שיעור סב סימן רכח ב-סימן רל
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור סב**

**~ סימן רכח סעי' ב – סימן רל ~**

## [סעיף א] על ימים ונהרות, הרים וגבעות ומדברות, אומר בא"י אמ"ה עושה מעשה בראשית, ועל הים הגדול, והוא הים שעוברים בו לארץ ישראל ולמצרים, אומרים ברוך אתה ה' אמ"ה עושה הים הגדול.

# הברכה על ה'ים התיכון'

מבואר בשו"ע שעל הים שעוברים בו לארץ ישראל ולמצרים [היינו מה שמכונה כיום 'הים התיכון'] מברך 'עושה הים הגדול', וביאר המשנ"ב (ס"ק ב) דים זה נקרא ים הגדול מפני חשיבותו של א"י, אמנם המשנ"ב הביא דהרבה אחרונים חלקו על המחבר וס"ל דדוקא על ים אוקיינוס שהוא הים הגדול שבכל הימים שמקיף את כל העולם, מברך עושה הים הגדול, אך הים התיכון הסמוך לארץ ישראל ומצרים, אינו נקרא 'ים הגדול', ומברכין עליו 'עושה מעשה בראשית' כמו על שאר ימים. ונראה דמספק יברך עושה מעשה בראשית, כמבואר בביאור הלכה כאן (ד"ה ועל) שאם בירך על הים הגדול 'עושה מעשה בראשית' יצא בדיעבד.

# ראה את הים התיכון ואח"כ ראה את האוקיינוס

ויש לדון באופן שראה את הים התיכון ובירך עליו 'עושה מעשה בראשית', ולאחר מכן ראה את האוקיינוס, האם צריך לחזור ולברך עליו. ונראה שבכה"ג לא יחזור ויברך דכיון שלדעת השו"ע גם על הים התיכון יש לברך 'עושה הים הגדול', וכשבירך עליו עושה מעשה בראשית יצא בדיעבד וכנ"ל, א"כ הרי פטר כל 'ים גדול' שיראה בתוך ל' יום, כמבואר במשנ"ב (ס"ק ב) דכל הברכות האלו אינן אלא כשרואה אותן משלשים יום לשלשים יום.

[ואף שרואה ים אחר נראה שאין לברך אם הוא בתוך ל' יום, וכן הדין לרואה ים כינרת ואח"כ בתוך ל' יום רואה את הים התיכון שאינו חוזר ומברך בתוך ל' יום].

וע"פ המבואר בסמוך יתכן שיש עוד טעם שלא יוכל לברך על האוקיינוס אחר שכבר בירך על הים התיכון, דכיון שכתב המשנ"ב דמברכים על הים התיכון 'עושה הים הגדול' דמפני חשיבותו הוא מצטרף ונחשב כחלק מהים הגדול, א"כ לא יוכל לחזור ולברך שוב על הים הגדול בעצמו.

# אם אפשר לברך על האוקיינוס

והנה יש שנקטו בשם הגרח"ק שגם הרואה את האוקיינוס יברך עושה מעשה בראשית, דא"א לברך עושה הים הגדול לפי שיש צד דמה שנתבאר במשנה שעל הים הגדול מברך 'עושה את הים הגדול' היינו דווקא על הים התיכון דנקרא ים הגדול לפי שהוא סמוך לארץ ישראל. אך נראה לדינא שעל האוקיינוס בוודאי יכול לברך, ומש"כ הראשונים לברך על הים התיכון היינו דמפני חשיבותו של הים התיכון אמרינן דהוא נחשב כחלק מהים הגדול, אך על האוקיינוס עצמו בוודאי יוכל לברך עושה הים הגדול. וכן מפורש להדיא במור וקציעה כאן שעל ים האוקיינוס לכו"ע מברך העושה את הים הגדול.אם מברכים רק על העשוי מששת ימי בראשית

המשנ"ב (ס"ק א) פירש לשון הברכה 'עושה מעשה בראשית' וז"ל 'כיון שיסדן מאז ושבחו של מקום הוא כשאנו מכירין היום דבר שאנו יודעין שהמקום בראו מששת ימי בראשית ועדיין הוא קיים', ומדוקדק מדבריו שאין מברכים אלא על דבר שהוא כיצירתו מששת ימי בראשית, וכעי"ז כתב בהמשך (ס"ק ד) לעניין הברכה על הנהרות דבענין 'שיהיו ידועים שהם מימי בראשית' והיינו שצריך שיהיו קיימים מששת ימי בראשית.

