שהיה חזרה ובישול - כולל פונוביז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה

**בס"ד**

**צורתא דשמעתתא**

**ציונים ומראי מקומות**

**שבת ענייני שהיה וחזרה ובישול**

**מהדורה זמנית- לא מוגה כלל**

**אב תש"פ**

**ניתן להשיג:**

**קרלנשטיין**

**[PHONE_REMOVED]**

בס"ד

**פרק כירה**

**על גבי כירה**

**כירה-** פרש"י העשויה כמין קירה ונותנין קדרה לתוכה, והנה בגמ' לקמן (דף לז.) מבואר דמתני' איירי בנותן על גבה ולא בתוכה, ומבאר המהר"ם דמש"כ רש"י שנותנין קדרה לתוכה הוא רק לתאר את צורת הכירה שיש בה אפשרות גם להכניס לתוכה ואינה 'עשויה כעין כירות שלנו שאין להם שום תוך, ולכך אין דינם כדין המשנה'[[1]](#footnote-1).

**מה נחשב על גבה-** פרש"י (דף לז. ד"ה גבה) על עובי שפתה או על כסוי שעל חללה, ומבואר שכסויה שע"ג חללה אינו כמו קטימה, וכן הוא בטור (סי' רנ"ג).

ועי' בביאוה"ל (ריש סי' רנ"ג ד"ה ליתן עליה) שדן דמלשון הרמב"ם שכתב 'אין משהין אותו ע"ג האש', משמע דפליג, ומסיים דצ"ע בדעתו.

אכן בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' ד"ה במ"ב) דוחה דסתם שהיה נקט. ועפ"ז כתב בהמשך (ס"ק י"א ד"ה שהיה) דפח שע"ג כירה שלנו אינו כקטומה דהוי ככסוי כירה הנ"ל.

**איסור שהיה**

**שיטת רש"י-** פרש"י (ד"ה עד שיגרוף) דאסור משום שמוסיף הבל וכדפי' בפירקין דלעיל שאסור שמא יחתה, והא דמהני קטימה פרש"י (ד"ה או עד שיתן את האפר) לכסותם ולצננם, ולעיל (דף כ. ד"ה קטום) פי' דקטימה היינו 'מפזרים אפר מלמעלה כדי להפיג חומו שלא יוסיף הבל'. וכן מביא הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה אנו) 'שהוא סובר דכירה קטומה אינה מוספת הבל'.

מבואר ברש"י שהאיסור משום שמוסיף הבל וההיתר ע"י שמצננם, וע"ז מציין לפי' דלעיל (דף לד:) שאמרו על הטמנה שמא יחתה. ומבואר דאיירי בהטמנה וגם כלפי איסור הטמנה מהני גו"ק כיון שעושהו לאינו מוסיף הבל.

**דעת הרמב"ן והרשב"א ברש"י-** אלא שנחלקו הראשונים בשיטתו, הרמב"ן והרשב"א (בסוגין) פי' דרש"י מוקים למתני' 'אף' בהטמנה, וגם עליה קאי ההיתר של גו"ק, ובפשטות מתפרש לפ"ז, דמודה רש"י דב' איסורים הם ורק איירי בתרוויהו, ונ"מ שההיתר של גו"ק קיים בשניהם[[2]](#footnote-2).

ויש לברר מהי ההיכי תמצי להטמנה בכירה, וביותר, הא מוקמי בגמ' (דף לז.) דמתני' דוקא במניח על גבה ולא בתוכה. ובמאירי מבואר כגון דמטמין בדבר שאינו מוסיף הבל ומניחו כך על הכירה, דע"י הכירה נחשבת הטמנתו להטמנה בדבר המוסיף הבל, כדאיתא ברפ"ד במטמין בקופה ומניחה ע"ג גפת.

**דעת המאירי ועוד ראשונים ברש"י-** אכן במאירי (ד"ה אמר המאירי) כתב דלרש"י 'שהיית הקדרה על הכירה שהגחלים שלה מוסיפים הבל, והטמנה בדבר המוסיף הבל, הכל בדין אחד וכו', והיינו ששהיה והטמנה איסורם חד משום ההבל.

וכן משמע בבעה"מ (בסו"ד, והובא בר"ן על הר"יף דף טו: ד"ה או שיתן) שכתב דלרש"י כולה מתני' בהטמנה דלמד כן מדנשנה פ' כירה בין דיני הטמנה שבפ"ב לבין פ' במה טומנין. ומשמע שהכל דין אחד של הטמנה. והביאו המאירי (שם בסו"ד).

וכן משמע בתוס' (ד"ה לא) דפי' שלרש"י הטעם של הבל הוא טעם גם לשהיה, וע"ז מקשה דלא נאמר האי טעמא אלא על הטמנה, וגם מדמקשה מחנניה דאיירי בשהיה, ומבואר שמפרש ברש"י שהכל חד ומשום הבל[[3]](#footnote-3).

**קושיא א' על רש"י היאך מהני גו"ק-** מקשה תוס' הא גם אחר שגרף או קטם נשאר מוסיף הבל יותר מכמה דברים שנשנו בפ' במה טומנין.

ועי' בבעה"מ (דף יז: בדפי הרי"ף בסו"ד, במש"כ ולענין הטמנה וכו') שרש"י מחלק בין גפת שמוסיף הבל בכל שעה לבין גחלים קטומות שעוממות והולכות, והו"ד בר"ן (שם ד"ה אנו). וכ"כ תוס' לקמן (דף מח. ד"ה דזיתים) בשם רבינו ברוך.

וברשב"א והר"ן (על הרי"ף ר"פ) הוסיפו להקשות, דהרי אמרו בירושלמי דמהני קטימה כל דהוא, ואע"פ שנשאר מוסיף הבל, וכן מוכח בעיקר הא שאסרו הטמנה משום מטמין ברמץ והרי רמץ הוא גחלים מעורבים עם אפר, וכן מוכח מדאמרו לקמן (דף לז.) דגחלים עוממות כקטומות אע"פ שודאי מוסיפות הבל.

ובמאירי (שם) כתב ליישב 'דהמטמין בגפת מראה בדעתו שמכוין להחם כמה שיוכל, אבל זה מראה בדעתו שאין דעתו בחמימות גדול שהרי ממעטו בידים בקטימתו או בגריפתו', וכן איתא האי סברא ברש"י לקמן (דף לז: ד"ה שאני הכא דקטמה) 'וגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי'. אלא דלכאו' אכתי לא נתיישבה הקושיא מעוממות.

**קושיא ב' על רש"י מחנניה-** עוד מקשה תוס' דחנניה מתיר שהיה בלא גו"ק כלל, אכן בדעת רש"י י"ל דאה"נ מתיר חנניה גם בהטמנה וכדעת הרשב"ם שהובאה בתוס' לקמן (דף מז: ש"ה במה), וכ"כ השלטי הגיבורים (דף טו: בדפי הרי"ף) בדעת רש"י וכן כתב גם בריטב"א (ד"ה מתני').

אלא שהרמב"ן והרשב"א דוחים זאת, דהא רש"י גופיה (דף לז. ד"ה היינו דשני בין תוכה לעל גבה) כתב דשהיה בתוכה אסור לחנניה משום הטמנה, ומבואר שהיתרא דחנניה אינו על הטמנה.

ועי' בחי' הר"ן (ד"ה לא יתן) שמיישב, דאה"נ בהטמנה וכן בתוכה לא מתיר חנניה, והא דפי' בגמ' דלחננניה לא יתן היינו לא יחזיר ולא פירשוה על הני גווני שאסור שהיה, הוא משום, דכיון שיש גוונא דשרי לחנניה דהיינו בשהיה על גבה, ע"כ לא ניחא לפרש המשנה אלא על חזרה, עיי"ש. אלא דזה א"ש רק לשיטת הני ראשונים דגם לרש"י ב' דינים איכא ורק מתני' בין בשהיה ובין בהטמנה.

**קושית הפנ"י-** הפנ"י תמה בעיקר דברי רש"י, הא הטמנה במוסיף הבל איסורה אטו מטמין ברמץ שאיסורו משום שמא יחתה וכדמביא רש"י מדלעיל (דף לד:), וא"כ כיון שבלא"ה בעינן לטעמא דשמא יחתה, אמאי לא פרש"י בפשטות שאסרו שהיה משום שמא יחתה וכדאמרו לעיל (דף יח:) האי טעמא. עי' בדבריו כמה דרכים ליישב.

ועיקר טעמא דשמא יחתה עי' בגמ' לעיל (דף יח:), ועי' בתוס' שם (ד"ה גזירה) ובגליון הש"ס (שם).

**דעת הר"ח והבעה"מ ותוס' ושאר ראשונים-** דשהיה לחוד והטמנה לחוד ומשנתינו בשהיה בלחוד שאיסורו אינו משום מוסיף הבל אלא גזרה שמא יחתה בגחלים, ולפ"ז בהטמנה לא יהני גו"ק כל שעדיין מוסיף הבל.

**הטמנה מצד אחד-** הנה הא דחשיב שהיה ולא הטמנה פי' הראשונים שלא הניחו ע"ג הגחלים אלא על אבן או כסא של ברזל וכיוצ"ב, משמע שאם יגעו בגחלים כבר חשיב הטמנה ואע"פ שאין הקדרה שקועה בתוך הגחלים, וכן להדיא בלשון הר"ן (על הרי"ף שם) 'שאין שולי הקדרה נוגעין בגחלים'. חזינן ע"כ דהטמנה מצד אחד חשיבא הטמנה, עי' בכ"ז בב"י ושו"ע (ריש סי' רנ"ג). ואכמ"ל.

**שמא יחתה**

בפשטות החשש הוא שיחתה ויעבור על איסור מבעיר. וכן מוכח לדעת הראשונים שכל שנתבשל כמאב"ד כבר אין בו משום בישול[[4]](#footnote-4), דא"כ ע"כ מה שאסור שמא יחתה אחר שנתבשל כמאב"ד הוא משום איסור מבעיר. אכן לרמב"ם ודעימיה י"ל דהוא משום שכשיחתה יעבור על מבשל[[5]](#footnote-5). אלא דהרי בתבשיל אסרו ב"ש גם בנתבשל כ"צ וכן בהטמנה, וע"כ גם לרמב"ם הוא משום מבעיר.

**היראים והמאירי והפמ"ג-** וכן מפורש בפמ"ג (סי' רנ"ג משב"ז ס"ק א' וכן לגבי הטמנה בריש סי' רנ"ז הו"ד במ"ב שם ס"ק א' ובשעה"צ). וכן איתא הטעם משום מבעיר בדברי המאירי (דף לז.) לגבי חזרה לתוכה. ועי' ביראים (סי' רע"ד) שהחשיב שהיה משום שמא יחתה לתולדה דרבנן של מלאכת מבעיר.

**מרדכי-** אכן עי' במרדכי (ספ"ק סי' רס"א) כתב דבחי לגמרי אסור שהיה 'דהא מבשל בשבת', וכתב הבגדי ישע (שם) דאין הכונה שהשהיה היא מבשל, דהרי מניחה מבעו"י, ועוד דהא קדרא חייתא שריא, וע"כ מפרש דכוונתו שמא יחתה ויהיה מבשל[[6]](#footnote-6), עיי"ש. מבואר לפ"ז דהחשש חיתוי משום מבשל[[7]](#footnote-7).

**ערוך השולחן-** וכן כתב בערוך השולחן (סי' רנ"ג סעי' א') דחשש חיתוי הוא שאם יחתה יעבור על מבשל בשבת.

**קש וגבבא**

יש לדון אי היתר שהיה בקש וגבבא הוא מחמת שאין מה לחתות או שגם אם יש תועלת בחיתוי אבל לא חיישינן שיחתה, ומצינו פלוגתת הראשונים בזה.

**דעת הר"ן והכלבו-** פי' הר"ן (דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה נותנין) דלא חיישינן שמא יחתה כיון שאין להם גחלת. והיינו שאין מה לחתות, וכ"כ בכלבו (הו"ד במ"ב סי' רנ"ג ס"ט י"ט) שאין בהם חשש חיתוי 'שמיד שכלה השלהבת כלה גם הגחלת'.

**דעת השיטה להר"ן והרמב"ם-** אכן בשיטה להר"ן (ד"ה כירה) כתב הטעם דהם אינם בני קיימא וחמימותם מעט וע"כ שרי כיון שגילה דעתו של ניחא ליה בחמימות קדירתו ואם יצטנן לא יחתה. והיינו שיש מה לחתות אבל אין חשש שיחתה.

וכן משמע ברמב"ם (פ"ד ה"ג) שמנה קש וגבבא בהדי גרוף וקטום ומשום 'שהרי אין שם גחלים בוערות וכו' שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל'.

**הניח הרבה קש ובוער זמן רב אי שרי-** הביאוה"ל (סי' רנ"ג סעי' א' ד"ה אפילו) דן אי היתר קש וגבבה הוא רק כלשון הש"ס שהסיקוהו, והיינו אחר ההיסק, אבל במניח הרבה קש שבוער זמן רב ובא להשהות בעודו בוער יהיה אסור, או שגם בזה שרי כיון שממ"נ כל זמן שבוער אין צורך בחיתוי ולאחר שכלה האש שוב לא נשאר גחלים לחתות.

והנה כל הנידון הוא אי היתר מצד שאין מה לחתות, דלפ"ז כל זמן שבוער יש מה לחתות, ורק דן הביאוה"ל שבעודו בוער ליכא חשש חיתוי, משא"כ אי ההיתר מצד שאין שגלי דעתיה ואין חשש שיחתה א"כ ודאי שרי גם בזה.

**קש וגבבא בתנור-** תנן לקמן (דף לח:) דשהיה בתנור אסור גם בקש וגבבא, ומפרש הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה מתני') דתנור נקלט חומו טפי מכירה וע"כ חיישינן שמא יחתה גם בקש וגבבא.

ויל"ע דהניחא אי יש מה לחתות וההיתר מחמת היסח הדעת, בזה א"ש כמש"כ הרמב"ם (פ"ג ה"ה) דהואיל 'והבלו רב ביותר אינו מסיח דעתו וחוששים שמא יחתה בזו האש המעוטה', וכן מבואר ברשב"א (דף לו: ד"ה עד שיגרוף), אבל אי היתרא דקש וגבבא מחמת שאין להם גחלת ואין מה לחתות, א"כ מ"ש תנור.

וצ"ל דמה שאמרו שאין חיתוי היינו חיתוי הרגיל, אבל חשש קטן איכא, וכן נראה בבעה"מ (דף טז: בדפי הרי"ף) שמבאר דגם בהיסק קש וגבבא 'יש מהן גחלים קטנים עוממות ואית בהו חששא בתנור'.

**לדעת רש"י-** לרש"י שכל האיסור מחמת מוסיף הבל, כתב הרמב"ן דלפ"ז היתר קש וגבבא הוא מחמת שאינם מוסיפים הבל. וכ"כ המאירי (ד"ה אמר המאירי) עיי"ש.

**גרוף וקטום**

**הרמב"ן והרשב"א והר"ן-** הרמב"ן (דף לו: ד"ה עד שיגרוף) מביא מהירושלמי שגרוף בעינן לסלק כל הגחלים לגמרי, אכן בקטום אי"צ ליתן אפר עד שלא יהיה ניכר אש כלל אלא סגי בכל דהו.

ומוכיח כן מדאמרו לקמן (דף לז.) דגחלים עוממות חשיבי כקטומות, וכן משמע מדאמרו עד שיתן את האפר ולא עד שיטמין באפר, וכן מוכיח מקטמה ונתלבתה לקמן (דף לז.).

וטעם החילוק, מבאר הרמב"ן דבקטום 'המערב אפר ואש לגמרי סילק דעתו מחיתוי האש וכבר קלקלו והסיח דעתו ממנו, אבל הגורף אם נשאר שם אפי' גחלת קטנה כיון שהיא לוחשת מבערת ומדלקת כירה גדולה'. וכ"כ הרשב"א דכיון שקטם קצת מוכחא מילתא שהוא מתייאש ממנו ואינו רוצה בחיתוי.

בר"ן (דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה עד) מבאר באופ"א, 'דבגריפה אי גרף מקצת גחלים והניח מקצתן אין בנשארות היכר כלל, אבל מכיון שנתן אפר על גבי כל הגחלים הא עבד ליה היכרא בכולהו'. והיינו דבעינן למיעבד היכר בכולהו גחלים, ובקטום עושה בכולם משא"כ בגרוף[[8]](#footnote-8).

**הבעה"מ-** אכן הבעה"מ (דף טז: בדפי הרי"ף) כתב דגרוף ג"כ סגי במסלק הגחלים לצדדים, 'דקלשת ליה גזרה דלמא אתי לחתויי דהא גלי דעתיה דלא קבעי להו', ומביאו הר"ן (דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה עד) וכתב דלפ"ז יתפרשו דברי הירושלמי הנ"ל, דמקום הנחת הקדרה פינה לגמרי.

**לדינא-** עי' במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק י"ג) ובשעה"צ (שם ס"ק י"ד) דרוב פוסקים סברי דלא כבעה"מ, אלא בעי להוציא הגחלים לגמרי מהכירה.

**המוכח מתנור-** הבעה"מ מוכיח כשיטתו דגרוף סגי בגורף לצדדים, מהא דתנן (דף לח:) דתנור אסור גם בגו"ק, ואי גרוף היינו שהוציא הכל א"כ מדוע בתנור אסור. ולפ"ז במפנה הגחילם לגמרי שרי גם בתנור.

ברמב"ן הנ"ל מיישב דכיון שתנור הבלה גדול ומרתיח ולא נראה כגרוף, אתי להשהות על כירה עם גחלים, והיינו דהוי גזרה, ומקשה הר"ן (דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה עד) דהוי גזרה לגזרה.

ברשב"א (שם) מיישב עפ"ד הרמב"ם (פ"ג ה"ו) שכתב דגם בגורף כולה נשאר בה ניצוצות ומחמת שהבלה חם יכול לחתות להבעיר הניצוצות הנשארות, ומבאר לפ"ז, דהא דבכירה מהני גרוף אע"פ שנשארו הני נצוצות, הוא מחמת שהבלה מועט ואינה ראויה להתחמם ע"י הני נצוצות ולא יהיב דעתיה ולא אתי לחתויי, ומוסיף לדמות לחילוק בין כירה לתנור לענין קש וגבבא. ובהמשך דבריו מסיק כדברי הרמב"ן דהוי גזרה עיי"ש.

**המוכח מסמיכה-** הרשב"א מקשה על הבעה"מ, דאי סגי בגורף לצדדים א"כ מה דנו לקמן (דף לז.) מהו לסמוך, הא מה הצד שסמיכה מבחוץ גריעא מהנחה ע"ג הכירה שיש בצידה גחלים.

ובר"ן (שם) מתרץ דלאו קושיא היא דהתם לא קעביד מעשה משא"כ הכא עבר מעשה. וברשב"א (שם) מביא ג"כ תירוץ זה וכתב שהוא דוחק[[9]](#footnote-9).

**דעת הישועות יעקב-** המ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ס"ח) מביא דברי הישועות יעקב (סי' רנ"ג ס"ק ב') דלענין איסור חזרה סגי בגרוף לצד אחד[[10]](#footnote-10). ועי' בישועות יעקב שמבאר הטעם דדברי הירושלמי הם לרבנן דחנניה שהגריפה להתיר שהיה שהחשש חיתוי הוא בכל השבת, משא"כ לחנניה שהגריפה להתיר חזרה בזה החשש חיתוי הוא בשעה שמחזיר[[11]](#footnote-11), ולזה שהוא שעה מועטת סגי בגורף לצד אחד, עיי"ש בארוכה ומה שמחלק עוד.

**טעם היתר גרוף וקטום**

**הרמב"ם-** הרמב"ם (פ"ג הלכה ה"ד) כתב טעם היתר גו"ק 'שהרי הסיח דעתו מן התבשיל', והיינו דטעם ההיתר משום היסח הדעת.

**הרמ"ך והר"ן-** בכס"מ (שם) מביא שהרמ"ך הקשה 'צ"ע היא הסיח דעתו שהרי בדעתו לאכלה בלילה וכו', וע"כ מפרש דטעם ההיתר משום שעביד היכר ולא אתי לחתויי, עיי"ש. ועי' בר"ן הנ"ל (דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה עד) שלשונו ג"כ משום היכרא.

**הרמב"ן-** הרמב"ן הנ"ל (דף לו: ד"ה עד) כתב טעם ההיתר 'סילק דעתו מחיתוי האש וכבר קלקלו והסיח דעתו ממנו', עיי"ש.

והנה השגת הרמ"ך היא מחמת שפי' דברי הרמב"ם שמסיח דעתו מהתבשיל וכלשונו, אבל על מש"כ הרמב"ן שמסיח דעתו מהאש לא קשה מידי. וכתב המרכבת המשנה דגם הרמב"ם כוונתו כרמב"ן ושוב לק"מ קושית הרמ"ך.

ועל טעמא דהרמ"ך דהוא מצד דעביד היכרא, מקשה המרכבת המשנה דא"כ היאך מהני גחלים עוממות (דף לז.) כשעממו מעצמן, עיי"ש.

**גו"ק בתנור-** ועי' עוד בכס"מ (שם ה"ה) שהרמ"ך נוקט דמהני גו"ק גם בתנור, כיון דעביד היכרא, ודלא כפשטות הסוגיא (דף לח:) ודעת כל הראשונים, והוא לשיטתו שטעם ההיתר משום היכר וא"כ גם בתנור שפיר עבד היכר.

**רש"י-** פרש"י (ד"ה או עד שיתן את האפר) דקטום היינו לכסותם ולצננם, ולעיל (דף כ. ד"ה קטום) פי' דקטימה היינו 'מפזרים אפר מלמעלה כדי להפיג חומו שלא יוסיף הבל'. וכן מביא הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה אנו) 'שהוא סובר דכירה קטומה אינה מוספת הבל'.

ומשמע בפשטות דגו"ק הינו שעי"ז אינו מוסיף הבל, והיינו דשוב יצא מידי הגזרה שנאמרה על מוסיף הבל, וכן נקטו הראשונים ברש"י.

אכן במאירי בתירוצו האחרון על רש"י כתב ליישב 'דהמטמין בגפת מראה בדעתו שמכוין להחם כמה שיוכל, אבל זה מראה בדעתו שאין דעתו בחמימות גדול שהרי ממעטו בידים בקטימתו או בגריפתו', וכן איתא האי סברא ברש"י לקמן (דף לז: ד"ה שאני הכא דקטמה) 'וגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי', אלא דעי' בראש יוסף שם מש"כ בזה. ומבואר לתירוץ זה דגם לרש"י גו"ק הוא דין היתר ולא שיוצא ממילא מידי הגזרה.

ועוד יתבאר בכ"ז בסוגיות לקמן.

**שהיה בתולדות חמה ובתולדות האור**

**שהיה בתולדות חמה-** כתב הרשב"א (דף לט: ד"ה אמר רב חסדא) דשהיה בתולדות חמה שריא דלא שמענו מי שמחמיר בזה, והיינו שקס"ד דבכלל הגזרה אטו אור יכלל גם איסור שהיה, קמ"ל דלא אסרו אלא הבישל עצמו ולא איסורי שהיה.

**שהיה בתולדות האור-** כתבו רע"א (סי' שי"ח על המג"א ס"ק י') והבית מאיר (שי"ח סעי' ג') לדון האם רק בתולדותחמה התיר הרשב"א או גם בתולדות האור, וכתבו דלכאו' יש להתיר מצד דלא גרע מגו"ק דלא שייך בזה שמא יחתה, עיי"ש.

בס"ד

**כירה שהסיקוה בגפת**

**אי איירי בגפת דזיתים או גם בשומשמין**

לקמן (דף מז:) גבי הטמנה בגפת נסתפקו בגמ' אי היינו דוקא גפת דזיתים או גם גפת דשומשמין, ובפשטות ה"ה הכא. אכן לכאו' מצינו בראשונים דפליגי בזה.

**הרמב"ם והטור-** הרמב"ם בפהמ"ש גבי הטמנה כתב גפת דזיתים וכן דשומשמין, אכן במתני' דידן גבי כירה כתב רק זיתים, וכן הוא בטוש"ע שגבי הטמנה (סי' רנ"ז) כתבו זיתים או שומשמין וגבי שהיה (סי' רנ"ג) נקטו זיתים בלחוד. ותמה רע"א (בשו"ע ריש סי' רנ"ג) אמאי לא הזכירו גם של שומשמין.

וכתב בתוספת שבת (סי' רנ"ג ס"ק א') די"ל דהוא בדוקא, ומשום דהטמנה התלויה בהבל שפיר דנו שה"ה בשומשמין, משא"כ שהיה שהיא מחמת חשש חיתוי י"ל דבשומשמין לא נעשה גחלים ואין חשש חיתוי. אלא שמדייק מהלח"מ והר"ן דלא כדבריו, עיי"ש.

אכן בפרישה (סי רנ"ז ס"ק ד') כתב להיפך, דלגבי שהיה שהוא משום שמא יחתה, בזה פשיטא שהוא גם בשומשמין, ואדרבא מצוי יותר גחלים בשומשמין טפי מבזיתים, ורק בהטמנה דאיירי בלא הסיקו ומצד מוסיף הבל, בזה נסתפקו בגמ' והוי רבותא שגם שומשמין ולכן הזכירו הטור.

**רש"י והרע"ב-** אכן ברש"י במתני' מפרש דגפת היינו שומשמין וכן העתיק ברע"ב דגפת היינו או דזיתים או דשומשמין, והביאם רע"א הנ"ל, ובמ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ג') הביא שיטה זו עיי"ש בשעה"צ (ס"ק ג'). ועל דברי הרע"ב עי' בתוי"ט (שם) ובראש יוסף (ד"ה בגפת).

אלא דאכתי אמאי נקט רש"י הכא שומשמין ובפ' במה טומנין סתם דבריו, וכתב המהרש"א (דף מז:) דהכא פשיטא שגם גפת דשומשמין, דרק גבי הטמנה נסתפקו אי מוסיף הבל, אכן בפ' כירה דאיירי בגפת שהסיקה ובזה פשיטא שמוסיפה הבל.

אכן בתוספת שבת דחה דמרש"י ליכא ראיה, די"ל דהוא לשיטתו שפי' מתני' גם על הטמנה, ולכן נקט דהוא גם בשומשמין, משא"כ לגבי שהיה שפיר י"ל דמודה לרמב"ם שליכא חשש חיתוי בשומשמין, עיי"ש. וכ"כ הראש יוסף (ד"ה בגפת)[[12]](#footnote-12).

**שהיה על גו"ק בפחות ממאב"ד**

**הרמב"ן-** כתב הרמב"ן (ד"ה גמרא הא) דשהיה בגו"ק שרי גם בפחות ממאב"ד, דכיון שליכא חשש חיתוי לא איכפת לן שמתבשל ממש, וכדאשכחן בקדרא חיתא. אכן חזרה ודאי אסור דהוי מבשל בתחילה בשבת וחייב סקילה וכרת.

ולפ"ז עולה דלמ"ד לשהות תנן לא איירי בשהיה דומיא דחזרה, דשהיה אפי' בפחות ממאב"ד וחזרה רק בנתבשל כמאב"ד, וכ"כ בשיטה להר"ן (ד"ה ומנו חנניה היא).

**הרשב"א-** אכן הרשב"א (ד"ה והאי תבשיל) דן לאסור בפחות ממאב"ד הגם שהוא גו"ק, דכיון שאינו מבושל כלל יהיב דעתו לחתות, ויש מה לחתות גם בגו"ק ובקש וגבבא וכדאשכחן בתנור, ומביא דוגמא לזה מההיא דעססיות ותורמסין (דף יח:) דלית בהו היתר של קדרא חייתא כיון דבעו בישול גדול וחיישינן שיחתה. אלא דמסיק כהרמב"ן להיתרא.

**הרא"ש-** רע"א (ריש סי' רנ"ג) מדייק מהרא"ש בשם רבינו יונה דגם בגו"ק אסור כשאינו מאב"ד, דכתב הרא"ש דמתני' דלעיל (דף יט:) אין צולין בשר ובצל וביצה עד שיצולו, אתיא גם כרבנן ובגו"ק, ומבואר דגם בגו"ק בעינן כדי שיצולו דהיינו כמאב"ד כדנתבאר בגמ' שם. ועוד מקשה לפי"ד הרשב"א (דף יח:) אמאי לא נאסור כה"ג משום שמא יגיס, עיי"ש.

**להלכה-** בשו"ע (סי' רנ"ג סעי' א') כתב להתיר בזה, ורע"א הנ"ל דן לאסור, והו"ד בביאוה"ל (שם ד"ה אלא), אבל במ"ב (ס"ק י"ג וט"ז) סתם כשו"ע להתיר.

**קדירה חייתא**

**קדרה חייתא-** איתא בגמ' לעיל (דף יח:) דכיון דחששא משום חיתוי האי קדרה חייתא שרי לאנוחא כיון דלא חזי ללילה אלא לבוקר אסוחי אסח אדעתא מיניה ולא אתי לחתויי.

**מה נחשב קדרא חייתא-** בפשטות הוא רק כשלא נתבשל כלל, אבל נתבשל מעט אפי' פחות ממאב"ד כבר אסור, וכן מבואר בתוס' (דף לח. ד"ה שכח). וכן מוכח בכל דברי הראשונים (הנ"ל בסמוך) שדנו אי שרי להשהות בפחות ממאב"ד בגו"ק.

אכן הב"ח (סי' רנ"ג סעי' א' סד"ה וכופח) נקט בדעת הרי"ף שכל שהוא פחות ממאב"ד חשיב חייתא. וכן דן הראש יוסף (דף לח. ד"ה ומה שלא פרש"י) לפרש בדעת רש"י.

**אי שרי רק בתנור או גם בכירה-** תוס' (דף לח. ד"ה שכח) כתב לחלק דרק בתנור שרי קדרא חייתא, דע"י שחומו רב יתבשל בלא חיתוי, משא"כ בכירה.

אכן ברש"י שם (ד"ה שכח) פי' הגמ' באופ"א וכתב הראש יוסף שם (סד"ה ומה שלא) שהוא באמת פליג על חילוק התוס'. וכן דעת הרמב"ם (פ"ג ה"ח). וע"ע בכל זה בב"ח (רי"ס רנ"ג ד"ה או שהיה חי).

