שכ ח1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### שיעור ח

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **סוחט**

##### סימן שכ סעיף יח - יט

עניינים הנידונים

* **שימוש במברשת שיניים ובספוג הנקרא ננס.**
* **נשפך מעט משקים על שפמו או זקנו.**
* **הרוחץ במקוה כיצד ינהג לעניין ניגוב הגוף והשער.**
* **ואם מותר לטבול בשבת לקרוי או לתוספת קדושה בשבת.**

א] [סעיף יח - המשך] **חבית שפקקו בפקק של פשתן לסתום נקב שבדבפנה שמוציאין בו היין, יש מי שמתיר אע"פ שא"א שלא יסחוט, והוא שלא יהא תחתיו כלי, דכיון שאינו נהנה בסחיטה זו הוי פסיק רישא דלא ניחא ליה ומותר. וחלקו עליו ואמרו דאע"ג דלא ניחא ליה כיון דפסיק רישא הוא אסור. והעולם נוהגים היתר בדבר, ויש ללמד עליהם זכות, דכיון שהברזא ארוכה חוץ לנעורת ואין יד מגעת לנעורת מותר, מידי דהוי אספוג שיש לו בית אחיזה. ולפי שאין טענה זו חזקה ויש לגמגם בה, טוב להנהיגם שלא יהא כלי תחת החבית בשעה שפוקקים הנקב.**

# סחיטה וכיבוס בשער ועור

כתב המ"ב (ס"ק נה) "הסוחט שער או עור פטור אבל אסור [רמב"ם] ולכן הטובל בשבת יזהר שלא יסחט שערו לנגבם" ומבואר דדעת הרמב"ם דסחיטה בשער אסורה מדרבנן.

והנה לדעת הרמב"ם סחיטה אסורה משום מלבן, ולעיל סי' שב סעיף ט' הוכיח הבה"ל (ד"ה אסור) דכיבוס אסור מן התורה אף בעור ושער, ודווקא סחיטה אין דמתוך שהם קשין אינם בולעים, ולכך לא שייך בהו סחיטה. ומ"מ בשער הראש כיון שמחובר לגוף האדם לא שייך בהו שם כיבוס, כדמוכח בגמ' (שבת דף נ:) דלא אסרו לחוף ראשו בנתר וחול אלא משום השרת שער, אבל משום כיבוס שרי, דאין שייך במחובר לגופו שם סחיטה [ועיי"ש שהניח דעת הרמב"ם בצ"ע דלדעתו סחיטה אסורה משום מלבן וכיון דאין כיבוס בשיער ראשו, מנין שאין סחיטה בשיער תלוש היות והסוגיא איירי בשיער מחובר ואז גם כיבוס אין מה"ת].

ב] עכ"פ דעת כל הראשונים דמדרבנן יש סחיטה בשיער, וכמו שציין כאן בשעה"צ מספר חסידים (תתכז), ובב"י כתב וז"ל (יו"ד סי' קצט) "כתב הכל בו (סי' פו נד ד) אני תמה היאך אשה יכולה לטבול בליל שבת ויו"ט והיאך תינצל מסחיטת שער, ולכך אני אומר שראויה הטבילה לידחות עד מוצאי שבת ויו"ט, ע"כ. ואע"פ שהן דברי הראב"ד בספר בעלי הנפש (שער הטבילה סימן ג הלכה ו) אין לדחות דברי כל הני רבוותא דשרו לטבול ביו"ט ושבת, ועוד דהכי משמע בהדיא בריש פרק במה אשה יוצאה. וחששא דסחיטת שער אינה כלום, שהרי פסק הרמב"ם בפ"ט מהלכות שבת שאין סחיטה בשער, וכתבתי טעמו בטור או"ח סי' ש"ל". וביאר במעדני יו"ט (הלכות מקואות סי' לז אות י) דאף דעת הב"י דסחיטת שער אסורה מדרבנן, אלא דהתירו במקום מצות עונה ופריה ורביה, הרי דדעת כל הפוסקים דמדרבנן יש איסור סחיטה.

# שימוש במברשת שיניים במים וספוג הנקרא "ננס"

ג] וטעם האיסור ביארו הפוסקים דאף שהשערות עצמם לא בולעים, מ"מ הסחיטה מוציאה את המים שבין השערות ואסרוה דנראה כסוחט. ומטעם זה אסרו הפוסקים שימוש במברשת שיניים במים, דמתוך צפיפות השערות נראה כסוחט (אגרו"מ או"ח ח"א סי' קיב), וכן אסרו לשטוף כלים בספוג הנקרא "ננס" העשוי משערות צפופות, דמוציא את המים שבין השערות ונראה כסוחט. ומ"מ אם יש רווח ניכר בין השערות, שאין תופס את המים שבין השערות, יש להתיר דנראה כמריק כוסו ממים.

