8- שיעור ציצית סימן ח סעי_ יב-טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

בס"ד, שיעור ציצית 8, חשון תשפ"ד

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**סי' ח' סעי' י"ב - ט"ו**

# סעי' י"ב

בשו"ע, 'אם יש לו כמה בגדים של ד' כנפות, כולם חייבים בציצית, ואם לבשם כולם בלא הפסק והיה דעתו מתחלה על כולם לא יברך אלא ברכה א', אם מפסיק ביניהם צריך לברך על כל אחת ואחת, וה"ה אם לא היה בדעתו מתחלה על כולם הוי כמפסיק ביניהם'.

ובט"ז (סק"י) דייק מל' השו"ע דבלא היה בדעתו מתחילה צריך לברך על השניה ואפי' הובא לפניו קודם שהספיק ללבוש את הראשונה, ונתקשה מ"ש ממש"כ השו"ע (סי' ר"ו סעי' ג') דבירך על פרי ואח"כ הביאו לפניו עוד מאותו המין דא"צ לברך, ותי' דשאני פירות שכן דרך להביא עוד לפניו משא"כ בלבישה שאין דרך כ"כ להביא לו עוד מלבוש מה שלא חשב עליו מתחלה[[1]](#footnote-1), ומ"מ נתקשה בט"ז דאכתי דין זה תלוי בפלוגתת הטור (יו"ד, סי' י"ט) והסמ"ק (מצוה קנ"ו) לגבי שחיטה, כשלאחר הברכה הביאו לו לשחוט עוד בהמה קודם שגמר לשחוט את שלפניו, שלדעת הטור צריך לחזור ולסמ"ק צריך לברך, ולכאו' ציצית דמי לשחיטה, וא"כ לפי השו"ע (שם, סעי' ז') בשחיטה שפסק כסמ"ק שא"צ לברך, ה"ה שצריך לפסוק בציצית דא"צ לברך, וא"כ דברי השו"ע סותרים, עיי"ש.

ובמג"א (סקט"ו) ג"כ העיר ע"ד השו"ע, 'אע"ג דגבי שחיטה י"א דא"צ לברך, היינו משום דסוברין יש קבע לשחיטה כל זמן שעוסק בה דרגילין להביא יותר וכו' משא"כ בלבישה דהוי נמלך', ובפמ"ג (א"א, שם) הבין דכוונתו ליישב קו' הט"ז בדעת השו"ע ולחלק בין שחיטה לציצית, וס"ל דשחיטה דמי לפירות לפי שדרכו ליגרר משחיטה לשחיטה, ומשא"כ בציצית דאי לא היה בדעתו בשעת ברכה ללובשו חשיב כנמלך וצריך לברך, אמנם בביה"ל (שם) דייק דאף המג"א מודה לט"ז שבהובא לפניו קודם שגמר ללבוש את הבגד שבירך עליו דא"צ לברך, ודומיא דשחיטה, וכוונת מג"א קאי על מש"כ הרמ"א (יו"ד, שם סעי' ו') די"א שכשהובא לפניו בהמה מאותו המין ששחט א"צ לברך אפי' הובא לאחר שחיטה, ולזה חילק דהיינו רק בשחיטה שדרכו ליגרר אך לא בציצית שאין דעתו רק על מה שלבש דאז צריך לברך אפי' שהובא לפניו מאותו המין, עיי"ש, וסברת הבה"ל ניחא, דודאי כשהבגדים לפניו ודעתו ללבוש כולן מסתבר שא"צ לברך אפי' כשלא היה דעתו בפירוש ללובשן, ורק כשכבר גמר ללבוש כולן ואח"כ הגיע עוד בגד לא מהני.

