תערובת ובבח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אברהם קופרמן

סוגיא דעצמות - טור ושו"ע סימן צט' סעיף א'

בטור מובא שתי דיעות היאך משערין את העצמות ובבד"ה הביא דעה שלישית בשם ר' אברהם בן אסמעל, ובד"מ הביא דעה רביעית בשם הגהות שערי דורא. כדי להבין מעט נושא זה נקדים כמה הקדמות

\*הקדמה ראשונה: - קודם לכל צריך לברר אם עצמות איסור אסורות או לא.

- והנה למדנו סוף בהמה המקשה (עז:) שעצמות נבילה אינן מטמאין מדכתיב בנבלתה ולא בעצמות וא"כ מסתבר שגם באיסור אכילה שהוזכר נבילה הכוונה לאפוקי בשר וכ"כ המגיד משנה להדיא (מאכ"א פ"ד / יח) וציין לספרא שדורש כן [הן אמת שהרמב"ם שם רק פטרן ממלקות משום דל"ח לאכילה (וצ"ע ברוטב היוצא מהם לדבריו) וצ"ע מהנ"ל דל"ח כלל נבילה].

- וכן מוכח במשנה פי"א תרומות שעצמות קדשים בזמן שזורקן \_מותרין\_ (ואפילו איסור דרבנן אין!) ואפילו כשמכנסן שאסורין מבאר הירושלמי דאיירי בעצמות רכין כסחוס וכדומה א"כ בקשין אין איסור כלל.

- ויש להוסיף לזה את ר"ת בתוס' ע"ז (סט.) שהתיר \_לאכול\_ רגלי דבורים משום דהוו \_כעצמות\_ ושנינו שעצמות חמור \_טהורין\_ (וס"ל כמש"כ מדל"ח \_נבלת\_ בהמה טמאה לטומאה, ה"ה לאכילה) והובאו דבריו ברא"ש ור"ן ומרדכי ובבאר הגולה ובפר"ח [וצ"ע למה השמיטו השו"ע שם] וגם מזה מסתייע האחיעזר להתיר ג'לטין המופק מעצמות ועי' לקמיה "ג'לטין".

- וע"פ כל הנ"ל מובנת מאוד שיטת הר"ש (סוף פ"ה תרומות) ותה"ב [בית רביעי (ו.)] שעצמות איסור אינן מצטרפות לאסור. [ובמשמרת שם כ"כ להדיא "היאך אפשר שצריכים שיעור להתירן והלא אין בהן איסור"]. וצ"ע לבאר דעת האוסרין [ואע"פ שלשון הגמ' (חולין צח:) מסייען ("עצמות ובשר וכו'") אך מה יענו על הנ"ל].

- ועי' או"ה (כח / ה) בשם או"ז שמשמע שרצה ליישב את הנ"ל וכתב דאע"פ שאין לוקין על העצמות אך איסור יש, ואפילו שעצמות יבישות לאו בר אכילה הן אך הבישול מוציא מהן לחלוחית. [ועי' הגהות שערי דורא סי' מ' שחילק בין עצם יבש דאז הוי כעץ לבין אם יש בו לחלוחית וצ"ב אם חולק על האו"ה או לא].

- ואפשר לבאר בכוונתו ב' אנפי א) דס"ל (כדמשמע ברמב"ם, כנ"ל) דאף עצמות נכללים בלאו דנבילה אלא באכלן פטור ממלקות משום שלא כדרך משא"כ בבשלן הוי דא' משום הלחלוחית שהיא אכילה כדרך. ב) דמודה דעצמות ל"ח נבילה אלא דאסורין מדרבנן ולכן הלחלוחית אסורה מדרבנן. [וצ"ע היאך יישב האו"ז את הירושלמי בתרומות שעצמות קשים \_מותרין\_? ואולי למד דאיירי לענין לעשות כלים מהם אך בבישול אה"נ אסורין משום הלחלוחית, ודוחק].

- והר"ש והרשב"א למדו כספרא וכפשטיה דש"ס דעצמות ל"ח כלל נבילה וממילא אף שיוצא מהם לחלוחית שרו, דהוי לחלוחית דהיתר!

- ג'לטין:

- כל הדיון הנ"ל אם עצמות איסור מותרות או לא נפק"מ גדולה היום לחומר הג'לטין שיש שמייצרים אותו מעצמות נבילה והדיון הראשון להתירם הוא מהשו"ע דידן שמשערין עצמות האיסור להיתר. וכ"כ האחיעזר (חלק ג / לג).

- ר"י שרשבסקי כתב חוברת "בנתיבות ההלכה" על ג'לטין ואביא כמה מ"מ שלו.

- הוא מעלה צד שמה שהרמב"ם פטר עצמות משום שא"ר לאכילה כוותנו לגמ' ע"ז שנבילה של"ר לגר אינה אסורה (אך ל"מ כן שהרי בל"ר לגר הפשטות שמותרת לגמרי ואין איסור דרבנן].

- ציין למנחת יצחק (ג / קמז') שמתקשה מנין לרמב"ם שיש בעצמות איסור דרבנן ומפנה לברייתא (חולין קיד.) שהמבשל עצמות בַחָלב פטור ומשמע פטור ואסור.

ובאחיעזר דוחק דהרמב"ם איירי רק בעצמות רכין.

- הוא מביא תשובת הרב אברמסקי (בסוף חזון יחזקאל, זבחים) שאין בעצמות נבילה כל איסור א) מהספרא על בהמות טמאות שממעט עצמות (וכבר רמז לזה המ"מ כנ"ל). ב) מרש"י פסחים כב. שעצמות לאו נבילה מיקרו והוו כעץ בעלמא.

\* הקדמה שניה - מ"ש עצמות מקדרה?

- השאלה הזועקת כאן היא היאך שייך לשער בעצמות (אפילו דהיתר) מ"ש ממה דפסקינן דלא משערין בחרסי קדרה! [וביאורו כמש"כ במ"מ לדף צז: שהטעם אמנם \_מתפשט\_ בחרס אך אין לחלוחית בשר שתבטלו וזה הביאור בתוס' שם. ועי' משבצות כאן ביאור נוסף שאפילו שהתפשט אך יחזור ויפלט ולכן אין לחשבו בשיעור ס'].

- ולכן כמה מחוורת היא שיטתו של ר' אברהם בן אסמעל שאפילו עצמות היתר אינן מצטרפין לשער באינו מינו!

- ואף דעת הי"א בטור מובנת דכיון דס"ל שעצמות איסור מצטרפות לאיסור אלמא ס"ל שיש לעצמות די לחלוחית כדי לאסור לכן ה"ה שיש די בלחלוחית עצמות ההיתר כדי לבטל.

- ועפמשכ"ל א"ש אף שיטת הר"ש והרשב"א (והטור ברא"ש) דאף דס"ל שעצמות איסור לא אוסרות זה לא משום שאין להם לחלוחית אלא מחמת שעצמות אינן חפצא דאיסורא ולכן מובן שעצמות האיסור וההיתר מצטרפות לבטל וכן ביאר הט"ז וכמש"כ במשבצות.

- אך דברי הר"ן קשים טובא שכתב שעצמות רכין אוסרים כיון שיצא מהן לחות משא"כ יבישות אינן אוסרות ועכ"ז מצטרפים לבטל. וצ"ע כיון שאין בהן לחות היאך יבטלו, ומ"ש מקדרה שלא מצטרפת?

- ודברי הש"ך תמוהים שבס"ק א' ייחס לרא"ה כר"ן ואילו ברא"ה [בית רביעי (ו.)] כתב להדיא שהן עצמות האיסור \_והן ההיתר\_ איירי ברַכּות! (שבקשות ודאי שלא יצטרפו לבטל, וכמש"כ).

\* הקדמה שלישית: - המקור העיקרי לחישוב העצמות -

- עי' היטיב בר"ש ספ"ה תרומות (ובעקבותיו הלכו הרשב"א והרא"ש והר"ן ועוד) שמביא מקור שעצמות היתר ואיסור מצטרפים לחשבון מהירושלמי שם שטינופת חולין [הפסולת של גרעין החטה אחרי טחינתו (סובין או מורסן) מצטרף לחולין וטינופת התרומה לא מצטרף לאסור עם התרומה ולאמוראים שם אף טינופת תרומה מצטרפת להקל.

- וקשה טובא היאך זה יסתדר עם המשנה שם שכתבה שסאה תרומה שנפלה לפחות מאה נאסרה אפילו טחנן אא"כ גרעיני החטה של החולין גדולות יותר שאז הקמח של התרומה לעומת קמח החולין בטל במאה. ואם נחשב הטינופת עם החולין ולא את של התרומה תמיד יהא ק'! וק"ו לאמוראי שטינופת התרומה מצטרפת להיתר? וצ"ע.

- ואכן הרמב"ם (תרומות פי"ג / ז) אע"פ שפסק את הירושלמי נשאר בהגבלות של המשנה דדווקא בנפל בתחילה למאה אז אמרינן שאפילו בקמח חולין מעט מצרפין את הסובין אבל בנפל לפחות ממאה סאין לא מהני הסובין רק קמח לעומת קמח [ע"ש היטיב] ואע"פ שדבריו צריכים עמל רב להבינם מדוע הטינופת מצטרף רק בנפל למאה תחילה אך איך שנבאר מבואר מדבריו שצירוף הטינופת אינו בלתי מוגבל (כר"ש ועמיה) וא"כ לדבריו אין כל מקור משם לצרף אפילו עצמות היתר! (והעירו שעדיין ישאר המקור מחולין שמשערין בשר ועצמות וכו').

\* שיטת הרא"ש: הטור ייחס לאביו את שיטת הר"ש שאפילו עצמות האיסור מצטרפות לשער בס' וצ"ע שהרא"ש שם קודם הביאו את הר"ש פסק בתוקף נגד השיטות שמצרפין טינופת תרומה להיתר וא"כ איך שייך לייחס לו כר"ש?

- ואכן מצאתי שהגר"א (ס"ק ג') כתב כדברי שהרא"ש כמחמירין!

- וליישב את הטור י"ל דהוקשה לו מדוע אחרי שפסק שטינופת תרומה לא מצטרף להיתר, ציטט בקטע שלם את דברי הר"ש שמצרפין עצמות איסור להיתר ולא רמז מילה אחת שלפי מה שכתב לעיל דברי הר"ש דחויין. לכן הבין הטור שהדברים לא סותרים אהדדי. ופסק הרא"ש שטינופת תרומה לא מצטרף איירי כשמשערין נפח [שתרומה במדת נפח אחת עולה במאה (מין במינו)] ולכן ס"ל שטינופת תרומה לא מצטרף לנפח משא"כ כאן דאיירי משום ביטול הטעם ס"ל דשפיר מצרפין העצמות כיון שהלחלוחית (שאינו איסור כנ"ל בהקדמה א') מבטל את טעם האיסור. [וזה יצא ממש הפך סברת ר' אברהם בן אסמעל הנ"ל].

- אך צ"ע שהירושלמי קישר בין נפח לטעם שהביא ראיה לטינופת תרומה שמצטרף מקליפי בצים?

\* החילוק בין פסק השו"ע לש"ך - לשו"ע כל עצמות אפילו שיש בה מוח מצרפים אותם להיתר חוץ מחלל המוח שנחשב לאיסור [כן מוכח מהבית-מאיר] משא"כ לר"ן והש"ך כיון שיש בהן מוח מחשבין אף לא כנגד המוח כאיסור.

הערות על טור ב"י ושו"ע סימן צט / סעיף ד

ב"י ד"ה "ומשערין" - "דאמר רבי חנינא כשהן משערין, משערין ברוטב בקיפה ובחתיכות ובקדרה" צריך עמל ליישב מדוע נקט רוטב וכו' כיון שעיקר הדיון היא על הקדרה מדוע כתב דברים הפשוטים לכל שמשערין בהן?

ב"י שם - "פרש"י... ואיסורא דא' היא אזלינן לחומרא" צ"ע הא לרש"י אף בא"מ טכע"ק דרבנן ולכא' ראיה למש"כ בחולין צח: שששים דא' וטכע"ק דרבנן זה אחר ס' אך א"כ מדוע הטור בסימן צח' ברש"י בנשפך היקל?

טור שם - "אע"פ שהיה בהיתר... ונתמעט... \_ונבלע בקדירה\_... שגם באיסור... ונבלע בקדירה" - מקורו בטענת רבנן דרב אשי. וצ"ע מדוע כל הטיעון להחמיר הוא רק משום שגם האיסור נבלע \_בקדרה\_ תיפוק ליה דיש חשש (שהוא סביר יותר) שהאיסור נתמעט והתמוסס לתוך ההיתר! וממילא אפילו אם יש בלא הבלוע ס' נאסור מחשש שחלק מהס' הוא האיסור שנתמעט? וכן הקשה הב"ח וע"ש שרוצה להסיק דאה"נ כה"ג אסור ע"ש, אך מהפוסקים ל"מ כן.

טור שם - "שגם באיסור... ונתמעט והרשב"א כתב י"א שאומדין... וא"א הרא"ש לא חילק"

ישנם שתי גישות בביאור כוונת הרשב"א

\* רי"מ למד בב"י וכן מדויק בשו"ע שהרשב"א היקל לאמוד במב"מ אפילו בלא נודע שיעור האיסור בשעת נפילתו. וכדבריו מדוקדק הטור שמיד אחר המקרה שלא ידוע כמה נבלע מהאיסור המשיך להביא את הרשב"א. וכן מדויק בט"ז.

\* אך מה אעשה שלשון תה"ב הארוך משמע להדיא שרק בנודע שיעור האיסור רק אז היקל לאמוד אף את בליעת ההיתר וכן הבינו הגר"א והרע"א .

- ויצא מב' המהלכים הבדלים רבים

א) למהלך הט"ז יצא שכוונת הטור לציין שהרא"ש \_מחמיר\_ מהרשב"א ובלא נודע האיסור אין משערין אפילו במב"מ (שהרי הרא"ש ציטט את רש"י דאיירי בלא נודע האיסור, וסָתַם דאזלינן רק בתר הבעין). משא"כ לרשב"א מקילין אף בלא נודע במב"מ. ולמהלך הגר"א והרע"א שהרשב"א איירי בנודע א"כ הרא"ש \_מיקל\_ דכיון שציטט את רש"י בלא נודע משמע שבנודע אף בא"מ מקילינן לשער הבלוע.

ב) הגר"א לשיטתו מתקשה היאך הרשב"א יסתדר את רבנן דר"א שמדויק שהחמירו רק בלא נודע משמע שבנודע משערין הבלוע, ותי' שהרשב"א ס"ל כראב"ד שחֵלב ובשר חי מב"מ! ורי"מ העיר שהשו"ע \_לשיטתו\_ ודאי לא יכול ללמוד כן דהא ס"ל צח / א שחֵלב ובשר הוי א"מ לכן לביאורו א"ש שרבנן דר"א אף \_בא"מ\_ התירו בנודע, ובלא נודע רק במב"מ!

ג) קשה (לכא' לב' המהלכים) - וכן העירו כמה אחרונים - מדוע רש"י דחה לגמרי את דברי רבי חנינא מכח רבנן דרב אשי, שיישב שר"ח איירי בנודע ורבנן דר"א בלא נודע? והגר"א כתב כן בניחותא. [והרשב"א לשיטתו ילמד לכא' דדינא דר"ח הוי כמב"מ דהא איירי בנבילה שנפלה לרוטב וחתיכות ז"א שנפל למינו וא"מ והוא ס"ל דאמרינן סלק וחשיב מב"מ].

ד) הב"י כתב שמזה שהרי"ף לא הביא כלל את ר"ח משמע כרש"י דלית הלכתא כוותיה והתקשיתי הרי הרי"ף הביא רבנן דר"א א"כ פסק כל"ב דבידוע דמשערין את הבלוע בקדירה? וכ"ז קשה לגר"א אך למהלך הב"י עצמו א"ש שכל הדיון בר"ח איירי בלא נודע, ובזה לא פסקו כמותו.

טור שם - "י"א שאומדין כמה בלע" בתה"ב וברמב"ן ובר"ן מוכח דנקודת ההבדל בין רש"י (שדחוהו) לרמב"ם (שקיבלוהו) היא דלרש"י משערין אף מה שכלה ונשרף באור, ולרמב"ם משערין רק מה שנשאר בעין בדופני הקדרה.

ב"י ד"ה "וכתב הרשב"א" - "ובמסכת תרומות נמי משמע דבתר בסוף... הא לא פחתה תרומה אסור".

\* ראיה זו כבר הובאה ברמב"ן שם. וע"ש שהוסיף ק"ו אם תרומה בק' מב"מ שאין טעם החמירו כן, ק"ו כאן שיש טעם [ואולי הרשב"א לא חזר על דבריו דלשיטתו מין שנפל למינו וא"מ אמרינן סלק כמשכ"ל].

\* הר"ש (בתרומות) כתב להדיא הפך הרשב"א וברישא כיון שנפלה סאה למאה התבטלה ולא חוזרת ואוסרת אף בנפחתו החולין! אך אף לדבריו אפשר לקבל דברי הרשב"א כאן דשאני התם שהאיסור לא ניכר לכן כיון שהתבטל לא חוזר ואוסר משא"כ הכא שהאיסור ניכר חוזר ואוסר כמו אם נפל לקדרה אחרת.

\* הרע"א (במשניות תרומות) מציין לשו"ת הרשב"א (תסג') שכתב אחרת מתה"ב ומדייק שמזה שהרישא לא חילקה בין גרעינים גדולות ללא (כבסיפא) משמע דאף שאחר הטחינה קמח החולין פחות ממאה מתבטל (כמו שהובא לעיל סעיף א' שיטת הרמב"ם). ומבאר כיון שחכמים החמירו לבטל תרומה בק' הקילו באופן ביטולה דאזלינן אף בתר הפעם הראשונה, ע"ש.

\* הרמב"ן והרשב"א לכא' סותרים א"ע שהרי הם כתבו בע"ז דבתרומה אמרינן קמא קמא בטיל עד שיגיע לכדי נתינת טעם וא"כ מה לי שניתוסף איסור ומה לי שהתמעט ההיתר? [הניחא בסוגיין שהאיסור ניכר מובן דאזלינן בתר בסוף אף בתרומה כשנתבטל כבר מדוע שיאסר משום הפחתת ההיתר?]

\* ועוד צ"ע מדוע הביאו משנה זו שיש לדייק לכאן ולכאן (כתה"ב או כר"ש או כתשובה) הרי יש משנה קודם לכן שסותרת את דבריהם שהיא \_ממש\_ דומה לדידן שנפלה סאה למאה ונטל אח"כ סאה מותר כל עוד שישאר רוב חולין? [ואע"פ ששם בנטילת הסאה יש גם חלק מועט מהתרומה (לפי חשבון) וכאן לא, אך עקרון ההיתר ברור משם].

\* הפר"ח (סימן צ' ס"ק ו') חולק על הרשב"א - שכתב שאם האיסור ידוע לנו שלא נצטמק משערין הבלוע בקדרה - משום שיש חשש שהאיסור הצטמק (וממילא חלק מהבלוע בקדרה הוא מאיסור) ומה שנראה לך עבה כבתחילה הוא משום שבלע מהיתר.

- הפר"ח פוסק שכשלא ידוע האיסור בשעת נפילתו אסרינן מספק \_אף שעכשיו יש ס'\_ דלא כט"ז ומשבצות.

טוש"ע סימן צט / ה

"שצריך החכם לחקור אם נתנו מים... שנתנו בה \_האיסור\_"

עי' ב"י שסמ"ג וסמ"ק לשיטתם שיש חנ"ן בשאר \_איסורים\_ וטור לשיטתו שאין חנ"ן. וקשה א) לדבריו עיקר טענת הטור חסרה מן הספר שאין רמז בטור שזה שאין חנ"ן הוא סיבת ההיתר. ב) וביותר קשה שהמעיין בסמ"ג ובסמ"ק יווכח שדברו על כף חלבית לקדרה בשרית [והטור והמרדכי או"ה שינו וכתבו "איסור"] א"כ לכא' כל תי' הב"י נפל בבירא. ואולי י"ל ע"פ הצל"ח (חולין צז:) שקדרה שבישל בה בשר לא יבשל חלב הוי \_דרבנן\_ כיון שזה רק טעם שנבלע בהיתר בקדרה. (וממילא גם זה קשור לחנ"ן בשאר איסורין), ודוחק.

ג) עי' פר"ח שמקשה על כה"פ מדוע לא הצריכו חקירת חכם (שלא הוסיפו מים אחר שהתערב) משום דקי"ל אפשר לסחטו אסור ולכן אף שיש ס' החתיכות תשארנה באיסורן?

"שריבה עליהן שוגג מותרין"

\* עי' ב"י שהקשה סתירה שכאן הטור פסק כר"ש ורבי יוסי ששוגג מותר ואילו בסימן קי' פסק כתוס' שאף בהפיל בשוגג אסור, ותי' "\_ושמא\_ י"ל..." והפר"ח כתב דאה"נ מוכח ברשב"א בתה"ב שהנושאים דומים זל"ז וגם בסי' ק"י בהפיל בשוגג שרי! וממילא אף בתוס' י"ל שמה שאסרו בשוגג הוא כיון שפסקו כר"מ (אף בדידן) וכיון דמילי דרבנן היא נקטינן כרשב"א דשרי.

\* הב"י התקשה מדוע הרמב"ם לא חילק להדיא בין שוגג ומזיד ותי' שזה מרומז במילת "קנסא" של"ש לקנוס בשוגג. ותמוה דהא ר"מ ור"י "\_קנסו\_ שוגג אטו מזיד"! אולם דבריו אמתיים ברמב"ם דהא גבי סאה תרומה וכו' (ספ"ה תרומות) פסק כסתם משנה דבשוגג שרי. אך זה גופא צ"ב מדוע בסאה תרומה פסק להדיא דבשוגג שרי, ואילו בנתפצעו סָתַם?

דרכי משה ס"ק ב'

\* "אפילו בבב"ח אע"ג דלכו"ע חנ"ן... שוגג... שרו" כל רואה יתמה הניחא אם חנ"ן דרבנן י"ל שלא החמירו בשוגג אך בבב"ח שזו \_מציאות אמיתית של חנ"ן\_ מה שייך שבשוגג זה לא יֵעָשה? וצ"ל דודאי דאף בשוגג נעשה חנ"ן ממש אלא מה שאם התרבה בעינן כנגד שניהם ולא סגי כנגד אחד מהם (דלא אמרינן מצא מין את מינו לקולא) ס"ל לרמ"א דהוי מדרבנן ולכן בשוגג לא החמירו.

\* "או איכא למימר... היינו דוקא היכא דלא נודע... וזה התירוץ נכון וכ"כ באו"ה..."

- עי' היטיב באו"ה סימן כד דין י'.

- ישנם דברים מחודשים בדבריו. א) הוא מצטט קטעים מהרא"ש פרק גיד הנשה שאינן בידינו! לדבריו הרא"ש הוא אחד המקורות שהקובע לחומרא ולקולא בקמא קמא הוא הידיעה, ואילו ברא"ש שבידינו הוא חילק כן רק גבי יבש ביבש שנהפך להיתר רק בידיעה. ב) הד"מ כתב להלן שהכרח האו"ה לחלק בין נודע ללא, הוא הסתירה בין המשנה בתרומות שנוסף היתר בשוגג מהני לבין חנ"ן. אך באו"ה ציין למרדכי בע"ז (תחנ"ח בהגה"ה) ובחולין (תשנ"ב) ובב"ק (קכ') שמוכח שמה שהוליד את החילוק הזה הוא קושית תוס' בב"ק ק': שישנם מקומות דאמרינן קמא קמא וישנם מקומות דאמרינן מצא מין את מינו וניעור! ג) הד"מ מביא את האו"ה דאף בחנ"ן שרי ללא ידיעה ואילו ברמ"א הביא דאף כשאין חנ"ן והיתה ידיעה לא יועיל הוספת ההיתר. ועי' ש"ך שציטט קטעים מאו"ה המורים כן. אך במה שבידינו לא מצאתי כן. אך אפשר להוכיח את הד"מ (בחנ"ן) הן מסימן לז' גבי דין הסמ"ק והן מסימן כד' / י גבי חֵלב ודם לנט' שתלה בידיעה, ולא. ואת דין הרמ"א מסימן כד / ו' שברא"ש גבי יבש ביבש תלה בידיעה.

- סברת האו"ה קשה הן בחנ"ן מדוע ללא ידיעה אין חנ"ן והן כשאין חנ"ן מדוע בנודע לא נאמר חוזר וניעור? ועי' שערי ישר (ג / יא עמוד קצב' עמודה ב') שמבאר את הסברה בחנ"ן ללא ידיעה. ועי' חוו"ד כאן שמבאר שהסברה שבדבר של"ש בו חנ"ן יהא אסור בידיעה הוא רק משום שקנסו שוגג אטו מזיד (דס"ל לאו"ה שהלכה כר"י ור"מ) ומיישב בזה קושית הש"ך על האו"ה מהמשנה בתרומות.

- הש"ך כתב "ומה בזה שלא נודע, מ"מ מיד נחשב כחתיכה נבילה, \_ולא מצינו בשום פוסק\_ לחלק בין נודע או לא" וצ"ב הרי האו"ה תמך יתדותיו מהמרדכי בשם ריב"א ורשב"ם, \_והש"ך עצמו הביאם לקמן ס"ק כא'\_? וי"ל שהמרדכי שלפנינו דבר רק על תוספת \_איסור\_ דקמא קמא בטיל בנודע ולכן לקמן בנושא זה הביאם הש"ך אל נכון, אך המרדכי לא איירי בתוספת היתר כשנאסר בחנ"ן, אלא שהאו"ה הוסיף בשמם דהידיעה קובעת אף בתוספת היתר (אך כאמור שבמרדכי שלפנינו אינו כן).

טושו"ע סימן צט / ו'

\* הטור הביא בשם הרשב"א דשרי להרבות היתר במקרה שהאיסור נפל מעצמו להיתר, ואין בהיתר כדי לבטלו. וצ"ב בכוונתו האם איירי שאין כדי לבטלו מדא' (ז"א שההיתר הוא מיעוט) או איירי שאין כדי לבטלו מדרבנן (ס') ויש בו רוב היתר דבטל מדא'.

- והמעיין בתה"ב (מובא בב"י) יוָכח דאיירי שנפל לרוב היתר אלא שאין בו ס' שכתב שנפל לפחות מס' מדויק מכאן שרוב דא' היה.

- וגם \_הסברה\_ לכא' מכריחה כן דאם נפל למיעוט היתר א"כ הו"ל רוב איסור וודאי \_שהרבוי\_ כאן נחשב כביטול \_לכתחילה\_!

- ולפ"ז ראייתו תמוהה דסייע מעצי דקל שנפלו לתנור והקשה רי"מ אם נפל לרוב עצי היתר א"כ לשם מה נצרך הרבוי הא יבש ביבש חד בתרי בטיל! (אף מדרבנן).

- ולכאו' אפשר ליישב נפלא שהרשב"א לשיטתו שחד בתרי אסור לאכלן כאחד ולכן כאן שרוצה \_להסיקן\_ בב"א, ללא ס' א"א להסתמך על חד בתרי. [דאף לרשב"א בחידושיו (שבת כט.) שהנאת ממילא במוקצה שרי אך הסקה הוי כאכילה ואסור אף ללא טלטול, ע"ש].

- ואם כנים אנחנו, לרא"ש (חולין ק.) שחד בתרי שרי לאכלן בב"א א"א ללמוד כרשב"א שעצי הדקל נפלו לתנור ובו רוב עצי היתר דא"כ אין כל צורך ברבוי נוסף, אע"כ מדובר [כפשטות] שנפלו לתנור ריק או מיעוט הותר ולכן נצרך רבוי \_דא'\_! (על איסור מוקצה דרבנן).

- ולפ"ז דברי הטור צ"ע מדוע ציין שהרא"ש חולק על הרשב"א הרי מדויק בטור - כמבואר בתה"ב - שהרשב"א התיר להרבות דווקא כשנפל מעצמו להיתר וא"כ אין ראיה שהרא"ש יחלוק בזה, דמה שהרא"ש כתב דשרי רק משום דמקלא קלי איסורא זה על עצי דקל שלדבריו (לביאורנו) איירי במבטל \_לכתחילה\_.

- ואפשר ליישב ע"פ טענת רח"ג שלמד בטור ובשו"ע (בשיטת הרשב"א) דאיירי בנפל להיתר \_מועט\_ ועכ"ז שרי להרבות. וכדבריו מצאתי שכתב המג"א ומ"ב להדיא (או"ח סי' תקז') דנפלו עצי הדקל לתנור שכבר היו בו מקצת עצי היתר. ולדבריהם א"ש דאף הרשב"א לא איירי בנפל לרוב דא' ועכ"ז התיר להוסיף ולכן מובן שהטור ציין שאביו חלוק עליו (וכן מיושבת קושית רי"מ הנ"ל מחד בתרי).

- אלא שישנם כמה הערות עליהם א) מה החילוק לדבריהם בין לבטל לכתחילה לנפל למעט היתר? וזה י"ל כדמשמע בחידושי הרשב"א בביצה שכיון שכל איסורו מדרבנן ונפל מעצמו למעט היתר לא רצו שיאסור את ההיתר, ולכן התירו לרבות. ב) המג"א ציין שכ"כ הר"ן והשעה"צ ציין לחידושי הרשב"א ויש להעיר שאין הכרח שכוונתם למעט היתר דא' די"ל כוונתם למעט היתר בשיעור דרבנן (ס'). ג) מה יענו על הדיוק בתה"ב שכל מה שהתיר איסורי דרבנן זה בנפל לפחות מס' דמשמע שהיה רוב דא'.

\* דיון על ראית הרשב"א מעצי דקל

- לכא' כל ראיית התה"ב הוא רק למהלך הרשב"א בחידושיו בביצה והר"ן שם שעצי האיסור לא ניכרים ולכן בטלין ברוב. אך לרשב"א בשבת (כט:) שעצי האיסור \_ניכרים\_ ועכ"ז שרו בטלטול אחרי הרבוי משום דהוי טלטול מן הצד א"כ אין כל ראיה לביטולי איסורין בעלמא.

- אך זה אינו דיוקשה כזכרון שמואל (סימן כד עמוד קכז') א"כ מה מקשה הגמ' בביצה שאין מבטלין איסור לכתחילה (הרי בניכר אין כאן ביטול כלל) אע"כ כמש"כ הזכרון שמואל שם שישנם שני דיונים. א. טלטול, וע"ז מהני סברת טלטול מן הצד. ב. שימוש במוקצה וע"ז צריך להגיע לביטול ולכן על נקודה זו מקשה הש"ס שאין מבטלין ולכן \_מזה\_ הוכיח הרשב"א שפיר שבאיסורי דרבנן מבטלין.

- הביאוה"ל (סימן תקז') מביא סברת חמד משה שאין ללמוד מעצי דקל לעלמא משום שלולא הביטול יצטרך לטלטל את המוקצה להדיא שהרי אין לו תנור אחר ליו"ט. ודחאו הביאוה"ל מכה"פ שלמדו מעצי דקל לכל האיסורין [וכן משמע בגמ' שחילקה בין דא' לדרבנן ולא כתבה משום שאין לו תנור אחר].

\* הכרעת הרשב"א למסקנא

- עי' ב"י שהבין שלמסקנא הרשב"א החמיר דאפילו באיסור דרבנן דנפל להיתר אסור להרבות ולכן התקשה בטור. אך האמת תורה דרכה שהרשב"א החמיר רק שלא לבטל לכתחילה, אך בנפל שרי אף אם עקרו מדא' \_כמש"כ הב"ח\_ \_והדרישה\_.

- השו"ע צ"ב מדוע פסק שבנפל להיתר שרי להוסיף הרי הוא הבין שלמעשה הרשב"א לא מתיר כן? וי"ל דסמך בזה על הרמב"ם וש"פ שהתירו.

\* ש"ך ס"ק כא'

- עי' מש"כ במ"מ למסכת ע"ז (עג.) בביאור הסוגיא שם לראב"ד, רמב"ן, רא"ש והדינים העולים לכל שיטה.

- ע"ש שלראב"ד, ורמב"ן, ועוד אין חילוק בין נודע, ללא.

- עי' חוו"ד.

- הש"ך דייק לשון הגהות ש"ד שכתב חתיכה בחתיכות אך במרדכי כתוב חתיכה לקדרה, ע"ש.

שו"ע סימן צט / ז

\* צ"ב סברתו? צ"ב מה הסברה שברגיל בשפע שרי? ואין לומר שכל מה שאסור לבטל איסורין זה רק משום החשש שיוכל לבוא לידי נ"ט ולכן כאן שרגיל בשפע אין חשש, דזה ניחא אם נסבור שאיסור הביטול הוא מדרבנן [וגם אז לא ברור שזה טעם האיסור (שיותר מסתבר לומר שאסרו כדי לא לבטל כוונת התורה שישאר באיסורו)] אך מה נענה לסוברים דהוי דא', ובמיוחד שהראב"ד הסובר שאין מבטלין איסור הוא דא' הוא המחדש דשרי בשפע!

- ולכאו' י"ל שהסברה היא שהוא כלל לא מכוון לבטל טיפה זו ולהוסיפה להיתר וכל כוונתו רק לבשל בקדרה. וכן מצאתי בפמ"ג אך רמ"ש דחה שבתשובת הריב"ש התיר מעשה מסוים מב' סברות א. שפע. ב. שלא מכוין לבטל, א"כ מוכח ששפע לאו משום זה שרי.

\* ט"ז ס"ק טו'

- הט"ז הקשה סתירה בתה"ב שבמקו"א התיר \_בכל\_ הכלים וע"כ לא משום שפע אלא בגלל פגם, עכת"ד. ודבריו נסתרין מתה"ב הקצר שכתב להדיא שם שההיתר משום שפע!

- וכדי ליישב דיוקו מ"כל הכלים" י"ל ע"פ מש"כ התה"ב (הובא בב"י) שצונן בולע רק מעט ולכן בכל הכלים (לפי יחס) נחשבת בליעת הצונן כמועט שלא יכול ליתן טעם. ולפ"ד מדוקדקין דברי התה"ב שבדוגמא לאסור נקט קערה שהיא בולעת טפי מצונן (בחום כ"ש). ולא נקט דוגמא של קנקנן קטן וכדומה. וראיתי לפמ"ג שהעלה אפשרות זו ולא מובן מדוע חזר בו.

