דשלב_ל ג - אם הוי זה חיסרון גם מצד הקונה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ד' י"ז אד"ב תשע"א

א] בדינא דאין אדם מקנה דשלבל"ע, יש להעיר שלא מצינו אלא דל"מ מצד המקנה, שאינו מקנה דשלבל"ע, אך לא מצינו שלא יועיל גם מצד הקונה, שאינו קונה דשלבל"ע.

והנה אמנם לגבי קידושין מצינו דל"מ, ומשמעות הדברים דהחיסרון הוא גם מצד המקדש, וזהו שדנו בגמ' שיועיל משום דהוי זה בידו, והרי דאף דהמקדש הוא הקונה מ"מ יש בזה משום דשלבל"ע, אך י"ל דכ"ז הוא בקידושין שהם נעשים ע"י הבעל, אך בקנינים י"ל שעיקרם הוא ע"י המקנה, וליכא להדין דאין אדם מקנה דשלבל"ע אלא מצד המקנה.

ב] והנה הרמ"א ר"ט ס"ח הביא ד' המרדכי, דאע"ג דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, מ"מ אם רוצה לקנות, מקני גם כן, ולכן שנים שהקנו זה מזה על מתנה שיקבל אחד מהן, מאחר שלכל מי שיתן יחלוק עם חבירו דקנה, עכ"ל, ולכאו' תיקשי, דהגם דמצד המקנה ליכא בזה משום דשלבל"ע, דגמר ומקני, מ"מ מ"ט לי"ב להחיסרון דדשלבל"ע מצד הקונה.

ולכאו' נ' מזה, דלעולם אין אנו דנים בדשלבל"ע מצד הקונה אלא מצד המקנה, וע"כ כיון דהואיל ובעי למיקני גמר ומקני, שפיר קני כל א', אף דהוי זה דשלבל"ע, ושו"ר שכבר עמד בכעי"ז בס' העיקרים להגרש"א.

ובאמת, כיון דס"ל דכל דבעי למיקני גמר ומקני, והרי שמכח שהוא רוצה לקנות ה"ה גומר ומקנה דשלבל"ע, א"כ כ"ש דמכח שרוצה לקנות ה"ה גומר וקונה דשלב"ל, ועי' כן בגל' מהרש"א אהע"ז סו"ס מ', אך אכתי י"ל דכ"ז הוא בקנינים ולא בקידושין, דהתם לא אמרינן דגמר ומקדש.

אך י"ל דכ"ז הוא התם שאינו מתחייב בתשלומין בעד מה שהוא קונה, וכה"ג ודאי גמר וקני, ואף שמכח שהתחייב לו חבירו, אף מתחייב הוא לחבירו, מ"מ כיון שאינו משלם בעד הקנין בפועל, גמר ומקני, ומשא"כ בכל לוקח, שהוא מתחייב בדמים בעד המקח, י"ל דאיכא להחיסרון דלא גמר ומקני גם מצד הלוקח.

ג] וילה"ע עוד, במה שדן האבנ"מ סימן מ"ג סק"א במה שדנו בגמ' במקדש לאחר שאתגייר ולאחר שאגרשך שיועיל משום בידו, דהגם דמצד הבעל לי"ב משום דשלב"ל, מ"מ היאך מהני מצד האשה, הרי אי"ז בידה, ועיי"ש שדן לפרש דזהו מש"א דאין בידו לקדשה, אך הראשונים לא פירשו כן, וכתב האבנ"מ דהוא משום שהאשה מפקרת עצמה, עיי"ש, אך אי נימא דליכא לדין דשלב"ל מצד הקונה אלא מצד המקנה, שעיקר הקנין נעשה מכח המקנה, הרי י"ל דה"נ בקידושין, אף אם אין האשה מפקרת עצמה, מ"מ ודאי דעיקר הקידושין נעשים ע"י הבעל, וע"כ כלפי האשה ליכא משום דשלב"ל.

ד] ונ' עוד לדון בזה, דהנה בד' התוס' ב"מ דט"ז. מבו' בפשוטו דמפרשים דהא דאם חזר ולקחה מבעלים הראשונים זוכה הלוקח, הוא משום דמעיקרא כשמכרה לו, הוי זה כהקנאה לכשיקחנה, ודלא כמו שפירשו ש"ר, דהיינו שהוא מקנה לו אחר שלקחה, או היינו שהוא לוקח בשבילו, והא דמהני, הוא משום דבההיא הנאה וכו' גמר ומקני, וע"כ לי"ב משום דשלב"ל, ועיי"ש במהרש"א שפירש כן, וכן מבו' בד' הקצוה"ח שכתב דמה"ט חייל השעבוד באגב, משום שהקנה לו את הקרקע לכשיקחנה, והנה התם בגמ' אמרינן דל"ד למה שאירש מאבא, משום דהתם לא סמכא דעתי', והרי דאיכא גריעותא בדשלב"ל גם מצד הקונה.

