6 נטילת שכר במלאכות המותרות במועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

**בס"ד**

# איסור נטילת שכר במועד

כתב הרא"ש פ"ב עפ"י הגמ' בדף י"ב דאסור ליטול שכר על מלאכה המותרת במועד לצורך המועד, וכן נראה ברש"י שם וכ"ה בריטב"א. וכ"כ השו"ע סי' תקמ"ב ס"א.

ובטעמא דמילתא כתב הרא"ש משום עובדא דחול וכוונתו נראה דע"י שנוטל שכר נחשב עיסוק במשא ומתן, ולפי"ז נראה דהגדר הוא דאף שהמלאכה מותרת מ"מ נוסף בזה איסור מצד העיסוק במשא ומתן.

אמנם מדברי רש"י שם שכתב דכשאינו נוטל שכר לא חשיב מלאכה, וכן בדף י"ח ע"ב כתב דשכירות חשיב מלאכה משמע דטעם האיסור משום דע"י השכר המלאכה עצמה אסורה, והיינו דכיון שכווונתו עבור השכר לא חשיב מלאכה לצורך המועד אלא לשם שכר. וכן מבואר בריטב"א שם דכשנוטל שכר נראה שכוונתו לשם השכר והיינו דלכן לא חשיב מלאכה לצורך המועד. ועי' קר"א דף י"ב בנוס"א קצת דע"י השכירות חשיב מלאכה חשובה ומשמע דאף דהוי לצורך המועד מ"מ לא התירו בשכירות דהוי מלאכה חשובה.

והנה בסוגיא דמלאכות חוה"מ אי מה"ת או מדרבנן נתבאר דלהסוברים דהוא מה"ת ע"כ אין לפרש דהיתר צורך המועד הוא על אף דהוי מלאכה האסורה מ"מ התירו לצורך המועד דא"כ יקשה קושית התוס' בחגיגה י"ח דהיכן מצינו מקצתו אסור ומקצתו מותר, אלא הגדר דלצורך המועד אינו מלאכה דהאיסור הוא מה שעושה מלאכת חול משא"כ בצורך המועד[[1]](#footnote-1).

אמנם לראשונים דאיסור מלאכה הוא מדרבנן איכל"מ דדחויה היא דחכמים התירו המלאכה אף שיש סיבה לאסור דלצורך המועד לא אסרו המלאכה. ולפי"ז איכל"מ דהריטב"א לשיטתו דס"ל כהרמב"ן דמלאכות חוה"מ מדאורייתא ומעתה בעינן שיהא כוונתו לצורך המועד אבל אם כוונתו לשכר אף שיש לו צורך מ"מ המלאכה אינה מלאכת צורך המועד ולכך אסור אבל הרא"ש דס"ל דאיסור מלאכה הוא מדרבנן לא ניחא ליה לפרש דבעינן כוונתו לצורך המועד דאע"ג דהמלאכה היא מלאכה האסורה מ"מ כיון דיש בזה צורך המועד התירו האיסור. אמנם אם עיקר המעשה לא נעשה לצורך המועד משמע בגמ' דאף שיש בזה צורך המועד אסור כדמבואר בגמ' דף י' ע"ב דאם מיישר הקרקע לצורך חרישה אף שיש בזה גם צורך הדישה שהיא צורך המועד אסור וע"כ משום דבעינן שיהא עיקר המעשה לצורך המועד אולם מ"מ כשיש לו צורך אלא שהפועל מכוון שלא לצורך אין זה מוריד ממטרת הבעלים והותרה לצורך המועד, ודו"ק. ולכן הוצרך הרא"ש לפרש טעם האיסור משום עובדא דחול. אך שוב נתעוררתי דגם לרא"ש צ"ל דההיתר הוא במלאכה דאם התירו המלאכה אף שיש בה סיבה לאסור ודחויה היא לצורך המועד אמאי לא יתירו גם איסור קל דעובדא דחול, וע"כ שגם לרא"ש הא דדוחה הצורך את איסור מלאכה הוא משום דכשיש צורך אין זה נראה מלאכה משא"כ באיסור עובדא דחול. ועצ"ע.

