16פסיקה על הפירות ביצא השער
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

פסיקה על הפירות ביצא השער

"אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער" (משנה עב:), והיינו משום שחיישינן שמא יתייקר והלוקח ירויח. שואל רעק"א (חידושים), אמאי לא סגי בהכי שהלוקח מקבל על עצמו את האחריות על הזולא, וכנידון הסוגיא של חביתא (סד. - סד:), שעי"ז נחשב קרוב לזה ולזה – ושרי אף שלא יצא השער.

מתחלה - רוצה רעק"א לחלק בין מכר להלוואה, שרק במכר מהני קרוב לזה ולזה משא"כ בהלוואה, ופסיקה על פירות נחשבת כהלוואה - כיון שלא חל קנין. אולם דוחה זאת - מסוגיית "מה שעיזי חולבות", שמוכח ברשב"א שהוי דבר שלא בא לעולם – ואין כאן קנין אלא הלוואה, ואעפ"כ מותר – משום שהוא קרוב לזה ולזה (רש"י סד. ד"ה "מותר").

דברי רעק"א צ"ב, מנין לו להשוות קבלת אחריות זולא ויוקרא - לקבלת הפסד ושכר ב"מה שעיזי חולבות". דהתם ההפסד והשכר הם שווים, ומשום כך נחשב קרוב לזה ולזה - ומהני אף בהלוואה. משא"כ יוקרא וזולא אינם סיכויים שווים [עיין שיעור קודם, שנתבאר בשיטת החזו"א - שזולא לא הוי שכיח כלל], ומשום כך פשוט שלא נחשב קרוב לזה ולזה, ומהני רק במכר ולא בהלוואה. והביאור פשוט, דכל שאין השכר וההפסד שווים - המלוה מרויח ויש כאן אגר נטר, ומשום כך בהלוואה ודאי אסור, ורק בדרך מכר הקלו חז"ל – כל שיש צד הפסד.

איתא בסוגיא (עב:), שמותר לפסוק ללקוטות כשער הלקוטות - אף שאין לו פירות, כיון ש"אי לית ליה יזיף מלקוט חבריה". שואל הריטב"א (הנדפס ע"ש הריטב"א), אמאי בעינן לטעם זה שהמוכר יכול להשיג פירות - דהיינו היתירא ד"יש לו", תיפוק ליה להיתירא - משום שהלוקח [המלוה] אינו מרויח כלל בעיסקא זו, כמפורש בדף סג: בשם רבה ורב יוסף - "שקילא טיבותיך ושדייא אחיזרי", שמשום כך הותר שם פסיקה על הפירות ביצא השער - אף שאין לו.

ביאור קושית התוס'

התוס' שם (עב:) מקשים על הדין הנ"ל ש"יזיף מלקיט חבריה" - שלכאורה תיסגי בכך שיכול לקנות, מבארים התוס' - "אי לאו משום דמצי למיזף אע"ג דמצי למזבן אין חשוב שער לפסוק עליו". ויש לחקור, למי כוונתם – שיכול לקנות, האם כוונתם ללוקח - וכקושית הריטב"א הנ"ל, או דילמא כוונתם - שהמוכר יכול לקנות [כפשטות לשונם ש"יזיף" ו"לקנות" הוא אותו גברא]. ולפי"ז צריך לדחוק, שקושייתם בנויה על דברי רש"י (סג. ד"ה "יש לו מותר") - שהיתר פסיקה על הפירות הוא משום שהמוכר יכול לקנות פירות בכסף שקיבל.

באופן הראשון, היא קושיא אלימתא מתרי פנים. ראשית, שהיא קושיא מגמ' ערוכה, ועוד שהיא קושיא מובנת - אמאי בעינן לטעם מצד המוכר ולא סגי לן בטעם מצד הלוקח. משא"כ באופן השני - קושיתם דחוקה, ראשית - שכל הקושיא לכאורה בנויה על שיטת רש"י [שלא הוזכר כלל בתוס'], ועוד שהקושיא עצמה לא כ"כ מובנת, דמאי נ"מ אם נאמר שהמוכר יכול להשיג פירות בהלוואה או שנאמר שיכול לקנות, הרי תרוויהו הם היתירא ד"יש לו" - ומאי אולמיה האי מהאי. ועוד שברשב"א (עב:) איתא, שהמוכר לא רוצה לקנות פירות בכסף שקיבל בעיסקא זו [נאריך בדבריו לקמן], וא"כ אינו טעם כל כך טוב - כטעם שבסוגיין.

