוי דבר שאינו מתכוין כמתכוין, וכיון דחשיב כמתכוין לברור חשיב כמעשה ברירה, ומשא"כ לר"ש דדבר שאינו מתכוין ל"ה כמתכוין, הרי דאף דבפס"ר ליכא להתירא דדבר שאינו מתכוין, מ"מ הכא שרי משום דאי"ז מעשה ברירה כלל.

## טעם האיסור למדוד שעורים ולתת לפני בהמתו

ג] השו"ע בס"ב כתב דלא ימדוד אדם שעורים ויתן לפני בהמתו, והמ"ב שם כתב דהוא משום דנראה כאילו מודד למכור, והוא מפירש"י בביצה בביצה כ"ט א', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ט והכ"ב דהוא מגזירת מו"מ.

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד מבו' דהאיסור בזה הוא משום עובדין דחול, והיינו דהו"ל ככל מדידה דאסורה כמבו' בסימן ש"ו ס"ז, (והמ"ב שם כתב דהאיסור בזה הוא משום דהוי כעובדין דחול), וכ"כ הגר"ז הכא בס"ב דהא דאסור למדוד שעורים הא מפני שהמדידה אסורה משום עובדין דחול אף שלא במקום מו"מ, וציין לדינא דסימן ש"ו, (ושם סי"ח כתב דאיסור מדידה הוא משום דהוא מעשה חול וזלזול שבת).

ד] וצ"ע בדעת רש"י והרמב"ם שפירשו דהאיסור בזה הוא משום שנראה כמודד למכור ומשום גזירת מו"מ, ומ"ט לא פירשו דהוא משום איסור מדידה האסורה אף שלא במקום מו"מ.

וי"ל בזה דס"ל דאיסור מדידה משום עובדין דחול הותרה לצורך יו"ט, (וגם י"ל דכל שמודד לצורך יו"ט אי"ז עובדין דחול), וע"כ אין לאסור בזה אלא משום שנראה כמודד למכור ומגזירת מו"מ, - וי"ל עוד דס"ל דאיסור מדידה משום עובדין דחול הותרה במקום פסידא, והכא איכא פסידא, (כמש"כ כן הרשב"א בעבוה"ק שם), וע"כ אין לאסור בזה אלא מגזירת מו"מ, וצ"ע.

## אם הותר ליתן מים בקמח

ה] השו"ע בסס"ג כתב דאין גובלין מורסן לבהמה או לתרנגולים אבל נותנין לתוכו מים, ובטעם הא דהותר ליתן מים למורסן בשבת נחלקו הראשונים, דהפסקי רי"ד בשבת קנ"ה ב' כתב דהוא משום דאף בגיבולו אין חיוב חטאת משום דלאו בר גיבול הוא שאין עושין ממנו עיסה, ואינו אסור אלא מדרבנן דגזרינן גיבול מורסן אטו גיבול דקמח, וע"כ לריבר"י דבנתינת מים דקמח ליכא חיוב חטאת עד שיגבל לא גזרו בנתינת מים דמורסן, וכ"כ הריטב"א שם והריבב"ן שם קנ"ו א', וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת הט"ז בדעת הרמב"ם, וכ"נ בד' המאירי בשבת שם ובס' הבתים בשערי המלאכות שער י"א בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, וכ"כ התו"ש הכא בסוסק"ד בדעת הראב"ד.

אך הנה דעת כמה מקמאי דאף מורסן חייבין על גיבולו, (כמש"כ המ"ב בסק"ה ובביאוה"ל ד"ה אין גובלין), ולדעתם כתב הב"י הכא דהא דהתירו ליתן מים במורסן הוא משום דלא גזרו בנתינת מים אלא בקמח שאין בו צורך ליום, אבל במורסן שיש בו צורך היום להאכיל לחיה ועוף לא גזור, וכ"כ המאירי בשבת שם.

ו] אך הט"ז בסק"א כתב בדעת התוס' והראב"ד דהא דמותר ליתן במים במורסן, הוא משום דלדעת ריבר"י דאינו חייב עד שיגבל, לא אסרו חכמים כלל בנתינת המים אף בקמח, וכ"כ החת"ס בשבת י"ח א' בדעת התוס'.