ודו"ק בדעת היד יהודה (שם, סק"ה) שדייק דכל הצד בשחיטה שא"צ לברך על מה שהובא אח"כ (ולשו"ע דוקא כשעדיין יש לפניו לשחוט עוד, ולרמ"א באותו המין אפי' הובא לאחר שחיטה) הוא רק בברכת שחיטה[[2]](#footnote-2), אך לא לגבי מצות כיסוי הדם, שאם בירך על הכיסוי ואח"כ שחט עוד צריך לחזור ולברך על כל כיסוי וכיסוי, ופי' טעם החילוק (ע"פ הרא"ש חולין פ"ו סי' ו'), דשחיטה כיון שאינה חובה עליו (דאי בעי לא שחיט ולא אכיל) דמי לפירות דאי בעי אכיל ואי בעי לא אכיל ולפיכך נפטר בברכה א', ומשא"כ בכיסוי שלאחר ששחט הוא מחויב לכסות וא"כ אין נפטר בברכה אלא כשהיה דעתו לכך מתחילה[[3]](#footnote-3).

ועיי"ש שלפי"ז דין זה תלוי בפלוגתת הראשונים בשח בין שחיטה לשחיטה[[4]](#footnote-4), דהרא"ש מדמה לאכילה שאפי' שח א"צ לחזור ולברך, וא"כ ה"ה שבהביאו לפניו אחר שחיטה דמי לאכילה שא"צ לברך, והטור שפסק דבשח בין השחיטות צריך לברך ס"ל דשחיטה לא דמי לאכילה, ומשו"ה נקט דאף בהובאו לפניו אחר שחיטה דצריך לברך, ומשו"ה תמה על השו"ע שלענין שיחה פוסק כהטור דשח בין השחיטות צריך לברך, וש"מ דל"ד לאכילה, ואפ"ה נקט שבהביאו לפניו אחר ברכה דא"צ לברך, ועיי"ש דמיישב שהשו"ע מצא כן בשיטת הסמ"ק, וביאר דהם ס"ל דשחיטה דומה קצת לסעודה דלהוי נחשב קביעות דידיה (שלא יצטרך לברך על מה שהובא אח"כ) אף שבשח צריך לברך.

ולפי"ד, יל"ע בציצית אי דמי לשחיטה או לכיסוי, דמחד גיסא משמע דדמי לשחיטה שהרי אינו חייב ללבוש ציצית, וכ"ה במ"ב (סקכ"ח) לגבי שיחה, דדין שח בין בגד לבגד תלוי בפלוגתא לענין סח בין שחיטה לשחיטה (וכ"ה במג"א, ובגר"א סעי' י"ג סקכ"ו, ובמ"ב שם פסק דלא יברך מספק), אך מאידך, מצינו במ"ב (לעיל, סקי"ד) דיש ערבות למצות ציצית (ובשחיטה פשיטא דאין ערבות, וכמש"כ בשו"ע יו"ד סי' א' סעי' ז'), ולכאו' הדברים סותרים, דאי דמי לשחיטה אין ערבות, ואי דמי לכיסוי למה לא מברך, וצ"ע, ואולי, דאף שציצית דמי לשחיטה, דהא אי בעי לא לביש הבגד, אך מ"מ יש בה ערבות לפי שמיד שלובש הבגד מתחייב[[5]](#footnote-5).

וע"ע להלן (סעי' י"ג) דג"כ משמע דציצית חשיב חובה.

# סעי' י"ג

שו"ע 'הלובש ט"ק ומברך עליו וכשהולך לביהכ"נ מתעטף בט"ג צריך לברך עליו דהליכה מביתו לביהכ"נ חשיבא הפסק', ומבואר בב"י דס"ל דהליכה חשיב הפסק, ובאחרונים תמהו דא"כ אף מפינה לפינה בטרקלין גדול יחשב הפסק, והכריחו דעצם ההליכה אינה הפסק, ובמג"א (סקי"ז) נקט דצריך לברך מצד שינוי מקום, ובגר"א (שם) הוכיח מהשו"ע להלן (סי' רי"ז סעי' א') בברכת בשמים בחנות של בשם, דבנכנס ויוצא ודעתו לכך בשעת ברכה א"צ לחזור ולברך, ושכיוצ"ב כתב בהגהות מיימוניות (סוכה, פ"ו הי"ב) דכשיצא מהסוכה וחזר א"צ לחזור ולברך, וש"מ דאין בעיה של שינוי מקום.

