996 אכילת קק_ל בזמן היתר במות
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק נח ה' מרחשון תשס"ג

**בדין מקום אכילת קדשים קלים הקריבין בבמה גדולה בזמן היתר הבמות
(ובסק"ז נת' אלו קרבנות הוו בכלל חובות ציבור ליקרב בבמה)**

א] זבחים דקי"ב:, באו לנוב וגבעון הותרו הבמות, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, קדשים קלים [ומעשר שני] בכל ערי ישראל, ופירש"י דהא בכל מקום שהוא שם עושה במה ומקריבו.

והנה לקמן דקי"ז. מבו' דפסח אינו קרב אלא בבמה גדולה, וכן מעשר בהמה ושלמי נזיר (ושלמי חגיגה דלכאו' אין קריבין בבמה קטנה, וכן נקט הקר"א לקמן דקי"ט., ועמש"נ בזה להלן סק"ז), דאין קריבין לדעת ר' יהודה אלא בבמה גדולה, ויש להסתפק אם אף קרבן פסח הוי בכלל קדשים קלים דתנן שהן נאכלין בכל ערי ישראל, או דרק בקדשים קלים הבאין בנדר ונדבה שהן קריבין בבמת יחיד, אמרינן שהן נאכלין בכל ערי ישראל, וכמו שפירש"י הטעם שבכל מקום שהוא עושה במה ומקריבו, אך משא"כ פסח שאינו קרב אלא בבמה גדולה אינו נאכל רק בנוב וגבעון, וצ"ע מהו שיעור המקום שה"ה נאכל בנו"ג, ולקמן דקי"ט. אמרי דלר"י מע"ש אינו נאכל אלא בנו"ג, וע' קר"א שם שכתב דהיינו בכל הרואה, ולפי דבריו הרי דה"נ אי נימא דפסח אינו נאכל אלא בנו"ג, היינו בכל הרואה דנו"ג.

ויש מקום לדון עוד, דאף קדשים הקריבין אף בבמת יחיד, מ"מ אם הקריבן בבמת ציבור י"ל דאין נאכלין אלא בנו"ג, וכמו דמצינו דחלוקין הן להרבה דינים, למ"ד בדקי"ט: דקדשי במה קטנה שהקריבן בבמה גדולה יש חיצוי, ולמ"ד דעכ"פ היכא שהקדישן מעיקרא ליקרב בבמה גדולה יש חיצוי, עיי"ש בסוגיא לגי' רש"י ולגי' התוס' ואכ"מ.

והנה בד' המהרש"א בפסחים דל"ח: מפורש דאף פסח נאכל בכל ערי ישראל, אך בס' או"ש פ"ו מהל' ביהב"ח ה"ז פשיטא לי' שאין פסח נאכל אלא בנו"ג.

וע' עוד באבנ"ז יו"ד סי' תל"ד שנקט דכל קדשי במה קטנה שהקריבן בבמה גדולה אין נאכלין אלא בנו"ג, עפ"ד רש"י הנז' דמה שקדשים קלים נאכלין בכל ערי ישראל הוי משום שבכל מקום שהוא עושה במה ומקריבו, וה"ט ל"ש אם הקריבן בבמה גדולה, ובי' בזה ד' תוס' שבועות דט"ו: ד"ה דקדשה, שכתבו דבשילה ונו"ג נאכלין קדשים בכל הרואה, ותמוה שהרי בנו"ג תנן דקדשים קלים נאכלין בכל ערי ישראל, ובתוס' הרא"ש שם ליתא לתיבות נוב וגבעון, וכ' האבנ"ז דכוונת התוס' לקדשים שהקריבן בבמה גדולה, שאף בזמן נו"ג אינן נאכלין אלא בכל הרואה.

ובתוספתא זבחים רפי"ג תניא דלר"י ור"ש קדשים קלים נאכלין בגלגל ובנו"ג בכל הרואה, ופי' האו"ש בריש הל' ביהב"ח, והרד"ל לקמן דקי"ז. אך בסוף דבריו פי' דקאי על מע"ש, והחזו"י שם, דהיינו בקדשים שהוקרבו בבמה גדולה, והאו"ש כ' דט"ס הוא וצ"ל דלר"י נאכלין בכל מקום ולר"ש אין נאכלין אלא בכל הרואה, ואזיל ר"ש לטעמי' דס"ל לקמן דקי"ט. דאף בזמן שילה הותרו הבמות, ואפ"ה אית בהו לדינא דכל הרואה, וה"נ בגלגל ובנו"ג אי"ב לדינא דכל הרואה, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ עוד בפרט זה בדעת ר"ש, בדברינו בדין שילה לדעת ר"ש, וכן נקט החזו"א בקמא סי' מ"א דכל קדשים שהוקרבו בנו"ג אין נאכלין אלא בנו"ג, וע' מקו"ב ח"ב סי' י"ח, שהוכיח כן מד' הרמב"ן בפי' התורה שמות כ"ד י"א, דקדשי במה גדולה אין נאכלין רק בכל הרואה, עיי"ש.

אך בליקוטים סי' ו' חזר בו החזו"א וכתב דסתימת מתני' מורה דכל קדשים קלים, ואף אלו שאין קריבין אלא בבמה גדולה נאכלין בכל ערי ישראל, וכן נקט בפשיטות הג' ראמ"ה בפסחים דל"ח: ולקמן דקי"ט., וע' קר"א לקמן דקי"ט, שנ' דלא פסיקא לי' הך מילתא, עיי"ש בד"ה אמר, ובד"ה אך נקט בפשיטות שקדשים שאין קריבין אלא בבמה גדולה אין נאכלין אלא בנו"ג.

