כלים פכ_ה מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ה מ"א**

א] **כל הכלים יש להן אחורים ותוך,** עיקר דינא דאחורים ותוך הוא כדתנן לקמן מ"ו, דכלי שנגעו משקין טמאין בתוכו נטמא כולו, ואם נגעו משקין טמאין מאחוריו אחוריו טמאין ותוכו טהור, ובבכורות דל"ח. מפרשינן הטעם בזה, דהוא משום דמדאורייתא אין משקה מטמא כלי, ורבנן הוא דגזור משום משקה זב וזבה, וע"כ עבוד בי' רבנן הכירא כ"ה דלא לשרוף עלי' תרומה וקדשים.

ובבכורות שם מפרשינן הכי לברייתא, דכלי שטף דיש לו תוך ה"ה ככלי חרס, מה כ"ח נטמא תוכו נטמא גבו לא נטמא תוכו לא נטמא גבו, אף כלי שטף בטומאת משקין, נטמא תוכו נטמא גבו לא נטמא תוכו לא נטמא גבו.

ובסד"ט לעיל פ"ב עח: עמד על גיר' זו, שהרי בטומאת משקין אם נגעו המשקין בגבו נטמא גבו אף שלא נטמא תוכו, ומהו שאמרו דלא נטמא תוכו לא נטמא גבו, עיי"ש מש"כ בזה, וכתב עוד דגיר' התוס' שבת דט"ז. מה כ"ח נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו אף כלי שטף וכו', וכ"ה בתו"י שם ובהשגות הראב"ד בפ"ז משאה"ט ובראב"ן תשו' נ"ו, וכן הגי' השטמ"ק בבכורות שם, ועי' מל"מ פ"א מכלים הי"ג שכתב דכ"ה עיקר הגירסא, ולפ"ז ניחא.[[1]](#footnote-2)

ב] ובס' משנת טהרות כתב לישב לגיר' דילן, דהנה בנדה ד"ז: מייתינן להא דתנן דאחורי כלים שנטמאו במשקין, ר"א אומר מטמאין את המשקין ואין פוסלין את האוכלין, ומפרשינן התם דטעמא דר"א הוא משום דטומאת אחורי כלים במשקין דרבנן, ולא גזרו רבנן טומאה באוכלין דאין עלולין לקבל טומאה, ודוקא באחורי כלים דקיילי דתנן כלי שטמאו מאחורי במשקין אחוריו טמא תוכו וכו' טהורין, וכתבו התוס' שם, דבתוך כלי מודה ר"א דפוסל אוכלין דתרומה, משום דהוי מי"ח דבר האוכלין והכלים שנטמאו במשקין, ומ' מד' התוס', דטומאת אחורי כלי במשקין, אינה מגזירת י"ח דבר, דבגזירת י"ח דבר לא גזרו אלא דהמשקין מטמאין את הכלים מתוכן, אך כל שנגעו מאחוריו אינם מטמאין כלל, וכדין טומאת כלי חרס, והא דאחורי כלי נטמאין במשקין הוא גזירה מאוחרת, ולא גזרו בזה באוכלין דאין עלולין לקבל טומאה, ובזה מתישב מה שעמד בחזו"א סימן כ"ט סק"ג, דכיון דמן הדין הי' ראוי לטמא כל הכלי כדין משקה זב רק דעביד רבנן היכרא, מה ראו חכמים להקל שלא יפסול אוכלי תרומה, ולהנ"ל ניחא, דההיכר הי' שלא יטמא הכלי כלל מגבו, ואח"כ גזרו דיטמאו המשקין את אחורי הכלי, ולא גזרו בזה לגבי אוכלין.

ולפ"ז ניחא מש"א בבכורות דכלי שטף בטומאת משקין הוי ככ"ח דנטמא תוכו נטמא גבו לא נטמא תוכו לא נטמא גבו, דבאמת בגזירת י"ח דבר דמשקין מטמאין כלים, הי' דינו כטומאת כ"ח, דאם נגעו המשקין הטמאים בגבו לא נטמא כלל, והא דאחורי כלי נטמאין במשקין הוא גזירה מאוחרת, והיא טומאה קלה שאינה מטמאה את האוכלין.

ג] דעת הרמב"ם בפי"ג מכלים ה"ד ובפ"ז משאה"ט ה"ג, דאף כלי חרס שנגעו משקין טמאין באחוריו בלבד נטמאו אחוריו כשאר כל הכלים, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל פ"ג מ"ה, וכ"נ גם בד' הר"ש והרא"ש לקמן פכ"ז מ"א, עיי"ש, ונת' שם אות ?, וכ"כ ראב"ן בשו"ת סימן נ"ו בשם רבינו נסים, ודעת ראב"ן גופי' שם, דאף בטומאה דאורייתא נטמא גבו, וכל הא דאינו מקב"ט מגבו הוא לטמאות כל הכלי, ולמד כן גם מד' הר"ח בשבת, ולפ"ז ודאי דה"נ בטומאת משקין נטמאין אחורי כ"ח.

אך דעת רש"י בבכורות דל"ח. ובחגיגה דכ"ב: דאחורי כלי חרס אינם נטמאין במשקין,[[2]](#footnote-3) וכ"כ רשב"ם בתשו' שבסו"ס ראב"ן, וכ"כ הראב"ד בהשגות בהל' שאה"ט שם, וכ"כ בפסקי רי"ד חגיגה דכ"ב:.

ובמשנ"א כתב דלדעת הרמב"ם ודעימי' ניחא הא דקא פסיק ותני כל הכלים, דמשמע אף כלי חרס, אך לדעת רש"י ודעימי' צ"ל דהא דתנן כל הכלים ל"ד הוא, וקאי רק על כלי שטף, עכ"ד, אמנם בד' המאירי רפ"ג דחגיגה מבו', דדינא דאחורים הוא אף בכ"ח בגונא דיש לו חקק באחוריו, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דתני דכל הכלים יש להן אחורים.

ד] והנה הראב"ד שם תמה ע"ד הרמב"ם, ז"ל, אין השכל נותן שיעשו משקין מה שאין המת והשרץ עושין, ולא גזרו חכמים במשקין אלא משום משקה זב וזבה, ואם הזב והזבה אין מטמאין כ"ח מאחוריו אין המשקין שלהן מטמאין וכ"ש שאר משקין, עכ"ל, וגם בפירש"י בבכורות שם כתב כן, דלא גזור בכ"ח טומאת משקין לאחוריו, משום דהתם ליכא למיגזר משום משקה, דהא אפי' נגעו משקה זב וזבה מאחוריו לא מקבלי טומאה אלא מתוכו.

