מוקצה ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' ג

#####

##### שיעור ד

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ג] **כלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו בין לצורך גופו, בין לצורך מקומו וכו' ומותר לו ליטול משם והניחו בכל מקום שירצה.**

## ההיתר להמשיך לטלטל מוקצה

והנה מקור ההיתר להמשיך ולטלטלו למקום שירצה, הוא מהגמרא בשבת (מג, א) אמר רבי יצחק אין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, אך לצורך דבר המוקצה אסור לטלטלו, אמנם אם נטל את הכלי לצורך מקומו מותר להמשיך ולטלטלו לצורך דבר המוקצה, ובתוס' בביצה (ג, ב ד"ה אבל) כתבו דמה יש ללמוד לכל כלי שמלאכתו לאיסור שאם נטלו לצורך גופו ומקומו מותר להמשיך ולטלטלו לכל מקום שירצה.

## אם ההיתר הוא גם במוקצה מחמת חסרון כיס ומחמת גופו

ובמשנ"ב (ס"ק ג) הביא את דברי המג"א (ס"ק ז) שהוא הדין אם שכח ונטלה בידו רשאי לטלטלו יותר. ובשעה"צ (ס"ק יד) הביא מהמג"א לקמן (סימן שלא ס"ק ה) דה"ה במוקצה מחמת חסרון כיס שאם שכח ונטלו מותר להוליכו לכל מוקם שירצה. אלא שהביא דהאחרונים חלקו על דברי המג"א וסברו דההיתר להמשיך בטלטול הוא דווקא בכלי שמלאכתו לאיסור ולא במוקצה מחמת גופו, כגון מעות ואבנים וכיוצ"ב.

ולכאורה יש להוכיח כדברי המג"א ממש"כ הרמ"א לעיל (סימן רסו סעיף יב) שאם שכח כיס ובתוכו מעות עליו, מותר להוליכו לחדר אחר ולהצניעו, ובמשנ"ב שם (ס"ק לה) ביאר הטעם דכיון שהמוקצה בידו יכול להוליכו לכל מקום שירצה, והיינו דאף בכיס שבתוכו מעות שהוא מוקצה מחמת גופו מותר לטלטלו לכל מקום שירצה, וכך ביאר המג"א שם (ס"ק יט) את דברי הרמ"א דאף במוקצה מחמת גופו נאמר היתר זה דאם נטלו כבר יכול להוליכו לכל מקום שירצה.

אמנם בביאור הלכה שם (ד"ה יכול) הביא בשם הדרך החיים, דהטעם שמותר להמשיך ולטלטל את הכיס הוא משום דמיירי ששכח את המעות בתוכו, ולכן לא נעשה הכיס בסיס למעות, והוי כטלטול מן הצד שמותר לטלטלו לצורך מקומו.

ובחזו"א (סימן מט ס"ק י) הקשה על דברי הדרך החיים דדוחק להעמיד את הדין של טלטול כיס באופן ששכח שם את המעות, שהרי סתם כיס מיוחד למעות, וכתב דצריך לאוקמי באופן שדרכו שמיד כשמגיע לביתו, מוציא את המעות מתוכו, ולכך אם השאירם בתוכו מיקרי שכח. וע"ש עוד דתמה בעיקר דבריו של הדרך החיים דאף אם שכח את המעות בכיס, כיון שהעיקר בטלטולו הוא בשביל המעות הרי אינו נחשב כטלטול מן הצד, ואסור לטלטלו אפילו לצורך מקומו.

## סתירת המשנ"ב בזה

ולענין הלכה מצינו בזה סתירה בדברי המשנ"ב, דלענין המפריש חלה בידו ביום טוב [באופן שגלגלה ביו"ט דשרי] כתב לקמן (סימן תקו ס"ק כט) שאחר ההפרשה יכול לטלטלו לכל מקום שירצה, ואף דהוי מוקצה מחמת גופו, ומבואר כדעת המג"א דאף בנטל מוקצה מחמת גופו שרי לטלטלו לכל מקום שירצה. וכן מצינו לענין נרות של שושבינין בחופה שנשארו בידם וקידש היום כתב שלכתחילה יתן לאינו יהודי, ומשמע דאם אין שם אינו יהודי מותר לטלטלו לכל מקום שירצה ואף דהוי מוקצה מחמת גופו.

ומאידך, לגבי בדיקת בהמה מטריפות כתב בביאור הלכה לקמן (סימן תצז ד"ה אסור) שאסור לטלטלה למקום אחר ולכן לא יורה בה החכם עד שיניחנה במקום המיוחד לו, ומבואר דאסור לטלטלה לכל מקום שירצה.

