טהרות רש פרק ב
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שני**

**משנה א:**

**האשה שהיתה כובשת ירק.** טעמא דהך משנה אמרינן בפרק מי שמתו [ברכות כ.] ובשלהי סדר תעניות אלו [תענית דף כד.], דכי מטי רב יהודה האשה שהיתה כובשת ירק בקדירה, ואמרי לה זתים שכבשן בטרפיהן, אמר הוויות דרב ושמואל חזינא הכא. כלומר, שהיו מקשים בהנך משניות במתניתין דהכא ובמתניתין דזתים במסכת עוקצין [פ"ב מ"א], ובמקומה פירשנוה לפי עניות דעתין[[1]](#footnote-2).

והך דהכא נפרשה לפי מה שעינינו רואות, דהך אשה לא בנטמאת באחת מאבות הטומאות איירי[[2]](#footnote-3), מדקתני סיפא היתה מגע טמא מת. אלא באשה טהורה איירי, וסתם ידים שהן שניות, כדקתני בסוף זבין, וכדאיתא פ"ק דשבת [דף יג:] דפוסלת את התרומה. ובתוספתא נמי משמע דבהכי איירי, דתני עלה[[3]](#footnote-4), אחד טהור שידיו טמאות ואחד טבול יום שידיו טמאות מטמא משקה חולין ופוסל אוכל תרומה.

והאי ירק בירק של תרומה, ובשלא הוכשר. דאי בהוכשר, אם כן מכי נתנתו בקדירה טימאתו, אלא בשלא הוכשר, כמו שדרך הכובשין שמחתכין את הירק בלא משקה, ומולחין אותו, ונותנין בקדירה או בחבית, ואחר כך נותנין מים ויין וחומץ[[4]](#footnote-5):

**נגעה בעלה חוץ לקדירה,** במקום הנגוב. והעלה הזה חציו בקדירה עם המשקין והירק, וחציו חוץ לקדירה. אי נמי אורחא דמילתא שיש בקלח אחד עלים הרבה, ויוצא אחד מהן חוץ לקדירה, ונתייבש שם, וניגב[[5]](#footnote-6), ונגעה במקום הנגוב:

**אף על פי שיש בו כביצה.** דהיינו שיעור לטמא אחרים:

**הוא טמא.** אותו העלה[[6]](#footnote-7):

**והכל טהור.** שאר הירק והמשקין שבקדירה, דלא אתי האי עלה שמקצתו בקדירה ומטמא להו. דידים שניות, והעלה שלישי, ואין שלישי עושה רביעי בתרומה, אף על פי שכל מה שבקדירה, משקין וירק, הכל תרומה:

**נגעה במקום המשקה.** כלומר, במקום שאין העלה נגוב, נעשה משקה שעליו תחלה, דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה, והמשקה עושה העלה שני. הלכך כשיש בעלה כביצה, דהיינו שיעור לטמא אחרים, הכל טמא, אף הקדירה עצמה. דמקצת העלה שבקדירה עושה המשקין שבקדירה תחלה, וחזרו וטימאו את הקדירה, כדתנן בסוף זבים וכדאיתא בפ"ק דשבת [שם], האוכלין והכלים שניטמאו במשקין[[7]](#footnote-8):

**אין בו כביצה.** הוא טמא אותו עלה שנגעה בו:

**והכל טהור.** דפחות מכביצה אין מטמא אחרים:

**חזר לקדירה.** אותו מקום המשקה שנגעה בו:

**הכל טמא.** אע"פ שאין בעלה כביצה, שהמשקה שנגעה בו חזר וטימא כל מה שבקדירה, ואף הקדירה עצמה:

**היתה מגע טמא מת.** אשה זו שכובשת הירק, הרי האשה ראשון, והעלה שנגעה בו שני, הלכך אם יש בו כביצה הכל טמא:

**היתה טבולת יום.** השתא יש באשה זו שתי טומאות, חדא דטבול יום, ואידך דסתם ידים שהן שניות, כדקתני בידים מסואבות. ותרוויהו צריכין משום סיפא[[8]](#footnote-9):

**מנערת את הקדרה.** מלשון "מסלק את הטבלה כולה ומנערה" דפרק נוטל [שבת דף קמג.], כלומר אוחזת בקדירה ומערה מה שבתוכה. אי נמי, מלשון "ניער וכסה" דפרק כל הבשר [חולין דף קח.], שמנערת בתרווד שבידה, אע"פ שידיה מסואבות לא חיישינן שמא תגע במשקין ובאוכלין:

**ספק שהקלח.** שכולו מלא משקין והוא בתוך הקדירה נגע בידיה:

**הירק פסול.** משום ספיקא דטבול יום, ולא משום ספק ידים. כדתנן בפ"ב דטבול יום, [מ"ב] חומר בטבול יום, שספק טבול יום פוסל את התרומה והידים ספיקא טהור, ותנן נמי בפרק שני דידים [מ"ד] ספק ידים לטמא טהור:

**והקדרה טהורה.** דמשום טבול יום לא מיטמאה אפילו ודאי נגעה במשקין, דאין טבול יום עושה משקין תחלה, כדתנן כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה חוץ מטבול יום.

ותנן נמי בפרק שני דטבול יום, קדירה שהיתה מליאה משקין, ונגע בה טבול יום, אם היה משקה תרומה המשקין פסולין והקדירה טהורה, ואם היה משקה חולין הכל טהור, אם היו מסואבות הכל טמא, זה חומר בידים מבטבול יום.

