1 ח_ מיני טריפות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

יום ב' כ"ח ניסן תש"ע

א] חולין דמ"ג., אמר עולא ח' מיני טרפות נאמרו לו למשה בסיני, נקובה ופסוקה נטולה וחסורה קרועה ודרוסה נפולה ושבורה.

ונחלקו הראשונים בכמה מן הטריפות בכלל איזה מין דטריפה הם, ונפ"מ טובא בזה, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ב] בפירש"י כתב דבוקא דאטמא דשף מדוכתי' הוא בכלל נטולה, וכ"כ הרמב"ן לקמן דנ"ו., אך הרמב"ם פ"י משחיטה ה"ג מנה לזה בכלל שבורה.

והנה פשטות סוגיית הגמ' לקמן דנ"ד. מבו' דבוקא דאטמא דשף מדוכתי' דמי טפי לנטולין, עיי"ש, וכבר הקשו מזה האחרונים ע"ד הרמב"ם שמנה לזה בכלל שבורה, ועי' תבו"ש סימן כ"ט סק"ב שכתב לישב, דכל הא דמדמי בוקא דאטמא לנטולין, הוא רק לדעת רב מתנה דהוי זה טריפה אף בדלא איעכול ניבי', אך לפ"מ דקי"ל דל"ה טריפה אלא בדאיעכול ניבי', דמי טפי לשבורה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לישב עוד בזה.

ונפ"מ לדינא בזה, דהנה דעת הרמב"ם דכל הנטולין מתחילת ברייתן כשרין, אך בטריפה דשבורה נחלקו האחרונים לדעת הרמב"ם אם נמי ל"ה טריפה בדהויא כן מתחילת ברייתה, או דשבורה הויא טריפה אף בדהוי כן מתחילת ברייתה.

ולפ"ז הרי דלדעת רש"י והרמב"ן דשף מדוכתי' הוא בכלל נטולה, הרי דאי נימא דנטולה מתחילת ברייתה כשרה, אף בבוקא דשף מתחילת ברייתו כשרה, וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן לקמן דנ"ו:, אך בד' רש"י לקמן דנ"ח: מפורש דשף מדוכתי' מתחילת ברייתו טריפה, והוא משום דס"ל דנטולה מתחילת ברייתה טריפה, וכבר עמד ע"ז הרמב"ן שם, עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם דהוא בכלל שבורה, הרי דלדעת הסוברים דשבורה מתחילת ברייתה טריפה, אף שף מדוכתי' מתחילת ברייתו הוי טריפה.

ואמנם לפ"ד התבו"ש הנז' נמצא, דכ"ז הוא רק לפ"מ קי"ל דשף מדוכתי' ל"ה טריפה אלא בדאיעכול ניבי', אך לדעת רב מתנה דשף מדוכתי' הוי טריפה אף בדלא איעכול ניבי', הוי זה בכלל הנטולין, וכל דשף מדוכתי' מתחילת ברייתו כשרה, ונמצא דאיכא גוונא דלדעת רב מתנה ל"ה טריפה ולדידן הוי טריפה, והוא בשף מדוכתי' מתחילת ברייתו.

ובמק"א נת' עפי"ז, בהא דתנן בבכורות ד"מ., איזהו שחול שנשמטה יריכו, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, שנשמטה יריכו, כגון דלא איעכל ניבי', דאי איעכל ניבי' טריפה נמי הוי וכו', עכ"ל, והתוס' שם כתבו, ז"ל, וקשיא לפירושו דאיכא מאן דטריף התם אפילו לא איעכול ולא איפסוק, אלא יש לפרש דנשמטה כן מתחלת ברייתה וכו', עכ"ל.

והנה אמנם לדעת הרמב"ם דבוקא דאטמא הוא בכלל שבורה, הרי דאי נימא דשבורה מתחילת ברייתה טריפה, אף שף מדוכתי' מתחילת ברייתו הוי טריפה, ותיקשי דמ"ט נשמטה ירכו ל"ה טריפה.