אך נ' דאדרבה בזה ניחא הגמ' שם, דלכאו' צ"ע כמו שהעירוני, שהרי המוכר הוא גזלן, והיאך נימא דסמכה דעתי' דהלוקח כ"כ ואית לי' גמ"ד גמורה שמועלת בדשלב"ל, אך להנ"ל ניחא, דאין מכוון הגמ' דהלוקח אית לי' גמ"ד משום דסמכה דעתי', אלא היינו דכיון דסמכה דעתי' דהלוקח והוא מאמינו את המוכר, ע"כ איכא להמוכר גמ"ד להקנות לו, וכמש"א שם דבההיא הנאה דלא קאמר לי' מידי "וקא סמיך עלי'" גמר ומקני לי'.

שוב מצאתי באוה"ח בראשית כ"ה ל"ג שכתב בתו"ד, ז"ל, כי טעם דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא לצד דלא סמכא דעתי' דלוקח, וכן מוכח במציעא דט"ז. כנדצ"ל, עכ"ל, והרי שלמד מסוגיא דהתם דהוי החיסרון משום סמיכות דעת דהלוקח.

עוד הראוני בקר"א נדרים דכ"ז: שבתחילת דבריו דימה דינא דאסמכתא לא קניא לדינא דדשלב"ל לא קני דתרוייהו הוא משום דלא סמכה דעתי', ועמד לפ"ז דמ"ט לא חיילי נדרי הקדש על דשלב"ל, ומ"ש מאסמכתא דבהקדש לי"ב משום אסמכתא, ובסו"ד כתב, ז"ל, ומ"ש לדמות דין דשלב"ל לדין אסמכתא, יש לחלק דהתם הוא משום דלא סמיך דעתי' דלוקח, והכא משום דלא סמיך דעתי' דמוכר, עכ"ל, והרי דנקט נמי מכח סוגיית הגמ' בב"מ דהוי החיסרון משום סמיכות דעת דהלוקח, וצ"ע בזה.

ה] ויל"ד עד"ז גם במש"א שם בגמ' דמסתברא מילתא דרב בשדה סתם, ולכאו' הגם דשדה סתם ל"ה כדשלב"ל גמור מצד המקנה, אך מצד הקונה הרי הוי זה דשלב"ל גמור, ולכאו' נ' מזה שאין אנו דנים בדין דשלב"ל אלא מצד המקנה.

אך י"ל, דכיון דביד המוכר לקנות את השדה ודעתו לקיים את המקח, ע"כ גם כלפי הקונה לא חשיב זה כדשלב"ל.

והכי מוכרח, שהרי פירש"י שם דהא דאשה כשדה זו דמיא, הוא משום שאין בידה להמית את אחותה, והרי דאם הי' בידה להמית את אחותה הוה חשבינן לה כשדה סתם, אף שאי"ז ביד הבעל, והרי דלגבי דינא דשדה סתם, סגי במה דהוי זה ביד א' מהם, וע"כ סמכה דעתייהו, ול"ד לדינא דבידו, דהוא דמכח זה חשיב כבעלים ע"ז, וע"כ ל"מ הבעל לקדש אא"כ הוי זה בידו לבדו, ול"מ מה דהוי זה ביד האשה, ומשא"כ בדינא דשדה סתם דהוא משום דסמכה דעתייהו, שפיר מהני אם הוי זה ביד הבע"ד השני, וז"ב.

ו] וילה"ע עוד בזה, במש"כ השואל בשו"ת הריב"ש סימן שכ"ח בשם הרא"ש והטור, דהמקנה דשלב"ל אם נשבע ע"ז קנה הקונה, ועיי"ש בד' הריב"ש שנחלק ע"ז וכתב שלא אמרוה מעולם, אך מצינו הדברים מפורשים בפי' הטור בפר' תולדות בשם הרא"ש ותיקשי דהגם דכשנשבע המקנה והוא מחויב לקיים דברו, אמרינן דגמר בדעתו, וע"כ מציא חיילא ההקנאה אף על דשלב"ל, מ"מ מ"ט לי"ב לדינא דדשלב"ל מצד הקונה, ומבו' ג"כ שאין אנו דנים בדין דשבל"ל מצד הקונה.

שו"ר באוה"ח בראשית כ"ה ל"ג, ז"ל, והנה שבועה זו לא תספיק לקנין דשלב"ל, כי טעם דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא לצד דלא סמכא דעתי' דלוקח וכו' אבל אם הי' דעתו סומכת הי' נקנה, ושבועה לא תועיל בזה וכו', עכ"ל, ושמא כונתו הוא להך מילתא, דכיון דהחיסרון הוא משום סמיכות דעת הלוקח, ל"מ ע"ז שבועת המוכר, וצ"ע.

