944 ביטול לחדש דינים
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' י"ב טבת תשס"ג

**בדין ביטול ברוב אי מהני ליתן דינים על המיעוט**

**א'**

א] זבחים דע"ח., אמר ר"ל הפיגול והנותר והטמא שבללן זב"ז ואכלן פטור, א"א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו, ופירש"י א"א שלא ירבה וכו', ובטל המיעוט ברוב, והבטל בכל מין נוסף על המבטל ונקרא בשמו ונגרע ממינו וכו', ובתוס' שם הקשו על פירש"י, דהיכי מיחייב כלל משום חד מינייהו, דמיעוט הבטל ברוב לא מצטרף לרוב להשלימו לכשיעור, דאפי' היתר לא מצטרף לאיסור, כ"ש איסור לא מצטרף לאיסור, [[1]](#footnote-2) וא"כ אפי' את"ל התראת ספק שמה התראה הכא פטור דא"א שלא יתערב מכל א' וא' משהו בחבירו ובצר לי' שיעורא, עכ"ל.

והנה בשער התערובות להפמ"ג ח"ג פ"ה, הביא ד' המנחת כהן ח"א פ"א, דפשיט"ל דיבש ביבש מיעוט היתר ברוב איסור אינו חייב עד שיאכל כזית מן האיסור עצמו ואין ההיתר נהפך לאיסור, וכתב הפמ"ג דבזה הוא דאיפליגו רש"י ותוס', דדעת רש"י דמשום ביטול ברוב נהפך ההיתר לאיסור, ודעת התוס' דאין ההיתר נהפך לאיסור, ואין חייב עד שיאכל כזית מן האיסור.[[2]](#footnote-3)

ובפשוטו שורש הנידון בזה הוא אם מהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, או דלא מהני דין ביטול ברוב רק לבטל את דיני המיעוט, אך ל"מ ליתן דינים על המיעוט.[[3]](#footnote-4)

ב] והנה האחרונים האריכו הרבה בענין זה, ע' מהריט"א הל' חלה י"ד, שושנת העמקים סוף כלל י"ד, שער התערובת לפמ"ג ח"א פ"א ובגל' הגרע"א שם, וח"ג פ"ה, ופתיחה להל' פסח ח"ב פ"א אות ה', נחלת יעקב (ובהג"ה) וחמד"ש ב"מ ד"ו:, משנה אחרונה טהרות פ"א מ"ה, מנ"ח מ' ג' אות ה' וקומץ מנחה שם, ומ' י' אות ו' ואות כ"ב, עוניו"ט סי' ד', משיב דבר סי' ??, מהרצ"ח נדרים דנ"ט, שו"ת הרי"מ סי' ט', יבין דעת סי' צ"ב סק"ד, שו"ת בנין עולם ??, אבני נזר או"ח סי' תפ"ג וסי' תפ"ו ס"ק י' - י"ד, נפש חי' סי' ג' וד', או"ש פ"א מציצית הי"א ופט"ו ממאכ"א ה"י, שד"ח פאת השדה מערכת הב' סי' ל"א וסי' מ"ט, תורת חסד או"ח סי' ל"ד סקי"א, יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ד ואילך, וסי' צ"ט סקכ"ה, שיעורי הגרב"ד מקואות סי' א' בשם הגר"ח, שע"י ש"ג פט"ו ואילך, וחי' הגרש"ש ב"מ סי' ז', דברי יחזקאל סי' א' סקט"ז ובהשמטות שם, אמר"מ סי' א' סקנ"ט, קובה"ע סי' נ"ט, קוב"ש פסחים אות קפ"א ואילך, חזו"א טהרות סי' א' סק"י ועוקצין סו"ס א', והוכיחו מכ"ד דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, ומאידך הוכיחו מכ"ד דל"מ דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, וכמו שיתבאר.

והנה הראיות לומר דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, **א'**, ממש"א במנחות דכ"ג. דשחוטה בטילה בנבילה, והרי דמכח דין ביטול ברוב חייל על השחוטה דין טומאת נבילה, וע' שושנת העמקים כלל י"ד שהוכיח כן.

ועיי"ש שכתב לדחות דאיסור מטומאה לא ילפי', וצ"ע, ועמד ע"ז בחי' הגרש"ש ב"מ ר"ס ז' ושם סק"ח, וע' מה שבי' בזה ביד"י סי' ס"ט סקס"ג סוף אות י"ד,[[4]](#footnote-5) וע' קר"א במנחות שם, וע"ע בקוה"ע סי' נ"ט שכתב לדחות, דבכל שחוטה בעי' שיהא קיים היתר השחיטה, וכיון דמשום ביטול ברוב בטל מינה היתר השחיטה, הדר הו"ל נבילה, אך הדברים מחודשים, ובפרט לענין טומאת נבילה דמבו' בכ"ד דל"ב כלל להיתר השחיטה, ונת' במק"א, וע' גם בשע"י ש"ג פט"ו שכתב דאין נ' לומר כן, וגם האבנ"ז או"ח סי' תפ"ג, דן לומר כן ופקפק בזה.

והנה בס' עוניו"ט סי' ד', עמד בזה, וכתב לדחות דהתם אי"ז כלל מדין ביטול ברוב, אלא משום דין הלך אחר הרוב, דכיון שנגע באחת מהן ואינו יודע באיזה מהן נגע אזלי' בתר רובא, ואך דמהני דין ביטול ברוב דמה"ט ל"ח קבוע, עיי"ש בדבריו, והסכים לזה בס' אחיעזר ח"ב סי' י"ב סק"ו, עיי"ש מה שבי' הטעם בזה, וע' גם בס' זכר יצחק ח"ב סי' ד' שכתב כן, יעו"ש באורך, אך האו"ש פ"א מציצית הי"א נקט דאם ל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, הדר חשיב קבוע, ועמש"נ בזה בדברינו בדין קבוע אינו ניכר סק"ג, וע' גם בחזו"א טהרות סי' א' סק"י ועוקצין סו"ס א', שכתב דע"כ פירש"י ותוס' שם דאיירי בנגע בא' מהן ואינו יודע אם היא נבילה, ולא פי' דאיירי בנמוחו ולענין להשלים השיעור, וכמו שפי' התוס' שם דכ"ב: דהא דנבילה אין בטלה בשחוטה איירי בנימוחה, משום דבזה ודאי ל"מ ביטול, דל"מ הביטול שיקבל המתבטל מעלת המבטל, עיי"ש בדבריו, וכנ' כונתו כד' העוניו"ט, דכיון דאיירי ביבש ביבש שפיר מהני הביטול דעי"ז כבר ל"ח קבוע ואזלי' בזה בתר רובא.

ואמנם ל"ז להבין, דהרי מבו' בסוגיא שם שהטעם דשחוטה בטילה בנבילה הגם דמב"מ לא בטיל, הוא משום דאי אפשר לשחוטה שתעשה נבילה, וע"כ ל"ח כמין במינו לדעת רבי חייא, ומבו' שם בסוגיא עוד, דלמ"ד בתר מבטל אזלי' לא בטלה שחוטה בנבילה, משום דמין במינו לא בטיל, והנה לדעות הראשונים דלא אמר ר"י דמין במינו לא בטיל רק בתערובת דלח בלח, הרי בע"כ לפרש דמש"א דהנידון אי שחוטה בטילה בנבילה תליא אי חשיבא כמין במינו, היינו בשנימוחו והוי לח בלח, וכמש"כ כן התוס' שם דכ"ב: במש"א דנבילה אינה בטילה בשחוטה, משום דמב"מ לא בטל, דאיירי בנימוחו, דאי איירי בג' חתיכות שעומדות כל א' לעצמה הרי ל"ש בזה דינא דמב"מ לא בטל,[[5]](#footnote-6) ובע"כ שהנידון בזה הוא בגוונא דאין בנבילה עצמה כשיעור, ומכח דין ביטול מצטרפת השחוטה להשלים השיעור, וא"כ מוכח להדיא מזה דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ומצטרף המיעוט להרוב להשלים שיעורו, ול"ש בזה כלל ד' העוניו"ט שהוא מדין הלך אחר הרוב, דהרי בכה"ג שנימוחו לית לן ספק כלל, אלא בעינן שתשלים השחוטה לשיעור, וע"ז ל"מ כלל דין הלך אחר הרוב.

ג] **ב'**, תנן במקואות פ"ז מ"ב, מקוה שיש בו מ' סאה מכוונות נתן סאה ונטל סאה כשר, וביבמות דפ"ב: פי' רש"י ותוס', דאיירי לגבי שאר משקין ומי פירות, והטעם דבכה"ג כשר הוא משום דבטלה סאה זו ברובא, וכ"ה מבו' בד' כל הראשונים ביבמות שם, שטעם ההכשר הוא משום ביטול ברוב, ומה"ט כתבו דמדאוריתא יש להתיר אף בנתן ונטל יותר מרובו, משום דקמא קמא בטיל, ע' בדבריהם, ומבו' להדיא דמכח דין ביטול הוכשרו המי פירות, וה"ה מצטרפין להשלים שיעור המקוה, והרי דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וכבר הוכיחו כן האבנ"ז או"ח תפ"ג סק"י, והשע"י ש"ג פי"ח, וע' באו"ש פט"ו ממאכ"א ה"י מה שדחה הראי' מהתם, ול"ז להבין דבריו.

אמנם הנה בתוס' בכורות דכ"ב: ד"ה יתיב ז"ל, ומי פירות במקום שמעלין בנתן סאה ונטל סאה עד רובו, אין לתמוה למה בטילין מי פירות ונחשבין כמים, דהכי גמירי לה, דתנן מי פירות פעמים מעלין ופעמים אין מעלין, וכה"ג דמעלין ה"ה כמים להעלות, וכי איכא רוב חוזרין ונעורין, עכ"ל, ומשמעות ד' התוס' שם היא דקשיא להו מ"ט ה"ז בטל עד רובו ולא אמרי' דה"ז חוזר וניעור כשהמי פירות נותנין טעם במים, אך ק' לפרש כן, שהרי כתבו התוס' שם ע"א ד"ה הנך דלענין טומאה לא איתאמר טכ"ע, ולכאו' ה"ה דלענין מקוה לא אזלי' כלל בתר טעמא, וכמש"כ כן הרשב"א ביבמות דפ"ב: ובתוה"ב ב"ד ש"א, וכאשר כן מוכח ממתני' לעיל דע"ז: ובחולין דפ"ז., דבדם שנתערב במים לא אזלי' כלל בתר טעמא, (ע' חי' הגרי"ז הל' טומאת צרעת), והיינו משום דרק באיסורי אכילה אזלי' בתר טעמא, (וכ"ה גם בד' רש"י לק' דע"ט. ד"ה והיכא דאיכא חזותא), וע' או"ש פט"ו ממאכ"א הי"א מה שבי' בד' התוס'.

ולכאו' צל"פ ד' התוס', וע' לק' סק"ח שנת' ד' התוס' באופ"א, דס"ל דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ ה"נ ל"מ דין ביטול להכשיר המי פירות שנתבטלו להצטרף למקוה, וזהו שהק' התוס' דלמה בטילין מי פירות ונחשבין כמים,[[6]](#footnote-7) וע"ז הוא שתי' התוס' דהכי גמירי לה דבכה"ג מעלין, [[7]](#footnote-8) ונ' בביאורו, דהרי חזי' בחולין דפ"ד. דבעי' לקרא למעט מי פירות שהן פסולין למקוה, וחזי' דשפיר הי' מקום לומר דאף מי פירות כשרין למקוה, וע"כ שפיר י"ל דאף אחר שנתמעטו מי פירות, מ"מ בכה"ג גמירי לה שהן מעלין את המקוה, ואמנם מד' הראשונים ביבמות הנז' אין נ' שדעתם כן, אלא הוי זה מדין ביטול ברוב דעלמא, ולדבריהם מוכח דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט.

