שמ א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות גוזז

##### שיעור א

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[המשך סעיף א] **אסור ליטול שערו או צפרניו בין ביד בין בכלי, בין לעצמו בין לאחרים, וחייב על שתי שערות. ומלקט לבנות מתוך שחורות אפי' באחת חייב, ודבר זה אפי' בחול אסור משום לא ילבש גבר שמלת אשה.** הגה: ועיין לעיל סוף סימן ש"ג דין סריקה וחפיפה.

## נטילת צפורנים ושערות, אם הוי צריכה לגופה

א] כתב המג"א (ס"ק א) "בין לאחרים. ולמ"ד מלאכה שאין צריכה לגופה פטור מיירי שצריך לשערן". ופסק כדעת התוס' (שבת צד: ד"ה אבל) דסתם הנוטל צפורניו ושערו לצורך יפוי גופו, אינו חייב אלא לר"י דמחייב במלאכה שאינה צריכה לגופה, אבל לר"ש פטור, ובשו"ע דסתם לחיוב [ואילו לעיל סי' שטז סעיף ח, מצדד בדעה א' דפטור כר"ש. אולם בביאור הגר"א כתב דכאן סתם השו"ע כדעת הרמב"ם דפוסק כר"י], וביאר המג"א דמדובר כשצריך לשער ולצפורניים דאז הוי צריכה לגופה.

וכן נקט הש"ך בנקוה"כ (יו"ד סי' קצח על הט"ז ס"ק כא), ופסק משום כן דאשה ששכחה ליטול הצפורנים בערב שבת שהוא ליל טבילתה, שתאמר לגויה ליטלם, דכיון דהוא מלאכה שאצל"ג הרי הוא שבות דשבות במקום מצוה, ומ"מ אם אפשר בוודאי לכתחילה נכון ליזהר שתאמר לגויה ליטלם בידיה ולא בכלי דבזה הוי ודאי דרבנן [וחולק על הט"ז שם דס"ל דיותר טוב ע"י נקור].

ב] ובמג"א כאן ציין למש"כ בסימן שג (ס"ק כב) בשם הריב"ש (סי' שצד) דס"ל דסירוק שיער יש בו איסור דאורייתא, דפסיק רישא הוא שיתלוש שיער, דכך הוא דרך התרת הקשרים, וא"כ נחשב שמתכוונת לזה, וחשיב מלאכה הצריכה לגופה כמ"ש שם וז"ל *"וז"ל הריב"ש, הבחורות מתקנות מעט שער ראש בכלי העשוי משער חזיר, והדבר ידוע שאין בו משום השרת שער, אבל במסרק אסור וכו', כמו הנוטל צפרניו חייב משום גוזז, ואף ע"ג דל"צ לצפרנים, דבמשכן היו גוזזים עורות התחשים אף על פי שלא היו צריכים לצמר" וכו'.*

הרי דהריב"ש חולק על התוס', ודעתו דתלישת שיער לצורך הגוף, נחשב למלאכה הצריכה לגופה, ובריב"ש שם ביאר בתרי אנפי מדוע חשיב צריכה לגופה, **א.** דהגדרת המלאכה הוא עצם מעשה הנטילה, והרי למלאכה זו של נטילת השיער הוא צריך ממילא הוי מלאכה הצריכה לגופה. **ב.** דאף במשכן היו גוזזים שלא לצורך הצמר אלא לצורך העור, כגון עורות תחשים, וע"כ כל שיש צורך בגוף המתייפה בכך הוי צריכה לגופה *[וז"ל "כן הוא הענין בסריקה, שהרי נהנה הוא בהשרה. ואף על פי שהשערות הנושרות אזלי לאבוד, מה בכך, כיון שהוא נהנה במלאכה ההיא, שהרי הנוטל צפרניו בכלי, אף על פי שאינו צריך לצפרניו אלא אזלי לאבוד, חייב אפי' לר"ש דפטר במלאכה שאינה צריכה לגופה, שהרי הנטילה היא המלאכה, וכן בשער, ואף על פי שבהפשטה.... אבל בנטילת שער וצפרנים, דרך נטילה בכך. ונראה לומר ג"כ דהפשטה לא הואי במשכן וכו'. אבל גזיזה היתה במשכן שלא לצורך הצמר והשער רק לצורך העור, כגון בעורות תחשים, ועל כן חייב כל שהוא לצורך גופו, אף על פי שאינו צריך לשער, ומלאכה הצריכה לגופה היא, ודמי לחופר גומא וצריך לגומא חייב, אף על פי שאינו צריך לעפרה, ולכן הסריקה אסורה....."]*.

