‏‏סה,-סו          ה
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**הא דקטנה אינה עושה שליח קבלה.** עי' ברמב"ם פ"ו מגירושין ה"ט ובראב"ד שם. ועי' פנ"י וקצה"ח קפח סק"ג, ובחי' הגר"ח הלוי על הרמב"ם שם. ובאבי עזרי פ"ב משלוחין.

**וגיטא לא הוי עד דאתא למתא מחסיא.** עי' בתוס' בתי' השני ובתורא"ש. וברמב"ן ור"ן ושא"ר. ועי' באמרי משה סי' כ' אות ו'. ובחי' הגרש"ר אות קמו.

**אמר ר"ה גיטו כמתנתו**. עי' בתוס' ובר"ן האם קאי על ד' דמתני' או רק על מסוכן ויוצא בקלור. ועי' ברא"ש בשם רבינו יונה. ובקצה"ח רנ סק"ט ובנתיה"מ שם סקי"ב.

**תוד"ה דמי חמרא.** בב' תי' התוס' עי' רע"א.

**מחמרא כדי ליפות את כוחו**. עי' בראשונים שנחלקו בדעת רש"י אם היה מפסיד הכל או רק לפי חשבון. עי' וברשב"א ובר"ן דבדבר המסוים מפסיד הכל. ועי' ברא"ש דתלוי עם היה מבורר קודם. ועי' בב"ח וב"י רנג סעי' יג שנחלקו אם הרא"ש חולק על הרשב"א. ועי' בתור"ג.

**כל השומע וכו'.** עי' תוס' . האם לפי התי' השני בתוס' לא בעינן שליחות לתרומה. עי' רמב"ן הובא בר"ן דמהני זכיה בלא שליחות, ובר"ן נחלק עליו. ועי' רע"א בב"מ כב. ובקצה"ח רמג סק"ח.

**הבריא שאמר כתבו וכו' רצה לשחק בה.** בראשונים נחלקו עם לעינן כתיבה הוי שליח או דגם על הכתיבה רצה לשחק בה. ועי' רע"א במשניות. ובאחיעזר ח"א סי' כא אות ב'.

**אם נפל וכו'.** מתי כותבין ונותנין. דעת הרמב"ם דכתבו ונותנו לפני שנפל. ובתוספתא כתב דכותבין לאחר שנפל לפני שמת.

**מתני'. קטנה שאמרה התקבל וכו' שאין קטן עושה שליח.**

כתב הרמב"ם פ"ו מגירושין ה"ט 'וקטנה אינה עושה שליח לקבלה אעפ"י שחצרה קונה לה גיטה כגדולה, מפני ששליח קבלה צריך עדים, ואין מעידין על הקטן שאינו בן דעה גמורה'. והראב"ד השיג 'זה הטעם אין לו לא טעם ולא ריח, אלא אתם גם אתם לרבות שלוחכם, ומה אתם בני דעת אף שלוכחם בני דעת'. הרי שנחלק הראב"ד בתרתי, חדא דאין כאן חסרון של 'אין מעדין על הקטן', ועוד דאי"צ לטעם זה כלל אלא נתמעט קטן מאתם. ובלח"מ שם הק' לדעת הרמב"ם למה אין קטן עושה שליח על הפרשת תו"מ או בשליחות ממון הרי כיון שאי"צ עדים לקיומי על המעשה, ואינם צרכים להעיד על מעשה הקטן.

