חנ_נ באיסורי משהו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. דין חענ"'נ באיסורי משהו

**א. דין חנ"נ במשהו-**

דרש רבב"ח חתיכה של נבילה ושל דג טמא אינה אוסרת עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות, היינו דס"ל מין במינו בטיל דלא כר"י, ועוד חידש [כש"כ הר"ן ורמב"ן ומהרש"א בדעת רבב"ח] דאף אם נתבשלה מקודם עם חתיכת היתר לבדה ואח"כ נתבשלו כולם בקדירה אי"צ שישים אלא כנגד חתיכה הראשונה.

ואוקי רב אמורא עליה ודרש כיון שנתנה טעם בחתיכה חנ"נ ואוסרת כל החתיכות מפני שהם מינה, היינו דפליג בתרתי, חדא דכל שנתבשל מתחילה האיסור עם ההיתר הרי חתיכת ההיתר נעשית נבילה וצריך לבטל גם אותה, ועוד דמין במינו לא בטיל לכך לא יהני גם אם יהיה שישים בשאר חתיכות גם כנגד חתיכה זו שקבלה טעם מן האיסור.

ושתי שיטות בסוגיא:

א. דעת רבינו אפרים דלעולם לא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין, וכל הנידון בסוגיא הוא מכח הבליעת איסור.

וע"ז מחלקינן דאם בתחילה לא קיבלה טעם אין לאסור תערובת השניה מכח הבליעה אבל אם קיבלה טעם הרי הבליעה אוסרת שאר החתיכות משום מין במינו לא בטל.

אבל לו היה דין חנ"נ בשאר איסורין אין מקום להתיר במה שלא קיבלה אלא משהו שהרי סו"ס נאסרה כל החתיכה וכולה איסור.

ב. אבל ר"ת נקט דלעולם אמרינן חנ"נ בשאר איסורין, וכפשטות לשון הגמ' חנ"נ [כמו שהוכיח כן הרא"ה בבד"ה דלא כר' אפרים, ועיי"ש במה"ב מה שתי' ע"ז].

ודייקו הראשונים מלשון הגמ' דדוקא אם בבישול הראשון נתנה חתיכת האיסור טעם בההיתר אמרינן חנ"נ, והק' ר' אפרים לשיטת ר"ת [וקו' זו הובאה בתוס' ור"ן] דאף במשהו תיעשה אותה חתיכה חנ"נ דהא מין במינו אוסר אפי' במשהו ושוב תאסור כל החתיכות כולם ול"ל שתתן טעם?

ושתי שיטות בזה בדעת ר"ת, התוס' והר"ן כתבו דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו רק אם קיבלה טעם ממש.

אבל דעת הרמב"ן ורא"ה בבד"ה (ז.) וכ"נ הר"ן (לב.) דכיון דנתן בה טעם לאו דוקא טעם, רק עיקר כוונת הגמ' לומר שנתבשל עם החתיכת איסור מתחילה בפנ"ע ורק אח"כ הוסיף בו ההיתר.

[מיהו בשיטת הר"ן כבר העיר רעק"א בחי' שהוא סותר לד' הר"ן בסוגיין (לו.) דנקט כשא"ר דנתן טעם דוקא הוא].

ודעת הרמב"ן דאף במשהו נאסר הכל מבואר בדבריו דס"ל דאמרינן חנ"נ אף במשהו ונאסרה כל החתיכה מתורת חנ"נ.

[ועיין לקמן הבאנו ד' הריטב"א בשיטת ר"א וכ"ה בתשובה לר"א דאף דס"ל דל"א חנ"נ בשאר איסורין מ"מ נקט כשיטת הרמב"ן דכיון שנתן טעם לאו דוקא, ולדבריו אף מכח הבליעה צריך ביטול בכה"ג ולא מתורת חנ"נ].

**ב. אם בקיבלה טעם יש לאסור מכח הבליעה גם בלא חנ"נ-**

והנה מתבאר בזה בין לר"ת ובין לרבינו אפרים דאם לא קיבלה טעם ממש רק משהו אין בכוח הבליעה לחזור ולאסור את שאר החתיכות משום מין במינו לא בטל.

והנה לרבינו אפרים מתבאר עוד מן הסוגיא דמ"מ אם קיבלה טעם מן החתיכת איסור שפיר יכולה לחזור ולאסור את האחרות אף בלא דין חנ"נ רק מכח הבליעה.

אבל לדעת ר"ת אין לזה הכרח מן הסוגיא, ומבואר בר"ן דבאמת ר"ת חולק בזה על רבינו אפרים, דהא לדידיה פי' הגמ' הוא מכח דין חנ"נ ומשמע דבלא דין חנ"נ לא היה נאסר מכח הבליעה, אף בגוונא שחתיכה הראשונה קיבלה טעם ממש.

ולפי"ז כתב בהג' רעק"א יו"ד-קו דנמצא לנו קולא לשיטת ר"ת דכל היכא דליכא למימר חנ"נ הרי מכח הבליעה אין לאסור אף אם קיבלה הראשונה טעם, משא"כ לר' אפרים וודאי תאסור בכה"ג.

אבל כתב שאין דיוקו של הר"ן מהסוגיא מוכח, די"ל דהאמת נקט דחנ"נ אבל גם בלא זה היה נאסרה מכח הטעם, והוסיף עוד דבתוס' משמע דלא ס"ל האי דיוקא [וסייע לזה מדלא הוקשה להם כקו' הר"ן ל"ל דין חנ"נ תיפו"ל משום הבליעה משמע דניח"ל למימר דהאמת נקט דחנ"נ ולעולם גם הבליעה אוסרת].

ומקודם נבאר שיטת רבינו אפרים, דלכאו' צ"ב כיון דס"ל דכשקיבלה טעם יכולה לאסור במשהו אף שמעורב בה היתר א"כ ה"נ בשקיבלה משהו תוכל לאסור שאר החתיכות?

ובאמת בריטב"א ק. כתב בשיטת ר"א דע"כ דעתו דאף משהו אוסר מכח הבליעה וכשיטת הרמב"ן דכיון שנתנה טעם לאו דוקא, אלא שהרמב"ן אתא עלה משום חנ"נ אבל לר"א הוא משום הבליעה עצמה, וכ"ה בתשובת ר"א שבראב"ן שנקט כן, ועיי"ש תשובת ר"ת שם, אבל מ"מ בתוס' דידן ורא"ש לא נקטו כן בדעת ר"א.

ועיין בתוס' מש"כ בזה דכל שלא קיבלה טעם ממש חשיבא הבליעה כמאן דליתיה וא"י לאסור את האחרות משא"כ אם קיבלה טעם הרי היא כמו בעין ויכולה לאסור את האחרות, ולא בארו כה"צ, וכנראה יש בזה שתי דרכים עיקריות ויסוד להם בד' הראשונים.

**ג. שיטת הרשב"א בדעת ר"א-**

בפמ"ג מ"ז צב-טז ורעק"א בהג'-קו כתבו [עפי"מ שנקטו שם בביאור ד' הט"ז] דכל שלא קיבל אלא משהו אין הבליעה יוצא לחוץ לשאר החתיכות וא"י לאוסרם משא"כ היכא שקיבלה טעם ממש הרי הוא מתפשט אף לשאר החתיכות.

והביא רעק"א דמהלך זה מבואר להדיא ברשב"א ק. ובמה"ב (ז.) ז"ל:"ומשו"ה בעינן נתינת טעם כדי שיתפשט אותו נותן טעם שבחתיכה זו בשאר החתיכות ויאסור אותם במשהו, אבל אם אין שם כדי נ"ט אין בו כח לצאת מן החתיכה ולהתפשט דמה שאינו אלא משהו לבד ואין בו שיעור כלל היאך יצא ויתפשט".

ובהסבר הדברים נקטו רעק"א ופמ"ג דכוונתו [וכוונת הט"ז שם] לומר דבמציאות אין יוצא הבליעה לחוץ כלל.

אבל לפי"ז נתקשו היאך אפשר לומר כן בדעת רבינו אפרים, והרי ר"א הוכיח מסוגיין דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין ור"ת נדחק לומר דלא אמרינן חנ"נ באיסורי משהו, ואם נפרש שכשנבלע משהו אינו יוצא שום בליעה מהאיסור הרי גם אם אמרינן חנ"נ בשאר איסורין מ"מ לא יוכל לאסור את שאר החתיכות שהרי כלל נקטו הראשונים שאין הנאסר חוזר ואוסר כשאין שהאיסור הולך עמו?

