32. בדין קביעות סעודה לברכת המזון ובדין לחמניות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"א כסליו ע"ה

**סימן ל"ב**

**בדין קביעות סעודה לענין המוציא וברכת המזון**

**א]האם יסוד הדין קביעות סעודה בפהב"כ מצד שיש בזה חיוב דאוריתא**

**ב]האם חיוב דאוריתא זה סיבה לג' ברכות**

**ג]השיטות שיסוד דין פת הבאה בכיסנין הוא סברא מדאוריתא**

**ד]ביסוד החילוק בפהב"כ בין קבע סעודתו או לא קבע והאם מועיל קביעות סעודה בדבר שפטור מחלה**

**ה]בביאור קושית תוס' על רש"י בלחמניות ובביאור מחלוקת הראשונים בכונת הירושלמי שחלה זה כמו המוציא**

**ו]סיכום הצדדים והנפק"מ שיש לדון בזה בסוגין**

**האם יסוד הדין קביעות סעודה בפהב"כ מצד שיש בזה חיוב דאוריתא**

א]מבואר בסוגין מ"ב. לגבי פת הבאה בכיסנין ולחמניות שברכתן מזונות ואם קבע עליהם סעודה ברכתן המוציא לחם מן הארץ עוד מבואר בגמ' שזה גם נפק"מ לברכה אחרונה דבקבע סעודה עליהם מברך לאחריו ברכת המזון ומבואר בגמ' דרב הונא אכל כמות גדולה וסבר שאין ברכתו המוציא וברכת המזון ור"נ פליג וס"ל שכיון שאחרים קובעים על כזה שיעור לכן חשיב קביעות סעודה וברכתו המוציא וברכת המזון ומבואר בתר"י שרב הונא ס"ל שזה תלוי במה שהוא קובע וכיון שלגביו זה לא שיעור סעודה לכן לא חשיב קביעות סעודה ור"נ פליג שכל שאחרים קובעים על זה סעודה חשיב קביעות סעודה ובפשוטו קי"ל כר"נ שכל שאחרים קובעים על זה אפילו שהוא לא קבע חשיב קביעות אמנם יש לדון האם בקבע הוא בשיעור שאחרים לא קובעים האם הוי קביעותו קביעות וכתב הרא"ש ותר"י שבטלה דעתו ולא הוי קביעות אמנם הרא"ש הביא מהראב"ד דהוי קביעות וכן הוא ברשב"א ל"ח. וברא"ה שם ובריטב"א בהלכותיו ועיין פמ"ג דכתב דמלשון הרמב"ם מבואר שזה רק תלוי בקביעות דידיה ויתכן מצד שפסק כרב הונא ועיין מאירי שהביא שיטות שצריך שיעור שגם הוא קבע וגם אחרים קבעו ויתכן שזה מצד שפסקו כרב הונא וס"ל שר"נ לא חלק אלא הוסיף שצריך שגם אחרים יקבעו על זה סעודה כדי שיחשב קביעות וצ"ע

והנה בעיקר הדין קביעות סעודה המבואר בסוגין עיין רעק"א בהשגותיו על האבן העוזר וכן הוא בגר"ז [קס"ח ח'] ובראש יוסף בסוגין ובקרן אורה בפתיחתו לפרקין שכתבו שמדאורייתא אין שום הבדל בין לחם לפת הבאה בכיסנין ולכן לגבי חלה ולגבי מצה וכן לגבי שיהיה חיוב ברכת המזון דאוריתא אין חילוק כלל בין לחם לפת הבאה בכיסנין וכל שאכל כדי שביעה בין אם זה מלחם ובין אם זה מפת הבאה בכיסנין יש בזה חיוב מדאוריתא וכל החילוק בין לחם לפת הבאה בכיסנין הוא מדרבנן שבלחם שרגילים לקבוע עליו סעודה תיקנו שצריך ברכת המזון אפילו בכזית ובפהב"כ שלא רגילים לקבוע עליו סעודה אמרו שמספיק בזה על המחיה אמנם כל חילוק זה הוא רק בלא קבע עליו סעודה אבל בקבע עליו סעודה גם פהב"כ צריך ברכת המזון

והנה לכאורא לפ"ז היה מקום לומר דהא דבקביעות סעודה צריך ברכת המזון הוא מצד שרק במקום שכל החיוב ברכת המזון הוא מדרבנן בזה יש חילוק בין לחם לפהב"כ אבל באכל קביעות סעודה שבזה החיוב ברכת המזון הוא מדאוריתא בזה ודאי צריך לברך דוקא ברכת המזון וכן הוא בראש יוסף בסוגין ובקרן אורה הנ"ל דהינו שיסוד הדין דקביעות סעודה הוא שבמקום שחייב מדאוריתא בעינן דוקא ברכת המזון אמנם לדעת הרא"ש שסוגין זה רק בדבר שאחרים קובעים על זה סעודה זה רק שייך אם נימא דהדין שביעה דאוריתא הוא בדבר שאחרים קובעים על זה סעודה ולדעת הראשונים שסוגין זה בין בקבע הוא בין באחרים קובעים זה מצד שבשניהם יש חיוב דאוריתא ולדעת הרמב"ם שזה רק תלוי בו מצד שהכדי שביעה תלוי בו אמנם אם נימא שדין כדי שביעה דאוריתא הוא לא כפי הכללים המבוארים בסוגין בדין קביעות סעודה א"כ מוכח שיסוד הדין קביעות סעודה אינו דכל מקום שיש חיוב דאוריתא של ברכת המזון צריך דוקא ברכת המזון אלא יש כאן סברא בחלוקה מדרבנן בין לחם לפהב"כ [אמנם אין זה במשמעות לשון הרא"ש שכתב בטלה דעתו ועד כמה שהנידון מתי יש חיוב דאוריתא לכאורא לגבי השם לחם שייך בטלה דעתו אבל לגבי כדי שביעה שזה מציאות לא שייך לומר בטלה דעתו ובהכרח שנידון סוגין בדין קביעות סעודה שעושהו לחם וכדלקמן ולא בדין כדי שביעה]