ומצינו בזה ב' דרכים. בקצה"ח קפח סק"ג כתב בדעת הרמב"ם דהנה יל"ע הרי הטעם שאין קטן עושה שליח הוא משום דכתיב אתם גם אתם, כמבואר ברש"י ב"מ, ולכאו' קשה הרי קרא דאתם מיירי גם בקטן מופלא הסמוך לאיש שיכול לתרום, וא"כ מנלן שנתמעט קטן, וביותר קשה דבריש פ"ב דקדושין כתב רש"י על המיעוט מקרא ד'ושילח' דמיירי בגדול המגרש, ורק באופן זה ילפינן שהבעל עושה שליח דהיינו הבעל שהוא מגרש והוא גדול, וגם זה קשה מנין שקטן נתמעט משליחות של קבלת גט, הרי המתגרשת יכולה להיות קטנה, וא"כ קרא דושילחה מיירי גם בקטנה,וא"כ למה קטן נתמעט. וכתב בקצה"ח דמה"ט הוצרך הרמב"ם לטעם אחר בשליח קבלה, אבל אחרי שיש את הטעם של הרמב"ם שא"א להעיד על מעשה קטן, א"כ שוב חוזר המיעוט מקרא דמיירי רק בגדולה ולא בקטנה המתגרשת, דבקטנה אין מעידין על מעשה קטנה.

ועוד מצינו בפנ"י כאן ולעיל [ובאו"ש פ"י מגרושין ה"ב ד"ה ונראה] דהרמב"ם בשי' התוס' לעיל שחידשו דבדבר ששיך בו הקטן לא נתמעט משליחות, שהרי חשיב איתא בנפשיה, ולכך ס"ל לרמב"ם שכיון שקטנה שייכת בקבלת גט לעצמה כשאין לה אב, ולכך אין לה חסרון למנות שליחות לקבלת גט, והוצרך הרמב"ם לומר טעם חדש. אבל בעלמא ודאי מודה הרמב"ם דאין קטן עושה שליח גם בלא החסרון של עדות על קטן. וצריך להוסיף כאן שפירוש זה הוא רק אם נאמר שסברת התוס' לעיל שבדבר ששיך בקטן זה נחשב אליבא דכ"ע ולא רק בדעת ר"י דווקא.

ונפק"מ דלפי דברי הפנ"י קטנה יכולה לעשות שליח הבאה, דהרי אינה צריכה עדים על השליחות, אבל לדברי הקצה"ח שוב ילפינן דקרא בשליחות איירי בגדולה. ועי' בספר מים חיים.

ובעיקר דברי הפנ"י העירו בזה בתרתי, חדא במנחת ברוך טז סק"ב העיר דקבלת הקטנה אינה עושה אותה איתא בנפשיא, דבשלמא שקטן זוכה חשיב איתא בנפשיא הגם שהוא זוכה ע"י דא"מ, כי סו"ס חשיב שהקטן הוא פועל את הזכיה, אבל בקבלת גט שמקבלת בע"כ אינה פועלת כלום, ומדוע נחשבת איתא בנפשיה. ויל"ע בסברא זו.

ועוד דבשלמא הא דאין עושה שליח ניחא, שבזה יש חסרון של אין מעידין על הקטן, אבל מ"מ שקטנה תהי' שליח לקבלה כיון דאיתא בנפשיה, ועי' באבי עזרי פ"ב משלוחין. ובאמת ברע"א לעיל כתב דלר' אסי דכל דאיתא בנפשיה נעשה שליח, ה"נ קטנה יכולה להעשות שליח, אבל כיון דקיי"ל כשמואל דלא מהני איתא בנפיה וכו' לכך אינה נעשית שליח. אבל הפנ"י נקט ששמואל לא חולק ע"ז, דהרי הם נקטו דדברי הרמב"ם הם בגלל האם איתא וכו'.

ובעיקר הטעם של הרמב"ם שאין מעדין על מעשה קטן, עי' בשער"י ש"ז פי"ז שביאר בזה דכיון שאין מקבלין עדות אלא בפני בע"ד, וקיי"ל שקטן הוי כשלא בפניו כיון שאין לו דעת, א"כ העדים שרואים את מעשה המנוי של השליחות אינם ראויים להעיד ע"ז וממילא חסר בהם עדות לקיומיי. משום שעדות לקיומיי צריך שיהיו ראויין להעיד להגדה. אבל הראב"ד חולק בזה גופא וס"ל שעדות לקיומיי אפילו שהם לא ראויים להגיד חשיב עדות, ועי' בתוס' מכות ו.

