א - חלוקת שנים אוחזין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים ב_מ פרק שנים אוחזין

**סימן א**

**בדין חלוקת שנים אוחזין**

**א**

א] **ב"מ ב' א',** שנים אוחזין בטלית וכו' זה אומר כולה שלי וזה אומר כולה שלי, זה ישבע וכו' ויחלוקו.

**ונחלקו** הראשונים ביסוד דין החלוקה, דהנה בפירש"י לקמן ח' א' ד"ה ממשנה יתירה כתב דהוא משום דהוי ממון המוטל בספק וחולקין, וכ"ה מבו' מד' התוס' בב"ב ל"ד ב' והרא"ש בסוגיין שנקטו דעיקר דין החלוקה שייך אף היכא שאינם אוחזין, ול"מ הא דאוחזין, אלא דמה"ט לא מצינו למעבד כדא"ג.

**אך** התוס' בד"ה ויחלוקו כתבו דהכא חשיב כאילו כל אחד יש לו בה בודאי החצי דאנן סהדי דמאי דתפיס האי דידי' הוא, ומשמעות דבריהם דעיקר החלוקה היא מכח ה"ט דחשבינן כאילו כל אחד יש לו בודאי החצי, והיינו דכיון דשניהם אוחזין בכולה, חשבינן לכל אחד כמוחזק בחצי', וע"כ מחזקינן שיש לו בה החצי, - ועד"ז מצינו בד' הר"ן לקמן ג' א', ז"ל, היכא דתפסי להו וכו' א"א להוציא שום אחד מהם מחזקתו, "אלא מעמידין כל אחד בחזקת מה שהוא תופס", עכ"ל, וכ"כ הר"ן לקמן ו' א', ז"ל, אנו רואי' אותה בספק לכל אחד ואחד, אלא שאין מוציאין כל חצי וחצי שבה מרשות התופס, "דמספיקא לא מפקינן", עכ"ל.

ב] **ונראה** לדון נפ"מ לדינא בזה, דהנה יש לדון בגונא דג' אוחזין בטלית ואחד אומר כולה שלי, וב' אומרים כולה שלנו בשותפות, היאך הם חולקין.

**ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בתשו' רבינו ברוך מרינשבורג שהביא הראב"ן בתשו' שבסוף הספר כתב בעובדא דהיו ראובן ושמעון ולוי דרים בחצר אחת, וטוענים ראובן ושמעון שחצר זה היא שלהם, ולוי טוען שהחצי הוא שלהם וחצי הוא שלו, וכתב דדמי לזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, וה"נ בכה"ג יטלו ראובן ושמעון חצי, והחצי השני יחלוקו.

**ועיי"ש** שכתב ע"ז, ז"ל, ואף בזה הוצרכתי וכו' היאך יחלוקו, דבשלמא אי ראובן ושמעון טענו כל אחד כולה שלי ולוי הי' מודה לתרווייהו בחצי, אז היינו אומרים חולקין בשוה בין שלשתן, אבל עתה שראובן ושמעון אומרים קרקע של שנינו הוא, מי אמרינן כחד דמו ומה שמודה להם יקחו והשאר יחלוק עמהם הוא נוטל חצי קרקע ואלו נוטלין חצי קרקע שניהן, דהואיל דתרווייהו מודו דאינו כולה של אחד מהן אלא דתרווייהו, כחד דמו ונוטלין חלק אחד, או מצינא למימר מכל מקום לגבי זה אינם מודים והא אמרו כלל אינו שלך ולגבי דילי' יהא נאמנים במה שהם מחזיקים בשני חלקים. ולפי סברתי היה נראה לי שהדין עמהם, ושאלתי לרבותי וכו' ואמרו כמוני, אך ר' אפרים ושכנגדי חלוק עלי, עכ"ל.

ג] **והנה** לדעת הסוברים דדין החלוקה במשנתינו הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, הדבר פשוט דבכה"ג דאומר אחד כולה שלי וב' אומרים כולה שלנו בשותפות חולקין בשוה, שהרי ליכא אלא ב' צדדים בספק זה, ודמי למחליף פרה בחמור דחולקין אף אם הפרה של ב' בנ"א והחמור של אחד.[[1]](#footnote-2)

**והמקום** לומר דבכה"ג נוטלין ראובן ושמעון ב' חלקים ולוי חלק אחד, הוא אי נימא דדין החלוקה במשנתינו הוא משום דחשבינן לכל אחד כמוחזק בחצי', ואין מוציאין מידו, דלפ"ז יש מקום לומר דכל שג' מחזיקין בה, חשבינן לכל אחד כמוחזק בשליש, ואין מוציאין מידו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] **והנה** בסיפא דמתניתין תנן זה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי וכו' זה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, ופירש"י, ז"ל, וזה אומר חצי' שלי, מודה הוא שהחצי של חבירו, ואין דנין אלא על חצי', הלכך זה האומר כולה שלי ישבע כו' כמשפט הראשון, עכ"ל, והיינו דהא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע, הוא משום דהוא מודה לחבירו על חצי', והדו"ד שביניהם הוא רק על חצי, וע"כ הוי דין החלוקה על חצי.

**אך** התוס' הרא"ש כתב, ז"ל, והחצי שהוא מודה לו חשוב כאילו הוא לבדו מוחזק בו, והחצי שהם דנין עליו חשיב כאילו שניהם מוחזקין בו וכו' עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע, הוא רק משום דאינו מוחזק אלא בחצי שהם דנים עליו, אך אם הי' מוחזקין שניהם בכולה הי' האומר חצי' שלי נוטל חצי.

