ד (ב) - בדין ביאת נכרי לאסור לבועל, ובגדר איסור סוטה לבועל
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

מוצש"ק תולדות אור לאדר"ח כסליו תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ג:, ולדרוש להו דאונס שרי, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת והא אמרינן בפ' בסו"מ על כל עבירות יעבור ואל יהרג חוץ מע"ז וג"ע וש"ד, ותירץ ר"ת דאין חייבין מיתה על בעילת גוי דרחמנא אפקרי' לזרעי' דגוי דכתיב וזרמת סוסים זרמתם וכו', ומתוך כך התיר ר"ת לבת ישראל שהמירה ובא עליה גוי לקיימה לאותו גוי כשנתגייר דלא שייך למימר אחד לבעל ואחד לבועל בביאת גוי דהויא כביאת בהמה, ואין נראה לריב"ם וכו', עכ"ל.

ובחי' הריטב"א בסוגיין כתב בשם רבינו יחיאל לקיים פסק ר"ת להתירה לבועל, ז"ל, דכיון דבשעה שנאסרה על בעלה גוי הוה וליכא למימר בי' שאסורה לבועל, השתא נמי לא מיתסרא עלי' דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, וכן היה אומר ר"י ז"ל, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומ' בד' הריטב"א, דההא דבשעה שנאסרה על בעלה ל"מ חייל עלי' איסורא לבועל, סברא פשוטה היא, דכיון דגוי הוא ל"ש שיחול איסור זה.

אמנם הנה הרא"ש בסוגיין כתב לקיים פסק ר"ת להתירה לבועל, משום דבביאת גוי דבלא"ה היתה אסורה לו לא קרינן בה ונטמאה אחד לבועל, ונהי דנאסרה לבעל מ"מ לא ניתוסף בה איסור לבועל בביאתו כיון דבלא"ה היתה אסורה לו, עכ"ד, ומבו' דשפיר הי' שייך שיחול איסור לבועל אף בבועל גוי, ואך דדינא הוא דלא אמרינן ונטמאה לבועל היכא דבלא"ה היתה אסורה לו, - וצ"ב פלוגתת הריטב"א והרא"ש בזה.

ב] ונראה ברור בעזה"י דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה בחי' הריטב"א לקמן ד"ט. כתב, ז"ל, התם אונס הוה, פי' דאע"ג דדוד ברצון בא עלי', כיון שהיתה אנוסה ולא מיתסרא לבעל לא מיתסרא לבועל, דאיסורא דבועל באיסורא דבעל תלוי, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

והנה הך מילתא דהא דאנוסה אינה נאסרת על הבועל הוא משום דאינה נאסרת על הבעל, מצינו כן גם בד' התוס' ביבמות דל"ה., ז"ל, ומיהו גבי בועל אע"ג דלא כתיב ביה לא נתפשה יש לחלק בין אונס לרצון באשת ישראל דסברא הוא דלא נאסרה על הבועל אלא כשנאסרה על הבעל, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בפ' הבע"י סימן ו', ז"ל, מיהו ונטמאה דאיסור בועל אע"ג שאין כתוב אוהיא לא נתפשה יש חילוק בין אונס לרצון, דלא מסתבר לאוסרה לבועל כשהיא מותרת לבעל, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

אמנם המדקדק בד' הראשונים יראה, דאף דדעת כולם שוה דהא דאנוסה אינה נאסרת על הבועל, הוא משום דאינה נאסרת על הבעל, מ"מ חלוקים הם ביסוד הדברים, דבד' הרשב"א והרא"ה והריטב"א מבו', דמה שהוצרכו לה"ט, הוא משום דהבועל מזיד הוא, וע"כ הי' בדין שתאסר עליו, ואך דכיון שאינה נאסרת על הבעל אינה נאסרת עליו, אך בד' התוס' והרא"ש מבו' דמה שהוצרכו לה"ט, אי"ז משום דהבועל מזיד הוא, אלא הוא משום דקרא דוהיא לא נתפשה לא נכתב לגבי הבועל.