- הר"ן (מובא בט"ז) "ומיהא שמעינן שהמים של מלוי וערוי מותרין בשתיה" ודבריו צ"ב שהרי רש"י ורשב"א נחלקו שם בפשט ב"נותן... מים" לרש"י הכוונה ג"פ במים ומערן כדי להכשיר. ולתה"ב הכוונה שהמים הם לאחסון (ולכן נפלא הביא ראיה דשפע שרי) והנה הר"ן שכתב כמה פעמים "וערוי" מוכח שלמד כרש"י א"כ לדבריו אין כל ראיה שאכן המים מותרין בשתיה? וצ"ע.

- על הטור סי' קכב' עי' ב"ח שם נפלא שגזירה אטו ב"י אינו מקדרה לקדרה אלא באותה קדרה עצמה (וזה ל"ש בשפע).

טור סי' קא'

"חה"ל... שאינה בטילה וכו'" (סעיף א' בטור החדש)

א) עי' ב"י שציין לרי"ף שחה"ל בטל ברוב וכן דעת רש"י בש"ס כמש"כ במ"מ (לדף ק.). וע"ש שתמכנו מאוד מסוגיא דיבמות וע"ז כרש"י ורי"ף. ב. דעת הרמב"ם מוקשה ביותר דפסק כחכמים שרק שבעה דברים אוסרין בכ"ש, ואפילו "את שדרכו" (תמיד) למנות בטיל וא"כ מדוע חה"ל שפחות חשובה מהן בטילה, וביותר שהרי אחד מהשבעה דברים זה ככרות של בעה"ב דודאי ראוי לכבדן לאורח ועכ"ז דווקא הן לא בטלי הא שאר אוכלין הראויין לאורח בטילי? [ואת קושיא א' י"ל דס"ל כרא"ה דדווקא חתיכה מבושלת לא בטלה שניתן לכבד עמה כמות שהוא ללא כל הכנה משא"כ שאר דברים שמונין אותן תמיד, אך עדיין יוקשה הדיוק מככרות של בעה"ב].

"אבל אם נאסרה מחמת שקיבלה טעם... אפילו למי שסובר שנחשבת נבילה... אין לה דין חה"ל" (סעיף ב' בחדש) עי' ב"י וב"ח דבא לאפוקי מהראבי"ה דאף בחנ"ן אמרינן חה"ל. והאמת היא שדברי הראבי"ה מחוורין דהרי קי"ל שהחנ"ן אוסר כנגד כולו משום שאף האיסור נהפך להיתר וא"כ כיון שאפשר לכבד עמה לא בטלה ואין לומר כיון שזה רק מדרבנן לא מחמרינן [ובתוס' ק: מוכח דס"ל דהוי דא' ועי' סה"ת שתי' דהוי רק דרבנן] דהרי ב"י פסק דאף בדרבנן אמרינן חה"ל! (ועי' פר"ח דפליג עליה, ולדבריו ניחא) ודברי הב"ח - שכתב דכיון דלא \_לקי\_ בכא"פ לכן ל"ח חה"ל - אינן אלא מן המתמיהין דהרי חנ"ן דרבנן וודאי שלא ילקו, אך מדרבנן הוי נבילה ממש!

"ובענין חה"ל כתב הרא"ש רבו הדעות י"א שתרנגולת בנוצתה וכן חתיכה חיה... ל"ח ראוי להתכבד... וגם י"א דכבש שלם" (סעיף ג' בחדש)

\* דברי הטור צ"ע ששינה מסדר הרא"ש, שהרא"ש פתח בחתיכה חיה ואח"כ הביא את הי"א על כבש ורק בסוף דן על תרנגולת בנוצתה ואילו הטור קישר בין תרנגולת לחתיכה חיה. ומצאתי לאחד מהנו"כ בשערי דורא שמדייק כדברינו מהרא"ש שבתרנגולת הבין הרא"ש שיש יותר סברה להקהל - כסמ"ק - משום שמחוסר מעשה גדול ולכן לא כתב עליהם שזה הבל או הבאי (כמו שדחה את השיטות הקודמות. (והטור סבר כיון שהרא"ש דחה תרנגולת מהראיות הקודמות כנראה שדא ודא אחת היא, אך אינו מוכרח, וכמש"כ).

\* עי' בית הלוי ובמש"כ במ"מ (מצולם מחדש כאן).

\* וביתר דברי הרא"ש עי' במ"מ שצרפתי לכאן בתוספת מה.

ב"י ד"ה "ובענין" - רגל של נבילה... אסורים... דבר שבמנין ואנו נוהגים כדפי' לעיל" (סעיף ג' בחדש) כוונת הש"ד דאנן פסקינן "את שדרכו" ולכן רגלים בטלין דלפעמים לא מונין אותן. (נו"כ שם).

- שם "רגל בהמה גסה עשוי להתכבד" ועי' רמ"א שרגלי תרנגולין ל"ח כלל. ונראה כוונתם שהראוי לכתבד נידון באפשרות להגישו לאורח כמות שהוא (בצורה מבושלת או צלויה) דאי נימא שמתחשבים אף בתבשילין שאפשר לייצר ממנו א"כ מדוע רגלי תרנגולין ל"ח, הא עושין מהן רגל קרושה, שכל חתיכה קטנה ממנה ראוי להגישה למלכים.

ב"י ד"ה "כתב הרמב"ם" (סעיף ז' בחדש) - "דאף חתיכה שאינה אסורה אלא מדרבנן אינה בטילה" ועי' פר"ח שחולק וכוונת הרמב"ם - במילים "מדברי סופרים" - לדברים האסורים מדא' אלא שאינן מבוארים בכתוב.

טוש"ע סי' קב'

הקדמות כלליות לדשיל"מ

\* הטעם שאינו מתבטל ברוב: לרש"י ועוד משום שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר ולר"ן בנדרים (נב.) דכיון שעתיד להיות מותר חשיב כמב"מ גמור ואף לרבנן אינו בטל.

- הנפק"מ בין הטעמים? הצל"ח וכן בפסקיו בנו"ב (מובא בשדי-חמד) כתב דנפק"מ לשימושים בחפץ, דכשהמדובר לאכילה הרי אפשר לאכלו רק פעם אחת לכן עדיף שיאכלנו בהיתר אך כשיש שימושים רבים בחפץ (מוקצה או לישא אשה שאחרי הַמְתנה תותר לכל הצדדים) ל"ש לומר להמתין שהרי מפסיד את אפשרות השימוש של היום! משא"כ לר"ן דחשיב מב"מ אף כה"ג לא בטל.

- מדוע הר"ן נד מטעמיה דרש"י: מביא השדי חמד בשם ר"י אלחנן דכיון שבביטול, האיסור נהפך להיתר ל"ש לומר שעכשיו הוא אוכלנו באיסור!

- הפוסקים: רובם ככולם העתיקו פרש"י [ואף פסקו עפ"ז כגון בטעם גרידא הקשו מדוע להקל הרי עד שתאכלנו וכו'] ואף הט"ז שהעתיק דברי הר"ן התחשב בטעמיה דרש"י.

\* אי הא דלא בטל הוא מדרבנן או מדא':

- רש"י וכה"פ כתבו שמדא' דשיל"מ בטל כשאר איסורין וזה איסור דרבנן.

- והנה בטעם דעד שתאכלנו ודאי מסתבר דהוי דרבנן אך בטעם הר"ן יש לחקור דאפ"ל דסברתו מהני לדא'. אך מדכתב (נדרים נב.) "בדשיל"מ נטו רבנן \_משום חומרא\_ לדרבי יהודה" מוכח דכל דבריו הם רק לבאר את הדרבנן.

- המל"מ (מעילה ז / ו) לומד בדעת הכס"מ שם דדשיל"מ אינו בטל מדא'! (ועי' לקמן שנדון בדברי הרמב"ם שם).

\* דבר שנשאר אסור מדרבנן (גם ללא ביטול) אי הוי דשיל"מ -

עי' מלחמות פ"ב פסחים המחדש שטעמו של רבא האוסר חמץ בזמנו במשהו הוא משום דהוי דישל"מ ואע"פ שגם אחר הפסח אסור (כשהוא בעין) משום קנסא לא אסרוהו כדי להתיר (התערובת) והביאו הר"ן שם. המורם מדבריהם דכה"ג חשוב דישל"מ.

\* קושיא נוראה בדשיל"מ:

- עי' רמב"ם (פט"ו / ו מאכלות אסורות) שטבל אוסר במשהו משום שאפשר לתקנו וביארו הנו"כ דביאר כירושלמי שטבל במשהו משום דהוי דשיל"מ וכן ביאר הר"ן (ע"ז דף עג:) שאם יש לו טבל בבית (ול"צ לקנות במיוחד) חשיב יל"מ שיפריש מטבל זה על הטבל שנתערב. והדברים מתמיהין ביותר הא כשנתערב כבר התבטל מדא' וחשוב היתר ואם יפריש מטבל עליו הוי מהחיוב על הפטור! וא"כ אין כל דרך להתירו (אחר שנתערב).

- והראוני (רק"ו) שתוס' ורא"ש בנדרים (נח.) העמידו שמפריש מעציץ שאינו נקוב שגם אז חיובו רק מדרבנן והוי מדרבנן על דרבנן. אך סתימות לשון הרמב"ם והר"ן ל"מ כן. [וע"ש שהעמידו גם בדמאי ומסברה זה קשה שהרי רוב ע"ה מעשרין ומנ"ל שדרבנן זה מהני על ודאי דרבנן בדלי"מ אך במנחות (לא.) מבואר כן].

- והיו שטענו דתלוי בטעם רש"י והר"ן. דלרש"י קשה טובא דאת האיסור בדא' של מה שנתערב ממ"נ א"א לתקן דקודם ההפרשה כבר הותר, ועכשיו זה מהחיוב על הפטור. אך לטעם הר"ן שדנים על גדרי המתערב (מב"מ או לא) עוד קודם יישום הביטול, שפיר אפ"ל שאם אפשר להתירו לא נותנים לביטול לחול כאן.

- וקושיא זו קשה על הרמב"ם (מעילה ז / ו) שמשמע מדבריו שמטבע הקדש שנתערב במטבעות חולין כשיוציא את אותה פרוטה מעל וע"ש בכס"מ ב' טעמים מדוע לא התבטלה ברוב או דמטבע חשוב (ועי' מל"מ שם שתמה שכ"ז רק מדרבנן) או דהוי דבר שיש לו מתירין וגם כאן קשה כנ"ל כיון דדבר שיל"מ בטל מדא' א"כ כבר ל"ש לפדות את אותה מטבע? וע"ש במל"מ שמשמע מהכס"מ דדשיל"מ לא בטל מדא'.

- וע"פ כס"מ זה מיושבת נפלאה קושיתנו מטבל דאה"נ כיון שיל"מ אינו בטל מדא' וממילא הוי מחיוב על החיוב.

- ועי' בית הלוי (חלק ג' / ל) שהקשה קושיא דומה על נדרים מדוע חשיבי כדשיל"מ הא מבואר בגמ' שרק משום המצוה לישאל על הנדר חשיב כיל"מ וא"כ כיון שכבר התערב והותר שוב אין לו מצוה לישאיל ול"ח כדשיל"מ? וע"ש שייסד דדשיל"מ הוא לא רק על המצב קודם האיסור דרבנן אלא אף שאחר הדרבנן אפשר להתיר חשיב כיל"מ. אך הגדרה זו צ"ע שהרי אם לרש"י כל סיבת האיסור הוא משום עד שתאכלנו, א"כ לשם מה \_ליצור\_ איסור דרבנן חדש שיהא אסור לאכלו עד שיתירוהו? (הא את האיסור האורגינל ל"ש להתיר).

\* מדוע בדשיל"מ יש חילוק בין מינו לא"מ?

- הפנ"י (ביצה לט.) מבאר שכיון שמב"מ טעם האיסור נשאר ולא התבטל בטעם שונה ומנגד לכן אסור, משא"כ בא"מ שהיתה התנגשות בין האיסור להיתר לכן האיסור נמוג ואיננו.

- הכרתי מעלה צד כזה ומבאר בזה את סברת הפוסקים שחזותא אף בא"מ לא בטיל משום שע"י החזותא נשאר הא"מ קיים וממילא הוי כמב"מ ולא בטיל. אך הוא דוחה אפשרות זו מא"מ יבש ביבש שנשאר קיום הא"מ ועכ"ז בטיל, ע"ש.

- אך מהש"ך שהגדרת א"מ כאן תלויה בשם שונה ולא בטעם [וק"ו לרמ"א צח / א שבכל מקום השם הוא הקובע] מוכח לכא' לא כפנ"י שהרי מדובר בא"מ אפילו בטעם שוה שאין כאן התנגשות בין הטעמים!

- ולכן מובן שהש"ך והרמ"א \_לשיטתם\_ כתבו טעם אחר (המובא כאן בש"ך ס"ק ד').

- והר"ן בנדרים נב. תי' לשיטתו מובא בט"ז כאן. [וביאורי הרמ"א והר"ן מסתדרים טוב אף אם הקובע בא"מ זה השם].

\* האם יש חולק על דשיל"מ?

המלחמות פרק ב' דפסחים (כט:) כיון שפסק דהלכה כחכמים שמב"מ בטל ברוב התקשה בדברי רבא האוסר חמץ במשהו (וע"ש בתוס' מהלך אחר) וחידש משום דחמץ הוי יל"מ ולפ"ז התקשה מדוע רבי יוחנן פסק שחמץ בנ"ט וחידש שר' יוחנן פליג אכלל זה! וס"ל שרק לר"ש יש כלל זה ורבנן פליגי עליה [ועי' בית הלוי (חלק ג' / ל)] ולכן מדויק שר"י בע"ז (עג:) הזכיר רק את הטבל שהוא בכ"ש ולא את שאר האיסורים שיל"מ (הקדש, נדרים, ומע"ש, וחדש).

\* האם יש דין של "הלך אחר הרוב" בדשיל"מ?

עי' מל"מ (מעילה פ"ז / ו) שהאריך להוכיח דודאי בסוגית פריש מרובא תלינן להיתר אף בדשיל"מ ותמה על הר"ן בביצה שהסתפק בזה.

טושו"ע קב / א

\* בד"מ ופוסקים מבואר שישנם שתי סברות לאסור אם לבנו מאכל בביצה בדשיל"מ, או ע"פ סברת תוס' בביצה לט. ורשב"א ורא"ה שם ואו"ה ועוד, שכל דבר שצריך זל"ז חשיב מב"מ או משום דדבר דעביד לחזותא לא בטיל.

- ודברי הראשונים הנ"ל צ"ב רב, דהנה ע"ש בתוס' לח. המקשה (לביאור הפנ"י) מדוע עמוד שלם האמוראים פלפלו שהמים והמלח יתבטלו בעיסה ולא תירצו פשוט כרב אשי (לט.) דהוי דשיל"מ או כרבא משום דעביד לטעמא לא בטיל? ויישבו דס"ל בתחילה שנושא תחומין לא נידון כאו"ה ואזלינן בתר הבעלים העיקרי של העיסה.

- ועפ"ז קשה טובא מדוע רב אשי נצרך לדשיל"מ (שזה חידוש גדול כדלקמיה) הרי כיון שדנו כאו"ה יתרץ כרבא שכיון שיש טעם לא בטיל.

- וגם דברי תוס' והפוסקים צ"ע מדוע הוצרכו לחדש שכיון שצריכין זל"ז הוי מב"מ הא כאן שטעם המלח והמים נכרים בקמח אף דשיל"מ לא בטל בא"מ כיון שיש טעם! [וראיה לדבר תשובת הרא"ש בשיכר דהוי דשיל"מ דאסור אף בא"מ כיון דאיכא טעם] וזה י"ל כיון שר"א לא תי' כרבא מוכח מדבריו דלא ס"ל דחשיב כנ"ט ועכ"ז אסר משום דשיל"מ ולכן הוצרכו לחדש דחשיב מב"מ אך חוזרת הקושיא הא' מדוע ר"א נד מרבא. [וא"כ שו"ת הרא"ש לומד שמים ומלח לא מתבטלין בגלל \_הטעם\_!].

- חוץ מזה שהסברה קשה מדוע צריך זל"ז חשוב מינו עי' מהרש"ל (מובא בב"ח ד"ה "כתב הרשב"א") שהקשה ממשנה בערלה דתבלין חשוב א"מ, ורצה לומר שרק בנושא של יל"מ אמרינן כן וכ"כ הפר"ח אך הסברה והגדר צ"ב.

- לענין חזותא ע' משכ"ל בשם הכרתי ועי' פר"ח שהאריך כאן לחלק בין חזותא בדא' או בדרבנן ועי' גר"א ס"ק ו'.

טושו"ע קב / ב

\* דברי הרשב"א צ"ב מדוע קישר ספק טריפה לדשיל"מ הא לצד שאיננה טריפה יתגלה למפרע שמעולם לא נאסרה ולא דמי לדשיל"מ שעכשיו אסור ואח"כ יותר ומצאתי סברה זו בב"ח בשם או"ז בתשובה. [דכאן ל"ש כ"כ סברת רש"י שלא תאכלנו באיסור שהרי כלל לא ברור שיש איסור וגם סברת הר"ן ל"ש דממ"נ לצד שהיא טריפה אין לו היתר ולצד שכשרה ל"צ ביטול כלל!]

\* ש"ך ס"ק ז' טוען שמוכח בגמ' כרשב"א וה"מטה יונתן" כתב דלק"מ לפרש"י שהספק הוא אם בא מטריפה או מכשירה וזה אין לו מתירין. אך דברי הש"ך נכונים דאע"פ שפרש"י כן, אך מדוע \_הש"ס\_ לא מעמיד אחרת (בתרנגולת שהיא ספק טריפה) כדי ליישב את הברייתא.

טושו"ע קב / ג'

\* ש"ך ס"ק ח' - יש לציין לסברה נוספת של"ש לומר דשיל"מ בכלים שהרי כאן יצטרך להגעיל \_כולם\_ וביל"מ איירי \_שלאיסור\_ יש אפשרות היתר וזה לכא' כוונת הרמב"ן המובא בב"י בסי' קכב' ע"ש.

- מש"כ בש"ך להשהותם עד אחר מעל"ע לא עולה יפה לצל"ח הנ"ל שכשיש שימושים רבים ל"ש לומר להמתין (שדי-חמד).

- קערה חלבית שהתערבה בבשריות עי' בב"ח שדחה דעת האוסר ומוסיף הפר"ח וכי בקערת נבילה שהתערבה בכשרות לא יבשל בא"מ! אך הוא מקיים פסק האוסר משום שאת הטעם החלבי אפשר לברר ע"י קפילא. ולכא' יש להוסיף טעם לאסור שקערת נבילה בכשרות הוי איסור והיתר ולכן שייך ביטול אך חלבי בבשרי שכל אחד היתר ל"ש ביטול לרמב"ן ועמיה שבהיתר אין ביטול.

טושו"ע קב / ד

\* "יש מי שאומר של"ש דשיל"מ היכא שהמאכל מתקלקל" עי' מהרש"ל שפקפק בזה מכח הרמב"ם שחמץ דשיל"מ ולא חילק אם התערב בראשון או בשביעי אך עי' באחרונים שכתבו שאין דיוקו מוכרח.

- ואנני מבין היאך אפשר לחלוק על המחבר הא ל"ש כאן טעמיה דרש"י ודהר"ן בדשיל"מ? ואולי ביתקלקל לגמרי ודאי דבטיל, כי פליגי בקלקול מועט שעדיין ראוי לאכילה אך מדיוקו מהרמב"ם ל"מ כן.

- עי' גר"א שציין כמקור את סעיף ב' שרק בלא הפסד ואולי משמע שלמד כמש"כ דאיירי בקלקול מועט דאם ל"ר כלל מדוע הוצרך לסעיף ב' הא ל"ש כאן כלל טעמיה דרש"י ודהר"ן בדשיל"מ, וכנ"ל.

\* ש"ך ס"ק ט' - דברי הט"ז באו"ה נראין אמת הן במה שציטט הט"ז (דין יט'), אלא אף מה שציטט הש"ך (דין יז') משמע כט"ז שאין לומר דאיירי בא"מ כש"ך דא"כ מדוע כתב "וליכא אלא טעמא בעלמא" הא כתב קודם לכן שבא"מ וליכא טעמא אף שהיה ממשו מתבטל! ומה שכתב מהירושלמי זה לסייע את עצם החילוק המובא קודם לכן בין מינו לא"מ.

- יש לציין שמהמרדכי המובא בב"י משמע כרמ"א "דבר החוזר לאיסורו... ל"ש לומר דשיל"מ כ"ש דבר שאינו בעין כ"א טעמא בעלמא" אלא שצ"ב מדוע טעם הוא כ"ז מחודר לאיסורו?

- עי' ש"ך וט"ז שהביאו דין של טיפת יין לחבית וקראוהו טעם. ולמעשה זה תלוי במחלוקות הראשונים בהגדרת ממשו וטעמו. דלרמב"ם ותי' אחד בתוס' כיון שזה פחות מכא"פ חשיב רק כטעם אך לרש"י (לפמשכ"ש) יחשב כממשו.

\* (רמ"א) "כל איסור שלא היה ניכר קודם שנתערב הוי בטל וכו'"

- מקור המרדכי וסה"ת הוא מביצה ג: דכשליתא בעיניה ל"א דשיל"מ וכתבו שזה ק"ו, דשם אע"פ שעצי הדקל היו נכרים בתחילה כיון שבהיסק אינו ניכר שרי ק"ו ביין שפרש מענבים.

- וצ"ב מדוע הגר"א לא ציין את מקורם והביא מתוס' בב"ק וי"ל שאפשר לדחות מקורם דשם זה נשרף ואינו בעין לכן שרי משא"כ הכא.

\* (רמ"א) "חמץ בפסח לא מקרי דשיל"מ (מרדכי)" וצ"ב סברתו דמה לי ששנה הבאה יחזור לאיסורו אך עכשיו דשרי י"ל עד שתאכלנו ואף לטעם הר"ן כן. ואולי י"ל כוונתו כיון שבכל שנה בזמן פסח חמץ אסור ממילא זה כמו עולם לעצמו ול"ש להשוות מעולם אחר, משא"כ ביצה שנולדה כיון שלא השם שבת גורם שהרי שבת הבאה מותרת לכן חשיב דשיל"מ.

\* (רמ"א) "אם נשאר לאחד לעולם אסור אע"פ שמותר לאחרים... לא מקרי דשיל"מ"

- עי' מג"א שיח' דס"ל דכיון דלאחרים (במזיד) שרי במצו"ש אז גם לו אסור.

- עי' אחרונים כאן שחלקו עליו.

- ומסברה נראה (כמו שרימז המג"א עצמו כצד שדחה) שתלוי מי הבעלים דאם הבעלים מזיד, לגביו ודאי הוי אין לו מתירין ול"צ להתחשב במה שלאחרים שרי.

טוש"ע סימן קג'

הקדמות כלליות לנטל"פ [חלקן נכתבו במ"מ לע"ז סז. וכאן יש תוספת מרובה בנטל"ש]

\* \_האם הפגם ראוי לגר\_ וצורת הלימוד מנבילה? - לרא"ה הלימוד מראוי לגר הוא כפשוטו דאף כאן הטעם הבלוע בקדרה א"ר לגר ומה שהתבשיל נאכל הוא שמרוב מיעוטו לא מקלקל את כלל התבשיל. ואם זה רק בגדר טעמו ולא ממשו [כחומץ בגריסים דלדבריו ל"ח ממש] כיון דאסור רק מדרבנן (דס"ל כרמב"ן ורש"י דטכע"ק דרבנן) הקילו דאף פגם כ"ש מותר.

- הרשב"א לומד שתמיד הפגם ראוי לגר והסיבה שמותר משום דל"ח \_טעם\_ וממילא לא נאסר מדין טכע"ק. החוו"ד כאן הבין ברשב"א שכיון דילפינן ממשרת ממילא רק מה שרגילין לשרות להנאה, ולא כשפוגם, וכן משמע בפמ"ג במהלך הראושן ועליהם תוקשה שאלת הר"ן על הרי"ף (להבנתנו) הרי הש"ס לומד מנבילה! ולדבריהם הול"ל דהמקור ממשרת! (ודברי הפמ"ג תמוהין דתי' דהפסוק קאי על בעין דל"ח לגר, שהרי הש"ס כאן הביאו כמקור \_לטעם\_ ולא לבעין!) ולכן הנראה יותר כמהלך ב' בפמ"ג וכן האירו לי דמשמע בר' חיים [טו/לא מאכלות אסורות] שההיתר נלמד מגר כיון דחזינן שהתורה הקפידה דבעינן ראוי לאדם ממילא בטעם אף פגם מעט מותר [ועדיין צ"ע מהיכן המקור לפגם מועט].

- הר"ן - מסכים בעקרון לרשב"א דסגי בפגם מועט אך סובר שלומדים מנבילה שנהנים באכילתה וה"ה בטעם, אסור רק אם נהנים ממנו ונפק"מ לריבה בכמות וכו'.

\* האם בנטל"פ צריך להגיע לדין ביטול: הפמ"ג כאן והרע"א [צז: במערכה אות ז'] נוקטים שלרשב"א נצרכים לדין ביטול ולכן הרשב"א החמיר בפסח שנטל"פ אסור ששם אין דין ביטול והר"ן הלומד מנבילה ל"צ כלל לביטול כיון דלא"ה חפצא דאיסורא.

- קודם שנדון על מה שכתבו יש להביא את הגר"א ס"ק ד וז"ל "אבל תערובת שגופו בטל ברוב אף מדרבנן, ולא אסור אלא משום טעמו דטכע"ק דא'... כל שטעמו פוגם קצת מותר וכו'" וכן כתב הר"ן בסוף דבריו שם "אבל הרשב"א ז"ל... דאי משום ממשו דא' ברובא בטיל, ואי משום טעמא אין כאן נ"ט כיון שהוא פוגם... ואין דעתי נוחה בהיתר זה".

- חזינן מדבריהם חידוש גדול שכשחפצא דאיסורא נפל לתערובת, מחלק הרשב"א בין גוף החפץ, לטעמו. ונראה שאף הר"ן לא חלק על זה כ"א על סברתו גבי \_טעם\_ שצריך להנות ונפק"מ לרבוי כמות וכו'.

- ועפ"ז דברי הרע"א והפמ"ג אינם מובנים ממ"נ, אי ס"ל כיון שהר"ן לומד מנבילה \_טעם\_ לפגם ל"צ להגיע לביטול, הרי אף לרשב"א ילפינן מנבילה (כמשכ"ל!) ואף לחוו"ד הלומד ממשרת מסתבר שאם אין מקור ממשרת לטעם פגום אין צורך בביטול שהרי לימדנו ר' חייים שטכע"ק אינו סברה משום שניכר אלא זה חידוש דין ומקור עצמי לאסור טעם באכילה וא"כ אם מסתבר להם שפגם איננו נלמד משם אין מקור ממשרת, ומותר אף ללא דין ביטול!

- ואם כוונתם - כגר"א והר"ן - שאמנם לטעם אין צורך בביטול אך לממשו בעי ביטול א"כ אף בר"ן י"ל כן שרק על \_טעם\_ לפגם לומד מנבילה אך מודה לרשב"א שלגבי גופו וממשו אזלינן בתר רוב ובעי ביטול ולדברינו מדויק מה שהראוני שסותרים את הרע"א מהר"ן גבי עכבר דאזלינן בתר רוב דשם דן על גופו ולדברינו אף הר"ן מודה \_שהגוף\_ בטל ברוב.

- ואם כנים אנחנו יצא שכשיש תערובת בעלת ממשו וטעם נצרכים לכו"ע לביטול בשביל הממשו אך בדוגמא שהתערובת היא טעמו ולא ממשו יתכן שלכו"ע לא נצרכים להגיע לביטול ולפ"ז צ"ב מדוע הרשב"א אסר נטל"פ בפסח ומשמע שם דאף ללא ממשו דהא איירי בכל שהוא - הא \_טעם\_ פגום לא נצרך לביטול?

\* תערובת פגום בכא"פ: (משובצים כאן הערות בני החבורה שליט"א מזמן קיץ)

- הרשב"א בתה"ב (בית ד/כ:) הקשה על עצמו מדוע לא ניזול אחר כא"פ ותי' כיון שאין טעם אזלינן בתר רוב.

- וצעקתי ככרוכיא כיון שכא"פ דא' אף בתערובת כמבואר בפסחים מד. א"כ שילקה על האיסור (כיון שראוי לגר או בשרצים המאוסים דאף במוסרחין אסורים). ודחיתי שאין ראיה מפסחים, דלתוס' איירי שהשום והשמן בעין ונכרים משא"כ כאן בתערובת לא ניכרת. אך קשה שניכר בטעמו (אמנם פגום, אך ניכר?) ועי' פמ"ג שתי' וצ"ב בכוונת יישובו.

- ועוד הקשיתי לשיטות שכא"פ חשוב \_ממשו\_ א"כ הרי הרשב"א בתה"ב הקצר פסק שיטה זו וללקי! ויישבו דבעינן "\_טעמו וממשו\_ וכיון שנטל"פ ל"ח טעם לכן הוי ממשו לבד ופטור בכא"פ.

- ומצאתי את שאהבה נפשי בר"ן בחידושיו [בע"ז (סז.)] שכתב וז"ל: ראיתי לרשב"א ז"ל... כל שההיתר מרובה... ולא נתחוורו לי דכל היכא דאיכא כזית בכדי אכילת פרס אסור \_ולוקין\_ עליו... אא"כ נפסל מלאכול לאדם כנבילה" [והעירו דלא ברור שהר"ן בעלמא סבר שכא"פ חשוב ממשו].

- ומצאתי חוו"ד סי' צח' שכשהוא בא להגן על הרמ"א דאזלינן בתר שמא כתב וז"ל "... אלמא דבמין בשאינו מינו אפילו במקום \_דליכא טעם\_ (ומוכח שם שאין טעם כלל ולא שיש ואינו לשבח ע"ש) הוא מדא' אפילו למלקות כשיש זית \_בכא"פ\_" וצ"ע גדול א"כ מדוע בסימן קג' לא השיג על השו"ע שתלה ברוב ולא בכא"פ דאע"פ שפגם ל"ח טעם הא לדבריו אף ללא טעם לוקין!

- קצת ראיה לחידושי הר"ן: נ"ל ראיה לר"ן מלשון הברייתא "טעמו ולא ממשו... ואם ריבה טעם לפגם" פשטות משמע דנטל"פ קאי אסיפא בטעמו ולא ממשו הא ברישא [כא"פ (לרמב"ם ולתי' אחד בתוס')] אין פטור של נטל"פ. ולרשב"א נצטרך לומר דקאי אף ארישא.

\* לא לפגם ולא לשבח:

- הפוסקים הביאו את ההגהות אשר"י שאוסר.

- יש להעיר דמלשון המשנה "כל שאין בהנאתו בנ"ט מותר" משמע שכל עוד שלא ניתן טעם לשבח שנהנים ממנו, מותר.

- רה"ר העיר דמלשון תוס' [סז. ד"ה "אמר" - "שאילו היתה כתיקונה... נותן בהן טעם לשבח" ולא הסתפקו שאז לא יפגום. וכן סט. ד"ה "איבעיא" - "ואגב חורפיה \_נטל"ש\_"] משמע שכשלא לשבח שרי. ואף מלשון רש"י פסחים מד: ד"ה "והכא אסור" משמע כן שכתב "הופג טעמו ונתקלקל \_ותו לא משבחת\_ לאוכל שהיא נפלטת לתוכו".

- קדירה נחשבת נטל"פ והקשה הלבוש פרשת מטות דאפילו למלכים מבשלים בקדירה שאינה בת יומא. וכ"כ התה"ב הקצר וא"כ קשה מדוע נחשב לפגם? ואם נאמר דסגי דלא הוי לשבח, א"ש. ולפוסקים שאסרו י"ל שמרבוי המאכל אינו נרגש כלל ומכיון שעצם הפליטה פגומה קצת לכן שרי. ויצא חידוש דאף לאוסרים, אם יש פליטה פגומה קצת ומחמת הרבוי לא נרגשת כלל, מותר! [אך ציינו במ"מ לע"ז שמלשון רוב הראשונים והפוסקים משמע שהקדירה שאינה ב"י פוגמת קצת בטעם \_התבשיל\_ ולפ"ז לק"מ, אך מה נעשה מהמציאות שהעיד הלבוש והתה"ב].

- הפר"ח (ס"ק ב') מחדש שכוונת האוסרים היא שהטעם נרגש בקדירה אלא שלא מעלה ולא מוריד אך אם טעמו כעץ ודאי דשרי לכו"ע ושאני גיד דאסרתו תורה וחלק על הש"ך ס"ק ב'.

- אם נמצא פוסקים שמתירים כשלא לפגם ולא לשבח (כדדיקנו לעיל מהמשנה ותוס' ורש"י בפסחים) נבאר שסברתן להתיר היא דאם ילפינן ממשרת זה דווקא כשעושין להנאה וכ"כ אי ילפינן מנבילה כר"ן.

\* "השביח ולבסוף פגם" עי' בארוכה במ"מ לע"ז (סז.). ובקצרה אפ"ל ב' מהלכים לאסור או משום חנ"ן. או משום גזירה אינו לשבח אטו לשבח דמכיון שנכנס בו לשבח גזרינן כתוס' האחרון במסכת ע"ז.

\* תוספת תבלין (איסור) הגורם פגם - עי' לקמן ממש"כ בסעיף ג'.

\* "פגם ולבסוף השביח"

- הרמב"ם ופוסקים אסרו ועי' שציינו שכ"כ הרשב"א והמעיין בפנים יראה שאמנם כתב שיפגום מתחילה ועד סוף אך כוונתו רק לאפוקי השביח ולבסוף פגם.

- עי' פר"ח שמדייק ברמב"ם שנאסר מיד משום דל"ח פגם כיון שסופו להשביח וכן דייק מלשון הב"י ודלא כש"ך שהתיר כל עוד הוא פגום. וכדבריו כתב היד-אברהם כאן (ומכיון שלא ראה את הפר"ח בפנים סבר לעשות שלום ביניהם).

- בט"ז מדויק כש"ך שהרי הבין שחומץ בגריסין אחר שירתיחו הוי לשבח ועכ"ז התירן בעודן רותחין (ומכאן מדויק לא כיד אברהם שאע"פ שמצטנן \_ממילא\_ שרי לדבריהם).

- התקשו רבים מה הסברה לאסור הא לא נהנה עכשיו מהאיסור. ויישבתי שהסברה נפלאה לא מיבעיא לחוו"ד הלומד ממשרת י"ל כיון שדרך ב"א לשים טעם זה כדי שסופו ישביח [מאיליו (כמבואר בפהמ"ש לרמב"ם)] שוב הוי \_חפצא\_ חשיב ולא בטיל, ומה לי שקפץ ואכל קודם זמנו (ול"ש לפטור משום שלא כדרך דכאן הוי רק פגם מועט) וכן באותו דרך לר"ן.

