רשימות בדיני חזרת פועל ובעה_ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות פועלים

אלול תש"ע

א] בד' הרמב"ן בריש פירקין מבו' דאף היכא דיש פועל אחר לשכור, הוי זה דבר האבד, ואך דבכה"ג ל"מ לתבעו, וע"כ הוכיח מינה דכל שאין לו הפסד אינו חייב לו.

וכן נ' גם מל' תשו' הרא"ש כלל ק"ד ס"ב, דאף היכא שמוצא פועל אחר, אכתי חשיב זה כדבר האבד, עיי"ש.

וכ"נ גם מלישנא דברייתא דבד"א כשאינו מוצא לשכור וכו', ומ' מזה דאף כשמוצא לשכור הוי זה דבר האבד, ואך דמ"מ כיון שבידו לשכור פועלים בשכרן, אינו רשאי לשכור פועלים ביוקר, ול' בעה"מ, וה"מ מקום שאין שם אדם אבל אם מוצא פועלים לשכור אומר לו צא ושכור מאלו ואין לו עליהם אלא תרעומת אע"פ שהוא דבר האבד, עכ"ל, והרי דאף שיכול לשכור פועלים אחרים, אכתי חשיב זה כדבר האבד, ועי' ש"ך שכתב לדינא דכל הא דל"מ לשכור עליהן, הוא רק כשאמר לו שכור מאלו, ומבו' ג"כ כנ"ל, דאף כשיש בידו לשכור אחרים, אכתי חשיב זה כדבר האבד.

ומבו' לפ"ז, דענין דבר האבד, לא תלי בפועל אם יש פסידא מן החזרה.

ונ' דע"כ כתב הרמב"ן, דאף אם הוקרו פועלים לא חשיב זה כדבר האבד, כיון דהחזרה מצ"ע אינה בדבר האבד, ואף דבפועל יש לו הפסד לא איכפת לן.

אך הריטב"א כתב להדיא לא כן, שהרי פירש דהא דאם חזר בו בעה"ב ידו על התחתונה, הוא משום דהוי זה כדבר האבד, והרי דאף כשההפסד הוא מכח זולא, חשיב כדבר האבד.

ונ' דהריטב"א לטעמי' דחיובא דדבר האבד הוא שנתחייב לו על כל הפסד שיגרם לו מן החזרה, וע"כ אף זולא בכלל.

ולפ"ד הריטב"א, נ' פשוט דכל שבידו לשכור פועלים אחרים, אי"ז דבר האבד כלל, ואי"ז כד' הרמב"ן דאף בדהוי דבר האבד מ"מ כל שבידו לשכור פועלים אחרים א"צ לשלם, ודו"ק.

בפירש"י דע"ו: כתב, ז"ל, אין להן זע"ז אלא תרעומת דאמר להן תשכירו עצמכם לאחרים ואינהו נמי אמרו ליה כי הדרי בהו צא ושכור אחרים ומיהו תרעומת איכא שיהו צריכים לחזר זה אחר פועלים וזה אחר שוכרים ותביעת ממון ליכא דהא דברים בעלמא נינהו, עכ"ל, וכתב הרמב"ן ע"ז, ז"ל, פי' לפירושו השכירו עצמכם אם תמצאו, שלא נתחייבתי לכם דדברים בעלמא נינהו, דכיון שלא התחילו במלאכה לא נתחייבו זל"ז, הא אם התחילו במלאכה קנו, עכ"ל.

אך צ"ב לפ"ז, דמ"ט הוצרך רש"י לפרש דהתרעומת היא במה שצריכים לחזר אחר שוכרים, הרי כיון דאיירי שאין בידם להשכיר עצמם לאחרים, אית להו תרעומת מעליא.

ולכאו' פשטות ד' רש"י, דפליג ע"ד הרמב"ן, וס"ל דאם ל"ה זה דברים בעלמא, דהיינו היכא שהתחילו במלאכה, ה"ה חיב להן אף היכא שיכולין להשכיר עצמם לאחרים.

