8 במצות שביתת הארץ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### שבת שובה תשרי פ"ב – נאמר ליל שבת נוה יעקב בית מדרש הגדול

# במצות שביתת הארץ בשביעית

### בגדר איסור שביתת קרקע בשביעית

א] נצטוינו בשנת השביעית מדאוריתא בכמה איסורי עבודת קרקע שלא לזרוע ולנטוע ושלא לזמור אילן הצריך זמירה וכן יש מצות עשה בקציר ובחריש תשבות שנלמד מזה שאסור לחרוש קרקע בשביעית אמנם שאר עבודות קרקע הם רק אסורים מדרבנן ונצטוינו עוד מצוה ושבתה הארץ שבת לה' והנה יש לדון בגדר מצוה זו האם זה הולך רק על אותם עבודות שאסור לאדם לעשות בקרקע שנוסף בזה גם איסור מכח מצוה זו דהינו שאדם נצטוה לנהוג בקרקע שביתה או שנתחדש כאן מצות שביתת קרקע כעין מצות שביתת בהמתו ועיין חזו"א סי"ז סקכ"ה שכתב שנחלקו בזה הראשונים דברמב"ם פ"א ה"א כתב וז"ל מצות עשה לשבות בשנה השביעית מעבודת הארץ וכו' וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ ביטל מצות עשה ועבר על לא תעשה עכ"ל ומשמעות הדברים שכל האיסור רק בזה שעושה מעשה עבודה בקרקע [וע"ש שלמד שזה גם כונת תוס' בע"ז ט"ו:] ולפ"ז מדאוריתא מותר אמירה לעכו"ם שיעבוד בקרקע בשביעית אמנם הנה לשון הגמ' ע"ז ט"ו: שאדם מצוה על שביתת שדהו ומבואר שם ברש"י וברי"ד ובתוס' ר"א ובריטב"א שהכונה כפשוטו שיש איסור לאדם שעובדים בשדהו בשביעית ועיין חזו"א סי"ז שכתב שהיה מקום לומר שזה רק מעבודה של איסור דהינו שכל דין השביתה הוא ממלאכה שאסורה בעצמותה אמנם בתוס' ר"א מבואר שגם על ידי עכו"ם יש בזה איסור דאוריתא ועיין חזו"א שם שכתב שאין הדין שביתה אלא ממעשה אדם אבל אם הקרקע מגדלת זרעים ואילנות מאליה אין על זה דין שביתת קרקע ועיין מנח"ח מצוה קי"ב רצ"ח אות י"ד ושכ"ו שהאריך בזה ונקט כל הראשונים מודים שיש מצות שביתת קרקע בשביעית ועיין חזו"א סכ"א סקי"ז ד"ה ודין שנקט שלהלכה יש לחוש לאיסור שביתת קרקע בשביעית גם בנעבדת על ידי אחר

והנה בעיקר הדין שביתה שיש על הקרקע עיין מנח"ח שנקט שהיא כדין שביתת בהמתו דהינו שהטילה התורה על האדם אחריות שהקרקע שלו תשבות בשביעית וכל האחריות זה רק על קרקע שלו אבל אין איסור לומר לעכו"ם לחרוש בקרקע שלא שלו ועיין מנח"ח מצות שכ"ח סק"י שנקט שאסור להשכיר קרקע לעכו"ם אם עובד בזה בשבת כמו שאסור להשכיר בהמה של ישראל לעכו"ם אם עובד בה בשבת וע"ש שהביא מהמהרי"ט ח"ב סנ"ב וכן הוא במבי"ט ח"ב סימן ס"ד שאפילו שנקטו שיש מצות שביתת קרקע כמבואר ברי"ד אבל כתבו שאם משכיר לו בהבלעה לכמה שנים כיון שהעכו"ם דרכו להוביר הקרקע שנה אחת א"כ מה שזורע בשביעית אין זה צורך הישראל ואין בזה איסור וצ"ב מה זה שונה משביתת בהמתו שכל שעושה מלאכה אפילו מאיליה זה אסור דבפשוטו כה"ג יש בזה איסור וכבר תמה בזה בשו"ת נחפה בכסף יור"ד ס"ד ובשו"ת שמן המור יור"ד ס"ד ועיין אבי עזרי הלכות שמיטה ויובל שכתב שכאן אין הגדר שאדם מצוה ששדהו תשבות ממלאכה אלא כל הדין שביתה היא ממלאכה שנעשית בגרמתו אבל כל שזה לא קשור אליו אין זה בכלל האיסור וצ"ב

