קכט . י
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / יש נוחלין

**עיקרי הסוגיא**.

1. ר"ל אמר לא קנו עד שיאמר. עי' בפי' הרשב"ם. ובר"י מיגש ביאר באופ"א.
2. ר"א בריה דרב עויא וכו' ירושה אין לה הפסק. הרשב"ם פי' שכיון שאמר לשון לא ברור סתמא כוונתו לירושה אבל אם יאמר מפורש שנותן במתנה זכה הראוי לירשו בתורת מתנה ויש לה הפסק. אבל הרמב"ן הביא בשם הגאונים שחולקים וסוברים שכיון שהוא ראוי לירשו לא מהני בו זכיה בתורת מתנה אלא בתורת ירושה. וכשיטת הגאונים כתב הרי"ף לקמן קמט. גבי איסר גיורא ועי' ברמב"ן במלחמות כאן ולקמן קמט.
3. והק' הר"י מיגש לשיטת הגאונים למה באומר תנו לבני שקל בשבת וכו' הרי שם זכו הבנים בתורת ירושה ואיך יש שם הפסק. ועי' מה שתי' בזה הר"י מיגש ויד רמ"ה, אבל הרמב"ן הק' עליו כמה וכמה קו'. וחידש הרמב"ן דכל החידוש של ר"א בריה דרב עויא הוא רק בהנחלה דריב"ב, אבל בירושה של תורה יש לה הפסק.
4. נכסי לך ואחריך וכו' ירושה אין לה הפסק. הראשנים נח' האם זה רק למ"ד אחריך לאו כאומר מעכשיו דמי. ולכך כבר זכה הראשון בגוף ואין לו הפסק. או דקאי גם אם אחריך כמעכשיו דמי. ושורש המח' הוא במסקנא לעיל קכה: ההיא סבתא וכו'. דדעת הרי"ף דאחריך לאו כאומר מעכשיו דמי. ובבעה"מ שם נחל' עליו שגם אם מאחריך כאומר מעכשיו דמי יכול הראשון למכור. ועי' בקצה"ח בקצה"ח רמח סקי"א.
5. תוכ"ד כדיבור דמי. עי' בתוס' שהביא שיטת ר"ת דדין תוכ"ד הוא תקנ"ח כדי שיוכל לשאול לשלום רבו. אמנם הר"ן נדרים פז. חולק וס"ל שהוא דין דאו' שאין אדם גומר בדעתו עד אחר זמן של תוכ"ד, ולכך יכול לחזור בו, אבל לגבי ע"ז ומגדף קידושין וגירושין מכיון שהם דברים חמורים מיד הוא גומר בדעתו. ודלא כשיטת הרשב"ם שהחומרא שאינו חוזר בגרושין הוא תקנ"ח.
6. חוץ מע"ז. עי' רשב"ם ותוס'. ועי' בקוב"ש אות תל.

**כתב בין בתחילה ובין בסוף וכו'.** מדברי הרשב"ם שכתב 'דנהי דלא תפיס לשון ירושה לפי שאין אדם מתנה וכו' וכמו שלא אמר כלום דמי, לשון מתנה מיהא תפיס'' משמע מדבריו דבאדם אחד לשון מתנה חל ולשון ירושה לא חל, ואין מבטל לשון ירושה לשון מתנה, אבל למ"ד אפי' באדם א' וב' שדות התם הכוונה דלשון מתנה מגלה על לשון ירושה ובזה פליגי, וכמו שכתב הרשב"ם ובסברות בעלמא פליגי.

אמנם בדברי ר"ל שאמר לעולם לא קנה עד שיאמר וכו' ביאר הרשב"ם דכיון שיש כאן שני מעשים ושני אנשים ממילא לעולם מתפרש הלשון על מעשה אחד מתנה, ועל מעשה אחד ירושה, על הראשון ראשון ועל האחרון אחרון, אבל כשאומר ירושה בתחילה ובסוף ובאמצע מתנה בכה"ג כמו שהלשון ירושה נאמר על שניהם כך הלשון מתנה קאי על שניהם. ורק בגלל שהוא חזר ואמר ירושה בסוף אמרינן שכמו שאמר לשון ירושה על שניהם כך לשון המתנה הוא על שניהם. אבל אם הוא יאמר פלוני ופלוני ירשו שדה פלונית ופלונית שנתתי להם במתנה ולא אמר אח"כ וירשום, הראשון לשון ירושה ולשני לשון מתנה, דשני הלשונות מתפרשים כנגד שני המעשים.[[1]](#footnote-1)

אמנם הר"י מיגאש חולק על הרשב"ם וסובר שהלשון מתנה באמצע לאו דוקא והגמ' נקטה לשון של מתנה באמצע, לעולם גם אם יאמר פלוני ופלוני ירשו שדה פלונית ופלונית שנתתי להם במתנה גם קנו שניהם. אלא דר"ל בא לחדש שלא קנה וכו' דדוקא באדם אחד ושדה אחת מהני, דבאדם אחד ושדה אחת מהני אם אמר לשון מתנה וירושה, דעל אותו אדם ועל אותו שדה מתפרש הלשון של המתנה. ולכך גם בשני בנ"א ובשני שדות אם הוא יאמר ירשו שדה פלונית ופלונית שנתתי להם במתנה מהני, דמתפרש הלשון ''שנתתי להם'' על שניהם ועל שני השדות. וכמו השיטה של רב דימי בשם ר"י. וכן פי' המ"מ בשי' הרמב"ם (פו' מנחלות ה"ו) עיי"ש.

ולפי"ז לפי רב דימי יש שני שיטות ר"י ור"א, דר"י דוקא באדם אחד ושדה אחת, ולר"א אפי' אדם אחד ושני שדות. ולפי רבין יש ג' שיטות ר"י סובר שפי' שני שדות ושני בנ"א, ור"א מהני רק לאדם אחד ושני שדות, אבל שני בנ"א ושני שדות לא מהני, ור"ל סובר כמו ר"י אליבא דרב דימי, דדוקא אדם אחד ושדה אחת.

**האומר תנו שקל לבני וכו'.** ומבואר בגמ' בכתובות סט: דהטעם משום מצוה לקיים דברי המת, [דבל"ז כיון דיורשים הכל מיד א"א לעכב אותם].