ה] **ונפ"מ** רבתא לדינא בזה, בגונא דראובן אומר כולה שלי ושמעון אומר כולה שלי ועדים מעידין שחצי' של ראובן, דהנה הקצוה"ח בסימן רכ"ב סק"ב כתב דפשיטא דבכה"ג זה נוטל ג' חלקים וזה רביע, דלעולם חולקין במה שנסתפקנו, וכיון דאין הספק אלא בחצי' חולקין בחצי' וזה נוטל רביע, - ועיי"ש שכתב דה"נ בגונא דראובן זוכה בחצי' מכח הא דשמעון מחויב שבועה ואינו נשבע, דאין שמעון נוטל אלא רביע, וכ"כ הנתיה"מ שם סק"ג, וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן ג' א'.[[3]](#footnote-4)

**אך** בשיעור מאא"ז הגר"ח זצ"ל כתב לחדש והביא כן בשם אביו זצ"ל דבכה"ג נוטל כל אחד מחצה, דכיון דשניהם טוענים על כולה, הויא הטלית בחזקת שניהם, וכיון דאלמלי העדים הי' הדין דחולקין הטלית מחצה לזה ומחצה לזה דאנן סהדי דלכל אחד יש לו בה החצי, אף כשהעידו העדים שחצי' של אחד מהן לא ישתנה הדין, שהרי אין העדים סותרים להאנן סהדי אלא מסייעין לו, וכ"ש היכא דזוכה אחד בחצי' מכח דאין חבירו נשבע, דכיון דאכתי הויא הטלית בחזקת שניהם נוטל זה מחצה וזה מחצה.

ו] **והנה** למש"כ רש"י דהא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע, הוא משום דזהו הממון המוטל בספק דחולקין, הדבר פשוט כמש"כ הקצוה"ח ודעימי', דכל דזוכה אחד מהן במחצה משום שבאו עדים או מדינא דמשאיל"מ, ואין אנו דנים אלא על חצי' השני, חולקין אותו ביניהם, וכל אחד מהן נוטל ממנו רביע.

**אך** למש"כ התוס' הרא"ש דהא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע הוא משום דאינו מוחזק אלא בחצי', ונתבאר להלן סקי"ד דהוא משום דכל ששניהם אוחזין הוי המוחזקות דידהו כפי טענותיהם, וכל שאינו טוען אלא על חצי' אינו מוחזק אלא בחצי', שפיר יש מקום לומר דכ"ז הוא שאומר חצי' שלי ואינו טוען אלא על חצי', אך כל שאומר כולה שלי וטוען על כולה, אף שעדים מכחישין אותו, אכתי הויא הטלית גם בחזקתו, וכ"ש היכא דאין עדים המכחישין אותו, אלא דאינו זוכה בדין מכח דינא דמשאיל"מ, וע"כ הוא נוטל את החצי שהוא מוחזק בו, וכמש"כ אא"ז הגר"ח זצ"ל.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ז] **ובעיקר** הפלוגתא בזה בטעם הא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל רביע, הנה בפשוטו ד"ז תליא ביסוד דין החלוקה במשנתינו, דלדעת רש"י ודעימי' דדין החלוקה הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, הרי דכל שהוא מודה לחבירו בחצי ואין הספק אלא על חצי', הוי דין החלוקה רק על אותו החצי.[[5]](#footnote-6)

**אך** לדעת הסוברים דדין החלוקה הוא משום דחשבינן לכל אחד כמוחזק בחצי', הרי דאף כשזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי הי' לנו לומר דיטול כל אחד את החצי שהוא מוחזק בו, וכמו שעמד בזה השטמ"ק בריש דבריו, ז"ל, קשה נמי דאמאי יטול זה ג' חלקים וזה רביע, והלא בתפסי בכרכשתא עסקינן בכולה מתניתין, ושניהן מוחזקין בה בשוה, והי' לו לומר יחלוקו כרישא דמתניתין, עכ"ל, והא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע, הוא משום דבאותו החצי שהוא מודה לחבירו אינו מוחזק בו, ואין מוחזקותו אלא באותו החצי שהם דנים עליו, וכל אחד מהם מוחזק בחציו, וע"כ הוא נוטל רביע,[[6]](#footnote-7) אך בד' רבינו ברוך מבו' דלא כן, וכמש"נ לעיל סוסק"ג בהערה, וצ"ע.

ח] **ואמנם** יש להעיר לפ"ז בד' התוס' הרא"ש שהוצרך לפרש דהא דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, הוא משום דבאותו החצי שהוא מודה לו חשיב כאילו הוא לבדו מוחזק בו,[[7]](#footnote-8) ותיקשי דלפ"מ דס"ל להרא"ש דדין החלוקה במשנתינו הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, וע"כ הי' שייך דין חלוקה זו אף כשאינם אוחזין, הרי אף אם היו שניהם מוחזקין בכולה, מ"מ כיון דאין הספק אלא על חצי', הוי דין החלוקה על אותו חצי, וע"כ הוא דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע.[[8]](#footnote-9)

**ד**

ט] **ובעיקר** הך דינא דכל דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי נוטל האומר חצי' שלי רביע ונשבע שבועת המשנה, הק' בחי' הגרע"א לקמן בע"ב, דלמ"ד דהילך חייב מ"ט אינו חייב שבועה דאורייתא דמודה במקצת, כיון דהוא מודה לו בחצי', ובחי' הגרע"א לקמן ג' א' האריך להוכיח דאין לומר דבאמת הוא נשבע שבועה דאורייתא, עיי"ש.

