מ_מ ביצה פרק ג
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

ט' סיון פ"א

דף מס' 1

**כ"ג ב' - אין צדין דגים מן הביברין וכו',** בטעם הא דצידה אסורה ביו"ט ולא הותרה לצורך אוכל נפש, נחלקו הראשונים, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 1.

בביאור דיני צידה שנתפרשו במתניתין ובסוגיין נתבאר באורך במ"מ למלאכת צד דף מס' 2.

**בע"ח שניצודו ביו"ט**

**מצודות חי' ועופות ודגים שעשאן מערב יו"ט לא יטול מהן ביו"ט אא"כ יודע שנצודו מערב יו"ט,** ממה שאמרו בגמ' דהו"ל ספק מוכן, מבו' דאיסורא דבע"ח שניצודו ביו"ט הוא משום איסור מוקצה.

והראשונים כתבו דמודה בזה ר"ש דה"ז אסור משום מוקצה,[[1]](#footnote-2) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דהוא משום דהו"ל מוקצה מחמת איסור דלא יהיב דעתי' עלי' מאתמול כלל, ודמי לכוס קערה ועששית דמודה בהו ר"ש,[[2]](#footnote-3) ונתחדש בדבריו דהא דמודה ר"ש כשאין יושב ומצפה, הוא אף היכא דלא דחיי' בידים, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 18. - **ב** הראב"ד בכתוב שם כתב די"ל דהו"ל כגרו"צ דמודה בהו ר"ש, וכ"כ התוס' בעירובין מ' א' ד"ה הא ודאי ובחולין י"ד א' ד"ה מחתכין דדגים שניצודו הוו כגרו"צ.[[3]](#footnote-4) - **ג** הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב דמודה ר"ש בדבר שאינו ברשות אדם כגון דגים הניצודים וחי' ועוף של רשתות ומכמורות, וכ"כ הרמב"ן לעיל כ"א ב' דדגים שניצודו ל"ה ברשות אדם כלל, וע"כ אין בהן הכנה כלל.[[4]](#footnote-5) - **ד** הרמב"ן במלחמות בתו"ד כתב די"ל דהא דהן אסורין הוא משום דאי שרית לי' בו ביום גזירה שמא יצוד, ודמי לאיסור פירות הנושרין,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הרשב"א בשבת קנ"א א'.

**ספק מוכן**

**ספק מוכן ר"ג מתיר ור' יהושע אוסר,** לקמן בסוגיין פליגי רב ולוי בדעת ר"ג דספק מוכן מותר, דלרב אינו מותר אלא בטלטול, אך באכילה אסור, וללוי הוא מותר אף באכילה, והרא"ה והר"ן כתבו לפ"ז, דבע"כ דת"ק דאסר הוא אף בטלטול, שהרי לדעת רב אף ר"ג לא התיר אלא בטלטול, ובע"כ דת"ק אסר אף בטלטול, וכן הוכיח הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות א'),[[6]](#footnote-7) - ובטעם הא דספק מוכן מותר, כתב בפי' הר"י מלוניל דהוא משום דספיקא דרבנן לקולא, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, ועמש"נ להלן בטעמא דמ"ד דהוא אסור באכילה ומותר בטלטול.

ובדעת מ"ד דספק מוכן אסור, נחלקו הראשונים, דהרשב"א לקמן בסוגיין כתב דלא אסרו בספק מוכן, אלא בכה"ג דאפשר שהוכן ע"י מלאכה דאורייתא כצידה ולקיטה, אך שאר ספק מוכן שרי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"א ה"ב וה"ג דאיסור מוקצה דרבנן והולכין בספיקו להקל, ורק היכא שקרוב לבא ליגע בשל תורה הולכין אף בספיקו להחמיר כשל תורה, וע"כ הוא דבע"ח דספק אם ניצודו ביו"ט אסורין, דאם אתה מתיר כן, קרוב הדבר להתיר צידה שאסורה דבר תורה, ולפיכך החמירו בספיקו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם פ"ב (ה"י), וכ"כ הרשב"א בבית נתיבות ש"ה פכ"ה (הלכה קצ"ו).

אך דעת ש"ר דהא דספק מוכן אסור, הוא בכל ספק מוכן, ובטעם האיסור בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהוי דשיל"מ, וספיקו אסור אפי' בדרבנן, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכ"כ ההשלמה והמכתם והמאורות בסוגיין והשלנ"ל לעיל ד' א', וכ"כ הסה"ת בסימן נ"ה, והאו"ז בהל' פסח סימן רנ"ו בשם ר"י, והראבי"ה בסימן ש"פ בתשו' רבינו יואל, והמרדכי בפסחים סימן תקע"א, ובתשו' מהר"ם חלאוה סימן כ"ב, והמ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בשבת קנ"א א' בסו"ד, ובד' הרשב"א שם. - **ב** התו"י לעיל ג' ב' כתבו דהוא משום דאיסור מוקצה חמיר כעין דאורייתא.[[7]](#footnote-8) - **ג** המאירי בסוגיין כתב דהוא משום דאיסור אכילת מוקצה הוא מה"ת,[[8]](#footnote-9) וע"כ הוי ספיקו להחמיר, והא דאסרו אף לטלטלו, הוא שמא מתוך טלטולו יבא לאכלו. - **ד** המאירי כתב דאף אם איסור אכילת מוקצה הוא מדרבנן, פעמים שהולכין בכיו"ב להחמיר, לפי מה שהדבר קרוב לידי איסור, והמ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו כתב די"ל שרצו חכמים להחמיר בספק זה. - **ה** המאירי לעיל ב' ב' כתב די"ל דהוא משום דיש דברים שגוף התקנה או גוף הגזירה היתה על הספק, ושמא הוא מתפרש כמש"כ המרכה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו, דתחילת גזירת חכמים כך היתה שכל שאיננו ודאי מוכן אסור, ונמצא ספק מוכן הו"ל ודאי דדבריהם. - **ו** הראבי"ה בסימן תשס"ג כתב דהחמירו בספק מוכן משום דמוקצה משום הוצאה גזור, והביאו המרדכי (השלם) בסימן תרפ"ה.

**טעמא דמ"ד דספק מוכן אסור באכילה ומותר בטלטול**

בטעמא דמ"ד דספק מוכן אסור באכילה ומותר בטלטול, מצינו כמה דרכים, ותליא בביאור הא דספק מוכן אסור, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דכולי האי לא אחמירו בספק מוכן דליתסרו בטלטול, ומשמע דהיינו דהא דאסרו בספק מוכן, הוא משום שהחמירו חכמים באיסורא דאינו מוכן לאסור אף בספק, ולא החמירו כולי האי לאסרו אף בטלטול, והיינו משום דאיסור טלטול מוקצה קייל מאיסור אכילתו, וכ"כ החת"ס בריש מכילתין ובמהדו"ב בפתיחה למכילתין דאיסור אכילה דמוקצה חמיר כעין דאורייתא, ואיסור טלטול הוא מגזירת נחמי', וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 1. - **ב** בד' המאירי מבו' דהוא משום דעיקר הא דאסרו בספק מוכן הוא משום דאיסור אכילת מוקצה הוא מה"ת, אך באיסור טלטול דאינו אלא מדרבנן הוי ספיקו להקל. - **ג** בחי' הגרע"א כתב בתו"ד די"ל דהוא משום דהא דספק מוכן אסור הוא משום דהו"ל דשיל"מ, ולענין טלטול לא חשיב כדשיל"מ, כיון שיכול לטלטלו גם היום וגם למחר, והטלטול שיטלטל היום הוא בפנ"ע ולמחר הוא בפנ"ע, וכמש"כ כן הצל"ח בסוגיין ולעיל ג' ב' ובפסחים ט' ב' ובתשו' נובי"ת אהע"ז סימן ל"ח, (ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 5).

**טעם הא דאין ספק מוכן אסור בטלטול מכח הא דהוא אסור באכילה**

הרי"ף לקמן בסוגיין כתב דכל דבר האסור באכילה ביו"ט מוקצה הוא ואסור בטלטול, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', והיש"ש בסימן ט' תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דלר"ג ספק מוכן שרי בטלטול אף דהוא אסור באכילה, ולא אמרינן דכיון דהוא אסור באכילה, מוקצה הוא ואסור לטלטלו, - והמג"א בסימן תקט"ו סק"ב כתב לישב, דכיון דמן הדין שרי אף באכילה, אלא שהחמירו לאסרו מספק, לא החמירו לאסרו אף בטלטול, והיינו דאף דבפועל א"א לאכלו, אי"ז מועיל לחשבו כמוקצה, ורק אם מדינא אינו ראוי לאכילה חשיב כמוקצה,[[9]](#footnote-10) וע"כ כיון דמדינא שרי, ואינו אסור אלא משום חומרא, ל"ה כמוקצה, - והחת"ס לעיל ב' א' כתב לישב, דכיון דאין איסורו אלא משום ספק, אין איסור זה עושהו כצרורות, והיינו דלהצד שאינו מוקצה, ה"ה ראוי לאכילה, ואף דבפועל א"א לאכלו, ל"ה כמוקצה, (ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 4 בסופו), - ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א בסוגיין.

\*הפנ"י בסוגיין כתב דאין לומר דהא דמוקצה חשיב כדשיל"מ, הוא רק לענין אכילה ולא לענין טלטול, כיון שיכול לטלטלו גם היום וגם למחר,, שהרי לעיל ג' ב' תניא דביצה שנולדה ביו"ט אין מטלטלין אותה וכו' וספיקה אסורה, ומשמע דמספק היא אסורה אף בטלטול, אף דהא דאסורה מספק הוא משום דהו"ל דשיל"מ, כדמפרש רב אשי שם.

אך בחי' הגרע"א בסוגיין כתב די"ל דאף דעיקר הא דאסורה מספק אי"ז אלא באכילה משום דהו"ל דשיל"מ, מ"מ אחר דאסורה באכילה מחמת ספק, ממילא היא אסורה בטלטול דהו"ל כעצים ואבנים, - וכ"כ הצל"ח והגרע"א בסוגיין דטעמא דמ"ד דספק מוכן אסור אף בטלטול, הוא משום דאחר דהוא אסור באכילה מספק, הו"ל כעצים ואבנים ואסור אף בטלטול,[[10]](#footnote-11) ועמש"כ בזה הצל"ח לעיל שם.

ובד' המאירי בסוגיין מבו' דהא דה"ז אסור באכילה מכח הספק, אי"ז טעם לאסרו בודאי בטלטול, וזהו שהוצרך לפרש דטעמא דמ"ד דספק מוכן אסור בטלטול, אף דאיסור הטלטול אינו אלא מדרבנן, והדין נותן להקל בספיקו, הוא שמא מתוך טלטולו יבא לאכלו, ולא פירש דמכח הא דהוא אסור באכילה מספק הו"ל כעצים ואבנים.

**בטעם הסוברים דלא אסרו בספק מוכן משום דשיל"מ**

המ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו תמה ע"ד הרשב"א דס"ל דספק מוכן מותר, כשאינו קרוב ליגע בשל תורה, דמ"ש מביצה שנולדה ביו"ט דספיקה אסורה, משום דהו"ל דשיל"מ ואפי' בדרבנן ספיקו אסור, וכן הק' בתשו' מהר"ם חלאוה סו"ס כ"ב,[[11]](#footnote-12) - ובדעת הרשב"א מצינו כמה דרכים, **א** הב"ח בסימן תצ"ז אות ג' כתב דלא אסרו בספק דרבנן בדשיל"מ, רק היכא דאתחזק איסורא, כגון שהי' לפנינו ביצה שנולדה ביו"ט, ואח"כ נסתפקו על ביצה אחת אם היא זו שנולדה ביו"ט, אך היכא דלא איתחזק איסורא, הולכין להקל בשל דבריהם אף בדשיל"מ.[[12]](#footnote-13) - **ב** הבית מאיר שם כתב די"ל דהוא משום דבדברים הנפסדין ל"ה דשיל"מ, ואין לאסור אלא משום דקרוב ליגע באיסור תורה,[[13]](#footnote-14) אך כתב דאי"ז מתישב במה שהתיר הרשב"א עפי"ז בבהמה שספק אם הובא מחוץ לתחום, אף דאינה נפסדת. - **ג** הבית מאיר כתב די"ל עוד, דלא אסרו בספק ביצה שנולדה ביו"ט, אלא משום דבביצה לא שייך שמחת יו"ט, כמש"כ התוס' לעיל ט' ב' ד"ה אלמא, אך במידי דמיכל כבשר ודגים וכיו"ב דשייך בהן שמחת יו"ט, ל"ה כדשיל"מ, שהרי הוא צריך להן עכשיו לשמחת יו"ט, ולמחר לא יהא שמחת יו"ט, ולא גרע מהיכא דייפסד המאכל או שיהא לו הפסד ממון או טורח, דל"ה כדשיל"מ, (וגם מצינו לעיל י"ז ב' דאף דהמעשר ביו"ט אסור, מ"מ כל דלית לי' פירי אחריני לא העמידו דבריהם). - **ד** הבית מאיר שם מסיק דהוא משום דלא אסרו ספיקא דרבנן בדשיל"מ, אלא דומיא דגזירת פירות הנושרין ומשקין שזבו דאפשר ליגע בדאורייתא דיעלה ויתלוש או שמא יסחוט, אך בספק מוקצה דלי"ב משום לתא דאורייתא, ספיקו להקל אף בדשיל"מ.

**ספק מוכן בדברים הנפסדין**

בפי' הר"י מלוניל הק', דאף דחי' ועוף הוו דשיל"מ, כיון שאינם נפסדין אם יעמדו עד הערב, מ"מ בדגים שיהיו נפסדין לגמרי, מ"ט הוו כדשיל"מ, וכתב דכיון דרוב הדברים שיש להם מתירין אינם נפסדין בשעתן, לא נחלק בינו ובין הנפסדין בשעתן, וכ"כ היש"ש בחולין פ"ח סימן פ"ז דאף דבר המתקלקל חשיב כדשיל"מ, וכתב דהוא משום דסו"ס אם יהא ראוי לאכול יהא לו מתירין, והביאו בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ק"ב ס"ד.

אך הרשב"א והר"ן לעיל ד' א' כתבו דדוקא ביצה שאינה נפסדת אם ימתין לה עד הערב, חשיבא כדשיל"מ, וכ"כ השו"ע ביו"ד שם, - והשעה"צ בסימן תצ"ז סק"י כתב דלפ"ז לדעת הסוברים דאיסורא דספק מוכן הוא משום דהו"ל דשיל"מ, אין לאסור בדגים אם יתקלקלו כשימתין עד אחר יו"ט, עיי"ש,[[14]](#footnote-15) וכ"נ בתוס' הגרע"א במשנתינו.

**ספק מוכן ביו"ט שני**

הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות א' כתב דהא דספק מוכן אסור, הוא ביו"ט ראשון, אך ביו"ט שני שרי, דהו"ל **ספיקא דרבנן ולקולא,[[15]](#footnote-16) ועוד דהו"ל ספק ספיקא, דשמא מאתמול ניצודו, ואת"ל היום ניצודו שמא חול הוא, וכל ספק ספיקא אפי' בדאורייתא הוי לקולא ואף בדשיל"מ, והביאוהו הרא"ה ותלמיד הרמב"ן והר"ן והשטמ"ק בסוגיין,[[16]](#footnote-17) וכ"כ הרמ"ך בפ"א מיו"ט הכ"ב, והשו"ע בסימן תצ"ז ס"ד, והפר"ח שם.**

**אך הריא"ז בפירקין ה"ב דין ג' כתב לאסור אף ביו"ט שני, וכ"כ המאירי, וכ"כ הר"ן בשם י"א, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ל בהל' יו"ט אות כ"ד, וכ"כ היש"ש בסימן ז', וכ"כ המג"א בסימן תצ"ז סק"ד, והגר"א שם ס"ד, והגר"ז שם ס"ח ובסימן תקט"ו ס"ד, - ועמש"כ המ"ב בסימן תצ"ז סקי"א.[[17]](#footnote-18)**

י"ב סיון פ"א

דף מס' 2

**כ"ד ב' - אלא למ"ד מותרין באכילה פירות בני יומן מי שרו באכילה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר"ג ס"ל דנכרי שהביא ביו"ט דגים או פירות אע"פ שצדן ביו"ט מותרין, ומשמעות דבריו דאף אם נודע שצדן ביו"ט מותרין, ועמש"כ בזה הפנ"י והראש יוסף והצל"ח לעיל בסוגיין, - והפנ"י והצל"ח כתבו דכ"ז הוא בדגים שניצודו ביו"ט, אך פירות שנלקטו ביו"ט מודה ר"ג דאסורין, ועיי"ש שכתבו דזהו דפרכינן דפירות בני יומן מי שרו באכילה ומי שרו בטלטול, ומה"ט הוא דפרכינן מפירות ולא פרכינן מדגים.[[18]](#footnote-19)

**ולטעמיך פירות בני יומן מי שרו בטלטול,** לדעת הרי"ף ודעימי' דכל דבר האסור באכילה אסור אף בטלטול משום מוקצה, הרי דזהו דפריך דכיון דפירות בני יומן אסורין באכילה, יש לאסרן אף בטלטול, והיש"ש בסימן ט' עמד בזה דא"כ הול"ל ולטעמיך מאחר דאסור באכילה בטלטול מי שרי והוא מוקצה הוא, והוכיח מזה דדבר האסור באכילה ל"ה מוקצה, והא דפריך דפירות בני יומן מי שרו בטלטול, היינו משום דפשיט"ל דמחובר הוי מוקצה.

**מוקצה דמחובר**

**אם יש מאותו המין במחובר אסור,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דה"ז אסור משום מוקצה, והתוס' לעיל ג' א' (ד"ה גזירה) ובחולין י"ד א' (ד"ה מחתכין) הוכיחו כן מהא דמייתי לה הכא גבי ספק מוכן,[[19]](#footnote-20) וכתב דהוא אף לר"ש, משום דהוי כגרו"צ דמדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו,[[20]](#footnote-21) וכ"כ הר"י מלוניל, והרא"ש בסימן ב', וכ"כ התוס' לעיל שם ובחולין שם, וכ"כ התוס' בשבת קכ"ב א' (ד"ה איני) בתי' הב', והרשב"א והריטב"א שם. - **ב** הבעה"מ כתב דא"צ לה"ט דמדלא לקטינהו אקצינהו, דבלא"ה הו"ל מוקצה, משום דמודה ר"ש בכל מוקצה מחמת איסור שאין דעתו עליו ככוס קערה ועששית,[[21]](#footnote-22) וכ"כ הר"ן, והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות א',[[22]](#footnote-23) וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת קכ"ב א' ד"ה איני בתי' בתרא, ועד"ז כתב הרמב"ן בשבת שם דהו"ל כבע"ח שמתו דמודה בהן ר"ש, וכ"כ הר"ן והנימו"י שם,[[23]](#footnote-24) וכתבו דאף למ"ד דחלוק ר"ש אף בבע"ח שמתו, הכא מודה משום דאין אדם יושב ומצפה להן כלל. - **ג** הרמב"ן במלחמות הוכיח מסוגיית הגמ' בפסחים נ"ו ב' דפירות הנושרין בשבת שהי' דעתו עליהן מבעו"י, לי"ב משום מוקצה, וע"כ הוא דהיו אנשי יריחו אוכלין משל מכבדות, כיון דדעתם עליהן מאתמול, (שהרי פורצין פרצות בגנותיהן לשם כך), והוו כמוכנים, (ואנשי יריחו לא ס"ל לגזירת פירות הנושרין), וכתב לפ"ז דאין לאסור בפירות שלקט הנכרי ביו"ט משום מוקצה, דכל שהי' דעתו עליהן מערב יו"ט, כגון ששמעו אותו אומר למחר אתלוש פירות הללו, הוו מוכנים במחובר, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן מבו' דהיינו רק משום דדעתו של הישראל עליהן, (ולא סגי במה דדעת הנכרי עליהן), וכ"כ השטמ"ק, ואין איסורן אלא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, או מגזירת פירות הנושרין, ועמש"נ להלן אם לדעת ר' יהודה יש לאסור בפירות הנושרין משום מוקצה מחמת איסור.

במש"כ בפירש"י דאיסור פירות שנלקטו מן המחובר הוא משום דמדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו, כתב הב"י בסימן ש"י ס"ב דהיינו דכיון דע"י לקיטתו היו ניתרים ואי לא לקיט להו אסור ליהנות מהם במחובר, ע"כ כל שלא לקטם הו"ל כמו שדחאן בידים ופירש שאינו רוצה ליהנות מהן, וע"כ אף אם ליקטן נכרי אסורין דהו"ל מוקצה,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש שכתב דמשו"ה גזרו בכל מחובר אפי' היכא שלא הי' בידו ללקטן, דלא פלוג רבנן, - ובפירש"י הוסיף דלא תחלוק במחובר בין שלו לשל נכרי, והרשב"א בשבת שם פירש דהיינו דבשל נכרי ליכא לה"ט דמדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו, ואפ"ה ה"ז אסור, דכיון דבשל ישראל אסור מה"ט, אף בשל נכרי אסור כדי שלא תחלוק,[[25]](#footnote-26) וכ"כ הפנ"י בסוגיין.

והפנ"י עמד במש"כ רש"י לדמותו לגרו"צ, שהרי איסור גרו"צ הוא משום דאיכא תרתי דדחינהו בידים ולא חזי, וא"כ אף דנימא דפירות מחוברין חשיבי כדחיי' בידים, מדלא לקטינהו מאתמול, מ"מ כיון דחזו לאכילה, אלא דאיסור תלישה רכיב עלייהו, ל"ד לגרו"צ,[[26]](#footnote-27) וכתב דהוא משום דמחובר אין תורת אוכל עליו, וע"כ דמי לגרו"צ דלא חזו.

\*הב"י בסימן שי"ח ס"ב עמד במש""כ כמה מקמאי דשוחט בשבת לחולה לי"ב משום מוקצה לדעת ר"ש, משום דלא דחיי' בידים, דמ"ש ממחובר דאמרינן דכיון דהו"ל ללקטם מבעו"י ולא לקטם אסח דעתי' מינייהו והו"ל מוקצה, והרא"ש גופי' כתב בסוגיין דפירות שנתלשו מן המחובר הוו מוקצה אף לר"ש, ובשוחט בשבת לחולה ס"ל דל"ה מוקצה, - וכתב דצ"ל דדוקא במחובר אמרינן דמדלא לקטינהו אקצינהו, לפי שכל אדם יכול ללקוט בידיו, משא"כ בבהמה שצריכה לישחט ע"י מומחה ובסכין בדוק וגם יש טורח בשחיטתה, ואפשר שהי' בדעתו לשחטה אלא שלא נזדמן לו מומחה או סכין בדוק או שלא יכול ליפנות מעסקיו כדי לשחטה, וכיון שאין מניעתו מלשחוט מוכיח שהקצה אותה לא אמרינן בה מדלא שחטה אקצה.[[27]](#footnote-28)

\*הרמב"ן במלחמות כתב דכיון שיש הכנה במחובר והנכרי א"צ הכן, הרי כל פירות מוכנין ואף המחוברין שלו שתלשן, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולכאו' לפ"ז אף כשלא הי' דעת הישראל עליהן מבעו"י לי"ב משום מוקצה.

אך הרמב"ן בהמש"ד כתב דרק אם היתה דעתו עליהן כאנשי יריחו אין בו דין מוקצה, וכתב לדמותו להא דמהני תנאי בכוס קערה ועששית ובסוכה רעועה, וכתב עוד דהא דבעינן לטעמא דמוקצה בנכרי שתלש לעצמו ביו"ט דמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין דהן אסורין לישראל, וכתב די"ל דהוא משום גזירת פירות הנושרין, ומבו' דמודה לד' רש"י דכל שלא הי' דעת הישראל עליהן מבעו"י יש בהן משום מוקצה, וצ"ע.

\*הרמב"ן במלחמות לעיל כ"א ב' נסתפק לדעת ר' יהודה דאית לי' מוקצה, אם יש לאסור בפירות הנושרין גם משום מוקצה, דאף למש"כ שם דמוקצה מחמת איסור לא יצא מכלל הכנתו אלא לאיסורו וכל שהוכן בהיתר לי"ב משום מוקצה, מ"מ בפירות הנושרין שאין בהן הכנה כלל, הו"ל מוקצה מחמת איסור, והיינו דרק "דבר המוכן" שקפץ עליו איסור שבת, לא יצא מכלל הכנתו אלא לאיסורו, ומשא"כ בפירות הנושרין דלי"ב הכנה, או דאף לדידי' אין לאסור בפירות הנושרין אלא מגזירה שמא יעלה ויתלוש, אך לי"ב משום מוקצה, דהוי ככל מוקצה מחמת איסור דלא יצא מכלל הכנתו אלא לאיסורו.[[28]](#footnote-29)

ולכאו' למש"כ הרמב"ן לדון דלי"ב משום מוקצה, כיון דלא יצא מכלל הכנתו אלא לאיסורו, ה"נ פירות שתלשן הנכרי לי"ב משום מוקצה, דכל שתלשו הנכרי חשיב דלא נעשה איסור שבת כלל, כמש"כ בתשו' מהרש"ל סימן ע"ה, ובתשו' מהר"י הלוי סימן כ"ט, - אך בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קכ"ב א' מבו' דדבר שאינו ראוי לכוס שאפאו ובישלו הנכרי הוי מוקצה, והר"ן שם כתב לדמותו לשוחט בשבת לחולה דאסור לבריא, ומבו' דאף כשנעשית המלאכה ע"י נכרי, יש בו משום מוקצה, אף דהרמב"ן והר"ן גופייהו שם קמ"ד ב' כתבו להך מילתא דדבר המוכן שקפץ עליו איסור שבת לא יצא מכלל הכנתו אלא לאיסורו, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ח סק"ז, וצ"ע.

**בטעמא דרש"י ודעימי' שלא פירשו דהא דאסירי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט**

הרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ד רש"י ודעימי', שהרי בע"כ דהא דפירות אלו אסורין הוא משום איסור מלאכה, דמה"ט הוא דאסורין אף לערב בכדי שיעשו, ומ"ט הוצרכו לפרש דהא דהן אסורין ביו"ט הוא משום מוקצה, - ובדעת רש"י ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הר"ן כתב בדעת הבעה"מ דהוא משום דס"ל דנכרי שעשה מלאכה לצורך ישראל, אי"ז אסור לישראל אחר, ובע"כ דהא דהכא אסור אף לישראל אחר הוא משום מוקצה, והא דאף לערב אסור אף לישראל אחר, הוא משום דאם יתירו לו לערב, אף שהוא אסור למי שבא בשבילו, יהא סבור שאף ביומו מותר לו, וע"כ השוו איסורו לגמרי, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות א'. - **ב** הר"ן כתב בדעת רש"י שכתב לה"ט ללמדנו דאף פירות שתלש נכרי לעצמו ביו"ט, אסורין לישראל ביומן, כמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין מ' א'. - **ג** היש"ש בסימן ה' כתב בדעת רש"י ודעימי' דס"ל דמשום איסור מלאכה ל"ה הפירות אסורין אף בטלטול, דלא ס"ל כד' הרי"ף ודעימי' דכל דבר האסור באכילה ביו"ט הוי מוקצה ואסור אף בטלטול, וע"כ הוצרכו לטעמא דמוקצה דמכח זה הן אסורין אף בטלטול. - **ד** בחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל ג' א' ובחולין ט"ו א' כתב בדעת רש"י דהוא משום דר"פ גופי' ס"ל לעיל ג' ב' דספק דרבנן לקולא אף בדשיל"מ, ובע"כ דהא דאסר בפירות שספק אם נתלשו מן המחובר ביו"ט,[[29]](#footnote-30) הוא משום דמוקצה חמיר כעין דאורייתא, וכמש"כ התו"י לעיל ג' ב', וע"כ הוצרך רש"י לפרש דיש בהן משום מוקצה, והא דאסרינן לערב בכדי שיעשו ולא שרינן לה משום ספק דרבנן, הוא משום דאחר דבהספק ביומו קם דינא דספיקו לחומרא, ע"כ אף בערב מחמרינן בספיקו, (דדמי למש"כ בתשו' מהריב"ל דאם בישלו בכלי ספק טריפה אסור אף אחר שנעשה הכלי אינו בן יומו).[[30]](#footnote-31) - **ה** בחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל שם כתב די"ל עוד, דהוא משום דתלישה ביו"ט לצורך אוכל נפש אינה אסורה אלא מדרבנן, ול"ה לנו לאסור לישראל אחר, דדמי להבא מחוץ לתחום דמותר לישראל אחר, ופירש"י דהוא משום דאין איסורו אלא מדרבנן, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דה"ז אסור ביומו משום מוקצה, ואחר דהוא אסור משום מוקצה ואינו ראוי ביומו, הו"ל תלישה שלא לצורך אוכל נפש דאסורה מדאורייתא.[[31]](#footnote-32)

**בטעמא דרש"י ודעימי' שלא פירשו דאיסורן הוא מגזירת פירות הנושרין**

התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזירה הק' דמ"ט בעינן לטעמא דמוקצה, ותיפו"ל משום גזירת פירות הנושרין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמיירי בדבר דבעי מרא וחצינא כגון לפת וצנון דל"ש שמא יעלה ויתלוש דאדכורי מדכר, וכתבו עוד דדוקא בפירות וענבים שייך שמא יעלה ויתלוש ושמא יסחוט לפי שאדם מתאוה להם ובעודו בכפו יבלענו, והמהרש"א שם כתב דהוא חד תירוצא בב' טעמים, וכמש"כ התוס' בשבת קכ"ב א' (ד"ה איני) ובחולין י"ד א' (ד"ה מחתכין), ועמש"כ בזה המהר"ם שיף שם. - **ב** הרשב"א בשבת קכ"ב א' כתב דבפירות האדמה ליכא לגזירת פירות הנושרין משום דאין נתלשים מעצמן,[[32]](#footnote-33) וכ"כ הר"ן שם בדין עשבים, אך הרמב"ן שם נסתפק בזה די"ל דגזרו בכל הנתלשין מן המחובר. - **ג** בחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל ג' א' כתב דאם משום גזירת פירות הנושרין ל"ה אסרינן בספק אם נתלשו ביו"ט, לר"פ לטעמי' דס"ל לעיל ג' ב' דספיקא דרבנן לקולא אף בדשיל"מ, וכל הא דאסרינן להו מספק הוא משום דיש בהן משום מוקצה, ומוקצה חמיר כעין דאורייתא, כמש"כ התו"י לעיל ג' ב', וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל שם.

