23 השבת רבית - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בביאור הגר"א חו"מ סימן פ"ז סקל"ג מצינו חידוש רב, דהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, הוא משום דהוי זה כגזל דרבנן שאינו יוצא בדיינים, עיי"ש, וזה חידוש, ולפ"ז הרי דמה"ט ודאי הוא חייב לצי"ש, ואי"ז שייך לפלוגתת הראשונים בדין רבית קצוצה למ"ד דאין יוצא בדיינים אם חייב לצי"ש, ודו"ק, וצ"ע מד' הראשונים בכ"ד שלא מ' כן.

א] שו"ת הרשב"א ב' קי"ח מבו' דאפוטרופוס שקנה לצורך יתומים או אשה, ליכא מצוה השבת רבית, וכ"כ גם בח"ד קמ"ז.

וכתב הרשב"א דהוא א"צ להחזיר משום שלא גבה לעצמו, וצ"ע דתיפו"ל שלא עבר על אל תקח מאתו וכו', ועי' קרית מלך רב פ"ד ממלו"ל הי"ד שפירש דזהו גופא מכוון הרשב"א, דכיון שלא גבה לעצמו לא עבר על איסור אל תקח, וע"כ א"צ להחזיר, אך צ"ע, דלכאו' גם אם הי' גובה לעצמו ל"ה עבר על איסור אל תקח, שלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה.

והי' מקום לומר דהשבת רבית הויא כעין השבת גזילה, כמבו' כן ברמב"ן במלחמות בדס"ה. ובסהמ"צ בעשין שהשמיט הרמב"ם מ' י"ז, וע"כ אם הי' גובה לעצמו הי' חשוב הוא הגזלן, והי' עליו חובת השבת רבית.

ויש להוסיף, דמש"כ הרמב"ן דהוי כהשבת גזילה, הגם דדעת הרמב"ן היא דהמלוה זוכה ברבית, אך היינו דאף שהוא זוכה ברבית, מ"מ הרי אמרו בגמ' דס"א. דאיסור רבית הוי מענינא דאיסור גזל, וילפי' איסור גזל בהצד השוה מרבית ואונאה, והיינו דכיון שהלוה נותן הרבית מהכרח ההלואה, יש בזה סרך גזל, וע"כ דהמלוה זוכה בזה, אכתי חשיב כגזל בידו, ואית בי' דין השבת גזילה.

אך צ"ע, דא"כ מה טעם יש לפטור את היתומים, הרי הוי זה גזילה דילהו, ועי' בחי' הרשב"א בדף ע. דמבו' דבאפוטרופוס דיתומים גדולים שגובה הרבית, יש בזה איסור דאורייתא.

ונ' ללמוד מד' הרשב"א, דדין השבת רבית לא תלי במה שעבר על איסור אל תקח מאתו, אלא הוי זה דין בפנ"ע דהגובה רבית צריך להשיבו.

ומקור נאמן לזה, ממש"כ הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג בתו"ד, ז"ל, וכשהוא גובה מן הערב והערב חוזר וגובה מן הלוה, ההיא שעתא קעבר איהו משום לא תשימון, וכשהוא מחזיר לו שיעור הרבית אינתיק לי' לאו דשימה דידי', עכ"ל, וצ"ע שהרי פירש הרשב"א שם שאין הערב עובר על לאו דאל תקח, וגם הרבית שלוקח ל"ה גזילה כלל בידו, שהלוה מחויב לו על שפרע חובו, וא"כ לכאו' ל"ש מצות השבת רבית כלל בערב, וא"כ מה יועיל מה שמחזיר הרבית לתקן הלאו דלא תשימון, וכ"ה דלמ"ד דרבית קצוצה אין יוצאת בדיינים, ל"מ החזרת הרבית לתקן הלאו, ה"ה למ"ד דרבית קצוצה יוצאת בדיינים, בדין דלא יהני מה שמחזיר הערב, שאינו מחויב כלל בהשבת הרבית, (ולכאו' גם כשמחזיר הוי זה מתנה בעלמא).

ונ' ללמוד מד' הרשב"א, דכיון שע"י גביית הערב מן הלוה נשלם איסורו של הלוה, דעי"ז הוא דחשבינן דיהיב רבית להמלוה, ע"כ אי"ב דין השבת רבית, דכל שגבה את הרבית מחויב הוא להשיבו, דזהו דילפי' מקרא דוחי אחיך עמך, דכל שנטל וגבה את הרבית חייב להשיב, אף אם לא עבר כלל על איסור אל תקח.

וצ"ע לפ"ז בהא דלאו דרבית חשיב לאו הניתק לעשה, ואם מצות השבת הרבית היא אף למי שלא עבר על הלאו דלקיחת רבית, צ"ע אם דמי ללאו שקדמו עשה, וצריך בדיקה בזה.

ואשר זהו מה שהוצרך הרשב"א לפרש דהא דליכא דין השבת רבית על האפטרופוס הוא משום שלא גבה לעצמו, שאם הי' גובה לעצמו, הי' עליו להשיבו, אף שלא עבר על איסור אל תקח, דחיוב השבת רבית לא תלי במי שעבר על האיסור, אלא במי שגבה את הרבית.