**ה**

י] **והנה** התוס' כתבו דהא דאינו נאמן דחציו שלו במיגו דאי בעי אמר כולה שלי, הוא משום דמיגו להוציא לא אמרינן דבחציו השני מוחזק זה כמו זה, וכ"כ הרמב"ן, ז"ל, כיון שזה תופס ועומד וזה תופס ועומד, אין זה מוציא מיד חבירו משום מיגו, ומכאן יש לו ראי' שאין אומרים מיגו לאפוקי ממונא אלא לאוקומי ממונא ברשותא דמרי', עכ"ל, ונתחדש בדבריהם, דאף דשניהם אוחזין בטלית, מ"מ כל שבאנו להעמיד את כולה ביד אחד מהם ע"י מיגו, חשיב כמיגו להוציא, אך התורי"ד נחלק ע"ז, ז"ל, ואינו נראה לי תירוץ זה שגם זה להחזיק הוא שכך הוא מחזיק בה כחבירו, עכ"ל.

**אמנם** הנה הרמב"ן בב"ב ל"ד ב' כתב, ז"ל, ובכל הנך דיני בין בדינא דיחלוקו בשבועה או בלא שבועה וכו' ה"מ בברי וברי, אבל בברי ושמא בכולהו ברי עדיף, דהא ליכא לחד מינייהו חזקה דממונא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דברי ושמא ל"מ להוציא, מ"מ בשנים אוחזין בטלית שפיר מהני ברי ושמא, והיינו משום דשניהם אוחזין בטלית ואין אחד מהן מוחזק יותר מחבירו.[[9]](#footnote-10)

יא] **והנחל** יצחק בסימן צ"א ס"ט ענף ז' עמד בסתירת ד' הרמב"ן דלענין מיגו ס"ל דאף דשניהם אוחזין בטלית, מ"מ כל שבאנו להעמיד את כולה ביד אחד מהן חשיב כמיגו להוציא, ולענין ברי ושמא ס"ל דכיון דשניהם אוחזין בה, שפיר מוקמינן לה ביד בעל הברי, ול"ה כברי ושמא להוציא.

**ועיי"ש** שכתב לישב, למש"כ התרוה"ד בסימן שי"ד דבשנים אוחזין בטלית ויש רוב המסייע לאחד מהן, אזלינן בתרי', ואף דאין הולכין בממון אחר הרוב, ול"ד למש"כ התוס' דל"מ מיגו להעמיד הטלית ביד אחד מהן משום דחשיב כמיגו להוציא, דשאני לענין מיגו דבחזקה כ"ד דחינן למיגו, אך לענין שתעמוד החזקה של ממון כנגד הרוב לדחותו בעינן חזקה גמורה, וע"כ ה"נ לענין שתעמוד החזקה של ממון כנגד הברי לדחותו, בעינן חזקה גמורה, ובשנים אוחזין דליכא חזקה גמורה לחד מינייהו, אינה עומדת כנגד הברי, וברי עדיף.[[10]](#footnote-11)

יב] **אך** אכתי יש להעיר ממש"כ הרמב"ן לקמן ו' א', ז"ל, ואם תשאל למה אמרו תקפה אחד בפנינו מוציאין אותה מידו והלא אין זה מוחזק יותר מזה, תשובתך הרי אמרו כיון דתפיס אנן סהדי דמאי דתפיס דידי' הוא, וכל אחד ואחד מוחזק במחצה יותר מחבירו, עכ"ל, והרי דכל אחד חשיב כמוחזק בחצי', ואיכא חזקת ממון המורה שהוא שלו, וע"כ הוא דל"מ תפיסת חבירו, וא"כ מ"ט כל שאחד מהם ברי והשני שמא ברי עדיף, ולא אמרינן אוקי ממונא בחזקת מרי'.

**ו**

יג] **ונראה** לישב, דהנה הרמב"ם בפ"א ממלוה ה"ד כתב, ז"ל, כשיתבע המלוה הלואתו וכו' גובין לו חובו וכו' מכל מטלטלין שימצאו לו וכו', טען הלוה שמטלטלין אלו שבידי אינן שלי אלא פקדון הם בידי או שכורין או שאולין אין שומעין לו או יביא ראיה או יגבה מהן בעל חובו, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בכתובות י"ט א' דכיון דחזקה כל מה שתח"י אדם שלו הוא אינו נאמן, עיי"ש.

**והמהרי"ל** דיסקין בס' תורת האהל עמ' ט"ז נקט בפשיטות דבשנים אוחזין בטלית והאחד מודה לחבירו שהיא שלו, ה"ז מועיל אף שלא יגבו הבע"ח מן הטלית, עיי"ש, ובחו"ש הגרב"ד סימן ד' כתב לפרש הטעם בזה, דאף דמי שמחזיק לבדו הוי מוחזק אף בלא טענה, מ"מ בשנים אוחזין בטלית ל"ה מוחזקין אלא בטענתם, וע"כ כל שהוא מודה שהיא של חבירו, ל"ה מוחזק כלל, אלא הויא הטלית בחזקת חבירו, ול"ב בזה להנאמנות דהודאת בע"ד, וע"כ אין הבע"ח גובה מזה.[[11]](#footnote-12)

**ובטעם** הא דבשנים אוחזין ל"ה מוחזקין אלא כפי טענתם, כתב בשיעור מאא"ז הגר"ח זצ"ל בשם אביו, דהוא משום דכל הא הא דחשבינן לי' כמוחזק בכל הטלית, אף שאינו אוחז אלא בכרכשתא, וגם חבירו אוחז בטלית, היינו משום דהוא אוחז את הטלית בתורת שלו, ומעכב את כל הטלית מחבירו בטענתו ובתפיסתו, אך כל שמודה שהטלית של חבירו, ואינה מעכבה מחבירו בתפיסתו, לא חשבינן לי' כמוחזק בטלית, אלא חשבינן דכולה מונחת ביד חבירו.

