בכורות 4
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

בס"ד

הלוקח בהמה -4- י.טחן

**ביסוד פסולא דמחו''ז ובדין מצוה להקדישו בבכור אי איכא בזה לפסולא דמחו''ז, בפלוגתת הגמ' בלוקח מישראל, בדין ביטול ברוב בחררת דם, וביסוד המרדכי בחולין דבדבר שנתערב מתחילתו ליכא דין ביטול אי שייך בסוגין, בדין נתעגל כפיקה, ובגדר השקה כזריעה**

**דף כ"א ע''ב**

**בדין מחוסר זמן בקדשים ובמעשר בהמה**

1. **יעוין בגמ' דמבארת דשרש פלוגתת ת''ק ורשב''א אי ילפינן למעשר בהמה מבכור דקדוש לפני זמנו או מקדשים דלא קדשי קודם זמנם**. ובפשטות מבואר בזה דבקדשים לכו''ע לא חל הקדש קודם זמנו וכן מבואר ברש''י ותוס' בסוגין. ויעוין בתוס' דמקשה מקושית הגמ' בתמורה י''ט ע''ב על ר''ש ממחוסר זמן דלא חזי ואמר ר''ש דקדוש ומכריח תוס' דכונת הגמ' למעשר בהמה. אולם יעוין בתו' תמורה י''ט ע''ב דנקט דאזיל על הקדש ור''ש יליף מבכור גם על הקדש, והא דמבואר בגמ' דקדשים שאני מבכור הוי רק לענין איסורא דמעשה ההקדש וז''ל, דה"מ לכתחילה אסור להקדישו מחוסר זמן מיהו אם עבר והקדיש קדיש דילפינן ליה מבכור. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בגדר פסולא דמחוסר זמן אי הוי בגוף חלות ההקדש או איסורא במעשה ההקדש.

**בגדר החסרון בחלות ההקדש**

1. **נראה דיש לעיין בגדר פסול הקרבה דמחוסר זמן,** דלכאורה קשה דמ''ש מרובע ונרבע דחל בהו קדושת הגוף ובעי מום בשביל להופכו לקדושת דמים כמבואר בתמורה כ''ח ע''ב, ומוכח דלא הוי רק פסול הקרבה אלא הוי גרעון בעיקר עמידת הבהמה לקרבן דקודם ח' ימים הוי כלא נשלמה יצירתו ואין במינו קרבן והוי ככלאים וטריפה דלא קדשי בקדושת הגוף כמבואר בתמורה י''ז ע''א.

**אולם מהא דחזינן דבבכור איכא קדושת קרבן גם קודם זמנו חזינן דלא הוי חסרון בגוף הבהמה** דא''כ מה שייך שיהא בזה חילוקים בין סוגי הקרבנות, עוד יש לעיין מהא דמבואר בתוס' תמורה י' ע''ב סד''ה ור''י דמקשה על שיטת ר' יוחנן דקדושה חלה על עוברים דאמאי ליכא בזה לחסרון דמחוסר זמן, ומיישב וז''ל, וי"ל דקודם שנולד מצי מקדיש ליה ומייתי ליה בבכורות (דף יד.) מקרא. ומבואר דקודם שנולד ליכא ביה להך חסרון דמחוסר זמן ואי נימא דהחסרון נובע מחמת דהוי כלא נשלמה יצירתו א''כ ק''ו דלא מצי להקדיש עובר.

**ונראה דיסוד החסרון במחוסר זמן נובע בשלב שני מהדין זמן**, דהדין זמן ביסודו הוי דין בהקרבה דניתן זמן בקרבן מאימתי נוכל להקריבו, ועצם הדין זמן לא נובע מחמת פסול בגוף הקרבן, רק לאחר דנקבע זמן בעמידת הקרבן להקרבה מצב זה מעמיד בו את היחס דאיכא חסרון בעצם עמידתו כקרבן, ולפי''ז החילוק בין בכור לקדשים הוא בהשפעה על קביעת הזמן ביחס של הקרבן, דהיחס של הזמן מעמיד משמעות היכא דעמידתו כקרבן הוא ביחס לאדם ע''י הקדשו, ובזה כל כמה דהוא מחוסר זמן הוא לא עומד עדיין כקרבן דהמקדיש משא''כ בכור דקדוש מאליו דבזה היחס של הזמן לא פוגע ביחס של עמידתו כבכור.

**ולפי''ז נראה לבאר הא דבעובר ליכא להאי חסרון** דנראה דכל קביעת הזמן שייכת היכא דנולד והוא בר הקרבה דבהא נקבע דזמן הקרבתו הוא לאחר ח' ימים, אולם כל היכא דהוא עובר ולא שייך עדיין להקרבה בפועל א''כ בהא ליכא בו עדיין לקביעת הזמן ותו ליכא חסרון בהקדשתו.

**אלא דבעיקר הקושיא מעובר יעוין בחזו''א** אבה''ע קמ''ח לדף ס''ג מקידושין בתוד''ה וידים, דמביא מבהגר''א יו''ד רל''ד ס''ק קכ''ט דהביא ראיה מהא דמקדישין עובר דקדושת הגוף חלה בדשלב''ל. ויעוין בחזו''א שם וז''ל, ומה שהביא הגר''א ראיה מהא דמקדישין עובר כבר תירץ בנתיבות המשפט ר''ט סק''ב דשאני התם דמקדיש את העובר עכשיו והעובר ישנו בעולם. ונראה ראיה לזה דאם איתא דמקדישו כשיוולד ליהוי איסור משום מקדיש מחוסר זמן וכמו שהקשו תוס' תמורה י' ע''ב ד''ה ואזדא עכ''ל. ומבואר בחזו''א דהסיבה דבעובר ליכא לחסרון דמקדיש עובר כיון דהקדישו לא בתורת ולד אלא כחתיכת בשר וכחתיכת בשר ליכא בהו לחסרון דמחוסר זמן.

**ויעוי''ש עוד דמצדד לומר דראית הגר''א מהא דאיבעי בגמ' שם אם אמר על בכור ביציאת רובו יהא עולה אלמא דלא חשיב דשלב''ל** [וכונתו דהתם הרי חלות ההקדש חל על מצבו כולד] רק דגם בזה דחה חזו''א וז''ל, ומיהו י''ל נמי דאיירי במקדיש את גוף הנמצא עכשיו כישולד וע''י הלידה ממילא אקדשי קדושת חי אבל הוא אינו מקדישו רק קדושת עובר שתחול קדושתו עם לידתו וכה''ג ליכא איסור קדושת מחו''ז עכ''ל. ומבואר דגם היכא דמקדישו כשיולד שייך לומר דחלות ההקדש חל על מציאותו כחתיכת בשר ולא כולד רק ממילא קדושתו חלה בתורת קדושת חי, רק דנראה מדבריו שם דדן רק על האיסור להקדיש ולא על החסרון בחלות ההקדש דיעוי''ש בסו''ד וז''ל ומיהו אף אם יש בזה איסור מחו''ז ל''ק דבגמ' מבעיא ליה בעבר והקדיש עכ''ל. ומבואר בדבריו דבחלות הקדושה ליכא גרעון. וכן נראה פשוט דאי איכא חסרון בחלות ההקדש מאי איכפת לן אי תחילת החלות חלה בתורת ''עובר'' ולא בתורת ''ולד'' סכ''ס כעת בא לחול כחלות קדושה בולד ואי איכא חסרון בחלות הקדושה איך מצי חייל עכשו חלות קדושה בולד.