והנה כתב הרמ"א סי' תקמ"ב ס"א דבדבר האבד מותר גם ליטול שכר ועי"ש בדר"מ דפי' כן בדעת הכל בו. וצ"ב מ"ש. ולדברי הרא"ש שאיסורו משום עובדא דחול י"ל דבדבר האבד הקילו יותר והתירו אף עובדא דחול כמו דמצינו דהקילו גם שמותר אף מעשה אומן. אמנם למבואר בריטב"א דף י"ט דיסוד האיסור ליטול שכר הוא משום דאז נראה שעושה עבור הריוח והיינו דאינו עושה לצורך המועד ואע"פ שבעה"ב כוונתו לצורך המועד מ"מ הפועל כוונתו עבור השכר ועיקר עשייתו היא עבור השכר. א"כ מ"ש דבר האבד דה"נ נימא דכיון שמכווון עבור השכר אין זה לצורך דבר האבד. ואמנם איכל"מ דהרמ"א אזיל בשיטת הרא"ש, ובאמת המ"ב הביא להלכה את טעם הרא"ש, וביותר שכבר דייק בביאוה"ל דבריטב"א נראה דאין חילוק בין דבר האבד לצורך המועד ובתרוייהו נאסר שכר, אלא שהריטב"א היקל מצד אחר דכל דא"א בלאו הכי מותר לעשות בשכר ואף בצורך המועד. ולהאמור י"ל דהריטב"א לשיטתו דהאיסור משום דחשיב כאינו לצורך המועד ולכך אף בדבר האבד אסר דבכה"ג אין את טעם ההיתר עכ"פ מדרבנן.

והנה בביהגר"א שם הוכיח כהרמ"א שמותר ליטול שכר לדבר האבד דכמו שמותר לבעה"ב ליתן מלאכה לפועל שאין לו מה יאכל ה"נ לפועל מותר משום בעה"ב. ושו"ר שכבר כתב כן הב"י סו"ס תקל"ז מהרי"ו בשם הראב"ד כעין דברי הגר"א דמותר לאחר לעשות לבעה"ב שהוא דבר האבד כמו שמותר לבעה"ב לעשות לפועל. וכ"ה במ"ב סוף סי' תקל"ז עי"ש. ולכאורה כוונתם דמאחר שלבעה"ב מותר ממילא מותר גם לפועל לעשות עבורו. ועי' בחי' הר"ן.

אולם צ"ב דזה הרי יש ללמוד מהא דשרי לאחרים בחינם דע"כ שלא רק לבעה"ב מותר אלא גם לאחרים מותר המלאכה לצורך בעה"ב שלא יהא לו הפסד. ואמנם ברי"ו בשם הראב"ד איכל"מ דהא גופא כוונתם להוכיח את עיקר הדין שמותר לאחר לעשות עבורו [ואף בחינם] ואי"צ שיעשה בעצמו, אבל בדברי הגר"א לא משמע כן כלל, דזה הרי אינו חידוש הרמ"א דהא גם לצורך המועד מותר לאחרים בחינם, אלא שהרמ"א חילק דבדבר האבד מותר אף בשכר והגר"א בא להוכיח את חידוש הרמ"א, וא"כ צ"ע מאי ראי' דמותר לאחרים בשכר מהא דבעה"ב מותר בשביל הפועל דהרי גם צורך המועד אף שמותר לאחרים עבורו מ"מ אסור בשכר וא"כ חזינן דאף שהתירו לאחרים עבורו מ"מ בשכר אסור וה"נ נימא בדבר האבד.

ונבאר יותר דבשלמא בפועל שאין לו מה יאכל דאין לבעה"ב סיבה נפרדת לאסור אלא שההיתר של הפועל לא קיים אצל בעה"ב וע"ז אמרו דסיבת ההיתר של הפועל מהני גם לבעה"ב שעושה עבורו וכמו"כ יש ללמוד להיפך שאם לבעה"ב יש סיבה להיתר מותר גם לפועל אע"פ שאצלו אין את סיבת ההיתר דמ"מ מותר גם לו עבור צורך של בעה"ב, אבל הכא שאצל הפועל נוסף סיבה חיובית לאיסור משום השכר א"כ מה שייך לדמותו לבעה"ב שמותר לו לעשות המלאכה דהרי לבעה"ב מותר משום שאין אצלו סיבה לאסור דאינו נוטל שכר אבל ע"י פועל דאיכא שכר אסור, ומאי ראי' להתיר מהא דשרי לבעה"ב משום הפועל שאין לו מה יאכל דהתם גם לפועל יש סיבה לאסור משום השכר ואפי"ה התירו משום דאין לו מה יאכל וממילא גם לבעה"ב מותר, משא"כ הכא שלפועל נוסף סיבה לאיסור.