ב] והנה לכאו' נ' שנחלקו בזה תוס' לקמן דקי"ט. עם התוס' בפסחים דל"ח:, דהנה בתוס' לקמן דקי"ט. ד"ה באו, כתבו דביכורים אין להם היתר בכל מושבות, כיון דבעו הנחה אצל המזבח ולנו"ג ממטו להו התם, או משום דבעו תנופה וע"כ אינן נוהגין אלא בבמה גדולה, עיי"ש בדבריהם.

וצ"ב דהגם דמה"ט ע"כ צריך להביאן לנו"ג להניחן ולהניפם, מ"מ מ"ט אין נאכלין בכל ערי ישראל, ובע"כ שדעת התוס', דקדשים שדינן שאינן קריבין אלא בנו"ג, אין נאכלין אלא בנו"ג, וע"כ ה"נ ביכורים שדינן להביאן לנו"ג משום ההנחה או התנופה, אינן נאכלין אלא בנו"ג.

אך בתוס' פסחים דל"ח ד"ה נאכלים, ז"ל, הק' רבינו נסים, ט"ס הוא וצ"ל ר"ת וכ"ה בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש, והוא בספה"י לר"ת סי' שמ"ה, א"כ היכי ממעט ביכורים מבכל מושבות, והא ביכורים הוי חובה הקבוע להן זמן וכו', א"כ קריבין בנו"ג, כמו פסחים שהיו קריבין לכו"ע, והקר"א הק' דהוי קרבן יחיד, ועמש"נ בזה להלן סק"ז, ויעו"ש שתי' דביכורים ל"ח כחובות שקבוע להן זמן, והיינו די"ל דר"ע ס"ל כר"ש דחובות שאין קבוע להן זמן אין קריבין אף בבמה גדולה, כן מבו' בד' תוס' הרשב"א, עיי"ש.

וע' קר"א לקמן דקי"ט. שהק' הרבה על ד' התוס', ולכאו' נ' שד' התוס' פשוטים, דאזלי כמש"כ התוס' לקמן דקי"ט. דבביכורים בעי' הנחה ותנופה, וע"כ צריך להביאן לנו"ג, אך פליגי על דעת התוס' לקמן, וס"ל דאם מהני להביא הביכורים לנו"ג, תו ממילא ה"ה נאכלין בכל ערי ישראל, דאף קדשים שדינן שאין קריבין אלא בבמה גדולה, מ"מ ה"ה נאכלין בכל ערי ישראל, וה"נ הוא דין ביכורים, אך כ"ז אם חשיבי ביכורים חובות שקבוע להן זמן, אך לתי' התוס' דחשיבי שאי קבוע להן זמן הרי שא"א להביאן בנו"ג להניחן אצל המזבח, כיון דלגבי חובות שאין קבוע להן זמן לא ניתן במה גדולה לדעת ר"ש, וממילא דאין נוהג כלל הבאת ביכורים בזמן נו"ג, ולא משכח"ל שה"ה נאכלין בכל מושבות, וז"פ בבי' ד' תוס', ועכ"פ למדנו מזה שדעת התוס' בפסחים דאף קרבנות שאין קריבין אלא בבמה גדולה נאכלין בכל ערי ישראל.

ג] והנה בפסחים דל"ח: ממעטי' שאין יוצאין יד"ח מצה בחלות תודה ורקיקי נזיר, ופרכי' ותיפו"ל שאין נאכלין בכל מושבות, ומשני אמר ר"ל זאת אומרת חלות תודה ורקיקי נזיר נאכלין בנוב וגבעון,[[1]](#footnote-2) ועייש"ה בפירש"י שנ' דיל"פ ד' ר"ל, דהיינו או משום דקרבנות נזירות חשיבי נידר ונידב וקריבין אף בבמה קטנה, או משום דאף דלא חשיבי כנידר ונידב מ"מ בבמה גדולה קריבין כל הקרבנות, וכדעת ר"י לקמן דקי"ז., עיי"ש, ולפ"ז הרי מבו' דאף אם אין קרבנות נזירות קריבין אלא בבמה גדולה, מ"מ ה"ה נאכלין בכל ערי ישראל, וזהו כדעת תוס' בפסחים הנז',

[ובחי' הר"ן פסחים שם ז"ל, נאכלין בנו"ג, לאו דוקא נאכלין אלא לומר שהן קריבין בנו"ג, ומשו"ה נאכלין בכל מושבות, עכ"ל, ולכאו' כונתו שהקרבתן אינן אלא בנו"ג, והיינו משום דבבמה גדולה קריבין כל הקרבנות וכדעת ר' יהודה, ומ"מ ה"ה נאכלין בכל מושבות, וזה כמש"נ בדעת רש"י ותוס' שם].

ולכאו' כדעת רש"י ודעימי', מפורש להדיא בירושלמי פסחים שם, ומגילה פ"א הי"א, דז"ל הירושלמי שם, ר"י בשם רשב"ל ז"א שנאכלו חלות תודה ורקיקי נזיר בכל ערי ישראל לפיכך לא צריך השונה להוציאן ממושב, תינח חלות תודה ורקיקי נזיר אינו כן וכו', אלא כר"י דר"י אמר חטאת ופסח ליחיד בבמה גדולה ואין חטאת ופסח ליחיד בבמה קטנה וכו', ועיי"ש בפנ"מ וקה"ע מה שפירשו בזה, ופירושם תמוה שהוא נגד המבו' לקמן דקי"ז. דעת ר' יהודה.

