חוששין לזרע האב ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

חוששין לזרע האב ב'

***סימנים***

סימנים דאורייתא. פרש"י ש"מ הא דסמכינן אסימנין באבידה דאורייתא היא. והקשו הרמב"ן והר"ן מה ענין זה לזה, דבאבידה דלמא מחזא חזא א"נ בסומא בארובה. ואת"ל סימנים דאורייתא שמא אלו [דסוגיין] אינם עיקר דהוה כחיוורא וסומקא. [והקצות רנט ג' דייק מזה דהצד דלא מהני סימנין הוא משום חשש משקר ולא משום שמא איתרמי כזה. והביא מדברי הרמב"ם הא דבעדות אשה לא סמכינן אסימנין הוא משום חומרת אשת איש. אבל בפשוטו נקטו הראשונים דסימנים דעגונות תליא בסימנים דאבידה, וסברת סומא בארובה הוא כעין חשש אתרמויי איתרמי, וכוונת הרמב"ן דסימני הגדרת המין שאני ואכמ"ל].

אלא כתב הרמב"ן דסימנים אלו קאמרינן דגמרא גמירי להו. כי ההוא דסימני ביצים. וכעי"ז כתב התוס' הרא"ש דכיון דאמרי' לעיל סד דסימני ביצים לאו דאורייתא, אלמא דסימני תולדות הטבע פעמים משתנים, קמ"ל דסימנים אלו אינם משתנים ויש לסמוך עליהם. [ובודאי רש"י מודה דהגמ' לעיל סד בביצים דסימנים לאו דאורייתא היינו בסימני המין, וכן בגמ' נח בסימני חיות, דלא תליא בבעיא דסימנים דאורייתא דאבידה. אלא דפרדה אינו מין בפני עצמו, אלא הנידון במה דמיא לאמו, וזה שייך לסימנים של תליה].

והקשו האחרונים [לרש"י] דבסוגיין קיי"ל דסימנים דאורייתא, ואילו בשילהי יבמות [קכא] בעגונות לא איפשיטא. ותי' הנודע ביהודה [אה"ע קמא לא] דכיון דאינו נגד חזקת איסור מהני סימנים, ומשום חזקת אשת איש איבעי התם. והאבן העוזר תי' [הו' בקצות רנט ג' וסה יא] דהכא יש ב' סימנים, ובזה חשיב כסימן מובהק דלכו"ע הוה דאורייתא. וכמ"ש המשאת בנימין [הו' בבית שמואל יז סט]. [ובנודע ביהודה אה"ע ת נח הקשה על דברי המשאת בנימין מסוגיין, דמה ראיה דסימנים דאורייתא הא איכא ב' סימנים. ותי' דסימני הזנב והאוזניים חשיבי כסימן אחד, ומדוייק מרש"י שלא בדק בקול].

***איסור כלאים דרבנן***

דעת הרמב"ם [כלאים ט ח] דמדאורייתא איסור הנהגת כלאים הוא רק בטמאה וטהורה אבל שתי טמאים או טהורין הוא רק מדרבנן. והקשה עליו שו"ת הרא"ש דבסוגיין ממ"נ הוה טמאין וא"כ היאך מוכיחין מזה דסימנים דאורייתא, הא איסור דרבנן הוא. אמנם בגנת ורדים [ס' נט] הביא מסוגיין דלא אמרי' ספק דרבנן לקולא בכל מקרה, ובעינן סימנים אף באיסור דרבנן לרמב"ם.

[ועדיין קשה דתסגי בסימנים למ"ד דרבנן. ואפשר דלמ"ד סימנים דרבנן מהני רק בממון, ולא כראיה אפי' איסור דרבנן].

ובפמ"ג [כללי סימנים הו' אחרי סי' קיא] דן דאף אם סימנים מדרבנן הא הוה ספק במין, והא קיי"ל דחוששין לזרע האב הוא גם ספק, א"כ יותר מדין ס"ס. [ועיי"ש שדן אי אמרי' בפלוגתא ובעי דלא איפשיטא ס"ס].

וכעי"ז הקשה רע"א לתוס' מה ראיה מכאן דסימנים דאורייתא, הא קיי"ל דחוששין לזרע האב הוא ספק, והוה ס"ס [ורצה להוכיח דלא אמרי' ס"ס בבעי דלא איפשיטא]. ודן דאי אמרי' אפשר לברורי. [ודנו האחרונים דאפשר לברר רק ספק אחד]. וכתב רע"א דראיית הגמ' דסימנים דאורייתא, דאי לא הוה בירור מדאורייתא אין דין לבדוק בסימנים.

