שביעית פ_י מ_ו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"י מ"ו**

א] **אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע,** הר"ש כתב דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דאז חשוב החוב כגבוי ביד בי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש וכמלוה שיש עלי' משכון דמי, וכ"כ הרא"ש בטעמא קמא, וכעי"ז כתב הרשב"ם בב"ב דס"ו., עיי"ש.[[1]](#footnote-1)

אך בפירש"י בגיטין דל"ז. כתב דהוא משום דלא תיקנו אלא בזמן שהחוב כשאר רוב שטרות שהן נגבין מן הקרקע דהוי מלתא דשכיחא, וכ"כ רש"י בקידושין דכ"ו: ובב"ב דכ"ז:, וכ"כ הרשב"ם בב"ב דס"ו. בשמו, וכ"כ הרא"ש במשנתינו בטעמא בתרא, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ה אות י"ז, - ובד' התוס' בגיטין שם מבו' דהא דהלואה שלא על הקרקע ל"ה מילתא דשכיחא, הוא משום דאין דרך להלוות אלא למי שיש לו קרקע לפי שאין יכול לכלותו, וכעי"ז כתב בעה"ת שם.

ובפי' הרש"ס כתב בשם הריבמ"צ וליתא לפנינו דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דכל דאית לי' קרקע חשיבי כל מטלטלין דאית לי' קנויין אגב קרקע ולא קרינן בי' ולא יגוש, אבל כשאין לו קרקע, לא קני להו, דהא לא משך להו, וקרינן בי' לא יגוש, עכ"ד, וצ"ב.

ב] התוס' בגיטין ובקידושין ובב"ב שם כתבו לדעת רש"י, דהא דכותבין פרוזבול אף על עציץ נקוב, אף דאפשר לכלותו, והוי מילתא דלא שכיחא, הוא משום דלא פלוג רבנן במקרקעי, - והרשב"א בגיטין שם הק' ע"ד רש"י, דאם הא דאין כותבין אלא על הקרקע הוא משום דהוי מילתא דשכיחא, א"כ מ"ט מהני דמזכה לו הבע"ח קרקע בתוך שדהו, וכדתנן הכא דאם אין לו קרקע מזכהו בתוך שדהו כל שהוא, וכי מילתא דשכיחא הוא זה ליתן לבעל חובו כדי שיחזור ויגבה משל עצמו, וכתב די"ל דלא פלוג רבנן בכל שיש לו קרקע.

ג] ביש"ש בפ' השולח סימן מ"ד נראה שנקט, דלדעת רש"י דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהלואה שלא על הקרקע ל"ה מילתא דשכיחא, הרי דכל דבשעת ההלואה הי' לו קרקע, אף אם בשעת כתיבת הפרוזבול אין לו קרקע, כותבין עלי' פרוזבול, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד רש"י, דא"כ מ"ט תני ואם אין לו קרקע, דמשמע דתליא בשעת כתיבת הפרוזבול, והו"ל למיתני אם לא הי' לו קרקע, - והתומים בסימן ס"ז סקכ"ב כתב, דגם לדעת רש"י לא סגי במה שהי' לו קרקע בשעת ההלואה, דג"ז הוא מילתא דלא שכיחא, דמי הוא זה שיקנה קרקע המשועבדת לבע"ח, עכ"ד.[[2]](#footnote-2)

ובגידו"ת שער מ"ה אות י"ז הק' ע"ד רש"י, דמ"ט מהני פרוזבול במי שלא הי' לו קרקע בשעת ההלואה, ויש לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, וכדתנן הכא דאם אין לו קרקע מזכהו וכו', הרי כיון דבשעת ההלואה ל"ה לו קרקע, הו"ל מילתא דלא שכיחא, ועיי"ש שכתב דבדוחק י"ל דכשכותב הפרוזבול חשבינן כאילו עתה מחדש נעשתה ההלואה ע"י בי"ד שנעשו הם מלוים ללוה על סמך הקרקע שכבר לעת כזאת הוא אצל הלוה, וכתב דעדיין צריך להתישב בזה.

ד] והנה בפירש"י בקידושין דכ"ו: כתב, ז"ל, דכי תקון הלל פרוזבול "אשעבוד קרקעות תקון" דמלוה המצוי' היא, עכ"ל, ומ' בדבריו, דגדר הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, לאו היינו דאין כותבין פרוזבול אלא על מלוה שיש להלוה קרקע, אלא היינו דאין כותבין פרוזבול אלא על שעבוד קרקעות, דהוא מוסר לבי"ד אלא שעבוד הקרקעות, - ובאמת דכן נראה מהא דתנן הכא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, ולא תני דאין כותבין אלא על מלוה שיש להלוה קרקע, ויותר נראה כן מהא דתניא בב"ק די"ב. דפרוזבול "חל על הקרקע" ואינו חל על העבדים, ומ' דעיקר חלות הפרוזבול, הוא מכח הקרקע, וכ"נ גם בד' רש"י בגיטין דל"ז., מדר' נתן הוי קרקע לוי החייב לשמעון "משועבד לפרוזבול" של ראובן המלוה את שמעון, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דע"כ תליא ד"ז בשעת כתיבת הפרוזבול, דכיון דגדר התקנ"ח הוא דכתיבת הפרוזבול היא על שעבוד הקרקעות, ע"כ תליא במה דבשעת כתיבת הפרוזבול יש לו קרקעות, - והגם דאם בשעת ההלואה הי' לו קרקע, כבר הו"ל מילתא דשכיחא, ומאידך אם בשעת ההלואה ל"ה לו קרקע ואח"כ קנה קרקע, אכתי הו"ל מילתא דלא שכיחא, מ"מ לא פלוג רבנן בתקנתם.

ה] בחי' כת"ס בגיטין שם, והוא גם בתשו' כת"ס חו"מ סימן ט', הק' עוד ע"ד רש"י, דכל הא דמילתא דלא שכיחא לא תיקנו רבנן, היינו דלא תיקנו חכמים מתחילה במילתא דלא שכיחא, אבל הא דתיקנו פרוזבול כשיש לו קרקע דשכיחא, למה הוציאו מן הכלל כשאין לו קרקע דלא שכיח, הרי טעם התקנה שייך גם כשאין לו קרקע, שלא יהיו נמנעין מלהלוות לו, ולמה הוציאו מן התקנה להך גוונא, ולא כללו יחד.

ועיי"ש שכתב, דמודה רש"י דגדר הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהו"ל כגבוי,[[3]](#footnote-3) אלא דהוה קשיא לי', דכיון דסוכ"ס תקנתא בעלמא הוא, דע"פ הדין ל"ה כגבוי, ותקנתא הוא שלא יהיו נמנעין מלהלוות, הו"ל לתקן גם כשאין לו קרקע, וע"ז כתב דכל דאין לו קרקע לא שכיחא, וליכא חששא שיהיו נמנעין, ומה שהוציאו הלואה דלא שכיחא מן הכלל, הוא משום דיש חילוק ביניהם, דהיכא דאית לי' קרקע הו"ל קצת כגבוי, וכיון דכשאין לו קרקע הוי מילתא דלא שכיחא, לא תיקנו רק כשיש לו קרקע דאיכא מילתא בטעמא יותר דמהני מסירה, דנראה כגבוי קצת, וכתב דבזה נתישב משה"ק הרשב"א דמ"ט מהני פרוזבול כשמזכה לו המלוה קרקע בתוך שדהו, וניחא נמי הא דתליא בשעת כתיבת הפרוזבול.