וביותר דהגר"א שם הוכיח כן גם מהא דעושין מלאכה עבור האבל בדבר האבד, וכבר הקשה הקר"א על הגר"א דמאי ראי' משם דהא הפועל אינו אבל וליכא איסור כלל משא"כ הכא [ועי' ביאוה"ל דהגר"א לא כיון להביא ראי' אלא סמך בעלמא וצל"ע] ומזה נראה דסבר הגר"א שגם לבעה"ב יש לאסור כשהפועל עושה עבורו בשכר והטעם או כהרא"ש דהאיסור משום עובדא דחול וזה גם על בעה"ב דומיא דפרקמטיא שאסרוה לשניהם, או כהריטב"א דע"י השכר נראה כמלאכה עבור השכר ואינה כדבר האבד, וס"ל דגם לבעה"ב אסור כשנעשה עבורו דכל שאצלו היה אסור גם לאחרים אסור לעשות עבורו, ולזה הוכיח הגר"א דבדבר האבד גם כשנוטל שכר מותר. ומעתה מש"כ הגר"א דכשם שלבעה"ב מותר עבור הפועל ה"נ לפועל מותר עבור הבעלים, אם כוונתו דמאחר שלבעה"ב מותר ממילא גם לפועל מותר, הרי אדרבא נימא דכשנוטל שכר גם לבעה"ב אסור.

ולכן נראה דאין כוונת הגר"א לבאר דמאחר שלבעה"ב מותר ממילא מותר גם לאחר עבורו, אלא כוונתו לבאר דמטעם זה אין כאן סיבה לאסור משום השכר. וצ"ב.

ונראה למבואר עפ"י רש"י והריטב"א דהאיסור משום דכשנוטל שכר אין המלאכה לצורך המועד, והנה אם באמת אין המלאכה נעשית כלל לצורך המועד נראה דודאי אין להתיר אף אם בפועל משתמש בה לצורך המועד ויתכן דאף מדאורייתא אסור והכי משמע בגמ' דף י' ע"ב שהבאנו לעיל במיישר הקרקע דאם מכוון לצורך הדישה מותר ואף דפ"ר שהמלאכה מועילה גם לחרישה וע"כ טעמא משום דמ"מ גם זה לצורך המועד וגם זה הותר עבור צורך המועד, ומ"מ מבואר שם שאם מכוון עבור החרישה אסור אף דמ"מ הרי יש בזה תועלת גם לדישה וכן בשאר עובדי דאיירי התם ולכאורה נימא דסו"ס מהני לצורך המועד וע"כ דאם אין עיקר המעשה נעשה לצורך המועד אסור וה"ט כנ"ל דבעינן שיחשב המעשה עצמו לצורך המועד ולא סגי במה דמהני לצורך המועד, ומצאתי בהגהה לשו"ת נו"ב תנינא סי' ק"ב כעי"ז. ויש לסייע לזה מדינא דעוסק במצוה דכשהסופר כותב לשם מצוה חשיב עוסק במצוה אף אם נוטל שכר אבל אם עושה לשם שכר אין זה עוסק במצוה כיון שכוונתו לצורך השכר.

אמנם בריטב"א משמע דהאיסור רק מדרבנן משום **שנראה** כעושה עבור השכר, והיה אפשר לומר דהכא באמת עיקר כוונתו לצורך המועד אלא שאינו חייב לטרוח בחינם ונוטל שכר, אלא שכיון שנוטל שכר נראה שכוונתו עבור השכר אבל אם באמת עיקר כוונתו עבור השכר יהא אסור מדאורייתא. אמנם יותר נראה דלעולם אף אם עיקר עשייתו היא עבור השכר אין איסורו מה"ת דכיון שעושה הפעולה עבור הבעלים וכוונת הבעלים היא באמת לצורך המועד, לא איכפ"ל שהפועל עושה לשם שכר דעדיין נחשב המעשה לצורך המועד דתכלית המעשה היא עבור הבעלים וזהו עצם המעשה אלא שיש לו כוונה עבור השכר.

