וסת הגוף להרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

תשרי תשס"ז

כתב הרמב"ם רפ"ח מאיסו"ב, ז"ל, יש אשה שיש לה וסת ויש אשה שאין לה וסת אלא לא תרגיש בעצמה עד שיצא הדם ואין לה יום קבוע לראייתה, וזהו שיש לה וסת היא שיש לה יום קבוע וכו', וקודם שיבוא הדם תרגיש בעצמה, מפהקת ומתעטשת וחוששת פי כריסה ושיפולי מעיה ויסתמר שערת בשרה או ייחם בשרה וכיוצא במאורעות אלו, ויבואו לה וסתות אלו או אחד מהן בשעה הקבועה לה מיום וסתה, עכ"ל.

וכתב הה"מ שם, ז"ל, ומדברי רבינו נראה שהוא מפרש שוסתות דגופא הם המקרים הנמשכים אחר הוסת הקבוע בימים, לפי שכך כתב וקודם שיבא הדם וכו' ויבאו לה וסתות אלו או אחד מהן בשעה הקבוע לה מיום וסתה, ובפ"ג מהלכות מטמאי משכב ומושב כתב כל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה מפהקת וכו', והוא סובר שאין כאן שני וסתות חלוקים אלא שהמשנה הודיעה שבוסת הקבוע באים מקרים אלו או אחד מהם, ונפ"מ שיש למודה לראות תיכף שבא המקרה ההוא ויש לאחר שעה ואינה חוששת אלא לשעה שהיא רגילה לראות וכו', אבל כל המפרשים שראיתי דבריהם פירשו שהם ב' וסתות חלוקים, וסת הימים ווסת הגוף בלא ימים ידועים אלא בעת בוא המקרה וכו', עכ"ל.

והאחרונים תמהו ע"ד הרמב"ם מסוגיית הגמ', דפרכי' תנינא חדא זימנא כל אשה שיש לה וסת דיה שעתה, ומשני התם בוסתות דיומי הכא בוסתות דגופא, והרי להדיא דוסתות דיומי ווסתות דגופא תרי מילי נינהו.

עוד תמהו ממש"א בגמ', אמר רב הונא בר חייא אמר שמואל הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת, והרי להדיא דאיכא קביעות דימים ואיכא קביעות דוסת הגוף, וחלוקין הם בדיניהם, דקביעות דימים נקבע בב' פעמים, וקביעות דוסתות נקבע בפעם אחת.

והנה בפתח"נ ובערול"נ כתבו בדעת הרמב"ם, דמודה דאיכא וסת לימים בלא מקרי הגוף, ובזה מתבאר מש"א התם בוסתות דיומי והכא בוסתות דגופא, דהיינו דהתם איירי בוסתות דיומי לחוד, והכא איירי בוסתות ליומי הבאין עם מקרי הגוף, וכן ניחא מש"א דלימים שנים ולוסתות א', והיינו דוסת דימים לחוד נקבע בב' פעמים, ווסת דימים עם מקרי הגוף נקבע בפעם א'.

אמנם אי"ז מתישב בל' הרמב"ם, שנראה להדיא דכל אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה קודם שיבוא הדם, ובאשה שאין לה וסת כתב שלא תרגיש בעצמה עד שיצא הדם, והרי דרק אשה שאין לה וסת אין מרגשת בעצמה, אך אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה קודם יציאת הדם, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"ג ממטמאי משכב ומושב ה"ו, ז"ל, כל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה, מפהקת או מתעטשת או חוששת פי כריסה ושיפולי מעיה או אחזה צמרורית או ראשה כבד עליה או איבריה כבדין וכיוצא באלו, עכ"ל, והרי להדיא דכל שיש לה וסת היא מרגשת בעצמה, ואין ראיית וסת באה בלא מקרי הגוף.

ומעתה הדר צ"ע לדעת הרמב"ם מש"א בגמ' דהתם בוסתות דיומי והכא בוסתות דגופא, ומש"א דלימים שנים ולוסתות אחד.