ז] ובגל' מהרש"א אהע"ז סו"ס מ' דן בזה במש"כ הח"מ שם לדון דהא דמקדש עובר מקודשת, הוא משום שדעתו קרובה אצל בתו, וכ"כ בתור"י הזקן קידושין דס"ג., והק' הגרש"א דהגם דהאב גמר בדעתו, מ"מ מ"ט ליכא חיסרון מצד הבעל, וע"ז כתב די"ל דכיון שהוא הקונה, לי"ב כלל משום דשלב"ל, ועיי"ש מש"כ לחדש עוד לפ"ז, דע"כ מהני בהוכר עוברה, דמצד הבעל ליכא לדין דשלב"ל כיון שהוא הקונה, ומצד האשה ליכא לדין דשלב"ל כיון שמפקרת עצמה והו"ל כסילוק, ואך בלאחר שאתגייר ל"מ משום שעדין ליכא מידי, ול"מ בזה סילוק, וזה דברים מחודשים, אך כבר נת' לעיל סק"א דמשמעות הגמ' שדנו בקידושין לדין דשלב"ל מצד הבעל.

ומשה"ק הגרש"א, העירוני דבל' הח"מ שם מבו' דכונתו דגם דעתו של הבעל קרובה אצל אשתו, שו"ר בד' הגרש"א בס' העיקרים שכבר עמד ע"ד הח"מ, ואך שתמה ע"ז דהיכן מצינו שדעתו קרובה אצל אשתו, ונ' בביאור דבריו, אשר לכאו' צ"ב, שאין לנו לדון מצד שדעתו קרובה אצל אשתו, אלא מצד שדעתו קרובה אצל עצמו לקדש לו אשה, דהא דדעתו של אדם קרובה אצל בנו היינו, דמה"ט אינו רואה את העובר כדבר שאינו בעולם, שכבר דעתו עליו, וע"כ ה"נ כיון שדעתו קרובה אצל אשתו, לא חשבינן לה כדשלב"ל.

ולפ"ז יתבאר מדבריו שלא כד' המבי"ט ח"ב סימן קל"ז דמהני להקנות לבנו כל דשלב"ל, הביאו בשעה"מ הל' מכירה ובגל' הגרע"א סימן ר"י, אלא הוא דין מסוים בעובר, ושו"ר בגליון מהרש"א סימן ר"י ס"א, ז"ל, וע"כ נראה דדוקא היכא דמניעת סמיכות דעתי' הוא מגריעות הקונה, בהא אם הי' בנו קנה וכו', עכ"ל.

ח] וילה"ע ע"ד המבי"ט, ממש"א בב"ב דס"ג. דאיכא בשיור משום דשלב"ל, אף שהוא משייר לעצמו, ודעתו קרובה אצל עצמו, וצ"ל לדעתו דהשיור חייל רק מכח דעתו של הלוקח, ועי' כן בד' הגרע"א בכ"ד, וצ"ע בזה.

שו"ר בתשו' המבי"ט שם, ז"ל, וכיון ששייר לעצמו שייר נמי מקום פירי ענפי האילן וכו', וכיון דשייר מקום פירי כשנתנה הפירות של החתול לבתה ל"ה דשלב"ל דמקום פירי של החתול הקנה לה נמי כמו ששיירתם לעצמה כשחזרה בה ממתנת כל החתול לבנה עם הפירות אלא החתול לבדו ובחרת' ליתן לבתה הפירות שיירה לעצמה בעין יפה מקום פירי לתתו לבתה, א"נ אע"ג דל"ה משיירא בעין יפה משיירה לבת דקרוב אדם אצל בנו וכדתנן וכו' ואמרי' בגמ' וכו' הואיל ודעת של אדם קרובה אצל בנו וגמר והקנה בכל לבו אבל לעובר אחר לא קנה דאין אדם מקנה לדשלב"ל, ול"ד בנו אלא אפי' בתו וכו', וא"כ כ"ה דמשום דקרוב אדם אצל בנו מקנה לעובר שלו שלב"ל לבנו או לבתו דקרוב אדם להם דמקנה דשלב"ל או לדשלב"ל דכי הדדי נינהו, וכן משמע נמי בבריתא דריש פ' המוכר את הבית בן לוי שמכר לישראל שדה וא"ל ע"מ שמעשר ראשון שלי מעשר א' שלו ואם אמר לי ולבני מת יתן לבניו אחריו דכ"ה דלעצמו שייר בעין יפה גוף הקרקע ואינו דשלב"ל ה"נ לבנו, וכתב הרשב"א שאף מתנת ש"מ בכלל דכל מאן דמשייר אף לבניו ליורשיו בעין יפה משייר כמו שהביא בב"י סי' ר"ט וכו', עכ"ל.

