26. הערות בחמץ שעבר עליו הפסח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל כ"ט ניסן פ"ב שב"ק פ' קדושים – בית מדרש הגדול נווה יעקב

# הערות בדין ספיקות בחמץ שעבר עליו הפסח

### בדין ספק חמץ שעבר עליו הפסח

א] קי"ל להלכה שחמץ בפסח אסור באכילה ובהנאה וזה בין חמץ של ישראל ובין חמץ של עכו"ם ולגבי לאחר הפסח נחלקו תנאים ודעת ר"י שהוא באיסורו באכילה ובהנאה אמנם דעת ר"ש שמדאוריתא אין בזה איסור כלל אמנם מדרבנן מבואר בגמ' שר"ש קונס ואוסר בהנאה כיון שעבר בבל יראה ומבואר בגמ' שזה דוקא בחמצו של ישראל אבל חמצו של עכו"ם מותר באכילה ובהנאה והנה יש לדון מה הדין בספק האם זה חמץ שעבר עליו הפסח ומשכחת ליה א. בספק האם זה חמצו של ישראל או של עכו"ם ב. בספק האם זה חמץ מאחרי פסח או מקודם פסח ג. בספק האם הדבר חמץ או לא ועיין מ"ב סימן תמ"ט שהביא בעיקר הנידון מחלוקת אחרונים דדעת הב"ח הובא במג"א שכה"ג זה מותר בהנאה ואסור באכילה ודעת החק יעקב ורוב האחרונים שדינו כדין ספק דרבנן לקולא שזה מותר באכילה ובהנאה ומשמעות המ"ב שנקט כן לעיקר לדינא וכן הוא בתשב"ץ ח"ב קמ"ט אמנם בגר"ז כתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה

### בדין חזקה בספק מתי החמיץ

ב] והנה לכאורא בספק האם זה נאפה לאחר פסח או קודם פסח וכמו שמצוי היום שיש מקומות שזה בצקים מקודם פסח ויש דברים שזה נעשה לאחר פסח בזה לכאורא יש חזקת הגוף שהשינוי שזה נעשה חמץ הוא לאחר פסח ובזה לכאורא הוא לא גרע מדין דאוריתא שאפשר לסמוך על החזקה ועיין מ"ב תל"ו סקי"ט שהביא מהרשב"א שחיטים מחומצים שנמצאו באוצר לאחר פסח יש לתלות שזה קרה לאחר פסח [וכן עיין מג"א סוף סימן תמ"ט שדיק מתוס' שאם מצאו לחם ברחוב וזה נפל מישראל ויש ספק האם זה בפסח ועבר עליו הפסח או שזה אחרי שמספק זה מותר אמנם בשער הציון סק"י שם מבואר שזה מצד שזה ודאי שישראל לא היה לו חמץ בפסח אלא עשאו לאחר פסח ובאמת מבואר שם בסוגיא דאם חמץ של עכו"ם שעבר עליו הפסח אסור ומצאו חמץ לאחר הפסח זה היה אסור באכילה ועיין קרן אורה מדין ספק דאוריתא לחומרא ומבואר שלא אומרים שיש חזקה שזה נעשה לאחר פסח ואולי שם זה היה זמן שלא שכיח שזה יאפה לאחר פסח וכן הוא בחק יעקב תמ"ט] אמנם כל זה כשהספק על משהו מסוים מתי אפו אותו אבל אם יש מקום שידוע שודאי חלק מהדברים זה מקודם פסח וחלק אחרי בזה הרבה פעמים שם הספק הוא האם זה מהחמץ שיש כאן קודם פסח או לאחר פסח ולא שייך בזה חזקה דרק מתי דצדדי הספק האם זה קודם פסח או אחרי שיך לדון חזקה ומסתבר שאם יש שני סוגי מאפים ומסתבר שאחד חמץ ואחד לא בזה שם הספק האם סוג זה הוא נאפה קודם פסח או אחרי פסח וצ"ע [אמנם עיין חולין קל"ד. בדין גר שנתגייר והיה לו עיסה ויש ספק מתי גלגל האם בגיותו או בגירותו ועיין ח' הגרמ"ש ובבינת אדם שער רוב י"ח שדנו שיש חזקה שזה גולגל יותר מאוחר וצ"ע שם]

