ז
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / המפקיד - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'.** המפקיד פירות אצל חברו אפילו הן אבודים הרי"ז לא יגע בהן רשב"ג אומר מוכרן בב"ד מפני שהוא כמשיב אבידה לבעלים,בגמ' מבואר דאף ת"ק מודה כשיש הפסד גמור לכל הפירות שיכול למכור, ויש לברר האם החיוב למכור הפקדון כשהולך לאיבוד הוא מחיובי השמירה דכמו שנתחייב לשמור על החפץ שלא יוזק, ה"ה נתחייב לשמור של ינזק מצד עצמו. או"ד שחיובי השמירה הם רק שלא ינזק היזק מבחוץ, אבל לא נתחייב לשמור שלא יפסד גוף הדבר מצד עצמו, וכל החיוב למכור החפץ כשהולך לאיבוד הוא כלשון המשנה מפני שהוא כמשיב אבידה לבעלים, והיינו מצד השבת אבידה דיש חיוב השבת אבידה ג"כ שרואה ממון של אדם שעומד ליפסד וכדמבואר לעיל לא. [חיוב זה מוטל בעצם על כל אדם ולא רק על השומר], ונפק"מ בזה אם פשע ולא מכר האם חייב לשלם, דאם הוא בכלל חיובי השמירה שלו, ודאי הוא חייב כיון שפשע בשמירתו, אבל אם הוא רק מצות השבת אבידה אין לו חיוב לשלם ורק ביטל מצות השבת אבידה.

ובמחנה אפרים שומרים סי' לה כתב לדייק מתוס' לעיל ל. ד"ה לצרכו שכתבו דחיוב לשטוח הפקדון הוא מחיוב השמירה 'כיון שהוא שומר יש לו לעיין שלא יתקלקל', והבין המחנ"א דה"ה חיוב למכור הפקדון הוא מחיובי השמירה, [וכן דקדק באבן האזל פי"ג מגזילה הי"א] והקשה דמלשון המשנה משמע דהוא מטעם השבת אבידה, וכתב לישב דרשב"ג אתי לאפוקי מטעמא דרבנן דרוצה אדם בקב שלו, אבל עיקר הטעם הוא מחמת חיובי השמירה. ומ"מ הרמב"ם בפ"ז משאלה ה"א פסק 'דאם חסרו יותר מכדי חסרונן מוכרן בב"ד, מפני שהוא כמשיב אבידה לבעלים, ומוכח שאינו מחמת חיובי השמירה. ובמחנ"א שם הק' דבגמ' מבואר דאיכא מ"ד דרק על הפסד מרובה חייב למכור ולא על הפסד מועט. ולכאו' קשה דאם הוא חייב מדין שמירה, א"כ מה לי הפסד מועט מה לי הפסד מרובה. ובשלמא אם הוא מדין השבת אבידה ניחא שלא הטריחו רבנן אלא בהפסד מרובה.

ובשיעורי הגר"ש לעיל דף ל. כתב דיש לחלק בין דבר שהוא הפסד מגוף הדבר כגון לשטוח הפקדון, למכירה שהוא חיוב נוסף, וחיוב זה הוא אינו מחמת השמירה, אבל לשטוח פקדון הוא דבר שמשמר את עצם החפץ ולכן זה חייב מחיובי השמירה

ועי' במג"א או"ח תמג סק"ה שומר שהיה ברשותו חמץ ולא מכר חמץ המופקד אצלו קודם זמן איסורו והחפץ אינו בעין שחייב לשלם, [אבל אם הוא בעין יכול לומר לו הרי שלך לפניך, כמבואר בב"ק מה גבי שור הנסקל, דאם הוא שומר על שור והשור נגח ונגמר דינו לסקילה, יכול לומר לבעלים הרי שלך לפניך. ועי' ברע"א שם בגליון שהק' למה לא אמר המג"א שיש ראיה ממתני' ב"ק צו שגזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך. וע"ש שתי' עפ"י התוס' בריש הכונס ששומר אינו יכול לומר הרי שלך לפניך דשומר חמור מגזלן ע"ש]. מבואר מדבריו דהוא מחיובי שמירה ולא משום השבת אבידה.

אך עדין יל"ע איזה בעלות יש לו למכור את ממון חברו, ולכאו' הכוונה שיש לו כח מדין זכין לאדם, אך בדבר זה ידועים דברי הקצה"ח סי' רמג סק"ח שכתב על דברי התה"ד שכתב שיכולה המשרתת להפריש מהעיסה שלא מדעת בעלת הבית. [במקום שאם לא יפרישו העיסה תתקלקל] מדין זכין לאדם שלא מדעתו. והקצה"ח כתב ע"ז דלא אמרינן זכין לאדם אלא להיכא דזוכה המקבל באיזה דבר, כגון שזוכה בממון או בשווה ממון, אבל במקום שאינו זוכה כלל אינו יכול לעשות חלות בממון חברו שלא מדעתו. וא"כ כמו שס"ל לקצות שא"א להפריש חלה מהעיסה שלא מדעתו מדין זכין, כך לא יוכל למכור פקדון חברו שמתקלקל אף דהוי זכות, כיון שהוא מוכר ולא זוכה בממון, ואפילו שהוא מקבל ממון בתמורה לפקדון, ואת הממון הוא יכול לזכות עבור המפקיד, מ"מ למכור את הפירות צריך כח להקנות, ובזה לא מהני זכין כנ"ל. ובפשיטות צ"ל שהוא תקנ"ח שתקנו למנוע הפסד חברו ונתנו כח לשומר מדין הפקר ב"ד הפקר.

