65 שואל שאין כל הנאה שלו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

אור ליום ד' י"א תמוז תש"ע

א] בפי' הא דשואל כל הנאה שלו, אשר זהו טעם חיובא דשואל, כמו שפירש"י ב"מ דמ"א: ד"ה ותיתי, ושם דמ"ג. ד"ה ואי שואל, ושם דפ"א. ד"ה השאילני, ובפי' התורה בפר' משפטים, וכ"כ הראשונים בכ"ד, יל"פ בתרי גווני, חדא ד"כל" הנאה שלו ואינו מתחייב כלום בעד זה, והב', דכל ההנאה מהשאלה היא "שלו" ולא של המשאיל.

והנה בתשו' הר"ן סימן י"ח כתב דשואל ספר לא חשיב כשואל, כיון שהמשאיל נהנה דמצוה קעביד ונפטר מפרוטה דרב יוסף, וע"כ אין כל הנאה שלו, ועמש"כ ע"ז במחנ"א ובנתיה"מ, ומבו' בד' הר"ן, דהגם דהשואל אינו מתחייב כלום, ולית לי' מן השאלה אלא הנאה, מ"מ כיון שאין כל ההנאה שלו, דגם המשאיל נהנה מן השאלה, לא חשיב כשואל, וזה כדרך בתרא.

ועי' עוד בד' הר"ן בדמ"א. דלא חשיב כשואל כיון שגם המשאיל נהנה, ואין כל ההנאה שלו, עיי"ש, וכמדומה דאזיל לטעמי'.

ועי' בסוגיא ר"פ השואל, דפרכינן דשואל אין כל הנאה שלו, דהא דבעיא מזוני ומשני בדקיימא באגם, ופריך והא בעיא נטירא, ומשני בנטר מתא, ולפ"ד הר"ן צל"פ, דכיון דקיימא באגם, אין ריוח לבעלים מן השאלה, דבלא"ה היא עומדת באגם ואוכלת שם, וגם בנטר מתא אין ריוח לבעלים וכמו שפירש המיוחס לריטב"א בשם הראב"ד, דיש שומר קבוע לבהמות העיר וכבר פרעו לו שכרו בתחילת השנה, אך אי נימא דדינא דכל הנאה שלו, הוא שיהא לשואל הנאה גמורה, וכאשר כ"ה דעת הרשב"א, וכמש"נ להלן, הרי דזהו דמשני דכיון דקיימא באגם ליכא הפסד לשואל במזונותי', וכיון דהשואל הוא נטר מתא, אין לו הפסד בשמירתה.

והנה במחנ"א הק' ע"ז, שהרי בגמ' ר"פ השואל אמרו דשואל אין כל הנאה שלו משום דמתחייב במזונות, וסגי במה שרוב הנאה שלו, ועמש"כ ע"ז בחי' רמ"ש בדצ"ד:.

ויש להוסיף, דהנה מד' הטושו"ע סימן ש"מ שתלו דין חיוב מזונות בחיוב אונסין, דלדעת הסוברים דחייב באונסין משעת סילוק שמירה חייב במזונות משעת סילוק שמירה, נ' ללמוד דחיוב מזונות הוא מכלל חיוב השמירה, דכיון שמחויב השואל להעמיד הבהמה לבעלים, יש עליו לזונה, ואמנם ש"ח וש"ש ודאי אין מחוייבין במזונות משלהן, ושאני שואל ושוכר דחיוב השמירה הוא בתוצאה ממה שלקחו הבהמה לרשותם, וע"כ אף הן מחויבין לזונה משלהן.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דחשיב כשואל, דכ"ה דלא מהני חיוב השמירה להפקיעו מתורת שואל, וכמו שביאר בשיעורי הגר"ח בדכ"ט. ובדמ"ג., דהוא משום דחיוב השמירה הוא בתוצאה מזכויות השאלה, וה"נ הוא לגבי חיוב מזונות.

ואמנם בגמ' אמרו דלא חשיב דכל הנאה שלו, אך הרי בגמ' שם אמרו דלא חשיב ככל הנאה שלו משום שהשואל חייב בשמירתה, ומכוון הגמ' דלגבי דיני הפירכות אי"ז כל הנאה שלו, אך מ"מ גדר דינא דשואל הוא דעיקר השאלה היא להנאתו, וחשיב ככל הנאה שלו, אף שמתחייב מכחה בשמירה, וכנ"ל.

