שיעורי תערובת כא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כא

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קא, ט - קב, א

**לדידן אם להתיר ע"י דמיון**

**[ס"ט]** **ראש כבש שנמצא טריפה ולא נודע מאיזה כבש הוא והיקפו הראש לצוארו של אחד מהכבשים ונמצאו החתיכות דומות ומכוונות יפה יש לסמוך על זה ולהתיר האחרות.** כבר נתבאר לעיל שיש לחלק בין מה שנתבאר כאן למה שכתב השו"ע לעיל (ס"ח) שמדמים שומן לשומן, דשם מיירי כשמדמים זה לזה במראה, וכאן מיירי כשמדמים את החתיכות שיהא חיתוכם שווה. ובט"ז (ס"ק טו) הביא שבאו"ה (כלל נב דין ג) כתב שעתה שאין אנו בקיאים כ"כ אין לנו להתיר בכה"ג אם לא שיהא הפרש גדול ונראה לכל. אבל היד יהודה (ס"ק יט) כתב לחלוק, שכל דברי האו"ה מיירי רק כשמדמים זה לזה במראה, אבל להתיר בדמיון החיתוך עדיף, ויש לסמוך על זה אף בזה"ז. והנה בכו"פ (סק"ז) כתב שכל ההיתר הוא דוקא באיסור דרבנן, אבל באיסור תורה אין לסמוך על דמיון. ולהלכה מסיק ביד יהודה (קצר ס"ק מד ובארוך ס"ק כא) שאם יש ראש אחד ואנו מדמים אותו לכבש אחד, בזה יש להחמיר כיון שאי"ז בדיקה ודאית, ומ"מ כתב דהמיקל לא הפסיד וכמבואר בתרוה"ד (סי' קעט) דאף כשיש ראש אחד יש להתיר. ובמקום שיש כמה ראשים וכמה כבשים ומדמים כל ראש לכל כבש, זה סימן מובהק יותר, ובזה כתב היד יהודה דודאי יש להתיר אפילו בדאורייתא.

**סימן קב**

**עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר**

**[ס"א]** **כל דבר שיש לו מתירים כגון ביצה שנולדה ביו"ט שראויה למחר אם נתערבה באחרות בין שלימה ובין טרופה אינה בטילה אפילו באלף.** ובט"ז (סק"א) הביא מרש"י בביצה (ג: ד"ה אפילו באלף) דהטעם שהחמירו בדבר שיש לו מתירים הוא משום שאמרו חכמים עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר [ויש להסתפק עד כמה זמן אומרים שאם יהיה מותר לאחר זמן יש לו להמתין על מנת שיאכלנו בהיתר, ולגבי ספק טריפה מבואר (ס"ב עפ"י הרשב"א תוה"ב ב"ד ש"א יב:) שלהמתין עד י"ב חודש עדיין חשיב יש לו מתירים אם אינו מתקלקל, ועיי"ש בביאור הגר"א].

**אמאי לא החמירו בדשיל"מ באינו מינו**

**והנה** לקמן כתב השו"ע שלא החמירו חכמים בדבר שיש לו מתירים שאינו מתבטל רק במין במינו, אבל בשאינו מינו אף בדבר שיש לו מתירים בטל. וכתב הט"ז שם (סק"ה) בשם התו"ח (כלל מ דין ו) שהטעם שלא אסרו בא"מ, הוא משום שכיון שהאיסור מעורב בשא"מ שֵם התערובת אינו על שֵם האיסור, ועל כן חשיב כאילו אין האיסור כאן, ולא איכפ"ל מה שהאיסור יש לו מתירים [כיון שבין כך אין האיסור נותן טעם]. וכתב הט"ז שאין זה טעם מספיק, מיהו היד יהודה (סק"ו) כתב שבאמת טעם זה שכתב התו"ח הוא טעם פשוט, דבכמה דברים מצינו שלא גזרו באינו מינו וכגון ביי"נ [חוץ מחמץ בפסח שמצינו שהחמירו אף באינו מינו], והיינו משום שבאינו מינו ואינו נו"ט שוב אין שמו עליו, והוי כדבר האבוד לגמרי, ועל כן לא גזרו בזה, והביא כן מכמה ראשונים.

