שכ ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### שיעור ז

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **סוחט**

##### סימן שכ סעיף יח

עניינים הנידונים

* **סטימת פי נקב ע"י בגד או פשתן.**
* **ברז שבסגירתו נסחט העור שבפתח הצינור.**
* **נשפך מים או שאר משקים על המפה.**
* **הנחת מגבת על משקין שנשפכו על הריצפה או על השולחן.**

א] [סעיף יח] **חבית שפקקו בפקק של פשתן לסתום נקב שבדבפנה שמוציאין בו היין, יש מי שמתיר אע"פ שא"א שלא יסחוט, והוא שלא יהא תחתיו כלי, דכיון שאינו נהנה בסחיטה זו הוי פסיק רישא דלא ניחא ליה ומותר. וחלקו עליו ואמרו דאע"ג דלא ניחא ליה כיון דפסיק רישא הוא אסור. והעולם נוהגים היתר בדבר, ויש ללמד עליהם זכות, דכיון שהברזא ארוכה חוץ לנעורת ואין יד מגעת לנעורת מותר, מידי דהוי אספוג שיש לו בית אחיזה. ולפי שאין טענה זו חזקה ויש לגמגם בה, טוב להנהיגם שלא יהא כלי תחת החבית בשעה שפוקקים הנקב.**

**הקדמה:** מקור סעיף זה, הוא ממה שאמרו בגמ' כתובות דף ו. וכן בשבת קיא. "אמר רב שימי בר חזקיה משמיה דרב האי מסוכריא דנזייתא, אסור להדוקה ביומא טבא, בההוא אפי' ר"ש מודה, דאביי ורבא דאמרי תרוייהו מודה ר"ש בפסיק רישא ולא ימות". ונחלקו הראשונים בביאור האיסור. דהנה בכל סחיטת בגד יש לחוש משום שני איסורים, א. מלבן, דע"י הסחיטה הבגד מתלבן. ב. דש, דמפרק את המשקה מתוכו. ודעת רוב הראשונים דמשום מלבן אין לאסור אלא במים, דאז הבגד מתלבן ומתנקה, אבל בשאר משקין, אין לדון אלא משום דישה [מלבד דעת הרמב"ם, דאף בשאר משקין יש משום מלבן]. ובזה דעת הערוך דכיון שהולך לאיבוד, הוי פסיק רישא דלא ניחא ליה ושרי. והוכיח מהדין המבואר בסעיף ז, דמותר לסחוט כבשים ושלקות לגופן. כיון דלא ניחא ליה. ופי' שם איסור דסתימת המסכוריא מדובר בנקב שנמצא מלמעלה ולא מהצד עיי"ש. ודעת ר"י, דמ"מ אסור מדרבנן. ושאני כבשים ושלקות דשרי לגופן, כיון דאוכלא דאיפרת הוא, דקודם שנסחט הוא אוכל וגם אח"כ שם אוכל לו. משא"כ בבגד ספוג, דשם משקין עליו. והרמב"ן והרשב"א סברי, דאף אם נאסור בפסיק רישא דלא ניח"ל, מ"מ יש להתיר מטעם אחר, והוא דבמלאכת דש, כל שהולך לאיבוד ולא מחשיב את המשקה שנסחט, אין לו שם מלאכה כלל ואינו בכלל דישה ושרי.

# פסיק רישא דלא ניחא ליה, ואיסור סתימת פי הנקב

א] דעה א' שהביא השו"ע היא דעת הערוך, והובא בתו' בכמה מקומות בש"ס (כתובות דף ו. ד"ה האי. ובעוד מקומות) דאף שמודה ר"ש בפסיק רישא דחייב, מ"מ כל שלא ניח"ל שרי. ובסתימת הנקב כיון שהולך לאיבוד לא ניח"ל בהא, ושרי. ודעה ב' שכתב השו"ע, היא דעת ר"י (שם בתו') דאף דמדאורייתא שרי דלאו מלאכת מחשבת היא [ועיין במ"ב ס"ק נג דבשאר איסורי תורה דלא בענין מלאכת מחשבת אסור מן התורה] מ"מ אסור מדרבנן.