ומה"ט הוא דאין היתומים והאשה חייבין להשיב את הרבית, דהגם דכשגבה האפוטרופוס את הרבית בעד היתומים והאשה עברו עי"ז על איסורא דאל תקח וכו', מ"מ דין השבת הרבית הוא רק למי שעשה את מעשה הגבי', וכמש"נ.

וזה מתישב עם המבו' בד' הרשב"א ב"ק דקי"ב., דאם גבו היתומים את הרבית חייבין הן להחזיר, ושלא כד' הרמ"ה שם, דלדעת הרשב"א כל מיעוטא דלברי' לא אזהר, אי"ז מיעוט דליכא דין רבית על הבנים, אלא דליכא דין השבת רבית על מי שלא לקח, אך כל שלוקחין הבנים הוי זה רבית גמורה.

המל"מ כתב בדעת הרשב"א דכ"ז שהמעות הם ביד האפוטרופוס ה"ה חייב להחזיר, ורק אחר שגבו היתומים א"צ להחזיר, וכבר דקדק בקרית מלך רב ובהגהתו למחנ"א לא כן מד' הרשב"א שכתב רק דאם יש שטרות שלא נגבו אין מגבין.

ובעיקר ד' המל"מ צ"ע, שדבריו מיוסדים על הא דכ"ז שלא בא ליד היתומים אין זוכין בזה, וכמש"כ הגרע"א בגל' שו"ע, וצ"ע דא"כ מ"ש לומר דאין היתומים מצווין להחזיר הרבית משום דלא עבדי לא תקח, הרי הם עשו הלקיחה, דכ"ז שלא בא לידם אכתי ממון המלוה הוא, וצ"ל דמ"מ דכיון דאיסור רבית הוא איסור גזילה, הרי כיון שכבר בא ליד האפוטרופוס וחשיב זה כיאוש, תו לי"ב איסורא, ע"ד גוזל לאחר יאוש בר"פ הגוזל והמאכיל, וצ"ע עוד בזה.

ונלמד מזה, דמצות השבת רבית, אינו כלל מענינא דגזילה, אלא הוי מצוה בפנ"ע, וזה כד' רשב"א בכ"ד דהמלוה זוכה ברבית וממונו גמור הוא, והוי זה מצוה בעלמא להשיב.

ועי' ריטב"א בדס"א. דל"מ מחילה ברבית, משום דעיקר חיוב השבת רבית הוא כדי להחזיר איסור שבלע, ואי"ז חוב לחבירו כלל, ול"ד לפריעת בע"ח מצוה.

ובדס"ב. כתב דמה"ט ל"ה לאו דרבית ניתק לעשה, משום דחובת ההשבה היא כדי שיקיא מה שאכל, עיי"ש.

ועי' ריטב"א קידושין ד"ו., ז"ל, דמעות דרבית שפרעם לוה למלוה קנינהו לגמרי וממון גמור הם לו אלא שיש עליו חובה להחזירו ובי"ד מוציאין ממנו, ואם מת אין בניו חייבין להחזיר אלא בדבר מסויים מפני כבוד אביהם, "ולא עוד אלא דאפילו בחזרה לא מיתקן לאויה כדמתקן לאו דגזל בהשבון", עכ"ל, ובס' קרית מלך רב פ"ד ממלו"ל ה"ד נתחבט במה שהביא מהא דאי"ז מתקן הלאו, אך ברור שכונתו כדבריו בדס"ב. כמו שציין לדבריו דהא דאי"ז ניתק לעשה הוא מכח הא שאין מצות השבת רבית כעין השבת גזילה, אלא הוי זה מצוה בפנ"ע כדי שיקיא מה שיאכל, וז"פ.

שו"ת מבי"ט חלק א סימן נא, ואפי' היתה מתנה על סמך שילוה לו שאמרו דאסיר' מדאורייתא היינו שאסור ללוה ולמלוה לקבלו מן התורה אבל אם כבר קבלו נראה דאינו חייב לחזור לסברת הרב ז"ל כיון שכבר מחל ונתן לו מעיקרא דהאי דלא אהני ליה היינו שלא יוכל לתתו אבל נתנו מועיל לסברתו כמו ברבית גמור שקבלו כבר דאם מחלו מחול ודי בזה בצד הראשון.

עיי"ש במבי"ט שהאריך בדין נתן הרבית לשם מתנה, דג"ז אסור מה"ת, ואם מתחילה התנה עמו ליתן לו מתנה, אי"ז אסור אלא מדרבנן, והוכיח כן מד' תוס' ב"ק דקי"ב., וצ"ב דהתם מעיקרא לא התנה עמו בתורת מתנה, גם צ"ב דאדרבה התם מבו' בד' התוס' דגם בכה"ג איכא דין חזרת רבית, ואך דבכה"ג אי"ז גזילה אלא הוי מלוה ע"פ ואינו גובה מן היורשים, עיי"ש.

וכבר תמה ע"ד המבי"ט האבנ"ז בסו"ס קמ"ו, אך נ' ביאור ד' המבי"ט, דאם הי' איסור רבית בנתינה לשם מתנה, א"כ מאי קשיא להו להתוס', הרי י"ל דרמב"ח ס"ל דאעל"מ, וע"כ אינו זוכה המלוה בזה, ובע"כ דלי"ב איסור, והא דחייב להשיב, הוא משום דלא יהיב לי' בתורת מתנה אלא בתורת הלואה, וכמש"כ התוס' שם, ודו"ק.

