יז (ג) - בהא דברוב כשרים עבדינן לכתחילה כר_ג, ובפלוגתת קמאי אם בעינן תרי רובי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ד' י"ט אדר א' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ד., והאמר לי' שמואל לרב יהודה שיננא הלכה כר"ג ואת לא תעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרין אצלה וכו', וליטעמיך תקשי לך היא גופא הלכה ואת לא תעביד עובדא, אלא מאי אית לך למימר הא לכתחילה הא דיעבד וכו'.

והנה התוס' לקמן דט"ו. דקדקו מלישנא דשמואל, דכל דאיכא רוב כשרים עבדינן עובדא כר"ג, ול"ב תרי רובי, ואך דבפי' בתרא כתבו לפרש, דר"ח בר אשי ס"ל דלכתחילה בעינן תרי רובי, וכ"ד ש"ר לקמן שם.

אך הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הי"ד כתב דלא עבדינן עובדא לכתחילה כר"ג, אלא בדאיכא תרי רובי, אך אם ליכא אלא חד רובא, לא תנשא לכתחילה.

ב] ומתו"ד הר"י מיגש לקמן די"ד: הובא בשטמ"ק שם, למדנו לפרש מקור ד' הרמב"ם לזה, דהוא משום דס"ל דההיא דתינוקת שנאנסה איירי בשטוענת ברי, ופסקינן התם כריב"נ דאינה מותרת אלא בדאיכא תרי רובי, והיינו דהגם דקי"ל כר"ג, מ"מ לכתחילה לא עבדינן עובדא עד דאיכא תרי רובי.[[1]](#footnote-2)

ועיי"ש בד' הר"י מיגש שכתב לפ"ז, דגם מש"א שמואל דאת לא תעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרים, היינו עד דאיכא תרי רובי, - ונראה דהיינו, דאף דשמואל קאמר עד דאיכא רוב כשרים ולא פירש דבעינן תרי רובי, אשר מזה דקדקו התוס' דלשמואל סגי בחד רובא, מ"מ כיון דמדרבנן כל היכא דבעינן רוב, לא סגי בחד רובא ובעינן תרי רובי, ע"כ לקיום דינא דשמואל דבעינן רוב כשרים, בעינן שיהא תרי רובי, וזה ניחא טפי אם הא דל"מ חד רובא, הוא גזירה אטו קבוע, ונמצא לפ"ז דהא דחד רובא ל"מ, הוא משום דמשום גזירה לא חשבינן לזה כרוב, וע"כ אין מתקיים בזה דינא דשמואל דבעינן רוב כשרים, ודו"ק.

ג] וצ"ב בטעמא דש"ר דס"ל דסגי בחד רובא, ולכאו' כיון דלא עבדינן עובדא כר"ג אלא בדאיכא רוב כשרים דהולכין אחר הרוב, הי' בדין דאין לנו להתירה אלא בדאיכא תרי רובי, שהרי במקום דמתירין אותה מכח הרוב, לא סגי בחד רובא ובעינן תרי רובי.

והר"ן בשלהי פירקין פירש הטעם בזה, ז"ל, ונהי דלעיל אמרינן אפי' בטוענת דלא נעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרין, היינו דבעי חד רובא אבל תרי רובא מנא לן, דכיון דמדינא אפילו ברוב פסולים כשרה בטוענת, נהי דמשום חומרא בעלמא אמרינן לא נעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרים מ"מ משמע דבחד רובא סגי, דברובא דל"ב לי' אלא משום חומרא בעלמא לא משמע דנגזור בי' אטו קבוע דניבעי משו"ה תרי רובי, עכ"ל, ועמש"נ בביאור דבריו בסימן י"ז (א) ס"ק ט"ז י"ז.

ועיי"ש שנת' דיל"פ עוד בזה, דכיון דמן הדין אף לדעת ר' יהושע ה"ה מותרת במקום דאיכא חד רובא, ואך דגזרינן בזה אטו קבוע, או משום מעלת יוחסין, הרי דבזה כל שהיא טוענת ברי סומכין על דברי' להתירה, ולא חיישינן לדר' יהושע, כיון דאף לדידי' מן הדין היא מותרת מכח הרוב, וכל איסורה הוא משום גזירת קבוע, או משום מעלה.

