שיעור לו סימן ריא א-ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור לו**

**~ סימן ריב סעי' א - ב ~**

### [סעיף א] כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה וכו' כגון שאוכל דג מליח ואוכל פת עמו כדי שלא יזיקנו בגרונו, מברך על הדג ופוטר הפת כיון שהוא טפל.

# האוכל פת או קרקר עם מליח

וביאר המשנ"ב (ס"ק ג) דמיירי כגון שאכל דבר מתוק מקודם ואוכל דג מליח להפיג המתיקות כדי שלא יזיקנו המליח בגרונו, והיינו שרק בכה"ג שבא לאכול פירות אמרינן שאינו מברך על הפת, אך אם בא לאכול מליח ואוכל עמו פת, צריך לברך גם על הפת כיון שהוא תאב נמי לאכול את הפת [ובשעה"צ (ס"ק ט) ציין דזה דלא כהט"ז, דלדעת הט"ז גם ברוצה לאכול מליח אמרינן שהפת נעשה טפל למליח].

וכן יש לדקדק בלשון הרמב"ם (פרק ג מברכות הלכה ז) וז"ל 'כיצד היא הטפלה שאינה מעורבת, הרי שצריך לאכול דג מליח ואכל הפת עמו כדי שלא יזיק המלח גרונו ולשונו הרי זה מברך על המליח ופוטר את הפת מפני שהפת טפלה לו וכן כל כיוצא בזה'. ומהלשון 'הרי שצריך לאכול מליח' משמע שכל דין זה הוא רק בצריך למליח כדי להעביר את מתיקות הפירות.

וכן משמע בלשון רש"י בסוגיא בברכות (מד, א ד"ה פירות) דכתב שהפירות גינוסר 'חשובים מן הפת' ומשמע שהפת טפילה לגבי הפירות. [וברבינו יונה (לב, א מדפי הרי"ף) ביאר שמליח היינו מלח שנותנים על הפירות גינוסר, ואמרינן שהפת בטילה כלפי אלו הפירות].

ועכ"פ עולה שהאוכל קרקר עם הערינג בוודאי צריך לברך גם על הקרקר, כיון שהוא רוצה באכילתו וכמו פת שצריך לברך עליו ורק כשאכל מליח מחמת אכילת הפירות אמרינן שהפת נטפלת לאכילה [ובמשנ"ב כתב שיברך רק על הפת ויפטור את המליח, אמנם זה דווקא אם מברך המוציא, אך כשאכל מליח עם פהב"כ כגון קרקר וכדו', צריך לברך על שתיהם].

# הברכה על מאכל הטפל

במשנ"ב (ס"ק ד) הביא את דברי התוס' בברכות (מד, א ד"ה באוכלי) שכתבו שאם אינו רגיל באכילת הנטפל וגם לא היה דעתו בפירוש בשעת הברכה לאכול הטפל, או ששינה את מקום אכילתו בין אכילת העיקר לאכילת הטפל, צריך לברך גם על הטפל [וכבר הובא לעיל בשיעורים בריש הסימן].

ומבואר במשנ"ב שם שבכה"ג שצריך לברך על הטפל יברך עליו שהכל דעכ"פ טפל הוא ומפסיד ברכתו העיקרית. וכמבואר ברמ"א שאם הוא אוכל את הטפל קודם לעיקר מברך על הטפל שהכל.

והנה דעת המג"א שכל מש"כ הרמ"א שמברך על הטפל שהכל היינו בכה"ג שברכת העיקר היא שהכל, אך במקום שברכת העיקר היא בפה"ע או בפה"א לא שייך שיברך על הטפל שהכל. ונראה כוונתו דרק אם ברכת העיקר היא שהכל שייך שיברך שהכל כברכת העיקר שהיא 'ברכה כללית', אך כשברכת העיקר בפה"א, לא שייך שיברך בפה"א על הטפל שברכתו הראויה היא בפה"ע או שהכל דברכה זו לא שייכת בדבר הטפל כלל. [וע"ש שהביא המג"א דבתרומת הדשן מבואר שאפילו בכה"ג מברך על הטפל שהכל משום דכל שהוא טפל הפסיד את ברכתו העצמית ומברך עליו שהכל, אך המג"א כתב שאין לסמוך על הוראה זו]. וכן הביא המשנ"ב (ס"ק י) לדינא את דברי המג"א. ולפי"ז צ"ל דמש"כ המשנ"ב (בס"ק ד) שאם שינה את מקומו שמברך על הטפל שהכל מיירי בכה"ג שגם ברכת העיקר שהכל, וכדעת המג"א הנ"ל.

