רנז יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רנג ורנז - שהיה והטמנה

# הטמנה כשפינה התבשיל לכלי אחר

* **הטמנת כלי שני, ודין אם החזירו לכלי ראשון.**
* **דין הטמנת צונן, ומהו שיעור הצונן.**
* **החילוקים בין מוסיף הבל לאינו מוסיף הבל.**
* **הטמנה לאחר שנתבשל כ"צ או כמאכל ב"ד.**

##### הלכות שבת

##### **שהייה והטמנה**

##### סימן רנז סעיף ה - ז

##### שיעור יב

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

א] [רנז ה] **אם פינה התבשיל בשבת מקדירה שנתבשל בה לקדירה אחרת, מותר להטמינו בדבר שאינו מוסיף הבל.** והוא מהברייתא בשבת (נא.) פינה ממיחם למיחם מותר, השתא אקורי קא מקיר לה ארתוחי קא מירתח לה. ונחלקו הראשונים בטעם ההיתר, דעת רש"י שכיון שפינה את התבשיל למיחם אחר מוכח שאינו מקפיד לשמור את חום התבשיל, שהרי הוציא אותו למיחם אחר, ולכך לא שייך לגזור בזה גזירת הטמנה, שהרי אין לחשוש שיבא להרתיח את התבשיל. ולפי זה דוקא אם הייתה כוונתו לקרר את התבשיל אין איסור הטמנה. אבל דעת הרמב"ם שפינה ממיחם למיחם נעשה כצונן, שכל חום כלי שני דינו כצונן, ודומה להא דאיתא לקמן סעיף ו' שמותר להטמין את הצונן. והיינו משום שבדבר צונן לא גזרו חכמים שמא יבא להרתיחו. ולהלכה קיי"ל כדעת הרמב"ם כמ"ש במשנ"ב (ס"ק כט), ואין חילוק בין אם הייתה כוונתו לקרר או שהעביר לקדירה אחרת מסיבה אחרת.

# עירה לכלי אחר והחזירו לכלי ראשון

ב] וכתב במשנ"ב (ס"ק כח) ואפילו אם חזר ועירה אותו אח"כ לכלי ראשון שהיה בו, נמי שרי, דתו לא מקרי כ"ר, והו"ל כצונן דמותר להטמינו. ומקור הדברים הוא מהמגן אברהם (ס"ק יד). ומשמעות הלשון שאם מחזיר תבשיל מכלי שני לכלי ראשון נשאר דינו ככלי שני, ובאמת הדברים צריכים תלמוד, שהרי מחלוקת גדולה היא בדיני איסור והיתר אם קדירה כלי ראשון שנתרוקנה דינה ככלי ראשון או ככלי שני, דדעת הט"ז (יו"ד סי' צב סק"ל) שכלי שנתרוקן דינו ככלי שני, אבל כבר הקשו האחרונים (עי' יד יהודה שם ס"ק נז) שמבואר להדיא בגמרא (שבת מא:) שמיחם שפינהו ונתן בתוכו מים צוננים והתחממו חייב משום מבשל, ומוכח שקדירה ריקנית דינה ככלי ראשון, שאל"כ איך שייך בזה בישול. ומעתה אם הוציא תבשיל מהקדירה לכלי אחר ואח"כ מחזיר הכל לכלי הראשון, למה לא יהיה לזה דין כלי ראשון, שהרי חוזר ומתבשל מהכלי ראשון. ואף שיש לומר שהוא דין מיוחד בהטמנה, שאף שדינו ככ"ר, מ"מ חכמים לא חששו בזה שיבא להרתיח, אבל מ"מ מלשון המג"א והמשנ"ב לא נראה כן, אלא שלעולם נשאר דינו ככ"ש [ודין זה הוא נפק"מ גם לדיני איסור והיתר שכל שהעביר התבשיל לכלי אחר והחזירה לכלי הראשון יהיה חידוש גדול לומר שדינו ככ"ש].