ד] **ג'**, בפירש"י מכת"י בסוגיין ד"ה אלא שנפלו מים, ז"ל, דקמא קמא בטל, הלכך כל כמה דאיכא מראית דם לא בטל לי' לדם, עכ"ל, וכעי"ז פירש"י בחולין דפ"ז: ד"ה לא שנו, וצ"ב מה הוצרך רש"י לזה, דאף אי לא אמרי' על המים קמא קמא בטיל, מ"מ כיון דאכתי איכא מראית דם לא בטל הדם, וע' בכ' הגרי"ז שעמד בזה, ובפירש"י ע"ז דע"ג. ד"ה היתירא לגו איסורא, ז"ל, דקמא קמא בטיל לי', ושם בד"ה ה"ג, פירש"י ואשמועינן וכו', וכגון דנפיל כולי' כחדא דלא אפשר למיא דאיסורא לבטיל טעמא דחמרא, ופירשו הראשונים שם בדעתו, דמה"ט דקמא קמא בטיל, הרי שאף אם נפלה חבית גדולה של היתר לתוך טיפת יין של איסור אסור הכל, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', וכתבו שם הרשב"א והר"ן דה"נ הוא בשאר איסורין, דאי נפיל התירא לגו איסורא אסור בכ"ש, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', וכ"ה דעת הראב"ד שהביאו הראשונים שם, ואך שחילק בין מב"מ למבשא"מ ואכמ"ל בזה, ולכאו' יש ללמוד מזה שדעת רש"י והראב"ד, דהיתר בטל באיסור וחייל עלי' איסורא, וע"כ הוא דבהיתר שנפל לתוך איסור אוסר האיסור בכ"ש, משום דקמא קמא דהתירא בטיל לי', והוי הכל איסור.

וכן יש להוכיח ממה שדנו התוס' בשבת דס"ה: ובכ"ד, והרא"ש והריטב"א בנדרים ד"מ., ועוד מן הראשונים, דברבו נוטפין על הזוחלין נימא קמא קמא בטיל, ואי ל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, א"כ מ"ט בזה קמא קמא בטיל, הרי הנוטפין לא נתבטלו מעולם, ואמנם להלן סק"ה, הבאנו שהאחרונים הוכיחו דבזוחלין שרבו על הנוטפין, מצטרפין אף הנוטפין לשיעור, והנה אי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, לכאו' צ"ל דהתם שאני, (וע"ד שהבאנו לעיל מד' התוס' בבכורות בדין תערובת דמי פירות), ולפ"ז אין להוכיח גם ממה שדנו הראשונים דנימא בה קמא קמא בטיל.

וכן הוכיח בס' יבין דעת סי' צ"ב סק"ד, מד' מהר"ם שבשו"ת הרשב"א סי' תש"ל והרא"ש בפ' גיה"נ, שהוכיחו דחוזר וניעור, מהא דבאיסור מרובה והיתר מועט, אם הוסיף היתר ורבה על האיסור, מתבטל האיסור, עיי"ש, ואי נימא דהיתר אינו בטל באיסור, א"כ ק"ו פריכא הוא, דכאן לא נתבטל, ומשא"כ באיסור שנתערב בהיתר שנתבטל, י"ל שאינו חוזר וניעור.

וראיתי מביאים עוד בזה, מש"כ המ"ב בסי' ע"ח ס"ג, בהדין דאסור לקרות כנגד מי רגלים עד שיטיל לתוכן רביעית מים, די"א דבעי' דוקא בב"א, דאל"כ קמא קמא בטיל, ושם בשעה"צ ציין להפרישה בשם רבינו יונה והרמב"ם בפיהמ"ש, וכתב דשאר הפוסקים לא הביאוהו וגם הרשב"א מיקל בזה, ולכאו' מוכח שהמים בטלים במי רגלים, וחייל עליהו איסור לקרות כנגדן, וע"כ אף שאח"כ רבו אינן מועילין לבטל המים, משום דקמא קמא בטיל לי', ואף המים נאסרין לקרות כנגדן.

אמנם נ' די"ל, דאף אי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דין איסור על ההיתר המתבטל, מ"מ כיון שההיתר הוא בטל בתערובת וקמא קמא בטיל, דאף דלא חייל עליו דין איסור, מ"מ מציאות הביטול קיימת, ע"כ אף שאח"כ רבה ההיתר מאד על האיסור, מ"מ אין בכח ההיתר לבטל את האיסור, דשורש דין ביטול הוא מכח שהמתבטל בטל בתערובת, ובכה"ג שנפל היתר לתוך איסור, הרי שאדרבה ההיתר בטל בתערובת, דקמא קמא בטיל, וע"כ ל"מ לבטל את האיסור.

ומחודש לפ"ז, דדין קמא קמא בטיל, אינו מכח שכבר חייל דין הרוב על המיעוט המתבטל, ודע"כ אף שאח"כ הוא רבה וכבר ל"ש בו דין ביטול, אכתי קיים בו דין זה, ולא אמרי' חוזר וניעור, אלא היינו דאף השתא אחר שרבה, מ"מ כיון שנפל לתערובת מעט מעט וקמא קמא בטיל, הרי דאף השתא אכתי הוא בטל בתערובת, ואף דהשתא הוא רבה מאד על ההיתר, אכתי מצי חייל עלי' ביטול, וע"כ שפיר שייך דינא דקמא קמא בטיל, אף בהיתר שנפל לתוך איסור, ואף דלא חייל על ההיתר דינים כלל מכח הביטול, מ"מ מהני הא דקמא קמא בטיל דמכח זה ההיתר בטל בתערובת, ואין בכחו לבטל את האיסור.

ומקור לזה נ', ממה שכתב בחי' הראב"ד ע"ז דע"ג., הובא בחי' הרשב"א ע"ז דע"ג, ובתוה"ב ב"ד ש"ב, דהיכא שנפל כזית חלב לתוך ס' של היתר ולא נימוח כי אם חציו, כיון שהאיסור קיים שאם יפול לקדירה אחרת יאסור כחלב גמור, אם יפול אח"כ בקדירה זו זית אחר של חלב ונימוחו שניהם, יצטרפו שניהם לאסור את הקדירה, ולא נחשוב את הראשון כאילו נימוח כולו כבר קודם נפילת השני, שהרי מצאו בעין שעדין ראוי לאסור במקום אחר, משו"ה מצטרף עם האחרון וכו', עכ"ל, ולכאו' אינו מובן כל עיקר הנידון בזה, דהרי ודאי דכ"ז שלא נימוח הראשון אכתי לא נתבטל, וא"כ אי נפרש כפשוטו דדינא דקמא קמא בטיל הוא משום שכבר נתבטל האיסור ושוב אינו חוזר וניעור, א"כ היכא שאכתי לא נתבטל הראשון, מ"ש לדון בזה כלל דנימא קמא קמא בטיל, ומה בעי' להא דראוי לאסור במקום אחר.

ונ' מוכרח מד' הראב"ד, דיסוד הדין דקמא קמא בטיל אינו כלל מכח שכבר נתבטל האיסור מיני', ושוב אינו חוזר וניעור, אלא היינו שכיון שנפלו בזאח"ז, בטל הכל בתערובת, ואף השתא אכתי איכא לסיבת הביטול, וע"כ הי' מקום לומר, דהיכא שנפלו בזאח"ז, הגם דאכתי לא נימוח הראשון ואכתי לא חייל עלי' התירא דביטול, מ"מ כיון שכבר לא הי' ראוי לאסור, לי"ל חשיבות בתערובת, וע"כ נימא אף בזה קמא קמא בטיל ויחול השתא ביטול על הכל, וע"ז הוא שכתב הראב"ד, דכיון דכ"ז שלא נימוח אכתי הוא ראוי לאסור במקום אחר, אכתי אי"ל חשיבות בתערובת, וע"כ ל"ש למימר בזה כלל קמא קמא בטיל, ודו"ק.[[8]](#footnote-9)

והנה בחי' הרמב"ן בע"ז שם פליג ע"ד רש"י, וכתב דבהתירא לגו איסורא לא אמרי' קמא קמא בטיל, דלא אשכחן ביטול בהיתר, לפי שאין אדם עשוי לבטלו, אלא אדרבה מוסיף עליו והולך וכו', עכ"ל, ולזה נ' שהסכימו הרשב"א הריטב"א והר"ן שם והרשב"א בתוה"ב, והנה יש מהאחרונים שפירשו שכוונת הרמב"ן דהיתר באיסור לא בטל, משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע' גם בפי' הר"ן לנדרים דנ"ט: שכתב דהאיסור דרכו להתבטל ולא ההיתר, עכ"ל, וע' גם בשו"ת הר"ן סי' נ"ז וסי' נ"ט, ופירשו בדעתו דהוא מה"ט, דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט דהתירא.

אך למש"נ לעיל, דאף מש"כ רש"י והראב"ד דאמרי בהתירא לגו איסורא קמא קמא בטיל, אי"ז משום דחייל על ההיתר דין איסור, אלא אף בלא"ה כיון שההיתר בטל בתערובת ל"מ לבטל את האיסור, א"כ הרי אין לפרש דטעמא דהרמב"ן דפליג הוא משום דלא חייל דין איסור על ההיתר המתבטל, דהרי אכתי הי' לנו לומר קמא קמא בטיל.

אמנם באמת ל' הרמב"ן והר"ן נ', דהא דהיתר לא בטיל, אינו כלל משום דל"מ ביטול ליתן דינים על ההיתר, אלא היינו משום שאין אדם עשוי לבטלו ואין דרכו להתבטל, וע' מהרצ"ח בנדרים שם שעמד בזה, וע' שע"י ש"ג פט"ו מה שהאריך לבאר הטעם בזה, אך מש"כ שם לדבריו על סמך ד' הרשב"א בתוה"ב בשם הרמב"ן, חיסור המילים שבתוה"ב הנדפס גרם לו, וע' רמב"ן ורשב"א ע"ז דע"ג ותראה שנשמטו ב' שיטין בד' הרשב"א בתוה"ב, וז"פ.

ובפשוטו יש להוכיח כן, ממה שדימה הר"ן בתשו' סי' נ"ז וסי' נ"ט, דכ"ה דהיתר לא בטל באיסור, ה"נ היתר בהיתר לא בטל, וע' גם בחי' הרמב"ן ב"ב ד"ב., שנראה מדבריו דמדמה להו, ואי הטעם דהיתר לא בטל באיסור הוא משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, הרי ל"ש ה"ט כלל לגבי ביטול היתר בהיתר.

ונ' עוד ראי' ברורה לזה דהא דהתירא לא בטיל הוא רק משום שאין אדם עשוי לבטלו, מד' הרמב"ן בב"ב ד"ב., שכתב שם דהתירא לא בטיל, ודע"כ נמי ל"א קמא קמא בטיל בכלאים, כיון שקודם שהוסיף מאתים התירא הוא, והתירא לא בטיל, וזה דבר חדש דכלאים קודם שהוסיף מאתים ל"ה כלל חפצא דכלאים, וע' שיעורי הגר"ש ז"ל שם שהאריך בזה, אבל כשגדר בינתים כבר ביטלו בידים ונתבטל ושוב אינו חוזר וניעור, עכ"ל, ולא נתפרש מה מהני מה שביטלו בידים, וכיון דהתירא לא בטל מה לי שביטלו בידים, ועמד בזה בשיעורי הגר"ש ז"ל, והברור בכוונת הרמב"ן, שהוא עפמש"כ בע"ז שם, דהא דהתירא לא בטיל הוא משום שאין אדם עשוי לבטלו, ואשר זהו שכתב הרמב"ן דהיינו רק בביטול סתמא, אך היכא שביטלו בידים שפיר נתבטל, ושו"מ כן ביד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"א, וז"ב.

ועכ"פ לפ"ז, הרי דל"ש ד' הרמב"ן ודעימי' רק לענין ביטול היתר באיסור, אך בשאר מילי הבטלין בתערובת, שפיר מהני הביטול ליתן דינים על המתבטל, וכגון במי פירות שבטילין במקוה, דכיון דאדם עשוי לבטלן, ודאי דחייל עלייהו הכשר מקוה, וכן בפיגול ונותר שהמיעוט בטל בתערובת, תו נמי חייל האיסור שברוב על המיעוט המתבטל.

ונ' עוד די"ל לפ"ז, דל"ש כל ד' הרמב"ן ודעימי' רק בתערובת דלח בלח, דבזה י"ל דאינו עשוי לבטלו, אלא אדרבה מוסיף עוד היתר לתערובת, אך ביבש ביבש דשורש הביטול בזה הוא משום שאין ידוע מהו ההיתר, הרי דזה ודאי בטל, ול"ש בזה הטעם שאדם מוסיף עליו והולך, דז"ש רק בלח בלח שאדם מוסיף ומערב עוד, אך ביבש ביבש הרי אין אדם מוסיף ומערב עוד היתר שלא יהא ניכר לו, וצריך עוד בדיקה בזה אם אי"ז נסתר מד' הראשונים, וניחא לפ"ז הא דבשחוטה בנבילה שייך ביטול, כיון דהיתר יבש בטל באיסור, ואמנם דזה ניחא רק אי איירי התם ביבש, אך לדעת הרשב"א בחולין דדינא דמב"מ לא בטיל הוי רק בלח, וכן דן בזה הרמב"ן בחולין דק"ט. הרי בע"כ דהא דשחוטה בטילה בנבילה איירי בלח, וכמש"נ לעיל סק"ב, וצ"ע דמ"ש בזה ביטול, הרי לא אשכחן ביטול בהיתר, וצ"ע בזה.