# נשפך מעט משקה על שפמו וזקנו, אם יש לחוש לסחיטה

ד] ומצוי שבשעה ששותה משקין נשפך מעט על זקנו ושפמו, ודנו הפוסקים אם יש לחוש בו משום סחיטה, וכתב הבן איש חי (ח"ב פרשת פקודי אות ח) "וכאשר שותה האדם מים או שאר משקין, נכון להזהר לבלתי יסחט שער השפה בידו, אלא יקנח במטפחת. ועיין תוספת שבת ס"ק טל ומחצה"ש ס"ק כג". ושם בתו"ש כתב דאין להוכיח מקינוח האף דג"כ לפעמים סוחט מעט, דשאני קינוח האף דשרי משום כבוד הבריות, משא"כ בסתם משקה הטופח על שערו, ובמחצה"ש תמה דוודאי אף בשאר משקין יש משום כבוד הבריות, וכמ"ש המג"א (סי' שכב סק"ד) דמותר לטלטל קיסם בכרמלית, כדי לחוץ שיניו משאריות בשר, משום כבוד הבריות הרי דאף בשאר מאכלים ומשקים יש משום כבוד הבריות, ונראה דהסברא להקל דווקא במרק וכדו' אבל במים לא נראה כ"כ דיש בו כבוד הבריות.

# העולה מן המקוה מה דינו לנגב גופו ושערותיו

ה] וכתב השו"ע (סי' שכו סעיף ז) "הרוחץ בנהר צריך שינגב גופו יפה כשעולה מהנהר, מפני שלא ישאר המים עליו ויטלטלם ארבע אמות בכרמלית, ולפי שהעולה מן הנהר יש רבוי מים על גופו". ומקורו מהגמ' (שבת קמא.) וכתב שם המ"ב (ס"ק כא) "כתבו הפוסקים דנהגו שלא לרחוץ כלל בנהר או במקוה, דמצוי לבוא לידי סחיטת שער ועוד כמה טעמים" וכו'. ומבואר דמעיקר הדין מי שרחץ מותר לנגב, אלא דצריך ליזהר באופן הנגוב שלא יסחוט להדיא, וכמ"ש הבן איש חי (שם) "והטובל בשבת בין איש בין אשה לא יסחטו השערות שלהם, אלא יביאו מטפחת גדולה המיוחדת לנגוב, ויתנגבו בה ויקנחו בה פניהם וראשם, ואע"ג דע"י הקינוח נסחט השער, הוי סחיטה כלאחר יד וכיון דסחיטת שער דרבנן התירו בכה"ג דאי אפשר, משום דהוי כלאחר יד והמים הנסחטין הולכין לאבוד, ועם כל זה לא יקנח בכוח אלא בנחת לאט לאט עד שיבלעו המים שבשער במטפחת. ויש חסידים שאין מקנחים שערות הזקן, אלא מנפצים אותו בידם ויניחו שתתנגב הלחלוחית מאליה וכו'. ועוד בשו"ע שם (סעיף ט) "מותר לרחוץ פניו ידיו ורגליו" וכו', וכתב המ"ב (ס"ק כה) "היינו אפי' יש לו זקן, וה"ה שער ראשו אך שלא יסחטם אחר רחיצתו", הרי דאף שבהכרח נסחט מעט בשעת רחיצת הזקן לא אסרו בזה, והביאור בזה, דכיון דבעצם אינו סחיטה דהשערות עצמם לא בולעים, אלא רק נראה כסחיטה משום המים שבין שערותיו, כל שאינו עושה כן להדיא לא אסרו בזה.

ומ"מ ידוע הנהגת הרבה גדולים שלא נגעו בשערות הראש והזקן כלל וכן נהג החזו"א, דנזהרו לא לבוא לידי סחיטה כלל, ולכאו' מדינא דגמ' שריא וכמבואר בסעיף ז' בדין העולה מהנהר, שמנגב המים שלא יטלטלם וברור שעיקר הניגוב הוא מהמים שבתוך השערות, ונראה דעתם דאף דמדינא שריא, מ"מ הרבה מהראשונים נקטו שאסור לטבול בשבת, כדי שלא יבוא לידי סחיטה, כמבואר לעיל דעת הכל בו והראב"ד וכן דעת המהרי"ל, ואף שהב"י דחה דבריהם וכנ"ל, מ"מ לכתחילה וודאי יש לחוש לדבריהם וכגון בטבילה שלא במקום מצוה, וכמבואר במ"ב דהסכמת הפוסקים שלא לרחוץ בנהר, וכן מנהג בני אשכנז שלא לרחוץ כל גופו כלל ואפי' בצונן, ומחמת כן החמירו לא לגעת בזקנם כלל. ומ"מ לנגב ידיו בוודאי שרי, וכמ"ש בבדה"ש (סי' קלג הערה ח) דכיון שאין השערות צפופות אין נראה כלל כסוחט ושרי לנגב כדרכו.