ומעתה יש לומר דזה הנידון בדברי הגר"א בדבר האבד, דכוונתו להוכיח דכיון שעושה עבור הבעלים ולהם זה דבר האבד לא איכפ"ל שהפועל מכוון עבור השכר אלא אזלינן בתר התכלית האמיתית, וזהו שהוכיח כן מהא דשרי לבעה"ב לתת עבודה לפועל שאין לו מה יאכל דהתם נמי ההיתר דאין לו מה יאכל הוא משום דבר האבד לפועל וכמש"כ הנמוק"י בדף י"ג, וחזינן דלא איכפ"ל שהבעלים מכוון להרויח את המלאכה, דכיון שאצל הפועל המלאכה היא לצורך פרנסתו שאין לו מה יאכל ממילא גם אצל הבעלים נחשב צורך דבר האבד, וה"נ איפכא.

מיהו לכאורה זהו תרתי דסתרי דעל פי מה נקבע שם המלאכה דאם על פי הפועל א"כ בסוגיין דהוא דבר האבד לבעלים כשהפועל מכוון לשם השכר יהא אסור, ואם ע"פ הבעלים א"כ מה יועיל שהפועל אין לו מה יאכל. ונראה דאזלינן אחר הסיבה האמיתית שנעשה עבורה המלאכה ולא איכפ"ל בכוונה המשנית, ובתרווייהו עיקר מה שנעשית המלאכה היא משום הדבר האבד דבאין לו מה יאכל הסיבה האמיתית היא משום הפועל אלא דהבעלים חושב **גם** על הריוח שיש לו בזה[[2]](#footnote-2), וה"נ להיפך בדבר האבד אצל הבעלים זה עיקר העשיה אלא שהפועל רוצה גם מעות אבל מ"מ אין זה עיקר העשיה ולכן חשיב דבר האבד והתירו לו מלאכה לצורך זה.

מיהו לפי"ז יקשה דה"נ נימא גם לצורך המועד דיהא מותר אף שנוטל שכר כיון דעיקר המעשה הוא לצורך המועד דניזל בתר צורך הבעלים וזה עיקר הכוונה. ומ"ש. ואולי רק במקום דבר האבד דאיכא פסידא עיקר כוונתם משום ההפסד משא"כ בצורך המועד אינו צורך חשוב כ"כ שיהא זה עיקר כוונתם, וצ"ת. או נימא דלצורך המועד בעינן יותר שיהא כוונה רק לצורך המועד [והוכחת הגר"א היא רק בדין דבר האבד כנ"ל דגם פועל שאין לו מה יאכל הוא כדין דבר האבד]. וצ"ע.

ועוד נראה באופן אחר [אף דלשון הגר"א ק"ק לפי"ז] למשנ"ת לעיל דכל סברת רש"י והריטב"א דבעינן שיכוון לצורך המועד ובלא זה לא הותר אף שיש בה צורך המועד, זהו רק אם כל ההיתר הוא משום דאינה מלאכת חוה"מ וא"כ כשמכוון עבור השכר הוי מלאכה שבעצמותה היא מלאכה האסורה, אבל אי נימא דההיתר הוא כעין דחויה דהתירו המלאכה לצורך המועד א"כ לא איכפ"ל דכוונת הפועל עבור השכר דמ"מ כיון שיש בה צורך התירו המלאכה עבור הצורך.

ומעתה נראה דיש לחלק בין היתר דבר האבד להיתר צורך המועד, דבצורך המועד אינו סיבה לדחות האסור מלאכה בחוה"מ דאין זה צורך חשוב כ"כ אלא ההיתר הוא משום דלא חשיבא מלאכה האסורה כלל, וכמו שהבאנו מהרמב"ן בפסקי חוה"מ דהיתר מלאכות הוא על דרך שהותר ביו"ט באוכ"נ, ומשמע דגדרו הוא כיו"ט שאוכ"נ הותרה דאינה מלאכת עבודה וה"נ במה שהותר בחול המועד. ולכן בעינן שיכוון לצורך המועד כדי שיהא מלאכת צורך המועד, אמנם בדעת התוס' בחגיגה י"ח משמע דפליגי על זה שהקשו דאי מה"ת הוא היכן מצינו מקצתו אסור ומקצתו מותר, והאחרונים הקשו דהא מצינו דאוכ"נ מותר ביו"ט ותי' דביו"ט אוכ"נ הותרה ואינה מלאכה כלל אבל הכא המלאכה אסורה דחשיבא מלאכת חוה"מ אלא שהתירו לצורך ולזה קשיא לתוס' היכן מצינו שהתירו איסור דאורייתא לצורך, ועי' בסוגיא דמלאכות חוה"מ שביארנו דבהיתר דצורך המועד גם התוס' מודו דהותרה הוא ואינה מלאכה לענין חוה"מ אלא דהתוס' מיירי בדבר האבד עי"ש בדבריהם ובזה סברי התוס' דההיתר משום הצורך שדוחה האיסור אבל לצורך המועד איכל"מ דמודו התוס'.