# כלי ראשון שנצטנן עד שאין היס"ב

ג] ואח"כ כתב המשנ"ב ואפילו בכלי ראשון אם נתקרר עד שאין היס"ב, ג"כ נראה דשרי להטמינו אם הוא במקום הצורך. ובשעה"צ (ס"ק כט) כתב לתלות דין זה במחלוקת המחבר והרמ"א (סי' שיח ס"ד), אם לח שנצטנן ואין היס"ב אם חשיב צונן, שדעת המחבר שכל שאין היס"ב חשיב צונן, ולכך מסתבר שגם אין בזה איסור הטמנה, שהרי אין איסור הטמנה בצונן. אבל דעת הרמ"א שכל שחם קצת אף שאין היס"ב מ"מ עדיין אינו כצונן גמור, ולא אזלה לה תועלת הבישול, וא"כ ה"נ יש לומר שעדיין יש איסור הטמנה ואינו כצונן גמור.

אלא שהדבר תלוי במחלוקת האחרונים בביאור דעת הרמ"א, שהחזו"א (לז, לא) כתב לבאר שהרמ"א סובר שמן הדין אף בנצטנן לגמרי אינו אסור, רק שאסרו חכמים לבשל אחר שנצטנן לגמרי משום שאז אינו ניכר בין אם נתבשל כבר לבין אם לא נתבשל מעולם, וא"כ שפיר י"ל דמודה הרמ"א שכל שאין היס"ב דינו כצונן גמור. מיהו במג"א (רנג, לז) מוכח שסובר שלדעת הרמ"א כל שנצטנן לגמרי יש איסור בישול מה"ת, ועל כרחך צ"ל דהטעם שאין איסור בישול כשהוא חם קצת, היינו משום שעדיין אינו כצונן גמור, ולדבריו אפשר שאין להתיר להטמין כ"ר כשהוא חם קצת, שהרי עדיין אינו נחשב כצונן גמור [וכן נראה קצת שהמג"א תלה דין זה במחלו' המחבר והרמ"א, דשלח לעיין לקמן סי' שיח ס"ד].

ומ"מ הלכה למעשה דעת המשנ"ב להקל בזה, אף שבלח שנצטנן קיי"ל כדעת הרמ"א.

# הטמנת צונן בדבר המוסיף הבל

ד] כתב השו"ע [סעיף ו] **מותר להטמין בשבת דבר צונן בדבר שאינו מוסיף הבל כדי שלא יצטנן ביותר או כדי שתפיג צינתו, אבל בדבר המוסיף הבל אפילו להטמין צונן גמור ואפילו מבע"י, נמי אסור.**

והא דכתב השו"ע להתיר דוקא בדבר שאין מוסיף הבל, ביאר המשנ"ב (ס"ק ל) שבדבר המוסיף הבל אסור אפילו צונן גמור. ומבואר בזה דיש שני חילוקים בין המוסיף הבל לאינו מוסיף הבל, שדבר המוסיף הבל אסור להטמין בו אפילו מער"ש, וכשאינו מוסיף הבל מותר מער"ש. ועוד חילוק שבדבר המוסיף הבל יש איסור הטמנה אפילו בצונן, אבל באינו מוסיף הבל מותר בצונן.

אלא שאין הדינים שווים, דהנה לקמן סי' רנ"ח מבואר שמותר מבעוד יום להניח קדירה צוננת ע"ג קדירה חמה ולהטמינם יחד בכרים וכסתות, ומבואר שקדירה צוננת עם קדירה חמה אין זה נחשב כדבר המוסיף הבל, ולכך מותר להטמין כך מבעוד יום. אלא שאם כן צ"ב שהיה צריך להתיר לעשות כן אפילו בשבת עצמה במקום שהיה לו קדירה חמה טמונה להניח אצלה קדירה צוננת, דכיון שהקדירה צוננת, והוא דבר שאינו מוסיף הבל, אין איסור הטמנה בצונן. ועל כרחך דחלוקים הדינים, שאף שלגבי הטמנה מבעו"י נחשב כדבר שאין מוסיף הבל, לגבי הטמנה של צונן אסור דהוי כדבר המוסיף הבל.

