שיעורי תערובת לו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – לו

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, א

**מקצת חתיכה ברוטב אם נאסר מה שמחוץ לכבישה**

**כתב** הרמ"א **ויש מקילים במה שבחוץ.** והש"ך (סק"א) הביא מהתורת חטאת (כלל כב דין ו) שהעיקר כהדעה שאין נאסר מה שחוץ לרוטב, אמנם כתב שאם האיסור שמן נאסר אף מה שחוץ לרוטב, ואף דלקמן ס"ה כתב הרמ"א דאנן לא מחלקינן בין כחוש לשמן כיון שאין בקיאים מהו שמן, היינו דוקא במליחה וצליה, אבל בכבישה לא מחמירים. אכן הש"ך גרס בדברי הרמ"א דמיירי בכבוש בציר, ומחמת זה דימה דין זה למליחה, דכמו דבמליחה דבר שמן מבליע בכולו, ה"נ בכבוש בציר יש לאסור בדבר שמן שנאסרה כל החתיכה ואף מה שחוץ לציר. אבל בדברי הרמ"א שלפנינו אין כתוב בציר, וכבר העירו האחרונים (פמ"ג, מנחת יעקב כלל כב סקט"ז יד יהודה סק"ב) דבכבישה במים אין סברא לחלק בין כחוש לשמן, ולדעה ב' ברמ"א שאין אוסרים מה שחוץ לרוטב, א"כ אף בשמן אין נאסר מה שחוץ לרוטב.

**ובאחרונים** מצינו מחלוקת בדעת הרמ"א אם העיקר כדעה א' או כדעה ב', שהש"ך הביא מהרמ"א להקל [והיינו אפילו בציר], ויש אחרונים (עי' פמ"ג) שהחמירו כדעה א', כמו שמשמע מלשונו של הרמ"א שכתב דעה ב' רק בשם יש מקילים. והיד יהודה פסק כדעה ב' דמה שחוץ לציר אינו נאסר [וכשיטתו שכל דין כבוש הוא משום ריכוך וא"כ ברור שאי"ז שייך במה שחוץ לציר].

**בדברי הש"ך דלעניין כבישה בקיאין מהו כחוש**

**ומה** שכתב הש"ך גבי כבוש בציר להקל באיסור כחוש כיון שבזה בקיאים, הוא כשיטתו לקמן (ס"ק יז) דבאיסור שבלוע בחתיכה אף דבאיסור שמן אמרינן שאוסר בכולו בדבר כחוש אין מחמירים שאין בקיאים ושמא הוא שמן לומר שאוסר בכולו. אמנם קשה דאיך שייך להקל בדברים אחדים לומר שאנו בקיאים מהו כחוש, אם אין אנו בקיאים בין כחוש לשמן. ומה שמצינו ברשב"א דהחמיר בדבר שמן שיוצא מחתיכה לחתיכה, וקיי"ל (לקמן ס"ז) בזה להקל אא"כ ידוע שהוא דבר שמן, כתב היד יהודה (סי' צב סק"ו) לבאר דדוקא בזה מקילים כיון שלא החמיר הרשב"א אלא בבדבר שמן מאוד, ואנו בקיאים לומר שאי"ז חתיכה שמינה מאוד.

**ומ"מ** דעת היד יהודה שגם בכבוש בציר אי"צ להחמיר, דכל שהציר אוסר דוקא במקום שהציר עצמו הוא דבר אסור, ועל כן הוא נבלע מחמת מליחותו, אבל חתיכה של איסור שנכבשה בציר עם חתיכה של היתר, בזה אין חומרא בציר יותר משאר כבוש, דאף שהציר הוא מלוח הרי האיסור טפל והוי כטהור מליח וטמא טפל שאינו אוסר.