**בטעון בישול גדול-** הקשה רש"י (שם ד"ה האי קדרה) דא"כ אמאי אסרו לעיל (שם) להשהות עססיות ותורמסין, ומתרץ דהתם טעונות בישול גדול ואין הלילה והיום מספיק להם, והו"ד גם ברשב"א (שם).

**במשהה לצורך סעודת הבוקר-** הביאוה"ל (סי' רנ"ג סעי' א' ד"ה להשהותו) מביא דדעת הא"ר דהמשהה לצורך סעודת הבוקר שרי, דהוי כמו קדרה חייתא. אכן מביא דאין לסמוך ע"ז, דשאני קדרה חייתא שא"א לאוכלה בערב, משא"כ בכה"ג הא יכול להמלך לאוכלה בערב ושוב יבא לחתות. עיי"ש.

**בדעתו לאוכלו בלילה כמות שהוא-** יל"ד בדעתו לאוכלו בלילה, דבפשטות בכה"ג בטל כל טעם ההיתר של קדרה חייתא. אכן בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ב ד"ה בבה"ל ד"ה מסיח) דן דכיון שעל הרוב עומד לאוכלו למחר לא גזרו חכמים בזה, עיי"ש מה שמכריח כן מנידון הבאוה"ל הנ"ל.

**שדא ביה גרמא חייא-** עוד מבואר (שם) חידוש, דגם בקדרה שהתחיל בישולה ויש בה חשש חיתוי, אם יתן בה גרמא חייא שרי כקדרה חייתא, והובא כל זה סשו"ע (סי' רנ"ג סעי' א'). ודן הב"י (שם) דדוקא עצם שאינו ראוי אלא לסעודת מחר משא"כ ירק חי שממהר להתבשל, והו"ד במ"ב (שם ס"ק ט').

אכן בדעת הרמב"ם מוכיח הב"י דגם ירק מהני, ומבאר הב"י שכיון שעשה מעשה המוכיח שהסיח דעתו מיניה מידכר ולא אתי לחתויי. עיי"ש

**מה נחשב חייתא-** וע"ע במ"ב (שם ס"ק י'- י"א) דרק במניח סמוך לשקיעה, ועוד מביא דאפי' הוחם קודם כל שלא התחיל להתבשל שפי"ד, עיי"ש.

**פלוגתת חנניה ורבנן**

**דעת חנניה**

דעת חנניה דאין איסור שהיה כל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, ובטעם היתרא דחנניה מצינו ב' אופנים כדלהלן.

**הרא"ש-** הרא"ש (סי' א') כשמביא דברי גאון שהתיר כחנניה כתב הטעם 'דכיון דבשיל כמאב"ד מטיא קדרה בעידנא ולא אתי לחתויי', והיינו שכיון שכבר נתבשל כ"כ יסתיים בישולו גם בלא חיתוי ולכן אין חשש שיחתה.

**השיטה להר"ן-** אכן השיטה להר"ן (דף כ. ד"ה וכמה) מבאר 'דכיון שכ"כ מבושל והוא בר אכילה קצת, לא קפיד ליה ולא אתי לחתויי', והיינו דכיון שכבר כעת קצת ראוי, לא יבא לחתות בכדי לתקנו טפי. וכ"כ המ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ל"ז) 'דכיון שראוי לאכילה למה יחתה בחינם'[[13]](#footnote-13).

**הבעה"מ-** איתא בבעה"מ דגם לר"י (דף לז:) שלא התיר כמאב"ד אלא רק במבושל כל צרכו, ורב ושמואל (שם) שהחמירו טפי ולא התירו רק מצטמק ורע לו, ה"מ בתבשיל שהוא מצטמק ויפה לו, אבל בתבשיל כזה שמצטמק ורע לו, שרי להשהותו כבר משעה שהוא מבושל כמאב"ד.

ולכאו' זה א"ש רק לטעם הרא"ש, דבזה י"ל דרק בדבר שכשייגמר בישולו אין לו תועלת בהמשך בזה סומך שייגמר בזמן ולא יבא לחתות משא"כ במצטמק ויפה יחתה, דכמה שמוסיף ניחא טפי.

**בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו-** בפשטות לחנניה שהתיר בנתבשל במאב"ד כ"ש בנתבשל כ"צ ואפי' שמצטמק ויפה לו.

אכן ברשב"א (דף לז: ד"ה הא דאמר רב שמואל) מביא מרב האי גאון דיש סברא להיפך, דכשכבר נתבשל כ"צ ומחוסר רק מעט להיות יפה לו, יבא לחתות בשביל להשלים מהר האי מעט, וברשב"א תמה ע"ז עיי"ש בארוכה.

**הא דדימו לבישולי עכו"ם-** בגמ' לעיל (דף כ.) דימו דינא דחנניה להא דבישולי עכו"ם ג"כ תלוי בשיעור זה, דכל שכבר נתבשל ע"י ישראל כמאב"ד שוב לא נאסר אי נגמר בישולו ע"י עכו"ם.

וקשה הא כיון שנתבאר דסברת חנניה היא בחשש חיתוי, א"כ מה דימו לבישולי עכו"ם הא שם הנידון הוא אי דינו כמבושל ושפיר מודים בזה רבנן דחנניה, ועי' בשפ"א (שם) שעמד בזה.

ועי' ברש"י (שם ד"ה קטום) שמפרש דבגו"ק לא חיישינן שמתבשל והולך בשבת, ולכאו' בא לבאר בזה את הדימוי לבישולי עכו"ם, אלא דצ"ב הא היתרא דחנניה אינו כלפי בישול אלא כלפי חשש חיתוי[[14]](#footnote-14).

ובהמשך (בסוגרים) דן השפ"א לבאר עפ"ד הר"ן הנ"ל שמה שאין חשש חיתוי הוא מחמת שראוי לאכילה כעת, דלפ"ז י"ל שהדמוי הוא לזה שחזינן שנחשב ראוי לאוכלו, דמטעם זה גם אין בו בישולי עכו"ם, עיי"ש. אכן עי' ברש"י (שם ד"ה אתמר נמי) שפי' שהדמוי הוא לזה דחזינן דמאב"ד חשיב בישול.

ועוד מעיר השפ"א (שם ד"ה בגמ' תניא חנניה) אמאי לא אמרו שם בגמ' תניא נמי הכא חנניה וכו'.

וע"ע ברמב"ן (מלחמות דף טז. בדפי הרי"ף) אחר שמקיים שיטת הרי"ף פסק שלשהות תנן, ומתקשה מסוגיא זו שנראה כחנניה, וכתב ד'הא לא סעייתא לענין חיתוי אלא לומר שכל כמאכל בן דרוסאי מבושל מיקרי', ומוסיף שלכן לא אמרו תניא נמי הכי אלא רק תניא.

**דעת רבנן דחנניה**

הנה רבנן דחנניה אכתי לא איתפרש מי הם, וכתב הרמב"ן (סד"ה גמרא) דלכן לא אמרו דאי להשהות תנן 'מני רבנן היא', ורק לקמן (דף לז.) נפקא ממתניתא דרבי יהודה ורבי מאיר הם. עיי"ש. ויש לברר אי אוסרים רק במאב"ד או גם בבשיל כ"צ, והאם גם במצטמק ורע לו.

**דעת תוס'-** תוס' (דף לז. ד"ה אא"ב ודף לח. ד"ה הא) דר"מ ור"י החולקים על חנניה אוסרים גם בבשיל כל צרכו, וגם במצטמק ורע לו, ומוכיח כן דהא אסרו גם בחמין שהוא מצטמק ורע לו.

ומש"כ תוס' (דף לו: ד"ה חמין) דמודו רבנן בנתבשל כל צרכו, עי' מהרש"ל מהרש"א ומהר"ם דכוונתו רק דהוה מצי לומר כן, אבל ודאי דלמסקנא אינו כן וכמש"כ תוס' הנ"ל.

אכן באמוראים מצינו שחילקו בזה, דרב שמואל בר"י אמר רבי יוחנן (דף לז:) אמר דבשיל כל צרכו שרי אפי' מצטמק ויפה לו, ורב ושמואל (שם) אוסרים גם במצטמק ויפה לו אבל מתירים במצטמק ורע לו. ומבאר בתוס' רא"ש דהם סברי מעיקר הדין כחנניה ורק החמירו לאסור לר"י בלא בשיל כ"צ ורב גם במצטמק ויפה לו[[15]](#footnote-15).

**ריטב"א ותוס' ישנים-** אמנם בתו"י (על הגליון) כתב דרב ורבי יוחנן אמרו דבריהם בדעת תנא דמתני', דסברי שהוא שיטה שלישית בפלוגתת ר"מ ורבי יההודה. וכ"כ הריטב"א (דף לז: ד"ה אמר רב שמואל בר יהודה).

**רשב"א-** הרשב"א (דף לז. ד"ה רבי יהודה) כתב דגם רבי יהודה מתיר במצטמק ורע לו, וכדאמרו רב ושמואל, ומכריח כן דכיון שגו"ק מהני ולא אמרינן שנגזור אטו שאינה גו"ק, א"כ ה"נ במצטמק ורע לו דליכא כלל חשש חיתוי לא נגזור אטו מצטמק ויפה לו, מוסיף דלא אשכחן שום תנא או אמורא שמתיר גו"ק ואוסר במצטמק ורע לו, דמחדא נפקא לן אידך, עיי"ש[[16]](#footnote-16).

**דעת בית שמאי**

**טעם החומרא בתבשיל טפי מחמין**

**פי' קמא ברש"י-** פרש"י (ד"ה אבל לא תבשיל) דבתבשיל חיישינן טפי לחיתוי, והנה למ"ד לשהות תנן ולא התירו ב"ה אלא בגו"ק, א"כ מדאסרו ב"ש משום חיתוי חזינן דיש מקום לחשש חיתוי גם בגו"ק, וכ"כ הרשב"א (ד"ה ב"ש)[[17]](#footnote-17). אכן עי' מהר"ם שביאר באופ"א, דב"ש גזרו גרוף אטו שאינו גרוף. ואי גרוף היינו לצדדים א"ש דשייך חשש חיתוי, עיי"ש[[18]](#footnote-18).

**פי' בתרא ברש"י-** עוד פרש"י (שם) א"נ 'נתקיימה מחשבתו ומחזי כמבשל', עי' במהר"ם שביאר שע"י שנתקיימה מחשבתו ע"י שהתבשל בשבת עי"ז מחזי כמבשל בשבת. וכתב החת"ס (ד"ה ולא) דב"ש לשיטתם דאסרו בפ"ק לעשות מלאכה בע"ש שתגמר בשבת, משא"כ לב"ה כיון שהניח מבעו"י מה מחזי כמבשל איכא.

**תוס' והרשב"א-** עי' בסמוך בדברי תוס' והרשב"א דפליגי מהו חמין ומהו תבשיל, וכל דבריהם הם חילוקים בחשש חיתוי, וכפי' קמא דרש"י.

**חמין ותבשיל**

**תוס'-** דעת תוס' (ד"ה חמין) דחמין ותבשיל היינו בין בשיל ולא בשיל ובין בנתבשל כל צרכו, ולפ"ז לב"ש שרי חמין גם בלא נתבשל כ"צ, ואסור תבשיל גם בנתבשל כ"צ, וקשה מה עדיף חמין בלא נתבשל כ"צ טפי מתבשיל שנתבשל כ"צ, ומבאר תוס' דתבשיל חמיר בזה גופא שגם אחר שיתבשל כ"צ יפה לו המשך הבישול, ממשא"כ חמין שסגי להם להתבשל כ"צ אבל טפי כבר רע להם.

**הרשב"א-** אכן הרשב"א פליג ומבאר דחמין אקרי כל שכבר נתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו, ותבשיל אקרי כל המצטמק ויפה לו, ולפ"ז חמין שלא נתבשלו כ"צ אסורים לב"ש.

**תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו-** לרשב"א ודאי לפני שנתבשל כ"צ אסור כדין תבשיל ואחר שנתבשל כ"צ וכעת רע לו שרי כדין חמין, וכן מפורש ברשב"א.

אבל לתוס' יל"ד אי כיון שחומרת תבשיל מחמין היא במה שמצטמק ויפה לו, א"כ הכא יהיה הדין דשרי וגם קודם שנתבשל כ"צ וכמו בחמין, או דלא חילקו בזה ואסרו כל תבשיל כיון שסתם תבשיל מצטמק ויפה לו.

ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ד' ד"ה ובתוס') שנראה שדן בזה, ומוכיח דלדעת הריטב"א והתו"י הנ"ל שפי' דלרב שמואל ב"ה מתירים שהיה בלא גו"ק אבל רק מצטמק ורע לו, א"כ ע"כ מה שאסרו ב"ש בתבשיל הוא ג"כ במצטמק ורע לו.

**חזרה בלא בשיל כל צרכו תיפוק ליה משום מבשל-** תוס' הנ"ל מוקים למתני' גם בלא בשיל כ"צ, וקשה הא ע"ז התירו חזרה ולכאו' הא בזה הוא מבשל ממש, וחזינן ע"כ דכל שמבושל כמאב"ד שוב לא חשיב מבשל[[19]](#footnote-19). וכ"כ הרשב"א לעיל (דף יח:) לגבי צמר ליורה עיי"ש. ועי' ברא"ש (פ"ג סי' י"א) שדן בזה.

אכן ברמב"ם (פ"ט ה"ג) כתב דעד שנתבשל כ"צ איכא משום מבשל, ובמ"מ (שם) מביא דעת החולקים. ובשו"ע (סי' שי"ח ס"ד) פסק כרמב"ם. ועי' בביאוה"ל (שם ד"ה אפי') שמביא דעת הרבה ראשונים בנידון זה, עיי"ש בארוכה. ולפ"ז ע"כ היתר חזרה רק במבושל כ"צ.

**קש וגבבא לב"ש**

יל"ד אי מה שאסרו ב"ש שהיית תבשיל וכן חזרה, הוא דלית בהו היתרא דגו"ק אבל בקש וגבבא מודו דשרי, או דדברי ב"ש קאי גם על הרישא דקש וגבבא.

**פהמ"ש להרמב"ם-** בפהמ"ש להרמב"ם מבואר לגבי חזרה דפליגי גם בקש וגבבא, דמביא דברי ב"ה שמתירים להחזיר בגו"ק ובקש וגבבא, וע"ז מביא דב"ש אוסרים.

**המהרש"א-** אכן במהרש"א (דף לז: תד"ה חמין) נקט בפשיטות בתו"ד דבקש וגבבא מודים ב"ש דשרי להשהות, וכן מצדד החת"ס (ד"ה תבשיל) בתו"ד[[20]](#footnote-20).

**ראש יוסף-** בראש יוסף (ד"ה ב"ש) נקט בפשיטות כמהרש"א דבקש וגבבא שרי להשהות לב"ש, אלא דבהמשך (על פרש"י ד"ה פליגי) דן אמאי כתב רש"י דמה דאוסרים ב"ש להחזיר קאי רק על חמין, דתבשיל הרי אסור גם להשהות, הא י"ל דקאי נמי אתבשיל בקש, דשרי להשהות ואסור להחזיר[[21]](#footnote-21).

**קדרה חייתא לב"ש-** יל"ד אי מודו ב"ש להיתר קדרא חייתא, ולכאו' הוא תלוי אי טעמם משום חשש חיתוי או משום כמבשל. [ועי' מש"כ בזה בסמוך גבי קדרה לב"ש].

**למ"ד להחזיר תנן אי מודו ב"ש בגו"ק דשרי גם תבשיל-** יל"ד למ"ד להחזיר תנן ואוקמיה בגמ' דפלוגתתם על שהיה בלא גו"ק וכחנניה, מה הדין בגרף או קטם האם בזה מודו ב"ש דשרי, דלכאו' לא אשכחן דפליגי אלא בלא גו"ק, ואולי הוא תלוי בטעמים מדוע אסרו בתבשיל[[22]](#footnote-22), ואכמ"ל.

והנה בגלהש"ס (דף יח:) כתב בתו"ד 'מה מהני בזה גרוף וגם אמאי חמין מותר', ומבואר שנקט בפשיטות שלמ"ד להחזיר תנן אי גרף מהני לב"ש גם בתבשיל[[23]](#footnote-23). אכן עי' רש"י (דף לז. ד"ה קשיא לב"ש בחדא) שכתב 'דב"ש לא שני להו בין גרוף לשאינו גרוף', וי"ל.

**קדרה לב"ש לעיל (דף יח:)-** הגמ' לעיל (דף יח:) מקשה דקדרה לב"ש היאך שרי להניחא ע"ג כירה הגם שמתווסף בה בישול בשבת, הא קאסרי שביתת כלים ומשני דאפקורי מפקר להו. וקשה דאכתי ייאסר בשהיה כדין תבשיל דמתני' דידן.

וכ"ת דאיירי בחמין, הא לרשב"א (הו"ד לעיל) לא התירו חמין אלא בנתבשל כ"צ, ובזה כבר אין בו בישול ולא שייך שביתת כלים, וגם לתוס' דשרי גם בלא בשיל כ"צ, הא עכ"פ נתבשל כבר כמאב"ד ומבואר בתוס' (הובא לעיל) שכל שמבושל כמאב"ד ליכא משום מבשל מדשרי חזרה. וע"ע ברש"י (שם ד"ה גיגית) שפי' 'שא"א שלא מצטמק בשבת', דמשמע דאיירי בתבשיל ששייך בו מצטמק ויפה לו. ועמד בזה רע"א (שם ד"ה ובאמת), וע"ע בהגהות ראמ"ה (שם רד"ה גיגית).

והנה אי בקש וגבבא מתירים ב"ש א"ש, אכן לפהמ"ש הנ"ל יקשה[[24]](#footnote-24), וכן למ"ד להחזיר תנן, אי נימא כמו שנקט רע"א הנ"ל דלהאי מ"ד מודו ב"ש בגו"ק דשרי גם תבשיל א"ש. ואולי איירי בקדרה חייתא, אי נימא דמודו ב"ש דשרי עי' לעיל.

**איסור חזרה**

**טעם האיסור**

**רש"י-** כתב רש"י (ד"ה לא מחזירין) דהוא משום דמחזי כמבשל, והנה רש"י פי' כן בדברי ב"ש, ואכתי יל"ד למ"ד להחזיר תנן שגם ב"ה אוסרים להחזיר בלא גו"ק, האם הוא ג"כ מטעם זה. ועי' במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ל"ז ושעה"צ ס"ק ל"ז) שמביא מרש"י שהוא מטעם דמחזי כמבשל.

אכן עי' ברש"י על הרי"ף (דף יז: ד"ה מחזירין) דהוא משום חשש חיתוי, וכ"כ במהר"ם (רש"י ד"ה אבל לא תבשיל) דלב"ה ע"כ הוא מצד חשש חיתוי, דכן מוכרח מדמהני גו"ק שהוא טעם כלפי חשש חיתוי. ומבואר א"כ, דגם איסור חזרה שייך לפרש משום חשש חיתוי, עי' במהר"ם שמביא כן מתוס' לקמן (דף לח: ד"ה פינה).

**ר"ת בס' הישר והשיטה להר"ן**- בספר הישר לר"ת (סי' רל"ה, רל"ז) כתב דכיון שנטלה מן האש, פעמים שמצטננת קצת וחיישינן שמא יחתה בחזרתו, והו"ד בשעה"צ (שם). וכ"כ בשיטה להר"ן (דף לו: ד"ה אבעיא להו). ועי' במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ק"ג) שמביא חשש חיתוי על חזרה וכן בס"ק ע'.

**תוספת שבת וישועות יעקב-** בתוספת שבת (סי' רנ"ג ס"ק כ"ו) מבאר בחשש חיתוי בחזרה טפי באופ"א מר"ת הנ"ל, והוא, דיש חשש שיחתה בשעה שמחזיר הקדרה ומתעסק בה. וכן מבואר בישועות יעקב (סי' רנ"ג ס"ק ב') הובא דבריו במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק ס"ח) דמחמת כן מחלק באופן הגריפה הנצרך הו"ד לעיל (בענין גרוף וקטום).

**הר"ן-** אכן הר"ן על הרי"ף (דף טו: ד"ה אבעיא) מפרש דלמ"ד לא יחזיר תנן הטעם של ב"ה הוא 'משום שמחזיר בשבת נראה כמבשל אם אינה קטומה', ומבואר דמפרש גם לב"ה הטעם משום מחזי כמבשל וכן מבאר הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה לא שנו וד"ה בעי) בכל הסוגיא דלקמן (דף לח:). ומבואר ג"כ דגו"ק מועיל גם למחזי כמבשל, וכ"כ גם בריטב"א (דף לט. ד"ה על שבא בחמין).

ועי' בשיטה להר"ן (דף מ: ד"ה שמן) שכתב טעם להא דמהני גו"ק בחזרה, 'לפיכך התירו בחזרה בגו"ק, דכיון שאינה מחזירה אלא כדי שלא תצטנן והיא גרופה או קטומה תו לא מחזי כמבשל'[[25]](#footnote-25).

**הבעה"מ-** הבעה"מ (דף טז: בדפי הרי"ף) כתב סברת שמא יחתה גם כלפי חזרה, עיי"ש. אכן בההיא דלקמן (דף לח:) בהניח ע"ג קרקע מפרש הבעה"מ (שם, ודיני חזרת תבשיל וכו') דהוא משום מחזי כמבשל.

**פלוגתת הרשב"א הרא"ש**- הרשב"א (דף מ: ד"ה מביא אדם) כתב דאיסור חזרה משום מחזי כמבשל, ומביא מזה לאסור מניח להפשיר עיי"ש. אכן ברא"ש (שם בסי' י') כתב הטעם משום חשש חיתוי, עיי"ש. ובמ"ב (סי' שי"ח ס"ק צ"ח) מביא ב' השיטות.

**אור שמח-** האור שמח (פ"ג משבת ד"ה ודע) כתב דב' הטעמים תלויים בפלוגתת הראשונים אי איכא איסור בישול אחר שכבר נתבשל כמאב"ד, עיי"ש הביאור. ולפי"ד א"ש גם בדעת רש"י, דעי' בביאוה"ל (סי' שי"ח סעי' ב' ד"ה אפי') דדעת רש"י כהרמב"ם.

וכתב האו"ש עוד, דנ"מ אי אסור גם מבעו"י עי' מה שהובא בזה בסמוך.

**חזרה במצטמק ורע לו-** בתוס' (דף לו: ד"ה חמין) כתב דחזרה באינה גרופה אסורה בחמין גם בנתבשלו כ"צ, וחמין היינו מצטמק ורע לו, ומוכיח כן מהגמ' לקמן. וכן איתא גם ברמב"ן (דף לז. ד"ה מהו) ובר"ן (דף טז: בדפי הרי"ף ד"ה ותו).

אכן מצינו בריטב"א (דף לז: ד"ה כללא דמילתא) שמביא די"א דאין במצטמק ורע לו איסור חזרה, וכ"כ השיטה לר"ן (דף לח. ד"ה איבעיא), ובטעם הדבר כתב הריטב"א שם, 'דכיון שהצימוק רע לו לא מחזי כמבשל'[[26]](#footnote-26).

**חזרה בע"ש מבעו"י**

**תוס'-** דעת תוס' (ד"ה וב"ה) דאסור להחזיר מבעו"י סמוך לחשכה, ומביא ב' שיטות אי רק באינו רותח או גם ברותח כל שהוא סמוך כ"כ לשבת שאין שהות להרתיחו. ומפרש כן הא דאמרו לקמן (דף לח:) דמחזירין אפי' בשבת דהיינו לא רק מבעו"י אלא גם בשבת.

ויש להבין מה טעם יש לאסור מבעו"י שהוא חול, וכתב האו"ש (פ"ג משבת ד"ה ודע) דתוס' סבר שחזרה אסורה משום שמא יחתה, וכן הוא בס' הישר לר"ת (סי' רל"ז). אכן עי' ברא"ש (סי' ב') שכתב שהוא גזרה אטו חזרה בשבת, עי' שיטתו בסמוך, וע"ע בדברי הר"ן בסמוך.

**רש"י-** אכן רש"י (דף לח: ד"ה מחזירין) מפרש דהאי 'אפי' בשבת' בא לרבות דלא רק בליל שבת אלא גם בשבת בבוקר, עיי"ש הרבותא, ומביאו התו"י (על תוס' הנ"ל) דלפי"ד ליכא ראיה לאסור מבעו"י. וכן נראה מרש"י במתני (ד"ה לא מחזירין) שכתב דאין מחזירין בשבת. וא"ש לשיטתו שחזרה משום מחזי כמבשל ולכן לא שייך מבעו"י.

**הר"ן-** בר"ן (דף טו: ד"ה בית שמאי) מפרש מה שאמרו אפי' בשבת כתוס', והיינו שלב"ש אסור גם מבעו"י. אלא שכתב דכ"ז ב"ש לשיטתם בפ"ק שאסור לעשות מלאכה בע"ש שתגמר בבת, אבל לב"ה אין איסור מבעו"י כלל ושרי אפי' באין גרו"ק.

והיינו דהר"ן לשיטתו שאיסור חזרה הוא משום מחזי כמבשל וע"כ אין לאסור מבעו"י אלא לב"ש. אלא שהקשה האו"ש (שם ד"ה ובענין חזרה) הא כל שכבר נתבשל כמאב"ד לא שייך מבשל.

**הרשב"א והריטב"א-** הנה הרשב"א (דף לח: ד"ה דברי האומרים) מביא גם פי' התוס' דאסור מבעו"י, אע"פ שדעתו (דף מ:) שחזרה משום מחזי כמבשל והו"ד לעיל. וכן גם הריטב"א בריש פירקין מביא דברי תוס', אע"פ שלקמן (דף לז. ד"ה ת"ש דתניא) כתב הטעם באיסור חזרה משום מחזי כמבשל.

והנה אי כהר"ן א"ש, אבל הרי הם העתיקו את התוס' דגם לב"ה אסור וא"כ קשה מה שייך מחזי כמבשל מבעו"י, ואי כהרא"ש דהוא גזרה אטו שבת היה א"ש לא הם לא הזכירו כל הנ"מ של הרא"ש. וצ"ע.

**הרא"ש-** הרא"ש (סי' ב') כתב כתוס' לאסור חזרה מבעו"י, אלא שכתב שהוא משום גזרה אטו מחזיר בשבת, וכתב לפ"ז שרק בנתבשל כ"צ אסור משא"כ בלא נתבשל כ"צ, עיי"ש. וכ"כ הטור (סי' רנ"ג סעי' ב'). ובב"ח תמה הא דעת הרא"ש שכל שנתבשל כמאב"ד שוב לית ביה משום מבשל.

ובטעם החילוק כתב הב"י, דבלא נתבשל כ"צ ליכא למיגזר אטו שבת שיודע שהוא מבשל ממש. אבל הב"ח כתב טעם אחר, דכשלא נתבשלה כ"צ ועדיין לא סילק ידו ממנה אינו דומה לקדרה בשבת שכבר הניחה על הכירה להשהותה, עיי"ש. עוד כתב הב"ח (שם) שהרבה ראשונים פליגי על חילוק זה של הרא"ש, וכן מוכיח מתוס' עיי"ש.

**תנאי חזרה בחזרה מבעו"י-** עוד כתב הרא"ש (בהמשך שם) דהא דאסר רב ששת (דף לח:) בהניחה ע"ג קרקע הוא רק בשבת אבל מבעו"י ליכא איסור כה"ג[[27]](#footnote-27). אכן בתוס' לקמן (דף מח. סד"ה דזיתים) מבואר דגם מבעו"י אסור. אלא דהקשה בקרב"נ (אות מ') דהרא"ש לקמן (פ"ד סי' ב') העתיק דברי תוס' אלו, עיי"ש בקרב"נ ובתפא"ש. והגר"א (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה דינו) כתב שהעיקר כדברי הרא"ש בפ"ג עיי"ש.

**חזרה לתוכה אי אסורה מבעו"י-** יל"ד בהא דאיתא לקמן (דף לז.) דחזרה לתוכה אסורה גם בגו"ק, האם הוא גם בחזרה מבעו"י. והעירו דלשון הר"ת בס' הישר הוא דשרי, דמזכיר שאסור אפילו מבעו"י להחזיר עליה או בתוכה אא"כ גרו"ק, ומשמע שגו"ק מהני להתיר גם תוכה, עיי"ש בכל דבריו.

ולכאו' הוא תלוי בטעמים, דאי חומרת תוכה משום מחזי כמבשל ומבעו"י הוא כר"ת שהוא משום חיתוי א"כ יהיה שרי, וא"ש דר"ת לשיטתו. אכן אי גם מבעו"י הוא משום מחזי כמבשל וכהרא"ש שהוא אטו שבת, או שחומרת תוכה היא גם משום חשש חיתוי עי' מה שהובא בזה לקמן, א"כ לכאו' יהיה איסור תוכה גם מבעו"י.

**אי האיסור הוא מעשה ההחזרה או המצב-** הביאוה"ל (סי' רנ"ג סעי' ה' ד"ה להחם) מביא דברי הפמ"ג להקל באמריה לנכרי בחזרה בשבות דשבות במקום מצוה.

אכן בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"א ד"ה ונראה) פליג דלא שייך הכא ההיתר של שבות דשבות במקום מצוה, ומשום, 'דאין האיסור הנתינה אלא מציאות מצב זה אסרו חכמים ששרשו שמא יחתה והכל בכל הגזרה אם יעמיד בעצמו או ע"י נכרי', עיי"ש. ויל"ד אי תלוי בצדדים הנ"ל אי משום מחזי כמבשל או חשש חיתוי[[28]](#footnote-28), עוד מבואר בדבריו דקאי גם על חזרה לתוכה[[29]](#footnote-29).

בס"ד

**על גבה ובתוכה**

**לא שנו אלא על גבה אבל לתוכה אסור**

**רש"י-** פרש"י דקס"ד דקאי על שהיה, ובאינו גו"ק ניחא דבתוכה הוי מטמין ממש ברמץ ואסור[[30]](#footnote-30), אבל אי שהיה תנן ואיירי בגו"ק אין טעם לאסור תוכה. ומתרצינן דקאי על חזרה, ובחזרה ניחא להו דאע"ג שגו"ק חלוק תוכה מעל גבה[[31]](#footnote-31).

והנה למ"ד להחזיר תנן אפשר שמה שאמרו תוכה אסור, הוא באמת על להשהות על אינו גו"ק, ומטעם שכתב רש"י דהוי מטמין ממש ברמץ, אבל אי גו"ק אפשר דשרי אף להחזיר גם לתוכה, וכ"כ ראש יוסף (ד"ה אבעיא להו מהו לסמוך).

