מראי_מקומות_רעא-ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**רעא-ג**

★**גמר סעודתו וחשכה**

הרי"ף והרא"ש נחלקו בגמר סעודתו ע"י מים אחרונים וחשכה לו מה יעשה.

לדעת הרי"ף יברך בהמ"ז ואח"כ יקדש על עוד כוס, ולרא"ש פורס מפה ומקדש.

בדעת הרי"ף נאמרו ג' אפשרויות:

1. דע"י הגמר התחיב בבהמ"ז [ונאסר באכילה אפי' אם ירצה לברך שנית].
2. הב"ח מסביר בדעת הרי"ף היות ויש כאן גם סילוק [הב לן וניברך] וגם קידש עליו היום נאסר באכילה [דהיינו צירוף שתי סברות יוצר כאן את הגמר].
3. דס"ל דלא יצטרך לאכול אח"כ עוד סעודה, ויצא בזה ידי קידוש במקום סעודה, לכן יכול לברך.

והרא"ש פליג וס"ל היות וחיב בקידוש במקום סעודה ובין כך יצטרך לאכול אח"כ א"כ למה יברך בהמ"ז, והרי נאסר בשתית הכוס, לכן שיפרוס מפה וכו'.

ובדעת הרי"ף אם נסבור שמותר בשתית כוס בהמ"ז למרות שאסור באכילה ושתיה, עיין במ"ב שמביא בשם הגר"א שהכוס של בהמ"ז קשורה לסעודה הקודמת, וביאור דבריו שלמרות שאסור באכילה, זה הכל מכאן ואילך, אבל אכילתו הקודמת מותרת, וכן כל דבר שמתקשר לאכילה הקודמת לא נאסר.

★עין מחצית השקל רעד-ב שגם לשיטות שלא אוכל שנית [בגמר סעודתו לפני חשכה] ונחשב קידוש במקום סעודה [אכילתו הקודמת], אבל לא יצא בזה סעודה שבת ויצטרך **לאכול למחר ג' סעודות.**

★במ"ב ס"ק לו מתרץ את קושית רע"א על הרמ"א, שעדיף פורס מפה "דאם יעשה כדעה ראשונה יש חשש ברכה שא"צ לדעה שניה שיצטרך **לברך בהמ"ז** **ב"פ** [פמג]" ולכאורה כמו"כ ברכת ענט"י היא ג"כ ברכה שא"צ.

★נחלקו בגמ' האם "טעם מקדש אינו אינו מקדש" ועיין ב"ח מה שהביא בשם הרשב"ם דגם למ"ד מקדש זה **רק בבוקר**, והאחרונים דחו דבריו.

וצ"ב במ"ד אינו מקדש מה טעם לא לקדש, ועיין בגמ' קו "אמר רב הנוטל ידיו לא יקדש" וב"בעל המאור" מסביר "רב לטעמיה דאמר טעם אינו מקדש ואף זה שנטל ידיו גילה בדעתו שחפץ באכילה **וזלזל בקידוש היום** והו"ל כאילו טעו ולא יקדש הוא אבל אחרים מקדשים לו וכו' ודחו שאין זה זילזול פת דאפשר לקדש על ריפתא, עי"ש.

למדנו מדברי ה"בעל המאור" דהסברא טעם אינו מקדש **דזלזל** בכבוד שבת.

וכן "במהר"ם חלאוה" [קו עב], ואמר רב הונא אמר רב טעם אינו מקדש הקשה הראב"ד ז"ל וכי משום דעבר וטעם לא יקדש מי שאוכל שום וריחו נודף יאכל שום אחר ויהא ריחו נודף ופי' הוא ז"ל לא יקדש הוא מפני שנראה **כמבזה את המצוה** אבל אחרים מקדשין לו מיהו לא קימ"ל הכי.

**לדינא קי"ל דטעם מקדש.**

ועיין ב"קובץ שיטות קמאי" שמביא או"ז דאפי' לדידן דטעם מקדש עדיף **שיקדש אחר ולא מי שטעם** וצ"ב אם לא קנסו מ"ש הוא מאחר, וצ"ל בדבריו, דטעם – חשיב קידוש גרע, רק לדינא יכול לקדש דחז"ל לא קנסו, אבל קידושו נחשב קידוש גרוע, לכן **עדיף שאחר יקדש**.

**דין זה לא הובא בפוסקים.**

★אם לא קידש בלילה מקדש כל היום במ"ב מסביר עד ביה"ש, ביה"ש יאמר בלי שם ומלכות, דהיינו היות וביה"ש הוא ספק יום ספק לילה, וחיובו מדרבנן. דכבר קים את הדאוריתא וספק דרבנן לקולא לכן לא יברך, וצ"ב למה בכלל מקדש ולא נימא לקולא.

ואולי בקל צריך להחמיר גם בספק דרבנן.