ה] **ד'**, מד' הראשונים בנדרים דנ"ט, בהטעם דליטרא בצלים שתיקנה וזרעה אינה מתעשרת לפי כולה דהיתר שבהן להיכן הלך, עיי"ש היטב בתוס' רא"ש רשב"א ור"ן, מבו' לכאו' דס"ל לכל הראשונים דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ודעת הר"ן שם דל"ש ע"ז ביטול, הוא רק משום שההיתר אין דרכו להתבטל, גם יל"פ שם עוד, דכל שמעשר את הגידולים, הוי כהוכר האיסור, וע"כ פקע האיסור מהעיקר, ואכמ"ל בזה.

**ה'**, תנן רפ"ט דפרה, ומייתי' לה לקמן ד"פ., דצלוחית של מי חטאת שנפלו לתוכה מים כל שהוא וכו' וחכמים פוסלין, ואמרי' בגמ' שם שטעמייהו דרבנן משום דסברי דהזאה צריכה שיעור ואין מצטריפין להזאות, ובתוס' בדע"ט: ד"ה תנן התם כתבו, דחומרא דמי חטאת הוא דמדאורייתא בטל ברובא, אך בשטמ"ק הנדמ"ח הביא ד' ריב"א שכתב ז"ל, ול"נ דאע"ג דאינו יכול לאסור, מ"מ הוא עצמו אינו נעשה כמבטל, ולעולם עומד בפסולו כל מקום שהוא, ובפיגול ונותר שמצטרף להשלים לשיעורו ונהי' כמבטל לפי' הקונטרס, נתתי טעם משום דאשכחן שמצטרפין לענין לא יאכל, והא ל"ש הכא, א"כ מדאורייתא נמי הוי, עכ"ל, והבאנו דבריו בדעת רש"י לעיל סק"א בהערה, אך מד' התוס' מבו' דס"ל דמכח דין ביטול ברוב הוכשרו המים הפסולין וה"ה מצטרפין לשיעור הזאה,[[9]](#footnote-10), ומבו' מזה שדעתם דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, והוכיחו כן בשו"ת תורת חסד או"ח סי' ל"ד סקי"א, ואו"ש פ"א מציצית הי"א, ושע"י ש"ג פי"ח, ודברי יחזקאל סי' א' סקט"ז,[[10]](#footnote-11) וצ"ע דלכאו' ד' התוס' שם סתרי לדבריהם בסוגיין, דפשיטא להו דל"מ ההיתר להשלים לשיעור האיסור מכח דין ביטול ברוב, וכבר עמד בזה בס' שע"י שם, עיי"ש מש"כ בזה, וע' גם בתורת חסד שם שכנראה נתכוין לישב לזה, ועמש"נ בזה לק' סק"ו וסק"ז.

**ו'**, בנדה דכ"ז. מייתי' להא דתניא מלא תרווד רקב שנפל לתוכה עפר כל שהוא טמא ור"ש מטהר, ואמרי' שם מ"ט דר"ש, אמר רבה וכו' וקאמרי א"א שלא ירבו ב' פרידות עפר על בפרידה א' של רקב וחסיר לי', ואמינא להו אנא אדרבה א"א שלא ירבו ב' פרידות רקב על פרידה א' עפר ונפיש לי' שיעורא, ע"כ, ומדאמר רבה דבכה"ג נפיש לי' שיעורא, הוכיחו האחרונים, חמד"ש ב"מ ד"ו:, ונחלת יעקב שם בהג"ה, עין יצחק או"ח סי' כ"ז אות ב' בהג"ה, אבנ"ז או"ח סי' תפ"ג סק"ז, נפש חי' או"ח סי' ג', וציינו לזה ולעוד מד' האחרונים בזה בסהמ"פ פ"ז ממעילה ה"ו, דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, וע"כ ע"י שבטל העפר ברוב אית לי' דין רקב, אך לא שמעי' מינה דאף היכא שלא הי' שיעור בהרוב, מהני דין ביטול שעי"ז יצטרף המיעוט להשלים השיעור, דהתם הרי איכא שיעור ברקב, וע"כ שפיר אמרי' דע"י דין ביטול נפיש לי' שיעורא, אך שפיר י"ל דאילו לא הי' שיעור ברקב, ל"ה מהני דין ביטול שישלים העפר לכשיעור, וכ"ה באבנ"ז סי' תפ"ו סקי"ד, וע' או"ש פט"ו ממאכ"א ה"י, יד"י סי' צ"ט סקכ"ה, וחזו"א טהרות סי' א' סק"י מש"כ לדחות בזה, ובשו"ת תורת חסד או"ח סי' ל"ד סקי"ב כתב דיש לדחות בכמה גווני, ולא פירש.

**ז'**, בגליון הגרע"א לאו"ח סי' י"א, ז"ל, אם יכול לבטל חוטין שאין נטוין לשמן תוך חוטין שנטוין לשמן ולתלותן בבגד, עי' לקמן סי' תרכ"ו, עכ"ל, וכונתו להא דמבו' התם דבסכך פסול מהני בשחבטן, דעי"ז בטל בהסכך הכשר, ומוכח מזה דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע' גם במהריט"א הל' חלה י"ד, ומנ"ח מ' י' אות ו', ואבנ"ז, ושע"י ש"ג פי"ט, שהוכיחו מזה, אך עי' מש"נ בדברינו בסוכה ד"ט. דיל"ד בזה, לפי מה דמוכח שם מכ"ד, דהא דמצטרף סכ"פ בהדי סכך כשר, לאו היינו שסכ"פ אינו יכול להשלים, אלא הוי זה דין פסול, דכל שבכלל הסיכוך הוי סכך פסול, פסול הסיכוך, וע"כ י"א דסכך למעלה מכ' לדעת ר"ת דל"ח סכך פסול, אף ה"ה מצטרף להכשיר, וע"כ שפיר מהני בזה ביטול, שנתבטל פסולו וממילא דאינו פוסל להסיכוך, ודמי לסכך דלמעלה מכ', וצ"ע בזה.

**ח'**, בתוס' ב"מ ד"ו: ד"ה קפץ, הק' במש"א שם דקפץ א' מן המנויין לתוכן כולן פטורין, דלבטל ברובא ולחייבו כולהו במעשר וכו', ועי"ש בתוס' הרא"ש וריטב"א, והוכיחו מזה האחרונים, חמד"ש שם, אחיעזר ח"ב ר"ס י"ב, וסי' ט"ו סק"ב, שע"י ש"ג ספט"ו, וחי' הגרש"ש ב"מ סי' ז', יד"י סי' ס"ט סקכ"ג אות ט"ז, דברי יחזקאל סי' א' סקט"ז שדעת התוס' שם, דדין ביטול מהני ליתן דינים על המיעוט, דאי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ל"ק כלל קו' התוס', דכיון דא' מהעשרה הוא פטור ל"מ דין ביטול ברוב לחייבו במעשר, וע' נחלת יעקב שם שכתב לישב כן קו' התוס', דל"מ ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, וע' אחיעזר בסי' י"ב, שכתב דאף התוס' מודו דבכה"ג דליכא רק ט', ודאי דל"ש שע"י דין ביטול ברוב יחול חיוב מעשר שלא הי' ברוב, ורק היכא שנתבטל בהרבה, ס"ל להתוס' דמהני הביטול שמכח זה מעשר כל י' וי', וע' שע"י שם מה שבי' בזה.

אך כמדומה שראיתי בס' קונטרסי שיעורים בב"מ שם, שכתב לדחות ראי' זו, דכיון דאיירי בגוונא דאכתי לא עישר, וקודם שעישר קפץ א' מן המנויין לתוך הדיר, והא דאיהו גופי' מיפטר הוא משום דמנין הראוי פוטר, הרי די"ל דהא דמנין הראוי פוטר הוי בגדר פטור, אך בעצמותו שייך בו חיוב מעשר, וע"כ כל שנתבטל באחרים המחוייבין, ובטל מיני' פטורא דמנין, הדר קאי בחיוב מעשר, וצ"ע בזה, ושו"ר בס' זכ"י ח"ב סי' מ"ו אות ד' מש"כ בזה, ואולי כונתו לזה, וע' בחי' הגרש"ש הנז' סק"ו, מש"כ לבאר ד' התוס' ולדחות הראי' מדבריהם, וע'' גם בס' זכ"י ח"ב סי' ד', שכתב שכוונת התוס' דמכח דין ביטול ל"ה קבוע, ותו נימא כל דפריש מרובא פריש.[[11]](#footnote-12)

**ט'**, עי' עוד בעוניו"ט סי' ד' ויד"י סי' צ"ט סקכ"ה, שהביאו ד' רש"י בבכורות דכ"ב. שכתב בלוקח ציר מע"ה דמשיקו במים וטהור ואמר ר' ירמי' דלקדירה מצא מין את מינו וניעור, ופירש"י שהמים וכו' מצטרפין יחד ורבין על הציר ומטמאין אותו, עכ"ל, והרי דאף דציר לאו בר קבולי טומאה הוא, מ"מ כשנתבטל במים משיג חשיבות משקה לקבל טומאה, אמנם התוס' שם פליגי ע"ד רש"י וכתבו דהציר ודאי אינו מקב"ט, וכתבו העוניו"ט והיד"י שדעתם דל"מ ביטול ליתן דינים על המתבטל, ועמש"נ להלן סק"ח לדון לדחות הראי' מד' התוס', וע"ע בחי' הגרש"ש ב"מ סי' ז' סק"י מה שדחה הראי' מד' רש"י ותוס' שם, דאין תלוי שם בביטול כלל, עיי"ש.

והאבנ"ז או"ח סי' תפ"ג סק"ז הוכיח ממש"א בעירובין דכ"ג: כיון דנזרע רובא בטל לי' מיעוטא והו"ל קרפף יותר מבי"ס, והרי להדיא דמיעוט הבטל משלים לשיעור, עיי"ש, ויש לדחות דהתם אי"ז כלל מדין ביטול ברוב, עיי"ש ודו"ק, ושו"ר בקה"י זבחים סי' ל"ד שכתב דהתם הוא מדין רובו ככולו, עיי"ש, וע"ע באבנ"ז סי' תפ"ו סקי"ד מה שדחה בזה.

ועיי"ש עוד בסקי"ב ובאמר"מ סי' א' סקנ"ט, שהוכיחו מדעת הסוברים דכולו שאוב דאורייתא, ומ"מ מיעוט שאובין הוי רק מדרבנן, והיינו משום ביטול ברוב, ובע"כ דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט.

ועיי"ש באמר"מ מה שדחה בזה, ויל"ד עוד, דאי"ז כלל מדין ביטול ברוב, ע' כן באבנ"ז סי' תפ"ו סקי"א, ויש מהראשונים בב"ב דס"ו שנראה דעתם דאף מחצה שאובין כשר מה"ת, עוי"ל דהוי ע"ד מש"כ התוס' בבכורות דכ"ב: הנז' לעיל, דהכי גמירי לה דבכה"ג הן מעלין את מקוה, ואי"ז כלל מדין ביטול, אך בל' הר"ש פ"ב דמקואות מ"ג שהביא האבנ"ז בסי' תפ"ג, מבו' דהוי מדין ביטול ברוב.

וע"ש עוד באבנ"ז ובאמר"מ שם שהוכיחו מהא דתנן במקואות דהעיד ר' צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפין שכשרים, ומ' שאף מצטרפין למ"ס לטבילת אדם, וכן מ' בפי' הר"ש והרא"ש במתני' שם, וחזי' דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט ואף להשלים לכשיעור.

וע"ע בעוניו"ט סי' ד', שכתב דמד' התוס' במנחות דכ"ב. ד"ה והן, מוכח דמהני דין ביטול להחשיב המתבטל כעיקר המנחה, וע"כ ס"ל דכל שבטל בה סולת דמנחה אחרת, הוי זה ריבה סלתה, וכתב שם דרש"י שם בדכ"ג: דפליג על התוס', וס"ל דלא חשיב כריבה סלתה, הוא מה"ט דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המתבטל, אך יל"ד הרבה בזה, דבפשוטו הא דס"ל להתוס' שם דהוי כריבה סלתה, אי"ז כלל מכח דחל על הסולת דין מנחה, אלא היינו דכיון דבטלה מן הסולת דינו, ע"כ הוי כריבה סולת דחולין דבפשוטו ה"ז פוסל, עייש"ה בזה וצ"ע, ועמש"נ בזה בדברינו במנחות שם, (וע' עוד בחי' הגרש"ש ב"מ סי' ז' סק"י שדחה לדברי העוניו"ט, וע' גם באבנ"ז או"ח תפ"ג סק"ז מש"כ בבי' דברי רש"י),

וע"ע באחיעזר ח"ב סי' י"ב סק"ז שהק' בהא דפריך לעיל בריש פירקין וליבטל ברובא, והיאך ישיג עי"ז מעלת המבטל ויהא ראוי להקרבה, וע"ש באחיעזר מש"כ ליישב בכמה אנפי, ויל"ד בזה ואכ"מ.

