‏‏עח,ב              ה
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**ד"א בגט,** איך מהני קנין דרבנן לדאו'. עי' רמב"ן דכל המקדש וכו'. ועי' ר"ן דהפקר בי"ד הוא שיהי' כחצרה. ובביאור מחלקתם. עי' בתשו' רע"א ח"א רכא אות ה' ד"ה אף. ושם רכב. וע"ע באבנ"מ סי' ל' סק"ה. מ"מ לענין ק' אמה לכו"ע לא הוי כחצרה ומהני משום דכל המקדש כ"כ בתשו' שם רכב אות כ'.

ועי' בתורי"ד בסוגיין גבי לגיטין אמרו ולא לדבר אחר, דמשמע דמהני הד"א מדאוריתא משום דכ"מ שהוא משתמר ע"י הוי רשותא.

**ולחזי הי מנייהו.** צ"ע למה הגמ' לא שאלה והא אגיד גביה כמו שהק' בסמוך בח"א . ועי' ברשב"א [ובר"ן סוד"ה היכי דמי].

עוד יל"ע הרי הבעל אינו חפץ בקנין הד"א וא"כ למה הוא מגרע מזכות האשה בד"א. עי' רע"א. ועוד נחלקו הב"ש ורע"א אי אדם אחר שאינו שייך לגיטה אם זוכה בד"א לעכב מהאשה הזכיה. [ועי' ברמ"א סי' רסחסעי' ב' ובקצה"ח ובנתיה"מ שם.

**שניהם אינם יכולים לשמרו.** עי' תוס' דהכוונה דלחוד אינם יכולים אלא ביחד. ועי' רמב"ן שהק' דא"כ לא הוי אפי' ספק מגורשת דהא אגיד גביה. ועי' רשב"א ור"ן.

**א"ל שמואל לר"י שיננא בכדי שתשוח.** עי' רש"י ור"ן שפי' דאתי לפרושי קרוב לה דמתני'. ועי' ברא"ש ורשב"א שנחלקו ע"ז וס"ל ששמואל לא אתא לפי' מתני'. ועי' אבנ"מ קלט סק"י.

**זרוק לי חובי ותפטר.** עי' תוס' ב"מ קיב. דהוא מטעם מחילה. אך באו"ש פט"ז ממלוה ה"א ובאמרי בינה דיני דיינים סי' כ' כתבו לדון שיועיל מדין פרעון.

**תוד"ה מחצה**. עי' מהרש"א בביאור דבריהם. ועי' קצה"ח קכ סק"ב וברע"א באמצע ד"ה לענ"ד. ועי' ברשב"א.

**בגדר קנין ד"א וק"א.**

א. מתני' היתה עומדת ברה"ר וזרק לה קרוב לה מגורשת. ונחלקו בגמ' האם קרוב לה היינו ד"א שלה, או אפי' ק"א ויכולה לשמרו. והנה קנין ד"א במציאה וגט הוא דין דרבנן, כמו שהביא רש"י מסוגיא דב"מ דתיקנו ד"א במציאה כי היכי דלא ליתי לאנצויי, ה"נ תיקנו בגט משום עיגונא. וכתב הרמב"ן 'וטעמא דמתני' בין לרב ובין לרב יוחנן משום דמאן דמקדש אדעתא דרבנן מקדש ואפקעינהו רבנן לקדושין מיניה, דהא ד"א גופייהו בכל מקום ד"ת אינן קונות ואין צריך לומר כל שיכולה לשמור דאינה קונה לה אלא מדבריהם ותקנת עגונות היתה להם וכו'. ומדבריו משמע שאפי' על ד"א בסימטא צריך להגיע לאפקעינהו. ונמצא דלא רק לר"י שסובר שמהני לקבל גט אפי' בק"א צריך להגיע לדין כל המקדש, אלא אפי' לרב שסובר שמיירי בד"א שהם קונים מדברי סופרים, גם בזה צריך להגיע לדין אפקעינהו. והוסיף הרמב"ן דהיינו דקאמר שמואל בגמ' דלא לעבד עובדא, משום דלא תקון רבנן למעקר קידושין אלא במקום קלקול, ושמא מתני' הוראת שעה היתה.

אולם הר"ן כתב 'דאע"ג דד"א לכו"ע אינן קונות דבר תורה, כיון דרבנן תקנינהו ואמרי שיהיו קונות הרי הקנום לו ועשאום כחצרו והפקר בי"ד היה הפקר'. מתבאר בדבריו שאפי' שודאי שהוא תקנה מיוחדת בגט שיועיל בד"א, מ"מ כיון התקנה היתה על הד"א שיחשב כחצרה ממילא היא יכולה לקבל שם את הגט מעיקר הדין. ולא צריך להגיע לדין אפקעינהו.

ונפק"מ לדינא הוא בדין של שמואל דאמר ואת לא תעביד עובדא וכו' דהיינו דשמואל החמיר שלא לסמוך על הדין של קרוב לה אלא צריך להגיע הגט לידה או לחצרה. [והתוס' הביא שיטת ר"ח מחודשת שגם לא בחצר, והראשנים דחו פי' זה]. והנה בשלמא על דינא דר"י שפיר הוי תקנה מיוחדת בגט דוקא, אבל על דינא דרב דאיירי בד"א לכאו' זה תלוי ברמב"ן ובר"ן, דלדעת הרמב"ן גם בד"א ובסימטא צריך להגיע לדין אפקיענהו, וא"כ יש מקום להחמיר בזה. אבל לדעת הר"ן רק על דינא דקרוב לה של ר"י שהוא ק"א יש להחמיר, אבל על דינא דרב דאיירי בד"א שלה בזה אין מקום להחמיר שהרי עשאום כחצרה ולמה שלא תוכל לקבל שם גט.

ובפשוטו נחלקו אי קנין דרבנן מהני לדאורייתא, דאם מהני קנין דרבנן לא בעינן לאפקעינהו אבל אי לא מהני בעינן לדין כל המקדש וכו'. וכן נקט רע"א בתשו' רכב. וע"ש בתשו' רכא אות ה' ד"ה אף בשם הגרש"א שנחלקו אי הפקר בי"ד הפקר מהני גם להכניס ע"ש.

וכתב באבנ"מ ל' סק"ה דא"א לפרש כן, דאם ס"ל לרמב"ן דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא א"כ תינח בגט דאיכא למימר כל המקדש וכו', אבל בקדושי כסף דמבואר במתני' וכן לענין קידושין והיינו שאם קידש קרוב לה מקודשת מדאורייתא ואיך מהני קידושין מה"ת בקנין דרבנן, והכא לא שייך כל המקדש וכו', ואין לומר דבאמת מקודשת מדרבנן, [והיינו דקדושי שני תופסים בה] דא"כ מה איכא בין קרוב לה ובין מחצה על מחצה הרי בשניהם מקודשת רק לחומרא.