ובפנ"י שם שהק' לדעת הרמב"ם איך אליבא דאמת קטנה מתגרשת, הרי צריך עדים עדים על הגרושין, או ע"ח או ע"מ ואין מעידין על הקטן, [ואולי בע"ח ל"ק דמעידים על דעת המתחייב שהוא הבעל, אבל בע"מ שמעדים שהקטנה קיבלה, קשה]. ועוד הק' הגר"ח פ"ד מיבום למה בחליצת קטנה ליכא חיסרון דאין מעדין על הקטנה.

וביאר בחי' הגר"ח פ"ו מגירושין דהחסרון דאין מעדין שייך רק כשמעדין על 'מעשה של הקטן', כגון כשהקטנה ממנה שליח קבלה, שכיון שהיא עושה מעשה בשביל מעשה הגירושין, וצריך עדים לקיומי על השליחות, אין מעדין על הקטן, אבל כשמעדים על מעשה שנעשה בקטן, כגון עדים שנתגרשה או בחליצה וכדו', לא שייך החסרון דאין מעדין כיון שאין כאן מעשה של הקטן עצמו. ע"ש.

וזה גופא הטעם שהראב"ד חולק בזה וס"ל שמינוי שליחות לקבלה אי"צ בזה עדות לקיומי אלא עדות לברורי, כי המינוי הוא רק היכי תמצי לגרושין, אבל אינו חלק במעשה הגרושין עצמו. והאריך בזה שם.

**מתני'. הבא לי גיטי ממקום פלוני וכו'.** כתב הר"ן דבכה"ג מודו רבנן דאינה מקפדת כיון דאינה מתגרשת בשעת קבלתו. ועי' ברע"א במשניות שהק' הא אפי' היה לה קפידא, הרי הוא שליח הולכה של הבעל ולא של האשה, והבעל לא הקפיד. ותי' שאמר לו הבעל כמו שאמרה, שתלה בהקפדתה. אך לרמב"ם דמהני שליח הבאה ניחא.

ובאמת שהר"ן לעיל הביא ראיה ממתני' לדין שליח הבאה, דאם הוא שליח של הבעל פשיטא שכשר ואין בזה חידוש, 'ולא משמע דאיצטריך לאשמעינן הכי משום דמיירי שאמר ליה הילך כמו שאמרה', אלא ודאי דמיירי שהאשה עושה שליח הבאה, וקמ"ל דכיון שאינה מתגרשת בקבלתו ליכא קפידא כשמביאו לה במקום אחר.

**סה:**

**תוד"ה גיטא לא הוי.** וא"ת והוי כטלי גיטך מע"ג קרקע וכו'. א"נ מבבל עד מתא מחסיא הוי הכל שליח לקבלה וכו'. וצ"ב דבשלמא התם הבעל שהוא המגרש הוא המתנה שלא יהי' גט עד ל' יום ניחא, אבל הכא האשה איך תתנה שלא יהי' גט הא מתגרשת בע"כ. ולכאו' הכוונה שהאשה מתנה עם השליח שלה, שלא יהי' שליח לקבלה מבבל, אלא ע"מ שיתן לו הבעל את הגט באופן זה שיחול לאחר ל' יום, אבל אם יתן לו הבעל ע"ד לגרשה מיד, בכה"ג אינו שליח קבלה אלא ממתא מחסיא.

וכן מבואר בתורא"ש 'וי"ל דהכא קבלה אריכתא היא וכו', כי השליח אמר לבעל שכן עשאתו האשה שליח ואדעתא דהכי נותנו לו גם הוא'.

אבל באמרי משה סי' כ' אות ו' כתב דכוונת התוס' שעשתה אותו האשה לשליח הבאה לקבל הגט בבבל, ובמתא מחסיא נעשה שליח לקבלת הגירושין, ולא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע, כיון דלענין הנתינה הוא שליח על הקבלה גם בבבל, אלא שאין ידו כידה לענין חלות הגירושין. ככל שליח הבא שנתבאר לעיל שהנתינה היא מיד בקבלה שלו.