**ספק כבוש, ובדיני חזקת היתר**

**וכתב** הרמ"א **וספק כבוש אסור מלבד בבשר עם חלב דאזלינן לקולא דמן התורה אינה אסורה רק בבישול ממש.** והיינו בדבר שיש ספק אם נכבש כ"ד שעות או פחות והחמירו בספק כבוש דהוא ספק דאורייתא ולחומרא משא"כ בב"ח שהוא דרבנן וספיקו לקולא. והט"ז (סק"ג) כתב להתיר כיון שיש להעמיד את החתיכה בחזקת כשרות דבתחילה ולא נחזיק ריעותא מספק. ובפמ"ג כתב להוכיח דאין מעמידים בזה על חזקת כשרות, מהא דאיתא בסי' קיא (סעי' ג-ד) גבי שני קדירות אחד של איסור ואחד של היתר ונפל איסור לאחד מהם, דבאיסור דרבנן אמרי' איסור לתוך איסור נפל, ומבואר דבאיסור דאורייתא מחמירים ולא מעמידים את הקדירה של ההיתר על חזקתה [וכן הסכימו היד יהודה (סק"ג) והחזו"א אבהע"ז סי' פ ס"ק יד לראיה זו].

**ובביאור** הטעם שאין מעמידים על חזקה, בש"ש (ש"ג ח"ז) כתב לבאר דלא שייך להתיר מחמת חזקת היתר רק כשבאים לאסור את ההיתר גופיה, ולזה אמרינן העמד הדבר על חזקתו, אבל בתערובת איסור בהיתר, הרי ההיתר נשאר בהיתרו רק דאסור לאכלו מחמת שמעורב בו איסור, ולא שייך להתיר משום חזקה שהרי ההיתר בהתירו עומד והאיסור באיסורו עומד [ואף בתערובת לח בלח אין ההיתר נאסר מחמת האיסור אלא היתר בהתירו עומד רק שמעורב בו איסור דקיי"ל דלא אמרינן היתר נהפך לאיסור.

**וכתב** הש"ש דכדבריו איתא ברא"ש (חולין פ"ז סי' יט) גבי בהמה שלא ידעינן אם ניקרו הגיד כהלכתו, דכתב הרא"ש להתיר, כיון שאחר השחיטה הבהמה כולה בחזקת היתר ובהיתרו עומד, אלא שמעורב בבהמה גיד האסור, אבל אין זה גורם להחשיב את כל הבהמה כאיסור, ועל כן לא חשיב שיש כאן חזקת איסור [וממילא אפשר להתיר את הבהמה כיון שרוב מצויין אצל ניקור מומחין הם].

**אבל** היד יהודה (סק"ג ד"ה וראיתי) פליג ע"ז וכ"כ החזו"א (שם אולי טהרות סי' ג סקי"א), שאף באיסור שאינו מגופיה שייך להעמיד על החזקה, וכדמוכח מבית שיש ספק אם נכנס בו חמץ, דכתבו התוס' (פסחים ט: ד"ה היינו) דמעמידים את הבית על חזקתו שלא נכנס שם חמץ ובמג"א (סי' תלז סק"ח) כתב שבית שיש בו חמץ חשיב איתחזק איסורא, ולכאורה דמי לנידו"ד דמה מהני חזקת הבית לומר שלא נכנס חמץ לשם. וכבר העיר מזה הש"ש עצמו בש"ו פ"ה דמהא דמעמידים הבית על חזקתו מוכח שחזקת הבית מהני לומר שלא נכנס חמץ לשם, וא"כ ה"נ בתערובות חזקת ההיתר מהני לומר שלא נכנס איסור לשם.

**וביאר** היד יהודה [וכ"ה בחזו"א] שבאמת אמרינן חזקה גם באיסור שנפל לתוך היתר, ומ"מ לא התירו בסי' קיא מדין חזקה, כיון שבנפילת האיסור לאחת משתי הקדירות איתרע החזקה, וכל שהורע החזקה אין מעמידים על חזקת כשרות, וה"נ בספק כבוש אין להתיר, כיון שהחזקה הורעה בזה שחזינן השתא את החתיכה בתוך המים. וכן איתא להדיא באו"ה (ככל ל דין ב) שהטעם לאסור בספק כבוש משום שאיתרע החזקה, וכ"כ הנקוה"כ. וכמו שכתבו התוס' בכתובות (כג. ד"ה תרוויהו) דהזורק קידושין לאשה ספק קרוב לו ספק קרוב לה מבואר ביבמות (לא.) דהוי ספק קידושין, וכתבו התוספות דאין מעמידים את האשה על חזקת פנויה, והיינו משום שהורעה החזקה.