ו] הר"ן בגיטין שם כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י והר"ש, בגוונא דהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ומכרו קודם השביעית, דלדעת רש"י מהני, ולדעת הר"ש ל"מ, - ולכאו' היינו, דלדעת רש"י דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דלא תיקנו לכתוב אלא על מלוה שיש עלי' קרקע דשכיחא, הרי דכל דבשעת הפרוזבול הי' לו קרקע והו"ל מילתא דשכיחא, הויא בכלל תקנת פרוזבול, ואף שמכר הקרקע אח"כ לית לן בה, ולכאו' אי"ז מתישב למש"כ הכת"ס דגם לדעת רש"י גדר הדין הוא דבעינן שיהא החוב כגבוי, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"נ לעיל אות ד' דלדעת רש"י גדר הדין הוא דהפרוזבול חייל על שעבוד הקרקע, אך לדעת הר"ש דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע הוא משום דהו"ל כגבוי, הרי דזה תליא בשעת חלות השמיטה, וכל שבשעה זו אין לו קרקע ול"ה החוב כגבוי, ל"מ הפרוזבול.[[4]](#footnote-4)

ז] אמנם הנה בחי' הריטב"א בגיטין שם כתב בשם הרא"ה, דמסתברא דהיכא דאית לי' קרקע בשעת כתיבת פרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת הי' לו קרקע, דהא באותה שעה החוב נגוש הי' וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא, עכ"ד.

ונראה דהריטב"א לטעמי' אזיל, שכתב במכות ד"ג: דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא משום דכבר נגוש ועומד הוא, ולא קרינן בי' לא יגוש, ובזה הוא שחידש, דדין שמיטה, הוא רק בחוב שעדיין לא בא לידי נגישה, אך כל שכבר הי' החוב נגוש ועומד, אף דבשעת השמיטה כבר בטלה הנגישה, לי"ב לדין שמיטה, וזה ניחא טפי למש"נ לעיל מ"א אות ו' דדינא דשמיטת כספים הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ י"ל דכל שכבר הי' החוב כנגוש, פקע מיני' דין השמיטה, ואף דאח"כ בטלה הנגישה, לא הדר וחייל עלי' דין שמיטה.

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל מ"ב אות כ"ח נת' דבתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בב"מ סימן ש"צ מבו', דבמלוה על המשכון וחזר המלוה והניח את המשכון ביד הלוה, שביעית משמטתו, ובס' ישועות ישראל סימן ס"ז חה"מ סק"ה צידד דאין שביעית משמטתו, ודימה למש"כ הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב דכל שאין החוב בר השמטה מתחילתו שוב אינו משמט, ועמש"נ לעיל שם לדון בזה, ולכאו' לפ"ד הרא"ה והריטב"א אין הדין כן, אלא כיון דבאותה שעה שהי' לו משכון, הי' החוב נגוש, שוב אינו משמט, וצ"ע בזה.

ט] בתומים סימן ס"ז סקכ"ב כתב ללמוד מד' הר"ן, דכל שהי' להלוה קרקע בשעת ההלואה ומכרה, ל"מ כתיבת הפרוזבול, אף במלוה בשטר דגובה מן הלקוחות, וכתב דהטעם בזה הוא משום דלא אמרינן כגבוי רק בבנ"ח, דבמשעבדי מחוסר מעשה רבתי, אבל בבנ"ח א"צ רק לתובעו ללוה תחילה, או דלא פלוג בין מלוה ע"פ למלוה בשטר, עכ"ד, וצ"ל דל"ד למש"א בגיטין דל"ז. דאם לו ולערב אין קרקע ולחייב לו יש קרקע כותבין עליו פרוזבול משום שעבודא דר"נ, דשאני שעבודא דר"נ, דחשבינן כמו שהאחר חייב לו את עיקר החוב, וע"כ שפיר כותבין ע"ז פרוזבול, ומשא"כ בשעבוד קרקעות מהלקוחות, דהלקוחות אין חייבין לו כלום, ל"מ הא דמצי לגבות מהקרקע שבידם, וצ"ע, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דמש"כ הר"ן דבכה"ג שמכר הקרקע ל"מ הפרוזבול, י"ל דהוא במלוה ע"פ דאינו גובה מן הלקוחות, וצ"ע בזה.?ועי' להלן מ"ז אות ?, שנת' ללמוד כן מד' הריטב"א בב"ב דס"ה:.

י] התוס' בגיטין דל"ו. כתבו דפרוזבול מהני מדאורייתא, דהו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד דמדאורייתא אינו משמט, והא דפריך בגיטין שם, דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותיקן הלל דלא משמט, הוא משום דלא הי' לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שצותה תורה, וצ"ע לפי דבריהם, דמ"ט אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע משום דמילתא שלא על הקרקע הוי מילתא דלא שכיחא ולא תיקנו רבנן, הרי הפרוזבול מהני מדינא ולא מן התקנה, - ושמא אה"נ אם כתבו פרוזבול שלא על הקרקע, שפיר דמי, אך דינא הוא דאין בי"ד נזקקין לכתוב פרוזבול אלא על הקרקע, וכל שאין לו קרקע אין בי"ד נזקקין לכתוב פרוזבול לבטל בזה לדין השמיטה, וזה ע"ד מש"כ בחי' חת"ס בגיטין דל"ו: דהא דמיבע"ל התם אם הלל לדרי' תקין או לדרי עלמא, אף דלהתוס' פרוזבול מהני מדינא, היינו דמ"מ אם לא תקין אלא לדרי', הבי"ד מונעין עצמם ואין ממציאין עצמן לכך, וצ"ע בזה.

יא] **ואם אין לו קרקע מזכהו,** הרא"ש כתב, דהא דמהני הזיכוי אע"ג דחוב הוא לו, הוא משום דתקנ"ח היא דבכל דהו כותבין פרוזבול, וכ"כ הרא"ש בפ' השולח סימן ט"ו, - אך הר"ן בגיטין דל"ז. כתב דהא דמהני, הוא משום דכל שהדבר עצמו זכות, אע"פ שנמשך ממנו חוב שהוא יתר על הזכות זכה וקנה, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה לעלמא, דכל כה"ג זכה וקנה, וכתב דאפשר לדחות ולומר דהא דמהני הכא הוא מקולי פרוזבול.[[5]](#footnote-5)

ובביאור הפלוגתא בזה אם כיון דנמשך מזה חוב, ל"מ בזה זכי' מדינא, ואי"ז אלא מתקנ"ח, או דכיון דהדבר עצמו זכות, מהני בזה זכי', כתב בחי' הגר"נ שם אות ק"ב, דתליא בעיקר דין זכי', לדעת הסוברים דהוא מטעם שליחות, אשר כ"ה דעת הרא"ש והר"ן, דאם הא דמהני זכי' הוא משום דאנן סהדי דעביד לי' שליח או דניח"ל דליהוי שלוחו להכי, הרי דבכה"ג דנמשך מזה חוב, וליכא להך אנן סהדי, ל"מ הזכי', אך אם הא דמהני זכי', הוא גזה"כ דבמידי דזכות נעשה הזוכה לשליח הבעלים בלא מינוי, שפיר י"ל דכל דהחלות עצמו הוי זכות לבעלים, הו"ל בכלל זכי', ויש בזה להגזה"כ דזכין לאדם שלא בפניו.

