10 ביסוד דין הגעלה (אם נתחדש בזה דאף אם נשתייר בליעה התירתו התורה)
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

אור ליום ה' ו' מרחשון תשע"ה

**א**

א] בחזו"א סו"ס ט"ז כתב די"ל דגם בהגעלה נשאר טעם והתורה התירתו, וע"כ י"ל בזה דל"מ הגעלת בשר עם חלב משום דאינו בדין,[[1]](#footnote-2) וכתב דזה שלא כד' הגרע"א במהדו"ק סימן פ"ג שכתב דבהגעלה ל"ש לומר דאינו בדין, כיון דכבר ליכא טעם איסור, ומאי נפ"מ היאך נפלט מן הכלי.

ולכאו' נראה ראי' לדבריו, מהא דתניא בתוספתא דמרק ולא שטף יאכל כחמור שבהן, וכתב הר"ש דגזה"כ הוא לחשבו כאילו לא נגעל, ולכאו' מ"מ מ"ט ה"ז אוסר, הרי אף כשבישלו בכלי שלא הגעילו בו, אינו אוסר אם הטעימוהו לקפילא וליכא טעם, והכא ידעינן דליכא טעם, ובע"כ דאף אחר הגעלה לא ידעינן בודאי דליכא טעם, וגזה"כ הוא דשרי, ובקדשים נתחדש דלא סגי בהגעלה לחודה.

אך באמת בל' הר"ש מבו' דהגזה"כ הוא לחשבו כאילו הוא נותן טעם, וכנראה הוא ע"ד מש"כ התוס' דבבישול בלא בלוע גזה"כ לדונו כבלוע, וגם הכא גזה"כ הוא לאסור גם את התבשיל כאילו נשתייר כדי נתינת טעם, ובאמת לא יועיל להטעימו לקפילא, וצ"ע.

ב] ובאמת לדעת הרמב"ם דגזה"כ הוא דבקדשים סגי במריקה ושטיפה אף שאין בזה לתנאי הגעלה, ומהני זה גם בכ"ח, ג"כ מצינו לעיקר הך מילתא, דכל דעביד להכשרו של הכלי, סגי בזה, אף אם נשתייר בלע, וא"כ לא רחוק לומר כן בהגעלה.[[2]](#footnote-3)

ואמנם ילה"ע, דלדעת הרמב"ם אין מקור דבקדשים נתחדש דגם אם עשה הגעלה כדינה, מ"מ כל שלא עשה מרו"ש ה"ז אוסר, שהרי לדעת הרמב"ם מריקה אין בה לתנאי הגעלה, וכל הא דהיא מועלת שלא יאסר התבשיל, הוא מגזה"כ, וע"כ ודאי דכל שמרק ולא שטף ולא נתקיים דינא דמרו"ש, דה"ז אוסר, דליכא לא הגעלה ולא מרו"ש, וע"כ ודאי דיש לאסור בזה, אך לעולם י"ל דכל דעביד הגעלה כדינה, אף שלא נתקיים בזה דינא דמרו"ש, מ"מ אי"ז אוסר.

ובאמת דיש להוכיח כן, שהרי לדעת ר"ט עושה מרו"ש לאחר הרגל, וביאר הגרי"ז דחייל דינא דמרו"ש מיד, ואך דרשאי לעשותו לבסוף, ולענין איסור נותר מהני הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, ותיקשי דהרי גזה"כ הוא דבעינן מרו"ש להכשרו של כלי, והיאך מהני הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, ובע"כ דלדעת הרמב"ם ליכא להך דינא כלל.

ג] עוד ילה"ע בזה ממה שהביאו רבינו דוד והר"ן בפסחים ד"ל. די"א דל"מ הגעלה אלא כשהגעיל כל הכלי יחד, עייש"ה, ואמנם בד' הב"י בסימן קכ"ב נראה שפירש ד' הר"ן בע"א, אך אחר שזכינו לד' רבינו דוד מבו' כן להדיא בדבריו, וודאי דזהו גם כוונת הר"ן, ואם הגעלה לאו דינא הוא, מ"ט לא יהני, ואמנם שמא יש מקום לומר דהוא משום דכל דמגעיל רק מקצת הכלי אין נפלט כל האיסור אף מאותו מקצת, אך אי"ז במשמעות ד' רבינו דוד דמשמע דדינא הוא, עיי"ש, - אך במק"א נת' דבע"כ לפרש דבריהם בע"א.

