ח - בדין טחתו ביריכה ועד שאינו בדוק
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב / שיעורים כתמים

**סימן ח**

**בדין טחתו ביריכה ועד שאינו בדוק**

**א**

א] **נדה י"ד א',** איתמר בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה ולמחר מצאה עלי' דם, אמר רב טמאה נדה, א"ל רב שימי בר חייא והא חוששת אמרת לן, איתמר נמי אמר שמואל טמאה נדה, וכן מורין בי מדרשא טמאה נדה.

**ולקמן** בסוגיין פליגי תנאי בדין בדקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם, דדעת רבי דטמאה נדה, ודעת ר' חייא דטמאה משום כתם, ולדעת רוב קמאי דעת ר' יוסי דטהורה לגמרי.

**ולא** נתפרש בסוגיית הגמ' דמ"ש בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה דלכו"ע טמאה נדה, אף דיתכן דהדם הוא מיריכה, מבדקה בעד שאינו בדוק דלדעת ר' חייא ור' יוסי אינה טמאה נדה.

ב] **והמגיני** שלמה בכללי חזקה כתב לפרש בזה, ז"ל, ולמ"ד דבעד שאינו בדוק כתם הוי, צ"ל דס"ל דאדרבה אזלינן בתר רובא דעלמא דמצויין דמים בעלמא וכו', אבל בעד הבדוק וטחתו ביריכה, מודה דודאי יריכה לחוד לא מצוי כ"כ הרבה שיתלכלך בדם, והודאי נשאר במקומו, עכ"ל, והיינו דיריכה לא חשיב כמקום שאינו בדוק, ואינו מצוי בו כ"כ דם מעלמא, וע"כ בזה מודו כו"ע דטמאה נדה, ועד"ז מבו' בד' החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"א.[[1]](#footnote-1)

ג] **אמנם** הנה הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה וכו', וכשמצאה בו גריס ועוד עסקינן הא פחות מגריס כיון דטחתו ביריכה טהורה דתלינן במאכולת וכו', ואי קשיא לך הא דאמרי' בסמוך אמר לו ר' חייא אי אתה מודה לי דצריכה גריס ועוד, א"ל אבל, א"ל א"כ אף אתה עשיתו כתם, דאלמא כל שאתה מצריכו גריס ועוד אינה מטמאה נדה אלא טמאה משום כתם וא"כ הכא דמטמאינן לה משום נדה אל תצריכנה גריס ועוד וכו', לא קשיא דהא א"ל רבי דע"כ בעינן גריס ועוד לאפוקי מדין מאכולת אלמא לאו כללא הוא דכל שצריכה גריס ועוד לא תהא טמאה אלא משום כתם, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב עוד בע"א, ונתבאר להלן ענף י"א.

**ולכאו'** למש"כ הרשב"א בתי' זה, כל הא דבטחתו ביריכה טהורה כשאין בו כגריס ועוד, הוא רק לדעת רבי דאף כשצריכה כגריס ועוד טמאה משום נדה, אך לדעת ר' חייא דכל שצריכה כגריס ועוד אינה טמאה אלא משום כתם, הרי דבטחתו ביריכה דהיא טמאה נדה, ה"ה טמאה אף בפחות מכגריס.

ד] **אך** צ"ע בטעמא דמילתא, דהרי אף דיריכה הויא כבדוקה ואין מצוי בה דמים, הרי מ"מ מצוי בה מאכולת, שהרי חזינן דלדעת רבי אינה טמאה בטחתו ביריכה בפחות מכגריס, ולא פליגי רבי ור' חייא במידת מציאות המאכולת, וא"כ מ"ש דבעד שאינו בדוק לר' חייא אינה טמאה נדה, משום דמצוי דם מעלמא, ובטחתו ביריכה טמאה נדה אף בפחות מכגריס אף דמצוי מאכולת.

**ויש** להוסיף, שהרי מש"כ הרשב"א לדון דלדעת ר' חייא בטחתו ביריכה טמאה אף בפחות מגריס, אין מכוון הדברים דכל הא דתלינן במאכולת הוא רק כשאין טומאתה טומאת נדה, אך כשטומאתה טומאת נדה אין תולין במאכולת, שהרי כל הא דבעד שאינו בדוק לר' חייא אינה טמאה נדה הוא משום דיש לתלות דהוא מעלמא, אך בלא"ה היתה טמאה נדה, והרי דאף כשטומאתה טומאת נדה יש לתלות במאכולת, לא הוא להיפך, דלדעת ר' חייא כ"ה דתלינן במאכולת, ה"נ יש לתלות אף ביותר מכגריס דהוא מעלמא, וכיון דבטחתו ביריכה אין תולין ביותר מכגריס דהוא מעלמא, בע"כ דאף בפחות מגריס אין תולין במאכולת,[[2]](#footnote-2) - ובזה הוא דקשיא לן, דהא גופא טעמא בעי דמ"ט באמת אין תולין במאכולת, ומ"ש מהא דתולין בעד שאינו בדוק.

**ב**

ה] **ומצאנו** הישוב לזה בד' הריטב"א, ז"ל, בדקה בעד שאינו בדוק לה וכו' ולמחר מצאה עליו דם. ענין זה הוא היפך הענין של מעלה, דבההיא דלעיל העד בדוק והספק נפל אח"כ מפני הירך, ובכאן הספק הי' בעד ואח"כ לא נולד לו מקום ספק, ואעפ"כ למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי, מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש יריכה אינו כ"כ, משא"כ בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת היתר, כי אינו מועיל כ"כ הנגעת העד שבא אח"כ, עכ"ל.[[3]](#footnote-3)

**ומבו'** בדבריו דהא דבעד שאינו בדוק אינה טמאה נדה ובטחתו ביריכה טמאה נדה, הוא משום דבעד שאינו בדוק נולד הספק קודם הבדיקה, ובכה"ג הוי טפי בחזקת היתר, ומשא"כ בטחתו ביריכה דנולד הספק אחר הבדיקה, ל"ה כ"כ בחזקת היתר.

**וכ"כ** הגר"ז בסימן ק"צ סקע"א, עיי"ש, ובקו"א בסימן קפ"ז סק"ה הוסיף לפרש הטעם בזה, ז"ל, טעמא מאי איכא לפלוגי בין נולד הספק קודם בדיקתה את עצמה לנולד אח"כ, משום שכשנולד קודם בדיקה נולד בשעה שהיא בחזקת טהרה, וכשנולד אח"כ נולד בשעה שהיא בחזקת טמאה, דכשנמצא דם על העד ה"ה טמאה בודאי למפרע משעת בדיקה לולי שנולד ספק זה, ואין ספק זה מוציא מידי ודאי טומאה, ואין אומרים העמד אשה על חזקתה בספק זה שאינו ספק שקול לגמרי וכו', ול"ד לספק מאכולת בעגול שהמאכולת מצוי' וכו', משא"כ כשנולד הספק קודם הבדיקה, דכיון שאז היא בחזקת טהרה א"א להוציאה מחזקתה בספק הנולד אז, אפי' שאינו שקול, עכ"ל.

ו] **והך** מילתא דחלוק הוא דין ספק הנולד קודם הבדיקה מדין ספק הנולד אחר הבדיקה, יש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' בסוגיין דלפי' ר"ח הא דטחתו ביריכה היינו בגלוי שלא הניחתו בקופסא, והסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח עמד בזה דהוא שלא כמש"כ התוס' לקמן בסוגיין דעד שאינו בדוק היינו דידעה שהי' נקי לפני יום או יומים ועתה בשעת בדיקה נטלתו ממקום המוצנע ולא בדקה העד, והרי דכה"ג שהניחתו בגלוי הו"ל כעד שאינו בדוק, ועיי"ש שכתב דהר"ח פליג בזה ע"ד התוס', וזה סתום בד' התוס', ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ (עמ' קכ"ג) כתב לחלק בין היכא שהניחתו במקום מגולה זמן מועט, להיכא שהניחתו במקום מגולה יום או יומים.

