20 בדין אונאה וביטול מקח בהקדשות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ועש"ק במדבר כ"ג אייר תשע"א

**א**

א] ב"מ דנ"ז., ר' יונה אמר אהקדשות ר' ירמי' אמר אקרקעות ותרוייהו משמי' דרבי יוחנן אמרו אונאה אין להם ביטול מקח יש להן, מ"ד אהקדשות כ"ש אקרקעות, מ"ד אקרקעות אבל אהקדשות לא כדשמואל דאמר שמואל הקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל.

ופירש"י, ז"ל, מחולל, כדאמרן דאימעוט מאונאה וטעות נמי ליכא בהו דמאן טעה, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דדינא דשמואל דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל, הוא מיוסד על הא דאין אונאה וביטול מקח להקדש, וכ"ה מבו' גם בפירש"י ד"ה ואיפוך וד"ה שחיללו, וכ"ה בפירש"י קידושין די"א:, ז"ל, שחללו על הפרוטה מחולל, דאין אונאה להקדש וכו', ואשמועינן שמואל דכי היכי דאימעיט מאונאה אימעיט נמי מביטול מקח, עכ"ל, וכ"ה במאירי בקידושין שם, ז"ל, ואמרו על הקדש שוה מנה שחללו על שוה פרוטה שהוא מחולל שאין דין אונאה ובטול מקח בהקדש בעמיתו הוא דכתיב ולא הקדש, עכ"ל.

ב] אך הנה ז"ל התוס' במנחות דס"ז. ד"ה חד, והא דמיבעיא לן תרי קראי גבי אונאה, שאני התם דס"ד כיון דמוסיף חומש בהקדש כ"ש דאית בי' אונאה, ואע"ג דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם, דדינא דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל, אינו מיוסד על הא דאין אונאה להקדש, אלא אף אם הי' אונאה להקדש, הי' הדין שאם חילל שו"מ על שו"פ מחולל.

והראוני הדברים מפורשים בשטמ"ק בכורות די"ג: בשם תוס' כת"י, ז"ל, אבל הקדש יש לו אונאה, אע"ג דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל, היינו במתכוין, אבל בטעות הו"א דיש אונאה, עכ"ל.

ג] וגם במש"כ רש"י דדינא דשמואל מיוסד על הא דאין ביטול מקח להקדש, הנה בד' הרמב"ן והר"ן מבו' דפליגי ע"ז, דהנה ז"ל הרמב"ן בסוגיין, ודאמרינן מר אית לי' דשמואל ומר לית לי' דשמואל, לומר שכיון שהוא יכול לחללו ודאי על פחות מכדי דמים, כשטועה נמי ומחלל וסבור שיהא שוה כדי דמים אינו משלם אלא מדבריהם שלא הקפידה תורה בדמי הקדש, עכ"ל, וז"ל הר"ן, הך דשמואל לאו בדרך אונאה היא, אלא במתכוין בפירוש לחלל שו"מ על שו"פ וכו', ואפ"ה הכא הכי קאמרינן, דמ"ד אפי' ביטול מקח אין להן תלי טעמא בדשמואל, דכיון דאמר שמואל דמתכוין לחלל שו"מ על שו"פ מחולל, אלמא לא הקפידה תורה בפדיון הקדשות, וכיון שכן אפי' בדרך אונאה אין להן ביטול מקח וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן והר"ן, דאף אם הי' הדין דיש ביטול מקח להקדש, מ"מ בההיא דשמואל שחילל במתכוין שו"מ על שו"פ, הי' חל החילול, ומש"א דמ"ד דביטול מקח אין להן אית לי' דשמואל, הוא בתורת טעמא, דכיון דחזינן שלא הקפידה תורה על דמי הקדש,[[1]](#footnote-2) ע"כ אף בשנתכוין לחלל בשויו, ליכא בזה ביטול מקח.

ד] והדברים מבוארים כן גם בד' תור"פ והריטב"א, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, במאי קמיפלגי, והא דלא אוקים פלוגתייהו אם יש ביטול מקח בהקדשות או לא, משום דמשמע לי' דא"כ ליפלגו בהא להדיא ואמאי נקטו פלוגתייהו על פירושא דמתניתין בתמורה, עכ"ל.

והדברים צ"ב, שהרי בפשוטו מש"א דקמיפלגי בדשמואל, היינו דקמיפלגי אם אין להן ביטול מקח כדשמואל או יש להן ביטול מקח, וא"כ מהו שכתב הריטב"א דלא אוקים פלוגתייהו אם יש ביטול מקח בהקדשות.

אמנם כמדומה שד' הריטב"א מקורם מד' תור"פ, ז"ל, במאי קמיפלגי, פי' דליכא למימר דמ"ד א"צ לעשות דמים אלא מדרבנן היינו משום דביטול מקח אין להן, דא"כ ליפלגי בקרקעות, עכ"ל, ונ' דגם מכוון הריטב"א הוא לכך, דהא דלא קאמר דפליגי בעיקר הדין אם בכל הני שנתמעטו מאונאה יש להן ביטול מקח, הוא משום דא"כ ליפלגו בהא להדיא, ואמאי נקטו פלוגתייהו על מתניתין דתמורה בדין הקדשות, ובע"כ דלא פליגי אלא בהקדשות, ומש"כ הריטב"א דלא אוקי פלוגתייהו אם יש ביטול מקח "בהקדשות", אף דודאי פליגי בהך מילתא, צל"פ כונתו כד' ר"פ, דלא אוקי פלוגתייהו אם מדינא ל"ש בהו כלל ביטול מקח כיון שנתמעטו מאונאה, אלא אוקי פלוגתייהו בדינא דשמואל, וכמש"נ להלן דהיינו דכיון שלא הקפידה תורה על דמי הקדש, ע"כ לי"ב ביטול מקח.