ב] ובביאור מנהג העולם שנהגו להיתר, פי' במ"ב (ס"ק נד נה) דהפריזו, ונהגו להתיר אף כשיש כלי תחתיו דהוא פסיק רישא דניחא ליה. ולימד עליהם השו"ע זכות, דברזא ארוכה דינה כספוג שיש לו בית אחיזה דמותר, כמבואר לעיל סעיף יז. אלא דיש לגמגם בזה, דהנה בבאור ההיתר דספוג שיש לו בית אחיזה, נחלקו הראשונים [כמבואר שם ס"ק מז]. דדעת רש"י והרמב"ם דלאו פס"ר שיסחוט. ודעת הראב"ד דאע"פ שפס"ר שרי, דהוי כצלוחית מלאה מים שמריק ממנה המים. והכא בברזא ארוכה הוי פסיק רישא, ואין להתיר אלא לדעת הראב"ד. ולא מתירים משום זה לבד, ולכך כתב השו"ע דיש להנהיגם שלא יהא כלי תחתיו, ואז הוי תרתי לטיבותא, א. דהוי פס"ר דלא ניח"ל. ב. בצירוף דעת הראב"ד דהוי כספוג. אמנם בלי צירוף דברזא אין להתיר דלא פוסקים כערוך להתיר בפס"ר דלא ניח"ל, וכמו שכתב הרמ"א לעיל (סי' שטז סעיף ג) דאסור לסגור תיבה שיש בה זבובים בשבת, דהוי פסיק רישא ואף שלא ניח"ל אסור [ושם מבואר דאף באיסור דרבנן נקטינן דלא כהערוך, שהרי איסור צידת זבובים הוא מדרבנן, דלאו מין הניצוד הוא. אמנם בתרי דרבנן מבואר שם במ"ב ובשעה"צ דשרי. והחזו"א (בסי' סא ס"ק א) חולק דאף בתרי דרבנן אסור, ולכן אסר לאכול עוגה שיש עליה אותיות אף שהוא תרי דרבנן, ודלא כמ"ב (סי' שמ ס"ק יז) דמתיר בזה. והובא לעיל בשיעור ב].

ג] וכתב הבה"ל (ד"ה יש) דכאן יש להקל מטעם נוסף, וכמו שכתב המג"א מהרמב"ן והרשב"א, דכל שהולך לאיבוד ולא מחשיב זאת למשקה, אין לו שם דישה כלל ומותר. ועוד כתב הבה"ל "ודע שכל דברי הסעיף הזה, הוא רק להפוסקים דשאר משקים אין מלבנים, אבל להפוסקים דאין חילוק בין מים לשאר משקין, ובפרט יין דסברת הר"ן דדומה למים לענין כביסה, וכמו שכתב הב"י [ועיין בט"ז שמסכים להר"ן ביין לבן] יהיה מן התורה אסור סתימת המסוכריא משום איסור לבון, שמתלבנת המסוכריא ע"י זה וכו' ואין חילוק בין אם המשקה הנסחט הולך לאיבוד או לא, ואין שייך זה הענין כלל לפ"ר דלא ניח"ל, דזה הוא רק אם נאמר דחיובו משום דישה" וכו'. ומבואר דדעתו לחוש לכתחילה לאיסור ליבון, ואף משום דישה לכתחילה חיישינן לדעת ר"י דאוסר, כמבואר להלן.