**חילוק בין מחוסר זמן דח' ימים לשאר מחוסר זמן**

1. **ובגוף גדר חסרון דמחוסר זמן אי הוי בחלות הקדושה יעוין במנחת אברהם דמביא מהגרי''ז והחזו''א בפרה ג' סק''ד דתמהו על שיטתם מהא דמבואר בחולין פרק אותו ואת בנו דאיכא חיוב שחוטי חוץ בתורים שלא הגיע זמנם**. ומבואר דאיכא חלות הקדש במחו''ז, ובמנחת אברהם מביא מהגרי''ד דמוכיח מהתוס' בזבחים י''ב דהא דמבואר בזבחים שם דלילה לקדושה ויום להרצאה לא הוי מחמת דלילה לאו זמן הקרבה דיעוי''ש בתוס' דהקשה דאמאי בעי מיעוט מיוחד מביום השמיני תפוק ליה מ''ביום צוותו'' ומישב דאיכא בזה נפק''מ לעלו לא ירדו, דלמרות דשחיטת לילה לא תרד שחיטת ליל שמיני תרד. ומבואר דליל שמיני פסול להקרבה מחמת מחו''ז וא''כ קשה אמאי חל הקדש בלילה. ומוכיח הגריי''ד דהא דאין קדושה במחוסר זמן לא הוי כל היכא דאיכא פסולא דמחו''ז אלא רק במחו''ז דתוך ז' ימים, ולפי''ז מיישב את הקושיא מתורים דהתם לא הוי מחו''ז דז' ימים.

**ונראה בבאור הדברים לפי מה שנתבאר לעיל דההפקעה מהקדושה מתילדת מפסולא דמחוסר זמן**, דע''י דהתורה קבעה זמן איכא בזה יחס לקרבן דלא עומד עדיין להקרבה, וא"כ ניתן לומר דאיכא חילוק בסיבת קביעת הזמן אי הוי ביחס להקרבה או דהוי מצב בגוף הקרבן ובזה איכא למימר דחלוק מחוסר זמן דח' ימים משאר מחוסר זמן, דפסולא דמחוסר זמן דח' ימים נובע מחמת מציאותו של העובר כספק נפל עד גמר ח' ימים ולכן חשיב דלא נשלם כלפינו עדיין העמדתו כולד, ולכן רק בהא הדין זמן מעמיד יחס בגוף הקרבן כאינו ראוי להקרבה.

**ויסוד הדברים דמחוסר זמן דח' ימים נובע מחמת החשש נפל** **מבואר בגמ' בשבת** דף קל"ה ע"ב, תניא רשב"ג אומר כל ששהה ל' יום באדם אינו נפל שנאמר ופדויו מבן חדש תפדה ח' ימים בבהמה אינו נפל שנאמר ומיום השמיני והלאה ירצה ע"כ, מבואר ברשב''ג דטעמא דקרא הוא כדי שיצא מכלל נפל.

**ויעוין במהרי"ט אלגאזי פרק ח אות עו סק''ד דמבאר על פי זה הא דאיתא ברש''י במשנה בדף מ''ט ע''א בהא דמת הבן תוך ל' יום אף על פי שנתן לכהן יחזיר וז"ל, יחזיר דנפל היה ולא מחייב בפדיון עד לאחר ל' יום עכ"ל.** ומבאר המהריט''א דכונתו דטעמא דקביעת זמן בבכור הוי מחמת הצד נפל רק בבאור הדבר יעוי''ש במהריט''א וז''ל, דודאי אזיל ומודה הוא ז"ל דבין לענין פדיון ובין לענין קרבן, אפילו דידעינן דכלו לו חדשיו גזרת הכתוב הוא דלא מהני בתוך ל' יום ובתוך ח' ימים, אבל ס"ל דכיון דחזינן דרשב"ג יליף דל' יום באדם וח' בבהמה אינו נפל מקרא דופדויו מבן חדש ומקרא דמיום השמיני וגו', עכצ"ל דלרשב"ג טעמא דקרא משום ספק נפל נגעו בה, אלא שלא רצה הכתוב דנסמוך גבי פדיון וקרבן אידיעת כלו לו חדשיו, כיון דידיעה זאת מלתא דלא שכיחא כ"כ, וסתם לן את הדרך וגזר ואמר דבשום אופן כל שלא עברו ל' יום באדם וח' בבהמה לא יצא מכלל נפל אף בדאיתרמי דידעינן דכלו לו חדשיו, אבל לעולם דמאי דגזר הכתוב מבן חדש לפדיון ומבן ח' להקרבת בהמה הטעם הוא כדי שיצא מכלל נפל הוא, ולא בא לגזור הכתוב כי אם שלא נסמוך על בירור בידיעה אחרת אלא על הימים, דמסתמא ל' באדם וח' בבהמה אינו נפל.

**ומחדש המהריט''א דלפי''ז יהא נפק''מ לענין פדיון דאי אמרינן בעלמא איגלאי מלתא למפרע, א''כ אי פדאו בתוך ל' יום ונתאכלו המעות הוי בנו פדוי**, דכיון שהגיע הבן לשלשים יום ויצא מידי נפל הרי למפרע משעת הפדיון איגלאי מלתא דבן קיימא היה, ואיגלאי מלתא דראוי לפדיון היה באותה שעה.

**אולם לפי מה שנתבאר דחשיב כלא נשלם כלפינו עדיין העמדתו כולד** א''כ לא שייך בזה אגלאי למפרע כיון דכך נקבע היחס לולד דחשיב כולד רק לאחר ל' יום.

**בבאור הנידון בגמ' אי הוי ביחס לאיסור**

1. **בפשטות מבואר בזה דלת''ק דילפי מהקדש איכא איסורא במעשה ההעברה דמעשר בהמה דהוי כמעשה הקדש**, וכן נראה בתוס' בזבחים דף קיד ע''ב ד''ה היתר, וז''ל, אבל מעשר לרבי שמעון ''שרי להכניסו תוך זמנו'' לדיר להתעשר כדיליף התם מעשר העברה העברה מבכור. ויעוין בגרי''ז מה דתמה בזה וז''ל, דבמעשר לא שייך כלל איסור הקדש, והראיה מהא דבעל מום ופסולין דמבואר ברמב"ם דאיכא בל תקדישו על כל הפסולים, ומ"מ שפיר נכנסים לדיר להתעשר ואין כאן איסור לכתחילה כלל [מלבד אלו שנתמעטו מעיקר חיובם במעשר בהמה], וא"כ מ"ש ממחוסר זמן דהוי נימא דאית בהו איסור וצ"ע.

**ויעוי''ש דמחדש דאי ילפינן מקדשים דאיכא בהו איסור להקדיש הוי סיבה דבמעשר בהמה ליכא כלל למחייב דמעשר בהמה**. וז''ל, ונראה דמאחר דעל קדשים איכא איסור להקדישם, במעשר הוי פוטר ולא חלה עליהם כלל חובת דין מעשר והוי פטור מיוחד למעשר. ויעוי''ש דמוכיח יסוד זה מהא דאיתא לקמן נ''ז ע''א דכל איסורי מזבח נכנסין לדיר להתעשר [דילפינן להו מבעל מום חוץ ממה שנתמעט שם להדיא]. ומקשה שם הגמ' דאי גמר תחת תחת מקדשים צריך למעט לכולהו דלא יחול בהם קדושת מעשר ובגמ' שם מוזכר גם רובע ונרבע, ומקשה הגרי''ז דהרי רובע ונרבע מבואר בתמורה פרק כל האסורין (דף כ"ח ע"א) דחל עליהם הקדש ורק דפסיל להקרבה וא''כ מה שייך למילף למעשר בהמה דהרי פסול הקרבה ליכא במעשר בהמה וכל מה דשייך למילף על עיקר חלות הקדושה ואי גם בהקדש חל קדושה מה שייך למילף למעשר בהמה, ומוכיח מזה דמאחר דבקדשים איכא דין דשלא להקדישו א"כ יהיה בו פטור מעשר, ולא יהיה בו חובת דיר להתעשר כלל.