והנה בר"ן ושא"ר הביא תי' התוס' 'וי"ל דהאי משעה ראשונה שליח קבלה הוא וידו כידה, וכו', ואח"כ הוסיף 'ועל דעת מי שאומר שהאשה עושה שליח להולכה ולקבלה אתי שפיר, שמשעה ראשונה נעשה שליח להבאה מחמת האשה וכו'. משמע שהם שני תי' תירוצים.

והנה אם בכל שליח הבאה הא דיכולה האשה להתנות שלא יחולו הגירושין מיד, היינו שאף שהשליח הוא שליח קבלה וידו כידה, מ"מ כיון שהאשה מתנה שהוא שליח שלה רק באופן זה שהבעל יסכים לתנאי שלה, והוי כאילו הבעל נתן לה שיחולו רק לאחר ל' יום, א"כ שני התירוצים חד הם. אבל אם נימא שהאשה יכולה להתנות בשליח הבאה שלא יחול הגירושין מיד, [משום דהו שליח קבלה רק על ה'ונתן בידה'], לפי"ז ניחא ב' התרוצים, דתי' קמא היינו שהבעל נותן לשליח הגט שיחול לאחר זמן, ואף שהוא שליח קבלה וידו כידה, מ"מ יכול הבעל להתנאות כמו שיכול להתנאות על האשה שלא תתגרש אלא לאחר ל' יום. אבל לתי' השני שהוא שליח הבאה לא צריך כלל דעת הבעל שלא יחול מיד, דשליח הבאה האשה פועלת את התנאי.

**אמר רבה הא רבנן והא ר"א.** עי' ברשב"א שהק' הא טעמא דר"א דפליג על רבנן בגט הוא משום דגט בע"כ הוא וכיון שכן מראה מקום היא לו, אבל בעלמא דילמא קפיד. ותי' דגם בעירוב ליכא קפידא למשלח, דסו"ס הוא מערב לו מה לי בתמרים מה לי בגרוגרות. ולכך תלוי במח' רבנן ור"א.

והנה בדברי רש"י כתבו בחמדת שלמה ועוד, דרבה סבר דרבנן לא פליגי על סברת ר"א שגט כיון שבע"כ הוא אין לאשה קפידא, ובאמת גם רבנן סברי שאינה מקפדת, אלא דסברי דכל שליח ששינה משליחותו אינו שליח, ואפי' שאין קפידא בזה כלל, וכל' רש"י ד"ה הא רבנן 'כל מאי דאמר איניש לשלוחיה אי שני לאו שלוחיה הוא'. ובזה גופא פליג ר"א דבעינן קפידא לזה, ואם אינו מקפיד מונח במינוי שליחות גם לדברים שלא הזכיר.

ולפי"ז ניחא מאד דגבי עירוב סבר רבה דאף דבשלו ליכא קפידא, מ"מ לרבנן אינו עירוב דסו"ס על גרוגרות הוא לא נשתלח, ור"א סבר שכיון שהוא תלוי בקפידא וכאן אין קפידא.

ובזה גופא חולק ר' יוסף סבר הא והא רבנן כאן בשלו כאן בשל חברו. דס"ל דטעמו של רבנן דבגט אינו שליח, משום דהאשה מקפידה אף שמתגרשת בע"כ, ולא בגלל שהוא שינה מהשליחות ור"א סבר דאין לה קפידא, ולכך אינו יכול לפרש דבעירוב לא מהני משום ששינה משליחותו, אלא משום שיש כאן קפידא, לכך פי' וחילק הא בשלו והא בשל חברו, דהיינו דבשלו אינו מקפיד ובשל חברו מקפיד. ועי' במחנ"א פ"ט מגירושין דין ל"ג שדן באריכות האם שינוי בלא קפידא מבטלת השליחות.

