סוף פרק מי שמתו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות

**סוגיא דולא יראה בך ערות דבר**

**גמ' כ"ד. בעי מיניה – כ"ה. אמר רב הונא , כ"ה: ירד לטבול – ולא יתכסה [יש להתמקד בעיני ערוה] גמ' סוכה י: אמר שמואל**

**טושו"ע סימן ע"ג - ע"ה, ר"ו ס"ג, יור"ד סימן ר' בש"ך וט"ז שם [חזו"א סימן ט"ז]**

**א. האיסור ללא החזרת פנים – עיין רא"ה ובמ"ב ע"ג סק"א ובחזו"א ט"ז סק"ו[ועיין עטרת זקנים סימן ע"ד]**

**ב. אם החזיר פניו ואשתו לא החזירה לגבי אשתו – מ"ב סק"ה ועיין חזו"א סק"ט**

**ג. בטעם האיסור אם עגבות יש בהם משום ערוה – עיין רשב"א ובתוס"ר [ועין פר"ח סוף סימן ע"ה וחזו"א ט"ז סק"א**

**ד. הכרעת ההלכה לגבי ראית עגבות – עיין מג"א סימן ר"ו ובביאור הגר"א יור"ד סימן שכ"ח ובחזו"א סימן ט"ז סק"י**

**ה. בדין ערותו מגולה – גמ' סוכה י: לגבי כילה [ועיין פמ"ג בפתיחתו מה שדייק שם מרש"י ועיין בריטב"א ורא"ה שם], מג"א ע"ד סק"א וסק"ח ובט"ז ע"ה סק"ב ועיין בה"ל בפתיחה לסימן ע"ד מה שהביא מרש"י על החומש ובחזו"א ט"ז סק"ב ג' ועיין ש"ך וט"ז יור"ד סימן ר'**

**ו. בגדר האיסור דנגיעת בשר – עיין גר"ז ע"ג ס"א ועיין רשב"א כ"ד. בשם הראב"ד לענין טפח באשה ערוה**

**ז. האם הרהור אסור בשעת ק"ש – גר"ז קו"א סק"ב ועיין אגרות משה ח"ד סט"ו ד"ה ועיין שנקט לאיסור**

**ח. בניו ובנותיו הקטנים האם צריך חזירת פנים – עיין טור ורמב"ם ובב"י סימן ע"ד בסופו ועיין רא"ש ותר"י לגבי ערות קטן במילה ובחזו"א ט"ז סק"ט ועיין מחצית השקל מה שביאר למה אין איסור מצד הנגיעה**

**ט. בניו קטנים פחות מבן ט' לענין נגיעת ערוה – מ"ב ע"ג סק"ט ובחזו"א סק"ט בסופו**

**י. טפח באשה ערוה האם מדאוריתא ונפק"מ לעצימת עינים – בה"ל בשם החיי אדם ובחזו"א סק"ז ד"ה ולענין [ועיין מ"ב לענין שער]**

**י"א. טפח באשה ערוה ללא כונת הסתכלות – תר"י ועיין ב"ח [ולענין הסתכלות במקומות המכוסים ללא כונת ראיה עיין ב"ח ובפמ"ג מ"ז א' בסופו ובצל"ח, ועיין מ"ב סק"ז]**

**י"ב. הא דנקטה הגמ' באשתו – עיין ב"ח ועיין רמ"א ובגר"א שם לענין אשה אחרת ועיין חזו"א סק"ז**

**י"ג. שוק באשה ערוה – עיין רשב"א ובב"ח ופמ"ג סק"א ועיין צל"ח בביאור רש"י**

**י"ד. שער באשה ערוה – לענין מקומות שאין דרכם לכסות עיין מ"ב סק"י ועיין אגרות משה ח"א סימן מ"ב ובחזו"א ט"ז סק"ח ד"ה ובשיער**

**ט"ו. קול זמר באשה שרגיל בו – גר"ז ס"ו וע"ש אם לא שם לבו לזמר**

**ט"ז. חוצץ בטליתו על צוארו – בטעם הדבר עיין חזו"א סק"ה ובגר"ז ע"ד ס"א מבואר שזה דין בראשו [ועין תוס' כ"ד. ד"ה שנים] ועיין תהלה לדוד ע"ד סק"א**

**י"ז. האם אדם ערום חשיב שרואה ערותו – ט"ז סוף סימן ע"ה ובמג"א שם סק"ט ועיין ש"ך וט"ז יור"ד סימן ר'**

**י"ח. עצימת עינים לגבי ערוה – סימן ע"ה ס"ו ועיין ריטב"א כ"ה ד"ה וי"א. וברשב"ץ כ"ה: ד"ה מאי טעמא [ועין רש"י שבת ק"נ ד"ה האי], ובטעם האיסור עיין ט"ז ובגר"ז ובמג"א ועיין חזו"א סק"ז ד"ה שו"ע [ועיין פר"ח שם באריכות] [ובעיקר הנידון האם יש גדר מחנה בערוה עיין גמ' שבת כ"ג. וברא"ש בסוגין לגבי מילה ועיין פמ"ג בא"א ע"ה סק"ט]**

**י"ט. האם מועיל לכסות עיניו – חזו"א סק"ז ד"ה שו"ע בסופו ועיין מ"ב ע"ד סק"ד דמשמע שחולק [וכן הוא בספר א"א בוטשאט]**

**כ. ערוה בעששית אם עצימת עינים – מ"ב סקכ"ה ועיין חזו"א סק"ז במקור הדברים ולכאורא לט"ז אין מקור להיתר ועיין בדבריו סימן ר' [ועיין פמ"ג ע"ט א"א סק"ח ועיין בדבריו ע"ה מ"ז סק"ב שהקשה שהט"ז הוכיח מלשון מתחזיא שמדובר בעששית ]**

**כ.ב. בהא דצריך להוציא ראשו חוץ לטלית – עיין גר"ז ע"ד סק"א ובתהלה לדוד שם ועיין חזו"א סק"ו ובהאריך בזה בפנים מאירות סימן ע"ד ועיין פר"ח סוף סימן ע"ה שהקשה מזה על הב"י**

**כ"א. לבו חוץ למים – רמ"א סימן ע"ד ועיין בגר"א ופר"ח שם**

**כ"א,ב. ערוה בעששית ולבו רואה אותה – ב"ח סימן ע"ד ובבה"ל בפתיחה בשם הפמ"ג מ"ז ע"ד סק"א ד"ה לבו**

**כ"ב. חציצה בידיו בין לבו לערוה בטעם ההיתר – לבושי שרד ס"ב וכן הוא בגר"ז ס"ד, ובמ"ב סקי"ז כתב טעם אחר**

**כ"ג. חציצה בין לבומלערוה האם צריך עבה שהערוה לא ניראת – תבואות שור סימן א' סק"ע**

**כ"ג. עקבו נוגע בערוה בטעם האיסור ובדין ערות חברו – עיין חזו"א סק"א וסק"ו ועיין ב"י ומג"א סימן ע"ד [ובתורי"ח הלשון כ"ש בערות חברו]**

**כ"ד. בדין ערות קטן – עיין סימן ע"ה ס"ד ועיין יור"ד סימן רס"ה ועיין רמב"ם פ"ג ממילה ה"ה לגבי מילה ועיין מחצית השקל בטעם ההיתר לאחוז המילה**

**כ"ה. שומע כעונה בראית ערוה – מ"ב ע"ה סקכ"ט ועיין גר"ז ע"ה ס"י בטעם הדבר ועיין א"א ק"ד סק"ז ועין יור"ד סימן א' ס"י**

**כ"ו. כתיבה כדיבור בראית ערוה –פמ"ג סימן מ"ז סק"ב**

**כ"ו. בהא דמברכת על חלה בישיבה – מג"א ס,ח סק"ב ופתחי תשובה יור"ד סימן שכ"ח**

**סוגיא דלא יראה בך ערות דבר - כ"ד. [א]**

א]מבואר בגמ' ששניים שישנים במטה אחת ודאי אסור להם לקרוא ללא חזרת פנים ובטעם הדבר ברש"י בריטב"א ורא"ה מבואר שזה מצד שערותם נוגעת אחת בחברתה וכן נקטו הגר"ז והחזו"א אמנם המ"ב הביא מהפמ"ג והמאמר מרדכי שדיקו מלשון הגמ' שכתב זה מחזיר פניו ולא כתוב שירחיקו קצת זה מזה משמע שזה לא מועיל ובטעם הדבר היה מקום לומר שכיון ששניהם מכוסים בטלית אחת א"כ אפילו אם הוציאו ראשם אבל ביניהם אין טלית וממילא חשיב שכל אחד נגד ערות חברו אמנם אינו מוכרח ועיין עטרת זקנים סימן ע"ד שביאר מצד שלבו רואת ערות חברו ולפ"ז אם לב שניהם מכוסה מותר לקרוא ועיין תוס' שהעמידו בחד תירוצא שאזלי כמ"ד לבו רואה את הערוה מותר אמנם בפשוטו טעם האיסור מצד הרהור שכה"ג כיון ששוכבים בגילוי ערוה אחד מול השני יש בזה הרהור וכן הוא בלשון הרשב"ץ בסוגין והנה לכאורא היה מקום לומר שגם ללא נגיעה מותר אבל זה ודאי שאם נוגעים אחד בשני אפילו שלא בערותם ממש בכל אופן זה אסור אמנם עיין חזו"א סק"ט שבאשתו מותר אפילו פנים מול פנים אם נגיעה כל שאין נגיעת ערוה ממש ועיין מ"ב שנקט שבאשתו שמועיל להחזיר פניו אבל היא אסורה לקרוא כל זמן שלא החזירה פניה וזה כשיטתו שיש איסור מצד הרהור גם ללא נגיעת ערוה אמנם החזו"א סק"ט לשיטתו חלק שכל שאין נגיעת ערוה מותר והנה בלשון הגמ' מדויק שגם אם רק אחד מחזיר פניו הוא יכול לקרוא אמנם רבינו מנוח כתב שמי שלא החזיר לא יכול לקרוא והמ"ב למד גם ללא נגיעה והחזו"א ביאר אם נגיעה וכנ"ל

ב]הגמ' שואלת והא איכא עגבות עיין רש"י שביאר שהקושיא מצד שעגבות נגעי ההדדי ועיין חזו"א סק"א [וסק"ו] שביאר דאיכא הלכה שנגיעת בשר בבשר הערוה אסור בד"ת והגמ' שואלת שעד כמה שלעגבות יש דין ערוה א"כ זה ודאי צריך להיות אסור וע"ש שביאר דמה דפשיטא לגמ' שבבשר נוגע בערותו אסור בד"ת דהרי מבואר שפשיטא להו שללא החזרת פנים אסור וע"ש שהקשה דכאן מבואר כדבר פשוט שנגיעת בשר בערותו אסור והרי עקבו נוגע בערוה זה מחלוקת וע"ש שכתב שיש כאן שני סוגיות ששם הנידון מצד שבשרו נוגע בערוה דהינו מצד העקב משא"כ כאן הנידון מצד שיש נגיעה בערותו ובזה אין מחלוקת וחזר והקשה א"כ כל בשרו נוגע בערותו שיאסר מצד שנוגע בערוה וכתב או שהנידון בנוגע בערוה של מי שהוא אחר שכיון שזה בשרו בעצמו אין לאסור מצד נגיעה בערותו והנה לכאורא לפ"ז אפשר לבאר שסוגין החיסרון כי הוא נוגע בערוה ולא מצד נגיעה בערותו רק שכאן אין מחלוקת כי זה בערוה של מישהוא אחר וכל המחלוקת בערותו וכן הוא בלשון הרא"ה שהאיסור כי נוגע בחברו ע"ש

והנה הגמ' מדמה לדין עגבותיה מגולות דהינו שעד כמה שזה ערוה ממילא זה אסור במגולה וזה אסור בנגיעה בזה משא"כ אם זה לא ערוה זה מותר בשניהם ועיין תוס"ר שהקשה אולי בנגיעה אסור מצד שיש הרהור והנה לנ"ל אין כאן קושיא דלגמ' היה פשוט שאין בזה הרהור דאל"כ ודאי אסור וכל הנידון שאם זה ערוה זה אסור גם ללא הרהור והגמ' מדמה לדין אם זה מגולה אמנם סברת התוס"ר שכיון שזה לא ראיה אין שום הלכה שנגיעה אוסרת אפילו אם זה ערוה עד כמה שאין כאן חשש הרהור ובהכרח שזה עצמו נידון הגמ' האם יש הרהור או שודאי יש הרהור והשאלה האם נאסר כה"ג ולכן הקשה שאין לדמות הדברים

ועיין רשב"א בשם הראב"ד שביאר שהגמ' שואלת והאיכא עגבות הכונה שזה נחשב מגולה ויש הלכה שערוה מגולה אסור לקרוא ק"ש גם אם לא רואה דהינו שחידש הרשב"א שערותו מגולה זה איסור בעצם גם אם הוא לא רואה כלל וכאן חשיב ערותו מגולה אפילו ששניהם סיבבו פנים כיון שחברו נמצא עמו תוך הטלית וגוף חברו מול עגבתו חשיב שערותו לא מכוסה והנה פשטות הדברים שכה"ג נאסר גם ללא נגיעה אמנם יתכן שכל מה שנחשב שזה מגולה ביחס למישהו אחר רק אם נוגע בו ולא אם סתם נמצא שם אמנם בלשון הרשב"א מפורש שאין כאן מצד ראית ערות חברו כי הוא לא נוגע בו ולפ"ז פנים בפנים גם ללא נגיעה ודאי אסור מדאוריתא [ועיין פר"ח סוף סימן ע"ה] [והנה פשטות הפוסקים דלא כרשב"א הנ"ל אלא שלא חשיב ערותו מגולה שהרי דנו בקטן שכה"ג גם אם נגיעת בשר מותר וכן אם עגבות יש בהם משום ערוה ובכל אופן נגיעת אחוריהם מותר בהכרח שאין כאן נידון של דאוריתא של ראיה וצ"ע]

ועיין רשב"א שהביא גירסא ברש"י והא איכא עגבות דחבריה ותמה הרי הוא מחזיר פניו ולא רואה אותם וכתב לישב שכיון שאם יחזיר פניו יראה עגבות חברו ושניהם תחת סדין אחד חשיב שיש כאן ערוה נגדו והגמ' מוכיחה שגבות זה לא ערוה דא"כ בעגבותיה מגולה זה סיבה לאסור עכ"ד והנה לא ביאר הרשב"א למה אין בסוגין נידון מצד שעגבותיה מגולים וצ"ל שכשהם שהם תחת סדין ס"ל לרש"י שלא חשיב ערותה מגולה עוד יתכן שרש"י לא ס"ל כלל הדין ערותו מגולה וקושית הגמ' מעגבות דאם של חברו חשיב לפניו כי יכול לסובב פניו ה"ה אם עגבתו מגולה וכן משמע בפר"ח והנה מבואר כאן חידוש גדול שפנים להדי פנים אפילו ללא נגיעה חשיב שהוא רואה ערות חברו אמנם הפוסקים ודאי נקטו לא כך דהרי דנו שבקטנים לא צריך לסובב פניו וכן דנו האם ללא לסובב פנים זה מעכב

ג]הגמ' אומרת שהיו פניה טוחות בקרקע בפשוטו הכונה שעל ידי זה עגבותיה מכוסות והנה בפשוטו כיון שקי"ל שבאשתו מועיל חזרת פנים חזינן שעגבות אין בהם ממש וא"כ לא צריך פניה טוחות בקרקע וכן נקט המג"א סימן ר"ו אמנם עיין א"ר שם שהביא כמה ראשונים שהעמידו שהיו פניה טוחות בקרקע ועיין ביאור הגר"א סימן שכ"ח שביאר שס"ל שרנב"י אמר דבריו לא רק בתור דחיה וכונתו מצד שללא זה ערותו עדין נראית וכן משמעות הרמב"ם בחלה ועיין חזו"א שלפ"ז כונת הגמ' שרנב"י אמר שכדי שיהיה ערותו מכוסה צריך פניה טוחות בקרקע וא"כ ממילא גם עגבותיה מתכסות אמנם עיין מאירי שכתב שעגבות חשיב ערוה לגבי ראיה וכן נקט הא"ר ועיין חזו"א שביאר שלפ"ז הגמ' בתחילה דנה שזה לא ערוה כלל גם לגבי ראיה ודוחה שלגבי ראיה הוי ערוה ולכאורא הביאור על דרך החזו"א לעיל דהגמ' בתחילה סברא שכל שזה ערוה נגיעה אסור גם עד כמה שאין הרהור והגמ' דוחה שיתכן שזה ערוה אבל כיון שאין בזה הרהור מותר

ד] רוב הראשונים פסקו להלכה כרב יוסף שבאשתו מותר על ידי החזרת פנים אמנם הרא"ש הביא שיש שהחמירו מצד שרב יוסף לא ידע מהבריתא וצ"ע הרי זה ודאי שיש שני בריתות וכיון שנידון סוגין הוא מדרבנן א"כ ספק דרבנן לקולא

ה]מבואר בגמ' שבניו ובני ביתו מותר עיין רמב"ם וטור שכתבו שכל זה דוקא אם החזרת פנים אבל ללא החזרת פנים אסור אמנם עיין ב"י שהביא מההגהות אשר"י שזה אפילו בנוגע בערותם וע"ש שכתב שמסברא זה ודאי אסור ויתכן שודאי שבגמ' מדובר פנים מול פנים אבל ללא נגיעת ערוה אלא שאר חלקי הגוף דבעלמא זה אסור כמו באחוריהם אמנם בבניו הקטנים זה מותר

והנה עיין תר"י שכתב שיש שהיו מכסים את ערות הקטן במילה והביא שיש מפרשים שלא צריך וראיתם דהרי מבואר בגמ' שבניו ובנותיו הקטנים מותר וע"ש שדחה שאין ללמוד מנגיעה לראיה ובפשוטו כונתם שלמדו שכונת הגמ' שבניו הקטנים מותר אפילו ללא חזרת פנים ובפשוטו יש בזה גם נגיעת ערוה ובכל אופן מבואר שמותר וכתבו שאין ללמוד מנגיעה שזה מחמת חשש הרהור לראיה שזה איסור דאוריתא מצד לא יראה ועיין ב"י שכתב שמכאן משמע שאסור נגיעת ערוה בבניו הקטנים והדרכי משה כתב שמשמע איפכא וכונתו כמו שביאר החזו"א סק"ט שכל ראית הראשונים מצד שלמדו שההיתר בסוגין זה הנגיעה ורק דחו לחלק בין ראיה לנגיעה ובדעת הב"י צ"ל שנקט שנידון סוגין זה לא נגיעת ערוה ממש רק למדו מההיתר כאן לראיה ותר"י דחו שמנגיעת בשרם אין ללמוד לראיה וה"ה לנגיעת ערוה ממש ועיין מג"א שכתב שגם אם נלמד לראיה אבל אין ללמוד לנגיעת ערוה ממש שזה יתכן שודאי אסור אמנם בפשוטו ודאי שלמדו שסוגין זה נגיעת ערוה ועל זה סובב כל דבריהם והנה צ"ב סברת המוכיחים מסוגין הרי נגיעה זה מצד הרהור ובקטנים אין הרהור והרי זה רק היתר בבניו הקטנים כמבואר ברמב"ם אמנם עיין מאירי שזה לא דוקא בניו הקטנים אלא ההוה נקט ויתכן שגם הם ס"ל כן ובפשוטו צ"ל שס"ל שבדין נגיעת ערוה נתחדש שזה אסור כמו ראיה וגם במקום שאין הרהור וכמבואר ברש"י בקושית הגמ' והא איכא עגבות ואם בבניו הקטנים מותר גם נגיעת ערוה בהכרח שאין זה ערוה כלל רק שיש לאסור מצד הרהור ובזה חילקה הגמ' ובאמת ברשב"א לעיל חזינן שביאר לא כך אלא רק מצד שיש כאן גילוי ערוה ובפשוטו מצד דס"ל שכל האיסור רק עד כמה שיש הרהור אבל באשתו שאין הרהור אין סיבה לאסור [אלא שצ"ע להלכה שכאן קי"ל כראשונים לחלק בין ראיה לנגיעה וא"כ בהכרח לבאר כרשב"א וא"כ מבואר שפנים להדי פניםחשיב ערותו מגולה ודלא כסתימת הפוסקים עיין לעיל]

והנה לשיטה זו יש כאן חידוש גדול שגם קטן שביאתו ביאה מותר בגילוי ערוה דהינו שכל הדין של לא יראה בך ערות דבר זה דבר שמביא לידי הרהור אבל ערוה שלא מביאה לידי הרהור כגון בקטן אין בזה איסור ולכאורא היה אפשר לדחוק שכל ראיתם מהמאן דאמר שהכונה קטן עד ט' וקטנה עד ג' שבזה ס"ל שאין החילוק מצד הרהור דמה זה ענין לגיל ביאה ובהכרח שיסוד החילוק שכל שזה ערוה יש איסור בנגיעה גם אם עכשיו אין הירהור ומבואר שערות קטן שלא ראוי לביאה זה לא ערוה אמנם בגר"א מבואר לא כך

ועיין ביאור הגר"א שכתב שאין לומר שראיה זה חמור מנגיעה מצד שבראיה יש הרהור טפי דהרי מבואר בגמ' שעכו"ם ערום אם זה לא ערוה היה מותר לקרוא לפניו והנה מבואר בדבריו שהצד לאסור לא מצד שאפילו שאין הרהור אבל ראיה נגד ערוה תמיד אסור דבזה נקט דאם זה ערוה בחפצא גם נגיעה אסור וכנ"ל מרש"י רק שדן שאולי יש כאן הרהור ובזה גם עד כמה שזה לא ערוה זה אסור ובזה הוכיח מהגמ' שראית ערוה באיש שהוא לא חפצא של ערוה אין בזה הרהור אמנם בפשוטו כונת הראשונים כנ"ל ובעיקר ראיתו יש לדחות שודאי יש הרהור רק הגמ' דנה האם זה דאוריתא ויתכן נפק"מ בקטן עיין לקמן

והנה עיין תר"י שכתבו שמסתבר שקטן מאוד לא דינינן ליה ערוה ויתכן כונתו לא עד גיל ט' אלא קטן בן ח' ימים אמנם הב"י סימן רס"ה הביא ראשונים שזה תלוי בדין ראוי לביאה ע"ש והרא"ש כתב שמילה לא חשיב שזה לא מחניך קדוש דעכשיו זה המצוה והנה הרמב"ם פסק שגם קטן חשוב ערוה ואסור לקרוא כנגדו אמנם לענין מילה כתב בפ"ג שצריך לכסות ערות גדול וצ"ב החילוק מקטן הרי כאן נקט שקטן אסור ולומר דס"ל כסברת הרא"ש שמילה בזמן המילה זה לא ערוה א"כ זה סברא גם בגדול ובקרית ספר כתב שערות קטן זה רק דרבנן ובזמן המילה לא גזרו ויתכן עוד שבאמת ס"ל כסברת הרא"ש אלא שבגדלותו יש איסור גם מצד שיש בזה הרהור ולזה לא עוזר סברת הרא"ש ורק בקטנותו שאין הרהור וכל סיבת האיסור רק בגלל השם ערוה בזה עוזר סברת הרא"ש אלא דבפשוטו בגמ' מבואר שבערוה אין חיסרון של הרהור דהרי מבואר שעכו"ם היה מקום להתיר אמנם מסברא הדבר קשה ויתכן שנידון הגמ' מצד הדאוריתא או שנפק"מ לקטן וכנ"ל

ו]עיין מ"ב סימן ע"ג סק"ט שכתב שקטן שאין ביאתו ביאה בזה מותר אפילו פנים להדי פנים ובפשוטו כונתו גם אם נגיעת ערוה וצ"ע שהרי לגבי מילה הביא את המג"א להחמיר ורק שמצד סכנה הקיל ויתכן ששם זה נגיעה בידיו חמיר ועיין חזו"א שהקשה שהרי יש מ"ד שמדובר בפחות מגיל ערוה ומבואר שגם שם אסור אם זה לא בניו ובזה לא מצאנו שהלשון השני חולק ואולי באמת ללשון זה זה לאו דוקא בניו הקטנים כמבואר במאירי אמנם עיקר סברת המ"ב צ"ע וכי הדין הרהור קשור למה שביאתו ביאה ואולי זה כמו תמונה שאין זה בגדר ערוה וצ"ע

ז]בהא דמבואר בגמ' שאשה יכולה לברך בישיבה עיין מג"א סימן ח' סק"ב שהקשה דהרי מבואר שברכת המצות צריך דוקא בעמידה וע"ש שכתב שהפרשת חלה אין זה מצוה גמורה והגר"א שם דחה שזה מצוה גמורה ועיין פתחי תשובה יור"ד סימן שכ"ח שהביא מהישועות יעקב שהסיבה שצריך בעמידה מצד שללא זהו הוא זלזול בברכה אבל כאן שלא יכולה בעמידה אין זה זלזול ויכולה בישיבה אמנם הדבר דוחק וכי לא מדובר שיכולה להתלבש ולברך בעמידה

ח]**שער היוצא וכו':** עיין חזו"א סק"י שכונת הגמ' שמקום השער הוי הערוה ושערה אחת זה לא בכלל הערוה וע"ש שלא נתפרש עד איפה זה גבולות הערוה

ט]הגמ' אומרת טפח באשה ערוה אילימא לאסתכולי ביה הרי גם אצבע קטנה אסור אלא מדובר באשתו ולק"ש והנה משמעות הגמ' שלגבי הסתכלות בעריות אין הבדל בין מקומות המכוסים למגולים והנה באצבע קטנה בפשוטו אין איסור אלא אם כונתו להנות אבל סתם הסתכלות אין בזה איסור ולפ"ז מבואר שגם מקומות המכוסים זה כך וכן משמע בב"ח שכתב שבק"ש אסור גם ללא כונת ראיה ומה שהגמ' אומרת באשתו הכונה אפילו אבל באמת יש נפק"מ גם לאשה אחרת אמנם בפשוטו וודאי שאסור כמבואר בפמ"ג כאן ובצל"ח וכן הוא מפורש בגמ' ב"ב נ"ז: שאסור לעבוד במקום שנשים מכבסות בגדים מצד שחשיב איכא דרכא אחרינא ומי שעובר שם חשיב רשע ומפורש שם שחיב לאנוס עצמו לא להסתכל ועיין צל"ח שביאר שכונת הגמ' שבמקום מגולה ללא כונת הסתכלות גם יותר מטפח אסור ובהכרח שמדובר בכונת הסתכלות וא"כ גם כל שהוא אסור אמנם עד כמה שזה מקומות המכוסים ודאי שגם כל שהוא ללא כונה אסור ובזה ישב לשון רש"י דבשוק הכונה גם לענין א"א דהכונה ללא כונת הסתכלות ועיין חזו"א סק"ז שכתב שבמקומות המכוסים כיון שעינא וליבא שני סרסורי החטא א"כ תמיד הוי כבכונה וממילא לכן ודאי אסור גם פחות מטפח ע"ש

והנה בעיקר כונת הגמ' שטפח באשתו ערוה כתב בתר"י שזה רק בכונת הסתכלות אבל בראיה לפי תומו יכול לקרוא [והנה יתכן שלגבי ערוה לא דיבר וכן הוא בקש"ק בשם הר"י מלוניל ] אמנם הב"ח כתב שסתימת הפוסקים לא כך [וכן הביא הבה"ל מהסמ"ג] ובגר"א מבואר שגם עצימת עינים לא עוזר לשיטות שבערוה לא עוזר דהינו שזה כמו ערוה גמורה וכן הוא לשון הרמב"ם והנה בחיי אדם מבואר שאם זה רק מדרבנן וזה אסור מצד הרהור מועיל עצימת עינים ועיין פמ"ג סק"ב שכתב שלכאורא ודאי שזה דרבנן דהרי אשה מותר לקרוא בגילוי חלקי גופה חזינן שזה לא ערוה בעצם ורק יתכן שמדרבנן זה גדר ערוה ביחס לאנשים וכן נקט החזו"א והנה בדבריהם מבואר שאם זה דרבנן מועיל עצימת עינים כיון שזה רק אסור מצד הרהור אמנם לכאורא יתכן שהגדר מדרבנן שזה חפצא של ערוה ולא יועיל עצימת עינים ובפשוטו זהו כונת הגר"א ולא שזה דאוריתא והנה לתר"י שרק בהסתכלות אסור חזינן שזה לא חפצא של ערוה אבל לראשונים דפליגי ובפשוטו כה"ג אין בזה הרהור דאל"כ בין כה אסור להסתכל ובכל אופן אסור בפשוטו מבואר שגם בראיה שאין בה הרהור אסור ויתכן מצד שזה ערוה [ועיין קו"א סק"ב שהקשה שאם כל מקום שבראיה מביא לידי הרהור אסור א"כ גם בפניה שיהיה אסור ולכאורא הכונה שראיה לשם ראיה ולא לשם הנאה במקומות המכוסים זה מביא לידי הרהור משא"כ בפני האשה]

