מראי מקומות קה קו 6
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

**מראי מקומות קה: קו. 6 מלאכה שאצל"ג. ומלאכת מקלקל. ומקלקל בחבורה.**

**מראי מקומות נוספים בענין מלאכה שאצל"ג**. בשי' רש"י. עיין בסוגיא שם בענין כיס לקבולי זיבה ועיי"ש ברש"י ד"ה רבי יהודה. עיין לא: סוגיית הגמ' כחס על הנר. וברש"י שם ובתוס' ד"ה וסותר. ועיין היטב סנהדרין פה. ועיין עה. תוד"ה טפי. ועיין להלן קז: הצדן לצורך חייב מאן תנא וכו'. ובכל אלו הסוגיות יש לדון לרש"י מדוע חשיב מלאכה שאצל"ג. ודיברנו בזה בחבורה דיסוד הפטור לרש"י הוא משום מלאכת מחשבת. ומכח זה בעינן שיהא לו צורך במלאכה ורש"י חי' דהצורך לא נמדד רק אם יש לו צורך עכשיו ואם אין לו צורך לא נקרא צורך. אלא כמו שפי' רש"י כמה פעמים דאם ברצונו לא באה לו ולא נעשית רק לסלקה מעליו אינו חשיב צורך דהיינו דלא היה רוצה מעיקרא ליצטרך לעשות דבר זה וגם לאחר שזה נעשה אין לו בזה הנאה אלא נעשה רק כסילוק. פעולה כזו לא חשיבא צורך אמנם אם גם ברצונו לא באה לו אבל עכשיו יש לו בזה הנאה כגון תפירת בגד קרוע ועשיית פה למכה בכהא"ג חשיב צורך. ויש לדון בצידה דאם אין לו צורך צידה רק שלא ישכנו לא חשיב צידה דאין לו צורך בצידה דהיינו תפיסת הדבר דזה שם מלאכת צידה. או דהביאור דחשיב רק פעולת סילוק ולא דבר שיש לו בו הנאה והרחבנו בזה כשלמדו מלאכת צד. ויל"ע בזה. ועולה בדעת רש"י דיש ב' מגדירים לצורך אם אין לו צורך כלל עכשיו לא נקרא צורך. וב' אפי' אם יש לו צורך אבל אם אין לו הנאה במה שעושה עכשיו וברצונו לא באה לו לא חשיב צורך. ועין פי' ר"ח בסוגייתנו קה: דהגדיר צריכה לגופא דעומד לאכילה או להנאה. ודו"ק. ועיין בתוס' צד. ד"ה רבי שמעון פוטר במה שהקשו מכמה סוגיות על שי' רש"י ויל"ע מה רש"י יישב קושיות התוס' ולפי המדובר לעיל ניתן ליישבם היטב.

**שי' התוס' עיין בתוס' צד**. ד"ה ר"ש פוטר. ובתוס' נראה דתלוי רק בגדר שצריכה לגופא היינו שהיא נעישית לאותו צורך כעין מה שהיא היתה נעשית במשכן. ומדברי התוס' משמע דזה הפטור היחידי ואפילו במקום שאין לו צורך כלל במלאכה כגון חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה לא פטרו התוס' אלא משום שאינו דומיא דמשכן. [ועיין לעיל במראי מקומות 5 שביארנו איך יתאימו דברי התוס' עם הסוגיא חגיגה י. דמשמע דהפטור הוא משום מלאכת מחשבת ולא משום דלא הוי דומיא דמשכן. עיי"ש.] **ויל"ע לדעת התוס' מה הגדר בזה אלו דברים נחשבים שהם דומים למה שהיו במשכן ובאיזה אופן אינו נחשב דומה למה שהיה במשכן.** ועיין בכפות תמרים סוכה לג: שכתב שהצד נחש כדי לשחק בו וכן החותך ראש העוף כדי לשחק חשיב אינו צריכא לגופא משום דלא הוי דומיא דמשכן. כיוון שבמשכן לא היו צריכים לזה כדי לשחק. ועיין במ"ב סי' שט"ז סקל"ג. ובספר נתיבות שלום. סי' כ"ג הקשה ממבעיר וצריך לאפרו וחובל וצריך לכלבו. דמבואר להלן קו. דחשיב צריכא לגופא, והקשה דלא הוי דומיא דמשכן. ששם היה לצורך השימוש בעצם. ואם כן יל"ע מהו הכלל בדומיא דמשכן וצ"ע.