ויש לדון למעשה בבדי בדיקה שמביאים למורה הוראה שאחר שפסק דינו הוי כמוקצה מחמת גופו, ויש לדון אם יכול לטלטלו לכל מקום שירצה או צריך לשומטו מיד, ונראה שיש להחמיר בזה, אלא שבמקום שהדרך להתלמד בבדים אלו יש להתיר.

## התחיל לטלטל בהיתר

כתב המשנ"ב (ס"ק יג) דבביאור הגר"א לעיל (סימן רסו סעיף יב) חולק על המג"א וסובר דלא התירו לטלטל לכל מקום שירצה אלא כשהתחיל לטלטל ברשות, ולפי זה אם שכח ונטל כלי שמלאכתו לאיסור, אסור להמשיך ולטלטלו לכל מקום שירצה כיון שנטלו באיסור.

וראה בביאור הגר"א שם על מש"כ הרמ"א דמי ששכח כיסו עליו ובתוכו מעות מותר לטלטלה לכל מקום שירצה, ומקורו מהגמרא בשבת (הובא לעיל) דלרבי יצחק אף שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, אם נטלו לצורך מקומו יכול להמשיך ולטלטלו אף לצורך דבר המוקצה, וכתב הגר"א דלא נראה כן דדוקא היכא שהתחלת הטלטול הוא בהיתר אמרינן שיכול להוליכו לכל מקום שירצה, אך כששכח כיסו עליו שנטילת הכיס באיסור צריך לזורקו מיד. והביא ראיה לדבריו מהגמרא בשבת (לה, ב) דמבואר שם שאסור לחזן הכנסת לטלטל שופרו לביתו משחשכה, ולא אמרינן דשרי לטלטלו לכל מקום שירצה, ועוד הוכיח מתוספתא דסוכה (פ"ד ה"ז) דמיד שתקעו לקבל שבת אפילו נר בידו צריך להשליכו, ולא התירו לטלטלו למקום שירצה.

ובחזו"א (סימן מט ס"ק ח) תמה על דבריו שהרי כשנטל מבעוד יום הוי כנטלו בהיתר, וא"כ מה ראיית הגר"א משופר ונר, הרי כיון שנטלם מבעוד יום חשיב שנטלו בהיתר, ואדרבה קשה מדוע לא הותר שם לטלטלו לכל מקום שירצה כיון שנטלו בהיתר, ועוד תמה שהרי בביאור הגר"א ביור"ד (רסו סעיף ב) כתב לחלק דדוקא בכלי שמלאכתו לאיסור אמרינן דאחר שנטלו אין איסור להמשיך לטלטלו, אך במוקצה מחמת גופו אין היתר להמשיך ולטלטלו, וא"כ בלאו הטעם דנטלו באיסור אין להתיר להמשיך ולטלטל את הכיס שבתוכו המעות כיון דהוי מוקצה מחמת גופו, ובמוקצה מחמת גופו לא נאמר כלל את ההיתר הנ"ל.

ואין לומר דלדעת הגר"א יש שני תנאים בהיתר זה, דהוא רק בכלי שמלאכתו לאיסור, ועוד דבעינן שיטול בהיתר לאפוקי אם שכח ונטלו, דאם כן מה ראייתו מהגמרא בשבת ומהתוספתא דרק בנטלו בהיתר יכול להמשיך ולטלטל, הרי שם אינו יכול להמשיך ולטלטל מטעם דהוי מוקצה מחמת גופו, ובמוקצה מחמת גופו אין את ההיתר שיכול להוליכו למקום שירצה.

## טלטול סכין של מילה

והנה כתב הרמ"א ביור"ד (סימן רסו סעיף ב) דמותר לטלטל את האיזמל אחר המילה, אע"ג דאינו צריך לה עוד באותה שבת, דהא לא הוקצה בין השמשות מאחר שהיה צריך לה באותה שבת, ובט"ז שם (ס"ק א) הביא שהמהרי"ל הורה דתיכף לאחר המילה יסיר מידו את כל צרכי המילה, דכיון שעשה את שימושו בדבר חשיב מוקצה מכאן ואילך, ודמי למבואר בגמרא בביצה (כח, ב) דשפוד שצלו עליו בשר אסור לטלטלו משום מוקצה, אף שבעוד שהבשר עליו שרי בטלטול, וה"נ כיון שעשה מצוותו באיזמל, הוי מוקצה ואסור להמשיך לטלטלו.