בד' בעה"מ מבו' כמו שדקדק ביתרון האור, דכל הך דינא דנותן לו שכרו משלם, הוא רק בשכיר יום, אך בקבלן ליכא להך דינא אלא שמין לו מה שעשה, ועיי"ש שפירש שטעמו הוא משום דתחילת מלאכה אינו קנין בקבלן.

ובזה פירש גם ד' הרא"ש, דפירש מתחילה לההיא דהלכו דנפ"מ בזה גם בשלא מצאו אתמול להשתכר, ושוב פירש דרבנן פליגי ארב דוסא גם בחזרת בעה"ב, והגרע"א עמד בזה וכתב דתחילת ד' הרא"ש הם רק לר' דוסא, ומבו' לפ"ז ל' הרא"ש שנראה שפירש הברייתא כדעת התוס' דאורחא דמילתא קתני וכו', ואך שכתב ע"ז דמיהו וכו', והיינו דאאל"פ כן להברייתא דזהו רק לר' דוסא, וברייתא אתיא אף כרבנן, אך היתרון האור כתב דהוא מה"ט דקבלן אינו נקנה בתחילת מלאכה.

אך נ' לפרש בזה בע"א, דהנה בל' בעה"מ מצינו חידוש גדול, שכתב, ז"ל, ואם חזר בהם בעל הבית יד בעה"ב על התחתונה ויד פועל על העליונה ושמין להם מה שעשו יפה ששה דינרין נותן להם סלע דמעיקרא הכי אוזילו גביה או יגמרו מלאכתן ויטלו שתי סלעים, עכ"ל, ואם לא נפלה ט"ס בדבריו, מבו' דגם אם חזר בו בעה"ב, בידם לגמור מלאכתן וליטול ב' סלעים, וזה צריך פירוש.

ונ' הביאור בזה, ונתעוררתי לעיקר הדברים, דהא דבשכיר יום שהתחיל במלאכה וחזר בו בעה"ב צריך ליתן לו כל שכרו, הגם שבפועל לא עבד לבעה"ב, הוא משום שהוא העמיד עצמו לבעה"ב לעבודה, וה"ז דומיא דשכירות בתים, דכל שעמד הבית לשוכר, ה"ה חייב בשכרו, אף אם לא דר בו, ואך דכ"ז הוא בפועל, אך בקבלן, אף שנשתעבד לו לשלם בעד עבודה זו, אך כל שבפועל לא עשה את העבודה, אין על מה לחייבו, וע"כ כתב הבעה"מ דבידם לגמור מלאכתם, ויטלו ב' סלעים, דכל שהן גומרין מלאכתן ומעמידין המלאכה לבעה"ב, דמי לשכיר יום שנותן לו בעה"ב שכרו משלם.

ועיקר הדברים יש לדמותם לדעת הסוברים דפועל נוטל שכרו אף אם נאנס ולא אבד, דומיא דע"ע דחלה, אך התם מ' דהך דינא הוא גם בקבלן, וצ"ע בזה.

אך באמת יל"פ ד' בעה"מ אלו גם בלא זה, אלא הא דאם גמרו מלאכתן יטלו ב' סלעים, הוא משום דבאמת ל"מ בעה"ב לחזור בו, וע"כ שפיר יש ביד הפועלים לעשות כל המלאכה, ולתבוע מבעה"ב ב' סלעים.

ועיקר הדבר לחלק בזה בין שכיר יום לקבלן, לכאו' מוכח כן גם מד' הנמו"י, שפירש במתניתין דהא דבעה"ב החוזר בו ידו על התחתונה, הוא משום דהוי זה דבר האבד, והנה לפ"ז איירי רק בשהי' בידם להשכיר עצמם, וכמש"כ הנמו"י לעיל מינה בשם הרשב"א דרק כה"ג חשיב כדבר האבד, וצ"ע דאף בלא"ה יש לחייבו משום דינא דהלכו, דנותן להם שכרם משלם, ובע"כ דכל דינא דהלכו נותן להן שכרם משלם הוא רק בפועל ולא בקבלן, ולדעת הנמו"י אאל"פ דהטעם הוא משום דתחילת מלאכה ל"ה קנין בקבלן, וכמש"כ היתרון האור, שהרי הנמו"י כתב לעיל מינה דהא דבסיפא לא תני הלכו הוא משום שאין הפועלים משלמין מכיסן, ומבו' דגם בקבלן איכא קנין דתחילת מלאכה.

