25. כלי מלאכתו לאיסור וחסרון כיס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ד אדר ע"ב

**סימן כ"ה**

**בדין מוקצה דכשמל"א וחס"כ**

**א] בטעם היתר שום במדוכה ובקושית רעק"א על שיטת הרא"ש**

**ב] ידון דכל דברי הרא"ש בדבר שאסור מצד גזירת כלים**

**ג] בדין חס"כ האם זה מגזירת כלים או מדין הקצאה**

**ד] בעיקר הנידון האם כשמל"א הוא מדין מוקצה או מגזירת כלים**

**ה] בגדר דין הקצאה דמיחד להו מקום ומה שיש לדון לפ"ז בהקצאה דחס"כ לצורך מקומו**

**ו] סיכום צדדי הספק בגדר האיסור דכשמל"א והנפק"מ בזה והכרעת ההלכה בזה**

**בטעם היתר שום במדוכה ובקושית רעק"א על שיטת הרא"ש**

א]מבואר בסוגין קכ"ג. דמדוכה אפילו שאסור לטלטלה כיון שהיא כלי שמלאכתו לאיסור אבל אם יש בה שום אפשר לטלטלה וצ"ב טעם ההיתר ומצאנו בראשונים כמה טעמים א.יש שכתבו שזה מדין ככר ותינוק וכה"ג שזה היה מערב שבת מועיל בכל דבר ויש שכתבו שלגבי הדבר שהכלי עומד חשיב כמו כלי שמלאכתו להיתר ולכאורא הכוונה שכיון שהחזקת השום זה אחד מתשמישי הכלי ממילא לגבי שימוש זה חשיב מלאכתו להיתר ולפ"ז הוא רק אם מניח בזה שום שזה מתשמישו ויתכן שזה דוקא שום שנמצא כאן כי נטחן בו ועיין גר"ז שמשמע שביאר שכיון שהכלי עומד להחזיק את מה שנטחן בו ממילא הוא בטל לאוכל וכתב שלכן מותר אפילו שלא לצורך כלל אמנם עיין שו"ת הרא"ש וכן נפסק בשו"ע סימן ש"ח דבכלי שמלאכתו לאיסור מועיל ככר ותינוק ועיין ט"ז שהקשה דהרא"ש כתב דנר שהיה בסיס לדבר האסור אסור לטלטלו על ידי ככר ותינוק והרי זה כלי וכתב הגר"א ליישב דשם זה מוקצה גמור משא"כ כאן זה מותר לצורך גו"מ ובפשוטו כוונתו לישב דבדבר שחז"ל הקילו באיסור טלטולו שמותר לצורך גו"מ הקילו גם שמועיל ככר ותינוק ועיין רעק"א שגם כתב כן וכתב שלפ"ז מוקצה מחמת חס"כ לא יועיל ככר ותינוק אמנם כתב שבסכין של מילה כיון שלצורך המילה זה לא מוקצה א"כ יש לו אפשרות טלטול ולכן יועיל בזה ככר ותינוק דהינו שכל שיש בו במציאות קולא באיסור מוקצה שבו מועיל ככר ותינוק ועיין מחצית השקל סקס"א לגבי עביט שכתב שכיון שיש בו היתר לטלטלו לצורך כבוד הבריות זה גם סיבה שיועיל בו ככר ותינוק וזה על דרך סברא הנ"ל

אמנם צ"ע כמו שהקשה רעק"א דהרי הגמ' רצתה בתחילה לבאר שזה ראיה לר"י שאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ומקומו חזינן שגם לצד זה מותר שום במדוכה וכן קשה שהגמ' רצתה להעמיד הבריתא כר' נחמיה והרי לשיטתו אסור לטלטלו בכשמל"א לצוגו"מ וא"כ למה אם יש בו שום מותר [והנה אין להקשות דהרי הגמ' רצתה להעמיד גם שהבריתא זה מוקצה מחמת חסרון כיס כמבואר ברש"י ור"ח וא"כ מפורש שגם לחסרון כיס מועיל שום במדוכה דעד כמה שכל ההקצאה מחמת חס"כ כיון שלענין השום בתוכה אין הקצאה ממילא זה כמו כלי שמלאכתו להיתר שלצורך מה שעומד וודאי שאין בזה הקצאה וכמו סכין של מילה לצורך המילה ויש לעיין בלקחו השום מתוכה תוך השבת האם זה נהיה מוקצה ולכאורא זה תלוי בדין סכין של מילה ובפשוטו לפ"ז גם אין להקשות לר' נחמיה דלצורך השום הוי כתשמישו המיוחד לו וכל הנידון מצד גזירת כשמל"א אמנם זה אינו דהרי מדובר שלא מטלטל לצורך השום כמבואר בבעל המאור]

עוד קשה מה שהקשה הרשב"א שלשון הגמ' לא אמרו ככר ותינוק אלא למת בלבד ומשמע שזה לא מועיל לשום מוקצה והרי לשיטה זו יש מוקצה שזה מועיל

**ידון דכל דברי הרא"ש בדבר שאסור מצד גזירת כלים**

ב] ולכאורא יש לבאר את דבר הגר"א בדרך אחרת דהנה ידוע להסתפק בגדר איסור של כלי שמלאכתו לאיסור האם זה מגדרי הקצאה שכיון שהוא מוקצה מלהשתמש מעיקר תשמישו לכן חל עליו איסור טלטול אלא שכיון שזה הקצאה קלושה לכן גדרו חז"ל שהקצאה זו היא רק סיבה לאסור מחמה לצל ולא לצורך גו"מ ויש אמוראים שנקטו שגם לצורך מקומו אסור וכמבואר בסוגין [ויבואר דבר זה לקמן אי"ה ביתר ביאור] או דמצד מוקצה כיון שזה ראוי לשימושי היתר אין כאן הקצאה כלל וזה וודאי ראוי יותר מחזי לכיסויי ביה מנא דמבואר בגמ' מ"ו.: שזה סיבה שזה לא מוקצה ועיין תו"י וריטב"א שם שכתבו מפורש דכשמל"א הוא יותר עומד לשימוש היתר מאשר חזי לכיסויי ביה מנא אלא שחז"ל גזרו על זה איסור טלטול כמבואר בגמ' קכ"ג: דנחמיה גזר על זה

והנה בפשוטו וודאי שאין זה מגדר הקצאה אלא שזה גזירת כלים ווכן הוא בריטב"א קכ"ד: בד"ה ולענין הלכה וכן בשיטה לר"ן קכ"ב: ד"ה אלא וכן במאירי קכ"ד. ד"ה מקצת שהביאו שיטה שלר"ש מותר כשמל"א מחמה לצל וכתבו שאין זה ענין למוקצה דכאן זה אסור מצד גזירה של הוצאה