**ובע"כ** צ"ל בזה, כמש"כ הגר"ז בסימן ק"צ שם בתו"ד, דינא דעד שאינו בדוק הוא רק כשל"ה בדוק קודם הבדיקה, וע"כ אף דעד שהניחתו במקום מגולה חשיב כעד שאינו בדוק ואינה טמאה נדה, מ"מ כל שהניחתו בגלוי אחר שבדקה בו לי"ב לדין עד שאינו בדוק, וע"כ היא טמאה נדה.

ז] **עוד** יש להוכיח כן ממש"כ בחי' הר"א בסוגיין דעד שאינו בדוק היינו שבדקתו תחילה "והניחתו בקופסא" ואח"כ בדקה בו, וצע"ג דלכאו' כשהניחתו בקופסא אין יוצא מכלל בדוק, וכדחזינן דבדקה בעד הבדוק והניחתו בקופסא ואח"כ נמצא עליו דם טמאה נדה לכו"ע.

**ובע"כ** מד' הר"א דדינא דעד שאינו בדוק הוא רק כשנולד הספק קודם הבדיקה, וע"כ אף דגם כשהניחתו בקופסא סגי לאשוויי לי' לעד שאינו בדוק, מ"מ לא מטהרינן אלא כשהניחתו בקופסא ואח"כ בדקה בו, אך כשבדקה בו ואח"כ הניחתו לי"ב לדינא דעד שאינו בדוק, ובכה"ג אין לטהר אלא משום דיני תלי', וכל שהניחתו בקופסא ליכא למיתלי.[[4]](#footnote-4)

**ושו"ר** הדברים מפורשים כן בד' הר"א בתו"ד, שכתב בדין טחתו בירכה, ז"ל, ובכה"ג ודאי טמאה נדה אפי' לר' חייא, דעד כאן לא קאמר ר' חייא לקמן טמאה משום כתם, אלא כשבדקה בעד שאינו בדוק לה "בשעת בדיקה", אבל בזו שבדקה בעד הבדוק לה, אפי' איהו מודה דטמאה נדה, עכ"ל, ולהדיא דהא דשאני דין טחתו בירכה מדין עד שאינו בדוק, הוא משום דעד שאינו בדוק ל"ה בדוק לה בשעת בדיקה, וטחתו בירכה הי' בדוק לה בשעת בדיקה.

**ג**

ח] **עוד** יש להוכיח כן, דהנה לקמן נ"ח ב' תנן בעד שהוא נתון תחת הכר ונמצא עליו דם עגול טהור משוך טמא, ובפירש"י לקמן נ"ז ב' ד"ה עגול כתב דהוא משום דעגול אי"ז דם בדיקה, דדרך קינוח להיות משוך, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן נ"ח ב', והריא"ז שם ה"ב דין י', והרשב"ץ שם, ורי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד דהוא משום דחזקה אם הי' דם קינוח הי' משוך, וכ"כ הטור בסימן ק"צ דהוא משום דודאי אינו מדם הקינוח, ומבו' דמן הדין הי' לטמאות בעד שבדקה בו אף דיתכן שהוא דם מאכולת, וכל הא דמטהרינן בעגול הוא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, וכן נקט התפארת למשה בסימן ק"צ ע"ד הט"ז בסקכ"ג, וכן צידד בחי' הגרע"א לקמן נ"ח ב', (ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרשב"א בסוגיין, ואכמ"ל).[[5]](#footnote-5)

**ולכאו'** צ"ע דכיון דבבדיקת עד אין מטהרין אלא היכא דמוכחא מילתא דאי"ז דם קינוח, א"כ מ"ט בעד שאינו בדוק מטהרינן אף דליכא הוכחה כלל דאינו דם קינוח.[[6]](#footnote-6)

**ובע"כ** מזה דשאני בעד שאינו בדוק שנולד הספק קודם הבדיקה, ובכה"ג איכא לטהרת "עד שאינו בדוק", דה"ז מועיל אף בבדיקת עד, ומשא"כ בעד שתחת הכר שנולד הספק אחר הבדיקה, ולי"ב לטהרת עד שאינו בדוק, אלא דאתינן עלה מדין תלי' בעלמא, הרי דבבדיקת עד דינא הוא דאין תולין אלא אם מוכחא מילתא דאינו דם קינוח.[[7]](#footnote-7)

ט] **ובזה** מתפרש גם משמעות ד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד דהא דמטהרינן בעד שאינו בדוק בפחות מגריס, הוא אף במשוך, דוקא בטחתו ביריכה שבדוק הוא אצלה לא מטהרינן רק בעגול, וכ"נ להדיא בדבריו בתוה"ב הקצר שם, וצ"ב דמ"ש מעד שתחת הכר דלא מטהרינן אלא בעגול.[[8]](#footnote-8)

**ולמש"נ** ניחא, דשאני בעד שתחת הכר שנולד הספק אחר הבדיקה, ובכה"ג אין מטהרין אלא בעגול דמוכחא מילתא דאינו דם קינוח, ומשא"כ בעד שאינו בדוק שנולד הספק קודם הבדיקה, ויש בזה לטהרת "עד שאינו בדוק" דאינו מועיל לטמאות כלל, שפיר מטהרינן אף בדליכא הוכחה דאי"ז דם קינוח.[[9]](#footnote-9)

**ד**

י] **אמנם** הנה הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח כתב דאין לחלק בין היכא שהי' מונח בגלוי קודם שבדקה את עצמה ובין שהי' מונח בגלוי לאחר שבדקה את עצמה ולאח"ז נמצא דם על העד, דמאי שנא, - והיינו דהרי לעולם הספק שלפנינו הוא אם הדם הוא ממקורה הוא מעלמא, ומאי נפ"מ אם הספק הוא קודם הבדיקה או אחר הבדיקה, וכבר הבאנו לעיל סק"ה מש"כ הגר"ז לפרש בזה, וצ"ב.

**ועיי"ש** שכתב להוכיח דאין לחלק כן, ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד להוכיח דלא כמש"כ התוס' דעד שאינו בדוק הוא כשלא בדקתו סמוך לבדיקה, מהא דמטמאינן בג' נשים שלבשו חלוק אחד, ומשמעות דבריו דאם הוה מטהרינן בזה משום דאינו בדוק, היתה אף האשה הראשונה טהורה, ויש להוסיף, דמוכח כן ממש"כ הרשב"א שם והתוס' הרא"ש בסוגיין לישב דהו"ל כבאו לישאל בב"א, ואי נימא דאת הראשונה אין לנו לטהר, ל"ה כבאו לישאל בב"א, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א במשמה"ב שם דקשיא לי' גם דתהא הראשונה טהורה, והרי דאין לחלק בין היכא שנולד הספק קודם הבדיקה להיכא שנולד הספק אחר הבדיקה.[[10]](#footnote-10)

**וכ"ה** מבו' גם בד' התוס' הרא"ש בסוגיין שהק' בהא דס"ד דבעד שאינו בדוק טהורה לגמרי, ומ"ש מהרואה כתם על בשרה ועל חלוקה דטמאה מספק,[[11]](#footnote-11) - ואי נימא דיש לחלק בדין אינו בדוק אם נולד הספק קודם הבדיקה או נולד הספק אחר הבדיקה, הרי שפיר י"ל דאף דבעד שאינו בדוק שנולד הספק קודם הבדיקה טהורה לגמרי, מ"מ בכתם הנמצא על בשרה ועל חלוקה דמספק"ל שמא הוי הדם קודם שעברה בשוק של טבחים, טמאה מספק.[[12]](#footnote-12)

יא] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז שם כתב לפי דבריו, דכל שנולד הספק בב"א עם הבדיקה הו"ל כנולד הספק קודם הבדיקה דיש בזה לטהרת עד שאינו בדוק, וכתב עפי"ז לטהר כשיש במקור מכה שאין ידוע אם מוציאה דם, דאף דאי"ז תלי' המועלת לטהר בבדיקה, מ"מ הו"ל כעד שאינו בדוק.

