מכות א ג - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

|  |
| --- |
| . |
| ציונים ועיונים |
| מסכת מכות |
|  |
|  |
|  |

|  |
| --- |
| אלול התשע"ה |

דף ד.

מתני' – ב' נדונים שנינו במשנתינו א. כאשר זממו ממון שיש לדון בו ב' עונשים, ממון משום כאש"ז ומלקות מלא תענה, ובזה דעת חכמים שאין עונשין ב' עונשים משום 'כדי רשעתו'. ב. כאשר זממתן על מלקות שיש לדון בהם ב' מלקות [מלא תענה וכאש"ז] בזה אמנם אין לפוטרם משום ב' רשעיות שענין עונש אחד הוא [ונחשב כרשעה אחת ] מ"מ היות וכבר לוקה משום הזהרת לא תענה וכמבואר בשלהי סוגיין שוב אי אפשר לענוש מלקות נוספים מלאו זה.

**מתני' שלא השם המביאן לידי מכות מביאן לידי תשלומין –** מבואר שחיוב המלקות משום לאו דלא תענה [שאמנם הוי לאו שאין בו מעשה אך גלי קרא 'והצדיקו' שלוקה כמבואר לעיל ב:]. ולעיל ב. חקרו האחרונים אם מלקות דעדים זוממים בב"ג וכדו' משום לאו דלא תענה או מחיובי זממה, שנתחדש בקרא דוהצדיקו שכאשר אין אפשרות לחייבו כזממו, חייב עכ"פ מלקות. עיין בקה"י סי' א' שעמד בזה.

**שם במשנה מעידין אנו באיש פלוני שהוא חייב מלקות וכו לוקין שמונים וכו' –** מבואר שאין חסרון ד'רשעה אחת' בב' חיובי מלקות שמין חיוב אחד, ולא דמי לחיובים שונים של תשלום ומלקות, שתלוי הדבר במיני ההרשעות בהם הוא מורשע-מחוייב. [[1]](#footnote-1)

**תוד''ה לוקין -** במשה''ק התוס' שבחסימה חזינן דמתחייב ב' ומפסוק אחד, תירצו ראשונים (עי' ריטב''א כאן ורמב"ן ב"ה שם) שאין חיוב התשלום נלמד שהרי בלאו דחסימה נתחדש רק ענין 'איסורי' שאסור לחסום הפרה [וגם פרתו של עצמו] ורק שממילא כששכר הפרה היה זה על דעת שתאכל שכך הוא הדין וממילא נתחייב בדיני ממונות לשלם מה שנתחייב לו. ועיין בערול"נ מה שביאר בדעת תוס'.

ובעיקר החילוק בין עונש מב' פסוקים או פסוק אחד ביארו הראשונים (תוס' כתובות לב: וריטב''א כאן) שכאשר ישנם ב' פסוקים שונים המחייבים ובאנו לפוטרו מאחד מהם, נמצא שמבטלים בזה פסוק המחייבו, ורק כאשר ב' העונשים ממקור אחד הרי שלכה''פ נתקיים בו מקצת מן החיוב, ופוטרים אותו מרשעה אחת.

**שם בתוס' לכך פירש ה''ר מאיר מבורגוני וכו' -** להבנת דבריו יש להקדים ד' הגמ' בשלהי סוגיין, דהא דלרבנן אין לוקין משום לאו דלא תענה משום שפסוק זה משמש כהזהרה לעונש כאש''ז (ולכן אין לוקין פעם נוספת על פסוק זה דלא תענה שכבר מקבל את עונשו בכאש''ז). ולר''מ שסובר שלוקין על לאו זה בהכרח ס"ל שהזהרת עונש כאש''ז הוא מוהנשארים ישמעו וכו' ולא יוסיפו, ולכן שייך לחייב משום קרא דלא תענה.

וביארו התוס' דע''ז הוסיף ר''מ לבאר שלא השם וכו' דלא נאמר שעדיין אין הזהרה לכאש''ז דממון [שהרי קרא דוהנשארים ישמעו ולא יוסיפו קאי על עונש מיתה] וא''כ לכאו' גם ר''מ צריך לקרא דלא תענה להזהרת עונש ממון, ושוב כבר א''א לחייב מלקות מקרא זה. ולזה קאמר ר''מ דממון א''צ להזהרה כלל, ושפיר נשאר קרא זה דלא תענה ככל הלאוין המחייבים מלקות.

אלא שעדיין יל''ע מהו הזהרת הכאש''ז כאשר מחייבים מלקות, שלכאו' קרא דוהנשארים ישמעו ולא יוסיפו שייך רק במיתה ולא במלקות. עי' בזה בארוכה בערול''נ.

**דף ד' ע''ב**

**תוד''ה בשלמא וי''ל דכל זה מן הפרכא וכו' -** בפשטות כונת דבריהם כהערול''נ דיותר פשוט ללמוד מכדי רשעתו שזהו פטור כולל בכל העונשים כולם בין במלקות וממון ובין במיתה ומלקות וכרבנן, ולא לומר דקאי רק על מיתה ומלקות. עי''ש שהשיג ע''ד מהרש''א.

**תוד''ה סבר לה: ורבנן סברי ממונא הוא -** הא שנחשב כממון על אף שמשלמים על מה שלא הזיקו בפועל, עי' בפנ''י דף ב' ע''ב דלרבנן נחשב ככפרה.

ובקוב''ש כתובות סי ק''ח כ' לפרש עפי''מ שייסד בגדר עונש עדים הזוממין, שחיובם אינו חיוב חדש שנתחייבו בו כפי מה שחייבו את הנדון, אלא שהתורה חייבה אותם את עצם החיוב שנתחייב הנדון (עיש''ה בהרחבה קז-קח) ולכך על אף שסיבת חיובם בכאש''ז משום עונש וקנס, אך עצם גדר חיובם הוא חיוב ממון וכפי שנתחייב הנדון עצמו.

**שם בתוס' וי''ל דודאי בין לר''מ ובין לרבנן ליכא חילוק בין ממון לקנס -** דבריהם מתבארים בהרחבה בתוס' כתובות לב. ד''ה דאין. עי''ש.

ומש''כ בסוה''ד דמשמע לרבנן למילף מעדים זוממין דאין לוקין ומשלמין אף בקנס, פי' התוס' שם משום שאצל עדים זוממין עצמם שייך אופן שבו מתחייבים בקנס, ואופן זה גם נכלל במיעוט דרשעה אחת שאין לוקין ומשלמין, ומזה ילפינן גם לכל הקנסות.

**גמ' מה להצד השוה שבהן שכן יש בן צד חמור -** תמהו הראשונים עי' ריטב''א דא''כ בטלת כל צד השוה. ועי' מש''כ בתוס' כתובות לב. ד''ה שכן והו''ד בריטב"א דשאני הכא שהחומרות הם בעיקר הדבר שאותו באים ללמוד, וכגון דין המלקות דמוצש''ר שבמלקות עצמם יש חומרא שלוקה ומשלם וכן עדים זוממין שלוקין בלא התראה, ולכך לא ניתן ללמוד מהם כאשר הם עצמם חמורים.

**גמ' ורבנן האי לא תענה ברעך מאי דרשי ביה –** עיין בקו' גהש"ס דמבע"ל לעדי ב"ג שלוקין מחמת לאו זה. ועיין מה שתירץ רש"ש.

**שם בגמ' -** הנה ודאי במקום שאין עונש מכאש''ז וכמו בעדי ב''ג וב''ח, דין הוא שלוקין על לאו זה, ורק כאשר מתחייב מכאש''ז במלקות, וקרא דלא תענה משמש כהזהרה לעונש זה, א''א לחייבו במלקות נוספים משום עצם לאו זה, שכבר לוקה עליו מכאש'ז.

ולכן שייך לחייב מקרא זה דלא תענה כאשר זממו ממון שהרי ממון א''צ הזהרה (וכמש''כ תוס' לעיל עמ' א') ולכך הוצרכו רבנן במתני' לפוטרו מקרא דרשעה אחת. עי' בזה בארוכה בערול''נ.

**רש''י ד''ה גמר מעדים זוממין: לוקין על דיבורם בעדי ב''ג -** מה שלא נקט בפשוט כל עדים זוממין דעלמא שלוקים כאשר העידו על חיוב מלקות, היינו משום שאי''ז עונש על לאו דלא תענה אלא מפרשה מחודשת דכאש''ז על רצונו להזיק, ורק בב''ג שאינו כאש''ז, נמצא שנענש במלקות על לאו דאב''מ. ולפי''ז עולה בשיטת רש''י שוהצדיקו כגילוי על לאו דלא נתענה ללקות עליו, ואין העונש מפרשת הזמה, וכידוע נסתפקו בזה האחרונים. אמנם עי' גרש''ר סי' א' ענף ד' אות י' מה שביאר באופ''א.