# הברכה על ים המלח

והנה הביאו בשם הגריש"א (בספר וזאת הברכה פרק יז אות ב) דמטעם זה כתב שלא לברך על 'ים המלח' עושה מעשה בראשית, ע"פ המבואר ברש"י על התורה (בראשית פרק יד פסוק ג) שפירש את הפסוק 'עמק השדים הוא ים המלח' שבתחילה היה עמק ולאחריו נמשך הים לתוכו ונעשה ים המלח. ומשמע שים המלח לא נוצר בששת ימי בראשית, ולפי המדוקדק מדברי המשנ"ב הרי אינו יכול לברך עליו כי הוא לא נעשה מששת ימי בראשית. ויש שחילקו בזה בין החלק הצפוני של ים המלח שהמים בו עמוקים, לבין החלק הדרומי שהמים בו רדודים [וחלקו אף התייבש], דאפשר שכוונת רש"י שהמים נמשכו לחלק הדרומי של ים המלח [שהוא עמק השדים], אך בחלקו הצפוני המים היו קיימים מששת ימי בראשית. וכן מבואר במור וקציעה כאן שהביא את הגמרא בב"ב (עד, ב) שז' ימים מקיפים את ארץ ישראל, ואחת מהם היא ימה של סדום, ומברכים עליהם עושה מעשה בראשית.

אך יש להעיר דמלשון השו"ע (סעיף ב) והמשנ"ב (ס"ק ה) משמע שרק אם נעשה ע"י אדם אין לברך אך אם נעשה מאליו יכול לברך אף שלא היה מששת ימי בראשית, ואי נימא כן שפיר יכול לברך על ים המלח שהרי הוא לא נעשה ע"י אדם.

[ויש שהקשו דלפי דעת הגרי"ש גם על הים התיכון ושאר הימים אי אפשר לברך עושה מעשה בראשית שהרי מבואר במדרש (ילקוט שמעוני בראשית רמז מז) שהאוקיינוס הציף שליש מהיבשה רק לאחר המבול, וא"כ לא יוכל לברך על הים התיכון כי הוא נעשה רק במבול. ואפשר שהפוסקים חלקו על המדרש, וסברו דהים התיכון נעשה כבר בששת ימי בראשית, וכמו שמצינו שחלקו הראשונים ע"ד המדרש, כמו במלחמות (סנהדרין יח, א מדפי הרי"ף) דכתב דלא סבירא לן כאגדתא שאמרה שאסתר אשת איש הייתה ע"ש].

# הברכה על ים הכינרת

ולעניין ברכת עושה מעשה בראשית על הים הכינרת הביאו בשם הגריש"א (עי' דרשו הערה 3) שאין לברך אא"כ רואה את כולה, כי יש לחוש שאולי חלק מהים התרחב במשך הזמן ולא נעשה מששת ימי בראשית. אכן יש לציין דמדברי המשנ"ב (ס"ק ו) משמע שאין לחוש בזה, דכתב דבסתם ימים א"צ לחוש לזה [וע"ע בסמוך משנ"ת אם יש לחוש בסתמא שנשתנה].

# לשון הברכה על הים הגדול 'שעשה' או 'העושה'

הנה לשון השו"ע שאומר 'עושה הים הגדול', אמנם במשנ"ב (ס"ק ג) הביא דכמה פוסקים העתיקו לשון זו בלשון עבר 'שעשה את הים הגדול'.