ועי' בסמוך מובא מח' בראשונים דדעת הרי' מיגאש והרמב"ן דזכו רק כפי החשבון, ובמותר זכו האחרים מיד, ויש שסבירא ליה דזכו מייד בהכל אלא דהקנה ע"י אחריך לאחרים, ומה"ט הקשו דירושה אין לה הפסק, ומכאן הוכיח בעה"מ כשיטת הרשב"ם שאם אמר בלשון מתנה הוי בתורת מתנה ולא בתורת ירושה.

**חידושו של ר"א בריה דרב עויא.**

א. לדברי ריב"ב נכסי לך ואחריך לפלוני וראשון ראוי לירשו אין לשני במקום ראשון כלום, שאי"ז לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק. דהיינו דלריב"ב דילפינן מקרא בסמוך דאמר קרא והיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה, נמצא לפי"ז שהכח של האב אינו מתנה לבנו אלא יש לה תורת ירושה, ומכיון שיש לה תורת ירושה ממילא לא שייך הדין של אחריך לפלוני דירושה אין לה הפסק, דבשלמא בקנינים או במתנה הוא יכול לתת או להקנות לראובן ולומר שאחריך דהיינו לאחר מותו לא יקבלו יורשיו את המתנה אלא אחריך לפלוני, דיש מתנה או קנין לזמן קצוב. אבל מכיון שחידש ריב"ב שיש לזה תורת הנחלה וירושה ממילא ירושה אין לה הפסק[[2]](#footnote-2).

וכתב הרשב"ם בד"ה אם אמר לאחד מהם וכו' וראשון ראוי ליורשו ולא פירש לא לשון ירושה ולא לשון מתנה אין לשני במקום ראשון או יורשי ראשון כלום שאין כאן לשון מתנה להאי ראשון אלא סתמא ללשון ירושה איכון הנותן וכו', מבואר דכל החידוש של ר"א בריה דרב עויא הוא רק במקום שהוא נתן לראשון בתורת ירושה, אבל אם הוא אמר לראשון להדיא בתורת מתנת שכ"מ אני נותן לך בכה"ג גם לריב"ב שהוא ראוי ליורשו יש לו הפסק, שהרי בהדיא הוא נתן לו בתורת מתנה. ולכך ביאר הרשב"ם שמכיון שהוא אמר כאן לשון סתמא 'נכסי לך' דאין כאן לא לשון ירושה ולא לשון מתנה, לכך אמרינן שסתמא ירושה היא וירושה אין לה הפסק. אבל מ"מ אם יאמר בפירוש בתורת מתנה הרי"ז בתורת מתנה ויש לה הפסק.

ב. הרמב"ן בחי' הביא פי' הרשב"ם וכתב 'ולישנא דגמ' משמע הכי מדקאמר שאין לשון מתנה אלא לשון ירושה, ולא קאמר שאין מתנה אלא ירושה משמע דבלשון הוא מקפיד.

אבל הביא הרמב"ן שהגאונים כתבו שאפי' אמר בפירוש לשון מתנה אמרינן לשון ירושה הוא, ''ואפי' אמר בלשון מתנה כירושה חשבינן ליה דמה שהוא שלו בירושה אינו יכול ליתן לו במתנה, וירושב דידיה נמי תורה היא שהתורה נתנה לו רשות ליתן לו נכסיו וירושה היא''. והביאור הוא דזה ברור ופשוט שהאב יכול לתת מתנה מחיים לבנו, אלא כוונת הגאונים שהחידוש של מתנת שכ"מ שחלה רק לאחר מיתה התחדשה רק במי שאין ראוי לירשו, אבל במי שראוי לירשו והוא נותן לו מתנת שכ"מ שחלה לאחר מיתה, ובזמן שלאחר הוא יכול לתת לו בתורת ירושה, בזה חידשו הגאונים שאינו יכול לתת לו בתורת מתנה אלא בתורת ירושה, דלעולם היא ירושה. וצ"ב בזה מסברא.

נמצא שנחלקו האם אדם יכול לתת מתנת שכ"מ לבנו. דלפי הרשב"ם יש מתנת שכ"מ גם לבנו, וכשם שאם הוא נותן מתנה לאחר המתנה מבטלת את הירושה, כך אם הוא נותן מתנה ליורש עצמו המתנה מבטלת את הירושה, ואין זכיתו בתורת ירושה אלא בתורת מתנה ומתנה יש לה הפסק, [רק סתמא הוא בתורת ירושה], ולפי הגאונים אין מתנת שכ"מ לבנו, דמתנה למי שראוי לירשו המתנה לא מבטלת את הירושה, [דכיון שהמתנה היא אחר מיתה ובזמן שלאחר מיתה הוא ראוי לזכות בתורת ירושה לא שייך ביה מתנה].[[3]](#footnote-3)

ג. והביא הרמב"ן שהר"י מיגש הק' על הגאונים מהברייתא שהובא לעיל האומר תנו שקל לבני בשבת וכו' [דאינו רוצה לתת להם את כל הירושה בב"א אלא שקל בכל שבת], ואם אמר אם מתו ירשו אחרים תחתיהם בין שאמר תנו בין שאמר אל תתנו אין נותנין להם אלא שקל, [דאמדינן דעתו בבירור שלא נתכון אלא לתת שקל לשבת]. ולכאו' קשה הא הבנים שלו הם ראוים ליורשו, ומכיון שהם ראוים ליורשו הרי המתנה היא בתורת ירושה, וירושה אין לה הפסק. ואדרבא בבעה"מ הביא מכאן ראיה לשיטת הרשב"ם, שהרשב"ם פי' שאם הוא יאמר בפירוש שהוא נותן בתורת מתנה מהני, ואי"ז בתורת ירושה, ושפיר מיירי בבריתא שאמר בפירוש שהוא נותן מתנת שכ"מ לבניו שקל כל שבת, ובזה שפיר דין ירשו אחרים תחתיהם, אבל לשיטת הגאונים שלעולם אפי' אם הוא יאמר להדיא לשון מתנה חל על זה תורת ירושה, א"כ קשה מהברייתא איך יש דין ירשו אחרים תחתיהם.[[4]](#footnote-4)

