כו 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כו

כו'

שחיטתן בצפון. יל"ע אם סגי בהא דרוב הבהמה בצפון, ומנח"ח קטו' ח' וכן ערוה"ש העתיד קכג' כב' וכן בליקוטי הלכות ר"פ איזהו מקומן דבשחיטת הבהמה מהני רוב. וכן יל"ע היכא דרוב הבהמה בצפון אבל צווארה הוא בדרום, אם העיקר תלוי במקום הבהמה או במקום השחיטה, אמנם עי' גמ' לקמן קז' ב' דכשצווארה בחוץ וכולה בפנים דזה פשיטא דפסול משום שחו"ח, ולכאו' דה"ה הכא דיהיה פסול. – יל"ע איך הדין אם תחילת השחיטה היתה בדרום ובסוף השחיטה בצפון אי סגי בזה, למ"ד דאינה לשחיטה לבסוף, וכמדומה דהגמ' לענין שחו"ח איירי בכה"ג, וצריך לעיין שם.

וקיבול דמן בצפון. יל"ע לד' המקד"ד דיכול לקבל בב' כלים בפחות משיעור ההזאה, ואח"כ לערבן ולקדשן, אם הך קידוש ג"כ צריך שיהיה בצפון, או דעיקר דין צפון הוא על מעשה הקבלה. ויל"פ בזה האם עצם מה דנקיט דאפשר להפריד את הקידוש וכו', היינו דאי"ז חלק ממעשה הקבלה, וא"כ יוכל לקדש שלא בצפון.

הכניס ראשו ורובו כאילו נכנס כולו. עי' גרמ"ד דהביא חי' רח"ה טומ"צ טז' ח' וביאמ"ק ג' כא', דראשו ורובו מהני היכא דמה שנצרך הוא 'מעשה ביאה', דבזה שפיר י"ל דזה נחשב שהושלמה המעשה ביאה מכח דינא דרובו ככולו. והגרמ"ד מבאר עוד דהיכא דאיכא דין ביאה שאינו תלוי במעשה ביאה, אלא דין הביאה הוא מצד המציאות ש'יהיה' בעזרה, בזה ל"מ הא דרובו ככולו. והא דבצפון מהני משום דהתם לא נאמר כלל דין ביאה, ובזה ודאי מהני רובו ככולו. ועי' מנח"א דמבאר דהטעם דבצפון איכא רובו ככולו, שזהו דין בקבלה שתהיה בצפון, והמקבל כיון דהוא עושה הקבלה צריך להיות נמי בצפון, וכלפי הגדרת 'מעשה הקבלה' מהני ראשו ורובו להחשב בצפון. ועי' אביעזרי טומא"צ.

יל"ע אם גם כלפי הבהמה מהני שיהיה ראשה ורובה בצפון בשחיטה, ועי' מנח"א מהליקוטי הלכות דבשחיטה סגי ברוב הבהמה.

יל"ע אם ראשו ורובו מהני רק כלפי הגברא, או גם כלפי הכלי. ועי' תוס' מז' א' דסגי ברוב הכלי, וע"ע שם בשיט"מ. והנה ע"פ ד' הגר"ח הנ"ל מובן היטב דהגדרת 'מעשה הקבלה דזה היה בצפון ולכן מהני.

יל"ע היכן דין הבהמה בזמן הקבלה אם צריכה צפון, או דסגי במה שדמה מתקבל בצפון. ובגמ' דפרכסה לדרום ויצתה וחזרה, וברש"י דחזרה לאו דווקא, ומבואר דבהמה עצמה אינה צריכה להיות כלל בצפון בשעת קבלה, ואמנם דיתכן דרש"י פי' דהברייתא איירי לענין פסול הבשר, ואיירי בין קבלה לזריקה, אבל זה תמוה דמהיכי תיתי דנצטרך צפון על הבהמה אחר הקבלה. שו"ר במתיבתא דהביאו ס' דברי פנחס דסגי שהצוואר יהיה בצפון, ויל"ע דלמה צריך שיהיה הצוואר בצפון, ויהיה סגי דהדם מתקבל בצפון, ואולי כי א"כ יהיה אויר שסופו לנוח בדרום ויהיה בזה פסול נשפך. ועוד הביא מהחזו"א ב' יד' ד'אפשר דבעי' רוב בהמה בצפון בשעת קבלה', ובמנ"ח קטו' ח' נוקט דצריכה להיות רובה בצפון. ובשיעורי הגרמ"ד נר' מתו"ד דהבהמה צריכה להיות בצפון. ושו"ר דהגרי"ד מק' עמש"כ התוס' דבהכרח חזרה הבהמה קודם קבלה, והיינו דאל"ה היאך מהני הקבלה. והק' דסגי במה שהצוואר בצפון, ומהיכי תיתי דחזרה כולה. וכ' דמוכח מהתוס' דבדיני הקבלה נמי בעי' שתהיה הבהמה כולה במקום הקבלה. ועוד שם אח"כ מק' בכפילות ד' הרמב"ם בזה, ור"ל דאולי חזר לומר דבעי' חזרה כל הבהמה, ואח"כ ר"ל דאולי החזרה היא בשביל הצוואר.