ומעתה י"ל דבדבר האבד מותר אף שכוונתו עבור השכר, דמ"מ כיון שהוא דבר האבד התירו המלאכה משום פסידא, ורק בצורך המועד אין ההיתר אלא משום דאינה מלאכה האסורה ולכן בעינן שיכוון לצורך המועד שאז המלאכה היא מלאכת צורך המועד. ולפי"ז י"ל דהא גופא הוכחת הגר"א מפועל שאין לו מה יאכל [דהתם נמי כדבר האבד הוא כנ"ל], דאף דהבעה"ב כוונתו שיהא לו מלאכה ולא משום צורך הפועל, מ"מ מותר לו ליתן מלאכה לפועל, וע"כ טעמא משום דסו"ס יש צורך לפועל שאין לו מה יאכל ומותר אף שכוונת בעה"ב אינה לצורך זה, וה"נ בפועל שאין מכוון לצורך דבר האבד של בעה"ב לא איכפ"ל בזה דסו"ס לבעה"ב יש צורך בזה וזה מתיר את המלאכה[[3]](#footnote-3).

והנה לענין אוכ"נ עי' ביאוה"ל סי' תקמ"ב שנקט דמותר ליטול שכר אמנם בפמ"ג מבואר דאסור ליטול שכר וכמו שהוכיח המ"ב שם וכ"מ בפמ"ג סי' תקמ"ב ס"א דמפרש הגמ' שאסור ליטול שכר לדעת הט"ז דתיקון שלחנות חשיב או"נ ואפי"ה אסור ליטול שכר. ולהאמור לכאורה אוכ"נ דמי לצורך המועד דההיתר משום דאינו מלאכת המועד וא"כ יהא אסור ליטול שכר, אמנם י"ל דבאו"נ שהוא צורך חשוב, מותר אף אם המלאכה אסורה דצורך זה דוחה איסור מלאכה כדבר האבד ולפי"ז באוכ"נ תרתי איכא[[4]](#footnote-4). והעירוני עוד להנמוק"י [דף ד' ע"א ברי"ף] דשמירת ביתו עשאוהו כאוכ"נ דאין לך דבר האבד גדול מזה ומשמע דאוכ"נ חשיב כדבר האבד. וצל"ע.

והנה הראוני [במ"ב עוד והדר] לדון בפועל אצל בעה"ב שאם לא יעבוד בחוה"מ יפטרו אתו מעבודתו דמסתמא מותר לו לעבוד משום דבר האבד כדחזינן בפרקמטיא שאם יפסיד הלקוחות מתירין לעשות המלאכה, עי' ביאוה"ל סי', אם מותר לו ליטול שכר, ויש שר"ל דלפי דברי הגר"א דהיתר ליטול שכר בדבר האבד הוא משום דהותר לצורך הבעלים וממילא מותר גם לפועל לעשות עבורו, דלפי"ז באופן הנ"ל יהא אסור לו ליטול שכר דדוקא בדבר האבד אצל הבעל הבית מותר לו ליקח פועל שיעבוד עמו בשכר כיון שהמלאכה מותרת אצל בעה"ב משא"כ בדבר האבד אצל הפועל עצמו אין היתר ליקח שכר.

אולם לענ"ד נראה פשוט דאין זה שייך לדברי הגר"א וכמשנ"ת, דאין כוונת הגר"א דכיון שמותר אצל בעה"ב מותר גם לפועל וכמש"כ שגם אצל בעה"ב לא מצינו היתר לעשות בשכר אלא עצם המלאכה מותרת ורק כוונת הגר"א דאף שכוונתו עבור השכר מ"מ כיון שאצל בעה"ב הוא עבור דבר האבד לכן גם אצל הפועל נחשב מלאכת דבר האבד וממילא מותר לו ליקח שכר, וא"כ אי משום הא גם כשאצלו הוא דבר האבד מותר לו ליקח שכר כיון שעיקר כוונתו משום דבר האבד, ותו לא איכפ"ל שיטול שכר.