והנה הפמ"ג הביא דלשון המשנה בברכות (נד, א) 'שעשה את הים הגדול' בלשון עבר, והקשה הפמ"ג מאי שנא מהברכה על הנהרות והימים שמברכים 'עושה מעשה בראשית' בלשון הווה, ובאמת כבר הבאנו לעיל דהמג"א (סימן קסו ס"ק ח) כתב שאת כל הברכות יש לברך בלשון עבר, אך ציין שם המג"א שמהחכמת מנוח (ברכות לח, א) משמע שיש לברך את כל הברכות בלשון הווה, וכבר הארכנו בזה לעיל (סימן קסו סעיף ב, ובסימן רטז סעיף ב), ועכ"פ בעניין ברכת הים הגדול ברוב הסידורים המצויים כתבו את הברכה בלשון הווה.

## [סעיף ב] לא על כל הנהרות מברך, אלא על ארבע נהרות דכתיבי בקרא, כמו חדקל ופרת, והוא שראה אותם במקום שלא נשתנה מהלכם על ידי אדם.

# אם בסתמא יש לחוש שהשתנה

מבואר בשו"ע שאין מברכין על נהרות במקום שהשתנה מהלכו ע"י אדם, ובמשנ"ב (ס"ק ו) כתב דה"ה לענין ימים, דאם המשיכו בני אדם מאחד לחבירו ועשוהו לאחד אין מברכין על אותו מקום, ובשעה"צ (ס"ק ט) כתב דלכן על תעלת סואץ לא יברך כי הוא נעשה ע"י בני אדם.

ובמשנ"ב שם סיים דבסתמא אין לחוש על הים שהשתנה מששת ימי בראשית, אמנם לעניין נהרות שנשתנה מקומם מבואר בשעה"צ (ס"ק ח) דהפמ"ג כתב שבסתם נהרות יכול לברך ואין לחוש שנשתנה מקומם, אך סיים השעה"צ בצ"ע למעשה, ומשמע שלא ברירא ליה דין זה. ואולי יש לחלק בין נהרות שמצוי שמשנה את מקומו [כמבואר בגמרא (ברכות נט, ב) דפרסאי שינו את מקום הילוכו של נהר פרת] לבין ימים שאין לחוש ששינו את מקומם, ורק על ימים סתם המשנ"ב שאין לחוש ששינו את מקומם.

# הברכה על נהר הירדן

ובעניין ברכת עושה מעשה בראשית על נהר הירדן, הנה מצינו ברמב"ן (בבא מציעא כב, א) שפירש דברי הגמרא דהירדן שנטל מזה ונתן לזה היינו דדרכו של נהר הירדן שהוא משתנה וזז מצד לצד, והביא דכן מבואר בירושלמי (חלה פרק ד הלכה ד) שע"י זה משתנה גבולו של ארץ ישראל, וא"כ אי אפשר לברך על הירדן דהרי ההוא משתנה ממקומו, ואולי כיון שטבעו להשתנות בקביעות ממקום למקום חשיב כעשוי מששת ימי בראשית. וכמו כן נראה לעניין הרואה את הים בזמן הגאות והשפל דיכול לברך עושה מעשה בראשית, אף שרואה רק את החלק בים שנוסף ע"י הגאות והשפל, כיון שהוא שינוי טבעי וכך הדבר נוצר מבריאת העולם.

### סימן רכט

## [סעיף א] הרואה הקשת אומר 'בא"י אמ"ה זוכר הברית נאמן בבריתו וקיים במאמרו', ואסור להסתכל בו ביותר.

# אם צריך לראות את כל הקשת

בביאור הלכה (ד"ה הרואה) כתב שלא נתבאר אם בענין שיראה ממש בתמונת קשת דהיינו כחצי גורן, או דאפילו אם רואה מקצת ממנו סגי דיכול לברך. ונראה דמספק לא יברך עד שתהיה הקשת כחצי גורן אך א"צ שתעלה הקשת מהקרקע אלא שהוא יראה את החצי עיגול כחצי גורן. אכן יש לדון באופן שהקשת היא עגולה כחצי גורן אך חלקה מוסתרת ע"י בנין או ע"י עננים וכדו' אי חשיב כקשת שלימה שיברך עליו וצ"ע לדינא (ובהערות דרשו הערה 2 הביאו מחלוקת בזה ע"ש).