**ויש לעיין בבאור דבריו ונראה לפי מה שנתבאר לעיל דפסולא דמחוסר זמן כיון דהוי מצב בגוף הקרבן דלא הגיע זמנו הוי סיבה לדון את הקרבן כמחוסר בעיקר העמדתו להקרבה** א''כ אפשר דגם אי נימא דבהקדש הוי רק סיבה לאסור את מעשה ההקדש ולא להפקיע את גוף החלות מ''מ במעשר בהמה כיון דהמחייב נובע מעצם המצב של ההעברה תחת השבט א''כ בהא איכא למימר דכל כמה דאיכא סיבה לדון את הקרבן כמחוסר בהעמדתו להקרבה הוי סיבה דלא יחול בו דין מעשר בהמה, דרק היכא דסיבת הקדושה נובע מעשית הגברא בהא איכא למימר דלא אהני להפקיע את כח עשיתו, אולם היכא דהמחייב נובע מעצם מציאותה כ''עשירי'' ועשיתו היא רק לאשוויי כעשירי בהא דנים את היחס לבהמה וכל כמה דמחוסר זמן לא אהני מעשה העברתו לאשוויי כעשירי.

**אלא דעדיין יש לעיין מהתוס' בזבחים דנראה דהעמיד את הנידון ביחס לאיסור,** ונראה דאפשר דגם אי נימא דגם במעשר בהמה ליכא חסרון בחלות ההקדש מ''מ כיון דמחוסר זמן הוי מצב בגוף הקרבן כמו שנתבאר דמכח פסולא דמחוסר זמן איכא יחס לגוף הקרבן כלא עומד עדיין להקרבה א''כ איכא למימר דלמרות דליכא איסורא במעשר בהמה להכניס למנין שאר איסורי מזבח אולם היכא דהוי מחוסר זמן בהא איכא איסורא כיון דבזה חשיב דעדיין לא עומד מצד מציאותו להקרבה ולא רק מחמת פסולו ויש לעיין בזה.

**בדין מצוה להקדישו בבכור אי איכא איסורא בבכור**

1. **יש לעיין אי איכא איסור להקדיש בכור קודם זמנו,** דאפשר דכל מעלת בכור הוא מחמת דקדוש מאליו, אולם כל כמה דבא להקדישו הדר דינא דהוי כשאר קדשים דאסור להקדיש בעל מום, ויעוין במנח''א דמביא מהחשק שלמה והרש''ש בערכין כ''ט דנקטו דתוך ז' ימים אסור להקדישו, אולם בפ''ת יו''ד שו סק''א הביא מספר תיבת גמא לפמ''ג פר' ראה סק''א דמצי להקדישו גם קודם זמנו וגם בעל מום. וז''ל, דכי אסרה תורה שלא להקדיש עד ליל שמיני בשאר קרבן דקדושתו בפה תליא משא"כ בכור. אולם יעוין בזהב הקדש דמביא מהבה''ג סימן ע''ג הלכות בכורות עמוד תרע''ד וז''ל, בכור בהמה טהורה. בר ישראל דמיתיליד ליה בוכרא בעאניה כי לית ביה מום מיחייב לאקדושיה קמי שמיא, ואי אית ביה מום מחוי ליה לחכם ושרי ליה ויהיב ליה לכהן עכ''ל. ומבואר דבבעל מום ליכא מצוה להקדישו.

**ויש לעיין בגדר מצוה להקדישו ובגמ' בנדרים י''ג מבואר דמכח הא דמצוה להקדישו חשיב לחד מ''ד דבר הנדור.** ובפשוטו מבואר בזה דמעשה ההקדש פועל בבכור, וצ''ב גדר הדבר ויעוין בהערות הגרי''ש דף י''ג ע''א דמביא מהצפנת פענח דנקט דאיכא חלות הקדש נוספת מכח מעשה ההקדש ומביא בזה כמה נפק''מ, ויעוין עוד בערוך לנר ר''ה דף ו' ע''ב ד''ה שנה, בדין שנה הנוהג בבכור שצריך לקיים את דין הקרבתו בתוך שנה דמבואר בגמ' שם דהמנין מתחיל מהזמן שראוי להקרבה אחר ח' ימים ומחדש הערוך לנר דהוי רק היכא דלא הקדישו אולם היכא דהקדישו מונים משעת ההקדש. וז''ל, בודאי בלא הקדישו אין מונין לו שנה אלא משעת הרצאה אבל כשהקדישו מחוסר זמן אז משעת הקדש מתחיל שנתו אפילו הקדישו סמוך ללידה ממש דכן משמעות הכתוב כל הבכור אשר יולד תקדיש ומאותו שעה שהקדיש אפילו סמוך ללידה לפני ה' אלהיך תאכלנו שנה בשנה שמשעת הקדש חל עליו שם קרבן. אבל בלא הקדישו קודם זמן הרצאה אז מזמן הרצאה חל שנתו כיון שהיה ראוי להקריבו. ומבואר דכל כמה דהקדיש חל בו קדושת הקרבה מיד.

**אולם בעיקר הך דינא דמצוה להקדישו יעוין בשעורי הגר''ש** נדרים דף יג ע''א [מובא בחידושי הגר''ש בסופו אות קיא] דהקשה דהרי אינו בעלים כלל להקדישו, דהא כבר נתקדש מרחם והיאך יכול להקדיש דבר שאינו שלו. ועוד מה מועיל מה שמקדישו דהא כבר קדוש הוא מרחם ובהא דאיכא לו כח להקדיש יעוי''ש דמביא מהגרש''ש דכיון דהתורה אמרה דמצוה להקדישו ע"כ דהתורה נתנה לו כח בעלות להקדישו, ובגדר מעשה ההקדש יעוי''ש דשמע מהגרש''ש דנוסף עוד סבה לקדושה, ונמצא דקדושתו הוא מחמת שתי סיבות חדא דמאליו הוא קדוש, ועוד דקדוש מקדושת פיו, רק דהעיר הגר'ש דחידוש לומר כן דאחר שהוא כבר קדוש לא שייך גם לומר בזה שנוסף עוד סיבה לאותו חלות קדושה ומביא מהגרי"ז דלדין דבר הנדור סגי בהא דמין הקדושה בא בנו"נ, ולפ"ז בבכור למרות דלא חל שום הקדש בבכור וגם סיבה לקדושה ליכא מ''מ ע"כ דהתורה אחשביה עכ"פ ל"מעשה הקדש" ולא הוי דיבור בעלמא וכיון דאיכא גם מעשה הקדש דידיה שפיר חשיב מין קדושה שבא בנו"נ, ואף דבפועל לא יצוייר קדושת בכור שבא בנו"נ, אבל מ"מ ה"מין" קדושה היה שייך לבא בנו"נ אילו היה אפשר במציאות.

