זבים פ_ג מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ג מ"ג**

א] **ועל הספסל,** במשנ"א כתב דצ"ל דאיירי בספסל שאינו עשוי לישיבה, דאם הוא עשוי לישיבה, נטמא הספסל בישיבת הזב, ונטמא הטהור בישיבתו על הספסל, ואמנם כ"ז הוא לדעת הרמב"ם שפירש למשנתינו לענין טומאת היסט, אך לדעת הר"ש והרא"ש שפירשו למשנתינו לענין טומאת מדרס דבגדי הטהור, שפיר י"ל דאיירי בסתם ספסל העשוי לישיבה, ואה"נ נטמא הטהור בישיבתו על הספסל, והא דתני דטהורין, היינו דאין בגדי הטהור טמאים מדרס.

ב] **אפילו מצד אחד,** הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ז פירש דהיינו דאפי' עלו מצד אחד, ובמשנ"א כתב דקמ"ל, דאע"ג דספינה זו שאינה יכולה להמיט באדם אחד ובשנים מתמוטטת, והכא שניהם עלו מצד א', ואפ"ה טהור, שאין א' יכול להסיט ואינו נתלה על חבירו, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ו מש"כ בזה.

ג] **הטהור מכה את הטמא טהור, הטמא מכה את הטהור טמא,** הר"ש והרא"ש פירשו דאיירי לענין טומאת מדרס, דטמא המכה את הטהור בגדיו טמאים מדרס, משום דנשען הטמא על הטהור, ומשא"כ בטהור המכה את הטמא אין בגדיו טמאים מדרס, אך הוא ובגדיו ראשונים.

ובטעם הא דבטמא המכה את הטהור בגדיו טמאים מדרס, אף שלא נשען הטמא על הבגדים אלא על הטהור עצמו, עמש"נ לעיל מ"ב אות א' דהוא או משום שהבגדים מחזיקים את מעמדו של בעליהן בהכבידם עליו, וכמש"כ בחזו"א סימן ג' סק"ה, או משום דכל שהטהור עצמו נחשב לנושא הזב, גם הבגדים שהן טפלין אליו חשיבי לנושאי הזב, וכמש"כ בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל.

ד] ובטעם הא דאף בטהור המכה את הטמא הוו הוא ובגדיו ראשונים, כתב הרא"ש דהוא מדין היסט הזב, אך הר"ש כתב דהוא משום דנשען על הזב ותנן לעיל בספ"ב דמשכב מטמא אדם בז' דרכים.

ונראה דאזלי לטעמייהו, דהנה בד' התוס' בנדה ל"א ב' ותוס' הרא"ש שם ל"ב ב' ובעירובין כ"ז ב' מבו' להדיא, דכל הנישא ע"ג הזב טמא מטעם היסט, אף שלא הסיטו הזב ממקומו, (וכגון שבא אחר והניחו עליו), ומה"ט הקשו בטומאת עליונו של זב דתיפו"ל מטעם היסט, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) אך בד' הר"ש לקמן פ"ה מ"ו מתבאר להדיא, דטומאת היסט היא רק כשהזיזו ממקומו, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הר"ש שם מ"ב, ונת' בזה להלן שם אות ?.

ונראה לפ"ז, דהרא"ש לטעמי' דס"ל דטומאת היסט היא אף בשלא הזיזו ממקומו, ע"כ אף בטהור המכה את הטמא, כיון דנשען הטהור על הזב, הו"ל כהיסט הזב, אך הר"ש לטעמי' דס"ל דטומאת היסט הוא כשהזיזו ממקומו, ע"כ בטהור המכה את הטמא, שלא הזיז הטמא את הטהור ממקומו, אינו נטמא מטעם היסט, אלא משום שהוא נשען ע"ג הזב. ? צריך בדיקה בפרק ה' שם, אם לדעת הר"ש הא דטמא כשאינו מסיט הוא דין בפנ"ע, או דנתחדש דאיכא טומאת היסט אף בכה"ג, וצ"ע בזה, ועמש"נ בזה בפ"ה מ"ב דלכאו' מוכח משם דגם אוכלין ומשקין נטמאין בכה"ג.?

