60 אישתני דינא ב - בדין אילו עביד השתא לאו בר קטלא הוא
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"ח סיון תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"א:, ברח עד שלא נגמר דינו ואח"כ הקיף זקן התחתון פטור, ואם משנגמר דינו ברח ואח"כ הקיף זקן התחתון חייב, ופירש"י, ז"ל, משעת גמ"ד הוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, עכ"ל.

ונראה בד' רש"י, דהא דכשהקיף זקן התחתון פטור, הוא מדינא דוהצילו העדה, וזהו שכתב דכיון דאחר שנגמ"ד הוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, ע"כ לא פטרינן לי', וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה שפירש כן בד' רש"י. [[1]](#footnote-2)

וקשיא לפ"ז מסוגיית הגמ' בכתובות דמ"ה. דמבו' דדינא דאישתני אמור גם לגבי קרבן, עיי"ש, ואם כל דינא דאישתני הוא משום והצילו, הרי ל"ש הך דינא לענין קרבן כלל, ועי' בשיעורי הגר"ש בסוגיין שעמד ע"ז.

ב] עוד צ"ע בזה, דלמש"כ רש"י דהא דאם משנגמר דינו ברח ואח"כ הקיף זקן, הוא משום דהוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, הרי הדין נותן דכ"ז הוא בנגמר דינו למיתה, אף בשאר חיובים נימא אישתני אף לאחר גמ"ד, וקשיא לפ"ז דא"כ לפי המבו' בסוגיית הגמ' בכתובות דגם בקרבן שייך הך דינא דאישתני, וזהו טעמא דר"ש דאם נודע להם משנתמנו פטורים, א"כ מ"ט מודה ר"ש דאם נודע להם עד שלא נתמנו חייבים, הרי מ"מ בדין דאח"כ כשנתמנו יפטרו.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה בסוגיין דחינן, דהא דבברח עד שלא נגמ"ד ואח"כ הקיף זקן התחתון פטור, הוא משום דאי עבד השתא לאו בר קטלא הוא, וכ"ה למסקנת הגמ' וכמש"נ להלן סק"?, ולפ"ז הרי הדין נותן, דה"נ לענין קרבן, אף לדעת רבנן דס"ל דחטאו ואח"כ נתמנו ה"ה כהדיוטות, כ"ז הוא היכא דגם אי עבד השתא הוי בר קרבן, אך בגונא דאי עבד השתא ל"ה בר קרבן כלל, ה"ה פטור.

אמנם הנה בקר"א הוריות די"א. הוכיח דלא כן, דהא סתמא קתני דחטאו עד שלא נתמנו ה"ה כהדיוטות וחייבים, ומשמע אפילו חטא משיח בשגגת מעשה דהשתא שעת פטור הוא אי עביד בשגגת מעשה ואפ"ה אזלינן בתר מעיקרא וחייב, והוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ם בפט"ו משגגות ה"י דאם אכל ספק חלב כשהוא הדיוט ונודע לו על ספקו אחר שהתמנה להיות כה"ג ה"ז מביא אשם תלוי, והרי דאף דאילו עביד השתא לאו בר אשם תלוי הוא כלל, דאין כה"ג מביא אשם תלוי על ספיקו, מ"מ אזלינן בתר מעיקרא וחייב.

ועיי"ש שעמד בזה, דמ"ש מהא דהקיף זקן התחתון קודם שנגמר דינו דפטור הואיל ואי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, ועיי"ש מש"כ בזה, ונת' בסימן א' סק"ג, - ועמש"נ בסימן א' בישוב כל קו' אלו.

**ב**

ד] ונראה לדון עוד בזה, דהנה בהא דברח על שלא נגמר דינו ואח"כ הקיף זקן התחתון פטור, פירש"י, ז"ל, פטור דתו לא דיינינן לי' כיון דאילו עבד השתא לאו בר קטלא הוא, עכ"ל, ובד' הרמ"ה מבו' דמכוון רש"י הוא להא דדחי הגמ' דליכא סייעתא ממתניתין לר' חנינא, דשאני הכא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא.