אבל שי' התוס' בדברי ר"י דהסברא נשארה כמו בתחילה, דלרבנן בין באשה ובין בערוב הוא מקפיד, ולכך בשלו מקפיד אבל בשל חברו אינו מקפיד דחברו היינו השליח. וכתב הר"ן להסתפק האם טעמא דרבנן דבשל חברו עירובו עירוב משום דליכא קפידא, ובשלו אין עירובו עירוב משום שמקפיד בהכי. אבל לעולם מה ששינה בשליחות זה לא סיבה לבטל את השליחות. או דלעולם לאו בקפידא תליא מילתא, וכל שינוי מהשליחות מבטל השליח, והא דבשל חברו עירובו עירוב היינו משום שאינו נחשב שינוי כלל.

והנה בגמ' בסמוך הק' ממגדול ושובך, ותי' הכא נמי איכא פרי דמגדל וכו'. ונראה דחלוק רש"י מתוס' בפי' דברי הגמ', דלרש"י קו' הגמ' היא דהנידון הוא היכן להניח העירוב, וא"כ אף בשל חברו ליכא קפידא ואמאי אינו עירוב. ולכך הקו' היא לר"י. ותי' בגמ' דמיירי בפירות של אדם אחר, שנתן לו רשות לקחת מפירות המגדול ולא מהפירות שבשובך, ולהכי הוי קפידא.

אבל לשי' התוס' דהנידון הוא היכן להניח העירוב והק' גמ' דבזה ליכא קפידא אפי' בפירות שלו, ותי' דהנידון הוא מהיכן ליטול הפירות, דבזה בשלו הוי קפידא, דב' מקומות הוי כמו ב' מינים. וכ"ז נתבאר בריטב"א.

**סו.**

**אמר ר"ה גטו כמתנתו וכו'.** ועי' בתוס' בסמוך שהק' מה קמ"ל ר"ה הרי שכ"מ לא בעי קנין. ותי' דאיצטריך לאשמעינן דאפי' יוצא בקלור יש לו דין שכ"מ לגבי מתנה. משמע מתוס' שרק היוצא בקלור ומסוכן יש להם דין שכ"מ אבל מפרש ויוצא בשיירא אין להם דין שכ"מ. וכן משמע מרש"י ד"ה כמתנתו שכתב 'כדתנן במתני' ביוצא בקלור ובמסוכן' הרי דלא הזכיר מפרש ויוצא בשירא. והטעם הוא, דבשלמא לגבי דינא דמתני' דאמר כתבו נותנין, היינו משום דלגבי גט שלא לעגן נשותיהן, ומתוך שטרודין לילך לא גמרו דבריהן, אבל לגבי מתנה דינם כבריא.

אך דעת הרי"ף 'למימר דהני ארבעה דתנינן במתני' כולהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הילכתא. וכן פסק ברמב"ם פ"ח מזכיה הכ"ד

וכתב הר"ן דהוצרך לזה, דא"א לומר דאיירי ר"ה רק על מסכון דההיא מתני' הוא בפ' מי שמת. אלא ודאי ר"ה קמ"ל דכל הארבעה דמתני' דינם כמצוה מחמת מיתה שאי"צ קנין.

אך הביא שרבינו יונה הובא ברא"ש חולק וסובר דדוקא יוצא בקלור ומסוכן חשיבי כמצוה מחמת מיתה, אבל מפרש ויוצא בשיירא כיון שהולכים לדעת ודעתם לחזור אינם כמצוה מחמת מיתה ובעי קנין.