**בטעםֻ הא דבעינן לגזירת פירות הנושרין ולא אסרינן משום מוקצה**

התוס' לעיל ג' א' ד"ה גזירה עמדו במה שאמרו שם דפירות הנושרין אסורין מגזירה שמא יעלה ויתלוש, ותיפו"ל משום מוקצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בתחילת דבריהם כתבו דלדעת ר"ש אין בפירות הנושרין משום מוקצה, ואין איסורן אלא מגזירה שמא יעלה ויתלוש, אך דחו לזה מכח מש"כ בפירש"י הכא דפירות שנלקטו ביו"ט הוו מוקצה אף לר"ש. - **ב** התוס' שם כתבו דאיירי בפירות שבחצר דלי"ב משום מוקצה, משום דהוו מוכן לעורבים ומוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, כמו שאמרו בפסחים נ"ו ב', וכ"כ התוס' בשבת קכ"ב א' ד"ה איני ובעירובין מ' א' ד"ה הא ודאי, והתורי"ד לעיל ב' ב'.[[33]](#footnote-34) - **ג** התוס' בעירובין שם כתבו דאיירי בגונא דהוא יושב ומצפה שיתלשו, דבכה"ג ל"ה מוקצה לר"ש,[[34]](#footnote-35) וכ"ה מבו' בד' התוס' בחולין י"ד א' (ד"ה מחתכין), וכ"כ המהרש"ל לעיל ג' א' בביאור ד' התוס' שם, (אך המהרש"א שם פירש לדבריהם בע"א), ועד"ז כתב הרשב"א לעיל ב' ב' דאיירי בפירות דזימנין דעבידי דנתרי, דאדם יושב ומצפה מתי יפלו, ולי"ב משום מוקצה. - **ד** הרשב"א לעיל שם ובחולין י"ד א' כתב בשם רבינו יונה דמה שאמרו התם דאיסורם הוא מגזירה שמא יעלה ויתלוש, הוא משום דרק מה"ט הוא דאסרו גם בביצה שנולדה ביו"ט, דאם ל"ה בפירות הנושרין אלא משום מוקצה, ל"ה גזרינן אטו מוקצה.[[35]](#footnote-36)

י"ג סיון פ"א

דף מס' 3

**מוקצה בשל נכרי**

**כ"ד ב' -** בירושלמי בפירקין ובשבת פ"א ה"ז פליגי ר' חייא רבה ור"ש ברבי, דדעת ר' חייא רבה דאין הנכרי צריך הכן, ודעת ר"ש ברבי דהנכרי צריך הכן, והראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דכל דהוי מוקצה בשל ישראל כגרו"צ או כתמרי דעיסקא, ה"ז אסור אף בשל נכרי, ומה שאמרו דאין הנכרי צריך הכן, היינו דלא נימא דליהוי פירות דנכרי כמדבריות לישראל, דאין דעת הישראל עליהן מאתמול, וקמ"ל דאין פירות הנכרי צריכין הכנה לישראל, ובסו"ד כתב דהפלוגתא אם יש הכן לנכרי, היינו דישראל שהביא דורון לישראל אחר ספיקו מוכן הוא שלא הביא אלא מן המותר לו, ובנכרי שהביא דורון נחלקו אם ספיקו מוכן או אינו מוכן, - אך דעת ש"ר דדינא קתני דאף דבר דהוי מוקצה כשהוא ביד ישראל, מ"מ כל שהוא ביד נכרי ל"ה מוקצה, משום דאין הנכרי צריך הכן.

והך דינא דאין הנכרי צריך הכן, מצינו בד' הראשונים בכ"ד, **א** הבעה"מ בסוגיין כתב דבכל מוקצה בתלוש אין חוששין בשל נכרי, לפי שאין הכן לנכרי, וכ"כ ההשלמה. - **ב** הרמב"ן בשבת קכ"ב א' כתב דכל שעשה נכרי כבש מעצים תלושין שברשותו, אין בו משום מוקצה, ופירש דהוא משום דאין הנכרי מקצה כלום ודעתו על הכל וא"צ הכן, וכ"כ הר"ן שם.[[36]](#footnote-37) - **ג** הר"ן בשלהי מכילתין כתב דבהמות מדבריות של נכרי ל"ה מוקצה, דאין הנכרי צריך הכן, וכ"כ השו"ע בסימן תצ"ח ס"ג. - **ד** בתשו' הרשב"א ח"ד סימן מ"ז כתב דאף דפירות שבאו מחוץ לתחום הוו מוקצה, דכל שאינם בתוך התחום הקצו אותם הבעלים מדעתם, מ"מ כל שהם של נכרי ל"ה מוקצה, דאין הנכרי צריך הכן, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בסוגיין, ובעבוה"ק בית נתיבות ש"ה פכ"ה הלכה קצ"ו, וכ"כ הרמ"א בסו"ס תקט"ו.

**מוקצה מחמת איסור בשל נכרי**

הבעה"מ בסוגיין כתב דאף דאין הכן לנכרי, מ"מ מוקצה דמחובר הוא אף בשל נכרי, ומה"ט הוא דפירות שלקט הנכרי מן המחובר אסורין, והמאירי פירש דהיינו דמוקצה מחמת איסור אסור אף בשל נכרי, וכל הא דאין הנכרי צריך הכן, הוא במוקצה מחמת היסח הדעת, וכ"כ הריטב"א בשבת קכ"ב א' דכל הא דאין הנכרי צריך הכן הוא בדברים התלושים שברשותו שאינו מחוסר מלאכה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והר"ן שם דדברים שאין ראויין לכוס שאפאן או בישלן הנכרי, הוו מוקצה, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות ג' דמוקצה מחמת איסור ומחמת מיאוס הוא אף בשל נכרי, וכ"כ הפוסקים בסימן ש"י ס"ב דבדבר האסור בביה"ש משום מחובר, לא אמרינן דאין הנכרי צריך הכן, - אך הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב דכיון שיש הכנה במחובר והנכרי א"צ הכן, הרי כל פירותיו מוכנין ואף המחוברין שלו שתלשן הרי הן כפירות הנושרין לאנשי יריחו שאין בהן משום מוקצה.[[37]](#footnote-38)

**גרוגרות וצימוקים של נכרי**

ממש"כ הבעה"מ דכל מוקצה בתלוש אין חוששין בנכרי לפי שאין הכן לנכרי, משמע דאף גרו"צ של נכרי ל"ה מוקצה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין, והארחות חיים בהל' יו"ט סל"ג, והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"י ס"ב, והפר"ח בסימן תצ"ז סט"ו, והבית מאיר בסימן ש"י ס"ב כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דאף גרו"צ ל"ה מוקצה אלא משום דדחינהו בידים, ובשל נכרי לא חשיב כדחיי' בידים.

אך המאירי לקמן בסוגיין כתב דגרו"צ הוו מוקצה אף בשל נכרי, מפני שהקצאתן בעצמן מחמת מיאוסן, והאהל מועד בדרך ח' נתיב א' כתב דגרו"צ שהכל מוקצין מהן מדעתן, אף ברשות הנכרי צריכין הכנה והזמנה לישראל,[[38]](#footnote-39) וכ"נ בד' הכל בו בסימן ל"א, והדרישה בסימן ש"י סוסק"ד עמד בסתירת דבריו,[[39]](#footnote-40) וכ"נ ממש"כ הסה"ת בסימן רמ"ח והסמ"ג לאוין ס"ה לאסור בפת שאפה הנכרי, משום דהוי כגרו"צ, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן שכ"ה סק"י, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ב להוכיח ממש"כ רש"י ודעימי' דהא דמחובר הוי מוקצה אף לר"ש הוא משום דהוי כגרו"צ ולא תחלוק במחובר בין שלו בין של נכרי, ומשמע דה"נ בגרו"צ אסורין אף בשל נכרי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכל דהוי מוקצה משום דלא חזי הוא גם בשל נכרי, דאטו משום דנכרי הוא נותן דעתו יותר למידי דלא חזי, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ג דגרו"צ דלא חזו כלל, הוו מוקצה אף בשל נכרי.[[40]](#footnote-41)

**מוקצה מחמת חסרון כיס של נכרי**

הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות ג' צידד דאף דבר שיש בו חסרון כיס, ל"ה מוקצה כשהוא של נכרי, - אך לכאו' לדעת הסוברים דגרו"צ של נכרי הוו מוקצה, משום שהכל מקצין מהן מדעתן, הדין נותן דאף דבר דלכל העולם הוא מוקצה מחמת חסרון כיס, הוי מוקצה אף כשהוא של נכרי, וצ"ע.

**נולד בשל נכרי**

הרמב"ן והר"ן בשבת קכ"ב א' כתבו דנכרי שעשה כבש ל"ה מוקצה, משום דאין הגוי צריך הכן, ומבו' דאף דכבש שנעשה מעצים הוו כנולד, דדמי לחקק קב מבקעת שאמרו שם כ"ט א' דהוי נולד, מ"מ כל שהוא של נכרי שרי, דאף נולד שרי בשל נכרי, וכ"כ הלבוש בסימן תק"ה.

אך הריטב"א בשבת שם כתב לאסור בנכרי שעשה כבש, משום דהוי נולד גמור, וכ"כ שם לצדד דנכרי שאפה פת ביו"ט מקמח שלו הוי מוקצה, דאף דאין הנכרי צריך הכן וקמח ראוי הוא לכוס, מ"מ הויא הפת כנולד ומוקצה גמור, ומשמע דהיינו דנולד אסור אף בשל נכרי, ול"מ בזה הא דאין הנכרי צריך הכן, וכן האריך השכנה"ג בסימן תק"ה בהגב"י סק"ד,[[41]](#footnote-42) וכ"כ המג"א שם סק"ג, והעולת שבת בסימן ש"י סק"ד, והא"ר שם סק"ג, והמ"ב שם סקי"ב, והשכנה"ג שם כתב דהוא משום דרק מוקצה דמחמת היסח הדעת אין הכן לנכרי, אך במוקצה דנולד אין לחלק בין ישראל לנכרי, והמחה"ש בסימן תק"ה שם הוסיף לפרש דהיינו דהא דליכא מוקצה בשל נכרי הוא משום דדעתו על הכל והוי בידו, ומשא"כ בנולד דל"ה בעולם, מאי מהני דעתו של נכרי.

**גמרו בידי אדם בשל נכרי**

האו"ז בסימן שנ"ה הביא פלוגתת הראשונים במנעלים שעשה הנכרי ביו"ט, אם אסורין משום מוקצה, או דהוו כגמרו בידי אדם דשרי, וכן נחלקו הראשונים בדין פת שאפה נכרי בשבת אם ה"ז אסור, או דהוי כגמרו בידי אדם דשרי, ונתבאר בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 22, עיי"ש.

ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ט הק' דמ"ט פירות שתלשן הנכרי מן המחובר אסורין, ולא שרינן להו משום גמרו בידי אדם, והוכיח מזה דפירות שנתלשו מן המחובר חשיבי כנולד, ול"מ בזה גמרו בידי אדם, ­- והב"י בסימן שכ"ה ס"ד כתב דשאני בפירות דאפשר ליגמר שלא ע"י אדם כגון שיפלו מאליהן, וע"כ הן אסורין אף כשלקטן אדם, ומשא"כ בפת שטחן הנכרי ואפה, דא"א ליעשות אלא ע"י אדם, וצ"ב, ותמהו ע"ז הב"ח שם, ובתשו' פנ"י ח"ב או"ח סימן י', - ועמש"כ בזה הב"ח וחי' מהרל"ח שם, ובתשו' פנ"י ח"ב או"ח סימן י', והתפארת למשה בהגה' הרא"ש בשלהי פירקין, והבית מאיר בסימן שי"ח ס"ב בסו"ד, והחזו"א בסימן מ"ד סוסק"ח, ואכמ"ל.

י"ד סיון פ"א

דף מס' 4

**הנאה ממלאכת נכרי, ודין בכדי שיעשו**

**כ"ד ב' - ולערב אסורין בכדי שיעשו,** בפירש"י כתב דטעם האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, וכן משמע בפירש"י בשבת קכ"ב א' ד"ה כדי שיחמו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין בסו"ד ובחולין שם, והרשב"א בעירובין מ' א' ובחולין שם, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, והריטב"א בעירובין ל"ט ב'.

אך התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י, דטעם האיסור הוא שמא יאמר לנכרי לך ולקט, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' בשם ר"ת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ח, והרא"ש בפ"ק דחולין סימן י"ט.

**הבא ביו"ט ראשון אם שרי בליל יו"ט שני**

בפלוגתא זו בטעם הא דצריך להמתין כדי שיעשו כתבו הראשונים כמה נפ"מ, **א** בפירש"י בסוגיין ובעירובין ל"ט ב' ד"ה לא תימא להו ובתשו' סימן ק"ג, כתב דהא דלערב מותרין בכדי שיעשו, הוא לערב ראשון, אע"ג דהוא ליל יו"ט שני, ומשום דממ"נ אם הוי יום שני חול הרי המתין בכדי שיעשו, ואם הוי קדש, נמצא שנלקטו בחול, וכתב כן בשם רגמ"ה ורבינו קלונימוס, וכ"כ הבה"ג בהל' יו"ט,[[42]](#footnote-43) והבעה"מ והפסקי רי"ד והריא"ז וההשלמה והרשב"א והר"ן בסוגיין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה', והרוקח בסימן ש"ג, והשבה"ל בסימן רמ"ז, והרשב"א בעבוה"ק בית נתיבות ש"ה פכ"ה הלכה ר"א, וכ"כ המ"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' בשם הרמב"ם והראב"ד, וכ"כ השו"ע בסימן תקט"ו ס"א.

אך בפירש"י כתב בשם הבה"ג ור"י הלוי דאסורין עד ליל מוצאי יו"ט שני דבעינן לילה הראוי לעשי', וכ"כ התוס' בסוגיין והרא"ש בסימן ב', והסה"ת בסימן ר"נ, והסמ"ג לאוין ע"ה, והראבי"ה בסימן ש"פ, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן שפ"א, והטור בסימן תקט"ו.

והתוס' ועוד מקמאי כתבו דד"ז תליא בטעם הא דצריך להמתין בכדי שיעשו, דאם הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, יש להתיר בליל יו"ט שני, כיון דממ"נ וכו' ואינו נהנה ממלאכת יו"ט, אך אם הוא כדי שלא יאמר לנכרי לעשות, יש להצריך להמתין עד מוצאי יו"ט שני, דאל"כ אכתי יש לחוש שיבא לומר לנכרי לעשות.

והלח"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד עמד לפ"ז במש"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם להתיר בליל יו"ט שני, דלהרמב"ם לטעמי' בפ"ו משבת דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו הוא כדי שלא יבא לומר לנכרי לעשות לו, הדין נותן דצריך להמתין עד מוצאי יו"ט שני, - ועמש"כ בזה הגר"א בסימן ש"ז סי"ד, והגר"ז בסימן תקט"ו ס"א בהגה"ה, - וי"ל עוד, לפי המבו' בד' הרשב"א בסוגיין ובחולין ט"ו א' ובתשו' ח"א סימן ל"ט, דאף דגדר האיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מ"מ הא דאסרו כן, הוא גזירה שמא יאמר לנכרי לך לקט לי,[[43]](#footnote-44) ומה"ט לא אסרו במבשל בשבת בשוגג, ואף במבשל במזיד א"צ להמתין בערב כדי שיעשו, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, וע"כ שרי בליל יו"ט שני, דאינו נהנה ממלאכת יו"ט, וכ"כ הבית מאיר בסימן תקט"ו ס"א ד"ה ובודאי צ"ע, והביאוה"ל שם ד"ה ויש מחמירין, והשפ"א בסוגיין.

**המבשל בשבת אם צריך להמתין בכדי שיעשו**

**ב** הבה"ג בהל' שבת פכ"ד כתב דמבשל בשבת דאסור בו ביום, היינו עד בכדי שיעשו, וכ"כ בפירש"י בגיטין נ"ג ב' ד"ה למוצ"ש, ובחולין ט"ו א' ד"ה ר' יהודה אומר, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן בחולין שם, וכ"כ הריא"ז בפ' כירה ה"א דין ז', וזה לטעמייהו דהא דבעינן להמתין כדי שיעשו, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, - אך לדעת התוס' דהא דבעינן להמתין בכדי שיעשו הוא שמא יאמר לנכרי לך לקט, הרי דבמבשל בשבת דליכא למיחש להכי, כמש"כ התוס', א"צ להמתין בכדי שיעשו, וכ"כ הרא"ש בפירקין ובחולין שם.

והרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ג כתב דמותר למוצ"ש מיד, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ח ס"א, וכ"כ הרשב"א בחולין שם בשם רבינו יונה, ופירש דהוא משום דלא הצריכו כדי שיעשו אלא בנכרי שהביא, דאי שרית לי' לערב מיד אתו למימר לי' בשבת שיביא, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ד (יח.), ובתשו' ח"א סימן ל"ט, ובתשו' החדשות סימן י"ח, ומשמעות דבריו דאף דס"ל דגדר הא דצריך להמתין כדי שיעשו הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מ"מ לא אסרו בזה אלא היכא דיש לחוש שיבא לומר לו.[[44]](#footnote-45)

והגר"א בסימן שי"ח ס"א כתב דלמש"כ הרא"ש בסימן ב' לדעת רש"י, דהא דמבשל בשבת בשוגג מותר לאחרים ולא אסרו כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ט ב' (ד"ה אי משכח"ל), ובחולין ט"ו א' (ד"ה מורי להו), הרי דמה"ט אף במבשל במזיד דאסור בו ביום, וכן מבשל בשוגג למ"ד דאסור לדידי' בו ביום, א"צ להמתין כדי שיעשו.[[45]](#footnote-46)

**אם ישראל אחר צריך להמתין בכדי שיעשו**

**ג** הרא"ש בסימן ב' כתב דלדעת רש"י ודעימי' כל שהביא הגוי לצורך ישראל, אסור לכל ישראל בכדי שיעשו שלא יהנה ממלאכת יו"ט, אך לדעת ר"ת דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו הוא מגזירה שמא יאמר לנכרי להביא ביו"ט שיאכל לערב, מסתבר דמותר לישראל אחר מיד, ולא חיישינן שיאמר לנכרי להביא בשביל אחר, דאין אדם חוטא ולא לו.[[46]](#footnote-47)

**אם צריך להמתין גם כדי ההבאה**

**ד** התוס' בעירובין ל"ט ב' כתבו דלדעת רש"י ודעימי' א"צ להמתין במוצאי יו"ט כשיעור שילך ויצוד ויביא או יתלוש ויביא אלא שיעור תלישה לבד שהוא ברגע אחד קטן דאז לא יהנה ממלאכת יו"ט, אך לדעת ר"ת דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו הוא מגזירה שמא יאמר לנכרי להביא, י"ל דצריך להמתין במוצאי יו"ט כשיעור שילך ויתלוש ויביא, דאל"כ יש לחוש שיאמר לנכרי ביו"ט לתלוש כדי שיאכל במוצאי יו"ט אחר שעה מועטת, אך כתבו די"ל דכולי האי לא החמירו חכמים, וכ"כ התוס' בסוגיין בסו"ד והתור"פ, והרא"ש בסימן ב', והטור בסימן תקט"ו, והרא"ש והטור שם כתבו דגם לדעת ר"ת סגי שימתין עד שעה שיוכל להביא מאותו המין הנמצא בסמוך לעיר, ולא מחמרינן כולי האי להמתין בכדי שיביא מן המקום שהביאן הנכרי.

אך בד' ש"ר מבו' דלא תלי זב"ז, ועמד ע"ז הב"י בסימן תקט"ו, דהר"ן בסוגיין הסכים לד' רש"י דשרי במוצאי יו"ט ראשון, ואפ"ה כתב דצריך להמתין כדי שילך הנכרי למקום שלקט ויגמור המלאכה ויחזור לכאן, והוכיח כן ממתניתין דמכשירין פ"ב מ"ו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"א סימן ל"ט,[[47]](#footnote-48) - ומאידך בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד אות ט"ו הסכים לד' ר"ת דאסור עד מוצאי יו"ט שני, ואפ"ה כתב דבכדי שיעשו היינו הלקיטה ולא ההבאה, וי"ל דהוא כמש"כ התוס' בעירובין דכולי האי לא החמירו חכמים.

**הביא ביו"ט ראשון אם אסור אף בשבת שאחר היו"ט**

הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב דלדעת הסוברים דדבר שהביא הנכרי ביו"ט ראשון אסור ביו"ט שני, הרי דאם חל יו"ט בה' בשבת ובער"ש, והביא הנכרי ביו"ט ראשון, ה"ז אסור עד מוצ"ש, שמא יאמר לנכרי להביא, - אך התוס' כתבו בשם ה"ר יחיאל להתיר ביום שלישי, דבב' ימים קודם ליכא למיחש שמא יאמר לנכרי, וכתבו דיש להחמיר בדבר, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', והטור בסימן תקט"ו, והרמ"א שם ס"ד.

והרמ"א שם כתב דבב' ימים של ר"ה יש להחמיר בדבר, והט"ז שם סק"ז כתב בשם המהרש"ל דהיינו דיש להחמיר לאסרו בשבת משום הכנה, אך במוצ"ש א"צ להמתין בכדי שיעשו, דלענין זה שוה דין ב' ימים של ר"ה, לדין ב' יו"ט של גליות, דבב' ימים קודם ליכא למיחש שמא יאמר לנכרי, - ובגל' הגרע"א שם כתב דכ"ז הוא לדעת ר"ת ודעימי' דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו הוא כדי שלא יאמר לנכרי להביא, וכיון דבב' ימים לא חיישינן להכי, ה"נ יש להתיר בב' ימים של ר"ה, אך לדעת רש"י דהא דצריך להמתין בכדי שיעשה הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יו"ט, הרי דאף דבב' יו"ט של גליות שרי, משום דחד מינייהו חול ולא חשיב כנהנה ממלאכת יו"ט, מ"מ בב' ימים של ר"ה דקדושה אחת הן, יש לאסור במוצ"ש עד כדי שיעשו, וכתב עפי"ז לדינא להחמיר בזה, והביאו המ"ב שם סקל"ט.

**אם יש לאסור בכל יו"ט שני משום מיגו דאיתקצאי**

הבעה"מ כתב די"א דנכרי שהביא ביו"ט ראשון אסור בכל יו"ט שני, דכיון דאיתקצי לתחילת יו"ט שני בכדי שיעשו איתקצאי לכולי יומא, ועיי"ש שדחה לזה, דכיון דאחד מהן חול, הרי דאם הראשון חול ליכא איסורא כלל, ואם השני חול, יש להתיר כששהה בכדי שיעשו, וכ"כ ההשלמה והמאורות בסוגיין, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' בסופו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן בעירובין ל"ט ב' דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במה שנאסר מחמת היום שעבר.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סו"ס ק"נ ובגל' שו"ע סימן תקט"ו ס"א עמד בזה, דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, הוא בהא דאסור בביה"ש מכח ספק דיום שעבר, ומשא"כ התם דה"ז אסור בכדי שיעשו אף דודאי דהוא לילה, - והבני ציון בסימן י"א כתב לישב, דעיקר הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, הוא משום דלהצד דהיום השני הוא קדש והראשון חול, נמצא דהי' הדבר מותר בביה"ש, ואף דנהגנו בו איסור מספק, הו"ל כמוקצה בטעות, וע"כ גם לא אמרינן מוקצה מכח הא דאסור בכדי שיעשו, כיון דלהצד דהיום הב' קדש אי"ז אסור, והו"ל כמוקצה בטעות, ועמש"נ עוד בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 6.

**תחומין לצורך אוכל נפש**

**חוץ לתחום אסור,** המהרש"א בכתובות ז' א' הק' דמ"ט לא הותר איסור תחומין לצורך יו"ט, הרי אף מלאכה גמורה הותרה, וכן הק' הגרע"א בפסחים צ"ג ב',[[48]](#footnote-49) - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בפסחים ס"ה ב' ד"ה יו"ט יוכיח כתב דהוא משום דהוה אפשר לן מאתמול, והפנ"י בכתובות ז' א' כתב דהיינו משום דהו"ל כמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מערב יו"ט, וכ"נ בד' הרא"ש בבכורות פ"ג סימן ה'.[[49]](#footnote-50) - **ב** בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ט כתב דאיסור תחומין אינו בכלל מלאכה, אלא הוא איסור בפנ"ע, ולא הותר לצורך אוכל נפש, ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן קל"א סקי"א ובסימן שפ"ו סק"ג ובסימן שצ"ג סק"ה, אלא שפירש הטעם בזה בע"א, והמרחשת בח"א סימן י' ענף ב' סק"ח, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במש"כ בזה בע"א. - **ג** הקה"י בסו"ס כ' כתב די"ל למש"כ הרמב"ן במלחמות בריש פירקין דלא הותרה מלאכת אוכל נפש בדבר שאינו ברשותו, וי"ל דגם דבר שאינו בתחומו חשיב כדבר שאינו ברשותו, - ועמש"כ בזה הישועות יעקב בסימן תצ"ח סקכ"ג.

**טעם הא דהבא מחוץ לתחום מותר לישראל אחר**

**והבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר,** הבעה"מ כתב בשם ה"ר יצחק בן מרן לוי, דה"נ הוא בשאר מלאכות שעשה נכרי בשביל ישראל, דמותר לישראל אחר, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הרשב"א בשבת קנ"א א' בשמו, - אך דעת רש"י וש"ר דבשאר מלאכות שעשה נכרי בשביל ישראל, אסור אף לישראל אחר, והבא מחוץ לתחום שאני.

ובטעם הא דשאני הבא מחוץ לתחום, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבאיסור תחומין דרבנן לא החמירו כ"כ ודיין אם אסרוהו ע"ז, וכ"כ התוס' בסוגיין ובשבת קכ"ב א' ד"ה ואם בשביל, והתורי"ד בשבת שם בפי' קמא ובתשו' סימן פ"ח ופ"ט,[[50]](#footnote-51) והרא"ש בשבת שם סימן י"ב, והסה"ת בסימן ת"ב, ורי"ו בנתיב י"ב חי"ב וכ"נ בד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב'. - **ב** בפירש"י כתב בדרך בתרא,[[51]](#footnote-52) דהוא משום דאיסורא דהבא מחוץ לתחום הוא גזירה שמא ישלח בשבילו, וע"כ הוא מותר לאחר דליכא למיגזר בי' שאינו מכירו, והמהרש"א פירש דהיינו דבבא מחוץ לתחום שלא נעשה בגוף הדבר מלאכה, אין לאסור משום שלא יהנה ממלאכת שבת, וכל האיסור הוא מגזירה שמא יאמר לו, וע"כ הוא מותר לאחר דליכא למיגזר בי'. - **ג** הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב דהוא משום דאיסור תחומין אינו שוה לכל, דלזה הוא חוץ לתחום, ולזה שעירב או שהוא סמוך למקומו מותר, וכיון שאינו אסור לכל ישראל, לא אסרוהו אלא לזה שבא בשבילו, שלא ראו להחמיר כ"כ בשל דבריהם, כיון דלא מפרסמא כ"כ כשאר איסורין, כיון דכל מילתא דתחומין אסור לזה ומותר לזה. - **ד** התורי"ד בשבת שם כתב בפי' בתרא, דהוא משום דבהבאה מחוץ לתחום דטריחא מילתא לילך לשם, לא גזרו אלא בישראל זה שהביא בעבורו גזירה שמא יאמר לו עוד לך והבא, אבל ישראל אחר שאין מכירו לא יאמר לו לך והבא וע"כ שרי, ומשא"כ בשאר איסורים דליכא טירחא יתירא, אסור לכל ישראל, גזירה שמא יאמר לו שיעשה עוד בשבילו. - **ה** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב דהוא משום דנכסי נכרי אין קונין שביתה אלא מגזירה בעלים נכרי אטו בעלים ישראל, וע"כ לא אסרו אלא לאותו ישראל דחשבינן לי' בעלים, אבל לישראל אחר לא גזור,[[52]](#footnote-53) ועיי"ש שצידד דגם לאותו ישראל אינו אסור אלא להוציאו חוץ לד' אמות, ועמש"כ ע"ז בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן קנ"ב.