**ב**

ד] ונראה דיל"פ עוד בזה, דהנה הבית מאיר בסימן ד' סכ"ו ד"ה ע' ב"ש, כתב בדעת המ"מ, דכל דמספק"ל אם אזלא איהי לגבייהו או אזלי אינהו לגבה, הוי כמחצה על מחצה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הב"ש שם סקל"ט, וזה שלא כד' הרשב"א בקידושין דע"ג. דכה"ג הו"ל כרוב.

ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט מחלקינן במעוברת, דלא עבדינן עובדא לכתחילה אלא ברוב כשרים ולא ברוב פסולין, הרי בין ברוב כשרים ובין ברוב פסולין ל"ה אלא כמחצה על מחצה, כיון דמספק"ל שמא אזלא איהי לגבייהו, ועיי"ש שכתב דצ"ל דנהי דד"ת בטל הרוב אינו אלא ספק ממזר דד"ת שרי, מ"מ החכמים חששו ונקטו לסברת הרשב"א בקידושין דע"ג. ליתן עדיפות לרוב כשרים אפי' מן מע"מ כאילו הי' הרוב כשרים רוב גמור, עכ"ד, ועיי"ש שכתב ע"ז דזהו קצת דוחק.

ה] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מש"א דאת לא תעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרים, בפשוטו היינו, דהגם דלכתחילה אין מתירין אותה ע"פ דברי', מ"מ כל דאיכא רוב כשרים מתירין אותה מכח הרוב, ואך דלדעת קמאי דסגי בחד רובא, הרי דהא דל"ב תרי רובי, היינו דלענין זה סומכין על דברי'.

אך נראה דיל"פ בזה בע"א, לפמש"נ בסימן י"ד (א) בדעת כמה מקמאי, דאין עיקר הפלוגתא דר"ג ור' יהושע בכח טענת הברי, אלא עיקר פלוגתייהו היא בכח החזקה, דר"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה, אינה בטלה לגמרי, וע"כ כל שנצטרף לה טענת ברי ה"ה נאמנת להכשיר עצמה, ור' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה ה"ה בטלה לגמרי, ול"מ הברי להצטרף להחזקה ולהכשירה.

ולפ"ז י"ל, דזהו גדר הדין דלא תעביד עובדא עד דאיכא רוב כשרים, דהגם דלענין לכתחילה אמרינן דכל דנבעלה איתרע חזקתה ובטלה לה ואינה נאמנת בטענתה, כ"ז הוא בדליכא רוב כשרים, אך כל דאיכא רוב כשרים, אי"ז ריעותא כ"כ בחזקתה, ולא בטלה חזקתה, וע"כ היא נאמנת בטענתה.

ולדרך זו נמצא, דהא דבמקום רוב כשרים עבדינן כר"ג, אין עיקר ההיתר בזה מכח הכרעת הרוב, אלא עיקר ההיתר בזה הוא מכח טענתה, ואך דל"מ טענתה אלא במקום דאיכא רוב כשרים ולא איתרע חזקתה כ"כ, ובאמת דעד"ז הוא למש"כ הגרע"א במהדו"ת סימן נ"ד דהא דלא עבדינן עובדא, הוא משום דדמי לשבוי', ומה"ט רק ברוב פסולין דדמי לשבוי' לא עבדינן עובדא, (ועמש"נ לתמוה בזה בסימן י"ז (א) סק"ט), ולפ"ז ודאי דהא דברוב כשרים עבדינן עובדא, הוא משום דבכה"ג דל"ד לשבוי', הדר דינא דה"ה נאמנת בטענתה.

ו] ולפ"ז יש מקום לומר, דע"כ אף דגם במקום דאיכא רוב כשרים ליכא להכרעת הרוב דכשר הוא, כיון דדילמא אזלא איהו לגבייהו, מ"מ כיון דלהצד דאזלי אינהו לגבה איכא רוב כשרים, חשיב דליכא ריעותא ודאית בחזקתה, וכל כה"ג לא בטלה חזקתה, וע"כ ה"ה נאמנת, וזה ע"ד שנת' בסימן ט"ו (א) ענף ה', דכל דליכא ריעותא ודאית בחזקתה, ה"ה נאמנת אף לדעת ר' יהושע, וה"נ הכא דכוותה, ודו"ק.