**תוד''ה ורבנן -** כל מהלך דבריהם צ''ב שהרי באותה מדה שילפינן מוהצדיקו שאין חסרון דלאו שאב''מ כמו שפירשו התוס', יש גם ללמוד שאין חסרון דלאו שניתן להזהרת מיתת בי''ד. וכאשר לכאו' תירצו כן התוס' לבסוף ומהו א''כ מעיקרא קושייתם.

עי' במהרש''א שתירץ דבקושייתם סברו שהמלקות הם לא מלא תענה אלא מוהצדיקו, עיש''ה. וכונתו שבקושיתם ביארו התוס' שקרא דוהצדיקו אינו כגלוי על קרא דלא תענה שמחייב מלקות, אלא מלקות אלו מקרא דוהצדיקו שהוא מפרשת חיוב הזמה [שאינו עונש על שעבר הלאו אלא על עצם זממתו]. אלא דהק' שעכ''פ יש ללמוד ולהוכיח מחיוב זה שנלמד מוהצדיקו שאין כאן חסרון דלאו שאב''מ שהרי חזינן שלוקים על עדותם הזוממת , וממילא יש גם ללמוד ולחייב משום לאו דלא תענה.[[2]](#footnote-2)

וממילא גם אם למדנו מקרא דוהצדיקו שאין חסרון דלאו שאין בו מעשה, עדיין לא נדע לחייב באופן שניתן להזהרת מיתת בי"ד. ולזה הק' התוס' דלא שייך לחייב מלקות כלל משום לא תענה שהוא הזהרת מיתת בי''ד.

וזהו שתירצו לבסוף שקרא דוהצדיקו רק כגילוי על לאו דלא תענה לחייב מחמתו מלקות וממילא שמעינן שאין בו חסרון של ניתן להזהרת מתת בי"ד כמו שאין חסרון דלאו שאין בו מעשה. (וע''ע באילה''ש מה שהוסיף לברר בתירוץ התוס'). ודו"ק היטב שבזה מתורצות כל קושיות הגהש''ס בתוס' כאן, וכמו שהעיר הרש"ש כאן.

ונמצא מכ''ז שחקירת האחרונים בריש פרקין בגדר גילוי דוהצדיקו הוא נדון התוס' בקושייתם ותירוצם כפי שביארם המהרש''א. (ועיין בדרך זה בשי' הגרש''ר סי' א' ענף ד' ובביאור התירוץ כ'בנוסח שונה).

**שם בתוס' דלא לילקי משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד –** עי' בכ' הגר"ח לעיל ב: שכ' שיש לומר שאין זה נחשב כניתן להזהרת מיתה, וכשם שבכל עונש כאש"ז שהזהרתו מלא תענה אין חסרון דניתן להזהרת מיתה, ומשום שבזה אין גדר ההזהרה והעונש 'מיתה' אלא 'כאשר זמם' ואינו דומה לכל הזהרת מיתה שאינה יכולה לחייב מלקות [וכפרש"י להלן יג: שכבר נצרך לאו זה למיתה]. וממילא לאחר שכבר ריבתה תורה עונש כאשר זמם הכולל מיתה ומלקות, שוב אין מניעה מלחייב משום לאו זה מלקות ככל לאו.

**דף ה.**

**מתני' משלשין בממון -** גדר דין זה ביארו האחרונים שחיוב כאש"ז חל על ה'כת' הזוממת ולא על כל עד בפנ"ע, וממילא מתקיים דין כת זו בצירוף תשלום שניהם. עי' בגרש"ר אות ר"כ שהוכיח גדר זה מריטב"א לעיל ג. שבהבדל משותפין שהרג שורם, שלא מחלקים חיוב הכופר בין שניהם, שכופר שלם אמר רחמנא ולא חצי כופר. דין עדים זוממין לא כן, ומשלשין הכופר בין העדים ובזה נחשב כופר שלם. ומוכרח מזה שעיקר גדר חיוב הזוממין הוא שהכת תשלם הכופר. (וע"ע להלן ברש"י ד"ה ממון מצטרף).

ולפי"ז באופן שהעידו ב' כתות עדים נפרדות והוזמו ב' הכתות תשלם כל כת בפנ"ע מלא הסכום. [וכן דייק בשי' הגר"ד פוברסקי מל' הר"מ].

ומאחר שנתבאר שהחיוב הוא על הכת בכללותה, יש לדון מהו הדין באופן שנמנעה הגבייה מאחד מהעדים, האם השני ישלם הכל או ישאר דינו לשלם כפי חלקו. ועי' באחיעזר ח"ג סי' פ' (במוסגר) שנסתפק בזה. ועי' בקובץ ביאורים למסכתין אות ט' מה שהוכיח מגמ' ג. שמשלם השני רק לפי חלקו.

**מתני' ואין משלשין במכות -** בשיעור המלקות שמקבלים העדים כ' הר"מ פי"ח מעדות ה"א שמקבלים העדים כפי כחם הם, ונמצא א"כ שתתכן אפשרות שהנדון נתחייב במלקות מעטות כפי דלות כחו והעדים יתחייבו יותר. וגדר הדברים כמש"כ הגר"ח בספרו (פ"כ מעדות ה"ב ד"ה ונראה) שאין גדר זממתן מנין הכאות, אלא שזממו לחייבו בדין 'מלקות' וחיוב המלקות אחד הוא אצל אדם חזק או חלש.

אמנם עיין בערול"נ לעיל ד: (ד"ה ברש"י להזהרה) שכ' שמשום חיוב כאש"ז אין לחייבם יותר מלקות מהמנין שזממו, וכל מה שכ' הר"מ שלוקין כפי כחם, היינו משום לאו דלא תענה. ועי' בזה בשי' הגר"ד פוברסקי שיא. שיב.

**גמ' מה"מ אמר אביי וכו' -** נתבאר שנחלקו אביי ורבא אם סברא הוא שאין המלקות משתלשין או מגז"ש ילפינן לה. והיינו דס"ל לאביי שמסברא ניתן לצרף המלקות למנין אחד וכמשנת"ל שע"י צירוף שניהם לקתה הכת במנין מלקות הראוי, ורק דילפינן ממיתה שאין לצרפם למנין אחד. ולרבא מסברא פשוט שאין מצטרפים זע"ז, שבהבדל מתשלום ממון שענינו והגדרתו היא לפי התוצאה כמה נמצא אצל המקבל ע"י כולם, ענין המלקות הוא עצם פעולת ההלקאה ובזה אין חיבור בין הלוקים השונים.

ובביה"ל עה"ת לפר' בשלח הוסיף ליתן טעם בדעת רבא שס"ל שמכיון שיסורי המלקות מוסיפים והולכים בכל הכאה והכאה, שאין יסורי הלקאות המאוחרות כיסורי אלו הראשונות, נמצא א"כ שלא יהני כלל לצרפם שסו"ס לא נענשו בחומרת המלקות כפי שזממו. [ולאביי לכאו' ס"ל שאין מכאובי המלקות מעצם גדר העונש, ולכן אין חסרון בצירוף מלקות מב' עדים].

**רש"י ד"ה ממון מצטרף: והרי קיבל מה שרצו להפסידן בין כולם -** בשער"י [ז. א ד"ה מה שכתבנו] פירש ד' רש"י שסברא היא שבממון אמרה תורה ליתן להנדון את מה שהיה מפסיד ולא מעבר לכך, ומשום כך לא יתכן שישלמו כל אחד את הכל. עכ"ד.

וצ"ב דלכאו' נמצא שגדר חיובם בתשלום הוא לשלם ההפסד לנדון, וא"כ עולה שישנם ב' גדרים בעונש הזממה, במלקות- עונש גופם, ובממון- חיוב להנדון. [והביאור י"ל עפ"י מה שייסד בקוב"ש שגדר עונש העדים הזוממין הוא שמתחייבים בדין זה שנוצר על פיהם על הנדון, וא"כ מבואר היטב שהיות וזממו חיוב על הנדון שיסודו חיוב לחבירו, הרי שזהו גן גדר דינם הם, ומשא"כ כשזממו חיוב מלקות שאינו שייך לחבירו, זהו גם גדר דינם ועונשם].

**מתני' אין העדים נעשים זוממים עד שיזימו את עצמן וכו' –** מבואר בטור שמה שהאמינה תורה לעדים המזימין יותר מן הזוממין [בהבדל מהכחשה שנחשב כספק תרי ותרי] שהיות והמזימין מעידים על גופם של עדים שהיו עמהם, עדותם זו נחשבת כמי שהעדו עליהם שחללו שבת, שאין העדים נאמנים להעיד על עצמם שכשרים הם. ובפשטות כונתו של הטור לבאר גדר חדוש התורה בעדים זוממים, שאין טעם זה מעיקר דין נאמנות, שהרי מה שהעדים מעידים על עצמם שהיו שם אין נחשב כעדות על עצמם, שכל חסרון עדות אדם על עצמו רק כאשר הוא הנדון, וכאן בסה"כ פרט בעדותו על חבירו.