ט"ו סיון פ"א

דף מס' 5

**זימון בדגים ובחי' שקננה בפרדס**

**כ"ה א' - הסוכר אמת המים מערב יו"ט ולמחר השכים ומצא בה דגים מותרין,** המ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ז כתב להוכיח מזה כדעת הרמב"ם שם דמותר לצוד דגים מביבר קטן, דלדעת הראב"ד שם והרשב"א והריא"ז דאסור לצוד דגים מביבר קטן, ונתבאר במ"מ למלאכת צידה דף מס' 2, מ"ט התירו בסוכר אמת המים, ומה בין סוכר אמת המים לביבר קטן.

ובישוב דעת הראב"ד ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** הריא"ז בפירקין ה"ב דין ו' פירש דהא דשרי בסוכר אמת המים, הוא משום כשסגר למעלה והמים נמשכין והולכין מלמטה "ונשארין הדגים ביבשה", ולפ"ז ליכא בזה צידה כלל,[[53]](#footnote-54) ולא הוצרך להשמיענו אלא דבכה"ג הו"ל כזימון. - **ב** הב"י בסימן תצ"ז ס"ה כתב דשאני ביברים שהם רחבים הרבה, ואף דא"צ מצודה לצוד הדגים שבהם, מ"מ מתוך שהם מכוסים מן העין הם נשמטים לכאן ולכאן, וע"כ לא חשיבי כנצודים, ומשא"כ באמת המים דמתוך שאינה רחבה אינם יכולים להשמט, והו"ל כנצודים, והיש"ש בסימן י"א תמה ע"ז, עיי"ש. - **ג** היש"ש בסימן י"א כתב למש"כ בסימן ב' דהא דאסור לצוד דגים מן הביבורים, הוא משום דהדגים שטים שם ואוכלים מעפר הארץ ועשבים, והצד אותם הוי כעוקר אותם ממקום גידולם, וכ"ז הוא בביברים, דאף דהן נצודין כבר, מ"מ חיותו וגידולו הוא כאן, וכשצד אותו משם מבדילו ממקום חיותו, אך באמת המים דגידולו של הדג הוא בכל האמה, הרי דכשסוכר אמת המים כבר הוא ניצוד ממקום גידולו, שאינו יכול לשוט עוד במקום גידולו כבראשונה, ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן תצ"ז סק"ו, ואכמ"ל. - **ד** הט"ז בסימן תצ"ז סק"א כתב דהא דאסור לצוד דגים מביבר קטן הוא משום מוקצה, כיון דמאתמול הקצה דעתו ממנו ולא הכין אותו, ובסוכר אמת המים לי"ב משום מוקצה, שהרי עשה מעשה וסכר את האמת המים והכין את הדגים, ועמש"כ ע"ז הבית מאיר שם.[[54]](#footnote-55)

\*המ"ב בסימן תצ"ז סקי"ד ובשעה"צ סקכ"ו הביא פלוגתת האחרונים אם התירו בסוכר אמת המים אף כשהיא ארוכה הרבה, וכתב עוד דאף באופן המותר יש מחמירין שלא לצודן במצודה כדרך שעושין בחול, אלא ביד, וכתב דיש לחוש לסברא זו לכתחילה, - ועיי"ש שכתב דאם הכניס דגים לתיבה מלאה נקבים והעמידה במים נמי שייכי כל הני דיני, ויש מי שאומר דדוקא בביבר ובאמת המים שעכ"פ הדגים הם בקרקע מקום חיותם, משא"כ כשהם מונחים בכלי לא שייך בהו כלל צידה ואפילו צריך להביא מצודה שרי.

היש"ש בסימן י"א כתב דכל הא דשרינן בכה"ג שסכר אמת המים, היינו ליקח כל הדגים, אך לברור מהן כפי הצורך אסור, דשמא שביק האי מין וכו', שהרי לא ידע מבעו"י איזה מיני דגים שיש בו, ול"מ למימר אלו אני נוטל, ואין לומר דמאחר שסכר אמת המים הוי כאילו זימן כולם, שהרי לעיל י' א' מצינו דל"מ להזמין יותר מכדי צרכו, ואמנם נחלקו בזה רבוותא שם, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 19, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הט"ז בסימן תצ"ז סק"ז, והמג"א והמחה"ש שם סק"ה, והפר"ח שם ס"ה, והמ"ב שם סקי"ג.

**מדברי רבינו נלמד חי' שקננה בפרדס א"צ זימון וכ' נפל חברין ברברבתא וכו' הכא קא עביד מעשה,** בדעת רב חסדא דמייתי מינה דחי' שקננה בפרדס א"צ זימון, אף דהכא עביד מעשה והוי זימון מעליא, כתב הפנ"י דהוא משום דס"ל דהמעשה שסכר האמה מערב יו"ט ל"מ בתורת זימון, שהרי אמרו לעיל י' א' דאף לב"ה צריך לומר מערב יו"ט זה וזה אני נוטל, ול"מ מה שאומר מכאן אני נוטל, וס"ל לרב חסדא דהוא משום דאין ברירה, וה"נ הכא ליכא זימון ואפ"ה שרי, והא דלא שרינן אלא כשסכר מערב יו"ט, הוא משום איסור צידה, וזהו דמייתי מינה דחי' שקננה בפרדס א"צ זימון, ורב נחמן דדחי דהכא קא עביד מעשה, ס"ל דשפיר הו"ל מעשה זימון, משום דבדרבנן יש ברירה, (והא דביוני שובך ל"מ לומר מכאן אני נוטל, הוא משום דזימנין דמשתכחי כחושין וכו', וזה ל"ש בדגים, כמש"כ היש"ש בפירקין והט"ז בסימן תצ"ז סק"א, - והצל"ח כתב דרב חסדא ס"ל דמהא דאמר הסוכר אמת המים "והשכים ומצא", משמע דאף דבשעה שסכר לא ידע שיש שם דגים, אפ"ה הם מותרין, אף דלי"ב זימון, ומזה הוא שלמד דה"נ חי' שקננה בפרדס, אף אם לא ידע בה, אפ"ה שריא.

**חי' שקננה בפרדס צריכה זימון,** לא נתפרש אם הוא אף לדעת ר"ש דלית לי' מוקצה, - ולכאו' תליא בפלוגתת קמאי בטעם הא דבע"ח שניצודו ביו"ט אסורין אף לר"ש, ונתבאר בדף מס' 1, דלדעת הבעה"מ דהוא משום דהוי מוקצה מחמת איסור, הרי דבחי' שקננה בפרדס דלי"ב איסור צידה, הדין נותן דל"ה מוקצה לדעת ר"ש, אך לדעת הראב"ד דהוא משום דהו"ל כגרו"צ, ולדעת הרמב"ן דהוא משום דמודה ר"ש בדבר שאינו ברשותו של אדם, לכאו' ה"נ הא דחי' שקננה בפרדס צריכה זימון הוא אף לדעת ר"ש, - ובד' הטור בסימן תצ"ז מבו' דחי' שקננה בפרדס צריכה זימון אף לדעת הסוברים דקי"ל, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים שם, ועמש"נ במ"מ לפ"ק דף מס' 18 פלוגתת רבוותא בהא דיוני שובך בעו זימון אם הוא אף לדעת ר"ש, ואכמ"ל.

**והמקושרין והמנוענעין בכל מקום אסורין משום גזל,** בפירש"י כתב דהוא משום דקנאם הראשון בהגבהה, וכ"כ הרא"ה, - אך התוס' כתבו דהוא משום דהבטה בהפקר קונה הואיל ומתעסק בהן קצת,[[55]](#footnote-56) והתור"פ והרשב"א הוסיפו לפרש דהוא משום דאם קנאם בהגבהה מאי קמ"ל, והרא"ה כתב דקמ"ל דאע"ג דקיימי במקום שיד הרבים שולטת בהן קנאם זה ואינם מותרין משום יאוש.

**הא בגנה הסמוכה לעיר הא בגנה שאינה סמוכה,**[[56]](#footnote-57)בפירש"י כתב דבגנה שסמוכה לעיר ידע בה ודעתי' עלוי', והמג"א בסימן תצ"ז סק"י כתב דלפ"ז אף בגנה שאינה סמוכה לעיר, אם ידע שיש שם ולד, א"צ זימון, - אך בפי' ר"ח כתב דבפרדס הסמוך לעיר כל יומא חזי לי' ודעתי' עילוי', ובפרדס שאינו סמוך לעיר אסוחי אסח דעתי' מיני' וע"כ צריך זימון, וכ"כ הר"ן ועוד מקמאי, ולפ"ז כל שאינה סמוכה לעיר צריך זימון אף אם ידע בה, - והשעה"צ שם סקמ"ג הביא מש"כ האחרונים לפרש כן גם בד' רש"י, עיי"ש.

התוס' הק' בהא דמותבינן לעיל למ"ד דחי' שקננה בפרדס א"צ זימון מהא דתניא דצריכה זימון, דמ"ט לא משני דהא דאמר דא"צ זימון הוא בגנה הסמוכה לעיר, וכתבו דמהא דלא פירש כן, משמע דמיירי אף כשאינה סמוכה לעיר, ועמש"כ הפנ"י והצל"ח לישב בע"א, - אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בשם הרמב"ן דסוכר אמת המים שאין רואין שם הדגים, דמי לגנה שאינה סמוכה לעיר, וכיון דהא דאמר דחי' שקננה בפרדס א"צ זימון, מייתי לה מאמת המים, בע"כ דס"ל דאף בגנה שאין סמוכה לעיר א"צ זימון, ושפיר מותבינן לה מברייתא, וכ"נ בד' הרא"ה.

ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, לפ"מ דמסקינן דבגנה הסמוכה לעיר א"צ זימון, אם ה"נ שרי באמת המים, אף כשנסגרה מעצמה ולא הזמין את הדגים שבתוכה, דלדעת התוס' דמי לגנה הסמוכה לעיר דא"צ זימון, וע"כ נקטו דהו"מ לשנויי דהא דמייתי מינה דחי' שקננה בפרדס א"צ זימון, הוא בגנה הסמוכה לעיר,[[57]](#footnote-58) אך לדעת הרמב"ן והרא"ה דמי לגנה שאינה סמוכה לעיר דצריכה זימון, וכ"נ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה הסוכר אמת המים דכל הא דשרי הוא משום דהו"ל זימון, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי שם, והריא"ז בפירקין ה"ב דין ו', והאו"ז בסימן שנ"ב, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט ה"נ, ורי"ו נתיב ד' ח"ד, וכן נקטו הפוסקים בסימן תצ"ח.[[58]](#footnote-59)

**שחיטת בהמה המסוכנת**

**בהמה המסוכנת לא ישחוט אא"כ יש שהות לאכול ממנה כזית צלי,**[[59]](#footnote-60)בפסחים מ"ו ב' מייתי רבה מינה דאמרינן הואיל, וע"כ הוא דשרי לשחוט הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל, ורב חסדא דחי דמשום הפסד ממונו גמר בלבו לאכול כזית בשר,[[60]](#footnote-61) וע"כ הוא דשרי, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דאף דהואיל אינו מתיר לכתחילה, הכא משום הפסד ממונו התירו, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והשטמ"ק בסוגיין, והרמב"ן בחולין י"ב א', והרשב"א שם ט' א', והרשב"א והמאירי לעיל כ"א א', והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד, והשבה"ל בסימן רמ"ה.

ובד' הני רבוותא מבו' דלפ"מ דקי"ל כרבה דאמרינן הואיל מותר לשחוט אף כשאין דעתו לאכול, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ן בסוגיין, והמ"מ בפ"א מיו"ט הי"ב, ורי"ו בנתיב ד' ח"ד, והמאירי בפסחים מ"ו ב', - אך המאירי בסוגיין כתב דלא הותר לשחוט אא"כ גמר בלבו לאכול, וכ"כ הב"י בסימן תצ"ח ס"ו בתחילת דבריו בדעת הרמב"ם והרא"ש,[[61]](#footnote-62) אך בסו"ד דחה לזה, וצ"ע, ועמש"כ הדרישה שם סק"ד.

המאירי בסוגיין כתב דכל שגמר בדעתו לאכול ואוכל, שרי לשחוט אף בהמה בריאה, אך אם אינו אוכל אסור, משום דנראה כהערמה, ובפסחים מ"ו ב' כתב דכל שגמר בדעתו לאכול שרי לשחוט בהמה בריאה אף כשאינו אוכל, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"א כתב דלא התירו אלא במסוכנת משום הפסד ממונו, אך בהמה בריאה אסור לשחטה אחר סעודתו ולאכול ממנה כזית, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ט"ז וסימן רנ"ד דה"ז אסור משום הערמה, וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ה בשם אחיו ה"ר יהודה, וכ"כ התניא בסימן נ"ה בשמו, וכ"ה מבו' בל' הרמ"א בסימן תק"ג ס"א, ובל' הרמ"א שם מבו' דה"נ אסור לשחוט לאחר אכילה ולאכול כזית, וכ"כ העולת שבת שם סק"ג, והפמ"ג במש"ז שם סק"ד, והגר"א שם, והא"ר בסימן תצ"ח סקי"ב, והשעה"צ שם סקל"ה, - ועמש"נ בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 32, ואכמ"ל.

**ר"ע אומר אפי' כזית חי,** התורי"ד כתב דטעמא דת"ק דבעי כזית צלי, הוא משום דרך בנ"א לאכול בשר חי, וכ"כ הרא"ה דבעינן כדרך שבנ"א אוכלין, ועמש"כ הראש יוסף לדון בטעם הפלוגתא בזה,[[62]](#footnote-63) ועד"ז כתב המשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בסוגיין.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ע, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ב דבעינן שיהא יכול לאכול ממנה כזית צלי מבעו"י, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והסמ"ק בסימן קצ"ד, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב רפ"ב, והריא"ז בפירקין ה"ג דין א', - אך המאירי כתב דיש פוסקים כר"ע, וכ"כ היש"ש בסימן י"ב והב"ח בסימן תצ"ח בדעת הטור שם, והב"ח שם כתב כן גם בדעת הרא"ש, והפר"ח שם ס"ו תמה ע"ז.

**מבית טביחתה,** התורי"ד כתב דת"ק מודה להא דכזית מבית טביחתה, ולא פליג אלא דבעינן כזית צלי ולא סגי בכזית חי, וכ"ה

מבו' בד' הריא"ז ה"ג דין א' שכתב דבעינן שיהא שהות לאכול כזית צלי אפי' מבית שחיטתה, וכ"כ המג"א בסימן תצ"ח סקי"ג והגר"א שם בדעת הרמ"א,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הפר"ח שם, והקרבן נתנאל בסימן ד', והק"נ כתב דהא דתנן מבית טביחתה לשון משנה הוא וקאי על ת"ק ור"ע, ועד"ז כתב הגר"א שם,[[64]](#footnote-65) - אך היש"ש בסימן י"ב כתב דלת"ק בעינן שיהא שהות לאכול ממנה כזית צלי כדרך בנ"א אחר הפשט וניתוח, וקי"ל כוותי',[[65]](#footnote-66) וכ"כ הגר"א שם, וכ"כ המשכנות יעקב ביו"ד סימן ט"ז ד"ה והמ"א בהל' יו"ט, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקל"ז ובשעה"צ סקל"ו.

**שחטה בשדה לא יביאה במוט ובמוטה,[[66]](#footnote-67) אבל מביאה אברים אברים,** הרשב"א כתב דאף דמפיש בהילוכא, מ"מ לא יביאנה במוט ובמוטה משום דמיחזי כעובדין דחול, וכ"כ הרא"ה.

והרשב"א כתב עוד, די"מ דלא אסרו אלא במסוכנת שיש לה קול שלא נשחטה מחמת יו"ט ממש, אך בריאה שנשחטה לצורך יו"ט מביאה אפי' במוט, ואם אפשר לשנות צריך לשנות, כמו שאמרו לקמן כ"ט ב', אך י"א דאף בריאה אסור להביאה במוט, והא דנקט מסוכנת, אורחא דמילתא הוא, דאין דרך לשחוט את הבריאות בשדה אלא בביתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ה,[[67]](#footnote-68) והר"ן והמאירי בסוגיין והראבי"ה בסימן תשס"ד ורי"ו בנתיב ד' ח"א, הביאו לב' הדעות בזה, והאו"ז בסימן שנ"ג כתב בשם ריב"א שנסתפק בזה, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב הכריע כדעת הרמב"ם, וכ"כ השו"ע בסימן תצ"ח ס"ז, והט"ז שם סק"ו, והמ"ב שם סקמ"ג.[[68]](#footnote-69)

הרשב"א והר"ן כתבו ע"פ הירושלמי דלא הותר לטלטל את העור, דכל הא דהתירו ב"ה לעיל י"א לטלטל את העור, אלא בשוחט מדעתו ליו"ט והתירו סופו משום תחילתו כדי שלא ימנע משמחת יו"ט, ומשא"כ בשוחט את המסוכנת, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב ה"ט, והשו"ע בסימן תצ"ח ס"ו, - אך המאירי צידד דלא חלקו חכמים בין שחיטתה של זו לשחיטת האחרת, והואיל והותר לרוב שחיטות הותר גם לשחיטה זו.

ומד' הרשב"א ודעימי' מבו' דבהמה מסוכנת ששחטה מותר להפשיט את עורה, ולא אסרו אלא לטלטלו, וכ"נ מד' הני קמאי שפירשו להא דתנן דמביא בידו אברים אברים דקאי על מסוכנת, - אך התורי"ד כתב דלא התירו אלא לשחטה, כדי שלא יפסיד בהמתו, אך לא התירו לו להפשיט לצורך חול, והא דתנן דמביא בידו אברים אברים דמשמע דמפשיטה, לא קאי על רישא, אלא קאי על בהמה ששחטה לצורך יו"ט,[[69]](#footnote-70) וכ"כ הריא"ז ה"ג דין א', וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ח ס"ו, - ועמש"כ בזה המג"א שם סקי"ג, והא"ר שם סקט"ו,[[70]](#footnote-71) והמ"ב שם סק"מ, והביאוה"ל שם ד"ה וי"א דאין להפשיטה.

ט"ז סיון פ"א

דף מס' 6

**כ"ה א - הפשט ונתוח בעולה וה"ה לקצבים,** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דס"ד דהיינו דמה"ת כל י"ח טריפות צריכין בדיקה, כ"ה דבעינן בעולה הפשט וניתוח, - אך הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דל"ב אלא בדיקת הריאה שהיא עלולה, אך לשאר טריפות ל"ב בדיקה, וכ"כ השטמ"ק שם.

**בהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת,** בפירש"י כתב דהיינו בחזקת איסור אבמה"ח, וכ"כ בפירש"י בחולין ט' א', וכ"כ הרי"ף שם, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ל' ב', וכ"ה מוכרח לדעת הריצב"א שהביאו התוס' בשבועות כ"ד א' דליכא איסור אינו זבוח, וכ"כ בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז לדעתו, - אך התוס' כתבו דכיון דראינו שמתה לא שייך בה איסור אבמה"ח, וכבר ל"ה בחזקת איסור, והא דבחזקת איסור עומדת הוא איסור שאינו זבוח, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן והשטמ"ק,[[71]](#footnote-72) ועמש"כ בזה הרשב"א בחולין שם, ואכמ"ל.

\***נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה,** בפירש"י כתב דהוא משום דכשנשחטה כראוי היא בחזקת היתר דסתם בהמות אינם טריפות, וע"כ כל שנמצא נקב ויש לתלותו לאחר שחיטה ולהכשיר ובקודם שחיטה ולפסול, העמידנה על חזקתה שהיתה בה "קודם שנמצא בה ספק זה" ומותרת, ומבו' מדבריו דעיקר ההכשר הוא משום שהוחזקה אחר שחיטה בחזקת היתר, וע"כ אף אחר שנולד בה ספק, מוקמינן לה בחזקתה שהוחזקה בחזקת היתר קודם שנולד ספק זה, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י בריש נדה בביאור מה שאמרו התם דאשה זו בחזקת טהרה עומדת, עיי"ש,[[72]](#footnote-73) ועמד ע"ז בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן ק"י בבית הספק סקכ"ז,[[73]](#footnote-74) ולפ"ז אין להתיר אלא היכא שנולד הספק אחר שחיטה, שכבר הוחזקה בהיתר, אך כל שנולד הספק קודם שחיטה דעדיין לא הוחזקה בהיתר, ה"ה אסורה.[[74]](#footnote-75)

\*בחי' ר"נ בן הרמב"ן הק' דמאי ס"ד לאפוקי מרב הונא, הרי ודאי מוכח דהבהמה קיימא בחזקת היתר לגבי איסור טריפה, שהרי אוכלין החלב וביצת התרנגולת, ולא חיישינן לטריפה,[[75]](#footnote-76) - וכתב דהוא משום די"ל דהא דאוכלין מחיים החלב וביצת התרנגולת, הוא משום דא"א לבדקה, וכל שא"א לבדוק אזלינן לקולא, אך לאחר שנשחטה דאפשר לבדוק, לא אזלינן לקולא, אלא יש לבדקה קודם אכילה, וכמו שמצינו לדעת ר"מ דחייש למיעוטא, דהיכא דלא אפשר לא חייש.

**והאנן תנן מתניתין כדרב הונא דתנן ר"ע אומר וכו',** הא"ר בסימן תצ"ח סקי"ד עמד בזה לדעת הסוברים דרק לר"ע סגי במה שיכול לאכול כזית בשר מבית טביחתה, אך לת"ק לא סגי בזה, א"כ מאי פריך הכא לרמי בר אבא מר"ע, וכן רמז הפר"ח שם ס"ו להעיר בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובד' היש"ש בסימן י"ב מבו' לישב בזה, דטעמא דת"ק דלא סגי במה שיש שהות לאכול כזית בשר מבית טביחתה, הוא משום דבעינן שיהא שהות כדי לאכול כזית צלי כדרך בנ"א אחר הפשט וניתוח, אך לא פליג על ר"ע בהלכות טריפה.[[76]](#footnote-77)

בחי' הגרע"א לעיל י"ב א' הק', דלר"ע לטעמי' במכות ז' א' דחייש למיעוטא, ודאי דאין להתיר לאכול בלא בדיקה, דיש לחוש למיעוט טריפות, והיאך הותר לאכול כזית בשר חי מבית טביחתה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, ובמש"כ המשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בסוגיין.

**אלא רמי בר אבא אורח ארעא קמ"ל,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהוא אורח ארעא ולא משום איסור טריפה, אלא משום דנראה כרעבתן, והתוס' הוכיחו ממה שאמרו דנטיעה מקטע רגליהן דקצביא דהוא משום איסור טריפה, ופירשו דהיינו דאף דליכא איסור משום דקיימא בחזקת היתר, מ"מ אם נמצאת טריפה לאחר שאכל הוא נענש כשוגג ולא כאונס שלא הי' לו למהר כ"כ,[[77]](#footnote-78) והיש"ש בסימן י"ב פירש לדבריהם דהיינו, דכיון דמצד דרך ארץ ל"ה לו למהר לאכול, ע"כ לא חשיב כאונס. - **ב** הרא"ה כתב דהיינו דאורח ארעא שלא יהא להוט אחר יצרו לאכול עד שיבדוק, שמא יאכל וימצא טריפה, ועד"ז כתב בחי' המאירי. - **ג** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דל"ד אורח ארעא קאמר, אלא ה"ז אסור מדרבנן דבעי בדיקה, וזה כדעת רוב קמאי דמדרבנן צריכה הריאה בדיקה.[[78]](#footnote-79)

הרמב"ן בחולין י"ב א' כתב דאף דמדרבנן צריכה הריאה בדיקה, מ"מ שרי ר"ע כשיש שהות לאכול כזית חי מבית טביחתה, משום דלגבי מסוכנת אוקמוה אדאורייתא, וכ"כ הרשב"א שם ט' א' בשם יש מי שאומר והרא"ה שם,[[79]](#footnote-80) והר"ן שם י"א א', והרא"ש בסימן ד', והטור בסימן תצ"ח, - אך נחלקו בזה, דהרמב"ן שם כתב דלאו היינו שמותר לו לאכול, אלא כיון שהיא מותרת באכילה מה"ת ואי בעי אכיל מלאכה דאוכל נפש היא, ורק למאן דלית לי' הואיל, התירו לו לאכול, דכיון דא"א לשחוט אא"כ יאכל קודם שיבדוק, הוי כהיכא דאי אפשר דשרי בלא בדיקה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם, אך הרא"ש והטור כתבו דהתירו לו לאכול, וכ"נ בד' הרא"ה והר"ן שם, ובמ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28 נתבאר די"ל דפליגי אם אמרינן הואיל בדבר האסור מדרבנן, עיי"ש.