**ועיי"ש בתוס' שכתבו שמוציא כיס חשיב אינה צריכה לגופא.** דהיינו זב ששם כיס על האמה לקבל בה את זובו. מ"מ חשיב אינו צריכא לגופא, והתוס' התקשו לשיטתם מדוע לא חשיב צריכא לגופא כיוון שצריך שהכיס יצא עמו [ובשלמא לרש"י ניתן להבין דהיינו מלאכת סילוק. ולא דבר שיש לו בו הנאה וברצונו לא באה לו. וכמו שכתב רש"י לעיל יב. ] אלא התוס' לשי' קשה. ותי' דהא סגי ליה אי יתיב בחד דוכתא ולכאורה המכוון בדבר. שאינו צריך להוצאה זו. רק בעצם הוא צריך לצאת וממילא הכיס צריך לצאת עמו. ועיין אבנ"ז סי' רמ"ה שהקשה מהמוציא אוכלין בפיו שהוא חייב. והקשה מאי שנא זה מזה. ויל"ע בזה. **עיי"ש בגמ' אמר רב בב"ח אמר ר"י וכו' פוטר היה ר"ש אפי' במוציא את המת לקוברו**. אמר רבא וכו' מהו דתימא עד דאיתא לגופו ולגופה. בפשוטו המכוון הוא דלגופו היינו לצורך הדבר שמוציאים אותו ולגופה היינו לצורך המוציא. וכן פי' שם הר"ן. ועיין רש"י ד"ה אף ויל"ע אם כן כוונתו או שפי' באופן אחר. וצ"ע בזה.

**ועיי"ש בתוס' שהובא לעיל צד. ד"ה ר"ש שכתבו לחדש** דכל זה דלא בעינן לגופו ולגופה זה בשאר המלאכות .אמנם במלאכות המקלקלין. בעינן שיהא צריך לגופו ולגופה. ולשון התוס' שם צע"ק. ואפשר דהמכוון הוא דלגופה היינו לגופה של מלאכה. וכתבו התוס' דבשאר הדברים בזה שבעינן לגופו של אדם זה נחשב כבר שזה נעשה לגופה של מלאכה אבל במקלקלין. לא חשיב צריכה לגופה אלא אם כן יש בו צורך לגופו של אדם ולגופה של חפץ שנעשה בו המלאכה. עיי"ש. ועצם הביאור הוא לכאורה משום שמקלקלין הם מלאכה גרועה וכדי לחייב בעינן שיהא ממש דומיא דמשכן. ועיי"ש במהרש"א שהקשה דהרי במשכן לא סתרו ע"מ לבנות טוב יותר. ותי' שלמדו דבר זה ממכבה. וחזינן דבר חידוש שלומדים שאר מלאכות של מקלקלין ממלאכה אחרת של מקלקל לענין גדר הדין מה נחשב מלאכה.