[ובשלמא בשיטת ר"ת י"ל דהא גופא כוונת תי' דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו היינו משום שאינו יוצא לחוץ ממילא ל"ש גם דין חנ"נ משום אין הנאסר וכש"כ הפמ"ג בדעת הט"ז וכ"נ בכו"פ, אבל בדעת רבינו אפרים וודאי תיקשי, מהג' רעק"א שם].

וכתבו פמ"ג ורעק"א דע"כ לית ליה לר' אפרים האי כללא וס"ל הנאסר חוזר ואוסר ואחר שנאסרה החתיכה חשיבא חתיכה דאיסורא וגם ההיתר לבדו שיוצא יכול לאסור.

והוסיף רעק"א דכ"ה במה"ב להדיא בדעת ר' אפרים דלית ליה כללא אין הנאסר, והיינו [כש"כ בחזו"א לד-א לבאר כוונת רעק"א] ממש"כ הרשב"א (ח.) ראיית ר' אפרים מפלגא דזיתא בדיקולא, ודחה הרשב"א דאין הנאסר חוזר ואוסר ואפי' היכא דאמרינן חנ"נ כגון בב"ח דאורייתא, ומשמע מזה דרבינו אפרים לית ליה האי כללא.

[והוסיף רעק"א דלכאו' הוא דוחק לבאר כן דעת ר"א שיחלוק על הכלל שקבעו רו"ר, אבל י"ל דבאמת למאי דס"ל לר"א להלכה דל"א חנ"נ בכל איסורין רק גבי בב"ח הרי הוא דין מיוחד גבי בב"ח שעצם העירוב הוא איסור וכ"א לבדו אין בו איסור ולכך אין הנאסר חוזר ואוסר, אלא דק"ל לר"א לשיטת הסוברים חנ"נ בכל איסורין ע"כ הגדר שהאיסור אוסר את ההיתר א"כ אף הנאסר חוזר ואוסר, לכך הק' לשיטת ר"ת כן אבל לדינא יסבור דאינו חוזר ואוסר.

וזה גם ביאור ד' הרשב"א במה"ב דר"א ס"ל הנאסר חוזר ואוסר היינו לו יצוייר דאמרינן חנ"נ, אבל להלכה י"ל דלא ס"ל כן, ושפיר הוכיח מתרבא בדיקולא].

אבל באמת הוא דוחק טובא בלשון התוס' דלא משמע דאתו עלה מה"ט, רק כתבו שאם קיבלה החתיכה טעם מן הנבילה חשיב האיסור כאילו הוא בעין משא"כ בשלא קיבלה אלא משהו בליעה לא חשיב כאילו הוא בעין, והדברים צ"ב ועיין לקמן בביאור ד' התוס'.

ועוד צ"ע דמה שהוכיח רעק"א מד' תוה"ב הרי אדרבה משם תיובתא לרעק"א, שהרי הרשב"א מסיק מ"מ דהלכה כר"א מכוח הוכחתו מסוגיין ק. דאי אמרינן חנ"נ תאסור אף בלא נתנה טעם בחתיכה, וע"ז לא דחה הרשב"א דאין הנאסר חוזר ואוסר אף בב"ח דאורייתא, ואף שהרשב"א עצמו באר דעת ר"א דבליעת משהו אין יוצא החוצה, וכבר תמה בבד"ה (ז.) על ראיית הרשב"א [וכנראה זה כוונת החזו"א לד-ב להקשות ע"ד רעק"א]?

ובע"כ צ"ל כש"כ ביד יהודה צב-יז וחזו"א לד-א דמש"כ הרשב"א שאין יוצא לחוץ אין כוונתו שבמציאות אין נפלט לחוץ מבליעת משהו, שאין בו שום סברא למה יהיה כן ולמה לא יצא עכ"פ מקצת.

אלא שכוונת הרשב"א שאותו מקצת שיוצא אין בכוחו לאסור תערובת אחרת דלא חשיב מידי, ואף דבעלמא מין במינו אוסר אפי' במשהו מ"מ כיון שבא מכח תערובת שנתערב בה משהו איסור בלבד אין בכח תערובת זו לאסור [ולשון החזו"א דמשהו בר משהו לא חשיב לאסור].

ויותר יש לבאר לפמש"כ במקו"א דאיסור בתערובת חשיב שבטלה מציאות האיסור ויש כאן מציאות חדשה של תערובת איסור וכמו שהבאנו לזה משמעות ד' הש"ך סו-י גבי ביצים, ותערובת זו אין בכוחה לאסור.

וזה יש לפרש בכוונת התוס' ג"כ, דבאיסור משהו חשיב דליתיה בעיניה והוא מציאות חדשה של תערובת איסור ובזה א"י לאסור במשהו, אבל טעם לעולם הרי הוא כמו בעיניה ואין מתבטל המציאות שלו בתערובת שהרי אדרבה הוא חל בכלל התערובת ובכל פרט ופרט הוא משפיע טעם, וא"כ יש בכוחו לאסור במשהו.

[ומ"מ יתכן ג"כ לפרש דעתם ע"ד הרא"ש דלקמן שכתב כעין לשון התוס' והוסיף ביאור בזה כמו שנביא לקמן].

ולפי"ז א"ש ד' הרשב"א דמ"מ צדק ר"א דאי הו"א חנ"נ הרי נאסר הכל, ואף שאין יוצא אלא משהו שאינו חשוב לאסור מ"מ סגי בזה דלא נימא אין הנאסר חוזר ואוסר, דכל שבמציאות יוצא האיסור עם ההיתר שפיר יש בכוחו לאסור, ורק כשההיתר לבדו אין בכוחו לאסור, וזה יסוד חדש בכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר[[1]](#footnote-2).

[ובמקו"א נתבאר שתי אופנים בהאי כללא דאין הנאסר חוזר ואוסר, דברא"ש משמע דאין ההיתר מסוגל לאסור כלל וכל דין חנ"נ הוא להגדיל שיעור הביטול של האיסור עד שיהיה שישים גם כנגד ההיתר, ולפי"ז קצת דוחק לפרש כן שיטת הרשב"א שהרי לעולם האיסור הוא מכח הבליעת איסור, והכא שאינו אלא משהו דלא חשיב אין בכוחו לאסור.

ומ"מ י"ל בדוחק דכשם שיכול ההיתר להגדיל את השיעור שלא יתבטל האיסור ה"נ יכול להחשיב את האיסור אף במקום דמצ"ע לא חשיב.

אבל יותר בריוח יל"פ דס"ל כשיטת הר"ן שנתבאר במקו"א דעתו בביאור האי כללא דלעולם אף בכח ההיתר יש לאסור ע"י חנ"נ, ורק היכא שכבר נפרד ההיתר מן האיסור חזר להיתרו, ולפי"ז י"ל דהכא כיון שעדיין יש מקצת מן האיסור מעורב עם ההיתר אף דהוי משהו דלא חשיב לאסור בפנ"ע מ"מ לא חזר ההיתר להיתרו בכה"ג].

וע"ע לקמן משי"ת מד' החזו"א לד-ג שנקט בדעת התוס' דס"ל דאף אם יוצא מקצת לחוץ כיון שאינו חשוב לאסור ה"נ לית ביה חנ"נ והוא בכלל אין הנאסר חוזר ואוסר, דלא כהרשב"א, עיי"ש באורך.

ובאמת כבר הביא בחזו"א דלשון הרשב"א במה"ב מבואר להדיא כפי' זה:"אם לא נתן האיסור טעם בחתיכה אע"פ שאותה חתיכה נאסרה למ"ד מין במינו לא בטל מ"מ כשנכנסת לרוטב אי"צ שישים אפי' לבטל אותו הבלע דכיון הוי משהו כמאן דליתיה חשיב" הרי משמע דשפיר יוצא לחוץ אלא דמ"מ כמאן דליתיה הוא.

וע"ע בתשובת ר"א לראב"ן שהק' עליו ר"א למה לא יאסור אפי' במשהו מכח הבליעה [ומכח זה הכריח ר"א דמ"ש בגמ' כיון שנתן בה טעם הוא לאו דוקא] וכתב לו הראב"ן "דכיון שאין בו טעם ולא ממש אינו אוסר".

והנה מדבריו נלמד דשפיר יוצא משהו אלא שאינו חשוב לאסור כש"כ הרשב"א.

אבל מש"כ בטעמא דמילתא אין דבריו מובנים כ"כ דה"נ בכל משהו אין בו טעם ולא ממש ואיך אוסר, וצ"ל כיון שיצא מממשות שפיר אוסר אבל אם לא יצא מממשות לא, ועצ"ב.