ומצינו בחי' רבינו דוד פסחים שם שפי' היטב ד' הירושלמי, ז"ל, וחזרו להעמידה כר"י שמתיר אף חטאת שהוא דבר שבחובה גמור להקריב בבמה גדולה שהוא נוב וגבעון וכו', עכ"ל, ולפ"ז הרי מפורש בד' הירושלמי דלדעת ר"י דקרבנות נזירות קריבין בבמה גדולה, ה"ה נאכלין בכל ערי ישראל, וזה להדיא כדעת רש"י ודעימי', וצ"ע ד' התוס' לקמן הנז', דלכאו' דבריהם נסתרים מד' הירושלמי, וית' בעז"ה להלן סק"ו שאפשר שהי' להם מקור מן הבבלי דפליג בזה על הירושלמי.

ד] והנה בבי' טעם הפלוגתא בזה, נ' בפשוטו, שדעת התוס' לקמן דקי"ט. דכיון דמה דנאכלין קק"ל בכל ערי ישראל, הוא כפירש"י דבכל מקום שהוא עושה במה ומקריבו, הרי ל"ש ה"ט בקדשים שדינם שאין קריבין אלא בבמה גדולה, אך דעת רש"י ודעימי', דכיון דקק"ל הקריבין בבמה קטנה נאכלין בכל ערי ישראל, הרי דלא ניתנה מחיצה לאכילת קק"ל, וממילא דאף קדשים שאין קריבין אלא בבמה גדולה נאכלין בכל ערי ישראל, דהגם שבדין הקרבתן חלוקין הן, אך בדין אכילתן אין לחלק, כיון שקדושת כולן הויא קדושת קדשים קלים.

ואולי יש להוסיף טעם בזה, דהנה בהא דקק"ל נאכלין בכל ערי ישראל, יש להסתפק אם היינו דבכלל היתר הבמות נכלל שא"צ שתהא אכילתן לפני ד', כיון דאף הקרבתן ל"ה לפני ד', וודאי דבכל מקום שמקריב יכול לאכול, או היינו דכיון דנאמר בהיתר הבמות דכל מקום הוי מקום הראוי לבמה, ע"כ חשיב כל מקום ומקום כלפני ד', כיון דהוי מקום הראוי להקרבה, ואמנם ודאי שאכתי אין מתקיים בזה דין לפני ד', דהרי לקמן דקי"ט. אמרי' דבעינן בירה, אך מ"מ בכלל הדין דלפני ד' נכלל דאין האכילה אלא לפני מקום הקרבה, וע"כ חשיבי כל ערי ישראל כמקום הקרבה.[[2]](#footnote-3)

והנה ע' בספה"י לר"ת סי' שמ"ה ובתוס' הרשב"א פסחים דל"ח: שכתבו דדינא דלפני ד' לא נאמר בזמן היתר במות, אך אין מזה ראי' לנידו"ד, שהרי נת' דודאי אין מתקיים בזה לפני ד' כיון דליכא בירה, ומצאתי בתור"פ פסחים דל"ח: שמבו' בדבריו דהא דנאכלין בכל ערי ישראל הוא משום דהוי מקום לבמת יחיד, דיעו"ש שכתב במש"א לקמן דקי"ט. דלא מייתי' מע"ש לנו"ג משום דילפי' שם שם מארון ובנו"ג לא הי' ארון וע"כ לא היו אוכלין אותו שם, וכתב ר"פ, ז"ל, וכיון שלא הי' הארון לשם הי' הארון מעכבו שלא היו אוכלין מע"ש וכו', אבל שאר במות דלא היו ראויות לארון אין הארון מעכב אותם מלאכול מע"ש, עכ"ל, והיינו דקשיא לי' דכ"ה דאין נאכלין בנו"ג משום דליכא ארון, ה"נ לא יאכלו בכל ערי ישראל דבכל במות ליכא ארון, וע"ז הוא שכתב דשאר במות אינן ראויות לארון ואין ארון מעכב בהן, ונ' מבו' להדיא מדבריו, דהא דאוכלין בכל ערי ישראל הוא משום דהוי זה מקום במת יחיד, ואשר זהו שהק' שהרי ליכא בבמת יחיד ארון, אך א"נ דהא דנאכלין בכל ערי ישראל, הוא משום דליכא כלל דין אכילה במקום מזבח, הרי ל"ק כלל דליכא ארון, וז"פ.

וי"ל לפ"ז, דאי נימא דהא דקק"ל נאכלין בכל ערי ישראל הוא משום דליכא כלל דין באכילת קק"ל שתהא אכילתן לפני ד', הרי דע"כ אף קק"ל שאין קריבין רק בבמה גדולה, מ"מ ה"ה נאכלין בכל ערי ישראל, שהרי ליכא חילוק בקדושתן, ואי בקק"ל הקריבין בבמה לא נאמר דין אכילה לפני ד', ה"נ בקדשים שאין קריבין אלא בבמה גדולה ליכא דין אכילה לפני ד', אך אי נימא דהא דקק"ל נאכלין בכל ערי ישראל הוא משום דכל ערי ישראל הוו מקום במת יחיד, הרי דל"מ כ"ז רק לקק"ל הקריבין בבמת יחיד, דלגבייהו הוי במת יחיד מקום הקרבה, וניתן להם במת יחיד להקרבתן, וע"כ כל מקום הראוי לבמת יחיד חשיב בהו לפני מקום הקרבה, אך משא"כ קדשים שאין קריבין אלא בבמה גדולה דלגבייהו ל"ה במת יחיד מקום הקרבה, ואין ע"ז תורת מזבח לגבייהו, הרי ממילא דודאי אין נאכלין בכל ערי ישראל, אלא בנו"ג דהוי מקום דבמה גדולה, ודו"ק.

