ציונים והערות-4 סכין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

סיון מס' 4

# שמעתא דסכין שנמצאת פגומה – א'

להבנת שמעתא זו מוכרח הוא ללמוד בתחילה את כל הגמ' עד דף י: מנא הא מילתא וכו'. ומתבאר ג' אפשרויות דפליגי בהו ר"ה ור"ח, א. בשיבר עצמות ונמצאת פגומה, דר"ח מכשיר דתלינן שנפגם בעצמות. ב. לא שיבר ונמצאת פגומה, דר"ח מכשיר משום דתלינן דהמפרקת פגמה. ג. ל"ב אליבא דר"ח, דפליגי בשחט כמה בהמות ונמצאת פגומה דר"ח מכשיר כולן דאמרינן שנפגם במפרקת דאחרונה. ואח"כ ראוי לחלק הסוגיא לג' חלקים **א.** טעמו דר"ה, טעמו דר"ח. **ב.** סברת סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, ולימוד תוס' ד"ה סכין, המסתעף לכל ענין תרתי לריעותא. **ג.** דינא דר' כהנא מצריך בדיקותא, וכמה נידונים.

**הערות בגפ"ת**

**טעמיה דר"ה**

**טעמיה דר"ח**

**אין ספק מוציא מידי ודאי**

**הקדמה - רש"י** [ד"ה השוחט בסכין] הקדים לשמעתין דאיירי בבדק הסכין קודם שחיטה ונמצאת יפה, אבל בלא"ה פשוט שפסול, וכ"כ **הרשב"א** ד"ה השוחט [ובעמוד ב' ד"ה והני מילי בשבדק] דאי לא בדק ונאבדה הסכין פסולה השחיטה משום דסתם סכינין אינן בדוקין. וכ"כ **המאירי** "דשחט בלא בדיקה ונאבדה הרי זו נבלה שסתם סכינים אינם מתוקנים וחזקה פגומה היתה". והוכיחו דבריהם מלעיל ג: גבי מומר דבאבדה הסכין לא מהני אף באחרים רואים אותו, שמא היתה פגומה, יעו"ש. וכ"כ **הרא"ש**, וגרס כן בגמ' השוחט בסכין בדוקה וכו', וכן **נפסק בטוש"ע** סי' י"ח, ועי"ש בב"י דפשוט הוא.[[1]](#footnote-2) **ואחר** דהסכין בחזקת בדוקה ושלימה, א"כ לכאורה בכל ספק פגימה יש להכשיר השחיטה שנעשית ע"י, כיון דהיא בחזקת שלימה, **אולם** בזה גופא בא הנידון דשמעתין אי להכשיר משום כן או לאסור משום דבהמה בחזקת איסור עומדת. ויתבאר להלן דיש ב' אופנים להכשיר ע"פ חזקה זו, בנאבדה הסכין ובנמצאת פגומה, **ולד' רבינו יונה והרשב"א**, אם בדק קודם השחיטה, ואחרי השחיטה נאבדה, מכשירים אף לר"ה משום חזקת הסכין הנ"ל, ורק בנמצאת פגומה פליגי, אמנם **הרמב"ן והרא"ה** חולקים דגם בנאבדה יש לפסול, ולדידהו בשום אופן אין מכשירים משום חזקת הסכין. **והנה** בפשטות היה אפשר דטעמו דר"ח דמכשיר הוא משום חזקת הסכין הנ"ל, **וכ"כ כמה ראשונים**, **אמנם** בתחילת הסוגיא מתבאר, דטעמו דר"ח הוא משום אין ספק מוציא מידי ודאי, אלמא דגם הוא לא הכשיר משום חזקת הסכין לחוד, וכן בהמשך הסוגיא דאמרי' דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, עיי"ש בתוס' ובראשונים דלא פירשו משום חזקת הסכין לחוד, וצריך לברר הרבה כל ענין זה.

# הערות בגפ"ת

**חיישינן שמא בעור נפגמה** - **הרמב"ם** בפ"א משחיטה הכ"ד כתב דהויא ספק נבילה, והכס"מ כתב להוכיח כן מלישנא דחיישינן שמא בעור נפגמה, ואע"פ שבהמה בחייה בחזקת איסור מ"מ אינו אלא ספק, ועי' **חידושי רע"א** דאינו אלא ספק משום דנגד חזקת איסור דבהמה איכא חזקת סכין, [ועי' לק' מש"כ בזה בענין תרתי לריעותא].

**ורב חסדא אמר כשרה שמא בעצם נפגמה.** וגירסת הראשונים אימר, וכתב **הר"י מלוניל** "האי אימר בעצם נפגמה דקאמר רב חסדא לאו לשון ספק הוא אלא לשון ודאי ויש לו חברים רבים בהאי מסכתא", וכ"כ **הר"ן** על הרי"ף [מ"ז. מדפי הרי"ף]. ועי' **רש"ש** דגם לגירסא שמא הכוונה כהנ"ל.