יב] הר"ן שם כתב, דאם זיכה ללוה קרקע וצווח כששמע, הרי דלדעת רש"י דהא דבעינן קרקע היינו משום דבעינן שיהא החוב כשאר רוב שטרות שהן נגבין מן הקרקע, קרוב הדבר לומר דכיון דבשעת כתיבת הפרוזבול הי' הקרקע בחזקתו מהני, וצ"ע דהרי כל שמחה איגלאי מילתא למפרע דלא היתה הקרקע שלו, ומ"ט מהני, ועי' בחי' הגר"נ שם אות ק"ב מש"כ בזה, אבל לדעת הר"ש דהא דבעינן קרקע היינו משום דעי"ז הוי החוב כגבוי ביד בי"ד, ל"מ בכה"ג.[[6]](#footnote-6)

אך הריטב"א שם כתב, דאף דאם הי' הלוה שם וצווח, לא זכי בע"כ, מ"מ כל שאין הלוה שם, אמרינן דמסתמא זכי, ואפי' צווח לבסוף, והיינו קולא שהקילו, והכל משום תקנה כדי שלא תנעול דלת בפני לווין, עכ"ד, ומ' מדבריו, דהא דמהני הזכי' אף שנמשך מזה חוב, הוא מעיקר הדין, וכמש"כ הר"ן, ורק הא דמהני אף כשצווח אח"כ הוא מקולי פרוזבול, - והגר"א בשנו"א כתב דאפי' הלוה עומד וצווח שאינו רוצה מ"מ כותבין פרוזבול, ומ' דאף אם הי' הלוה שם בשעת כתיבת הפרוזבול וצווח, שפיר דמי.

יג] **מזכהו בתוך שדהו כל שהוא,** הר"ש כתב דהא דסגי בקרקע כ"ש אף שהחוב ק' מנה, הוא משום שראוי לגבות בה כל חובו כגון דגבי והדר גבי', וכ"כ בפירש"י בגיטין דל"ז., א"נ דדמי למלוה על המשכון דאפי' מחט, והקרקע כש נחשב כמשכון.

והתוס' בגיטין דל"ז. כתבו בשם רשב"ם דהא דסגי בקרקע כ"ש, הוא משום דקרקע כ"ש שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות, וכמדומה דאזיל לטעמי' בב"ב דס"א: דגדר הדין דאין אונאה לקרקעות, הוא, והק' ע"ז דאף דאין אונאה לקרקעות, הרי ביטול מקח יש להן, והרשב"א שם בדעת רשב"ם דקי"ל כמ"ד דאף ביטול מקח אין להן, וכ"ה מבו' בד' רשב"ם גופי' בב"ב דק"ו. ד"ה ינכה, דאין לקרקעות ביטול מקח ואף ביותר מפלגא.

אך צ"ע בזה, שהרי הך דינא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, הוא ברייתא ערוכה, ואם כל הא דכותבין ע"ז פרוזבול הוא משום דאין אונאה לקרקעות, א"כ תיקשי מהך ברייתא למ"ד בסוגיין דביטול מקח יש להן.

יד] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מש"כ רשב"ם דקרקע כ"ש שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות, מבו' דבדין אונאה נתחדש דל"מ לקבוע בדמי הדבר יותר משויו, ובקרקעות שאין להן אונאה, מצי לקצוץ עליהן יותר מדמיהן, וחשיב הכל כדמי המקח, וע"כ הוא דחשבינן דקרקע כ"ש שוה כל חובו, וכ"ה מבו' גם בפירשב"ם בב"ב דס"א: שכתב דבקרקע לא אמרינן הדמים מודיעין משום דאין אונאה לקרקעות, ואכמ"ל.

ולפ"ז י"ל, דע"כ שפיר מהני אף למ"ד דביטול מקח יש להן, דכיון דאין אונאה לקרקעות, ע"כ מצינו לחשוב דקרקע כ"ש שוה כל החוב, והגם דאם יתן קרקע כ"ש בעד כל דמי החוב ולא ידע המלוה מזה, יהא זה ביטול מקח דאדעתא דהכי לא עביד, מ"מ כיון שמצינו לחשוב דכל החוב הוא דמי קרקע זו, והרי אם יתרצה שכנגדו לכך, יהא חשוב דכל החוב הוא דמי הקרקע, (ול"ד לדברים שיש בהן אונאה, דאף אם נתרצה שכנגדו לכך לא מצינו לחשוב כדמי הדבר אלא כפי שויו, ול"מ אלא משום דתנאי שבממון קיים, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג ממכירה ה"ג), חשיב כל החוב כגבוי בידו, שהרי משכחת גוונא שיגבה כל הקרקע בעד חובו, וסגי בהכי, (וכ"ה דלדעת ש"ר סגי במה דאיכא גוונא שיגבה כל חובו כההיא דקטינא דאביי), וצ"ע עוד בזה.[[7]](#footnote-7)

טו] בגיטין דל"ז. אמרינן דאפי' השאיל לו מקום לתנור וכירים כותבין עליו פרוזבול, ובחי' מכת"י שם כתב דהיינו כשהחזיק בו וקנאו, אך אם לא החזיק בו ולא קנאו קנין שאלה, אין כותבין עליו פרוזבול, - ומבו' בדבריו שם דהטעם דבעינן לזה הוא, משום דהא דכותבין פרוזבול על קרקע שאולה, הוא משום דעכשיו הוא של הלוה והמלוה יכול לגבותו בחובו, וע"כ כ"ז הוא היכא דהקרקע קנוי' לו להלוה בקנין שאלה, אך כל שאין הקרקע קנוי' לו דאין המלוה יכול לגבותו בחובו, אין כותבין עליו פרוזבול.[[8]](#footnote-8)

ועיי"ש שכתב לפ"ז, בהא דפריך התם דמ"ט אין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב דהא איכא מקומו, דהו"מ לשנויי דאיירי כשלא החזיק במקומו דלא קנאו, אלא דחד טעמא מתרי תלתא טעמי נקט.