ה] אמנם צ"ע בזה, דלכאו' אין לומר כלל דכיון דמצי' דקק"ל הקריבין בבמה נאכלין בכל ערי ישראל אין לחלק בין הקדשים, דהרי מצי' דכוותה בקדשי קדשים, דהרי עולת יחיד קריבה בבמה ואין לה מחיצה כלל, ולמ"ד דמנחה קריבה בבמה נאכלין שיירי' בכל ערי ישראל, כ"ה פשוט, ערש"י במתני' ד"ה קדשי קדשים, וכ"ה בצל"ח ברכות דל"ז, ומ"מ שאר קד"ק שאין קריבין בבמת יחיד אין נאכלין אלא לפנים מן הקלעים כדתנן במתני', ואם יצאו חוץ לקלעים ה"ה נפסלין ביוצא,[[3]](#footnote-4) וחזי' להדיא דהדין מתחלק דהגם דלגבי עולת יחיד ומנחה הוי מקומן בכל ערי ישראל, מ"מ שאר קדשי קדשים הקריבין בבמה גדולה אין מקומן אלא לפנים מן הקלעים, וא"כ ה"נ בדין דקק"ל הגם שהקריבין בבמת יחיד נאכלין בכל ערי ישראל, מ"מ הקריבין בבמה גדולה לא יאכלו אלא בנו"ג, דהרי חזי' דיש לחלק בין הקדשים לענין מקום אכילתן.

ושמעתי לישב בזה, לפ"ד מרן הגרי"ז בספרו עה"ת פ' ראה, דדינא דכל הרואה ל"ה רק דין במעשה האכילה, אך אי"ז כלל מחיצה דהקרבן, וי"ל שאינו נפסל ביוצא בשיצא חוץ לכל הרואה, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי י"ל דבזה הוא שחלוקין קק"ל מקד"ק, דבקד"ק הקריבין בבמה גדולה, דהוי בהו ההלכה דהויא מחיצתן לפנים מן הקלעים, הרי שאם יצאו חוץ מן הקלעים נפסלו, כיון שיצאו חוץ למחיצתן, והגם דקד"ק הקריבין בבמת יחיד לית להו מחיצה זו, אך קד"ק הקריבין בבמה גדולה אית להו הך מחיצה, וה"ה נפסלין כשיצאו, אך בקק"ל הקריבין בבמה גדולה, דכלל לא דייני' שיהא להן מחיצה, דהרי אף בבמה גדולה ליכא כלל מחיצה לקק"ל, אלא דייני' אדינא דכל הרואה, שיהא דין באכילתן שאין נאכלין אלא בכל הרואה, הרי דע"ז שפיר י"ל, דכיון דקק"ל הקריבין בבמה נאכלין בכל מקום וליכא דינים באכילתן, ה"נ קק"ל הקריבין בבמה גדולה אין חלוקין בדין אכילתם ונאכלין בכל מקום, ומשא"כ בקד"ק, הרי שהגם דאין לנו לחלק בדין אכילת, אך מ"מ כל קד"ק הקריבין בבמה גדולה הוו הקלעים מחיצתן, וממילא דנפסלין ביוצא אם יצאו חוץ לקלעים, ול"ש לדמויי לקד"ק הקריבין בבמת יחיד, דאינהו הרי לי"ל מחיצה כלל, ודו"ק.

ו] והנה לקמן דקי"ט., א"ל ר"ל לר"י מע"ש נמי ליתני, ופירש"י דניתי מע"ש לנו"ג, והכי הוא מסק' הגמ', דלר"י אין מע"ש נאכל אלא בנו"ג, ופשוט דאף לשי' רש"י ודעימי' דאף הקרבנות הקריבין בבמה גדולה נאכלין בכל ערי ישראל, מ"מ מע"ש שאני, דדין הבאה דילי' הויא לאכלו לפני ד', וע"כ אין נאכל אלא בנו"ג, ול"ד מע"ש לקק"ל, ושפיר יש לחלק בדינו, ומשא"כ קק"ל מה דבעי' בהו במה גדולה הוי להקרבתן, אך לאכילתן אין לחלק בין הקדשים ונאכלין בכל ערי ישראל, ועחזו"א ליקוטים סי' ו' שפי' כן, ואף מש"א שם מע"ש ומעש"ב נאכלין בנו"ג, לדברי ר' יהודה, היינו דמע"ש נאכל שם ומעש"ב קרב שם ונאכל בכל ערי ישראל, ע' הגה' הגראמ"ה וחזו"א שכתבו כן, ומצי' ל' נאכלין שהמכוון הוא על ההקרבה בפסחים דל"ח: וכמש"כ הר"ן שם.

אמנם צ"ע בזה במה דפריך שם א"ה פסח וקדשים נמי, ופירש"י דהא ואכלתם שם בהו נמי כתיב, וצ"ע בזה לדעת רש"י ודעימי', דהרי אה"נ פסח וקדשים נאכלין בכל ערי ישראל, ולי"ב דינא ליאכל לפני ד' בזמן היתר הבמות, והוו דומיא דמע"ש דמכח הילפותא דשם שם מארון ה"ה נאכל בכל ערי ישראל, וה"נ פסח וקדשים נאכלין בכל ערי ישראל, ולד' תור"פ שהבאנו לעיל, הרי באכילה בכל ערי ישראל ליכא כלל למילף שם שם מארון, כיון דל"ב בי' ארון, וממילא דשפיר ניחא דפסח וקדשים נאכלין בכל ערי ישראל, ול"ש למעוטי מכח הילפותא דשם שם מארון, ועחזו"א שם מש"כ בזה, וצ"ע.