ומעיקר ד' תוס' אלו נ' ללמוד, דגם לדעת רמב"ח דרבית הוי גזילה בידו, לאו היינו דכל עיקר דין השבת רבית הוא מחמת דהוי זה גזילה בידו, שהרי להדיא מ' בד' התוס' דגם אם ל"ה הנתינה בטעות הי' דין השבת רבית, ואך דהי' זה מלוה ע"פ שאינו גובה מן היורשים, ובע"כ דגם לדעת רמב"ח איכא מצוה בפנ"ע דוחי אחיך עמך, ואך דלדידי' כל שהרבית בעין בלא"ה הוא חייב להשיב לו כיון שאי"ז שלו, אך בדליתי' בעין י"ל דכל חיובו הוא רק משום מצות וחי אחיך עמך, דל"ש בזה חיוב גזילה כיון דהוי מדעתי', ודו"ק היטב.

עוד מ' מד' התוס', דעיקר הסוגיא הוה ניח"ל גם אם זוכה המלוה ברבית, דה"ז תלוי בדין רשות יורש אם כרשות לוקח, ולא קשיא להו ע"ז אלא שהרי הוי מלוה ע"פ ובלא"ה אינו גובה מן היורשים, אך אילו הי' הדין דמלוה ע"פ גובה מן היורשים הוה ניח"ל דה"ז תלי בפלוגתא אם רשות יורש כרשות לוקח, ואולי היינו כמש"כ אבנ"ז דהלוה נתיאש מן החוב, ויאוש מהני בחוב, וע"כ כיון דאיכא יאוש ושנוי רשות פטורין היורשים, ואך דקשיא להו להתוס' דתיפו"ל דמלוה ע"פ אין גובה מן היורשים, אך אי"ז מוכח בד' התוס', דיל"פ שכונתם דכיון דהוי הלואה, א"כ לכו"ע פטורין ואין מקום לתלות לזה בהפלוגתא אם רשות יורש כרשות לוקח.

בביאור הסוגיא בב"ק דקי"ב., פירשו המל"מ פ"ד ממלו"ל, השעה"מ הל' אישות, הגרע"א ב"מ דס"א. והנתיה"מ בסימן ר"ח, דלרמב"ח הוי הרבית גזילה, וע"כ כל הא דאין היורשים חייבין להשיב הוא מדין שנוי רשות, אך לרבא זכה בו המלוה, ומצוה בעלמא הוא דאיכא עלי', וכיון דלברי' לא אזהר רחמנא, ע"כ פטורין היורשים מלהשיב.

אך צ"ע בזה, שבד' הראשונים בב"מ מבו' דמשמעות הברייתא היא דאף אם יש אחריות נכסים אין היורשים צריכין להשיב, ודלא כד' תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש שנסתפקו בזה, ותיקשי דלרמב"ח דהוי זה גזילה מ"ט אין היורשים צריכין להשיב.

ואמנם במל"מ פ"ד ממלו"ל מבו' דהגם שנקט מתחילה בפשיטות דלרמב"ח הוי זה גזילה, מ"מ בסוף דבריו דקדק מל' הברייתא דא"צ להחזיר אף בשהניח אחריות נכסים, ואף לדעת רמב"ח, וכ"ה במחנ"א, ונקט דרק מדין עד שכופהו בגופו כפהו בממונו, וכנר' צ"ל דהואיל והוי זה גזילה מחודשת דמדעתי', לי"ב שעבוד נכסים, אך זה צ"ע, שהרי שעבוד נכסים בגזילה ליכא קרא ע"ז, אלא כל חוב יש עליו שעבוד נכסים, וא"כ מה נגרע חוב השבת רבית אם אכן לדעת רמב"ח לא זכה בזה המלוה והוי זה כגזילה, וכנר' דעתם דכיון דהוי זה גזילה מדעתו, ע"כ לי"ב חובת ממון דהשבה, וכל חובת ההשבה אינה אלא מצוה בעלמא, וע"כ לי"ב שעבוד נכסים, וצ"ע.

עוד צ"ב במש"כ הרשב"א ח"ב סימן קי"ח, ז"ל, והילכך אלמנה ויורש אלו, שלא היו באותו רבית, ולא לקחוהו מיד הלווים, אינן בני חזרה, אלא הלווה נתן לאותו אפטרופוס שהתנה עליו עמו, והאפטרופוס נתן לאלמנה. ואפילו בגזל גמור בכל כי הא, אין חייבין להחזיר, וכדתנן הגוזל ומאכיל את בניו והמניח לפניהם פטורין מלשלם, כ"ש הרבית שאינו גזל גמור שהרי נתן הוא מדעת, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ש לגבי האלמנה והיורשים פטורא דגוזל ומאכיל את בניו, הרי רבית אי"ז גזל גמור אלא הוי מצוה בעלמא, וממ"נ אם אין המצוה עליהן, לא בעינן לדמויי לגוזל ומאכיל את בניו, ואם אתינן לדון שמא המצוה גם עליהן, מ"ש בזה דינא דגוזל ומאכיל את בניו, הרי ל"ש כל פטור זה אלא בגזילה.