[בראשנים הק' עוד ממתני' לעיל קכו: דאם אמר על מי שראוי ליורשו בתורת מתנה מהני לכו"ע, וגן לריב"ב לשון מתנה מהני גם על חלק בכורה. הרי ששיך לתת מתנה על מי שראוי ליורשו, ולא אמרינן שתמיד הוא ירושה. ותי' הרשב"א דכיון שאין דין הנחלה לרבנן וגם לריב"ב על חלק בכורה לא מועיל הנחלה לכך היות וזה מופקע מהנחלה מהני בו מתנה. ובריטב"א תי' באופ"א שאין כוונת הגאונים שלא מועיל מתנה למי שראו ליורשו, אלא כוונתם שתמיד שהוא נותן לבנו כוונתו ליפות את כוחו, ומה שיותר טוב לזה הוא מתכון, וזה אומדנא בדעתו דאם ירושה ירושה ואם מתנה מתנה. וממילא ל"ק מידי לדגבי ירושה אין לה הפסק עדיף לו ירושה כדי שלא יהיה אחריך לפלוני, ובמשנה לעיל עדיף לו שיהיה לו בתורת מתנה, דאל"כ אינו זוכה בכלום. וליפות כוחו קאמר].

ותי' הר"י מיגש דכל דברי ר"א בריה דרב עויא הם רק על אותו ממון שהנחיל לראוי לירשו, דעל אותו ממון אמירנן שהוא בתורת ירושה ואין לה הפסק, אבל בתנו שקל לבני הן אמת שמה שהבנים מקבלים יש לזה תורת ירושה ולא מתנה וירושה אין להפסק, מ"מ כיון שאמר בתחילה שלא יטלו אלא שקל בכל שבת נמצא שמעולם הם לא ירשו את כל המעות, דמה שלא הספיקו לקבל לא חל ע"ז מעולם תורת ירושה, ולכך ירשו אחרים תחתיהם, דמה שהאחרים מקבלים לא קיבלו הירושים מעולם, ואין ה"נ את השקל שהם קיבלו כל שבוע יש לזה תורת ירושה, וזה באמת אין לה הפסק.[[5]](#footnote-5)

ד. וכתב ע"ז הרמב"ן ואכתי קשה הרי מתנת שכ"מ לא מועיל אלא לאחר מיתה, והבנים זוכים מיד בכל הירושה, כמו בכל ירושה דממילא, ואפי' שהאב הנחיל להם כל שבוע שקל, מ"מ גם בלי ההנחלה הזו יש כאן ירושת תורה, וא"כ ירושה זו של תורה אין לה הפסק, ואיך יכול להתקיים הדין של ירשו אחרים תחתיהם. [ובשלמא לרשב"ם ניחא שהבנים קיבלו את זה רק בתורת מתנת שכ"מ, ובזמן שהם קיבלו את זה הוא כבר נתן את זה לאחר זמן לאחרים].

וביותר הרי הוא אמר 'אם מתו ירשו וכו' והכלל הוא שכל מקום שכתוב 'אם' זה לאחר זמן, כמו תנו גט לאשתי אם מתי, ונמצא שהאחרים לא זכו אלא לאחר זמן שהבנים ימותו ולא חל למפרע, וא"כ זכית האחרים היא רק לאחר זמן, ועד עתה הבנים ירשו והוי בתורת ירושה וירושה אין לה הפסק.[[6]](#footnote-6)

ועוד הק' הרמב"ן שלפי הגאונים לעולם אדם לא יכול לתת לאחר ממון במתנת שכ"מ שלא בשעת מיתה, כגון שהוא אומר ונותן מתנת שכ"מ לאחר שנה מהמיתה שהרי מיד שהוא מת זכו בניו בתורת ירושה וירושה אין לה הפסק, ובשלמא להרשב"ם משכח"ל כגון שגם לבנים הוא מתן בתורת מתנת שכ"מ וממילא כיון שמתנה יש לה הפסק הוא יכול לתת לאחרים אחריהם, אבל לפי הגאונים הוא לא יכול לתת למי שראוי לירשו רק בתורת ירושה, וא"כ א"א לתת במתנת שכ"מ לאחר זמן, ובגמ' בביצה כ. מבואר שאדם יכול לומר ארבע מאות זוז למי שישא בתי, אפי' שזה מתנת שכ"מ לאחר זמן, וקשה הרי ירושה אין לה הפסק.

ועוד לדברי הגאונים גם הנחלה של ריב"ב א"א לאחר זמן, שהרי ברגע שזכו הבנים בתורת ירושה שוב אין לה הפסק והוא לא יכול לתת לאחד מבניו לאחר זמן בתורת הנחלה, [ובשלמא לרשב"ם שייך כגון שנתן לבניו בתורת מתנה וכיון שמתנה יש לה הפסק הוא יכול לתת לאחד מבניו בתורת הנחלה לאחר זמן, אבל לגאונים לעולם הוא בתורת ירושה. ובבריתא בקדושין סא: מבואר להדיא שיכול לומר פלוני בני שדה פלונית וכו' ופלוני בני יתן מאתים זוז וירש שדה פלוני, וקשה הרי חלה כאן זכיה של הבנים בתורת ירושה, וירושה אין לה הפסק אפי' לא לעשות הנחלה של ריב"ב, ואיך יכול הבן לתת מאתים זוז לאחר זמן.

ד. וכתב הרמב"ן לחדש ''ואפשר לומר דלא דיקינן כולי האי, אלא התורה נתנה רשות לאב להנחיל מעתה לכל מי שירצה ולהעביר מן היורש, וכן בכלל זה נתנה רשות להנחיל לאחר זמן וירושה עוברת ונפסקת מן היורש, ור"א בריה דרב עויא בנכסי לך דוקא קאמר דכיון דאתחיל בירושה דתורה והנחילו שוב אינה נפסקת ממנו, הלכך בשותק ואומר סתם אם מתו בניו ירש פלוני זכה בהם וצ"ע ''. דהיינו דכל דברי ר"א בריה דרב עויא הוא רק בדין הנחלה דריב"ב לחוד, דאמר נכסי לך בזה הוי בתורת ירושה של הנחלה אין לה הפסק, אבל בירושה הבאה מאליה ככל ירושה של תורה יש לה הפסק, ע"י שמנחיל לאחר או שנותן לאחר במתנת שכ"מ אפי' שהיא לאחר זמן. ורק בהנחלה של ריב"ב אמרינן שאין לה הפסק. והניח הרמב"ן בצ"ע. וצ"ב בזה מסברא דאדרבא בהנחלה של תורה יותר מסתבר שאין לה הפסק מהנחלה שהוא פועל.