ועיין ביאור הגר"א יור"ד סימן רס"ו שכתב שההיתר של עודן בידו זה רק בכשמל"א וביאר כי זה לא איסור מצד מוקצה וכוונתו כנ"ל שאין כאן שום הקצאה והביא לזה שלשה ראיות א. מהא דגם לר"ש זה אסור ב. מהא דמותר לצורך גו"מ ואם זה מוקצה אין סיבה שיהיה מותר ג. מהא דמבואר בגמ' שגם כלי שמלאכתו להיתר היה אסור בתחילה וזה וודאי לא מצד מוקצה

והנה לפ"ז יש מקום לדון שכל מה שכתב הרא"ש דבכלי שמלאכתו לאיסור מועיל ככר ותינוק הכוונה שבדבר שלא נאסר מצד הקצאה אלא מצד גזירת כלים בזה חז"ל לא אסרו על ידי ככר ותינוק אבל בדבר שנאסר מצד הקצאה בזה לא מועיל ככר ותינוק ובזה מיושב קושית הרשב"א שהרי הגמ' אומרת אלא למת בלבד שהכונה שבדבר שאסור מצד מוקצה זה לא מועיל אלא למת בלבד ובזה א"ש הא דבבסיס שנפל המוקצה לא עוזר ככר ותינוק דדין מיגו דאיתקצאי זה לא מגזירת כלים אלא הוא מתקנת מוקצה של בסיס ולפ"ז גם מיושב הקושיא מהגמ' דמבואר שגם אם כשמל"א אסור לצורך גו"מ בכל אופן מותר על ידי שום דכיון דכל דברי ר' יהודה מצד גזירת כלים בזה גם באין לו היתר בכל אופן זה לא סיבה לאסור על ידי ככר ותינוק וכן מיושב הקושיא מהא דהגמ' רצתה להעמיד כר' נחמיה דלדבריו הרי אסור לטלטלו לשום צורך שאין זה תשמישו דכיון דבפשוטו דינו דר' נחמיה זה מגזירת כלים וכמבואר בגר"א שרק בזה עוזר עודן בידו והרי מפורש בראשונים קכ"ד. דבדינא דר"נ עוזר עודו בידו

והנה בפשוטו קשה שאפילו אם מצד עיקר דין מוקצה אין כאן הקצאה אבל לאחר דאיכא גזירת כלים למה שלא יהיה כאן מוקצה מחמת איסור אמנם הרי ברשב"א מבואר שנקט בדינא דר"נ שאסור לצורך גופו ומותר לצורך מקומו ולא כתב שזה חוזר ונאסר מצד דין מוקצה מחמת איסור של ר' נחמיה וגם אם שם נחלוק יתכן שכאן שיש היתר על ידי ככר ותינוק זה עצמו סיבה להגדיר שהאיסור הוא לא סיבה להקצאה דהרי יש צורה שאפשר לטלטלו ויתכן דגם שם הביאור שכיון שלצורך מקומו מותר לטלטלו ואז מדין עודו בידו מותר להשתמש בו לכן לא חל על זה תורת מוקצה

והנה כתב המג"א דגרף של רעי אפשר להחזירו אם מים מצד דין ככר ותינוק וכמבואר ברא"ש ולנ"ל כאן זה אינו דכיון דדינו דהוא מוקצה מחמת גופו בזה הרי לא מועיל ככר ותינוק אלא רק במת

**בדין חס"כ האם זה מגזירת כלים או מדין הקצאה**

ג] והנה בפשוטו לפ"ז אם נבוא לדון לענין מוקצה מחמת חסרון כיס בזה לא יהיה ההיתר דכיכר ותינוק כיון דבפשוטו זה אסור מצד הקצאה ולא מצד גזירת כלים ולכן זה אסור אפילו לצורך גו"מ וכמבואר בפשוטו בגר"א שלכן בסכין של מילה אין היתר של עודן בידו [וכן יש קצת משמעות בגר"ז]

והנה מבואר דעלי מותר לקצב עליו בשר דהינו שהתירו לצורך אוכל נפש ולחד ביאור בגמ' זה חסרון כיס ועיין רעק"א סימן תצ"ט דהקשה דהרי מבואר במהרש"א ביצה ל"ג. הובא במג"א סימן תק"ט דלא הותר שימוש לצורך אוכל נפש וכתב שכאן שזה כלי זה עדיף ולכאורא כל זה ניחא אם יסוד איסורו מצד גזירת כלים יש סברא להקל בזה ובפרט דבגזירת כלים בפשוטו אין איסור השתמשות אבל אם איסורו מצד מוקצה מה זה משנה שהוא כלי אבל יש כאן הקצאה גמורה ובאמת עיין בה"ל דהביא דברשב"א נקט שבחסרון כיס למסקנא אסור ובהכרח מצד שזה השתמשות ולא הותר לאוכל נפש ואינו מוכרח דיתכן דהרשב"א ס"ל כריטב"א עירובין ל"ב דאסור לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש ובאמת לא הובא ברשב"א בעבודת הקודש היתר זה לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש ויתכן שגם לצד שהותר זה היתר מיוחד כאן שזה לצורך שמחת יו"ט וכמו שהתירו כאן סופן משום תחילתן יותר מתמיד [ועיין זכרון שמואל שהוכיח מהגמ' שם שזה היתר מיוחד] אבל במג"א שנקט שהותר כל חסרון כיס לצורך אוכל נפש צ"ע כנ"ל

והנה היה מקום לדון דבאמת חסרון כיס לר"ש מצד מוקצה רגיל זה לא נאסר כיון דלר"ש לית ליה מוקצה ומה שר"ש מודה בחסרון כיס זה מצד גזירת כלים שכה"ג שיש דרגא של הקצאה אלימה אסרו אפילו לצורך גופו ומקומו ובאמת שיש כן לדקדק מלשון הבריתא דחזרו והתירו עד שאמרו כל הכלים נטלים חוץ ממסר הגדול ואם זה איסור מצד מוקצה שאין זה קשור לגזירת כלים מה זה ענין לכאן וקצת משמע שזה אסור מצד גזירת כלים ואת זה לא התירו והנה הרמב"ם כתב דכלים העומדים לסחורה הם מוקצים מחמת חס"כ אמנם באוכלין כתב שמותר וצ"ב החילוק ובמג"א כתב שזה הבדל במציאות שכאן זה הקצאה יותר אלימא אמנם לנ"ל אם נימא שזה מצד גזירת כלים א"כ א"ש שזה לא שייך באוכלים ועיין לשון החיי אדם סימן ס"ו ס"ב שכתב שעל אוכלים וכתבי הקודש לא רצו לגזור ולכן גם בעומד לסחורה מותר וכן עיין תו"ש סקכ"א שכתב שעל כתבי הקודש לא גזרו דין חסרון כיס וכמו שלא גזרו איסור טלטול שלא לצורך כלל [אמנם מבואר שתפילין יש בו דין מלאכתו לאיסור לחלק מהראשונים ובפשוטו אין סברא לחלק בגזירת כלים בין הגזירה של חסרון כיס מהגזירה של מלאכתו לאיסור]