ה] ובביאור מש"כ הר"ש דה"ה טמא משום דנשען על הזב, בפשוטו יל"פ דהיינו, דכ"ה דאם נשען הטמא על הטהור טמאים אף בגדיו מדרס, והרי דאף הבגדים חשיבי לנושאי הזב, ע"כ ה"נ אם נשען הטהור על הטמא, חשיבי אף בגדי הטמא לנושאי הטהור, וע"כ ה"ה טמא מדינא דנשען על המשכב, וכ"ה משמעות ל' הר"ש שהביא לדינא דמשכב מטמא אדם בז' דרכים, וכ"כ בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל לקמן פ"ה.

ויל"פ עוד, דנטמא הטהור מכח מה שנשען על הטמא עצמו, והיינו משום דכ"ה דהמשכב מטמא את האדם היושב והנשען עליו, ה"נ הזב עצמו מטמא את היושב והנשען עליו, וכמש"כ באו"ש פ"ח ממטמאי מו"מ הי"א, ?ובאמת דכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ש לקמן פ"ה מ"ו, דאף דטומאת היסט היא רק בשהזיזו ממקומו, מ"מ כל שנישא הטהור ע"ג הזב ה"ה טמא אף שלא הזיזו ממקומו, ובפשוטו היינו מדינא דיושב על הזב, וע"כ אף מצורע מטמא בכה"ג, ?וכ"ה בד' הר"ש בכת"י לקמן פ"ה מ"ב, עייש"ה, אך אינו ברור שמכוון הר"ש לכך, די"ל דכונתו רק לפרש המקור לטומאת בגדים?.

ו] והנה הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ פירש למשנתינו לענין טומאת משא והיסט, וצ"ע לפ"ז דמ"ש טמא המכה את הטהור דטמא משום דחשיב כנושא את הזב, מטהור שהכה את הטמא שאינו טמא, ולא חשבינן לה כמו שהסיטו הזב.

וכבר עמדו לפרש בזה, דס"ל להרמב"ם דחלוק טומאת משא דנושא הטהור לטמא, מטומאת היסט דמסיט הטמא לטהור, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"א מטו"מ ה"ו ז', טומאת משא האמורה בכל מקום וכו' הוא שישא האדם הטומאה וכו', ואחד וכו' או שנשאה אחר והניחה למעלה מזה, הואיל ונשאת עליו מ"מ נטמא וכו', מסיט בכלל נושא הוא וכל דבר שמטמא במשא מטמא בהיסט, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטומאת משא הוא כל שהטומאה נישאת עליו אף שלא הזיזה ממקומה.

אמנם בדין טומאת היסט כתב הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"א ב', ז"ל, כבר ביארנו וכו' שאם הסיט האדם את הטומאה שהיא מטמאה במשא נטמא משום נושא וכו', אין בכל אבות הטומאות כולן טומאה שאם תסיט את האדם הטהור וכו' תטמא אותן אלא הזב וכו', כיצד וכו' הואיל ונתנדנדו מחמת הזב ה"ז כמי שנגע בהן וטמאין וכו', הנה למדת שהאדם הטהור שהסיט את הזב נטמא משום נושא זב, והזב שהסיט את הטהור וכו' טמאין מפני שהנדת הזב לאחרים כאילו נגע בהן, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו, דטומאת היסט היא רק כשהניד הזב את הטהור ממקומו, אך כל שנישא הטהור עליו ולא הנידו הזב ממקומו, אי"ז בכלל היסט, (וע"כ לא הביא הרמב"ם בה"א לעיקר טומאת משא, אלא להא דכשהסיט הטהור לטומאה שהיא מטמאה במשא נטמא משום נושא),[[2]](#footnote-3) ועי' חזו"א סימן ד' סק"ז שצידד כן בד' הרמב"ם, (ופירש בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ג דעליונו של זב טמא מדרבנן, ואינו טמא משום היסט).