ולכך כתב דע"כ דגם הרמב"ן מודה דקנין דרבנן מהני לדאורייתא, ולכן אף שקנין ד"א אינו אלא מדרבנן מ"מ את כסף הקדושין קנתה האשה מה"ת, ושפיר מקודשת מדאורייתא, אולם אעפ"כ ס"ל לרמב"ן דלענין גט א"א להתגרש בקנין ד"א, משום שצורת התקנה של קנין ד"א אינו על הקרקע של הד"א, [שהרי אם יביאו ג' בנ"א לד"א זה לזכות בשטר מכירה וזה לקידושין וזה לגט, כל אחד יקנה בד"א לענינו, ואיך יתכן שיהי' המקום לג' בנ"א]. אלא ע"כ שתקנת חכמים היא רק שמי שמונח לו גט או קידושין או מציאה בד' אמותיו יקנה החפץ, ונמצא דהאשה זכתה בגט בלא תורת חצר כלל, בזה ס"ל לרמב"ן שאף שהאשה זוכה בגט בקנין ד"א, מ"מ אין כאן נתינה לתוך ידה של האשה. ובגירושין בעינן ונתן בידה, דהיינו ידה או רשותה, ולא שתזכה בו בקנינים, לכך לא מהני ד"א, ובעינן לדין כל המקדש וכו', משא"כ בזכית כסף קדושין כיון שזכתה בכסף בקנין דרבנן חשוב כשלה ומהני מה"ת. אבל הר"ן ס"ל שהקנו לה את גוף החצר של הד"א וממילא שפיר מתגרשת בו משום שהגט בא לרשותה[[1]](#footnote-2).

והעירו בזה שהרמב"ן בעצמו כתב בב"מ י. דיש שאמרו שלא תקנו ד"א אלא במציאה והפקר ולא במכר ובמתנה, שאין קנין ד"א אלא תקנה משום אינצויי בהפקר, אבל הרמב"ן כתב ולשון הגמ' משמע דקונות בכל דבר 'דשוינהו רבנן כחצרו'. הרי שגם הרמב"ן נקט שגדר התקנה הוא שהד"א הם כחצרו. וצ"ב.

וצ"ל שכוונת הרמב"ן שתקנו שמה שמונח בתוך ד"א היא זוכה באותו החפץ, כמו דבר שמונח בתוך חצררה, אבל לא שהיא זוכה מדין חצר. אלא כמו חצר. 'כחצרה. אבל הר"ן כתב שעשאום כחצרו.

ב. והנה כ"ז הוא לענין ד"א, אבל לענין ק"א דמהני לר"י לכאו' התם ליכא למימר דמהני מחמת דהוי כחצרה דהרי אינו מועיל בעלמא אלא בגט משום תקנת עגונות, ובזה לכאו' לכו"ע צריך להגיע לדין כל המקדש וכו'. והדברים מפורשים ברע"א בתשו' רכב שכתב רע"א לבנו שאפי' שכתב הרא"ש על דינא דר"י 'ומשום עיגונא תקנו רבנן בגטין וכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש, ולכך אמר ר"י לגטין אמרו ולא לדבר אחר', אבל על ד"א כתב הרא"ש דשמואל כלל לא החמיר על ד"א 'דליכא מאן דפליג אהא דד"א של אדם קונות לו וכ"ש בגט משום עיגונא'. הרי מבואר דעל ד"א דכיון שרבנן תיקנו שהיא תקנה את הד"א ממילא היא מתגרשת בו, ולא הזכיר שהוא מדין כל המקדש וכו', אבל על ק"א אין היא מתגרשת אלא מדין כל המקדש.

ולהנ"ל ניחא מאד דבקנין ד"א הרי התקנה היתה להחשיב את הד"א כחצרה, ובזה אי"צ להגיע לדין כל המקדש. אבל בק"א לא זו התקנה שהרי אין הק"א שלה, אלא התקנה היתה שהיא תתגרש בק"א ולזה צריך להגיע לדין אפקעינהו.

ג. ויש כאן הערה גדולה על רע"א, דהנה אמרינן לשיטת ר"י מהו מחצה על מחצה שניהם יכולים לשומרו שניהם אינם יכולים לשומרו זהו מחצה על מחצה. והק' התוס' דאם שניהם אינם יכולים לשומרו א"כ פשיטא שאין האשה מתגרשת בו. ותי' דהכוונה שכל אחד לא יכול לשמור לבדו, אלא רק שניהם יחד, וזהו מחצה על מחצה שמגורשת ואינה מגורשת. והק' הרמב"ן והראשנים דעד כמה שהאשה לא יכולה לשמור לבד והיא צריכה את הסיוע של הבעל א"כ הרי יש כאן חסרון של אגיד גביה, ולמה יש כאן ספק גרושין. ונשארו בצ"ע. וכתב ע"ז הר"ן [בסוף ד"ה היכי דמי] 'ולי נראה דכי פרכינן והא אגיד ביה היינו דוקא בגט יוצא מד"א שלו לד"א שלה שמקצת הגט בתוך שלו לגמרי, אבל כאן כיון שהשמירה עושה רשות ומקום זה בין שניהם הוא מסתמא בעל משאיל לה מקום כיון שאינו מיוחד לו, והיינו דבריש שמעתין דמוקמינן מחצה על מחצה כגון שהיו שניהם עומדין בתוך ד"א לא פרכינן והא אגיד ביה'. מבואר מדבריו דכיון שהשמירה עושה רשות, מסתמא הבעל משאיל לה את מקומו. והר"ן הביא לזה הראיה מתחילת הסוגיא דאמרינן היכי דמי מחצה על מחצה כגון שהיו שניהם בתוך ד"א וכו' והגמ' לא שאלה הרי הוא אגיד גביה, והיינו משום שמסתמא הוא משאיל לה את הרשות שהוא זכה בה. ומכאן ראיה ברורה שהר"ן סבר שבין בקנין ד"א ובין בק"א גדר התקנה היתה שהרי הוא כחצרה ורשותה, דאם לא היתה תקנה על הרשות מה שייך לומר שהבעל משאיל לה את רשותו, הרי אין לו כלום ברשות.

ד. והנה בתוס' בע"ב ד"ה רבי יוחנן הק' דבב"מ אמר ר"י קטנה יש לה חצר ויש לה ד"א כמו שהיא יכולה לקבל גט, והק' התוס' דאם ר"י אומר שלומדים חצר וד"א מגט, משמע שרק זה מועיל לגט, והכא קאמר ר"י שמועיל אפי' ק"א ויכולה לשומרו מהני בגט. והק' ע"ז רע"א כאן ובב"מ הרי עיקר הילפותא מגט הוא שקטנה כמו שיש לה יד כך יש לה חצר, והרי היא כגדולה לענין שיש לה חצר, אבל מה נחשב חצר זה לא לומדים מגט, וגם לגדול אין חצר של ק"א, אלא הוא הלכה מיוחדת בגט, ומה הק' התוס'. והניח בצע"ג.

ולהנ"ל י"ל בפשיטות דעיקר קו' התוס' הוא מנין שהתחדש שיש לקטנה חצר, מי אמר שהכח שלה לקבל גט בד"א הוא מדין חצר, הרי אולי כמו שהיא יכולה לקבל גט אפי' בק"א אף שאי"ז חצרה, והטעם הוא משום שהוא משתמר לדעתה, א"כ אולי גם ד"א הוא מכח דין זה ולא משום שיש לה חצר. וע"ז תי' התוס' שיש לה ד"א אפי' במקום שאין אפקעינהו כגון שהוא גם יכול לשומרו, וע"כ שבכה"ג היא זוכה בגט מדין חצר.

וע"ע בתוס' בע"ב ד"ה ותתגרש שכתבו בשם ר"י שיש צד לגמ' דכמו שתקנו ד"א אע"פ שאינו רשותו, כך תקנו ד"א אף שאינו משתמר. ע"ש ונראה דהוא תלוי בהנ"ל דאם גדר הד"א הוא דהוי כחצרה לא מסתבר לומר שיקנה באופן שאין חצר קונה, אבל לשי' הרמב"ן שהקנו לה החפץ אף שאין החצר שלו, שפיר איכא למימר שכמו שקונה אע"פ שאינו רשותו כך קונה אע"פ שאינו משתמר.