**מ"ט אמר רב כהנא אדם רוצה בקב שלו יותר מתשעה קבין של חברו,** ר"נ בר"י אמר חיישינן שמא עשאן המפקיד תרומה ומעשה על מקום אחר, בתוס' בד"ה מזבנינן ליה מבואר דאף רנב"י סבר את סברת ר"כ דאדם רוצה בקב שלו, דהא מתני' מיירי אף באופן שיודע שהפירות מתוקנים או בפשתן, אלא שבא להוסיף דאיכא עוד חשש שמא עשאן תרומת מעשר על מקום אחר, אולם ברשב"א בסמוך כתב דמבואר בגמ' דאף לר"כ אית ליה חשש שמא עשאן תרומה על מקום אחר, אלא שיסוד פלוגתתם הוא בעיקר התקנה שתיקנו שלא יגע בהן, דר"כ סבר דהבעלים עצמם חוששין שמא יתקלקלו הפירות כדי חסרונם, וממילא ימכור השומר, והבעלים לא יבאו לעשות תרומת כיון שיכול למכור, אלא כיון שיש סברא דאדם רוצה בקב שלו, וורק אחרי שאסור לו למכור, יוכל הבעלים להפריש, כיון שיודע הבעלים שאסור לו לשומר למכור, אבל רנב"י סבר דהבעלים לא חוששין שתלקלקלו הפירות כדי חסרונן ולכן לא חוששין שהשומר ימכרם ולכן לעולם יבאו להפריש ממנו תרומה על מקום אחר.

**רוצה אדם בקב שלו,** פרש"י חביבה עליו על ידי שעמל בהן, והרמב"ן הוסיף מפני שאדם נהנה כשאוכל מיגעו ומקיים ביה יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך, וכתב הרש"ש דמשמע ברש"י דאם יודע השומר שהפירות הללו מן השוק, ולא טרח בגידולם, ליכא הך סברא וגם לת"ק יכול למכור, וכן מבואר בדברי הריטב"א בסמוך, ועי' ברש"ש מה שהקשה ע"ז מהגמ' לעיל, אמנם עי' בריטב"א הישנים שכתב דאין חילוק וה"ה בפירות שקנה מהשוק נמי איכא הך סברא שטרח בהם לקנותם. ויש לדון א"כ אי נתנו לו במתנה או בירושה האם שיך סברא זו.

והנה בתוס' בסמוך דנו שע"כ רנב"י מודה לסברת ר"כ וא"כ מה בא להוסיף, ע"כ שבא להוסיף דאפי' ביותר מכדי חסרונן לא ימכור, ואי נימא כדעת הרש"ש דאם לקח מן השוק ליתא לסברת ר"כ, א"כ יש נפםק"מ לסברת רנב"י לענין לקח מן השוק. ומה הראיה ליותר מכדי חסרונן. אלא ע"כ שגם בלקח מן השוק אמרינן דאדם רוצה בקב שלו.

**אמר רבה בר הונא אמר ר' יוחנן מחלוקת בכדי חסרונן אבל יותר מכדי חסרונן ד"ה מוכרן בב"ד,** פירש רש"י כדרך שאר תבואות, והתוס' כתבו דלפי"ז רק אם הוא משהו יותר מכדי חסרונן יכול למכור והקשו דזה לא שכיח, ועי' ברא"ש בשטמ"ק שכתב דכל מדות חכמים הם בצמצום, ועוד הקשו תוס' א"כ מ"ט דרשב"ג דמוכרן, ולכן כתבו תוס' שנחסר מה שהיה צריך להחסיר תוך שנה בחודש או חדשים, ופליגי אי דנים אותו כמו אם היה נחסר בשנה או לא, וצ"ב דהא מבואר בגמ' דביותר בכדי חסרון כו"ע לא פליגי שיכול למכור וא"כ הכא כיון שנחסר בזמן מועט כ"כ אמאי לא חשיב יותר מכדי חסרונן, ובריטב"א [החדשים] ביאר דסברת ת"ק הוא שלא יכול למכור משום שאנו תולים שלא ירקב עוד דאמרינן שמה שנחסר בתוך שנה נחסר מיד, ורשב"ג סבר דכיון שנחסר כ"כ בזמן מועט אנו חוששין שמא יחסר עוד ולכן יכול למכור מיד.