טז] אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ס"ה עמד בקו' זו, דמ"ט לא מוקמינן לההיא דאין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב בכה"ג שלא הקנה לו את המקום, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דמקולי פרוזבול שנו כאן, ול"ב שיזכה במקום בא' מן הקנינים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה הק' ע"ז, דהיאך נימא דכותבין פרוזבול על קרקע שאולה שלא עשה בה קנין, דנהי דמשתמש ברשות, הרי אינה ראוי' לגביית החוב, וליכא בזה לא לטעמא דרש"י דהוי כדרך רוב שטרות דנגבין מן הקרקע, שהרי קרקע זו אינה ראוי' לגבי', ולא טעמא דהר"ש דחשיב החוב כגבוי, דכיון דאין הקרקע ראוי' לגבי', אין החוב כגבוי, - ואין לומר דג"ז הוא מקולי פרוזבול, ולא פלוג רבנן בקרקע ואע"פ שאינה ראוי' לגבי', כיון דללוה מיהא יש רשות להשתמש בקרקע, דא"כ מה נתחבטו הראשונים בטעם הא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, והוצרכו לפרש דהוא משום דראוי לגבות כל החוב כקטינא דאביי, או משום דאין אונאה לקרקעות, ומ"ט לא פירשו דהוא משום דלא פלוג רבנן בקרקע, ובע"כ דפשיטא להו דכל שאין הקרקע ראוי' לגביית החוב, אין כותבין עלי' פרוזבול, וא"כ ודאי דאין כותבין פרוזבול על קרקע שאולה שלא זכה בה, דאינה ראוי' כלל לגבי', עכ"ד.

יז] בדברי יחזקאל סימן ג' ס"ק ז' ח' עמד ע"ד המהרי"ט, דאף אי נימא דכל שהשאילו קרקע כותבין עליו פרוזבול אף שלא זכה בקרקע זו, מ"מ אכתי תיקשי דמ"ט לא מוקמינן לה בשהעמיד את העציץ ברשות חבירו שלא ברשות בעל הקרקע, וע"ד שכתב הרא"ש לקמן מ"ז בההיא דכוורת דבורים, דאיירי בשהעמיד הכוורת בשדה אחר בלא ידיעתו, דאם העמיד ברשות, כותבין פרוזבול משום הקרקע.

ועיי"ש שכתב לחדש, דאם העמיד את העציץ שלא ברשות בעל הקרקע, הרי דאף אם הוי העציץ נקוב אין כותבין עליו פרוזבול, וע"כ בע"כ דאיירי הך ברייתא בשהעמיד ברשות בעל הקרקע, והיינו משום דהא דעציץ שאינו נקוב חשיב כקרקע, הוא משום יניקתו, וע"כ בעינן שיהא קנין לבעל העציץ גם ביניקה, ומשום דבעינן שיהא לו קנין בכל מה דמחשיב להעציץ כקרקע, ואם אין לו קנין ביניקה, נמצא דבמה שיש לו קנין, אין בו דין קרקע מצ"ע, וע"כ אין כותבין ע"ז פרוזבול, ועיי"ש בסק"י שהביא דכ"כ בגידו"ת שער מ"ג ח"א אות י"ב, עיי"ש, ועי' גם בחי' חת"ס בגיטין שם שכתב כעי"ז.

ועיי"ש בדברי יחזקאל שכתב לפ"ז, דמה"ט אף אם נתן לו רשות להניח את העציץ שם ולא זכה במקומו בקנין שאלה, אין כותבין עליו פרוזבול, כיון דאין לו קנין ביניקה, ובכל שעה הוא יכול לסלקו, וע"כ לא מוקמינן לה בגמ' בכה"ג.[[9]](#footnote-9)

יז] בגיטין שם משני דאין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב, ולא מצי לכתוב על מקום העציץ, הוא בדמנח אסיכי, - והרמב"ן שם כתב בתי' קמא דהא דבמנח אסיכי אין כותבין, אף דאיכא נמי מקום סיכי, איירי בשלא השאילו מקום הסיכי, - והרשב"א והרא"ש שם הוסיפו לפרש, דאיירי כשאין הסיכי של בעל העציץ אלא של בעל הקרקע, וע"כ הוא דאין מקום הסיכי מושאל לו, ואף דהסיכי עצמן מושאלין לו, ל"מ, דסיכי דנעיצי בקרקע לאו כקרקע דמו.

ובדבר אברהם ח"א סימן כ"ה סק"ה הק' ע"ז, דאף דהסיכי הם של בעל הקרקע, מ"מ כיון דהשאילו לו את הסיכי, והסיכי משתמשין בקרקע לצורך עמידתן, ובלא הקרקע אין בעל העציץ יכול להשתמש בסיכי לצורך זה, א"כ כשהוא משתמש בסיכי ה"ה משתמש באותה שעה גם בקרקע עצמה, וא"כ מ"ט ל"ה כמו שהשאילו מקום בקרקע, ועי' בגידו"ת שער מ"ג ח"א אות י"ב שהק' כעי"ז, - ועיי"ש שכתב לישב, דאע"ג דבעל העציץ משתמש בקרקע באמצעות הסיכי המושאלין לו, מ"מ כיון דהסיכי הם של בעל הקרקע ולא השאילו לו אלא לצורך החזקת העציץ ולא למילי אחריני, נמצא שגם בעל הקרקע משתמש באותה שעה במקום הסיכי שבקרקע, שהרי מחזיק הוא שם את הסיכי שלו, וא"כ הו"ל כשותפין בתשמיש קרקע זו, ואמרו בירושלמי בפירקין דאם הי' לו קרקע בשותפות אין כותבין עלי' פרוזבול.[[10]](#footnote-10)

יח] הרמב"ן בגיטין שם כתב בתי' בתרא, דהא דכשהעציץ מונח ע"ג סיכי אין כותבין פרוזבול על מקום סיכי, הוא משום דמקום סיכי לא חשיב, וכ"כ הרשב"א שם בשם תוס', - ועיי"ש שהק' ע"ז דמי גרע מקום סיכי מקלח של כרוב, ועוד, דהא קרקע כ"ש קתני ודוקא קתני, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בקידושין דכ"ו: דהא דתנן דקרקע כ"ש חייב בפאה ובביכורים וכותבין עלי' פרוזבול ונקנין עמה נכסים שאין להם אחריות, הוא בקרקע כ"ש ממש.

ובחי' חת"ס בגיטין שם כתב לישב, דאף דכותבין פרוזבול אף על קרקע כ"ש ממש, היינו רק כשהקרקע שלו ממש אבל בקרקע שאולה, נהי דשאלה הוי כשלו, מ"מ בעינן שיהא דבר חשוב קצת, ולא סגי במקום סיכי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יט] בתשו' חת"ס חו"מ סימן נ', הביא להקשות, דכיון דכותבין פרוזבול על קרקע מושכרת או שאולה, א"כ לא משכח"ל דינא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, אלא במי ששוכב אקילקלא דמתא ואין לו בית דירה לא בשאלה ולא בשכירות, - ועיי"ש שכתב לישב, דמשכח"ל בסומך על שלחן אחר ויכול לסלקו כל שעה, כיון דלא שאלו או השכירות לזמן, אלא נתן לו רשות לדור בו כ"ז שירצה הבעה"ב, וכל שעתא זימני' הוא.

ובדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה כתב דזה מתישב גם לפ"ד המהרי"ט דכל שהשאילו מקום כותבין עליו פרוזבול אף שלא קנאו בקנין, והיינו משום דכ"ז הוא כשמשתמש במקום זה בשעת כתיבת הפרוזבול, או בסוף שביעית, אך הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, יש להעמידה בגונא דבשעת כתיבת הפרוזבול אינו משתמש בקרקע, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון שהקרקע קנוי' לו בקנין שאלה כותבין עלי' פרוזבול, וע"ז שפיר כתב החת"ס דמשכח"ל בגונא שהוא סמוך על שלחן אחר ויכול לסלקו בכל שעה, דבכה"ג אין הקרקע קנוי' לו, וכיון דאינה קנוי' לו, הרי דהגם דבזמן שהוא משתמש בקרקע, הויא הקרקע בחזקתו, וכותבין עלי' פרוזבול, מ"מ בזמן שאינו משתמש בה אין כותבין עלי' פרוזבול, דבשעה זו אין לו בקרקע ולא כלום.

