= י - צובע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

עה. והשוחטו - עה: והמולחו, צד: כוחלת משום כותבת וכו' משום צובעת, צה. תניא ר"ש בן אלעזר - ת"ר החולב, יח: צמר ליורה - והשתא דאמר מר

כ"א כסליו פ'

דף מס' 1

**מלאכת צובע**

**ע"ה א'** - **שוחט משום מאי חייב, רב אמר משום צובע,** בפירש"י לעיל ע"ג א' מבו' דמלאכת הצובע היתה במשכן בצמר של מלאכת המשכן, שהיו צובעין אותו בסממנים.

אך בירושלמי בפירקין אמרו דמה צביעה דמה צביעה היתה במשכן שהיו משרבטין בבהמה בעורות אלים מאדמים, והשיירי קרבן שם תמה דמ"ט לא אמרו דהיתה צביעה בתכלת, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לעיל, ועיי"ש מש"כ בזה, והנשמת אדם בכלל ט' סק"ג והבית אפרים באו"ח סימן כ"ב (ד"ה ודרך אגב) תמהו על דבריו, - ובביאור המהרש"ל לסמ"ג לאוין ס"ה מלאכת הצובע כתב דהוא משום דרוצה לדקדק דאף צביעה כה"ג היתה במשכן, ולא נימא דצביעה ע"י דם לא מיקרי צביעה אלא צביעת סממנים דהוי במשכן, - ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל ט' סק"ג,[[1]](#footnote-2) והאג"ט בפתיחה סקל"א ואילך, ואכמ"ל.

**החילוק בין כותב לצובע**

בעיקר מלאכת צובע, צ"ב, דמהו החילוק בין מלאכת כותב למלאכת צובע, ומ"ט הכותב אין חייב משום צובע, (אף כשכותב אות אחת שאינו חייב משום כותב),[[2]](#footnote-3) ומ"ט הצובע צורה אינו חייב משום כותב, - ובירושלמי בפירקין ה"ב אמרו דהצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע, והביאו הרוקח בסימן ע', וצ"ב מ"ש דהראשון חייב משום כותב ולא משום צובע, והשני חייב משום צובע ולא משום כותב.[[3]](#footnote-4)

עוד מצינו שנחלקו בדין כוחלת דתנן לקמן צ"ד ב' דר"א מחייב חטאת, דבירושלמי שם אמרו דהוא משום כותב, וכ"כ בפי' ר"ח לקמן שם ובפיהמ"ש להרמב"ם ובפי' הר"י מלוניל ורבינו פרחי' ובפסקי רי"ד וריא"ז שם, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ב דהא דאסור מדרבנן לכחול, הוא משום דהוא ככותב, וכ"כ היראים בסימן ער"ד והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב,[[4]](#footnote-5) - אך גירסת הגמ' לפנינו לקמן צ"ה א' דהוא משום צובע,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הר"ן שם בשם תוס', והרוקח בסימן ע', והאו"ז בסימן ע"ח אות ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ג סכ"ה בהא דאסור מדרבנן לכחול, - וצ"ב טעם הנידון אם הוא בכלל כותב או בכלל צובע.[[6]](#footnote-7)

ובגמ' לקמן שם אמרו דאשה לא תעביר סרק על פני' מפני שצובעת, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ג, וצ"ב דמ"ש מעברת סרק דהוא בכלל צובע, מכוחלת דלדעת רבים מקמאי הוא בכלל כותב.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** היראים בסימן ער"ד כתב ונשמט בדפוסים והובא בתוע"ר אות קי"ח דל"ד כותב אותיות, אלא צובע על בשרו בדקדוק ובהקפדה מיקרי כותב ואסור מדרבנן, ומה"ט הוא דהכוחלת הוי משום כותבת,[[7]](#footnote-8) ומבו' דכל שהוא צובע בדקדוק ובהקפדה הוי בכלל כותב, וכל שהוא צובע שלא בדקדוק ובהקפדה הוי בכלל צובע, - ובזה מתפרש הא דמעברת סרק על פני' הוא משום צובע, ול"ה ככוחלת, משום דהיא מעברת שלא בדקדוק והקפדה.

ובזה מתפרש הא דבצר צורה חייב הראשון משום כותב והשני משום צובע, דהראשון דעושה עצם הצורה ומעביר הצבע בדקדוק ובהקפדה, הוי זה בכלל מלאכת כותב, אך השני שצובע את הצורה ואינו מעביר הצבע בדקדוק ובהקפדה, אלא מעבירו על כל הצורה הקיימת, הוי זה בכלל מלאכת צובע, ואף שמפקיד שלא להעבירו מחוץ להצורה הקיימת, אי"ז בכלל מעביר בדקדוק ובהקפדה.

**ב** הר"ן לקמן צ"ה א' כתב בשם תוס' דגרסינן דכוחלת משום צובעת, דלא שייכא כתיבה אלא במידי דהוי מטעם רושם, שכן במשכן היו רושמין על הקרשים כדי לעמוד על סדרן, - ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ו דל"ה בכלל כותב אלא דומיא דכותב אותיות שמורה האות על איזה דבר, וה"נ הוא ברושם על הקרשים כדי לעמוד על סדרן, ומשא"כ בכוחלת דהצורך הוא בצביעה עצמה, הוי בכלל צובע.

והביאוה"ל שם כתב לפרש כן בהא דבצר צורה חייב הראשון משום כותב והשני משום צובע, דהיינו כשרשם הראשון את הצורה באבר, והשני העביר הצבע עליו, דהראשון שעשה את הרושם של הצורה כדי שידע ויבין הצובע עי"ז אח"כ מה לצבוע, הוי בכלל כותב, והשני שצבע את הצורה, חייב משום צובע.[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז הא דהעושה צורה בכלי אינו חייב משום כותב, ונתבאר להלן.[[9]](#footnote-10)

**ג** בביאור מהרש"ל לסמ"ג ל"ת ס"ה כתב דהא דהכוחלת הוי בכלל כותב ולא בכלל צובע, הוא משום דאי"ז מענין צביעה כלל אלא לתקן את העינים ואינה לתואר הצבע, שהרי ידוע שהכחול אינו מתואר הצבעים, אלא שהוא תקון ויפוי תואר העינים שעושה ציור כעין כתיבה סביב העינים, - ולכאו' מכוון הדברים דצובע הוא כשמטרתו בעצם שינוי הצבע דדבר זה, אך כל שמטרתו בעשיית צורה ע"י הצבע הוי בכלל כותב, וע"כ בכוחלת שהיא מעברת מכחול סביב העין (כמו שפירש"י לקמן צ"ד ב') דאין מטרתה בשינוי צבע מקום זה מצ"ע אלא בעשיית ציור סביב העינים, ועי"ז משתנה כל מראה עיני', הוי זה בכלל כותב, - ובזה מתפרש הא דמעברת סרק על פני' שהוא לצורך שינוי צבע פני', הוי בכלל צובע.

ובזה מתפרש הא דהצר צורה חייב הראשון משום כותב והשני משום צובע, דאיירי כשעשה הראשון את הצורה, דזה הוי בכלל כותב, והשני צבע את הצורה כדי ליפותה, דזה הוי בכלל צובע.