**רש"י ד"ה מקמי דנהוי,** שאין אדם משהא טבלים כל כך זמן מרובה מלתקנן, ביאר הפנ"י דכונת רש"י דאין חשש שהוא יתרום ויפריש מן התבואה החדשה, כיון דאין תורמים מהישן על החדש, וכל החשש שיבוא להפריש מישן על ישן, ע"ז קאמר רש"י שאין אדם משהא טבלים אצלו כ"כ שאינם מתוקנים, אמנם בריטב"א [החדשים] ביאר באופ"א עי"ש.

**כי מזבנינן ליה נמי לכהנים בדמי תרומה,** כתב הריטב"א מזבנין לכהנים בדמי תרומה ומודעים להם אותם דספק הוא כדי שיעשרו והלוקחים עצמם מצו לאכול התרמות ומעשרות כיון דכהנים נינהו.

**בהא פליגי** דרבה בר חנא סבר יותר מכדי חסרונן לא שכיח וכו' ורנב"י סבר יותר מכדי חסרונן משכח שכיח וכי הוו להו לאלתר וכו', נחלקו הראשנים בביאור דברי הגמ'.

שיטת רש"י ותוס' שר"כ ורנב"י נחלקו האם שכיח שיופסד יותר מכדי חסרונן, דר"כ סבר דלא שכיח ולכן יוכל למכור כיון שאנו תולים שאם הפריש כבר הפריש מקודם שנעשה החסרון של יותר מכדי חסרונם, אבל רנב"י סבר שהוא שכיח ולכן שמא יפריש לאחר שימכור, ונמצא שהבעלים יאכלו טבל, ותוס' כתבו דהכרח לומר שנחלק רנב"י אף ביותר מכדי חסרונן הוא משום דאל"כ מה בא להוסיף רנב"י, דהרי בכדי חסרונן כו"ע מודו דלא יכול למכור מסברת ר"כ, שהרי מתני' מיירי אף באופן כזה שיודע שהפירות כבר מתוקנים.

אמנם הריטב"א כתב דזו גירסת רב יהודא גאון, ולא גרסינן ליה דמנ"ל לומר שנחלק רנב"י אף ביותר מכדי חסרונן, וכל מה דקאמר הגמ' מעיקרא אינו אלא משום דס"ל דמיירי שמכר לישראל, אבל במכר לכהן ביותר מכדי חסרונן יכול למכור, ועוד אמאי קאמר דלרנ"ב דשכיח, הרי אם הוא שכיח שוב אינו 'יותר' מכדי חסרונן. ולכן כתב הריטב"א דלא פליג רנב"י ביותר מכדי חסרונן. אלא דמעיקרא דקסבר דמוכרה לישראל בדמי חולין קסבר דרלנב"י לא יוכל למכור ביותר מכדי חסרונן, אבל השתא דקסבר דמוכרן לכהנים אף רנב"י מודה בזה שמוכרן להכנים ביותר מכדי חסרונן, וכל מה שנחלקו ת"ק ורשב"ג הוא בכדי חסרונן האם יכול למכור או לא, ומה שבא לחלוק על ר"כ הוא שסברת ר"כ הוא משום שאדם רוצה בקב שלו וכל זה סברא רק בדבר שטרח בו בעצמו דהיינו פירות משדה שלו, וע"ז בא להוסיף דאף בדבר שקנה פירות מן השוק ול"ש בו הסברא שרוצה אדם בקב שלו, מ"מ כיון שיש חשש שמא עשה תרומת מעשר לכן אין יכול למכור**.**

**והקשו הראשונים** למבואר בגמ' נמצא דטעמא דרנב"י הוא שמא 'יעשה' אותם תרומה ומעשר ונמצא שהבעלים אוכל טבלים, אמאי נקט רנב"י בדבריו חישיינן שמא 'עשאן' דמשמע דלא חישיינן שמא 'יעשה' אלא חיישינן שמא עשה קודם שמכר, ובחידושי הר"ן כתב דעיקר החשש נקט דלא ימכרנו לישראל משום שמא עשאן כבר תרומת על מקום אחר ונמצא מאכלי תרומה לזרים, ולפיכך נמי אסור למכרן נמי לכהנים שמא יעשה אותן אח"כ הבעלים תרומה, והרי כבר מכרו ונמצא שהבעלים יאכלו טבל, והפנ"י כתב דע"כ צ"ל דעיקר התקנה היתה שמא עשאן תרומה על מקום אחר, משום דאי כל החשש שמא יעשה אח"כ ונמצא הבעלים אוכל טבל היו רבנן צריכים לתקן שלא יוכל הבעלים להפריש מחמת חשש זה, וע"כ דעיקר החשש הוא שמא עשאן מיד לאחר שהפקיד תרומה על מקום אחר וזה מותר לו מדינא דאין כאן חשש שמא מכרו כבר או נרקבו, ועוד הרי יתכן שעשאן תרומה קודם שהפקיד, ומשו"ה הוצרכו לתקן שלא יגע בהן, אלא דביותר מכדי חסרונן היה צריך להיות שיוכל למכרו בדמי תרומה לכהנים משום חשש הפסד הפירות, אלא דיש חשש שמא יעשה אותם הבעלים כיון דהבעלים אינו יודע מתי יהיה כדי חסרונן או יותר מכן, ולכן לעולם יהיה סבור שיכול להפריש כיון דיותר משכח שכיח לכן לא ימכרנו, אבל עיקר הטעם שלא ימכרו הוא מחמת שמא עשאן ומשו"ה נקט כן רנב"י בדבריו הכי.