וע' ביבין דעת סי' צ"ב סק"ד, ובנפש חי' סי' ג', שכתבו לישב קו' התוס' בסוכה ד"ט., דמה בעי' קרא למעט סוכה גדולה תיפו"ל משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, וכתבו לישב דנפ"מ בנתבטל ברוב, דאי"ז מצהבב"ע, ומ"מ אינו מקבל דין הכשר, עיי"ש, ומד' התוס' שלא תי' כן נ' דאין להוכיח דפליגי ע"ז, כיון די"ל דאף אחר פסולא דגזולה, הוי זה דבר הפוסל כל שהיא גזולה, וע"כ שפיר מהני ע"ז ביטול, וצ"ע בזה.

**ב'**

ו] והנה מאידך מוכח מכ"ד דל"מ ביטול היתר באיסור, שיחול איסור על המיעוט המתבטל, ומוכח כן ממש"כ התוס' בסוגיין דל"מ ההיתר להצטרף לאיסור מכח ביטול ברוב.

גם מוכח כן ממש"כ בשטמ"ק הנדמ"ח לק' דע"ט: בשם הריב"א, דל"מ ביטול ברוב להכשיר מים פסולין להזאה.

עוד הוכיחו האחרונים אבנ"ז או"ח תפ"ג סק"ח, או"ש מאכ"א פט"ו הי"א, חזו"א טהרות סי' א' סק"י, מהמבו' בנדה דע"א. ובפירש"י שם, דהרוג שיצא ממנו רוב רביעית לאח"מ ומיעוטה מחיים, אי"ז מטמא מדאורייתא, והרי דל"מ דין ביטול לחדש טומאה על המיעוט שיצא מחיים, ועמש"כ לדחות ראי' זו בס' דברי יחזקאל בהשמטות לסי' א'.

עוד הוכיחו בזה מד' הרשב"א בתשובות האלף סי' ער"ב, לדון בב' חתיכות א' של חלב וא' של שומן, דמ"ט הוא חייב באשם תלוי על הקטנה, יתבטל האיסור ברוב ההיתר ופטור בודאי, עיי"ש מש"כ בזה, ואי נימא דמשום ביטול ברוב נהפך ההיתר להיות איסור, א"כ הרי להצד דהגדולה הויא האיסור, נאסרת אף הקטנה משום שהיא בטלה בגדולה, ומוכח מד' הרשב"א דל"מ ביטול ברוב לאסור את ההיתר, אך הנה הפרמ"ג בשעה"ת ח"א פ"א חקירה ג, כתב לפרש דזהו גופא מכוון הרשב"א שם בדבריו דמה"ט אין לפטרו באכל את הקטנה, אך בשע"י ש"א פ"א תמה ע"ז, דא"כ אי"ז חתיכה א' מב' חתיכות, עיי"ש מה שפי' ד' הרשב"א, וע' גם בגליון הגרע"א ליו"ד סי' ק"ה מה שפירש בד' הרשב"א, ולדעתם מוכח מד' הרשב"א שאין ההיתר נאסר מכח ביטול ברוב.[[12]](#footnote-13)

ואמנם צ"ע ע"ז מכל הנך דוכתי שהבאנו בענף א', ובעיקר מההיא דשחוטה בטילה בנבילה, דמוכח דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וצ"ע דעת התוס' בסוגיין שנראה דעתם דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, גם צ"ע משה"ק לעיל סק"ה, שסותרים ד' התוס' בסוגיין לדבריהם לק' דע"ט: שנ' דעתם שם דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט ולהכשיר המיעוט להזאה.

והנה בס' אבנ"ז או"ח סי' תפ"ג וסי' תפ"ו כתב, דכל מה דמהני מדין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ותו מצטרף המתבטל לשיעור, היינו רק היכא שהי' במבטל כשיעור, אך היכא שלא הי' במבטל עצמו כשיעור, ל"ש שיבטל את אחר להיות כמוהו להכשיר או לטמא כיון שאף הוא עצמו אינו כן, אך עי' במהריט"א הל' חלה י"ד, שכתב דאין טעם לחלק בהכי, (וגם דא"כ אף כשיש בו כשיעור אין לו להתחייב על כזית), עיי"ש.

ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ ביטול בגונא דרוב רביעית יצא לאח"מ ומיעוט יצא מחיים, דכיון דעל הרוב גופי' ליכא דין טומאה כיון דלי"ב רביעית, ל"ש שיתן דין טומאה על המיעוט.

ועיי"ש שכתב עוד דמה"ט ל"מ ביטול דמי פירות במקוה, רק אם איכא במקוה מ"ס, אך מקוה שאין בו מ"ס ונפלו לתוכו מי פירות תנן להדיא בפ"ז דמקואות שאין המי פירות מעלין, והיינו מטעם זה, דכיון שבמבטל עצמו ליכא שיעור, ולי"ב דין טהרה, ל"ש שיבטל את המי פירות להכשירן למקוה, ועמש"נ בפרט זה באורך לעיל סק"ג ובהערה שם, ומה"ט גם דעת התורי"ד שבת דט"ז:, דמקוה שאין בו מ"ס, אין מים שאובין מצטרפין להשלים השיעור מדאורייתא, והיינו משום דהרוב גופי' לי"ב כח טהרה, ועיי"ש בסי' תפ"ו סקי"ד מש"כ לפ"ז בההיא דנדה דכ"ז: לענין רקב, עכ"ד האבנ"ז, [[13]](#footnote-14) ובדומה לזה כתבו ביבין דעת סי' צ"ב סק"ד, וביד"י סי' צ"ט ובשע"י ש"ג פי"ח, וכ"כ גם באג"מ יו"ד ח"א סי' ק"כ ענף א', בטעמא דל"מ ביטול על מי פירות אא"כ יש במקוה מ"ס.[[14]](#footnote-15)

ועיי"ש באבנ"ז, דלפ""ז ניחא דע"כ שחוטה בטילה בנבילה, דאיירי בדאיכא שיעור טומאה בנבילה, וע"כ שפיר מצי חייל דין טומאה על השחוטה.

אך צ"ע בזה, שהרי לדעת תוס' לעיל דע"ז: דלא אמר ר"י דמב"מ לא בטיל רק בלח, הרי בע"כ דאיירי התם בלח, והוי הנידון שתשלים השחוטה לשיעור, וכמש"נ לעיל סק"ב, וא"כ הרי איירי דליכא בהנבילה כשיעור, והיאך יחול דין טומאה מכח דין ביטול אחר שברוב גופי' ל"ה דין טומאה, כיון שלא הי' בו שיעור, ואולי יש לדחוק, דאיירי שנתבטלה שחוטה בנבילה שיש בה כשיעור, והדר נחלקה התערובת לשנים, והשתא בעי' לצירוף השחוטה, ומ"מ כיון דמעיקרא הי' בנבילה כשיעור, שפיר חייל דין טומאה על השחוטה, ודמיא למקוה שיש בו מ"ס שנתן סאה ונטל סאה, וצ"ע בזה.

והנה לפ"ז מיושב היטב סתירת ד' התוס', דבסוגיין דאיירי שנתבטל מיעוט כזית ברוב כזית דאיסור, ל"מ דין ביטול לאוסר להמיעוט ודמשו"ז יצטרף לשיעור כזית, כיון דאף ברוב לא הי' שיעור חיוב, ול"ש שיחול חיוב מכח דין ביטול, כיון שברוב גופי' ל"ה חיוב, ומשא"כ ד' התוס' לק' דע"ט: דאייירי בשנתבטלו המים הפסולין במי חטאת שיש בהם שיעור הזאה, בזה ס"ל להתוס' דשפיר חייל הכשר להזאה על המיעוט, ותו אף מצטרפין הן להשלים לכשיעור, כיון דמעיקרא נתבטלו במי חטאת שיש בהם שיעור, וע' שע"י שם שכתב כן בביאור ד' התוס' לק' דע"ט:, אך בבי' ד' התוס' בסוגיין כתב באופ"א, עיי"ש.

וע' להלן בהוספה ב' שהבאנו מש"כ בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב, ונראה מדבריו שחילק כן, דאין המתבטל משלים לכשיעור, אלא היכא שהי' בהמבטל כשיעור, דבכה"ג אף שנחסר אח"כ, מהני המתבטל להשלים לכשיעור, אך היכא שאין בהמבטל כשיעור, ל"מ המתבטל להשלים.

ז] וי"ל עוד בזה בדעת התוס', דחלוק הוא בזה ביטול דלח בלח מביטול דיבש ביבש, דבביטול דיבש ביבש ל"ח דינים על המיעוט, אך משא"כ בביטול דלח בלח שפיר חייל דינים על המיעוט, ומצאתי ביבי"ד סי' צ"ב סק"ד ובקובה"ע סי' נ"ט שדנו לומר כן, וזה למש"כ לפרש דביטול דיבש ביבש הוי רק על הדינים דהמיעוט, ומשא"כ בביטול דלח בלח בטל המציאות דהמיעוט, וע"כ בביטול דיבש דל"ה הביטול רק על הדינים, ל"מ הביטול רק לבטל דיני המיעוט, אך ל"מ ליתן דינים על המיעוט, אך משא"כ בביטול דלח דבטל מציאות המיעוט לגמרי והוי כהרוב, שפיר איכא על המיעוט דיני הרוב.[[15]](#footnote-16)

ולפ"ז ניחא דע"כ דוקא בפיגול ונותר שבללן דחשיב כיבש ביבש, וכמו ששמעתי להוכיח מד' התוס' בבכורות דכ"ג. שהביאו מסוגיין דבביטול ברוב מותר לאכול כל התערובת, והנה הרי לא הביאו התוס' מכל ביטול דלח בלח, שמותר לאכול הגם דודאי טועם בכל משהו מן האיסור, ומדהביאו התוס' מסוגיין מוכח דס"ל דהכא חשיב כיבש ביבש, וע' גם בחוו"ד סי' ק"ט סק"ה שנ' שנקט דחשיב כיבש ביבש, עייש"ה [[16]](#footnote-17), בזה ס"ל להתוס' דלא חייל דינים על המיעוט, אך משא"כ בשחוטה בטילה בנבילה דלדעת התוס' איירי בלח בלח שפיר חייל טומאה על המיעוט, וה"נ ניחא סתירת ד' התוס', דמה דס"ל להתוס' לק' דע"ט: דמהני דין ביטול להכשיר המיעוט להזאה, הוא משום דהתם הרי הוי ביטול בלח בלח, וע"כ שפיר חייל עי"ז דינים על המיעוט, ומשא"כ בסוגיין דהוי ביטול דיבש, ס"ל להתוס' דל"מ ליתן דינים על המיעוט, וז"פ.

ולפ"ז י"ל, דרש"י בסוגיין דס"ל דמהני הביטול ליתן דין איסור על המיעוט, לא פליג ביסוד הדין ע"ד התוס', אלא טעמו הוא משום דס"ל דהכא חשיב כלח בלח, וכמו שהבאנו בהערה לעיל להוכיח מד' הרי"ד והרשב"א, וע"כ שפיר מהני בזה הביטול ליתן דינים על המיעוט, אך אה"נ מודה רש"י להתוס', דבביטול דיבש ביבש לא חיילי דינים על המיעוט, וצ"ע בזה.

ובזה ניחא גם דעת הרשב"א, שנ' דעתו בסי' ער"ב דל"ח איסור על המיעוט המתבטל, מכח דין ביטול ברוב, ומאידך לדעתו בחולין דצ"ח: דלא אמר ר"י דמב"מ לא בטיל רק בלח בלח, הרי מוכח דההיא דשחוטה בטילה בנבילה איירי בנימוחו, ומוכח מזה דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וכמש"נ לעיל סק"ב באורך, ולמש"נ ניחא, דהגם דבתערובת חתיכות דהוי תערובת דיבש ל"ח איסור על המיעוט המתבטל, מ"מ בההיא דשחוטה בנבילה דאיירי בלח, שפיר חייל דין טומאה על המיעוט המתבטל.