- הב"י כתב דאסור מק"ו מהשביח ולבסוף פגם והקשה הפר"ח דיש לדחות דשאני השביח שנאסר כבר משא"כ בפגם כיון שהותר היאך יחזור ויאסר. ודבריו אינן מוכרחין שהרי הפגם דידן ראוי לגר ועדיין הוי חפצא דאיסורא לכן שפיר כשמשתנה לשבח אוסר! [משא"כ כשנהפך לעפרא אז אף בישביח שרי כמש"כ הרא"ה בבד"ה והחוו"ד כאן ס"ק א'].

- והגר"א (צח' ס"ק ד) כתב שהב"י טעה מאוד בזה שהרי ריש לקיש בירושלמי מעמיד מחלוקת ר"מ ור"ש בהשביח ולבסוף פגם ואילו בפגם ולבסוף השביח לכו"ע שרי! הפך סברת הב"י.

\* נבילה שא"ר לגר שרי מדרבנן?

מלשון הרמב"ם שכתב פטור מדייקים האחרונים דאסור מדרבנן אך הפר"ח לומד דשרי לכתחילה (ואסור רק משום בל תשקצו). ועיין עוד בחזו"א יור"ד סימן סז'.

\* האם בא"ר לגר חסר בחפצא דנבילה? הגר"ח בסטנסיל [סימן תט' "נצל" (עמוד רמג בחדש)] חוקר האם בא"ר לגר חסר בהחפצא של הנבילה או דהוא דין באיסור אכילה שכשא"ר לגר לא אסרתו תורה. וע"ש שמכריע שלא חסר בחפצא דנבילה, דאי נימא שחסר בחפצא היאך לומדים הראשונים נטל"פ הראוי לגר מדבר שממועט מהחפצא! (וע"ע בגר"ח בספר במאכלות אסורות טו/לא).

- ולכאו' מהרא"ה מוכח לא כן דכתב [בית רביעי (יט.)] "בֶלע עצמו נפגם כדי גר או יותר וכיון שכאן א"א לאסור שאין לך דבר שהותר מתוך שנפגם חוזר לאיסורו לעולם" [וכ"כ החוו"ד קג/א] ואי נימא שלא נפקע חפצא דנבילה א"כ מסברה י"ל שאם חזר לשבח אסור!

- אך דבריו נפלאו ממני דלכא' חקירתו תלויה במחלוקת אמוראי. דבבכורות (כג:) נחלקו בר פדא ורבי יוחנן גבי טומאת נבילה דלבר פדא טומאה חמורה [לפירוש תוס' שם הכוונה למגע ומשא דנבילה] עד לגר ולרבי יוחנן עד לכלב. וא"כ לבר פדא כיון שבא"ר לגר לא מטמא ודאי חסר בחפצא דנבילה ואילו לרבי יוחנן המטמא הוי חפצא דנבילה ורק הוי פטור מאיסור אכילה.

\* החילוק בין נטל"פ לשלא כדרך אכילה:

- החוו"ד כאן היטיב לבאר דשלא כדרך זה פטור בצורת האכילה וא"ר לגר הוי פטור בחפצא ולדבריו משמע שגם נטל"פ זה פטור מחמת המאכל. [אלא שצ"ב איך לומדים נטל"פ מא"ר לגר] ולכן אע"פ שבב"ח וכלאי הכרם חייבין באכלן שלא כדרך הנאתן אך נטל"פ פטור וציינו לרמב"ם מפורש שכתב שנטל"פ הוא אף בבב"ח (דלא כפלתי שרצה לאסור נטל"פ בב"ח).

- עי' ר' חיים (מעשה"ק טו/לא) שגם חילק כן אך הקשה מהרמב"ם שבהלכה אחת כלל אכל דברים מרים (שפטורן משלא כדרך) עם דבר שלא ראוי לגר, ע"ש.

שו"ע קג / א

רמ"א "מיהו דברים החשובים כבריה או כיוצא בה אם אינן פגומין בעצמן... אינן בטלים וכו'".

- עי' פר"ח דאתי לאפוקי סרוח לגר אך הפמ"ג מדייק בט"ז דאתי לאפוקי ראוי לגר אלא שמוסרח מדהצריך ביטול ברוב. ויש לציין שלשון האו"ה הוא כט"ז וממילא מוכח דלא כפר"ח.

- ולט"ז אם הבריה ועמיה מושבחין ורק בתבשיל פוגמין, \_גופן\_ לא בטל באלף. ואם מוסרחים קצת בטלין ברוב.

- וצ"ע תינח חה"ל כיון שפגומה קצת לכן בטל חשיבותה ובטילה ברוב [ואה"נ מחה"ל מוכח דלא כפר"ח - כמש"כ הפמ"ג - שלדבריו רק סרוח לגמרי מותר ואילו בחה"ל מסברה סגי בסרוח קצת שכבר לא ראוי לכבד בו אורח] אך בבריה כיון שחשיבותה אינו משום כיבוד לאורח אלא משום שלוקין עליה בכ"ש [כמש"כ במ"מ לחולין בשם ריטב"א ועוד] א"כ כל עוד שראוי לגר לוקין עליה ומן הדין שלא תתבטל באלף!

- והמעיין באו"ה שם יראה שלא נקט בריה! רק דבר שבמנין וחה"ל זה ממש כמש"כ ודברי הרמ"א צ"ע.

- לט"ז עדיין צ"ב מדוע אם הם אינן פגומין בעצמן לא בטלים אע"פ שפוגמים בתבשיל, הא לכא' כשם שהם פוגמין בתבשיל, התבשיל פוגם בם. ואע"פ שקודם שנפל היה מושבח, כיון שנפגם עכשיו יתבטל מידי דהוה אנתפצעו הרימונים אחר שנפלו שבטלין?

שו"ע קג / ב

רמ"א (וד"מ) "י"א אע"ג שהאיסור נטל"פ והמאכל מותר מ"מ הקדירה אסורה"

- מקורו באו"ה הארוך וכתב בשם שתי סברות לאסור \_א.\_ דבקדירה גוזרין נטל"פ אטו לשבח כשם שגזרו אב"י אטו ב"י. \_ב.\_ יש חשש שבתבשיל הבא האיסור יתן טעם לשבח.

- והצטערתי מאוד מדוע פסק הרמ"א כן והש"ך לא השיג כלום הרי זה נגד תוס' ורא"ש בסוף ע"ז (הובא בפוסקים) ששאלו מדוע מאכל אב"י שרי וקדרה אסורה ותירצו שהמאכל שרי כיון שנכנס בפגם והקדרה אסורה כיון שנכנס בה לשבח. וא"כ לפ"ז כאן שנכנס בפגם הו"ל להתיר את הקדרה! וב"ה כן הקשה המנחת יעקב בתו"ח (מובא בפמ"ג).

- ויש להוסיף שהרשב"א בתה"ב ועוד פוסקים הקשו היאך הגעלה מהני אפילו לאב"י הא חוזר ובולע ותי' כיון שעכשיו נכנס בפגם שרי הא קמן שאף בקדרה אם נכנס בפגם שרי.

- והפמ"ג תי' כיון שהקדרה בלעה חֵלב מושבח אף שהיא פגמה ביין אך כשדנין עליה חשיב הקדרה שבלעה השבח. ולא הבנתי דבריו דהפשטות היא כשם שהחלב פוגם ביין ה"ה היין בחלב, ועוד כיון שהחלב אינו בעין כ"א נמס ביין היאך אפשר להתחשב בו כדבר מושבח נפרד?

- ומאותה סיבה לא הבנתי את טעמו השני של האו"ה היאך שייך שדבר פגום יהא לשבח בתבשיל אחר? ותי' בני החבורה שיתכן שהחלב נפגם רק מעט ולגבי תבשיל אחר השבח שבו גדול מהפגם.

שו"ע קג / ג

\* "ואלמלא המלח והתבלין שבה לא היה כח באיסור לפגום, אפ"ה מותר".

- פשטות לשון השו"ע והפוסקים הוא שהאיסור הוא הגורם לפגם אלא דללא התבלין לא היה פוגם.

- אך עי' "זר זהב" (בספר או"ה הארוך כלל לב / ס"ק א') שיצא לדון בדבר חדש שאפילו אם האיסור \_מושבח\_ וכל פגמו הוא מחמת רבוי תבלין גם נחשב לנטל"פ ורוצה לתלות בזה מחלוקת רש"י ותוס'. וחוץ מזה שלשונות הפוסקים לא מורין כן, הסברה קשה ביותר מדוע להתיר כה"ג הא האיסור עצמו מושבח ומשביח אלא שדבר אחר פוגמו.

\* רבוי תבלין (איסור) הגורם פגם - היו שטענו שכה"ג ל"ח נטל"פ כיון שבעקרון תבלין זה מתאים לתבשיל וכל חסרונו זה רבוי. אך לכא' מוכח לא כדבריהם מהגמ' (ע"ז סח.) שקישרה שאור תרומה בעיסה מחומצת לנטל"פ וזה ממש כדוגמתם ועכ"ז החשיבוהו כנטל"פ.

שו"ע קג / ד

התי' המחוור על שאלת ב"י - שדבש בבשר הוי לשבח - הוא של הב"ח שכשהבשר הוא עיקר אז הדבש משביח, משא"כ כשהדבש הוא העקרי בשר שנופל בו פוגמו וכן הסכים הגר"א.

שו"ע קג / ה

- ש"ך ס"ק ט"ז - הביא מהרש"ל שכשיש ממשות בעין אף הבלוע נטל"ש. ונראה לכא' בכוונתו שכשהבלוע בקדרה נמצא במגע ישיר עם האויר החצון אז הוא נפגם אבל כששכבת שומן טחה את פני הקדרה היא שומרת על הבלוע שלא יפגם.

טוש"ע קג / ז

- עי' סמ"ק דאף לסוברים חנ"ן אין איסור בחימום המים תוך מעל"ע "דאחרי שאין בגוף האיסור בן יומו אין להחשיבו בן יומו" עכ"ל. והרמ"א הסתמך על שיטה זו פעמיים להקל במקום הפסד כמבואר בגר"א ס"ק כד, כה.

- ואפשר ללמוד ב' ביאורים בכוונתו א) כיון שבחנ"ן יש יסוד שאין הנאסר יותר מן האיסור לכן כיון שהאוסר (הבלוע) עצמו נפגם ל"ש לומר שהמים יהיו חמורים ממנו וכן מצאתי בקצרה בפמ"ג. אך יקשה לכא' דמ"ש מהשביח ולבסוף פגם דאסרינן. ב) עי' לשון הב"י שכתב "כיון שאין שם גוף האיסור עצמו לא חמיר וכו'" משמע דכוונתו כיון שאין כאן ממשות כ"א פליטת טעם אין להחמיר כ"כ.

- ועצם דברי סה"ת לא מובנים מדוע הוצרך לחנ"ן הא כיון שתוס' ע"ז (עו.) כתבו שלא ידעינן מה גורם לפגם האם כל הלילה או תחלתו וכו' א"כ מאחר שהאיסור נפלט מדופני הכלי לרגע כבר חסר ברציפותו כבלוע וממילא הוא עצמו לא נפגם ול"צ להגיע משום החנ"ן של המים?

טוש"ע סימן קד [נראה שהטור לא כללן בסימן אחד לאורויי לן דאף בפגום מעיקרא נטל"פ מותר

(דלא כרב ששת)]

\* ביאור מחלוקת רב ששת ורבא [לראשונים חוץ מהרא"ה]

- בהשקפה ראשונה מובנים דברי ר"ש דמכיון דקי"ל טעם \_כעיקר\_ ממילא אם בעיקר עצמו התורה חייבה אף שטעמו פגום, ה"ה בטעמו.

- אך זה אינו, שהרי ר' חיים הגדיר שטכע"ק זו פרשה מחודשת, ופרשה זו מוגבלת רק לטעם לשבח [דילפינן מנבילה (או לחוו"ד ממשרת)] וא"כ אף שהשרץ עצמו חיובו בפגם גמור אך טעמו נצרך לפרשה אחרת המוגבלת רק לשבח. וא"כ מובנים מאוד דברי רבא, ור"ש צ"ב.

- ונ"ל שרש"י ז"ל שם יישב הדבר בטוטו"ד וז"ל בד"ה "דהא מימאיס" "ובלאו אזהרה בדילי אינשי מיניה ול"ל דאזהר רחמנא עליה, ש"מ אפילו נטל"פ אסור" ודברי רש"י ברור מללו שהמקור לר"ש הוא מהפסוק עצמו שהזהיר על אכילת שרצים דכיון דלגופיה לא אצטריך ע"כ בא לחדש שאף בתערובת, טעמו הפגום אוסר! וזה ניחא לרש"י ולריטב"א שמחזיק משיטת רש"י אך מה נבאר לתוס' ועמיה שדחו פרש"י? [ועצם קושיתם (שנצרך הפסוק למלקות) לא קשה, דרש"י לומד שאזהרת התורה הם למנוע מדברים \_אפשריים\_ שיקלקלו את האדם אך דבר שבין כה אין עושין אין צורך לאזהרה].

\* פלא ברא"ש בעכברא דירושלמי: הרא"ש בחולין פרק ז' אות לג' מפלפל בענין הירושלמי שאסר בעכברא באלף וכתב בסוף "וכן מסתבר דלא איירי בעכברא שנתערב בהיתר, דאי צורת עכבר עליו ניכר... משליכו והשאר מותר, ואם נימוח ואין ניכר, טעמו בטל בששים".

- מדכתב שבנימוח בעי ס' משמע דאיירי בנ"ט לשבח וא"כ מדוע בניכר משליכו ומותר הא הרא"ש ס"ל שבמעל"ע בכל דבר אמרינן כבוש כמבושל, ודוחק לומר דאיירי ברישא בפחות מעל"ע דמדכתב בסיפא "נימוח" משמע דאיירי בזמן רב ומשמע שללא שנימוח זורקו, והא כבוש הוא!

\* שו"ת הרא"ש בעכבר בשומן אווז (ד"מ ס"ק ב' ורמ"א סעיף ב')

- הד"מ הקשה מדוע בעירה רותח נאסר אף בס' הא הערוי נאסר רק כדי קליפה ותירוצו מבואר בש"ך ס"ק ו'. וכוונתם דכל חלק מהערוי שנפגש בעכבר נאסר ולכן בערוי אחד ישנם כ"ק רבות.

- הפר"ח הקשה מה שייך לאסור יותר מס' הא אין כאן פליטות יותר מאשר כל העכבר כולו ומדוע נאסר יותר מס'? ותי' דס"ל לרא"ש חנ"ן. ומקשה הפליתי שהרי הרא"ש לא סובר חנ"ן בשאר איסורין וע"ש מה שיישב.

- הד"מ הרבה לתמוה על גי' הב"י ברא"ש [כשאין חשש לערוי חם, כ"א כבוש בצונן] וטען א) שאם יש ס' אף ברך שרי. ב) ובכדי נטילה לא בעי ס' בשאר השומן. ונ"ל ליישב קושיא א' ע"פ דקדוק לשון הרא"ש (שחלקו לא מובא בב"י,) "אם השומן הוא רך שהעכבר מתנוענע בקדרה \_ממקום למקום\_... דכבוש הרי הוא כמבושל \_ואוסר כל סביבותיו"\_ משמע מלשונו שאף כשהשומן רך אינו נוזלי כ"כ, ולכן אין כח לאסור את כל השומן רק את סביבותיו. (ומש"ה כתב ממקום למקום, שכל מקום הוא לעצמו) ולכן תצא חומרא מזה שלא נוכל לשער ס' בכל הקדרה אלא בכל מקום ומקום. [ועי' פליתי] אלא דקשה א"כ מדוע בכדי נטילה כן חישב ס' בקדרה?

טוש"ע קה / א - כבוש כמבושל

הקדמות כלליות לכבוש כמבושל

\* כבוש כמבושל הוי דא'.

- הרמ"א בשם או"ה כתב דכבוש כמבושל הוי דא'.

- וציין הגר"א והפליתי, ועוד שמקורם מפסחים מד: שבב"ח חידוש הוא דאי תרו ליה כולי יומא שרי ורק בבישול אסור. ואי נימא שכבוש אינו מה"ת א"כ אין כל חידוש בהצרכת בישול בבב"ח. [ועי' לשון ר"ח שם "ומאי שנא בישול משריה"].

- והקשה רי"מ דהניחא אי טכע"ק דא' אך לרש"י ורמב"ן ועמיה דהוי דרבנן היאך כבוש יהא חמור מבישול! ותי' דאה"נ הרמ"א אזיל כפסק השו"ע לעיל שטכע"ק דא'.

- ולפי דבריו קשיא לי הסוגיא בפסחים אף לר"ת (שטכע"ק דא') שהרי הש"ס מחפש מקור לטכע"ק ואומר שא"א ללמוד מבב"ח כיון שחידוש הוא דאי תרי ליה וכו'. ואם זה קשור לטכע"ק א"כ בשלב זה שעדיין איננו יודעים שטכע"ק, מנ"ל שכבוש בכל מקום אסור חוץ מבב"ח?

- ואפשר ליישב לפי התה"ב בשם תוס' שחלב הבלוע בבשר חשיב ממשו לכן זה דא' אף אי לא ידעינן שהטעם דא' אך לרש"י, ולר"ח שם דאף חלב הבלוע חשיב רק טעמו (ולא ממשו) קשה מנ"ל לש"ס שחייב אי לא ידעינן אכתי דטכע"ק דא'? [ואמנם אף לרש"י דטכע"ק דרבנן, בקדשים הוי דא' אך בב"ח הוי חולין].

\* כבוש כמבושל בשבת, דא'?

- הר"ן בע"ז (לח: בדפי הרי"ף) הביא רמב"ן שמליח כרותח \_פטור\_ בשבת והקשה הר"ן שפטרנו רק משום מעבד "אבל שלא יהא בו משום בשול לא למדנו".

- והפליתי (כאן) ועוד מביאים רמב"ם פרק כב' שבת שאסור למלוח צנון בשבת משום "שנראה ככובש כבשין בשבת והכובש אסור מפני שהוא כמבשל" ומבין הפליתי שהכוונה שאסור מדא'.

- והטל-אורות (מלאכת מעבד) מקשה על הר"ן (במליח) ועל הפליתי (בכבוש) שודאי ל"ש לחייב בשבת דהא אוּר (אש) בעינן! ולכן תולדות חמה פטור! ומהרמב"ם משמע איפכא שמזה שהביא כבשים בפרק כב' העוסק בשבותים ולא לעיל מוכח דאסור רק מדרבנן!

\* שיטת הרא"ש בכבוש

כיון שהב"י פסק כרא"ש נקדים לבארו.

- לרא"ש בציר השיעור כדי שיתן על האור וירתיח (ועי' רע"א בשו"ע סט / יח) ושאר דברים מעל"ע.

- המקור למל"ע הוא בפסחים. ובציר הגר"א כתב מקור נפלא שכשם שהגאונים למדו שזמן הנצרך למליחה הוא כשיעור צליה מלשון "מליח כרותח" (דצלי) ה"ה למד הרא"ש "שכבוש כמבושל" הוא כדי שירתיח (בבישול) [והקשה רי"מ א"כ מדוע לא נצריך שיעור שמתבשל לפחות כמב"ד].

- לגר"א יצא חידוש גדול שכבוש כמבושל (שאמרו שמואל) הוא רק בציר ובשאר דברים לא נאמר לשון זה (דלא כב"י תחילת הסימן). וכן מדוקדק נפלא לשון הרא"ש פ"ה ע"ז "ששהה בו זמן מרובה וה"ל \_כמין כבוש\_" ומה שכתב בפרק ב' ע"ז אות כ' "והיינו כבוש \_דתנן\_ בכל דוכתי שהוא כמבושל" כוונתו למשניות שמוכח שכבוש אף בשמן אוסר (כמרדכי בב"י).

- ולפ"ז יש לחקור אי בציר הוי דא', או רק במעל"ע כראיה מבב"ח. ומצאתי פליתי שמסתפק בזה אך מסברה כיון ששמואל חידש שגם זה כמבושל הו"ל כשאר דברים במעל"ע דהוי דא'.

- עי' ברא"ש פרק כה"ב שמביא ברצלוני שגם בכבוש שיעורו כמליח ואין להקשות דלערביננהו וליתנינהו די"ל דאתי לאורויי לן דמליח רק כ"ק וכבוש אסור כולו. וע"ש שלר"ת נאסר בציד \_מיד\_. ויישב רי"מ שלר"ת לשון "כמבושל" יתפרש כשם שבנפל לרותחין נאסר מיד ה"ה בכבוש.

- הפליתי מקשה על הרא"ש (כמש"כ בארוכה במ"מ חולין קיא:) ממשניות מפורשות בתרומה (י / י) שלא אומרים כבוש כמבושל חוץ מירקות חריפים. וצ"ע.

\* שיטת רש"י ועמיה בכבוש

- לרש"י כבוש הוא רק בחומץ ודברים חריפים וכן פסק הרשב"א בתשובה בראיות נכוחות ומתמיה מאוד מדוע השו"ע התעלם ופסק כרא"ש. [במיוחד שמהגאונים מוכח כן כדלקמן].

- ועל ראית הריצב"א מפסחים שכבוש הוא מעל"ע י"ל שלשון "כולי יומא" לאו דווקא מעל"ע אלא ימים רבים, אך עדיין תהא ראיה לזמן רב, ואולי כוונת הגמ' שם כ"ק משא"כ בחומץ כולו אסור.

- ועל ראייתם מעכברא דנפל לשיכרא י"ל שמשם מוכח להפך דיש לדקדק מדוע כתוב "עכברא \_דנפל\_ לשיכרא" אם כל איסורו הוא משום שנכבש שם הול"ל "ההוא עכברא \_דאשתכח\_ (שנמצא) בשיכרא" אע"כ שאיסורוהו בנפילה גרידא ואיירי שנפל לשיכר חם. וב"ה כן מצאתי בהגהות מי' קושטנטינא (טו / לא) (הוצאת פרנקל בסוף) וכן בשו"ת הרשב"א.

- ועל ראית המרדכי מורד שביעית תי' הפליתי שרפי קרמייהו ולכן בלע טפי.

- עי' שדי חמד שיש פוסקים שמצרפים שיטת רש"י להקל כסניף.

\* דעות ראשונים נוספים בכבוש

- ישנם עוד שיטות חשובות שלא הובאו לביתו החשוב של הב"י והנני פורט חלק מהן

- הגאון (הובא ברא"ש חולין פ"ז / לה, ובר"ן שם, ובתה"ב, ועוד) כתב" עכבר שנפל לשמן... אם השרץ \_נימוח\_ בשמן משערין בס' בשמן רותח... ואם צונן הוא מעבירו במסננת ושרי אפילו באכילה ולא בעי ס'" והרי מדהצריך ברותח ס' משמע דס"ל דנ"ט לשבח הוא, א"כ מדוע בצונן שרי הא שהה טובא עד שנימוח אע"כ דל"א בדבר שאינו חריף כבוש כמבושל!

- הר"ן בסוגיא דעכבר כתב וז"ל "ואע"ג דחלא ושיכרא צונן בצונן הוא, כיון דשהה טובא הו"ל כבוש שהוא כמבושל" חזינן שרק בשהה טובא ס"ל כבוש!

- השו"ע (או"ח תרמח / טו) עצמו ג"כ סתם כרש"י שאתרוג כבוש בחומץ פסול משמע שבמים כשר. והמג"א כתב שם שלדידן אף במים פסול אם היה מעל"ע.

\* כבוש בכלים: עי' מ"מ חולין קיא: שהארכנו כאו"ש שכל הדיון שם הוא אם אף בכלים אמרינן כבוש כמבושל והמסקנא שם דאמרינן.

קה / א

\* רמ"א - "דע"י הכבישה מפעפע... ויש מקילין" פלא שלא ציינו הנו"כ לדברי התוס' המפורשים (צו:) והרא"ש שם שהקשו מדוע בחתיכה חציה בציר לא אמרינן שיפעפע \_כמו בצליה\_. הא קמן דס"ל שבכבוש יש פעפוע למעלה וגם לתירוצם רק דם לא מפעפע משמע דש"ד מפעפעי. ודברי הש"ך תמוהין שציין לרא"ש ורשב"א ושם איירי בדם ולא ראיה לשאר דברים. (וכן דחה הפמ"ג אך לא הקשה מתוס' צו:)

\* ט"ז ס"ק א' - הקשה שרק אחר מעל"ע בולע ואז נפגם וכן הסכים הש"ך. ותי' הפליתי שודאי לא מסתבר שברגע אחד (האחרון) נבלע ונפלט בב"א אלא התהליך מתמשך לאט לאט וכיון שרובו בשבח אסור ויש שתי' שקורה בב"א, ויש שהזכירו סברה (כמשכ"ל קג', במהרש"ל) כיון שהכלי מלא אין הבליעות נפגמות. (וע"ע חוו"ד).

- מסתבר שבשרוי בציר יודו הט"ז והש"ך, וכ"כ השדי חמד.

- הט"ז שאל סתירה מהרשב"א שכלי היין נאסר רק כ"ק. ועי' חוו"ד שתי' ע"פ הש"ך שם דאיירי ללא מעל"ע (אך זה דוחק גדול בתה"ב). ואולי רשב"א לשיטתו שרק דברים חריפים ואולי יין ל"ח חריף כחומץ [אך לשונו שם "קיוהא", וצ"ע]. ואיך שיהיה הרמ"א צ"ע שפסק כאו"ה וגם כרשב"א.

- הקשה שלא מצא שום חילוק למתכת או לא. ותמוה שירושלמי ערוך הוא ומובא בתוס' שבת מב: ובכל הפוסקים שאפילו שיתכן שחרס בולע אף ללא כח בישול, אך נחושת ברור לירושלמי שנצרך כח בישול. ע"ש.

\* ש"ך ס"ק ב' - כתב שהרא"ש המובא בהגה"מ הוא אחר. אך המעיין שם [בהג"מ קושטנטינא] יראה שזה דוחק גדול שממש קודם לכן הביא את תשובת הרא"ש הידועה בעכבר בשומן האווזות ומיד המשיך אח"כ שרק בחומץ, ע"ש.

סיכום חלקי וביאורים קצרים על כ"ר וכ"ש (תוך שימת דגש על הש"ך סימן קה ס"ק ה

מ"מ כללי חלקי: א) עיין היטיב בראשונים \_המצויינים\_ והמובאים בב"י סוף סימן סח' גבי מליגת התרנגולין. ב) ובמה שנוסף בש"ך בספרו הארוך לסימן ק"ה. ג) או"ח תנא' (הגעלת כלים).

\* כ"ר על האש- מבשל מדא' כל אוכל הן לבבלי והן לירושלמי (וק"ו שמבליע ומפליט).

\* כ"ר שהוסר מן האש ועדיין הי"ס בו - לבבלי בכמה מקומות [(שבת לט.) שהמגלגל ביצה בכ"ר חייב. (חולין קד:) "גזירה שמא יעלה (על השלחן) באילפס ראשון", ועוד.] חייב המבשל בכ"ר תבלין וביצה ושמן ומים אע"פ שהוסר מן האש. אך בשר בָקר ומלח פטור עד שיהא אור תחתיו. (ובאוכלין שמבשל ק"ו שמבליע ומפליט, ובבשר אע"פ שאין ק"ו יש הוכחה שבולע אפילו בערוי מסוגיא דתתאי).

- לירושלמי (פרק כירה שם) ע"פ ביאורו של הרמב"ן (ע"ז עד:) והר"ן (לח: בדפי הרי"ף) והפר"ח ס"ס סח'. יצא דבר מפתיע ומחודש שכ"ר שלא ע"ג האש אינו מבשל מדא' וכל המשנה (מב.) שאסרה לשום תבלין בכ"ר זה רק משום שעשו הרחקה לכ"ר, \_וזו\_ הסיבה שכ"ש לא מבשל אפילו י"ס משום שאין צורך להרחיק כ"כ.

- והגר"א (קה / ב) חולק וס"ל דאף לירושלמי חייב בהוסר מן האש, ומש"כ "אור מהלך תחתיו" הכוונה \_שהיה\_ אור תחתיו וכוונת הירושלמי לאפוקי ערוי כ"ר שאינו מבשל כ"א מבליע ומפליט.

עירוי כלי ראשון

\* מה גידרו קודם שנפגש בצונן: רי"מ דייק מזה שרשב"ם הוכיח שיטתו מהפסק תתאי גבר משמע שעד המפגש עם התתאי הצונן עדיין שם כ"ר עליו אף לרשב"ם (אך יתכן שהוכחה זו היא רק לאפוקי מר"ת והוא לעצמו ס"ל דמיד שיצא מהכ"ר דינו ככ"ש). והגר"מ פטרובר דחה שתתאי זו ראיה שלא יתכן שקודם המפגש היה כ"ר.

- אך הרמב"ן בע"ז לומד שזה הספק בירושלמי "מהו לערות עם הקילוח" ומסקנת הירושלמי שלר' יוסי המתיר לערות \_על\_ התבלין ה"ה שרי לשים תבלין \_בקילוח\_ משום שהצטנן מיד ביוצאו מן הכלי [ונ"ל שכוונת הרמב"ן נפלאה לשיטתו הסובר (וכן הרשב"א כמבואר במ"מ לפסחים עו.) שתתאי ועלאי איננו כמשמעו אלא הקבוע נחשב תתאי והאורח עלאי ולכן בהכניס תבלין לערוי נחשב הקילוח תתאי ועכ"ז לא מבשל משום שהצטנן].

\* שיטת הרשב"ם: שערוי ככ"ש, הן מדיוק המשנה בשבת (מב:) והן מה הלכה דתתאי גבר ולכן התיר לערות רותחין (מליגה) ע"ג תרנגולין שלא נמלחו עדיין.

- וקשה טובא דממקום שמוכיח שיטתו (תתאי גבר) כתוב שנאסר כדי קליפה?

- והש"ך תי' שגם לרשב"ם ערוי מבליע, אך אינו מבליע ומפליט. ולכן רותח בחלב על בשר או איסור רותח על היתר סגי \_בהבלעת\_ העליון בתחתון לחוד כדי לאסור, אך במליחה שהמים צריכים להפליט את הדם ממקום אחד ולהבליעו במקום אחר לזה אין כח לערוי כ"ר.

- והחזו"א תי' ע"פ המבואר בר"ן חולין (לא: בדפי הרי"ף) ובשו"ת הרשב"א תתמ"ד שבפסחים מבואר רק \_שנבלע\_ כדי קליפה ואין ראיה \_שמבשל\_, ולכן דם שנבלע במקום אחר ע"י חום מועט שגורם רק לבליעה יכול לצאת במליחה. [אלא שצ"ע עליו מהטור ורשב"א שהביאו הרשב"ם אף על טלאים ושם יש חשש חלב ולדבריו היאך שרי? (אלא שקשה על הטור וכי יש חֵלב בעור הטלאים שהרי כל ההבלעה היא רק בכ"ק ז"א בעור)].

- ובמ"מ על פסחים עו. רציתי ליישב ע"פ הערת השפ"א שם שמלשון הגמ' "אדמייקר ליה בלע" אין ראיה רק על העליון [שהוא נושא המשפט אדמייקר (התחתון) \_ליה\_ (לעליון) בלע (העליון)]. וא"כ התחתון כלל לא בלע ולכן שרי למלוג התרנגולין.

- אלא שהש"ך הארוך הביא ראיה נוספת שאף לרשב"ם מבליע מהמשנה בזבחים שערוי מבליע בכלי וא"כ נסתרים לכא' דברי השפ"א [אלא שי"ל דס"ל כמפרשים שבכלים לא אמרינן תתאי גבר (כמובא בש"ך ס"ק י', ודחה דבריהם)].

\* שיטת ר"ת: - שערו כ"ר ככ"ר [ועי' מ"מ הל' שבת פרק כ' שדקדק שהרמב"ם ס"ל כר"ת ע"ש] ועי' תוס' בזבחים (צה: - צו) שהקשו סתירה בר"ת שמחד גיסא התיר להגעיל \_כ"ר\_ ע"י ערוי (א"כ משמע שמפליט מכולו) ומאידך יש קבלה בידם (וכך מכריע הש"ך הארוך) שר"ת תי' על הקושיא מתתאי גבר שאה"נ כל חומרתו היא רק על כדי קליפה.

- הרמב"ן בע"ז והמרדכי הביאו שלר"ת מבשל בכולו (ולכן אפשר להגעיל כ"ר ע"י ערוי) וכדי לתרץ מתתאי גבר יישבו ששם מדובר בנפסק הקילוח ולכן אוסר רק כ"ק, משא"כ בלא נפסק מבשל את כולו וכך יישבו התוס' בזבחים את ר"ת אך חזרו בה מכח קבלתם כנ"ל. (ועי' לקמן דיון על נפסק הקילוח). \_ולדבריהם אין לנו ראיה שלר"ת כ"ק מבשל\_ דאולי רק מבליע (שהרי כל מה שר"ת אמר שמבשל הוא בלא נפסק, ומאידך לר"ת אין ראיה שיש חילוק בין בישול להבלעה כדלקמן).

- הרמב"ן שם והר"ן מקשים על ר"ת קושיא עצומה דלו יהא כדבריו דערוי כ"ר מבשל לגמרי אך היאך התיר להגעיל כ"ר שהיה על האש הרי כלל גדול בידינו שכבלעו כך פולטו וכיון שכ"ר ודאי חומו היה יותר מערוי היאך יגעילו בו! ואפילו בכ"ר עצמו שירד מן האש, א"א להגעיל כ"ר שהיה על האש אע"פ ששניהם הם כ"ר.

- נטף מרוטבו נפסק הקילוח או לא - תוס' זבחים וכל הפוסקים הבינו שנטף איירי בנפסק הקילוח יש לציין לרמב"ן בע"ז שלומד שלא נפסק הקילוח וכך הדרך בטלאים שמנים שהרוטב ניצוק ללא שנפסק.

- הראיה מהירושלמי עיקר הדיון בראשונים הוא סביב הירושלמי שר"ת הביא רק חלק מהירושלמי ולפ"ז נשאר הירושלמי שאסור בשבת לערות על התבלין כי כיון שנחושת בלע ע"כ יש לערוי כח בישול. והר"ן דחה א. שיתכן שר' יוסי לא חש לטענה זו וס"ל שעדיין יש לחלק בין בליעה לבישול. ב. מביא את הרמב"ן שמהמשך הירושלמי משמע שלפחות נשארה המחלוקת דלעיל ועוד מיקל מהבבלי בכ"ר עצמו כנ"ל [לרמב"ן יצא שר' יונה שאסר ערוי על תבלין זה רק מדרבנן שהרי ר' יונה עצמו סבר שללא אור תחתיו זה רק הרחקה מדרבנן וכן מצאתי בפר"ח ס"ס סח'].