פרכסה ויצתה לדרום. יל"ע למה נקט פרכסה. ואולי כי רצה שהדין יתפרש קודם קבלת הדם, דאחרי שנתקבל הדם תו אינה מפרכסת. - ועצם הדבר צ"ב דהרי מפרכסת הרי כחיה לכל דבריה, ויוצא מזה דשייך פסול יוצא על בע"ח. – יל"ע לד' הגרי"ז דאיכא פסול נשפך כשנמצא מחוץ למקום הכשירו, דא"כ למה כשיצתה לדרום ליכא פסול נשפך. והנה אי נימא דאיירי הכא על הבשר אחר קבלה ולא על הדם ל"ק. אמנם לפמש"נ דגם כשהבהמה נמצאת בדרום שייכא ביה קבלה לצפון, דהעיקר שהוא מתקבל בצפון, א"כ אין כאן הפקעה ויציאה ממקום הכשירו. – עי' מנח"א דמק' מה הצד שיפסל ביוצא, ועי' שהביא מהרמב"ם דיוצא מחוץ למקום הכשירו איכא פסול יוצא. אמנם די"ל כמש"נ דאיכא פסול נשפך בכה"ג.

קק"ל שחיטתן בפנים. וברש"י דכתיב ושחטו פתח אוה"מ. ועי' מנח"א עמ' כא' דמק' דבלא"ה תיפו"ל דהוי שחו"ח. ולכאו' י"ל דאיכא נ"מ לענין לשכות הפתוחות לקודש, דבגמ' לקמן נו' דאין שוחטין דבעי' לפני אוה"מ, אבל לכאו' דהשוחט שם אינו עובר בשחו"ח, שו"ר שכן מתרץ שם, וע"פ המנח"ח קפו' והחזו"א כ' ה' דאינו עובר בשחו"ח בלשכות, אמנם הביא שם דהגרי"ז והמקד"ד כז' ז' נקטו דחייב משום שחו"ח. - עי"ש דר"ל דהיכא דהבהמה לפנים ורגלה לחוץ, דהגם דלשיטת הרמב"ם איכא עיכובא בכה"ג מחמת דינא דוהביאום, מ"מ אינו עובר משום שחו"ח וכן נוקט במנח"ח, אמנם הביא מהחזו"א שם דמדקדק דלהרמב"ם איכא איסור חוץ. עוד מביא שם נ"מ בצידי צדדין ובשוחט בגג העזרה. – ועי"ש דבזה מיישב קו' הקר"א דלמה בעי' לדין והביאום, דתיפו"ל דיפסל ביוצא למ"ד דאיכא פסול קודם הזריקה. ולהנ"ל מיישב דוהביאום מחייב להביאו למקום הראוי לשחיטה, ואפי' דבאינו נפסל ביוצא, וכגון בלשכות דא"ר לשחיטה, אבל יוצא כ' באו"ש בית הבחירה ו' דליכא פסול יוצא.

וקיבול דמן בכ"ש בפנים. וברש"י דכ' לשרת וכו'. ואין לומר דלכאו' בלא"ה פסול משום יוצא, דהכא איירי על הגברא שעומד מבחוץ, ואילו הכלי עצמו הוא בפנים. ולכן אין בו פסול יוצא. וגם נ"מ ללשכות אם לית בהו פסול יוצא, דמ"מ אי"ז מקום שירות לענין עבודה. – וצל"ב האם הבהמה צריכה להיות כולה בפנים בקבלה, ואי נימא דאיכא דין והביאום בקבלה, הרי דה"נ בעי' שתהיה כולה בפנים. ובחזו"א דאפשר דבעינן 'רובה' בעזרה.

שחט בחוץ עי' תוס' לעיל יד' ב' דמהני משום דשחיטה לאו עבודה היא.

הכניס ראשו ורובו כאילו לא נכנס. ועי' תוס' לקמן מז' א' דמבואר דמהני גם רוב הכלי בפנים וא"צ כולו.