ובד' הרשב"א ודעימי' נראה דס"ל, דילפינן איסור הבועל מאיסור הבעל, וע"כ אילו הי' הבועל שוגג, ניחא להו הא דאינה נאסרת עליו, ורק משום דהוי הבועל מזיד, הי' בדין שתאסר עליו, אך מאידך בד' התוס' והרא"ש נראה דאילו הוה ילפינן איסורא דבועל מאיסורא דבעל, ניחא הא דאנוסה אינה נאסרת על הבועל אף שהבועל מזיד.

ג] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהוא בעיקר איסורא דבועל, דהרשב"א ודעימי' ס"ל דעיקר האיסור הוא משום לתא דהבועל, וע"כ הי' בדין דכל שהבועל מזיד תיאסר עליו וכל שהבועל שוגג לא תיאסר עליו, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דכשנאנסה אינה נאסרת על הבועל, הוא משום שלא נאסרה על הבעל, אך התוס' והרא"ש ס"ל דעיקר האיסור על הבועל הוא משום לתא דהאשה, דכ"ה דהיא נאסרת בזנות זו על הבעל, ה"נ היא נאסרת בזנות זו על הבועל, וע"כ ליכא נפ"מ אם הבועל מזיד או שוגג, אלא עיקר הדין תלוי בדידה, ואך דכיון דלא כתיב והיא לא נתפשה לגבי האיסור לבועל, ע"כ כל הא דאנוסה אינה נאסרת על הבועל, הוא רק משום דאינה נאסרת על הבעל.

ד] ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלקו הריטב"א והרא"ש בסוגיין, דהריטב"א לטעמי' דאיסורא דבועל הוא משום לתא דבועל, וע"כ כל שהבועל גוי דאינו מוזהר באיסורא דבועל, דאיסורא דסוטה לבועל אי"ז מהאיסורים שנאסרו על בן נח, לא חייל הך איסורא כלל, - וכל המקום לדון שתאסר על הבועל הוא דיחול עליו האיסור לאחר שיתגייר, וע"ז הוא שכתב הריטב"א דכיון דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, לא חייל עלי' איסורא מכח מה שבא עלי' בעודו גוי.

אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דאיסורא דבועל הוא משום לתא דהאשה, וע"כ שפיר שייך שיחול איסור זה על האשה אף כשהבועל גוי, ורק משום דכבר אסירא וקיימא, לא חייל עלי' הך איסורא.

ובזה מתפרש גם מש"כ הרא"ש דלא חייל האיסור לבועל משום דאסירא וקיימא, והנה אף דהאשה אסורה בו, אך הרי הוא אינו אסור בה כלל, דליכא איסור לגוי בבת ישראל, והא דלא חייל האיסור, הוא משום דבלא"ה לא באנו לדון שיחול על האיסור על הבועל, ומתרי טעמי, חדא, דגוי אינו מוזהר באיסור זה, ועוד, דעיקר איסורא דבועל חייל על האשה, אלא שיחול האיסור על האשה, וכיון דהאשה אסירא וקיימא, לא חייל עלי' איסור זה.

ה] ובעיקר הפלוגתא בזה אם עיקר איסורא דבועל הוא משום לתא דידי' או משום לתא דידה, כמדומה דהוא פלוגתת אמוראי בירושלמי פ"ה דסוטה ה"א, הביאוהו התוס' שם דכ"ז:, דגרסינן התם, הוא מזיד והיא שוגגת פשיטא שהיא מותרת לביתה, גירש מהו שיהא מותר בה, אפשר לומר מזיד בה ואת אמר הכין, הוא שוגג והיא מזידה פשיטא שהיא אסורה לביתה, גירש מהו שיהא מותר בה, איפשר לומר יוצאת מתחת ידו ותאמר הכין, ומנין שהדבר תלוי בה, שמעון בר בא בשם ר' יוחנן כתיב ואל אשת עמיתך לא תתן שכבתך לזרע לטמאה בה. בה הדבר תלוי אם היתה מזידה אסורה שוגגת מותרת.