וטעם החילוק בזה מתפרש בד' הרמב"ם, דהוא משום דעיקר טומאת היסט היא משום דהו"ל כנוגע, (וכדתניא בתו"כ זבים פר' ג' ה"ב מגע שהוא ככולו הוי אומר זה הסיטו), ולזה הוא דבעינן שינידנו הזב ממקומו, דעי"ז הוא דחשיב כנוגע בו, ומשא"כ בטומאת משא דאי"ז משום דחשיב כנגיעה, אלא הוי זה טומאה בפנ"ע דנטמא הטהור בנשיאת הטמא, ה"ה טמא בנשיאתו אף שלא הזיזו ממקומו.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז מתבאר היטב הא דבטמא המכה את הטהור טמא הטהור במשא הזב, ובטהור המכה את הטמא אין טמא הטהור בהיסט הזב, והיינו משום דאף דהמכה נשען על המוכה, מ"מ הרי אין המוכה מזיזו ממקומו, וע"כ דוקא בטמא המכה את הטהור טמא הטהור במשא הזב, משום דבטומאת משא ל"ב שיזיזנו ממקומו, אלא כל שהוא נישא עליו ה"ה טמא, ומשא"כ בטהור המכה את הטמא, אין טמא הטהור בהיסט הזב, משום דטומאת היסט היא רק כשהזיזו הזב ממקומו.

ו] והא דאין נטמא הטהור המכה את הטמא מדין עליונו של זב, י"ל למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ג דטומאת עליונו של זב היא רק בכלים ולא באדם, וכן צידד בחזו"א סימן ד' סק"ז, ?אך עמש"נ להלן פ"ה מ"ב אות ז' דלדעת הרמב"ם גם אדם נטמא בטומאת עליונו?, אך אכתי צ"ע בד' הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"י דמבו' בדבריו דבטהור המכה את הטמא, אף בגדי הטהור טהורין, ותיקשי דמ"ט אינם טמאין מדין עליונו של זב, - וצ"ל בזה, דהנה ל' הרמב"ם בפ"ו שם, כל הכלים שינשאו "למעלה" מן הזב הן הנקראין מדף, ומ' מדבריו דטומאת עליונו של זב, היא רק בכלים שעליו, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ד מ"ו, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בנדה ל"ב ב', עיי"ש,[[4]](#footnote-5) וע"כ הכא דאין בגדי הטהור מעל הטמא, אינם נטמאין בטומאת עליונו של זב. ?עי מש"נ להלן פ"ד מ"ו מד' החס"ד שכתב כן בדעת הרמב"ם, - אך בד' הריטב"א עי' בכ' הרא"ו פ"ד מ"ו שכתב לדחות, דהריטב"א לא חזר בו בתוכ"ד, אלא איירי בהכף התחתונה, דאף דחשיב כהיסט, מ"מ אי"ז בכלל עליונו, ?אך עמש"נ לקמן פ"ה מ"ב, דלא חזר בו הריטב"א, ואדרבה מכח הא דפשיט"ל דכף מאזנים אי"ז בכלל עליונו, ע"כ פירש לד' הי"מ דעליונו הוא מדין היסט.

ז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' וטהור מכה את הטמא בגדי טהור טמאין דברי ר"מ,** לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דאיירי לענין טומאת מדרס דהבגדים, צ"ע דמ"ט דר"מ דבטהור המכה את הטמא בגדיו טמאים מדרס, ובביאור הגר"א לתוספתא כתב דקסבר כשטהור מכה אותו הוא נשען עליו, וצ"ב.

ח] **שם, טטרגי שב' ראשי' נוגעין בארץ ואמצעיתה רופפת והטמא והטהור יושבין עלי' בגדי טהור טהורים,** נראה דהיינו, דאף דאמצעיתה רופפת ומכריע הטמא את הטהור ונטמא הוא ובגדיו בטומאת היסט, מ"מ אין הבגדים טמאים בטומאת מדרס, - אך גיר' הגר"א טמאים, ובביאור הגר"א לתוספתא פירשה, דכשהטהור מכריע את הטמא טמא משום משא, וכשהטהור מכריע נמי טמא מחמת היסט, וצ"ל לפ"ז דאף דהא דתני ברישא בגדי טהור טמאים איירי בטומאת מדרס, מ"מ הא דתני הכא דבגדי טהור טמאים איירי בטומאת היסט, וצ"ע.

