ז - רבית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - ז, נמסר בש"ק בהר-בחקותי תשס"ז[[1]](#footnote-2)

# גדרי 'גזילה' ברבית

# א) כתב הרמב"ם (מלוה ולוה פ"ד ה"ג): המלוה והלוה, אעפ"י שעוברים בלאוין האמורים ברבית אינם לוקים - מפני שניתן להשבון. ואילו שיטת הרמב"ן (בב"מ סב) ובית מדרשו לצדד שלמסקנת הסוגיא אין החזרת הרבית מתקנת את הלאו, שעל נתינת הרבית הקפידה תורה בין החזיר בין שלא החזיר, ומה שהזקיקתו תורה להחזיר – מצוה בפני עצמה היא [ומנאה הרמב"ן במנין המצוות (בהשמטות, יז) למצוה בפנ"ע]. וכן הסכים הריטב"א (בב"מ שם) שהחזרת הרבית ענינה כהקאת איסור שאכל ואין בה תיקון הלאו, דמאי דאכל אכל. ויש לבאר במה נחלקו. וביותר צריך לבאר סברת הרמב"ם שאף הלווה אינו לוקה, והלא כלפיו ליכא עשה כלל.

# ונראה שהרמב"ם והריטב"א הולכים לשיטתם במחלוקת אחרת: האם מועילה מחילת הלווה למלוה את הרבית לאחר שנתנה; יש מהגאונים שהורו שאין מועילה מחילה, וכן נקט הריטב"א (סא.) לעיקר, ואילו הרמב"ם (שם הי"ג) כתב שאם רצה למחול מוחל 'כדרך שמוחל הגזל'. ויסוד מחלוקתם, כפי שבאר הגרב"ד (ברכת שמואל ב"מ מח), האם לקיחת הרבית כמוה כגזלה וא"כ גם חיוב החזרתה הוא כמצות השבת גזל, והלא מועילה מחילת הנגזל על השבת הגזלה, או האיסור אינו משום לתא דגזל שהרי ניתנה לו הרבית במתנה, וא"כ גם חיוב ההחזרה אינו ענין להשבת גזילה אלא חיוב המוטל על המלוה כשאר חיובים ואין מועילה לזה מחילת הלווה. וכך היא שיטת הריטב"א, ולטעמיה אזיל שאין בהשבה תיקון ללאו כמו בגזילה אלא הצריכתו תורה להקיא את האיסור שבלע שלא יהא נשכר בחטאו, אבל אין בזה ענין של השבת ממון חברו.

# אלא ששיטת הריטב"א ודעימיה צריכה ישוב עם מה שהצריכו בגמרא (ב"מ סא.) לאוין דגזילה ורבית ואונאה, ואמרו שאפשר ללמוד לאו דגזילה מרבית ואונאה בצד שוה, ע"ש. הרי משמע דמשום גזל אתינן עלה, שאל"כ אין שייכות ללאו דגזילה. וכן בהמשך הגמ' פירשו 'הגזלנין' דקתני בברייתא – מלוי ברבית, והרי משמע דתרוויהו חד ענינא נינהו.

# ב) והנה דבר מוסכם הוא שמצד עיקר דין הממון, לולא שנאסרה הרבית, מתחייב הלווה על פי דין לשלם הרבית והוי חוב גמור, שהרי אמרו בגמרא (סב:) שבדיני בני נח מוציאים רבית קצוצה מהלווה. [בטעם תקפות החיוב נאמרו שלש שיטות; משום שכירות, שמשכיר כספו לאחר בתשלום. כן כתב הרשב"א בתשובה. ויש לבאר שאין הכוונה לשכירות המעות עצמן שהרי מלוה להוצאה ניתנה והמעות שייכים ללווה, אלא הכוונה לשכירות ה'חוב', שהחוב נידון כדבר שגופו ממון כפי שייסד הקצוה"ח בכ"מ, וע"י השכרת החוב מתחייב הלה בתשלום. טעם נוסף כתב מהרי"ט (בתשובה ח"ב מ): מטעם התחייבות, והרי במתן המעות נעשה קנין על אותה התחייבות. טעם שלישי חידש הגר"ח: משום 'קציצה', שקוצץ לו דמי ההלואה. ואכ"מ].