והנה לגבי הדין כדי שביעה עיין מ"ב סימן קפ"ד שהביא מהחינוך שזה תלוי בשביעה דיליה וכן נקטו כדבר פשוט האבן העוזר והדרך החיים בסוגין וכן הביא הבה"ל שם מהרדב"ז שגם בהשלים שיעור שביעה על ידי פת חייב בברכת המזון דאוריתא מצד שחשיב שהוא שבע משיעור זה ולפ"ז בפשוטו כיון דמבואר בסוגין דיש חיוב ברכת המזון גם בשיעור קביעות סעודה דאחרים א"כ בהכרח שיסוד דין קביעות סעודה אינו שכשיש חיוב ברכת המזון דאוריתא אמנם עיין ביאור הגר"א סי"ג שכתב שבדין פת הבאה בכיסנין ולחמניות לא שייך נידון בדאוריתא ולכן השו"ע כתב להקל ומבואר שנקט שלא משכחת ליה נידון דאוריתא ומצד שהדין דאוריתא הוא רק בקבע וזה כשיעור שאחרים קובעים ולפ"ז יתכן לבאר כנ"ל ועיין מג"א שחידש שלשיעור קביעות סעודה מצטרף גם דברים אחרים ולענין כדי שביעה דאוריתא מבואר בצל"ח מ"ח. ד"ה ועוד וכן בפמ"ג הובא בבה"ל סימן קפ"ד שלא מצטרף דברים אחרים ולפ"ז בהכרח שנידון סוגין לא מצד שזה מחייב ברכת המזון דאוריתא ועיין מהר"ח או"ז סימן ע"א שנקט שכמו ששבת קובעת למעשר כך קובעת לברכת המזון וודאי שזה לא נהפך לשביעה ובהכרח שסוגין הוא לא מצד שזה מחיב דאוריתא אלא שבקביעות סעודה תיקנו רבנן שצריך פת הבאה בכיסנין

**האם חיוב דאוריתא זה סיבה לג' ברכות**

ב] והנה גם אם נימא שיסוד סוגין דקביעות סעודה אינו מצד שזה סיבה לחיוב ברכת המזון דאוריתא אמנם עדיין יש מקום לדון שכל מה שחלקו חז"ל בין אם יש כאן קביעות סעודה או לא זה במקום שאין חיוב דאוריתא אמנם במקום שיש חיוב דאוריתא זה עצמו סיבה לברך שלש ברכות ודבר זה יתכן משלש סיבות א. לשיטת תוס' הובא בב"י סימן קצ"א שחילוק ברכות זה מדאוריתא דהינו שבעל המחיה לא יוצאים במקום שיש חיוב ברכת המזון דאוריתא ב. לשיטת הנשמת אדם שכתב לדייק מתוס' שברית ותורה מעכב מדאוריתא וא"כ בהכרח שבמקום שחיב מדאוריתא לא יוצא בעל המחיה כמבואר בבה"ל סימן קפ"ז ד"ה מחזירין ג. יש מקום לדון שכל מה שרבנן הקילו לא לברך ג' ברכות זה רק במקום שכל החיוב דרבנן אבל במקום שיש חיוב מדאוריתא שם ודאי תיקנו שצריך לברך שלש ברכות ועיין חזו"א סימן ל"ד סק"ד שדן בסברא זו

והנה בפשוטו לרא"ש שכתב בסוגין דלא מועיל שביעה דידיה לגבי קביעות סעודה ומצד שבטלה דעתו הנה בפשוטו בקביעות סעודה דידיה הכונה שהוא שבע מזה [וכן נקטו הדרך החיים ואבן העוזר ורעק"א וחזו"א הנ"ל] וא"כ עד כמה דנימא שכדי שביעה זה לפי מה שהוא א"כ מוכרח מזה שגם במקום שחיוב ברכת המזון דאוריתא מועיל מעין ג' [והעירו דלשיטות שזימון זה דאוריתא א"כ שלשה שאכלו כדי שביעה פחות משיעור שאחרים קובעים אפילו שמברכים מעין ג' אין סיבה שלא יהיה זימון] ובהכרח שחילוק ברכות זה רק דרבנן וכהכרעת השו"ע סימן קצ"א וכן בהכרח שברית ותורה זה דרבנן וכדהכריח החזו"א סימן כ"ח ז' אמנם עיין ביאור מרדכי סקל"א שכתב כדבר פשוט שכל נידון השו"ע מתי שלא היה כאן שיעור שביעה ובזה יש הסברא של בטלה דעתו אמנם במקום שיש כדי שביעה ודאי חייב ג' ברכות דהינו ששיעור קביעות סעודה זה פחות מכדי שביעה וזה מסתבר מאוד לשיטות שזה ד' ביצים שזה סעודת עניים אבל זה לא שביעה והכוונה שהוא קבע שהוא אכל בתור סעודה כמות קטנה וכן מבואר במאמר מרדכי סקי"ד בסופו שכתב על הא דהשו"ע פסק שכל הדברים זה פהב"כ וכתב שאין בזה נפק"מ מדאוריתא דהרי בקביעות סעודה שזה פחות מכדי שביעה כבר חייב בברכת המזון ע"ש ועיין מ"ב שעה"צ י"ח שכתב לגבי קביעות סעודה דאחרים שזה לא דוקא שביעה גמורה אלא דרך קביעת סעודה ובפשוטו אין זה מחייב ברכת המזון דאוריתא ועיין מ"ב ר"ט סק"ו וכן בשער הציון י"ד שכתב שלא משכחת ליה חיוב דאוריתא בפהבכ שאין בזה שלש ברכות, וכן לראשונים דבקבע הוא חייב ברכת המזון יש לומר א"כ בשבע תמיד באמת יש ברכת המזון [ועיין בה"ל שכתב שזקן ונער ודאי שקביעות סעודה לפי מה שהוא וציין לרדב"ז וצ"ע ששם נקט שזה לפי שביעה דידיה וכאן זה ודאי לא כך רק שעיקר סברת הבה"ל תתכן שכאן לא שיך בטלה דעתו וצ"ע]