ובאמת, שבמג"א להלן (סי' רי"ז, סק"ג) נתקשה בדין חנות של בשם למה א"צ לברך מצד שינוי מקום, ופי' בתרתי, א' דהוא משום שחוזר ומריח באותם הבשמים עצמן[[6]](#footnote-6), ב' משום שכשחוזר הוא מריח ממילא ואינו מחוסר מעשה, עיי"ש, ובגר"א (שם) חולק על טעם א' וס"ל דאפי' בבשמים אחרים א"צ לברך (וראיה מברקים ורעמים שבלא הסיח דעתו א"צ לברך אפי' שבכל פעם הוא ברק אחר).

ועי' בנשמ"א (ח"א כי"ב, סק"א) שפי' לפי"ז לגבי ציצית, שלדעת המג"א ניחא דצריך לברך על הט"ג בביה"כ (כיון שאי"ז אותה הציצית, והוא מחוסר מעשה לבישה)[[7]](#footnote-7), אך לדעת הגר"א צ"ל דציצית שאני לפי שהיא חובה, והיינו, דדינא דשינוי מקום הוא מצד היסח הדעת, ובציצית שהוא מחויב לברך (כשמתעטף[[8]](#footnote-8)) אינו מסיח דעתו, עיי"ש[[9]](#footnote-9).

# סעי' י"ד

שו"ע, 'אם פשט טליתו, אפי' היה דעתו לחזור ולהתעטף בו מיד צריך לברך כשיחזור ויתעטף בו', וברמ"א 'וי"א שאין מברכין אם היה דעתו לחזור ולהתעטף בו, וי"א דוקא כשנשאר עליו ט"ק, והכי נוהגין'.

בטור נקט דכשפשט ע"ד לחזור וללובשו א"צ לברך, ובב"י הוכיח איפכא מהגמ' (סוכה מ"ו א') דבתפילין צריך לברך על כל לבישה ולבישה, אף שהיה דעתו לחזור וללובשן, ובד"מ דוחה דשאני התם שהוא מוכרח לחלוץ התפילין (כדי ליכנס לביה"כ), אך בפושט טליתו שפיר מהני דעתו מתחילה לחזור וללובשו, ועי' בגר"א (סקכ"ז) דכיוצ"ב לגבי סוכה, שלשו"ע צריך לברך כל פעם שנכנס[[10]](#footnote-10), ולרמ"א דוקא כשלא היה דעתו מתחילה לחזור.

ועיי"ש בגר"א (סקכ"ח) שהוכיח כדעת הרמ"א מהתוספתא (ברכות פ"ח) היה עושה מצוה א' כל היום אין מברך אלא אחת היה מפסיק ועושה מפסיק ועושה מברך עכאו"א, אלמא דרק במפסיק ביניהם צריך ברכה, ומ"מ כתב דבעי' דוקא כשדעתו לחזור מיד ושחוזר ולובש מיד.

ומתבארת שיטת הרמ"א, דאף דבודאי איכא היסח הדעת והפסק גדול (בדיבור ובמעשה) בין ברכה ללבישה שניה מ"מ א"צ לברך, והיינו משום דא"צ שהברכה תפטור את הלבישה השניה, אלא שהכל חשיב הכל לבישה א' כיון שהיה בדעתו בשעת פשיטה לחזור וללובשו, ומשו"ה הצריך הגר"א שיחזור וילבש מיד דאל"כ אי"ז לבישה א' (אף שהיה בדעתו בשעת פשיטה לחזור וללובשו), ובכה"ג הוא שפיר דמי לתוספתא (הנ"ל) דחשיב שמקיים מצוה א' כל היום, וסגי רק בברכה א'.