**רק יעוי''ש דמביא מהמחנ"א הלכות נדרים סימן י והלח"מ הלכות נדרים פ"א הלט"ו דכתבו, דהא דחשיב דבר הנדור הוא רק ע"י הקדישו**. ומוכיח הגר''ש דס''ל דאיכא יחס בגוף הקרבן למעשה ההקדש ומוכיח כהגרש''ש דלכה''פ איכא סיבה נוספת לקדושה. דלפי דרך הגרי''ז הוי רק מעשה הקדש אולם בגוף הבכור ליכא סיבה לחלות קדושה.

**ונמצא דאיכא ג' אופנים בגדר מצוה להקדישו דבכור.** או דאיכא חלות הקדש בגוף הקרבן, או רק סיבה לחלות, או דהוי מעשה הקדש גרידא. ויעוין בסמ''ג סימן ריא וכן ביראים שנ''ב וז''ל, אי אתה מקדשו קדושת מזבח אבל אתה מקדשו קדושת חביבות פירוש שמוזהר ישראל בהולד בכור בהמה טהורה לומר הרי הוא מקודש בקדושת בכור אף על פי שהוא קדוש מעצמו מצוה להקדישו בקדושת בכור מפני חביבות המצוה. ונראה דליכא בזה סיבה לחלות קדושה בגוף הבכור אלא הוי מעשה הקדש גרידא ולכאורה מוכח כהגרי''ז אא''כ נימא דהוי דיבור בעלמא בלי משמעות כלל של מעשה הקדש.

**ולפי''ז נראה ביחס לנידון אי איכא בזה איסור להקדיש במחוסר זמן וכן בעל מום תליא בהנך צדדים** דאי נימא דאיכא חלות הקדש איכא בזה איסור ואי נימא דהוי רק סיבה לקדושה יש לדון אי האיסור הוא על התוצאה של חלות הקדש בקרבן מחו''ז דבזה חשיב כמביא לגבוה דבר פסול, ואי הוי מעשה הקדש גרידא לכאורה נראה פשוט דליכא בזה איסורא.

**בדין בכור מחוסר זמן דהח' ימים נשלמים בשנה הבאה אי מצטרף לכבשים של שנה זו שנולד בה או לשנה הבאה**

1. **יעוין במנחת אברהם דמביא מהירושלמי שקלים פ''ג ה''א דדן בזה**, ולפי פרוש הרש''ס שם תליא בפלוגתת ת''ק ור''ש אי מחו''ז נכנס לדיר להתעשר, אולם יעוי''ש דמוכיח מהרמב''ם פ''ז ה''ו דפסק דמצטרפי למרות דפסק כרבנן דמחו''ז לא נכנס לדיר להתעשר, ויעוי''ש דמוכיח כן מסוגין מהא דת''ק ס''ל דמחו''ז אין נכנסים לדיר להתעשר ואפ''ה אמר אני ראיתי גדיה שילדה וכו' כולם נכנסות לדיר להתעשר. ומבואר דמצטרפי עם הנולדים בשנה שעברה גם אליבא דת''ק. ובבאור הדבר נראה דההצטרפות לא תלויה באפשרות הקרבה בפועל וכן לא באפשרות לחלות הקדושה אלא במחייב להקרבה, ומאחר דהמחייב למעשר בהמה איכא כבר בלידה הלכך לא איכפת לן בהא דהוי מחוסר זמן גם אי נימא דלא חל חלות הקדש קודם זמנו.

**בפלוגתת רב ושמואל ור''י בלוקח מישראל**

1. **גמ', מצינו לוקח מעובד כוכבים לוקח מישראל מאי אמר רב בכור ודאי דאם איתא דבכרה אישתבוחי הוה מישתבח ליה ושמואל אמר בכור ספק סבר לשחיטה קא בעי ליה ורבי יוחנן אמר חולין ודאין מאי טעמא אם איתא דלא בכרה כיון דאיכא איסורא אודועי הוה מודע ליה.** מבואר בגמ' דאיכא בזה שתי נדונים. האחד. אי איכא חובה למוכר להודיעו ומדלא הודיעו הוי ודאי חולין. שנית. גם אי ליכא חובה להודיעו פליגי רב ושמואל אי הוי ספק או דאיכא ראיה דאי איתא דבכרה אשתבוחי משתבח ליה.

**בבאור הנידון בראיה דאשתבוחי משתבח ליה**

1. **ראשית כל יש לעיין בכח ראיה זו אי מהני כנגד רוב**, ויעוין בחזו''א כ' סק''ז דדן אי בחולבת למ''ד חלב פוטר דאיכא רובא אי סמכינן על הך ראיה כנגד הרוב ויעוי''ש דמוכיח מהא דנקט תוס' בדף כ' ע''א דאיכא רוב מתעברות בשעה שראויה להתעבר וא''כ ע''כ רב דאמר בכור ודאי, מהני גם היכא דאיכא רובא שאינו בכור וא''כ אף בחולבת. רק דמצדד דחולבת שאני, וז''ל, ומיהו י''ל כיון דחלב פוטר ולא החמירו בו חכמים הוי כאמר. ויש לעיין בכונתו ואולי היכא דמצד המציאות שלפנינו איכא ביטוי דביכרה, ליכא גרעון במה דלא אמר, דהא גופא חשיב כאמירה מצדו.

**ויעוי'''ש עוד דדן בשיטת שמואל דנקט דהוי ספק אי הוי מחמת דס''ל גם לטעמא דרב וגם לטעמא דר' יוחנן** והלכך הוי ספק, ולפי''ז גם בחולבת יהא ספק כיון דאיכא צד דהלכתא כרב. אולם יעו''ש דמוכיח מהא דמקשה הגמ' על רב מאותו ואת בנו דאיכא חיוב למוכר להודיע, דכל כמה דחייב להודיעו חשיב עדות גמורה ולא מהני בזה סברת רב דאי איתא דבכרה אשתבוחי משתבח ליה, דאי נימא דמהני מאי קשיא מאותו ואת בנו הרי התם ליכא להאי סברא, וא''כ מוכח דשמואל לית לטעמא דר' יוחנן, דאי ס''ל כטעמא דר' יוחנן מה שייך להסתפק שמא איכא לטעמא דרב, וכן מוכח דלא ס''ל לטעמא דרב כיון דליכא סברא כנגד, אלא ס''ל דחשיב כמספק, וכן מוכיח החזו''א מהא מהא דפסק ר''י כשמואל ומבאר הרא''ש משום דרב ושמואל הם רבים נגד טעמא דר' יוחנן ור''י ושמואל הם רבים כנגד רב וממילא הלכתא כשמואל. ומוכח מזה דשמואל לית לא סברת רב ולא סברת ר''י.

**בבאור החילוק בין עכו''ם לישראל**

1. **יעוין בתוס' דתלה את זה בבאור טעמא דאשתבוחי**, דאי הוי כטעמא דמביא מרש''י דהוי שבח של הבהמה שלא תסתכן בלידה יעוי''ש דמוכיח דעכו''ם לא מהימן, ומבאר הט''ז יו''ד סימן שטז סק''ד וז''ל, דעובד כוכבים כיון דאם אומר השבח אינו נאמן לנו ע"כ אינו אומרו כלל דידע בעצמו שאין מאמינים לו משא"כ בישראל. ואי הוי כמו שמבואר ברש'י שלפנינו וכן מבאר תוס' דהשבח הוא הא דפטור מבכורה יעוין בשטמ''ק וז"ל, אבל גוי לא דאינו יודע מזה הדבר כלום עכ"ל. ומבואר דכיון דאינו בקי בדיני ישראל שישראל חייב ליתן הבכור לכהן מש"ה לא שיבחה ללוקח.