**ד** האג"ט לש סק"ט אות ט' כתב דהא דהכותב אינו חייב משום צובע, הוא משום דאינו לצבוע הנייר אלא אדרבה הנייר הוא מקום לעמוד בו האותיות,[[10]](#footnote-11) וכ"כ הקה"י בסימן מ' דענין צביעה הוא עשיית תיקון בדבר הנצבע שמשביחו ומייפהו בזה,[[11]](#footnote-12) ומלאכת כתיבה הוא איפכא שהדבר שנכתב עליו הוא משמש להאותיות ועיקרו לעשיית אותיות מתכוין, אלא שלפי שא"א לעשות אותיות פורחות באויר מוכרח לעשותן על דבר ממשי כדי שיתקיימו, ונמצא שהנייר משמש להאותיות,[[12]](#footnote-13) ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז להא דהצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני משום צובע.

\*בפירש"י בחגיגה ח' א' ד"ה משום סקרתא ובבכורות נ"ז ב' ד"ה אי אפשר משמע דהא דאסור לצבוע מעשר בהמה בסקרתא בשבת, הוא משום צובע, וכ"כ בפי' ר"ח בחגיגה שם, וכ"נ בד' התוס' והר"א מן ההר שם, והתוס' שם כתבו דה"ז אסור מדאורייתא, וכ"כ הרוקח בסימן ע', - אך בד' הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד משמע דהוא משום כותב,[[13]](#footnote-14) - ולכאו' תליא בהטעמים הנ"ל.[[14]](#footnote-15)

**בטעם הא דהצר צורה בכלי אינו חייב משום צובע**

לקמן בע"ב אמרו דהצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הט"ז, ובס' הבתים שערי המלאכות האסורות שער י"ד כתב דאיירי כשצר שלא בצבע, דאם צר צורה בצבעים חייב משום צובע, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד,[[15]](#footnote-16) - אך למש"כ היראים דכל שעושה בדקדוק והקפדה הוי בכלל כותב ולא בכלל צובע, י"ל דאף אם צר הצורה בצבעים לי"ב משום צובע, וגם למש"נ מד' המהרש"ל דכל שכונתו בעשיית צורה ע"י הצבע הוי בכלל כותב ולא בכלל צובע, הרי דכשצר צורה בצבעים לי"ב משום צובע.

**בטעם הא דהצר צורה בכלי אינו חייב משום כותב**

האלי' רבה בסימן ש"מ סק"י הק' במש"כ הרמב"ם בפי"א משבת הי"ז דהרושם רשמים וצורות בכותל ובששר חייב משום כותב, ממש"כ הרמב"ם גופי' דהצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש,[[16]](#footnote-17) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"ש שם סקי"ג כתב דדרך המציירים שעושין תחילה את הדמות ואח"כ מעבירין עליו מין צבע אחר, והצורה הראשונה יש בה משום כותב ולא משום מכה בפטיש דל"ה גמר מלאכה, והצורה השני' יש בה משום מכה בפטיש, ופעמים שאין בה משום כותב כגון בסיקרא ע"ג דיו.

**ב** הפמ"ג במש"ז שם סק"ד כתב די"ל דהא דהצר צורה חייב משום כותב, הוא כשצר צורה בשלימות, והא דצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש ולא משום כותב, הוא כשצר מקצת מן הצורה, וכ"כ התו"ש שם סקי"ג בד' בן המחבר, וכ"כ המרומי שדה על הירושלמי בפירקין.

**ג** המרכה"מ בפי"א שם כתב דהצר צורה בכלי הו"ל תולדת מכה בפטיש אבל המצייר על הנייר ועל הכותל הוא תולדת כותב, וכ"כ האבנ"ז בסימן קע"ז סק"ג, ולכאו' הוא משום דצורה בכלי לא חזינן לה ככתב, אלא דזהו צורת הכלי, וזה ע"ד מש"כ החזו"א בסימן ס"א סק"א דצורה על הלחם לא חייל עלי' שם צורה, אלא זהו תמונת הפת.

**ד** הביאוה"ל שם ס"ד כתב לישב לפי דבריו דהא דהרושם צורה חייב משום כותב, הוא כשעושה את הרושם של הצורה כדי שידע ויבין הצובע עי"ז אח"כ מה לצבוע, אך בעושה צורה בכלי דאיירי שעשה הצורה בב"א, אין בזה משום כותב.[[17]](#footnote-18)

**ה** הקה"י בסימן מ' כתב לישב לפי דבריו, דהא דהרושם צורות חייב משום כותב הוא כשעיקר כונתו שיהא לו צורה נאה, אך בעושה צורה בכלי שהוא ליפות את הכלי, אין בזה משום כותב אלא משום צובע, וכשעושה כן ע"י חקיקה לי"ב אלא משום מכה בפטיש.

**צביעה ע"ג צביעה**

האבנ"ז בסימן קע"ב נסתפק בצבע שלא נצבע כל צרכו ובא אחר וצבעו, אם דמי לכתב ע"ג כתב דאסור, או דשאני התם דהחיוב הוא על האות, והרי הדיו שהוסיף ונעשה אות ל"ה מתחילה אות, וע"כ אסור, ומשא"כ בצובע שהחיוב על תיקון הצמר, והרי הצמר כבר נצבע מתחילה, ויש לדמותו לתבשיל שנתבשל כמאב"ד דלדעת רבים מקמאי מותר לבשלו, ועיי"ש שכתב דלפ"ד השו"ע בסימן שי"ח סי"ח מוכח דחייב חטאת, והוכיח מד' הירושלמי דמפרש בע"א, וכתב דלפ"ז לא מצינו דחייב חטאת, וי"ל דאי"ז אסור אלא מדרבנן.

האהל מועד בדרך ט' נתיב ט' כתב דאם יצא דם מבשרו נותן שם בגד אדום שאין בזה משום צובע, אבל בגד שאינו אדום אסור, ומבו' דבגד אדום מותר לצבעו באדום ולי"ב משום צביעה, וכ"נ בד' האלי' רבה בסימן ש"כ סקכ"ד, וכ"כ המור וקציעה בסו"ס שכ"ח, אך כתב דאם היתה כהה ועשאה עזה יש בזה משום צביעה, - אך המג"א בסימן ש"כ סקכ"ה ובסימן שכ"ח סקנ"ב נקט דאף בגד אדום שהוא צבוע כל צרכו, אסור לצבעו באדום, וכ"כ המ"ב בסימן ש"כ סקנ"ט ובסימן שכ"ח ס"ק קמ"ו, - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קע"ב סק"ה, וכתב דל"ד לכתב ע"ג כתב דאסור, דשאני הכא דהחיוב הוא על תיקון הבגד, וכל שכבר הוא צבוע, לאו מידי קעביד, וכנ"ל.[[18]](#footnote-19)

\*הביאוה"ל בסימן ל"ג ס"ד סוד"ה פסול כתב דאף שאמרו בגיטין י"ט א' בדיו ע"ג סיקרא, דמבטל העליון להתחתון, י"ל דהיינו רק בכתיבה, דכתב דיו עדיף לכו"ע, אך בצבע שחור ע"ג צבע סיקרא, י"ל דהצבע התחתון עדיף, והעושה כן בשבת אינו חייב משום צובע.[[19]](#footnote-20)

וצ"ב דהיאך נימא דבצבע שחור ע"ג סיקרא לא יהא חייב משום צובע, הרי לכאו' גם בסיקרא ע"ג דיו דפטור, היינו רק בכתב, דכיון שכבר הי' כתוב מתחילה ליכא ע"ז תורת כתב, אך בצבע, הרי כל מין צבע הוי צביעה אחרת, ואף אם הי' צבוע מתחילה מתחילה בצבע שחור והעביר על גביו סיקרא יהא חייב, דאף דכבר הי' צבוע מתחילה, אך הרי הי' צבוע בצבע אחר ועתה צובעו בסיקרא, ויש ע"ז תורת צביעה, והוי ככל צובע דבר דחייב אף שיש לו צבע עצמי, ולא אמרינן דהוי כצבע ע"ג צבע,[[20]](#footnote-21) וצע"ג.