## הסברא לומר דנטילת שיער הוי מלאכה הצל"ג

וטעם א' שכתב דנצרך לגוף הנטילה, מצינו כעין זה ברמב"ן (שבת קו.) דביאר לגבי מלאכת בורר וזורה וגוזז, דאע"פ דבכולם עושה כדי לסלק מעליו הפסולת, אעפ"כ חשיב צריכה לגופה, דגדר המלאכה בהם הוא עצם מעשה הברירה והנטילה, וכל שצריך למעשה גופיה חשיב צריכה לגופה, וכן נראה סברת הריב"ש דמלאכת גוזז הגדרתה הוא עצם מעשה הנטילה, וכל שצריך למעשה חשיב צריכה לגופה [ובבעה"מ שם כתב דבורר וזורה הם שני מלאכות היוצאות מן הכלל, דאע"פ שאצל"ג חייב יעויי"ש].

ג] ובבה"ל (סי' שיט סעיף ג ד"ה לאכול) הביא מהישועות יעקב, דהקשה מדוע בורר לא חשיב מלאכה שאצל"ג, ותי' דהמלאכה היא באוכל שמתוקן מהפרדת הפסולת ממנו, ומשום כן כל שהוא לצורך האוכל הוי צריכה לגופה, ובאמת לדעת הרמב"ן והריב"ש, אף אם נימא דהמלאכה היא בפסולת, מ"מ חשיב צריכה לגופה, כיון שהמלאכה היא עצם הברירה, וכל שנצרך לה הוי צריכה לגופה.

[וכעי"ז מבואר בשו"ת הרמ"א (סי' קיט) דדן שם בספר שכתוב על ראשי דפיו, אם יש בפתיחתו וסגירתו משום כותב ומוחק, ובתו"ד שם כתב "ומכח מלאכה שאינה צריכה לגופה לא שייך למפטריה דמ"מ הוי אסור לכתחילה, ועוד דאדרבה מלאכה זו צריכה לגופה דהא צריך למחוק ולכתוב כדי לפתוח ולנעול הספר, ומאחר דזה הוי דרך מחיקה וכתיבה איכא למימר דאסור].

## הסברא לחייב אף שהיא מלאכה שאצ"ל

ד] והטעם הב' המבואר בריב"ש, דאף אם נאמר דאזלינן אחר התועלת שהיה במשכן, והיא בלבד שנחשבת לצריכה לגופה, מ"מ כיון שבמשכן גזזו את הצמר גם לצורך העור, וכגון בעורות תחשים, א"כ אף הגוזז צפורניו ושערו לצורך ייפוי הגוף הרי הוא מלאכה הצריכה לגופה.

## אשה ליטול ציפורניה לצורך מצוה

ה] ובבה"ל (סוף ד"ה בין ביד) כתב דאשה הנוטלת צפורניה לצורך טבילה, אף לדעת הריב"ש הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה, כיון שהיא עושה כן לצורך מצוה ולא לצורך נוי גופה, ויש להעיר דבשלמא לטעם הב' דאף במשכן היו גוזזים לצורך העור ניחא, דכאן שגוזזת לא לצורך הצפורניים ולא לצורך גופה אלא לצורך מצוה, חשיב אצל"ג, אולם לטעם הא' דכל שצריכה לעצם מעשה הנטילה חשיב צריכה לגופה, א"כ לכאו' אף כאן צריכה לעצם מעשה הנטילה.

