סימן ח_ גרעינים
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

הנה לגבי גרעינים נחלקו הראשונים, שיטת הר"ש דמטמאין ומיטמאין ואינם מצטרפים דחשיבי יד ולא שומר, ושיטת הרא"ש דהוו שומר כיון שאילו ינטל הגרעין יתקלקל הפרי.

והנה לגבי ערלה איתא במשנה (פ"א מ"ח) שהגרעינים אסורים בערלה, ונחלקו הראשונים בברכות דף ל"ו: לגבי ברכת הגרעינים, שיטת התוס' והרא"ש שמברך עליהם בפה"ע כמו שאסורים בערלה, וז"ל התוס' 'קליפי אגוזים והגרעינין חייבין בערלה. דפירי נינהו מכאן שיש לברך על הגרעינין של גודגדניות וגרעיני אפרסקין ושל תפוחים וכל מיני גרעינים של פירות בורא פרי העץ'.

והרשב"א השיג על תוס' שמה שגרעינים אסורים בערלה אינו משום דהוו פרי אלא התרבו מדין הטפל לפריו וא"כ אין ללמוד מזה לגבי ברכה דלא הוו פרי ורק לגבי ערלה איתרבו.

ובדברי התוס' משמע שסוברים ג"כ כדברי הרשב"א שמה שהתרבה מדין טפל לפריו אינו סברא לגבי ברכה אלא דסברי שגרעינים נחשבים פרי ממש ולכך חייבים בערלה ומזה למדו שמברך עליהם בפה"ע.

וכך מפורש בדברי הרא"ש שכתב וז"ל '?, מבואר בדבריו שקליפות שהתרבו מדין טפל לפריו אינו מברך עליהם בפה"ע ודוקא גרעינים דהוו פרי מברך עליהם בפה"ע, וביאר המעדני יו"ט ועוד אחרו' שכונת הרא"ש שגרעינים אינם שומרים ובהכרח שאסורים בערלה משום דהוו פרי וא"כ אפשר ללמוד מזה לגבי ברכה שמברך עליהם בפה"ע.

ויש לדון בשיטת הרשב"א האם חולק על תוס' שגרעין הוא שומר במציאות שבלא הגרעין יתקלקל הפרי או דלמא אע"פ שאינו שומר התרבה מדין טפל לפריו דכיון שהוא גדל עם הפרי ועיקר גידול הפרי מכח הגרעין אסור בערלה.

והקשה המעדני יו"ט שהרא"ש סתר משנתו שכתב בערלה (בפירוש ובהלכות) ששומר התרבה מדין טפל לפריו.

ותירץ המעדני יו"ט שהרא"ש סובר שמדין טפל לפריו התחדש שהגרעין נחשב חלק מהפרי דהתרבה בדין טפל פריו שכל דבר שטפל לפרי יש לו שם פרי, וא"כ אפשר ללמוד מזה לגבי ברכה שמברך עליו בפה"ע. והקשה על תירוץ זה שבדברי הרא"ש בברכות משמע בהדיא שמה שלומדים מערלה לברכות הוא רק משום שלא התרבה מדין טפל לפריו אלא דהוי פרי ממש אבל אילו היה מתרבה מדין טפל לפריו לא היה מברך עליו בפה"ע, ועוד הקשה שא"כ אף על קליפות יברך בפה"ע כיון שהתרבו מדין טפל לפריו.

ובאמת שיטת המ"א שלדעת התוס' מברך אף על קליפות בפה"ע. והקשו עליו האחרונים דהא בתוס' מבואר שהטעם שמברך בפה"ע הוא משום דהוי פרי וא"כ גרעינים שהתרבו מטפל לפריו איך אפשר ללמוד מזה לברכה, וכתב המחה"ש שהמ"א סובר כמו התירוץ של המעדני יו"ט שאע"פ שהתרבה מדין טפל לפריו מ"מ נאמר בזה דהוי בכלל הפרי וא"כ אפשר ללמוד מזה לברכה שמברך עליו בפה"ע. אמנם צ"ע קושיית המעדני יו"ט שבתוס' וברא"ש משמע שמה שהתרבה מדין טפל לפריו אינו מברך עליו בפה"ע. (ועי' מחה"ש שכתב שבאמת יש בזה סתירה בין הרא"ש בברכות לרא"ש בערלה לרא"ש בברכות והמ"א פסק כמו הרא"ש בערלה, ולא הבנתי שעד כמה שהרא"ש בערלה חולק א"כ אדרבה נימא שלדבריו אף בגרעינים יברך שהכל כמו שנקט בפשיטות בברכות שמה שהתרבה מדין טפל לפריו אינו סיבה לברך בפה"ע ודו"ק).