והתו"ש בסוסק"ד פירש בד' הט"ז דכל הא דלא אסרו חכמים בנתינת מים לקמח הוא רק לצורך היום, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם והביאוה"ל (בד"ה אין גובלין), ולפ"ז לא פליג הט"ז לדינא ע"ד הב"י.

אך יש להעיר בזה, דלמש"כ הט"ז לפרש דהא דקתני דריבר"י אומר אינו חייב עד שיגבל ל"ד הוא, ואף לכתחילה שרי, הרי לא מצינו כלל שאסרו חכמים בנתינת מים, ומהיכ"ת נימא דלא התירו לזה אלא לצורך היום, וכ"ה משמעות ד' הט"ז שכתב דהא דמותר ליתן מים הוא משום דלאו מידי עביד ומשמע דשרי בכל ענין,[[1]](#footnote-2) וצ"ע.

## אם הותר לגבל בשינוי לדעת רבי כשנתן את המים מער"ש

ז] השו"ע בס"ג כתב דאין גובלין מורסן לתרנגולים אבל נותנין בו מים ומעביר בו תרוד או מקל שתי וערב וכו', וכתב דיש אוסרים ליתן מים ע"ג מורסן בשבת ולא אמרו שמוליך בו שתי וערב אלא כשהיו המים נתונין עליו מבעו"י, ודעת האוסרים הוא הסה"ת בסימן רי"ט דס"ל דקי"ל כרבי דמחייב בנתינת המים, ובע"כ דהא דשרי לגבל מורסן שתי וערב הוא כשנתן את המים מער"ש, דבכה"ג שרי ע"י שינוי בגיבול.

והנה בשבת קנ"ו א' מבו' דהא דהותר לגבל בשינוי הוא רק לדעת ריבר"י דאינו מחייב בנתינת המים, אך לדעת רבי דמחייב בנתינת המים אסור לגבל בשינוי, ובד' הסה"ת שם ובריש סימן ר"כ מבו' דכל הא דלרבי לא שרי ע"י שינוי, הוא רק כשבא ליתן את המים בשבת, אך כל שנתן את המים מער"ש מותר לגבל בשבת ע"י שינוי, ובדבריו בסו"ס רי"ט מבו' דבכה"ג שנתן את המים בער"ש יש להתיר טפי לדעת רבי מלדעת ריבר"י.

ח] אמנם הנה בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, דהנה הריטב"א בשבת שם כתב דלרבי דאסר נתינת מים גרידא כ"ש דאסור גיבול אפי' בשינוי, ומשמעות דבריו דאסר רבי משום הגיבול אף כשנתן את המים מבעו"י, (דאם איירי כשנותן את המים בשבת, א"צ ללמוד לאסור בזה בק"ו מהא דאסר נתינת מים גרידא, שהרי בכה"ג ה"ז אסור משום נתינת המים), - וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד והריטב"א שם לפרש דהא דאמר רבי דמותר לפרק היינו במורסן מגובל מאתמול ולא אמרינן דכשהוא מפרקו ומערה אותו לכלי אחר הוא מתגבל יותר דכולי האי לא אסר רבי, והרי דאף דלדעת ריבר"י שרי בזה ע"י שינוי, מ"מ לדעת רבי היה לנו לאסור אף שכבר נתן המים מבעו"י, וכל הא דשרי הוא משום דכבר הוא מגובל מאתמול וכולי האי לא אסר רבי, וכ"נ גם ממש"כ תלמיד הרמב"ן שם דלרבי לא התירו שום גיבול בכלי עצמו אלא לפרק דאין נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, ולריבר"י שרי אף לגבל, ובע"כ דאיירי כשנתן את המים מבעו"י, (דאל"כ מ"ט שרי לפרק, הרי אף דאינו נראה כמכוין מלאכתו לגיבול יש לאסור משום נתינת המים), ואפ"ה לדעת רבי אסור לגבל אף ע"י שינוי.

ט] ולמדנו מזה פלוגתת הראשונים, דדעת הסה"ת דאף דלרבי דמחייב בלישה מנתינת המים יש לאסור טפי, כ"ז הוא כשנותן את המים בשבת, אך כל שנתן את המים מער"ש יש להתיר טפי לדעת רבי מלדעת ריבר"י, ודעת הפסקי רי"ד ותלמיד הרמב"ן והריטב"א דאף כשנתן את המים מער"ש יש לאסור טפי לדעת רבי מלדעת ריבר"י, וצ"ב ביסוד הפלוגתא בזה.