והנה הגמ' אומרת באשתו ולק"ש וצ"ב למה כתוב דוקא אשתו ולמה הגמ' לא אומרת שנפק"מ לק"ש ונפק"מ גם לאשתו וגם לאשה אחרת ובהגהות מימוני דייק מזה שבאשה אחרת גם כל שהוא אסור ועין ביאור הגר"א שאם לא מועיל עצמית עינים דיוק זה מוכרח דהרי יש נפק"מ באופן זה שגם אשה אחרת אין איסור ובפשוטו גם אם מועיל עצימת ענים אבל עדין נפק"מ בראיה ללא כונה אמנם יתכן שגם זה אסור וכנ"ל מהאחרונים

י]הגמ' אומרת שוק באשה ערוה והקשה הב"י שפשיטא כיון שזה מקומות המכוסים והביא מהרשב"א שהחידוש שזה גם נחשב כמקומות המכוסים אפילו שזה מגולה באיש ובב"ח וט"ז ביארו שכאן אסור אפילו פחות מטפח מצד שזה מקום סתר [וזה רק אם הכונה לפרק העליון] ועיין חזו"א שהקשה שא"כ גם בטן וכדו' הוי לא בטפח ומה כן טפח ובב"ח כתב שכיון שזה מקום מלכולכך היתי אומר שאין זה מקום ערוה ועיין מ"ב שמקום שדינו להיות מכוסה כגון שוק וזרועתיה גם אם רבו מגלי הזרוע זה ודאי נשאר בגדר ערוה שאסור לקרוא ק"ש נגדו

י"א]בהא דמבואר בגמ' ששוק באשה ערוה עיין חזו"א שהאריך האם זה הירך או החלק התחתון דהרגל ונטה לומר שזה החלק התחתון והמ"ב הביא מהפמ"ג לא כך ולכאורא האחרונים שכתבו שכיון שזה קרוב לערוה זה אסור בכל שהוא בהכרח מדובר בירך ולענין זרועות נטה החזו"א שזה רק מאמצע היד

י"ב] הגמ' אומרת שער באשה ערוה דעת הרמב"ם שזה רק לגבי הרחקות בעריות אמנם דעת שאר הראשונים שזה גם לגבי ק"ש אמנם כתבו הראשונים שלגבי בתולות שדרכם להיות מגולות אין זה בכלל ערוה וע"ש שלגבי שער שיוצא מחוץ לצמתם במקום שדרכו לגלות מותר ועיין מג"א שיש דעות שבחצר מותר ללכת בגילוי ראש ועיין יד אפרים שבכל אופן כיון שברה"ר אסור ללכת מגולה חשיב ערוה ועיין בה"ל שגם במקום שרבו מגלות שער ראשם חשיב ערוה כמו שוק וכדו' ובאגרות משה ח"א סימן מ"ב כתב לדון שכאן כיון שבתולות מותרות בזה כל האיסור מה שבמציאות זה מכוסה ולא מה שבדין זה מגולה אמנם עיין חזו"א שהקשה שבאין מכירה יהיה מותר אלא בהכרח שחז"ל נתנו לזה גדר ערוה וממילא גם בדרכם לגלות זה אסור וכהכרעת הבה"ל ועיין פמ"ג שאפילו שמקילים ללכת אם פאה נכרית יש מקום להמיר לגבי ק"ש ומבואר דלא כאגרות משה שעד כמה שבפועל הולכים אין בזה איסור ועיין מ"ב שבשער אין השיעור טפח ולפ"ז א"ש שהגמ' נקטה בנפרד דנפק"מ שזה לא תלוי בטפח

י"ג]הגמ' אומרת קול באשה ערוה הרא"ש כתב שזה לגבי עריות ולכאורא מצד שס"ל שכיון שאין כאן חפצא של דבר ששיך להגדירו כערוה אפילו שיש כאן חשש הרהור לא שיך לאוסרו בק"ש ולכאורא לדבריו גם ראיה במראה או תמונה אין בזה דין ערוה אמנם קי"ל לא כן ולכאורא הביאור שכל דבר שהוא מביא לידי הרהור הוא בכלל האיסור וכן הוא לשון המאירי והרשב"א בסוגין שכל דבר שגורם הרהור ומטריד אסור ובפשוטו זה לא חיסרון כונה בק"ש אלא שזה זלזול בדבר שבקדושה ובלשון הגר"ז מבואר שכל זה חיסרון של לא יראה ערות דבר שיסודו הרהור בדברי תורה ע"ש והנה המ"ב כתב שבפנויה בק"ש אסור אבל ללא ק"ש מותר וצ"ע עד כמה שזה אסור בק"ש בהכרח שזה דבר שמביא לידי הרהור א"כ לכאורא זה צריך להאסר מצד ונשמרת וגו' ורק לשיטות שזה רק אסור מצד הרחקה בעריות בזה יתכן שאין בזה משום הרהור [והמ"ב ציין לפמ"ג והוא במ"ז סק"ב]

והנה יש לדון באמו ובתו שמותר לשמוע קול שירתן כמו שמותר חיבור ונישוק האם מותר לקרוא ק"ש ומסתבר שמותר שכיון שזה לא מביא לידי הרהור א"כ זה כמו קול אשה כלפי חברתה ומסתבר שגם באחותו זה כך כיון שמבואר שמעיקר הדין גם חיבוק ונישוק מותר א"כ קול באשה שזה ודאי יותר קל מותר ובשם החזו"א שהורה לאסור אמנם יתכן שזהרק באחותו שלא מצויה אצלו שבזה יתכן שקול שירתה אסור ובספר בירור הלכה ח"ה הביא דבבית הגרי"ז הבנות היו שרות זמירות שבת רק הקפידו לסגור החלונות

י"ד]עיין מ"ב סימן ע"ג שהביא מהפר"ח לענין נגיעה שזה אסור מצד הרהור שזה לא מעכב אמנם לענין טפח באשה או קול או שער נקט שזה מעכב ורק מצד שיש בזה מחלוקת כתב להקל והנה גם שם ודאי שזה דרבנן אלא הביאור שכאן שזה ערוה מדרבנן א"כ כמו שהדאוריתא מעכב כך הדרבנן ולכאורא בקול הוא חידוש לדון שיש כאן ערוה דרבנן שהרי אין כאן חפצא מסוים וכן אין כאן ראיה

והנה לשון הרמב"ם פ"ג מק"ש הט"ז כל גוף האשה ערוה לפיכך לא יסתכל בגוף האשה כשהוא קורא אפילו אשתו אם היה טפח מגולה בבשרה לא יקרא כנגדו עכ"ל ולכאורא היה מקום לבאר שבתחילה מדבר בהסתכלות שבזה הגמ' אמרה שבאשה אחרת אסור אפילו אצבע קטנה וממילא גם באשתו חשיב ערוה ואחרי זה כתב מקרה שזה נגדו והא לא מסתכל בכונה שבזה רק טפח נאסר ודבר זה לא הוזכר באחרונים

והנה בעיקר הא דמבואר בסוגין שכל דבר שמביא לידי הרהור אסור לקרוא כנגדו ויש לדון האם במהרהר יש גם איסור ועיין אגרות משה ח"ד סט"ו ד"ה ועיין שנקט שאסור דהינו שזהו שורש האיסור רק נתחדש שגם דבר שמביא לידי הרהור אסור אמנם עיין קו"א לגר"ז שהביא גמ' שנערים פטורים מתפילין כי יש להם כל הזמן הרהור בנשותיהם ומבואר שק"ש ותורה מותר להם ע"ש והיה מקום לומר שהחוסר כבוד הוא מה שיש כאן במחנה הקדושה דבר שמביא לידי הרהור וצ"ע

ט"ו] בהא דמבואר בגמ' דטפח באשה ערוה כתב הבה"ל שזה מאז שראויה לביאה והחזו"א חלק שכיון שזה מחמת הרהור א"כ אם גיל קטן שאין בזה הרהור לא שיך בזה טפח באשה ערוה וצ"ב דעת המ"ב הרי כאן וודאי שזה לא ערוה בעצם וכדחזינן שגם לגבי אשה אחרת או היא עצמה זה מותר ואולי הוא מגדר לא פלוג ואולי זה גם המ"ד שבניו זה תלוי בדין ראוי לביאה שזה מגדר לא פלוג ומקור המ"ב בלשון הגמ' טפח באשה שהגמ' לא חילקה

ט"ז]מבואר במ"ב ששומע כעונה אסור בערוה וכן הוא בפוסקים בסימן ס' ובטעם הדבר בבה"ל כתוב שכה"ג זה בגדר דיבור אמנם בגר"ז וכן הוא בלשון המ"ב מבואר שכיון שלא יכול לדבר כה"ג גם לא יוצא בדין שומע כעונה אמנם עיין פמ"ג ק"ד א"א ז' שתמה על זה שזהו טעם הראשונים שבאמצע שמונה עשרה לא שיך שומע כעונה אבל לא קי"ל כן והנה עד כמה שלא יוצא צ"ב למה עובר איסור וזה לא נשאר בכלל הרהור וצ"ל שכל שללא האיסור היה יוצא הוא בכלל האיסור ועיין פמ"ג סימן מ"ז דנסתפק האם כתיבה אסורה מול ערוה כיון שכתיבה כדיבור

י"ז]עיין בה"ל סימן ע"ה ד"ה טפח שנקט שבבתו קטנה מותר גם ראיה מצד שנגיעה חמור מראיה וצ"ע הרי באשתו חזינן שראיה אסור ונגיעה מותר וצ"ל שרק שם שרגיל לשכב בקירוב בשר אין בנגיעה איסור אבל בבנותיו זה לא כך ממילא הוא חמיר וצ"ע

י"ח] עיין מ"ב שהביא להסתפק בשער נכריות וצ"ע הרי אין דרכם לכסות ואם דרכם לכסות לכאורא זה כמו כל מקום שהדרך לכסות שזה נחשב ערוה ואולי יש סברא שעכו"ם על ידי דרכו זה לא מקבל שם של ערוה ובדרך החיים הקיל אפילו בדרכן לכסות ובכף החיים סקט"ז החמיר בזה

**סוגיא דולא יראה בך וגו' [ב]**

א] מבואר בבריתא מחלוקת האם לבו רואה את הערוה מותר אמנם גם למ"ד שמותר אבל צריך להוציא את ראשו וצ"ב מה טעם ויש מקום לומר שהכונה שבדרך כלל הבגד לא מהודק לגופו וחשיב שהוא רואה את הערוה אמנם הוא דוחק ובפרט לב"י שמועיל עצימת עינים א"כ הרי בפשוטו הוא לא רואה ערותו אמנם עיין חזו"א סק"ו שכתב שמבואר כאן שיש הלכה שעיניו רואים את הערוה אסור וגם למ"ד שלבו רואה את הערוה מותר אבל עיניו ודאי אסור ועיין גר"ז שכתב שאיבריו החשובים רואים את הערוה אסור כגון לבו וראשו והיה מקום לומר שדימה ראשו ללבו אמנם בחיי אדם מבואר שדוקא לבו כיון שנאמר בו לשון ראיה וליבי ראה הרבה חכמה וכן עיין ריטב"א שכתב כיון שזה אבר חשוב באדם שזה מרכז האדם ולפ"ז אין מקור ללמוד מזה לראשו אמנם עיין תהלה לדוד שכתב שמקורו מהגמ' שצריך להוציא ראשו דהינו שהגר"ז למד שאין האיסור מצד עינו רואים את הערוה אלא מצד ראשו רואה את הערוה ויש בזה נפק"מ גדולה בהניח דבר על עינו ולא על ראשו דלגר"ז עדין יהיה אסור ולחזו"א יהיה מותר ועיין תוס' בע"א שהקשו הרי עיניו רואים את הערוה ומשמע כחזו"א והנה מבואר במג"א תחילת סימן ע"ד דבנמצא בכילה אפילו אם הפסיק בן לבו לערוה עדין צריך להוציא ראשו כדי להפסיק בין ראשו לערוה ועיין תהלה לדוד דכתב שכאן מבואר כגר"ז שיש עוד הלכה של ראשו רואה את הערוה וע"ש שביאר שזה גדר חדש שאסור שזה יהיה תוך אותו רשות אמנם בפשוטו כונת המג"א כפשוטו שכיסוי על הלב עדין ביחס לעניים כיון שיכולים לראות הערוה חשיב עיניו רואים את הערוה כמבואר בפמ"ג שם

ב]מבואר בגמ' שמי עכורים חשיב שאין לבו רואה את הערוה אבל מים צלולים חשיב לבו רואה את הערוה ועיין חזו"א סק"ה דיש כאן חידוש אפילו שזה צמוד לגופו וע"ש שכתב שבבגד שצמוד ממש לגופו הוי כמים עכורים דלא חשיב לבו רואה את הערוה ובפשוטו גם אם לובש בגד רחב אבל כל שיש בגד נפרד על ערותו דנים שיש כאן חציצה בין לבו לערותו

ג]עיין ב"י דהביא אורחות חיים דאשה כיון שערותה למטה לא חשיב לבה רואה את הערוה ועיין ב"ח ביור"ד סימן ק' דהקשה א"כ למה אשה ערומה לא תברך וכתב שזה מצד עגבותיה מגולות ותמה הרי קי"ל שאין בהם משום ערוה לכן חלק עליו וכתב שאסור באשה ערומה מצד שלבה רואה את הערוה ועיין ש"ך וט"ז שתמהו עליו הרי הדין לבו רואה את הערוה זה מחלוקת וצריך לדחוק שכונתו לעינו רואות את הערוה שבזה אין מחלוקת אמנם עיין דרישה שם שכתב לישב שיש עוד הלכה שאם ערותה מגולה אסור לקרוא ק"ש שזה לא כבוד השכינה וע"ש שנתקשה א"כ למה הגמ' שואלת רק שלבו רואת את הערוה ולא שערותו מגולה ותירץ שעדיפא מינא קפריך ומה דבהמשך הגמ' מבואר שיש מ"ד שגם במים צלולים מותר אם לבו רואת את הערוה מותר ותירץ ששם מדובר שהוא בתוך כלי ואין חיסרון כי ערותו מגולה אמנם עיין ש"ך וט"ז שחלקו עליו וכתבו שערותו במים חשיב ערותו מכוסה אפילו במים צלולים ולכן הגמ' דנה רק מצד לבו רואת את הערוה וודאי בנמצא במים מועיל לחצוץ בידיו שחשיב שערותו מכוסה [ובעיקר דבירו דכלי חשיב כיסוי עיין ט"ז שחלק וביאר החזו"א סק"ד שזה לא דומה לכילה דביחס למי שעומר מעל הכלי אין כאן שום כיסוי]

והנה הדרישה כתב דמה שערותו מגלה אסור מצד דין חדש של חוסר כבוד שמים אמנם עיין ט"ז וש"ך שם שחלקו עליו שלא צריך להגיע לזה אלא שיש כאן איסור מעיקר דין דאוריתא של ולא יראה בך ערות דבר ובטעם הדבר עיין ט"ז ע"ה סק"ב שביאר שזה ודאי שכיון שערותו למטה לא חשיב שערותו נגד עיניו והוי כעומד על שפת הבור ויש אדם ערום בבור שלא חשיב ערוה כנגדו אלא שיש עוד הלכה שערותו מגולה ודבר זה מבואר בגמ' ב"מ ק"י מנין לערום שלא יתרום שנאמר ולא יראה וביאר רש"י שלא כתוב שלא תראה אלא שלא יראה בך והפמ"ג בפתיחתו הוסיף שרש"י על התורה ביאר שזה הולך על הקב"ה אמנם עיין מג"א סוף סימן ע"ה דמשמע שנקט שכיון שלא מועיל עצימת עינים א"כ חשיב שערותו מגולה לנגד עיניו ועל ידי שזה במים חשיב שזה מכוסה מעיניו רק שאם מסתכל זה אסור מצד צואה בעששית ואם לא מסתכל מותר ע"ש [ובכונת הט"ז והש"ך ביור"ד הפמ"ג בפתיחתו וכן החזו"א נקטו שכונתם שזה כדברי הט"ז סימן ע"ה שזה מצד ערותם מגולה אמנם בלשונם שם קצת משמע שכונתם שעיניהם רואים ערותם ובפרט דבלשון הש"ך שם מבואר שאם עינו תוך המים חזר אותו חיסרון ובפשוטו מצד ערותו מגולה כה"ג אין חיסרון אלא מצד ההלכה של עינו רואות את הערוה אמנם עיין ש"ך שכתב שאם הוא חוץ למים לא עוזר מפסיק בידיו מצד שכה"ג נשאר החסרון של ערותו מגולה ולכאורא שם ודאי שאין ערותו נגד עיניו שידיו מפסיקים ורק מצד ערותו מגולה יש מקום לאסור ובפשוטו באשה לדעת האורחות חים שאין לבה רואה ערותה זה גם לא נחשב שעיניה רואים ערותה וכמו שנקט הדרישה ובהכרח שכונתם לאסור מצד ערותם מגולה] והנה איכא נפק"מ רבתי בין הביאורים הנ"ל דלדעת המג"א שחשיב שאדם רואה ערותו א"כ מוכח מהדין של מים שעד כמה שהיא מכוסה בעששית מועיל מה שלא מסתכל אמנם לדעת הט"ז אין לנו מקור לחידוש זה דלא חשיב שאדם רואה ערותו וביותר דהט"ז חלק על הב"י שמועיל עצימת עינים מצד הלשון והא קא מתחזיא דהינו שהכל תלוי במה שזה נראה והרי הגמ' שם זה בעששית [וכן עיין פר"ח לגבי לבו מעל המים שכתב שכיון שהמים זה עששית חשיב לבו רואה את הערוה והרי שם זה כמו עצימת עינים] ועיין לקמן בביאור הסברות

ג,ב] עיין שו"ע שכיסוי על ידי ידיו לא חשיב כיסוי כיון שאין גוף מכסה גוף אמנם בתר"י מבואר שמועיל חצוץ על ידי ידיו ותמהו האחרונים מה החילוק ובבושי שרד והגר"ז ביארו שבתור כיסוי זה לא מועיל אבל בתור חציצה שבמציאות אין לבו מול הערוה זה מועיל אמנם המ"ב העתיק שהחילוק שלחצוץ בשני ידיו שזה לא הדרך לכן זה מועיל והנה יש לדון באדם שכריסו רחבה וזה ממש חוצץ בין לבו לערוה האם יש בזה איסור ובפשוטו זה כמו אשה אמנם לאחרונים שגם בתור הפסק זה לא עוזר יתכן שפה שזה מקרי זה כמו בידיו ועין תוס"ר שהצד שלבו רואה את הערוה מותר ועקב אסור כיון שבלבו יש את בטנו שמפסיקה ע"ש

ד]מבואר בלשון הרמב"ם שלגבי ערוה מועיל מה שמחזיר גופו וכתב הב"י סוף סימן ע"ה שה"ה בסומא או שעוצם עיניו לא חשיב שהוא נגד ערוה וע"ש שהוכיח עוד כדבריו מהא דמבואר ברשב"א שבנמצא במים מותר לקרוא ק"ש כיון שהוא לא מסתכל אמנם האחרונים חלקו עליו ונקטו שלא מועיל עצימת עינים ורק בסובב פניו שלא חשיב שהערוה כנגדו ועל ראית הב"י כתבו לדחות כנ"ל דהט"ז דחה ששם אין הערוה נגדו כלל והמג"א כתב כי ערותו מכוסה במים ובטעם הדבר שלא מועיל לעצום עיניו בפשוטו הביאור וכן הוא בפר"ח שיסוד האיסור ערוה מולו וזה חשיב ערוה מולו דהינו שזה אסור מדין ראית ערוה ולפ"ז באמת גם בערוה מכוסה לא יועיל לסגור עיניו וכנ"ל אמנם במג"א מבואר שזה אסור מצד שזה במחנהו דהינו דנקט שיסוד האיסור בערוה זה כמו צואה שאין מחנהו קדוש רק מה מגדיר שיש ערוה במחנהו בצואה שזה נמצא כאן ובערוה שרואה ולכן אם זה במחנהו וסוגר עינו לא יעזור דזה נמצא עמו משא"כ אם זה במקום אחר שזה לא עמו בזה רק הראיה בפועל מחשיבה שהערוה עמו ובעיקר הדבר שערוה זה גם גדר של מחנהו כן הוא בלשון הרא"ש לגבי ערות קטן במילה וכן הוא בלשון הגמ' בשבת כ"ג. לענין ערום שלא יכול לברך ע"ש ועיין גר"ז שכתב שהדין שלא מועיל לעצום עינו זה מאותו דין של ערותו מגולה שגם אם הוא לא רואה זה אסור דהינו כנ"ל שאין הביאור שזה כאילו רואה אלא שכל שזה כנגדו חשיב שיש כאן ערוה וזה אסור [ועיין חזו"א סק"ז שדן שהדין עצימת עינים זה דרבנן והכריע שזה דאוריתא ומשמע שאם זה דרבנן זה על דרך הט"ז וחידש כסברת המג"א]

והנה יש לדון האם בערוה כנגדו מועיל מה שיכסה עיניו ומשמעות המ"ב ע"ד סק"ד שמועיל שכתב שאם מכסה עיניו כל החיסרון מצד שערותו מגולה [וכן הוא בא"א בוטשאש] אמנם החזו"א סק"ז ד"ה שו"ע נקט שאסור, ובפשוטו סברתו על דרך המג"א שכיון שיסוד הדין שערוה במחנהו א"כ בזה שמניח משהו על עיניו או על ראשו זה לא מגדיר שאין הערוה במחנהו משא"כ לגדר הט"ז שזה כאילו שרואה א"כ אם כיסה עינו לא חשיב שזה כנגדו וצ"ע בזה

והנה מבואר בירושלמי לגבי צואה שאסור כמלוא עינו שלא מועיל עצימת עיניו וכתב הב"י שזה לא דומה דשם זה תלוי במחנהו וצ"ע שכל זה ניחא לרא"ש אבל לרשב"א שצואה כנגדו אסור מצד שיש דין שלא יראה א"כ זה בדיוק כמו ערוה ועיין פמ"ג שכבר תמה בזה וכן בא"ר [סימן ע"ט] וצ"ל שגם לרשב"א אבל כל שזה באותו רשות זה מגדיר שחסר במחנהו ולכן לא מועיל עצימת עינים וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן ע"ח סק"ט שכתב לגבי צואה ברשות אחרת שמועיל עצימת עיניו ועיין פמ"ג שם שהקשה שכל זה לשו"ע כאן שמועיל עצימת עינים אבל לאחרונים שחלקו שלא מועיל עצימת עינים ה"ה כאן לא יועיל ולכאורא כל זה להבנת הט"ז אבל להבנת המג"א שבאמת יש שני הלכות א"כ כאן שזה לא ברשותו ורק מצד שרואה זה אסור יועיל עצימת עינים

והנה מבואר בטור שלבו רואה את הערוה זה גם ביחס לערוה של מישהו אחר ולכאורא לדעת הב"י שמועיל עצימת עינים א"כ לכאורא לבו זה לא גרע והיה מסתבר שזה רק דומיא דערותו מגולה דבזה שייך לדון שביחס ללבו זה מגולה ובזה באמת גם לא מועיל עצימת עינים ביחס לעיניו כמבואר בגמ' שחוצץ בלבו וזה מצד עיניו רואות את הערוה אפילו שסוגר עיניו ולא רואה ובזה בהכרח דהב"י מודה וצ"ע

ובביאור הב"י ברש"י בעגבות שזה מצד שחשיב רואה ערותו חברו כיון שאם יסובב גופו הוא יראה מוכח שלא מועיל עצימת עינים ועיין לשון רש"י שבת ק"נ שכתב שהאיסור אם מסתכל בערות חברו ומשמע כב"י וצ"ע ועיין לשון הרמב"ם שגם קצת משמע שרק אם מסתכל אסור ואינו מוכרח

ה]בעיקר היסוד הנ"ל המבואר בט"ז סימן ע"ה שיש דין ערותו מגולה הנה לב"י שעוצם עינו עוזר ובכל אופן ערום לא יתרום א"כ מוכח יסוד זה [כמבואר בפמ"ג] ועיין ט"ז שהקשה על הב"י שיעזור בערום שיעצום עינו ועיין פמ"ג שלא מובן הקושיא שהרי יש דין של ערותו מגולה וכמו לפי הט"ז אמנם סברת הט"ז שאם מועיל עצימת עינים דהינו שרק מה שרואה בפועל זה סיבה לאסור א"כ גם אין שום סברא שיהיה דין של ערותו מגולה ורק אם יסוד הדין שערוה כנגדו שייך לדון שערותו מגולה תמיד זה כמו ערוה עמו אמנם למג"א שחשיב רואה ערותו לכאורא אין מקור ליסוד זה אמנם בסק"ח הביא ראיה ליסוד זה שהרי עוצם עינו וביארו האחרונים שראיתו לפי השו"ע והרמ"א דס"ל שמועיל עצימת עינים [ועין לעיל שלכאורא מאשה לדעת האורחות חיים זה מוכח]

והנה מבואר בגמ' בסוכה שאדם שהוציא את ראשו מחוץ לבית אסור לו לקרוא ק"ש ובכילה יש הבדל אם יש עשרה או אין עשרה ובפשוטו הביאור כמבואר במג"א ריש סימן ע"ד ובחזו"א שכאן ודאי לא חשיב שהוא רואה את הערוה רק זה אסור מדין ערותו מגולה והנה לשון הריטב"א והרא"ה בסוכה שהנידון האם כילה זה כמו מלבוש או לא ובפשוטו הביאור כנ"ל אמנם עיין רש"י שביאר שהסברא בבית ששדי ראשו בתר גופו ועיין פמ"ג בהקדמתו דמבואר ברש"י שאין חיסרון מצד ערותו מגולה אמנם הדבר תמוה דאם כל האיסור מה שרואה ערותו מה שיך לומר שדי ראשו הרי למעשה יש דבר שחוצץ בין ערותו לעינו ואין זה כנגד עיניו ואולי הוא מדין עינו רואות את הערוה שבזה יסוד הדין שזה עמו יחד וצ"ע ועיין מג"א שהביא מפורש את רש"י בתור המקור לדין של ערותו מגולה ובפשוטו הביאור שללא ששדי ראשו היינו דנים גם אם הבית כמכסה ערותו ורק כיון שחשיב שראשו בפנים לכן לא חשיב כערותו מכוסה וצ"ע

ובעיקר הנידון הנ"ל עיין ריטב"א דכתב דסומא אסור מצד הדין שלבו רואה את הערוה או עינו רואות את הערוה ומבואר שאין בזה איסור דאוריתא ועיין לשון הרמב"ם שכתב כשם שאסור לקרוא נגד ערות אחרים כך אסור נגד ערותו ומשמע שזה אותו דין ובגמ' ששואלת והא איכא עגבות ומוכיחה מהאשה יושבת וכו' בפשוטו מבואר ליסוד זה דערותה מגולה אמנם קצת משמע ברשב"א שם שלביאור רש"י אינו מוכרח