### בספק האם היה של ישראל או עכו"ם ובדין ספק דרבנן נגד חזקה

ג] והנה לכאורא לפ"ז גם בספק האם זה היה בפסח של עכו"ם או של ישראל יש מקום לדון שיש לזה חזקת היתר שהרי הנידון האם חל על זה הקנס של חמץ שעבר עליו הפסח אמנם במקום שיש לפנינו חמץ של ישראל וחמץ של עכו"ם והספק של מי חמץ זה, בזה לא שיך חזקה דשם הספק האם זה החמץ האסור או החמץ המותר ורק אם הספק על חמץ מסוים האם הוא היה של ישראל או של גוי בזה יש לדון שיש לו חזקת היתר אמנם זה תלוי בשאלה האם מחזיקים מאיסור לאיסור דאם מחזיקים מאיסור לאיסור א"כ הרי בפסח זה ודאי היה אסור בין אם זה ישראל ובין אם זה של עכו"ם ויש נידון האם אחרי פסח זה נהיה מותר או נשאר אסור וא"כ בכל חמץ שהיה ודאי בפסח ורק השאלה האם הוא היה של עכו"ם או של ישראל יהיה כאן חזקת איסור וא"כ אדרבא מספק יצטרכו להחמיר אמנם דעת הש"ש ש"ה פ"ה שבכל מחזיקין מאיסור לאיסור אפילו שלא חשיב חזקה לאסור אבל גם לא חשיב חזקת היתר [וע"ש במילואי שמעתתא שיש חולקים על זה] ויתכן לדון עוד שגדר האיסור מדרבנן של חמץ שעבר עליו הפסח שממשיכים את האיסור החמץ שהיה בפסח ולפ"ז יש כאן חזקת איסור [ועיין חידושי הגרא"ל מאלין שהאריך שבזה תלוי הנידון האם חמץ הוי דשיל"מ ויתכן נפק"מ האם בשמיני של פסח נאסר חמץ של בן חו"ל גם לישראל ודו"ק וכן יתכן נפק"מ בחמץ בער"פ לאחר חצות של מי שזה אצלו זמן איסור למי שאצלו זה לא זמן איסור] אמנם יתכן לדון שכיון שמצד האיסור של פסח זה לא היה סיבת איסור ליותר מזמן הפסח בזה ודאי לא מחזיקין מאיסור לאיסור ורק באיסור שאין לו זמן בזה שיך לומר שאפילו שסיבתו עכשיו פקעה בכל אופן זה נשאר אסור מטעם אחר וצ"ע

והנה בכל ספק דרבנן כנגד חזקה בפשוטו נחלקו בזה תנאים מקואות פ"ב הובא עירובין ל"ה: במי שהיה טמא בטומאה דרבנן וטבל במקוה שהוא ספק דר"מ ס"ל שאמרינן ספק דרבנן להקל ור' יוסי ס"ל שהוא בחזקת טומאה והגמ' בעירובין מדמה את זה לספק עירוב במקום שיש חזקה דלר"מ אמרינן ספיקו לקולא ור"י ס"ל דספק להחמיר ומבואר בגמ' שם דנחלקו אמוראים בדעת ר"י האם כל מה שהחמיר זה בדבר שיש לו עיקר מן התורה וביאר הרשב"א שזה גזירה אטו דאוריתא או גם בדבר שאין לו עיקר מהתורה וכגון תחומין ולענין הלכה הרמב"ם פ"י ממקואות פסק כר"מ שמקילים והרשב"א ח"א סת"א נקט שהלכה כר"י ועיין ש"ך בכללי ס"ס סימן ק"י אות כ' שנקט להחמיר ואפילו בדבר שאין לו עיקר מהתורה והפר"ח חלק ונקט שקי"ל להקל אפילו בדבר שיש לו עיקר מן התורה ובתוה"ש שם כתב לחלק בין דבר שיש לו עיקר מהתורה ובין דבר שאין לו עיקר מהתורה וכן הוא בנוב"י יור"ד סס"ה ועיין מ"ב סימן ע"ו סקכ"ה לגבי מי רגלים שיש ספק האם הטילו לתוכם מים דהוי ספק דרבנן כנגד חזקה וכתב בשם החיי אדם להחמיר בזה אמנם במקום שיפסיד ק"ש בזה כתב שיש להקל והנה זה בדבר שיש לו עיקר מהתורה ויתכן שבדבר שאין לו עיקר מהתורה יש להקל יותר