ונ' מזה דגם לדעת רמב"ח המלוה זוכה ברבית, ואי"ז אלא מצוה להשיב, וע"כ לי"ב שעבוד נכסים, ומ"מ ס"ל לרמב"ח דמהני דין שנוי רשות לפטור את היתומים.

והטעם בזה נ', דהגם דהמלוה זוכה ברבית, הרי אמרו בגמ' דס"א דרבית הוי גזילה, ואך דה"ז גזילה מדעתו, וע"כ הגם שהוא זוכה בזה, מ"מ יש ע"ז חובת השבת גזילה, דחובת השבת גזילה אינה מיוסדת ע"ז שלא זכה הגזלן בחפץ, אלא אף אם הי' זוכה בו ע"י הגזילה, הי' ע"ז חובת השבה, ואך דחובת ההשבת גורמת שלא יזכה בזה, ואשר ע"כ כיון דרבית ג"כ הויא סרך גזילה, איכא בזה חובת השבה.

ואשר ע"כ כל שגם בגזילה גמורה הי' פטור מלהשיב, ל"ש לחייב ברבית, דלא עדיף רבית מגזילה גמורה, דכל חובת השבת רבית מיוסד ע"ז דגם רבית יש בה סרך גזילה, וע"כ כל חובת השבת רבית הוא רק היכא שכל זכייתו היא מכח נתינת הרבית, וכיון דחשבא רחמנא כגזילה יש עליו מצות השבה, אך כל שזוכה בזכיית גזילה, ל"ש כל חובת ההשבה.

גם בלא"ה הי' מקום לומר, לפ"ד היראים, דכל שזוכה באתנן גם בלא נתינת האתנן, לי"ב איסור אתנן, וע"כ אם שנוי קונה, לא חשיב כאתנן, וה"נ הכא כל חובת השבת רבית, הוא רק בשזכייתו היא מכח הרבית, אך באמת הכא עדיפא טפי וכמש"נ משום דכל חובת השבת הרבית מיוסדת ע"ז דרבית הויא סרך גזל.

ואשר זהו דס"ל לרמב"ח דכיון דרשות יורש כרשות לוקח דמי, וקנינהו היורשים ביאוש וש"ר, ע"כ אין חייבין להחזיר, דהגם דבלא"ה ה"ז קנוי לאב, ולכאו' אין בזה מקום לקנין ש"ר, אך כיון דכל חובת ההשבה הוא משום סרך ואבק הגזילה שבזה, הרי דכל דקנינהו בשנוי רשות ולי"ב כבר סרך ואבק גזילה אין צריכין להחזיר.

וזהו גם מש"כ הרשב"א, דהואיל והגוזל ומאכיל את בניו פטורין מלהחזיר, ה"ה דבאלמנה ויתומים כה"ג פטורין, וא"כ ל"ש שיהא עליהן מצות השבת רבית, דאין גזילה בידם.

וזה גם מש"כ הרשב"א בח"ד סימן קמ"ז לפטור את היתומים הקטנים, משום דיתומים קטנים שאכלו פטורין דלא יהא אלא שהזיקו, וצ"ב הרי בלא"ה הרבית קנוי' להן ומה שייך לדון על נזק, וי"ל דכל ד' הרשב"א אלו הוא אם הי' זה כגזילה, אך לפ"מ דמסיק דאי"ז כלל כגזילה, ומה"ט מבו' בדבריו דגם אם ה"ז בעין א"צ להשיב, שוב ל"ש באמת טעם זה, אך להנ"ל י"ל דגם טעם זה נכון הוא, דכל דגם בלא זכיית הרבית ל"ה ממון הנגזל בידיהם, ל"ש בזה מצות השבת רבית, כיון דליכא בזה סרך גזילה.

וזה נ' בבי' עיקר המבואר בסוגיא דבעי' מיעוט דאין היורשים צריכין להחזיר, ועיי"ש ברשב"א שנראה להדיא דאיכא מיעוט בזה, וצ"ב דכיון דלרבא אי"ז אלא מצוה בעלמא, מהיכ"ת יהיו היורשים מחוייבין בזה, ובפשוטו צ"ל דמינה ילפי' דזכה המלוה ברבית ואי"ז אלא מצוה בעלמא, ובלא הך מיעוטא הו"א שלא זכה המלוה ברבית, וממילא יהיו חייבין היורשים להשיב, וגם י"ל דהו"א שש בזה חוב ממון ואם הניח שעבוד נכסים יגבו מן היורשים.

אך למש"נ נ', שהרי עיקר חובת ההשבה היא מכח ממון הלוה שבידו, והגם שזכה בו, מ"מ יש בזה אבק גזילה, וזהו דמחייבו בהשבה, וכל שירשוהו היורשים, יהיו הם חייבין בהשבה זו, דכ"ה דבגזילה כל שירשו הגזילה מחויבין הן בהשבה, ה"נ ברבית כיון שירשו הממון שקיבל ברבית, ה"ה מחויבין בהשבה.