ב] והנה בביאור מש"א בגמ' דהכא בוסתות דיומי והכא בוסתות דגופא, נ' פשוט, דהגם דכל אשה שיש לה וסת דיומי, היא מרגשת בעצמה קודם ראיית הדם, הרי מ"מ נכלל בוסתה תרתי, חדא שהיא רואה ביום פלוני בשעה פלונית, ועוד שהיא מרגשת במאורע פלוני קודם ראייתה, ואשר ממילא כל שמצאה דם ואתינן לטמאותה למפרע, יש לנו לומר די' שעתה בתרתי, חדא דאינה טמאה למפרע קודם שעת וסתה, ועוד דאינה טמאה למפרע קודם ביאת המאורע.

וכ"ה ברמב"ם פ"ג ממטמאי משכב ומושב, ז"ל, אשה שיש לה וסת וראתה דם בשעת וסתה דיה שעתה ואינה טמאה למפרע וכו', כל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה וכו', ויש אשה שדרכה לראות בעת שיתחיל בה מקרה אחד מאלו מיד בתחילתו ויש אשה שתמתין במקרה זה שעה או שתים ואח"כ תראה הדם בסוף הוסת, היתה למודה להיות רואה בתחילת הוסת כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טמאות, היתה למודה להיות רואה בסוף הוסת כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טהורות, ואינה חוששת אלא משעה שדרכה לראות עד עת שמצאה דם, עכ"ל, והיינו כנ"ל, דכל שיש לה וסת די' שעתה ואינה טמאה קודם שעת הוסת, וגם אינה טמאה קודם הזמן שדרכה לראות אחר ביאת מקרה הגוף.

ונפ"מ בדינא דדי' שעתה הוא, דאף אם התחיל מקרה הגוף קודם שעת וסתה, מ"מ אינה מטמאה קודם שעת הוסת, ואי נימא דדי' שעתה לאו דוקא, וטמאה מתחילת העונה, מ"מ נפ"מ היכא שהתחיל מקרה הגוף בעונה הקודמת.

והעירוני דיש להוסיף עוד נפ"מ בזה, די"ל דאשה שיש לה וסת שראתה ביום הוסת בלא מיחושי הגוף, נמי אמרי' די' שעתה, ואף שלדעת הרמב"ם כל שיש לה וסת הגוף מרגשת בעצמה קודם ראייתה, מ"מ י"ל דגם אם ראתה בלא הרגשה הוי זה מכח הוסת, ובכה"ג הרי ליכא למיתי עלה מדינא דטהרות שקודם הוסת טהורות, אלא מדינא דדי' שעתה.

ואשר זמש"א בגמ' דהתם בוסתות דיומי והכא בוסתות דגופא, והיינו דהתם תנן להא דדי' שעתה ואינה מטמאה קודם יום ושעת הוסת, והכא תנן להא דדי' שעתה ואינה מטמאה קודם ביאת המקרה, וז"פ.

ג] ובביאור מש"א בגמ' דלימים שנים ולוסתות א', נראה, דהנה לדעת ש"ר דוסת הגוף הוי וסת לעצמו, כתב הרשב"א, ז"ל, הא דקתני אלו הן הוסתות מפהקת ומעטשת, לאו למימרא שאם פיהקה פעם אחת וראתה ונתעטשה פעם שניה וראתה וחששה בפי כריסה פעם שלישית וראתה שיהא זה וסת קבוע שאין מקרים אלו קובעין וסת כל אחד לחברו אלא עד שתקבענו לפיהוקין לבדן או לעיטושין לבדן ג' פעמים, עכ"ל.

ופשוט לפ"ז, דלמש"כ החוו"ד סי' קפ"ט סקכ"ד, דראי' שבלא מיחוש אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה כלפי ראיות הבאות עם מיחוש, עיי"ש, הרי דה"נ ראי' עם עיטוש, אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה כלפי ראיות הבאות עם פיהוק.

ועד"ז הוא במה דמ' בד' הרשב"א בסוגיין דלקביעות וסת המורכב דהפלגה ופיהוק, בעינן שהראי' הראשונה שממנה מונין את ההפלגה תהא בפיהוק, ולהנ"ל פשוט דלא יהני אם תהא הראי' הראשונה בעיטוש.