# עוד זאת מוכח ומבואר בראשונים שלאחר שנגבתה הרבית, הרי היא שייכת למלוה לכל דבר אלא שמצווה בהחזרת דמי הרבית, אבל מה שגבה גבה. כן מבואר בגמרא במה שאמרו דא"צ להחזיר לו את החפץ עצמו שגבה ברבית, אם לא בחפץ המסוים ששם בעליו עליו (ערמב"ן סה). וכן הוכיח הריטב"א (שם) מדין יורשים שירשו חפץ של רבית שגבה מורישיהם, אינם חייבים להחזירו – הרי דלא חשיב כדבר הגזול או כנכס משועבד שנמצא בידיהם.[[2]](#footnote-3)

# אמנם נחלקו ראשונים ואחרונים על תוקף חיוב תשלום הרבית לאחר שאסרתה תורה וקודם שבאה לידי גיבוי; האם קיים חוב ממוני מצד הלווה למלוה ליתן לו הרבית, אלא שנאסר לממשו - כן נקט המשל"מ (פ"ח), וכפי שדייקו מרש"י בקדושין ו: שאילולא היה אפשר לקדש אשה במלוה, יכול לקדש ברבית שהיא חייבת לו. וכן כתבו שם הריטב"א והמאירי[[3]](#footnote-4), או כיון שאסרה תורה ליקח הרבית, אין שייך שיהא חוב ממוני שאסור לגבותו וממילא בטל החוב מחמת האיסור. כן נקט החזו"א (שם), וכן צדד המהרי"ט (בח"ב מ) בהסבר אחד. וכן מוכח מדברי הרמ"ה (בשיטמ"ק ב"ק קיב.) שנקט שיורשי המלוה נתמעטו מאיסור 'לא תקח' [דלא כדעת הרשב"א שם] ואעפי"כ משמע מדבריו שאין מותר להם ליטול הרבית אלא מדעתו של לווה – ומדוע לא בעל כרחו והלא נתחייב לאביהם הרבית – אלא מוכח שלא חל חוב על הרבית ולכן א"א להם ליקח אלא מדעתו[[4]](#footnote-5). וכן דעת הר"י בן מגאש ( ).

# < כאן באה קושיא מסויימת – לע' בדף סב ??>

# ג) מעתה יש לבאר דעת הריטב"א וסיעתו; כאמור, לדבריו קציצת הרבית תקפה וחל חוב על הרבית, אלא שאסרה תורה ליטול ממון זה המגיע לו על פי דיני המשפט. אמנם, אף אם מבחינת דיני הממונות כשלעצמם אין כאן משום גזל מ"מ מבחינת איסור רבית, גדר הדבר הוא לראות את הרבית כממון שאינו שלו, כאילו לקחו בגזילה הגם שאינה גזילה בעצם [שלכך אין מועילה מחילת הלווה על ההשבה, וגם לא ניתקן איסור הלקיחה ע"י ההשבה לפי שיטה זו כנ"ל].

# וזו כוונת הגר"ש שקאפ (בסוף שער ה) שכתב שיש ברבית 'תמצית גזל' אם כי לא גזל גמור, ע"ש – כלומר, אם כי בהסתכלות של 'חושן משפט' אין כאן גזילה כלל, מ"מ מצד דיני 'יורה דעה' דנים זאת כמו גזל. וזהו שעשו צריכותא בגמרא בין לאו דגזילה ואונאה לרבית, כי מבחינת איסור רבית הרי זה נידון כגזל, וע"כ שייך ללמוד גזל גופיה מרבית ואונאה ב'מה הצד'.