ו]עיין רמ"א שכתב שאם לבו חוץ למים יכול לקרוא ק"ש וצ"ע למה הבריתא כתב עוכרין ברגליו ולא שיוציא לבו ועיין ט"ז סימן ר' מצד שזה לאו אורח ארעה להגיד ברכה אם לב מגולה אמנם הגר"א כתב לישב שכאן הרי קורא בנץ וזה אם תפלה ובהכרח שלבו יהיה מכוסה כמבואר בהמשך הגמ' ועיין פר"ח שחלק על הרמ"א וטענתו שמים זה כמו עששית ולגבי עיניו מועיל מה שלא מסתכל אבל לבו שבין כה לא רואה כה"ג זה לא מועיל אמנם האחרונים נקטו שזה גדר כיסוי ולא חשיב כלל לבו רואה את הערוה

ז]מבואר בסוגין מחלוקת האם עקבו נוגע בערוה אסור או מותר והגמ' מכריעה לאיסור והנה בלשון הרמב"ם משמע שכל האיסור רק אם נוגע בערותו ולא אם נוגע בערוה של מישהו אחר אמנם בטור מבואר שה"ה אם נוגע בערוה של מישהו אחר והנה עיין ב"י שכתב שמקור הדין מהגמ' שאסור על ידי החזרת פנים דמבואר שבשרו נוגע באחורי חברו אסור כ"ש בערותו ועיין מג"א שהקשה דהרי שם אם זה ממתניו ולמעלה מותר [ועיין חזו"א שפקפק בזה דאולי רק אם שניהם ממתניהם ולמעלה] וכאן כל מקום אסור וכתב המג"א דבאמת פה נתחדש דין מיוחד בנוגע בערות חברו ויתכן שדבר זה נלמד מהגמ' שם דחזינן שיש כזה סברא בנגיעה בערוה ממילא בנוגע בערוה ממש מסתבר ודאי לאסור ובביאור הגר"א ציין מקור לאסור מהגמ' שאסור ללא חזרת פנים ובפשוטו הכונה לשיטת רש"י שזה מצד שנגעי ערוה בהדדי והכונה כלשון הריטב"א כי כל אחד נוגע בערות חברו והנה בפשוטו לפ"ז סוגין זה האם נגיעה בערותו זה חיסרון ובזה יש מחלוקת משא"כ הגמ' לעיל זה מצד שהוא נוגע בערוה וזה אסור לכו"ע אמנם עיין תוס"ר ותורי"ח שכתבו שנוגע בערות חברו אסור והמקור מהדין של עקבו נוגע בערוה ובפשוטו דעתם כהחזו"א סק"א ו' שסוגין זה מצד עקבו וזה בין בערותו ובין בערות חברו והגמ' לעיל זה מצד נגיעה בערותו אלא שצ"ע למה שכאן זה לא יאסר מצד שנוגע בערוה ועיין חזו"א שכתב שצ"ל שכיון שזה הוא בעצמו אין חיסרון זה [המורם מהנ"ל שזה ודאי שיש כאן שני סוגיות רק שיש לבאר שני אופנים או שההבדל בין נגיעה בערותו או נגיעה בערוה של מישהו אחר או שההבדל בין החיסרון מצד העקב או מצד הערוה ולדעת הרמב"ם שאין איסור נוגע בערות חברו א"כ ודאי שסוגין זה מצד נגיעה בערותו והסוגין לעיל זה מצד נגיעה בערות חברו]

ח]עיין בית יוסף שנגיעת עקבו בכיס כיון שאין בזה הרהור מותר וצ"ע דהרי הגמ' לעיל שואלת והא נגעי עגבות בהדדי חזינן שאם זה נגיעת ערוה אסור גם ללא הרהור וכיון שהכיס זה ודאי ערוה א"כ שיאסר גם ללא הרהור ולראשונים שביארו הגמ' לעיל מצד שחשיב ערותו מגולה א"כ אין מקור לחידוש זה אמנם לביאור רש"י צ"ב ויש מקום לומר שעקבו נוגע בערוה חלוק מבערות חברו וכנ"ל דכאן זה מלתא דהרהור ולא שיש כאן לא יראה ערוה מדרבנן ולפ"ז נוגע בכיס של חברו או חברו נוגע בכיסו זה יאסר ועיין חזו"א סק"י ד"ה וביצים שגם צידד כן אמנם משמע מדבריו שזה חילוק ממצד ההירהור שבזה

ט]בדין ערות קטן עיין לעיל מה שכתבנו והנה המג"א הביא מרש"י במגילה כ"ד שקטן יכול לקרוא ערום והקשה למה שלא יהיה חינוך וכתב שלראשונים דבלא הגיע לביאה מותר ה"ה כאן והנה למבואר בקרית ספר שדין הרמב"ם זה רק מדרבנן ובפשוטו זה מצד הרהור א"כ בפשוטו זה רק ביחס למישהוא אחר ולא ביחס לעצמו וכמו טפח באשה ערוה ובפרט שכאן הוא לא רואה ערותו רק שערותו מגולה אמנם למג"א סתם ערום הוא גם רואה ערותו וכדנתבאר לעיל

י]עיין שערי תשובה שהביא שיש שדנו שדין לבו רואה את הערוה זה רק בק"ש ותפילה ולא בשאר דברים אמנם הביא חולקים וכן הוא סתימת כל הפוסקים

י"א]עיין גר"ז שאין איסור הרהור בזמן לימוד תורה והוכיח מנערים שפטורים מתפילין בגלל זה ולא מק"ש ותפלה אמנם האגרות משה ח"ד נקט לא כך ובפשוטו אם סוד כל הסוגיא דהרהור הוא מלתא דראית ערוה א"כ ודאי שזה לא מקור לאיסור הרהור בעצם אמנם אם זה איסור חדש מצד הרהור וכמבואר בפר"ח שזה סברא שזה לא יעכב א"כ יש מקום ללמוד משם שהרהור זה איסור בעצם ונפק"מ שלא יצא ידי חובתו

י"ב]עיין חזו"א סק"ז ד"ה נראה שכתב לחדש שנגיעה בבשר אשה אחרת הוא ודאי מביא לידי הרהור ואסור עוד חידש שאם מסתכל באשה אחרת לשם הסתכלות גם אסור לקרוא ק"ש עוד חידש סק"ו שנגיעה בידיו באשתו מביאה לידי הרהור ואסור ועיין רשב"ץ שכתב שבנוגע בעבות אשתו לא יקרא ומשמע שבשאר מקומות בגוף אשתו יכול לקרוא

**סוגיא דצואה**

**גמ' כ"ד: אמר רב הונא – כ"ה: [בסוף העמוד] רב אחאי**

**טושו"ע סימן ע"ו, ע"ז, ע"ח, ע"ט, פ"א, פ"ב, פ"ה, פ"ו, פ"ז ס"ג, צ' סכ"ז, [לאחר מכן ילמדו אי"ה הסוגיא דבית הכסא ומרחץ וגרף של רעי]**

**לאחר לימוד הגפ"ת כדאי להתחיל סימן ע"ט בהקדמת הבה"ל ולעמוד שם על עיקרי הנידונים בפרטי הסוגיא**

**א. מניח ידו על פיו – עיין הגהות מלא הרועים [ובמשכנות יעקב סימן נ"ט בתו"ד] ועיין רשב"א מגילה כ"ח. לגבי הרהור**

**ב. האם סוגין זה סתירה לנידון דצואה עוברת – עיין נחלת דוד בסוגין ובגבורות ארי תענית כ.**

**ג. האם איסור מבואות המטונפות זה דאוריתא – עיין רשב"א כ"ה. שדימה לדין צואה על בשרו ועיין קרית ספר פ"ג מק"ש**

**ד. צואה על בשרו – בביאור סוגין עיין רשב"א ורמב"ן במלחמות ובתר"י וברמב"ם, ובביאור סברת ר"ח עיין נשמת אדם סק"ג ובגר"ז [בביאור סברת תר"י עיין מג"א סימן ע"ו סק"ו ובמחצית השקל ויד אפרים שם]**

**ה. צואה במקומה, יומא ל. – עיין רש"י וביאור דבריו בריטב"א ונחלת דוד בסוגין [ועיין מג"א סימן פ"א ושע"ת שם לענין מישהו אחר]**

**ו. ידו תוך ד"א דצואה – מ"ב סקי"ב ובה"ל סימן פ"ז ד"ה מותר**

**ז. גופו מגולה לצואה – מג"א סימן ע"ד בהקדמתו ובפמ"ג שם**

**ח. צואה ברשות אחרת – עיין ברשב"א ורא"ש בסוגין ובחידושי הרשב"ץ טושו"ע ע"ט ס"ב**

**ט. עצימת עינים בצואה ברשות אחרת – מג"א סק"ח ובפמ"ג שם ובביאור הדברים עיין פמ"ג בפתיחה אות ג' ועיין בה"ל ד"ה אותה ובביאור כונת הרשב"א בביאור הבריתא עיין בגר"א ובפר"ח ובמאמר מרדכי ע"ט ס"ב**

**י. האם מותר הרהור חוץ לד"א או ברשות אחרת – פמ"ג בהקדמה בדין השני ועיין תהלה לדוד**

**י"א. צואה במלא עיניו ולא בדק לענין בדיעבד – רשב"א כ"ב: ובסימן פ"א ס"ב בב"י שם ועיין פמ"ג שם ובהקדמה ד"ה השני**

**י"ב. הא דמבואות המטונפות אין איסור מצד ראיה – עיין ראש יוסף בסוגין**

**י"ג. הא דצואה עוברת אין איסור מצד ולא יראה - פמ"ג בפתיחה בסוג השלישי ועיין א"ר סימן ע"ו ס"ג**

**י"ד. האם מחיצת זכוכית עוזר לרשב"א – ראש יוסף מגילה כ"ז ועיין בה"ל בהקדמה בדין החמישי ועיין אבני נזר או"ח סימן י"ט [ונפק"מ לנקב בכיסוי שהצואה נראת]**

**ט"ו. ביסוד איסור ריח והרחקתו האם הוא דאוריתא – נשמת אדם כלל ג' סק"ו ובהקדמת הבה"ל [ובאפיקי מגינים ע"ט א' נקט שהכל דרבנן] ועיין מאירי בסברת ר"ח**

**ט"ז. מי שאין לו חוש הריח – רא"ש ועיין ב"י ע"ט א' בביאור מקורו [ועיין מ"ב פ"ה סק"ז לגבי מי שרגיל בריח רע]**

**י"ז. האם יש דין מלא עיניו ממקום הריח – סימן ע"ט ס"א בה"ל ד"ה מלא**

**י"ח. בדין צואה ברשות אחרת כשיש ריח – תר"י בסוגין ועיין שו"ע ע"ט ס"ב ובמג"א ע"ו סק"א ועיין פרישה ע"ט סק"א ובביאור הגר"א בשו"ע ס"ב ועיין בהקדמת הבה"ל בדין השביעי ועיין א"ר בשם הרוקח וע"ש מה שדן לחלק בין חילוק רשות לכיסוי ועיין מג"א ע"ט סק"ט**

**י"ט. בטעם איסור ריח שאין לו עיקר – חיי אדם כלל ג' סכ"ה ובגר"ז סוף סימן ע"ט [ועיין טור סימן רט"ז לגבי בשמים]**

**כ. בדין ריח רע שאין לו עיקר במי שלא מריח – חיי אדם כלל ג' סי"ג ומג"א סק"ט**

**כ"א. ספק מי רגלים – עיין סימן ע"ו ס"ח במ"ב ובבה"ל שם ועיין ראש יוסף כ"ב: ד"ה וצואה ובמאירי**

**כ"ב. מה נחשב צואה – עיין ע"ט ס"ד - ס"ז ועין היטב במג"א ובבה"ל שם מה מגדיר דבר לצואה ועיין בלשון תר"י ובאפיקי מגינים סק"ו ועיין מאמר מרדכי סק"ו בביאור סברת הב"י**

**כ"ג. בדין כנגד העמוד בקטן שלא אכל כזית – מ"ב פ"א סק"ו**

**כ"ג,ב. האם מועיל כיסוי כנגד העמוד – רא"ש סימן כ"ג**

**כ"ד. האם כיסוי מארבע צדדים ולא מלמעלה חשיב כיסוי – מ"ב פ"ג סק"ה, פ"ז בה"ל ד"ה וכן ועיין דברי חמודות אות קנ"ט**

**כ"ה. רוק עבה – עיין פמ"ג מ"ז פ"ז סק"א**

**כ"ו. בגדר איסור גרף – עיין לשון תר"י וברא"ש ועיין פרישה בתחילתו ובפר"ח שם ועיין היטב בדין להפוך הגרף ועיין גר"ז פ"ז ס"ב**

**כ"ז. בביאור המחלוקת במיטה – עיין מג"א וט"ז פ"ז ס"ג [ויש כאן נידון האם מחיצה מועילה מדין כיסוי]ועיין גר"ז שם בטעם שמחיצה לא תועיל**

**כ"ח. בדין הרהור לאונסו בבית הכסא – ב"י סימן פ"ה ובברכי יוסף ומ"ב שם ועיין יור"ד סימן רמ"ו בסופו ובתרומת הדשן סימן מ"א**

**כ"ט ביסוד ההיתר דאפרושי מאיסורא – עיין עמק ברכה**

**ל. בדין קרא כנגד צואה דאוריתא ודרבנן ושאר ברכות – עיין רמב"ן בליקוטיו ועיין שו"ע סימן קפ"ה ובנשמת אדם כלל ג' ובפמ"ג סימן ע"ט בהקדמתו ועיין מ"ב סימן ע"ד סק"ה ובסוף סימן פ"ג בבה"ל שם ובסימן צ"א בה"ל ד"ה הואיל**

א] מבואר בגמ' דר' יוחנן ס"ל דבמהלך במבואות המטונפות מניח ידיו על פיו עיין הגהות הגראמ"ה וכן נקט במשכנות יעקב סימן נ"ט שעל ידי זה חשיב כהרהור ולפ"ז יש מקום לומר שיסוד מחלוקתם האם כה"ג חשיב כהרהור אבל לכו"ע מותר הרהור ועיין הגהות הגראמ"ה שהביא דבגמ' בתענית מבואר דרב אדא ס"ל שמותר להרהר במבואות המטונפות ובסוגין מבואר שזה דבר ה' בזה וע"ש שביאר שרק חולק על מניח ידו על פיו אבל הרהור באמת מותר [ובגבורות ארי בתענית תירץ שזה שני רב אדא ע"ש] אמנם עיין רשב"א מגילה כ"ח שביאר שטעם המחלוקת מצד שהרהור מותר דהינו שנקט שלכו"ע מה שמניח ידיו על פיו זה בתורת הרהור רק נחלקו האם הרהור מותר והנה בעיקר הסברא להתיר רק הרהור יש מקום לומר דהנה יסוד ההיתר בסוגין כמבואר ברשב"א שמהלך זה לא מחנה וכן ביאר בגבורות ארי בתענית וא"כ עדין יאסר מצד ולא יראה אלא שבזה הרהור מותר אמנם בפשוטו כלפי דאוריתא ודאי שמניח ידיו על פיו זה דיבור ובהכרח שנלקו בדין דאוריתא רק שיש כאן עוד דין דרבנן מצד כבוד הדברי תורה שלא ידבר בקול במבואות המטונפות

והנה קשה אפילו שזה לא מחנה אבל למה שלא יאסר מצד ראיה לדעת הרשב"א שראיה אסורה גם במחנה אחר ועיין רשב"א לקמן דבפשוטו מסוגין הוכיח שאין איסור מצד ראיה אמנם לא ביאר למה למסקנתו לא קשה ובראש יוסף כתב שמדובר שבאמת סוגר את עיניו ודבר זה מאוד דחוק בסוגין ואם נימא דגם האיסור דראיה דעל ידי זה הוא נחשב במחנהו א"ש

והנה בפשוטו הא דקי"ל לאיסור זה מדאוריתא דהינו שס"ל שגם אדם מהלך חשיב שזה מחנהו אמנם עיין רשב"א שהביא מהאו"ז לקמן להוכיח שצואה על בשרו אסור דהרי אסור גם במבואות המטונפות ובפשוטו יש כאן דמיון בדרבנן של כבוד הדברי תורה דאם יש כאן נידון דאוריתא בגדרי מחנה וודאי שאין לדמות הדברים ועיין רמ"א יור"ד רפ"ב סי"ט שכתב שאסור להרהר בדבר תורה במקומות המטונפים מצד כבוד התורה ועיין נשמת אדם כלל ג' סק"ב שהוכיח מזה שדין הרהור הוא מדרבנן ודלא כמבואר בחלק מהראשונים אמנם לנ"ל הביאור דבמהלך זה באמת רק מדרבנן ובזה א"ש כל אריכות הגמ' בהבאת פסוקים יותר מכל דבר תורה ליד צואה שכאן שזה רק מדרבנן צריך יותר לאפרושי מאיסורא

א,ב] והנה מבואר בגמ' לקמן דנחלקו אביי ורבא האם צואה עוברת מותר לקרוא כנגדה ועיין גבורות ארי תענית כ. שכתב שלאביי שהקובע זה הצואה שזה דומה לטמא א"כ ודאי כל שהצואה מונחת לא איכפת לן שהוא הולך וביאר שכל דברי ר' יוחנן זה לרבא ובזה הנידון האם כאן הקובע זה הגברא או שאין דין קביעות כלל וע"ש שדן שאולי אם שניהם מהלכים לכו"ע מותר ובפשוטו יתכן שגם אביי מודה שכל שמצד הגברא זה לא מחנהו זה סברא להתיר אלא שחידש שכל שהצואה לא קבועה זה גם סיבה שיחשב שזה לא במחנהו ועיין נחלת דוד בסוגין

ב] **וגם אני נתתי חוקים לא טובים:** עיין ראש יוסף שביאר בכוונת תר"י שכה"ג הוא לא קיים מצוה כלל ורק עושה עבירה ומבואר שזה מעכב גם בק"ש ולא רק בתפילה וע"ש מה שדן בזה

ג] צואה על בשרו וכו': פשטות הסוגיא כמבואר ברשב"א שיש כאן צואה ממש והיא מכוסה בבגדו ודעת רב הונא שכיון שביחס לפיו ואפו הוא מוכסה חשיב צואה מכוסה ובדעת ר"ח אפשר לבאר שפליג בעיקר הדבר וס"ל שהדין מחנהו קדוש זה לכל איבריו וכן הוא בנשמת אדם כלל ג' סק"ג וכן הוא בגר"ז וע"ש בנשמת אדם שדן שזה סברא דאוריתא ובזה ביאר הראשונים שהחמירו מספק [ועיין ברשב"א בשם ר"ח טעם אחר] אמנם יש מקום לומר שבדין דאוריתא הוא ודאי מודה רק שחידש דין דרבנן שאם יש אבר אם צואה שאסור בד"ת ועיין ברשב"א דר"ח נקט שהלכה כר"ח מהגמ' לעיל דמבואות המטונפות אסור בק"ש וצ"ב הדמיון ובפשוטו נקט שמעיקר הדין שם מותר ורק מצד שחסר בכבוד התורה שזהו כל עצמותי תאמרנה ולכן גם כאן אסור והנה ברש"י ביומא מבואר שקושית הגמ' על צואה במקומה זה גם מר"ח וביאר הריטב"א שם והשפת אמת ובנחלת דוד בסוגין שנקטה הגמ' שבמקום הצואה לא שיך לאסור מצד כל עצמותי תאמרנה וכל זה אם הנידון מצד איסור חדש אבל אם מצד שכל האבירים צריכים לא להיות אם הצואה וודאי אין מקום לחילוק זה

והנה עיין תר"י שנקט מכח הסוגיא ביומא שכל הנידון רק במקום שמתכסה בגוף והנה מבואר במ"ב בשם הפמ"ג שזה וודאי שאם הוא לא מכוסה בבגד זה לא עוזר ובפשוטו מצד שאין גוף מכסה גוף וצ"ע א"כ מה סברא לחלק בין דבר שדרכו להתכסות או לא ובפשוטו צ"ל שגם הוא מודה שאין זה ראוי לדבר דברי תורה וצואה על בשרו ורק מקום שמכוסה תוך גופו מותר אמנם אם אין כיסוי בגד זה אסור מעיקר הדין וכנ"ל

אמנם עיין רמב"ם כפי שביארו תר"י וכן משמע שביאר הרמב"ן את הרי"ף שגרס ידיו מלוכלכות מבית הכסא שמדובר בלכלוך שזה לא בגדר צואה והנידון האם יש חסרון כבוד שמים שיש אבר בגופו שאינו נקי או לא והנה לפ"ז ודאי שכל הנידון מצד איסור חדש והנה בדעת הרי"ף יתכן שבאמת צואה על בשרו זה ממש צואה רק שאין כאן נידון אלא מצד דין דרבנן חדש שהוא גם שייך לגבי ידיו מלוכלכות והנה מבואר ברי"ף חידוש שכה"ג אין כאן חיסרון של נטילת ידים ועיין בה"ל שהאריך בזה ועיין השגות הראב"ד על הבעל המאור והנה מבואר בגמ' שצואה במקומה אסור ולדעת הרמב"ם שכל נידון סוגין כי זה לא צואה א"כ הביאור ששם יש לזה שם צואה תמיד וכן הוא בלשונו אמנם לשאר ראשונים יש כאן דין נוסף

וצ"ב בטעם שנפיש זוהמא הרי מדובר שזה מכוסה ובפשוטו הכונה שכאן וודאי יש חיסרון של כל עצמותי תאמרנה ובפשוטו הוא מדרבנן אמנם עיין במג"א שנקט שגם למישהו אחר זה אסור ומשמע שנקט שחשיב שזה לא מכוסה שכיון דנפיש זוהמיה זה לא נחשב מכוסה ולכן גם למישהו אחר זה אסור וכן מוכח בפשוטו לרש"י שנקט שלא שיך לאסור צואה במקומה מצד כל עצמותי תאמרנה וצ"ע ועין בלשון ר"ח שם שאסור לקרוא כנגדה וקצת משמע שמדובר גם על מישהו אחר

והנה עיין רשב"א שהביא בשם הראב"ד שאין מחנהו קדוש ולכן ביאר שזה יבש ובטל לבשרו דהינו שבדבריו מבואר שבצואה רגילה יש כאן ודאי איסור דאוריתא גמור ולכן העמיד נידון חדש של דבר שבטל וצ"ע א"כ למה שידיו בבית הכסא יש צד להתיר ואולי גרס כגירסת הרי"ף ויתכן עוד שצואה דבוקה בבשרו זה מתיחס לגופו משא"כ המצאות ידיו בבית הכסא זה רק מתיחס לידים

ד] עיין מ"ב ע"ו סקי"ב שנקט שלר"ח אם צואה תוך ד"א מידו אסור לקרוא ק"ש וצ"ב הרי תמיד הדין ד"א זה ביחס לגופו ואם הרחיק ידו הוא לא מקבל שיעור ד"א יותר רחוק ומבואר במ"ב שהצואה גם מקבלת ד"א ולכן כל שיש אבר תוך ד"א של הצואה חשיב שזה אם הצואה ובפשוטו כל זה אם הגדר בר"ח שזה מצד מחנהו אבל אם זה מצד דין דרבנן חדש אין לדמות מה שזה נוגע בגופו כגון שידיו בבית הכסא למה שהוא תוך ד"א וצ"ע ועיין מג"א סימן ע"ד שאם ראשו מחוץ לצואה אסור מצד ששדי ראשו בתר גופו ועיין מ"ב וחזו"א שכל מה שהוצרך לטעם זה לרב הונא אבל לר"ח תיפו"ל שיש אבר תוך ד"א של הצואה אמנם בדעת המג"א יתכן שהדין של ר"ח זה רק צואה נוגעת בשרו וכנ"ל ועיין פמ"ג שם שהקשה שכה"ג לכו"ע זה אסור מעיקר הדין דהינו שנקט שכל סברת רב הונא כי הצואה מכוסה אבל כאן שהצואה מגולה לרוב גופו זה ודאי אסור ועיין חזו"א שכתב שדינו של המג"א שאמרינן שדי אינו מוכרח

ה] בגמ' מבואר שצואה בגומה מניח סנדלו עליו וקורא ק"ש ובדבוקה בסנדלו הגמ' מסתפקת ושיטת התר"י והראב"ד שהכוונה דבוקה בסנדלו אמנם שיטת הרא"ש והרמב"ם שהכונה שזה נוגע והנה לדעת הרשב"א בפשוטו הסברא שכיון שבדרך הליכתו מתגלה הצואה חסר בשם כיסוי אמנם לדעת הרא"ש צ"ב דהרי אם זה לא נוגע אין חיסרון וחזינן שכל החיסרון רק אם זה בחפצא של הצואה ולכאורא כל זה שייך בדבוק ולא בנוגע ועיין מג"א ע"ו סק"ו דדיק מלשון הרא"ש שהסברא כי הנעל בטל לרגל והנה בפשוטו הכונה שחשיב כאילו הצואה נוגע ברגל ועיין עולת תמיד שהקשה שכיון שהשו"ע פסק כרב הונא א"כ לא איכפת לו מה שבשרו נוגע בצואה אמנם עיין לבוש דמבואר שהסברא שחשיב כאילו רגלו מכסה את הצואה ולא שיך כיסוי על ידי בשרו ועיין מג"א שכתב שאם יש צואה על בגדו ויש בגד שמכסה מותר לקרוא ק"ש והקשה מה זה שונה מסנדל ותירץ שחלוק סנדל משאר בגדים וצ"ב החילוק וביאר הגר"ז שרק כאן שחשיב שזה נגיעה ברגלו דרך הנעל חשיב כאילו הכיסוי ברגלו וצ"ב הסברא שרק בנוגע בצואה דנים שזה ככיסוי ברגלו ועיין מג"א שכתב לחלק עוד שרק כאן שזה עומד להתגלות אמנם הגר"ז תמה על זה שכל זה שיך לשיטות שמדובר בדבוק אבל לא לשיטות שמדובר בנוגע

ו] מבואר בגמ' שאם היה גבוה עשרה יכול לקרוא ק"ש ואם לא מרחיק מלא עיניו בפשוטו מבואר שכל שזה ברשות אחרת שזה לא מחניך אפילו אם רואה את זה מותר ורק עד כמה שזה באותו רשות יש דין של מלא עיניו וכן הוא שיטת הרא"ש וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם והנה לפ"ז שראיה שלא במחניך אין איסור צ"ב למה יש איסור של מלא עיניו ועיין פמ"ג שכתב שיתכן שזה מדרבנן אמנם יתכן שזה מדאוריתא שזה סברא שמלא עיניו באותו רשות הוא בכלל מחניך ובפר"ח כתב לדון שהרא"ש מודה שהולא יראה הוא גם על צואה רק שכל שזה במחנה אחרת ממש התמעט מדין מחניך אבל חוץ מד' אמות שזה לא ממש מחוץ למחנהו התרבה מולא יראה [ולפ"ז יתכן שהרהור מותר] אמנם דעת הרשב"א דמהא דמבואר בגמ' שאסור מלא עיניו חזינן שיש איסור של ראיה ולכן חידש שגם אם זה ברשות אחרת כל שהוא רואה את זה מותר ורק בצואה בעששית שזה מכוסה מכל הצדדים יש כאן היתר של וכסית את צאתך שזה מתיר בצואה והנה לפ"ז צ"ב לשון הגמ' ואם לאו מרחיק מלא עיניו והרי עד כמה שהוא רואה בין כה אסור ומשמע שביאר שמדובר שהוא לא רואה מחמת סיבה צדדית כעין הירושלמי שזה לילה או סומא או שיש משהו שמסתיר וכה"ג אם זה באותו רשות חשיב עדין תוך המלא עיניו ואם זה לא באותו רשות לא חשיב במלא עיניו ועיין מג"א סק"ח שמכח זה למד שמועיל עצימת עינים לרשב"א כל שזה לא באותו רשות ובפשוטו כן ביאר הפר"ח והקשה על הרשב"א שכאן שלא רואה מחמת שיש גובה כה"ג זה לא דומה לסומא ועיין אוהל מועד דמשמע שרק כאן שאם יעמוד יראה ורק מחמת שיושב לא רואה לכן זה כמו לילה ועיין ביאור הגר"א דגם משמע שביאר כך ועיין מאמר מרדכי שהאריך בזה