אמנם יש מקום לדון שגם אם מחזיקין מאיסור לאיסור אבל ודאי שזה רק חזקת הנהגה ולא חזקה המכרעת כמבואר בעונג יו"ט סימן ע' ויתכן שבזה ודאי אומרים ספק להקל אפילו כנגד חזקה שרק בחזקת הרעה חשיב שאין כאן ספק אבל בחזקת דין חשיב ספק ובזה ודאי קי"ל לקולא וכמבואר ברעק"א במערכה עירובין ל"ח. דבספיקא דדינא אומרים ספק דרבנן לקולא אפילו כנגד חזקה שאי אפשר להכריע הספק אפילו שחזקת הנהגה בפשוטו ודאי שיש כה"ג

והנה בעיקר דברי הב"ח שבספק זה אסור באכילה ומותר בהנאה מקורו מהגמ' פסחים ל"א: דהגמ' מביאה בריתא שאם יש חנות ומצאו שם חמץ שאם היא של ישראל ופועלים עכו"ם חמץ שנמצא שם אחר הפסח אסור בהנאה ואצ"ל באכילה ואם החנות של עכו"ם ופועלים ישראל חמץ שנמצא אחר הפסח מותר באכילה ואצ"ל בהנאה דהינו שאם החנות ישראל יש כאן הכרעה שזה נפל מהישראל ואם עכו"ם יש כאן הכרעה שזה נפל מהעכו"ם ועיין ב"ח סימן תמ"ט שהקשה למה הבריתא לא אמרה שבעלים נכרי מותר ובעלים ישראל אסור וכתב לדיק שבאמת בספק זה אסור באכילה ומותר בהנאה ולפ"ז כוונת הבריתא שבעלים ישראל לא מבעיא שזה אסור באכילה מצד שגם מספק זה אסור אלא אפילו בהנאה מצד שיש כאן הכרעה שזה ישראל וכן בעכו"ם לא מיבעיא שזה מותר בהנאה כי גם בספק מותר אלא זה גם מותר באכילה מצד שיש כאן הכרעה שזה של עכו"ם והנה לכאורא בגונא הנ"ל שיש ספק ממי זה נפל למה שלא נעמיד על החזקה שלא חל על זה איסור חמץ לאחר הפסח [ואולי כיון שידוע מי האנשים שמהם הספק וידוע שלשניהם היה חמץ קודם פסח א"כ שם הספק איזה חמץ זה האם מהחמץ של הישראל או העכו"ם ולא מסתבר דהספק לא מצד שידוע שהיה חמץ אלא מצד שיש סיבה שיהיה חמץ] והנה העולה מהנ"ל דמבואר שבחמץ שהיה ודאי בעולם ובפסח הוא ודאי היה אסור ויש ספק האם חל עליו הדין חמץ שעבר עליו הפסח זה תלוי בנידון האחרונים ומבואר שלא דנין בזה דין חזקת היתר והטעם או שכאן מחמירים נגד חזקה או מצד שמחזיקין מאיסור לאיסור וחשיב חזקת איסור [אלא שא"כ זה לא מקור לכל ספק אם ספק דרבנן לחומרא במקום חזקה] או שכה"ג לא חשיב חזקה וכנ"ל מהש"ש וכן נראה יותר מהא דזה מותר בהנאה ובדעת המתירים או שכיון שאין עיקרו דאוריתא אומרים ספק להקל גם נגד חזקה או שנחשב חזקת היתר או שלכל הפחות לא חשיב חזקת איסור

