ח
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**נאמן לומר אני קדשתי.**

**א.** קדשתי את בתי וכו'. ובא אחד ואמר אני קדשתי נאמן. ונחלקו בגמ' האם נאמנות זו היא רק ליתן גט או גם לכנוס. וכתב הר"ן דהא דנאמן לומר אני קדשתי הוא מדין ע"א, ואע"ג דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה. שאני הכא דאינו מוציאה מחזקתה, אבל הכא מעמידה בחזקתה. מבואר בדברי הר"ן כללא דע"א בדבר שבערוה במקום שאינו כנגר חזקה נאמן. [הק' בפנ"י אמאי נאמן הא הוי ע"א נגד רובא דעלמא. שהרי מסתמא הוא מרוב העולם שלא קדשו, וכיון שע"א אינו נאמן נגד חזקה כ"ש שאינו נאמן נגד רוב. ותי' דמה שע"א אינו נאמן נגד חזקה הוא דוקא כשלא איתרע החזקה, אבל היכא שיש מיעוט נגד החזקה דמי לחזקה שיש בה ריעותא ולכך ע"א נאמן. ועי' בש"ש ש"ו פ"ז]

והק' ע"ז ברע"א בתשו' קכד דדברי הר"ן סתרי אהדדי. דבגטין סד. מבואר שאם שלח שליח לקדש לו אשה ומת השליח, המשלח אסור בכל הנשים דחזקה שליח עושה שליחותו, וכל אשה היא בספק שמא היא אם אשתו או בת אשתו, וכתב שם הרמב"ן שאם באו הקרובות והעידו שלא נתקדשו, הרי היא מותרת וסגי בע"א כיון שאינה מעידה נגד חזקה. אבל הר"ן שם נחלק בזה וס"ל שאפי' בכה"ג ע"א אינו נאמן. ונמצא דדברי הר"ן סתרי דהכא ס"ל שע"א נאמן כשאינו נגד חזקה.

וכתב בביה"ל ח"ב סי' לז אות ח-ט דאין כוונת הר"ן לפרש שנאמן הכא מדין ע"א כיון שאינו נגד חזקה. אלא דכיון שלא בא אלא לברר למי התקדשה נאמן, שאין זה שינוי וחידוש באשה עצמה ובדבר ערוה שבה לכך נאמן. משא"כ כשידוע שאשה אחת נתקדשה ואחת לא נתקדשה, והעד לא אומר שלא נתקדשה אלא שמברר מי זאת שנתקדשה, בזה נחלקו הרמב"ן והר"ן, דהרמב"ן סבר דכיון שאינו מחדש בדשב"ע נאמן, והר"ן חולק וסובר שאף שאינו אלא מברר, מ"מ כיון שלפני עדותו יש ספק ערוה על כל אשה ואשה, וע"י העדות שלו יורד החשש ערוה זה גם נחשב עדות בדשב"ע ואינו נאמן. אבל הכא אינו מברר שאין האשה ערוה כלל, אלא שפלוני הוא בעלה נאמן.

וכדברי הביה"ל כתב רע"א עצמו במשניות על מ"ט שהתוי"ט כתב שאם האב קידש את אחת מבנותיו ואינו יודע איזה קידש, והמקדש אומר את פלונית אינו נאמן, וכתב רע"א דלא דמי למש"כ הר"ן בהא דנאמן לומר אני קדשתיה. דבמתני' אינו משנה את דין האשה אלא רק אומר שהוא הבעל, משא"כ כשיש ספק מי היא המתקדשת והעד מברר את הנשים שהם בספק, ואומר שאינם אש"א, בזה העד אינו נאמן דהוי דבשב"ע.

והנה יש לדון דסברת הר"ן ניחא בשיטת רב אסי שנאמן לכנוס, ובזה מהני סברת הר"ן שנאמן כיון שאינו מוציאה מחזקתה. אבל לפי רב שנאמן רק לענין ליתן גט, וע"י הגט הוא מוציא ומתיר אשה זו מחזקתה. ודבר זה תלוי במח' הרמב"ן והר"ן הנ"ל, דלרמב"ן הוא נאמן כיון שהוא מברר מה שידוע לנו, ואינו מחדש בדב"ע כלל. משא"כ לר"ן עד כמה שזה נוגע לדבר ערוה אינו נאמן אף לברר, שהרי נמצא שיש כאן התר של אש"א עפ"י ע"א. וצ"ע. [ובאמת עי' במחנ"א הל' עדות סי' יא שהביא בשם מהריב"ל דאליבא דרב אי"צ לסברת הר"ן אלא נאמן משום דאין אדם חוטא ולא לו. והמחנ"א נחלק עליו]. ולכאו' צ"ל שהנאמנות היא כלפי ההתר שהיא מותרת לו לגמרי, ושהוא נחשב המקדש, ובזה הוא נאמן כמו שביאר הר"ן בשי' רב אסי אלא שנאמן רק כלפי לתת גט, ובזה כיון שהוא מעמידה על חזקתה ואינו מוציאה נאמן. ומ"מ ס"ל לרב שלענין לכנוס איכא חשש של יצרו תקפו, ולכך לאחר שהוא נאמן שהוא המקדש, שפיר יכול ליתן גט.

**ב**. תנן אחד נותן גט ואחד כונס תיובתא דרב, הק' הראשונים הא מודה רב דנאמן ליתן גט ולהתירה לאחרים, וכיון שהראשון נתן גט שפיר יכול השני לכנוס ומה פריך לרב. [ואין כוונתו שע"י שאחד לבדו יתן גט היא תהיה מותרת, שהרי הוא מוכחש וכדתנן במתני' שניהם נותנים גט. אלא כוונתו דלגבי השני שפיר מהני גט של הראשון לבדו, דכל הטעם שאינו נאמן להתירה לאחרים הוא משום שהוכחש ע"י השני שאמר אני קדשתיה ושמא השני אומר אמת. וא"כ כלפי השני ממנ"פ יכול לכונסה, דאם הראשון אמר אמת הרי גירשה, ואם השני אמר אמת שפיר כונסה].