**ולפ"ז** תיקשי במש"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין להוכיח דאף בטחתו ביריכה תולין במאכולת ואינה טמאה אלא בכגריס ועוד, מהא דפריך לעיל בסוגיין דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, ולהנ"ל הרי בכה"ג יש לטהר משום דהו"ל כעד שאינו בדוק, והיאך למדו מזה דתולין במאכולת אף בעד הבדוק, וביותר תיקשי בד' הריטב"א שכתב דכל הא דמטמאינן בטחתו ביריכה הוא משום שנולד הספק אחר הבדיקה, ואיהו גופי' כתב להוכיח דבפחות מגריס טהורה מהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת, אף דהתם הו"ל כמו שנולד הספק קודם הבדיקה.

**ה**

יב] **ובעיקר** הא דבטחתו ביריכה טמאה נדה, הק' הפרד"ר במקש"ז בסימן ק"צ סקכ"ד עמ' ר"כ, ז"ל, דהא מה"ת גם כתם הנמצא על בשרה ה"ה טהור דתלינן בדם מעלמא ואינה טמאה רק משום כתם דרבנן, וא"כ מה בכך שהי' העד בדוק, הרי הירך ל"ה בדוק לה קודם, ואכתי י"ל דילמא מעיקרא הוי דם על הירך מעלמא ואכתי אין לנו לטמאה רק משום כתם ולא מה"ת וכו', ולמה לא נאמר דמקמי הכי הוי דם מעלמא על הירך, ולא עדיף מכתם הנמצא על בשרה דאינה טמאה רק משום כתם, עכ"ל.[[13]](#footnote-13)

**ועיי"ש** שכתב לישב, דלעולם בכתם שעל בשרה אין לנו לתלות דהוא מעלמא, דאי מעלמא על חלוקה איבע"ל לאשתכוחי, והא דמה"ת מטהרינן כתם שעל בשרה ואמרינן דמעלמא אתא, הוא משום דכיון דלא ארגשה אמרינן דודאי דלא אתי מגופה, דמה"ת לא חיישינן כלל דילמא ארגשה ולאו אדעתה, ומשא"כ הכא שבדקה עצמה בעד, די"ל שבא מן העד ובאמת הרגישה וטעתה בהרגשת עד, גם מה"ת תלינן יותר לומר שהוא דם המקור דשכיח, מלומר שבא דם מעלמא על בשרה לחוד דלא שכיח.

יג] **אך** יש להעיר ע"ז, דא"כ הדין נותן דאם מצאה כתם על בשרה בשיעור אותיום אחר בדיקת עד או אחר שמש או הטלת מ"ר תהא טמאה נדה מדאורייתא, כיון דבכה"ג ליכא ריעותא ממה שלא הרגישה, די"ל דהרגישה וכסבורה הרגשת עד או מ"ר או שמש, וזה לא שמענו.

**ובע"כ** מזה חד מתרתי, או דהא דתלינן מדאורייתא בכתמים שהם מעלמא אי"ז מכח הריעותא מדלא ארגשה, או דגם אם יתכן שטעתה בהרגשת עד, אכתי איכא ריעותא, דסתמא דמילתא אינה טועה בהרגשה, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ק"צ סל"ד דגם בבדיקת עד איכא ריעותא מדלא ארגשה, ונתבאר להלן סקי"ט בהערה.

**ולפ"ז** הדק"ל, דמ"ט בטחתו ביריכה היא טמאה נדה, ומ"ש מכל כתם הנמצא על בשרה דמה"ת היא טהורה דתלינן בדם מעלמא.

**ו**

יד] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה במה שאמרו בעד שאינו בדוק דטמאה משום כתם, כתב בפירש"י, ז"ל, "כלומר" טומאת ספק ותולין, עכ"ל, ונתפרשו דבריו בד' הריטב"א שם, ז"ל, ל"ד כתם, שהרי אין כאן מקום לכתם כלל, אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיו"ב שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, אלא דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב, דמאי קשיא לי' בלישנא דטומאת כתם, הרי דמי לכל כתם דמספק"ל אם הוא דם מהמקור או דם מעלמא, וה"נ הכא מספק"ל אם הוא דם מהמקור או דם מעלמא, ומה בין דם זה לכל כתם.

טו] **ובפשוטו** צ"ל דמכוון דבריו הוא דל"ד לכל כתם דעיקר טומאתו אינה אלא מדרבנן משום דראתה בלא הרגשה, כאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן נ"ו ב' דעיקר הא דכתמים אינם אלא מדרבנן הוא משום דבעינן הרגשה, ומשא"כ הכא דלהצד דהוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, דאמרינן דטעתה בהרגשת עד, אלא דקרי לה טומאת כתם משום דהוא טומאת ספק.

**אך** אי"ז מתישב היטב בל' הריטב"א, שלא הזכיר כלל להא דתלינן שהרגישה וטעתה בהרגשת עד, אלא כתב דאין כאן מקום לכתם כלל משום דהוא או דם מהמקור וכו', וזה צ"ב, וכנ"ל, שהרי כל כתם הוא או דם מהמקור וכו', ומה בין זה לכל כתם.[[14]](#footnote-14)

טז] **ונראה** בביאור ד' הריטב"א, דעיקר הא דבכתם מספק"ל שהוא מעלמא, וע"כ אי"ז אלא טומאת ספק, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א' וס' א', הוא משום דאי"ז אלא "כתם", והיינו דלא נמצא הדם בגופה, ובכה"ג הוא דמספק"ל שמא הוא מעלמא, אך כל שמצאה הדם בגופה אי"ז "כתם" אלא "ראי'", ובכה"ג לא מספק"ל שמא הוא מעלמא, דכיון שמצאה את הדם במקור הדם, יש לתלות דהוא מגופה.[[15]](#footnote-15)

**ואשר** זהו הא דקשיא לי' להריטב"א, דכל שבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה עליו דם, אין לחשבו ככתם, דעיקר תורת "עד" הוא שהוא מעיד על מה שהי' בגופה, וכיון דיש לנו עדות שהי' כן בגופה, אינו בכלל כתם, שלא נמצא בגופה,[[16]](#footnote-16) וע"ז כתב הריטב"א דאף דאינו בכלל כתם, מ"מ כיון דהכא מכח הא דאינו בדוק מספק"ל שמא אינו מגופה, דמי לטומאת כתם שהוא מספק, (ואך דבכל כתם מספק"ל שמא אינו מגופה, משום שלא נמצא הדם בגופה, והכא מספק"ל שמא אינו מגופה משום שאינו בדוק).

יז] **ונראה** לדון נפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה נחלקו האחרונים לדעת ר' חייא דבעד שאינו בדוק טמאה משום כתם, אם היא טמאה אף כשמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, דהגר"ז בסימן ק"צ סק"ע כתב דאין לו דין כתם לגמרי לטהר בדבר שאינו מקב"ט, דכיון דלהצד דהוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, גזרו בזה אף בדבר שאינו מקב"ט, ול"ד לכל כתמים דאף להצד דהוא מגופה אין טומאתה אלא מדרבנן משום שלא הרגישה, ולא גזרו טומאה זו כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, - אך בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"א נקט דיש לטהר בבדיקת עד שאינו בדוק כשהוא דבר שאינו מקב"ט,[[17]](#footnote-17) ורק בנמצא ע"ג נייר לא הסכים להקל.

