שיעור מו סימן קפד סעי_ א-ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מו**

**~ סימן קפד סעי' א - ד ~**

## [סעיף א] מי שאכל במקום אחד צריך לברך קודם שיעקור ממקומו. **(הגה: ועיין לעיל סי' קע"ח).** ואם יצא ממקומו ולא בירך אם היה במזיד יחזור למקומו ויברך ואם בירך במקום שנזכר יצא. **הגה: ודוקא לדעת הרמב"ם אבל לדעת הרא"ש דס"ל דאף בשוגג יחזור למקומו לכתחלה במזיד אף בדיעבד לא יצא,** ואם היה בשוגג להרמב"ם יברך במקום שנזכר ולהר"ר יונה והרא"ש גם הוא יחזור למקומו ויברך.

# החיוב לברך במקום שאכל

מבואר במשנ"ב (ס"ק א) דאף שחייב לברך דווקא במקום שאכל, מכל מקום יכול לשנות את מקומו מפינה לפינה אפילו כשהחדר גדול, ואפילו כשאינו רואה את מקומו הראשון. ולשנות מקומו מחדר לחדר אם רואה את מקומו כתב המשנ"ב שיש להקל רק אם יש לו מניעה שמחמתה אינו יכול לברך במקומו הראשון. וכשאינו רואה את מקומו כתב המשנ"ב שאפשר שיש להקל ולעבור מחדר לחדר רק כשהיה דעתו לכך מתחילה ודווקא בשעת הדחק. ובמקום שאינו מוקף מחיצות צריך שיברך בתוך ד' אמות למקום אכילתו.

# יסוד מחלוקת הרמב"ם והרא"ש

בברכות (נא, ב) נחלקו בית שמאי ובית הלל במתניתין לגבי מי שאכל ושכח ולא בירך שבית שמאי אומרים יחזור למקומו ויברך ובית הלל אומרים יברך במקום שנזכר, ומבואר שם בגמרא (נג, ב) דהמחלוקת בשכח אבל במזיד יחזור למקומו ויברך. ונחלקו הראשונים כמאן קיי"ל דברא"ש שם (סימן ה) פסק כבית שמאי, וכן כתב ה"ר יונה שם (מ. ד"ה ולענין) בשם הגאונים, אך הרמב"ם (פרק ד הלכה א) פסק כבית הלל.

ולהרמב"ם דפסק כבית הלל עולה שאם יצא ממקומו בשוגג אינו צריך לחזור למקומו, אך אם יצא במזיד צריך לחזור למקומו, ומכל מקום כתב הרמב"ם דאף שכשיצא במזיד ממקומו צריך לחזור ולברך במקומו, מכל מקום אם בירך במקום שנזכר יצא ידי חובתו. ובבית יוסף ביאר דאף לדעת הרא"ש דפסק כבית שמאי דצריך לחזור למקומו ולברך על כרחך יש חילוק בין שוגג למזיד, דאף שכשיצא ממקומו בשוגג צריך לחזור ולברך מכל מקום אם בירך במקומו יצא בדיעבד, אך כשיצא ממקומו במזיד אם עבר ובירך בלא שחזר למקומו הראשון לא יצא יד"ח, וצריך לחזור ולברך במקומו.

ועולה שנחלקו הרמב"ם והרא"ש בתרתי, באופן שיצא בשוגג דלדעת הרמב"ם יכול לברך במקום שנזכר [אמנם המשנ"ב (ס"ק ו) כתב שאף לדעה זו אם יחזור למקומו הרי זה משובח], ולרא"ש צריך לחזור ולברך במקומו, וכשיצא במזיד לכו"ע צריך לחזור, ונחלקו דלהרמב"ם אם בירך במקומו יצא בדיעבד, ולהרא"ש לא מהני וצריך לחזור למקומו ולחזור ולברך.

ולהלכה כתב המשנ"ב (בס"ק ד וס"ק ז) דאם יצא במזיד ובירך במקום שנזכר בדיעבד יש לסמוך בזה על דעת הרמב"ם שיצא ידי חובתו, ואם יצא ממקומו בשוגג יש לחוש לדעת הרא"ש שצריך לחזור ולברך במקומו. אך סיים המשנ"ב שבשעת הדחק אם יצא ממקומו בשוגג יש לסמוך על דעת הרמב"ם דיכול לברך במקום שנזכר.

