חלה ג שכג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכג,א*

**שיעור ג'**

**הדינים הנידונים**

* **שאלה בחלה שנפלה לעיסה.**
* **כשנשאל אי בטל למפרע או מכאן להבא למפרע.**
* **אכילה בשולחן אחד עם כהן.**
* **בליעת חלה בכלים.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] כתב הרמ"א: ואם חזרה ונתערבה בעיסה ואין ק"א לבטל, אם לא אכל העיסה ישאל לחכם עליה ויתיר לו כנדר, דנשאלין על ההקדשות, ויחזור ויטול חלה אחרת.

## בדין שאלה על החלה כשנפלה לעיסתה או לעיסה אחרת

כבר נתבאר לעיל שמי שנתערב לו חלה בעיסה יכול לישאל על החלה ולהציל את התערובת. אכן הרמ"א כתב כן רק באופן שלא אכל עדיין מן העיסה. ובדרכי משה (ס"ק ד) מבואר שאם כבר אכל מן החלה לא ישאל על החלה, וז"ל 'ונראה לי דוקא כהאי גוונא שעדיין העיסה קיים ויכול ליטול חלה אחרת, אבל אם כבר נאכל העיסה אי אפשר לישאל עליה, דאם כן כבר אכל למפרע טבל, כן נראה לי'. וביאר הש"ך (ס"ק ו) דאף שאם לא נשאל נמצא שהוא אוכל חלה, מ"מ עדיף שלא לישאל, דהא לדעת רוב הפוסקים החלה בטילה ברוב, ואילו אם ישאל עליה נמצא שאכל טבל לכו"ע ולא נתבטל הטבל. והוצרך הש"ך לבא לזה שבטל ברוב, שאם נאמר משום שהטבל מרובה, אבל אם לא ישאל אין כאן אלא מיעוט חלה, אין זה טעם, דמוכח בגמרא יומא (פג.) שאכילת תרומה חמורה מטבל, אף שהתרומה היא דבר מועט.

ולפי טעם זה של הש"ך שהחלה בטילה ברוב, לכאורה באר"'י שאין החלה בטילה ברוב, א"כ שפיר יש לו לישאל על החלה. אכן יש לדחות דמ"מ מדאורייתא גם באר"י בטילה ברוב ורק מדרבנן החלה אוסרת עד מאה [ואף שהכל מדרבנן, מ"מ ע"י הביטול נחית דרגא דיש כאן עוד דרבנן].

והחזו"א בדמאי (סי' ד ס"ק כה) כתב במי שלא אכל את כל העיסה שעדיף לו שלא לישאל, ולא מטעמו של הש"ך אלא מטעם אחר, שאם אכל מקצת מהעיסה אם ישאל נמצא שאכל טבל בודאי, לכך עדיף שלא ישאל דהא אין זה ברור שאכל את החלה, דשמא עדיין היא בעיסה. ועוד כתב שאם כבר אכל הוי כמו שכבר ניתנה לכהן, שאינו יכול לישאל עליה, דהעניין הוא שאם כבר נתן לכהן ממילא כבר נתפס החלה, וא"א לישאל עליה, וא"כ ה"נ אם כבר אכל י"ל כך [ונמצא לביאור זה שאפילו אם יעמוד וישאל לא מהני, אבל לטעמו של הדרכי משה אם ישאל על החלה מהני, רק שאין ראוי לעשות כן כיון שיתברר שהוא אכל טבל].

ויש להקשות על דין זה [ועי' בבית מאיר שהקשה כן], דמשמעות הרמ"א שישאל דוקא אם לא אכל אפילו מקצת מהעיסה ורוצה להתיר את העיסה, וא"כ קשה דהא הכא מיירי השו"ע בחלת חו"ל, ובחלת חו"ל הא קיי"ל שאוכל ואח"כ מפריש, כלומר שיכול לאכול הכל ולהניח בסוף את החלה, וא"כ כל שלא אכל את 'כל' החלה, הרי יכול להמשיך ולאכול כדרכו, ויתן דעתו להשאיר חלה לבסוף, ואמאי צריך לישאל. וזה לא נראה לומר שאם אכל שלא על דעת להפריש לא מהני הפרשתו של אח"כ.