**צביעה דרך לכלוך**

היראים בסימן ער"ד הביא למה שאמרו הכא דשוחט חייב משום צובע, וכתב דהוא תולדת צובע, וכתב לפ"ז דהשותה בשבת משקין צבועין וכו' יזהרו שלא יצבעו מפותיהן וכו', וכן אדם שחתך אצבעו יזהר שלא יתן עליו שום דבר מפני שצובע, שאע"פ שהוא מקלקל וכל המקלקלין פטורין איסורא דרבנן איכא, והביאו האו"ז בסימן ס"ג אות ה', וכ"ה בד' הרוקח בסימן ע', ונתחדש בדבריו דאף צביעה דרך לכלוך הויא בכלל צובע, ולא מיפטר אלא משום דכל המקלקלין פטורין,[[21]](#footnote-22) וכן נקט הצל"ח בפסחים ס"ד א' דיש בזריקת דם על המזבח משום צובע, ואם הי' זה מתקיים הו"ל צביעה דאורייתא, - ומשמעות דבריו דזה נלמד מהא דהשוחט חייב משום צובע, אף דאי"ז תיקון הבשר שיהא צבוע, וה"נ צביעה דרך לכלוך הויא בכלל צובע, אף שאינה מתקנת את הדבר הנצבע.

אך החת"ס בכתובות ה' ב' כתב דהא דמותר לבעול בתחילה בשבת ואינו חייב משום צביעה, דניח"ל לצבוע הסדינין בדם לראות שהיא בתולה, הוא משום דלא שייך צביעה אלא כשהוא לצורך דבר הנצבע, ומשא"כ התם דאין הצביעה לצורך הסדין דלכלוך הוא לו, אלא לפרסם שהיא בתולה,[[22]](#footnote-23) ועיי"ש שכתב דהא דהכא חייב משום צובע, הוא משום דחשיב דהוא לצורך דבר הנצבע, דעי"ז יראו שנשחט היום, וא"כ ע"י הצביעה נתרפא הבשר,[[23]](#footnote-24) וצ"ב.[[24]](#footnote-25)

השו"ע בסימן ש"כ ס"כ הביא למש"כ היראים דהאוכל תותים או שאר פירות הצבועים, צריך ליזהר שלא יגע בידיו צבועות בבגדיו או במפה, משום צובע,[[25]](#footnote-26) - אך הדרכ"מ שם הביא מש"כ האגור בסימן תפ"ד להתיר בזה משום דהוי דרך לכלוך דאין דרך לצבוע באלו הדברים, וכן הביא המג"א שם סקכ"ד מתשו' הרדב"ז בח"ד סימן קל"א שהתיר בזה משום דאי"ז דרך צביעה אלא דרך לכלוך, ואיכא תלת לטיבותא, והמג"א שם נחלק ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ האלי' רבה שם סקכ"ד, והמ"ב שם סקנ"ט.

**צביעה בדבר שאין דרכו לצבוע ובאוכלין**

היראים שם כתב דבשותה משקין צבועין וכו' אין לחוש משום צביעת פיו וידיו, דאין בצביעה קפידא אלא על דבר שדרכו לצבוע, ולא מקריא צביעה כלל, - והשבלי הלקט בסימן פ"ו כתב בשמו דמותר לצבוע פתו במשקה הפירות, דאין דרך צביעה באוכלין, והביאו הב"י בסו"ס ש"כ.

והגר"ז בקו"א סימן ש"ב סק"א כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דחזותא לאו מילתא היא אא"כ דרך העולם להחשיב חזותא זו, כי עיקר חזותא היא למראה עיני הבריות ואם אין מביט אל מראהו מחמת גריעותו אין כאן חזותא ולא עשה ולא כלום.

הדרכי משה בסימן ש"כ כתב להוכיח דאין צביעה באוכלין, מהא דתנן לקמן קל"ט ב' דנותנין ביצה במסננת של חרדל, אע"ג דעושה לו מראה, וכמש"כ בפירש"י לקמן שם דעיקר נתינתו היא למראה, והנשמת אדם בכלל כ"ד סק"ג כתב לדחות דהא דשרי הוא משום דחלבון ביצה אינו ממין הצובעים כלל.[[26]](#footnote-27)

התורי"ד הק' דמ"ט אסרינן בשוחט משום צובע, ולא אמרינן דאין צביעה באוכלין, כדאמרינן דאין דישה אלא בגידו"ק, וכתב לישב, דהא דאין דישה אלא בגידו"ק הוא משום דגידו"ק קרקע חשיבי, והלכך מלאכות הנוהגת בהן אינן נוהגת בשאר מטלטלין, אבל כל המטלטלין דינן שוה ואין לחלק בין אוכלין לשאר מטלטלין, ויש צביעה אף באוכלין.[[27]](#footnote-28)

אך למש"כ השבלי הלקט בשם היראים דאין צביעה באוכלין,[[28]](#footnote-29) צ"ע דמ"ט אסרו בשוחט משום צובע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים גופי' בסימן ער"ד פירש דהא דחייב משום צובע הוא משום דצובע העור בדם, וכ"כ האו"ז בסימן ס"ג אות ה', ולפ"ז לק"מ, וכמש"כ האבנ"ז בסימן קע"ג סק"ג והביאוה"ל בסו"ס ש"כ, ועיי"ש באבנ"ז במש"כ בטעמא דרש"י שפירשה בצובע הבשר. - **ב** הפמ"ג באש"א סימן ש"כ סקכ"ה כתב דהא דאין צביעה באוכלין היינו כשהוא מתקנו לצורך האכילה, אך הכא שהוא מתקנו לצורך מכירתו, יש בו משום צביעה, וכ"ה גם בדבריו בפתיחה להל' שבת אות כ"ח, וכ"כ הטל אורות במלאכת הצובע, ועד"ז כתב החת"ס בסוגיין, ועמש"כ האו"ש בפכ"ב משבת ה"י והקה"י בסימן מ' סק"א. - **ג** בתשו' חכם צבי סימן צ"ב כתב דכיון דהוא אסור באכילה יש בו משום צובע.[[29]](#footnote-30) - **ד** הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"ג כתב דכיון דדרך לצבוע בשר בית השחיטה יש בו משום צובע, וכ"כ בתשו' שאילת יעבץ ח"א סימן מ"ב, וזה כפי המבו' בד' השבה"ל דהא דאין באוכלין משום צובע, הוא משום דאין דרך לצבעם.[[30]](#footnote-31) - **ה** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דרב תנא ופליג וס"ל דיש צביעה באוכלין, ופליג על מתניתין דנותנין ביצה במסננת של חרדל.

**צובע במאי ניחא לי' וכו',** התו"ש בסימן ש"כ סקמ"א כתב דאין לפרש דהיינו משום דאם לא ניח"ל הו"ל מלאכה שא"צ לגופה, שהרי דעת רב גופי' דמלאכה שא"ל לגופה חייב עלי', אלא היינו דאם לא ניח"ל הו"ל דבר שאין דרך לצבעו דפטור, וכתב ללמוד כן מד' הסמ"ג לאוין ס"ה, שהביא לדינא דהכא, וכתב בסו"ד דבכל אלה לא מצינו חיוב אלא כשאדם חפץ באותה צביעה, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א והישועות יעקב בסימן שט"ז סק"ו, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א סימן ש"ב סק"א דאם לא ניח"ל לי"ב איסורא, דחזותא לאו מילתא היא כלל כשאין לו חפץ בה כלל וגם אין דרך העולם לחפוץ בה כלל, - ועמש"כ התו"ש בסימן רע"ח סק"ב לישב בע"א.

