1. בדין זימון וברכה על איסור ובדין זימון בנשים
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ט' טבת ע"ה

**סימן א'**

**בדין אכילת איסור לזימון וברכה**

**ובדין נשים בזימון**

**א] ביאור המשנה לרמב"ם והראב"ד**

**ב] טעמי הראשונים למה לא מברכים על איסור**

**ג]האם מותר לאכול ללא ברכה**

**ד]בטעם דבשמים של ע"ז לא מברכים**

**ה] בדין ספק איסור לענין ברכה וזימון**

**בדין זימון בנשים**

**ו]שיטות הראשונים בדין זימון בנשים**

**ז]בטעם למה נשים לא מצטרפים לאנשים**

**ח]האם כשיש שלש אנשים אשה יכולה לזמן**

**סימן א'**

1. **בדין אכילת איסור לזימון וברכה**

**ב. ובדין נשים בזימון**

**ביאור המשנה לרמב"ם והראב"ד**

א] מבואר במתניתין דעל אכילת איסור לא מזמנין ודעת הראב"ד והרא"ש שצריך לברך ברכת הנהנין לפניו ולאחריו ורק שלא מזמנין וביאר הראב"ד שזה כמו אכילת פירות דהינו שזה אכילה לא חשובה ולא חשיב קביעות יחד [ובלשון תוס' מבואר שכיון שבוצע וגו' ועיין מהרש"א ובחידושי הגר"א] ובפשוטו כן דעת תוס' כמבואר בראש יוסף מהא דהקשו על מתניתין מה זה שונה מהגמ' בערכין ואם לא מברכים א"כ אין מקום לקושיא אמנם דעת הרמב"ם והרא"ה והריטב"א ועוד ראשונים שלא מברכים על אכילת איסור ברכת הנהנין ועיין רשב"א שהביא לזה מקור מהמשנה בדמאי שמברכין עליו ובפשוטו הכונה ברכת המוציא ומבואר שעל טבל לא מברכים המוציא אמנם בפירוש הר"ש והרא"ש בדמאי ביארו שהנידון להוציא אחרים בברכה ראשונה ולא על עצם הברכה עוד ביארו שהנידון לזמן על כוס של דמאי ע"ש [ובזה מיושב גם התוספתא שהובא בב"י]

והנה לסברת הרא"ש מבואר שאפילו שזה אכילה שזה סיבה לברכה בכל אופן זה לא סיבה לזימון אמנם לדעת הרמב"ם המשנה אומרת שאין מזמנין אפילו שאין ברכה ועיין ב"י שביאר שזה אגב רישא אבל באמת היה ראוי לכתוב אין מברכין אמנם עיין ב"ח וט"ז שהיה מקום לומר שלא מברכים אבל בכל אופן הם מצטרפים לזימון של אחרים ולכן צריכה המשנה לחדש שגם לא מזמנים והנה יש לדון האם מה שלא מזמנים באמת זה מצד סברת הרא"ש ולא מצד שבפועל לא מברכים או שבאמת מה שלא מזמנים זה מצד שלא מברכים דכיון שזה אכילה שלא מחיבת ברכה זה גם לא סיבה לזמן ויתכן שמאותו טעם שזה לא אכילה לברכה זה לא אכילה לזימון ועיין ריטב"א בהלכות דמשמעות דבריו שהסיבה שלא מזמנים כיון שלא מברכים וכמו לגבי פחות מכזית אמנם עיין פמ"ג מ"ז סק"א שדייק מהשו"ע שבאכילה של איסור במקום סכנה שמותר לאכול ומברכים אבל לא מזמנים ומבואר שיש כאן סברא מיוחדת לענין זימון אמנם בלבוש כתב שמזמנין עליו אמנם בפשוטו זה נסתר מהב"י שתמה למה לא כתוב במשנה אין מברכין ורק לסברת הב"ח והט"ז יש לזה מקום [אמנם גם לביאורם יתכן שהקמ"ל שאותה סיבה שאין ברכה אין גם זימון וכן הוא בט"ז] ובפשוטו מוכח כב"י מהא דהרמב"ם לא כתב הלכה זו בהלכות זימון אלא רק בדיני ברכה בפ"א וכמו שהקשה הלחם משנה ועיין ב"י שחידש שרק לא חייב לברך אבל מותר לברך ובפשוטו מצד שהוקשה לו דאל"כ מה חידוש המשנה ולפ"ז בהכרח שיש כאן סיבה לענין זימון אמנם כל האחרונים נקטו לא כך