ונ' דהוצרך רש"י לזה, אף דקי"ל כר' חנינא, משום דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דסרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, הרי בע"כ דלא אמרינן דהיכא דאישתני פטור, רק היכא דנשתנה דינו ונשתנה מיתתו, וכ"ה בד' הרמ"ה בשלהי סוגיין, ובע"כ דהא דבן סורר ומורה שהקיף זקן קודם שנגמר דינו פטור, הוא משום דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין לפ"מ שפירש המהרש"א.

ה] והנה הרמ"ה כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ורהיט למרן מאי דשנינן בגמרא לקמן, ולאו הכין היא פירושא כדבעינן למימר קמן, עכ"ל.

וביאור ד' הרמ"ה, הוא למש"כ בהמש"ד, ז"ל, ברח עד שלא נגמ"ד וכו' פטור אי למ"ד הואיל ואישתני דבעינא מעשה וגמ"ד בחד חיובא וליכא, דכל כמה דלא נגמר דינו לא גמר חיובי' והו"ל כמאן דעבד מקצת קודם הקפת זקן ומקצת לאחר הקפת זקן, ולמאן דלי"ל הואיל ואישתני אישתני, טעמא נמי משום דבעינן מעשה וגמ"ד בשעת חיוב, דס"ל נמי דכל כמה דלא גמר דינא לא גמר חיובא, הילכך בעינן מעשה וגמ"ד בשעת חיוב, והכא כיון דגמ"ד בשעת פיטורא הוא דהא אי עביד השתא לאו בר קטלא הוא פטור, דהיכא דאישתני מחיוב לפטור ממש ודאי אמרינן הואיל ואישתני אישתני היכא דאישתני מקמי גמ"ד דאכתי לא גמר חיובי', עכ"ל, והיינו דלכו"ע טעם פטורו הוא משום משום דכל כמה דלא נגמר דינו לא גמר חיובי', וע"כ כל שהקיף זקן קודם שנגמ"ד, ל"מ חייל עלי' חיובא בשעת פטור.

וזהו שהשיג הרמ"ה ע"ד רש"י, דמלישנא דרש"י תו לא דיינינן לי', ולא הזכיר להא דאישתני, מבו' דהא דמיפטר אי"ז מדינא דאישתני ומשום דליכא לעיקר חיובו, אלא הוא משום דא"א לדון ולחייבו כיון דאילו עביד השתא הי' פטור, וע"ז הוא שנחלק הרמ"ה דהא דמיפטר אי"ז משום דאין בידינו לדונו ולחייבו, אלא הוא משום דל"מ חייל עלי' חיובא בשעת הגמ"ד.

ו] וביאור ד' רש"י דטעם פטורו הוא דא"א לדונו ולחייבו, נ' לפמש"כ רש"י בהא דאם משנגמ"ד ברח וכו' חייב, הוא משום דהוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, ונת' לעיל סק"א ללמוד מזה, דהא דפטרינן משום הא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, הוא משום דינא דוהצילו העדה, וע"כ אחר גמ"ד וכבר אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, אינו נפטר, והיינו דלעולם דמעיקר הדין אזלינן בתר שעת העבירה, ומדינא דוהצילו העדה אמרינן דכל שבאה אח"כ שעת פטור, יפטר מחיובו, דכיון דמי שהקיף זקן לא חייבתו תורה מיתה על עבירה דבסו"מ, ע"כ גם אם עבר את העבירה קודם לכן וכבר נתחייב ע"ז מיתה, מ"מ כשהקיף אח"כ זקן יפטר, ועי' כעי"ז בגל' חזו"א לחי' הגר"ח פ"ז מממרים, וזהו מש"כ רש"י דדינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, הוא דתו לא דיינינן לי'.

ונראה דע"כ נמי ס"ל לרש"י דמן הדי הי' לנו לפטרו אף אחר שנגמר דינו, ואך דכיון דאחר שנגמ"ד הוי גברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, ע"כ כבר ל"ב שיהא בשעת חיוב.

ז] והנה לפמש"נ בביאור ד' הרמ"ה שלמד מד' רש"י דהא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, אי"ז מדינא דאישתני, הרי יש ללמוד, דכל מש"כ רש"י דטעם פטורו הוא משום דא"א לנו לדונו ולחייבו מדינא דוהצילו העדה, הוא רק בדינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, אך עיקר דינא דאישתני דינא אי"ז משום זה, אלא הוא מעיקר הדין, דכל דאישתני דינא ה"ה פטור.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז הרי מתישב היטב המבו' בסוגיא דכתובות דגם לגבי קרבן שייך דינא דאישתני, דהגם דדינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, אינו אלא מכח דינא דוהצילו העדה ול"ש לגבי קרבן, אך עיקר דינא דאישתני שייך גם לגבי קרבן.