יציאה במקל ביו"ט

אין הסומא יוצא במקלו, **בפירש"י כתב דהוא משום דהוי דרך חול ואיכא זילותא דיו"ט,[[80]](#footnote-81) וכ"כ ש"ר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ג,[[81]](#footnote-82) - והרא"ש בסימן ה' כתב דכ"ז הוא בסומא שיכול לילך בלא מקל ולתרוצי סוגיא עביד, וע"כ יש בזה זילותא דיו"ט, אך מי שנכווצו גידי שוקיו דאין יכול לילך כלל בלא מקל וכמנעלים דידי' דמו, מותר לצאת במקל אפי' בשבת, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"א.[[82]](#footnote-83)**

**היש"ש בסימן י"ד כתב דביו"ט אין אסור לצאת במקל אלא ברה"ר או בכרמלית הדומה לרה"ר, אך חוץ לעירוב מותר דאין עירוב והוצאה ליו"ט,[[83]](#footnote-84) - ומבו' דהאיסור לצאת במקל הוא לרשות האסורה בהוצאה, לדעת הסוברים דאף ביו"ט בעי עירובי חצירות, אסור לצאת במקלו חוץ לעירוב, והיינו דמכח הא דהוי עובדא דחול, אסרו חכמים הוצאה זו, וע"כ אי"ז אסור אלא במקום דאיכא לאיסור הוצאה, ויש לפרש עוד, דעיקר העובדא דחול הוא במה שעושה מלאכת הוצאה, אך כל שאי"ז מלאכת הוצאה, ל"ה עובדא דחול כלל,[[84]](#footnote-85) - ולפ"ז נמצא דבעיר שדלתותי' ננעלות בלילה, מותר לצאת במקל אף לרה"ר שבתוכה, כיון דלי"ב לאיסור הוצאה, וכ"כ הצל"ח בסוגיין ובתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ח, וכ"נ בד' הא"ר בסימן ש"א סקל"ו, והגר"ז בקו"א שם סק"ז, והמ"ב שם סקס"ח.**

**אך בתשו' רדב"ז סימן ב' אלפים קס"ג כתב דאסור לצאת במקל אף לרשות המעורבת כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, והביאו הברכ"י בסימן ש"א אות ג', ובמחזיק ברכה סימן תקכ"ב סק"א, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"א סקכ"ז.[[85]](#footnote-86)**

י"ט סיון פ"א

דף מס' 7

**יציאה בכסא ביו"ט**

**כ"ה ב -** ואין יוצאין בכסא, **הרא"ה לעיל י"ב א' כתב דהא דמדינא מותר להוציא בכסא, ומה"ט כל שרבים צריכין לו מוציאין אותו בכסא, הוא משום דאמרינן מתוך, והוכיח מזה דאמרינן מתוך לכל צרכי היום, אף שאינם צרכי מצוה, ועד"ז הוכיח הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', וגם הוא דבר השוה לכל נפש לצאת לחוץ, והיינו דכיון דהצורך לצאת לחוץ הוא שוה לכל נפש, ע"כ אף כשעושה כן ע"י כסא חשיב כדבר השוה לכל נפש.**

**בטעם הא דאין יוצאין בכסא, כתב הפסקי רי"ד דהוא שלא יעשו כמעשה חול, וכ"כ הר"ן דהוא כעין עובדין דחול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ג דהוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וכ"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' דהוא משום שנראה כרוצה להוליכו למקום רחוק.[[86]](#footnote-87)**

**אך בחי' תלמיד הרמב"ן כתב דהוא משום איסור הוצאה, דהו"ל כהוצאת אבנים האסורה אף לב"ה, וכ"כ הרא"ה לעיל י"ב א' סוד"ה ב"ש אומרים וד"ה תני וי"ט א' דאף דמדאורייתא הו"ל כהוצאה לצורך, מ"מ כיון שדרכו למנוע מכך בחול, ה"ז אסור מדרבנן,[[87]](#footnote-88) וכן משמע קצת בד' השטמ"ק,[[88]](#footnote-89) ועד"ז כתב הצל"ח בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש.[[89]](#footnote-90)**

הוצאה בכסא במי שאינו יכול לילך

**לדעת תלמיד הרמב"ן והרא"ה דהא דאין יוצאין בכסא, הוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, ודאי דכל שאינו יכול לילך בענין אחר, מותר להוציאו בכסא, ולדעתם אף אם אפשר בענין אחר, מ"מ כל שהוא איסטניס ודרכו בכך בחול, מותר להוציאו בכסא.**

**אך לדעת ש"ר דהא דאין יוצאין בכסא הוא משום עובדא דחול, נחלקו האחרונים אם כל שאין יכול לילך כלל בענין אחר שרי, - דהנה הטור בסימן תקכ"ב כתב במה שאמרו בסוגיין דאם רבים צריכין לו מותר, דהיינו כשאין יכול לילך שם בענין אחר, ונתבאר להלן, והב"י שם כתב דהיינו כשהדרך רחוקה והוא זקן או חולה שא"א לילך שם ברגליו אלא ביגיעה גדולה, ומשמע דכל שאינו יכול לילך ברגליו כלל, ליכא לעיקר האיסור להוציא בכסא, וכ"כ הב"ח שם דכל שאינו יכול לילך כלל בענין אחר, שרי להוציאו בכסא אף אם אין רבים צריכין לו, דדמי למש"כ הטור שם דמותר למי שנתכווצי גידי שוקיו לילך במקל, - אך הט"ז שם סק"ג פירש דאיירי במי שאינו יכול לילך כלל, ול"ד להא דמי שנתכווצי גידי שוקיו מותר לילך במקל, דלא התירו אלא לו עצמו, אך הכא שאחרים נושאין אותו, לא הותר אלא כשרבים צריכין לו.[[90]](#footnote-91)**

הוצאה בכסא ברה"י

**הטור בסימן ש"א כתב דאין יוצאים בכסא וכו' ואם רבים צריכין לו מותר, והב"י שם תמה ע"ז דכל הא דהתירו כשרבים צריכין לו הוא ביו"ט, דאין האיסור אלא משום זילותא דיו"ט, וכל דרבים צריכין לו שרי, אך בשבת דיש בזה משום הוצאה, אף אם רבים צריכין לו אסור, וכתב דמה"ט לא הזכירו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש לדין זה לגבי שבת, - ועיי"ש שכתב די"ל דדעת הטור דכיון דקי"ל דחי נושא את עצמו, לא נאסר להוציא את האדם אלא מדרבנן, ובמקום שרבים צריכין לו לא גזרו, וכ"כ הב"ח שם,[[91]](#footnote-92) והוסיף דגם בהוצאת הכסא ליכא איסור דאורייתא, משום דהוא טפל לאדם, כדתנן בשבת צ"ג ב' דהמוציא את החי במטה פטור אף על המטה, - אך הדרישה שם סקט"ו כתב דד' הטור קיימי כשמוציאין אותו למבוי שיש בו עירוב, דבכה"ג אין האיסור אלא משום עובדא דחול, ובזה אין לחלק בין יו"ט לשבת, אך חוץ לעירוב דיש בו משום הוצאה, לא הותר אף כשרבים צריכין לו, וכ"כ המג"א שם סקכ"ז.**

**בד' הדרישה והמג"א מבו' דהא דאין מוציאין בכסא משום זילותא דיו"ט, הוא אף בתוך העירוב,[[92]](#footnote-93) וכ"ה מבו' בד' הב"י שם שפירש למה שאמרו בירושלמי בפ"ק ה"ז דכל שרבים צריכין לו מותר להוציאו בשבת, דאיירי בתוך ביהמ"ד וכיו"ב, והרי דכל שאין רבים צריכין לו אסור להוציאו בכסא אף ברה"י.[[93]](#footnote-94)**

**אך הב"ח בסימן תקכ"ב כתב עפי"ד היש"ש דלא נאסר להוציא בכסא אלא ברה"ר או בכרמלית, ובשבת אסור אף חוץ לעירוב, אך ברה"י שרי,[[94]](#footnote-95) וכ"כ בתשו' נובי"ק או"ח סימן י"א ותנינא סימן כ"ח, ובצל"ח בסוגיין,[[95]](#footnote-96) וכן צידד הגר"ז בקו"א בסימן ש"א סק"ז, ועיי"ש בסו"ד שדקדק כן מל' הרמב"ם, וכן דנו בזה הבינה לעתים בפ"ה מיו"ט ה"ג, והחת"ס בסוגיין, ולמש"כ הרא"ה ותלמיד הרמב"ן דעיקר האיסור להוציא בכסא הוא משום איסור הוצאה, ודאי דאין לאסור ברה"י.**

הוצאה בכסא ע"י נכרי

**המור וקציעה בסימן תקכ"ב דפשוט דכל הא דאסור להוציא בכסא, היינו ע"י ישראל, אבל ע"י נכרי שרי, ולכאו' הוא משום דכיון דכל האיסור בזה הוא משום עובדא דחול דנראה כמוליכו למקום רחוק, לי"ב לאיסור אמירה לנכרי, וזה כמש"כ הא"ר בסימן רנ"ב סקי"ב באיסור דמשום עובדין דחול, דע"י נכרי ל"ה עובדא דחול, (אך המג"א שם סקי"ד נקט דגם באיסור עובדין דחול יש לאסור ע"י נכרי,[[96]](#footnote-97) ועמש"כ בזה הפמ"ג שם).**

**אך המחזיק ברכה בסימן תקכ"ב אות ב' כתב לאסור בזה, דכיון דמשום זילותא דיו"ט אסרו, ה"ה ע"י נכרי דאסור, והביא כן מס' ים יששכר על התוספתא במכילתין שדקדק כן מהא דתני דאין יוצאין ולא תני דאין מוציאין, והיינו דאין האיסור על המוציא, אלא על מי שמוציאין אותו, וע"כ אף כשמוציאין אותו ע"י נכרי איכא לעיקר האיסור, (ולפ"ז אין להתיר אף במקום צורך גדול, ולי"ב להתירא דשבות דשבות).[[97]](#footnote-98)**

**\*הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ג כתב דאיש שהיו רבים צריכין לו יוצאין בכסא "אחריו", והכס"מ שם ובב"י סימן תקכ"ב כתב בדעתו דיציאה בכסא שאמרו היינו שהיו נוהגים להוציא אחר האנשים החשובים כסא ביד איש כדי שישב בו במקום שירצה, - והיש"ש בסו"ס י"ד הק' ע"ז דמה איסור יש בדבר, להוציא הכסא אחר איש או אשה שרגילין לישב בכסאות אפי' אין רבים צריכים לו, דהא כל צורך היום קצת שרי בהוצאה, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, וכתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם, ועמש"כ הב"ח בסימן תקכ"ב לפרש לד' הרמב"ם, - והט"ז בסימן תקכ"ב סק"ד כתב דכ"ה דאסור הסומא לצאת במקל משום זילותא דיו"ט, כ"ש דאיכא זילותא דיו"ט בהוצאת כסא, ודמי טפי לעובדא דחול, ולא התירו הוצאה לצורך קצת אלא במקום שאין זילותא דיו"ט, כמו הוצאת קטן, והפמ"ג שם כתב דמ"מ מותר ליקח בספסל מבית לבית דרך רה"ר לישב שם לאכילה, עיי"ש.**

הוצאה בכסא כשרבים צריכין לו

אם היו רבים צריכין לו מותר, **הר"ן כתב דהיינו דאף דהוצאה בכסא הויא כעין עובדין דחול, מ"מ כשרבים צריכין לו לא חיישינן להכי, - והרא"ה כתב דהא דשרי בכה"ג הוא לצורך הרבים למהר להשלים צרכן, ואזיל לטעמי' דטעם האיסור להוציא בכסא, הוא משום שדרכו למנוע מכך בחול, ומדרבנן לא חשבינן לה כצורך היום, וע"כ כל שהוא לצורך הרבים למהר להשלים צרכן, חשיב כצורך היום ושרי.**

**בירושלמי בפ"ק ה"ז אמרו דלא סוף דבר שצורך לרבים בו אלא שמא יצרכו לו הרבים, והביאוהו הר"ח לעיל י"ג א', והאו"ז בסימן שנ"ד, והב"י בסימן תקכ"ב, - אך בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סו"ס כ"ח כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דלא קי"ל הכי, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ואכמ"ל.**

**הטור בסימן תקכ"ב כתב דהא דכשרבים צריכין לו מותר, היינו כשאינו יכול לילך שם בענין אחר, וכ"כ בס' צידה לדרך מאמר ד' כלל ד' פי"ב, - אך הב"י שם כתב דבד' הר"ן משמע דאף כשיכול לילך ברגליו שלא ביגיעה, כל שרבים צריכין לו מותר להוציאו בכסא, כדי שלא ידחפוהו בני השוק, או שלא יטנף בדרכים, וכן הכריעו היש"ש בסימן י"ד, והט"ז בסימן תקכ"ב סק"ג, והמג"א שם סק"א, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג והמ"ב שם סק"ו.[[98]](#footnote-99)**

איסור הוצאה ע"י כיתוף

ובלבד שלא יכתף, **בפירש"י כתב דהוא משום דמתחזי דרך חול ופרהסיא ולהוליך למקום רחוק טפי משנושאים בין ידיהן בכסאו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז (המ"ג) דהוא משום דזה יותר כמעשה חול, והיינו דגם אי נימא דגם עיקר האיסור להוציא בכסא הוא משום עובדא דחול, כמש"כ הפסקי רי"ד ודעימי',[[99]](#footnote-100) ואפ"ה הותר במקום שהרבים צריכין לו, מ"מ לא התירו מכח זה לכתף דהוי עובדא דחול טפי.**

**ולדעת הרא"ה ודעימי' דהא דאין יוצאין בכסא הוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, מתפרש בע"א הא דלא הותר לכתף, והיינו משום דל"מ הא דרבים צריכין לו, אלא לענין דחשבינן לה כהוצאה לצורך, כיון דהוא לצורך הרבים למהר להשלים צרכן, אך האיסור לכתף דהוא משום עובדין דחול, כאשר כ"ה מבו' מהא דה"ז אסור אף ברה"י, ונתבאר להלן, לא הותר לצורך הרבים.[[100]](#footnote-101)**

**בפירש"י כתב דכיתוף הוא שנותן זרועו על כתף חבירו וחבירו על כתפו וזה בכסאו יושב על זרועותם, ומבו' דאף בכיתוף הויא ההוצאה ע"י כסא, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', והאו"ז בסימן שנ"ד, - אך בד' המאירי מבו' דהיינו דיושב על זרועותיהם בלא כסא, וכ"ה מבו' בד' הערוך בע' אלונקי, והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"ג.[[101]](#footnote-102)**

**\*המאירי בביהב"ח ובחידושיו כתב בשם י"מ דאף היכא דאין רבים צריכין לו, הותר להוציאו בכסא, ולא נאסר אלא באלונקי, ואף בזה הותר כשרבים צריכין לו, או היכא דבעית, והיינו דמפרשי דהא דבעי כסא מה אתון בי', הוא כשאין רבים צריכין לו, וע"ז הוא שהשיב דבלבד שלא יכתף, דלא נאסר להוציא בכסא אלא ע"י כיתוף.**

שאני ילתא דבעיתא, **גירסת הערוך בע' אלנקי והאו"ז בסימן שנ"ד והרא"ש בסימן ה' שאני איתתא דבעיתא, ולפ"ז שרי בכל אשה משום דבעיתא, וכ"כ המאורות בסוגיין, - ובד' הרשב"א מבו' דאף לגירסא דילן דשאני ילתא דבעיתא, ה"ה דשרי בכל אשה דבעיתא,[[102]](#footnote-103) והא דתניא לעיל דאחד האיש ואחד האשה, הוא משום דלא הותר אלא כשרבים צריכין לה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"ג, והמ"מ בפ"ה מיו"ט ה"ג, - אך בד' הטור בסימן תקכ"ב משמע כמש"כ הב"י שם דלא הותר בכל אשה, אלא היכא דבעיתא, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג'.**

**התוס' כתבו דאף שלא התירו אלא כשיש בה צורך רבים, י"ל דאף היא הלכה לצורך רבים,[[103]](#footnote-104) וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"ב מ"ג, והשו"ע בסימן תקכ"ב ס"ב, - והראבי"ה בסימן תשל"ח כתב דהיו צריכין לה לשום חולה ולחי'.**

**אך הרא"ה כתב דילתא היתה היתה איסטניסית ודרכה כך בחול, וע"כ מותר לה לצאת בכסא אף דאין רבים צריכין לה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, וכ"כ הרא"ה לעיל י"ב א' וי"ט א', והוא לטעמי' דעיקר האיסור להוציא בכסא, הוא משום דדרכו למנוע מכך בחול, ומדרבנן לא חשבינן לה כצורך היום, וע"כ הוא דבאיסטניס דדרכו בכך אף בחול, מותר להוציאו בכסא.[[104]](#footnote-105)**

**\*הט"ז בסימן ש"א סקי"ב כתב בהא דאסור לצאת בשבת במקל, דאם הולך במקום שיש חשש שיפול, כגון מחמת שירדו גשמים וכו', מותר לצאת במקל, דבעית לילך שם, וכמו שאמרו בסוגיין לענין כיתוף דשאני ילתא דבעיתא, וכל הא דאסרו בסומא, הוא משום דיכול לילך בלא מקל, ואינו עושה אלא לתקן פסיעותיו, ובכה"ג ה"ז אסור משום זילותא דיו"ט, - ונתחדש בדבריו דכל דבעיתא חשיב כמו שא"א בענין אחר כלל, וע"כ שרי לצאת במקל אף בשבת, ולי"ב משום הוצאה,[[105]](#footnote-106) דדמי לחיגר שאינו יכול לילך בלא מקל שמותר לילך בו, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקס"ה ובשעה"צ סק"ע.**

הוצאה שלא בכסא

**בירושלמי בפ"ק ה"ז תניא דמטלטלין את האיסטניסין, ונחלקו הראשונים בביאורו,** א **הרא"ה בסוגיין ולעיל י"ב א' כתב דהיינו דמותר להוציאן בכסא, ופירש דהוא משום דדרכן בכך בחול, ובכה"ג מותר להוציא בכסא, ונתבאר לעיל. -** ב **בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' מבו' דמפרש לד' הירושלמי, דהוא כשמטלטלן שלא בכסא, וזהו שכתב דאף איסטניסין אסור להוציאן בכסא, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן תקכ"ב שכתב דמשמע בירושלמי שם דדוקא בכסא הוא דאסור משום עובדין דחול, אבל שלא בכסא מותר להוציאו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג, והשעה"צ שם סק"ה. -** ג **הראבי"ה בסימן תשל"ח כתב דמה שאמרו בירושלמי שם דמותר להוציא את הגדול, היינו כשרבים צריכין לו, ומבו' מדבריו דכל שאין רבים צריכין לו אסור להוציאו אף שלא בכסא, ומשמע דגם כשהוא איסטניס אסור להוציאו, וכ"ה מבו' בדבריו שם בההיא דילתא, ולפ"ז הא דמטלטלין את האיסטניסין היינו כשרבים צריכין להן,[[106]](#footnote-107) וכן משמע קצת בפי' ר"ח לעיל י"ג א'.**

**בד' הרמב"ן בשבת שם מבו' דהא דתניא דמטלטלין את האיסטניסין, היינו דרק מי שהוא איסטניס מותר להוציאו בלא כסא, דאף דמדינא מותר לטלטל שלא בכסא אף את מי שאינו איסטניס, משום דחשיב כצורך קצת ויש בזה להתירא דמתוך, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, משום דחשבינן לה כהוצאה שלא לצורך, כיון דאין דרכו בכך ואינו איסטניס,[[107]](#footnote-108) ומ"מ אף כשהוא איסטניס והוי כהוצאה לצורך, לא הותר להוציאו בכסא מפני שנראה כרוצה להוציאו למקום רחוק,[[108]](#footnote-109) וזה כדעת התוס' ודעימי' דאף היכא דבעיתא לא הותר להוציאה בכסא אלא כשהרבים צריכין לו, - אך מסתימת ד' הב"י בסימן תקכ"ב משמע דמש"כ להתיר להוציא שלא בכסא הוא אף במי שאינו איסטניס, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז שם ס"ג, וצ"ל לפ"ז דהא דתניא דמטלטלין את האיסטניסין אורחא דמילתא הוא, וצ"ע.**

הוו מכתפי להו בשבתא דרגלא וכו', **בפירש"י כתב דהוה מכתפי להו בביהמ"ד עד מקומם, ועד"ז כתב הרא"ה דהוו מכתפי להו ברה"י במתא דעריבו בה, והיינו משום דאיירי בשבת, ובע"כ דאיירי ברה"י דלי"ב משום הוצאה, - ומבו' לפ"ז, דאף למש"כ הרא"ה דעיקר האיסור להוציא בכסא, הוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, מ"מ הא דאסור לכתף הוא משום דהוי כעובדא דחול, וע"כ ה"ז אסור אף ברה"י דלי"ב משום איסור הוצאה, ומה"ט לא הותר לכתף אף כשרבים צריכין לו, וכמש"נ לעיל.[[109]](#footnote-110)**

משום ביעתותא ואמרי לה משום דוחקא דציבורא, **כ"ה גירסת רש"י, וכן גירסת ההשלמה והמאורות והרא"ש והאו"ז בסימן שנ"ד, ופירש דהיינו משום ביעתותא דציבורא שהיו נבעתים מן הציבור העומדים על רגליהם מפניהם והיו יראים ליפול, או משום טורח הציבור שעומדין על רגליהן, וע"כ היו מכתפין לה עבדיהן ותלמידיהן ומוליכין אותן מהר למקומן.**

**אך בפי' ר"ח משמע דגריס משום ביעתותא דדוחקא דציבורא, וכ"כ הערוך בע' אלונקי דהוא משום דוחקא דציבורא, וכ"כ הרא"ה דהוא משום דבעיתי מחמת דוחקא דציבורא דלא לישמטו,[[110]](#footnote-111) וכ"נ בד' הריא"ז ה"ג דין ג', ובד' הרשב"א בסוגיין, אך בדבריו בעבוה"ק ש"ג פ"ז (המ"ד) מבו' כפירש"י.**

**הרא"ש בסימן ה' כתב לדינא, דאף היכא שרבים צריכין לו לא הותר לכתף, אלא היכא דאיכא ביעתותא וכו', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג', והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ט', והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"ג, והטור בסימן ש"א ובסימן תקכ"ב.**

**אך הרי"ף כתב דאם היו רבים צריכין לו מותר, והשמיט למה שאמרו בסוגיין דבלבד שלא יכתף וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ג דאיש שהיו רבים צריכין לו יוצאין בכסא אחריו ומוציאין אותו על הכתף אפי' באפריון, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ב ס"ב, - וזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דבלבד שלא יכתף, ועמש"כ הכס"מ ובב"י שם לישב לדעתם, ומש"כ השעה"מ בהל' יו"ט שם, והראשל"צ והצל"ח בסוגיין.**

בכור שנפל לבור, **ביאור מתניתין וסוגיית הגמ' עד דף כ"ז ב' נתבאר באורך במ"מ מוקצה ב' דף מס' 19 - 22.**

כ' סיון פ"א

דף מס' 8

**כ"ז ב -** ועל החלה שנטמאת וכו' לא יזיזם ממקומם, בפירש"י כתב דהא דלא הותר לשרפה, הוא משום דאין שורפין קדשים ביו"ט, ובטעם הא דאין שורפין אף דיכול ליהנות ממנה בשעת ביעורה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דגזיה"כ היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף, הלכך מלאכה היא,[[111]](#footnote-112) ועמש"כ בס' דברי חיים דיני יו"ט סימן ה', והשפ"א בביצה שם, והקה"י שם סימן כ', ובשיעורי הגרש"ר בפסחים ה' ב' אות פ"א לפרש לד' רש"י בכמה אנפי.[[112]](#footnote-113) - **ב** התוס' בסו"ד כתבו דהוא גזירה אטו קדשים, וכ"כ התוס' בפסחים מ"ו א' ד"ה לא תקרא בשם ר"י.[[113]](#footnote-114) - **ב** התוס' בפסחים שם כתבו דהוא משום דההבערה אינה להנאה אלא לשם מצות שריפה, אלא שהתורה לא הקפידה אם יהנה ממנה בשעת ביעורה, כדחזינן דהיא אסורה בכל ההנאות, ודמי לנדרים ונדבות דאין קרבין ביו"ט, אע"פ שיש בהן היתר לאכילת אדם, משום דעיקרן לגבוה, וכהנים משלחן גבוה קא זכו, ואף למ"ד דנדרים ונדבות קרבין הוא משום דס"ל דעיקרן אף לצורך אדם, אך שריפת תרומה אין עיקרה להנאה, אלא לשם מצות ביעור, אך הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ (אות ו') כתב דלמ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, ולא דריש לכם ולא לגבוה, אף שמן של תרומה שנטמא שורפין אותו ביו"ט משום דיש בו צורך הדיוט.[[114]](#footnote-115)

בפירש"י כתב דגם הא דל"מ להשליכה לכלבים הוא מכח הא דאין שורפין קדשים ביו"ט, וכ"כ בפירש"י בשבת קכ"ו ב' ד"ה מפנין תרומה טהורה, ובפסחים מ"ו א' ד"ה כיצד מפרישין, ובפירש"י הכא הוסיף לפרש דהוא משום דגזיה"כ היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף, הלכך מלאכה היא, וכתב דמה"ט הוא דאין שורפין תרומה טמאה ביו"ט, אף דיכול ליהנות ממנה בשעת ביעורה, ונתבאר לעיל.

והתוס' הרשב"א בפסחים שם כתב בשם ר"י שהק' ע"ז דמה מלאכה שייכא באכילה לכלב, וכן הק' הסה"ת בסימן פ"ד, והתוס' בסוגיין שם (ד"ה ועל החלה),[[115]](#footnote-116) וכתב לפרש דהיינו דגזרו ביעור ע"י שמאכיל לכלב אטו שאר ביעורין שהן מלאכה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם, - אך המגיני שלמה והראש יוסף בסוגיין פירשו בד' רש"י דהוא איסור בפנ"ע מכח הא דאחשבה רחמנא להבערתן, וחשיב כמלאכה, ומה"ט הוא דשריפת קדשים אסירא, ולא שרינן לה מדין מתוך.

התוס' בסוגיין כתבו דהא דל"מ להשליכה לכלבים, הוא משום דאין מאכילין תרומה טמאה לבהמה, דמצותה בשריפה ולא הותרה בשאר הנאות, כמו שאמרו בשבת כ"ה א' דמצוה לשרוף את התרומה שנטמאה, ובתמורה ל"ג ב' מני לה בכלל הנשרפין, ותנן התם דהנשרפין לא יקברו,**[[116]](#footnote-117)** וכ"כ והתוס' הרשב"א בפסחים שם והסה"ת בהל' חלה סימן פ"ד בשם ר"י, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר בשבת שם.**[[117]](#footnote-118)**

מודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין וכו' הבמ"ע במסוכנת ודברי הכל, **ביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ מוקצה ב' דף מס' 14.**

**מקח וממכר ביו"ט**

אין נמנין על הבהמה לכתחילה ביו"ט, **הצל"ח עמד דמהו המכוון בהא דתני לכתחילה, וכבר עמד ע"ז הראבי"ה בסימן תשע"א, וכתב דהא דתני "לכתחילה", היינו דכל הא דאין פוסקין דמים הוא בדבר שאין ידוע שויו, אך כל שידוע שויו, מותר לומר לו תן לי בפשוט או שתים, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ח, והביאו ההג"א בסימן י"ב, והמרדכי בסימן תרפ"ו, וכ"כ המהרש"ל והמהרש"א בשלהי פירקין בדעת התוס', וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ג ס"ד, ומשמעות ד' הרמ"א שם והמג"א שם סק"ה דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שמקחו ידוע מתפרש מה שאמר לו הדמים לסימנא בעלמא, להודיעו כמה הוא צריך, (ומשא"כ בדבר שאין מקחו ידוע דא"א לומר דמה שהזכיר לו הדמים הוא להודיע לו כמה הוא צריך ולא לפסוק דמים בעד המקח, שהרי אין יודע כמה יתן לו בעד דמים אלו), וכ"כ הגר"ז שם ס"א, והמ"ב שם סקי"ט.**

**אך בפירש"י בשלהי פירקין מבו' דלעולם אסור להזכיר דמים, וכ"כ הראב"ן והר"ן והמאירי שם, והמהר"ם שם והט"ז בסימן שכ"ג סק"ב פירשו כן גם בד' התוס' שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מיו"ט הכ"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ג ס"ד.**

**הצל"ח כתב דהא דתני לכתחילה, הוא לאשמועינן דלא נאסר אלא כשתחילת כל המקח הוא ביו"ט, אך אם עמד מערב יו"ט אצל הטבח ואמר אם אצטרך למחר בשר תתן לי בהמה זו בכך וכך דמים, מותר ללקחה ביו"ט על אותו פיסוק שפסק מערב יו"ט.**

אבל נמנין עלי' מערב יו"ט ושוחטין ומחלקין ביניהם, **הצל"ח עמד בזה דמשנה שא"צ היא, דפשיטא דמערב יו"ט מותר,[[118]](#footnote-119) ומצינו בזה כמה דרכים,** א **התורי"ד כתב דקמ"ל דלא נאסר אלא פיסוק הדמים, אך כל שפסקו דמים מערב יו"ט, שוחטין ביו"ט ומחלקין ביניהם, ולא אמרינן דהחילוק שמחלקין ביו"ט הוי עובדין דחול. -** ב **בחי' תלמיד הרמב"ן משמע דמפרש דכל שפסקו דמי בהמה אחת מערב יו"ט, יכול להעמיד בהמה אחרת ביו"ט ולומר זו כמו זו, וזה כפי' ר"ח במה שאמרו בגמ' דמביא ב' בהמות וכו', ונתבאר להלן. -** ג **בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד ה"ל משמע קצת דמפרש דקמ"ל, דלא נאסר לומר אני נוטל רביע ואני נוטל שליש, אלא כשפסקו את דמי' ביו"ט, אך כל שפסקו את דמי' מערב יו"ט, שרי לומר אני נוטל רביע ואני נוטל שליש. -** ד **לד' הראבי"ה ודעימי' י"ל דקמ"ל דכל שפסקו את דמי' מערב יו"ט, מותר ביו"ט לומר שיתן לו חלק בדמים מסוימים. -** ה הצל"ח כתב דקמ"ל דכל שפסק דמי' מערב יו"ט, אף אם לא נגמר המקח לחלוטין, מותר ללקחה מן הטבח ביו"ט על אותו פיסוק שפסק מערב יו"ט.