ואי משום דהכא ידיה מסואבות, ועושה המשקין תחלה, וחוזרין ומטמאין את הקדרה, כיון דספיקא הוה, דשמא ניתזו על ידיה, מספק קדרה טהורה, דספק ידים לטמא טהור:

**משנה ב:**

**האוכל אוכל ראשון.** גופו נעשה ראשון להיות מגעו שני. ומשמנה עשר דבר הן, כדאיתא בפ"ק דשבת [דף יד.]. ואוכל אוכל שני נעשה גופו שני להיות מגעו שלישי, והאוכל אוכל שלישי נעשה גופו שלישי לעשות רביעי בקדש.

ודווקא שאכל שיעור חצי פרס, שזהו שיעור אוכלין טמאין לפסול את הגוויה, והן שתי ביצים[[9]](#footnote-10), כדאמרינן בפרק כיצד משתתפין [עירובין דף פג.]. אבל בנגיעה אין אוכל מטמא אדם, שאין אדם וכלים מקבלין טומאה אלא מאב הטומאה. ובפרק ב' דחולין [דף לד.] נמי אמרינן, מצינו שהאוכל חמור מן האוכל, דאילו אוכל בכביצה, ואילו אוכל עד דאכיל חצי פרס[[10]](#footnote-11).

ומיהו בפ"ק דשבת [דף יז.] מפרש, האוכל אוכל ראשון ואוכל שני מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה, זימנין דאכיל אוכלין טמאין, ושקיל משקין דתרומה ושדי לפומיה, ופסיל להו. ולפום האי טעמא, מכי אכיל כביצה איטמי ליה? ושמא, אין רגילות שיהא אדם צמא לשתות עד דאכיל ליה כחצי פרס, ומשום הכי לא גזרו בפחות.

ועוד נראה לפרש, דב' גזירות הוו, דמתחלה גזרו באוכל אוכלין טמאין שיהא נפסל גופו מלאכול בתרומה, גזירה שמא יאמרו, הא קא נגעי בהדי הדדי אוכלין טמאין ותרומה בתוך מעיו, מבחוץ נמי אין לחוש אם יגעו זה לזה, ולא מסקי אדעתייהו דבתוך מעיו כבר איעכל ליה[[11]](#footnote-12). ואותה גזירה אין ראוי לגוזרה בכביצה, דאיכא למימר אשתייר ליה בין החנכיים והשיניים מיניה, וליכא כביצה בתוך מעיו, כיון דעקרוה מכביצה אוקמיה אשתי ביצים. ולרבי יוחנן בן ברוקה דאמר בפרק כיצד משתתפין [עירובין דף פג.] דפסול גוייה הוי בכביצה ומחצה, איכא למימר דאוקמיה אחצי סעודה. ובי"ח דבר אתו וגזרו אפילו בכביצה, ואפילו בנגיעה, דטמא מטעמא דמפרש בפ"ק דשבת [דף יד.]. ובפ"ב דחולין [דף לד.] מייתי רבי יהושע ראיה לדבריו מן הגזירה קדמונית. וכן משמע, דהוה בעי למימר בפרק בתרא דיומא [דף פ.], דטומאת גוייה מן התורה, ואי בשמונה עשר דבר גזור, הא פשטו להו בכל ישראל, ולא היה טועה בה, דאם כן חסר להו[[12]](#footnote-13):

הגה"ה. מיהו פירש רבינו תם דפסול גוויה היתה גזירה קדמונית, דהוו אמרי, כי היכי דליכא חששא כשהתרומה נוגעת באוכלין טמאין בתוך הבטן, ליכא חששא כי נוגעין תרומה באוכלין, ולא מסקי אדעתייהו סברא דטומאת בית הסתרים. ובכביצה לבד לא היו טועין, שהיו אומרין כשאינו אוכל רק כביצה, כי נגע בבטן יחד חסר מכביצה, מה שנשאר בין השינים והחניכיים, ופחות מכביצה אינו מטמא אחרים. והואיל דאפקוה מכביצה אוקמיה אשני ביצים. אבל גזירה זו דרבי אליעזר ורבי יהושע הואי מי"ח דבר, ובכביצה, ומטעם מגע, כדמפרש בשבת פ"ק, דילמא אכיל אוכלין טמאין, וקודם שיחסרו כלל שקיל משקין דתרומה ושדי בפומיה, ונגעי יחד, ופסלי להו. ובחולין פ"ב דא"ל רבי יהושע ואוכל וכו' עד דאכיל חצי פרס, מגזירות קדמונים הוא מביא ראייתו. ובפ"ק דשבת הארכנו בדבר. ע"כ הגה"ה.

**שלישי שלישי.** ואע"ג דלא שייכא בהו גזירה כדמפרש[[13]](#footnote-14) פ"ק דשבת, דהא אין שלישי עושה רביעי בתרומה, לא חלקו חכמים אוכלין הטמאין בין ראשון ושני לשלישי[[14]](#footnote-15):

**ורבי יהושע אומר, אוכל אוכל ראשון ושני שני.** דסבר דלא משוינן אוכל כמאכל. והא דעביד ליה כאוכל שני, לפי שמצינו שני עושה שני על ידי משקין[[15]](#footnote-16). ובפרק שני דחולין [דף לד.] אמרינן מאי אהדרו להדדי רבי אליעזר ורבי יהושע.