**גמ' פשיטא מהו דתימא ליחוש לגמלא פרחא -** פי' הריטב"א שודאי לא ס"ד להרוג הנדון על זמך אפשרות זו, וכל הנדון הוא רק להציל העדים עצמם ע"י שנחוש לדבר רחוק ובכך לא יחשבו לזוממין, ובזה נתחדש בסוגיין שאין לתלות כלל באפשרות רחוקה זו, ומשום דאזלינן בנפשות אחר הרוב.

ונחלקו הראשונים באופן שאותם העדים עצמם יטענו כן לזכותם, האם תתקבל טענתם. עי' רמב"ן וריטב"א משמו.

**רש"י ותוס' ד"ה דבעידנא דאסהידו עדים לאו בר קטלא -** שיטת רש"י שחיוב הזוממין המעידים קודם גמ"ד משום שעדיין לא חל חיוב מיתה או קנס כל עוד שלא נגמר דינו, ונמצא שעדותם חייבה אדם נקי. והוסיף רש"י שהבחינה לכך שלא חל בו כל חיוב היא בזה שאם יודה יפטר ממיתה וקנס, בהבדל מחיוב ממון שמחויב ועומד ואין הבי"ד אלא כמבררים את חיובו שמכבר.

ומתוס' מבואר שאם ברור שלבסוף יגמר דינו למיתה או קנס אין לחייב את העדים אף שהעידו קודם גמ"ד, וכל מה שמחייבים להזוממין הוא משום שרחוק הדבר שיגמר דינו לכך. [ולכן אם העידו הזוממין אחר שכבר דרשו וחקרו את העדים המזימין יהיו הזוממין פטורים אף שעדיין לא נגמר דינם ע"י המזימין. גרש"ר רלו.רלח].

וביאר בקוב"ש (ח"ב סי"ג והו"ד בגרש"ר רל"ז) דס"ל לתוס' שחיוב המיתה והקנס חל מיד, וכל מה שצריך לפסק הבי"ד הוא משום שכך צורת העונש המיתה והקנס להעשות ע"י בי"ד, עיש"ה.

אלא שבגהש"ס תמה ע"ד שיסוד החילוק בין ממון לנפשות ברור (אף אם נאמר דבעינן לדו"ח) דסו"ס מחוייב הוא מצד עצמו בחיוב זה, שאין הבי"ד אלא כמבררים חיובו.

**דף ה' ע"ב**

**גמ' לאו קל וחומר הוא וכו' שאין עונשין מן הדין וכו' –** יל"ע שלכאו' בלא ק"ו יש לחייבו משום עצם הזממה שקדמה למעשה. וידוע לתרץ עפ"י חקירת הגר"ח (פר' כ' מעדות הל' ב') שצידד לומר שלאחר שכבר נעשה כבר אינו נחשב שזמם לעשות, והיינו שמתייחסים לעדותו כחלק מכלל עשייה ארוכה שנעשית לבסוף [עי"ש צד נוסף שהעשה הרי הוא 'פטור'[[3]](#footnote-3)] . עי"ש. וברור א"כ שרק מחמת ק"ו יש לחייבו על עדותו שנחשבת כמעשה.

**עוד בענינא דאין עונשין מן הדין –** בטעם הדבר מבואר במהרש"א סנהדרין ס"ד: שהיות והאיסור חמור יותר מהיכ"ת שעונש על עבירה קלה יכפר על חמורה ממנה. טעם נוסף מבואר באחרונים, שמא ישנה פרכה כל שהיא על הק"ו ולכך אין להעניש. ונפ"מ מכל זה כ' הפמ"ג בספרו גנת ורדים סוף כלל נ' [וכעי"ז בספרו תבת גמא עה"ת פר' דברים] לכגון סוגיין שהק"ו הוא בגדר בכלל מאתים מנה [וכגון אחותו בת אביו ואמו דסוגיין] שאין לחוש לצד של פרכא. נפ"מ נוספת לבן נח שתכלית עונשם לא בא לכפרה. ודו"ק.

**גמ' בת אמו ובת אביו מנין וכו' מכאן שאין עונשין מן הדין** – יל"ע מדוע חיוב בת אביו ואמו נחשב כחיוב שבא ע"י ק"ו, שהרי בכלל מאתים מנה שהיא גם בגדר בת אביו וכו'. [עי' לעיל מה שהובא מהגנת ורדים].

ושמעתי לבאר שגדר הערוה היא בשם 'אחותו' מחמת שהיא בת אביו או אמו [היינו שאין שמה בת אביו אלא מה שהיא אחותו] ולכן אחותו שהיא מב' צדדים גם מאביו וגם מאמו, הרי היא דרגת אחותו גדולה יותר, ורק מצד ק"ו ניתן לחייב עליה. וכן משמע מתוס' כריתות [ג. ד"ה לומר] עיש"ה.

**מתני' נמצא קרוב או פסול עדות כולם בטלה -** בכפילות הלשון קרוב ופסול, שלכאו' קרוב בכלל פסול, עי' בקובה"ע סה.ה.

**מתני' ומה שנים נמצא אחד מהם קרוב או פסול עדות כולם בטלה וכו' -** עי' בפנ"י שהביא מהתיו"ט שהעיר שלכאו' היה בדין שעל אף שנפסל האחד מן השנים עדיין יהיה השני כשר להצטרף עם עד אחר, אלא שלמדים השנים מן השלשה שכשם שבאלו השלשה עדים כשנפסל האחד נפסלו השנים מלהעיד בזה, כן גם בב' עדים נפסלה עדותו של הכשר, ואינו יכול להעיד שוב.

ונפ"מ מזה אם העד הנותר יכול עכ"פ לחייב שבועה, וכ"כ הרש"ש שאינו מחייב אף שבועה (וע"ע מה שנתבאר להלן ו. בתוד"ה אמר ר' יוסי).

**דף ו.**

**תוד"ה אמר ר' יוסי -** לא ביארו התוס' כיצד מתורצת הקו' ללמוד ממשפט אחד שדין הממונות כנפשות.

וביאר בשער"י (ז.א ד"ה ומה שכתבנו) שמוכח מדברי התוס' שנאמנות זו של ע"א לשבועה שווה בגדרה לנאמנות ב' עדים לממון, ורק שנאמנות עד אחד לממון אינה מספקת להוציא הממון ורק מחייבת שבועה, ובצירוף ב' נאמנויות של ב' עדים ניתן לחייב ממון. (היינו שאין נפ"מ בעצם נאמנות העד כאשר מעיד עם עד נוסף, אלא שכאשר מתקבלת אצל הדיין נאמנות ב' עדים בכחו של הדיין לחייב ממון).

ונמצא א"כ שכאשר נפסל האחד אין נתמעט בזה כחו של השני, ורק שאין הבי"ד יכולים לחייב על פיו ממון, בהבדל מעדות נפשות שכל כח העד הוא רק בצירוף עם חבירו. וזהו א"כ מה שתרצו התוס' שעדות ממון שונה במהותה משל נפשות [כדמוכח שמחייב הע"א שבועה והיינו שלא חסר בכחו כלום ע"י שנפסל חבירו], וממילא מהיכ"ת לדמותה לעדות נפשות לפסול הכת כולה ע"י פסול אחד מהם. וכעי"ז הובא לבאר בכתבי הגר"ח בסוגיין. [ועיין בשי' הגרש"ר רס"ד].

**שם בתוס' -** מפשטות לשונם משמע שכך הוא הדין שאף שנפסל האחד מן העדים עדיין יכול השני לחייב שבועה. וכ' הפנ"י שמסתימת לשונם משמע שכך הוא הדין אליבא דאמת גם לרבי. אמנם בפשטות נקטו האחרונים (עי' רעק"א) שלדעת רבי בטל כח העד לגמרי ואינו נאמן אף לשבועה.

דנו האחרונים בשיטת תוס' האם לרבי שמקיש ג' לב' גם בממון, כשר העד אחד הנותר לשבועה כדעת ר' יוסי, שלדעת הפנ"י כשר הוא אף לדעת רבי, ובכל זאת ס"ל דשייך היקש לפסול עדות שבטלה מקצתה לממון, שהרי נפסל הוא מעדות גמורה דממון וכל כחו עתה רק לשבועה. אמנם הרבה אחרונים ס"ל דבזה גופא פליג רבי דסובר שאכן נפסל גם לשבועה, ומטעם זה שייך שפיר להקיש ג' לב' עי' ערול"נ [ועיין בשי' הגרש"ר רס"ה].

**מתני' ואימתי שהתרו בהן וכו' וברש"י -** יעוי' היטב בלשון רש"י שמשמע שהתראה זו אינה נצרכת מצד עצמה, ורק שעל ידה נודע שאכן כיון להיות עד וממילא נפסלה כל העדות. ובזה יל"ע מדוע לא יאמן הפסול שנתכוין להעיד בלא שהתרה, עי' בזה להלן.