אמנם הא"ר והנהר שלום חלקו כמבואר במ"ב וס"ל שלא מועיל עצימת עינים ופשטות דבריהם שנקטו שגבשושית זה לא דומה ללילה וצריך לדחוק הגמ' שכתבה מלא עיניו שזה עוד דין שלא קושר בדיוק לפה וכן משמע ברשב"ץ ובארחות חיים והנה עיין פמ"ג ומאמר מרדכי שכתבו דבפשוטו זה תלוי במחלוקת שו"ע ואחרונים האם מועיל בערוה עצימת עיניים דאם שם מועיל עצימת עינים ה"ה כאן ברשות אחרת שזה רק מצד ולא יראה אבל אם שם לא מועיל עצימת עינים גם כאן לא מועיל עצימת עינים והנה שם הרי מבואר שבערוה בעששית מועיל עצימת עינים וצ"ל שכיון שזה מחלק יותר גדול כדחזינן שבצואה זה עוזר ממילא זה גם סברא לגבי ערוה אמנם בפשוטו דין כיסוי אין בערוה כלל וממילא שם רק אפשר לדון מצד שזה לא במחנהו וא"כ אם עוזר בעששית ה"ה ברשות אחרת ועיין בה"ל ס"ב ד"ה אותה שכתב שיש מקום לומר שגם בערוה זה יעזור ובעיקר סברת המג"א עיין פמ"ג בהקדמה אות ג' שביאר שיש כאן שני דינים שבתוך אותו רשות זה מצד שזה במחנהו וברשות אחרת זה מצד ולא יראה אמנם הדבר פלא דהרי מפורש ברשב"א שכל מקורו מהא דאסור חוץ לד"א ובדוחק יש לומר שזה סברא שבאותו רשות הלא יראה זה מחזיר לגדרי מחנה משא"כ ברשות אחרת אמנם מסברא אם זה מחזיר לגדרי מחנה זה סברא על הכל [ועיין חידושי הרשב"ץ שלדבריו יש מקום לנ"ל] והנה הפמ"ג נקט שבמקום שזה אסור מצד ולא יראה זה מותר בהרהור וכן נקט לגבי חוץ מד"א והדבר פלא שכיון שלגבי עצימת עינים זה מדין מחנה א"כ למה שיותר הרהור ובפשוטו היה מקום לומר שפה זה חוזר תמיד לגדרי מחנה ואסור הרהור ועיין תהלה לדוד שדן שהמיעוט של ודבר דבר זה רק בערוה ולא באיסור ראיה של צואה והנה הרשב"א הקשה על הדין ראיה מרב הונא שמתיר במבואות המטונפים והרי מדובר שרואה ואם נימא ששם הרהור מותר א"כ לא קשה אמנם יתכן שהקשה ממניח ידיו על פיו שנקט שודאי שמדאורייתא זה דיבור ודלא כמשכנות יעקב לעיל

והנה מבואר ברשב"א כ"ב: שצואה צריך לבדוק אם יש במחנהו ואם לא בדק חוזר וקורא אבל אם זה רק במלא עיניו לא צריך לבדוק ומבואר באחרונים שזה גם במקום שיש להסתפק וביאר הרשב"א כיון שזה רק מולא יראה וצ"ב החילוק ובפשוטו הכונה שכל שלא שם לב זה כמו עצימת עינים וזה רק אסור מדרבנן אמנם האחרונים ביארו שזה סברא בדאוריתא וצ"ע והנה הב"י נקט שבערוה מועיל עצימת עינים וכתב שזה לא דומה לצואה שזה הלכה של מחניך וצ"ע לרשב"א הרי זה מצד ולא יראה ומבואר כנ"ל שבאותו רשות זה גדר של מחניך

והנה הגמ' בע"ב אומרת שצואה בעששית מותר וגירסת הרשב"א מצד ושכתוב וכיסת את צאתך אמנם גירסת הרי"ף והיה מחניך קודוש וגו' ועיין ראש יוסף שבזה תלוי דין הרשב"א דלגירסת הרי"ף מבואר שהגמ' אומרת לא שיש פה היתר מיוחד אלא כל שזה לא במחניך זה מותר אמנם לגירסת הרשב"א מבואר שזה היתר מיוחד של וכסית והנה ברמב"ם מבואר שסוגין זה גם במחיצת זכוכית ועיין ראש יוסף מגילה כ"ז שמסתברא שכל זה לדעת הרא"ש שכל הנידון שזה לא במחנהו אבל לגירסת הרשב"א שזה היתר מיוחד של כיסוי כה"ג שזה מחיצה לא חשיב כיסוי אמנם הפמ"ג העתיק הדין של מחיצה גם לרשב"א וכן הוא במ"ב וכן הוא בארחות חיים ועיין אבני נזר או"ח סימן י"ט שחידש שגדר ההיתר של כיסוי שראיה על ידי מחיצה לא חשיב ראיה ולפ"ז בכיסוי בכלי ויש שם חור וראוים דרך זה יהיה אסור לקרוא

והנה מבואר בגמ' שצואה עוברת נחלקו אמוראים האם מותר לקרוא ק"ש ובפשוטו למה דקי"ל לאיסור זה ככל גדרי צואה אמנם יש אחרונים שנקטו בדעת הרמב"ם שכה"ג אין דין מלא עיניו אלא רק דין של ד' אמות ויתכן מצד שזה דרבנן ולא החמירו יותר אמנם הפר"ח ביאר שהגמ' דנה רק מצד מחנה ומבואר שאין כאן ולא יראה א"כ גם עד כמה שחשיב מחנה אבל אין כאן איסור של ולא יראה אמנם בפשוטו מבואר בסוגין שגדר הדין ראיה הוא כגדרי מחנה וכל מצב שזה לא בגדר מחנה זה גם לא נאסר מצד ולא יראה ורק ברשות אחרת שאני וצ"ב

ז] מבואר בגמ' שר"ח ס"ל שצריך להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח והאחרונים נקטו שדין זה הוא מדאוריתא עיין הקדמת הבה"ל בשם הפמ"ג אמנם הנשמת אדם כלל ג' סק"ו בסופו רצה לחדש שזה רק דין דרבנן ועיין אפיקי מגינים ע"ט סק"א שנקט שלאחר ד"א אפילו אם יש ריח זה דרבנן והנה בעיקר הדין יש לבאר שזה מצד שהריח עצמו חשיב כצואה ויש לבאר שזה רק מגדיר כאילו הצואה נמצאת כאן דהינו שהצואה קשורה למקום זה אבל לא שהריח עצמו נחשב כצואה [וכן הוא בלשון המאירי] והנה בצואה מכוסה דעת הרשב"א ותוס' שחשיב כריח שאין לו עיקר ודעת הלבוש שזה כיש לו עיקר וכן נקט הגר"א ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם זה מצד שזה מגדיר שהצואה פה א"כ יתכן שכל שיש חלוק רשות זה לא שיך אבל אם זה עצמו כצואה זה לא שייך ואינו מוכרח דיתכן שכל מה שזה נחשב כצואה אם זה בתורא המשך של הצואה ולא אם זה עומד כדבר לעצמו

ח] מבואר בגמ' שיש דין להרחיק כמלא עיניו ולדעת הרא"ש שזה רק באותו רשות בפשוטו מצד שחשיב כמקומו ולכן גם אם עצם עיניו חשיב כמקומו אמנם עיין בה"ל שהביא מהגר"ז שאין דין כמלא עיניו ממקום הריח וצ"ע עד כמה שכל זה בכלל מקומו א"כ יש כאן צואה במחנהו וצ"ל שהגדר שעד כמה שהצואה נראית זה מה שזה מחשיבו במחנהו ולא שכל שטח הראיה זה מחנהו ונפק"מ בצואה קטנה שלא נראית אבל דבר גדול כן רואה שודאי זה תלוי כל צואה לפי מה שהיא

ט] עיין תר"י ורא"ש שהביאו לדון בצואה ברשות אחרת והריח מגיע האם מותר לקרוא ק"ש ומבואר שלמתירים זה אפילו ק"ש וצ"ע מה זה גרע מריח שאין לו עיקר ועיין מחצית השקל ובפשוטו צ"ל שכל שזה מתיחס לרשות אחרת זה עדיף ועיין מג,א סימן ע"ו סק"א שבצואה מכוסה וודאי שהריח אוסר דהינו לכל הפחות מדין ריח שאין לו עיקר והנה לשיטות שאסור דעת הפרישה שזה רק מצד דין ריח רע שאין לו עיקר וכן הוא ברשב"א ותוס' לגבי צואה מכוסה שזה כריח רע שאין לו עיקר אמנם הלבוש והגר"א נקטו שזה כריח שיש לו עיקר וצריך להרחיק ד"א ממקום הריח ועיין בגר"א שדימה דין כיסוי לדין הפסק ועיין א"ר שדן לחלק שהפסק זה עדיף ויש מקום לומר גם הפוך שכיסוי זה כמאן דליתיה וע,ש שהביא מהרוקח שזה כריח שיש לו עיקר והנה בדעת רב הונא גירסת הרמב"ם שבמקום הריח אסור לקרוא אמנם ברש"י מבואר שמותר וזה עדיף מריח רע שאין לו עיקר

י] בעיקר הא דאסרו ריח שאין לו עיקר עיין חיי אדם שזה מצד כל הנשמה תהלל קה אמנם הגר"ז ע"ט סי"א ביאר שזה מצד גזירה אטו ריח רע ששי לו עיקר והנה מבואר במג"א סק"ט לגבי צואה שעברה במקום והשאירה ריח שמי שלא מריח מותר והנשמת אדם למד מזה לכל ריח רע שאין לו עיקר והא לא מריח ולדעת הנשמת אדם א"ש אמנם לדעת הגר"ז צ"ב וצ"ל שלגבי מי שלא מריח חשיב כאילו אין זה מקום הריח ויתכן שאם עוצם נחיריו זה לא עוזר

י"א] עיין רא"ש שגם מי שלא מריח יש בו האיסור דד' אמות ממקום שכלה הריח ועיין בב"י סימן ע"ט שלמד זה מדין הירושלמי שמי שעוצם עינו גם צריך מלא עיניו והנה לכאורא כאן סברת האיסור כי זה מקום הצואה ומה זה משנה אם מריח או לא וצ"ב הראיה מראיה שזה לכאורא הוא כן נידון של ראיה ועד כמה שצריך ראיה צ"ב הדמיון

י"ב]מבואר בגמ' שיש צואות שיש להם דין צואה ויש שאין להם דין צואה ועיין ברמב"ם שכתב כלל שכל שיש לו ריח רע יש לו דין צואה וצ"ע לפ"ז מה יש מיוחד באלו שמנו חכמים ואפשר לומר שההוה נקט שאלו תמיד יש ריח רע ואחרים לא תמיד ריחם רע אמנם המג"א סקי"ב כתב שהרי צואת אדם גם אם קורה שאין ריח רע זה אסור וא"כ ה"ה צואות אלו כיון שהדרך שריחן רע יש להם דין צואה וע,ש שנקט שה"ה לאחר שפקע מהם הריח זה כמו צואת אדם שכל זמן שזה לא נפרך חשיב צואה ועיין בה"ל שכתב לדיק מלשון תר"י לא כך אמנם המג"א דיק מלשון הטור ותר"י שבשאר צואה אפילו שיש ריח רע בכל אופן דינם רק כריח רע שאין לו עיקר אבל אין לו דין צואה ובפשוטו החילוק שיש כאלו שיש להם ריח רע מאוד חזק וזה חשיב צואה ויש שריחם פחות חזק וזה לא חשיב צואה וכן הוא בלשון תר"י וכן הוא במ"ב ובפתיחה בדין העשירי אלא שהמ"ב הוסיף שכדי שיחשב צואה צריך שזה יהיה דבר שהסירחון נמצא הרבה זמן ולא קצת זמן ודבר שזה רק קצת זמן אפילו שעכשיו זה ריח רע מאוד לא חשיב צואה והנה המג"א נקט שבאלו שחשיב צואה זה גם אם במקרה אין להם ריח רע כי דרכם שיש להם ריח רע אמנם הבה"ל דן שאולי חידוש זה שדנים בתור דבר כללי זה רק בצואת אדם ונפק"מ גם שכאן לא יצטרכו כחרס ומה שנקטו כאלו מיוחדים דרק כאן חשיבי צואה ועיין אפיקי מגינים סק"ו שגם האריך כסברת הבה"ל שיש חלות שםצואה בעצם שזה צואת אדם ויש שזהרק מחמת שיש בזה סירחון וע"ש נפק"מ שאם יערב בזה בושם שלא יהיה ריחו רע דבצואת אדם זה לא יעזור ובשאר צואות זה יעזור

והנה מבואר בראשונים שצואת תרנגולים מותרת ורק אם יש הרבה שזה מאוד מסריח ומבואר לכאורא כסברת הרמב"ם שגם דבר שאין דרכו להסריח בכל אופן כל שהוא במצב של סירחון זה סיבה לאסור ואולי כיון שבמצב זה הוא מסריח הרבה זמן ודרכו להיות סרוח דנים שכלפי מצב זה הוא צואה ויש לעיין בפיזרו לאחר שחל עליו שם צואה לדעת המג"א ויתכן שכאן שכל החלות שם צואה הוא במצב של הרבה לא חל לגבי מצב שזה קצת

י"ג] **פי חזיר כצואה עוברת:** עייין תר"י שביאר שזה כגרף של רעי ובפשוטו הכונה שגם כשעולה מהנהר ואין צואה בפיו אבל בכל אופן פיו חשיב כגרף של רעי והנה עיין לקמן שהרמב"ם והרא"ש ביארו שזה מצד שזה בית הכסא ולפ"ז א"ש שגם אם עכשיו זה לא מלוכלך אמנם בתר"י ביאר שזה כמו צואה ובפשוטו הכונה כי זה בולע לכלוך ולפ"ז לכאורא הרי פה החזיר לא בולע ואין כאן טעם לאסור ובפשוטו מבואר שגם מה שכתב תר"י שזה כצואה אין כונתו מחמת הצואה הבלועה בו אלא שכיון שזה מיועד ללכלוך דנים שזה כמו צואה וכן ביאר הגר"ז סימן פ"ז ע"ש

י"ד] בהא דלא אסרה תורה אלא כנגד העמוד בלבד היה מקום לומר שזה איסור חדש ולא קשור למה שזה מאוס אמנם עיין מ"ב שקטן שלא אכל דגן גם כנגד העמוד מותר ומבואר שודאי שזה מצד הסירחון שבו רק שכאן שזה לא כל כך סרוח לא אסרה תורה אלא כנגד העמוד

ט"ו] ספק מי רגלים באשפה מותר בפשוטו מבואר שאפילו שמצוי מי רגלים ובגדרי הכרעות צריך להיות אסור בכל אופן כאן רבנן הקילו כל שאין ודאי מי רגלים אמנם עיין מ"ב שהביא מהחיי אדם שאם היה כאן ודאי מי רגלים וספק האם נלקחו זה תלוי במחלוקת אחרונים בדין ספק דרבנן כנגד חזקה ועיין בה"ל שמשמע שזה בגדרי הכרעות בדרבנן רגיל וע"ש שכתב לדחות שיתכן שסוגין זה בספק האם היה אבל בודאי היה זה חוזר לגדרים הרגילים וצ"ע ועיין ראש יוסף כ"ב: שנקט שכאן מותר אפילו כנגד חזקה ודלא כחיי אדם והנה הבה"ל שם הביא מהישועות יעקב שכאן מדובר בדרגת מצוי שזה בגדרי הכרעה שבצואה חוזר וקורא גם ללא שמצא צואה ולפ"ז לכאורא ודאי שיש כאן קולא מיוחדת ודלא כחיי אדם

ט"ז] הרמב"ם פסק להלכה שגם טופח אסור והראש פסק שרק טופח על מנת להטפיח ועיין ב"י דנחלקו בכונת לשון רבא ולענין צואה נפרכת נחלקו מה הלשון היותר מחמירה ובפשטות שבנזרק זה נפרך יותר מהר וברמב"ם מבואר איפכא והראשונים נקטו שצריך לחהמיר והרמב"ם פסק כלשון השני

י"ז] **אמר רבא צואה בעששית מותר לקרוא ק"ש כנגדה:** ברמב"ם מבואר שהכונה מחיצת זכוכית ובפשוטו הוא מצד חלוקת רשות אמנם יתכן שגם אם הביאור מצד כיסוי אבל עצם חלוקת הרשות זה גם בגדר כיסוי אמנם ברש"י מבואר שזה כלי והנה לפ"ז מבואר שכיסוי יכול להיות גם אם זה פתוח מלמעלה שסתם עששית שזה נר הוא פתוח מלמעלה אם לא דנימא שכפו אותה על פיה ואין זה במשמעות הגמ' ועיין דברי חמודות שכיון שזה למעלה חצי סגור לכן זה מועיל ובפשוטו נחלקו בזה אחרונים עיין מ"ב סימן פ"ג סק"ה בדבר שהוא מכוסה בארבע צדדים ולא מלמעלה והמ"ב הכריע שזה לא חשיב כיסוי, וצ"ל שכאן זה מדין מחיצה וס"ל לרש"י שלא צריך גדרי מחיצה וכן הוא בלשונו אלא כל שזה מסתיר זה כמו כיסוי אמנם בלשון הרשב"א כאן שרק אם זה מכוסה מכל הצדדים דהינו שכל שזה לא מחיצה אין לדון אלא אם זה מכוסה מכל אדם

י"ח] **מבואר בגמ' שצואה כל שהוא מבטלה ברוק עבה:** המג"א נקט שמים לא עוזר לכיסוי של צואה ולכן צריך דוקא עבה ובביאור המעלה של עבה עיין פמ"ג סימן ע"ו א"א ט' שנקט מצד שזה כמו ארעה סמיכתא אמנם בסימן פ"ז במ"ז שביאר שיש כיסוי המתקים דבזה לא איכפת לן שזה נראה ויש כיסוי כמים שאין לו שם כיסוי אלא רק מצד מה שבפועל זה מסתיר ע"ש ועיין ר"י מלוניל שנקט שצריך רוק עבה כדי שלא יהיה ריח ולדבריו מים זה כיסוי ואם יש הרבה מים והריח לא מגיע חשיב מכוסה והנה לגבי ערוה מים חשיב כיסוי והאחרונים נתחבטו בחילוק בין צואה לערוה ולנ"ל א"ש

י"ט] **גרף של רעי ועביט של מי רגלים:** עיין לשון הרמב"ם והרא"ש שכתבו שזה כמו בית הכסא ובלשון תר"י והטור מבואר שזה כמו צואה ועיין ב"י בתחילתו וכן נקט בפרישה ובפר"ח דאם זה מצד שזה בית הכסא גם בזכוכית שזה לא בולע חשיב בית הכסא ורק אם מצד שזה כמו צואה זה רק אם זה בולע אמנם הב"י בסופו כתב שגם אם זה בגדר בית הכסא זה רק בדבר שבולע ועיין מג"א שביאר שכיון שזה לא בולע יכול לחזור בו להשתמש בדבר אחר וחשיב שזה לא מיוחד לבית הכסא והדבר מחודש הרי יש כאן יחוד גמור לבית הכסא אמנם בגר"ז ביאר שגם בית הכסא זה רק מצד שזה מאוד מאוס וכדי שיחשב מאוס כבית הכסא צריך שיבלע והנה הרי אם מועיל הזמנה בבית הכסא אסור אפילו שזה עדין לא מאוס וצ"ל שצריך שזה מיועד להיות מאוס ועיין טור שהביא נידון האם עוזר להפכו ונקט שלא מועיל כיון שכולו בלוע ולכאורא זה אם איסור מצד צואה אבל אם איסורו מצד בית הכסא א"כ על הדפנות החיצוניות זה לא שיך ועיין מג"א שאם תמיד נותן גם מים א"כ זה לא מיועד רק למ"ר ומותר דהינו שנקט שלהלכה קי"ל כטעם של בית הכסא ובכל אופן גם הצד החיצוני אסור וצ"ל שכיון שזה מאוס עד שם חשיב שגם חלק זה מיועד למאיסות והוא בכלל בית הכסא וצ"ע והנה בעיקר הנידון להפוך הכלי מבואר שלשיטות שמועיל להפוך אבל תמיד הצד החיצון לא חשיב כיסוי ומצד שזה פתוח מלמעלה וכנ"ל ובמרדכי מבואר שדימה להפוך לדין צואה דבוקה בסנדלו וצ"ב הדמיון

כ] מבואר בגמ' שלש שיטות לגבי צואה בחדר דלת"ק בין לפני המיטה ובין לאחר המיטה צריך ד"א ולרשב"ג לאחר המיטה לא צריך כלום ורק לפני המיטה ד"א ורשב"א חידש שבבית אין המעלה של ד"א ותמיד זה כמו תוך ד"א והנה הסכימו הפוסקים שלהלכה לא קי"ל כרשב"א אמנם נחלקו האם מועיל מה שזה לאחר המיטה או לא

והנה הגמ' מסתפקת לגבי מג"ט עד עשר ורש"י נקט שזה הולך על הדין שזה מתחת המיטה ובזה תוך ג' ודאי עוזר מדין לבוד ובלשון רש"י שזה מצד כיסוי דכאן שזה מכוסה מלמעלה לא שיך לדון מדין מחיצה כמו שביאר בעששית ולגבי יותר מעשר זה ודאי לא כיסוי ועד עשר הגמ' מסתפקת והנה וודאי קי"ל כדבר זה דהרי לא נחלקו על רשב"א שמועיל כיסוי אמנם הראשונים הביאו בשם רב האי גאון שזה הולך על רשב"ג שמטה מפסיקה ובזה הגמ' אומרת שאם זה פחות מג"ט שזה לבוד זה ודאי לא יחשב כמחיצה ואם זה עשר זה ודאי מחיצה ואם זה מג' עד עשר מחלוקת ורב האי גאון העמיד שזה מטה שיש לה דפנות ועיין תר"י שהקשה א"כ עשר ודאי יעזור [ועיין מג"א שהקשה למה לא הקשה שהרי ת"ק אוסר וביאר שכאן זה לא מחיצה שהולכת מדופן לדופן ולכן רק שואל שאם מועיל מחיצה ודאי שזה בעשר טפחים ע"ש אמנם החיי אדם חלק שכנגד הצואה זה ודאי מועיל בתור מחיצה] והנה לביאור זה מבואר שמחיצה פחות מעשר אפילו שלא רואה את הצואה זה לא יכול להועיל בתור כיסוי אמנם תר"י ביאר שסוגין מדובר שאין דפנות וצ"ע א"כ למה זה חוצץ הרי אין כאן תורת מחיצה וצ"ל שכיון שלגבי מעליו זה חולק רשות זה חשוב לחצוץ וא"ש מה שת"ק חולק על זה ועיין ראשונים שלביאור רב האי גאון כיון שהגמ' דנה לרשב"ג זה סיבה לפסוק כמוהו אמנם הרי"ף השמיט הספק וביאר הרא"ש כי לא קי"ל כרשב"ג ועיין פסקי הרי"ד שביאר שמטה למעלה מעשרה מדובר על המטה וחשיב רשות לעצמו ומשמעות דבריו שנפק"מ גם לגבי צואה מתחתיו דהינו שלא דנים שיש כאן כיסוי ביחס לצואה ללא גדרי מחיצה

**סוגיא דבית הכסא וגרף של רעי**

**גמ' כ"ה: רב אחאי – כ"ו. במשנה [דין כיסוי דס"ת עיקרו בסוגיא כ"ג. שילמד בהמשך הזמן]**

**טושו"ע סימן סימן פ"ג פ"ד פ"ז [חזו"א סימן י"ז]**

**א. האם איסור בית הכסא הוא דאוריתא – עיין תר"י ובמ"ב סק"ב ובחזו"א סימן י"ז סק"ט י' י"א**

**ב. האם המחיצות נאסרות – ב"י סוף סימן פ"ג ובמג"א ובט"ז חזו"א סק"א ה'**

**ג. בביאור בית הכסא דפרסאי – עיין רש"י ובטור ועיין תוס' כ"ה. ד"ה ריח ועיין או"ז סימן קל"ה ובראבי"ה שהביאו מר"ח ביאור אחר ועיין חזו"א סק"ב**

**ד. בית הכסא ללא מחיצות – חזו"א סק"ו**

**ה. בית הכסא שעומד שכל פעם יטלו הצואה או יכסוה – חזו"א סק"ט ובבה"ל ד"ה הזמינו**

**ו. בטעם איסור גרף ועביט – עיין פרישה סימן פ"ז ובפמ"ג א"א סק"א ובגר"ז**

**ז. ביאור המרדכי לגבי ספסל של בית הכסא – עיין ב"י ובפרישה ובמג"א ועיין חזו"א סק"ג**

**ח. בית הכסא ממתכת וזכוכית – חזו"א סק"ה ועיין פמ"ג פ"ז א"א א'**

**ט. בדין בית הכסא בזמנינו – חזו"א סק"ד [ועיין סקי"א בדינים העולים**

**י. ביסוד איסור דבית המרחץ – רבינו מנוח הובא בכס"מ פ"ג מק"ש מג"א סימן פ"ה סק"ב פרישה סימן מ"ה וע"ש בתהלה לדוד [ויתכן שיש הבדל בין בית פנימי לאמצעי ועיין רש"י ע"ז מ"ד:] ועיין חזו"א סק"א במוסגר**

**י"א. באיסור דהזכרת שלום בבית המרחץ – עיין פתחי תשובה יור"ד סימן רע"ו סקכ"ח ועיין מ"ב לענין מי ששמו שלום ועיין מ"ב לענין נאמו שכונתו להקב"ה [ולענין גניזה עיין שו"ת הרא"ש כלל ג' סט"ו ובשו"ת הרשב"א ח"ז סימן תי"ח הובא במיוחסים לר"ן שבת י.]**

**סוגיא דבית הכסא וגרף של רעי**

א]מבואר בסוגין דאיכא איסורא דבית הכסא דהינו שנתחדש כאן שגם דבר שמצד גדרי הצואה אין לאסור וכגון שניקו את בית הכסא ואין כאן עכשיו צואה כלל או שכיסו את הצואה בכל אופן בגלל שמו הוא אסור וכמבואר בלשון רש"י שבת י: ובלשון תר"י מבואר שאיסור בית הכסא הוא דאוריתא וכן נקטו הפוסקים ועיין חזו"א סק"ט שהאריך האם זה בכל המקרים והנה בעיקר האיסור עיין חזו"א סק"א שזה לא מצד שזה מקום להתפנות כדחזינן בבית הכסא דפרסאי אל זה מצד שהוא מקום מגונה כי הצואה מונחת בו והנה עיין חזו"א סק"א שעיקר האיסור הוא בחדר שיחדו מקום באמצעו לצואה שחל על כל החדר שם בית הכסא ואסור לקרוא בכולו גם אם ירחיק ד"א מהצואה וגם אם יכסה הצואה וזה גמ' של ידיו מונחות בבית הכסא שכיון שכל אוירו כצואה חשיב שידיו נוגעות בצואה והנה מבואר בגמ' שיש נידון על תוכו ועל כנגדו ובייחדו אותו ועדין לא השתמשו בו כה"ג יש צד לאסור מדרבנן רק בתוכו ולא כנגדו וצ"ב מה זה כנגדו ויתכן ברואה את המקום מבחוץ אמנם לדעת הרא"ש הרי כל שזה ברשות אחרת אין איסור של מלא עיניו ועיין חזו"א סק"ט שדן שאם יש רק ג' מחיצות כה"ג כיון שמדרבנן לא הוי רה"י לכו"ע לא חשיב רשות אחרת ובפשוטו הכונה שיש לו מחיצות והנידון לקרוא כנגד המחיצות אמנם מצאנו שלש שיטות באחרונים בדין המחיצות דדעת הב"י שהם יכולים להחשב כיסוי דהינו שאפילו אם אינם גבוהים י"ט אבל אם מועילים מדין כיסוי ונפק"מ שגם לא צריך להרחיק ד"א והב"ח חלק שזה לא כיסוי ורק בי"ט זה עוזר מצד שזה רשות אחרת וצ"ל שזה לא מועיל בתור כיסוי כיון שזה מגולה מלמעלה אמנם דעת המג"א והט"ז וכן הכרעת האחרונים שלכותל עצמו יש לו דין בית הכסא וממילא אין כאן מחיצה כלל ולדבריהם כוונת הגמ' כפשוטו שכנגדו הכונה מול המחיצות [ואולי הגדר שמחיצות בית הכסא לא חוצצות] והנה עיין חזו"א שכתב שהב"י שהתיר מדובר במחיצות של מתכת שלא נהיות גרף או שהצואה לא נשענת על הכותל וכתב שבאמת כה"ג ודאי שצדקו דבריו אמנם אם הצואה נשענת על המחיצה וזה בולע בכולו הוי כגרף של רעי אמנם מדברי המג"א [שדימה לדין בית הכסא חדש ולחלל החדר] והט"ז [שדן בקיר ששיך לשני חדרים] מבואר שבכל כותל חל עליו בעצמו שם בית הכסא ובזה א"ש הגמ' שזה אסור כנגדו