ולדרך זו, מבו' היטב ד' המל"מ פ"ח הט"ו שחייבין להשיב גוף החפץ, ואין כונתו משום שלא זכה בו, שהרי בכ"ד נקט בפשיטות שזכה בו, גם הרי כתב דאם הוזל צריך להשלים לו, ואם לא זכה בו מ"ט ישלים לו, ובע"כ דהגם שזכה מ"מ חובת השבת גזילה זו מחייב להשיב את גוף החפץ, ויל"פ עוד בפרט זה, דהא דבגזילה שנשתנתה אין צריך להחזיר גוף החפץ, אי"ז מכח הא דקני לה, דאכתי הי' שייך לחייבו להשיב גוף החפץ, שהרי קנין שנוי הוא מדיני גזילה, וא"כ אכתי תורת גזילה ע"ז, ואך דילפי' מקרא דאם לאו כעין שגזל דמים בעלמא בעי שלומי, אך ברבית הגם דזכי בה צריך להחזיר את גוף החפץ שקיבל ברבית.

ובזה מבו' מה שפירש המל"מ בד' תשו' הרשב"א דכל הא דאין היתומים צריכין להחזיר בשגבה להן האפוטרופוס, הוא רק בשאינו בעין, וצ"ע, שהרי כיון שזכו ברבית, מה מקום יש לחלק בין אם הוא בעין או אינו בעין, ומוכח כמש"נ, דחובת ההשבה היא מכח דחשבי' להרבית כגזילה, וע"כ כל שהוא בעין, ויש גזילה בידם, מחויבין הן להשיבה הגם שלא עשו מעשה גזילה, ומשא"כ אם אינו בעין א"צ להשיב, כיון שלא עשו מעשה גזילה כלל, ודמי ממש לגזילה, דמי שלא גזל אינו חייב להשיב אלא אם הגזילה בעין, אך אם אינה בעין א"צ להשיב.

ונמצא דמקור ד' המל"מ, הוא מהא דבעי' למעט דלברי' לא אזהר רחמנא, והרי דבלא זה היו צריכין להשיב כל שהרבית בעין, ובאפוטרופוס שגבה ס"ל דליכא להך מיעוטא, וע"כ כל שהרבית בעין צריכין להשיב.

אמנם בעיקר ד' המל"מ כבר נת' לעיל שלא היו לפניו ד' הרשב"א במקורם, ובד' הרשב"א מבו' להדיא שלא כדבריו, וכמש"כ בעל קרית מלך רב.

ובד' תורי"ד ב"ק נ' לפרש בע"א, דעיי"ש שמבו' בדבריו דטעמא דמ"ד דרשות יורש לאו כרשות לוקח הוא משום דברא כרעא דאבוה ויש עליו חובת השבה דהאב, כ"ה בדבריו שם ובדף קיא: ובדף צד:, ונ' דהיינו דבהל' שנוי רשות לא גריעא רשות יורש מרשות לוקח, ואך דל"מ קנין שנוי רשות ליורש כיון דכרעא דאבוה הוא וחובת השבה דהאב חלה גם על היורש, כיון שירש נכסים אלו מן האב, וע"כ לא קני לה.

ולפ"ז נ', דזהו הא דס"ל לרבא דלדידי' אזהר רחמנא לברי' לא אזהר, והיינו דמה"ט הגם דהוי כרעא דאבוה מ"מ אין עליו חובת השבה, והדר דינא דקני לה ביאוש, ועי' בל' רי"ד צד: דמבו' דגם ברבית יש יאוש, וקני לה ביאוש ושנוי רשות, ובפסקי רי"ד קיב. כתב דאם בגזילה קני ביאוש, כ"ש ברבית דיהיב מדעתי', ונ' דהיינו דכל דיהיב מדעתי' לא גרע מיאוש, ודו"ק.

וזה נ' בביאור ד' המחנ"א דלא קני כלל לרבית, ומ"מ גזה"כ שהיורשים פטורין, ותמהו רבים ע"ז, אך נ' שהביאור הוא, שהרי לדעת רמב"ח זוכין הבנים ביאוש ושנוי רשות, וה"נ לדעת רבא כיון דלברי' לא אזהר רחמנא, ע"כ זוכין הבנים בזה ביאוש ושנוי רשות, דכל הא דרשות יורש לאו כרשות לוקח, הוא רק משום דחובת ההשבה היא גם על הבן.

גם י"ל, דל"ב בזה לקנין יאוש ושנוי רשות, אלא כ"ה דבגזילה מבו' בסוגיא דסנהדרין דע"ב. דאם ליכא חיוב השבה קני לה, כ"ש ברבית דקני לה בלא חובת השבת רבית, ורק מכח חובת השבת רבית קני לה, וע"כ כיון דגלי קרא דלברי' לא אזהר, הדר דינא דקני לה הבן, כיון שאין עליו חובת השבה, ואף אם בגזילה לא מצי זכי בה גם אחר שאין עליו חובת השבה, היינו מכח חובת השבה דהגזלן, אך בקרא דלדידי' אזהר רחמנא נתחדש דכל שמת פקע חובת השבה דילי', וע"כ גם אין גובין מנכסיו, וע"כ נמי מצי זכי בה אחר, ודו"ק.

בל' רמב"ן בסהמ"צ ובמלחמות מבו' דחובת השבת רבית הוא כהשבת גזילה, אך בריטב"א בג' דוכתי מבו' דהוא להקיא מה שאכל באיסור, אך מ"מ הוי זה מצוה לחבירו דומיא דולו תהי' לאשה, וכמו שפירש אבנ"ז, וע"כ הוי תובע ע"ז, ואיכא בזה חיוב שבועה.