והנה בפשוטו גם אם יש מצות שביתת הארץ ואדם אחראי על שדהו שתשבות בשביעית גם על ידי מלאכת אדם אחר או עכו"ם אבל ודאי שגם אם הוא עצמו עובד בקרקע של שביעית הוא מבטל מצוה אפילו שזה לא שלו וצ"ב מהיכי תיתי נימא שיש כאן שני דיני שביתה אחד על הגברא שלא יעשה מלאכה בקרקע ואחד על קרקע ששיכת לו שזה שני צורות שמתיחס אליו האי שביתה של הקרקע או שזה על ידי מעשהו או שהקרקע שלו ועדין צ"ב

### בדין מעשה שנעשה קודם שביעית

ב] יש לדון בזרק זרע קודם שביעית וזה נפל בשביעית האם יש בזה איסור מצד מעשה האדם ונפק"מ גם בפתח ממטרה בערב שביעית וזה ממשיך להשקות בשביעית והנה בפשוטו אם יעשה כזה דבר בשביעית עצמה וודאי עבר איסור זריעה בקרקע שכל שזה מעשהו יש בזה איסור אמנם יש לדון שכמו שבשבת אם יעשה כזה דבר אין בזה שום איסור כיון שעשה קודם שבת ה"ה כאן כיון שקודם שביעית אין איסור עבודת קרקע וכאן עשה העבודה קודם שביעית ממילא אין כאן איסור אמנם יש לדון שזה לא דומה כלל דהנה הנימוק"י הקשה איך אפשר להדליק נר קודם שבת ולמה אין בזה איסור אשו משום חציו ותירץ שכיון שהכל מתיחס לפעולה שעשה קודם שבת לכן אין בזה איסור והאחרונים תירצו שאפילו אם האיסור מה שזה מבשל אבל כיון שיסוד האיסור זה למען ינוח וכאן הוא נח בשבת ממילא אין איסור שיעשה מלאכה על ידו בצורה שהוא נח בשבת ויש מקום לומר שכל זה שייך לגבי שבת שיסוד האיסור הוא שאדם לא יפעל בשבת וכל שהוא לא פעל בשבת זה מותר אבל כאן ודאי שיסוד הדין שהקרקע לא תעבד בשביעית ולאדם אסור שעל ידו יעשה מציאות עבודה של הקרקע בשביעית וממילא אפילו שהוא עושה את זה קודם שביעית אבל כיון שנעבד כאן הקרקע של שביעית הוא מצוה על זה גם קודם שביעית ולפ"ז גם אם אדם שעומד באמריקא בזמן שאצלו זה עדין לא שביעית ומפעיל מערכת זריעה בא"י שכאן זה שביעית יש בזה איסור גמור אפילו שאצלו זה לא שביעית שלא נאמר כלל הגבלה על האדם שהאיסור עבודה הוא בשביעית אלא שאדם מצוה שלא להעביד את הקרקע בשביעית וכל שזה נחשב שמעביד את הקרקע בשביעית הוא בכלל האיסור

והנה מבואר בחינוך שהמצוה של שביתת קרקע נוהג גם בנשים ועיין מנח"ח מצוה רי"ב שתמה למה זה לא נוהג בנשים וכתב לישב לראשונים שכל שיש לאו היא מצוה גם בעשה שזה בא לחזק הלאו אמנם צ"ע שחרישה זה רק עשה עוד הביא מהריטב"א שאשה לא פטורה מלמול את בנה מצד שזה זמן גרמא כיון שזה מצוה של אחריות על מישהו אחר וה"ה כאן כיון שזה מצוה שהקרקע תשבות אמנם לדעת תוס' צ"ע ועיין דרך אמונה שכתב שכיון שגם הלאו זה מדיני שביתת הקרקע ממילא זה מכריח שיש עליה את כל החיוב של שביעית ואינו מוכרח ושמעתי לבאר לנ"ל שיתכן שכיון שמצד ההזהרה של הבן אדם לשמור שביעית זה כל השנה שלא יעבוד בקרקע שיש בה קדושת שביעית א"כ הזמן זה הגבלה בחפצא של הקרקע אבל לא בזמן חיוב האדם אמנם אין זה מוכרח דיתכן שזה עצמו שקדושת הקרקע זה בזמן מסוים זה סיבה שיחשב הזמן גרמא [ובפשוטו זה תלוי במה שדנו האם ספירת העומר זה זמן גרמא שזמן המצוה הוא מחמת מציאות המצוה שיש לה זמן]