# ויש בדבר נפקותא נוספת, במה שכתב הגר"י אברמסקי (ב'קובץ מאמרים') שדיינים שפסקו בדין ממוני חיוב או פטור הנובע מדין רבית, אין זכות לזה שנתחייב לתבוע מהדיינים 'מהיכן דנתוני' כבשאר דיני ממונות, כי אין זה פסק דין ממוני אלא כהוראה של איסור והתר.[[5]](#footnote-6)

# ד) דעת רבנו תם (בספר הישר, חדושים תשמ"ג, ובתוס' ע"ז כו) והרא"ש (ע:) שמותר להלוות ברבית לישראל מומר הכופר בעיקר, שלא יהא ממונו חמור מגופו והרי המומרין מורידים ולא מעלים. ואילו התורי"ד (בע"ז כו) כתב שאפילו תמצי לומר שמותר לאבד ממונו לפי שאינו חמור מגופו, אבל לעשות איסור וליקח ממנו רבית לא הותר. ונראה שר"ת והרא"ש נקטו כשיטתם שאיסור הרבית ענינו משום נטילת ממון של אחר וכמו גזילה, ועל כן במומר לא אסרה תורה, שלא יהא ממונו חמור מגופו [ואם כי לגזול בידים לא שמענו להתיר, שאף בנכרי אסור להלכה, ואולם בכה"ג שממונו הגיע לידי חברו מדעתו אין איסור], אבל אם האיסור אינו משום גזל י"ל שאף המומר שממונו מותר, אסור ליטול ממנו רבית[[6]](#footnote-7). ואכן כן היא שיטת הרא"ש ובעלי התוספות, שאיסור רבית משום גזל, שעל כן נקטו שלאו ד'לא תקח' ניתק לעשה (ע' בדבריהם בדף סב.). ועוד התוס' חידשו (ע:) לפי תירוץ אחד שאפילו נכרי מנכרי אסור ליטול רבית שבכלל מצות בני נח היא שנצטוו על הדינים. הרי מבואר מזה שאיסור זה מעיקר דיני המשפט הוא.

# *(אולי נאמרה כאן ראיה נוספת מתורא"ש ?)*

# ובספר יראים ( ) דן במומר לתאבון אם בכלל 'אחיך' הוא, ויצא לחלק בין מצוות ואיסורים שענינם נטילת ממון של אחר ובין אלו שנצטוינו לתת משלנו, ובתחילת דבריו נקט שנטילת רבית כמוה כנטילת ממון של אחר, שאף במומר לתאבון אסור, ולבסוף הביא מרבותיו שהורו בזה התר והסכים לדבריהם. ומה נשתנה בין הסברא דמעיקרא לסברא שלבסוף – אך זהו תורף השאלה הנ"ל בגדר איסור רבית, ולבסוף נקט שהרבית אינה כגזל אלא כענין צדקה וכד' שנחשב כנתינה משלי לחברי, וכשיטת הריטב"א.

# ובכך יישב ב'תועפות ראם' את דברי הטור בענין זה, שאף על פי שהמומר לתאבון יצא מכלל 'אחיך' לענין המצוה להחיותו ולהלוותו, הריהו 'אחיך' לענין דברים התלויים בלקיחת ממון שלו כגון השבת אבידה שחייבים להחזירה לו ( )*.*

# ויש לתלות הדבר בפירוש 'התנצלות' הטור בפתיחה להל' רבית שהואיל והזכיר ענין רבית, כתבם במקום זה. יש שפירשו דבריו שהיה לו לכתוב הלכות אלו בחלק חושן משפט כי שם ענינם (ב"ח), וזה כפי הדעה שיש בלקיחת הרבית משום 'גזל' גם מבחינת דיני המשפט. ואולם יש מפרשים (ע' בדרישה בפירוש אחד) שבא להסביר מדוע הכניס הלכות רבית בתוך ההלכות הנוגעות לנכרים, שהואיל והזכיר ענין הרבית כבר כתבם כולם, ושוב חזר לדבר בשאר הלכות גויים.