אכן כל זה קשה אם הרמ"א מיירי באופן שנפלה החלה לעיסה שלה עצמה, וממילא נשארה העיסה, וא"כ יכול לישאל ולא תהיה אכילת טבל דהא יכול להשאיר בסוף [דזה ודאי לא מסתבר להעמיד דברי הרמ"א בגוונא שנפלה החלה לאותה העיסה, וכבר אכל את כולה, וכל הנידון יהיה מה עדיף כלפי שמיא, וגם מהבית מאיר מוכח שהיה פשוט לו דלא מיירי בכה"ג שכבר אין לו עיסה כלל]. אבל יש לבאר דמיירי בנפלה החלה לעיסה אחרת, ושלא נשאר מהעיסה מידי, ובכה"ג אם ישאל אינו יכול אח"כ להפריש, ונמצא שאכל טבל. ועיי"ש בב"מ דס"ל שבחו"ל אין איסור טבל כלל אלא רק עובר על מצוות הפרשת חלה [דהא מבואר שיכול לאכול ואח"כ להפריש ומוכח שאין איסור טבל אלא רק מצוה להפריש].

וע"ע בפתחי תשובה (ס"ק ב) שהביא משאילת יעב"ץ (ח"א סו"ס קלה) שאם חזרה החלה ונפלה לעיסה שלה יכול להפריש מיניה וביה, דס"ל שאם נפלה שם החלה חזרה לטבלה כמו שמצינו לעניין דמאי, ולדעתו כל הדין שכתב הרמ"א שאינה בטילה במין במינו עד ק' מיירי בנפלה החלה לעיסה אחרת. והחת"ס בתשובה (סי' שיט) סמך קצת על דעתו, שכתב שאף שהט"ז סובר שלא מהני שאלה, באופן שחזר לעיסה עצמה, היות ויש מקילין להפריש מיניה וביה גם בלא שאלה, ממילא אפשר לסמוך על שאלה.

## כשנשאל מתברר למפרע שהיה טבל או רק מכאן ולהבא ולמפרע

אכן החת"ס בתשובה (יו"ד סי' רנג) כתב לדון בקטן שנתגייר שיכול למחות בשעה שהגדיל ונעשה גוי למפרע, וכתב שם שהמפריש תרומה ואכל ואח"כ נשאל על התרומה, נראה לו פשוט שאינו עובר על איסור טבל אחר שאכל, כיון שבשעה שאכל אכילתו הייתה בהיתר [וכיסוד זה מביאים בשם הלכות קטנות ח"א סי' קלט]. וכתב החת"ס להוכיח כדבריו, דאל"כ המפריש תרומה איך יברך, דילמא ישאל על התרומה ונמצאת ברכתו לבטלה, אלא ודאי התרומה חלה אלא שאח"כ כשנשאל על התרומה מתבטל למפרע. ולגבי קטן שנתגייר דקיי"ל בכתובות (יא.) שיכול למחות כשנעשה בן י"ג שנה, אם נגע ביין כשהיה קטן נעשה היין יי"נ, אבל מי ששתה מהיין קודם שהמחאה לא חשיב שעשה איסור, שלעניין למפרע לא מהני המחאה רק לעניין מכאן ולהבא מתבטלת גירותו למפרע.

וכסברא זו כתב החת"ס על המשנה בר"ה (לב:), שאמרו למה אין תוקעים שחרית כיון שעדיין לא באו העדים, ואף שאח"כ יהיה ר"ה למפרע, מ"מ אין לתקוע קודם שבאו עדים, כיון שעדיין לא באו, והיינו משום שאף שחל למפרע היינו שרק אחר שבאו העדים חל למפרע אבל קודם לכן באמת אינו ר"ה.