שו"ר בחקרי לב מהדו"ב חו"מ סימן מ', שכתב דהא דשואל חשיב ככל הנאה שלו, אף שהוא נותן מזונותי', הוא משום דגם אם היתה הבהמה שלו הי' עליו לזונה, ואי"ז התחייבות נוספת שנתחייב מכח השאלה, עיי"ש, אך צ"ע אם זה מתישב עם ד' הר"ן, דהגם דנימא דלא חשיב דמתחייב השואל בעד השאלה, מ"מ סו"ס יש הנאה למשאיל מן השאלה, וצ"ע בזה.

ועי' עוד בד' המחנ"א שומרים סימן כ"ח, שדן לומר דכל שהחפץ אצלו בפיקדון, אף אם נתן לו רשות להשתמש ל"ש לחייבו משום שואל, כיון שאין כל הנאה שלו, ועי' גם בשיעורי הגר"ח שם שכתב כן.

אך עיי"ש במחנ"א שהביא דמד' תשו' הרשב"א מבו' לא כן, ועיי"ש שכתב לחלק דל"ד לד' הרמב"ן והר"ן בדמ"א. בדין הניח מקלו ותרמילו עלי', אך ה"ז דומה לד' הנמו"י שם, עיי"ש.

ובאמת יש להוכיח כן ממה שדנו הראשונים לפרש דבמעות מותרין הוי כשואל, והרי דאף שנהנה הבעלים במה שהוא שומר, והתם נחית אדעתא דשמירה, מ"מ הוי כשואל.

והיינו דהאמנם אם נותן לו להשתמש בעד מה שהוא שומר לו, ודאי דל"ה שואל, דליכא נפ"מ בין שמור לי והשאילך חפץ אחר, לבין שמור לי ואשאילך חפץ זה, (אא"כ נימא, דכיון דכל שואל מחויב בשמירת החפץ, ואפ"ה חשיב דכל הנאה שלו, ע"כ אף אמר שמור לי ואשאילך חפץ זה, נמי חשיב כשואל, אך זה אינו נראה), אך בהני גווני דלא נתחייב לו בעד השמירה ליתן לו להשתמש במעות, ונותן לו להשתמש מדעתו, חשיב כשואל, שאין המשאיל נהנה מזכות השימוש דהשואל.