- הראיה מזבחים: הרא"ש (פרק כירה) מביא שראית ר"ת שערוי מבשל הוא ממשנה זבחים שאם עירו רותח (חטאת) לכלי חרס שוברים אותו. והקשו הראשונים הרי משם מוכח הפך דעת ר"ת שהרי הש"ס שם מגדיר את זה "כבלוע ללא בישול" ודחק הרא"ש שהכוונה שאינו מבושל מכח חום תנור זה כי אם מחום תנור אחר.

- וקשיא לי הא בפסחים (עו.) חודש שאם עלאי גבר אז התנור הצונן נהפך לחם \_ומחמם\_ את הרוטב וע"ש במ"מ שהארכנו בביאורו) וא"כ חשיב כמבושל בחום תנור \_זה\_? וי"ל שהרי ר"ת מודה דקי"ל שתתאי גבר. אך לרמב"ן ועמיה עדיין קשה שהרי לדבריהם ר"ת חילק בין נפסק ללא וא"כ בלא נפסק עלאה גבר, ולפ"ז בזבחים שעירה רותח הפשטות היא שלא נפסק וא"כ מדוע הש"ס קראו בלוע בלא בישול. [ואולי משום שאין בישול אחר בישול ל"ח כנתבשל כאן, ובפסחים החשש שהכל צרכו יגמר בדיוק ע"י החרס והו"ל צלי מחמת דבר אחר].

- המהרש"ל מחדש שאע"פ שלר"ת \_מבשל\_ רק כ"ק, אך \_מבליע\_ ומפליט בכולו [ולדבריו מובן החשש בטלאים שיבליע החֵלב בכולו, וגם הגעלה מהני להפליט מכולו (רק תשאר השגת הרמב"ן דלעיל)] והש"ך הארוך הרבה להשיג עליו דלר"ת אין חילוק בין מבליע למבשל.

\* "ערוי שנפסק הקילוח" - עי' ש"ך שלכו"ע \_מבליע\_ כ"ק [ועי' חזו"א סימן ט' שכתב פעמיים לש"ך שמבליע ומפליט ולכא' ט"ס הוא] ובארוך נימק דכיון שנטף מרוטבו זה נפסק והש"ס תלה זאת בעלאי ותתאי מוכח דאף כה"ג אוסר כ"ק. והקשה ע"ע מהרמ"א שהתיר בנפסק ותי' דשם במליגת תרנגולין כדי לאסור צריך להבליע ולהפליט משא"כ באיסור להיתר סגי בהבלעה גרידא כדי לאסור.

- ומתקיף הפליתי מרמ"א מפורש שאיננו מבליע כלל שכתב בסימן צב / ז "אם נפסק הקילוח מן הקדרה הרותחת (חלב) קודם שהגיע אל הצונן הוי נמי ככלי שני" הא קמן דלרמ"א הקילוח איננו נבלע כלל בצונן.

- ועוד מקשה שכל החילוק בין נפסק ללא נולד רק כדי ליישב הסתירה בר"ת אך אחר שנוקטים שאף ר"ת לא אסר רק כ"ק אין מקור לחילוק זה. (ועי' בחזו"א סי' ט' קרוב לזה).

- וליישב ראית הש"ך מנטף מרוטבו י"ל כגר"א (צב / ס"ק מג') שכיון שהפסח נצלה ע"ג אש הנטיפה אפילו בנפסק אוסרת כערוי רגיל שלא נפסק. [וע"ע בחזו"א].

- ונ"ל שמקור דברי הרמ"א (לביאור הפליתי והחזו"א) הוא מהאו"ה סימן נח / ה וז"ל... ... והשיב מהר"ם ואף לדברי המחמיר בערוי ככ"ר לחומרא היינו דווקא ערוי שאין כח כלי ראשון פוסק לגמרי אבל ערוי שכח כ"ר פוסק לגמרי \_אליבא דכ"ע\_ אינו ככ"ר".

\* כלי נחושת שקיבל ערוי כ"ר

- רבינו ירוחם פסק קולא מחודשת מאוד שאם עירו יורה של בשר לתוך כלי נחושת של חלב לא צריך הגעלה. והביאו דבריו ללא ערעור הב"י והרמ"א בתו"ח.

- והש"ך (סימן סח / ס"ק לג') תמה עליהם מאוד מסוגיא דזבחים וירושלמי שודאי כלי נחושת בולע, ע"ש.

\* כ"ק דינא או חומרא מר"ת

22<שהתיר להגעיל בערוי מוכח שערוי מבשל מדינא. אך עי' מג"א או"ח תסז / ס"ק לג' שכ"ק בתתאי הוא רק חומרא וע"ש במחה"ש שתמה שמהגמ' משמע איפכא שכ"כ ברור שצריך קליפה שהוצרכו להגיה בברייתא, ע"ש.

כלי שני

\* כל הפוסקים ראשונים ואחרונים ביור"ד תממי דעים דודאי כ"ש לא מבשל ונחלקו רק מבליע ומפליט.

- והעולם מקשה הרי בשבת הרמ"א פסק את היראים שכלי שני מבשל את קלי הבישול? ויש להעיר א) שרוב הדברים שאנו עוסקים כאן הם לא קלי הבישול [בשר נצרך לכ"ר ע"ג האש (שבת מב:) שמן ומים מתבשלין רק בכ"ר (שם, מ:, מב.). חלב נחלקו הפוסקים אי הוי קלי הבישול. בצל ושום ג"כ מחלוקת אחרונים]. ב) הגר"מ פטרובר שליט"א הוכיח מרשב"א ור"ן בשבת שתבלין נחשב לקלי הבישול ולכן אסור \_בכ"ר\_, מוכח דבכ"ש ודאי שום דבר לא מתבשל. ג) ברמ"א צ"ל שרק משום חומרא דשבת חשש ליראים משא"כ בשאר אוסרין פסק דאף לא מבליע. ד) ויישב הגר"א פטרובר שליט"א שליור"ד אין נפק"מ מהיראים שהרי השו"ע בלכתחילה חשש לרשב"א שכ"ש מבליע ומפליט, ובדיעבד ודאי דאין לאסור משא"כ בשבת בדיון הוא על לכתחילה.

\* הסיבה העיקרית למחלוקת הראשונים אם כ"ש מבליע ומפליט:

- ברמב"ן ור"ן ע"ז ורשב"א (תה"ב) מבואר שנקודת המחלוקת היא אם מחלקים בין בישול להבלעה או לא. שמריהטת תחילת הירושלמי משמע שאין חילוק בין בישול לבליעה שהרי ר' יונה למד שערוי מבשל ממה שמצינו שמבליע א"כ ידויק מזה שכ"ש דקי"ל דאינו מבשל ה"ה אינו מבליע. אך ר' יוסי דחה שיש לחלק בין בילוע לבישול וא"כ לכא' תלי במחלוקת אמוראי בירושלמי. ועי' רמב"ן שלמד אחרת בירושלמי ולפ"ז לכו"ע אין להשוות בליעה לבישול והובאו דבריו ברשב"א ובר"ן.

\* דעת הראשונים בכ"ש - עי 'בב"י ס"ס סח' מחלוקת גדולה אם כ"ש מבליע ומפליט או לא.

\* דעת הרשב"ם: - לכאו' היה נראה כיון שבעיקרון הרשב"ם (לפירוש הש"ך וחזו"א) מודה דבליעה חלוקה מבישול שהרי כתב שערוי לא מבשל ועכ"ז כתבו שמבליע ולא מפליט (לש"ך) או מבליע ומפליט (לחזו"א) א"כ אף בכ"ש יתכן שמודה שמבליע אף דקי"ל דאינו מבשל. ובמיוחד שלשון הרשב"ם בכמה מקומות הוא "ערוי ככלי שני" וא"כ כיון שבערוי מבליע ה"ה בכלי שני.

- אך הש"ך כתב (קה / סק"ה) דלרשב"ם כ"ש אינו מבליע כלל. ובארוך הוכיח את דבריו, דמכיון שכל ההבלעה בערוי הוא משום "אדמייקר" לכן אחר שכבר נח והצטנן לגמרי לא מבליע כלל.

\* דעת הרמב"ן והרשב"א: שכש"ש בולע בי"ס ולשיטתם מערוי מוכח כן דהא ס"ל שאף כ"ר לא מבשל לירושלמי וק"ו ערוי כ"ר ועכ"ז המשנה בזבחים הצריכה מו"ש בערוי וא"כ ע"כ בליעה לא קשור כלל לבישול. ולדבריהם המרחק בין בישול לבלוע הוא גדול ביותר שהרי לירושלמי \_כ"ר\_ עצמו לא מבשל, ואילו ערוי \_מכלי שני\_ אוסר לדבריהם!

\* דעת ר"ת: מסתבר שלא מבליע כלל שהרי תלה בישול בבליעה. והש"ך הארוך הוכיח דלא בלע מהוכחתו לרשב"ם כנ"ל.

\* הוכחה ממליגה: המעיין בפוסקים הראשונים יוכח שדרכן היה למלוג תרנגולין ברותחין ואם לא בכ"ר או בערוי לפחות בכ"ש וא"כ יהא מוכח לכא' שכ"ש לא מבליע אך לש"ך י"ל שמוכח רק שלא מבליע ומפליט כאחד אך אולי מבליע.

\* הוכחה מהגעלה - עי' תה"ב שהוכיח שיטתו שמבליע ומפליט דאל"כ וכי כ"ש של חמץ לא בעי הגעלה. והמעיין בע"ז (עה:) יוכל להוכיח להפך שכל הדוגמאות שמנו שם בהגעלה הם רק של כ"ר! (ורק הרי"ף בפסחים פרק ב' הוסיף כלי שני).

\* שיטת הרמב"ם: השעה"מ [הל' החמץ ומצה (פרק ה)] מוכיח שדעת הרמב"ם שכ"ש מבליע ומפליט מזה שהצריך הגעלה לקערות. אך ברי"ף מדוקדק וכן ברמב"ם שמה שהצריך הגעלה לקערות זה משום הערוי כ"ר שנשפך לתוכן! [וכ"כ הגר"א והחק יעקב כדלקמיה] ואין כל ראיה לכ"ש שלא קיבל ערוי.

\* הכרעת השו"ע והרמ"א וסתירות בדבריהן:

- הבי ס"ס סח' הכריע שהעיקר שכ"ש לא מבליע כלל מפסק הרמב"ם שחלבים על בשר לא אוסרין בדיעבד (שזו אחת מראיית הרשב"א שכ"ש בולע) ודבריו תמוהין א) עי' לשון הש"ס והרמב"ם ואפ"ל שמה שהקל בדיעבד הוא משום שאולי הקרום לא נקרע (וממילא החלב לא זב לבשר) וכן מצאתי שביאר היש"ש (חולין ח:). ב) אפ"ל שרק בחלבים שזה פושר לכן לא בולע אך כ"ש שי"ס בולע!

- השו"ע והרמ"א - פסקו ס"ס סח' שכ"ש לא אוסר וקשה שבאו"ח סימן תנא' פסקו שכ"ש אפילו ללא ערוי בעי הגעלה? ואכן הגר"א והחק יעקב (שם סעיף א') תמהו מדוע השו"ע הצריך הגעלה לכלי שני הרי רוב פוסקים ס"ל שכ"ש לא בולע כלל (וכנ"ל שלרי"ף ורמב"ם ההגעלה בקערות הוא רק משום הערוי). ורי"מ טען שבשו"ע עצמו אין סתירה שהרי גם בסי' סח' כתב להחמיר לכתחילה כרשב"א ולכן החמיר לכתחילה להגעילן. אבל אה"נ אף לשו"ע ברור שהמשתמש בכ"ש בפסח (שלא היה בו ערוי) כשר בדיעבד [לא כמ"ב שהחמיר דבעי צירוף של אינו בן יומו].

\* הכרעת הש"ך: אע"פ שסבור שלרוב פוסקים כ"ש לא בולע כלל חשש לרשב"א ולפוסקים שמבליע והצריך קליפה במקום שאין הפסד כל כך.

\* "כ"ש שהיד נכוית בו" יש חיי אדם שחידש שכה"ג מבשל לכו"ע ואכ"מ.

\* "גוש" - עי' בס"ד לקמן סעיף ג'.

כ"ר שאין הי"ס

\* ישנם שני מקורות האוסרים כ"ר שאין הי"ס בו ואבארם אחת לאחת.

\* הרשב"א כשרוצה להוכיח שכ"ש מבליע ומפליט מביא ראיה מחום בית השחיטה והכסלים שאע"פ שפחותין מכ"ש אוסרין כ"ק, ק"ו כ"ש.

- הראייה משחט בסכין נכרים - הביא את הלישנות שבה"ש רותח ומקשה הב"ח כאן והפר"ח ס"ס סח' שהוא עצמו פסק בה"ש צונן [בית א (יד:)] וק"ו לפסק הרי"ף והרמב"ם דסגי בהדחה [לא כרשב"א שם (טו:) שפסק קולף] ותי' הב"ח שכוונתו להוכיח עקרון שאפילו בחום נמוך כ"כ נחלקו אך בכ"ש לכו"ע יבליע. אך לפ"ז תמוה א. שתה"ב הקצר והטור הסיקו שאפילו בפחות מי"ס מבליע ולנ"ל אין לה ראיה למסקנת הפוסקים והרשב"א! ב. מדוע נקט הרשב"א "חוששין לכל חום \_שע"י האש\_ ואפילו אין הי"ס בו" הרי ראייתו היא אף בחום שלא מחמת האש [ולב"ח י"ל שכל מה של"ח בבה"ש הוא משום שלא ע"י האש משא"כ ע"י אש לכו"ע מבליע אך בסברה קשה מ"ש זמ"ז כיון שאין הי"ס].

- הראיה מהכסלים: עמשכ"ל לדחות ראיה זו לפסק הרמב"ם והטור דסגי בהדחה.

- מה שמבליט מאוד ששיטת הרשב"א יחדאי, הוא לשון הש"ך כאן "אין הי"ס בו אפילו הוא כ"ר ע"ג האש אינו אוסר כלל וכ"פ הפוסקים הראשונים והאחרונים" ולא הזכיר כלל את הרשב"א (רק בסוף דבריו מכח התו"ח).

\* מקור שני לאסור כ"ר ללא י"ס הוא המהרש"ל מובא בש"ך כאן, ט"ז ריש סי' צד, או"ח מג"א סי' שיח / ס"ק כח.

- המהרש"ל אסר דווקא אם הכ"ר עומד ע"ג האש ופלא שממג"א משמע דאף באינו עומד ע"ג האש (ועי' מחה"ש).

- נראה שכל דברי מהרש"ל דווקא במקום שיש איסור בבישול עצמו כשבת או בב"ח אך בשאר איסורין אין כל מקור לאסור דאפילו אם יגיע לי"ס לא תהא תקלה שהרי אפשר לזורקו.

- הש"ך כאן והגר"א שיח' דחו ראית המהרש"ל שאין היד שולטת פירושו שהיד סולדת.

\* וע"פ כל הנ"ל נדון בסוף הש"ך קה' ס"ק ה'.

- הקשה סתירה בתו"ח. ועי' מנחת יעקב שם (הובא כאן בפמ"ג) שהרמ"א מחלק בין אוכל (שבולע כ"ק) לכלי (שלא בולע).

- ומסיק הש"ך להחמיר כתו"ח בכלל כג' ולהצריך קליפה אפילו באין י"ס.

- ותמוה מאוד הא כיון שהש"ך דחה את המהרש"ל (שאסור משום הרחקה) וכל מקורו הוא מהרשב"א, ושם מבואר (ובפוסקים) שכ"ש חמור, מאין י"ס בכ"ר, וא"כ כיון שהרמ"א בסמוך (וכן בתו"ח) פסק שאפילו \_אוכל\_ לא נאסר בכ"ש שהי"ס בו ק"ו, באין י"ס בכ"ר! וודאי צ"ל שהרמ"א חזר בו ממש"כ בכלל כג' (או שלא הביאם שם כדי לפסוק כמותם) ואיך שיהא מוכח דעת רמ"א דאפילו כ"ש י"ס שרי והיאך הש"ך פוסק למעשה להחמיר \_רק משום התו"ח\_ להצריך קליפה! (שהרי הש"ך עצמו כתב להדיא שכל הפוסקים לא חששו כלל לאין י"ס).

טוש"ע ק"ה / ג

\*הטור פתח את סעיף ג' "לפיכך" כהמשך לסוף סעיף ב' שחולק על הרשב"א ולפירוש הב"ח כוונתו לאסור \_כולו\_ בכ"ש י"ס, ולפ"ז דין תתאי לדבריו הוא אף בכלי שני! והשו"ע ורמ"א דפליגי וס"ל שכ"ש בדיעבד לא אוסר לכן הדגישו שתתאי איירי רק בכ"ר.

\* ש"ך ס"ק ז' - מדויק בלשון הרמ"א דדוקא אחר שמונח, אך בהניחו בכ"ש צריך קליפה כדין ערוי וכ"כ בד"מ בשם האו"ה "אם \_הניח\_ איסור חם לתוך קערה דינו כמו שאר חם לתוך צונן".

- מדלא כתב "עירה איסור חם וכו'" משמע שלקחו בכף או מזלג וא"כ צ"ב מדוע נחשב לערוי \_כ"ר\_ הא במזלג כבר קיבל שם \_כ"ש\_? ותי' רי"מ דס"ל כפוסקים שמצקת ככ"ר.

- ועוד קשה הניחא לש"ך ס"ק ה' שערוי שנפסק הקילוח מבליע א"ש דבמניח לקערה יש את הדין של ערוי שנפסק. אך לפמש"כ שם בשם הפליתי להוכיח מרמ"א לעיל שבנפסק לא מבליע כלל א"כ מדוע כאן מבליע? ותי' יד אברהם (צב / ז) שהרמ"א שם איירי שהקילוח שנזחל ע"ג כירה (צוננת) לכן כשנפסק חשוב לגמרי ככ"ש. אך בסתם ערוי שנפסק מבליע כש"ך.

גוש (ש"ך ס"ק ח')

- המהרש"ל חידש שגוש אוסר אף אחר שנח בכ"ש ופסק כמותו הש"ך, והמג"א או"ח שיח / ס"ק מה, לה. וסימן תמז' ס"ק ט'.

- הקושיות עליו

א) הגר"א (קה' ס"ק יז) מוכיח מהגמ' (חולין קד:) ששואלת שבכלי שני אין חשש בישול, ולדבריו הרי בשר גוש הוא, ומבשל!

ב) ממשנה מעשרות שחמיטה (עוגה שהוציאוה מהתנור לפירוש הר"ש) לא קובעת השמן שטחין על פניה למעשר דל"ח כמבושל [וצ"ל דווקא בימיהם שהעוגה נדבקת בתנור ללא תבנית לכן כשהוציאוה מהתנור (ע"ג קערה) ל"ח כ"ר].

ג) הפליתי מקשה מדוע ר"ת ורשב"ם נחלקו במשנה שבת מב: דיוקא דרישא אדסיפא הא למהרש"ל נוכל ליישב בקל שערוי אסור כשזה גוש ומותר כשזה רוטב.

ד) מהירושלמי לביאור הגר"א (קה' ס"ק יג) לכא' מוכח לא כמהרש"ל שמוכיחין מקערת אורז וגריסין שהיא עדיין רותחת ועכ"ז לא מבשלת ראיה \_שכ"ש\_ אף שי"ס לא מבשל הרי למהרש"ל כה"ג הוי ככ"ר! [אך לכא' מוכח מזה \_שהמציאות\_ היא הפוכה מהרמ"א דהא לדבריו רוטב שומר על חום יותר מגוש ומהירושלמי מוכח איפכא ולכן הוצרכו להביא בדווקא אורז וגריסין].

ה) האחרונים (שדי חמד ועוד) מביאים ראיה מהגעלת כלים שתוס' ור"ן הצריכו לסכינים כ"ר רק משום שפעמים חותכין כשהצלי ע"ג האור משמע שללא זה סגי בכ"ש אף שסכין תמיד חותך גוש חם.

ו) השדי חמד - מביא ראיה נוספת מהגעלת כלים דמדויק ברי"ף וברמב"ם (כמשכ"ל בש"ך ס"ק ה') שכל מה שקערות נצרכות לכ"ר הוא משום הערוי ואילו למהרש"ל כל כ"ש יצטרך הגעלה בכ"ר משום גוש. (ועוד שערוי מצריך רק הגעלה על קליפה, וגוש למהרש"ל לכא' מבליע בכולו).

האם למהרש"ל גוש מבליע או גם מבשל: - הש"ך כתב כאן "דינו לעולם ככ"ר ... ומבשל לעולם כל זמן שהו"ס" מוכח שהבין שמבשל ממש. וכן הבין המג"א (שיח' ס"ק מה') ולכן אסר בשבת לטוח שמן או שום ע"ג צלי המונח בקערה [ואם זה רק מפליט ומבליע אין בשבת איסור בזה].

- הט"ז (צד / ס"ק יד) מצטט את המהרש"ל "וכל דבר שהוא גוש... מפליט ומבליע שפיר" וא"כ אין ראיה שמהרש"ל התכוון לבישול וכן דייק הפמ"ג שם וכן מבואר להדיא באו"ה (לו / ז) "וכל זמן שהיד סולדת בבשר נידון ככ"ר \_ובולע\_ \_ומפליט\_... ואע"ג דאין כאן גם דופני הכלי ראשון... \_ואינו מבשל\_ מיבלע מהא \_בלע\_" חזינן באו"ה לא כמו שהש"ך הביא בשמו (שמבשל). ואולי כוונת הש"ך מדסיים "מידי דהוי ערוי" משמע שמבשל כ"ק כערוי.

- ולפ"ז נופלות רוב הקושיות הנ"ל מהמהרש"ל דאה"נ אף הוא מודה דבשבת אינו מבשל וכן למעשרות אך ביור"ד אוסר משום מבליע ומפליט [אך עדיין נשארים קושיא ה, ו].

>‚85.<- ואם כנים אנחנו לא מובן מדוע המ"ב אוסר גוש בשבת הרי זה ס"ס. א) מחלוקת רש"ל ורמ"א. ב) הפשטות במהרש"ל שרק מבליע ולא מבשל.

\* נתינת קעטשופ על תפו"א חם בשבת: - האגרות משה [או"ח חלק ד סימן עד שאלה ה' (בישול)] מתיר לשים קעטשופ על תפו"א חם משום שתרי חומרות לא מחמירינן. א. בישול אחר בישול בלח (שמעיקר הדין אין ב.א.ב. כרמב"ם). ב. גוש (שעיקר הדין כרמ"א) ומציין לפתחי תשובה (צד / ס"ק ז) שרבו של חת"ס הורה להקל בעת הצורך).

- ועפמשכ"ל היה יכול לצרף שאין מהרש"ל שחשש לבישול וכאו"ה והט"ז לעיל.

- עי' מג"א שיח / ס"ק לה' שאסר לשים חתיכה רותחת בתוך רוטב צונן ולכא' זה ממש כאגרות משה הנ"ל (שהרי הרוטב התבשל כבר) ועכ"ז אסר. (וא"כ סתירה חזיתית לאגר"מ) וי"ל שמג"א לשיטתו ס"ק מה' שפסק \_מעיקר הדין\_ שגוש מבשל ממילא נשאר רק ספק אחד של ב.א.ב. לכן מחמיר, משא"כ לאגר"מ שפסק לא כש"ך ממילא שתי חומרות לא מחמירנן.

- ועוד י"ל שכיון שלמדנו בש"ך ס"ק ז' ששימת רותח חשיב כערוי ממילא כאן יתכן שאף האגר"מ יודה לאסור וכל דבריו רק אחר שנח.

\* הכרעת הש"ך: שאורז צלול שנשפך כעין רוטב יש לסמוך על הרמ"א. ועפ"ז תמה בשדי-חמד על החת"ס שהחמיר בתשובה (בענין הגעלה לפסח) ואסר להגעיל בבית החרושת את הקערות ששופכים לתוכן סוכר מבושל משום גוש, והרי נראה שקיל מאורז שנשפך כרוטב.

\* גוש ורוטב: עי' פתחי תשובה (צד / ס"ק ז') שהביא מהלך שאם יש רוטב עם הגוש גם המהרש"ל יודה שע"י הרוטב המתקרר מדפנות הכ"ש, יצנן את הגוש.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\*

(רמ"א) "ואם הניחם זה אצל זה.. ואם האחד צונן ההיתר צריך קליפה במקום שנגע" לכא' כל דבריו הם רק להבנת האו"ה שתתאי גבר הוא משום שדרך החום לעלות ולכן בזה אצל זה ל"ח תתאי אך להבנת הרשב"א שהקבוע במקומו נחשב לתתאי א"כ תלוי לכא' שאם קירבן זל"ז שניהם ל"ח תתאי אך אם החם במקומו והצונן הוקרב אליו הו"ל תתאי גבר.

\* ש"ך ס"ק ט' - "ובשר וגבינה... ואחד מהן צונן \_שניהם\_ צריכים קליפה... ופשוט" לאפוקי הט"ז שכתב שרק הצונן בעי קליפה וכבר כתב הפמ"ג שזה ט"ס בט"ז [דהא מבואר להדיא לעיל בשו"ע (צא / ד) שאף הרותח צריך קליפה וז"ל "... או בשר רותח שנפל לתוך חלב צונן, קולף הבשר וכו'" הא קמן דאע"פ שהעלאי הוא רותח בעי קליפה וה"ה זה בצד זה דהוי כעלאי.

- "הסמ"ק... רקיק ברקיק יקלוף את מקומו... מיירי בזה בצד זה" וכוונתו מבוארת ע"פ המובא באו"ה (כט / א) שההשפעה ההדדית היא רק בשוכבים זה על זה שמתחממים ומפליטים.

\* ש"ך ס"ק יא - "משום דההבל עולה וכו'" אחד הרבנים הורה לי שלכתחילה אין להכשיר כלי חמץ בערוי מקומקום של פסח משום שיש מחמירין שהניצוק חיבור. ותמוה דהא כל המקור כאן להחמיר לכתחילה הוא מהמשנה במכשירין, ושם מבואר דאף לר"ש בחם לתוך צונן לא מכשיר וק"ו כאן שלא אוסר. אלא שציינו לשעה"צ תמד / ד שאסר לערות חם (כ"ר) לכלי חמץ צונן [וא"א לבאר משום זיעה דהא כיון שהתתאי צונן זה זיעה צוננת!], וצ"ע.

טוש"ע קה / ד - ה

שיטת הרמב"ם בפעפוע: (מאכלות אסורות פרק ז/כ, פרק טו/לב) - לרמב"ם אין חילוק בין חֵלב שמן לכחוש ותמיד מפעפע בכולו ומה שתי' הגמ' שכחוש מותר הוא משום שהגדי כחוש לכן חלבו הוא פחות מס' מהגדי. (כתי' ב' בתוס').

- קרומים וחוטין האסורים משום חלב ושומן גיד (לפירוש שו"ת הרשב"א המובא בכס"מ שם) אינן מפעפעין כלל משום כחישותן ולכן אף שאין ס' מותר. (ולפירוש המ"מ פרק ז / כ) ומותר הכל אף ללא קליפה [\_כפשטיה\_ דלשון הגמ' קולף ואוכל עד שמגיע לגיד, אך הראו לי שהשערי דורא (סימן לח') מבאר שעד שמגיע לחלב פירושו עד מקום שהחלב פעפע בו].

- והקשה רי"מ - א"כ מדוע אחרי דין חלב כחוש המשיך "וכן ירך... וכן... ולא הסיר לא חוטין וכו'" הא לרשב"א חלוקין זה מזה שחלב כחוש היתרו הוא רק משום שבטל בס' (אך מפעפע!) ואילו שומן גיד התירו משום שכלל איננו מפעפע.

>‚6.<- לכן נראה יותר (כצד המועלה בכס"מ) שמה שכתב הרמב"ם "אין בגידין בנ"ט" הכוונה לכל הקרומין והחוטין שאין בהן כדי לתת טעם וביטלן במיעוטן. [דאע"פ שיש בנפחן כנגד פחות מס' כדמוכח ברמ"א (סד / כ) עכ"ז שרי משום שלרמב"ם קים לן שהחלב הבלוע בהן הוא פחות מס']. ולפ"ז הפלא ופלא דאח"כ אף חֵלב הקרומין ושומן הגיד מפעפע אלא שבטל במיעוטו. ולכן מובן שאין צורך בקליפה (משא"כ לפירוש הרשב"א צ"ב מדוע אפילו קליפה לא בעי).

\* שיטת הרשב"א בפעפוע - הקשה על פירוש התוס' השני שכחוש ביאורו שיש ס' והכריע להקל (באיסור כרת) שחֵלב כחוש לא מפעפע בכולו. ולדבריו ק"ו שקרומים ושומן גיד כחושין הם ואינם מפעפעים. והביא את התוס' שצריך נטילה והקשה שמלשון הגמ' "עד שמגיע לגיד" ל"מ כן, אך עכ"ז באיסור תורה (חֵלב) מחמיר כדבריהם. ובקרומים סגי בקליפה.

- בחֵלב שמן מחדש הרשב"א שאוסר עד ס' ועכ"ז צריך נטילה ולמד זה מנטף מרוטבו על החרס. ובמשמרת ביאר דס"ל שרוטב שמן הוא ועכ"ז כתוב במשנה דבעי נטילה.

- והרא"ה תה"ב ומהרש"ל והאגור חולקין דממ"נ.... ועי' פמ"ג דס"ל לרשב"א שבכדי נטילה מתפשט יותר אך ק"ק א"כ מדוע צריך ס', לסגי בפחות.

- עי' רע"א שלפר"ח הכדי נטילה הוא רק חומרא ולכן הרשב"א הדגיש שרק בידוע מקום הנטיפה בעי נטילה. אך בכחוש שהנטילה מדינא אזי בלא ידוע המקום צריך ליטול מכל החתיכה מספק, והרע"א פליג דכיון שלא ידוע מתבטל ברוב. [ועפ"ז הקשה רי"מ על הרא"ה - שבפעפוע לא מהני ס' כיון שלא מתפשט בשוה - מדוע לא נאמר שהחתיכה שנאסרה תבטל ברוב].

- הגר"א (ס"ק לד) ציין שתוס' ורמב"ם וש"פ חולקים על הרשב"א. ומש"כ רמב"ם כוונתו למשכ"ל דבשמן ס"ל שבס' שרי אף ללא קליפה. ותוס' כוונתו לכא' שכתבו שרוטב איננו שמן לכן יש בו כדי נטילה, משמע דבשמן ליתא לנטילה. אך קשה על דבריו דבתוס' שם הקשו (צז. ד"ה שאני) "שאני חלב דמפעפע... והא דאמרינן... יטול את מקומו \_ותו לא\_" והקשינו (במ"מ שם) אי ס"ל מפעפע א"כ שיתבטל בס' ולא לובעי נטילה. [ומצאתי רבינו פרץ (בהגה"מ קושטנטינא פטו/לב) שמקשה ממ"נ אי מפעפע ויש ס' לשתרי ואם אין ס' שיאסר, ואם לא מפעפע שיספיק קליפה]. והיו שתי' דס"ל כרשב"א שאף במפעפע בעי נטילה ולכן הקשו שנטילה תמיד תהא ויתכן שאף תאסור כולו באין ס'. ולדבריהם יצא שאף תוס' כרשב"א ודלא כגר"א.

\* שיטת הטור - בעיקרון סובר כרשב"א אלא שס"ל כתוס' ורא"ש שאף באיסור \_דרבנן כחוש\_ בעי נטילה.

\* שיטת השערי דורא תבואר בט"ז ס"ק ז'.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\*

\* מהם הדברים המפעפעין: בחולין (צז.) לימדונו שחֵלב מפעפע בצלי ללא רוטב ולכא' רק בחֵלב ושומן שייך פעפוע שהם שומניים בעצם, משא"כ בבשר שמן אין לנו ראיה ששייך פעפוע [ומה שלמדנו בפסחים שיש פטום אף מבשר שמן לכחוש, זה רק ע"י ריח למי שאוסר, אך ללא ריח שאז נצרכים לפעפוע י"ל שאין חילוק בין בשר שמן לכחוש] ולפ"ז מובן הד"מ בסוף הסימן שמעמיד שהכחוש בסעיף ה' הוא שומן, ובהשקפה ראשונית זה נראה כאוקימתא ודוחק, אך לאמור זה הפשטות.

- אולם בשו"ע ורמ"א סעיף ט' ועוד מבואר שאף בשר שמן מפעפע וצ"ב מנ"ל המקור בש"ס לזה?

- ועי' פרי תואר (ס"ק י') שחילק בין חֵלב לשאר דברים ופסק (דלא כרמ"א לגמרי) שכל מה שמחמירין בכחוש משום שאננו בקיאין זה רק בחֵלב ששמן בעצמותו, אך בשר ושאר דברים שנראין לנו כחושים אין לחשוש דשמנים הם.

- וע"ע מש"כ על הש"ך ס"ק יב', וס"ק טז'.

- המחבר פסק בהל' פסח (תסז/טו) "תרנגולת צלויה שנמצאת בה חטה מבוקעת בתוך הפסח חותך מקום פעפועו לפי אומד הדעת" ומבאר הגר"א (סעיף יד) דאע"ג שדי בקליפה או נטילה אך חיישינן למשהו שנבלע בכל סביבותיו וכיון שבפסח אפילו משהו אסור לכן צריך ליטול סביבותיו. [ומוכח דס"ל שכדי נטילה פירושו שעד נטילה יש \_טעם\_, ואח"כ בסביבותיה יש משהו, וצ"ע מהמ"מ נפסק בשוע תמז/א שאין אחר קליפה כלום! ומהרא"ש משמע שאומד בדעת זה כדי נטילה].

- וקשה מדוע לא נאמר [כפסק המחבר כאן (סעיף ה') שהתרנגולת אם היא שמינה תפטם את החטה, ותחזור החטה ותפעפע בכולו? ותי' המג"א ואחריו הגר"ז ומ"ב דאיירי בכחושה. וזה דוחק גדול הן במחבר והן ברא"ש בשם ר"א ממיץ שסתמו והתירו בכל תרנגולים! [במיחד שהמג"א עצמו (תמז' ס"ק ב') כתב שמשמע אפילו בתרנגול שמן ע"ש שנלאו האחרונים ליישב הסתירה בדבריו].