ואמנם צ"ב, שהרי לכאו' גם כד מוקמינן לפלוגתייהו בדשמואל, נמי י"ל דאי"ז פלוגתא מסוימת בהקדשות, אלא פליגי בכל הני דנתמעטו מאונאה, דמאן דאית לי' דשמואל, הוא משום דס"ל דבכל הני דנתמעטו מאונאה אין להן ביטול מקח, ומאן דלית דשמואל הוא משום דס"ל דאף בהני דנתמעטו מאונאה יש להן ביטול מקח.

ונ' מוכרח מזה בדעתם, דס"ל כמש"כ הרמב"ן והר"ן, דבההיא דשמואל ל"ש דין ביטול מקח כלל, והא דתלינן לפלוגתייהו בדשמואל, היינו דלמאן דאית לי' דשמואל דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, הרי דמכח זה אין להן ביטול מקח, ולפ"ז הרי הוי זה טעם מסוים לגבי הקדשות, אך בקרקעות לכו"ע יש להן ביטול מקח, וזהו שהקשו דמ"ט לא אמרינן דפליגי בעיקר הדין אם בהני שנתמעטו מאונאה יש להן ביטול מקח, וז"ב, ועמש"נ להלן סקט"ו להוכיח כן עוד מד' הריטב"א.

ה] וצ"ב הפלוגתא בזה, אם דינא דשמואל מיוסד על הא דאין אונאה וביטול מקח להקדש, או דאף אם הי' דין אונאה וביטול מקח להקדש, מ"מ היכא שחילל במתכוין על שו"פ הי' חל החילול.

ו] ונ' פשוט בזה, דהנה בטעמא דמ"ד דקרקעות יש להן ביטול מקח והקדשות אין להן ביטול מקח, פירש"י דהוא משום דגבי הדיוט אמרינן טעה ואדעתא דהכי לא אקני, אבל בהקדש ליכא למימר הכי, דליכא טעות כלפי שמיא.

וטעמא דמ"ד דאף הקדשות יש להן ביטול מקח, פירש"י ד"ה ומר לית לי', ז"ל, קסבר כיון דאיכא יתר משתות לאו דרך מקח הוא, וכיון דלגבי מקח לאו מידי הוא גבי חילול נמי לאו מידי עבד, עכ"ל, והרי דאף הך מ"ד מודה דל"ש דין מק"ט לגבי הקדש, ואך דס"ל דכל דהוי יותר משתות אי"ז דרך מקח.[[2]](#footnote-3)

אמנם הנה בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, דהנה בביאור מש"א בגמ' דמ"ד דלקרקעות יש להן ביטול מקח והקדשות אין להן ביטול מקח, הוא כדשמואל, מבו' בפירש"י דהיינו דבד' שמואל נמי חזינן דס"ל דאין ביטול מקח להקדש, ועד"ז מתפרש לדעתו מש"א דפליגי בדשמואל, והיינו דשמואל קאמר דאין ביטול מקח להקדש, ואינהו פליגי בהך דינא, אך לדעת הרמב"ן והר"ן, הרי דמש"א דלהקדשות ליכא ביטול מקח כדשמואל, טעמא קאמר, דהואיל ולא הקפידה תורה בדמי ההקדש, ע"כ לי"ב ביטול מקח, ועד"ז מתפרש לדעתם מש"א דפליגי בדשמואל, וכנ"ל.

והנה לפ"ז הרי מבו', דאלמלי הא דלא הקפידה תורה בדמי הקדש, אין מקום לחלק בין קרקעות להקדשות, ואם בקרקעות יש להן ביטול מקח, ה"ה בהקדשות, ולא אמרינן דבהקדשות ל"ש דין מק"ט כלל דמאן טעה.

וגם בטעמא דמ"ד דביטול מקח יש להן, נראה מד' הראשונים שהוא מדינא דמק"ט, שהרי התוס' וש"ר פירשו דשאני ביטול מקח דהקדש מביטול מקח דהדיוט, דבביטול מקח דהדיוט בטל כל המקח, כיון שיכול לבא לידי הפסד, וע"כ לא גמרי ומקני ואין דעתם שיתקיים המקח, ומשא"כ בהקדש שאינו יכול לבא לידי הפסד, דעתם שיתקיים המקח, ונראה מזה דדין ביטול מקח דהקדש הוא נמי מדינא דמק"ט, וע"כ כל הא דאין המקח בטל, ול"ד לביטול מקח דהדיוט דהמקח בטל משום דלא גמרי ומקני, הוא משום דדעתם שיתקיים המקח.

ז] ובביאור ד' הראשונים נראה, דהאמנם היכא שנתכוין לחלל שוה מנה על שו"פ, ודאי מודו לד' רש"י דל"ש בזה דין מק"ט כלל, דכיון שנתנה לו תורה כח לחלל אף שלא בשויו, דאלמלי הא דנתנה לו כח לחלל אף שלא בשויו, ל"ה מהני חילולו אף בלא דינא דמק"ט, אלא משום דלאו כל כמיני' לחלל ההקדש באופן זה, והי' דעתו לכך, ליכא טעות כלל, ול"ש בזה כלל דינא דמק"ט.

ומה שנקטו הראשונים דשייך לדון בזה משום דינא דמק"ט, הוא היכא שנתכוין לחלל בשויו, והי' דעת החילול בשויו, ובכה"ג שפיר י"ל, דכל שנמצא שנתאנה ההקדש יותר משתות, הוי כמקח טעות.

ח] ויש מקום לפרש בזה, דהנה בזכר יצחק סימן ע"א כתב, דהא דאחר יכול לפדות אף בלא גזבר, הוא משום דאטו גזבר נזכר בתורה, וא"כ כל איש מישראל הוא גזבר של הקדש, וא"כ הפודה בעצמו הוא המוכר והקונה, ועיי"ש שכתב דכל שטעה הפודה בשומא, דמי להיכא שנתאנה המוכר.