**בענין מקלקל במלאכת שבת.** הנה למדנו במלאכת שבת שאם עושה קלקול פטור ומקור לזה הבאנו לעיל דהוא משום דלא חשיב מלאכת מחשבת. ולכאורה כן פשטות דברי הגמ' בחגיגה י. וכן נראה בכריתות יט. [ובפי' ריב"ן נקט דהפטור הוא משום דלא הוי דומיא דמשכן.] ומ"מ כל זה אינו אלא לענין חיובא. אבל איסור יש אפילו באופן של מקלקל. וכפשוטו אינו אסור אלא מדרבנן. וכשם שגזרו על שאר הדברים שנתמעטו מדין מלאכת מחשבת. עיין בזה בשו"ת רע"א סי' ח'. אמנם מצינו דבר חידוש ברש"י בב"ק לה. שכתב שהעושה מלאכה המקולקלת בשבת פטור מן התשלומין מדינא דתנא דבי חזקיה. שחייבי מיתות שוגגין פטורין. ובשו"ת בי יצחק סי' ט הביא מהגרע"א שבי' דסבירא ליה שמקלקל במלאכות שבת אסור מדאוריתא אע"ג שאין חייבין עליו ולכן שייך תנא דבי חזקיה ועיי"ש בתוס' שלהדיא חולקין על רש"י בזה. והנה צריך להדגיש שדין מקלקל. אינו תלוי רק ברצונו אלא תלוי בדבר עצמו האם הוא תוקן או נתקלקל. רק דכוונתו משנה דתלוי בדבר שאותו נתכוון לעשות האם הוא נתקלקל או נתקן. ובאמת נראה בעז"ה בהמשך איך דנים מקלקל באופן שהוא מתקן בדבר אחד ומקלקל בדבר אחר.  **וכל המקלקלין פטורין תני ר' אבהו קמיה דר"י כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר אמר ליה וכו' חובל ומבעיר אינה משנה וכו' חובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו. וכו' מתניתין ר"י ברייתא ר"ש.** ומבואר מדברי הגמ' דנחלקו רבי יהודה ור"ש במקלקל בחבורה דדעת ר"י דמקלקל בחבורה פטור אא"כ יש לו צורך בזה. ודעת ר"ש היא דמקלקל בחבורה חייב. ושי' רש"י בסוגיא דנחלקו ר"י ור"ש. במחלוקת ר' אבהו ור"י. ועיין בתוד"ה חוץ וסוד"ה מה לי. דפי' דרש"י סובר כרבינו שמואל בזה וכ"כ הריטב"א. ושורש המחלוקת היא דמ"ד מקלקל בחבורה חייב סבר שבעינן תיקון במלאכה עצמה. ומ"ד מקלקל בחבורה פטור סבר דתיקון בדבר אחר גם נחשב תיקון. והנה לא נתפרש להדיא בסוגיא באיזה מחלוקת ר"י ור"ש זה תלוי, וכתב רש"י דהיינו המחלוקת לענין צריכא לגופא. וצ"ב מהו התלייה דמדוע אם רבי יהודה סובר דלא בעינן שיהא צריכה לגופא הוא יסבור שתיקון בדבר אחר הוי תיקון כיוון שבדבר עצמו אין בו תיקון ומהיכי תיתי שדבר זה היא תלוי במחלקותם.. ומשמעות הדברים היא דאין הביאור דלר"י לא בעינן צורך כלל אלא דסובר רבי יהודה דגם צורך צדדי הוא גם נקרא צורך וממילא בחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה זה שיש לו צורך בעשיית הבור משום העפר הוא גם נקרא צורך וכנ"ל צורך של סילוק הוא גם צורך. ולפי"ז סבר ר"י דמכיוון שהמחשיב של המלאכה אינה תלויה בעיקר הדבר שעבורו היא נעשית ה"ה דגם התיקון אינו תלוי בעיקר המלאכה וגם תיקון בדבר אחר חשב תיקון. משא"כ לר"ש שבעינן צורך בעיקר המלאכה ורק בזה הוא נקרא מלאכת מחשב. ה"נ בעינן שהתיקון יהא בעיקר המלאכה. וממילא במבעיר וחבלה דלא שייך תיקון בעיקר המלאכה, ונאמר בתורה שיש בהם חיוב בהכרח שיש בהם הלכה שמקלקל גם חייב. והנה יל"ע על רש"י מדוע מבעיר עצים לא חשיב מתקן אפי' באופן שמבעירם כדי לבשל בהם. ובפשוטו גדר הדבר הוא דמלאכת מבעיר איננה הוית חום ואש ועיין אבנ"ז סי' רל"ח והרמב"ן פליג על רש"י וסובר דמבעיר כדי לבשל חשיב מתקן. ועיין ברש"ש ורע"א מה שהקשו על רש"י ועיין בתוס' ובראשונים שהקשו בהרחבה על רש"י, ועיין בתוס' מה שפי' ועיין רמב"ן ריטב"א וחי' הר"ן ושי' לר"ן. ועיין בעל המאור מה שפי'.