ד] ובחזו"א (נו ה) כתב, דוודאי אין לצרף להקל משום סברת הראב"ד בספוג. דביאר דעת הראב"ד (ונתבאר בשיעור ו) דע"י בית אחיזה, נעשה ככלי שמיועד לספוג ולהריק, והוי כדלת שעשויה לסגור ולפתוח, דאין בה משום בונה וסותר, וה"ה הכא אין בו משום סוחט דעשוי לכך, וסברא זו לא שייכת בברזא, ובהכרח דמה שנהגו העולם היתר בדבר, הוא משום הערוך בלבד דהוי פ"ר דלא ניח"ל, ומ"מ מה שהקיל כאן השו"ע משום שיש לצרף גם את דעת הרמב"ן והרשב"א וכמבואר במג"א, דכל שהולך לאיבוד, לא מחשיב זאת למשקה ואין לו תורת משקה לא חשיב כלל מלאכת דישה. ובזה יתיישב מנהג העולם.

# דין סגירת ברז שע"י סגירתו נסחט העור שבפתח הצינור

ה] והחזו"א שם דן במה שיש חתיכת עור בפתח הצנור בברז וכשסוגר הברז מהדקו בחזקה ומתוך כך נסחט ממנו מעט משקה. ודעתו להתיר כיון דסחיטת עור אינו אלא מדרבנן ויש להקל כמבואר בשו"ע דהוא פסיק רישא דלא ניח"ל, ומצטרף לזה דעת הרמב"ן והרשב"א דכל שהולך לאיבוד, לא הוי מלאכה כלל דאין לו שם דישה, ואף שכאן אינו הולך לאיבוד, מ"מ מתוך שהוא דבר מועט אינו צריך לו ודינו כהולך לאיבוד [ורק בעור דאיסור סחיטתו מדרבנן היקל בזה, משא"כ בבגד דאיסורו מה"ת, יש להחמיר כדעת ר"י]. ומשום ליבון ג"כ אין לחוש לזה, וכמ"ש "ואפשר דהכא בקבוע להיות תמיד במים ואין מסירין אותו לעולם אין זה דרך ליבון כלל".

# מים ושאר משקין שנשפכו על המפה

ו] כתב המ"ב (ס"ק נה) "אם נשפך שכר ושאר משקה על מפה שעל השולחן, והוא רוצה לגרור אותם בכף או בסכין כדי לנקות המפה, יזהר שלא יגררם בכוח כדי שלא יבוא לידי סחיטה, ורק יסיר את המשקה הצף מלמעלה וכו'. ומקורו מהט"ז (ס"ק יב) דאף שהשו"ע יישב מנהג העולם שהקילו בברזא, לדינא לא קיי"ל כן, וחוששים לדעת ר"י דאף בהולך לאיבוד ולא ניח"ל אסור [ועיי"ש בט"ז שהוכיח דהעיקר כדעה ראשונה להתיר בהולך לאיבוד, ממה שהתירו לסחוט כבשים ושלקות לגופן. ותמהו עליו רעק"א שם וכן בפמ"ג דזה לכו"ע שרי, וכמ"ש תו' בכתובות דאוכלא דאיפרת הוא ולעיל בשיעור ד אות ד ישבנו דעת הט"ז עיי"ש].

# סוחט לתוך כף כדי להשליכו אח"כ לאיבוד

ז] וכתב הבה"ל (ד"ה טוב) "כתב הט"ז אם נשפך שכר או שארי משקים שאינם מלבנים, על המפה שעל השולחן והוא רוצה לנקותו, עכ"פ לא ישאב משם תוך כף אחד ולשפוך לחוץ, דאע"ג דישליכנה לאיבוד, מ"מ כאן בשעה שהוא שואב תוך הכף, עושה איסור גמור והוי תולדה דמפרק [ר"ל דיש בזה איסור תורה] ובזה הכל מודים לאיסור, ולא יועיל מה שישפוך אח"כ הכף לחוץ, דזהו מעוות לא יוכל לתקון וכו'. וא"ר חולק עליו וכו' כיון שדעתו להשליכה לחוץ ואין סוחט בשביל המשקה, ע"כ אין בו אלא איסור דרבנן לדעה אחרונה כמו בגורד בסכין, וכן משמע בפמ"ג דאין בו איסור תורה" וכו'. ומבואר דנחלקו בסוחט לתוך כלי, כשדעתו להשליכו אח"כ לאיבוד, אם חייב מן התורה, או שמא אזלינן בתר כוונתו הסופית דהוא לאיבוד. ונחלקו האחרונים כעי"ז לעיל (במ"ב ס"ק יח, ובשעה"צ ס"ק כג, ונתבאר לעיל שיעור ב אות ט) כשסוחט לתוך כלי כדי ליתנו אח"כ לאוכל, אם דינו כבא לתוך אוכל או לתוך כלי. דדעת הדרישה דאסור מה"ת דחשיב כבא לתוך הכלי. ודעת הרדב"ז והפמ"ג דאסור מדרבנן, ודמיא לפלוג' הט"ז והא"ר, אם כשכוונתו לאיבוד שרי, אף כשחולבו לתוך כלי.