ובאמת גם בד' הרמב"ן והר"ן מבו' דיש לחלק בזה, שהרי הרמב"ן והר"ן כתבו דאם בידו להשכיר עצמו אינו חייב והאריכו להוכיח כן, והוכיחו כן גם ממתני' דידו על התחתונה, וכתב דהרי חזינן דהוא חייב להן את כל השכר, שהרי נותן להן יותר מכפי השומא, וא"כ מ"ט מנכין להן וכו', וצ"ב מ"ט לא הוכיחו בפשוטו, דבמתניתין מבו' דגם בהתחילו במלאכה אין נותן להן שכרן משלם, ובע"כ דמזה ל"ה אפשר להוכיח, די"ל דקבלן שאני, וע"כ הוכיחו רק מהא דחזינן דהוא חייב ליתן להן יותר מכפי השומא, וז"ב.

ובאמת בד' הרמב"ן לא מצינו להדיא דס"ל דהך דינא הוא גם בקבלן, והי' מקום לפרש לדידי' דהא דתנן דידו על התחתונה, הוא משום דחשיב כדבר האבד.

אך הנה בד' הרשב"א והר"ן בכללא דשמעתין, מבו' דכל דחזר בו בעה"ב אחר תחילת המלאכה נותן להן שכרן משלם, וסתימת דבריהם מורה להדיא דהיינו אף בקבלן, שהרי בחזרת הפועל חילקו בין שכיר יום לקבלן, ואילו בחזרת בעה"ב לא חילקו, ועי' היטב בלשונם.

ונ' דכ"ה מוכרח גם בד' הרמב"ן, שהרי לדעת הרמב"ן רישא דמתניתין דיש להם תערומת, בע"כ דאיירי בשאין בידם להשכיר עצמם עכשיו, דאל"כ ל"ה להם תערומת, וכמש"כ הרמב"ן, ובע"כ דאיירי דמעיקרא ל"ה נמי בידם להשכיר עצמם, דאל"כ הי' חייב ממון, וכמש"כ הרמב"ן, והוי זה דומיא דברייתא שאין להן אלא תערומת, שפירש הרמב"ן דאיירי בכה"ג, ועלה קתני דאם חזר בעה"ב ידו על התחתונה, ומ' דסיפא איירי בחד גוונא עם רישא, שלא הי' בידם מתחילה להשכיר את עצמם, וא"כ הרי אין לחייבו משום דבר האבד, שהרי בד' הרמב"ן נ' שדעתו כהרשב"א, שהרי פירש דאם מתחילה הי' בידם להשכיר עצמם ועכשיו אין בידם חייב משום דבר האבד, ודלא כתוס' והרא"ש שהוא משום דינא דגרמי, ומהא דאם ל"ה בידם להשכיר אינו חייב משום דבר האבד, בע"כ דכה"ג לא חשיב כדבר האבד, ולדעת הג"א ל"ק, שדעתו דאף בשהי' בידם להשכיר אין החיוב משום דבר האבד, אלא משום דינא דגרמי, וכדעת תוס' והרא"ש, (ונ' דעתם דכל דינא דדבר האבד הוא רק בחזרת הפועל ולא בחזרת בעה"ב, וכנראה היינו משום דהפועל משועבד לעשות המלאכה, אך הבעה"ב אינו משועבד לשלם, אלא אם מביא לו הפועל את המלאכה ה"ה מחויב לשלם עלי', וכל שחוזר בו ואין מביא לו הפועל את המלאכה, אינו חייב לשלם, ואכתי צ"ב), שו"ר בחי' הגרע"א דע"ט שתמה ע"ד הש"ך שהכריע לדינא כהג"א, דא"כ לפ"מ שפסק השו"ע דבחזרת בעה"ב אם עכשיו אין בידם להשתכר, הוי דבר האבד, א"כ בדין דגם אם גם מעיקרא ל"ה בידם להשתכר יהא חייב, עיי"ש, ובאמת בב"י סימן של"ג הביא מתלמידי הרשב"א בשם הרמב"ן דבדבר האבד חייב אף אם ל"ה בידו מתחילה לשכור פועלים, משום דטרח ומייתי, ומבו' דביסוד הדין אינו חייב, ועיי"ש שכתבו דבפועלים ל"ש לומר כן, ולפ"ז הרי בפועלים ל"ש דבר האבד כשל"ה בידם להשכיר עצמם, ולפ"ז בע"כ דהא דבעה"ב שחוזר בו ידו על התחתונה, אי"ז מדין דבר האבד, אלא הוא משום דתחילת מלאכה מחייבתו, ולפ"ז מבו' דהא דתחילת מלאכה מחייבת הוא אף בקבלן.