**טעמי הראשונים למה לא מברכים על איסור**

ב] והנה לראשונים שלא מברכים על איסור בפשוטו הטעם מצד שאין זה מברך אלא מנאץ ועיין ב"י שהרמב"ם גרס כיצד מברך דהינו דמפורש בלשון הבריתא דזה סיבה לא לברך וכן מבואר ברשב"ץ בסוגין שכתב שזה מצוה הבאה בעבירה וכן הוא בלשון רש"י בסוגין ולקמן ובפשוטו הכונה שהברכה שזה המצוה הוא מעשה עבירה ולא חשיב מצוה ולכן כתבו דבמקום סכנה שמותר לאכול כה"ג ודאי צריך לברך אמנם בעיקר כוונת הבריתא יש ראשונים שביארו שהכונה לענין הברכה על הפרשת חלה ולפ"ז הרי יתכן שאין זה מקור לברכת הנהנין וכטענת הראב"ד שהרי הוא נהנה ואסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה ואין זה דומה למצוה שכה"ג זה חסר במצוה וכן מבואר במאירי בב"ק צ"ד. [הובא בשטמ"ק שם] שחילק בין ברכת הנהנין לברכת המצות ומקור הרמב"ם מהמשנה בדמאי אמנם עיין תוס' וברש"י לקמן מ"ז. דמשמע שביארו המשנה לענין ברכת הנהנין ולא לענין הפרשת חלה וכן ביאר התפארת שמואל סק"ב בדעת הרא"ש [ובזה מיושב קושית רעק"א שהקשה הרי למ"ד שינוי לא קונה בהכרח שהכונה שזה ברכה לבטלה דבאמת הכונה על ברכת הנהנין ולא על ברכת המצוות וז"ב] ועד כמה שגם הרמב"ם למד כך א"כ מבואר שהטעם שלא מברכים מצד שזה מנאץ והנה מבואר ברמב"ם שזה גם באיסור בשוגג דהינו שכיון שזה לא אונס לכן לא מברך דיש בזה צד איסור ועיין ט"ז שיצא לבאר בדעת הראב"ד והר"ש שבאמת סברת ניאוץ זה סברא לא לברך אלא שזה רק לגבי מזיד ולא לגבי שוגג ולכאורא בלשון הרא"ש וודאי לא משמע כך והמ"ב כתב לפסוק כן בתור צירוף וצ"ע

אמנם עיין בחידושי הרא"ה ובריטב"א בהלכותיו דגם באוכל איסור במקום סכנה שזה מותר לא מברכים על זה והוסיפו שגם ביוה"כ אין לברך על האוכל ומבואר בדבריהם שזה סברא שדבר שהוא חפצא של איסור זה עצמו סיבה שלא לברך על זה ובפשוטו הכונה שזה לא נחשב אוכל לגבי ברכה דלא תיקנו ברכה על מאכל איסור ולכן גם עכשיו לא עובר איסור בעצם האכילה לא מברכים על זה אמנם לגבי מאכל ביוה"כ הדבר מחודש לדון שזה חפצא של איסור אמנם ע"ש בלשונם שמאכל ביוה"כ זה כמו חזיר ונבלה והנה בעיקר דבריהם קי"ל שאם אכל בהיתר מברך אמנם יתכן מצד שכה"ג זה לא נחשב אכילת איסור דהרי במצב זה מותר [ועיין ט"ז שביאר לגבי שוגג שזה סיבה לא לברך שכיון שאדם היה מעדיף שלא יאכל את זה ולכן לגבי אחד שקנה מחברו נבלה לא צריך לשלם לו לכן גם כאן זה לא חשיב הנאה וכן ביאר במחנה אפרים נזקי ממון ט' שזה הרמב"ם לשיטתו שמאכיל פועליו איסור חשיב שלא האכילם דהינו שיסוד הדין שכתוב כאן שאין זה נחשב אכילה רק ששם אם זה מדעתו חייב דלא צריך להגיע לאכילה אבל כאן שצריך אכילה לא חשיב אכילה]

עוד כתבו טעם שלא לברך באוכל ביוה"כ שזה אכילת אונס וכן בכפאוהו לאכול שלא צריך לברך [אמנם זה לא סיבה על אוכל איסור במזיד] אמנם בזה נקטו כל הראשונים שזה לא סיבה לא לברך ודעת הט"ז והמג"א סימן ר"ד שגם אם אנסוהו לאכול צריך לברך אמנם ברמ"א מבואר שיש לחלק שאכילת אונס לא מברך אבל כאן שאוכל מדעתו לא חשיב אונס וצריך לברך [ולכאורא יש לדון דבמריח ריח שלא מרצונו גם אם נהנה לא צריך לברך מצד סברת הרמ"א שזה כאונס וצ"ע]