## אם שרי לעבור על הנדר כשהולך להפירו

וכמו"כ שייך נידון זה לעניין נדר, שלדברי החת"ס הנודר אסור לעבור על הנדר אף שהולך הוא להתיר את הנדר, ואף שכשישאל על נדרו מופר הוא למפרע, מ"מ כל זמן שלא הופר הנדר אסור לעבור על הנדר, שרק לאחר ההפרה מתבטל הנדר למפרע.

וכבר נחלקו בזה הראשונים, דבירושלמי (נדרים פ"ו ה"ד) איתא 'נדרין מה את עביד להון כדבר שיש לו מתירין או כדבר שאין לו מתירין. מסתברא מי עבדינון כדבר שיש לו מתירין, דתנינן תמן שהזקן עוקר את הנדר מעיקרו. אמרו אינו עוקרו אלא מיכן ולהבא'. ופירש הרא"ש (נדרים פ"ו סי' ג) ז"ל 'התני תמן שהחכם עוקר את הנדר מעיקרו, כלומר וכיון שעוקר אותו מעיקרו נמצא שלא נאסר מעולם ולא הוי דבר שיש לו מתירין. אמרי אין עוקרו אלא מכאן ולהבא, כלומר עיקר העיקור מכאן ולהבא, שהרי היה אסור עד עתה, ואף על פי שעוקרו מעיקרו מכל מקום היה אסור עד היום, הלכך חשיב דבר שיש לו מתירין'. ומזה הוכיח הרא"ש שיש איסור תורה לעבור על הנדר קודם שמפירו.

אכן הרשב"א בתשובה (ח"ה סי' סח, וע"ע בתשובות הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' רעא) כתב במי שנדר שאם לא יפרענו חמיו עד לפסח לא ילך לעירו בחג השבועות, ולא פרעו חמיו, ורצה לישאל על נדרו, אלא שקיי"ל שאין חכם מתיר את הנדר עד שיחול הנדר, ונמצא שאינו יכול לישאל על נדרו עד החג. וכתב רשב"א שאפשר שמשום שלום בית שייך להתיר לו לבא לעירו של חמיו בחג העצרת, ואז יחול נדרו, ואחר העצרת כשיתירו לו נדרו לא ישאר עליו עונש הנדר, מפני שחכם עוקר הנדר מעיקרו. ומבואר שמותר למפרע [ועי' ביאור הגר"א בהלכות נדרים (סי' רכח ס"ק לה) שהביא שזה מחלוקת].

וכעין זה מצאנו גם גבי הנותן גט לאשתו על מנת שתבעלי לפלוני, דכתב בשו"ע (אבהע"ז סי' קמג סעי' יח) 'הרי זה גט, ולכתחלה לא תבעל לו, דהא אינה מגורשת עד שתבעל לו נמצאת תחלת ביאה באיסור'. והבית שמואל (שם ס"ק לב) הבין שאסור לה ליבעל מדרבנן, אבל מביאור הגר"א שם נראה שהוא איסור תורה והביא כן מהירושלמי, וחזינן שאף שיחול הגט למפרע, מ"מ עכשיו היא אשת איש והיא אסורה מן התורה.

והנה לפי מה שנתבאר בדרכי משה כאן שאם ישאל נמצא שאכל טבל, מוכח לכאורה כדעת הרשב"א שמתבטל למפרע לגמרי ונמצא שכבר למפרע היה דינו כמו שלא נדר מעולם, וה"נ כשנשאל על החלה נמצא שאכל טבל. אכן החת"ס (בתשובה שם) ס"ל כדבר פשוט שאינו עובר איסור, ולכאורה דעתו כדעת הרא"ש שאינו בטל לפרע, אלא רק מכאן ולהבא מתבטל למפרע.

