שיעורי תערובת יו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – טז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' ק, ז • סי' קא, א-ב

**מצא ג' תולעים**

**ירקות** **מבושלות שנמצאו בהם שלש תולעים הירקות אסורים אבל מי השלקות מסננן ומותרים וכן הבשר ירחצנו ויבדקנו ומותר**. מבואר שכל שמוצא ג' תולעים חוששים שיש כאן עוד תולעים שאינו רואה אותם. וכתב הט"ז (סו"ס נז) שדוקא בירקות שטבע הירקות לגדל בם תולעים, ועל כן אם מוצא ג' תולעים יש כאן חזקה שהירקות מתולעים, אבל דבר שאין דרכו לגדל תולעים אלא שבאו התולעים מעלמא, אף אם מוצא ג' תולעים אי"ז חזקה לומר שבאו לכאן עוד תולעים. והוא נפק"מ גדולה למעשה, אם מוצא ג' נמלים בתוך הסוכר וכדו', שלמתבאר מהט"ז אי"ז חזקה. אמנם י"ל דנמלים שאני, דאם מוצא נמלים זה מוכיח שיש כאן מהלך של נמלים שמוצאים דרכם לסוכר, וא"כ יש לחשוש שיהיה עוד, אבל בשאר דברים כגון שמוצא זבובים וכדו' אף כשמוצא ג' זבובים אינו חושש שיש עוד.

**וכל** החשש הוא דוקא אם נשתמש בסוכר ומיד לאחר מכן מוצא ג' נמלים, שאז נראה שיש לחשוש שהיו עוד [ובזה לא מהני גם אם יבדוק, שהרי כבר נשתמש בסוכר ושמא היו נמלים במה שנשתמש כבר], ועי' במשנ"ב סי' תמז (ס"ק מט) שחיישינן מזמן לזמן, ומ"מ נראה שאם אחר זמן גדול מצא נמלים שוב אי"צ לחשוש.

**סי' קא**

**הדמיון של חר"ל לבריה**

**[ס"א] חתיכה הראויה להתכבד דינה כבריה דאפילו באלף לא בטיל.** דימה השו"ע חתיכה הר"ל לבריה, ואף דגם דבר שיש לו מתירים אינו בטל אפי' באלף, מ"מ יותר יש לדמות חר"ל לבריה דיש להם דינים דומים, שהם אוסרים בין במינם ובין שלא במינם, וספיקם לקולא, וצריכים להיות שלמים, משא"כ דבר שיש לו מתירים.

**[וצ"ב** איך שייך חר"ל באינו מינו דהא לעולם הוא מכירו (ולא שייך בחתיכות קטנות דאז אינו ראוי להתכבד לפי מה שחלקו הפוסקים על דברי הט"ז סק"י), אמנם שייך כשלא נודע האיסור אלא אחר העירוב ואינו יודע מיהו האיסור, כלומר שנודע שאחד מהבהמות טריפה כגון שנמצאה ריאה עם סירכא ואין ידוע לאיזה בהמה שייכת ריאה זו].

**חתיכה הראויה להתכבד לגויים**

**אפילו אם היא אסורה בהנאה כיון שאם תתבטל היתה מותרת וראויה להתכבד.** מבואר דדבר שעתה אינו ר"ל כיון שאחר הביטול יהיה ראוי להתכבד כבר עכשיו אינו בטל. ובפמ"ג (ש"ד סק"א) כתב לדון בדבר הר"ל רק לגויים, דאיתא ביבמות (פא:) דחתיכה של חטאת טמאה בטילה בטהורה, והקשו הראשונים אמאי בטילה והא חהר"ל אינה בטלה אפי' באלף, ותירצו התוספות (חולין ק. ד"ה שאני) דכיון שאחר שתתבטל תהיה ראויה רק לכהנים, לא חשיב ראוי להתכבד כיון שאין הכהנים מחזיקים טובה זה לזה, ומשמע שדוקא משום שאינם מחזיקים טובה זה לזה אבל עצם זה שראוי רק לכהנים אינו טעם שלא יחשב ר"ל. אבל בספר התרומה (סי' נ) כתב שכיון שאחר שיתבטל יהיה מותר רק לכהנים ל"ח ראוי להתכבד, כיון שצריך שיהיה ראוי לכל האורחים, ולפי"ז בדבר שמותר רק לגויים ג"כ לא חשיב ר"ל כיון שאינו ראוי לכל האורחים. אלא די"ל שאף לדעת התוס' שאי"צ שיהיה ראוי לכל האורחים, מ"מ אורח גוי אינו חשוב, וכמ"ש המהרש"ל (יש"ש פ"ז סי' נג) דראוי להתכבד היינו שראוי להביאו לפני אורחים יקרים וחשובים.