# יצא מביתו ונזכר שלא בירך ברכת המזון

והנה הביאו (בשו"ת שאלת רב חלק ב פרק יז ס"ק כו) שהגר"ח קנייבסקי נשאל אם צריך לחזור למקומו ולברך באופן שאם יעשה כן יפסיד תפילה בציבור, וענה דמ"מ צריך לחזור ולברך במקומו, ומבואר דמה שמפסיד תפילה בציבור לא חשיב כשעת הדחק. והייתה שאלה כעין זה באברך שנסע ללמוד ב'כולל' ונזכר שלא בירך ברכת המזון בביתו, ואם יחזור לביתו לברך הוא יפסיד ממלגתו, וגם יש חשש שהוא יפסיד את כל ה'סדר א', ולכאורה נראה דמכל מקום צריך לחזור ולברך במקומו לחוש לשיטת הרא"ש וכמו שנתבאר. אכן כיון שעל פי רוב עד שיחזור למקומו הרי יעבור שיעור עיכול [כמו שיתבאר במשנ"ב לקמן ס"ק כ] בכה"ג א"צ לחזור [וכן אם יש לו פת ב'כולל' יכול לאכול ולברך שם ברכת המזון וכמו שיבואר בסמוך (סעיף ב)].

## [סעיף ב] במה דברים אמורים כשאין לו פת עוד אבל אם יש לו פת עוד יאכל במקום השני מעט ויברך, רק שלא יהא רעב מאכילה ראשונה.

# כשיש לו פת במקום שהלך

מתבאר בסעיף זה שאם יש לו פת לאכול במקום שהוא הולך אליו שיכול לאוכלו במקומו ואינו צריך לחזור, ונראה דדין זה הוא רק אם אוכל פת באותו המקום שהלך אליו, אך אם אוכל שאר מאכלים להמשיך בסעודתו, ואפילו אוכל פת הבאה בכיסנין לא מהני כמבואר במשנ"ב (ס"ק ט).

ואם צריך לברך על מה שאוכל במקום האחר מבואר בסימן קעח בביאור הלכה (סעיף ב ד"ה בבית אחד) שצריך לחזור ולברך כיון שהיה גם שינוי מקום וגם היסח הדעת [דהא שכח שלא בירך במקומו], אך אם לא הסיח דעתו אז אין צריך לברך במקום האחר.

## [סעיף ג] וי"א שכל שבעת המינים טעונים ברכה לאחריהם במקומם וי"א דחמשת מיני דגן דוקא. (וע"ל סימן קעח סעיף ה).

# אם שאר מינים טעונים ברכה במקומם

במשנ"ב (ס"ק יב) הביא דברמ"א לעיל הביא עוד שיטה דדוקא פת טעונה ברכה במקומה אך חמשת מיני דגן לא. והביא שהגר"א הכריע כשיטה האמצעית, ולפי"ז פת הבאה בכיסנין ושאר מיני דגן טעונים ברכה במקומם, אך פירות של שבעת המינים דומים לשאר פירות שיש בהם שינוי מקום לכו"ע. ובמשנ"ב לעיל (סימן קעה ס"ק מה) מבואר דלכתחילה תמיד יש להחמיר גם בז' מינים לברך דווקא במקומם, וכמו שנתבאר לעיל (בשיעורים שם) שהוא ככל ספק דרבנן שאפשר להחמיר בו בקל דיש להחמיר.

## [סעיף ד] אכל ואינו יודע אם בירך ברכת המזון אם לאו צריך לברך מספק מפני שהיא מן התורה.

ובמשנ"ב (ס"ק יג) כתב דצריך לחזור ולברך אף ברכה רביעית שאינה אלא מדרבנן [ולא שייך טעמא דספק דאורייתא לחומרא], כי היכי דלא ליזלזולי ביה. וכבר נתבאר ענין זה לעיל בשיעורים.

# המסופק אם בירך ברכת המזון

כתב המשנ"ב (ס"ק יד) דמי שנתחייב לברך ברכת המזון מחמת הספק, יכול להוציא אחר שאכל ולא בירך. וציין דכן כתב הרעק"א בהגהותיו וכ"כ הכתב סופר (סימן ל).