אלא שיש לדון משום סברת הערוך השלחן סי' תקמ"ב שר"ל דאף באופן שמותר לבעה"ב ליקח פועל בשכר מ"מ הפועל עצמו אסור לו ליטול שכר רק שלבעה"ב התירו אף כשהפועל נוטל שכר ולדבריו ודאי דכ"ש באופן הנ"ל אסור ליטול שכר. ואמנם הערוה"ש גופיה כתב שהפוסקים לא כתבו כן, אלא שיש לומר הטעם משום דאין הפועל חייב לעבוד בחינם וכעין שכתב הביאוה"ל [לגבי אוכ"נ] דמי יעבוד בחינם וממילא כיון שבעה"ב צריך את המלאכה מותר לפועל ליטול שכר, אבל הכא דהמלאכה נצרכת עבור עצמו כדי שלא יפטרוהו אין היתר ליטול שכר.

אולם נראה דכל סברת הערוה"ש היא רק אם יש איסור בנטילת השכר לעצמה אף אם המלאכה מותרת, וכל זה רק לסברת הרא"ש דהאיסור משום עובדא דחול אבל למבואר לדעת רש"י והריטב"א ולדברינו כן הוא דעת הגר"א אין לנו מקור לאיסור זה כלל דאין האיסור במה שנוטל שכר אלא במלאכה. ואי תימה דגם לדבריהם לא התירו לעשות המלאכה אלא משום שבעה"ב לא יכול למצוא מי שיעשה המלאכה בלא ליתן שכר אבל הכא דיכול בלא שכר לא התירו, הרי למש"כ בדברי הגר"א עכ"פ בדבר האבד מה דהתירו אינו מטעם זה אלא ההיתר הוא מעיקר הדין משום דלא איכפ"ל דכוונתו לצורך השכר.

ומ"מ מצינו בדברי חי' הר"ן והריטב"א דכל ההיתר ליטול שכר הוא רק בדיעבד שהרי מבואר שם דאף לצורך המועד אם א"א למצוא בחינם מותר ליתן שכר ובזה נראה דההיתר הוא רק בדיעבד ויש לדון דעדיף שלא יטול הפועל שכר אם לא נימא כנ"ל דאין מחוייב לעבוד בחינם, ובכה"ג אי משכח"ל דיהא לפועל עצמו צורך המועד יהא אסור לו ליטול שכר ובזה נראה דלית מאן דפליג. ודו"ק היטיב.

והנה נחלקו רבותינו באופן שיכול לעשות המלאכה ע"י פועל נכרי אם מותר ליתן לפועל ישראל, עי' בלבוש סוף סי' תקל"ז דמבואר שאסור ע"י ישראל ורק בעשיית יין דא"א ע"י נכרי מותר משא"כ כשאפשר ע"י ישראל אסור, אולם הא"ר פקפק בזה דמנליה הא ואפשר דבכל אופן מותר ועי"ש בביאוה"ל דמהריטב"א בסוגיין מבואר כהלבוש דבאפשר ע"י פועל נכרי אסור לישראל, וכוונתו דמבואר בריטב"א שגם בדבר האבד אסור ליטול שכר אא"כ א"א ע"י אחר ופי' המ"ב דכוונתו שאם אפשר ע"י נכרי אסור לישראל. אמנם זה רק לריטב"א גופיה דס"ל דאף בדבר האבד אסור ליטול שכר, אבל להרמ"א משמע דבכל גווני מותר, והיינו כמש"נ דהיתרא דדבר האבד הוא דאע"ג דהמלאכה אסורה מ"מ הותרה לצורך דבר האבד ולכן אף כשעושה כן עבור השכר מותר, ותו אי"צ לטצדקי שיעשה ע"י נכרי.