לד' הרמב"ן נ' דגם דינא דידו על התחתונה בחזרת פועלים, הוא מיוסד ע"ז דנקנה בתחילת מלאכה, וע"כ כל שחוזר בו ואינו משלים את שכירותו, ידו על התחתונה, וזה כמש"כ הרמב"ן דכל הא דשאני פועל מבעה"ב הוא משום דבחזרת פועל לי"ל פסידא, אך בכה"ג דאית לי' פסידא, תו אמרינן דידו על התחתונה.

ואשר ע"כ דן הרמב"ן דנימא להא דידו על התחתונה גם בהלכו, והיינו דגם בזה הרי איכא להקנין דתחילת מלאכה, ומכח זה יהא ידו על התחתונה, וע"ז כתב דכיון דפועל לא נתחייב מכיסו, לא משכח"ל בהלכו, וכ"כ במיוחס לריטב"א בשם הראב"ד ובר"ן ובנמו"י.

ואשר ע"כ למ"ד דפועל יכול לחזור בו בחצי היום, ליכא להך דינא דידו על התחתונה, דכל עיקר הך דינא דידו על התחתונה הוא מכח חיובו לעבוד, וכל שלא קיים את חיובו אינו מקבל את שכרו.

אך למש"נ בדעת רש"י ודעימי' דבקבלן ל"ש הך דינא, הרי דלפ"ז בע"כ דדינא דידו על התחתונה בחזרת בעה"ב דין אחר הוא, וה"נ דינא דידו על התחתונה בחזרת הקבלן דין אחר הוא, ונ' דהיינו דכיון שנתחייב לו ב' סלעים בעד עבודה זו, הרי דכל שחזרו בהן באמצע העבודה, איכא תרי גווני לחישוב השכר, או כפי חשבון עבודתו, או כפי שווי כל העבודה בניכוי מה שנשאר, ובזה נתחדש הדין דהחוזר בו ידו על התחתונה.

אך מסוגיית הגמ' דע"ז: דדינא דכל החוזר בו ידו על התחתונה הוא גם בפועל, ומ' דהוי זה חד דינא, מבו' דגם בפועל זהו יסוד הדין דידו על התחתונה, ולכאו' לפמש"נ הרי בפועל ל"ב לזה.

וביותר ק' למש"נ בדעת רש"י דבפועל הוא חייב אף בשיש בידו להשכיר עצמו, וזה תמוה דא"כ מ"ט תני במתניתין דידו על התחתונה, ואולי מתניתין קאי רק על חזרת הפועל ולא על חזרת בעה"ב, וזה אינו במשמע, וצ"ע בזה.

בל' הרמב"ן נ' דגדר הדין דאם הלכו הוא חייב, ואם משכח לאוגורי אינו חייב, הוא משום דכל השעבוד של בעה"ב הוא רק שלא להפסידן, אך כל דלית להו פסידא, אינו משועבד ע"ז, ול"ב בזה לדינא דפועל חוזר בו בחצי היום, ומשא"כ היכא דאית לי' פסידא ה"ה משועבד ע"ז.