וכעין זה נחלקו הרמב"ם והראב"ד גבי ספק נט"י האם אמרינן ספק דרבנן לקולא עיין במ"ב [קס-נא] על דברי השו"ע, "ויש מי שאומר שעם כל זאת אם יש לנו מים אחרים יטול ידיו ויוציא עצמו מן הספק" והטעם כיון **שאפשר לצאת בקל מידי ספקא.**

ועיין סימן תפט-ב גבי ספירת העומר בבין השמשות מ"ב ס"ק טו בדיעבד אם בירך בין השמשות יצא, וצ"ע למה לא יחמיר ויספור שנית אפי' שזה ספק דרבנן הרי בקל צריך להחמיר. וצ"ע.

★ועיין בשעה"צ מ"ז דאם לא התפלל וחיב בקידוש מדאורייתא ולכן **יקדש בברכה בביה"ש.**

ולא הוה ככל ספק דאוריתא לחומרא שמקים את המצוה מספק ולא מברך, עיין [תקפח-סק"א] גבי מי שלא תקע בשופר עד ביה"ש שתוקע בביה"ש בלי ברכה וי"ל דהתם **המצוה** דאוריתא ולכן מספק מחמיר משא"כ **ברכה זה דין דרבנן** לברך על המצוה וכלפי הברכה זה ספק דרבנן ולקולא [או מצד ספק ברכה].

משא"כ אם **המצוה לברך** בזה הוי לחומרא, כברכת התורה דחוזר מספק וכן ספק בברכת המזון חוזר, ה"נ המצוה לקדש בברכה [לא ברכה על מצות קידוש] לכן בספק דאוריתא יקדש בברכה.

[יש להעיר, בכל ספק דאוריתא על הצד שמחויב ומחמיר מקים את חובתו, בספק ביה"ש גם על הצד שעדיין מחויב שכעת עדין יום, לא בטוח שיצליח לקיים את חובתו, שאולי יתחלף היום ללילה באמצע הקידוש].

★עיין בשעה"צ הנ"ל איך מותר לו לשתות לפני הבדלה ועיין בשעה"צ לקמן רצט-סק"ב שמביא עוד טעם.

★אם לא קידש בלילה

חוזר ומקדש ביום, ונחלקו הראשונים האם דין זה נאמר רק בשוגג או גם בפשע ועיין בטור שהביא את דעת "רב עמרם דאין תשלומים לביטל קידש במזיד" ועיין בב"ח שדימה זאת למי שלא התפלל במזיד שאין תשלומין.

בדעת הר"מ החולק שגם במזיד יקדש למחר, או שסבר שאין זה תשלומין אלא **זמנו ביום**, או דיש תשלומים גם למזיד כעין קרבן חגיגה שמי שלא הקריב בראשון מקריב כל שבעה ולא נאמר חילוק בין שוגג למזיד רק בתשלומי תפילה.

בהבדלה שאם לא הבדיל במוצ"ש מבדיל עד יום ד' עיין רא"ש פ"ג בברכות ס"ב שהביא מחלוקת אונן במוצ"ש האם יבדיל אח"כ, אם זה דין תשלומין וממילא באונן שהיה פטור לא יבדיל או דזמנו גם אח"כ וא"כ יבדיל ולכאו' **יש לדמות קידוש להבדלה**.

ונפק"מ בכ"ז **קטן שהגדיל** ביום שבת או **שוטה שנתפקח** לאחר כניסת השבת.

**לדינא נפסק שמקדש ביום גם בהזיד ולא קידש בלילה.**

ועיין "שבלי הלקט" [ענין שבת צג] שדן על קידוש בשבת ביום [בתוך דבריו] "ואין לדמות למי שטעה ולא קידש קידוש היום בערב, שחוזר ומקדש, דזה שטעה לא קידש כלל **וכדי שלא תשכח תורת קידוש** וכו'.

נמצינו למדים ג' גדרים, בשכח ולא קידש בלילה שמקדש ביום **א.** עיקר זמנו **ב.** תשלומין **ג.** שלא תשכח.

ועיין במנ"ח [לא-ט] דצידד דקידוש דאוריתא רק בלילה **ואם לא קידש, ומקדש ביום זה** **דרבנן,** ופמ"ג שהובא לעיל [בשעה"צ-מז] מוכח דס"ל דזה דאוריתא גם ביום, וכן בהשגות הראב"ד [פכט-ה] בתירוץ השני מוכח שזה דאוריתא.

★מפה פרוסה על הפת

נאמר בזה ג' טעמים:

א. **שלא יראה הפת בושתו** [שהוא צריך לבוא לפני היין דהמוציא קודם] ולפ"ז סגי בכיסוי רק בזמן ברכת בפה"ג [לא בזמן ברכת הקידוש], ומקדש על הפת לא צריך כיסוי.

ב. **זכר למן**, ולפ"ז גם מקדש על הפת צריך כיסוי, וכן גם בשעת **ברכת הקידוש** צריך לכסות, ולח"א גם בזמן **ברכת המוציא**.