**דעת הר"ן בדשיל"מ וביאור לדבריו אמאי לא גזרו בא"מ**

**אמנם** הט"ז כתב שבר"ן (נדרים נב. ד"ה וקשיא) מבואר טעם פשוט אמאי לא גזרו במשא"מ, דכתב לבאר מה שכתב הרי"ף שפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה עם כותח אף דקיי"ל דריחא לאו מילתא, דכיון שיכול לאכול את הפת עם בשר אין לנו להתיר לאכלה עם חלב. ודברי הרי"ף לכאו' אין להם הבנה, דמה זה שייך לדין שיל"מ הא האיסור לעולם באיסורו וההיתר לעולם בהיתרו ואין כאן איסור שעתיד להיות מותר. וביאר הר"ן דהנה נחלקו רבי יהודה וחכמים אמאי לא מתבטל דם הפר בדם השעיר, שדעת חכמים שכיון שהוא מן העולים אין בזה ביטול, אבל ר"י מבאר שמב"מ לא בטיל, וביאר הר"ן דאף חכמים מודים לר"י שמב"מ לא בטיל, רק דסברי חכמים שאיסור והיתר לא חשיב מב"מ, כיון שהם שונים לגבי האיסורים, אבל דבר שהוא דומה ממש באמת אינו בטל. ובזה כתב לבאר שכל דשיל"מ לא בטיל, דכיון שכל הטעם שיש ביטול במב"מ הוא רק מחמת שזה איסור וזה היתר, א"כ כל מקום שהאיסור עצמו יל"מ, א"כ אינו ממש מין אחר שהרי גם הוא מין היתר, ולזה הוי מב"מ אף לדעת חכמים ואין לו ביטול. ובזה מבוארים דברי הרי"ף, שאף בפת שאפאה עם בשר כיון דשייך לאכלה עם בשר א"כ אין זה איסור גמור, ולכן אין בו ביטול. אמנם כבר הקשו על הר"ן שלביאורו כל תרומה לא תתבטל לעולם, כיון שמותרת היא לכהנים וא"כ היא מין היתר, והוי כמו מין במינו.

**להר"ן שני חתיכות היתר והם שני מינים מה דינם**

**ויעוי'** בפמ"ג בהקדמה [ח"ב פ"א ד"ה ויש לחקור] שהבין מהט"ז שאף כששניהם היתר ממש, דוקא אם הם מב"מ אינם בטלים, אבל אם אינם אותו מין בטל, דאף ששניהם היתר מ"מ מצד החתיכה אינה אותה מין ובטל. אמנם כתב שלמעיין במנחות (כב:) דאמר עד דאיכא עולין ומינו, יקשה קצת, ובאמת כדבריו משמע בט"ז בדעת הר"ן. אמנם היד יהודה (סי' סט ס"ק סג אות י) כתב שהקושיא ממסכת מנחות היא קושיא אלימתא, דהא מבואר להדיא בסוגיא שדעת חכמים דהיתר בהיתר גמור לא בטיל אפילו באינו מינו.

**ראיה דלא קיי"ל כטעמו של הר"ן**

**ובעיקר** דברי הט"ז שהביא את ביאור הר"ן, כתב היד יהודה שהוא קשה מאוד, שהרי נתבאר שהר"ן כתב ביאורו להרי"ף, ואנן לא קיי"ל כן דהא מבואר ברמ"א בסי' צט (ס"ו) דאמרינן ביטול בהיתר בהיתר, דכתב שחלב שנפל למים מתבטל, ולהרי"ף אמאי יהיה ביטול, הא כיון שיכול שלא להשתמש עם מים אלו לבשר הוי דשיל"מ [וכמו שביאר הש"ך שם (ס"ק כב), וכן מבואר ברע"א (על הש"ך שם) דודאי לא קיי"ל כהרי"ף, דלשיטתו היה אין החלב מתבטל במים כיון, שיכול שלא לערב מים אלו עם בשר והוי כדשיל"מ], אלא ודאי שלא פסקינן כהרי"ף וא"כ אין להביא את דברי הר"ן שאי"ז להלכה. ועוד כתב היד יהודה, שאף הרי"ף אין כוונתו דהוי ממש דשיל"מ, אלא כל כוונת הרי"ף רק לדמות מילתא למילתא, דכמו שמצינו שהחמירו חכמים בדשיל"מ שלא יתבטל, על כן גם בפת זו החמירו חכמים שלא לאכלה עם חלב, אבל באמת אי"ז ממש כדשיל"מ. ועוד כתב שדברי הר"ן עצמו קשים מאוד, דבגמרא בביצה (ד.) אמר רב אשי להחמיר בביצה שנולדה ביו"ט אפילו בספיקות משום דהוי דשיל"מ, והנה בשלמא לרש"י מובן היטב, שכיון שיכול להמתין ולאכול חתיכה זו בהיתר אמאי נסמוך על הספיקות, אבל לביאורו של הר"ן שהחומרא בדשיל"מ הוא מחמת שאין שייך בזה ביטול בתערובת, א"כ אין זה טעם כלל להחמיר בספיקות, ואמאי אמר רב אשי דכיון שהוא דשיל"מ יש לאסור את הספיקות. ועל כן כתב לחדש שאף הר"ן לא הייתה כוונתו לומר שמחמת טעם זה החמירו חכמים בדשיל"מ, אלא כתב רק טעם אמאי יש חילוק בין מב"מ למבשא"מ, ובזה כתב לבאר הדמיון שכתב הרי"ף בין פת שאפאה עם בשר לדשיל"מ.