ועי' בחי' הר"ן בסוף הסוגיא שכתב דקבלן רשאי לחזור בו היכא דליכא לבעה"ב פסידא, ונ' לפ"ז דהיכא דאיכא לבעה"ב פסידא, הרי דכל שאינו משלם לבעה"ב על הפסידו, וכגון היכא שאינו מוצא פועלים אחרים לשכור בלא שיוסיף הפועל דמים, וכיו"ב, אינו רשאי לחזור בו, וכל דינא דסוגיין הוא בשחזר בו שלא כדין, ומכח זה הוא דהוא חייב בההפסד, ומשא"כ למ"ד דפועל יכול לחזור בו, והוא רשאי לחזור בו, הרי דהגם דאיכא פסידא ה"ה פטור.

הריא"ז בקונט' הראיות כתב דהא דאם מוצאין להשכיר עצמם לאחר אין בעה"ב חייב, ז"ל, שאינם יכולים לומר אין רצונינו לעשות מלאכה במקום אחר, דהא אמרינן לקמן היכא דשלים עבידתא דפועל בפלגא דיומא מצי למיתב לי' בעה"ב עבידתא דכוותי', אף כאן יכול לומר בעה"ב לפועל עשה מלאכה זו שהיא כעין מלאכתו, עכ"ל.

עוד מבו' בדבריו, דיסוד דינא דידו על התחתונה, הוא משום שאין יכולין לחזור בהן, וכ"ה גם בדבריו בפסקיו, ואשר ע"כ פועל שיכול לחזור בו, הוי ידו על העליונה, וזה כמש"נ לדעת הרמב"ן.

בתשו' מיימוני כתב דמלמד שחזר בו חשיב דבר האבד, משום דאם תעזבני יום יומים אעזבך, ומשום דע"י שאינו לומד הוא שוכח, ובראבי"ה ואו"ז כתבו דחשיב דבר האבד משום הפסד זמן זה שאינו לומד, וצ"ע בד' תשו' מיימוני מ"ט לא כתב כן, ומ' מזה דזה לא חשיב דבר האבד, דכל שההפסד הוא רק במה שאין לו את עבודה זו, לא חשיב כדבר האבד, רק אם נפסד עי"ז דבר אחר, אך אאל"כ שהרי גם בחלילין ופרייפרין כל ההפסד הוא שאין לו את ד"ז, וחשיב זה כדבר האבד, וצ"ע.

ובאמת בדעת התוס' והרא"ש שלא כתבו לחייב בשחזר בו בעה"ב ואין הפועלים מוצאין להשתכר משום דבר האבד, העירוני דיל"פ דהוא משום דס"ל דמניעת ריוח לא חשיב כדבר האבד, ול"ד לחלילין ופריפרין דחשיב כדבר האבד שיהא כלה ומת בלא חלילין.

ונפ"מ לדינא לזה, בהאופן המצוי בזה"ז, דכל שאין הפועלין עובדים יום א', א"א להשלימו אח"כ, אך אי"ז אלא מניעת ריוח, דלפי הנ"ל נמצא דלדעת התוס' לא יהא בזה דין דבר האבד, וגם מדינא דגרמי יל"ע אם יש לחייבו, או דלא עדיף ממבטל כיסו של חבירו דפטור.

ואמנם הגרע"א נקט בפשיטות לא כן, עי' בדבריו בדין משרה, שכתב לדון אם משלם ה' או ב', והרי דגם מניעת הריוח חשיב כדבר האבד, אך י"ל דדבריו קיימי לפ"מ דקי"ל כדעת ש"ר דבחזר בו בעה"ב חייב משום דבר האבד, והרי דאף מניעת ריוח חשיב כדבר האבד.

אך יותר נ' שדעת התוס' דדינא דדבר האבד הוא רק בחזרת פועלים ולא בחזרת בעה"ב, והטעם בזה הוא משום שהפועלים נתחייבו לעבוד לבעה"ב, וכל שאין מקיימין את חיובם ונפסד בעה"ב ה"ה חייבים, אך בעה"ב לא נתחייב לשלם להם אלא אם יעבדו, וע"ככל שחזר בו שלא יעבדו, אין עליו לעיקר החיוב, וצ"ע בסברא זו.

