פרק חבית  המתוקן 7
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**סוף פרק חבית**

**דף קמו עמוד ב**

**בהא דליכא בחיתוך גובתא לאיסור מחתך**

1. **גובתא רב אסר ושמואל שרי מחתך לכתחלה דכולי עלמא לא פליגי דאסור.** יעוין בגמ' לקמן דנוקטת דהאיסור לחתך הוא מחמת דהוי מתקן מנא. ומבואר ששינוים במידת הכלי חשיב תיקון. ויש לעיין אמאי ליכא בזה איסור מחתך. ובבנין שבת מחתך פ''מ ב' מוכיח מזה את היסוד דבמלאכת מחתך הקפידא על המידה הוי מגוף המלאכה יעוי''ש דמאריך להוכיח יסוד זה. רק דאי נימא דהחיתוך נועד להתאימו לנקב כמו שמבואר ברש''י א''כ איכא בזה קפידא על המידה ורק ברמב''ם פכ''ג ה''ו דכתב דהחיתוך הוא על גוף השפופרת בהא איכא למימר דהמטרה בחיתוך רק שלא יהא ארוך יותר מדי ארוך וליכא קפידא על המידה.

**ויש שבארו על פי יסוד הרמב''ם בשם רבו הרא''ם** מובא בספר מעשה רוקח בתחילתו [חידושים מהרמב''ם בכת''י] וז''ל, יש להקשות אמאי מסתת את האבן אינו חייב משום מחתך ותרץ בשם רבו הרא''ם דלא מחייב משום מחתך אלא היכא דלא קעביד מלאכה בגוף אותו דבר שצריך לו אלא קוצץ ממנו חתיכות ומרחיקן מעל העור שצריך לו, אבל בגוף העור שהוא צריך לו לא קעביד מעשה לאפוקי מסתת באבן שהוא עושה מלאכה בגוף האבן וחופר בה ומשווה פניה כדי שתהא נכונה לעשות עליה אבנים אחרות בבנין, שאינו חייב אלא משום מכה בפטיש ונפק''מ שאם היתה האבן נכונה ויש לה קרנות יוצאה לכאן ולכאן וסיתת אותה בשבת שהוא חייב משום מחתך דדמי למחתך העור.

ומבואר דלמרות דבתרוייהו הוא חותך במידה מסוימת מ''מ כל היכא דהחיתוך בא להעמיד תיקון בחפץ שחתך ממנו וליכא משמעות עצמית לחיתוך בגוף מה שחתך ליכא בזה סיום להתעסקותו במלאכת ''מחתך'' דבמלאכת מחתך בעינן שהתעסקותו תהא בגוף החיתוך, וא''כ ה''ה הכא כיון דהחיתוך מכשיר את הגובתא להכנס לחבית חשיבא התעסקותו בהעמדתו ככלי.

**ובעיקר הא דמסתת את האבן לא הוי מחתך** יעוין בתוס' ע''ה ע''ב דמעמיד בגוונא דמיפה אותה ועושה בה שרטוטים לנוי, ובר''ן והמאירי מישבים או דמחייב בתרויהו, או דלא מחתך אותה בשביל לרבע אותה ולהתאים את מידתה אלא מחליקה ליופי.

**בהא דלא חשיב באהדורי לתיקון כלי**

1. **אהדורי דכולי עלמא לא פליגי דשרי.** יש לעיין אמאי לא חשיב מתקן כלי, ובמ''ב ס''ק כ' מבאר דהואיל שהקנה עומד ומיוחד לכך לא חשיב מתקן כלי, ויעוין עוד בס''ק מ''ח דמבאר לפי''ז הא דאיתא בדף קל''ט דאסור לסתום את החבית בחתיכת שום רק לצורבא מרבנן בדרך הערמה. ומבאר המ''ב וז''ל, דוקא כשסותמו בדבר שאין דרך לסתום בו כמו בצרור קטן או בקיסם אבל מותר לכ"ע לסתום בעץ כגון בברזא כמו שהוא דרך תמיד לסתום בו.

