42. במחלוקת רבי וריברי בנתינת מים בלישה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ז' חשון ע"ד

**בפלוגתת רבי וריבר"י בנתינת מים**

**שיטות הראשונים בנתינת מים בבר גיבול ולאו בר גיבול**

א]הגמ' שבת י"ח. מביאה מחלוקת ריבר"י ורבי במלאכת לש דלריבר"י אינו חייב עד שיגבל ולרבי חייב בנתינת מים והגמ' אומרת שבמשנה דמבואר שנתינת דיו במים זה לש הוא כרבי ואביי דוחה שכל המחלוקת בדבר שהוא בר גיבול אבל בדבר שהוא לא בר גיבול כולם מודים שחייב בנתינת מים ורב יוסף דוחה שיש ברייתא שנחלקו גם באפר שזה לאו בר גיבול ואביי דוחה שגורסים שם עפר ולא אפר ובמשנה קנ"ו. מבואר שנותנים מים למורסן והגמ' אומרת שזה כריבר"י ואביי שואל שכאן שזה לאו בר גיבול כולם מודים והגמ' מביאה בריתא מפורשת שנחלקו ריבר"י ורבי האם נותנים מים למורסן והנה לענין הלכה דעת היראים וספר התרומה והסמ"ג כרבי שגם נתינת מים אסור ומצד שהלכה כרבי מחברו וכן כי יש סתם משנה בפ"ק כרבי אמנם הרי"ף והרא"ש והרמב"ם ועוד הרבה ראשונים פסקו כריבר"י וביארו בזה שלשה מקורות א. שיש סתם משנה כריבר"י במורסן והרי תמיד באותה מסכת יש סדר למשנה ב.עיין רי"ף דהגמ' קנ"ו מבארת את השינוי בגובלין קלי והרי מבואר שם שלרבי זה אסור מצד נתינת מים ובהכרח שקי"ל כריבר"י ג. ועיין ר"ח שהביא עוד ראיה מהא דהגמ' אומרת שהיו גובלים שתיתא בבבל ורבי צוח שזה אסור ולא שמעו לו בגלל ריבר"י ומבואר שכך ההלכה ולענין הלכה מעיקר הדין קי"ל כריבר"י אמנם השו"ע הביא בתור שיטה שניה את השיטות להחמיר כרבי והרמ"א כתב שכך נוהגים

ולענין דבר שלאו בר גיבול דבזה ס"ל לאביי שכו"ע מודים עיין או"ז ריטב"א תוס' רי"ד ומאירי שנקטו שקי"ל כאביי כיון שלדבריו אין סתירה בין המשניות וכן נקטו הרשב"א בעבודת הקודש והמ"מ פ"ח משבת בכוונת הראב"ד, אמנם עיין רש"י בביצה ל"ב: שכתב שמותר גיבול בקיטמא כי זה לאו בר גיבול והקשו הרא"ה והרשב"א דהרי מבואר בסוגין שאפר זה בר גיבול והרשב"א הוסיף שאם זה לאו בר גיבול הרי אדרבא מבואר בגמ' שזה סיבה לחייב וצ"ע דבריהם הרי בסוגין מבואר שזה לאו בר גיבול רק דנחלקו מה דינו האם צריך גיבול ובפשוטו משמע שלמדו שיסוד מחלוקת אביי ורב יוסף האם דיו ואפר הוי בר גיבול או לא אבל זה ודאי שבדבר שהוא לאו בר גיבול לגמרי חייב בנתינת מים אמנם מבואר מדבריהם דאפר זה בר גיבול וזה כרב יוסף ועיין רא"ש דגם הקשה הרי מפורש בסוגין דבאפר נחלקו ריבר"י ורבי ומבואר שנקט שכך קי"ל כגירסת רב יוסף [והנה הרא"ש הוסיף ועד שאם זה לאו בר גיבול א"כ הרי מבואר בקנ"ו שזה סיבה יותר לחייב וצ"ע למה לא הביא מסוגין מדברי אביי והביא ממרחק לחמו וצ"ע]