והנה דנו הפוסקים לגבי גזל האם מברך ברכה ראשונה ואחרונה ועיין במג"א וכן נקט המ"ב דדבר זה תלוי האם כה"ג שמקיים המצוה בכל אופן לא מברך ברכת המצוות דלראשונים שלא מברכים ה"ה כאן לא יברך ברכת הנהנין ולראשונים ששם מברכים גם כאן מברכים וע"ש שהוסיף שיתכן שאפילו בקנה בשינוי על ידי האכילה יצא ידי חובתו ויש ברכת המצוות ה"ה כאן ולכאורא כאן כל הסיבה לא לברך רק מצד העבירה שבזה דהינו בוצע ברך אבל לכאורא לדרך הרא"ה והרטב"א כאן זה לא סיבה לא לברך ומבואר שנקטו לדינא כטעם זה ולכן במקום איסור באונס גם צריך לברך והנה ברמב"ם הלכות מצה פ"ו מפורש שבגזל לחם ואכלו שלא יוצא מצה גם לא מברך ברכת המזון ומבואר שאפילו שזה לא חפצא של מאכל שזה לא אוכל בכל אופן לא מברך ובפשוטו מוכח שזה מצד בוצע ברך וצ"ע

**האם מותר לאכול ללא ברכה**

ג] והנה יש לדון לראשונים שלא מברכים האם מותר לו לאכול ללא ברכה או שכיון שאסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה אסור לו לאכול והנה בפשוטו אין בזה נפק"מ דבין כה זה אסור אמנם נפק"מ אם בקנה בשינוי ג"כ לא מברך שכה"ג אין איסור בעצם אכילתו והנה עיין פרק כיצד מברכים סימן א' דהבאינו דהמרומי שדה ל"ה. נקט שזה רק מצוה ואין כאן איסור כלל ולפ"ז כאן שלא יכול לברך הרי זה כאונס שמותר לו לאכול אמנם ע"ש דהבאינו דבפשוטו מוכח שיש איסור רק שגדר האיסור שכל שיש חיוב ברכה יש איסור שלא לברך ולפ"ז יש לדון מה הגדר הדין האם שבאיסור לא חייבו ברכה כלל או שיש כאן חיוב רק שלא יכול לברך כי ברכתו ניאוץ ואפשר לבאר דבר זה משני סיבות א. יתכן שזה בגדר איסור וכן משמע בשער הציון שדן שלא יעזור כאן ספק דאוריתא לחומרא כיון שיש כאן איסור של ניאוץ [ובשו"ת חת"ס סימן ס"ו ד"ה והנלענ"ד דן שכה"ג יש לא תשא דאוריתא] [ולפ"ז יתכן שאם בירך חשיב ברכה ונפק"מ דבכיון על דברים אחרים או הוציא אנשים אחרים יצאו ידי חובתם] אמנם יותר מסתבר שגם לצד זה שיש כאן חיוב ברכה אבל כה"ג לא מתקיים בזה חובת ברכתו שברכה של ניאוץ זה לא הברכה המחויבת [ולפ"ז ודאי שלא פטר מאכלים אחרים וכן חברו לא יצא] והנה כל הנידון הנ"ל רק אם טעם האיסור מצד ניאוץ וכביאור הב"י אבל אם מצד שזה לא אכילה שמחיבת ברכה ולכן גם במקום היתר לא מברך וכסברת הרא"ה או המחנ"א א"כ לכאורא וודאי שהגדר שאין כאן חיוב ברכה כלל [אמנם לענין גזל כבר כתבנו שלשיטת הרא"ה והריטב"א ודאי שזה לא סיבה לא לברך] [ועיין מנח"ח מצות ת"ל שאיסור דרבנן לא מברך מצד שיש כח ביד חכמים לעקור וכו' ולכאורא אם החיסרון שזה לא מעשה ברכה יתכן שזה סברא מדאוריתא]