אך לדעת התוס' שם דקדשים שאין קריבין רק בבמה גדולה אי"ב לדינא דלפני ד' תאכלנו, ואין נאכלין אלא בנו"ג, ניחא דשפיר פריך דנילף שם שם מארון ולא יאכלו שם כיון דליכא ארון, ואולי זה הי' מקור התוס' שם, אשר צ"ע דהרי בירושלמי מבו' להדיא כדעת רש"י ודעימי', וכמו שהבאנו לעיל סוסק"ג, אך י"ל דהתוס' הוכיחו כן מסוג' הבבלי, וכנ"ל.

ולהלן בסוג' שם האמר ראב"מ מע"ש ומעש"ב נאכלין בנו"ג לדברי ר"י, והא בעי בירה, ולא תני רב יוסף ג' בירות הן שילה ונו"ג ובית עולמים, הוא תני לה והא אמר לה לאכילת מע"ש ואליבא דר"י, וצ"ע לדעת התוס' שם דכל הקריבין בבמה גדולה אין נאכלין אלא בנו"ג, א"כ מ"ט לא פריך והא בעי בירה אלא על הא דמע"ש נאכל בנו"ג, ועד"ז ק' במש"א הוא תני וכו' לאכילת מע"ש ואליבא דר"י, ומ"ט לא אמר לאכילת פסח ואליבא דכו"ע, ואולי י"ל בזה, דאי קאי לאכילת פסח, הו"ל למימר דאף היתה בירה בגלגל, וע"כ בע"כ דקאי לענין מע"ש דל"ה נוהג בגלגל, וצ"ע, וה"נ העירוני דילה"ק לדעת התוס' דביכורים אין נאכלין אלא בנו"ג הול"ל לאכילת ביכורים ואליבא דכו"ע, וי"ל דדעת התוס' דביכורים הוו כקרבן יחיד, ודלא כדעת תוס' פסחים הנז' לעיל סק"ב, וממילא דאין באין בנו"ג רק לדעת ר"י דכל קרבנות קריבין בבמה גדולה, גם צ"ע מ"ט לא אמר אף לאכילת מעש"ב דאיירי בי' נמי, ולא אמר אלא לאכילת מע"ש, וצ"ע בכ"ז, ועחזו"א שעמד קצת בזה, ולדעת רש"י ודעימי' ניחא כ"ז.

ז] ***השלמה,*** במה שהבאנו לעיל סק"ב קו' התוס' בפסחים דביכורים הוו כחובות הקבוע להן זמן, צ"ע דאף דהוי חובות שקבוע להן זמן, אך הרי הוי חובות דיחיד ואינן קריבין אף בבמה גדולה, וע' קר"א לקמן דקי"ט. שפירש דבריהם דהא דחובות שקבוע להן זמן קריבין בבמה גדולה, היינו אף חובות דיחיד, וצ"ע מנ"ל הך מילתא, והרי טעמא דרבנן דחובות יחיד אין קריבין אף בבמה גדולה, מבו' לקמן דקי"ז: דהוא משום דס"ל דמיעוטא דאיש כל הישר בעיניו קאי גם על במה גדולה, וא"כ הרי יש למעט מזה דאף חובות שקבוע להן זמן לא יקרבו, ולדעת רבנן דלציבור קריבין אף חובות שאין קבוע להן זמן, הרי לא מצי' בקראי כלל חילוק בין קבוע להן זמן לשאין קבוע להן.[[4]](#footnote-5)

אמנם צ"ע בל' רש"י סוטה דט"ו: ותוס' שם דט"ז., דמשמע דחובות יחיד הקבוע להן זמן קריבין בבמה גדולה, וכן מבו' להדיא בל' הראב"ד בפי' התו"כ ר"פ מצורע, וכן נ' גם בל' רש"י ותוס' פסחים דל"ח:,דמה דלא קרבו רקיקי נזיר בנו"ג, הוא משום שאין קבוע להן זמן, עיי"ש, וצ"ע בזה, וע' גם בטו"א חגיגה די"ז, שמ' מדבריו דאף א"נ דשלמי שמחה חשיבי קרבן חובה, ה"ז קרב בבמה גדולה, ויעו"ש שכתב דאי"ז קרבן חובה, ובהג' אמרי ברוך שם פליג ע"ז, ואכמ"ל בזה.

אך ביאור ד' התוס' למדנו מד' תוס' הרשב"א, ז"ל, וא"כ קריבין בנו"ג כמו פסחים וכו', הואיל שהיו חובות שקבוע להן זמן, וכל ישראל חייבין בהן, וז"ל תוס' הרא"ש וכן נמי ביכורים כל ישראל חייבין בהם, ומבו' דס"ל דביכורים חשיב כחובות ציבור כיון דכל ישראל חייבין בהן, ודמי לפסח דחשיב כחובות ציבור, וע"כ ה"ה קריבין בבמה גדולה.

אמנם אכתי צ"ע בזה, דהרי לקמן דקי"ח. מבו' דלא קרבו לר"ש חובות שקבוע להם זמן בבמה גדולה, רק אם איכא כיו"ב נדבה לדעת רש"י, או אם הוי בציבור כביחיד לדעת התוס', ולכאו' בביכורים ליכא לה"ט, וי"ל, גם יש מהאחרונים שפי' סוגיא בדקי"ח. באופן אחר, ואכ"מ.