ונ' לפ"ז במה שהעירוני לדון, למ"ד דוסתות הגוף נקבעין בפעם א' ווסתות הימים אין נקבעין אלא בב' פעמים, אם ראתה פעם א' בר"ח בפיהוק, ושוב ראתה בר"ח בעיטוש, שה"ה קובעת וסת לפיהוק וקובעת וסת לעיטוש, ויש להסתפק אם אף היא קובעת וסת לראות בר"ח, ונ' להנ"ל שאין היא קובעת וסת לר"ח, שהרי ראיית ר"ח קמא הויא ראי' דוסת הפיהוק, וראיית ר"ח בתרא הויא ראי' דוסת העיטוש, ואינם מצטרפין לתלותן בר"ח, אא"כ נימא מטעם אחר דהן מצטרפין לקבוע וסת לר"ח, ומשום דעדיף לתלות ב' הראיות בגורם א', מאשר לתלותם בב' גורמים, ולפ"ז תקבע וסת לימים לחוד, ולא יהא לה וסת לפיהוק ולעיטוש, וי"ל גם שיהא זה ספק אם וסתה הוא לפיהוק ולעיטוש, או וסתה הוא לר"ח.

ד] אמנם בל' הרמב"ם בהל' איסו"ב ובהל' מטמאי מו"מ נ' להדיא, דאין כל מקרה וסת לעצמו, אלא כל אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה בא' קודם יציאת הדם בא' ממקרי הגוף, וליכא כלל קביעויות חלוקות דפיהוק ודעיטוש וכיו"ב.

ונ' פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהא דס"ל לש"ר דכל מקרה הוי וסת לעצמו, הוא משום דס"ל דוסת הגוף הוא וסת לעצמו, וע"כ הוא דס"ל דל"ש וסת הגוף זה לוסת הגוף זה, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דכל אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה קודם ביאת הדם, ומשום דבכל ראיית וסת באין תחילה מיחושי הגוף, ואי"ז כלל וסת דמקרי הגוף, וע"כ הוא דס"ל דאין כל מקרה וסת לעצמו, אלא בכל ראיית וסת היא מרגשת תחילה בא' ממקרי הגוף.

ה] האמנם נ', דאף לדעת הרמב"ם דאין כל מקרה וסת לעצמו, מ"מ אשה שדרכה לפהק קודם ביאת הדם, הרי דאם נתעטשה ופיהקה ואח"כ מצאה דם, אמרי' די' שעתה ואינה טמאה אלא משעת הפיהוק, ולא מטמאינן לה משעת העיטוש, כיון שדרכה בפיהוק קודם ביאת הדם, וז"פ.

אשר לפ"ז נ', דזהו מש"א דלימים שנים ולוסתות אחד, והיינו דוסת הימים נקבע בב' פעמים, אך וסת הגוף, והיינו לקבוע שדרכה להרגיש בהרגשה זו קודם ביאת הדם, ה"ז נקבע בפעם א', וכגון אם דרכה לפהק קודם ביאת הדם, ופעם א' נתעטשה קודם ביאת הדם ולא פיהקה, נקבע לה וסת שדרכה להתעטש קודם ביאת הדם, וע"כ אם פעם אחרת תתעטש ותפהק ואח"כ תמצא דם, לא נימא די' שעתה משעת הפיהוק, אלא תהא טמאה משעת העיטוש.[[1]](#footnote-2)

ונ' להוסיף, דקביעות זו דהיא מרגשת בהרגשה זו קודם ביאת הדם, יתכן שאינו תלוי כלל בוסת הימים זו, אלא אף אם הי' וסתה לראות כל ל' יום, והיתה מפהקת קודם ביאת הדם, ואח"כ נקבע לה וסת לראות כל כ"ה יום, ובוסת זו לא ראינו שפיהקה קודם ביאת הדם, מ"מ י"ל דאכתי קיימת קביעות זו שלפעמים היא מפהקת קודם ביאת הדם, דקביעות זו היא שוה לכל וסת ווסת, ואינה תלוי' בוסת זו, ועד"ז הוא באשה שיש לה ב' וסתות, וקודם ביאת הדם בוסת אחת פיהקה, הרי דגם בראיית הוסת השנית קיימת קביעות זו שהיא מפהקת קודם ביאת הדם.