והנה בבית הכסא על פני השדה ללא מחיצות מבואר בבה"ל דפשיטא ליה שהמקום המיוחד לצואה יש לו דין בית הכסא וצריך כמלא עיניו גם באין בו צואה או הוא מכוסה וכן הוא בפשוטו לב"י שנקט שדין בית הכסא זה באין לו מחיצות אמנם החזו"א סק"ו דן שאין מושג של אויר בית הכסא אלא ביש לו מחיצות אבל באין לו מחיצות אין לו שם בית הכסא וכל שאין כאן צואה או גרף אין סיבה לאסור אמנם עיין סק"ב שזה ודאי שאם יש בור שמיוחד לצואה יש לבור זה תורת בית הכסא וגם האויר שמעליו חשיב בית הכסא אמנם כתב שאם יש בבור מחיצות עשרה זה נחשב כצואה ברשות אחרת שמותר ומסתבר שגם מצד ראיה לרשב"א אין לאסור דאין מושג ראיה על אויר וכן מוכח לב"י שהתיר במחיצות פחות מעשרה ולא נאסר מצד האויר שמעליו וצ"ע

ב] מבואר בגמ' דבבית הכסא דפרסאי אין חומר בית הכסא ועיין בטור שהכונה שגם בתוכו מותר וביאר רש"י שהצואה מתגלגלת חוץ לד"א דהינו שאם זה היה נשאר תוך ד"א אפילו שזה נופל במקום שמכוסה ביחס לבית זה היה אסור ורק כיון שהצואה הולכת למקום רחוק אין לבית שמעליו דין בית הכסא ועיין חזו"א סק"ב שדן דבפשוטו משמע שמדובר גם בעמוק עשרה שזה כרשות לעצמו ולמה זה לא מפסיק וכתב שכה"ג כיון שהבית שמעליו משמש לצורך הבור של הצואה חשיב כל הבית כבית הכסא

והנה תוס' כ"ה. וכן הוא במרדכי כתבו שאם יש בור שנופל בו הצואה ויש מחיצות הוי כבית הכסא דפרסאי וחשיב כריח שאין לו עיקר ומבואר שאם אין מחיצות זה אסור וצ"ב למה אמנם משמע שגם ביש מחיצות למעלה זה אסור ורק חוץ למחיצות זה מותר ומשמעות הדברים שאם מקום הצואה היה למעלה היה אסור גם מחוץ למחיצות וצ"ל שזה כאחרונים שהם עצמם היו בית הכסא אמנם כה"ג זה קיל וא"כ זה דלא כרש"י שכתב שרק במתגלגל חוץ לד"א מותר וכן נקט בביאור מרדכי דתוס' והמרדכי פליגי על רש"י שהצריך שיתגלגל חוץ לד"א וצ"ע

ג] בעיקר הא דמבואר בגמ' שאם נתפנה פעם אחת זה אסור מעיקר הדין עיין חזו"א שאין זה מצד שזה כמו אזמניה וצר ביה אלא שכל שפעם אחת השתמשו בזה חל על זה שם צואה אמנם הבה"ל נקט שזה מדין צר ביה ואזמניה ועיין בחזו"א שבגזול לא חל איסור גם שליטתו ועיין טור בשם הראב"ד שיחוד לבד לא אוסר כיון שקי"ל שאזמנה לאו מילתא ומבואר שאם היה הזמנה מילתא זה היה נאסר מדאוריתא אמנם החזו"א סק"ט נקט וכן משמע ברבינו מנוח שכל שבפועל לא השתמשו זה עדין לא סיבה שיהיה בזה האיסור דאוריתא דבית הכסא

ד] עיין חזו"א סק"ד שנסתפק האם בבית הכסא שמשמש שבכל פעם מיד לוקחים הצואה והמקום נשאר נקי האם חל על זה שם בית הכסא ונטה שחשיב בית הכסא ומכח זה דן לאסור בית הכסא דידן ואין זה דומה לפרסאי כיון ששם הצואה מיד נופלת לבור שזה רשות אחרת משא"כ כאן שבתחילה עד שמפנים על ידי המים הוא נשאר במקום ויסודו דהרי חלל בית הכסא נאסר אפילו שהוא לא מאוס בעצם אמנם עיין בבה"ל שדן למה במדבר כתוב בתורה ויד תהיה לך חוץ ושבת וכיסת את צאתך ואז זה היה מותר וכתב שכיון שדעתו מיד לכסות כל פעם לא חל על זה שם בית הכסא ובפשוטו מבואר שחלק על החזו"א וע"ש מה שישב עוד ובחזו"א סק"ט כתב מפורש במקום שמיחדים אותו לכסות כל פעם זה נאסר ובסקי"א דן שזה מדרבנן

ה] מבואר בגמ' שגרף של רעי ועביט של מי רגלים אפילו אין בזה צואה הוא אסור ובטעם האיסור לשון הרא"ש בתחילתו והרמב"ם מצד שזה כמו בית הכסא ולשון הטור ותר"י שזה כמו צואה ועיין פרישה ופמ"ג סק"א דנפק"מ בדבר שלא בולע שאם מצד בית הכסא גם כה"ג זה נאסר אבל אם מצד צואה זה לא נאסר וכן נקט הפר"ח שלדעת הרמב"ם גם זכוכית ומתכת אסור אמנם הב"י כתב שיתכן שכיון שזה לא בולע זה עדיף וצ"ב כוונתו ועיין פמ"ג שהכונה שכיון שאפשר לנקות העביט חשיב יחוד ארעי ולכן זה לא נאסר וע"ש דבאמת בדבר שניכר מצד צורתו כמו ספסל שמתפנים עליו בזה לא איכפת לן שזה לא בולע וסברתו צ"ע דהרי כיון שיחד דבר זה לעולם ולא מתכונן לחזור בו הרי חשיב יחוד לעולם ועיין גר"ז שמשמע שנקט שבאמת תמיד כל החלות בית הכסא זה רק בצירוף שהקרקע בולע וזה נהיה דבר מאוס אמנם לפ"ז בקרקע ממתכת זה לא יאסר אמנם החזו"א סק"ה נקט פשוט שבית הכסא גמור ודאי גם אם זה לא בלע זה נאסר וצ"ל שכשהמקום מצד הקרקע עולם יותר מהר חל על זה שם בית הכסא משא"כ בכלי וצ"ע עומק הסברות בזה והנה בלשון תר"י מבואר שפי חזיר זה כעביט והנה בפשוטו שם זה לא בולע ואין לומר דזה נשאר מלוכלך דהרי זה חשיב מכוסה ובפשוטו מבואר שכל שזה מיוחד לצואה גם ללא בליעה זה נאסר וגם ללשון תר"י שזה אסור כצואה וצ"ע

והנה מסברא היה מקום לומר דעד כמה שהאיסור רק מצד בית הכסא א"כ אין מקור לאסור מצד שזה בולע וזה נהיה כצואה אמנם במ"ב סימן ע"ט בדין אשפה וכן בסימן פ"ז לגבי עביט וחזו"א מבואר שנקטו פשוט דעביט שבלע ונהיה סרוח וכן קרקע דאשפה חל על זה איסור בעצם דצואה ולא אמרינן שזה כמו צואה מכוסה

והנה המג"א כתב שאם העביט מיועד גם לשאר שימושים לא חל על זה איסור דהינו שנקט שהאיסור מצד החלות שם בית הכסא וכה"ג כיון שמיועד לעוד דבר לא חל על זה שם בית הכסא אמנם עיין מ"ב שאם לאחר הרבה זמן זה נהיה מאוס הוא ודאי אסור דכה"ג הוי כצואה עצמה אמנם מבואר שמה שזה עומד להיות מלוכלך זה לא סיבה שזה יקבל שם של צואה ולכאורא מסברא כל שזה מיועד לשימוש שבפועל יהפוך אותו לסרוח זה סיבה שיחשב בית הכסא וצ"ל שכיון שצריך חלות שם מאוס כה"ג חסר בחלות שם בית הכסא אמנם לענין אשפה מבואר במ"ב שאם פינו הצואה וזה נקי הוא מותר ולכאורא הביאור כנ"ל

עוד כתב המג"א דבמטיל בו כל פעם רביעית מים זה לא נהיה עביט ולכאורא הכונה שכה"ג המי רגלים במציאות לא גורמים שהעביט יהיה סרוח אמנם לכאורא אם יש כל פעם כמות גדולה זה לא מועיל כלום וצ"ל שנקט שכה"ג כיון שזה לא מחזיק המי רגלים אלא אם מים בשיעור שרבנן קבעו חסר בשם של בית הכסא וצ"ע ויתכן שכל הדין של עביט של מי רגלים השם בית הכסא הוא רק דרבנן כיון שמי רגלים בעצם הם לא בגדר צואה וצ"ב

ובעיקר מה שכתבו האחרונים דזכוכית לא נהיה עביט עיין מקור חיים לבעל החוות יאיר שכתב שכיון שבמציאות זה נהיה סרוח משך הזמן אפילו שזה לא בולע א"כ ודאי שזה נהיה עביט וכתב שרק אם מפנים ממנו כל פעם המי רגלים ומנקים זה לא נהיה מלכולך דהינו שנקט שכל שצורת השימוש שזה נהיה מאוס אפילו שזה לא נבלע בפנים זה נהיה כדין בית הכסא

ועיין טור שהביא שיש שכתבו שמועיל להופכו וחלק עליו כיון שתוכו כברו וביאר המ"ב שכולו בולע בו צואה ולכאורא עד כמה שזה בולע וזה נהיה מאוס והמ"ב נקט שגם הכתלים נאסרים א"כ כולו אסור ולא צריך להגיע שכולו בלוע ורק לטור שיסוד האיסור כי זה כמו צואה צריך להגיע לסברא זו

ו] עיין מרדכי לגבי ספסל שיש בו נקב שמתפנים עליו ולוקחים הכלי אם הצואה שמתחתיו ובביאור כונתו נחלקו האחרונים הב"י נקט שיש לזה שם בית הכסא וצריך להרחיק ד"א אבל כנגדו מותר וביאר המג"א מצד שנקט שלהלכה הזמנה בעלמא מותר ובהכרח שרפרם דיבר באין בו צואה ובזה מבואר שכנגדו מותר אבל צריך להרחיק ד"א כמבואר ברש"י וכתב שלפ"ז למאי דקי"ל דתוכו אסור ורפרם זה בחדש א"כ בישן גם באין בו צואה אסור כמלא עיניו ויש אחרונים שביארו שכונתו שזה כמו בית הכסא חדש שצריך להרחיק ד"א אבל כנגדו מותר אמנם להלכה נקטו הפוסקים שבית הכסא חדש רק בתוכו אסור וא"כ כאן בספסל מותר גם תוך ד"א ועיין חזו"א שנקט שכונתו שזה לא נחשב בית הכסא כלל כיון שזה לא מתלכלך ובאמת כונתו לדמות לבית הכסא דפרסאי והדמיון או שעצם מה שמתפנה עליו זה לא סיבה לאסור או שעד כמה שהצואה לא מתעכבת שם זה לא סיבה לאסור

ז]עיין חזו"א סקי"א דנקט דנייר של שרותים שמונח בשירותים זה כמו אזמניה שמותר כנגדו ויש לדון לפ"ז אם נוגע בו צריך ליטול ידים כיון שחל עליו מדרבנן דין גרף ועיין רעק"א סימן ד' שהביא מספר חסידים שאבן שמיוחד לקנח בו אם נוגע בו צריך ליטול ידיו והנה בטיטול יש גם לדון שזה כמיוחד לגרף ואם הוא כבר מלוכלך חמיר שצריך להרחיק ממנו ד"א אמנם בפשוטו כיון שהצד החיצוני נשאר נקי זה כמו גרף דמבואר שלולי הסברא שכולו בלוע היה מותר אמנם עיין לעיל שלכאורא אם סיבת האיסור מצד שזה בית הכסא הכל צריך להאסר אמנם יתכן שכאן שיש בחוץ ציפוי נילון חלק זה ודאי לא נאסר

ח] לענין צינור ביוב בפשוטו אין הלכלוך מתעכב שם כלל ואין סיבה שיבלע זוהמא אמנם בפעל ריחו בפנים מאוד רע ויתכן שגם במי משרה יש דין גרף ובאורחות רבינו ח"ג עמוד ר"ה הביא בשם החזו"א שאם זה חומר בולע זה אסור ולענין שקית מי רגלים של חולים בפשוטו זה לא בולע ומותר כמו זכוכית אמנם אם יש סוג שבולע צ"ע

ט] מבואר בגמ' שיש איסור דבית המרחץ והנה בפשוטו הדין דבית הפנימי זה ודאי אסור מצד הזוהמא שבזה ולכן הוא אסור גם בהרהור [ראיה זו הובא במג"א סימן פ"ה סק"ב] ולכן נקטו הפוסקים דבית הטבילה ודאי שאין בו האיסור דבית הפנימי אפילו שכולם עומדים שם ערומים כיון שאין שם זוהמא [ובמ"ב סימן מ"ה ופ"ד הביא להסתפק במקוה של מים חמים האם נאסר ובחת"ס סימן י"ח נקט שזה נאסר] [כן הוא ברבינו מנוח פ"ג ובשו"ת הרשב"א ח"ז סימן תי"ח ובמאירי בסוגין] אמנם לגבי בית האמצעי בפשוטו נחלקו הפוסקים דבלשון רש"י ע"ז מ"ד מבואר שזה מצד שאנשים עומדים ערומים וכן הוא בט"ז סימן פד סק"ב שלכן נקט שבית הטבילה אפילו שאין בו זוהמא אבל זה לא גרע מבית האמצעי כמו שביאר הפמ"ג שם וכן הוא בפשוטו שיטת הב"י והלבוש סימן פ"ד שאם אין שם אדם מותר אמנם רבינו מנוח נקט שזה רק מצד שיש קצת זוהמא דנכנס שם מהבית הפנימי ולכן בבית הטבילה שאין את זה מותר לברך ועיין תהילה לדוד סימן מ"ה שנתקשה דהרי בהכרח הוא לא עומד מול הערו הוא,כ למה לאסור ובפשוטו צ"ל כמבואר הסברא בפרישה סימן מ"ה שמקום שעומד להיות שם אנשים ערומים זה עצמו סיבה שיחשב מקום מגונה רק כיון שזה עומד גם ללבושים אין האיסור רק כשהוא בפועל משמע לאנשים ערומים

י] מבואר בגמ' בשבת שאסור לומר שלום בבית הפנימי מצד שזה חשיב שמו של הקב"ה משא"כ נאמן זה רק פעולה של הקב"ה ולא חשיב שם וברמב"ם מבואר שגם רחום מותר והראב"ד השיגו שזה רק נזכר על הקב"ה ובתר"י הביא מהפסוקים שזה גם על אדם ובפשוטו צ"ב שגם אם בפועל תואר זה הוא רק על הקב"ה אבל זה לא שמו ומבואר מהראשונים שתואר שרק נזכר על הקב"ה זה גם סיבה לאסור ועיין פמ"ג שחידש שכל הנידון שלא מזכיר בתור התיחסות של הקב"ה אבל אם אומר שרחום ירחם עליך ודאי אסור והדבר מחודש שעד כמה שזה לא שמו של הקב"ה שזה יאסר ועוד שהפוסקים דנו ששמות שאינם נמחקים ודאי אסור ושם ודאי אומר את זה בתור התיחסות להקב"ה ובכל אופן לא אסרו אלא כי זה שם בעצם

ועיין מ"ב שהביא שנחלקו אחרונים באדם ששמו שלום שכאן לא מזכירים הדבר כלל בתור שמו של הקב"ה האם זה נאסר וכתב שהמנהג להקל וראוי להחמיר והנה לענין שלום האם מותר שזה יגיע למקום הטינופת מצאנו דנחלקו בזה ראשונים דבשו"ת הרשב"א ח"ז סימן תי"ח הובא במיוחסים לר"ן בשבת נקט שאסור אמנם בשו"ת הרא"ש כלל ג' סי"ד נקט להיתר

י"א ]עיין חזו"א סק"ה שהוכיח שמחיצות בית המרחץ לא נאסרים מהא דבית האמצעי מותר וצ"ע דלט"ז שכל שמראש זה נעשה גם לצורך חדר אחר זה לא נאסר

י"ב] עיין שער הציון הלכות יוה"כ דבטובל ומתודה במקוה לא יזכיר שם ה' כי זה מול ערוה וצ"ע מה עוזר שלא מזכיר שם ה' הרי וידוי זה דיבור אם הקב"ה והוי תפילה ומשמע שאין איסור אלא דרגא של עומד לפני המלך או טופס שחז"ל תיקנו אמנם עיין סימן פ"ה דהב"י הביא תר"י שמי שאנוס ולא יכול להתפלל יתפלל בלבו והב"י תמה עליו שהרהור אסור ולכאורא היה מקום לומר שאם סתם מדבר אם הקב"ה אין בזה איסור ומבואר שודאי שזה בכלל הרהור וצ"ע מה הפשרה שזה גדר של הרהור ולא יותר ונפק"מ בשר זמירות להקב"ה האם אסור מול ערוה וצ"ע ולענין ידים לא נקיות מובא במ"ב סימן א' שמותר לומר מודה אני דהינו שאין זה בדר תפילה וצ"ע הגדרים בזה

**סוגיא דשהה כדי לגמור את כולה** **והפסק בדיבור**

**כ"ב: במשנה - כ"ג. ת"ר הנצרך, גמ' כ"ד סוף ע"ב ,גמ' ר"ה ל"ד:**

**עיין ברי"ף וברא"ש סימן כ"ג וברמב"ן במלחמות וברשב"א בסוגין [ועיין מהרש"א בביאור התוס'] ועיין ריטב"א בר"ה ובתוס' שם ועיין בה"ל סימן צ"ב ס"ב ד"ה יותר**

**טושו"ע סימן ס"ה ס"א, וסימן ע"ח, קפ"ג ס"ו, תכ"ב ס"ה, תקפ"ח ס"ב, תר"צ ס"ה, מ"ב נ"ג סק"י [ועיין בה"ל שציין לכל המקומות שמדובר על זה]ועיין סימן ק"ג בה"ל ד"ה ועיין**

**[בדין הפסקה בדיבור – סימן ק"ד ס"ו [וע"ש בב"ח] קי"ד ס"ז ק"ח סי"ב [ועיין חזו"א י"ח ס"ק י"ב י"ג] ]**

**א. בדין שהה לגמור את כולה – עיין תוס' בסוגין ותוס' כ"ד: ועיין בעל המאור ותר"י ועיין תוס' בר"ה ל"ד: ועיין רשב"א בסוגין וברמב"ן במלחמות כ"ד: ועיין ריטב"א בר"ה**

**ב. בביאור נידון הראשונים האם הגמ' יכלה לומר דכו"ע אינו חוזר וכו – עיין מהרש"א ובנחלת דוד ועיין ברא"ש, ובתוס"ר בר"ה ובריטב"א שם ועיין ברשב"א בשם הראב"ד**

**ג. בביאור הגמ' גברא דחויה – עיין רש"י וברשב"א בשם תוס' ועיין ריטב"א בר"ה ועיין בה"ל סימן צ"ב ס"ב ד"ה יותר [ועיין בה"ל סימן ק"ג לגבי ידים לא נקיות]**

**ד. בביאור הכרעת הרמ"א לדינא – עיין סימן ס"ה ובסימן תכ"ב בדרכי משה ומג"א שם, ועיין בה"ל סימן ס"ה [ובמ"ב ע"ח סק"ה] ועיין מג"א סימן קפ"ג לענין ברכת המזון ועיין סימן נ"ג במג"א לענין פסוקי דזמרא ועיין סימן תקפ"ח ס"ב ועיין תהלה לדוד סימן ס"ה**

**ה. האם שהה כדי לגמור וכו' זה דאוריתא – טורי אבן סוף ר"ה ועיין בה"ל סימן ס"ה ובגר"ז סימן קפ"ה במוסגר**

**ו. האם שהיה בתקיעות זה גם בין סדר לסדר – שפת אמת בר"ה וע"ש בריטב"א ובתוס' ובתוס' סוכה נ"ד**

**ז. בשיעור שהה לגמור את כולה בק"ש וברכותיה – עיין בה"ל סימן ס"ה שהאריך בזה ועיין תהלה לדוד מה שתמה בזה [ועיין מלחמות ברכות מ"ו: לגבי זימון]**

**ח. בדין שהה מחמת אונס צדדי – מג"א סימן ס"ה ב"י סימן ק"ד בשם הראב"ד ועיין ט"ז סימן ק"ד בביאור דברי התוס' ל"ג.**

**ט. ביאור דברי תוס' ל"ג. בהפסיק בשמונה עשרה – עיין ב"י סימן ק"ד ס"ה וע"ש בפמ"ג ובבה"ל ובמ"ב בשם המגיני גבורים ועיין תהלה לדוד סימן ק"ד סק"ב ג', ועייין בנשמת אדם כלל כ"ה סק"ב ועיין תהלה לדוד סק"ה מה שתמה עליו**

**י. בדין הפסיק בדיבור בשמונה עשרה במזיד – ב"י סימן ק"ד בשם הרגב"ש ועיין שם בב"ח ובט"ז ובביאור הגר"א ועיין סימן קי"ד ס"ז ובסימן ק"ח בסופו**

**י"א. בדין הפסיק בדיבור במזיד בברכות ק"ש וברכת המזון – עיין מג"א סימן ס"ה וסימן קפ"ג ועיין פר"ח סימן ס"ה ובבה"ל שם**

**י"ב. בדין הפסיק בג' ראשונות שחוזר לראש – עיין נשמת אדם כלל כ"ה סק"ג ועיין חזו"א י"ח י"ג ובתהלה לדוד ק"ד סק"ד**

**י"ג. בדין הפסיק באמצע פסוק - מ"ב ס"ד סק"ה ועיין סימן ס"ו בה"ל ד"ה לקדיש לגבי ברכה קצרה**

**בדין הפסקה דשהיה ודיבור**

א] הגמ' אומרת דלכו"ע שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ונחלקו בלא שהה כדי לגמור את כולה האם חשיב גברא דחויא או גברא חזיא ובביאור כונת הגמ' שזה גברא דחיה מצאנו שני ביאורים בראשונים רש"י ביאר שהכונה שחשיב שמתחלת התפילה אין תפילתו תפילה אמנם הרשב"א הביא מתוס' וכן ביאר בריטב"א בר"ה שנחלקו על הזמן שמים שותתים על ברכיו דאיכא מ"ד דס"ל שזה גברא דחויא ומילא חוזר לראש ויש מ"ד שכיון שזה רק דרבנן חשיב גברא חזיא וכיון שלא שהה לגמור את כולה אינה חוזר לראש והנה בטעם שזה דרבנן ברא"ש כתב כי הם שותתים דהיו שכה"ג לא חשיב כנגד העמוד אמנם בריטב"א מבואר כי זה מכוסה דהינו שגם כנגד העמוד אם ערותו מכוסה אין כאן איסור דאוריתא והנה ביצא לנקביו באמצע התפילה שזה לא מכוסה כה"ג בפשוטו לכו"ע הוי דחוי כי כאן זה דאוריתא ולפ"ז גם בלא שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש וצ"ע על הרשב"א שכתב שלהלכה אין מקרה של דחוי [אמנם זה ודאי מבואר שנרדם באמצע לא חשיב גברא לא חזי] אמנם עיין בה"ל סימן צ"ב ס"ב ד"ה יותר שכתב דלביאור רש"י שכל החיסרון שמתחילת התפילה לא הוי תפילה א"כ אין מקור שיש סוג הפסק שזה יותר חמור וע"ש עוד דלתר"י אם שהה כדי לגמור את כולה לא חוזר לראש אין צד להחמיר וצ"ב כוונתו

ב] הגמ' אומרת דכו"ע שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש והנה מבואר בגמ' במגילה י"ט: ובר"ה ל"ד: שנחלקו אמוראים או תנאים האם בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ובפשוטו קי"ל שם שלא חוזר לראש וצ"ב למה כאן זה אחרת ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים א. תוס' בר"ה דנו שאולי קי"ל באמת כמ"ד שתמיד חוזר לראש ב. הבעל המאור בסוגין ותר"י נקטו שתמיד לא חוזר לראש והגמ' כאן שאמרה שחוזר לראש זה דלא כהילכתה רק שלא יכלה לומר שלכו"ע אינו חוזר לראש עיין בזה לקמן ג. דעת הרי"ף שבעלמא לא חוזר לראש ורק בתפילה שחמירא שהרי אסור להפסיק מפני היראה רק בזה חוזר לראש ד. דעת הר"ש מקוצי והרא"ש דאם שהה מחמת רצנו תמיד לא חזור לראש ואם שהה מחמת אונס כגון שהיה במקום צואה או שמים שותתים על ברכיו שבזמן זה לא יכול לקרוא מחמת אונס בזה איירי סוגין ובזה בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ה. דעת הרשב"א בסוגין והריטב"א בר"ה שיש את שני החומרות דהינו שבתפילה תמיד חוזר לראש כסתימת הגמ' בסוגין שאפילו שגברא חזיא בכל אופן בשהה חוזר לראש ובמקום שזה אונס כגון שיש צואה בזה בשהה כדי לגמור את כולה בכל דבר חוזר לראש כמשמעות הגמ' כ"ד: [ומבואר דמה שיכול כל רגע לצאת מהמקום שנמצא בכל אופן חשיב הפסק וצ"ע סברת הבה"ל סימן ק"ג דמה שיכול לקנח ידיו במידי דמנקה לא חשיב הפסק מחמת אונס ואולי זה מעשה יותר קל]

ולענין הלכה השו"ע פסק כרי"ף שבתפילה חוזר ובשאר דברים גם מחמת אונס לא חוזר והרמ"א כתב להחמיר כתוס' ועיין דרכי משה סימן תכ"ב שכתב לבאר בדעת הטור שהחמיר רק בק"ש שזה דאוריתא ולא בהלל שזה דרבנן וצ"ב הרי הדין שהה כדי לגמור את כולה זה ודאי לא נידון דאוריתא [כמבואר בגר"ז סימן קפ"ה והאריך בזה התהלה לדוד וכן מוכח מהא דהשיעור בכל הג' פרשיות אפילו שזה דרבנן וכן הוא בטורי אבן סוף ר"ה] וא"כ מה זה משנה האם הנידון בדבר שהוא דאוריתא או דרבנן ועיין מג"א סימן קפ"ג שכתב שאולי כל מה שתוס' כתבו שבמחמת אונס חוזר לראש זה רק בק"ש ותפילה אבל ברכת המזון זה קל כמו לגבי צואה ועיין בה"ל שתמה הרי מפורש בגמ' שהנידון גם בהלל ומגילה [ודוחק לומר שרק דן בהכרעת הרמ"א איך לדון ברכת המזון] אמנם לכאורא יתכן שלענין הלכה שמחמירים רק באונס יתכן שזה רק סברא בתפילה ובק"ש דלא מצאנו בגמ' על דברים אחרים ועיין מ"ב סימן קפ"ג במ"ב שהכריע שדברי התוס' לגבי כל דבר ולכן בברכת המזון חוזר לתחילת הברכה אמנם לגבי הלל ומגילה כיון שזה רק דרבנן כתב שיחזור ללא ברכה ולענין שופר כתב בסימן תקפ"ח שהביא בבה"ל שנחלקו בזה אחרונים וכוונתו למג"א שנסתפק בברכת המזון ולמה דהכריע דשם חוזר ה"ה כאן [ובפשוטו בגמ' בר"ה דימתה ק"ש לשופר חזינן שאין סברא לחלק]