אמנם יש לדון בזה עוד דעיין ח' רעק"א חולין קל"ד. שכתב שאם יש חתיכה ספק חמץ ספק מצה והגיע פסח לא אומרים שיש לזה חזקה שזה נשאר בהיתרו כיון שגם לפני פסח ידענו שבפסח זה יהיה ספק חמץ ויש לדון האם זה סברא מצד שחמץ זה לא חלות חדש שחל על החפץ אלא שזה דיני החפץ וממילא לגבי הקנס של חמץ שעבר עליו הפסח זה לא כך דבפשוטו זה חלות קנס שחל בזה שהוא היה של ישראל אמנם יתכן שכיון שזה דינו שכשיגיע פסח הוא יאסר זה גם מספיק סיבה שלא יהיה בזה חזקה וצ"ע בזה עומק הסברא עוד יש לדון שמה שעבר הפסח חשיב ריעותא בחזקה וצ"ע

### בדין חזקה בחמץ שביד עכו"ם שקנה מישראל ולא יודעים האם קודם פסח או בפסח

ג] והנה יש אנשים שהולכים מיד לאחר פסח וקונים מחנות של ערבי חמץ שזה חמץ של עכו"ם שאין על זה איסור ויש לדון במקום שיש לחוש שהוא קיבל את הסחורה בפסח מסוכן ישראל דבפשוטו יש בזה איסור חמץ שעבר עליו הפסח והנה עיין נוב"י סימן כ' שכתב שמי שלא ביער חמצו ומת באמצע פסח והיורשים לא רצו לזכות בזה לא חל איסור על החמץ לאחר הפסח שלא קנסו את בנו דהינו שנקט שהקנס חל רק בסוף פסח אמנם החזו"א קי"ח סק"ד נקט שכל שזה היה רגע אחד בפסח אצל ישראל זה נאסר ובשונה הלכות דייק שכן דעת המ"ב שבסימן תמ"ח סק"ב לגבי גר שמת שחמצו נהיה הפקר שזה מותר לאחר הפסח כתב דוקא אם מת קודם פסח ומבואר שאם מת בפסח זה נאסר והנה יש לדון שלנוב"י זה ודאי מותר מצד שבסוף פסח שחל הקנס זה אצל עכו"ם שהוא לא סיבה לקנוס אמנם יתכן שכאן שהישראל חי הוא ודאי מודה וכן הוא בנוב"י שם אמנם לחזו"א זה ודאי אסור

והנה בפשוטו הוא כדין ספק ותלוי בנ"ל אמנם לכאורא יש לדון שכאן יש חזקה שזה הגיע לבעל המכולת יותר מאוחר דהרי צדדי הספק מתי זה נהיה חמצו של עכו"ם האם קודם פסח או אחרי פסח וא"כ אם לא אומרים ספק דרבנן נגד חזקה זה יאסר ועיין לקמן

### בדין חילוני שיש לו חמץ ולא יודעים האם מכר את חמצו לגוי

ד] עוד יש לדון במקרה שמקבל מהסוכן חמץ לאחר הפסח ולא יודע האם הוא מכר את חמצו דהינו האם הוא יהודי כשר שמוכר חמץ או שהוא לא מוכר את חמצו והנה בפשוטו זה תלוי בנידון הנ"ל האם ספק חמץ מותר או אסור אמנם כאן יש מקום לדון שלא התחדש מעשה מכירה לעכו"ם אמנם יש מקום לדון שכמו שלגבי ממון הרבה אחרונים נקטו שלא שייך חזקה קמא וביאר הגרש"ש דזה מצד שאין זה שינוי בחפץ מי הבעלים של החפץ א"כ גם כאן לא שייך חזקה שהחמץ לא נמכר ולפ"ז גם בספק הנ"ל סק"ג שיש ספק מתי העכו"ם קנה לא שיך חזקה כיון שזה לא שינוי בחפץ אמנם עדין יש חזקה שלא נעשה מעשה מכירה אמנם בפשוטו אין חזקה שלא נעשה פעולה אלא רק שלא היה שינוי אמנם עיין גמ' נדה ג. דמבואר שיש חזקה על שרץ במבוי שהוא הגיע יותר מאוחר והנה שם זה לא שום דין במבוי ובכל אופן יש על זה חזקה וכן מבואר בתוס' יבמות פ"ב שאם יש קדירה וודאי נפל חתיכה ולא יודעים האם איסור או היתר לא מעמידים על החזקה אבל אם יש ספק האם נפל איסור מעמידים על החזקה שלא נפל איסור דהינו שאין כאן חזקה שזה לא נאסר ורק יש חזקה שלא נפל כאן דבר וכן נקטו ביד יהודה ק"ה סק"ג ובשער יושר ש"ב פי"א [והארכנו בזה בסוגיא דכבוש] [אמנם דבר זה צריך בירור למה בכל ספיקות בממון במקום שזה לא נגד מוחזק לא דנים שמספק אין לחדש מעשה מכירה או שאם יש ספק מתי זה היה נימא שזה היה יותר מאוחר ועיין נתה"מ סימן ס' סקי"ד ובסימן קי"ט סק"ד עוד יש לדון שכאן שהנידון של חמץ שער עליו הפסח תלוי בדיני המומות יתכן שיש לדון לפי כללי הכרעה בממון וע"ש בנתה"מ]