ועד"ז י"ל עוד, שהרי תנן במתני' דהיתה למודה להיות רואה בתחלת הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות, וי"ל דעל קביעות זו אם היא למודה להיות רואה בתחילת הוסתות או בסופן הוא שאמרו דלוסתות אחד, דקביעות זו נקבעת בפעם א'.

ו] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין מבו', דהגם שאמרו דאשה שיש לה וסת די' שעתה ואינה מטמאה מעל"ע, מ"מ לר' יהודה דס"ל דחיוב הפרישה הוא כל העונה, ה"נ היא טמאה מתחילת העונה, וזה דלא כמו שנקטו החוו"ד והבית מאיר שאינה טמאה אלא מתחילת שעת וסתה, (וכלישנא דדי' "שעתה"), ואשר זהו שכתב הרשב"א דאילו הוה פליג ר' יהודה בוסת הגוף, היו הטהרות דכל היום טמאות, עיי"ש.

אמנם בד' הרמב"ם פ"ג ממטמאי מו"מ, נ' להדיא דס"ל דאינה טמאה אלא מתחילת שעת וסתה, עיי"ש, וכבר דקדק כן החוו"ד מד' הרמב"ם.

ולכאו' נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שהרי לדידי' דכל אשה שיש לה וסת מרגשת בעצמה קודם ביאת הדם, הרי ממילא דכל אשה שיש לה וסת אינה מטמאה למפרע מתחילת העונה, ואינה מטמאה אלא מתחילת הוסת או מסופו, וכדתנן במתני' דהיתה למודה לראות בתחילת הוסת וכו', ומ"מ איכא חיוב פרישה מתחילת העונה, והרי להדיא דהגם דאיכא חיוב פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה מתחילת העונה, והרי דדין הטומאה לא תלי בזמן חובת הפרישה, וא"כ ה"נ הגם דס"ל לר' יהודה דאין שעות וסתות ואיכא חיוב פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה למפרע מתחילת העונה אלא מתחילת שעת וסתה.

אך משא"כ לדעת ש"ר דס"ל דוסת הגוף הוי וסת בפנ"ע, ואשה שיש לה וסת הגוף אינה צריכה לפרוש מתחילת העונה, הרי דשפיר י"ל דדין הטומאה מיתלי תלי בדין הפרישה, והא דתנן במתני' דאין טהרות שקודם הוסת טמאות, הוא רק משום דלי"ב דין פרישה קודם הוסת, אך משא"כ בוסת הימים דצריכה לפרוש מתחילת העונה, ה"נ מטמאינן טהרות דמתחילת העונה.

הדברים שמכאן ואילך נכתבו לפו"ר בלא עיון הראוי, ויעזרני ד' לעיין עוד היטב בזה

ז] אך אכתי ילה"ע בזה, שהרי אף לדעת ש"ר, מ"מ אשה שיש לה וסת הגוף מורכב, צריכה לפרוש מתחילת העונה, מלבד לדעת הראב"ד בבעה"נ, ואכמ"ל, ומ"מ לכאו' לא מטמאינן טהרות שעשתה קודם הרגשת המיחוש, וא"כ הרי דגם לדידהו בע"כ דלא תלי זב"ז.

והאמנם אי נימא דהא דמי שיש לה וסת הגוף מורכב צריכה לפרוש מתחילת העונה, הוא משום דחיישי' שמא תפהק בשעת תשמיש, וכמש"כ הרז"ה, א"כ הרי ניחא דהגם דצריכה לפרוש מתחילת העונה, מ"מ לא מטמאינן להטהרות שעשתה קודם הרגשת המיחוש, וז"פ.

אך לטעם זה לכאו' בדין דל"ב לפרוש מתחילת העונה, אלא בשהיתה למודה לראות בתחילת הוסת, דאם היא למודה לראות בסוף הוסת, הרי ליכא למיחש למידי, אך יש שכתבו דאף בשהיא למודה לראות בסוף הוסת, מ"מ חיישי' שמכח התשמיש תקדים ראייתה לתחילת הוסת, (וע"כ היא צריכה לפרוש מתחילת העונה), וגם לפ"ז ניחא דמ"מ אין הטהרות שעשתה קודם הוסת טמאות.