**קתני מיהת פירות והרקיבו מאי לאו אפילו יותר מכדי חסרונן,** צ"ב דהא כל החשש הוא שמא יעשה אותן תרומה על מקום אחר, וקשה הא ביין והחמיץ לא יחול התרומה כיון דהבעלים סבורים שהוא יין נמצא שהוא תורם מין על שאינו מינו, ועי' בתורת חיים שכתב דצ"ל דלא החמיץ כ"כ שיחשב כב' מינים אבל מ"מ חשיב יותר מכדי חסרונן, ועי' במהר"ם שיף.

**למאי חזי,** פרש"י דקתני מכרן, דהיינו דקאי לרבנן. אבל הריטב"א כתב דקאי לר"מ למה קאמר לא יגע בהן הא כיון שכבר נפסדו לא חזי למידי, דליתא לטעמא דאדם רוצה בקב שלו, וכן ליכא לטעמא דשמא עשאן, דממנפ"ש אם עשאן תומה לאחר שנפסדו הא אין תרומתו תרומה כלל, דהו"ל כתורם מן החבית וכסבור שהוא יין ונמצא חומץ שאין תרומתו תרומה, וגם ליכא חשש שמא עשאן קודם שנפסדו תרומה ונותנים את זה לזרים, משום שתרומה אינה אסורה בהנאה מה"ת, אלא דרבנן גזרו היכא דכליא קרנא, ובכה"ג דלא שכיח שעשאן תרומה לא גזרו. ועוד הרי הוא יכול למכור לכהנים בדמי תרומה. [ודברי הריטב"א דאין איסור הנאה בתרומה אלא מדרבנן היכא דמכליא קרנא. הם מחודשים. ובתוס' נחלקו ע"ז. ואכמ"ל].

**מורדין קרוב לנכסי שבוי**

**א. הדמיון למתני'.** מבואר בגמ' בסמוך דהיכא ששמעו בו שמת לכו"ע מורדין קרוב לנכסיו, ומבואר בתוס' שמורדין היינו אפי' לכתחילה. ונחלקו היכא שלא שמעו בו שמת. האם מורדין קרוב לנכסי שבוי. ושורש המח' הוא האם מניחים את הקרוב לירד לקרקע ולא חיישינן שיעשה הפסד, או שחיישינן שמא יעשה הפסד בקרקע. ובפשיטות צ"ל דהיכא ששמעו בו שמת מורדין את הקרוב מדין ירושה, דאף שאינו יכול לירד ולמכור, כיון שאין עדים, מ"מ יכול לירד לכתחילה אבל כשלא שמעו בו שמת, לכאו' יש לעיין האם הוא מכח זכות שהוא ראוי לירש, או שהוא מדין השבת אבידה לבעלים, ולכאו' נפק"מ מה הדין כשבא אדם מעלמא ואומר שהוא רוצה לירד בחנם בלי לאכול דין אריס האם הוא קודם לקרוב. דהיה מקום לומר דאם הוא מכח זכות ירושה שיש לו ודאי שיכול הקרוב לעכב ממנו. אבל אם הוא השבת אבידה לבעלים, א"כ מה נפק"מ בין קרוב לאדם אחר. ועי' בזה בסמוך.

והנה אמרינן בגמ' 'מדרבן שמעון בן גמליאל נשמע דמורידין קרוב לנכסי שבוי מדרבנן נשמע דאין מורידין', וצ"ב מה הדמיון למתני' דהרי במתני' הנידון הוא האם יש חיוב מדין השבת אבידה למכור, וכאן הנידון האם יש לקרוב זכות לירד בקרקע. ועי' ברא"ש סי' יב שכתב 'דכי היכי דלגבי פירות חייב הנפקד להשתדל בתקנתן, כ"כ חייבין בי"ד להשתדל בתקנת השבוי'.

אמנם ברמב"ן וברשב"א כתבו דכמו שסבר רשב"ג שמשום חשש הפסד הפירות לבעלים מוכרים את הפירות, אף שיתכן שע"י המכירה יהיה הפסד לבעלים, כגון שיתיקרו הפירות אחרי המכירה, מ"מ כיון שעכשיו איכא פסידא תופסים את הודאי ומניחים את הספק. ומזה למדו דה"נ מורידין קרוב אע"פ שיש חשש שמא יפסיד את השדה, אבל רבנן דפליגי במתני' שאינו יכול למכור כיון שיתכן שיתיקרו, לכן ה"נ אין מורידין שמא יפסד הקרקע יותר ממה שיפסד אם לא יעבדו שם כלל.