אך ע"פ הנ"ל הוא מיושב היטב, שהרי לפ"מ דקי"ל דל"ה טריפה אלא בדאיעכול ניבי', יל"פ דמתניתין איירי בדלא איעכול ניבי', וכמו שפירש"י, וכל מה שהוצרכו התוס' לפרש דאיירי בדנשמטה מתחילת ברייתה, הוא לדעת רב מתנה דשף מדוכתי' הוי טריפה אף בדלא איעכול ניבי', והרי לדעת רב מתנה מודה הרמב"ם דשף מדוכתי' הוי מכלל הנטולין, וכל דשף מדוכתי' מתחילת ברייתו ל"ה טריפה, וז"פ.

ג] בפירש"י כתב דגלודה היא בכלל נטולה, וכ"כ הרמב"ן לקמן דנ"ו:, אך הרמב"ם בפ"ט ה"ז מנה לה בכלל קרועה, עיי"ש, וצ"ע טעמו.

ונ' בדעת הרמב"ם, דס"ל דהטרפות דנטולה הוא באבר מסוים, אך בעור הבהמה ל"ש הטרפות דנטולה, אלא הוי זה בכלל קרועה.

והנה הרמב"ם שם פ"ט ה"ה כתב בדין נקרע רוב החיצונה, ז"ל, אע"פ שלא הגיע הקרע לכרס עד שנראית אלא כיון שנקרע רוב עובי הבשר הזה או ניטל טרפה, עכ"ל.

והרשב"א בתוה"ב מה. כתב בטעמו, ז"ל, ונראה לי שהזקיקו לפרש כן, לפי שזה מן הקרועין, ואם נקרע עד שנפסק ועבר מעבר אל עבר מה בין קרועין לפסוקין וכו', ואינו מחוור בעיני וכו', וא"ת א"כ מה בין קרועין לפסוקין, פסוקה משמע שנפסקה כולה או רובה והיינו גרגרת והיינו חוט השדרה, אבל כרס החיצונה אפי' נקרע קצתה בטפח ואפי' בגדולה טריפה, וכן בשר החופה את רוב הכרס אע"פ שלא נקרע מכולו אלא רוב מה שהוא כנגד הכרס, אע"פ שהוא חלק מועט מגופו של בשר זה טריפה, לפיכך לא מנו אותו בפסוקין ומנאוהו בקרועין, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

אמנם צ"ע בזה, דאם אכן מקורו של הרמב"ם להך דינא הוא ממה שמנאוהו בכלל הקרועין ול"ה בכלל פסוקין, וע"כ ס"ל דהוי טריפה אף בשלא נקרע אלא רוב עביו, וע"כ ל"ה בכלל הפסוקין, א"כ מ"ט מנה הרמב"ם לגלודה בכלל קרועין, הרי בגלודה ניטל כל העור, וא"כ הי' בדין למנותו בכלל הנטולין, ובע"כ צ"ל כמש"נ דכיון שאי"ז אבר מסוים אי"ז נמנה בכלל הנטולין, וא"כ הרי דמה"ט גם נקרע רוב בשר החופה את הכרס אינו נמנה בכלל הפסוקין כיון שאינו אבר מסוים, אלא ה"ה זה נמנה בכלל קרועין, ולפ"ז י"ל לדעת הרמב"ם, דאה"נ למ"ד דנקרע רוב החיצונה הוא מקום שבכלל הכרס, הוי זה בכלל פסוקין. [[2]](#footnote-3)

וע"כ צל"פ במקורו של הרמב"ם דסגי שנקרע רוב העובי בע"א, עי' כס"מ שם, ובביאור הגר"א פירש שפירש הרמב"ם כן למימרא דשמואל דבשר החופה את רוב הכרס ברובו, ובמק"א נתבאר דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' קצת דמפרש כן להא דתנן נקרע "רוב" החיצונה, דהיינו שנקרע רוב עובי החיצונה.