**מאי אין נמנין א"ר יהודה אמר שמואל אין פוסקין דמים וכו',** **הרשב"א הק' דמאי קמ"ל דאין פוסקין דמים על הבהמה, הרי פשיטא דמו"מ הוא ואסור,[[119]](#footnote-120) וכתב בשם התוס' דפסיקת מעות על הבהמה אינו דומה למקח גמור, אלא דומה קצת להריני עמך לשליש ולרביע, וזהו דקמ"ל דאפ"ה ה"ז אסור, וזהו דמדמינן לה בגמ' להא דהריני עמך בסלע, דאינו מו"מ גמור ואפ"ה אסור.**

**הרשב"א הביא מירושלמי דאין נמנין הא להוסיף מוסיפין היו ה' נעשין עשרה, וכן הביאוהו הבעה"ע בהל' יו"ט (מחלוקת ג'), והראבי"ה בסימן תשס"ט, והמאירי בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד המ"א פירש דהיינו דאין נמנין מנין בנ"א על הבהמה לכתחילה לומר נמנה חמשה על בהמה זו שזה כמעשה חול, ורק אם נמנו עלי' חמשה מערב יו"ט, יכולין להוסיף למחר ולמנות עמהן עוד חמישה אחרים,[[120]](#footnote-121) - והפר"ח בסימן ת"ק ס"א כתב דמש"ס דילן לא משמע הכי, שהרי מפרשינן להא דאין נמנין דהיינו דאין פוסקין דמים, ומשמע דבלא פסיקת דמים מותר לימנות עלי' חבורה אחת,[[121]](#footnote-122) דאל"כ הו"ל לפרושי כפשוטה בלא פסיקת דמים, ועוד דלימא דלימנות עלי' בנ"א אסור וכ"ש פסיקת דמים, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש,[[122]](#footnote-123) ועיי"ש שכתב דאף דהעיקר לדינא להקל בזה, מ"מ המחמיר תבא עליו ברכה, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה בפיסוק דמים.**

מביא ב' בהמות ומעמידן זו אצל זו, **בפירש"י כתב דהיינו דמביא ב' בהמות שוות ואומר ראו שזו כזו, ולמחר שמין את הנותרת, וכ"כ הפסקי רי"ד והר"ן והמאירי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והשבה"ל בסימן רנ"ד, והאו"ז בסימן שנ"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ק ס"א, - אך בפי' ר"ח נראה דמפרש דהיינו דאומר זו כמו זו שמכרה מבערב ודמי אותה הבהמה ידועים, ואפ"ה שרי, וכ"כ הראב"ן במכילתין, וכ"נ בחי' תלמיד הרמב"ן, ובזה מתפרש הא דתני במתניתין דאין נמנין "לכתחילה", דלא נאסר אלא כשהוא תחילת פסיקת הדמים, אך כל שכבר פסק דמים מערב יו"ט על בהמה אחרת, מותר לומר זו כזו.**

משקל ביו"ט

ר' יהודה אומר שוקל וכו', **בפירש"י כתב דהא דאסור לשקול בליטרא הוא משום דהו"ל מעשה חול, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ט וה"כ משמע דהוא משום גזירת מקח וממכר.[[123]](#footnote-124)**

אפי' לשמרו מן העכברים, **הרשב"א נסתפק דלא אסרו לשקול אלא בלוקח מן הטבח, או בשותפין הבאים לחלוק ביניהם, דהו"ל כעובדא דחול, אך לשקול בתוך ביתו לדעת כמה יבשל מותר, שכן אדם עושה בתוך ביתו, ודקדק כן מירושלמי, ומסיק דתליא בפלוגתת רב ושמואל לקמן כ"ט א' אם מותר למדוד אשה קמח וליתן לתוך עיסתה,[[124]](#footnote-125) ונסתפק היאך קי"ל בזה, ועמש"כ בזה הרשב"א לקמן שם, - והמאירי כתב להתיר בזה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשע"א,[[125]](#footnote-126) אך הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד הל"ב כתב לדינא לאסור בזה, - ועמש"כ בזה הטוש"ע בסימן ת"ק ס"ב, ומש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה בביתו.**

מאי כל עיקר וכו' אפי' לשמרו מן העכברים, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר, היינו שאסור להשתמש בו ואפילו שלא לצורך שקילה כגון להעביר חפצים בכפותיו או לכסות בו כלי, והפר"ח בסימן ת"ק ס"ב כתב דהוא משום דהו"ל כמוקצה מחמת חסרון כיס, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ט, והפמ"ג במש"ז שם סק"א ובראש יוסף בסוגיין.**

והוא דתליא בחריטא, **הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"כ כתב דאסור ליתן בו בשר לשמרו מן העכברים אם היו המאזנים תלויין, ומבו' דבכל מקום שהן תלויין אסור לשקול בהן, - אך רי"ו בנתיב ד' ח"א כתב דלא נאסר אלא כשהם תלויין בטבעת שרגילין לשקול, אך כל שהן תלויין במקום אחר מותר ליתן בתוכן כדי לשמור מן העכברים, וכן משמע בד' הטוש"ע בסימן ת"ק ס"ב, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה במקום.**

**המאירי כתב דהא דמותר כשאינה תלוי', הוא משום שאינו מניח לכוונת משקל, ומבו' דכל שמניח לכוונת משקל, אסור אף כשאינה תלוי' במקומה, וכ"נ בד' רי"ו שם, וכ"כ העולת שבת בסימן ת"ק סק"ב, והא"ר שם סק"י, והמ"ב שם סק"י.**

טבח אומן אסור לשקול בשר ביד, **בפירש"י כתב דהיינו דאסור לאחוז הליטרא בידו אחת והבשר בידו אחרת ולכוין, וכ"כ הריבב"ן והשיטת ריב"ב והשלנ"ל, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ז, וכתב בשם ריב"א דדוקא אומן היודע לכוין, אבל הדיוט מותר, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א בשם רוב המפרשים, - אך הרשב"א כתב דלא איירי בשוקל ע"י ליטרא, אלא ביודע לכוין המשקל ביד, וסייע לזה מירושלמי שאמרו דהא דאסור הוא משום שידו כליטרא היא, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', והתורי"ד והריא"ז ותלמיד הרמב"ן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ת"ק ס"ב.[[126]](#footnote-127)**

טבח אומן אסור לשקול בשר במים, **בפירש"י כתב דהיינו שיש לו שנתות וסימנים בכלי, ונותנין בו מים, והסימנים מודיעין אותו כמה המים עולין למעלה בשביל ליטרא בשר, וכ"כ הר"ן והמאירי והריבב"ן והשיטת ריב"ב והשלנ"ל, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ז, ורי"ו בנתיב ד' ח"א, והטור בסימן ת"ק, ואמנם בד' הריבב"ן משמע דלא איירי כשיש שנתות בכלי כמו שפירש"י וש"ר, אלא היינו דע"י שעולה הבשר טפח או טפחיים יודע אם הוא ליטרא אחת או ב' ליטרים, וכ"מ בד' הטור, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והריא"ז,[[127]](#footnote-128) - אך השבה"ל בסימן רנ"ד כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דהיינו דממלאין מים בגיגית וכלי אחר צף על פני המים, ונותנין הבשר באותו הכלי הצף על פני המים, ולפי כובד משקל הבשר שוקע הכלי במים, והכלי מסומן מבחוץ עד כאן לליטרא או לשני ליטראות לפי מה שהוא שוקע במים, וכ"כ הרש"ש בדעת הרמב"ם בפ"ד מיו"ט ה"כ.**

**גירסת הרי"ף והרא"ש אסור לשקול בשר במים, ומבו' דהך דינא הוא אף במי שאינו אומן, וכן גירסת רבים מקמאי, והיינו משום דלשקול ע"י המים, ל"ב שיהא אומן, - אך הפסקי רי"ד והריא"ז גרסי כגירסא דילן דהך דינא הוא בטבח אומן, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשס"ט, והאו"ז בסימן שנ"ז, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד הל"ד.[[128]](#footnote-129)**

אסור לעשות בית יד בבשר, **בפירש"י כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דדרך חול הוא דכשמוכר בשר עושה בו בית יד ונותנו ללוקח להוליכו לביתו, וצריך לשנות לעשות היכר שאין מו"מ מותר בו, וכ"נ בד' עוד מקמאי, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דעושין לו מקום כדי שיהא תולה אותו במקום המקום וכשרוצה לחתוך ממנו אוחז באותו המקום, והאיסור בזה הוא משום שנראה כעושה כלי ביו"ט, וכ"כ הר"ן ותלמיד הרמב"ן, וכ"כ השעה"צ בסימן ת"ק סקט"ז בדעת הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ו, ובדעת הטוש"ע שם, אך הב"י שם פירש בד' הטור כפירש"י, וכ"כ המג"א שם סק"ז בד' השו"ע.[[129]](#footnote-130)**

**והמ"ב שם סקט"ו כתב דלדעת הר"ח ודעימי' ה"ז אסור אף בבעה"ב העושה לעצמו, ולדעת רש"י ודעימי' אי"ז אסור אלא בקצב המוכר בשר, - ועיי"ש בפמ"ג באש"א סק"ז, ובשעה"צ סקי"ט במש"כ אם לדעת הר"ח והר"ן ודעימי' יש להתיר לעשות נקב בחתיכת האפיקומן לתלותו.**

שוקלין מנה כנגד מנה ביו"ט, **הרי"ף כתב דלא קי"ל כוותייהו אלא כרבנן דאמרי אין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', וכ"נ בפי' ר"ח שכתב דנדחית דוקיא דרב יוסף, וכ"כ ש"ר, - אך הפסקי רי"ד דקי"ל כר' יהושע, חדא, דר' חייא ור"ש ברבי עבדי כוותי', ועוד דרב יוסף פסק הלכתא כוותי' וסייעי' ממתניתין דבכורות, ואף דאביי דחה לההוא סיועא, מ"מ לא פליג על מימרא דידי' שפסק הלכה כר' יהושע, ווכ"ש דדבריו הוא כעין דחי' דאיכא למימר דל"ד, אבל פשטא דמילתא משמע דכ"ה דשרי בבכור שרי נמי ביו"ט, ואדחויא לא סמכינן.**

כ"א סיון פ"א

דף מס' 9

**שפוד שצלו בו בשר**

**כ"ח ב - שפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו,** בטעם הא דאסור לטלטלו מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא לפי שנמאס ומוקצה, והרמב"ן במלחמות בריש מכילתין כתב דהוא משום דהו"ל מוקצה מחמת מיאוס, וביו"ט קי"ל כר' יהודה, וכ"כ הרשב"א והרא"ה בסוגיין,[[130]](#footnote-131) וכ"כ הראבי"ה בסימן תשס"ג, עיי"ש, והביאו המרדכי בסימן תרפ"ה. - **ב** הר"ן כתב דאתיא אף כר"ש, דלא פליג ר"ש אלא בנר ישן שהוקצה בביה"ש מחמת מיאוסו, דלר' יהודה אף שהוא רוצה להשתמש בו באמצע שבת ואינו חושש למיאוסו והרי הוא כאילו נסתלקה ממנו הקצאתו, ה"ז אסור משום שהוצקה בביה"ש, ולר"ש דלית לי' מוקצה שרי כיון דהשתא חזי לי', אבל שפוד זה שנדחה באמצע יו"ט, בע"כ דהא דהוי מוקצה הוא משום דלא חזי כלל עד שהרוצה להשתמש בו בטלה דעתו, וע"כ אף לר"ש הוי מוקצה.[[131]](#footnote-132) - **ג** התוס' כתבו דהוא משום דלאחר מלאכתו אין תורת כלי עליו, וע"כ הוי מוקצה אף לר"ש, והמהר"ם פירש דהיינו דלקח עץ שאינו מיוחד לצלי וחדדו בראשו וצלה עליו, ואחר מלאכתו זורקו ואין עליו תורת כלי,[[132]](#footnote-133) וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע בסימן תקי"ח ס"ג.[[133]](#footnote-134) - **ד** המכתם כתב דהוא משום דבשבת מלאכתו לאיסור, וע"כ אף ביו"ט דינו כך אחר שנעשה בו מה שצריך בו, ואסור לטלטלו מחמה לצל או כדי שלא יגנב, אך לצורך גופו או מקומו מותר לטלטלו אפי' בשבת, וכ"כ בחי' המאירי, וכ"כ הריא"ז ה"ו דין ז' דכשם שבשבת אין מטלטלין אותו אלא לצורך, כך ביו"ט אין מטלטלין אותו שלא לצורך גזירה יו"ט משום שבת.[[134]](#footnote-135)

**שומטו ומניחו בקרן זוית, נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דשומטו מלפניו מהר בגרירה וטלטול מן הצד, אבל לא בטלטול גמור, וכ"כ הר"י מלוניל והשיטת ריב"ב והר"ן והמאירי, והאו"ז בסימן שנ"ז, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ט הצ"ז, וכ"כ הב"י בסימן תקי"ח בדעת הטור. -** ב **הרשב"א כתב בשם תוס' דשומטו משמע אפי' בטלטול גמור, וכ"כ בחי' המאירי בפי' קמא.[[135]](#footnote-136) -** ג **הרא"ה כתב דהיינו דשומטו מן הבשר, וכיון שהוא בידו מותר להוליכו עד קרן זוית.**

**הרשב"א כתב לדעת התוס' דמותר לטלטלו בטלטול גמור, דכל שמותר לטלטלו מותר להניחו בכל מקום שירצה, וממש"כ ללמוד לזה מההיא דפ' כירה מבו' דהיינו דאף מותר להוליכו למקום אחר, - אך הרא"ה כתב דבכל מוקצה אף דכשהוא בידו מותר להניחו באיזה שירצה, מ"מ אינו רשאי להוליכו, ודוקא הכא הותר להוליכו עד קרן זוית, והיינו משום דיש עליו כזית בשר, ואיכא קצת טענה להתיר,[[136]](#footnote-137) וזה כדעת כמה מקמאי דבמוקצה גמור ל"מ התירא דעודו בידו, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8.[[137]](#footnote-138)**

**בד' הרשב"א בעבוה"ק שם מבו' דהא דמותר לשמטו כשיש עליו בשר, הוא אף כשאין בו חשש היזק, וע"כ אף דקי"ל כרבינא דאע"פ שאין עליו כזית בשר שרי, מידי דהוי אקוץ ברה"ר, אכתי משכח"ל לדינא קמא דכל שיש עליו בשר שומטו ומניחו בקרן זוית, (ועמש"כ הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"ג ד"ה אפי' אין), - אך מד' רבים מקמאי שהשמיטו להך דינא דשומטו ומניחו בקרן זוית כשיש עליו בשר, מבו' דכל הא דשומטו ומניחו בקרן זוית הוא משום חשש היזק, ולפ"מ דקי"ל כרבינא דאע"פ שאין עליו בשר שרי, לא משכח"ל לדינא קמא.**

והוא שיש עליו כזית בשר, **גירסת הרשב"א וש"ר והוא שיש עליו בשר, והרשב"א כתב דאיירי בפחות מכזית בשר, דאם יש עליו כזית מותר לטלטלו בהדיא, דומיא דעור שיש עליו כזית בשר דאפי' לב"ש מותר לטלטלו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם, והר"ן בסוגיין, (ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"ג ד"ה אפי' אין), והרא"ה הוסיף לפרש דאף דלא חשיב שפיר ואין טלטולו היתר גמור בשבילו, איכא קצת טענה להתיר.**

רבינא אמר אע"פ שאין עליו כזית בשר מותר לטלטלו וכו', **בפירש"י כתב דהיינו דמותר לטלטלו בטלטול גמור ולסלקו שלא יזוקו בו אנשי ביתו, דומיא דקוץ ברה"ר דמותר לטלטלו כדי שלא יזיק, וכ"כ השיטת ריב"ב, והראב"ן במכילתין, והאו"ז בסימן שנ"ז, והרשב"א בעבוה"ק שם, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דלא הותר לטלטלו בטלטול גמור,[[138]](#footnote-139) וכ"כ המאירי, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א, והטוש"ע בסימן תקי"ח ס"ג, והב"י שם כתב בדעת הטור דגריס אע"פ וכו' מותר, ול"ג מותר לטלטלו.**

**בחי' המאירי כתב בתו"ד דכל שמטלטלו כדי שלא יזוקו בני ביתו, אי"ז טלטול לצורך מקומו, ומבו' דאע"פ שהוא צריך שלא יהא השפוד במקום זה כדי שלא יזוקו בו, לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, וכ"כ הפנ"י בתו"ד, - וכ"ה מבו' למש"כ הרשב"א בסוגיין דמותר לטלטל שפוד לצורך גופו ומקומו,[[139]](#footnote-140) וכ"ה לדעת המכתם והריא"ז דאיסור טלטול דשפוד הוא משום דהוי ככלי שמלאכתו לאיסור, ואפ"ה לא הותר לטלטלו כדי שלא יזוקו בו, אלא דומיא דקוץ ברה"ר.[[140]](#footnote-141)**

**אך הלבוש בסימן ש"ח סוס"ו כתב דטלטול לצורך שלא ינזקו חשיב כטלטול לצורך מקומו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ה, וכן נקט בגל' הגרע"א למג"א סימן רע"ט סקי"ב,[[141]](#footnote-142) וכ"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"ז, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן רע"ט סקי"ג, ובמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג'** דף מס' 6.

**מדידה ביו"ט**

**ר' יהודה אומר אם הי' כלי של למדה לא ימלאנו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ ש"ר, ונחלקו עפי"ז אם שרי אף בכלי המיוחד למדה, ונתבאר להלן, - אך הראב"ן במכילתין צידד דקי"ל כר' יהודה, משום דת"ק הוא ר"מ, ור"מ ור' יהודה הלכה כר' יהודה, עיי"ש, והראבי"ה בסימן תשע"א נחלק ע"ז מכמה טעמים, עיי"ש.

הראבי"ה בסימן תשע"א כתב דאם אינו ממלאו או שמוסיף עליו שרי,[[142]](#footnote-143) וכתב דמה"ט נהגו למדוד במידה ולהטיל בה טבעת, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ח, והמרדכי בסימן תרפ"ו, וההג"א בסימן י"ד, וכ"כ הרמ"א בסימן שכ"ג ס"א, - אך בס' המכתם כתב **דאף דיש שהורו כן, אפ"ה ל"ה טוב לעשות כן בעיני חכמי דורנו.**

**לא בכלי המיוחד למדה אבל כלי העומד למדה ימלאנו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דכלי המיוחד למדה הוא שמודד ומוכר בו, וכלי העומד למדה עדיין לא מדד בו, אלא דכשישבר זה בא זה תחתיו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והמכתם והר"ן. - **ב** בפי' ר"ח כתב דכלי המיוחד למדה הוא כלי המיוחד למדוד בו לבנ"א שאינו עשוי להשתמש בו אלא למדוד בלבד, וכלי העומד למדה הוא כלי שמכיל מדה ידועה והוא עשוי להשתמש בו בביתו, וכ"כ הראב"ן. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכלי העומד למדה הוא כלי שעומד להיות מדה, אלא שעדין לא דייקוהו ולא עשאוהו מדה, והב"י בסימן שכ"ג ס"א כתב דלדעתו כל שנעשה בדיוק, אע"פ שעדיין לא עשאוהו מדה, חשיב ככלי המיוחד למדה.[[143]](#footnote-144)

**רבא אמר וכו' שלא יזכור לו שם מדה,** הגר"ז בסימן שכ"ג ס"א כתב דבכה"ג אסור אף אם אינו קונה ממנו כלל, אלא שואל ממנו ואומר לו השאילני מדה יין, דאף דאין לאסור בזה משום מו"מ, מ"מ ה"ז אסור משום עובדין דחול במה שהמשאיל מודד לו המדה שמבקש ממנו, וזה כמבו' בסימן ש"ו דאסור למדוד שום דבר בשבת מפני שהוא מעשה חול וזלזול לשבת, ועיי"ש שכתב דהא דשרי כשאינו מזכיר לו שם מדה, אלא מלא לי כלי זה סתם, הוא משום דאינו נראה כמתכוין למדידה, אלא למלאות הכלי שמבקש ממנו בלבד, ואין בו משום עובדין דחול, וזה כמו שאמרו בסוגיין דהוא משום דעבידי אינשי וכו'.

בד' הרמ"א בסימן שכ"ג ס"ד מבו' דהא דאסור להזכיר שם מדה, הוא רק בדבר שאין מדתו ידועה, אך בדבר שאין מדתו ידועה מותר להזכיר שם מדה, דבכה"ג מתפרש שבא להודיע לו כמה הוא צריך, והמ"ב שם סקי"ז כתב דהשו"ע שם ס"א פליג ע"ז.

**אבל כלי המיוחד למדה שרי,** הרא"ש כתב דקי"ל כרבא דהוא בתראה, ומותר למדוד אף בכלי המיוחד למדה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והמכתם והמאורות והר"ן והמאירי והשיטת ריב"ב, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראבי"ה בסימן תשע"א, והאו"ז בסימן שנ"ח, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד הל"ח, וכ"כ הטוש"ע בסימן שכ"ג ס"א, - אך הראב"ן במכילתין כתב דקי"ל כשמואל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ הרא"ש בשם הרמב"ן, וכ"ה מבו' בתשו' הרא"ש כלל כ"ב ס"ז, והדרישה בסימן שכ"ג עמד על דבריו, - ועמש"כ הב"י בסימן שכ"ג ס"א בדעת הרמב"ם בהלכותיו בזה.

הרי"ף כתב דמאי אבל לא במדה אמר רבא שלא יזכור לו שם מדה אבל כלי העומד למדה ימלאנו, והשיטת ריב"ב כתב דט"ס הוא וצ"ל כלי המיוחד למדה, דכ"ה דעת רבא, ובחי' המאירי כתב דהרי"ף כתב העומד למדה אגב שיטפא, - אך הר"ן פירש בד' הרי"ף דלא הותר אלא בכלי העומד למדה, ותמה ע"ז, ובפי' הר"י מלוניל מבו' דהרי"ף גריס הכי בגמ', דאף לרבא לא הותר אלא בכלי העומד למדה, ולא אתא לאשמועינן אלא דאסור להזכיר שם מדה, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, ועיי"ש שתמהו על גירסא זו.

השטמ"ק כתב דאפשר דלא התירו חכמים אלא ביו"ט משום שמחת יום טוב אבל בשבת דחמיר אסרו אפילו בכלי העומד למדה, והמרומי שדה כתב לסייע לזה מל' הגמ' בסוגיין דמשמע דההיתר הוא משום שמחת יו"ט, ועמש"כ בזה הפנ"י, - אך הטוש"ע בסימן שכ"ג ס"א כתבו להתיר בכלי המיוחד למדה אף בשבת, - ועמש"כ הב"י שם בדעת הרמב"ם בזה.

המאירי כתב דאף מותר לומר מלא כלי זה ושפוך לתוך כלי שלי, - אך הר"ן כתב דלא הותר אלא כשהלוקח נוטל מדה של מוכר ומוליכה לביתו, וכמשמעות לישנא דאומר אדם לחבירו מלא לי כלי זה, וכמו שאמרו בגמ' דטעם ההיתר הוא משום דעבידי אינשי וכו' והיינו שמשתמשין במדה עצמה, אך למדוד בכלי המיוחד למדה ולשפוך לתוך כליו של לוקח אסור, וכתב דכ"נ מד' הרמב"ם, וכ"כ המכתם,[[144]](#footnote-145) וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ג ס"א, - ובטעם האיסור כתב הגר"ז שם ס"א דהוא משום עובדא דחול, אך המ"ב שם סק"ד כתב דהוא משום דהוא דרך מו"מ של חול, ומשמע דאי"ז משום עובדין דחול, אלא הוא משום איסור מו"מ, (כמבו' בדבריו שם סק"ג דב' מילי נינהו).

כ"ב סיון פ"א

דף מס' 10

**כ"ט א' - לא ימדוד אדם שעורים ויתן לפני בהמתו,** בפירש"י כתב דהוא משום דנראה כמודד למכור, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ט והכ"ג דהוא מגזירת מו"מ, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ד סק"ד, - אך הגר"ז שם ס"ב כתב דהוא משום שהמדידה אסורה משום עובדין דחול אף שלא במקום מו"מ, וציין למש"כ בסימן ש"ו סי"ח דאיסור מדידה הוא משום דהוא מעשה חול וזלזול שבת.[[145]](#footnote-146)

הראש יוסף כתב דאפשר דלא נאסר אלא כששופך לאבוס וכיו"ב, אבל ליתן במדה לבהמה שרי, דאי"ז מדידה ממש, ודמי למש"כ הר"ן לעיל בסוגיין דאף דמותר ליתן ללוקח בכלי המיוחד למדה, מ"מ אסור למדוד בכלי המיוחד למדה ולשפוך לתוך כליו של לוקח.

**קודר הוא קב או קבים ונותן לפני בהמתו,** בפירש"י כתב דהינו שבקב עצמו נוקב בכרי וממלאו, והיינו שמשקע את הקב בתוך הכרי וממלאו, דאי"ז כדרך מדה שהוא לתת בידו לתוכו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דנוטל באומד קב או קבים, וכ"כ הרי"ף והמאירי, והרמב"ם בפ"ד מיו"ט הכ"ב.

והרא"ש בסימן ט"ו והטור בסימן שכ"ד הביאו לב' הפירושים, והשו"ע שם ס"ב פסק כפי' הרי"ף ודעימי', וכ"כ הב"ח שם, - אך היש"ש בסימן כ"ו כתב דאזלינן בתר ב' הפירושים לקולא במילי דרבנן, מאחר שאין הכרע, וכ"ה מבו' בד' לבוש שם ס"ב, וכמש"כ הא"ר שם סק"א.

**והנחתום מודד תבלין ונותן לתוך קדירתו כדי שלא יקדיח תבשילו,** הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד הל"ט כתב דיראה דלא התירו אלא בנחתום לפי שמוכר לרבים ולהפסד מרובה חששו, אבל איש בביתו לא יתן במדה, שלא חששו להפסד מועט, וכ"כ הטור בסימן שכ"ד,[[146]](#footnote-147) - אך הרשב"א שם ה"מ מסיק דאפשר שאף בשאר כל אדם מותר, ולא אמרו נחתום אלא שדיברו חכמים בהוה, וכן נראה מדברי קצת מן הגאונים, וכ"כ המ"מ בפ"ד מיו"ט הכ"ב,[[147]](#footnote-148) והשו"ע בסימן תק"ד ס"ד.

**מודדת אשה קמח ביו"ט ונותנת לתוך עיסתה כדי שתטול חלה בעין יפה,** הרשב"א בסו"ד כתב דלדעת רב דמותר למדוד בכה"ג, ה"נ מותר לשקול בשר בתוך ביתו, וכ"כ הרשב"א לעיל כ"ח א' דלא אסרו לשקול אלא בלוקח מן הטבח וכו' שזה כעובדין דחול, אבל לשקול בתוך ביתו לדעת כמה יבשל מותר, שכן אדם עושה בתוך ביתו, וכתב שם דתליא בפלוגתת רב ושמואל דהכא.

והב"י בסימן ת"ק הק' ע"ד הרשב"א שהתיר בזה, דאף רב לא שרי אלא כדי שתטול חלה בעין יפה אך בלא"ה אסור, והוכיח עוד לאסור בזה, ממה שאמרו דהנחתום מודד תבלין וכו' כדי שלא יקדיח תבשילו, והרי דבלא"ה הי' אסור למדוד אף דבתוך ביתו הוא מודד, - והדרישה שם סק"א כתב לישב, דמה שהוצרך רב לה"ט דכדי שתטול חלה בעין יפה, הוא דלא נימא דכיון שמדקדקים כ"כ א"כ איכא קפידא במדידה ואסור, וע"ז קאמר דכיון דהקפידא היא כדי שתטול חלה בעין יפה, משו"ה אין לחוש על הקפידא,[[148]](#footnote-149) ועיי"ש שכתב כן גם במה שאמרו בנחתום דהוא כדי שלא יקדיח תבשילו.

**שמואל הלכה למעשה אתא לאשמועינן,** בפירש"י כתב דהיינו דהלכה ואין מורין כן, וכ"כ הרא"ה ותלמיד הרמב"ן והר"ן והמאירי, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"ח, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב ספ"ד, - אך בפי' ר"ח כתב דשמואל אתא לאפוקי ממתניתא, ומשמע דהיינו דשמואל פליג לדינא וס"ל דאסור, וכ"כ התוס' בשם הבה"ג, וכ"נ בחי' המאירי בשם השאילתות, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הכ"ב, והמ"מ שם כתב כן גם בדעת הרי"ף.

התוס' והרא"ש הביאו פלוגתת רבוותא אם קי"ל כרב דהלכתא כוותי' באיסורי, או קי"ל כשמואל דמדאמר סתמא דהש"ס דהלכה למעשה אתא לאשמועינן משמע דהלכתא כוותי', וכתבו דאף לדעת רב אסור למדוד בזה"ז, דאין מפרישין אלא מעט ואינו נאכל אלא נשרף, וליכא לה"ט דכדי שתטול חלה בעין יפה, - והרי"ף כתב דקי"ל כשמואל דאסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הכ"ב, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראבי"ה בסימן תשע"א, והאו"ז בסימן שנ"ח, - אך הפסקי רי"ד והריא"ז כתבו דקי"ל כרב, וכ"כ הראב"ן במכילתין, - והרשב"א בעבוה"ק ש"ב ספ"ד כתב דראוי לחוש ולא להורות להקל.

התוס' כתבו דביו"ט דפסח יש ליזהר מלמדוד המצות, וכ"כ ההגמי"י ד"ק בפ"ד מיו"ט הכ"ב, והטור בסימן תנ"ו, - אך כמה מקמאי כתבו להתיר בזה מכמה טעמים, **א** הרא"ש כתב דכיון דאין לשין יותר מעשרון וגם אין לפחות משיעור חלה, אפשר שדומה לנטילת חלה בעין יפה למתירים.[[149]](#footnote-150) - **ב** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בשם הרמב"ן, דכיון דלא אפשר בפסח בלא מדידה, צורך אוכל נפש עצמו הוא ומותר, אע"פ שמדידה אסורה ביו"ט. - **ג** הרא"ה כתב דעדיף ודאי מהא דמותר נחתום למדוד תבלין, וכ"כ הר"ן. - **ד** המאירי כתב דמותר למדוד כדי שלא לבא לידי איסור תורה, שאם תוסיף שמא יבא לידי חמוץ, ואם יגרע יפקיע חיוב חלה. - והשו"ע בסימן תנ"ו ס"ג הביא לב' הדעות בזה.