והנה ברש"י לקמן דקי"ז. פי' דפסח חשיב כחובות ציבור הואיל ואתי בכנופיא, והיינו דאתו ברגלים ולדעתו אין לדמות ביכורים לפסח, אך בדעת תוס' נ' דס"ל דטעמא דפסח חשיב חובות ציבור הוא משום דכל ישראל חייבין בזה, וע"כ מדמו לזה ביכורים.

ומה שלא פירשו התוס' כפירש"י דהוא משום דאתו בכנופיא, והרי מבו' ביומא דנ"א. דמה"ט חשיב כקרבן ציבור, וכמו שהביא רש"י שם, נ' די"ל, דס"ל דלגבי דיני במה לא תליא אם שם הקרבן הוא קרבן ציבור או קרבן יחיד, אלא היינו דבמת ציבור הויא לצורך הציבור, והקרבנות שהציבור מקריבין הוו בבמת ציבור, וע"כ לא תליא בשם הקרבן, אלא תליא אם הציבור מקריבין, וע"ז אמרי' דכיון דכל ישראל חייבין הרי שכל הציבור מקריבין וחשיב הקרבה דציבור, וצ"ע בזה.

והנה עי' במל"מ פ"א מהל' קר"פ שדן אם קרבו בבמה גדולה עולת ראי' ושלמי חגיגה, ולכאו' למש"נ בדעת התוס' דכל דבר שכל ישראל חייבין בו חשיב כחובות ציבור, ודאי דאף עולת ראי' ושלמי חגיגה חשיב דכל ישראל חייבין בזה, וה"ז קרב במת ציבור, ולכאו' כ"ה גם לדעת רש"י, דהרי פירש"י דהא דפסח חשיב קרבן ציבור הוא משום דאתי בכנופיא, וחגיגה נמי הרי אתיא בכנופיא וחשיבא משו"ז קרבן ציבור, וכדאמרי' כן ביומא דנ"א., ועוד הוי ק"צ טפי מפסח דאיכא פסח שני, וכדאמרי' ביומא שם, וכבר עמד בזה המל"מ שם, ולד' הקר"א הנז' דאף חובות יחיד שקבוע להן זמן קרבו בבמה גדולה, הרי ודאי דקרבו אף עולת ראי' ושלמי חגיגה, וכמש"כ הקר"א שם.

אך בירושלמי פסחים פ' כל שעה מפורש דשלמי חגיגה קריבין בבמה גדולה ואינן עולין לשם חובה עיי"ש, ופי' כן ד' הירושלמי בחי' ר"ד פסחים דל"ח, ועמד בזה הקר"א לקמן דקי"ז., אמנם הנה בירושלמי שם נ' דגם פסח חשיב כחובת יחיד, דאמרי' שם דלר' יהודה ה"ז קרב, ומ' דלרבנן אינו קרב, ולפ"ז ניחא דע"כ לדעת הירושלמי ה"נ אין שלמי חגיגה קריבין, אך זה צ"ע רב דהרי מקרא מפורש הוא דעשו בנ"י פסח בגלגל, וצ"ע בזה.

והנה לכאו' יש להוכיח גם מד' הבבלי דשלמי חגיגה לא חשיבי כחובות ציבור ואין קריבין בבמה גדולה, דהנה לקמן דקי"ח. תני תנא קמי' דר"א בר אהבה, אין בין במת יחיד לבמת ציבור אלא פסח וחובות שקבוע להם זמן, א"ל תתרגם מתניתך בעולת חובה דאיכא עולת נדבה, דאי דאי בחטאת חטאת נדבה מי איכא, כ"ה גי' רש"י ותוס', ולוקמה במנחת חובה דהא איכא חביתין, קסבר אין מנחה בבמה, וכתבו שם רש"י ותוס' דבשלמי ציבור דעצרת ליכא לאוקמה משום דשלמי במת יחיד לא דמו להו שאלו קדשי קדשים ואלו קדשים קלים, עכ"ד, ואי נימא דשלמי חגיגה חשיבי כחובות ציבור וה"ה קריבין בבמה גדולה, א"כ הרי הו"מ לאוקמה בשלמי חגיגה דאיכא שלמי נדבה ותרוייהו הוו קק"ל, ולכאו' מוכח מזה שלא קרבו שלמי חגיגה בבמה גדולה, [[5]](#footnote-6) וצ"ע רב בזה.

והנה באמת למש"נ בדעת התוס' יש כאן מקום עיון, דהנה לקמן דקי"ז: מבו' בפירש"י ד"ה ישרות, דמקרא דישרות לא נתמעט כלל קרבנות ציבור, והא דאינן קריבין בבמה קטנה הוא משום דאין קדשי ציבור קריבין בבמה קטנה, והנה למש"נ בדעת התוס' דהא דפסח וביכורים חשיבי חובות ציבור, אי"ז משום דשם קרבן ציבור עליהם כדעת רש"י, אלא היינו דכל קרבן שכל הציבור חייבין בו הוי בכלל חובות ציבור, ולכאו' נ' מסברא דכ"ז ל"ש רק לענין הא דנתחדש דקרבנות ציבור לא נתמעטו מקרא דישרות, ואף כל קרבן שכל הציבור חייבין בו לא נתמעט, אך לענין הא דאין קדשי ציבור קריבין בבמת יחיד, לכאו' ל"ש דין זה בקרבנות אלו דהוו קרבנות יחיד, והגם דכל הציבור חייבין בהם, לכאו' אי"ז טעם שלא יקרבו בבמה קטנה, ובירושלמי פ' כל שעה מבו', דהי' ס"ד לומר דכיון דשלמים באים בנדר ונדבה, יקרבו אף שלמי חגיגה בבמה, כיון דעיקר הקרבן בא בנדר ונדבה, ונ"פ דלס"ד זו היו שלמי חגיגה קריבין אף בבמת יחיד.