ובביאור דברי המג"א נראה ע"פ מה שכבר הבאנו (בשיעורים בריש הסימן) ממשמעות דברי החזו"א (או"ח סימן כז ס"ק ט) דמשמע שלא רק שברכת העיקר פוטרת את הטפל, אלא שנעשה ברכת הטפל כברכת העיקר וחשיב כברכותיהן שוות ע"ש, אמנם לדבריו א"ש דיש לברך על הטפל שהכל רק בכה"ג שעל העיקר מברך שהכל, אבל אם ברכת העיקר בפה"ע וברכת הטפל בפה"א לא שייך לברך על הטפל בפה"ע, ולכן מברך עליו את הברכה הראויה לו,

# אם צריך ליטול את ידיו כשהפת טפילה

ולעניין נטילת ידים על הפת שאוכל עם המליח ציין המשנ"ב (ס"ק ה) למש"כ לעיל (סימן קנח ס"ק י), ושם במשנ"ב הביא דיש אומרים שצריך ליטול את ידיו וי"א שכיון שהפת טפילה ואינו מברך עליה המוציא ה"ה דא"צ ליטול את ידיו. ומסיק המשנ"ב דבפחות מכזית א"צ ליטול את ידיו, וביותר מכזית יטול ידיו בלא ברכה.

ובמג"א כאן (ס"ק ג) הביא מהשל"ה שהאוכל פת כדי למתק שתיית היי"ש יטול ידיו בלא ברכה, ובשם תשובות הרמ"א כתב שא"צ נטילה. והנה בהגהות הרעק"א הביא את דברי הרמ"א בתשובות (תשובה א) שכתב שיש חילוק בזה שאם אוכל פת קודם האכילה כדי שיוכל לשתות את היי"ש צריך ליטול את ידיו, אך אם אוכל פת אחר שתייתו אינו צריך ליטול את ידיו כלל.

ומבואר מדברי הרמ"א בתשובה שיש חילוק בדין טפל שאוכל קודם אכילת העיקר לטפל שאוכל אחר אכילת העיקר. ואמנם מבואר ברמ"א כאן מבואר שיש דין טפל אף קודם האכילה, ולכן ס"ל שמברך על האכילה שהכל. אמנם בביאור הגר"א כתב שדברי הרמ"א תמוהין ומשמעות הדברין שלדעתו אם אוכל את הטפל בתחילה אין לו דין טפל כלל.

ואמנם לדינא לא הזכיר המשנ"ב את דברי הרמ"א בתשובה שיש לחלק בין טפל הנאכל קודם העיקר לבין טפל שנאכל עם העיקר. וע"ש במשנ"ב שכתב באוכל פת פחות מכזית דא"צ נטילה, ולכאורה אם אוכל פת קודם אכילת העיקר אין להקל אף אם הוא פחות מכזית.

# חיוב ברכת המזון על פת טפילה

הנה נתבאר שאם הפת טפילה א"צ לברך עליה, אך יש לדון באופן שאכל עם המליח פת בשיעור של כדי שביעה אם יצטרכו לברך על זה ברכת המזון, דעת הגריש"א (בשיעורים על ברכות עמוד תפא) שאינו מברך ברכת המזון, וכ"כ החוט שני (ברכות עמוד ריז), ובשם הגרש"ז הביאו שצריך לברך כיון שלמעשה הוא שבע, וכ"כ הכף החיים (ס"ק ג) בשם אחרונים שצריך לברך ברכת המזון.

והנה לפי דעת הרמ"א שעל הטפל מברך שהכל הרי שהטפל מאבד מהחשיבות שלו, ולפי דרך זו מובן הטעם שלא יברך ברכת המזון, דכיון שלטפל אין חשיבות אין אכילתו חשובה שיברך עליה ברכת המזון, וכעי"ז כתב החוט שני שם שאין זה נחשב כאכילת פת דמשום שאינה בחשיבותה אין מברכים עליה ברכת המזון.

ובאמת האחרונים (עיין אגרו"מ חלק ד סימן לב ובשו"ת אבני נזר סימן לח אות יג) העירו דאיך יתכן שלא מברכים על הפת ברכת המזון, הרי חיוב ברכהמ"ז הוא מדאורייתא ואיך אפשר להפקיע את חיובו, וע"ש באגרות משה שכתב דאי נימא שהטפל אינו חשוב כדי שיברכו עליו ומשום כך אינו טעון ברכה א"ש דאכילה כזו שאינה חשובה אינה טעונה ברכה [אך הבאנו כבר דברי החזו"א והעמק ברכה (הו"ד בשיעורים הקודמים) שהעיקר פוטר את הטפל, והיינו שגם הטפל טעון ברכה, אלא שהוא נפטר בברכה על העיקר וע"ש באגרו"מ].