והנה הרמב"ם פסק שמידי דלאו בר גיבול כגון מורסן ואפר אינו חייב גם אם יגבל והקשה עליו הראב"ד דאדרבא מבואר בסוגין שזה סיבה לחייב על נתינת מים וביאר המ"מ דהרמב"ם למד שכונת הגמ' אינו חייב עד שיגבל וממילא אין כאן סיבה לחייב דהרי אין כאן גיבול דהינו דדבר שהוא לאו בר גיבול בפשוטו הכוונה שזה לא נדבק ומתאחד להיות דבר אחד אמנם זה תלוי בדרגת הלישה הנצרכת שלרבי שמספיק נתינת מים א"כ גם דבר שהוא לאו בר גיבול יש בו לישה דנתינת מים משא"כ לריבר"י דצריך דיבוק דגיבול ממילא בדבר שלא נדבק לגמרי לא שייך בו לישה ובאמת אם זה ידבק לגמרי יהיו חייבים וכמבואר ברמב"ם שלמד מהגמ' בזבחים שאם שורה זרע פשתן במים חייב כיון שיוצא רירים והם נדבקים אחד לשני

והנה התוס' בסוגין הביאו את רש"י והקשו דהכא משמע דאדרבא מידי דלאו בר גיבול זה סיבה לחייב ועיין שער הציון שכ"א סק"ס ובבה"ל סימן שכ"ד שהביא את שיטת תוס' שקי"ל כאביי דהינו שנקט שקושיתם דהרי מבואר באביי שלאו בר גיבול חיבים בנתינת מים אמנם החזו"א דחה שכונתם דבסוגין מבואר שאדרבא זה סיבה יותר לחייב ולא לפטור וכן הוא פשטות לשונם דהקשו דבסוגין מבואר שזה סיבה לחייב אמנם צ"ע דלכאורא יתכן שתליא אחד בשני דעד כמה שתמיד צריך גיבול דהינו שכל המושג לישה זה הדיבוק הגמור א"כ זה עצמו סיבה לפטור ואיך אפשר להוכיח מאביי לרב יוסף ובאמת יתכן שזה הסיבה שהבה"ל נקט כך וביותר קשה דעיין תוס' בביצה שהביאו את רש"י והקשו עליו מרבי שמחייב בנתינת מים באפר ולא הביאו כלל את אביי וצ"ע מה ראיה מרבי לריבר"י ולדעת הבה"ל יש לדחוק שכונתם דבגמ' מבואר לאביי דבאפר ריבר"י מודה אמנם זה דוחק דהרי לאביי אין כזה ברייתא ובפשוטו כונתם להוכיח מגירסת רב יוסף והוכיחו מדברי רבי וצ"ע כנ"ל מה ראיה מרבי לריבר"י

**בגדר החיוב דנתינת מים**

ב] והנה בפשוטו יסוד מלאכת גיבול הוא ודאי דיבוק חלקים וזהו סברת הרמב"ם שלאו בר גיבול אין בזה לישה כלל וצ"ב דעת רבי שמחייב ועיין אגלי טל סק"ט אות י"ב י"ג שרצה לחדש שס"ל שלישה זה לא דיבוק החלקים אלא זה עירוב המים והקמח דהינו שחולק בכל יסוד מלאכת לישה וכתב נפק"מ לגבי שיעור גרוגרת שלריבר"י המים לא מצטרפים כי יסוד המלאכה זה דיבוק החלקים ולרבי זה מצטרף אמנם בפשוטו הדברים מחודשים והרי מבואר שבלילה רכה זה לא לישה ובפשוטו דחסר בדיבוק החלקים ואם המלאכה זה העירוב של המים אם החלקים א"כ אין חיסרון בבלילה רכה ועוד דמבואר בתרוה"ד ובראשונים דבעיסה מותר להוסיף מים לרבי וכן האריך החזו"א והבה"ל שזה דילול העיסה והיפך המלאכה ומבואר שהמלאכה זה הדיבוק גם לרבי ולא התמזגות המים בקמח או בעיסה ובפשוטו צ"ל שרבי חולק וס"ל שגם דרגת דיבוק שנוצרת על ידי נתינת מים היא כבר נחשבת יצירה של עיסה שזה סיבה לחייב במלאכת שבת דיש לזה חשיבות עיסה