כ] **היתה לו שדה ממושכנת בעיר כותבין עלי' פרוזבול,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאם היתה ללוה שדה שמשכנה לאחר, אפי' היתה משכנתא דסורא שהי' מקבל המשכון נותן לבעלים כסף ויגור ויאכל פירות המשכון עד זמן ידוע שהסכימו עליו ואז חוזר המשכון לממשכן ואינו משלם כלום, כותבין עלי' פרוזבול, אע"פ שאין לו בה רשות עד סוף הזמן, - ולכאו' הטעם דכותבין עלי' פרוזבול, הוא משום דהוי כמו כל קרקע של הלוה המושכרת לאחר, דכותבין עלי' פרוזבול, אף דאין להלוה רשות בה עד סוף זמן השכירות, דמ"מ ראוי לגבות את החוב בגוף הקרקע, וה"נ במשכנתא דסורא דכוותה.

והריבמ"צ בפי' קמא והר"ש והרא"ש כתבו ג"כ דאיירי כשהיתה ללוה שדה ומשכנה לאחר, אך בדבריהם לא נזכר דאיירי במשכנתא דסורא, ומ' דאיירי במשכנתא סתם, והתומים סימן ס"ז סקכ"ד הק' ע"ז דמאי קמ"ל דכותבין עלי' פרוזבול, הרי גוף הקרקע שלו ויכול למכרו, ולכאו' י"ל דקמ"ל, דאף דקרקע זו היא ביד המלוה לגבותה בעד חובו, ואין ביד אחר לגבותה, מ"מ כותבין עלי' פרוזבול.

והריבמ"צ בפי' בתרא כתב דאיירי כשהיתה להלוה שדה שמשכנה לו בעל חובו, וכ"כ הר"ש בכת"י והרא"ש, וקמ"ל דחשיבא כקרקע שלו וכותבין עלי' פרוזבול, והר"ש והרא"ש הוסיפו דאפי' אם לחייב לו יש קרקע כותבין עלי' פרוזבול מדר' נתן, כמש"א בגיטין דל"ז., והמשנה ראשונה הק', דא"כ מאי קמ"ל דכותבין פרוזבול על הקרקע הממושכנת, הרי אפי' אם אינה ממושכנת לו, כותבין עלי' פרוזבול מדר' נתן, וצ"ע.

כא] **כותבין לאיש על נכסי אשתו,** הר"ש פירש דהיינו בנכסי מלוג שהוא אוכל פירות, וכ"כ הרע"ב, ומ' דכל הא דכותבין לו פורזבול על נכסי אשתו הוא רק משום שהוא אוכל הפירות וחשיב כקרקע דידי'.

והתוי"ט הק' ע"ז דמתניתין סתמא תנן ומ' דהוא אף כשאינו אוכל פירות, ועוד דהוי דומיא דסיפא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופסין, ועוד דבירושלמי פשיט דכותבין לאפוטרופוס על נכסי יתומים מהא דכותבין לאיש על נכסי אשתו, ואם כל הא דכותבין לאיש על נכסי אשתו הוא משום שהוא אוכל פירותיהם, אין ללמוד מזה דכותבין לאפוטרופוס על נכסי יתומים, וצ"ע בזה.

כב] **וליתומים על נכסי אפוטרופוס,** הר"ש כתב דהיינו באפוטרופסין הלווין לצורך היתומים וליתומים אין להן קרקע, והמהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"כ כתב דהטעם בזה הוא, דדין הוא דכיון דהאפטרופוס לוה כותבין פרוזבול על קרקע שלו, עכ"ד, ולפ"ז אם לוו היתומים עצמן, עי' רא"ש כתובות פי"ג סימן ז' אימתי מתחייב קטן שלוה, ל"מ לכתוב פרוזבול על קרקע של האפוטרופוס.

ועי' גם בתוי"ט שדקדק כן מל' הר"ש, דאין כותבין על נכסי אפוטרופוס רק כשלוה האפוטרופוס, כיון שהוא לוה, אע"פ שלא לצורך עצמו לוה, אבל אם הי' אביהם חייב ולא הניח קרקע, דמתקנת הגאונים גובין אף ממטלטלין, אין כותבין פרוזבול על הקרקע של האפוטרופוס, ובתוס' הגרע"א כתב דנפ"מ בזה גם קודם תקנת הגאונים, בגונא ששעבד לו אביהם מטלטלין בפירוש, או מטלטלין אגב קרקע, דבהך מדינא דגמ' גובה ממטלטלין דיתמי.[[11]](#footnote-11)

כג] אמנם הנה בסה"ת שער מ"ה אות י"ט פירש לדינא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, דהיינו דיתומים שלוו כותב מלוה פרוזבול שלו עליהן, הואילו ויש לו קרקע לאפוטרופוס שלהן, ומבו' דאף אם לוו היתומים עצמן כותבין פרוזבול על קרקע האפוטרופוס, ולפ"ז לכאו' ה"נ אם הי' אביהם חייב ולא הניח קרקע, כותבין פרוזבול על קרקע האפוטרופוס, אך במשנה ראשונה נקט דאף למש"כ התוי"ט דאם הי' אביהם חייב וכו' אין כותבין פרוזבול על הקרקע של האפוטרופוס, מ"מ אם לוו היתומים עצמן, כותבין פרוזבול על קרקע של האפוטרופוס, וצ"ע.

כד] בגיטין דל"ז. איתא, א"ר יהודה אמר שמואל, דיתומין א"צ פרוזבול, וכן תני רמב"ח יתומין א"צ פרוזבול דר"ג ובית דינו אביהן של יתומין, ופירש"י דאיירי בחוב של אביהן המת, - אך הריטב"א והר"ן שם כתבו בשם הרמב"ן, דאיירי במה שהלוו הם, דאם במה שירשו מאביהם א"צ כלל פרוזבול, וכדתניא בספרי ר"ש אומר כל בעל משה ידו ולא היורש,[[12]](#footnote-12) ועיי"ש שכתבו בדעת רש"י, דאפשר דס"ל דההיא דספרי ר"ש בלחוד קאמר לה ופליגי רבנן עלי', וכתב הריטב"א דכל הא דממעטינן מקרא דאין שביעית משמטת, הוא רק ביורש ולא בלוקח, והיינו משום דלוקח לא זכה אלא בשעבוד נכסים, ואכתי שעבוד הגוף קיים, ולכאו' הוא כדעת ר"ת דמכירת שט"ח מהניא רק על השעבוד נכסים, ואע"ג דלא קרינן בי' לא יגוש, שהרי אין ביד המוכר לתבוע את חובו,[[13]](#footnote-13) כיון דאידך ניגוש מחמתי', לא יגוש קרינן בי'.