# טבילה לקריו ולתוספת קדושה בשבת

ו] ובגוף הדין אם שרי לטבול לקריו, האריך בזה הבה"ל (שם ד"ה אדם) דהמג"א (שם ס"ק ח) התיר, ובביאור הגר"א שם חולק והכריע לאיסור, וכמו שפסק המג"א עצמו בהלכות נשיאת כפים (סי' קכח ס"ק ע), דכתב שם לבאר מנהג קצת מקומות [למנהג בני חו"ל שלא נושאין כפיהם אלא ביו"ט] שלא נושאין כפים ביו"ט שחל בשבת, משני טעמים, **א.** דכיון שאומרים רבש"ע וביו"ט שחל בשבת אין אומרים תחנות, וכמו בר"ה שחל בשבת שאין אומרים אבינו מלכנו, ולכך אין נושאין כפיהם ביו"ט שחל בשבת שלא לבקש תחינה שאומרים בנשיאת כפים רבש"ע. **ב.** וטעם שני כתב המג"א עפ"י הב"י בשם האגור והגהות מימוניות, שמנהג הכהנים לטבול לנשיאות כפים וקשה עליהם לטבול בכל יום, לכן אין נושאין כפים אלא ביו"ט. ומטעם זה נהגו הכהנים לא לזקוק לנשותיהם בליל יו"ט כדי שלא יחזרו ויטמאו ביו"ט בקרי, ואע"פ שאפשר לטבול שחרית מ"מ נהגו שלא לטבול ביו"ט, וכיון שלא רצו לבטל מצות עונה בשבת נהגו לא לישוא כפיהם ביו"ט שחל בשבת, וסיים שם המג"א דמ"מ אם הוא ליל טבילה ישמש ויטבול שחרית. הרי דדעתו שאין לטבול ביו"ט ושבת לקריו, ולכן אין נזקקין בליל יו"ט לנשותיהם, ואין נושאין כפיהם ביו"ט שחל בשבת. ומשום שאינם טובלים כן הכריע הגר"א לעיקר וכמ"ש שם המג"א [ובאמת דברי המג"א צ"ע שביו"'ט שחל בשבת כתב שלא נושאים כפים משום שאינם טובלים וחוששים למנהג שלא לשאת כפים בלא טבילה, וצ"ע למה אינם טובלים לתפילה כמבואר בסי' פח שאנשי מעשה נוהגים לטבול לקריו לתפילה וכידוע שהרמב"ם כתב שלא ביטל מעולם טבילה זו]. אמנם הקשה בבה"ל דהרי כלים שנטמאו בשבת להדיא בגמ' דמותר לטובלם ואין בזה משום מתקן ומ"ש טבילת אדם מכלים, וכתב דאפשר דאף הגר"א לא אסר אלא כשנטמא מער"ש, אבל בשבת גופא שרי [אמנם מקובל דדעת הגר"א דאין לטבול לקריו בשבת כלל אפי' כשנטמא בשבת].

והכרעת הבה"ל הוא דמותר לטבול לקריו, וכן פסק במ"ב שם (ס"ק כד) דמותר לטבול לקריו בשבת. ומ"מ לטבול משום תוספת קדושה דעתו לחוש לדעת המהרי"ל דאין לטבול בשבת ויו"ט. ובבדה"ש (שם) חולק וכתב דוודאי אף לתוספת קדושה שרי, וכמ"ש שם "ומנהג רוב הת"ח בירושלים מקדמת דנא כממ"ש הרב מזבח אדמה וה"ד בס' ארץ חיים, וכן המנהג פשוט האדנא בעה"ק ירושלים ת"ו, בין הת"ח מכל העדות חסידים ופורשים וספרדים"

ונמצא כאן ג' שיטות, דעת הגר"א דאף לקריו אין לטבול וכדעת המג"א בסי' קכ"ח, ודעת הבה"ל דמותר לטבול לקריו, ומ"מ לתוספת קדושה יש לחוש לדעות האוסרים, ודעת הבדה"ש דאף לתוספת קדושה שרי, ונראה דנקטינן בזה כדעת הבה"ל דלקריו שרי [ושמעתי ממרן הגריש"א זצ"ל דלכתחילה יטבול במים קרים, ואם אין אלא חמים מותר אף בחמים למי שמקפיד ע"כ תמיד].