ויתכן דגם בבעלים הפודה הוא כן, דהוא פודה בעד ההקדש, וחשיב הוא בעצמו כמוכר וקונה, וע"כ כל שהי' דעתו לחלל בשו"פ, חשיב שהי' דעת ההקדש לחילול זה, וליכא מק"ט כלל, אך כל שהי' דעתו לחלל בשויו וטעה, דמי לאפוטרופוס שמכר וטעה בשומא, דהוי מק"ט, וה"נ הכא הוי זה מק"ט דהקדש.

ט] ולפ"ז מבו' היטב פלוגתת הראשונים אם דינא דשמואל דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל מיוסד ע"ז דאין ביטול מקח להקדש, דרש"י לטעמי' דס"ל דטעמא דמ"ד דיש ביטול מקח להקדש, הוא משום דכ"ה דלגבי מקח לאו מידי גבי חילול נמי לאו מידי עביד, הרי דמכח זה ל"מ גם אם נתכוין לחלל בשו"פ, דכיון דאי"ז דרך חילול ל"מ, וע"כ פירש דכל הא דמהני בהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ, הוא רק משום דאין ביטול מקח להקדש.

אך הרמב"ן והר"ן לטעמייהו, דס"ל דטעמא דמ"ד דיש ביטול מקח להקדש, הוא משום דהוי זה כמק"ט, ע"כ ס"ל דהיכא שנתכוין לחללו על שו"פ ל"ש בזה דינא דביטול מקח, שהרי מעיקרא הי' דעתו לחלל ע"ז, וליכא טעות כלל.

י] ובזה מבו' גם פלוגתת הראשונים אם דינא דשמואל מיוסד ע"ז דאין אונאה להקדש, דרש"י לטעמי' דס"ל דל"ש דין טעות בהקדש אף היכא שנתכוין לחלל בשויו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהי' שייך דין אונאה בהקדש, הוא אף דליכא טעות דהקדש כלל, ואשר ע"כ ס"ל דאף היכא שנתכוין לחלל שו"מ על שו"פ, הי' שייך דין אונאה.

אך התוס' לטעמייהו דס"ל דהיכא שנתכוין לחלל בשויו, שפיר שייך דין טעות בהקדש, ולפ"ז הרי י"ל, דאף אם הי' דין אונאה בהקדש, כ"ז הוא היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, דבכה"ג חשיב זה כאונאה, כיון שלא הי' דעתם מתחילה על כך, אך היכא שנתכוין מתחילה לחלל שלא בשויו, ומעיקרא הי' דעתם ע"ז, ל"ש דין אונאה כלל, וכ"ה מבו' בל' הר"ן שכתב דהך דשמואל לאו בדרך אונאה היא, אלא במתכוין בפירוש וכו', דכיון דאמר שמואל דמתכוין לחלל וכו', וכיון שכן אפי' בדרך אונאה אין להן ביטול מקח וכו', עכ"ל, והרי דבמתכוין לחלל אי"ז דרך אונאה, דאונאה הוא רק היכא שלא הי' דעתם מעיקרא ע"ז.[[3]](#footnote-4)

יא] והנה בד' הרמב"ן ותוס' הרא"ש וש"ר בסוגיין, מבו' דהך דינא דצריך לעשות לו דמים מדבריהם, הוא רק היכא שנתכוין לחלל בשויו, אך היכא שנתכוין לחלל על שו"פ, א"צ להוסיף דמים, ומבו' בדבריהם שלמדו כן מלישנא דשמואל, שלא פירש דצריך להוסיף דמים, וכ"כ התוס' לעיל דנ"ה. ד"ה טלית, אך התוס' בסוגיין ד"ה ומר, כתבו לא כן, וצ"ע.

אמנם בד' רש"י לעיל דנ"ה. ד"ה הקדשו פדוי, מבואר דאף בכה"ג שנתכוין לחללו על שו"פ צריך להוסיף דמים, וכ"נ בפירש"י בסוגיין ד"ה ומר סבר.

ולמש"נ נ' דאזלי לטעמייהו, דהנה מש"כ הראשונים דכל הא דצריך לעשות לו דמים הוא רק בשנתכוין לחלל בשויו, נ' הטעם בזה, דגדר הך דינא דצריך לעשות לו דמים הוא, דאף דמדינא אין אונאה להקדש, מ"מ מדרבנן יש אונאה, וע"כ הוא צריך לעשות לו דמים, ואשר ע"כ כ"ז הוא היכא שנתכוין לחלל בשויו, דשייך בזה דין אונאה, אך היכא שנתכוין לחלל על שו"פ דל"ש בזה דין אונאה כלל, א"צ לעשות לו דמים.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז הרי דכ"ז שייך להראשונים לטעמייהו דס"ל דהיכא שנתכוין לחלל על שו"פ ל"ש בזה דין אונאה כלל, אך לרש"י לטעמי' דגם היכא שנתכוין לחלל על שו"פ שייך דין אונאה, הרי דאין מקום לחלק בזה, ואם כשנתכוין לחלל בשויו צריך לעשות לו דמים מדבריהם, ה"ה כשנתכוין לחלל על שו"פ צריך לעשות לו דמים, וז"פ.

יב] והנה מל' רש"י דלמ"ד דיש להן ביטול מקח, לאו מידי עבד, נראה להדיא דהיינו דלא חייל החילול כלל, והא דתנן דיצא לדמים וצריך לעשות לו דמים, היינו כמש"כ התוס' בתמורה דכ"ז. והריטב"א בסוגיין, דיצא לחולין ובלבד שיעשה לו דמים מעיקרא, ופליג על מש"כ התוס' וש"ר בסוגיין לפרש דאף דביטול מקח יש להן, מ"מ יצא לחולין כנגד מעותיו או דיצא לחולין הכל, משום דאין ההקדש יכול לבא לידי הפסד.