**שלישי שני לקדש.** האוכל מאכל שלישי, נעשה גופו שני לקדש, ועביד שלישי ורביעי. ובפרק שני דחולין מפרש טעמא:

**ואין שני לתרומה.** דאי נגע בתרומה לא פסיל לה. אבל מיכל תרומה אסור, דשלישי מיהא הוי למיסר באכילה. דאע"ג דאמר רבי יהושע דאין אוכל נעשה כמאכל, היינו באוכל ראשון לעניין מגעו, לא[[16]](#footnote-17) הוי ראשון למעבד שני, אבל אתסורי באכילה דשלישי עביד האוכלו שלישי, והכי אמרינן בפרק שני דחולין [דף לד:].

**בחולין שנעשו על טהרת תרומה.** כלומר, האי אוכל ראשון ושני ושלישי דקתני, בחולין קמיירי[[17]](#footnote-18). ואיזה חולין אתה מוצא שהן שלישי, הא אין עושה שלישי בחולין, אתה מוצאו בחולין שנעשו על טהרת תרומה. ולא בחולין שנעשו על טהרת הקדש, דלאו כקדש דמו, דבטלה דעתו, ואינה נתפסת עליהן שם טהרת הקדש[[18]](#footnote-19):

**משנה ג, ד, ה:**

**הראשון שבחולין טמא ומטמא.** בתרומה, דעביד ליה שני לפסול את השלישי:

**והשני שבחולין פוסל** את התרומה[[19]](#footnote-20), **ואינו מטמא.** דשלישי דתרומה לא עביד רביעי, הילכך שלישי דתרומה לא מיקרי טמא, אלא פסול:

**והשלישי של חולין נאכל בנזיד הדמע.** בתבשיל שתרומה מעורבת בו, דאם שלישי זה מקפה של חולין הוא, מותר לתת לתוכו תבלין ושמן של תרומה ולאכלו. והתרומה קרויה "דמע" משום דכתיב [שמות כב] "מלאתך ודמעך לא תאחר", ואמרינן בריש תמורה [דף ד.] "מלאתך" אלו הבכורים, ו"דמעך" אלו התרומה.

ומהכא מותבינן בפ"ב דחולין [דף לד:] לעולא, דאמר, האוכל שלישי של חולין שנעשו על טהרת תרומה נפסל גופו מלאכול בתרומה, דמדקתני ביה "שלישי" שמע מיניה בחולין שנעשו על טהרת תרומה קאמר, וקתני נאכל בנזיד הדמע? ומשני, הנח לנזיד הדמע דליכא כזית בכדי אכילת פרס, ולא חיישינן אי אכיל ליה בפסול הגוף.

ובמאי דפסיל ליה לגופיה נמי לא חיישינן, שהרי אף כהנים מותרים ליגע בשרץ ונבילה[[20]](#footnote-21), כדאמרינן בפ"ק דראש השנה [דף טז:], דלא הוזהרו אלא על המת בלבד. והא דאסמכינא פסול גוויה אקרא ד"ונטמאתם בם" בפרק בתרא דיומא [דף פ:], היינו דאי אכיל אוכלין טמאין מפסיל בתרומה, אבל לא אשכחן דאסור לפסול את גופו. דהא דאמרינן בפרק אמרו לו [דף לג.] התירו לה לעוברה לאכול פחות מכשיעור אוכלין טמאין מפני הסכנה, היינו אע"ג דאכלה תרומה אחר כן.

ואין לפרש דהכי קאמר, שלישי נאכל אפילו הוא נזיד הדמע, ונגע בשני לטומאה, דהוה ליה שלישי מותר לאכלו, והשתא דייק דמדהוי נזיד הדמע, על טהרות תרומה בעי מיכליה, והוה ליה חולין שנעשו על טהרת תרומה[[21]](#footnote-22). דלפירוש זה, אם כן מעיקרא דס"ד דאיכא כזית בכדי אכילת פרס, תיקשי ליה היאך נאכל, הא תרומה טמאה קאכיל[[22]](#footnote-23)?

ואין לתמוה על מה שפירשתי, כיון דמיירי בחולין, תרומה מאן דכר שמה? דכיון דקתני "טמא ומטמא", לא מתוקם מטמא אלא בתרומה, דאי בחולין טמא ופוסל מיבעיא ליה.

ולפי שיטה זו צריך לפרש כן השתי בבות דסיפא, דקתני [משנה ד] **הראשון והשני שבתרומה טמאין ומטמאין** קדש, דעבדי ליה שלישי לפסול את הרביעי. **והשלישי שבתרומה פוסל** קדש **ואינו מטמא,** דרביעי דקדש לא עביד חמישי, כדאמרינן בפ"ק דפסחים [דף יט.] דלא לישתמיט תנא וליתני רביעי בתרומה וחמישי בקדש. **והרביעי שבתרומה נאכל בנזיד הקדש.** בתבשיל של תרומה שקודש מעורב בו. ומדתני ביה רביעי שמע מיניה בתרומה שנעשית על טהרת הקדש קאמר, כדדייקינן מרישא גבי חולין.