והנה כתב המג"א דבאכל עיסה עבה מבושלת שזה מחלוקת ר"ש ור"ת אם אכל כדי שביעה חייב בברכת המזון דאוריתא והדגמ"ר הקשה שכיון שיוצאים במעין ג' מדאוריתא א"כ כל הנידון כאן הוא על הדין דרבנן של ברכת המזון ועיין שער הציון שכתב לישב שכאן זה כמו ספק קרא ק"ש שצריך לחזור בברכותיה דהינו שכל שיש ספק האם קיים מצוה דאוריתא עד כמה שחוזר ומקיים צריך לקיים כמו הפרטים של הדאוריתא עכ"ד ולכאורא כל זה אם הדין ג' ברכות הוא הלכה בצורת הקיום מצוה מדאוריתא אמנם אם החיוב דאוריתא הוא כלל לא סיבה לשלש ברכות אלא זה עוד דין צדדי א"כ לכאורא הנידון כאן הוא רק בדרבנן של ברכת המזון ובפשוטו מוכרח מזה שעצם מה שזה מחייב מדאוריתא זה סיבה לג' ברכות וצ"ע בזה [ונפק"מ בכל זה להא דחידש הרדב"ז הובא בבה"ל סימן קפ"ד דאם השלים שביעתו בפת זה גם חשיב כדי שביעה דאוריתא ונקט החזו"א שזה לא משנה מה היה תחילת האכילה עיין ל"ד ד' דיש לדון האם כה"ג חייב דוקא ברכת המזון דבפשוטו מוכח מהרא"ש שכה"ג עדין מספיק על המחיה אמנם אם נימא שכל שיש מחייב מדאוריתא צריך דוקא ברכת המזון א"כ כה"ג יצטרך ברכת המזון]

**השיטות שיסוד דין פת הבאה בכיסנין הוא סברא מדאוריתא**

ג] והנה עד עכשיו נקטנו שבדין דאוריתא אין שום חילוק בין לחם גמור לפת הבאה בכיסנין וכל החילוק הוא רק לגבי חיוב ברכת המזון על כזית וכביצה שכל החיוב מדרבנן וכן יתכן לגבי כדי שביעה שהחיוב ודאי מדאוריתא בכל אופן ויוצאים במעין ג' בכל אופן יש חילוק דרבנן שלחם גמור צריך ג' ברכות ופת הבאה בכיסנין מברך מעין ג' אמנם לכאורא מצאנו כמה שיטות שזה סברא לחלק בדאוריתא דהינו שגם במקום שיש חיוב ברכת המזון דאוריתא אבל מה שזה פת הבאה בכיסנין זה סברא שהחיוב הוא מדרבנן דהינו שהחיוב המיוחד של לחם זה רק עד כמה שזה דבר שעומד לקביעות סעודה אבל דבר שלא עומד לקביעות סעודה אין עליו חיוב ברכת המזון מדאוריתא וכן הוא במנח"ח מצוה שי"ג ובפמ"ג קס"ח מ"ז ו' שפהב"כ חיובה רק מדרבנן אמנם יתכן שבקבע סעודה הוי דאוריתא עיין לקמן סק"ד ולפ"ז אפשר לחזור למה שדנו בסק"ב שדאוריתא זה סיבה לג' ברכות רק שבפהב"כ אין זה סיבה לדאוריתא אלא בקביעות סעודה

א. עיין אבן העוזר שכתב לגבי ס"ז דמבואר בשו"ע שיש כמה שיטות מה זה פת הבאה בכיסנין דמדין ספק דרבנן לקולא אפשר לברך מעין ג' שכל זה בלא אכל כדי שביעה אבל באכל כדי שביעה הוי ספק דאוריתא ולחומרא וצריך לברך שלש ברכות עכ"ד ועיין רעק"א שתמה עליו דהרי מדאוריתא אין הבדל בין לחם לפהב"כ וא"כ ממ"נ או שכל שאחרים לא קובעים אין חיוב ברכת המזון דאוריתא או שיוצאים מדאוריתא במעין ג' וא"כ הנידון של פת הבאה בכיסנין זה רק נידון דרבנן אמנם בפשוטו מבואר באבן העוזר דפשיטא ליה דבמקום שיש חיוב דאוריתא בזה ודאי שצריך דוקא מעין ג' ורק בפת כיסנין בזה גם בשבע אין חיוב מדאוריתא ולכן כל שזה ספק צריך שלש ברכות וכן מבואר בדרך החיים כדברי האבן העוזר