## פלוגתת הראשונים ביסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י

י] ונראה דלטעמייהו אזלי, דהנה נתבאר בגליון מס' 55 פלוגתת הראשונים ביסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י אם חייבין על נתינת המים, דדעת הסה"ת ודעימיה דהיינו דלרבי ע"י נתינת המים חשיב כבר כלישה, (וכמו שמצינו לענין חלה די"א דכבר בנתינת המים חשיב כעיסה גמורה), ולריבר"י לא חשיב כלישה אלא ע"י הגיבול, ולדעת התורי"ד והריטב"א ודעימייהו לכו"ע לא חשיב כעיסה גמורה אלא ע"י הגיבול, וטעמא דרבי דמחייב בנתינת המים הוא משום דס"ל דחייבין גם על תחילת מעשה העיסה ול"ב שתיגמר הלישה, ולריבר"י אינו חייב עד שיגבל דלא סגי בתחילת מעשה הלישה ואינו חייב אלא על גמר הלישה.

ונתבאר שם דנפ"מ בזה הוא בגונא שנתן את המים מער"ש וגיבל בשבת אם חייב לדעת רבי, דלדעת הסה"ת ודעימיה דלרבי הוי עיקר העיסה בנתינת המים, הרי דכל שנתן את המים מבעו"י אינו חייב על הגיבול דכבר יש ע"ז תורת עיסה, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן ר"כ, - אך לדעת התורי"ד והריטב"א דגם לדעת רבי עיקר העיסה הוא בגיבול, אלא דחייב גם על נתינת המים דהיא מכלל מעשה העיסה, הרי ודאי דגם לדעתו יש לחייב על הגיבול, דכיון דחייבין על נתינת המים משום דהוא תחילת מעשה העיסה כ"ש דחייבין על הגיבול דהא גמר מעשה העיסה.

יא] ולפ"ז הרי בזה הוא דפליגי אם לדעת רבי יש להתיר לגבל בשינוי כשנתן את המים מבעו"י, דהסה"ת לטעמיה דס"ל דלדעת רבי עיקר הלישה היא בנתינת המים ואם נתן מים מבעו"י אינו חייב על גיבולו, הרי דלדידיה פשיטא טפי דיש להתיר לגבל בשינוי, - אך הרי"ד והריטב"א לטעמייהו דאף לדעת רבי עיקר העיסה היא בגיבול אלא דס"ל דחייבין אף על תחילת מעשה העיסה, הרי כיון דמחמיר רבי ומחייב בכל מעשה שהוא מכלל הלישה ואף על נתינת המים, כ"ש דלדידיה יש לאסור בגיבול אפי' בשינוי, והיינו דהא דשרי ריבר"י לגבל בשינוי אי"ז מדינא דכלאחר יד דעלמא, (דבזה לא היו מתירין לכתחילה), אלא הוא משום דאי"ז כדרך לישה ואי"ז הלישה הגמורה, וכ"ז הוא לדעת ריבר"י דאין חייבין אלא על לישה גמורה, אך לדעת רבי דחייבין על כל מעשה שמכלל הלישה, כ"ש דיש לחייב על לישה שאינה גמורה.

## אם הותר לגבל מורסן לתרנגולים ע"י שינוי

יב] במש"כ השו"ע דמותר לגבל מורסן לתרנגולים ע"י שינוי, הנה נחלקו הראשונים בדין זה, דהנה בשבת קנ"ה ב' מוקמינן להא דתנן התם דנותנין מורסן לתרנגולים אבל לא גובלין כר"י ב"ר יהודה, ובחי' תלמיד הרמב"ן שם הק' דהיאך מוקמינן לה כריבר"י הרי ריבר"י שרי לגבל ע"י שינוי, וכתב די"ל דבמורסן לתרנגולים לא התירו לגבל אף ע"י שינוי משום דכל גיבול לתרנגולים הוי כי אורחיה דאינם צריכין גיבול שלם כיון דהתרנגולים עצמן מגבלין אותו ע"י ניקור, ועוד דכיון דאינם צריכין גיבול לא טרחינן בכדי, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם דגיבול מורסן לתרנגולים לעולם אסור ול"ד למירוס מורסן לשוורים דהתירו כשאינו מגבל כל צרכו אלא שתי וערב.