**תוד"ה אמר רבא –** במה שהק' לפרש"י מהרוג יציל שמבואר שגם בלא הגדה בבי"ד מצטרפים לכת אחת, באמת ברש"י עצמו להלן ד"ה היכי תלה הדבר בצירוף בשעת ראיה, וכמש"כ להדיא בריטב"א שלרש"י סגי להצטרף בשעת ראיה [וכ"מ ברשב"ם ב"ב קי"ג: משמו של רש"י].

ובביאור ד' רש"י שתלה הדבר בהגדה פי' בגבו"א שס"ל לרש"י שישנם ב' אפשרויות להצטרף, אם בראיה כאחד ואם בהגדה, ושפיר מצטרף ההרוג בראייתו. עי"ש ביאור נוסף.

ובדעת תוס' שחילקו בין דין נמצא קאו"פ לבין עדים זוממים שצירופם בהגדה, נסתפק בגבו"א אם גם שאר פסולים יכולים להצטרף ע"י ההגדה [וכגון שלא ראו כאחד] ובכך יפסלו את כל הכת מדין נמצא קאו"פ, דשמא י"ל שרק עדים זוממים שזהו כל התחלת עדותם בהגדה שאז שפיר מצטרפים זע"ז, אך קרובים שראו בנפרד ונחשבים בכך כב' כתות שוב אינם יכולים להצטרף ע"י ההגדה.

**גמ' אלא מעתה הרוג יציל -** מבואר שדנו התוס' אם הנרצח נחשב לבע"ד, ולהלן בד"ה נרבע מבואר דפשיט"ל שהנרבע אינו בע"ד.

וביאור נדון זה כמש"כ הגרש"ר (אות ער"ה) שחיוב מיתה של הרוצח הוא לנרצח, ומשום כך נחשב הנרצח כתובע, ואינו עונש לשמים גרידא.

ובזה דנו התוס' אם אכן חיוב מיתה לנרצח. וכלפי נרבע שלא הזכירו פסול זה שס"ל שודאי אינו דין מיתה לנרבע.

**גמ' אלא מעתה הרוג יציל וכו' וברש"י -** פרש"י שהקושיה רק לר' יוסי הסובר שבכל ענין נחשב הפסול לעד הפוסל את העדות כולה, ואף אם לא נתכוין להעיד.[[4]](#footnote-4)

אלא דצל"ע ממתני' להלן עמ' ב' שס"ל לר' יוסי שבעינן שב' עדיו יתרו בו, ומכיון שבהכרח צריך התראה לר' יוסי, לא שיייך להקשות דהרוג והורג יצילו שאינם מתרים.

עי' בשיח יצחק שהוכיח שמודה ר' יוסי שב' עדיו מתרין בו היינו דוקא בב' עדים, אך כאשר מצטרפים אליהם עדים נוספים אין הנוספים צריכים גם הם להתרות. וא"ש.

אמנם תוס' בסנהדרין ט. בסוד"ה בזמן שהק' קושיה דומה ונקטו שגם שלשה עדים צריכים כולם להתרות, ועי"ש שכ' דאמנם כך סובר ר' יוסי במשנה להלן, אלא שקו' הגמ' קודם שידענו מדעתו זו. וצ"ב.

**גמ' יקום דבר במקיימי דבר הכתוב מדבר -** ופרש"י ולא עושי דבר. וכונתו לכאו' כהמבואר בראב"ד המובא ברא"ש סי' י"ג שדין נמצא קאו"פ שייך רק כאשר יש להפסול שם 'עד', אך כאשר אינו 'עד' כלל - שמעיד על עצמו והוא הבע"ד אין נפסלת בכך העדות שאר העדים. וכ"מ ברעק"א. (אמנם צ"ב מד' רש"י סנהדרין ט: שמשמע שנחשב כעד פסול וכקרוב. עוד יל"ע מלשון רש"י שכ' 'עשאן לכולם כשנים' משמע שאין הבע"ד שייך לדין זה דנמצא קאו"פ לפסול העדות, שמשמע שלא נתמעט מעיקר שם עד. וצל"ע ועיין ריטב"א).

**גמ' היכי אמרינן להו -** ומבואר בתוס' ששאלה זו קאי רק על דיני ממונות, שעל דיני נפשות כבר נתבאר במשנה דתליא אם התרו בהן וכפרש"י במשנה ובגמ' שבזה מוכח שנתכוין להעיד. וכ"ה להדיא ברש"י שכ' היכי אמרינן להו: לקאו"פ למבדקינהו אם מתחילה לעדות נתכונו.

ויל"ע לתירוץ הגמ' שכאשר אומרים שבאו לאסהודי פוסלים כל עדות הממון, האם גם בעדות נפשות סגי בכך שכוונו להעיד לפסול העדות. ועיין מהרש"א להלן בתוד"ה לאסהודי דפשיט"ל בדעת התוס' שנפשות נפסל רק בהתראה [ועי"ש שהק' מדוע באמת תלוי בהתראה, שהרי אין צריך שכל העדים יתרו בו].

אמנם כפשוטו היה ניתן לבאר, ועכ"פ בדעת רש"י, שמוכרח שע"י טענת העדים דלאסהודי בדיני ממונות נחשבים כעדים לפסול כ"ה גם בנפשות, וכ"מ בריטב"א ובתוס' סנהדרין ט. סוד"ה בזמן.

**תוד"ה לאסהודי אתיתו: ק' דא"כ לא יהרג אדם לעולם וכו' -** פי' מהרש"א שלשיטת התוס' שבד"נ תליא דוקא בהתראה, בהכרח כונתם להקשות שיאמרו הקרובים שבאו להעיד וגם התרו.

**שם בתוס' תימה קצת וכו' הו"ל כחוזר ומגיד -** היינו שפסול דחוזר ומגיד אינו דוקא כאשר סותר את תוכן עדותו, אלא כל דיבור שעל ידו נמצאת עדותו הראשונה פסולה איננה נאמנת.

ובכונת תירוצם יש לפרש שפוסלים העדות מחמת הספק שחוששים הדיינים מצד עצמם לצירוף הפסולים, ואינם יכולים להכשיר כל עוד לא יעידו הכשרים שלא נצטרפו עמם, ונמצא שאין פסולם מחמת שהעידו הכשרים על צירופם, אלא מחמת ספק הדיינים עצמם. ועיין היטב ברמב"ן ד"ה ותמהני.

**תוד"ה שמואל אומר קשה היאך מצינו וכו' שפעמים יתכוין אחד מן הקרובים להעיד -** העירו האחרונים [עי' שער המשפט לו.ב] שדברי התוס' כאן מתורצים עפי"ד ר' חיים כהן שבתוס' לעיל שהרי אין כונת הפסולים קובעת, וממילא אין לחוש לבטול הגט. ובהכרח חולק ר"י על שיטה זו וס"ל כרש"י ששואלים את הפסולים.

**שם בתוס' במקיימי דבר הכתוב מדבר כלומר כשבאין לקיים הדבר בבי"ד וכו' -** העולה משיטת התוס' שאמנם לדין נמצא קאו"פ נפסלים בראיה בעלמא שבזה כבר נצטרפו. אך עכ"פ בעינן שיעידו בפועל בבי"ד, דבלא"ה אין להתחשב עם ראיה זו כעדות [ובפשטות היינו בתורת 'תנאי', שרק ראיה כזו שמביאה להגדה נחשבת לעדות].

ונתבאר מדבריהם שעדות גיטין וכדו' שהיא עדות לקיומא גם היא אינה חשובה לעדות לפסול כל עוד שלא הגידו בבי"ד. ועי' בריטב"א בקידושין מג. שחילק בזה מטעם שיש להחשיב בקיומם לקידושין כשעת הגדה בבי"ד. ועי' מה שביאר בזה בשער"י ז' פר' ד' ד"ה ושיטת.

**שם בתוס' בסוה"ד: אע"פ דלענין הזמה בעינן תוכ"ד -** והיינו כמו שהוכיחו לעיל בתוד"ה אמר רבא. והעיר המהרש"א שהיות והכרח התוס' שאין צריך תוכ"ד הוא מקושיית הגמ' דהרוג יציל, א"כ לתירוץ הגמ' שלא שייך שהרוג יפסול ורק מקיימי הדבר שבאים להעיד בבי"ד פוסלים, נדחה הכרח התוס' ושפיר י"ל כרש"י שגם בעדים זוממין צריך לצירופם בהגדה תוכ"ד .

ועיין בערול"נ בתוד"ה אמר רבא שבאמת בדרך זו יישב קושיית תוס' על רש"י, שרש"י קאי למסקנא. ודו"ק.

*סיכום קצר במחלוקת רש"י ותוס' בצירוף העדים*

**א. שיטת רש"י ותוס'.**

בסוגי' למדנו ג' דברים השייכים לצירוף העדים: א. רואין מחלון א' או עכ"פ רואים אלו את אלו. ב. גם כאשר רואים בחלון א' כנ"ל, מצטרפים רק כאשר לאסהודי אתו [בראייתם]. ג. דוקא כשהעידו תוכ"ד.