ובעיקר מה דיוצא בקלור יש לו דין שכ"מ. עי' ברשב"א ובריטב"א שהק' דבשלמא הא דסגי שאומר כתבו בלא תנו, ניחא דכיון שהוא בהול לא אסיק דיבורי', ולכך יש אומדנא שכוונתו כתבו ותנו. אבל לענין מתנה מה מועיל שגמר בדעתו להקנות הא סו"ס חסר מעשה קנין, ולמה תיקנו שאי"צ מעשה קנין. ותי' דכמו דבשכ"מ תיקנו שאי"צ קנין שלא תיטרף דעתו, ה"נ ביוצא בקלור חששו שתיטרף דעתו, ותיקנו שאי"צ קנין. ולפי"ז החידוש הוא בתרתי, חדא דאמדינן דעתו דכוונתו דכתבו ותנו. ועוד דאי"צ קנין דדינו כשכ"מ.

**מתקיף לה רבי אבא** אי מה מתנה ישנה וכו', הכי השתא וכו'. עי' ברע"א דהק' למה לא תי' בגמ' דבמתנה שייך שיתקנו חכמים שיחול לאחר מיתה, משא"כ בגט א"א להקל באיסורים, ואם יש את נפשך לומר שגם בגט מהני אפקעינהו, א"כ מה תירצו בגמ' מדוע באמת לא מהני שיעשו אפקעינהו. ע"ש.

ובאמת בריטב"א כת"י כתב לפרש כן דברי הגמ'. דקו' הגמ' היא דא"א לדמות מתנה לגט, כיון דבמתנה אם אמר השכ"מ בחיים כתבו ותנו נותנים גם לאחר מיתה, ובגט ודאי ליתא לאחר מיתה. ותי' דבשלמא מתנה איתא לאחר מיתה גם בבריא, כגון דאמר מהיום ולאחר מיתה, ולכך תיקנו רבנן במתנת שכ"מ דקני לאחר מיתה, אבל בגט שאין לאחר מיתה לעולם, לכך לא תיקנו בו.

וע"ע בריטב"א ובמהרש"ל.

**תוד"ה דמי חמרא.** וי"ל דדמי חמרא הוי כמו חמרא לדמי, ומהני כמו דקל לפירותיו. א"נ כבר מכר היין והיה כאן דמי יין וכו'. וכתב ברע"א שיש לדון בביאור המח' בב' אופנים. חדא דבכל קנין פירות דקל שיש חסרון דשלב"ל, הטעם שלא מפרשים שכוונתו לקנין דקל לפירותיו. היינו משום דהפירות הם טפלים לדקל, ולכך אמרינן דדעתו למכור רק הפירות שהם טפלים ולא את הדקל עצמו. משא"כ בדמי חמרא דדמיו יקרים כמו היין עצמו ואין אחד טפל לחברו, לכך מפרשים דבריו שאף שאומר 'דמי חמרא' כוונתו 'חמרא לדמי'. אבל התי' השני חלק בזה וסובר דכיון דאמר דמי חמרא הוי כפירות דקל, אבל אם יפרש דמי יין לא הוי דבשב"ל.

ועוד. דאפשר דאין שייך דקל לפירותיו רק כשהפירות יוצאים מגוף הדקל, אבל דמי היין אינם מגוף היין, ולכך לא מהני אפי' שיאמר חמרא לדמי. ומדמה זאת למוכר עבד לקנס דהוא איבעיא דלא איפשטא לעיל מב: וביארו שם התוס' דהאיבעיא הוא משום שאין הקנס יוצא מגוף העבד, ולכך לא שייך לדקל לפירות. וכתב רע"א דיש לדון בזה כיון שדמי חמרא הוא חליפי היין ממש, והוי קצת כיוצא מגופו, ועי' בזה בקצה"ח סי' רט סק"ד.

ומדברי רש"י שכ' דמי חמרא לא קאמר 'דנימא לזבוני חמרא ומיתב ליה' הוכיח רע"א דס"ל כתי' קמא בתוס' דדמי לדקל לפירותיו.

**ואידך מחמרא כדי לייפות את כוחו.** כתב רש"י שאם אמר תנו לו יין אם החמציה היו היורשין אומרים לו שלך החמיץ וכו'. ונחלקו הראשנים בדעת רש"י הרמב"ן הריצב"א הובא ברא"ש כתבו דדברי רש"י כפשוטו, שכל מה שהחמיץ יכול לומר לו שלך החמיץ. וכדאמרינן בית בביתי וכו' נפל הבית מראה לו נפול, ה"נ כיון שהקנה לו בגוף היין א"ל שלך החמיץ ומפסיד הכל.