עיין בבה"ל שהאריך האם לגבי ברכות ק"ש חוזר לראש והביא מהדרך החיים והגר"ז שנקטו שזה כמו ק"ש וכוונתם לגבי הכרעת ההלכה במחלוקת של הרי"ף ותוס' הוא נידון כק"ש אמנם עיין תהלה לדוד שהביא שהפמ"ג סימן ע"ח נסתפק בזה ובפשוטו עד כמה שיש כאן נידון חזרה על הברכה לבד ולא קשור לדין חזרה אם ק"ש מה פתאום שזה יחשב כק"ש והנה עיין בגר"ז ודרך החיים שנקטו שכל שזה לגמור הברכה מתחילתה לסופה הוא שיעור כדי לגמור את כולה והבה"ל הביא מהירושלמי שנסתפק האם זה בברכות לבד או בק"ש לבד או בשניהם יחד ועיין בבה"ל שלצד הירושלמי שזה בהכל ביחד חוזר על הכל והדברים פלא שכיון שברכות לא מעכבות זו את זו כדנפסק סימן ס' א"כ מה פתאום שיצטרך לחזור לראש וכן מבואר ברמב"ן פרק שלשה שאכלו שאם ברכות ברכת המזון לא מעכבות זו את זו ודאי לא חוזר לראש ולכאורא ודאי ספק הירושלמי רק לגבי שיעור ההפסקה שכיון שלכתחילה יש ענין לאומרו יחד חשיב כאילו זה הכל דבר אחד אבל ודאי שלא יחזור אלא על דבר אחד והנה לגבי ק"ש משמע שחוזר על כל הג' פרשיות וצ"ע הרי מבואר בשו"ע סימן ס"ד שסדר פרשיות לא מעכב ולכאורא ה"ה אין פרשה אחת מעכבת את השניה ומשמע שבאמת מדרבנן פרשה אחת מעכבת את השניה וצ"ע בכל זה ועיין תהלה לדוד שהאריך בזה [ובפשוטו במקרה שכבר קרא ק"ש לפני התפילה ועכשיו לא אומר ק"ש לא דנים את זה ביחד אמנם עיין לשון הגמ' במגילה שא"כ נתת דבריך לשיעורים ומשמע שיש בזה שיעור קבוע וא"כ יתכן שכיון שהדרך לומר אם הק"ש נקבע כך השיעור] ועיין רמב"ן במלחמות פ' שלשה שאכלו מ"ו: שכתב שאם ברכות לא מעכבות זו את זו והזימון זה ברכה לעצמה השיעור של שה כדי לגמור את כולה זה לפי ברכת הזימון וצ"ע

ג] עיין ראשונים שכתבו דבפשוטו מהא דהגמ' אומרת דכו"ע שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ולא אמרה שלכו"ע אינו חוזר לראש חזינן שכך ההלכה אמנם עיין תוס' ושאר ראשונים שדחו שהגמ' לא יכלה לומר כך ובפשוטו כוונתם דהגמ' לא יכלה לומר דלכו"ע אינו חוזר לראש ובכל אופן כאן יש צד שגברא דחויא חוזר לראש דהרי אם לא חזור לראש בהכרח שזה גברא חזיא אמנם עיין רמב"ן שהקשה שהגמ' תגיד שבעלמא בשהיה סתם לא חוזר לראש ובאופן שלנו נחלקו בין בשהה ובין בלא שהה ועיין מהרש"א שכתב שכל הצד שאם גברא דחיה זה סיבה לחזור לראש זה רק כיון שבשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש כה"ג זה חמיר אבל אם גם בשהה כדי לגמור את כולה לא חוזר לראש אין סברא שגברא דחיה גם בלא שהה יחזור לראש ועיין תוס"ר בר"ה דמשמע דכל הסברא דגברא דחיה זה כיון שיודע שאולי לא יעמוד ואז יתכן שזה יהיה שהה כדי לגמור את כולה לכן חשיב שזה גברא שלא חזיה אבל אם גם בשהה כדי לגמור את כולה אינה חוזר לראש אין סיבה שהוא יחשב גברא לא חזיא ובפשוטו זה גם כונתו כאן רק שהגירסא לא ברורה וצ"ב עומק סברתם

ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד שכתב שהגמ' לא יכלה לומר שבלא שהה כדי לגמור את כולה לכו"ע אינו חוזר לראש ונחלקו בשהה שא"כ לכו"ע גברא חזיא והגמ' לא רצתה לומר כך וצ"ב קושיתו דהרי הגמ' כבר דחתה שלא יתכן שנחלקו בשהה כדי לגמור וכו' שא"כ היו צריכים לבאר שבזה נחלקו וכפי הנראה שהיה לו גירסא אחרת בגמ'

ד] עיין רמב"ן במלחמות שהקשה שאם בתפילה גם בשהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש ורק כאן כיון שהוא לא ראוי א"כ עדין קשה שהיו צריכים לבאר שכל המחלוקת רק בלא שהה וכונתו שאם בתפילה בשהה תמיד צריך לחזור א"כ אין זה קשור למחלוקתם אבל אם יש כאן סברא מיוחדת א"כ היו צריכים להזכיר אמנם בפשוטו כיון שזה דין מוסכם שלא נתחדש בסוגיא כאן א"כ בשהה לא דיברו דבאופן דסוגין ודאי זה סיבה שיחזור לראש ורק נחלקו בלא שהה וצ"ע

ה] הראשונים כתבו שקי"ל שגברא חזיא ובטעם הדבר עיין הגהות מימוני כיון שספק דרבנן לקולא וצ"ע שהרי אם הדין שחוזר לראש לא יכול להמשיך להתפלל וא"כ מצד ספק ברכות אסור להמשיך וזה כמו אם שכח ולא יודע איפה אוחז דמבואר בירושלמי דחוזר לאיפה שמסופק שכיון שברכות מעכבות זו את זו וכן הוא בבה"ל סימן קפ"ח לגבי ברכת המזון [ועיין סימן תקצ"ג במ"ב ובבה"ל] ובהכרח שדוקא שם שזה ספק במציאות ולא אם זה ספק בדין וכן מבואר בשו"ת הרשב"א לגבי סים האל הקדוש שנסתפק האם יכול לתקן וכתב שספק דרבנן לקולא ויכול לתקן [אמנם היה מקום לחלק דוקא שם שזה שם שמונה עשרה גם אם טעה וכן מבואר בראשונים ל"ד. לגבי טעה בברכה באמצע שמונה עשרה האם חזור לאתה חונן או לברכה שטעה וכן מבואר במ"ב לגבי הספיק בדיבור שזה ספק וצ"ע הכללים בזה ועיין קה"י סימן י"ז שהאריך בזה אמנם אין לומר שזה רק בספק דברי סופרים הלך אחר המיקל שזה בתורת ודאי דגם במחלוקת ראשונים כאן איך לפסוק וכן בכל המחלוקת של הפסק בשמונה עשרה בדיבור וכדו' האחרונים דנו מספק שימשיך

אמנם עיין ראב"ד שכתב שקי"ל כמ"ד גברא דחויא אמנם כתב שזה רק לתפילה אבל בק"ש זה רק סברא בשהה כדי לגמור את כולה וזה הסוגיא לקמן בר' אבהו דבשהה חוזר לראש שכיון שס"ל שאסור לקרוא במהלך במבואות המטונפות לכן זה גברא דחיה ולכן בק"ש זה תלוי בשהה כדי לגמור וכו' והנה היה מקום לחלק שכל סוגין זה רק שהאדם מצד עצמו לא ראוי אבל אם החיסרון מחמת המקום זה יותר קל אמנם הוא נקט שאין שני דרגות ולכן נקט שכיון שאם החיסרון מצד האדם חוזר לראש ה"ה מצד המקום

ו]עיין בתוס' ל"ג. בהפסיק מחמת נחש שכתבו שיש להסתפק האם חוזר לראש וכתבו שחוזר לתחילת הברכה ובשלש ראשונות או אחרונות חוזר לתחילתם כיון שהם כמו ברכה אחת ועיין רשב"א שהביא להקשות דלדעת הרי"ף בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש אבל לדעת הראב"ד שרק בגברא לא חזיא כאן זה לא שייך ומבואר שנקט שמה שיש לו אונס לא דיני לא חשיב גברא לא חזיא ועיין מג"א שהביא שיש שכתבו לא כך ועיין ב"ח סימן ק"ד שכתב שצ"ב מה ספק תוס' וביאר שנסתפקו בזה האם אונס כנ"ל חשיב אונס והכריעו שזה לא אונס ובכל אופן חידשו שבתפילה יש חומר כמבואר בב"י שחוזר לתחילת הברכה ובג' ראשונות ואחרונות שזה כמו ברכה אחת חוזר לתחילתם [והט"ז ביאר שחשיב אונס ומדובר בלא שהה כדי לגמור את כולה ודנו האם שמונה עשרה חמיר וצ"ע הרי על זה הגמ' אצלינו מדברת] ועיין ביאור הגר"א שכתב שמדברי הרשב"א מבואר שחלק על תוס' ובמגן גבורים כתב שכל התוס' זה דוקא בשהה כדי לגמור את כולה בזה החמירו אבל בלא שהה כדי לגמור את כולה בזה וודאי לא צריך לחזור לתחילת הברכה והמ"ב בשם הפמ"ג החמיר לכתחילה בשהה שהיה מרובה עוד מבואר שדיבור זה תמיד כמו שהיה שזה סיבה לחזור לתחילת הברכה ובג' ברכות לתחילתם עוד כתב המ"ב שרק שהה באונס שכה"ג בכולה זה סיבה לחזור באמצע ברכה זה סיבה לחזור לתחילת הברכה וע"ש שהביא מהדרך החיים שכל התוס' זה רק בדיבור וצ"ע שלא על זה תוס' דיברו ועיין תהלה לדוד שהאריך בזה

והנה בעיקר מה שחידשו התוס' שבהפסיק באמצע ברכה בג' ראשונות חוזר לראש עיין ט"ז סק"ג דמשמע שבין ברכה לברכה זה לא סיבה לחזור וכן נקט הבה"ל מצד שרק אם התקלקל הברכה על ידי דיבור באמצע וסיים הברכה וצריך לחזור לתחילת הברכה בזה חוזר לתחילת שמונה עשרה אבל סתם מה שדיבר בין הברכות זה לא חשיב קלקול כלל ועיין בנשמת אדם כלל כ"ה הובא במ"ב סקכ"א שכתב שגם בשלש ראשונות בהפסיק באמצע חוזר לתחילת הברכה דהרי בהזכיר משיב הרוח באמת דעת הרמב"ם שחוזר לראש אמנם דעת הראבי"ה שחוזר לתחילת הברכה וא"כ ה"ה כאן אם היה דיבור או הפסק באמצע הברכה חוזר לתחילת הברכה אמנם עיין חזו"א סוף סימן י"ח שכתב שכל שהיה הפסק של דיבור בזה לא עוזר לחזור לתחילת הברכה דתמיד יחשב שהיה תוך ג' ראשונות הפסק ורק במשיב הרוח דבזה מצד הפסק אין חיסרון דזה שבח רק שזה מקלקל הברכה בזה עוזר להתחיל מתחילת הברכה ולדבריו יתכן שגם הפסק בין ברכה לברכה הוא חיסרון

ולענין דינא המ"ב חשש לדעת הרשב"א שדין הפסק באמצע ברכה בשמונה עשרה זה כמו ק"ש ולכן נקט שכל שסים הברכה לא יחזור וצ"ע אבל איך יכול להמשיך להתפלל אולי חשיב שחסר לו ברכה וצ"ל שנקט ששיך כאן ספק דרבנן לקולא וכנ"ל [ומה שהביא מהחיי אדם שכל הדין של תוס' זה רק לכתחילה אבל אם התחיל ברכה אחרת לא חוזר הוא תמוה דהרי תוס' כתבו דבג' ראשונות חוזר לראש וכבר תמה עליו בתהלה לדוד]

ז] עיין ב"י סימן ק"ד שהביא מהרגב"ש והראב"ד דבמי שדיבר באמצע שמונה עשרה חוזר לראש ותמה עליהם שדיבור זה לא גרע מכל הפסקות וכמבואר בראבי"ה לגבי ק"ש וכתב שכן משמעות הפוסקים לגבי הפסיק ברשות וכתב שדוחק לחלק בין ברשות ללא ברשות והנה הטור סימן קי"ד פסק שכל הדין שטעות בהזכרה חוזר לתחילת הברכה וכדו' זה רק בשוגג אבל במזיד חוזר לראש ועיין ב"ח דמבואר כאן דבדיבר במזיד חמיר וכה"ג חוזר לראש וזה גם כונת הרגב"ש ועיין פר"ח שביאר שזה גם דעת הב"י ורק כתב שלחלק שלא ברשות בשוגג גם חמיר זה לא נכון אבל במזיד ממש וודאי חמיר וחוזר לראש אמנם יש שנקטו שזה באמת סתירה בשו"ע אמנם רוב האחרונים נקטו שבמזיד בשח באמצע שמונה עשרה חוזר לראש ועיין מג"א סימן ס"ה שנסתפק האם זה גם בברכות ק"ש ונקט שגם שם זה כך רק שרוב האנשים שוגגים וכן לגבי ברכת המזון בסימן קפ"ג נקט להחמיר ובפשוטו כן נקט הגר"א ולכן כתב דהרשב"א דמבואר בתשובות הובא בט"ז שבמגילה זה לא הפסק אפילו במזיד ה"ה כאן וכן עיין מג"א שכתב דברשב"א מבואר שגם לגבי ק"ש אפילו במזיד לא חזור דהרי דייק במשנה תחילת פ"ב דבקורא להגיה אפילו שמפסיק באמצע הרבה בכל אופן לא חוזר לתחילה אמנם הפר"ח כתב שכל הראבי"ה זה רק בשמונה עשרה דחמיר ולא בשאר דברים ולפ"ז לא מצאנו מי שחולק על הטור בשם הראבי"ה והנה בעיקר הראיה ממגילה שם צ"ע אם יש איסור מצד הרציפות שבזה ויתכן שכל האיסור רק מצד הברכה וזהו דין לכתחילה בעלמא, והראיה מק"ש לכאורא אם נימא דפרשה אחת לא מעכבת את השניה אין להוכיח מזה כלל דרק כאן שאחד מעכב את השני לכן בהפסיק במזיד חשיב כאילו אין קשר ביניהם והרי זה מעכב אבל בק"ש זה לא שיך ובאמת צ"ב מה נידון הרשב"א וצ"ל שנקט שפרשיות ק"ש מעכבים אחד את השני וצ"ע

ח]עיין מג"א לגבי ברכת המזון דבשהה כדי לגמור את כולה באונס חוזר לראש והמ"ב כתב שזה רק אם ברכות מעכבות זו את זו אבל אם לא זה לא שיך ובפשוטו דעת הרא"ש שמעכבות זו את זו לכל הפחות מדרבנן אמנם הביא רמב"ן שחולק והחזו"א כתב שגם אם אין מעכבות הכונה שמי שלא יודע יגיד לפחות ברכה אחת אבל ודאי שמדרבנן יש חיוב לומר את שלשתם יחד

ט] מבואר בגמ' ברכות כ"ט דבעקר את רגליו ולא הזכיר מה שצריך חוזר לראש וכן לגבי ברכת המזון ולא אמרינן שהוא עדין באמצע שמונה עשרה או ברכת המזון כיון שחסר לו משהו ובפשוטו לפ"ז גם בדילג ברכה בשמונה עשרה וגמר שמונה עשרה חוזר לראש אמנם יש לחלק שבחסר הזכרה יש לזה תורת ברכה אבל בחיסר ברכה לא שיך להמשיך אמנם עיין תוס' ל"ד. שדנו בשכח ברכה והמשיך ברכה אחרת שדנו שאם כל האמצעיות זה כדבר אחד חוזר לאתה חונן ולכאורא כל שחיסר מה שהמשיך אין לזה תורת ברכה כלל וכן עיין מג"א הובא במ"ב סימן קי"ד ס"ו שבחתם בברכה שניה שלא כהוגן חוזר להתחלה ולא אומרים שזה כאילו לא בירך ואוחז עדין בברכה השניה שכיון שמצד דעתו גמר הברכה בצורה שלא כהוגן צריך לחזור לתחילה ולפ"ז לכאורא בכל דיני השהיה בסוגין כל שאחד מעכב השני וצריך שזה יעשה כדבר אחד כל שהסיח דעתו כי חשב שגמר וחיסר משהו חוזר לראש כגון שדילג פסוק בק"ש וכן עיין בה"ל שבדילג פסוק במגילה אם גמר הכל חוזר לראש ולכאורא הוא מטעם הנ"ל וצ"ע דשמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום ודאי הסיח דעתו וצ"ל ששם שמראש תיכנן כך לעשות לא רואים את זה כעיקרת רגליו ולפ"ז באכל לחם וחשב שאכל עוגה ובירך על המחיה אפילו שיוצא בזה ברכת הזן אבל אם גמר על המחיה ורק לאחר זה נזכר הוי כעקירת רגלים וחוזר לראש וצ"ע

י]בהא דמבואר דגם בהפסיק בדיבור אינו חוזר לראש עיין מ"ב סימן ס"ד סק"ה דאם זה באמצע פסוק במקום שזה אמצע ענין חוזר לתחילת הענין דהינו שכל שזה מפסיק התוכן צריך לחזור והביא מהא,ר שבאמצע פסוק תמיד צריך להתחיל מתחילת הפסוק ועיין חיי אדם כלל ה' דברכה קצרה תמיד זה הורס התוכן וצריך להתחיל מתחילת הברכה והנה עיין רמ"א סוף סימן ס"ו דאם צריך להפסיק יפסיק בין אמת לויציב וצ"ע דבהפסיק בדיבור לכאורא זה מבטל הצירוף וצריך לחזור ולהתחיל אמת ויציב עוד יש לעיין בטעו בקריאת התורה האם גם צריך לחזור לתחילת פסוק

**סוגיא דנצרך לנקביו**

**גמ' כ"ג. ת"ר הנצרך – ת"ר הנכנס**

**טושו"ע סימן צ"ב ס"א ב', סימן פ' [סימן ק"ג]**

**כדאי לראות רמב"ן במלחמות כ"ד: ובהשגות הראב"ד על הבעל המאור ועיין מאירי בסוגין ובשו"ת הרשב"א סימן קל"א, ובמ"ב סימן רכ"ז סק"י, ובבה"ל סימן ק"ד בסופו ד"ה כעונה, ועיין בה"ל סימן ז' ד"ה או לענין היכון לשאר דברים, ועיין ברמב"ם בטעם איסור סוגין וברשב"ץ ובחיי אדם כלל ג',**

**א. בטעם האיסור – עיין ב"ח ועיין ברמב"ם ובחיי אדם כלל ג' ס"א ובגר"ז סימן צ"ב ס"א**

**ב. האם מותר לכתחילה ביכול להעמיד עצמו ובטעם האיסור - רי"ף ורא"ש ותר"י ועיין חידושי הרשב"ץ**

**ג. האם במי רגלים תפילתו תועבה – מג"א סק"א ועיין השגות הראב"ד על הבעל המאור בגמ' דגברא דחוי ובמאירי שם ועיין נשמת אדם כלל ג'**

**ד. האם בק"ש ושאר ברכות יש איסור דנצרך לנקביו והאם זה מעכב – עיין רמב"ן במלחמות עיין פמ"ג סק"ב במוסגר ועיין מ"ב סק"ז ובבה"ל שם [ועיין בה"ל סימן ז' לענין היכון שלא בתפילה]**

**ה. האם עדיף שלא יתפלל בנצרך לנקביו – עיין ב"ח ובמג"א ועיין מ"ב סימן רכ"ז [ונפק"מ גם לתפלת הדרך]**

**ו. האם בהתחיל בהיתר יכול להמשיך – שו"ת הרשב"א סימן קל"א ובתרוה"ד סימן ט"ז ובמג"א סק"ב ועיין בה"ל לענין ד"ת**

**ז. האם מותר שומע כעונה בנצרך לנקביו - בה"ל ק"ד ס"ז ד"ה ויהיה ובפמ"ג, ובעיקר מה שדימה לדין הפסק עיין קה"י סוף סימן י"ב [ועיין סוף סימן ע"ה במ"ב לגבי שומע כעונה מול ערוה ועיין מג"א סימן פ"ה ובא"ר סימן ע"ה]ועיין תהל"ד ק"ד סק"ז וסימן קפ"א סק"א**

**ח. איזה איסור נדחה כדי שיוכל להתפלל – שו"ת הרמ"א סימן צ"ט הובא במג"א סוף סימן ע"ח ועיין מג"א סימן ע"ו סק"ח בשם הרדב"ז ועיין סימן פ' במ"ב**

**סוגיא דנצרך לנקביו**

א]מבואר בגמ' דהנצרך לנקביו אל יתפלל ואם התפלל תפילתו תועבה אמנם כל זה באין יכול להעמיד עצמו עד פרסה וביכול להעמיד עצמו עד פרסה שיטת הרי"ף שזה מותר מצד שכך גרס בגמ' וכן מבואר ברש"י [אמנם יתכן שלדעתו הוא תלוי בשני הגירסאות בגמ'] וכן הוא הגירסא בשו"ת הרשב"א סימן קל"א אמנם דעת הרמב"ם רא"ש ותר"י שגם אם יכול להעמיד עצמו עד פרסה בכל אופן אסור לכתחילה רק שזה לא מעכב והנה המקור לאסור עיין לחם משנה מצד שהלשון תפילתו תפילה משמע שזה רק בדיעבד אמנם הכס"מ כתב שמה שר' יונתן אומר שלא יתפלל מצד היכון וכו' שם לא מוזכר חילוק בין יכול להעמיד עצמו עד פרסה ועיין רשב"ץ שהדין היכון זה לא סיבה לבדיעבד ובפשוטו מבואר שיש כאן שני סיבות לאסור באין יכול להעמיד עצמו וכו' וזה לא מצד היכון אלא זה מעכב בדיעבד ויש הלכה מצד היכון וזה ביכול להעמיד עצמו וזה רק דין לכתחילה ויתכן דמה שלא יכול להעמיד עצמו אסור מצד שזה גנאי להתפלל אם גוף משוקץ כמבואר בחיי אדם כלל ג' ס"א שכתוב וכל קרבי את שם קדשו שגוף האדם צריך להיות נקי אמנם בפשוטו הכל מצד היכון וכן הוא בגר"ז רק שיש דרגא שזה סיבה לעכב ויש דרגא שזה לא סיבה לעכב והנה עיקר דין היכון מבואר בגמ' שבת י. לגבי שצריך ללבוש בגד מכובד אמנם עיין רמב"ם כאן שביאר שיסוד האיסור מצד שצריך להוריד הדברים המעכבים ממנו התפילה דהינו שאדם שצריך לנקביו זה מפריע לו להתפלל ועיין לשון הר"י מלוניל שתפילתו תועבה מצד שלא יכול לכוין

ב] בעיקר הדין נצרך לנקביו בגמ' זה מובא על תפילה ועיין רמב"ן במלחמות שכתב שזה לא הוזכר על ק"ש ובפשוטו שזה מותר לגמרי וכן בברכות וכן משמע ברשב"א בתשובותיו שכתב לגבי ק"ש וברכותיה שלא צריך להפסיק באמצע אפילו שמותר לו להפסיק ובפשוטו מצד שאין בזה איסור אמנם הרמ"א הביא מההגהות מימוני שגם בק"ש וד"ת אסור בנצרך לנקביו והפמ"ג נקט שזה לא מעכב וזה רק באין יכול להעמיד עצמו עד פרסה דהינו שנקט שיש כאן שני דינים וכנ"ל וביכול זה רק מצד היכון זה לא שייך בק"ש וד"ת ושאר ברכות כמבואר בסימן צ"א ס"ב לגבי אבנט שזה רק בתפילה אמנם עיין סימן ז' דיש דיעות שצריך ידים נקיות גם לאשר יצר ובלשון השו"ע מבואר שזה מצד היכון חזינן שיש היכון גם בד"ת וברכות וצ"ל שיש בזה דרגות ולפ"ז אין דברי הפמ"ג מוכרחים ועיין מ"ב שהביא אחרונים שחלקו עליו וכן סתם בסימן ו' סק"ט

והנה הפמ"ג חידש עוד שבשאר דברים זה לא מעכב בדיעבד והבה"ל הביא הרבה אחרונים שחלקו עליו וצ"ב מה הסברא שזה רק לכתחילה ולא לעיכובא אחרי שבתפילה זה לעיכובא וצ"ל שכאן הרי זה סיבת העיכוב לא מחמת האיסור כדחזינן ביכול להעמיד עצמו ובהכרח מצד שזה פגם בצורת התפילה וממילא ודאי שאין ללמוד מתפילה לשאר דברים ועיין בה"ל שכתב דברמב"ן מבואר כפמ"ג וצ"ע שלכאורא כונת הרמב"ן שאין איסור כלל ולא שיש איסור וזה רק לכתחילה ועיין לקמן מה שכתבו לדון שכן הוא דעת הרשב"א שאין בזה איסור

והנה עיין ב"ח דמבואר שזה סיבה לדחות זמן תפילה אם הוא נצרך לנקביו רק שהמג"א כתב שבזה יש לסמוך על דעת הרי"ף דהינו שנקטו שזה ספיקא דדינא ולא שהוכרע דלא כרי"ף אמנם באינו יכול להעמיד עצמו זה ודאי סיבה שלא להתפלל [ועיין ספר אפיקי מגינים שדן שביכול להעמיד עצמו זה רק דין לכתחילה אבל בשעת הדחק יכול להקל וכמו בסימן נ"ח ס"ג שלכתחילה אין לקרוא ק"ש רק משיראה את חברו ובשעת הדחק מעלות השחר] והנה יש לדון מה הסיבה שאין תפילתו תפילה האם זה מצד שזה לא צורת תפילה או שזה מצד האיסור שבדבר ובפשוטו זה מצד שזה לא צורת תפילה ועיין בה"ל שמכח זה דן דלא יעוזר כבוד הבריות בש"ץ שהרי זה לא יחשב תפילה וכתב שאולי כל שאין איסור גם תפילתו תפילה והנה לגבי ברכות ביעבור הזמן בפשוטו אסור לברך כדחזינן שגם ביכול להעמיד עצמו נקטו האחרונים דלשיטת שאר הראשונים אסור אמנם המ"ב סימן רכ"ז לגבי ברכת רעמים כתב להתיר בזה ובפשוטו כן הוא לגבי תפילת הדרך וצ"ע הסברא בזה ואולי בברכות וד"ת אין זה חיסרון בעצם מצבו אלא במה שיכול להעמיד עתמו בצורה יותר מכובדת אבל אם לא יכול זה לא סיבה למנוע משא"כ בתפילה שעצם צורה זו הוא חיסרון ובפרט אם זה טעם החילוק שזה לא מעכב וכל זה מחודש

ג] מבואר בגמ' לעיל לגבי מים שותתים על ברכיו דנחלקו האם גברא דחוי או גברא חזי וביאר רש"י שהסברא של דחוי שמראש אין תפילתו תפילה כי הוא צריך לנקביו ועיין בהשגות הראב"ד על הבעל המאור שכתב שלפ"ז קי"ל כמ"ד גברא דחוי דהרי מבואר בגמ' שנצרך לנקביו תפילתו תועבה אמנם כל הראשונים נקטו שהלכה כמ"ד גברא חזי ועיין מאירי וכן במג"א שביארו שבמי רגלים אין תפילתו תועבה ועיין נשמת אדם שהביא דהרא"ש בעירובין תחילת פ"ד הובא סימן ת"ו כתב שסתם נצרך לנקביו זה לא מי רגלים אמנם בשו"ת הרשב"א וכן בשו"ת הרמ"א סימן צ"ח מפורש שגם במי רגלים תפילתו תועבה ובפשוטו מצד שלמדו שכונת הגמ' גברא דחויא מצד הזמן שמים שותתים על ברכיו ולא מצד תחילת התפילה והנה עד כמה שהכונה נקביו זה לא מ"ר א"כ אין מקום לאיסור כלל אמנם האחרונים נקטו שלכו"ע יש איסור וצ,ל שלגבי זה יש לדמות לנצרך לנקביו