ויל"פ עוד בדעת הרמב"ם, דהא דגלודה ונקרע רוב הבשר החופה את רוב הכרס נמנו בכלל קרועין, ואינם בכלל נטולין ופסוקין, הוא משום דהא דגלודה הויא טריפה מבו' מסוגיית הגמ' נדה דנ"ה. דהוא משום דשליט בה אוירא ומתה, והיינו דמחסר ההגנה דהעור, וע"כ היא מתה, וגם הא דנקרע רוב הבשר החופה את הכרס טריפה, י"ל דהוא גם מחמת ה"ט דליכא הגנה מעליתא על הכרס.

ולפ"ז י"ל, דע"כ לא נמנו טריפות אלו בכלל נטולין ופסוקין, אלא בכלל קרועין, דנטולין ופסוקין הוא באברים שטרפותם מצד עצמם, אך בגלודה ובנקרע הבשר החופה את רוב הכרס, דהטרפות הוא משום דליכא הגנה על הבשר ועל הכרס, הוי זה טרפות דקרועין.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי ניטל לחי העליון מנאו הרמב"ם בכלל הנטולין, והנה הרי הא דניטל לחי העליון טריפה, פירש הרמב"ם בתשובה, ז"ל, אם ינטל לחי העליון אבד הכל ונמצא פי הקנה מגולה לאויר ומיד תכנס בו הרוח בכל נשימה ונשימה כמו שתכנס לתוך פה האשישה והסילון וכיוצא תקרר הריאה והלב ותמות הבהמה ואין לך מי שאין כמוה חי' יותר מזו וכו', עכ"ל, והרי דאף דאין טרפותו מצד עצמו, אלא משום דליכא הגנה על פי הקנה וכו', מ"מ ה"ז נמנה בכלל הנטולין, ולפ"ז בעכצ"ל דהא דגלודה ונקרע הבשר החופה את רוב הכרס לא נמנו בכלל נטולין ופסוקין, הוא כמש"נ בטעמא קמא, דנטולין ופסוקין הוא באברים מסוימים.

ד] התוס' בתו"ד כתבו, ז"ל, ואם תאמר וכי היכי דחשיב תרי פסוקי כחדא א"כ ריאה שחסרה וחסרון דשדרה נחשוב נמי כחד וכו', עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דחיסרון חוליא אחת דטריפה, הוא בכלל חסרה, אמנם הרמב"ם פ"י משחיטה ה"ב מנה לחיסרון חוליא אחת בכלל שבורה, עיי"ש.

ונפ"מ בזה הוא בדין חסרה חוליא אחת מתחילת ברייתה, שנחלקו בזה הפוסקים בסימן נ"ד, דלדעת הרמב"ם דחיסרון חוליא אחת הוא בכלל שבורה, ה"ז תלוי בהפלוגתא בדין שבורה מתחילת ברייתה, אך לדעת התוס' שהוא בכלל חסרה, הרי דלכו"ע חסרה מתחילת ברייתה טריפה.

ואמנם דבזה יש להכשיר מטעם אחר, וכמו שדנו בזה האחרונים, דליכא מנין לחוליות השדרה, וע"כ כל שהוא כן מתחילת ברייתה, לא חשיבא כחסרה כלל, ורק אם הי' לה חוליא וניטלה, הוא דחשיבא כחסרה.

ה] הרמב"ם פ"י משחיטה ה"ה מנה לגולגולת שחסר בה כסלע דטריפה, בכלל שבורה, אמנם הנה בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ב:, ז"ל, ולי נראה וכו' אבל חסרון דגולגולת וכו', וכ"ש למסקנא דאיכא למימר חסירי כולהו בחד מני להו, עכ"ל, ומפורש דנפחתה הגולגולת אינו משום שבורה אלא משום חסרה, ועי' פר"ח סימן כ"ט שתמה ע"ד הרמב"ם שמנאה בכלל שבורה, דמנלי' דהוי בכלל שבורה ולא בכלל חסירה.

ונפ"מ בזה, דהנה במה שנחלקו האחרונים בדין שבורה מתחילת ברייתה, הוכיחו האחרונים ממש"כ רש"י בנדה דכ"ד. והרמב"ן לקמן דמ"ה. והר"ן לעיל דמ"ב. דנפחתה הגולגולת בתחילת ברייתה טריפה, עי' בית מאיר סימן ל' בזה.