והביאור בדברי הרמב"ן דאחרי שהוא פעל והנחיל אין להנחלה זו הפסק, דכיון שהיא בתורת ירושה אין אחרי ההנחלה הזו הפסק. אבל בירושה של תורה מכיון שהתורה נתנה לו כח לעשות ירושה אחרת, ממילא יש לו זכות לעשות עוד הנחלה אפי' לאחר כמה שנים, דסו"ס התורה נתנה לו כח לשנות את הירושה, וזה חידש הרמב"ן שהוא יכול לעשות הנחלה של ריב"ב אפי' שכבר חלה הירושה של תורה דכל זה הוא מהזכות שלו, אבל אחרי שהוא עשה הנחלה שוב אין לה הפסק.

ה. ברמב"ן במלחמות כאן כתב 'ולזה כיונו הרי"ף ורב האי גאון לקמן קמט. במעשה דאיסר גיורא ורב מארי וכו'. וכונת דבריו שגם רצה איסר גיורא להקנות תריסר אלפי זוזי דהוי ליה בי רבא, לבנו רב מארי אפי' שהוא לא היה יורש בדין [דלא היתה הורתו בקדושה] והגמ' דנה היכי ניקנינהו, אי בירושה לאו בר ירושה הוא, ואי במתנת שכ"מ, 'מתנת שכ"מ כירושה שויוה רבנן' כל היכא דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכ"מ, כל היכא דליתא בירושה ליתא במתנת שכ"מ. ורשב"ם שם דכיון שמתנת שכ"מ היא לאחר מיתה ותיקנו אותה שלא תיטרף דעתו של הנותן, לכך היא דומה ליורשה, ומי שאינו בירושה אין בו גם קנין של מתנת שכ"מ ממילא א"א להקנות לרב מארי את הממון במתנת שכ"מ[[7]](#footnote-7).

אבל הרי"ף הביא בשם רב האי גאון שאין הכוונה שתמיד מתנת שכ"מ היא כירושה, ואין הכוונה שרק מי שיש בו דין ירושה יכול לתת מתנת שכ"מ, ובאמת גם גר שאין בו דין ירושה יכול לתת מתנת שכ"מ, אלא כוונת הגמ' 'במתנת יורש בלחוד הוא דקאמר אביי הכי, ועיקרא דמילתא משום דקיי"ל דלגבי יורש לשון ירושה ולשון מתנה חד טעמא נינהו,וכו' ואמרינן נמי שלח רב אחא וכו' לדברי ריב"ב נכסי לך וכו' שאין לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק וכו', כוונתו שמהדין של ר"א בר רב עויא עולה לא רק שירושה אין לה הפסק, אלא שאם הוא נתן למי שראוי ליורשו לעולם הוא בתורת ירושה ולא מתנת שכ"מ כמו שביארו הגאונים, הרי שאין מתנת שכ"מ למי שראוי ליורשו, וכיון שאיסר גיורא נותן לבנו, ובן הוא ראוי ליורשו ממילא לא חל כאן מתנת שכ"מ.

והרשב"א תמה ע"ז מאד דאפי' אם נחדש שלא מועיל מתנת שכ"מ למי שראוי ליורשו בפועל, סו"ס כאן הרי רב מארי לא היה ראוי ליורשו ולמה לא מהני בו מתנת שכ"מ הרי הוא ממש כמו אדם זר. ותי' הרמב"ן במלחמות שם 'שכשתיקנו חכמים ואמרו שתקנה מתנת שכ"מ לא תיקנו אלא לאחר מיתה, ואינו קונה אותה בתורת מתנה אלא בתורת ירושה וכו' לפיכך מי שאין בנו ראוי ליורשו אינו יכול ליתן מתנת שכ"מ, לפי שלא תיקנו חכמים לבן שיקנה מתנת האב בדיבור בלבד, אלא מדין ירושה הוא קונה, ומי שאינו יורש במה יקנה, הרי אינו בכלל תקנת חכמים'. הרי שחידש הרמב"ן יסוד גדול בדין מתנת שכ"מ שיסוד התקנה היא כעין הנחלה של ריב"ב שיש לממון תורת ירושה ולא הקנאה ומתנה, וממילא אם ההגדרה של מתנת שכ"מ הוא בתורת ירושה וכהרחבה על ההנחלה של ריב"ב א"כ י"ל שכ"ז הוא רק על מי שלא ראוי ליורשו, אבל על מי שראוי ליורשו מכיון שהוא בין כה יורש ממילא לא היה צורך לעשות תקנה שהוא ירש. וממילא איסר גיורא לא היה יכול לתת לבנו אפי' שבמציאות אין בנו יורשו, מ"מ חז"ל לא תיקנו מתנת שכ"מ למי שבמציאות הוא בנו.

וזה התכון הרמב"ן כאן שגם הרי"ף קאי בשיטת הגאונים שאין אפשרות לתת מתנת שכ"מ לבנו, דכיון שלעולם מתנת שכ"מ יסודה הוא משום ירושה, ממילא על מי שהוא בנו וראוי ליורשו לא תיקנו עוד תקנה של ירושה, שהרי ממילא הוא יורש.

ו. רע"א בתשובה קלב ובחי' נסתפק אם נתן נכסי לך למי שעכשיו אינו ראוי ליורשו, ואחריו לפלוני, ולפני המיתה הוא נעשה ראוי ליורשו, האם אמרינן שמכיון שעכשיו הוא ראוי ליורשו ממילא ירושה אין לה הפסק, או דאזלינן בתר שעת הנתינה ואז הוא לא היה ראוי ליורשו וממילא יש אחריך, דיש צד לומר שכיון שהוא נתן לו את זה במתנה בשעה שלא היה ראוי ליורשו בכה"ג ודאי שדעתו לתת לו במתנה ולא בירושה, ומכיון שהזכיה שלו היא בתורת מתנה ממילא יש לה הפסק. ולכאו' לפי סברת הרמב"ן והגאונים שאין בכוחו להפקיע את דין הירושה ע"י מתנה למי שראוי ליורשו, א"כ לכאו' ה"ה נמי אם בזמן מיתת הנותן היה ראוי ליורשו, הרי הוא יורש וירושה אין לה הפסק. ועי'.