- והאמת נראית כמש"כ כאן הפליתי שכל הפיטום שייך בדבר ששייך בו לפעמים שומן כבשר אך דבר שהוא כחוש תמיד ל"ש לפטמו ונשאר כחוש תמיד ולכן אין החמץ מפעפע אף בתרנגולת שמינה.

- המג"א הביא ראיה לדיברו ששייך פעפוע בחמץ מסימן תמז'/א שהמחבר פסק שחם בחם סגי בקליפה "ואין שם דבר המפעפען" משמע דשייך פעפוע. ודחה הפליתי דהכוונה להבל קדירה שיכול לר"ן להעבירו הטעם בכולו.

\* \_באיזה אוכלין השָמן מפעפע\_: הרא"ש (פסחים פרק ב / כה) כתב "כזית חלב שנמצא בחררה אחת דבר ידוע הוא דאין איסור החלב מפעפע בכל החררה" [הובא בטור ס' תסז'] וקשה מ"ש מגדי שצלאו בחלבו שמפעפע בכולו?

- ולכאו' יש לייסד דס"ל שלא בכל האוכלין הפעפוע עובר, דרק בשר שהוא שומני קצת שייך שהחלב יפעפע משא"כ בפת הכחוש (או סיבה אחרת הגורמת שבשר מעביר שומן ולא פת) אך הקשו עלי מהמשך הרא"ש שסייע לזה מנטף מרוטבו על החרס שנוטל את מקומו ולדברי הרי שם מדובר בבשר.

- ועכצ"ל כמש"כ הפליתי כאן דמדובר שם בחלב כחוש שאינו מפעפע (כדמוכח ברא"ש דס"ל כר"ת שאפילו חֵלב כחוש אינו מפעפע) ולכן מובנת הראיה מנטף מרוטבו שלתוס' והרא"ש בחולין איירי בכחוש. אך עדיין דוחק שיזכירו "חֵלב" שמשמעו בכל מקום שומן ויתכוון רק על כחוש, וצ"ע.

\* תמיהות רבות בהכרעת השו"ע

- א) מדוע פסק בסתם כטור דאפילו בשומן גיד \_דרבנן\_ בעי נטילה ולא הביא את הרמב"ם והרשב"א (לפחות כדעה נוספת) דסגי בקליפה (שהרי לרמב"ם אפילו קליפה לא בעי) ובמיוחד שהרי"ף שהעתיק לשון הגמ' משמע ודאי דלא בעי נטילה (כמש"כ התה"ב).

ב) הרע"א (סימן סד'/כ') שואל סתירה דשם המחבר פסק \_במליחה\_ בסתם דאפילו קליפה לא בעי והביא י"א דבעי קליפה, ואילו נטילה כלל לא הזכיר. והיה אפ"ל דמליחה קיל, אך לקמן בסעיף ט' פסק נטילה אף במליחה. וע"ע בגר"א סס"ק נב'. ופר"ח ס"ק לב.

- ג) היאך הקיל באיסור כרת (חֵלב) לפסוק בסתם כרשב"א שכחוש איננו מפעפע ולא חשש לרמב"ם [שאצלו הרמב"ם רי"ף ורא"ש הם היושבים ראשונה במלכות הפסק, ורק אח"כ מתחשב ברשב"א כמבואר בהקדמתו] שאף חֵלב כחוש מפעפע לגמרי ואם אין ס' נאסר כולו? ובמיוחד קשה לשיטתו שכתב שהטור לא הכריע בדבר. וקצת י"ל דסמך על הרא"ש שמדויק. דס"ל כרשב"א. [ורי"מ ביאר שהכרעת הרשב"א לקולא היא לשיטתו שחֵלב ובשר הוי מב"מ דמדא' ברובא ביטול לכן כיון שהס' דרבנן היקל שחלב כחוש לא מפעפע, אך מה נענה לשו"ע דס"ל (צח/א) דהוי מין בשאינו מינו וטכע"ק דא'!] ואין לומר שהכרח הרשב"א בתה"ב גרם לו לפסוק כן שהמעין שם יראה שאינו הכרח גמור. ועוד ששערי תי' לא ננעלו.

- ד) היאך פסק כדי נטילה בכחוש (בסעיף ד') ובשמן (סעיף ה') הרי זה תרתי דסתרי (וכן הקשה הפמ"ג) שהרי כל המקור של תוס' ורא"ש להצריך נטילה \_בכחוש\_ הוא מהמשנה "נטף מרוטבו... \_יטול\_ את מקומו" א"כ מוכח דס"ל שרוטב כחוש הוא וממילא אין ראיה לחומרת הרשב"א שאף שמן בעי נטילה [שגם כל מקורו הוא מאותה משנה ולמד שהרוטב שמן הוא (כרש"י בפסחים)] והפוך ג"כ, לרשב"א אין ראיה שבכחוש יצטרכו נטילה (וסגי בקליפה כפי שאכן דעתו מעיקר הדין). ה) עי' תמז'/א שכתב שחם בחם סגי בקליפה וכבר הקשו כן הרע"א והח"י [ונראה ברור שכיון שהלשון שם מועתק מהרב המגיד לכן סגי בקליפה דס"ל כרשב"א שמעיקר הדין אין צורך בנטילה].

\* ט"ז ס"ק ז' - הביא ש"ד שאף בצליה אוסר הכל ותמוה מאוד הרי זו נגד גמ' מפורשת שצולה ירך קולף עד שמגיע לגיד ולא אמרינן שהשומן גיד מפעפע בכולו! ותי' הפמ"ג דס"ל שזה דין מיוחד בשומן גיד ולא בשאר איסורין, וצ"ע.

\* ט"ז ס"ק י' - הפר"ח הסכים עמו וכן הגר"א לקמן ס"ק נה'. ועי' ש"ך ס"ק יט'. ופרי תואר וחזו"א (כב/ח) הסכימו לש"ך.

- ובעיקר מה שהרעיש - דפיטום שייך רק למ"ד ריחא מילתא ואנן קי"ל דלאו מילתא - אינו מובן דאמנם פיטום הנעשה ע"י ריח שרי בדיעבד, אך כאן שנוגעים זב"ז לכו"ע אמרינן שמפטם! ולכא' זו כוונת הגר"א ס"ק לג'.

ש"ך ס"ק יב' - כתב שלפי המנהג שכל כחוש מחמירין דבעי ס' אף בשומן גיד בעי ס'. והקשה רי"מ קושיא אדירה, שמנהג שייך על דבר שלא ידוע לנו ולכן מחמירין בכל כחוש דאולי שמן הוא, אך בשומן גיד שזו גמ' מפורשת שלא מפעפע בכולו ("קולף \_ואוכל\_") מה שייך מנהג לאסור זאת!

- >‚86.<וה"ה קרומין שהראשונים נקטו \_שכולם\_ כחושין מדוע להחמיר ולאסור במיוחד שלרשב"א מוכח בגמ' כן [מצלית כוליא בחלבה] שקרומין חשובי כחושין.

- ולמעשה דברי הש"ך מבוארים ברמ"א לעיל (סד/כ) שאף בשומן גיד וקרומים הביא אוסרים בס' ורק במקום הפסד קצת היקל בקליפה ומשום טעם דידן שלעולם הם כחושים, וצ"ע. (ואולי ס"ל שיש לגזור אף בכחוש גמור אטו מקומות המסופקים, אך לכא' בדבר המובאר בגמ' להיתר ל"ש לגזור).

ש"ך ס"ק טז' - עיין בלבושי שרד (או"ח תסא'/ה) שהביא דעת הט"ז ומג"א שם שבחמץ שנגע במצה (חם בחם) סגי בנטילת מקום (כפסק השו"ע שם) שאף לרמ"א אין מקום להחמיר בדבר של"ש בו צד שמנונית! (כמבואר ברמ"א כאן סוף סעיף ה') אך הוא נוקט שלדעת הש"ך דידן אף כה"ג אוסרין בדבר שאיסורו מדא', ע"ש. וקשה לקבל זאת ועי' מש"כ בשם הפליתי דאף תרנגולת שמינה שיש בה חמץ אין פעפוע!

סעיף ז'

\*ש"ך ס"ק יט' - הגר"א לקמן ס"ק נה' והפר"ח מחזיקים כדעת הט"ז - לכא' מוכרח כדבריהם מהגמ' דהא ירך שצלאו בגידו איירי בכל ירך אף בשמן ועכ"ז קולף עד שמגיע לגיד! הא קמן דלא אמרינן שהירך השמן יפעפע את שומן הגיד!

- רי"מ ביאר (דעת הט"ז) דאע"פ שהרואה את הסתירה בטור ירגיש שתירוץ הב"ח פשוט וברור אך כשנעיין במקורות זה כבר יוקשה. דהנה הטור בסעיף ה' איירי באיסור כחוש בעין לכן קל להבין כב"ח שכשפולט איסור בעין, השומן בהיתר יוליכנו לגמרי, משא"כ בסעיף ז' שהאיסור רק בלוע ל"ש לומר שיפלט לחתיכה אחרת. אך כשמתבוננים בראית הרשב"א מכל קליפה א"כ גם שם הרי תחילתו לפני שנבלע בקליפה (כשומן גיד לדוגמא) היה בעין ומדוע לא נאמר ששומן ההיתר יוליכנו לגמרי.

\* ש"ך ס"ק כא' - דיוקו לא מובן כלל (להתיר קליפה בתחתונה צוננת) דנקט תחתונה חמה כדי לאוסרה כולה, וכן טען הפר"ח. ומבאר הפרי-תואר שדייק הש"ך מדשינה את הסגנון מהסעיפים הקודמים שנקט שבתחתון צונן קליפה. וע"ש שדחה דחוי אמיתי לש"ך שהמעיין בב"י יראה שבא להוציא טעות שלא תחשוב שהרשב"א איירי רק חם בחם לכן הוסיף שה"ה חם תחתון וממילא כל דיוק הש"ך נופל.

\* גר"א ס"ק מב', וס"ק נג' כתב מקור לרשב"א שיש פעפוע מחתיכה לחתיכה מההוא תרבא דנפל לדיקולא ומבאר הרשב"א סל שמלחו בו בשר [אך בבה"ג שלומד שמלחו בשר אין ראיה דאולי היתה חתיכה גדולה (כמו שרגילין במליחה)].

-ודבריו תמוהין א) בחידושי הרשב"א (צח.) דחה פירוש זה משום שלא מפעפע מחתיכה לחתיכה וזה י"ל משום דעדיין לא נחת בחידושיו (קח.) לחידושו - בתה"ב - שבבלוע שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה [ומה שציינו כאן "חדושי הרשב"א" זו טעות].

ב) בתה"ב כתב בשני מקומות שאין פירושו סל כ"א קדרה (ד / ו., ח.).

- עי' תה"ב [ד/ח.] שהביא ראית רבינו אפרים שאין חנ"ן בשאר איסורים מההוא תרבא שהיה מונח בו בשר רותח ואע"פ שתחלתו נתן טעם באחד לא אמרינן שנהיה חנ"ן אלא משערין בס' ודחאו הרשב"א שאפילו בב"ח לא היתה אוסרת כיון שללא רוטב לא מפעפע ושמעתי להקשות א) מדוע לשיטתו (ד/י.) לא דחאו (כתוס' ק.) שכיון שחלב שמן מפעפע בכל ממילא ל"ש לומר חנ"ן כיון שסופו להתפשט. ב) ואם החלב כחוש א"כ סגי \_בקליפת\_ הראשון ולא שמענו פעפוע אמצעי (שמתפשט \_בכל\_ החתיכה אך לא מחתיכה לחתיכה) כי אם בחָלב?

>‚56.<טושו"ע סעיף ט' (בירור הב"י ושיטות הראשונים)

\* סתירה בדעת הרמב"ן - הב"י מביא ר"ן המביא רמב"ן שאין פעפוע במליחה אפילו בחלב שמן, ומאידך רמז קודם לכן מש"כ בסימן ע' שלרמב"ן במלח דג טמא עם דג טהור אסור כולו משום הטיפות החמות שתדיר נופלות עליו ומחממות ואוסרות את כולו.

- וחשבתי ליישב שהרמב"ן שאמר שאין פעפוע איירי באותה חתיכה שהרי הר"ן דן שם מדוע שומן גיד לא מפעפע בירך ותי' שזה כחוש ולרמב"ן אפילו שמן לא מפעפע. והרמב"ן שאסר איירי בחתיכות שונות משום הטיפות החמות שנופלות מהטמא לטהור משא"כ באותה חתיכה אין בתוכה טיפות מלוחות בעין ולכן ס"ל שלא מפעפע [או גם משום הקרומים הטבעיים הגורמים שאין פעפוע כדחזינן בכוליא בחלבה (אלא דקרום הכוליא מהני אף לחום צלי וקרום השומן גיד רק במליחה)].

- ועפ"ז יישב רי"מ קושית הר"ן מההוא תרבא, שלדברינו אף הרמב"ן יודה כשזה נפרד זמ"ז ונוגע שאוסר את כולו והוכיח את דבריו שהרי הרמב"ן עצמו בחידושיו (צח.) ביאר כבה"ג שמלח בשר בסל ומשערין בס'! והרמב"ן כ"כ מחזיק מפירוש זה דס"ל שאפילו רש"י היה מודה לזה ומה שלא ביאר כן הוא משום שחלב ובשר הוי מב"מ ולרש"י קי"ל דבמשהו אסור ולא בס' לכן ביאר בקלחת. אלא דהעיר שזה ממש הפוך מסברת ב"י שנקט לראבי"ה שאולי הוא יודה באותה חתיכה עצמה שמפעפע.

- אלא שמצאתי רשב"א מפורש במשמרת (בית ד/ב:) שמקשה סתירה זו ומחזיק שהרמב"ן חזר בו (מדף צח.) וס"ל שמפעפע בכולו [אלא שהרשב"א צ"ב שהוא לומד שם שדווקא בשמן מפעפע ומהרמב"ן משמע (כדמוכח בב"י) שנאסר משום הטיפות החמות אף בכחוש].

\* שיטת הרשב"א - הב"י כאן נקט שלרשב"א מליחה אוסרת רק כ"ק וביאר לעיל (סימן ע') שאע"פ שסתם במקום אחד גילה דעתו במקו"א. ותמוה שבמשמרת הנ"ל מאריך להוכיח שכל מקום שכתוב בגמ' אסור הכוונה כולו [אך אין נפק"מ דאף לדברינו הוא יעמיד כל הגמ' בשמן].

- התה"ב כתב להדיא [בית ד/י:] שאף במליחה כבצלי \_בלוע\_ שמן מפעפע מחתיכה לחתיכה ופלא שהב"י התעלם ממנו ורק שקל בין המהר"ם לרבינו נתנאל וכן השיג הפר"ח.

- התה"ב חידש שאף במליחה תתאי גבר דלא כתוס'. וברור דאזלי לשיטתייהו דבעלי תוס' למדו כאו"ה שתתאי גבר משום שדרך החום לעלות למעלה ולכן במלח זה לא שייך.

והרשב"א לשיטתו שהתתאי גובר משום שהוא הקבוע לכן ה"ה במליחה. (ולולא הרשב"א הו"א איפכא דדווקא כשהמלוח למעלה אוסר משום הטיפות המלוחות הנוטפות תדיר למטה משא"כ בלמטה).

- הוכחת הרשב"א - מרבינא שסבר לאסור הכל הוכיח שמליחה קרוב לבישול מצלי, אך עי' מש"כ לקמן שהרא"ה ילמד אחרת ברבינא.

\* שיטת הרמב"ם - הב"י הקשה סתירה בדבריו ותי' ג' תירוצים דחוקים.

- הרדב"ז מיישב שבמלח בשר וחלבים אינם אסורים בדיעבד כיון ששניהם מלוחים פולטין ולא בולעין משא"כ בטהור טפל. הפוך מהדרישה סעיף י' ורי"מ יישב (ע"פ משכ"ל ברמב"ן) דאיירי במולח בחלבים דבוקים בבשר לכן לא מפעפע משא"כ בנפרדים, אך לא משמע כן מהמשך הרמב"ם. וחשבתי ליישב דאיירי במולח החלבים שלמים כמות שהן ולכן הקרום הטבעי מגן מפעפוע (וכמשכ"ל סעיף ב' בשם היש"ש) משא"כ בשר נבילה בשחיטה אין קרום שימנע את הפעפוע. [פעם יישבתי בעקבות לשון \_בלילה\_ דאיירי בבשר נבילה \_טחון\_ הבלול בבשר שחוטה \_טחון\_ (מלשון סולת בלולה בשמן שמתערב לגמרי זה בזה) ולכן חמיר טפי מבשר \_ע"ג\_ בשר או חלב. אך חזרתי בי מלשון הרמב"ם במכשירין בלול ששם הכוונה נתלחלח ונשרה (כמו שציינו בפרנקל)].

- הב"י - על אף הסתירה - נטה לייחס לרמב"ם שמליחה אוסרת את כולה, אך המ"מ העדיף את פרק ז' וכתב דלרמב"ם אף בדבר שמן אין פעפוע במליחה!

\* שיטה מחודשת מאוד במושג קליפה: עי' שערי דורא בשם ראבי"ה (מובא בב"י) שהקליפה במלח בשר נבילה כחוש עם בשר כשר הוא פחות ממלח חֵלב עם בשר וקולף לפי אומד הדעת לפ"ז יצא \_שקליפה זה לא שיעור מסוים\_ \_אלא תלוי ומשתה לפי הנושאים!\_

- ועי' רא"ש פסחים (פרק ב/כה) שהביא שבצלי ואפיה סגי בנטילה או קליפה וסייע עצמו מר"א ממיץ (בעל היראים) ש"בנמצאת חטה על בשר מלוח... צלי... חותך מקום פעפועו לפי אומד הדעת" ותמהתי היאך אומד הדעת קשור לקליפה? ולנ"ל זה ביאור קליפה לש"ד, וא"כ י"ל דה"ה ליראים (ולכא' זה לא כגר"א או"ח תסז' שקישר היראים לראב"ד משום משהו בפסח). והמעיין בשערי דורא יראה אמיתות הענין, שהראבי"ה בש"ד כתב שאת כל זה קיבל מאביו, ומר"א ממיץ! א"כ זכינו שלראבי"ה ואביו ור"א ממיץ קליפה היא דבר משתנה הנתון לאומד הדעת.

- ועי' הגהות ש"ד שרצה לפסוק כן אך כיון שיכול להגרם כשלון מפסק זה, משום שלא ידעו כמה פעפע לכן העדיף לשער בס'.

\* ראית הב"י מהמרדכי תמוהה: הב"י מסייע את חומרת הרשב"א שאף בדבר שמן המפעפע בעי נטילה מעובדא דמגנצא שכמה גודלים הסכימו לאסור כדי קליפה כל הבשר אפילו שהיה ס'. ודבריו תמוהין די"ל דמה שלא ביטלו בס' הוא משום דס"ל שלא מפעפע מחתיכה לחתיכה (כמו שהב"י עצמו הכריע!) ואולי הוכחתו מלשון המרדכי שמשמע שמוסכם הוא שיש ס' לבטל, [אך אינו הכרח שזו היתה הסיבה שהגדולים ההם הצריכו קליפה].

\* מחלוקת יסודית בחלב \_הנוגע\_ בבשר: הב"י והשו"ע הביאו את הר"ם בצורה סתומה "ולענין שאר החתיכות שנמלחו יחד... דאין חלב מפעפע מחתיכה לחתיכה" אין ברור מתחילת לשונו אם מדובר בחתיכות שנוגעות בחתיכות (שנוגע בחֵלב) או אף בחתיכות שנגעו בחלב אך לא דבוקות. והמעיין בר"מ המבוא במרדכי יווכח שכתב להדיא שאף החתיכות הנוגעות בחלב נאסרות \_ולא מצטרפות\_. וכן משמע מהמשך השו"ע "ואם אין ידוע אם נגע בכולן, כולן אסורות". ואילו רבינו נתנאל כתב להדיא שהנוגעים בחלב ודאי שמצטרפין לבטל דל"ח פעפוע כ"א נגיעה ממש.

- ומצאתי פר"ח (ס"ק לז') שבאמת בונה מחלוקת בין הר"מ לר"נ אם נגיעה עדיף מפעפוע ולכו"ע מצטרפין לס', או לא. והוא מכריע מסברה כר"נ שמצטרפין, וכ"מ בש"ך ס"ק כט'.

\* \_ג' מהלכים מדוע רש"י ביאר שדיקולא זו קדרה:\_ הראשונים התקשו כיון שבכל הש"ס דיקולא זה סל מדוע רש"י מיאן לפרש כן ודחק דאיירי בקדרה. ב) תי' הרמב"ן דכיון דחֵלב ובשר הוי מב"מ ולרש"י ק"ל כר"י דלא בטיל לכן הוצרך לקדרה (שיש מים). ב) המרדכי בשם או"ז למד דבסל החתיכה הראושנה שנאסרה נעשית חנ"ן ויצטרכו ס' כנגד שניהם ואילו בגמ' שיערו רק ס' כנגד החלב לכן הוצרך רש"י לקדרה. [והוא תולה את החידוש של איסור דבוק ברש"י]. ג) המרדכי בשם סה"ת תי' לכיוון הפוך שרש"י לא יכל לבאר סל כי אז רק חתיכה אחת נאסרה \_כדי קליפה\_ ואין מקום כלל לשער בס'. [ועי' פליתי שתמה מדוע לא יפעפע, וצ"ב מדוע לא אוקים בכחוש].

\* ב' מהלכים באוסר ובמתיר בהנהו אטמהתא דאמליחו בגידא נשיא:

- עי' ר"ן (ברי"ף) שיתכן לבאר ב' ביאורים ברבינא שאסר או שלא היה ס' או אף ביותר מס' אסור כחֵלב שמן לרא"ה.

- והחילוק בין ב' הביאורים הוא דביאור א' לומד כרשב"א שלרבינא מליחה כבישול ולכן אם אסרו ע"כ שלא היה ס'. וביאור ב' ילמד דאף לרבינא לא היתה הו"א שמלוח כמבושל אלא דסבר דשומן גיד חשיב שמן. [ולפ"ז נדחית הוכחת הרשב"א מרבינא דמליחה עדיפה מצלי] אלא דק"ק שהש"ס ממשיך שם "וכ"ת מאי כרותח דקאמר כרותח \_דמבושל\_"? ונצטרך ליישב לרא"ה שזה הש"ס מנסה ליישב את רבינא במהלך \_אחר\_.

- ועי' ר"ן שב' המהלכים הנ"ל ברבינא מודו שרב אחא שהתיר ס"ל דמליח הרי הוא כצלי ואין פעפוע או בגלל ששומן גיד כחוש או שבמליחה אין פעפוע, ולכן אף בפחות מס' שרי.

- וראה זה חדש שהמרדכי (תרעד) ס"ל שמליחה בששים וראייתו מהנהו אטמהתא "דאמאי שרו אי לא מטעם ששים" ומהלך זה לא ראינו עד כה דהרשב"א ועמיה ביארו דאין ס' ושרי משום שאין פעפוע במליחה כצלי, \_ולדבריו יש\_ \_פעפוע כבישול ולכן שרי בס'\_ [ורבינא סבר שאף ס' לא מהכי משום שלא מתפשט בהשויה כרא"ה, (וכמבואר בשערי דורא הנ"ל)].

תמיהה עצומה על פסק השו"ע קו / א

\*הרשב"א אסר את החתיכה שבלעה איסור אף אחר שהתערבה בששים כנגדה. הטור פליג משום דהבלוע מתפשט ומתערב. והב"י הצדיק את הרשב"א שבחידושיו מבואר שמפי ר' אפרים עצמו אמרה! והמשמרת ביאר בטעם הדבר שכשם שנבילה אוסרת כמה קדירות כי לא ידעינן מתי וכמה רוטב יצא בכל פעם, ה"ה הכא לא ידעינן אם יצא הבלוע, וכ"כ הר"ן ברי"ף שאף למ"ד אפשר לסחטו מותר ביאורו דבלו יצוייר שהיה נסחט לגמרי היינו מתירין (כי ל"א חנ"ן) אך למעשה יתכן \_שרוב\_ הטעם נשאר בה.

\* והמשיך הב"י לחקור "ליטעמיה קפילא... ואי לית בה טעמא לחתיכה זו תשתרי... ולמה תיאסר, \_ושמא\_ י"ל דכיון שכבר נאסרה.. לעולם אסרה עד שיפלט כולו לגמרי" וכן משמע שפסק בשו"ע.

\* ודבריו תמוהין ביותר

- מנין לו שר' אפרים יאסור אף בקפילא! אולי אה"נ שרי, שהרי המשמרת ביאר שכל טעמו הוא משום דלא ידעינן, א"כ הכא ידעינן!

- ועוד שהרי אין מקור בש"ס (לר' אפרים) לחידוש נשגב כזה שהרי לפרש"י אף למ"ד אפשר לסחטו אסור הכוונה \_שנסחט לגמרי\_ אלא שאסור משום שהבשר עצמו נהפך לנבילה וממילא דלמ"ד דאין חנ"ן שרי לב' הצדדים בגמ'! ואף לר"ן הנ"ל ביאורו \_שיתכן\_ נשאר טעם אך אם קפילא יברר שאין טעם אה"נ שרי (ללא חנ"ן).

- וביותר קשה מה סברה יש בדבר שהרי מבואר במשמרת וכ"ה הרע"א כאן שמקור דברי הרשב"א \_אינם מגמ' כ"א\_ \_מסברה\_ א"כ מדוע לאסור ללא טעם, משום משהו שנשאר ללא חנ"ן?

- ואולי כשם שמצינו גזירה בכלי שאינו ב"י אטו ב"י כיון שבזמן שנכנס היה בשבח, ה"ה כאן כיון שנכנס באיסור כל עוד שלא יצא לגמרי גוזרים אטו זמן כניסתו. ודוחק. [ויתכן מה שהש"ך ופר"ח ועמיה לא השיגוהו משום דהם פסקו חנ"ן כרמ"א ואין להם נפק"מ מפסק השו"ע].

הערות קצרצרות בסימן קז' / א

\* הלומד סימן קה / ז מתרשם שהוא מקובל על הכל (שבלוע לא עובר אפילו כ"ק חם בחם בצלי) ואילו כאן מגלים שהאוסרים בסמ"ג ובסה"ת (רבינו יואל ועוד גדולים) חולקים וסוברים שאף בלוע בצלי עובר.

\* הד"מ ס"ק ב' לומד בהגש"ד שהצורך להעמיד ששפך את המים הנותרים החוצה (ולא לקערת הדגים) הוא משום שאם יערה חמים על הדגים "ע"י הרוטב מוליך האיסור מחתיכה לחתיכה" ולא מובן מדוע לא מבאר פשוט שע"י הערוי יאסר כ"ק, ומדוע לחדש שע"י ערוי גרידא יהא כח להבליע ולהפליט בשתי חתיכות שונות, וגם לדבריו זה לא יאסר יותר מכ"ק?

\* הב"י מביא בשם סמ"ג שבצים אסורות אף לר"ב משום שאין רוב כנגד האיסור וצ"ב כיון שחששו רק לכ' או ל' מדוע לא יתבטל ברוב (חד בתרי) בסא' בצים שיש כאן? [דללא סא' אף ללא חשש האוסרין, יאסר אף בזמן שיש רוטב בכולן משום שאין ס' כנגד הביצה האסורה] ותי' דס"ל כפוסקים דלא סגי חד בתרי אלא בעינן כפל האיסור.

\* הש"ך לעיל (קה / ס"ק ח') כתב שמוכח בב"י דידן שגוש מבשל שהרי לדבריו עירו הדגים לקערה, ועכ"ז מעט הדגים, אוסרים השאר וע"כ משום גוש [דאין לומר בב"י משום ערוי (וכמשכ"ש בשם הרמ"א) שהרי לביאור הש"ך כאן, לב"י האוסרין כיונו לאסור \_כולו\_ ולא רק כ"ק. ואילו ערוי יכול לאסור רק כ"ק ולכן ע"כ משום גוש].

\* המהרש"ל צ"ב מדוע לא התחשב בערוי דהניחא אם הערוי היה ישיר לרוטב שבקערה שפיר בטל ברוב אך אם נגע תחילה בדגים מדוע שלא יאסרם ואפ"ל א) דהוי כנפסק הקלוח וס"ל שאינו מבליע [ויצא הפוך מהש"ך, דלש"ך בלא נפסק מבשל רק כ"ק, ובנפסק מבליע ואילו למהרש"ל בלא נפסק מבליע \_בכולו\_ ובנפסק לא מבליע כלל]. ב) שמדובר בלא נפסק וכיון שתחתית הדגים שקוע ברוטב זה מתפשט בכל הרוטב ומתבטל כלעיל סימן צב, קה.

\* הש"ך ס"ק א' - כתב שציר דגים הוא מדא' אם הוא כבוש או מבושל ודבריו תמוהין מאוד - וכ"כ המנחת יעקב - שהרי כל המקור שציר דגים דרבנן הוא מחולין צט: ושם הגמ' מוסבת על המשנה בתרומות בכובש דג טמא ודג טהור. וע"כ שהגהות ש"ד התכוון רק דגים סחוטים ע"י מכבש שאז יוצא גוף הדג ול"ח כציר בעלמא.

- הקשה מהרמ"א שבא"מ אף באיסור דרבנן מחמירין בספק של נשפך, וי"ל שכל חומרת הרמ"א לעיל הוא רק בבב"ח דרבנן שמצינו שהחמירו טובא בגזירות של בבב"ח. משא"כ בשאר איסורי דרבנן י"ל דאף לרמ"א שרי בספק זה של נשפך.

שו"ע קז / ב

\* ש"ך ס"ק ה' - דחק שהרמ"א היקל רק בכף חדשה. ודבריו דחוקין הן משום שסתימת הרמ"א ל"מ כן. והן מקושית המנחת יעקב (בתו"ח) שכל כף חדשה שהכניסוה עכשיו לקדרה נהפכה לישנה.

- ולכן נ"ל ברור שהרמ"א מחלק בין בבב"ח לשאר איסורין שאע"פ שהחמיר לעיל בסימן צח / ה זה רק בבב"ח אך בשאר איסורין שבין כה \_מעיקר הדין\_ דעת הרמ"א כר' אפרים, לכן אע"פ שהרמ"א מחמיר כשיטות שיש חנ"ן בשאר איסורין אך \_בבלוע\_ ודאי סמכינן על הרמב"ן ועמיה שאין חנ"ן בלוע בכלים!

- והש"ך ציין לתו"ח והמעיין שם יראה ממש כמש"כ \_שהוא מחלק בין בבב"ח לשאר איסורין\_ אלא דשם הכריע שרק במקום הפסד יש להקל בשאר איסורים, וברמ"א משמע שהכריע דשרי אף ללא הפסד. וק"ל.

סימן קח - ריחא

הקדמות קצרות, וסיכום. [כאן אולי יותר מכל מקום נחוץ מאד לעיין בסוגיות עם הראשונים המובאים להלן].

\* מראה מקומות - פסחים עו:, בעה"מ ראב"ד ומלחמות שם. ע"ז סו: ורא"ש שם. רי"ף חולין (לב.) ור"ן שם, ר"ן נדרים נב.

- טוש"ע סימן צז/ג. סימן קח', או"ח תמז/א ברמ"א ומג"א וט"ז שם. תסא'/ה.

\* לרב ריחא דא'? [ונפק"מ לר"ת ועמיה דפסקו כרב, ולמצבים שלאו"ה לכו"ע ריחא מילתא]

עי' ר"ח (פסחים שם) שכתב "לרב... והריח \_כעיקר\_... נמצא \_עיקר\_ פסח של חבורה זו, בפסח של חבורה זו" משמע מדבריו דהוי דא' ועוד כיון שנקט לשון \_כעיקר\_ משמע דהוי כטעם \_כעיקר\_ דלראשונים דהוי דא' ה"ה בריח]. וכן משמע מלשון הגהות הסמ"ק (מובא בד"מ ס"ק א') "אף דריחא לאו מילתא היא היינו דווקא לענין דלא נחשב לנתינת טעם מ"מ משהו מיהו איכא" משמע דלמ"ד ריחא מילתא הוא זה נחשב כנתינת טעם.

- אולם מלשון הרי"ף (הובא בראב"ד איסור משהו דף קכא.) "וקי"ל דכל איסורין שבתורה בששים ואפילו נתערב גופו של איסור \_וכ"ש\_ מריחא בעלמא" משמע שריח הוא פחות \_ממשהו\_ \_בעין\_.

- ומצאתי פליתי כאן שהסתפק בזה.

- לשון הגמ' בפסחים "תערובת \_טעמים\_" משמע דחשוב כטעם.

\* ללוי האם ריח חשיב משהו (נפק"מ לפסח) - מסברה כיון שללוי לאו מילתא היא א"כ ריח אינו חשוב כלל כחפצא דאיסורא, וגריעא ממשהו של בעין שהתערב.

- וכן הביא הרמ"א בשם י"א דריחא לאו מילתא אפילו בפסח אע"ג דבפסח משהו אסור.

- אך המג"א (תמז / ס"ק ד) הוכיח דלרי"ף אף ללוי יש משהו [דלא כאחרונים שנקטו ברי"ף שרק לרב הוי משהו, וללוי אפילו משהו אין, דא"כ מדוע הרי"ף אומר שאף ללוי אסור לאכלן בכותח משום דשיל"מ, ע"כ דאף ללוי חשיב הריח כמשהו]. וכן הוא דעת תוס' בע"ז והגהות סמ"ק.

- עי' שו"ת מהרי"ל (מובא במחה"ש שם) שהביא ראיה דללוי ל"ח אפילו משהו מזה שלוי התיר לצלות נבילה ושחיטה אף למ"ד מין במינו במשהו וכן מקושית הגמ' "אא"א תערובת טעמים מה לי גדי וטלה מה לי גדי וגדי" ואם יש משהו א"כ גדי וטלה זה חידוש נוסף דהוי טעם גמור ולא משהו. וע"ש במחה"ש שמחשבן את כל הסוגיא שם למהרי"ל ולמג"א.

- יש מהאחרונים שהביאו ראיה מבת תיהא שאפילו משהו אין, דאל"כ הרי יין נסך אוסר במשהו. ודחה הפמ"ג ששאני בת תיהא שהריח מזיקו.

\* האם ללוי שרי לכתחילה - הרי"ף ועמיה סוברין שלוי התיר רק בדיעבד וכ"כ רש"י בפסחים. והמלחמות ועמיה מביאים ירושלמי מפורש שלוי התיר אף לכתחילה.