והדר קתני [משנה ה] **הראשון והשני והשלישי שבקדש טמאין ומטמאין** חטאת, כגון פרת חטאת משנשחטה, ואף לאחר שנעשית אפר, כדאמרינן בגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת. ואמרינן במסכת חגיגה [דף יח.] יוסף חסיד שבכהונה היתה מטפחתו מדרס לחטאת. ולכך קאמר טמאין ומטמאין חטאת לפסול את החמישי. **והרביעי שבקדש פוסל** חטאת, **ואינו מטמא.** דחמישי לא עביד ששי. **והחמישי** של קדש **נאכל בנזיד הקדש.** אי אפשר לומר דהאי קדש בתרא היינו חטאת דאיירינן בה עד השתא, דפרת חטאת אינה נאכלת, אלא בסתם קדש קאמר, ולכך קתני בנזיד הקדש, וקמ"ל דיכול לערב בו קדש טהור.

ועוד יש לפרש בבא קמייתא כולה בחולין שנעשו על טהרת תרומה, דראשון שבהנך חולין טמא, ומטמא השני שבהן לפסול את השלישי שבהן, והשלישי שבהן נאכל בנזיד הדמע, שיכול לערב בו תרומה. ובענין זה מיפרשי אינך תרי בבי, ד"ראשון ושני שבתרומה" כולה בתרומה שנעשית על טהרת הקדש, ו"ראשון ושני ושלישי שבקדש" כולן בקדש שנעשה על טהרת חטאת[[23]](#footnote-24).

ואין לתמוה על התרומה ועל הקדש שיש בהם שום טומאה היאך נאכלין? דכיון דרביעי דתרומה אינו טמא אלא מחמת שנעשית על טהרת הקדש, וחמישי דקדש אינו טמא אלא מחמת שנעשה על טהרת חטאת, לא מתסרי באכילה.

והשתא, לפי מה שפירשתי צריך לומר דאין ששי בחטאת. וזה אי אפשר להיות כלל, דתנן בהדיא בפרק בתרא דפרה [מ"ח], לגין של חטאת שנטמאו אחוריו, נטמא תוכו. מטמא את חבירו, וחבירו את חבירו, אפילו הן מאה. ותניא בתוספתא דפרה בפרק בתרא, אין אומרין בחטאת זה ראשון וזה אחרון, אלא אפילו הן מאה כולן תחלה, שאין מונין למי חטאת. עיסה שנעשית על גבי על גבי חטאת, ונגע שרץ באחת מהן, אפילו מאה, כולן תחלה. ודוחק גדול לומר דמיירי בדנגעו כולהו כהדדי בשעת נגיעת האחד, דהוי כנוגע בכולן, אבל פרשו מונין בהו ראשון ושני, דלא משמע הכי כלל. וגבי אזוב וגבי אדם נמי תנן הכי בפרק בתרא דפרה, דמטמאין זה את זה אפילו הן מאה[[24]](#footnote-25).

ועוד דבכל הספרים כתב "פסול" בכל השלש בבות, ואיך יתכן לפרשו כמו פוסל?

לכך צריך לפרש, דאיירי בסתם חולין, בסתם תרומה, בסתם קודש. ו"טמא ומטמא" דקתני בכולהו, היינו טמא ופוסל, ו"מטמא" לאו דוקא נקט. וכן נמי הא דקתני בכולהו "פסול ולא מטמא" היינו פסול ולא פוסל כיוצא בו, דסתם חולין השני פסול. ו"השלישי" דקתני, הכי קאמר, ואם יש בהנך חולין השלישי, כגון שנעשו על טהרת תרומה, נאכל אותו שלישי בנזיד הדמע.

וכן "הראשון והשני שבתרומה" בסתם תרומה איירי, ו"הרביעי" דקתני, הכי קאמר, ואם יש בתרומה זו רביעי, שנעשו על טהרת קדש, נאכל אותו רביעי בנזיד הקדש.

וכן "הראשון והשני והשלישי שבקדש" בסתם קדש איירי, ו"החמישי" דקתני, הכי קאמר, אם יש באותו קדש חמישי, כגון שנעשה על טהרת חטאת, נאכל אותו חמישי בנזיד הקדש[[25]](#footnote-26):

**משנה ו:**

**השני שבחולין מטמא משקה חולין.** דכל הפוסל תרומה מטמא משקין להיות תחלה:

**מטמא משקה קודש.** דכל הפוסל את הקדש מטמא משקה קדש להיות תחלה לקדש:

**שנעשית על טהרת הקדש.** כלומר, הא דאמרינן דשלישי של תרומה פוסל אוכלי קדש, הני מילי כשנעשית על טהרת הקדש, אבל נעשית על טהרת תרומה שלא שמרוה על טהרת הקדש, מטמא שנים ופוסל אחד בקדש, כאילו ודאי נגעה בשרץ עצמו. והיינו דאמרינן בפרק שני דחולין [דף לה.] "שטהרתה טומאה היא אצל הקדש", דבגדי אוכלי תרומה מדרס לאוכלי קדש:

**משנה ז:**

**השלישי שבכולן.** לא משכחת שלישי בחולין, אלא אם כן נעשו על טהרת תרומה או על טהרת הקדש:

**משנה ח:**

**הרי אלו כחולין.** ואין באין לכלל שלישי:

**הרי אלו כתרומה.** ויש בהן שלישי. והני תנאי תרוייהו ס"ל חולין שנעשו על טהרת הקדש לאו כקדש דמו[[26]](#footnote-27).

ובפ"ב דחולין [דף לה.] מייתי לה אהא דאמר רב יצחק בר שמואל בר מרתא, אין לך דבר שעושה רביעי בקדש אלא קודש מקודש בלבד. ופריך עלה ממתניתין דלעיל, דקתני השלישי פוסל אוכלי קדש, בחולין שנעשו על טהרת הקדש. ומסתברא, דממילתיה דרבי אליעזר דאמר שלשתן שוין קפריך, אלא שמקצר שם. דלמה ליה לאתויי ברייתא כיון שיכול להקשות מן המשנה, דאוכל שלישי דאיירי ביה תנא קמא קאי בין בשלישי של תרומה גרידא בין בשלישי שנעשו על טהרת הקדש.