והנה הקשה הרש"ש

וברש"ש כתב דהוי שומר ע"ג שומר כיון שהחותל הוא השומר שנוגע בפרי ואילו הגרעין נחשב כמו שומר ע"ג שומר ולכן אין הגרעין מצטרף לטומאת אוכלים.

וילה"ק על דבריו ממש"כ הרא"ש והרמב"ם בסיפא שגרעין של תמרה רטובה אינו מצטרף כיון שהגרעין הוא השומר ולא החותל, ומבואר שאע"פ שהחותל מפסיק בין הגרעין לפרי לא נחשב שומר ע"ג שומר. (עוד יל"ע דלכאו' אין חותל בכל שומר והמשנה מיירי בכל הגרעינים).

ויש לומר שאף לדעת הרשב"א שגרעין נלמד מדין טפל לפריו הוא חלוק מדין שומר לגבי טומאת אוכלין

והנה הגר"א ואבן העוזר הביא ראיה ממשנתינו לרשב"א וצ"ע שהרי אף לפי הרשב"א קשה למה אינם מצטרפים מדין שומר, ולפי"ד הרש"ש ניחא. ועי"ל לפי"מ שכתבנו לעיל שאף לרשב"א אינו שומר ממש אלא שגדל עם הפרי וא"כ זהו רק לגבי ערלה ולא בטומאה.

ועדיין קשה לדעת התוס' קושיית הגר"א.

והנה הקשו עוד הגר"א ואהעו"ס, ותירץ הפמ"ג עפ"ד הרמב"ם וברע"ב ועי' תוי"ט שברבעי יש דין ראוי לאכילה, ולפי"ז י"ל שאף בטומאה יש דין שראוי לאכילה.

ואפשר לבאר, שבטומאה יש דין שאינו בערלה דלגבי ערלה סגי שיחשב פרי ואי"צ שיהיה לזה שם אוכל ואילו בטומאה צריך שיהיה אוכל אע"פ שאי"צ שיהיה לזה שם פרי, ולכן גרעינים שאינם נאכלים עם הפרי אין להם שם אוכל אבל חשיבי חלק מהפרי כיון שהם מועילים לגידולו.

אמנם תירוץ זה הוא לשיטת התוס' שנחשב פרי, אך תקשי לדעת הרשב"א שהוא מדין שומר אמאי לא מועיל דין שומר זה לטומאה. אמנם לדעת הרשב"א יש את שתי התרוצים הנ"ל.

שיטת הר"ש והרמב"ם שכל הגרעינים מטמאין ומיטמאין ואינם מצטרפין משום דהוו יד ולא שומר, והקש הרא"ש מה שייך יד בגרעין.

וביאר התפארת ישראל שעל ידי הגרעין נוח לאחוז את הפרי דבלא הגרעין תתמעך בין אצבעותיו להכי חשיב כיד.

ובחזו"א (ב' א') ביאר דמיירי ביוצאה והוי יד.

ובמשנה אחרונה ביאר שסו"ס איכא למילף מכל זרע זרוע אשר יזרע כיון שכך מוציאים אותה לזריעה, והוא חידוש דלא תליא בגדר יד ושומר אלא אם מוציאים כך לזרוע. אך צ"ע דעד כמה שאפשר ללמוד מפסוק זה שמוציאים לזריעה א"כ שיצטרף דהא מפס' זה ילפינן דין שומר שמצטרף ולא יד.

ועי' יהגה האריה שהוכיח ממשנה זו שכל דבר שהוא צורך הפרי יש לו דין יד אע"פ שאינו צורך אחיזה.

גרעינה של רוטב אע"פ שיוצאה מצטרפת לפיכך חותל כו'.

הר"ש מסביר שגרעינה של רוטב מצטרפת משום שראוי למצוץ אותה ואילו של יבישה אין בה רוטב ולכך אינה מצטרפת, וגריס בסיפא חותם והוא בראש התמרה ועליו גדל העוקץ ויבישה מצטרף וברוטב אינו מצטרף, והקשה הר"ש מאי לפיכך. והרא"ש הוסיף להקשות מה החילוק בין יבישה לרוטב לענין החותם.