ותי' הרמב"ן 'הני מילי כשהוא לבדו שכיון שהוא נותן גט מימר אמר בגט זה תנשא לשוק, ואילו לא היה הוא המקדש לא היה חוטא להכשיל אחרים, אבל הכא כשבא אחר עמו מימר אמר אעפ"י שאני נותן גט עדין היא אסורה לשוק', נמצא דדוקא כשבא לבדו נאמן ליתן גט מטעמא דאין אדם חוטא ולא לו 'ונתינת הגט היא הראיה', אבל היכא שיש אחר עמו שאומר ג"כ אני קדשתיה, ל"ש הך טעמא דאין אדם חוטא ולא לו, דכיון שסבר שאינו מתירה לשוק שהרי היא אסורה עדיין מחמת השני, ומה שהוא מתירה לשני סבר דלמא קושטא קאמר ואי"ז חטא. וע"כ דהשני נאמן לכנוס מצד עצמו ולכן הוי תיובתא דרב. מ"מ מבואר דהנאמנות אינו מטעם ע"א לחוד. אלא בעינן להך חזקה דא"א חוטא ולא לו ורק מחמת זה נאמן ליתן גט. ולכן הכא שיש אחר עמו דליכא הך חזקה, שוב אינו נאמן וחיישינן שמא אדם שלישי קידשה ולכן ל"מ גט שלו להתירה לשני.

ולפי"ז יל"ע למה כששניהם נותנים גט נאמנים להתירה לאחרים, הרי אין לכ"א החזקה דא"א חוטא ולא לו, דכ"א סבור שהשני אמר אמת והוא התירה בגט שלו, וניחוש שאדם אחר קידשה. ועוד נמצא לפי"ז דאם ימות קודם שיתן גט, א"א להתירה לשוק עפ"י, שהרי בכה"ג אין ראיה מהא שנתן גט.

**ג.** והנה הא דאמר רב נאמן ליתן גט דאין אדם חוטא ולא לו, לדברי הר"ן צריך לפרש שאין הכוונה שזה סיבת הנאמנות, דאי"ז סיבה מספקת להתיר אש"א, אלא הנאמנות הוא מדין ע"א אלא דס"ל לרב דכלפי לכנוס יש חשש של יצרו תקפו וכלפי ליתן גט אין חשש דאין אדם חוטא ולא לו. אבל לעולם הנאמנות היא כסברת הר"ן. אבל רע"א בתשו' הנ"ל הביא דברי הנתיבות שכתב דבאמת ע"א אינו נאמן בדשב"ע אפי' כשאינו מעיד נגד חזקה, והכא אין הנאמנות מדין ע"א אלא משום אומדנא וחזקה דאין אדם חוטא ולא לו, ובאופן כזה שיש חזקה הע"א נאמן לברר למי היא מקודשת. ואע"פ שבעלמא בע"א שמעיד לאחרים אינו נאמן אלא מדין חזקה. שאני הכא שעושה בעצמו מעשה המתיר ומגרש. וכשעושה מעשה להתיר כגון שנותן גט איכא הוכחה דאאחול"ל. ולפי"ז יישב סתירת הר"ן, דכל הנאמנות הכא הוא כשבא ליתן גט ולעשות מעשה להתיר, אבל בגטין סד. שהוא אדם אחר ל"ש האי טעמא, ואינו נאמן אלא מדין ע"א, ובזה אינו נאמן. וכתב שם הנתיבות שכדבריו מבואר בדברי הר"ן. והרע"א השיב לו שלא משמע כן מל' הר"ן שכתב על עד מיתה דאינו נאמן משום שבא להוציאה 'מחזקתה', ולדברי הנתיבות הוא רק כשבא 'להתיר'.

כמו"כ צ"ל אליבא דרב אסי שנאמן לכנוס פרש"י מפני שאומר כן בפני האב לא חציף לשקר, אין הכונה שלא חציף זה סיבת הנאמנות, אלא רק הסבר למה לא חוששים לחשש שיצרו תקפו, אבל הנאמנות היא מדין ע"א. אבל לדעת הנתיבות הוא עיקר הטעם שנאמן, ולא רק לסלק החשש דיצרו תקפו.

**ד.**. והנה כתב הר"ן בסמוך גבי האשה שאמרה נתקדשתי וכו' דאינו נאמן לכנוס משום חששא דיצרו תוקפו 'ומיהו אם יש ע"א שמעיד שהוא קדשה נאמן דאין אדם חוטא ולא לו'. וגם בריטב"א כתב כעי"ז ברישא הוסוגיא גבי קדשתי את בתי וז"ל והלכתא כר"א דתניא כוותיה, ומסתברא שה"ה אם חזר ואמר האב נזכרתי שקדשתיה לפלוני שהוא נאמן אף לכנוס דהא ליכא טעמא דיצרו תוקפו ואיכא טעמא דאין אדם חוטא ולא לו ומקלקל לבתו'. וכונתו דאף דמה שאמר ר"א דנאמן לכנוס הוא משום דמירתת מן האב, ול"ש הך טעמא גבי אב עצמו שחוזר ואומר נזכרתי, מ"מ נאמן כיון דל"ש ביה חששא דיצרו תוקפו ואדרבה יש בו חזקה דאין אדם חוטא ולא לו ומקלקל לבתו. [וצ"ע דתיפו"ל דאב נאמן מדין הפ"ש הוא הפ"ש וי"ל דנפ"מ אם אמר כן לאחר כדי דיבור]. מבואר להדיא דלא כנתיבות. שהרי אחר או האב עצמו אין לו לא סברת מרתת ולא סברת אאחול"ל, כיון שאינו עושה מעשה המתיר. וכבר עמד בזה באבי עזרי פ"ז מגרושין ה"ח והוסיף שם 'ופלא על הגרע"א שלא העיר בזה'.