**בהא דעכו''ם לא מהימן מדין מסל''ת**

1. **יעוין בתוס' דמבאר דהוי מחמת דמכוין להשביח מקחו.** ויעוין בש''ך שט''ז סק''ב דמביא בזה מתרומת הדשן וז''ל, ומטעם דעובד כוכבים מסל"ת לא מלאני לבי לסמוך עליה לחודיה ואף ע"ג דמשמע שפיר באשר"י פ"ג דבכורות דהא דלא מהימנינן עובד כוכבים מסל"ת היינו טעמא משום דתלינן להשביח מקחו קמכוון הא איכא דמוכחא מילתא דלא מכוין לכך מהימן, מ"מ ביו"ד כתב סתם מסל"ת לא סמכינן עליה, ותו דאמרינן בפרק הגוזל בתרא דאין עובד כוכבים מסל"ת כשר במילי דאורייתא אלא בעדות אשה בלבד וצ"ע בדבר עכ"ל.

ויעוין במהריט''א אות כ''ט דמבאר דמוכיח מזה דהחסרון ברוב התלוי במעשה הוי מדרבנן ולכן חשיב ספק דרבנן.

**בהא דמבואר בסוגין דמהני הך ראיה דאם איתא דבכרה אישתבוחי הוה מישתבח ליה להוציא ממון**

1. **יש לעיין בהא דמהני הך ראיה לחייבו ליתנו לכהן דהרי הך דינא מוסב על המשנה דעסקה בחיוב נתינה לכהן,** והיה ניתן לומר דהך ראיה הוי ראיה אלימתא דמהני גם לממון, אולם בפשטות נראה דאי יאמר להדיא דלא ביכרה ודאי הוי מהימן ובהא ודאי קשה דהוי ע''א בעלמא ולכאורה מוכח מזה כמו שמבואר בתוס' לעיל דהיכא דאיכא הכרעה על הדין בכור לגבי איסור מהני גם לממון רק דצ''ב ספיקא דהתו' וכן שיטת הרמב''ן והרא''ש דס''ל דלא מהני כלפי הממון.

**בבאור הנידון אי מוטל על המוכר להודיע**

1. **יעוין בגמ' דמקשה מאותו ואת בנו דמבואר שם דאיכא חובה על המוכר ומחלקת דבבכור בלוקח תליא מילתא.** ובבאור החילוק איכא שתי דרכים. דבתוס' מבואר דליכא חילוק בדין בנייהו אלא לעולם כל היכא דאיכא חשש איסור מוטל על המוכר להודיע כדי שלא יעבור אלפני עור רק דבבכור שאין סיבה ללוקח לתלות שאין כאן בכור ועליו מוטל לברר בהא לא מוטל על המוכר להודיעו, משא''כ באותו ואת בנו שמסתמא לקח לשחיטה ולא מעלה בדעתו שמכר את אמו בהא מוטל על המוכר להודיעו.

**אולם ברש''י מבואר דאיכא בזה חילוק יסודי בחובת ההודעה,** דבאותו ואת בנו חייב המוכר מדאוריתא להודיעו. ויעוין ברש''י חולין פ''ג ע''ב ד''ה רבי וז''ל, ימים מיוחדים יש בשנה דהיינו ארבעה פרקים שאתה מוזהר להכריז אמה מכרתי לשחוט, קרי ביה ''לא תשחיטו'' לא תגרום לה לישחט בימים הללו היא ובנה, אי נמי מדכתיב יום אחד דמשמע יום מיוחד למאי יחדינהו אי לאו להטעין כרוז.

**ומבואר דאיכא חיוב בפני עצמו גם בלי דינא דלפני עור**. ויעוין בהערות הגרי"ש אלישיב וז''ל, ונראה דלא רצה רש"י לנקוט משום דינא דלפנ"ע דאי משום לפנ"ע אפשר דכשמכר לו לא היה בדעתו של הלוקח לשחוט ואין כאן לפנ"ע, וגם המוכר לא מכר לו בשביל שישחטהו היום, והיינו שאין הכרח בעצם נתינתו שיש כאן נתינת מכשול, ועכשיו שבא הלוקח ונמלך ורוצה לשחוט אין כאן הוכחה מדלא הודיעו ולכן הביא רש"י מקרא דיום הכרוז דהוה גזיה"כ להכריז בין ידע בין לא ידע כוונת הקונה מ"מ יש דין ביום ההוא להכריז.

**רק עדיין יש לעיין הא דנקט רש''י בד''ה הכא בלוקח, דהא דבבכור תליא בלוקח הוי גם מקרא דבבקרך וצאנך** דמי שהבהמה שלו עליו להפריש בכורותיו וקשה דמהיכי תיתי יהא מוטל על המוכר להודיעו. ואולי יסוד חיוב ההטלה על המוכר לדאוג שלא ישחט הבן נובע מחמת דהוא העמיד את האיסור ולכן מוטל עליו לא לגרום למציאות האיסור של אותו ואת בנו, וא''כ אי בבכור המחייב דבכור לא היה מוטל בדוקא על הלוקח אלא גם המוכר היה מוטל עליו לדאוג לקיום הבכורה בבהמה שהיתה לו א''כ גם בזה היה מוטל עליו חובת ההודעה כיון דסו"ס בהמתו גרמה לבכורה ולכן הוצרך למימר דחובת קיום הבכורה מוטל רק על הלוקח ולכן בלוקח תליא מילתא.

**דף כ"ב ע''א**

**בדין בהמה ששפעה חררת דם תקבר**

1. **יעוין בגמ' דהדין קבורה לא הוי מעיקר הדין כיון דאיכא ביטול ברוב רק כדי לפרסמה שנפטרה מן הבכורה,** אולם יעוין ברש''י ד''ה ה''ז תקבר. וז''ל, דאסורה בהנאה דשמא ולד זכר היה שנימוק וקדוש בבכורה ביציאתו. ומבואר דנאסר מדינא ויעוין בראשית בכורים דמבאר דהא דאיכא תקנה לקוברה בשביל לפרסם שפטורה הוי מחמת דכך דינה לולי דין ביטול דאי לא היה בו דין קבורה לא היו מתקנים כן.

**רק בעיקר הך דינא דלולי דין ביטול בעי קבורה יעוין בתוס' דף ל"ב ע"ב בד"ה פסק, דמוכיח מהכא דבכור בעל מום שמת אסור בהנאה.** ומבואר דלמרות דקדושת בכורה חלה גם בלי חיות כמבואר בדף ג' ולכן גם חררת דם שייכא בה קדושת בכורה, מ''מ הוי כקדושת בכור בעל מום, ומהא דאיכא איסור קבורה מוכיח תוס' דהוי כדינא דפסולי המוקדשים שמתו שאסורים בהנאה.

**ויעוין בגרי''ז דהקשה דהא הכא אין כאן מום כ"א נפל דאין בו דין מום, כי זה דינא דשגר בהמה וא"כ משו"ה יקבר עכ''ל.** ויעוין במנחת אברהם דהעיר דבשלמא בנפל יש לדון אי הוי מום כיון דהוי רק חסרון חיות אולם בחררת דם שנמוחה לכאורה בהא איכא חסרון בגוף הדבר המתקדש והוי כמום. וגם בחסרון חיות יעוי''ש דמביא מהתוס' ב''ק ע''ו ע''א ד''ה שחיטה, דמוכיח מהא דמתו תמימים יקברו וליכא פדיון [למאן דלא בעי העמדה והערכה] דאין מום לאחר מיתה. ומבואר דגם חסרון חיות חשיב מום. וברעק''א שם תמה דבמת ליכא חסרון באבריו רק דהוי חסרון חיות, אולם חזינן בתוס' דגם חסרון חיות חשיב מום וא''כ פשיטא דהכא חשיב מום.