וממלתיה דתנא קמא נמי[[27]](#footnote-28) הוה מצי לאקשויי, דקאמר בנעשה על טהרת הקדש דפוסל אוכלי קדש. דלא מצי לשנויי משום דטהרתה טומאה היא אצל קדש, כיון דנעשית על טהרת הקדש כדמוכח התם. ואי הוה גרסינן התם כלישנא דמתניתין דתנא קמא הוה ניחא[[28]](#footnote-29).

ומשני, תנאי היא, דרבי אלעזר בר רבי צדוק סבירא ליה כרב יצחק, דכיון דאשמעינן בדידהו דלא שייך בהו רביעי, תו לא מקרי שלישי דידהו טמא אלא פסול, ולא עביד רביעי בקדש:

1. **ברמב"ם בפיה"מ** [בסוף הקדמתו לסדר טהרות] משמע דהוקשה להם הדינים שבהמשך הפרק, ולא כפירוש הר"ש שהוקשה להם משנה זו. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הרמב"ם פירש כן, וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. לפנינו התוספתא בפ"א ה"ג, ולא קאי כלל אמתניתין דידן. וצ"ל דהר"ש גרס את התוספתא בסוף פ"א, והבין דקאי אמתניתין, ולפיכך הר"ש לעיל פ"א הביא את כל התוספתא בפ"א חוץ מתוספתא זו, דגרסה בסוף אמתניתין דידן. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וברמב"ם בפיה"מ** כתב דאיירי בהוכשר, אלא דלא איירי שהאשה עצמה כבשה את הירק, אלא שהיה לפניה ירק כבוש. [והוכרח לזה לפי שיטתו בפירוש המשנה, דהא דתנן במקום הנגוב היינו שכל הירק נגוב, ואף בחלק שבפנים, ואם לא איירי בהוכשר מעיקרא הרי אותו ירק לא הוכשר כלל, ואינו מקבל טומאה]. [↑](#footnote-ref-5)
5. יש לעיין מדוע הוצרך הר"ש לומר שניגב ונתייבש, הרי יתכן לפרש אף באופן שמעולם לא הורטב? ואי משום שאם כן לא הוכשר העלה, הרי סגי בהוכשר מקצתו, [כמבואר בביאור הגר"א או"ח קנח, ובערוך לנר כריתות כא א], וחלק התחתון של העלה הרי נוגע במשקין שבקדירה, כמבואר במתניתין?

   **ובתוספות אנשי שם** כתב, דדברי הר"ש דאיירי בנייבש וניגב קאי רק על פירוש שני, דאיירי בעלה המחובר לקלח, ואמנם הם נחשבים מחוברים לכל דבר אך לענין הכשר לא סגי בחיבור זה, אלא צריך שמקצת מהעלה עצמו יוכשר, ולכן הוצרך הר"ש לומר ונתייבש שם ונתייבש שם וניגב, אך לפירוש ראשון דאיירי באופן שמקצת העלה בפנים אין צריך לזה. אך בפשטות דברי הר"ש דנתייבש וניגב קאי על שני הפירושים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הרא"ש** כתב, העלה טמא וכל המחובר לו. והיינו, דלפי הפירוש השני דהעלה מחובר לקלח שבפנים, הרי כל הקלח טמא כמו העלה, כיון שהם מחוברים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ודלא כשיטת הרמב"ם בהל' אה"ט, דמשקין שנעשו תחילה מחמת ידים אינם מטמאים כלים. **ובמשנה אחרונה** כתב דלפיכך הוכרח הרמב"ם להעמיד משנתינו באשה נדה, ולא בטומאת ידים. ולפי פירוש הרמב"ם בסיפא דמתניתין מוכח כשיטתו, דאין משקים שנטמאו מידים מטמאים כלים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ביאר **התויו"ט,** משום קדירה טהורה, דאע"ג שיש בה שתי טומאות אפ"ה הקדירה טהורה. ולכאורה ביאור דבריו, דהתנא הוסיף ידים מסואבות לרבותא, דאף דהירק טמא הקדירה טהורה, ואף דאם באמת נגעה בירק גם הקדירה טמאה, שהרי ידיה מסואבות, מכל מקום כיון שמחמת ספק ידים תלינן דלא נגעה בירק הקדירה טהורה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן כתב רש"י, אך הרמב"ם כתב, ביצה ומחצה. [↑](#footnote-ref-10)
10. הר"ש הוכיח מכאן דאוכל נטמא רק כשאכל חצי פרס, ולהלן בפירוש השני דחה ראיה זו. [↑](#footnote-ref-11)
11. כאן כתב הר"ש דהטעם שאין המאכל מטמא בתוך מיעיו, משום שהוא כבר נתעכל. ובהג"ה [שהוא מהר"ש בכת"י] כתב, דבתוך מעיו הוי בית הסתרים. והקשה המקדש דוד [מ סק"ה במוסגר], מדוע לא כתבו את הטעם שנתבאר במסכת חולין [עא], דבתוך מעיו אינו מטמא משום דהו"ל טומאה בלועה, וכן אין הטהרה מק"ט דהו"ל טהרה בלועה? [↑](#footnote-ref-12)
12. ראה בסימן ב' שהרחבנו בנידון זה. [↑](#footnote-ref-13)
13. בגליוני קה"י הגיה "דמפרש". [↑](#footnote-ref-14)
14. וכעין זה כתבו התוספות בחולין שם לגבי אוכל ראשון ראשון, דהקשו, מדוע הוצרכו לומר דהוא ראשון, הרי בשביל שלא יבא לאכול תרומה סגי לומר שהוא שני? ותירצו, דרבי אליעזר משוה מידותיו, דבכל מקום עשו אוכל כמאכל.