אך הרא"ש הרשב"א והתוס' והר"ן נקטו גם בדעת רש"י דמפסיד רק לפי חשבון. והטעם לחלק מהא דתנן בית בביתי וכו'. כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן דרק כשהוא דבר מסוים מפסיד הכל, כמו בית בביתי וכו', דאומר לו דבר המסוים שלך נפסד, אבל חמרא שווה ד' וכו' הכל מעורב והוי כשותף בכל, וא"א לומר לו דבר המסוים נפסד. ולפי"ז עולה דאם אמר לו חבית יין בחביותי וכדו' יפסיד המקבל משום דהוי דבר מסוים.

וברא"ש כתב לחלק מסוגיא דבכורות גבי שהפקיד אצלו טלה, דהתם מצי א"ל שלך מת משום דכבר היה מבורר קודם, אבל אם קנה חביות בין חביותיו כשאינו מבורר עדין מפסיד רק לפי חשבון. ונחלקו הב"ח והב"י [והש"ך] בסי' רנג סעי' יג אם הרא"ש נחלק בדברי הרשב"א. ועי' בפרישה שם.

ובעיקר הגדר בהקנאה זו צריך הסבר, דממ"נ אם מקנה לו גוף היין, למה באמת הוא לא מפסיד אם החמיץ היין. ואם מקנה לו רק דמים, למה אינו מפסיד אם אבדו, ואיך כאן הוא קונה בשניהם.

**כל השומע את קולי וכו'.** עי' תוס' גבי כל הרוצה בתרומה דמהני במודר הנאה. ותי' בתרתי, חדא דאין ה"נ בין כשאומר כל רוצה או כל השומע וכו' הוי לשון שליחות, ומ"מ גבי מודר מותר בכה"ג דיש קולא בלשון זה כיון שלא צוה לו. ועוד כתבו דיש לחלק בין כל השומע שזה שליחות ממש ויהי' אסור במודר הנאה, לכל הרוצה דאינו שליחות ולכך מותר במודר.

אך לא ביארו התוס' מדוע א"כ מהני לתרום לחברו הרי אינו שליח, וצ"ל דכוונתם כמש"כ הרמב"ן דבתרומה אי"צ שליחות ממש, אלא סגי בגילוי דעת, וכן מוכח בב"מ כב. גבי כלך לך אצל יפות. והר"ן תמה עליו דמסקנת הסוגיא שם דלא מהני כלך אצל יפות אא"כ עשהו שליח, וע"כ דבתרומה בעינן שליחות ולא סגי בגלוי דעת.

ורע"א בב"מ שם מבואר דעת הרמב"ן, דגבי גט כיון שאין עיקרו זכות אלא חובה, אמרינן דלא מהני גילוי דעת דניחא לה, דלעולם איכא חשש דשמא חזרה בה, ולכך צריך שליחות ממש. אבל בתרומה דעיקרו זכות הוא, אלא דיש כאן צד חובה משום שרוצה לקיים המצוה בעצמו, בזה בכה"ג דגילה דעתו דניחא ליה חוזר להיות זכות ומהני מדין זכין, וזכיה מטעם שליחות. וכוונת הרמב"ן להוכיח מהגמ' בב"מ דהיה הו"א שאף שחברו תרם שלא מדעתו, אם אח"כ הוא מגלה דעתו דניחא ליה מהני. וע"כ דסגי בגלוי דעת. ומה שחזרו ואמרו בתרומה מה אתם לדעתכם וכו', היינו שבעינן שכבר בשעת ההפרשה יהי' גלוי דעת שזה זכות, ולא מהני מה שאח"כ הוא מגלה דעתו. אך הר"ן סבר דלמסקנא דסוגיא שם בעינן לשליחות ממש ולא רק לגילוי דעת. ועי' בקצה"ח רמג סק"ח. ובקובץ ביאורים כאן.