**ובבאור הא דשאני ממוכין שמכניסם לכר או רצועות למנעל** צ''ל דלא חשיב כהשלמה לחבית אלא כאמצעי להוציא ממנו את היין.

**בהא דמבואר במ''ב דבתקע בחוזק חייב חטאת והמסתעף להיתרא דכיסוי הכלים**

1. **יעוין במ''ב ס''ק כ' דאי תקע אותו בחוזק איכא בזה משום גמר מלאכה**, ונראה דבכה''ג דיינינן ליה כעשיה בחבית, ולפי''ז יצא דהשינוי בין תקע ללא תקע הוי בעיקר היחס למעשה דאי לא תקע בחוזק לא הוי כלל מעשה בנין.

**ולפי''ז יש ליישב את קושית החזו''א ס''ס נ''א דאמאי ליכא בזה לגזירה דשמא יתקע** כההיא דקנה מנורה ומטה של טרסיים [דף מ''ז ע''א] ולפי''ז יתיישב היטב דרק התם דגם ברפוי הוי בנין רק הוי בנין קלוש איכא לגזירה דשמא יתקע משא''כ הכא דכל כמה דלא תקע לא הוי כלל מעשה בנין. ובחזו''א שם כתב דמסתימת הפוסקים נראה דמותר גם לתקוע ומבאר החזו''א דהוי ככסוי כלי דמותר לתקוע.

**ונראה דתליא בבאור היתרא דכסוי כלי** המבואר במג''א שי''ג סקי''ב ובט''ז ס''ק ז' דיעוי''ש דכתבו דסיבת ההיתר מחמת דעומד לסגור ולפתוח. ובבאור דבריהם מצינו כמה דרכים. **דהגר''ז ס''ק כ''א מבאר דהוי מחמת דהוי בנין ארעי** והוי רק היכא דדעתו לסותרו. וז''ל, לפי שאינן עשויין לקיום כלל רק לפותחן ולסוגרן תדיר גם בשבת עצמה ולא אסרו בנין עראי וסתירתו אלא כשאינו עשוי על מנת לסותרו בשבת עצמה. ולפי''ז העיקר תליא אי דעתו להשאירו לזמן ממושך.

**אולם יעוין בפמ''ג** שי''ג במש'ז סק''ז וז''ל, כלים שאי אפשר להשתמש כי אם על ידי פירוק והידוק לאו מכה בפטיש, וגם לאו בונה הוא, דעשוי מתחלה לכך ושרי. ויש לעיין דהכא הרי גם כשיוציא את הברזא יצטרך לסתום את החבית רק כשמניח את הברזא מלבד מה שסותם את החבית הוא גם מפלס דרך ליציאת היין וא''כ יש לדון דדוקא בכסוי כלי דהכלי אמור להיות פתוח בשעת שימושו וסגור כשלא משתמש בו בהא אמרינן דגם כשסותם את הכלי לא נדון כעשיה בכלי, משא''כ הכא דהחבית אמורה להיות סתומה א''כ כל זמן שהברזא סותם את החבית דיינינן ליה כסתימה ועשיה בחבית. ובחזו''א סימן נ' סק''ט מבאר דמאחר דסתימת הכלי הוי סתירה למציאותו כ''כלי'' דכל ענין הכלי הוא להיות פתוח ולשמש בו ולכסותו שלא בשעת שימוש ולכן אין הכיסוי והכלי כחד אלא כשני גשמים המשתפים בשימוש ולא חשיב בנין ויעוין בסוף סימן נ''א דנקט דלפי''ז גם גובתא לא חשיב בנין וז''ל, דגובתא שאינה אלא להוצאת היין ואחר שהוציא היין אין הרכבת הקנה בחבית רצויה כלל הוי ככיסוי כלי דמותר לתקוע. עכ''ל.

**בדין חיתוך השפופרת היכא דעושה תיקון בגופה**

1. **כי פליגי דחתיכה ולא מתקנא. מאן דאסר גזרינן דלמא אתי למיחתך לכתחלה.** יעוין ברש''י ד''ה ולא מתקנא, וז''ל, לא ניתנה בנקב לידע אם למדתו היא. ויעוין בב''י שי''ד וז''ל, וכתב רבינו ירוחם שנראה מפירוש רש"י שאסור לתקן בגוף השפופרת שום דבר ואפילו ביד, אבל רבינו חננאל כתב שמתקנה ביד אבל לא בסכין. כתב הרמב"ם בפרק כ"ג (ה"ו) אין חותכין שפופרת של קנה מפני שהוא כמתקן כלי היתה חתוכה אף על פי שאינה מתוקנת מותר להכניסה בנקב החבית בשבת להוציא ממנה יין ואין חוששין שמא יתקן. נראה מדבריו שהוא מפרש דחתיכא ולא מתקנא כלומר שהשפופרת עצמה חסרה שום תיקון ואפילו הכי מותר להכניסה בנקב החבית עכ''ל.