**שאני התם דכיון דאיכא אחר בהדיה אירתותי מירתת.** בראשנים הק' איך סמכינן על סברא זו הא ע"כ איכא חד מיניהו שמשקר. ועי' פרש"י 'והאי קושטא אמר ושכנגדו שכיחש ירא לכונסה ונותן גט'. וכן כתבו בתוס'. וכתב מהרש"ל שלפי"ז אם שניהם ירצו דוקא לכנוס תהיה אסורה לשניהם ויתנו גט. דהא ממ"נ חד חצוף קמאי האב, ולא ידעינן הי מיניהו. עי' ברע"א שתמה על קו' הראשנים, הא אין סיבה לחשוש ששניהם משקרים, ולמה לחשוש שהשני משקר, ואפי' שהראשון ודאי משקר הא לגבי השני נשאר החזקה שאינו משקר, דארתותי תרתת, ואפי' להצד שהשני שכונס הוא המשקר, מ"מ ליכא חשש אש"א כלל כיון שהראשון נתן גט והיא מותרת ע"י גיטו של ראשון, ולחשוש שמקודשת לאחר לא חיישינן שהרי אחד מן השנים אומר אמת משום דאיכא סברא דמירתת. וביותר יל"ע דאם חיישינן דילמא שניהם משקרים, א"כ מה תי' התוס' שזה שנותן גט הוא המשקר ואינו מרתת, הרי עדין איכא למימר כמו שהראשון אינו מרתת ומשקר כך השני משקר.

והנה כתב הר"ן בשם הרמב"ם דכשנאמן לכנוס אי"צ קידושין אחרים, דהא נקטינן שהוא זה שקידשה מעיקרא. אבל הביא שהרשב"א כתב דכשיש שנים שאמרו כל א' אני קדשתיה דתנן ואם רצו אחד נותן גט ואחד כונס, צריך השני לקדשה שנית שהרי עמדה עליו בספק מחמת הראשון ולא הותר לכונסה אלא מחמת שהראשון נתן גט, וא"כ להצד שנתקדשה לראשון והותרה בגיטו הויא פנויה וצריכה להתקדש לשני. וכן פסק בשו"ע סי' לז סעי' כב. וכתב בב"ש (שם סקמ"ז) כתב דלפי"ד רש"י ותוס' דתלינן שזה שרוצה ליתן גט הוא המשקר ומירתת לכונסה, וזה שכונס אומר אמת דהא לא מירתת לכונסה, א"כ לא יצטרך לקדשה.

ולפי"ז נראה שזה היה קשה לתוס'. דהתוס' סברי שיכול לכנוס בלא עוד מעשה קדושין, ולכך הק' הא ע"כ שאחד מהם משקר, וא"כ שמא היא היתה מקודשת לנותן הגט, וצריך השני לקדשה. וע"ז תי' שכיון שתולים שמי שנותן גט הוא המשקר השני כונס בלא קדושין.

**כנסה ובא אחד ואמר אני קדשתיה לא כל הימנו לאוסרה עליו**. כתב הרשב"א [הובא בר"ן] דלאו דוקא כנסה, אלא כל שהתירוה לכונסה שוב אין השני נאמן, וביאר רע"א הטעם משום דינא דכ"מ שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, וכיון שנתקבל הראשון והתירוה על פיו נעשה כשנים, ושוב אין השני נאמן, דאין דבריו של אחד במקום שנים כלום. ובחזו"א סי' נט סקכ"ג ג"כ פי' כן, והק' מהכא על שי' הנמו"י בשם הריטב"א [ריש פ' האשה רבה] דדוקא היכא שנאמן ע"א בדבר שצריך שני עדים איכא דינא דהרי הוא כשנים, דע"כ שנאמן כשנים, וכגון בעד מיתה או בעד סוטה, אבל באיסורין ליכא דינא דהרי הוא כשנים, דמה שנאמן בזה אינו משום דהוא כשנים, אלא משום דסגי בע"א. וקשה דהכא הרי ע"כ הוי כאיסורים וכמש"כ הר"ן, ולמה יש כאן דין של 'הרי הוא כשנים'. וכ' החזו"א 'וע"כ צ"ל דמודה הריטב"א בדשב"ע היכי דנאמן לברר דחשיב כשנים, וצ"ע'.

ולכאו' הי' נראה לפרש דברי הגמ' באופן אחר, דאחר שכנסה הראשון, או שהתירוה לו, שוב 'לא כל הימנו לאוסרה עליו', והיינו דחשיב כמו שהוחזקה שהיא אשתו, דנתברר בבי"ד שהיא אשתו של ראשון, וחשיב דהשני בא להוציא אשה מיד בעלה והו"ל דשב"ע, אע"פ שלפי דבריו לא היתה אשת הראשון מעולם. ולכך אין השני נאמן בזה כלל, דהו"ל ע"א בדשב"ע שאינו נאמן. [וכעי"ז כ' הנתיה"מ בסי' מו סקכ"ד דבאיסורים הראשון נאמן ואין השני יכול להכחישו דאחר שנתקבל הראשון הו"ל איתחזק איסורא ושוב אין השני נאמן דע"א אינו נאמן נגד איתחזק, אע"פ שלדברי השני מעולם לא הי' אסור, דאין בכח ע"א לשנות מה שהוחזק לן עפ"י נאמנות הע"א הראשון. והכא הוי יותר פשוט די"ל דאחר שהוחזקה אשתו בבי"ד שוב הו"ל דשב"ע ולכן אין השני נאמן לאוסרה עליו].

**האשה שאמרה נתקדשתי וכו' אין נאמן לכנוס מפני שהיא מחפה עליו**. כתב הרמב"ם דנאמן ליתן גט ותהא מותרת לכל אדם חוץ ממנו. והיינו דאף לאחר שנתן גט אסור לכונסה דחיישינן להערמה שמתחילה נתן לה גט כדי לחזור ולכונסה, אבל הרשב"א כתב דכולי האי לא חיישינן ויכול לכונסה אחר שנתן לה גט.

עוד כתב הרשב"א דבגונא שבא השני לפני שהיתירוה ועמד הראשון וכנסה אין מוציאין אותה מידו, וכתב הטעם 'הואיל ועברה על רצון חכמים'. ועי' ברע"א שתמה בזה למה לא אמרו דהוי ע"א בהכחשה וממילא פשיטא שאינו נאמן לכנוס שהרי היא ספק אש"א.

**מהו לסקול על ידו**

**א.** בפלוגתא דרב ור"א, בפשוטו פליגי בדין נאמנות האב שנתחדש בקרא דאת בתי נתתי, האם הוא נאמנות לאיסורא ולא לקטלא, או שלכל דבר הימניה רחמנא.