והנה עיין סימן י"א ס"ו דהובא שיטות לגבי גוזל צמר ועשה מהם ציצית שקנה בשינוי ויוצא מצות ציצית בכל אופן לא מברך כיון שבוצע בירך ניאץ ה' ועיין בבה"ל שם דהביא בשם הגר"א שאסור לו להשתמש אם חוטים אלו כדין ערום לא יתרום והנה שם בפשוטו האיסור כיון שהוא חייב בברכה ועכשיו עושה ההפרשה בצורה שלא מקיים המצוה לכן אסור להפריש ולכאורא אם כאן הגדר שהוא חייב בברכה רק שלא יכול לברך א"ש הדמיון אבל אם נימא שאין לו חיוב ברכה כלל א"כ לכאורא אין מקור משם לעשות מצוה ללא ברכה דשם זה ודאי סיבה מצד עצם חיובו ומהיכי תיתי להמציא שגם במקום שמצד דיני ברכות לא צריך לברך שאסור לעשות מצוה בצורה זו ובפשוטו מבואר מכאן שנקט שמצד בוצע בירך וגו' יש חיוב ברכה רק שלא יכול לברך [ועיין שער הציון תל"ג סק"ה שנקט שאין לבדוק קודם י"ד מצד שלא יכול לברך וערום לא יתרום אפילו שאז אין תקנת ברכה אמנם יתכן שזה מצד שחשש לשיטות שכן צריך לברך ומספק אין לברך]

והנה יש לעיין האם כל האיסור שאומר הברכה על זה אבל אם מברך על מאכל אחר וזה נפטר מדין גרירה זה גם בכלל האיסור או שכה"ג זה לא בכלל האיסור ואם נימא שזה לא בכלל האיסור א"כ לכאורא בברכה אחרונה למה שלא יתחייב לאכול מאכל אחר ולפטור את זה בגרירה [ולא הוזכר שיעשה כן ומשמע שלא צריך] אמנם אם נימא דבברכה אחרונה לא שיך גרירה א"ש שכאן באמת הברכה לא תחול על האיסור דעד כמה שזה יחול זה יחשב ניאוץ אמנם מסברא אם לא מועיל לא לכוין והברכה בסתמא וחל על הכל א"כ עד כמה שבגרירה אין איסור גם כאן אין איסור וצ"ע בזה

**בטעם דבשמים של ע"ז לא מברכים**

ד] והנה עיין פמ"ג שכתב שלכאורא מוכח כסברת הרמב"ם שאין תקנת ברכה על דבר של איסור מהא דמבואר בגמ' שבשמים של ע"ז לא מברכים ולא אמרינן שכיון שנהנה צריך לברך וע"ש שרצה לבאר ששם זה איסור דאוריתא ופה זה דרבנן אמנם פשטות סברת הראב"ד גם באיסור דאוריתא וכפשטות המשנה [וכן הרא"ש דן מאיסור גזל שזה דאוריתא] ולכאורא בהכרח צ"ל בדעת הראב"ד שזה סברא מיוחדת שם שכיון דבעינן שיעמוד לריח וכל שלא עומד לריח לא תיקנו על זה ברכה אפילו שמריח ונהנה א"כ כל שזה ריח של מטרה של איסור חשיב שלא עומד לריח וממילא מצד שמריח ריח זה הוא לא סיבה לברך ועיין נ"ג. דר' יוסי ס"ל שרוב ישראל לא מברכים על הבשמים מצד שמיעוט לגמר ומיעוט כשפים והקשה בהגהות הגראמ"ה נ"ג. למה הגמ' לא אומרת שיש מיעוט עכו"ם שזה לע"ז ותירץ שכיון שביחס לאיסור ע"ז יש רוב שזה לא ע"ז ויכול להריח ממילא גם אם זה ע"ז זה לא סיבה שלא לברך אמנם לביאור הנ"ל שע"ז חשיב שלא עומד לריח א"כ באמת כה"ג לא צריך לברך והנה מבואר במ"ב שמחצה על מחצה מברך ובפשוטו צ"ע הרי יש גם מיעוט לגמר את הכלים אמנם לנ"ל א"ש שביחס לאיסור ע"ז זה מותר בתורת ודאי וצ"ע בזה ונפק"מ בכל זה האם במקום פיקו"נ יכול לברך על הריח [ועיין בר אלמוגים שם שהאריך בזה]

**בדין ספק איסור לענין ברכה וזימון**

ה] עיין פמ"ג מ"ז א' וכן בראש יוסף שכתב לגבי ספק איסור שגם לא מצטרפים לזימון וביאר שהרי גם איסור דרבנן זה סיבה שלא לזמן דהינו שנקט שכל שבהנהגה היה אסור לאכול חשיב אכילת איסור והנה בעיקר הדין ברכה בספק איסור בנתברר לאחר אכילתו שזה לא איסור [וכן בנתכוין לאכול בשר חזיר ונמצא טלה] אם נימא כדרך הריטב"א שזה מצד שזה לא אכילה יש לדון שעד כמה שזה לא איסור א"כ חשיב אכילה ויצטרך ברכת המזון וממילא גם יזמנו אמנם לפשטות הדברים שזה מצד שזה ניאוץ א"כ כל שמצד ההנהגה היה אסור לו לעשות חשיב איסור ולא מברך וכן לראב"ד לענין זימון זה סיבה שלא יחשב אכילה של צירוף בתורת ודאי אמנם יש לדון דכיון דמבואר בגמ' שדמאי מברכים ומזמנים והגמ' אומרת הטעם כיון דאי בעי מפקר נכסי וחזי ליה ולכאורא הכונה שזה לא בעצם אסור וא"כ ספק איסור זה לא גרע אמנם עיין קה"י סימן כ"ו סק"ד שביאר שכוונת הגמ' שזה איסור לא חמור ולפ"ז אין הדמיון מוכרח אמנם יש עדין מקום לדון שאיסור מצד ספק עד כמה שזה לא היה איסור זה עדיף מדמאי