**בהא דנתינת האסא לא חשיב תיקון כלי**

1. **האי טרפא דאסא אסור מאי טעמא רב יימר מדפתי אמר גזירה משום מרזב רב אשי אמר גזירה שמא יקטום.** בהא דעצם נתינת האסא בחבית לא חשיב עשית כלי יעוין בבנין שבת דמביא את השו''ע סימן תקז סעיף ג דאסור ליקח עץ מבין העצים לחתות בו האש בתנור דהוי ליה מתקן מנא. ויעוי''ש בשעה''צ ס''ק כ''ט דמביא מהפמ''ג דדוקא לברר עץ ארוך ודק שראוי לחתות אש אז נראה כמתקן, הא ליטול עץ סתם בלי ברירה באקראי לחתות אש ולא מייחד עתה לכך שרי, ומבואר דלאשויי כמתקן מנא בעינן דייחדו באופן קבוע לזה.

**בהא דליכא לאיסורא דמחתך באסא**

1. **ובהא דליכא איסורא דמחתך באסא יש לעיין דמ''ש מקוטם נוצה שמפריד חלק הרך מהקשה** וה''נ מפריד העלה מהענף ויעוין בבנין שבת בפרק נ' דמבאר דבעינן דהקפדתו תיצור את המידה ומאחר דהמידה כבר עשויה ונפרדת והוי רק מעשה הפרדה ליכא בה איסורא דמחתך.

**באיסורא דקטימת האסא דאמאי לא מותר כדין מאכל בהמה**

1. **בבאור גזירה שמא יקטום יעוין ברש''י וז''ל וכיון דקטמיה הוה ליה כמתקן כלי,** כדתניא במסכת ביצה לחצות בו שיניו לא יקטמנו, ואם קטמו חייב חטאת. ויש לעין דבגמ' ביצה לג ע''ב מבואר דבקש או תבן שהם רכין וראוים למאכל בהמה ליכא לאיסורא דמתקן מנא כיון דדבר הראוי למאכל בהמה לא חשיב כלי. [יעוין במשנה ברורה שכ''ב ס''ק ט']. וא''כ קשה אמאי איכא איסורא דמתקן מנא בעלה הרי עלה הוא רך. ויעוין בב''י דגרס ברש''י ''וכיון דקשה'' ובדרישה שי''ד כתב וז''ל, ובאמת שמלשון בית יוסף בסוף דיבור זה משמע שהבין לשון רש"י שרצונו לומר שגזרינן שמא יקטום ג"כ בדבר קשה, וזה שכתב וכיון דקשה וכו' כלומר ואם היה קשה. ודוחק. וע"כ צריך לומר דרצה לומר דאף שהעלה היא רכה מכל מקום כיון שהענף שקוטם ממנו הוא קשה בתר הענף אזלינן. ויעוי''ש עוד דמבאר דבהא גופא פליגי הני תרי לישני דמאן דאמר משום מרזב ס''ל דאזלינן בתר העלה , ומבאר לפי''ז הא דהכא כתב הר''ן כלשון רש''י דהוי קשה, ובביצה מדמי ליה למאכל בהמה דהוי רך, דבביצה אזיל הר''ן ללישנא קמא דטעמא משום שמא יעשה מרזב דהא דלא מפרש שמא יקטום הוי מחמת דבקטימה ליכא איסורא דהוי רך. ויש לעיין בבאור שרש הנידון אי אזלינן בתר הענף או בתר העלה.

ובבאור האי חששא דמרזב דגם בזה הוי איסורא דעשית כלי למרות דאזיל בתר העלה דהוי רך. יעוי''ש בר''ן וז''ל, וכי תימא והיכי מסקינן הכא דאוכלי בהמה כיון שהם רכין אין בהם משום תיקון כלי אף על פי שהוא מכוין לכך והא בפירוש אסרינן למיתן טרפא דאסא בחביתא איכא למימר דהתם היינו טעמא לפי שדרך הוא שאפילו באוכלי בהמה מתקנין כלי העשוי כבר אבל לא שיעשו ממנו כלי לכתחלה עכ"ל. ויעוין עוד בב''י שם וז''ל, ודבריו אלה אליבא דמאן דאמר משום מרזב דלמאן דאמר גזירה שמא יקטום ליכא איסורא דרבנן אלא משום שמא יקטום בקשין וכדפירש רש"י. ואפשר דסבר דגזירה שמא יקטום היינו שמא יקטום רכין ליתן בפי החבית [ולא קטימה גרידא] דכל כי האי גוונא כיון שדרכו בכך אסור.