**תוס' ושאר ראשונים-** דקאי על חזרה וניחא להו דתוכה אסור, וכל המו"מ היה רק האם קאי על הרישא או על הסיפא.

**קושית תוס' על רש"י מחררה-** תוס' מקשה מחררה דהוי בתוכה והתיר חנניה, והיינו דחררה אופין בתנור כדמבאר רע"א בגלהש"ס (דף לח:) והוי תוכה, וכן הוא להדיא בתוס' רא"ש שהקושיא כיון דאיירי בתוך תנור כדפרש"י לקמן (דף לז:) וע"כ חשיב תוכה.

והנה יל"ע בהני גווני דמתני' (דף יט:) הא כיון שנוגע בגחלים אמאי שרי הא הוי הטמנה מצד אחד, ועי' באו"ז (הלכות ע"ש סי' ח') שמוכיח מדין זה דשרי להניח ע"ג גחלים ודלא כגאונים שאסרו. ובפמ"ג (סי' רנ"ד א"א ס"ק י"ב) מחלק דבתוך קדרה ע"ג הגחלים הוי הטמנה משא"כ בצלי שמונח ע"ג הגחלים עצמם אינה הטמנה, עיי"ש. וכ"כ הגר"ז (קו"א מהדו"ב שבסוף הספר סי' רנ"ט ד"ה הנה להרשב"א וד"ה והשתא א"ש).

ויל"ד אי לדבריהם מתיישבת גם קושית תוס', או דלמא דכיון שפי' דהוא בתוך התנור וכנ"ל, א"כ הוי הטמנה גמורה ולא רק מצד אחד[[32]](#footnote-32).

**טעם החומרא בתוכה**

**רמב"ן וריטב"א ושיטה להר"ן-** כתב הרמב"ן דחומרת תוכה בחזרה היא משום דנפיש הבלא ונראה כמבשל בשבת. וכ"כ השיטה להר"ן (ד"ה אי) 'דתוכה כיון דנפיש הבלא מיחזי כמאן דמבשל בשבת, והרי הוא כמי שמניחה ע"ג גחלים ממש'. וכ"כ הריטב"א (ד"ה ת"ש) דבחזרה חמיר תוכה משום דמיחזי כמבשל. ועי' במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק נ"ח) שמביא דברי הראשונים בנו"א, 'דכיון שהוא מעמיד בתוכה כדרך שמבשלין בה תדיר נראה כמבשל'.

**חי' הר"ן בדעת רש"י-** החי' הר"ן מבאר הא דרש"י מיאן בפי' הראשונים דגם לס"ד קאי אחזרה, משום דמפרש הא דבחזרה חמיר תוכה, דהוא משום דחשיב הטמנה לכתחילה בשבת, וזה דלא כמו שמסקינן לקמן (דף לח:) דמחזירין אפי' בשבת משום דהוי המשך, וע"כ ניחא לגמ' לפרש דקאי על שהיה, עיי"ש[[33]](#footnote-33).

**מאירי-** המאירי (ד"ה כבר ביארנו) מביא פירוש דטעם האיסור משום דכשמחזיר לתוכה ע"י שנוגע בגחלים הוא מחתה, ואע"פ שאינו מתכון הוי פסיק רישיה או שחיישינן שמא יתכון, ומסיק המאירי דאי"צ לזה אלא י"ל דהאיסור משום שמזיז הגחלים והוי טלטול מוקצה, ועיי"ש הביאור אמאי לא הוי טלטול מן הצד.

**תוס' ר"י הזקן והתוספת שבת-** בתוספת שבת (סי' רנ"ג ס"ק כ"ו) כתב טעם אחר לחומרת תוכה, דכשהוא בתוכו איכא חשש חיתוי טפי וגם בגו"ק, וכן איתא במחצה"ש (סי' רנ"ג על המג"א ס"ק ל"ה). וכן נמצא בתוס' ר"י הזקן הנדפמ"ח (דף לז.) שמחלק בין תוכה לע"ג בחשש חיתוי, דע"ג כשיסיר לחתות ייזכר, עיי"ש.

ויש להבין לשיטה זו מדוע הוא רק בחזרה ולא בשהיה, ועי' בתוספת שבת שנחית לזה ומבאר דבשעת חזרה איכא חשש טפי[[34]](#footnote-34), אלא שלא מבאר א"כ מדוע הוא רק לגבי בתוכה, וע"כ הוא צירוף דכשגם חזרה וגם תוכה חמיר טפי, וצ"ע. ולטעם התוס' ר"י הזקן ג"כ לא א"ש.

**כירה שאין בה תוך-** כתב השלטי הגיבורים (דף יז: בדפי הרי"ף) דכירות שלנו שהם פשוטות ואין בהם תוך וחלל, 'הרי תוכה ועל גבה אחד ומותר להחזיר בה'. והו"ד במג"א (סי' רנ"ג ס"ק כ"ב). ובמ"ב (שם ס"ק נ"ח)[[35]](#footnote-35).

**אי תוכה אסור גם בחזרה מבעו"י-** יל"ד לדעת תוס' לעיל (דף לו:) ודעימיה דחזרה אסורה גם מבעו"י, האם יש בזה את החומרא של חזרה לתוכה, ועי' מש"כ לעיל שם להוכיח מר"ת בס' הישר דשרי, ונתבאר שם שהוא תלוי בטעמים, עיי"ש.

**מה נחשב תוכה**

**ירושלמי-** הרמב"ן ושאר ראשונים מביאים ירושלמי דתוכה היינו יותר מג' טפחים בעומקה. וי"א עד החריץ שעשוי בכירה.

**ריטב"א-** הריטב"א (ד"ה ת"ש דאמר ר' חלבו) מפרש בתחילה דתוכה היינו סמוך לנקבים שהאש תחתיה.

**רש"י-** לקמן (ד"ה גבה) פרש"י דעל גבה היינו על עובי שפתה או על כסוי שעל חללה, וכן העתיק הטור (סי' רנ"ג סעי' ב'), ומשמע שכל שהוא בתוך חלל הכירה כבר חשיב תוכה.

**ב"י-** כתב הב"י (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ומ"ש דקא על גבה) דבפשטות מתפרש דתוכה היינו רק כשיושבת על קרקעית הכירה, ומביא שכ"כ רש"י (דף לז.) וכוונתו לדברי רש"י הנ"ל בביאור ההו"א דקאי על שהיה והאיסור משום הטמנה ברמץ ממש, ומבואר דנוקט דרק כשמונח על הגחלים נחשב כמטמין ברמץ ממש[[36]](#footnote-36).

אכן מדברי הטור הנ"ל שכתב דע"ג היינו על שפתה או על הכסוי, מדייק הב"י דרק במונחת רק על הדפנות חשיב ע"ג, אבל כששולי הקדרה ממלאים כל החלל חשיב כבר תוכה, ובב"ח תמה מנא ליה, ועוד דא"כ נמצא דברי רש"י סותרים אלו את אלו, עיי"ש.

**מג"א ומ"ב-** המג"א (שם ס"ק כ"ב) פסק דרק על קרקעיתה חשיב בתוכה, וכ"כ המ"ב (שם ס"ק נ"ז). ובשעה"צ (ס"ק נ"ב) תמה אמאי לא הזכירו הפוסקים דברי הירושלמי הנ"ל.

**סמיכה**

**מהו לסמוך-** פרש"י (ד"ה מהו לסמוך) שהכירה מטלטלת היא ומושיבים אותה ע"ג קרקע, ויש להבין מה בעי למימר, ומדוע פי' זאת דוקא כאן ולא במתני'. ובפשטות י"ל דכיון שדנו הכא לסמוך לדפנותיה מבחוץ, נזקק לומר שאינה חפירה בקרקע אלא מטלטלת ומונחת ע"ג קרקע ולכן יש בה היכי תמצי לסמוך לה מבחוץ. אכן עי' בחת"ס (ריש פרקין) מה שדן לחדש.

**אי הנידון על שהיה או על חזרה**

**תוס' והרשב"א-** תוס' (ד"ה מהו) מפרש דקאי על כל המותר בגו"ק, בין בשהיה ובין בחזרה, ודנו דבסמיכה יהיה שרי גם בלא גו"ק. וכ"כ הרשב"א.

**הרי"ף-** הרי"ף מוכיח מסוגין דלשהות תנן וגם שהיה בעי גו"ק, דע"כ הנידון לסמוך מהו קאי בשהיה. ועוד מוכיח מדהביאו הברייתא דכירה שהסיקוה וכו' והתם קתני להדיא דאין מקיימין אא"כ גו"ק.

**מו"מ בראיה הראשונה דהרי"ף-** תמה הבעה"מ מנלן שלא קאי אחזרה, ומפרש הרא"ש בשם רבינו יונה והרמב"ן במלחמות וכן הר"ן (דף טז. בדפי הרי"ף ד"ה ומנא) דהוכחת הרי"ף היא מדקאמר תוכה וגבה אסור וכו', דזה ע"כ בשהיה דהרי בחזרה חמיר תוכה ואסור גם בגו"ק. ובדעת החולקים כתב הר"ן דהם יסברו דקושטא דמילתא נק שבאינו גו"ק אסור בכל גווני בין ע"ג ובין תוכה , ואה"נ תוכה אסור גם בגו"ק, עיי"ש.

**מו"מ בראיה שניה דהרי"ף-** מה שהביא הרי"ף מהברייתא דחה הבעה"מ דאה"נ ברייתא כר"י ומדר"י נשמע לרבנן, וכ"כ ברשב"א הנ"ל.

ובדעת הרי"ף מיישב הרא"ש בשם רבינו יונה והרמב"ן במלחמות וכן הר"ן (שם ד"ה וסייעיה) דהרי"ף סבר שא"א להוכיח משהיה לר"י לחזרה לרבנן, דחזרה חמירא כדחזינן שאסור לתוכה. ובדעת החולקים מבאר הר"ן דאה"נ לענין תוכה חמירא חזרה אבל לענין סמיכה כי הדדי נינהו[[37]](#footnote-37).

**הוכחת הרמב"ן-** הרמב"ן במלחמות מוכיח דשרי גם בחזרה, דהא בתחילה הוכיחו מהברייתא דב' כירות המתאימות, והתם להדיא דשרי גם חזרה, עיי"ש. וקשה הא דחו לה, ועי' בביאוה"ל (סי' רנ"ג סעי' א' ד"ה מתר לסמוך) שמבאר דמה שדחו דמדלי אוירא הוא דיחוי בעלמא, ואחר שהוכיחו ממקו"א דסמיכה שרי שוב לא צריך להאי שינויא.

**ריטב"א והשיטה להר"ן-** הריטב"א מפרש דהנידון היה בין בשהיה ובין בחזרה וכתוס', אלא שאעפ"כ כתב דמה שהוכיחו מהברייתא דכירה שהיסקוה וכו' הוא כהרי"ף, דאפשר לפשוט משם רק על שהיה ולמ"ד לשהות תנן, אבל לגבי חזרה באמת אפשר דשאני, וכמו שחמירא חזרה משהיה לענין תוכה, והטעם משום שנראה כמבשל ואסור אפי' בסמיכה. וכ"כ בשיטה להר"ן.

**לדינא**

**לתוס' ודעימיה ולריטב"א ודעימיה-** לתוס' והרשב"א ודאי שרי סמיכה גם בחזרה, הריטב"א והשיטה להר"ן כתבו דאע"פ שעל חזרה ליכא לפשיטותא לשיטתם הנ"ל, אעפ"כ דינא שרי דהוי ספק דרבנן לקולא.

**מג"א בדעת הרי"ף-** אכן לדעת הרי"ף נראה שבאמת חזרה אסורה, וכן מביא המג"א (סי' רנ"ג ס"ק ה') מהרמב"ם דכל שאין מחזירין עליו אין סומכין, והיינו כשיטת הרי"ף. ופליגי האחרונים אי כוונתו על חזרה או על נתינה לכתחילה וכדלהלן.

**הדגול מרבבה בדעת הרי"ף-** הדגול מרבבה (שם) מפרש במג"א, דלא אסר הרי"ף לדינא אלא נתינה לכתחילה, אבל חזרה שרי כדמוכח מב' כירות המתאימות, והיינו כהוכחת הרמב"ן הנ"ל, והיינו דנקט שלא פליג הרי"ף על תוס' לדינא ורק הוכיח מהגמ' דנקטו כמ"ד לשהות תנן.

**דעת רע"א והחת"ס-** כן ברע"א (שם) פליג דודאי המג"א קאי על חזרה, דהרי"ף אוסר חזרה, ומפרש הברייתא דב' כירות רק על שהיה[[38]](#footnote-38). עיי"ש. ובחת"ס (שם) ג"כ פליג על הדגו"מ ומוכיח מדברי המג"א בהמשך (ס"ק ו') שתולה חזרה בב' כירות בפלוגתת הרי"ף והראשונים, הרי דפלוגתתם על חזרה ולא רק בנתינה לכתחילה[[39]](#footnote-39). ועי' במ"ב (שם ס"ק ט"ו) שמביא ב' הדיעות.

**סמיכה לכתחילה**

**השיטה להר"ן ורע"א-** בשיטה להר"ן (דף מ: ד"ה שמן) כתב דבנותן לכתחילה ודאי אסור אף לסמוך, הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק כ"א). וכ"כ רע"א (בשו"ע שם) דלכו"ע אסור נתינה לכתחילה[[40]](#footnote-40).

**בית מאיר ודגו"מ-** אכן בבית מאיר מחדש שגם סמיכה לכתחילה שריא, ומפרש כן גם בדעת הרמב"ם עיי"ש. והו"ד במ"ב (שם), וע"ע בדגו"מ הנ"ל על המג"א (ס"ק ה') שעולה מדבריו שחולקים על הרי"ף שרי גם סמיכה לכתחילה[[41]](#footnote-41).

**מ"ב והחזו"א-** בביאוה"ל (שם סד"ה מותר לסמוך) מביא סמך כהבי"מ מדברי הרא"ש במדורה (הו"ד לקמן) עיי"ש, וכן מביא החזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' סד"ה במ"ב). ובחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט') נקט דאסור סמיכה בנתינה לכתחילה, ומחלק ממדורה, דגם אי במדורה שרי הכא גרע, דלסמוך אצל התנור הוא בגזרת חכמים טפי, עיי"ש.

**סמיכה בב' כירות המתאימות**

**מג"א-** המג"א (שם ס"ק ו') כתב שגם בכה"ג תליא בפלוגתת הרי"ף ושאר ראשונים ולהרי"ף אסור בחזרה.

**חת"ס וביאוה"ל-** הביאוה"ל (ד"ה אע"פ) מקשה על המג"א דלהדיא איתא בהאי ברייתא דב' כירות גם חזרה וע"כ שבזה מודה הרי"ף עיי"ש, ועי' בחת"ס (על המג"א ס"ק ה') שתמה על המג"א ולכאו' כוונתו כהביאוה"ל.

**נתיב חיים-** הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' א') מעתיק היתר ב' כירות המתאימות, ומקשה הט"ז (ס"ק ד') הא כבר נשנה היתר סמיכה ומה נוסף בדין זה. וכתב בנתיב חיים ליישב דהכא שרי אף בחזרה גם להרי"ף, ודלא כמג"א הנ"ל, ומהטעם שאמרו בגמ' דשליט ביה אוירא.

**סמיכה אצל האש - סמוך למדורה**

**תוס'-** כתב תוס' (ד"ה תא שמע) דאין ללמוד מהיתר סמיכה דסוגין דה"ה שרי לסמוך אצל האש, דשאני הכא דדפני הקדירה מפסיקין בינו ולאש.

**הרא"ש-** הרא"ש (סי' י') מביא הגמ' (דף מ:) דשרי לסמוך למדורה לכתחילה בשבת, ומקשה מ"ש מנתינה ע"ג כירה גו"ק. ומחלק דסמוך מדורה דמי לסמיכה[[42]](#footnote-42), ואע"פ שלא דמי לגמרי וכחילוק תוס' דהכא דפני כירה מפסיקין, י"ל שכיון שהצריכו חכמים להרחיק מהמדורה כדנקט 'כנגד המדורה', איכא היכרא ולא אתי לחתויי, עיי"ש.

**הרשב"א-** הרשב"א (דף מ: ד"ה מביא אדם) כתב ג"כ להתיר כהרא"ש אלא שבטעם הדבר כתב באופ"א, דכל איסור חזרה ונתינה לכתחילה הם משום מחזי כמבשל, משא"כ כנגד במדורה 'שאין דרכם של בנ"א לבשל כן רוב הפעמים, אין נראה כמבשל אלא כמפיג צינה'. עיי"ש.

**יישוב דעת תוס' מהגמ' דלקמן-** איתא לקמן (דף מ:) דמניחין שמן אצל המדורה וכן קיתון של מים, הרי דשרי לסמוך למדורה וכדהביאו הרא"ש והרשב"א. ובדעת תוס' עי' בתוס' ישנים (דף לז:) שמחלק דשמן שאני שאין בו בישול, והו"ד בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' סד"ה ל"ז א'). וההיא דקיתון מים מוקים במניחו במקום שלא יכול לבא לידי יד סולדת, וע"ע בזה בחזו"א (שם ד"ה רא"ש).

אכן בב"י (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ומ"ש רבינו דהא דאסור) מביא דההגהות מרדכי והגה"ה מימוני מתירים לסמוך למדורה, וכתב דאפשר דגם תוס' מודה לדבריהם לדינא ורק דכתבו דמסוגין ליכא ראיה. וע"ע בסמוך בדברי הגר"א (בדעת הרמ"א).

**סמיכה אצל האש לדינא**

**שו"ע-** בשו"ע (סי' שי"ח סעי' ט"ו) פסק דשרי ליתן כנגד המדורה, וכתב המג"א (ס"ק ל"ח) דהא דאין איסור נתינה לכתחילה הוא כהרא"ש הנ"ל, משום שצריך להרחיק קצת. וכ"כ במ"ב (ס"ק צ"ב וס"ק צ"ד) דלרא"ש הנ"ל צריך להרחיק קצת, משא"כ להרשב"א הנ"ל. אמנם עי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' ד"ה רא"ש) שדן דלמסקנת הרא"ש שם שוב אין מקור דמהני הא דמרחיק קצת והדרינן לתוס' הנ"ל שאוסר[[43]](#footnote-43).

**רמ"א-** הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' ב') פסק דשרי לסמוך למדורה אפי' סמוך לחשכה, וכתב המג"א (שם ס"ק כ"ט) דגם בשבת שרי כמש"כ השו"ע הנ"ל, ורק הכא איירי בנצטנן לגמרי.

אכן הגר"א (שם) כתב על הרמ"א דאינו מתיר אלא מבעו"י אבל בשבת אסור כתוס' הנ"ל, והיינו שנוקט שתוס' חולק לדינא ודלא כב"י הנ"ל, ומפרש דהרמ"א פליג על השו"ע ופוסק כתוס' לאסור. אלא דלפי"ד עולה חידוש, דמבעו"י קיל לענין זה, וצ"ע מה המקור ומה הטעם להקל בזה טפי מבעו"י.

**סמיכה במקום שאין היס"**ב

**רמ"א ומג"א-** כתב הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' א') בשם הגהות מרדכי שכל האיסור בתנור הוא כ"ז שהיד סולדת בו. וכתב המג"א דבאין היס"ב שרי אפי' על גביו ואפי' בשבת, ואפשר שאפי' באינה גו"ק, והביאו המ"ב (ס"' כ"ג). וכ"כ הרמ"א בהמשך (סוף סעי' ב').

**הגר"א-** עי' בהגר"א שמציין ע"ז לדברי הרא"ש הנ"ל (דף מ:) שהקשה היאך מותר להניח קיתון של מים סמוך למדורה וע"ז מביא הירושלמי דמיירי באינו יכול לבא לידי יס"ב, הרי שבאין היס"ב שרי נתינה לכתחילה.

**המניח ע"ג קדרה ריקנית או מלאה**

בשו"ע (סי' רנ"ג סעי' ג') מביא דברי ההגהות מרדכי דקדרה ריקנית חשיבא כגו"ק ושרי להחזיר אבל רק עם כל תנאי חזרה, ובהמשך (סעי' ה') הביא השו"ע דברי הרשב"א שהובאו בר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף ד"ה ת"ר) דשרי להניח לכתחילה בשבת ע"ג קדרה מלאה, והטעם כתב הרשב"א שם דאין דרך בישול בכך, ובש"ך (שם ס"ק ל"ג) כתב דגם חשש חיתוי ליכא מחמת שאינו דרך בישול.

ותמה הביאוה"ל (שם סעי' ג' ד"ה ויזהר) מ"ש ריקנית ממלאה, ומביא מהפמ"ג לחלק בין מלאה לריקנית, דהמניח ע"ג קדרה מלאה לא חשיב מניח על הכירה כלל, משא"כ ריקנית אינה אלא כקטימה, עיי"ש. ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' ד"ה הקשה) מה שדן לבאר החילוק באופ"א.

**מ"ש קדירה ריקנית מכסוי כירה ברש"י-** רש"י (דף לז. ד"ה על גבה) כתב דע"ג היינו גם במניח ע"ג כיסוי הכירה, וקשה דא"כ אמאי קדירה ריקנית חשיבא קטימה טפי מכסוי זה.

ובחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' ד"ה במ"ב) מבאר דקדירה ריקנית 'דהוא שינוי שאין דרך בישול בכל וגם ממעט את החום הרבה אבל הכסוי שדרכו בכך ואינו מעט החום כ"כ בכלל על גבה הוא'. ומוסיף דלפ"ז אינו מדין גו"ק אלא כדין סומך ועדיף מסומך, ואע"פ שלשון ההגהמ"ר הוא דהוי כגו"ק נדחק החזו"א שהוא לאו דוקא, עיי"ש[[44]](#footnote-44). וע"ע מש"כ לפ"ז בבלע"ך שלנו שאינו כגו"ק כיון שדומה לכסוי כירה.

הבית מאיר (סי' רנ"ג סעי' ג') מבאר באופ"א, דקדרה ריקנית שריא כיון שנתנה לשם כך והוי היכר שלא יבא לחתות, משא"כ כסוי כירה שממילא הוא שם. אלא שדבריו הם לחלוק על המג"א (סם ס"ק ל"א) להתיר ע"ג מעזיבת התנור כדין קדירה ריקנית, וא"כ לדעת המג"א ע"כ הוא כחילוק החזו"א הנ"ל. וגם מדברי הפמ"ג שבסמוך מוכח דלא כחילוק הבי"מ מדנזקק לחלק בין צוננת לחמה.

**קדירה ריקנית חמה-** כתב הפמ"ג (סי' רנ"ח א"א ס"ק א') דקדירה ריקנית חשיבא גו"ק רק בצוננת אבל בחמה לא.

**קדרה מלאה לגבי שהיה-** כתב המג"א (סי' רנ"ח ס"ק א') והפמ"ג (סי' רנ"ח א"א ס"ק א') דלהניח ע"ג קדרה מלאה יש בזה כל דיני שהיה. והו"ד בביאוהו"ל (סי' רנ"ח ד"ה מותר)[[45]](#footnote-45).

ולפ"ז מה שהתיר השו"ע הנ"ל (סי' רנ"ג סעי' ה') חזרה ע"ג קדרה היינו ע"כ בכירה גו"ק, דאל"ה ייאסר מדין שהיה. אלא דבאמת מסתמא מיירי בגו"ק, דאל"ה מה מתיר את שהיית הקדרה התחתונה.

**גחלים שעממו**

**הרשב"א-** כתב הרשב"א (דף לו: ד"ה עד שיגרוף) דהא דגחלים שעממו חשיב כקטימה אע"פ שנעשה מאיליו, משום 'דכיון שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחתוי'. והו"ד במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק י"ד). וע"ע בסוגית קטמה והובערה בדין גחלים שעממו והובערו.

**דברי המרכבת המשנה-** הכס"מ (פ"ג ה"ד) מביא מהרמ"ך דטעם היתר גו"ק הוא משום דעביד היכרא, ומקשה המרכבת המשנה (שם) דא"כ היאך מהני גחלים עוממות כשעממו מעצמן הא איהו לא עביד מידי, עיי"ש.

בס"ד

**קטמה והובערה**

**אי הויא כקטומה לגמרי או לא**

מבואר מו"מ אי קטמה והובערה הדרא למילתא קמייתא או שנשארת בהיתרה דחשיבא עדיין קטומה. והנה למאי דס"ד דאינה קטומה פי' בגמ' דקמ"ל דמצטמק ויפה לו שרי, אכן למאי דמסקינן דחשיבא כקטומה יל"ד, האם שריא רק בנתבשל כ"צ או שדינו ככל כירה גו"ק ושריא לגמרי גם בלא נתבשל כ"צ.

**תוס' והרמב"ן בפי' קמא-** כתבו תוס' דכיון שהיא כקטומה שריא בכל גווני גם בלא נתבשל כ"צ, וכ"כ הרמב"ן בפי' קמא.

**תוס' בפי' בתרא והרשב"א-** בועוד י"ל מחדש תוס' דבחזרה והובערה הגם שהיא כקטומה אבל לא לגמרי, ולא שריא אלא בנתבשל כ"צ, וכ"כ גם הרשב"א (ד"ה הובערה) דהויא כקטומה ואינה קטומה לגמרי. אכן חזרה ונתלבתה שהוא פחות בזה נשאר דינה כקטומה לגמרי ושריא גם בלא נתבשל כ"צ.

**הרמב"ן בפי' בתרא**- וכ"כ הרמב"ן דאפשר דלא שריא אלא נתבשל כ"צ, דכיון שהובערה אתי לחתויי, אלא שהוא כתב דלפ"ז ה"ה בנתלבתה לא שרי אלא בנתבשל כ"צ, וחידוש הוא, דהא בנתלבתה מבואר להדיא דשריא גם חזרה, ויהיה מבואר דאעפ"כ רק בנתבשל כ"צ[[46]](#footnote-46). וכ"כ החי' הר"ן.

ואיתא ברמב"ן דפי' קמא עיקר, והו"ד בשעה"צ (סי' רנ"ג ס"ק י"ז)

**רש"י-** פרש"י (ד"ה שאני הכא דקטמה) דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי, וצ"ע הא דעת רש"י דהיתר גו"ק הוא מחמת שעי"ז אינו מוסיף הבל, ומפרש הראש יוסף (ד"ה והנה לרש"י) דדעת רש"י שהובערה לא חשיב גו"ק, ורק מהני ההקטימה של קודם לגלות דעתו שלא ניחא ליה בצמוקי ונחשב כמצטמק ורע לו דסברי דשרי גם בלא גו"ק. עיי"ש. וכן נראה בפנ"י (דה ומה שהשמיטוהו).

וכתב הראש יוסף (שם) דלפ"ז באמת לא יהיה שרי אלא בנתבשל כ"צ, וכפי' בתרא בתוס' ורק לא מטעמיה.

ובמה שמחלק תוס' שנתלבתה חלוק מהובערה, עי' פרש"י לעיל (ד"ה ונתלבתה) שפי' נתלבתה 'חזרה והובערה', ומבואר דנקט היינו הך, וכ"כ הראש יוסף (ריש ד"ה ת"ש דאמר רב ספרא), ולפ"ז גם התם לא שרי אלא בנתבשל כ"צ. והיינו שבזה רש"י נוקט כהרמב"ן בפי' השני.

**אי נתלבתה שווה להובערה-** נתבאר לעיל דנחלקו בזה תירוצי התוס' והראשונים, וברש"י מבואר דשווים. וע"ע בסמוך מה שנתבאר לגבי חזרה.

**שיטת החי' הר"ן-** כתב בחי' הר"ן דכל מאי דמסקינן שלא הדרא למילתא קמייתא הוא רק כשהניח הקדרה על הכירה בשעה שהיתה קטומה ורק אח"כ הובערה, דבזה אמרינן דקטימה דמיעקרא מהניא, אבל בקטמה והובערה ואח"כ הניח הקדרה לא חשיב קטימה כלל ודינו כאינו גו"ק. ולפ"ז מבאר המו"מ בגמ' דבזה היה הנידון היכי מיירי, אי בהניח לפני שהובערה או אח"כ עיי"ש בכל דבריו.

ומבאר עוד, דמהא דמבואר בירושלמי דסגי בקטימה כל דהו, והרי סוף קטימה כל דהו להתבער, חזינן דלא הדרא למילתא קמייתא.

**גחלי רותם-** הא דחדית רבב"ח אר"י דאפ' גחלים של רותם, בפשטות הוא חידוש בעצם דין קטימה, דגם בגחלי רותם נחשב קטום, וכן מבאר ברש"י[[47]](#footnote-47). אמנם בריטב"א מפרש דקאי אקטמה ונתלבתה, דהו"א שבגחלי רותם הדרא למילתא קמייתא קמ"ל.

**אי שרי גם חזרה**

**תוס'-** הנה בברייתא דנתלבתה קתני להדיא דשרי גם חזרה, אכן בברייתא דחזרה והובערה לא קתני אלא שהיה, ויל"ד אי ה"ה חזרה. ובפשטות הוא תלוי בתירוצי התוס', דלפי' ראשון אין מקור לחלק ביניהם, וכ"כ המאירי (ד"ה מי שקטם).

אבל לפי' השני שמחלק ביניהם לענין לא נתבשל כל צרכו, יש לדון אי יחלק גם לענין חזרה דבהובערה לא מהני חזרה, או שלגבי חזרה שפיר מהני האי קטימה, דסגי בזה דלא להוי מחזי כמבשל[[48]](#footnote-48). ועי' ברמב"ן בפי' השני (ואפשר לפרש כך וכו') שמפרש משה"ק מאי למימרא דהיינו מאי למימרא לשהות אפילו להחזיר נמי.

**רש"י-** לרש"י הנ"ל דנתלבתה והובערה הכל אחד מפורש דבשניהם שרי גם חזרה. וקשה, דלפי' הראש יוסף ברש"י דאינו כגו"ק ורק מצטמק ורע לו, א"כ חזרה לכאו' אסורה[[49]](#footnote-49), אא"כ נימא דרש"י סבר כריטב"א והשיטה להר"ן דמצטמק ורע לו שרי בחזרה בלא גו"ק[[50]](#footnote-50).