ובביאור הגר"א שם הסכים דהעיקר כדברי המהרי"ל, שמיד אחר המילה צריך להסיר מידו, והוכיח כן מהתוספתא (סוכה פ"ב הלכה י"א) לגבי טלטול לולב ביו"ט ראשון שחל בשבת, דכיון שיצא בו יד"ח אסור לטלטלו, וכן מבואר בירושלמי (סוכה פ"ג הי"א) דלולב שהניחו בארץ אסור להמשיך לטלטלו. והוסיף שם דאף שמבואר בשו"ע שאם נטל מוקצה מותר להניחו בכל מקום שירצה, היינו דווקא בכל שמלאכתו לאיסור שמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, אך איזמל של מילה דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס שאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, אין היתר להמשיך לטלטלו למקום שירצה.

אמנם המגן אברהם (סימן שלא ס"ק ה) כתב דבלאו דברי הרמ"א שהתיר משום דאין מוקצה לחצי שבת, יש להתיר מטעם אחר להמשיך לטלטל את האיזמל, משום דכל מוקצה שהוא בידו מטלטלו לכל מקום שירצה, וכמו שנתבאר לעיל דדעת המג"א דהיתר זה שייך בכל סוגי המוקצה.

אכן החזו"א (סימן מג ס"ק ז) צידד דאיזמל של מילה אינו מוקצה כלל כיון דהוי כלי ועומד בין השמשות לשימוש, ומותר לטלטלו אף אחר קיום המצוה, ולא דמי לשפוד שאסור לטלטלו אחר שצלו בו בשר (ביצה כח, ב) משום דהתם בסתמא נמאס ואינו עומד עוד להסקה, ולכן לא חשיב ככלי ואסור בטלטול. [וע"ע בהמשך בביאור דבריו]

## כלי שעומד רק לצורך מצוה

אמנם מדברי הגר"א ביור"ד (סימן רסו הנ"ל) מבואר דמה שהכלי עומד לשימוש של מצוה לא חשיב כ'שימוש' לעשות לו שם 'כלי', וכמו שהוכיח מהתוספתא והירושלמי דלולב חשיב מוקצה ואינו כלי לטלטול אף שעומד לצורך מצותו, וכן כתבו בתוס' בסוכה (מב, ב ד"ה טלטול) שלולב נחשב כמוקצה משום דאינו נחשב ככלי אלא מחמת קיום המצוה, וכתבו דדמי למה שמצינו במנחות (צז, א) דהקנים שבהם הניחו את הלחם הפנים אסורים בטלטול משום מוקצה כיון שכל מטרת הכלי היא רק לעניין המצוה ואינו קובע לו שם כלי משום כך. וע"ש שכתבו דאף כלי המקדש הוו מוקצה כיון שכל יעודם הוא רק לצורך מצוה ולא חשיבו כלי.

וכן משמע מדברי הרמב"ם (פ"ה מתמידין ומוספין הי"א) שכתב שסידור הקנים אינו דוחה את השבת, ובפשטות איסורו הוא משום איסור טלטול, וכמו שהוכיחו התוס' במנחות (צז, א ד"ה לא וע"ש במהר"י קורקוס), וא"כ מוכח דאף שכלים אלו מלאכתן להיתר אפ"ה אסורים בטלטול, והיינו משום שהשימוש בהם הוא רק לצורך מצוה, אכן בהגהות הרעק"א שם תמה על הרמב"ם דמבואר בסוגיא דשבת (קכג, א) דהמשנה שאוסרת לסדר את הקנים היינו קודם שהתירו לטלטל כלי שמלאכתו להיתר, וכן הביא מהרשב"א דלהלכה כיון שמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף מחמה לצל, יש להתיר לסדר את הקנים.

ויוצא דלדברי הגר"א איזמל של מילה הוי מוקצה גמור כיון שעומד רק לצורך מצוה ולכן לא משוי עלה שם כלי, ולדבריו התירו לצורך מצוות מילה לטלטלו אף שהוא מוקצה, ובחזו"א (סימן מט ס"ק ט) תמה על דבריו דהיאך התירו טלטול מוקצה לצורך מצוה, הרי כתב המגן אברהם (סימן תרנה) בשם הרשב"א שאסור לטלטל לולב שנתלש ביום טוב, דלא שרינן מוקצה לצורך מצוה, אמנם מצינו בתוס' בסוכה (מב. ד"ה טלטול) שנקטו דאם היה חיוב לטול לולב ביום הראשון לא היה נאסר משום מוקצה דדחינן לאיסור מוקצה מפני המצוה. [ובחזו"א (סימן מג ס"ק ט) דחק בדעת הגר"א שכוונתו דבמקום שאין תינוק מזומן למילה חשיב הסכין כאבן שאינו עומד לשימוש כלל.]