ודעת הגר"א לדינא דהעיקר כדעת השו"ע[[11]](#footnote-11), אך שא"א הסכימו לרמ"א[[12]](#footnote-12), ומ"מ כתב בביה"ל (שם, ד"ה אם פשט) דיש עיצה לצאת לפי כל הדעות ע"י שיחשוב בשעת ברכה שאם יצטרך לפשוט הבגד שיחזור וילבשנו, והוא ע"פ מש"כ במג"א (סקל"א) ליישב דעת השו"ע שבפשט טליתו לא מהני דעתו אף שבלובש טלית אחרת נקט (סעי' י"ב) דמהני דעתו, ותי' דהתם היתה דעתו בשעת הברכה לפטור את הטלית האחרת, ומשא"כ בפושט טליתו שלא כיון לזה בשעת הברכה דלא מהני אפי' שפשט ע"ד לחזור וללובשו, ולפי"ד מבואר דאי היה בדעתו בשעת ברכה שכשיפשטנו יחזור וילבש שוב דא"צ לברך אפי' לדעת השו"ע[[13]](#footnote-13).

ועיי"ש בביה"ל (סי' ח', שם ד"ה וי"א) שצידד דבכה"ג מהני אף בהפסק גדול, דכשם שלשו"ע מהני כוונה בשעת ברכה שלא תיחשב הפשיטה להפסק, ה"נ לדעת הרמ"א מהני כוונה בשעת ברכה שלא יחשב הפסק בפשיטה והפסק גדול, והניח בצ"ע.

אכן דתמוה הסברא בכ"ז, ועי' ברע"א (ע"ד המג"א, שם) שנתקשה בכוונת המג"א הנ"ל, וצידד לפרש דכוונתו לדייק מהשו"ע דבפשט חוזר ומברך בכל גוונא ואפי' כשפשט סמוך לברכה, ולזה הוצרך לחלק דלא מהני דעתו בשעת פשיטה כיון שלא כיוון לכך בשעת הברכה, אך באופן שפשט שלא בסמיכות לברכה פשיטא דלא תועיל דעתו מתחילה לכך, עיי"ש, ולפי"ד נפלה עצת הביה"ל בבירא.

# סעי' ט"ו

שו"ע, 'אם נפלה טליתו שלא במתכוין וחוזר ומתעטף צריך לברך', ובזה מודה הרמ"א דכיון שלא היה דעתו להחזירה דצריך לברך.

וכתבו הפמ"ג (סי' ח' מש"ז סקי"ד) ורע"א (סעי' ט"ו) דלפמש"כ במג"א (סי' כ"ה סקכ"א) מהשל"ה דכשנשמטו התפילין ממקומן באמצע התפילה אין נוהגין לברך לפי שמסתמא אין מסיח דעתו מהן בשעה שמתפלל וחשיב כחולץ ע"מ להחזירן, א"כ ה"ה לגבי ציצית דאם נפלה הטלית באמצע התפילה שאין חוזר ומברך.

וצ"ע בדעת המ"ב בזה, דלעיל (סקל"ח) כתב דכשפושט טלית באמצע התפילה אפי' בסתמא חשיב דעתו להחזירה (אא"כ קיפלה בכיס שלה דמסתמא אין דעתו לחזור וללובשה), וכיוצ"ב כתב להלן (סי' כ"ה סקמ"ד) לגבי תפילין דבנשמטו ממקומן באמצע התפילה אין צריך לברך דכסתמא ע"ד ללבוש דמי, אולם כאן (סק"מ) כתב דאפי' נפלה ממנו באמצע תפילת י"ח והחזירוהו אחרים עליו כשיסיים תפילתו ימשמש בציצית ויברך, ומשמע דס"ל דבנפלה טליתו גרע מפושט בסתמא[[14]](#footnote-14), וצ"ע.