כה] ובסה"ת שער מ"ה אות י"ט כ' כתב, דהא דתנן הכא דכותבין ליתומים וכו', איירי רק ביתומים שלוו, אך ביתומים שהלוו לאחרים א"צ פרוזבול, משום דבי"ד אביהן של יתומים וכאילו נגוש ועומד כל חוב שלהן, וכ"כ הבעה"ע באות פרוזבול עו:.[[14]](#footnote-14)

אך הב"י בסימן ס"ז כתב, דמה שדחה רש"י לההיא דספרי, דאין שביעית משמטת חובות שירשו מאביהם, הוא משום דמפרש למשנתינו דאיירי גם ביתומים שהלוו, ואפשר שלמד לזה מלישנא דכותבין "ליתומים", וכמו שהבאנו בהערה מד' הבעה"ע שדקדק לזה, וקמ"ל דהן יכולין לזכות קרקע האפוטרופוס ללוה ולכתוב עליו פרוזבול דכדידהו דמי,[[15]](#footnote-15) ומזה למד רש"י דאיכא גוונא דבעו יתומים לכתוב פרוזבול, ולד' הרמב"ן הרי לעולם א"צ לכתוב פרוזבול, דאם ירשו מאביהן אין שביעית משמטתו, ואם הלוו הם, א"צ פרוזבול, דבי"ד אביהם של יתומים הוא, עכ"ד.

ונתחדש בד' הב"י, דלדעת רש"י כל הא דיתומים א"צ פרוזבול, הוא רק כשהלוה אביהם, אך כשהלוו הם עצמן, ה"ה צריכין פרוזבול, וכ"כ הסמ"ע שם סקמ"ז.

אך בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ס"א כתב, דמד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י הכ"ד והטור בסימן ס"ז מבו' דאף אם הלוו היתומים עצמן א"צ פרוזבול, וכתב דרש"י ג"כ מודה לזה, דזיל בתר טעמא, דכיון דבי"ד אביהן של יתומים וצריכין להפך בזכותן וכו', מאי נפ"מ אם הלוה אביהם או הלוו הן עצמו, וכתב דכ"ה מבו' בל' רש"י בב"ק דל"ז., עכ"ד, וגם התומים בסימן ס"ז סקכ"ה תמה ע"ד הב"י והסמ"ע, דמ"ט יהיו בי"ד יד יתומים דוקא למה שירשו מאביהם ולא מה שהלוו הם, ואדרבה אם הם מלוים פשיטא דידם כיד בי"ד.

כו] בתשו' מהרשד"ם שם הק' על מש"כ דלכו"ע אין יתומים צריכין פרוזבול אף כשהלוו הם עצמן, ממשה"ק הרשב"א בגיטין שם, דמ"ט בעינן להא דבי"ד של אביהן של יתומים, תיפו"ל דטוענין ליתומים דהי' לאב פרוזבול, וצ"ע דלא מצינו דטוענים שכתב פרוזבול בשנה ראשונה של שמיטה, דאין דרך כלל לכתוב פרוזבול, עיי"ש, ואם הא דיתומים א"צ פרוזבול איירי אף כשהלוו הן עצמן, א"כ שפיר בעינן להך דינא, דעל חובות של עצמן ל"מ כלל פרוזבול שכתב אביהן, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהי' נראה להרשב"א דוחק דאיירי כשהלוו היתומים עצמן, דהוא מילתא דלא שכיחא, ועי' גם בתומים סימן ס"ז סקכ"ה שכתב דלפמש"א בב"מ ד"ע. דלא יהבינן זוזי דיתמי רק למאן דאית לי' דהבא פריכא ליתן אותו למשכון וכו', אינו במציאות שישמט חוב שהלוו היתומים עצמן, עיי"ש.

כז] ועיי"ש שכתב עוד בזה בדעת הרשב"א, דכשהלוו היתומים עצמן ל"ב כלל להא דבי"ד אביהן של יתומים, שהרי לאו בני מצוה נינהו, וקרא דשמוט כל בעל משה ידו, בבני מצוה מיירי, ובע"כ דאיירי רק כשהלוה אביהם.

ונתחדש בדבריו, דאף דביתומים דלאו בני מצוה נינהו ליכא לדין שמיטת כספים, מ"מ אם הלוה אביהן ומת, איכא דין שמיטה על חוב זה, אף שבזמן השמיטה הוא של היתומים דלאו בני מצוה נינהו, - וזה מתפרש למש"נ לעיל מ"א אות ו' דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, עיי"ש, וע"כ שפיר י"ל דכל דבשעת ההלואה הי' החוב של אביהם, וחייל על חוב זה דין שמיטת כספים, הרי דאף דבשעת השמיטה הוי של היתומים, שביעית משמטתו, וצ"ע.

כח] והתומים בסימן ס"ז סקכ"ה כתב עוד בזה, דכיון דאין היתומים בכלל מצוות ואינם חייבים בשמיטת כספים, ע"כ כל הא דבעינן להך דינא דהך דינא דיתומים א"צ פרוזבול, הוא דאף כשהגדילו ואח"כ חל שמיטה, ג"כ אינו משמט, דכבר הו"ל כאילו נעשה בקטנותם פרוזבול, דאז הו"ל כמסור לב"ד, - ואשר ע"כ כ"ז הוא בחוב שירשו מאביהם, אך אם הלוו הם עצמן בקטנותם, הרי כיון דבשעת ההלואה ל"ה ע"ז דין שמיטה, כיון דקטן לאו בר מצוה הוא, ע"כ אף כשהגדילו אח"כ ליכא ע"ז דין שמיטה, דדמיא ללוקח שט"ח מן הגוי, שכתב הרשב"א בתשו' ח"א סימן תשס"ט דאין שביעית משמטתו, עכ"ד.

אך עיקר הדברים מחודשים, דלא מיבעיא לפשטות הדברים דדינא דשמיטת כספים היא הפקעה בגוף החוב, דשפיר י"ל דאף דיתומים אינם בכלל מצוות, מ"מ כיון דהוו בכלל ישראל, חייל דין שמיטת כספים על החוב, וכ"כ במנ"ח מצוה תע"ז, - אלא אף לדעת היראים במצוה קס"ד דדין שמיטת כספים אינו הפקעה בגוף החוב כלל, אלא הוא מצוה על המלוה לשמט את חובו, וכ"ז שלא שימט את חובו, חייב הלוה לפרעו, (אלא דבי"ד כופין את המלוה לשמט את חובו, ככל מ"ע שמכין אותו עד שתצא נפשו), הרי מ"מ אף אם היו קטנים בשעת השמיטה, מ"מ אחר שהגדילו הוו בכלל מצוה זו להשמיט את החוב שעברה עליו השמיטה, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות אות קס"ה ובחי' הגר"נ גיטין דל"ז. אות צ"ט.[[16]](#footnote-16)

כט] התומים בסימן ס"ז סקכ"ה כתב לדון בדעת רש"י, דמפרש להא דתניא דכל בעל משה ידו ולא היורש, לא קאי על יורשי המלוה, אלא על יורשי הלוה, דאם מת הלוה והניח נכסים אין בהם שמיטה, דעיקר מה שהקפידה התורה הוא דלא יגוש אותו, דהוא משועבד גופו ונכסיו אינון ערבין, ובשביעית פטרה התורה שאינו יכול לנגוש אותו והפקיעה שעבוד הגוף, וכיון שפקע השעבוד הגוף, ממילא בטל אף שעבוד הנכסים, וכ"ז הוא כשהלוה חי, אבל כשהלוה מת דבלא"ה אין עליו שעבוד הגוף, אלא דנכסי אביו ערבים בשביל חוב אביו, במה יחול שמיטה, עכ"ד, ואמנם לכאו' אי"ז כמש"כ התומים גופי' בסימן ס"ו סקמ"ג דאיכא על היורש גם שעבוד הגוף, עיי"ש.