ואם כנים הדברים הרי דהי' לנו למימר דפסח ודעימי' יקרבו אף בבמה קטנה, כיון דהוו כחובות ציבור דלא הוו בכלל מיעוטא דישרות, ולא הוו כחובות ציבור דאין קריבין בבמה קטנה, וזו לא שמענו, וכ"ה מפורש במתני' במגילה ד"ט: דפסח אינו קרב בבמה קטנה, ומוקמי' לה בגמ' כר"ש, וכ"ה גם לקמן דקי"ח. דלר"ש אין פסח קרב אלא בבמה גדולה, וגם ס"ל לר"ש לקמן דקי"ד. דהזובח פסח בבמת יחיד בשעת היתר הבמות עובר בל"ת, אך י"ל דזוה דוקא לר"ש דיליף דאין חובות ציבור קריבין רק בשקבוע להן זמן מקרא דויעשו בנ"י את הפסח בגלגל, וע"כ מדמי לה נמי לקרא דאין קריבין רק בבמה גדולה, וגם נ' דמוכח דאי"ז כן מלקמן דקי"ח. דאמרי' דלר"י דקרא דישרות קאי בבמת יחיד, כי כתיב איש להכשיר את הזר, ופירש"י דלא מצי' למימר דכתיב איש למימר דציבור לא מימעטי, דפשיטא דמיעוטא הוי על יחיד דחובות ציבור בבמה לא קרבי, ואי נימא דפסח ודעימי' דחשיבי כחובות ציבור קריבין אף בבמת יחיד, הרי דאף לר' יהודה י"ל דהא דכתיב איש הוי למימר דחובות ציבור לא מימעטי, ונפ"מ לפסח ודעימי', ובע"כ דפסח ודעימי' אין קריבין בבמת יחיד, וצ"ב הטעם בזה, וכנר' צ"ל, דכיון דכל מה דקרבי הוא מכח דחשיבי כחובות ציבור, ל"ש דלהוו עדיפי מקרבנות ציבור ויקרבו אף בבמת יחיד, וצ"ע.

1. ופשוט דכל נידון הסוגיא הוי על רקיקי נזיר, אך חלות תודה ודאי נאכלין בנוב וגבעון, דקרבן תודה הרי הוי נידר ונידב, וקרב אף בבמה קטנה, ולהדיא לקמן דקי"ט. דרק תרומת לחמי תודה אין נוהג בבמה קטנה, אך תודה עצמה קריבה בבמה קטנה, וכ"ה בהגה' הגראמ"ה שם, ותמוהין מאד ד' המקד"ד סי' כ"ט סוסק"ד שפי' דמכוון הגמ' לדון דאף תודה לא הי' בנו"ג, ועיי"ש מה שתמה לפ"ז, וזה תמוה טובא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל נ"מ בזה, דהנה צ"ע אי בזמן היתר הבמות היו עושין במות אף בחו"ל, ול' מתני' דנאכלין בכל ערי ישראל מ' דבחו"ל אין נאכלין, וע' רד"ל שם ובד' הגרי"פ ל"ת קע"ד, וכבר הביאו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה ברש"י לעיל די"ד. ד"ה שכן כ' דחוץ למקומו אינו נוהג בבמה דכל הבקעה מקומו עד סוף העולם, ומבו' דמקום במה הוי אף בחו"ל, וכ"ה גם בפירש"י סנהדרין דפ"ג. ד"ה תרומת חו"ל, ואין נוהגין בחו"ל אבל תרומה נוהג במדבר ובזמן היתר הבמות בכל מקום, עכ"ל, ומבו' ג"כ דמקום במה הוי גם בחו"ל, אך לפי' הרמ"ה שם אין ראי' משם, אך המאירי בקידושין דל"ז: כתב דאין קרבן קרב בחו"ל, אף בזמן היתר הבמות, ומבו' שאין עושין במה בחו"ל, וכ"נ דעת הרמ"ה בסנהדרין דפ"ג. יעו"ש שפי' ד' הגמ' שם באופ"א, וכתב בתו"ד דאף בזמן היתר הבמות לא הי' נוהג חוץ למקומו, ולכאו' כונתו בחו"ל, וצ"ע, וכן נקט בפשיטות הצל"ח בפסחים דל"ו דאף למ"ד דבזמן היתר הבמות מע"ש נאכל בכל ערי ישראל, מ"מ אינו נאכל בחו"ל, וע' גם בס' צ"פ הל' תרומות דמ"ח: שכתב כן, ומה שכתב להוכיח כן צ"ע ואכמ"ל, ולכאו' היינו משום דחו"ל ל"ה מקום במה, וע' גם בהגה' הרד"ל במתניתין שכ' כן דבנו"ג לא היו קק"ל נאכלין רק בא"י, וכן נקט היפ"ע במתני' שאין במות רק בא"י, וע' גם בס' דברי אמת דרוש ט"ו שפי' כן בד' הרמב"ן דאין במת יחיד רק בא"י, והביא כן גם מס' מגיד מראשית, עיי"ש, וראיתי גם שהוכיחו ממ"ר תולדות ס"ד ג', מה עולה אם יצאת חוץ לקלעים נפסלת, אף את אם יצאת חוץ לארץ נפסלת, אך ל' רש"י שם אין חו"ל כדאי לך, וצ"ע.