ונפק"מ בכ"ז, דהנה כתב רעק"א דלשיטת הט"ז חתיכה שקיבלה מתחילה טעם ואח"כ פג טעמה [ע"י קפילא] אינה יכולה לאסור קדירה שניה במשהו, שהרי השתא לית בה טעם ואינו יוצא לחוץ, ואף משום חנ"נ אין טעם לאסור שהרי אינו יוצא [אבל להש"ך שפיר יוצא לחוץ אלא דלא אמרינן חנ"נ במשהו אבל בכה"ג שכבר נאסר מתורת חנ"נ שפיר יאסור].

וכתב בחזו"א לד-ב שלפי"ד דוודאי יוצא אלא שאין בכוחו לאסור הרי אם חל בו חנ"נ שפיר אוסר וכדמוכח ברשב"א שאם אך חל בו חנ"נ אוסר אף דס"ל אין הנאסר חוזר ואוסר.

**ד. שיטת הרא"ש בדעת ר"א-**

וברא"ש כתב לבאר דעת ר"א ז"ל:"וכיון דלא נתן טעם בחתיכה הרי הוא כמאן דליתיה ולא חשיב מין במינו אבל כשקיבלה טעם מן החתיכה מיקריא מין במינו".

ובפשטות דבריו היה נראה לבאר כש"כ בנקוה"כ על הט"ז צב-טז בביאור שיטת ר"ת שאין הבליעה יכולה לאסור רק ע"י חנ"נ, ובאר הש"ך דכיון שהאיסור מעורב עם ההיתר הוי כמין בפנ"ע, וחשיב מין בשאינו מינו עם שאר החתיכות [ועיין לקמן עוד בסברת הש"ך].

ובעיקר הסברא בזה, עיין בפמ"ג שם שכתב לבאר דברי הש"ך דכיון שיש בו היתר ואיסור מעורבים יחד חשיב כאינו מינו עם חתיכות ההיתר.

אבל לפי"ז כתב בפמ"ג מ"ז שם כתב דכל ד' הש"ך מוסבים לבאר דעת ר"ת עפ"י לשון הר"ן דנקט דאף אם נתנה טעם בראשונה מ"מ כיון דהיתר מעורב בו הרי חשיב כאינו מינו, אבל כתב דדעת רבינו אפרים וודאי שלא כד' הש"ך, שאם עיקר ההיתר משום דהוי אינו מינו כיון שמעורב בו היתר א"כ אף בנתנה טעם נמי הרי מעורב בה כח היתר והוי אינו מינו, וכש"כ הר"ן, וע"כ ס"ל לרבינו אפרים כטעם הט"ז שמשהו אינו יוצא לחוץ וכש"כ בשם הרשב"א.

אבל אם נפרש פשטות ד' הרא"ש ע"ד הש"ך וכש"כ בכו"פ צב-י דכ"מ פשטות ד' הרא"ש, ועיין לקמן, לפי"ז צ"ל כש"כ רעק"א בתחילת המערכה בסוגיין, די"ל דדעת ר"א דכל מה דחשיב אינו מינו הוא בגוונא שאין האיסור מסוגל לצאת אלא ע"י ההיתר נמצא שלעולם הוא חייב להיות מעורב עם ההיתר ורק בכה"ג מיקרי אינו מינו.

ולדרך זו מתיישב היטיב משה"ק בפמ"ג על הש"ך דאין סברתו מובנת, ויציבא בארעא הוא, דהא חזינן שאם יש רק טעם של איסור לחוד בחתיכת היתר חשיב מין במינו ואוסר לר"י, ואטו אם יש טעם מעורב מאיסור והיתר יחד ייחשב אינו מינו?

ולד' רעק"א בשיטת ר"א מתיישב קצת דעיקר מה דחשיב אינו מינו הוא משום דכח אחר מעורב בו.

[והנה בנקוה"כ הק' ע"ד הט"ז דבחמץ בפסח ג"כ יש ההיתר דתרי משהו לא אמרינן, מד' הטור בשם הרוקח או"ח-תסז לענין חיטה בתרנגולת שנאסרה הכף במשהו, ואם נגעה בקדירה אחרת אוסרת.

ובבי"מ או"ח תסז-יד הק' דאף להש"ך תיקשי דהא לשיטת ר"א וודאי מודה הש"ך דעיקר הטעם משום שאינו יוצא ולא משום כח היתר מעורב בו, וכש"כ הפמ"ג שהבאנו לעיל, דהא היכא שקבל טעם ס"ל לר"א לאסור מכח הבליעה אף שגם היתר מעורב בו וע"כ לא חשיב אינו מינו, ותיקשי לנפשיה שהרי הטור פסק כר"א ואיך פסק דינו של הרוקח.

אבל לפי"ד רעק"א כאן י"ל דאף בדעת ר"א נקט הש"ך כן, והוא סייעתא גדולה לד' רעק"א דלא כפמ"ג ובי"מ.

ובעיקר קו' הש"ך על הט"ז הנה בט"ז שם סקי"ז כתב דחיישינן שנגעה הכף בגוף החיטה ונבלע בה מגוף החיטה ולא מן התערובת, ולפי"ז מתיישב היטב.

אבל עיין בא"ר ריש תמז מה שתמה עליו דלעולם לא שמענו חשש זה ומעשים שבכל יום דכלי חלבי שנוגע בתבשיל בשרי אין חוששין שמא נגע ישר בבשר רק משערינן כנגד כולו, וע"ע בפמ"ג כאן.

ובא"ר תי' בלוע בכלי שאני שיוצא אפי' במשהו, וכ"כ בבי"מ, ועיין רשב"א קח: שכבר כתב דבלוע בכלי יוצא בקל טפי לענין אין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב דמ"מ בכלי שפיר יוצא.

עוד כתב הבי"מ דלח בלח שפיר יוצא אפי' משהו כש"כ הט"ז א"כ התם נמי חשיב כלח בלח שהרי הוא בתבשיל, עיי"ש.

ולדינא בעיקר ענין תרי משהו, כתב נקוה"כ שהמנהג להחמיר, וכ"פ במ"ב תסז-לז עפי"ד המג"א שם[[2]](#footnote-3) במשנ"ב שם אין ראי' כ"כ דאיירי בלח בלח שלכו"ע משהו אוסר שנית ובכלי שע"ז כתב א"ר שאף לשי' הט"ז יש להחמיר וציין לא"ר בשעה"צ סז ובחתיכה התיר אפי' באכילה במקום הפסד מרובה ומניעת שמחת יו"ט].

אבל בעיקר ביאורו של הש"ך בטעמא דלא חשיב מין במינו יש לבאר בנו"א, דאף שגם משהו יוצא לחוץ מ"מ אינו חשוב כמין במינו, והביאור דאחר שישים שאין טעם ממילא אין האיסור נידון לעצמו ובטל שמו של האיסור ואין כאן אלא תערובת איסור שדינו הוא לאסור את התערובת ולא חשיב מין במינו.

א"נ ראיתי מבארים בנו"א דאחר שישים אף לר"י דמין במינו אינו בטל מ"מ הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו אלא שגזיה"כ שיאסור את התערובת שיש בה מינו, וכעי"ז כתב תורת יקותיאל-צב, וצ"ע דבפשוטו לר"י ה"נ במינו לא חשיב ביטול עוצם מיעוטו.

וזה יל"פ גם בכוונת התוס' דלא אמרינן חנ"נ במשהו שכל איסורו הוא כלפי התערובת אבל אין שמו קיים.

**ה. אם צריך שישים כנגד הבליעה-**

ונפק"מ גדולה בין דרך הרא"ש להרשב"א, דלשיטת הרשב"א הרי אין הבליעה חשובה לאסור [או שבמציאות אינה יוצאת כש"כ לעיל], וא"כ מסתבר דאף שישים כנגד הבליעה לא בעינן, וכ"כ הרשב"א במה"ב (ז.), וגם נמצא דאף בחמץ בפסח שגם באינו מינו אוסר במשהו מ"מ בכה"ג שחתיכה הראשונה נאסרה מכח משהו תו אין בכח הבליעה שלה לאסור.

אבל אם נפרש הדברים כש"כ הש"ך וכ"מ ברא"ש לפי"ז הדין נותן שיש כח בבליעה לאסור עכ"פ כמו אינו מינו, ולפי"ז כתב הש"ך דחמץ בפסח יכול לאסור במשהו שהרי אף בשאינו מינו הוא אוסר וה"נ הוי כאינו מינו, וגם יצטרכו שישים בסוגיין לבטל הבליעה דהוי כאינו מינו.

ובאמת כן הביא הש"ך מד' האו"ה דוודאי שישים כנגד הבליעה וודאי בעינן אף שלא בלעה אלא משהו, ודלא כהרשב"א.