והנה עיין תוס' שדנו על מנורה שזה מוקצה לר"ש כמו סיכי זירי ומזורי ועיין פנ"י שתמה הרי רק בכל שמלאכתו לאיסור מצאנו מוקצה מחמת חסרון כיס והרי מנורה זה לא מלאכתו לאיסור כמבואר ברשב"א בשם הראב"ד ובפשוטו טענתו צ"ע דלענין חסרון כיס זה וודאי אם מלאכתו להיתר אין כאן הקצאה כי הדבר שאליו הוא עומד זה עומד בשבת אבל כאן שלמעשה הוא לא ראוי לשום שימוש בשבת כי שימושו להדלקה מה איכפת לן שזה מלאכתו להיתר ועיין ראשי יוסף שבאמת נחלק עליו שלא מצא כזה תנאי בחס"כ ובפשוטו מבואר דעת הפנ"י שנקט שזה רק מצד גזירת כלים וממילא נקט שזה רק חומרא בדין מלאכתו לאיסור ולא בסתם כלי [והנה גם אם זה גזירת כלים אבל יתכן שזה גם במלאכתו להיתר דיש בהם הגזירה הרי שלא לצורך כלל ודלא כפנ"י]

אמנם עיין תו"י מ"ה: ורשב"א ביצה ו. שכתבו על ביצת אפרוח שזה אסור גם לר"ש מצד שזה חסרון כיס ובפשוטו שם זה לא כלי ואין על זה גזירת כלים ובהכרח שזה מדין הקצאה ואינו מוכרח דהרי שם הנידון שזה ראוי לבהמה ויתכן שאוכל בהמה זה בכלל גזירת כלים וכמבואר בפמ"ג וכן מבואר באו"ז הלכות ער"ש סימן ל"ז לענין דינא דר' יצחק ע"ש וצ"ע

עוד צ"ע שלפ"ז למחבר שפסק ביו"ט כר"י א"כ חסרון כיס אסור מעיקר הדין דהינו מדין מוקצה ולא יהיה בזה היתר לצורך אוכל נפש והמג"א סתם בזה ולא משמע שכוונתו רק לפסק הרמ"א שקי"ל גם ביו"ט כר"י

אמנם יתכן לומר בזה עוד דהנה בעיקר תקנת מוקצה הרי מבואר שגם בימי דוד ושלמה היה אסור שהרי שלמה שאל האם אביו מת מותר לטלטלו וכן שאל על נבילה שנתנבלה בשבת האם זה מוקצה לבהמות אמנם מבואר בגמ' שנחמיה גזר ועיין לעיל מה דהבאינו מהגר"ז אמנם עיין חת"ס בחידושיו קמ"ב: וכן נדפס בחת"ס החדש על שבת מ"ג: דדוד ושלמה גזרו רק על עצים ואבנים ולא על כלים ורק נחמיה גזר על כלים דהינו שגם אם באמת לא חסר מצד ההקצאה אבל מצד עיקר תקנת מוקצה שהיה על עצים ואבנים כלי גם אם הוא לא ראוי לשימוש בשבת כיון שהוא כלי הוא לא היה בכלל הגזירה ורק נחמיה גזר שיהיה דין מוקצה בכלים וממילא בחסרון כיס זה נאסר מצד הקצאה אלא שכל דין הקצאתו הוא מצד גזירת כלים ולפ"ז א"ש דלענין אוכלים מוכח שזה מוקצה דאם זה לא דרגת הקצאה אין סיבה שיאסר מצד גזירת כלים הרגילה דהרי בזה מותר לצורך גו"מ וא"ש הראשונים לענין ביצה וא"ש לשון הגמ' חזרו והתירו וכו' ולפ"ז יש מקום לדון שהדין מוקצה בחסרון כיס בכלים הוא יותר קל כיון שכל האיסור מצד גזירת כלים אמנם כיון שממילא זה נאסר מצד דין מוקצה יתכן שפה זה חמור כמו מוקצה ויש לדון בכל הנפק"מ הנ"ל וצ"ע

אמנם יתכן לומר עוד דבאמת גם במקום שיש הקצאה אין הגדר שנתחדש שהקצאתו אוסרת כדין מוקצה אלא שחז"ל גזרו גזירת כלים על כלי שאדם מקצה דעתו וגם אם זה כלי היתר ולפ"ז באמת לא יהיה איסור השתמשות בחס"כ דכל איסור מצד גזירת כלים [ועיין בזה עוד לקמן] ולפ"ז וודאי א"ש דברי המג"א שזה מותר לצורך אוכל נפש כיון דכל איסורו וגדר איסורו מצד גזירת כלים ולפ"ז יועיל ככר ותינוק גם על חס"כ

**בעיקר הנידון האם כשמל"א הוא מדין מוקצה או מגזירת כלים**

ד] והנה בעיקר מה שנקטנו לעיל דדין מוקצה של כלי שמלאכתו לאיסור אינו מצד מוקצה כלל אלא מצד גזירת כלים לכאורא אין דבר זה מוסכם ומצאנו כמה משמעיות שזה מצד דין מוקצה א. עיין תוס' רי"ד ובפסקיו, שנקט שכל דין כלי שמלאכתו לאיסור זה רק לר"י אבל לר"ש זה מותר דהינו שכל איסורו כיון שעיקרו עומד לשימושי איסור וממילא מקצה דעתו מזה כמו אוצר אבל לר"ש שאוצר זה לא הקצאה ה"ה כאן ומותר לטלטלו אפילו מחמה לצל ולכן כתב שגם נר לאחר שכבה שזה רק אסור מצד מיגו וכו' מותר לצורך גו"מ דהינו שלפ"ז נתבאר שדין מוקצה בכלים זה לא אוסר לצורך גו"מ אמנם נקט שחסרון כיס אסור אפילו לצורך גו"מ וצ"ל ששם זה הקצאה יותר חזקה [ועיין מרדכי סימן שט"ו שכתב שחסרון כיס מותר לצורך גו"מ ועיין בגדי ישע דהביא דהמהרש"ל הקשה הרי מבואר במשנה שכל הכלים נטלים חוץ ממסר הגדול ושם הנידון לצגו"מ דהרי מחמה לצל גם כשמל"א אסור ועיין תרוה"ד שנראה שכוונתו לישב דס"ל דלר"ש כשמל"א מותר לטלטל מחמה לצל וכוונת המשנה שחסרון כיס אסור מחמה לצל וזה כרי"ד וס"ל שדרגת ההקצאה של חסרון כיס לר"ש זה כמו כשמל"א לר"י ובאמת לפ"ז ה"ה מוקצה מחמת מיאוס מותר לצורך גו"מ]