אלא דבאמת בבה"ל (שם) הביא מהסד"ט, דהוכיח מהרמב"ן בבכורות (כה) דסובר כדעת הריב"ש, דכתב דהתולש נוצות וצמר מהצואר קודם שחיטה כדי שלא יפגום הסכין, הוי מלאכה שאצל"ג, ודחה הבה"ל דשאני התם שאינו עושה כן לצורך העור אלא לצורך השחיטה. ולמה שהבאנו דדעת הרמב"ן דכל שצריך לעצם המעשה נטילה חשיב צריכה לגופה, א"כ אף בעושה כן לשחיטה נחשיבו כצריכה לגופה [אולם בבה"ל לעיל סי' שיט לא הביא את הרמב"ן לגבי בורר דמשום כן הוי צל"ג, ואולי לא ראה את דברי הרמב"ן], וע"כ צ"ל דדמיא טפי למוציא את המת, דנחשב שאצל"ג דאין עושה כן אלא לסלקה מעליו, ואף כאן אין לו ענין במעשה הנטילה, וכל מעשהו כדי שלא יפריע לשחיטה, וכן באשה הטובלת, דאינה צריכה למעשה אלא שלא יחצוץ בטבילתה, ומשום כן חשיב אצל"ג.

[המשך סעיף א] **ומלקט לבנות מתוך שחורות אפי' באחת חייב, ודבר זה אפי' בחול אסור משום לא ילבש גבר שמלת אשה.**

## יש לו הרבה שערות לבנות, וליקט שערה אחת

ו] ובבה"ל (ד"ה ומלקט) דן במי שיש לו הרבה שערות לבנות בתוך שחורות, ומלקט אחד מהן, אם חייב לענין שבת, או דנימא דכיון דלא תיקן בזה, דעדיין נשאר לו שערות לבנות, אינו חייב עד שילקט שתי שערות, והביא ראיה מהירושלמי בבורר צרורות מהכרי דאינו חייב, כיון שעדיין נשאר הרבה צרורות, ולכאו' ה"ה גבי ליקוט שערה לבנה, אולם אח"כ הביא מהב"י (סי' קפב) דעובר בזה על לא ילבש, אף שעדיין נשאר שערות לבנות, וא"כ ה"ה לגבי שבת דבגמ' דימו זאת להדדי.

## סירוק שערות שיש שם שערות לבנות

ז] ונראה דאיש כזה שיש לו תערובת שערות, דמותר לסרק שערו במסרק בחול, ואינו עובר משום לא ילבש, ואף שכתב הריב"ש דפסיק רישא הוא שיתלוש שערו, מ"מ אינו פסיק רישא שיטול רק הלבנות, דאפשר שיטול גם השחורות, ואין דנים כל סירוק וסירוק לעצמו, אם יכול ליטול גם השחורות, דדנים על המעשה בכללותו, וכל שיטול בוודאי אף שחורות אין בו משום לא ילבש [וכמבואר ברעק"א בהלכות יו"ט (סי' תצה) דאסר ללכת לבית כנסת אם הנר בידו, דאף שבכל הילוך והילוך כשלעצמו אין דנים זאת כפסיק רישא שיכבה הנר, מ"מ בכל הילוכו עד שיבוא לבית הכנסת פסיק רישא הוא שיכבה הנר, דדנים את המעשה בכללותו, ואף כאן בכל מעשה הסירוק בוודאי יטול גם שיער שחור, ולכך אין בו משום לא ילבש].

## צביעה או ליקוט לבחור צעיר שמצטער

ח] דנו הפוסקים אם מותר לצבוע השער הלבן מפני הבושה שבזה, ודעת הגרשז"א (מנחת שלמה ח"ב סי' פב) דכל שעושה כן מפני צער אין בו משום לא ילבש, ובכלל זה אף צער הבושה כמבואר בתוס' ביבמות (מח. ד"ה לא. וכן בשבת נ: ד"ה בשביל), וכיון שלבחור צעיר נחשב כמום, מותר לצבוע [ואף ליטול] השער לבן, דלא נחשב שעושה כן ליפוי אלא משום צער. אולם בשבט הלוי (ח"ג סי' קיא) מצדד לאיסור, וכתב שם דיגלח את כל שער זקנו, ולכתחילה יתחיל ממקום שעוד לא התחיל להתלבן, ובאופן זה בוודאי שרי.