וע"ע ביה"ל להלן (סי' כ"ה סעי' י"ב, ד"ה א"צ לחזור) לגבי תפילין, שחילק דאף שאם נשמטו התפילין ממקומן באמצע התפילה א"צ לברך (דחשיב שהסירן ע"ד להחזירן) מ"מ בנפסק הקשר לאחר הידוק תש"ר צריך לחזור ולברך אף שהוא באמצע התפילה (ודלא כמג"א שם שנקט דנפסק הקשר דמי לנשמטו) דדוקא בנשמט דרגילות היא להשמט בתוך התפילה ע"כ בודאי היה דעתו בשת ברכה שכשישמט יחזור ויתקננו, ומשא"כ בנפסק דאי"ז מצוי כלל ומסתמא לא הייתה דעתו לכך מתחילה, עיי"ש, וצ"ב, שלכאו' היות וכוונתו להיות לבוש עם התפילין כל התפילה אפי' יהיה הפסק מ"ל אם הוא מחמת שישמט או יפסק הקשר סו"ס דעתו לכל התפילה.

אכן דמבואר בדבריו דהוא אזיל לטעמיה (הנ"ל, סעי' י"ד) דמהני כוונה בשעת ברכה שאם יסירו יחזור וילבשנו, ופי' לפי"ז דינא דהשל"ה שבשעת התפילה א"צ לברך לפי שנחשב דעתו בשעת ברכה לחזור וללבוש.

## נלקחה הציצית באמצע הברכה

כתב במ"ב (סקמ"א), מי שלקח טלית להתעטף בו והתחיל לברך עליו וקודם שסיים הברכה לקחוהו ממנו ותפילין לפניו יכול לסיים הברכה אקב"ו להניח תפילין ויוצא בזה, ומקו"ד בארצוה"ח (לה"א סט"ו) בשם הלק"ט (סי' קנ"ג).

ועיי"ש בארצוה"ח דילפי' כן מסי' ר"ט (סעי' ב') בפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשיכרא דיצא, וה"נ דכוותה בפתח אדעתא דציצית וסיים בדתפילין דיצא.

אכן דיש לתמוה בזה, דנהי דיש ללמוד מהתם לגבי נוסח הברכה שאין קפידא במה שפתח ע"ד נוסח של ציצית וסגי שהסיום היה כהוגן כנוסח של תפילין, אך מ"מ א"א ללמוד משם דכשתחילת הברכה לשם מצוה א' שתצטרף להועיל לשם מצוה ב'.

דהא באופן שבירך על ציצית ונמצאת פסולה אין הברכה מועילה לו לבגד אחר, וכמש"כ במ"ב (לעיל סק"ל), והוא מהפמ"ג (א"א סקט"ו) שכתב שאי"ז דומה לסי' ר"ו (סעי' ג') בנטל פרי ובירך עליו ונפל מידו, דהסכימו האחרונים (עיי"ש במ"ב סקכ"ו ובביה"ל שם) שא"צ לחזור ולברך על שאר הפירות שלפניו, ואפי' שלא היה בדעתו עליהם, דלגבי ציצית כיון שאין רגיל ללבוש ב' ציציות הו"ל כנמלך אא"כ היה בדעתו בשעת ברכה בפירוש, וא"כ כ"ש כשפתח ע"ד ציצית וסיים בתפילין, שבחלק של הברכה שנתכוון על הציצית לא יכול לפטור את התפילין כלל, וצ"ע.

# סעי' ט"ז

לן בטליתו, במ"ב (סקמ"ב) נקט דכיון שיש בזה ספק לא יברך, אא"כ פשטו ע"ד שלא ללובשו תיכף שאז צריך אח"כ לחזור ולברך עליו כשלובשו לכו"ע, וכתב דמ"מ לכתחילה אין נכון לעשות עצה זו כדי שיתחיב בברכה לכו"ע משום ברכה שא"צ לדעת הפוטרים.

ומבואר בדבריו דעדיף טפי להיות במצב של ספק ברכות מאשר להכניס א"ע לספק ברכה שא"צ, וכ"מ בדבריו לעיל (סקכ"ח) לגבי שח בין טלית לטלית שנח' הפוסקים אם צריך לחזור ולברך, וכתב דמשו"ה יזהר שלא לשוח, וכ"ש שיזהר שלא להפסיק הפסק גדול דאסור לגרום ברכה שא"צ.