והנה אם אמרי' דלא חייל חוב ברבית, מבו' בפשוטו הא דחשיב זה כגזילה, והגם דמצי זכי בגזילה זו, כיון דהוי גזילה דמדעתו, מ"מ הוי זה גזילה ואיכא בזה חובת השבת גזילה, אך אם איכא חוב, צ"ב מ"ש לחשבו כגזילה.

ועד"ז הוא באונאה, דהגם דבפשוטו זוכה הוא במעות האונאה שקיבל, מ"מ חיוב השבתה הוא מלתא דגזילה וכמש"כ הטור, וג"ז מובן אי נימא דליכא חוב באונאה, וע"כ לקיחת דמי האונאה הוו גזילה, אך אם איכא חוב, צ"ב.

אך הנה הגר"ח בספרו כתב דבאונאה חיילא הקציצה, ואיכא גזה"כ בפנ"ע דהחזרת אונאה, וצ"ב א"כ מ"ש לומר דלקיחת דמי האונאה הויא גזילה.

ועיקר הדבר, נ' כן דהקציצה חיילא ומחייבת, דאל"כ כל שעדין לא שילם הלוקח הדמים, ועבר שיעור כדי שיראה לתגר או לקרובו, מ"ט הוא חייב לשלם כל הדמים, ובמה חייל חיובו, ובע"כ דאיכא חיוב, ואך דאיכא דין החזרת אונאה, וכל שמחל ע"ז, הדר דינא שהוא חייב לשלם, וצ"ע.

ובעכצ"ל, דהחוב עצמו הוי גזילה, והבי' בזה צ"ל, דאף דבהל' חו"מ חייל החוב ויש בידו לקוצצו, מ"מ חשבתו תורה כגזילה, ואיכא ע"ז דין חזרת אונאה, וגם הגבי' הויא כגזילה, דדין הגבי' כדין החוב עצמו.

וגדר הדברים נ', דהתורה אסרה חיסור ממון חבירו אף אם חייל בדיני חו"מ, דג"ז חשבתו התורה כחיסור ממון.

ובמשה"ק מקיבל עליו לדון בדיני ישראל, אשר מוכח מזה דליכא חוב, נ' די"ל דכיון דגדר האיסור הוא שחשבתו תורה לגזילה, וכמבו' בסוגיא דס"א., הרי דהגם דכל איסור לקיחת הרבית הוא רק איסור בעלמא, מ"מ כל שקיבל עליו לדון בדיני ישראל איכא עליו איסור זה, דכל הא דבגוי ליכא איסור רבית הוא רק משום דלדידי' לא חשיב כגזילה, אך כל שחשוב כגזילה שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, הוי האיסור גם להגוי.

ונ' עוד לפ"ז, דכ"ז שהרבית בעין, הרי דגם אי נימא כמש"כ הרבה מן האחרונים דאין חייב להשיבה בעינה, ודלא כמו שנקט המל"מ, מ"מ שורש החיוב הוא מכח ממון חבירו שבידו שמחייבו בהשבה.

וע"כ נקט המל"מ דשייך שיהא החיוב גם לקטנים כ"ז שהוא בעין, דחיוב ההשבה הוא מכח החפץ עצמו, וביותר הוא מובן להמל"מ לטעמי' דחייבין להחזיר את החפץ עצמו.

וע"כ גם ביורשים בעי' לקרא דלברי' לא אזהר.

וזה ע"ד מצינו בטושו"ע לגבי גזילה שנשתנית שהיורשים חייבין דחיובן הוא מכח דממון חבירו בידו.

ובד' הרמב"ם מבו' דג"ז הוא נכלל בוהשיב, דכ"ז שהגזילה בעין בכלל והשיב הוא להשיב את דמי'.

ועפי"ז י"ל דבר חידוש, דלדעת רבא דבא במחתרת וגזל כלים חייב להשיבן בדאיתנייהו, הרי דאף אם נשתנו חייב להשיב דמיהן, דקלב"מ אינו פוטרו אלא מחובת השבת דמים, אך חובת השבה בעוד שגוף החפץ בידו, ל"מ קלב"מ לפטרו ממנו, ובנתיה"מ סימן שנ"א דקדק מל' הגמ' דאף בנשתנה חייב להשיב, ופירש הטעם דכה"ג דקלב"מ לית לי' קניני גזילה ואינו קונה בשנוי, אך למש"נ יל"פ הטעם בע"א.

והרי חזינן דגם היורשים היו חייבין בהשבת רבית אלמלי מיעוטא דקרא, וא"כ י"ל דקלב"מ לא עדיף מינה.

אך אי"ז במשמעות ל' רש"י בסנהדרין, שנראה להדיא דאינו חייב רק משום שחיובו הוא להשיב את גוף הגזילה ולא קני לה כלל, והרי שאם הי' קונה לגוף הגזילה הי' פטור מהשבה.

ונ' דל"ד ליורשים שהיו מחויבין בהשבה בלא מיעוטא דקרא, דודאי חובת השבת גוף החפץ היא ג"כ חובה שחלה מכח מעשה הגזילה, ואך דכיון דהחפצא דהחוב הוא להשיב את גוף החפץ או דמיו, הרי דכל שהוריש החפץ ליורשיו חייל החיוב גם על היורשים דהוו כרעא דידי', אך בקלב"מ לא חיילא חובת השבה כלל.