**שיטת רש"י והתוס' רי"ד.**

א. הפנ"י הק' כמה וכמה קו' לראשנים הנ"ל, חדא שלא הוזכר בכל הסוגיא עינן של כל המקדש וכו'. ועוד מה שייך בזה היקש של ויצאה והיתה הרי הוא תקנה של כל המקדש וכו', ועוד. ומכח זה יצא לדון דאולי כל הסוגיא הוא דין תורה, וכיון שבגט סגי בנתינה בעלמא, א"כ י"ל שכל מקום שהוא משתמר לדעתה הוי נתינה מעליא, אפי' שאין המקום שלה. והראיה שהרי גט איתא בע"כ של האשה, הרי שלא צריך כאן זכיה אלא נתינה בעלמא.

ודקדק כן בשיטת רש"י שכתב בד"ה לגטין אמרו ולא לדבר אחר 'דבגט דבע"כ קנוי לה הלכך לאלתר הוי גיטא אבל בעלמא לא'. והיינו דאף שבעלמא אין קנין ק"א, מ"מ בגט כיון שמהני בע"כ מהני גם ק"א, והביאור בזה דרש"י הביא ראיה שהגדר של נתינת גט אינו דרכי הקנינים כלל, שהרי א"א להקנות בע"כ, וע"כ שסגי בנתינה בעלמא, כמו שהבין הקצה"ח, ומזה חידש רש"י שלא רק שלא צריך שהאשה תזכה בו אלא לא צריך אפי' נתינה הראויה לקנין, וכל מה שצריך הוא נתינה שהאשה יכולה לשמור[[2]](#footnote-3).

והדברים מפורשים כאן בתוס' רי"ד שכ' שקנין הגט אינו דומה לשאר הקנין דעלמא, דקנין דעלמא אין אדם יכול להקנות לחברו בע"כ, והגט אדם מקנהו לאשתו בע"כ, א"כ טעם החצר דרבי לה רחמנא לא בעבור קנין הוא, שהרי היא עצובה בו ואינה חפצה לקנותו וחצרה קונה לה ומתגרשת, אלא טעם הדבר הוא מפני שהוא משתמר לדעתה, א"כ כל מקום שהוא משתמר לדעתה היא מתגרשת'.

וצריך להדגיש כאן שאפי' שגט סגי בנתינה בעלמא. מ"מ גם על נתינה זו נחלקו רב ור"י, דלרב הוי נתינה רק בתוך ד"א, דזה שיעור של נתינה שמצינו שזה רשות האשה, אבל ק"א לא מצינו ולא שמענו שיחשב כנתינה. ור"י חידש שאפי' ק"א אם היא יכולה לשמור גם זה בכלל רשותה לענין קבלת גט. אבל מ"מ גם לרב וגם לר"י אין צריך שהאשה תזכה בו אלא שתקבלו.

ב. והנה התוס' והראשנים הק' הרי ר"ש ס"ל דאין כלל קנין ד"א ברה"ר אלא כל התקנה היתה רק בסימטא, וא"כ איך אמרינן במתני' היתה עומדת ברה"ר וכו' ואמר רב ד"א שלה זהו קרוב לה. ותי' התוס' או דהתם איירי בגוונא שאין האשה יכולה לשומרו ולכך לא תיקנו ד"א ברה"ר, או דמה דאמרינן ברה"ר לאו דוקא. ובתורי"ד בב"מ כתב 'ולי נראה לתרץ וכו' 'ומשו"ה אמרינן הכא במציאה תקנו ליה רבנן כי היכי דלא ליתו לאינצויי, הא לאו הכי לא היו קונות, ודוקא בסימטא תקון רבנן אבל לא ברה"ר, ולא דמי לאשה, דאשה קבלה היא בידם מסיני דד"א קונות'. וביאור דבריו הוא כנ"ל דלענין גט כיון שסגי בנתינה לחוד ממילא קונה גם בד"א, וזהו שאמר קבלה היא בידם מסיני, דהיינו דכתיב 'ונתן בידה' דסגי בנתינה לחוד.

ורבותינו ציינו בזה את דברי המאירי בב"מ שם שכתב 'ודבר זה תקנ"ח היא, ושמא תאמר והלא בגט אמרו כן אלמא מה"ת הוא. י"א שאינו אלא מתקנה והפקר בי"ד הפקר וכו'. ואני אומר שבגט אינו אלא מה"ת אחר שאין כאן מערער הרי הוא כידה, אבל בדבר שיש בו מערערים אחרים הוצרכו לתקנ"ח'. ונראה שכוונתו דכיון שבגט אין צריך שהאשה תזכה בו אלא סגי בנתינה בעלמא, על נתינה בעלמא אין מערער ובכה"ג הד"א קונות מה"ת דכיון שהוא משתמר לדעתה הרי הוא מקיים ונתן בידה. ורק במקום שהיא צריכה לזכות בחפץ בזה אמרינן דכיון שיש עורערים לא מהני אלא מתקנ"ח. מ"מ המאירי כתב דבריו רק בד"א, אבל על ק"א הוא מודה דלא הוי נתינה מעליא ולא מהני מה"ת להיות משתמר לדעתה, אלא מדרבנן הוא מהני.

**ולחזי הי מינייהו קדים.** מבואר דאם הגיע הבעל לד"א קודם לאשה אינה מגורשת. וכ"כ ברמב"ם פ"ה הט"ו ובטשו"ע קלט. והראשונים הוסיפו בזה דבמשנה מבואר 'קרוב לו אינה מגורשת', למאי אצטריך הא פשיטא שכיון שאין הגט בד"א שלה אינה מגורשת. וכתב הרשב"א דקמ"ל דבקדם האיש לא מהני הגירושין אף שהאשה באה לד"א שלו.

והק' רע"א בתש' ח"ב צו [בשם השואל] הרי ברה"ר לא תיקנו ד"א רק לאשה משום עיגונא, כמבואר בראשונים בסוגיין, אבל לבעל לא תיקנו שם קנין, וא"כ למה יפריע הבעל לאשה מלקנות בד"א. ובשלמא בסימטא כיון שהבעל זכה בד"א שהם שלו לענין מציאה שוב האשה לא יכולה לזכות בד"א, אבל ברה"ר הרי אין לבעל בהם זכות כלל וא"כ במה הוא מגרע את זכות האשה. וכן יל"ע לענין ק"א דודאי שהוא תקנה לאשה לענין קבלת גט, מה מעכב מרשותה הבעל אם הוא גם יכול לשמור.

ועוד הק' הרי בע"כ של האדם לא תיקנו לו ד"א כמבואר ב"מ י. וא"כ מה בכך שקדם הוא, הרי כיון שהוא רוצה לגרש את אשתו בד"א אלו, והרי הוא כאומר לא ניחא לי דליקנו לי הד"א.

[ולכאו' לגבי האשה נמי איכא להק' דכיון שהיא מתגרשת בע"כ לא תקנה בד"א שהרי לא ניחא לה שיהיו הד"א שלה. ואין לומר דאה"נ לא תתגרש בע"כ, דהרי מפורש ברש"י לעיל יב: ד"ה וכי דגם בע"כ של עבד קונה את הגט שחרור בד"א. ואיכא למימר דרק מי שיכול לומר שאינו רוצה את המציאה או את החפץ לא תיקנו לו, אבל אשה כיון שמתגרשת בע"כ לא איכפת לן שאינה רוצה הגט].

