שביעית פ_ט מ_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"א**

א] **ונלקחין מכל אדם בשביעית שאין כיוצא בהן נשמר,** בטעם הא דאסור ליקח דבר שכיו"ב נשמר ומותר ליקח דבר שאין כיו"ב נשמר, נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוכה דל"ט: מבו' דכשלוקח דבר שכיו"ב נשמר חשדינן לי' ששמרן, ומכח זה חיישינן שיצניע הדמים לסחורה ולא ינהוג בהן תורת שביעית ומשא"כ במינים אלו שאין כיו"ב נשמר מחזקינן לי' שהפקירן, ולא חיישינן שיצניע הדמים לסחורה, וכ"כ הרא"ש והרא"ש במשנתינו, - ועד"ז מתפרש גם הא דתניא התם דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה יותר ממזון ג' סעודות וכו' בד"א בלוקח מן המופקר אבל בלוקח מן המשומר אפי' בכחצי איסר אסור,[[1]](#footnote-1) דהיינו משום דכל שלוקח מן המשומר חיישינן שיצניע הדמים לסחורה.

והתוס' בסוכה שם הק' ע"ז, דסתם ע"ה אינו חשוד, ואם איירי בודאי חשוד, א"כ מ"ט מותר ליקח מהן מינים אלו דאין כיו"ב נשמר, הרי כיון דהוא חשוד, יש לחוש שיצניע את הדמים, ועד"ז הק' התוס' במנחות דפ"ד., וצ"ע בד' התוס' בסוכה, דמ"ט לא קשיא להו אלא משום דסתם ע"ה אינו חשוד, הרי אף אם סתם ע"ה חשוד תיקשי דמאי נפ"מ בין לוקח מן המשומר ללוקח מן המופקר, ובכפו"ת שם כתב דלעולם איירי בסתם ע"ה דאינו חשוד, וע"כ כשהוא מוכר מינים אלו שאין כיו"ב נשמר מותר ליקח ממנו, אך כשהוא מוכר מינים שרגילים לשמור יש רגל"ד לחושדו שמא שמר גינתו ומערים למכור מעט מעט, וע"כ אסור ליקח ממנו, - ועיי"ש שעמד בזה, דמ"מ כל שהוא מוכר גם מינים שכיו"ב נשמר, ומכח זה חשדינן לי' ששמר גינתו וכו', א"כ הי' לנו לאסור ליקח ממנו גם מינים שאין כיו"ב נשמר, ועיי"ש שכתב מכח זה, דבאמת הא דאסור ליקח ממנו בכה"ג, אי"ז משום דחיישינן שיצניע המעות, אלא הוא כדי שיפקיר גינתו, אך אי"ז כפשטות ד' רש"י דהא דאסור ליקח ממנו הוא משום דחיישינן דיצניע הדמים לסחורה, וכן פירשו התוס' במנחות דפ"ד. בדעתו, וצ"ע בזה.

ב] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע, דלעולם כיון דהע"ה חשוד להצניע דמי שביעית, הי' לנו לאסור אף במוכר דבר שאין כיו"ב נשמר, וכמשה"ק התוס' ע"ד רש"י, ואך דכשמוכר דבר שאין כיו"ב נשמר שלא אספו באיסור, התירו ליקח ממנו מזון ג' סעודות משום כדי חייו, אך כשמוכר דבר שכיו"ב נשמר שאספו באיסור, לא התירו ליקח ממנו כלל.

ג] והתוס' בסוכה שם כתבו בשם ר"ת, והוא בספה"י סימן נ"ט, דהא דבלוקח מן המשומר אסור, הוא משום דהמשומר אסור באכילה, וכ"כ הבעה"מ שם, - ובפסקי רי"ד שם כתב דזהו גם טעם הא דאסור ליקח ממנו מינים שכיו"ב נשמר, משום דחיישינן ששמרם וה"ה אסורין באכילה, וכ"כ בתורי"ד פסחים דנ"א: ובתוס' הרא"ש יבמות דקכ"ב:.

והרמב"ן ביבמות דקכ"ב. הק' ע"ז, דאם הפירות עצמן אסורין, היאך קתני אפי' בחצי איסר אסור, לכו"ע אסורין הן עצמן ואפי' לדידי', ובחי' הריטב"א בסוכה שם פירש דקשיא תרתי, חדא, דאפי' פחות מכחצי איסר אסור,[[2]](#footnote-2) ועוד דאפי' לדידי' גופי' אסורין הן עצמן ואמאי לא אסרינן אלא מקחן.

ועיי"ש בריטב"א שכתב דהטעם דשרינן ליקח ממנו בפחות מכחצי איסר, הוא משום דאיסורא מפני שמערים ומוכר כולם על יד על יד ועושה בהם סחורה, ובפחות מכחצי איסר לא חיישינן, [א"נ כנדצ"ל] קנסא הוא דקנסינן לי' דנראה כמסייע ידי עוברי עבירה שמשמר פירותיו ועובר בלאו ובפחות מחצי איסר לא גזרו, עכ"ל, ודבריו מתפרשים למש"כ בתחילת דבריו דהא דאסור ליקח ממנו הוא או משום דמסייע ידי עבירה הוא משום דמערים וכו' ועושה בהן סחורה, וע"ז הוא שכתב דאם האיסור הוא משום דמערים וכו' הרי דבפחות מחצי איסר ליכא למיחש להכי, ואם האיסור הוא משום דמסייע ידי עבירה, הרי דבפחות מחצי איסר דהוא דבר מועט לא גזרו.

ד] בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה' כתב, ז"ל, וכן מה"ת שלא יהא אדם שומר שדהו ונועל בפני עניים בשביעית וכו' ולא עוד אלא שגזרו שלא ליקח פירות מן המשומר ולא מן החשוד בכך, זהו ששנינו ונלקחין מכל אדם בשביעית שאין כיו"ב נשמר שגזרו שלא ליקח פירות מן המשומר ולא מן החשוד בכך וכו', ומ"מ לא אסרו חכמים פירות השדה המשומר לכל אדם אלא שלא יקחו אותם מן המשמר וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו, דהא דאסרו ליקח מן המשומר, אי"ז משום איסורא דמסירת דמי פירות שביעית, כדעת רש"י והרמב"ם, אלא הוא גזירה שגזרו חכמים שלא ליקח מן המשומר.

וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, וזה שאמרו גוי שהי' מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו וכו' של עזיקה הם לא אמר כלום, לא נתכוון זה אלא להשביח מקחו, ופירש"י בשם הראשונים מפרדס מעוזק וגדר לו סביב והיא שנה שביעית, ואם היו מאמינים לו הי' אסור ליקח ממנו בעיר שרובה ישראל, שמא וכו' או חוששין שמא משל ישראל לקט ומוכר וכו', או שמא אין קנין לגוי בא"י להפקיע דיני השביעית וגזרו עליו כישראל, עכ"ל, ומבו' דהאיסור ליקח מן המשומר הוא אף כשהוא לוקח מן הגוי, והרי דאין האיסור בזה משום מסירת דמי שביעית,[[3]](#footnote-3) אלא הוא איסור בפנ"ע ליקח מן המשומר, ובחזו"א סימן י' סק"ה נקט דגם לדעת הרמב"ן הוי האיסור משום מסירת דמי שביעית, והק' ע"ז דא"כ בלוקח מן הגוי ל"ש לאסור במשומר יותר מאינו משומר.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא אם מותר ליקח פירות אלו בהקפה או בהבלעה, דלדעת רש"י והרמב"ם דהאיסור הוא משום מסירת דמי פירות שביעית, הרי דכל שלוקח הפירות בהקפה או בהבלעה דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, לי"ב איסורא, אך לדעת הרמב"ן דהוא איסור בפנ"ע ליקח מן המשומר, אסור אף ליקח בהקפה או בהבלעה, וכן למש"כ הריטב"א לדון דהאיסור הוא משום מסייע ידי עוברי עבירה, יש לאסור אף כשלוקח בהקפה או בהבלעה.

ואמנם דכ"ז הוא בע"ה סתם, אך בחשוד על השביעית, ודאי אסור ליקח ממנו אף בהקפה, שהרי קנסו שלא ליקח ממנו כל דבר שיש בו זיקת שביעית, וכמש"כ הרמב"ם פ"ח משמו"י הי"ד, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"ה.

ה] והנה בפשוטו הי' נראה לדעת הרמב"ן, דמה שאסרו ליקח מן המשומר, הוא משום דהו"ל מסייע ידי עוברי עבירה וכמש"כ הריטב"א, או דהו"ל קנס שקנסו את המשמר שלא יקחו ממנו, ומש"כ דאם הגוי משל ישראל לקט ומוכר אסור ליקח ממנו, אף דהגוי לא עבר עבירה, י"ל דגם בזה הוא מסייע להישראל ששימר, שאם לא יהיו ישראל לוקחין מיד הגוי, לא יקנה הגוי מן הישראל ששימר, - אך הנה זה נסתר ממש"כ הרמב"ן בסו"ד דאסור ליקח מן הנכרי ששימר הפירות בשדהו משום דאין קנין לגוי להפקיע דיני השביעית, ובזה ל"ש הני טעמי, שהרי הנכרי ששימר הפירות לא עביד איסורא כלל, ואפ"ה אסרינן ליקח ממנו, וצ"ע הטעם בזה.

ו] **ר' יהודה אומר ספיחי חרדל מותרין שלא נחשדו עליהן עוברי עבירה,** הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק פירש דקאי על דינא דרישא דמינים שאין כיו"ב נשמר נלקחים מכל אדם, וקאמר ר' יהודה דאף ספיחי חרדל נלקחין מכל אדם דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה להביאם מן השמור, וכ"כ התורי"ד בפסחים דנ"א:, ועיי"ש שכתב דחרדל הנזרע בגינות אין קונין מהן דשמא שמרוהו או שמא זרעוהו הם בשביעית בעבירה, אבל ספיחי חרדל הגדילין מאליהן בשדה מותר ליקח מהן דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה לשמרם כיון שאינם חשובין, - והגר"א בשנו"א כתב דהטעם דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה הוא משום דדרך לזרוע חרדל ערוגות, ועלכך לא חיישינן דילמא עשה גדר בפניהם כדי לישמר, ולפ"ז לוקחין מהן אף חרדל הנזרע בגינות.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב מבו' דמפרש דקאי על איסור ספיחין, שאסרו חכמים באכילה משום עוברי עבירה שזורעין בשביעית, ובזה הוא דקאמר דספיחי חרדל מותרין ולא אסרום חכמים, משום דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה, והרמב"ם במהדו"ק שלא פירש כן, הוא משום דלא ס"ל כלל לאיסורא דספיחין, ובמהדו"ב חזר בו וס"ל דספיחין אסורין, כמבו' כן בדבריו לעיל פ"ו מ"א ובתשו' סימן קכ"ח (פאה"ד סימן ט"ו), וכ"ה בחי' רבינו דוד בפסחים שם.

ז] **ר"ש אומר כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב שאין כיוצא בהן בירקות השדה,** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש דגם הך בבא קאי על דינא דרישא אלו מינים נלקחים מכל אדם, וקאמר ר"ש דכל הספיחין מותר ליקח אותם מכל אדם משום שהם ספק אם הם מן השמור או מן ההפקר, ואין אסור ליקח מהן אלא ספיחי כרוב שאין נמצא מהן במדבר וודאי דהן מן השמור, ורבנן פליגי וס"ל דכל הספיחין אסורין ליקח אותם מכל אדם, דחיישינן שמא הם מן השמור, וכעי"ז פירש בחי' הר"ן בפסחים דנ"א: לדעת רש"י, עיי"ש, ועי' בשנו"א להגר"א מש"כ לפרש בזה.

ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב מבו' דמפרש דקאי על איסור ספיחין שאסרו חכמים באכילה משום עוברי עבירה, וקאמר ר"ש דלא גזרו בכל הספיחין אלא בספיחי כרוב דאין כיו"ב בירקות השדה, וכנראה דהיינו דע"כ יש לחוש טפי לעוברי עבירה, ורבנן פליגי וס"ל דגזרו חכמים בכל הספיחין.

ח] אמנם דעת הר"ש וש"ר דפלוגתייהו היא בספיחי שישית שנכנסו לשביעית, והר"ש פירש דפליגי אם יש עליהן קדו"ש, דלר"ש אין עליהן קדו"ש, חוץ מספיחי כרוב דיש עליהן קדו"ש, משום שדרכן ליגדל אמהות וגזרינן שמא יביא מן האיסור ויאמר מן האמהות הבאתי, ורבנן ס"ל דכל הספיחין אסורין, משום דגזרינן אף בשאר ספיחין שמא יביא מן האיסור וכו', א"נ דגזרו בשאר ספיחין אטו ספיחי כרוב, ועד"ז פירשו התוס' בפסחים דנ"א: ובקידושין ד"ב:.

והר"ש כתב דהא דאין עליהן קדו"ש מדינא, אף דבירק אזלינן בתר לקיטה, הוא כריה"ג דתליא אם גדלין על מי שנה שעברה, דלדידי' כל שנגמר גידולן בשביעית א"נ רוב גידולן, אין עליהן קדו"ש, כיון שכבר אינם גדלים על מי שנה הבאה, א"נ אתיא אף כר"ע, דאף לדידי' אין עליהן קדו"ש אלא אם גדלו מקצת בשביעית, אך התוס' בקידושין שם כתבו, דבירק לא אזלינן בתר לקיטה, אלא הגדל באיסור אסור בהיתר מותר, ובסו"ד כתבו דאזלינן בתר רוב גידול, ושמא היינו דמכח הא דהגדל באיסור אסור ובהיתר מותר אזלינן בתר רוב גידול, דאם גדל רובו בהיתר, בטל האיסור ברוב, וצ"ע.