# ראה קשת אחרת בתוך ל' יום

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שאם ראה שוב קשת אפילו בתוך ל' יום חוזר ומברך, וביאר דלא דמי לשאר ברכות הראיה דקיי"ל שמברך רק לאחר ל' יום, דכאן הקשת שבירך עליו חלף והלך לו ודמי לברכת רעמים. ומסתימת דברי המשנ"ב משמע דאף אם לא נתפזרו העבים, אם חזר וראה שוב קשת אחרת צריך לברך עליה, שהרי הוא דבר חדש והקשת שראה חלף ועבר לו. עוד נראה שאם ראה קשת ולא בירך עליה יכול לחזור ולברך על אותה קשת בראיה שניה [וכעין משנ"ת במשנ"ב (סימן רכו ס"ק ה) לעניין ברכת האילנות דיכול לברך על ראיה שניה, אך עיין מש"כ בשיעורים שם].

## [סעיף ב] הרואה חמה בתקופתה, והוא מכ"ח לכ"ח שנה, והתקופה בתחלת ליל ד', כשרואה אותה ביום ד' בבוקר, אומר ברוך עושה בראשית. וכן מברך ג"כ כשרואה לבנה בטהרתה, וכוכבים במשמרותם, ומזלות בעתם דהיינו כשתחזור הלבנה בתחלת מזל טלה בתחלת החדש ולא תהיה נוטה לא לצפון ולא לדרום, וכן כשיחזרו כל כוכב מחמשה הנשארים לתחלת מזל טלה ולא יהא נוטה לא לצפון ולא לדרום, וכן בכל עת שיראה מזל טלה עולה מקצות המזרח.

# זמן ברכת החמה

המג"א (ס"ק ה) כתב שלכתחילה יש לברך מיד בנץ החמה, אך נהגו שאחר תפילת שחרית מתקבצים כל הציבור ומברכים ברכה זו. וכתב המג"א דבדיעבד יכול לברך עד ג' שעות על היום, אך אחר מכן שוב לא יברך. אך צ"ע דהרי מבואר שתפילת השחר יכול לברך עד ד' שעות, והרי לנו דהבוקר נמשך עד ד' שעות. וכעין זה מצינו במשנ"ב (סימן נב ס"ק י) לעניין ברכות השחר שלכתחילה יש לברכם קודם ד' שעות, דעד אז עדיין נחשב כ'שחר'.

ובמשנ"ב (ס"ק ו) כתב ג"כ דלכתחלה מצותה מיד בנץ החמה דעדיף להקדים כמה שאפשר, אך טוב לברך אותה ברוב עם. והביא דברי המג"א הנ"ל שמברך רק עד ג' שעות, אך מסיק המשנ"ב דהרבה אחרונים חולקים על זה ויוכל לברך בשעת הדחק עד חצות עם שם ומלכות.

והנה משמעות המשנ"ב שיש להמתין ולברך 'ברב עם' ולא יברך מיד בנץ החמה. ולכאורה תליא בנידון האם עדיף לקיים מצוה מוקדם ולקיים דין 'זריזין מקדימין' או שעדיף להמתין ולברך 'ברב עם'. ומצינו כעין זה לעניין ברכת הלבנה דהשו"ע (סימן תכו סעיף ב) כתב שנהגו לברך ברכת הלבנה במוצ"ש, ובביאור הלכה שם (ד"ה אלא) ביאר הטעם דאף שמדינא יכול לברך ביחידי מ"מ ימתין למוצ"ש דברוב עם הדרת מלך, ומאידך הביאור הלכה שם (ד"ה במוצאי) הביא דעת הב"ח והגר"א שלא ימתין למוצ"ש משום דזריזין מקדימין, ולכאורה תליא בזה. ומ"מ המנהג בימינו שמברכים ברכת הלבנה ברוב עם.

# אם נתכסו השמים בעבים

בשערי תשובה (ס"ק ג) הביא מהפנים מאירות דאף שמכוסים עננים ואין רואים גוף השמש יכול לברך עושה מעשה בראשית בשם ומלכות, כיון שעיקר הברכה שזכינו לראות שהיא בנקודה הראשונה בשעה שנתלו המאורות, ובמשנ"ב (שם) מסיק בשם תשובת חתם סופר (סימן נו) דאם היתה מכוסה בעבים אך נראית רושמה מבין העבים מברכין אבל כשלא נתראה כלל לא נראה לברך.