ח] והנה האו"ש פ"א מציצית הי"א הוכיח מפירש"י סוכה דמ"ח: ד"ה שהיין, ז"ל, שהיין והמים המגולין פסולין לגבי מזבח, דחיישי' שמא שתה מהן נחש והארס מעורב בהן, ונמצא שאינו מנסך מים כשיעור, שהרי הארס משלים לשיעורן, עכ"ל, ואי נימא דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ודעי"ז מצטרף המיעוט לשיעור, א"כ ליבטל הארס ויצטרף לשיעור, עכ"ד.

ולענ"ד יל"ד בזה, דגם אי נימא דמהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, מ"מ ודאי דאין משתנה מציאות המיעוט, וע"כ ל"מ דין ביטול רק בכגון היתר הבטל באיסור, דמכח דין ביטול חייל עלי' דין איסור, אך משא"כ בדין ניסוך, דבעי' יין ומים וארס אין ראוי לנסך, הרי ל"ש בזה כלל לומר דע"י ביטול יחול על הארס דין ניסוך, כיון דאי"ז דינים כלל, אלא היינו דבעי' יין ומים לניסוך, וארס לאו יין ומים הוא, וע"י ביטול לא יהפך הארס ליין ומים.

ושוב ראיתי מובא בזה ד' המנ"ח מ' י' אות ו' וכ"ב, שכתב דמצה פסולה שבטלה ברוב מצה כשרה, יוצאין בה יד"ח מצה, אך משא"כ במצה שבישלה שנתבטלה במצה כשרה, אין יוצאין בה יד"ח מצה, דנהי דדין ביטול מהני להכשיר המיעוט, מ"מ הכא ל"ש זה, דנהי דהוי מצה כשרה, מ"מ לי"ב טעם מצה, ולזה ל"ש ביטול דמ"מ לי"ב טעם מצה, ומטעם זה אם נתערבה חתיכת חמץ במצה, נהי דבטלה מתורת חמץ, מ"מ ל"ש לומר דנהפך להיות לה טעם מצה, וא"כ אין יוצא בה יד"ח בלילה הראשון דטעם מצה בעינן, עכ"ד, וזה ע"ד מש"נ בזה, ובש"כ, גם ראיתי להוכיח מהא דהיכא דליכא בקמח שיעור כזית, אין מברכין ע"ז על המחי', הגם דמעורב בו קמח דוחן, ע' או"ח סי' ר"ח ס"ט ומ"ב שם סקמ"ח.

ובזה נ' לבאר ד' התוס' בבכורות דכ"ב: שהבאנו לעיל סק"ג, שהק' בהא דנתן סאה ונטל סאה דכשר עד רובו, למה בטילין מי פירות ונחשבין כמים, ולעיל שם נת' דלכאו' יש ללמוד מד' התוס' דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, אך למש"נ נ' דיל"פ ד' התוס', דס"ל דל"ש כלל שיועיל ביטול על מי פירות, כיון דלמקוה בעי' מים ומי פירות ל"ה מים, וע"ז ל"מ כלל ביטול ברוב, דאי"ז דינים דמצו חיילי על המיעוט מכח ביטול ברוב, אלא היינו דהחפצא דמקוה הוי במים, ומי פירות אין נעשין מים אף ע"י ביטול ברוב, וזהו שהק' התוס', למה בטלין מי פירות "ונחשבין כמים", והיינו דכיון דאין נחשבין כמים, ל"ש שיחול עליהם הכשר מקוה מכח דין ביטול ברוב, דרק מים ראויין למקוה.

ולפ"ז יל"ד ולומר, במה שתי' התוס' שם דהכי גמירי לה דמי פירות פעמים מעלין, ולמש"נ י"ל שלא כיונו לומר דממילא א"צ כלל לדין ביטול, אלא כונתם רק דמה"ט מצי חייל עלייהו הכשר מקוה, אך ודאי מודו התוס' דאכתי בעי' בזה לדין ביטול ברוב, כ"ה שיחול עלייהו הכשר מקוה, וניחא לפ"ז מה שנ' בתוס' שם דהא דכשרבו המי פירות פסול, הוא משום דין חוזר וניעור דכה"ת, ולמש"נ הוא מבו' היטב, כיון דאף לד' התוס' שם בעי' לדין ביטול ברוב, אך ריהטת ד' התוס' שם ל"מ כן, וצ"ע.

ובזה יל"ב גם ד' התוס' בבכורות שם דכ"ג. שנקטו דכשרבו המים על הציר, אכתי אין הציר מקב"ט, ולעיל סק"ה הבאנו ד' העוניו"ט שהוכיח מדבריהם אלו דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, אך למש"נ עתה י"ל, דגם אי מהני ביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כיון שהציר לאו משקה הוא ואינו בר קבלת טומאה, ל"מ דין ביטול ליתן עליו דין קב"ט, כיון דל"ה כלל חפצא הראוי לקבל טומאה, ול"מ ביטול לעשותו משקה, וכל כמה דאינו משקה ל"ש כלל דיחול עליו דין קב"ט מכח הביטול, דדבר שאינו משקה ל"ש בי כלל קבלת טומאה, וז"ב.

ומה"ט נ', דודאי לא יהני דין ביטול ברוב בלימון שנתערב באתרוגים, דנימא דמכח דין ביטול יצא יד"ח אף בלימון, בגוונא דא"א; להכירן, דהגם דנימא דדין ביטול מהני ליתן דינים על המיעוט, מ"מ ודאי ל"מ לשנות המציאות ולעשותו אתרוג, וכל כמה שאינו אתרוג ודאי ל"ש שיהא דינו שיוצאין בו יד"ח אתרוג, וצ"ע בד' כמה מהאחרנים שדנו שיועיל דין ביטול בכה"ג, וה"נ נ', דבמים שנתערבו בדם קדשים, ודאי לא יהני דין ביטול ברוב, שמכח זה יהא גם על המים דין זריקה, כיון דגם אי מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ אין המים נעשים עי"ז לדם, וכל כמה דהוו מים ל"ש שיהא עליהם דין זריקה, דעל מים ל"ש כלל דין זריקה,[[17]](#footnote-18) ואך יל"ד בזה מטעם אחר, והוא מש"כ בחי' בי"מ לעיל דע"ז:, דכיון שמראה הכל דם, נהפכין המים לדם, עיי"ש בדבריו, ואכמ"ל בזה.

ובזה יל"ד במה שהביא האבנ"ז בסי' תפ"ו סקי"ג ד' הגאון בעל חלקת יואב, שהוכיח שאין המיעוט בטל ברוב ומצטרף לשיעור, מד' הרמב"ן בעיסה מדגן ומשאר מינים שאינו אורז, דבעי' שיהא רובה דגן ושיעורו דגן,[[18]](#footnote-19) עכ"ד, וכן הוכיח היד"י בסי' צ"ט סקכ"ה,[[19]](#footnote-20) אך עי' במהריט"א הל' חלה י"ד, שנקט בדעת הרמב"ן דכל דרובה דגן חייב על כל כזית, ותמה שם דמ"ט בעי' שיהא בה שיעור דגן, וכתב שאין טעם לחלק דכד ליכא שיעור, ל"מ ביטול לגרום שיחול חיוב, ועיי"ש עוד בזה, וע' עוד במ"ב סי' תנ"ג סקי"ד שנקט דהיכא דרוב העיסה דגן, בטל האורז ברובא וחשיב ככולה דגן, (ומ' שיוצאין יד"ח בכזית מן התערובת), והפמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ב פ"א אות ו' שנסתפק בזה, ותלה לדין זה בהנידון אם היתר בטל באיסור, ולמש"נ יש לדחות, דודאי ל"מ ביטול ברוב ליתן על המיעוט תורת מצה, דהגם דמהני ביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כיון שהמציאות קיימת ואי"ז מצה, ל"ש שיצא בזה ידי חובתו, דלצאת יד"ח בעי' "מצה", ול"מ מידי דחייל עליו דיני מצה, וגם דממילא ל"ש דיחול עליו כלל דין מצה, כיון שאינו מצה, וז"פ, ובדומה לזה מצינו בד' הרא"ש בהל' חלה שכתב, דהגם דמדין טכ"ע נעשה הכל איסור, מ"מ בעיסה מחיטים ואורז ל"מ לצאת בהכל יד"ח, רק משום גרירה, דאל"כ הרי אי"ז בא לידי חימוץ, וחזי' מזה דהגם דטכ"ע מהני ליתן על הכל דין מצה, מ"מ אם אי"ז בא לידי חימוץ ואי"ז כלל חפצא דמצה, ל"מ ע"ז דינא דטכ"ע, ובדומה לזה הוא מש"נ הכא.

ט] יש לציין עוד בזה, לד' המל"מ פ"ז ממעילה, שכתב בפשיטות דל"מ דין ביטול ברוב לחייב בעונשין על המיעוט, ואיירי התם בביטול דיבש ביבש ויש שיעור בהאיסור גופי', ובפשוטו דעתו דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, אף בשע"י ש"ג פי"ז פי' דעתו דדין ביטול ל"מ לחייב בעונשין, כיון דכל האיסור בזה הוי משום אחרי רבים להטות, עיי"ש, וע' בקהלת יעקב להנתיה"מ כתובות דט"ו: שנקט שלדעת המל"מ ה"נ ל"מ דין כל דפריש מרובא פריש לחייבו מיתה, ועיי"ש מה שבי' לפ"ז בדין אסופי, וע' גם בחי' בי"מ שלהי מעילה, שהק' על המל"מ מהא דאזלי' בתר רובא לענין חיוב מיתה, ודבריהם צריכים פירוש, מה ענין דין הלך אחר הרוב לביטול ברוב, וע' בזה בהג"ה לס' נחלת יעקב ב"מ ד"ו: שכתב דודאי היכא דאמרי' כל דפריש מהני לכל מילי, אך הנה בכ"ד בד' הראשונים נ' דדין הלך אחר הרוב נמי שייך לדין ביטול ברוב, ע' ל' תוהרא"ש ב"מ ד"ו:, ול' תוס' גיטין דס"ד., ול' תשו' הרשב"א המיוחסות ריש סי' קפ"ב, ואכ"מ בזה, וע' עוד בס' המפתח על המל"מ שם, מה שציינו לד' הרבה מהאחרונים בזה.

וע' גם בפי' הר"ש פאה פ"ה מי"ב, דשיבולת של לקט שנתערבה בגדיש א"א לעשר מיני' ובי' שמא מערב מהשיבולת שפטורה על הגדיש והוי מפריש מן הפטור על החיוב, והאו"ש פט"ו ממאכ"א הי"א הוכיח מדבריו דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, דאל"כ הרי בטלה השיבולת בהגדיש ואף היא מחוייבת, ואי"ז מפריש מן הפטור, וכעי"ז הוכיח בס' נחלת יעקב ב"מ ד"ו:, ובאותיות דרע"א בפאה שם, ויל"ד בזה.

וע' עוד בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רע"ז, שהביא מתשו' יד אליהו, דס"ת שנמצא בו טעות, ונתערב עם ספרים אחרים, ואין ידוע באיזה ספר הוי הטעות, דה"ז בטל ברוב, והחת"ס פליג, משום שה"ז ניכר ע"י בדיקה והגהה, וזה מחודש מאד דמהני ביטול ע"ז, וע' במה שדן בהאופנים בזה האבנ"ז ביו"ד סי' שנ"ו.

וע' עוד בשו"ת חת"ס או"ח סי' קע"ח בנידון ביטול באות דהויא חק תוכות ואין ניכר מקומה, עיי"ש.

וע' עוד בביאור הלכה סי' ט' ד"ה אלא מדרבנן, דהוה פשיט"ל דאילו הי' חוטי שאר מינים בטלים להצמר, אף הי' זה מצטרף לשיעור הבגד לחייבו בציצית מה"ת, עיי"ש, אך מעיקר הדין שהביא המ"ב שם סק"א ממ"א וארה"ח, דצמר רחלים או פשתן שטרפו בשאר מינים הולכין אחר הרוב, ואם הרוב הוא מצמר ופשתים חייב מה"ת, נ' שאין להביא לנידו"ד, ודו"ק.