**ירושה אין לה הפסק. שני הערות.**

א. הראשנים נח' כל החסרון באחריך שירושה אין לה הפסק הוא רק למ"ד שאחריך לאו כאומר מעכשיו דמי, ולכך מכיון דזכה כבר בגוף בתורת ירושה א"א להחפקיע כוחו, אבל למ"ד אחריך כאומר מעכשיו דמי השני זוכה בגוף מיד אחרי מיתת הראשון, ונמצא שאין לראשון אלא קנין פירות, וא"כ לא שייך בזה ירושה אין לה הפסק. וכך נקט ברשב"א כאן. אבל בחי' הר"ן נקט שגם למ"ד אחריך כאומר מעכשיו לירושה אין הפסק כיון שלמסקנא הראשון יכול למכור ואפי' אם אחריך כאומר מעכשיו דמי, ומכיון שיכול למכור הרי שהוא הבעלים הגמור, וירושה אין לה הפסק. הובא ב' הדעות ברמ"א רמח סעי' ז'. ויש במח' זו סברות עמוקות בעיקר הגדר של אחריך ואין כאן מקומו. [[8]](#footnote-8)

ב. הרמב"ן הביא כאן בשם י"מ דמה דאמרינן שאם הראשון הוא ראוי ליורשו אין השני זוכה משום שירושה אין לה הפסק, הוא רק כשהראשון הוא ראוי ליורשו והשני אינו ראוי ליורשו, אבל אם גם השני ראוי ליורשו לא אמרינן שירושת הראשון אין לה הפסק. והרמב"ן מקשה דכאן בגמ' תי' בראוי ליורשו וע"כ צ"ל שגם השני והשלישי הוא ראוי ליורשו, דאל"כ לא היה מועיל בהם לשון ירושה, ואפ"ה הק' בגמ' שלא יזכו אחר מיתת הראשון כיון שירושה אין לה הפסק.

ועי' בקצה"ח רמח שביאר את סברת הי"מ דמבואר לקמן קלז: שבאחריך יכול הראשון למכור, ואפ"ה אמרינן שאם האחריך הוא הנותן עצמו או יורשיו, כגון שאמר לו אחריך לי או ליורשי, אין המקבל יכול למכור, והביאור הוא שבכל אחריך הגוף והתשמישים של המקבל עד שהוא ימות, ולכך הוא יכול למכור, אבל כשאומר אחריך לי או ליורשי אינו מקנה לו אלא קנין פירות לחוד, והגוף נשאר אצל הנותן, וא"כ חידשו הי"מ דכשאומר אדם על מי שראוי ליורשו נכסי לך ואחריך לפלוני שגם הוא ראוי ליורשי אין לראשון קנין גוף, אלא קנין פירות, ולכך לא הוי בכלל ירושה אין לה הפסק.

**והלכתא תוכ"ד כדבור דמי.**

א. שיטת ר"ת דדין תוכ"ד הוא תקנ"ח כדי שיוכל לשאול לשלום רבו. והכוונה שנתנו לו שיעור זמן של חזרה כדי שישאל בשלום רבו ועוד זמן משהוא כדי שיספיק לחזור בו מן המקח, דאל"כ לא הועיל חכמים בתקנותם. ועולה לשיטתו שמחמת הגמ"ד במקח יש מיד גמ"ד, ומעיקר הדין א"א להתחרט, רק הוא תקנ"ח בעלמא.

ועי' ברמב"ן שהביא דברי הראב"ד 'שמעתי שכיון דאמור רבנן הקורא את שמע שואל מפני היראה תקנו שלא יהא הפסק בשום דבר', דהיינו דמהא דהתירו חז"ל לשאול בק"ש מפני היראה חזינן את החשיבות של שישאל בשלומו ולא יפסיד, ולכך גם מקח תיקנו חז"ל.

ב. אמנם הר"ן נדרים פז. חולק וס"ל שהוא דין דאו' שאין אדם גומר בדעתו עד אחר זמן של תוכ"ד, ולכך בתוכ"ד יכול לחזור בו, אבל לגבי ע"ז ומגדף קידושין וגירושין מכיון שהם דברים חמורים שאין אדם עושה אותם אלא א"כ גמר בדעתו מיד. ודלא כשיטת הרשב"ם שהחומרא שאינו חוזר בגרושין הוא תקנ"ח[[9]](#footnote-9).

והר"ן שם הק' על ר"ת איך תקנו חז"ל שיכול לחזור בו מהנדר תוכ"ד הרי זה עקירת דבר מה"ת. וגם כאן הק' התוס' איך מהני הקריעה בתוכ"ד למיתה דכאן אין סברא של מקח. וזה קשה גם לשיטת הר"ן דבקריעה אין כלל ענין של גמ"ד, ומה שייך לומר שתוכ"ד למיתה מהני הקריעה. ועמד בקו' זו הגרש"ש זצ"ל בשע"י שע"ה פכ"ב.

ג. ויש להתבונן בין לשיטת ר"ת ובין לשיטת הר"ן למה מהני לעדים לחזור תוכ"ד, הרי כאן לא שייך לא תקנ"ח של מקח, וגם לא שייך סברא שאינו גומר בדעתו. דאינו ענין של גמ"ד אלא הוא מעיד על מעשה.

וכן יל"ע בכל דיני תורה שאדם יכול לתקן את הברכה שלו תוכ"ד כגון מברכת שהכל לברכת הגפן, או שאומר הקל הקדוש במקום המלך הקדוש, דבכדי תוכ"ד יכול לתקן את הדיבור של הברכה. וזה צ"ב דלא שייך כאן לא תקנ"ח ולא ענין של גמ"ד.

ועי' בדברי יחזקאל סי' כז דיסוד ההלכה של תוכ"ד הוא ששני דברים הנעשים בתוכ"ד נחשבים כדיבור אחד ומעשה אחד, וכאילו נעשו יחד, וכל' הרשב"ם כל שני דברים שאדם מוציא מפני זה אחר זה בתוכ"ד וכו' לא חשבינן ליה נמלך אלא הרי הוא כאילו אמר שני הדברים יחד, וזה היסוד של תוכ"ד, וזה הסיבה שהוא יכול לתקן או לשנות ולהוסיף על הדיבור של הברכה משום שתוכ"ד נחשב כאילו דבר אחד. ולכך דאם קרע ותוכ"ד מת יצא ידי קריעה, דכל תוכ"ד חשוב זמן אחד ולכן נחשב קריעה על מת, אלא שברשב"ם נראה שמהאי טעמא נמי מהני חזרה במקח, דכיון דהם באותו הזמן עדיין לא נגמר הדבור או העשיה יכול לחזור בו. וכן מבואר ביד רמה 'דתוכ"ד רואין האחרון כאילו נאמר או נעשה עם הראשון בבת אחת, או תיכף לראשון בלא שהיה ובלא הפסק'.