ובפשוטו צ"ל בדעת הרמב"ם, דהא דכ"ח אינו נטמא מגבו, הוא משום דגבו ל"ה בכלל עיקר הכלי, וע"כ ל"מ מגע גבו לטמאות את כל הכלי, והא דאין גבו בפנ"ע נטמא, הא משום דל"ש טומאה על חלק מן הכלי, וכיון שאין כל הכלי נטמא ע"י מגע גבו, אף גבו אינו נטמא, ואשר ע"כ בטומאת משקין דנתחדש בכל הכלים שנטמאו אחוריהן במשקין שאין תוכן טמא, הרי ממילא דאף בכ"ח נטמא גבו, שהרי כל הא דל"מ מגע גב כלי חרס לטמאותו, הוא רק כאשר באנו לטמאות את כל הכלי, וכנ"ל, ואף דבכ"ח ל"ש טעם הגזירה אטו משקה זב וזבה, מ"מ לא פלוג רבנן בזה.

ובזה מתישב לישנא דגמ' בבכורות שם, דה"ה ככ"ח מה כלי חרס וכו' נטמא גבו לא נטמא תוכו, וכבר הבאנו לעיל אות א' בהערה מה שעמדו הראשונים דהך לישנא משמע דכ"ח שנגעה טומאה בגבו נטמא גבו, אך ע"פ הנ"ל י"ל, דמכוון הגמ' לפרש דזהו עיקר דינא דכ"ח שאם נטמא גבו לא נטמא תוכו, והא דאף גבו אינו טמא הוא בתוצאה מזה, דכיון שלא נטמא תוכו לא חיילא טומאה על חלק מן הכלי, וזהו דמדמינן הא דמשקין מטמאין כלים לכלי חרס, דאם נגעו המשקין בגב הכלים לא נטמא תוך הכלים, ואך דבטומאת משקין חידשו חכמים דמצי חיילא טומאה על הגב בפנ"ע, וע"כ נטמא הגב במשקין אף שאין תוכן נטמא.

ומה דהוצרכה הגמ' שם לפרש להך מילתא דכ"ח שנטמא גבו לא נטמא תוכו, ודזהו יסוד דינא דאין כ"ח מקב"ט מגבו, היינו משום דאם הא דאין כ"ח נטמא מגבו הוא משום דגבו אינו כלל מקום לקבלת טומאה, ל"ה מצינו לדמויי דין טומאת כלים במשקין לדין כ"ח, שהרי בטומאת כלים במשקין ה"ה נטמא אף מגבו, ואך דבכה"ג לא נטמא תוכו, ול"ד כלל לכלי חרס דאף גבו אינו נטמא, וע"כ בעינן לפרושי דהא דכלי חרס אינו מקב"ט מגבו הוא משום דנטמא גבו לא נטמא תוכו, ובתוצאה מזה לא נטמא אף גבו, ולזה הוא דמדמי' דין משקין המטמאין כלים, דאם נגעו בכלי מגבו לא נטמא תוכו, וז"ב.

ה] ובחי' רא"ל ח"ב סימן ס"ה כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דהא דאמרינן דנטמא גבו לא נטמא תוכו, אי"ז קולא בעלמא שהקילו חכמים בטומאת משקין דאין תוכו נטמא, אלא היינו דעיקר הדין שאמרו חכמים הוא דמשקין אינן מטמאין כלים אלא מתוכן, ומה דנטמא אחוריו כשנגעו משקין באחוריו, הוא דין טומאה חדשה שחידשו חכמים גבי טומאת משקין, דאף דהכלי לא נטמא מחמת מגע גבו אך הגב עצמו מקב"ט לעצמו, וזה ניחא טפי, למש"נ לעיל אות ב' מד' התוס', דבעיקר גזירת י"ח דבר, לא היו משקין מטמאין כלים אלא מתוכן, והא דאחורי כלי נטמאין במשקין הוא גזירה מאוחרת.

ולפ"ז י"ל, דדין טומאה זו אינה מדין קב"ט של כלים דעלמא, דמדין טומאת כלים לא מצאנו טומאה על מקצת כלי לבד, אלא דהיא טומאה חדשה שגזרו חכמים על אחוריו של כלי שיקב"ט מדין גב עצמו ואינו שייך בכללי והלכות טומאה של כלים, וע"כ שפיר שייכא טומאה זו אף בכ"ח, דכל הא דכ"ח אינו נטמא מגבו, הוא רק מדין טומאת כלים, אבל בטומאת אחורי כלים במשקין דהוא דין טומאה חדשה על הגב עצמו, ה"ז שייך גם גבי כ"ח, ויש להוסיף בזה, מש"כ החזו"א בסימן כ"ט סקי"ב דאפשר דטומאת גב אין גשמו טמא כלום רק פניו, וע"כ כל שטבלו לגבו מקרי טבילה, (ויתבאר בעזה"י להלן מ"ה אות ?), וי"ל דטומאה זו דאינה חלה על גשמו, אינו מכלל טומאת כלים דעלמא, וע"כ שייכא טומאה זו אף בכ"ח.

ועיי"ש שכתב עוד, דמה"ט הוא דאחורי כלים שנטמאו במשקין אינם מטמאין אוכלין לדעת ר"א בנדה ד"ז:, ופסק כן הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ו, וכדמפרשינן בנדה שם דהוא משום דאחורי כלי קיילי, דאם נטמאו אחוריו לא נטמא תוכו, והיינו דמזה דנטמאו אחוריו לבד, בע"כ דדין טומאה חדשה היא שחלה על אחורי הכלי, ולא חידשו טומאה זו אלא לגבי לטמאות משקין ולא לגבי לטמאות אוכלין, עכ"ד, וגם לפ"ז ניחא קו' החזו"א שהבאנו לעיל אות ב'.

ו] **יש להן אחורים ותוך,** הר"ש כתב דבפסחים די"ז: גרסינן שיש להן אחורים ותוך כגון הכרים והכסתות נטמא תוכו לא נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו,[[3]](#footnote-4) וכתב לפרש, דל"ד לכל כלי שטף דנטמא תוכו נטמא גבו, דשאני כלי שטף שהתוך ראוי להשתמש בו ולא גבו, אבל כלים אלו שראוי להפכן, חשיב צד זה כצד זה, עכ"ד, והנה בתור"פ בפסחים שם כתב בשם ר"י, דהא דבכלים אלו נטמא תוכו לא נטמא גבו, הוא משום שהכל הוי גב לפי שרגילות להפוך לצד פנימי, אך בד' הר"ש מ' דאין הטעם משום דגם תוכו חשיב כגב, אלא משום דהגב חשיב כמו התוך, וזה צ"ב.

