מראי מקומות מ 7
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**מראי מקומות מ: מא. 7**

**תוד"ה וכתב לה גיטא דחרותא**. צ"ב דעת רש"י ויתכן דרש"י סבר דיסוד דינא דגט שחרור הוא מלתא דהקנאה. וממילא יתכן דע"י תקנת חז"ל של הפעוטות שממכרן מכר על ידי הגט שחרור הוא מקנה לעבד. את עצמו שהוא יהיה בעלים על עצמו. והגם דכאן בעינן שיועיל מדאוריתא ולא מספיק שיועיל רק מדרבנן. מסתמא על ידי הפקר ב"ד שהקנו את העבד לעצמו חל שחרור הקטן. אמנם התוס' למדו דהגט שחרור יסודו הוא דין מתיר וממילא זה לא שייך בקטן ולא שייך שיתקנו על זה הפקר ב"ד הפקר אלא אם כן יקנו את העבד לאפוטרופוס ושהאפוטרופוס ישחררו.

**אלא נראה לו לפרש וכו' הפקירהו ב"ד ונתנהו לאפוטרופוס.** עיין בשו"ת רע"א סי' רכ"א סק"ו שהביא דנחלקו הראשונים בגדר דין הפקר ב"ד הפקר האם הוי רק הפקעה או דיש בכוחם לעשות גם הקנאה ודן דאם הוי רק הפקאה איך יש בכוחם להקנות לאפוטרופוס. וביאר דהכוונה דחל הפקר והאפוטרופוס יזכה בו. ועל ידי זה יוכל לשחרר אותו ויהא מבואר מדבריו דהפקר ב"ד היינו דהם יכולים להפקיר רק כלפי האפוטרופוס והעבד אינו זוכה בעצמו. וממילא האפוטרופוס יזכה בקנין הממון ועי"ז יזכה גם בקנין האיסור כיוון שהעבד לא זכה בעצמו. ועצם דברי רע"א לא משמע כ"כ בתוס'.

**ור"ת מפרש. וכו'.** מבואר בר"ת דהאפוטרופוס משחרר מכח השם אפוטרפוס בנכסין יש לו כח למכור. וכפשוטו היינו משום דקיי"ל כרבי דיכול למכור העבד לעצמו. אמנם עיין ברשב"א להלן נב. שכתב דכאן מהני גם לרבנן עיי"ש. ובי' הרא"ש דהיכן יש כאן קנין כסף ובי' דהשטר שהעבד כותב על דמיו הוי שטר התחייבות וחשיב דמים. ומבואר בר"ת דהשטר שחרור נכתב בשביל שלא להוציא לעז ונכתב על שם הקטן אמנם ברא"ש מבואר להדיא דהוא נכתב על שם האפוטרופוס. ועיין ברמב"ן לעיל לח: דביאר דהטעם דאפוטרופוס יכול למכור ולא לשחרר. משום ששטר שחרור בעינן בעלים ממש. ואפשר לומר כמו שאפוטרופוס לא יכול לכתוב גט לאישה כך הוא לא יכול לכתוב שטר שחרור ולזה בעינן אדון ממש. עיין ברמב"ם פ"ז מעבדים ה"ח דנחלקו הרמב"ם והראב"ד מי הוא המשחרר דהרמב"ם כתב דהאפוטרופוס כותב והראב"ד כתב דאינו יכול לכתוב דאינו אדונו. אלא משתחרר מדין כסף. ויש שביארו שנחלקו האם כסף שנותן העבד עבור עצמו האם זה הלכה של כסף עביד שחרור או דזה מדין קנין ויל"ע בזה.

**ת"ר האומר עשיתי פלוני וכו' וכולן בשטר.** עיין פי' רש"י דהביא ב' פי' פי' ראשון דהא דקתני אומר היינו כתב דבלי"ז בוודאי לא מהני באמירה בעלמא. ופי' ב' פי' רש"י דהקנין ממון פקע בלא שטר והיינו מטעם הפקר.ומה דכותבים שטר זה לראיה. ועיין לעיל לט: תוד"ה מה דכתב דהרי אתה בן חורין לא הוי לשון הפקר דאם הוי לשון הפקר למ"ל שטרא יפקירנו דהרי הלשון שכתוב בשטר מהני אפילו בלי שטר. [ ויתכן דרש"י יתרץ דיש נפק"מ דבוודאי הלשון משמע שחרור ומשמע הפקר. ונפקא מינה. באופן דהעבד יאמר שאינו רוצה לזכות בעצמו דאם הוא מדין הפקר לא יזכה אמנם מדין שחרור. זה יחול בע"כ כמו גט. ויל"ע בזה.] ועיין בתוס' ב"ב קמט: דהעמיד את סוגייתנו בשכ"מ. ועיין במהרש"א שם שהעיר דיתכן דלתוס' היתה גירסא אחרת בסוגייתנו. וממילא משום מצוה לקיים דברי המת חל השחרור וצריך לכתוב שטר לראיה.