וביאר המשנ"ב שם (סק"ב) שהטעם שמותר להטמין מבעוד יום, הוא משום שכל שעה הקדירה הולכת ומצטננת, ואי"ז דומה למוסיף הבל שהוא חם מעצמו, ומ"מ אסור להטמין הצונן, שהרי הקדירה החמה מחממת את התבשיל, וכל שע"י ההטמנה מתחמם התבשיל אסור להטמין אפילו צונן. וכן נראה בביאור הגר"א שם שלגבי הטמנה בצונן הוי כמו דבר המוסיף הבל.

אבל החזו"א (לז, יז) כתב לבאר שאחר שמניח קדירה ע"ג קדירה מתחממת הקדירה העליונה, ושוב יש כאן קדירה שאינה צוננת, ואסור להטמינה אפילו בדבר שאין מוסיף הבל.

מיהו מבעוד יום שרי, וכמו שכתבו הראשונים הטעם שהוא מצטנן והולך. ומצינו סברא זו לעניין הטמנה בחול, דבסימן שיח ס"ג כתב השו"ע לאסור להטמין בחול אפילו מבעו"י, והבית מאיר ורע"א שם הביאו דעת הרשב"א להתיר להטמין בחול מבעו"י (הובא במשנ"ב שם ס"ק יט), וטעם הדבר שהחול דרכו שמצטנן והולך ולכך אין אסור מבעוד יום.

# הטמנת צונן בחול

ה] וכתב התוספות שבת (ס"ק כא) שכתב שלא כל דבר במוסיף הבל אסור להטמין בו צונן, שהרי אחד מהדברים המוסיפים הבל מבואר לעיל סעיף ג שהוא חול, ובסוגיא בב"ב (יט.) מבואר שחול מוסיף הבל רק בקדירה חמה ולא בקדירה צוננת, וכ"כ המשנ"ב סי' שיח שעה"צ ס"ק כד [והיינו בחול שלא נתחמם ע"י החמה].

# חידוש המ"ב דתולדת חמה דינו כצונן

ו] ובשעה"צ (שם) כתב עוד דתולדת חמה מותר להטמין בדבר שאין מוסיף הבל, ומבואר שס"ל להמשנ"ב שדינו כדבר צונן [מיהו מה שציין השעה"צ שם להרשב"א ורע"א לא נמצא לפנינו]. והנה לעניין תולדות חמה כבר דנו הפוסקים אי חשיב מבושל או לא, ובפמ"ג (סי' שיח א"א סק"ט) מבואר להדיא דחשיב מבושל לעניין שאין בישול אחר בישול, וא"כ אמאי החשיבו המשנ"ב כצונן מחמת שנתבשל בתולדת חמה. ואולי היה אפש"ל שהטעם דשרי להטמינו אינו מחמת דחשיב צונן, אלא שחכמים לא חששו שיבא להרתיחו ע"ג האש, כיון שנתבשל בתולדת חמה ולא ע"ג האש.

# הטמנה אחר שנתבשל כל צרכו

ז] [סעיף ז] **כל היכא דאסרינן הטמנה אפילו בקדירה מבושלת כ"צ אסרינן ואפי' מצטמק ורע לו. הגה: וכן עיקר.** היינו שאף בדיני שהייה (סי' רנג ס"א) מבואר שכל שמצטמק ורע לו אין איסור שהייה, ולדעת הרמ"א אפילו מצטמק ויפה לו כל שנתבשל כל צרכו אין איסור שהייה, מ"מ גבי הטמנה החמירו חכמים יותר. ובטעם הדבר כתב הרשב"א, חדא דסתם הטמנה היא לצורך מחר ולכן חששו יותר שמא יבא לחתות. ועוד טעם כתב, שכיון שהוא טמון ונשמר חומו, אי"צ אלא חיתוי מועט, וחששו חכמים שיבא לחתות, משא"כ בשהייה שחיתוי מועט לא יועיל לו. וכן הסכימו הרבה ראשונים, וראייתם שלא מצינו בגמרא חילוק לגבי הטמנה בין נתבשל כ"צ ללא נתבשל כ"צ.