ונ' הביאור בזה, לפמש"נ לעיל פ"ו מ"ד לדון בדין טומאת כ"ח, דעיקרו טומאת תוכו הוא, והא דגבו טמא הוא דין נוסף דנטמא תוכו נטמא גבו, והיינו משום דהגב הוא טפל לתוך, עיי"ש, וי"ל דה"נ הוא בטומאת משקין דדמיא לטומאת כלי חרס, וע"כ בכלים אלו דראוי להפכן וחשיב צד זה כצד זה, אין הגב טפל לתוך, וע"כ אף אם נטמא תוכו לא נטמא גבו.

ועד"ז נראה בביאור מש"כ בחי' רבינו דוד בפסחים שם לדון לפרש, דדין חדש הוא בשקין ובמרצופין שאין הגב מיטמא מן התוך, שאינו כדין כ"ח, והטעם מפני שהאחורים והתוך כל א' יש לו תשמיש בפנ"ע, עכ"ל, ועיי"ש שכתב דאי"ז נכון, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דכיון דגם האחורים ראויין לתשמיש ששוכבין עליהן, אינם טפלים לתוך, וע"כ אם נטמא תוכן לא נטמא גבן, ובעיקר הך מילתא דהא דנטמא תוכו במשקין נטמא גבו הוא משום דהגב טמא לתוך, עמש"נ לפ"ז להלן אות י"ח, ולהלן מ"ב אות ג'?.

ז] אמנם מסקנת הר"ש וש"ר, דגרסינן התם נטמא תוכן נטמא גבן נטמא גבן לא נטמא תוכן, ואין דין כלים אלו חלוק מדין שאר כלים, והראשונים בפסחים שם והרא"ש הק' דמ"ט תני להני כלים, הרי בכל כלי שטף הדין כן, עיי"ש.

ומצינו שיטה חדשה בזה, בפי' ר"ח בפסחים שם, ז"ל, והא תניא כל הכלים שיש להם אחורים ותוך, כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין שיש להם אחורים שפעמים ישן עליהם ויש להם תוך שפעמים טוען בתוכם, כגון אלו נטמא גבן לא נטמא תוכם נטמא תוכם נטמא גבן, עכ"ל, וכעי"ז כתב ר"ח בחגיגה דכ"ב:, ומבו' בדבריו, דכל חלוקת אחורים מתוך, הוא רק בכלים שיש להן תשמיש באחוריהן, וזהו דתנן במתניתין כגון הכרים והכסתות, דדוקא הנהו כלים יש להן אחורים ותוך, ובזה מתפרש גם הגיר' בפסחים שם דכל הכלים "שיש" להם אחורים ותוך וכו' נטמא גבו לא נטמא תוכו, דרק אותן הכלים שיש להן אחורים דיש להן תשמיש באחוריהם, אם נטמא גבן לא נטמא תוכן.

וכדעת הר"ח כ"ה פשטות ד' רש"י בחגיגה ד"כ:, ז"ל, כלי הראוי להשתמש בתוכו ומאחוריו ובית צביטתו, כל תשמיש ותשמיש שבו חשוב כלי בפני עצמו לענין תרומה, שאם נטמא זה לא נטמא זה, עכ"ל, ובתורי"ד שם דכ"ב: דקדק מדבריו כן דכל חלוקת אחורים מתוך, הוא רק בכלי הראוי להשתמש באחוריו, ועיי"ש שתמה ע"ז, ז"ל, ואינו נ"ל שאחורי הכוס המוזכרין בברכות וכו' וגם היא משנה בפכ"ה דכלים, לאיזה שימוש חזו, ואפ"ה הן חלוקין לטומאה, עכ"ל, ועי' עוד בזה בהגה' הרש"ש שם ובחזו"א סימן כ"ט סק"ה, ועמש"נ בזה להלן מ"ז אות ?.

ח] **ר"מ אומר וכו' וכל שאין לו תוברות אין לו אחורים ותוך,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאף אם נטמאו אחוריהם נטמא תוכן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בפסחים די"ז: שפירשו כן, והרש"ש עמד בזה דהי' מקום לפרש להיפך, דאפי' נטמא תוכן לא נטמא אחוריהן, עיי"ש בדבריו.

ובאמת הי' מסתבר לפרש כן לדעת הר"ש, דפירש בתחילת דבריו בגיר' הגמ' בפסחים דבכלים אלו כיון שהן ראויין להפכן חשיב צד זה כצד זה, וע"כ אף אם נטמא תוכן לא נטמא גבן, והרי דהא דראוי להפכן הוא טעם דנימא דאף אם נטמא תוכן לא נטמא גבן, ובחס"ד דקדק כן מל' הר"ש שכתב דאין תוכו חלוק מאחוריו, ומדלא קאמר דאין אחוריו חלוק מתוכו, משמע דלקולא קאמר, ובאמת מצינו מפורש כן בתור"פ בפסחים שם, ז"ל, לאפוקי מדר"מ דפליג להו דכל וכו' וכל שאין לו תפוראות אין לו אחורים ותוך, ונקט הני לאשמועינן דאע"ג דאין להן תפוראות יש להן תורת כלי לקבל טומאה ואם נטמא תוכו נטמא גבו, עכ"ל, ומבו' להדיא דלדעת ר"מ דכל שאין להן תוברות אין להן אחורים ותוך, היינו דלא עדיף תוכן מגבן, ואף אם נטמא תוכן לא נטמא גבן.

ט] והנה אמנם בד' התוספתא שהביא הר"ש מבו' להדיא דבשלחן ודולפקי וטבלא דתנן בסיפא דר"מ אומר דאין להן אחורים, היינו דאף אם נפלו משקין על אחוריהן כולן טמאין, ולפ"ז לכאו' הא דקאמר ר"מ דכל שאין לו תוברות אין לו אחורים ותוך היינו דאף אם נטמאו אחוריהן נטמא תוכן, וכמו שפירשו הרמב"ם והרא"ש, וכבר עמד ע"ז בחס"ד שם.

אמנם בדעת תור"פ נראה, דבאמת ב' דינים חלוקים הם, דהנה במל"מ פ"א מכלים הי"ג בסו"ד דקדק בלישנא דמתניתין דגבי כרים קאמר ר"מ אין להם אחורים ותוך, וגבי שלחן קאמר אין להם אחורים ולא קאמר ותוך, עיי"ש מש"כ לדון בזה, ועמש"כ בזה בתפא"י ובמשנ"א, ונ' בדעת תור"פ, דבאמת ב' דינים חלוקים הם, דבכרים וכו' דאין להן תוברות וראוי להפכן, חשיב אף התוך כגב, וע"כ אף אם נטמא תוכן במשקין לא נטמא גבן, וזהו דקאמר דאין להן אחורים ותוך, דאין תוכן עדיף מאחוריהן, אך בשלחן ודולפקי ס"ל לר"מ, דכיון דאין להן בית קיבול, אין בהן לעיקר החלוקה דאחורים, וכדינא דחזקי' בבכורות דל"ח., וכמש"נ להלן אות י"א, וע"כ אף אם נטמאו אחוריהן במשקין נטמא תוכן, וזהו דקאמר דאין להן אחורים, דלית בהו לדינא דאחורים, דאם נטמאו במשקין לא נטמא תוכן.