ד] עיין שו"ת הרשב"א סימן קל"א דאם התחיל להתפלל ונצרך לנקביו יכול להמשיך ודימה דבר זה שכמו דמבואר בגמ' שמים שותתים על ברכיו לאחר זה יכול להמשיך אפילו שיש מי רגלים לידו דדחו את האיסור דרבנן כדי שלא יפסיק באמצע שמונה עשרה ה"ה זה דוחה את האיסור להתפלל כשהוא נצרך לנקביו אמנם לכאורא כל זה אם הסיבה שאין תפילתו תפילה בגלל האיסור שבדבר אמנם עד כמה שזה הלכה בצורת תפילה א"כ כאן למה שיהיה תפילתו תפילה וצ"ע והנה צ"ע למה הרשב"א לא הוכיח מעצם זה שעד שמים שתתו על ברכיו היה תפילתו תפילה ומבואר שאפילו שלא יכל להעמיד עצמו עד פרסה בכל אופן כיון שהתחיל בהיתר תפילתו תפילה ואם נימא דס"ל דבמי רגלים זה לא מעכב א"ש אמנם מפורש שם בדבריו לא כך וצ"ע

ה] עיין תרוה"ד שכתב לגבי הפחה דמבואר בגמ' שמתרחק ד"א שדן שחייב לעשות כך מצד בל תשקצו אמנם הכריע שאין בזה בל שתקצו אמנם תמה שלא ראינו שנוהגים לעשות כך וכתב שכל הגמ' זה רק ביחיד אבל בציבור יש כאן כבוד הבריות שדוחה האיסור להפיח במקום התפילה והנה הדרכי משה כתב דבדבריו מבואר שחיב מצד בל תשקצו להפסיק באמצע התפילה וזה דוחה את האיסור להפסיק באמצע התפילה אמנם עיין מג"א דברשב"א מפורש שאסור להפסיק וכתב לדון שכל דברי התרוה"ד רק בהפחה שחז"ל התירו להפסיק אבל לא בעשית צרכיו שזה הפסק יותר גדול

והנה ברשב"א מבואר שגם בק"ש וברכותיה לא חייב להפסיק רק אם רוצה וצ"ע שהרי ביאר שבגמ' הטעם כי יש איסור להפסיק וא"כ כאן זה לא שיך וצ"ל שמסברא נקט שכל שהתחיל בהיתר אין חיוב להפסיק ולגבי תפילה הוכיח שאסור להפסיק ואולי דבר זה שכל שהתחיל אין חיוב מצד הדין תפילתו תועבה נקט מסברא דעל זה לא הביא ראיה ורק לאחר שנקט כך מסברא הוכיח שאסור להפסיק ודבר זה לא שיך בק"ש וצ"ע ואם נימא דס"ל שבק"ש אין איסור כלל א"ש הכל ועיין גר"ז וכפי שביארו בתהלה לדוד שדיק שרק לקטנים מותר להפסיק ולא לגדולים וצ"ל שזה הפסק יותר גדול וגם זה אסור באמצע ק"ש וברכותיה אמנם סתימת המ"ב לא כך והנה בעיקר ההיתר שהתחיל היה מקום לומר שזה סברא שכיון שיש איסור להפסיק א"כ כל שהתחיל אדרבא מכבוד המצוה שלא יפסיק וזה עיקר הסברא ולפ"ז בד"ת שאין שום איסור להפסיק לא יעזור הסברא של התחיל בהיתר אמנם בבה"ל מבואר שזה גם עוזר לדין ד"ת ומבואר שזה חלות היתר ונפק"מ בהתחיל באיסור במצב שיכול להעמיד עצמו עד פרסה דאם זה חלות היתר כאן שהתחיל באיסור אין את החלות היתר משא"כ אם זה סברא שהדין הזה הוא לא סיבה להפסיק באמצע התפילה א"כ יתכן שזה גם כה"ג

ו]מבואר ברש"י ששמור נקביך זה הולך גם על הפחה דהינו שאסור להפיח באמצע התפילה אפילו אם באותו זמן מפסיק ועיין סימן פ' שהובא שו"ת הרא"ש שאם יודע שלא יוכל להעמיד עצמו עדיף שלא יתפלל ועיין פר"ח שמקור האיסור מסוגין ועיין רמ"א שכל זה אם הנידון על תפילה פעם אחת אבל מי שמטפטף אצלו מי רגלים שאם נחמיר עליו לא יוכל להתפלל כלל בזה מותר לו להתפלל וכל פעם להפסיק באמצע שיטפטף בתוך בגד וימשיך להתפלל דהינו שאיסור זה נדחה מפני סיבה שלא יתפלל כלל ויש לעיין אם לא יכול להפסיק מלטפטף האם גם איסור זה נדחה או לא ועיין מג"א סימן ע"ו לגבי צואה בפי טבעת שמי שחולה שנוזל לו כל הזמן שלא יתפלל ומשמע שגם אם לעולם לא יכול להתפלל דהינו שאם תפילתו בעצמו כהוגן ורק שיצטרך להפסיק באמצע כאן מסברא איסור זה נדחה ודעת הגר"א שכה,ג גם ביפסיד תפילה פעם אחת יכול להתפלל אמנם איסור שהוא בשעת התפילה עצמה בזה אין האיסור נדחה אמנם לכאורא עד כמה שיש סברא שמצות תפילה שזה מצוה דרבים זה דוחה איסור דרבנן זה סברא בכל מקרה וצ"ב

ז]עיין בה"ל סימן ק"ג ס"ז שדן בנצרך לנקביו האם יכול לצאת בדין שומע כעונה וע"ש שלראשונים שזה הפסק בתפילה דהינו שחשיב כדיבור ודאי אסור אמנם לשיטת רש"י שלא חשיב הפסק יש להסתפק דהינו שבהרהור ודאי מותר כמבואר בגמ' שכמה סבי איתעקור מפרקי דרבא ומבואר שמותר ללמוד תורה בכה"ג אמנם יתכן ששם זה היתר מצד כבוד הבריות דהרי לכאורא גם עברו על בל תשקצו וכן הוא בתרומת הדשן

והנה בעיקר מחלוקת הראשונים האם מותר לשמוע קדושה באמצע שמונה עשרה מצאנו בזה כמה ביאורים דבצל"ח ביאר שנחלקו בגדר דין שומע כעונה האם חשיב כדיבור ממש וממילא חשיב הפסק או שזה לא כדיבור ממש וכתב שנפק"מ האם יש בזה איסור ברכה לבטלה ועיין שער הציון סימן תפ"ט שער הציון ה' שחשש לזה וכתב שראוי לכוין שלא יוצא אלא א"כ צריך לברך אמנם עיין קה"י סימן י"ב בסופו שכתב לדון שסברת המתירים מצד שאפילו אם זה כדין דיבור אבל לגבי הפסק צריך דיבור ממש ולא דין דיבור ולפ"ז גם אם הרהור כדיבור לא חשיב הפסק אמנם בדרכי משה סימן ס"ח מבואר שאם הרהור כדיבור אז חשיב הפסק וע"ש שכתב לדון שבאמת גם דין דיבור חשיב הפסק רק שומע כעונה שביאר החזו"א שהגדר שיוצא בדיבורו של חברו וא"כ לא חשיב שהוא דיבר ולכן לא חשיב הפסק ובר"ן וריטב"א סוכה ל"ח כתבו טעם אחר שיש כאן הלכה בהלכות שומע כעונה שרק אחד שיכול לדבר יוצא מדין שומע כעונה ולא אחד שלא יכול לדבר והנה מה שתלה הבה"ל כאן הנידון במחלוקת רש"י ותוס' מבואר שזה לא נידון מיוחד בהלכות הפסק אלא האם זה גדר דיבור וכמבואר בדרכי משה שזה רק אם הרהור לאו כדיבור

והנה לגבי שומע כעונה נגד ערוה האחרונים נקטו לאיסור או מצד שכיון שזה כעונה זה כמו דיבור [ש"ך וט"ז ביור"ד בה"ל בהקדמה לסימן ע"ד] או שכל שלא יכול לדבר לא שיך בו שומע כעונה [מג"א סימן פ"ה ובמ"ב שם] והנה עיין פמ"ג סימן ק"ג שכתב שלמאי דקי"ל דמותר לשמוע קדושה באמצע שמונה עשרה בהכרח דלא כסברא הנ"ל ובהכרח כסברא הקודמת שזה כדיבור וגם זה אסור מול ערוה [ואולי יש לחלק בין אם לא יכול לדבר מצד שהוא באמצע שמונה עשרה שזה אריה דרביע עליה לבין שהוא מול ערוה] וצ"ע למה כאן זה אחרת ובפשוטו אדרבא גם לא"ר דהתיר בסימן ע"ה כנגד ערוה [ונקט דלמסקנא גם הרהור כדיבור מותר בבעל קרי ע"ש] הכונה דאין לזה תוקף דיבור אבל כאן שיסוד הדין הוא תפילה א"כ זה הלכה בצורת התפילה וכל שיוצא תפילתו עכשיו זה לא שיך בנצרך לנקביו וצ"ל דס"ל למ"ב שכיון שיש איסור בד"ת ושם יש חילוק בין הרהור לדיבור בהכרח שהתחדש שאין האיסור מצד מציאות התפילה אלא רק תפילה שהיא בתוקף של דיבור

ובעיקר דין שומע כעונה מצאנו כמה דוגמאות שבזה אין דין שומע כעונה א. עיין עיין דרכי משה סימן קפ"ג ששומע כעונה לא צריך כיסוי הרא"ש והב"ח שם חלק עליו ועיין סימן קפ"א דהובא תר"י סוף פ"ח ששומע כעונה אין דין מים אחרונים מצד נקיות הידים לברכה ועיין ב"ח שתמה הרי שומע כעונה ועיין תהלה לדוד שם שכתב שזה לשיטתם בדין כיסוי הראש האם חשוב כמברך ממש וכן עיין סימן תפ"ט דהבה"ל שם הביא לגבי שצריך ברכה בעמידה שרק המברך אבל היוצאים מדין שומע כעונה לא צריכים לעמוד אמנם בסימן תר"ץ לגבי מגילה נקט לא כך ובפשוטו כאן זה נידון אחר דבדברים שהם כבוד הברכה בזה ההידורים שנאמרו זה במי שעושה את מעשה הברכה בפועל ולא במי שרק חשיב כמדבר

**הסוגיות דקדושת התפילין**

**א. גמ' כג' ע"א תנו רבנן הנכנס לבית הכסא וכו' - כד' ע"א בעא מיניה בריה דרב נחוניא שנים שישינים וכו' ,**

**ב. גמ' כ"ה: רב אחאי – כ"ו. כמה ירחיק,**

**טושו"ע סי' מג' מד' מה' וסי' מ', ר"מ ס"ה**

**רמב"ם פ"ד מתפילין הי"ז – הכ"ד**

**גר"ז סימן מ"ג משכנות יעקב סימן נ"ט פרי יצחק ח"ב ס"ד חזו"א סימן י"ב סק"ו**

**א. האם מותר להשתין מים בתפילין בראשו – עיין סוגין ובמשכנות יעקב סימן ס' [ועין בה"ל סימן כ"ה ד"ה והכי נהוג] [ועיין תהלה לדוד סק"א לענין בבית ועיין בה"ל ד"ה בבה"כ קבוע לגבי אין שהות ביום ובתהל"ד סק"ד]**

**ב. האם יש איסור כניסה לבית הכסא בתפילין בראשו – עיין רא"ש תר"י ורשב"א בשם רב האי גאון ובמה שחלקו עליו ועיין מג"א סק"ט ובקושית הפמ"ג ובמה שישב הגר"ז ס"ו ועיין בה"ל ד"ה ואוחזן בשם הרמ"ע מפאנו [ועיין משכנות יעקב סימן נ"ט]**

**ג. האם מועיל כיסוי לתפילין בראשו לדעת רב האי – פמ"ג סוף סימן מ"ד ובגר"ז ס"ו [ועיין חמד משה שתמה על זה]**

**ד. האם יש איסור כניסה בתפילין בידו – עיין ב"י בסוף הסימן בשם רבינו ירוחם ומה שביאר דבריו ובגר"ז ס"ו**

**ה. בטעם שחולצן בריחוק ד"א – עיין רשב"א ובגר"ז ס"ג**

**ו. ביאור דעת הרא"ש שגם בארעי צריך לחלוץ בריחוק ד"א – עיין פמ"ג מ"ז ד' ובמג"א סק"ד ו' וט"ז סק"ג ועיין פנ"י מה שהקשה וכן בחידושי הגר"א ועיין פרי יצחק ח"ב ס"ד מה שהאריך לתמוה על הרא"ש מהגמ' בשבת**

**ז. האם מותר להשתין מים בתפילין בידו בבית הכסא קבוע – ט"ז סק"א ובגר"ז ס"א**

**ח. האם קי"ל כר"ע או כרבנן - עיין בגר"א ובמאמר מרדכי בדעת הספר התרומה**

**ט. בהא דכלין לא מועיל – עיין רשב"א מה שהקשה מהגמ' בשבת ועיין ברשב"ץ בסוגין ובר"ן וריטב"א שם**

**י. באיסור הכנסת ספרים לבית הכסא – עיין מג"א סקי"ד ובמ"ב בס"ז [ועיין מסכת תפילין הכ"ד ובביאור הגרח"ק בשם הספרי פרשת כי תצא]**

**י"א. באיסור גילוי ערוה לפני ספרים – עיין גמ' שבת ק"כ: לגבי שם, וברש"י שם ועיין מג"א סימן מ"ד ועיין רמ"א סימן רע"ה לגבי גילוי ערוה לפני נר שבת ובגר"א שם ועין גר"ז סוף סימן מ"ד**

**י"ב. באיסור עשית צרכיו לפני ספרים – עיין רמ"א סימן שט"ו בשם המרדכי וע"ש במקור הדברים שמדובר על להשתין מיםועיין בה"ל סימן מ' ד"ה אסור**

**י"ג. בדין תפילין ומזוזה ליד צואה – עיין ס"ט בשם הרשב"א [ועין פסקי הרי"ד שעביט צריך כיסוי] ועיין גר"ז בפסקי הסידור הלכות תפילין ועיין מג"א לענין מבואות המטונפות ועיין יור"ד סימן רפ"ו ס"ה בב"י לענין מזוזה ועיין מאמר מרדכי סימן מ' ועיין פתחי תשובה סימן רפ"ו סק"ז [ועיין קרית ספר פ"ד מק"ש]**

**בדין תפילין בבית הכסא**

א]מבואר בגמ' דהנכנס לבית הכסא חולץ תפילין בריחוק ד"א ונכנס ובפשוטו מבואר שיש כאן איסור כניסה לבית הכסא אם תפילין בראשו ולב"ש מבואר שגם בידו או בגלולין בבגדו אסור וגם לב"ה לא הותר אלא בידו ולר"ע בבגדו והנה לר"ע הכונה שזה מכוסה בבגד כמבואר בר"ן בשבת ס"א. ועיין משכנות יעקב סימן נ"ט שנקט שגם בידו הכונה שזה מכוסה בידו ומבואר בהמשך הגמ' לרמב"ם שכל ההיתר להכניסם בבגדו זה לא בלילה ולא אם לא מתכונן לחזור וללובשם וכה"ג צריך דוקא בכיסם ובספר התרומה מבואר שכל ההיתר זה רק בבית הכסא שבשדה אבל בבית הכסא בבית גם זה לא הותר ומבואר במ"ב שכה"ג צריך דוקא כיס בתוך כיס

והנה הגמ' מסתפקת האם מותר להיכנס לבית הכסא קבוע להשתין מים והגמ' מסיקה לאיסור מצד שמא יפנה ומבואר שללא חשש זה היה מותר ועיין רא"ש רשב"א ותר"י שהביאו להקשות דהרי מבואר בגמ' שאסור כניסה להית הכסא מצד עצמו וא"כ למה שכאן זה יהיה מותר ועיין תר"י שלכן גרסו בית הכסא ארעי ורב האי גאון גרס צנוע והכוונה מקום שמעכשיו זה יהיה בית הכסא והרא"ה כתב שמדובר שאין שם צואה דהינו שכל איסור בית הכסא דסוגין זה רק אם יש שם צואה ולפ"ז באמת כל נידון הגמ' רק במקום שאין כאן לאסור מצד כניסה לבית הכסא והנה עיין פמ"ג סוף סימן מ"ד במ"ז בשם הא"ר דנקט שכל האיסור רק במגולה אבל אם מכסהו אין בזה איסור אמנם עיין בגר"ז ס"ז שנקט שאיסור זה בתפילין בראשו זה גם במכוסה ע"ש וכן הוא פשטות הדברים מהא דרב האי לא ביאר סוגין שמדובר שמכסה התפילין

ב]אמנם גירסת רוב הראשונים כמבואר בסוגין שהגמ' דנה להכנס לבית הכסא קובע ומבואר שאין איסור מצד עצם הכניסה לבית הכסא ועיין פסקי הרי"ד וכן בראבי"ה שביארו מדובר שזה מכוסה אבל באמת אם זה מגולה ודאי שיהיה בזה איסור וכן ביאר במשכנות יעקב אמנם ודאי שסתימת הראשונים שגם במגולה מותר ועיין רא"ש וכן בב"י הביא מרבינו ירוחם בשם תוס' דמבואר שאין איסור להיכנס בבית הכסא אם תפילין ועיין מג"א שתמה דהרי מבואר שאפילו בבית המרחץ אסור להכנס את תפילין כ"ש בבית הכסא ועיין סק"ט שכתב שכל ההיתר רק להשתין מים כיון שזה חייו של אדם ועיין לבושי שרד שביאר או מצד שעמוד החוזר זה מסוכן או שכיון שאדם נצרך כמה פעמים ביום להטיל מים ותפילין בראשו לכן הקילו ולפ"ז וודאי שאם רוצה להיכנס סתם לבית הכסא לצורך אחר אם תפילין בראשו אסור ועיין מ"ב שהביא כן בשם האשכול אמנם עיין שו"ת רמ"ע מפאנו סימן נ"ט שביאר שזה מצד שכיון שלא נמצא שם בצורה קבועה אלא רק עובר שם לרגע לכן מותר וכמו שמותר לעבור במבואות המטונפות אם תפילין בראשו דהינו שנקט שהאיסור של בית המרחץ זה רק כשנכנס להתרחץ ששוהה שם אבל אם רק עובר דרך שם מותר וכן הביא הבה"ל בשם האו"ז וכן הוא בלשון המאירי

והנה עיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א שמותר לרופא ללכת אם עביט ותפילין בראשו ולמד מהא דמותר להשתין אם תפילין בראשו ולכאורא כאן מבואר שזה היתר לכל דבר ורק כתב שבעל נפש יחמיר אמנם הרמ"א סימן שט"ו הביא מהמרדכי שהמהר"ם היה עושה מחיצה בפני הספרים כדי להשתין מים [כן הוא במקור הדברים] אמנם עיין בלבוש שביאר שההיתר של רופא שזה כמו חייו דהינו שכיון שזה פרנסתו וזה לא סיבה להוריד התפילין ובמ"ב מבואר שה"ה שאר אדם ומשמע שזה היתר לצורך חולה וצ"ל שבמהר"ם זה אחרת כי יכול ללכת לחדר אחר או שספרים זה חמור כמבואר בהמשך הגמ' כי אין הכרח שיהיה ספרים אם הצואה

והנה מבואר בגמ' שבנכנס לעשות צרכיו חולץ ברחוק ד"א וצ"ע עד כמה דמבואר שמותר להיכנס לבית המרחץ אם תפילין א"כ אפילו שלהתפנות אסור אבל למה צריך לחלוץ בריחוק ד"א ועיין רשב"א שכתב שרק כשיש תרתי א. שרוצה להתפנות ב. שנכנס לבית הכסא צריך לחלוץ ולכן בבית הכסא ארעי שרק רוצה להתפנות לא צריך לחלוץ ועיין גר"ז ס"ג שביאר שכיון שבין כה צריך לחלוץ לכן כבר צריך ד"א מהבית הכסא שזה כדין ד"א מהצואה

ג]והנה בסוגין מבואר שבבית הכסא ארעי לא צריך לחלוץ קודם ד"א ובפשוטו הטעם כיון שזה עדין לא בית הכסא אמנם הרי"ף והרא"ש והרמב"ם השמיטו חילוק זה וביותר דהרא"ש לא גרס בית הכסא קבוע וכתב לדייק שכל שמתפנה צריך לחלוץ בריחוק ד"א ועיין מ"ז סק"ג וכן הוא בביאור מרדכי [למהר"ם בענט] שכתב שס"ל לרא"ש דרק עד כמה שנסבור שיש איסור כניסה לבית הכסא שיך לחלק בין ארעי לקבע אבל עד כמה שמוכח מהגמ' שאין איסור כניסה בהכרח שיסוד האיסור מצד שהוא מתפנה ולכן גם בארעי אסור ובפשוטו הכונה מצד שמא יתפנה ולפ"ז צ"ע כמו שהקשה הפנ"י שהרי מבואר שלאחר שנתפנה גם צריך להרחיק ד"א וכן הקשה בחידושי הגר"א וצ"ל שכשבא להניח חסר בכבוד התפילין אבל זה לא סברא על להוריד ועיין טור דהב"ח ביאר דמבואר שאם יש תפילין בידו ורוצה להשתין מים שחיב להניח התפילין שגם צריך חוץ לד"א וזה על דרך הנ"ל מצד חשש שמא יתפנה לפני שיניחם ויהיה כאן איסור של בזיון מצד הניצוצות אמנם הט"ז והמג"א חלקו על זה אמנם הט"ז נקט שלדעת הרמב"ם שאסור להשתין מים בתפילין שמא יניח חייב לחלוץ חוץ לד"א וזה מטעם הנ"ל וצ"ב לדבריו למה לטור כשכבר חולץ לא צריך להוריד מידו קודם ד"א והנה עיין ב"י שכתב שכל הדין בית הכסא זה לא אם זה בחפירה ועיין מג"א שלגבי הגזירה שמא יתפנה ודאי אין חילוק וע"ש שכתב שאם מתפנה לרא"ש שאסור גם בארעי וודאי שגם כאן אסור ובפשוטו זה מצד הנ"ל שזה רק סברא שמא יתפנה וע"ש שבמטיל מים לא צריך להרחיק ד"א דהינו שלגבי הדין הרחקת ד"א לא גוזרים אטו וצ"ע הרי לגבי משתין מים צריך ד"א מבית הכסא ואולי הכונה שלשיטות שזה אסור מצד בית הכסא א"כ כל שמוריד צריך ד"א וכאן זה לא שיך ולדעת הרא"ש באמת משתין מים בבית הכסא לא צריך להוריד בד"א ורק מספק פוסקים לא כך ולא משמע כן

והנה בעיקר הביאור הנ"ל צ"ע מהגמ' בשבת שהגמ' אומרת שקמעיעין שיש בהם קדושה אסור להיכנס בהם לבית הכסא והגמ' דנה שא"כ יאסר ללכת בהם בשבת שמא יצטרך לבית הכסא ויטלטל ד"א ברה"ר והגמ' עונה שבמכוסה עור מותר ושואלת שא"כ גם תפילין יהיה מותר והגמ' עונה שיש שם שין והנה צ"ע הרי זה איסור בעצם להתפנות אם תפילין ועיין פרי יצחק ח"ב סימן ד' שהאריך שעיקר קושית הגמ' ממה שחולץ מחוץ לבית הכסא ד"א שזה מצד כבוד התפילין ואם זה מכוסה יכול להוריד רק קודם שמתפנה וממילא אין חשש שיטלטל ד"א ברה"ר אמנם לדעת הרא"ש שהאיסור מצד שמא יתפנה ולכן צריך לפני ד"א א"כ צ"ע הגמ' הנ"ל ובפשוטו מבואר שזה ודאי שגם לרא"ש האיסור מצד שזה בית הכסא וזה בזיון התפילין אלא שס"ל שגם מקום שעדין לא התפנו ורק עכשיו מתפנים יש בזה גם גנאי שצריך להוריד ד"א קודם ואם זה מכוסה זה לא סיבה לאסור והאריך בזה במאמר מרדכי ובאפיקי מגינים ולפ"ז א"ש השו"ע שבפרסאי אין סיבה לאסור ויתכן שהגנאי מה שזה ד"א של המקום שבו מתפנה אבל זה ודאי מגנאי התפילין ולא מצד האיסור להתפנות ודו"ק בזה

ד]עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שכתב שנחלקו הראשונים האם מותר להיכנס אם תפילין בידו לבית הכסא שלא לצורך להתפנות דרב האי גאון אוסר ותוס' מתירים וביאר המג"א סקי"ד שמדובר שזה לא בראשו דהרי בראשו ודאי אסור ורק להשתין זה היתר של חיי נפש ובזה שהוא סתם נחלקו וכן הוא בגר"ז דבראשו ודאי אסור סתם ומונח בידו בזה נחלקו ולפ"ז מבואר שאין שום איסור להכנס אם תפילין לבית הכסא וספרא דאגדתא דמבואר שאסור וכן תפילין שצריך כיסוי זה סברא מיחדת להחזיקו בזמן שמתפנה ועיין גר"ז ס"ו מפורש שסברת התוס' גם בספרים וגם בבית והנה מה דבראשו אסור צ"ל או שזה בזיון יותר גדול או שזה מדיני הנחת תפילין שכמו אסור להתפנות אם תפילין כך אסור להכנס למקום המגונה והנה לפ"ז ודאי לא קי"ל כשיטה זו שאין איסור כניסה לבית הכסא אם ספרים ותפילין והנה לפ"ז צ"ע מנ"ל דרב האי חולק ובהכרח דלתוס' אין איסור כלל בתפילין בבית הכסא בין בראשו בין בידו כל שאינו נפנה בהם וצ"ל שמרחץ זה גרע עיין נחלת דוד

ה]עיין רמב"ם דנקט שאסור להשתין מים בתפילין וביאר הכס"מ שזה מצד שמא יפיח וכן ביאר ברי"ד ומבואר במ"ב שראוי להחמיר בזה והנה מבואר בגמ' שמצד עצם ההשתנה אין איסור ועיין משכנות יעקב שיש כאן חידוש שזה עדיף מהפחה וע"ש שדן שנידון הגמ' לא כשזה בראשו אלא כשזה בידו ומיושב וכה"ג הגמ' אוסרת מצד שמא יפיח או יתפנה ועיין פמ"ג מ"ז ד' וא"א ה' מה שביאר עוד בדעת הרמב"ם

ו]עיין גר"ז ס"א ומקורו בט"ז שמותר להשתין מים אם תפילין בידו ללא בגדו במיושב אמנם אם הוא בבית הכסא קבוע אסור מצד שמא יתפנה ועיין חמד משה שהעיר דמנ"ל שגם על זה גזרו אולי רק גזרו על האיסור של להתפנות שזה איסור דאוריתא בתפילין אבל לא מצד הניצוצות

ז]מבואר בגמ' דב"ה ס"ל שנכנס אם תפילין בידו ור"ע ס"ל בבגדו ובידו ולענין הלכה הרא"ש ושאר הראשונים נקטו שקי"ל כר"ע ולפ"ז מבואר שגם אם זה בבגדו יש חשש ניצוצות במעומד כמבואר בגמ' בע"ב אמנם עיין ספר התרומה וכפי שביארוהו הגר"א והמאמר מרדכי דנקט שהלכה כב"ה ונקט שרק בזה יש איסור של ניצוצות אבל אם זה מכוסה בבגד אין איסור של ניצוצות