**ונראה** לבאר דאף הט"ז אין כוונתו לנקוט לעיקר דהחומרא בדשיל"מ הוא מטעמו של הר"ן, שהרי בסק"'א הביא רק טעמו של רש"י, ורק כשבא לבאר אמאי החמירו חכמים רק במין במינו הביא דברי הר"ן, והיינו כמו שנתבאר שאין זה טעם לעיקר החומרא בדבר שיש לו מתירים, אלא רק הבנה אמאי ראו חכמים לחלק בין מב"מ למבשא"מ.

**ס"ס בדבר שיש לו מתירין**

**ואפילו ספק אם נולדה ביו"ט ונתערבה באחרות אסורות.** מבואר לכאורה בשו"ע שבדשיל"מ אפילו בס"ס יש להחמיר, אמנם במג"א סי' תקיג (סק"ד) דייק מלשון השו"ע שם דבס"ס יש להתיר, דבטור (שם) כתב דביצה שספק אם נולדה ביו"ט יש להחמיר משום דשיל"מ, ואח"כ כתב שאפילו אם נתערבה באחרות אסורה, ומשמע שאפי' ספק נולדה ביו"ט ונתערבה יש לאסור. ואילו השו"ע הפך הסדר, דבתחילה כתב שביצה שנולדה ביו"ט ונתערבה באחרות יש לאסור, ואח"כ כתב שאף בספק נולדה ביו"ט אסורה, ומשמע דכל מה שהחמיר בנתערבה באחרות היינו בביצה שודאי נולדה ביו"ט, אבל ספק נולדה ביו"ט ונתערבה יש להתיר. ואף שכאן כתב השו"ע להחמיר, כתב המג"א די"ל דמיירי בספק נולדה בשבת דהוי ספק דאו' ועל כן החמיר השו"ע אף כשנתערבה באחרות, אבל בסי' תקיג מיירי בספק נולדה ביו"ט שאי"ז אלא ספק דרבנן, ובנתערבה יש להתיר דבס"ס באיסור דרבנן לא החמירו אפי' בדשיל"מ, וכן מבואר בשו"ע סי' תצז להתיר בס"ס. אמנם למעשה כתב המג"א להחמיר, דדוקא בס"ס גמור יש להתיר, אבל ביצה שספק נולדה ביו"ט שנתערבה באחרות הוי ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת ואי"ז ס"ס. אמנם המ"ב (סי' תקיג סק"ה) הביא שהרבה אחרונים הקילו בדרבנן [כמבו' בשעה"צ שם שהוא דוקא בדרבנן] אף בספק אחד בגוף ואחד בתערובת.

**והנה** הפתחי תשובה (סי' קי ס"ק יא) כתב לעניין ס"ס בדרבנן בדשיל"מ, שדעת הט"ז (סי' קי ס"ק יא) להקל אבל הש"ך (בנקוה"כ שם) מחמיר, והביא שמהמג"א והפר"ח מבואר כהט"ז להקל. אמנם באמת לא נמצא כן לא במג"א ולא בפר"ח, דאף דהמג"א העלה צד לחלק בין איסור דאו' לאיסור דרבנן, הא מסיק להחמיר, ואף בפר"ח (סי' קי ס"ק מג) מבואר שלא חילק בין איסור דאו' לאיסור דרבנן דכתב להקל בס"ס אף באיסור תורה. ורק בט"ז מצינו חילוק בין דאו' לדרבנן, וכ"ה במ"ב להקל בדרבנן במקום הפסד.