- אם נניח כמפרשים לעיל שאף ללוי ריחא חשיב משהו תתעורר קושית האחרונים היאך מותר לבטל איסור לכתחילה, ונצטרך ליישב כמו שמובא במחה"ש הנ"ל שכיון שלא מכוין לבטל ולהוסיף אין איסור בזה.

- התוס' בפסחים הקשו על רש"י (הסובר דאף ללוי אסור לכתחילה) א"כ מה מקשה הש"ס מהברייתא שאין צולין ב' פסחים כאחד הא אף ללוי לכתחילה אין צולין.

- ותי' הראב"ד [ומובא במלחמות ובתה"ב (ד/טו.)] שכל האיסור לכתחילה הוא רק באיסורין משא"כ בפסחים דתרוייהו דהיתרא נינהו שרי אף ללוי לכתחילה.

- וקשה טובא כיון שמוכח ברי"ף שללוי ריח זה משהו ולכן חשיב כדשלי"מ א"כ היאך שרי בפסחים, הא נכשל באיסור אכילת שלא למנוייו?

- ולדבריהם יש לדון שיהא מותר לכתחילה לאפות פשטידא ועוגת גבינה שהרי שניהם היתר הם.

\* פת חמה וחבית פתוחה: (ונפק"מ רבות לדינא!)

א) השו"ע (סעיף ד) פסק שפת חמה וחבית פתוחה אסורה, וזה בדרך ר"ת והרא"ש שכו"ע אית להו להא דר"ל. אך פסק זה תמוה מאוד שהרי הב"י שינן לנו שרי"ף ורמב"ם נגד כולם הלכה כרי"ף ורמב"ם (עי' דוגמא קיצונית או"ח סימן רמו'. והד"מ שם ס"ק א' השיג שא"א לדחות את \_כולם\_ מפני הרי"ף והרמב"ם) והרי הרי"ף כתב שליתא לדר"ל, וכן הרמב"ם הל' תרומות הביא את המשנה של חבית ופת בסתם ולא כתב כל החילוקים בין פתוחה לסתומה וכתב שם הכס"מ בשם ר"י קורקס דס"ל כרי"ף דליתא לדר"ל וכן הסכימו הראב"ד בהשגות במסכת פסחים והמלחמות והרשב"א בתהב"א. וא"כ היאך פסק בסתם כר"ת נגד כל הני רבוותא! וכן הקשה המנחת יעקב (לה / לה) והפר"ח (ס"ק יח'), ולכן הפר"ח פוסק דלא כשו"ע.

ב) האו"ה כלל לט' פוסק כר"ת שפת חמה וחבית פתוחה אסור לכו"ע ולכן הוציא מזה שלשה דינים. הראשון: שהאופה בתנור סתום פשטידא (בשרית) עם פלאדן (חלבית) אסור אף בדיעבד. השני: בצל שנצלה עם נבילה אסור מפני שהוא שואב והו"ל כחבית פתוחה וכו'. השלישי: שחמין הטמונין בתנור סתום ונמצא אחד מהן טריפה ופי הקדרות מגולה שאסורין בדיעבד.

- קשה ששם (בדין יא') כתב שפשטידא ופלאדן אסור \_לכו"ע\_ [א"כ משמע שפסק כר"ת דאף לוי מודה בחבית פתוחה ופת חמה] ואילו גבי טריפה (דין טו') נימק שאסור רק משום דלא קי"ל כלוי. [אע"פ שכתב שזה דומה לפשטידא ופלאדן (שהם דומים לחבית פתוחה)].

- לרי"ף ועמיה בכל הדינים הללו מותר משום דלא קי"ל כר"ל!

\* האם רב מרי מקובל על כל הפוסקים: - רב מרי אמר הן בפסחים והן בע"ז שריחא מילתא תנאי, והביא את המשנה ברודה פת חמה ע"ג חבית יין. משמע שלדבריו הנושאים - במסכת פסחים וע"ז - שוים הם (שני גדלים השוים לגודל שלישי, שוים ביניהם) והניחא לרי"ף ועמיה, אך לר"ת עמיה שפסקו מחד גיסא כרב שריחא מילתא בפיטום ומאידך כרבא בבת תיהא שלא מילתא מוכח דפליגי ארב מרי.

- עי' לקמיה הוכחה שרבא פליג ארב מרי.

"מפני שהשעורים שואבות"

- רש"י בפסחים לומד ברבי יוסי דס"ל שבשעורין ריחא מילתא ומקשה הפר"ח א"כ העיקר חסר מן הספר דהול"ל שחטין מותר מפני שאינן שואבות שהרי מה שהשעורים אסורין דינא הוא. [ול"ק כ"כ די"ל שרק ריח מרובה כשאיבת השעורין אוסר ולא מעט ריח שבחיטין].

- הרי"ף לומד שלר' יוסי ריחא לאו מילתא הוא אלא ששעורין שואבין \_גוף היין\_!

- ולפ"ז ק"ק מדוע דחה את ר"ל הא י"ל שחבית פתוחה ופת חמה אסור אף למאן דס"ל ריחא לאו מילתא משום שכשזה פתוח החום שואב גוף היין. וצ"ל דס"ל שאת כח השאיבה של הבעין יש רק לשעורים.

- ומצאתי ראיה מפורשת לרי"ף ממשנה במכשירין (ג/ג) שרודה פת חמה על חבית יין ר"מ מטמא ור' יהודה מטהר ור"י מחלק ככאן בין חטין לשעורין. ועי' בר"ש שם וברמב"ם דאיירי או בהכשר או ביין טמא ואיך שיהיה חזינן שמחלוקתם לא רק באיסורין אלא אף בהכשר ושם ודאי בעינן \_בעין\_, הא קמן ששואבות הכוונה גוף היין כרי"ף! וכן מצאתי בפר"ח כאן.

- והפר"ח מקשה לפ"ז מדוע בפסחים אומרים שללוי ודאי תנאי הוא הא י"ל דלכו"ע ריחא לאו מילתא ולר"מ אסור משום ששואב גוף היין וכדמוכח במכשירין!

- ולפ"ז נ"ל שרבא יסבור כן שהרי דבריו קשים שמביא ראיה שריחא לאו מילתא מתנור שהסיקוהו בכמון והתעלם ממשנה קודמת ממש לגבי רודה פת חמה על חבית שלרב מרי כתנאי היא. [והיו שתי' דהוי מחלוקת ואח"כ סתם, ואין זה מסתבר כלל שרבי יכתוב בסמוך ממש דין \_אחר\_ בשביל לסתום במחלוקת הנ"ל!] אע"כ דרבא עצמו לא הסכים כלל לרב מרי, ולרבא אין קשר כלל בין משנה דרודה פת חמה לנושא של ריח משום שאיסורו הוא משום דבולע גוף היין וכדמוכח במכשירין ולכן המשנה היחידה שיש על ריח הוא תנור שהסיקוהו בכמון!

\* היתר ואיסור חריף: עי' או"ה שהביא שני מקורות נפרדים להם. דהיתר אסור משום דחריף שואב ולכן דמי לחבית פתוחה ופת חמה (כנ"ל באריכות) ואילו לאיסור חריף הביא מקור מתנור שהסיקוהו בכמון ודבריו פלואין.

\_א\_ הא בתנור שנינו דשרי! (משום דריחא לאו מילתא) ואין לומר דהתם שרי משום שמקלא קלי איסורא דהא אביי טען זאת, ואילו רבא לא חילק בכך והביא מכמון ראיה לבת תיהא שלא קלי איסוריה! וכן הקשו הפר"ח והפליתי.

- ברור שלרי"ף ועמיה שפסקו כלוי שרי באיסור חריף שהרי מוכח ברמ"א (שכתב "וכל שכן אם ההיתר חריף) שהיתר חריף חמור טפי מאיסור חריף (וכמש"כ שהם שני מקורות שונים) ואם בהיתר חריף הוכחנו שלרי"ף ועמיה שרי, ק"ו הכא.

- והתו"ח צ"ע שבכמה נושאים שקשור לחבית פתוחה סיים שלב"י ועמיה שרי (שפסקו כרי"ף) ואילו בהיתר חריף סתם לאסר בדיעבד הן בארוך והן בסימנים שם (והרי כל מקור החריף הוא מחבית פתוחה!) אך בסימנים השמיט \_איסור\_ חריף משמע קצת שחזר בו.

- הש"ך הביא או"ה שאף בתנור פתוח אסור. וזה תמוה מאוד דהא כל מקורו מתנור שהסיקוהו בכמון, וודאי דרך להסיק בתנור סתום! ולכן יש לדחוק שמש"כ האו"ה פתוח הכוונה למקום העשן (ולא כדמשמע בש"ך) ולכן הרמ"א לא הזכיר זאת שסמך על מה שכתב מקודם שיש פתח מעט.

\* זיעה (יורחב בס"ד להלן בבב"ח בתנורי דידן)

- הד"מ הראשון שהתקשה מאוד מדוע הפוסקים שדנו על ריח אף בדברים שומנים לא דנו לאסור משום זיעה.

- ולכן הרמ"א סעיף א' החמיר שאם הצד העליון של התנור הזיע מחמת \_שניהם\_ אסור משום זיעה.

- ודבריו צ"ב מדוע צריך שיזיע מחמת שניהם ונ"ל שמוכח מכאן דלא כדמשמע \_מריהטת\_ לשון פמ"ג ומ"ב או"ח סימן תנא' שהחשש בזיעה הוא שיפול אח"כ מגג התנור לקדרה (דא"כ אף בהזיע אחד מהם נאסור) אלא שע"י \_ההבל\_ של שניהם יש חיבור לקבל כל אחד זיעת חבירו! (הטוחה בגג התנור).

- השו"ע (סעיף ב') התיר קדרות פתוחות בתנור סתום לגמרי (כדמוכח מסוף הרמ"א ומתו"ח) וקשה מדוע לא נאסור משום זיעה, ובמיוחד שבסימן צב/ח פסק שמחבת חלב תחת קדרה בשרית אסור משום זיעה? ונ"ל (וכן מצאתי פמ"ג או"ח תמז' ס"ק ד' בא"א) דס"ל שרק בזה מעל זה אסור משום זיעה אך זה בצד זה לא אמרינן שע"י ההבל יאסור זא"ז.

סימן צא סעיף ב'

סיכום בהיר על התמיהות הרבות בפסק התו"ח ועמיה [מהש"ך ועוד]

\*בעל העיטור למד ממשנה דצורר אדם גבינה ובשר, שלכתחילה אסור שיגעו זה בזה דחיישינן שמא ישכח להדיח.

- והמשיך "\_ש"מ\_ כל מידי דבעי הדחה כגון בשר היתר צונן בקערה של איסור צונן אסור לכתחילה דלמא אכיל בלא הדחה וכו'".

\* הד"מ, ב"ח, מהרש"ל, דרישה הבינו שבעה"ט איירי בקערת איסור \_מודחת\_ ולכן הקשו סתירה מהאו"ח שהתיר לשים תבלין בקערת גויים מודחת היטיב. ולכן נכנסו לדחוקים רבים אך \_נשארו בהבנתם שאסור לתת אוכל אפילו\_ \_בצורה חד פעמית (כמתאכסן אצל גוי) בקערת איסור מודחת\_ [אם האיסור נכנס ע"י חום].

\* ודבריהם נסתרים מסברה, וממקומות רבים בש"ס ופוסקים

\* מסברה: היאך יתכן לאסור לשים אוכל (לח) כשר, בקערת איסור מודחת צוננת הרי כיון שהכלי צונן ומודח \_היטיב\_ היאך יפלוט איסור באוכל הכשר הצונן [ול"ש לאסור משום כבוש שהרי זמן סעודה הוא פחות ממעל"ע! ואין לומר דאיירי בחריף מאוד (שאז הכבוש הוא כדי שיתן באור וירתיח) שהרי הדוגמאות שהביאו (דגים, כרוב, מלפפון חמוץ) הם נאכלין במלחן!]

\* ונסתרים מש"ס

א) הרי בעה"ט העיד שכל מקורו ממשנה דצורר אדם גבינה ובשר, א"כ אין ראיה לאסור יותר משם שהבשר והגבינה שניהם הם אוכל \_בעין\_ משא"כ בנגיעת אוכל בכלי איסור מודח! שהטעם \_בלוע\_ בכלי. [וכן העיר הדרישה (והרשב"א המובא לקמיה)].

ב) למדנו בחולין (קיא:) שסכין ששחט בה אם \_הדיחה\_ מותר לכו"ע \_לחתוך\_ בה צונן אע"פ שבחיתוך יש דוחקא דסכינא ק"ו לקערת איסור, אך כיון שיש סתירות בסכין נתמקד בראיה הבאה.

ג) (שם) "אמר ר"י אמר שמואל קערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה \_רותח\_" ומדויק בגמ' להדיא שצונן מותר לאכול, \_אף שרותח אסור לאכול בו\_, וכן דייקו הרשב"א והר"ן. [ועי' ד"מ וש"ך שחילק בין נכנס בחום או במליחה. וקשה, מ"ש הא בשניהם ברותח אסורין ועכ"ז בצונן שרי. ועי' לקמיה שלראב"ד ולראבי"ה יש סברה להחמיר יותר במליחה].

- ועי' ר"ן שהביא י"א דאפילו הדחה לא צריך וסגי \_בקנוח מעט\_ והוא החמיר דבעי \_הדחה\_. אך לאסור להשתמש בצונן אחר הדחה (ללא שנאסרה מחמת מלח כדלקמיה) אין אחד שיאסור!

- עי' רשב"א בחידושיו שם שהאריך כמה מהלכים (ומובא בב"י סימן סט'). דמהלך א' דלא בעי הדחה ולא דמי לבשר וגבינה "שאני התם שהן גופו של איסור" (כמשכ"ל בשם הדרישה). ומהלך ב' דבעי הדחה. ומהלך ג' שכיון שמלח בה בשר, \_הקערה נהפכת לרותחת\_ ולכן א"א לאכול בו רוטב צונן דתתאי גבר.

- ומסכם הרשב"א - "ומ"מ מדברי כולם נלמוד לקערה שנתשתמשו בה \_באיסור רותחת\_ ונצטנן, שמותר להשתמש בה היתר צונן בהדחה ושפשוף". [כיון שאף השיטה המחמירה ביותר שאוסרת להשתמש בצונן זה רק מחמת שהמלח עשאה כרותחת, אך ללא מלח אף שפעם התחמם, עכשיו שהצטנן ודאי שלא אוסר כלום].

- והיו שתי' שהרשב"א התיר רק בשפשוף אך נ"ל שלשון האו"ח "מודח \_היטב\_" משמע שפשוף, ועוד שהד"מ ועמיה לא הזכירו שאם יהא שפשוף יש להתיר (וע"ע בחוו"ד).

ד) תוס' (חולין קיג.) התירו לכתחילה לעשות גבינות (והחל לח!) בדפוסים של גויים! [וגם כאן הד"מ יישב שבנכנס במליחה שרי, אך קשה כנ"ל] ואף שהרא"ש פסק \_שלכתחילה\_ אין לעשות כבר ביאר הב"י ס"ס קה' שזה נראה ככיעור. ונראה שאף זה לא נאסר אלא במלח כיון שלראבי"ה שם אסור בדיעבד שהדפוסים נחשבים לרותחים מחמת המלח אך בלא נאסר מחמת מלח אין מ"ד שיאסור [או שהנראה ככיעור הוא משום \_שבפרהסיא\_ בצורה \_קבועה\_ אנו עושין גבינות בכלי איסור שלהם].

- והראוני דבר פלא - ששפתי דעת (סט / סז) הצריך בגבינות הללו הדחה וזה נגד הד"מ שבנכנס במלח המאכל מותר אף ללא הדחה (כשהדיחו את הכלי קודם לכן) וזה ודאי מוכח בגמ' קיא:!

ה) הש"ך כבר ציין שבסימן קכא' מבואר להיפך מהד"מ ושרי להטביל כלים קודם הגעלה ולהשתמש בהם לע"ע לצונן.

ו) הש"ך מודה במקצת לתו"ח שלרי"ף רמב"ם ורמב"ן גבי חמץ יש דין כזה שדבר הנאסר מחם או צונן אסור להשתמש אפילו בצונן.

- ולא היה לו להודות כלל א) דאף הרי"ף והרמב"ם לא אסרו רק בכלי חרס ולא בכלי עץ ונחושת וכ"כ פר"ח (ועוד, דאסרו רק בכלי שאור שתשמישו רב וחזק).

ב) ברא"ש שם משמע שלומד \_ברי"ף\_ שרק ללוש עיסת מצה אסור בבית שאור משום שחריפות השאור תחמיץ את העיסה אך בשאר אוכל לח שרי!

לכן ברור כש"ך ופר"ח שבעל העיטור איירי בקערה שאינה מקונחת כלל!

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* ט"ז ס"ק א' - הקשה על הטור ובעה"ט מדוע כתבו ש"מ... כגון.. בקערת איסור" הרי זה ממש אותו דבר.

- ולדבריו אין מובן כלל דכיון דכתב בס"ק ג' שהטור מדבר על קערה מודחת א"כ אין התחלה לקושיתו שהרי חידוש גדול הוא דאף במודחת אסור! [וזה תמוה מאוד כמשכ"ל].

- עי' רע"א (ס"ק ג' בט"ז) שלמד שהוכחת הט"ז שם דאיירי במקונחת הוא דאל"כ מה אמר העטור \_ש"מ\_ "היא היא".

- ונ"ל שהקושיא ל"ק כלל שהמעיין בטור קודם לכן יודע רק שבשר וגבינה שנגעו זב"ז בעי הדחה, ושצורר אדם גבינה ול"ח שיגעו. אך עדיין לא התחדש כלל שכל מה דבעי הדחה אסור לכתחילה שמא ישכח. וזה העיטור דייק מהמשנה, והמשיך להביא דוגמא פרקטית מכלי איסור והיתר. [שאם היה מקדים שאסור שיגעו בשר וגבינה שמא ישכח, ואח"כ ימשיך על כלי איסור יוקשה היא היא. אך בבשר וגבינה כלל לא כתב זאת! וק"ל]

סימן צא / ד

- הבאת המהלכים בביאור ר"ת שהחלב מותר כולו -

\* האו"ה כתב שכיון שקליפה בכל מקום היא רק משום חומרא לכן כשא"א שרי. והט"ז הרבה להקשות ממקומות רבים שהקליפה אוסרת כנגדה.

\* הש"ך חילק בין ניכר ללא, וכבר דחאו הבית-מאיר.

\* המג"א (או"ח תסז' ס"ק לג') חידש שרק הקליפה של "אדמיקר ליה בלע" היא חומרא ולכן כשא"א שרי, משא"כ שאר קליפות האסורות מדינא, אוסרות כנגדן ובעי ס'.

- והקשו הכרתי, חוו"ד, ובית מאיר (או"ח שיח/יא) שהרי קי"ל כר"ת, ולדבריו ערוי מבשל מדא' (שהרי לדבריו אפילו הגעלה אפשר לעשות עמה) וא"כ היאך שייך לומר שזה חומרא בעלמא? [ועוד קשה שלכא' סותר את עצמו מסימן שיח / ס"ק לה' כמו שיבואר להלן בנפרד].

\* הבית מאיר (הנ"ל) לומד כיון שבשר רותח על חלב צונן זה נפסק הקלוח לכן אינו מבשל, ובבב"ח בעינן מדא' דרך בישול ולכן כיון שכל איסורו הוא רק מדרבנן כשא"א לקלוף שרי. [החזו"א (יור"ד סימן ט') חולק ונוקט שבשר שעירו מכ"ר ל"ח כנפסק הקילוח, ע"ש].

\* החוו"ד כתב שקים לרבנן שהבליעה כאן (ב"אדמייקר ליה בלע) היא מועטת ויכולה לתת טעם רק בכ"ק ולכן כשהקליפה מתפשטת (בלח) או מתערבת, ודאי בטל בס' כי תמיד יש ס' כנגד מה \_שבלוע\_ בקליפה. (וע"ע בחזו"א יור"ד ס"ס ט' מהלך קרוב לזה).

\* מהלך מחודש ופשוט

לכאו' סברת ר"ת פשוטה ומובנת שערוי מבשל כ"ק שייך לומר דווקא כשהערוי פוגש משהו מוצק ובזמן הפגישה בו מבשלו אך כשהערוי פוגש קליפה נזילה שכל חלקיק שניה מתחלפת הקליפה ל"ש לומר שבמבשלו!

- ונראה שזו כוונת תוס' בפסחים (מ: ד"ה "האילפס") שהקשו היאך שרי לשפוך מים חמים לצונן הא אדמיקר ליה בלע ותירצו "... הואיל והצונן של מטה מים שהוא דבר המתערב אינו יכול להתבשל מחמת צנינות המים".

- ולכא' זו גם כוונת הרשב"א בחידושיו (שבת מב.) והר"ן על הרי"ף (כ.) וז"ל "דאפילו תמצי לומר ערוי כלי ראשון ככלי ראשון הני מילי במערה ע"ג תבלין וכיוצא בהן שאין החמין מתערבין בתוכן אלא מכין עליהם בקילוחן ומבשלין אבל מים במים שהן מתערבין ממש אין כח לקלוח לבשל המים התחתונים".

- אך החזו"א (יור"ד סי' ט') לומד בכוונת הר"ן ותוס' שהחסרון אינו בנפעל (שהקליפה נזילה ולא מתבשלת) אלא בפועֵל (דהוי נפסק הקילוח) דכיון שהערוי מתערב בתוך המים התחתונים חשיב כנפסק הקילוח ולא מבשל. ואכן לשון הר"ן משמע כדבריו אך בתוס' בפסחים ל"מ כן.

- ומתוס' שבת (מב. ד"ה "נותן") מוכח לכא' לא כדברי. שרש"י ביאר שם שמותר לתת חמין מרובין לתוך צונן מועטים משום שתתאי גבר ומקשים התוס' (הרשב"א והר"ן) הא אף למ"ד תתאי גבר בולע [ומבשל] כ"ק? ומכח שאלה זו ביארו בשם ר"ת שכל מה שמותר לתת חמין לצונן הכוונה לצונן מרובין שלא יהא י"ס בערוי זה. וא"כ א"א לבאר \_בר"ת\_ שהחלב לא נאסר משום שהוא נזיל שהרי \_ר"ת\_ ס"ל שאסור לערות חמין מרובין לצוננים משום שמבשל כ"ק אע"פ שהמים הם נזילים! [אך עי' מש"כ בסיום].

ולסיכום - אע"פ שהסברה נראית מאוד שכשהתחתון נזיל ל"ש לומר כלל שיש כאן קליפה מסוימת שנאסרת אך \_בר"ת\_ א"א לומר שזה הביאור שהרי מוכח מתוס' שבת דס"ל דקליפה נזילה נאסרת בכ"ק.

- מתוס' פסחים משמע כדברינו (ודלא כחזו"א) וכן ליישב את רש"י שבת אפ"ל כמש"כ שאע"פ שתתאי גבר אך במים התחתונים ל"ש לומר שמתבשלים כ"ק כיון שהם נזילים [אך ברש"י אין הכרח ליסוד שלנו די"ל - כמש"כ האחרונים שם - דס"ל שכ"ק אמור רק לענין בליעות ולא לענין בישול (כרשב"ם ועמיה).]

- ברשב"א ור"ן משמע יותר כחזו"א שהחסרון במים על מים הוא בכח הערוי דחשיב נפסק הקילוח.

- ומכל הנ"ל יצא שלתוס' פסחים ואולי לרש"י שבת שייך לבאר שהחלב לא נאסר מהטעם שכתבנו.

ולסיום נ"ל שאולי אף חשש התוס' בשבת לערוי הוא דווקא במים ולא בשאר נוזל. דידוע חידוש האחרונים שחלוק בישול מים משאר נוזל בזה שאפילו חיממו גרידא חייב [ודייקו כן מלשון הרמב"ם "\_המחמם\_ את המים"] ולכן במים חששו לחימומן ע"י הערוי ולא בשאר נוזל. ולפ"ז נוכל לחזור לביאורינו בר"ת שהחלב לא נאסר משום שהוא נוזלי [ושאני מים מחלב כאמור].

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

דיון וקושיית על המג"א שיח / ס"ק לה'

\* וז"ל המג"א "... ועיין תוס' שבת דף מב., ר"ן, תוס' פסחים דף מ:, ונ"ל דאסור ליתן חתיכת בשר רותח לתוך רוטב צונן דכיון שאינו מתערב מבשל כדי קליפה וכן משמע ביור"ד סימן צא / ד וכו'".

- ע"פ כל המוסבר בקטע קודם מבואר דס"ל כמהלך החזו"א שהביאור בר"ן ובתוס' הוא \_שהערוי\_ פג כוחו שמתערב במים, ולכן כשיש גוש ברוטב, כח הגוש לא פג ומבשל. [ולכן החזו"א יור"ד סי' ט' מסכים עמו].

- צ"ע היאך סייע עצמו מסעיף ד' הא כאן מבואר שהחלב מותר כולו ולא נאסר מכח הבשר, והוא ביאר בעצמו (כנ"ל) שכ"ק זו חומרא בעלמא (אפילו גבי בליעה) א"כ מדוע כאן אסר משום \_בישול\_?

- החוו"ד כאן מקשה עליו מגמ' שבת שמותר לערות צוננין רבים בבת אחת למיחם שהוא כ"ר ולא אמרינן שהמיחם יבשל כדי קליפה. וחזינן כיון שהמים רק הופשרו לא חיישינן לכדי קליפה ה"ה כאן כיון שהרוטב לא הגיע לי"ס מכח הבשר אין לחוש לבישול כדי קליפה? [ודברי החוו"ד לא סותרים לתוס' שבת מב., דתוס' אסרו דווקא \_שאחר\_ הערוי החום בכלי הוא י"ס!]

- המנח"ח (כלכלת שבת סוף אות יא') מקשה עליו מהמשנה ביומא שכה"ג זקן מלבנים עששיות של ברזל וזורקין למקוה ולא אמרינן שיבשל כ"ק!

- הבית-מאיר (או"ח שיח/יא) הקשה עליו דכיון שעירה את הבשר הו"ל נפסק הקילוח ולא מבשל כדמוכח מזה שהחלב כולו מותר. [והמג"א יסבור כחזו"א שבשר לעולם חשיב כ"ר לכו"ע (אף לרמ"א) קודם הנחתו בכ"ש].

- עי' מש"כ במ"מ לסימן קה / ג היאך ליישב המג"א אף לרמ"א בגוש.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* שיטת החוו"ד בתתאי גבר - החוו"ד מאריך להוכיח שתתאי ועלאי גבר אין הביאור שהחפץ המשפיע גורם למושפע לשנות את מצבו מקודם פגישתן, אלא כל אחד נשאר במצבו ותתאי גבר רק אומר שלגבי בליעה ופליטה הוא הגובר על העליון. ולכן בתתאי חם, העליון לגבי מה שעליו נשאר צונן, ובתתאי קר העליון נשאר חם לגבי מה שעליו.

- והקשה (ר.מ.ז) מרשב"א תה"ב (בית שלישי / פא.) שבשר צלוי שעדיין נשאר בו דם וחתכו בסכין ע"ג ככר אין הדם היוצא חוזר ואוסר את הבשר משום דתתאי (הככר הצונן) גבר. ואילו לדברי החוו"ד אמנם לגבי הככר אינו משפיע אך לגבי הבשר שעליו יבליע שפיר!

- ועוד העירו שמלשון הסמ"ק ל"מ כחוו"ד (מובא בב"י ס"ס קה') "אותו שהוא גובר מרתיח את חבירו או מצנן את חבירו כי כן הוא דרך תולדות האור".

- ולמעשה גם לשון רש"י בפסחים עו. מובא בשו"ע קה / ג "ומחממו ער שמפליט" קצת דחוק לחוו"ד.

\* שיטת הרא"ה בתתאי: הר"ן מביא בשמו שתתאי אוסר רק כדי נטילה. והקשו היאך יבאר מילת "גבר"? ונ"ל דלא קשה דידוע שדרך המתגוששים אף המנצח יוצא לפעמים בשן ועין וה"ה כאן התתאי גבר והצליח לאסור לא רק כ"ק אלא כדי נטילה אך לא יותר מכן.

- עיין בקושית הרע"א (חולין קיב.).

טושו"ע סימן צב / ה - ז

הסבר ובירור שיטות הראשונים המגוונות בענין ט"ח שנפלה על דופן הקדרה מבחוץ

\*שיטת הסמ"ג: - "חענ"ן ובכולה קדרה משערין שהחלב מתפשט בכל הקדרה ואין לו מקום להתבטל בס'".

- עי' ב"י שלומד בכוונתו דפליג אמהר"ם ולא סגי בששים פעמים ששים (ס"פ ס'). ותימה רבה מה סברת הסמ"ג הרי הצד החמור ביותר הוא לחשוש שהט"ח אסרה נט' כמותה אך ביותר מזה בטילה היא!

- ומצאתי שהחזו"א (סי' יז') פליג אב"י ולומד דאה"נ כל דברי הסמ"ג הם כשאין ס' בקדרה (ללא התבשיל) כנגד החלב.

- ואע"פ שדבריו נוחין לנו בסברה אך מה אעשה א. שלשון הסמ"ג משמע שבאופן מוחלט הקדרה נאסרת ולא כחזו"א שמדובר בהיכי תמצי מסוימת שאין ס' בדופני הקדרה. ב. בשערי דורא סימן נה' מובאת שיטה וז"ל "אבל יש מחמירים ואומרים דדווקא גבי חתיכת בשר בעינן טעם בחתיכה... לפי שיש לה טעם מעצמה... אבל בקדירה שאין לה טעם מגופה אפילו כשנכנס בה טעם איסור \_משהו\_ נעשית הקדירה נבילה" ומסתבר שהיש מחמירים זה שיטת הסמ"ג.

ג. וכן מבואר להדיא באו"ה (לא / א) "ולא קי"ל כר"י... אוסרה עד נט' טיפים... \_וגם\_ לא נהגין גבי תבשיל כסמ"ג שחושב מה"ט כ"פ כל הקדירה לחנ"ן... דהא אף בכ"ח לא אמרינן חענ"ן" מבואר מדבריו שהסמ"ג מחמיר טפי ולא סגי בס"פ ס'. ועי' גם בב"ח שביאר בסמ"ג ע"פ הש"ד הנ"ל.

- שיטת הטור: הב"י לומד שתחילת דברי הטור הם כסמ"ג ולכן תמה מדוע לא ציין שהר"מ חולק. ולא הבנתי הרי לשון הטור כבר מתחילתו משמע שלא מפעפע בכל דופני הקדרה כסמ"ג, שהרי כתב "אוסרת הקדירה כל \_סביבותיה\_" וכן פירש הב"ח (כאפשרות).

- סתירה משולשת בסמ"ג - הסמ"ג כאן כתב שט"ח מפעפעת בכל דופן הקדרה וקשה מסימן צד' שדעת סמ"ג שכשתחב כף חלבית לקדרה בשרית משערין רק בחלק שנכנס לקדרה, ואין לומר שמפעפע ולא נפלט שהרי בהל' חמץ פסק כיראים שכלי שבשלו במקצתו סגי להגעיל את קצתו [וןמוכח אחד מהשנים או שלא מפעפע כלל או שכשם שנבלע נפלט]. ועי' בזה בס"ד לקמן.

\* שיטת המהר"ם: שכדי להתיר את התבשיל צריכים ס"פ ס' ודייק ב"י שמזה שלא חילק משמע דאף כנגד הרוטב כן.

- ומוכח כדבריו בשו"ת הרא"ש (מובא בסוף הסימן) הדן על אלפס חלב רותחת שמעליה היתה קדרת בשר וכתב הרא"ש שזיעת החלב העולה למעלה דינה כדין טיפת חלב שפסק מהר"ב ס"פ ס'. וכאן הרי ודאי מדובר נגד הרוטב, (שהרי \_בתחתית\_ קדרת הבשר תמיד יש אוכל) ועכ"ז הצריך ע"פ המהר"ם ס"פ ס'.

- ודבריהם צע"ג דהנה אף כנגד הרוטב החלק החיצון של הקדרה אינו נוגע ברוטב ורק צידו הפנימי נוגע ברוטב התבשיל, וא"כ הו"ל כחתיכה שחציה ברוטב וחציה חוץ לרוטב שנחלקו ר"י ורש"י אי מפעפעת בכל הקדרה או רק בחתיכה. ובין לר"י ובין לרש"י אין צורך ביותר מס'! דלר"י מותר ממ"נ אי סופו לפעפע בפנים א"כ הבלוע בקדרה לא נעשה חנ"ן כיון שסופו להתפשט, ואי אין סופו להכנס בפנים מותר אף ללא ס' בקדרה, ומדוע נצריך ס"פ ס'? ואף לרש"י מותר ממ"נ שהרי לרש"י הט"ח מתפשטת רק בחתיכה ולא יוצאת החוצה ואי קדרה דמי לחתיכה רק היא נאסרת ולא התבשיל, ואי ס"ל דל"ד לחתיכה ואף לרש"י מתפשט א"כ חזרנו לכלל של ר"י שהכל מצטרף לשיעור ס'! [כל הטירחא לחשבן אף לרש"י [שהרי לש"ך היא שיטת מיעוט] הוא משום שברא"ש מחלוקתם לא הובאה כלל, ובטור סימן צב, קה משמע שלא הכריע בדבר (לא כש"ך סימן צב) ובסימן צב משמע קצת שנוטה לרש"י משום שציין שסה"ת כדבריו. אך המהר"ם מסתמא ס"ל כר"י שהרי הוא מבעלי התוס'].

- ואפשר ליישב שנצטרך ס"פ ס' אם נסבור כרש"י בט"ח על חתיכה שחציה חוץ לרוטב, ונאמר שקדרה דמי לחתיכה, ולכן אין סופה להתפשט ועושה את דופן הקדירה חנ"ן ומה שאוסר את התבשיל הוא לא הט"ח אלא הרוטב הבשרי הבלוע בדופן הקדרה כר"ן והמ"מ שחנ"ן אומרים אף ללא שהט"ח תתפשט.

- אך ברא"ש א"א לומר כן שהרי כתב להדיא בדף צו: כתוס' שחנ"ן אמרינן רק כשהאוסר יכול להתפשט ומסתמא אף המהר"ם ס"ל כבעלי התוס'.

- ומצאתי חזו"א (סימן יז') שעמד על קושיא זו ותי' דס"ל למהר"ם שזה מתפשט בשני כוחות ולכן בתחילה הט"ח אוסרת את הדופן ואח"כ מתפשטת לקדרה.

