חלה טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

שכח ג

אין מפרישין חלה בלא רשות בעל העיסה. הגה: מיהו אם ידעינן דזכות הוא לבעל העיסה, כגון שהיתה העיסה מתקלקלת, מותר ליטול חלה בלא רשותו, דזכין לאדם שלא בפניו. וכן משרתת שבבית יכולה ליטול חלה בלא רשותו, כיון שרגילה היא לפעמים שבעלת הבית נותנת לה רשות.

הנה ברמ"א מבואר ב' דינים, א' שאם רואה שהעיסה מתקלקלת מותר ליטול חלה בלא רשות, מדין זכין. ועוד כתב הרמ"א שמשרתת שבבית יכולה ליטול חלה בלא רשות, כיון שבעה"ב רגילה ליתן לה. ומקור הדין מהתרומת הדשן (סי' קפח) שדן באשה שנתנה למשרתת שלה ללוש עיסה, ויצאה וקודם שחזרה נתחמצה העיסה כל צרכה, שאם תשהה עוד שלא תאפה תתקלקל העיסה. אם יכולה המשרתת להפריש חלה בלא רשות בעלת הבית. וכתב התרוה"ד שיכולה היא להפריש, משום דקיי"ל זכיה מטעם שליחות, וזכות היא לבעלת הבית להפריש לה את החלה קודם שתתקלקל.

ואח"כ כתב התרומת הדשן ז"ל 'ואפי' אם אין כאן אלא חשש קילקול העיסה אמרינן דזכות הוא לה, כיון דרגילות הוא לפעמים שבעלת הבית נותנת רשות למשרתת להפריש חלה אפילו בפניה'. והנה הרמ"א הבין מהתרומת הדשן שאף בלא קלקול, יכולה המשרתת להפריש, כיון שרגילות היא שבעלת הבית נותנת לה רשות. אבל הב"ח חולק שמשמע מהתרומת הדשן שדוקא כשיש רק חשש קלקול עיסה התיר למשרתת, אבל אם אין כלל חשש קלקול, אין המשרתת יכולה להפריש אף שרגילה בעלת הבית ליתן לה רשות. ובט"ז (ס"ק ב) כתב שלא מסתבר לחלק בין קלקול לחשש קלקול, וכתב יש טעות בגירסא בתרוה"ד וכן מוכח ברמ"א שגורסים אפילו אם אין כאן חשש קלקול יש להתיר במשרתת, אכן אח"כ כתב שנראה שגם התרומת הדשן לא רצה לסמוך על סברא זו [שרגילה היא ליתן רשות] להלכה, ומסיק שבערב שבת שמקפידים הנשים להפריש חלה בעצמם אין המשרתת יכולה להפריש אלא אם יש חשש קלקול, אבל בשאר ימות השבוע יש להתיר למשרתת ולשאר בני הבית להפריש גם בלא ציווי, כיון שרגילה בעה"ב ליתן להם רשות. אבל הש"ך (ס"ק ה) כתב כהב"ח שאינה יכולה להפריש אלא כשיש חשש קלקול, ומשמע מדבריו שכל שיש חשש קלקול אף שאר אדם יכול להפריש, וא"כ לדעתו אין חילוק בין משרתת לשאר אדם.

והנה הבית יוסף הביא מהסמ"ק שמי שנתן לגבל לעשות לו עיסה, אין הגבל יכול להפריש, אבל אם הפריש בדיעבד הוי חלה. והוכיח כן מדין תרומה שמצינו (ב"מ צא: ומשנה תרומות פ"ג מ"ד) שהפועלים יכולים לתרום שלא מדעת בעה"ב. אבל הבית יוסף דחה ראייתו, דהתם הוא משום טומאה וטהרה, אבל בזמה"ז שכל העיסות טמאות לא שייך היתר זה, ועוד כתב שהר"ש ביאר שמדובר באופן שבעה"ב לקחו להיות פועל בשביל להפריש, וא"כ ודאי אין ראיה משם, דיכול להפריש בלא ציווי. והב"ח כתב שלכתחילה לא יפריש, אבל בדיעבד מהני, אבל בשאר אדם שאינו גבל לא מהני אפילו בדיעבד, וכן כתב הש"ך (שם).