ב.שיטת הרשב"א בפשוטו מ"ד. דחילוק ברכות זה מדאוריתא וכן נקט שכזית זה דאוריתא עיין בדבריו מ"ט. כ. וא"כ צ"ע איך פת הבאה בכיסנין ולא אכל שיעור קביעות סעודה מברך רק מעין ג' ובהכרח שיש כאן סברא מדאוריתא שפהב"כ אין לה חשיבות לחם וכל שלא קבע עליה סעודה אין בזה חיוב ברכת המזון מדאוריתא [וכן מפורש ביראים מצוה נ"ג ובראבי"ה סימן קכ"ט שברכת המזון בכזית זה דאוריתא ובפת הבאה בכיסנין זה מדרבנן]

ג. עיין רי"ף שכתב לגבי פת הבאה בכיסנין שלא בירך על זה ברכה אחרונה ועיין תר"י או שהכונה שלא בירך כלום כי זה לא אכילה חשובה או שבירך בורא נפשות ועיין מנחת ברוך סימן ה' שהקשה הרי שיטת הרי"ף כמו שהאריך במלחמות שחייבים ברכת המזון מדאוריתא על כזית או כביצה וא"כ מה שייך כאן לפוטרו ממעין ג' ובהכרח שיש כאן סברא שפת כזו שלא עומדת לאכילה של קבע זה מחייב ברכת המזון מדאוריתא וכן קשה בתר"י שהרי נקט כדבר פשוט שהחיוב ברכת המזון זה בכביצה וכאן מבואר בגמ' שרב הונא אכל יותר ולא בירך ועיין רשב"א שרק הקשה על הרי"ף שזה לא גרע משאר שבעת המינים אבל בתור מחייב של לחם א"ש שאין כאן מחייב של לחם [אמנם יתכן שכל דברי הרי"ף רק בדבר שעיקר הדבר זה תבלין אמנם הגמ' מדמה ללחמניות וכן נקט המנחת ברוך דלרי"ף גם בלחמניות לא מברך מעין ג' וצ"ע]

ד. בפשטות המג"א שחידש שפת הבאה בכיסנין לא יוצאים בה חובת מצה אלא א"כ קובע עליה סעודה לכאורא כל זה אם יסוד החילוק בין לחם לפהב"כ הוא חילוק בדאוריתא אבל אם מדאוריתא אין שום חילוק וכל ההבדל רק ביחס לדין דרבנן של תקנת ברכות שבזה חילוק בחשיבות הדברים א"כ מהיכי תיתי לומר שרבנן החמירו כך גם במצה וצ"ע

ה. מבואר בגמ' שבאוכל כביצה פת חייב בסוכה ודעת הרמב"ם שזה בכל דבר אמנם דעת תוס' שזה דוקא בפת ודעת הגינת ורדים שזה גם בפת הבאה בכיסנים אמנם המחזיק ברכה הובא במ"ב סימן תרל"ט חלק וכתב שרק בקבע סעודתו שברכתו המוציא חייב בסוכה ומברך לישב בסוכה ונפק"מ ללילה ראשון שלא יוצאים בפת הבאה בכיסנים לשיטות שצריך כביצה ע"ש והנה כאן הרי לא צריך שיעור שביעה גם בפת אלא מספיק כביצה שזה שיעור סעודה קטנה ומבואר שגם בזה יש מקום לחלק בין לחם לכיסנין והביאור כנ"ל שלחם כל אכילתו זה כאכילה של קביעות משא"כ פת הבאה בכיסנין חשיב אכילת ארעי ויתכן שזה גם סברא בעיקר החיוב ברכה דאוריתא של ברכת המזון וצ"ע בזה

**ביסוד החילוק בפהב"כ בין קבע סעודתו או לא קבע והאם מועיל קביעות סעודה בדבר שפטור מחלה**

ד]והנה בעיקר הא דמבואר בסוגין דחלוק לחם מפהב"כ לגבי המוציא וברכת המזון וכן שמועיל קביעות סעודה יש לבארו בכמה אופנים דבפשוטו לשניהם יש שם לחם גמור רק רבנן חילקו בתקנת ברכה ואמרו שכל שזה עומד לקביעות סעודה ברכתו המוציא וכל שזה לא עומד לקביעות סעודה אין בו חשיבות לברך המוציא וברכת המזון [דהינו שיש כאן עוד תנאי להמוציא וברכת המזון שזה יהיה אכילה של סעודה] ובשיעור קביעות סעודה כיון שזה משמש לקביעות סעודה בזה קימת הסיבה לברך המוציא כמו בלחם גמור אבל באמת אין שום הבדל בשם לחם שלהם אלא שבשיעור גדול יש הסיבה לברך המוציא וברכת המזון אפילו שזה סוג שלא עומד לקביעות סעודה וכן הוא בלשון רעק"א והגר"ז