מיהו, בביה"ל (סעי' י"ב) כתב דבאופן שהביאו לו ציצית לאחר הברכה קודם שגמר להתעטף בשאר הציציות, דיש בזה פלוגתת הפוסקים ומספק לא יברך, אך דאם אין נחוץ לו עתה זה הבגד האחרון מוטב שלא ללבשו עד שיסיח דעתו מברכה ראשונה כדי שיתחייב לברך עליו בבירור, ומבואר דמותר ליכנס לחשש ברכה שא"צ מאשר להיות במצב של ספק ברכות.

וכיוצ"ב בביה"ל להלן (סעי' י"ד, ד"ה וי"א) לענין פושט טליתו בבית המרחץ, די"א שנחשב הפסק גדול וצריך לברך עליו, דמשו"ה טוב שיכון בבקר בעת הברכה שלא תפטור לבישה זו רק עד שיפשטנו במרחץ ואז יוכל לברך אח"כ לכו"ע, עיי"ש, אלמא דאף שיש לחוש שגורם בזה ברכה שא"צ (לדעת הפוטרים מברכה) מ"מ הוא טפי עדיף מאשר ללבוש בלא ברכה מדין ספק ברכות.

וכן מוכח בכמה דוכתי, עי' בשו"ע (סי' קע"ד סעי' ד') במח' אי יין הבדלה פוטר יין שבתוך המזון, דטוב שיכוון בשעת הברכה שלא לפטור את היין שבסעודה, וכן בבה"ל (סי' כ"ה סעי' ה' ד"ה וטוב) במח' הראשונים בברכת תש"ר, הביא מרע"א דיתנה שהברכה תפטור רק את התש"י, ובבה"ל (סי' קנ"ט סעי' י"ג ד"ה ולכתחילה) דכשנוטל ידיו מספק לא יברך אך טוב שיטמא ידיו כדי שיתחייב ודאי בנטילה ויוכל לברך, ובמ"ב (סי' ר"ו סק"י) בפלוגתא אי ברכת האדמה פוטרת העץ בדרך גררא דאף שמספק לא יברך מ"מ טוב יותר שימלך שלא לאכול מיד רק לאחר זמן.

וכן היא דעת התבו"ש (יו"ד סי' י"ט סעי' ט'), והעתיקו בשע"ת (סקט"ז) דמותר לו לגרום להכניס את עצמו לחיוב ברכה, ומשום דבכה"ג אי"ז ברכה שא"צ כיון שעושה כדי לצאת מן הספק.