**הטעם דחשיבא קטומה**

יש להבין מה מהני שקטמה הא כעת הובערה, ובמה שונה מכירה שאינה גו"ק, וביותר קשה אי גו"ק מטעם היכר הא בטל ההיכר ויבא לחתות.

**ריטב"א וחי' הר"ן והמג"א-** כתב הריטב"א 'וטעמא דמילתא דכיון דקטמה גלי דעתיה דלא קפיד בחמומה כולי האי'. וכעי"ז כתב בחי' הר"ן (ד"ה שמע מיניה) 'גלי דעתיה דלא ניחא ליה בחיתוי גחלים'. וכ"כ המג"א (סי' רנ"ג ס"ק ג') 'כיון דגילה דעתו דלא בעי לגחלים סגי'. וכ"כ במ"ב (שם ס"ק י"ד).

**אימתי הגילוי דעת-** אכתי יל"ד אי הגילוי דעת הוא במעשה הקטימה בלחוד, או בהנחה על כירה קטומה, ולכאו' בזה תלוי המשך דברי הר"ן, דשיטת הר"ן היא כנ"ל דרק אי בשעה שהניח היתה עדיין קטומה, והיינו שלא סגי במעשה קטימה, אכן שאר ראשונים שלא הזכירו זאת לכאו' פליגי.

**רש"י-** עי' לעיל בדברי הראש יוסף בדעת רש"י דהכא באמת אינו מדין גו"ק, אלא הוי גילוי דעת שאינו חפץ במצטמק ויפה לו, ועי"ז הדר דינו כדין מצטמק ורע לו.

**היאך מהני לחזרה-** קשה דהניחא לחשש חיתוי י"ל הטעם הנ"ל, אבל לגבי חזרה יקשה לדעת הראשונים דחזרה משום מחזי כמבשל, מה מהני קטמה הא כעת הובערה. ואי כהר"ן שהניחו בשעה שהיה קטימה א"ש, דהמחזי כמבשל הוא בהנחה ואז היה קטומה, אבל לשאר ראשונים שלא הזכירו חילוק הר"ן וע"כ סברו שגם בהניח אחר שהובערה מהני, צ"ע מדוע. וע' באגלי טל (אופה מ"ח ד').

**הוסר האפר-** בפשטות כיון שקטמה והובערה כקטומה מחמת שגלי דעתיה, א"כ ה"ה בהוסר האפר יהיה שרי, אמנם עי' באגרו"מ (ח"ד סי' ע"ד מבשל אות ל') שכתב דרק הובעה שעכ"פ נשאר האפר משא"כ בהוסר האפר, וכתב לפ"ז שבנפל הבלע"ך בטל ההיתר דהוי כהוסר האפר, עיי"ש.

**גחלים שעממו ואח"כ הובערו**

**פמ"ג-** בפמ"ג (סי' רנ"ג א"א ס"ק ג') כתב וז"ל 'ומיהו עממו והובערה הדרא למילתא קמייתא, דל"ש בכאן גלוי דעת, וזה פשוט'. עכ"ל. והיינו דאע"ג דאיתא בבריתא דגחלים שעממו הרי הוא כקטומה, אעפ"כ כלפי הדין של קטומה והובערה חלוק עממו מקטימה ולא מהני, דבקטימה איכא גילוי דעת מצידו משא"כ בעממו.

**ע"פ הרשב"א-** והקשו דהא הרשב"א (דף לו: ד"ה עד שיגרוף) מבאר הא דגחלים שעממו חשיב כקטימה אע"פ שנעשה מאיליו, משום 'דכיון שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחתוי'. ולפ"ז לכאו' איכא גילוי דעת גם בעממו. והו"ד במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק י"ד) יחד עם דין קטומה ונתלבתה.

**לדינא**

**מג"א-** המג"א (סי' רנ"ג ס"ק ג') פסק דקטמה והובערה הרי היא כקטומה, והא דלא חילק בין נתבשל כ"צ ללא נתבשל, כתב הפמ"ג דהוא היקל במילי דרבנן, והביאו השעה"צ (ס"ק י"ז) ומוסיף שאי"צ לזה כיון שכמה ראשונים מסקו דהוי כקטומה לכל מילי.

**הא דהשמיטוהו הפוסקים-** הפנ"י והראש יוסף תמהו אמאי השמיטוהו הרמב"ם והטוש"ע, וכתב הפנ"י דנראה דסברו דאזלינן לחומרא שאינה כקטומה ולכה"פ בעי נתבשל כ"צ, ותמה א"כ אמאי העתיקו המג"א בסתמא דמשמע גם בלא נתבשל כ"צ.

ובראש יוסף (ד"ה והנה המג"א) מיישב כמש"כ בפמ"ג הנ"ל, דהמג"א פסק לקולא בדרבנן, ומה שהשמיטוהו הפוסקים אינו ראיה דבלא"ה השמיטו גם ברייתא דקטומה ונתלבתה שאין בה חולק, וכן בהובערה במצטמק ויפה לו

**דף לז:**

**לשהות תנינא אין נותנין את הפת וכו'-** פרש"י (ד"ה הא קרמו פניה) שההוכחה מבבא דפת ומתקשה דלמא בגו"ק ומיישב דבתנור לא גו"ק וכו'. ותמה בנמוקי הגרי"ב (על תד"ה דיוקא) אמאי לא פי' שההוכחה מהסיפא דחררה ע"ג גחלים, עיי"ש מש"כ ליישב ומה שיישב לפ"ז קושית תוס' על רש"י, עיי"ש. אכן בריטב"א (ד"ה אמר רבא) באמת מפרש דההוכחה מחררה ע"ג גחלים,

**רב ושמואל דאמרי תרוויהו מצטמק ויפה לו אסור**- קשה מסתם משנה שהביאו לעיל דאין צולין וכו', ומביא הרשב"א מרב האי גאון דרב לא אסר אלא במצטמק ויפה לו ומהטעם הנ"ל שכיון דסגי בחיתוי מעט יותר יש לחוש שיבא לחתות, אבל במאב"ד מודה לחנניה דשרי ובהא מיירי התם.

אלא דמקשה הרשב"א דמדברי חנניה משמע שהתיר ממאב"ד והלאה ולא רק כשהוא מאב"ד ולא כל צרכו, וע"כ מתרץ דהתם שאני שהוא על האש ממש ונמנע מלחתות שמא יישרף, וכמו שתירץ הרמב"ן על דעת הרי"ף שפסק לשהות תנן, הו"ד לקמן.

**מצטמק ויפה לו אסור-** יל"ד מה המחלק בין מצטמק ויפה לו לרע לו, האם מה שביפה לו מועיל החיתוי טפי, או לאידך גיסא מה שבמצטמק ורע לו יכול החיתוי לקלקלו.

והנה ברשב"א בדבריו על רב האי גאון כתב דבמצטמק ורע לו חושש שאם יחתה ישרף, אלא דאפשר שנזקק לזה רק כלפי משה"ק על רב האי גאון עיי"ש, אכן מאידך ברש"י גבי קטמה והובערה מבאר דגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי ושרי, ואע"פ שאין חשש שישרף אלא רק שלא ניחא ליה בצמוקי[[51]](#footnote-51).

ועי' ברא"ש ובתוס' רא"ש לקמן (דף לח.) בביאור השני בספק דעבר ושהה דאיירי במצטמק ויפה לו שכבר הצטמק כדבעי ואינו צריך עוד, ומשמע שם שהנידון כלפי בדיעבד אבל לכתחילה ודאי אסור[[52]](#footnote-52), וחזינן שגם בכה"ג שאינו צריך הצימוק חשיב יפה לו, ואי כל הטעם כרשב"א הנ"ל א"ש, אכן י"ל גם בלא"ה דלא חילקו בזה ודנוהו כשאר יפה לו.

**כיון דמסוכן הוא וכו'-** מקשה הרשב"א הא לזה סגי בקטום, דבקטימה כל שהוא סגי ויישאר חם מספיק.

**שהיה במים**

**חמין שלא הוחמו כל צרכן-** יש לברר מה השיעור מאב"ד במים, הא לכאו' רותחין הוי כל צרכן ומכאן והילך מצטמר ורע לו, וקודם לכן לכאו' אינו בישול כלל.

ועי' בשיטה להר"ן (דף לז: ד"ה אמר רב ששת) שכתב 'אבל חמין מכיון דהוי חמין כלל לאלתר חשיבי בדינייהו כתבשיל שהגיע למאב"ד לגבי שהיה'. והיינו שכל חימום כבר חשיב מאב"ד במים לגבי שהיה. ובהמשך (ד"ה עקר) לגבי בישול כתב דכל 'דוקא בהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלין, דאי לא לגבי דידהו חשיב כמבשל וכו''.

**מים צוננין אי נחשבים קדרא חייתא-** ברשב"א (דף לח. ד"ה לענין פסק) כתב דקיתון של מים כיון שהם קלים להתבשל הוו ליה חיים גמורים כמו תבשיל דבשיל ולא בשיל, והיינו דלית בהו היתרא דקדרה חייתא. וכן מבואר ברמב"ם (פ"ג הי"ב)[[53]](#footnote-53), ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ג')

אכן ברע"א (ריש סי רנ"ג ד"ה או שהוא חי) מביא פלוגתא בתוס' בדין זה, דמתוס' לקמן (דף לט: ד"ה ממעשה) מבואר דעת ר' יונה דגם במים שרי בחייתא, ומאידך בתוס' (דף מז: ד"ה במה) בדברי רבינו שמואל מבואר דמים לא חשיבי חייתא, עיי"ש.

**אמר רב שמואל בר"י אמר רבי יוחנן וכו' מצטמק ויפה לו-** פרש"י (ד"ה משהין) דאמוראי נינהו אליבא דרבי יוחנן, דרב ששת כחנניה ורשבר"י כרבנן, אכן הרשב"א מביא מרב האי גאון שפי' דכולהו כחנניה, ורשבר"י רבותא אשמועינן דגם מצטמק ויפה לו שרי ולא אמרינן שכיון שחסר לו רק מעט יבא לחתות טפי.

**אמאי לא שרו כפירות חיים-** תוס' (דף מט. ד"ה דזיתים) והרא"ש (שם רפ"ד) כתבו דפירות שראויין לאוכלן חיים עדיפי ממאב"ד, ונפסק בשו"ע (סי' רנ"ד סעי' ה').

ומקשה המג"א (סי' רנ"ד סעי' ט' ס"ק כ"ו) דבמים נמי נימא שראויין לשתותם חיים, ומתרץ דמ"מ אינן טובין כפירות, והיינו ע"ד חילוק התוס' שם מבצל. ועוד מחלק דאיירי במים להדחה, עיי"ש. ובמ"ב (שם ס"ק מ"ט) פסק כתי' קמא.

**ההלכה בפלוגתת חנניה ורבנן**

**דעת רש"י ותוס' ורב האי גאון והרשב"א**

רש"י ד"ה ורב ששת) כתב דאנן סמכינן אחנניה. וכ"כ תוס' (ד"ה אמר) וכ"כ רב האי גאון הו"ד ברשב"א (דף לח. ד"ה ולענין פסק) והסכים עמו הרשב"א.

**קושיא מרש"י דף י"ח-** יש להקשות דלעיל (דף יח: ד"ה בשיל) פרש"י מה שאמרו בשיל שפיר דמי דהיינו בבשל כל צרכו, ובאו"ז (הל' ע"ש סי' ח') בשם הר"י מאורלניי"ש מביא פרש"י ועמד דלחנניה יש לפרש בשיל כמאב"ד. ובראש יוסף (דף לח. ד"ה ומה שלא פרש"י) מתרץ דדעת רש"י דבתנור לא התיר חנניה, והתם איירי בתנור[[54]](#footnote-54). ועי' לקמן (דף לח:) פלוגתת תוס' (שם ד"ה תנור) והראשונים בזה.

**קושיא מרש"י דף ל"ד-** וע"ע רש"י לעיל (דף לד: ד"ה גזירה) שפרש"י גזרת הטמנה במבושל כמאב"ד, אע"פ ששיטתו בריש פירקין דמתני' גם בהטמנה ודעת הריטב"א והשלטה"ג דגם בהטמנה אמר חנניה דשרי, (הו"ד בשיטת רש"י בריש פירקין). עי' בראש יוסף (רפ"ד ד"ה ודע) שעמד בזה.

וע"ע בפנ"י (דף לו: תד"ה לא יתן) שמביא מרש"י באמת דכל המימרא שם דלא כחנניה עיי"ש. וכ"כ הצל"ח דאביי סבר דלא כחנניה והתם אביי היא.

**דעת הרי"ף**

הרי"ף פסק כרבנן דחנניה דבלא גו"ק אסור בכל גווני, ועי' לעיל בדין סמיכה שהובא מה שהוכיח הרי"ף מסמיכה ומה שדנו הראשונים לדחות. ועוד מוכיח הרי"ף מהמשך סוגין ודחו הראשונים. עי' בר"ן (על הרי"ף) שמביא כל הראיות וכל הדחיות לכל הצדדים

**קשה מההיא דאין צולין-** קשה על הרי"ף ממתני' דלעיל (דף יט:) שמבואר דסגי בקרמו פניה, והרי"ף עצמו העתיק שם השיעור של מאב"ד וההיא דחנניה. ומתרץ הרמב"ן והראשונים דצלי שאני שחושש שאם יחתה ישרף, וכעין מה שאמרו לעיל (דף יח:) גבי מוגמר.

**שיטת הבעה"מ**

הבעה"מ עושה פשרה, דרק בדבר שמצטמק ויפה לו אסור כל שהוא רק כמאב"ד, ואחר שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו הוא תלוי בחילוקי מנהגים בי מקום למקום כדאמרו בגמ'. אבל בדבר שכשיתבשל כ"צ יהיה מצטמק ורע לו מותר כבר ממאב"ד כחנניה. והו"ד בר"ן על הרי"ף (דף טז: ד"ה ותו).

**קשה מתבשיל-** הרמב"ן במלחמות וכן הרשב"א (דף לח. ד"ה ולענין פסק) מביא דברי הבעה"מ וכתב דהוא מן המתמיהין, משום דסתם תבשיל מצטמק ויפה לו ובפרט כשנשנה עם חמין, וא"כ במתני' לחנניה וכן בכל הגמ' ע"כ איירי במצטמק ויפה לו ואעפ"כ התיר חנניה ממאב"ד.

**קשה מביצה-** וביותר מקשו הא ביצה חשיבא מצטמק ויפה לו כדאמרו בגמ' (דף לח.) ובמתני' דלעיל (דף כ.) שממנה הוכיח הבעה"מ שהלכה כחנניה תנן בשר בצל וביצה. ועי' בראש יוסף (דף לז: ד"ה ופש גבן) ובפמ"ג (סי' רנ"ט משב"ז ס"ק ג') שמביא ירושלמי דביצה מצטמק ורע לו וכתב שמה שאמרו בגמ' שחשיב יפה לו הוא רק במעורב עם יין, דביצים מצומקות היינו עם יין כדאיתא בחולין (דף ו').

**תמיהת הרמב"ן-** ברמב"ן במלחמות תמה היאך יתכן שבדבר שמצטמק ויפה לו יהיה אסור גם אחר שכבר נתבשל כ"צ ורק יפה לו, ובדבר שמצטמק ורע לו יהיה מותר בלא נתבשל כ"צ, הא גם הוא עד שיתבשל כ"צ חשיב במצטמק ויפה לו ואדרבא גרע ממנו, עיי"ש.

**לדינא**

**הרא"ש-** הרא"ש (סי' א') מאריך להביא כל הדעות ומסיים דכיון שישראל אדוקין במצות עונג שבת ולא ישמעו להחמיר הנח להם להקל כחנניה. וע' בסמוך פלוגתת המ"ב והחזו"א בביאור דבריו.

**שו"ע-** בשו"ע (סי' רנ"ג סעי' א') מביא ב' הדיעות, ושמע שלעיקר נקט כהרי"ף מדמביא דעת המתירין רק בשם י"א, וכ"כ הביאוה"ל (שם ד"ה נהגו).

**אי השו"ע סבר חילוק הבעה"מ-** הנה ברע"א (שם, נדפס בטעות על ריש הסעי') מדייק מדכתב השו"ע בי"א דשרי כמאב"ד או מצטמק ויפה לו, משמע שבמצטמק ויפה לו אסור בכמאב"ד, והיינו כבעה"מ. אלא דמהמשך דברי השו"ע שלא נאמר גו"ק אלא בפחות ממאב"ד משמע שאחר מאב"ד שרי בכל ענין, עיי"ש. וכן הוא בפמ"ג (שם משב"ז ס"ק א' בסוגרים) ולקמן (סי' רנ"ט משב"ז ס"ק ג')**.** ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"' ג' ד"ה ויש) מש"כ בזה.

**רמ"א מ"ב וחזו"א-** כתב הרמ"א דנהגו כסברא אחרונה והיינו כחנניה. ובביאוה"ל (שם ד"ה ונהגו) מקשה הא לא הכריע הרא"ש אלא רק שאין למחות ואמאי התיר הרמ"א לכתחילה, וע"כ כב שלכתחילה ראוי ליזהר להחמיר שלא לסמוך על חנניה עיי"ש.

אמנם החזו"א (סי' ל"ז ס"' ג' ד"ה במ"ב) כתב דאין כוונת הרא"ש רק בבחינת מוטב יהיו שוגגין, אלא אדרבא בעצם פסק דשרי ורק כיון שהמחמירין הם גדולי עולם כרי"ף והשאלתותו ועוד, היה ראוי להחמיר אלא שכיון שאדוקין בעונג שבת וכו' לכן אין מחמירין טפי מהדין, עיי"ש.

**דין שהיה בפירות חיים-** כתב השו"ע (סי' רנ"ד סעי' ד') דפירות חיים מותר להשהותם, דכיון שראויין לאוכלן חיים דינם כנתבשלו כמאב"ד וכדתבו תוס' (דף מח. ד"ה וזיתים) והרא"ש (שם). וקשה הא זהו רק לחנניה. וכתב הגר"א דאה"נ לא שרי אלא לדעת הי"א שבסי' רנ"ג. אכן בשעה"צ (שם ס"ק כ"ב) כתב דהכא שרי לכו"ע דאיירי במניחם על האש וצליה הרי שריא לכו"ע כדהוכיחו ממתני' שאין צולין.

**שכח קדרה מהו**

**בעו מיניה שכח קדרה ע"ג כירה ובישלה מהו-** פרש"י (ד"ה שכח קדרה) דהיינו אליבא דמאן דאסר, אכן תוס' (ד"ה שכח) מפרש דאיירי באופן שאסור לכו"ע כגון פחות ממאב"ד, וכ"כ הבעה"מ. ועי' בפנ"י שביאר בכמה אופנים מדוע רש"י לא פי' כתוס'.

ובראש יוסף (ד"ה ומה שלא פרש"י) מבאר דרש"י סבר דכל שהוא פחות ממאב"ד חשיב חייתא, וכשיטת הב"ח (סי' רנ"ג סד"ה וכופח) בדעת הרי"ף. עוד מחלק תוס' דלא הותר קדרא חייתא אלא בתנור שחומו רב וודאי יתבשל לגמרי בלא חיתוי משא"כ בכירה. ועי' בב"ח (רי"ס רנ"ג ד"ה או שהיה חי) שמבאר מקור החילוק מדגרסי לעיל (דף יח:) דאיירי בתנור. והא דרש"י לא פי' כן כתב הראש יוסף (שם) דרש"י לא ס"ל כן, עיי"ש.

**מעשה שבת באיסור דאורייתא-** עי' ב"ק (דף עא.) וחולין (דף טו.) פלוגתת ר"מ ור"י לענין מבשל בשבת אי גזרו שוגג אטו מזיד. וברי"ף והרמב"ם (פ"ו הכ"ג) פסקו כר"י דאזור גם בשוגג, ותוס' פסק כר"מ, והובאו ב' השיטות בטור (סי' שי"ח סעי' א'). ובשו"ע (שם) פסק כר"י והגר"א פסק כר"מ, עי' במ"ב (שם ס"ק ז').

**מעשה שבת באיסור דרבנן-** עי' גיטין (דף נג:) דנחלקו ר"מ ור"י במעשר בשבת אי קנסו שוגג אטו מזיד, וביארו שם דשיטת ר"מ דבדרבנן גזרו טפי מדאורייתא.

**תד"ה אבל ותימה וכו-** עי' בפנ"י (בגמ' ד"ה אבל האי דלא עביד מעשה) דסתם שהיה חשיבא לא עביד מעשה, דרק לא סילק סמוך לחשכה, משא"כ התם איירי שהניחו סמוך לחשכה וחשיב עביד מעשה.

וכ"כ הרש"ש (ד"ה שכת קדרה) דספק הגמ' היה בהניח ע"ד ליטלה קודם שתחשך ולבסוף שכח, דהמעשה הראשון היה בהיתר ואח"כ שלא נטלה לא היה ע"י מעשה, משא"כ התם. וע"ע רע"א (דף יח: ד"ה ובזה מיושב) שיישב קושית תוס' באופ"א.

**מדוע שהיה אינה כאיסור דרבנן שאסר ר"מ**

קשה דבסוגין הנידון בעבר על איסור שהיה וחזרה שהם איסור דרבנן, וא"כ אמאי ר"מ מתיר הא נתבאר לעיל שבמילתא דרבנן ר"מ אוסר.

**ראמ"ה ופנ"י-** וכתב בהגהות ראמ"ה (בסו"ד על תד"ה אבל) דהתם בדעביד מעשה א"נ היכא דעיקרו דרבנן. עיי"ש. וכעי"ז איתא בפנ"י.

**חזו"א-** בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ג ד"ה ל"ח א') תירץ דהכא שאני דכל עצמו הוא טורח בשביל לשמור את השבת שלא לבשל בשבת לא קנסינן ליה. 'א"נ כיון דאיסורא משום מבשל דין השבותין כדין עיקר המלאכה', והיינו כתירוץ שני דראמ"ה הנ"ל. וכ"כ החזו"א להלן (ס"ק כ"ד) לאידך גיסא בדעת ר"י עיי"ש.

**משמעות הראשונים ששהיה מיישך שייכי למבשל-** עי' ברש"י (ד"ה וה"ה לשוכח) שכתב דהמשהה במזיד לא יאכל 'כאילו בשלה בידים בשבת'. וע"ע ברשב"א (ד"ה למחר) דמדמה שהיה למבשל, וכן מבואר גם בהמשך (ד"ה הא דאבעיא לן) במש"כ בשם הראב"ד, ונראה כתרוץ שני דראמ"ה והחזו"א דשהיה מיישך שייכא למבשל. ויש להבין כ"ז.

**עבר ושהה**

**המהרש"א ברש"י והראב"ד-** פרש"י (ד"ה עבר ושהה) דאיירי במזיד, ומפרש המהרש"א דהיינו באומר מותר וקיל טפי משוכח דפשע, דאי במזיד פשיטא לעיל דאסור, ומוכיח כן מדלקמן שאסר להם לשבת הבאה ופרש"י שלא לעשות כן, ואי איירי במזיד א"כ כבר ידעו שאסור לעשות כן. וכ"כ הר"ן (דף יז. בדפי הרי"ף) בשם הראב"ד

**הרשב"א ברש"י -** אכן הרשב"א מביא מרש"י דאיירי במזיד ממש, ונסתפקו שמא במצטמק ויפה לו לא גזרו כלל, ולא שמיע להו לברייתא דלעיל.

**הבעה"מ**- בבעה"מ שמפרש ג"כ דקאי על מזיד ממש, ומחלק מדלעיל, דלעיל איירי בפחות ממאב"ד ולכן אסרו, והכא איירי ביותר ממאב"ד ורק באופן שאסור לשיטתו, עיי"ש. וברמב"ן השיג עליו.

**תוס' הרי"ף והרמב"ם-** תוס' (ד"ה עבר) מפרש דאיירי בשוגג ואליבא דר"י, ודנו אי אסר במצטמק ויפה לו בשוגג. וכ"כ הרי"ף והרמב"ם (פ"ה ה"ט) דהספק אי אסר בשוגג גם במצטמק ויפה לו. עי' בכס"מ דהם גרסו שכח ושהה, וע"ע מה שמבאר בזה.

**דברי הרשב"א בתוס'-** עוד כתב תוס' ועוד אומר רשב"א דקודם גזרה בעו, ומבאר המהר"ם דהספק האם לר"י אסור שוגג גם לפני הגזרה ולא נצרכה הגזרה אלא לר"מ, או שמודה ר"י לפני הגזרה דשוגג שרי. ותמה רע"א דא"כ אמאי לא פי' בפחות ממאב"ד וכחנניה, ועי' מש"כ לבאר בהמשך (ד"ה אי אסר).

**הרא"ש והתוס' רא"ש-** הרא"ש (סוף סי' א') והתוס' רא"ש מביא די"מ שהספק הוא אי אסרוהו רק לאותו ששיהא או גם לשאר בני הבית, והוכיחו מדקאמר ואסר להם משמע לכל בני הבית. וכ"כ המג"א (סי' רנ"ג ס"ק י"א) דאסור לכל ב"ב. עוד מפרש דאיירי בנצטמק כבר יפה ואינו צריך עוד, אי גם בזה אסרו, והוכיחו מבצים מצומקות.

**חזרה בשוגג**

**הגהות אושר"י-** בהגהות אושר"י (סי' ב') כתב להסתפק בהחזיר בשוגג אי אסור כמו בשהה, דשמא שהה שאני שנתבשל באיסור משא"כ בחזרה שכבר היה מבושל.

**הגהות מרדכי-** בהגהות מרדכי (דף ע"ט ע"ד) כתב בפשיטות דאסור כל היכא שעשה באיסור בין שהיה ובין חזרה, אכן במצטמק ורע לו שרי גם בחזרה הגם שעביד מעשה כיון שלא נהנה בחזרתו כלום, עיי"ש. והו"ד בב"י (סו"ס רנ"ג ד"ה כתב בהגהות ושר"י)..

**הרמ"א-** ברמ"א (סי' רנ"ג סעי' א') מחמיר בחזרה אף בבשל כ"צ ששרי בשהיה, דחזרה חמירא כדמבאר המג"א (ס"ק י"ד) עי' במחצה"ש. אלא שאם החזירו עכו"ם שרי. ועי' בהגר"א שביאר דחזרה בבשל כ"צ דמיא לשהיה בלא בשל כ"צ, כדחזינן בחנניה שמודה שחזרה אסירא[[55]](#footnote-55).

**ביאור המ"ב-** במ"ב (ס"ק ל"ה) מבאר דחזרה חמירא כיון קעביד מעשה, ויש מקור לסברתו מדברי ההגמ"ר הנ"ל שדן לאסור מצד זה אפי' במצטמק ורע לו ורק בזה מסיק דשרי. וע"ע מש"כ בזה בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ד).

**במצטמק ורע לו-** כתב הרמ"א (שם) דבמצטמק ורע לו אע"פ שאסור בחזרה לא נאסר הדיעבד, ומשום שלא נהנה מן האיסור. וכתב הפמ"ג (סי' רנ"ג משב"ז ס"ק י') דלפ"ז אם החזיר דבר שנצטנן וחממו שנהנה בחימומו יהיה אסור.

**הטמנה בשוגג**

**תוס' ישנים-** בתוס' ישנים (דף לט: אות א') כתב דמהא דהטמנה אסורה בדיעבד אין להוכיח שהיה , כיון שאפשר דהטמנה חמירא.

**לדינא-** עי' שו"ע ורמ"א (סי' רנ"ז סעי' א') דפליגי אי אסור בדיעבד. וביאר המג"א (ס"ק ד') דהפלוגתתם אי הטמנה שווה לשהיה או שחמירא טפי משהיה, ועיי"ש בהגר"א (ד"ה וי"א וד"ה ובלבד), ובמ"ב (ס"ק י'). וע"ע בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ה).

בס"ד

**דף לח:**

**מחזירים אפי' בשבת**

**פרש"י-** פרש"י (ד"ה מחזירין אפי' בשבת) דהיינו לא מבעיא בליל שבת אלא אפי' ביום השבת.

והנה מה שמבאר רש"י דס"ד שביום השבת ייחשב הטמנה לכתחילה, כתב הבעה"מ (דף טז: בדפי הרי"ף) דהוא לשיטתו דפרקין בהטמנה איירי, וכ"כ הריטב"א (ד"ה לדברי האומר) בתו"ד. וכ"כ הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה פיסקא) דרש"י לשיטתו, אלא שמוסיף דה"ה שאפשר לפרש כן גם לדידן, והיינו שיהיה אסור דין מניח לכתחילה, וכן מבואר ברשב"א שמעתיק פרש"י דס"ד שביום השבת דמי למניח לכתחילה.

**תוס'-** תוס' (ד"ה ואפילו ולעיל דף לו: ד"ה וב"ה) מפרש דהיינו לא מבעיא מע"ש משחשכה אלא אפי' בשבת עצמה, וכ"כ הרא"ש (שם) והבעה"מ.

**הרשב"א והריטב"א-** הרשב"א (דף לח: ד"ה דברי האומרים) והריטב"א (ד"ה לדברי האומר) מביאים ב' הפי'

**הר"ן-** בר"ן (דף טו: ד"ה בית שמאי) מפרש מה שאמרו אפי' בשבת כתוס', אלא דכ"ז ב"ש לשיטתם בפ"ק, הו"ד לעיל (בדף לו:) בדין חזרה מבעו"י. ועי' עוד בר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה ומיהו) שמפרש הגמ' באופ"א עפ"ד הירושלמי, עיי"ש

**דברי החי' הר"ן בדעת רש"י-** החי' הר"ן לעיל (דף לז. ד"ה אי אמרת בשלמא) מבאר דלפרש"י שם הא דחילקו בחזרה בין תוכה לעל גבה, הוא משום דסברי דחשיב הטמנה לכתחילה בשבת ואסור, ודלא כדאמרו בסוגין. עיי"ש[[56]](#footnote-56).

**חזרה במצטמק ורע לו**

**תוס' והרמב"ן והר"ן-** בתוס' (דף לו: ד"ה חמין) כתב דחזרה באינה גרופה אסורה בחמין גם בנתבשלו כ"צ, וחמין היינו מצטמק ורע לו, ומוכיח כן מסוגין, דאי מצטמק ורע לו שרי מה הוכיחו מרבי אושעיא דלמא התם במצטמק ורע לו. וכן איתא גם ברמב"ן (במלחמות וכן בדף לז. ד"ה מהו) ובר"ן (דף טז: בדפי הרי"ף ד"ה ותו, ובדף יז: ד"ה ומיהא).