ונקט בש"ש (ש"ו פי"ב) בפשיטות דכל מה דסבר ר"א דסוקלין על ידו הוא כשעיד האב לפני הזנות, ונאמן לגמרי שבתו התקדשה אף לענין סקילה, אבל כשבא להעיד לאחר הזנות אינו נאמן לומר שקידשה קודם זנות דבכה"ג עיקר עדותו היא לחיוב מיתה, ובודאי אינו נאמן להעיד על המיתה. וכן נקט רע"א מסברא, אלא שהביא שהתוס' בד"ה לקטלא הק' וא"ת והא כתיב באותה פרשה דאמר בתי נתתי לאיש הזה וסקלוה אלמא לקטלא נמי הימניה רחמנא, והק' הגרע"א 'קשה לי ולרב אסי מי ניחא, דבפשטא דמילתא דברי ר"א רק באומר קדשתי את בתי ואח"כ זינתה, דכבר איתחזקא לא"א אבל בזינתה ואח"כ אמר אביה דקידשה מקודם ועדותו לחייב סקילה אינו נאמן'. וכן כתבו התוס' בסוף ד"ה בני זה דמוקי הברייתא באומר האב לאחר המעשה שהיה גדול בשעת מעשה, נמצא דלדעת הש"ש ורע"א ודאי לכו"ע עיקר נאמנותו של האב היא לאוסרה, אלא דפליגי אם נאמן לאוסרה לגמרי ונפק"מ לענין עונש. אבל למבואר בתוס' ס"ל לר"א דלעולם נאמן לברר הקדושין אע"ג שכל עיקר עדותו נוגעת רק לחיוב מיתה.

ובסברת רב יש לפרש בב' אופנים, או דס"ל דהוי דין דפלגינן נאמנות, ונאמן לאיסור ולא לקטלא, ולדעת הש"ש ורע"א גם ר"א ס"ל שעיקר הנאמנות הוא רק לאיסור, אלא דס"ל דאחר שנאמן לאיסור לא פלגינן ונאמן גם לענין העונש. אומנם י"ל דאי"ז מדין פלגינן דבכה"ג לא פלגינן נאמנות כיון שהעונש בא בתולדה מן האיסור, ובכה"ג לא פלגינן נאמנות. אלא דסבר רב דדרגת הנאמנות של האב מועילה לענין איסור, ואין בה די בכדי לסקול. דהנה בהא דע"א נאמן לאיסור ולא לעונשין אי"ז מדין פלגינן נאמנות, אלא דדרגת הנאמנות של ע"א מהניא לאיסורים ולא לעונשין, [ודין פלגינן נאמר באופן שמעיד על עצמו וחברו, דכלפי עצמו אין לו נאמנות וכלפי חברו נאמן].

ודבר זה תלוי האם ע"א באיסורים נאמן כשנים או שהיא נאמנות קלה. ועי' בריטב"א ונמוק"י ריש האשה רבה שכתבו דבע"א באיסורים ליכא דין 'כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים', אלא דבאיסורים נתחדש דסגי בע"א, ורק במקום שנתחדש שמועיל ע"א בדשב"ע כגון בעד סוטה או בעד מיתת הבעל נאמן משום דחשיב כשנים, וא"כ אם בע"א באיסורים ליכא כלל דכל מקום וכו', א"ש דעת רב שלא מהני עדותו לענין עונש, ואי"ז מצד פלגינן כלל ולא מחלקים נאמנות כלל, אלא שאותו הנאמנות שיש לע"א באיסורים הוי נאמנות גם לענין עונשים, אלא דלגבי עונשין לא סמכינן על דרגת נאמנות זו.

ומעתא י"ל ששורש פלוגתא דרב ור"א הוא בביאור חידוש דנאמנות של אב, דרב סבר דהאמינה לו תורה אף שאינו כשנים, וא"כ הוי נאמנות המועלת לאיסור ולא לקטלא. ור"א סבר דכלפי איסור האמינה לו תורה לגמרי, [דהא באמת הוי דבשב"ע] והאב חשוב כשנים לכך נאמן לכולא מילתה, ולדעת הש"ש ורע"א צ"ל דכשהתקבל העדות שלו לענין איסור נתברר האיסור בודאי ושפיר סוקלין על ידו. ולמבואר בתוס' מהני עדותו גם באופן שהוא לענין עונש.

**ב.** ודבר זה מצינו בריטב"א לקמן סד. שכתב דנאמנות האב היא כעדים. וז"ל 'דכיון שהאמינה תורה לאב לומר קדשתי את בתי הו"ל בהא כעדים וכו', מיהו אע"ג דהוה כעדים אין סוקלין על ידו, שאין עונשים אלא בשני עדים ממש, אבל לגבי איסורא דנפשה נאמן כשני עדים, שאין דבר שבערוה פחות משנים'. מבואר שי' הריטב"א דנאמנות האב היא כשנים, שהרי האמינה לו תורה בשדשב"ע, וממילא הק' לו מדוע אין סוקלין על ידו, וע"ז מסיק הריטב"א משום שאין עונשין אלא בשני עדים ממש. והיינו דהא שנאמן האב כשנים לא הוי כשני עדים ממש, אלא הוי כשנים לענין הדבר שבערוה שבו, ובזה התחדש שסגי בדרגת נאמנות של אב שהוא 'כשנים', אבל לגבי עונש לא הוי נאמן כב' עדים ממש.