ולפמש"נ נ', דרש"י לטעמי' הוכרח לפרש כן, דלמ"ד דיש להן ביטול מקח לא חייל החילול כלל, דכל מש"כ הראשונים לפרש דאף דיש להן ביטול מקח מ"מ חייל החילול, הוא לטעמייהו, דס"ל דהא דיש להן ביטול מקח הוא משום דהוי זה כמק"ט, ובזה הוא די"ל דהכא אין בטל החילול מכח המק"ט, משום שההקדש המתאנה אינו יכול לבא לידי הפסד, ול"ד להדיוט דבאונאה יתר משתות בטל המקח לגמרי, דהוא משום שיכול המתאנה לבא לידי הפסד, אך לרש"י לטעמי' דל"ש כלל דין מק"ט בהקדש, וטעמא דמ"ד דביטול מקח יש להן, הוא משום שאי"ז דרך חילול, הרי ודאי דמכח זה לא חייל החילול כלל, דהא דלאו דרך חילול הוא, היינו דל"ש לחלל על דמים פחותים בשיעור דביטול מקח, וע"ז לא יועיל מה שיתחייב לשלם להקדש את שאר הדמים, דמ"מ חלות החילול הוא על דמים פחותים, וזה אינו דרך חילול, וז"ב.

**ב**

יג] והנה התוס' בסוגיין פירשו במש"א דכו"ע אית להו דשמואל, והכא בהא קמיפלגי מר סבר שחיללו אין לכתחילה לא" ומר סבר אפילו לכתחילה, ז"ל, שחיללו אין שנתכוון לחללו פחות מדמיו שדבר זה אסור לעשות וא"צ להשלים אלא מדרבנן, אבל לכתחילה שעשה דבר שמותר שנתכוון לחללו שוה בשוה וטעה ונמצא שהקדש שוה יותר ישלים מה"ת, ומר סבר אפילו לכתחילה לא ישלים אלא מדרבנן אע"פ שנתכוון שוה בשוה, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ' לפרש בזה, דטעמא דמ"ד דאם נתכוין לחלל שוה בשוה וטעה, לא חייל החילול, אי"ז כלל משום טעות ההקדש, אלא הוא משום טעות המחלל, דלא ניח"ל לאונות ההקדש ולחלל בפחות מדמיו, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן, ז"ל, כלומר דמ"ד ביטול מקח יש להם סבירא לי' דבמתכוון כדשמואל לכתחילה אסור, הלכך דרך אונאה אפי' דיעבד צריך להחזיר דאנן סהדי דלאו אדעתא שיהא הקדש מתאנה פרקי', עכ"ל, ואך דהר"ן פירש דמ"ד דחייל החילול בכה"ג הוא משום דס"ל דמותר לחלל לכתחילה על שו"פ, וע"כ לי"ב טעות כלל, אך התוס' ס"ל דכו"ע ס"ל דאסור לחלל לכתחילה על שו"פ, ואך דפליגי בהך מילתא אם כשטעה המחלל וחיללו בפחות משויו, הוי זה טעות המבטלת את החילול, וכן נ' גם בל' רש"י בתמורה דכ"ז:.

ואמנם צ"ע, דא"כ מהו שאמרו דמ"ד אהקדשות כ"ש אקרקעות, הרי בהקדשות הא דבטל החילול בכה"ג הוא משום טעות המאנה, ואילו בקרקעות אתינן לבטל המקח משום טעות המתאנה, וצ"ל בחד מתרי גווני, או דאה"נ הגמ' לעיל לא אתיא כהך לישנא, וכן נ' גם בדעת רש"י, עי' פנ"י שכתב כן, ונת' ב?, או דה"ז תליא הא בהא, שהרי חזינן דאין בטל החילול אלא בשטעה ביותר משתות, אך כל שטעה שתות אין בטל החילול, והרי דלא אמרינן דאנן סהדי דלאו אדעתא שיהא הקדש מתאנה פרקי', אלא בדהוי זה בשיעור ביטול מקח, וא"כ שמא י"ל דשמעינן מינה דגם בקרקעות יש להן ביטול מקח, וצ"ע בזה.

יד] אמנם הנה ז"ל תוס' הרא"ש, דמר סבר דיעבד אין כלומר אדם שמתכוין לחלל שוה מנה על שו"פ הואיל וכבר עשה כן חילולו מחולל, אבל לכתחילה אין לנו לעשות חילול כגון זה שנתכוון לחלל שוה על שוה וכלא עשאוהו דמי שלא נתכוון להחשיבו חילול אלא שוה בשוה והחכמים המחשיבין אותו חילול גמור כשבא לימלך בהם הם העושין אותו חילול גמור לכתחילה, ומר סבר אפי' לכתחילה חשבינן לי' חילול הואיל וכבר עשאן, עכ"ל.

והנה נ' להדיא מזה, דטעם הפלוגתא אם כה"ג בטל החילול, הוא משום דבכה"ג באין חכמים לעשות אותו חילול לכתחילה, ובזה הוא דפליגי אם אין לנו לעשות חילול אלא בשוה בשוה, או דכיון שכבר עשה החילול, יש לנו לחשבו כחילול אף בפחות מדמיו, ואי נימא כד' הר"ן דהא דל"מ החילול בכה"ג שנתכוין לחלל בשויו, הוא משום טעות המאנה, דאנן סהדי דלאו אדעתא שיהא הקדש מתאנה פרקי', הרי אי"ז שייך כלל להא דחכמים עושין אותו חילול לכתחילה.