**מהלך היראים והרוקח בגזירה דשמא יקטום דהוי מחמת איסורא דמחתך**

1. **אלא דבעיקר גזירה דשמא יקטום יעוין ביראים** וז"ל, תולדה דרבנן שלא יקח אדם עלה ויתן בפי נקב חביתו כדי שיקלח היין כדאמרינן בפרק חבית טרפא דאסא אסור מ"ט כו', רב אשי אמר גזירה שמא יקטום פי' שמא יחתכנו למדת הנקב. וכ"כ הרוקח בסי' פ"ד במלאכת מחתך וז"ל טרפא דאסא שמא יקטום. ומבואר דאיכא בזה איסור מחתך דאוריתא. ויש לעיין אמאי לא פירשו משום מכה בפטיש וכן מצינו ברמב''ם פי''א ה''ז בקוטם קיסם של עץ לחצוץ שיניו דמבאר דחיובו משום מחתך ולא כתב כרש''י דהוי מחמת מכה בפטיש. ובהא דאיכא בזה איסור מחתך ולא הוי כמסתת את האבן דכיון דהוי תיקון בגוף הכלי לא הוי מחתך נראה פשוט דהכא התיקון נמצא בגוף מה שחתך ולכן חשיבת עסקות בגוף החיתוך משא''כ במסתת דהתיקון באבן שחתך ממנה.

ובהא דלא פירשו משום מכה בפטיש יעוין בנשמת אדם חלק ב כלל לו וז''ל, ואין להקשות דבאמת למה לא מחייב במקטם לחצוץ שיניו ולפתוח דלתו משום תיקון כלי שהרי נעשה כלי בכך, י"ל דס"ל דלא שייך תיקון כלי אלא דוקא ע"י כלי, כמו שכתבו הרא"ש ור"ן וכל הפוסקים, אבל בקוטם דמשמע ביד אין בו משום תיקון כלי, אלא דהחיוב משום מחתך, דבזה אין חילוק אם מחתך ביד או בכלי שהרי אינו מקפיד אלא למדתו וא"צ לתקון אחר שהרי משום זה קוטם הקיסם משום שהוא ארוך יותר מדאי.

**באיסורא דמשחא והמסתעף לשימוש בסבון**

1. **מישחא רב אסר ושמואל שרי מאן דאסר גזרינן משום שעוה**. מבואר דאיסורא דמשחה הוי רק דשייך בה מירוח כשעוה ולפי'ז ליכא איסורא בון נוזלי גם אי הוי סמיך כל כמה דלא שייך שיתמרח כשעוה וכן מביא המשמרת מועד מהגרי''ש.

**דף קמז ע''א**

**בבאור פלוגתת רש''י ותוס' אי מחייב בניעור מעפר**

1. **אמר ר' הונא המנער טליתו בשבת חייב חטאת ולא אמרן אלא בחדתי אבל בעתיקי לית לן בה ולא אמרן אלא באוכמי אבל בחיורי וסומקי לית לן בה והוא דקפיד עלייהו.** יעוין ברש"י ד''ה המנער טליתו, וז''ל, מן העפר. ובתוס' כתבו: פי' ר"ת מן הטל שעליו דהיינו כיבוס וליבון. אבל בניעור מן העפר כדפירש בקונטרס אין נראה שיהא שייך ליבון ע"כ.ויש לעיין בבאור שרש פלוגתתם. ויעוין בשלטי גבורים שהקשה על מה שכתב הרא"ש על פירש"י דלא נהירא דעל הניעור מעפר יהיה שייך בו ליבון והלא הרא"ש בעצמו פסק דלכסכוסי סודרא אסור [וכן פסקו הטוש"ע לקמן בס"ה] מפני שמכוין לצחצחו והוי כמלבן משמע דכל אולודי חיוורא באיזה ענין שיהיה אסור והכא פסקו כולם דלא שייך ליבון בעפר ואמאי הא אולודי חיוורא הוא דמכוין בניעורו לצחצח הבגד שחשך תארו מן העפר שעליו עכ"ל.