**האומר עשיתי עבדי ב"ח וכו'.** מבואר בגמ' דבלי הכחשה מהעבד הוא נאמן לומר שעשה עבדו ב"ח ולכאורה היינו טעמא מדין הודאת בע"ד דהרי הוא בעלים על הממון. אלא דיש לעיין לגבי הקנין איסור האם יש לו נאמנות ע"ז גם כן או דלמא אינו נאמן אלא לגבי הממון. ועיין בר"ן על הרי"ף דכתב דאינו נאמן אלא על הממון אמנם לגבי האיסור אין לו נאמנות כמדובר דהודאת בע"ד איננה מועלת רק לגבי חלק הממון. אמנם הראב"ד על הרי"ף כתב דנאמן אפילו לגבי האיסור משום שהוא ע"א נאמן באיסורים והוי בידו. ומשמע מדבריו דבלי הכחשה פשיטא דנאמן לגבי האיסור וכשהעבד מכחישו נסתפק בזה וכתב שקרוב הוא לומר דבאמת מהני. והנה ממה שהוצרך הראב"ד לטעמא דבידו משמע דהוא החשיב עדות שחרור כדבר שבערווה ומשו"ה בעינן לטעמא דבידו. ויתכן דכיוון דקודם השחרור הוא מנוע להתחתן ועל ידי השחרור הוא נהיה בר נישואין חשיב עדות בדבר שבערוה. ויל"ע בזה ועיין חי' ר' נחום.

**כתבתי ונתתי לו והוא אומר לא כתב לי וכו'.** ופי' רש"י ותוס' דהיינו הודאת המקבל. דאמרינן דהנותן טעה. והרשב"א פי' דמוקמינן בחזקת הנותן משום שהנותן הוא מוחזק משום שהוא המרא קמא ובי' הקצות סי' פ"ח סק"ט. דהודאה נגד הודאה חשיב כתרי ותרי ומוקמינן בחזקת מר"ק. ובהגהות נחלת צבי נדפס בסוף השו"ע בי' מדוע רש"י ותוס' לא פי' כהרשב"א וטען דלשון הגמ' דקאמר הודאת בע"ד משמע דהוא דין ודאי. ולא ספק דהגמ' לא אמרה לשון דהיכא דקיימא ארעא תיקום.

**עבד שעשאו רבו אפותקי. וכו'.** ופרש"י אם לא אפרע לך וכו'. ומבואר בגמ' דיש ב' מיני אפותקי, אפותקי סתם, ואפותקי מפורש. אפותקי סתם שגובה גם משאר נכסים ואפותקי מפורש דאינו גובה משאר הנכסים. ומלשון רש"י משמע דאיירי באפותקי סתם. וצ"ע דהא לפי האוקימתא של רב משמע דאיירי באפותקי מפורש. וכמו שהוכיחו התוס' ד"ה במזיק. ועיין מהר"ם שי"ף דביאר דרש"י התכוון אם לא אפרע לך במעות דהיינו דשי' רש"י דגם אפותקי מפורש ניתן לסלקו בזוזי.

**דאמר רבא הקדש וכו' מפקיע מידי שיעבוד.** עיין בקובץ הערות סי' נ"ב סק"ג דכתב דבעיקר דברי רבא נחלקו רש"י ותוס'. דהתוס' סברו דאין הביאור דג' דברים אלו מפקיעים את השיעבוד ופקע השיעבוד מהחפץ אלא דזכות השיעבוד אינה אלימא להפקיע את ההקדש ואת החמץ ואת השחרור והם מפקיעים את כוחו מלהשתמש בשיעבודו. וכלשון התוס' דכיוון דחל תו לא פקע. ההקדש החמץ והשחרור. אמנם דייק מרש"י דכתב בכתובות נט: הקדש מפקיע מידי שיעבוד וחייל. ומשמע דעצם חלות ההקדש גורם להפקעת השיעבוד דהשיעבוד הוי מניעה על חלות ההקדש. וההקדש הוא אלים להפקיע את השיעבוד ולחול. וכן משמע בלשון רש"י בסוגייתנו דכתב דאתי איסור דחמץ ומפקיע את שיעבודו. עיי"ש מה שביאר שרש"י הוא לשיטתו בפסחים ל: ובדעת התוס' צ"ע מדוע בחמץ פקע זכות הנכרי הרי לנכרי אין בזה איסור. ועיין באבנ"ז או"ח סי' שכ"ג סק"י שביאר דכיוון דכל ישראל מצווין לבארו. א"כ הוי כאבודה מהנכרי. וממילא פקע הבעלות של הנכרי בדבר זה.