ובמל"מ פ"ב מסוטה הי"ב כתב, דמש"א בירושלמי דמנין שהדבר תלוי בה וכו' פליג אדלעיל, והגיר' כך היא, אר"י מנין שהדבר תלוי בה וכו', וס"ל דגם גבי בועל הדבר תלוי בה, וגמר לה מדכתיב לטמאה בה, וטומאה כ"ה דשייך גבי בעל ה"נ שייך גבי בועל כדכתיב ונטמאה ונטמאה אחד לבעל ואחד לבועל, ולגבי בעל כבר למדנו דהדבר תלוי בה, וכי אתא קרא דלטמאה הוא לגבי בועל שאם היתה מזידה אסורה לבועל אף שהוא שוגג, ואם היתה שוגגת מותרת לבועל אף שהוא מזיד, עכ"ד.

ולפי דבריו נמצא, דפליגי אמוראי ביסוד האיסור לבועל, דמ"ד קמא ס"ל דעיקר האיסור הוא משום לתא דידי', וע"כ אם הי' הוא מזיד והיא שוגגת ה"ה נאסרת עליו, ומאידך אם הי' הוא שוגג והיא מזידה הי' בדין שלא תאסר עליו, ואך דכיון דהיא נאסרת מכחו לבעל ה"ה נאסרת עליו, ונתחדש בזה דאיכא ב' טעמים לאסרה על הבועל, וצ"ב מהיכא ילפינן לזה, ור' יוחנן פליג וס"ל דעיקר האיסור הוא משום לתא דידה, וע"כ הדבר תלוי בה, ואם היא מזידה ה"ה אסורה, אף שהבועל שוגג, (ול"ב להא דהיא יוצאת מתחת ידו), ואם היא שוגגת ה"ה מותרת, אף שהבועל מזיד.

**ב**

ו] בתוס' הרא"ש בסוטה דכ"ו: כתב להתירה לבועל משום דאסירא וקיימא, ולא קרינן בה ונטמאה לבועל, והוסיף ע"ז, ז"ל, והסברא נותנת שאין לאסור עליו משום דבר שנעשה קודם שנתגייר דכקטן שנולד דמי והראשונות לא תזכרנה, עכ"ל.

ובפשוטו נראה דכונתו היא, דאף דבעודו גוי אינה נאסרת עליו משום דאסירא וקיימא, מ"מ הי' בדין דאחר שיתגייר תאסר עליו, וע"ז הוא שכתב דאינה נאסרת עליו לאחר שנתגייר משום דכקטן שנולד דמי, וזה כעין מש"נ לעיל סק"א בהערה בדעת הריטב"א, דל"מ הא דכקטן שנולד דמי, רק משום דבעודו גוי אינה נאסרת עליו, עיי"ש.

ונפ"מ בזה, במה שנחלקו האחרונים אם לד' הרא"ש יש להתיר בזינתה אם בעל אחותה, משום דאסירא וקיימא, ולפ"ד הרא"ש התם, הרי אף בגונא דאסירא וקיימא, מ"מ אחר שהותר האיסור, חייל האיסור לבועל, ורק בנבעלה לגוי לא חייל עלי' איסורא לאחר שנתגייר, משום דהוי כקטן שנולד, ועי' תרוה"ד פסקים סימן כ"ט שכתב עד"ז דבזינתה עם בעל אחותה ה"ה נאסרת לבועל לכשתמות אשתו, ומשא"כ בגוי דלא שייך לומר דנאסרת לו לכשיתגייר, דכשנתגייר גופא אחרינא הוא דכקטן שנולד דמי.