1. והרא"ש בעירובין שם כתב לישב, דטומאת עליונו היא כגון שאחד תופש לו הבגד על ראשו ואין הזב מסיטו, ונראה דהיינו דהגם דטומאת היסט היא אף בשאינו מזיזו ממקומו, (דאל"כ לא הול"ל שאחד תופס לו הבגד על ראשו, אלא שאחד הניח הבגד על ראשו), כ"ז הוא משום שאלמלי נשיאתו הי' נופל, וע"כ חשיב זה כהיסט, אך כל שאחר תופש את הבגד על ראשו, וגם אם לא הי' הזב שם לא הי' הבגד נופל, לא חשיב כלל כהיסט.

   ועד"ז מתפרש מש"כ הרא"ש בנדה שם לישב, דטומאת עליונו היא בכה"ג שאצבעו של זב תחת הנדבך ואוכלין ומשקין על גביו ואין הזב מסיטן, והיינו דכיון שאינם עומדין שם מכחו כלל, לא חשיב זה כהיסט, (אך אין מכוון הרא"ש דהיסט הוא רק כשמזיזו ממקומו, דא"כ מה הוצרך להעמידה בתחת הנדבך). [↑](#footnote-ref-2)
2. והרי מבו' בד' הרמב"ם בהל' טו"מ ובהל' מטמאי מו"מ, דלישנא דהיסט הוא בשהנידו ממקומו, ואך דבכל המטמאין במשא, הוי עיקר הטומאה במשא, ואך שנתחדש דגם היסט הוא בכלל משא, אך כל שנישא הטמא עליו הוי זה עיקר משא, ול"ב שינידנו ממקומו, אך טומאת היסט היא רק בשהנידו ממקומו, וכלישנא דהיסט. - וצריך להוסיף, דמש"כ הרמב"ם בה"ב בתו"ד, וא"צ לומר שאם נשא הזב את האדם או את הכלים שטימאן, היינו כשנשאן והזיזן ממקומן, דזה נלמד בכ"ש מהא דכשהסיטן ולא נשאן ה"ה טמאין, אך אם נשאן ולא הזיזן ממקומן, אינו מטמאן. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם בד' כמה מקמאי מצינו דטומאת משא וטומאת היסט שוו זל"ז ביסודם, דז"ל הבעה"מ בשבת פ"ג א', המשא בלשון תורה היא ההיסט בלשון משנה, ופעמים שקורין לו בלשון חכמים משא ופעמים שקורין לו היסט, וב' מיני משא הם לטומאה, אחד משא חמור הנוהג בכל הטומאות והוא כשהטהור נושא את הטמא, ואחד משא קל כשהטמא נושא את הטהור שאינו נוהג בכל הטומאות אלא בזב בלבד ובכל מאי דדמי לי' וכו', עכ"ל, וז"ל הריטב"א בעירובין כ"ז א', ואע"ג שלא שנינו כל הניסט ע"ג הזב, אין בכך כלום, כי טומאת היסט טומאת משא הואף אלא שהיסטו של זב משונה שהוא טמא נושא את הטהור, וכל שאר טומאת משא דעלמא הוא טהור נושא את הטמא, עכ"ל, וז"ל הריטב"א בנדה נ"ה א', א"נ דאפי' היסטו של זב מדין משא הוא אלא שהמשא הוא בטהור נושא טמא, ואילו היסטו של זב שלא מצינו לו חבר הוא בטמא נושא טהור, ואף משא נמי פעמים נקרא בלשון היסט, עכ"ל. - ועמש"נ עוד בזה ?.

   וגדולה מזו מצינו בד' הראב"ד בתו"כ שהבאנו להלן פ"ה מ"ד, דלמד דין משא מדין היסט, דכ"ה דבהיסט סגי להסיט מקצת הטהור, ה"נ במשא סגי להסיט מקצת הזב, - ועיי"ש דגם במשכב הוא כן?. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בד' הר"ש לקמן פ"ד מ"ו מ' דאם כרע הזב בכף מאזנים נטמא מה שבכף השני' מדין עליונו, והרי דס"ל דבכל גוונא שהוא בכלל היסט, חשיב נמי כעליונו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א וש"ר בנדה ל"ב ב' בשם י"מ, עיי"ש, - ועי' חזו"א סימן ד' סק"ז שצידד דכף מאזנים לא חשיב כעליונו, משום דבעינן שיהי' הזב תחתיו. ?ונת' עוד בזה בכ"ד במכילתין, עיי"ש?. [↑](#footnote-ref-5)