והנה הרעק"א בהגהותיו ציין דכן העלה בתשובותיו, ובשו"ת רעק"א (אורח חיים קמא סימן ו) הביא את דברי הפרי חדש כאן שכתב שאינו יכול להוציא אחרים, וטעמו משום דס"ל דהא דקיי"ל דספק דאורייתא לחומרא הוא רק מדרבנן, וא"כ כל החיוב שלו לברך ברכת המזון מספק הוא רק מחמת דין דרבנן ואינו יכול להוציא אחרים שחייבים מדאורייתא [ומשמע דדין זה תלוי במחלוקת הראשונים המפורסמת אם ספק דאורייתא לחומרא הוא דין מן התורה או מדרבנן].

והנה הכתב סופר (שם) הקשה על הפרי חדש דהכא לכו"ע יש לחייבו בברכת המזון מדאורייתא שהרי כאן הוא ודאי התחייב בברכת המזון, וספק אם יצא ידי חובתו, וכל היכא דאיתחזיק איסורא לכו"ע יש לחייבו מדאורייתא [וכן הביא השערי תשובה כאן (ס"ק ו) מליקוטי הפר""ח בכללי ספק ספיקא]. ובאמת קושייתו היא רק בגוונא דאיתחזיק איסורא דהיינו היכא שאכל ויש לו ספק אם בירך ברכת המזון, אך באופן שיש לו ספק אם נתחייב בברכת המזון, וכגון שיש לו ספק אם אכל כשיעור ברכת המזון או לא, כיון דלא איתחזיק איסורא לא יוכל להוציא אחרים ידי חובתם למ"ד דספק דאורייתא מן התורה לקולא.

ובאמת בכתב סופר שם משמע שאם יש ספק אם התחייב ברכת המזון אינו יכול לברך ברכת המזון מספק, דאף שיש לו ספק אם צריך לברך ברכת המזון וקיי"ל דספק דאורייתא לחומרא, הרי יש גם ספק שמא הוא מברך ברכה לבטלה ויש לחוש לדעת הרמב"ם שאיסור ברכה לשוא הוא איסור דאורייתא, ולכן אסור לו לברך מספק, [ומש"כ השו"ע לברך מספק היינו דווקא באופן שהוא ודאי התחייב וספק אם נפטר מחיובו, דכיון דאיתחזיק חיובא חייב לברך]. אמנם המשנ"ב (סימן רטו ס"ק כ) הביא דדעת רוב הראשונים שאיסור ברכה לבטלה הוא רק איסור דרבנן, כיון שהוא מזכירו בדרך שבח והודאה.

עוד מבואר ברעק"א בתשובה הנ"ל דהמסופק אם בירך ברכת המזון יכול להוציא את חבירו משום דהוי רק ספק דרבנן, שהרי דעת רוב הראשונים שמדאורייתא יכול האחד להוציא את חבירו בברכת המזון אף שלא אכל כלל, אלא שתיקנו חז"ל דבעינן דומיא דואכלת ושבעת וברכת, שלא יוציא את חבירו אלא רק מי שאכל [ויש שדייקו מהרבינו חננאל בראש השנה (כט, ב) דמדאורייתא הוא אינו מוציא את חבירו ואכמ"ל], והשתא לפי זה הוא רק ספק דרבנן אם בכה"ג תיקנו שאינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם או לא, שהרי מדאורייתא הוא יכול להוציא אחרים אע"פ שלא בירך.

וקצת צ"ע שהמשנ"ב סתם בזה שהמחוייב מחמת ספק יכול להוציא את חבירו כמבואר ברעק"א ובכתב סופר, ואף שיש חילוק ביניהם דבכתב סופר משמע שאין להקל אלא היכא דאיתחזיק איסורא, דהיינו שאכל ויש לו ספק אם בירך אך אם יש ספק אם נתחייב בברכת המזון אינו צריך לברך מספק, אך לרעק"א כל המחוייב ברכת המזון מספק יכול להוציא אחרים ידי חובתם וצ"ע.