# אם נשים מברכות ברכת החמה

ולעניין ברכת החמה אצל נשים לכאורה יש לדון שיהיו פטורות דהוי מצות עשה שהזמן גרמא, וכמו שמצינו לעניין ברכת הלבנה דכתב המשנ"ב (סימן תכו ס"ק א) דנשים פטורות משום דהוי מצות עשה שהזמן גרמא. וכתב הכתב סופר (או"ח סימן לד) דאף שנהגו הנשים לחייב את עצמן במצוות עשה שהז"ג, הכא י"ל ע"פ המג"א (סימן רצו ס"ק יא) דרק על מצוות הנעשות ע"י מעשה נהגו הנשים לברך אף כשהזמן גרמן. אמנם המנהג בירושלים שגם נשים מברכות, וכן מטו משמיה דהחזו"א (שיח השדה ברכות נט, ב).

### סימן רל

## [סעיף א] המתפלל על מה שעבר, כגון שנכנס לעיר ושמע קול צוחה בעיר, ואמר יה"ר שלא יהא קול זה בתוך ביתי, או שהיתה אשתו מעוברת אחר מ' יום לעיבורה, ואמר יה"ר שתלד אשתי זכר, ה"ז תפלת שוא, אלא יתפלל אדם על העתיד לבא, ויתן הודאה על שעבר, כגון הנכנס לכרך, אומר יר"מ ה' אלוקינו שתכניסני לכרך הזה לשלום, נכנס בשלום, אומר מודה אני לפניך ה' אלוקינו שהכנסתני לכרך הזה לשלום, בקש לצאת, אומר יר"מ ה' אלוקינו שתוציאני מכרך זה לשלום, יצא בשלום, אומר מודה אני לפני ה' אלוקי שהוצאתני מכרך זה לשלום וכשם שהוצאתני לשלום כן תוליכני לשלום וכו', עד בא"י שומע תפלה. וזו היא תפלת הדרך שנכתבו היא וכל דיניה בסימן ק"י.

## [סעיף ב] הנכנס למוד את גרנו, אומר יהי רצון מלפניך ה' אלהי שתשלח ברכה בכרי הזה, התחיל למוד, אומר ברוך השולח ברכה בכרי הזה, מדד ואח"כ בירך הרי זה תפלת שוא, שאין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי (פי' דנעלם ואינו נראה) מן העין.

# בגדר תפילת שוא

הנה שני סעיפים אלו סותרים לכאורה זה את זה דמחד מבואר בשו"ע שהשומע קול צווחה ואומר יה"ר שלא יהיה מבני ביתי ה"ז תפילת שוא, והיינו דכיון שכבר נודע הדבר לבני העיר הוי תפילת שוא, ומאידך כתב השו"ע שההולך למוד את גורנו יכול לברך שיהיה ברכה בכרי, ולא חשיב כתפילת שוא, אף שכבר נקבעה כמות התבואה. וצ"ל דאם מתפלל על דבר הסמוי מן העין שפיר יכול לברך, דלא חשיב מתפלל על נס, ולכן יכול להתפלל שתהיה ברכה בגורן, אך כשמתפלל שלא תהיה הצוחה מתוך ביתו הרי כבר ידוע הדבר לבני העיר, וחשיב כמתפלל על נס.

אך לפי"ז עדיין צ"ע מדוע א"א להתפלל על אשתו מעוברת שתלד זכר הרי זה כיון שזה סמוי מן העין לא חשיב כמתפלל על נס. ובהערות דרשו (הערה 8) הביאו משמיה דהגרח"ק שביאר דהתהפכות העובר מנקבה לזכר הוא נס נגד גדרי הטבע, ולכן אין להתפלל אף כשהוא נס נסתר, אולם ריבוי תבואה אינו נס נגד גדרי הטבע, כי כך ברא הקב"ה את טבע התבואה שהיא עשויה להתרבות באופן שהוא נס נסתר, ולכן אפשר להתפלל על זה.