ב. עיין רשב"א ביצה כ"ח: ובתשובותיו סימן תר"ו דכתב דמוקצה מחמת מיאוס לר"י מותר לטלטל לצורך גופו ומקומו וביאר דהרי המשנה כתבה שרק מסר הגדול אסור ומשמע שאר כלים מותרים דהינו שנקט שהמשנה גם כר"י ומבואר שגם מוקצה מחמת מיאוס מותר לצורך גו"מ וצ"ע מה זה קשור לדין כשמל"א שם הרי אין שום הקצאה ורק הנידון לאסור מצד גזירת כלים ובזה התירו לצוגו"מ אבל כאן הרי זה מחמת מוקצה ומהיכי תיתי שיותר לצוגו"מ ומבואר מזה שאיסורו מצד מוקצה ולמד מכאן שיש סברא בכלים שדין הקצאתו יותר קל [אמנם יתכן שרק נקט שזה גדר איסור מוקצה וממילא מדויק במשנה שכלי מיאוס מותר לצורך גופו ומקומו]

ג.עיין בעל המאור ריש ביצה שכתב שלב"ש דהגמ' אומרת שס"ל שעומדת לגדל לא הוי מוקצה אבל בעלי לקצב בשר הם אוסרים חזינן שהחמירו במוקצה דמלאכתו לאיסור יותר וע"ש מה שביאר ועיין השגת הראב"ד שאין זה מחמת מוקצה אלא זה גזירה אטו הוצאה ובפשוטו כוונתו שזה רק גזירת כלים ולא הקצאה ובעומדת לגדל אין גזירת כלים אמנם יתכן שכל מה שהוקשה לבעל המאור שלב"ש אסור אפילו לצורך גו"מ ובהכרח שזה מוקצה ובפשוטו הוא מוכרח דהרי גם ר"ש דלית ליה מוקצה מודה בכשמל"א

ד.עיין מג"א סימן של"א ובט"ז יור"ד סימן רס"ו שהביאו את הרמ"א שסכין של מילה אינו מוקצה באמצע שבת כיון שאין מוקצה באמצע שבת והקשו עליו הרי עלי שזה מלאכתו לאיסור בכל אופן לאחר שגמר אסור לטלטלו ועיין ש"ך דתמה דמה ראיה שם זה אסור מצד מלאכתו לאיסור ולכאורא כוונתו דרק דבר שנאסר מחמת הקצאה לא חל הקצאה באמצע שבת וכשמל"א זה לא מחמת הקצאה אמנם במג"א ובט"ז משמע שזה מחמת הקצאה

ה.עיין בה"ל ש"ח ס"ג דהביא מהפמ"ג דכלי שרוב מלאכתו לאיסור ויש לו גם מלאכת היתר הוי מלאכתו לאיסור והבה"ל נחלק עליו דמנליה דמקצה דעתו ממנה ומשמע שזה אסור מצד הקצאה ע"ש

ו. עיין לשון החיי אדם כלל ס"ו ס"ד וז"ל כלים שמלאכתם לאיסור דמהם מקצה דעתו מהם מחמת איסורם וכו' ולא התירו אלא לצורך שבת דלתשמישים אלו לא מקצה דעתו שהרי גם בחול משתמש בהם וכו' ע"ש ומשמע שזה אסור מצד הקצאה

והנה ברי"ד שנקט שלר"ש מותר מבואר שזה ממש אסור מצד הקצאה [ולפ"ז מוכרח כחת"ס הנ"ל שמוקצה בכלים זה רק מגזרת נחמיה אמנם לא מפורש בגמ' שזה מצד גזירת כלים דאולי מה דאת זה לא התירו כי זה אסור מצד עצם דין מוקצה] אמנם לדידן שר"ש מודה לכשמל"א בזה וודאי קשה לומר שזה מצד מוקצה שזה לא פחות מחזי לכיסויי ביה מנא וצ"ל שזה וודאי שסיבת האיסור מצד גזירת כלים אלא שגדר הדין דחז"ל הגדירו את ההקצאה מהשימושים מחמת האיסור כהקצאה ויתכן שבאמת רק מחמת שזה הקצאה קלושה זה לא אוסר לצורך גו"מ והרשב"א למד מזה לכל מוקצה בכלים דהינו שכלי שהוא מוקצה זה לא סיבה לאסרו לצורך גו"מ

והנה למתבאר ברשב"א א"ש מה שהקשה שככר ותינוק משמע בגמ' שלא עוזר לכשמל"א דהגמ' אומרת אלא למת בלבד שכיון שנקט שגדר האיסור שזה מוקצה ממילא מלשון הגמ' מבואר שגם בזה לא עוזר ככר ותינוק

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם איסור כשמל"א יסודו מצד ההקצאה או שדבר שעומד לאיסור יש בזה גזירת כלים בפשוטו יש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן

א. האם זה עושה בסיס דאם איסורו מצד מוקצה א"כ יתכן שכמו שמוקצה גמור עושה בסיס גמור ה"ה כאן יחול בסיס כדין המוקצה שעליו אמנם אם זה רק גזירת כלים א"כ כמו שעליו אין גדר הקצאה כך על בסיסו ורק שהוא אסור מצד גזירת כלים והפמ"ג ש"ח במ"ז בהקדמה נסתפק בזה ובישועות יעקב ש"ח סק"ה נקט שלא שיך הקצאה לחצאין דהינו שכשמל"א באמת זה לא מדין הקצאה והנה הרי"ד נקט קנ"ד: שזה עושה בסיס אמנם הרי הוא ס"ל שכשמל"א זה מצד מוקצה ולכן תלה דבר זה בר"י ור"ש ולפ"ז וודאי שזה עושה בסיס ועיין תהלה לדוד רס"ו סק"ז

ב. עוד דנו האחרונים האם יש בזה מיגו דאיתקצאי דהינו כלי שמלאכתו לאיסור שנשבר באינו יושב ומצפה ובפשוטו אם איסורו מצד מוקצה א"כ יש בזה מיגו דאיתקצאי אמנם אם אין כאן הקצאה כלל ורק שזה אסור מחמת גזירת כלים כל שזה נשבר ולא שיך בו גזירת כלים אין זה בכלל הגזירה ועיין פמ"ג ש"ח א"א סקי"ט