כתב בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ט, ז"ל, ועוד שענין שאתה עושה אותו בפשוט שאם אמר לו לשמעון תשאיל לי בהמתך ויהודה אומר לו השאילה לו ואני אשכיר לך בהמה, שבהמה זו שכורה ללוי, אינו פשוט בעיני אלא אני אומר כי שאולה היא אצל לוי, ואינו דומה להשאילני והשאילך שנעשים שומרי שכר זה לזה, דהתם כשהמשאיל מקבל בעין שכר מן השואל עצמו שמשאיל גם הוא בשכר מה ששאל ממנו ואין כל ההנאה של שואל, אבל כאן שכל ההנאה של שואל אלא שאדם אחר מהנה את המשאיל למה יפטר השואל הזה מן האונסין והלא כל ההנאה שלו היא, ואתה שבאת לדמותה לתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך אינו דמיון כלל, דהתם בדין הוא שתהא מקודשת בנתינת המנה לזה נתקיימו התנאים, והרי היא מקודשת מדין ערב, וכן בתן מנה לפלוני ויקנו לך כל נכסי, ואף כאן בקבלת השכר מיהודה נתחייב המשאיל ללוי, צ"ע מאי מדמי לה הרשב"א לדין ערב, ולכאו' בכה"ג שנתן יהודה דמים למשאיל, אין לדון מדין ערב אלא מדין עבד כנעני, מ"מ מדין שואל לא נפיק לוי ואינו כאילו הוא עצמו הוא השוכר, ותדע לך דגרסינן בפרק איזהו נשך אמר רבא שרי ליה לאיניש למיתב ד' זוזי לחברי ומימר ליה זיל ואוזיף זוזי לפלניא מ"ט לא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, אלמא לא הו"ל כאילו זה מלוה מעותיו ברבית וכאילו קבלם מיד הלוה, ואל תשיבני דהתם דוקא לקולא ומשום טעמא דקאמר דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, דהא לאו למימרא שיהא דין הרבית קל מדינין דעלמא אלא אדרבה משום חומר הרבית הוא שהוצרך ללמדנו זה, וה"ק שרי ליה למימר לחבריה הכי דאע"ג דהחמירה התורה בהלואת המעות שלא יתרבה בכך ולא יהנה ממנה שום הנאה ואפי' הנאת דברים מה שלא נאסר בענין אחר דעלמא, מ"מ לא החמירה אלא במה שיבא מלוה למלוה ומשום דלא תחמיר בו אף בענין זה הוצרך להשמיענו זה, ובתרו"מ ושאר מתנו"כ ולוי' אמרו בבכורות ובכולן טוה"נ לבעלים, כיצד ישראל שהפריש תרומה למכיריו מצאו ישראל אחר וא"ל הילך סלע זה ותנם אותם לבן בתי כהן מותר ואם היה כהן לכהן אסור, רשב"א אומר אומר אני אף מתנות כהונה כיצד ישראל שהפריש מאתים זוז למתנות כהונה מצאו ישראל אחר וא"ל הילך סלע זה ותן אותם לבן בתי כהן מותר, אלמא מי שנותן לחבירו כדי שיתן לו שישאיל או שילוה לאחר אינו כאילו נותן לו אותו המקבל או הלוה או השואל, והגע עצמך אילו האומר לחבירו תן שדה זו לפלוני ואני אתן לך כך וכך ונתנו לו וטרפוה ממנו היתחייב באחריות אותה מתנה כאילו מכרה למקבל זה ודאי אינו נכון ואף זה כמוהו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דלדין כל הנאה שלו סגי במה שהשואל אינו חסר מידי, ול"ב שלא יהא למשאיל הנאה מן השאלה, וע"כ אף שהמשאיל קיבל דמים מאחר בעד השאלה, מ"מ כיון שהשואל כל הנאה שלו חשיב כשואל, ואך שדן הרשב"א דכיון שנתן יהודה דמים בעד לוי, חשיב כמו שנתן לוי עצמו, וממילא דל"ה כל הנאה שלו, וע"ז כתב הרשב"א דאי"ז כן, דאף דנתינת יהודה מועלת בעד לוי, מ"מ לא חשיב כאילו נתן לוי עצמו, ולמד לזה מהא דלגבי רבית כשנותן אחר בעד הלוה לא חשיב כרבית הבאה מלוה למלוה, ועי' ביאור הגר"א יו"ד סימן ק"ס סקכ"ה שכתב על דינא דהשו"ע דלא יאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, דהוא משום דהוי כהילך מנה והתקדשי לפלוני, עכ"ד, והרי דס"ל דשייך דין עבד כנעני גם לגבי רבית, ועי' חזו"א בזה, ואכמ"ל, וכן מהא דשרי לאחר ליתן דמים לבעלים כדי שיתן המתנו"כ לכהן פלוני, אף שלכהן עצמו אסור ליתן.

והנה מבו' בד' הרשב"א דלא כמש"כ בתשו' הר"ן דכל דאיכא להמשאיל הנאה מן השאלה, ל"ה כשואל משום דאין כל הנאה שלו, אלא דינא דכל הנאה שלו הוא שיהא כל הנאה של השואל ולא יהא חסר מידי, וכל שאינו חסר מידי וכל הנאה שלו, לא איכפת לן דנהנה אף המשאיל.

ולפ"ז נמצא דדינא דתשו' הר"ן בשואל ספר ללמוד בו דל"ה שואל כיון שנהנה המשאיל, אין הדין כן לדעת הרשב"א, וכבר עמד ע"ז באמרי בינה הלואה סימן ע"ד, ועיי"ש שהביא מדברי משפט סימן ע"ב סק"ב שכתב עפי"ד הר"ן דבהילך מנה והשאל לפלוני ל"ה כשואל, ועיי"ש שהביא שעמד ע"ז מדינא דר' יוסי דהשואל משלם לבעלים, אף שכנגד הבעלים אין כל הנאה שלו, שהרי קיבלו הבעלים דמי שכירות, וכתב הדברי משפט דל"ד, דהתם כנגד השוכר הוי כל הנאה שלו, ושוב אמרינן דאין הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו, אך האמ"ב פקפק בזה, שהרי אף במקום שאינו חייב לשוכר שהי' עמו במלאכתו, ה"ה חייב לבעלים הראשונים, וע"כ כתב דהתם ל"ח שאין כל הנאה שלו, דאף שהבעלים קיבלו דמים, אך אי"ז מכח שאלת השואל, דאף בלא שהי' משאיל השוכר לשואל הי' לבעלים דמים אלו, ונמצא דהשאלה הויא כל הנאה שלו, וכ"כ בחי' הרי"מ בדל"ה:, ועמש"נ עוד בזה בסוגיא דשוכר פרה והשאילה לאחר.