אך בד' הר"ש אי"ז מתישב, דמשמעות ד' הר"ש להלן, דטעמא דר"מ בשלחן וכו' דאין להן אחורים, הוא משום דראוי להפכן, ונת' בזה להלן אות י"א, ולפ"ז הרי הוי זה חד דינא עם הא דכל שאין לו תוברות אין לו אחורים ותוך, וע"כ כ"ה דבשלחן וכו' תניא בתוספתא דלר"מ אף אם נפלו משקין טמאין על אחוריהן נטמא תוכן, ה"נ הוא בכרים וכו' דאין להן תוברות.

י] והנה הרש"ש עמד בזה, דלכאו' כ"ה דברובע וחצי רובע תנן לקמן מ"ד דאם נטמא א' מהן לא נטמא חבירו, ה"נ בכלים אלו שראויים להפכן, וחשיב כל צד כתוך, אם נטמא צד א' לא נטמא חבירו, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' צ"ל דל"ד להתם, דהתם הו"ל כב' כלים נפרדים, וע"כ כל א' חשיב כגב לחבירו, ואם נטמא א' לא נטמא חבירו, אך הכא דהוא כלי א' שיש בו ב' תשמישים, הרי דכיון דב' הצדדים חשיבי כתוכו, לא עדיף חד מחברי', וע"כ אף אם נטמאו אחוריו נטמא תוכו, וכ"ה מבו' בד' המל"מ פכ"ח מכלים ה"ג, ?ועמש"נ בזה להלן מ"ד במשה"ק המל"מ ע"ז לדעת הסוברים דרובע וחצי רובע הוא כלי א', וצ"ל דהכא שאני משום דאין כלי א' קיים כשקיים השני, ואין ב' השימושים קיימין, אלא כשהופכו ומבטל את תשמיש זה, ודו"ק?.

יא] **השלחן והדולפקי יש להם אחורים ותוך דברי ר"י, ר"מ אומר אין להן, וכן טבלה וכו',** בטעמא דר"מ דאין להן אחורים ותוך, נ' מד' המל"מ פ"א מכלים הי"ג בסו"ד שפירש, דהוא משום דאין להן בית קיבול, וכל כלי שאין לו בית קיבול, אין לו אחורים, אלא אף אם נטמא גבו נטמא תוכו, וכמש"א כן בבכורות דל"ח. דהעיד חזקי', דכל שאין לו תוך בכלי חרס כנגדו בכלי שטף אין לו אחורים לחליקה נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו נטמא תוכו, ובפי' הר"ש לעיל פ"ב מ"ג פירש כן למתניתין שם, וכן פירש במשנ"א, וכ"ה בחזו"א סימן כ"ט סק"ב דלכאו' עדותו של חזקי' היא כר"מ, דשלחן ודולפקי וטבלא אין להן אחורים ותוך משום דאין להן בית קיבול.

אמנם הנה בפי' הראב"ד לעדיות פ"ג מ"ט כתב, ז"ל, פי' אין לה אחורים לחלוקה, מפני שהאדם הופכה ואוכל עלי' מב' צדדים פעם בזו ופעם בזו הלכך אין לה אחורים, אלא ב' הפנים שלה תוכות הם, עכ"ל, והרי דמפרש דטעמא דר"מ אי"ז משום דאין להן בית קיבול, אלא הוא משום שהאדם הופכן ומשתמש בצידן השני, וע"כ חשיבי ב' הצדדים כתוכות, וזה דומיא דהא דס"ל דכל שאין לו תוברות אין לו אחורים ותוך, וכ"ה בזר זהב פ"ג ה"א.

ולפ"ז לכאו' צ"ל, דאיירי בשלחן שאינו מחובר לרגליו, דפעמים שהאדם הופכו ומשתמש בצידו השני, אך אם הוא מחובר לרגליו דאינו ראוי להפכו ולהשתמש בצידו השני, מודה ר"מ דיש לו אחורים ותוך, ובזה ראיתי לפרש מש"כ הר"ש והרא"ש דר' יהודה קסבר דכיון דפניו משופים וחלקים ועשויים ברהיטני הפנים ההם נידונים תוכו, ופירשו כן בד' התוספתא, וצ"ב דמ"ט הוצרכו לזה, הרי ודאי דצידו העליון חשיב כתוך שאין ראוי להשתמש כלל בצידו השני, ולפי הנ"ל ניחא, דכיון דהא דפליג ר"מ הוא משום דפעמים שהאדם הופכו ומשתמש בצידו השני, הרי בע"כ דאיירי בשלחן שאינו מחובר לרגליו אשר ראוי להשתמש בצידו השני, והא דס"ל לר' יהודה דפניו חשיבי כתוך, הוא משום שהן משופין וכו'.

יב] והנה לפ"ז נמצא, דבהא מילתא מודו כו"ע דאף כלי שאין לו בית קיבול שנטמאו אחוריו לא נטמאו תוכו, ולא פליגי ר"מ ור"י אלא בכלי שהאדם הופכו ומשתמש בו, וקשיא לפ"ז מעדותו דחזקי' דכל שאין לו תוך בכ"ח כנגדו בכלי שטף אין לו אחורים לחלוקה, ואף אם נטמא גבו נטמא תוכו,[[4]](#footnote-5) ועיי"ש בחזו"א שכתב דאפשר דהא דחזקי' אינו אלא לאשמועינן דבמקום שאינו נידון באחורים ותוך נטמא צד זה טמא צד אחר ולא עבדי בזה רבנן היכרא וכדאמר בגמ', אבל שלחן ודלפקי כיון דצד אחד נחלק ברהיטני חשיב תוך ובזה לא איירי חזקי', ועיי"ש שעמד ע"ז דמהא דאמר כל שאין לו תוך בכ"ח וכו', משמע דכל שאין לו תוך לענין כ"ח לא חשיב תוך בכלי שטף לענין משקין, ועיי"ש מש"כ בזה.