**הריטב"א והשיטה להר"ן-** אכן מצינו בריטב"א (דף לז: ד"ה כללא דמילתא) שמביא די"א דאין במצטמק ורע לו איסור חזרה, וכ"כ השיטה לר"ן (דף לח. ד"ה אמר), ובטעם הדבר כתב הריטב"א שם, 'דכיון שהצימוק רע לו לא מחזי כמבשל'[[57]](#footnote-57).

ומה שהוכיחו תוס' והרמב"ן מסוגין, מיישב השיטה להר"ן דרב אושעיא איירי באינה גרופה, ומדחמין באינה גרופה שרי ה"ה בתבשיל בגרופה[[58]](#footnote-58). עיי"ש.

**רש"י-** עי' לעיל (דף לז:) בדינא דקטמה והובערה, שהובא לדון להוכיח מרש"י דמצטמק ורע לו שרי בחזרה, וכשיטת הריטב"א והשיטה להר"ן.

**תנאי חזרה ודין נתינה לכתחילה**

**איסור נתינה לכתחילה**

הטעם שאסור חזרה בהניח ע"ג קרקע הוא, דעי"ז בטלה נתינתו הוי כנותן לכתחילה, אלא שבטעם שאסור נתינה לכתחילה פליגי הראשונים וכדלקמן.

**פרש"י-** פרש"י (ד"ה אבל הניח ע"ג קרקע) דעי"ז בטלה הטמנתו ושוב הוי כמטמין לכתחילה.

**תוס'-** מבואר בתוס' (ד"ה פינה) דהטעם לאסור כנותן לכתחילה הוא משום חשש חיתוי. והביאו המהר"ם לעיל (דף לו:) ולמד מזה על כל חזרה. וכ"כ המג"א (סי' שי"ח ס"ק כ"ה)

**הבעה"מ והר"ן והרשב"א-** אכן בבעה"מ (דף טז: בדפי הרי"ף) כתב משום דנראה כמבשל לכתחילה בשבת, וכ"כ הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה לא שנו) והרשב"א (ד"ה מכלל). וכ"כ הגר"ז (סי' רנ"ג סעי' י"ד)[[59]](#footnote-59).

**החילוק בין ידו לקרקע**

בפשטות כל שיצא מהכירה שוב כשמחזירו הוי נתינה חדשה, והא דמהני בעודן בידו, צ"ל דכל שלא הניחו במקום אחר שאינו שייך לכירה אינו סילוק גמור[[60]](#footnote-60).

**מהר"ץ חיות-** עי' במהר"ץ חיות (ד"ה הניחו ע"ג קרקע) שמדמה הנחה ע"ג קרקע דסוגין לההיא דעירובין (דף קב:) בדין החזרת רטיה בשבת, דמבואר שבהניחו ע"ג קרקע חשיב נתינה חדשה. ועוד מביא מלולב (סוכה ס"פ לולב הגזול) עיי"ש

**נמוקי יוסף והר"י מלוני"ל-** אכן עי' בנמוקי יוסף (נדפס גם בקובץ שיטות קמאי בסוגין) שמפרש דבעודן בידו מוכחא מילתא שכוונתו להחזירן, משא"כ בע"ג קרקע. והיינו שהכל הוא חילוקים כמה מוכח שדעתו להחזירו. וכן איתא בר"י מלוני"ל (שם). ועי' לקמן שביארו עפ"ז הספק בתלאו במקל והניח ע"ג מטה.

אלא שהעיר גיסי הרש"ג בס' תורת השבת דכ"ז א"ש רק לל"ק דתרתי בעינן, אבל לל"ב דסגי בעודן בידו בלא דעתו ע"כ הוא מצד שעדיין לא התנתק מהכירה.

**שיטת הר"ן מהירושלמי**

**דין הירושלמי ודברי הר"ן-** הר"ן (דף יז: בדפי הרי"ף ד"ה ומיהו) מביא מהירושלמי דכל האיסור בהניחו ע"ג קרקע ושאר גווני דסוגין אינם אלא בנוטל מע"ש ובא להחזיר בשבת, אבל אם נטלו בשבת עצמה יכול להחזיר בכל גווני. ודן הר"ן דזהו גם הפי' בגמ' דידן במה שאמרו מחזירין אפי' בשבת, דהייינו בכה"ג שנטלו מע"ש והחזירו בשבת.

**ב"י ורמ"א והמ"ב-** הב"י נקט דלא כהר"ן, דמוכיח מתוס' והרא"ש שאסרו חזרה מע"ש כ"ש שאסור להחזיר כשסילק משחשכה, והקשה במאמר מרדכי (ס"ק י') וכן ובחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ב) מאי שייטא, הא הם אסרו באינה גרופה והכא בגרופה קיימינן ולגבי אי בעי תנאי חזרה, וצ"ע. עיי"ש[[61]](#footnote-61).

אכן הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' ב') מביא דברי הר"ן, ומבאר המ"ב (שם ס"ק ס"ד) דכשלא היתה הנטילה בשבת נראית החזרה טפי כנתינה חדשה. ולדינא מביא הרמ"א דנוהגין להקל וטוב להחמיר, עיי"ש במ"ב (ס"ק ס"ז).

**הדין לדעת החולקים-** יל"ד לדעת החולקים על הר"ן, ומצרכי תנאי חזרה גם בנטלה בשבת, האם בנטלה מע"ש חמיר ולא מהנו תנאי חזרה או שדינו שווה.

והנה בב"ח (ד"ה כירה) מדייק בטור דבנטלו מבעו"י אסור להחזיר בשבת בכל גווני. וכ"כ בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ב ד"ה ונראה דאין המנהג). אכן בשעה"צ (ס"ק מ"ד) נקט שדינם שווה.

**אי להר"ן שרי גם חזרה לתוכה-** בפשטות כל דברי הר"ן מהירושלמי הם על תנאי חזרה, אבל הא דאמרו (דף לז.) דלתוכה אסור להחזיר, הוא גם בנטל בשבת, וכ"כ הב"י (סוס"י רנ"ג ד"ה ומכלל הדברים).

אכן הדרכ"מ שם (ס"ק ח') כתב דלר"ן שרי אף לתוכה, והיינו שמחדש דכמו שאי"צ תנאי חזרה ה"ה שגם ליכא בזה לחומרת תוכה.

**איש אחר שנטל**

**רע"א-** יל"ד באחר שסילק שלא על דעת להחזיר אי נאסר הבעלים להחזיר. ומצינו ברע"א (הו"ד בביאוה"ל סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ולא, ונדפס בעין הגליון הוצאת טלמן אות ס') שכתב דבהניחם ע"ג קרקע נאסר כיון דהוי מעשה ולא שייך בזה אין אדם אוסר וכו', אכן בעודן בידו ורק חישב שלא ע"ד להחזיר הוי מעשה שתלוי במחשבה, ותלוי במחלוקת תוס' והר"ש, עיי"ש בארוכה.

**אבי עזרי-** עי' באבי עזרי (פ"ג משבת ה"י) שמתקשה בזה, דכיון שגם בהוסר מאיליו נאסר הכא לא גרע דלמעשה לא היה דעת להחזיר, ועי' בהאיר יוסף (סי' ט"ז) מש"כ לבאר.

**עוד נידונים בדין זה**

**נטלה ע"מ להעבירה לכירה אחרת-** באו"ש (פ"ג משבת ד"ה ולפי דעתי) כתב לחדש דכל מה שבטלה נתינתו הוא רק כשנטלו להשתמש, דבזה מחזי כמו שנגמרה השהיה הראשונה, משא"כ כשנטלה ע"מ להעבירה לכירה אחרת אפי' אי הניחה ע"ג קרקע לא בטלה הנחתו. ובעיקר דינו העירו דבשו"ע (רנ"ג סעי' ג') משמע לא כן, דאיירי במשכים וראה שהקדיחה תבשילו וע"ז מזהיר השו"ע שלא יניחנו ע"ג קרקע.

**בהוסר מאיליו-** יל"ד אי רק בנטלו חשיב הפסקת השהיה, ולכן ההחזרה נחשבת חדשה, או גם בהוסר מאיליו, עי' באבי עזרי (פ"ג משבת ה"י) שנקט בפשיטות דגם בהוסר מאיליו נאסר, ותמה לפ"ז על רע"א שהו"ד לעיל, אכן בדעת רע"א י"ל דבזה גופא פליג, עי' מש"כ בזה בהאיר יוסף (סי' ט"ז) .

**נטל בטעות-** בשביתת בשבת (שהיה והטמנה ס"ק מ"ז) שדן בהיו קדרות של כמה אנשים בתנור אחד ובא אחד ונטל קדרה וקסבור שהיא שלו ונמצא שטעה והיא של אחר, האם שרי להחזירה, וכתב 'יראה לכאורה מאחר שנטילתו היתה בטעות אינו נאסר להחזירה למקומה'.

**דעתו להחזיר אחר שנצטנן-** כתב הלבוש (סי' רנ"ג סעי' ב') דשרי להחזיר בדעתו להחזירו כל זמן שהיא רותחת, ומדייק בא"ר (שם ס"ק כ"א) דמשמע שאם דעתו שיחזירנה לאחר שתצטנן אסור להחזיר אף בעודו רותח, וצ"ע. והו"ד בשעה"צ (סי' רנ"ג ס"ק מ"ט).

ועי' בשביתת השבת (שהיה והטמנה סוף ס"ק מ"ש) שכתב כן, ומבאר הטעם, דאחרי שאסור לעשות כן הוי כאין דעתו להחזיר, וכ"כ בשעה"צ (שם) לבאר דברי הלבוש הנ"ל.

**תנאי חזרה במחזיר מבעו"י**

**הרא"ש-** כתב הרא"ש (סוס"י ב') דבחזרה מבעו"י אע"פ שאסורה לא בעינן תנאי חזרה ושרי בכל גווני.

**תוס'-** אכן בתוס' לקמן (דף מח. סד"ה דזיתים) מבואר דגם מבעו"י לא שרי אלא עם כל תנאי חזרה. והקשה בקרב"נ (אות מ') דהרא"ש לקמן (פ"ד סי' ב') העתיק דברי תוס' אלו, עי' בקרב"נ ובתפא"ש שם. והגר"א (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה דינו) כתב שהעיקר כדברי הרא"ש בסוגין עיי"ש.

**ירושלמי-** עי' בגר"א (שם) שמביא מהירושלמי (פ"ג סוף ה"א) כהרא"ש, דאמרו נטלו מבעוד יום מחזירו מבעוד יום, ורק בנטלו מבעו"י והחזירו משחשיכה בעי תנאי חזרה, עיי"ש.

**קדרה שנצטננה**

**הריטב"א-** כתב הריטב"א (ד"ה ואסיקנא) 'ומ"מ מוכחא דסוגיין דבעינא שיחזירנה קודם שיצטנן לגמרי דלא ליחזי כמבשל'[[62]](#footnote-62).

**מג"א ס"ק י"ט והגר"א-** כתב בשו"ע (סי' רנ"ג סעי' ב') דלא שרי חזרה אלא בעוד הקדרה רותחת, ובמג"א (ס"ק י"ט) כתב דהוא משום שבלא"ה הוי מבשל דאוריתא, עיי"ש. והעתיקו המ"ב (ס"ק נ"ד). ועי' בביאוה"ל (סעי' ה' ד"ה ובלבד) שמביא דהגר"א פליג שאין נידון אלא משום מבשל

**מג"א ס"ק ל"ו-** אמנם לקמן כתב המג"א (ס"ק ל"ו) דגם במקום שלא שייך בישול כגון דבר יבש, אעפ"כ אי נצטנן אסור משום דהוי נתינה לכתחילה בשבת, והו"ד במ"ב (ס"ק ס"ח)[[63]](#footnote-63).

**יישוב הסתירה במג"א-** אלא שתמה בתוספת שבת (שם ס"ק מ"ו) וכן גם במחצה"ש (שם) דנמצאו דברי המג"א סותרים, ומתרץ המחצה"ש דהתם בלא נצטנן לגמרי דבזה לא חשב נתינה לכתחילה והכא בנצטנן לגמרי, עיי"ש. וכן משמע בריטב"א הנ"ל דרק בנצטנן לגמרי אסור. וע"ע בפמ"ג (מ"ז ס"ק י"ג ד"ה ואמנם הדבר הקשה).

**הב"ח-** הב"ח (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ומ"ש כל זמן שהיא רותחת) מבאר דמש"כ הטור דשרי רק כל זמן שהיא רותחת, דבא לאפוקי חמה שאינה רותחת דבזה חשיב כנתינה לכתחילה ואסור. עיי"ש. ומבואר בדבריו דהוא משום נתינה לכתחילה, ומבואר עוד דהוא גם בלא נצטנן לגמרי.

**ירושלמי-** בירושלמי איתא דבתלאו ביתד תלוי אם הוא חם, והובא בהגר"א (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ולא הניחה ע"ג קרקע).

**אי בהטמנה בעינן תנאי חזרה**

**תהלה לדוד-** תנן לקמן (דף מט.) גבי הטמנה שנוטל ומחזיר, ויל"ד אי בעי תנאי חזרה, ועי' בתהלה לדוד (סי' רנ"ט ס"ק ב') שמביא מהא"ר דבהניחה ע"ג קרקע אסור להחזיר, ומדייק התהל"ד דמשמע דבעי כל תנאי חזרה. עיי"ש.

**מאירי והגר"ז-** אכן במאירי (דף נא. ד"ה מקצת בני אדם) כתב דשרי גם בהניחם ע"ג קרקע, דלא נאמרו תנאי חזרה אלא בכירה או במוסיף הבל משא"כ בהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, עיי"ש. וכן עי' בהגר"ז (סי' רנ"ז סעי' ח') שמתיר גם בלא היה דעתו להחזירה.

**תלאו במקל מהו**

בעי רבי ירמיה תלאו במקל מהו הניחן ע"ג מטה מהו, ופרש"י כעודן בידו דמי או כמניחן ע"ג קרקע, ויש לברר מה יסוד הנידון בזה.

**הרי" מלוניל והנמוק"י-** בר"י מלוני"ל והנמוק"י מבארים הנידון, האם במקל ומטה מוכח שדעתו להחזיר מדלא הניח ע"ג קרקע, והם לשיטתם (הו"ד לעיל) שפי' כל מעלת עודן בידו שהוא משום שמוכיח שדעתו להחזיר.

**מהר"ץ חיות-** עי' במהר"ץ חיות (ד"ה הניחו ע"ג קרקע) שמדמה הנחה ע"ג קרקע דסוגין לההיא דעירובין (דף קב:) בדין החזרת רטיה בשבת, והתם מבואר ג"כ שחילקו בין הניחו ע"ג קרקע דשוב חשיב נתינה חדשה לבין הניחו ע"ג כלי דחשיב כהמשך[[64]](#footnote-64).

**דברי הירושלמי בדין תלאו**

**ירושלמי דתלוי אי חם-** איתא בירושלמי (פ"ג סוף ה"א) והובא בהגר"א (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה ולא הניחה ע"ג קרקע), 'תלוי ביתד ונתנו ע"ג ספסל נאמר אם היה מפוחם (בהגר"א 'חם') מותר ואם לאו אסור', והיינו שביתד תלוי אם הוא חם או לא, עי' לעיל הנידון בנצטננה הקדרה.

**ירושלמי שרק בלא העביר ידו ממנו-** עוד איתא התם אמר ר"י ברם בשלא העביר ידו ממנו, אבל אם העביר את ידו ממנו אסור. עיי"ש.

**הניחו בקרקע ולא העביר ידו-** משמע מהירושלמי הנ"ל דכל דבריו הם ביתד וכמש"כ בקרבן העדה שם, אבל בקרקע לא יהני מה שלא העביר ידו ממנו. וכ"כ לדייק במהר"ם שיק (סי' קי"ז ד"ה ובלא"ה). אמנם עי' באגרו"מ (ח"ד סי' ע"ד מבשל אות ל"ג) שכתב מדנפשיה להתיר בכה"ג ומדייק מדקתני 'הניחה' ע"ג קרקע ולא העמידה, דמשמע שהניחה ולא אחז בה כלל.

**ההלכה בכל הנידונים דסוגין**

**הרי"ף והרא"ש והטור -** הרי"ף (דף יז:) פסק לחומרא דתרתי בעינן, וכ"כ הרא"ש (סו"ס ב'). והטור (סי' רנ"ג), וכ"כ הר"ח (על הדף).

ומבאר הרשב"א (ד"ה מכלל) והר"ן (שם ד"ה לא) דאע"פ שלישנא בתרא היא לקולא, אעפ"כ פסק לחומרא, דאע"פ שהוא מדרבנן כיון שהוא קרוב לידי איסור לתורה נידון כספק דאוריתא. ובר"ח (הנ"ל) כתב דכל כה"ג בדאוריתא עבדינן לחומרא, ושבת דאוריתא היא, וכתב הרשב"א דכוונתו כנ"ל.

**הרא"ה והשלטי הגיבורים-** השיטה להר"ן מביא מהרא"ה דלקולא פסקינן ושרי או בעודן בידו או בדעתו להחזיר. וכן הוא בשלטי הגיבורים (דף יז: בדפי הרי"ף אות א'). וכן מביא הב"י (סי' רנ"ג סעי' ב') מס' התרומה דבשל סופרים הלך אחר המיקל. וכ"כ המאירי.

**הרמב"ם-** הרמב"ם (פ"ג ה"י) כתב רק דהניחו ע"ג קרקע אסור כרב תדאי, אבל משמיט לגמרי דין דעתו להחזיר ושאר ספקות.

ותמה הרמ"ך (הו"ד בכס"מ) הא ללישנא בתרא אין אסור אלא רק באין דעתו להחזיר, וכ"ת דפסק כל"ק הא א"כ הוה ליה להזכיר עכ"פ דתרתי בעינן. ומבאר הכס"מ דאפשר דסבר שכיון שהאמוראים הראשונים לא חילקו בזה אלא חזקיה, אין הלכה כן.

**שו"ע ורמ"א-** השו"ע (סי' רנ"ג סעי' ב') מעתיק הרמב"ם דע"ג קרקע אסור, וכתב המג"א (ס"ק כ"א) דלפ"ז כשלא הניח ע"ג קרקע שרי גם בלא דעתו להחזיר, ועוד כתב (ס"ק כ') דלדעת השו"ע ע"ג מקל ומטה ופינה ממיחם למיחם שרי.

הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' ב') פסק כרי"ף ודעימיה דתרתי בעינן, וכתב המג"א (ס"ק כ') דלפ"ז גם תלאו במקל או מטה וכן פינה ממיחם למיחם אסור.

**ביאור הלכה-** בביאוה"ל (שם ד"ה ודעתו להחזירה) מביא כל הדיעות, וכתב שלעת הצורך אפשר להקל בעודן בידו בלחוד בצירוף דעת הרמב"ם שלא הצריך דעתו, וכן גם בדעתו להחזיר בלחוד אבל רק ע"ג ספסל דבזה איכא צירוף הצד שע"ג ספסל אינו כקרקע.

**פינה ממיחם למיחם**

**פלוגתת רש"י ותוס'-** בעי רב אשי פינה ממיחם למיחם מהו, ופרש"י האם חשיב כנתינה לכתחילה, ועי' בסמוך מש"כ החי' הר"ן בדעתו. אמנם בתוס' נראה שהוא נידון שמא במיחם אחר איכא חשש חיתוי טפי.

**נ"מ כשהמיחם השני הוא כלי ראשון-** בפמ"ג (סי' רנ"ג א"א ס"ק כ') דן דהמפנה למיחם אחר שהוא כ"ר, לרש"י יהיה תלוי בספק כיון שעכ"פ הוא אחר והוי כנתינה לכתחילה, אכן לתוס' שהוא משום שמא יחתה הוא רק כמש"כ תוס' שפינה למיחם אחר שהוא קר, משא"כ במיחם שהוא כ"ר, עיי"ש. ובראש יוסף (ד"ה בעי) כתב ג"כ כן ומבאר דהוקשה לרש"י דאי בכ"ש א"כ כשיחזיר לכירה הוי מבשל, עיי"ש בארוכה[[65]](#footnote-65).

**מ"ש מהטמנה**

**תירוץ א' בר"ן והתוס' רא"ש-** תוס' מקשה מ"ש מהטמנה שמבואר לקמן (דף נא.) דממיחם למיחם שרי טפי, ועי' בר"ן (דף יז: מדפי הרי"ף ד"ה בעי) שמחלק דהכא הנידון במחזי כמבשל ובאחר הוי מחזי טפי כנתינה חדשה, משא"כ התם באיסור הטמנה בשבת שהוא משום שמא יבעיר, וכלפי זה במיחם אחר החשש פחות. וכ"כ בתוס' רא"ש.

**תוס'-** תוס' (ד"ה פינה) מחלק בין הטמנה לחזרה לכירה, ומבארו המהר"ם על דרך תירוץ א' בר"ן, ויל"ע מלשון התוס', עי' ברא"ש יוסף (סד"ה בעי).

**תירוץ ב' בר"ן-** עוד מתרץ הר"ן (שם) דהאיבעיא כלפי להחזיר למיחם הראשון, האם המיחם השני הוא כקרקע או לא[[66]](#footnote-66). וכ"כ הפרישה (ס"ק י"ז)[[67]](#footnote-67).

**חי' הר"ן בדעת רש"י-** החי' הר"ן מקשה לדעת רש"י שהאיסור בסוגין הוא הטמנה ובכירה גו"ק חשיב אין מוסיף הבל, א"כ הוי ממש כההיא דלקמן (דף נא.) שהתירו הטמנה במיחם אחר. ומבאר דע"כ הנידון בסוגין בהחזיר למיחם הראשון והחזירו לכירה, מי הוי כהניחו ע"ג קרקע. עיי"ש[[68]](#footnote-68).

**התו"י לקמן-** עי' לקמן (דף נא. בתו"י ד"ה אבל) שמחלק דבסוגין רוצה בחמימותן משא"כ התם בהטמנה כל כמה הוא צונן שפיר דמי, וצ"ב כוונתו. ואפשר דקאי בשיטת רש"י שביארה בר"ן (דף כג: בדפי הרי"ף ד"ה אמר) דאיירי התם במטמין בכדי שלא יחמו, עיי"ש.

**להלכה-** הטור (סי' רנ"ג) אוסר, ולכאו' הוא תלוי בנידון הנ"ל בכל הני ספיקות אי אזלינן לחומרא. ועי' במג"א (ס"ק כ') ובשעה"צ (ס"ק מ"ז)[[69]](#footnote-69).

**תנור וכופח**

**אי מאב"ד לחנניה וקדרה חייתא שרי גם בתנור**

**תוס' והרשב"א-** כתב תוס' (ד"ה תנור) דמה שמותר בכירה בלא גו"ק מותר גם בתנור, והיינו לחנניה ממאב"ד וכן בקדרא חייתא[[70]](#footnote-70). וכ"כ הרשב"א (בסו"ד) דלחנניה שרי גם בתנור. ומה שהוכיח תוס' מדלעיל עי' בגלהש"ס מה שתמה.

**הבעה"מ-** הבעה"מ מביא דעת רב האי כתוס' דלחנניה שרי מאב"ד אף בתנור, אלא שמביא דעת החולקים דחלוק שהיית תנור משהיית כירה, עיי"ש. וכן מפרש הראש יוסף (ד"ה ודע דהרי"ף) בדעת הרי"ף, עיי"ש.

**רש"י-** הראש יוסף (ד"ה והנה) מביא פרש"י דלעיל (דף יח: ד"ה בשיל) דמה שאמרו בשיל שפיר דמי דהיינו בבשל כל צרכו, ובאו"ז (הל' ע"ש סי' ח') בשם הר"י מאורלניי"ש מקשה הא לחנניה יש לפרש בשיל כמאב"ד. ודן הראש יוסף לפרש דדעת רש"י דבתנור מודה חנניה דאסור והתם בתנור קאי. וכ"כ בראש יוסף לעיל (דף לח. ד"ה ומה שלא פרש"י)[[71]](#footnote-71).

**הרמ"א-** הרמ"א (סי' רנ"ג סעי' א') כתב דהיתר חנניה הוא גם בתנור, וכתב הראש יוסף (ד"ה והנה המחבר) דן דמדהשמיטו המחבר משמע דפליג, ומשום דסבר דבתנור חמיר וליכא להיתר חנניה.

**הוכחת הגר"א-** הגר"א (על דברי הרמ"א הנ"ל) מוכיח דשרי, דאל"ה אמאי לא אוקים אביי מתני' בשהיה במאב"ד, ע"כ שבכל דיני שהיה שווה תנור לכירה לאביי מלבד לסמוך. ובצל"ח מתקשה אמאי תוס' לא הוכיחו כן.

**קדרא חייתא לרבנן דחנניה-** עי' בתוס' ישנים על תוס' שכתב דאי לשהות תנן ה"ה דאסור קדרא חייתא, ויל"ע מאי שייטא קדרא חייתא לפלוגתת חנניה ורבנן.

**כופח בקש וגבבא**

**הר"ן והרמב"ם-** תנן דכופח בקש וגבה דינו ככירה ושרי, ובפשטות היינו בלא גו"ק וכמו בכירה וכ"כ הר"ן וכן משמע ברמב"ם (פ"ג ה"ז).

**הטור-** אכן הטור (סי' רנ"ג) כתב דשרי רק בגו"ק, וכן משמע בשו"ע, וקשה הא תנן דהוא ככירה ובכירה שריא קש וגבבא בלא גו"ק. ומבאר הב"י דכיון שקיי"ל בפי' המשנה כרב אדא דמה שאסרו בגפת ועצים היינו בגו"ק, סבר הטור דשוב אין מקור להתיר בקש וגבבה אלא רק כשהוא גם גו"ק, ומסיים הב"י דאין זה מוכרח.

הב"ח מבאר דהטור גרס בבריתא דלקמן כגי' שלפנינו כופח שהסיקוהו בקש וגבבא סומכין לו ואין נותנין על גביו, ובכדי שלא יסתור את המשנה מיישב דלא התירה המשנה קש וגבבא אלא בגו"ק. עיי"ש. אמנם הגר"א באמת גרס 'נותנין', והיינו כשיטת הר."ן והרמב"ם הנ"ל.

**תנור בקש וגבבא כשהוא גם גו"ק**

**רבינו יהונתן והטור-** תנן דתנור אסור בקש וגבבא, ובפשטות היינו גם אם יגרוף או יקטום, דמנלן לחלק בזה, וכן מביא השיטה להר"ן (ד"ה תנור) בשם רבינו יהונתן. וכ"כ הטור, אלא דהוא מוכרח כן לשיטתו הנ"ל דמתיר קש וגבבא בכופח רק בגו"ק, א"כ ע"כ בתנור אסור גם בזה. וכתב המ"ב (סי' רנ"ג ס"ק כ"ב) שכן משמע בשו"ע.

**שיטה להר"ן והרמב"ם והכל בו-** אמנם השיטה להר"ן (שם) כתב דקש וגבבא שגרף שרי גם בתנור. וכן מדייק הא"ר מלשון הרמב"ם, הו"ד במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק כ"ב). ועוד מביא שכן דעת הכלבו[[72]](#footnote-72).

**מ"ב וחזו"א-** המ"ב (שם) מסיים דיש להקל בזה, אמנם החזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ב ד"ה במ"ב) תמה מה מעלת גריפה בקש וגבבה, וגם דן לדחות הדיוק ברמב"ם עיי"ש.

**גו"ק בתנור לאביי**

**תוס' הרמב"ם והרשב"א-** בפשטות בתנור לא מהני גו"ק גם לאביי, דכל הטעם להתיר בכופח לאביי הוא כמש"כ תוס' (ד"ה אילימא) דלא גרע מקש וגבבה, וא"כ בתנור שאסור קש וגבבה ה"ה בגו"ק. וכ"כ הרמב"ם (פ"ג ה"ה) והרשב"א.

**י"א ברמב"ן וכן הרמ"ך-** אמנם הרמב"ן מביא דיש מי שאומר שגו"ק מהני אף בתנור, וקש וגבבא גריעי דמשום שנפיש הבלא דתנור מדליק ואתי לחתויי, ולכן לא אוקים אביי למתני' בגו"ק.

וכ"כ הרמ"ך (הו"ד בכס"מ שם) דגו"ק מהני גם בתנור כיון דעביד היכרא, ועדיף מקש וגבבא שאגב חמימות התנור הם בוערות, וכן סמיכה בלא גו"ק אסירא. ועי' בשעה"צ (סי' רנ"ג ס"ק כ"ג) שמביאו כצירוף להיתר, עיי"ש.

ומבאר הראש יוסף דהיינו לאביי דמוקי מתני' בסמיכה, וע"כ אפשר דגו"ק שרי. עיי"ש. וא"ש דלכן לא פי' אביי כרב אדא דמתני' בגו"ק, כיון דסבר דגו"ק באמת מהני גם בתנור.

ועיקר סברתו דגו"ק עדיף ומשום היכר, וכתב החת"ס (דף לו: ד"ה והנה) דהיינו כשיטתו לעיל (בכס"מ ה"ד) שהיתר גו"ק משום היכר, והרמב"ם לשיטתו (שם) שההיתר משום היסח דעת. וכתב עוד דלרמ"ך פלוגתת אביי ורב אדא היא בזה גופא אי גו"ק משום היכר או משום היסת הדעת.

**סמיכה בתנור שהוא גם גו"ק**

פליגי רב יוסף ואביי אי סמיכה בתנור שריא או לא, ותניא כותיה דאביי דסמיכה אסירה. ויל"ד אי תנור גו"ק שאסור לדעת הראשונים הנ"ל, האם בסמיכה יהיה שרי.

**הרשב"א-** כתב הרשב"א דכיון שלאביי מתני' בסמיכה, ואסרה בתנור קש וגבבא, היינו גם בסמיכה[[73]](#footnote-73), וא"כ גו"ק ששוה לקש וגבבא לאביי גם אסור בסמיכה.

**הרא"ה-** אכן השיטה להר"ן מביא מהרא"ה דבתנור גו"ק שרי בסמיכה. אלא שמביא דדעת הרשב"א אינו כן וכנ"ל.

**דין סמיכה ודין גו"ק בכופח**

**דעת רב יוסף-** דעת רב יוסף דסמיכה שרי, ומוקים להא דאסרו כופח בגפת ועצים כתנור דהיינו בגו"ק. והיינו דגו"ק אסור וסמיכה שרי. ומבואר דסמיכה קילא מקש וגבבה וגו"ק ושרי אפי' בתנור וכ"ש בכופח.