והנה בכדי שיפסלו הקאו"פ את כל הכת בעינן לתרתי א. שיחשבו הפסולים כעדים. ב. שיצטרפו עם הכשרים.

ונחלקו רש"י ותוס' בב' פרטים אלו כיצד נעשים: שלשיטת רש"י (כפי שהבינו בדבריו התוס'[[5]](#footnote-5)) שלהחשב 'עד' בעינן שראייתם של הפסולים היא ע"ד להעיד. ומאחר שנחשב הפסול כעד פוסל כל הכת כאשר מצטרף עמהם. וצירוף זה הוא כאשר בכל שלבי העדות יהיו מצורפים, הן בראיה והן בהגדה שיגידו תוכ"ד.

ולדעת תוס' אף שראה הפסול ע"ד להעיד (ואף התרה בו) אינו נחשב עדיין לעד כל עוד שלא העיד בפועל בבי"ד [מקיימי דבר]. וכאשר נחשב ל'עד' ע"י ההגדה פוסל כל הכת שכבר מצורף עמם משעת ראיה [ותלוי בדעת הכשרים דוקא, אם נתכונו להצטרף עם הפסולים בראייתם]. ובעד זומם שלא ראו כלל וממילא לא נצטרפו, בעינן שיצטרפו בהגדה יחד תוכ"ד.

ונמצא שלכו"ע בעינן שיגידו הפסולים עדותם בבי"ד, אלא שלד' רש"י צריכים להגדה דוקא בתוכ"ד כדי לצרפם בהגדה, ולתוס' הצורך בהגדה הוא שיחשב לעד שרק אלו ש'מקיימי דבר' נחשבים לעדים. והיות וצירופם משעת ראיה א''צ שיעידו תוכ''ד.

**ב. בגדר ד' התוס'.**

בעיקר שיטת תוס' הסוברים דבעינן שיעידו הקאו''פ בכדי שיחשבו לעדים יל''ע, דבפשוטו ודאי שכבר בראיה נחשבים לעדים, דמאה''ט יש בשלב זה מושג של צירוף להחשב כת אחת. [וזהו לכאו' מוכרח גם מעדי קידושין וגיטין דבעינן בשעת ראיה עדים לקיום הדבר], ולפי''ז כל ענין ההגדה בבי''ד אינו אלא כתנאי, והיינו שראיה נחשבת לעדות רק כאשר אכן ראייה זו משמשת בבי''ד כפי אשר הביאו העדים.

אמנם הנתיבות לו, א כ' שודאי שלדעת תוס' בכל מקרה אינם נחשבים לעדים בשעת ראיה, ורק בהגדתם נחשבים לעדים, ובכל זאת פוסלים הקאו''פ על אף שבשעת הגדתם כלל אינם מעידים יחד עם הכשרים בתוכ''ד, דסו''ס ע''י צירופם שמתחילה נפסלה כל הכת. וזהו חידוש. ועי''ש בהגהות.

**דף ו' ע''ב**

**מתני' היו שנים רואין אותו מחלון זה וכו' -** תמהו האחרונים שמכיון שנמצאו העדים זוממין וכהמשך לשון המשנה, א''כ אין שייך מציאות זה שראו בחלון אחד או ב' חלונות. עי' קצות סי' לו בשם הב''ח והניח בצ''ע.

ובקה"י סי' ז' ביאר דאמנם אין כאן צירוף דראייה כלל, ואך שע''י כך הם אומרים בתוכ''ד בבי''ד שראו כאחד ומשום כך הבי''ד מתייחסים להם ככת עדות אחת, וע"י התייחסות זו של בי''ד נחשבים ככת אחת של עדות. עיש''ה עוד.

**תוד''ה הרי אלו עדות אחת: ובטלים נמי עדות כולם בהזמה אחת מהן דהזמה הוי כנמצא קאו''פ -** היינו שנצטרפו להיות בהגדתם כת אחת וכמשנת''ל. אמנם הרמב''ן חולק וסובר דסו''ס לא נצטרפו בראיה שהרי לא ראו כלל. ומבואר דס''ל דבעינן לצירוף הן בשעת ראיה והן בשעת ההגדה בתוכ''ד, וכפי שהוכיח קה''י שם סוס"י ז'.

ויש לפרש שהרמב"ן לא ס"ל שענין צירופם של העדים נעשה על ידי קבלת בי"ד וכמשנת"ל מהקה"י, ומשום דלשיטתו שביאר גדר צירופם של הכשרים עם הפסולים שלפי דעתם הם נטפלים לעדות הפסולים וכלשונו לעיל עמ' א' 'היינו טעמא משום שנטפלו לפסולים, הילכך אם היו שוגגין וכו' (שלא ידעו שעד שני פסול הוא) ולא נצטרפו לדעת , הכשרים בהכשירן ונחלקה מהן עדותן' ומבואר היטב א"כ דלא תליא בקבלת הבי"ד.

**תוד''ה הוא והן נהרגין: יש מפרשין וכו' -** בביאור שיטתם המחודשת שעל אף שרואין כל כת את המתרה ומצרפים בזה אותו אליהם, ובכ''ז לא מצטרפים באמצעותו ב' הכתות, י''ל דחלוק כל כת הנמצאת בכל חלון שהם ממש כת אחת מצד עצמה עד כדי שאם רואים אף מקצת ממנה נחשב שראו את כולה ( וכמו שראו קצת מגוף העד שנחשב בזה שרואים את כולו). ומשא''כ בראיה אף שמצרפת י''ל דאינה נעשית בדרגה זו כאילו עומדים במקום אחד, ורק שע"י הראיה נחשב הרואה כמחובר וטפל אליהם להצטרף עמם.

ולפי''ז י''ל דמ''מ לא יהני מה שרואים את המתרה להחשב כראיית הכת כולה, שכאמור אינו נעשה עמם אחד כדרגת אותם המצורפים בחלון. ודו''ק.

**שם בתוס' יש מפרשים -** העיר המהרש''א שמאחר שהוזם אף המתרה נמצא א''כ ששוב אין כאן התראה ומדוע הוא נהרג, וביאר שי''ל דהכשרים מעידים שהיה מתרה, ואינם יודעים להבחין מי הוא, ואם שאמנם הוזם זה המתרה, הלא הם מעידים שהיה מתרה כל שהוא שהתרה. ע''כ.

הנה נתבאר מזה דאף דס''ל לי''מ שצריך שיהיה המתרה מן העדות, מ"מ אין צריך שיבוא לבי''ד להעיד.

**תוד"ה תניא נמי הכי וכו' דאי ממתני' הו"א דוקא בשתי כתות כו' אבל בכת אחת מצטרפי שפיר וכו'-** בבאור הו"א זו יל"פ עפי"מ שמצינו בטור סי' ל"ח מרבינו ישעי' שכ' גבי הדין שבעינן שיעידו תוכ"ד דהיינו דוקא כלפי שאר העדים אך כלפי ב' עדים הראשונים סגי אף ביותר מכ"ד, וביאור דבריו הוא שאותם עדים הנצרכים לעיקר העדות שמבלעדיהם אין כלל עדות בי"ד מצרפים להם לעדות אחת בכך שמקבלים את העדות. ועד"ז יש לומר לכאו' גם גבי חלונות דמהני עכ"פ לעיקר העדות שתחשב כעדות ובכך ממילא נחשבת לכת עדות. ולזה קמ"ל שילפינן מן הברייתא שבשום אופן אין צירוף ביניהם.

**גמ' אמר רבא אם היו רואים את המתרה או שהיה מתרה רואה אותם -** משמע מלשון זה דסגי בכך שהא' רואה את השני, וא"צ שהשני יראה את האחד, וכן דייק הכס"מ פ"ד מעדות הל' א'. ועי"ש שגירסת הר"מ היתה 'והמתרה רואה אותם'.

ובעיקר נדון זה עי' בערול"נ שדן בזה גבי ב' חלונות, ונטה לומר דסגי בא' רואה את השני וא"צ שגם השני יראה אותו, ודייק מריטב"א דבעינן שיראו שניהם. ועיין בכוס הישועות שחילק דין ב' הכיתות שצריכים לראות שניהם מכאשר מצטרפים ע"י מתרה שסגי בראיית האחד. וצ"ב החילוק.

**תוד''ה או מתרה רואה אותן: דבשלמא כשרואין המתרה הרי הן שנים וכו' -** צ''ב דהלא גם כשכל אחד מעיד על עצמו שראה המתרה אי''ז אלא ע''א, ומאי שנא ממתרה המעיד שראה אותם.