ונפ"מ בזה גם בדין קלב"מ בהשבת רבית, דבפשוטו נ' דכיון דקני לה, וליכא עליו אלא חיוב השבה, נימא בזה קלב"מ, אך להנ"ל יל"ד בזה, וצ"ע.

בד' המל"מ דהחיוב הוא להשיב אף גוף החפץ, ומבו' בדבריו דאין הטעם משום דלא קני לה, שהרי בכ"ד נקט דקני לה, וגם הכא כתב דאם הוזל משלם כשעת הגזילה, ובע"כ שטעמו דכיון דחיוב ההשבה הוי כחיוב השבת גזילה, ע"כ חייב להשיב גוף הרבית, דכל הא דבגזילה שנשתנית אין משיב אלא את דמי', הוא משום שאי"ז כעין שגזל, אך אם הי' זה כעין שגזל, הי' חייב להשיב את גוף הגזילה אף דקני לה בשנוי, וביאוש דמצי להשיב דמים, נ' דהוא משום דקנין היאוש אינו מכח הגזילה, אלא קנין בפנ"ע הוא, אך כל דקני לה מכח הגזילה שפיר שייך שיתחייב בהשבת החפץ עצמו.

ועי' עוד בראשונים שלהי המפקיד, דמבו' דהו"מ לפרש דקני הגזלן את הגזילה ע"י הגזילה הואיל ואוקי רחמנא ברשותי' לאונסין, ומ"מ חייב להשיב את גוף הגזילה, עיי"ש, והרי דהא דחייב להשיב את גוף הגזילה, אינו מיוסד על הא דלא קני לה, וה"נ הוא ברבית לדעת המל"מ.

ולפ"ז מבו' טפי דגם היורשים כיון דזכייתן היא מכח הגזילה, איכא עלייהו ג"כ דין ההשבה דהחפץ, דחפץ גזול צריך להשיבו, והיינו רק משום דכרעא דאבוה, וכנ"ל, ובעי' קרא למעוטי.

ומה"ט מבו' ברשב"א דשייך בזה דין גזל ואכלו ודין הניח לפני בניו, והיינו משום דכל חיוב ההשבה הוא משום דהחפץ הגזול בידו.

וז"ב ד' רמב"ח דקני ביאוש וש"ר, דכבר אין קנינו מכח הגזילה, וע"כ אין עליהן חיוב השבה.

ומה"ט נ' דשפיר מצינו למימר דגם לרמב"ח אין שעבוד נכסים, די"ל דהוי מצוה בעלמא, משום שאי"ז גזילה גמור הלחייבו בהשבה, ועמש"נ לעיל בדעת המל"מ והמחנ"א בזה.

בד' תוס' ב"ק נ' דא"א לדחוק שאי"ז גזילה גמורה, דא"כ מה הוקשה להם דהוי הלואה, דלכאו' בי' דבריהם דחשיב כנתן לו להלואה, ע"ד הסוברים כן במק"ט, וכ"ז הוא רק משום דנתינתו בתורת רבית לא חיילא, וע"כ י"ל דדעתו ליתן כהלואה, אך אם קני לה בתורת רבית תו ליכא עוד נתינה להלואה, ודו"ק.

בדעת מחנ"א נ' דיל"פ דאי"ז גזה"כ בעלמא, וי"ל בב' אנפי, חדא י"ל דבאמת מן הדין שיזכה ברבית, כיון דיהיב מדעתו, ורק חובת השבה מעכבתו, וכל שפטרה תורה את הבנים תו זוכה.

וי"ל טפי, דגם לרבא יש יאוש וש"ר, דכל הא דאין שנוי רשות ביורש, הוא רק משום דכרעא דאבוה וחייב בהשבה וכמש"כ הרי"ד, וע"כ ברבית שפטרה תורה את היורש, הדר דינא דקני לה ביאוש וש"ר.

יל"ד עפמש"נ דקטן שגזל ונשתנה יהא חייב להשיב כשהגדיל, ואולי אף בקטנותו, וצריך בדיקה בזה.

נ' מד' שו"ת הרשב"א, דאלמלי מיעוט דקטן לא עבר בלא תקח ואין חייב להשיב, הי' הדין דקטן חייב עכ"פ כשיגדיל אם הרבית בעין, ונ' ע"פ הנ"ל שכל שהיא בעין וקנינו הוא מכח הגזילה, איכא עלי' חיוב והשיב, ורק חיוב דמים כשאינה בעין ליכא על קטן.

וזה גם בי"ד רשב"א בחלק ב' דפטר משום גזל והניח לפניהן ואכלו, דאף דבלא"ה קנו לה, מ"מ כל שהגזילה בעינה איכא עלי' חובת השבה מכח דין הגזילה עצמה.

נ' דמה שהוצרך ריב"ש ליתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו וגדולים חייבין, הוא רק בעודם בעין, והרי ודאי ע"ז קאי דבריו, דאל"כ גם בגזילה פטורין, אך באינם בעין פטורין, והטעם בזה הוא עפמש"נ, דדמי לגזילה, דכה"ג פטורין וכה"ג חייבין ודו"ק היטב.