    ובעיקר קושית הר"ש דבאוכל שלישי לא שייכת הגזירה, ביאר המהרש"א בשבת [יד א], משום דליכא שום דבר שתייה של קודש. והקשה הקרני ראם, הא איכא שמן של קודש, דהוי משקה, ומדוע אין מקום לגזור שמא יניח בפיו אוכלין שלישי ושמן קודש בבת אחת? [↑](#footnote-ref-15)
15. רש"י בחולין פירש, דאוכל שני יכול לעשות אוכל אחר שני על ידי משקין בנתיים. והרמב"ם בפיה"מ כאן פירש, דמשקין שבאו מחמת שני יכולים לעשות אוכל אחר שני. וראה רש"ש בשבת [יד א] על רש"י ד"ה רבי יהושע. [↑](#footnote-ref-16)
16. בכת"י הגירסא "דלא". כלומר, דלגבי אוכל אוכל ראשון, דהנידון הוא האם גופו מטמא במגע כראשון או כשני, בזה אמר רבי יהושע דלא עבדינן אוכל כמאכל, אך הכא דהנידון לפסול את גופו באכילת תרומה, עבדינן אוכל כמאכל. וראה בהערות על המשנה מה שכתבנו בשם התוספות בסוטה בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. דבתרומה איכא איסור לאוכלה בטומאה, ובאיסור לא קמיירי מתניתין. [↑](#footnote-ref-18)
18. ראה בהערות על המשנה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. לפי שני הפירושים הראשונים של הר"ש גרסינן "פוסל" ולא פסול כמו שלפנינו. וכן היא גירסת רש"י בחולין. וברא"ש הביא את כל דברי הר"ש, אך בפירוש הראשון גרס "פסול", וביאר, דהראשון שבחולין טמא בעצמו ומטמא תרומה, השני פסול בעצמו, דאינו מטמא ופוסל חולין אחרים, ואינו מטמא תרומה אלא פוסלה. [וקצת משמע מדבריו דיש קשר בין שני הדינים, דמשום שכלפי חולין הוא רק פסול, דאין שלישי בחולין, לכן כלפי תרומה הוא פוסל ולא מטמא. דאילו היה בחולין שלישי, הרי בתרומה היה גם רביעי]. [↑](#footnote-ref-20)
20. **רש"י** בחולין שם הקשה כן על פירוש זה, דס"ל דאסור מהתורה או מדרבנן לטמאות את גופו באוכלין טמאים. וכן **התוספות** בריש חולין [ב ב ד"ה טמא] נסתפקו בזה.

    אך רש"י עצמו ביומא שם כתב דאין איסור לטמאות עצמו, אלא שאם אכל ונטמא אסור לאכול אח"כ תרומה. [רש"י שם כתב דרק כהנים מוזהרים שלא לטמאות עצמם, והקשה בגליון הש"ס שם, דאף כהנים אינם מוזהרים אלא מטומאת מת, וכמש"כ הר"ש כאן?]. וראה עוד **במשנה למלך** סוף הל' טומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-21)
21. רש"י בחולין שם פירש בתחילה כפירוש הר"ש, דהא דתנן "הראשון שבחולין מטמא", היינו את התרומה, והא דתנן "השלישי נאכל בנזיד הדמע", היינו דאם יש בו שלישי, דהוא נעשה על טהרת תרומה, הרי הוא נאכל עם תבלין של תרומה. ולפי"ז אף למסקנא איירי בחולין על טהרת תרומה, שהרי הדיוק הוא מדקתני שלישי. ובאמת נפסל גופו מלאכול תרומה, שהרי אכל שלישי, אלא דאין איסור פחות מכא"פ בפסול גוויה. והקשה רש"י על פירוש זה, עיי"ש.

    ולכן פירש באופן אחר, דבחולין גרידא קאי רישא דמתניתין הראשון שבחולין וכו', והשלישי נאכל אפילו הוא נזיד הדמע ונגע בשני לטומאה והו"ל שלישי וכו', והוא הפירוש שדחה הר"ש כאן.

    וביאור דברי רש"י, דבפירושו השני למד דמהא דתנן "שלישי" אין להוכיח דאיירי בחולין עטה"ת, דשפיר יתכן דקרינן ליה שלישי לפי שנגע בשני, אך לא חלה הטומאה כלל. אלא הוכחת הגמרא דאיירי בחולין עטה"ת היא מהא דאוכל את החולין עם תבלין של תרומה, ועל כרחיך צריך לשומרו ולאוכלו בטהרת תרומה, ואם כן יש בו שלישי. והשתא מקשינן, איך יכול לאכול חולין טמאים ולפסול את גופו, הא אסור לטמאות את גופו. ולביאור זה הוצרך רש"י להוסיף דאיירי באופן שבזמן שנגע בו השני לטומאה כבר היה מעורב בו התבלין של תרומה, דאם לא כן, מנלן דבזמן נגיעת הטומאה היה החולין בטהרת תרומה, ועל כרחיך דאיירי באופן שמתחילה היה מעורב בו תרומה והוצרך לשמרו בטהרת תרומה.