אך בס' המאורות בשבת שם כתב דהא דתנן דנותנין מורסן לתרנגולים אבל לא גובלין הוא כדרכו בלא שינוי, אך ע"י שינוי שרי, וכ"כ הריא"ז ובפי' הר"ן שם, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הל"ד.

## אם הותר לגבל מורסן ע"י שינוי דמעט מעט

יג] המ"ב בסק"ו כתב דהא דאסור לגבל מורסן הוא אף כשמגבל מעט מעט, ובביאוה"ל (בד"ה מורסן) כתב דהוא משום דלא הותר לגבל מעט מעט אלא בקלי ולא במורסן, וכמש"כ כן בחי' תלמיד הרמב"ן בשבת קנ"ו א', ופירש דהא דשאני שתית לאדם דהותר לגבל מעט מעט ממורסן לשוורים דלא הותר, הוא או משום דעדיף לן למיטרח במאכל אדם יותר ממאכל בהמה, או משום דשתית אינו נאכל בלא גיבול כל צרכו ומורסן לשוורים נאכל בלא גיבול כל צרכו, ותמה על מש"כ המג"א להתיר לגבל מורסן מעט מעט.

אך הנה כד' המג"א מצינו בד' הריטב"א בשבת שם שכתב דמותר לגבל מורסן מעט מעט כמו שהתירו בזה בגיבול דקלי, ומה שאמרו שם דהיכי משני וכו', הוא כשרוצה לגבל הרבה ביחד, ובכה"ג צריך לשנות ולגבל שתי וערב.

יד] ובעיקר משה"ק תלמיד הרמב"ן דמ"ש דבקמח קלי התירו לגבל מעט מעט ובמורסן לא התירו לגבל מעט מעט, י"ל לדעת השו"ע בסימן שכ"א סי"ד דאין חייבין על לישת קמח קלי, וכל הא דאסור לגבלו הוא שמא יבא לגבל קמח שאינו קלי, ונתבאר בגליון מס' 55 דאף דהשו"ע ס"ל כדעת התוס' דיש באפר משום לישה, מ"מ ס"ל דבקמח קלי אין חייבין משום לישה משום דהוא צריך גיבול ואין גיבולו גיבול, - ולפ"ז לכאו' אף למש"כ התוס' והתוס' הרא"ש בשבת י"ח א' דחייבין על לישה דמורסן, כ"ז הוא במורסן דהוא מתגבל קצת, אך בקמח קלי דאינו מתגבל כלל מודו דאין חייבין על לישתו.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהתירו לגבל קמח קלי מעט מעט ולא התירו כן במורסן, דבקמח קלי דלי"ב משום לישה דאורייתא, וכל הא דאסור לגבלו הוא שמא יבא לגבל קמח שאינו קלי, הרי דכל שמגבל מעט מעט דאי"ז כדרך לישה ליכא למיגזר, - אך במורסן דיש בו משום לישה מדאורייתא, אין מקום להתיר לגבל מעט מעט, דאי"ז שינוי כלל, ולא התירו אלא בגיבול שתי וערב דהוא שינוי גמור.

## קשירת אוכלי בהמה במעשה אומן

טו] הרמ"א בס"ד כתב דקשין של שבלים שקושרין בב' או בג' מקומות לא הותר להתירן אלא בקשר שאינו של קיימא, ובגל' הגרע"א כתב דמד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"ד שכתב דכל הראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת וכו' משמע לכאורה דבכל ענין מותר לקושרו, וה"ה להתירו, והביא כן מד' המהריק"ש בסימן שי"ז שכתב דמותר לקשור אוכלי בהמה אף בקשר שהוא מעשה אומן.

ויש להעיר בזה, דהנה בטעם ההיתר דקשר באוכלי בהמה, מבו' בד' הרמ"ך בהל' שבת דהוא משום דאינו קשר של קיימא, וכ"כ הזרע אמת בסימן י"ב והחיי אדם בכלל כ"ו ס"ח, ולכאו' לפ"ז אין להתיר בזה אלא בקשר שהוא מעשה הדיוט דמותר כשאינו של קיימא, אך בקשר שהוא מעשה אומן דלדעת הרמב"ם אסור אף כשאינו של קיימא, יש לאסור אף כשהוא מאכל בהמה.