בד' הרשב"א ח"ד סימן רל"ב מבו' שיטה אחרת בכמה מילי, חדא דאיכא דין השבת רבית אף בשלקח האפוטרופוס לצרכם, ועוד, דאסור ליקח רבית בעד יתומים קטנים, ועוד דאיכא חובת השבה אף ביתומים קטנים.

ואמנם בשאר דוכתי נקט הרשב"א לא כן בכל הני מילי, ונ' דאי"ז ג' חילוקים שונים, אלא הכל מיוסד על חד מילתא, דבשאר דוכתי נקט הרשב"א דדין גזילה דרבית חלוק מדין גזילה דעלמא, כיון דהוי זה מדעתו, ואשר ע"כ בקטנים לא חשבי' לה כלל כגזילה, וכמש"כ הרשב"א בסימן קמ"ז שהתורה לא אסרה ליתומים שאין חייבין במצוות "והלוה נותן מדעתו", וגם דין השבת רבית לא תלי בדין השבת גזילה דעלמא, אלא הוי זה חיוב מחודש על מי שעבר על אל תקח מאתו, וע"כ י"ל דכשלקח האפוטרופוס ליכא חיוב השבה, אך הרשב"א בסימן רל"ב נקט דרבית חשבי' רחמנא כגזילה גמורה, ודינה כדין כל גזילה, וע"כ ודאי דהוי זה גזילה האסורה גם לקטנים, וע"כ גם יש בהן דין השבה, וע"כ נמי דין השבת רבית דמי לדין השבת גזילה, ואף אם לקח האפוטרופוס לצרכן חייבין להשיב, ודו"ק.

בד' הרשב"א בדף ע., צ"ע דמה דן לאסור משום לא תאכילום, ומשום בי"ד מצווין להפרישו, הרי כיון דחזינן דאין הלוה והערב והעדים מוזהרין, בע"כ דרבית דקטן ל"ה חפצא דאיסורא כלל, וכמש"כ הריטב"א דבשר שחוטות נינהו, וא"כ הרי ל"ה כלל ספיית איסור לקטן, וכאשר כן תי' הריטב"א.

והנה אמנם מצינו בד' אחרונים שדנו, דלמ"ד דמותר להקיף את הקטן משום דכל דליתי' בניקף ליתי' במקיף, דמ"ט לי"ב משום לא תאכילום, וגם בדבריהם צ"ע דמאי קשיא להו, הרי כ"ה דשרי להקיפו והרי דהקפת קטן אי"ז הקפה האסורה, ממילא דל"ה חפצא דאיסורא גם לגבי הקטן, וכבר כתבו כן.

ולכאו' מוכח מזה, דאיסורא דלא תאכילום הוא משום חינוך, וכמש"כ כן התרוה"ד, וע"כ שפיר יש להבין דכיון שכשיגדיל יהא זה אסור לו, אי"ב איסור ספי', ומדוקדק כן בל' הרשב"א שכתב דאסור לספות דבר האסור לו "לכשיגדיל".

ובזה מובן גם מה שתירץ הרשב"א דליכא איסור ספי' וחיוב הפרשה כשאינו עושה האיסור בעצמו, והיינו לטעמי' דאיסור ספי' וחובת הפרשה הוא משום חינוך, ודו"ק.

אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א שלהי נדה, שפירש הפלוגתא אם מצוות בטלות לע"ל, אם איכא איסור ספי' למת, עיי"ש, והרי דאיסור ספי' אינו שייך כלל לחינוך, אלא הוי זה איסור בפנ"ע לספות איסור, דחשיב כשותף באיסור זה, וצ"ע בזה.

ילה"ע במה שדנו הראשונים בדף סה. בדין מקח הנעשה באיסור, שהרי אף גביית הרבית חלה, ומ"ט יהא המקח גרוע מגביית הרבית, ורחוק לומר שדנו על גביית הרבית עצמה, שהרי מפורש בנמו"י דכל הטעם דחייל הוא משום דלא קנסינן התירא אטו איסורא.

ועי' באמת בשער דעה שפירש שזה גופא הטעם דמקח הנעשה באיסור חל, אך אי"ז מתישב בד' הרמ"א חו"מ סימן ר"ח שדימה לזה דין מקח הנעשה באיסור שבועה, וכ"ה בב"י שם.

ולמש"נ לדון דלעולם רבית הויא גזילה גמורה וזוכה בזה בתורת גזילה, יש להבין דע"כ הגם דהרבית חלה, מ"מ בתורת מקח הי' מקום לומר דלא יחול.

ויל"ד עפי"ז גם בדין אבק רבית, דאי נימא דבאבק רבית איכא חוב, וכמו שהוכיח הגרש"ר מד' הר"י מיגש דאיכא ירושה ע"ז, א"כ מה דנו הראשונים על מקח שנעשה באיסור בפסיקה, הרי אף הרבית שבזה חיילא, ודו"ק.

עי' כו"ח להגרע"א קמא ח"ב סימן ו' מה שדן בדין שבועת היסת ברבית, ובדין שעבודא דר"נ, וכתב שם דתפיסה ל"מ אלא לכפותו אך אינו זוכה בזה, ואם מת מוציאין מיד היורשים, ועי' גם בספר ישועות ישראל להגאון מקוטנא שכתב כן, ועיי"ש עוד מה שדן בזה, ועי' קצוה"ח סימן פ"ז סק"ל מה שדן בדין שבועה על השבת רבית