ועי' מחנ"א שאלה סימן ג' שהביא מתשו' הרשב"א דמבו' דפליג לדינא ע"ד הר"ן, וס"ל דהשואל ספר חייב מדין שואל, ולפי המבו' אזיל הרשב"א לטעמי'.

ועי' עוד בשו"ת מהר"ם חלאוה סימן קל"ד שכתב דשואל ספר חייב באונסין, ואין מצות קריאת הספר פוטרתו, ולא חילקה תורה בשואל כלל.

תשו' הרשב"א ח"ב סימן של"ב, ז"ל, ואני חוזר לעיקר הדין בין שיודה שמעון שעל תנאי כן היתה הלוואה בין שלא יודה אלא שראובן טוען כן, אינו שואל לפי דברי ראובן אלא כשוכר, ואפילו לא התנו על נכיתא, דאינו עושה שואל אלא בזמן שכל הנאה שלו וכדאמרי' בר"פ השואל, וזה כיון שהוא מלוה מעותיו על הספרים ואומר אני הלוה על תנאי שאקרא בהם, אין כל ההנאה שלו, ולפיכך שנינו בברייתא השאילני ואשאילך השאילני ואשמור לך נעשין ש"ש זל"ז, עכ"ל.

וצ"ב מה הי' נידון הרשב"א בזה, ולכאו' פשיטא דכיון שהוא מלוה לו בעד השאלה ל"ה שואל אלא שוכר, ומה הוצרך ללמדה ממש"א דשואל כל הנאה שלו, ומהא דהשאילני והשאילך והשאילני ואשמור לך אינו שומר שכר.

ובאמת נ' בל' הרשב"א, דהיכא דהי' זה בנכייתא פשיטא לי' דאינו שואל אלא שוכר, ולא הוצרך להביא מהני דוכתי אלא דאף במקום של"ה זה בנכייתא, מ"מ ל"ה שואל אלא שוכר, וזה צ"ב, וכנראה דכיון שאינו מנכה בעד השאלה, נמצא שאינו נותן לו דמים בעד השאלה, אלא נותן לו זכות הלואה, וזה לא חשיב כנתינת ממון, שהרי יחזיר לו הלה את ממון זה, והמתנת המעות לא חשיבא כנתינת ממון, וע"כ כל הא דלא חשיב כשואל הוא רק משום דאין כל הנאה שלו, ודימה הרשב"א ד"ז להשאילני והשאילך, דנמי אינו נותן לו ממון בעד השאלה, אלא זכות שאלה, אך גוף הממון חוזר לבעלים, ומ"מ כיון שאין כל הנאה שלו לא חשיב כשואל, וזה מחודש.

ושו"ר גם בתשו' הר"ן סימן י"ח, שהוצרך לפרש דבהשאילני והשאילך לא חשיב כשואל, משום שאין כל הנאה שלו, ומבו' ג"כ כן, דבהשאילני והשאילך לא חשיב שמקבל ממון בעד השאלה, ומ"מ כיון שנהנה המשאיל ואין כל הנאה של השואל, ל"ה שואל.

בקצוה"ח סימן ע"ב כתב, דאף בהנאה פמשו"פ שכתב הש"ך דלא סגי בה לחשבו כשומר שכר, מ"מ אם נהנה המשאיל פמשו"פ, כבר ל"ה שואל, שאין כל הנאה שלו, עיי"ש.

בחי' הריטב"א דק"ג. בסוגיא דשואל בטובו מבו', דהשואל בעד טוה"נ שהטיב עם המשאיל, מן הדין לא חשיב כשואל אלא כשוכר, ורק אם קנו מידו הו"ל כשואל, עיי"ש, וזה חידוש, דאף שאין השאלה מחייבתו כלום, והיתה הנאה זו למשאיל גם בלא השאלה, מ"מ כיון שהשאילו בעד כך חשיב כשוכר, וצ"ע בזה.