אמנם יש מקום לבאר שבאמת זה ודאי שמלאכת לש יסודה יצירת דיבוק בדרגת גיבול אלא שס"ל לרבי שגם שלב זה של נתינת המים בעיסה שהוא חלק מיצירת העיסה הוא בכלל מלאכת לש והוא כעין לשונות הרמב"ם בכמה דוכתי כגון המותח חוט של תפירה שזה מצרכי התפירה וכן בסחיטה שזה מכלל מלאכת הכיבוס ויתכן שכאן זה עדיף שזה כמו בונה אבן שזה חלק מבנין אפילו שזה עצמו אין לו חשיבות רק בתור חלק מבנין ולפ"ז א"ש דבדבר שזה לאו בר גיבול דלריבר"י אין חיוב על זה אין צד לחייב לרבי מצד נתינת המים דזה לא חלק מגיבול גמור ובתור דרגת גיבול זו לבד אין כאן צד חיוב וא"ש הראשונים הנ"ל דהוכיחו מהא דחיבים לרבי בלאו בר גיבול דבהכרח דגם לריבר"י חייבים על זה ועיקר הדברים לכאורא מבואר בריטב"א ותוס' רי"ד שכתבו שמורסן שזה לאו בר גיבול אין זה גיבול לא לרבי ולא לריבר"י דהינו שדבר שזה לא גיבול לריבר"י אין זה גם לישה לרבי

והנה עיין מ"ב סימן ת"ס סק"ד לגבי הדין שעשית מצה צריכה לעשות בגדול דנתינת מים צריך לחוש לדעת רבי כמבואר בשו"ע ושקטן לא יתן המים ומבואר שנקט שדבר זה תלוי במחלוקת ריבר"י ורבי וזה דלא כנ"ל דא"כ באמת אין זה אלא סברא לגבי מלאכת שבת שגם על כזה דבר חייבים דזה חלק משלבי העשיה אבל אין זה עשית העיסה ויתכן שבזה לא צריך גדול ואין סברא לומר שזה תלוי ברבי וריבר"י [ובמהדו"ק כתב שגם לריבר"י אסור כמבואר בשבת י"ח. ולכאורא כונתו דאם בלאו בר גיבול חיבים חזינן שזה דרגת חיבור ונקט שרק בשבת זה חסר ולא לענין מצה וצ"ע]

**בחיוב גיבול לאחר נתינת מים לרבי**

ג]והנה עיין בה"ל שכ"א סי"ד שכתב לדון האם לרבי לאחר שנתן מים חייב על הגיבול וכתב לחייב מצד דמבואר בירושלמי הובא באו"ז ורוקח דהמקטף והעורך חייב דהינו שכל פעולת שיפוץ שנעשה בעיסה חיבים על זה וא"כ הגיבול לאחר נתינת המים חייב ויש כאן חידוש גדול שגם דבר שהוא לא הדבקת חלקים אלא רק תיקון העיסה הוא בכלל המלאכה ועיין אג"ט שכתב שהפוסקים סתמו בזה ולא הביאו הירושלמי וע"ש שכתב לדון שלבבלי שמקור לש זה מסממנים שם אין זה קשור לעיסה הנאפת כלל ואין מקור לחייב כה"ג ע"ש

וע"ש בבה"ל דהקשה דהרא"ש כתב לגבי הדין דקיטמא שרי [ביצה ל"ב:] דמדובר שנתן מים בערב שבת וכרבי שכה"ג מותר לגבל הרי מבואר שלרבי לאחר נתינת מים אין איסור בגיבול וזה דלא כדבריו וכתב שדוקא כה"ג שזה לאו בר גיבול וביאור כוונתו כמו שביאר בחזו"א שרק עריכה וקיטוף שזה ענין חדש זה סיבה להחשב מלאכה ולכן ההוספה מנתינת מים לגיבול זה נחשב דבר מחודש משא"כ תוספת העירוב בדבר שאינו בר גיבול אין זה תוספת חשובה שיחשב מלאכה והנה בפשוטו חילוקו מוכרח בדברי הרא"ש כמו שהוכיח האגלי טל דהרי מבואר בגמ' שרק קיטמא שרי דהינו שאר לישות המבוארות שם אסור אפילו בנתן המים מערב שבת הרי מפורש דבבר גיבול אסור אפילו שהיה נתינת מים ורק בלאו בר גיבול מותר וכסברא הנ"ל [והנה לכאורא לפ"ז מוכח שלא קי"ל כאביי דאל"כ גם לריבר"י כה"ג חיב על נתינת מים ואין איסור בגיבול וכמבואר באו"ז שבאמת ישב הסוגיא לאביי ע"ש וצ"ע]