**והנה** בהל' חדש (יו"ד סי' רצג) פסק השו"ע כהרא"ש, שכשיש ספק חדש בחו"ל יש להתיר מדין ס"ס, שמא הוא משנה הקודמת, ואפילו אם הוא משנה זו שמא נקלט קודם הפסח. ואף שחדש הוא דשיל"מ, א"כ מבואר להקל בס"ס בדבר שיש לו מתירים. וכבר הקשה הגר"א (סי' קי ס"ק לג וכן בסק"י) דהשו"ע סותר דברי עצמו, דגבי חדש וכן בסי' תצז ס"ד כתב להקל בס"ס ביש לו מתירים, ואילו בהל' פסח (סי' תסז ס"ב) וכן כאן כתב השו"ע להחמיר [ואף במהל' פסח יש לדחות שהוא חומרא לעניין פסח, ואף כאן היה אפשר לחלק שאי"ז ס"ס גמור דהוא ספק אחד בגוף ואחד בתערובת, מ"מ מקור הדברים להחמיר בס"ס ביש לו מתירים הוא מהמרדכי (ע"ז סי' תתמא מובא בגר"א יו"ד סי' קי סקל"ג), והוא כתב להוכיח דבריו מהגמ' בביצה, ומבואר דס"ל דג"ז הוי ס"ס].

**אמנם** היד יהודה (סי' קי ס"ק כד ועי"ש בקצר סק"ע) כתב שבאמת אף שמצינו שנחלקו ר"ת ור"י (ביצה ג: תוד"ה ואחרות), שדעת ר"ת להתיר אף בספק ביצה שנולדה ביו"ט שנתערבה באחרות, אין טעמו של ר"ת מדין ס"ס, דבאמת אין זה כלל ס"ס כיון שתערובת אינה עוד ספק [ומסתבר כן דכי כל איסור דרבנן שנתערב יש להתיר מדין ספק דרבנן לקולא, אלא ודאי תערובת לא חשיב ספק כיון שודאי יש כאן איסור, וכן מוכח בגמ' בביצה, שהרי בתחילה לא ידעה הגמ' לאסור בספק ביצה שנולדה ביו"ט, ומ"מ היה פשוט שאם נתערבה ביצה שנולדה ביו"ט יש לאסרה, ועל כרחך שתערובת לא חשיב ספק כלל], רק דס"ל לר"ת שחכמים לא החמירו ביש לו מתירים בספק, כשהוא בתערובת, וא"כ לא מצינו דעה דספק אחד בגוף ואחד בתערובת הוי ס"ס, וא"כ אף ר"י שהחמיר בספק ביצה שנתערבה אי"ז משום שמחמיר בשאר ס"ס בדבר שיש לו מתירים.

**ולעניין** הלכה כתב הרמ"א (סי' קי ס"ח) שטוב להחמיר בס"ס בדשיל"מ אם לא במקום הצורך, והיינו שגם הוא ס"ל לעיקר שאין להחמיר [רק שבמקום שאפשר עדיף להמתין ולאכול את הדבר בהיתר], אבל במקום שיש לו סעודה וכדו' או לכב' שבת יש להתיר בס"ס אבל בספק בגוף וספק בתערובת מחמירים. והיה אפש"ל דקיי"ל כר"י דספק אחד בגוף ואחד בתערובת לא חשיב ס"ס, אבל באמת מבואר בגר"א שאי"ז ברור דקיי"ל כר"י אלא דוקא כשהספק הראשון הוא דאו', וצ"ל כהיד יהודה שאף לר"ת אי"ז מחמת ספק.

**ולפי** דברי היד יהודה עולה דדבר פשוט הוא שבספק אחד בגוף ואחד בתערובת צריך להחמיר כדברי השו"ע כאן, ודלא כהמ"ב, ורק בס"ס גמור יש להקל (וכן פסק בקצר סי' קב סק"ו).

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**