אמנם יתכן שודאי שהדין של כיסנין זה שלגבי המוציא וברכת המזון צריך תנאי נוסף שזה יהיה לחם של קביעות ולכן כל שלא אכל שיעור קביעות סעודה כזה סוג לחם הוא לא סיבה להמוציא וברכת המזון ומה שבקבע סעודתו עליו מברך המוציא וברכת המזון שכה"ג מחשיבו כלחם דהינו שכל שהוא מיעד אותו לסעודה חשיב שיש כאן לחם גמור גם לענין המוציא וברכת המזון [דהינו שחסר בשם לחם לגבי המוציא וברהמ"ז] וכן מבואר בלשון הרשב"א ל"ח: שחלק על השיטות ששבעת המינים פחות משיעור מברך בורא נפשות שלא שייך שבגלל הבדל בשיעור ישתנה הברכה והקשה מפהב"כ לגבי ברכה אחרונה וכתב ששם הכוונה שאם קובע על זה סעודה שויא לחם דהינו שהקביעות מורידה את החיסרון שזה לא לחם של קביעות ולפ"ז יש מקום גדול לדון שגם למה דהוכחנו לעיל שיש שיטות שללא קביעות סעודה פת הבאה בכיסנין לא מתחייב בברכת המזון גם במקום שבלחם זה מתחיב מדאוריתא אבל על ידי קביעות סעודה חשיב לחם גמור וחל בו חיוב דאוריתא ובפשוטו כן מוכח שיטת המג"א שנקט שפת הבאה בכיסנין זה לא מועיל גם לגבי חיוב מצה רק בקבע סעודתו עליו ומבואר שהקביעות סעודה זה לא רק סברא בתקנת ברכה שכאן זה סיבה לברך עליו מצד שהוא לחם אלא שלגבי מצה צריך דרגת לחם כמו המוציא ועל ידי קביעות סעודה זה מקבע המעלה של לחם גמור ודוחק לומר שמצה צריך קביעות דהרי שם מספיק כזית ומהיכי תיתי לומר כך

והנה בפשוטו כל מה שמועיל קביעות סעודה בפהב"כ הכונה כיון שזה לחם רק שיש לזה חיסרון שזה לא עומד לקביעות סעודה ובזה עוזר קביעות סעודה או מצד שכה"ג זה אכילה חשובה או מצד שכה"ג זה מגדיר שזה לחם חשוב ולפ"ז כל מה שמועיל קביעות סעודה זה רק בדבר שיש לו תורת לחם והוא חייב בחלה אמנם דבר שפטור מחלה לא יועיל לו קביעות סעודה וכן מבואר בגר"א סט"ו ובריב"ש סימן כ"ח וכן נקטו האחרונים בפשוטו דטריתא שפטור מחלה לא יועיל בזה קביעות סעודה

אמנם הנה מבואר בגמ' שלחמניות מברך מזונות ובקבע מברך המוציא ורש"י ביאר שלחמניות זה אובליש והרא"ש הקשה שזה תחילתו עיסה ובתוס' הקשו שזה סופו עיסה ולכן ביארו שמדובר בבלילה רכה שנאפה דק מאוד שזהו נילש ואחרי זה כתבו שרבינו שמשון אמר לא לברך המוציא על נילש מספק וביאר הב"ח והחמד משה וכן מבואר בסמ"ג שתוס' נסתפקו האם נילש שלנו זה כמו לחמניות של הגמ' או ששלנו זה יותר גרוע והנה האחרונים נקטו שכונת תוס' שזה רכה כמו טורקנים שחייב בחלה ורק בזה מועיל קביעות סעודה ונסתפקו בשלנו שאולי זה כמו טריתא שלא חייב בחלה וה"ה שלא יועיל קביעות סעודה

אמנם מפורש בתור"פ כאן ובפסחים [ובסמ"ג עשין כ"ז ובהגהות סמ"ק מצוה קנ"א ובתוס' שאנץ בפסחים ובתוס' שם ובהגהות אשר"י כאן ובכל בו סימן כ"ד ] שנקטו שזה ודאי שלחמניות שזה נילש זה פטור בחלה ובכל אופן מועיל קביעות סעודה ורק נסתפקו על נילוש שלנו שאולי זה יותר גרוע שזה לא עומד כלל בתור מזון וכמבואר בתר"י דהינו שנקטו מסברא שאם מועיל קביעות סעודה על טורקנין שזה גובלא דעלמא ה"ה על טריתא שכל הבדל בצורת האפיה ובפשוטו מבואר מזה גדר נוסף בקביעות סעודה שגם דבר שהוא לא לחם כלל על ידי קביעות סעודה חשיב לחם ועיין בסוגיא דטורקנין דבאו"ז מבואר שטריתא יוצאים חובת מצה בקבע אפילו שזה פטור מחלה דהינו שגם דבר שאינו לחם כלל בכל אופן על ידי קביעות סעודה שמחשיבו כלחם חשיב כלחם לגבי המוציא וברכת המזון ועיין כל בו סימן כ"ד שזה רק בנהמא דהנדקא ודבר שחסר בתואר לחם שנאפה כדרך אפיה ולא דבר שזה תבשיל וכן מבואר במג"א שפשיטא ליה שסופגנים לא עוזר קביעות סעודה וטריתא עוזר קביעות סעודה ועיין חידושי הרשב"ץ בסוגין שהאריך בזה

ועיין תר"י שהביא שיש שביארו לחמניות זה אובליש והקשה שא"כ פשיטא שעל ידי קביעות סעודה ברכתו המוציא ולכן ביאר שהכוונה נילש שזה רקיקים דקים ולכאורא כונתו שאם זה דבר שחיב בחלה א"כ הוי לחם רק שכיון שלא עומד לקביעות ברכתו מזונות בזה ודאי שאם קובע סעודה חשיב לחם גמור משא"כ במקום שזה פטור מחלה וזה לא לחם כלל בזה מסברא גם על ידי שקובע עליו סעודה זה לא יכול לעשות מדבר שהוא לא לחם וזה נתחדש בסוגין שקביעות סעודה על דבר כזה שהוא דרך אפיה כדרך לחם על ידי קביעות סעודה חשיב לחם