והנה אם נימא דספק איסור שהתברר להיתר מברכים עליו ומזמנין עליו יש מקום לדון שלגבי זימון יוכלו לזמן מספק דהנה זה ודאי מבואר בתוס' שיש איסור לזמן במקום שחז"ל לא תיקנו זימון [ובטעם הדבר הצל"ח כתב שזה כמוסיף על הברכה ובפרישה קצ"ג סקי"ג כתב שזה בגדר ברכה לבטלה [וכמבואר בשו"ת רעק"א סימן כ"ה שיש ברכה לבטלה גם ללא הזכרת השם ע"ש אמנם אין בזה חומר של ברכה לבטלה אם שם שמים] אמנם מבואר בשו"ע סימן קצ"ז ס"ג דבספק מזמנים וכן כתב במ"ב קצ"ג סקכ"ו ויתכן שכה"ג זה חיוב כיון שאפשר בקל אין בזה הדין ספק דרבנן לקולא דתמיד בברכות לחומרא מצד החומר של לא תשא כמבואר בפמ"ג ובמ"ב אמנם בבה"ל קצ"ז ס"א כתב בשם הבה"ל שזה רשות דהינו שמדין ספק דרבנן לקולא לא צריך לזמן אבל אם רוצה יכול אמנם לראשונים שזה דאוריתא לכאורא חייב לזמן מספק והנה לנ"ל דבספק זימון מזמנים א"כ בספק איסור אפילו אם לא התברר שזה מותר יצטרכו לזמן וראיתי לציין מהירושלמי כאן שדן האם בספק מזמנים וכתב להוכיח מדמאי שהרי זה רק ספק טבל וכתב לדחות ששם רוב ע"ה מעשרים דהינו שזה רק איסור לגבי אכילה אבל לגבי זימון חשיב שזה לא איסור אמנם בפשוטו מהגמ' מוכח לא כך דהרי הגמ' אומרת כי חזי לענים אמנם יתכן שהבבלי נקט שדמאי זה חיוב גמור וכמו שהאריך בזה האתוון דאוריתא וכמבואר בגמ' שדנה שיברכו על זה אפילו שעל ספק מצוה לא מברכים עוד יתכן שהבבלי דן שיש חיוב וצ"ע בזה

והנה יש לדון האם הדין של אכילת איסור שלא מזמנים זה רק באיסור מצד החפצא או גם באיסור מצד הגברא והיה מקום לדון שיסוד סברת הגמ' בדמאי שחשיב שזה רק איסור גברא ולא איסור חפצא והנה ברשב"א מבואר שנקט שלדעת הרמב"ם אוכל ביוה"כ לא מברך דהינו שגם איסור גברא חשיב אכילת איסור ומסתבר שה"ה לדידן לענין זימון אם לא שנחלק שיוה"כ שכל המאכלים אסור לכולם הראשונים נקטו שחשיב שהחפצים אסורים ולשון הריטב"א והרא"ה שזה כחזיר ונבלה ועיין אגרות משה ח"ד סימן ס"ט סק"ו שנקט שהאוכל לפני הבדלה לא מצטרף לזימון ובפשוטו ה"ה לפני התפילה ויש מקום לדון שדבר שזה לא בגדר איסור אכילה אלא שזה רק מדיני ההבדלה כה"ג זה עדיף אמנם למאי דקי"ל שגם גזל לאחר שינוי זה סיבה לא לברך א"כ ודאי שחזינן שלא צריך איסור חפצא וצ"ע