יום א' א' דר"ח אדר תשס"ד

**הוספה א'**

ז"ל שו"ת מהר"מ מר"ב ד"ב ח"א סי' נ"ט, נתערב לי טבל בחולין, מכאן יש לי ללמוד דהיכא דלשין עיסה שיש בה שיעור חלה ונתערבה בעיסת גוי שפטורה מן החלה, אם רוב עיסת ישראל מקיף ומפריש מעיסה אחרת שלא הורמה חלתה על זו, דאע"ג דזו נתערבה בחולין וזו לא נתערבה, כיון דרובה דישראל היא עיסת גוי בטלה ברוב והו"ל כאילו היא טבל גמור כולה ולהכי מצי מפריש מטבל גמור עלי', מיהו מיני' ובי' ל"מ לאפרושי דילמא שקיל משל גוי על של ישראל, תדע מדלא קאמר ר"ט להרבות עליו טבל עד שיבטלו החולין ברוב ויפריש מיני' ובי', ש"מ דלא מבטלי לענין להתיר לאפרושי מיני' ובי' וכו', וא"ת כיון דשל ישראל הוי רוב לבטל של גוי ברוב ונחזי כאילו הכל טבל אף לענין להפריש מיני' ובי', וי"ל דלענין זה הו"ל כדשיל"מ דאפשר להפריש ממקום אחר עליו לפי חשבון ואפי' באלף לא בטיל, ואע"פ דלא אמרי' דשיל"מ אלא באיסור שנתערב ויהי' לו היתר, מ"מ מדלא קא"ל ר"ט להרבות עליו טבל ולהפריש מיני' ובי', ש"מ דאף בכה"ג אמרי' דשיל"מ וכו', ועוד יש ראי' מדתנן במס' פרה ונייתי לה פ' התערובות, צלוחית של חטאת שנפל לתוכה מים כל שהוא, פי' מים חים דעלמא, ר"א אומר יזה ב' הזאות, ומסיק רב אשי דטעמא דר"א משום דאין בילה ומים כל שהם תנן, ולהכי כשמזה ב' הזאות כשירה ממ"נ, ופירש"י התם וז"ל דס"ל לרב אשי הזאה א"צ שיעור כרבא וכו' וב' הזאות לר"א משום דקסבר אין בילה, הלכך כי מזה חדא שמא אין כאן מן הכשרים, אבל כי מזה תרתי א"א דליכא חדא מינייהו מן הכשרין דהא אין כאן מן הפסולין אלא כל שהוא, עכ"ל, אלמא אע"ג דהזאה א"צ שיעור ויש מן הכשרין יותר ממה שיש מן הפסולים אפ"ה כי מזה חדא הזאה תלינן שמא אין כאן מן הכשרים כלום כיון דאין בילה, וטעמא דהתם נמי יש לי לפרש משום דיש תקנה ע"י שיזה ב' הזאות הו"ל דשיל"מ ואפי' באלף לא בטיל וכו', דאמר התם ר"א הניתנים למעלה שנתערבו בניתנים למטה יתן למעלה וכו', ומוקי לה דרובא עליונים וקא יהיב למעלה שיעור תחתונים ועוד עליונים עלו לו, הא לאו הכי לא עלו דחיישי' דלמא נתן מן התחתונים כיון דאין בילה, אלמא אע"ג דעליונים רובא תלינן דילמא לא יהיב אלא מן התחתונים, דאע"ג די"ל דשאני התם דלהכי המועטים אינם בטלים ברוב דעולין אין מבטלין זא"ז, מ"מ כיון דמועטין אינם בטלים כ"ש המרובים אינם בטלים, דברים אלו צ"ב, ועמש"נ לבאר בזה בדברינו במנחות דכ"ב סק"א בהערה, עייש"ה, אלא טעמא כיון דיש תקנה למיתב למעלה שיעור עליונים ועוד לא שרי, דחיישי' שמא יהיב הכל מן התחתונים אע"ג דמיעוטא נינהו, ה"נ חיישי' דלמא שקיל חלה משל גוי, הלכך שקיל חלה ממקום אחר כדפי' וכו', עכ"ל מהר"מ מר"ב.

והנה למדנו מד' מהר"מ מר"ב, שדעתו דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ מדינא דאורייתא טבל שנתערב בחולין והטבל רוב, מצי להפריש מיני' ובי', כיון שבטל החולין ברוב וה"ה כטבל, וכן מי חטאת שנפל לתוכן מים בטלו המים ברוב וה"ה ראויין להזאה, ודם חטאת שנתערב בדם עולה ודם החטאת רוב, נתבטל דם העולה ברוב ואית לי' הכשר למתנות חטאת, ואך דבכל הנך גווני לא סמכי' על הביטול משום דהוי כדשיל"מ, ונתחדש בזה דאף כשאין הנידון לבטל איסור ולהתירו, אלא הוי הנידון לאסור את ההיתר ולחשבו כטבל גמור ומכח זה יועיל להפריש הימנו, נמי אמרי' דכל דהוי הנדון שאנו דנים עליו דשיל"מ לא סמכי' על הביטול.

ומחודש עוד בד' מהר"מ מר"ב, דה"נ מהני דין ביטול בדם חטאת שנתערב עם דם עולה, ומכח דין ביטול מהני אף אם לא נתן למעלה אלא מדם העולה, כיון שה"ה בטל בדם החטאת, וד"ז הוא חידוש, דהגם דנימא דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וחייל על דם העולה דיני דם חטאת, מ"מ הי' מקום לומר דכיון דסו"ס דם זה אינו מכלל הקרבן, ל"מ זריקתו לכפרת החטאת, שהרי לא זרק כלל מדם הקרבן עצמו, ומה לי דחייל עליו דיני דם חטאת, הרי סו"ס אין דם זה שייך לעיקר הקרבן, אך מד' מהר"מ מבואר דאי"ז כן, אלא כיון דמהני דין ביטול ליתן עליו דין דם חטאת, אך מהניא זריקתו לכפרת החטאת, דחשיב הבטל כהמבטל, וחשבי' לי' נמי דה"ה מעיקר הקרבן.

שו"ר שכבר עמד ע"ד מהר"ם מר"ב, האו"ש בפט"ו ממאכ"א ה"י, עיי"ש מש"כ בזה, וכעת לא נתנני העת לעיין בזה.

אור ליום ד' ה' אייר תשס"ו

**הוספה ב'**

בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב, הביא ד' השואל, ז"ל, עוד כתב אדוני, ותימה על דבר זה איך יכול להיות שחסר קורטוב פסול מן התורה אם ימלאוהו ואפילו חסר י"ט סאין, והלא כל התורה כולה חד בתרי בטיל ולמה נוציא זה מן הכלל, וכי שייך לומר כאן כר' יהודה דאמר מין במינו לא בטיל, דבשלמא מי פירות או חלב אין מצטרף משום דבעינן מים, ואפ"ה אמרו חכמים עד רובו כשר מפני שהמים מתערבין בכל והוו כל המים מחוברין, וכיון שכל גופו עולה בהן אע"פ שיש שם משקין אחרים כיון שבשרו נוגע במים שמעורבין בכל המשקין עלתה לו טבילה, אבל מים במים למה לא יהיו בטלין מן התורה ויהיו חשובין הכל אחד, אלא ש"מ שאינו אלא מדרבנן וכו', עכ"ל.

וכתב ע"ז הרי"ד, ז"ל, אדוני הרב אני מתמיה תימה על תימה היאך הדברים הללו יצאו מפי זקן שכמותך, בדבר שהתורה נתנה בו שיעור של מ' סאה ממים מכונסים ולא שאובין בכלי נאמר שיתבטלו השאובין במכונסין וישלימוהו, ואנה יימצא כזה בכל התורה, אם כן אם אדם אכל כזית חלב חסר בכל שהוא וחלב טהור משלימו יתחייב חטאת, וכן אם נגע אדם בכזית מן המת חסר כל שהוא ואפר מקלה משלימו, או ברביעית דם חסר כל שהוא ודם נבלות משלימו יהא טמא טומאת שבעה וכאלה רבות, אלא מה יש לנו לומר שכל שיעורי תורה כך הם אם יש בו שיעור שלם מתחייב ואם חסר כל שהוא אינו כלום ואינו מועיל להשלימו בדבר אחר, גם הנה במ' סאה נמי כך הוא שוה חסר קורטוב והושלם בשאובין כאילו היה כולו משאובין, ואם היה ראוי לומר כאן ביטול יותר היה ראוי לומר על שאר משקין דלכולי עלמא מין בשאינו מינו בטל, והכא אם היו מ' סאה חסר קורטוב והושלם בקורטוב דשאר משקין אינו כלום וכאילו היה כלו עשוי משאר [משקין] דמי ולא אמרינן דשאר משקין בטלי התם ומשלימין אותו וכל שכן במים שאובין, ומה שאמרו חכמים עד רובו זהו כשנפלו שם בעוד המקוה שלם במ' סאה, שכל מה שנופל שם בודאי מתבטל ואע"ג דנתן סאה ונטל סאה דנמצא ששאר משקין משלימין אותו אפילו הכי כשר כיון שנתבטלו במ' סאה, וזה הדין היה ראוי לנהוג אפילו בשאובין מדאוריתא אלא דגזרו רבנן עליהן גזירה שמא ישלים בהן מקוה חסר כדפרישית, אבל במקוה חסר קורטוב לא ישלימהו לעולם לא קורטוב דמים שאובין ולא קורטוב דשאר משקין ואין ראוי לומר שם ביטול עד שיהא כל שיעורו שלם בכשרות, עכ"ל.

וכפי הנראה פליגי בנידו"ז, דדעת השואל דמהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, ואף היכא שאין במבטל כשיעור, מהני המתבטל להשלים לכשיעור, אך דעת הרי"ד דל"מ ביטול ברוב להשלים השיעור.

ונ' מד' הרי"ד, דמודה ביסוד הדין דמהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, ואך דס"ל דל"מ להשלים לכשיעור, דכיון שבהמבטל ליכא כשיעור, וזה כד' האבנ"ז שהבאנו לעיל סק"ו, דאין המתבטל משלים, אלא היכא שהי' במבטל כשיעור, אך היכא שלא הי' במבטל עצמו כשיעור, ל"ש שיבטל את אחר להיות כמוהו להכשיר או לטמא כיון שאף הוא עצמו אינו כן, ואשר ע"כ כתב דכל שבטלו מי פירות במ' סאה, תו אף שנטל סאה, מהני המי פירות להשלים המקוה.

ויש לציין עוד לד' הרי"ד בשו"ת סי' ט"ו, ז"ל, כדתנן בפ"ק דמקוות למעלה [מהן] מעיין שמימיו ממועטין שרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעיין להטביל בו בכל שהו, דכי היכי דמים שאובין שנפלו למקוה שלם דמ' סאה אינן פוסלין אותו אע"פ שמתרבין עליו משום דכל סאה וסאה דנפלה התם נטהרת, ה"נ כשנפלו למעיין לא פסלוהו אלא הרי הוא כדינו לטהר בכל שהו, אבל תורת זוחלין לא נוכל ליתן עליו שאין המים מטהרין אלא כדרך מנהגן ותולדתן ואין מנהגו ותולדת מי גשמים להיות זוחלין, ואע"פ שמתבטלין לתוך המעיין נהי דמתבטלין שלא יהיו פסולין, אבל לא שנתן להן תורת מעיין לטהר בזוחלין שהרי אין דרכן בכך והיאך תוכל לשנות תולדתן ע"י ראשון בטל, עכ"ל.

ומבו' מדבריו דביסוד הדין מהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, וע"כ כיון דאמרי' ראשון ראשון בטל ה"ז שוה למעין לטהר בכל שהוא, והא דאינו שוה למעין לטהר בזוחלין הוא משום דהא דמעין מטהר בזוחלין הוא משום דהו דרך מנהגן ותולדתן, וע"כ כיון שאין מנהג ותולדת מי גשמים להיות זוחלין, ל"מ דין ביטול לזה.