**והנה** מהא שכתב השו''ע דדבר האסור בהנאה חשיב ר''ל מחמת שאם יתבטל יהיה ר''ל, משמע שדבר שמותר בהנאה אף בלא הסברא שיהיה מותר לאחר הביטול חשיב ראוי להתכבד, אף שעתה ראוי רק לאורח גוי. אמנם רוב האחרונים נקטו שאורח גוי לא מיקרי ר"ל, וכ"כ בפמ"ג, וכתב לדחות הראיה מדברי השו"ע, די"ל דכוונת השו"ע לומר דאפילו איסורי הנאה חשיב ר"ל, והמשך דברי השו"ע דגם אם תתבטל, אזיל גם על אינו ראוי לאכילה.

**ונפק"מ** בזה בנתערבה חתיכת טריפה בחתיכות כשירות והכל אינו מנוקר, ודבר שאינו מנוקר אינו ראוי להתכבד לישראל כיון שהוא מחוסר מעשה גדול של ניקור כדי שיהא ראוי לאכילה, אמנם לעכו"ם הוא ראוי להתכבד, וכיון שהפוסקים נקטו שדבר הראוי רק לגוי לא חשיב ר"ל, א"כ מתבטלת החתיכה הטריפה אף שהיא ר"ל. ונראה דיש להקל בזה, כיון שכן נקטו רוב הפוסקים, וכיון שהוא רק דין דרבנן שחהר"ל אינה בטלה, יש לסמוך על המקילים.

**דבר הר"ל ואחר הביטול לא יהא ראוי להתכבד**

**והנה** מצינו גם להיפך שיהיה דבר שעתה הוא ראוי להתכבד ואחר הביטול לא יהיה ראוי להתכבד, וכגון בנר חנוכה דחשיב דבר שבמנין כיון שאנו סופרים אותו, ואם נתערב בשאר נרות אם נאמר שמתבטל בשאר הנרות נמצא שאחר הביטול שוב אינו חשוב, כיון שכבר אינו דבר שבמנין. וכתב התרומת הדשן (סי' קג) שאינו מתבטל, והט"ז (או"ח סי' תרעג סק"ו) סובר שהוא מתבטל, והיד יהודה (קצר סק"ה) מחמיר במחלו' זו.

**חר"ל באיסור דרבנן**

**אפילו** **אינה אסורה רק מדרבנן אינה בטילה.** והביא הפמ"ג (סי' ק סקי"א) את דברי הכרתי (סק"ב) שהביא מהתוס' ביבמות (פא. ד"ה מאי) שבאיסור דרבנן אין דין חר"ל, אמנם הב"מ מסיק שצריך להחמיר בדרבנן [ואף שלעיל גבי בריה ראינו מחלו' בזה, כאן מודים שצריך להחמיר].

**אמנם** יש יוצאים מן הכלל, דהש"ך (סי' קיב סקכ"ג) כתב שפת עכו"ם ובישול עכו"ם בטלים ברוב ואפילו ראויים להתכבד, וכן מצינו לעניין בשר שנתעלם מהעין דהביא רע"א (כאן) מהש"ך דבטל ברוב. והיד יהודה (סי' קי ס"ק סא אות כב) כתב דאין להקל בבשר שנתעלם מהעין, דדוקא לדעת המחבר שכל בשר שנתעלם מהעין אסור א"כ זה חומרא בעלמא, ולכן יש להקל בחר"ל, אבל לדידן שאין חוששים לבשר שנתעלם מן העין אם נשאר במקומו [כמבואר בסי' סה], ורק במקום שיש חשש אמיתי שיחליף, אוסרים, שוב אין זה חומרא בעלמא ואין להקל בחר"ל.

**ספק חר"ל**

**ואם** **הוא ספק אם היא ראויה להתכבד או לא אזלינן לקולא אפילו היא אסורה מדאורייתא.** ובמנח"י (כלל מ סקי"ט הובא בפמ"ג מ"ז סק"ב) הקשה אמאי מקילים הא הוי ספק חסרון חכמה ול"ח ספק, ומחמת זה כתב המנח"י דהכא מיירי כשיודעים שנפל כאן איסור, ואין יודעים אם היה חתיכה גדולה או קטנה, אבל אם יש ספק אם להחשיבו כחר"ל אי"ז ספק. אבל הפר"ת (סק"ד) פליג דלא חשיב חסרון חכמה, וכ"כ היד יהודה (קצר סק"ז) וביאר דאי"ז חסרון חכמה, כיון שאין הדבר קבוע מהו חתיכה הראויה להתכבד אלא הכל תלוי לפי המקום והזמן, ועל כן אף אם הוא חכם ביותר אינו יכול לידע אם החתיכה ר"ל או לא ואין זה חסרון חכמה, כיון שזה תלוי בדעת בנ"א.