**ובעיקר באור הך דינא דפסולי המוקדשים שמתו אסירי למרות דמותרים בשחיטה** דלכאורה היה נראה מזה דמותרים בהנאה יעוין בגרי''ז הלכות בכורות עמוד נה וז''ל, דהרי דרשינן בתמורה דף לא תזבח ואכלת אין לך בהם היתר אלא משעת זביחה ואילך ונאמר בזה דינא דפסוה''מ זביחתן מתרת לאיסור קדש שלהם עכ''ל.

**בדין פטור בכורה בחררת דם**

1. **יעוין בגמ' דמביאה לתני ר' חייא דאינה מטמאה במגע ומשא ומבארת הגמ' דהוי מחמת דין ביטול בגינונים והדם.** ומבואר דלמרות דאיכא דין ביטול על הולד לענין טומאת משא מ''מ איכא בזה פטור בכורה. ויעוין במהריט''א דמביא מהירושלמי פרק המפלת דהוכיח מר' חייא דהביטול חל בשעת היציאה, ובמנחת אברהם מביא מהגרי''ד דביאר דר' חייא בא להעמיד את החידוש במשנה דלמרות דליכא טומאה מ''מ פטור מן הבכורה ומאחר דפטורא דבכורה הוי בשעת הלידה מוכח דכבר בשעת הלידה איכא לביטול דאל''כ ליכא בזה חידושא.

**ובאחרונים באמת הקשו דמאחר דאיכא דין ביטול על הולד אמאי פוטר מבכורה**, דלפטור מבכורה בפשטות בעינן לידת ולד, אולם יעוין בהערות הגרי''ש דמביא בזה פלוגתא בין המהרש''א לרעק''א להך מ''ד דיוצא דופן לא חשיב פטר רחם הבא אחריו אינו בכור כיון דלדין בכור בעינן דיהא גם ראשון לולדות כמו בכור לנחלה דבעי ראשית אונו, וס''ל למהרש''א דגם אי הראשון הוי נפל כיון דסכ''ס השני לא הוי ראשון ולדות ליכא בזה חיוב בכורה אולם הרעק''א נוקט דהוי כבכור לנחלה וכמו דבנחלה אי היה לפניו נפל הוי בכור ה''ה הכא ליכא חסרון במה שקדמו נפל. והשתא אי נימא דגם נפל דלא הוי ולד מגרע בראשון לולדות א''כ גם הכא כיון דבמעי אמו איכא ולד נמצא דלא הוי ראשון לולדות, אולם יעוי''ש דמוכיח מגמ' דילן דמקשה דאי פטרת להו מבכורה והוי ולד מעליא אמאי אינה מטמאה, ומבואר דהוולד כשהוא במעי אמו עדיין אינו פוטר מן הבכורה אא"כ ביציאתו הוי ולד. ויעוין גם בקה''י סימן כ' דנקט כן בפשיטת דאי נשרף העובר במעי אמו הולד הבא אחריו הוי בכור.

**ויעוין בקה''י דדן דדין ביטול הוי רק ביחס לדינים דיש בו דע''י שהוא מיעוט מאבד את כל הדינים שיש עליו ושוה הוא בכל הדינים כהרוב,** [וגם דין התלוי במציאות עצמה כמו שמבואר לקמן דמיעוט מים ברוב ציר לא מהני בהו השקה דלהשקה בעי משקה וציר הוי אוכל מ''מ גם בזה הדין ביטול הוא ביחס לדין השקה שבא לחול מכח המים] אבל שמו לא נתבטל ועדיין מקרי ''ולד'' ולכן חשיבא אמו כיולדת.

**רק דמוכיח מקושית המרדכי סוף חולין בהא דיבמה שרקקה דם שנפטרה בחליצה זו לפי שא''א בלא צחצוחי רוק**, ומקשה המרדכי דאמאי ליכא בזה דין ביטול דדם מבטל לרוק, ואי נימא דדין ביטול לא מהני כלפי היחס למציאותו של הדבר א''כ מאי קשיא ליה הרי אין דנים על דיני הרוק רק על שם הרוק.

**ונראה דיש לדון בדין ביטול היכא דהדין שעליו אנו דנים לא הוי מחמת החפץ או ביחס לחפץ אלא החפץ היכי תימצי להעמיד מעשה מסוים דבהך מעשה איכא נפק''מ אי גם בזה איכא דין ביטול** דאפשר דדין ביטול הוי רק ביחס לדינים המתיחסים לחפץ, ומצאתי בספר זכר דבר למרן הגר''ד לנדאו דנסתפק בנשבע על חפץ שיזרקנו דהחפץ היכי תימצי למעשה זריקה אי איכא בזה דין ביטול כיון דהחפץ הוי רק היכי תימצי ואי נימא דליכא בזה דין ביטול א''כ ניחא היטב הא דהכא לא מהני הביטול להפקיע את היחס של האם כיולדת דכלפי היחס שלה כיולדת הולד הוי רק היכי תימצי ובזה ליכא דין ביטול.

**ויעוין באבנ''ז או''ח נ''ו דדן באופן אחר אי דין ביטול מהני גם בנידון ביחס לעושה,** דיעוי''ש דדן במלאכת שבת היכא שסחט חצי שיעור ובטלו ברוב ואח''כ סחט ח''ש נוסף אי ע''י דין ביטול הוי כאילו נאכל ונתבטל מעשיו או כיון דהנידון ביחס למעשה ליכא בזה דין ביטול. ויעוי''ש דמוכיח מהמרדכי דנקט דאיכא ביטול על הרוק למרות דהנידון התם על מעשה היריקה ונראה מדבריו דשרש הנידון הוא אי דין ביטול נאמר גם ביחס לנפק''מ שהם מחוץ לחפץ ולא כמו שבארנו דגוף הדין לא הוי מכח החפץ והחפץ הוי היכי תימצי אלא דעצם הדבר דהנפק''מ לא קיימת בחפץ הוי סיבה דליכא בזה דין ביטול דהרי בשבת סיבת האיסור ביחס לעשיה בדבר הנסחט וכן ביריקה העשיה היא ברוק.

**ויעוי''ש דמביא מהחלקת יואב דהוכיח מסוגין להאי כללא דלגבי העושה ליכא ביטול.** וז''ל, וכבוד תורתו הביא ראי' להיפוך מבהמה שהפילה חררת דם דאינה מטמאה לא במגע ולא במשא. משום דבטל הולד ברוב [בכורות כב ע"א], ומכל מקום הבהמה נפטרה מן הבכורה. הנה דלענין בהמה שהפילה לא שייך ביטול. והוא שבאמת בסברא זו דלגבי העושה לא שייך ביטול מיושב קושיות המרדכי. ושזה כוונת הגמ' [יבמות קה ע"א] מי כתיב וירקה רוק, דאילו הי' כתוב כן הי' בו דין ביטול ואין עליו שם רוק. אבל כיון דכתיב וירקה סתם ואף שנתבטל מכל מקום חשובה היא רוקקת עכ''ד.