**ת"ר אין שונין קמח ביו"ט,** ביאור סוגיין נתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 10.

1. אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דהו"ל מוקצה אף לדעת ר"ש, - והפנ"י בסוגיין כתב דלדעת הסוברים דביו"ט קי"ל כר' יהודה, י"ל דהא דבע"ח שניצודו הוו מוקצה הוא רק לדעת ר' יהודה, עיי"ש, ויש להוסיף, דגם לדעת הסוברים דביו"ט קי"ל כר"ש, מ"מ אי נימא דהא דבמוקצה מחמת איסור קי"ל כר' יהודה הוא אף בדלא דחיי' בידים, י"ל דמה"ט הוא דאסרינן הכא. [↑](#footnote-ref-2)
2. והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דהכא הרי דעתי' עלי', והיינו משום דפרס מצודות, וודאי דדעתו שתהא חי' ניצודה שם, - ובדעת הבעה"מ י"ל דאף שדעתו שתיצוד חי' במצודתו, מ"מ אם נדון על כל חי' וחי' שבמדבר, הוי דבר רחוק שתיצוד, דאף דדבר קרוב הוא שתהא חי' אחת ניצודה, מ"מ כל חי' וחי' רחוק הוא שתהא היא החי' הניצודה, וע"כ דמי לכוס קערה ועששית. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפירש"י לקמן בע"ב ד"ה אם יש כתב דמחובר הוי כגרו"צ מדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו, והב"י בסימן ש"י ס"ב כתב דמה"ט יש מוקצה בדבר המחוסר צידה אפי' לר"ש, וכ"כ המ"ב בסימן ש"י סקי"ג, וצ"ב דהרי הכא פרס המצודה מערב יו"ט, והיאך מצינו לומר דאקצינהו, ועמד ע"ז הפנ"י בסוגיין, - וצ"ל למש"כ הב"י שם דגזרו בכל מחובר אף אם ל"ה בידו ללקטן דלא פלוג רבנן, וה"נ גזרו בכל דבר המחוסר צידה, אף כשפרס מצודה מערב יו"ט, דלא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב דאף לדעת ר' יהודה ל"ה מוקצה אלא מכח ה"ט דאינם ברשותו, דאין לאסור משום מוקצה מחמת איסור, כיון דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, והכא שניצודו מאליהן ולא עבר על איסור יו"ט, ל"ה מוקצה מחמת איסור, ­- ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ז מבו' דעיקר הא דאין צדין ביו"ט, הוא משום דהוי מוקצה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 1, ולפ"ז בע"כ דהא דהוי מוקצה אי"ז משום מוקצה מחמת איסור, דהרי אלמלי הא דהוו מוקצה, הי' מותר לצודן. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דהוי ספק מוכן, היינו משום דאחר דגם אם יצודו הן אסורין מגזירה שמא יצוד, תו הוו מוקצה גמור, וע"כ בספק אימתי ניצודו הו"ל כספק מוכן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הר"י מלוניל והאו"ז בסימן שנ"ב משמע דלדעת לוי דשרי ר"ג אף באכילה, יש מקום לומר דת"ק דאסר בספק מוכן, הוא רק באכילה, ועיי"ש שכתבו דקי"ל כרב דר"ג לא שרי אלא בטלטול, וע"כ הא דא"ר יהודה אמר שמואל דאין הלכה כר"ג, היינו דה"ז אסור אף בטלטול, - אך המהרש"א והמהר"ם שיף לקמן בסוגיין הוכיחו מסוגיית הגמ' דגם לדעת לוי הא דאסר ת"ק בספק מוכן הוא אף בטלטול, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפנ"י לקמן שם והראש יוסף. [↑](#footnote-ref-7)
7. והצל"ח בסוגיין כתב דהתו"י לא כתבו כן אלא לפי הס"ד דהגמ' שם דאף בדשיל"מ ספיקו להקל, אך לפ"מ דמסקינן דבדשיל"מ ספיקו להחמיר, זהו אף טעם האיסור דספק מוכן, - ובחי' הגרע"א בסוגיין הוכיח כן, דאי נימא דהא דספק מוכן אסור הוא מטעם אחר, מנ"ל דספיקא דדשיל"מ להחמיר, הרי מהא דשרי ר"ג בספק מוכן יש ללמוד דאף דשיל"מ ספיקו לקולא, ות"ק דפליג עלי' הוא משום דספק מוכן חמיר, ומהיכ"ת נימא דיש בזה ב' טעמים, גם משום דספק מוכן חמור, וגם משום דספק דדשיל"מ הוא להחמיר, הרי ר"ג לית לי' לתרוייהו, ומנ"ל לומר דת"ק פליג בתרתי, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ויש להוסיף, דאי נימא דלענין טלטול לא חשיב מוקצה כדשיל"מ, הרי י"ל דמה"ט הוא דשרי ר"ג לטלטל ספק מוכן, ואין ללמוד מזה דס"ל דספיקא דרבנן לקולא אף בדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזה כמשמעות ד' השאילתות בסימן מ"ז דאיסור אכילת מוקצה דאורייתא, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת א', וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ד, וכתב שם דרק אכילת מוקצה אסורה מדאורייתא, אך טלטול מוקצה אינו אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' המאירי וכ"כ ההעמ"ש בסימן מ"ז סק"א בדעת השאילתות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובמ"מ לפ"ק דף מס' 1 נתבאר מכ"ד דאיכא איסורים דאין מבטלין אותו מתורת אוכל ומותר לטלטלו, והרי דאף דבפועל א"א לטלטלו, מ"מ אם אינו חשוב כדבר האסור, יש עליו תורת אוכל ומותר לטלטלו. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל דזהו מש"כ הרי"ף בסוגיין והרא"ש בסימן ב' דהא דאם יש מאותו המין במחובר אסור אף בטלטול, הוא משום דלא חזי לאכילה וכמוקצה דמי, דהוצרכו לפרש טעם הא דאסור מספק בטלטול, אף דאי"ז כדשיל"מ, ועמש"נ בזה בדף מס' 9??. [↑](#footnote-ref-11)
11. והמאירי לעיל ב' ב' כתב דאין לאסור ספק מוכן משום דשיל"מ, דאין דין מתירין נאמר אלא בתערובת, אבל כל מה שאנו יכולין להתירו בעינו אין אוסרין אותו מצד דבר שיש לו מתירין, - וצ"ב היאך הוא מתישב עם הא דא"ר אשי דביצה שספק אם נולדה ביו"ט אסורה משום דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-12)
12. והפר"ח שם תמה טובא ע"ז, דבסוגיית הגמ' לעיל בפ"ק אמרו בסתמא דספיקה אסורה, ומנ"ל לפרש דאיירי בגונא דאתחזק איסורא, וגם הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ד הנ"ט כתב דהמוצא ביו"ט ביצה בקינה של תרנגולין ונסתפק בה אם נולדה מאמש אם נולדה היום ה"ז אסורה משום דכל דשיל"מ הולכין בספיקו לחומרא אפי' בספק של דבריהם, והרי דאף בספק בביצה אחת גרידתא הולכין לחומרא. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובזה מתישב מש"כ הרשב"א לעיל י' ב' ד"ה מה נפשך דאזלינן בספיקי דהתם לחומרא, משום דהו"ל דשיל"מ דאזלינן בספיקו לחומרא, ולא תיקשי ממש"כ בסוגיין ובכ"ד דספק מוכן לקולא, דכ"ז הוא בדברים הנפסדין דל"ה כדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-14)
14. והבית מאיר שם תמה טובא ע"ד הסוברים דאיסורא דספק מוכן הוא משום דשיל"מ, שהרי דגים נפסדין בשהייתן, וגם רוב מיני פירות כמו תאנים וענבים ותותים נפסדים בשהייתם, וכמש"כ הראשונים דא"א לצוד דגים וללקט פירות אלו מערב יו"ט, משום שהם נפסדין בשהייתן, ומ"ט אסרינן להו מספק, - ולכאו' י"ל בזה למש"כ הכריתי בסימן ק"ב סקי"ב דדוקא היכא שמתקלקל המאכל לגמרי, לא חשיב כדשיל"מ, אך כל שאינו מתקלקל לגמרי חשיב כדשיל"מ, והוכיח כן מהא דביצה שנולדה ביו"ט הויא דשיל"מ, אף דידוע הוא דיותר משובח ביצה בת יומא, וע"כ הוא דדגים ופירות שאינם מתקלקלים בשהייתם, אף דהם נפסדין מעט, חשיבי כדשיל"מ, ולא כתבו הראשונים דהם נפסדין בשהייתן, אלא לענין הא דאפשר מערב יו"ט, דבזה סגי במה שהם נפסדין מעט. [↑](#footnote-ref-15)
15. לכאו' מכוון דבריו הוא דס"ל דהא דספק מוכן אסור, הוא משום דאיסור מוקצה דאורייתא, וכמש"כ המאירי, וע"כ ביו"ט שני דאין איסורו אלא מדרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ומשמעות דבריו שם דלא קי"ל כרב אשי דבדשיל"מ אף בדרבנן ספיקו לחומרא. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם בד' הר"ן מבו' דכל הא דשרי הוא רק משום דאיסור מוקצה אינו אלא מדרבנן, והו"ל ספק ספיקא מדרבנן, ודלא כמש"כ הרא"ש מלוניל גופי' דיש להתיר מכח זה אף בדאורייתא. [↑](#footnote-ref-17)
17. והמ"ב שם כתב דטעם האוסרים הוא משום דלדידן יו"ט שני אינו מטעם ספק, שהרי אנו בקיאין בקביעא דירחא ויודעין שהוא חול, אלא דמנהג אבותינו בידינו, וע"כ הוי כיו"ט ודאי מדרבנן, ואין כאן אלא ספק אחד ואסור, וכ"כ הגר"ז בסימן תקט"ו, ולפ"ז נמצא דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', הי' ספק מוכן מותר, - אך הש"ך בסימן ק"י סקנ"ו כתב בתי' ק+מא להיפך די"ל דמודה הר"ן דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' ספק מוכן אסור, אף דהוי ספק ספיקא, ולא התיר אלא בזה"ז.

    והשכנה"ג בהגב"י סימן תצ"ז סק"ד הביא מתשו' הר"ש חקאן שתמה ע"ד הרא"ש מלוניל, דלפ"ז נמצא דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' ספק מוכן מותר אף ביו"ט ראשון, ולא מסתבר להעמיד להפלוגתא דספק מוכן דוקא במקום שהיו מגיעין שלוחי בי"ד, ולפ"ז מוכח דמה שנחלקו ע"ד הרא"ש מלוניל ואסרו ספק מוכן ביו"ט שני, הוא אף בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועד"ז כתב בחי' בית מאיר דהא דפריך מפירות ולא פריך מדגים, הוא משום די"ל דלית לי' לר"ג מוקצה כלל וע"כ לא אסר בדגים שניצודו ביו"ט, אך בפירות שנלקטו ביו"ט יש לאסור משום גזירת פירות הנושרין, וזה ניחא לדעת הרי"ף ודעימי' דמשום גזירת פירות הנושרין יש לאסור אף בטלטול, (דכיון דאין ראויין לאכילה הו"ל מוקצה). [↑](#footnote-ref-19)
19. יש להעיר, שהרי בד' התוס' לעיל שם מבו' דאף אם הי' איסורן מגזירת פירות הנושרין, הוה אסרינן להו מספק, ולכאו' הוא משום דדמי לספק מוכן דאסור משום דהוי דשיל"מ, וזהו שהק' דמ"ט הוצרכו לטעמא דמוקצה, ותיפו"ל משום גזירת פירות הנושרין, וא"כ שפיר י"ל דאף דאיסורן אינו משום מוקצה אלא מגזירת פירות הנושרין, מ"מ מייתינן לה לגבי ספק מוכן, כיון דהא דאסרינן להו מספק הוא חד דינא עם הא דספק מוכן אסור. [↑](#footnote-ref-20)
20. ההעמ"ש בסימן מ"ז סוסק"ז הוכיח מדבריו דהא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא גם כשנתיבשו בשבת, אף דעכשיו הם ראויין לגמרי, וזהו דמדמי לה דה"נ פירות שנלקטו מן המחובר אסורין אף דעכשיו הן ראויין, ועמש"נ במ"מ מוקצה ב' דף מס' 10 פלוגתת רבוותא בזה, - אך בפירש"י לקמן כ"ו ב' ד"ה ואי דלא אחזו משמע דכל הא דאסרינן בגרו"צ שיבשו בשבת, הוא רק לר"י דבעי הכנה מבעו"י, אך לר"ש שרי, ולפ"ז צ"ע במש"כ רש"י לדמות פירות שנלקטו מן המחובר לגרו"צ דמודה בהו ר"ש, - ושמא י"ל, דלעולם עיקר הא דמודה ר"ש בפירות שנלקטו מן המחובר, הוא משום דאין יושב ומצפה לכך, ומה שהוצרך רש"י לדמות לגרו"צ, הוא משום דס"ל דבמוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים שרי אף כשאינו יושב ומצפה, ומשום דכל דלא דחיי' בידים אינו מקצה אותו מדעתו כלל אף בשעה שאינו ראוי, וע"כ כל הא דפירות שנלקטו הוו מוקצה, הוא משום דבעודם מחוברין הוו כגרו"צ דמקצי להו מדעתי', ותו הן אסורין אף כשנלקטו, משום דאין יושב ומצפה לכך. [↑](#footnote-ref-21)
21. בחי' הגרע"א לעיל ג' א' כתב בדעת רש"י דהא דאינו יושב ומצפה, אף דדרך פירות לנשור, הוא משום דפירות הנושרין מאליהן אסורין מגזירה שמא יעלה ויתלוש, וע"כ אינו יושב ומצפה, כיון דאף אם ינשרו יהיו אסורין, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א בחולין ט"ו א', וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל שם, אך אי"ז במשמעות ד' הבעה"מ ודעימי'. [↑](#footnote-ref-22)
22. והתוס' בעירובין מ' א' ד"ה הא ודאי כתבו גם בדעת רש"י דטעם האיסור הוא משום דכל היכא דאין יושב ומצפה אית לי' לר"ש מוקצה, וכ"נ גם בדבריהם בחולין י"ד א' ד"ה מחתכין, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"ה מבו' בד' המהרש"ל לעיל ג' א' בביאור ד' התוס' שם, ולכאו' הוא משום דס"ל דגם הא דאסר ר"ש בגרו"צ הוא משום דאין יושב ומצפה, ונתבאר בהערה ?, וצ"ל דהיינו דמכח הא דלא לקטינהו מאתמול אמרינן דאינו יושב ומצפה, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א שם, - וי"ל עוד, דהוא כדעת הסוברים דלא אסר ר"ש כשאינו יושב ומצפה אלא בדדחיי' בידים, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 18, וע"כ אף דהכא אינו יושב ומצפה שיתלשו, מ"מ אי"ז אסור אלא משום דמדלא לקטינהו מאתמול אקצינהו, והו"ל כדחיי' בידים, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ט (ד"ה ואפשר לומר וד"ה וע"פ מ"ש) בביאור ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש שכתבו כן בעשבים שאין דרכן ליתלש, והיינו דמה"ט דמו לבע"ח שמתו דמודה בהן ר"ש משום דאין יושב ומצפה שימותו. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכ"כ התור"פ לעיל ד' ב' דמוקצה מחובר דמי לגרו"צ דדחינהו בידים. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומתישב בזה מה שתמה בתשו' מהר"ח או"ז סימן קצ"ט ע"ד רש"י, דוכי הישראל הי' לו ללקט אתמול בגנו של נכרי או בכרמו, ואדרבה נימא דסומך הישראל על הנכרי שיתלשם ויביאם לו, והו"ל כגמרו בידי אדם שאין בו מוקצה, ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שי"ח ס"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. וקו' זו מיוסדת על מה שנקט דעיקר הא דמודה ר"ש בגרו"צ הוא משום דלא חזו כלל, וזהו כמשמעות ד' הר"י מלוניל והר"ן והנימו"י בשבת מ"ה א' דהא דמודה ר"ש בגרו"צ הוא משום דבביה"ש ל"ה ראויין לאכילה כלל, וע"כ מקצי להו מדעתו לגמרי, ול"ד לנר וכיו"ב דאינם ראויים מחמת איסור, דבכה"ג לא מקצי להו מדעתו לגמרי, וכ"נ בד' הרמב"ן שם מ"ג ב', ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 10, - אך הנה בד' הרשב"א לקמן כ"ז ב' משמע הא דמודה ר"ש בגרו"צ הוא משום דאין יושב ומצפה שיתייבשו, וכ"נ בד' התוס' בכ"ד כמש"נ בהערה ?, וכ"כ הראש יוסף בשבת מ"ה א', והפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סק"ב, ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ רש"י דפירות שנלקטו מן המחובר אסורין, משום דאינו יושב ומצפה שיתלשו, ודמי לגרו"צ, וכמש"כ כן התוס' בעירובין מ' א', והרשב"א בחולין י"ד א', אך הפנ"י כתב דאין לפרש כן לד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש שכתב עוד די"ל דס"ל דקי"ל כמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, והרי דלאו מוקצה נינהו, וע"כ כשנשחטו בשבת בהיתר לחולה שרי, - וצ"ב, דהא גופא תיקשי, דמ"ש בע"ח שמתו דל"ה מוקצה, מפירות שנלקטו מן המחובר דהוו מוקצה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. והרשב"א לעיל ב' ב' תמה ע"ז מהא דפריך בפסחים נ"ו ב' פירות של בין הכיפין דהא מוקצה נינהו, והרי דאף בפירות שנשרו מעצמן איכא משום מוקצה, אע"פ שמתחילה היו מוכנין ואיסור שבת הוא שקפץ עליהן וכו', ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"ב מיו"ט הי"א. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות א' מבו' דכיון דאיסור תלישה ביו"ט הוא מדאורייתא, ע"כ יש לאסור בספק אם נתלשו ביו"ט, אף לדעת הסוברים דספיקא דרבנן לקולא אף בדשיל"מ, ורק באיסור תחומין דאינו אלא מדרבנן, אין לאסור בספק אם בא מחוץ לתחום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דל"ד ממש להתם, דהתם האיסור הבלוע והתערובות הוא האיסור טריפה, ואותו ספק כבר הי' לחומרא לדונו כטריפה ונשאר האיסור טריפה במקומו ולא הותר ע"י שאינו בן יומו כמו בכל איסור ודאי, ומשא"כ הכא דהאיסור לערב הוא כדי שלא יהנה, ואיסור זה ל"ה אסור מספק, אלא דביומו הי' אסור משום ספק מוקצה, ואיסור מוקצה פקע בערב, ולי"ב אלא איסור כדי של יהנה דמשום אותו איסור לא היינו דנין ביומו לאסרו מספק, אך מ"מ י"ל דגם בכה"ג יש לאסור. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י בעירובין ל"ט ב' ד"ה לא תימא להו דצידת צבי אסורה מדאורייתא, דאף אם מדאורייתא הותרה צידה ביו"ט, מ"מ אחר דמדרבנן אסור לאכול את הניצוד ביו"ט, תו הו"ל צידה שלא לצורך אוכל נפש דאסורה מדאורייתא, אך הפנ"י בריש פירקין הוכיח מד' רש"י אלו דמדאורייתא לא הותרה צידה ביו"ט, - אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאמרינן הואיל אף בדבר האסור מדרבנן, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28, דלפ"ז אף דהניצוד אסור מדרבנן, מ"מ אין הצידה אסורה מדאורייתא, משום דאמרינן הואיל. [↑](#footnote-ref-32)
32. וזה למש"כ הרמב"ן וש"ר שם דלא גזרו שמא יעלה ויתלוש, אלא בפירות הנושרין דממילא קא אתו, ואי שרית לי' אתי למעבד איהו בידים, אך במידי דלא אתי ממילא אלא תלי במעשה, כנכרי שהדליק נר וכיו"ב, ליכא למיגזר בהו מידי, דישראל בנכרי לא מיחלף, וכ"כ הבעה"מ בחולין י"ד ב' דלא גזרו חכמים אלא במידי דאפשר דאתי ממילא. [↑](#footnote-ref-33)
33. בפשוטו מבו' בדבריהם דקי"ל כמ"ד בפסחים שם דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, והראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 15, - אך בחי' הגרע"א בחולין ט"ו ב' דן לפרש, דמש"כ התוס' דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, הוא לפ"מ דקי"ל כר"ש, ומה שאמרו בפסחים דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם הוא לר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. וזה לפ"מ שפירשו גם לדעת רש"י דהא דמודה ר"ש במוקצה דמחובר, הוא משום דאין יושב ומצפה, - אך בד' התוס' בשבת קכ"ב א' ד"ה איני משמע להדיא דלדעת רש"י אף פירות הנושרין הוו מוקצה, ורק למש"כ לפרש עוד דהא דמודה ר"ש בעשבים הוא משום דאין יושב ומצפה, הוא דפירות הנושרין ל"ה מוקצה משום דאדם יושב ומצפה מתי יפלו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולמש"כ בפירש"י לעיל ג' א' דמה שאמרו התם דכולה חדא גזירה היא היינו דאי"ז גזירה שלא יבא לידי פירות הנושרין, אלא הויא הביצה בכלל גזירת פירות הנושרין, דאף היא פרי הנושר, הרי דכ"ז הוא באיסור פירות הנושרין מגזירה שמא יעלה ויתלוש, אך באיסורם משום מוקצה, אין מקום לאסור אטו זה בביצה שנולדה ביו"ט דהוי גזירה לגזירה, - והרשב"א שלא כתב כן, הוא לטעמי' דמפרש בשבת קכ"ב א' דהא דכולה חדא גזירה היא היינו דאי לא הא לא קיימא הא, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 4, וע"כ שפיר י"ל דיש לאסור ביצה שנולדה ביו"ט גם אטו איסור פירות הנושרין משום מוקצה, אלא דאטו מוקצה לא גזרינן. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם כתבו הרמב"ן והר"ן שם דדברים התלושים שאפאן ובשלן הנכרי אינם מותרין אלא אם ראויין מתחילתן לכוס, דאם אינם ראויים מוקצין הן, והתהל"ד בסימן שכ"ה סקי"א תמה דמ"ש עצים התלושין של נכרי דל"ה מוקצה, משאר דברים התלושים דאין ראויין לכוס דהוו מוקצה, וכתב דבע"כ לדחוק דמש"כ לאסור כשאין ראויין לכוס, הוא כשהם של ישראל, - והחזו"א בסימן מ"ח סק"ח כתב דבע"כ צ"ל דהא דכשעשה כבש מעצים תלושין שרי, הוא משום דעצים חזו למיזגא עלייהו וליתן פת לפני האורחים, אלא דנסרים של אומן אין מטלטלין אותן, ובשל נכרי אף בשל אומן מטלטלין אותן, דאין מחשבת הנכרי עושה מוקצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכבר נתבאר בדף מס' 2 להעיר בזה ממש"כ הרמב"ן בהמש"ד דרק אם היתה דעתו עליהן כאנשי יריחו אין בו דין מוקצה, וכתב לדמותו להא דמהני תנאי בכוס קערה ועששית ובסוכה רעועה, וכתב עוד דהא דבעינן לטעמא דמוקצה בנכרי שתלש לעצמו ביו"ט דמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין דהן אסורין לישראל, וכתב די"ל דהוא משום גזירת פירות הנושרין, והרי דמודה לד' רש"י דכל שלא הי' דעת הישראל עליהן מבעו"י יש בהן משום מוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. והיינו דכל הא דאין הנכרי צריך הכן, הוא רק בכגון מוקצה דאוצר, דאי"ז מוקצה מצ"ע, אלא מצד הקצאת הבעלים, והנכרי א"צ הכן, אך דברים דהוו מוקצין לכל, אף כשהן ברשות הגוי הוו מוקצה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועיי"ש שכתב לישב דכל מש"כ הכל בו דגרו"צ של נכרי מותרין הוא בטלטול, אך באכילה אסורין, וצ"ב, - והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב די"ל דמש"כ הכל בו דאסורין הוא בגרו"צ דחזו ולא חזו ולא אזמני', לכאו' מכוון דבריו דהא דהן מותרין בשל נכרי, הוא לאחר שנתייבשו, אך כ"ז דלא חזו, אף דאינם כעצים ואבנים ומהני בהו הזמנה, מ"מ כל שלא הזמינם אסורין, - ובד' הב"י בסו"ס ש"ח משמע להדיא שפירש דד' הכל בו דגרו"צ של נכרי אסורין, הוא לדעת הי"מ שהביא שם דמה שאמרו דאין הכן לנכרי, היינו דא"צ שיכין לישראל, ואע"פ שלא העלה בדעתו שיאכל הישראל מפירותיו מוכנים הם לישראל, עיי"ש, וכן האריך המאמ"ר בסימן ש"י סק"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. ומשמעות דבריו שם דמפרש למש"כ הרמ"א דגרו"צ של נכרי ל"ה מוקצה, דהוא בדחזו ולא חזו, והמ"ב שם סקי"ג פירש דהיינו דכל דלא חזו כלל, דל"מ להו הזמנה, הוו מוקצה אף בשל נכרי, ורק בדחזו ולא חזו דמהני להו הזמנה, הוא דאמרינן דבשל נכרי ל"ב הזמנה, דאינו מקצה מדעתו, וכ"כ השעה"צ שם סק"י עפי"ד הגר"א, דבאבנים ומעות דל"מ הזמנה, יש מוקצה אף בשל נכרי. [↑](#footnote-ref-41)
41. והשכנה"ג שם הוכיח כן ממה שמצינו דביצה שנולדה ביו"ט אסורה אף כשהיא של נכרי, וכן הוכיחו המג"א והעולת שבת והא"ר שם, - אך המחה"ש בסימן תק"ה שם תמה ע"ז, דאיסור ביצה אינו משום נולד, אלא מגזירת הכנה דרבה, ואין ללמוד מזה דנולד אסור בשל נכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואמנם בפירש"י כתב בשם הבה"ג דאסורין עד מוצאי יו"ט שני, אך הנה המחזו"ו בסימן מ"ה, והסה"ת בסימן רמ"ט, והסמ"ג לאוין ס"ה וע"ה כתבו כן בשם בה"ג של ר"י גאון, וכנראה דהבה"ג שלפנינו הוא של ר"ש קיירא, - ויש להעיר עוד, דלמש"כ הראשונים בשם הבה"ג דגם במבשל בשבת צריך להמתין בכדי שיעשו, לכאו' בע"כ דהא דצריך להמתין בכדי שיעשו הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, ולפ"ז הדין נותן דשרי בליל יו"ט שני. [↑](#footnote-ref-43)
43. וכ"ה מבו' גם בד' הבעה"מ בסוגיין שפירש דטעם הא דאסרינן בנכרי שהביא וכו' הוא מגזירה שמא יאמר לו, ואפ"ה התיר בליל יו"ט שני, והיינו משום דמכח הגזירה שמא יאמר לו, אסור ליהנות ממלאכת יו"ט, - ובזה מתפרש מש"כ הבעה"מ בחולין ט"ו א' דגם במבשל בשבת צריך להמתין בכדי שיעשו, אף דהא דהכא צריך להמתין בכדי שיעשו הוא מגזירה שמא יאמר לו, ובמבשל בשבת ליכא לה"ט, וכמש"כ הראשונים, והיינו משום דבכל גוונא שאסרו ליהנות מן המלאכה, צריך להמתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-44)
44. ומשמעות דבריו בחולין שם, דבמבשל בשבת במזיד שפיר הי' מקום להצריך להמתין בכדי שיעשו, והא דלא הצריכו כן, הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרינן בה. [↑](#footnote-ref-45)
45. ויש להעיר, דבד' הרא"ש משמע להדיא דרק לדעת ר"ת אין המבשל בשבת צריך להמתין בכדי שיעשו, אך לדעת רש"י צריך להמתין בכדי שיעשו, וכ"ה להדיא בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש, והיינו דכל מש"כ לדעת רש"י דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו, הוא בהא דמבשל בשבת בשוגג מותר לאחרים אף בו ביום, אך בגוני שאסרו לבו ביום, יש לאסור אף במוצ"ש בכדי שיעשו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. הגר"א בסימן תקט"ו ס"א רמז להעיר, דד' הרא"ש סותרים למש"כ בפ' כל כתבי סימן י"ב דאסור לכל ישראל, וכן הק' השעה"צ שם סקי"ד, ועמד גם בסתירת ד' רי"ו בזה דבנתיב ד' ח"ד כתב דשרי לישראל אחר, ובנתיב י"ב חי"ב כתב דאסור אף לישראל אחר, וקשיא כן גם בסתירת ד' הטור דבסימן שכ"ה כתב דאסור לכל ישראל, ובסימן תקט"ו הביא לד' הרא"ש, - אך הבית מאיר בסימן תקט"ו ס"ה בתו"ד כתב דמש"כ הרא"ש להתיר לישראל אחר, הוא רק במוצאי יו"ט, דא"צ להמתין בכדי שיעשו, אך הא דאסור ביו"ט אף בגונא דלי"ב משום מוקצה, הוא אף לישראל אחר, ומבו' לפ"ז דחלוק הוא האיסור ביו"ט עצמו, מהאיסור במוצאי יו"ט עד בכדי שיעשו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולכאו' הוא לטעמייהו דגם לדעת רש"י הוי טעם האיסור כדי שלא יאמר לו, ומכח זה הוא דאסרו ליהנות ממלאכת יו"ט זו, וע"כ הצריכו להמתין גם כדי שילך. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואמנם לא הק' הגרע"א כן על עיקר הא דאסור להביא פירות מחוץ לתחום, די"ל דהוא מדרבנן, ולא הק' אלא ע"ד התוס' שם דנקטו דה"ז אסור מדאורייתא, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בסימן תקפ"ו למג"א סקכ"ד דמדאורייתא מותר להביא שופר מחוץ לתחום מדין מתוך, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ולא נתפרש בדבריו הטעם שאסרו חכמים בזה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ט תמה ע"ז דהבאת אוכלין ממקום למקום חשיב כאוכל נפש עצמו, ומה"ט אמרינן מתוך בהוצאה, - ואמנם בד' הרא"ש שם משמע דרק הבאת בהמה קודם שחיטתה חשיבא כמכשירין, אך צע"ג דא"כ מ"ט אסור להביא פירות מחוץ לתחום, ועמדו ע"ז הישועות יעקב בסימן תצ"ח סקכ"ג והמלאכת יו"ט באות קי"ז והקה"י בסימן כ', ועיי"ש במלאכת יו"ט במש"כ לפרש לד' הרא"ש בע"א, ואכמ"ל, - והמלאכת יו"ט שם עמד עוד בזה, דא"כ הי' לנו להתיר בגונא דל"ה אפשר להביא מערב יו"ט, ולא מצינו כן, והחת"ס שם הביא לדקדק כן מפירש"י לקמן ל"ז ב' (ד"ה שנים שלקחו), וכתב דלא תהי' כזאת בישראל. [↑](#footnote-ref-50)
50. ובתשו' הרי"ד שם הוכיח מזה דקי"ל דתחומין דרבנן, - והר"ן בסוגיין עמד דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דתחומין די"ב מיל דאורייתא, והבית מאיר בסימן תקט"ו ס"ה בסו"ד הוכיח מדבריו דתחום כלים דאורייתא, ועיי"ש שהק' דהרי מדאורייתא אין חפצי נכרי קונין שביתה, ונמצא דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, והביאו השעה"צ שם סקס"ג, - אך לכאו' יש לפרש לד' הרי"ד והר"ן, דלא אתו עלה משום תחום הפירות, וכאשר כ"ה להדיא בל' הר"ן דלא הוצרך להא דחפצי נכרי קונין שביתה, רק בהמש"ד, עיי"ש, אלא משום שהלך הנכרי עצמו מחוץ לתחום, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בעירובין מ"א ב' דיש לאסור מכח זה, ונתבאר בהערה י', ואף דהנכרי עצמו אינו קונה שביתה, מ"מ בדין אמירה לנכרי כל שהישראל עצמו אסור לילך, אסור שילך הנכרי לצרכו, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לקמן ל"ז ב' בסו"ד, וכ"ה מבו' גם בדבריו בגל' שו"ע (בד"י) בסימן ש"ו ס"ט. [↑](#footnote-ref-51)
51. המהרש"ל מחק לזה מפירש"י, אך המהרש"א קיים לגירסא זו בפירש"י, וכן הביאו הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' והתמים דעים בסימן קכ"ג מפירש"י. [↑](#footnote-ref-52)
52. מבו' בדבריו דהמקום לאסור כשהביא הנכרי מחוץ לתחום, הוא משום דהוא חוץ לתחום דהפירות, וכ"כ הרמב"ן בעירובין מ"א ב' בדעת הירושלמי, ופירש דהוא משום דהליכת תחומין לעצמו הוא מהלך, - אך מבו' בדבריו דלדעת הבבלי יש לאסור משום הילוך הנכרי מחוץ לתחום, וכ"נ בד' הר"ן בסוגיין, ובתשו' הרי"ד סימן פ"ח ופ"ט, ונתבאר בהערה ח'. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ט ה"נ מפורש דמהני הא דהן בתוך אמת המים דעי"ז הוו כניצודין ולי"ב משום צידה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ח, והראב"ד שם לא השיג ע"ז. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך הנה בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"א רפ"ט והריא"ז בפ' האורג ה"ב דין י"ב מפורש דיש בצידת דגים מן הביברין משום איסור צידה, ודלא כמש"כ היש"ש והט"ז. [↑](#footnote-ref-55)
55. ומשמעות דבריהם דקי"ל הכי דהבטה בהפקר קונה, וכ"נ בד' התוס' בב"ק כ"ט ב' (ד"ה אלא אמר), - אך הרמב"ם בפ"ב מנדרים הי"ט כתב דאין ההפקר נקנה בהבטה, וכ"כ הטוש"ע בסימן רעג סי"א. [↑](#footnote-ref-56)
56. השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דסמוכה לעיר הוא בתוך ע' אמה ושירים, וכ"כ הטוש"ע בסימן תצ"ז ס"ח, ומש"כ ע' אמה, הוא ע' אמה ושירים, כמש"כ הפר"ח שם, והמ"ב שם סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכ"ה מבו' גם בחי' המאירי, שכתב דהא דלא משני דאיירי בסמוכה לעיר, הוא משום דמייתי לה מסוכר אמת המים, והתם לא מפלגינן בין סמוכה לשאינה סמוכה להם, ומבו' דאמת המים הסמוכה, דמי לחי' שקננה בגנה הסמוכה לעיר דא"צ זימון, ורק כשאינה סמוכה לעיר הוא דבעי זימון. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך הרי"ף כתב דהסוכר אמת המים וכו' מותרין דהא כבר נצודו מערב יו"ט והו"ל מוכנין, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', והרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ח, ומשמע קצת דל"ב להא דאיכא מעשה הזמנה, אלא כיון דנצודו מערב יו"ט הו"ל מוכנין, וזה כדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-59)
59. העמודי אור בסימן כ"ט הוכיח מהכא דלא הותר לעשות מלאכה לצורך אוכל נפש, אלא לאכילת כזית, דכיון דבקרא כתיב ל' אכילה, בעינן כזית, ועמש"נ במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובפירש"י שם כתב דהיינו דגמר בלבו לאנס את עצמו ולעבור על דעתו ולאכול כזית, והאחרונים כתבו ללמוד מזה דמותר לבשל ביו"ט לצורך אכילה גסה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28. [↑](#footnote-ref-61)
61. והיש"ש בסימן י"ב כתב ג"כ דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם, - והאחרונים פירשו בדעת הרמב"ם דס"ל דקי"ל דל"מ הואיל אלא לפטור ממלקות, אך אכתי איכא איסורא דאורייתא, וע"כ לא הותר לשחוט אלא כשאוכל ממנה כזית. [↑](#footnote-ref-62)
62. ובמש"כ הראש יוסף דכל שגמר בלבו לאכול כזית מודה ת"ק דסגי אף בכזית חי, יש להעיר, שהרי לדעת רב חסדא אף הא דשרי ת"ק הוא כשגמר בלבו לאכול, ואפ"ה לא שרי אלא בכזית צלי, ובע"כ דהוא משום דבכזית חי הוי הערמה דמינכרא טפי, ולא התירו בכה"ג, - אך י"ל דאמנם לדעת רב חסדא בע"כ דאף כשגמר בלבו לאכול לא שרי ת"ק אלא בכזית צלי, אך לפ"מ דקי"ל דאמרינן הואיל ושרי אף כשאין דעתו לאכול, שפיר י"ל דרק בכה"ג הוא דס"ל לת"ק דבעינן כזית צלי, אך כל שגמר בלבו לאכול סגי אף בכזית חי. [↑](#footnote-ref-63)
63. והטור שם ורי"ו בנתיב ד' ח"ד כתבו ג"כ דשרי אף כשאין שהות לבדוק, - אך בדעתם י"ל דס"ל דקי"ל כר"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בד' הראב"ן במכילתין והרשב"א בחולין ט' א' מבו' דר"ע הוא דקאמר לה, - ובפירש"י בפסחים מ"ו ב' ד"ה כדי משמע להדיא דת"ק לא שרי אלא כשיש שהות ביום לאכול ממנה כזית צלי אחר הפשט. [↑](#footnote-ref-65)
65. ומשמעות דבריו דאי"ז ב' פלוגתות בין ת"ק לר"ע, אלא היינו דלת"ק בעינן שיהא שהות לאכול כדרך בנ"א, וע"כ בעינן שיהא שהות לאכול כזית צלי, ולאכול אחר הפשט וניתוח, ולר"ע סגי שיש שהות לאכול אף שאי"ז כדרך בנ"א, וע"כ סגי במה שיש שהות לאכול כזית בשר חי ומבית טביחתה. [↑](#footnote-ref-66)
66. בפירש"י כתב דהיינו בב' בנ"א משום דאוושא מילתא היא, וכ"כ עוד מקמאי, והתוי"ט כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דנשיאה במוט הוא באחד, ועיי"ש במש"כ במקור ד' רש"י דנשיאה במוט הוא בשנים. [↑](#footnote-ref-67)
67. והתורי"ד בסוגיין פירש דהך בבא איירי רק בבהמה בריאה ששחטה לצורך אכילתה ביו"ט, דבהמה מסוכנת לא הותר כלל להפשיטה, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובד' האו"ז שם מבו', דאם דין זה הוא אף בבריאה, הוא חד דינא עם הא דתנן לקמן כ"ט ב' דצריך לשנות, אך אם הוא רק במסוכנת, הוי זה דין בפנ"ע משום דאוושא מילתא, - ומבו' בסו"ד לפ"ז דאם דין זה הוא אף בבריאה, הרי דכל דא"א לו לשנות ולהביא בידו אברים אברים, מותר לו להביאה במוט בב' בנ"א, כמו שאמרו לקמן ל' א' דאם א"א לשנות מותר, אך אם דין זה הוא רק במסוכנת, לא הותר אף כשא"א לשנות, והביאו המ"ב בסימן תצ"ח סקמ"ה, - ועמש"כ השעה"צ שם סקמ"ה. [↑](#footnote-ref-69)
69. ובס' האורה לרש"י סימן קמ"ח כתב לחלק בזה, דכל ששחטה קרוב לערב דמוכחא מילתא, לא הותר לעשות הפשט וניתוח עד מוצאי יו"ט, וכל ששחטה מבעוד היום גדול מותר להפשיט ולנתחה, ובכה"ג הוא דתנן דמביאה אברים אברים, ועיי"ש שכתב עוד, דכל הא דהותר לשחטה, הוא כשאינה מוקצה, אך אם היא מוקצה כבהמה מדברית אסור לשחטה ואפי' היא מסוכנת**.** [↑](#footnote-ref-70)
70. ומשה"ק המג"א שם מהא דתנן דמביא בידו אברים אברים, נתישב בד' התורי"ד, וכנ"ל, - ומש"כ הא"ר דד' הריא"ז הם רק לדעת ר"ע, ל"ה לפניו ד' הריא"ז במקורם שפסק כת"ק דבעינן שיהא שהות לאכול ממנה כזית צלי. [↑](#footnote-ref-71)
71. והתוס' כתבו דבזה ניחא הא דהויא בחזקת איסור אף למ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת, ולי"ב לאיסור אבר מן החי, - ובדעת רש"י ודעימי', כתב הצל"ח בסוגיין והחת"ס בחולין שם דהא דבחזקת איסור עומדת אי"ז משום איסור אבר מן החי, אלא משום איסור בשר מן החי, וכאשר כן משמע קצת מד' רש"י בחולין שם בד"ה לא אמרינן, ואיסורא דבשר מן החי לכו"ע חייל מחיים, וכמש"כ רש"י בחולין ק"ב ב', אך התוס' שם נחלקו ע"ז, (ודנו דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"מ לאו לחתיכת בשר עומדת), ונתבאר עוד בזה במ"מ בחולין שם דף מס' 2, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-72)
72. ובזה יש לפרש למש"כ רש"י דהא דבחזקת היתר הוא משום דסתם בהמות אינם טריפות, ולכאו' הול"ל דרוב בהמות אינם טריפות, וכמש"כ כן בתשו' שאג"א החדשות סימן ז' בתו"ד דמש"כ רש"י סתם בהמות, היינו רוב בהמות, - ולהנ"ל י"ל דמכוון ד' רש"י הוא, דכל הא דחשבינן לה בחזקת היתר משום שהוחזקה אחר שחיטה להיתר, הוא רק משום דמהני הרוב דמכח זה לא מספקינן כלל בטריפות, דמהיכ"ת נחוש לטריפה כיון דסתם בהמה אינה טריפה, אך אם הי' ספק לפנינו, הרי דאף שהי' הרוב מועיל להכריע שאין בהמה זו טריפה, מ"מ ל"ה מהני זה לחשבה בחזקת היתר, וזה למש"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' בדין חזקה ורוב דאיכא תרי גווני, דהיכא דלא נולד ספק לפנינו, מהני החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק, והיכא דנולד ספק לפנינו, ל"מ החזקה והרוב לסלק לעיקר הספק. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובטעם הא דבעינן למה שהוחזקה לפנינו בהיתר, ולא מכשרינן לה בלא"ה משום חזקה שלא היתה טריפה בתחילתה, בפשוטו הוא משום דאפשר שהיתה טריפה בשעת לידתה, וע"כ כל הא דהויא בחזקת היתר, הוא משום שהוחזקה לפנינו בהיתר, - וי"ל עוד, דהוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת דמחזיקין מאיסור לאיסור, וע"כ בחיי' הויא בחזקת איסור אף לענין טריפה, וע"כ כל הא דאחר שנשחטה היא בחזקת היתר, הוא משום דהוחזקה לפנינו בהיתר, וכ"ה מבו' להדיא בתשו' ר"י הלוי לרש"י שהובא בתשו' רש"י סימן ס"א, עיי"ש.