יד] **ובזה** מתפרש מש"כ התוס' הרא"ש דכשטוען חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', דמוחזקתו היא רק כשהוא טוען על הטלית שהוא שלו, והוא מעכבה מחבירו, אך כל שהוא מודה שחצי' של חבירו ואינו מעכבה ממנו בתפיסתו, ל"ה חצי זה בחזקתו כלל.

טו] **ונפ"מ** לדינא בזה, הוא לדעת הסוברים דשור תם שהזיק והניזק אומר שהזיק את הגדול והמזיק אומר שהזיק את הקטן, אין הניזק נוטל כלום, משום דהו"ל כמודה שלא הזיק את הקטן, ודמי לטענו חטים והודה לו בשעורים דפטור, - ולפ"ז הרי דבגונא דהיו ב' רוכבין ע"ג בהמה, וזה אומר כולה שלי משום שהזיקה את שורי הגדול, וזה אומר חצי' שלי וחצי' שלך משום שהזיקה את שורך הקטן, ל"מ האומר כולה שלי לזכות מכח הודאת חבירו, כיון דהוא עצמו מודה שלא הזיקה את שורו הקטן, ואפ"ה יהא בזה לדינא דמתניתין דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, משום דהאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', וע"כ אין דין החלוקה אלא על חצי'.[[12]](#footnote-13)

טז] **ולפ"ז** יש מקום לומר דזהו מש"כ התוס' הרא"ש דטעם הא דהאומר חצי' שלי אינו נוטל אלא רביע הוא משום דאינו מוחזק אלא בחצי', דאף דגם אם הי' מוחזק בכולה ל"ה נוטל אלא רביע, כיון דהוא מודה לחבירו בחצי', ואין החלוקה אלא בהחצי שהם דנים עליו, מ"מ עדיפא מינה קאמר דאינו מוחזק אלא בחצי', וכל כחו בהטלית הוא רק בחצי', וזהו דתני במתניתין דינא פסיקא דאינו נוטל אלא רביע, ואף בע"ח דילי' שבא לגבות לא יגבה אלא מרביע.

**ז**

יז] **ולפ"ז** יש מקום לדון במשה"ק הגרע"א דהאומר חצי' שלי יהא חייב שבועה דאורייתא על חצי', וכבר כתבו עד"ז בספרי האחרונים, וכ"כ בשיעור מאא"ז הגר"ח זצ"ל בשם אביו, ובהקדם, דהנה לקמן ד' א' בעי לפרושי דטעם השבועה במשנתינו הוא משום דאנן סהדי דמאן דתפיס הילך הוא, ובד' התוס' וש"ר שם מבו' דהיינו דבכל המחצה שהוא תופס חשיב כהעדאת עדים או כהודאה.

**אך** השטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד שפירש דמאן שאמרו דמאן דתפיס הילך הוא, לא קאי על מחצית הטלית, אלא קאי על מה שבתוך ידו, דחשיב כהודאה, משום דהוא נוטל על מקום שידו מגעת, והכפירה היא על שאר הטלית שאינה בין שניהם, עיי"ש.

**ובדעת** ש"ר שלא פירשו כן, נראה דהנה הרי הדבר פשוט דהתובע את חבירו ב' כלים, והלה משיב דכלי אחד נמצא בביתך וכלי אחד שלי הוא, לא חשיב כמודה במקצת, אף למ"ד דהילך חייב, דכיון דאותו כלי שמודה לו בו, אינו כלל בידו, ל"ה כמודה במקצת מן "התביעה", דכיון שהכלי שהוא מודה לו הוא ביד חבירו, ליכא ע"ז תביעה כלל,[[13]](#footnote-14) - ואשר ע"כ ה"נ הוא במה שנוטל עד מקום שידו מגעת, דכיון דמה שבתוך ידו הוא בחזקתו, דכמאן דפסיק דמי, ואין חבירו מוחזק בו כלל, הרי דבמה שמודה לו חבירו בזה, ל"ה כמודה במקצת מן התביעה, וע"כ ל"ש בזה כלל שבועת מודה במקצת.[[14]](#footnote-15)

יח] **ולפ"ז** י"ל דה"נ הוא בגונא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, דכיון דהחצי שהוא מודה לחבירו הוי בחזקת חבירו ואינו בחזקתו כלל, נמצא דהוא מודה לחבירו במה שתחת יד חבירו, וע"כ ל"ה כמודה במקצת.

**ובדעת** הגרע"א שנקט דאף בכה"ג חשיב כמודה במקצת, י"ל דאי"ז משום דפליג על עיקר הך מילתא דהאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', אלא הוא משום דס"ל דמ"מ כיון שאם הי' טוען על כל הטלית שהיא שלו היתה כולה בחזקתו, שפיר הויא התביעה על כל הטלית, וע"כ חשיב כמודה במקצת, אף דכשמודה שאין החצי שלו, כבר אין חצי זה בחזקתו.

**וי"ל** עוד, דאף דכשאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', מ"מ כיון שבפועל הוא תופס בכולה והיא תחת ידו,[[15]](#footnote-16) שפיר הויא כל הטלית בכלל תביעת חבירו, וע"כ חשיב כמודה במקצת.[[16]](#footnote-17)

**ח**

יט] **ולפ"ז** יש מקום לפרש דזהו מש"כ הרמב"ן דמהני ברי ושמא במקום שנים אוחזין, אף דמיגו ל"מ משום דהוי מיגו להוציא, והיינו משום דכל דזה טוען ברי וזה טוען שמא, כיון דטענת הברי עדיפא, דברי ושמא ברי עדיף כשאי"ז נגד חזקת ממון, הוי כל הממון בחזקת בעל הברי, ואינו בחזקת בעל השמא כלל, וע"כ ל"ה כברי ושמא להוציא,[[17]](#footnote-18) וכ"נ להדיא בד' הברכ"ש בסו"ס ג' דכל שהוא טוען שמא ל"ה כמוחזק כלל, עיי"ש.