1. וע' בחי' בית מאיר שכתב, דכל קו' התוס' הוי לטעמייהו בפסחים דמ"ג:, דמפרשים דהפלוגתא אי היתר מצטרף לאיסור היינו במעורבין, וא"כ הרי דלמ"ד דאין היתר מצטרף לאיסור מבו' דאף שה"ה מעורבין ובטל ההיתר באיסור אינו מצטרף לכשיעור, וא"כ כ"ש איסור ואיסור, והפמ"ג בשעה"ת ח"ג פ"ה הק' ע"ד התוס' דמה הביאו מהא דאין היתר מצטרף לאיסור, דהתם איירי כשניכר ההיתר דל"ש ביטול, ונ"פ שדעת התוס' דהואיל ואיירי במעורבין, א"כ ודאי דכשאוכל ולועס מתערב הכל בפיו ואינו ניכר, וכמבו' כן בסוגיין דבאכילתו ה"ז מתערב ובטל, שו"ר כן בשע"י ש"ג פט"ו, אך לפירש"י שם דהפלוגתא אי היתר מצטרף לאיסור היינו בשכל א' ניכר לעצמו, הרי דשפיר י"ל דהיכא דה"ה מעורבין ובטל ההיתר באיסור, מצטרף ההיתר לכשיעור, וה"נ בכה"ג גם איסור מצטרף לאיסור, ובקוב"ש בפסחים שם, כתב טעם אחר דלדעת רש"י שם היכא דמעורבין מצטרף ההיתר לאיסור, והוא משום שדעת רש"י שם דמ"ד:, דמשום דינא דטכ"ע נעשה הכל איסור, וע"כ היכא שהן מעורבין ונתן האיסור טעם בההיתר נעשה הכל איסור ולוקה על כל כזית. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בשטמ"ק הנדמ"ח בסוגיין, כתב בשם ריב"א, שטעמא דרש"י דמצטרף המיעוט לרוב, הוא משום שכל האיסורין ראויין להצטרף זע"ז לענין לאו לא יאכל, וע"כ מסתברא דכשמתבטלין זב"ז ע"י רוב מתערובת, שמיעוט בטל נעשה כמבטל אפי' לענין איסור לאו שלו כגון ביטול או נותר, וכע"ז כתב בחי' בית מאיר בסוגיין מדעתו, וכנ' הטעם בזה, הוא לפי' המבו' בפירש"י מעילה די"ז:, דהלאו דכל שבקודש פסול, אינו לאו מחודש, ואם הרוב פיגול חייב משום פיגול, ואם הרוב נותר חייב משום נותר, עיי"ש, אך בל' השטמ"ק לא מ' כן, ולפ"ז אין להביא מד' רש"י בסוגיין דס"ל דמכח ביטול ברוב נאסר המיעוט, וגם מד' התוס' אין להוכיח בודאי דס"ל דל"ח איסור על המיעוט, עמש"כ בשע"י ש"ג פי"ז, ועמש"נ בזה לק' סק"ו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובשו"ת הרי"מ יו"ד סי' ט', כתב לבאר הטעם שאין ההיתר בטל ברוב האיסור, שהוא משום שאין המיעוט מתנגד לרוב, וכ"כ בס' זכר יצחק ח"ב סי' מ"ו אות ד', וכן דן לפרש בס' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בכ"ד די"ל דיהני הביטול, ונת' בהערות להלן, אך הוכיח שם דאין לומר כן, דהרי חזינן דאיכא דין ביטול במצוות, הגם דאף בזה אין המיעוט מתנגד לרוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש ביד"י מש"כ עוד, דאי נפרש דהא דהיתר אינו בטל באיסור, הוא משום שאין המיעוט מתנגד לרוב, א"כ ניחא, דהתם דהמיעוט מתנגד לרוב, דמכח המיעוט מטהרי' לי' אם נגע ברה"ר ספיקו טהור, ע"כ שפיר בטלה השחוטה וחייל עלי' טומאה, ועיי"ש עוד בזה, אך ד"ז לא ניחא רק אם איירי התם ביבש, אך אם איירי התם בלח והנידון הוא להשלים השיעור, וליכא ספק כלל, הרי אין המיעוט מתנגד כלל לרוב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ל לפ"ז, דרש"י ותוס' בדכ"ג. שם, שנ' שפי' דאיירי ביבש ביבש, הוא משום דס"ל דאף בזה אמר ר"י, וכאשר כן הוא דעת רש"י ביבמות דפ"ב., וכ"ה מסקנת התוס' בדכ"ב: שם, אך למה שכתבו תוס' שם מתחילה דלא אמר ר"י רק בלח בלח, ודאי יש לנו לפרש מש"א שחוטה בטילה בנבילה דאיירי בשנימוחו.

   וצע"ר ד' החזו"א שם שכתב דהגם דבנבילה בטילה בשחוטה פי' תוס' דאיירי בשנמוחו, מ"מ בשחוטה בטילה בנבילה לא פירשו כן, ואינו מובן דלמש"כ התוס' בדכ"ב דהא דנבילה בטלה איירי בשנימוחה, בע"כ דגם הא דשחוטה בנבילה איירי בשנימוחה, דהרי גם בזה אמרי' דאי"ז בטל לר' יהודה, אי חשיב זה מב"מ, וצ"ע לעמוד על כוונת החזו"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד, דאף אם מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ ל"מ להשלים לשיעור, וכן פי' ד' התוס' בס' יד"י סי' צ"ט סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה מבו' במתני' מקואות שם, דרק אי מתחילה נתן סאה ואח"כ נטל סאה כשר, אך נטל סאה ונטל סאה אינו כשר, וצ"ע דגם בכה"ג מ"ט לא יתבטלו המי פירות ברוב, וישלימו המקוה לשיעור מ"ס, ובפירש"י יבמות דפ"ב: פי' הטעם בזה, דהיכא שנתן סאה ונטל סאה, כשר דמכי יהבו לגבי' בטל לי', והוו לי' מ"א כולן ראויין, וכי שקיל חד סאה פשו ארבעים, אבל איפכא לא, דכי נטל סאה ברישא חסר לי', וכי הדר מליי' הו"ל מקוה חסר, דמשקין הללו אין משלימין את המקוה, עכ"ל, ולא אתפרש מה לי דמשקין הללו אין משלימין את המקוה, ומ"ט ל"מ בכה"ג דין ביטול.

   וע' שע"י ש"ג פט"ו שפירש הטעם בזה, לפ"ד הגרע"א בסי' רכ"ב אות כ"ה, דמדרבנן לא התירו שיצטרפו המי פירות ע"י ביטול ברוב, רק אם יש מקום לתלות בדרך רחוק דסאה שנטל היא הסאה שנתן ואכתי איכא מ"ס מים כשרים, עי' בדבריו, שוב אחז"ר מצאתי בד' א' מן הראשונים מפורש כד' הגרע"א וכעת איני זוכר מקומו?, ולפ"ז ניחא דע"כ בנטל סאה ונתן סאה דליכא למיתלי, לא התירו רבנן בכה"ג, אך אי"ז במשמעות ל' רש"י,

   והנה לפ"ד הגרע"א מתבאר, דכל הא דמקוה חסר שהשלימו במי פירות ל"מ, אי"ז אלא מדרבנן, וכן נקט והחזו"א תנינא סי' ה' סקי"ב, ושם סקי"ד הוכיח כן מד' הראב"ד, וכ"ה דעת רבו של הרי"ד בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב, וכן נקטו כמה מרבותינו האחרונים, אך בד' רש"י חולין דפ"ד. ד"ה זוחלין מ' דהוי זה מדאורייתא, וכן נ' מד' התוס' בבכורות הנז', וכן דעת הרי"ד בתשובה שם, וכמו שהבאנו להלן.

   [ובתורי"ד שבת דט"ז כתב דאף מקוה שיש בו מ"ס חסר קורטוב, ונפלו לתוכו קורטוב מים שאובין, אין משלימין השיעור מדאורייתא, והביאו האבנ"ז או"ח תפ"ג, והרי שדעתו דאף שאובין אין מעלין בכה"ג מדאורייתא, וודאי דה"נ מי פירות אין מעלין את המקוה מדאורייתא, שו"ר מש"כ בשו"ת הרי"ד סי' ס"ב, והבאנו דבריו בהוספה ב', עייש"ה].

   ובפי"ח כתב השע"י לבאר הטעם בזה, דמקוה שאין בו מ"ס לי"ב כח טהרה כלל, וע"כ ל"מ ליתן על המי פירות דין טהרה, ורק אם הי' במקוה מ"ס שיש בה כח טהרה, תו מכח דין ביטול איכא גם על המי פירות כח טהרה, וע"כ אף שאח"כ נחסרה המקוה, אכתי קיימי המי פירות בהכשירן, וכעי"ז באבנ"ז או"ח תפ"ג סק"י, והבאנו דבריו להלן סק"ו, והיינו כמו שפי' האבנ"ז שם, דל"מ חייל ע"י דין ביטול, יותר ממה שהי' בהרוב מעיקרא, וע"כ אם מעיקרא ל"ה ברוב הכשר מקוה, ל"ש דע"י דין ביטול תוכשר עתה המקוה, וסברא זו דל"מ חייל ע"י הביטול דין שלא הי' מתחילה בהרוב, כתב באחיעזר ח"ב ר"ס י"ב, דאי הי' ט' בהמות ונתערב בהם א' מן המנויין ודאי ל"ח ע"ז דין מעשר, עיי"ש, אך התם הוא פשוט טפי, ועי', וע' מה שהבאנו בזה להלן סק"ו בהערה בשם מרן הגר"ח זצ"ל.

   ולד' התוס' בבכורות הנז', מבו' הטעם בזה בפשיטות, דכיון דלדעתם ל"מ כלל דין ביטול ברוב להכשיר מי פירות, ומה דבכה"ג דנתן סאה ונטל סאה מצטרפין המי פירות, הוא משום דהכי גמירי לה דבכה"ג הן מעלין, הרי דלא גמירי לה רק היכא דכבר הי' הכשר מקוה, דבכה"ג מצטרפין אף המי פירות להעלות, שאף אם נחסרו המי גשמים קיימא המקוה בהכשירה, אך היכא דלי"ב שיעור מקוה, הרי דבכה"ג דמירי דאינן מעלין, וכדתנן במתני' במקואות שם, וע"כ ל"מ בכה"ג דין ביטול ברוב, כיון דכלל ל"מ דין ביטול ברוב להכשיר מי פירות, רק היכא דגמירי לה שהן מעלין בכה"ג, וז"פ.

   [והנה בשטמ"ק בהשמטות בהמשך הסוגיא, כתב לבאר הא דלגבי מקוה אמרי' רואין ובאיסורין לא אמרי' רואין, ז"ל, וכן גבי מקוה יין ושאר מי פירות אין משלימין המקוה חסר, אפי' אם מי המקוה רוב, וההיא דנתן סאה ונטל סאה דאמרי' דכשר עד רובו, היינו לפי שהי' במקוה מ"ס מים קודם שנפל לתוכו מי פירות אבל איסור חתיכת איסור מב"מ יבש שנתערב בב' חתיכות היתר מותר לאכול הכל, אלמא האיסור נעשה היתר ע"י ביטול גבי יבש וכו', עכ"ל, והנה אם נפרש הא דבעי' שיהא במקוה תחילה מ"ס, עפ"ד הגרע"א דלא סמכו רבנן להתיר רק אם איכא למימר דאכתי איכא מ"ס מים, וכן אם נפרש כד' הגרש"ש דמקוה שאין בו מ"ס לי"ב כח טהרה, וע"כ ל"מ חייל ע"י ביטול דין טהרה על המי פירות, הרי אינו מובן מה שהביא השטמ"ק משם, ולכאו' מוכח מד' השטמ"ק שהטעם דבעי' שיהא מ"ס מתחילה הוא משום דכלל ל"מ ביטול ברוב במקוה להכשיר המי פירות, ורק היכא שכבר הי' ע"ז תורת מקוה מהני המי פירות להעלות דהכי גמירי לה, כמש"כ התוס' בבכורות, וזהו שהביא השטמ"ק דמזה חזי' דל"מ ביטול גבי מקוה, וע"כ אף דהיכא דהי' מ"ס מתחילה מהני להכשיר המי פירות, מ"מ אמרי' בזה רואין, וע' בדברינו בדין רואין מש"נ עוד בבי"ד השטמ"ק].

   ונ' עוד לפ"ד התוס', דהנה לעיל דכ"ב., אמר ר"ל כל המשלים למי מקוה משלים למי כיור לרביעית אינו משלים וכו', אמר ר"פ למעוטי נתן סאה ונטל סאה וכו', ופירש"י שם ודכוותי' בנט"י לא משלמי, שאם היתה בו רביעית מים ונתן לתוכו ממינים הללו רובע רביעית ונטל כנגדם פסולה, דלא חשיבי שיעור זוטרא דרביעית לבטולינהו, עכ"ל, וצ"ע דהיכן מצינו דלענין ביטול ברוב בעי' שיעור חשוב לבטל, וע' שפ"א שם שעמד בזה, והמג"א סי' ק"ס סק"ז דקדק מד' רש"י, דדוקא כשהי' בו רביעית בצמצום, דל"ח שיעורא זוטרא דרביעית לביטולינהו, אך בחזו"א או"ח סי' כ"ב סקי"א תמה ע"ז, והוכיח מן הסוגיא שם שאין חילוק בזה, ופי' ד' רש"י, דכיון דשיעור הצריך לנט"י הוא רביעית, אם הוא חסר משיעורו אלא שפסולין משלימין אותו, אין ראוי להתכשר, כיון דבלא"ה הוא שיעור זוטר והשתא חסר לי' גם שיעור הזוטר.