**ג**

ז] ולפ"ז י"ל, דע"כ סגי בזה בחד רובא ול"ב תרי רובי, דהנה בטעם הא דלא סגי בחד רובא, פליגי קמאי, דבד' הריטב"א והר"ן בשלהי פירקין מבו' דהוא גזירה אטו קבוע, ואף דבעלמא מהני חד רובא ולא גזרינן, מ"מ משום מעלת יוחסין גזרינן אטו קבוע, אך בד' התוס' בסוגין בסוד"ה אלמנת, מבו' דהוא מעלה בפנ"ע שלא לסמוך על רוב א' עד דאיכא תרי רובי, וכ"כ הב"ש סימן ו' סקל"ד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, וכמו שהוכיח הפנ"י בסוגיין, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן בחולין ד"ג: ובמלחמות שם ד., וכתב דהוא משום דמיעוט פסולי כהונה שכיח, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף בעלמא אין סומכין על הרוב היכא דאפשר לברר, וכ"נ גם מד' התוס' ביבמות פ"א א' וסנהדרין פ' א' והר"ש והרא"ש בערלה פ"ג מ"ו שהביאו מהך דינא דתרי רובי עדיפי מחד רובא.

ולפ"ד כל הני קמאי, דהא דלא סגי בחד רובא, הוא מעלה בפנ"ע דאין הולכין ביוחסין אחר הרוב, הרי י"ל דכ"ז הוא דוקא כשאנו באים להתירה מכח הרוב, דבזה הוא דאמרינן דאין הולכין ביוחסין אחר הרוב, אך כל שהיא טוענת בברי שנבעלה לכשר, וקי"ל כר"ג דנאמנת, ואך דלא עבדינן עובדא לכתחילה אלא בדאיכא רוב כשרים דלא איתרעא חזקתה כ"כ, הרי דלזה סגי בחד רובא, שהרי לא באנו להתירה מכח הרוב, דנימא דאין הולכין ביוחסין אחר הרוב.

והר"ן דלא ניח"ל בזה, והוצרך לפרש טעם אחר בזה, אזיל לטעמי' דס"ל דהא דל"מ חד רובא הוא גזירה אטו קבוע, ובזה אין לחלק בין היכא דעיקר ההיתר הוא מכח הרוב, להיכא דבעינן להרוב כ"ה דלא תיתרע חזקתה, דמ"מ כל דבעינן להרוב יש לגזור בזה אטו קבוע, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש טעם אחר בזה.

ח] ושו"ר בברכ"ש סימן י"ט סק"א שכתב בביאור ד' בעה"מ דלר"ג סגי בחד רובא אף בטוענת שמא, אשר צ"ע דמ"ט תלי זה בפלוגתייהו, דהיינו משום דר' יהושע לא אזיל בתר חזקת כשרות אף ברוב כשרים, וכל מה דיש להתיר בזה הוא משום הרוב, ובזה גזרו משום מעלת יוחסין דליבעי תרי רובי, אך לדעת ר"ג כל דאיכא רוב כשרים אזלינן בתר החזקת היתר, וע"כ לא גזר בזה דניבעי תרי רובי, עכ"ד, וזה ע"ד מש"נ.[[2]](#footnote-3)

ואך דעיקר ד' הגרב"ד צע"ג, שהרי בד' בעה"מ מבו' דגם דינא דתינוק מושלך תליא בפלוגתא דר"ג ור' יהושע אם סגי בחד רובא, והתם הרי ליכא חזקה כלל, ואפ"ה סגי לר"ג בחד רובא, ובע"כ דהא דסגי לדידי' בחד רובא אי"ז מכח החזקה, אלא מכח הכרעת הרוב, - והא דתלי זה בפלוגתא דר"ג ור' יהושע, צ"ל דעיקר פלוגתייהו היא במעלת יוחסין, וע"כ פליגי גם אם מהני חד רובא או דמשום מעלת יוחסין ל"מ, ואכמ"ל.

**ד**

ח] ובאמת די"ל עוד בזה בפשיטות, דהגם דמשום מעלת יוחסין ל"מ חד רובא, כ"ז הוא אם באנו להתירה משום הרוב בפנ"ע, אך הא דעבדינן עובדא כר"ג במקום דאיכא רוב כשרים, אי"ז משום הרוב בפנ"ע, אלא היינו דבכה"ג דהרוב מסייע לטענתה סומכין על טענתה לכתחילה, וע"כ בזה שפיר סגי בחד רובא, דאף דחד רובא ל"מ בפנ"ע, מ"מ ה"ה מועיל לסייע לטענתה.