**ובבאור הלכה ש''ב סעיף א' ד''ה י''א מוכיח דע"כ שאני כסכוסי סודרא אפילו לשיטת רש"י דהתם לא מחלקינן כלל בסוג הבגד וגם אי קפיד או לא ובכל גווני אסור**. וז''ל, וע"כ משום דבעניננו אינו עושה שום ''פעולת הצחצוח'' רק ''שמנערו מן האבק והעפר שהוטל עליו'' לכן לא חשבינן זה ל''צחצוח'' רק כשקפיד ע"ז ובדאוכמי דבזה האבק לבד ג"כ מכהה מראיתו. משא"כ בכסכוסי סודרא דעושה הצחצוח בידים להוליד לבנינות על הבגד אסור בכל גווני. היוצא מכל זה דאפילו לדעת המתירים הוא דוקא באינו עושה שום פעולה כלל כ"א ''ניעור בעלמא מן האבק שעליו'' אבל אם מכסכס ומשפשף את הבגד להסיר ממנו הכתמים כדי ליפותו לכו"ע יש עכ"פ איסורא בזה דלא גרע מכסכוסי סודרא דלקמן ובכל מיני בגד אסור עכ''ל. **ומבואר דיסוד הפלוגתא ביחס להך מעשה דניעור העפר אי הוי כ''עשיה בגוף הבגד'' או דהוי ''פעולת ניקוי חיצונית'' ולא ''מעשה כיבוס''**. וגם לשיטת רש''י דאוסר בעינן שיהא בזה קפידא, דבשביל להחשיב את הניעור כעשיה בבגד בעינן לדון את התוצאה של הניעור כעשיה בבגד וזה נעשה ע''י קפידתו דבזה חשיב כגרעון בגוף הבגד. אולם הא מיהא נראה בבאור הלכה דגם היכא דעושה מעשה בגוף הבגד היכא דמשפשפו מן הכתמים הוי רק איסור דרבנן, ונראה דעצם הדבר דהוי רק הסרת כתם הוי חשיב עשיה חיצונית כיון דלא מלבנו במים, רק כיון דעשה את זה בגוף הבגד איכא בזה איסורא.

**בישוב הסתירה מרש''י מדף קמ''א**

1. יעוין ברעק''א דתמה מהא דלעיל (קמ"א ע"א) כתב רש"י להדיא דמלבן הוא רק כשנותן שם מים ע"ש, וא"כ קשה איך יש בניעור טליתו מהעפר בלא מים איסור מלבן. ויעוין בשער הציון סימן שב ס"ק מא וז''ל, לא דמי למה דמחייבינן במנער טלית חדשה מן האבק שעליו לשיטת רש"י, דהתם מצחצח הבגד על ידי זה והוא תיקונו, מה שאין כן כאן שאינו רק שמסיר הטיט, ורושם הלכלוך עדיין נשאר עליו, והדרך להעבירו על ידי מים, ובזה סרה קושית הגאון ר' עקיבא איגר שנשאר בצריך עיון על רש"י בגליון הש"ס. ויעוין בדובב מישרים חלק א סימן סא דתמה דהלא מ"מ אהני מעשיו שנתלבן הרבה, וע"י כסכוסו איננו מאוס כ"כ כמו מקודם שהיה עליו רפש וטיט, וכיון דלשיטת רש"י גם בלא מים חשיב מלבן, א"כ גם בכה"ג מדוע לא יחשוב כמלבן כיון דמ"מ פעל בליבונו שאינו מאוס כל כך [ויעוי''ש דדן אי שייך לדמות לירושלמי דלא מחייב בבורר היכא דלא ברר את כל הפסולת]. ונראה לפי מה שנתבאר דכל כמה דהמעשה הוי ''מעשה ניעור'' כל היחס למעשה כ''מעשה כיבוס'' נובע מהתוצאה של ליבון הבגד וא''כ כל כמה דאיכא עדיין בגדר רושם תו דיינינן למעשה הניעור כפעולת ניקוי חיצונית ולא כמעשה כיבוס. אולם העיר בזה הרב בולג דמלשון שער הציון דדרך להסירו במים נראה דרק בעפר דדרך להסירו בניעור בהא איכא לזה תורת מעשה כיבוס משא''כ בטיט דדרך להסירו במים דבניעור לא יוצא לגמרי הלכך ליכא בזה תורת מעשה כיבוס דלא הוי כדרך כיבוס.