ובזה הר"ן ור"ת חולקים וסברו דלגבי חזרה לא מספיק מה שזה נחשב זמן אחד דסו"ס כבר חל המקח. ולכך חידשו או שזה תקנ"ח או שעדין לא הושלם הגמ"ד, אבל זה ברור שלכו"ע יסוד הדין של תוכ"ד הוא שזה דיבור אחד ומעשה אחד.[[10]](#footnote-10) [[11]](#footnote-11)

ד. בשו"ע אבה"ז סו"ס לז אב שאמר על בתו קטנה או נערה קדשתיה וקבלתי גרושין עבורה נאמן לפוסלה מן הכהונה. ודודקא דאמר גירשתיה תוכ"ד לקדשתיה, אבל היכא שהוחזקה א"א על פיו אינו נאמן לאחר זמן לומר גרשתיה.

והק' הט"ז שם איך מועיל תוכ"ד, הרי מבואר כאן בגמ' שלענין קדושין לא עוזר חזרה בתוכ"ד, וא"כ ברגע שאמר קדשתיה הוחזקה א"א על פיו, וכמו שאינו יכול לחזור בו ממעשה הקדושין, כך אינו יכול לחזור בו ממה שאמר שהיא א"א, הרי הוא לא יכול לחזור בו.

וכתב באבנ"מ ואינו רואה קו' בזה, וכתב בשם הריב"ש דכל מה דלא מועיל חזרה בתוכ"ד, כגון שמקדש אשה ורוצה לחזור בו מהמעשה, אבל עדים שהעידו פלוני קידש יכולים לחזור תוכ"ד, כמו שיכולים לחזור בכל עדות. דכל החומרא של קדושין שאין בה חזרה הוא רק ממעשה של חלות קדושין, אבל מעדות או נאמנות על קדושין שפיר שייך בזה חזרה תוכ"ד. דיסוד הדין של תוכ"ד כדיבור דמי הוא שהדיבור הוא דיבור אחד, וזה מועיל גם בקדושין. וא"כ כשאומר האב על ביתו נאמן לחזור תוכ"ד שגרשתיה.

**חוץ מעבודת כוכבים.**

ברשב"ם פי' שאם התפיס או הקצה דבר לע"ז נאסר הדבר אפי' אם חזר בתוכ"ד. וביאר הרשב"ם שאפי' שמן הדין מהני החזרה מ"מ חכמים החמירו עליו חומרא מיוחדת דשקץ תשקצנו. ובתוס' הק' עליו דלא שייך התפסה בע"ז.[[12]](#footnote-12)

ולכך פי' דאמר לע"ז אלי אתה ונהרג, ולא מהני החזרה מגזה"כ. דבזה לא שייך לומר שזה חומרא שהרי נהרג עליו, וכן במגדף דלא מהני חזרה תוכ"ד. ועי' בקוב"ש אות תל שהביא שהראשנים הק' מה החידוש במגדף הרי אינו פועל חלות אלא מציאות של גידוף ומה שייך לחזור בו. וכי שייך לחזור בו ממעשה של חילול שבת ומשוכב עם הערוה, וכתב שמגדף שאני דכל שגידף בלא כוונה אין כאן מעשה גידוף כלל, ולא דמי לכל חילול שבת שגם אם לא היה כוונה מ"מ מעשה חילול שבת יש. וכמבואר ברש"י סנהדרין סה. דמגדף עיקר חיובו תלוי בלב. שאפי' מגדף כל היום ואין בלבו כלפי מעלה אלא שהעלה את השם לדבר אחר ומכנהו בשם המיוחד ומקללו אינו מתחייב.

באו"ש פ"ד מנחלות ה"ג כתב לבאר דברי הרשב"ם לעיל בסוגיא דייכיר שלא מועיל חזרה בתוכ"ד, הטעם משום שחזרה מועילה רק כשהוא בא לעשות חלות להבא, כגון מעשה קנין או שבועה להבא, אבל שבועה לשעבר לא מועיל בזה חזרה אפי' בתוכ"ד, ורק בעדות מהני חזרה תוכ"ד אפי' שעדות הוא סיפור דברים לשעבר, מ"מ שאני עדות דבעינן דו"ח וצריך שבי"ד יקבלו את העדות, ובזה מהני חזרה דהוי כמו להבא. ולכך בנאמנות יכיר לא מהני חזרה אפי' בתוכ"ד דהוא יכיר על שעבר.

הקצה"ח סי' כח סק"ח הביא בשם אחיו החכם השלם רבי יהודה זצ"ל שנסתפק בזה האם מהני חזרה בתוכ"ד במה שאומר על שעבר, וכתב ע"ז הקצה"ח ולדידי נראה דמהני לעולם חזרה אפי' במידי דלשעבר, דהא אמרו בש"ס תוכ"ד כדיבור דמי חוץ מע"ז ומגדף וכו' ומגדף אינו דאינו להבא, והוי מהני בו חזרה אי לאו חמרא דמגדף.

ועי' בקרן אורה בנדרים שאולי משו"ה לא פי' הרשב"ם כהתוס' דע"ז היינו שאומר אלי אתה, דבאלי אתה הוא כמו דבר למפרע, דהוא מחשיבו כאלוה. ובזה אין חזרה גם בלי חומרא של ע"ז. ועי'.

**תוכ"ד כדיבור דמי.**

בשו"ע חו"מ קצה סעי' ו' כתב דבקנין סודר מהני לחזור בו כ"ז שעסוקין באותו ענין, ואח"כ בסעי' ז' כתב דבשאר קנינים אחרי תוכ"ד אינו יכול לחזור בו [אפי' שעסקין עדין באותו עני]. וכתב הגרע"א בהג"ה דמשמע דבתוכ"ד יכולין לחזור אפי' בקנין משיכה וחזקה. ב"י בשם הרא"ש וכ"כ נ"י בשם הריטב"א, וכתב דיש חולקים וכו'. והשיטה המחודשת הזו הובא כאן בריטב"א בשם יש שפירשו 'דהיינו במילתא דמגמר בדיבור, ולאפוקי משיכה או הגבהה דכיון דאחזקיה בגוה אינו יכול לחזור בו. ואינו נכון'.