**דילמא צרה היא וכו'.** בשעת הסכנה כותבין ונותנין אע"פ שאין מכרין. נחלקו הראשנים האם בכה"ג גם לא חוששין לשד. או דרק לצרה לא חוששין אבל לשד חוששין, ובעינן לראית בבואה דבבואה.

עי' רמב"ן ורשב"א דחוששין. אך בר"ן כתב דנראה ברמב"ם פ"ב הי"ג דאין חוששין.

**מתני. הבריא שאמר כתבו גט** לאשתי רצה לשחק בה. הק' רע"א במשניות מה ענין שחוק לכאן, הרי לענין כתיבה עשהם שלוחין, ואם הם היו רק כותבין ומחזירים לבעל, והוא היה חזר ונותנו לאשה שפיר הוי גט, אלא שלענין הנתינה כיון דלא אמר תנו אינם שלוחים. ומה הוצרך לומר דדרך שחוק הוא, תפ"ל שלא עשאן שלוחין לזה. ורק בשכ"מ יש אומדנא שכוונתו גם 'תנו' אלא שלא הספיק לפרש דבריו, אבל בבריא ליכא אומדנא.

וראיתי שהביאו מהאחיעזר ח"א סי' כא אות ב' בסופו, שהביא בשם ר' גרשום בחולין לט שכוונת המשנה שלא רק שעל הנתינה אין הם שלוחים, אלא אפילו על הכתיבה הם לא שלוחים, דכיון שלא אמר להם תנו, כוונתו לשחק בהם ואפי' לכתיבה לא הוי שלוחים. וכתב ע"ז האחיעזר שחידוש זה הוא דלא כפוסקים שכתבו דבריא שאמר כתבו יכולים לכתוב, ורק לתת הם לא יכולים עד שיאמר תנו. וא"כ שוב חוזרת הקו' למה כתוב שהם לא יכולים לתת בגלל שהיה כוונתו לשחק בהם, למה צריך לטעם זה תפ"ל שלא אמר תנו. וכתב באחיעזר שאלולי שהיו תולים שכוונתו לשחק בהם היה בכלל המנוי של הכתיבה מינוי גם על הנתינה, ורק בגלל שבריא מפרש דבריו, והוא לא פירש לכך אמר כן לשחק. אבל בשכ"מ עד כמה שאין כוונתו לשחק הרי בכלל הכתיבה גם מינוי על הנתינה.

והנה אמרינן בגמ' בסמוך דאם נפל מעצמו מהגג הרי זה גט. וכתב הרמב"ם פ"ב מגירושין הי"ג 'הבריא שאמר כתבו גט לאשתי וכתבו ונתנו לה והרג את עצמו ה"ז גט כשר, והיינו דמפרש שכתבו ונתנו לפני שנפל, ואף שבשעה שעשו כן לא היה ידוע שיש עליהם דין שליח, מ"מ אם אח"כ הוברר שהיו שלוחים הגט כשר למפרע. אך בכ"מ מביא בשם התוספתא שכותבין רק אחר שנפל מן הגג ולפני שמת.

וכתב האחיעזר שם שלשי' רבינו גרשום אם בזמן הכתיבה היה ספק על השליחות של הכתיבה, א"כ חסר בלשמה שלא כתבו בצווי הבעל, ואף שהוברר אח"כ שהיה צווי, הא כתבו התוס' לעיל כד: שלענין לשמה בעינן שיהי' מבורר בשעת כתיבה, וע"כ צ"ל דלרבינו גרשום כותבין רק לאחר שנפל כתוספתא. אבל הרמב"ם ס"ל דעל הכתיבה הוא ודאי שליח, ולכך מהני לכתוב ולתת מספק, דעל הנתינה אין חסרון שהוא נתינה לא מבוררת.