פרכסה ויצתה לחוץ וכו'. וברש"י לאחר שחיטה ובפשוטו דנר' דזה קודם קבלה, וכ"כ התוס' בהדיא. ורש"י לשיטתו דאיכא פסול יוצא קודם קבלה ודלא כהריטב"א, וברש"י מביא ב' קראי לענין פסול יוצא א' על הדם וא' על הבשר, והיינו דהנידון הוא על תרוייהו. והגמ' דאמרה דש"מ בשר קק"ל וכו', והגם דאיכא למימר דהפסול הכא הוא מחמת הדם, וא"כ מה הראיה, ושו"ר דכה"ק האחרונים חק נתן עולת שלמה דבר אברהם שפ"א. - ואם נאמר שדם המובלע באברים היינו שכל הדם קודם יציאתו נחשב למובלע באברים, א"כ יתכן דלהכי אין לפסול מחמת הדם כי הוא מובלע. [וילה"ע לפ"ז למה הגמ' לא אמרה כן, בדרך קו' דש"מ דדם המובלע וכו']. ושו"ר מביאים דכ"כ המקור ברוך א' יט' ושפ"א וחזו"א קמא ל' ג'. אבל הגרי"ד הק' דדם הכנוס בצוואר כבר אינו מובלע, וא"כ דם זה יפסל. - אמנם האמת דעיקר הדקדוק מל' הברייתא 'פסולה', דזה קאי על כל הבהמה, והיינו דגם הבשר נפסל.- אמנם לכאו' דהיה אפשר לדחות, דהנה אם כל הדם נפסל, אז ממילא דגם הבשר נפסל, משום דאם אין דם אין בשר, אבל לעולם ל"ש פסול יוצא על בשר קק"ל קודם זריקה. ובאמת דבתי' הגמ' דדלמא משום אימורין הוא נפסל, ולכאו' אכתי יש לדקדק דלמה נקט ל' 'פסולה' דמשמעותו דקאי על כל הבהמה.

- ולד' הריטב"א דיוצא נפסל רק אחר קבלה ניחא דבהכרח הפסול קאי על הבשר, ואמנם לפ"ז צ"ל דשאני בשר דמודה בזה הריטב"א דחייל בו פסול יוצא מיד. [ויש שביארו דהריטב"א אזיל בשיטת התוס' דיוצא חל רק לאחר שנעשה 'עבודה בקרבן', ואמנם דבדבר דליכא ביה עבודות נפסל מיד לאחר הקידוש, ולכן בדם דאיכא עוד עבודות נפסל רק בקבלה, ומשא"כ בשר דנפסל מיד. ואולי ע"פ ד' הגרי"ז שעדיין לא ביררתי אותם, שיש ב' דיני יוצא, היינו יוצא דקדשים ויוצא מחוץ למחיצתו דפוסל גם בחולין, ויתכן דס"ל לריטב"א דפסול דקדשים חל רק לאחר הקבלה, אבל פסול 'לאכילה' חל בבשר כשיוצא חוץ למחיצתו, ולכן זה חל כבר קודם הקבלה. ואולי זה הביאור בד' הרמב"ם דאיכא פסול לאכילה בבשר קק"ל קודם זריקה, והגם דליכא ביה פסול יוצא, והיינו דאיכא יוצא של חולין כשזה מחוץ למחיצתו. שו"ר מביאים כעי"ז מהגר"י מפונוביז'].

– אמנם הרמב"ם א' יג' כ' דפרכסה אחר קבלה כשירה, ופי' האחרונים או"ש שם יד' ואהא"ז שם טו' ודבר אברהם ג' א' לה', דקודם קבלה הרי הדם נפסל ביוצא ודלא כהריטב"א. [ואי נימא דזה דם המובלע א"כ ה"נ דאינו נפסל]. ועי' בקר"א דמפ' דאם יצא קודם קבלה הבשר נפסל מאכילה, דמדקדק בד' הר"מ שם לב' דהגם דבשר קק"ל קודם זריקה אינו פוסל את הזבח, אבל הבשר עצמו פסול לאכילה, וא"כ קודם קבלה מתערב האי שמנונית בדם ופוסלו. וצ"ב למה לא מתבטל השמנונית בדם, ועי' תוס' לעיל דאיכא גזירה, ובעול"ש דשמנונית גם נכלל בהך גזירה דדומה לדם, אבל לכאו' הכא ילה"ע דאינו פסול בעצם אלא רק לאכילה, וא"כ הכא יכול להיות דיתבטל טפי, ועוד צ"ב דאיזה איסור יש בזריקתו.

בענין פסול יוצא. רש"י הביא ב' פסוקים. והגרי"ז ביאר דבפשוטו איכא ב' עניינים, דפסול בשר בשדה טריפה דנאמר גם בחולין לענין עובר שהוציא ידו, הוא דין כללי על כל היוצא מחוץ למחיצתו, וזהו פסול לאכילה, ודין פנימה הוא דיוצא דקדשים. אבל שם כ' דסוגיין דאיירי באימורין כמסקנת הגמ', והרי באימורין ליכא דין אכילה. אמנם יל"פ דהגם דאימורין אינם עומדים לאכילה, מ"מ כיון דחייל בהו פסול אכילה, א"כ תו נפסלים גם להקטרה מדין ממשקה ישראל. אמנם זה אינו דהרי האימורין יצאו חוץ למחיצת ההקטרה ולא מחוץ למחיצת האכילה, וא"כ ליכא בהו כלל יוצא דחולין דהרי אינם עומדים לאכילה. ואולי כיון דאימורין נקראים בל' אכילה ואם האכל יאכל וכו', איכא בהו נמי שם אכילה לענין זה.

תוס' דלמא עי' קר"א.