ונראה מזה, דטעמא דמ"ד דהיכא שנתכוין לחלל על שו"פ מהני החילול, והיכא דנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא ל"מ החילול, אי"ז כלל משום טעות המחלל, אלא הוא כמש"נ לעיל דדין ביטול מקח דהקדש ל"ש אלא היכא שנתכוין לחלל בשויו, ולא היכא שנתכוין לחלל על שו"פ, והיינו משום שהיכא שנתכוין לחלל על שו"פ, הרי דכיון שנתנה לו תורה לחלל כפי דעתו, חשיב שהי' דעת ההקדש לחילול זה, ולי"ב מק"ט כלל, אך היכא שנתכוין לחלל בשויו, ולא היתה דעת ההקדש לחילול בפחות משויו, הוא דהוי זה מק"ט.

ואשר זהו שכתב התוס' הרא"ש, דפליגי אם יש לנו לעשות אותו חילול לכתחילה, והיינו דהיכא שהי' דעת האדם לחלל על שו"פ, הרי כבר נקבע עי"ז דהוי החילול על פחות משויו, וע"כ שפיר מהני החילול, אך היכא שהיתה דעתו לחלל בדמיו, ולא הי' דעת ההקדש על פחות משויו, וכשנודע שטעה בשומא יש לנו לקבוע אם הוי החילול אף על דמים אלו, ובזה הוא דפליגי הני אמוראי.

ובדעת הר"ן דלא ניח"ל לפרש כן, נ' דס"ל דסברא ברורה היא דלמאן דאית לי' דשמואל ולא הקפידה תורה על דמי ההקדש, ל"ש כלל דין ביטול מקח מצד ההקדש, ובע"כ דטעמא דמ"ד דל"מ החילול בכה"ג, הוא משום טעות המחלל.[[5]](#footnote-6)

**ג**

טו] נתבאר לעיל סק"ג וסק"ד בדעת הרמב"ן ודעימי', דבההיא דשמואל שנתכוין לחלל שוה מנה על שו"פ, ל"ש דין ביטול מקח כלל, ומש"א דמ"ד דאין להקדשות ביטול מקח ס"ל כדשמואל, טעמא קאמר, דכיון דס"ל כדשמואל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, והרי דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, ע"כ אף כשנתכוין לחלל בשויו ליכא ביטול מקח.

ואמנם הדברים צ"ב, דאם אכן כשנתכוין לחלל על שו"פ ל"ש דין ביטול מקח, א"כ הרי שפיר בדין שיועיל חילול שוה מנה על שו"פ, וא"כ היאך שמעינן מינה דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, וגם צ"ב טעמא דמאן דלית לי' דשמואל, דמ"ט לא חייל החילול, הרי כיון שנתכוין לחלל על שו"פ, ל"ש בזה דין ביטול מקח.

ובפשוטו צ"ל, דאף בלא דין ביטול מקח דעלמא, מ"מ לגבי חילול סברא הי' דל"ה חילול אלא בשויו, ומה"ט איכא למ"ד דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ אינו מחולל, דהגם דל"ש בזה דין ביטול מקח, מ"מ לאו חילול הוא, והא דלשמואל ה"ז מחולל, הוא משום שלא הקפידה תורה על דמי הקדש, וע"כ שפיר מהני חילול אף בפחות משויו, וזהו דמייתינן מינה דכיון שלא הקפידה תורה על דמי הקדש, ע"כ אף היכא שנתכוין לחלל בשויו, לית בי' ביטול מקח.

ואמנם הדבר צ"ע, דאם אכן לגבי חילול איכא טעם בפנ"ע שלא יועיל החילול בפחות משויו, א"כ מאי אמרינן בסוגיין דמ"ד דהקדשות יש להן ביטול מקח כ"ש קרקעות, הרי י"ל דשאני הקדשות משום דל"ש חילול בפחות משויו, וביותר קשיא, דלפ"ז נמצא, דהא דלמאן דפליג על שמואל ל"מ חילול בשנתאנה ההקדש ביותר משתות, ל"ב בזה לדין מק"ט, אלא הוא גם משום דל"ש חילול בפחות משויו, ובד' הראשונים אין נראה כן, וגם דאם אכן הוא גם משום דל"ש חילול בפחות משויו, בדין דלא יחול החילול כלל, ולא יועיל מה שהוא חייב להשלים הדמים להקדש ואין הקדש נפסד בכך, דזה אינו טעם אלא לגבי דין מק"ט, וכמש"נ לעיל סקי"ב.

טז] ונ' לפרש בזה, דלעולם היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא ונתאנה ההקדש ביותר משתות, כל הא דל"מ החילול הוא רק מדינא דמק"ט, ומש"כ הראשונים דמדינא דשמואל שמעינן דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, היינו משום דבההיא דשמואל שנתכוין לחלל על שו"פ, הרי דאף דל"ש בכה"ג דין מק"ט, מ"מ הי' לנו לומר שלא יחול החילול כלל, דלאו כל כמיני' לחלל ההקדש על פחות משויו, והיינו דכל הא דיש בידו לחלל, הוא משום דדעת ההקדש לכך, וע"כ הגם שאם חילל בשויו ונמצא שטעה י"ל דהוי ככל מקח שנעשה בשויו וטעו בשומתו, דבלא דינא דמק"ט הי' המקח קיים, אך היכא שבא לחלל על שו"פ, לאו כל כמיני' דאין דעת ההקדש לכך, והא דמהני החילול בכה"ג, הוא משום שלא הקפידה תורה על דמי הקדש, וע"כ יש בידו לחלל במתכוין על פחות משויו.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז נמצא, דאף למאן דפליג על שמואל, וס"ל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ אינו מחולל, מ"מ היכא שנתכוין לחללו בשויו וטעה בשומא יותר משתות, כל הא דל"מ הוא רק מדינא דביטול מקח, ושפיר אמרינן בגמ' דמ"ד אהקדשות כ"ש אקרקעות.