**בבאור החילוק בין אוכמי לחיורא וסומקי**

1. **לדעת רש''י דאיכא בה עפר ניחא היטב החילוק** דבאוכמי ניכר יותר האבק שמכהה מראיתו מחיורא אולם לדעת תוס' ודעימיה דאיירי בטל צ''ב מה החילוק בייניהו, וראיתי לבאר דהחילוק הוא בתוצאה דבאוכמי פעולת הניעור מועילה יותר לשוות לו ברק מחיורא שנקיים ומבריקים מצד עצמם.

**אי בעינן לקפידא בפועל בבגד חדש ושחור**

1. **יעוין בבאור הלכה דמאריך להוכיח דבבגד חדש שחור אמרינן דמסתמא קפיד עלייהו**, דאל''כ קשה מאי טעמא דעולא דהיה אומר בפשיטות על רבנן דקא מחללי שבתא ובשלמא חדתי ואוכמי ראה עולא אבל מנא ידע דקפדי. ויעוי''ש דמדייק מרש''י דכתב על הא דאמר אלא באוכמי וז"ל, שהאבק מקלקל מראיתה וקפיד עליה עכ"ל. ואי כונתו דידוע דקפיד למאי בעינן לאוכמי. וז''ל, וע"כ אנו צריכין לפרש דהא דקאמר והוא דקפיד היינו למעוטי היכא דלא קפיד אבל בסתמא אמרינן דבחדתי ואוכמי קפיד הוא מפני שהאבק מקלקל מראיתה ועל כן אתי שפיר מה דהיה אומר עולא עליהם דקמחללי שבתא דהיה סובר כיון דגלימי אוכמי הוו כדפירש"י מסתמא קפדי עלייהו וע"ז השיב רב יהודה אנן לא קפדינן ר"ל שאין דרכנו להקפיד ע"ז דאנו לובשין כמה פעמים בלי ניעור וע"כ מתיר אף באוכמי. ולפ"ז הרוצה לנער טליתו שהיא חדתא ואוכמא אין מותר אא"כ בידוע לו שאין דרכו להקפיד תמיד ע"ז וכעובדא דרב יהודא עכ''ל.

**בבאור הא דבעי לקפידתו**

1. **יעוין ברשב''א** וז''ל, ולמאן דקפיד הוי פסיק רישיה ולמאן דלא קפיד ליכא אלא דבר שאין מתכוין, שאינו כיבוס גמור. וראיתי לבאר על פי התוס' דאיירי בטל ונמצא דאיסורא דכיבוס מחמת הוצאת המים מהבגד ע''י הניעור ובזה איכא למימר דלא הוי פס''ר שיצטחצח ע''י הניעור דתלוי בחוזק הניעור, והיכא דאינו מקפיד לא מנער בחוזק. ויעוין בשו''ע הרב סימן ש''ח ב' וז''ל, שאף אם יסחוט ממנו המים הרי אינו מתכוין לכך ודבר שאינו מתכוין מותר אבל כשהוא מקפיד עליו לנערו אזי הוא כפסיק רישיה ולא ימות שקרוב לודאי שיסחטו המים ממנו בניעורו. אולם העיר ר' מרדכי רוטשילד דמלשון הרשב''א דלאו כיבוס גמור ראה דהוי כהנך מלאכות דבעינן את הכוונה כחלק מהמחייב של המלאכה ויש לעיין.

**ובריטב''א מבאר** וז''ל, פירוש דלמאן דלא קפיד במילתא אלא דעביד הכי לעין יפה בעלמא לא חשיב ליבון כלל ואפילו מדרבנן, ומבואר דהיחס לבגד כמחוסר בלי הניעור תלוי בקפידתו וכן מבואר בבאור הלכה סעיף א' ד''ה והוא שמקפיד. וז''ל, הטעם דעי"ז מקרי יפוי בהבגד. ויעוי''ש דנסתפק ואם מנער בשביל אחר והוא מקפיד והאחר אינו מקפיד. וז''ל, לכאורה יש להחמיר כיון דלהמנער הוי יפוי והוא עושה המלאכה ויש לדחות כיון דהבגד אינו מתיפה לבעל הבגד לא חשיבא מלאכה ואפשר דזה היה המעשה בכומתא דרב יוסף עיין שם בגמרא קמ"ז ולפיכך היה אביי מחסם למיתבה ליה ורב יוסף השיב דמותר דאזלינן בתר בעל הבגד וכן אם היה להיפוך הוא אסור לפי זה.