ט] והר"ן בפסחים שם פירש דפלוגתייהו הוא אם יש עליהן איסור ספיחין, ותרוייהו אליבא דרבנן דס"ל דאיסור ספיחין אינו אלא מדרבנן, וקאמר ר"ש דכיון דלא אסרו חכמים אלא מפני הרמאין, ספיחי ששית שנכנסו לשביעית מותרין, שניכרין הן שלא נזרעו בשביעית חוץ מספיחי כרוב, ורבנן ס"ל דכיון דגזור רבנן בספיחין לא פלוג בהו, ואף ספיחי ששית שנכנסו לשביעית אסורין, ולכאו' היינו דאף דלי"ב לטעם גזירת ספיחין, מ"מ כיון דיש עליהן קדו"ש, לא פלוג רבנן וגזרו עליהן איסור ספיחין, וכעי"ז פירש הריטב"א בקידושין ד"ב:.

והך מילתא דפלוגתייהו אינה לענין קדו"ש אלא לענין איסור ספיחין, כ"ה גם בפי' הרא"ש במשנתינו, ובסו"ד כתב דכל הני מתניתין דלעיל דאיכא ירקות הקדושים בקדו"ש המותרין באכילה, הוא בירקות שיצאו בשישית ונלקטו בשביעית דיש בהן קדו"ש ולי"ב לאיסור ספיחין, - וצ"ע, דלפמש"כ הרא"ש דלרבנן גזרו לאסור בכל ספיחין שנלקטו בשביעית אף שיצאו בשישית, א"כ נמצא דכל הני מתניתין דהירקות מותרין באכילה, הם דלא כרבנן, - והעירוני דשמא כל מש"כ הרא"ש דרבנן גזרו לאסור בכל ספיחין שנלקטו בשביעית, הוא רק לדעת ר"ע דספיחין אסורין מה"ת, וע"ד שאמרו בפסחים דנ"א: בפלוגתא דר"ש ורבנן בספיחי כרוב היוצאין משביעית לשמינית, דתרוייהו אליבא דר"ע, אך לדעת רבנן דספיחין אינם אסורין אלא מד"ס, לא החמירו לאסור בספיחין של שישית שנכנסו בשביעית, וצ"ע בזה.

י] בפסחים דנ"א: תניא ר"ש אומר כל הספיחים אסורין חוץ מספיחי כרוב שאין כיו"ב בירק השדה, וחכ"א כל הספיחין אסורים, ואמרינן התם דתרוייהו אליבא דר"ע דס"ל דספיחין אסורין, ורבנן סברי דגזרינן ספיחי כרוב אטו שאר ספיחי דעלמא, ור"ש סבר לא גזרינן ספיחי כרוב אטו ספיחי דעלמא, והק' התוס' שם וש"ר, דהכא תנן דלר"ש כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב, והתם תניא דלר"ש כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב, והתורי"ד ורבינו דוד שם כתבו דגרסינן גם במשנתינו דר"ש אומר כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב.

והנה בפירש"י בפסחים שם פירש דפלוגתייהו היא בדין ספיחי כרוב אחר הביעור, דכל הספיחין אסורין בשביעית מזמן הביעור ואילך, ולר"ש ספיחי כרוב מותרין משום דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, ולרבנן אף ספיחי כרוב אסורין אחר הביעור, דגזרינן ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ולפ"ז מתפרש מש"א התם דתרוייהו אליבא דר"ע, דהיינו דאיסור ספיחין אחר הביעור הוא רק לדעת ר"ע.

ובחי' הר"ן שם כתב, דלפירש"י ניחא הא דהכא תנן דלר"ש כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב, דהתם איירי בדין ספיחין לאחר הביעור, ובזה ס"ל לר"ש דכל הספיחין אסורין וספיחי כרוב מותרין משום דאינם כלים לחי' מן השדה, והכא איירי בדין ספיחין קודם הביעור אם הן ניקחין מכל אדם, ובזה ס"ל לר"ש דכל הספיחין מותרין ליקח מכל אדם שסתמן אינם באין אלא מן המופקר, חוץ מספיחי כרוב שאינם גדלים אלא בגינות וחיישינן דילמא מן המשומר נינהו.

יא] והר"ש הק' על פירש"י, דביעור דרשינן מדכתיב ולבהמתך ולחי' אשר בארצך, ואיסור ספיחין דריש בפסחים שם מדכתיב הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו, ועוד דאם איירי לאחר הביעור מ"ט פליגי רבנן עלי' דר"ע, הרי כו"ע מודו דכלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, - ובחי' רבינו דוד בפסחים שם הק' עוד בשם ר"ת, דכיון דאיסור ספיחין נלמד מקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו, משמע שהן אסורין אפי' קודם הביעור, דהאי קרא לא כתיב בלאחר הביעור אלא סתמא קאמר ולא נאסוף את תבואתינו שאסיפתן אסורה לנו כפירות שנזרעו בשביעית.

ועיי"ש שכתב בשם הרמב"ן בדעת רש"י, דהא דילפינן לאיסור ספיחין מקרא דולא נאסוף את תבואתינו, הוא לעיקר הא דקדו"ש נוהגת בספיחין, ומכח זה אסור לאספן כדרך שאדם אוסף את שלו, וכיון שלמדנו מהך קרא דיש בהן קדו"ש, ממילא דהן אסורין אחר הביעור, וכ"כ בחי' הר"ן שם, ופירש דהא דבעינן קרא דיש בספיחין קדו"ש, הוא משום די"ל דלא חשיבי ולא מיקרו תבואה, ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דרבנן דהן מותרין אף לאחר הביעור, משום דאין עליהן קדו"ש כלל ולי"ב דין ביעור, ובחי' רבינו דוד שם הק' ע"ז דהיאך מצינו למימר דלרבנן ליכא קדו"ש בספיחין, והרי בקרא כתיב את ספיח קצירך לא תקצור, ועי' בחי' הר"ן שם מש"כ לישב, - והעירוני דכ"ה משמעות ד' רש"י במנחות ד"ה:, ז"ל, ספיחין אסורין, "קדו"ש נוהגת בהן" וחייבין בביעור וכו', עכ"ל, ומ' דעיקר החידוש דספיחין אסורין, הוא דקדו"ש נוהגת בהן, וממילא דיש בהן דין ביעור.