והנה שמעתי לדון בזה עוד דהנה מבואר בגמ' ביבמות ל: דערוה פוטרת צרתה ומבואר בגמ' שאם אדם נשא אשה ואחרי זה יש ספק האם קידש אשה שהיא ערוה עליו ועכשיו בשעת מיתתו יש ספק האם היא צרת ערוה ורבה דן שם שיש חזקה שאשה זו בחזקת שלאחר מיתת בעלה תיפול ליבום ועכשיו באים לספק דבר זה וא"כ יש כאן חזקה היא זקוקה ליבום דהינו שלא אומרים בזמן מיתת בעלה שיש ספק האם היא נופלת ליבום ויש לה חזקה שלא צריכה יבום אלא אדרבא אומרים שהיא בחזקת צריכה יבום וא"כ גם כאן נימא שהרי החמץ היה אצל הישראל ודאי קודם פסח ובמצב זה ללא שינוי זה היה נאסר בפסח ובאים לחדש שהיה מכירה שעל ידי זה לא חל איסור א"כ יש כאן חזקה לאיסור

אמנם יש לדון שכלל לא שייך כאן חזקה דרבה דהנה מבואר בגמ' שספק דרוסה או נקובת הקוץ היא אסורה הרי יש לה חזקת היתר והקשה הכו"פ סימן נ' הרי נקו"ה זה נבילה וכן דרוסה בסימנים א"כ אדרבא יש לה חזקת אינו זבוח וכמו כל ספק בשחיטה שהיא בחזקת אינו זבוחה ורק אם הנידון בספק אם חל עליה טריפה שבזה יש כאן ודאי שחיטה ורק הנידון אם חל איסור אחר אבל כאן שזה מעכב בעיקר השחיטה מה שייך לומר שיש לה חזקת היתר ועיין ש"ש ש"ה פ"ו ורעק"א תשובה קס"ז ובחידושיו מ"ג: וחוו"ד סימן ק"י אות כ"ז שכתבו שכונת תוס' שמדין חזקה דרבה זה יהיה מותר דהרי היא הוחזקה שאם יעשו בה מעשה שחיטה שהיא תהיה מותרת ועכשיו אנו דנים שאפילו שנעשה בה מעשה שחיטה זה לא יועיל וכמו ששיך חזקה שאם בעלה ימות היא תיפול ליבום כך יש חזקה שאם ישחטו השחיטה תועיל אמנם עיין שערי יושר פי"ט בד"ה ועפ"ד וכן בחזו"א סימן ד' סק"ו שכתבו שלא שייך כאן חזקה דרבה שכל החזקה שאם יעשה בה מעשה שחיטה היא תהיה מותרת וכאן הרי זה עצמו הספק האם נעשה מעשה שחיטה דהינו שאם השחיטה היא ודאי שחיטה רק שיש כאן משהו חיצוני שעושה שלא יחול בה שחיטה בזה באמת שיך חזקה דרבה אבל עד כמה שיש כאן דבר שמגדיר שלא נעשה מעשה שחיטה כלל בזה אדרבא היא בחזקת אינו זבוח וכל מה שמצאנו חזקה דרבה לגבי נפילה ליבום דשם המיתה היא אותה מיתה שהיא סיבה להפיל ליבום רק יש צד שיש דבר חיצוני שאפילו שהיה מיתה זה לא יפיל אבל כל שיהיה ספק במיתה האם חשיב מיתה לא נאמר חזקה דרבה ולפ"ז לכאורא גם אצלינו הרי סיבת האיסור הוא חמץ שהיה אצל ישראל בפסח ועד כמה שזה עצמו הנידון האם היה כאן מציאות שהחמץ של הישראל עבר עליו הפסח א"כ לא שייך חזקה דרבה ורק אם נבוא לדון האם התחדש סיבה של אונס כגון שהוא נהיה שוטה אם זה סיבה שאין קנס עיין מ"ב תל"ג וכדו' בזה יש לדון לאסור מדין חזקה דרבה ודו"ק בזה [אמנם עיקר הדין חזקה כאן תלוי בנ"ל האם יש חזקה שלא היה מעשה מכירה]