והנה אחרי שמצאנו שמועיל קביעות סעודה גם בדבר שזה לא לחם ובתוס' מבואר שלמדו זה מהגמ' של טורקנין א"כ מסתבר שזה גם הגדר בדין קביעות סעודה בפת הבאה בכיסנין רגיל שהגדר שברכתו מזונות מצד שלגבי ברכה חשיב שזה לא לחם כלל ורק על ידי קביעות סעודה חשיב לחם ולכן יש ללמוד שכמו שבזה מועיל קביעות סעודה ה"ה בדבר שזה לא לחם לחלה ועיין ברא"ה ל"ח: שכתב וז"ל אלא דפת הבאה בכיסנין אין דינו כפת אלא כמאכל הבא מה' מינים שהכיסנין שבו מוציאים אותו מתורת פת וכשאדם קובע סעודתו עליה הא אחשביה ושויא פת עכ"ל וכן הוא בלשון הריטב"א בסוגין וז"ל דפת הבאה בכיסנין תורת דייסא עליו ותורת פת, תורת דיסא עליו כשאין קובע סעודתו ותורת פת כשהוא קובע סעודתו עכ"ל ובזה א"ש טפי המג"א שנקט שבמצה לא יוצאים בפת הבאה בכיסנין דבאמת אין לזה שם לחם לגבי ברכות ובאמת ס"ל שקביעות סעודה מועיל גם בטריתא אפילו שזה פטור מחלה

**בביאור קושית תוס' על רש"י בלחמניות ובביאור מחלוקת הראשונים בכונת הירושלמי שחלה זה כמו המוציא**

ה] והנה תוס' הקשו על רש"י שזה סופו עיסה וברא"ש הקשה שזה גם תחילתו עיסה וצ"ב איפה כתוב שעיסה זה לא ברכתו מזונות הרי פת הבאה בכיסנין זה עיסה וברכתו מזונות דרש"י ס"ל שזה רך יותר מעיסה רגילה ולכן ברכתו מזונות ולכאורא הביאור דהנה בירושלמי מבואר על המשנה של הסופגנים וכו' שכל שהאור מהלך תחתיו חייב בחלה וברכתו המוציא ויוצאים בו חובת מצה ועיין גר"א סט"ו וכן בחזו"א כ"ו סק"ח שביארו שכונת הירושלמי שזה המוציא זה על ידי קביעות סעודה אמנם עיין תוס' לעיל וכן תוס' בפסחים וכן מפורש בתוס' שאנץ שנקטו דבירושלמי הנ"ל מבואר שבלילתו רכה ברכתו המוציא דהינו שנקטו שכונת הירושלמי כפשוטו ונראה שזה כונת תוס' לשאול דבאובילש סברו התוס' שכל הנידון מצד רכותו והרי מפורש בירושלמי שברכתו המוציא ולכן ביארו שמדובר בנילש שזה גובלא בעלמא וזה לא בכלל עיסה דמדובר במשנה בחלה שעל זה הולך הירושלמי ולפ"ז בדעת רש"י יתכן שביאר הירושלמי על ידי קביעות סעודה ועיין גר"ז שכתב שי"א שבלילתו רכה ברכתו מזונות ונראה שכונתו לרש"י והרשב"א כאן [ועיין תהלה לדוד שהאריך בכל זה] [אמנם בדעת רש"י אינו נכון דהרי ביאר שטורקנין זה נוזלי מאוד ומשמע שרק שם זה מזונות ובהכרח כדביאר האבן העוזר דזה נילוש בתבלין ותוס' חולקים אמנם יתכן שכאן זה היה קצת תבלין ולכן חלקו ומה שלא ביארו סוגין מצד תבלין מצד שמשמע שלחמניות זה סיבה אחרת מפת הבאה בכיסנין ]

והנה מבואר כאן שנחלקו הראשונים בכוונת הירושלמי האם כונתו שזה המוציא על ידי קביעות סעודה או שלא על ידי קביעות סעודה ולכאורא נראה שזה לשיטתם שלרשב"א וסיעתו שכל הדין קביעות סעודה זה רק בדבר שיש לו שם לחם א"כ א"ש דברי הירושלמי שדן מה הם הדברים שזה לחם וכתב חלה המוציא על ידי קביעות סעודה שזה גם מצד השם לחם וה"ה מצה אבל לתוס' שדין קביעות סעודה זה גם בדבר שהוא לא לחם א"כ בהכרח שכונת הירושלמי בלי קביעות סעודה ולכן הוכיחו מזה שכל בלילה רכה זה המוציא

[והנה בפשוטו יוצא לפי זה דיש בלילה רכה שבזה הוא המוציא ולא משנה האם אפאו דק או עבה ויש דרגא של טורקנין שזה רך והא גובלא שבזה אם אפאו עבה חייב בחלה ויש בו קביעות סעודה ואם אפאו דק פטור מחלה ומועיל קביעות סעודה ולאחרונים שנקטו שרק דבר שחיב בחלה מועיל קביעות צ"ל שלחמניות זה כמו טורקנים ולפ"ז עוגות טורט זה ודאי מזונות כי זה גובלא והנה הרמ"א סי"ד העתיק את התוס' שבלילה רכה זה המוציא ולכאורא הכונה שזה לא גובלא אמנם המ"ב כתב על זה דוקא אם זה עבה אבל אם זה דק הוא מזונות כדין טורקנין ודבריו צ"ע ששם זה גובלא וכאן מדובר שזה לא גובלא וצע"ג] **והארכנו בזה בסוגיא דפת הבאה בכיסנין סק"ו**