# ה) כבר נחלקו הראשונים (בדף סא) האם ב"ד יורדים לנכסי המלוה להוציא ממנו הרבית שנטל, כדין גזלות (כן כתב החינוך שמג. ויש שכתבו כן בדעת רש"י והרמב"ם, וכן בדעת הרמב"ן בב"ב קעה), אם לאו (רשב"א ר"ן וש"פ). והיינו כנ"ל דבדיני 'חושן משפט' ממונו של המלוה הוא, ורק מצד דיני איסור והתר אנו רואים זאת כגזלה, אבל דין ירידה לנכסים אין בזה מאחר ולפי תורת המשפט הממון שייך לו. [רק מצד אחר דנו, הואיל ויש דין כפיה כשאר כפייה על המצוות, א"כ לפי מה שהוכיח בקצוה"ח דאף בדין כפיה על המצוות יש ענין ירידה לנכסיו, שעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, מדוע אין לירד לנכסיו להחזיר הרבית. ויש שפירשו הואיל ואם לא יתן מדעתו לא תתקיים המצוה, שא"א לזכות בנכסים בלא רצונו, הלכך צריך לכופו שהוא יתן דוקא. עפ"י שער"י ה,ב]. ומה שמועילה תפיסת הלווה רבית קצוצה, י"ל דהיינו מטעם עביד אינש דינא לנפשיה, אבל לא בגלל שהוא ממון שלו.[[7]](#footnote-8)

# ו) והנה בספק רבית דאוריתא היוצאה בדיינים, כגון במקום מחלוקת הפוסקים או שאר ספיקא דדינא, הביא הש"ך (בסוף הל' רבית) שתי דעות האם דנים זאת כספק איסור לחומרא או כספק ממון דהמוציא מחברו עליו הראיה. וצ"ב בדעת הסוברים להקל כספק ממון והלא מ"מ ספק איסור יש בלקיחת הרבית.

# אך כבר ביאר הגרשש"ק (בתחילת שער ה) הטעם שבספק ממון אין דנים להחמיר משום ספק איסור גזל, כי איסור גזל חל לאחר שנקבע דין הממון, שתורת המשפטים קובעת למי שייך הממון, ותורת האיסורים מחייבת את האדם לנהוג בהתאם לדיני המשפטים ואוסרת לעבור עליהם, הלכך מתחילה יש לקבוע של מי הממון ורק אח"כ נקבע דין גזל. וא"כ לפי מה שנתבאר שמצד דיני הממונות נחשבת הרבית כממון של המלוה, ורק מצד דיני 'יורה דעה' של איסור והתר אנו דנים כאילו הוא ממון גזול אבל לאמיתו של דבר הוא שלו, על כן מובן מדוע בספק אין איסור ליטלו, שהרי לא גרע מגזל ממש שלא חל האיסור אלא לאחר שנקבע תחילה דין הממון, וה"נ כיון שמספק אנו משאירים הממון ביד המלוה, יש מקום לומר שאין להוציאו ממנו בגלל איסור רבית.[[8]](#footnote-9)

# ז) דעת התוס' והרא"ש (סב.) שאמנם לאו דלא תקח הוא ניתק לעשה, אבל לאו ד'לא תשימון' אינו ניתק. ואכן דעת הרמב"ם צריכה באור, נהי דמצד הלקיחה חשיב ניתן להשבון אבל מדוע לא ילקו מצד השימה. ומוכח שלדעתו עיקר האיסור הוא לקיחת הממון ואילו שימת הנשך אינה אסורה אלא משום שהיא מהוה אתחלתא דלקיחה.

# ודעת הריטב"א מבוארת לאידך גיסא, שגדר האיסור הוא ההתעסקות ברבית, והיינו עצם שימת הנשך אסורה, אבל לאחר שקצץ הרבית הרי כבר ממילא הוא שחייב לו דהלא חל כבר חוב לשיטתו, אלא דמ"מ אסרה תורה גם את הלקיחה משום שהיא גומרת את השימה וקובעתו, אבל עיקר האיסור הוא השימה, ועל כן נקט שאין הלאו מיתקן בהחזרה שהרי עיקרו הוא ההתעסקות והשימה ואיסורא דעבד עבד רק מ"מ הצריכתו תורה 'להקיא' האיסור שבלע, כענין לא יהא חוטא נשכר [וכלשון הראשונים בדף סה שלא יהנה מרביתא].