אך למש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ב: דחיסרון בגוגלגולת הוא בכלל חסרה, הרי דמה"ט אף אם נחסר מתחילת ברייתה טריפה, ואין ללמוד מזה לשבורה מתחילת ברייתה.

ובאמת לדעת הרמב"ם דחיסרון בגולגולת הוא בכלל שבורה, שפיר י"ל דאם נחסר מתחילת ברייתה כשרה, וסוגית הגמ' דנדה דכ"ד., י"ל דמפרש הרמב"ם דלא כפירש"י שם, אלא כפי' הרמב"ן שם, ז"ל, נ"ל שלא הקפידו אלא על לשון הברייתא שאמרה וכמה כדי שינטל מן החי וימות, דקסבר האי תנא שכל שנברא אטום בלא חיתוך איברים עד מקום שאלו ינטל מן החי ימות אינו בכלל ולד, ולא שיהא זה נקרא טריפה, אלא זה אינו ולד הואיל ונברא אטום, אבל נחלקו האמוראין כמה הוא כדי שינטל מן החי וימות, ופי' ר' זכאי עד לארכובה, ודקדקו ממנה שהוא סובר טריפה אינה חי', דהא קאמר שבכך החי מת לכשינטל ממנו, עכ"ל, וכן פירשו הרשב"א והריטב"א שם, ולפ"ז לא נתפרש שם דין חיסרון בגולגולת מתחילת ברייתה, שהרי התם דין אחר הוא, דכל שנברא אטום אינו בכלל ולד, וז"פ.

אך מל' הרמב"ן לקמן דנ"ו: מ' דשבורה מתחילת ברייתה טריפה, ועמש"נ בזה במק"א.

ו] הרמב"ם פ"י משחיטה ה"ז מנה לעוף המים שניקב עצם הגולגולת דטריפה, בכלל שבורה, ובנובי"ק יו"ד סימן ה' הוכיח מזה בדעת הרמב"ם, דפליג על מה שפירש"י לקמן דנ"ו. דהא דהוי טריפה הוא משום דסוף הקרום לינקב, דא"כ הוי בכלל נקובה, ובע"כ דהוי זה טריפה מצ"ע, ומש"א לקמן שם דהוא משום דקרומו רך, היינו דהואיל וקרומו רך אין לו חיות מצד הקרומים לבד בלתי הגלגולת, עכ"ד.

אמנם לכאו' יש לדון בזה, שהרי בפירש"י לקמן דנ"ג: פירש דהא דדרוסה הויא טריפה, הוא משום שסופו לשרוף עד שינקוב את בני מעיים, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב, ואפ"ה הוי זה מין טרפות בפנ"ע דדרוסה, ואי"ז בכלל נקובה, וא"כ ה"נ י"ל, דהא דעוף המים שניקב עצם ראשו טריפה, הוא משום דסוף הקרום לינקב, ומ"מ הוי זה בכלל שבורה, וצ"ע בזה.

ז] בביאור החילוק בין נטולה לחסרה, מצינו כמה דעות בד' הראשונים, דהרמב"ם פ"ח משחיטה הכ"ד כתב, ז"ל, כל אבר שנאמר בו שאם היה חסר טרפה כך אם ניטל טריפה, אבל אבר שנאמר בו אם ניטל טרפה אינה נאסרת אלא אם נחתך אותו אבר, אבל אם נבראת חסירה אותו אבר הרי זו מותרת, שאם לא תאמר כן נמצאת החסירה והנטולה אחת, עכ"ל.

והרשב"א בתוה"ב נחלק עליו וכתב, ז"ל, ונראה הי' לי דל"ש ניטל ול"ש חסר, אלא שכך נאמרה הלכה דבין ניטלו ביד בין חסרו מתחילת תולדתן טריפה, כדי שלא נבא לומר כמו שאמר הרב, אילו נאמרה הלכה חסרה טריפה הייתי אומר דוקא חסרה אבל ניטלה ביד כשרה,וכן להיפך, עכ"ל.