**בדין זימון בנשים**

**שיטות הראשונים בדין זימון בנשים**

ו] מבואר במשנה שנשים ועבדים אינם מצטרפות לזימון ומבואר בגמ' שנשים לבד ועבדים לבד יכולות לזמן והגמ' בתחילה רוצה להוכיח מזה ששנים גם מזמנים רשות מצד שנשים תמיד זה כמו שנים והגמ' דוחה ששאני הכא דאיכא דיעות ולכן זה עדיף משני אנשים שזה גם לא רשות והראשונים הביאו מהגמ' בערכין דהכל חיבים בזימון זה בא לרבות נשים ובביאור מסקנת הגמ' מצאנו שלש שיטות בראשונים א. דעת רש"י שתמיד הם רשות ולא חובה ומבואר בגמ' הטעם שהם נחשבים כשנים רק דבעלמא שנים זה אפילו לא רשות וכאן שיש דעות זה סברא שיש תקנה של רשות ב. דעת הרא"ש וסיעתו דנשים לא מצטרפות לאנשים אבל אם יש שלש נשים הם חיבות בזימון וזה כונת הגמ' בערכין ודבר זה נתחדש בגמ' שכאן זה תלוי בדיעות [ועיין מאירי מ"ז: דבזה ביאר את האי הכי דכונת הגמ' שאם זה רשות א"ש שכאן יש חשש פריצותא עדיף שלא יזמנו אבל אם זה חובה הבינה הגמ' שאין סיבה שלא יזמנו והגמ' עונה שמצד פריצותא זה סברא גם להפקיע חיוב] ג. דעת הסמ"ג דנשים לא חל עליהם חיוב זימון אבל אם הם אכלו אם שלש אנשים חל עליהם חובת זימון ובביאור שיטתו השער הציון הביא מהלבוש שמיגו שחל על האנשים חל גם על הנשים ולכאורא היה אפשר לבאר שהגדר היה שכל שיש קביעות של שלש אנשים ומעלה חל חיוב זימון דהינו שנשים אין להם המעלה של שלש אבל כל שיש שלש בלעדם החיוב חל גם עליהם וכן משמע בלשון החזו"א ל' ח' שכתב שזה כדין דבר שבקדושה שצריך דוקא עשרה אנשים ונפק"מ למה שדן השער הציון האם יכולות להתחלק ולזמן לבד דאם זה מצד מיגו א"כ כאן שחל עליהם חיוב אין סיבה שלא יוכלו לזמן לבד אבל אם הטעם שכל חיובם בתור תוספת לשלש א"כ בתור שהם לבד באמת הם לא נחשבים לשלש ואם השלש אנשים יזמנו לפניהם יפקע מהם חובת הזימון ועיין מ"ב שביאר למה רק בצירוף הם מתחיבים מצד שהם לא יודעות סדר זימון או מצד שלא רצו שישתו יין דהינו שהוקשה לו שעד כמה שהם לבד לא חל חיוב למה בצירוף אנשים חל חיוב וביאר מטעם הנ"ל אמנם אם הביאור כנ"ל שכל שיש שלש ומעלה חשיב קביעות של זימון א"ש הטעם כתחילת הגמ' שנשים זה כתרי

[והנה בעיקר מה דכתב המ"ב שיכולות להצטרף צ"ב מה זה שונה מהגמ' שגם אם שנים מזמנים רשות אסור להם להפרד כיון שעושים זימון בצורה של רשות וצ"ל ששלש נשים שלא חסר מצד צורת הזימון רק שמסיבה חיצונית לא חייבו אותם בזה לא שיך החיסרון הנ"ל ורק שנים שאין כאון סיבה לזימון מצד עצמם מבואר בגמ' שזה חיסרון]

**בטעם למה נשים לא מצטרפים לאנשים**

ז] והנה מבואר בגמ' שהטעם שנשים ועבדים לא מצטרפים זה משום פריצותא ועיין מג"א דמשמע שגם אם יש שלש עבדים ושלש נשים אמנם לא נתבאר בגמ' למה נשים ועבדים לא מצטרפים לאנשים ובפשוטו היה אפשר לומר דבזה נשאר סברת הגמ' בתחילה שנשים תמיד זה כתרי ואפילו שנתחדש שיש דעות אבל זה ביחס לנשים אבל ביחס לגברים הם נחשבים תמיד ככאלו שלא מצטרפות לדבר שבקדושה כלשון הגמ' בתחילה [ועיין קש"ק עמוד אלף רס"א שהובא מהלכות ברכות למהר"ם דכתב שנשים זה גרע מאוכל ירק מצד שמאה כתרי ומבואר כנ"ל ע"ש אמנם יתכן דס"ל דנשים תמיד רשות] אמנם בראשונים מצאנו טעמים אחרים א. עיין רא"ה וריטב"א בסוגין ובר"ן מגילה [ו: מדפי הרי"ף] הובא בב"י סימן קצ"ט שביארו שזה מצד פריצותא וצ"ל שהגמ' בתחילה סברא שזה רק סברא שלא ליצור חיוב אבל כל שיש כבר חיוב זה לא סיבה והגמ' עונה כמג"א שגם כה"ג יש פריצותא ב. עיין תר"י וכן ביאר במאירי מ"ז: שאין ישיבתם נאה אם אנשים דהינו שזה סיבה שחסר בקביעות ביניהם כדי שיחול זימון ויתכן שבאמת אנשים אם נשים אין פריצות [וכפשטות הגמ' בפסחים שרק חבורת נשים ועבדים לא עושים משום פריצותא] ועיין רמב"ן מ"ח. בשם הראב"ד שכת לפי שאינם בני קביעות ג.עיין רש"י ותוס' בערכין ג. שביארו שזה מצד שנשים אינם בברית ועבדים אין להם נחלה בארץ ועיין או"ז הלכות מגילה סימן שס"ח שביאר שגם אם הם חיבות מדאוריתא בברכת המזון אבל בברית ותורה הם פטורות וחשיב ברכת המזון אחר ולכן זה סיבה שלא יחול חיוב ביניהם [ועיין חידושי הגר"א שהקשה למה הגמ' לא אומרת טעם זה על נשים ועבדים ולמג"א הנ"ל שגם כשיש שלש מכל אחד אסור א"ש וע"ש שדן לבאר שהחיסרון של נחלה זה גם בנשים]