ח] אמנם באמת נ' די"ל, דלדעת הרשב"א דבאשה שיש לה וסת מטמאינן לטהרות שעשתה מתחילת העונה, ה"נ אשה שיש לה וסת הגוף מורכב מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת העונה.

וכ"ה משמעות ל' הרשב"א, דמפרש למתני' דכל טהרות שעשתה קודם הוסת טהורות, בוסת הפשוט לפיהוק, עיי"ש, ומ' להדיא דבוסת המורכב לפיהוק מטמאינן אף להטהרות שעשתה קודם הוסת.

ונ' הטעם בזה, לפ"מ דמשמע בד' הר"ן בסוגיין, דהא דאשה שיש לה וסת הגוף מורכב צריכה לפרוש מתחילת העונה, אי"ז משום דחיישי' שמא תפהק בשעת תשמיש כמש"כ הרז"ה, אלא הוא משום דכ"ה דס"ל לר' יהודה דאף בשהי' וסתה לשעה מסוימת, צריכה היא לפרוש מתחילת היום, והיינו משום דאתי קביעות דימים ועקר לקביעות דשעות, וכמש"כ הראב"ד, ה"נ אף אם וסת הימים מורכב עם פיהוק, אתי קביעות הימים ועקר לקביעות הפיהוק, וע"כ היא צריכה לפרוש מתחילת העונה, וכ"ה בחוו"ד סי' קפ"ט סוסקל"ד, עיי"ש.

ולפ"ז נ' דמה"ט אם מצאה דם מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת העונה, דכיון דאתי קביעות הימים ועקר לקביעות הפיהוק, שפיר יש לטמאותה מתחילת העונה, וכ"ה דאף שהיא רואה בשעה מסוימת, מ"מ מכח הא דאתי קביעות הימים ועקר לקביעות דשעות מטמאינן לה מתחילת העונה, ה"נ אף שהיא רואה בפיהוק, מ"מ כיון דאתי קביעות הימים ועקר לקביעות הפיהוק מטמאינן לה מתחילת העונה.

והאמנם פשוט דבוסת המורכב לא תהא אסורה אם עבר הוסת ולא בדקה, אא"כ פיהקה בו, והיינו משום הגם דאמרי' דאתי קביעות הימים ועקר לקביעות הפיהוק, מ"מ לי"ב לדינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, אך הך דינא שאם מצאה דם ה"ה טמאה מתחילת וסתה, מיתלי תלי בדין הפרישה, וכיון דלגבי חובת הפרישה אמרי' דאתי קביעות הימים ועקר לקביעות הפיהוק, וע"כ איכא דין פרישה מתחילת העונה, ה"נ אם מצאה דם מטמאינן לה מתחילת וסתה, ועדין צ"ע בכ"ז.

1. ויל"ע לדעת הרמב"ם היאך נעקר וסת זה דהיא מרגשת בהרגשה זו קודם ביאת הדם, שהרי למש"נ פשוט דאין וסת זה נעקר ע"י שראתה דם והרגישה הרגשה אחרת קודם ביאת הדם, שהרי נת' דלדעת הרמב"ם אין כל הרגשה וסת לעצמו, אלא פעמים היא מרגשת בהרגשה זו ופעמים היא מרגשת בהרגשה אחרת, וא"כ אף אם ראתה דם ולא הרגישה בהרגשה זו אלא הרגישה הרגשה אחרת, אי"ז עוקר לוסת זו.

   וכנראה צ"ל דלדעתו הוי עקירת וסת זו בשהרגישה הרגשה זו בשעה אחרת, דכל שהיא מרגשת הרגשה זו גם בלא ביאת הדם, תו אין הרגשה זו מורה על ביאת הדם, וע"כ אם עתה תרגיש הרגשה זו, ואח"כ תרגיש הרגשה אחרת, ואח"כ תמצא דם, לא תהא טמאה משעת הרגשה זו, דאין לנו לתלות הרגשה זו בביאת הדם, שהרי חזינן דהיא מרגשת הרגשה זו אף שלא בשעת ביאת הדם, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)