**רד"ה נפגמה**, ונמצא שלא נשחטו אלא **נקרעו** וזבחת כתיב[[2]](#footnote-3). וכ"כ **המאירי** "אין שחיטה בפגימה אלא קריעה", ועי' לק' במשנה ט"ו: שאינם אלא **חונקין**, ועי' רש"י שם.

**בשלמא רב הונא כשמעתיה.** אין הכוונה דר"ח פליג על בהמה בחייה בחזקת איסור, דהרי לקמיה קי"ל כר"ח ואנן קי"ל כר"ה בבדיקת סימנים, וכן הברייתא ור"א בן אנטיגנוס הסכימו עמו [לעיל ט.], כן כתב **הרשב"א במשמרת הבית** [בריש הספר]. וכן מתבאר מקו' הראשונים ביבמות דף ל:. **ובאמת** הוא מוכרח מגופא דשמעתין דמקשינן אלא ר"ח מ"ט, ולכאו' אחר דאמרינן דר"ה כשמעתיה, א"כ מבואר ממילא טעמו דר"ח, וע"כ דלא פליג אהא דבחזקת איסור עומדת, **וכן** בגמ' לקמיה מקשינן אר"ח ה"נ העמד בהמה על חזקתה וכו', **ומתבאר** דאע"פ שמודה דבחייה בחזקת איסור, מכשיר ר"ח, ועי' לק' מש"נ בביאור פלוגתתם.

**טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ.** עי' ברשב"א תוה"ב ט"ז. ובחידושי הר"ן דלכאו' כיון דבדק סמוך לשחיטה לק"מ על ר"ח דהתם נמי וכן הקשה בחידושי הרשב"א תו"ד דלכאו' קשיא אר"ח נמי, והר"ן תירץ דמחמת העור דהוא מפסיק בינתיים לא חשיב בדק סמוך, ועי' ברשב"א דכתב דמחמת העור הוה כנתעסק בדברים החוצצים, ולכך לר"ח קשיא ולר"ה ניחא ועי' הערה[[3]](#footnote-4).

**והא הכא דודאי טבל וכו'.** ביאור הקושיא עי' **בחידושי הר"ן** וז"ל "דכיון ששיבר בה עצמות כי נמצאת פגומה לאו ריעותא הוא כלל דעצם ודאי פוגם, ומותבינן עלה מטבל ועלה דאמרי' דאע"פ שנתעסק באותו המין כל היום כולו דהיינו דומיא דשיבר בה עצמות אפ"ה כי נמצא עליו דבר חוצץ ריעותא מיקרי", וכ"כ השיטמ"ק [עמ' ק"ע] בבאור דברי התוס' וז"ל אבל התוס' וכו' והו"ל כאילו אדכריה בהדיא הא דקתני אע"פ שנתעסק באותו המין. וכן מתבאר מפרוש **המהר"ם בתוס'**, **ולפי"ז צ"ע** הלשון מדוע אמר רבא 'דודאי טבל' ולא 'דודאי החציצה ממה שנתעסק באותו המין' (אחר הטבילה), ובזה הוה דומיא דעצם ועור[[4]](#footnote-5). [[5]](#footnote-6). **דרך נוספת** - עי' **ברשב"א** [ד"ה וקשיא] שכתב דאין פירכת הגמ' לומר דמצינו ספק מוציא מידי ודאי, אלא כוונת הגמ' היא לפ"מ דמסקינן דרב חסדא מכשיר אף כשלא שיבר בה עצמות, דתלינן להקל דשמא נגע בעצם המפרקת, וה"נ הכא היה לנו להכשיר אף כשלא נתעסק באותו המין, [לכאו' הטעם משום חזקת הסכין הבדוקה, וה"ה משום חזקת הטובל שעיין ובדק עצמו יש לתלות שהחציצה באה אח"כ].

**תד"ה עד שיאמר**. לתרוצם הראשון אי חפף סמוך לטבילה לא חיישינן לחציצה, ועי' **מהר"ם** דלתרוץ השני דהוא חומרא בטהרות איירי אפי' בחפף סמוך. **ולכאו'** ילה"ק דאי כל דין המשנה הוא חומרא בטהרות, מאי קפריך אר"ח, **וי"ל** כל החומרא דטהרות היא דלא להקל משום סמיכות החפיפה, אבל אי אין ספק מוציא מידי ודאי היינו דאין מקום חשש כלל. ועי' דרך נוספת **ברשב"א** דבאמת איירי הכא דוקא בלא חפף **סמוך** לטבילה, וכ"כ הרמב"ן.

**ספק שהה ספק דרס.** עי' רשב"א מש"כ בזה, ועי' מהרש"א ומהר"ם על מש"כ בסוף דברי התוס' בבאור דברי הגמ' בזה.

**הרי טבל לפניך הרי שחוטה לפניך.** הרבה יש להתייגע בהבנת הדברים מ"ט נחשב טבילה ושחיטה לפניך, עד כדי שפקע חזקת אינה שחוטה וחזקת טמא, והרי נודע לן ספק על עיקר הטבילה ועיקר השחיטה ולכאו' איכא למימר 'קרועה לפניך' כמו שאיכא למימר 'שחוטה לפניך'.