**סיכום הצדדים והנפק"מ שיש לדון בזה בסוגין**

ו] העולה מהנ"ל דיש שלשה אפשריות לבאר הדין קביעות סעודה א.בפשוטו זה לחם גמור ורק בתקנת ברכות הוסיפו תנאי שאין ברכת המזון אלא בדבר שעומד לקביעות סעודה או שקבעו עליו סעודה [וכן משמע ברעק"א ובב"י] ב. בלשון הרשב"א מבואר שודאי שפהב"כ זה לחם רק שיש שני סוגי לחם יש לחם שעומד לקביעות ויש לחם שחסר בשם לחם שזה לא עומד לקביעות ועל ידי קביעות סעודה מחשיבו כלחם גמור ג.שפת הבאה בכיסנין זה כדיסא ואין לו תורת לחם ועל ידי קביעות זה נהפך להחשב לחם ולכן יש שחידוש שזה מועיל גם בדבר שאין לו תורת לחם וכן שזה חיסרון גם לגבי מצה ומועיל קביעות סעודה במצה והנה יש לדון כמה דברים בסוגין שלכאורא תלוי בנ"ל

א. עיין נשמת אדם שדן האם בדיעבד יוצאים בבירך המוציא על פת הבאה בכיסנין וכתב שעל תבשיל ודאי לא יוצאים כי זה לא לחם אבל על פהב"כ כיון שהרי על ידי קביעות מברך המוציא חזינן שזה לחם א"כ ודאי שבדיעבד יוצא אמנם ע"ש שכתב שלמבואר ברשב"א כיון שעל ידי קביעות סעודה הוא הופך אותו ללחם א"כ זה לא סיבה שיצא בדיעבד משא"כ אם נימא כצד הראשון שלא חסר לו כלל בשם לחם רק שרבנן לא תיקנו לברך על לחם שהוא פהב"כ אלא כשזה שיעור חשוב א"כ מצד השם לחם זה אותו דבר וודאי שיוצא בדיעבד והנה יש מקום לומר לדעת הרשב"א שזה גם לחם לגבי ברכה רק שרבנן לא תיקנו אלא על לחם גמור א"כ יתכן שלגבי בדיעבד זה מספיק אבל לדעת הריטב"א והתוס' באמת יש מקום גדול לומר שזה מעכב בדיעבד כי ביחס לדיני ברכות אין זה לחם אלא תורת דיסא עליו אמנם מבואר בהלכות הריטב"א שיוצאים בדיעבד וצ"ל שכיון שלחלה זה לחם זה מספיק לגבי בדיעבד אמנם בטריתא מסתבר שלא יוצאים גם לתוס' שמועיל קביעות סעודה

ב. עיין רא"ש שכתב שבאכל פת הבאה בכיסנין ורואה שאכל כדי שיעור סעודה אפילו שבירך מזונות צריך לברך ברכת המזון ועיין מג"א שהביא מהרש"ך סימן קע"ג דאם אכל שני ביצים ועכשיו רוצה לאכול עד שיעור קביעות סעודה כיון שאוכל כמות שזה לא שיעור קביעות סעודה לא יברך אלא מזונות ורק אם אוכל כשיעור סעודה לאחר שנמלך מברך המוציא [ועיין שער הציון שנקט שתמיד צריך לברך כיון שזה נמלך אמנם משמעות המג"א שלא צריך לברך כמו שדייק החמד משה והטעם שבאמת ידע מראש שאולי ימשך רק כיון דבפשטות לא יאכל שיעור זה של קביעות בירך מזונות ויתכן שאין בזה איסור מספק וע"ש שתמה עד כמה שזה לא נמלך הרי כיון שבדיעבד יוצאים במזונות על המוציא א"כ למה צריך לחזור ולברך ולכאורא יש מקום לומר שעד שזה ברכה בסתמא ואין כונתו רק למה שברכתו מזונות ולא למה שברכתו המוציא] ועיין חמד משה שהיה מקום לדון שכיון שעכשיו מה שאוכל זה מצטרף לשיעור הסעודה א"כ ברכתו המוציא וכתב שצ"ל בדעת המהרש"ך שכיון שרבנן תיקנו המוציא וברכת המזון רק על שיעור קביעות סעודה ממילא כל שלא אוכל שיעור שלם זה לא סיבה לברכת המוציא ולכן ברכה אחרונה שאוכל שיעור שלם זה סיבה לברכת המזון עכ"ד ולכאורא כל זה שייך עד כמה שפת הבאה בכיסנין זה לחם גמור רק רבנן לא תיקנו לברך על זה המוציא וברכת המזון רק בשיעור חשוב אבל אם גדר הדברים שכל שאוכל שיעור שלם שויא לחם א"כ צ"ב מה שייך לחלק בין ברכה ראשונה לברכה אחרונה

ג. עיין אגרות משה ח"ב סימן נ"ד דפשיטא ליה דבנתכוין לאכול שיעור קביעות סעודה ובירך המוציא ולבסוף חזר בו ורוצה לאכול פחות שודאי לא יברך ברכת המזון רק דן האם צריך לחזור ולברך מזונות מצד שלא בירך מה שהיה צריך ולכאורא לרשב"א הנ"ל כיון שהיה דעתו לאכול שיעור קביעות סעודה א"כ שויא לחם וצריך לברך ברכת המזון וצ"ל שכל שלא אכל שיעור סעודה בפועל איגלאי מילתא שזה לא לחם וצ"ע בזה