וניחא נמי הא דאם נודע להם ואח"כ נתמנו חייבים, דכל מש"כ רש"י דכל הא דאחר שנגמר דינו אינו נפטר, הוא משום דגברא קטילא הוא ואין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, הוא רק כלפי דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, אך הא דליכא לדינא דאישתני אחר גמ"ד, אי"ז מטעם זה, אלא הוא משום דכל שכבר נתחייב תו ל"מ דינא דאישתני להפקיע החיוב, וע"כ אף לענין קרבן לא אמרינן אישתני לאחר גמ"ד.

ובזה ניחא הא דפריך הגמ' לר' חנינא מסיפא, וצ"ע דבלא"ה תיקשי דמ"ש סיפא מרישא, ולהנ"ל י"ל דלענין הך דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, ידעינן דכל שנגמ"ד והוי גברא קטילא שוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, אך לענין דינא דאישתני דהוא חלות פטור מכח שנשתנה דינו, וכמש"כ הגר"ח בפ"ז מממרים, ס"ד דהוא אף לאחר שנגמ"ד, וע"ז הוא דמשני דאחר שכבר נתחייב, תו ל"מ הא דאישתני לפטרו.

ט] ולפ"ז מתישב היטב קו' הקר"א דמ"ט מחייבי רבנן בקרבן אף היכא דאי עביד השתא לאו בר קרבן הוא, שהרי הך דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, הוא דין מסוים האמור במיתה, ומשום והצילו העדה, ולא שייך הך דינא כלל בקרבן, והגמ' לא מדמי קרבן למיתה אלא לענין דינא דאישתני, וכמש"נ.

**ג**

י] ועד"ז י"ל בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם פ"י ממלכים ה"ד, ז"ל, בן נח שבירך את השם או שעבד ע"ז או שבא על אשת חבירו או שהרג חבירו ונתגייר פטור, עכ"ל, וכבר עמדו האחרונים במה שלא חילק הרמב"ם, דכ"ז הוא אם נתגייר קודם שנגמר דינו, אך אם נגמר דינו קודם שנתגייר, אינו נפטר, ודומיא דבן סורר ומורה דנגמר דינו ואח"כ הקיף זקן דחייב, וכמש"כ כן הרמ"ה והמאירי בסוגיין דה"נ הוא בדינא דבן נח שבירך את השם.[[3]](#footnote-4)

ולמש"נ נראה די"ל בזה, דהנה כבר נת' לעיל סק"ד דלפ"מ דקי"ל דסרחה ולבסוף בגרה תידון בסקילה, הרי דכל הא דבן סורר ומורה שהקיף זקן פטור אי"ז מדינא דאישתני, שהרי לא נשתנה דינו, אלא הוא רק משום דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא.

ולפ"ז הרי נמצא, דמהא דתנן דנגמר דינו ואח"כ הקיף זקן חייב, אין ללמוד דדינא דאישתני הוא רק היכא דאישתני קודם גמ"ד, שהרי עד כאן לא מצינו דאחר גמ"ד אינו נפטר, רק בדינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, אך בדינא דאישתני לא מצינו לזה, ובזה שפיר י"ל דגם אם אישתני אחר גמ"ד ה"ה פטור, וזהו שפסק הרמב"ם בב"נ שבירך את השם ונתגייר, דפטורו הוא מדינא אישתני, דה"ה פטור אף אם נגמר דינו בגיותו.

יא] ויש להוסיף, דמקור ד' הרמב"ם לזה הוא מסוגיית הגמ', דמעיקרא ס"ל מסברא דל"מ הא דנגמר דינו רק לענין דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא ולא לענין דינא דאישתני, וכמש"נ הטעם בזה לעיל סק"ח, וכל הא דמשני דגם לענין דינא דאישתני מהני הא דנגמר דינו, לא הוצרכנו לזה אלא לפ"מ דס"ד דאף אם אישתני קטלא לחוד איכא לדינא דאישתני, אך לפ"מ דקי"ל דהיכא דלא נשתנה דינו ליכא לדינא דאישתני, ואין מקור דכל דאישתני אחר שנגמר דינו ליכא לדינא דאישתני, שוב יש לנו לומר דדינא דאישתני הוא אף אחר שנגמר דינו.