ויל''פ שבעלמא עדים שראו אלו את אלו ומעידים, אין עדותם על כך שראו זה את זה, אלא בכלל עדותם שמצורפים הם ככת אחת, ועל כך באמת ישנם ב' עדים. ואך כאשר היודע מצירופם הוא רק המתרה לבדו, הרי שיש רק עד ע"א המעיד על כך ואינו נאמן.[[6]](#footnote-6)

**גמ' אלא מעתה בדיני נפשות תציל וכו' -** ופרש''י משום והצילו העדה. וצ''ב מאחר ונתגלה בקרא ד'אחד אחד' שעדי נפשות נחשבים רק כשמצורפים זע"ז כיצד ניתן ללמוד מממון שיציל, דשאני מדיני ממונות דלא קפדינן על צירוף.

ולכאו' מוכח מכאן שאינם נפרדים לגמרי, שאף בממונות בעינן לצירוף כל שהוא להחשב ככת, אלא שאינם מצורפים דיים בכדי לחייב בנפשות, ובזה שפיר מק' הגמ' שכשם שסגי בצירוף מועט זה בממונות יהני נמי עכ''פ להציל בנפשות.

(ולכאו' יש להוכיח שנחשבים ככת אחת לממונות, שהרי דין הוא שמשלשין בממון, וכמו שביארו האחרונים שדין הוא על הכת בכללותה וכמשנת''ל, ודין זה בפשטות שייך בכל עדות ממון ואף בעדות המיוחדת).

**דף ז.**

**גמ' אילעא וטוביה קריביה דערבא נינהו וכו' –** ופרש"י שעדי הלואה היו. ועיין בראשונים שהאריכו לדון שבעצם ב' נדונים הם הלואת הלוה וחיובם של הערבים, ומדוע א"כ שלא יאמנו עכ"פ כלפי הלוה שאינו קרובם. ופי' הריטב"א שצ"ל שעסקינן במלוה בשטר שאי אפשר להפריד הלוה מן הערבים.

ועיין בסוגיין אריכות דברים בד' הרא"ש ומשמו של הראב"ד, ובדבריו יסודות דין פלגינן והמסתעף.

**גמ' לפני אותו בי''ד הוא דאין סותרין וכו' ל''ק כאן באר''י כאן בחו''ל -** הרמב''ם בפי''ג מסנהדרין הי''ח כ' שאם בי''ד שבחו''ל עברו לא''י, כיון שזהו אותו בי''ד אין סותרין את דינו על אף שעתה הם באר''י. ומקורו מסוגיין כמש''כ לח''מ שם.

(ובביאו''ד עי' שי' הגר''ד פוברסקי).

**תוד"ה אי ליתיה: מכאן יש להזהר וכו' -** צ"ב מה הוסיפו התוס' יותר מדברי הגמ' עצמה. ועי' שיח יצחק שכונתם דלא יהני אף אם אח"כ יסתלק המלוה מזכותו בערב.

**גמ' איבעיא להו אחת לשבעים שנה נקראת חובלנית או"ד אורח ארעא –** צ"ב הנדון בזה שלכאו' הלא קאי על דברי ת"ק, ובודאי א"כ כונת דבריו על דרכו שנקראת חובלנית. עי' בזה בערול"נ מה שפירש.

**תוס' סוד"ה דלמא: כגון שהיה קרום של מח מגולה וכו' -** לכאו' אין כונתם להעמיד פשטא דגמ' ששאלו כן רק כאשר נודע שהיה המח מגולה, אלא שמכיון שיש היכ"ת כאשר המח מגולה שוב יש מקום לשאלתם אם ניקב המח, שמא היה זה מקרה כזה שניתן לברר. ודו"ק.

**פרק אלו הן הגולין**

**דף ז.**

**תוד"ה היה מעגל במעגילה –** לשיטת תוס' אין מציאות של עליה וירידה בגגות ותמיד הוא בדרך שוה, ומבואר שגם בכה"ג חייב כל שאינו בדרך עליה. וכ' הערול"נ שלשיטתם לא גרסו במשנה היה מושך במעגילה, שגם דרך משיכה חייב. עי"ש.

**שם היה דולה בחבית ונפסק החבל ונפלה וכו' –** מבואר שלולי דהוי דרך עליה היה חייב, ולכאו' יש לדון שהיות ונפסק החבל אין זה כחו כלל. ועי' בתוס' סנהדרין עז: ד"ה סוף שהיות שעל ידי שמושך גבוה יותר נופל יותר למרחוק יש להחשיב הדבר ככחו.

**דף ז' ע"ב**

**גמ' כל שבדרך ירידה גולה וכו' –** בטעם החילוק עי' בתוס' להלן ט. ד"ה א"ל שבדרך עליה קל יותר שהוא אנוס על כך, והיינו כמו שכ' הר"מ שאן דבר הקרוב להיות ברוב העיתים אלא כמו פלא הוא. ועיין בפנ"י מדוע נצרך לטעמא דקרא.

והנה יש נפ"מ מגדרים אלו אם פטור משום קרוב לאונס או קרוב למזיד, וכמש"כ הר"מ פ"ו הל' א-ד שבקרוב למזיד מותר לגואל הדם להורגו, ואילו בקרוב לאונס אסור לו להורגו.

**גמ' א"ל אביי אי אומר מותר אנוס הוא –** פרש"י והיאך הוא קורהו מזיד. והיינו דלכו"ע פטור מגלות אם משום שאנוס או שקרוב למזיד, וכל הנדון הוא אם שייך למעט הדבר מקרא דמזיד.[[7]](#footnote-7)

**תוד"ה אלא פרט לאומר מותר –** בתירוץ קושייתם עיין רמב"ן שתירץ באופן אחר וזה יסוד דבריו: שבכל שגגות איסורים תליא בשגגת החטא, ושפיר נחשב לשגגה כאשר לא יודע מן האיסור, אך שגגה המחייבת גלות לשון התורה 'מכה נפש בשגגה' היינו ההכאה עצמה בעי שתהא בשוגג.

**גמ' פרט למתכוין להרוג את הבהמה והרג את האדם -** כ' התוס ב"ק כו: שאיירינן שעמדו הבהמה והאדם סמוכים זל"ז. ולכן אינו דומה לנתכוין לצד זה והלך לצד אחר.

ובעיקר הדין יש לעיין אם בעינן דוקא כונה להרוג [בהמה וכותי] או שכל כונת זריקה שהיא שוה לכונת הריגת בהמה.

**גמ' א"ל כבר נגעת בירידה שהיא צורך עליה** – עי' בריטב"א שמבואר שידע ר' אבהו מברייתא זו, ורק שנסתפק שמא ברייתא איירי דוקא כשפעולת הירידה נעשתה באותו דבר שמעלה כגרזן, אך עדיין נסתפק שמא כאשר הירידה בב' גופים כבסולם שהשליבה יורדת לצורך עליית האדם שאני (והיינו שבכה"ג שבד בבד עם עליית האדם יורד השליבה יש מקום לדון שאין לה משמעות ירידה) וזהו שהשיב ר' יוחנן שדינם שווה.

**מתני' נשמט הברזל מקתו וכו' –** בביאור מחלוקתם במה חייבים גלות, עי' בר"ח שלרבי נשמט הברזל נחשב קרוב למזיד, היות והיה רפוי. עי"ש. ומאידך רבנן פוטרים מעץ המתבקע, שנחשב ככח כחו וכדמ' בגמ'.

**דף ח.**

**גמ' פשיטא מהו דתימא ככח כחו דמי וכו' –** מבואר כמו שכ' הריטב"א שלכו"ע כח כחו פטור מגלות, וכל פלוגתתם מהו הנחשב לכח כחו, וכדמשמע מלשון הגמ' כח כחו לרבי היכי משכחת לה, והיינו שלרבנן משכח"ל בעץ המתבקע שמטעם זה פוטרים. ולגבי חיוב מזיק בכח כחו נחלקו הראשונים ב"ק יח. עי' ברא"ש שם ובתוס' שם דף כב. ועי' בזה בשי' הגרש"ר בסוגיין.

**רש"י ד"ה השתא נמי: אין החטיבה מצוה אלא עשיית הסוכה –** מבואר שחילק רש"י בין חטיבת העצים לעשיית הסוכה עצמה. ופי' בערול"נ שכוונתו שנחשב מגוף המצוה, ומשום שבפסוק הלשון 'תעשה' לך והכונה לעשיית הסוכה. אמנם בהעמק שאלה פי' שכונת רש"י ל'הכשר מצוה' בלבד. ורק שהיות והוזכרה להדיא בתורה חשוב יותר ופוטר מגלות. ועי"ש שחידש מטעם זה מצוה בו יותר מבשלוחו בעשיית הסוכה. וכ"כ בהג' טל תורה (בסוף מסכתין) וע"ע בזה בתשו' בנין שלמה סי' מ"ג.[[8]](#footnote-8)

**תוד"ה אף ע"ג דגמיר וכו' –** מהלך דבריהם צ"ב שלכאו' תירוצם פשוט שגם אם לקה קודם הרי זה בגדר מלקות מצוה, ומדוע יחשב משום זה כהכאת מצוה.