ג. עוד יש מקום לדון דבכלי שמלאכתו לאיסור של עכו"ם דאם מצד גזירת כלים זה וודאי אסור אבל אם זה מצד הקצאה עד כמה שהקצאה נקבע לפי הבעלים א"כ כאן אין שום הקצאה מצד הבעלים וכן יתכן נפק"מ בכלי שמלאכתו לאיסור בבית חולים שמותר להשתמש בזה או במשחק של קטן בגיל שאין חינוך דאם איסורו מצד הקצאה יש מקום לומר שאין כאן הקצאה אמנם יש שדנו שגם מצד גזירת כלים אין לאסור דזה כלי שמלאכתו להיתר וכן מוכח מסכין של מילה שאף אחד לא דן שזה יהיה כשמל"א ויאסר מחמה לצל וצ"ע [ועיין קה"י סימן כ"ג שהביא מהשער המלך שדן בכלי עישון למי שנוהג בזה איסור האם חשיב כלי שמלאכתו לאיסור או שכיון שחברו משתמש בזה אין כאן הקצאה וכל זה שיך אם הנידון מצד מוקצה]

ד. אם אדם ייחד כלי באמצע שבת למלאכת איסור בצורה שזה סיבה לאסור כגון שיעשה בו איסור לצורך חולה בפשוטו אם יסודו מדין הקצאה א"כ לא חל מוקצה באמצע שבת אבל אם יסודו מצד גזירת כלים יתכן שיש בזה גזירת כלים

ה.עוד יש לדון האם שייך כלי שמלאכתו לאיסור לשבת זו כגון מכבדות שעומדים לבית מרוצף ועכשיו זה מושאל לשבת לאדם שביתו אינו מרוצף [ועיין תהלה לדוד סוף סימן ש"ח] או כגון מכשיר רפואי שלשבת זו עומד לשימוש פיקו"נ שאם זה מצד גזירת כלים א"כ מסתבר שלא דנים לפי שבת זו אלא על שם הכלי אבל אם זה מצד הקצאה דנים לפי שבת זו ועיין מ"ב רס"ה סק"ז בשם הא"ר שנקט לאיסור אמנם גם אם זה מגדר מוקצה כל זה אם גדר האיסור שהיום ההקצאה קובעת אבל אם רק שגדר האיסור הוא איסור מוקצה אבל לא שההקצאה אוסרת מסתבר שכה"ג מותר ולכאורא הרשב"א שדן שנר זה לא כשמל"א חזינן שאפילו שס"ל שזה איסור מוקצה אבל כל הגזירת מוקצה היה בדבר ששמו מלאכתו לאיסור [וכן מוכח בפשוטו באוכף דמבואר בראשונים שמותר לטלטלו לצורך הבהמה אפילו שכשמל"א [עיין תהלה לדוד סימן ש"ה סק"ז] לא הותר לזה ובהכרח כי אין הוא משמש לעשית איסור אמנם אם זה מצד הקצאה זה לא שייך דלמעשה כל שימושו רק בזמן עשית איסור ועיין מה שכתבנו בזה לקמן סימן כ"ו]

[**הוספה ניסן ע"ו:** עוד יש לדון בשימוש לדבר האסור בשבת ונפק"מ לממי שקיבל שבת שרוצה לתת למי שלא קיבל שבת שאם הוא גזירת כלים מסתבר שגם זה בכלל ההיתר של צורך גופו אבל יסוד הדין הוא מצד מוקצה מסתבר שכלפי שימוש האיסור ודאי חל הקצאה ועיין סימן הבא לגבי שופר בקיבל עליו שבת ובפשוטו במאירי וריא"ז שנקטו ששפוד זה כלי שמלאכתו לאיסור אטו ובכל אופן מותר לצלות בו בשר חזינן שזה בכלל ההיתר]

**בגדר דין הקצאה דמיחד להו מקום ומה שיש לדון לפ"ז בהקצאה דחס"כ לצורך מקומו**

ה] והנה מבואר בגמ' דסיכי זירי ומזורי כו"ע מודו שכיון דקפיד עליהו מיחד להו מקום ועיין תוס' לעיל מ"ד: ומ"ו. שהכוונה שגם ר"ש מודה וכן כתבו כל הראשונים שדברים אלו מוקצה גם לר"ש והנה בפשוטו זה מוקצה מחמת חסרון כיס רגיל וכן הוא בלשון תוס' ביצה י"א. ובחידושי הרא"ה שם וכן הוא בשיטה לר"ן בסוגין ועיין רש"י בע"ב במסר הגדול שכתב הלשון מיחד להו מקום וצ"ל שנתחדש כאן שגם דבר שהוא לא יקר מחמת עצמו כמו מסר הגדול רק שנזהרים לא להשתמש בו דבר אחר מחמת שהוא מתקלקל שגם זה נחשב חסרון כיס ולכן תוס' במנורה או במטה שיחדה למעות הביאו דוגמא זו והנה מבואר בגמ' שמיחד להו מקום ועיין לשון רש"י שמקצה לו בידים ומשמע שלא כתוב פה שום דין מיוחד רק שזה לשון של הקפדה וכן מבואר בלשון הרמב"ם שלא הזכיר כלל שמיחד להו מקום אלא רק כתב דבר שאדם מקפיד עליו שלא יתקלקל והנה ר"ת חידש שמטה שיחדה למעות זה ח"כ ועיין רמ"א סימן ש"י ס"ז שהביא את זה על ארנק ועיין בית מאיר שכתב שדוקא מיטה שמיחד לה מקום חשיב הקצאה אבל ארנק שלוקחו לכל מקום לא חשיב הקצאה מחמת חס"כ דהינו שנקט שיש כאן תנאי בהלכות חס"כ שמתי חשיב הקצאה אלימא שגם ר"ש מודה רק אם מחמת יקרותו הוא מיחד לו מקום אבל אם הוא לא מקצה לו מקום זה לא דרגא של חס"כ אמנם כבר הבאינו דבלשונות הראשונים משמע שאין כזה תנאי ועיין בזה בלשונות הטור ושו"ע