**עמוד ב'**. **בעצם דמפרקת איפגים.** עי' **רשב"א** דלרש"י היינו דנגע במפרקת, והרשב"א פליג, ויתבאר יותר לקמיה [בדף מס' 6].

**אי הכי תיבעי נמי בדיקת חכם.** צ"ע דלר"ה נמי הא אהני גם לבתרייתא וליבעי חכם, וכתב **בתרוה"ד** סימן קפ"ד "וכיון דבדיקה אינה משום לפני שחיטה לחודיה אלא גם משום לאחר שחיטה, לא קשה ליה כלל תיבעי ביקור חכם, דלא דמי לתחילת שחיטה דהתם הבדיקה אינה אלא משום להכשיר לכתחילה ולכך בעי ביקור חכם". וכ"כ **בשיטמ"ק** ד"ה ונ"ל ליישב. **ועדיין צ"ב,** דבשלמא לקושטא דמשום כבוד חכם הוא שייך לומר דכל שהבדיקה היא גם לדבר אחר לא הצריכו, אבל לס"ד דמדינא בעי חכם מה חילוק יש בזה[[6]](#footnote-7). **דרך נוספת** עי' לק' בענין 'טעמיה דרב הונא', מש"כ בביאור הוכחת הרשב"א שם מגמ' זו.

# טעמיה דרב הונא

**בקצרה -** עי' **חידושי הרמב"ן והרשב"א** מש"כ בריש שמעתין בדין נאבדה הסכין, **ובזה** מתבאר מהו טעמו דר"ה, ועי' **בתורת הבית** דף ה. **ובבד"ה ובמשמרת הבית** בריש הספר, ועי' **נחלת דוד וקוב"ש** ב"ב אות קי"ז.

**בשלמא ר"ה כשמעתיה.** היינו מה דאמר בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה[[7]](#footnote-8) נשחטה. וכתב **הרמב"ן** דעד שיודע לך היינו לבדוק הסימנים (כסוגיא דלעיל), ובדיקת הסכין כדאמרינן הכא, ומשמע שצריך לבדוק הסכין אחר שחיטה ואי אבד אין להכשיר, כמו בלא בדק הסימנים, ומשום דבחזקת איסור עומדת, וכדאמרינן ר"ה 'כשמעתיה', **ואין לחלק** דהכא בדק קודם שחיטה והסכין בחזקת שלם, דע"כ ר"ה לא ס"ל חילוק זה דא"כ גם בנפגם יש להכשיר, אלא ע"כ ס"ל דבחזקת איסור עד שיודע לך שנשחטה כראוי לגמרי, ולכך צריך בדיקה, והוכיח כן גם מלשון הגמ' ר"כ מצריך בדיקה יעו"ש[[8]](#footnote-9). **והרא"ה** בבדק הבית [בריש הספר] כתב נמי כהרמב"ן דלר"ה נאבדה אסורה, **והכריח כן** מדאוסר אפילו שיבר בה עצמות כל היום שאנו רואים נגד עינינו שהיא נפגמת מזה, [וכן בכלל מה שאמר שיבר בה עצמות כל היום, גם גוונא שתשתבר לשברי שברים ואעפ"כ אסורה], ואי בנאבדה שרי היה להתיר בשבר עצמות שאין לך אבידת סכין גדולה מזו, והיינו דנאבד המצב של אז והאפשרות לבדוק אבודה, וע"כ לר"ה אסור בנאבד, וכן דעת **הר"ן** על הרי"ף.

**אולם הרשב"א** מביא **שרבינו יונה** התיר בנאבד משום דנוקי סכין אחזקתיה שהרי בדק לפני שחיטה, ורק בנמצאת פגומה דאיתרעאי תלינן לחומרא משום דבחייה בחזקת איסור עומדת, **וכ"כ בתורת הבית** [א, א דף ה.] דכיון דבדקינן לה מעיקרא הרי היא בחזקתה ונודע במה נשחטה קרינן לה, ואפילו לרב הונא, אלא אם כן היא פגומה לפנינו, **ועי"ש במשמרת** דהוסיף בזה דכמו דבטמא מעמידין אותו על חזקתו עד שיודע לך במה טבל, ואילו טבל במקוה שנמדד ונמצא חסר וספק אם נחסר בזמן טבילתו הרי הוא טמא, ואפילו הכי מן הסתם אין חוששין לו ואין מודדין אותו, וטעמא משום דמעמידין אותו על חזקתו דחזקה דאורייתא היא, ה"ה הכא רק בנמצאת פגומה פסיל ר"ה, וכדעת רבינו יונה כן ס"ל **לרז"ה,** וכ"כ **הרמב"ם** פ"א הכ"ה.