והקה"י בסימן מ"ו סוסק"א הביא בשם החזו"א שפירש דהא דאם ל"ה ניח"ל הי' פטור, הוא משום פטורא דמקלקל, והוכיח מזה דכל דאין במלאכה לא תיקון ולא קלקול הוי בכלל מקלקל ופטור, ונתבאר בזה במ"מ לעניני מקלקל דף מס' 1.

כ"ד כסליו פ'

דף מס' 2

**ע"ה ב'** - הריטב"א כתב בשם ר"ת דכיון דהא דשוחט חייב משום צובע הוא משום דניח"ל וכו' כי היכי דליחזוה אינשי וליתו ליזבנו מיני', הרי דכ"ז הוא בשוחט ע"מ למכור, אך השוחט לעצמו או לצורך העור אינו חייב, וכ"כ המהרש"ל בביאור הסמ"ג לאוין ס"ה,[[31]](#footnote-32) וכ"כ התוי"ט, וכתב דטעם הפטור בזה הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, - אך האבנ"ז בסימן קע"ה סק"ג כתב דכל הא דבעינן לה"ט דניח"ל וכו', הוא משום דאל"כ הו"ל דבר שאין דרך לצבעו כלל ואין חייבין על צביעתו, אך אחר דהשוחט ע"מ למכור ניח"ל בצביעתו, תו הו"ל דבר שדרך לצבעו, ואף בעה"ב השוחט חייב משום צובע.[[32]](#footnote-33)

בפירש"י לקמן ק"ז א' ד"ה והחובל בהן כתב בפי' בתרא דהא דהחובל בשרצים שיש להן עור חייב, הוא משום צובע, וכ"כ בפירש"י בב"ק ל"ד ב' ד"ה בצריך לכלבו דהא דתניא דנצרר הדם אע"פ שלא יצא חייב הוא משום צובע, והרמב"ן לקמן שם הביא כן מירושלמי, ועיי"ש שתמה ע"ז דמה ניח"ל בצביעה זו, וכן הק' התוס' תלמיד ר"י הזקן והריטב"א לעיל בסוגיין, והרשב"א וש"ר הוסיפו לתמוה ממה שאמרו הכא דכל הא דהשוחט חייב משום צובע הוא רק משום דניח"ל בצביעה זו,[[33]](#footnote-34) וכתבו לפרש דד' הירושלמי קיימי בגונא דניח"ל בצביעה זו.

והאבנ"ז בסימן קע"ג סק"ג כתב דרש"י לטעמי' אזיל דמפרש הכא דהא דחייב משום צובע הוא משום שצובע את הבשר, ודלא כמש"כ היראים והאו"ז דהוא צובע את העור, ובזה הוא שהוצרכנו להא דניח"ל וכו', אך התם דצובע את העור שפיר הוא חייב משום צובע כיון דדרך לצבוע עור וניחא לי'.[[34]](#footnote-35)

בטעמא דשמואל דאין השוחט חייב משום צובע, מצינו כמה דרכים, **א** החת"ס בסוגיין כתב די"ל דהוא משום דס"ל דאין צביעה באוכלין, ורק דמחייב משום צובע הוא משום דס"ל דיש צביעה באוכלין, וכ"כ החכם צבי בסימן צ"ב, והתו"ש בסימן ש"כ סק"מ, והישועות יעקב שם סק"ט. - **ב** הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ"ח כתב דהוא משום דאי"ז דבר המתקיים, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א. - **ג** המרכה"מ בפי"א משבת ה"א כתב דהוא משום דהוי דבר שאינו מתכוין, ואי"ז פס"ר משום דמשכח"ל שחיטה יבישתא,[[35]](#footnote-36) וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ג סקכ"ה די"ל דהא דפטר שמואל הוא משום דאין כוונת השוחט לכך. - **ד** הקה"י בסימן מ' סק"ג כתב די"ל דהוא משום דס"ל דלא ניח"ל בצביעה, וכן משמע בד' הלח"מ בפי"א משבת ה"א, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בזה.

הריא"ז בפירקין ה"ג אות ב' פסק כדעת רב דהשוחט חייב אף משום צובע, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והרוקח בסימן ע', והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והאו"ז בסימן ס"ה אות ה', - אך הרמב"ם בפי"א משבת ה"א כתב דהשוחט חייב ולא שוחט בלבד אלא כל נטילת נשמה וכו', ובד' המ"מ שם נראה שפירש בדעתו דקי"ל כשמואל דאין השוחט חייב אלא משום נטילת נשמה, והלח"מ שם תמה ע"ז, דהלכתא כרב באיסורי, ועיי"ש מש"כ בזה, והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ואכמ"ל.

**צ"ד ב'** - **כוחלת משום כותבת וכו' כוחלת משום צובעת,** נחלקו הראשונים בגירסת הגמ' אם חיוב כוחלת לר"א הוא משום כותבת או משום צובעת, ונתבאר לעיל ע"ה א', ועיי"ש במש"נ כמה דרכים בטעם הפלוגתא בזה.

**אשה לא תעביר סרק על פני' מפני שצובעת,** בביאור מהרש"ל על הסמ"ג לאוין ס"ה במלאכת הכותב כתב דמהא דאמר לא תעביר וכו', משמע דאינו חייב משום צובע, ולי"ב אלא משום שבות, ובדבריו לעיל מינה (במלאכת הצובע) כתב דהוא משום דלא שייך צביעה באדם שהרי אינו מתקיים,[[36]](#footnote-37) ונתבאר להלן, - אך בד' האלי' רבה בסימן ש"ג סק"מ מבו' דלדעת ר"א היא חייבת משום צובע, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א, והמנ"ח במוסך השבת צובע סק"ג, וכ"ה משמעות ד' הב"י בסימן ש"ג סכ"ה, עיי"ש.

הריא"ז בפירקין ה"ג דין ח' כתב דהא דלא תעביר סרק הוא מין צבע שמאדים הבשר ודומה לצובע, ומשמע דאי"ז צביעה דאורייתא, אלא דה"ז אסור מדרבנן משום דדמי לצביעה, וכ"נ בד' המאירי,[[37]](#footnote-38) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ג,[[38]](#footnote-39) - אך בד' הסמ"ג לאוין ס"ה משמע להדיא דהוא מלאכה דאורייתא וחייב חטאת, ועמד ע"ז הב"י בסימן ש"ג סכ"ה, עיי"ש וגם בביאור מהרש"ל שם עמד ע"ז, (ותמה ע"ז דאף לר"א אינה חייבת, וכנ"ל).

ובטעמא דהרמב"ם ודעימי' דאינה חייבת משום צובע, כתב המהרש"ל בביאור הסמ"ג לאוין ס"ה מלאכת הצובע דהוא משום דלא שייך צביעה באדם שהרי אינו מתקיים, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א,[[39]](#footnote-40) והמנ"ח במוסך השבת (צובע סק"ג) והאבנ"ז בסימן קע"ג סק"ז תמהו ע"ז, ונתבאר להלן, - אך בד' המגן אבות במלאכת צובע משמע דהוא משום דאין צביעה באדם,[[40]](#footnote-41) וכייל לה עם הא דאין צביעה באוכלין, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ג סקע"ט דאין צביעה מדאורייתא על עור האדם,[[41]](#footnote-42) ולכאו' פלוגתא זו היא גם בטעמא דרבנן דס"ל דכוחלת אינה חייבת משום כותב וצובע.