וידוע שהקצה"ח (סי' רמג סק"ח) כתב להקשות על התרומת הדשן מב' טעמים, א' שדעתו שם שזכיה לאו מטעם שליחות אלא התורה נתנה כח לזכות לאדם, וזה דוקא כשאדם בא לזכות משלו לשל חברו, אבל כאן שרק עושה הפרשה בשל בעה"ב הרי אינו מזכה משלו לשל בעה"ב ולא שייך בזה דין זכיה. ב' ועוד הקשה שם איזה קלקול יש, והרי יכולה המשרתת לאפות את העיסה, שהרי כבר נתבאר לעיל שיכולים להפריש גם לאחר אפיה. ולכך מסיק שם שלא תפריש המשרתת. והביאו רע"א כאן.

אלא שיסודו של הקצה"ח שזכיה שייכא רק כשמזכה משלו לחברו, הרבה חולקים עליו, ועי' חזו"א (ליקוטים סי' ו ס"ק א) שהאריך להוכיח מכמה סוגיות שמצינו זכיה אף שאינו מזכה משלו לחברו.

וגם מה שהקשה הקצה"ח שתאפה את העיסה קודם הפרשה ולא יהיה קלקול, תירץ החזו"א שכיון שלכתחילה צריך להפריש קודם אפיה תולים שמסתמא דעת בעה"ב לעשות כדין, ולכך זכות היא לו.

והנה בט"ז מבואר שבער"ש מקפידים הנשים להפריש חלה בעצמם ולכך לא התיר לסמוך על רגילות אלא רק על קלקול, ויש לדון אם גם בזה שייך סברת החזו"א שדעת בעה"ב לעשות כדין, או דנימא שבער"ש עדיף לבעלת הבית להפריש בעצמה אפילו אם זה לאחר אפיה. ומדברי הט"ז נראה דה"ה בער"ש רצונה לעשות כדין, אף שתפסיד מצוות הפרשת חלה בעצמה, שהרי הט"ז התיר בחשש קלקול בער"ש. אבל ראיתי שיש מפקפקים בזה, שבער"ש אי"ז נחשב זכות לה [מיהו כשאופה עיסה קודם הפרשה פעמים יצא חורבה, שנבלע בתנור עיסת טבל, ואם יעבור כ"ד שעות קודם ההפרשה כגון בער"ש, א"כ יבוא לספק אם שייך להפריש ע"ז (כמו שנתבאר בשיעורים והקודמים) ובאופ"ז שפיר י"ל דחשיב זכות לה שיפרישו קודם האפיה].

והלכה למעשה נראה שבחשש קלקול יפריש [ולא יאפה], אבל ברגילות ראוי להחמיר.

וכתב הרמ"א: ב' שותפין אין צריכין ליטול רשות זה מזה, אבל אחר צריך ליטול רשות משניהם.

ובפשטות מה שיכול שותף אחד להפריש בלא רשות זה מדין זכיה [ואי"ז רק מדין בעלות, שהרי מבואר שאחד מהשותפין אינו יכול לשלוח שליח לבדו בלא רשות משניהם], וא"כ יש כאן ראיה שלא כהקצה"ח.

והנה היה מעשה במאפיה שמת בעה"ב ונשארו יורשים קטנים, ויצאו לדון כיצד לנהוג לעניין הפרשת חלה, דהא כשמת האב כל היורשים הוו כשותפין, וא"כ צריך שיהיה שליח של כולם, והקטן אינו יכול לשלוח שליח. ושם מצאו עצה שיפריש אחד מהיורשים, שהרי אחד מהשותפין יכול להפריש בלא רשות זה מזה.