ח] מבואר בגמ' שאם אין שהות ביום ללובשם או בלילה צריך להניחם בתוך כיס ועיין רש"י שביאר שהכוונה שאם מניח על גבי קרקע צריך תוך כיס ומשמע שביום לא צריך לטרוח להניח תוך כיס אמנם עיין פסקי הרי"ד שביאר שהכונה בלילה כשמניח בביתו והא עומד ערום ליד התפילין או שיש בביתו עביט של מי רגלים צריך כיסוי וברמב"ם מבואר שהכוונה כשנכנס בבית הכסא בלילה ולפ"ז מבואר שכה"ג מספיק כיסוי אחד ולא בבגדו וצ"ל שכיון שהוא בשדה לא הטריחו אותו ועיין ספר התרומה דבבית אין ההיתר דסוגין וביאר המ"ב ששם גם כיסוי אחד לא יועיל אלא צריך כיסוי בתוך כיסוי וכן הוא ברבינו ירוחם דבבית אסור אפילו בכלין ועיין פסקי הטור בהלכות תפילין דמבואר דבבית אין ההיתר להיכנס לצורך אחר אם תפילין בראשו דהינו שודאי שזה קולא מיוחדת לצורך מי רגלים והנה יש לעיין האם להשתין מים בבית הכסא ארעי זה גם קולא ועיין בה"ל בשם הביאור מרדכי שבבית אסור אמנם במ"ב הביא מהחיי אדם לגבי תפילה בציבור שיש להקל ובפשוטו משמע שזה גם בבית דהינו שכה"ג אין בזה איסור כלל ובפשוטו כן מבואר מתוס' שהובא ברבינו ירוחם שלמדו מסוגין שמותר להכנס את תפילין לבית הכסא רק שלא קי"ל כן

ט] והנה מבואר בגמ' שבדבר שהוא כלין אסור וצריך טפח ועיין רשב"א שהקשה דבגמ' בשבת מבואר שקמע מחופה עור מותר להכנס בבית הכסא והרי זה כלין והניח בצ"ע ועיין בר"ן בשבת שביאר שבגמ' בשבת זה כמו ההיתר של להתפנות בתפילין ששם גם בלילה מניחים הקמיע וזה כמו תפילין ביום [ובדעת כל הראשונים שלא ישבו כך צ"ל שנקטו שכאן שאין חשש של עוברי דרכים אין סיבה להתיר] וברשב"ץ בסוגין ישב לדעת רש"י שכאן הנידון להניח על הקרקע ובזה יש חיסרון של כלין ובריטב"א בשבת כתב שרק כאן שזה דבר שמוציאם ומכיסים יש החיסרון הנ"ל אבל עור של קמעי או תפילין ללא השין שזה קבוע אין החיסרון של כלין

י] והנה מבואר בגמ' שאסור להכנס בבית הכסא אם ספר דאגדתא בידו ועיין מג"א שאפילו שתפילין מבואר בתוס' שמותר זה דוקא שם כי אדם צריך ללכת בהם כל היום ואי אפשר להטריחו כל פעם לא להיכנס אם זה אבל בשאר ספרים לא התירו להכניסם לבית הכסא אמנם בפשוטו כאן זה חיסרון מיוחד כי נפנה באותו זמן והנה מבואר בגמ' בשבת לגבי קמיעים דאם זה מכוסה עור מותר ומבואר שמספיק כיסוי אחד וכן דייק המג"א מהרמב"ם אמנם המ"ב הביא מהא"ר שצריך שני כיסוים ועיין מ"ב שהביא מהדרך החיים שאסור להתפנות ליד ספרים וצריך שני כיסוים וכתב הבה"ל דבסימן שט"ו מבואר שיש כזה איסור אבל מנ"ל שצריך שני כיסוים אמנם הרי במג"א מבואר שתפילין זה קולא מיוחדת ביחס לספרא דאגדתא ולפ"ז משמע שזה אותו איסור

י"א]עיין ברמ"א סימן שט"ו שהביא מהמרדכי שהמהר"ם היה עושה מחיצה בפני הספרים כדי להטיל מים ודן האם זה מחיצה המתרת וצ"ע הרי בסוגין מבואר שמותר להטיל מים בפני תפילין ועיין גר"ז כאן שכשחולצם צריך לכסותם וציין לסימן שט"ו דהינו שנקט שודאי שזה קולא מיוחדת כיון שיש בזה קיום מצוה במה שלובשם או שזה טירחא להורידם אבל ללא זה כמו שיש איסור להכניס ספרא דאגדתא לבית הכסא ה"ה אסור להתפנות ליד ספרים שהמי רגלים זה כמו צואה ואין לדחות שהוא החמיר על עצמו שא"כ זה לא מחיצה המתרת ובמחזה אליהו כתב שכיון שהוא החמיר על עצמו זה בגדר מתרת, ובט"ז סימן תקי"ד שכתב שכיון שיכול לכבות הנר זה לא מתרתח זינן לא כך וכן עיקר הדבר הוא חידוש

י"ב]עיין גמ' שבת ק"כ שהיה שם כתוב על בשרו אסור לעמוד ערום כנגדו ועיין מג"א סימן מ"ה שלמד מזה לכתבי הקודש שאסור שזה יהיה ליד אדם ערום [ועיין גר"ז שם שלמד גם לערות קטן וציין לרמ"א של נר שבת סימן רע"ה אמנם הרי קי"ל מעיקר הדין להתיר בערות קטן ועיין מחזה אליהו שכתב לדון דרק שם כיון שמשתמש אם העור לצורך הערוה וכן מבואר מהגר"א שצין לאיסור השתמשות בנר חנוכה] וכן מבואר ברמב"ם שאסור ללבוש תפילין כשהוא ערום ועיין רש"י שביאר שזה מצד ולא יראה בך ערות דבר ומבואר שזה לא הולך רק על לימוד התורה אלא גם על כיתוב של תורה ובפשוטו לפ"ז יש בזה גם איסור של והיה מחניך קדוש רק שלדבר שבקדושה אין מחנה ויש לאסור רק בנגיעה או בבית הכסא שכולו כצואה ועיין קרית ספר פ"ד מק"ש שנקט שבד"א של צואה יש איסור דאוריתא של תפילין וכן האריך במשכנות יעקב סימן נ"ט אמנם בפשוטו זה נדחה מסוגין דמבואר שמותר להשתין מים אם תפילין בראשו ויש לדחוק שבאמת מכסה בבגד את העמוד וערותו אמנם סתימת הפוסקים ודאי לא כך ומבואר שדברי רש"י זה אסמכתא דרבנן או דאיסור מחנה לא שיך כיון שלדבר שבקדושה אין מחנה אבל גילוי ערוה שייך ובאמת כאן צריך לכסות ערותו ויתכן עוד שרק בשם בגלוי אבל כאן בתפילין שזה מכוסה ורק יש את השין זה דרבנן ולכן הקילו כאן מצד כל סברות הנ"ל והנה הרשב"א בסוגין הקשה איך בבית הכסא עראי חולץ ונפנה לאלתר הרי והיה מחניך קדוש אמר רחמנא ובפשוטו קושיתו מצד שנקט שכונת הבריתא שלא צריך אפילו לכסות התפילין בידו ולכן הוקשה לו הרי כשצואתו יוצאת התפילין תוך ד"א של הצואה ועיין רשב"ץ שכתב לישב שכאן זה רק והיה מחניך דרבנן וכיון שבתחילה כשמתפנה אין כאן צואה אין בזה איסור ע"ש אמנם צ"ע למה שבאמת יקילו שלא יצטרך לכסותם בידו ובבגדו והנה מבואר במג"א שמבואות המטונפות לכתחילה לא יניח על דעת לעבור בהם ומבואר שיש דין לכל הפחות לכתחילה שאסור ספרים ליד צואה

י"ג]עיין יור"ד סימן רפ"ה ס"ה בב"י שהביא סמ"ג דאם יש צואה ליד הדלת מה שמעיקר הדין מותר מצד שהמזוזה למעלה מעשר וכתב שבכל אופן ראוי לכסותה ומבואר שיש איסור שיהיה כתבי הקודש מול צואה והנה הגר"ז ביאר שמבואות המטונפות כיון שזה לא מקום הצואה אין בזה איסור ולכן מותר ללכת בתפילין במבואת המטונפות ובפשוטו כאן מבואר לא כך ובפשוטו מבואר שכל היתר מבואות המטונפות כמבואר ברמ"ע מפאנו שזה רק דרך העברה אבל כאן שהמזוזה קבועה זה בכלל האיסור ויתכן שגם הצואה עומדת פה הרבה זמן וצ"ע ועיין מאמר מרדכי סימן מ' סק"ב שכיון שהמזוזה זה מקומה זה סברא שמעיקר הדין לא צריך שני כיסוים ועיין פתחי תשובה רפ"ו סק"ז שכתב שאפילו מזוזה מכוסה אסור בקביעות לעשות תשמישין מבוזים לידה

י"ד]עיין ב"י שהביא מהרשב"א שמותר לקחת עביט אפילו אם תפילין בראשו כמו שמותר להטיל מים אם תפילין בראשו אמנם ברי"ד מבואר שצריך לכסות התפילין ומבואר ברשב"א שזה לא היתר כי זה רגע אחד כמבואר ברמ"ע מפאנו וצ"ע דהרי במג"א מבואר שזה היתר מיוחד כי זה חייו של אדם וצ"ל שגם כאן כיון שזה עבודתו זה כמו חייו ובמ"ב משמע שזה היתר מיוחד לצורך רפואת אדם ולפ"ז בסתם כלי אם מי רגלים יש להחמיר שלא יהיה אם תפילין בראשו וגם הרשב"א כתב שבעל נפש יחמיר וגם במבואות המטונפות כתב המג"א שראוי לכסות

**בדין תשה"מ בחדר שיש בו ספרים**

**סימן מ', סימן ר"מ ס"ו**

**א. בדין מחיצה אם נקבים – ב"ש אבן העזר סימן כ"ה סק"ה מג"א סימן ר"מ סקט"ו**

**ב. בדין ספרים הנראים למעלה מהמחיצה – מג"א הנ"ל ועיין בה"ל מה שהביא מהחכמת אדם [ועיין א"ר מה שדן בראית המג"א]**

**ג. בדין ספרים הנראים בחדר אחר – עיין בה"ל סימן ר"מ ובנהר שלום המובא בשער הציון שם ועיין פנים מאירות סימן ע"ד ד"ה ועתה נשוב [ובדבריהם מבואר בגדר איסור סוגין ע"ש]**

**ד. בדין כיסוי זכוכית – ט"ז יור"ד סימן רפ"ו סק"ה ועיין מג"א סימן מ'**

**ה. בדין ארון שיש בו ארבעים סאה – מג"א סימן ר"מ ועיין שו"ת מהר"ם שיק סימן צ"ד שתמה שזה יועיל בתור מחיצה**

**ו. בדין כלי בתוך כלי שמיוחד לצורך היתר לנ"ל – חכמת אדם קכ"ח ס"י [והגרח"ק הביא דהחזו"א פקפק בזה ויש לעיין מלשון הרשב"א שזה מצד ביטול]**

**ז. בדין ספרים שמונחים למעלה מעשרה – נשמת אדם כלל ג' סק"ג [ועיין בגר"ז בפסקי הסידור [נדפס בחדשים בסוף הספר] בדין תפילין מול צואה]**

**ח. בדין כליין של תפילין אחרים – עיין מור וקציעה סימן מ' בסופו ועיין ראבי"ה סימן ע"ח [ועיין בה"ל סמ"ב ס"ג ד"ה תפילין]**

**תשה"מ בחדר שיש בו ספרים**

א]מבואר בגמ' שאסור להניח התפילין במרגלות המטה ובתר"י חידש שגם בצד המטה מצד שיש בזה בזיון לתפילין [ועיין בה"ל מה שהקשה בזה] ובראש המטה אם זה כנגד ראשו תמיד אסור ואם זה בין כר וכסת שלא כנגד ראשו אם אין אשתו עמו וודאי מותר ואם אשתו עמו הבריתא אוסרת ושמואל התיר אמנם על כסא בחדר וודאי מותר והנה בפשטות באשתו עמו צריך כלי בתוך כלי ובאין אשתו עמו לא צריך כלי בתוך כלי עוד נקטו הראשונים שבין כר וכסת זה כמו כיסוי אחד וצריך רק עוד כיסוי אמנם פשטות לשון הרמב"ם שכר וכסת זה לא עוזר כלל בתור כיסוי עוד משמע מדבריו שגם באין אשתו עמו צריך שני כיסוים והמ"ב הביא שיש שהחמירו כחלק זה שבין כר וכסת זה לא עוזר כלל בתור כיסוי וצ"ל כי מצוי שזה נגלה או כי זה לא מכסה לגמרי והנה משמעות הגמ' שגם באין אשתו עמו צריך בין כר וכסת וצ"ב הטעם ועיין מ"ב שביאר שזה מצד שמא יפול ולפ"ז אם זה על הכסא לא צריך שום כיסוי והנה מובא בגמ' שרב שישא בירה דרב אידי הניח על הכסא וכיסה בסודר וצ"ב הטעם והנה שיטת רש"י הובא בגר"ז סימן מ"ד שאסור להפיח מול תפילין ולכן צריך לפרוס עליהם סודר ולפ"ז הגמ' כפשוטה אמנם ע"ש דלא קי"ל כך וצ"ל כמבואר במאירי שהכונה שהיה אשתו עמו והתפילן היו תוך כלי והניחו על זה עוד סודר שיחשב ככלי בתוך כלי ולפ"ז מבואר שאפילו שהיה רק תחתית אחת וכן יש אויר מתחת לתחתית בכל אופן חשיב שני כיסוים וכן סתימת הפוסקים

ב]מבואר בגמ' שאסור לשמש מיטתו בחדר שיש בו תפילין אלא אם יניחם כיס בתוך כיס ולגבי ס"ת מבואר בריב"ל שצריך דוקא מחיצה עשרה וזה רק באין לו בית אחר אבל אם יש לו בית אחר צריך להוציאו לבית האחר אמנם הרמב"ם פסק שאין הבדל בין תפילין לס"ת אלא שבשניהם לכתחילה צריך או כלי בתוך כלי או בית אחר ובדיעבד מחיצה עשרה עוזר בשניהם ומבואר בתוס' וכן ברא"ש שכל דבר שעשוי בגלילה חשיב כמו ס"ת דהינו שגם חומשים ובפשוטו גם נ"ך ויש כאן חידוש דהרי ודאי מצאנו חומרות מיוחדות בס"ת יותר משאר כתבי הקודש

ג]עוד מבואר בגמ' שכלי שהוא כליו גם שני כלים חשיבי ככלי אחד אמנם מבואר בגמ' שדבר שהוא כלין אפילו כמה כלים זה כמו כלי אחד אמנם בפשוטו אם אחד כלין ואחד שאינו כלין זה מותר כמבואר בגמ' דגלימא אקמטרא ככלי בתוך כלי דמי והנה בביאור סוגין הרשב"א ביאר שיש גלימא מעל ארגז הספרים אמנם בראבי"ה סימן ע"ח וברי"ד ביארו שכרך התפילין בסודר והניח תוך הקופסא ועיין ב"י שלא משנה מה הסדר שלהם אמנם בראב"ד בבעלי הנפש שער הפרישה סוף סימן ב' [עמוד כ"א] משמע שצריך דוקא שהאינו כלין יהיה מלמעלה ועיין מגן גבורים שביאר שכל ההיכר של כבוד הספרים שניכר מלמעלה כיסוי נוסף

ד]והנה עיין חכמת אדם [הביאו המ"ב סימן מ'] שחידש שכל החיסרון אם זה לא נעשה מיוחד בשביל לשמש ככלי בתוך כלי אבל אם זה נעשה מיוחד בשביל זה הוא מועיל וצ"ב הסברא ובפשוטו שיסוד החיסרון בכלין שזה כיסוי שתמיד זה כך וצריך כיסוי שנעשה מיוחד לכבוד הספר בשביל שלחלק בינו לתשמיש וממילא כל שמראש עשו כיסוי כדי שיחשב כיסוי לצורך תשמיש זה כמו שזה לא כמו כלין אמנם בלשון הרשב"א מפורש שיסוד החיסרון כי זה בטל לתפילין [וכן הא בלשון המור וקציעה] ולכאורא לפ"ז אין סברא בחילוק הכחמת אדם והגרח"ק הביא דהחזו"א פקפק בחילוק זה ועיין מור וקציעה שכתב שאם זה כלין לתפילין אחר לגבי תפילין אלו זה מועיל וכן משמע קצת במכתם אמנם הרי"ד והראבי"ה ביארו שהגמ' של גלימא אקמטרא מדובר על תפילין והרי בפשוטו הארגז הוא של הספרים אמנם בלשונם מבואר שיסוד החיסרון כי יש עליו קדושת ספרים ולכן הוא בטל וצ"ע

ועיין מג"א שדן שהכלי של התפילין והטלית יחד חשיב כלין והנשמת אדם הקשה שהרי לגבי להניח בזה מעות מותר דהינו שנקט שכלין זה רק אם זה מיוחד רק לזה אמנם עיין בה"ל שכתב לחלק שלגבי איסור להניח מעות צריך שיהיה מיוחד רק לתפילין אמנם בשביל שיחשב כלין שזה לא כמו כלי בתוך כלי בזה כל שזה עומד גם לתפילין חשיב כלין ובעיקר הדין שצריך כלי בתוך כלי עיין ראבי"ה שביאר שאם זה לא כלין מספיק כיסוי אחד ועיקר החיסרון שכל שזה כלין זה בטל וזה לא חשיב כיסוי וע"ש שמדובר בכלי שיש עליו את קדושת הספר ולכן הוא בטל אליו

ה]הב"י נקט שהחומרא של אשתו עמו זה רק בשעת העונה אמנם קודם מותר אמנם הט"ז נקט שכל שהם במטה אחת אסור והסכימו עמו המור וקציעה והגר"א והמ"ב כתב לחוש לזה ובפשוטו לפ"ז גם אם מטותיהם מחוברות חשיב כמטה אחת כמו לענין איסור שכיבה במטה אחת באשתו נדה

ו]בעיקר הא דמבואר בגמ' שצריך כלי בתוך כלי בפשוטו הכונה שזה בזיון שהתפילין במקום שנעשה בו דבר של קלות ראש ועל ידי הכיסוי זה נחשב שזה לא באותו מקום ונתחדש שצריך שני כיסוים דהינו שזה יותר מחלק מאותו מקום ועיין בית שמואל באבן העזר סימן כ"ה סק"ה שכתב שמחיצה שיש נקבים זה לא עוזר כיון שזה כמו ערוה שבראיה תליא רחמנא וכן כתב הט"ז הובא במג"א שלא עוזר מחיצת זכוכית והנה משמעות הט"ז דגם אם יש עליה סודר זה לא עוזר ובפשוטו הביאור דגדר הכיסוי שהוא דבר שמסתיר אמנם המג"א כתב שכיסוי אחד מסודר עוזר גם על כיסוי של זכוכית ובפשוטו הביאור שיש כאן שני הלכות א. שיהיה שני כיסוים ב. שזה לא יראה וממילא כל שאחד מהם מסתיר זה מועיל [וצ"ע מהיכי תיתי לחדש שני הלכות] והנה המג"א נקט בסימן שט"ו דבמחיצה עשרה זה מועיל אפילו שהספרים נראים מלמעלה והקשה שזה סותר לדין של מחיצה אם נקבים אמנם מבואר מדבריו שזה לא סתירה מוכרחת ועיין חכמת אדם קכ"ח סי"א שפסק שמחיצה אם נקבים לא מועיל ומעל המחיצה זה לא חיסרון והעתיקו הבה"ל וצ"ב החילוק וצ"ל שצריך סוג מחיצה שעושה שלא יראו אבל לא שיש תנאי שלא יראו והדברים מחודשים [ובעיקר ראית המג"א הקשה הא"ר דהרי שם מדובר על עשית צרכיו שזה גדר צואה ובזה העיקר שזה רשות אחרת וצ"ל שראית המג"א מהרמ"א שהעתיק דין זה גם לגבי היתר תשמיש ע"ש] ועיין בה"ל שכתב שכל החיסרון שזה נראה אם זה באותו חדר אבל אם זה בחדר אחר בזה אין בזיון גם אם זה נראה דהינו שהדין הנוסף שלא יראה אחד את השני זה רק מצד שזה גורם בזיון וזה באותו חדר וכל זה מחודש ובאמת בנהר שלום סימן ר"מ כתב שכיון שמשמעות הפוסקים שבחדר אחר מותר גם אם זה נראה חזינן שזה לא גדר של ולא יראה

ובעיקר מה דנקטו שיסוד החיסרון מצד ולא יראה עיין פנים מאירות סימן ע"ד שהקשה שא"כ יועיל אם מכסים את גופם בשני כיסוים ובהכרח שעיקר המכון שזה בזיון התפילין ולכן צריך לכסות דוקא התפילין ולא כגדרי ערוה אמנם לנ"ל במג"א שיש באמת שני דינים יתכן שכלפי הדין שלא יראה מועיל מה שמכסים את עצמם ובמחזה אליהו הביא מהדברי מלכיאל כיון שניכר תנועותיהם לכן לא מחשיב שהם מכוסים [ועיין רב פעלים ח"א ס"ט ד"ה אגב שהאריך שודאי לא עוזר מה שמכסים את עצמם ובאמת כן סתימת הפוסקים שהרי תמיד זה הצורה שנקט הפוסקים לצורת קיום המצוה ששניהם מכוסים]

והנה המג"א חידש שגם מחיצה שאין לה תורת מחיצה יכולה להועיל בתור כיסוי וכתבו האחרונים שצריך עוד כיסוי דהינו שאפילו שזה לא מתיחס ככיסוי על הספרים אבל כיון שזה מחלק בין הספרים לתשמיש חשיב ככיסוי ובקיצור הלכות לבעל המקור חיים נקט שזה לא מועיל כלל ועיין לעיל בסוגין דצואה דהוכיחנו מהפוסקים שמחיצה שאין בה עשרה טפחים זה לא עוזר בתור כיסוי כלפיו אמנם יתכן שכאן שנתחדש מועיל כיסוי על הספרים כה"ג תמיד הכיסוי הוא כלפיו וצ"ע

ז]עיין מג"א שהביא שו"ת רמ"א שדן שאם יש כלי אמה על אמה ברום ג' אמות חשיב אוהל ולא צריך כלי בתוך כלי והט"ז חולק שזה אוהל זרוק ולכן רק אם זה מחובר לקרקע זה מועיל וצ"ע שכל החיסרון בזמן שהוא זרוק והנה עיין מהר"ם שיק סימן צ"ד שהקשה שכל שזה מחיצת עשר זה מועיל ומה צריך גובה ג' אמות ובפשוטו מבואר כאן חידוש גדון דכלי לא משמש כמחיצה לגבי סוגין וצ"ע מהיכי תיתי לחדש כך וע"ש שדן שיש דין מחיצה לרוחב ד' וגובה עשר ולכן אם הארון אין בו רוחב ד' או ששי מדפים ואין חלל עשר זה לא יועיל ולפ"ז ארון קיר אם אין בו ארבעים סאה כל שיש לו מדפים זה לא מועיל אמנם יש שדנו שכיון שכלפי הצד השני זה מחיצה ממילא זה מחלק הספרים מהדר ולא צריך רוחב ד' מבעד למחיצה וצ"ע בזה

ח] עיין גמ' שבת ס"א שדנה לגבי קמיעין שלא ניתנו להיכתב שאין לזה קדושת כתבי הקודש ואין מצילין אותם מפני הדליקה בשבת אמנם צריכים גניזה ואסור להכניסם לבית הכסא ומבואר שלגבי נגיזה ובית הכסא עצם מה שזה ד"ת זה מספיק ולגבי דין נוסף להציל מפני הדליקה צריך דוקא דבר שנכתב בצורה המותרת והנה האחרונים דנו שודאי צריך מעשה כתיבה והט"ז כתב שדפוס זה מעשה כתיבה והחוות יאיר סימן קפ"ד נקט שאם המדפיס זה עכו"ם אין זה מעשה כתיבה שבכוחו לקדש ובפשוטו היום שהכל על ידי חשמל בכח שני לא חשיב מעשה כתיבה אמנם בפשוטו ודאי אסור להיכנס לבית הכסא וצריך גניזה וכנ"ל והנה יש לדון לענין תשמיש בפניהם האם זה כדין בית הכסא או שצריך קדושה כמו להציל מפני הדליקה ועיין ראב"ד בבעלי הנפש שער הפרישה סימן ב' שכתב שתלמוד כיון שניתן להיכתב לכן אסור היום לשמש בפניהם ומבואר שצריך לזה קדושת כתבי הקודש וצ"ע הרי בפשוטו הדין שלנו חמור מהדין להכניס בבית הכסא ואולי קמיעים זה רק כי אדם כתבם אבל בדבר שנכתב לבד גם להכניס לבית הכסא מותר וצ"ע בזה ואולי כיסוי אחד באמת גם לגבי תשמיש צריך רק הדין של שני כיסוים זה חומרא מיוחדת בדבר שיש בו קדושת הכתיבה וצ"ע בכל זה בסוגיא דשבת והאריך בזה החזו"א יור"ד סימן קס"ז

ט]עיין ב"י יור"ד סימן רפ"ו שכתב שהסמ"ג כתב שבמזוזה אין חיסרון מה שיש צואה על הקרקע כיון שזה יותר מעשר ועיין נשמת אדם שכתב לדון שלפ"ז כל דבר שגבוה מעשר אפילו שאין לזה תורת מחיצה כמו כאן חשיב שזה לא יחד אמנם הביא דבחוות יאיר סימן קפ"ד כתב שזה רק כלפי בזיון שזה לא יהיה אם צואה אבל לא לגבי סוגין שזה נידון של איסור דרבנן לשמש במקום שיש ספרים וודאי אסור ועיין נשמת אדם שכתב שנחלקו בזה האחרונים לגבי ק"ש וד"ת ע"ש

י]עיין דרך החיים הובא במ"ב סימן מ' שנקט שעשית צרכיו צריך כלי בתוך כלי והבה"ל כתב שאפילו שצריך כיסוי אבל לא מצאנו שצריך כלי בתוך כלי ולכאורא הכוונה שזה רק אסור מצד שיש כאן צואה ליד ספרים אבל לא שזה נאסר מצד עשית צרכיו ועיין חוות יאיר סימן קפ"ד שכתב שלגבי עשית צרכיו מספיק להרחיק ד"א אבל לגבי תשמיש זה לא עוזר ומפורש שעשית צרכיו לא נאסר רק מצד הצואה שבזה

י"א] בעיקר הא דמבואר בסוגין דלגבי תפילין צריך כלי בתוך כלי ונקטו הפוסקים דה"ה שאר כתבי הקודש יש לדון דהרי לגבי בית הכסא מבואר שבבית אסור להכניס גם אם זה בכיסוי אחד משא"כ בשאר כתבי הקודש נקט המג"א שמספיק כיסוי אחד דהינו שזה יותר קל וא"כ אולי ה"ה בסוגין והנה הגמ' אומרת גלימא אקמטרא ככלי בתוך כלי דמי ובפשוטו מדובר על תפילין ועיין רשב"א שה"ה בספרים ויתכן שנקט שגם בבית הכסא צריך שני כיסוים ורק קמיע זה קולא מיוחדת דהרי מבואר בגמ' שאסור להצילם בשבת ועיין רדב"ז ח"ג סימן תתקמ"ח שכתב ששיטת תוס' שמותר בכיסוי אחד על כלים ולכן הקיל לענין בית הכסא ומקורו מתוס' בסוגין שכתבו שבשאר ספרים מספיק כיסוי כל דהו ונקט שהכונה כיסוי אחד אמנם עיין רא"ש ותוס"ר שמבואר שצריך כלי בתוך כלי ויתכן שזה גם כונת תוס' ועיין בשער הציון סימן מ' שהעתיקו וצ"ע שהרי מפורש שם שיסוד היתרו כמו שתפילין מותר בבית הכסא וכן צירף את התוס' והרי נקטינן שבבית צריך כלי בתוך כלי וצ"ע