יז] אמנם מד' הריטב"א נ' להוכיח דמפרש לזה בע"א, דהנה ז"ל הריטב"א בסוגיין, והק' בתוס' דהא מ"ד צריך לעשות לו דמים ד"ת אוקימנא וכו' כמ"ד אהקדשות ביטול מקח יש להן, וא"כ היאך יצא לחולין ד"ת וכו', ותירץ ר"י וכו', אבל גבי הקדש כיון דבע"כ ישלם וגם שלא ירצה לעמוד בחטא ניח"ל להקדש שיהא החילול קיים וישלם מה שהטעה, ומיהו עדיין קשה על פרש"י מהא דאמרינן לקמן וכו' לית לי' דשמואל דאמר הקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, וכיון דלית לי' דשמואל היאך יצא לחולין וכו', עכ"ל.

והנה במה שנקט הריטב"א דלמאן דלית לי' דשמואל ודאי דלא חייל החילול, ולא מצי למימר דמאן דלית לי' דשמואל ס"ל דמדין ביטול מקח הוא צריך לשלם שאר הדמים, נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דבדינא דשמואל שחילל במתכוין על שו"פ, ל"ש כלל דין מק"ט, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ד, וע"כ ודאי דלמאן דלית לי' דשמואל לא חייל החילול, דל"ש לומר שיחול החילול ויהא עליו להשלים הדמים, דזה שייך רק בשבאנו לבטל החילול מדין מק"ט.

יח] והנה בדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דאף דבטל מקח מ"מ חייל החילול והוא צריך לעשות לו דמים, לכאו' תיקשי עלייהו קו' הריטב"א, דכיון דהך מ"ד לית לי' דשמואל, היאך חייל החילול, אך למש"נ ניחא, דכל הא דלית לי' דשמואל, הוא משום דלאו כל כמיני' לחלל ההקדש על פחות משויו, אך היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, הרי ל"ש ה"ט כלל, וכל הא דל"מ החילול הוא מדינא דמק"ט, וע"כ הגם דהיכא דנתכוין לחלל על שו"פ לא חייל החילול, מ"מ היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, חייל החילול, ומדין ביטול מקח ה"ה צריך לשלם הדמים.

אך מד' הריטב"א שהק' מזה, מבו' לכאו' דלמאן דפליג על שמואל וס"ל דל"מ חילול על פחות משויו, הרי דמה"ט ל"מ החילול גם היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא.

ואמנם דאאל"כ, שהרי להדיא מבו' בל' הריטב"א שם, דהא דל"מ החילול היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא הוא מדין טעות, ז"ל, ומתני' וכו' ה"פ יצא לחולין ובלבד שיעשה לו דמים כראוי שלא יהא בו "טעות", עכ"ל, וכאשר כן הוא מוכח ממש"א דמ"ד אהקדשות כ"ש אקרקעות, ובע"כ דאף למאן דפליג אשמואל וס"ל דל"מ חילול בפחות משויו, כ"ז הוא היכא שנתכוין לחללו על שו"פ, אך היכא שנתכוין לחללו בשויו וטעה בשומא, לא מצינו למיתי עלה אלא מדין מק"ט.

ולפ"ז הדר צ"ע ד' הריטב"א, דמה הוכיח דלא חייל החילול, מהא דהך מ"ד לית לי' דשמואל, הרי הגם דלית לי' דשמואל ולא חייל החילול על פחות משויו, כ"ז הוא היכא שנתכוין לחלל על פחות משויו, אך היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, דאין בטל החילול אלא מדינא דמק"ט, הרי שפיר י"ל דל"מ זה לבטל החילול עצמו, ול"מ אלא שיהא צריך לעשות לו דמים, וכמש"כ התוס'.

יט] ונ' לדון בביאור ד' הריטב"א, דס"ל דטעמא דמאן דלית לי' דשמואל, אי"ז משום דלאו כל כמיני' לחלל על פחות מדמיו, אלא הוא משום דדינא הוא דל"מ חילול אלא בדמיו.

ואמנם דכ"ז הוא היכא שנתכוין לחלל על פחות מדמיו, אך היכא שנתכוין לחלל בדמיו, הרי דנקבע במקח זה דזהו דמיו, וע"כ אף אם טעו בשומא, לא בטל החילול אלא מדינא דמק"ט, דבלא דינא דמק"ט שפיר הוה חשבינן לי' כחילול בדמיו.

ולפ"ז נ' בדעת הריטב"א, דהגם דהיכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, אין בטל החילול אלא מדינא דמק"ט, מ"מ אחר דינא דמק"ט, דבטלה קציצתם, ומכח זה הוא דאמרינן שצריך להשלים שאר הדמים, הדר דינא דל"ש שיחול החילול על הדמים שנתן, שהרי הוי זה חילול על פחות מדמיו, וזה ל"מ, וזהו שכתב הריטב"א, דכיון דמ"ד דביטול מקח יש להן לית לי' דשמואל, ע"כ ודאי דלא חייל החילול, דכיון דהוי זה מק"ט ובטלה קציצתם, תו הדר דינא דל"מ חייל החילול על פחות מדמיו.

אך בדעת הרמב"ן ודעימי' נראה דס"ל דטעמא דמאן דלית לי' דשמואל, הוא משום דלאו כל כמיני' לחלל על פחות מדמיו, וע"כ היכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה בשומא, ל"ש הך דינא כלל, וע"כ הגם דבכה"ג הוי זה מק"ט, מ"מ כיון דאין להקדש הפסד בכך, אין בטל החילול אלא הוא צריך להשלים הדמים.