ג. **כי היכי דתיתי סעודה לכבוד שבת** ולפ"ז רק בקידוש, דהיינו שהסעודה מגיעה לאחר קידוש [לא ממש מגיעה אלא כעין מגיעה דהיינו הורדת הכיסוי] כביכול ע"י הקידוש מתחיל שבת ואח"כ הסעודה.

וכן נפק"מ בין הטעמים:

א. האם **השומעים** צריכים לכסות את פיתם.

ב. גבי קידוש **ביום** לא שייך את הסיבה של כי היכי דתיתי סעודה לכבוד שבת.

ג. גבי סעודה ג', שייך רק זכר למן.

ד. ובקצש"ע נה-ה גבי קידוש ביום שצריך לכסות את **המזונות.**

★**ויכלו בקידוש**

אומר ויכלו אע"פ שאמרו בתפילה חוזר ואומר אותו על הכוס להוציא בניו ובני-ביתו [טור] ולפ"ז מי שהתפלל **ומקדש לעצמו** לא חוזר ואומרו.

ובמ"ב מביא רוקח שאפי' שכבר אמר יש ענין לאומרו ג' פעמים ["רבינו ירוחם ג"פ לחיזוק הדבר] ולכן א. אומרו בשמ"ע, ב. ואח"כ חוזר על ויכלו בבכנ"ס. ג. ואומרו עוד פעם בקידוש.

ולפ"ז יש להעיר דא"כ נשים יצטרכו לומר ויכלו אפי' אם מתפללת תצטרך לחזור ולומר עוד פעם ויכלו.

ועיין א"ר [רסח-יב] דמביא מדרש דבג"פ ויכלו יש ג"פ "אשר" כנגד ג"פ שכתוב "אשר" בפרה אדומה [במדבר יט-ב] לרמז שע"י הקידוש מתכפר כפרה אדומה עי"ש.

"המטה משה" מביא שאם שכח לומר ויכלו בקידוש אומרו באמצע סעודה **על הכוס** [הובא במ"ב-מה] חזינן דלא רק שיש ענין לאומרו, אלא יש ענין על הכוס.

וא"כ יש להסתפק מי שקידש ולא אמר ויכלו, ונזכר לפני שתית היין, האם יאמר ויכלו או דנחשב להפסק, וכך הסברא נוטה, דלא חשיב חלק מהכוס.

★**אמירתו בע"פ**

יש לעיין לאחר שנתבאר דיש ענין לאומרו, א"כ שמקדש בביתו מוציא את בני-ביתו ב"ויכלו" **וא"כ צריך לאומרו מתוך הכתב** "דהרי דברים שבכתב אי אתה רשאי לאומרם בע"פ" [עיין סימן מט] ועיי"ש דשגור בפי כל מותר, ובמ"ב ס"ק ז מחמיר בזה במוציא אחרים ידי חובתו. וא"כ לכאורה הכא מוציא אחרים, ויצטרך מן הכתב.

★**אמירת יום הששי**

ענין הקידוש ויכלו, היה ענין לומר **י**ום **ה**ששי **ו**יכלו **ה**שמים שנרמז על שם הוי"ה.

ויש שהקשו דהרי "כל פסוקא דלא פסקא משה אנן לא פסקינן" [ברכות יב:].

עיין לבוש ועיין שו"ת חת"ס או"ח י ועיין נשמ"א כלל ה-ב דדרך תפילה מותר, ואולי ה"נ, ועיין ערוה"ש.

ויש שאומרים את הפסוק מתחילתו "וירא אלקים את כל אשר עשה והנה טוב מאוד וכו' ואומר הכל בלחש, ו**יום הששי** אומרו בקול.

ובחת"ס הנ"ל לא ניח"ל להזכיר פסוק זה דחז"ל דרשו "טוב מאוד זה מלאך המות" ולכן לא ניח"ל להזכיר בקידוש יום המות.

**קידוש מעומד**

1. הב"י מביא "כלבו" שקידוש היה לו לקדש מעומד לכבוד המלך וכו'.
2. ויש עוד טעם מצד עדות, דויכלו הוא עדות על בריאת שמים וארץ, ועדות בעמידה ובאבודרהם "לא הקפידו ע"כ מאחר שכבר אמר בביהכנ"ס".
3. תוס' בברכות [מג ע"א ד"ה הואיל] מקשה איך מוצאים מעומד הרי בעינן הסיבה "ושמא י"ל מתוך שקובעין עצמם לצאת ידי הבדלה קבעי נמי אכולה מילתא".

ודעת הגר"א דמהאי טעמא בעינן ישיבה הובא במ"ב-מו.

ולפ"ז **במקדש לעצמו לא צריך ישיבה**, ועי"ש בשעה"צ ס"ק נא.

וכן אם האחרים לא שותים מהיין, דכל מה דיצאו מהמקדש רק בקידוש לא בברכת הנהנין א"כ לא צריכים הסבה, דכל מה דבעינן הסבה זה ברכת הנהנין, אבל ברכת המצות לא צריך הסיבה, ויצטרך לקדש בעמידה ויל"ע.