# דין צביעה באוכלין

ז] [סעיף יט] **ליתן כרכום בתבשיל מותר, ואין לחוש לו משום צובע דאין צביעה באוכלין.** וכתב הגר"א דמקורו מגמ' שבת (קמ.) דנותנים ביצה במסננת של חרדל, שאין עושין אותה אלא לגוון, וכמו שפרש"י שם (ד"ה לפי) שעושין כן למראה. הרי דאין צביעה באוכלין. ובנשמ"א (ח"ב כלל כד סק"ג) הקשה מגמ' שבת עה. דרב מחייב שוחט משום צובע דניחא ליה דלתווס בית השחיטה דמא, הרי דיש צביעה באוכלין, ודווקא בביצה שרי דאינה ממין הצובעין, אבל כרכום הוא צבע גמור ויש בו משום צביעה [ומ"מ אינו אלא דרבנן דאינו מתקיים]. ובבה"ל (ד"ה ליתן) תי' ע"פ מה שפי' האור זרוע, דשם הצביעה הוא בעור ולא באוכלין. ובפמ"ג (א"א ס"ק כה) תי' דדוקא כשעושה כן ע"מ למכור, דומיא דשוחט חייב משא"כ לצורך אכילה. והכרעת המ"ב (ס"ק נו) "וכן מותר ליתן יין אדום בתוך יין לבן ואע"פ שמתאדם [ואפי' אם מכוון לכתחילה לעשות מראה בהמאכל או בהמשקה, ג"כ מסתברא דאין להחמיר, כן נראה מהפמ"ג. ולפי מה שכתב בנשמת אדם, נכון למנוע מזה], ומ"מ אין רשאי לעשות מראה ביין שרף ודבש שיקנו ממנו [פמ"ג עיי"ש שהוכיח משחיטה שחייב משום צובע ותירץ דשם חמיר שרוצה לצבוע בדם כדי למכור]" ומצוי שרוצים לערב מעט פטל אדום וכדו' במים ממותקים, כדי ליתן בו צבע ומתוך כך ישתו הקטנים, ונקטינן לעיקר דשרי וכמ"ש המ"ב. ועיין לעיל סי' שיח סעיף ד בשעה"צ ס"ק סה דכתב "באופן זה טוב יותר שיערה המים לתוך העסענס, לצאת בזה גם דעת החוששים לצביעה, ועיין ביערות דבש", דאף דגם באופן זה הוי צביעה מ"מ אין דרך צביעה בכך. ואפשר דאף בפטל וכדו' לכתחילה יש לעשות כן.

**דינים העולים:**

1. כיבוס בגד ועור אסור מן התורה. ומ"מ סחיטתם מותרת מן התורה, דמתוך שהם קשים אינם בולעים, ומדרבנן אסור דע"י הסחיטה יוצאים המים שבין השערות ונראה כסוחט [בה"ל].
2. ומטעם זה אסור להשתמש במברשת שינים במים [אגרו"מ]. וכן בספוג הנקרא "ננס" ואם השערות אינם צפופים שאינם תופסים את המים, שרי דנראה כמריק כוסו.
3. השותה משקין ונשפך מעט על שפמו, דעת התו"ש והבן איש חי דאסור לסוחטו, וקינוח אפו שרי משום כבוד הבריות. ודעת המחצה"ש דאף בשאר משקין יש משום כבוד הבריות, ומ"מ במים נראה וודאי דאסור.
4. הטובל בשבת מעיקר הדין שרי לנגב אף שערותיו [שו"ע], אלא שינגב בנחת או שינפץ שערותיו [בן איש חי], ומ"מ נהג החזו"א ועוד גדולים לא ליגע בשערותיו כלל. ושערות ידיו וודאי שרי דאינם צפופים [בדה"ש].
5. דעת הגר"א דאין לטבול לקריו בשבת, ודעת הבה"ל דלקריו שרי ולתוספת קדושה אסור, והבדה"ש מתיר אף לתוספת קדושה, ונקטינן כבה"ל. [ושמעתי מהגריש"א זצ"ל דאם אין מים קרים ומקפיד לטבול טבילת עזרא שרי אף בחמין].
6. דעת הפוסקים דאין צביעה באוכלין [ובנשמ"א חשש בכרכום שהוא ממין הצובעין, ומעיקר הדין לא נקטינן כן]. ולצורך מכירה אסור [פמ"ג].