יג] אמנם הנה הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ג כתב, ז"ל, פשוטי כלי שטף שאין ראויין למדרס כגון השלחן וטבלא שאין לה דופן הואיל ואין מקב"ט מה"ת אם נטמאו אחוריהן במשקין לא נטמא תוכן, אבל פשוטי כלי שטף הראויים למדרס כגון המטה וכו' והכסא וכיוצ"ב אין להם אחורים ותוך אלא בין שנגעו משקין בהן מתוכן או מאחוריהן נטמא הכלי כולו, עכ"ל, והרי דמפרש הרמב"ם, דדינא דחזקי' דכל שאין לו תוך בכ"ח כנגדו בכלי שטף אין לו אחורים לחלוקה, הוא רק בשהוא ראוי למדרס דהוא מקב"ט מדאורייתא, אך בשלחן וטבלא דאין ראויין למדרס ואין מקב"ט מה"ת, יש להן אחורים לחלוקה, ואם נטמאו אחוריהן במשקין לא נטמא תוכן,[[5]](#footnote-6) ולפ"ז נמצא דהא דתנן הכא דשלחן ודולפקי יש להן אחורים ותוך, אתיא שפיר כעדותו דחזקי', דכיון דאין טומאתן אלא מדרבנן, יש בהן אחורים לחלוקה.

והנה במל"מ שם פ"א הי"ג כתב דהרמב"ם פירש כן להא דפריך התם אההיא דחזקי', ואין לו תוך בכלי שטף דאורייתא בר קב"ט הוא דומיא דשק בעינן וכו', והיינו דכיון דפשוטי כלי שטף אינם מקב"ט מה"ת, איך יתכן שיחמירו חכמים בכלים שאינם מקב"ט מה"ת יותר מכלים המקב"ט מה"ת, דאילו כלי שטף שיש לו תוך נטמאו אחוריו לא נטמא תוכו, ואין לו תוך נטמאו אחוריו נטמא תוכו, וע"ז משני דאיירי בהנך דחזו למדרסות דמקב"ט מה"ת, ובהן החמירו חכמים דאף אם נטמאו אחוריהן נטמא תוכן.

ועיי"ש שתמה ע"ז, דהיאך פריך הגמ' בפשיטות דבפשוטי כלים דאין להן טומאה מה"ת ודאי דיש להן אחורים, הרי ר"מ במשנתינו אית לי' דשלחן ודולפקי וטבלא אין להן אחורים, אף דאין להן טומאה מה"ת, ועיי"ש מש"כ לדון לפרש למשנתינו בע"א.

אמנם באמת זה מתישב היטב לפמש"נ מד' הראב"ד והגר"א דטעמא דר"מ הוא משום דהאדם הופכן ומשתמש בצידן השני, וע"כ חשיבי ב' הצדדים כתוכות, ונמצא דמודה ר"מ דבפשוטי כלי שטף דאין טומאתן אלא מדרבנן יש להן אחורים ותוך, דלא חמירי מכלים שיש להן בית קיבול, ולא פליג אלא בשראוי להשתמש מב' צידיהן, ומשום דחשיבי ב' הצדדים כתוכות, ואזיל ר"מ לטעמי' דס"ל דאף כרים וכו' שיש להן בית קיבול, מ"מ כל שהן ראויין להפכן חשיבי ב' הצדדים כתוכות, וה"נ הוא בפשוטי כלים, אף דאין טומאתן אלא מדרבנן, וז"ב.

יד] ובעיקר דעת הרמב"ם דכל פשוטי כלי שטף הראויים למדרס שהן מקב"ט מדאורייתא, אין בהן חלוקת אחורים, ואף אם נגעו משקין מאחוריהן נטמאו כולן, צ"ע מהא דתנן לקמן מ"ב דהמרדע יש לו אחורים ותוך, והנה דהרי הרי החרחור והדרבן הוו פשוטי כלי מתכת המקבלין טומאה מדאורייתא, וקשיא דא"כ מ"ט יש לו אחורים ותוך, הרי פשוטי כלי שטף המקב"ט מדאורייתא לי"ב לחלוקת אחורים, והיינו דאף אי נימא דיש בהחרחור והדרבן בית קיבול שמקבלין המרדע בתוכו, הרי לדעת הרמב"ם דבית קיבול העשוי למלאות לא חשיב כבית קיבול, חשיבי כפשוטי כלי שטף, ועד"ז צ"ע גם מהא דתנן לקמן מ"ג דלר"מ זומא ליסטרא יש לו אחורים ותוך, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם ולעיל פי"ג מ"ב מבו' דזוהמא ליסטרא הוא כלי ברזל פשוט שאין לו תוך, ותיקשי דא"כ מ"ט יש לו אחורים ותוך, הרי פשוטי כלי שטף המקב"ט מדאורייתא לי"ב לחלוקת אחורים.

ואמנם באמת לא נתפרש בד' הרמב"ם להך מילתא דפשוטי כלי שטף המקב"ט מדאורייתא אין בהן לחלוקת אחורים, אלא בפשוטי כלי שטף הראויים למדרסות, אך לא כתב הרמב"ם דה"נ בפשוטי כלי מתכת המקב"ט מדאורייתא ליכא לחלוקת אחורים, ושמא נימא דלא חילקו חכמים בדין פשוטי כלי שטף, וכ"ה דפשוטי כלי עץ יש בהן לחלוקת אחורים, ה"נ בפשוטי כלי מתכת, וצ"ע בזה.

טו] בפירש"י בבכורות שם פירש, בהא דפריך ואין לו תוך בכלי שטף דאורייתא בר קב"ט הוא וכו', ז"ל, ואין לו תוך בכלי שטף דאורייתא בר קבולי טומאה הוא, דאיצטריך רבנן למיגזר בהו משקין וכו', עכ"ל.

ובפשוטו מבו' מזה, דלא גזרו רבנן טומאת משקין בפשוטי כלי שטף אלא בדחזו למדרסות דהן בני קב"ט מדאורייתא, אך כל דלא חזו למדרסות דאינם מקבלין טומאה אלא מדרבנן, לא גזרו בהם טומאת משקין.