והנה עיין מנח"ח מצוה רח"צ סקי"ד שכתב שלגבי שבת זה וודאי שאם זורע בשבת אפילו שזה משריש לאחר שבת עבר איסור בעצם הזריעה וכן אם זרע כלאים או שביעית בסוף שביעית אפילו שזה השריש לאחר שביעית עבר איסור בעצם הזריעה וכתב לדון האם ההשרשה עצמה יש בה גם איסור וכתב לחדש שגם בזה יש איסור ואם זרע בשביעית וזה השריש בשביעית עובר שני איסורים בעצם הזריעה ובהשרשה ודן שם בגדרי מעשה האם זה סיבה למלקות וע"ש שכתב שבזורע קודם שביעית וזה משריש בשביעית בזה מצד הלאו שאסור לזרוע בשביעית אין לאסור כיון שזה מעשה של קודם שביעית אמנם זה אסור מצד שביתת הארץ שכיון שיש כאן השרשה שמתיחס למעשה האדם לכן יש כאן מצות שביתת הקרקע עכ"ד ומבואר מדבריו שלא כדברינו אלא שבעושה מעשה קודם שביעית שפועל בקרקע בשביעית לא חשיב שעושה מלאכה בשביעית אלא שחידש שביחס לדין שביתת קרקע יש בזה איסור כיון שבקרקע נעשה מלאכת אדם [ובפשוטו אם זרע בקרקע הפקר קודם שביעית אין בזה איסור]

והנה עיין חזו"א י"ז סקכ"ה ובסימן כ"ב סק"ה שהסתפק בזה האם מותר לזרוע קודם שביעית שזה ישריש בשביעית והכריע שאין בזה איסור אפילו מצד שביתת קרקע וביאר שכיון שכל האיסור רק בעבודת אדם אבל בנעבד מאליו אין בזה איסור ממילא ההשרשה אין זה בגדר מעשה אדם ואין בזה איסור ולדבריו בזרע בשביעית אין דין לעקור מצד מה שזה ישריש לא מצד הגברא שולא מצד שביתת הארץ ועיין בדבריו בסימן י"ז שכתב מפורש שאין לדון לאסור מצד שביתת קרקע ולא מצד זריעה אלא כל צד האיסור מצד שיש בזה איסור זריעה ומבואר כנ"ל שעד כמה שההשרשה היא בכלל האיסור בשביעית ממילא גם בזרע קודם שביעית זה אסור ולמסקנתו בזורע בשביעית אין דין להוציא קודם ההשרשה רק מצד קנס דרבנן

והנה עיין ספר משפטי ארץ פ"ד ה"ט שהביא מהגרי"ש אלישיב שמותר להפעיל מערכת השקיה על ידי שעון קודם שביעית והנה זה ודאי שבשביעית אסור להפעיל השקיה דרך שעון ויתכן שזה מעשה גמור אמנם גם אם זה גרמא אבל אסור לעבוד בקרקע על ידי גרמא כדהוכיח באור לציון מהא דאסור לדיר קרקע אם בהמות אלא שכאן עושה את המעשה קודם שביעית ולדעת המנח"ח אין לאסור אמנם לדעת החזו"א לכאורא זה אסור שכיון שמעשה ההשקאה מתיחס לאדם וזה נהיה בשביעית וגם לדעת המנח"ח אבל מבואר שבתור שביתת קרקע זה אסור דהינו שכל שמעשה האדם פועל בשביעית זה מעשה שביעית וא"כ ודאי שזה אסור ומשמע שהגריש"א נקט כמנח"ח שאין איסור במעשה שנעשה קודם שביעית ונקט כחזו"א שזה סברא שאין גם שביתת קרקע רק על ידי מעשה אדם שהוא מעשה שביעית אמנם לכאורא אין מקור לזה וסברת החזו"א שמה שזה נשרש אין זה בכלל עשיה האסורה בשביעית משא"כ בהשקיה ודאי שמה שמגיע המים לקרקע זה מה שאסור בשביעית ובחוט שני אוסר מצד שביתת קרקע וכנ"ל ודו"ק בזה