ובהכרח לפרש בכונתם שלמדו שמעוט דדבר מצוה המכוון הוא בזה שהפעולה מוכרחת, שאיננה דומה ליער שברצונו אינו עושה פעולה זו (עי' להלן עמ' ב' שכעי"ז פי' רעק"א) . ולכך הקשו שאין ההלקאה שייכת לאדם זה בדוקא, שהרי היה יכול ללקות מקודם על ידי אחר וכדו', וא"כ נהי שההכאה כשלעצמה מוכרחת ומחוייבת אך אין אדם זה-שליח בי"ד המכה מוכרח להכותו, וא"כ הוי דומיא דיער. ולזה תרצו התוס' שהבחינה לגדר פעולה המוכרחת שאיננה דומה ליער היא הפעולה עצמה אם מוכרחת להעשות, ואף אם על ידי אחרים.

**דף ח ע"ב**

**דלמא חרישת עומר דמצוה וכו' –** הרשב"א בתשו' (ח"א תקל"ד) נשאל הכיצד יתכן להתיר חרישה של מצוה לשם עומר שהרי שמא יקחו העומר משדה אחרת או תלקה בשדפון. והשיב שהכל הולך אחר הכונה וכל המתכוין למצוה ונאנס ולא עשאה מעלין כאלו עשאה. עכת"ד. והיינו שגדר הכשר מצוה אינו תלוי בקיומה בפועל, שבכל מקרה נחשבת לדין הכשר מצוה כפי מחשבתו.

**גמ' הדר אמר רבא לאו מילתא היא דאמרי קצירה דומיא דחרישה וכו' –** צ"ב מה הוסיף רבא בתירוץ זה יותר מדבריו בתחילה, שבשניהם תלה ענין רשות ומצוה באם מצא חרוש. ועיין בערול"נ שביאר שכונת רבא היא שגם אם חרישה כשלא מצא חרוש נחשבת למצוה אך היות ומצוה זו איננה מוכרחת שיתכן בלעדיה אם ימצא חרוש איננה דומה למצות קצירה שמצוה מוכרחת היא שהרי גם אם מצה קצור קוצר.

[וברעק"א כ' בנוסח שונה מעט שגם הוא נקט שלתירוץ זה יש מצוה לחרוש כשלא מצא, אך עיקר התירוץ הוא שאין המודד ב'מצוה' אלא ב'הכרח' שרק אם פעולה זו מוכרחת להעשות לא נאסרה בשביעית] .

**גמ' שגגת סייף ניתנה לכפרה שגגת חנק לא ניתנה לכפרה –** צ"ב שהרי אמנם נתחייב בחנק בהכאת אביו ועל זה לא שייך גלות, אך סו"ס יש בו גם חיוב סייף שניתן לגלות, ומדוע שצירוף מיתה שנתווסף לו ימנע חיוב גלות על חיוב סייף דרציחה.

עי' בגרש"ר [אות שמ"א] שעמד בזה וייסד מזה שכל עיקר גדר חיוב רציחה שבאביו משתנה לחיוב חנק, שמתחשבים עם ההריגה כגדר עשיית חבורה באביו, ולכן משתנה דין ההריגה כלפי אביו ושפיר אינו חייב גלות על מיתה זו.

**דף ט.**

**מיהו הנחשב לגר תושב –** בגמ' ע"ז דף סד ע"ב נחלקו התנאים אם הוא זה שקיבל עליו ז' מצוות בני נח או דוקא זה שקיבל עליו כל מצוות האמורות בתורה חוץ מאכילת נבילות. ולהלכה פסק הר"מ שקיבל ע"ע בבי"ד ז' מצוות. ועיין בחי' מרן רי"ז הלוי [מכתבים בסוף הספר] בתוקף ומשמעות קבלה זו, בדבר שכבר מחוייב מקודם. ואכמ"ל.

**גמ' אמר רב כהנא כאן בגר תושב שהרג גר תושב כאן בגר תושב שהרג ישראל –** צ"ב מה חידש רב כהנא בתירוצו שבזה גופא הקושיה מהי א"כ הגדרת הג"ת. ועיין ריטב"א שבתחילה פי' שאה"נ אין כל חידוש בדבריו, וס"ל שאין סתירה לומר שנחשב כגוי ובכל זאת שייך אצלו גלות.

עוד הוסיף לבאר [משמו של רש"י] שלא רק גר תושב גולה ע"י ג"ת, אלא אף ישראל שהרג ג"ת גולה, ומשום שטעון כפרה על הריגתו זו, שהרי מצווים ישראל להחיותו.

ואמנם לשון המשנה הוא וגר תושב אינו גולה אלא ע"י גר תושב, שמשמעותו שרק הג"ת גולה, יעוי' היטב בריטב"א שלא גרס תיבת 'אלא' וגרסתו כגרסת הגה' הגר"א וג"ת גולה ע"י ג"ת. ובזה נתחדש בסוגיין שגם ישראל ההורג דינו כן.

**תוד"ה אמר ליה רבא: דדרך עלייה לאו משום דלא סגי ליה בגלות אלא משום דקיל הוא ביותר וכו' –** כונתם כמש"כ הר"מ שכ' [פ"ו הל' י"ב] לבאר החילוק בין דרך עליה לירידה בזה"ל... היה עולה בסולם...פטור מן הגלות שזה כמו אנוס הוא שאין זה דבר הקרוב להיות ברוב העתים אלא כמו פלא הוא....עד שיפול דרך נפילה הרי דרך נפילה מצוי ברוב העתים להזיק, ודבר קרוב הוא להיות שהרי טבע הכבד לירד למטה במהרה והואיל ולא זירז עצמו ותיקן מעשיו יפה בשעת ירידה יגלה עכ"ל.

ובדעת רב חסדא החולק פי' בריטב"א שעל זה גופא חולק דליהפך דרך עליה קרוב למזיד הוא. ועיין באו"ש שפי' שס"ל לרב חסדא שמכיון שאין הנזק מצוי דרך עליה וכמשנ"ת הרי שאין הניזק נשמר כל כך, וממילא מוטלת חובת השמירה ביתר שאת על המזיק.

**גמ' ואזדו לטעמייהו דאיתמר וכו' כסבור בהמה ונמצא אדם כנעני ונמצא גר תושב** – ופרש רש"י דעסקינן בג"ת. ומבואר א"כ שג"ת שהרג גוי פטור, שמטעם זה כשכונתו לגוי זוהי כונת פטור. וכן מבואר בריטב"א ד"ה לא שנא עי"ש שדייק מדברי רש"י שפטור [ויל"ע מדוע לא דייק מגמ' דידן]. אמנם במנח"ח מ' ת"י אות ז' כ' מסברא שחייב מיתה ככל ב"נ ההורג.

(אמנם בעצם דין הריגת גוי עיין היטב בריטב"א בסוגיין ד"א אלמא שביאר שרק גוי שאינו מקיים ז' מצוות, והיינו שמטעם חטאו הותרה הריגתו, וא"כ יתכן שאין לדברי מנח"ח סתירה מריטב"א ורש"י שי"ל שמעיקר הדין אסורה ההריגה לג"ת כלגוי ורק ששייך אצלו ההיתר והסיבה המיוחדת של הענשה על כך שאינו מקיים ז' מצוות. ועיין).

**דף ט' ע"ב**

**גמ' נביא הוא וממך למד –** כ' הריטב"א לפרש כי ידע מה שבלבך שאתה הולך בעקיפין וכו'. בפשטות הכונה שידע הדבר בנבואה, אך א"כ אין זה בגלל שלא נהג בדרך ארץ [אכסנאי שבא לעיר]. ועוד אטו נביא יודע כל מה שבלב בנ"א, ובודאי רק על מה שמתנבא.

ואפשר לפרש שהיות ונביא הוא הרי שבהכרח חכם שהרי אין הנבואה שורה אלא על חכם [וכמבואר בשבת צב. ועוד]. ושפיר הבין בחכמתו מדבריו את שבלבו. [ומדוייק מאוד לשון הפייט בשחרית ליום ב' דר"ה (המתחיל אשר מי יעשה) שכ' לגבי נסיון זה 'ואמר לו השב אשת האיש כי נביא הוא ואב לחכמים' והיינו שהעיקר הוא מחמת חכמתו ודו"ק].

**מתני' השונא אינו גולה רבי יוסי אומר השונא נהרג מפני שהוא כמועד –** צ"ב שהרי מבואר בגמ' סנהדרין וכן נפסק להלכה ששונא כשר להעיד שאינו חשוד להעיד שקר. ובחי' הרי"ם (חו"מ סי' ל"ג) דשאני הכא שהרוג לפניך. וע"ע בפורת יוסף כאן שביאר דעה זו שבדיעבד לא מתחרט ממעשהו, עי"ש.