כ] **אך** הגר"י וינברג שליט"א העיר לנכון, דהדעת נותנת דכל הא דכשהוא מודה לחבירו לא חזינן להממון בחזקתו, הוא משום דאינו מעכב כלל את הממון לעצמו, וכמש"נ לעיל סקי"ג, אך כל שהוא טוען שמא, והוא מעכב את הממון לעצמו מכח השמא, הוי הממון בחזקתו.

**ולפ"ז** הדר צ"ע במש"כ הרמב"ן דמהני ברי ושמא במקום שנים אוחזין, דמ"ש ממש"כ דמיגו במקום שנים אוחזין חשיב כמיגו להוציא, וממש"כ דהא דל"מ תקפה אחד בפנינו הוא משום דכל אחד מוחזק במחצה יותר מחבירו.

**ט**

כ] **ונראה** די"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דהאומר חצי' שלי אינו נאמן על חצי' במיגו משום דבחצי' מוחזק זה כמו זה, מבו' בד' המהר"ם שפירש דהיינו דגם האומר חצי' שלי מוחזק בכל החצי, מ"מ חשיב כמיגו להוציא משום דגם חבירו מוחזק,[[18]](#footnote-19) וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן.[[19]](#footnote-20)

**אמנם** הנה ז"ל רבינו יונה בב"ב ל"ב ב', א דתנן זה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי וכו', ולא אמר דזה שאומר חציה שלי יטול חצי' בשבועה, מיגו דאי בעי טעין כולה שלי שהיה נשבע ונוטל חצי', אלמא כיון דדין ב' אוחזים "אחד דתם להיות כל אחד כמו שמוחזק בחצי מה שחולקין", נמצא הטוען כולה שלי דמהניא לי' תפיסה (לב') [לג] חלקים, שהרי אין חברו חולק עליו אלא בחצי', הלכך לא אמרינן בה תו מיגו לאפוקי ממונא, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דכל אחד מוחזק ברביע, וע"כ כל שבא לזכות בכל החצי ע"י מיגו, חשיב כמיגו להוציא.[[20]](#footnote-21)

כא] **והנה** משמעות ד' רבינו יונה, דהא דחשבינן לכל אחד כמוחזק בחצי, אי"ז משום דהמוחזקות של כל אחד מצ"ע היא בחצי, אלא הוא משום דדין כל אחד ליטול חצי בחלוקה, וכל אחד הוי כמוחזק בהחלק הראוי לו ע"י החלוקה, ומכח דינא דשנים אוחזין דיחלוקו, הוא דהוי כל אחד כמוחזק בהחצי שהוא ראוי לו.

**ואמנם** הנה הי' מקום לומר, דאף אם כשדינו ליטול מחצה ע"י חלוקה חשיב כמוחזק בחצי זה, מ"מ בהך גונא דמן הדין יש לנו להאמין את האומר חצי' שלי במיגו על כל החצי, הרי ליכא בחצי זה דין חלוקה, ול"ה האומר כולה שלי מוחזק כלל בחצי זה, - אך בד' רבינו יונה נתחדש דאי"ז כן, אלא כיון דמצד תפיסת הטלית עצמה יש בה דין חלוקה, חשיב דהחצי הראוי לו ע"י חלוקה הוא בחזקתו, ול"מ חבירו להוציאו ממנו ע"י מיגו.

כב] **אך** י"ל דכ"ז הוא כשבאנו להאמינו ע"י מיגו, אך כל שמכח הטענות עצמם ראוי הממון לאחד מהם, ולי"ב דין חלוקה, ל"ה הממון כלל בחזקת השני.

**ובזה** מתפרש מש"כ הרמב"ן דאף דל"מ ברי ושמא להוציא, מ"מ בשנים אוחזין מהני ברי ושמא, ול"ה כמיגו דל"מ בשנים אוחזין וחשיב כמיגו להוציא, והיינו משום דהא דחשבינן לה כמיגו להוציא, הוא משום דראוי כל אחד ליטול חצי ע"י החלוקה, וע"כ הוי כל אחד כמוחזק בחצי', וכ"ז הוא כשבאנו לזכותו ע"י מיגו, דכיון דמצד תפיסת הטלית עצמה יש בה דין חלוקה, הוי כל אחד כמוחזק בחצי', ומשא"כ כשבאנו לזכותו ע"י ברי ושמא, דמצד הטענות עצמם ראוי הממון לבעל הברי, ולי"ב דין חלוקה כלל, לא חזינן לבעל השמא כמוחזק בחצי', וע"כ ל"ה כברי ושמא להוציא.

**ולפ"ז** מתישב גם מש"כ הרמב"ן לקמן ו' א' דהא דתקפה אחד בפנינו מוציאין אותה מידו הוא משום דכל אחד מוחזק במחצה יותר מחבירו, דהתם דהי' לדין החלוקה, חזינן לכל אחד כמוחזק בהמחצה הראוי לו ע"י החלוקה, וע"כ ל"מ מה שתקפה אחד מהם להוציאה מחזקת חבירו.