**בבאור דעת הרמב''ם דחיובו משום מכה בפטיש**

1. **יעוין ברמב''ם פרק י הלכה יח וז''ל, הלוקט יבולת שעל גבי בגדים בידו כגון אלו היבולות שבכלי צמר חייב משום מכה בפטיש, והוא שיקפיד עליהן, אבל אם הסירן דרך עסק הרי זה פטור, המנער טלית חדשה שחורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה כדרך שהאומנין עושין חייב חטאת, ואם אינו מקפיד מותר.** מבואר ברמב''ם דסיבת החיוב הוי מחמת מכה בפטיש ויעוין ברמ''א ש''ב סעיף א' דמביא מהאו''ז דלהסיר נוצות מהבגד ליכא איסורא ובמגן אברהם הביא בשם ספר הזכרונות שחשש בזה לאסור, דחשבו כמו ניעור מן האבק. ובנשמת אדם כלל מד סעיף ד תמה על הרמ"א דמ''ש ממנער בגד חדש ושחור מן הצהוב הלבן הנתלה בה. ובשער הציון סק''ט מיישב וז''ל, והנה הדין דלנער ולהפריש מן הקוצים דמותר העתיקו הרמב"ם גם כן, אף דשם נכנסין בתוך עומק הבגד, ולא חלקו כלל אם הבגד חדש או לא, ועל כרחך דזה אינו בכלל תקון מנא, וכל שכן בזה שהנוצות עומדים מלמעלה, והאי דצהוב הלבן הנתלה בבגד בעת חידושו שמנערו כדי ליפות הבגד שאני, ''שהוא מלאכה שהאומנין עושין אותה בעת גמרו והיא מלאכה חשובה'', וכן מורה לשון הרמב"ם שכתב על זה ''כמו שהאומנין עושין'' עכ''ל. ומבואר בשער הציון דהא דחשיב מכה בפטיש לא הוי מחמת התוצאה אלא מחמת חשיבות המלאכה דהוי מלאכה דהאומנים עושים אותה בעת גמר הבגד ולכן הוי רק בהך גוונא דצהוב הלבן הנתלה בבגד**.**

**ויעוין עוד בכס''מ פ''י הי''ח בגדר בגד חדש לענין איסורא דניעור** וז''ל, ולענין עד אימתי נקראת חדשה לענין זה נראה מדברי רבינו דהיינו שלא נשתמשו בה כ"כ אלא עדיין היא בחידושה ''כמו בשעה שהאומנים מתקנים אותם''. ומבואר ג''כ דכל המשמעות בבגד חדש הוי ביחס למעשה דהוי עדיין חלק ממעשה האומנים.

**באור מחודש בגדר מכה בפטיש והמסתעף מזה לבאור דברי שער הציון**

**ה. יעוין בבנין שבת דהביא מהגרא''ז פ''י הי''ז דמיסד בשיטת הרמב''ם דעיקר החפצא דחיובא מכה בפטיש נובע מחמת מעשה המלאכה** וז''ל הגרא''ז, דבגמ' אמרינן בדף ע"ה רבה ור"ז דאמרי תרווייהו כל מידי דאית בה גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש ואפשר לפרש דהיינו דעיקרא דחיובא דמלאכת מכה בפטיש הוא גמר מלאכה אבל הרמב"ם הרי כתב ''וכל העושה דבר שהוא גמר מלאכה הוא תולדת מכה בפטיש'', א"כ גמר מלאכה הוא תולדה ולא פירושא דמלאכת מכה בפטיש, לכן נראה דהרמב"ם מפרש מתני' כפשטה, דמכה בפטיש בעצמו היא מלאכה, וטעמא דמילתא דאחרי כל המלאכות ששונה התנא דהם מלאכות נפרדים שיש בכל א' חשיבות מלאכה, חשב לנו עוד מלאכה א' והוא מכה בפטיש והיינו ''מלאכת אומן'' שהמכה בפטיש הוא דבר השייך לאומן וחייבין עליו בשבת וזה גופה הוי חשיבותו שנקרא מלאכה בשביל זה, ולכן גבי המפיס מורסא כתב הרמב"ם שזו היא מלאכת הרופא ולא דייק כלל לכתוב שהוא גמר מלאכה, אלא דכיון שהוא מלאכת הרופא הוי מלאכת אומן וחייב משום מכה בפטיש.