[ובעיקר ד' האו"ה יש לתמוה שכתב דסגי בשישים כנגד האיסור עצמו ואי"צ כנגד כל החתיכה, ותמה ע"ז בפמ"ג שפ"ד צט-ה ל"ל שישים כנגד כל האיסור הרי בחתיכה הראשונה לא נבלע אלא חלק מועט מן האיסור שהרי נתבשל ביותר משישים, ונתבאר במקו"א בענין סלק].

אבל כבר תמה ע"ז בכו"פ צב-י ד"ה ולכאו' מהמשך ד' התוס' שנתקשו בהמשך הסוגיא בד' רבא דסלק את מינו וכו' והק' התוס' לשיטת ר"א מה לי אם נתנה טעם או לא והרי כיון שהאיסור קיים בקדירה וודאי אי"צ אלא כנגד האיסור ולא יותר כיון דלא אמרינן חנ"נ?

וכתבו התוס' דאיירי שנצטמק האיסור הקודם ונבלע בההיתר, ובזה הנידון שאם לא קיבלה אלא משהו אי"צ שישים כנגד כל הבליעה רק כנגד האיסור המצומק, משא"כ אם קיבלה טעם צריך שישים כנגד כל חתיכת האיסור.

ומבואר לפי"ז להדיא דהיכא שלא קיבלה טעם רק משהו הרי אף שישים אי"צ כנגד הבליעה, וצ"ע דעת הש"ך והאו"ה.

ובכו"פ צידד מתחילה ליישב די"ל שכיון שהבליעה חשיבא כמו אינו מינו הרי שאר החתיכות יכולות לבטלו ושפיר אמר רבא שאי"צ שישים ברוטב כנגד הבליעה [או בנו"א דכיון דלא חל בו דין מין במינו במשהו שפיר יכול להתבטל], ודו"ק.

[וכסברא זו בע"כ צ"ל לפמשי"ת לקמן דעת הט"ז דאף בבלע רק משהו מ"מ אמרינן חנ"נ ובעי שישים כנגד החתיכה רק שאינה אוסרת במשהו, ולכאו' הוא נסתר מן הסוגיא דאין כאן שישים ברוטב כנגד החתיכה, אבל פשוט דכיון דלא חייל בו דין מין במינו במשהו שפיר מתבטל ע"י שאר החתיכות].

ועיי"ש שדחה תי' זה, ומסיק בכו"פ דאף כוונת הרא"ש לומר דאותה בליעה כמאן דליתיה כלל ואין כוונתו דהוי כאינו מינו.

וע"ע בבי"מ או"ח תסז-יד מש"כ באורך בדעת הרא"ש, ומסיק דכוונת הרא"ש כהרשב"א שאינו אוסר כלל, וזמש"כ הרא"ש שהוא כמאן דליתא, ומש"כ הרא"ש דלא חשיב מין במינו כוונתו לומר דאפי' משהו שבעלמא אוסר במינו הכא ליכא, ועצ"ע בלשון הרא"ש.

ומ"מ דעת האו"ה שהביא הש"ך מתבאר דבעי שישים כנגד הבליעה ומבואר דעתו דמשהו שפיר יוצא ובעי ביטול בשישים כנגדו אלא דלא חל בו דין מין במינו לא בטיל.

ותמה עליו בחזו"א לד-ד מקו' הכו"פ דא"כ למה העמידו התוס' בסוגיין לדעת ר"א שאם לא קיבלה טעם ממש אי"צ שישים ברוטב כנגד הבליעה רק כנגד הנבילה עצמה, וכתב לצדד דכוונת האו"ה דאי"צ שישים אלא כנגד האיסור ולא כנגד כל החתיכה ולעולם איכא שישים ע"י החתיכה של היתר והחתיכה שבלעה היא בעצמה מעלה את האיסור, והוא קרוב לתי' הכו"פ ששאר החתיכות יכולות להצטרף לבטל.

**ו. שיטת ר"ת-**

ולשיטת ר"ת ג"כ מתבאר בסוגיא שאין הבליעה מצ"ע יכולה לאסור, והבאנו לעיל ד' הר"ן דנקט דלשיטת ר"ת הרי גם באופן שקיבלה טעם מ"מ אין הבליעה יכולה לאסור אם לא מכח חנ"נ, והבאנו שרעק"א חכך דיתכן דתוס' פליגי ע"ז.

והטעם שאין הבליעה יכולה לאסור כתב הר"ן ז"ל:"דאע"ג דאר"י מין במינו לא בטיל לא שמעינן ליה הכי כל שטעם היתר מעורב בה".

ובביאור הטעם בזה י"ל כמה טעמים:

א. בנקוה"כ על הט"ז צב-טז באר [עפי"מ שהבאנו לעיל בביאור ד' הרא"ש בשיטת ר"א], דכל כה"ג דהבליעה מעורבת אם האיסור חשיב מין בשא"מ, ולר"ת הרי אף בכה"ג שקיבלה טעם ממש מ"מ חשיב כאינו מינו ולא ס"ל כר"א בזה.

ומכח זה אסר גבי חמץ בפסח כש"כ לעיל.

אבל עיקר סברת הש"ך אינה מובנת כלל ועיקר ויציבא בארעא הוא, שהרי בחתיכת איסור גמורה שנתנה טעם בחתיכת היתר קרינן ביה לר"י מין במינו אף שאחד של איסור ואחד של היתר, ואם יש בחתיכה גם היתר וגם איסור נחשבת מין בשאינו מינו עם ההיתר, וצ"ב רב, וכבר תמה עליו בפמ"ג מ"ז סקט"ז וכתב שהוא דוחק גדול.

ובהג' רעק"א על השו"ע נסתפק היאך הדין בגוונא שירק קיבל טעם מוקצה באופן שיש שישים כנגד כולו אם מ"מ יהיה בו איסור משום הבליעה דהוי דשיל"מ, או דאף בכה"ג אינו מינו הוא ואין בו דין דשיל"מ, ויסוד ספיקו אם לשיטת ר"ת היכא דקיבל טעם יש לאסור גם מכח הבליעה כר"א או רק מטעם חנ"נ, והבאנו לעיל דבריו דתלי בד' התוס' והר"ן.

הק' רעק"א במערכה ע"ד הש"ך מסוגיא ע"ז דאיכא מ"ד שאם נפל יין תחילה ואח"כ מים אמרינן סלק [וכתבו התוס' דאיירי התם במשהו ולא נ"נ], טומאי איריא דנפל מים תיפו"ל אף בנפל יין לבסוף דכח אחר מעורב בו שהוא איסור והיתר מעורבים יחד, וע"כ דלא אמר הש"ך כן אלא בטעם לחוד אבל בטעמו וממשו לעולם לא חשיב אינו מינו ע"י הטעם שמעורב בו.

אבל ראיית רעק"א אינה מוכרעת כ"כ דעי' בש"ך בסו"ד שכל דבריו אמורים רק בלח שנבלע ביבש אבל בלח בלח שכל אחד עומד לעצמו ואינו בלוע בחבירו לא חשיב כאינו מינו, וא"ש ההיא דע"ז.

וע"ע ברעק"א במערכה שם נסתפק לדעת הש"ך בירק שקיבל טעם מנבילה אם יהיה בו דין מין במינו במשהו, ואף שקיבל טעם גמור וחנ"נ מ"מ הרי מעורב בו אינו מינו ממש במציאות וכה"ג וודאי י"ל שייחשב מין בשאינו מינו כשם שכתב הש"ך היכא דמעורב בו טעם היתר.

וכתב שאין לפשוט זה מסוגיא קח: שאם ניער לבסוף נאסר הכל, ואף דכח החלב מעורב בבשר הוי כאינו מינו עם שאר הבשר, דשא"ה דחשיב טעמו וממשו [עתוס' ע"ז סז. ורשב"א קח.] ובזה מודה הש"ך כנ"ל.

ב. בט"ז שם חלק ע"ד הש"ך שם ונקט דאף בחמץ בפסח אין הבליעה יכולה לאסור, דאין הטעם משום דהוי כאינו מינו, רק דכללא הוא דתרי משהו לא אמרינן וא"י הבליעה שנבלעה רק במשהו לאסור שוב במשהו, ואף בחמץ בפסח.

ובביאור סברת הט"ז כתבו הפמ"ג מ"ז שם ורעק"א בהג' לשו"ע-קו ובמערכה בסוגיין, דס"ל כמ"ש הרשב"א בשיטת ר"א דכל שלא בלע אלא משהו אינו יוצא אח"כ וא"י לאסור, ועיין לקמן אות ו' עוד בדעת הט"ז.