היראים בסימן ער"ד כתב דהשותה משקין צובעין, אין לחוש משום צביעת פיו וידיו, דאין בצביעה קפידא אלא על אדם שדרכו לצבוע ולא מיקריא צביעה כלל, ול"ד להא דאסרינן הכא בהעברת סרק על פני', דשאני הכא דדרך האשה בכך וצביעה מיקריא, והביאוהו האו"ז בסימן ס"ג אות ה', והריקאנטי בסימן קכ"ג, והמג"א בסימן ש"כ סקכ"ה, וכ"ה גם בדבריו בסימן ש"ג סקי"ט, ובמ"ב שם סקע"ט, - ונתחדש בזה, דאף דכונתה הכא לצביעה, מ"מ אם ל"ה דרכה בכך ל"ה בזה איסור אף מדרבנן, ומה"ט באיש שאין דרכו בכך ליכא איסור בכה"ג.[[42]](#footnote-43)

והשעה"צ בסימן ש"ג סקס"ה כתב דאף דבאשה שדרכה בכך שייכא צביעה, מ"מ אף אשה מותרת לאכול תותים ושאר פירות הצובעים, דדוקא בסרק על פני' שהוא דרך צביעתה לנוי, משא"כ באכילת תותים דהפס"ר הוא רק לשפתי', דבזה גם באשה אין דרך צביעה בכך, דלא מצינו שחילקו הפוסקים בזה בין אשה לאיש, ועיי"ש שעמד על ל' המג"א שם דלא משמע כן.[[43]](#footnote-44)

**צביעה שאינה מתקיימת**

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ג כתב דאין הצובע חייב עד שיהא צבע המתקיים, אבל צבע שאינו מתקיים כלל פטור וכו' וכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור, והנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א כתב דה"נ בעינן שיצבע על דבר המתקיים, דומיא דכתיבה דאינו חייב אלא כשכתב בדבר המתקיים ע"ג דבר המתקיים.

והחיי אדם שם ס"א - ג' כתב בדעת הסמ"ג דאף בצבע שאינו מתקיים חייב, ובנשמת אדם למד לזה ממש"כ הסמ"ג דאשה המעברת סרק על פני' חייבת, ועיי"ש שכתב בטעמו דל"ד לכותב דאינו חייב אלא בכתב המתקיים, דשאני התם דאין דרך לכתוב אלא כדי שיעמוד לזמן מרובה, ומשא"כ בצביעה, - אך המנ"ח במוסך השבת צובע סק"ג נקט דמודה הסמ"ג דאין חייב אלא בצבע המתקיים, והא דהמעברת סרק על פני' חייבת, הוא משום דהוי כצבע המתקיים, כיון דהוא מתקיים זמן מה, שהרי היא מתקשטת בו, וא"צ שיהא מתקיים לעולם, והאבנ"ז בסימן קע"ג סק"ז כתב דחשיב שפיר כצבע המתקיים, דדמי לכותב על בשרו חייב וחשיב ככתב המתקיים אף שחמימות הבשר מעברת הכתב לאחר זמן.[[44]](#footnote-45)

השעה"צ בסימן ש"ג סקס"ח דקדק ממש"כ הרמב"ם ע"ז דכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור, דכל דה"ז מתקיים ביום השבת חייב, ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"ז סי"ג,[[45]](#footnote-46) ובמנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות י"א.

\*הרמב"ם שם כתב דצבע שאינו מתקיים כלל כגון שהעביר סרק או ששר ע"ג ברזל וכו' פטור, שהרי אתה מעבירו לשעתו ואינו צובע כלום,[[46]](#footnote-47) והמנ"ח במוסך השבת צובע סק"ב כתב דמשמעות ל' זה הוא דה"ז עובר ע"י מעשה דילי', וכתב דבע"כ דשיגרת לשון הוא, דבכה"ג שאינו עובר אלא ע"י מעשה דילי' אין מקום לפטרו, דכיון דיכול להתקיים הו"ל מלאכה המתקיימת אף אם ה"ז מתקלקל ע"י מעשה, שהרי הרבה דברים כגון בונה ותופר ע"י מעשה אדם אינו מתקיים, ולא תמצא מלאכה המתקיימת, ועמש"כ הצ"פ בפ"ו מיסוה"ת ה"ו.

**י"ח ב'** - **צמר ליורה וכו' וניחוש שמא מגיס בה,** התוס' כתבו דאיסורו הוא משום צובע, ודלא כפירש"י ודעימי' דהוא משום בישול,[[47]](#footnote-48) וכ"כ הרמב"ן בשם י"מ, וכ"כ הרא"ש בפ"ג סימן י"א בפי' בתרא, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, - והפמ"ג באש"א סימן רנ"ב סוסק"ב כתב דאף דכבר קלט העין, אי"ז אלא מראה הצבע ולא נצבע שפיר, וע"כ יש בו משום צובע, כיון שעדיין לא נצבע כל צרכו.

בפי' הר"ן כתב דאף דמותר להגיס בקדירה תבשיל שנתבשל כמאב"ד, מ"מ בצמר ליורה לעולם אסור להגיס בו, דאע"פ שקלטו העין דרך הצבעים להגיס בהם תמיד כדי שלא יחרכו, והפמ"ג במש"ז סימן רנ"ב סק"א ובאש"א שם סק"ב פירש דהיינו דכיון דדרך הצובעים להגיס, הוי זה ממלאכת הצביעה, וחייב משום צובע,[[48]](#footnote-49) וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח ס"ק קט"ז ובשעה"צ שם ס"ק קל"ח.

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד כתב דהעושה עין הצבע ה"ז תולדת צובע, ושיעורו כדי לצבוע בו חוט שארכו ד' טפחים, והראב"ד שם נחלק ע"ז דאינו חייב משום צובע, אלא כשצובע דבר שנגמרה בו מלאכת הצבע, ומשא"כ בצביעת מים שאינה לצורך עצמן,[[49]](#footnote-50) ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ הרי בבישול סמנים דגמרינן מיני' מבשל, תיפו"ל משום צובע המים, והמ"מ שם כתב דלדעת הרמב"ם אה"נ דהמבשל סמנים חייב גם משום צובע, ועמש"כ האג"ט בפתיחה סקל"א בביאור קו' הראב"ד.

ובדעת הרמב"ם דחייב משום צובע, יש להסתפק אם הוא משום צביעת המים, והא דאי"ז אלא תולדה, הוא משום דהאב דצביעה הוא בצובע צמר וכיו"ב, ולא בצביעת מים, או דהוא משום דעשיית עין הצבע שהיא מצרכי הצביעה הויא תולדת צובע,[[50]](#footnote-51) - ובד' החכם צבי בסו"ס צ"ב מבו' דהוא משום צביעת המים, וזהו שכתב שם דאמרינן בזה דאין צביעה באוכלין, (והפמ"ג באש"א סימן ש"כ סקכ"ה נחלק ע"ז, עיי"ש), - אך האבהא"ז בפ"ח משבת הט"ז ד"ה והנה בעיקר נקט דהוא משום עשיית עין הצבע, וכתב לפ"ז דבעירוב צבע במים ליכא משום צובע, וכ"נ בד' האג"ט במלאכת לש סק"ט אות ט', עיי"ש.