**ולמש"נ** מד' הריטב"א נראה דיש מקום לטמאות בזה מטעמא אחרינא, דכל הא דמטהרינן בכתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, הוא ב"כתם", דלא מצאה בגופה אלא מצאה על הבגד, ובזה הוא דמטהרינן כשהמציאה היא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, וזה כמש"נ בסימן א' דעיקר טהרת כתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט הוא משום דטומאת כתמים היא מכח מציאתם בבגדה, אך בעד שאינו בדוק, דאינו בכלל "כתם", וחשיב דמצאה את הדם בגופה, אין מקום לטהר כשמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, דמלבד די"ל דכיון דחשיב שמצאתו בגופה ל"ה כלל כמצאתו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, גם בלא"ה טהרת דבר שאינו מקב"ט הוא ב"כתם" ולא בראי', וכיון דבעד שאינו בדוק חשבינן לה כראי', לי"ב לטהרת דבר שאינו מקב"ט.[[18]](#footnote-18)

**ז**

יח] **ובזה** מתפרש טעם הא דבטחתו ביריכה טמאה נדה, ול"ד לכל כתם שנמצא על בשרה דמדאורייתא תלינן דהוא מעלמא, דכל הא דתלינן דהוא מעלמא הוא משום שלא נמצא הדם באו"מ, ואי"ז אלא "כתם", אך בבדיקת עד דהוא מעיד על הדם שהי' באו"מ, רגל"ד דהוא מגופה, ולא תלינן דהוא מעלמא.

**וכ"נ** בד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, דאע"ג דנמצא ביריכה וכו' קמ"ל דכיון דבדוק הוא אצלה הוה "רגל"ד דמגופה אתא" וכודאי משוינן לי', עכ"ל.

**והדברים** מפורשים כן בד' הב"י בסימן ק"צ סל"ד, ז"ל, אבל כשהוא כגריס ועוד דנפקא ליה מחשש דם מאכולת, אמרינן שכיון שקנחה בעד בדוק זה ואין אנו יכולין לתלות בדם מאכולת מפני שהוא יותר מכגריס ועוד, ודאי מגופה שקינחה בו הוי טמאה נדה ודאי, "ולא מספקינן לה כי היכי דמספקינן במוצאה כתם בבגדי' דשאני התם שלא קינחה", עכ"ל, וזה להדיא כנ"ל, דהא דבטחתו ביריכה טמאה נדה ודאי, ול"ד לכתם דאינה טמאה ודאי, הוא משום דבעד שקינחה בו והוא מעיד על מה שהי' בגופה, לא מספקינן דהוא מעלמא, ול"ד לכל כתמים שלא מצאה את הכתם במקור הדם, וליכא רגל"ד דהוא מגופה.

יט] **ועד"ז** מתפרש טעם הא דבעד שתחת הכר לא מטהרינן אלא בעגול, ודעת רבים מקמאי דהוא משום דמוכחא מילתא שאינו דם קינוח, אך בלא"ה ל"ה מטהרינן, וכמש"נ לעיל סק"ח, והיינו משום דכיון דבדקה בו רגל"ד דהוא מגופה, ואין לנו להסתפק שהוא מעלמא.

**וכ"ה** מבו' בד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ודוקא בעגול הוא דתלינן בדם מאכולת, אבל משוך כיון שבדקה בו והעד בדוק לה והכתם משוך רגל"ד דמגופה אתא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, ז"ל, אבל משוך רגל"ד לדבר דדם קינוח הוא הואיל ובדוק הוא מתחילה, עכ"ל, וכבר כתב הגרע"א לקמן נ"ח ב' דאין מכוון הרשב"א דאיכא הוכחה ממשיכתו דהוא דם קינוח, עיי"ש שהוכיח כן מד' הרשב"א בסוגיין, ויש להוסיף, שהרי בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר מפורש דטהרת עגול הוא משום דמוכחא מילתא דאינו דם קינוח, אלא היינו דרגל"ד דהוא מגופה כיון דבדקה וליכא הוכחה דעגול, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפ' הרואה כתם (ה"ב דין י'), - וזה מתפרש כנ"ל, דכל שבדקה בעד הבדוק לה וחשיב דמצאה את הדם בגופה, רגל"ד דהוא מגופה, ולא תלינן לה בעלמא.[[19]](#footnote-19)

**ח**

כ] **ולפ"ז** נראה בגדר הא דמטהרינן בעד שאינו בדוק, דאי"ז מדין תלי' בעלמא, שהרי בהלכות תלי' הדין נותן דכל שקינחה בו רגל"ד שהוא מגופה, עכ"פ לדעת הסוברים דלא מטהרינן בעד שתחת הכר אלא מכח הא דמוכחא מילתא דדם מאכולת הוא, אלא הוא דין בפנ"ע בעד שאינו בדוק דאין עליו תורת עד.

**והביאור** בזה למדנו ממש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ט בתו"ד בדין עד שאינו בדוק, ז"ל, "ואם שמא לא בדקתהו אי"ז עד כשר להעיד", - והיינו דהרי עיקר הא דמטמאינן בבדיקת עד ולא תלינן לה בעלמא, הוא משום דהעד מעיד על מה שהי' בגופה, וע"כ רגל"ד דהוא מגופה, אך עד שאינו בדוק, אינו ראוי וכשר להעיד על מה שהי' בגופה, כיון דיתכן שיש עליו דם מעלמא, ומה שמוצאין עליו דם אי"ז מורה שהי' דם בגופה, וממילא דלי"ב לעיקר החומרא דבדיקת עד.

**ומה"ט** הוא דבעד שאינו בדוק מטהרינן אף דליכא הוכחה שאינו מגופה, ול"ד לעד שתחת הכר דלא מטהרינן אלא בעגול דמוכחא מילתא שהוא דם מאכולת, לדעת רש"י ודעימי', והיינו משום דבבדיקת עד שהוא מעיד על מה שהי' בגופה, רגל"ד דהוא מגופה, ולא תלינן לה בעלמא, וכמש"כ כן המגיני שלמה בכללי חזקה דבכה"ג אמינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, - אך בעד שאינו בדוק דאינו כשר להעיד שהי' בגופה, הרי דאף דיש לנו להסתפק בדם שנמצא עליו אם הוא מגופה, מ"מ שפיר יש לתלות דהוא מעלמא.

כא] **ולפ"ז** יש ליתן טעם להא דדין עד שאינו בדוק הוא רק כשנולד הספק קודם הבדיקה, דכל שנולד הספק קודם הבדיקה, הרי דהדבר ודאי דעד זה אינו כשר להעיד, דאם אם היינו רואים עליו את הדם מיד לאחר הבדיקה, ל"ה זה מורה על הדם שהי' בגופה, וע"כ אין ע"ז תורת עד כלל,[[20]](#footnote-20) ומשא"כ כשנולד הספק אחר הבדיקה, הרי להצד דלא בא הדם מעלמא, והי' הדם על העד בשעת הבדיקה, הרי אם היינו רואים את הדם בשעה זו, הי' העד כשר להעיד על הדם שהוא מגופה, ואף שעכשיו שנמצא הדם יש מקום להסתפק שהוא מעלמא, מ"מ חשבינן לה כספק אם איכא עדות דהוא מגופה, שהרי להצד שאינו מעלמא, איכא עדות מעליא דהוא מגופה, ול"ד להיכא שנולד הספק קודם הבדיקה, דאף להצד דאין הדם מעלמא, מ"מ אין בכח העד להעיד, (כיון שאין רואין מן העד דהדם הוא מגופה), ואכתי צ"ע.

**ט**

כב] **ולפ"ז** נראה, דעיקר דינא דעד שאינו בדוק, הוא כלפי דין "עד", דעד שאינו בדוק אינו כשר להעיד ואין עליו תורת עד, אך מ"מ ודאי דאכתי יש להסתפק שמא הדם הוא מגופה, דלא גרע מכתם שלא הי' במקום הדם ואינו מעיד על מה שהי' בגופה, ומ"מ כיון שאנו מוצאים דם ה"ז מספקינו שהי' דם בגופה, ואדרבה עד שאינו בדוק עדיף מכתם, וכמש"כ הריטב"א דאינו בכלל כתם, ונתבאר לעיל סקכ"א בהערה, ובע"כ דהא דמטהרינן בעד שאינו בדוק לגמרי, אי"ז משום הדין המסוים ד"עד שאינו בדוק", אלא הוא ע"ד דיני תלי'.[[21]](#footnote-21)

**ולפ"ז** מתפרש היטב מה שדימו הרשב"א והתוס' הרא"ש בדין כתמים היכא שנולד הספק קודם להיכא שנולד הספק אח"כ, - דכל הא דחלוק הוא אם נולד הספק קודם או נולד אח"כ, הוא כלפי דין "עד", דכל שנולד הספק קודם הבדיקה אין עליו תורת עד הכשר להעיד, וכל שנולד הספק אחר הבדיקה יש עליו תורת עד הכשר להעיד, אך לגבי כתמים אין לחלק בזה.