**ועל טענת הבד"ה** דנפגם הוה כנאבד כתב **הרשב"א** דאם ראינו להדיא דמה ששיבר בעצם - פגמה, הוה כנאבד, אלא הכא איירי בנמצא פגום ואין ברור לן אם מהעור אם מהעצמות דעצם אינו בהכרח פוגם, **ועי' הערה** במאי פליגי, **ודרך נוספת** לישוב טענת הבד"ה[[9]](#footnote-10).

**והנה** טעם שיטת רבינו יונה מובנת דאיכא חזקת סכין ורק משום החזקת איסור ופגום לפניך פסלינן, אבל **דעת הרמב"ן** **והרא"ה** צ"ע, דמ"ט לא נכשיר בנאבד משום חזקת הסכין, ועי' **ברשב"א** [ד"ה והא הכא] דביאר דעת הרמב"ן דר"ה ס"ל דכיון דלפני השחיטה ע"כ חותך בעור, לפיכך לעולם ליכא לסכין 'מוחזקות שאינה פגומה', והוא כמו אדם שבדק עצמו מחציצה ולפני הטבילה הלך והתעסק בדבר שנדבק וחוצץ. **אמנם** **במשמרת** הקשה על זה דא"כ אי"ז משום דר"ה כשמעתיה, דגם ללא החזקת איסור היה לו לפסול את השחיטה, **ויש לעיין** טובא בדעת הרמב"ן, וכן יש לברר מהי שורש פלוגתת הראשונים בנאבדה הסכין.

**בקוב"ש** ב"ב אות קי"ז, הקשה על הרמב"ן ודעימיה, דבב"ב דף ל"א ס"ל לר"ה דבתרי ותרי זו באה בפ"ע ומעידה וזו באה בפ"ע ומעידה, משום שלכל כת יש חזקת כשרות, ואע"פ שודאי אין מוציאים ממון ע"פ חזקה, וע"כ דהחזקה משוי להו עדים כשרים והוצאת הממון היא ע"פ העדים, וקשה דא"כ ה"ה הכא החזקת הגוף דהסכין יכריע על הסכין דהיא כשרה, וממילא יחשב ש'נודע לך במה נשחטה', והניח בצ"ע, **ובישוב קו'** עי' הערה[[10]](#footnote-11). **ולכאו'** יש מקום עיון גם להרשב"א ודעימיה, דאי מהני חזקת הסכין כנגד חזקת איסור, א"כ מ"ט בפגום לפנינו לא נימא הכי, והרי יש להכשיר גוף הסכין וממילא השחיטה תהא כשרה, **אמנם** בפשטות שאלה זו תלויה בשמעתא דתרתי לריעותא, ויתבאר בעזה"י בהמשך.

**הוכחות הרשב"א** - **הרשב"א** הוכיח כן מהגמ' בע"ב דר"כ הצריך בדיקה בין כל בהמה ובהמה, ואמרינן שם שאי ס"ל כר"ה א"כ הבדיקה נצרכת להכשיר את הראשונה שכבר שחט, אבל לר"ח דהראשונה ששחט לא תיפסל גם אם ימצא פגום, (דאמרינן דלא העור פגם אלא המפרקת שאחר השחיטה), א"כ תיבעי בדיקת חכם, דכל מקום שהבדיקה היא משום 'קודם שחיטה' צריך להראות לחכם דוקא, יעו"ש, והקשה **הרשב"א** דבשלמא אי בנאבד לא בעי ר"ה בדיקה ניחא, דאין הבדיקה נצרכת עבור שחיטת הבהמות הנוספות, אבל להרמב"ן דמן הדין צריך לבדוק, א"כ לר"ה נמי ליבעי חכם דהבדיקה מחוייבת משום קודם שחיטה הבאה, ועי' מש"כ לעיל בהערות בגפ"ת שם, **דבשיטמ"ק ובתורה"ד** כתבו דכוונת הגמ' לומר דכל דהבדיקה היא גם למטרה אחרת, אינה נחשבת בדיקה דקודם שחיטה, וא"כ לק"מ קו' הרשב"א. **ועי' היטב** ברשב"א דמתבאר דרק לר"ה אפשר לשחוט כמה בהמות מכח בדיקה הראשונה אבל לר"ח לא, וצ"ב מהכ"ת דר"ח מחמיר, ועי' **ראש יוסף** שם דהרשב"א למד דכוונת הגמ' לומר דלגבי חובת בדיקה ר"ח לחומרא ור"ה לקולא, דלר"ה דסובר דשבירת המפרקת לאו כלום[[11]](#footnote-12), א"צ בדיקה דאוקמיה לסכין אחזקת בדוק דמעיקרא, **אבל לר"ח** דאמר עצם המפרקת הוה כשבירת עצמות, א"כ מעתה צריך בדיקה מן הדין, ומשו"ה הקשה על הרמב"ן דמוכח מהגמ' דלר"ה לא בעי בדיקה מן הדין. וכן מתבאר **מדברי הרשב"א** בעמוד ב' ד"ה וכבר כתבנו שיש ללמוד. ועי' **בחידושי רע"א** [תחילת דף י:] שהקשה דמנין דלר"ח כל שחיטה משוי ליה לסכין לאינו בדוק.