**אולם באבנ''ז מוכיח דגם לגבי העושה איכא ביטול ובבאור גמ' דילן יעוי''ש** וז''ל, והא דנפטרה מן הבכורה צריך לחלק, דוקא נגד הולד שתלד אחר כך לא שייך ביטול, אבל כשדנין על הלידה אם תטמא את אמה, כיון שבטל ברוב אי אפשר שתטמא אמה. ובאור כונתו נראה לפי מה שבארנו לעיל בדבריו דשרש הנידון הוא אי דין ביטול נאמר גם ביחס לנפק''מ שהם מחוץ לחפץ א''כ אפשר דגם אי נימא דהיחס לעושה איכא דין ביטול הוי מחמת דגם זה נידון כנפק''מ בחפץ אולם היכא שנפק''מ לולד שיולד אח''כ בהא ודאי חשיב כנפק''מ מחוץ לחפץ.

**ביסוד המרדכי דבדבר הנתערב מתחילתו ליכא דין ביטול אי גם בסוגין איכא לחסרון זה**

1. **יעוין במהריט''א אות ל' דמביא את יסוד המרדכי בחולין** אות תשלז וז''ל, דליכא למימר ביטול ברוב אלא בדבר שהיה ניכר בפני עצמו תחלה ואח"כ נתערב, אבל בדבר שתחילת ביאתו לעולם מעורב ליכא למימר דבטל והא דתנן בפ' המפלת [נדה כו, א ומובא בסוגין] שליא בבית טמא ורבי שמעון מטהר, ומסיק טעמא דרבי שמעון משום ביטול ברוב שנימוק ונימוח הולד ונתבטל ברוב, ויש לומר דהתם נמי הולד היה ניכר קודם שנימוח עכ"ל.

**ובמל''מ בפ"א מהל' משכב ומושב הי''ד כתב דעיקר חילוק המרדכי הוא דכל דבר שתחלת חלות איסורו וטומאתו היה מעורב לא שייך ביה ביטול,** והיינו ההיא דזב ויבמה שיצאו מעורבין ממקורם מתחלה, אבל שליא דאפילו קודם שיצא לאויר חלה עליו טומאה, כל שניכר הולד קודם שנימוק, שייך בו ביטול שהרי תחלת חלות טומאתו לא היה מעורב. ובמהריט''א תמה עליו דבשלמא לענין טומאה ניחא אבל בחררת דם לענין בכור דלא חייל קדושת בכור כי אם אחר שיצא לאויר העולם דבפטר רחם תלי רחמנא, אף דלענין טומאה קאמר רבי חייא דבטל ברוב מכיון דתחלת חלות טומאתו לא היה מעורב, מ"מ לענין בכור כיון דמתחילת חלות איסור קדושת בכור יצא מעורב לא שייך ביטול ברוב, ובגמ' נראה דהדין ביטול מהני גם לענין הקדושת בכורה ולכן הקשתה דאמאי בעי קבורה כמו שמבואר בתוס' סד''ה בהמה גסה. ויעוי''ש עוד בהא דנקט המל''מ דבמעי אמו איכא טומאה מה דמוכיח המהריט''א דליכא טומאה.

**ויעוי''ש דמבאר דיסוד המרדכי הוא דהיכא דגם האיסור וגם רוב ההיתר שניהם מתחלת ביאתם לעולם יצאו מעורבים,** ומעולם לא הוכרו זה לאיסור וזה להיתר, בכה"ג דאיכא תרתי לריעותא, האחד. דהאיסור כיון דתחלתו מעורב מעולם לא חל שם איסור עליו, ולא אמרה תורה ביטול לענין שלא יחול עליו שם איסור כלל. שנית. דהרוב המבטלו מעולם לא הוחזק בעצמו להיתר גמור. ולפי''ז ל''ק מסוגין דגם הכא התערובת נעשתה בלידה וקודם שנולד היה ניכר.

**רק בעיקר דברי המרדכי** יעוי''ש דמקשה מהא דמובא בטור או"ח סי' ש"כ מהמרדכי דחבית שממלאים אותה ענבים שלמים ונותנין יין עליה, ולאחר זמן מתבקעין ויוצא מהם יין אף בשבת מותר לשתות יין ממנה, דכל שיוצא ממנה בשבת מתבטל ביין היתר שיש בה, דלא דמי לדבר שיש לו מתירין דאין לו ביטול, דה"מ כשהאיסור בעין מתחלה ואח"כ נתערב בהיתר, אבל הכא דהיין היוצא לא ניכר מעולם לאיסור אלא מעט מעט שיוצא מתערב ביין היתר לא אמרינן הכי ומבואר דס"ל להמרדכי איפכא, דאדרבא בהיות שהאיסור לא ניכר מעולם קיל טפי ואפילו בדבר שיש לו מתירים בטיל, ומיישב המהריט''א לפי דרכו דהתם ליכא גרעון ברוב המבטל דהההיתר הוכר בתחילה ובזה מהני הא דהאיסור לא ניכר להאלים את סיבת הביטול. וצ''ב דאי איכא גרעון בדין ביטול דלא מהני לדון דליכא מעיקרא איסור אמאי בעי גם לקלישות ברוב היתר, ומה הצירוף בין הנך תרי רעותות, וכן אמאי היכא דלרוב היתר איכא סיבה לבטל בהא אמרינן דהא דהאיסור אינו ניכר הוי סיבה להאלים את סיבת הביטול.

**ויעוין בשערי ישר ש''ג פכ''ג דמבאר דהיכא דנולדו בתערובת ליכא את סיבת הביטול דליכא מבטל ומתבטל,** ולכן בגיגית דלא נולדו תרוויהו בתערובת ואיכא סיבה לביטול אדרבה בהא סיבת הביטול אלימתא כיון דהביטול גורם לדון דליכא מעיקרא לאיסור. וז''ל, ונראה לענ"ד בביאור שיטתו והוא, דענין הביטול הוא רק אם איכא ענין תערובות של מיעוט ורוב, שאמרה תורה שלא יגרום המיעוט דין על הרוב ויתבטל דינו, וזה שייך היכא שאחד מהם היה ניכר בפני עצמו ועתה נשתנה מצבו ע"י ערבוב בכה"ג חשוב תערובות, בין שהיו הרוב בפני עצמן ואח"כ ניתוסף המיעוט שנולד בתערובות, ובין להיפוך שהיו המיעוט בפני עצמן ונולד הרוב בתערובות, כל כה"ג חשוב ''שהמיעוט נתערב ברוב'' כיון דמקודם היה אחד בפני עצמו ועתה הם מעורבים, אבל אם שניהם באו לעולם בערבוב חשוב הכל כגוף אחד שיש בו חלק איסור וחלקים הרבה של היתר, ואין כאן מבטל ומתבטל דהכל חשוב כגוף אחד ואין חלקים מבטלים זה את זה, ולפי"ז נראה לי דרק בלח בלח שייך ענין זה דבשעה שראוי לחול הדין על המיעוט והרוב, לקרות שם היתר על הרוב ושם איסור על המיעוט הם מעורבים, שאין הדין חל על כל אחד בפני עצמו, דאין כאן דבר נפרד אלא חל על כל הגוף יחד לומר דחלק מזה אסור וכמה חלקים הם היתר אבל בדבר יבש דכל חלק וחלק הוא נפרד והוא בעין בפני עצמו, וכשחל האיסור הוא חל על דבר מיוחד ונפרד כל כה"ג אינו ענין כלל לדברי המרדכי עכ''ל.