יב] ובחי' רבינו דוד שם הק' עוד ע"ד רש"י, דאם התירא דספיחי כרוב הוא משום דאינם כלים לחי', א"כ מ"ט דרבנן שאסרו בספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, והיכן מצינו שאוסרין הפירות שלא הגיע זמן ביעורן משום גזירה דשאר פירות שהגיע זמן ביעורן, ועד"ז הק' התוס' בפסחים שם.

אמנם בד' רש"י בפסחים שם נתבאר הטעם בזה, ז"ל, גזרינן ספיחי כרוב אטו ספיחין דעלמא, דאע"ג דאין ביעור לכרוב וכו' ספיחין דידי' אסורין, "דלא לימא טעמא משום דאין בספיחין איסור שביעית ואתו למישרי שאר ספיחין", עכ"ל, והרי דהא דגזרו לאסור ספיחי כרוב אע"ג דמן הדין אין להן ביעור, הוא כדי שלא יבואו לומר דהא דאין להן ביעור הוא משום דאין לספיחין כלל קדו"ש, וזה מתישב היטב לפמש"כ הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י דלרבנן אין קדו"ש בספיחין, ויבואו להתיר שאר ספיחין אחר הביעור, ולפ"ז ניחא הא דגזרו בספיחי כרוב ולא גזרו בשאר מינים שאין להן ביעור.

ובחי' הר"ן בפסחים שם יישב לפ"ז משה"ק הר"ש במשנתינו ע"ד רש"י דאם טעמא דר"ש דחוץ מספיחי כרוב הוא משום שהוא מתקיים בארץ, הו"ל לאפוקי נמי לעיקר הלוף והדנדנא וכל הני דאמרינן לעיל פ"ז דאין להן ביעור, ועוד הק' דרבנן דפליגי עלי' דר"ש וגזרי ספיחי כרוב אע"פ שהן מתקיימין אטו שאר ספיחין, ה"נ הו"ל למגזר בהנהו דמני התם, וכתב הר"ן לישב, דמינים אלו דלעיל פ"ז, אין דרכם שיהא להן ספיחין, וע"כ לא גזרו בהן חכמים, דרק בספיחי כרוב הוא דגזרו, דאם היו פטורין מביעור, יאמרו דהוא משום דאין ספיחין חייבין בביעור, ויבואו לפטור גם שאר ספיחין, וע"כ נמי לא נקט ר"ש לעיקר הלוף וכו', כיון דבזה לא נחלקו רבנן, ומודו דלי"ב דין ביעור.

יג] בעיקר ד' רש"י, צ"ב, דכיון דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, א"כ מהו דפליגי רבנן ור"ש אם הוא אסור לאחר הביעור, והרי כיון דאינו כלה כלל, א"כ מהו זמן הביעור שאסרוהו חכמים אחריו לדעת רבנן.

וצ"ל דהיינו, דהנה עיקר מש"כ רש"י דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, פירשו התוס' שם דהוא משום דאין השורש כלה בארץ, והיינו דודאי דעלי הכרוב כלים, ומ"מ כיון דאין השורש כלה בארץ לי"ב דין ביעור, וכ"ה בתורי"ד שם,[[4]](#footnote-4) ולפ"ז נראה דמה שגזרו על ספיחי כרוב שיהיו אסורין לאחר הביעור, היינו דיהיו אסורין לאחר שכלו העלים מן השדה, אף דמן הדין לי"ב דין ביעור משום דהשורש אינו כלה, - וכ"ה מבו' להדיא ממשה"ק התוס' ותורי"ד שם ע"ד רש"י דאין ספיחי כרוב אסורין אלא לאחר ביעור, מהא דקתני התם דנכנס לגינה ונטל ספיחי כרוב ואכל ומשמע שתלשן מן הקרקע והי' מהן הרבה מחוברין וא"כ איירי קודם ביעור, והרי דלדעת רש"י אין ספיחי כרוב אסורין אלא לאחר שכלו העלים מן השדה.

ואמנם צ"ע לפ"ז במשה"ק הראשונים שם ע"ד רש"י, דמ"ש דרבנן גזרו בספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ובכל המינים דאין להן ביעור לא גזרו, ולכאו' לפי הנ"ל הרי כל הא דגזרו בספיחי כרוב, הוא רק משום דהעלים עצמן כלין, וע"כ אף דמן הדין לי"ב דין ביעור משום דהשורש אינו כלה, מ"מ גזרו בהן חכמים אטו שאר ספיחין, דאם יהיו מותרין אחר שכלו העלים, יסברו בנ"א דהוא משום דליכא דין ביעור כלל בספיחין, ולא ידעו דהוא משום דהשורש אינו כלה, אך משא"כ בשאר מינים דאין כלים כלל, מ"ט יאסרו אותם, - וביותר, דכיון דאף בספיחי כרוב לא אסרום אלא לאחר הביעור, דהיינו לאחר שכלו העלים, הרי דבמינים דאינם כלים כלל, ל"ש עיקר האיסור, שהרי אין בהן זמן ביעור כלל, וצ"ע בזה.

יד] דעת ר"ת בספה"י סימן שנ"ג וש"ר, דאיסור ספיחין לר"ע הוא קודם הביעור, והתוס' בפסחים שם כתבו דהכי משמע קרא דלא נאסוף, דכתיב בי' מה נאכל בשנה השביעית, וספיחי כרוב אין בהן מן הדין איסור ספיחין, ונחלקו רבנן ור"ש אם גזרו בשאר ספיחין אטו ספיחי כרוב.

ובטעמא דמילתא דמן הדין אין בספיחי כרוב איסור ספיחין, כתב ר"ת שם דהוא משום דלא אסרה תורה אלא ספיחין דבר קצירה כדכתיב את ספיח קצירך לא תקצור, ומשא"כ בכרוב דיש לו קלח גדול וענפים כעין אילן, ובתוס' הרשב"א בפסחים הביא בשם ר"י שהק' ע"ז, דאיסור ספיחין אינו נלמד מקרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, אלא מקרא דלא נאסוף את תבואתינו, ובדעת ר"ת נראה דס"ל כמש"כ בחי' רבינו דוד שם דקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף מלמד על קרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, דהיינו דלא תקצור כלל, וכתב בשם ר"י דהא דספיחי כרוב אין בהן מן הדין איסור ספיחין, הוא נלמד מהא דכתיב הן לא נזרע ולא נאסוף, משמע דלא נאסרו ספיחין אלא דומיא דזריעה דתבואה, וע"כ ספיחי כרוב דדמו לאילן לי"ב איסור ספיחין, והר"ש במשנתינו הביא לב' הטעמים.