והנה צריך להוסיף בזה שהרי מבואר בגמ' שאי לאו חומרא של קדושין היה מהני חזרה ממעשה קדושין, הרי דלא יש שפירשו שהרי קדושין הוא מעשה קנין שאינו בדיבור בעלמא אלא הוא נותן כסף ומקדש, ואפ"ה מעיקר הדין היה מהני בו חזרה. וצ"ל שכוונתם דחזרה מהני רק אם לא נעשה מעשה קנין בגוף החפץ, כגון קנין כסף או סודר, אבל במשיכה או חזקה שהמעשה קנין נעשה בגוף החפץ עצמו שבא ליד הקונה, בזה לא מהני חזרה אפי' בתוכ"ד. [[13]](#footnote-13)

1. וצ"ב קצת מה שייך לומר שהלשון מתנה קאי רק על אחד הרי הוא אמר 'שנתתי להם במתנה' לשון רבים. עי' במ"מ פ"ו מנחלו' ה"ו. [↑](#footnote-ref-1)
2. הטעם שלירושה אין הפסק הוא משום דהוי זכיה שלא שייך הגבלה. משא"כ בקנין מתנה שייך הגבלה בהקנאה. ויש כאן תוספת למה א"א להגביל את הזכיה מהירושה. ברשב"ם לקמן סוף קלג. ביאר הטעם משום דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, שאינו יכול לעקור ירושת תורה, ומכיון שחלה ירושת תורה הוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. אבל הרשב"א כאן בסוגיא כתוב באופ"א 'דהוי כמצווה על נכסים שאינו שלו' שהרי מיד עם המיתה אין לו זכות בממון ואין צריך להגיע לסברא דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, אלא דאין הוא בעלים על הנכסים הללו להנחיל לאחר שבנו כבר ירש אותם. והיא ממש כעין קו' הגרע"א על המשנה לעיל קכו: למה צריך להגיע לטעם דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, תפ"ל דאין הוא בעלים על הירושה להנחיל לזה כך ולזה כך. [↑](#footnote-ref-2)
3. ברמ' מצינו דרך חדשה, דבפי"ב מזכיה ה"ד כתב כרמב"ן שגם אם אמר לשון מתנה למי שראוי לירשו אמרינן דהוי ירושה ואין לה הפסק, אבל בה"ו כתב שאם אמר בהדיא 'מתנה ולא ירושה' הר"ז מתנה ויש לה הפסק, דהיינו שהרמ' סובר שיש אומדנא גם כשהוא אומר בתורת מתנה שכוונתו לירושה שהרי הוא ראוי לירשו, אבל אם הוא יאמר בהדיא שלא יהיה ירושה בזה אמרינן שמתנה מבטלת ירושה. נמצא שהרמ' קאי כשיטת הרשב"ם שמועיל מתנה גם בראוי לירשו, אלא שהרמ' חולק על הרשב"ם ואומר שגם אם הוא אומר בהדיא מתנה כוונתו לירושה, אלא אם אמר מפורש ולא ירושה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומצינו ברש"י בכתובות סט: כתב דמה שאמרו שאם ימותו ירשו אחרים תחתיהם היינו אם ימותו הבנים ''בלי בנים'', וביאר הב"י בסי' רנג אות לג שכוונת רש"י לישב קו' הר"י מיגש על הגאונים למה לא אמרינן כאן ירושה אין לה הפסק, דכיון שאין לבנים בנים ממילא שיך הפסק לירושה. והב"י תמה ע"ז מה אכפת לי שאין להם בנים, סו"ס ירושה אין לה הפסק ואפי' אם אין בנים מ"מ יש שאר יורשים. וכתב לחדש שרש"י סובר שמיירי שאין להם בנים וגם לא אחים, ומכיון שאם אין להם בנים ואחים זה חוזר לאב, א"כ שפיר יכול האב להנחיל לאחר, ואפי' שזה חוזר אליו לאחר מיתה, [ובשלמא כשיש לו בנים אמרינן ירושה אין לה הפסק, או אפי' אם יש לו אחים הם יורשים ישירות, ואם נחדש שאח יורש רק דרך משמוש אי"צ לחדש שגם אין אחים, אלא מכיון שאין להם בנים ממילא זה חוזר לאב, והאב יכול להנחיל לכל מי שירצה]. ועי' באמר"מ סי' לח שתמה ע"ז טובא איך הוא יכול לעשות הנחלה דריב"ב הרי כל הזכיה שלו היא רק בשביל להנחיל.

   עוד מבואר מדברי הב"י שמהני הנחלה על דשלשב"ל, שהרי הוא הנחיל כאן ממון שהוא יחזור ויזכה בזה ואחר שימות בנו, וזה ממש דשלב"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. שמעתי לדקדק מהרשב"ם ד"ה והא שכתב הטעם דהוי כב' שדות משום דזמן הזכיה של האחרים אחר זמן זכית הבנים, הרי שהבנים ירשו מיד הכל, ורק מדין אחריך זכו האחרים אחריהם. [↑](#footnote-ref-5)
6. עי' ביד רמה שכתב שאף שכל תנאי של אם אינו מעכשיו, מ"מ הכא שלא אמר אם מתו ירשו אחרים אחריהם, אלא ירשו אחרים 'תחתיהם' לשון תחתיהם הוא במקומם, דהיינו שאחריך יקנה מעכשיו, וא"כ הממון שנשאר לבנים בשעת מיתתם לא היה של הבנים מעולם, ולפיכך לא שייך בזה ירושה אין לה הפסק. [↑](#footnote-ref-6)
7. ופי' זה צ"ב שהרי תמיד הוא נותן במתנת שכ"מ למי שאינו ראוי ליורשו, ואפ"ה מהני, א"כ מה אכפת לי שהגר אינו יורש את אביו, מה גרע גר זה משאר אנשים שלא יורשים שיכולים לזכות במתנת שכ"מ. [↑](#footnote-ref-7)
8. בגמ' לעיל קכה: מבואר גבי האומר נכסי לסבתא ואחריה לבתי אם מתה הבת אין בעלה זוכה בנכסים אחרי מיתת הסבתא משום דהוי ראוי, ואין הבעל יורש את אשתו בראוי. והטעם שזה נחשב ראוי משום שאם מכרה הסבתא מכירתה מכירה. ונח' הראשנים מה הטעם שבכל אחריך אם מכר הראשון מכירתו מכירה, ואין לשני אלא מה ששיר הראשון, הרי"ף נקט שמהגמ' הזו מוכח שכל האומר אחריך אינו כמעכשיו, אבל אם כל האומר אחריך כאומר מעכשיו נמצא שכבר מיד זכתה הבת בגוף ולא היתה יכולה הסבתא למכור ולהפקיע את זכות הבת. אלא מוכח מזה שהסבתא יכולה למכור שלאו כאומר מעכשיו דמי, ולא זוכה הבת אלא לאחר מיתת הסבתא ולכך הדין הוא שאין הבעל זוכה דהוי ראוי. אבל הבעה"מ שגם אם אחריך כאומר מעכשיו דמי, ואפי' אם פירש להדיא מעכשיו יכול הראשון למכור, ולכך זה נחשב ראוי כלפי זכיה של הבת. ועי' בקצה"ח רמח סקי"א.