**ב. איניש מעלמא.** והנה בשמעו בו שמת ודאי כיון שהוא יורד לכתחילה מדין שהוא ראוי לירש, ודאי שהוא יכול לעכב אדם אחר. אלא אפי' בלא שמעו בו שמת, כתב הרמב"ן דמורידין דוקא קרוב ולא אחר בתורת אריסות. משום דיש לקרוב טענה דשמא באמת מת, ונמצא שהוא היורש של הקרקע, ואם אחר ירד ויקח כאריס נמצא שהוא מפסיד אותו, ואע"פ דבעלמא למיתה לא חישינן, וא"כ אמאי יש לקרוב זכות טענה שהוא מפסיד, ותי' הרמב"ן דכיון שאין הנכסים ברשות הבעלים ואנו באים לעשות תקנה לנכסים לכן יש לקרוב זכות טענה שהוא מפסיד מהתקנה לכן שומעין לו שאפשר שהוא כדבריו, אמנם ברא"ש ובריטב"א מבואר סברא אחרת אמאי מורידין דוקא קרוב ולא אחר, משום דקרוב ישביח יותר את הנכסים ממה שאחר ישביח כיון שהוא סומך ע"ז שמא הוא ירש אותם, ועי' בפרישה סי' רפה שכתב דנפק"מ אם הקרוב הסכים להעמיד אריס דלסברת הרמב"ן דהקרוב עדיף משום שהוא רוצה שלא להפסיד יכול למחול ע"ז, אבל להרא"ש דשמא יפסיד לבעלים אינו יכול.

**לא חד טעמא הוא,** מכל הסוגיא מבואר דאותו טעם שסובר רשב"ג שצריך למכור את הפירות, ה"נ הכא ב"ד מורידין את הקרוב, והנה הובא לעיל שיש שפי' שהטעם שבמתני' צריך למכור הוא מדיני השמירה שלו, ולפי"ז צ"ב מה מדמה הגמ' הרי הכא אינו שומר כלל, וצ"ל דמ"מ כמו שמצינו שמחמת השמירה אין חוששין שמא יתיקר אלא מוכרים משום ההפסד המצוי עכשיו ה"נ ב"ד תיקנו כאן שלא יפסיד אע"פ שיתכן שאם לא ימכור יפסיד פחות ודו"ק.

**ג. בששמעו שמת כו"ע ל"פ דמורידין** כתבו התוס' דשמעו בו שמת לא מיירי בב' עדים דא"כ פשיטא שמורידין, אלא בקול ועד אחד, [ובפשיטות כוונת התוס' או קול או ע"א, ולא ע"א וגם קול יחד]. ואף שע"א וקול לא מהני לענין לירד ולמכור מ"מ לענין לאכול מהני, וצ"ב אם ע"א לא מועיל לענין למכור למה הוא מועיל לענין לירד ולאכול.

ובלא שמעו בו שמת היינו שלא שמעו לא ע"י ע"א ולא ע"י קול, אמנם בתוס' יבמות דף קטז: ד"ה שאין כתבו בתחילה דיש לפרש דשמעו בו שמת היינו בב' עדים, ולא שמעו היינו בע"א, ולבסוף כתבו דשמעו בו שמת היינו בע"א, ולא שמעו בו היינו שאין ע"א אבל יש קול. אבל אם לא שמעו כלל אין מורידין וזה דלא כדעת תוס' כאן.

[ומה שנקטו התוס' ביבמות שלא שמעו בו שמת היינו בע"א, יל"ע דהגמ' מוכיחה מקרא דוהיו נשיכם אלמנות וגו' דאין מורדין, ולכאו' אם יש ע"א למה האשה אינה יכולה להנשא, הא ע"א נאמן במיתת האשה. ועי' בזה בשמעתא ש"ז פ"ב שמוכח מכאן ששי' התוס' דע"א נאמן במיתת הבעל אינו מה"ת אלא מתקנ"ח].

עוד כתבו התוס' [ד"ה היורד] דבשמעו בו שמת מורידין אותו לכתחילה, והביאו התוס' ראיה 'דהא נטושים מורדין לרשב"ג דאמר הנטושים כשבויין', וצ"ב מנ"ל לתוס' שנטושין מורדין לכתחילה, ונראה דכיון דאמרינן בתחילת הסוגיא 'מדרבן שמעון בן גמליאל נשמע דמורידין קרוב לנכסי שבוי' משמע שהיינו לכתחילה. ועי' במהר"ם ובמהר"ם שיף, ובתוס' הרא"ש כתב דמוכח כן מגוף הברייתא דתני הרי"ז זריז ונשכר ואין לך לכתחילה גדול מזה, ועוד כתב דבממון לא מצינו לכתחילה ובדיעבד.