# החייב מחמת ספק לא יוציא מי שחייב בוודאי לכתחילה

אמנם מדברי הרעק"א שם נראה שיש להחמיר בזה לכתחילה שהרי נתקשה שם מהא דטומטום אינו יכול להוציא את מינו, וכן בדמאי שאינו יכול לעשר ממה שלקח מאחד על מה שלקח מאחר. והקשה הרעק"א דאי נימא שמי שחייב מחמת ספק יכול להוציא את מי שחייב בוודאי, א"כ מדוע הטומטום אינו יכול להוציא את מינו הרי אפילו אם השני בוודאי זכר יכול להוציא משום שהוא מחוייב מכח הספק, וכן בדמאי כיון שהוא מחוייב מחמת הספק לעשרו מדוע אינו יכול להוציא את החלק השני שלקח מחבירו, וברעק"א נשאר בזה בקושיא וצ"ע. ועל כן נראה שלכתחילה מי שמחוייב רק מכח ספק שלא יוציא את מי שמחוייב בוודאי. ומצאנו דכן מבואר בשערי תשובה כאן (ס"ק ו) שלכתחילה יש להימנע מכך. [וע"ש ברעק"א שהקשה עוד מדוע אינו כספק ספיקא דשמא הוא זכר ואם הוא נקבה אולי גם השני נקבה, וכן בדמאי שמא מה שמעשר אינו מתוקן ואם מתוקן שמא גם כל השאר מתוקנים].

# גדר החיוב בספק

והנה במש"כ הפרי חדש שלמ"ד ספק דאורייתא מן התורה לחומרא, יכול הוא להוציא אחרים המחוייבים בוודאי, שהרי מן התורה הוא מחוייב לברך, הנה ברעק"א בתשובה שם כתב דדבריו אינם מוכרחים דאף אם ספק דאורייתא מן התורה לחומרא, הרי הוא מחוייב רק מגדר ספק ואינו יכול להוציא את האחר בברכה.

ובפשטות יש להביא ראיה לדברי הפרי חדש ממה שכתבו האחרונים (שערי יושר שער א פרק ד) בהא דקיי"ל דספק דאורייתא לחומרא דאין הכוונה שיש חיוב על הגברא להחמיר בספק, אלא גדר הדבר הוא שאסרה התורה את הספיקות, ואף אם החתיכה היא באמת של היתר מכל מקום יש איסור על חתיכה זו מחמת הספק שעליה, וא"כ לכאורה צדקו דברי הפר"ח שהרי מחמת הספק הוא חייב בוודאי, וא"כ הוא יכול להוציא את חבירו המחוייב. אמנם יש לדחות דאף לדברי האחרונים הנ"ל הרי הוא אינו מחוייב מספק בברכת המזון, אלא חל עליו חיוב הספיקות, ואפשר שמי שחייב בחיוב לברך ברכהמ"ז משום 'חיוב הספיקות' דאינו יכול להוציא את מי שחייב משום עיקר חיוב ברכת המזון [וכעין מה שדנו באופן שחל יו"ט ביום ו' ולבני חו"ל הוא גם בשבת, אם בן חו"ל יכול לצאת ידי חובה מבן ארץ ישראל, כיון שהבן חו"ל חייב הבדלה גם משום היו"ט וגם משום השבת, ואפשר שאינו יכול לצאת יד"ח מבן ארץ ישראל שמחוייב בהבדלה רק משום השבת, ואף שנוסח ברכת ההבדלה בשניהם שווה. עוד מצינו כעין זה בהגהות הרעק"א על השו"ע (סימן ריט ס"ק ט) שהביא בשם ספר אורים גדולים שהסתפק אם מי שמברך הגומל מחמת שהוא חולה שנתרפא אי יכול להוציא את מי שהיה הולך במדבר, והיינו נמי דאף ששניהם חייבים באותה הברכה, מכל מקום י"ל שאינו יכול להוציא כי חיובם אינו מאותו סיבה].