- ודבריו דחוקין מסברה דמה לי כח אחד או שנים כיון שסופו להתפשט א"א לדונו לעצמו, ועוד דבסימן קה' / ז לכאו' מבואר איפכא דאע"פ שבלוע אינו יוצא מחתיכה לחתיכה כתב הרמ"א שמכלי לחתיכה עובר, הא קמן שבליעות יוצאות בקלות יותר מכלי מאשר בחתיכה [ואפשר לדחות דשם זה בלע פנימי לאותו כיוון משא"כ כאן מחוץ לפנים, אך עכ"ז מנ"ל שהבליעות נסרכות בכלי יותר מבחתיכה עצמה?]

- סתירה במהר"ם לב"י - הב"י הקשה סתירה שבמקום אחד במרדכי מבוא דשרי ס"פ ס' רק לצורך שבת ואילו בתשובה אחרת התיר ס"פ ס' ללא הגבלה. ותי' החזו"א שודאי ס"פ ס' שרי בכל ענין שאין כל סברה להחמיר בזה (ואזיל לשיטתו שאין שיטת סמ"ג האוסרת יותר מס"פ ס') ומה שהתיר רק במקום הדוחק זה כשיטת הר"ש המובאת בגר"א בשם האגודה דאף ס' לא בעי.

- דין הקדרה למהר"ם - הב"י כתב שאף שהתבשיל מותר בס"פ ס' הקדרה אסורה וזה מובן מאליו כיון שלמהר"ם דופן הקדרה נעשה חנ"ן ודאי דבעי הגעלה. [אך בדעת הסמ"ק אין גלוי מה דעת ב"י וקצת משמע דשרי משום הממ"נ, עי' לקמיה בדעת הסמ"ק].

- במהר"ם אפשר ללמוד או שהטיפה אוסרת סביבותיה (למטה ולמעלה בדופני הקדרה) או אינה מתפשטת למעלה ולמטה כי אם נכנסת לעובי הקדרה במקום נפילתה ומשערים ב"\_עובי\_ הדופן" כלשון המהר"ם במרדכי.

\* שיטת הסמ"ק - שנפל מבחוץ כנגד הרוטב סגי בס' ולמעלה מהרוטב צריך להמתין עד שיצטנן ואם נפל כנגד האש שרי אף ללא ס' משום שהאש שורפו.

- בסמ"ק איתא (בהגהות) "אבל לצד האש נהגו להתיר לפי שהארו שורפו ומייבשו מיד ובלבד שיקנח מיד" וצ"ע מדוע הטור ועוד לא הביאו תנאי זה.

- ביאור דברי הממ"נ בסמ"ק - וז"ל "אי מפעפע בכל הכלי הרי נתבטלה ואם אינו מפעפע אם כן לא יאסר" א) הב"י לומד שמפעפע פירושו בכל שטח דופני הקדרה אז מתבטל בלחלוחית הרבה שיש בם ואם אינו מפעפע בשטח הכלי תולין שנכנס לפנים. והט"ז הקשה שהספק בגמ' זבחים אינו כן ולצד שלא מפעפע לא זז כלום ממקומו, וע"ע בחזו"א (יז / ה) שהרבה להקשות על פי' הב"י. ב) הב"ח לומד שלצד שמפעפע אז תולין שנכנס לפנים (ומתבטל בס') ואם לא מפעפע כלל אף ס' לא בעי. וגם זה צ"ב מנ"ל שיפעפע לפנים ולא לשטח הקדרה. ג) החזו"א מבין כמשכ"ל שהסברה נותנת דכנגד הרוטב הוי כט"ח שנפלה על חתיכה שחציה ברוטב שכיון שסופו להתפשט אינו אוסר כלל. רק כל ספק הסמ"ק אי שרי לערות דרך המקום הריקן. וע"ז כתב ממ"נ אם חוששין שהט"ח התפשטה למקום הריקן זה אומר לנו שהריקן מקושר לרוטב וממילא הכל בחשבון אחד, ומתבטל בתבשיל, ואם לא מפעפע, א"כ אין כלל ט"ח במקום הריקן וודאי דשרי לערות.

- דין הקדרה לסמ"ק: - הרמ"א (סעיף א') והש"ך נקטו שהקדרה אסורה אף בנפלה הטיפה כנגד הרוטב משום דחיישינן שנשארה קצת בדופן, וכן מוכח באו"ה שאע"פ שפסק כסמ"ק אסר את הקדרה.

- הגר"א ציין לדין שכ"ח לא נגעל לעולם משמע לכאו' דלדבריו כלי נחושת שרי והש"ך לא חילק בזה.

- המהרש"ל והט"ז שאף הקדרה מותרת, והחזו"א הנ"ל מחזיק מאוד משיטתם כיון שסופו להתפשט לרוטב אין הקדרה נאסרת כלל ואפילו בכלי חרס! דאע"ג שאין הגעלה לכ"ח זה רק כשנאסר, אך כאן בסופו לתהפשט לא נאסר כלל, ומביא ראיה מכרעת מחתיכת בשר שחציה ברוטב שלא נאסרת בנפלה טיפה על גגה אע"פ שאין הגעלה באוכלין!

- ותמהתי על הרמ"א אף לשיטתו דס"ל דלסמ"ק נאסרת הקדרה אך הו"ל להתירה משום הכלל שכלי שדרכו בשפע מותר אף ללא הגעלה, וכאן (בטיפה קטנה) תמיד יש ס' וכן מצאתי שהעיר הפר"ח.

- כתב הפר"ח שקדרה מכוסה אף הריקן נחשב כנגד הרוטב משום ההבל והאדים והביאו הגר"א.

\* חלק משיטת הראב"ן [רק נרמזה בב"י אך היא חשובה ויסודית לנו מאוד בכל יור"ד!]

- הקשה הראב"ן מדוע לא נחוש שהחלה אסר את הרוטב הבלוע והוא יאסור את הרוטב במשהו למ"ד מין במינו במשהו. וחידש שהבלוע לא נאסר או משום שהרוטב בקדרה איננו חולק מקום לעצמו והוא והרוטב שבקדרה מבטלין את הט"ח (כן מובא במרדכי ותה"ד קפג') או משום שבלוע לא נאסר כמו שטומאה בלועה לא מטמאת טהרה בלועה (כן מובא בש"ד סי' נה' והתה"ד הנ"ל).

- עי' לקמיה שהגר"א לומד שר' יחיאל כראב"ן, וכן הרמב"ן סי' צח' שאין חנ"ן בבלוע אזיל כמהלך השני בראב"ן (ששם ל"ש לומר את המהלך הראשון).

- והראב"ן מיישב בזה קושיא נוראה דבברייתא איתא "קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב... בנ"ט" וביאר הש"ס קפילא. הרי האוסר זה לא רק הבשר אלא גם החלב שנבלע בקדרה ונפלט [אחר שנח הבעבוע (ע"פ קח:)] וא"כ קפילא לא יעזור ונצטרך ס'? אע"כ שהחלב הבלוע לא נאסר בקדרה באחד מב' האופנים הנ"ל.

\* שיטת ר' יחיאל: שבשעת הדחק סגי בס' אף לא כנגד הרוטב [ולביאור החזו"א לעיל במהר"ם יצא דלמהר"ם בשעת הדחק אף ס' לא בעי כשיטת הר"ש].

- הגר"א לומד בכוונתו דס"ל כראב"ן הנ"ל דאין חנ"ן בבלוע ולכן הבלוע בריקן לא נאסר וממילא נשאר רק לשער ס' כנגד הטיפה עצמה.

- עי' ש"ך כהזמן דחוק שרי לערות מיד בצד האחר אך לכא' מלשון ר' יחיאל משמע דשרי בכל ענין.

- לולא הגר"א היה אפשר לבאר בכוונת ר' יחיאל א) דס"ל שודאי מפעפע (כסמ"ג, אך לקולא) ולכן סגי בס' [ויהא מותר לערות גם מאותו צד, כמש"כ] ב) או דהתבשיל שרי ממ"נ אי מפעפע הו"ל כחתיכה שחציה תוך הרוטב וכנ"ל בסמ"ק ובחזו"א, ואי אינו מפעפע לא אוסרו כלל [אך לפ"ז יצטרך לערות מהצד השני]. וכן מצאתי ביש"ש פ"ז / לז.

ביאור הסוגיא בזבחים (צו:) לראשונים הנ"ל

\* (הקדמה) מתמיה שמחד גיסא הסמ"ג מעיד "גרסינן בזבחים בישול מפעפע" ואילו הסמ"ק כתב "מספקא לן בפרק דם חטאת אי מפעפע בכל הכלי או לא" ועוד שבזבחים איירי בכלי מתכת והסמ"ג בחרס. כדי להבין הדברים על מכונן נצרך מאוד ללמוד את כל העמוד מתחלתו לסופו וגם דף צז. מחלוקת רבי ורבנן על מריקה ושטיפה. [וע' פליתי, וחוו"ד ביאורים ס"ק י"ג שדנו בארוכה על חלק מההערות דלעיל ודלקמן].

\* ביאור הסמ"ק - בהשקפה ראשונה אפ"ל שמש"כ שיש ספק כוונתו למחלוקת רב יצחק בר"י לרמי בר חמא אך זה לא יתכן א) כיון שמבואר בריש העמוד שכוחו של רב"ח הוא הסברה היאך לא נחת לחילוק כ"כ פשוט שדם לא מפעפע ובישול מפעפע. (ודחוק לומר שכ"כ היה ברור לו שלא מפעפע, שלכן לא חילק). ב) \_לכא'\_ יש ראיות ברורות מכל המשך הסוגיא שבישול לא מפעפע הן מהצורך בגזה"כ לחייב בכולו מוכח שלא מפעפע (כמו שהוכיח הר"י הובא במרדכי) והן מזה שבתרומה סגי במו"ש במקצת הכלי ול"ח לפעפע (כמש"כ הגר"א) והן מהברייתא שיש חומר למו"ש מדם. ואי נימא שמפעפע לאו חומר הוא!

- אלא האמת היא כמש"כ הפנים מאירות בזבחים והחוו"ד כאן שהסוגיא שם כלל לא קשורה לפעפוע, דהא בין לרבי בין לרבנן בקדשרים צריך לעשות הגעלה כבכל האיסורין אלא \_בנוסף לזה\_ הצריכה התורה שטיפה בצונן (לרבנן) מריקה ושטיפה בצונן. (לרבי) ולגבי הגעלה שיטת הרא"ה דכלי שהתשמש בקצתו סגי בהגעלת קצתו משום דכבלעו כך פולטו וכן פסק הרמ"א (סימן קכא) ולכן בתרומה סגי בקצתו וכל מחלוקת רב יצחק ורב"ח האם הגזה"כ של מו"ש הוא גם במקום ההתפשטות או לא דרב"ח ס"ל כיון שע"י ההגעלה כבר נפלט \_מכל\_ הכלי שוב אין צורך במו"ש רק במקום הבישול ור"י ס"ל כיון שפעם היה שם בלוע חק המלך הוא למו"ש.

- ועדיין צ"ב מה ביאור הסמ"ק שיש ספק ועי' גר"א שמשמע קצת שלמד בסמ"ק "שמספקא לן" הכוונה לתוס' בזבחים שהסתפקו שם בזה (שהקשו אם זה ספק אם מפעפע או לא שיסתפקו אף בשאר איסורין, וע"ז יישבו הפנים מאירות כנ"ל) וידוע שדרך בעלי התוס' לכתוב כן.

\* - ביאור הסמ"ג - לפי כל הנ"ל עי' חוו"ד שכתב שאין ראיה משם לאף לצד [שהגמ' מובנת \_אף\_ לצד שמפעפע שמועילה הגעלה משום כבלעו כך פולטו אך אין הכרח לזה] אך בדעת הסמ"ג נראה ברור דס"ל שכין שרב יצחק נקט שמפעפע [ובדיוק את דבריו ציטט הסמ"ג] ואין ראיה מכל הסוגיא שחולקים [כנ"ל דמה דסגי במקצת הוא משום ככ"פ] ממילא נשאר כרב יצחק.

- עי' סמ"ג שכתב להדיא שאף בחרס מפעפע ומקורו מזבחים. וקשה הא שם איירי בכל מתכות שדינן במו"ש, ומתכות קי"ל חם מקצתו חם כולו ומה הראיה לחרס? וי"ל דס"ל כיראים שחם מקצתו זה רק אומר שאף הקצה השני חם אך אין כל ראיה על פעפוע.

\* שיטת ר"י: במהר"ם הביא בשמו שהוכיח מזבחים שלא מפעפע ולכן נצרכים לגזה"כ מיוחדת במו"ש [והפמ"א והחוו"ד לעיל דחוהו, ומצוה ליישבו].

- אך הגר"א הביא אגודה שר"י הוכיח משם שמפעפע \_קצת\_ וזה סיבת החומרא למו"ש בכל הכלי.

טושו"ע סימן צב / ז

\*ט"ז ס"ק כד' - "אין בקדרה בחלב אלא לפי שיעור המדומע וכו'" לכא' כל דברי האו"ה הם רק ע"פ ספר התרומה (או"ה אות עה') שחידש סברת "עשר מדות" ז"א שאף אם נפלט ונבלע זה יחסי לשאר המאכל שיש כאן. אך לסוברים דחיישינן לחומרא שאולי בדיוק הוא נבלע חזרה נצטרך לשער תמיד כנגד הטיפה [מתוס' חולין ק: משמע כסה"ת שלר' אפרים שאין חנ"ן סגי להגעיל כלי בפעמיים (שאין ס' במים כנגד הקדרה) ואי נימא שחוששין שהבליעות חזרו לא יועיל אפילו בכמה פעמים].

\* רמ"א סעיף ז' / - תתאי צונן כנגד קדרה חמה (כ"ר)

הרמ"א פוסק שאם העמידו קדרה חמה (כ"ר) ע"ג חלב צונן (או חום כ"ש דהוי כצונן) התתאי גובר ואוסר רק כ"ק מן הקדירה.

- והתקשיתי מאוד, דהרי במקור של תתאי כתוב (פסחים עו.) "בשר רותח שנפל לתוך חלב... חם לתוך צונן קולף" וא"כ אין ראיה שהצונן מתגבר כ"א כנגד \_ערוי\_ כ"ר, אך כ"ר עצמו מנ"ל?

- ומצאתי תנא דמסייע לי, דעי' ד"מ ס"ק ז' שהביא או"ה (בשם ר' יחיאל מפריז) שהמעמיד קדרה רותחת ע"ג חלב צריך ס' בתבשיל כשנגד מה שאומדין שהיה תחת הקדרה. ולכא' קשה הא תתאי גבר, אע"כ כדברינו שכיון שהעלאי הוא כ"ר ממש ודאי שהוא הגובר.

- והד"מ דחה את פסק האו"ה משום דברי המהר"ם שהצריך בכה"ג רק קליפה. ותמהתי דבמהר"ם [הן במובא בד"מ, והן במקור] לא מוזכר כלל שהקדרה העליונה היתה חמה וי"ל דאיירי בצוננת ועיקר חידושו שהרוטב התחתון שהוא כ"ש, איננו אוסר!

- ומצאתי שהרמ"א עצמו בתו"ח כתב כן וז"ל (נה / ז) "ואם נשפך רוטב מן הקדרה של בשר ונתיישב קדרה של חולבת בתוכו כתב מוהר"ם בתשובה דשרי... \_ונ"ל דמיירי שהקדרה היתה צוננת\_, אבל אם הקדרה רותחת אסור וכדברי האו"ה" הרי שכתב ממש כדברינו ליישב דכו"ע אוסרין כאו"ה, וא"כ מדוע בד"מ וברמ"א חזר בו \_והעמיד\_ דמוהר"ם ברותחת ולפסוק נגד דברי האו"ה \_המפורשים\_?

- וי"ל שבתו"ח סיים שם "יש לדקדק... באו"ה... דהרי לא היה רק חם לתוך צונן דלא בעי קליפה" ז"א ששאלת התתאי גבר הוקשתה לו ולכן דחה דברי האו"ה. וחוזרת הקושיא מדוע לא חולק כמש"כ בין ערוי לכ"ר עצמו?

\* א. והנה לרש"ל בדבר גוש לכא' א"ש שהרי בשר רותח הוא כ"ר ועכ"ז נפסק שתתאי גבר א"כ ה"ה לקדרה, אך לרמ"א דגוש לאו כ"ר אין הכרח מהסוגיא. אך כד דייקת אך לרש"ל אין זה הכרח לא מיבעיא למש"כ בסימן קה' שלרש"ל גוש לא מבשל כ"א מבליע ומפליט ככ"ר אלא אף למג"א שנקט בדבריו שמבשל י"ל דדוקא בכ"ר שאין לו דפנות מחממות התתאי גבר אך בקדרה חמה מנ"ל.

- ב. לחזו"א (יור"ד סי' ט') שבשר רותח שעירוהו מקדרה חשוב ככ"ר אף לרמ"א (עד שנוגע בצונן) גם י"ל שמוכח דאף בכ"ר עצמו תתאי גבר. וגם לדבריו יש לחלק כנ"ל. אך לבית מאיר (או"ח שיח') שבשר רותח חשיב כנפסק הקילוח ודאי קשה שאין משם ראיה על כ"ר.

- ג. רי"מ טען כיון שרב סובר עלאי גבר (צונן) אף כנגד תתאי חם שהוא כ"ר גמור. ה"ה לשמואל תתאי צונן גובר על עלאי כ"ר גמור.

\* הערוה"ש ייסד שתתאי גבר רק בנפחים שוים ולכן לשיטתו התקשה כאן מדוע הקדרה לא גוברת על החלב הרי היא גדולה מן החלב? ע"ש.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* ט"ז ס"ק כח' - חשש הט"ז הובא באו"ה (לא / יא) בהרחבה דאולי בזמן נפילת הטיפה הכסוי היה רותח י"ס, והזיעה עדיין לא עלתה למעלה, כך שנוצר חנ"ן בכל הכסוי ורק אח"כ עלתה הזיעה ושיאסר כנגד כל הכסוי, אך סיים דל"ח לזה "דמספק לא מחזקינן איסורא אלא חושבין אותה שעלה הרתיחה כל פעם בין לקולא בין לחומרא או לא עלה כלל... ומותר המאכל ממ"נ" עכ"ל.

\* רמ"א - "טיפה הנופלת ע"ג כסוי קדרה דינה כנפלה ע"ג קדירה כנגד הרוטב" קצת משמע דלא כפר"ח שבכה"ג כל הקדירה נחשבת כנגד הרוטב מזה שדן רק על הכסוי (שהוא ממש מעל הרתיחות).

רמ"א סימן צב / ח

\* "וגם מיירי שהוא בקרוב כ"כ שהיד סולדת בזיעה במקום שנוגע בקדרה"

- משמע מלשונו שאם חום הזיעה במקום המפגש לקדרה הוא י"ס אסור אע"פ שלא חימם את מקום נגיעת הזיעה בקדירה לי"ס.

- וצ"ע שלשון התה"ד בב"י וד"מ משמע שאסור דווקא כשהקדרה או הבשר התחממו מכח הזיעה לי"ס [שזו דרגא גבוהה בהרבה מי"ס בזיעה גרידא (כדמוכח באו"ח סי' שיח' שיתכן בתנור שיהא י"ס אך אין באפשרותו לעולם לחמם קדרה לי"ס, שיש המתירין בכה"ג)] וז"ל התה"ד בב"י "אם אין הי"ס בקדרה של בשר מחמת הזיעה" והד"מ כתב "אין הי"ס בבשר מחמת אותו זועה".

\* "אבל אם אין הי"ס בזיעה הכל שרי" וצ"ע הרי טיפות החלב אע"פ שלא \_נבלעו\_ בקדרה ובבשר אך ודאי טוחין הם ע"ג, וליבעי הדחה? וראיתי בשם פמ"ג (ריש או"ח) דאה"נ בעי הדחה. אך עדיין צ"ב מדוע לא רמזו לזה הפוסקים כאן התינח בבשר י"ל כיון שדרכו בהדחה לא חששו לכתוב, אך בקדרה שיכולה להתחמם קודם הדחה מדוע לא רמזו דצריכה הדחה?

שו"ע סימן צב / סעיף ט'

- בתה"ד מבואר שטעם החילוק הוא שבחלב מותך כיון שנופל מחמת האור חשיב ככ"ר אך נר שעוה סגי בגרידה כיון שבדקנו וחומו פחות מטיפה מכ"ר (שנפסק הקילוח) וכיון שבנפסק קי"ל דלאו ככ"ר הוא ק"ו בטיפת נר השעוה.

- והפר"ח דוחה את התה"ד כיון שבדק שאף טיפה מחלב מהותך שורפת פחות מטיפה שניתזה מקדירה

- והחזו"א (יור"ד ט / ו) משיג על התה"ד השגה אלימתא שהקובע לאיסור הוא לא דרגת החום אלא גידרו, שיתכן כ"ש חם יותר מי"ס כ"ר, ועכ"ז לא יאסור! אע"כ צ"ל שבנר שעוה שרי משום שאינו י"ס, ע"ש.

טושו"ע סימן צג'

\* שיטת בעל העיטור: - הב"י מקשה מדוע הטור לא תמה היאך שרי לבשל בשר אחרי שבישלו חלב באחרונה. והביא תי' מהר"י בן חביב דאיידי דטריד למיפלט לא בלע וכבר תמה הב"ח דאין לזה שייכות כלל לשם, שאמנם החלב הבלוע בבשר לא יוצא בפעם זו אך הקדרה ודאי בולעת אף בשעת רתיחה. [ואולי כוונתו כשו"ת ראב"ן כב' דאיידי דטריד למפלט בליעותיו לא בלע חלב].

- הפליתי תי' דלטור לא הוקשה כלל על מסקת העיטור (דשרי בכל) דכיון דאיירי שיש ס' בתבשיל כנגד הקדרה (וכמש"כ הב"י לבארו) לכן שרי לבשל בשר אחר חלב כי אין בו כדי לאסור (מעין התיר שפע). וכל מה שהוקשה לו זה על השיטות שאוסרין לבשל בשר ומתירין בחלב היאך מתירין בחלב הרי אין הגעלה לכ"ח (כשם שאסרו בבשר).

- הט"ז תי' שרק מדרבנן הגעלת כ"ח לא מהני וכן אב"י הוי דרבנן ואם תאסור לו לגמרי להשתמש הוי כדיעבד ושרי. וקשה הרי אפשר להתיר לו להשתמש מכאן ולהבא בחלב (שהשתמשו בו באחרונה) ולעבור על הדרבנן של הגעלה בכ"ח ומדוע להתיר לו אף בבשר ולהתיר אב"י? ואולי איירי בעני שיש לו רק קדרה זו לבשר לכן א"א להפסידו ולומר לו להשתמש בחלב.

- "שער החדש" בפירושו על העיטור מעדיף להגיה בדבריו שיש רק ב' שיטות (הראשונות) ומש"כ דשרי בכל דבר זה רק כשבישל ירקות קודם ולכן שרי כל דבר (מעין הרשב"א) ולכן הטור לא הקשה כלום על מסקנא זו כשם שלא השיג על הרשב"א.

\* סתירה בעיטור: עי' בעיטור שמיד אח"כ רצה לחדש שבקדרה שאב"י שרי הגעלה ג"פ בכלי חרס. (והובא בטור יור"ד קכא') אך הוא "מסתפי ברבוותא". וקשה דבעניניינו התיר בשופי להשתמש בכל דבר ללא הגעלה אחת (כ"א ע"י בישול, דודאי ל"ח כהגעלה גמורה), ואילו שם אפילו עם ג' הגעלות עדיין חשש להורות כן?

- ולט"ז מיושב שכל ההיתר כאן הוא רק בבב"ח שהיתרא בלע משא"כ בס' קכא' איירי בבליעת איסורים. [וכן לשער החדש הו"ל נוכל לחלק כן שהרי זה מעין הרשב"א דאיירי בהיתר ולא באיסור].

\* שיטת ר"פ - דאף אחר מעל"ע אסור בין בשר בין בחלב ואפילו בכלי מתכות. ועי' ב"י דשרי בירקות וכן דייק רי"מ בלשון ר"פ "לא בשר ולא חלב" משמע שירקות שרי, וא"כ צ"ע מדוע הצריך שבירה לכלי חרס? ואולי כש"ך ס"ק ג' שנוהגין לאסור אף בירקות.

\* חידוש הרשב"א: שכשבשלו ירקות אחר בשר שרי לבשל בקדרה זו חלב אפילו בת יומא.

- האם אף בחרס? א) הב"י הקשה מדעו הטור השיג על העיטור ולא על הרשב"א וכתב דאין לחלק בין חרס למתכת וכו' ורק בסוף נדחק לחלק כן. וצ"ע הרי כל היתר הרשב"א מבוסס שהבליעות שנבלעו למעלה מן הרוטב יפלטו ברובן משום שחם מקצתו חם כולו, וכלל זה (חם מקצתו וכו') אמור בגמ' (פסחים) רק בכלי מתכות! ועוד שלשון התה"ב הוא "או קדרה של \_מתכת\_". ב) רי"מ העיר שזו גם הערה על הטור שכתב לשון "קדרה" הן בעיטור והן ברשב"א [וממילא גם תי' א' של הב"י נדחה].

- האם דווקא במים? א) הב"י במושכל ראשון לא חילק בין מים לחלב ורק אחר דברי רי"ו הוצרך לחדש חילוק בין מים לחלב. [ומדוע הב"י לא תי' ברי"ו כמו שתי' בטור (חלוק בין חרס למתכת) וכן מצאתי שהקשה הש"ך הארוך, והתי' ברור שכיון שרי"ו פסק כר"פ שדיבר גם על מתכות ממילא ע"כ צריכים לחפש חילוק אחר].

- ב) הב"י ביאר שני ביאורים מדוע חלב לא מהני, ובשני כתב שרק מים יכולים להקליש ולא חלב. ודבריו צע"ג שהרי במשמרת הבית [בית רביעי (לג.)] האריך בויכוחו עם הרמב"ן להוכיח שאפשר להגעיל "אפילו ביין ובשאר משקין" וכן הביא הב"י עצמו בשם הרשב"א [או"ח ס"ס תנב] וא"כ היאך מייחס לרשב"א שחלב לא מהני להקליש. [והרמב"ן בחולין (קח:) חילק שאף אם אפשר להגעיל ביין ובמזוג אך בחלב ודאי שלא מפליט אך מהרשב"א לא משמע שנחת לחילוק זה] ודחוק לחלק בין הגעלה להקלשה בדרך בישול.

- וביותר קשה שהרשב"א התיר כן אף בצליה בשיפוד שאין שום משקה! (ומקורו מהגמ' ע"ז) ומצאתי חזו"א (כא / א) שהוכיח כדברינו משיפוד, ע"ש. (אך לא דן על הב"י).

ג) עי' מסקנת החוו"ד דלרשב"א מהני חלב (כשיש ס') בכלי מתכות וראיה מבעל העיטור.

- האם הירקות צריכים להיות בגובה התבשיל הבשרי הקודם? יש לחקור האם כיון שאת הבלע שנתפשט בכל ס"ל לרשב"א שמוקלש מחמת חם מקצתו ממילא יהני אף לבלע הגבוה במקרה והתבשיל הבשרי היה גבוה יותר, או דילמא שחם מקצתו מהני רק למה שנבלע בצורה של חם מקצתו, אך במקרה שהבישול הקודם היה גבוה יותר הרי נבלע בקדרה שם בצורה ישירה ולזה לא תועיל התקלשה בצורה עקיפה ע"י חם מקצתו.

- ומסתימת הרשב"א משמע דשרי בכל ענין (מדלא התנה שיגיע לאותו גובה) וביותר שכן מוכח לכא' מראייתו מזבחים, וודאי שלא כל הכבשים שוים ויתכן שבתחילה היה גבוה יותר ועכ"ז רבי טרפון התיר ללא הגבלה.

- ובט"ז לכא' משמע שצריך אותו גובה אך בפמ"ג מדוקדק שכוונת הט"ז לשיעור הזמן [וקשה הא קי"ל - לא כרי"ף ורשב"ם - דסגי הגעלת רגע אחד? ואולי בדרך בישול בעי זמן רב]. אך בנקודות הכסף כתב שצריך אותו גובה.

ולכא' אף בראב"ד בת"כ (פרשת צו, פרק ז / ב) משמע כדברינו, שביאר שרבנן חולקים על ר"ט "משום דחיישינן שמא לא יגיע הבשול השני למקום הראשון" (והובא בזבח - תודה בזבחים) והטעם לר"ט של"ח לכך הוא לכא' משום שע"י חם מקצתו יקליש אף למעלה ממקום הרוטב הנוכחי.

מקורו של הרשב"א לחידושו: - מקורו מתי' רבא (ע"ז עו.) ע"פ ר"ט שכל יום נעשה גיעול לחבירו.

- וקשה הא רבנן פליגי אר"ט? א) וע"פ הראב"ד בתו"כ הנ"ל י"ל דס"ל לרבא שבעיקרון רבנן מודו אך חוששין שהבישול השני לא יגיע למקום הראשון. ב) בסה"ת מצאתי להדיא (בסוגיא דנ"ט בר נ"ט) דס"ל שתי' רבא דחוי הוא מכח קושית הגמ' שם "א"ה הגעלה נמי לא ליבעי". ג) בגר"א (סימן צד סס"ק יא) משמע דאה"נ לתי' דרב אשי בע"ז לית ליה דרבא משום טענתנו שרבנן פליגי אר"ט ולא אמרינן כל יום נעשה גיעול לחבירו. וע"ע בחזו"א סימן כא'.

השגה אלימתא על נקודות הכסף - הנקודות מאריך להוכיח שהלכה כרשב"א ואומר שכל הפוסקים בהל' הגעלת כלים נקטו כיסוד זה שאם היתרא בלע סגי בהגעלה אף לשיפוד שנאסר באור.

הקדמה עי' במ"מ לע"ז שהארכתי לתמוה היאך הרשב"א מבאר שכל היתר רבא מבוסס על היתירא בלע הרי זה תי' של רב אשי למסקנא משמע שרבא לא אזיל בדרך זו ותי' בני החבורה שמבואר ברמב"ן (מערבא) שרב אשי הוסיף לחדש שאפילו במכשירו \_לאחר זמן איסורו\_ שרי כיון שבזמן כניסתו לכלי היה עדיין היתר ולכן הרשב"א הביא את רבא שמהני הקלשה אפילו דרך בישול כשזה נעשה \_קודם\_ זמן איסורו.

- ולפי דבריהם נדחין דברי הנקודות שאפשר להמשיך ולומר שר"א איירי רק בהגעלה גמורה, אך בדרך בישול יסבור דל"מ אף קודם זמן איסורו [כמשכ"ל בשם הגר"א] ועי' שכל הפוסקים בהגעלת כלים \_הביאו את תי' רב אשי ולא את\_ \_רבא\_ וממילא אין כל ראיה מהם דמהני הקלשה בדרך בישול. וכן הראוני שכתב בקצרה הפר"ח.

- הוכחת הב"י מהתוס' והרא"ש - עי' נקודות הכסף ופליתי.

- ולא הבנתי הוכחת בב"י דממ"נ אי ס"ל כתוס' שאיסור לזרים מחשיבו כאיסורא בלע א"כ אין הוכחה דלא כרשב"א שהרי אף הרשב"א מודה שההקלשה מהני רק בהיתרא בלע. ואם ס"ל כפליתי והנקודות שמבשלו לכהן ול"ח איסורא א"כ זה לא בדרך התוס'.

ב"י ושו"ע סימן צה / א - ב

\* תחילת סעיף ב' לכא' מיותר לחלוטין

- תחילת ס"ב נראה כחזרה על סעיף א' ונכתב רק לחידושא דסיפא שקליפת ביצה אינה אטימה.

- אולי אפשר לחדש בכוונתו פירוש מחודש הנצרך לכמה הקדמות

- א) הב"י הביא סמ"ק ועוד שאסור לכתחילה לבשל בכלי בשרי ע"מ לשים בכותח והביא את סה"ת כחולק ולא הכריע בדבר, ואילו בבדק הבית (שכתב מאוחר יותר) הביא רי"ו האוסר לבשל בכלי חלבי ע"מ לתת בבשר וכתב הב"י שאין דבריו נראים ושרי אף לבשל לכתחילה. וק"ק דאע"פ שמצוי שבבד"ה יבוא להכריע אך מדוע לא הזכיר ולא התחשב כלל בסמ"ק וההג"מ שאוסרים כרי"ו, ובמיוחד שלשון הגמ' מסייע להם ("שעלו" בדיעבד)? ועוד שהש"ך ועוד הכריעו כסמ"ק לאסור.

ב) - המדקדק בראשונים יראה שרק מיעוט קטן חשש לריב"ן לאסור בנתבשלו (במים) ויש מיעוט גדול יותר שהסכימו לריב"ן רק בנצלו ולא בנתבשלו [רא"ש, סה"ת, ועוד].

ג) - הב"י הביא חידוש עצום מההגהות שהמבשל מים כדי לאפות אע"פ שכבר בישלו המים ל"ח בדיעבד כיון שעדיין לא עירבם בבצק.

- וע"פ כל הנ"ל אפשר לבאר שסעיף א' הביא דינא דגמ' הן בנצלו והן בנתבשלו וכתב דשרי לתתם בכותח, ולא רצה להכנס למחלוקת אי שרי לבשל לכתחילה ע"מ כותח. ובסעיף ב' התייחס רק לבישול וכיון שלרא"ש וסה"ת ותוס' ועוד יש סברה להקל בבישול \_יותר\_ מדינא דגמ' (משום דהוי ג' נ"ט) צירפן להכריע \_דבבישול\_ שרי אף לבשל לכתחילה ע"מ כותח ולכן מובן שהוסיף מילת "לכתחילה" בסעיף ב' ומיושב הבד"ה שפיר שרק בבישול הכריע לא כסמ"ק ולא אם בעלו. [כי לרא"ש ועמיה על בישול אין דיוק הגמ', ולכן אע"פ שהב"י למד בגמ' שה"ה נתבשלו (ולפ"ז דיוק הסמ"ק שייך אף בבישול) אך כיון שזו מחלוקת ראשונים, ויש כמה פוסקים שהגמ' לא דברה בבישול הכריע כמקילין]. ויש לציין שכ"ז מנוגד לגר"א ס"ק ד.

- ואין להקשות דאע"פ שקצת משמע בסעיף ב' שבישול הביצה היה לצורך התרנגולת אך עכ"ז י"ל דאיירי בדיעבד אחרי שבישלה. לזה הקדמנו את הגהות דבכה"ג אף אחר בישול חשוב לכתחילה וממילא יש ראיה דה"ה לבשל ע"מ לתת שרי. [ואפשר לדחות כ"ז כיון שמקורו מהרשב"א והוא קישר לגמ' ל"מ כמו פלפולנו].