אבל הנה בר"ן מתבאר לא כן, שהרי לפי"ז באופן שקיבלה טעם וודאי יש לאסור מכח הבליעה ואילו הר"ן כתב לדעת ר"ת דאף אם קיבלה טעם אין בכוחו לאסור, וע"כ אין כוונת הר"ן כהט"ז.

ג. בעיקר ד' הר"ן כתב ברעק"א דמשמעות לשונו משמע טעם אחר מד' הש"ך דלאו משום אינו מינו אתא עלה, רק דהיכא שהיתר מעורב בו אין בו כח לאסור תערובת השניה במשהו.

ועיין ביש"ש תמה על עיקר הענין כיון שהוא נאסר במשהו מה יהני שיש עמו היתר והרי לעולם מכלל משהו לא נפיק?

וכנראה ביאור הסברא בזה עפמש"כ במקו"א דאיסור שנפל לתערובת בטל מציאות האיסור וחשיב תערובת איסור והוא מציאות חדשה שאוסר את כל התערובת, ואכ"מ, וא"כ י"ל דאיסור זה קליש טפי ואין בו כח לאסור במשהו.

ועי' במקראי קודש פסח א-יא מש"כ בשם הגרמ"מ אפשטיין לבאר הסברא בזה בנו"א דאחר שישים בטל מציאות האיסור ורק שיש כאן איסור חדש מדרבנן על כלל התערובת, ואיסור זה אינו אוסר במשהו.

**ז. אם בעי שישים כנגד הבליעה והחתיכה-**

אבל באמת עיקר שיטת הט"ז לא משמע לפרש כש"כ רעק"א ופמ"ג דאין יוצא לחוץ אפי' משהו, וכבר נתקשה בפמ"ג דלפי"ז לא יצטרכו שישים כנגד הבליעה שהרי אינה יוצאת כלל, והט"ז הצריך שישים כנגד הבליעה [ועיי"ש הביא כן מהדרישה אבל כתב דלשיטת הדרישה יש לומר דכוונתו שצריך שישים כנגד הבלוע דס"ל דמשהו יוצא לחוץ אבל להט"ז שאינו יוצא כלל לחוץ אף שישים כנגד הבליעה לא יצטרכו]?

עו"ק מהו שכתבו הטור וט"ז שאם אינו אוסר במשהו לר"י במין במינו שהוא דאורייתא כ"ש בחמץ בפסח גבי איסור דרבנן, ואם אינו יוצא כלל מה שייך ק"ו כלל והכל היינו הך.

וצ"ל ד' הט"ז כפשטות לשונו דתרי משהו לא אמרינן, והיינו דעיקר הסברא בזה הוא כפשטות לשון הר"ן דכיון שכח אחר מעורב בו ויש בו גם היתר וגם איסור אין בכוחו לאסור במשהו, אבל שישים שפיר בעי.

והנה בט"ז משמע עוד דלא רק דבעי שישים כנגד הבליעה אלא דאף שישים כנגד החתיכה כולה בעי, וכבר תמה בזה רעק"א במערכה שהרי לא אמרינן חנ"נ במשהו, ובפמ"ג משמע דניחא ליה לדחוק דהיינו כנגד הבליעה כש"כ לדחוק לשון הדרישה ורק נתקשה דלהט"ז ל"מ זה דאפי' כנגד הבליעה אין סברא להצריך שישים כיון שאינו יוצא לחוץ.

ומשמע מזה דעת הט"ז באופן מחודש דאף חנ"נ במשהו אמרינן אלא דאינו אוסר במשהו רק בשישים כנגד כל החתיכה, וכשי"ת לקמן.

**ח. יישוב שיטת ר"ת דבמשהו לא אמרינן חנ"נ-**

והנה רבינו אפרים הק' על ר"ת דאי אמרינן חנ"נ בכל איסורין א"כ אף בבלע משהו נימא חנ"נ ותאסור אח"כ שאר החתיכות?

ובשיטת ר"ת דאמרינן חנ"נ כתבו התוס' דצ"ל דהיכא שלא בלע אלא משהו לא אמרינן חנ"נ ורק אם קיבל טעם ממש אמרינן חנ"נ.

ויש בזה שתי דרכים עיקריות:

**א.** י"א דלעולם אף במשהו חייל חנ"נ בחתיכה אלא דאינה יכולה להצריך שישים כנגדה שפליטתה אינה אוסרת.

וכן דקדק ביד יהודה מלשון התוס' "לא אמרינן שתעשה נבילה לאסור את כל האחרות", משמע שהחתיכה עצמה נעשית נבילה רק שאין בכוחה לאסור האחרות, וכ"כ לדקדק בגליון ברו"ט על הכו"פ.

ובטעם הדבר נשנו שתי דרכים באחרונים:

הנה לדעת הט"ז כפי מה שפי' הפמ"ג ורעק"א דהטעם שאין הבליעה אוסרת הוא משום דבליעת משהו אינו יוצא מן החתיכה, א"כ י"ל דהוא טעם גם שלא לומר בו חנ"נ, וכפי מה דחידשו הרבה מן הראשונים שאין הנאסר חוזר ואוסר מצ"ע ורק אם יוצא עמו מן האיסור הוא יכול לאסור.

ולפי"ז נמצא דאף משהו עושה חנ"נ, אלא דיסוד ההיתר הוא שאין בכוחו לצאת ולאסור את שאר החתיכות אבל החתיכה בעצמותה נעשית נבילה, וכ"כ כו"פ צב-י.

וכתב רעק"א נפק"מ בזה [הבאנו דבריו לעיל] שאם קיבלה החתיכה טעם ואח"כ פג הטעם לא תאסור שהרי השתא אינו יוצא לחוץ.

וי"ל בזה בנו"א, דהנה לעיל נתבאר מהיד יהודה וחזו"א דלא כרעק"א ובוודאי יוצא קצת מן החתיכה ורק אין בכוחו לאסור דקליש טובא, ונתבאר לדון לעיל דלענין אין הנאסר חוזר ואוסר הרי אף שאינו אלא משהו מ"מ כל שההיתר הולך עם האיסור עצמו לא אכפ"ל מה אין באיסור אלא משהו, וכמו שהוכחנו כן מד' מה"ב לעיל דאף שנקט שאינו יוצא לחוץ ואין הבליעה אוסרת מ"מ הסכים לראיית ר"א דנימא חנ"נ, ול"ש כאן אין הנאסר חוזר ואוסר, וכש"כ לעיל באורך.

אבל ראיתי בחזו"א לד-ג דנקט די"ל דאף אם יוצא מקצת לחוץ מ"מ כיון דמקליש טובא אין לומר בו חנ"נ לאסור האחרות דהוי כמו שנפרד האיסור מן ההיתר, וזה דלא כשנ"ת לעיל מד' הרשב"א בתוה"ב.

ומ"מ עיקר דרך זו לשתי הביאורים צ"ע, שהר"ן בסוגיין הסכים להא דאיסור משהו לא אמרינן ביה חנ"נ אף דס"ל בפ' כ"ה דהנאסר חוזר ואוסר ולא חוזר להיתר ע"י שנפרד האיסור מן ההיתר.

ומ"מ דרך זו אינה מתיישבת לשיטת הש"ך דס"ל דמשהו שפיר יוצא א"כ למה לא ייאסר משום חנ"נ.

**ב.** וי"א דבמשהו לא חייל עיקר דין חנ"נ בחתיכה מצ"ע, ובטעם הדבר נשנו כמה דרכים באחרונים:

א. בפמ"ג מ"ז צב-טז, ק-א, וכ"כ בכו"פ צב-י ד"ה ולכאו', בארו דס"ל להתוס' כשיטת הר"ן דגזירת חנ"נ בשאר איסורין הוא אטו בב"ח ולא גזרו אלא עד שישים, אבל בב"ח עצמו לא שייך בו איסור אחר שישים שהרי אינו מינו הוא ואין בו טעם א"כ לא גזרו חנ"נ אחר שישים.

ולפי"ז נמצא הגדר דבמשהו לא נעשה חנ"נ מתחילתו ודלא כש"כ לעיל בדעת הט"ז, ולפי"ז אם קיבלה החתיכה מתחילה טעם ואח"כ פג הטעם יכולה שפיר לאסור שכבר חל בה חנ"נ ומשהו שפיר יוצא לחוץ וכ"כ חזו"א לד-ב והבאנו דבריו לעיל.

ועפי"ז דן עוד בפמ"ג מ"ז ק-א (והו"ד בהג' רעק"א-צב) במחמץ ומתבל וחזותא וטעמא שאוסר אחר שישים אם יש בו חנ"נ או דכיון דגבי בב"ח ל"ש איסור אחר שישים כש"כ הראשונים גבי מעמיד שאינו אוסר בב"ח ה"נ ל"ש חנ"נ.