ואמנם י"ל איפכא דכיון דהמלאכה בעצמותה אסורה א"כ עיקר ההיתר לעשות מלאכה בדבר האבד הוא דחויה ולא התירו אלא כשאין יכול לעשות בהיתר, ואף בחינם יהא אסור לעשותה בעצמו כשאפשר ע"י עכו"ם. אמנם ראיתי להוכיח מדברי הריטב"א הנ"ל דמשמע דכל האיסור הוא כשנותן שכר אבל בחינם מותר ע"י ישראל אף שיכול ע"י עכו"ם. ועי' באשל אברהם מבודשטש סי' תקל"ז שדן בזה ונקט דגם דבר האבד הוא הותרה ואע"ג דאפשר ע"י עכו"ם יכול לעשותה בעצמו אלא שסיים דאפשר דדמי לפיקו"נ דעדיף לעשות בהיתר עי"ש. ונראה כוונתו דאע"ג דהמלאכה בעצמותה איסור היא מ"מ התירוה לצורך דבר האבד וע"ז שו"ט אי בכה"ג עדיף לעשות בדרך היתר.

1. מיהו יש להעיר דאם המלאכה היא מלאכה המותרת משום צורך המועד אמאי מותר דווקא מעשה הדיוט, הרי אף אם היא מעשה אומן יהא מותר כיון דמלאכת צורך המועד היא. [וכעין סברא זו איתא בט"ז סו"ס תקמ"א דלא חשיב מלאכה המותרת להתיר לאחרים בחינם אלא אם מותר מעשה אומן. וצ"ע]. ומ"מ כן מוכח מהרמב"ן דאל"כ יקשה קושית התוס' וביותר מוכח כן דעי' בפסקי חוה"מ דמשוה זאת להיתר אוכ"נ ביו"ט והתם הרי גדר ההיתר דהותרה וה"נ בצורך המועד וכמשנ"ת שם. ובאמת ברמב"ן בסוף פסקי חוה"מ מבואר דמה"ת אף מעשה אומן מותר ורק מדרבנן אסור, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. מיהו לפי"ז אם המוכר אינו שומר תו"מ יהא אסור לקנות ממנו דאין כווונתו משום הלוקח שאין לו מה יאכל אלא רק כדי להרוויח. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה במכוון מלאכתו במועד בדבר האבד אסור, ובאוכ"נ לכו"ע מותר, ובצורך המועד הראב"ד מתיר [הובא במכתם סוף המסכת ובשו"ת הרשב"א סי' שכ"ו] והרשב"א אוסר. ובדעת הרא"ש משמע דאסור עי' סי' ו' וכ"מ בסי' ט' לענין תיקון צפרני הסוס אמנם י"ל לדחות דהתם משום דבר האבד הוא ואכמ"ל. ולכאורה זה תלוי אי הותרה או דחויה ובדבר האבד זהו דחויה ולכך אסור במכוון מלאכתו, ובאוכ"נ שמותר גם מעשה אומן וגם טירחה יתירה הרי הוא הותרה דאין זה מלאכת חוה"מ כלל ולכן מותר אף מכוון מלאכתו. ולפי"ז נמצא דבצורך המועד פליגי בזה הראב"ד והרשב"א. ולדברינו בדעת רש"י והריטב"א נמצא דס"ל כהראב"ד דמכוון מלאכתו במועד לצורך המועד מותר ולהנ"ל כן הוא גם דעת הגר"א אליבא דהרמ"א וזה דוחק. והמ"ב בסי' תק"מ נקט בפשיטות דמכוון מלאכתו במועד אסור עי"ש שהוכיח כן מהמשנה דף י"א אמנם לדעת הראב"ד י"ל דקאי רק על סוף המשנה דמיירי בדבר האבד. ולדעת המ"ב לא קשה כ"כ דפי' איסור שכר כהרא"ש משום עובדא דחול ואיכל"מ דאף אי דחויה היא אסור אך לעיל הערנו דאף לרא"ש אם המלאכה דחויה ה"נ נימא דעובדא דחול דחויה לצורך המועד. וכנראה דצ"ל דאף אם הותרה הוא אסור לכוון מלאכתו במועד וצל"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובסוגיות מלאכות יו"ט כתבנו לדון כן באוכ"נ ביו"ט דהיכי דהמלאכה בעצמותה לאוכ"נ מותר ממש, אבל מלבד זאת גם באופן דא"א לומר דהותרה כגון במלאכות שאפשר מעיו"ט אלא שהגברא לא היה יכול לעשותם מעיו"ט, הצורך או"נ מתיר. [↑](#footnote-ref-4)