ח] ונ"מ באשה שהתירו לה לחלוב משום צערה, והוא שתחלוב לאיבוד, אם סגי שמשליכה החלב אח"כ לאיבוד, וכן הוא לא"ר והפמ"ג. או שצריכה לחלוב מיד לאיבוד, ע"י שתתן חומר שפוסלו בתוך הספל, וכדעת הט"ז.

ט] עוד כתב המ"ב (שם) "וכל שכן אם נשפך מים על המפה בוודאי יזהר מאוד בזה, דסחיטת מים הוא תולדה דמלבן" וכו'. ועיין בבה"ל (שם) דדעת הפמ"ג, דבמים אפשר דאף בנחת אסור לגרור, דע"י הגרירה מתלחלח המפה במקום שהיה יבש בתחילה, ושרייתו הוא כיבוסו. והכרעת הבה"ל, דבעת הצורך אין להחמיר בנחת, דדעת רוב הפוסקים דבגד שאין בו לכלוך לא אמרינן שרייתו הוא כיבוסו, וגם שאין מתכוון לכבס.

# הנחת מגבת ומטלית על משקין שנשפכו על הרצפה או על השולחן

י] וכשנשפך מים על השולחן או הרצפה, לכאו' יש להתיר להניח מגבת או סמרטוט לסופגם, ואין לחוש לשרייתו זהו כיבוסו דדרך לכלוך הוא ושרי. אלא דצריך ליזהר אח"כ כשיטלם שלא יעבור באיסור סחיטה, ע"כ יגביהם במקום יבש שלא נרטב, ואם הכל רטוב יזהר להגביהם בנחת ע"י כף וכדו' [דכשמגביה בידיו יש לחוש שיסחוט], ואף דפסק הרמ"א לעיל (סי' שא סעיף מו) דאסור לטלטל בגד רטוב שמא יבוא לסוחטו, כבר כתב שם המ"ב (ס"ק קעב) דמטלניות אין לחוש דלא מקפיד על מימיו ומותר לטלטלם. ואף כאן דאף שרגילות לסחוט זאת מ"מ אין מקפיד שיהיה יבש, אלא שיוכל לספוג עוד, ובזה לא חשיב שקפיד על מימיו ולא אסרהו בטלטול. [ועי' אורחות שבת פרק יג הערה מח שהתיר בזה מחמת המשנ"ב בסימן שא, אך לביאור הנ"ל אין לדבריו מקור דהמשנ"ב איירי רק מצד חשש שמא יסחוט. וע"ע בספר הלכות שבת בשבת אות נ שכתב כדברינו].

יא] ומצוי שנופל מטלית לתוך כיור ונספג במים, ויש להגביהו בנחת ע"י כף שלא יסחוט, וכל זמן ששרוי בכיור יש להקפיד שלא יטול ידיו בכיור, דמתוך כך שורה אותו במים, ושרייתו זהו כיבוסו [ומ"מ אם א"א להגביהם בלי שיסחוט יש להקל בעת הצורך ליטול ידיו בכיור, וכמו שהכריע הבה"ל להקל בזה בעת הצורך].