ד] שוב העירני הרי"ו דלכאו' יש להוכיח שלא כד' החזו"א, ממש"כ הרמב"ן בע"ז דאף בשפוד ואסכלא מהני הגעלה שלא ישתייר בו כדי נתינת טעם, והרמב"ן בפסחים כתב דבכלי חרס מהני ההגעלה שלא ישתייר בו כדי נתינת טעם, והנה הרי בשפוד ואסכלא שתשמישם ע"י האור ובכלי חרס, לא נאמר הגזה"כ דהגעלה מתרת, ואי נימא דאף בכלי שטף שנשתמש בהן שלא ע"י האור יתכן דנשאר טעם וכל הא דשרינן לי' הוא משום דהתורה התירתו, א"כ הרי בכלים שתשמישן ע"י האור ובכלי חרס שלא התירה התורה בהגעלה, יש לחוש שנשתייר טעם, שהרי אף בכלי שטף שלא ע"י האור חיישינן שנשתייר טעם אחר ההגעלה, וכ"ש בכלי שתשמישו ע"י האור ובכלי חרס דיש לחוש לכך, ומ"ט שרינן לי', - ולכאו' זה ראי' ברורה דהא דמהני הגעלה בכלי שטף אי"ז גזה"כ, אלא הוא משום דאין משתייר טעם כלל, וע"כ י"ל דגם בכלי שתשמישו ע"י האור ובכלי חרס, אין משתייר כדי נתינת טעם, וז"ב.

ה] עוד יש להוכיח, ממשה"ק התוס' בע"ז דס"ז: ד"ה ואידך, דאם אית לי' לר"ש דקדירה בת יומה לא פגמה כלל, א"כ מ"ט בעינן קרא לגיעולי גויים, הרי כבר ילפינן ממשרת דטכ"ע דאורייתא, ואי נימא דהגעלה גזה"כ הוא דאף דנשתייר בלע ה"ז מותר, ודאי בעינן קרא להכי.

ו] עוד יש להעיר בזה, מהא דאזלינן בתר רוב תשמישו, דאי נימא דהוא אף כלפי דינא דאורייתא, כמשמעות הברייתא בע"ז דע"ה: דאף למ"ד דנטל"פ דאורייתא סגי לכוסות וקיתונות בהדחה, בע"כ דהגעלה דינא הוא דזהו הכשרו של הכלי אף אם נשתייר בו בלע, אך בפשוטו באמת ל"מ דינא דרוב תשמישו אלא לגבי דינא דאינו בן יומו דרבנן, וכמבו' כן בד' הרשב"א בתשו' ובד' האחרונים, - ועוד יש להעיר מדינא דהתירא בלע, דפירשו כמה מקמאי דכיון דלא חמיר איסורי' סגי לי' בהגעלה, ויש מקום לפרשו ע"פ הנ"ל, אך צ"ע מהיכא ילפינן להך מילתא דבהני מילי סגי בהגעלה להכשירן.

ז] והנה אי נימא דהגעלה דינא הוא, צ"ב גדר דין זה, - ונראה די"ל דבאמת בלוע בכלי אין עליו תורת אוכל, וכמש"כ ראב"ן והר"י מפריש, ונת' במק"א, וגזה"כ הוא דעדיין איסורו קיים בו, וע"כ י"ל דאף למ"ד דטכ"ע דאורייתא בעינן לקרא דגיעולי גוים לחדש לדין זה, אך בד' התוס' בע"ז דס"ז: ד"ה ואידך מפורש דלמ"ד דטכ"ע דאורייתא ל"ב קרא לגיעולי גויים, עיי"ש, ועד"ז י"ל עוד, דלמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא ורק בבב"ח הוא דאורייתא, הרי דבבליעת כלים ליכא לדין זה, וניחא ד' הרשב"א בחולין דצ"ח:, - ולפ"ז י"ל דזהו גדר הדין דהגעלה.