ומבואר ברמב"ם (תרומות פ"ד הי"ב) שהבן כשאוכל עם אביו והאשה בעיסתה תורמין מפני שהן ברשות. ובתרומת הדשן (שם) כתב להוכיח שהאשה גם יכולה למנות שליח [וכמו שמבואר בגמרא ביבמות (פו.) והתניא ואכלתם אותו בכל מקום אתם וביתכם לימד על נשואה בת ישראל שנותנת רשות לתרום] ובאור זרוע (סו"ס רכה הו"ד במשפטי ארץ פ"ד הערה 12) האריך שמצינו בחז"ל שעיקר מצוות חלה מוטלת על האשה עד שכתב שם בסו"ד וחוששני לומר שלכתחילה לא משוי בעלה להפריש שליח הואיל ומצות אשתו היא [ומסתמא היינו דוקא כשהיא מכינה ולא אם קנו את החלות].

**ומיהו אם נתן רשות לאחר להפריש, אפילו בעודו קמח, מועיל, אף על פי שעדיין לא נתחייב. והאורח יאמר לבעלת הבית להפריש לו חלה מכל עיסות שתעשה לו בעוד שיהיה בביתה, כדי שלא תצטרך ליטול רשות בכל פעם.**

הנה בגמרא בנזיר (יב. ד"ה מ"ט) מבואר שאי אפשר למנות שליח לדבר שלא בא לעולם, והקשו הראשונים על מה שרגילים שאשה נותנת רשות לחברתה להפריש, והרבה ראשונים כתבו (עיי"ש בתוס' ד"ה ומ"ט) דהיינו משום שבידה לעשות עיסה, ולפי"ז גם אורח שנותן רשות לבעה"ב היינו רק כשהיה כבר הקמח בידו. אבל בשו"ע מבואר שיכול למנות את בעלת הבית שליח לכל הזמן שיהיה בביתה, ולכאורה אי"ז כהתוס' בנזיר. והנה בתרומת הדשן (שם) כתב ליישב קושיית הראשונים הנ"ל עפ"י דבריו [שהובאו לעיל] שאף שא"א למנות שליח לדבר שלא בא לעולם, כל שנותנת רשות להפריש מוכח שזכות היא לה וזכיה מטעם שליחות, ולכך אף שאינה יכולה למנות מעכשיו את חברתה שתהיה שליחה שלה לעולם, מ"מ יכולה חברתה להפריש מדין זכיה. וי"ל שכן דעת השו"ע, ולכך התיר באורח שיאמר לבעלת הבית להפריש כל זמן שהוא בבית ומהני מדין זכיה [ועי' בדרך אמונה (תרומות פ"ד ה"א) בביה"ל שהאריך בזה הרבה, וכתב שהתוס' שלא תירצו כן דעתם שזכיה לאו מטעם שליחות, אבל לדידן שזכיה מהני מטעם שליחות מועיל גם לאחר זמן מדין זכיה]. ועי' בדרך אמונה (שם) שדוקא באורח מהני סברא זו, משום שמסתמא אינו חוזר בו וכל זמן שאכסניא שלו היא בבית בעלת הבית, רוצה הוא שהיא תפריש בשבילו, אבל בלא זה לא יועיל ליתן רשות לעולם, שאנו חוששים שמא חזר בו ורוצה להפריש בעצמו.

ולעיל הבאנו דברי הרמב"ם שאשה בעיסתה יכולה להפריש, וקצת משמע שדוקא בעיסתה אבל דברים אחרים [כגון חלות שקונים בשוק] אינה יכולה להפריש בלא רשות בעלה, דשמא הבעל רוצה את המצוה לעצמו, ולדעת התוס' לכאורה לא מהני שימנה אותה שליח לעולם ותצטרך כל פעם לקבל רשותו, וכמו"כ משגיחי כשרות שבאים כל פעם לחנות להפריש, לכאורה יצטרכו לקבל רשות כל פעם ופעם. אכן לדעת השו"ע מבואר דמהני למנות פעם אחת לעולם [כל שמסתבר שאינו חוזר בו מהסכמתו, ולפי"ז רצוי שאדם ימנה אשתו בביתו לעולם]. ומרן הגריש"א רצה לצאת ידי שיטת התוס' ע"י שיעשו כתב הרשאה, שמצאנו דעה במרכבת המשנה שע"י 'כתב' מהני מינוי שליחות גם קודם שבא לעולם [וזה אחד מהטעמים לעשות מכירת חמץ בכתב], ועוד טעם היה להגריש"א במשגיחי כשרות שמועיל מדין יד פועל כיד בעה"ב.