המרדכי כתב דכל הא דאם מוצאים הפועלים להשתכר אינו חייב להם, הוא רק בפועל ולא בקבלן, ועי' נתיה"מ דבקבלן לא חשיב כמו איכא פועלים אחרים, וי"ל עוד דהוא ע"ד ד' הריא"ז, דכל הא דמצי לומר להם שישתכרו לאחרים, הוא רק משום דמצי לומר להן שיעבדו בעבודה אחרת, אך זה צ"ע שהרי בתוספתא שהביא הרמב"ן אמרינן דל"מ למימר להו שילכו לעבוד אצל אחר, וי"ל, ולפ"ז י"ל דל"ש כן בקבלן.

אך צ"ע משכירות ספינה דמצי למימר לי' שישכור אחר, והרי בשכירות ספינה נכלל גם שכירות כלים, וכמו שמצינו ברמ"א סימן רכ"ז סל"ג בשוכר פועל עם חמור, והוא מתרוה"ד.

וצ"ל דשכירות כלים שאני, דמצי השוכר להשכירו לאחר, וכמש"כ בתשו' הרשב"א בדבר שאין בידו להבריחו, וע"כ אף מצי למימר לי' שישכירו לאחר.

ומעיקר ד' התרוה"ד הנז' יש ללמוד, דדינא דדבר האבד הוא אף בשכירות כלים, שהרי בשוכר חמרין הוי זה גם שכירות כלים, ואיכא בזה לדין דבר האבד, כמש"כ הראשונים.

אך צ"ע לפ"ז דמ"ט בהלכו חמרים וכו' הוא מחויב בכל השכר, הרי אף שנתחייב בשכר החמרים ע"י תחילת מלאכה, מ"מ עדי לא נתחייב בשכר החמור, שהרי לא משכו, ובשכירות מטלטלין לא מצינו לדינא דתחילת מלאכה, וא"כ מ"ט חייב בשכר זה.

שו"ר בגל' מהרש"א סימן רכ"ז סל"ג שעמד בזה, על דינא דתרוה"ד דחשיב כשכירות אדם ושכירות כלים, דא"כ מ"ט בסימן של"ג ס"ב משלם גם שכר החמור, הרי אין שבת בבהמה כמ"ש בסימן ש"ז ס"ו.

האמנם מצינו להך דינא בתשו' הרא"ש כלל צ"ב סימן ד', ז"ל, ראובן השכיר חמורים להביא יין ממקום פלוני והלכו ולא מצאו ובאו ריקנין ושאלו כל שכרם ואומר ראובן שאין לו לתת אלא כמו לבהמות ריקניות הדין עמו, ויחקרו מהחמרים המשכיר חמורו בזהוב להביא משוי ממקום פלוני, כמה היה רוצה לפחות משכרו שיחזיר ריקם, וכך יפחות לו, עכ"ל, ולהדיא מ' בלשונו דשכר את החמור, ובזה ג"כ הדין דמחויב לשלם ע"ז, וכ"ה גם בפי' שנוסף בשו"ע סימן של"ג ס"א, וכן חמר שהשכיר חמור להביא משאוי וכו', עכ"ל, אך בד' הרא"ש י"ל דאזיל לטעמי' דהחיוב הוא מדינא דגרמי, אך גם בזה יל"ע שהרי אין שבת לבהמה, וא"כ היאך נחייב ע"ז מדינא דגרמי, וצ"ע בכ"ז.

שו"ר במחנ"א גזילה סימן י"א שעמד דמ"ט בחמרים הוא חייב לשלם, הרי אי"ז אלא שבת ואין שבת בבהמה, והוכיח מזה דחשיב הכל כשכירות דאדם, וכתב דה"נ לגבי אונאה הוא כן, וציין לד' התרוה"ד סימן שי"ח, גם בקצוה"ח סימן של"ג סק"ב עמד ע"ז, וכתב עפי"ז דע"כ מפליג בברייתא בין הלכו ללא הלכו, משום דבחמרים אין לחייבו מדינא דגרמי על שכר הבהמה, דאין שבת בבהמה.