ובחזו"א (סימן מג ס"ק ז) כתב דיש לחלק בין לולב לאיזמל של מילה ושאר כלים, דדבר שאינו כלי כלל, לא נעשה כלי משום שימושי המצוה שלו, אך דבר שהוא כלי בעצם כמו איזמל של מילה ודאי מותר לטלטלו אף שהשימוש בו הוא רק לצורך מצוה, ולפי"ז אין ראיה כלל מהתוספתא והירושלמי דלולב שאני דכיון דאינו כלי כלל, השימוש למצותו לא מחשיבו לכלי.

ועולה לדינא ג' סברות להקל לטלטל איזמל של מילה, **א.** דהרמ"א ביו"ד היקל משום דאין מוקצה לחצי שבת ובבין השמשות עמד למצוותו. **ב.** דעת המג"א דבכל מוקצה אמרינן דאם נטלו מותר לטלטלו לכל מקום שירצה. **ג.** שיטת החזו"א דאיזמל של מילה חשיב כלי גמור.

ולענין הלכה כתב המשנ"ב (סימן שי ס"ק טו) דלכתחילה לא יניח מידו עד שיניחנו במקום המשתמר, ובדיעבד אם הניחו מידו ויש חשש שיגנב משם, מצדד המשנ"ב להקל כדעת הרמ"א והש"ך שמותר לטלטלו אף לכתחילה.

## לתת את הסכין לאחר

והוסיף המשנ"ב שם שאם המוהל צריך לפרוע, יתן לאחר את הסכין, והוא יוליכנו למקום המשתמר, אמנם היתר זה הוא דווקא בצירוף השיטות שבלא"ה מותר לטלטל סכין של מילה, שהרי כתב התוספות שבת (בהקדמה לסימן שח) דכלי שמלאכתו לאיסור שהתיר השו"ע לטלטלו למקום שירצה, היינו דווקא באותה היד שנטלו, אך אסור להעביר את המוקצה מיד אחת לחבירתה כיון שזה נחשב טלטול חדש, וא"כ כ"ש שאם מעבירו לחבירו הרי זה טלטול חדש ואסור, ורק בצירוף הדעות שמתירות טלטול איזמל כתב המשנ"ב להקל.

***הדינים העולים***

1. כלי שמלאכתו לאיסור שנטלו לצורך גופו ומקומו מותר להמשיך להוליכו לכל מקום שירצה.
2. דעת המג"א דאף במוקצה מחמת גופו או מחמת חסרון כיס ששכח ונטלו, יכול להוליכו לכל מקום שירצה, אמנם הרבה אחרונים חלקו דצריך לשומטו מיד.
3. לעניין הלכה יש סתירה במשנ"ב, דהמפריש חלה מותר לטלטלה לכל מקום שירצה, מאידך בהמה שנבדקה ונמצאת טריפה צריך לשומטה מיד, ונפק"מ בבדי בדיקה שאחר שבדק הרב אסור לטלטלם, ולמעשה יש להחמיר.
4. המשנ"ב נקט בדעת הגר"א דכל ההיתר להמשיך ולטלטלו הוא דווקא כשנטלו בהיתר, אמנם החזו"א נקט דגם הגר"א כיון לחלק בין כלי שמלאכתו לאיסור לבין מוקצה מחמת גופו.
5. דעת הגר"א שכלי ששימושו הוא רק למצוה אינו נחשב ככלי, אך החזו"א נקט דהוי כלי אא"כ אין לדבר שם כלי כלל רק מחמת המצוה.
6. לדעת הרמ"א מותר לטלטל איזמל של מילה אחר המילה משום דאין מוקצה לחצי שבת, ולדעת המהרי"ל והגר"א צריך לשומטו מיד, ולדעת החזו"א הוי כלי גמור ומותר לטלטלו לכתחילה.
7. המשנ"ב הכריע דמותר להצניעו, ולכתחילה לא יניחנו מידו או שיתנו ביד אחר, [אמנם בשאר כלים אסור להעבירם אפילו מיד ליד] אך בדיעבד אפשר לסמוך על הרמ"א וליטלו אף אחר שהניחו.