[והנה בעיקר הנידון בבא לקנות מחנות ולא יודע האם קנו ממי שמכר או לא מכר יש לדון שכיון שרוב האנשים מוכרים יש כאן כל דפריש אמנם זה תלוי מה שם הספק האם סוכן זה הוא מכר או לא או שהספק מאיפה זה הגיע וצ"ע בכל זה]

### בדין ספק האם זה חמץ, שעבר עליו הפסח

ה] והנה יש לדון באדם שיש דבר שהוא ספק חמץ וחייב לבערו מדין ספק דאוריתא לחומרא ולא ביערו האם לאחר הפסח חשיב ספק חמץ שעבר עליו הפסח ומותר או שכאן כיון שהיה ודאי חייב לבערו חל על זה הקנס בתורת ודאי ועיין פר"ח תס"ז סק"ט שנקט שהוי ספק ומותר ובמ"ב תנ"ג סקכ"ד לגבי חיטים ששרו במים שזה ספק האם החמיצו הביא בזה מחלוקת אחרונים ומבואר בדבריו שהתיר רק בהנאה ולא באכילה וכן נקט בסקכ"ח אמנם החזו"א קכ"א סקכ"ג בד"ה במ"ב וכן בסקכ"ד כתב שכיון שמדין ספק דאוריתא היה חייב לבערו ממילא יש כאן קנס בתורת ודאי וכן הוא בשו"ת חת"ס סימן קי"ד לגבי ספק חמץ ועיין מ"ב סימן תמ"ח סקי"ז בחמץ שיש ספק האם חל המכירה בזה אם עבר עליו הפסח זה מותר ונקט שם גם לגבי קנין כסף דהעיקר הדין שזה לא חל [ובזה צ"ע הרי יש כאן הכרעה של מר"ק קודם פסח] וכן הוא במקור חיים שם בד"ה והחמץ ועיין סימן ת"מ לגבי קבלת אחריות באלם שנחלקו הראשונים שמספק חייב לבער שכן הוא העיקר אמנם אם נשאר לאחר הפסח מותר באכילה ומשמע שבספק במציאות החמיר אבל בספיקא דדינא היקל והנה לכאורא בספק חמץ וביטלו שזה רק נידון דרבנן היה מקום להקל אמנם לגבי חיטים לתותות מבוער שחיבים לבער ויתכן מצד שאסור לאוכלם אמנם א"כ זה לא סיבה לאיסור חמץ שעבר עליו הפסח שהרי זה רק שמא יבוא לאוכלו ומשמעות הדברים שבדין שלא מועיל ביטול נאמר שלגבי כל הדינים גם בספיקות צריך לדון כמו ללא ביטול [ועיין רעק"א תשובה מ"ט בד"ה אולם שדן מדין נתגלגל]

אמנם יש מקום לדון שבמקום שזה רק ספק חמץ והיה אנוס ולא יכל לבער או לבטל בזה אפילו שבחמץ גמור זה אסור אבל כאן זה ודאי מותר דהגדר דלא פלוג זה רק שיך ביחס לחמץ גמור ונפק"מ במי שסומך על רבותיו למכור לעכו"ם שבספק חמץ זה ודאי לא יאסר אם ספק חמץ שעבר עליו הפסח מותר ועיין בשיעור בדיני חמץ שעבר עליו הפסח

[ולכאורא נפק"מ במצות חמץ דבפשוטו זה לא חמץ דמצד צורת העשיה אין סיבה שזה יהי חמץ אמנם יתכן שזה שהה ונהיה חמץ והוי ספק ולכאורא במקום שמכרו לעכו"ם יש להקל וצ"ע בזה]