כג] **ולפ"ז** נראה עוד, במש"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"ה בדין בדיקת עד כשיש מכה שאין ידוע אם מוציאה דם במקורה, דאף דאין לטהר בזה מדין תלי', מ"מ יש לטהר בזה משום דהו"ל כעד שאינו בדוק, - אך למש"נ נראה דבכה"ג ל"ש עיקר טהרת עד שאינו בדוק, דכל עיקר טהרת עד שאינו בדוק הוא דאינו מעיד כלל על מה שבגופה, אך בכה"ג הרי שפיר מעיד העד שהי' הדם בגופה, והו"ל עד הכשר להעיד, דהספק אם הדם הוא דם נדה או דם מכה, אינו מגרע בתורת עד, שענינו הוא להעיד שהי' הדם בגופה.

**ובזה** מתישב היטב מש"כ הרמב"ן וש"ר להוכיח דאף בטחתו ביריכה תולין במאכולת, מהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, - והיינו משום דאין לפרש דהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא היינו משום דהו"ל כעד שאינו בדוק, כיון שנולד הספק בב"א עם הבדיקה, דהתם הרי ליכא לעיקר הגריעותא דעד שאינו בדוק, דהוא רק כשאינו מעיד שהי' הדם בגופה, ואין עליו תורת עד, ומשא"כ בהא דחיישינן שהי' דם מאכולת באו"מ, דאי"ז מועיל להפקיע ממנו תורת עד, כיון דהו"ל עדות מעליא שהי' הדם בגופה, (אלא דמספק"ל אם הוא דם נדה או דם מאכולת), וכנ"ל.

**י**

כד] **בפירש"י** כתב לפרש להא דטחתו ביריכה ומצאה עליו דם, דהיינו דמצאה דם על הירך, והתוס' כתבו דיש לפרש דהיינו שמצאה רק על הירך, ולא מצאה על העד כלל שנאבד העד, וכ"כ הרמב"ן.

**אך** הרשב"א והריטב"א פירשו לד' רש"י דאיירי כשמצאה על העד ועל הירך, וצ"ב דמ"ט ל"ה ניח"ל לפרש דאיירי כשמצאה רק על הירך ואבד העד, וליכא ריעותא ממה שלא נמצא הדם על העד.

כה] **ולמש"נ** הי' נראה לפרש בדעתם דהוא משום דס"ל דכל הא דמטמאינן טומאת נדה בטחתו ביריכה, ולא תלינן שהוא מעלמא, הוא רק כשנמצא הדם על העד, שהי' במקור הדם והוא מעיד על מה שהי' בגופה, אך כל שנמצא הדם על הירך, כיון דהירך עצמו ל"ה במקור הדם, אי"ז מועיל להעיד על מה שהי' בגופה, ד"עד מפי עד" אינו כשר לעדות על הדם.[[22]](#footnote-22)

**אך** באמת א"צ לזה, שהרי למש"כ הריטב"א דהא דמטמאינן בטחתו ביריכה ול"ד לעד שאינו בדוק, הוא משום שנולד הספק אחר הבדיקה, הרי דכ"ז הוא כשמצאה דם על העד, אך כל שלא מצאה דם אלא על הירך, ואנו דנים על הדם שעל הירך אם בא מגופה, דמי שפיר לעד שאינו בדוק, שהרי הספק שלפנינו הוא שמא בא הדם על הירך מעלמא קודם שטח עליו את העד, וע"כ הוצרכו הרשב"א והריטב"א לפרש דאיירי כשמצאה דם גם על העד.

כו] **ובדעת** התוס' ודעימייהו דס"ל דיש לפרש דאיירי כשמצאה את הדם רק על הירך, בפשוטו הי' נראה דס"ל דהא דבטחתו ביריכה ליכא לטהרת עד שאינו בדוק, אי"ז משום שנולד הספק אחר הבדיקה, אלא הוא משום דהירך חשיבא כבדוקה, וכמש"כ המגיני שלמה והחוו"ד, ונתבאר לעיל סק"ב.

**אך** הנה התוס' הרא"ש בסוגיין כתב בפי' בתרא לפרש להא דטחתו ביריכה, דאיירי כשיש לה מכה, וע"כ הוא דאלמלי דטחתו ביריכה הוה תלינן בדם המכה, ובכה"ג דיש לה מכה, הדין נותן דחשיב הירך כאינו בדוק, ותיקשי דא"כ מ"ט טמאה משום נדה, אף כשלא נמצא הדם אלא על הירך.

**וצ"ל** בזה בדעתו, דדין עד שאינו בדוק הוא רק כשאין ידוע לנו כלל מאורעותיו, ואיכא ספיקי טובא, או משום דאילו הי' ידוע לנו שמא הי' ידוע שנפל עליו דם, וכמש"כ כן הגר"ז בקו"א בסימן י"ח סק"ח ד"ה ואף על גב, ואכמ"ל.

**יא**

כז] **הרשב"א** בסוגיין כתב בדין טחתו ביריכה דאינה טמאה אלא בכגריס ועוד, והק' ע"ז מהא דא"ר חייא אי אתה מודה לי דצריכה גריס ועוד וכו' א"כ אף אתה עשיתו כתם, דאלמא כל שאתה מצריכו גריס ועוד אינה מטמאה נדה אלא טמאה משום כתם, וא"כ הכא דמטמאינן לה משום נדה אל תצריכנה גריס ועוד, וכתב לישב בתי' בתרא, ז"ל, דהכא הכי קאמר לי' אי אתה מודה לי שצריכה גריס ועוד ואפי' הניחתו בקופסא, הא פחות מכאן תולין להקל דמעיקרא הוה בי', א"כ אף אתה חושש לעד זה שמתחלה הי' בו כתם, וכיון שאתה תולה לו להקל בפחות מכגריס משא"כ בעד הבדוק שהניחתו בקופסא, אף ביותר מגריס נמי נתלה בו אע"פ שאין כן בעד הבדוק, ואם אין אתה תולה בו להקל ביותר מכגריס, אף בפחות מכאן תטמאנה בהניחתו בקופסא כדרך שאתה מטמא בעד הבדוק וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד.

**ודברי** הרשב"א צ"ב רב, דמה נתישב בזה עיקר הקו', הרי אכתי תיקשי דכ"ה דבעד שאינו בדוק ס"ל לר' חייא דאי נימא דביותר מכגריס טמאה נדה, אף בפחות מגריס אין לתלות במאכולת, ה"נ בטחתו ביריכה כיון דביותר מכגריס טמאה נדה, אף בפחות מגריס אין לתלות במאכולת, וכבר תמה בזה בהגה' הגרי"מ בן מנחם.

כח] **ולמש"נ** נראה בביאור ד' הרשב"א, דלעולם מודה ר' חייא דאף דבטחתו ביריכה טמאה נדה, משום דליכא תלי' מעליא, מ"מ בפחות מכגריס תולין במאכולת, כיון דהו"ל תלי' מעליא, ול"ד ליותר מכגריס דליכא תלי' מעליא, וע"כ היא טמאה נדה.