***צביה ובנה דרבנן***

גמ' והאמר ר' חסדא הכל מודים בהיא צבייה ובנה צבי שפטור. ובגמ' פ. במסקנה איתא לאיסורא. הקשה הרשב"א [פ.] דהא אינו שה. וכתב דאיירי בבן בנו. אבל הרמב"ם פסק [יב ח] שעז הבא על צביה אסור לשחוט אותה ואת בנו, ואינו לוקה דפרה ובנה אסרה רחמנא ולא עז ובנה. וביארו האחרונים דדייק הלשון פטור. ורבנן גזרו משום דדומה למין בהמה [מהר"י חביב וע' ש"ך סקט"ז], ובתבו"ש כתב דהוה גזירה שיאמרו דאין חוששין לזרע האב וישחטו אב ובנו ביום אחד. ובפרי חדש כתב משום גזירה דבת בנה [וע"פ הרמב"ם לקמן].

בנו כל דהו. דנו האחרונים [תבואות שור טז א' ופמ"ג טז] בשחט הבן ואח"כ האם, ותליא בגדר בנו ואותו [יבואר לקמן פב. בעזה"י].

***בת בנה דצביה***

הגמ' [בה"א] העמידה דעת רבנן דחוששין לזרע האב ולכן תיש הבא על צביה ונולד בת, ובן לבת, ושחט הבת ובנה לוקה. דהוה מקצת שה [מדין חוששין], ושה ובנה חייב. אבל למסקנה אף רבנן ל"ל חוששין לזרע האב. אבל הרמב"ם [יב ט'] פסק דלוקה [וז"ל היתה בת הצביה הזאת נקבה וילדה בן ושחט את הנקבה ואת בנה לוקה], ואף דפסק דהוא ספק אי נוהג בזכרים [בהי"א]. וכן הקשו כל המפרשים. ובבית יוסף הגיה בדברי הרמב"ם דאינו לוקה.

וברדב"ז [אלף תרצו] ביאר דאע"ג דספק אי חוששין לזרע האב, מ"מ א"א להכחיש דזה הולד יש לו צד מהאב, וכ"ש כשדומה לו, וכיון שכן הא איכא מקצת שה, ובהכי חייב רחמנא. דהדין שה עם אביו הוא ספק, אבל במציאות הוה מקצת שה ונתרבה. וכעין זה כתב הפליתי [טז ג] דמ"מ כח האב בו, וחשיב עי"ז גורם בדיני זו"ז גורם. וסגי בזה להחשב מקצת שה, ואיתרבי מקצת שה באותו ואת בנו. וכעי"ז כתב המרכבת המשנה [שחיטה יב ח'].

ובגר"ח [הל' שחיטה] דן אמאי לוקין עליו הא הוה מקצת בפטור, ותי' דאותו ואת בנו תליא בדבר הנשחט, והמקצת שבו סגי להחשב שם שה, ואף שמקצתו אינו שה.

***חצי מתנות בכוי***

בגמ' קלב. הו' מח' רבנן ור' אליעזר אי כלאים וכוי חייבין במתנות, במקצת שה בצבי הבא על התישה. ומקשה הגמ' לרבנן בשלמא פלגא ליטול, ואידך פלגא לימא ליה אייתי ראיה דאין חוששין לזרע האב ושקול. אמר ר' הונא מאי חייב חצי מתנות. ובהמשך הסוגיה אמר רבין אמר ר' יוחנן כוי לרבנן חייב בכולהו מתנות דילפי' אם שה. ובפשטות יש בזה ריבוי דאף שהוא ספק חייב מתנות, והקשה הר"ן איצטריך קרא לרבויי ספק. ובתוס' לעיל עט. כתב דאף למ"ד אין חוששין לזרע האב איתרביה למתנות. דחשיב שה במין [וביאר הפליתי טז ג' דמ"מ הוה מין שה אף דאינו מיוחס]. וע' טור ס' סא דמ"מ זהו רק בצבי הבא על תישה דהוה שה מהאם, ואתרבי דחשיב שה שלם. אבל בתיש הבא על צביה פטור [ומספק אינו חייב אף חצי, דהריבוי הוא רק אם יש מקצת חיוב]. אבל הבית יוסף הביא מר' ירוחם דגם זה בא מריבוי דאם. [ולדבריו לכאורה ילפי' דלא תליא בחוששין לזרע האב, וכולהו הוה מקצת וחייבין].