**ד.** כתב הרמב"ם פ"ז מנחלות ה"ד שבוי שנשבה ושמעו בו שמת וירדו יורשיו לנחלה וחלקו אותה ביניהם, אין מוצאין אותה מידן, והק' הראב"ד דמשמע מדברי הרמב"ם שרק בדיעבד אם יורדו אין מוצאין אותה מידן, אבל לכתחילה אין מורדין, והק' הראב"ד הרי אפי' בשלא שמעו בו שמת מורדין לכתחילה. וכתב המ"מ שהרמב"ם מיירי שירדו על דעת לירד ולמכור, דלענין זה אף שאמרינן שלא מורדים אותם לירד ולמכור, מ"מ אם עברו וירדו ומכרו מה שעשו עשו ואין מוצאין מידו. ועי' בביאור הגר"א דלרמב"ם היה קשה קו' התוס' למה אמרו בבריתא 'אין מוצאין' דמשמע בדיעבד, הא אפי' לכתחילה נמי מורדין, ולכך פי' הרמב"ם דהברייתא איירי לענין לירד ולמכור. והוסיף ע"ז הגר"א דאף שהברייתא איירי לענין לירד ולמכור, מ"מ הרי בגמ' הביאו ראיה מהברייתא לענין האם מורדין קרוב לנכסי שבוי, הרי דמיירי לענין לירד ולאכול ולא לענין למכור. וכתב הגר"א 'ואמר תנאי היא דרשב"ג מפרש בהדיא דנטושין כשביין ות"ק פליג, וה"ה לענין מורדין להתעסק לכתחילה' והיינו דהברייתא איירי בב' דברים, חדא לענין לירד ולאכול, דבזה שמעו בו שמת לכו"ע מורדין, ובלא שמעו בו שמת נחלקו ת"ק ורשב"ג, ועוד איירי הברייתא בשמעו בו שמת לענין שאם עבר ומכר אין מוצאין מידו, וגם ע"ז קאמר רשב"א שהנטושים כשבוין שאם עברו ומכרו אין מוצאין מידם.

ובעיקר שי' הרמב"ם יל"ע אם לכתחילה אינו יכול למכור, למה מהני אם עבר ומכר,

[הנה יש להתבונן מה עיקר הנידון בסוגין האם מורדין קרוב לנכסי שבוי, בשמעו בו שמת ובלא שמעו בו שמת, מה דינו של הממון במקום שהיורש לא יודע האם הוא יורש או לא. דהנה זה ברור שדין מ"ק על הממון ודאי שאין כאן, שהרי חזקת מ"ק הוא במקום שיש בעלים ודאי אלא שיש ספק האם הוא מכר את החפץ, ובזה מהני חזקת מ"ק להניח את החפץ ברשותו, אבל כאן הרי זה גופא הספק האם יש כאן מ"ק שהרי הספק הוא האם הוא חי או מת, וא"כ כיון שאין כאן ודאי מ"ק, לא שייך לדון כאן חזקת מ"ק.

אלא שיש לדון כאן חזקת חי, וגם בזה יל"ע הרי חזקת חיים יש כלפי הנידון עצמו, כגון בגט האם יש כאן נתינה של חי או נתינה של מת, בזה שייך לדון חזקה שהיא הנהגה שהוא חי. אבל כלפי יורשים או כלפי אשתו לא שייך לומר חזקת חי, שהרי זה הנהגה כלפיו ולא כלפי אחרים, ויל"ע בזה. וא"כ מכח מה אפשר לעכב את היורש לירד לממון].

**בשיטת רב דאמר אין מורידין דילמא מפסיד להו,** יל"ע. חדא אמאי בששמעו בו שמת מורידין ולא חיישינן שמא יפסיד הקרקעות, ובפשיטות צ"ל דכיון שהוא חושב שהקרקע שלו שהרי הוא ירש אותה, לכך לא חיישינן. ועוד אפשר לומר דמבואר ברש"י לקמן לט. דבשמעו בו שמת מקבל יותר מאריס, ולכן לא יפסיד הקרקע, ורק כשמקבל רק כמו אריס יפסיד הקרקע כיון שאין לו את כל הפירות**.**

עוד יל"ע האם לשיטת רב מורדין אחר שאינו קרוב לקרקע. דעת הראב"ד בשטמ"ק דמעמידין אדם אחר בתורת אריס, אבל יורש כיון שהוא ראוי לירשו קל הוא בעיניו ויבוא להפסיד הנכסים, אבל הריטב"א כתב דאין מורידין קרוב שמא יפסיד וכ"ש רחוק.

**היורד לנכסי רטושים מוצאין אותו מידו,** ובפשיטות הטעם דכיון שהוא יורד מדעתו לא עבדינן ליה תקנה אלא הוי אבידה מדעת. וכ"נ מדברי שו"ע והטור בסי' רפה. ואין להק' הרי הטור סבר בסי' רסא שאבידה מדעת לא רק שאין דין השבה אלא היא הפקר גמור והרוצה זוכה בהם, וא"כ ה"נ למה מי שיורד מוצאין אותו מידו. וצ"ל דהכא האבידה מדעת אינה הקרקע עצמה, אלא האבידה מדעת היא על הפירות שהיתה יכולה להשביח, אבל הקרקע אינה הפקר. ופשוט.