אמנם עיין פסקי הרא"ש שם שהעתיק תירוץ הרא"ש וכן הוא בטור וצ"ע הרי קי"ל כראב"י ובהכרח שגרס כמבואר בב"ח בשם המהרש"ל כראב"י ולכאורא זה כאביי שבלאו בר גיבול חיבים על נתינת מים וכיון שהיה נתינת מים בערב שבת לכן מותר אלא שצ"ע למה נקט ריבר"י הרי לכאורא גם לרבי א"ש ובפשוטו הביאור דלרבי לא רק בקיטמא אלא בכל דבר וכנ"ל ולכן רק לריבר"י זה היתר מיוחד בקיטמא ולפ"ז מבואר שלרבי אין חיוב על הגיבול וכן מבואר בתרוה"ד סימן נ"ג שכתב דבעשה שינוי בחרדל או בשתיתא בנתינה לא צריך שינוי בגיבול רק לריבר"י דהינו שנקט שאין איסור מצד הגיבול לרבי אם לא שנדחוק שזה לאו בר גיבול אמנם בפשוטו שתיתא מבואר בגמ' שזה בר גיבול לשיטת הראשונים וגם רכה זה גזירה אטו עבה ועיין רי"ף שהוכיח מהגמ' שמבארת השינוי על יד על יד שהלכה כריבר"י והתרומה דחה שמדובר שהיה נתינת מים בער"ש ובדעת הרי"ף יתכן שכה"ג לרבי אין איסור כלל בגיבול וכנ"ל ולא צריך שינוי

והנה מדברי הבה"ל מבואר שמצד עצם שמגבל ועושה הדבקה גמורה אין לחייב ורק מצד התוספת המחודשת שבזה כמו מקטף דהינו שנקט שאין לישה אחר לישה וכמו שביאר בחזו"א שכיון שהמלאכה היא ההדבקה שבזה כל שזה נחשב מודבק אין תוספת ההדבקה סיבה לאיסור ורק מצד חידוש הירושלמי שכל שיפוץ העיסה הוא בכלל מלאכה אפשר לחייב וכבר הבאינו דדברי הירושלמי מחודשים ועיין יריאים וסמ"ג שכתבו שנתינת מים זה תולדה דהינו שהאב זה עצם הגיבול דהינו שלא נקטו לחיב רק מצד מקטף שזה בתור שיפוץ העיסה שזה ודאי תולדה אלא שזה האב דהינו שגם לאחר נתינת המים יש לחיב על עשית העיסה שבגיבול וזה צ"ע הרי עד כמה שזה כבר עיסה למה שיתחיב על הוספת הגיבול שבזה אמנם אם נימא כנ"ל דכל המחייב לרבי בתור חלק מעשיית העיסה ולא שזה מצד עצמו יצירה חשובה א"כ זה ודאי שהמגבל חייב דבאמת כל זמן שזה לא נילוש אין כאן עיסה ורק בגיבול נעשה העיסה וא"ש הראשונים שגיבול זה אב נתינת מים זה תולדה והנה הבה"ל חילק בין דבר שהוא בר גיבול לאינו בר גיבול ולנ"ל כל זה עד כמה שכל סיבת החיוב מצד הדין מקטף אבל עד כמה שכל גיבול שנצרך לריבר"י הכונה שחסר בשם עיסה באמת ללא זה א"כ ודאי שגם לרבי יהיה חייב ובהכרח מדברי הבה"ל שנקט שלרבי בנתינת המים עצמם חל על זה שם עיסה וכמבואר בדבריו סימן ת"ס שזה לא רק סברא לענין שבת אלא גם לענין פסח