**מתני' רבי שמעון אומר וכו' ושלא לדעת הרג הרי זה גולה –** ופרש"י כשהריגה זו ודאי שלא לדעת בזה גולה לר"ש. ולפי"ז צל"ע מהי א"כ דעת ר"מ שהשונא אינו גולה, ומשמע דפליג ע"ד ר' שמעון שאינו גולה גם כאשר ניתן לקבוע בודאות שאינו מתכוין. עי' בערול"נ וכ"כ הרש"ש שס"ל שהיות ובפסוק מוזכר להדיא שאין השונא גולה אין שייך אצלו גלות, ור"ש החולק לשיטתו שדריש טעמא דקרא שיש לתלות שנתכוין ולכך כשאין תליה כזו שייך אצלו גלות.

**מתניתין ר' יוסי ב"ר יהודה וכו' חבר אינו צריך התראה וכו' –** בכל התראה בעינן לב' חלקים מצד האיסור ומצד המציאות שפעולה זו יכולה להרוג וכדו'. ויעו' ריטב"א לעיל ו: שברור שגם חבר צריך התראה על מציאות זו שפעולה זו יכולה להרוג, ומאידך השונא צריך התראה על עצם האיסור. ועסקינן א"כ בסוגיין בחבר שהוא שונא שאינו צריך כלל התראה.

**דף י' ע"ב**

**גמ' אמר רב הונא רוצח שגלה לעיר מקלט ומצאו גואל הדם והרגו פטור וכו' –** עי' רש"י שהמדובר בדרך בהליכתו. וכונתו פי' בחזו"א דעסקינן כשהולך מבי"ד לעיר מקלט, ומבואר שדעת ר' הונא שאמנם מה שעתה אינו בעיר מקלט משום שאנוס היה לילך לבי"ד [ומי שיצא באונס אין רשות גוה"ד להורגו] בכ"ז הכא ילפינן שאם הרגו אינו נהרג עליו, אמנם לאידך תנא שנהרג עליו פשוט הטעם שנחשב כמי שיצא באונס מעיר מקלטו.

אמנם לכו"ע בהליכתו תחילה לעיר מקלט מיד לאחר שרצח אסור לגוה"ד להורגו שהרי ישנם סיבות רבות שמחמתם אינו חייב מיתה. כל זה עפי"ד חזו"א [ליקוטים למכות סי' כ"ג].

וע"ע בהגה' הב"ח ע"ד רש"י שכפה"נ פי' באופן אחר.

**גמ' תניא ר' יוסי ב"י אומר בתחלה אחד שוגג ואחד מזיד מקדימין וכו' –** כ' בחזו"א [למכות סי' כ"ג] לדון שהיות וצריך המזיד לילך תחלה לעיר מקלט, י"ל שבשעה זו עיר מקלט מצילתו כבשוגג, ואם הרגו שם גוה"ד נהרג עליו. ועיין להלן שבזה גופא פליג רבי. ועיין להלן ראיית דבריו.

**גמ' רבי אומר מעצמן הן גולין כסבורין הן וכו' והן אינם יודעים שבשוגג קולטות במזיד אינן קולטות –** פי' החזו"א שרבי אתא לאפוקי מר' יוסי בר"י וסובר שכלל אין דין עיר מקלט במזיד, וממילא כלל לא שייך דין הצלה לגביו.

והוסיף החזו"א שמכאן משמע שלשיטת ריבר"י עיר המקלט קולטת בתחילה אף קודם גמ"ד [היות וזהו דינו להכנס לשם] ובזה שפיר דימה רבר"י שוגג למזיד, שבהכרח מזיד קאי קודם גמ"ד [שנפסק דינו למיתה]. ודו"ק היטב.

1. ועיין בס' הכתב והקבלה [דברים כ"ה ב] שפירש שבאופן זה שחייב מלקות מכמה סיבות מתפרש לשון הפסוק כפשטו שלוקה 'כדי רשעתו' היינו שככל שיותר רשע הוא לוקה יותר במדת רשעו. עי"ש עוד. [↑](#footnote-ref-1)
2. מכל עדים זוממין שהעידו על חיוב מלקות ומשום כך לוקין, אין להוכיח שנח' עדותם כמעשה, דשאני התם שגדר חיובם הוא ''כאשר זמם'' ולא בתורת חיוב מלקות, עי' בגרש''ר סי' א' ענף ד' אות י'. [↑](#footnote-ref-2)
3. לצד זה יש לעיין מסוגיין ששייך ק"ו לחייבו לולי הכלל שאין עונשין מן הדין, שהרי מעטתם תורה, ואינו שייך לכלל שאין עונשין מן הדין. ועיין בחי' הגר"נ לב"ק דף ד אות קל"ו. [ועיין בשי' הג"ר דוד לסוגיין אות שס"ז שהביא מס' פנים מאירות לב"ק שיש לומר ש'עשה' הרי הוא פטור שפטרתו תורה מהעונש וכפי שניתן ללמוד מקרא ד'אחיו', ומה שענה לו בגמ' אין עונשין מן הדין היינו לפי נוסח השאלה שנחייבנו מק"ו. עי"ש אמנם בריטב"א בסוגיין כתב אפכא שהעיקר הוא שאין עונשין מן הדין ודרשא דאחיו קיים לרוחא דמלתא]. [↑](#footnote-ref-3)
4. והיינו דמש"כ במשנה ואמתי שהתרו בהן וכו' המשך ד' רבי הוא ופליג עליה ר' יוסי, וכן הוכיח בתיו"ט כאן. ועיין בתפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם ראשונים רבים פי' בדעת רש"י שסגי בכונה להעיד בשעת ראיה שמשעה זו מצטרפים עי' ריטב"א ועוד. עיין לדרך זו מש"כ לעיל מגבו"א בתוד"ה אמר רבא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאו' היה מקום לפרש באופן אחר, דהנה ז''פ שכל עד המעיד על הנדון, אין להחשיב שנכלל בעדותו שמעיד על עצמו שהיה שם באותו המקום והזמן, שהרי אין על כך ב' עדים. ובהכרח שעצם עדותו רק על הנדון בלבד, ורק שע''י שמקבלים שכו''כ ראה ממילא ברור לנו שהיה העד שם. ופשוט. וא''כ י''ל שגם להעיד על מצבו של העד אם כעד נפרד הוא או כחלק מכת עדים גם זה נחשב כתנאי והקדמה לעדות ואין זו העדות עצמה, וממילא אין כאן צורך בהגדת ב' עדים על כך, ושפיר מתקבל בבי''ד שהיה מצורף לכת באמצעות ראיית המתרה והמתרה באמצעותם נצטרף ע''י שניהם. אמנם כאשר מעיד המתרה שראה אותם ובכך מצורפים אלו הב' הרי בזה יש נדון נפרד שאינו מגוף עדותו על המאורע, שמוסיף להגיד שב' העדים כת אחת עמו, ומכיון שאי''ז מעצם עדותו על המעשה, בהכרח אינה נחשבת כפרט בעדותו הוא, אלא כעדות נפרדת, ומשו''ז בעינן לב' עדים. אמנם מל' תוס' משמע שאף ששניהם יודעים מן הראיה בעינן לכך ב' עדים, והיינו שזהו חלק מעדותם. [↑](#footnote-ref-6)
7. עיין בס' שיח יצחק שדייק שלכאו' אין כל משמעות בפטורו מגלות אם משום קרוב למזיד או לאונס, וא"כ מהו שתמה אביי על מה שהוציאה התורה הדבר בלשון מזיד, והלא סו"ס באמת מצד כונת המעשה מזיד הוא ושפיר שייך לכנותו מזיד, ועי"ש שכ' שמכח גמ' זו הוציא הר"מ את דבריו בריש פ"ו שישנם ג' דינים בהורג בשגגה, שבקרוב לאונס אין רשות לגואל הדם להורגו, ובקרוב למזיד ופטור עליו גואה"ד. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיקר נדון זה לכאו' תלוי במחלוקת ראשונים בביאור ד' הגמ' מנחות מב: שדנה אם לברך על עשיית סוכה תפילין וציצית, ומסקנת הגמ' שכל מצוה שעשייתה גמר מלאכתה צריך לברך וכל מצוה [כעשיית סוכה ותפילין] שעשייתה לאו גמר מצוה אינו צריך לברך. ובפירוש גדר זה דגמר מצותה נחלקו הראשונים אם הכונה שהם הכשר מצוה, ואין מברכים אלא על גוף המצוה או שהכונה שהם חצי מצוה ואין מברכין אלא על מצוה שלימה [שבראשונים בכתובות (רמב"ן רשב"א וריטב"א) עולה שהמכווןשאין מברכין לחצי מצוה, עי"ש שמטעם זה אין מברכין ברכהמ"צ בברכת אירוסין. עיש"ה. ושיטת הר"מ שמברכין לחצי מצוה ורק לא על הכשר מצוה, שלכן ס"ל שברכת האירוסין ברכת המצות היא. וכן מבוארת דעתו בסה"מ שורש י"ב גבי מצות תרו"מ שההפרשה והנתינה מצוה אחת היא עי"ש בהשגות הרמב"ן שהשיגו מהברכה על ההפרשה שהיא על חצי מצוה ועי"ש בפי' לב שמח. [↑](#footnote-ref-8)