וילה"ע ע"ד הקצוה"ח שם, ממש"כ במרדכי דהא דבהלכו חמרים וכו' חייב הוא מדינא דגרמי, והרי דמדינא דגרמי הוא חייב גם על הפסד שכר בהמתו.

אך בעיקר מש"כ המחנ"א והקצוה"ח דהחיוב הוא מדין שבת, תמה בנתיה"מ שהרי בהדקי' באיגרוניא אינו חייב רק על הזמן שסגרו, ואם סגרו לחצי יום ואח"כ אינו מוצא להשתכר אינו חייב, ולמש"כ הקצוה"ח שם בדעת הרמ"ה דלא מחייבינן מדינא דגרמי על שבת, וכ"כ בשעמ"ש סימן ס"א סק"ב, יל"פ דזהו הטעם דאינו חייב בהדקי' באיגרוניא על שאר הזמן, דאי"ז אלא כגרמי, וצ"ע בזה.

עוילה"ע במה שדן הגרע"א ברובא מיתגרי בד' ומיעוט בג' אם הוא חייב מדין גרמי, ולכאו' מבו' בדבריו שנקט דהחיוב גרמי הוא על הפסד השכר, אך אם הוא מדין שבת, הוא נידון אחר היאך שמין את השבת, ודו"ק.

במש"כ הרמב"ן בסוגיין דבזה יפה כח פועל מכח בעה"ב, צ"ע, שהרי בפועל יכול לחזור בו משום כי לי בני ישראל עבדים, ומשא"כ בקבלן, ומה הוצרך לטעמים ע"ז, והי' מקום לפרש דכונתו להקשות מקבלן דלי"ב להא דכי לי בני ישראל עבדים, או אף מפועל להצד דפליג ר"ד אף בפועל.

אך בשו"ת תשב"ץ ח"א סימן ס"ד מפורש לא כן, ז"ל, זהו דין ב"ה בחזרתו אבל פועל אע"פ שאינו יכול לחזור בו כל זמן שיש פסידא לב"ה בחזרתו אבל מ"מ אם אין פסידא לב"ה בחזרתו חוזר בו ואפי' בחצי זמנו שנאמר כי לי בני ישראל עבדים ולא עבדים לעבדים ובזה יפה כח פועל מכח ב"ה וטעמא דמלתא דב"ה לא מפסיד מידי בחזרתו של פועל היכא דליכא פסידא מחמת חזרת הפועל דאי לא עביד השתא עביד למחר אבל פועל הוא פסידא שכירותיה יומיה וכבר נשתעבד לו ב"ה בתחלת מלאכה כן סדר כ"ז הרמב"ן ז"ל בחדושיו, עכ"ל, ומבו' להדיא, דהגם דהא דפועל יכול לחזור בו הוא משום כי לי בני ישראל עבדים, קשיא לי' מ"ש פועל מבעה"ב.

בעיקר דינא דתרוה"ד דשוכר פועל עם חמור חשיב שכירות גם על החמור, מבו' בדבריו שם דהוא ממש כגונא דחמרים, דשוכרו עם סוסו להביא קורות.

אך הי' מקום לדון, דכ"ז הוא בשכיר יום, דבזה איירי התרוה"ד הנז', דאין לו אונאה, אך בקבלן י"ל דאין שכירותו אלא להעמיד הפעולה, והחמורים הוא האופן להעמיד הפעולה, ודו"ק, אך העירוני דבנתיה"מ סימן של"ג במה שפירש לסוגיית הגמ' בדמ"ח., מבו' דהוא כן גם בקבלן.

בל' הרא"ש וכ"ז בשכיר שלא קיבל עליו עשיית המלאכה, עי' פלפולא חריפתא, ועי' דרישה סימן של"ג מה שפירשו בזה, וצ"ע, אך מצינו בל' רי"ו נתיב כ"ט ח"ג, ז"ל, וכל זה בשכיר יום שלא קבל עליו מלאכה ידועה לעשות או בקבלן שלא התחיל במלאכה אבל קבלן שהתחיל במלאכה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דמכוון ד' הרא"ש הוא דכ"ז הוא בשכיר יום שאינו קבלן.