# ספק דאורייתא לחומרא במצוות

ובעיקר דברי הפרי חדש כאן שכתב שדין זה [אם המחוייב מכח ספק יכול להוציא אחרים שחייבים בוודאי] תלוי במחלוקת הראשונים אם ספק דאורייתא מן התורה לחומרא או לקולא, מתבאר דמחלוקת זו היא אינה דווקא בעניין ספק איסור, אלא גם בספק אם חייב לעשות מצווה דאורייתא שייכת מחלוקת הראשונים אי מחוייב לעשותה מדאורייתא או מדרבנן.

ובאמת מצינו בזה סתירה בפרי מגדים דבפמ"ג בסימן שדמ (משבצו"ז ס"ק א) משמע דאף לדיעות שספק דאורייתא מן התורה לחומרא היינו דווקא בספיקות של איסורים, אך בספק חיוב מצוה לכו"ע אין חייב לעשותה מדאורייתא, וכן מבואר בפמ"ג בסימן יז (א"א ס"ק ב) וכן הביא הרעק"א ביו"ד (סימן כז) בשם הספר תבת גומא (פרשת וירא) להפמ"ג. אמנם בפמ"ג ביורה דעה (בסוף הפתיחה להלכות תערובת) דן לגבי מי שיש לו ספק אם בירך אי יכול לצאת ידי חובתו ע"י חבירו שחייב בברכת המזון רק מדרבנן, וכתב שם הפמ"ג שתלי במחלוקת הראשונים אם ספק דאורייתא לחומרא מן התורה או מדרבנן, דאם מחוייב להחמיר מן התורה אינו יכול לצאת יד"ח ממי שמחוייב רק מדרבנן, ומבואר דס"ל שאף אם יש ספק אם קיים מצוה אמרינן דתליא במחלוקת אם ספק דאורייתא מן התורה לחומרא או לקולא.

ובפרי חדש בכללי ספק ספיקא (סוף סעיף א) מבואר להיפך דבספק אם קיים מצוה דאורייתא לכו"ע חייב להחמיר מדאורייתא, שהרי מוטל עליו לקיים את המצוה, וכל שלא קיים את המצוה בוודאות לא חשיב שקיים המצוה, ורק בספק איסור ס"ל לרמב"ם דמן התורה דאין צריך להחמיר, משום שכל שאינו ודאי איסור לא אסרה תורה. וכעי"ז כתב המהרי"ט אלגאזי בבכורות (פרק ג אות מ), וכן הוא בחוות דעת (בבית הספק בריש סימן קי).

**הדינים העולים:**

1. צריך לברך ברכת המזון במקום שאכל את הפת. ובאותו חדר יכול לשנות את מקומו. ומחדר לחדר אם רואה את מקומו לא ישנה אא"כ הייתה לו מניעה, ואם אינו רואה את מקומו רק בשעה"ד. ואם הוא במקום שאינו מוקף מחיצות צריך לברך בתוך ד' אמות למקום אכילתו.
2. אם יצא בשוגג ממקומו לרמב"ם א"צ לחזור ולרא"ש צריך, ואם יצא במזיד לרמב"ם אם בירך במקום אחר מועיל בדיעבד, ולרא"ש לא מועיל בדיעבד.
3. אם יש לו פת במקום שהלך יאכל שם ויברך וא"צ לחזור. [וכשהסיח דעתו צריך לברך על הפת תחילה].
4. נחלקו הראשונים אם מיני דגן וז' מינים טעונים ברכה במקומם. ולכתחילה יש להחמיר ובדיעבד רק במיני דגן.
5. מי שהסתפק אם בירך ברכת המזון צריך לחזור ולברך מספק. [ולדעת הכתב סופר הוא דווקא באופן שהיה ודאי מחוייב וספק אם בירך, אך אם יש לו ספק אם נתחייב אינו מברך מספק].
6. כתב המשנ"ב שהמחוייב לברך ברכהמ"ז מספק יכול להוציא את מי שמחוייב בוודאי. אמנם ברעק"א הקשה על זה ממשנה בדמאי, וגם בשערי תשובה מבואר שלכתחילה יש להחמיר בזה.
7. קיי"ל שספק דאורייתא לחומרא ונחלקו הראשונים אם הוא מה"ת או מדרבנן. ולגבי ספק חיוב מצוה י"א שלכו"ע מדרבנן וי"א דלכו"ע מדאורייתא וי"א שגם בזה מחלוקת הראשונים.