# והיא היא חקירת הגרי"ז (מובא בחדושי הגב"ד ריש איזהו נשך) האם רבית קצוצה איסורה משום הקציצה עצמה או לקיחת רבית הקצוצה היא האיסור.

# ונפקא מינה בגדרים אלו, בדין המלוה לגוי וקצץ לו רבית ובתוך הזמן נתגייר הלווה, דמבואר בדברי הראשונים (עב) שעל הזמן שהיה גוי, מותר מדין תורה ליקח ממנו רבית, אלא שנחלקו על הזמן שלאחר הגירות; לדעת הריטב"א מותר מדאוריתא ולהרא"ש אסור. הרי מבואר שהולכים הם לטעמייהו; להריטב"א עיקר האיסור הוא בשימת הנשך ואילו הלקיחה אסורה רק משום שהיא גומרת את השימה ומוציאתה לפועל, וא"כ הכא דהשימה היתה בהתר, אין איסור בלקיחה. משא"כ הרא"ש ס"ל דבגר אסור מדאו' לקחת על הזמן שנתגייר, דאזיל לשיטתיה דהלקיחה איסור עצמי היא כגזלת ממון שלא כדין כנ"ל, ולא משום המשך השימה.[[9]](#footnote-10)

# ובזה תלויה מחלוקת נוספת בראשונים אודות המלוה פרי ע"מ שיחזיר לו שנים, ובשעת הפרעון הוזלו הפירות, שמצד הדמים לא הרוויח כלום רק מצד המידה. ומבואר בסוגיא ריש 'איזהו נשך' דאסור ליטול שנים. יש שפירשו שהאיסור הוא מצד הקציצה והלא קצץ רבית גמורה. דעה זו מתאימה עם שיטת הריטב"א דאיסור הלקיחה הוא משום גמר השימה. ואולם הרמב"ן נתן טעם אחר לאיסור זה, משום דילפינן מקראי שיש איסור רבית גם ברבית במידה ולא רק בדמים. וי"ל שלכך הוצרך לחדש זאת, כי נקט שאיסור הקיחה עומד בפנ"ע, הלכך אף על פי שעבר איסור בשעת הקציצה הלא עתה שהוזלו הפירות אין כאן נטילת רבית - אם לא משום שאסורה גם רבית במידה.[[10]](#footnote-11)

# ח) וליישב הקושיא דלעיל, מדוע אין הלווה לוקה לדעת הרמב"ם והלא כלפיו ליכא עשה דהחזרה. י"ל על פי מה שביאר הגר"א קוטלר דאף דאיכא לאו דלא תגזל בגזילת קרקעות לדעת הרמב"ם וליכא עשה דהשבה, מ"מ אין לוקה משום דחשיב לאו הניתק לעשה, כי לא קיום המצוה הוא שמנתק הלאו אלא ענין המצוה מנתק, וכיון שבכל גזילה נאמרה מצות השבה, אם כן גם בגוונא דליכא מצוה בפועל, מ"מ גילתה תורה שהחזרת הגזילה מנתקת את הלאו, והרי הענין הזה שייך אף בקרקע הגם שאין בה מצות השבה כיון דאינה נגזלת. ויש לדבר כמה וכמה ראיות ואכ"מ[[11]](#footnote-12). והכי נמי י"ל בעניננו, נהי דהלווה אין לו מצות החזרת רבית, אבל אף כלפיו איכא ניתוק הלאו בהחזרת הרבית. והיינו טעמא, לפי מה שמבואר מהתוס' וש"ר (ע.) שאיסור הלווה ברבית הוא משום שגורם למלוה להלוות ברבית, וכיון שאיסורו הוא משום איסור המלוה והרי בהחזרת המלוה איכא תיקון, א"כ גם הלאו דידיה נתקן בעצם ענין ההחזרה, הגם שהוא עצמו אינו מצווה בה.[[12]](#footnote-13)