ותי' רע"א דאף שאין הד"א קונים לבעל מ"מ הוא מפריע לאשה לקבל גיטה שם משום דאגיד גביה, ולכך אפי' בד"א ברה"ר או כשאינו רוצה בד"א אין הגט יוצא מד"א שלו, דאינו משום שיש לו קנין חצר של ד"א. וצריך כאן הסבר בדברים. [וביותר קשה וראיתי שהעירו בזה דא"כ אפי' קדמה האשה ואח"כ בא בעלה לא תקנה בד"א שלה להוציא מתוך רשות הבעל, דכיון שהגט בד"א שלו הוא מקלקל קנינה, שהרי גם בשלא קדמה היא אלא הוא, אין הוא זוכה בד"א אלא היא זוכה, ואפ"ה מה שהגט בד"א שלו מגרע קנינה, וא"כ גם כשקדמה היא היא לא יכולה להוציא ממנו. וצ"ב].

ונראה שכוונת רע"א ששורש קנין ד"א שתקנו רבנן הוא רק מחמת שהד"א הם מקומו של האדם והם בשליטתו במקצת, ואפי' שאין בשליטה זו זכות לקנין, מ"מ זה היתה תקנת חז"ל שמי שהוא מקומו הרי הד"א זוכים לו. וזה כוונת רע"א שאפי' שאין הבעל זוכה בד"א בתורת קנין ד"א, מ"מ במציאות הד"א הם רשותו, וכל עוד שהד"א הם רשותו אינו יכול לתת לאשה גט בתוך רשותו.

והנה נחלקו הפוסקים האם אדם שלישי שנמצא בתוך הד"א האם הוא יכול למנוע את הד"א מהאשה להתגרש בו. הב"ש קלט סקכ"ה כתב דד"א הם 'מקומו' של אדם ואפי' שאין הוא שייך לענין הגט הוא מפריע מזכות האשה לקבל גט, אבל רע"א סובר רע"א דכל החסרון של האשה לזכות בד"א הוא רק מהבעל עצמו, אבל אם אדם אחר קדם לתוך הד"א ואין רצונו לקנות בהם, אינו מפריע לבעל ליתן הגט לאשתו, וכן שי' התור"ג. והביאו ראיה לשיטתם דפריך בסוגין והא א"א לצמצם, ואמאי לא תי' כגון שקדם אחר לד"א, ובעודו שם באו האיש והאשה וכיון שהוא שם לא זכו האיש והאשה בד"א, ואח"כ נסתלק אותו אדם וזכו האיש והאשה בד"א בב"א. אלא ע"כ מוכח שאותו אחר שאין לו שייכות לגט אינו מפריע לזכות האיש והאשה בד"א. ועי' בית הלוי ח"ג סי' מה.

ומ"מ גם לשיטת רע"א תיקשי דאכתי משכח"ל שהיתה הקרקע לגמרי של אדם אחר, ובאו לשם האיש והאשה, ואח"כ הפקיר בעל הקרקע רשותו, וזכו בב"א בד"א. ותי' בפורת יוסף דמתני' איירי בהיתה עומדת ברה"ר ולא ברשות אחר.

**הכי דמי מחצה על מחצה.** הנה צריך להבין דבשלמא לרבה ור"י דמחצה ע"מ הוי תרי ותרי ניחא, דהוי כתרי ותרי אם נתגרשה האשה יש כאן ספק, וכמבואר בתוס' ד"ה הא ובספיקא דרבנן לא אזלינן בתר חזקת אש"א. אבל לר"י אין כאן ספק מציאותי, אלא איירי בשניהם יכולים לשמור או שניהם אינם יכולים, וכן בהו"א דאיירי בד"א של שניהם או בח' לולא החסרון דאגיד גביה, וכיון שאין זה ספק מציאותי, אלא הוא ספק על המצב הזה האם הוא רשות הבעל או רשות האשה. וצ"ל דהא גופא מספקא ליה לתנא אי בכה"ג שעומד במקום ששינהם שווין למי הקנו הד"א, דאין הדבר מוכרע אם בכה"ג נתנו למקנה וממילא הוי נתינה, או שנתנו לקונה ואין לבעל רשות בו ושפיר מתגרשת. ועי' חזו"א אה"ע סי' קמז לסוגיין.

והעירו בזה דהתוס' הק' אמאי הוי ספק נוקמא אחזקת אש"א, ותי' דהוי ספיקא דרבנן ובכה"ג לא מעמידים על החזקה. אבל זה מיושב רק לרבה ור"י דהוי תרי ותרי, אבל להו"א דאיירי בח"א מצומצמות או לר"י דאירי בק"א אמאי הוי ספק נעמיד על החזקה. ועי' בסמוך בדברי התוס' שהק' אמאי לא אמרינן בחוב הממע"ה. וכתבו התוס' שאין כאן ספק, והובא דברי רע"א שכך הוא הדין במקום זה לדון בו דין ספק מגורשת, ועי', וממילא ניחא דלא שייך להק' שנעמיד על החזקה. ועי' בסמוך. ורק לרבה ור"י יש להק' כן, וע"ז תי' דהוי ספיקרא דרבנן. ודו"ק.

**כגון שהיו שניהן עומדין בד"א,** ולחזי וכו' ברשב"א הק' למה לא פריך והא אגיד ביה, שהרי כיון ששניהם באותו רשות אין האשה יכולה לקבל מהבעל. ובאמת הר"ן שהובא לעיל תי' שהבעל משאיל לה את מקומו בשביל שתקבל שם את הגט. אבל הרשב"א כתב ''דכיון דקאי כוליה בתוך ד"א דידה כמו בד"א דידיה, דין הוא דתהוי מגורשת ואינה מגורשת, אבל לקמן דקאי מקצתו חוץ לד"א דידה וקאי בד"א דידיה, שייך למיפרך והא אגיד גביה'. והדברים צריכים הסבר מה נפק"מ יש אם כל הד"א הוא של שניהם. ועי' בחידושי הגר"ח סטנסיל.

**והא א"א לצמצם.** ברמ"א חו"מ רסב סעי' ב' פסק שנים שבאו כאחד לתוך ד"א ונפלה המציאה לתוך ד"א קנו שניהם. והק' עליו בקצה"ח שם סק"א והבי"מ מסוגין דמבואר דאין ציור שיהיו הד"א של שניהם כאחד אף שבאו בב"א שהרי א"א לצמצם. ותי' בנתיה"מ שם דמשכח"ל באופן שבא אדם אחר בתוך הד"א, ואחרי ששניהם עמדו שם הוא הלך, ובכה"ג הם זכו שניהם בד"א. וזהו שיטת הב"ש שהובא לעיל שאדם שעומד בד"א מפריע למי שבא אחריו לזכות, ולא אמרינן שכל הזכות של הראשון הוא רק עד כמה שהוא בא לזכות כאן, אבל במה שלא נוגע לו אין הד"א מקומו. [והסברא הוא כנ"ל דד"א יסודם הוא שהם מקומו של אדם והם משתמר לו]. ולדבריהם יל"ע למה לא תירצו גם בגט שאפי' שאין לו לראשון ענין בגט זה, מ"מ הוא מפריע כאן לקנין הד"א, וכשהוא יוצא הרי הד"א הם של שניהם.