ועי' תוי"ט שהביא מהר"ם שביאר שתמרה של רוטב מיירי בתמרי ארמייתי שלא התבשלה כל צרכה ולכך יש בה מקצת מהאוכל ועי"ז אפשר למצוץ אותה ואילו של יבישה התבשלה לגמרי ואין בה אוכל, ולכך חותם של יבישה מצטרף כיון שנגמר בישולו ואף החותם ראוי לאכילה אגב הפרי משא"כ של רוטב לא נגמר בישולו ואינו ראוי לאכילה.

והרמב"ם מפרש שגרעינה של רוטב מצטרפת מדין שומר שאם יוסר הגרעין תמס התמרה ותפסד, וגריס בסיפא חותל של רוטב כו' וביאר שהוא כסוי המלפף את הגרעין ומבדיל בין הגרעין לתמרה וברוטב אינו מצטרף מדין שומר כיון שהגרעין עצמו הוא השומר ואין החותל שומר אבל ביבישה שהגרעין אין שומר אזי החותל הוא שומר.

ועי' רא"ש שבתחילה פירש כמו הר"ש את כל המשנה והקשה כקושיית הר"ש מאי לפיכך ותי' כביאור הרמב"ם בסיפא, וצ"ל שכונתו לחזור בו אף מהפירוש של הרישא שתמרה של רוטב מדין שומר.

והנה יש נפ"מ בין הר"ש לרמב"ם שלדעת הרמב"ם כל הגרעין מצטרף לשיעור מדין שומר ואילו לרמב"ם רק הרוטב מצטרף ולא כל הגרעין וכ"כ הר"ש ס"ב סק"א ד"ה גלעינה בסוגריים. ובחזון נחום כתב שיש עוד נפ"מ שלפי' הר"ש השיעור הוא כל שראוי למוץ את הגרעין ולדעת הרמב"ם השיעור שאם ינטל יפסד הפרי וכ' שי"ל שאידי ואידי חד שיעורא הוא.

והנה החזו"א הקשה (ס"ב סק"ה) על הרמב"ם למה לא פירש כמו הר"ש שתמרה של רוטב מצטרפת מדין אוכל הרי בתרומות פי"א מ"ה תנן שגרעינים אסורים לזרים ופי' הר"ש משום שראוי למוץ אותם. ותירץ שיש חילוק בין תרומות לטומאת אוכלין והוכיח כך ע"ש.

ולפי"ד החזו"א הנ"ל שמדין אוכל מצטרף רק הרוטב ולא כל הגרעין יש ליישב שמש"ה הרמב"ם הוצרך לומר שהוא מדין שומר בשביל שכל הגרעין יצטרף.

ב. והנה בסיפא קתני גלעינה שמקצת יוצא כנגד האוכל מצטרף שלא כנגד האוכל אין מצטרף, וקשה שלכאו' הוא סתירה לרישא דקתני של הגרעין מצטרף. ונחלקו בזה הראשונים.

הרמב"ם והרא"ש כתבו שהסיפא הוא פירוש של הרישא שמה שאמרו שגרעין שיוצא מצטרף היינו רק כנגד האוכל אבל שלא כנגד האוכל אין מצטרף.

הר"ש והראב"ד (בהשגות פ"ה הט"ו) בארו שברישא מיירי שהתמרה קיימת ולכך מצטרף כל הגרעין אבל בסיפא מיירי שנאכל חציה ובזה מצטרף רק מה שכנגד האוכל. וצ"ב מאי שנא שנאכל חציה שלא מצטרף כל הגרעין.

וביאר החזו"א שאם נאכל התמרה אין דרך למוץ את הגרעין כיון שהוא כבר נמאס. ומה שמה שכנגד האוכל טמא הוא מדין שומר, עוד ביאר שכנגד האוכל עדיין ראוי למוץ. שו"ר שהר"ש כתב בהדיא שכנגד האוכל הוא שומר ולא משום שראוי למוץ.

ובפשטות מבואר מזה שהר"ש מודה לרמב"ם שהגרעין של רוטב הוא שומר אלא שכתב ברישא שהוא אף אוכל כשהתמרה קיימת. ותליא בשתי אופנים של החזו"א הנ"ל.

ועי' במשנ"א ובתפא"י שכתבו תרוצים נוספים בסתירה בין הרישא לסיפא.