**ג.** הש"ש (ש"ו פי"ב) כתב לבאר פלוגתא דרב ור"א דתליא בנידון חכמי פרובינציא שנחלקו אי מהני חזרה של האב ע"י אמתלא, די"א של"מ חזרה משום דרחמנא הימניה כשנים, וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ול"ד לאשה שאמרה א"א אני דחוזרת ע"י אמתלא, דלדידה לא הימניה רחמנא, אלא הוא דין שויא אנפשה חתיחא דאיסורא. וי"א דמהני חזרה ע"י אמתלא, דדוקא בשני עדים המעדים בפני בי"ד נאמר הדין דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ולא בשאר דוכתי אע"ג דהימניה רחמנא. [ושורש פלוגתם י"ל בב' אופנים, או שנחלקו בדין כיון שהגיד, האם זה נאמר דוקא בב' עדים המעים בבי"ד או בכל מי שנאמן כשנים. או שלכו"ע יש דין כיון שהגיד במקום שנאמן כשנים, אלא שנחלקו בגדר הנאמנות דאב אם הוא כשנים ואז ל"מ אמתלא, או דנאמן אף שאינו כב' ואז מהני חזרה. ועי' בזה בסמוך]. וביאר הש"ש דרב סבר דמהני חזרה ע"י אמתלא, וכיון שיכול לחזור בו א"א לענוש עפ"י, דאי"ז איסור ברור ומוחלט. ור"א סבר דל"מ חזרה ע"י אמתלא וכיון שהתורה האמינה לאב שוב אינו חוזר ומגיד, ולכך הו"ל איסור ברור לענוש עליו.

ובזה תי' קו' התוס' דקרא איירי בנאמנות האב ומפורש דמהני לסקילה. ותי' עפ"י הרא"ה בכתובות דאשה שאמרה נתקדשתי לפלוני ודאי לא מהני אמתלא, דאחר שזכה זה עפ"י הודאתה לאו כל כמיניה לחוב לאותו פלוני ע"י אמתלא, והתם בקרא איירי שהאב אומר את בתי נתתי ל'איש הזה' וכיון שבכה"ג לא מהני חזרה שפיר מודה רב דסוקלין על ידו. ודברי רב בגמ' איירי באופן שאומר סתם את בתי קדשתי.

ומבואר מדבריו דמצד דין הנאמנות של האב לכו"ע שייך לסקול על פיו, אלא שהנידון אם האיסור הוא ברור ומוחלט ותלוי אם אפשר לחזור בו, ומה שאמרו בגמ' ומודה ר"א באשה שאמרה התם היינו טעמא דמהני אמתלא כמבואר בכתובות כב. וכיון שכן אין עונשין עפ"י דאי"ז איסור ברור ומוחלט.

ובשמעתא שם פ"ח הק' לשי' של"מ חזרה ע"י אמתלא מהא דאמרינן בכתובות כב. באשה שאמרה טמאה אני לך וחזרה ואמרה טהורה אני לך דאם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת, הרי שאף שהאשה נאמנת לאסור עצמה מדין ע"א באיסורים, אפ"ה מהני חזרה ע"י אמתלא. [והיינו שהשמעתא הבין שיש דמיון בין נאמנות האב בבתו, לנאמנות אשה מדין ע"א באיסורים]. ותי' השמעתא דאין ה"נ השי' הללו יסברו דהא דאשה נאמנת לומר טמאה אני לך לא הוי מדין ע"א באיסורים כיון דהוי כנגד התחזק היתירא, אלא הוי מדין שויא ולכך מהני אמתלא. אמנם היה מקום לומר דכל דברי חכמי פובנציא הוא רק באומר קדשתי את בתי שנאמן האב כשני עדים, וכיון שנאמן כעדים שייך בו הכלל דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד. אבל בנאמנות דע"א ודאי דאינו כשנים אלא דלאיסורים יש נאמנות, ובזה ודאי שמהני חזרה ע"י אמתלא.

**ד**. בדברי יחזקאל סי' כא אות ו' ביאר פלוגתא דרב ור"א בביאור חידוש התורה דהאב נאמן, דר"א סבר דהוא מדין עדות שנאמן כשנים ולכך סוקלין עפ"י, אבל רב סבר שאינו מדין עדות כלל אלא מתורת שויא, דכמו שהאשה יכולה לאסור עצמה מדין שויא דאדם נאמן ע"ע יותר ממאה עדים, כך חידשה תורה שהאב נאמן על בתו לאסרה דהוא בעלים על בתו, ולכך נאמן לאסורה ולא לקטלא. והיינו דאמרינן דמודה ר"א באשה שאמרה נתקדשתי וכו' דאין סוקלין עפ"י משום דלדידה לא המניה רחמנא רק מדין שויא אסורא. [ובאופן זה יש לבאר פלוגתא דחכמי פובנציא].

ובדברי יחזקאל הביא ראיה לזה דנאמנות האב היא מדין שויא מדברי מהרשד"ם שהובא בהג' המל"מ פ"ט מאישות הט"ו שכתב שהאב שקבל קדושין לבתו ואמר שהמקדש היה גדול, אע"פ שעדים מעדים שהיה קטן והאב אינו נאמן נגד עדים, אפ"ה צריכה גט דלדידה שויא אנפשה חתיחה דאיסורא, ולמד כן מת' הרשב"א שיש דין שויא גם נעד עדים. ותמה בזה רע"א דכ"ז כשאמרה בעצמה אז שייך דין שויא אבל באב המעיד על בתו אי"ז מדין שויא אלא מרחמנא הימניה ובודאי אינו נאמן נגד עדים. וכתב בדברי יחזקאל דמבואר במהרשד"ם דדין נאמנות האב הוא גופא מדין שויא דחשיב כבעלים על בתו.

**ואזדא ר"ח לטעמיה שאמר ר"ח בני זה בן ט' שנים ויום א',** בתי זו בת ג' שנים ויום א' נאמן לקרבן אבל לא למכות ולא לעונשים. והנה מצינו שנחלקו הראשנים בעקר נאמנות האב על שנות בנו ובתו. בתוד"ה נאמן לנדרים כתבו שהוא מדין ע"א נאמן באיסורים. וכן מבואר ברשב"א שכ' תמיהא מילתא מ"ש אב אפי' אחר, דע"א נאמן באיסור ואילו א"ל אחד אכלת חלב מביא קרבן על ידו, ושמא אדרבה אב לרבותא נקטי שאע"פ שהוא קרוב אצל בנו מחייבו הוא קרבן. וכן מבו' בריטב"א דנאמן לחייבו קרבן כע"א, וע"ע בריטב"א שכתב דאינו נאמן לומר על בנו ועל ביתו שהם גדולים לענין חליצה כיון דהוי דשב"ע. [וכמ"ש התוס'] והיינו משום דנאמנותו מדין ע"א ועל כן אינו נאמן אלא באיסורים ולא בדשב"ע.