**והא** דפריך ר' חייא בעד שאינו בדוק דאם מטהרינן בפחות מכגריס א"כ עשיתו כתם, ולא אמרינן דאף דמטהרינן בפחות מכגריס דאיכא תלי' מעליא, מ"מ ביותר מכגריס דליכא תלי' מעליא לא מטהרינן, היינו משום דבעד שאינו בדוק שהניחתו בקופסא, הרי ליכא תלי' מעליא כלל, שהרי המקום שהניחתו בו, אין מצוי לירצף שם מאכולת, (דאין מאכולת נרצפת מעצמה במקום שהעדים מצויים), ובע"כ דהוא משום דיש ע"ז תורת "עד שאינו בדוק" דאינו כשר להעיד על הדם, וע"כ אף דליכא תלי' מעליא, מ"מ כיון דיש לחוש שהי' בו כתם מתחילה, אינו כשר להעיד על הדם, - וזהו דפריך ר' חייא דא"כ הדין נותן דאף ביותר מכגריס לא תהא טמאה נדה, דאף דביותר מכגריס גריעא התלי', כדחזינן דלר' חייא גופי' בפחות מכגריס טהורה לגמרי, וביותר מכגריס טמאה משום כתם, מ"מ אכתי יש ע"ז תורת "עד שאינו בדוק", ואינו כשר להעיד על הדם.[[23]](#footnote-23)

כט] **ובביאור** הא דמשני רבי דבעינן כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת, וכיון דנפק לה מדם מאכולת ודאי מגופה אתא, הי' מקום לפרש דהיינו, דלעולם פליג רבי על עיקר דינא ד"עד שאינו בדוק", וע"כ הוא דביותר מכגריס טמאה נדה, והא דבפחות מגריס טהורה, הוא משום דס"ל דהו"ל תלי' מעליא המועלת לטהר אף ב"עד".

אך מד' הריטב"א למדנו לפרש בע"א, ז"ל, ורבי סובר ד"כולי האי לא דיינינן לי' כעד שאינו בדוק", דבשלמא למאכולת דשכיח בכל מקום ואפי' במקום בינוני יש לנו לחוש, אבל בדם כגריס ועוד שאינו מצוי במקום שהוא בדוק ואינו בדוק אין לנו לחוש לו, שלא נניח דם המקור המצוי מפני דם זה דעלמא שאינו מצוי במקום העד, ולגביהו "כעד בדוק דיינינן לי'", עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמא דרבי הוא דכל הא דיש עליו תורת עד שאינו בדוק, הוא רק כלפי דם פחות מכגריס, דכיון דדם מאכולת שכיח בכל מקום, חשבינן לה כעד שאינו בדוק, אך כלפי דם יותר מכגריס שאינו מצוי, לא חשבינן לה כלל כעד שאינו בדוק, וע"כ הוא דביותר מכגריס טמאה נדה.

**וכ"נ** גם מד' הרשב"א, וזה ממשמעות דבריו דהא דמטהרינן בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס, הוא גם במשוך, ול"ד לעד שתחת הכר דלא מטהרינן אלא בעגול, ונתבאר לעיל סק"ט דהוא מכח דינא ד"עד שאינו בדוק", ולפ"ז מבו' דגם לדעת רבי הא דמטהרינן בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס, הוא משום דלגבי פחות מכגריס יש עליו תורת עד שאינו בדוק.[[24]](#footnote-24)

**יב**

ל] **בעיקר** מש"נ בדברינו דכל שבדקה ומצאה עליו דם, אין מקום לחשבו ככתם, משום דעיקר תורת "עד" הוא שהוא מעיד על מה שהי' בגופה, וכיון דיש לנו עדות שהי' כן בגופה, אינו בכלל כתם, שלא נמצא בגופה, מסתברא מילתא דאי"ז רק כשבדקה בתוך או"מ, אלא אף כשקינחה כנגד או"מ, כיון דהוא המקום שבגופה שהדם יוצא לשם, הו"ל כמצאה במקום הדם וחשיב כראי'.

**ויש** להוכיח כן שהרי בנמצא על עד שלה איירי בקינוח בעלמא, ודימוהו הראשונים לבדיקת עד, והוכיחו מזה דתולין בבדיקת עד במאכולת, וגם בטחתו ביריכה ובעד שאינו בדוק, העמידה הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ט בקינוח, ובתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"ח כתב דבדוקא העמידה הרמב"ם בקינוח, וכ"ה גם בל' הב"י בסימן ק"צ סל"ד, ונפ"מ רבתא בזה, דאם קינחה כנגד או"מ, לא מטהרינן בפחות מכגריס אלא בעגול.

לא] **ובטעם** החילוק בין היכא שנמצא הדם בקינוח כנגד או"מ, מהיכא שנמצא על בגד הסמוך לבשר, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דשאני היכא שנמצא על גופה ממש דהוא מקום הדם, מהיכא שנמצא על בגדה, אף שהוא סמוך לגופה.

**ואמנם** העיר הר"מ שרון דיש מקום לפרש לזה בע"א, דשאני בעד שבדקה בו כדי לראות את מה שבגופה, וע"כ הוא דחשיב כנמצא הדם בגופה.

**אך** נראה דיש להוכיח דלא כן, ממש"כ התוס' והרמב"ן דמטמאינן בטחתו ביריכה, אף כשלא נמצא הדם אלא על יריכה, ונתבאר לעיל סקכ"ד, והרי דאף יריכה חשיב כעד על הדם, אך שלא טחתו להעד על הירך כדי לראות את מה שעל העד, אך שמא הי' מקום לפרש בזה לד' הרשב"א והריטב"א דלא ניח"ל להעמידה כשנמצא הדם רק על הירך, (ולעיל סקכ"ה נתבאר בע"א, - וכ"נ מהא דמדמינן דין דם במ"ר לדין עד שאינו בדוק, ואכמ"ל.

?עוד יש להוכיח לזה, מדין נמצא על שלו, דלכאו' גם בזה יש לחומרות בדיקה, והרי דיש תורת בדיקה גם כשלא נתנו שם כדי לראות מה שעליו, ושמא כיון דאיכא דין בדיקה בעד שלו, חשיב שפיר כבדיקה.

והנה אמנם בד' הראשונים מבו' דחלוק דין עד שלו מדין עד שלה, לפי' ר"ח, וע"כ אף דבעד שלה אין תולין במאכולת, מ"מ בעד שלו פרכינן דניחוש דילמא דם מאכולת הוא, - וצ"ע דהרי גם עד שלו הי' באו"מ, ומ"ש עד שלו מעד שלה, ושמא הוא משום דבעד שלו, ל"ה העד עצמו באו"מ, ועד מפי עד גרע.

ולכאו' יש לפרש בתרי גווני, חדא, דשאני עד שלו שאף שהי' השמש באו"מ, מ"מ ל"ה שם כדי לראות מה שבגופה, - ועוד, דהוא משום דעיקר החזקת דמים מהמקור, היא כשנמצא הדם במקור, ובעד שלו, י"ל דלא חשיב דנמצא הדם במקור, דאם נרצפה המאכולת מעיקרא על השמש, לא חשיב כלל דמקום הדם הוא באו"מ, אלא מקום הדם הוא בשמש, וע"ז ליכא לחזקת דמים מן המקור.

ולדרך קמא הרי מבו' דאין על השמש תורת עד גמור, - אך י"ל דכ"ז הוא כלפי נידון הראשונים התם, אך כלפי דין עד דרגל"ד, יש ע"ז תורת עד.