ובתורי"ד בפסחים שם כתב בטעם התירא דספיחי כרוב, דהוא משום דעיקר איסור ספיחין לר"ע הוא, דכמו דאילו זרע שדהו בשביעית אותה התבואה שגדלה אסורה מפני שעבר וזרע, כך גם הספיחין שגדלו מאליהן ע"י שנפל הזרע לארץ וגדל הן אסורין וכו', שכך אסר הבורא הספיחים שגדלו מאליהן כאלו נזרעו ע"י אדם וכו', ומה"ט הוא דספיחי כרוב מותרין מן הדין, שהן דומין לספיחי אילן שהרי לא ע"י זרע הן גדלין אלא מקלחי כרוב הן צומחין, כמו שצומחין הפירות מן האילנות, - ועד"ז כתב בחי' רבינו דוד שם, דעיקר איסור ספיחין הוא דאף שעלו מאליהן ה"ה אסורין כמו שנזרעו בשביעית, והא דאסרתם תורה, הוא כדי שלא יזרע אדם בשביעית ויאמר שהן ספיחין שעלו מאליהן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דעיקר איסור ספיחין דאורייתא הוא באותן שיוצאין בשביעית ומשום חשד זריעה, אבל היוצאין בשישית אע"ג שנלקטו בשביעית ויש עליהן קדו"ש, (דהולכין בירק אחר לקיטה), מ"מ אין בהן איסור ספיחין, ומה"ט הוא דמן הדין אין בספיחי כרוב איסור ספיחין, משום דאינם צומחין בקרקע בשביעית, אלא הן יוצאין מאמהות שהיו בששית.

ונתחדש בדבריהם, דהנזרע בשביעית אסור לכו"ע מדאורייתא, ולא נחלקו ר"ע ורבנן אלא אם אסרה תורה את הספיחין שגדלו מאליהן, כאילו נזרעו ע"י אדם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בר"ה ד"ט., וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, אך הרמב"ם בתשו' סימן קכ"ח פאה"ד סימן ט"ו כתב בסו"ד דאין איסור מה"ת אלא לזרוע בלבד, אבל הדבר הצומח אפי' עבר וזרע ה"ה מותר מה"ת, כמו כלאי זרעים אשר אסורה זריעתם ומותר לאכול הדבר הצומח, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בשלהי יבמות דנעבד אינו אסור אלא מדרבנן, עיי"ש.

טו] התוס' בפסחים שם כתבו בשם ר"נ גאון, דפלוגתא דר"ש ורבנן בספיחי כרוב, היא בספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית דהן אסורין מדרבנן עד כדי שיעשו כיוצ"ב, ודעת ר"ש דלא אסרו אלא בשאר ספיחין דכשיראו אותם גדולים יסברו שלקטן בשביעית, אבל ספיחי כרוב שאין כיוצא בהן בירק השדה לא גזרו בהן אטו שאר ספיחים דכשיראו אותם גדולין לא יסברו שלקטן בשביעית דדרכם ליגדל הרבה בזמן מועט, ודעת רבנן דאף ספיחי כרוב אסורין, עכ"ד, ומבו' בדבריהם דפלוגתייהו הוא בדין ספיחי כרוב קודם שעשו כיו"ב, דלר"ש שרו משום דלא יסברו שלקטן בשביעית, - אך בד' הר"ש בשם ר"נ גאון מבו', דפלוגתייהו היא בדין ספיחי כרוב אחר זמן מועט שכבר הוא עושה כיו"ב, דלר"ש שרי דומיא דשאר ספיחין דמותרין לאחר שעשו כיו"ב, ולרבנן אסירי גזירה אטו שאר ספיחין, ועי' בחזו"א סימן ט' סק"ב שעמד בד' הר"ש בזה.

טז] המהרי"ט בקידושין ד"ג. כתב בדעת התוס' שם, דאף דס"ל דלענין קדו"ש אזלינן בתר רוב גידול, מ"מ לענין איסור ספיחין דר"ע, אין ספיחי שביעית היוצאין לשמינית אסורין, אף אם הי' רוב גידולם בשביעית, דבאיסורא דספיחין כתיב לא נאסוף, ותליא במה שנאספו בשביעית, עיי"ש, ובזה מתישבים ד' התוס' שם מקו' המהרש"א, עיי"ש, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קמ"ח בהערות לדף ג' א', - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בשלהי מתניתין, שכתב דלא משכחת דין ביעור אלא בספיחי שביעית ובתבואה שהביאה שליש ובפירות האילן, ומש"כ בתבואה שהביאה שליש, בע"כ דהיינו בתבואה שהביאה שליש בשביעית ונלקטה בשמינית, דיש בה קדו"ש, ואין בה איסור ספיחין, והרי דאף דבתבואה אזלינן בתר הבאת שליש, מ"מ לי"ב איסור ספיחין כיון שלא נלקטה בשביעית, אך צ"ע בזה מד' הירושלמי שהביא הר"ש, דמבו' להדיא דתבואה שהביאה שליש בשביעית ונלקטה בשמינית יש בה איסור ספיחין, ועי' עוד בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ד דירק שנגמר גידולו בשביעית ונלקט בשמינית יש בו איסור ספיחין.

ובס' שערי חיים קידושין סימן ז' כתב לבאר בזה, דספיחין ל"ה איסור אכילה כשאר מאכ"א, אלא עיקר איסורם הוא איסור אסיפה, דאכילתם היא גמר אסיפתם, כדילפינן לה מקרא דולא נאסוף, וע"כ ל"ש כל עיקר האיסור אלא כשנאספו בשביעית, דבכה"ג חשבינן לאכילתם לעולם כעבודת שביעית, דגומרת האסיפה דשביעית, אבל כל שנלקטו בשמינית והיתה האסיפה בשמינית, ל"ש הך איסורא כלל.

יז] **שם בר"ש, ועוד הק' ר"ת מהא דאמר בפ"ק דמנחות וכו',** בפירש"י במנחות שם כתב דמיירי לאחר הביעור, דביעורן הוא משתרד רביעה שני' דהו"ל כלה לחי' שבשדה, כדתנן עד מתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', ובספה"י לר"ת סימן שנ"ג תמה ע"ז, דהא דתנן משתרד רביעה שני', בע"כ דהוא רביעה שני' של שנה שמינית, דהא תבן וקש קתני, ואם ברביעה שני' של שנה שביעית קאמר, תבן וקש מי איכא וכי יכולה תבואה לגדל מר"ה שהיא הכנסת שביעית עד שתרד רביעה שני', ואין לומר דמיירי בתבן וקש שגדלו בששית, שהרי כל שהביאו שליש בשישית אין נוהג בהן איסור שביעית.