ועיי"ש בלשונו שנסתפק גם לענין טעמא והיינו בטעם אחר שישים, ודבריו צ"ב דלכאו' בכה"ג אף בב"ח נאסר, וכנראה כוונתו עפמ"כ מ"ז צב-יא בדעת הט"ז די"ל דאין איסור אחר שישים בב"ח שהרי שיטת האו"ה הו"ד בש"ך צח-כט דאחר שישים אין איסורו אלא מדרבנן שאין בו אלא טעם קלוש, וגבי בב"ח לא אסרו דלאו דרך בישול הוא וגם כל חד לבדו שרי לא החמירו בזה.

וע"ע בפמ"ג משה"ק ע"ע דבד' הראשונים נראה שיש חנ"נ גם ביותר משישים, דהנה בר"ן הק' במחמץ למה לא אמרינן חנ"נ, ותי' דביבש ל"א חנ"נ, ולמה לא תי' במשהו ל"א חנ"נ כש"כ לתרץ לענין יי"נ, ומשמע דאף לשיטת הר"ן דגזירת חנ"נ הוא אטו בב"ח מ"מ אף ביותר משישים י"ל חנ"נ במחמץ ומתבל.

אבל באמת ד' הפמ"ג מבוארים להדיא בריטב"א ק: ז"ל:"ותירצו דמשהו חשיב לאסור אבל לא חשיב לעשות ההיתר כחתיכת נבילה וכו', וזהו שאמרו אין המדומע מדמע ואין המחומץ וכו' אלא לפי חשבון", מבואר כתירוצו של הפמ"ג דאף לענין מחמץ נקט דבמשהו ל"א חנ"נ, ומ"מ אין מזה ראיה דאף לענין טעמא אמרינן כן דבזה י"ל דטעם אחר שישים הוא דין טעם ממש מדאורייתא ואף עושה חנ"נ.

[ויד יהודה צב-יז ד"ה ומצאתי הביא מד' או"ה דכל למעלה מס' אין עושה חנ"נ, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה כוונת הרשב"א דאף גבי מחמץ כתב דהוי יבש ביבש, והר"ן תמה דוודאי הוי לח, עיי"ש פי' כוונת הרשב"א ע"ד הריטב"א].

ועכ"פ בעיקר ביאורו של הפמ"ג וכו"פ בטעם דליכא חנ"נ במשהו כבר הבאנו לעיל ד' היד יהודה שתמה ע"ד הפמ"ג שלא מצאנו טעם זה אלא בר"ן ושא"ר לא הזכירו זה כלל ואדרבה משמע בד' בכ"ד דלא ס"ל כהר"ן בזה.

וע"ע בהג' רעק"א-קו הוכיח ממה שדנו התוס' בלח בלח דאמרינן חנ"נ והר"ן כתב דלאו דומיא דבב"ח הוא, ומשמע דעת התוס' דלא כהר"ן.

וגם לשיטת התוס' משמע דס"ל חנ"נ דאורייתא ולא כהר"ן ולא שייך טעם זה.

ובאמת יל"ע בד' הר"ן (לב. מדפיו) שצידד כהרמב"ן דאמרינן חנ"נ גם במשהו ודלא כשא"ר, והרי לשיטתו דין חנ"נ הוא אטו בב"ח ואיך יהיה חנ"נ במשהו, ויל"ע בזה.

ב. לשון הר"ן בסוגיין בטעם דין זה:"דלא שלא נתן טעם בחתיכה אע"ג דמיתסרא לא חשיב איסורה למימר בה חנ"נ", ולא משמע ככל ביאורים הנ"ל, ועיין יד יהודה צב-יז ד"ה עוד כתבו שבאר שיטתו דאין בכח משהו להחשיב כל החתיכה כנבילה ורק ע"י טעם חשיב כנבילה והביא כן מלשון האו"ז בסוגיין, וכעי"ז משמע בריטב"א.

ובמשנת ר"א רצה להוסיף ביאור בזה דיסוד דין חנ"נ אינו אלא מכח דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור, ואסרו חז"ל גם אם יצא הטעם.

אבל באמת אי"צ לזה וי"ל דאף להראשונים דע"י טכע"ק אין ההיתר נהפך לאיסור מ"מ יסוד דין טכע"ק הוא שהוא חל בההיתר וכש"כ במקו"א לפרש בדעת הרמב"ן פסחים, והביאור דאף אינהו מודו דהיתר בטעם איסור אסרה תורה אלא שאינו מצטרף לשיעור כזית למלקות, ועי"ז י"ל חנ"נ, משא"כ באיסור משהו אינו חל בטכע"ק רק בצו"ר כש"כ הרשב"א צח: ואינו חל בהיתר עצמו רק שהוא כתערובת איסור ול"ש לומר חנ"נ בכה"ג.

ומ"מ נתבאר במקו"א דעת התוס' ע"ז סו. דאיסור משהו הוא מכח דין טכע"ק ואף אחר שישים במין במינו אית ביה טעם, וע"ע במש"כ בשיטת הר"ן בסוגיא דזרו"ב שיל"ד בדבריו בכ"ד היאך ס"ל בנידון זה אם יש טעם אחר שישים ואם איסור משהו הוא מכח טכע"ק או מכח הצו"ר.

ולפי מהלך זה היה מקום לדון עוד דבסוגיין מבואר דאף במין במינו יש דין חנ"נ, ולכאו' צ"ע דהא במין במינו אין דין טכע"ק ואיך יהיה בו חנ"נ והוי כמו משהו דלית ביה טעם שאין בו חנ"נ?

וצ"ל לדרך זו דאף במין במינו איכא דין טכע"ק אלא שבטל ברוב, אבל למ"ד דמין במינו לא בטל שפיר אית ביה דין טכע"ק, ומ"מ אחר שישים לא חשיב טעם, וכמבואר כ"ז בחי' הרשב"א צח: דס"ד התם דאיכא טכע"ק במין במינו אבל מ"מ אחר שישים פשיטא ליה דליכא טעם כיון דאף בשאינו מינו לא היה טעמו נרגש, עיי"ש [ודלא כתוס' ע"ז סו. דאף במשהו איכא דין טעם].

ואח"כ ראיתי ברעק"א ק. ד"ה ועדיין דבאמת נקט דבמין במינו לא שייך חנ"נ משום שאין בו טעם, ומה דמבואר בסוגיין דאית ביה דין חנ"נ הוא רק תקנ"ח דבעי שישים ויסוד תקנ"ח הוא שיש דין טכע"ק גם במינו עד שישים כמו באינו מינו וה"נ תקנו בו דין חנ"נ.

אבל עיקר מהלך זה צ"ע מד' התוס' דמבואר להדיא בדבריהם גבי מחמץ ומדומע דאף באיסורי מאה אמרינן חנ"נ אף שאין בו דין טכע"ק ורק דין אחר הוא דבאיסור משהו לא אמרינן חנ"נ, ודלא כמשנת ר"א.

ובאמת בריטב"א שהבאנו לעיל מבואר דכל למעלה משישים ל"א חנ"נ, וכש"כ לעיל מדבריו כד' הפמ"ג.

ומ"מ יל"ד קצת עפי"ד תשובת מהר"ם בתשובת הרשב"א-תשל דאיסורי מאה שאסרו חז"ל הוא מכח הטעם דעד מאה טעם קלוש מיהא איכא, וי"ל דאמרינן בזה טכע"ק והיתר נהפך לאיסור מדרבנן, ושפיר אמרינן חנ"נ.

[ויש כאן להוסיף, דלא מיבעיא אם נפרש ענין חנ"נ שההיתר נאסר בזה וודאי י"ל דדוקא ע"י דין טכע"ק נאסר, אבל גם אם נפרש כשיטת הרא"ש דיסוד דין חנ"נ הוא להגדיל את השיעור של הביטול מ"מ י"ל דהוא דוקא ע"י טכע"ק.

וביאור הדברים דיסוד הענין שההיתר מגדיל את השיעור הוא ע"י שהאיסור חל בכל התערובת והוי תערובת איסור וא"א לבטל רק מקצתה וצריך לבטל גם את ההיתר, ורק ע"י דין טכע"ק חשיב שהאיסור חל בכל התערובת].

**ט. חנ"נ בטעמו וממשו-**

יל"ע בנימוח הגיד אם הוא אוסר את כל התערובת מתורת חנ"נ, ובפשוטו היה נראה שאין בו דין חנ"נ כיון שאין בו דין טכע"ק שחל בהיתר רק דין טעמו וממשו שאינו בטל.