בתוס' הרא"ש נראה - שהבין את קושית התוס' על המוכר וכאופן השני הנ"ל, שהרי כותב "דמצי למזבן מלקוט חבריה". אולם בתוס' רבינו פרץ שואל בסתם – שסגי בהיתר של "יצא השער" ולא פירש למי כוונתו, אולם בפשטות כוונתו לסתמא דגמ' בדף סג: - שקאי על הלוקח, וככוונת הריטב"א הנ"ל.

תירוץ התוס' והריטב"א

התוס' מתרצים "אין חשוב שער לפסוק עליו", וכן הוא בריטב"א הנ"ל. וע"כ כוונתם - ששער בינוני מהני רק ל"יזיף" ולא לקניה. והיינו, שבשביל שייחשב שאין ללוקח רווח כלל – בעינן שיצא השער החזק, שאזי יכול לקנות בקלות. אולם כדי שאנשים ילוו פירות – סגי שיצא שער של לקוטות. והיינו, שכל שלא יצא השער החזק – אנשים אינם מעונינים למכור אולם לא אכפת להם להלוות, וצ"ב.

בשער דעה (קעה סק"א) חזינן שס"ל להיפך. דמתקשה כנ"ל – אמאי בעינן לטעם של רבה ורב יוסף, ומבאר - שבשער של עיירות לא שייך "אי בעי יזיף", ולכן בעינן לטעם שהלוקח יכול לקנות. והוא היפך סברת התוס' והריטב"א, דלדידהו - בשער החלש יותר קל ללוות מאשר לקנות, ואילו לשער דעה אדרבה – יותר קל לקנות מאשר ללוות [אלא שהראשונים דנו בשער של לקוטות ואילו השער דעה דן בשער של עיירות, אולם אין נראה לתלות את חילוק הסברות בחילוק השערים].

קושית הראב"ד

בהמשך דבריו מביא הריטב"א קושיא דומה בשם הראב"ד, אמאי בעינן גם לטעמם של רבה ורב יוסף (סג:) – שהוא טעם מצד הלוקח, וגם לטעמו של רב נחמן (עב:) – שהוא טעם מצד המוכר. ומתרץ, שבאמת בעינן לתרוויהו, וכדמוכח בטרשא דרב פפא (סה.) – שלא מספיק שלא יהא רווח מצד המלוה אלא בעינן שגם הלווה לא יפסיד.

מסיים הריטב"א "כללא דפירושא דהא מילתא דמשום דשער לקוטות לאו שער גמור הוא משום הכי בעינן יש לו קצת ומשום דהוו שער קצת קרינן יש לו ביזיף והיינו דיהיב טעמא למוכר משום דיזיף כי היכי דליהוי כיש לו ובזה מתרצים כולא מילתא".

בתירוץ זה נראה, שטעמא דרבה ורב יוסף הוא טעם עצמאי – כל שיצא שער חזק, אלא שבשער לקוטות לא סגי בטעם זה, ולכן בעינן קצת יש לו – והיינו שיכול ללוות. אולם טעם זה שיכול ללוות - אינו טעם עצמאי כלל, ורק חזי לאיצטרופי. ואולי הוא גם כוונת התוס' הנ"ל בתירוצם.

להנ"ל, לשני התירוצים בריטב"א, הטעם של "אי בעי יזיף" אינו טעם עצמאי ורק חזי לאיצטרופי. אולם נחלקו שני התירוצים - אם טעמם של רבה ורב יוסף הוא טעם עצמאי. לתירוץ הראשון [בשם הראב"ד] - אף בטעם זה לא סגי לחוד וכדמוכח בטרשא דרב פפא, ואילו לתירוץ השני - סגי בטעם זה לחוד, כל שיצא שער חזק [והקושיא מטרשא דרב פפא ע"כ יתרץ באופן אחר], ורק בשער לקוטות לא סגי בטעם זה לחוד - ולכן בעינן קצת "יש לו".

שיטת הרא"ש

הרא"ש (סימן סא) ס"ל שמותר ללוות סאה בסאה - אף שאין ללווה כסף כלל, כיון ש"יכול הוא ליקח פירות באשראי כיון שיצא השער או ילוה מחבירו". שואל הרא"ש על עצמו משיטת ר' אושעיא (סג.), שבא בהלוואתו בעינן יש לו – ולא סגי שיכול להשיג באשראי. מתרץ הרא"ש, שיש חילוק בין הלוואת מעות לבין הלוואת סאה בסאה.

חזינן בשיטת הרא"ש, שהטעם של "אי בעי יזיף" הוא טעם עצמאי – שמהני בהלוואת סאה בסאה, ולא בעינן כלל לצרף לו טעם אחר, ודלא כשיטת הריטב"א הנ"ל.