יב] אמנם בעיקר דרך זו בד' רש"י ובד' הרמב"ם צ"ע, שהרי בפשוטו מש"כ רש"י דטעם הא דנגמר דינו פטור הוא משום דהו"ל גברא קטילא וכו', וכן מש"כ הרמב"ם דהוא משום דכל שנגמר דינו אין לו דם, לא חידשו טעם זה מדעתם, אלא למדו לזה משנויא דגמ' דנגמר דינו גברא קטילא הוא, ולפמש"נ הרי אי"ז כן, דהגמ' לא משני הכי אלא לפרש טעם הא דלא פטרינן מכח דינא דאישתני, אך הא דלא מיפטר משום דינא דאי עביד השתא וכו', הוה פשיטא לן מעיקרא, וא"כ מנא להו לרש"י והרמב"ם דהוא משום דגברא קטילא הוא, וצ"ע בזה.

1. ועיי"ש שהק' ע"ז, ז"ל, לאו מילתא היא, דא"כ כל מאן דגמיר דיני' נמי לא נהדר בתר הצלה דילי', ואלמה תנן והכרוז יוצא לפניו ואומר איש פלוני יוצא ליסקל כו' כל מי שהוא יודע לו זכות יבא וילמד, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' דוקא הכא דכבר חל עליו חיוב מיתה, ובאנו לדון דכשהקיף זקן יפטר מחיובו, הוא דאמרינן דכיון דכבר הוי גברא קטילא אין לנו להפך בזכותו, אך התם הרי הנידון הוא שמא שלא כדין חייבוהו ול"ה גברא קטילא כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושו"ר בערול"נ שכתב לפ"ד רש"י, דטעם החילוק בין סרחה ולבסוף בגרה דתידון בסקילה, לבין בן סורר ומורה שהקיף זקן דפטור, הוא משום דבסרחה ולבסוף בגרה ל"ש לפטור משום והצילו העדה, כיון דבלא"ה היא חייבת מיתה, עכ"ד, ומבו' לפי דבריו דדינא דר' חנינא דאישתני, אי"ז משום והצילו העדה, וע"כ ה"ז מועיל גם להורידו ממיתה חמורה לקלה, ודינא דמתניתין דפטור אף דלא נשתנה דינו, אלא אישתני קטלא לחוד, הוא רק משום והצילו העדה, ול"ש אלא כשבאנו לפטרו לגמרי, - ולפמש"נ י"ל ג"כ עד"ז, דעיקר דינא דאישתני אי"ז משום והצילו, וע"כ ה"ז מועיל אף להורידו ממיתה חמורה לקלה, ורק הא דאי עביד השתא וכו' הוי מדין והצילו.

   אך בעיקר ד' הערול"נ דהיכא דבלא"ה הוא חייב מיתה ל"ש דינא דוהצילו, הנה בד' התוס' לקמן דפ"א. שכתבו בנסקלין שנתערבו בנשרפין דספק נפשות להקל, נראה לא כן, ועי' או"ש פ"ג ממלכים ה"ח שעמד בד' התוס', וכתב דלפ"ז ודאי דמי שנתחייב מיתה קלה ואח"כ דנו אותו בחמורה, בעי הלנת דין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש שפירשו דהוא משום דבב"נ ל"ה גברא קטילא, וזה לפ"ד הגר"ח דבעינן להא דהוי גברא קטילא, ולא סגי במה שנתחייב מיתה, ועי' גליונות חזו"א ואבי עזרי הל' מלכים שנחלקו ע"ז, - ובאמת נ' דלהרמ"ה לטעמי' ודאי ל"ב להא דהוי גברא קטילא, שהרי לדעתו שורש הדין הוא משום דהגמ"ד הוי מכלל המחייב, ולפ"ז לדעתו פשיטא דמהני גמ"ד אף בב"נ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)