ויסוד דין חנ"נ לפי"ד המשנת ר"א הוא ע"י שחל דין טכע"ק שהוא דין שחל בההיתר, אבל בטעמו וממשו לא שייך חנ"נ.

ולפמש"כ צ"ל מה דאמרינן חנ"נ גם במינו כמבואר ק. הוא משום דתקנ"ח דמין במינו בעי שישים הוא דין בטכע"ק, או כש"כ לעיל עפי"ד רעק"א.

אבל ביד יהודה ק-י נקט דאמרינן ביה חנ"נ, והוסיף דהוי כמין במינו דאית ביה דין חנ"נ [וזה תלוי בגדר מין במינו אם עיקר דינו הוא טכע"ק או רק שיעור ביטול].

ועוד הוסיף דאף דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו התם הוא משום שאין בו כח להפוך את ההיתר לאיסור משא"כ הכא, וצ"ע, מיהו בפשוטו נתבאר מד' המשנת ר"א שהטעם דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו הוא משום דלית ביה דין טכע"ק.

עוד יש לדון בזה לענין לח בלח, שנתבאר במקו"א דעת החזו"א ונחל"ד בקונטרס טכע"ק שאין בו דין טכע"ק רק דין טעמו וממשו, ומ"מ לענין חנ"נ דעת הרבה ראשונים שיש בו חנ"נ, ודלא כהראב"ד, ומתבאר לפי"ז שיש חנ"נ גם בטעמו וממשו ולא דוקא ע"י דין טכע"ק, ודלא כמשנת ר"א, וא"כ נימוח הגיד נמי.

**י. דין אל"ס באיסור משהו-**

בתוס' דנו ליישב הגמ' בע"ז גבי יי"נ דאיכא מ"ד דאפי' נפל יין תחילה שרי ולמה לא אמרינן חנ"נ, ותי' דאיירי באיסור משהו שאינו עושה חנ"נ.

והק' בתוס' אע"ג דלא דמי דלעיל לא אמרינן אלא לענין שלא תאסור האחרות אבל היא עצמה נאסרה במשהו וכיון שנאסרה אסורה לעולם למ"ד אל"ס אסור.

וברעק"א נתקשה מה שייך כאן אל"ס אסור והרי כיון דלא אמרינן חנ"נ במשהו א"כ לא נאסר ההיתר מעולם ולמה יצטרכו שישים כנגדו?

ובפשטות ביאור קו' התוס' דכל הדין דלא אמרינן חנ"נ במשהו היינו שאין כח בחתיכה לאסור את האחרות בפליטתה אבל מ"מ היא עצמה נשארת באיסורה למ"ד אל"ס אסור ואף שלא נאסרה אלא במשהו, והרי בגמ' ע"ז הוא שותה גם את היין עצמו.

ומבואר מזה לכאו' להדיא דאמרינן איסור חנ"נ גם במשהו אלא שאין בכוחו לאסור בפליטתו, וכדרך הראשונה ולא כדרך השנית.

אבל לפמש"כ הרי מתבאר בדעת הרשב"א דאם אמרינן חנ"נ ממילא יש לאסור אף במשהו, וכקו' ר"א, וע"כ אף להט"ז טעמיה דר"ת משום דלא אמרינן חנ"נ.

וראיתי בחזו"א לד-ג ד"ה שכתב בזה"ל:"עוד יש מקום לומר דבמשהו נמי החתיכה נבילה כ"ז שהאיסור בתוכה אלא אין פליטתה אוסרת דפליטתה חוזרת להיתרא כיון דמשהו הבלוע מיקלש טובא ביציאתה והוי כנפלט האיסור מן ההיתר וזהו כוונת התוס' חולין דבמשהו לא אמרינן חנ"נ", והיינו דר"ת פליג בהא מילתא גופא על סברת ר"א וס"ל דאף אם אמרינן חנ"נ מ"מ כיון דמשהו היוצא לחוץ מיקלש טובא הוי כמו אין הנאסר חוזר ואוסר.

ועכ"פ לדעת הש"ך דס"ל דמשהו היוצא לחוץ לא נקלש כ"כ ובכוחו לאסור, שוב וודאי הטעם דלא אמרינן חנ"נ הוא משום דלא חייל חנ"נ באיסור משהו כלל, ולפי"ז צ"ע ד' התוס' היאך יחול בו דין אל"ס?

ובמקו"א נתבאר דנראה טפי לחלק בין דין אל"ס לדין חנ"נ, ואף דחנ"נ לא חייל במשהו מ"מ דין אל"ס שפיר חייל במשהו, ואכ"מ.

ובאמת יש מקום לומר דבת' התוס' חזרו בהם מזה, דהנה בתוס' תי' על קו' מאל"ס אסור דס"ל להאי מ"ד בע"ז דאל"ס מותר.

וכבר הק' רעק"א דהא מרא דשמעתא בע"ז הוא ר"י ואיהו סבר לקמן דאל"ס אסור?

וכתב בהג' מהר"י לנדא [לבעל נוב"י] דכוונת התוס' דס"ל להאי מ"ד דבמשהו אל"ס מותר.

וביאור התי' לפי דרכו כנראה ע"ד הש"ך דבאיסור משהו כשם דלא חייל חנ"נ ה"נ לית ביה דין אל"ס אסור, ועוד נתבאר כ"ז במקו"א.

**יא. בד' הט"ז בזה-**

והנה בכל האי עניינא מצאנו דרך מחודשת בד' הט"ז, הנה בט"ז משמע דאף דאין אומרים חנ"נ באיסור משהו מ"מ שישים כנגד החתיכה שפיר בעי, וכבר תמה ע"ז רעק"א במערכה מה"ת להצריך שישים כנגד החתיכה הרי אין חנ"נ במשהו?

[וע"ע בפמ"ג דאף כנגד הבליעה אין מקום להצריך שישים לשיטת הט"ז דמשהו אינו יוצא כלל, והבאנו דבריו לעיל].

ומבואר מזה דס"ל להט"ז דוודאי אמרינן חנ"נ אף במשהו אלא שאין בכוחו לאסור עוד באיסור משהו, וכפשט לשון הט"ז דתרי משהו לא אמרינן.

ולעיל נתבאר כן לענין הבליעה וכאן צריך להוסיף דאף לענין חנ"נ י"ל כן, וביאור הדברים דוודאי דעת הט"ז דאיכא חנ"נ גם במשהו ועצם החתיכה נעשית נבילה, אלא שאין בכוחה לאסור במשהו רק עד שישים.

ולכאו' הדברים צ"ב תינח לענין הבליעה י"ל דלא אלים איסורו לאסור במשהו כיון שמעורב בו היתר אבל אי אמרינן חנ"נ ונאסר גם ההיתר למה לא יאסור במשהו?

וי"ל שתי אופנים:

א. י"ל עפ"י המבואר ברא"ש-כד דיסוד דין חנ"נ אינו משום שנאסר גם ההיתר רק שהוא מגדיל את השיעור שלא יתבטל האיסור עד שיתבטל גם ההיתר, ויסוד דין חנ"נ הוא מכח שהחתיכה אוסרת את כל התערובת בעי ביטול כנגד כולה אבל אין סיבת איסור בההיתר.

ולפי"ז י"ל דבזה אמרינן כללא דתרי משהו לא אמרינן, דכיון שאיסור התערובת רק מכח משהו א"י לאסור במשהו, אבל שישים שפיר בעינן, וכן אם קיבל טעם יכול לאסור אפי' במשהו ורק תרי משהו לא אמרינן.

ב. עוד י"ל בזה דאין הנאסר חמור מן האוסר וכמבואר בתוס' קח: לענין מלח ודם, א"כ ה"נ כיון שהבליעה אין בכוחה לאסור במשהו ה"נ החנ"נ שמכוחה א"י לאסור במשהו.

ובעיקר שיטת הט"ז להצריך שישים כנגד החתיכה צ"ע מסוגיין בדעת רבא דאמרינן סלק וסגי ברוטב שישים כנגד הנבילה ואי"צ כנגד החתיכת היתר, וצ"ע דהא מ"מ שישים בעינן כנגד החתיכה אף אם נאסרה רק מכח משהו?

וצ"ל שהוא בטל ע"י שאר החתיכות [וכעין שהבאנו לעיל מהכו"פ לדעת הש"ך ואו"ה דבעי שישים כנגד הבליעה בדעת ר"א] והביאור דכל כמה שאין לו דין לאסור במשהו הרי יכול להתבטל אף ע"י מינו בשישים וא"כ הוא בטל ע"י שאר חתיכות.