והנה נחלקו הראשנים מה הדין אם לאחר זמן שמעו בו שמת האם מורדין קרוב לנכסיו. דעת הרמב"ן והרשב"א והר"ן ובתוס' ביבמות קטז: דאף היכא ששמעו בו שמת נמי אין מורידין, כיון שיצא לדעת הוה אבידה מדעת ואין לנו להוריד קרובים בשביל עצמם, אבל בתוס' הרא"ש כאן כתב דגם ביצא לדעת מורידין הכי ששמעו בו שמת. וצ"ב במאי פליגי.

**וכולם שמין כאריס.** יש בזה כמה דרכים המבוארים בביאור הגר"א רפה סק"ז.

**א. דעת רש"י** דבשמעו בו שמת כל זמן שהבעלים לא חזרו אוכל את כל פירות, והטעם כתב [בד"ה אילו התם] משום דנחית אדעתא דכולהו פירא נחית, וכונתו דדמי לאשתו קטנה, כיון שסבור שהבעלים מת והוא יורש וסבור לאכול משום שהיא שלו לכן תיקנו שיוכל לקבל הכל, ואם הבעלים באו, אם הספיק והיה זריז ותלש נוטל כל מה שתלש, אבל אם לא תלש מבואר ברש"י לעיל לח: ד"ה בשמעו דנוטל כאריס בכל הפירות.

ובנטשים שלא שמעו בו שמת, גם לפני שבאו הבעלים וגם בשבח שיש לאחר שבאו הבעלים נוטל כאריס. וכן מבואר בד"ה אילו התם, והטעם כיון שלא נחית אדעתא דכולהו פירא, וכן מבואר לעיל לח: ד"ה כיון דאמר מר, והביאור בזה דכיון דלא שמעו שמת מירתת בכל שעה שמא יבוא הבעלים ולכן לא נחית אדעתא לקבל את כל הפירות, ולפי"ז צריך לפרש דכונת הגמ' 'השתא זריז נשכר הוה מאי דאשבח מיבעיא' היינו דאם נוטל ואוכל את כל הפירות כ"ש שאם בא הבעלים שיטול לכה"פ כמו אריס, וע"כ דקאי על נטושים.

ואכתי דברי רש"י צריכים בירור, מה נפק"מ אם נחית אדעתא דכולהו פירא, או לא ניחת אדעתא דכולהו פירא. ועוד צ"ב אמאי בשבוי ששמעו בו שמת ובאו הבעלים תקנו לו שיטול כאריס, הרי התם ל"ש לומר סברת הגמ' 'דלא סמכיה דעתיה', דהרי כתב רש"י דנחית אדעתיה דכולהו פירא משום שסבור שהבעלים לא יבאו, וכתבו הראשונים דמ"מ לא סמכא דעתיה לגמרי שתהא השדה השדה מוחזקת בידו לעולם דהרי יש צד שהבעלים יבאו, ולכן יש חשש שלא ישביח כ"כ ולכן תיקנו לו כאריס.

ומקשה הגמ' מהמוציא הוצאות על נכסי אשתו וכו', והיינו דהתם מבואר דאע"פ שיש לבעל פירות של נכסי מלוג ובשעה שהוציא הוצאות היה לו זכות לקבל את הפירות, מ"מ כשגירשה פקע ממנו זכות אכילת פירות ואף בדבר שהיה לו זכות לקבל לא מקבל, א"כ ה"ה הכא אע"פ שהיה לו זכות בפירות כאריס מ"מ כל הזכות היה משום שהבעלים אינם לפנינו, אבל כיון שהוא בא אין לו סיבה לקבל. ותי' הגמ' דדמי למוציא הוצאות על נכסי אשתו קטנה דתיקנו ליה רבנן כיון דלא סמכה דעתיה, וה"נ אם לא יקבל כאריס כיון שחושש שהבעלים יבוא לא ישביח השדה לכן תיקנו שיקבל כאריס,[[1]](#footnote-2)

**והתוס'** הקשו כמה קו' על רש"י דאמאי לעיל לא תי' הגמ' 'לירד ולאכול תנן' דהרי גם לפני שבאו הבעלים אינו נוטל רק כאריס, אבל אין יוכל לאכול כל הפירות, ובשטמ"ק כתב בשם הרא"ש דאף לרש"י דנוטל כאריס מ"מ כ"ז שלא באו הבעלים יכול לאכול את כל הפירות ורק אח"כ כשיבאו הבעלים יעשה חשבון, וכן משמע קצת ברש"י לעיל לח: [ד"ה כיון דאמר מר] שכתב 'אם יבאו בעלים' שמין לזה חלקו בכל שנה כמנהג אריסי העיר.