והנה מבואר בגמ' בכמה דוכתי שהגמ' דנה שדבר שאדם קובע לו מקום אסור לטלטלו עיין לעיל מ"ה: לענין מנורה וכילת חתנים וכן קכ"א. לענין מנורה וצ"ע למה שזה יהיה מוקצה הרי אפילו שהוא קובע לו מקום אבל הוא משתמש במקומו והנה לענין דבר כבד מבואר ברש"י ל"ה. שהנידון שאין לו תורת כלי ועיין ריטב"א שגם לענין טומאה אין לזה שם כלי אמנם עיין תוס' שם שדימו דבר זה למנורה או כילת חתנים שזה לא מחמת כבידותו וכבר הקשה כן בהגהות ראמ"ה ומבואר בדבריהם שזה לא נידון על כלי עץ אלא שיש כאן סברא לענין שבת שדבר שקובעים לו מקום הוי מוקצה והנה תוס' מ"ו. לענין מנורה כתבו שאפילו שהגמ' אומרת שזה לא מוקצה אבל סיכי זירי ומזורי זה כן מוקצה ועיין חזו"א שהקשה מה ענין אחד לשני בסוגין הסברא שלא משתמש שום דבר וממילא הוי מוקצה כיון שיש כאן הקצאה משימוש אבל כילת חתנים הרי זה שימוש של היתר וממילא אין כאן שום הקצאה והרי מבואר בגמ' שמותר לנטותה ולפרקה ובפשוטו מוכח מתוס' שנקטו שבאמת סוגין זה לא חס"כ רגיל אלא יסוד ההקצאה כי מיחד לו מקום ולכן הוי מוקצה ולכן דימו לכילת חתנים שגם מיחד לו מקום ומקצה דעתו מלטלטל ובאמת שכן משמעות לשון הגמ' שאומרת ה"נ מיחד להו מקום ואם עיקר ההקפדה כי קפיד עלייהו הגמ' היתה צריכה לומר ה"נ קפיד עליהו

והנה היה מקום לומר שמה דלמסקנא קביעות מקום זה לא סיבה להקצאה לא מצד שאין כאן קביעות אלא מצד שגם אם קובע מקום אין זה סיבה למוקצה אמנם בלשון התוס' מ"ו. מפורש שרק ס"ל לגמ' שאין כאן קביעות מקום וכן עיין מ"ב שנקט שבדבר כבד שאדם נמנע מלהזיזו מחמת שמפחד שישבר כיון שכאן הסיבה שלא מזיז מחמת חס"כ וגם למסקנא קביעות מקום זה סיבה להקצאה

והנה בעיקר הדבר צ"ב מה איכפת לן שקובע לו מקום ועיין חזו"א מ"ג י"ז [וכן עיין מ"א ט"ז] שביאר שדבר ששימושו במקומו אין לו תורת כלי דהינו שזה שימוש שחשיב שאינו מוכן וממילא כל דבר שאדם קובע בדעתו שלא יזיזנו ממקומו חשיב שהקצה דעתו מזה דשימוש במקומו זה כמו דבר שלא מוכן לשימוש וע"ש שמכח זה חידש ששעון על הקיר הוי מוקצה וכוונתו אפילו שלפעמים מורידו ולכאורא זה כמו אוצר ולא יותר מזה אמנם הביאור בדבריו שכאן כיון שכל עיקר יחוד השעון הוא להשתמש במקומו וזה מעצם צורת שימושו א"כ חשיב שאין לו תורת כלי וכמו דלתות הבית שכיון שכל שימושם במחובר זה שימוש שאין לו שם כלי ה"ה כאן

אמנם עיין תוס"ר מ"ו. שכתב לישב קושית התוס' שיתכן שנידון הגמ' שקביעות מקום דמנורה הוא קביעות זה רק לר"י ולא לר"ש ולכאורא לא מצאנו דנחלקו אלא בדרגת הקצאה הנצרכת אבל לא לענין קביעת שם כלי [אמנם יש לעיין בזה בדין לא ניתנו עצים אלא להסקה לרשב"א עיין מה שכתבנו בזה סימן כ"ז ]

ולכאורא היה מקום לומר דנתחדש כאן בסוגיא דיש מושג הקצאה מטלטול דהינו דגם דבר דמצד הכנה לשימוש לא חסר לו בהכנתו אבל כיון שמקצה דעתו מלטלטלו חל הקצאה זו ועיין רבינו חננאל שכתב בסוגין וז"ל דכיון דקפיד עליהו מיחד להו מקום וגמר שלא לטלטלם מאותו מקום לפיכך אסור לטלטלם מן המקום המוכן להם עכ"ל ובהמשך על סיכי וכו' כתב לפיכך מסיח דעתו מלטלטלם ונעשו מוקצים ועל כן אסור לטלטלם עכ"ל ובפשוטו מפורש בלשונו שהחיסרון בסוגיא מצד שמסיח דעתו מלטלטלם שזהו יסוד הדין מוקצה ולפ"ז א"ש התוס"ר לעיל שיתכן שיש קביעות מקום שתלוי בר"י ור"ש כיון שכאן מצד השם כלי לא חסר ורק שיש כאן הקצאה מטלטול מחמת כבדו ודרגת הקצאה זו תלויה בר"י ור"ש

והנה עיין ב"י שדן האם חסרון כיס מותר לטלטלו לצורך מקומו וכתב שכיון דמבואר בגמ' שצורך גופו עדיף מצורך מקומו א"כ כיון שנאסר לצורך גופו ממילא גם נאסר לצורך מקומו והביאו בביאור הגר"א אמנם הגרעק"א בסימן רס"ו הביא את הנזירות שמשון דכאן שזה אסור מצד הקצאה א"כ כל ההקצאה מלצורך גופו אבל לא מלצורך מקומו והגרעק"א חלק עליו מצד דברי הבעל המאור שכל שאין לו היתר לצורך גופו אין לו היתר לצורך מקומו עכ"ד

והנה דבריהם צ"ב דהרי כל נידון הגמ' במקום שסיבת האיסור מצד גזירת כלים אבל כאן שזה אסור מצד מוקצה וודאי שכל מוקצה אסור בין לצורך גופו ובין לצורך מקומו עוד פלא שמאותו סיבה שאסרו לצורך גופו צריך לאסור לצורך מקומו ולכאורא משמע שס"ל שכל האיסור מצד הקצאה וס"ל שכל ההקצאה רק מצורך גופו ולא מצורך מקומו ורק כתבו לאסור דלא התירו בכלים צורך מקומו במקום שאסור גופו ועיין באמת בריטב"א קנ"ד שהביא את הבעל המאור שכתב שכל שאסרו לצורך גופו אסור לצורך מקומו כמו חסרון כיס ודחה הריטב"א דשם הוא מקצהו ומייחד לו מקום ומשמע שכוונתו שיש כאן הקצאה מטלטול לצורך מקומו