**דינים העולים:**

1. סחיטת בגד יש בו משום שני מלאכות, א. מלבן, ודעת רוב הראשונים דדוקא במים משא"כ בשאר משקין אין דרך כיבוסו בכך, ודעת הרמב"ם דאף בשאר משקין חייב משום מלבן [ודעת הר"ן דיין כמים, וכן פסק הט"ז ביין לבן]. ב. תולדה דדש, דמפרק המים מהבגד.
2. נחלקו הראשונים בפסיק רישא דלא ניחא ליה, הערוך מתיר, ודעת ר"י דאסור מדרבנן [דלאו מלאכת מחשבת היא, ובשאר איסורי תורה דלא בעי מלאכת מחשבת אסור מה"ת]. והשו"ע הביא כאן ב' דעות אלו, ונראה דעתו דלא פוסק כערוך וכן מבואר לעיל סי' שטז סעיף ג.
3. הסותם נקב החבית בפשתן הרי הוא פסיק רישא שיסחוט וכל שהמשקין נשפכים לתוך החבית או לתוך כלי חייב משום דש. וכשהולך המשקה לאיבוד, לדעת הערוך שרי דהוא פסיק רישא דלא ניח"ל, ואף לדעת הרמב"ן והרשב"א שרי דכל שאין צריך לו לא מחשיבו למשקה ואין נחשב כלל למלאכת דישה. ודעת ר"י דאסור מדרבנן. והכרעת השו"ע להחמיר לכתחילה, ומ"מ יישב מנהג העולם שהקילו דוקא בברזא ארוכה דדינו כספוג לראב"ד. כך פי' המ"ב, ובחזו"א כתב דהיתר של הראב"ד בספוג לא שייך כאן והקילו רק משום הערוך.
4. כל הנ"ל דווקא משום דש, אמנם באופנים שיש משום מלבן (כנ"ל) חייב מן התורה ולא שייך להתיר משום לא ניח"ל והולך לאיבוד, דהמלאכה היא בבגד ולא במים.
5. כתב החזו"א, דברזים המצויים שיש בהם חתיכת עור בפי הצינור, מותר לסגור הברז אף שבזה מתהדק בחזקה ונסחט העור. דסחיטת עור אינה אלא מדרבנן, ובזה מקילים לסמוך על הערוך ובצירוף דעת הרמב"ן והרשב"א דהולך לאיבוד [ואף שכאן לא הולך לאיבוד, לגודל מיעוטו חשיב כאי"צ לו ודינו כהולך לאיבוד]. ומשום ליבון ג"כ שרי, דכיון דהוא קבוע במים אין דרך ליבון בהכי,
6. משקין שנשפכו על המפה ורוצה לגוררם בכוח, אף שהולך לאיבוד דעת ר"י דאסור, וכן נקטינן, וכ"ש במים דחייב משום מלבן. אלא יגררם בנחת ע"י סכין [מ"ב בשם הט"ז]. ובמים, דעת הפמ"ג דאף בנחת אסור דמלחלח המפה במקום שהיה קודם יבש ושרייתו זהו כיבוסו. אמנם דעת הבה"ל דבעת הצורך אפשר להקל.
7. הגורר בכוח לתוך כף, דעת הט"ז דאף שמשליכו לאיבוד חייב דתחילתו אינו לאיבוד, והוא מעוות שאינו יכול לתקון. ודעת הא"ר והפמ"ג דחשיב לאיבוד דאזלינן בתר כוונתו הסופית, ואין אסור אלא מדרבנן.
8. מים שנשפכו על השולחן או על הרצפה. אפשר להניח מגבת שעשויה לספוג. ויזהר שבשעה שמגביה את המטלית שלא יסחוט. ע"כ יאחז במקום יבש, או שיגביה בנחת ע"י כף וכדו'.
9. מטלית שנפלה לכיור וספוג במים, לכתחילה יש לחוש שלא ישפוך מים נוספים לכיור, משום שרייתו זהו כיבוסו.