**דעת אביי לתוס' הרשב"א והרמב"ן-** אמנם אביי פליג דסמיכה אסורה אפי' בכופח, דע"ז קאי הא דכופח בגפת ועצים כתנור, ומבואר בתוס' (ד"ה אילימא) דאביי סבר שגו"ק מהני בכופח כמו קש וגבבה. וכ"כ הרמב"ן והרשב"א. והיינו דגו"ק שרי וסמיכה אסור. ומבואר לפ"ז דסמיכה חמירא מגו"ק וקש וגבבה. ועולה לן פלוגתא בין אביי לרב אדא בתרתי, אי סמיכה עדיפה מגו"ק או גריעה, ועוד פליגי אי גו"ק שווה לקש וגבבה או גרע מיניה.

**דעת אביי לר"ח-** הרמב"ן מביא דעת ר"ח דמודה אביי שגו"ק לא מהני בכופח, ומה שלא אוקים למתני' בגו"ק הוא משום דמשמע ליה בכל ענין.

**להלכה-** כתב הרשב"א דקיי"ל כאביי דסמיכה בתנור אסורה כיון דתניא כוותיה, אבל בפי' המשנה קיי"ל כרב אדא שמתני' אסרה גו"ק ולא איירי בסמיכה. וכ"כ הרא"ש (סי' ד') והשו"ע (סי' רנ"ג סעי' א'). ולר"ח ודאי שאסור, דהרי נקט דמודה אביי שגו"ק אסור בכופח.

**סמיכה לכופח שהוא גו"ק**

**הרשב"א-** בפשטות בכה"ג מותר ממ"נ, או מצד גו"ק לאביי, או מצד סמיכה לרב אדא. וכ"כ הרשב"א הנ"ל.

**הרמב"ם-** אמנם הרמב"ם (פ"ג ה"ז) כתב דגם סמיכה לכופח אסור, ותמה הרמ"ך (הו"ד בכס"מ שם) הא הלכה כאביי ולשיטתו גו"ק שרי. עיי"ש. ועי' במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק כ"ז) ובשעה"צ (ס"ק כ"ז) דבשו"ע משמע כרמב"ם דכופח גו"ק אסור גם בסמיכה.

והנה על קושית הרמ"ך דקיי"ל כאביי י"ל כהרא"ש והרשב"א הנ"ל, דבפי' המשנה קיי"ל כרב אדא, אלא דאכתי יקשה ממ"נ וכמש"כ הרשב"א הנ"ל, דאי רב אדא הא סמיכה בכופח שריא.

**שיטת הברייתא-** והנה בתוס' (ד"ה תניא) דיש גורסין בבריתא לקמן סומכין, ומוקים לה תוס' בגו"ק. ומבואר לפ"ז דסברי דגו"ק לחוד אסור בכופח, וסמיכה לחוד אסור בכופח, אבל כשהוא גם גו"ק וגם סמיכה שרי. והיינו לא מצד ממ"נ אלא בצירוף שניהם[[74]](#footnote-74).

בס"ד

**מתני' - דף לח:**

**גלגל מהו**

**הר"ן והרמב"ם-** פי' הר"ן (דף יח. בדפי הרי"ף ד"ה אבעיא) דהספק הוא אי תולדות האור חייב חטאת ומסקינן דחייב.

וכן מדייק החת"ס ברמב"ם (פ"ט ה"ב) שכתב דגלגל חייב חטאת כיון שהמבשל בתולדת האור כמבשל באור עצמה, משמע שהרבותא הוא לחייב על תולדות האור. ולפ"ז מה שהוכיחו ממליח הישן וקוליס האספנין, מבאר החת"ס דהתם נמי הוי בישול במים שהם תולדות האור.

**קושית החת"ס והבינת אדם-** אלא שמקשה החת"ס א"כ מה ההוכחה מהדחת מליח, דלמא הוא רק מדרבנן, עי' מה שנתדחק בזה, וכן תמה בחזו"א (סי' נ"ב ס"ק י"ט). ועוד מקשה החת"ס, מה נסתפקו אי תולדות האור מדאורייתא, הא בישול שמן המשחה היה במים שהם תולדות האור, עיי"ש.

עוד מקשה הבינת אדם (שער איסור והיתר כלל נ"ז אות נ"ח) אמאי לא הוכיחו מבבא דלא יפקיענה בסודרין, דמדגזרינן תולדות חמה אטו תולדות האור ע"כ שבתולדות האור הוא מדאורייתא, ועוד מקשה עיי"ש. וע"ע בחת"ס מש"כ עוד דרב יוסף לשיטתו, עיי"ש.

**רש"י והשיטה להר"ן-** אמנם מדברי רש"י (ד"ה שהדחתו זהו) משמע שהרבותא בהדחת מליח היא, שתיקון מועט כ"כ יש לו חשיבות בישול, ומדייק החת"ס דמשמע שזה הנידון גם בגלגל שהוא ג"כ בישול קל, וחייב כיון שראוי לאכילה בכך ודי לו בזה.

וכעי"ז איתא בשיטה להר"ן שמבאר הרבותא 'פי' אע"פ שאינה מבושלת כל צרכו, מהכא שמעינן דאתולדות האור מחייב אינש חטאת', והיינו דהנידון הוא מחמת שלא כ"צ, ורק ממילא שמעינן גם שחייב על תולדות האור.

ומשמע דאינו רבותא בסתם בישול קל, אלא רק מחמת שלא כל צרכו. ומבאר לפ"ז גם בהמשך דה"נ מליח וקוליס מתבשלין רק קצת שיהיה ראוי לאכול מהן, וחייב אע"פ שאינו מבושל כל צרכו. וכן מפרש במתני' (ד"ה אין נותנין) 'ומגלגלין אותה והיא נצלית קצת מסביבותיה אע"פ שאין תוכה צלוי'.

ולכאו' היינו בפחות ממאב"ד, דאל"ה הרי חשיב בישול בכל מקום, וכ"כ השביתת השבת (מבשל סעי' ט"ז באר רחובות ס"ק ל"ט)[[75]](#footnote-75).

**בינת אדם הגר"א והתפארת שמואל-** הבינת אדם (שער איסור והיתר כלל נ"ז אות נ"ח) מבאר דהכא לא מתבשלת כלל אלא מתחממת ונעשית עי"ז ראויה לאכילה, ונתחדש דכל תיקון ע"י האור ותולדות האור אע"פ שאינו בישול בכלל המלאכה הוא וחייב.

וכן מבואר בגר"א (סי' שי"ח סוף סעי' ד' ד"ה וה"ה) שכתב דכלל האי דינא הוא כל דבר שהוא גמר מלאכה, ולכן כולל גם את דין הרמ"א בדבר קשה שמתרכך ע"י שריה, והיינו כל תיקון הגם שאינו בישול.

וכן נראה גם בתפארת שמואל על הרא"ש (סי' ה' אות י"ב) שכתב 'פי' אע"פ שאינו בישול מ"מ חייב, מאחר שגמר מלאכתן הוא הוי בישולו'. ויל"ד אי כבינת אדם דבסמוך.

**חזו"א-** עי' בחזו"א (סי' נ"ב ס"ק י"ט) שכתב שהוא נידון במסוים בביצה, 'דגלגול שאינו בישול בעלמא רק ביצה לטבעה המיוחדת סגי לה בהכי', ומוסיף לבאר דהא דפשיט לה דחייב הוא משום שהוא גמר מלאכתה דלכן חשיב בישול מן התורה.

וכתב לפ"ז דה"ה בכלי שני חייב בביצה אע"פ שבעלמא אינו מבשל. וע"ע בדין בישול ביצה בכלי שני בחיי אדם (סי' שכ"א סעי' כ' ובסוגרים) שמקשה בזה סתירה ברש"י, עיי"ש.

**מעשה שעשו אנשי טבריה**

**פרש"י-** כתב רש"י (ד"ה של צונן) דהמים היו נמשכין כל השבת, משמע שהאיסור מצד המים שנכנסין בשבת, וכן מביא הר"ן (דף יח. בדפי הרי"ף ד"ה גרסינן) מרש"י דאיירי בנשפכין לתוך החמין בשבת. וכן מביא הב"י (סי' שכ"ו סעי' ג' ד"ה אמת) שמפורש ברש"י בהמשך (ד"ה אם בשבת) 'אותן שבאו בשבת'.

**מהו האיסור לפרש"י-** בתוס' נקט דלפי' זה האיסור מצד מבשל, ובאמת מתקשה דבגמ' אמרו משום הטמנה, ועי' בפנ"י (ד"ה במשנה) שמתרץ דדברי רש"י הם באמת רק להצד שהנידון מצד מבשל בתולדות חמה, עיי"ש.

אכן בר"ן (שם) מפרש שלפרש"י הוא מצד הטמנה, ונ"מ שאסור גם במים מבושלים, עי' בסמוך מה שלמד מזה לדינא. וכן מבואר ברש"י (דף לט. ד"ה דמיא להטמנה) שפי' דהכא מטמין מים במים.

ועי' בבית מאיר (סי' שכ"ו סעי' ג') הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק ו') שכתב דע"כ אינו משום הטמנה דהא תנן לקמן (דף מא.) אבל נותן הוא לתוך הכוס, וע"כ משום מבשל, ומה שקשה מהגמ' מפרש כפנ"י הנ"ל דאה"נ דברי רש"י הם להצד שמשום בישול, ומש"כ דהוא כמטמין מים במים היינו למסקנא שהפי' כתוס', עיי"ש.

**פי' תוס'-** תוס' (ד"ה מעשה) דן בתחילה שאסור מצד מבשל וא"כ הוא על המים הצוננים שנתערבו בשבת, אכן מסיק דאיירי בלא עירוב ומצד הטמנה בע"ש בדבר המוסיף הבל, וכתב הב"י (שם) דלפ"ז אסורים גם המים שנמשכו מבעו"י.

**האופן של ההטמנה לתוס'-** כתב הבית מאיר (סי' שכ"ו בסעי' ג') דהיינו כשסתמו פי הסילון ונשארו המים שנתמלאו מבעו"י טמונים שם בתוך החמין, והו"ד במ"ב (שם ס"ק י"ד). וכתב הביאוה"ל (שם ד"ה אפילו) דהיינו משום שאם משאירו פתוח א"כ המים שנתמלאו מבעו"י כבר יצאו לפני שבת ומותרים.

אלא שמקשה הפנ"י (על תוס') דא"כ אמאי אסור בדיעבד הא לא השתבח בשבת אלא רק שמר החום, עיי"ש[[76]](#footnote-76).

**ביאור המו"מ בתוס'-** עי' במהרש"א ובמהר"ם שבתחילה הוכיח תוס' דאיירי במתערבים בשבת בכדי שלא יהיה תרי גזרות, אלא שר"י מוכיח דבכלל לא נתערבו מהא דדימו להטמנה.

אכן בתוס' רא"ש מבאר באופ"א דאדרבא הוכיחו מהגמ' דשפיר עבדינן גזרה לגזרה מבעו"י אטו שבת, כמו שגזרו התם שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה.

**מכניס מים לתוך חמין בשבת אי אסור משום הטמנה-** כתב הר"ן (דף יח. בדפי הרי"ף ד"ה גרסינן) דמפרש"י חזינן דכה"ג קרינן ליה הטמנה וא"כ יש לאסור להוסיף בשבת מים מבושלים לתוך חמין, ומבואר בדבריו דלתוס' אין מקור להחשיב להטמנה כה"ג שמתערב.

ועי' מג"א (סי' שי"ח ס"ק ד') שמביא ב' השיטות. ועי' במ"ב (שם ס"ק י"ג) ובשעה"צ (שם) שכתב דמהשו"ע מוכח כתוס'.

**הרשב"א-** הרשב"א לקמן (דף לט. ד"ה אמר רב חסדא) מפרש דר"ח שאמר שהאיסור משום הטמנה הוא כרבה שפי' לרבי יוסי שהאיסור שמא יטמין ברמץ, ומבאר דלפ"ז מה שאסרו חכמים הוא מתרי טעמי, משום מבשל בתולדות חמה ומשום הטמנה, ונ"מ דאי משום הטמנה אסור גם מבעו"י,

ולפ"ז הא דבחול ובאבק דרכים האיסור לרבנן משום בישול ורק בשבת, מבאר הרשב"א (שם) דהוא משום שהני אין חומם נשאר בשבת ואינה הטמנה. עיי"ש בארוכה.

**דין הטמנה דממילא**

**לתוס'-** הביאוה"ל (סי' שכ"ו סעי' ג' ד"ה אפילו) דן דבכה"ג שלא סתם פי הסילון ונכנסו המים בשבת, יהיו המים שנכנסו בשבת מותרים לדעת תוס', כיון שבאו ממילא ולא הוא הטמינם עיי"ש. ומסיים דאפשר דלזה דקדק תוס' לומר שהיה מוקף מחיצות מכל צד.

**לרש"י-** והנה למש"כ הר"ן הנ"ל בדעת רש"י דהוא משום הטמנה, והגם שנכנסו בשבת, עי' רש"י לקמן (דף לט: ד"ה בטלה הטמנה) שמפרש דהא מבעו"י נתנו שם הסילון ואע"ג דממילא אסור, עיי"ש. ומבואר דגם מה שממילא חשיב הטמנה.

**רמב"ן בדעת עולא-** ועי' ברמב"ן במלחמות (דף יח. בדפי הרי"ף) שכתב לבאר בדעת עולא דלקמן (דף לט:) שהא דהתיר הוא משום שממילא קאתיא

**ממעשה דאנשי טבריה בטלה הטמנה**

אמר רב חסדא ממעשה שעשו אנשי טבריה ואסרי להו חכמים בטלה הטמנה בדבר המוסיף הבל ואפילו מבעוד יום, וקשה הא איסור הטמנה משנה היא לקמן בפ' במה טומנין, ונאמרו בזה כמה דרכים.

**פירושי התוס'-** תוס' מישב שס"ד שרק משחשכה אסור אבל מבעו"י שרי, ובשם ה"ר שמואל מוורידן כתב דהחידוש הוא שאסור בדיעבד, כדקתני ואסורין בשתיה.

**הר"ר יונה-** עוד מביא תוס' מר"י דאיירי בקדרא חייתא וקמ"ל שבהטמנה אסור גם קדרא חייתא. ומציין רע"א בגלהש"ס דתוס' לקמן (דף מז: ד"ה במה) פליג דקדרא חייתא שריא גם בהטמנה.

וכתב הגר"א (סי' רנ"ז סעי' ז' ד"ה כל היכא) דכיון שמדייק הר"ר יונה דאסור בהטמנה 'לגמרי בכל דבר', א"כ ה"ה דליכא בהטמנה היתר אפי' במצטמק ורע לו

**קדרא חייתא במים-** עוד מתבאר מתוך דברי הר"ר יונה דשייך קדרה חייתא גם במים, ורק הכא אסרוהו כיון שבהטמנה ליכא היתרא דקדרה חייתא. וכתב רע"א (ריש סי רנ"ג ד"ה או שהוא חי) דמתוס' הנ"ל (דף מז: ד"ה במה) שהתיר קדרא חייתא בהטמנה מוכח דמים לא חשיבי חייתא, והיינו, דאל"ה יקשה מדוע לא היה במעשה דאנשי טבריה היתר של קדרא חייתא.

וכן מצינו ברשב"א (דף לח. ד"ה לענין פסק) שכתב דקיתון של מים כיון שהם קלים להתבשל הוו ליה חיים גמורים כמו תבשיל דבשיל ולא בשיל, והיינו דלית בהו היתרא דקדרה חייתא. וכן מבואר ברמב"ם (פ"ג הי"ב)[[77]](#footnote-77), ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ג')

**י"מ ברשב"א-** דאה"נ ממתניתין שמעינן לה, ומה שאמרו הוא דהאי גזרת הטמנה דלקמן, נגזרה על אותו מעשה של אנשי טבריה.

**דעת עולא**

**הרשב"א-** מפרש הרשב"א דעולא סבר דליכא איסור הטמנה בתולדות חמה אלא רק משום בישול, ולכן רק במכניס בשבת, משא"כ מעשה דטבריה הניחו מבעו"י ולכן שרי.

ועוד מפרש דעולא פסק כרבי יוסי דליכא איסור בתולדות חמה, וסבר דחמי טבריה הם תולדות חמה ולכן לר"י שרי, ורבנן הביאו המעשה לשיטתם.

**הרמב"ן-** הרמב"ן במלחמות (דף יח. בדפי הרי"ף) מביא התירוצים הנ"ל ועוד כתב ד'עולא לא מדמי לה להטמנה בתוך המים, ועוד, דממילא אתי ונפקי'. עי' לעיל מה שהובא פלוגתא אי ממילא קאתיא שרי.

בס"ד

**כל שבא בחמין מלפני השבת**

**אי בא בחמין היינו נתבשל**

**תוס' ורש"י לקמן-** בפשטות היינו שכבר נתבשל ואשמועינן שאין בישול אחר בישול, וכ"כ תוס' (ד"ה כל) ומביא כן מדלקמן (דף קמה:) שאמרו על האי משנה כגון תרנגולא דרבי אבא. וכ"כ רש"י לקמן (דף קמה: ד"ה כל שבא בחמין) דבא בחמין כלומר שנתבשל

**רש"י בסוגין-** אכן ברש"י בסוגין (ד"ה כל שבא) מפרש דאיירי בדבר מלוח שהסרת המלח היא תיקונו, וע"ז אמרו שאם כבר בא בחמין חשיב שכבר ניתקן ושרי לשרותו שוב. ומבאר הב"י (סי' שי"ח סעי' ה') שדייק כן מדקאמר 'בא בחמין' ולא 'נתבשל'.

ומביא הראש יוסף (ד"ה כל) דהרי"ף והרא"ש (דף קמה:) פי' דתרנגולתא דרבי אבא היינו שהיתה מלוחה מאד ולכן השרוה, וכתב דאפשר שגם רש"י פי' כן.

**ישוב הסתירה ברש"י-** אלא דאכתי קשה סתירה ברש"י, ומבאר הב"י דתרתי אשמועינן, באינו מליח בנתבשל, ובמליח בשריה בעלמא להפיג המליחות. עיי"ש.

**עד מתי חייב משום בישול וממתי נחשב נתבשל**

**דעת הרמב"ם ושו"ע-** הרמב"ם (פ"ט ה"ג) כתב דרק משנתבשל כל צרכו שוב אין בו בישול. וכ"כ בשו"ע (סי' שי"ח סעי' ד'). ועי' במגיד משנה (שם) שמביא דעת החולקים וכדלקמן.

ויל"ד לדעתו אי רק כשמבשלו עד כדי כ"צ חייב, או שכל תוספת בישול מעט חשיבא מלאכה, ועי' בט"ז (סי' שי"ח ס"ק ט') שכתב דכל שלא יבא לידי בישול גמור פטור, אכן במ"ב (שם ס"ק נ') מביא דעת הרבה אחרונים דפליגי דכל תוספת מעט חשיבא בישול.

**דעת הרשב"א-** הרשב"א (ד"ה כל שבא וכן לעיל דף יח:) כתב דמשעה שכבר נתבשל כמאב"ד שוב לית ביה משום בישול.

**דעת הרא"ש-** הרא"ש (פ"ג סי' י"א) מסתפק בדין זה ונוטה כהרשב"א.

**דעת רש"י-** האו"ז (הלכות ע"ש סי' ס"ב) מדייק מרש"י הנ"ל (דף קמה:) שכתב 'כלומר שנתבשל', דהיינו בבשל כל צרכו, אבל בפחות אסור. וכן מביא הרא"ש הנ"ל מדברי רש"י לעיל (דף יח: ד"ה מגיס) שכתב ובמבושל הוי בישול. והובא בביאוה"ל (שם ד"ה אפילו).

**דעת תוס'-** תוס' בסוגין (ד"ה כל) כתב פי' שנתבשל לגמרי ומשמע כהרמב"ם, וכן מביא ממנו הב"י (שם ד"ה והא דתנן), ועי' גם בהגר"א (שי"ח סעי' ד' ד"ה ואפלו) שמציין התוס' על שיטת הרמב"ם ודעימיה.

אלא שתמה הביאוה"ל (סי' שי"ח סעי' ד' ד"ה אפילו) דלעיל (דף לו: ד"ה חמין) מפורש בתוס' כהרשב"א. ועי' באגלי טל (אופה ס"ק י' אות י') שכתב דדעת תוס כהרשב"א אלא שאסור עכ"פ מדרבנן על שיתבשל כל צרכו.

אכן בחי' הר"ן בסוגין מפרש בתוס' בסוגין דמדאוריתא שרי ממאב"ד כהרשב"א, אלא שמשום איסור חזרה מדרבנן אסור עד כל צרכו, דכיון דע"ג כירה ממש אסור חזרה לכתחילה לגמרי, לכן גם בכלי ראשון לא התירו אלא בנתבשל כל צרכו, עיי"ש.

**ביאור הנידון-** בשביתת השבת (מבשל ס"ק ע"ה) מבאר דודאי כל שלא בשל כ"צ יש תוספת שבח בבישול וע"כ מחייב הרמב"ם, אלא שדעת החולקים היא שהמלאכה היא המהפך מחי למבושל ובזה סברי שזה נעשה במאב"ד. עיי"ש בארוכה.

**הא דאינו אסור מצד נתינה לכתחילה**

**הרשב"א-** כתב הרשב"א (דף מ: ד"ה ומ"מ מסתברא) דלא אסרו נתינה לכתחילה אלא ע"ג האש דמחזי כמבשל, משא"כ בכלי ראשון או כנגד המדורה אע"פ שאם יבשל כך יהיה חייב חטאת דתולדות האור חייב, אע"פ לא אסרו נתינה לכתחילה, משום דאין דרך בישול בכך ולא מחזי כמבשל אלא כמפיג צינה, עיי"ש[[78]](#footnote-78).

**ר"ן בדעת תוס'-** מצינו בחי' הר"ן (ד"ה כל שבא) שכתב בדעת תוס' שעכ"פ בלא נתבשל כל צרכו איכא איסור חזרה גם בתולדות האור.

**דעת הרמב"ם בדין בא בחמין**

**ב"י-** הרמב"ם (פכ"ב ה"ח) כתב 'דבר שנתבשל קודם השבת או נשרה בחמין מלפני השבת וכו' מותר לשרותו בחמין בשבת', ומתקשה הב"י מהו נשרה בחמין, ומפרש דע"כ דעת הרמב"ם דנשרה בחמין הגם שלא נתבשל חשיב מבושל לענין שלא ייחשב מבשל בשבת כששורהו בחמין,

**תמיהת הדרכ"מ-** ובדרכ"מ תמה הא דעת הרמב"ם (פ"ט ה"ג) והביאה הב"י גופיה לעיל, דכל שאינו מבושל כ"צ יש אחריו בישול, וצ"ע.

**יישוב הפמ"ג-** וע"ע בפמ"ג (שם) שמיישב הסתירה ברמב"ם באופ"א, דלא התיר אלא בדבר שרגיל להגמר בישולו בשריה, והו"ד במ"ב (שם).

**יישוב הלבושי שרד-** עי' בלבושי שרד (על המג"א סי' שי"ח ס"ק י"ד) הו"ד במ"ב (שם ס"ק ל"א), ומתבאר שם בדעת הרמב"ם דודאי לבשל אסור אם לא נתבשל כבר כ"צ, אבל הכא איירי לשרות, וזה שרי, דמה ששריה עושה כבר נעשה בשריה ראשונה.

**לדינא-** אכן לדינא כתב המג"א (שם) דבכה"ג אסור וביאר הלבו"ש הנ"ל דסבר דישנה איזה תוספת בישול בשריה שניה.

**ראש יוסף-** בראש יוסף (ד"ה כל) דן לפרש ברמב"ם כרש"י, דנשרה בחמין היינו במליח, אכן בב"י (שם) מיאן בזה וכתב דהרמב"ם לא חילק בין מליח ללא מליח.

**מה נחשב כמאב"ד במים**

יל"ד מה השיעור מאב"ד מים להתיר המשך הבישול לשיטת הרשב"א ודעימיה, דלקמן (דף מ:) איתא שיעור בישול במים בכדי שהיד סולדת בו, ויל"ד אי שיעור זה הוא מאב"ד במים או שהוא שיעור כל צרכו. עוד יש לדון האם שיעור מאב"ד במים לענין בישול שווה לשיעור מאב"ד לענין שיהיה בו היתר שהיה לחנניה.

**שיטה להר"ן-** בשיטה להר"ן (דף לז: ד"ה אמר רב ששת) כתב 'אבל חמין מכיון דהוי חמין כלל לאלתר חשיבי בדינייהו כתבשיל שהגיע למאב"ד לגבי שהיה'. ובהמשך (ד"ה עקר) לגבי בישול כתב דכל 'דוקא בהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלין, דאי לא לגבי דידהו חשיב כמבשל וכו''.

**הגר"ז-** בגר"ז (סי 'רנ"ד סעי' י"ד) כתב שהשיעור לענין שהיה הוא חצי החימום, ובהמשך לענין בישול כתב השיעור שליש חימומם, ועי' בתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק י"ז ד"ה ודע).

**תהלה לדוד-** בתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק י"ז) דן ששיעור מאב"ד לענין בישול במים הוא יד סולדת.

**נשמת אדם-** הנשמת אדם (כלל כ' אות ח') מביא מהתרוה"ד (סי' ס"ו) שחם קצת היינו כבר כמאב"ד, הו"ד לקמן לגבי הכרעת הרמ"א.

**מאב"ד מצד אחד**

איתא במנחות (דף נז.) דהמבשל פחות ממאב"ד מצד אחד פטור דכל מצד אחד כמאב"ד לאו כלום הוא, אבל אי בישל כל צרכו אפי' שהוא רק מצד אחד חייב.

**רמב"ם-** וכ"כ הרמב"ם (פ"ט ה"ה) נתבשל חצי בישול מצד אחד פטור עד שיהפך בו ויתבשל חצי בישול משני צדדיו. אבל בנצלה לגמרי כתב שם דסגי בגרוגרת אחת, עיי"ש.

ועי' בכתבי הגרי"ז (מנחות שם) שדן אי הוי דין בצליה או רק בשבת, ומדייק ברמב"ם דבעי משני צדדיו בכל החתיכה ולא סגי בב' צדדים של גרוגרת אחת, וע"כ שהוא דין בשבת עיי"ש בארוכה. ועוד דן מה דינו לענין פסח ובשר וחלב עיי"ש.

**תוס'-** תוס' (מנחות דף נו: ד"ה ומעשה) כתב דה"ה בחימץ מצד אחד חימוץ חלקי כדוגמת מאב"ד בבישול, ג"כ אינו חייב אא"כ נעשה מב' צדדים. ובקרן אורה (שם) מתקשה דבשלמא לענין שבת בעינן מלאכת מחשבת אבל לענין חימוץ מדוע ייפטר.

**אי אסור עכ"פ כחצי שיעור-** בשביתת השבת (מבשל סעיף כ') כתב דעכ"פ אסור כדין חצי שיעור. אכן מביא מחכ"א (בס"ק נ"ט) דמדאמרו לאו כלום הוא משמע דמותר, ומשום שאינו חצי בכמות אלא באיכות, 'משום דהיכי דנתבשלה רק מצד אחד גם בן דרוסאי לא אכיל לה ולא הוי בישול לשום אדם'. עיי"ש

**לגבי דינא דחנניה-** כתב הב"י (סי' רנ"ד סעי' ב') עפ"ז דה"ה לגבי דינא דחנניה, אי בישל כמאב"ד רק מצד אחד ליכא היתר דחנניה, דמאי שנא. וכ"כ בשו"ע (שם). ובחי' אור גדול על המשניות (פ"א מ"י) תמה דשנא ושנא, דכלפי חשש חיתוי הוא נידון אחר עיי"ש בארוכה.

**לגבי קרבן פסח-** כתב המנ"ח (מצוה ז' אות א') דצלי כמאב"ד מצד אחד לא חשיב צלי לקרבן פסח כדאמרו בגמ' הנ"ל דלאו כלום הוא. ולעיל הובא מהגרי"ז שדן בזה. ועי' בקרן אורה שהובא לעיל על תוס', שמבואר שנקט שהוא מדין מלאכת מחשבת, וא"כ הוא רק לענין שבת. וע"ע באור גדול (שם).

**הצולה את הצד השני וכן הגומר בישול הצד האחד-** יל"ד מה שינו של הצולה את הצד השני האם חייב דכעת נעשה 'מבושל', וכן יל"ד בגומר בצד הראשון שיהיה כ"צ אי חייב. ואפשר שהוא תלוי בגדר האי דינא כנ"ל, ואכמ"ל.

**כל שלא בא בחמין מדיחין אותו בשבת**

**הרשב"א בתוס'-** כתב תוס' (ד"ה כל) בשם הרשב"א דמדיחין היינו מכלי ראשון דעירוי לאו כבישול.

**ר"ת-** אכן לר"ת שעירוי כבישול ע"כ הא דמדיחין היינו בכלי שני, אבל מכ"ר אסור דעירוי כבישול. אלא דאי בכ"ש נתיר גם שריה דהא כ"ש אינו מבשל, ומבאר ר"י דעכ"פ מדרבנן אסור דמחזי כמבשל ורק תבלין שלמתק שרי בכ"ש. א"נ דבאמת מדיחין לאו דווקא אלא שרי גם שריה.

ובמהרש"א מקשה דלקמן (דף מ:) התירו להניח פח שמן בכ"ש, ומתרץ דהתם במפסיק כלי. עוד מקשה התוספת שבת (סי' שי"ח ס"ק מ"ו) מדלקמן (דף מב.) שמותר לערב חמין בכ"ש בכוס של שתיה, ומתרץ דהתם אינו נראה אלא כמי שמצנן את החמין. ובפמ"ג (סי' שי"ח א"א ס"ק ל"ב) מתרץ דרק במניח דבר גוש בכ"ש מחזי כמבשל, משא"כ במים המתערבים יפה אינו מחזי כמבשל.

**לדינא-** במג"א (סי' שי"ח ס"ק ט"ו) פסק דשריה בכ"ש אסורה וכתירוץ קמא דר"י, והעתיקו המ"ב (שם ס"ק ל"ד). אכן בהמשך (ס"ק י"ט) מביא המג"א השיטה האחרת, עיי"ש בלבו"ש.

**חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנין שהדחתן זו היא גמר מלאכתן**

**רש"י והרמב"ם-** כתב רש"י (ד"ה שהדחתן) מדקרי ליה גמר מלאכתן ש"מ זהו בישולו, וכ"כ לקמן (דף קמה: ד"ה וקוליס) שזה גמר בישולן והוי בישול, וכ"כ הרמב"ם (פ"ט ה"ב).

וגדר האי בישול שהוא בפחות ממאב"ד, עי' מה שצוין לעיל (דף לח: גלגל מהו) דברי הבינת אדם והגר"א ועוד אחרונים בזה.

**דעת הלבוש-** אכן הלבוש (סי' י"ח סעי ד') מחדש דחיובו משום מכה בפטיש, וכן דן הפמ"ג (שם). ועי' ביאוה"ל (שם ד"ה והדחתן) שהאריך להוכיח מהראשונים שהוא רק משום מבשל, והא דבאמת אינו מכה בפטיש מבאר דלא שייך מכה בפטיש באוכלין עיי"ש.

**הדחה בצונן-** הנה בפשטות האיסור הוא להדיח בחמין, דבזה נכלל במלאכת מבשל, אכן למש"כ הלבוש הנ"ל שחיובו משום מכה בפטיש יל"ד דה"ה בצונן, וכ"כ הפמ"ג הנ"ל.

**מהו מליח**

**דעת הב"י בס' הפרדס-** כתב הב"י (סי' שי"ח סוף סעי' ה') בשם ספר הפרדס דהיינו באינו נאכל מחמת מלחו, 'אבל טרית אני אומר שמותר לרחוץ במים קרים כל דהו ואכיל ליה', ותמה הב"י דמבואר בתו"ד דמתיר רק במים קרים, וקשה דאי בנאכל עם מלחו אינו תיקון, א"כ לישתרי גם בחמין.

**דעת הדרישה בס' הפרדס-** ובדרישה (סוף ס"ק ד') מיישב דאה"נ שרי גם בחמין ורק כוונת הס' הפרדס היא, דכיון שסגי ליה בצונן שוב שרי גם בחמין, ורק דבר הצריך דווקא חמין הוא זה שאסור בחמין.

**לדינא-** עי' במ"ב (שם ס"ק ל"ו) שמביא דעה זו דכשסגי בצוננים שרי אף חמין, אלא שמביא מהט"ז ועוד אחרונים להחמיר בזה, עיי"ש. ובביאוה"ל (שם ד"ה חוץ) מבאר דהט"ז פי' בפרדס כב"י דבחמין אסור, ועוד מוסיף שהרבה ראשוניפ פי' דקוליס האיספנין היינו טונינ"א והוא הטרית, וע"כ דפליגי על הפרדס.

**קושית האגלי טל-** באגלי טל (אופה (ס"ק ל"ח) הקשה על שיטת ס' הפרדס, הא בסוגין דימו גלגל ביצה לקוליס האיספנין, ועי' בציונים לעיל (דף לח: גלגל מהו) דדעת כמה ראשונים שהדימוי הוא בזה שתיקון קצת חשיב מבשל, והרי ביצה ראויה לאכול חי ואעפ"כ דימו אותם. עיי"ש. וי"ל.

**\***

**אין בישול אחר בישול**

מבואר הכא דכל שבא בחמין והיינו שחשיב מבושל, אין איסור בישול להניחו במקום שיכול לבשל כתולדות האור אע"פ שנצטנן, ומשום דאין בישול אחר בישול. ובפשטות הוא משום דהוא כבר מבושל ואין בו מה לבשל עוד.

**הגר"א-** הגר"א (סי' שי"ח סי' ט"ו) מביא דברי התוספתא (ס"פ ט"ו) 'אופין את האפוי ומבשלין את המבושל', וכן בס' שכ"א (סי"ב) גבי טוחן פת לפני התרגולין דפטור משום דאין טוחן אחר טוחן, מציין הגר"א לתוספתא זו דאיתא התם ג"כ ד'מוללין את המלול', ומסיים שם 'דה"ה לכל מלאכה כמ"ש', וכוונתו להא דאופין האפוי ומבשלין המבושל. ומבואר דהוי כללא בכל מלאכה דליכא מלאכה אחר מלאכה. וצ"ב.

**החזו"א-** אכן בחזו"א (סי' נ"ז ד"ה ענין) כתב דחלוק הא דאין טוחן אחר טוחן מהא דאין בישול אחר בישול, דבטוחן הוא משום דהוי חיבורי אדם ואינו חיבור, ובבישול הוא משום שנשתנה כבר בבישול הראשון, וכתב לפ"ז דבמתכות לכו"ע יש בישול אחר בישול כיון שחזר לקדמותו לגמרי, עיי"ש.

**אי אין בישול אחר בישול אמאי אסרו בהטמנה שמא ירתיח**

מקשה הרא"ש (סוף סי' י') דאי אין בישול אחר בישול א"כ מדוע אסרו הטמנה בשבת וביארו לעיל (דף לד.) דהוא משום שמא ירתיח, הא גם אי ירתיח אינו מבשל.

**הרא"ש-** מתרץ הרא"ש דאה"נ האיסור משום שמא בשביל להרתיח יחתה בגחלים. עיי"ש.

**רש"י -** אכן רש"י לעיל (דף לד. ד"ה משחשכה) מפרש הגזרה שמא ירתיח 'ונמצא מבשל בשבת', ומביאו הרא"ש (סי' י"א) דמבואר דהוא כן משום מבשל ושוב קשה כנ"ל. ומתרץ הרא"ש דהכא הוא ביבש אבל בלח יש בישול אחר בישול וא"כ גזרת הטמנה היא שמא יניח דבר לח ואז באמת יתחייב משום מבשל[[79]](#footnote-79).

**ריטב"א-** בריטב"א כתב דאה"נ מדאוריתא ליכא בישול אחר בישול והתם הוא מדרבנן דמחזי כמבשל, עיי"ש. והיינו דהגזרה שמא ירתיח ויהיה מחזי כמבשל. וכ"כ הגר"א (סי' רנ"ג סעי' ה') הו"ד בסמוך.

ובשביתת השבת (מבשל ס"ק כ"ד) מביא מס' טל אורות שפי' כוונתו מדאוריתא, ותמה דסותר לדבריו לעיל (דף יח:), אכן השביתת השבת כתב דודאי כמשמעות לשונו שהוא רק מדרבנן ורק אעפ"כ אינו גזרה לגזרה וכדאשכחן הגזרה שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה, עיי"ש.

אלא דעי' בגמ' (שם דף לד.) שהקשו דא"ה בין השמשות נמי, ופרש"י דהא איכא גזרת איסור דאורייתא, עיי"ש. וכתב החזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה סימן שי"ח) דמזה ההכרח שאינו דרבנן, עיי"ש. ועל דברי הריטב"א באמת יקשה.

**הגר"א-** הגר"א (סי' שי"ח סעי' ט"ו ד"ה ויש מקילין) מיישב ע"פ גי' הרי"ף (שם) דשמא ירתיח קאי על הטמנה בדבר המוסיף הבל מבעו"י, עיי"ש. אכן לעיל (סי רנ"ג סעי' ה' סד"ה מותר לתת) כתב הגר"א באופ"א, דהגזרה שמא יניח ע"ג האש, והיינו דאז יעבור על נתינה לכתחילה מדרבנן וכריטב"א הנ"ל.

**אי חלוק לח מיבש**

**רש"י וסמ"ק ורבינו יונה-** הרא"ש הנ"ל מחלק לדעת רש"י בין לח ליבש, וכן מביא הב"י (סי' שי"ח סעי' ד' ד"ה והא דאמרינן) מהסמ"ק לחלק כן, וכן מביא הר"ן (דף כב. מדפי הרי"ף ד"ה והרב) מרבינו יונה.

ומבואר ברא"ש עוד, דבתחילה מדמה נידון לח שנצטנן לנידון אי מגיס חייב, אכן למסקנתו מפרש דמגיס חייב רק עד מאב"ד, משא"כ לח שנצטנן חייב גם אחר כל צרכו, וכ"ז צריך הסבר.

**הריטב"א והר"ן-** אכן הר"ן שם מקשה על רבינו יונה, 'ולא ידעתי הפרש בין מים מבושלין למבושל אחר וצריך עיון ובדיקה'. וכן מקשה הריטב"א (ד"ה כל שבא), דאחר שמביא חילוק זה בין לח ליבש כתב ולא נהירא.

**הרמב"ם והרשב"א-** כתב הב"י דהרמב"ם (פ"ט ה"ג) שמחלק בין נתבשל כל צרכו לפחות מזה, וכן גם הרשב"א שמתיר ממאב"ד, סתמו ולא חילקו בין לח ליבש, ומשמע דסברי דבאמת אין הפרש ושרי אף בלח.

**תוספתא-** הגר"א (סי' שי"ח סי' ט"ו) מביא דברי התוספתא (ס"פ ט"ו) 'אופין את האפוי ומבשלין את המבושל', שהוא כשיטת הר"ן והמ"מ שאין בישול אחר בישול בכל גווני וגם בלח.

**הטעם לחלק בין לח ליבש**

**פמ"ג-** כתב הפמ"ג (סי' רנ"ד א"א ס"ק א') דהנראה דלח היינו מים שמן ויין 'שאין האש פועל בו להכשיר כ"כ, דנאכל חי גם כן, והבישול הוא החימום'. אלא דעי' לקמן מה שמוכיח מהמג"א לא כן.

**חזו"א-** וכעי"ז כתב החזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה סימן שי"ח) 'דדבר לח אינו מתרכך בבישולו, אלא חמימותו זהו תיקונו, וכל שמצטנן חזר לקדמותו ויש בו בישול אחר בישול'.

ובדעת הסוברים שגם בלח אין בישול אחר בישול מבאר בחזו"א (סי' נ' ס"ק ט' ד"ה ויש) 'דמים מבושלין ג"כ חלוקין ממים חיים'.

**התהלה לדוד ושביתת השבת-** התהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק ל"ג) מבאר דביבש גם אחר שנצטנן ניכר הבישול דנשתנה גופו, משא"כ בלח אין ניכר בו אלא כשהוא חם, וכתב לפ"ז דלכן סגי בנשאר חם קצת דעכ"פ ניכר הבישול. וכ"כ בשביתת השבת (מבשל ס"ק ע"ה ד"ה וצ"ל) בשם חכם אחד.

**שיטת רבינו ירוחם שרק במצטמק ויפה לו**

כתב רבינו ירוחם (נתיב י"ב ח"ג) הו"ד בב"י (סי' שי"ח סעי' ד' ד"ה והא דאמרינן) דיש בישול אחר בישול בלח אבל רק במצטמק ויפה לו, והו"ד ברמ"א (סי' שי"ח סעי' ד').

**תמיהת הב"ח-** ובב"ח תמה הא בדאוריתא לא מצינו חילוק בין מצטמק ויפה לו לרע לו, וע"כ פליג והו"ד במג"א (שם ס"ק י"ג).

**ביאור הט"ז-** אכן הט"ז (ס"ק ד') מבאר בב' אופנים, או דקאי כשיטת הרשב"א ודעימיה שממאב"ד כבר ליכא מבשל דאוריתא, ועוד מבאר דכיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה והינו במאי דניחא ליה, וע"כ אי מצטמק ורע לו פטור, עיי"ש.

**ביאור חזו"א-** ובחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה ס"ד) מבאר באופ"א דר"י סבר דהחיוב בלח אינו מחמת שכשנצטנן חוזר לקדמותו אלא משום שבמצטמק ויפה לו ההפרש בין חם לצונן חשיב ביה שינוי צורה, עיי"ש הביאור.

**קושית הגר"א מהטמנה-** הגר"א (שם) מקשה הא בהטמנה אסור גם מצטמק ורע לו משום שמא ירתיח הרי שגם בזה חייב, וכתב דאפשר שר"י יסבור שבאמת בהטמנה ג"כ שרי ברע לו, עיי"ש. אכן בחזו"א (שם) מיישב דלא פלוג חכמים בהטמנה וכדאשכחן כה"ג בשהיה, עיי"ש.

**דעת השו"ע בזה-** השו"ע (שם סעי' ד') לא הביא דברי ר"י אלא רק הרמ"א, אכן בסעי' ח' העתיק השו"ע דברי רבינו ירוחם, ותמה המג"א (ס"ק כ"ז) הא לעיל לא פסק כן, וצ"ע, ואפשר שסמך על מש"כ כאן. ועי' בהגר"א (סעי' ד') שמציין על הרמ"א לדברי השו"ע אלו (בסעי' ח').

ועי' במ"ב (ס"ק כ"ה) שפסק להחמיר גם במצטמק ורע לו ודלא כר"י, ולהלן (ס"ק ס"ב) כתב דאפשר שהמחבר לישנא דר"י נקיט ואזיל.

**צ"ע דסותר לדברי ר"י שהביא הר"ן לעיל**- האגל"ט (אופה ס"ק י"א אות ה') מתקשה דרבינו ירוחם כתב דינו בשם רבינו יונה, והר"ן הנ"ל (דף כב. בדפי הרי"ף) מביא מרבינו יונה שיש בישול אחר בישול במים, והרי מים הם מצטמק ורע לו. וכתב ואפשר דתרי רבינו יונה הם. אכן בהמשך (אות ו') כתב לבאר באופ"א עיי"ש בארוכה.

עוד כתב (אות ז') דרק בגוונא דאיירי התם שמערב המים בתבשיל חשיב בישול במים, דכיון שמתווסף בהם טעם התבשיל חשיב מצטמק ויפה לו.

ובשביתת השבת (מבשל ס"ק כ' ד"ה והנה כתב) מביא מרבינו ירוחם עצמו יישוב לזה, דכתב (נתיב י"ב ח"ג) דלהוסיף מים בקדרה חשיב מצטמק ויפה לו, ד'כשנותן המים בקדרה צריך התבשיל להצטמק וזה יפה לו'[[80]](#footnote-80).

**דין המג"א בשומן**

כתב המג"א (סי' שי"ח ס"ק מ') בדין שומן, דאי נקרש דינו כיבש אע"פ שאח"כ נימוח באש, ומוכיח כן מרש"י (דף קמה: ד"ה שורין אותו בחמין) שפי' ששורין אותו כדי שיהא נימוח. אכן אי עומד לפנינו צלול חשיב שפיר לח. עיי"ש. והביאו המ"ב (ס"ק ק') דמקרי יבש כיון שבשעה שנותנו לחממו לא נמחה עדיין. ויש חולקים עי' שעה"צ (שם ס"ק קכ"ב).

ומבואר בדבריו תרתי, דלא רק מים וכה"ג חשיבי לח אלא גם שומן צלול דינו כלח, ועוד, דיבש שאח"כ נימוח חשיב כיבש, ועי' בכ"ז להלן.

**מלח מבושל-** כתב המרדכי דמלח שהיה מבושל דינו כיבש ושרי לבשלו, וכ"כ המג"א (סי' שי"ח ס"ק ל"ג) ומציין לדבריו הנ"ל, והיינו דגם מלח זה עתה הוא יבש אבל לאחר מכן כשיבשלנו הרי יהא נימוח.

והנה המרדכי מסיים והמחמיר תע"ב, והעתיקו רע"א על המג"א (שם) וכן המ"ב (שם ס"ק ע"א). אכן המחצה"ש (שם) מבאר דהמרדכי סיים והמחמיר תע"ב משום שלא פשיטא ליה דברי המג"א הנ"ל, אכן לדידן שהוא פשוט שרי לכתחילה, ולכן כתבו המג"א כהיתר גמור. עיי"ש.

ובבגדי ישע על המרדכי כתב דמה שמסיים המרדכי שטוב להחמיר, לא קאי על מלח מבושל אלא על הנידון שקדם לו במלח שלהם, והביאו השעה"צ (שם ס"ק צ"ו). אמנם הדרכ"מ (ס"ק ד') מעתיקו על מלח מבושל וכן ברע"א הנ"ל.

**דברי רע"א-** רע"א (סי' רנ"ג על המג"א ס"ק מ"א) גבי מערה חמין על שומן, מקשה אמאי לא חייב משום מבשל, וגם למג"א הנ"ל הא התם הניחו כשהוא יבש ואח"כ נימוח משא"כ במערה חמין הרי בעריוי ראשון כבר נעשה לח וכשערה שוב הוי עירוי על לח ולהוי מבשל, עיי"ש בכל דבריו ויובאו לקמן לגבי הכרעת הרמ"א.

**הוכחת הפמ"ג מהא דצלול אסור-** כתב הפמ"ג (סי' רנ"ד א"א ס"ק א') דמדברי המג"א אלו מוכח דלא כביאור הפמ"ג הנ"ל בחילוק בין לח ליבש, דהא השומן אינו ראוי לאכילה בלא בישול והבישול משנה אותו, ואעפ"כ כתב המג"א דאי עומד צלול דינו כלח ואית ביה בישול אחר בישול. ומסיים דסתימת הפוסקים שלא חילקו משמע ג"כ כמג"א, עיי"ש.

**מה מהני שהוא יבש הא אח"כ נימוח-** עיקר דברי המג"א דתלוי היאך היה בשעה שהניחו יש להבין, עי' ברע"א הנ"ל שביאר בתו"ד דכיון שמניחו והוא יבש 'ואח"כ כשנימוח אינו עושה דבר'.

ועי' בתהלה לדוד והשביתת השבת בשם חכם אחד הנ"ל, שמבארים ע"פ דרכם הנ"ל, דכיון שהיה יבש כבר היה ניכר בו בישולו, וע"כ שרי גם אם ע"י הבישול השני הוא חוזר ונימוח.

אלא דמקשה השביתת השבת (ס"ק ע"ו ד"ה ומ"ש החכם הנ"ל) דא"כ שיהיה היתר אע"פ שעומד לפנינו כשהוא לח, דעכ"פ ניכר בו הבישול דהוכשר לאכילה, וכדהקשה הפמ"ג על דרכו. עיי"ש.

**מה נחשב שנצטנן**

יל"ד לסוברים שיש בישול אחר בישול ולכה"פ בלח, האם הוא רק בנצטנן לגמרי, או שכל שירד מרתיחתו אסור להניחו ע"ג האש, וכן יש לדון בכלי שני או עירוי אי חשיב נצטנן.

**רבינו יונה-** ברבינו יונה הנ"ל (הו"ד בר"ן דף כב. בדפי הרי"ף ד"ה והרב) כשכתב דבלח יש בישול אחר בישול, לשונו היא 'אם פסקה רתיחתן יש בהן משום בישול'. אלא דאולי קרי ליד סולדת רתיחה, וכן משמע בתחילת דבריו שהזכיר שיעור יד סולדת.

וכתב עוד דאי עירוי ככלי שני, א"כ כל שמערה מכלי ראשון לכלי ראשון אחר חייב, דבעודו מערה פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני ושוב מתבשלין בכ"ר האחר[[81]](#footnote-81). וכן איתא בפמ"ג (הו"ד בביאוה"ל סיש שי"ח סעי' ד' ד"ה נצטנן) דבכלי שני חשיב נצטנן.

ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה במ"ב) שמקשה על רבינו יונה, דא"כ היאך שרי לעיל (דף לח:) לפנות ממיחם למיחם, וכ"ת דהתם רק ביבש הא הוה ליה להש"ס לפרש.

**רבינו ירוחם-** אכן ברבינו ירוחם (נתיב י"ב ח"ג דך סט.) הו"ד בב"י (סי' שי"ח סד"ה והא דאמרינן) כתב 'וכתב עוד ר"י ומ"מ מוכח מהגמרא שאם לא נצטנן אפילו שינה מרתיחתו קצת מותר להחזירה'. והביאו המג"א (שם ס"ק י"ב). ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה במ"ב) שמבאר היכן מוכח כן בגמ'.

**ב"י-** בב"י (שם סד"ה וא"ל דרבינו) כתב 'ומשמע לי שכל שהיד סולדת בו מקרי רותח'. וכ"כ בשו"ע (סי' שי"ח סעי' ו') והובא במג"א הנ"ל (שם ס"ק י"ב).

**שיטת הדרישה-** הדרישה (סי' שי"ח ס"ק ד') מקשה על רבינו ירוחם שהובא בב"י (ד"ה והא דאמרינן) בדין לח שנצטנן, שכתב בלשון איסור ומדוע לא כתב חייב, ומבאר הדרישה דכיון דאיירי שם בעודן בידו אינו חייב אפי' שנצטנן, ורק בהניחו ע"ג קרקע חייב כדאיתא חילוקים אלו לעיל (סי' רנ"ב).

והדברים מחודשים דהתם הוא בדין נתינה לכתחילה מדרבנן, משא"כ הכא הא עסקינן בדאוריתא של מבשל. וצ"ע. עי' באגלי טל (אופה ס"ק י' אות י"ב).

**רובו יבש אי דינו כיבש**

**פמ"ג ומנחת כהן-** הב"י (סי' רנ"ג) מעתיק דברי רבינו ירוחם שכל 'שרובו' רוטב אסור, ומדייק הפמ"ג (ס' רנ"ג משב"ז י"ג) דמשמע שאם רובו יבש מותר. וכ"כ בס' מנחת כהן הו"ד בא"ר (סי' שי"ח ס"ק י"א) ובפמ"ג הנ"ל, ובא"ר מסיים וצריך עיון.

ועי' בשביתת השבת (מבשל ס"ק כ' ד"ה הדעת הרביעית) שמביא מהמנחת כהן שנתקשה, הא ברבינו ירוחם לא כתוב לשון זה, וכמו שמבואר במה שהעתיק ממנו הב"י בסי' שי"ח, וכתב דצ"ל שהב"י כתב כן מסברא, עיי"ש.

**ביאור הדין-** ומבאר הפמ"ג שם עפ"ד הט"ז הנ"ל (סי' שי"ח ס"ק ד') בדעת ר' ירוחם שרק במצטמק ויפה לו חייב, דהוא מדין מלאכת מחשבת דבעינן שיהיה ניחא ליה עיי"ש, ועפ"ז י"ל דהאומדנא היא לפי רובו עיי"ש. אכן לשאר ביאורים ברבינו ירוחם צ"ב.

**הכרעת הרמ"א**

בשו"ע (סי' שי"ח סעי' ד') פסק כהרא"ש דלח שנצטנן יש בו משום בישול, וברמ"א להלן (סעי' ט"ו) מביא דעת החולקים שגם בלח אין בישול אחר בישול, ומסיים 'ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי'[[82]](#footnote-82). ויש להבין מה מהני שלא נצטנן לגמרי, הא עכ"פ הוא פחות מיד סולדת.

**המנחת כהן והמחצה"ש ופמ"ג ונשמת אדם וחזו"א-** כתבו המנחת כהן (שער שני פרק שני) והמחצה"ש (על המג"א ס"ק ל"ט) והפמ"ג (סי' שי"ח א"א ס"ק ל"ט, ובסי' רנ"ג א"א כ"ט) והנשמת אדם (כלל כ' אות ח') וחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג), דהרמ"א פסק כהרשב"א ודעימיה דמדינא שרי אפי' בצונן גמור, והא דהתירו רק בחום מעט הוא מחמת דבצונן לגמרי מחזי טפי כמבשל ובזה נהגו להחמיר[[83]](#footnote-83).

אלא דא"כ אמאי רק בלח, כתב הנשמ"א דביבש אינו דרך בישול עיי"ש[[84]](#footnote-84), ובחזו"א (שם) מבאר משום שבצונן אין חמימותו ניכרת, והיינו דבלח לא ניכר שכבר היה מבושל. וע"ע במחצה"ש (שם) שכתב עפ"ד המג"א לעיל דבאמת ה"ה ביבש[[85]](#footnote-85).

**מג"א-** ברמ"א (סי' רנ"ג סי' ה') כתב דהאומר לגוי לחמם קדרה שנצטננה נאסר בדיעבד, ומבאר המג"א (שם ס"ק ל"ז) דהוא משום דלדידן דיש בישול אחר בישול בלח אסור לחממו מדאוריתא ואסור לומר ג"כ לעכו"ם, ולכן אם עשה כן אסור אפי' בדיעבד.

ומבואר דנוקט דבנצטנן לגמרי הוי בישול דאוריתא גם להרמ"א, דהרי לכן נאסר גם בדיעבד, ולכאו' זהו דלא כאחרונים הנ"ל, וכן מוכיח השביתת השבת (פתיחה למבשל אות כ"ב).

**הרא"ה-** בשיטה להר"ן (דף מ: ד"ה שמן) מביא דברי הרא"ה שמחלק ג"כ בין צונן לגמרי לחמין קצת, 'מה שנהגו עכשיו ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת אחר שכבר הוחמו בכדי שהיד סולדת בהן שבאו לכלל בישול, אע"פ שעכשיו אינם חמין כ"כ מכיון שאינן צוננין דמשום בישול ליכא והוה ליה כחזרה מותר בגרופה וקטומה וכו''. ומשמע לכאו' דהוא חילוק בדאוריתא, וי"ל[[86]](#footnote-86). וע"ע באו"ז (הל' שבת סוף סי' ח')

**תרומת הדשן-** הנשמת אדם (שם) מביא דבתרוה"ד (סי' ס"ו) משמע דהרמ"א סמך על הראשונים שממאב"ד והלאה ליכא מבשל, ובלח אם חם קצת חשיב כמאב"ד. ולפ"ז הוא חילוק בדאורייתא וא"ש דברי המג"א והרא"ה הנ"ל[[87]](#footnote-87).

**פמ"ג-** עי' בפמ"ג (סי' רנ"ג משב"ז ס"ק י"ג) שכתב 'והנה לי העני נראה שהפרש יש בין נצטנן לנצטנן לגמרי, כי מחמת בישול כל שאין יד סולדת בו או כלי שני יש בו בישול, וכמש"כ המג"א (סי' שי"ח ס"ק י"ב) , "ומנהגא" הוא דמקילין כשלא נצטנן לגמרי כמש"כ הר"ב (סי' שי"ח סעי' ט"ו) לא מדינא' עיי"ש.

**התהלה לדוד-** התהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק ל"ג) מבאר, דטעם החילוק בין לח ליבש הוא, דביבש גם אחר שנצטנן ניכר הבישול דנשתנה גופו, משא"כ בלח אין ניכר בו אלא כשהוא חם, וכתב לפ"ז דלכן שפיר קאמר הרמ"א דסגי בנשאר חם קצת, דעי"ז ניכר הבישול וסגי בזה.

**אגלי טל-** והנה באגלי טל (אופה ס"ק י"ד השמטה ב') כתב לבאר ג"כ הכרעת הרמ"א דהוא חילוק בדאוריתא, דמדמה לשם אוכל לענין טומאה, דכשחל שם בדבר לא פוקע כל שנשאר ממנו אפי' בחינה פחותה, עיי"ש. ולפ"ז כתב (שו"ת אבנ"ז סי' ק"צ אות ו') דהוא רק בחום שנשאר מהבישול הראשון וכרע"א.

**מ"ב-** כתב המ"ב (סי' רנ"ז ס"ק כ"ח) לגבי איסור הטמנה לכתחילה בשבת שחם אסור וצונן מותר, דאם נתקרר עד שאין היד סולדת בו שרי להטמינו, ובשעה"צ (שם ס"ק כ"ט) כתב שזה תלוי בפלוגתת השו"ע והרמ"א דידן, דלרמ"א גם פחות מיד סולדת כל שלא נצטנן לגמרי לא חשיב צונן.

ובחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ל"א) כתב דלמה שנתבאר (הו"ד לעיל) דהכרעת הרמ"א היא משום שסומכין על הרשב"א ומה שצריך חם קצת הוא חומרא ממנהגא, א"כ אינו שייך להתם, עיי"ש. ויל"ד כיצד באמת פי' המ"ב את הכרעת הרמ"א. ועוד תימה דהמ"ב גופיה (סי' שי"ח ס"ק צ"ט) פי' דברי הרמ"א כאחרונים הנ"ל שהוא חילוק במנהג. וצע"ג.

**מה נחשב לא נצטנן לגמרי-** בגר"ז (סי' שי"ח סעי' ט') כתב דהיינו כל שראוי עדיין לאכול מחמת חמימותו. ועי' בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה וכתב) שכתב דהכלל הוא כל שחמימותו ניכרת.

**אי מהני לזה חימום מעט מחדש**

**רע"א-** כתב רע"א (ס"ס רנ"ג על המג"א ס"ק מ"א) דזהו רק כשלא נצטנן לגמרי מבישולו, דלא פקע שם בישול ממנה, אבל בנצטנן לגמרי דאזדא שם הבישול ממנו, אם אח"כ הורתחו מעט הוי דבר חדש ואסור לגמור בישולם

וכתב רע"א עוד דאם בתחילה היה יבש וכשנימוח כבר חם קצת שרי, דלא פקע ממנו שם מבושל, בתחילה מחמת שהוא יבש ואח"כ מחמת שהוא חם קצת, עיי"ש.

**לתרוה"ד-** יל"ד דלדברי התרוה"ד דלעיל דחם קצת היינו מאב"ד במים, א"כ לכאו' גם בחום חדש יהיה שרי, ויל"ע.

**חזו"א-** בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה הרוצה) כתב ג"כ דלא מהני חום חדש, אלא שכתב הטעם משום שכל שהיה צונן בשבת לא נהגו להקל אלא קיבלו דעת האוסרים בישול אחר בישול בלח.

**בישול אחר צליה ואפיה**

**היראים-** הטור (סי' שי"ח סעי' ה') מביא דעת היראים דאע"פ שאין בישול אחר בישול אעפ"כ יש בישול אחר צליה או אפיה, ומוכיח מהגמ' פסחים (דף מא.) שאינו יוצא לר"י במצה שבישלה אחר אפיה, וכן פסח שצלאו ואח"כ בישלו פסול, עיי"ש. והעירו דכן משמע בתוספתא (פט"ו י"ד) שהביא הגר"א לעיל דאמרו אופין את האפוי ומבשלין את המבושל, משמע שלבשל האפוי או להיפך לא.

וכתב המג"א (סי' שי"ח ס"ק י"ז) דלשיטה זו ה"ה דיש צלי אחר בישול, אבל אין צלי אחר צלי או אפיה אחר אפיה.

**ראבי"ה-** הב"י (שם ד"ה והמרדכי) מביא דראבי"ה פליג דשרי, ומה שהוכיח ממצה דוחה דהתם הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא וכדאמרו בברכות (ד"ף לח:).