**בבאור דברי הרמב''ם דחותך יבולות דהיכא שעשה דרך עסק מותר**

1. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דנקט הרמב''ם לגבי לוקט יבולות דההיתר הוא רק באופן דהסירן דרך עסק.** ויעוין במ''ב סק''י דהיכא שמסירם בכונה כדי ליפות הבגד ולא כמתעסק אף על פי שלא היה נמנע מללבשו אם לא היה מסירם חייב.ולכאורה צ''ב מאי איכפת לן כונתו במעשה, ואמאי לא הוי כאצל''ג, ולפי מה שנתבאר דמלאכת מכה בפטיש עיקר חיובה נובע מחמת ה''מעשה אומנות'' הלכך בעינן שיעשה את המעשה בתורת מעשה אומנות. ובזה יתבאר היטב ישוב המ''מ פרק י הלכה יז על הרמב''ם דפסק דאצל''ג חייב דאמאי מפיס מורסא להוציא ליחה פטור. וז''ל, והטעם שהפסת המורסא הוא גמר מלאכה כשהוא להרחיב פי המכה ושלא כדברי רש"י ז"ל שכתב משום בונה. וכשהוא להוציא ממנה ליחה אינה גמר מלאכה וא"א לבא בה חיוב מכה בפטיש שהוא גמר מלאכה בשום פנים.

**בהיתרא דלא קפיד בניעור בגד מציהוב הלבן הנתלה בבגד אי הוי כההיא דיבולות או דהוי היתר אחר**

1. **יעוין בכס''מ פ''י הי''ח דנסתפק בזה** וז''ל, נראה מדברי רבינו שהמנער חייב משום מכה בפטיש כמו יבולת שע"ג הבגדים אבל מספקא לי אם הוא מפרש והוא דקפיד עליה כמו שפירש בלוקט יבולת. וכונתו אי בבגד סגי בהא דלא מקפיד ללובשם בלי להסירם, ובמ''ב סק''י נקט להחמיר הוי כיבולות אולם יעוין בנשמת אדם מ''ד ד' וז''ל, וצ"ע שהרי כאן א"א לפרש כך שהרי אמר רב יוסף נפוץ שדי אנן לא קפדינן מידי, הרי שאפילו בכוונה מותר. וע"כ צ"ל דהא דאמרינן והוא דקפיד, ר"ל דמקפיד ללבשו עד שיסירנה כפירוש רש"י, ולכן כתב הרמב"ם כאן בדין זה ואם אינו מקפיד מותר, ר"ל מותר להסירם בכוונה, אבל בדין הלוקט יבלת הוא הא דאמרינן בכלל גדול האי מאן דשקיל אקופי מגלימא חייב והוא דקפיד, כתב שאם מסירם בכוונה חייב ובדרך עסק פטור, אבל מותר לא אשכחינן ביה. ויעוין בבנין שבת פי''ב [מהלכות מכה בפטיש] ה''ב דמוכיח עוד מהא דבמנער טליתו חייב רק בבגד שחור חדש ובחותך יבלות לא מוזכר ברמב''ם חילוק בסוגי הבגדים**.**

**ובבאור החילוק נראה דבחותך יבלות דהוי שינוי בגוף החפץ בהא היחס למלאכת מכה בפטיש נובע מגוף המציאות דגמר מלאכה** [כמו שמבואר ברמב''ם דכל מידי דאית ביה גמר מלאכה הוי תולדת מכה בפטיש דעצם המציאות של גמר הוי דבר שנעשה בדרך כלל במעשה האומנים ולכן חשיב תולדה] ולפי''ז נמצא דבחותך יבלות לא בעינן ליחס של המעשה כמעשה אומנות בגוף המעשה כיון דהיחס נובע מכח הגמר והלכך לא איכפת לן מה דאינו מקפיד ללובשו ורק היכא דלא עשה כלל בשביל ליפות הבגד בזה מפקיע את עצם המעשה מ''מעשה דמכה בפטיש'' משא''כ במנער את הבגד דליכא גרעון בגוף הבגד הלכך בזה כל היחס להתעסקותו כהתעסקות ביפוי הבגד נובע מכח קפידתו שלא ללובשו בלי ניקויו.