שיטת הראב"ד

הרא"ש שם מביא את שיטת הראב"ד, הסובר - שבסאה בסאה בעינן שיהא ללווה כסף כדי שיוכל לקנות פירות וייחשב "יש לו". וראייתו מהמשך הסוגיא, שהגמ' נימקה את דין סאה בסאה משום "הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי", וא"כ בעינן שיהא לו כסף. [וע"כ, הרא"ש - שחולק על הראב"ד, יפרש "אי בעי זבני" – היינו שישיג באשראי או ילוה פירות וכנ"ל.]

שואל הראב"ד על עצמו, מדינא ד"בא בהלוואתו" (סג.) שבעינן שיהא לו פירות – ומשמע שלא סגי בהכי שיהא לו כסף [והוא דלא כשיטת הט"ז בסימן קסג סק"ד]. מתרץ הראבד "וטעמא דמילתא משום דאיכא הכא טעמא אחרינא להיתירא חיטי קדחו באכלבאי". והיינו, שלשיטת הראב"ד - לא סגי בהכי שהלווה לא מפסיד, אלא בעינן לצירוף הטעם - שגם המלוה לא מרויח, וכשיטת הריטב"א הנ"ל, ומשום כך - חלוק סאה בסאה מדין בא בהלוואתו.

להנ"ל, נחלקו הרא"ש והראב"ד ביישוב הסתירה בין דין סאה בסאה - שהטעם שהוזכר בסוגיא הוא "אי בעי יזיף", לבין בא בהלוואתו - שבעינן דווקא "יש לו". לרא"ש, היא גופא החילוק, שבא בהלוואתו חמיר טפי – ומשום כך לא סגי בטעם של "אי בעי יזיף", ואילו סאה בסאה קיל – ומשום הכי סגי בטעם של "אי בעי יזיף" שהוא טעם עצמאי. אולם הראב"ד לא ניחא ליה בתירוץ זה, ומשום כך ס"ל ש"אי בעי יזיף" אינו טעם עצמאי כלל, ותמיד בעינן לצרף לו את הטעם - שגם המלוה לא מרויח. ולכן, בסאה בסאה ששייך גם נימוק זה – לא בעינן "יש לו", משא"כ בבא בהלוואתו שלא שייך נימוק זה – בעינן "יש לו".

קושיות רעק"א

על שיטת הרא"ש – שבאופן שאינו הלוואה סגי בטעם שהלווה יכול לקנות, מקשה רעק"א (חידושים עב:, והוא מתשובה נב) מהסוגיא לעיל (סג:), שרבה ורב יוסף נימקו את דין יצא השער משום "שקילא טיבותיך", והרי שם בא עם כסף ויכול לקנות – ואמאי בעינן לטעמים נוספים. והיא קושית הריטב"א הנ"ל – אמאי בעינן לתרוויהו, אלא שהריטב"א תירץ רק אמאי לא סגי בטעמם של רבה ורב יוסף, אולם לא נתבאר בדבריו - אמאי לא סגי בטעם של "אי בעי יזיף", והיא קושית רעק"א.

גם על שיטת הראב"ד [שתמיד בעינן לתרוויהו], מקשה רעק"א מהסוגיא לעיל. שהגמ' שאלה על רבה ורב יוסף – שיהא מותר ללוות סאה בסאה משום "שקילא טיבותך...". ולכאורה, לשיטת הראב"ד - קושיא מעיקרא ליתא, שהרי ביצא השער - יש טעם גם מצד הלווה וגם מצד המלוה, ואילו בסאה בסאה אין נימוק מצד הלווה – שהרי לא יצא השער ואינו יכול לקנות.

מכח קושיות אלו מחדש רעק"א, דבאופן שהמלוה [הלוקח] קובע זמן – שאינו מוכן לקבל את הפירות לפני זמן זה, לא נחשב כ"יש לו" - אף שיצא השער, שהרי אין המוכר יכול ללוות ולפרוע מיד [וכן הוא להדיא בדברי הריטב"א ובדברי רבינו פרץ בדף עג:, אמנם עיין חזו"א סימן עו אות ב' שלא קיי"ל כסברא זו]. וא"כ פש לן רק הטעם של "מאי אהנית...", ואעפ"כ התירו רבה ורב יוסף - אף באופן זה. והיא קושית הגמ' - שא"כ אף סאה בסאה תשתרי, שגם שם אמרינן "מאי אהנית...". ומשום כך, אף לשיטת הרא"ש - לא מהני כאן "אי בעי זבני", ובעינן דווקא לטעמם של רבה ור"י.