< לע' קונטרסי השיעורים ב"מ כו >

1. כתיבה ראשונה [↑](#footnote-ref-2)
2. # ואף להרמב"ם וסיעתו דרבית הויא כגזילה, מבואר דאין הממון עצמו ממון גזול אלא לקיחת הממון נחשבת לקיחה מחברו שלא כדין. דוגמא לדבר תלויוהו וזבין דאף דזביניה זביני אסור משום לתא דגזילה, אלא שכאן ציוותה תורה להחזיר מה שלקח כדי לתקן חטאו [ושמא אף שם חייב כן בדיני שמים. ***לברר***]. ואפשר דהוי כגזלן לאחר יאוש או יאוש ושינוי רשות כיון שנתן מדעתו – ע"ע בחו"ד יו"ד קסא סק"י בבאורים כעי"ז (רמ"י). אך צ"ע מאין פסיקא לן דנתייאש, דלמא סומך על כך שהלה יחזיר לו לבסוף כפי שהדין מחייבו והרי יכול לתובעו בכל עת בב"ד שיכפוהו.

   ויש נוקטים שלרבא דאי עביד לא מהני, לא קנה המלוה את הרבית (עפ"י מחנ"א רבית ב). ואולם שאר האחרונים חולקים על כך [וצ"ע בסברת המחנ"א שפירש הא דיורשים פטורים משום גזה"כ, והלא כיון שלשיטתו לא קנה אביהם את הרבית לא הוו יורשים כלל עליה]. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכפי שהאריך בשער"י ה,ב-ג. אך י"א שכוונת הריטב"א שם רק לאחר שהגיעה הרבית לידיו - ע' מחנ"א מלוה ב; חזו"א יו"ד ע,א. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן הוכיח הגר"ש רוזובסקי בשיעוריו. ואולם באבנ"ז (יו"ד קסו,ג) הוכיח מהרמ"ה איפכא, שאם לא נעשה חוב הרי לא ירש כלום והרי הוא הגוזל. ומש"כ הרמ"ה 'מדעתו' צ"ל כמו שפירש שם שלכתחילה אין ליורש ליטול הרבית כי בזה גורם לאביו לעבור על לא תשימון בגבייתן [ויש להסתפק לפי"ז האם לכתחילה יש עליהם להחזיר מעות רבית שירשו. והגרעק"א (בהשמטות לשו"ת, בהקדמה) הניח דלרבא אין חייבים להחזיר הרבית אפילו לצאת ידי שמים. וי"ל], וא"כ מאותו הטעם אין לב"ד לכוף את הלווה לשלם, כדי שלא ייקבע איסורו של המלוה. ויל"ע בשער"י ה,ג-ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובדף ע. גבי הלוואת מעות יתומים ברבית אמרו 'יתמי דאכלי דלאו דידהו' משמע דהרבית גזל היא בידיהם. ויתכן דכעין גזל קאמר. אכן בריטב"א מבואר שאין בזה איסור מעיקר דינא אלא משום דאתו למיסרך וקאמר דלא ניספי להו כעין איסורא. ואזיל לשיטתיה דאין ברבית משום גזל. [↑](#footnote-ref-6)
6. # נראה שאף שבתורי"ד מוכח כהריטב"א שאיסור הרבית אינו משום גזל, אך מהריטב"א אין הכרח שיסבור כתורי"ד כי מ"מ עיקר האיסור הוא בין אדם לחברו ומשום נשיכת חברו הלכך במומר לא הקפידה תורה וכמו לענין איסור לשון הרע עליו וכד'. תדע שהרמב"ן (עא:) נקט כר"ת להתיר להלוות למומר ואעפי"כ צדד שאין זה לאו הניתק לעשה כגזילה.