ובחי' רבינו דוד בפסחים כתב בשם הרמב"ן בדעת רש"י, דאע"פ דזמן העומר אינו אחר הביעור לחמשת המינים, זהו בזמן שהשנים כתקנן שאדם זורע בזמן הזרע, אבל בשביעית שאין זורעין בה בזמן הזרע, הספיחין מזמן הקציר הן יוצאין מן הזרע הנופל בשעת הקציר של שנה שישית, וזמן הביעור שלהן הוא מחנוכה ואילך לכל היותר, ועיי"ש במש"כ בביאור הא דתנן מאימתי נהנין מתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם, אך ד' רש"י שהביא מהא דתנן דעד מתי וכו' משתרד רביעה שני', לא נתישבו בזה.

יח] **שם, ובכמה משניות אשכחן דשרי באכילה, מתניתין דהכא דהפיגם והירבזון,** הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ג כתב דהעשבים שאין זורעין אותם רוב האדם כגון הפיגם והירבוזין השוטים וכל כיו"ב, לא אסרום חכמים משום ספיחין, והרמב"ם בפיהמ"ש במהדו' ב' פירש לעיקר דינא דמתניתין דניקחים מכל אדם בשביעית, דהיינו דלי"ב איסור ספיחין, אך שוב חזר בו וחזר ופירש דעיקר דינא דמתניתין הוא לענין האיסור ליקח מע"ה מן המשומר, וכ"כ הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה', - ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, ונת' להלן אות כ', ולפ"ז אין לישב למשנתינו כמש"כ הר"ש דאיירי בשל שישית הנכנס לשביעית, ובע"כ דבמינים אלו לא אסרו חכמים משום ספיחין.

ובירושלמי בעי במינים אלו שנשנו במשנתינו אם הן אסורין משום ספיחין, ופשיט דהן מותרין, וזה כד' הרמב"ם והרמב"ן, - ובדעת הר"ש שהק' מהא דשריא מתניתין באכילה, צ"ל דמפרש להירושלמי בע"א, וצ"ע, וי"ל דמכוון הר"ש, דאין לפרש דטעם הא דשריא מתניתין באכילה הוא משום דלא גזרו בהן איסור ספיחין, שהרי בירושלמי מיבע"ל בזה, ולא פשיט לה ממשנתינו.

יט] **שם, וההיא דהאומר לפועל וכו' ולקוט לי ירק היום, ולוקח ירקות שדה וכו',** לדעת הרמב"ם דלענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, כתב הכס"מ פ"ו משמו"י הי"ב דצ"ל דהנך מתניתין איירי בירקות שאין דרך לזרעם, ועיי"ש שדקדק כן מהא דתני ירקות "שדה", ומ' דבירקות שגדלו מאליהם בשדה מיירי.

כ] **שם, אבל לענין איסור ספיחין וכו' משמע דתחילת גידול בעינן בשביעית וכו',** בל' הר"ש מבו' דכל שגדל הירק קצת בשביעית לי"ב איסור ספיחין אף אם גדל עיקרו בשביעית, ול' הרא"ש הוא דכל דכל גידולו הי' בשביעית, מ"מ כיון שיצא בשישית, לי"ב איסור ספיחין, - ובל' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה' משמע, דלא הותרו ספיחין שגדלו בשישית ונלקטו בשביעית, רק בשהי' עיקר גידולן בשישית, ובזה הוא שנתחדש דאף שהוסיפו בשביעית ונלקטו בשביעית, לי"ב איסור ספיחין, אך כל שעיקר גידולן בשביעית ה"ה אסורין משום ספיחין, עיי"ש, אך בחזו"א סימן ט' סק"ג וסקי"ז נ' שפירש ד' הרמב"ן כד' הר"ש, וצ"ע, וכ"ה מבו' בד' מהר"ם חלאוה בפסחים דנ"א:, עיי"ש דמוכח מדבריו דלכה"פ בעינן שתהא הבאת שליש בשישית, (אך אין להוכיח מדבריו דסגי בזה, וי"ל דבעינן שיהא עיקר גידולו בשישית, עיי"ש.

ובד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י הי"ב מבו' דס"ל דאף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, וכל דנלקטו בשביעית אסורין משום ספיחין, וכן האריך בזה הרש"ס במשנתינו, ובחי' הר"ן בפסחים דנ"א: כתב דבאיסור ספיחין לר"ע ודאי דאזלינן בתר לקיטה, ובאיסור ספיחין דרבנן נחלקו רבנן ור"ש אם גזרו בכל הספיחין של שישית שנכנסו לשביעית, והחזו"א בסימן ט' סקי"ז כתב דבאיסור ספיחין דרבנן יש לסמוך ע"ד הר"ש ודעימי' דאף אם נלקט בשביעית, לי"ב איסור ספיחין.

ועי' במנחת שלמה ח"א סימן נ' שהביא דהוראת החזו"א היתה דכל שהתחיל ליגדל מעט בשביעית לי"ב איסור ספיחין, ובס' חוט שני הביא בשמו, דכל שיצא מעט מע"ג הקרקע לי"ב איסור ספיחין, ובשעת הדחק התיר אף כשיצא השורש בתוך הקרקע אף שלא יצא כלום מע"ג הקרקע, - ועיי"ש במנחת שלמה בסימן מ"ט וסימן נ' שהאריך לדון בזה, דכ"ה דלענין תבואה אסרינן כל שהביא שליש בשביעית, ה"נ בירקות לא שרי אלא כשהגיע לעונת המעשרות בששית, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"א.

כא] **שם, אע"ג דתבואה ודאי דדינה בתר שליש אם לא הביאה שליש בשישית אסורה משום ספיחי שביעית,** במקד"ד סימן מ"ט סק"ג פירש הטעם בזה, דשאני הא דאזלינן בירק בתר לקיטה מהא דאזלינן בתבואה בתר הבאת שליש, דהא דאזלינן בירק בתר לקיטה, אשכחן רק לענין סדר השנים, וע"כ רק לענין שיחשבו של שביעית אזלינן בתר לקיטה, אבל לאיסור ספיחין שהוא איסור פרטי שנאסר מה שגדל בשביעית, ואי"ז משום דשם פירות שביעית עליהן, שהרי פירות האילן הם פירות שביעית ואינם אסורין משום ספיחין, ובזה לא אמרינן דכל שנלקט בשביעית חשיב כמו שגדל בשביעית, ומשא"כ בהא דאזלינן בתבואה בתר הבאת שליש הרי אינו רק לענין סדר השנים, שהרי אף לענין מוכר שדהו לגוי דינא הוא דאם הביאה שליש ביד ישראל חייבת במעשר ואם הביאה שליש ביד גוי פטורה, וע"כ אף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר הבאת שליש, עכ"ד, - ובמנחת שלמה ח"א סימן מ"ט כתב דלפ"ז הדין נותן דגם בירק אזלינן בתר עונת המעשרות, ולא סגי במה שהתחיל גידולו בשישית, שהרי כתב הר"ש במעשרות פ"ה מ"ה בדין הלוקח שדה ירק בסוריא מן הנכרי, דכל שהגיע לעונת המעשרות ביד הנכרי פטור, וכל שהגיע לעונת המעשרות ביד ישראל חייב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כב] **שם, וצריך לדקדק לר"ע במאי מיתוקם דין ביעור,** בשעה"מ פ"ד משמו"י ה"ב כתב לישב, דאיסור ספיחין לר"ע היינו דוקא באכילה אבל בהנאה מותרין, וכאשר כן מ' מד' התוס' וש"ר שלא הזכירו אלא איסור אכילה, והיינו דכיון דאיסורם נלמד מקרא דמה נאכל בשנה השביעית, אינם אסורין אלא באכילה, ואפי' לרב אבהו דכל מקום שנאמר לא תאכלו א' איסור אכילה וא' איסור הנאה במשמע, מ"מ הכא דכתיב מה נאכל אין בו איסור הנאה, וע"ד שכתבו התוס' דכי כל אוכל לא ילפינן מלא תאכלו, ולפ"ז ניחא דאף לר"ע יש בספיחין דין ביעור לאסרם בהנאה.