אולם בשלטי הגיבורים לקמן (דף לב ברי"ף) הביא דעת הריא"ז דנאמן מדין יכיר, שהאב נאמן על תולדת בנו לומר שבזמן פלוני נולד או בענין זה נולד, והביא שם דבספר התרומה כתב דאינו נאמן לענין חליצה, והריא"ז שם חולק שהרי האב נאמן מדין יכיר אפי' לענין ממון כגון זה בני בכור, ורק למכות ועונשין אינו נאמן, דאין עונשים אלא עפ"י עדים. (וד' ספר התרומה כנראה כשי' הראשונים דנאמן מדין ע"א ולכן אינו נאמן לחליצה וכמ"ש הריטב"א). והאריך בקובה"ע סי' לה סק"ג ובקוב"ש ב"ב תיג בביאור דבריהם.

והנה בשלמא לדעת הריא"ז א"ש הא דאמרי' ואזדא ר"ח לטעמיה, דהא חזינן דאע"ג דהימניה רחמנא לאב לא הימניה לענין עונשין. אבל לשאר הראשונים דאין נאמנות מיוחדת לאב על שנות בנו וביתו, אלא נאמן רק מדין ע"א באיסורין צ"ב מה מייתי מהתם דודאי ע"א אינו נאמן אלא לאיסורא ולא לקטלא, ומה הראי' לקדשתי את בתי שנתחדש נאמנות לאב כשנים דאימא דנאמן גם לקטלא. וכבר עמד ע"ז הרמב"ן. וז"ל 'ולא נהירא לי מאי לטעמיה דהתם לא האמינה רחמנא לאב, אלא שנאמן משום דע"א נאמן לאיסורים לקרבן'. [וכנראה זו ג"כ קו' התו"י ד"ה ולא לעונשין ע' מהרש"א ורש"ש].

ותי' הרמב"ן 'וי"ל בתי זו בת ג' שנים ויום א' רחמנא האמינה דכתיב את בתי נתתי לאיש הזה, וכל נתינות במשמע אפי' ביאה ואפי' היה באותה ביאה ספק בשנים שלה ואעפ"כ קאמר אין סוקלים כנ"ל' והיינו דיש ללמוד מקרא דאת בתי נתתי שיש לאב נאמנות לומר בתי זו בת ג' שנים, שהרי נאמן לומר שקידשה בביאה אף אם יש ספק אם היא בת ג"ש וביאתה ביאה או לא, וע"כ דנאמן לומר על בתו שהיא בת ג"ש. וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש. ושפיר מייתי מינה דאף דיש לאב נאמנות מיוחדת ע"ז, לא מהני למכות ועונשין.

עוד כתב הרמב"ן 'ועוד י"ל דאזדא לטעמיה דאשכחן לקרבן ולא לעונשין'. וצ"ב כוונתו. ונראה שכוונתו כמו שביאר בתורי"ד וז"ל 'יש לתמוה מאי אזדא הוא זה, האב על בתו נאמן אבל על בנו אינו נאמן ודין הוא שלא נסקל על ידו, ואפי' ר"א דאמר גבי בת סוקלין משום דרחמנא הימניה אבל על הבן לא הימניה. [וכוונתו דגם בבת הימניה רק על קדושין, אבל לענין אחר הרי היא כבן, דאל"כ שפיר קאמר ואזדא משום דר"ח איירי נמי בבת]. וי"ל דהא אמרי' לקמן דע"א נאמן באיסורים, ואם א"ל ע"א אכלת חלב נאמן, גם כשאמר בן ט' הוא זה ובת ג' היא זו לחייבם קרבן נאמן, ולא מבעיא אב אלא אפי' אחר נמי דקים ליה בבירור נאמן והאי דנקט אב משום דסתם אב ידע, והשתא א"ש ואזדא לטעמיה דאע"ג דמהימן לגבי קרבן לגבי עונשים לא מהימן' עכ"ל והיינו דהגמ' מדמה הא דע"א באיסורים נאמן לאיסור ולקרבן ולא למכות ועונשים דה"נ נאמנות האב על קדושי בתו מהוי רק לאיסורא ולא למכות ועונשין. ומבואר דאין הנידון בסוגיא דווקא בדין נאמנות דאב אם נתחדשה רק לאיסורא או גם לקטלא, דודאי עיקר הנאמנות דאב ביסודה היא לענין איסורא, וכמו דין ע"א נאמן באיסורים, אלא הנידון הוא בכל מקום שהיתה נאמנות המועילה כלפי האיסור אם תועיל הנאמנות גם לענין עונשין, דהעונש בא בתולדה מן האיסור, וכיון שכלפי האיסור יש לו נאמנות חשיב שנתברר דהוא ודאי איסור, או דלא מהני לענין עונשין והוי כעין פלגינן נאמנות דלענין עונשין לא נתברר האיסור. וכן ביאר בפנ"י.

**שי' הרמב"ם.**

א. כתב הרמב"ם פט"ז מסנהדרין ה"ו 'אינו צריך שני עדים למלקות אלא בשעת מעשה אבל האיסור עצמו בע"א יוחזק, כיצד אמר ע"א חלב כליות הוא זה, כלאי הכרם פירות אלו, גרושה או זונה היא אשה זו, ואכל או בעל בעדים אחר שהותרה בו הרי"ז לוקה אע"פ שעיקר האיסור בע"א'. והיינו דלאחר שנאמן העד לברר האיסור שוב אפשר לענוש ע"ז כאילו הוא חלב ודאי. והק' **הפנ"י** מסוגיין דקי"ל כרב וכר"ח דאב שאמר קדשתי את בתי אין נאמן לסקול על ידו וכן פסק הרמב"ם בפ"א איסו"ב הכ"ג. ואם בע"א שנאמן באיסורים מהני לענין עונשין, כ"ש באב דהמניה רחמנא כבי תרי דיועיל נמי לענין עונשין. ומצינו בזה כמה דרכים.