אבל הר"ן [שם] פירש דדעת ר' יוחנן דכוי בריה בפני עצמו ולכן בעינן קרא לרבות, ובתורת ודאי.

הרמב"ם [בכורים ט ה] הכוי אע"פ שהוא ספק מפרישין ממנו כל המתנות. צבי הבא על העז חייב חצי מתנות שנ' שה אפי' מקצת שה. אבל תיש הבא הצביה הולד פטור ממתנות. ובטור ס' סא הבין דכוי וכלאים הוא אחד, והקשו דמאחר דאינו נותן למה מפריש. [וע' בכס"מ וב"י דדן להגיה]. אבל הר"ן ביאר דתחילת הרמב"ם קאי אמין כוי דהוא בריה ואיתרבי להתחייב, וכדברי הר"ן דר' יוחנן ס"ל דהוא בריה. ובכלאים ס"ל דהוה ספק. ופסק תרוייהו. ולפ"ז ס"ל לרמב"ם דכוי הוא בריה ויש בזה סתירות בדבריו. ובחי' ר' מאיר שמחה כתב דכוי הוא מין שמגדלים ממנו עדרים, [ונחלקו בגמ' בשורשו] ולמ"ד נולד מתיש וצבי, אלא שנשתקע שם אבותיו ממנו, ובזה נתרבה למתנות. אבל מה שהרביעו לפנינו לא נתרבה.

***חוששין לזרע האב נחשב חצי***

תוד"ה בין. תוס' למד מהא דחייב חצי מתנות דחוששין לזרע האב נחשב שותפות, וכן בכיסוי הדם נחשב חצי דחיה וחצי דבהמה. וע"ז תי' דלא נחשב שיש כאן תוספת טירחא עובר הבהמה ומותר ביו"ט. וכ"כ הרשב"א. ובעונג יו"ט [ס' לד בהג"ה] כתב דכל קושיית התוס' לשיטתם [בע"א ד"ה מהו] דפרדה נחשב תערובת דשתי מינים. אבל לדברי הרמב"ן כיון דהוה תערובת מתחילת ברייתו יש בכל משהו דם כח החיה, וחייב לכסותו.

הפמ"ג [פ' ש"ד ד'] כתב דכזית חלב כוי שנתערב בל' זיתי היתר יתבטל, דהא חציו אינו איסור. ובחי' רע"א כתב יותר מזה דאף אם נתווסף משהו חלב חיה לחלב הכוי יבטל לאיסור ברוב.

***לגר"ח כולו חלב ושייך לבהמה***

אבל הגר"ח הל' שחיטה כתב דחלב שאני דאינו תלוי בגוף החתיכה אי הוה חלב חיה או בהמה, אלא תליא בבהמה גופה. ולכן בכלאים אין כאן שום תערובת כלל, אלא החצי בהמה שבו גורם איסור על כל החלב כולו, וחצי החיה גורם היתר על כל החלב, וממילא אסור ואינו לוקה, שיש צד היתר וצד איסור. ואף דגוף הכוי חשיב תערובת לענין מתנות ואותו ואת בנו, אבל איסור חלב תליא בגוף הבהמה ובזה יש צד חיוב וצד פטור. [והשיג החזו"א דאף לענין החלב י"ל דחשיב כב' גופין, וחלב החיה נפרש מהחיה וחלב הבהמה מהבהמה. ובאבי עזרי ביכורים פ"ט השיג מדין מתנות, אמאי תליא בגוף הבשר ולא הוה מקצת כבהמה].

וממשיך הגר"ח וכן לענין כיסוי הדם שחיטת החיה מחייב כיסוי, אבל לא שחיטת הבהמה. ולכן חייב בכיסוי ואינו מברך [ואם כדברי התוס' הרי חצי הדם חייב מתורת ודאי ויברך], אלא שאין חיובו גמור ואין המצווה שלימה דהא אית ביה צד פטור.

ובאבי עזרי [פ"ט מביכורים] העלה דרק לענין מתנות דהוה חיוב נתינה אמרי' דחייב חצי, כיון דיש סיבת חיוב וסיבת פטור. אבל בכל דיני איסור ואותו ואת בנו וכיסוי הדם יש על הבהמה ב' דינים חיוב ופטור, ועי"ז נתחייב כולו ואינו ספק.