**והא אגיד גביה.** צ"ב הל' אגיד גביה, תיפו"ל דכיון שנתן לה רק חצי הגט ליכא נתינה כלל, ואף בקניני ממון לא מהני, וחסרון אגיד הוא כשכל הגט בידה ומשיכה בידו ויכול לנתקו ומטעם דליכא כריתות. וביותר הרי גם אם הגט היה חציו בתוך הד"א שלה וחציו בתוך ד"א של 'אדם אחר' גם היא לא היתה מגורשת ולא משום שהיא תפוסה אצל הבעל, אלא משום שאין הגט בידה. ואולי מיירי כאן שהיה כל מה שצריך לגט ברשותה, ורק חלק קטן מן הגליון של הגט נתון בתוך שלו, וזה דומה לאחיזת הבעל במשיחה.

ועי' בתורא"ש 'האמת נקט, ומיהו אי לאו אגיד ביה נמי, אם זרק לה גט בחצרה ונפל חציו בחצר וחציו חוץ לחצר אינה מגורשת'.

**ר"י אמר אפי' קרוב לה מאה אמה וכו',** והקשו בגמ' הכי דמי מחצה על מחצה, אמר רב שמן בר אבא לדידי מיפרשא וכו' הוא יכול לשמור וכו', וביאר במהר"ם שיף דהא דלא תי' דאיירי בעומד בק"א לאשה ובק"א לבעל, כמו דלעיל בח' אמות מצמצמות, ותי' דבהו"א סברי הגמ' דהא דמהני ק"א בגט הוא משום דהוי כחצרה, וכמו דמהני ד"א כך מהני ק"א, וא"כ שוב הוי אגיד גביה בעל כמו לענין ח"א מצמצמות, ולכך לא תירצו כן. אבל כשמפרש בגמ' דהכא לאו משום חצר הוא אלא לדידי מיפרשא וכו' שהוא משום שמירה שמשתמרת לדעתה ולא משום דהוי כחצרה, וכל מקום שהוא משתמר ע"י חשיב מקום נתינה בגט, כאן אף ששניהם משמרים אותו לא הוי חסרון של אגיד גביה, דאגיד הוי רק שאוחז חלק מהגט או משיחה שיכול לנתקו, אבל סיוע בשמירה לבד לא מחשיבו כתפוס בו, דהרי יכולה לשמור ע"י אדם אחר, וא"כ אין זה מחשיב את הבעל כאוחז את הגט. וצ"ב.

וראיה לזה מדברי התוס' ד"ה שניהם שפי' דשניהם אינם יכולים לשמרו היינו כל אחד לבדו אלא שניהם יחד. והק' הרמב"ן ושא"ר מדוע הוי ספק מגורשת הרי אגיד גבי הבעל.

ולהנ"ל ניחא דלא הוי חסרון באגיד במקום שהוא רק מסיע בשמירה, כיון שהיא יכולה לשמור את הגט עם אדם אחר. ורק אם הגט ברשותו ממש או משיכה כשיכול לנתקו. ועי' בסמוך.

**תוד"ה ר"י.** וק' דבפ"ק דב"מ וכו', משמע דקטנה וכו' והכא קאמר אפי' מאה אמה. משמע דקשיא להו דגם במציאה יועיל ק"א כמו שבגט מועיל. ועי' רע"א כאן ובגליון ב"מ שם שהק' דעיקר הילפותא הוא רק דחצר הוי כמו יד, וכמו שיש לה יד כך יש לה חצר, אבל מה נקרא חצר לא שייך למילף מציאה מגט, ובמציאה הקנו לו רק ד"א ובגט ק"א והניח בצ"ע.

וכבר הובא לעיל שהתוס' סברי דק"א אין הוא בגדר של חצר כלל, והא דמהני הוא הל' מיוחדת גבי גט שמועיל בכה"ג מטעם כל המקדש וכו', והגדר דכיון דיכולה לשמור הוי כרשותה לענין נתינת גט, דכל מקום ששמירתה עליו חשוב ונתן, והק' התוס' להיפך איך יליף ר"י קנין ד"א למציאה מגט, הרי כיון דחזינן בגט דמהני אף בק"א ע"כ דאינו אלא רשות לגטין ולא רשות ממון, ומנין דמהני ד"א לענין שיהי' כחצרה למציאה.

ותי' התוס' דבד"א אפי' יכול לשמור כמוה מגורשת, וחוץ לד"א צריך שתהא היא יכולה לשמרו ולא הוא, והביאור הוא דבאמת בגט איכא ב' אופנים, חדא בקנין ד"א שלה שחשוב כחצרה ומהני אפי' יכול לשמור הוא, מזה ילפינן שפיר מציאה, דהגדר אינו משום שמירה אלא הוי כרשות ממון שלה. ועוד איכא בגט דין נוסף דמהני ק"א מטעם דהוי רשות שהיא משמרתו, ולענין גט חשוב כנתינה לרשותה, ולכך אם הוא גם יכול לשמרו לא הוי רשותה, ובעינן שתוכל לשמור לבדה, ובאמת דין זה לא הוי כחצרה ולא ילפינן מציאה מיניה.

**עוד הק' בתוס'** לר"א דאית ליה שלא תקנו ד"א ברה"ר והכא תנן וכו'. עי' מהר"ם שיף למה לא הק' קו' זו לעיל לרב. וביותר בשלמא לר"י כיון דחזינן דהכל תלוי ביכולה לשמרו שפיר מהני אף ברה"ר, ורק בקנין ד"א של חצר איכא למימר דברה"ר לא הקנו לו, אבל לרב דקרוב לה היינו ד"א איך מהני לר"א. ועי' בב"ש סי' ל' ססק"ה.

ותי' התוס' דהתם באין יכולה לשמרו והכא ביכולה לשמרו, יש לדון אם כוונתם דכיון דיכולה לשמרו מהני ד"א גם ברה"ר וממילא מהני גם לגבי מציאה בכה"ג שהיא יכולה לשומרו, או דכוונתם דהא דמהני הכא גבי גט הוא משום שיכולה לשמרו, ואי"ז מדין קנין ד"א ברה"ר, וכל מה דלא תיקנו ברה"ר זהו רק ד"א דבעינן שיהי' כרשות ממון שלו וכחצרו. וצ"ב.

ויש לציין בזה דאיכא נפק"מ רבתי מלבד מה דבעינן שבק"א תהא היא יכולה לשמרו ולא הוא, ובד"א לא בעינן. דמבואר בגמ' לעיל דאם קדמה היא לד"א היא זוכה בד"א, אף שאח"כ בא הבעל לתוך אותן ד"א, דכיון שהיא קנויה לה אינו יכול להפקיע רשותה. ואילו לענין ק"א אפי' בקדמה היא ויכולה לשמרו, ויבא הבעל אח"כ וגם הוא יכול לשמרו נחשב כמחצה על מחצה ולא אזלינן בתר מי שקדם. וכ"מ במ"מ פ"ה הט"ו.

**תוד"ה שניהם.** כתבו ששניהם אינם יכולים לשמרו היינו כ"א לבדו אלא נשמר ע"י שניהם. ולפי"ז צ"ל דהא דאמרינן שניהם יכולים לשמרו, היינו לשמור לבד בלא חברו, ואפ"ה אם הבעל יכול לשמרו אינה מגורשת, דזה צריך הסבר מה אכפת לי שגם הבעל יכול לשמור, סו"ס היא יכולה לשמור לבד ולמה נגרע רשותה. וצ"ל דכיון שהשמירה עושה הרשות וגם לבעל יש שמירה הוי כברשות שניהם. ואף דלבעל לא תיקנו רשות אפ"ה לגבי להפריע לאשה מלזכות מהני, וכמו דאמרינן לענין ד"א.