    והשתא הקשה הר"ש לביאור זה, אי איירי שהיה מעורב בו תרומה בזמן נגיעת הטומאה, הרי גם התרומה נטמאה, ומדוע לא מקשינן טפי, איך יכול לאכול תרומה טמאה? וראה בהערה הבאה מה שתירץ בזה הרמב"ן.

    ובמה שכתב רש"י דלפי הפירוש השני הרישא איירי בחולין גרידא, יש לעיין, שהרי גם לפי"ז "הראשון שבחולין טמא ומטמא" היינו את התרומה, כמש"כ התוספות שם, ואם כן מה ההבדל בין שני הפירושים בביאור הרישא? וברשב"א שם כשהביא את הפירוש הראשון של רש"י כתב, דהרישא איירי בחולין על טהרת הקודש. ולפי"ז ניחא, דלפי הפירוש הראשון דגם למסקנא איירי בחולין על טהרת הקודש, מדקתני שלישי, הרי גם הרישא איירי בכה"ג, אך לפי הפירוש השני דבמסקנא איירי בחולין גרידא, גם הרישא איירי בחולין גרידא, ולא על טהרת תרומה.

    וראה **במהר"ם** שם שכתב, דלפי פירושו הראשון לא היה צריך לפרש דמטמא ופוסל היינו את התרומה, דכיון דאיירי בחולין עטה"ת הרי הראשון מטמא את מינו והשני פוסל את מינו, שהרי יש בהם שלישי.

    וראה עוד **בראש יוסף** שכתב, דרש"י לא היה צריך לומר דלפי הפירוש הראשון גם הרישא איירי בחולין עטה"ת, דשפיר יש לומר דהרישא איירי בחולין גרידא כמו לפי הפירוש השני, ורק השלישי נאכל בנזיד הדמע איירי עטה"ת, וכמו שבאמת פירש הרע"ב.

    עוד כתב הראש יוסף, דלפי הפירוש השני ברש"י דאיירי בחולין גרידא, יש להקשות מדוע השני פוסל תרומה ואינו מטמא, הא לדעת רב יצחק גזרו גם בפירי כמו במדרסות, ואם כן פירות חולין טהורים נחשבים כראשון לגבי תרומה? והוכיח מכאן, דרב יצחק איירי רק לגבי קודש, אך לכו"ע פירות חולין אינם נחשבים כטמאים לגבי תרומה. וכן נקט המקדש דוד, אך הרש"ש והחזון איש לא חילקו בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכן הקשו התוספות ושאר ראשונים שם. **וברמב"ן** שם תירץ, דאיירי באופן שנגע השני לטומאה רק במקפה, שהיא חולין עטה"ת, ולא נגע בתבלין של תרומה. וכיון שמעיקר הדין המקפה טהורה שהרי היא חולין, הקילו דלא הוי חיבור, ואינו פוסל אלא מקום מגעו, אף אם יש בתרומה כזית בכא"פ. ולפי המסקנא דליכא כזית בכא"פ, אפילו מקום מגעו אינו פוסל. [אך צ"ע לפי הס"ד מדוע גופו נפסל באכילת המקפה, הרי לטומאת הגוף בעינן אכילת חצי פרס, ובמקום מגעו ליכא חצי פרס?].

    התוספות שם כתבו בשם **רבינו תם** כפירוש רש"י [בסיפא דמתניתין], אך לא איירי באופן שהתרומה כבר היתה מעורבת בזמן נגיעת הטומאה, אלא נתערבה אח"כ, ומכל מקום מוכיח דאיירי בנעשו על טהרת תרומה, דכיון דרוצה לערב בו תרומה, הרי הוא צריך לשמור אותו בטהרת תרומה. **ובחזון איש** [ב יג] תמה על זה, מדוע צריך לשמור בטהרת תרומה מתחילה? [↑](#footnote-ref-23)
23. לפי מש"כ לעיל בשם הרשב"א, פירוש הראשון של הר"ש הוא פירוש שני של רש"י, דאיירי בחולין גרידא, ופירוש שני של הר"ש הוא פירוש ראשון של רש"י, דאיירי בחולין עטה"ת, אלא דרש"י פירש גם בפירושו הראשון דמטמא היינו את התרומה, וכפי שביארנו לעיל. ועוד חילוק אחר יש ביניהם, דרש"י הסיק דהדיוק דאיירי בחולין עטה"ת הוא מדאוכלו עם התרומה, והר"ש פירש דהדיוק הוא מהא דנעשה שלישי. [↑](#footnote-ref-24)
24. **התפארת ישראל** כתב, דבמשנה ה' לכו"ע גרסינן פסול ולא גרסינן פוסל כמו בשאר בבות. **ובראש יוסף** שם תירץ, דבחולין עטה"ח לא החמירו כל כך, ורק חמישי פסול, אך השישי טהור. [↑](#footnote-ref-25)
25. אף רביעי נאכל בנזיד הקודש, וכדתנן לעיל לגבי תרומה שנעשתה עטה"ק, ואין חילוק בין רביעי דתרומה עטה"ק לרביעי דקודש על טהרת חטאת. אלא דהכא לא מצי למתני דהחמישי נאכל בנזיד החטאת, דהא חטאת אינה נאכלת, ועוד, דחטאת מקבלת טומאה אף מחמישי, וכמש"כ לעיל, ולפיכך תנא דהחמישי נאכל בנזיד הקודש.