**בדינא דשיעור העגיל ראש כפיקה בולד דאדם**

1. **יעוין בראשונים דמבארים דכיון דכל זמן דהוי במעי אמו הוי טומאה בלועה הלכך בעינן לפתיחת רחם להפקיע אותו מתורת טומאה בלועה.** ובגדר הך שיעורא בראש הולד יעוין במהריט''א אות לו ד''ה והנה בפירוש מתניתין, וז''ל, אלא דמתבאר מדברי רבינו הרמב''ן דה"ט דעד שיעגילו ראש כפיקה, דפחות מכאן אין הקבר נפתח קודם יציאתה, ומשו"ה כל שלא העגיל ראש כפיקה הבית הראשון טהור דמסתמא לא נפתח הקבר שם, אבל מכללות דברי ר"ש שם במתניתין דיצא הראשון מת והב' חי טהור וכו' לא משמע הכי, דאפילו מפחות מפיקה הקבר נפתח קודם יציאתה, אלא כיון דכ"כ קטן הוא אין פתיחת הקבר שלו נחשב כאילו יצא לחוץ.

**בדינא שיעורא דראש בהמה**

1. **יעוין ברש''י וכן ברמב''ן דמפרשים גם בבהמה דהוי לגבי חסרון דטומאה בלועה,** וברמב''ם פ''ד מבכורות הי''ג מבאר דהנפק''מ לענין דין בכורה דרק בהעגיל כשל פיקה של ערב אית ליה דין בכור ודבריו צ''ע בתרתי. האחד. אמאי לא פירש לגבי טומאה יעוין בלח''מ שם. שנית. קושית הרמב''ן מהא דטינוף פוטר וכן חררת דם אע''ג דליכא העגיל ראש כפיקה.

**בבאור הא דלא נקט הרמב''ם לנפק''מ דטומאה**

* 1. **יעוין בגרי''ז דמוכיח מהרמב''ם דדין טומאה בלועה לא הוי גרעון בעיקר סיבת הטומאה** [כמו שמבואר בר''ש פ''ז דאהלות משנה ה' דבלוע טהור דכגופה דמי, או כרש''י חולין ע''א ע''א ד''ה מי לא עסקינן, דכתב שם דהרי היא כמעוכלת]. אלא דהוי דין הצלה כצמיד פתיל, ודינא דצמיד פתיל מהני רק לטומאת אהל דצמ''פ מנתקו מיחסו לאהל וה''ה מצבו כבלוע מפקיעו מיחסו לאהל, והא דלא מטמי במגע ומשא הוי חסרון בפני עצמו דליכא יחס למגעו ולמשאו היכא דהטומאה בלועה בתוך מעיו ופתיחת הקבר מהני רק ביחס ל''דין הצלה'' דטומאה בלועה אולם בחסרון מגע ומשא בהא לא מהני מה דנפתח הקבר כיון דסכ''ס ליכא יחס מגעו לטומאה. ולפי''ז מיושב היטב דכל דינא דטומאה בלועה שייך בולד דאדם דאיכא בו טומאת אהל, ולכן התם פירש הרמב''ם דנפק''מ לענין טומאה בלועה, אולם לגבי בהמה איכא רק מגע ומשא ובזה איכא דין בלוע גם בפתיחת הרחם לכן בהא כל הנפק''מ לגבי בכורה.

**בבאור שיעורא דשל פיקה לענין בכורה**

* 1. **יעוין בגרי''ז דמבאר דהא פשיטא דלענין שם ולד לפטור את הבא אחריו ליכא שיעורא בולד**, אולם לענין כח הקידוש בפתיחת הרחם בהא איכא שיעורא בפתיחת הרחם כמו דלענין טומאה איכא שעורא בפתיחת הקבר והנפק''מ רק לענין קידוש הבכור דבזה בעי לפתיחת רחם.

**בבאור דברי רש''י דהיתרא דהשקה הוי מדין זריעה**

1. **יעוין ברש''י וז''ל, מיא סלקא להו השקה דהוי כמי שזרען וחוזר ונוטלן דזריעה מטהרה מטומאה.** ויסוד הדברים מבואר בפסחים לד ע''ב דמדמה הגמ' דין השקה לזריעה. ויעוי''ש בקוב''ש דתמה דהא חיבור גרידא לקרקע, אינו מטהר אלא בהשרשה או ע"י שינוי מעשה, ובהשקה ליכא שינוי מעשה ולא השרשה, ואין לומר דע"י חיבורן למקוה נעשו חלק מהמקוה, ואפשר להטביל במים המושקין מחטין וצינוריות, הא ליתא, דעירוב מקואות בעי כשפופרת הנוד, והשקה סגי בטופח להטפיח עכ''ד.

**ובבאור דברי רש''י נראה על פי דמביא הוקב''ש אות קנ''ז מרש''י בחולין דמבאר את החילוק בין מים לשאר משקין דהוי מחמת דבשאר משקים איכא טעמא דלא בטיל**, ומבואר דהיחס לחיבור נובע מכח דין ביטול ולכן שייך בזה האי דינא דטעמא לא בטיל.

**ובעיקר באור דהך דינא דהשקה מדין זיעה יעוין בגר''ח טומאת אוכלין פ''ז ה''ה דנקט דע''י חבורן למקוה נעשו בעצם מקוה.** וז''ל, דהרי גם זה דמים טמאים נטהרין ע"י זריעה יסוד דינו הוא משום דנעשו מקוה, וכדילפינן לה מקרא דמקוה מים יהיה טהור, וכן מבואר להדיא בפסחים דף י"ז דרביעית מים בקרקע טהורים משום דחזו להטביל בהו מחטין וצינורות, הרי להדיא דדין טהרת מים שבקרקע הוא רק ברביעית דהוא שיעור מקוה, וזהו הדין מה דנטהרין ע"י השקה, משום דהן עצמן נעשו מקוה.

**והא דתמה בקוב''ש אמאי סגי בטופח ע''מ להטפיח ולא בעי כשפופרת הנוד כשאר דין ערוב מקואות יעוין בגר''ח שם** וז''ל, והנראה לומר בזה, דבאמת תרי שיעורי ודינים נפרדים נינהו מדין תורה בכל התורה, דין עירוב, ודין חיבור, ודין טופח להטפיח הוא שיעור בדין חיבור, והיכא דצריכינן לדין עירוב הוי שיעורו כשפופרת הנאד, וזהו הדין דעירוב מקואות כשפופרת הנאד משום דלצרף שני מקואות יחד שיהיו חשובין חד מקוה ויהא בהם שיעורא דמ' סאה לא סגי בדין חיבור לבד מה שהמים מחוברין זה לזה, כי אם דצריכינן לדין עירוב, ועל זה הוא דנאמר הדין דעירוב מקואות כשפופרת הנאד, משא"כ לענין דין השקה של שאובין וטהרת מים טמאים, דלא צריכינן כלל לצרפן ליתר המקוה, ועיקר דין טהרתן והפקעת שם שאיבה שבהן הוא רק במה שחל עליהן בעצמן שם מקוה, בזה לא צריכינן לדין עירוב, ורק דין חיבור לבד, דכל המחובר למקוה חל ביה שם מקוה, וממילא דפקע מיניה דין שאיבה ונטהר מהגזירת הכתוב דמקוה מים יהיה טהור, וע"כ שפיר סגי בזה בטופח להטפיח, דזהו שיעורא דחיבור.