ובספר המקנה תי' דודאי מהני נאמנות האב לענין זנות של אחרי כן וכמו בע"א הנאמן באיסורין, והכא איירי רב ור"א כשמעיד לאחר הזנות ובהא פליגי אם הימניה רחמנא על הקידושין גם כשעיקר עדותו באה לקטלא [וכנ"ל בשי' התוס'], ובזה קיי"ל כרב וכר"ח דאינו נאמן לקטלא, אבל אם העיד תחילה על הקידושין לאיסורא והי' נאמן, ואח"כ זינתה באמת סוקלין על ידו וכמש"כ ברמב"ם לענין ע"א. וצ"ע דברמב"ם (פ"א איסו"ב הכ"ג) משמע להדיא דמה שאמר קידשתי את בתי אין סוקלין על ידו אע"פ שזינתה אח"כ.

ובאחרונים כתבו מסברא לא כן, כמבואר לעיל, גם בש"ש וגם ברע"א נקטו מסברא דכל דברי ר"א הם רק לפני הזנות אבל לאחר הזנות פשיטא שאין סוקלין. וכן נקט בפנ"י, והוכיח כן הפנ"י שהרי שבלי התראה אין סוקלין, ובכדי להתראות בעינן שידעו העדים שהיא אש"א, ע"כ שמיירי שהאב אמר כן לפני הזנות.

ב. בש"ש (ש"ו פרק י-יב) האריך בשי' הרמב"ם וכ' דבהל' סנהדרין איירי שהוחזק כן שלושים ום, וכמ"ש הרמב"ם בפ"א איסו"ב איש ואשה שבאו ממדה"י הוא אומר זאת אשתי והיא אומרת זה בעלי אם הוחזקה בעיר שלושים יום שהיא אשתו הורגין עליה. וזה כוונת הרמב"ם דאם 'הוחזק' האיסור ע"י ע"א, והכריח כן שהרי מבואר בכתובות כב. דמהני אמתלא בנאמנות של ע"א, ואייך אפשר שיועיל לענין מלקות, הרי יכול לחזור בו, וע"כ שאיירי לאחר שהוחזק ל' יום ששוב לא מהני אמתלא. אבל הכא איירי בסוגיין כשלא הוחזקה א"א שלושים יום ולכן אין סוקלין.

אמנם האחרונים חולקין עליו וס"ל דודאי מסתימת דברי הרמב"ם לא משמע כלל דאיירי בהוחזק ל' יום, אלא ע"י נאמנות העד שקבע את האיסור לחוד. וביותר י"ל דכל ענין החזקה דל' יום הוא דע"י החזקה וההנהגה שראים בני העיר את האיש והאשה שנוהגים כמנהג אשה ואשה, וזה מתחזק והולך כל ל' יום, וכיון שנמשך הנהגה זו הרי הוחזק לפנינו שהיא אש"א. אבל כשאומר על חתיכה אחת שהיא חלב איזה התחזקות נוספת יש לנו כל ל' יום, הרי אין לנו אלא נאמנות העד שהיה בשעה ראשונה.

**ג.** הגרע"א (בהשמטות בסוף תשו' קז) כתב דאפשר לחלק בין מלקות למיתה. והיינו דהחידוש שכ' הר"מ דהאיסור בע"א יוחזק הוא רק לגבי מלקות ולא לגבי מיתה, ושפיר מסקינן הכא דאין סוקלין על ידו. אך סתם לא ביאר טעם החילוק. וידוע לבאר (עי' זכר יצחק סי' מו) דמלקות הוא חיוב על מה 'שעבר אמימרא דרחמנא' וכיון שע"א נאמן לענין איסור שיש כאן חלב, וממילא כיון שיש כאן לאו הוא חייב מלקות, אבל חיוב המיתה אינה על על הלאו, אלא על גוף מעשה העבירה של ביאת א"א, וצריך שיהא בירור על מעשה הביאה, וכיון שתחילת הבירור שהיא א"א מיוסד על נאמנות האב גרידא, אין זה בירור גמור ולא מהני לחיוב מיתה. דלחיוב מיתה לא סגי מה שנתברר הא"א לענין האיסור. אלא צריך שיתברר עצם מעשה העבירה.

ויסוד חילוק זה מצינו בשי' הרמב"ם (פ"כ איסו"ב הי"ג) דמי שבא בזה"ז ואמר כהן אני אינו נאמן, ואין מעלין אותו לכהונה עפ"י עצמו ולא יקרא בתורה ראשון ולא ישא את כפיו וכו' אבל אוסר עצמו בגרושה וזונה וחללה ואינו מטמא למתים, ואם נשא או נטמא לוקה'. ועי' במ"מ שביאר 'שכבר נאסר בודאי על פיו שהוא נאמן על עצמו להחמיר, אבל האשה אינה לוקה על פיו'. הרי מוכח שיש מלקות מכח שויא. והק' האחרונים הרי בסוגיין מבואר שאין סוקלין מכח שויא, דאמרינן אמר ר"א ומודינא באומרת נתקדשתי שאין סוקלין וכו' לאב הימניה רחמנא לדידה לא הימנה. והיינו דאין לה נאמנות לברר שהיא א"א, ורק היא עצמה אסורה מדין שויא. ומבואר דלכו"ע ל"מ דין שויא לענין עונשין, וכ"כ הרמב"ם (פ"א איסו"ב הכ"ג) 'וכן האשה שאמרה מקודשת אני אינה נהרגת על פיה עד שיהיו שם עדים או תוחזק'.

וכתב בקוב"ש (כתובות אות נח) בשם הג"ר ליב וילקומירר זצ"ל דיש לחלק בין מלקות למיתה, דחיוב מלקות הוא תולדה מן האיסור, דעונש מלקות הוא על עבירת האיסור, דעבר אמימרא דרחמנא, וכיון שנאמן כלפי האיסור יותר ממאה עדים ממילא לוקה, דלא פלגינן נאמנות בתולדה. אבל חיוב מיתה אינו על האיסור אלא על עצם המעשה, כגון ביאת א"א וכדו' [וסיבת האיסור היא ג"כ סיבת חיוב המיתה] ומעיקרא כשאומרת א"א אני פלגינן הנאמנות דנאמנת כלפי האיסור ולא כלפי חיוב המיתה.