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* הכרעת הב"י מכח הרמב"ם קשה - עי' ב"י שהרמב"ם מתיר אף בבישול וכ"כ הר"ן ודבריהם צ"ע שאמנם הרמב"ם התיר אף \_כשהדגים\_ נתבשלו בקערה אך אפ"ל שהתיר רק כשהבשר נכנס לקערה דרך ערוי שאוסר רק כ"ק כלשונו "שאכלו בה בשר" אבל אם \_בישל\_ בשר (שנכנס טעם בכל הכלי) גם הוא יודה שאם בישלו דגים יהא אסור לאכלן בכותח. (וחילוק זה נמצא ברא"ש בהסבר הריב"ן).

\* מדוע הסמיך הרמב"ם ריחא לנ"ט בר נ"ט: הרמב"ם בהלכה אחת (ט / כג) כתב שריחא מילתא לגבי לכתחילה (כרי"ף) ולכן דגים שצלאן עם בשר אסור לאכלן בחלב. והמשיך על נ"ט בר נ"ט דשרי וצ"ב מדוע הסמיכן דל"ז (וסמיכות זו גרמה לטור להבין שאף ברישא איירי בנ"ט בר נ"ט).

- וי"ל ע"פ קושית בעל המאור (פסחים עו:) דלרי"ף דאף אם ריחא לאו מילתא אסור לכתחילה בחלב משום דשיל"מ מדוע רב הוצרך לאסור נ"ט בר נ"ט משום דנותן טעם הא אף ללא זה אסור. ולכן הוצרך הרמב"ם לסומכן זה לזה דלא דמי דאף שבריחא הוי משהו לגבי לאסור לשים בחלב אך נ"ט בר נ"ט קלוש ואין כלל איסור לשימו בחלב.

\* רבינו ירוחם - הב"י הביא שרי"ו אסר לאכול תבשיל מקדרה בשרית בת יומא עם גבינה וכתב שאין דבריו נכונים דהא הוי נ"ט בר נ"ט. וצ"ע דהו"ל להקשות סתירה מניה וביה שהתיר לאכול ירקות שהתבשלו בקדרה חולבת עם תבשיל בשרי. אעכצ"ל שאסר בנצלו והתיר בנתבשלו (כרבו הרא"ש) וא"כ א"א לומר שאין דבריו נכונים.

בירור בפסק הרמ"א ובש"ך ס"ק ו' (ובמקורותיהם, בטור, רא"ש, תוס', ריב"ן)

- הש"ך מייחס לרמ"א את דברי הטור שפירוש הגמ' "\_עלו\_ בקערה" ביאורו או שהדגים חמים או שהקערה חמה. אך בשניהם חמים אסור כמש"כ הב"י בשם מ"כ וכ"כ הט"ז בס"ק ג'. והנה אע"פ שבאו"ה (לד / א) מבואר להדיא דיש חילוק בין קערה חמה לשניהם חמים אך כד מעיינת שפיר תשכח דלאו מילתא דברירא היא.

- התוס' ורא"ש פתחו שעלו זה כשאחד משניהם חמין והמשיכו שלריב"ן דווקא עלו אך בנתבשלו אסור. משמע שאף לריב"ן קערה חמה ודגים צוננים שרי. וקשה כיון דקי"ל תתאי גבר מ"ש הא מהא? (והב"י נדחק שתתאי לא מפליט כשניהם חמין).

- ואפ"ל כמה מהלכים - א) כמש"כ התה"ב (ג / פו.) והר"ן שסברת הריב"ן היא שמחמת \_כח האש\_ נפלט ממשו של איסור ולפ"ז אף לריב"ן כ"ר ללא אש אף ששניהם חמין שרי [דלא כאו"ה הנ"ל] ואה"נ כיון שקערה חמה שרי ה"ה שניהם חמין. וזה גם כוונת הטור. ב ועוד אפשר לומר שדייקו לשונם וכתבו "\_קערה\_ רותחת" וסתם קערה הוא כ"ש ונבארם ע"פ הב"ח סימן קה' שלטור כ"ש אע"פ שלא מבשל אבל מבליע ומפליט. ולביאור זה החילוק בריב"ן הוא בין כ"ר לכ"ש. ולפ"ז בכ"ר אפילו קערה חמה ודגים צוננין אסור ולא כאו"ה המובא בש"ך [שהש"ך לשיטתו קה' שכ"ש לא מבליע ע"כ למד באו"ה דאיירי בכ"ר]. ג בתוס' וברא"ש אפ"ל פשט מהפכני דכל מה שכתבו קערה רותחת ודגים צוננים זה לרב שעלאי גבר ובכה"ג יש רק כדי קליפה, והדוגמא של דגים חמין וקערה צוננת זה לשמואל דבכה"ג יש רק כדי קליפה אבל במקרה שמבשל כולו כתתאי חם לשמואל לכו"ע חשיב טעם. [אך בטור א"א לומר כן שהרי אע"פ שפסק תתאי גבי הביא דין של קערה רותחת] ולכא' דברי כמעט מבוארים להדיא ברא"ש שכתב "וריב"ן.. נתבשלו לא ואע"ג שבלעו נמי \_קבלו כדי קליפה\_... \_בבליעה מועטת\_ התירו נ"ט בר נ"ט אבל נתבשלו ונבלא כל טעם... אסור" מבואר בדבריו שדיוק ריב"ן הוא בגלל החילוק בין כ"ק לכולו ולפ"ז לכא' בתתאי חם צריך לאסור ולא כטור. [אך לכא' פירוש זה נסתר מהגמ' שבעובדא שמדייקים שרב אוסר נ"ט בר נ"ט כתוב "רמו ליה בישולא בגווה" שזה ערוי כ"ר ז"א עלאה גבר המבשל את כולו וי"ל דקים לתוס' דכשם דכה"ג לשמואל יש רק כ"ק ושרי ה"ה לרב כשיהא רק כ"ק יאסור דדחוק לומר דאזלי לשיטתייהו בתתאי גבר (וע"ע חת"ס קיא:)].

- ולסיכום: לכל ג' המהלכים הנ"ל אין חילוק בין קערה חמה ודגים צוננים לשניהם חמין ודלא כמו שייחס הש"ך לרמ"א. ושני המהלכים הראשונים עולים בקנה אחד עם הטור אך למהלך השלישי יצא שתוס' ורא"ש לא התכוונו כלל לפסוק לריב"ן שקערה חמה שווה לדגים חמין.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* נ"ט בר נ"ט באיסורא - הב"י כתב שדעת כל הפוסקים שוה לר"ן ורשב"א שנ"ט בר נ"ט שייך רק בהיתרא. ויש לציין שאין כן דעת כולם א) - הסמ"ק (הובא בב"י סימן צד) כתב להדיא שלגבי האיסור עצמו שייך לומר שמוקלש בנ"ט בר נ"ט וכל הסיבה שבאיסור לא אמרינן נ"ט בר נ"ט זה בגלל חנ"ן (שההיתר נהפך לטעם ראשון).

ב) רש"י קיא: ד"ה "קערה שמלח בה בשר" כתב "ונותן טעם ראשון הוי כאיסור גמור" משמע שנ"ט בר נ"ט שרי (והרש"ש הקשה מהפוסקים אך כיון שהבאנו הסמ"ק יתכן שרש"י כמותו). וכן מוכח ברש"י בקיבה (קטז:) שדן להתיר משום נ"ט בר נ"ט וכל מה שאסר זה רק משום שהחלב נהפך לנבילה משמע שמשום טעם הבשר הוה מתירו משום נ"ט בר נ"ט (אע"פ שטעם הבשר כבר נאסר בחלב שבקיבה).

ג) הרמב"ן בחידושיו (קיא:) דוחה רש"י בקיבה רק משום שזה לא טעם שלישי משמע שבטעם שלישי מודה אע"פ שזה באיסורא.

\* נ"ט בר נ"ט ללא כלי - הפמ"ג (משבצות ס"ק א') העלה דבעי כלי ואח"כ אוכל אך הפוך ל"ח נ"ט בר נ"ט. ומהרמב"ן מוכח הפך דבריו שהרי במעשה דרב עירבו את התרופה המרה במרכיבים אחרים ואח"כ בישלוהו בקערה. הרי שאף כלי בסוף מהני.

- במ"מ לדף קיא: ציינו שמהרא"ש ועמיה - הסוברים דאף אם נקבל דיוק הריב"ן לאסור זה דווקא בניצלו אך בנתבשלו יש ג' נ"ט ושרי - מוכח דלא בעי נ"ט בר נ"ט דרך כלי שהרי הבישול פולט את \_ממשו\_ של איסור הבלוע בקערה (לשון הרמב"ן) ועכ"ז מהני ג' נ"ט [והביאור \_בג'\_ נ"ט, הוא דאף שבגמ' אמור רק ב' נ"ט זה כשהכלי הקליש את הממשות אך כאן שהבישול פולט את עיקר ממשו מחשיבים את הב' מכאן ולהבא וממילא זה יוצא ג' נ"ט].

- אך במחשבה נוספת אפ"ל דביאור הרא"ש הוא כדלהלן שודאי הכלי הקליש את הממשות וחשיב טעם ראשון \_בכלי\_ אלא שע"י הבישול יוצא כולו בדגים ול"ח כשני אלא אף בדגים נשארה אותה דרגה ולכן ס"ל לרא"ש שבאוכל נוסף ודאי שיועיל להקליש ולהחשיבו נ"ט בר נ"ט.

- אך הוכחנו מרש"י בקיבה (קטז:) ומהשגות הרמב"ן (קיא:) נשארת דלא בעי כלי.

שו"ע צה' / ג

\* הקדמה - בענין הדיון של סה"ת ק"ק להבין מה שורש מחלוקתם שזה אוסר בפשיטות וזה מתיר, וננסה לבאר מעט מזה.

\* מחלוקת הסה"ת והרמב"ן ורשב"א: - בהשקפה התחלתית מחלוקתם מובנת לשיטתם (וכ"כ הפרי תואר). שהרי הרמב"ן והרשב"א דחו דעת ריב"ן ולכן התירו בקערות. ואילו סה"ת אף שג"כ חילק בין נצלו להתבשלו הצריך שיהא ג' נ"ט \_ועדיין הוא היתר!\_ וממילא אע"פ שצדק הרמב"ן בהשוואתו שקערה = קערה, ומים = דגים, אך לסה"ת בעי בבישול שהג' ג"כ יהא היתר ולא כותח!

- אך ל"מ כן \_א.\_ הרמב"ן כתב חריף מאוד נגד סה"ת ("אישתביש כהני") ואם סה"ת כריב"ן לא היה כותב כן שהרי קודם לכן דן באריכות על הריב"ן ואע"פ שדחהו ל"ש לקרות לעומד בשיטתו שהשתבש. ב. וכן בר"ן מוכח כן שאע"פ שפסק לא כריב"ן הכריע לאסור כסה"ת. ג. ואף ברמ"א מדויק כן שלעיל בסעיף ב' כתב שבדיעבד מותר בנתבשלו (ריב"ן) וכאן אסר בדיעבד.

- ומכל זה מוכח שהסה"ת אסר אף ללא חידושו (דבעי ג' נ"ט בהיתר) וכן משמע מלשונו שכתב "\_פשיטא\_..." ולכן הרמב"ן התקיפו בדין.

- הרע"א (חולין צז.) מבאר בהשגת הרמב"ן על סה"ת דס"ל שהיתר נ"ט בר נ"ט הוא מחמת שכשהטעם השני (של בשר) יוצא לשלישי \_אז\_ נקלש ושרי ולכן הוקשה לו דנימא שהכותח שהוא בעין יאסור את טעם שני של בשר וייסד מזה שבבב"ח בעינן שיתנו טעם \_זב"ז\_. אך מתוס' ופוסקים מוכיח הרע"א שהטעם השני כבר חשוב קלוש ואינו נאסר עוד קודם שיוצא לשלישי (וממילא אין ראיה ליסוד הרמב"ן).

- ובביאור התרומה נאמרו בתוס' ב' אופנים (ומש"כ שיוצאת הפליטה ישיר מכלי לכלי קשה טובא הרי אינו נפלט ללא מים והיאך יאסור ישיר ולכן ש"פ לא הביאו סברה זו) ובר"ן נימק ב' נימוקים שהובאו בש"ך וט"ז. (ויבואר להלן בדברי הרמ"א).

\* ביאור הרא"ש: לפמשכ"ל (סעיף ב') שלביאור הרא"ש בריב"ן אין הבישול מוציא \_ממשות\_ איסור אלא שהוא מצליח לשמר באוכל הראשון את השֵם נ"ט ראשון בכלי, ממילא כשנפגש את פליטת החלב שגם הוא נ"ט ראשון בכלי הוי שני נ"ט ושרי אף לריב"ן.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* רמ"א "אבל אם הודחו זא"ז... הכל שרי"

עי' ט"ז שמשמע מדבריו של"ש כאן את טעמי הר"ן [ובגר"א דקדק שאין כאן טעמי התוס', ואולי טעם הר"ן שייך] ואנני מבין, דלטעם שפליטות הבשר והחלב נפגשים ישירות, אף בזא"ז שייך לומר כן? [דלכא' כוונת הר"ן שהמים רק נושאים על טעמי החלב והבשר (כמו שרואים במרק שטיפות שומן צפות על פני המרק) והם נפגשים זה בזה בצורה ישירה ולכן המים לא בחשבון, א"כ אף בזא"ז שייך לומר כן?]

- ועל הטעם השני של הר"ן (דהוי בב"א) ידחה הרמב"ן שאם נקבל שהמים נטעמו מכח הפליטה (ולא רק נושאים כנ"ל) א"כ כל בב"א הוא כמו בזא"ז.

ש"ך ס"ק כ'

- הש"ך הקשה על הרמ"א שהערוי מבשל כ"ק ומבליע ומפליט כאחד כמו בתרנגולת והפר"ח כתב שהסברה היא בדיוק הפך דעת הרמ"א.

- אך באו"ה מבואר הטעם בפשיטות שכאן כדי לאסור צריך להפליט מכלי א' ולהבליע בכלי ב' ואיך שהקילוח פגש בכלי א' נצטנן! אך אפשר להקשות אחרת דאולי השומן נימס בכלי שני ויצוף שומן על פני דופן הקדרה החלבית ובדיוק הערוי יבליענו לתוך הכלי (אך הש"ך לא שאל כן).

סימן צד / א'

הסתירות שיש בענין פעפוע ויישובן. (סיכום קצר של דברי האחרונים)

- השו""ע והרמ"א פסקו שהעיקר כדיעה הראשונה דסגי לשער אף בכף מתכת רק כנגד מה שנתחב בקדרה.

- הש"ך (סימן קכא' ס"ק טז') מביא ראיה מפסק השו"ע שלא אמרינן ששימוש במקצת כלי מתכת יאסור את כל הכלי וכל מה שאמרינן חם מקצתו חם כולו זה רק לגבי אם המקום השני יגע באיסור. והטעם הוא שהבליעה לא מתפשטת \_להכנס\_ חוץ ממקום השימוש.

- ודבריו תמוהין (כמש"כ הפליתי ועוד) הן מהשו"ע עצמו שפסק בסימן צב' שאפילו בחרס אמרינן שמפעפע (ולכן המקום הריקן נאסר בט"ח עד ס') וק"ו בסמ"ק עצמו שכתב לעיל שבזבחים יש ספק אי מפעפע ואילו כאן סָתַם להתיר לשער רק כנגד מה שנתחב.

- המג"א (או"ח סימן תנא' ס"ק כד) חילק בין בליעה לפליטה דסימן צב' מחמרינן שנבלע ומתפשט בכולו אך אינו נפלט חוץ ממקום התחיבה. ואע"פ שבשו"ע אפ"ל כן אך בטור ל"ש לומר כן שהרי בסימן קכא' כתב הטור שאם השתמש אפילו בכלי עץ במקצת כלי סגי להגעילו משום שכבלעו כך פולטו ונפלט אף למעלה ממקום ההגעלה [וכן בסימן צג' פסק את הרשב"א שבישול השני מקליש את הבלוע בקדרה אף למעלה מגובה התבשיל] ואילו כאן כתב שלכו"ע בכף עץ סגי במה שנתחב. ובמיוחד הרמ"א קשה שבסימן קכא' פסק כטור ור"ן דסגי להגעיל מקצת כלי משום כבלעו כך פולטו, וכאן אף במתכת פסק דסגי לשער במה שנתחב.

- לכן האמת נראית כפליתי, פמ"ג, רע"א (על המג"א הנ"ל) וחוו"ד (סימן צב' ס"ק טז' בביאורים) שרק כאן ל"צ לשער בכל הכלי משום שהחלק שחוץ לתחיבה הוא צונן ולכן בכה"ג ל"ח שיפלט משא"כ בסימן צב' וסימן קכא' שהכל חם.

סימן צד / ב

\* הפרי תואר ס"ק ב' מקשה קושיא עצומה על השו"ע המצריך ב' פעמים ס' הא כיון שהחשש הוא שהפעם הראשונה יפליט חלב ובשניה \_חנ"ן\_ של בב"ח הו"ל כב' איסורין שאפילו שנפלו בב"א מבטלין זא"ז לפסק השו"ע (ס"ס צח')?

\* ש"ך ס"ק ד: חידש שלסוברין שאין חנ"ן בשאר איסורין ל"ש לאסור בפעם השלישית כיון שהבב"ח שבכף הוא נבילה כשאר איסורין. ומקשה החוו"ד אע"פ שהחלב שבכף כבר נאסר ונהיה חנ"ן אך מדוע שלא יאסור בנו"ט בשר נוסף שיבלע בכף? ולכן תי' שהחלב אח"כ לא אוסר משום שהוקלש (כרשב"א סימן צג') וביאר דבריו החזו"א סימן כא / ס"ק ד.

\* ש"ך ס"ק ה': - דבריו מבוארים בחזו"א סימן טז' ס"ק ג'.

סימן צד / ג

\* "אם יש ס'.... הקדרה והתבשיל מותרים אבל הכף אסור" מהראוי לציין שבנושא זה ישנה שיטה מענינית לראב"ן [ הראב"ן (תשובה כב')] שאם הוציא את הכף לאלתר אף הכף מותרת משום דאיידי דטרידא למיפלט לא בלעה ורק אם שהתה עד שנחה מלפלוט, נאסרת.

\* "ואפילו בדיעבד אוסרת אם חזרו ותחבוה בין בבשר בין בחלב" המרדכי (תרצא') מביא שרש"י הורה לאסור אפילו במשהו וביאר הר"י כוונתו לשיטתו שמב"מ במשהו ולכן אם הגיס בכף זו קדרה עם חלב נאסר משום החלב נבילה שבכף, וממילא לדידן ברור דסגי בס'.

\* "הכל אסור בהנאה אפילו הקדרה"

- עי' ב"י ש"ך וט"ז שמשליך דמי הקדרה לנהר וצ"ב מדוע ישליך דמי כל הקדרה הרי היא עצמה מותרת בשימוש בצונן וצ"ל בכוונתם דמי הנאת בישול זה (חד פעמי) בקדרה. (וכ"מ בפר"ח בשם או"ה).

- הפר"ח והצבי לצדיק מקשים מדוע נאסרת בהנאה הרי בבישול הקדרה אינו נהנה מהבלוע כשאינו בן יומו ועצם הקדירה הרי מותרת כנ"ל לכן מכריע הפר"ח שמותרת.

- ונ"ל בכוונת האוסרין ע"פ הג"א המובא בב"י כאן שלגבי איסוה"נ אין חילוק בין ב"י לאינו. וכוונתו אפשר לבאר לכא' ע"פ הרשב"א שנטל"פ עדיין ראוי לגר וממילא כל המיעוט של נטל"פ זה רק גבי איסורי מאכלות אך מהנאה לא מועט וכיון שנ"ט אוסר. אך קשה מה מהני שמשליך לנהר דמי הבישול הא עדיין נשאר הנ"ט מהבלוע שלא מועט מאיסוה"נ? והקשו לאידך גיסא כיון שאין הנאה בטעם מדוע שיאסור הרי לא נהנה ממנו (ואולי י"ל שנהנה מרבוי הכמות).

\* הט"ז (ס"ק ג') ציטט חלק מתי' הסמ"ק מדוע עצם התחיבה לא תחשב כהגעלה וסיים "ועוד דאתי למטעי וכו'" ונ"ל שכוונתו שלא תטעה שבמקרה שהיתה רתיחה ונתחבה כולה שמותרת, אלא לא פלוג וקובעים שתמיד הכף אסורה משום שיוכלו לבוא לידי טעות [אך נ"ל שהלא פלוג אינו כתוקף כאיסור דרבנן ודלא כפמ"ג שהחמיר בנשפך ע"ש].

\* ש"ך (ס"ק ח') אסר לדעת הרמ"א אפילו היה בקדרה מים וכבר הושג ברע"א ובאורח מישור בפמ"ג שכשיש ס' מותר אף לרמ"א.

\* ש"ך ס"ק י' - עי' חוו"ד והרע"א בהשגותיו.

סימן צד / ה

\* הש"ך האריך להשיג על השו"ע והרמ"א ועי' בדף האחרון לט"ז שמקיים פסק השו"ע והקונטרס האחרון מהש"ך מחזיק בדעתו. והפר"ח והפר"ת דחו פסק הש"ע כאן כש"ך.

\* הפר"ח פוסק שכיון דקי"ל כשו"ע צה / גמי שיתחוב כף בשרית וחלבית לקדרה בשרית שבשלו בה ירקות אע"פ שהכפות והקדרה בני יומן ואין ס' והגיס בבת אחת הכל שרי! (ולרמ"א צה / ג הכל אסור).

סימן צד / ו'

\* ש"ך (ס"ק כב') השיג על ב"י ורמ"א שתלו דין החמת מים באיסורין בחנ"ן והוא מסיק כיון של"ש נ"ט בר נ"ט באיסורא לכן מונין המעל"ע מחימום המים.

- עי' שהוכיח כדבריו מהטור שפסק כר' אפרים ועכ"ז פסק דאזלינן בתר עת חימום המים והקשה עליו הבית מאיר שבדין ירקות הבלועים מבשר ג"כ מוכח דס"ל לטור חנ"ן ותשאר הסתירה מר' אפרים. ויש להוסיף דבטור סימן קג' מבואר להדיא שסיבת החישוב מעת חימום המים היא חנ"ן!

- דבריו הם בעצם קושיא רבה על הב"י, כיון שהב"י כתב בסימן צה' שלכו"ע לא אמרינן נ"ט בר נ"ט באיסורים, א"כ מדוע הוצרך לנמק דאזלינן בתר חימום המים משום חנ"ן תיפוק ליה דל"ש נ"ט בר נ"ט.

- הוכחותיו מתוס' בע"ז וש"ד אינה מוכרחת שמדויק שהם כתבו את נ"ט בר נ"ט רק כטעם נוסף להתיר בבשר וחלב ולא כטעם לאסור בשאר איסורין.

- הפמ"ג מביא מנחת יעקב שיישב את הב"י דללא חנ"ן אמרינן שנבלע חזרה לפי יחס [סברת י' מדות המובא בסה"ת] ולכן בבישול הבא תמיד יהא ס' נגד האיסור המועט. ודחאו הפמ"ג דמוכח דב"י לא ס"ל סברת י' מדות ע"ש. אך האגרות משה (יור"ד ב' / לא) פוסק למעשה סברת י' מדות (יובא לקמן).

- הפר"ח דחה את הש"ך דלגבי הדיון של חישוב המעל"ע לגבי נטל"פ לא עוזר שנ"ט בר נ"ט אסור, דמנינן את המעל"ע משעת הבליעה הראשונה ולכן נצרך לחנ"ן שיש בישול של מים חדשים הגורמים שמונין מעכשיו. והפליתי והפמ"ג תמהין עליו מדוע למנות מזמן הבליעה הראשונה הרי שכשנפלט בחוץ אינו נפגם? (דבעינן כדי לפגום שיהא \_בלוע\_ מעל"ע).

- וכדי ליישב את הפר"ח אפ"ל ע"פ מה ששמעתי די"ל מעל"ע לא בעי רצופין ולכן ס"ל לפר"ח דאף שיצא לכמה רגעים כיון שחוזר ונבלע הרי יש בסך הכל מעל"ע (והרגעים החסרים יושלמי אחר המעל"ע) והפליתי יסבור (כמש"כ במ"מ לסימן קג') דכיון שיצא לרגע צריך לחשבן את המעל"ע מההתחלה.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

\* ש"ך ס"ק כג' - כתב שבצלים הבלועים בחלב אף למחבר בעי ס' כנגדן וכתב הפמ"ג שזה רק לב"י שאף לבא מבבב"ח יש דין חנ"ן. ולא הבנתי למה נדחק לומר כן דאף לש"ך (סס"ק כב) שמה שבא מבב"ח ל"א חנ"ן כאן מודה שמשערין כנגד כולו כיון שהיו בלועין \_כולן\_ מחלב משערין בכל נפח הבצלים דלא ידעינן כמה בלע.

- פסק המהר"ם מלובלין לא מובן מדוע לא נחוש שהבשר הבלוע בבצל נאסר מהחלב ושוב לא יותר אף שיש ס' (כ"כ הפליתי והצבי לצדיק ועוד).

סימן צד / ז

\* ר"פ שאסר כל החתיכה ע"י חיתוך בסכין י"ל דס"ל שחָלב חשיב שמן ומפעפע כולו כמשנה בט"ח שמפעפע בכל החתיכה. אך לראשונים דל"ח שמן והפעפוע שם רק משום הבל קדרה (ר"ן) י"ל שיחלקו על פסק ר"פ אם חתך בשר צלי או מבושל בכ"ש.

- אך הב"י וש"ך ביארו שמתפשט בכולו משום דוחקא דסכינא. ואינו מובן היאך דוחקא יכול להשפיע להבלעה עד קצה החתיכה?

\* פסקי השו"ע כאן וסימן צו / א נראים כסותרים זא"ז כמש"כ הש"ך ס"ק ז"ך, כט'. ומה שתי' בס"ק ז"ך נסתר מהרשב"א כמש"כ הרע"א והפר"ח ומה שדחק בס"ק כט' הוא ללא מקור בראשונים כמש"כ הפר"ח. [וביותר קשה כיון שמקונח לא בעי אלא הדחה כיון שהבלוע הוא מועט, א"כ היאך בלא מקונח נהפך מקליפה לנטילה (שזה יותר משתי קליפות)] לכן אביא בקצרה את הדנים העולים לפר"ח.

\* הפר"ח פוסק כרשב"א וראב"ד שדוחקא בחריף ורותח שוין לכן סגי כאן בנטילה או אולי סגי בקליפה.

- מסכים לב"ח וש"ך שבלא מקונח סגי בקליפה אף בדליכא ס' ודחה דברי הט"ז שהרי הוא מבוסס על הרשב"א והרי כבר דחאו הפר"ח והגר"א סימן קה'.

- וליישב השו"ע שכאן סגי בקליפה ושם הצריך נטילה תי' דשם איירי בידוע שלא מקונח וכאן איירי בסתם וכיון שי"א שסתם סכין בחזקת מודח סגי אם נחמיר בקליפה.

סימן צד / ח

עי' ט"ז דאיירי שנפלה הגבינה על כלי ולש"ך נפלה על הפאנדאש עצמו. ועי' חזו"א כב / ו שתמה טובא על הש"ך מנ"ל שגבינה יצאה מכלל שאר כל האוכלין אע"כ כט"ז, ע"ש.

\* \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \*

סקירה על כמה נושאים מעשיים המובאים בספרי השו"ת הקשורים לנ"ט בר נ"ט ועוד

\* יצירת גלידה פרווה בפחות ממעל"ע מהחלבית (מנחת יצחק חלק ט / עז')

- המנח"י נשאל על בית חרושת המייצר גלידה חלבית ולמחרת פרווה (בחום י"ס אך לא בשיעור רתיחה) ומבשלים מים בין החלבי לפרווה (בי"ס ולא ברתיחה) ושמים בו חומר פוגם האם מותר לאכול גלידת הפרווה בסעודה בשרית.

- והשואל רצה להתיר מכח ג' סניפין א. שנ"ט בר נ"ט בבישול בדיעבד שרי. ב. שהגעלה בי"ס אף ללא רתיחה מהני בדיעבד. ג. מחלוקת שו"ע וש"ך ט"ז אם אפשר להשים אפר במים.

- והכרעת המנח"י שכשזה מוצר נחוץ יש לצרף את הג' הסניפין של דיעבד כדי להתיר לכתחילה אך גלידה לא כ"כ נחוצה ולכן אינו רוצה להכריע. וכ"ז באוכל בסעודה הבשרית שמצוי בשר בפיו באכילת הגלידה אך אחר הסעודה שרי אפילו בנעשה בכלי חלבי ממש.

- וחומרתו אינה מובנת א) ממה שידוע לי רובא דרובא אכלי את הגלידה כקינוח סעודה אחר שכבר אין אוכלין בשר ואם תחשוש לבשר שבין השיניים נראה שכל מה שהחמיר הרמ"א לכתחילה בנ"ט בר נ"ט בבישול זה דווקא לאכלו עם בשר ממש אך אחרי בשר אף שבשר בין שיניו ל"ח כאוכלו עם בשר, אלא זה קשור לדין של הפסק בין סעודה לסעודה שהוא ודאי דין פחות חמור מלאכלו עם בשר ממש. ב) מדוע לא צירף את הש"ך בנקודות הכסף (סימן צג) שפסק לכתחילה כרשב"א שאחר מים מותר אפילו לבשל בשר ק"ו כאן שאח"כ מבשל פרווה. ג) החומר הפוגם ששמו י"ל דאף הט"ז יודה דשרי שרק באפר פליג אמחבר דל"ח פגם מספיק [אך הש"ך שהוכיח מתוס' קצת משמע שכל חומר פוגם לא יהני (שמעתי)]. ד) האגר"מ (יור"ד / א / ס) פוסק שמעיקר הדין סגי להגעיל באותה מדת חום ורק ממנהג בעי שיעלה רתיחה.

\* השימוש במדיח כלים (DISHWASHER) הן לבשר והן לחלב. (אגר"מ יור"ד ב / כח, כט, יור"ד ג' / י' / ב וסימן יא').

- הגר"מ פינשטיין זצ"ל מתיר להשתמש במדיח כלים אחד הן לבשר והן לחלב, בזה אחר זה, תוך מעל"ע, משום דהוי נ"ט בר נ"ט ושרי, וע"פ הרמ"א (צה / ג) דשרי להדיח כלים בזה אחר זה אף בכ"ר ומעיקר הדין שרי להדיח אף באותם המים אך מהראוי (וכן המציאות) שיחליפו מים. וביור"ד (ג / י) גילה שמה שהצריך להחליף מים זה כדי לחשוש לפמ"ג דאסור לבשל לכתחילה ע"מ לשימם \_בכלי\_ חלב אך מעיקר הדין ס"ל כב"ח דשרי.

- וע"ש שהצריך שני מעמידי כלים אחד לבשר ואחד לחלב משום שמצוי שנדבק בהם בעין ויוכל ליבלע בכלים. ולבעין שבדופני המכונה לא חושש כי יש ס' כנגדו.

- ולא מובן מדוע לא חושש שהבעין שלא נמס בדפנות ידבק לאחד הכלים ויבלע מחמת החום?

\* הגעלה בתוצר עצמו

האגר"מ (יור"ד א' / ס) פוסק שבית חרושת המייצר משומן טרף ורוצים להגעילו לא מהני שיחזרו ויבשלו (בחום רתיחה) שומן כשר וישליכוהו מאחר שאע"פ שמהני הגעלה אף בשאר משקין בדיעבד (כמצויין במ"מ לסימן צג') אך שומן אוכל הוא! ולא מהני כלל. [והא דלא מהני כרשב"א סי' צג משום שרק בהיתרא אמרינן מיקליש ולא באיסורא].

- ומאידך האגר"מ (יור"ד ב / מא) פוסק שבייצור מרגרינה מהני להגעיל ע"י המרגרינה הראשונה [ויזרקוה]. וצ"ל דס"ל אע"פ שללא בישול נחשבת לאוכל ולא למשקה (שהרי אינה נזילה) אך בזמן הבישול חוזרת למרכיביה שהם שְמָנִים דחשיבי משקה.

\* היתר לאכול מביל חרושת גוי מאכל כשר ללא הגעלה!

האגר"מ (יור"ד ב' / מא) מחדש שכל הגזירה אינו ב"י אטו ב"י זה רק על \_מעשה\_ הבישול וזה איסור על הגברא בר ישראל אך לגוי אין איסורים ולכן אם גוי עושה מרגרינה טרף ואח"כ מנקה את הבעין וללא הגעלה ממשיך בייצור מרגרינה כשרה (בפיקוח משגיח) כשר לכתחילה! אך אם הישראל מבקש ממנו שיעשה י"א דאסור דהוי כשלוחו אך כשהגוי לצורך הצלחת מסחרו מבקש לעשות ג"כ מרגרינה כשרה שוב סגי שרק יקנח את הבעין!

\* האגר"מ פוסק למעשה סברת י' מדות (דלא כפמ"ג)!

הקדמה: - תוס' חולין ק: הביאו שלר' אפרים דלא אמרינן חנ"ן כל כלי איסור אפשר להגעילו פעמיים. ופעם הראשון אע"פ שאין ס' כנגד הבלוע חוזר הכלי ובולע לפי יחס ועל המעט הזה ודאי שיהא ס' בפעם השניה ולא חיישינן שהאיסור יבלע \_כולו\_ וההיתר לא. וכן פסק בספר התרומה וקרא לזה י' מדות ז"א שכשם שההיתר הוא כפול בעשרה מהאיסור ה"ה הבליעה תחזור לכלי לפי יחס.

- הפמ"ג מוכיח מהש"ך (סימן צד / ס"ק כב') שהוא והב"י לא מקילין כסברת סה"ת הנ"ל ע"ש.

- האגר"מ (יור"ד ב / לא) פוסק למעשה סברת סה"ת ומציין לש"ך סימן צה' / סעיף ד. ואינה ראיה משום שהש"ך רק הביאם כדי להוכיח שאפר לא מהני, ופלא שאשתמטתיה הש"ך הנ"ל והפמ"ג במקום.

- ואע"פ שכל הסה"ת שייך רק אם ל"א חנ"ן בשאר איסורין עי' באגר"מ שם שאף הרמ"א מודה בעיקר הדין למחבר ונפק"מ להפסד קצת, ע"ש.