וע"ד סברא זו נראה בדין כלי אדמה, דמבו' בבעה"ע וראבי"ה ואו"ז וארחות חיים ועוד מקמאי דמהני להו הגעלה, - ובעה"ע וראבי"ה הביאו מפי' הר"י מסימפונט דא"צ הגעלה, ובחזו"א תמה ע"ז טובא, דודאי דהם כאוכלין דל"ש בהן הגעלה כלל, ונראה ע"ד הנ"ל, דמה שנבלע כבליעה באוכל, פקע איסורו לגמרי וא"צ הגעלה, כיון דאין עליו תורת אוכל כלל, דרק אם נבלע באוכל יש עליו עדיין תורת אוכל, ולא אם נבלע בעפר דבטל תורת אוכל מיני' לגמרי, ורק על הבליעות הכנוסות בכלי יש להצריך הגעלה, ובזה מבו' דעת הר"י מסימפונ"ט דא"צ הגעלה כלל, והטור בסימן תנ"א הביא לדבריו רק על כלי גללים וכלי אבנים, דלא חזינן לה כלל כבליעה בכלי, אלא כדבוק באוכל, - וי"ל דהוא שייך למה דאין ע"ז תורת כלי, דבכלי חזינן להאוכל הבלוע בו כדבר העומד בפנ"ע, ומשא"כ בכלים אלו, ונת' בזה באורך בדברינו בדין כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה, עיי"ש.

1. ועי' עוד בדבריו בסימן י"ט, דאף לדעת הר"ש דטיפה שנפלה מבחוץ אינה מפעפעת לבפנים, מ"מ י"ל דמהני הגעלת פנים, דמי ההגעלה שנכנסים מקלישים את הטיפה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף מש"נ במק"א, בהא דמשני רבא בשלהי ע"ז אהא דתנן דהשפוד והאסכלא מגעילן בחמין, דמאי הגעלה מריקה ושטיפה, ופירש"י דבעינן ליבון לפלוט האיסור, ובעינן מריקה ושטיפה מגזה"כ, ונתחדש לפ"ז דאף שכבר פלט האיסור ע"י הליבון, מ"מ בעינן מרו"ש, - ונת' דלדעת הרמב"ם מתפרשת הסוגיא בע"א, דהנה באמת קשיא לדעתו דבקדשים מהני מרו"ש אף שאין בזה לתנאי הגעלה, ומהני זה גם בכ"ח, וא"כ מאי פריך אהא דתנן דהשפוד והאסכלא מגעילן בחמין, דמ"ט ל"ב ליבון, - והפשוט בזה, דפריך מכח הא דתנן דמגעילן בחמין, ולא סגי להו במרו"ש, דלדעת הרמב"ם אי"ז בחמין שע"ג האש, ובע"כ דבשפוד ואסכלא ליכא להגזה"כ דמרו"ש, עי' מה שפירשו בזה בהעמק שאלה ש' קל"ז ובחי' מרן הגרי"ז הל' מעה"ק, וזהו דפריך דא"כ ליבעי ליבון, דכיון דבשפוד ואסכלא ליכא להגזה"כ דסגי בהו במרו"ש, א"כ יש לנו להצריכם ליבון כשאר איסורים, - וע"ז משני רבא דמאי הגעלה מרו"ש, והיינו דאף בשתשמישו ע"י האור סגי במריקה ושטיפה, ואף בזה קייל בליעת קדשים משאר איסורין, וע"כ ל"ק כלל דניבעי ליבון, דבליעת קדשים קיילא וסגי בה במריקה ושטיפה, וע"ז פריך אביי דמי דמי מרו"ש בצונן הגעלה בחמין, והיינו דבע"כ הא דתנן מגעילן בחמין, אי"ז מדין מרו"ש, ומשום דבדבר שתשמישו ע"י האור לא סגי במרו"ש להכשירו, וא"כ הדר קשיא דמ"ט סגי בהגעלה ול"ב ליבון, וזה נכון בעזה"י לאמיתה של תורה. [↑](#footnote-ref-3)