ולכאורא הביאור דבכלים אין גזירת עצים ואבנים וזה רק נאסר מחמת שיש כאן הקצאה מטלטול ולכן ס"ל שלענין צורך מקומו אין סיבה להקצאה ורק דנו לאסור מצד גדרי גזירת כלים והריטב"א כתב שבחס"כ יש הקצאה מעצם הטלטול אמנם דבר זה צ"ע דהרי מקוצה מחמת מיאוס אסור לר"י אמנם לשיטת הרשב"א דבאמת מותר לצורך גו"מ א"ש וצ"ע

ואפשר לומר בלשון אחר שבאמת מצד דין מוקצה לא נאסר כלים וכנ"ל סק"ג מהחת"ס ורק מצד גזירת כלים זה נאסר ומה שכאן נאסר לצגו"מ מצד שכיון שאדם מקצה דעתו מטלטול לגופו לכן יש על זה גזירת כלים והנזירות שמשון נקט שלענין מקומו שאין הקצאה אין הגזירה ויתכן שהסיבה שלא כדבריו או מצד סברת רעק"א שכל שאין ההיתר של גופו אין ההיתר של מקומו עוד יתכן כמבואר בריטב"א שפה שמיחד לו מקום יש הקצאה מטלטול וממילא יש על זה גם גזירת כלים וכל זה מחודש

והנה גם אם נימא דבאמת גם ללא הקצאה מטלטול זה סיבה לאסור לצורך מקומו וכנ"ל אמנם יתכן שהדבר וודאי נכון דיש גם סיבה לאסור מצד הקצאתו מטלטול וכנ"ל בדין קובע לו מקום וכמשמעות הריטב"א הנ"ל והנה הפוסקים דנו האם סכין של מילה לאחר המילה מותר לטלטלו ובט"ז מבואר שגדר הדבר שאין זה מוקצה לגבי המילה אמנם לגבי שאר שימושים זה מוקצה ולכן נקט שאסור לטלטלו סתם וגם להחזירו צריך טעם מיוחד שהתירו סופו משום תחילתו אמנם עיין חת"ס ביצה י"א דכיון דדעתו הרי להחזירו למקומו ממילא לגבי זה אין כאן הקצאה ומבואר מדבריו שתמיד אסור מצד שזה מוקצה מטלטול וכאן לענין להחזירו למקומו אין כאן הקצאה ועיין חידושי הר"ן שבתמ"ה דרב שהחמיר רק במוקצה לאכילה זה רק בדבר שעומד לאכילה שכה"ג עיקר הקצאתו מאכילה ולא בדבר שעומד לטלטול ששם עיקר הקצאתו מטלטול ומבואר דבדבר שמקצה מטלטול זה עצמו סיבה לאסור ועיין סימן כ"ח סק"ה

והנה לנ"ל דיש מושג הקצאה מטלטול וזה מה שאוסר בטלטול א"כ היה מקום לומר שתמיד מוקצה שאסור בטלטול מצד שחשיב שהיה הקצאה מטלטול ועיין ב"י סוף סימן ש"ח שהביא רשב"ץ שנהגו שהתינוק בא לבית הכנסת אם נר וכתב שכיון שזה מיוחד לכך מותר והב"י חלק עליו דמה זה יעזור הרי זה מוקצה ויש שביארו שכוונת הרשב"ץ שיש כאן הכנה לטלטול ואינו מוכרח שכוונתו שיש כאן הכנה לשימוש עוד הביא בספר לשון לימודים סימן א' מהג"א פ"ק דביצה הובא באחרונים סימן תצ"ט דחלבים אינו מוקצה דדעתו עליהם מאתמול שיטלטלם שלא יסריחו ומבואר שגם דבר שאין לו הכנה לשימוש מועיל שיש לו הכנה לטלטול ובהכרח שכל ההקצאה זה מצד שיש הקצאה מטלטול

אמנם בפשוטו זה וודאי אינו נכון דמבואר בכמה מקומות שגם דבר שמוכן לטלטול כיון שאין לו הכנה לשימוש הוא מוקצה א. עיין תוס' פ"ד דסוכה דהביא מהירושלמי שלולב זה מוקצה וזה היתר מיוחד למצוה והרי וודאי שזה הוכן לכך שיטלטלו אותו ב.מבואר בגמ' שלא ניתנו עצים אלא להסקה ושיטת הרשב"א שגם להסקה זה היתר מיוחד אבל מעיקר הדין זה אסור והנה כה"ג וודאי שיש לו הכנה להסקה ולא שייך לומר שזה מוקצה אלא בהכרח שכיון שאין לו שם כלי או כיון שאין לו הכנה לשימוש ממילא זה מוקצה ולא שגדר הדין תמיד שיש הקצאה משימוש וכן מוכח מהב"י הנ"ל שחלק על הרשב"ץ וכן מבואר בדבריו שנקט שכדור הוי מוקצה כיון שאין לזה שם כלי והרי זה מיועד לכך וכן עיין רש"י על כיסוי בור ודות שאסור אם זה לא עומד לעוד שימוש שאין לזה חשיבות לתת לזה תורת כלי אבל וודאי שזה מוכן לשימוש וכן עיין חזו"א לענין תנאי בנר שכתב שלא מועיל תנאי שהוא יטלטלנו אלא שיכול להשתמש בו

**צדדי הספק בגדר האיסור דכשמל"א והנפק"מ בזה והכרעת ההלכה בזה**

ו]מבואר בגמ' שכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו מחמה לצל ומותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו והנה יש להסתפק האם סיבת האיסור כי יש כאן דרגא של הקצאה שהיא סיבה לאיסור כזה או שמצד גדרי מוקצה זה וודאי שאין כאן סיבה לאסור ורק שיש כאן גזירה דרבנן לאסור את זה בטלטול

ואת"ל שזה רק גזירה דרבנן ואין לאסור מצד גדרי הקצאה אבל יתכן שגדר האיסור שרבנן עשו הוא איסור מוקצה ולא עשו איסור חדש אמנם יתכן שאין זה איסור מוקצה אלא איסור חדש של גזירת כלים

ואת"ל שזה איסור מוקצה יש לדון האם רק שם האיסור הוא איסור מוקצה או שמצד גזירה זו אמרו שההקצאה של הדבר מעיקר שימושו חשיב הקצאה קלושה שדינה לאסור מחמה לצל ומותר לצורך גופו ומקומו

והנה לענין הספק הראשון דעת הרי"ד שזה אסור משום מוקצה ולכן דן שזה תלוי בר"י ור"ש ושלהלכה אין כזה איסור אמנם כל הראשונים חלקו עליו דפשטות הסוגיות דגם ר"ש מודה לגזירת כשמל"א ובפשוטו וודאי שזה עומד לשימוש יותר מאשר משאר מוקצה דאוצר וכדו' ועוד דבפשוטו לפ"ז מוכרח דגם הקצאה דר"י של מיאוס מותר לצורך גופו ומקומו וגם בזה סתימת הראשונים לא כך