ומ' לפ"ז בל' הרא"ש, דכל שקיבל עליו מלאכה ידועה לעשות, הוי קבלן, אף אם אין בידו להתבטל, שהרי איירי בשכיר יום, וכתב עלה שלא קיבל עליו מלאכה ידועה לעשות.

ריב"ש תע"ו כתב דדודאי אף קבלן נקנה בתחילת מלאכה, עיי"ש.

לד' האו"ז דבאמירה הוא משתעבד לעשות מלאכה, ול"מ לחזור בו רק מדינא דפועל יכול לחזור בו, י"ל דמה"ט הוא דדינא דדבר האבד הוא גם באמירה בעלמא, דל"ב תחילת מלאכה לקנין, אך יל"ד בזה שהרי כתב האו"ז ב"ק סימן שי"ח דהיינו רק כשאמר הריני שאול לך וכו', אך י"ל דא"צ לזה אלא בפועל בחינם.

אך באמת אין נ' כן, דבד' האו"ז נ' כונתו דה"ה משאיל עצמו, ואי"ז ענין לקנין פועל, ורק שכתב דלא עדיף מפועל דיכול לחזור בו, דגם בזה י"ל דולא עבדים לעבדים.

נובי"ק חו"מ סימן ל' כתב בתו"ד, ז"ל, מיהו גם קבלן יכול לחזור ואין חילוק בין פועל לקבלן אלא שפועל ידו על העליונה וקבלן ידו על התחתונה וא"כ עכ"פ היה ר' וואלף יכול לחזור בו ואפילו נימא שזה מיחשב דבר האבוד אפ"ה יכול לחזור אלא ששוכר עליהן או מטען וכל זה לא שייך כאן

בד' הראשונים בב"ב דפ"ו: מבו' להדיא דפועל נקנה ע"י כסף, וכבר עמד ע"ז בערך ש"י ר"ס של"ג.

בהא דיכול בעה"ב לומר לפועל שישכור פועלים אחרים, עי' בחי' רד"ד שפירש דכ"ה שבידו לשנותו למלאכה אחרת, בידו לשנותו למלאכה זו לטרוח אחר פועלים, אך צ"ע שהרי משכח"ל דהוי זה מלאכה כבידה טפי ממלאכתו, עוצ"ע שהרי הראשונים למדו לזה מהא דספינה דאי משכח לאוגורי לית לי' עלי' אלא תרעומת, והתם ל"ש ה"ט.

צ"ע בד' נמו"י שכתב דכשאין מוצאין כלל חייב משום דבר האבד, וצ"ע שהרי מתניתין איירי כשלא מצאו ובכה"ג חיובן משום תחילת מלאכה, ואין לומר דנמו"י מחלק בין פועל לקבלן, שהרי הנמו"י גופי' כתב כן בסוגיא דאימרי בעה"ב, ואין מקור לחייבם משום דבר האבד.

לכאו' פלוגתת הראשונים, דלרמב"ן ור"ן ונמו"י על הפסד אינו משלם ולריטב"א משלם, הוא משום דהריטב"א לטעמי' דהוי זה התחייבות כדין ערב, ואילו לרמב"ן וכו' הוי זה דין דמוטל עליו לשכור מתקנ"ח, עי' מהרי"ק שנסתפק אם הוא דינא או תקנתא, ובפלפו"ח נקט דהוא תקנ"ח, וכ"ה בסמ"ע.

וגם בחבילה לריטב"א הוא רק אומדנא והדר דינא דחייב מדין ערב, ולדעתו בודאי ל"מ אם היו בידו כלים אחרים שלא נתן לו, וז"ב, ולרמב"ן ורשב"א הוי זה הקנאה בחבילה.

אך באמת אי"ז כן, ובריטב"א דע"ח מבו' להדיא דמהני בתורת הקנאה, עיי"ש שכתב דע"ד זה משך וכמי שפירשו דמי, ולפ"ז ודאי דרק בחבילה.

בנתיה"מ סימן ר"ג סק"ז כתב דאין קנין בפועל, רק הוי התחיבות לעבודה, וע"כ לי"ב לדינא דכסף קונה את הכסף, עיי"ש.