וגם לפ"ז נראה, דהר"ן דלא ניח"ל בזה, והוצרך לפרש טעם אחר בזה, אזיל לטעמי' דס"ל דהא דל"מ חד רובא הוא גזירה אטו קבוע, ובזה אין לחלק בין היכא דעיקר ההיתר הוא מכח הרוב, להיכא דל"ב להרוב אלא לסייע לטענתה, דמ"מ כל דבעינן להרוב יש לגזור בזה אטו קבוע, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש טעם אחר בזה.

**ה**

ט] נת' לעיל ענף ב' לדון דהא דבמקום רוב כשרים עבדינן עובדא כר"ג, אי"ז משום הכרעת הרוב, אלא הוא משום דבכה"ג לא איתרעא חזקתה כ"כ ולא בטלה לה, וע"כ היא נאמנת.

והנה בסימן י"ז (א) נת' בדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דכל הא דלא עבדינן עובדא כר"ג הוא רק במעוברת, אך במדברת עבדינן עובדא כוותי', ועיי"ש מש"נ הטעם בזה.

ולפמש"נ נראה דיל"פ עוד בזה, לפמש"נ בסימן ט"ו (ב) בדעת כמה מקמאי, דהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', הוא אף ברוב כשרים, ואף דבשבוי' רוב גוים פרוצין בעריות, מ"מ במעוברת שנבעלה ודאי, איתרע חזקתה טפי מבשבוי', ומשא"כ במדברת שלא ראינו שנבעלה, ל"ד לשבוי' אלא ברוב פסולין, ואף בזה ל"ד לשבוי' אלא משום מעלת יוחסין, וכמש"כ הראשונים, - ונמצא לפ"ז, דבמעוברת ברוב כשרים, ריעא חזקתה טפי מבמדברת ברוב פסולין.

ולפ"ז נראה, דכיון דאף במעוברת כל דאיכא רוב כשרים עבדינן עובדא כר"ג, ומשום דבכה"ג דלא איתרע חזקתה כ"כ, ה"ה נאמנת, הרי דכ"ש דבמדברת עבדינן עובדא כר"ג, דכיון דאף במעוברת ברוב כשרים דאיתרע חזקתה טפי, עבדינן עובדא כר"ג, כ"ש דבמדברת אף ברוב פסולין דלא איתרע חזקתה כ"כ, דעבדינן עובדא כר"ג, ודו"ק.

1. ומש"כ הרמב"ם דכל דאיכא תרי רובי ה"ה מותרת אף בשאינה טוענת ברי, ולכאו' כיון דסוגיית הגמ' קיימא בדטוענת ברי, הרי לא מצינו דאף כשאינה טוענת ברי סגי בתרי רובי להתירה, - אך נראה דזה נלמד ממש"א במצא תינוק מושלך, דכל הא דאינו כישראל ליוחסין הוא משום דליכא תרי רובי.

   ויש להוסיף בזה, מש"כ הר"י מיגש לקמן שם בסו"ד, ז"ל, כיון דר' יהושע ס"ל דלא מפי' אנו חיים, נמצאו דברי' אינם מועילים כלום וכאילו לא אמרה מידי דמי, הילכך דינה כדין מי שנבעלה ואינה יודעת למי נבעלה הוא, עכ"ל, וע"כ כיון דחזינן דבמקום דאיכא תרי רובי מודה ר' יהושע דמותרת, דכיון דההיא דתינוקת שנאנסה איירי בטוענת, הרי דמהא דהצריך ריב"נ תרי רובי, ש"מ דס"ל כר' יהושע דלא מפי' אנו חיים, ואפ"ה כל דאיכא תרי רובי ה"ה מותרת, אין לחלק בזה בין טוענת לשאינה טוענת, שהרי לר' יהושע אין דברי' מועילין כלום. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בחו"ש הגרב"ד ח"א סימן ז' ח' כתב כן אף אי נימא דהא דל"מ חד רובא הוא מגזירה אטו קבוע, עיי"ש, וזה מחודש, דלכאו' אם הוא משום גזירה אטו קבוע, אין לחלק בזה, וכמש"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)