***מקצת צבי***

בסוגיין מצאנו דדרשי' שה ואפי' מקצת שה לגבי מתנות ואותו ואת בנו, וחייב בודאי. אבל לגבי כיסוי הדם מבואר דהוה רק חיוב חלקי ואין מברכים על הכיסוי [כ"כ הרמב"ם והטור בשם הרא"ש ולעיטור מברכים], ואין מכסין ביו"ט. וכן אינו לוקה על חלבו.

וכתב הב"ח [סי' כ"ח] דהטעם דלא דרשי' חיה ואפי' מקצת חיה. וביאר באור שמח [מאכ"א א יב] דשה הוא שם כללי ואילו עז וצבי הם שמות פרטיות המין, ולכן לא דורשים אף מקצת. ובחת"ס כתב דרק משום דרשא דכלאים דרשי' שה למקצת שה. [ולדברי הגר"ח והאבי עזרי יש חילוקים בגדר החיוב האם הוא על המקצת שבו, ויל"ד האם הוא אחרי דרשת הב"ח דלא דרשי' מקצת].

וכתב התבואות שור דהא דאינו מכסה דמו ביו"ט [למסקנת סוגיין] הוא משום גזירת חלבו וכגמ' ביצה ח:, שהרי אינו ספק אלא ודאי שתי הדינים.

***גדר בריה בפני עצמו***

א"ר יוסי כוי בריה בפני עצמו. כתבו תוס' בכמה מקומות דהך בריה פי' שהוא מין בפנ"ע ולא הרכבה אבל מ"מ הרי הוא ספק האם המין הזה הוא מכלל חיה או בהמה. דאל"כ לא נכסה את דמו, שהרי רק בחיה ועוף נאמר דין כיסוי. ועוד הוכיח התוס' הרא"ש [יבמות פג] דא"א לומר דאינו חיה ולא בהמה דעשר בהמות מנה הכתוב וטפי ליכא וכדאיתא [בהמשך סוגיין]. וכן אנדרוגינוס כולהו שווים למין אחד דהוה ספק, ומ"מ מטמא בלובן ואודם בממ"נ. וכתבו דפליג אמ"ד ביומא עד דהוה בריה פני עצמו [ולא זכר ונקבה כלל], דמרבינן אנדרוגינוס מקרא, ובספק מי איצטריך קרא לרבויי ספק. [אבל תוס' בבכורות מא כתבו דאף כוונת הגמ' ביומא הוא מין ספק, ומ"מ אימעיט מקרא כיון דהוה זכר משונה].

אבל הרמב"ן [יבמות פג ונדה כח ובריטב"א שם] כתב דהוה בריה בפני עצמו, ומ"מ בכל הדינים דחיה ובהמה שווים הוא נכלל דמין זה דיניו כחיה ובהמה. [ובמהרי"ט אלגאזי בכורות פ"ו נח כתב דלדבריו לר' יוסי ע"כ עשר בהמות לאו דוקא]ובזה נסתפקו רבנן איזה דינים יהא לזה, והאם חייב בכיסוי וחלבו אי אסור ולכן הוה ספק. [ובפשוטו הוא מין חדש לגמרי, וצ"ב א"כ מנלן שיהא בזה דיני חיה או בהמה. ואם נימא דהוא מצב אמצעי בין חיה לבהמה ניחא]. ובר"ש סוף ביכורים כתב דיש ג' ספיקות בכוי ספק חיה ספק בהמה וספק בריה.

***לרשב"א כוי הוא בכלל מין עז או צבי***

הרשב"א בקידושין ג. כתב דכוי דומה דצורתו לצבי בחיות ולעז בבהמות, ולכן אילו ידוע לן שהוא מין בהמה הוה מין עז, ומותר להרביעו על התיש שהוא מינו. [ובזה תי' קושיית התוס' שם דכוי הוה כלאים למ"ד בריה בכל מין אחר בודאי, ולא תליא אי הוה חיה או בהמה. ובתוס' תי' דהמשנה כמ"ד שבא מכלאים]

***פסק הרמב"ם מהו כוי***

הרמב"ם [ביכורים ט ה] חילק בין כוי לכלאים, ודייק מזה הכס"מ דס"ל דהוה בריה. אבל בהל' מאכ"א [א יג] כתב דכלאים הבא מבהמה וחיה נקרא כוי. וכתב הכס"מ דע"כ הוא משובש. ולדברי ר' מאיר שמחה הוה מכלאים דאשתקעו שמייהו. [וע' בפיה"מ ביכורים ב' שתפס ב' הלשונות כלאים ובריה, ויל"ד אי יתכן דתרוייהו אמת]. ועי' שעה"מ [מאכ"א] דהאריך בזה, וכתב דנפק"מ באכל חלב דב' כלאים [צבי על תישה ותיש על צבי] אי לוקין ממ"נ למ"ד שמה התראה.