    וכפירוש זה של הר"ש פירש גם **רבינו תם** בתוספות בחולין שם, [אלא דבסיפא דמתניתין פירש כרש"י, דהדיוק דאיירי בחולין עטה"ת הוא מדנאכל עם תרומה, אך ברישא דמתניתין פירש כהר"ש]. וכן פירש **באליהו רבה.**

    וכן פירש **הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו** פי"א מאה"ט, [ובחיבורו כתב, דכל מקום שנאמר באוכלין "פסול", הוא שיהיה האוכל עצמו טמא, ולא יטמא אוכל אחר. ולא כתב דכל דבר שמטמא רק עוד דרגה אחת נקרא "פוסל", ומשמע דשפיר יתכן למנקט לשון "מטמא" גם על דבר שאינו מטמא אחרים אלא פוסל אותם. ולפי"ז המשנה היא כפשוטה, ואין צריך לומר כמש"כ הר"ש דמתניתין לאו דוקא]. וביאר הרמב"ם בסיפא דמתניתין ראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-26)
26. כתב **המשנה אחרונה** דיתכן לפרש את דברי הר"ש בשני אופנים, דהנה נחלקו הראשונים בביאור דברי רב יצחק, דעת רש"י ותוספות שם דאיכא שלישי בחולין עטה"ק, ומכל מקום אינו עושה רביעי בקודש, דאין קודש נעשה רביעי אלא משלישי של קודש מקודש. ומסיק דרב יצחק ס"ל כמ"ד כתרומה דמי, ולכן יש בהם שלישי, ומכל מקום אינם פוסלים קודש. ולפי"ז ביאור דברי הר"ש דתרוויהו ס"ל לאו כקודש דמי, ותרוויהו ס"ל דינא דרב יצחק דאינו פוסל קודש. [ורק הא דהוי שלישי קאי למ"ד כתרומה, אך עיקר דינו של רי"צ דאינו פוסל קודש הוא לתרוויהו].

    אך דעת הרמב"ם הרמב"ן הרשב"א והר"ן, דרי"צ קאמר דליכא שלישי בחולין עטה"ק כלל, דלאו כקודש דמי, ולכן האוכל טהור. ולפי"ז מסיק דרי"צ ס"ל כמ"ד כחולין דמי. ולפי"ז ביאור דברי הר"ש דתרוויהו ס"ל לאו כקודש דמי. ולאחר מכן כתב הר"ש מילתא אחריתי, דבפ"ב דחולין מייתי וכו', ואין זה שייך למש"כ לעיל ותרוויהו וכו'. אמנם בסוף דברי הר"ש מפורש כפירוש רש"י והתוספות. [↑](#footnote-ref-27)
27. ראה חזון איש [ב יג] וגליוני קה"י דהגיהו דברי הר"ש בכמה אופנים. [↑](#footnote-ref-28)
28. ביאור דברי הר"ש, דבגמרא שם מתיב רב הונא בר נתן, "השני שבחולין מטמא משקה חולין ופוסל אוכלי תרומה, השלישי מטמא משקה קודש ופוסל אוכלי קודש, בחולין שנעשו עטה"ק". ופירש רש"י שם, דהשלישי היינו שבחולין. [כלומר, דקאי ארישא, וכן מוכח מהא דמסיים בחולין שנעשו וכו', ומבואר דאיירי בחולין]. ומקשה רהב"נ על רי"צ דקאמר שאין שלישי בחולין עטה"ק פוסל קודש. ונסתפק הר"ש האם הא דמייתי שם היא משנה ו' שלפנינו, או משנה ז', או דהוי ברייתא אחרת.

    דהנה במ"ו תנן "השלישי שבתרומה מטמא משקה קודש ופוסל אוכלי קודש, שנעשו עטה"ק", ואין זה הלשון דמייתי התם. והא דבאמת לא מקשה התם על רי"צ ממ"ו, משום שיתכן ליישב דרב יצחק איירי בחולין שנעשו עטה"ק, אך תרומה שנעשית עטה"ק פוסלת קודש. ובמשנה ז' תנן "השלישי שבכולם מטמא משקה קדש ופוסל לאוכלי קודש", וזה כולל גם חולין שנעשו עטה"ת או עטה"ק, כמש"כ הר"ש לעיל, ואם כן מהכא שפיר יש להקשות על רי"צ.

    והשתא כתב הר"ש, דבפשטות מייתי שם ברייתא אחרת, דאין לפנינו משנה כמו הלשון דמייתי שם. אך זה קשה, דלמה לו לאתויי מברייתא, הא הוה מצי לאקשויי ממתניתין, דבמשנה ז' מוכח דלא כרי"צ? ולכן כתב, דמייתי שם משנה ז' אלא שמקצר, [ראה ראש יוסף שם]. ואח"כ כתב, דאי גרסינן שם כמו משנה ו' שלפנינו ניחא הא דלא מייתי ממשנה ז', דעדיפא ליה לאתויי דברי תנא קמא. [ולפי"ז צ"ל דהיה פשוט לגמרא שאין לחלק בין תרומה עטה"ק לחולין עטה"ק, ודלא כמו שכתב בחידושי רמ"ש שם, דרי"צ איירי בחולין ולא בתרומה]. [↑](#footnote-ref-29)