המ"מ בהל' שבת שם כתב דמקורו של הרמב"ם לדין זה הוא מהא דתנן לעיל י"ז ב' דאין שורין דיו וכו', ופירש דהוא משום צובע, - אך האג"ט והאבהא"ז שם כתבו דבשריית דיו במים ליכא משום צובע גם לדעת הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - ובפי' רבינו פרחי' לעיל שם כתב דהאיסור בשריית דיו הוא משום לש והאיסור בשריית סמנים הוא משום צובע.[[51]](#footnote-52)

1. ויש להוסיף, דאף למש"כ הנשמת אדם שם בדעת הירושלמי, דמה שצובעין צמר וכל דבר בצבע אחר הוא בכלל מלבן, וחיובא דצובע הוא רק כשעושה ציורים, מ"מ לא קי"ל כן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ג דהצובע חוט חייב משום צובע, ופירש כן למתניתין דלקמן ק"ה ב', - וי"ל לפ"ז דמה"ט השמיט הרמב"ם למה שאמרו בירושלמי דהצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני משום צובע, והיינו משום דהירושלמי לטעמי' דעשיית צורות אסורה משום צובע, אך לדידן איסור צובע הוא רק היכא שהצורך הוא בעצם שינוי הצבע, אך עשיית צורה בצבע אינה כלל בכלל מלאכת צובע אלא בכלל מלאכת כותב, אך עמש"נ להלן לפרש בכמה אנפי לטעם הא דהשני חייב משום צובע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובתשו' בית יצחק אהע"ז ח"ב במפתחות לסימן א' סק"ה כתב דאפשר דהא דאין הכותב אות אחת חייב משום צובע, הוא כשאין בו שיעור צביעה, דבעינן שיצבע חוט שארכו ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם המרומי שדה על הירושלמי שם כתב די"ל דמה שאמרו דהשני חייב משום צובע היינו אף משום צובע, ולעולם חייב אף משום כותב, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ב לדעת רוב קמאי דלפ"מ דקי"ל דלא כר' יוסי אין הרושם חייב משום כותב, מ"ט דר"א דהכוחלת חייבת משום כותב, - וצ"ל דכוחלת הוי כתיבה חשובה טפי, ודמי לעשיית צורה דחייב משום כותב, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה דאף דהרושם אינו חייב, מ"מ העושה צורות הוי תולדת כותב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירו דנפ"מ רבתא בזה לדינא אם יש איסור בהסרת הכחול, דלפ"מ שאמרו בירושלמי דאיסורא דכוחלת הוא משום כותב, הרי דיש לאסור להסיר את הכחול משום מוחק, אך לגירסת הגמ' שלפנינו דאיסורא דכוחלת הוא משום צובע, ליכא איסור בהסרת הכחול, וזה אי נימא דלא נאסרה מחיקת טשטוש דיו אלא במקום העומד לכתיבה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א כתב בתו"ד די"ל דטעם הסוברים דאין בכוחלת משום צובע, הוא משום דאין בזה שיעור צביעה, שהוא צביעת חוט שארכו ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לפרש כן במש"כ בפירש"י לקמן צ"ד ב' דהא דכוחלת משום כותבת הוא משום שמוליכה מכחול סביב העין כאדם המוליך קולמוס סביב האות, אך יש לפרש לדבריו גם כד' המהרש"ל שהבאנו להלן, - אך העירו בזה ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש דאף כשכוחל עיניו לרפואה יש בזה להשבות דכוחל, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה כ"ב א', ובפי' הר"ן בפ' שמנה שרצים, ובד' הב"י והפוסקים בסימן שכ"ח מבו' דה"ז אסור משום לתא דכותב, אף דכשכוחל עיניו לרפואה אי"ז בדקדוק והקפדה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב דבזה מיושב קו' המג"א בסק"ו, והוא משה"ק המג"א שם במש"כ הרמ"א דאסור לשבר עוגה שיש עלי' אותיות, דא"כ אפי' כתובין עליו ציורים יהא אסור, דהא הצר צורה אסור, וא"כ המוחקה נמי חייב, אך לפי הנ"ל ניחא, דכל הא דיש בעשיית ציורים משום כותב, הוא רק בעשיית רושם הצורה, אך בעשיית הצורה ליכא משום רושם, אלא משום צובע, וע"כ אין איסור כלל במחיקת ציורים, - ובזה ניחא גם מה שמצינו בפסחים ל"ז א' דליכא איסור בעשיית סריקין המצויירים ביו"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בד' הרוקח בסימן ר"פ מבו' לכאו' דבכל עשיית צורות יש משום כותב, והביאו החיי אדם בכלל צ"ב ס"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' עוד בדבריו באבנ"ז סימן קע"ב סק"א דחלוק הוא חיובא דכותב דהוא על האות, מחיובא דצובע דהוא על תיקון הצמר, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין צבע ע"ג צבע, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-11)
11. והחת"ס בכתובות ה' ב' כתב דהא דמותר לבעול בתחילה בשבת ואינו חייב משום צביעה דניח"ל לצבוע הסדינין בדם לראות שהיא בתולה, הוא משום דלא שייך צביעה אלא כשהוא לצורך דבר הנצבע, ומשא"כ התם דאין הצביעה לצורך הסדין דלכלוך הוא לו, אלא לפרסם שהיא בתולה, וזה כיסוד דברי האבנ"ז, ועמש"נ להלן בדין צביעה דרך לכלוך. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם ודעימי' דחיובא דכוחלת הוא משום כותב, אף דהויא לצורך תיקון הדבר הנצבע, ועיי"ש מש"כ מכח זה לפרש בע"א החילוק בין כותב לצובע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואזיל הרמב"ם לטעמי' דהרושם תולדת כותב, אך לדעת ש"ר דהרושם ל"ה מלאכה, בע"כ דהאיסור בסקרתא הוא משום צובע, וצ"ע למש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ה דגם לדעת הרמב"ם ל"ה הרושם תולדת כותב, אלא כשרושם צורות, דא"כ לכאו' הרושם בסיקרא ל"ה תולדת כותב, ואין איסורו אלא מדרבנן, ומ"ט גזרו אטו זה לעשר מעשר בהמה. [↑](#footnote-ref-14)
14. והיינו דבצביעה בסיקרא אי"ז בדקדוק ובהקפדה, וגם מטרתו היא בשינוי הצבע, ומאידך הוי הצביעה כדי להורות ע"ז שהוא מעשר בהמה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובפי' קדמון שם כתב דאיירי בין שיעשה צורה זו בפיתוח וכו' בין שרשם הצורה ועשה אותה בכסף או בזהב וכו', - וי"ל דאף בעשיית צורה בכסף או בזהב אינו חייב משום צובע, דחיובא דצובע הוא רק במיני הצובעים, אך המצפה כלי בכסף אינו חייב משום צובע. [↑](#footnote-ref-16)
16. והפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סק"ד כתב די"ל דאה"נ דחייב שתים משום מכה בפטיש ומשום כותב, וכ"כ המרומי שדה על הירושלמי בפירקין, - אך בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דאם יש בצורה זו אותיות הנקראים, חייב משום כותב, ואם לאו חייב משום מכה בפטיש, ולהדיא דכל שאין בהן אותיות אינו חייב משום כותב, אך י"ל דדעתו דאין חייבין משום כותב אלא בכתיבת אותיות, ועי' כן במרומי שדה לירושלמי בפ' כלל גדול די"ל דהירושלמי דהצר צורה חייב משום כותב הוא כר' יוסי דהרושם חייב משום כותב.