   ולפ"ד תוס' בבכורות הנז' א"ש היטב, דכיון דדין ביטול דעלמא ל"מ להכשיר המי פירות שיצטרפו לשיעור, ואך דהכי גמירי לה דבכה"ג שהן בטלין במים ה"ה מעלין, הרי שפיר י"ל דלנט"י דלא חשיב שיעורא דרביעית לבטולינהו, לא נאמרה בזה ההלכה דמעלין בכה"ג, וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דנראה דעיקר נידון הראב"ד הוא לטעמי', דכתב התם, ז"ל, כגון שנפל כזית חלב לתום קדירה מלאה חם, והנה יש באותה קדירה ס' כאותו זית, ואחר שעה שנתמעט הרוטב ע"ג האור חמישיתו, ונסתכל בעל הקדירה באותו זית ולא נימוח ממנו כי אם עשיריתו, אבל מ"מ נימוח כולו לבסוף, לא נחשוב אותו כאילו נפל בשעת חיסור הרוטב ויאסר שהרי אין ס' באיסור באותה שעה, אלא הרי אנו רואין אותו בתחילת נפילתו לתוכה והרי הי' בו ס' באיסור ומותר, אלמא אזלי' בתר נפילה להתירא, עכ"ל, והיינו דהגם דהשתא ליכא שיעור בההיתר לבטל את האיסור, אזלי' בתר שעת נפילה, דכיון דבשעת הנפילה הי' בההיתר שיעור לבטל את האיסור, ה"ז בטל, ומחודש עוד, דהגם דאחר שנתמעט הרוטב אכתי היתה חתיכת האיסור ניכרת, ואכתי לא נתבטלה, מ"מ כיון שבשעה שנפלה לקדירה הי' בהרוטב כדי לבטלה, ה"ה בטלה, ואשר ע"כ ה"נ הי' מקום לומר דהיכא דבשעת נפילה הי' בההיתר כדי לבטל, ואח"כ נוסף על האיסור, נימא קמא קמא בטיל, דהגם דאכתי הוה האיסור ניכר ואכתי לא בטל, הרי מ"מ כבר נקבע בשעת נפילה דה"ה בטל בתערובת זו, וע"כ שפיר יש מקום לומר דקמא קמא בטיל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועחזו"א טהרות סי' א' סק"י, שכתב לישב כן קו' התוס', דל"מ ע"ז כלל ביטול ברוב, ובפרה סי' ט' סקט"ז כתב החזו"א, דכוונת התוס' דלקושטא דמילתא אין טעמייהו דרבנן משום דהזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין להזאות, אלא טעמייהו דהגם דאין הזאה צריכה שיעור מ"מ כל שמעורב בה מים פסולים הויא ההזאה פסולה, וע"ז הוא שכתבו התוס' דהוי חומרא בעלמא, ודבריו מחודשים. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך אולי יש לדחות, דכוונת התוס' הוא למש"א בסוג' ד"פ. שם, דאי אין בילה ל"מ אף אי אין הזאה צריכה שיעור, והנה הרי בזה יל"ד גם מדין הלך אחר הרוב, ואך דהוי קבוע, ובזה הוא שעמדו התוס' דכיון דה"ז בטל ברוב תו אי"ז קבוע, והיינו משום דאף אי ל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט מ"מ קבוע כבר לא הוי, וכמש"כ בעוניו"ט סי' ד' ובאחיעזר, והבאנו דבריהם בדברינו בדין קבוע שאינו ניכר סק"ג, והנה האו"ש בהל' ציצית הנז' דן לפרש כן, אך כתב שאין לומר כן, ומשום דכל שאינו בטל הדר הו"ל קבוע, וע' בדברינו בדין קבוע שאינו ניכר שם בהערה, שנת' שמד' השטמ"ק בדע"ט: הנז' מוכח כהאו"ש, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. וע' יד"י שם, שכתב דאי נימא דהא דהיתר אינו בטל באיסור, הוא משום שאין המיעוט מתנגד לרוב, ניחא דע"כ בקפץ א' מן המנויין שפיר שייך ביטול, כיון שהוא מתנגד לכל העדר דמחמתו כולן פטורין, וכ"כ בס' זכר יצתק ח"ב סי' מ"ו אות ד'. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואולי יש לדחות דהגם דאי החתיכה הגדולה אסורה, נאסרת אף הקטנה מכח ביטול ברוב, מ"מ שפיר דן הרשב"א שלא יהא בזה חיוב אשם תלוי, כיון דלהצד דהקטנה היא האסורה ה"ה בטילה ברוב, וממילא אי"ז ספק דחתיכה מב' חתיכות, וכד' השע"י הנז', אך אין מ' כן בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכתב שם עוד, בהא דזוחלין שרבו על הנוטפין דכשר, ומ' דאיירי אף בדליכא מ"ס בהזוחלין לחוד, ולאדם הרי בעי' אף במעיין מ"ס, והרי דמהני דין ביטול אף כשבמבטל עצמו לא הי' שיעור הראוי, וכתב האבנ"ז שהטעם בזה הוא משום דלמחטין וצינורות סגי בכ"ש, ושפיר בטלו הנוטפין להטביל בהן כלים, וכיון שבטלו ונחשבו כמעיין, שוב מצטרפין גם לאדם, דמיגו דבטל לגבי מחטין וצינורות בטל נמי לגבי אדם, אך כתב שם בסקי"ג, דבד' התורי"ד בשבת דט"ז: דס"ל דמקוה שאין בה מ"ס, ונפל לתוכה קורטוב שאובין והשלים לכשיעור, ה"ז פסול מדאורייתא, והטעם בזה הוא משום דל"מ דין ביטול היכא דאין במבטל כשיעור, ולפ"ז בע"כ דלא אמרי' מיגו דמהני לכלים, ולדעתו בעכצ"ל דהא דזוחלין שרבו על הנוטפין איירי שיש בהן מ"ס, עכ"ד.

    אמנם י"ל בזה לפמש"כ האחרונים, דחלוק הוא דין מ"ס דבעי' במקוה לטבילת אדם, מדין מ"ס דבעי' במעין לאדם, דדין מ"ס במקוה, היינו דבפחות ממ"ס לי"ב שם מקוה לאדם, אך דין מ"ס במעיין לאדם, היינו דין במעשה הטבילה, וע"כ במקוה שאין בו מ"ס, ל"מ לבטל המים השאובין שישלימו לשיעור מ"ס, כיון שבמבטל עצמו ליכא כח טהרה, ומשא"כ במעיין שאין בו מ"ס, דאי"ב דין טהרה אף לאדם, ואך דאיכא שיעור דמ"ס במעשה הטבילה, הרי דשפיר מהני שיתבטלו הנוטפין בזוחלין וישלימו לשיעור, כיון שהי' במבטל כח טהרה אף לאדם, ושו"ר בשע"י ש"ג פכ"ז ובזכרון שמואל סי' פ' שכתבו כן. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובשיעורי הגרב"ד מקואות סי' א' הביא בשם הגר"ח לפרש בע"א, דהא דל"מ ע"י ביטול ברוב להשלים לשיעור מ"ס, הוא משום דהוי כהוכר האיסור, דכיון דכל דליכא מ"ס לא חשיב כלל מקוה, ממילא דכל דאין בהמים הכשרים מ"ס ל"מ חייל ע"ז תורת מקוה מכח דין ביטול ברוב, דהוכר דאין כאן מקוה, ועיי"ש מה שהוסיף לבאר בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויל"פ עוד הטעם בזה, לפ"ד שו"ת הרי"מ שהבאנו בסק"א בהערה, דהא דהיתר אינו בטל באיסור הוא משום דאין המיעוט מתנגד להרוב, ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש כ"ז רק ביבש, אך בתערובת דלח איכא דין ביטול אף כשאין המיעוט מתנגד לרוב, וכדמוכח כן מכ"ד, ונת' בזה בדברינו בענין רואין, בד' השטמ"ק בסוגיין, עיי"ש, וע"כ בתערובת דלח אף היתר בטל באיסור וחייל עלי' איסורא. [↑](#footnote-ref-16)
16. אמנם מכ"ד מוכח דהביטול בסוגיין הוי כלח בלח, וזהו **א'**, לדעת הרי"ד דבביטול דיבש ביבש אסור לאדם א' לאכול כל התערובת ואם אכל חייב חטאת, וא"כ הכא שאכל כל התערובת מה מהני הביטול, אך אולי יל"ד דאף להרי"ד אינו חייב אלא חטאת, אך מלקות א"א לחייבו, וצריך בדיקה בזה, ובע"כ דהכא חשיב כלח בלח דמהני הביטול לאכול כל התערובת, דהרי בכל משהו מעורב גם מהאיסור ואפ"ה שרי, וא"כ ה"נ שרי לאכול כל התערובת, **ב'**, שמעתי להוכיח כן מד' הרשב"א בחולין דצ"ח:, עיי"ש שדן לפרש ד' רש"י בסוגיא שם, דבמב"מ בקדשים מודו רבנן לר"י דאינו בטל, והק' ע"ז הרשב"א מסוגיין דמבו' דמב"מ בטל, והנה אי נימא דהכא חשיב כיבש ביבש, א"כ הרי לק"מ מהכא, שהרי דעת הרשב"א בחולין שם דלא אמר ר"י דמב"מ לא בטל רק בלח, וא"כ ה"נ מה דמודו לי' רבנן בקדשים היינו רק בלח, ול"ק כלל מהכא דהוי יבש ביבש, ומוכח מד' הרשב"א דס"ל דהכא חשיב כלח בלח, **ג'**, מד' השטמ"ק בהשמטות בהמשך הסוגיא, בהטעם דאמרי' הכא רואין ובעלמא לא אמרי' רואין, לכאו' מוכח דהכא חשיב כלח בלח, ואכמ"ל בזה, ונת' עוד בזה בדברינו בסוגיא דרואין סוסק"ג. **ד'**, ע' שע"י ש"ג פי"א, שהק' היאך איכא דין ביטול בסוגיין לפירש"י, הרי אין ידוע מהו הרוב, ובד' תשו' הרשב"א מבו' לפ"מ שפי' הגרע"א, דכה"ג ליכא ביטול, וכתב הגרש"ש דצ"ל דלח בלח שאני, ולפ"ז מוכח דחשיב כלח בלח. [↑](#footnote-ref-17)
17. והנה עי' בשטמ"ק מנחות דכ"ג: אות א' ואות ט"ז במה שהביא מפירש"י, דלכאו' מבו' התם דמהני דין ביטול שמבטל דם קדשים לדם חולין, דיחול על הדם החולין דין זריקה, עיי"ש, וצ"ל דעל דם שפיר מצי חייל דין זריקה, וצ"ע בזה, ואולי יל"פ, דל"ב שיחול על הדם החולין דין זריקה, אלא רק שלא יעכב מלזרוק הדם קדשים, וע"ז מהני שפיר דין ביטול, ויל"ע בזה, וע' עוד במה שהבאנו להלן בהוספה מד' מהר"מ מר"ב, דמהני דין ביטול שיתבטל דם עולה לדם חטאת, ויהא דם העולה כשר לקיום דין מתנות החטאת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. והוכיח גם מד' התוס' פ' כל שעה דל"ז:, במוגלשין ע"ג קמח, דמיירי בשיעור מצומצם, וכיון שנתבשל כדי קליפה חסר שיעורו, ובודאי אח"כ לשו ומתערב, ואעפ"כ לא מצטרף לשיעור, עיי"ש, ונ' דהתם שאני, דכיון דליכא שיעור חלה, ל"מ חייל ע"י ביטול חובת חלה, וכמו שהבאנו לעיל סק"ו. [↑](#footnote-ref-19)
19. אמנם ע' במנח"ב סי' ס"ט ענף ג', שעמד בזה, דמהיכ"ת יתבטלו שאר המינים בהדגן, הרי ניכרין הן בטעמן, וטעמו וממשו לא בטל, ויש להוסיף דזה תלוי בפלוגתת הראשונים שנת' בדברינו בדין טכ"ע סי' א', והיינו דלהסוברים דכל הא דנו"ט ברוב לא בטל הוי משום דינא דטכ"ע, י"ל דע"כ היתר באיסור שפיר בטל אף שטעמו ניכר, דליכא בהיתר דין טכ"ע, אך לדעת רש"י והרמב"ן ודעימייהו דהא דטעמו וממשו לא בטל הוי אף בלא דינא דטכ"ע, א"כ לכאו' בדין שאף היתר באיסור לא יתבטל היכא שטעמו ניכר, אך שוב נתבוננתי די"ל, דכיון שדעת הרמב"ן ודעימי' דרק כזית בכדא"פ לא בטל, מסתבר דל"ש כן כלל כד דייני' לבטל ההיתר באיסור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-20)