**מסקנת הדברים:**

1. בירך ואח"כ הביאו לו עוד, לגבי אכילה א"צ לחזור ולברך, לגבי שחיטה, השו"ע פוסק שפוטר רק מה שהובא קודם שגמר לשחוט מה שלפניו, ולרמ"א באותו המין פוטר אף כשהובא לאחר שחיטה, ולגבי כיסוי הדם, נקט היד יהודה שצריך לברך על כל כיסוי וכיסוי, ולגבי ציצית, דעת השו"ע להצריך דעת מפורשת ושלא יפסיק, ובט"ז תמה דאפי' בלא דעתו מהני, ובביה"ל נקט שכן דעת המג"א, ודלא כפמ"ג שנקט דהמג"א מסכים לשו"ע לחלק בין שחיטה לציצית, וטעם להצד דציצית דמי לשחיטה למה יש בה ערבות.
2. לשו"ע הליכה הוי הפסק, ולמג"א רק בשינוי מקום, ולגר"א אף לא שינוי מקום, ובנשמ"א פי' טעמו משום שהיא חובה ואינו מסיח דעתו ממנה, וראיית הגר"א מחנות של בשם וסוכה, ובמג"א מחלק דבבשם שאני שמריח את אותם הבשמים עצמן, וכן דהוא חוזר ומריח ממילא, אך הגר"א נקט דא"צ לברך אפי' בבשמים אחרים, ודומיא דברקים.
3. לשו"ע והגר"א בפשט צריך לחזור ולברך אפי' דעתו לחזור ולהתעטף, וברמ"א דוקא כשלא היה דעתו להחזירה, וטעמו דהכל נחשב לבישה א', ובביה"ל נקט דכשהיה בדעתו בשעת ברכה שכשיפשוט יחזור וילבשנה מהני אף לשו"ע, ונסתפק אי מהני בכה"ג אף בהפסק גדול, וברע"א לא נקט כן.
4. ובנפלה מאיליה צריך לברך לכו"ע, ובפמ"ג ורע"א דבשעת תפילה א"צ לברך, אך במ"ב נקט שבנפלה מאליה צריך לחזור ולברך אף באמצע התפילה, אך בפושט באמצע תפילה מודה דחשיב כדעתו להחזיר, וצ"ע, ולגבי תפילין מודו כו"ע דבנשמטו באמצע תפילה א"צ לברך, ובביה"ל פי' דהוא דדרכן לישמט ודעתו מתחילת ברכה לפטור אף לאחר שישמט (ולשיטתו באות ג'), ושלפי"ז בנפסק הקשר דלא שכיחא אין בדעת לזה וצריך לברך אף באמצע התפילה.
5. במ"ב שבהתחיל לברך ע"ד ציצית ולקחוה ממנו ותפילין לפניו יסיים אקב"ו להניח תפילין, ומהני כדין פתח אדעתא דשיכרא וסיים בחמרא, וצ"ע דאכתי כיון שאין הברכה פוטרת רק מצוה זו ולא שאר מצוות, א"כ איך תפטור תחילת הברכה על הציצית את התפילין.
6. סתירות בדעת המ"ב אי במקום ספק ברכות רשאי לגרום לעצמו לחיוב ודאי, או שנחשב כספק ברכה שא"צ.