    וי"ל עוד למש"כ הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"ד די"ל דהא דהרושם צורות חייב משום כותב, הוא רק בב' צורות, אך בצורה אחת הוי ככותב אות אחת דפטור, ולפ"ז ניחא הא דהעושה צורה בכלי אינו חייב אלא משום מכה בפטיש, - אך הביאוה"ל שם הביא מירושלמי בפירקין ה"ב דאף בצורה אחת חייב, וכן פשיטא להו להאלי' רבה וכל רבוותא שעמדו בהא דהעושה צורה בכלי אינו חייב משום כותב. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך אי"ז מתישב לגיר' כתי"ת והפי' קדמון בד' הרמב"ם שם דהרושם רשמים וצורות "בכוחל ובששר", והם מיני צבעים, כמש"כ הפי' קדמון שם, והרי דיש בצביעת הצורה משום כותב. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומצינו עוד בד' המג"א בסימן ל"ג סק"ז שכתב דאם השחיר גוי את הרצועות וחזר ישראל והשחירן לשמן כשר, דומיא דהא דבגט שנכתב שלא לשמה מעביר עליו קולמוס וכשר, עיי"ש, ולפ"ד האבנ"ז יש מקום לדון בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומבו' בדבריו דבסיקרא ע"ג סיקרא פשיטא לי' דאין בו משום צובע, וצ"ל דאף שכתב בסימן ש"כ ובסימן שכ"ח דבגד אדום אסור לצבעו באדום, אי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-20)
20. והא דהמעביר סיקרא ע"ג דיו אינו חייב משום צובע, הוא דומיא דהא דכל כותב אינו חייב משום צובע, וכמש"נ לעיל כמה דרכים בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולפ"ז צ"ב דמ"ט הכותב אינו חייב משום צובע, הרי אף דהכתיבה אינה לצורך צביעת הנייר אלא לצורך כתיבה, מ"מ לא גרע מצביעה דרך לכלוך דהוי בכלל צובע, ולא מיפטר אלא משום מקלקל, - וי"ל דהיראים לטעמי' אזיל דהא דכותב אינו חייב משום צובע, הוא משום דעושה כן בדקדוק ובהקפדה, וזה מפקיעו מכלל צובע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועד"ז כתב בתשו' חכם צבי הנוספות סימן ט' סק"א, ובליקוטי תשובות סימן קכ"ז סק"א דהא דמותר לבעול בתולה בשבת ולי"ב משום צובע, הוא משום דהוא דרך לכלוך. [↑](#footnote-ref-23)
23. וצ"ל דה"נ הוא בהא דאסור לצבוע מעשר בהמה בסיקרא, והתוס' בחגיגה ח' א' כתבו דהוא אסור מדאורייתא, דחשיב כמתקן הבהמה בצביעתה, דעי"ז ניכר שהיא מעשר בהמה, וחשיב דהוא צורך דהבהמה שתהא צבועה. [↑](#footnote-ref-24)
24. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פל"ג הערה פ"ג כתב דהא דאין בבדיקת עד בשבת משום צובע, הוא משום דהתם אין רוצים רק לראות אם יש דם, ורק משום דא"א להוציא הדם באצבע עושים ע"י בד, כדי לדעת על ידו אם יש דם או לא, ועיי"ש מש"כ לדון לפ"ז בדין בדיקת מי רגלים בעזרת מיני קיסמין, ולפי דבריו מתפרש גם הא דליכא איסור בצביעת הסדינין בדם, משום דא"צ אלא לראות הדם, וא"צ לצביעת הסדינין, ומשא"כ הכא דהצורך הוא בצביעת מקום זה, וע"כ אף דאי"ז לצורך תיקון בית השחיטה עצמו הוי זה בכלל צובע, - אך בדבריו לא נתישב אלא הא דלא חשיב כדעתו וכונתו לצביעה, אך אכתי הו"ל כצביעה דרך לכלוך דקי"ל לאסור בזה, ותיקשי דמ"ט ליכא איסור בבדיקת עד, וכבר עמד בזה הלקט יושר ח"א עמ' ס"ה וכתב בשם התרוה"ד דהוא משום דשמא לא מוצאות דם, וצ"ב, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א סימן ש"ב סק"א והאבנ"ז בסימן קע"ה סק"ה, ועיי"ש בד' הגר"ז והאבנ"ז (שם סק"ד) במש"כ לפרש טעם ההיתר במוך שהתקינה לנדתה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולפ"ז הדין נותן דהבועל בתולה בתחילה בשבת, אסור לקנח במפה משום צביעה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ר"פ ריש סק"ב, וכתב דעכ"פ בבגד אדום יש ליזהר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ונתחדש בדבריו דליכא משום צובע בדבר שאינו ממין הצובעין, אף אם דרך לצבוע בו דבר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש שכתב דה"נ אמרינן במעבד דיש עיבוד באוכלין, ובהע' הגאון בעל שואל ומשיב תמה ע"ז דהרי לקמן בסוגין אמר רבא דאין עיבוד באוכלין, וכן הק' האבנ"ז בסימן קע"ג סק"א, - אך פשר דבר למדנו מד' הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין שכתב דקי"ל כמ"ד התם דיש עיבוד באוכלין, כיון דרב אשי מפרש למילתי', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג'. [↑](#footnote-ref-28)
28. והעירו לנכון דלכאו' ד' היראים דאין צביעה באוכלין, וד' התורי"ד דיש צביעה באוכלין, לא סתרי זל"ז, דהתורי"ד דן לומר דאין צביעה באוכלין, ע"ד הא דאין דישה אלא בגידו"ק, וע"ז הוא שכתב דיש צביעה אף באוכלין, דומיא דהא דיש עיבוד באוכלין, אך היראים כתב דאין צביעה באוכלין משום דאי"ז דרך צביעה, וי"ל דמודה לזה התורי"ד, ואך דבצביעת בית השחיטה ליכא לה"ט, וכמש"נ מד' האחרונים כמה דרכים בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. והנשמת אדם בכלל כ"ד סק"ג והטל אורות במלאכת הצובע פירשו לדבריו דהיינו דה"ז אסור באכילה משום מעשה שבת, ועיי"ש בטל אורות במשה"ק ע"ז, אך האבנ"ז בסימן קע"ג סק"ב פירש לדבריו דהיינו משום דאסור לאכלו עם הדם, ואין המלאכה לאכילה רק להשביח הסחורה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש בנשמת אדם שתמה לפ"ז ע"ד השבה"ל שהתיר ליתן כרכום בתבשיל, שהרי דרך לצבוע אוכלין בכרכום, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה השאילת יעבץ שם. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שכתב דהשוחט בהמות של אחרים חייב משום צובע, משום דהוא שליח הבעלים וניח"ל במה דניחא למשלחו. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואמנם לכאו' אכתי הו"ל כמלאכה שא"צ לגופה, וכנראה דמש"כ האבנ"ז לחייב בזה, הוא לרב לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובד' הריטב"א משמע להדיא, דהא דפטרינן הכא היכא דלא ניח"ל, אי"ז משום דהוי דבר שאין דרך לצבעו, וכמש"כ האחרונים ונתבאר בדף מס' 1, אלא משום דלעולם אין חייבין על צביעה אלא בדניח"ל בכך, וכנראה הוא משום דכל דלא ניח"ל בזה אין ע"ז חשיבות צביעה כלל. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ב ד"ה והנה הרשב"א כתב בדעת רש"י דהא דהכא אינו חייב משום צביעת העור, הוא משום דהו"ל צביעה שאינה מתקיימת, ורק צביעת הבשר הויא צביעה המתקיימת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דלמ"ד דדבר שאינו מתכוין חייב, הוא חייב אף במלאכת שבת, ודלא כמש"כ התוס' בכ"ד דבשבת הוא פטור לכו"ע משום דאי"ז מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-36)