אבל הרא"ש כתב דהרי"ף השמיט סוגיין משום דס"ל דאין חיה מתעברת מבהמה כלל, וע"פ הסוגיה בבכורות ז. וכ"כ המלחמות.

רש"י ד"ה בתייש. התראת ספק. הקשו כל האחרונים דהוה ספק אם עבר כלל, ולא רק חסרון בהתראה. אבל מ"מ דברי רש"י נכונים דאף אי יבוא אליהו ויתברר, יש חסרון בהתראה.

***עיזי דבאלא***

עיזי דבאלא. עי' ראש יוסף דביאר סוגיין דעיזי דבאלא אף דאינם דומין לעז, דנה הגמ' כיון דנקרא עז ש"מ מינא דעז הוא. ובזה פשטא מזה שאין מינין אחרים ע"כ בכלל עז שהוא הקרוב ועי"ש שהאריך בסוגיין, ולפ"ז לא תלי בשור הבר.

***שם לווי***

בגמ' לעיל סב: איתא דכופשי צוצייני והן הן תורין של רחבה כשרים לגבי מזבח משום דאישתני שמם אחרי מתן תורה. אבל אי לאו הכי כיון דיש להם שם לווי אינו בכלל שור של התורה. ובתוס' סוכה יג. ד"ה משום דאישתני הקשה דעיזי דבאלא יש להם שם לווי, ואיך כשרים למזבח. ותי' דנקראין ע"ש מקומן ולא מקרי שם לווי.

***מין נוסף של בהמה למזבח***

תוד"ה ודלמא מינא דתאו. למ"ד מין בהמה הוה כשר לגבי מזבח. והקשה האור שמח [מאכ"א א ח] דאף למ"ד דתאו הוא מין בהמה הרי הוא מין נוסף, ולא בכלל שור או כשב או עז. ולא הוזכר למזבח שיכשר. וכ"ש משם לווי דאישתני שמו קודם מתן תורה. [ודעת תוס' לכאורה דאינו בכלל שור או עז, ובקרבנותת דבעי דוקא שור או עז פסול. אבל כל בהמות כשרים לנדר ונדבה, ואף מין תאו בכלל. וכלפי דין תאו אין לו שם לווי. וצל"ד איזה נסכים יתחייב].

***לרמב"ם שור הבר הוא בהמה***

הרמב"ם [מאכ"א א ח] כתב אין לך בהמה או חיה מותר באכילה אלא י' המינין המנויים בתורה. ג' מיני בהמה וז' חיה וכו' ובכללם תאו. הן ומיניהן כגון שור הבר ממין השור. והקשה המ"מ דמאחר ששור הבר בכלל בהמה, א"כ איך מנה תאו בכלל החיות. וברשב"א כתב דפסק כר' יוסי מדברי רב אחא דנקט דתאו חיה [וכקושיית התוס' ד"ה ודלמא]. וכן הרמב"ם [כלאים ט ה] כתב דמין שיש בו מדברי וישובי כגון שור הבר עם השור אינו כלאים.

וברדב"ז כלאים [ט ה] כתב דב' מיני שור הבר יש הדומין זל"ז, האחד מקורו משור שברח מהישוב, והוא נשאר בהמה. והשני חיה משורשו וזהו תאו. אבל הגר"א והפרי חדש [פ ג] כתבו דהרמב"ם סמך על דברי התוספתא והירושלמי, דאיתא בירושלמי דהמתרגם תאו תורבלא הוא כר' יוסי וכן בתוספתא הלשון ר' יוסי אומר זהו תאו הכתוב בתורה. משמע דרבנן פליגי וס"ל דתאו אינו שור הבר אלא מין אחר שהוא חיה. ואף רבנן מודים דמדקא חשיב בהדי חיות הוה חיה. [ודלא כפשטות סוגיין דרבנן פליגי עלה. ולפ"ז מיושב קושיית התוס' דלכו"ע תאו הוא חיה].