ובחי' הגר"נ גיטין דל"ז. אות ק' כתב לסייע לד' התומים, ממה שהביא הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ג להא דכתובת אשה אינה נשמטת, ולהא דאם פגמה או זקפה נשמטת, בכתובת גרושה, ומ' דהוא דוקא בגרושה ולא באלמנה, וזה דלא כמש"כ בפסקי רי"ד בכתובות די"ח. ובטוש"ע סימן ק"א ס"א שהביאו להך דינא בכתובת אלמנה, ולפ"ד התומים ניחא, דדוקא בגורשה דהבעל קיים ואיכא עלי' שעבוד הגוף, הוא דאיכא לדין שמיטת כספים, ומשא"כ באלמנה שמת הבעל, בלא"ה ליכא דין שמיטת כספים, כיון דליכא שעבוד הגוף על יורשי הבעל וליכא בזה לדין שמיטה, עכ"ד, ונמצא לפ"ז דמד' הרי"ד והטוש"ע שהביאו להך דינא בכתובת אלמנה, מבו' לדינא דלא כהתומים.

נתעוררתי לדון, בגונא שהמלוה כתב פרוזבול, אם יכול לגבות מאחר שחייב ללוה מדינא דשעבודא דר"נ, אף שהלוה לא כתב פרוזבול, - ולכאו' יש להוכיח לזה ממש"א דאם ללוה אין קרקע ולחייב לו יש קרקע, מהני הפרוזבול, ולא נזכר דהוא רק אם הלוה כתב פרוזבול, ואי נימא דבכה"ג אינו יכול לגבות מהשלישי, לכאו' בדין דלא יועיל הפרוזבול, ולא מיבעיא לדעת הר"ן דבעינן שיהא לו קרקע בשעת השמיטה, אלא אף לדעת הריטב"א דסגי במה שיש לו קרקע עכשיו, לכאו' בעינן שיהא לו קרקע כנגד השמיטה, - אך באמת אי"ז מוכרח כלל, דלד' הריטב"א י"ל דסגי במה שעכשיו יש לו קרקע והוי החוב כנגוש, ואף אם יהא לו קרקע במתנה ע"מ להחזיר עד השמיטה, נמי מהני הפרוזבול, ודו"ק, - שו"ר בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ס"ה בתו"ד, שכתב דבפרוזבול הקילו, והביא דמצינו כן בהא דסגי אם יש קרקע לחייב, ואף אם מת החייב ה"ה גובה מן הלוה, ומבו' דפשיטא לי' דמהני הפרוזבול דילי' לגבות מן החייב, ודו"ק.

וילה"ע גם במש"כ הטוש"ע בסימן ס"ז סכ"ב, דגם אם אין למלוה קרקע ויש לחייב למלוה קרקע, מצי לזכותה לאחר, ומלבד דזה צ"ע, דהיאך מצי לזכות לאחר, הרי אין הקרקע שלו, גם לכאו' התם אם לא כתב פרוזבול על חוב זה שחייב לו אותו אחר, נמצא דבשעת חלות השמיטה כבר אין לו קרקע, - אך י"ל דשפיר מהני ?

1. ובד' הרשב"ם שם מבו', דלאו היינו דעיקרו של פרוזבול הוא משום דהו"ל כגבוי, אלא לעולם עיקרו של פרוזבול הוא משום דלא קרינא בי' לא יגוש דדיינין קמגבו לי' והפקר בי"ד הפקר, והא דהצריכו ג"כ שיהא כגבוי, הוא משום דכל מה שיוכלו חכמים לתקן כדי שלא יהיו נראין עוקרין דבר מה"ת, התקינו, - והמאירי בגיטין דל"ז. כתב דהיינו, דכל שיש שם קרקע נגישתו קלה וה"ה דומה מעט לנגוש עד שהפרוזבל אינו אלא כעין גלויי מילתא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש שכתב דטעם זה ניחא במלוה בשטר, אך במלוה ע"פ דאינה גובה ממשועבדים, הרי שפיר הוי מילתא דשכיחא, וא"כ מ"ט אין כותבין בכה"ג שהי' לו קרקע בשעת ההלואה, וכתב די"ל בדעת רש"י דכלל אין כותבין פרוזבול על מלוה ע"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועמש"נ לעיל מ"ד אות א', דכ"ה משמעות ד' רש"י בגיטין דל"ז. דל"מ פרוזבול אלא במלוה בשטר. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובזה נתישב מש"כ רש"י בב"ק די"ב., ז"ל פרוזבול וכו' חל על הקרקע, דכיון דלא מחוסרי גוביינא וזה כתב לו עליהן שכל חוב שיש לו עליו שיגבנו כ"ז שירצה קיימי ברשותי' דמלוה, עכ"ל, ולכאו' הוא שלא כד' רש"י בשאר דוכתי דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהויא הלואה דשכיחא, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות ק"א שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ולד' הכת"ס ניחא.