בירושלמי ( ) מבואר שנתארחו אצל עם הארץ אחד ועישרו בלא ידיעתו, ויש להבין איך מהני ההפרשה, והרי בעה"ב לא נתן רשותו, ובחזו"א (מעשרות פ"ז) כתב שזה נחת רוח לבעה"ב, וביאור הדבר שבעה"ב רוצה שיסמכו עליו ויאכלו אצלו, ובלא המעשר לא היו סומכים עליו, לכך ודאי עדיף לו שיפרישו ויסמכו עליו. ומרן הגריש"א נתקשה בזה איך מהני, ומ"מ לגבי מה שלפניו יכול להפריש כמו שמבואר בשו"ע אבהע"ז (סי' כח סעי' יז) שהאורח זוכה במה שלפניו, ואף שיש מחלוקת בזה, כאן בספק טבל יש להקל דהוא ס"ס [אבל כבר נתבאר שהחזו"א מיקל בזה].

סימן שכט

סעיף א אין חיוב חלה אלא בלחם. לפיכך הסופגנין, דהיינו רכים העשויים כספוג, והדובשנין והאיסקריטים, והם מטוגנים בדבש, פטורים מן החלה.

סעיף ב עיסה שבלילתה רכה ואפאה בתנור או במחבת, בין שהרתיח ואחר כך הדביק, בין שהדביק ואח"כ הרתיח, חייבת בחלה ובלבד שלא על ידי משקה.

הנה במשנה בחלה (פ"א מ"ה) עיסה שתחלתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, תחלתה עיסה וסופה סופגנין, תחלתה סופגנין וסופה עיסה, חייבין בחלה. ונחלקו הראשונים בביאור משנה זו, שדעת ר"ת שכל שעושה עיסה עבה אף שלבסוף מבשלה חייב בחלה, כיון שכבר בשעת עשיית העיסה נתחייב, ואינו נפטר בזה שעושה את העיסה במחבת. אבל הרמב"ן ביאר שעיסה אפילו בבלילה עבה אם בישלה פטורה מחלה, וביאור המשנה שתחילתה עיסה וסופה סופגנים חייבת, היינו כשהייתה דעתו בשעת עשיית העיסה לאפות אותה בתנור, ורק אח"כ נמלך לבשלה. ותחילתה סופגנים וסופה עיסה היינו שהייתה דעתו לבשלה ולבסוף אפאה. ולכאורה לשיטתו דוקא בבלילה עבה חייב בחלה, אבל אם עשה בלילה רכה י"ל שבאמת אינו חייב בחלה אפילו אפאה לבסוף. מיהו פשטות כל הראשונים שאף עיסה רכה אם אפאה בתנור חייבת בחלה כמו שפסק השו"ע.

אכן שעת חיובו בחלה מבואר ב.... ( ) שזה רק לאחר האפיה שאז נקראת לחם, אבל בשעה שהבלילה רכה עדיין אינו חייב בחלה, וא"כ אינו יכול להפריש עד לאחר אפיה. ומצוי הדבר בעוגות טורט שעושים אותם מבלילה רכה ואח"כ אופים אותה בתנור, שאין להפריש חלה אלא לאחר האפיה, ונחשב אפוי לאחר שכבר לא יהיו קורים נמשכים, כמו שמצינו לעניין מצה. ואם הפריש קודם האפיה לא מהני ויחזור ויפריש, מיהו יפריש בלא ברכה, דיש מהאחרונים ( ) שסוברים דהוי כמו אחר עירוב הקמח עם המים שמהני הפרשה אף בלא תנאי.