    אך יש להעיר ממש"כ בפירש"י בחולין י"ב א', דיש להתיר כשנאבדה הריאה בלא בדיקה, מכח דינא דרב הונא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, ואם עיקר דינא דרב הונא הוא מכח הא דהוחזקה להיתר אחר שחיטה, הרי דאי"ז טעם להתיר בנאבדה הריאה, דכלפי זה לא הוחזקה הבהמה לאחר שחיטה להיתר, וכמו שהשיבו כן בתשו' ר"י הלוי ור"י ב"ר יהודה לרש"י, (בתשו' רש"י סימן ס"א וסימן ס"ב), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיקר הך דינא דבכה"ג לא מכשרינן מצינו כן בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן א', וגם בחי' הרשב"א חולין נ"ה ב' נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-75)
75. ולמש"כ בתשו' ר"י הלוי בתשו' רש"י סימן ס"א ניחא, דאף דהחלב והביצה הוו בחזקת היתר, מ"מ הבהמה עצמה שהיתה בחזקת איסור, י"ל דיש להעמידה בחזקת איסור גם לגבי חשש טריפה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרא"ש בסימן ד' דהתירו לאכול כזית מבית טביחתה בלא בדיקה משום הפסד ממונו, וכ"ש שאם הוציאו הריאה בלא בדיקה שאין להפסיד הבהמה וסמכינן ארובא וכשרה, דאי"ז משום דקי"ל כר"ע, וכמו שפירש כן הטור, אלא הוא משום דאף ת"ק לא פליג אלא דלא התירו לשחוט אלא כשיש שהות לאכול כדרך בנ"א. [↑](#footnote-ref-77)
77. מבו' בדבריהם דכל הא דלא חשיב כאונס, הוא רק משום שלא הי' לו למהר כ"כ, אך אלמלי כן הי' חשוב כאונס, ועמדו ע"ז הפנים מאירות בח"ב סימן מ"א והחמד"ש ביו"ד סימן א' סק"ג, ולפ"ז אם אכל בשר אחר הפשט וניתוח ואח"כ נמצא טריפה בטריפות שא"צ לבדוק אחריהן, הוי כאונס, - אך דעת התוס' בפסחים ע"ג א' ד"ה שחטו ונמצא טריפה, דאף כששחט קרבן בשבת ונמצא טריפה, לא חשיב כאונס, ודלא כמש"כ בפירש"י שם ע"א ב' (ד"ה פטור) דחשיב כאונס, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך מד' התוס' מבו' דמדינא א"צ לבדוק את הריאה, אלא דאם לא בדק ואח"כ נמצא טריפה, ל"ה כאונס, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א משחיטה ה"ז דמדינא דגמ' אין הריאה צריכה בדיקה, אלא שהמנהג הפשוט בישראל הוא לבדוק את הריאה, וכ"כ המרדכי בחולין סימן תרי"ט בשם רבינו ברוך. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך הרשב"א שם בפי' קמא כתב, דכל הא דמדרבנן אסור לאכול בלא בדיקת הריאה, הוא משום דבדבר שהוא קרוב ומזומן לראותו אם אינו בודק נראה כמעלים עינו מן האיסור, וע"כ שפיר מותר לאכול מן הבהמה מבית טביחתה קודם שפתח אותה, ועיי"ש שכתב דמ"מ אין נכון לעשות כן, ומי שעושה כן ה"ה כפורץ גדר של מנהג ישראל, וישראל קדושים נהגו איסור בדבר זה. [↑](#footnote-ref-80)
80. הצל"ח כתב דהא דיציאה במקל הוי עובדא דחול, הוא משום דמיחזי כרוצה לילך לדרך, והתפארת ישראל בכלכלת השבת כללי מלאכות אות ל"ד הוסיף לפרש דהוא משום דדרך היוצא לדרך לילך במקלו, כדכתיב ומקלכם בידכם, - ובס' יו"ט כהלכתו פי"ג הערה 187 כתב לפ"ז להתיר לצאת בהליכון וכיו"ב, כיון דאין הדרך כלל ליוצא לדרך לקחתו, ואין בזה משום עובדא דחול. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך **בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"א משמע קצת דטעם האיסור הוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, כיון דאפשר לו בלא מקל, ויש לדחות.** [↑](#footnote-ref-82)
82. והרשב"א שם כתב דמי שנקטעו רגליו וכו' יוצא במקלות ואפי' אין קשורין בו, שאין לחוש שמא יפלו ויוליכם בידו, שהרי אינו יכול להלך בלתי אם ישען עליהן, - וצ"ב דלכאו' כל הא דבעינן לה"ט, הוא בשבת שנאסרה הוצאה, אך ביו"ט שהותרה הוצאה לצורך, הרי גם אם יפלו ויוליכם בידו לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-83)
83. והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"א כתב דאין הסומא יוצא לרה"ר במקלו, ובד' המחזיק ברכה בסימן תקכ"ב סק"א משמע שפירש דהוא כד' המהרש"ל שלא נאסר אלא במקום דאיכא איסור הוצאה, אך לכאו' ממש"כ הרשב"א לרה"ר, משמע קצת דלא נאסר אלא ברשות הרבים דשכיחי בי' רבים והוי עובדא דחול, אך בכרמלית שרי, (ונפ"מ דלפ"ז י"ל דברה"ר אסור אף כשדלתותי' ננעלות בלילה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך הפמ"ג במש"ז בסימן תקכ"ב סק"א פירש לד' היש"ש דהוא משום דבמקום שאין רבים הולכין לי"ב זילותא דשבת, וע"כ הוא דהותר אף ברשות שאינה מעורבת, והא דלי"ב משום איסור הוצאה, הוא משום דמתוך וכו', וכ"ה מבו' גם בדבריו במש"ז בסימן ש"א סקי"ב, - וצ"ב דהיאך הוא מתישב במש"כ היש"ש דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין עירוב והוצאה ליו"ט, וציין למש"כ בפ"ק, והוא למש"כ שם דביו"ט א"צ עירוב חצירות כלל, וגם בהא דאסור בכרמלית הוצרך היש"ש לפרש דהוא משום דדומה לרה"ר. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך בד' השעה"צ שם סקע"ג וסקע"ד מבו' דגם לדעתם כ"ז הוא בדליכא צורך כלל, אך כל שיש צורך קצת ליכא זילותא דשבת כשיוצא בו לחצר המעורבת, ול"ד להא דאין סומא יוצא במקלו לרה"ר ולכרמלית ביו"ט אף שיש לו צורך בכך, דהיינו רק לרה"ר או לכרמלית, ולא לרשות המעורבת, - ולפ"ז נמצא שנכללו ב' דינים בהא דאסור לצאת במקל, דכל שיוצא לרשות האסורה בהוצאה אסור אף כשיש לו צורך קצת, וכל שיוצא לרשות המותרת בהוצאה לא נאסר אלא כשאין לו צורך כלל, - ולא נתפרש לן דמנ"ל הני תרי דיני, והרי הא דתניא דאין הסומא יוצא במקלו, הוא רק לרשות האסורה בהוצאה, שהרי יש לו צורך במקל, וכמש"כ השעה"צ שם סקע"ד, - עוד צ"ע, דהמג"א שם כתב לפרש עפי"ז לד' הטור בדין כסא, והתם הרי הוי האיסור אף כשיש צורך בכך, ולא התירו אלא כשרבים צריכין לו, וצ"ע [↑](#footnote-ref-86)
86. ובתשו' קרן לדוד או"ח סימן צ"ו כתב לפ"ז, דאין לאסור בהולכת תינוק בעגלה, משום דאי"ז עשוי להוליכם למקום רחוק, והביאו בתשו' מנחת יצחק ח"ב סימן קי"ד סוסק"ג, וכתב עפי"ז להתיר להוליך נכה רגלים בכסא גלגלים, עיי"ש, אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ח נקט בפשיטות דהאיסור להוציא בכסא אי"ז משום שנראה כמוליכו למקום רחוק, (ורק בהאיסור לכתף הוצרך רש"י לפרש דהוא משום שנראה כמוליכו למקום רחוק, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב כן גם בדין עולת נדבה, דאף דמדינא שרי מתוך שהותרה עולת חובה, מ"מ אינה קרבה מדרבנן, דהו"ל לגבי גבוה כדברים של הדיוט שדרכו למנוע עצמו מהן בחול דאסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-88)
88. וזה ממש"כ **דאם היו רבים צריכין לו מותר, הוא מטעם מתוך שהרי יש בו צורך יו"ט, ומשמע דהא דאם אין רבים צריכין לו אסור, הוא משום דמדרבנן לא חשבינן לה כצורך יו"ט ואין להתיר בזה מדין מתוך.** [↑](#footnote-ref-89)
89. וצ"ב במש"כ כן בדעת הרמב"ם, שהרי להדיא כתב הרמב"ם דהאיסור בזה הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, - גם צ"ב במש"כ הצל"ח שם דלא חשיב כצורך קצת, דאפי' אם זה הנישא יש לו צורך שאינו רוצה להטריח ברגליו, מ"מ אלו הנושאים אותו אין להם צורך יו"ט בזה והמה מוציאים ביו"ט שלא לצורך, וצ"ב, כיון דלזה הנישא יש צורך בכך, מ"ט לא חשיב כצורך להנושאים אותו, ומ"ש מכל עושה מלאכה לצורך חבירו דשרי. [↑](#footnote-ref-90)
90. וכן משמע קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"א והמ"ב דבהא דאין יוצאין במקל כתב דכל שאינו יכול להלך זולתן שרי, ובהא דאין מוציאין בכסא לא חילק בזה, ולמשמעות ד' הרשב"א שם דהאיסור לצאת במקל הוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, ודאי דאין ללמוד מהא דהותר לצאת במקל כשאינו יכול להלך בלא"ה דה"נ מותר לצאת בכסא כשאינו יכול להלך ברגליו, - ולכאו' יש לדון כן מטעם אחר, למש"כ הב"י שם דלא נאסר להוציא אלא בכסא אך בלא כסא שרי, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דגם מי שא"א לו לילך ברגליו, לא הותר להוציאו ע"י כסא, כיון דאפשר להוציאו בלא כסא. [↑](#footnote-ref-91)
91. ועיי"ש שכתב דגם הרי"ף והרמב"ם והרא"ש מודו דשרי אף בשבת, ומה שלא הזכירו לזה אלא ביו"ט, הוא משום דבגמ' נתפרש דין זה ביו"ט, - וצ"ב, דכיון דבגמ' נתפרש דין זה ביו"ט דלי"ב משום איסור הוצאה, מהיכ"ת נימא דמכח הא דרבים צריכין לו התירו לאיסור הוצאה דרבנן, ושמא ס"ל דכ"ה דהתירו להאיסור דרבנן דעובדא דחול מכח הא דרבים צריכין לו, ה"נ התירו לאיסור הוצאה דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. וכן נקט בתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב במפתחות לסימן ל"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאסור ליסוע ברכבת שנוסעת בתוך העיר בשבת, דדמי להא דאין יוצאין בכסא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך יש להעיר לפ"ז במש"כ הב"י דמה"ט לא הביאו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש לדין זה לגבי שבת, משום דה"ז אסור משום הוצאה, ותיקשי דאכתי מ"ט לא הביאו לדין זה לגבי שבת כשמוציאו ברה"י דלי"ב משום הוצאה, - וצ"ל דהוא משום דבזה שוה דין שבת לדין יו"ט, ולא הוצרכו להזכירו בשבת, ומה שהוכיח הב"י ממה שלא הזכירו לדין זה בזה, היינו משום דאם נתחדש בשבת דכל שרבים צריכין לו התירו לאיסור הוצאה, הי' להם לפרש לדין זה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ויש להעיר, דבד' היש"ש לא מצינו לד"ז אלא בהאיסור לצאת במקל, ולא בהאיסור להוציא בכסא, וי"ל דכ"ה דהאיסור לכתף הוא אף ברה"י, (כמבו' לקמן בסוגיין ובפירש"י שם דנאסר לכתף בביהמ"ד), ה"נ האיסור להוציא בכסא הוא אף ברה"י, - ובד' הא"ר בסימן ש"א סוסקל"ו משמע להדיא דמחלק בזה, דהאיסור לצאת במקל משום זילותא דשבת הוא רק ברה"ר ובכרמלית, והאיסור לצאת בכסא הוא אף ברשות המעורבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואמנם בתשו' נובי"ת שם כתב דהאיסור לכתף הוא אף ברה"י, כאשר כ"ה מבו' להדיא מהא דפריך מאמימר ומר זוטרא דמכתפי בשבתא דרגלא, ובע"כ דהי' זה ברה"י, וכמו שפירש"י, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שפירש"י דהאיסור בכיתוף הוא משום שנראה כמוליכו למקום רחוק, וע"כ ה"ז אסור אף ברה"י, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ז המ"ד דעכ"פ האיסור לכתף הוא אף ברה"י, עיי"ש, ומסתימת דבריו שם משמע דה"נ האיסור להוציא בכסא הוא אף ברה"י, ול"ד להאיסור לצאת במקל שכתב הרשב"א דהוא ברה"ר, - אך בצל"ח בסוגיין כתב דלפ"מ דמשני דמשום דוחקא דציבורא שרי, אין האיסור לכתף אלא ברשות האסורה בהוצאה, עיי"ש, וצ"ב, דא"כ נמצא דבההיא דאמימר ומר זוטרא הי' מותר לכתף אף בלא דוחקא דציבורא. [↑](#footnote-ref-96)
96. ואמנם גם לדעתו יש להתיר בצרכים שהתירו אמירה לנכרי באיסור דרבנן, משום דהוי שבות דשבות במקום צורך גדול. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך התשובה מאהבה בח"ב סימן ער"ב בהגהתו לסימן תקכ"ב הביא מחי' גאונים קדמונים שנד' בריש ספר מער"ק שכתב, בהא דאין יוצאין בכסא, דמלת יוצאים בכסא שב אל הנושאים, ר"ל יוצאים בכסא לשאת איש הצריך לרבים, ועיי"ש שכתב דלפ"ז יש להתיר להוציא ע"י נכרי, - ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב במפתחות סימן ל"א נקט בפשיטות דהא דאין יוצאין בכסא הוא אף כשנכרי מוציאו, ומכח זה אסור ליסע ברכבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולמש"נ להלן מד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' דכל שאינו איסטניס אסור להוציאו אף שלא בכסא, דהוי כהוצאה שלא לצורך, וכל שהוא איסטניס מותר להוציאו בלא כסא, אך אסור להוציאו בכסא משום דנראה כמוליכו למקום רחוק, מסתברא מילתא דכל הא דהותר כשרבים צריכין לו, הוא רק באיסטניס וכיו"ב דמותר להוציאו דהוי כהוצאה לצורך, אלא שאסור להוציאו בכסא משום עובדא דחול, אך כל שאינו איסטניס דאסור להוציאו בכסא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, לא הותר אף כשרבים צריכין לו, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ן שם דלא הביא להתירא דרבים צריכין לו, רק בהאיסור לטלטל את האיסטניסין בכסא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-99)
99. וכן משמע קצת ממש"כ רש"י דבכיתוף מתחזי דרך חול וכו' "טפי" משנושאים בין ידיהם בכסאו, ומשמע דגם כשנושאים בכסא הוי דרך חול, ואך דביתוף הוי דרך חול טפי, וכן משמע גם בל' הרשב"א בעבוה"ק שם. [↑](#footnote-ref-100)
100. האו"ז בסו"ס שנ"ד כתב בשם ריב"א דסומא שאינו יכול לילך בלא מקל שאינו נוהג עדיין בכך או מי שאינו סומא וחלה ועמד ואין בו כח עדיין לילך בלא מקל מותר, דומיא דילתא דשרי לה ר"נ למיפק באלונקי משום דבעיתא ליפול, ואמימר ומר זוטרא דהוו מכתפי להו משום דבעיתי ליפול, ועד"ז כתב בחי' המאירי בשם תוס', (ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע), - וצ"ב דמה מייתי מההיא דאמימר ומר זוטרא, הרי התם היו רבים צריכין להן והותר להוציאן בכסא, וכיון דבעיתי ליפול הותר אף להוציאן ע"י כיתוף, ומנ"ל דמותר לסומא לצאת במקל אף כשאין רבים צריכין לו, - וצ"ל דס"ל כדעת הרא"ה דל"מ הא דרבים צריכין לו לגבי איסור עובדא דחול, ול"מ אלא לגבי האיסור להוציא בכסא דהוא משום דהוי כהוצאה שלא לצורך, וע"כ מהא דהותר לכתף משום דבעיתי ליפול, יש ללמוד דבכה"ג דבעית לא אסרו משום עובדא דחול, וה"נ יש להתיר לסומא שאין יכול לילך בלא מקל לצאת במקל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ונתחדש בדבריהם, דאף דהוצאה בלא כסא ל"ה עובדא דחול כלל, וכמו שהוכיח הב"י בסימן תקכ"ב מירושלמי, ונתבאר להלן, מ"מ כל שמוציאו ע"י כיתוף הוי עובדא דחול אף כשמוציאו בלא כסא, - אך לדעת רש"י ודעימי' י"ל דהוצאה בלא כסא ל"ה עובדא דחול אף כשמוציא ע"י כיתוף, ולא נאסר לכתף אלא כשמוציא ע"י כסא. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך הב"י בסימן תקכ"ב כתב בדעת הרשב"א בעבוה"ק, דמש"כ להתיר בכל אשה, הוא משום דגריס כגירסת הרא"ש דשאני איתתא דבעיתא. [↑](#footnote-ref-103)
103. והמהרש"א כתב בביאור ד' התוס', דאף די"ל דכל דבעיתא מותר להוציאה בכסא אף כשאין רבים צריכין לה, אלא דקשיא להו דמ"מ להמקשה דלא ידע להא דבעיתא, תיקשי לי' מ"ט התירו כלל לילתא, כיון דלא התירו אלא משום צורך רבים, והראש יוסף תמה ע"ז, דמה מהני הא דבעיתא להתיר להוציאה בכסא, והרי אף זקן לא הותר להוציאו בכסא כשאין רבים צריכין לו, ועד"ז הק' הרש"ש, ולכאו' גם לד' המהרש"א, הרי דלדינא דעת התוס' דאף היכא דבעיתא לא הותר להוציאה בכסא כשאין רבים צריכין לה, דכיון שפירשו דהלכה לצורך רבים, אין מקור דמהני הא דבעיתא להתיר אף כשאין רבים צריכין לה. [↑](#footnote-ref-104)
104. ולמש"כ המאירי בשם י"מ דעיקר האיסור להוציא בכסא הוא ע"י כיתוף, ואף בזה הותר כשרבים צריכין לו, בע"כ דילתא ל"ה רבים צריכין לה, ואפ"ה כיון דבעיתא שרי להוציאה ע"י כיתוף, וכמש"כ המאירי לדעתם. [↑](#footnote-ref-105)
105. וצ"ע, דהרי דעת רוב קמאי דאף היכא דבעיתא לא התירו אלא כשרבים צריכין לה, והרי דל"מ הא דבעיתא לחשוב כמו שא"א בלא"ה, ואי"ז מועיל אלא להתיר לאיסורא דכיתוף, וא"כ מ"ט ה"ז מועיל להתיר להאיסור לצאת בשבת במקל, - וי"ל בתרי גווני, חדא, דהט"ז לטעמי' דס"ל דהא דאין יוצאין בכסא הוא אף כשאינו יכול לילך כלל בלא"ה, ונתבאר לעיל, וע"כ אף דכל דבעית חשיב כמו שאינו יכול לילך בלא"ה, מ"מ לא התירו אלא כשרבים צריכין לו, - וי"ל עוד, דהא דבעיתא היינו כשמוציאין אותה בכסא בלא כיתוף, אך לא בעיתא כלל לילך ברגלי', וע"כ הוא דלא הותר אלא כשהרבים צריכין לה, דבכה"ג מותר להוציאה בכסא, וכיון דבעיתא מותר אף ע"י כיתוף, דכל שאין הרבים צריכין לה, הרי אפשר לה לילך ברגלי'. [↑](#footnote-ref-106)
106. **וצ"ל לפ"ז דהא דנקט איסטניסין אורחא דמילתא הוא, - אך י"ל למש"כ הטור בסימן תקכ"ב דאף כשרבים צריכין לו לא הותר אלא כשאינו יכול לילך שם בענין אחר, וע"כ לא הותר אלא באיסטניסין דא"א להן בע"א, וכ"נ להדיא בד' הראבי"ה שם בההיא דילתא, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-107)
107. וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל י"ב א' דבאדם שאינו זקן או דאין רבים צריכין לו ואינו איסטניס אסור, ואף דאינו לוקה דכיון דהאדם רוצה שישאו אותו צורך הוא, מ"מ אסור מדרבנן כיון שאינו צורך כ"כ, אך בדבריו שם משמע דגם האיסור להוציא בכסא, הוא משום דחשיב כהוצאה שלא לצורך, (וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין דאיסטניס מותר להוציאו בכסא), וזה דלא כמש"כ אביו הרמב"ן בשבת שם, - אך בהגה' הגרא"ז זצ"ל ע"ד הרמב"ן, פירש דהא דאסור כשאינו איסטניס הוא משום עובדא דחול, וצ"ע היאך הוא מתישב בל' הרמב"ן שכתב דהאיסור בזה הוא משום דהוי שלא לצורך כלל, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בהמש"ד דהוצאה שהיא לצורך היום ולהנאת אדם כגון טלטול האיסטניסין והקטנים מותר, ומשמע דהא דאסור להוציא מי שאינו איסטניס הוא משום דחשיב כהוצאה שלא לצורך, (ורק בהא דאסור להוציא את האיסטניסין בכסא כתב הרמב"ן דהוא משום שנראה כרוצה להוליכו למקום רחוק). [↑](#footnote-ref-108)
108. וזהו דמייתי בירושלמי שם להא דתניא **דמטלטלין את האיסטניסין, ולהא דתניא דאין יוצאין בכסא אחד אנשים ואחד נשים, והיינו דאף באיסטניסין שהותר להוציאן ביו"ט, לא הותר להוציאן בכסא.** [↑](#footnote-ref-109)