ויש להוסיף, שהרי הראשונים הוכיחו דתולין במאכולת אף בבדיקה, מהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, - והרשב"א בתוה"ב כתב דלפי' ר"ח אין להוכיח מזה, - אך הרמב"ן וש"ר בסוגיין לא כתבו כן, - ומדבריהם מבו' דגם בעד שלו יש ע"ז תורת עד גמור, וכמש"נ, אך בד' הרשב"א בתוה"ב י"ל דפליג בהך מילתא גופא, וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם הנה החוו"ד שם הביא להא דבבשרה לא תלינן בדם מעלמא משום דאי מעלמא אתא על חלוקה איבעי לי' אשתכוחי, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה, הרי כל מה שהוצרכו לה"ט דאי מעלמא אתא וכו' הוא כשעברה בשוק של טבחים, אך כשלא עברה בשוק של טבחים ודאי דיריכה הויא כבדוקה, שהרי מטמאינן כתם הנמצא על יריכה, אך יש לפרש לדבריו לפמש"כ הפרד"ר במקש"ז שם סקכ"ד, והבאנו לדבריו לקמן סק"י, (ועיי"ש שהביא לד' החוו"ד). [↑](#footnote-ref-1)
2. ומלבד שהדרכים מוכרחים מצ"ע, יש להוסיף להוכיח כן עוד, דהרי חזינן דגם במקום שטמאה נדה תולין במאכולת, והוא בהא דפריך לעיל בסוגיין דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, והראשונים לא עמדו ע"ז דהוא דלא כר' חייא, וביותר תיקשי למש"כ הרמב"ן דלפי' ר"ח י"ל דלעולם כל דטמאה נדה א"צ כגריס ועוד, ותיקשי מהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, - ובע"כ דהיינו משום דהתם אין מקום לתלות כלל בשאר דמים דאין מצויין באו"מ, וגם דכלפי זה איכא לחזקת דמים שבאו"מ שהוא מן המקור, וע"כ שפיר י"ל דאף אם בפחות מגריס טהורה דתולין במאכולת, מ"מ ביותר מגריס טמאה, ולא קשיא להו להראשונים אלא בטחתו ביריכה, דאם בפחות מגריס תולה במאכולת, הי' בדין דגם ביותר מגריס תתלה דהוא דם מעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואמנם צ"ע, דמאי קשיא לי' להריטב"א דמ"ט בטחתו ביריכה טמאה נדה ול"ד לעד שאינו בדוק, הרי בע"כ דהירך היא כבדוקה, שהרי מטמאינן כתם הנמצא על יריכה, - וצ"ל בזה, דאף דמדרבנן הוי הירך כבדוק, מ"מ כלפי דינא דאורייתא חשיב הירך כאינו בדוק, שהרי מדאורייתא כל כתם הוי ספק מעלמא, כמבו' מהא דטומאת כתמים אינה אלא טומאת ספק, וזהו שהק' הריטב"א, דכיון דמטמאינן מדאורייתא בבדקה בעד הבדוק וטחתו ביריכה, ולא תלינן דהוא דם מעלמא שבא מן הירך לעד, בע"כ בבדיקת עד שבדקה במקור הדם לא תלינן דהוא מעלמא, וא"כ מ"ט כשבדקה בעד שאינו בדוק תלינן דהוא מעלמא. [↑](#footnote-ref-3)
4. והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קכ"ב כתב במש"כ התוס' דעד שאינו בדוק היינו שבדקה אותו ואח"כ הניחה אותו במקום מוצנע, דלא היינו שהניחתו בקופסא, דא"כ ודאי דהוי כעד בדוק, דאין מקום לחלק בין היכא שהניחה אותו בקופסא קודם שבדקה בו, להיכא שהניחה אותו בקופסא אחר שבדקה בו, ובע"כ דמכוון ד' התוס' הוא שהניחה אותו במקום מגולה, - אך בד' חי' הר"א שכתב דאף שהניחתו בקופסא חשיב כעד שאינו בדוק, בע"כ לחלק בין היכא שהניחה אותו קודם שבדקה לבו להיכא שהניחה אותו אחר שבדקה בו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך התוס' הרא"ש לקמן נ"ז ב' כתב דהא דמשוך טמא אפי' בכ"ש, הוא משום דאם הוא ממאכולת ל"ה משוך, וכ"נ בד' הר"ן שם, ובד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ח, והרז"ה בהשגות בעה"נ סק"ג, וכ"כ הב"י בסימן ק"צ סל"ד בתו"ד, ומבו' מדבריהם דמן הדין יש לטהר בעד שבדקה בו כל דיתכן דהוא דם מאכולת, וכל הא דמטמאינן במשוך הוא משום דמוכחא מילתא דהוא מן הקינוח ואינו דם מאכולת, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ג, וכן הכריע בכו"ח הגרע"א סימן מ"ח. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואמנם לדעת הסוברים דקי"ל דבעד שאינו בדוק טמאה משום כתם, י"ל דגם הא דמטמאינן בעד שתחת הכר שנמצא עליו דם משוך, הוא טומאת כתם, וכמש"כ כן הרמב"ם בפיהמ"ש והפסקי רי"ד לקמן נ"ח ב', אך תיקשי לדעת הסוברים דקי"ל דבעד שאינו בדוק טהורה, דמ"ש מעד שתחת הכר דאם נמצא עליו דם משוך טמאה, משום דליכא הוכחה שאינו דם קינוח. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם הנה הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה והן אמת וד"ה ולפי זה כתב דמש"כ בפירש"י דהא דעגול טהור הוא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, הוא לפ"מ דמפרשינן התם דאיירי בהרגישה והא דבעגול טהורה הוא משום דתלינן לקולא ואמרינן דהרגשת עד הוא, ובזה אין לטהר אלא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, דאל"כ מהיכ"ת נימא דמה שהרגישה הוא הרגשת עד, אך כל שלא הרגישה, אלא שאנו חוששין שמא הרגישה וסברה דהוא הרגשת עד, יש לתלות במאכולת אף היכא דלא מוכחא מילתא, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"י בתחילת דבריו, והפרי דעה בטו"כ בסימן ק"צ סק"כ, והפרד"ר בפתחי נדה עמ' נ"ב ד"ה וע"פ הדברים, - ולפ"ז ניחא דע"כ בעד שאינו בדוק מטהרינן אף דליכא הוכחה שאינו דם קינוח, כיון דלא הרגישה.