והנה מבואר ברמב"ם [הובא בשו"ע סימן קצ"ט] דאדרוגינוס מזמן אם מינו מצד שכולם או זכר או נקבה וטומטום אינו מזמן כלל כיון דכל אחד זה ספק לעצמו ועיין חזו"א ל' ט' שהקשה שכאן שזה נידון האם חבורתם נאה א"כ צריך לדון על מציאות זו האם חשיב צירוף או לא וזה לא תלוי בחלות דין נשים או אנשים שלו והנה כל קושיתו לטעם של פריצותא או לטעם של תר"י שאין מחבורתן נאה אבל אם נימא כטעם שהם לא חיבים בברית ותורה או שכיון שמאה כתרי לגבי אנשים לא חשיבי בני צירוף א"כ א"ש דברי הרמב"ם אמנם בעיקר טענתו יתכן שהיום כבר קבעו כלל בהלכות זימון שאנשים ונשים לא מצטרפים

**האם כשיש שלש אנשים אשה יכולה לזמן**

ח] והנה יש לדון האם כשיש שלש אנשים ואשה האם היא יכולה לזמן והנה לראשונים שנשים תמיד זה רשות א"כ היא ודאי לא יכולה לזמן אמנם לראשונים ששלש נשים לבד חל חיוב או כשהם ביחד אם אנשים יש לדון כנ"ל והנה עיין ב"י סימן קצ"ט שדן שלטעם תר"י שחסר בצירוף א"כ גם כשיש שלש אנשים הם לא מצטרפים אמנם הוכיח מהר"ן ועוד ראשונים שודאי שהם יכולים לענות דהינו שרק חסר בקביעותם להחיל חיוב אבל יש כאן דרגת קביעות שעד כמה שיש כבר חיוב הם מצטרפות ועיין חזו"א שכתב שלגבי המוציא הם יכולות להוציא גברים דהינו שחשיב שיש כאן קביעות ורק ליצור חלות זימון זה לא מספיק וצ"ע

ועיין בה"ל סימן קצ"ט שהביא מהיד הקטנה שהיא לא יכולה לזמן אמנם החזו"א סימן ל' סק"ח כתב שיכולה לזמן אם האנשים לא יודעים וכונתו שיש כאן את החיסרון של תבוא מארה למי שאשתו מוציאתו ועיין ריטב"א בהלכותיו פ"ז ה"ב שכתב מפורש שכל שיש זימון בלעדיהם היא יכולה גם לזמן ובפשוטו סברת המ"ב שכיון שהחיוב מצד מיגו אבל היא מצד עצמה היא לא סיבה לזימון ממילא חשיב חיובה פחות מחיוב האיש אמנם לחזו"א הנ"ל שסיבת החיוב מצד שכשזה משלש ואילך יש כאן סיבת חיוב על כולם ממילא היא גם יכולה לזמן והנה מבואר בסוכה ל"ח שאשה מברכת לבעלה ועיין ר"ן שזה לא יתכן על ידי זימון דהרי לא מצטרפת לזימון אמנם הריטב"א שם ביאר שהכונה כגון שיש זימון בלעדיה ובפשוטו מבואר שנחלקו בזה הראשונים