אך מד' הר"ש שהק' כן, מבו' דס"ל דספיחין לר"ע אסורין אף בהנאה, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ג שהוכיח כן גם מד' התוס' בתענית ד"ו: דמשמעות דבריהם דלדעת ר"ע אסורין תבן וקש של שביעית מדאורייתא,[[5]](#footnote-5) - ומש"כ השעה"מ דכיון דאיסורם נלמד מקרא דמה נאכל בשנה השביעית, אינם אסורין אלא באכילה, י"ל בזה דכיון דכתיב בהך קרא ולא נאסוף את תבואתינו, ילפינן מינה דהן אסורין לגמרי, גם י"ל לפמש"נ לעיל אות י"ד מד' רבינו דוד, דהך קרא מגלה על קרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, דהיינו דלא תקצור כלל.

כג] וי"ל עוד, דאיסורא דספיחין לר"ע, אי"ז איסור מחודש שאסרתם תורה באכילה, שהרי לא כתיב בקרא ל' איסור, אלא כתוב בתורת סיפור דברים, אלא היינו דמהך קרא דלא נאסוף את תבואתינו נלמד, דספיחי שביעית לא ניתנו לאכילה, וע"כ הן אסורין באכילה משום איסורא דפירות שביעית, והיינו דכל הא דפירות שביעית מותרין באכילה, הוא רק משום דהם ניתנו לכך, וע"כ הן אסורין למידי דאין הנאתו וביעורו שוה דלא ניתנו לכך, וספיחין שלא ניתנו לאכילה, ה"ה אסורין באכילה, דומיא דהא דכל פירות שביעית אסורין להנאות שלא ניתנו להן, ולפ"ז ניחא הא דהן אסורין אף לשאר הנאות, דכ"ה דלא ניתנו לאכילה, גם לא ניתנו לשאר הנאות, דהרי עיקר הא דפירות שביעית ניתנו לשאר הנאות, הוא משום דהו"ל דומיא דלאכלה, וספיחין שלא ניתנו לאכילה, אף לא ניתנו לשאר הנאות.

ונראה דיש ללמוד לזה מד' התוס' בקידושין ד"ג. שכתבו דר"ע דריש מקרא דספיחין אסורין אפי' לאכילה וכ"ש לסחורה, ואם איסור אכילה דספיחין הוא איסור בפנ"ע שאסרתם תורה, אי"ז ענין לאיסורא דסחורה, ובע"כ דעיקר איסורא דספיחין הוא שלא ניתנו הספיחין לאכילה, וע"כ הן אסורין משום איסורא דפירות שביעית, וזהו שכתבו התוס' דכ"ש דהן אסורין בסחורה, דאף שאר פירות שביעית לא ניתנו לכך.[[6]](#footnote-6)

אמנם הנה אי"ז מתישב לד' הר"ש לעיל פ"ד מ"ז דכל הא דאסרינן להשתמש בפירות שביעית לדבר דאין הנאתו וביעורו שוה הוא משום איסורא דהפסד, והרי דליכא דין בפנ"ע, דפירות שביעית אסורין להנאות שלא ניתנו להן, ולפ"ז הרי אין לפרש דאיסורא דספיחין באכילה הוא משום דלא ניתנו לאכילה, - גם ילה"ע, דאם אכן לא ניתנו ספיחין כלל לאכילה, הי' בדין דלא יהא עליהן קדו"ש, דבפשוטו עיקר הקדו"ש הוא מכח דינא דלאכלה, ואם ליכא עלייהו קדו"ש, תו לא הי' לנו לאסרם באכילה, ובאמת דגם עיקר ד' התוס' דספיחין אסורין בסחורה הם חידוש, דהי' מקום לומר דאחר דהן אסורין באכילה, ליכא עלייהו קדו"ש, ושו"ר שדנו בזה בבית רידב"ז סימן א' סקי"א ובמשרת להבית שם, ועי' מעדני ארץ סימן ו' סק"י, וצ"ע בזה.

כד] והנה במקד"ד שם כתב להוכיח מכ"ד דאיסור ספיחין דרבנן, אינו אלא באכילה ולא בהנאה, עיי"ש, אך בקה"י סימן כ"ב סק"ה כתב, דאף אם איסור ספיחין דאורייתא אינו אלא באכילה ולא בהנאה, מ"מ איסור ספיחין דרבנן ודאי דהוא אף בשאר השתמשות, כדמוכח מכ"ד דאסור להאכיל ספיחין לבהמה, ועי' חזו"א סימן ט' סק"ו וסימן י' סקי"ב שנקט כן, ובסימן ט' סק"ד כתב דספיחין אסורין בזריעה, עיי"ש, ועי' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ד משמו"י ה"ב שהאריך להוכיח מכ"ד דספיחין דרבנן אסורין בהנאה, ועיי"ש שנסתפק שמא אינם אסורין אלא בהנאה של כילוי, - ועי' חזו"א סימן י"ג סוסקט"ז שכתב דאין ספיחין איסורי הנאה אלא אסרו אכילתן ושאר תשמישין, וכתב לפ"ז דע"כ מותר לזכות בספיחין לתשמיש היתר לצורך העומר.