?צ"ע בעיקר דברינו מד' רמב"ן דנ"ג: דמהני משום דאין אונאה, אך למש"נ בדברינו בדין ביטול מקח לקרקעות, מכוון ד' הרמב"ן, דאם הי' דין אונאה למע"ש, ל"מ מצי לקבוע דדמיו הם ב' פרוטות, וע"כ ל"ה מהני, אף דהתם הוא יודע ועושה כן מדעתו, ולפ"ז האמנם נמצא דדעת הרמב"ן היא שלא כדעת התוס' במנחות והשטמ"ק בבכורות דגם אם הי' דין אונאה להקדש, הי' לדינא דשמואל דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל, אך עכ"פ אי"ז סותר למש"נ בדעת הרמב"ן, דדין ביטול מקח ל"ש בההיא דשמואל, וכמש"נ.?

וע"פ דברינו יל"ד בקו' הגר"א דמע"ש ממון הדיוט ול"ש בזה דינא דאין אונאה להקדש, דכ"ז הוא לדעת רש"י, אך לדעת ש"ר, הרי הא דחיללו על שו"פ מחולל, אינו ענין לדינא דאונאה, אלא הוא משום דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, ומצי לחלל על פחות מדמיו, וא"כ ה"נ הוא במע"ש.

ועפי"ז נ' לדון גם בהא דמחלל סלע על פרוטה, דאם כל הא דמהני הוא משום דינא דאין אונאה, הרי בכה"ג י"ל דל"ש לזה, וכמו שדן הגרז"ס, אך יל"ד אם זה נסתר ממש"כ הרמב"ם דגם בפרט סלע במעות איכא דין אונאה, אך למש"נ לדעת ש"ר ניחא, ועי' מנחת שלמה שדן בכעי"ז.

?אך עדין יל"ד בזה מדינא דהרמב"ן דבעינן בערכך, עיי"ש?.

ובעיקר ד' רש"י דאם אין אונאה לא חייל החילול כלל, וכן נקט הגר"א כנראה, וע"כ נקט דלגבי מע"ש בעינן להא דאין אונאה, צ"ב, מ"ש מכל אונאה דלא חייל אלא חיוב חזרת אונאה, ויש שהוכיחו מזה, דבאונאה יותר משתות בטל המקח גם מכח דינא דאונאה, וע"ד דינא דר"י הנשיא באונאה שתות, ואינו נראה, ואולי הוא מדינא דבערכך, או דסברא הוא דאם אי"ז כל דמיו לא חייל החילול, ודינא דחזרת אונאה היינו שאי"ז כל דמיו, ולפ"ז לא יסבור רש"י כדעת ש"ר דאפשר לחלל על מקצת מדמיו, וגם לדעת שמואל כל הא דמהני, הוא רק משום שנקבע שזהו כל דמיו, וכ"ז הוא משום דאין אונאה, אך בלא זה ל"מ לקבוע דזהו כל דמיו, ועמש"נ באורך בענין זה בדברינו בדין ביטול מקח בקרקעות.

יל"ד להצד דבקרקעות יש ביטול מקח ובהקדשות אין ביטול מקח, אם היינו רק בנתאנה הההקדש, או גם בנתאנה ההדיוט, ולכאו' לטעמא דרש"י דל"ש טעות בהקדש, ל"ש ה"ט בשטעה ההדיוט, וכן לטעמא דהרמב"ן ודעימי' שלא הקפידה התורה על דמי ההקדש, ל"ש טעם זה כשטעה ההדיוט, והעירוני שכן נ' גם מד' התוס', שפירשו דהגמ' דעד כדי דמיהן קאי על כל מתניתין, ותיקשי להצד דבהקדשות אף ביטול מקח אין להן, וע"כ דבנתאנה ההדיוט יש להן ביטול מקח, וע"ז קאי מתניתין.

והנה אמנם כתב הרמב"ם דאף בשנתאנה ההדיוט אין להן ביטול מקח, אך הרמב"ם לטעמי' אזיל, דקי"ל דגם בקרקעות אין להן ביטול מקח, וא"כ ה"ה בנתאנה ההדיוט מן ההקדש, וז"פ.

בחי' הגרז"ס קדשים סימן ל"ב, כתב להק' ע"ד התוס' בבכורות ד"ל. ד"ה באתרי', שהרי יכול לחלל המע"ש על שאר הפירות, ועיי"ש שכתב דבמינו לא יתכן כלל לחלל על שו"פ, ע"פ המבואר בב"מ נ"ו ב' ובכ"ד דבדבר שבמידה ובמשקל ובמנין חוזר ואפי' בקרקע, והוא משום שאינו בסוג אונאה ולא קאי ע"ז המיעוט, ולפ"ז נראה לכאו' דרק במחלל פירות על כסף או להיפך או אפי' פירות על פירות השונים במינם, דכל א' יש לו שומא אחרת של שיוווי, אז בחילל על פחות משוי' נקרא שהקטין ערך שוי' של הקדש המתחלל לעומת הדבר שחילל עליו, והוי בסוג אונאה, ואפי' כשהדבר המתחלל הוא גם רב במדה ובמשקל ובמנין מהדבר שחילל עליו ג"כ נקרא הכל אונאה, שהגדיל ערך שיווי הדבר שחילל עליו גם לעומת הרבה מהמתחלל, משא"כ כשהם שוים במינם וגם באיכותם שלא יתכן לחלק ביניהם בערך השיווי כלל, א"כ החילוק הוא רק במדה ובמשקל ובמנין ולכן ל"ה בסוג אונאה, עכ"ל.