ובזה נתישב משה"ק הביאוה"ל בסימן שי"ז ס"ה במש"כ הרמב"ם שם ה"ו דמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, ומקורו הוא מהא דתנן בשבת קנ"ז א' דקשרו את המקידה בגמי, והק' דהרי להרמב"ם לטעמיה ליכא משום קושר באוכלי בהמה, ולהנ"ל ניחא דהתם דהוי קשר אומן אסור אף דהוא אוכלי בהמה, ולא הותר אלא משום דהוא לצורך מצוה.

טז] ובדעת המהריק"ש והגרע"א צ"ל, דאף דעיקר התירא דקשר באוכלי בהמה הוא משום דהוי קשר שאינו של קיימא, מ"מ התירו בזה גם במעשה אומן, דלא אסרו בקשר שהוא מעשה אומן אף שאינו של קיימא, אלא כשקושר בדבר דהוא ראוי להתקיים, דבכה"ג מחלף בקשר של קיימא, אך במאכל בהמה דאינו ראוי כלל להתקיים, לא אסרו חכמים, וצ"ע.

## דבר שאין עליו תורת כלי שמייחדו בשבת לבהמה

יז] השו"ע בס"ה כתב דעצים שקצצן מן האילן ויש מאכילין אותן לבהמה בעודם לחים מתירין ומפספסין בהן להאכילן, והביאוה"ל שם הביא משה"ק הרשב"א בשבת קנ"ה א' מהא דתנן שם קכ"ו ב' דחבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדין אם התקינן למאכל בהמה מטלטלין אותן ואם לאו אין מטלטלין אותן, והרי דכל שאינו מתקנו למאכל בהמה מערב שבת אפי' בטלטול אסורין, וכתב דהתם הוא בדלא בעי להו למאכל בהמה אלא לצורך מקומן או לצורך עצמן לישב עליהן, אך כל דבעי להו למאכל בהמה מותר לטלטלן.

ולכאו' מבו' בד' הרשב"א דאף דבר שלא היה עומד בתחילת השבת לבהמה והו"ל מוקצה, מ"מ כל שמעמידו בשבת לבהמה בטלה הקצאתו, וזה כמש"כ בתוס' הגרע"א בשלהי שבת דאף להסוברים דבשר חי אסור לטלטלו אף לר"ש דכיון דעומד לאדם לא שדי ליה לכלבים, מ"מ אם רוצה ליתנו לכלבים מותר, דעכשיו שמזמינו לכלבים עומד לכלבים, אלא דבביה"ש עדיין ל"ה עומד לכלבים, ודמי לנבילה שנתנבלה בשבת דשרי לר"ש, (וכ"כ הגרע"א בגל' המג"א בסימן ש"ח סקנ"ו ובגהש"ס בחולין ט"ו ב'), ודלא כמש"כ החזו"א בסימן מ"ד סקי"ד דכל דלא חזי ביה"ש והשתא נמי לא חזי יותר מביה"ש מודה ר"ש דל"מ מחשבה בשבת.[[2]](#footnote-3)

אך באמת בד' הרשב"א משמע להדיא דכל שלא התקינו מער"ש לבהמה אך אם נמלך בשבת להאכילו לבהמה מ"מ אסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ולא הותר לטלטלו אלא כדי להאכילו לבהמה, וצ"ע.

1. ומש"כ הט"ז דבקמח יש בו צורך לעופות ולבהמות, הוא לתמוה ע"ד הב"י שכתב דבמורסן התירו נתינת מים משום דיש בו צורך היום, וע"ז הק' דגם בקמח איכא לטעם זה, ובע"כ דהא דתני דאינו חייב עד שיגבל ל"ד הוא ואף לכתחילה שרי, והיינו משום דלאו מידי עביד ולא אסרו חכמים כלל בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו דכל שהקצה דעתו מער"ש הוי מוקצה לכל השבת, ורק כשנשתנה מצב החפץ הוא דאמרינן דכלפי מצב זה מעולם לא הקצה מדעתו, אך כל שלא נשתנה מצב החפץ וכלפי מצב זה הקצה החפץ מדעתו ל"מ מה שנמלך עליו דאכתי הקצאתו קיימת. [↑](#footnote-ref-3)