   אך עיקר הדברים אינם כמשמעות ד' הראשונים שכתבו כן לדינא דטעם טהרת עגול הוא משום דמוכחא מילתא שאינו דם קינוח, והסד"ט שם כתב דצ"ל שכתבו כן משום דכ"ה קושטא דמילתא, אך באמת לא תלי התירא בהכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה אמנם לדעת הסוברים דהא דבעד שתחת הכר לא מטהרינן אלא בעגול, הוא משום דמשוך חזקתו מן הקינוח, י"ל דבעד שאינו בדוק שאין ידוע לנו מאורעותיו, אפשר שנתקנח בו דם מאכולת, וע"כ מטהרינן אף במשוך, וי"ל כן במש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דבעד שאינו בדוק מטהרינן בפחות מכגריס אף במשוך, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דמשמעות דבריו דהא דבעד שתחת הכר מטמאינן במשוך הוא משום דחזקתו מן הקינוח, - אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א, דבדבריו בתוה"ב הקצר שם מפורש דהא דלא מטהרינן אלא בעגול הוא משום דחזקה אם הי' דם קינוח הי' משוך, והרי דבעינן הוכחה שאינו דם קינוח, ואפ"ה בעד שאינו בדוק מטהרינן אף במשוך. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואמנם י"ל עוד בזה, דכל מש"כ הרשב"א לטהר בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס אף במשוך, הוא רק לדעת ר' חייא דאינה טמאה אלא משום כתם, וע"כ דינו ככתם דמטהרינן אף במשוך, וכמש"כ כן הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הכתמים סימן ג', אך אה"נ דלדעת רבי דטמאה נדה, לא מטהרינן בפחות מכגריס אף במשוך, כמשמעות ד' הרז"ה שם, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע, - וזה מתישב אי נימא דמש"כ הרשב"א בתוה"ב לחוש לדעת המטמאים בעד שאינו בדוק, היינו לדעת הסוברים דקי"ל כר' חייא דטמא משום כתם. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואמנם הנה הרשב"א במשמה"ב שם כתב, ז"ל, אם נחוש למוכין הללו שהגיע להן מקרה לאחר בדיקה, גם לחלוק זה נחוש "והשני' והשלישית" למה טמאות, ואפי' הראשונה שמא מקרה נתחדש בו, עכ"ל, והרי דיש לטהר טפי את השני' והשלישית מלטהר את הראשונה, ולכאו' הוא משום דלהשני' והשלישית נולד הספק קודם ולראשונה נולד הספק אח"כ, וזה מקור לעיקר החילוק בזה, - אך מ"מ מבו' בד' הרשב"א דלדינא יש לטהר גם את הראשונה, אף שנולד הספק אח"כ, ואמנם יש מקום לומר דבכתמים שאני, דכיון דכתמים מותרין בכל תלי', הרי דאם אך חשיב דאיכא צד מעלמא, ומה"ט שרינן בעד שאינו בדוק דהוי הספק קודם הבדיקה, תו יש להתיר בכתמים אף אם הויא התלי' אח"כ. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיי"ש שכתב לישב דהא דלקמן היינו לפי המסקנא דהכא, ולא נתפרש לן, שהרי דעת התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי בעד שאינו בדוק טהורה לגמרי, ותיקשי דמ"ש מעל חלוקה ועל בשרה דטמאה מספק, - ושמא ד' הרא"ש הכא הם כדעת הר"ח שהביא לקמן בסוגיין דאף לר' יוסי היא טמאה משום כתם, וכאשר כ"כ הרא"ש בפסקיו סימן ב' דר' יוסי מטמא משום כתם, וקי"ל כוותי'. [↑](#footnote-ref-11)
12. עוד יש להוכיח כן ממש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין לפרש להא דבדקה בעד הבדוק וטחתו ביריכה טמאה נדה, דגם אלמלי שבדקה וטחתו ביריכה היתה טמאה נדה, ככל דם הנמצא על הירך דטמאה, ונקט טחתו ביריכה לאשמועינן דדוקא בדוק אבל אינו בדוק לא, - ונתחדש בדבריו, דאף דאם נמצא דם על יריכה טמאה נדה, מ"מ אם טחה עליו עד שאינו בדוק ואח"כ מצאה דם על הירך, אינה טמאה נדה, והרי דמהני דינא דעד שאינו בדוק, אף דהספק הוא שמא בא הדם ליריכה קודם שטחה עליו את העד שאינו בדוק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דבכל כתם לא תלינן כלל מעלמא, כיון דבשוק של טבחים לא עברה וכו', וכל הא דהוא טהור מדאורייתא הוא מכח דבעינן הרגשה, תיקשי להיפך, דמהו שדנו בטחתו ביריכה אם טמאה נדה, הרי בכל בדיקת עד היא טמאה נדה, משום דאמרינן דטעתה בהרגשת עד, ומאי ס"ד דיועיל הא דטחתו ביריכה שלא תהא טמאה נדה, הרי אף כתם הנמצא על יריכה לא תלינן דהוא מעלמא, ואין טהרתו אלא מכח דינא דהרגשה, ויתבאר בעזה"י במק"א. [↑](#footnote-ref-13)
14. וגם יש להעיר דאם מכוון הריטב"א הוא דל"ד לכל כתם כיון דיש לחוש לראי' בהרגשה, הרי דה"נ הוא בכתם הנמצא בשיעור אותיום אחר בדיקת עד או שמש או הטלת מ"ר אי"ז טומאת כתם, כיון דיש לחוש לראי' להרגשה, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכאשר מצינו ליסוד הדברים בפירש"י בב"ק ל"ח ב' ד"ה הבאים מרקם דעיקר טהרת כתמים מה"ת הוא משום דבעינן שתראהו בבשרה ולא שתמצאהו בבגדה, - וגם לדעת ש"ר שפירשו דעיקר טהרת כתמים מה"ת הוא משום דבעינן הרגשה, מ"מ י"ל דהא דטומאתם הויא טומאת ספק, הוא רק משום שלא נמצא הדם בגופה, אך כל שנמצא הדם בגופה רגל"ד דהוא מגופה, ואין לנו להסתפק שהוא מעלמא. [↑](#footnote-ref-15)
16. ומה שהוסיף הריטב"א דהוא או דם צפור וכיו"ב שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, - נראה דמכוון דבריו הוא, דלא נימא דהא דחשבינן לי' ככתם, הוא משום דתלינן שלא הוציאתו מגופה בבדיקת העד, וזהו שכתב הריטב"א דאין לפרש כן, שהרי לצד זה שלא הוציאתו מגופה, היא טהורה לגמרי, וכל הא דמטמאינן לה, הוא משום הצד דהוא מגופה, ולצד זה הרי מצאתו בגופה. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכ"נ בד' הסד"ט סימן ק"צ סוסקצ"ג ד"ה ואין להקשות בדין דם הנמצא על מ"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המעיל צדקה סימן כ', והביאו הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א, עיי"ש, וכ"כ הפרד"ר בסימן ק"צ בשפ"ח ריש סקט"ז. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועפי"ז י"ל דגם אם בדקה בעד שאינו בדוק צבוע ומצאה עליו דם טמאה משום כתם, דגם טהרת כתם הנמצא ע"ג בגדי צבעונים הוא רק ב"כתם" ולא בראי', וגם דכיון דחשיב כמצאה את הדם בגופה, לא חשיב כלל כמצאתו ע"ג בגד צבוע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש להוסיף, דגם לדעת החולקים דהא דמטהרינן בעד שתחת הכר הוא אף בלא ההוכחה שהוא דם מאכולת, ורק במשוך מטמאינן משום דחזקתו שהוא מן הקינוח, מבו' בד' הב"י בסימן ק"צ סל"ד דהוא רק משום שלא הרגישה ביציאת הדם מגופה, ומוכחא מילתא שאינו מגופה, ומה"ט יש לטהר גם כשנתעסקו סמוך למקום שהעד שם במיני דמים, אך בלא"ה ל"ה תלינן אף בפחות מכגריס, והוצרך לזה לטעמי' דס"ל התם דהא דהא דמטהרינן בעגול, אי"ז משום דמוכחא מילתא דאינו דם קינוח, (אלא אדרבה הא דמטמאינן במשוך הוא משום דחזקת משוך שהוא מהקינוח). [↑](#footnote-ref-19)
20. ואמנם מבו' בד' הריטב"א דל"מ דינא דעד שאינו בדוק לחשבו ככתם, והיינו דאף דבעד שאינו בדוק ליכא עדות מעליא, מ"מ הוי זה עדות המספקת שהוא מגופה, וע"כ לא חשיב ככתם אלא כספק ראי'. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואף אי נימא כמשמעות ד' הראב"ד בבעה"נ דגם לגבי כתמים איכא דין בפנ"ע דחלוק שאינו בדוק דלא גזרו עליו כתמים, מ"מ הוא דין בפנ"ע, ואי"ז ענין לדינא דעד שאינו בדוק, אלא היינו דבחלוק שאינו בדוק שאינה יודעת מאורעותיו, אין חוששין לכתם הנמצא בו, ויתבאר בעזה"י במק"א. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואמנם הדבר פשוט דאם ידענו שבא הדם מן העד ליריכה דשפיר הו"ל עדות מעליא על הדם שהי' בגופה, דמה לי אם ראינו את העד עצמו או את הירך שבא אליו הדם מן העד, - ורק משום דיתכן שהי' הדם מתחילה על הירך, ולא בא כלל מן העד, הוא דאין הירך מועיל להעיד שהי' הדם בגופה. [↑](#footnote-ref-22)
23. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, ז"ל, וזהו שאמר לו ר' חייא אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד, פירוש דע"כ כיון של"ה בדוק לא סגיא שלא תחוש להקל לתלות בדם מאכולת דעלמא, וא"א לך לעשותו כעד בדוק לגמרי, ואתה צריך לדם כגריס ויותר להוציא מספק מאכולת, וכיון שכן הרי אתה עושה אותו כתם, כלומר דין כתם דהיינו טומאת ספק, וכיון דכן גם יש לך לחוש אפי' שהוא כגריס ועוד לדם דעלמא "כיון שאין אתה דן אותו כעד בדוק", עכ"ל, וזה מתפרש כמש"נ. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך אי נימא כמש"נ לעיל סוסק"ט בהערה לדון דמש"כ הרשב"א לטהר בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס אף במשוך הוא רק לדעת ר' חייא דאינו טמא אלא משום כתם, אך לדעת רבי דטמאה נדה לא מטהרינן בפחות מכגריס אלא בעגול, אין להביא מדבריו. [↑](#footnote-ref-24)