ויתכן דתליא במחלוקת האחרונים הנ"ל לעניין חיוב נטילת ידיים על פת הנטפלת למליח דלמ"ד שא"צ ליטול את ידיו א"ש שייפטר מברכת העיקר כיון שאין על זה את החשיבות של הפת, אך לפי הדיעות שצריך ליטול ידיו, הרי אכילת הפת חשובה, וא"כ מסתבר שאם יאכל כדי שביעה יצטרך לברך ברכת המזון, דאינו יכול לפטור את עצמו מחיוב ברכת המזון דאורייתא בברכת בורא נפשות.

# כשיש שיעור רק לטפל

ובאופן שאוכל מהעיקר פחות משיעור ברכה אחרונה ורק בצירוף הטפל יש לו שיעור כתב האגרות משה (שם) שיברך בורא נפשות על הטפל. אכן יש לדון שלפי אותם שיטות דדבר הטפל הוא דבר שאינו חשוב שאין ראוי לברך עליו, הכא נמי מסתבר שלא יצטרף הטפל לשיעור ברכה אחרונה. ובדברי האגרו"מ נראה דסובר שאע"פ שהטפל אינו צריך ברכה, היינו שא"צ ברכה חשובה, אך כיון שאסור ליהנות מהעוה"ז בלא ברכה צריך לכה"פ לברך בורא נפשות, ולכן הפת מצטרפת לשיעור ברכה אחרונה ויברך בורא נפשות גם לשיטתו.

ועולה שאם אכל מהמליח שיעור לברכה אחרונה מסתבר שיברך בורא נפשות ויפטור בזה גם את הפת [ובפרט לפי מה שנתבאר לעיל שהטפל מקבל את ברכת העיקר], ואי נימא שעל טפל אינו צריך לברך כי הוא אינו חשוב, לכאורה היה נראה דבאופן שאין שיעור לעיקר שלא יברכו ברכה אחרונה כל עיקר. אך כבר נתבאר דדעת האגרות משה שיש לברך ברכה אחרונה.

# שהחיינו על טפל

ולעניין ברכת שהחיינו על פרי הנאכל כטפל [כגון לברך שהחיינו על אבוקדו הנאכל בטפילות לפת] דעת השבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ב עמוד יט) שצריך לברך שהחיינו, אך הקצוה"ש (בבדי השולחן סימן סג ס"ק יא) כתב שלא לברך שהחיינו. ולכאורה נידון זה ג"כ תליא בהנ"ל דאם אין לאכילת הטפל חשיבות מסתבר שלא יברכו עליו שהחיינו, אך אם הוא טעון ברכה רק שהוא נפטר בברכת העיקר לכאורה יצטרכו לברך עליו שהחיינו.

# דין קדימה בברכה כשהטפל הוא חביב

הנה באופן שאוכל תערובת של רוב ומיעוט קיי"ל שמברך על הרוב שהוא העיקר ופוטר את הטפל, ויש לדון באופן שהטפל שהוא המיעוט חביב עליו וקיי"ל שיש להקדים בברכה את החביב האם בכה"ג צריך לברך על החביב בתחילה, וכגון שהיה סלט עם רוב תפוחים ומיעוט בננות והבננה חביבה עליו, האם יקדים לברך על הבננה. ואחד המורי הוראה כתב שיקח את הבננה בתחילה כי היא החביבה אך יברך עליה בפה"ע דמברך על העיקר שהוא הרוב. אכן נראה דפי מש"כ הרמ"א שעל הטפל מברך שהכל דאין זה אכילה חשובה נראה שאין טעם להקדימו שהרי אין אכילה זו חשובה.

# השותה כוס תה ואח"כ מוסיף סוכר

ובעיקר מה שנתבאר כאן שהמברך על העיקר אינו פוטר את הטל אם לא היה בדעתו לאכול גם את הטפל, יש לדון אם שותה כוס תה ואח"כ נמלך ורוצה לתת בתוכו סוכר דלכאורה יהיה צריך לברך על הסוכר בפנ"ע, דאף שהוא טפל הרי לא היה דעתו לאכול את הסוכר בזמן הברכה על העיקר. אכן הכריעו האחרונים (עי' אגרו"מ יו"ד חלק ד סימן מח אות ה, וכעי"ז בחוט שני שבת חלק ב עמוד ש) שבכה"ג אינו צריך לברך על הסוכר כי הוא נמס בתוך המשקה ונעשה כחלק מהמשקה. וכמדומה שכך נהגו העולם שאינם מברכים על סוכר שמוסיפים למשקה אחר ברכתם.