ז] ואמנם צ"ע בזה בל' הרא"ש שאין לאסור "עליו" וכו' והראשונות לא תזכרנה, דבל' זה נראה להדיא דהאיסור הוא משום לתא דידי', ובזה הוא שכתב דאין לאסור עליו משום מה שעשה קודם שנתגייר, דהראשונות לא תזכרנה, ואינו נתבע על עשי' זו, וזה דלא כמש"נ לעיל ענף א' בדעתו, וצ"ע בזה.

**ג**

ח] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב בדעת ר"ת, דמודה דביאת גוי אוסרתה לבעלה, אך מ"מ לא חשיבא כג"ע ליהרג עלי', וגם אין נאסרת על הבועל, וכן צידד בתרוה"ד סימן רי"ט בדעתו, עיי"ש, אך המאירי בסוגיין והתו"י ביומא דפ"ב. כתבו בדעת ר"ת דאין ביאת גוי אוסרתה לבעלה.

והנה המאירי והתו"י שם כתבו, דכל הא דהיא מותרת לבועל, הוא רק משום שלא נאסרה על הבעל, וכל שאינה אסורה לבעל אינה אסורה לבועל, וצ"ב מ"ט הוצרכו לזה, הרי בפשוטו כ"ה דמהני הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' שלא תאסר על הבעל, ה"נ מהני זה שלא תאסר על הבועל.

ובחי' הגר"ש סימן ג' כתב לפרש בזה, דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי', הוא רק לגבי ישראל, אך לגבי הגוי עצמו הויא ביאתו ביאה גמורה, ובסימן ד' (א) נת' באורך דפליגי הראשונים בזה, עיי"ש, וע"כ הי' בדין דתאסר על הבועל, כיון דלגבי דידי' הויא ביאתו ביאה גמורה, וכל הא דאינה נאסרת עליו הוא משום דאינה נאסרת על הבעל.

ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד הריטב"א והתרוה"ד שפירשו בדעת ר"ת דאף דהיא נאסרת לבעל אינה נאסרת לבועל, ותיקשי דמ"ט אינה נאסרת עליו, הרי לגבי דידי' הויא ביאתו ביאה גמורה, וכתב לפרש בזה דס"ל דעיקר איסורא דסוטה לבועל הוא על האשה, וכיון דלגבי האשה חשיבא ביאתו כביאת בהמה, לא חייל עלי' איסור זה, עכ"ד.

ט] אמנם צ"ע בזה בד' הריטב"א, שנת' לעיל ענף א' ללמוד מדבריו דעיקר איסורא דסוטה לבועל הוא משום לתא דהבועל, וע"כ נקט דלא חייל האיסור בעודו גוי, וא"כ תיקשי לדידי' דמה מהני הא דביאתו כביאת בהמה שלא יחול איסורא דסוטה לבועל, הרי לגבי דידי' הויא ביאתו ביאה גמורה.

ובפשוטו י"ל בזה, לפמש"נ בסימן ד' (א) ענף ג' בדעת הריטב"א, דהא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא גם לגבי הגוי, ולדידי' לא תיקשי מהא דב"נ שבא על אשת ישראל ונתגייר חייב ולא אמרינן דאשתני דינא, ומהא דב"נ שבא על נערה המאורסה נידון בדיני ישראל, ומשום דס"ל דמודה ר"ת דחייבין מיתה על ביאת גוי, ול"מ הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' רק דמכח זה לא חשבינן לה כגילוי עריות דיהרג ואל יעבור, וכמש"נ שם סק"א, וע"כ שפיר ס"ל דמכח זה יש להתירה לבועל, כיון דאף לגבי דידי' חשיבא ביאתו כביאת בהמה.

י] ונראה די"ל עוד בזה, דאף דעיקר איסורא דבועל הוא משום לתא דידי', מ"מ אינה נאסרת עליו אלא משום שזינה עמה תחת בעלה, וע"כ כל דלגבי הבעל לא חשיב זה כזנות משום דביאת הגוי הויא כביאת בהמה, אינה נאסרת על הבועל.