והק' הראשנים דאם אינה יכולה לשמור אלא בצירוף הבעל מדוע הוי ספק מגורשת הרי הוי אגיד גבי בעל ואין כאן אפי' ספק גירושין. והראשנים הק' כן גם לעיל בגמ' וכי תימא דאתו בהדי הדדי וכו', הרי גם אי מינא דמהני מ"מ כיון דהוא רשות שניהם הוי הבעל אגיד גביה ולא הוי אפי' ספק מגורשת, וכמו דמשני בח' אמות מצומצמות.

וכתב הרשב"א לעיל דכל החסרון באגיד גביה הוא רק במקום דהגט כולו אינה ברשותה, או שעדין מחזיק בגט עצמו או ע"י משיחה שיכול לנתקו, משא"כ היכא שהכל ברשות שניהם, אין חסרון של אגיד גביה, וגם הכאן הגט עומד ברשות שניהם.

והר"ן תי' 'ולי נראה דכי פרכינן והא אגיד ביה היינו דוקא בגט יוצא מד"א שלו לד"א שלה שמקצת הגט בתוך שלו לגמרי, אבל כאן כיון שהשמירה עושה רשות ומקום זה בין שניהם הוא מסתמא בעל משאיל לה מקום כיון שאינו מיוחד לו, והיינו דבריש שמעתין דמוקמינן מחצה על מחצה כגון שהיו שניהם עומדין בתוך ד"א לא פרכינן והא אגיד ביה'. ודבריו צ"ב, חדא דא"כ אמאי אינה מגורשת בתורת ודאי. ועוד איך יכול להשאיל זכות זו וכי כל הק"א הם רשותו. וביותר יל"ע הרי כאן מה שקובע את הרשות הוא מה שהאשה יכולה לשמורו, ואם אמרינן שמה שגם הבעל יכול לשמור מגרע לה הזכות, מה מועיל שמשאיל לה המקום, הרי סו"ס שניהם במציאות יכולים לשמור.

ועי' לעיל שכתבנו דמתוס' חזינן דאגיד גביה היינו שהגט בידו ממש או שאוחז במשיכה שיכול לנתקו, אבל רק סיוע בשמירה אינו מחשיבו כאגיד ביה.

[ודנו בזה בני הישיבה מה הדין האם האשה אינה יכולה לשמור אלא בצירוף אדם אחר האם גם הוא מפריע לאשה מלזכות בגט. ובמהרש"ל הק' בתחילת הסוגיא היא אינה יכולה לשומרו והבעל יכול לשומרו זהו קרוב לה, ולכאו' קשה מה צריך שהבעל יכול לשמור תפ"ל שהאשה אינה יכולה לשומרו. וכתב המהרש"ל שהכוונה שהאשה יכולה לשמור עם אדם אחר אבל הבעל יכול לשמור לבד, ומבואר שאם הבעל לא יכול לשמור אין חסרון בזה שהאשה יכולה לשמור רק עם אדם אחר. ועי' בתפאר"י].

**א"ל שמואל לר"י שיננא כדי שתשוח ותטלנו,** ואת וכו'. פרש"י וכ"מ בר"ן ששמואל אתי לפרש המשנה מהו קרוב לה, וס"ל דלא מהני ד"א וק"א אלא בעי שתשוח ותטלנו שהוא פחות מד"א. [וכמו שביאר הר"ן דאמרינן בערובין דגופו של אדם ג' אמה ואמה רבעית דפשוט ידים, הרי דתשוח אינו יותר מד"א, ואם כוונתו לד"א למה לא אמר ד"א, ומדקאמר כדי שתשוח ע"כ שהוא פחות מד"א].

וכתב הר"ן דכ"ז הוא רק ברה"ר דכיון דאין מועיל רק ד"א ברה"ר אלא בגט משום עיגונא, לכך ס"ל דבעינן שתשוח ותטלנו, וכן נמי הא דקאמר ואת לא וכו' היינו דווקא ברה"ר אבל בסמטא ובחצרה שפיר עבדינן דכיון דד"א קונות לה כך היא יכולה להתגרש בו.

אך הרא"ש והרשב"א כתבו דשמואל ודאי לא בא כלל לחלוק, ומודה דמהני ד"א וק"א ביכולה לשמור לבדה, אלא דסבר דהא דסמכינן על ד"א ה"מ כשאין הבעל נכנס לתוך הד"א, אבל אם נכנס בעינן לשיעור כדי שתשוח ותטלנו, שלא יבא לידי קלקול, ואתה מחמיר יותר עד שבא הגט לידה. ועי' בתור"ג שהאריך בביאור חשש הקלקול.

והביא ראיה דרב יהודה סבר דמהני ד"א בגט, מדאמרינן בסמוך גבי היתה ידה עשויה קפטרס, ואמאי כי נפיל בד"א דידה קא נפיל, חזינן דמהני ד"א. [ולדעת הר"ן אפשר להעמיד דאיירי שם בסימטא דמהי לכו"ע].

ובאבנ"מ קלט סק"י יצא בדרך חדשה, ששיעור כדי שתשוח הוא פחות מד"א כמו שהוכיח הר"ן, והטעם משום דכיון דד"א קונות משום דהוי כחצרה ובעינן עומד בצד חצרו, ולא עוד אלא שיעמוד בתוך חצרו כמבואר לעיל, לכן גם בד"א מהני רק כשעומד בתוכו, ולכך קונה ד"א פחות שיעור מקום עמידתו, והוא השיעור דכדי שתשוח ותטלנו דהיינו פחות מד"א. ותמה עליו בדברי יחזקאל סי' נו סק"ז דהרי מבואר ברא"ש בערובין פ"ד סי"א בשם הרז"ה דד"א שיש לו לאדם הינו לכל רוח והוא באמצען, דהיינו סה"כ ח"א כולל מקום רגליו, וא"כ גם כשתתן לה שיעור ד"א שלימות יתקיים עומדת בתוכה ע"ש.

**תוד"ה ואת**, והיינו דוקא ברה"ר אבל בחצרה א"צ שיגיע לידה. ומיהו בערוך וכו'. והק' התוס' מהא דלעיל גבי תחוד ותפתח שמגורשת לכתחילה בנתינה לחצרה.

ועי' ברמב"ן דרבא רק בא לפסלה מן האחין ע"י גט זה ולכופם לחלוץ ולא לגרושין. ובדעת התוס' עי' באבנ"מ קלט סקי"א דאזלי לשי' לעיל דכל שאינה מגורשת גירושין גמורין הבעל אוכל פירות, וא"כ נמצא שעדין החצר משועבדת לבעל לפירות ואיך קאמר רבא גיטה וחצרה באין כא', הרי הבעל אוכל פירות.

**וכן לענין קדושין.** פרש"י דקאי על הדין קרוב לה, וגם ע"ז קאמר ר"י ק"א ויכולה לשומרו זהו קרוב לה. ובפשיטות לרוב הראשנים שהסוגיא היא תקנה דרבנן משום תקנת עגונות, צ"ל דילפינן מההקש שגם לקדושין תיקנו את התקנה הנ"ל.