ועוד הקשו תוס' דהכא נחית רק בתורת אריסות א"כ מה מקשה הגמ' ממוציא הוצאות על נכסי אשתו הא התם יורד ע"ד לאכול את כל הפירות, וכונתם דהיכא שיורד ע"ד לאכול את כל הפירות היינו שיורד ע"ד שהוא הבעלים א"כ אין דין יורד וכמש"כ, אבל היכא שאין לו את כל הפירות רק כאריס ע"כ הוה כיורד ע"ד להשביח נכסי חברו א"כ צריך להיות לו דין של יורד, ולמבואר שכ"ז שהבעלים לא באו אוכל כל הפירות ל"ד ליורד דעלמא דהכא חשיב שיורד בשל עצמו לאכול את כל הפירות שלו א"ש דדמי להתם. ויל"ע בזה.

**ב.** דעת תוס' דבשמעו בו שמת אוכל הכל כ"ז שלא באו הבעלים, ואפי' שמע אח"כ שהבעלים ממשמשים ובאים אוכל ונוטל הכל, וזה 'זריז נשכר', אבל אחרי שבא הבעלים לפנינו אינו מקבל כלל לא בשבח ולא בפירות, אלא דינו כבעל בנכסי אשתו דמה שאכל אכל ומה שהוציא הוציא. וזה גופא הטעם שכיון שאם באו הבעלים הוא מפסיד הכל, לכך הקילו בו שכל עוד שהבעלים לא באו לפינינו אף ששמעו שהם באים, יכול להיות זריז נשכר.

**ו**בלא שמעו בו שמת אוכל הכל, ואף אם באו הבעלים אין מחזיר להם ממה שאכל כלום, ודלא כרש"י שיש לו רק כאריס, ואם שמע שהבעלים ממשמשים ובאים אין מנחין אותו לתלוש ולאכול הכל, דלא מפסיד מידי שהרי מאותו הזמן שמין ליה כאריס. ונמצא ששמעו בו שמת עדיף על לא שמעו ביה, לענין שאם רק שמעו שהבעלים ממשמשים ובאים מניחים אותו ליטול הכל, ומאידך לא שמעו בו שמת עדיף משמעו בו שמת, שהרי אם באו הבעלים לפנינו בלא שמעו בו שמת מקבל כאריס, ובשמעו בו שמת מפסיד הכל.

והא דאמרינן על שמעו בו שמת 'השתא זריז ונשכר הוה מאי דאשבח מבעיא' ומשמעשגם אחרי שבאו הבעלים נוטל כאריס, כתב הרא"ש דכ"ז בהו"א של הגמ'. אבל למסקנת שנתחדש שמה שאוכל כאריס הוא משום תקנתא דרבנן, כמו במוציא הוצאות על באשתו קטנה, וכל התקנה הוא היכא דלא סמכא דעתיה, א"כ כ"ז הוא רק בלא שמעו שמת, אבל בשמעו שמת כיון דבטוח בזה הרי"ז דומה למוציא הוצאות על נכסי אשתו שאין לו כלום, ורק לס"ד קסבר הגמ' דבשמעו בו שמת יקבל כמו אריס דמקשה הגמ' זריז ונשכר הוה מאי דאשבח מיבעיא, אבל למסקנה דהכל תלוי בסמכיות דעת לא מקבל כאריס.

**ג. שיטת הרמב"ם** שבלא שמעו בו שמת לכתחילה מורדים אותו לאכול הכל, דשמא באמת מת, אבל אחרי שבאו הבעלים והוברר שלא מת מוצאים ממנו למפרע כל מה שאכל, ומשארים לו רק כאריס. ומיושב בזה קו' תוס' על רש"י למה לא אמרינן 'לירד ולאכול' כמבואר לעיל משום שלכתחילה הוא יורד לאכול הכל.

1. [ומבואר שבלא תקנה מיוחדת הוא אינו מקבל, וצ"ב אמאי לא יקבל על מה שהוציא מדין יורד לשדה חברו, ויותר מזה קשה במוציא הוצאות על אשתו קטנה שמאינה אח"כ ונתברר שירד לשדה שמעולם לא היתה אשתו אמאי לא יטול מדין יורד, ומבואר מכאן דכל החיוב של יורד אינו אלא ביורד לשדה חברו דיורד ע"ד להשביח את הנכסים לחברו, לכן חייב לשלם לו מדין פועל, אבל ביורד עבור עצמו ובשבילו ל"ש לחייבו מדין יורד, ומשו"ה מה שהוציא הוציא וכו', וה"ה הכא נראה דאע"פ שאין לו זכות בכל הפירות בלא שמעו בו שמת כיון שירד רק ע"ד הפירות, מ"מ לא חשיב שירד ע"ד להשביח לאחר אלא לעצמו, ולכן ל"ש חיוב של יורד והיינו דמקשה הגמ' דדמי להתם]. [↑](#footnote-ref-2)