ד. עיין רשב"א בתורת הבית בית ו' שער א' בסופו שדן האם פת הבאה בכיסנין צריך נטילת ידים ונקט מסברא שצריך נט"י אמנם כתב שמצא ירושלמי שמספיק ידו אחד ועיין ברא"ה בבדק הבית שהשיג עליו דמהיכי תיתי שיצטרכו על זה ברכה דהרי זה לא לחם והירושלמי זה רק לטהרות וכתב עליו הרשב"א במשמרת הבית דמסברא זה לחם גמור רק שמצא ראיה מהירושלמי שמספיק יד אחת ויותר מזה לא מצא ראיה ועיין בב"י סימן קנ"ח שכתב שמסברא או תמיד צריך או תמיד לא צריך אבל לא מסתבר לחלק שאם קבע סעודה יצטרך ליטול ידים אמנם הביא מהרשב"א דבקבע צריך ליטול ידים עכת"ד ולכאורא כל זה לשיטתם דהרשב"א נקט שזה לחם גמור ומה שלא מברכים המוציא דלזה צריך לחם שקובעים א"כ לגבי נט"י מהיכי תיתי שיצטרכו דבר זה אדרבא כאן זה דומה לחלה אמנם הרא"ה נקט שזה כפירות וכנ"ל ולכן ברכתו מזונות א"כ זה גם סברא שזה לא בכלל תקנת נט"י ולענין קביעות סעודה בזה הרשב"א שלמד שהגדר שעל ידי שקובע זה נחשב לחם גמור א"כ ודאי צריך נט"י משא"כ הב"י שנקט שזה רק סברא לחלק לגבי ברכה א"כ עד כמה שזה פטור מנט"י דכאן רצו חשיבות של לחם להמוציא א"כ מה שקובע סעודה זה לא סיבה לחייב נטילת ידים דהלחם נשאר כדבר פחות חשוב ועיין של"ה וב"ח שנקטו ליטול ולא לברך והאחרונים תמהו שזה נגד הרשב"א ולנ"ל יש לזה מקום דהרשב"א לשיטתו בהבנת הסוגיא אמנם אם ננקוט כב"י ורעק"א וכמו שמשמע במג"א הנ"ל א"כ אין סברא שהקביעות סעודה זה סיבה לנטילת ידים

ה. מבואר בחז"ל דאיכא איסור של בישולי עכו"ם אמנם פת עכו"ם זה גזירה יותר קלה שבמקום שאין פת פלטר ישראל מותר לקחת מעכו"ם והתוס' בביצה ט"ז: ובחולין ס"ד כתבו שפת שנילוש בביצים כיון שזה המוציא ודאי חשיב פת אמנם בנילש שברכתו מזונות דנו שזה כמו תבשיל אמנם כתבו לדון שכיון שמועיל על זה קביעות סעודה זה בכלל פת נכרי ועיין ריב"ש סימן כ"ח שכתב שודאי שזה בכלל פת שהרי זה פת גמור ורק לענין ברכה יש בזה חילוק כי זה לא עומד לקביעות סעודה ובפשוטו תוס' לשיטתם שקביעות סעודה מועיל גם בדבר שהוא לא לחם כלל ובזה באמת ללא קביעות סעודה זה לא פת כלל ומשמעות תוס' שנסתפקו גם בפת הבאה בכיסנין גמורה וזה כנ"ל דחז"ל החשיבו שזה לא לחם כלל לגבי ברכה ויתכן שגם לגבי דין פת עכו"ם

ו. מבואר במשנה מ"ב. ברך על הפת פטר הפרפרת וביארו הראשונים שזה פת הבאה בכיסנים ודעת תוס' והרא"ש ותר"י שכונת המשנה שאם זה נאכל לשובע הרי זה כדברים הבאים מחמת הסעודה שנפטרים בברכת הסעודה אמנם אם אוכל את זה לתענוג צריך לברך אמנם הרשב"א והריטב"א למדו שמשמעות המשנה שתמיד זה פוטר אמנם הרי מבואר בגמ' שפת הבאה בכיסנים צריך לברך לאחר הסעודה וכתבו לחלק שאם זה לאחר הסעודה צריך לברך אבל כל שזה תוך הסעודה זה נפטר בברכת המוציא והרשב"א כתב שזה רק בפת הבאה בכיסנין שכיון שאם יקבע על זה סעודה ברכתו המוציא לכן זה נפטר בברכת המוציא אמנם הריטב"א למד מזה לכל דבר שיש בו תכונת מזון כגון אורז וכדו' שגם אם יאכלו לתענוג זה נפטר בברכה ובפשוטו כל זה תלוי בנ"ל דלרשב"א שפהב"כ הוי לחם רק שלגבי ברכה זה לא מספיק בזה יתכן שתוך הסעודה חז"ל אמרו שזה נפטר בברכת הלחם דהרי זה לחם אמנם הריטב"א שנקט שזה לא לחם כלל לגבי ברכה א"כ עד כמה שמבואר שזה נפטר בהכרח שכל שזה דבר של מזון הוא נפטר ולפ"ז תוס' שלא ביארו כרשב"א מצד שס"ל שזה לא לחם כלל ואת סברת הריטב"א לא הסתבר להם ודו"ק בזה

ז.עיין בסימן הקודם בענין מהו פת הבאה בכיסנין דהבאינו דדעת הדרך החיים דהקובע הוא כל דור לפי מה שדרכו לעמוד לקביעות סעודה דהינו שלא צריך שינוי מהותי ולכאורא זה רק שייך אם נימא כצד הראשון שאין הבדל מהותי ביניהם אאל שיש עוד תנאי שזה יאכל כסעודה ובזה תלוי בפועל איך הנוהג ביחס לדבר זה אמנם אם נימא שזה באמת הגדרה שחסר לו בשם לחם מסתבר מאוד שזה רק שיך אם יש כאן איזה שינוי מהותי ולא סתם שאין דרך בני אדם לקבוע על זה סעודה [אמנם בדרך החיים נקט שפת הבאה בכיסנין זה חילוק בדאוריתא וצ"ע]