אבל כבר הובא לעיל שמרש"י נראה שכל הסוגיא הוא דין תורה, וכמו שביאר ברש"י בד"ה לגטין אמרו דכיון שהיא מתגרשת בע"כ וכו', והביאור בזה שרש"י בא להביא ראיה שנתינת גט אינה צריכה זכיה, שהרי אפשר לתת בע"כ, וא"כ ה"ה שמספיק לתת למקום שהוא משתמר לדעתה, דאין צריך כאן זכיה. ולפי"ז כשאמרו וכן לענין קדושין מבואר שגם שטר קדושין אי"צ האשה לזכות בו, וסגי בזה שהיא מקבלת ברצונה את השטר, משום שאם היה צריך זכיה בשטר איך האשה היתה זוכה בו בק"א ומשתמרת לדעתה. וע"כ שגם שטר קדושין [אפי' שלא מועיל בע"כ] מ"מ סגי בנתינה בעלמא. וכן הביא הקצה"ח שם סי' ר סק"ה שמהני לכתוב שטר קדושין על איסורה"נ. וכבר הובא לעיל שזה מח' ברמ"א.

אלא דעדין יל"ע דכ"ז הוא בשטר קדושין, אבל במקדש בכסף לכאו' בזה צריך ודאי זכיה של האשה בכסף, וא"כ מדוע בקרוב לה בק"א מהני הרי אפי' שהוא משתמר לדעתה מ"מ זכיה היא לא יכולה לעשות. ודוחק לומר שכל הדין וכן לענין קדושין הוא רק בקדושי שטר. וצ"ע [ואולי אי"צ זכיה גם בכסף קדושין כמו שכתב הגרנ"ט. ואכ"מ].

**זרוק לי חובי ותפטר.** בתוס' ב"מ קיב. ד"ה חוזר הביאו ראיה מהכא דמהני מחילה בלא קנין, וכ"כ הרא"ש שם סי' מג, ודחו דדילמא מיירי הכא שקנו מידו. מבואר מדבריהם שהטעם שנפטר הלוה ע"י זריקת המעות למלוה הוא משום שהמלוה מוחל לו החוב אם יפרע באופן זה. דפרעון חוב אינו אלא במקום שנפרע החוב, ולא רק שנעשה רצונו, ולכך בעינן למחילה.

אך באו"ש פט"ז ממלוה ה"א ובאמרי בינה דיני דיינים סי' כ' סק"ח כתבו דדברי זה תלוי במחלוקת ראשנים שהובא בר"ן קידושין ח: האם ערב חייב רק כשאומר תן מנה לפלוני שנחשב כאילו קיבל הערב, או גם כשאומר לו זרוק מנה לים ואשלם לך, דאם ערב מתחייב גם בזרוק מנה לים והיינו משום שכל שמוציא ממון על פיו הוי כאילו קיבל הערב המעות ונתחייב עבורם, וה"נ נחשב כאילו קיבל המלוה את המעות ויש כאן פרעון על החוב ולא צריך להגיע לדין מחילה. אבל אם אין הערב מתחייב בכה"ג הרי שאין הוא מתחייב אלא במקום הלוה, וגם כאן אין כאן פרעון אלא בעינן לדין מחילה.

[ועי' בנתיה"מ קצח סק"ו ובשד"מ סק"א דס"ל דכשפורע מדעתו של מלוה, אין צריך הלוה להוציאן מרשותו, אלא כיון שמיחד מעות לפרעון נעשה של המלוה ויצא ידי נתינה, וא"כ כ"ש כשזרק לו בתורת פרעון, דמהני מטעם פרעון, וצ"ב ל"ל לתוס' ולהרא"ש לפרש הטעם מדין מחילה].

ועי' ברע"א חו"מ ס' דדן האם כשאומר לו זרוק לי חובי ותפטר וזרק הלוה, ולפני שזכה המלוה בא אחר וזכה במעות, דיש לדון דכיון שסילק הלוה ידיו מהמעות הוי הפקר והמלוה אינו זוכה בהם עד שיגיעו לידו, וכל הקודם בהם זכה.

וראיתי שציינו כאן דברי התור"ג לעיל עה. שהביא בשם הרשב"א דאפי' שנתינה בע"כ שמיה נתינה [ואם אמר הרי את מקודשת לי ע"מ וכו' מהני נתינה של המעות בע"כ] ויוצא הנותן חובת נתינה, מ"מ המקבל אינו זוכה במעות בע"כ, וכתב ע"ז התור"ג דבכה"ג הרי החפץ הוא של הפקר עד שיזכה בהם במקבל. אבל בפרעון חוב אף שהמלוה לא זכה בהם ויצא מרשות הלוה, אפ"ה אין אחר יכול לזכות בהם, משום שלפני הפרעון היו כל נכסיו של הלוה משעבדים לחוב, וע"י הפרעון פוקע השעבוד מהנכסים שיש לו וחל על המעות פרעון, ונעשים מעות הללו כאפותקי מפורש והרי הם של המלוה.

**תוד"ה מחצה.** הכא לא שייך למימר הממע"ה דאין כאן ספק. וביאר מהרש"א דבשלמא לר"י דמחע"מ היינו ששניהם יכולים לשמורו או שניהם אינם יכולים לשומרו, שפיר כתבו התוס' שאין כאן ספק ואין כאן מצב מסופק אלא שכח שניהם שווה, ולכך לא שייך לומר הממע"ה. וכן בהו"א דמיירי בח"א מצומצמות כיון שכוחם שווה לא שייך לומר הממע"ה, וצריך להוסיף כאן הסבר, דאם אין כאן ספק למה באמת נתנו לה דין ספק של מגורשת ואינה מגורשת, ולכן למה הם חולקין במלוה. וצ"ל שכך היתה התקנה שאם הוא בתוך ד"א שלה היא מגורשת בודאי, וכן כשהיא יכולה לשומרו, אבל אם כח שניהם שווה בכה"ג תקנו שהיא ספק מגורשת, וזה לא ספק, אלא שנתנו לה דין ספק מגורשת. וכן לשון רע"א ד"ה ור"י 'מגורשת ואינה מגורשת ולא הוי ספק, אלא כן הוא מעיקר הדין כיון ששניהם יכולים לשומרו וכו'. וכך צ"ל גם לענין פרעון חוב דכשפורע בתורת גט במע"מ הרי הוא לפנינו כמקצת פרעון.

אלא שהמהרש"א הק' דלרבה ור"י דמוקי לה בתרי ותרי תקשי קו' תוס' אמאי יחלקו ולא נימא הממע"ה שהרי ספק ממש הוא.

ותי' מהרש"א דרבה ור"י לא מפרשים המשנה דאיירי בנאבד המעות והנידון מי מפסיד כפרש"י במתני', שהלוה טוען שנפטר מאחריות המעות, והמלוה טוען שעדין לא פרע לו את החוב. אלא כמו שפי' המרדכי דמיירי שהמעות בעין ופרע תוך זמנו, והלוה רוצה לחזור בו מהפרעון וא"ל החזר לי מעותי ואפרע לך בזמנו, והמלוה א"ל מאחר שזרקת לי זכיתי בו, ובכה"ג לא שייך הממע"ה, אלא יחלוקו. ויש כאן חידוש גדול, דהרי עד כמה שלא הגיע זמן הפרעון הרי הלוה לא חייב להחזיר, וא"כ יש לו ללוה חזקת מ"ק על הממון, וכיון שיש כאן ספק האם זכה המלוה למה לא נעמיד את המעות בחזקת המ"ק, וכמו שבכל ספק מתנה נשאר המעות ביד מ"ק. חזינן מהכא חידוש גדול דכיון שהמעות עומדים לפרעון ויש לו חזקת חיוב אין המעות בחזקת הלוה. וכמו שכתב הרשב"א לעיל סג: [גבי הולך מנה לפלוני שאני חייב לו, דהוי ספק האם הולך כזכי, ומספק אם בא לחזור אינו חוזר].