ובמל"מ פ"א מכלים הי"ג תמה ע"ז ממשנתינו דבשלחן ודולפקי וטבלא גזרו על טומאת משקין, אף שהן פשוטי כלי עץ דאין ראויים למדרס, ולדעת הסוברים דפשוטי כלי עץ שהן משמשין אדם ומשמשיו מקב"ט מן התורה, (ונת' לעיל פכ"ב מ"א אות א'), ניחא, דע"כ גזרו לטומאת משקין בשלחן ודולפקי וטבלא, משום שהן משמשין אדם ומשמשיו והוו בני קב"ט מדאורייתא, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דודאי דגזרו טומאת משקין אף בפשוטי כלים דמקב"ט מדרבנן, ומכוון הגמ' הוא דבהני דאין מקב"ט מדאורייתא, ודאי דלא החמירו יותר מכלים שיש להן בית קיבול דיש להן אחורים לחלוקה, אך לפירש"י דמכוון הגמ' הוא דכיון דאין טומאתן מדאורייתא לא גזרו בהן טומאת משקין, קשיא ממשנתינו, ובחזו"א סימן כ"ט סק"ב כתב לפרש, דהא דמוקמינן לה בחזו למדרסות, הוא משום דפשוטין לא מקב"ט כלל, והא דמוקי לה בחזו למדרסות מלתא פסיקתא נקט, וה"ה שלחן וכיו"ב שמשמשין עליו שטמא מדרבנן, עכ"ד.

טז] ומצאנו ישוב לזה בפי' הראב"ד לעדיות פ"ג מ"ט, ז"ל, ולא תימא דוקא בטומאת שרץ הוא דגזרו בהו רבנן וכו', אבל בטומאת משקין שאין להן טומאה מה"ת בשום כלי לא גזרו בהן על הפשוטין, שהרי אף השרץ אינו מטמא אותן מה"ת, אלא אף בטומאת משקין גזרו בהן רבנן, דכולה מתניתין דכלים פכ"ה דאיתניא לה כולה בטומאת משקין איירי בה וכו', וטעמא דמילתא כיון ד[איכא] פשוטי כלי עץ דאית להו טומאה מה"ת ומאי ניהו הנך דחזו למדרסות, גזרו בהן טומאת משקין אף על הפשוטים, הואיל ויש בהן טומאה מה"ת גבי מדרס ובמשקה זב וזבה, והכי איתא בבכורות, עכ"ל, ולמדנו מדבריו, דעיקר הפירכא דהגמ' בבכורות הויא, דכיון דאין לו תוך אינו בר קב"ט דאורייתא, לא הי' לחכמים לגזור בו טומאת משקין כלל, וע"ז משני דכיון דבהנהו דחזו למדרסות איכא טומאה מדאורייתא, גזרו חכמים לטומאת משקין בכל פשוטי כלי שטף, ואף באותן דלא חזו למדרסות, וניחא שפיר הא דגזרו על טומאת משקין בשלחן ודולפקי.

יז] ובמל"מ שם כתב בדעת הראב"ד בהשגות בפכ"ח מכלים, דלעולם גזרו טומאת משקין גם בפשוטי כלי שטף דאין ראויין למדרס, ומש"א בבכורות שם דדינא דחזקי' הוא רק בכלי שטף הראוי למדרס, הוא משום דבפשוטי כלי שטף דאין ראויין למדרס דאין טומאתן אלא מדרבנן, לא גזרו חכמים טומאת משקין מאחוריהן כלל, אך לפ"ז סתרי ד' הראב"ד בהשגות לדבריו בעדיות, וצ"ע.

ועיי"ש שתמה ע"ז ממשנתינו דבשלחן וכו' יש לו טומאת אחורים, ובחזו"א סימן כ"ט סק"ב כתב דצ"ל לדעת הראב"ד דאיירי הכא בשלחן וכו' דחזו למדרסות או בשל מתכת, ועיי"ש שכתב דדוחק לפרש משנתינו כן, וצ"ע בזה, ועי' בסד"ט שהאריך הרבה בזה.

ובעיקר דעה זו, דבפשוטי כלים דאין טומאתן אלא מדרבנן, לא גזרו טומאת משקין מאחוריהן, נ' דזה מתפרש לפמש"נ לעיל אות ב' מד' התוס', דטומאת אחורי כלי במשקין, אינה מגזירת י"ח דבר, דבגזירת י"ח דבר לא גזרו אלא דהמשקין מטמאין את הכלים מתוכן, אך כל שנגעו מאחוריו אינם מטמאין כלל, וכדין טומאת כ"ח, והא דאחורי כלי נטמאין במשקין הוא גזירה מאוחרת, וע"כ אין אחורי הכלים פוסלין אוכלי תרומה, ולא גזרו לגזירה זו בפשוטי כלי שטף דאין טומאתן אלא מדרבנן, אך אי נימא דמעיקר גזירת טומאת משקין ה"ה מטמאין את הכלים מאחוריהן, ואך שהקילו חכמים דכה"ג לא נטמא תוכן, לכאו' אין טעם לומר דבטומאה דרבנן לא יטמא אף אחוריהן.

יח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כר שהפכו נעשה אחוריו תוכו ותוכו אחוריו,** במל"מ פכ"ה מכלים ה"א נסתפק בכוונת התוספתא, אי מיירי לאחר שנטמאת דקי"ל דאם נטמא תוכו נטמא כולו ואם נטמא אחוריו לא נטמא תוכו, והשתא קאמר שאם נטמאו אחוריו והפכו ירד טומאה לכל ואם נטמא תוכו שהיה הכל טמא והפכו עכשיו ליכא טומאה כ"א באחוריו, או"ד דלעולם בתר שעתא דקבלת הטומאה אזלינן וכו', אלא כוונת התוספתא דלא אזלינן בתר תחילת העשי' אלא בתר שעתא דקבלת הטומאה ואם הפכו נעשה אחוריו תוכו ותוכו אחוריו, עכ"ד.

והנה לדרך קמא דהמל"מ דמיירי לאחר שנטמאת, ואם נטמא תוכו שהי' הכל טמא והפכו, ליכא טומאה כ"א באחוריו, צ"ע, דכיון שכבר הי' כל הכר טמא, היאך תפרח הטומאה מאחוריו ע"י שהפכו, וכבר עמדו ע"ז בחס"ד ובחזו"א סימן כ"ט סקט"ז, וצ"ל בזה לפמש"נ לעיל אות ו', דעיקר טומאת משקין היא טומאת תוך, והא דהגב טמא הוא דין נוסף דנטמא תוכו נטמא גבו, והיינו משום דהגב הוא טפל לתוך, ולפ"ז שפיר י"ל דכל שהפך את התוך ונעשה גב, אין טמא אלא אחוריו, דעכשיו כבר אין צידו השני טפל לו, ודמי לדינא דלעיל פ"ו מ"ד דסמך לזו אבן מכאן וכו' חצי' של זו טמאה וחצי' טהורה, ונת' שם אות א' דהוא משום דע"י שסמך אבן אחרת, משמשת חצי מאבן זו לכירה אחרת, וכבר אינה טפלה לכירה זו.

ובזה מתפרש גם הא דאם נטמא אחוריו והפכו ירד טומאה לכל, דהגם דבשעת חלות הטומאה לא חלה אלא על צידו זה, מ"מ כל שהפכו ונעשה צידו השני טפל לו, ה"ה בכלל הטומאה.