**עוד הוכיח הרשב"א** מלעיל דף ג: דאוקים רב אשי בשבדק סכין ונתן לו, דלדעת הרמב"ן צ"ע מאי אהני, הא בעי בדיקה אחר שחיטה, וכתב דאפשר ליישב דס"ל לר"א כר"ח דודאי לא הצריך בדיקה. אבל **בביאור הגר"א** סי' י"ח ס"ק ט"ו, כתב ראיה זו, והוסיף דרבא בשמעתין ס"ל כר"ה דקאמר מתיב רבא והתם קאי רב אשי לרבא, [אמנם הרשב"א הכא לא גרס רבא אלא ר' אבא]. **ובאמת הרשב"א** בתוה"ב [בית א' שער ב' ט"ז:] כתב דהיא ראיה שאין עליה תשובה.

**עוד הוכיח** [ד"ה והא הכא] מדימוי הגמ' לטובל שנמצא עליו חציצה, דתיקשי לר"ה נמי, דהתם אי"צ לבדוק אחר טבילה אם יש עליו חציצה ומ"ט הכא בעינן, יעו"ש שהאריך, ועי' **במשמרת הבית** דהוסיף דאי משום שנפגם בעור א"כ אי"ז שייך לר"ה כשמעתיה, דגם בלא חזקת איסור יש לחוש. וע"ש **במשה"ב** דהוכיח עוד מדנקט ר"ה נמצאת פגומה אלמא בלא"ה כשר, ועוד דר' אבא מקשה מטובל להוכיח **דספק** מוציא מידי ודאי ובגוונא שנאבדה ליכא אפי' ספק, ומ"ט שנאסור, עי"ש שהאריך. ועי' **נחלת דוד** דטרח ליישב דעת הרמב"ן, ועי' גם **חידושי רע"א** מש"כ בשיטת הרמב"ן[[12]](#footnote-13).

# טעמיה דר' חסדא

**בקצרה -** עי' **חידושי הר"ן ומהרש"א** ועי' **חידושי הרשב"**א ד"ה ועי' **בבד"ה** בריש הספר, ועי' **בתורת הבית** דף ט"ז.

**עי' לעיל** [הערות בגפ"ת] דדבר פשוט הוא דר"ח לא פליג דבהמה בחייה בחזקת איסור[[13]](#footnote-14), ולכך קפריך הש"ס מ"ט דר"ח.

**אמר לך עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם וכו'. הנה** השתא אמרינן דטעמו דר"ח הוא דאין ספק מוציא מידי ודאי. וכתב **בחידושי הר"ן** דלמסקנא מתבאר דאי"ז טעמו דר"ח, דאמרינן דמכשיר ר"ח אפי' בלא שיבר בה עצמות, דאמרינן שנפגמה בעצם המפרקת, ואין לומר דס"ל דגם הנגיעה במפרקת 'ודאי פוגם' דהא אסיקנא התם דאפי' שחט כמה בהמות יש להכשיר כולן דתולין שנפגם במפרקת של האחרונה, ואין טעם לומר דרק מפרקת האחרונה 'ודאי פגים', **אלא** כשמתרצינן משום דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, הדרינן מענין אין ספק מוציא מידי ודאי, ועי"ש מ"ט לא אמר הש"ס 'אלא'[[14]](#footnote-15). וכ"כ **מהרש"א** דרש"י לקמיה פירש דמפרקת אינה 'ודאי פוגם', וא"כ ע"כ למסקנא אי"ז טעמו דר"ח[[15]](#footnote-16). **אמנם** עי"ש שהביאו דלחד תירוצא בתוס' ד"ה סכין נשאר הטעם משום אין ספק מוציא מידי ודאי, דגם מפרקת ודאי פוגם, **והר"ן** דחה דברי התוס'. וכן דעת **הרשב"א** [בד"ה וקשיא לי, וכן בתחילת עמוד ב'] דלמסקנא לפי ל"ב דמכשרינן גם בתרייתא אי"ז טעמו דר"ח ויתבאר בסוגיא שם.

**ונמצא** דבתחילת הגמ' ודאי טעמו דר"ח הוא משום אין ספק מוציא מידי ודאי. **וצריך לבאר** מהי שורש פלוגתתו בזה עם ר"ה, אם ר"ה פליג על אין ספק מוציא מידי ודאי [כהאי - עי' לק'] או דס"ל דאין ספק וכו' לא מהני במקום חזקת איסור. **ובהמשך** הסוגיא אמרינן דטעמו משום דסכין איתרעאי ובהמה לא איתרעאי, ועי' היטב **ברש"י** שם, דנראה דמ"מ עיקר החילוק הוא אין ספק מוציא מידי ודאי, וכן הוא **למהלך אחד בתוס'** (כמש"כ מהרש"א), אבל **לשאר התירוצים בתוס'** מתבאר דהוא טעם בפ"ע, וכן דעת **הרשב"א, הר"ן** **ושאר ראשונים**.