והעיר בתור"ג דא"כ קשה על המרדכי לאידך גיסא אמאי יחלוקו נימא שבספק אין הלוה יכול לחזור בו וכמבואר ברשב"א סג: וע"ש שמחלק בין תוך זמנו לאחר זמנו.

ואכתי ק' דאם לרבה ור"י לא קשיא כלל משום שאפשר לפרש כמרדכי, א"כ לשאר אוקימתות נמי נפרש כן, ולמה כתבו התוס' שאין ממע"ה משום שאין כאן ספק. וכתבו רע"א והקצה"ח סי' קכ סק"ב דהתוס' ס"ל דרק אם קרוב לו היינו ד"א אפשר לפרש כמרדכי, דכיון שהוא ד"א בזה יש נפק"מ לענין חזרה, דאם הוא קרוב למלוה אין הלוה יכול לחזור בו כיון שזכה בו וכן להיפך, משא"כ לר"י שמפרש דאיירי בק"א וזה רק תקנה בגט ובחוב כשא"ל ותפטר כגיטין, אפי' אי מועיל זריקתו לפטור הלוה, מ"מ לענין זכיה אין המלוה זוכה בו בכדי שהלוה לא יוכל לחזור בו, ובזה אם בא הלוה לחזור בו, ודאי חוזר אפי' אי הוי קרוב למלוה, וע"כ לא פי' מתני' לענין חזרה כמרדכי, אלא לענין נאבדו כפרש"י, וע"ז הק' מדוע לא אמרינן הממע"ה ותי' דלא הוי ספק אלא ודאי מגורשת במקצת.

**וברשב"א** כתב ליישב לדעת רבה ור"י באופ"א, והק' בשם רבינו אלחנן לרבה ור"י דאיירי בתו"ת אמאי לענין החוב יחלוקו, נוקמא הממון בחזקת הלוה, ותי' דכנגד זה יש חזקת חיוב מהלוה למלוה. ודמי לאיני יודע אם פרעתיך דמשלם מספק כיון שיש חזקת חיוב. והא דלא משלם הכל כמו באיני יודע אם פרעתיך, ותי' דהתם איכא חזקת חיוב כיון שאין רגלים לדבר שפרעו, אבל הכא נולד הספק לפניך ולכך חולקים.

ומקו' הרשב"א חזינן שפי' שאיירי שנאבדו המעות ולכך הק' אמאי לא אמרינן שהלוה מוחזק, דאילו לפי' המרדכי דאיירי לגבי חזרה מהפרעון לא שייך לדון מצד חזקת חיוב. וע"ז תי' דלא דמי לאיני יודע אם פרעתיך. והביאור בזה דהא דמוציאים ממון ע"י חזקת חיוב, אף דבשאר חזקות לא מהני להוציא ממון, ואף לא מחמת כח טענת הברי, היינו משום שספק פרעון הוא בגדר אין ספק מוציא מידי ודאי, וכ"ז שלא ראינו פרעון לא מתעורר ספק שמא פרע, והוי כודאי שלא פרע. משא"כ היכא דאיכא תו"ת הרי יש ספק לפנינו וא"א לומר אין ספק מוציא מידי ודאי, וממילא נשאר חזקה נגד חזקה וחולקים.

והנה בתומים עה סק"ו הק' על דברי התוס' דמבואר דאילו היה כאן ספק היה הדין הממע"ה, ולמה לא נימא דאיכא חזקת חיוב והוי כאיני יודע אם פרעתיך וודאי חייב, וכתב דמלבד החזקת חיוב צריך גם שיתבע המלוה בטענת ברי והכא טוען שמא ולכך אין מוצאין. אך הביא שיש שת' דכיון שנעשה ודאי מעשה דזריקת פרעון, איתרע ליה החזקת חיוב, ודבר זה דומה לנידון שדן הט"ז במי שפרע חובו ואח"כ נמצא אצל המלוה מטבע מזויפת, והספק אם הוא מהלוה או ממקום אחר, אם הוי כאיני יודע אם פרעתיך ומשלם מספק, או דכיון שהיה כאן ודאי פרעון ועכשיו יש ספק אם נפטר ע"י הפרעון בזה הדין הממע"ה, וכתב התומים דמהתוס' כאן מוכח דלא הוי כספק פרעון, ולכן גם הכא כיון שודאי זרק לו את החוב אלא שיש ספק האם הוא נפטר לא הוי כאיני יודע אם פרעתיך, וכתב ע"ז בקצה"ח שם סק"ו דלא דמי משום דהכא על הצד שלא היה קרוב למלוה לא היה כאן ודאי מעשה פרעון כלל. ועי' בקוב"ש ב"ב אות תרנז שכ' שבעינן תרתי גם חזקת חיוב, וגם טענת ברי.

1. וצריך להוסיף כאן. דהנה אמרינן בגמ' היכי דמי מחצה על מחצה אמר ר' שמואל בר יצחק כגון שהיו שניהן עומדים בד"א, והק' בגמ' ולחזי הי מיינייהו קדים. ולכאו' בשלמא אם גדר התקנה היתה שכל אחד יזכה בד"א כאילו הוא חצרו, שפיר הק' ונחזי הי מינייהו קדים וזכה בד"א. אבל אם נפרש כמו האבנ"מ ברמב"ן שגדר התקנה היתה שהקנו לו את החפץ, א"כ מה נפק"מ יש מי הגיע קודם, הרי החפץ הגיע אח"כ. ולכך נראה שצריך להוסיף כאן שבכל קנין ד"א הטעם שרבנן תיקנו שהד"א יועיל לקנין הוא משום שכל ד"א של אדם הרי הוא בשליטתו במקצת, וזהו מקומו של אדם, וזה מציאות שכל הד"א שסביב לאדם הוא משתמר בשבילו, אלא שמעיקר הדין המשתמר הזה לא יכול לעשות קנין, וזה הגיעו רבנן ותיקנו שהד"א שהם משתמר לאדם הם יועילו לו לקנין. אבל סיבת התקנה היתה משום שד"א הם מציאות של מקומו של אדם. וכעי"ז מצינו בבעה"מ בשבת שדין טילטול ברה"ר הוא ד"א משום שהוא מוציא מרשותו של האדם והוי כאילו הוציא מרשות לרשות. ולכך הק' בגמ' דאם הבעל בא קודם הרי שהד"א הם בשליטתו, וממילא אין לאשה זכות באותו המקום לזכות בו. [↑](#footnote-ref-2)
2. עי' רש"י בב"מ י. ד"ה ד"א קונות לו שכתב 'אין אחר רשאי לתופסו. והאחרונים דנו בזה מה כוונת רש"י, י"א שכוונתו שכך היתה צורת התקנה שכיון שהמציאה היא בד"א לכך אסרו חז"ל לאחר לזכות בהם, וממילא כיון שהוא היחיד שיכול לזכות בו ממילא הוא זוכה בו. ויש שפירשו שאין ה"נ קנין ד"א לא מהני לזוכה להיות כשלו, אלא שהקנין ד"א הוא רק שאסור לאחר לקחתו. ולפי דרך זה יש להק' איך מהני ד"א בגט, הרי כאן צריך שהאשה תקבל את הגט. אבל למש"כ ברש"י ניחא מאד דכיון שאין האשה צריכה לזכות בגט סגי במה שהוא משתמר לדעתה ונחשב שיש כאן נתינה מעליא. [↑](#footnote-ref-3)