1. ואין לומר דשאני הכא דהספק הוא מכח החזקתם, וכיון ששלשתם מחזיקין בה, יש לראובן ושמעון ב' צדדים בספק, וללוי ליכא אלא צד אחד, - דכיון דכל אחד מהם אינו אומר אלא שחצי' שלו, הרי דבהספק על כולה, ליכא לראובן ושמעון אלא צד אחד בספק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אכתי צ"ב, דמ"ש מהיכא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, ולא אמרינן דהאומר חצי' שלי מוחזק בחצי' ואין מוציאין מידו, ובע"כ דכיון דאומר חצי' שלי, אינו מוחזק אלא ברביע, וא"כ ה"נ נימא הכא דכל אחד מהן אינו מוחזק אלא בחצי', ואמנם דאם נבא לדון על שניהם יחד, שפיר חשבינן להו כמוחזקין בכולה, (וכמש"נ להלן סק"? בהערה), אך אם נבא לדון על מוחזקות כל אחד בפנ"ע, (דרק מכח זה הוא די"ל דהם נוטלין ב' חלקים), הרי כל אחד אינו מוחזק אלא בחצי', - ומתו"ד רבינו ברוך מתבאר שהטעם בזה הוא, דשאני בזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, שהאומר חצי' שלי מודה לבעל הכולה שלי על חצי', ומשא"כ הכא דאינם מודים ללוי כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בד' הקצוה"ח שם משמע דהיינו רק כשהוא מחויב שבועת ע"א, ומשום דכ"ז שאינו מכחישו ה"ה כשנים, עיי"ש, אך בד' הגרע"א מבו' דהיינו אף כשהוא מחויב שבועת מודה במקצת ואינו נשבע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' נפ"מ עוד בזה בגונא דג' אוחזין בטלית ואחד אומר חצי' שלי וב' אומרים שכולה שלהם בשותפות, דלמש"כ בפירש"י דהא דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, הוא משום דהוא מודה לו בחצי' ואין דנים אלא על חצי', הרי דה"נ בכה"ג יטלו ב' השותפין חצי', ויחלקו בחצי השני, אך למש"כ התוס' הרא"ש דהא דזה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, הוא משום דהאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', הרי דבכה"ג דכל הג' אינם טוענים אלא שחצי' שלהם, הוי כל אחד מוחזק בחצי', ויטול כל אחד שליש.

   אך כמדומה דאין הדין כן, וודאי דבכה"ג ודאי דהם נוטלין את חצי הטלית, ואינם חולקין את החצי השני, וכאשר כ"ה להדיא בתשו' רבינו ברוך שבסו"ס ראב"ן, - והטעם בזה הוא דאף דאם נבא לדון על כל אחד בפנ"ע, אינו מוחזק אלא בחצי', אך מצינו לדון את ב' הטוענים שהוא שלהם בשותפות כהחזקה אחת שהן מוחזקין בכולה, והוו הם מוחזקין בכל הטלית והאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', וע"כ נוטלין הם את חצי הטלית, ואינם חולקין אלא את החצי השני. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו כן בשטמ"ק בשם הרשב"ץ, ז"ל, אי האומר חצי' שלי מוחזק בחציה לא היה נוטל חצי טענתו אלא כולה וכו', אלא מתניתין בכל פורתא ופורתא שניהם מוחזקין דתפסי בכרכשתא כדאמרינן בגמ', וכאילו כל אחד מהן מוחזק בכל פורתא בטלית, ואין לאחד יתרון על חברו בחזקת חלק ממנה, ומשו"ה כל אחד נוטל חצי טענתו בשבועה כדינא דרישא, עכ"ל, והיינו דכיון דשניהם מוחזקין בכולה, הרי דהא דחולקין הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, וע"כ כל שאין הספק אלא על חצי', הוי דין החלוקה רק על אותו חצי, אך אם הי' כל אחד מוחזק בחצי', הי' בדין דאף האומר חצי' שלי יטול חצי' שהוא מוחזק בו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת דגם לדעת הסוברים דדין החלוקה במשנתינו הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, בע"כ לומר דכל דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי הוי האומר כולה שלי מוחזק לבדו בהחצי שחבירו מודה לו, שהרי בסוגיית הגמ' בע"ב פריך אדינא דמתניתין, דלדעת רבנן מ"ט לא אמרינן בזה המע"ה, ובפי' ר"ח מבו' שפירש דפריך דמ"ט אינם חולקין אלא בשבועה, ומ"ט לא אמרינן דיחלוקו בלא שבועה משום דהמע"ה, וכ"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש, - ולהך ס"ד דשייך במשנתינו דין המע"ה, הרי בע"כ דהא דכשזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי זה נוטל ג' חלקים וזה נוטל רביע, הוא משום דבכה"ג הוי האומר כולה שלי מוחזק לבדו בחצי שחבירו מודה לו, ובהחצי שהם מוחזקין בו בשוה הוי כל אחד מוחזק בחציו. [↑](#footnote-ref-7)
7. אשר הוא דבר הצריך פירוש, וכמש"כ כן השטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ, ז"ל, דמתניתין בהאי בבא מיירי וכו', וא"צ לדחוק ולפרש כמו שפירשו בתוס' דלא חשבינן כאילו כל אחד מוחזק חצי טלית, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ושמא י"ל בזה, דהנה בסוגיית הגמ' בע"ב פריך בהא דהכא יחלוקו בשבועה, דאי"ז כרבנן דאמרי דהמע"ה, והתוס' הרא"ש שם פירש דפריך דשבועה זו למה, כל אחד מוחזק בחצי הטלית וחברו בא להוציא ממנו ועליו להביא ראי', וכ"ז שלא יביאו ראיה יחלוקו בלא שבועה, והגמ' שם משני דהוא משום דהכא תפסי תרוייהו, - וי"ל דאף לפ"מ דמשני דשאני הכא דתפסי תרוייהו, אכתי קיים בזה דינא דהמע"ה, דא"א להוציא כל חצי מיד המוחזק בו בלא ראי', אלא דמאידך גם אין לנו להעמידה בידו אלא בשבועה משום דאף חבירו תפוס בה, - ואשר ע"כ אם כשזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, הי' האומר חצי' שלי מוחזק בחצי', ל"ה מוציאין את הרביע מידו ונותנין אותו לחבירו. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך הר"י מיגש שם כלל לדיני ממון שנחלקו עליו, וכתב ה' אופנים בזה, א', דהוי הממון ברשות אחד מהן, ב', דשניהם אוחזין בו, ג', דהוא ביד שליש, ד', דאינו ברשות אחד מהן אלא ברה"ר או בחצר שאינה של שניהם, ה', דאינו ברשות אחד מהן וחד מינייהו מר"ק, וכתב דבגונא דאין הממון ברשות אחד מהן ברי עדיף, ומשמע דרק בכה"ג הוא דברי עדיף, אך בגונא דשניהם אוחזין בו והוא ברשות שניהם לאו ברי עדיף, דכ"ה דאם הממון ברשות השמא, לאו ברי עדיף, ה"נ כשהוא ברשות שניהם ל"מ הברי להעמיד לכל הממון ביד אחד מהן, ונתבאר במק"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף, דהנה בחי' הגרע"א לקמן כ"א ב' כתב די"ל דדוקא במוחזק גמור אמרינן אוקי ממונא בחזקת מרי' ולאו ברי עדיף, אך במוצא אבידה שהוא מוחזק רק בחזקה דעלמא ול"ה מעולם בעלים בממון זה, י"ל דברי עדיף, ולכאו' הוא משום דברי ושמא שפיר מהני להוציא מיד התפוס, ורק היכא דאיכא חזקת ממון המורה כדברי בעל השמא, הוא דלאו ברי עדיף.

    ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בשנים אוחזין, דכיון דאיכא חזקת ממון לתרוייהו, וא"א להכריע מכח החזקת ממון כדברי בעל השמא, ברי עדיף, ומשא"כ במיגו דל"מ להוציא מיד התפוס, דהמוציא מחבירו עליו הראי', ומיגו לאו ראי' הוא, הרי דאף דשניהם אוחזין בה, מ"מ כל שבאנו להוציאה מיד אחד ולהעמידה ביד חבירו, חשיב כהוצאת ממון ול"מ בזה מיגו, אך אי"ז מתישב למש"כ הקצוה"ח בסימן פ"א סק"ט וסקי"א דהא דל"מ מיגו להוציא, הוא משום דחזקת ממון אלים טובא, ול"מ מיגו נגד חזקת ממון, וכתב לפ"ז דמהני מיגו להוציא מיד התפוס, ולהוציא מחזקת מר"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך בד' המהרי"ל דיסקין שם משמע דהטעם בזה הוא משום דבשנים אוחזין ליכא כלל חזקה כל מה שתח"י אדם שלו, וכל הא דאינו נאמן על מטלטלין שתחת ידו שאינם שלו הוא משום דהוא נגד החזקה דכל מה שתח"י אדם שלו. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם מטעם אחר י"ל דלי"ב לדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים, כיון דשניהם מוחזקין בו, וכל הא דפטור הוא כשבא להוציא מיד המוחזק, וכמש"כ כן התומים בסימן קל"ח סוסקי"ט, עיי"ש.

    והתומים שם נקט דאי לא נימא כן, שייך דינא דטענו חטים והודה לו בשעורים אף בב' אוחזין בטלית וזה אומר כולה שלי, וחבירו אומר שלי הוא אלא שיש לך שעבוד עליו, וכ"כ הקצוה"ח בסימן פ"ח סק"ו, ועיי"ש במש"כ להקשות לפ"ז, ולכאו' הוא דלא כמש"נ דבשנם אוחזין בטלית כל שהוא מודה לחבירו אי"ז בחזקתו כלל, - אך י"ל דשאני התם דהוא טוען שהגוף שלו, ואינו מודה לחבירו אלא שיש לו שעבוד עליו, ובכה"ג י"ל דחשיב כמוחזק בכולה, ואמנם לפ"ז יתחדש, דאם הא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי אין האומר חצי' שלי נוטל אלא רביע הוא משום דאינו מוחזק אלא בחצי', הרי דבגונא דזה אומר כולה שלי וזה אומר כולה שלי אלא שיש לך שעבוד על חצי', יטול כל אחד מחצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. וגדולה מזו כתב הנתיה"מ בסימן פ"ז סק"א דל"ה כמודה במקצת אלא כשתבעו הלואה או פיקדון דיש עליו חיוב הגוף לשלם או להשיב, אבל אם אומר ראובן לשמעון ב' בהמות אלו שנכנסו לרשותך או שעומדים בשוק הם שתיהן שלי, ושמעון אומר אחת שלי ואחת שלך, ל"ה מודה במקצת, כיון דליכא עליו חוב הגוף, רק שהם מחולקין על חפץ אחד אם הוא של זה או של זה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובדעת הראב"ד דפליג ע"ז, נראה דס"ל דכיון דבפועל שניהם אוחזין בטלית, והוא מעכב בתפיסתו מחבירו את כל הטלית, ע"כ אף כשהוא מודה לחבירו במה שבתוך ידו, חשיב כהודאה במקצת התביעה, - ושו"ר בהגה' אמרי ברוך לנתיה"מ סימן פ"ז סק"א שנראה שפירש בד' הראב"ד דבאמת מה"ט לי"ב שבועה דאורייתא דמודה במקצת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש להוסיף, דהנה בד' התוס' לקמן ו' א' ד"ה הקדישה בלא תקפה והתוס' הרא"ש שם מבו', דאף כשהוא מודה לחבירו שהטלית שלו, אכתי חשיב דהטלית גם תחת ידו, וכל הא דיש ביד חבירו להקדישה, הוא משום דיכול להקדיש פיקדון שיש לו תחת יד אחרים, ולכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' הרא"ש במשנתינו דהאומר חצי' שלי אינו מוחזק אלא בחצי', וא"כ ה"נ כשהוא מודה לחבירו שהטלית שלו, אינו מוחזק בטלית כלל, - ובע"כ דאף דכשהוא מודה לחבירו אינו מוחזק בטלית כלל, מ"מ אכתי חשבינן שהיא תחת ידו, וע"כ דמי לפיקדון, שהרי גם בפיקדון שהוא שומרו לבעלים ל"ה הפיקדון בחזקתו אלא בחזקת הבעלים, (וכמש"כ התוס' בסוגיין בדין מנה שלישי), אלא דמ"מ כיון דהוא תחת ידו הי' מקום לדון דחשיב כאינו ברשותו של הבעלים.