109. אך הרא"ה לעיל י"ט ב' כתב בתו"ד דהא דאסור להוציא באלונקי למאן דלא בעית, הוא משום דמדרבנן חשבינן לה כהוצאה שלא לצורך, וצע"ג דא"כ מ"ט ה"ז אסור אף ברה"י, - עוד צ"ע, דכיון דרבים צריכין לו והותר להוציאו בכסא, מ"ט אסור להוציאו באלונקי, דמשום איסור הוצאה לכאו' ליכא תוספת איסור בהוצאה באלונקי. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש להוסיף דפירש"י מתישב לטעמי' שפירש דהוי מכתפי לי' בביהמ"ד עד מקומם, - אך למש"כ הרא"ה דהוו מכתפי להו ברה"י במתא דעריבו בה, אין לפרש כלל כפירשי דהוא כדי שלא יעמדו מפניהם. [↑](#footnote-ref-111)
111. צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ בפירש"י בשבת כ"ה א' ד"ה מצוה לשרוף בחד פירושא דהא דמצוה לשרוף את התרומה שנטמאת, הוא משום תקלה, דלפ"ז הרי לא אחשבה רחמנא כלל להבערתן, ולכאו' בע"כ דרש"י התם אזיל דדין השריפה בתרומה טמאה הוא דומיא דקדש, (וכמש"כ בפירש"י בשבת שם בפי' קמא). [↑](#footnote-ref-112)
112. אך הרמב"ן בשבת כ"ג ב' פירש לדבריו ע"ד ד' התוס' דהוא משום דעיקר כונתו בשריפה זו היא לצורך גבוה, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ רש"י דמה"ט אסור אף ליתנו לכלבו. [↑](#footnote-ref-113)
113. והתוס' בשבת כ"ד ב' כתבו בשמו, דאין לפרש דהוא משום דדמי לנדרים ונדבות דמשלחן גבוה קא זכו, דתרומה טמאה אין עושין ממנה לגבוה כלום, ולא שייך למימר משלחן גבוה קא זכו, וכ"כ התוס' בסוגיין, והתוס' הרשב"א בסוגיין והסה"ת בסימן פ"ג כתבו בשמו שהוכיח כן מהא אפיית תרומה וצליית פסח דוחה יו"ט, והתוס' הרשב"א כתב לדחות, דשאני שריפת תרומה טמאה, דבע"כ דאין עיקרה לשם הנאה, מדחזינן דאסורה בשאר הנאות. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזה מתפרש למש"כ שם לעיל מינה, דעיקר הא דאסרינן משום דעיקרו לגבוה, ילפינן מקרא דלכם ולא לגבוה, ומינה ילפינן אף לשריפת תרומה טמאה, דג"ז הוי בכלל לכם ולא לגבוה, וכ"ה בד' הרמב"ן בשבת כ"ג ב' דשריפת תרומה הויא "צורך גבוה", (ולכאו' הוא משום דדין השריפה הוא מכח קדושתה, וע"כ חשיב כצורך גבוה, ול"ד לשאר מצוות דלא נתמעטו מקרא דלכם ולא לגבוה), וע"כ למ"ד דנדרים ונדבות קרבין ביו"ט, ולא דריש לקרא דלכם ולא לגבוה, אף שריפת תרומה טמאה מותרת ביו"ט הגם דעיקרה לשם מצות ביעור, - ובדעת התוס' בפסחים דפליגי ע"ז, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דהא דאסרינן משום דעיקרו לגבוה, הוא מסברא, ולא ילפינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה, או דהוא משום דדבריהם קיימי למ"ד דעולת נדבה אינה קריבה ורק שלמי נדבה קרבין, וכמש"כ דהא דס"ל דקרבין הוא משום צורך הדיוט, וטעם זה הוא רק בשלמי נדבה, והך מ"ד דריש לקרא דלכם ולא לגבוה, דמזה הוא דיליף דעולת נדבה אינה קריבה, כדתניא לעיל כ' ב', - ובד' התוס' בפסחים מ"ז א' נראה דס"ל דה"ט דעיקרו לגבוה הוא מסברא, ולא ילפינן לה מקרא דלכם ולא לגבוה, ויתבאר בעזה"י במקומו??. [↑](#footnote-ref-115)
115. והתוס' הוסיפו דל"ד להא דאין שורפין תרומה דיש בזה טורח מלאכה, ומשא"כ בנתינה לכלב דלי"ב טורח מלאכה כלל, - והמגיני שלמה והראש יוסף כתבו דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל לעיל י"ב א' דמדין מתוך הותר אף שלא לצורך כלל, ובע"כ דהא דשריפת קדשים אסורה, אי"ז משום מלאכת הבערה, אלא משום דרחמנא אחשבה להבערתן והו"ל מלאכה, וה"נ הוא בנתינה לכלבים, אך צע"ק דא"כ מ"ט הביא רש"י מהא דאין מדליקין בשמן שריפה, אף דהוא לצורך אכילה, ולא הביא מעיקר הא דאין שורפין קדשים אף דמדינא דמתוך הותרה הבערה שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך בדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בתמורה שם דהא דהנשרפין לא יקברו הוא משום חשש תקלה דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, וע"כ מה"ט גם תרומה טמאה לא תקבר, דאף דאין דינה דוקא בשריפה, ולמש"כ רש"י בשבת בחד פירושא כל דין ביעורה הוא משום חשש תקלה, מ"מ אין לקברה משום חשש תקלה, אך להאכילה לבהמתו שרי, דבזה ליכא חשש תקלה, כיון דהיא מתבערת מיד מן העולם, - ומד' התוס' וש"ר שתמהו מהם ע"ד רש"י, מבו' דמפרשי דהא דהנשרפין לא יקברו אי"ז משום חשש תקלה, אלא הוא משום דמצותן בשריפה ואסור לקברן ולבטל מצותן, וזהו שהוכיחו מזה דאף תרומה טמאה מצותה בשריפה משום דדמיא לקודש, - וכבר רמז לזה הפמ"ג באש"א סימן תמ"ה סק"א, וכ"כ בתשו' בנין ציון סימן ק"א, ועד"ז כתב היד יהודה בסימן ק"ג סק"ח בתו"ד. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובפירש"י בשבת שם הוכיח דראוי' התרומה לבהמה, ממה שאמרו בפסחים ל"ב א' דאם רצה כהן מריצה לפני הכלב, אך התוס' בסוגיין וש"ר כתבו **דהתם הוא בתרומת חמץ טהורה, לריה"ג דחמץ מותר בהנאה, דלי"ב דין שריפה, אך תרומה טמאה דינה בשריפה, ואסור להאכילה לכלבו, - ובביאור ד' רש"י שהביא מהתם, נראה דהוא כ"ה דלא נימא דלא ניתנה תרומה לבהמה כלל, וזהו שהביא דמהא דמותר להאכיל תרומת חמץ לבהמה, יש ללמוד דניתנה תרומה לבהמה, כל דאינה ראוי לאדם ולי"ב משום הפסד, וע"כ ה"נ מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, כיון שאינה ראוי' לאדם, ולי"ב משום הפסד.** [↑](#footnote-ref-118)
118. האו"ז בסימן שנ"ז גריס אבל שוחט הוא בלא דמים ושוחט ומחלק ביניהם, ול"ג אבל נמנין עלי' מערב יו"ט, והמלאכת שלמה כתב כן גם בדעת רש"י, וזהו שכתב דשוחט הטבח בלא פיסוק דמים, וכ"כ הב"ח בסימן ת"ק בדעתו, אך הרש"ש כתב בדעת רש"י דתרתי קתני, דנמנין מערב יו"ט, או שוחטין ומחלקין ביניהם, וכ"כ הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-119)
119. התור"פ כתב בשם רש"י דאין נמנין היינו לפסוק עלי' דמים, וכנראה ל"ג כן בגמ', אלא נקט דהוא מפירש"י, ותמה ע"ז דפשיטא דמו"מ אסור, ופירש דהא דאין נמנין היינו לידע כמה יתחברו יחד לקנות, וזה כמו שהביא הרשב"א מירושלמי בביאור הא דאין נמנין, (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-120)
120. ולפ"ז מתפרש כן לדעת הירושלמי הא דתני דאין נמנין לכתחילה, אבל נמנין עלי' מערב יו"ט, דהיינו דאם תחילת המנין הוא ביו"ט ה"ז אסור, אך כל שנמנו מערב יו"ט, מותר להוסיף עליהן ביו"ט, וזהו דקמ"ל בסיפא דנמנין עלי' מערב יו"ט, דבכה"ג מותר אף להוסיף. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך בד' המאירי מבו' שפירש גם בד' הירושלמי דהאיסור בזה הוא בפסיקת דמים, ומה שאמרו דהיו ה' נעשין עשרה היינו דאם נמנו עלי' בדמים מערב יו"ט, ובאו ה' אחרים ואמרו הרי אנו נמנין עמכם בבהמה זו ויגיע לכל אחד חצי הדמים שנפלו לכל אחד מהם מאתמול, רשאין הם לעשות כן. [↑](#footnote-ref-122)
122. ויש להוסיף דכ"כ הפסקי רי"ד בתו"ד דלא נאסר אלא ע"י פיסוק דמים, אבל להתחבר ולחלק ביניהם בלא פיסוק דמים מותר, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין בדעת הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדינא דהירושלמי. [↑](#footnote-ref-123)
123. ואמנם בגמ' בסוגיין אמרו דהאיסור לשקול מנה כנגד מנה הוא משום דמחזי כעובדין דחול, וצ"ל לדעת הרמב"ם [↑](#footnote-ref-124)
124. ועמש"נ בדף מס' 10 במשה"ק האחרונים דבגמ' שם אמרו דטעמא דרב דשרי הוא כדי שתטול חלתה בעין יפה, והרי דבלא"ה היתה אסורה למדוד. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש שכתב דאף למ"ד דאסורה אשה למדוד קמח וליתן לתוך עיסתה, היינו משום שמדקדקין במדה מפני החלה, אך לשקול בתוך ביתו דאין מדקדקין בכך, שרי. [↑](#footnote-ref-126)
126. והב"ח שם כתב בדעת הטור דלפ"ז הא דהותר בטבח שאינו אומן, הוא רק כששוקל ידו בלא ליטרא, אך כל ששוקל בליטרא אסור אף במי שאינו אומן, וכ"כ העולת שבת שם סק"ב, והמג"א שם סק"ד, והגר"ז שם ס"ה, והמ"ב שם סקי"ב, אך הא"ר שם סקי"ב כתב להתיר בזה, - ומש"כ הא"ר ללמוד לזה מד' רש"י ודעימי', צ"ב, דלדעת רש"י ודעימי' דהא דטבח אומן אסור הוא כששוקל בליטרא, ודאי דכשאינו אומן שרי, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דטבח אומן אסור אף כששוקל בלא ליטרא, י"ל דאף כשאינו אומן אסור כששוקל בליטרא, אך בד' השבה"ל והתניא שהביא שם משמע דס"ל דב' הפירושים אמת, ולפ"ז מבו' דאף דבטבח אומן אסור אף בלא ליטרא, מ"מ כשאינו אומן שרי אף בליטרא [↑](#footnote-ref-127)
127. **ובחי' תלמיד הרמב"ן כתב לפרש בע"א, דהיינו דממלא חבית מים ומביא ליטרא בשר ונותנו בחבית ורואים כמה נחסר מן המים שבתוכו והמקום שמגיע חסרון המים עושין בו סימן, ופעם אחרת כשממלאין בחבית מים עד אותו מקום נותן הבשר באותו חבית עד שתמלא ויודעים שהבשר שבתוכו הוא ליטרא.** [↑](#footnote-ref-128)
128. והריא"ז כתב לפרש הטעם דלא נאסר אלא בטבח אומן, דהוא משום דרק אומן ובקי יודע לשער כמה משקלו ע"י עלייתו במים, וזה מתישב לטעמי' דלא איירי כשיש שנתות, - אך בד' האו"ז מבו' דאף דמפרש לה כפירש"י דאיירי כשיש שנתות, מ"מ לא נאסר אלא בטבח אומן, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-129)
129. ומה שנטה השעה"צ מד' הב"י והמג"א, מבו' בדבריו דהיינו משום ל' הטוש"ע לתלותו בו, דמקורו הוא מפי' ר"ח, וע"כ הוא מתפרש כפי' ר"ח דהאיסור הוא משום עשיית כלי, והב"י והמג"א שלא הי' לפניהם פי' ר"ח, הוצרכו לפרש דמש"כ הטור לתלותו, היינו לאחוז בו, וכמש"כ הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ח הצ"ח מבו' דאף קערות שאכל בהן וקדירה שבישל בה הוו מוקצה מחמת מיאוס, אף שבידו להדיחן ולבטל מיאוסן, ובדבריו בסוגיין משמע דמסברא ל"ה פסיקא לי' הך מילתא, ורק למש"כ דשפוד הוי מוקצה מחמת מיאוס, יש ללמוד דאף קערות חשיבי כמוקצה מחמת מיאוס, (וכנראה דהוא משום דאף בשפוד בידו להדיחו ולבטל מיאוסו), ועמש"כ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 1 בסופו. [↑](#footnote-ref-131)
131. ועמש"כ הגרע"א והקר"א בשבת מ"ד א' בביאור דבריו, ומש"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"ח, ונתבאר עוד בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 1. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובזה מתישב משה"ק הרשב"א ע"ד התוס' דאפי' קנים ומקלות יש להם תורת כלי וניטלין בשבת, כמו שאמרו בשבת קכ"ג ב', אך להנ"ל הרי כל מש"כ התוס' דאין עליהן תורת כלי הוא אחר מלאכתו, ומשום דאחר מלאכתו זורקו, - אך בד' רי"ו בנתיב ד' ח"א משמע דאף בשעת מלאכתו אין עליו תורת כלי, אלא שהתירו לטלטלו לצורך גופו, וע"ז קשיא דמ"ש מקנים ומקלות, ואמנם למש"כ המהר"ם דאיירי בעץ שאינו מיוחד לצלות בו וכו', י"ל דמה"ט אין עליו תורת כלי, ול"ד לקנים ומקלות. [↑](#footnote-ref-133)
133. והב"י בסימן תקי"ח ס"ג הביא מש"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א דמאחר שאינו עושה מעשה כלי אלא מעשה קוץ בעלמא לא התירו לטלטלו אלא לצורך גופו, וכתב בדעתו דמיירי אף בשפוד המיוחד לצלות בו, אך היש"ש בסימן כ"ד פירש אף לד' רי"ו דמיירי בשפוד שאינו מיוחד לצלות בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. אך הרמב"ן במלחמות בריש מכילתין כתב דאף דבשבת הוי מלאכתו לאיסור, מ"מ ביו"ט מלאכתו להיתר הוא, וכ"כ הרשב"א והמאירי בסוגיין דביו"ט דינו ככלי שמלאכתו להיתר, ובד' הרשב"א מבו' דמה"ט הי' לנו להתיר לטלטלו אף שלא לצורך גופו ומקומו, (ולא נאסר אלא משום דהוי מוקצה מחמת מיאוס, דמכח זה אסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ב הכ"ח דהמדוכה מלאכתה להיתר ביו"ט, וע"כ אף אם אין בה שום מטלטלין אותה אפי' מחמה לצל, ולדעת כמה מקמאי לעיל י"א א' דעלי הוי כלי שמלאכתו לאיסור, מבו' בסוגיית הגמ' שם דתברא גרמי הוי ביו"ט ככלי שמלאכתו להיתר, אף דבשבת מלאכתו לאיסור, - והביאוה"ל בסימן תקי"ח ס"ג ד"ה לקח עץ כתב בשם הב"י והיש"ש דדין השפוד ביו"ט הוא ככלי שמלאכתו להיתר ומותר לטלטלו בכל ענין שירצה, וכתב דבד' הפמ"ג שם במש"ז סק"ג משמע דלא הותר לטלטלו רק לצורך גופו ומקומו ככל הכלים שמלאכתן לאיסור. [↑](#footnote-ref-135)
135. והמאירי פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דהותר לטלטלו מחמת צורך כדי שלא יזוקו בו, אע"ג דאי"ז צורך גופו או צורך מקומו, וכ"נ ממש"כ הרשב"א ע"ז דכל שמותר לטלטלו מותר להניחו בכל מקום שירצה, אך בתחילת דבריו משמע דלדעת התוס' יש לפרש דהא דמותר לטלטלו הוא משום דיש עליו בשר, דומיא דעור שיש עליו כזית בשר. [↑](#footnote-ref-136)
136. ולהרא"ה לטעמי' הוא מוכרח כן, דאם בכל דבר האסור בטלטול מהני הא דהוא בידו להתיר להוליכו לכל מקום שירצה, מ"ט הצריכו הכא שיהא בו בשר, הרי כיון דמותר לשמטו מן הבשר, אף מותר להוליכו לקרן זוית, ובע"כ דבכל דבר האסור בטלטול אף אם הוא בידו אסור להוליכו למקום אחר, והא דהתירו הכא להניחו בקרן זוית הוא משום דיש עליו בשר ואיכא קצת טענה להתיר. [↑](#footnote-ref-137)
137. ואמנם בד' הרשב"א מבו' דאף במוקצה גמור איכא להתירא דעודו בידו, - אך י"ל דהיינו רק דומיא דהכא דהוי תחילת טלטולו בהיתר, וכיון שהותר תחילת טלטולו הותר כל הטלטול. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב דל"ד לקוץ ברה"ר דל"ב שינוי, דהיינו משום דא"א בלא נטילה גמורה, ומשא"כ בשפוד דאפשר בשינוי בגרירה בידו או ברגלו, - ועמש"כ הט"ז בסימן תקי"ח סק"ג, והנתיב חיים שם, והמ"ב שם סקכ"א ובשעה"צ סקכ"ח, והביאוה"ל שם אלא שומטו לפרש הטעם בזה באנפי אחריני. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ט הצ"ח, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תר"ו הוסיף לפרש לזה דהוא משום דכל שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו, ולא אמרו דמוקצה אסור בטלטול אף לצורף גופו ומקומו, אלא כשאין עליו תורת כלי, עיי"ש, ועמש"נ במ"מ מוקצה ב' דף מס' 1 בפלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועד"ז מצינו בד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ט הצ"ח דאף טלטול קערות המאוסות דהוו כגרף של רעי, לא הותר אלא משום התירא דגרף של רעי, ולי"ב להתירא דצורך מקומו, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בס"פ נוטל, עייש"ה, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ד, והיינו משום דא"צ להשתמש במקומו. [↑](#footnote-ref-141)
141. **ואך דמשמעות דבריו שם דהיינו משום דצריך למקומו להילוך בנ"א, והיינו משום דכ"ז שיש לחוש להיזק, נמנעים מלילך שם, ובכה"ג לכאו' לכו"ע חשיב כצורך מקומו.** [↑](#footnote-ref-142)
142. ועיי"ש שכתב דאין בזה משום גזל כיון שידוע לבעלים שהכל רגילים בכך ביו"ט, ועוד דניח"ל לקונים דכי מתרמי להו לזבוני ביו"ט דמחלי נמי לגבייהו. [↑](#footnote-ref-143)
143. והפמ"ג במש"ז שם סק"ב נסתפק דלדעת הרמב"ם י"ל דכל שהוא מיוחד למדה ממש אסור למלאות בו אף לדעת רבא. [↑](#footnote-ref-144)
144. והנה אמנם כתב המכתם דהא דשרי הוא כשהלוקח בא בכליו אל מוכר היין ואומר לו מלא לי כלי זה שלי וכו', ומשמע שלא הותר אלא בכלי של לוקח, ולא בכלי של מוכר, ודלא כמש"כ הר"ן, וכ"נ בד' הכל בו בסימן נ"ח,  **- אך למש"כ המכתם דהטעם להתיר הוא משום דאותו כלי עצמו מלא מביא לביתו, לכאו' יש להתיר אף בכלי של מוכר, וכ"נ ממש"כ המכתם לאסור כשאומר מלא לי כלי שלך ואח"כ מערה לתוך כלי שלי, ומשמע דרק בכה"ג הוא דאסור, אך אם מוליך המדה של מוכר לביתו מותר, ומש"כ המכתם דההיתר הוא בכלי של הלוקח, אורחא דמילתא הוא, דאין המוכר נותן לו אלא כליו להוליכו לביתו.** [↑](#footnote-ref-145)
145. ובדעת רש"י שהוצרך לפרש דהאיסור הוא משום שנראה כמודד למכור, ולא פירש דהוא משום איסור מדידה האסורה אף שלא במקום מו"מ, י"ל דהוא משום דס"ל דהכא דאיכא פסידא, כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ד (הל"ט), אין לאסור משום איסור מדידה, אלא משום דמחזי כמו"מ, - וי"ל עוד, דהוא משום דאיסור מדידה משום עובדין דחול, י"ל דהותר לצורך יו"ט, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א לעיל כ"ח א' לדון להתיר למדוד בתוך ביתו, ולכאו' הוא משום דאי"ז כדרך מו"מ, ולא אסרו בזה משום מדידה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. והמאירי כתב לאסור בזה מטעם אחר, דבבעה"ב המבשל לעצמו, אין בו חשש הקדחת תבשילו, וע"כ לא התירו למדידה זו, - אך כתב דבירושלמי נראה שהתירו בה אף בבעה"ב. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועיי"ש שכתב דל"ד למדידת שעורים לפני הבהמה שאסורה, דהתם ליכא פסידא בדבר שאינו נמדד, והיינו דאין שם חשש הפסד בדבר אחר אלא שלא תאכל שעורים הרבה או מעט, ומשא"כ הכא דאם היו התבלין מרובין יקדיח כל התבשיל יכול כל אדם למדוד. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך צ"ע אם נתישבו בזה ד' הרשב"א שלפנינו שהוכיח להתיר בזה מהא דשרי רב למדוד קמח, וכיון דהא דשרי הכא אף שמקפידין על המדה הוא כדי שתטול חלה בעין יפה, היאך מצינו ללמוד מזה להתיר בכל מדידה בתוך ביתו כשאין מקפידין כ"כ על המדה, - ועוד יש להעיר, דאם הכא גרע טפי משום דמקפידין על המדה, הרי י"ל דמה"ט הוא דאסר שמואל בזה, ולא ס"ל להתיר כדי שתטול חלה בעין יפה, ומ"ט כתב הרשב"א דלדעת שמואל יש לאסור לשקול בתוך ביתו, ומצינו כן בד' הראבי"ה בסימן תשע"א שהביא לד' הירושלמי דמותר לשקול בתוך ביתו, וכתב דל"ד להא דאסר שמואל הכא, דשאני הכא שמדקדקין במדה מפני החלה. [↑](#footnote-ref-149)
149. ומבו' בדבריו דאין להתיר מכח ה"ט אלא לדעת המתירים למדוד קמח כדי שתטול חלה בעין יפה, אך לדעת האוסרים אסור למדוד אף בפסח, והב"י בסימן תנ"ו כתב דמה"ט סתם הטור לאסור בזה, וכתב עוד דהוא משום דאף לדעת המתירים לא כתב הרא"ש כן אלא בדרך אפשר. [↑](#footnote-ref-150)