**האם לרבי יש צד דחמיר הגיבול מלריבר"י**

ד]והנה לענין גיבול לאחר נתינת מים נתבאר לעיל מהבה"ל דלרבי יש פחות סיבה לחייב מלריבר"י וכן הוא בלשון ספר התרומה דבנתן מים בערב שבת מועיל שינוי בגיבול לרבי ואף לריבר"י דהינו שזה יותר חידוש לריבר"י אמנם עיין ריטב"א ובתלמיד הרמב"ן דמשמע בדבריהם דבשתית עבה אסור הגיבול בשינוי לרבי וכפשטות לשון הבריתא שגם הגיבול אסור וכן עיין בתלמיד הרמב"ן לגבי מהו לפרק שנקט בחד ביאור שלרבי אסור ורק לריבר"י מותר וכן דן שלערב בשינוי גם בנתן בערב שבת לרבי אסור דהינו שלרבי זה חמור מריבר"י ובפשוטו הביאור דכיון דרבי מחמיר שגם נתינת מים חשיב לישה ה"ה שאר עיסה גרועה שנעשה כאן זה לא סיבה להתיר דזה לא גרע מנתינת מים ויש מקום לדון שאם סברת רבי שגם החיבור של נתינת מים הוא דרגת חיבור לדין לישה א"כ אין בזה סיבה לשאר שינוים שלא יעזרו אמנם אם נימא שכל חיובו בתור הכנה לעיסה דהינו שכל שלב מהעיסה הוא סיבה אפילו שאין זה עדין עיסה א"כ יתכן שה"ה שאר חיסרונות שבעיסה זה לא חיסרון ובפרט במעט מעט שזה חיסרון בחשיבות העיסה

**ביאור המ"מ בדברי הר"מ בעין הצבע**

ה]והנה בעיקר מה דהבאינו בביאור המ"מ ברמב"ם דלדעתו מידי דלאו בר גיבול לרבי חייב ולריבר"י פטור אף שגיבל ובפשוטו דיסוד מחלוקתם מהו גדר החיבור הנצרך למלאכת לישה לכאורא מדברי המ"מ עצמו מבואר במקום אחר דביאר כוונת הרמב"ם בדרך אחרת דהנה הרמב"ם כתב פ"ט הי"ד דהעושה עין הצבע חייב דהינו שנקט שאיסור דמתניתין הוא מצד צובע וכתב המ"מ דביאר סוגין דהגמ' דנה מצד צובע האם חייב בנתינת הסממנים או שצריך גיבול והגמ' בתחילה דימתה למחלוקת לענין לש והגמ' דוחה דבלאו בר גיבול לכו"ע חייב בנתינת מים [ולפ"ז אדרבא הר"מ פסק כאביי אלא שנקט שבאפר שזה לאו בר גיבול אין לישה כלל וכסוגיא דלקמן לגמי מורסן שמשמע שזה רק דרבנן וכן ביארו בחמד משה ובחידושי מהר"ם קזיס דהרמ' נקט שלאו בר גיבול גם לרבי פטור ומקורו מסוגיא דקנ"ה וכן נקט בבה"ל שכ"א סי"ד ד"ה שלא במוסגר דלרמב"ם גם לרבי קלי זה לאו בר גיבול ופטור ועיין לח"מ בפ"ח מה שביאר בזה] והנה הא דהר"מ לא ביאר סוגין מצד לש יתכן מצד שס"ל שזה הרי דבר נוזלי לגמרי ולא שיך בזה לישה כמבואר בלח"מ

והנה אם נימא שיסוד מחלוקתם בדרגת החיבור הנצרך ללישה לכאורא אין זה ענין כלל למלאכת צובע דהרי נחלקו גם במקום שיגבל ששם לא חסר כלום ובהכרח שכונת המ"מ שיסוד הנידון לענין דיו הוא לגבי עשית הדיו שעיקר עשית הצבע נעשה ורק חסר עדין גיבול שזה גמר הדבר האם חסר עדין ביצירה או לא והגמ' דימתה שזה אותו נידון לגבי לש שגמר העיסה זה בגיבול ובכל אופן לרבי אפשר לחייב על ההתחלה ולריבר"י חייב על הסוף ולפ"ז דמבואר בסוגין שיסוד החיסרון לא מצד מלאכת לש אלא נידון כללי שהדבר לא גמור ודאי יש מקום גדול מסברא לומר שכל האיסור כחלק מגמר הדבר ולא שזה עיסה גמורה וכמו לענין דיו הצד שזה לא צובע כי עדין אין כאן עשיה לריבר"י מצד התועלת