   ולכאו' צ"ב מה הביאור בשיטת בעה"מ למה הוא יכול למכור הרי יש לשני כבר זכות מעכשיו על הגוף. וצ"ל שבגמ' לקמן מבואר שהטעם שהוא יכול למכור משום שקנין פירות כקנין הגוף, למ"ד קנין פירות כקה"ג אין הכוונה שיש לו רק פירות עד שהוא ימות אלא בין הפירות ובין הגוף הכל שלו, רק שזכה השני כבר היום שאחרי מיתותו אם ישאר ממון זה יפקע מהראשון וינתן לשני. והזכות של השני אינה מפקיעה מהזכות של הראשון. וזה כוונת הר"ן דמהא דהראשון יכול למכור חזינן שיש לו קנין גמור בין לענין גוף ובין לפירות, ולכך לירושה אין הפסק. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' לעיל קכז: גבי האומר זה בני וחזר ואמר עבדי הוא אינו נאמן. וכתב הרשב"ם שם בד"ה וחזר שבדין יכיר אינו יכול לחזור בו אפילו לא בתכ"ד. וזה פלא גדול כמו שהעיר בזה המאירי מ"ש מכל התורה כולה שאדם יכול לחזור בו תכ"ד. וכתב בשיעורי מקדש דוד דלפי פי' הר"ן ניחא, דדין יכיר אינו ענין של גמ"ד, דאינו מקח דהוא פועל קנין ששיך לומר שאין גמ"ד עד אחר זמן של תוכ"ד, אבל ביכיר הוא הכרה בעלמא דאומר זה בני ואינו ענין של גמ"ד. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואפשר להוסיף בזה שהיא היא הנותנת דמכיון שעד זמן של תוכ"ד הוא נחשב מעשה אחד ממילא אין גמ"ד עד אחרי הזמן הזה, דכמו שכ"ז שעסוקין באותו ענין הוא יכול לחזור בו מהאי טעמא דהוא עדין במעמד הקנין. [↑](#footnote-ref-10)
11. ושמעתי שאלה האם אדם שספר ספירת העומר כמו שצריך, ותוכ"ד היה נדמה לו שטעה וחזר ואמר את היום שאחריו, ובאמת היה שלא טעה כלל, ונשאלה האם הוא חזר בו בתוכ"ד ובטל ממנו הספירה. וח"א שליט"א פסק לו שתוכ"ד מהני לתקן את הספירה ולא לקלקל את הספירה. והביאור בזה הוא כהנ"ל דיסוד ההבנה של תוכ"ד הוא שכל הדיבורים הנעשים בתוכ"ד נחשבים כדיבור אחד מתמשך, וממילא ברגע שהוא טעה ואמר ברכת שהכל וחזר ותיקן עצמו להגפן שפיר מהני לתקן ולהחשיב ברכת הגפן לברכה. אבל באופן שהוא אמר כמו שצריך ואח"כ טעה ותיקן את עצמו, אינו עוקר את הדיבור הנכון שאמר, ולכך אינו מקלקל את הברכה. ורק לענין מקח באנו לעקור את המעשה קנין, זה עוד הלכה בתוכ"ד, וזה מועיל או בתקנ"ח או שלא הושלם הגמ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדעת הרשב"ם יש לומרד רק אם מקצה בפה לע"ז אינו חייב, אבל אם הוא מוסר אותו לע"ז חייב. ועי' חת"ס בתשו' אבה"ז סי' פז. [↑](#footnote-ref-12)
13. וראיתי מי שהעיר בזה דברשב"ם ד"ה וקדושין כתב שלא מהני חזרה בקדושין בתוכ"ד ''וחזר ואמר בתוכ"ד להוו מתנה ולא להוו קדושין'. וכ"כ ביד רמה. והעיר בזה למה הרשב"ם לא אמר באופן שהוא חוזר מהקדושין והיא חייבת להחזיר את הכסף, למה העמיד הרשב"ם והרמ"ה באופן שהמעות מתנה. וכתב שהרשב"ם קאי כשיטת היש שפירשו בריטב"א דכל מה שמועיל חזרה הוא בדבר שלא נעשה קנין בגוף החפץ, ולכך בקדושין יש גם הקנאת המעות לאשה, שזבה היא זוכה ע"י קנין חצר או הגבהה ומשיכה, ויש את הקנין של האשה לבעל ע"י הכסף, ולדברי היש שפירשו בריטב"א כל מה שהיה צד שמועיל חזרה בקדושין הוא רק בקנין של האשה, שמכיון שלא נעשה קנין בגוף האשה שייך בזה חזרה מעיקר הדין בתוכ"ד, אבל במה שהאשה זכתה בכסף הקדושין הרי נעשה בכסף קנין ולא שייך בזה חזרה, ולכך פי' הרשב"ם שהמעות יהיו מתנה, וכלל החזרה היא רק מקנין הקדושין. ועי'.

    אך היה אפשר לחדש ברשב"ם שאם הוא דורש את הכסף חזרה אין חשש לעז, דהחזרה ניכרת, אבל מכיון שהוא מניח את המעות בידי האשה אם מועיל החזרה יש חשש לעז. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)