   ואמנם עיקר ד' רש"י שם צ"ב, דמה מהני כתיבת הפרוזבול שיהיו הקרקעות עומדין ברשות "המלוה", ובד' ש"ר מבו' דהא דבעינן קרקע, הוא משום דעי"ז מעיקרא הוי החוב כגבוי, או משום דעי"ז מהני הפרוזבול לחשוב המלוה כגבוי ביד בי"ד, אך בפירש"י כתב דע"י הפרוזבול קיימי הקרקעות ברשות המלוה, וזה צ"ב, - אך באמת בל' רש"י שם מבו', דהלוה הוא שכותב למלוה פרוזבול, וכמש"כ הבעה"ע באות פרוזבול (עו:), ולמד לזה מהא דתנן הכא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, ועמש"נ בזה להלן אות ?, וע"י שהוא כותב למלוה שיהא בידו לגבות החוב בכ"ז שירצה, קיימי הקרקעות ברשות המלוה, וע"כ אין שביעית משמטתו, ולפ"ז אי"ז כד' רש"י בכ"ד דהמלוה כותב פרוזבול, ודהא דמהני הפרוזבול הוא מדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם הדבר פשוט דבגונא דבשעת כתיבת הפרוזבול ל"ה לו קרקע ואח"כ קודם סוף השמיטה קנה קרקע, ל"מ הפרוזבול גם לדעת הר"ש, משום דלא תיקנו שיחול הפרוזבול אלא בדהוי המלוה כגבוי, וע"כ כל שבשעת כתיבת הפרוזבול ל"ה לו קרקע ואין החוב כגבוי, לא חייל הפרוזבול כלל, ול"מ מה דאח"כ נעשה החוב כגבוי, וכ"ה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט משמו"י הי"ט. [↑](#footnote-ref-4)
5. והמאירי שם כתב ג"כ דהא דמהני הוא משום דזכות הוא, אלא שחובה מתגלגלת על ידו, אך כתב שהוא חוכך אם זכות כזה נעשה שלא בפניו, והכא אפשר שהתקנה כך היתה והפקר בי"ד הפקר, או שמא זכות הוא לו שלא יהיו נמנעים מלהלוותו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש שפירשו דהוא משום דבסוף השביעית כבר ל"ה לו קרקע, ולדעת הר"ש בעינן שיהא לו קרקע בסוף השביעית, וכמש"כ הר"ן שם, ונת' לעיל אות ו', אך מסתימת ד' הר"ן משמע דאף אם צווח כששמע אחר השביעית ל"מ, דכיון דע"י המחאה בטלה הזכי', נמצא דמעולם ל"ה החוב כגבוי. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועד"ז מתפרש מש"כ רשב"ם בב"ב דס"א: דבקרקע לא אמרינן הדמים מודיעין משום דאין אונאה לקרקעות, והתוס' שם הק' דהא ביטול מקח יש להן, ואף לדעת רשב"ם דקי"ל דאין להן ביטול מקח, אכתי תיקשי במש"כ רשב"ם שם דס"ז. לפרש כן למתניתין דהתם, ותיקשי מהך מתניתין למ"ד דביטול מקח יש להן, ולמש"נ י"ל דכיון דאין אונאה לקרקעות, ומצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוין, ע"כ ל"מ בזה הודעת דמים, וע"כ אף למ"ד דביטול מקח יש להן, מ"מ כיון דגם לדידי' מהניא קציצת דמים יותר משויין, ואך דאם אין שכנגדו יודע מזה, הו"ל מק"ט דאדעתא דהכי לא עביד, ל"מ בזה הודעת דמים. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם קשיא לפ"ז, דא"כ מ"ט סגי במה דיש לו קרקע שאולה, הרי אין השואל רשאי להשאיל, וא"א לגבות את הקרקע השאולה בחובו, וכבר עמד בזה הנימו"י בגיטין שם בשם הריטב"א, והוכיח מזה דכל הא דאין השואל רשאי להשאיל הוא רק בשאלת מטלטלין, ומשום דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר, אך בשאלת קרקע ה"ה רשאי להשאיל, וע"כ מצי המלוה לגבותו בחובו, וכ"כ להוכיח מזה בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ה, ומבו' לפ"ז גם מדבריו, דכל הא דכותבין על קרקע שאולה, הוא רק משום דהמלוה ראוי לגבותה בחובו, עיי"ש, ועי' דבר אברהם ח"ב סו"ס י"ז שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואמנם הנה בד' החי' מכת"י שהבאנו לעיל אות י"ד שכתב דהו"מ לאוקמה כשלא החזיק בקרקע, מבו' דס"ל דאף בכה"ג כותבין על עציץ נקוב, ושלא כד' הגידו"ת והדברי יחזקאל, - והנה לפ"ד החי' מכת"י הדין נותן דגם אם הניח העציץ שלא ברשות כותבין עליו פרוזבול, והדק"ל דא"כ מ"ט לא מוקמינן לההיא דאין כותבין פרוזבול אלא על עציץ נקוב, בכה"ג שהניח העציץ שלא ברשות, - אך י"ל דג"ז הוא בכלל מש"כ החי' מכת"י דחד מתרי תלתא טעמי נקט. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם הנה הרמב"ם השמיט לעיקר הך דינא דאין כותבין פרוזבול על קרקע של שותפות, ועי' בדברי יחזקאל סימן ג' סק"ח שעמד ע"ז, וכתב דדעת הרמב"ם דכותבין פרוזבול אף על קרקע של שותפות, ועי' גם בדרך אמונה בשעה"צ פ"ט משמו"י ס"ק רע"ז מש"כ בזה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-10)
11. והרש"ש הק' ע"ד הגרע"א, דאם שעבד לו מטלטלין אגב קרקע, הרי הי' לו קרקע בשעת ההלואה ונשתעבדה, וא"כ אף אם מכרה לאחר כותבין עלי' פרוזבול, וראיתי לישב בפשיטות, דאיירי במלוה ע"פ דאינו גובה מן הלקוחות, וע"כ אין כותבין על הקרקע שמכרה לאחר, ובתפארת יעקב כתב עוד, דמשכח"ל שלא הי' לו כלל קרקע, דלענין אגב קרקע ל"ב שיהי' לו קרקע ידוע, רק שכותב לו דהקניתי לו ד"א קרקע, ולענין פרוזבול לכאו' ל"מ אלא אם ידענו שיש לו קרקע. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה בכנה"ג סימן ס"ז הגב"י אות נ"א כתב, דכל הא דינא דאין היורש משמט, הוא רק ביורש קטן, אך ביורש גדול ה"ה משמט, אך מד' הריטב"א שכתב לחלק בזה בין יורש ללוקח, מבו' דהא דיורש אינו משמט הוא אף ביורש גדול, וכן נקט בפשיטות בגידו"ת שער מ"ה סוף אות כ', וכ"כ התומים בסימן ס"ז סקכ"ה דבמה שבמיעטה תורה יורש אין מקום לחלק בין יורש קטן ליורש גדול, ותמה ע"ד הכנה"ג שחילק כן. [↑](#footnote-ref-12)
13. ומה"ט מבו' בשו"ע סימן ס"ז סל"ח, דבמוכר שט"ח לחבירו, אין ביד המוכר לכתוב פרוזבול, אלא ביד הלוקח הוא לכתוב פרוזבול, ועיי"ש בביאור הגר"א סקס"ד. [↑](#footnote-ref-13)
14. והבעה"ע שם לעיל מינה, למד מזה דביד הלוה לכתוב פרוזבול, דמדקתני כותבין "ליתומים" ואיירי כשהיתומים הם לווים, מ' דהיתומים הם שכותבין, והרי דביד הלוה לכתוב פרוזבול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
15. והתומים סימן ס"ז סקכ"ה תמה ע"ז, דממ"נ אם איירי שהיתומים מזכין הקרע, הרי קטנים הם ולאו בני זכי', ואם האפוטרופוס מזכה הקרקע, פשיטא דמהני, דלא יהי' אפוטרופוס רק איש אחר, אם הוא רוצה לזכות משלו ללוה מאן מוחה על ידו, עכ"ד, ולמש"כ הישועות ישראל בסימן ס"ז סק"א דאיירי ביתומים גדולים, (והבאנו דבריו להלן אות כ"ח בהערה), ניחא, עכ"ד, ועוד צ"ע, דאם איירי שהיתומים מזכין, מהיכן יש להם בעלות על נכסי האפוטרופוס לזכותן לאחרים. [↑](#footnote-ref-15)
16. ובהערה שם הביא מס' ישועות ישראל סימן ס"ז סק"א שכתב דהא דיתומים א"צ פרוזבול, מיירי אף אחר שהגדילו, דמ"מ כל שאינם בקיאין בטיב מו"מ, הוו כיתומים לענין זה, דומיא דהא דמיקרו יתומים לענין רבית דרבנן, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם סקנ"א, עייי"ש. [↑](#footnote-ref-16)