1. ואמנם צ"ב, דאם אכן ל"ש דין ביטול מקח בשנתכוין לחללו על שו"פ, א"כ מ"ט נימא שלא יחול החילול על שו"פ, והיאך חזינן מדינא דשמואל דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, ועמש"נ בזה להלן ענף ב'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' גם בפירש"י ד"ה מ"ד, ז"ל, אי דהקדשות קחשיב לי' מק"ט אע"ג דליכא טעות כלפי שמיא ואפ"ה אמרינן ביטול מקח, כ"ש דלגבי חברי' דאיכא למימר טעה ואדעתא דהכי לא אקניי', כ"ש דהדר, עכ"ל, והרי דגם להך מ"ד דביטול מקח יש להן אי"ז משום דחשיב כטעות, ומש"כ רש"י דקחשיב לי' מק"ט, אין כונתו דהוא מדינא דמק"ט, אלא כונתו דדין החילול הוא כדין מק"ט, דכיון דלגבי מקח הו"ל מק"ט, לגבי חילול נמי לאו מידי עבד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם יש להעיר בזה, שהרי מצינו בד' הראשונים דגם היכא שמפרש המוכר דמקח זה יש בו אונאה, ל"מ אלא משום דינא דתנאי, ותליא בהפלוגתא אם בדבר שבממון תנאו קיים, והרי שאף שהי' דעתם מעיקרא ע"ז, שייך בזה דין אונאה, וא"כ מ"ט אם נתכוין לחלל על שו"פ ל"ש בזה דין אונאה.

   אך נראה פשוט, שהרי כבר נת' ב? דכל הא דשייך דין אונאה אף במפרש, הוא היכא שלא נתרצה לכך הלוקח מדעתו, אלא מכח שלא נתרצה המוכר למכרו לו אלא בדמים אלו, וגם עתה שנתרצה לכך, עדין דעתו לתבוע האונאה אח"כ, דאם אין דעתו לתבוע האונאה, הרי לא גרע מהא דאחר כדי שיראה לתגר ל"מ לתבוע האונאה ואף אם עדין לא שילם הדמים ה"ה חייב לשלם, והיינו משום דגלי דעתי' דאינו מקפיד ע"ז, וע"כ ה"ה מתחייב בכך מכח המקח דמעיקרא, וא"כ אם מעיקרא אינו מקפיד ע"ז, ל"ש בו דין אונאה כלל, ועמש"נ באורך בזה ב?, אך בהקדש שנתכוין הפודה לחללו על שו"פ, שנתנה לו תורה כח לחלל שלא בשויו, חשיב כנתרצה ההקדש לכך מדעתו, ול"ש בזה דין אונאה כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובדעת התוס' בסוגיין דס"ל דאף היכא שנתכוין לחלל על שו"פ צריך לעשות לו דמים, י"ל בתרי גווני, די"ל דס"ל בהך מילתא כדעת רש"י, דשייך דין אונאה גם היכא שנתכוין לחלל על שו"פ, וי"ל דס"ל דדינא דצריך לעשות לו דמים, אי"ז כלל מגדרי אונאה, אלא הוא דין בפנ"ע שהצריכוהו חכמים להשלים הדמים כדי שלא יפסד ההקדש, וע"כ שפיר שייך הך דינא אף בשנתכוין לחללו על שו"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' רש"י בתמורה דנראה ג"כ דמפרש דהא דל"מ הוא משום טעות המחלל, נ' פשוט דאזיל לטעמי', דס"ל דל"ש טעות בהקדש כלל, וע"כ ס"ל דאין מקום לחלק בין היכא שנתכוין לחלל בפחות משויו להיכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ט, ובע"כ דטעמא דמ"ד דהיכא שנתכוין לחלל על שו"פ מהני והיכא שנתכוין לחלל בשויו וטעה לא מהני, הוא משום טעות המחלל שאין דעתו לאונות את ההקדש, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דעד"ז מתפרש מש"כ הראשונים דדינא דשמואל הוא רק בבעלים הפודים ולא באחר הפודה, והיינו דהגם דאין אונאה וביטול מקח להקדש, מ"מ אחר שבא לפדות בפחות משויו, לאו כל כמיני', דהגם דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, מ"מ ליכא זכות לפדות בפחות מדמיו רק לבעלים, ומצאתי יסוד הדברים בזכר יצחק סימן ע"א, ז"ל, דבאמת צריך להבין וכו' והרי כ"ז דאין אונאה שייך רק היכא שהמוכר מכר צלו, אבל כיון שהוא בעצמו נתן פחות, אטו זה אונאה נקראת דע"ז יהא קאי המיעוט דאין אונאה לקרקעות ולהקדשות, דרק אונאה כזו שלולי התורה לא היתה גזילה וכו' מיעטה תורה בקרקעות וכו', וא"כ לפ"ז וכו', משא"כ בידע ששוה יותר ל,ש לומר דאין אונאה ובזה באמת לא מהני וכו', עכ"ל.

   וארווחנא בזה, דהנה למש"כ הראשונים דטעמא דמ"ד אין ביטול מקח להקדש, הוא משום דלא הקפידה תורה על דמי הקדש, לכאו' הי' נראה, דכ"ז הוא בבעלים המחללין, אך באחר הקונה מיד גזבר, דבזה הקפידה תורה על הדמים, יהא ביטול מקח להקדש.

   אך באמת אין לומר כן, שהרי נידון הגמ' אם ביטול מקח יש להקדש, קאי על דינא דמתניתין, ובמתניתין איירי בגזבר המוכר הקדש או בבעלים המוכר לאחרים, וכמו שפירש"י במתניתין, והוא מוכרח כן מהא דתנן דר"ש אומר דקדשים שחייב באחריותן יש להן אונאה, וזה ל"ש אלא בשמכר לאחרים, והרי דאף במכירה לאחרים שהקפידה בה תורה על הדמים, מ"מ אין בה ביטול מקח, וצ"ב הטעם בזה.

   ולמש"נ ניחא, דכל המקום לחלק בין בעלים הפודין לאחר הפודה, הוא רק היכא שנתכוין לחלל בפחות משויו, דבזה הוא דאמרינן דאחר לא כל כמיני' לפדות אלא בשויו, אך כל שנתכוין לחלל בשויו וטעו בשומא, ליכא נפ"מ בין בעלים הפודה לאחר הפודה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)