    אך העיר הבה"ח משה הופמן נ"י, דלפי המבו' בד' התוס' הרא"ש שם דלא חשיב כתפוס אלא בחצי', ואף אם ל"ה יכול להקדיש פיקדון, הי' חצי' קדוש, עיי"ש, וכ"נ גם מד' התוס' שם, דאם הוה חשבינן דשניהם תפוסין בכולה, לכאו' ל"ה מקום לחשבו כאינו ברשותו, כיון דגם הוא תפוס בה, ומה לי דגם אחר תפוס בה, הרי דכל שמודה לחבירו בחצי השני, לא חשיב כלל כמודה לחבירו במה שהוא תפוס, אך אכתי קיימא קו' הגרע"א בגונא דזה אומר כולה שלי וזה אומר שלישיתה שלי, דתניא בתוספתא בריש מכילתין דזה נוטל ה' חלקים וזה נוטל שתות.

    ובעיקר מש"כ התוס' הרא"ש דלא חשיב כתפוס אלא בחצי', י"ל דהוא משום דעיקר הא דחשבינן דהוא תחת ידו, אף שהוא מודה לחבירו, הוא מכח הא דבידו לטעון על כולה ולעכבה מחבירו, וגם בפיקדון י"ל דמה שדנו התוס' דיהא חשוב כאינו ברשותו, הוא מכח הא דהיא תחת יד השומר ובידו לעכבה מן הבעלים, וע"כ כ"ז הוא בהמחצה שבידו לטעון עליו ולזכות בו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונפ"מ בין הדרכים הוא בגונא דהטלית ברשות של שניהם וזה אומר כולה שלי וזה אומר חצי' שלי, דלדרך קמא אף בכה"ג י"ל דחשיב כמודה במקצת, כיון דאם הי' אומר כולה שלי היתה כולה בחזקתו, אך לדרך בתרא הרי דבכה"ג ל"ה כמודה במקצת, כיון דכשאומר חצי' שלי, אין החצי השני תחת ידו וברשותו כלל, אלא חבירו מחזיקו ברשותו. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך יש להעיר, דלפ"ז נמצא דבכה"ג יש חזקה דממונא לבעל הברי, ובל' הרמב"ן שם מבו' דליכא כח חזקת ממון לא לזה ולא לזה, - אך י"ל דכל הא דלא חזינן להממון גם בחזקת בעל השמא, הוא משום דהיכא דליכא חזקת ממון ברי עדיף, וע"כ הוא דל"ה הממון בחזקת בעל השמא, וזהו שכתב הרמב"ן דכיון דבמקום דליכא חזקת ממון ברי עדיף, ע"כ בכה"ג דשנים אוחזין לא חזינן להממון בחזקת בעל השמא. [↑](#footnote-ref-18)
18. וזהו שכתב המהר"ם במשה"ק התוס' דנימא אין ספק מוציא מידי ודאי, דאף דאית לי' מיגו, מ"מ הו"ל מיגו להוציא, והרי דאף כשבא לזכות ברביע ע"י המיגו, חשיב כמיגו להוציא, משום דשניהם מוחזקין בכל החצי, - אך בחו"ש הגרב"ד סימן ד' פירש לד' התוס' דהא דהוי מיגו להוציא הוא משום דכל אחד מוחזק ברביע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וצ"ב היאך הוא מתישב עם מש"כ הר"ן לקמן ג' א' ולקמן ו' א' דכל אחד מוחזק בחצי', ומה"ט הוא דחולקין, וכמש"נ לעיל סק"א. [↑](#footnote-ref-20)
20. והמרדכי בסוגיין כתב, ז"ל, ובגמ' דאמרינן מגו היינו ליטול הרביע בלא שבועה, עכ"ל, ויש להסתפק אם עיקר דבריו הוא דהוא "ליטול רביע", והיינו דס"ל כמש"כ רבינו יונה דכל אחד מוחזק ברביע, וע"כ כשבא ליטול הרביע ל"ה מיגו להוציא, ומש"כ בתחילת דבריו דחציו השני מוחזק זה כזה, היינו דמכח הא דמוחזק זה כזה, ע"כ הוי כל אחד מוחזק ברבוע, או דעיקר דבריו דהוא ליטול רביע "בלא שבועה", דל"ב להמיגו לזכותו בממון אלא לפטרו מן השבועה, וע"כ ל"ה כמיגו להוציא. [↑](#footnote-ref-21)