### בדין אם עובדים בקרקע שלו בע"כ

ג] והנה הנפק"מ בכל הנ"ל במי שיש לו שותפות אם שכנים שלא שומרים שמיטה ועובדים בחצר המשותפת בע"כ דלראשונים שכל המצוה רק על ידי מעשה שלו א"כ כאן הוא לא עובד בקרקע אבל לראשונים שהוא אחראי שהקרקע שלו תשבות א"כ גם כאן יש לו אחריות שהקרקע שלו תשבות ובפשוטו זה כמבואר בסימן רמ"ו לגבי שביתת בהמתו שאם השכיר את בהמתו לעכו"ם והוא עובד בה בשבת שיש לו חיוב להפקיר לזמן דהיינו שלאחר שבת זה חוזר להיות שלו ורק אם מישהו אחר יזכה בזה זה שייך לזוכה והנה מצאנו שם שני קולות ויש לדון האם זה גם שייך כאן א. עיין מ"ב סקכ"ד שהביא מהריב"ש שאם יש לו שותפות אם העכו"ם והעכו"ם עושה מלאכה בע"כ בבהמה אין הוא עובר איסור [אמנם כתב שהשו"ע הכריע בזה לאיסור] ב. עיין סוף סימן ש"ה בשו"ע שמובא מרב האי גאון שמותר למסור סוס לעכו"ם אפילו שעושה בה מלאכה לצרכו וביאר החת"ס סימן ס"ב בד"ה והנה בשם הבית אפרים שזה מצד שכל האיסור רק אם המלאכה שנעשית בבהמה זה לצורך הישראל אבל כאן שזה לא נעשה לצורכו ואין לו בזה שום ענין אין בזה איסור שביתת בהמתו [אמנם המ"ב שם ביאר שזה רק מצד שלא צריך לחשוש שהוא יעשה אם זה מלאכה דהינו שנקט שגם אם עכו"ם עושה בע"כ של הישראל הוא בכלל האיסור] ובפשוטו גם כאן שייך קולות הנ"ל אמנם יש מקום לדון שזה לא דומה דחלוק דין שביתת בהמתו של ישראל משביעית דבשבת יסוד הדין שהשביתה של הישראל זה מתקים על ידי שהוא שובת ובהמתו שובתת ובפשוטו אם אצלו זה לא שבת ואצל בהמתו זה שבת אין בזה דין שביתת בהמתו [ובפשוטו במקרה הפוך כגון שאצלו זה שבת ואצל בהמתו זה לא שבת יהיה בזה איסור ושמעתי להעיר בשם הגרד"ל שא"כ כל משכיר בהמה לחברו צריך להזהירו שלא יעשה מלאכה בזמן שקיבל על עצמו שבת ואולי אין תוספת על שבית בהמתו ויתכן שכל שאצלה זה לא שבת זה לא מחסר בשביתתו וצ"ע] וכיון שזהו יסוד הדין לכן מסתבר שמתי זה מחסר בשביתתו כשזה תלוי בהסכמתו וכן רק אם זה נעשה בשבילו משא"כ בשביעית הגדר שהתורה רצתה שהקרקע תשבות והטילה האחריות על הישראל ממילא כאן אין סיבה שזה רק ביחס למה שקשור לבעלים אלא שאחריותו על שביתת הקרקע בשביעית