**והנה** לקמן מצינו נידון באחרונים בכמה דברים אם ראויים הם להתכבד, וכגון בקורקבן שכתב השו"ע (ס"ה) שאינו ר"ל, והמהרש"ל (יש"ש פ"ז סי' נ) פליג וכתב שהוא ר"ל, וצ"ב מחלוקתם הא הכל תלוי לפי המקום והזמן. ובלא"ה צ"ב למה כתב השו"ע דין זה שקורקבן אינו ר"ל, הא בכל מקום צריך לראות אם הוא ר"ל או לא. ובמנח"י (סי' מ סק"ח) עמד בזה, וכתב ליישב **א.** שאם מנהג המקום להיפך מהפוסקים בטלה דעתם, ומה שהולכים לפי הזמן זה רק לחומרא. **ב.** ועוד תירץ שכל שלא ידוע מנהג המקום אזלינן בתר דברי הפוסקים, אבל אם נתברר להיפך לא אזלינן בתר מש"כ הפוסקים. ובפמ"ג (מ"ז סק"ט) פסק כדרך השניה. ועי' בחכ"א (כלל נג דין יג) שנראה שלא החמיר גם כתירוץ השני אלא הכל לפי המקום והזמן, וכן נראה בש"ך (סקי"ג).

**חתיכה הראויה להתכבד שאיסורה משום שבלעה איסור**

**[ס"ב]** **אין לה דין חתיכה הר"ל אא"כ איסורה מחמת עצמה כגון נבילה ובשר בחלב אבל אם נאסרה מחמת שקיבלה טעם מאיסור ולא היה בה ס' לבטלו אפילו למי שסובר חתיכה עצמה נעשית נבילה אין לה דין חתיכה הר"ל.** וטעם הדבר שבב"ח הוי ר"ל, הוא משום שגם הבשר אסור וגם החלב אסור כ"א בפ"ע.

**ומה** שכתב השו"ע דאף למ"ד חנ"נ אין בזה משום ר"ל, צ"ב דאם יש חנ"נ הא ההיתר נהפך לאיסור ואמאי ל"א בזה חנ"נ. וביד יהודה (סי' צב סקי"ז ד"ה ומעתה) נראה שדבר זה תלוי במחלו' הראשונים אי הולכים אחר האוסר או אחר הנאסר, דדעת ר"ת (חולין קח:) שהולכים אחר הנאסר, ולכן מלח שנאסר מדם לא סגי שיהיה ששים כנגד המלח אלא צריך עד אלף כדין תבלין, ואף שהאוסר אין בכוחו לאסור יותר מששים. אמנם הרמ"א (סי' קה סי"ד וסי' קלד סי"ב) פסק דאין הנאסר אוסר יותר מהאיסור, וא"כ אף אי אמרי' חנ"נ כיון שהאוסר בטל בששים מחמת שאינו חר"ל, א"כ גם הנאסר אינו יכול לאסור יותר [אמנם צ"ב דהר"ן עצמו כתב סברא זו דכשנבלע איסור ל"א חנ"נ, והוא עצמו סובר כר"ת, וכתב היד יהודה שהר"ן כתב סברא זו קודם שנתחדש לו לפסוק כר"ת].

**חתיכת גבינה הראויה להתכבד שמעורב בה חלב טריפה וחלב כשירה**

**והנה** יש לדון אם נתערב חלב טריפה בחלב כשירה ולא היה ששים כנגד הטרפה, ואח"כ עשה מהחלב גבינה אם חשיב חתיכה הר"ל, וכתבו הפוסקים דחשיב ר"ל, ולכאו' צ"ב אמאי והא אף שהגבינה עתה ראויה להתכבד הא לא כל הגבינה נעשתה מחלב טריפה. והפמ"ג (מ"ז סק"ד ד"ה ולענין הלכה) כתב דמיירי שיש שיעור בחלב טריפה להתגבן כדי שיעור הראוי להתכבד. אמנם צ"ע שכיון שמצריך הפמ"ג שיהיה בחלב טריפה לבדו כדי שיעור חר"ל, א"כ אי"ז מספיק מה שיש שיעור בחלב הטריפה כדי להתגבן, כיון שהוא מעורב בחלב כשירה, ואין חלב הטריפה במקום אחד, והוי כמו חתיכות חתיכות ואי"ז חר"ל. והיד יהודה (סק"ה ד"ה עיין בט"ז) כתב שאי"צ שיהיה באיסור שיעור כדי להתכבד בלא הכשירה, דכל הדין שאין הנאסר אוסר היינו כשבא להוסיף עוד דינים, אבל להוסיף לשיעורו יכול הוא להוסיף שזה כל הדין שחתיכה נעשית נבילה, וא"כ כאן החלב כשירה יכול להוסיף בשיעור לחלב טריפה כדי שיהיה הרבה, וממילא הוי ראוי להתכבד, אבל אם אינו ראוי להתכבד מצד עצמו אז לא מהני מה שנבלע בחר"ל, כיון שיש כאן חסרון באיכות ולא בכמות, ולזה לא מהני דין חנ"נ.

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**