אמנם לכאורא מצאנו בזה מחלוקת מפורשת ושם גם מבואר הטעם למה שאשה לא תוכל לזמן דהנה לגבי מגילה בעינן לכתחילה עשרה לפרסומי מילתא וכתב בעל העיטור הובא בטור סימן תרפ"ט דנשים לא מצטרפות לעשרה כמו שלא מצטרפות לזימון ועיין ר"ן מגילה ו: מדפי הרי"ף] הובא בב"י שם שכתב וז"ל **בריש ערכין דריש כולהו הכל דתלמודא ודריש להאי הכל לאתויי נשים ומשמע שמוציאות את הרבים ידי חובתן** [במקרא מגילה] **וכריב"ל דאמר נשים חייבות במקרא מגילה וי"א שאע"פ שהן מוציאות אין מצטרפות למנין עשרה למאן דמצריך עשרה במקרא מגילה כדאשכן בברכות [דף מה ב] לענין בהמ"ז דאע"ג דנשים מזמנות לעצמן אפ"ה אין מצטרפות למנין ג' לזמן עם אנשים משום פריצותא וא"א** [ואי אפשר] **דהתם הוא שאינן מוציאות אנשים בברכתן אבל כאן היאך אפשר שמוציאות אנשים ידי קריאה ואין מצטרפות עמהם למנין אלא ודאי מצטרפות וכי תימא ואמאי לא חיישינן הכא לפריצותא כי היכי דחיישינן התם אפשר לומר דשאני הכא דע"י צירוף אין שנוי במטבע ברכה אבל זמון דהוי שנוי במטבע ברהמ"ז וכיון שניכר צירופן עם אנשים איכא למיחש לפריצותא אבל כאן במגילה אין צירופן ניכר שכן דרך קריאתה ליחיד כרבים וכיון דאין צירופן ניכר מותר דדכותיה נמי בבהמ"ז היכא דאיכא תלתא בר מנשים מצטרפין אף הנשים עמהן משום דהשתא אין צירופן של נשים ניכר עמהם כלל עכ"ל**

דהינו שהביא את העיטור שאפילו שהיא יכולה להוציא את האנשים אבל היא לא מצטרפת למנין עשרה דהינו שצריך עשר בלעדיה וכמו בזימון שהם לא מצטרפות אמנם הר"ן חלק שלא יתכן שהיא לא מצטרפת ומוציאה ובאמת בברכת המזון היא לא מוציאה והאריך לבאר החילוק דבמקום שנוצר דין נוסף על ידה חשיב פריצותא משא"כ מגילה שאין תוספת נוסח בגלל צירופה ממילא אין כאן פריצותא והוסיף שבאמת אם יש זימון בלעדיה היא מצטרפת עכ"ד והנה עיין ב"ח סימן תרפ"ט ובפר"ח סימן תר"צ דביארו כונתו שאשה חיבת בברכת המזון מדרבנן ולכן ודאי שהיא לא מוציאה איש ולכן לא מצטרפת והקשו הרי הר"ן בסוכה ל"ח כתב שלהלכה אשה חיבת בברכת המזון מדאוריתא ועיין פר"ח מה שתמה עוד, אמנם עיין ראש יוסף מ"ה. ד"ה נשים שביאר שכוונת הר"ן דזה לא יתכן מסברא שהיא לא מצטרפת לעשרה ובכל אופן תוכל להוציא שכל שלא נחשבת בצירוף היא לא יכולה להוציא ובאמת בברכת המזון לא מוציאה לא מצד שחיבת מדרבנן אלא מצד שלא מצטרפת דהינו שבזה שחז"ל תיקנו שלא תצטרף זה עצמו סיבה שלא תוציא ועד כמה שבמגילה היא מוציאה בהכרח שהיא מצטרפת וביאר החילוק שכאן שזה לא יוצר משהו חדש אין פריצותא משא"כ בזימון והנה משמעות הר"ן שבזימון היא תמיד לא מוציאה שהרי זה עיקר קושיתו דלא ניחא ליה שמוציאה רק כשיש מנין בלעדיה א"כ ה"ה כאן והטעם שגם בזה יש פריצותא כיון שלהוציא בזימון לא יכולה רק מצד שמצטרפת וכיון שזה צירוף לשינוי צורת הברכת המזון בזה יש פריצותא משא"כ מגילה זה לא שינוי שהוא סיבה לפריצותא [והפר"ח כתב את סברת הר"ן גם לגבי מגילה רק שחידש שכל שיש זימון ללא האשה ולא יוצרת הזימון אין פריצותא וה"ה במגילה כל שהדין עשר קיים בלעדיה לא חשיב פריצותא אמנם הר"ן נקט שבדבר שיש פריצותא כיון שכדי להוציא צריכה להצטרף תמיד חשיב שזה פריצותא]