אך לכאו' לפמש"נ לעיל אות ב' מד' התוס', דטומאת אחוריו היא גזירה מאוחרת שגזרו טומאה על אחורי כלים, וקיילא טומאה זו דאינה מטמאה אוכלי תרומה, הרי בדין דאף אחר שהפכו, לי"ב אלא טומאת אחורים, וטומאה זו אינה מועלת כלל לטמא את כל הכלי, וצ"ע בזה.

יט] ולדרך בתרא דהמל"מ דאיירי בשהפכו קודם שנטמא, מ' מד' המל"מ דקמ"ל דלא אזלינן בתר תחילת העשי', ובחזו"א סימן כ"ט סקט"ז כתב לפרש עוד, דאיירי בשהפכו לפי שעה ודעתו להחזירו, וקמ"ל דאזלינן בתר שעה שנטמא.

ובחס"ד כתב לפרש, דהך דינא דכר שהפכו וכו', ר"י תני לה, דאיהו ס"ל דאף כשיש לו תוברות אם הפכו נעשה תוכו אחוריו ואחוריו תוכו, אך ר"מ פליג עלה וס"ל דכל שיש לו תוברות אף אם הפכו כדקיימי קיימי, שהרי ע"י התוברות ניכר לכל שזה תוך וזה אחורים, ואי"ז ראוי להתהפך וזה שהפכו בטלה דעתו, ועיקר הך דינא כתב גם בזר זהב, והבאנו דבריו להלן אות כ'.

כ] **שם, ר"י אומר כל שיש לו פנים פניו תוכו,** בפי' הרא"ש מבו' דמפרש דהיינו, דהא דס"ל לר' יהודה בשלחן וכו' דיש להן אחורים ותוך, הוא משום דפניו משופין וכו' וע"כ צד זה חשיב כתוך, וכן נ' גם מד' הר"ש, אך בזר זהב פירש, דלדעת ר' יהודה אף כלי שב' צדדיו שוין ואין לו פנים בצד א' יותר מצד הב' יש לו אחורים ותוך, ודינא דר"י דכל שיש לו פנים פניו תוכו, היינו דבכלי זה הוי הצד שיש לו פנים תוכו, ואף אם הפכו הוי הצד החיצון תוכו, ור"מ ס"ל דכל שיש לו תוברות תוכו הוא הצד שהתוברות בו ואפי' הפכו.

כא] **שם, ר"י אומר נפלו וכו' על אחוריו אין טמא אלא אחוריו, נפלו ע"ג הרחב שלו מנגבו והוא טהור,** משמעות ד' התוספתא, דהא דבנפלו ע"ג הרחב שלו דהוא יד דהמזנון כמש"כ הר"ש דדמי לרגל של שלחן אין נטמא הכלי, הוא רק לדעת ר"י דיש בו חלוקת אחורים ותוך, אך לדעת ר"מ דאין בו חלוקת אחורים ותוך, אף אם נפלו משקין על הרחב שלו נטמא כולו, וכן מ' מהא דתניא בסיפא אמר ר' יהודה אני אומר מימיהם של כהנים לא נמנעו וכו' מפני שהוא רגל מנגבה והיא טהורה, ומ' דלר"מ אי"ז כן, משום דלדידי' אין לשלחן אחורים ותוך, וע"כ אף אם נגעו משקין טמאין ברגל השלחן נטמא כולו, וכן הוכיח בחזו"א סימן כ"ט סקט"ו.

ובחס"ד כתב, דמהא דתניא דמנגבו והוא טהור, מוכח דדינא דלקמן מ"ו דכני כלים וכו' שנפלו עליהן משקין מנגבן והן טהורין, הוא אף בפשוטי כלים, וזה דלא כמשמעות ד' הר"ש לקמן מ"ו דהך דינא הוא רק בכלים המקבלין, אך בפשוטי כלים לא סגי בניגוב ובעו טבילה, ויתבאר בכ"ז בעזה"י להלן מ"ו.

כב] **שם, שלחן שנפלו משקין על מקצתו כולו טמא, נפלו לאחוריו אין טמא אלא אחוריו,** בחס"ד כתב דיש בזה ט"ס, דהרי רישא ר"מ היא וסיפא ר"י היא, וצ"ל כאידך בבי, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ט סקט"ז, ועיי"ש מש"כ בביאור ד' הגר"א בביאורו ובזר זהב בזה.

כג] **שם, לא נמנעו מלהיות נותנין רגלו של שלחן ע"ג משקין טמאין,** בחזו"א סימן כ"ט סקט"ז עמד בזה, דבד' הר"ש לקמן מ"ג מבו', דאף דכשנגעו משקין בגפיים אין הכלי נטמא, מ"מ הגפיים מיהא טמאים, וא"כ מ"ט לא נמנעו מליתן רגלו של שלחן ע"ג משקין טמאין, ומ"ש רגלים מגפיים, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ו.

1. אך צ"ע לפ"ז להיפך, דמשמעות הדברים דגם בכ"ח הוא כן, דנטמא גבו לא נטמא תוכו, אך גבו מיהא טמא, והרי מדמינן לה טומאת משקין בכלי שטף, דאם נטמא גבו לא נטמא תוכו, אך גבו טמא, ובאמת הראב"ן שם למד כן מהתם, דכל הא דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, היינו לטמאות את כל הכלי, אך גבו מיהא טמא, עיי"ש, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש נדה ד"ס: דיש שלמדו כן מהתם, אך לדעת ש"ר דכ"ח אינו נטמא מגבו כלל, קשיא מלישנא דגמ' דכ"ח נטמא גבו לא נטמא תוכו דמשמע דגבו מיהא טמא, ועמש"נ להלן אות ד' לישב בזה לדעת הרמב"ם.

   והתו"י בשבת שם כתבו, דמש"א בגמ' דכ"ח דנטמא גבו לא נטמא תוכו, הוא אגב דקאמר נטמא תוכו נטמא גבו, ועד"ז כתב הראב"ד בהשגות בפ"ז משאה"ט דהוא אגב כלי שטף דנטמא גבו במשקין לא נטמא תוכו אך גבו טמא, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם דאחורי כ"ח נטמאין במשקין, מכוון הגמ' התם הוא בטומאת משקין, דנטמא גבו לא נטמא תוכו, אך גבו טמא.