ובחי' הרא"ה לקמן דנ"ד: כתב, ז"ל, ש"מ דחסר בידי שמים כחסר בידי אדם, וכ"ת א"כ היכי חשבינן להו בתרתי חסרה ונטולה, כדאמרינן בגמ' ח' מיני טריפות נאמרו למשה מסיני וחשיב נטולה וחשיב חסרה כיון דחד דינא אית להו לגמרי, י"ל דהתם לא דאיק בהדי ולא נחית למנינא כלל, אלא לומר שהטרפות הלמ"מ, ונקט שיטתא דמתניתין דתני נטולה וחסרה, וכאילו אמר ח' מיני טריפות שנשנו במשנתיתו ואלו הן כולן נאמרו לו למשה מסיני, עכ"ל.

ובד' רש"י בסוגיין משמע, כמש"כ הרש"ש, דהחילוק בין נטולה לחסרה הוא, דנטולה הוא בשניטל כל האבר, וחסרה הוא בשחסר מקצתו, וכ"כ מהר"ם שיף בסוגיין.

ובביאור החילוק בין קרועה לפסוקה, עמש"נ לעיל סק"ג.

ח] בחי' חת"ס בסוגיין כתב, ז"ל, לכאורה נראה דהל"מ בזה ללא תועלת כיון שלא פרט איזהו מקומן של הטרפות ומה נועיל בהודעת שמותן, ונלע"ד עפ"י מ"ש רמב"ם וכן הוא בש"ס לעיל ל"ז ע"א דמסוכנת בלי חסרון מותר ואפי' אין כמוהו חי' ויש בו חסרון דוקא הוא טרפה, והשתא אתי' הל"מ לומר איזה חסרון שיהי' ואמר א' מאלו ח' לאפוקי חסרון שאינו יכול להמנות עם אלו כגון לקותא דרכיש אעפ"י שאין כמוהו חי' מ"מ אינו אלא מסוכנת ושרי', ומיושב קו' ד"מ סי' כ"ט מ"ט מסר הל"מ דרוסה הא כתיבי בקרא ועי' ערול"נ כריתות שיישב היטב ע"פ המבו' בל' הרמב"ם דחלוק ל' הלכה למשה מסיני מל' נאמר למשה בסיני, עיי"ש, ולק"מ דלא מסר ח' טרפות להודיע אסורים אלא לומר כל שאינו בסוג אלו אינו אלא כמסוכנת ושרי', עכ"ל, ועמש"נ במק"א כמה דברים ע"פ יסוד ד' החת"ס.

אמנם בד' הרא"ה שהבאנו לעיל סק"ז מבו' להדיא לא כן, דכלל לא נמסר בהלכה ח' מיני טריפות, שהרי נטולה וחסרה הוי מין א', אלא מכוון ד' עולא דאותם ח' מיני טריפות שנשנו במשנתינו נאמרו למשה מסיני, ולפ"ז אין מקור ליסוד ד' החת"ס דחיסרון ממין אחר, אף אם אין כמוה חי', ל"ה טריפה.

וגם בד' הרשב"א בכ"ד מ' כן להדיא, דהא דמני עולא ח' מיני טריפות לאו דינא הוא, אלא כללא בעלמא, ולא אתי אלא לאפוקי מדרכיש בר פפא, ואכמ"ל.

1. והרא"ה בבדה"ב שם כתב טעם אחר להא דאי"ז בכלל פסוקין, ז"ל, דלשון פסוקין שייך בדברים ארוכין ומשוכין ורחבן מועט, אבל בדבר רחב הרבה כעין כרס לא שייך לשון הפסק אלא ל' קריעה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' עוד באבהא"ז שכתב בדעת הרמב"ם, דהחילוק בין קרועין לפסוקין, הוא דקרועה מתחילת ברייתה כשרה, וע"ד שכתב הרמב"ם בביאור החילוק בין נטולה לחסרה, אך כמדומה דאי"ז מתישב, חדא, דא"כ הי' להרמב"ם לפרש לזה, כמו שפירש דזהו החילוק בין נטולה לחסרה, ועוד דאכתי תיקשי דמ"ט גלודה הויא בכלל קרועין ולא בכלל נטולין, ומה בין קרועה לנטולה. [↑](#footnote-ref-3)