**אמנם** כתב היד יהודה (שם ד"ה מיהו עדיין) שיש לחלק דבספק קרוב לה יש ריעותא בדבר עצמו שאם קרוב לו אינה מקודשת, אבל הכא גבי כבוש אין הריעותא לפנינו ממש, כיון שהכל תלוי באם כבר שהה כ"ד שעות, ואין אנו רואים לפנינו איסור [משא"כ בסי' קיא דדמי ממש לתוס' בכתובות].

**וכתב** היד יהודה דנידו"ד יש לדמותו לדין המבואר בסי' נ' בהגה ס"א (ועיי"ש בש"ך סק"ג) דנחלקו התוס' והרשב"א גבי שוחט בהמה ומצא שגבה שבור ומסתפק אם נשבר קודם שחיטה או לאחר שחיטה, אי מעמידים את הבהמה על חזקת היתר כיון שנשחטה. והנה התם ג"כ מה שרואה את העצם השבורה לפנינו אינו רואה איסור לפניו, דמה ששבור עכשיו אינו אוסר כיון שהוא אחר שחיטה, רק דכיון שמצא עצם שבורה זה מביאו לספק אם נשברה מחיים או לא, וכיון דקיי"ל התם להחמיר כהרשב"א, א"כ ה"נ יש להחמיר בספק כבוש שלא להעמיד על החזקה.

**ובפמ"ג** כתב להקשות מהא דהתירו (סי' פא ס"ב בהגה) את הגבינות שנעשו מבהמה שנמצאה טריפה ואמרינן שהבהמה נחלבה קודם שנטרפה ואף שיש ריעותא לפנינו מ"מ מעמידים על החזקה [וזה דמי ג"כ להא דמצאו שנשבר גבה]. וכתב היד יהודה ליישב דכל הריעותא היא בבהמה אבל הגבינות אין בהם ריעותא ונשארת הגבינה בחזקת הכשרות שלה [וכמ"ש הבכור שור חולין י.].

**אם מחזיקים ממקום למקום ומכלי לכלי**

**והנה** במשנ"ב סי' תסז (ס"ק מט, עפ"י המג"א שם ס"ק טז וכה) כתב לעניין מי שמצא חמץ בעיסה קטנה שבאה מעיסה גדולה, שיש להתיר הגדולה דאמרינן דנפל החמץ בעיסה הקטנה לאחר שהפרישוה מהגדולה, דכאן נמצא כאן היה. ובפמ"ג כאן כתב דצ"ע למעשה לעניין כבוש, אי יש חזקה מכלי לכלי וממקום למקום, והיינו בקדירה שהיתה במקום אחד ואח"כ באה למקום אחר, ולאחר מכן מצא איסור בתוך המים, אם נימא דכל שיודע שבמקום השני לא היה כ"ד שעות יש להתיר את הקדירה, שאין מחזיקים ממקום ממקום, ואמרינן דהאיסור נפל שם לאחר שהעביר את הקדירה. אמנם היד יהודה (סוף סק"ג) כתב שאין לסמוך על זה, דאף שלעניין מומין מצאנו דאמרינן כאן נמצא כאן היה (כתובות עה), היינו דוקא שם שיש נפק"מ במקום שמוצא את המום אם נמצא בבית אביה או בבית חמיה, אבל לעניין איסור והיתר דאין נפק"מ לדין איסור והיתר אם נפל האיסור במקום הראשון או במקום השני, ועל כן אין להקל, ומה שמצינו לעניין חמץ שסמכו על זה כתב היד יהודה דרק לעניין איסור משהו דרבנן הקלו.