ועי' בחי' ר' מאיר שמחה שכתב דדברי רע"א נדחו מהמשך הגמ' דאמרינן ואזדא ר"ח לטעמיה בני זה וכו', נאמן לקרבן ואין נאמן למלקות ועונשין, וכן מבואר בבריתא דבני זה בן י"ג שנים וכו' הרי מפורש שאין נאמן למלקות ולא רק למיתה.

**ד**. בדברי יחזקאל תי' דיסוד דין הרמב"ם דהאיסור בע"א יוחזק הוא משום שיש נאמנות לע"א לברר האיסור גם כלפי הדין מלקות, ואדרבא אין המלקות בתולדה מן האיסור, אלא דכשמעיד על האיסור נאמן לגמרי שהוא איסור גם לענין מלקות. שהרי כך דינו של איסור זה ונאמן לכל דיניו ופרטיו, ולכך אחר שמעיד על האיסור לוקין עליו. משא"כ באב שאומר קדשתי את בתי הרי הוא מעיד על דבשב"ע ומעיקר הדין היה צריך להיות שאינו נאמן כלל, אלא דהתורה חידשה שיהא לאב נאמנות לומר קדשתי את בתי. ובזה נחלקו דרב סבר דכל החידוש הוא רק לענין איור ולא לענין קטלא, ומתחילה אינו נאמן לברר שיש כאן דין קטלא, וכל הנאמנות שלו בדבר הערוה הוא רק לענין האיסור. ולכך לא שייך לדון בו דין יוחזק, דמעיקרא לא הוברר דינו לענין קטלא. אבל ר"א סבר דהתורה האמינה לאב לגמרי אף לענין קטלא שבו, וכמו דינו של ע"א באיסורים שנאמן לגמרי על האיסור. ולכך שפיר סוקלין ע"פ.

ועוד כתב לבאר שם דכל דברי הרמב"ם שיש דין יוחזק הוא רק מכח עד כשר, אבל אב שהוא קרוב ופסול לעדות אף שנאמן לגבי האיסור מ"מ אינו מדין עדות אלא מדין שויא, ולכך לא מהני לקטלא. כמבואר בגמ' ומודה ר"א באשה שאומרה וכו' כיון דלדידה לא הימניה רחמנא ורק מדין שויא הוא ולכך לא שייך הך דינא אלא לענין איסור ולא לענין קטלא.

**תניא כוותיה דר"ח בני זה בן י"ג שנה ויום א' בתי זו בת י"ב שנה ויום א' וכו'** עי' רש"י ותוס' שכתבו דלא סגי בעדות השנים לגדלות, דבעינן נמי שיביא ב' שערות, אלא איירי דידוע לן שהביא ב' שערות ולא ידעינן אם באו לכלל שני הגדלות דאז הוו השערות סימני גדלות, או לא באו לכלל שנים והוו שומא בעלמא, וע"ז אמרי' דהאב נאמן לענין איסורים ולא לענין עונשין. וכתבו התוס' דלפי"ז ל"ש לברר גדלות לענין חליצה ועונשין, אלא ע"י ריבוי שערות דאין דרכם לבא קודם י"ג, או שהגדיל בקומה וסמכינן על הסימנים והקומה.

ועוד כתבו התוס' בשם ר"י שיטה אחרת דבמקום סימנים אי"צ עדות שנים, [ונראה דאין הכונה שאי"צ עדות כלל, אלא דסגי בעדות של ע"א וכלשון הרא"ש 'דבמקום סימנים סמכינן אסהדותיה דאב אפי' למכות ולעונשין'], ואיירי הכא שמעיד האב על מעשה שהי' כבר דבההיא שעתא היה בן י"ג וגם שהיו לו אז ב' שערות. וכ' הגרע"א לעיל דמשמע מד' התוס' דר' אסי נמי איירי בכה"ג, וס"ל דאפי' העיד האב לאחר שזינתה נאמן דלכולה מילתיה הימניה רחמנא לאב. וכונתו דאי נימא דלא אמר ר' אסי אלא כשהעיד לפני הזנות א"כ מאי קאמר תניא כותיה דר"ח, הרי בכה"ג גם ר"א מודה שהרי ביארו התוס' דמיירי הברייתא כשמעיד על מעשה שהי'. וכן משמע בתוס' לעיל דהק' לרב דקרא איירי נמי לסקילה, ומשמע דלר"א ניחא אף דקרא איירי שאומר כן לאחר שזינתה [וע' במהרש"א על התו"י שכ' להדיא דלר"א איירי קרא גם לסקילה וכקו' התוס'] ולפי"ז ודאי צ"ל דהפלוגתא דוקא בנאמנות המיוחדת של אב, דלר"א הימניה רחמנא לגמרי על ענין הקידושין אפי' כשנוגעת עדותו לענין מיתה, וכגון שמעיד לאחר מעשה.

**תוד"ה** נאמן. בי' קושיתם דע"א אינו נאמן נגד איתחזק אלא בדבר שבידו, וכאן מעיד נגד חזקת קטנות. ותי' דכיון דסופו ליגדל עשאוהו כדבר שבידו וצ"ב. וע' תוס' הרא"ש שכ' ב' תי' וז"ל י"ל דשאני הכא שמאליו נעשה גדול הלכך בקל יש לנו להאמינו ולהוציאו מחזקת קטן. ועוד י"ל דחשיב כמו בידו מה שיש לאב לתת לב על שני בניו כי יודע שסומכין עליו להודיע שניו, ודמי קצת להא דאמרי' לקמן בפ' בתרא ג' נאמנים על הבכור חיה ואביו ואמו עכ"ל. והיינו דבתי' א' קאמר דל"ח איתחזק כיון דחזקת קטן עומדת להשתנות מאיליה. ובתי' הב' כ' דחשיב כאילו הוא בידו, ולכן נאמן נגד איתחזק. ונפ"מ בין ב' התי' לענין עד אחר דלתי' קמא נאמן, וכמ"ש הרשב"א והתרוי"ד, ולתי' הב' לא, דהו"ל נגד איתחזק ורק האב נאמן דחשיב כבידו.