   והתוס' בשבת שם כתבו לישב, דאיירי בשנטמא מגבו במקום חקק, דבכה"ג גבו טמא ותוכו טהור, עכ"ד, וצ"ע שהרי התם לא איירינן בחקק אחוריו, וא"כ מ"ט כד מדמינן לה לכ"ח נקטה הגמ' לדמות לכ"ח שיש לו חקק שנטמא שגבו טמא ותוכו טהור, אך נ' פשוט דכיון דבטומאת משקין תיקנו חכמים שאם נטמא גבו לא נטמא תוכו, ע"כ ל"מ לדמויי לה לכלי חרס שנגעה טומאה בגבו, שהרי בכה"ג אף גבו אינו טמא, ולא מצינו דאף דנטמא גבו לא נטמא תוכו, וע"כ מדמי' לה לכלי חרס שיש לו חקק בגבו, דכה"ג אם נגעה בו טומאה נטמא גבו, ואפ"ה אין נטמא תוכו, וה"נ הוא בטומאת משקין, ולענין זה לא דימו כלי שטף בטומאת משקין לכלי חרס, דאינו מקב"ט כלל מגבו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בפירש"י שעמד דמ"ט לא גזרו בזה, עיי"ש, ובמל"מ פ"א מכלים הי"ג עמד בזה, דמהיכא פשיטא לי' לרש"י ד"ז דאינו נטמא מאחוריו, שמא אה"נ ה"ה נטמא מאחוריו, עיי"ש, ונ' די"ל בזה, דהנה ז"ל רש"י שם לעיל מינה, וקפריך כלי חרס בתוכו תלה רחמנא, דאין מטמא אלא מתוכו דכתיב וכל כלי חרס אשר יפול מהם אל תוכו וגו', עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דהא דכלי חרס שאין לו תוך אינו מקב"ט, הוא משום דאין טומאתו אלא מתוכו, וליכא דין בפנ"ע דכלי חרס שאין לו תוך אינו מקב"ט, אלא הוא משום דל"ש בו קבלת טומאה שאין טומאתו אלא מתוכו, וגדולה מזו מצינו בד' רש"י בביצה דל"ב. דאף כ"ח שאין לו תוך נטמא בהיסט, ואזיל לטעמי' דכל הא דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט הוא משום דל"ש בו קבלת טומאה שאין טומאתו אלא מתוכו, וע"כ בטומאת היסט שנטמא מבחוץ ל"ב שיהא לו תוך, ואכמ"ל, ונראה דמה"ט פשיט"ל לרש"י דאין כ"ח נטמא במשקין מאחוריו, דאילו הי' נטמא במשקין מאחוריו, הי' דאף כ"ח שאין לו תוך יקבל טומאת משקין, וזה מבו' להדיא בסוגיא שם דכ"ח שאין לו תוך אינו מקב"ט משקין, וכבר כתב כן בחזו"א כלים סימן ג' סק"י, עיי"ש.

   ועיי"ש בחזו"א שתמה לדעת הרמב"ם דכ"ח נטמא במשקין מאחוריו, מהא דפריך כ"ח בתוכו תלה רחמנא וכו', והרי זה אינו מכריח לכ"ח שלא יטמא בטומאת המשקין בזמן שאין לו תוך, שהרי בטומאת המשקין אין כ"ח תלוי בתוך, עכ"ד, ונ' בדעת הרמב"ם דפליג בזה ע"ד רש"י, וס"ל דהא דכלי חרס שאין לו תוך אינו מקב"ט אי"ז משום דאינו מקב"ט אלא מתוכו, אלא הוי זה דין בפנ"ע דכלי חרס שאין לו תוך טהור, וכדממעטי' לי' בתו"כ שהביאו הרמב"ם והר"ש לעיל פ"ב מ"ג מקרא, ואשר ע"כ אף אם בטומאת משקין כלי חרס מקב"ט מגבו, מ"מ אם אין לו תוך אינו מקב"ט, דכלי חרס בתוכו תלה רחמנא, וכל שאין לו תוך אינו ראוי לקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן כ"ט סק"א עמד בזה, דאיך יתפרש לפ"ז הא דאמר ר"מ כל שיש לו תוברות יש לו אחורים כו' ואם הא דקתני יש לו אחורים ותוך היינו שיש לו תשמיש באחוריו ובתוכו אדרבה כשיש לו תוברות אין לו תשמיש בגבו, עיי"ש בדבריו, ומצינו בתוס' הרשב"א בפסחים שם שכבר עמד ע"ז, ז"ל, עוד יש להביא מסיפא דקתני ר"מ אומר כל שיש לו תובראות וכו', ומסברא כשיש להם אותה השפה אין מהפכין אותו להשתמש בצידו האחר, עכ"ל, ומבו' מדבריו דבאמת לפי גיר' זו מתפרש דינא דר"מ דכל שיש לו תוברות אין תוכו חלוק מגבו ואף אם נטמא תוכו לא נטמא גבו, וזהו שהק' הר"ש ע"ז, דמסברא דכשיש לו תוברות אין מהפכין אותו, וע"כ ודאי דתוכו חלוק מגבו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם מצאנו שיטה חדשה בזה בראב"ן סימן נ"ו, ז"ל, והכי עיקר הגירסא אין לו אחורים וכו', ומשני רב חסדא וכו' וה"ק אע"פ שאין לו תוך בכ"ח טהור לגמרי ואינו ככ"ח שיש להם תוך, כנגדן בכלי שטף שאין לו תוך אין לו אחורים לחלוקה שתהא הטומאה חלוקה מטומאת כלי שיש לו תוך, אלא כ"ה דיש לו תוך נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו נטמא תוכו ה"נ באין לו תוך, ופריך למ"ל למתלי בכ"ח וכו', ומשני הא קמ"ל וכו' כלומר יש בכלי שטף ששוה לטומאת כ"ח וכו', אף כלי שטף יש טומאה שאם יטמא גבו לא יטמא תוכו וכו' בטומאת משקין דבין כ"ח ובין כלי שטף נטמא גבו במשקין לא נטמא תוכו וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דשוה דין כלי שאין לו תוך לכלי שיש לו תוך, ובטומאה דאורייתא אם נטמא גבו נטמא תוכו, ובטומאת משקין אם נטמא גבו לא נטמא תוכו, וניחא שפיר דינא דמתניתין דשלחן וכו' יש להן אחורים ותוך. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמרכה"מ שם פ"א הי"ג כתב, דאף דדעת הרמב"ם דפשוטי כלי שטף הראויין למדרסות אינם טמאין בשאר טומאות אלא מדרבנן, ולהדיא כתב הרמב"ם שם פ"א ה"י דהכסא אינו טמא בשאר טומאות אלא מדרבנן, מ"מ כיון דיש להן טומאת מדרס מה"ת, אע"ג דאין להן שאר טומאות, גזרו בהן דנטמא גבו נטמא תוכו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-6)