   **[**והנה כבר הק' ע"ז, דלהדיא אמרי' במגילה ד"י. שמעתי שמקריבין בבית חוניו, משום דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל והותרו הבמות, והרי שהותרו הבמות גם בחו"ל, אך נ' דלק"מ, דכיון דלא קדשה לע"ל ובטלה קדושת הארץ, ודאי דהותרו הבמות גם בחו"ל, אך אי נימא דאף דקדושת הבית לא קדשה לע"ל מ"מ קדושת הארץ קדשה לע"ל, (עמש"נ בזה בסוגיא דקדושה ראשונה), תו יש להוכיח משם דהותרו הבמות גם בחו"ל, וה"ז כקודם שנכנסו לארץ שהיו הבמות בחו"ל, וע' ברד"ל שם שכתב דאפי' בגלגל כיון שעדין לא נכבשה הארץ, הרי שא"י וחו"ל שוין.

   עוד צ"ע ממש"א לעיל די"ד. דליכא חוץ למקומו בבמה, וכ"מ גם לעיל דכ"ח:, ואי בחו"ל ה"ז פסול, מ"ט ליכא חוץ למקומו, אך נ"פ דהגם דחו"ל ל"ה מקום הראוי לבמה, מ"מ הרי ליכא מחיצות בבמה, וכמבו' לקמן דק"כ. דאין יוצא בבמה, ואף יוצא לחו"ל אינו נפסל, דודאי ל"ה א"י מחיצה דבמה, ואך דאי"ז מקום הראוי לבמה, וע"כ י"ל דל"ה זה בכלל מחשבת חוץ למקומו, אי נימא דבעי' מחשבה על מקום שנפסל בו ביוצא, ואכמ"ל בפרט זה, ובפירש"י לעיל דכ"ט. מבו' דחוץ למקומו הוי אף מקום שאינו נפסל בו ביוצא, ולטעמי' מוכרח דהוי מקומו עד סוף העולם**]**.

   ומעתה יל"ד לשי' המאירי שאין הקרבת במה בחו"ל, אם אף אין קק"ל נאכלין בחו"ל, די"ל דהגם שאי"ז מקום הראוי לעשיית במה, אך מהיכ"ת שלא יאכלו שם קק"ל, דהרי לענין אכילה לא נאמר כלל דינא שיהא זה בא"י, וי"ל דזה תלוי בהנ"ל, דאי נימא דבזמן היתר במות לא נאמר כלל דין מקום אכילה לקק"ל, הרי שה"נ יאכלו אף בחו"ל, אך אם בעי' בהו אכילה במקום הקרבה, ואך שכל מקום הוי מקום הקרבתן, כיון דהוי מקום הראוי לבמה, הרי שבחו"ל דאין עושין שם במה ואי"ז מקום במה, אין קק"ל נאכלין שם, ובד' הצל"ח והרד"ל הנז' מבו' שאף אין נאכלין בחו"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"ע בעולת יחיד שהקריבה בבמה גדולה, אם ה"ה נפסלת ביוצא ביציאתה חוץ לקלעים, וערש"י לקמן דק"כ. ד"ה מהו, שמשמע דעולת במת יחיד שהכניסה לפנים אף אם קלטוה מחיצות לכל דבר, מ"מ אינה נפסלת בהוצאתה, וע' קר"א שם, ויש לדחות דאזיל כמ"ד דאין נפסל ביוצא קודם זריקת דמים, שו"ר כן בעולת שלמה שם, אך י"ל דעולת במה גדולה שאני, וה"ה נפסלת ביוצא, וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-4)
4. אך לדעת ר"ש מצינו דאף חובות דיחיד הקבוע להן זמן קריבין מן הדין בבמה גדולה, וכמו שדנו בגמ' מ"ט לא תני חביתין, והיינו משום דהך דינא שנתחדש לדידי' דחובות שקבוע להן זמן קריבין בבמה, הוא אף בחובות יחיד, וצ"ע בזה? – י"ז אדר תשס"ט [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם למש"כ תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים שם, דלדעת ר"ש קרבו קרבנות נזירות בבמה, והרי מבו' לקמן דקי"ז: דרק עולה ושלמים קריבין והיינו משום דעיקר הקרבנות ה"ה באין בנדר ונדבה, ולפ"ז הרי י"ל דמה"ט אף שלמי חגיגה קריבין, וכ"נ להדיא בירושלמי פ' כל שעה דדמו זל"ז, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דלא מוקמי' לה בשלמי חגיגה, דהרי אינהו קריבין אף בבמה קטנה, וכמש"נ למעלה להלן, דודאי לענין זה לא חשיבי שלמי חגיגה כקרבן ציבור, ול"ש למימר בהו דאין קדשי ציבור קריבין בבמת יחיד, ובברייתא אמרי' דאין קריבין רק בבמת ציבור, אך באמת נ' דאי"ז כן, ואף למ"ד דעולה ושלמים של נזירות קריבין בבמה, הוי זה רק בנזירות כיון דקרבנות נזירות חשיבי נידר ונידב כיון שבאו עליו הקרבנות ע"י נדר, ואך דבעי' נמי שיהיו הקרבנות עצמן קרבנות הבאין בנדר ונדבה, וע"כ רק עולה ושלמים קריבין, וכן מבו' בתוס' ותוהרשב"א ותוהרא"ש פסחים שם, דהא דקרבנות נזירות קריבין הוא משום דנזירות גופיי' נידר ונידב, ולפ"ז ודאי דשלמי חגיגה אין קריבין בבמת יחיד, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)