1. ומבו' בד' הריטב"א, דל"מ הא דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי להתירה לו, רק משום דבעודו גוי לא חייל עליו איסור, ובאנו לדון שיחול עליו איסור לאחר שנתגייר מכח מה שבא עלי' בגיותו, וע"ז הוא דאמרינן דכקטן שנולד דמי, ולא חייל עלי' איסורא מכח מה שעשה בעודו גוי, אך אם הי' חל עליו איסור בעודו גוי, ל"ה מהני הא דכקטן שנולד דמי להתירו בה, - וכ"נ בל' המרדכי סנהדרין סימן תש"כ, ז"ל, אכן רבינו יחיאל עשה מעשה כר"ת ולא מטעמי' וכו', דס"ל דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי "וההיא שעתא לאו [בר] איסורא היא", עכ"ל, ולכאו' דבריו מתפרשים כד' הריטב"א, דכיון דההיא שעתא לאו בר איסורא הוא, ולא חייל עליו איסור בעודו גוי, ע"כ גם אחר שנתגייר לא חייל עלי' איסור זה, משום דכקטן שנולד דמי.

   אך העירוני דבד' התו"י ביומא דפ"ב. מבו' לא כן, ז"ל, מיהו אומר רבי דצ"ע דאי הוה מהני כאן טעמא דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, ואי"ז הבועל (שנתארסה) [שנאסרה] לו, אע"פ שאינו מועיל לפוטרו ממיתה כשבא על אשת ישראל ונתגייר, עכ"ל, והרי שכתבו לדון דמהני הא דכקטן שנולד דמי להתירה לו, אף דחייל האיסור בעודו גוי, - ונראה דבאמת מה"ט נסתפקו התו"י בזה, ודנו לדמות להא דל"מ הא דכקטן שנולד לפטרו ממיתה, ולפ"ד הריטב"א והמרדכי ל"ד להתם, דחייל עליו חיוב מיתה בעודו גוי, ול"מ הא דכקטן שנולד לפטרו, ומשא"כ הכא דלא חייל עליו האיסור בעודו גוי, הרי דלזה מהני הא דכקטן שנולד דלא יחול עליו איסור לאחר שנתגייר מכח מה שבא עלי' בעודו גוי, וכמש"נ, - שו"ר לעיקרי הדברים בשערי חיים סימן י"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ומדאמרינן אונס הוה, ש"מ שאפילו הוא מזיד והיא אנוסה מותרת לבועל כשם שמותרת לבעל והכל תלוי באשה, עכ"ל, ויש שפירשו דמש"כ דהכל תלוי באשה, טעמא קאמר, דעיקר האיסור לבועל הוא משום לתא דידה, וע"כ הכל תלוי בה, וכל שהיא אנוסה ה"ה מותרת, אך לכאו' אין מקור לזה בדבריו, ומסתבר טפי דדינא קאמר, דכיון דאינה נאסרת על הבועל אלא כשהיא נאסרת על הבעל, ע"כ נמצא דהכל תלוי באשה, - שו"ר בברכי יוסף אהע"ז סימן י"א אות ד' שכתב עפי"ד הרמב"ן, דאף אשת כהן שנאנסה מותרת לבועל, וכתב כן גם בדעת הרא"ה לקמן שם, ונ' שפירש ד' הרמב"ן דטעמא קאמר, דהכל תלוי בה, עייש"ה בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' התוס' נראה להדיא, דאשת כהן שנאנסה דאסורה לבעלה, אסורה אף לבועל, וכ"ה בחי' הריטב"א יבמות דנ"ו: בשם הרא"ה, ועי' מל"מ פ"ב מסוטה הי"ב בזה, - אך בברכי יוסף אהע"ז סימן י"א אות ד' נקט לעיקר דאף אשת כהן שנאנסה מותרת לבועל, ועיי"ש שדחה הדקדוק מד' התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)