   [↑](#footnote-ref-7)
7. לכאורה לפי"ז אין הלווה 'בעל דין' לתבוע הרבית מהמלוה רק מצוה הוא דרמיא אמלוה, וא"כ אם מת הלווה, אין המלוה חייב להחזיר ליורשים שהרי לא היתה ללווה זכות ממון שיורישה לבניו. אך האחרונים צדדו שחייב. וכן מבואר בפוסקים שהמלוה חייב שבועה ללווה אם הלה תובעו והוא כופר, ומבואר שהיא זכות של הלווה. ושמא גם זכות זו להעמידו בדין ולהשביעו נובעת מדין 'עביד אינש דינא לנפשיה' ומוריש זכות זו לבניו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. # ואף להרמב"ם שהרבית כגזלה הרי לא גרע מגזל ממש שבספק דיינינן המע"ה ואין חוששים לספק גזל (וכ"כ התומים בקיצור תקפו כהן קכז, שלכך בספק רבית פטור מהשבה, כמו בספק גזל. וכן נקט הנתיבות לדינא וכמוש"כ בשער"י סוף שער ה). אך נראה בש"ך שאף האוסר לא אסר אלא באופן שודאי עשה איסור רק הספק אם היא רבית דאו' היוצאה בדיינים או אבק רבית דאינה יוצאה, ועל כן סבר שיש להורות איסור, משא"כ בעלמא הלא כשם שהוא ספק גזל לזה כך הוא ספק איסור גזל לצד שכנגדו ומה יוסיף לנו שיש גם ספק איסור רבית, ועל כן דנים בדיני הממון עצמו, ורק כאן שודאי בא לידו באיסור שאני, דנראה דאף אם לפי האמת אינה רבית דאוריתא, כשנחייב את המלוה להחזיר אין חשש גזל מצד הלווה שהרי היה אסור ליקח ממנו וחזר הממון למקומו הראוי. וצ"ע.

   [↑](#footnote-ref-9)
9. # ***לבדוק****,* כשקצצו רבית ונעשה הלווה מומר, דהלקיחה מצד עצמה מותרת כעת, וא"כ להרא"ש יל"ע האם מצינו איסור משום גמר השימה או שמא אין בזה איסור (ע' להלן בדעת הרמב"ן) ויהא מותר ליקח אפילו על הזמן הקודם למומרות. ומאידך להריטב"א הגם שעיקר האיסור הוא הקציצה והרי בזה שלוקח מחזק את השימה שהיתה באיסור, אך י"ל כיון שכבר נוצר החוב מותר לגבותו עתה מן המומר, וכאילו היה מתנה עמו שקוצץ לו רבית באם ייעשה מומר בשעת הגבייה דלכאו' אין איסור בדבר.

   [↑](#footnote-ref-10)
10. לכאו' צד זה אינו מוכרח, די"ל שאף אם הלקיחה אסורה משום השימה, הלא בכך שנוטל שני פירות אינו מקיים את השימה האסורה, שהרי אילו היה קובע מראש שיטול שנים אם יוזל, לא היה עובר (אם לא משום שיש איסור רבית מצד המידה), וא"כ גם הנטילה עצמה במצב כזה אינה כלום. ולפי"ז מתאימים דברי הרמב"ן גם לפי מה שכתב שאין זה לאו הניתק לעשה דאין הלקיחה אסורה כמו גזל וי"ל שעיקר האיסור הוא ההתעסקות ושימת הנשך. [↑](#footnote-ref-11)
11. נראה לכאורה שהקונה חמץ בפסח ושרפו בלי כוונת מצוה כלל, גם למ"ד דהא דאין לוקין הוא משום שניתק לעשה - אינו לוקה, דנתקיימה כוונת המצוה אעפ"י שלא קיים המצות-עשה *< לע' מנח"ש א סוף אות א>.* [↑](#footnote-ref-12)
12. # וע' אמת ליעקב ב"מ סג; קה"י ח"ד ח.

    [↑](#footnote-ref-13)