**וכתב** בשו"ע **רשאי לאכלה עם זר על שלחן אחד, לפי שאינה מדמעת.**

## הטעם שלא חששו שיאכל הזר עם הכהן על שולחן אחד

והש"ך (ס"ק ב) הביא דברי הגמרא בחולין (קד:) שהטעם שלא אסרו אכילה עם הזר על השולחן הוא משום שחלת חו"ל דרבנן. אלא שצריך לב' הטעמים, שהטעם שכתב השו"ע מהני שלא נחשוש שתתערב החלה במאכל, והטעם שאמרו בחולין הוא כדי שלא נגזור שלא להעלות על שולחן אחד מחשש שיבא לאכול את החלה.

והנה לגבי איסור בשר וחלב מצאנו איסור זה שלא לאכול על שולחן אחד זה בשר וזה חלב, וכתב הש"ך (שם, וכן האריך בסי' פח ס"ק ב) שנראה שבכל האיסורים לא גזרו שלא להעלות על שולחן אחד, שלא חששו שיבא לאכול דבר אסור, ורק בשר וחלב שכל אחד בפני עצמו היתר ולא בדילי מיניה אינשי, שייך בזה גזירה העלאה אטו אכילה. אלא שהקשה א"כ אמאי בחלת חו"ל מצאנו דאי לאו שהיה מדרבנן היו גוזרים העלאה אטו אכילה, והרי אין זה היתר בפני עצמו. וכתב דלחם שאני, דכיון שעל הלחם יחיה האדם שייך גזירה אפילו בדבר האסור בפני עצמו. ומחמת זה סובר הש"ך שאסור לאכול על שולחן אחד עם מי שאוכל 'חדש' או שאר לחם האסור מה"ת.

אבל היד יהודה (סי' פח ס"ק ב) חולק על הש"ך והביא מהרמב"ן (ע"ז סו:) שדבר שיש לו היתר לאחרים שייך שפיר גזירה העלאה אטו אכילה, וכיון שחלה יש לה היתר לאחרים שהרי מותרת לכהן, אי לאו שאיסורה רק מדרבנן שייך ביה גזירה, אבל דבר האסור לכל אדם אין כלל חשש שיבא לאכלו [ויסוד גדול חזינן הכא כמה בנ"א מושפעים מחבריהם, שאף אדם שיש לו ידיעה ברורה על דבר שהוא אסור, אם רואה הוא אחרים שמתירים בזה זה מחליש אצלו את חומר האיסור].

## חלת חו"ל שנבלעה בכלי חרס

והנה כבר נתבאר שמוכח בראשונים שחלת חו"ל שנבלעה בכלי נאסר הכלי עד שיגעילו, אמנם כתב הש"ך (ס"ק ד) שבכלי חרס אין אומרים שישבר, אלא מגעילו ג' פעמים ודיו, וכמו שמבואר בירושלמי והראשונים וכן פסק הטור בסי' קכא שכל שאין לו עיקר מן התורה מהני הגעלה ג' פעמים להכשיר כלי חרס, וכן פסק השו"ע סו"ס קיד לגבי בישולי עכו"ם.

ויש מהפוסקים שרצו להתיר כן גם בספיחי שביעית, ונפק"מ גדולה ומצויה בבתי מלון שהשתמשו בספיחי שביעית אם נאסרו כל כלי החרסינה לעולם או ששייך להתירם ע"י הגעלה ג' פעמים, ולמעשה לא מצינו בש"ך (ס"ק ד) להקל אלא לגבי בישול עכו"ם וחלת חו"ל, וכן מבואר ביד יהודה (סי' צח ס"ק כב ובקצר ס"ק כח) שרק ב' דברים (היינו בישולי עכו"ם וחל חו"ל) חשיבי אין להם עיקר מה"ת.