וכפי הנראה מתחילת דבריו כונתו לדון ב' טעמים דיועיל המתנה שנתן לבתו, חדא משום דכל דמשייר בעין יפה משייר ושייר אף מקום הפירות, ועוד משום שדעתו קרובה אצל בתו וגמר ומקנה לה דשלב"ל, ומה שהביא בסו"ד מפ' המוכר את הבית, הוא להוכיח כהטעם הראשון דבעין יפה משייר, והנה לפ"ז הרי מבו' מדבריו דס"ל דלא אמרינן אלא דעתו של אדם קרובה אצל בנו ולא אצל עצמו, וע"כ במשייר לעצמו לא חייל אלא מכח ששייר מקום פירי, ומשא"כ במשייר לבנו, וצ"ע בזה.

ט] ובעיקר הדברים ילה"ע עד"ז גם לגבי אסמכתא, שלא מצאתי בקוצר עיוני בגמ' ובראשונים שהזכירו להא דאסמכתא לא קניא, אלא כלפי המקנה ולא כלפי הקונה, ושו"ר בקר"א נדרים דכ"ז: שכתב בסו"ד דאסמכתא דהוי החיסרון משום דלא סמיך דעתי' דמוכר, ול"ד לדשלב"ל דהוי החיסרון משום דלא סמיך דעתי' דלוקח, עיי"ש.

וילה"ע טפי בזה, ממש"א דאם חזיי' דקא שתי שיכרא קני, ולכאו' הגם דחזינן דהלוה גמר בדעתו להקנות הקרקע, מ"מ לא חזינן דהמלוה גמר בדעתו לקנות הקרקע.

אמנם לדעת הסוברים דבדבר שאינו בידו כלל ליכא לדין אסמכתא, וכן לדעת הסוברים דליכא לדין אסמכתא אלא בדבר שהוא דרך קנס, ושאינו חפץ בקיומו, הרי י"ל דמה"ט הוא דליכא התם משום אסמכתא כלפי הקונה.

ושמא י"ל דגם לדעת החולקים, מ"מ התם שכל עשיית התנאי היתה לטובת המלוה, מודו כו"ע דליכא לחיסרון אסמכתא מצד המלוה, דכל דינא דאסמכתא הוא רק בשנעשה הדבר לטובת שכנגדו, וצ"ע ובדיקה בזה.

גם ילה"ע בזה, מדינא דסו"ס ר"ז שאם נשבע לי"ב משום אסמכתא, ודעת הסמ"ע שם דהיינו דמה"ט חיילא ההקנאה, דהוי זה דומיא דקנין בבי"ד חשוב, וצ"ע, דבשלמא בקנין בבי"ד חשוב, י"ל דגם כלפי הקונה אמרינן דגמר וקני, אך בשבועה, לכאו' אי"ז טעם שיגמור הקונה בדעתו, ואינו מוכרח, ונ' מזה כנ"ל, שאין אנו דנים באסמכתא מצד הקונה אלא מצד המקנה, וצ"ע בזה.

י] והנה אמנם מצינו בד' הרמב"ם פכ"א ממכירה ה"ג, ז"ל, אבל האומר לחבירו כל מה שיש בבית זה אני מוכר לך בכך וכך, וכל מה שיש בתיבה זו אני מוכר לך בכך וכך, או בשק הזה אני מוכר לך בכך וכך, ורצה הלוקח ומשך אין כאן קניין, שלא סמכה דעתו של לוקח, שהרי אינו יודע מה שיש בו אם תבן או זהב, ואין זה אלא כמשחק בקוביא, עכ"ל, והנה מבו' להדיא בל' הרמב"ם דהוי הגריעותא מצד הלוקח שלא סמכה דעתו, ודימה הרמב"ם ד"ז לדין משחק בקוביא, והרי דאיכא לחיסרון אסמכתא גם מצד הלוקח.

אך אי נימא בדעת הרמב"ם דדינא דמשחק בקוביא אינו משום אסמכתא, אלא הוי זה דין אחר משום דהוי דרך שחוק והיתול, ונת' בזה במק"א, י"ל דחיסרון זה הוא גם בלוקח, אך דינא דאסמכתא י"ל דהוא רק במקנה, גם י"ל דגם אם בעלמא ליכא לדינא דאסמכתא מצד הקונה, משום שהוא גומר וקונה מספק, אך כשאינו יודע כלל ולא סמכה דעתו, איכא לדינא דאסמכתא גם מצד הקונה, וצ"ע עוד בזה.