חזינן בדברי רעק"א בשיטת הראב"ד, שהטעם של "מאי אהנית..." - הוא טעם עצמאי והוא הסוגיא בדף סג:, וכן חזינן - ש"אי בעי יזיף" הוא טעם עצמאי, שהרי בלא קבע זמן - מהני טעם זה לחוד, ורק בקבע זמן - בעינן לטעם של "מאי אהנית..." שאף הוא טעם עצמאי. והוא דלא כשיטת הריטב"א הנ"ל.

סיכום

לדברי רעק"א, הטעם של "אי בעי יזיף" מועיל לבד - והיינו בפסיקה שהוא מקח, ולא בהלוואה. וכן מועיל הטעם של "מאי אהנית..." לחוד - באופן שקבע זמן וכנ"ל. אולם בהלוואה – נחלקו הרא"ש והראב"ד, שלראב"ד - בשום הלוואה [אף בסאה בסאה] לא מהני "אי בעי יזיף" לבד, ובעינן גם לטעם השני. ואילו לשיטת הרא"ש – בהלוואת סאה בסאה מהני טעם זה לחוד, ורק בבא בהוואתו ממש – לא מהני טעם זה לחוד.

ובלשון אחר, דבר' אושעיא חזינן - שלא סגי בטעם של "אי בעי יזיף" לחוד, אלא שלשיטת הרא"ש - הוא משום שבא בהלוואתו ממש, ולראב"ד - הוא משום שהוא בדרך הלוואה, ומשום כך בעינן לשני הטעמים. והוא דלא כשיטת הריטב"א הנ"ל בשם הראב"ד – שתמיד בעינן לשני הטעמים.

כן היא גם שיטת השער דעה הנ"ל, שכשיצא שער ארוך וחזק - סגי בטעם של "אי בעי יזיף" לחודיה, וכן נראה להלכה כשיטת רעק"א והשער דעה, שבאופנים ששייך טעם של "אי בעי יזיף" - סגי בכך לחודיה.

שיטת הרשב"א

הרשב"א (עב:) מתקשה כנ"ל, אמאי לא סגי בטעמם של רבה ור"י המוזכר לעיל - שהלוקח יכול לקנות, ובעינן גם לטעם בסוגיין - של "אי בעי יזיף". מתרץ הרשב"א, שבעינן לתרוויהו - כיון שסתם מוכר לא ישתמש בכסף שקיבל כדי לקנות פירות, ולכן בעינן לטעם ש"אי בעי יזיף".

דברי הרשב"א צ"ב בתרתי. דלכאורה דוחה את דברי רבה ורב יוסף - שאין טעמם נכון, והוא תמוה. ובר מן דין, שרבה ורב יוסף כוונו על הלוקח – שיכול לקנות, ואילו הרשב"א לכאורה פירש את דבריהם על המוכר, והוא פלא.

וע"כ צ"ל בכוונת הרשב"א - שאין כן כוונתו. וביאור דבריו, שכוונתו רק לשאול - אמאי בסוגיא בדף עב: הוזכר "אי בעי יזיף", והרי רבה ורב יוסף פירשו ששייך לקנות פירות בהיני ושילי. וא"כ כמו ששם – הלוקח יכול לקנות, גם פה נימא – שהמוכר יכול לקנות. ותירץ, שאין דרך המוכר לקנות פירות בכסף שקיבל בעיסקא, ומשום כך דקדקה הגמ' לומר ש"יזיף".

אמנם, עדיין צ"ב, שהרשב"א כותב "דתרי טעמא בעינן, ואיתיה להאי ואיתיה להאי", ובתירוצו לא נתבאר כלל - אמאי בעינן לרבה ורב יוסף ואמאי לא סגי בטעם דידן ש"אי בעי יזיף".

והנה, בשער דעה (סימן קסג סוף סק"ה) כותב, שהרשב"א ושאר הראשונים לא סמכו על הטעם של "אי בעי יזיף". וחיליה, מהא שהראשונים הנ"ל פירשו את דברי רבא (סג(: "מה לי דמיהן מה לי הן" - שמותר לפסוק פירות על פירות מסוג אחר כמו שמהני - אם "יש לו" אותם פירות, וחיליה מדברי ר' ינאי עיי"ש. שואל השער דעה, דאם נימא שאמרינן "אי בעי יזיף", א"כ מה צריך להוכיח כלל מר' ינאי ולחדש סברא של "מה לי דמיהן מה לי הן", תיפוק ליה שיכול ללוות פירות - וסגי בהכי להתיר פסיקה על הפירות. וע"כ שלא מהני סברת "אי בעי יזיף" לחוד - כדי להתיר פסיקה על הפירות.