ועיין בחזו"א יו"ד (סי' מד ס"ק ג) שדעתו שהרוצה להתיר ע"י הגעלה ג' פעמים צריך להחליף המים כל פעם, וכן אחר שהגעיל כלי אחד שוב אינו יכול להגעיל שם כלי חרס אחר, אלא צריך כל כלי להגעיל ג' פעמים כל פעם במים אחרים, ולדבריו אי"ז כל כך פתרון כי קשה לעשות כן בפועל, אכן יש עצה לעשות הגעלה במדיח כלים (אלא שצריך שיהיו המים רותחים, כמבואר בחזו"א שם) שכל פעם זה מים חדשים. אמנם הביא החזו"א שדעת הפרישה שכל מה שצריך ג' פעמים הוא כדי לפרסם שבעלמא לא מהני הגעלה לכלי חרס, וממילא מסתבר שלדעתו אי"צ כל כלי בנפרד. וע"ע בחזו"א או"ח סי' קכב (ס"ק ד ד"ה ואמנם) שאם א"א להגעיל בג' פעמים בדיעבד מותר להשתמש בלא הגעלה [כמובן דוקא בבישול עכו"ם וחלת חו"ל].

## נתערבה החלה באינה מינה

וכתב הרמ"א שאם נתערבה החלה בשלא במינה צריך ששים ובהגהות רע"א שלח לעיין במנחת יעקב (כלל לט אות י) שהקשה על זה. והיינו שנחלקו הפוסקים מה הטעם שמין במינו יבש ביבש אינו בטל עד ששים, שהש"ך (סי' קט ס"ק ט) כתב שהוא גזירה דרבנן שמא יבשלם ויתן טעם ויבא לידי איסור תורה, ולפי"ז כתב שבאיסורים דרבנן מין בשאינו מינו בטל ברוב, כיון שאינו יכול לבא לידי איסור תורה. והקשה המנח"י דא"כ אמאי כתב הרמ"א שחלת חו"ל שנתערבה באינה מינה אינה בטילה אלא בששים, והרי אי"ז אלא איסור דרבנן ולעולם לא יבא לידי איסור תורה. וכן דעת היד יהודה (סי' קט ס"ק יא) שאין הגזירה מחשש שאם יבשלם יתן טעם, אלא גזרו יבש ביבש אטו לח בלח [שמין בשאינו מינו בלח בלח אסור מה"ת, וביבש ביבש גזרו מדרבנן אטו לח בלח שהוא מה"ת, משא"כ מין במינו שאף לח בלח אינו אסור מדאורייתא, לכך יבש ביבש במין במינו דלא שייך ביה גזירה בטל ברוב].

## שכחו ולא הפרישו עד לאחר האפיה, או לאחר שאכל

הש"ך (ס"ק ה) הביא ממהר"י ווי"ל (סי' מח) כששכחו ולא הפרישו חלה מן העיסה, וכבר בישלו את העיסה, שיטול עכשיו חלה לאחר הבישול, אלא שכתב ליטול חלה מועטת כדי שיהיה שיעור ק"א כנגד אותה חלה, דאל"כ נמצא למפרע שהיה כאן חלה, ונאסרה העיסה. והש"ך (שם) חולק שאי"צ ליטול חלה מועטת, דהא קיי"ל בחלת חו"ל שאוכל ואח"כ מפריש ולא מצינו שצריך להפריש חלה מועטת [שיהיה שיעור ק"א כנגדה] כדי שלא יאסר הכל.

והנה לדעת הש"ך אם אפה חלות בתנור ושכח להפריש חלה, כשמפריש יכוין גם על הבלוע כדי שלא יאסר התנור מחמת הבליעות, ובאמת צ"ת גם להמהר"י ווי"ל אמאי לא יכוין להפריש על הבלוע בשאר העיסה מהחלה ולא תיאסר העיסה. ואולי כיון דס"ל שנעשית חלה למפרע, נמצא שיש כאן טעם מן החלה.

ומצוי הוא בלימון שחותך אותו קודם המעשר, שצריך לכוין לעשר גם את הבלוע. אבל לאחר כ"ד שעות נחלקו מרן הגרי"ש ומרן הגר"ח קנייבסקי אם אפשר להפריש על הבלוע.

בברכי יוסף (ס"ק ד) כתב שאם אכל חלק מהעיסה, יכול בדיעבד להפריש אף על מה שכבר אכל, ואפילו בחלת אר"י, ואף שאינו מן המוקף אי"ז מעכב בדיעבד. וכן יהיה הדין גם בתרומות ומעשרות.