וכן הסכים הרמ"א אלא שהביא דעת הרשב"ם וכתב **ויש מקילין ואומרים דכל שהוא חי לגמרי או נתבשל כל צרכו, מותר בהטמנה כמו בשיהוי, וכמו שנתבאר לעיל סימן רנ"ג. ובמקום שנהגו להקל על פי סברא זו, אין למחות בידם. אבל אין לנהוג כן בשאר מקומות.** ומשמע מהרמ"א שלא התיר אלא כשהוא חי או בנתבשל כל צרכו, ולא התיר בנתבשל כמאכל ב"ד. מיהו לגבי שהייה הביא הרמ"א לעיל סי' רנג (ס"א) להקל בדיעבד אף בנתבשל כמאב"ד, וכתב המג"א (ס"ק יז) שבאמת לדעת אותם ראשונים שהקלו בשיהוי בכמאב"ד, ה"ה שלגבי הטמנה שרי ואין איסור הטמנה. ובביה"ל (ד"ה כל צרכו) הביא דעת הא"ר שלעניין הטמנה ס"ל להרמ"א שאין להקל כדעות שאין איסור במאכב"ד, ואף שלגבי שיהוי ס"ל להרמ"א להקל, מ"מ בהטמנה אין לסמוך על אותם דעות כי בלא"ה יש סוברים שהטמנה חמיר משיהוי, וכן ביאר התו"ש באריכות.

מיהו כבר ביארנו לעיל (שיעור י) דדעת המשנ"ב שאם שכח והטמין בדיעבד שרי אף בכמאב"ד (ביה"ל סעי' א' ד"ה י"א), וכדעות שהקלו בשהייה בכמאב"ד, והיינו שבדיעבד סמכו יותר להקל אף לצרף הדעות שמאכב"ד [וכן מוכח דעת התוספת שבת, דאל"כ יהא סתירה בדבריו, ועיי"ש בתו"ש סק"ח מובא שם בביה"ל ס"א ד"ה י"א].

**דינים העולים:**

1. אם פינה התבשיל מהכלי שנתבשל בו לכלי אחר, מותר להטמינו. ולדעת רש"י דין זה הוא דוקא כששפך לכלי שני על דעת לצנן התבשיל, אבל הרמב"ם [וכן נפסק] חולק שאי"צ להתכוון.
2. אם אחר ששפך לכלי שני החזיר התבשיל לכלי ראשון, כתב המ"ב להתיר להטמין [מיהו מה שכתב שם שנשאר דינו ככלי שני, צ"ע מהל' איסור והיתר].
3. מותר להטמין הצונן, ואם לא נצטנן לגמרי אבל כבר אין היד סולדת בו, לדעת המחבר דינו כצונן ומותר להטמינו. וכתב המ"ב שלדעת הרמ"א כל שלא נצטנן לגמרי עדיין לא חשיב צונן, ומ"מ לדינא כתב להקל במקום צורך. מיהו לביאור החזו"א ברמ"א, גם הוא מודה שכל שאין היס"ב הוי כצונן ממש.
4. בדבר המוסיף הבל אף צונן אסור להטמין [אבל הטמנה בחול אסורה דוקא בקדירה רותחת ולא בצוננת].
5. כתב המשנ"ב שתולדת חמה הוי כמו צונן ומותר בהטמנה (וטעמו לא נתברר).
6. נתבשל כל צרכו אסור להטמינו, ואפילו מצטמק ורע לו, והרשב"ם היקל בזה, ומקום שנהגו כדבריו אין למחות בידם.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**