**וביאור הדברים** עי' מש"כ **תוס'**, [ויתבאר בעזה"י בדף מס' 5], אולם **ברשב"א** בתורת הבית [א שער ב דף טז:] כתב "שחיטת סימנין לגמרי לפניך, וסכין הוא דאיתרעאי וכבר נבדק קודם שחיטה העמידנו על חזקתו ואימר לאחר שחיטת סימנין נפגם"[[16]](#footnote-17). וכיו"ב כ' **בבד"ה** [ריש הספר] דטעמא דר"ח להכשיר בשיבר בה עצמות הוא דמעמידין סכין על חזקתו, והיינו דבהמה לא איתרעאי הוא הסבר מ"ט לקיים חזקת הסכין, וצ"ב.

**בגמ' בע"ב** אמרינן דר"ח מכשיר אפי' בלא שיבר, ועי' היטב **פרש"י** דנראה דהמציאות היא דבמפרקת אין ודאות ששובר, וע"כ טעמו דר"ח אינו משום אין ספק מוציא מידי ודאי, כמש"כ **מהרש"א** הנ"ל. **אמנם** אפשר דכל מש"כ שם רש"י הוא לדעת ההילכתא דבהא לא קיי"ל כר"ח, אבל ר"ח גופיה אפשר דס"ל דהמפרקת נחשבת כודאי פוגם, **אולם** בל"ב שם דמכשיר אפי' בקמייתא, ודאי מתבאר דאין טעמו משום אין ספק מוציא מידי ודאי. ועי' **בחידושי החת"ס** שם דבהא פליגי ב' הלשונות דלל"ק שם הטעם משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ולל"ב הטעם הוא משום דבהמה לא איתרעאי, עכ"ד. **אולם** **תוס'** [בתרוצם השני] נדחקו לומר דגם לל"ב הוא משום אין ספק מוציא מידי ודאי, יעו"ש.

# אין ספק מוציא מידי ודאי

**עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם וכו' ואין ספק מוציא מידי ודאי. התוס'** כתבו דהך דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, דמיא לדין אין ספק מוציא מידי ודאי שמצינו בכ"ד, ואך שכתבו לחלק דשאני הכא דלחומרא, ומאידך שאני התם דהוי ספק הרגיל.

**אך הבעה"מ** כתב דל"ד כלל להתם, דהכא הרי ספק פגימת העור אינו מוציא מידי ודאי פגימת העצם, שהרי אפשר ששניהם פגמו, ובשלמא בעלמא אמרינן אין ספק מוציא מידי ודאי היינו בדברים הסותרים זה לזה, וכגון גבי ספק נתרם הטבל דאין ספק תרומה מוציא מידי ודאי טבל, וכן גבי נדה דודאי ראתה וספק טבלה, אבל הכא אינו 'מוציא', אלא המכוון הכא הוא דמוטב שנתפוס את הודאי ונניח את הספק, וכ"כ **הרשב"א**.

ועי' **רמב"ן** ד"ה והאי לישנא, דבדרך הראשונה דנקט כבעה"מ הנ"ל, ובדרך השניה מפרש באופן מחודשת, דרק עצם דודאי פגים יש לו כח להוציא **מודאי בדיקת הסכין**, אבל העור אין מוציא מידי ודאי בדיקת הסכין, **ועי"ש** דבזה ביאר את קו' ר' אבא על ר"ח מטבל ונמצא עליו דבר חוצץ, דחזינן דספק חציצה מוציא מודאי טבילה ולא אמרינן דרק הודאי חציצה יוכל להוציא מודאי טבילה, [וכן הביא הרשב"א בעמוד ב'].

**והנה** למהלך התוס' צריך לבאר מ"ט ר"ה פליג, והרי לא מצינו בעלמא דפליגי בזה ר"ה ור"ח, אבל לבעה"מ ודעימיה דהוא דין אחר מבעלמא, אפשר דבאמת ר"ה פליג על הך דהכא, **ויש ליישב** גם דעת התוס', ונימא דגם ר"ה לא פליג אלא משום החזקת איסור, אבל בלא"ה היה מודה, ור"ח ס"ל דסברא זו לתפוס את הודאי אהני גם במקום החזקת איסור[[17]](#footnote-18).

והנה יש לדון אם כוונת ר"ח להתיר משום אסמ"ו או דאינו אלא סברא לסילוק הריעותא וההתר בפעול הוא משום חזקת הסכין, ונראה דלבעה"מ הרשב"א והרמב"ן והר"ן דכתבו דאינו ענין לאסמ"ו דכולא תלמודא ודאי אין לן מקור לומר דהדין עצמו הוא המתיר אמנם לתוס' צ"ע.