אמנם עדין יש להסתפק בגדר האיסור האם זה איסור מוקצה או איסור חדש של גזירת כלים וידוע דעת הגר"א שזה איסור חדש ולכן רק באיסור זה יש היתר דעודן בידו אמנם בדברי הרשב"א שדימה דין זה למוקצה מחמת מיאוס דר"י שזה מותר לצורך גו"מ מבואר שגדר האיסור הוא איסור מוקצה וכן הוא סתימת לשון הרמב"ם שהביא את כל דיני מוקצה יחד וכן מבואר ברבותינו האחרונים א.הפמ"ג והא"ר דנו שיש מיגו דיאתקצאי בכלי שמלאכתו לאיסור שנשבר ב. הפמ"ג דן שיש דין בסיס בכשמל"א וגם הישועות יעקב שחלק זה מצד שדבר שמותר לצורך גו"מ לא עושה בסיס ולא מצד שזה לא איסור מוקצה ולכאורא כיון שכך מוכח ברשב"א כן הוא לעיקר הדין [ובעיקר סברתו מבואר בתוס' רי"ד שבת קנ"ד שזה עושה בסיס אמנם יתכן שזה לשיטתו שזה גדר מוקצה וכנ"ל] הט"ז והמג"א למדו מדין כשמל"א שיש מוקצה לחצי שבת

אמנם עדין יש לדון האם נתחדש שדרגא כזו של הקצאה עושה דין מוקצה לגבי מחמה לצל ולפ"ז כל שבגדרי הקצאה יש דרגא זו של הקצאה אפילו אם זה לא חפצא של כלי שמלאכתו לאיסור זה יהיה אסור או שזה וודאי שרק בדבר שבחפצא הוא כלי שמלאכתו לאיסור היה את האיסור ולשון החיי אדם שיש כאן הקצאה האוסרת ולכאורא יש להוכיח מנידון הרשב"א בשם הראב"ד שנר לא הוי כשמל"א כיון שלא עושים איסור עמו ממש וכל זה אם צריך שם כשמל"א אבל אם מצד ההקצאה וודאי שיש כאן הקצאה גמורה וכן נראה להוכיח מהא דתפילין אם מותר להניחם לצורך שימוש לא הוי מוקצה והרי וודאי שמטרת הכלי לצורך מצוה וודאי שיש כאן את דרגת ההקצאה של כשמל"א אלא בהכרח שחסר בשם כלי שמלאכתו לאיסור ואכמ"ל וכן אוכף מוכח שזה לא כשמל"א עיין סימן כ"ו אפילו שכל השימוש רק כשעושים איסור רכיבה ובהכרח כיון שלא עושים אתו עצמו איסור אין זה כשמל"א חזינן שצריך שם כשמל"א וז"ב ולפ"ז וודאי שספר טלפונים אין לדון שזה כשמל"א וכן דלי שממלאים בו מים לשטוף רצפה

אמנם עדין יש לדון האם זה רק איסור מוקצה או שבכשמל"א עשו איסור מצד הקצאתו ונפק"מ שבמקום שמצד הקצאה אין סיבה לאסור וכגון במד חום ויש לו חולה מבעוד יום או בכגון דבר שרוב מלאכתו לאיסור אבל מיעוטו להיתר שמצד גדרי מוקצה וודאי שאין כאן סיבה לאסור דהרי זה חלק מיעודי הכלי והנה לענין רוב מלאכתו לאיסור המ"ב מסברא רצה להתיר אמנם הביא שהאחרונים אסרו וכן פסק להלכה ומשמע שהיום אין גדר הדין שההקצאה אוסרת ולפ"ז במד חום ויש לו חולה מבעוד יום זה יהיה בכלל גזירת כשמל"א אמנם מאידך הט"ז ומג"א שלמדו לדין מוקצה לחצי שבת מכשמל"א משמע שס"ל שיסוד האיסור מצד הקצאתו ולכאורא הוא ספיקא דדינא וראוי להחמיר בזה

עוד יש לדון בכלי שעומד להיתר ורק לענין שבת זו שימושו כלול באיסור וכגון מכבדות שעומד לנקות מקום מרוצף ובשבת זו מיועד למקום לא מרוצף וכן נפק"מ בשעון שממלאים אותו ועכשיו הוא לא ממולא האם לגבי שבת זו יש לו דין כשמל"א [וכן לאלו שנקטו שמאורר לא הוי כשמל"א מה הדין כשלא מופעל אמנם לכאורא זה כשמל"א למאי דקי"ל דנר הוי מלאכתו לאיסור] ובפשוטו אם האיסור מצד גזירת כלים וודאי שאין בזה איסור אמנם אם זה מצד מוקצה אם נתחדש שההקצאה אוסרת א"כ ודאי שזה אסור אמנם כבר הוכחנו שצריך שיהיה כשמל"א אמנם יתכן שאם גדר האיסור שההקצאה אוסרת א"כ יתכן שגם כזה דבר נחשב כשמל"א וצ"ע בזה ומסברא היה נראה להתיר אמנם עיין מ"ב רס"ה סק"ז מהא"ר שנקט לאיסור וכן עיין פמ"ג ש"ח סק"ב שנקט לענין סכין של מילה שגם אם זה לא חסרון כיס הוא כשמל"א והנה לכאורא אין כוונתו ביש לו מילה דהרי בזה כל האחרונים דנו על מחמה לצל ורק דנו מצד חסרון כיס ולא מצד כשמל"א ולכאורא כוונתו באין לו תינוק למול אמנם לכאורא הרי עיקר יעודו לדבר המותר בשבת ומשמע שכיוןש ביחס לשבת זו תואר הכלי הוא מלאכתו לאיסור לכן זה אסור וצ"ע ומצאתי בחזו"א ושפת אמת שנסתפקו בחתיכת חרס ברה"ר שזה לא מוקצה כיון שיש לו שם כלי בביתו האם הוי כשמל"א ובראשי יוסף ס"ד נקט שזה לא כשמל"א ובפשוטו תלוי בנ"ל

עוד יש לדון בכשמל"ה שנהיה מלאכתו לאיסור בשבת גכגון שנשבר ועיין עולת שבת הובא בתהלה לדוד שנקט שמותר מכח הגמ' קכ"ה שאיא פשר לזרוק כלי לאשפה בשבת דהינו שנקטמ שהכל זה מצד הקצאה וצ"ע בכל זה