1. וצ"ב קצת, דהא הכא מיירי גם בדרכו ללבוש את הבגדים (וכמש"כ בביה"ל ד"ה אם לא היה בדעתו), עיי"ש, [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש שהוסיף בדעת הרמ"א דאף לאחר שחיטה צריך לברך רק במין אחר, דהיינו רק כשהביאו לפניו מין שחלוק ממנו לענין שחיטה, וכגון עוף בהמה וחיה (דבעוף סגי בסימן א', ובבהמה צריך ב' סימנים, ובחיה צריך אף כיסוי הדם), וכיוצ"ב לגבי אכילה דחשיב מין אחר רק כשיש ביניהם חילוק ברכות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ודייק כיוצ"ב לגבי מילה, דכשהביאו לפניו תינוק אחר למול חייב לברך אפי' כשעדיין התינוק הראשון לפניו. [↑](#footnote-ref-3)
4. דבשח בין מצוה למצוה צריך לברך, וכדאמרי' בתפילין דסח בין תש"י לש"ר צריך לברך (זולת בתקיעה ומגילה דהיא מצוה א' מתמשכת, וכמש"כ הגר"א (או"ח סי' ח' סעי' י"ג), עיי"ש), ובשח בין אכילה לאכילה א"צ לברך. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכעי"ז ביאר באבנ"ז (חו"מ, סי' כ"ו) דבציצית יש ערבות לפי שהוא מותר ללבוש הבגד אפי' כשאינו יודע לברך (דהא אפי' כשא"י להטיל בו ציצית מותר ללובשו, וכ"ש כשיש בו ציצית ורק כשאינו יודע לברך) ולאחר שלבש הבגד כבר מחויב בציצית, ולא דמי לשחיטה דכשא"י לשחוט או לברך על השחיטה אסור לו לשחוט ולא יאכל, וא"כ לעולם אינו מחויב בשחיטה וליכא ערבות. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומשא"כ באכילה דלעולם אוכל משהו אחר שלא אכל קודם, ואפי' אכל חצי תפוח ונשאר חצי חשיב דבר אחר, אבל יש לדון במוצץ סוכריה שיחשב דבר אחד אף שכל פעם נוסף טעם חדש, כמו בבשמים שאף שכל פעם נוסף ריח חדש מ"מ לנו נראה שהכל אחד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומשא"כ כשחוזר ולובש את אותה הטלית, דלטעם א' א"צ לברך ולטעם ב' צריך לברך, וכבר מפורש כן במג"א (סקי"ח) כטעם א' (וציין לסי' רי"ז), אכן דכבר דקדק הגר"א (להלן שם) בדעת המג"א (בסי' רי"ח סק"ה) שהכריע לעיקר כטעם ב' (ומשו"ה מברך על הבשמים בכל יום ולא רק פעם בל' יום, עיי"ש), וכ"פ במ"ב (סי' רי"ז סק"ז, ובשעה"צ סקי"ב וי"ג), ולפי"ז היה צריך לברך אף בחזר ולבש אותה הטלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אף שאינו מחויב ללובשו, מ"מ כיון שעומד ללבוש מחויב לברך, ומשו"ה אין מסיח דעתו, וכיוצ"ב לגבי סוכה, דאף שאין מחויב לאכול בה, מ"מ כיון שבדעתו לחזור ולאכול מחויב לברך ואין מסיח דעתו מהברכה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכיוצ"ב לגבי סוכה דאף שהיא אכילה אחרת מ"מ הברכה היא על הישיבה, ונידון הכל כישיבה אחת, עיי"ש, ויל"ע לפי"ד לענין שחיטה, והוא תלוי בהנ"ל אי שחיטה דמי לאכילה (דצריך לברך) או למצוה. [↑](#footnote-ref-9)
10. אכן דבב"י (סי' תרל"ט) נקט דביוצא מהסוכה ע"ד לחזור א"צ לברך, וכבר תמה ע"ד במג"א (סק"ח) דזה סותר למה שפסק לגבי ציצית. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואף שלגבי חנות של בשם (בסי' רי"ז) קימ"ל דכשיוצא ע"ד לחזור א"צ לברך, צ"ל דרק בנהנין שאין מחויב לגמור עוד לא אכפת לן דמפסיק באמצע ודנים הכל כמעשה א' ארוך (ולפיכך יכול להפסיק בדיבור ומעשה באמצע), אך בציצית שהיא מצוה כל שמפסיק באמצע חשיב מעתה מעשה חדש וצריך לחזור ולברך, אכן דלגבי הפסק בשיחה כתב הגר"א לדמותו לשחיטה דנח' בה אי דמי למצוות או לאכילה (ולא הכריע, וכמש"כ בשעה"צ סק"צ), ומבואר דלא פשיטא ליה דציצית חשיב כמצוות בזה (וא"כ להך צד דציצית דמי לאכילה אמאי חשיב הפסק כשפשטה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. והוסיפו לחלק דאי פשט ע"ד ללבוש מהני אף בלא נשארה עליו ט"ק, ואי פשט סתמא בעי' שישאר עליו ט"ק. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכיוצ"ב לגבי תפילין (דלשו"ע (סי' כ"ה סעי' י"ב) אם הזיזם ממקומם אדעתא להחזירם מיד ג"כ צריך לברך, ורמ"א חולק דא"צ לברך, וכשיטתייהו בציצית) כתב המ"ב (שם, סקמ"ג) דלפי המג"א (הנ"ל) אי היה דעתו בשעת ברכה שאח"כ יסלקם ויחזור ויניחם דאף לדעת השו"ע א"צ לברך, (ועיי"ש בביה"ל דאף שמג"א כתב כן לגבי ציצית פשוט דה"ה לגבי תפילין). [↑](#footnote-ref-13)
14. וכן מבואר ממש"כ (סקל"ט) דבנפלה בלא דעת אזדא מצותה ואפי' נשאר עליו ט"ק לא מהני (ובשעה"צ דפשוט הוא, אכן עי' במחצה"ש סק"כ שלא כ"כ), ואף שבהסיר טליתו בסמתמא והוא לבוש בט"ק א"צ לברך. [↑](#footnote-ref-14)