לפי"ז, כשהרשב"א מבאר "שאיתיה להאי ואיתיה להאי", היינו – ש"אי בעי יזיף" הוא רק חזי לאיצטרופי ואינו טעם עצמאי כלל.

ממשיך הרשב"א "ואפשר דלטעמא בתרא דאמרינן מאן דיהיב זוזי לבעה"ב אפירי שפירי יהיב, הדרינן מההוא טעמא קמא ולא בעינן אלא חד טעמא וכל דיהיב ליה לבעל הבית בפירוש לפירות דלא שפירי פוסקים אפילו לבעה"ב משער לקוטות כנ"ל". ודבריו צ"ב, מאיזה טעם חזר בו הרשב"א ומה השתנה בטעמא בתרא של הגמ'.

ונראה כוונתו, שמעיקרא ביאר שיש גם סברת "אי בעי זבין" וגם סברת "אי בעי יזיף" – ובעינן לתרוויהו. והוא מוכח בסוגיא, שהרי לטעמא קמא ש"בעה"ב זילא ביה מילתא למיזף מלקוט" לכאורה קשה – שלכאורה תיפוק ליה שיכול לקנות מלקיט, וע"כ שטעם זה לחוד לא מספיק, וכמו שביאר הרשב"א - שסתם מוכר לא רוצה לקנות פירות בכסף שקיבל, וממילא הוכרחנו לחדש את סברת "אי בעי יזיף". אולם טעם זה של "אי בעי יזיף" לא מספיק לחוד [אף שילוה מבעה"ב ולא מלקיט] – כהוכחת השער דעה מהסוגיא בדף סג: וכנ"ל, וע"כ שרק בצירוף שני הטעמים – מועיל להתיר פסיקה זו.

אמנם, בטעמא בתרא של הגמ' ש"מאן דיהיב זוזי לבעה"ב אפירי שפירי יהיב" משמע - שאילולא סברא זו היה מועיל לפסוק לבעה"ב כשער הלקוטות, והוא בפשטות משום "אי בעי זבין" [מלקוטות] – שהוא סברא המוזכרת כבר בסוגיא בדף סג:, ולא משום "אי בעי יזיף". שהרי חידשנו סברא זו רק משום הסברא של "זילא ביה מילתא", ולטעמא בתרא לא בעינן לסברא זו. והיא כוונת הרשב"א – שלטעמא בתרא סגי בחד טעמא, והיינו – "אי בעי זבין", ולא צריכים כלל לחדש את סברת "אי בעי יזיף". לפי"ז מחדש הרשב"א, שאם יוותר על התביעה לקבל פירי שפירי, לטעמא בתרא – באמת יהא מותר לפסוק לבעה"ב כשער הלקוטות, שהרי יכול לקנות, ולא אכפת לן שלא יכול ללוות [משום שזילא ביה מילתא, שבפשטות לא חזרה בה הגמ' מסברא זו], שהרי לטעמא בתרא – סגי ב"אי בעי זבין" כדי להתיר פסיקה.

סתירה ברשב"א

הבאנו את דברי השער דעה, שהוכיח בשיטת הרשב"א – ש"אי בעי יזיף" אינו טעם עצמאי, וביארנו לפי"ז את דברי הרשב"א.

אמנם, בהמשך דברי הרשב"א חזינן שמשתמש בסברת "אי בעי יזיף" כטעם עצמאי. שהרשב"א מבאר, שמותר ללוות סאה בסאה על שער שבשוק "ואע"פ שאין לו מעות בשעת הלוואה יכול הוא ליקח באשראי כאן שיצא השער", והוא לכאורה סתירה לדברי השער דעה בדעת הרשב"א.

ונראה לחלק, בין דין פסיקה על הפירות לבין דין סאה בסאה. דכל דברינו ש"אי בעי יזיף" הוא טעם חלש – היינו בפסיקה, שאינו נחשב ממש כ"יש לו", וכמו שלא מועיל בפסיקה לקנות הרבה סאין על סמך סאה אחת, דסו"ס אינו ממש "יש לו" – כדי שייחשב שקנה את הפירות וברשותו אייקר, ומשום כך אף לא מועיל "אשראי במתא".

משא"כ סאה בסאה, כל שיכול להשיג בקלות – שוב אין כאן הלוואה כלל, ו"כעד שיבא בני דמי", ובזה סגי ללוות הרבה סאין על סאה אחת, ומשום כך - "אי בעי יזיף" מספיק לענין סאה בסאה, דכל שיכול להשיג – שוב אין כאן כלל שם הלוואה.