ובנקוה"כ תמה ע"ד הט"ז שהצריך שישים כנגד כל החתיכה, דמבואר בתוס' להדיא לא כן, שהרי כתבו להקשות גבי יי"נ למאן דמתיר דנפל יין תחילה למה לא אמרינן חנ"נ, ותי' דאיירי בשלא קיבל טעם רק משהו ואין דין חנ"נ במשהו.

והנה בסוגיא בע"ז מבואר דאף שישים כנגד יין ההיתר לא בעינן, ומבואר דחנ"נ במשהו אינו אוסר כלל אף להצריך שישים כנגד חתיכת ההיתר, וצ"ע להט"ז.

וברשב"א בסוגיין כתב להדיא שלא כד' הט"ז ז"ל:"דאפי' מאן דאית ליה חנ"נ וכו' אבל בכל שהוא היא עצמה אסורה אבל לאסור אחרים להצריך שישים כמותה לא", מבואר להדיא שאי"צ שישים אלא כנגד הבליעה.

וע"ע בלב אריה מש"כ לדקדק מד' הגמ' כדעת הט"ז.

**יב. חנ"נ במשהו בלח-**

והנה בט"ז בסו"ד כתב דלפי"ד נמצא דאף דאין חנ"נ באיסורי משהו ה"מ בבלוע בחתיכה, אבל בלח בלח אמרינן חנ"נ אף בנאסר מחמת משהו.

ובאר הפמ"ג עפי"ד דכל הדין דאף באיסור משהו לעולם חייל חנ"נ בחתיכה עצמה אלא שבחתיכה בלועה מאיסור משהו אין יוצא ממנה האיסור ואין הנאסר חוזר ואוסר, אבל בלח שפיר יוצא ממנו מקצת אף בנאסר מכח משהו.

אבל לשאר הטעמים שנשנו באיסור משהו וודאי אף בלח לא אמרינן חנ"נ, שהחתיכה עצמה לא נעשית חנ"נ.

ולפמש"כ אנו לבאר ד' הט"ז דיסוד דבריו משום דתרי משהו לא אמרינן צ"ל ביאור חילוקו של הט"ז, דכל הדין דתרי משהו לא אמרינן שייך רק ביבש שבלע משהו איסור ויש כאן תערובת אחת שאסורה מכח משהו, ואח"כ כשיוצא לתערובת השניה חשיב שפיר תרי משהו.

אבל בלח בלח חשיב הכל כתערובת אחת ולעולם חשיב משהו אחד מעובר בו ואוסר כולו, ואינו נידון כתרי משהו רק כחד משהו.

אבל עיקר ד' הט"ז תמוהים טובא מד' התוס' בסוגיין שהק' מסוגיא ע"ז דלא אמרינן חנ"נ ותי' דאיירי באיסור משהו, מבואר דאף בלח לא אמרינן חנ"נ באיסור משהו.

ובפמ"ג שם תמה על הט"ז מד' הרא"ש שכתב דלא אמרינן חנ"נ באיסור משהו, אבל כתב דמ"מ מתוס' יש ראיה לט"ז שלא תי' כהרא"ש, וכבר הרעיש עליו ביד יהודה ששכח ד' התוס' שכתבו גם הם לתרץ ממש כהרא"ש דבאיסור משהו לא אמרינן חנ"נ, וד' הפמ"ג צ"ע, ואף אם נימא דפי' הפמ"ג ד' התוס' באופ"א ה"נ יכל לפרש כן בכוונת הרא"ש, וע"ע בראש יוסף.

ובאמת בעיקר מה דנקט הפמ"ג בביאור ד' הט"ז דבלח שפיר יוצא לחוץ אפי' משהו, עיין רעק"א ד"ה אמנם שדן בזה, והביא מד' התוס' שהק' גבי כלי מדין היאך הגעילו יורה גדולה, ומאי קושיא דלמא הגעילו הרבה פעמים וכל פעם לא נבלע אלא לפי ערך ואחר כמה פעמים אין כאן אלא משהו, וע"כ דבלח שפיר יוצא לחוץ אפי' משהו, והביא ראיה לזה מד' הרמ"א או"ח-תנד דבפסח א"א להגעיל שום כלי, עיי"ש.

**יג. בד' התוס' ק. ד"ה חתיכה-**

בתוס' ק. ד"ה חתיכה הק' לפירש"י דפי' שהחתיכה נתבשלה מתחילה עם הנבילה, וא"כ הרוטב ג"כ נאסר ונעשה נבילה שהרי קיבל טעם מן הנבילה, ולקמן ק: משמע שהרוטב מבטל את החתיכות.

ודבריהם צ"ע לכאו' דהא מלבד הרוטב יש כאן גם חתיכות של היתר ובסה"כ יש שישים כנגד הנבילה א"כ אין ברוטב טעם הנרגש [אלא דמ"מ אין הטעם בטל וכש"כ הגר"ח הל' תרומות שאין המינו מצטרף לבטל את הטעם].

ויל"ע לפי"ז איך אמרינן חנ"נ והא באיסור משהו לא אמרינן חנ"נ וכל שאין טעם נרגש הוי לכאו' כאיסור משהו?

ולשיטת הט"ז דאף באיסור משהו אמרינן חנ"נ אלא שאין בכוחו לאסור האחרות, וכתב הט"ז דלפי"ז בלח אמרינן חנ"נ אף באיסור משהו אשה"ט ד' התוס', דה"נ הרוטב הוי דבר לח ואמרינן חנ"נ.

אבל לשיטת ש"א דע"י משהו לא חייל דין חנ"נ כלל צ"ע דה"נ הוי כאיסור משהו, ויל"ע.

**יד. בקו' הראשונים לשיטת ר"א-**

הק' הראשונים לשיטת ר"א דלא אמרינן חנ"נ ואוקי רבא בגוונא שהחתיכת נבילה עדיין בקדירה והנידון אם צריך ביטול גם כנגד ההיתר, והרי כיון דלא אמרינן חנ"נ ואי"צ ביטול אלא כנגד הבליעה שיש בהיתר א"כ בלא"ה אי"צ ביטול אלא כנגד האיסור המקורי שבזה וודאי יש שישים כנגד כל הבליעה שיש גם בההיתר, ומאי נפק"מ להצריך שישים גם נגד הבליעה שיש בהיתר?

והתוס' העמידו דאיירי בנצטמק האיסור המקורי, ולכך הנידון אם צריך לבטל גם את הבליעה שיש בההיתר.

אבל הרשב"א הביא מרבינו אפרים לתרץ בזה, דלעולם בכה"ג צריך שיהיה ברוטב לבטל את כל החתיכה של ההיתר אף לדעת ר"א, דהתם כיון שהבליעה מובלעת במין במינו של החתיכה הרי א"א לך לומר סלק את מינו כמי שאינו והרוטב יבטל את הבליעה של ההיתר לחוד.

וכל ד' ר"א הוא רק בבלוע באינו מינו ובזה אי"צ אלא לבטל את הבליעה ואי"צ שישים כנגד ההיתר.

ואולי ביאור סברתו דאף בלא דין חנ"נ כיון שאין התנגדות בין הבליעה לחתיכה ונאסרה כבר כל החתיכה לכו"ע לא אמרינן סלק.

1. אח"כ ראיתי בחוו"ד קה-י כנראה פליג אהאי כללא, עיי"ש שהק' ע"ד הגה"מ דס"ל דאף אם אין הבלוע יוצא מחל"ח בל"ר מ"מ משהו מיהת יוצא ובחמץ בפסח אוסר, והק' החוו"ד דא"כ שוב יאסור גם בכל איסורין שהרי הולך האוסר עם הנאסר?

   וכתב בחוו"ד שאין אומרים הנאסר חוזר ואוסר אלא אם יוצא עמו דבר הראוי להטעים איזה דבר לכה"פ [אף שיש שישים כנגדו], ועיי"ש בהג' ברו"ט ויד יהודה קה-כא שתי' באופ"א.

   ביאור סברת החוו"ד כנראה עפמש"כ במקו"א דדין חנ"נ אינו איסור חדש על ההיתר אלא שההיתר מונע מהאיסור להתבטל אבל לעולם האיסור הוא האוסר, א"כ כל היכא שאין באיסור כח לאסור כלל ל"ש דין חנ"נ.

   אבל בכו"פ פו-ז כתב להדיא דאם יוצא משהו שוב ל"ש לכללא דאין הנאסר חוזר ואוסר, הבאנו דבריו בדין ביצים, וע"ע מש"כ בדין ריחא בנידון המהרש"ל וב"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בכו"פ סק"י כתב שהמנהג להחמיר אינו מטעם נקוה"כ אלא משום דבפסח חיישינן לשיטת הסוברים שיש חנ"נ במשהו. [↑](#footnote-ref-3)