1. **וכתב** הרשב"א בתוה"ב הקצר ב"א ש"ב, דחובה לבדוק קודם השחיטה אפי' דעתו לבדוק אחר שחיטה, שמא ישכח לבדוק אחר השחיטה. וכ"כ המאירי ונתן לזה ג' טעמים נוספים, חדא שהרי כתוב ושחטתם בזה, ועי' לק' י"ז: דקאי על בדיקת הסכין, ושמעינן מזה הלכה לבדוק קודם שחיטה [וצ"ב טובא גדר הלכה זו], ועוד שכל ששוחט בלא בדיקה מכניס עצמו לספק בל תשחית, ועוד שהרי על סמך בדיקה שאחר שחיטה אין לו לברך, [וכ"כ הב"ח מדנפשיה, הו"ד בש"ך סי' ב' סק"י]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **מבואר** דמקרא הוא, ועי' תוס' ט. ד"ה כולהו, דלרש"י היינו ההלכתא למשה מסיני ד'עיקור'. וי"ל עי' רש"י כ"ז. ד"ה דלא יש **מהם** שנכתבו וכו', הרי דנקט לשון רבים, [ועי' רע"א בגליון הש"ס דף ד.]. [↑](#footnote-ref-3)
3. הסד"ט קצ"ט ל"ז הקשה דאי הוה כנתעסק בדברים החיצונים א"כ בנאבד נמי יש לאסור כמו בטובל דנתעסק דצריך לעיכובא לבדוק אחר הטבילה דלית ביה חציצה והניח בצ"ע אבל באמת הרשב"א כתב נוסח זה לדברי הרמב"ן דקאיירי בהו שם אבל הרשב"א גופיה סגי ליה לומר דע"י העור אין לזה את המעלה של 'סמוך' דהוה חזקה ללא ריעותא כלל ומהני בשופי כנגד החזקת טמא, אמנם צדקו דברי הסד"ט דבתוה"ב כתב כן בדעת עצמו וצ"ע, ובישוב קושיתו צ"ל דאין כוונת הרשב"א לומר דהוה ממש כנעסתקה אלא דהעור קעביד דאין בזה מעלה של 'סמוך', ועוי"ל דיש דין בפ"ע של עיון וחפיפה אי מדאורייתא אי מתקנת עזרא וע"י העסק שאח"כ בטלה דבר זה ולכך לא מהני טבילתה, [אבל החמכ"א כלל ק"כ א' כתב דכל האי דינא הוא משום חזקת טומאה, וצ"ע] [↑](#footnote-ref-4)
4. **ובדעת התוס'** אפשר דמתבאר בזה דבר גדול, דגם מה שאמרו לעיל דעצם ודאי פוגם ואין ספק מוציא מידי ודאי, אין ר"ל דהפגימה בעור אינה 'כצד וכספק', וכמש"כ הר"ן, אלא דעי"ז חשיב כ'ודאי שחט', וכך נראה לכאו' ברש"י ד"ה בהמה 'ומוציא אותו מידי שחיטה ודאית דודאי עצם פוגם', אמנם אינו מובן עתה, וצריך להוסיף בזה ביאור רב. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ועי' מהדורא בתרא** שהקשה דיש לחלק דסכין ודאי פוגם ועור אינו ודאי סיבה לפגום, ולכך לא נחשב כצד וכספק כלפי הסכין, אבל הכא הרי יש ספק אולי אותה התעסקות היתה גם קודם הטבילה, והוה כודאי שיבר בה עצמות אח"כ וספק שיבר בה עצמות קודם, ואינו דומה לדינא דר"ח, יעו"ש. [ובעיקר דבריו צ"ע מנ"ל דיש צד שהוא התעסק עם אותו המין קודם, אולי ודאי לא 'התעסק' אלא דחיישינן שמא נתלכלך באותו לכלוך מאיזה דבר, והוה כעור דאינו ודאי פוגם]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וי"ל** דנחשב 'שמעשה הבדיקה' הוא לקמייתא, ומה דשרי לשחוט מכאן ולהבא הוא 'כבדוק ממילא', ורק 'במעשה בדיקה להכשרתו לשחיטה' צריך חכם. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי' ביאור הגר"א** **ד'במה**' היינו בדיקת הסכין, [עי"ש שכ"כ על השו"ע סעיף י"ח דאיירי בלא בדק הסכין בדיקה דמעיקרא, אבל מ"מ ודאי כוונתו דר"ה, גם לגוונא דבדק ונמצא פגום, כמבואר בשמעתין]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** עי"ש שנדחק בלשון הגמ' בעמוד ב' כמאן כר"ה **ולמיפסל** בקמייתא, דלכאו' הול"ל כדי להכשיר, והאריך שם לישב זאת. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בפשטות** הדברים דעת הרא"ה דעצם ודאי פוגם הוא כפשוטו, והרשב"א ס"ל דאינו מוכרח וכן הוא בתד"ה והא הכא, גבי טבילה דהוא רק קרוב לודאי, ועי' נחלת דוד דכתב עוד ליישב בדעת הסוברים כרשב"א דאף אם אי אפשר שלא יהיה הסכין נפגם מהעצם, מכל מקום איכא ריעותא טפי בנמצא פגום אף דשבר בה עצמות מבנאבד, תדע דהא לעיל בזאב בהחזירן כשהן נקובים אף דברור לנו דהזאב ודאי נקבינהו, אפילו הכי ריעותא מקרי, ואית לן למיחש דלמא אתרמי שבמקום שהיה בו נקב מעיקרא נקב גם הזאב, ואי לאו משום דנשחטה בחזקת היתר עומדת הוי חיישינן להא, וא"כ גבי סכין דליכא חזקת היתר אדרבה בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, ודאי דריעותא מקרי אף אם ברור לנו שהעצם ודאי פוגם, והיינו דמלשון הגמרא דאמר שמא במקום נקב נקב משמע דאפילו היכי דניכר לעין שהנקבים המה בדמות שנעשו ע"י שיני הזאב, אפילו הכי חיישינן שמא היה בהם נקב קטן מעיקרא והזאב הרחיב אותם עד שנעשו בדמות שיניו, וכן מוכח מדאותיב עליה מהך דצפור המנקר בתאנה כו', משמע ודאי דאפילו היכי דחזינן לעין שהצפור מנקר אפילו הכי ריעותא מקרי וחיישינן דלמא היה בו נקב מקודם, עכ"ד. ו**לעיל** הבאנו דכן מבואר בשיטמ"ק שם, והקה"י סי' ו' ביאר טעם הדבר דע"כ באים אנו לשאלה מהו הנקב הזה וזהו הריעותא. **ויש להוסיף** דהרמב"ן והרא"ה דפליגי על סברא זו ונקטי דבכה"ג הוה כנאבד, לטעמייהו אזלי גבי זאב, דעי"ש בדף ט. בשיטמ"ק בשם הרא"ה, וכן בחידושי הרמב"ן דף י"ב. דהעמידו לגמ' שם באופן דרק נטלינהו והחזיר, ולא ודאי נקב, אלא דאנן תלינן כיון דדרך הזאב לנקוב. [↑](#footnote-ref-10)
10. **בחכמת שלמה** על השו"ע חו"מ סי' ל"ד כ"ג מתבאר ישוב לקו', דדוקא בעדים דאיכא עוד נפק"מ בכשרותם אמרינן דהוחזקו הם עצמם ככשרים, אבל סכין דכל ענין הכשרו הוא לשחיטת בהמה דבחזקת איסור עומדת, לא מהני, ויש לישב בעוד כמה אנפי. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי' חידושי רע"א** י: ד"ה אבל היותר תמוה, דמנ"ל דלר"ה מפרקת לאו כלום הוא, והרי ר"ה אוסר אפי' בשיבר עצמות, [ולכאו' כוונת הרשב"א דווקא לפי ההילכתא, דמכשרינן בשבר עצמות ופסלינן במפרקת, אלמא דמפרקת לאו כלום, ועדיין צ"ע]. [↑](#footnote-ref-12)
12. **עיין שם** בד"ה גם אף אם נימא, שהקשה למה רבנן תיקנו לבדוק קודם שחיטה, אם יש חיוב גמור לעיכובא לבדוק לאחר שחיטה, ולא שייך בזה דילמא משתלי כיון דבכל שחיטות הוא כן דאין אוכלים בשר בלא בדיקת הסכין, וע"ש שדן שזה מצד בל תשחית או חשש ברכה לבטלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכ"כ** הרמב"ן בד"ה ומיהו היכא ששחט, וז"ל קי"ל כר"ח בששבר, אלמא לית לן דר"ה דאמר בחזקת איסור עומדת **בהא**, אלא אמרינן סכין איתרעי וכו'. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ובאמת** ראיתו אינה מוכיחה על דברי הגמ' דבהמה לא איתרעאי, אלא מהסוגיא בעמוד ב', אמנם כיון דמ"מ צ"ל דבהמה לא איתרעאי היא סברא בפ"ע ללא שייכות לאין ספק מוציא מידי ודאי, נקיט הכי. [↑](#footnote-ref-15)
15. הר"ן הוכיח את דבריו מל"ב דר"ח שם והיינו דמל"ק אפשר דמחשיבים את מפרקת כעצמות אבל המהרש"א מפרש ברש"י שם דגם לל"ק מפרקת אינה כעצם, וא"כ נמצאו ג' אפשרויות א. דהשינוי הוא כבר בגמ' דבהמה לא איתרעאי דאפי' ללא אסמ"ו. ב. השינוי דאינו משום אסמ"ו הוא בל"ק דר"ח [מהרש"א לרש"י] אבל בדברי הגמ' בע"א פרש"י דעדיין אזיל יחד עם סברת אסמ"ו, והכי קי"ל דאין להתיר אלא בשבר עצמות אלמא דבהמה לא איתרעאי מהני רק בכה"ג. ג. הרשב"א דרק לל"ב מוכח כן ולפני זה כוונת הגמ' יחד עם סברת אסמ"ו. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי"ש** עוד בהמשך דכתב "דהעמד סכין על חזקתו עם **חזקת כשרות הבהמה** שהיא שחוטה לפניך", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** תורת הבית דף ט"ז דר"ה ס"ל דעור 'נמי ודאי פוגם', כמו עצם. [↑](#footnote-ref-18)