עוד ראיתי לדון דהנה ידוע דעת המרדכי שאם אדם נקרע לו הציצית בשבת מותר ללכת בו ואין בזה איסור כיון שבין כה לא יכול לקים המצוה דהיינו שאדם שלא יכול לקים מצוה אין לו חיוב לדאוג שהוא לא יהיה בכלל החיוב ויש לדון שגם כאן הוא אנוס על מה שהם עובדים בשביעית והנה באופן רגיל זה לא נכון דהרי אם יתן להם עד חומש מנכסיו וודאי יסכימו שלא לעבוד בשביעית א"כ כאן לאחר שמגיע שביעית ויש עליו חיוב לדאוג שהקרקע שלו תשבות בשביעית הוא צריך לתת עד חומש מנכסיו ואין לו להיפטר מצד המרדכי אמנם עדין במקום שהשכן לא מוכן בשום פנים ואופן או שמוכן רק בעד סכום שזה יותר מחומש מנכסיו בזה יש לדון כנ"ל ואין זה דומה לשביתת בהמתו דמבואר שצריך להפקיר כמו שביאר באבני נזר יור"ד תנ"ח סקי"ב דשם על ידי שמפקיר הוא מקים המצוה שהוא וכל דבריו שובתים משא"כ כאן הוא רק מסיר את האחריות שלו מהדבר וזה לכאורא כמו ציצית שאין חיוב להפקיר הבגד שלא יהיה חייב בציצית אמנם הנה מבואר בגמ' בביצה ח. שכוי שאי אפשר לכסות דמו ביו"ט אסור לשוחטו ועיין גליון מהרש"א סימן כ"ח ס"א שהקשה שלכאורא למרדכי אין סיבה שיהיה אסור דהרי הוא אנוס שלא יכול לכסות ובפשוטו החילוק [כמבואר באבני נזר אבן העזר קכ"ב סקכ"א וכן הוא בשערי חיים בב"ב סימן כ'] דמצוה שהיא מצד החפצא שם לא שייך סברת המרדכי שרק בציצית שאין לתורה ענין אלא שהגברא ילבש ציצית בזה כל שהוא אנוס אין ענין שלא יהיה חייב משא"כ בכיסוי הדם שרצון התורה שהדם יכוסה ורק הטילה האחריות עליו בזה וודאי שצריך לדאוג שלא יהיה עליו חיוב שלא יוכל לקימו אמנם יש לדון שדוקא שם שעל ידי שלא ישחט הבהמה אין כאן מצב של חיוב כיסוי אבל כאן שהרי רצון התורה שהקרקע לא תעבד והיא בין כה תעבד בזה כל הנידון האם יהיה האחריות עליו ובזה יתכן שזה חוזר להיות כמו המרדכי שאין ענין שהאחריות לא תהיה עליו ועיין בעניני ציצית שהוכחנו כנ"ל מהמרדכי שכתב ההיתר לגבי מעקה וצ"ע בזה

והנה בפשוטו לעיקר הנידון היה מקום לומר בזה ספק דרבנן לקולא כיון ששביעית בזמן הזה מדרבנן אמנם ידוע שהחזו"א נקט שכיון שזה אטו זמן המקדש ממילא יש לזה חומר דאוריתא אמנם אם השכן עושה רק השקיה וזמירה שלא צריך בזה אומנות מיוחדת שזה רק דרבנן בזה וודאי אפשר לומר ספק דרבנן לקולא וכן הביא במשפטי ארץ פ"ט בשם הגריש"א והחוט שני [אמנם החזו"א הכריע בזה לחומרא ויתכן מצד שזה דעת רוב הראשונים ע"ז ט"ו וכן הוא פשטות הגמ' שם וכנ"ל סק"א וממילא יש להחמיר גם בדרבנן וצ"ע]

עוד יש שדנו שכמו שמצאנו שבת קנ"ג שאין איסור שביתת בהמתו לגבי איסורים דרבנן דהיינו שרבנן כשגזרו את כל הגזירות דרבנן אמרו שזה רק לגבי האיסור על מעשה האדם אבל לגבי חידוש התורה של שביתת בהמתו השאירו שזה רק על הדאוריתא ה"ה כאן כל הדרבנן שחידשו בשביעית אבל זה רק על עשית האדם אבל לא לגבי דרבנן ועיין מעדני ארץ סימן י"ג שכתב לחלק דבשביתת בהמתו ששם כל הענין שתשבות בתור שהיא בהמתו ממילא ביחס לדרבנן אין ענין אבל כאן שיסוד הדין הוא שיש לו אחריות על הקרקע ממילא עד כמה שרבנן אסרו על האדם עבודת מסוימות דהינו שדנו שדין הקרקע לשבות מזה וזהו יסוד האיסור של האדם ובפשוטו אם משקה הקרקע עובר על האיסור עשה ממילא בהכרח שזה כלול גם בחובת שביתת הקרקע גם ביחס לאחריותו על הקרקע שהיא שלו

והנה עיין משפטי ארץ פ"ט שכתב שזה ודאי שאסור לשלם הועד בית המחיר שהוא על עבודת הגינון שנעשה באיסור שיש בזה מסיע ידי עוברי עבירה דבפשוטו האיסור מסיע זה גם במקום שגם בלעדיו יעשה את זה ורק במקרה שיוכלו לכפותו לשלם בחוקיהם ממילא הוא משלם כדי שלא יכפו אותו ויש לדון במקום שזה יגרום למריבות ויכשילם בלאו שלא תשנא את אחיך בלבבך האם גם כה"ג אסור וצ"ע