כה] **שם, ובמס' תענית משמע דאיכא תנא דשרי ספיחין באכילה וכו',** בד' התוס' בתענית שם מבו' דבאמת לדעת רבנן מותרין ספיחין באכילה, וכל איסורא דספיחין הוא רק לדעת ר"ע, וכ"כ התורי"ד בפסחים דנ"א:, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב דספיח הקציר הגדל מן הזרע שנחבט בעת הקציר אסור מדרבנן, וספיחין העולין מאליהן מותרין אף מדרבנן, וכן הי' דעת הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק, אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם וס"ל כדעת ש"ר דאף לרבנן ספיחין אסורין מדרבנן, וכן חזר בו בפיהמ"ש לעיל פ"ו מ"א, ונתפרשו הדברים בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ח (פאה"ד סימן ט"ו), - והגר"א שם כתב דמש"כ הרמב"ם בהלכותיו דספיחין אסורין הוא משום דקי"ל כר"ע, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם בפ"ד ה"ד להתירא דד' שדות, הוא משום דאף דספיחין דאורייתא, מ"מ לא אסרה תורה אלא בשדות שדרך לזרוע בהן משום חשד עוברי עבירה, וכאשר כן נ' בד' רבינו דוד בפסחים דנ"ג:, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן בפר' בהר, דהתירא דד' שדות הוא רק לדעת רבנן דספיחין אסורין מדרבנן, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב לעיל פ"ו מ"ב ובתשו' שם מבו' להדיא דאיסור ספיחין אינו אלא מדרבנן, והרי שדעתו כדעת ש"ר דאף לדעת רבנן אסורין הספיחין מדרבנן.

1. בפירש"י שם כתב דלוקח מן המופקר היינו דראה חבר זה שנתלקטו פירות הללו בשדה המופקר שאין ע"ה זה שומרו, ולוקח מן המשומר היינו ששדה זו היתה משומרת בגדר ופתח נעול, ובכפו"ת שם עמד בזה, דמתחילת דבריו מ' דדוקא כשראינו שהפקיר השדה מותר ליקח ממנו, אך בסתמא אסור, ומסוף דבריו מ' דרק כשידענו ששימר השדה אין לוקחין ממנו, אך בסתמא מותר, וכתב דרישא איירי בפירות שכיו"ב נשמרין, ובפירות אלו לא הותר ליקח ממנו אלא כשראינו שהפקיר השדה, וסיפא איירי בפירות שאין כיו"ב נשמרין, ובפירות אלו לא נאסר ליקח ממנו אלא כשראינו שהיתה השדה משומרת, - ובפי' הרמב"ן ויקרא כ"ה ה' כתב, דלוקח מן המופקר היינו דברים שדרך בנ"א להביאם מן ההפקר, ולוקח מן המשומר היינו דברים שדרך לשמרם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משמו"י הי"ב, ועי' במהר"י קורקוס שם ה"י שכתב כן בדעתו, וכ"ה בחי' ר"א מן ההר בסוכה שם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולדעת ר"ת דהפירות עצמן אסורין, צ"ל דהא דקתני דאפי' בכחצי איסר אסור, ל"ד הוא ואפי' כ"ש אסור, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משמו"י ה"י ובפיהמ"ש במשנתינו שכתב דאסור ליקח ממנו אפי' כ"ש, ובע"כ דהא דתני כחצי איסר ל"ד הוא, ועי' חזו"א סימן י' סק"ה מש"כ בזה, - וי"ל עוד, למש"כ בפי' הרמב"ן פר' בהר כ"ה ה', דהא דשרי ליקח ממנו בפחות מכחצי איסר, הוא משום שדרך בנ"א ללקטן בכל מקום ואפי' בשאר שני שבוע, ולפ"ז י"ל דאף אם משומר אסור באכילה, מ"מ בלוקח בפחות מכחצי איסר לא חיישינן דהן מן המשומר, אך יש לפקפק בזה, דכל ה"ט הוא רק לדעת הרמב"ן דאין איסורו אלא מדרבנן, ובכה"ג לא גזרו, אך לדעת ר"ת דמשומר אסור מדינא, יש לנו לחוש אף בלוקח בפחות מכחצי איסר, דשמא הוא מן המשומר. [↑](#footnote-ref-2)
3. דאם הי' אסור ליקח מן הגוי משום איסור מסירת דמי שביעית, הי' לנו לאסור אף בשלוקח מן המופקר, שהרי גוי ודאי אינו נזהר בדיני שביעית, - והטעם דבאמת לא אסרינן ליקח מן הגוי משום איסור מסירת דמי שביעית, כתב המהרי"ט בח"א סימן מ"ג דהאיסור למסור דמי שביעית לע"ה, הוא משום דהע"ה עביד איסורא, אך בגוי דאינו מוזהר על השביעית לא אסרינן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובחזו"א סימן י' סקי"ד כתב לדון עוד בזה, דאין הדמים נתפסין בקדושה ביד הגוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש בתורי"ד שהק' ע"ז, דאף דאין ביעור לעיקר הכרוב דהוא מתקיים כל ימות הגשמים, אמאי אין ביעור לעלים היוצאין ממנו, דומיא דפירות האילן דאף דגוף האילן אין לו ביעור מ"מ הפירות היוצאין ממנו חייבין בביעור, אף הכרוב נמי אע"פ שאין לו ביעור, יהא ביעור לעלים היוצאין ממנו, ועיי"ש דמדמי לה להא דתנן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה אין להן ביעור, ועלה הלוף השוטה ועלה הדנדנה יש להן ביעור, - ויש להוסיף, דאין לישב לד' רש"י דס"ל כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ז מ"ב ובפ"ז משמו"י הי"ד דהא דעיקר הלוף ועיקר הדנדנה אין להן ביעור הוא משום דאינם מיוחדין למאכל אדם או למאכל בהמה, דלהדיא פירש"י בנדה דנ"א: דהא דאין להן ביעור הוא משום דאין כלין מן השדה בימות הגשמים. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך ביראים מ' קנ"ח כתב, ז"ל, אבל ספיחים שאינם נאכלים כגון תבן וקש יש להם דין ספיחי אילנות להתירם עד הביעור וכו' ואותם הנאכלים אמר ר"ע דכתיב בקרא הן לא נזרע ולא נאסוף וגו', עכ"ל, ומבו' דאיסור ספיחין לר"ע הוא רק במינים הנאכלים, ובמאכל בהמה ליכא איסור ספיחין כלל, אך גם לפי דבריו י"ל, דבמינים הנאכלים דאיכא בהו לאיסור ספיחין, ה"ה אסורין אף בשאר הנאות. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה בחזו"א סימן י' סקי"ז צידד דלדעת ר"ע דספיחין דאורייתא ה"ז תופס את דמיו, ולכאו' כ"ז ניחא רק אי נימא דאיסור ספיחין אינו איסור בפנ"ע שאסרה תורה אלא עיקרו הוא שלא ניתנו הספיחין לאכילה, וע"כ הן אסורין משום איסורא דפירות שביעית, וע"כ ה"נ דמי הספיחין דינם כדין הספיחין, אך אם איסור ספיחין הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה, מהיכ"ת שיהא איסור זה על הדמים. [↑](#footnote-ref-6)