36. צ"ע שהרי ר"א גופי' מחייב בכוחלת, והרי דלא חשיב לה ככתב דאינו מתקיים דפטור, ושמא יש לחלק בזה בין מלאכת צובע למלאכת כותב, וזה ניחא למש"כ המהרש"ל שם דחיובא דכוחלת הוא משום כותב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיי"ש שעמד ע"ד הרי"ף שלא הביא לדין זה, וכתב דאפשר דהוא משום שהיא בגמ' דעת יחיד, או שהוא מפרש דסרק ופיקוס הכל אחד, וכ"כ בספר המאורות בדעת הרי"ף וההשלמה, וכתב דהא דלי"ב משום צובע, הוא משום דאין דרך צביעה בכך. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הב"י בסימן ש"ג סכ"ה משמע דטעמא דהרמב"ם הוא משום דלא קי"ל כר"א דמחייב חטאת, כ"ה דלא קי"ל כוותי' בכוחלת ופוקסת, וכ"ה מבו' בד' האלי' רבה שם סק"מ, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ"ד סק"א והמנ"ח במוסך השבת צובע סק"ג, - אך לד' המהרש"ל שהבאנו לעיל, אף לר"א אינה חייבת חטאת. [↑](#footnote-ref-39)
39. ויש שהתירו לאשה ליתן אבקה על פני' כשאינו מתקיים, דכיון דאף כשהוא מתקיים אי"ז אסור אלא מדרבנן, לא אסרו כשאינו מתקיים, וע"ד שמצינו בסימן ש"מ ס"ה בדין רשימה שאינה מתקיימת דמותרת, כיון דאף כשהיא מתקיימת אינה אסורה אלא מדרבנן, אך למש"כ המהרש"ל והנשמת אדם דטעם הא דאי"ז אסור אלא מדרבנן הוא משום דאי"ז מתקיים, אין מקום להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובתשו' חכם צבי סימן צ"ב כתב דאין איסור הולדת ריח בבשר האדם, ודימה ד"ז להא דליכא איסור צביעה בגוף האדם, וכמבו' בסו"ס ש"כ, ושמא מכוון דבריו הוא דאף דהתם טעם ההיתר הוא משום דאין דרכו בכך, מ"מ כ"ז הוא משום דמדאורייתא אין צביעה בגוף האדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך יש מקום לפרש לד' המ"ב כמש"כ המהרש"ל דלא שייכא צביעה באדם משום דאינו מתקיים. [↑](#footnote-ref-42)
42. והתו"ש בסימן ש"ג סק"נ כתב לדון לפ"ז להתיר בזה"ז לאשה ליתן סרק על פני', משום דאין דרך נשים לעשות כן, ואף אם אשה זו דרכה בכך, בטלה דעתה אצל כל אדם, אך כתב דמסתימת הפוסקים לא משמע כן, - ועי' עוד באג"מ או"ח ח"ה סימן י"ח בהערות לסימן ש"ג סכ"ה במש"כ בדין צביעה באיש כשרוצה בהצביעה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-43)
43. גם יש להעיר, דא"כ בזה"ז דדרך הרבה נשים לצבוע שפתותיהן, יהיו אסורין לאכול תותים וכיו"ב, ואף דאין דרכן לצבוע ע"י דברים אלו, מ"מ לא עדיף ממה שאסר היראים שם ליגע בידים צבועות בתותים וכו' בבגד משום צובע, (וכ"ה בשו"ע סימן ש"כ ס"כ), אף דאין דרך הבגד לצבעו עי"ז, - ומש"כ בכמה מספרי הזמן להתיר בזה משום דהוי כמלאכה שלא כדרך וכלאחר יד ואינו מתכוין וכו', תמוה, דהוא שלא כד' היראים ודעימי' שלא התירו לאיש לאכול תותים וכיו"ב, אלא משום דאין דרכו לצבוע, אך יש לצרף בזה דעת הסוברים דצביעה דרך לכלוך מותרת, שהקיל בזה המ"ב שם סקנ"ט היכא דא"א ליזהר בזה, (והיראים שדן בזה הוא לטעמי' דצביעה דרך לכלוך אסורה, וכן נקט המג"א שם סקכ"ד לעיקר). [↑](#footnote-ref-44)
44. אך הצ"פ במהדו"ת פ"ו מיסוה"ת ה"ו כתב בתו"ד לחלק בזה בין כותב לצובע, דבכתיבה החיוב הוא על האותיות, והא דבעינן דבר המתקיים הוא משום דאל"כ לא נקרא כתב, ומשא"כ בצביעה דעיקר החיוב הוא משום הדבר הנצבע, וכל שאינו מתקיים על הדבר פטור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיי"ש בד"ה ולא אכחד שעמד בזה, דהרמב"ם לא חילק באיזה זמן עשה את המלאכה, וכי נימא דאם עשה קרוב לביה"ש דליכא רק שעה מועטת עד שהלילה, דיהא חייב אם מתקיימת עד אחר שבת. [↑](#footnote-ref-46)
46. והמנחת שלמה בח"א סימן צ"א אות י"א עמד בזה, למשמעות ד' הרמב"ם דסגי במה שהצביעה מתקיימת בשבת, דכי בששר ע"ג נחושת וברזל א"א שיתקיימו אפי' יום אחד. [↑](#footnote-ref-47)
47. כ"כ הרא"ש ועוד מקמאי בדעת רש"י, אך המהרש"ל כתב לפרש למש"כ רש"י דבמבושל הוי בישול, דהיינו דכ"ה דבמבושל הוי בישול, ה"נ הכא הוי צובע, וכ"כ הב"ח בסימן רנ"ב ס"ג. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש במש"ז בסו"ד שעמד בזה, דאי"ז במשמעות ד' הר"ן שכתב בתחילת דבריו דחיובו הוא משום בישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. לכאו' יש ללמוד מדבריו דמלאכת צובע אינה בכל צביעה, אלא דוקא כשנתקן הדבר ע"י צביעתו, ובזה הוא די"ל דכיון דאין צביעת המים לצורך עצמן, לי"ב משום צובע, ולפ"ז נמצא דצביעה דרך לכלוך, אינה כלל בכלל מלאכת צובע, (ול"ב בזה להתירא דמקלקלין), ודלא כמש"כ היראים בסימן ער"ד ודעימי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. וזה ע"ד מש"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף תרי"א במש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע, דהיינו כששורה אותם לזמן מרובה כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה וזהו תולדת זורע, וכתב שם דאם שרה אותם במים ונתכוון לתקן אותם לטחינה חייב משום טוחן, שזה ממלאכת הטחינה היא, ועד"ז מצינו עוד בד' הרמב"ם בכ"ד, ונתבאר במק"א. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובטעם החילוק בין שריית דיו לשריית סמנים, י"ל דהוא משום דשריית דיו לא חשיבא כעשיית עין הצבע, דכבר הדיו קיים, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מס"ת ה"ד בדרך עשיית הדיו דתחילה עושין אותו ומייבשין ומצניעין אותו ובשעת כתיבה שורהו במי עפצים וכותב בו, ומשא"כ בשריית סמנים דע"י השרי' יוצא הצבע מן הסמנים, הו"ל כעשיית עין הצבע, וי"ל עוד למש"כ האג"ט שם בטעם הא דאינו חייב בשריית דיו משום צובע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)