## חיתוך ציצין, וגירוד עור

[סעיף ב] **אסור לחתוך יבלת מגופו, בין ביד בין בכלי, בין לו בין לאחר.**

ט] וכתב המ"ב (ס"ק ז) "וה"ה דאסור לתלוש שאר ציצין של עור שפרשו קצת מעל גבי ידו, או ממקומות אחרים, וכדלעיל בסי' שכח סעיף לא, עיי"ש ועיין בביאור הלכה".

ושם (סי' שכח סעיף לא) כתב דציפורן שפרשו רובן כלפי מעלה התירו לתולשן בידיו, דאינו אלא שבות דרבנן, ולא גזרו במקום צער. אלא דנחלקו הראשונים שם מה הפי' כלפי מעלה, וכתב השו"ע דראוי לחוש לב' הפירושים, וע"כ אין ליטלם אף בידו. ושם איירי בציפורנים וציצין שהדרך ליטלם בכלי, וכל שנוטלם ביד הוי שינוי ואינו אלא איסור דרבנן, ומשום כן הקילו במקום צער, אולם בציצין קטנים שאינם מכאיבים דהדרך לתולשן בידו [כמ"ש הביה"ל (סעי' ב ד"ה יבלת) לעניין ציצין מדולדלין על שפתיו], א"כ הוא איסור דאורייתא ובוודאי לא שייך להקל בו במקום צער. ויש ללמוד מכאן ליזהר שלא לשפשף העור במקום שפסיק רישא שיטול מהעור, ואף שבאופן זה בודאי אצל"ג, מ"מ מדרבנן מיהא אסור, וע"כ יש ליזהר בזה.

**דינים העולים**

1. הנוטל צפורניו או שערו, חייב משום תולדה דגוזז, ולדעת התו' הוי מלאכה שאצל"ג, וכן פסק המג"א [אלא א"כ צריך לצפורניים או לשערות] אולם דעת הריב"ש והרמב"ן, דחשיב צריכה לגופה.
2. הנוטלת צפורניה לצורך טבילה של מצוה, דעת הבה"ל דאף הריב"ש מודה בזה דאינה צריכה לגופה, ואינו אלא איסור דרבנן, ודעת הש"ך להתיר ע"י גויה, ואם אפשר טוב יותר שתחתכם בידיה [ודעת הט"ז דאין להתיר ע"י גויה, אלא תנקר תחת הצפורן היטב].
3. שיעור החיוב בשערות, הוא ב' שערות, וכשנוטל לבנות מתוך שחורות, אף בשערה אחת חייב, ואף בחול אסור משום לא ילבש. ובבה"ל דן בנוטל שערה לבנה אחת, ועדיין נשאר שערות לבנות, והוכיח דדעת הב"י שעובר משום לא ילבש, וא"כ אף בשבת חייב.
4. נראה דמותר לסרק שערו בחול, דאף שפסיק רישא שיטול שערות לבנות, מ"מ כיון שנוטל גם שערות שחורות שרי.
5. דעת הגרשז"א דבחור צעיר שנחשב למום עבורו, מותר לצבוע [ואף ליטול השערות] דאין עושה כן ליפוי, אלא משום צער. אולם בשבה"ל מצדד לאיסור, והציע שם שיגלח את כל זקנו, ועדיף שיתחיל ממקום שעוד לא התחיל להתלבן.
6. אסור לחתוך יבלת או ציצין, ואף שפי' רובן ומצערים אותו, ואף בצפורן שפי' רובה, אסור לחותכה ואפי' בידיו, כיון דלא התירו אלא בפי' כלפי מעלה, ואין אנו יודעים מהו 'למעלה' [שו"ע]. ויש ציצין שגם בידים אסור מה"ת כמ"ש הביה"ל לעניין ציצין המדולדלין על שפתיו.