**ספק כבוש בבשר בחלב**

**עוד** כתב הרמ"א **מלבד בבשר עם חלב דאזלינן לקולא דמן התורה אינו אסור רק בבישול ממש.** וכתב רע"א דמ"מ יהיה אסור לבשל את החתיכה דהא ע"י הבישול נעשה דאורייתא, וכ"כ האו"ה (הגה שבסוף הספר כלל ל דין ד) לאסור בבישול, וכ"כ החוו"ד (סק"ה). אלא דכתב רע"א שיש לדון אם שרי להוסיף על ההיתר שיהיה ששים כנגד החלב הבלוע בחתיכה, דאע"פ שאין מבטלים איסור לכתחילה, הא הכא עתה היתר הוא ולא חשיב מבטל איסור, ודמי לדין המבואר בסי' קט (ס"ב) בביטול יבש ביבש דפסק השו"ע שאם בשלן יחד נאסרו ומ"מ מתיר להוסיף על ההיתר ולבשל כדעת הר"ן [אלא דק"ק דמ"מ כלפי הדין תורה חשיב שיש חלב ומבטל חלב בבשר, ושמא משום דהוי ספק יש להקל טפי].

**אמנם** אם היה כבוש בודאי ואח"כ מבשלו אפילו אם יש ששים כנגדו יש לאסור, דאמרינן שמה שנכבש בחתיכה נשאר שם ושמא לא יצא מהחתיכה, וכדאיתא בסי' קו (ס"א) דאף אם לא אמרינן חנ"נ, חתיכה שבלעה איסור, אף אם נתבשלה בששים, נשארת באיסורה, דאמרי' שלא יצא הטעם מהחתיכה. ואם נכבשה מקצת החתיכה ואח"כ בישל את החתיכה, כתב האו"ה (כלל ל דין ד) שיש לאסור את כל החתיכה משום איסור דבוק. וכתב היד יהודה (סי' עב ס"ק יא ד"ה מיהו באו"ה) לבאר בדעת האו"ה, שאף אי ס"ל שאיסור דבוק הוא רק בדבר שדבוק בתולדה [ומשום דאמרינן שבמה שדבוק לו בתולדה הטעם מתפשט מהר יותר], מ"מ בבשר וחלב יש לאסור, כיון שהבשר עצמו נעשה איסור והוא הרי דבוק בתולדה. אמנם היד יהודה כתב דכיון דקיי"ל שבב"ח הבשר בפני עצמו אינו איסור כשהוא בלא החלב, א"כ אין לאסור משום שדבוק בתולדה, שהרי רק טעם הבשר בלא חלב מתפשט מהר, ואינו אוסר, וכשהתחיל החלב להתפשט הרי מתפשט מיד בכל התבשיל ומתבטל בששים.

**ולכאורה** לפי זה היה לנו לאסור אף בספק כבוש את כל החתיכה אף אי נתבשלה בששים שהרי יש ספק שנכבש ודבר שנכבש אף אי נתבשל בששים אסור. ונראה הביאור דכיון שכ"ז שהוא ספק כבוש בדרבנן הוי היתר [וכמ"ש רע"א] א"כ דמי לדין בצלים דדעת המהר"ם מלובלין (הובא בש"ך סי' צד ס"ק כג) דבצלים הבלועים בשר שנתבשלו בששים חלב אף הבצלים מותרים והיינו שבדבר היתר אף החתיכה לא נאסרה וגם הכא כיון שספק כבוש בדרבנן חשיב היתר אף כשנתבשל לא נאסר.

**ובאו"ה** (כלל ל דין ד) כתב וז"ל 'אבל אי לא אשתהי שם כשיעור כבישה ודאי אף אותו מקצת מותר אם יש רק בכל מה שבקדרה ששים כנגד כל המקצת לבד וכו'. והפמ"ג (מ"ז סק"ב) תמה על דברי האיסור והיתר שכיון שלא שהתה החתיכה שיעור כבישה אמאי צריך שיהיה ששים כנגד כל המקצת והיד יהודה (סי' עב ס"ק יא ד"ה כתב עוד האו"ה) הביא מגיסו ר' שמואל דכוונת האיסור והיתר אם לא שהה שיעור כבישה בודאי היינו שיש ספק אם שהה כ"ד שעות או פחות ולזה כתב דסגי שיהיה ששים כנגד המקצת והיינו כמו שנתבאר שבספק כבוש מהני ששים להתיר אף את החתיכה עצמה משום דהוי כהיתר.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**