**מבושל שצלאו אי שרי כעת לבשלו-** כתב הפמ"ג (סי' שי"ח א"א ס"ק י"ז) דבגם צלאו וגם בישלו מותר בשניהם ולא אמרינן שהראשון בטל, וכדחזינן מדבישלו ואח"כ צלאו עובר בפסח ע"כ שרק הוסיף ולא שמבטל הראשון. עיי"ש.

אכן בביאוה"ל (שם ד"ה יש מי שאומר) מפקפק בזה 'דנהי שמוכח שם דלא נתבטל שם הראשון, הרי שם השני בודאי קיים ושפיר י"ל דמיקרי עתה בישול אחר צלי', אלא שמוסיף דכפעולה האחרונה ודאי שרי ולא נאסור מצד הראשונה, 'דפעולה אחרונה נקבעה בו יותר', עיי"ש. וצ"ב כל דבריו.

**בישול בדבר שאי"צ בישול ובראוי לאוכלו חי**

**תוס' רא"ש וסה"ת-** כתב תוס' (דף מח. ד"ה דזיתים) בדין פירות הנאכלין חיים, דאם מחזיר קודם שנתבשלו 'נמצא מבשל בשבת', וכן הוא ברא"ש (פ"ד סוף סי' ב'), ונפסק בשו"ע (סי' רנ"ד סעי' ד').

ומבואר שיש בישול בפירות הנאכלין חיים, אלא שלא נתפרש אי מדאורייתא או מדרבנן. אמנם בסה"ת (סי' רל"א פסק דיני הטמנה) שמשם דברי התוס', איתא להדיא שחייב חטאת.

**אור זרוע-** כתב באור זרוע (הל' שבת סי' ס"ב ד"ה מתני האילפס) דפירות הנאכלין חיין חייב עליהן משום מבשל, 'שהרי מתמתמק טעמם ומשתנה לטעם אחר כשהם מתבשלין', ואע"פ לענין בישולי עכו"ם איתא דהנאכל חי שרי, התם דמדרבנן הוא והקילו ביה, עיי"ש.

ומשמע שהוא מדאורייתא מדקאמר 'אבל לענין שבת לא שנא', וכן מדייק באגל"ט (אופה ס"ק י"ט אות ו'), וכן מהא דמדמה למים שחייב עליהם משום בישול ואעפ"כ פטור בבישולי עכו"ם, עיי"ש

**רע"א בדעת הרמב"ם-** הרמב"ם (פ"ט ה"ג) כתב המבשל על האור דבר שהיה מבושל כל צרכו או דבר שאינו צריך בישל כלל פטור'. וכתב רע"א (סי' רנ"ד על המג"א ס"ק י"ד) דלפ"ז פירות הנאכלין חיים אין בהם בישול מדאורייתא אלא מדרבנן[[88]](#footnote-88).

**שעה"צ-** אכן בשעה"צ (סי' שי"ח ס"ק קי"ד) דן דכל דברי הרמב"ם רק בדבר שלא משתבח כלל בבישולו, משא"כ פירות, ומוכיח מהא דיש בישול במים אע"ם שראויין לשתותן חיין. אלא שממשיך (בסוגרים) דיש לדחות קצת דמים לא עדיף כמו פירות, וכמש"כ המג"א (סי' רנ"ד ס"ק כ"ו)[[89]](#footnote-89), ועוד מביא דעות האחרונים בזה, עיי"ש. ועי' לקמן דברי התהלה לדוד בזה.

**רדב"ז וברכי יוסף-** בשו"ת הרדב"ז (ח"א סי' רי"ג) כתב דהמבשל פירות הנאכלין חיים פטור, 'תדע שהרי דבר שנתבשל כמאב"ד אינו חייב עליו בשבת, וטעמא כיון שאיכא מאן דאכיל ליה הכי שוב לא מחייב על בישולו, וכ"ש הדברים הנאכלין חיים לכל אדם'.

והביאו הברכי יוסף (סי' שי"ח דין ג') ותמה הא לרמב"ם חייב משום מבשל עד כל צרכו, והרדב"ז היה במצרים ושם נוהגים כרמב"ם, עיי"ש. וכ"כ התהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק ל') דלדידן דקיי"ל כרמב"ם יהיה אסור. ועוד מביא הברכי יוסף (שם) משו"ת רבי יעקב מולכו שכתב דפירות האכלין חיין חייב על בישולם כיון דדמי למאב"ד שחייב על המשך בישולו. ומבואר בכ"ד שדימו נאכלין חיים לנתבשל כמאב"ד.

עוד כתב התהלה לדוד (שם) דגם לרדב"ז שאין בישול מדאורייתא, אבל מדרבנן עכ"פ אסור כדחזינן במים ושמן שאסור לבשלם (דף מ:) הגם שראויים לשתותם חיים. והיינו שמיישב קושית השעה"צ הנ"ל דהתם באמת רק מדרבנן.

**אגלי טל-** וע"ע באגל"ט (אופה ס"ק י"ט) דפתח הנידון דפירות הנאכלין חיין שווין לנתבשל כמאב"ד, ותוס' והסה"ת הנ"ל לשיטתם כהרמב"ם שחייב עד כ"צ, ועיי"ש בכל אריכות דבריו.

**בישול אחר בישול לענין בשר וחלב**

יל"ד אי גם בבשר וחלב אמרינן אין בישול אחר בישול, ויש לדון כן בתרי גווני, במבשל בשר מבושל עם חלב מבושל, ועוד יש לדון בבישל כבר בשר עם חלב, האם חייב על בישולם יחד פעם נוספת, וכדלהלן.

**פליתי-** הפליתי (יו"ד י' פ"ז ס"ג י"ג ד"ה והנה הש"ך) דן בכלי עכו"ם שבלוע בהם בב"ח האם שרי לחתות בהם, דהא מבשל שוב הבב"ח הבלוע בהם, ודן להתיר מצד שאין בישול אחר בישול. אלא שמוכיח שאסור מהא דאסרו להעלות בשר וגבינה על השולחן שמא יעלה באילפס רותח, והרי לשולחן עולה ודאי בשר שכבר מבושל, וע"כ שבשר מבושל אסור לבשלו בחלב. עיי"ש.

**יד יהודה ושבות יעקב-** ובאמת היד יהודה (יו"ד סי' פ"ז סוף ס"ק א') כתב דבב"ח האיסור הוא הנותן טעם ולכן במה שנתבשל כ"א בפנ"ע אינו מעכב מלחייב על בישולם יחד, אכן אי כבר נתבשלו יחד שוב לא יתחייב על בישול נוסף.

ולפ"ז דחה הוכחת הפליתי מאילפס רותח, דהתם נתבשל הבשר בפנ"ע ולכן אסור כעת לבשלו בחלב, משא"כ בכלי עכו"ם שכבר נתבשלו בהבשר והחלב יחדיו באמת יהיה מותר לבשלם שוב.

וכ"כ בשו"ת שבות יעקב (ח"א סי' ל"ח) דגם אי נתבשל כל אחד בפנ"ע אכתי איכא איסור בישול בב"ח לבשלם יחד שנותנים טעם זה בזה עיי"ש[[90]](#footnote-90).

**פמ"ג-** בפמ"ג (או"ח סי' תרע"א א"א ס"ק א') כתב ג"כ לחלק בין נתבשל כל אחד לבדו שודאי עובר, כיון שכעת נותן טעם אחד בשני ואסור, אבל בנתבשלו כבר שניהם יחד בזה ביבש ליכא שוב בישול. ודן לפ"ז להתיר בחמאה שנתבשלה בקדרה של בשר וכן בחמאה שנתבשלה עם חלב, והיינו שדן אותם כיבש, עיי"ש.

ומבואר בדבריו דבלח יש בישול בב"ח לסוברים כן בשבת גם בנתבשלו כבר יחד, ותמה ביד יהודה (שם) הא בשבת חייב כיון המלאכה בלח היא החימום משא"כ בב"ח שהאיסור הוא הנתינת טעם וזה כבר נעשה בבישול הראשון. וע"ע בשפתי דעת (יו"ד סי' פ"ז ס"ק ב').

**אליה רבה-** האליה רבה (סי' תרע"ג ס"ק א') דן בגוונא הנ"ל בחמאה שבישלו אותה בקדרה של בשר בן יומו אי שרי להדליק בה נר חנוכה, דמצד איסור הנאה הא מצוות לאו להנות ניתנו. וכתב דאסור עכ"פ מדין מבשל בשר וחלב, ואע"פ שבר נתבשל פעם אחת, הא קי"ל בסי' שי"ח דיש בישול אחר בישול עיי"ש. הרי שתלה הנידון בב"ח בנידון של שבת, אלא דאיירי בנתבשלו כבר ביחד וא"ש גם לפמ"ג והיד יהודה.

אלא דמהא שמביא מסי' שי"ח שאסרו בישול אחר בישול, נראה ע"כ דהיינו מהא דאסרו לח, וע"כ שדן את החמאה כדבר לח ודלא כפמ"ג הנ"ל. וחזינן א"כ דנקט דלא כסברת היד יהודה הנ"ל שגם בלח אין בישול אחר בישול בב"ח.

**בינת אדם-** בבינת אדם (סי' מ"ח) דן ג"כ בבישול אחר בישול לגבי בו"ח, 'אם הכוונה דבדבר מבושל לא שייך כלל בישול', או שמא 'רק בשבת דבעינן מלאכת מחשבת, וא"כ כיון שכבר נתבשל א"כ אין הבישול השני עושה פעולה'. והיינו שיש מציאות של בישול ורק אינה חשובה להיות מלאכה כיון שלא משנה.

**בישול בחמה**

אמר רב נחמן בחמה כו"ע לא פליגי דשרי, פרש"י (ד"ה דשרי) דאין דרך בישול בכך. והנה איתא בפסחים (דף מא.) דהמבשל בחמה אינו עובר על לאו דפסח מבושל. ומקשה האגלי טל (אופה ס"ק מ"ד אות א') דאי כמש"כ רש"י דלאו דרך בישול בכך, א"כ לכאו' הוא רק דין במעשה, אבל הנעשה הוא ככל בישול, וא"כ מדוע שלא ייחשב מבושל לגבי פסח, ונאמרו בזה כמה דרכים וכדלהלן

**אגלי טל-** מתרץ האגל"ט דשלא כדרך זה אינו במעשה אלא בנעשה, דהנפעל הוא אחר וע"כ הוא גם לגבי פסח. וכן לשון רש"י (פסחים שם ד"ה לאו) הלכך 'לאו בישול הוא'. וכיסוד זה דאיכא ב' אופני שלא כדרך האריך שם גם בפתיחה (ס"ק ג'). ובזה מיישב גם הא דשלא כדרך אסור עכ"פ מדרבנן משא"כ הכא.

**קובץ שיעורים-** הקובץ שיעורים (כתובות אות ר"ב) מבאר באופ"א, דכתב דפטור כלאחר יד אינו דין מיוחד באיסורי שבת 'אלא כן הוא בכל דיני התורה, שלא נאמרו אלא כפי דרך הרגיל'. ולכן א"ש דפטור גם בפסח. ומוסיף דבזה מתבאר גם הא דאינו עובר באיסור מבשל בשר וחלב, דאין דרך בישול בכך.

וכ"כ גם בקוב"ש פסחים (אות צ"ו) גבי נוטע לרבים אי חייב משום ערלה, דקאמרי (שם דף כג.) דונטעתם ליחיד משמע, ופרש"י דאין דרך רבים לנטוע.

**קרית ספר-** הקרית ספר (פ"ט משבת) כתב דטעם היתר בישול בחמה בשבת הוא משום דבישול אינו אלא באור ותולדותיו, דהכי הוה בסממני המשכן. ותמה באבני נזר (סי' קצ"א אות ו') דא"כ היאך אמרו בגמ' פסחים הנ"ל דה"ה לגבי פסח, וכן לגבי בשר וחלב. ועי' בסמוך.

**ס' יחוסי תנאים ואמוראים-** והראו שנמצא בקובץ שיטות קמאי (פסחים דף מא.) מס' יחוסי תנאים ואמוראים, שכן הקשה ריב"א הלוי דהניחא בשבת בעינן דומיא דמשכן אבל בפסח מה לי ע"י האור מה לי ע"י דבר אחר.

ומתרץ שם דאשכחן קרא ויבשלו את הפסח באש כמשפטו, ואע"פ שקאי בצלי דהא כתיב כמשפטו, אעפ"כ ראיה גדולה דבישול בפסח הינו ע"י אש, ובהמשך כתב מ"מ מצינו שסתם בישול האמור בתורה הוא ע"י האור וכו', וכן בזרוע בשלה מן האיל וכו'. עיי"ש.

**חתם סופר-** וכן הקשה החת"ס (חולין (דף קיד. ד"ה והנה המעושן) לגבי בשר וחלב 'בשלמא לענין שבת לא הוה מלאכה כעין שנעשה במשכן וכו', אבל לענין בב"ח מנ"ל דלאו בישול הוא שהרי מפעפע בכלו.

ומתרץ 'ואמר לי תלמידי הב"ח המופלג כ"ה יואל סג"ל מק"ק מ"ד מדכתיב אשר תאפו אפו ואשר תבשלו בשלו ואי ס"ד סתם בישול דקרא כולל גם בחמה או חמי טבריא הרי בשול כזה יכול לבשל גם בשבת עצמו דמלאכה כעין משכן לא הוה ואיך סתם אשר תבשלו בשלו אע"כ סתם בישול דתורה אינו אלא באש וילמוד בישול דפסח לדבב"ח מהך ונכון הוא'.

**עוד דינים בחמה ובחמי טבריא**

**הגעלה בחמי טבריא-** עי' בשו"ע (או"ח סי' תנ"ב סעי' ה') אין מגעילין בחמי טבריא משום שאינן תולדות האור וכבולעו כך פולטו, ואפי' מה שנבלע בכלי שני, אכן כתב בהגה"ה דמה שנבלע בחמי טבריא אפשר להגעילו גם בחמי טבריא.

**בישול באור אחר בישול בחמה-** יל"ד אי בישול בחמה מהני דשוב אין בישול אחר בישול, ועי' בפמ"ג (סי' שי"ח משב"ז סוף ס"ק ו') שנסתפק בזה וכתב 'ויראה דפטור הוא דכבר נתפעל בבישולו, ואפשר מותר לגמרי. וכן דן גם במנחת חינוך (מצוה ז' ס"ק ב'), ועוד דן בבישל ואח"כ צלה אי כשר לקרבן פסח, עיי"ש.

**נגעים-** עוד מצינו הפרש בין חמה לאור לגבי נגעים, דתנן (פ"ט מנגעים מ"א) דכל שאינו מחמת האש הוא שחין וכל שהוא מחמת האש הוא מכוה[[91]](#footnote-91).

**חמי טבריא לרבי יוסי לענין נגעים-** הנה התם תנן דחמי טבריא הוו שחין, יל"ד לדעת רבי יוסי דחמי טבריא הם תולדות האור דקעברי אפיתחא דגהנם האם פליג דהוי מכוה. ובתוס' (חולין דף ח. ד"ה בחמי, ומביאו בגלהש"ס) דן דמודה ר"י דהוי שחין 'כיון דהאי אור בידי שמים'.

**הטמנה בחול ובאבק דרכים**

**טעם האיסור לרבנן**

**רשב"א-** והנה בפשטות פלוגתת רבה ורב יוסף היא אליבא דרבי יוסי, אבל לרבנן איסורו משום מבשל בתולדות חמה שאסור אטו תולדות האור. וכ"כ הרשב"א (ד"ה רבה אמר).

ומוסיף הרשב"א, דהא דהעתיק הרי"ף פלוגתתם הוא רק לבאר המשנה אבל אין נ"מ לדינא לדידן. אכן לקמן (ד"ה אמר רב חסדא) כתב הרשב"א דהרי"ף אתא לאשמועינן במה שפסק כרבה לאסור גם מבעו"י[[92]](#footnote-92). עיי"ש.

**מהרש"ל ומג"א-** אכן המהרש"ל (סי' ס"א) הו"ד בקרבן נתנאל (על הרא"ש סי' ה' אות ש') מחדש דבאמת פלוגתתם גם אליבא דרבנן, ומשום שמצד תולדות החמה לא היה נאסר, דאין חשש שיעשה כן בתולדות האור, כיון שאין דרך לחמם באור בחול ואבק דרכים. עיי"ש בארוכה.

ועפ"ז התיר המהרש"ל (שם) לצלות על גג רותח כדאמרו בגמ', כיון שזהו גם אליבא דרבנן. אכן המג"א (סי' שי"ח ס"ק י') מביאו וכתב דאינו מוכרח, וגם בטל אורות חלק עליו וגם בירושלמי אסרו זאת, עיי"ש.

**שמא יטמין ברמץ**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה שמא יטמין ברמץ) דמאן דחזי סבר מכדי האי לבישוליה והאי לבישוליה, ותרוויהו דרך הטמנה, מה לי רמץ מה לי חול. משמע דאינו משום גזרת הטמנה אלא גזרה אטו תולדות האור, והיינו דמחמת הדמיון לרמץ מודה רבי יוסי לאסור בזה אטו תולדת האור.

וכ"כ הפנ"י ברש"י. וכ"כ לדון בשפת אמת (ד"ה רבה), והא דאינו אסור משום הטמנה, הוא משום שחול אינו מוסיף הבל וכמש"כ הרשב"א בדעת רב יוסף הו"ד לקמן.

ובראש יוסף (ד"ה והנה במשנה) דן להוכיח כן, מדתנן 'לא יטמיננה בשביל שתצלה', משמע דרק לבשל אסור, ואי משום הטמנה במוסיף הבל הרי גם במבושל כ"צ אסור, וע"כ דהוא מגזרת בישול אטו תולדות האור.

**רא"ש-** אכן הרא"ש (סי' ה') וכן בתוס' רא"ש כתב דלרבה אסור גם מבעו"י, והיינו מדין הטמנה בדבר המוסיף הבל, ומבואר דפי' דהאיסור לרבה הוא מכלל גזרת הטמנה. ולדעת רש"י כתב הפנ"י והשפ"א הנ"ל דבאמת שרי מבעו"י.

**תוס'-** הנה בתוס' (ד"ה שמא) מבאר הא דבהפקעת סודרים לא גזרו אטו רמץ משום דלא מי לרמץ, והקשה רע"א, הא שלא כדרך הטמנה שרי אף בחול, וכמש"כ תוס' לקמן (סד"ה ואין), וע"כ קושיית תוס' בסודרין שהם דרך הטמנה, וא"כ מה תירצו דלא דמי לרמץ, הא הטמנה בדבר המוסיף אסורה בכל גוונא, וכי חמי טבריא דמי לרמץ, עיי"ש.

והנה אי נימא דתוס' אזיל כפרש"י דהוי גזרה בפנ"ע א"ש, אלא דבתוס' (ד"ה אלא) מתקשה על רב יוסף מהטמנה בדבר המוסיף הבל, ומוכח שהוא מדין הטמנה, עי' בפנ"י.

**רשב"א-** ברשב"א (ד"ה ולרבה) כתב ג"כ דלרבה ראוי לאסור מבעו"י כהטמנה במוסיף הבל, חזינן נמי שהוא מדין הטמנה. אלא שלמעשה חולק על הרא"ש ומתיר מבעו"י, משום שכל המתחמם מהחמה ביום מתקרר עד ליל שבת ונעשה לאינו מוסיף הבל.

וקשה דא"כ במעשה דאנשי טבריא אמאי אסור הא התם היה מבעו"י, וכתב הרשב"א לקמן (דף לט: ד"ה אמר רב חסדא) דהתם לא מתקרר בלילה, ורק לרב יוסף שרי כיון שעכ"פ גם שם אינו מצד עצמו ואם תסלקם ממקומם יתקררו.

והא דאמרו לקמן (דף מז.) דחול חשיב מוסיף הבל, מבאר הרשב"א דהיינו בהניח בו קדרה רותחת, וכדאמרו בב"ב (דף יט.) דכך טבע החול דחמימי חמים ודקרירי קריר. ועי' בשיטה להר"ן (ד"ה מי) שמוסיף בזה ביאור. וע"ע בחי' הר"ן (סד"ה ולפלוג).

אכן בהמשך (סד"ה הנ"ל) כתב הרשב"א בדעת רב האי גאון דחול ואבק דמו לרמץ והוי גזרה בפנ"ע, ומוסיף, דאפשר שגם לפירושו של רש"י הוא כן, עיי"ש.

**ריטב"א-** כתב הריטב"א (ד"ה רבה) דרבה מודה לרב יוסף דמבעו"י שרי כיון שאינו מוסיף הבל מצד עצמו, אלא שמתקשה דא"כ גם בשבת יהיה שרי[[93]](#footnote-93), ומבאר דכיון שהשתא מיהא מוסיף הבל וביצה מתבשלת בהם אסור עכ"פ בשבת, ורק מבעו"י לא אסרו כיון שמתקרר והולך[[94]](#footnote-94).

**לדינא-** המג"א (סי' שי"ח ס"ק י') כתב דאסור אפי' מבעו"י, אכן רע"א (שם) מביא דברי הרשב"א הנ"ל דשרי, ובמ"ב (ס"ק י"ט) מביא ב' הדיעות.

**איכא בינייהו עפר תיחוח**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה עפר) דהטמנה איכא אבל ליכא למיחש למזיז עפר. וקשה דבביצה (דף ח.) מפורש דגם בעפר תיחוח שייך גומא, עי' בתוס' (ד"ה איכא) וברשב"א מה שמיישבים.

**רב האי גאון-** אכן הרשב"א מביא מרב האי גאון שפי' להיפך, דשמא יזיז איכא וכגמ' בביצה הנ"ל, אבל משום שמא יטמין ברמץ ליכא, כיון שעפר תיחוח לא דמי לרמץ.

אלא שתמיה ע"ז דבסמוך אמרו שלרבה מעשה דאנשי טבריא אסור משום הטמנה במים, ומי דמיא הטמנה במים לרמץ טפי מהטמנה בעפר. וצ"ע.

**אי רב יוסף פליג על שמא יטמין**

בפשטות רב יוסף פליג על חשש דשמא יטמין, וקשה וכי פליג על איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל. [ואי שמא יטמין ברמץ הוא בלא"ה גזרה בפנ"ע, עי' לעיל, א"כ לכו"ע הכא אינו שייך להטמנה]. ובפשטות מדהקשו מאנשי טבריא מוכח שר"י פליג, אלא שיש לדחות וכדלקמן.

**לרש"י-** פרש"י הנ"ל שבעפר תיחוח משום שמא יטמין איכא ומשום מזיז עפר ליכא, ומשמע שלכן רב יוסף מתיר, וע"כ דר"י פליג על האי חשש. וא"ש לשיטתו הנ"ל שהוא גזרה בפנ"ע, וע"כ שפיר י"ל דבאמת רב יוסף פליג ע"ז.

**לרב האי-** אכן לפי' רב האי הנ"ל הנ"מ היא להיפך, שהגם שאין חשש הטמנה יש חשש שמזיז עפר, וא"כ שפיר י"ל דרב יוסף רק הוסיף אבל מודה לחשש הטמנה, וכ"כ הרשב"א.

אלא דא"כ מה הקשו מאנשי טבריא, ומבאר הרשב"א דמשמע שהמעשה הובא להוכיח הטעם שהוא הפי' במשנה, ולר"י הוא משום שמזיז עפר, עיי"ש.

**תוס'-** תוס' (ד"ה אלא) מקשה דוכי פליג רב יוסף על הטמנה במוסיף הבל, והיינו לשיטתו הנ"ל ששמא יטמין דסוגין הוא מחשש הטמנה דעלמא.

ועי' במהרש"א דמה שהקשו כן הכא ולא לעיל, הוא משום דלעיל היה אפ"ל כרב האי וכמש"כ הרשב"א הנ"ל דרב יוסף מודה לשמא יטמין, אכן הכא שהקשו מאנשי טבריא, מזה מוכח שר"י פליג על שמא יטמין, וכדנתקשה הרשב"א הנ"ל, עיי"ש.

ומתרץ תוס' דהתם מבעו"י שבזה ישנו חשש טפי, עיי"ש. הרי שנקט שרב יוסף מודה להטמנה ורק סבר דהוא רק מבעו"י. וכתב המהרש"א (לעיל תד"ה מפני) והמהר"ם דלפ"ז מבעו"י יהיה באמת אסור מצד הטמנה גם לרב יוסף.

ומקשה המהר"ם דא"כ מה הקשו ממעשה דאנשי טבריא הא התם מבעו"י ומודה בו ר"י, ומתרץ דלר"י כלל לא היה שם הטמנה, אלא המים נתערבו ע"י נקבים וכמש"כ תוס' לעיל (ד"נ מעשה), עיי"ש.

**הרשב"א-** הרשב"א (ד"ה ולרבה) כתב דרב יוסף סבר דחול לא חשיב מוסיף הבל אלא רק גפת ועצים המוסיפים הבל מחמת עצמן, משא"כ בחול אינו אלא מחום השמש ואם תסלקם ממקומם יתקררו. והא דאמרו לקמן (דף מז.) דחול חשיב מוסיף הבל היינו בהניח בו קדרה רותחת, וכדאמרו בב"ב (דף יט.) דכך טבע החול דחמימי חמים ודקרירי קריר.

והיינו דרבה ורב יוסף פליגי בזה גופא, אי האי חול דינו כהטמנה במוסיף הבל או לא. ומבואר בדבריו עוד דגם לרבה שהוא בכלל הטמנה אעפ"כ שרי מבעו"י וכדהובא לעיל הטעם.

**תוס' רא"ש-** התוס' רא"ש (ד"ה מפני) כתב בתירוץ ראשון כתוס', וא"נ כהרשב"א. ולעיל (סד"ה אמר) כתב דלרב יוסף שרי מבעו"י, והיינו ע"כ לפי' הא"נ שכהרשב"א.

**מג"א ודגול מרבבה-** המג"א (סי' שי"ח ס"ק י') אסר מבעו"י ופי' הלבו"ש דהיינו כרבה, ומתקשה המג"א מדוע לא העתיק הטור שהלכה כרבה, ומבאר בדגול מרבבה דכוונתו להקשות כלפי זה שלכן אסור מבעו"י. אלא שמקשה הא מבעו"י גם רב יוסף מודה. עיי"ש. ומבואר דפליגי בהנ"ל.

**תיפוק ליה משום איסור הטמנה באינו מוסיף הבל**

**תוס'-** תוס' (ד"ה אלא) מקשה דעכ"פ יאסור ר"י מדין הטמנה באינו מוסיף הבל, ומתרץ דרק במבושל איכא חשש, אבל בישול גמור לא חיישינן שיטעו לעשות.

**רשב"א-** ברשב"א (סד"ה ולרבה) שכתב שלפי פי' רב האי גאון מתיישב קושיא זו 'דרבה לאו משום דבר מוסיף נקט לה אלא משום דאבק דמי לרמץ, ואפשר נמי שלפרושו של רש"י כן, ואבק ועפר תרוויהו לרמץ מי ובדידיה מיחלפו'. ולכאו' כוונתו דאי הוי גזרה בפנ"ע ובכלל לא הטמנה, א"ש.

**חי' הר"ן והריטב"א-** החי' הר"ן (ד"ה וליפלוג) מתרץ דבדבר צונן ליכא איסור הטמנה בשבת באינו מוסיף הבל. עיי"ש. וכ"כ הריטב"א ד"ה רבה). וכן הוא בשו"ע (סי' רנ"ז סעי' ו') דבאינו מוסיף הבל שרי להטמין צונן.

אלא דעי' בביאוה"ל (שם ד"ה אפילו) דכשמוליד חום בדבר הקר שויוהו רבנן כמוסיף הבל לענין זה שיהיה אסור עכ"פ בשבת, וכ"כ במ"ב (סי' רנ"ח ס"ק ב'). וקשה דא"כ ה"ה הכא, ובאמת לעיל הובא מהריטב"א שביאר כן בדעת רבה דאסור בשבת ושרי מבעו"י. אלא דעי' בביאוה"ל (שם ד"ה אבל בדבר) שמביא מהתו"ש דחול שרי גם בזה, דבצונן מקרר הוא. ויל"ע.

בס"ד

**איסור רחיצה בשבת ויו"ט**

**והתניא חמין שהוחמו מע"ש**

**תוס' ישנים-** הקשה התו"י נימא דמתני' לפני הגזרה והברייתא לאחריה, ומתרץ דגזירת מרחצאות היתה גזרה קדומה. עיי"ש. אכן פלוגתת ב"ש וב"ה בדאורייתא היא, והיינו לפני הגזרה, כמבואר בתוס' (סד"ה וב"ה) וכדביארו המהרש"ל והמהר"ם (שם) הו"ד לקמן (בענין ריבוי בשיעורים).

**לא ישתטף אדם**

**אי איירי בהוחמו בשבת או מבעו"י-** כתב תוס' (ד"ה בין) דהאי ברייתא איירי בהוחמו מבעו"י ומוכיח גם מדלקמן (דף קמז.). וכ"כ הרשב"א (ד"ה לא ישתטף) ומוכיח מהתוספתא, וכ"כ הריטב"א (ד"ה והא מעשה).

אמנם בריטב"א (שם) מביא דעת הר"ש דאיירי בהוחמו בשבת, וכן מביא בסה"ת (הל' שבת סי' רל"ב) מרבינו שמואל, ותמהו עליו שם.

**ר"מ אוסר בין בחמין ובין בצונן-** טעם האיסור בצונן ביאר הר"ן (דף יח: מדפי הרי"ף ד"ה בין בצונן) דמתחזי כאילו רחץ כבר בחמין, שכן דרך הרוחצין בחמין להשתטף אח"כ בצונן כדלקמן (דף מא.). וכ"כ הרשב"א (ד"ה לא ישתטף). וע"ע בבעה"מ שכתב טעם אחר ותמה עליו הרמב"ן.

**ר"י אוסר בחמין ומתיר בצונן-** פי' הר"ן (שם) דגזרה דצונן לית ליה, וברשב"א (שם) מוסיף ומבאר משום שהרבה פעמים אדם נותן עליו צונן כדי לקררו, והיינו שלכן לא מחזי שרחץ בחמין.

**ר"ש מתיר-** מדקתני להשתטף ולא קתני לרחוץ משמע שרחיצה אסורה ורק להשתטף שרי. וכן הוא להדיא בגמ' לקמן (דף קמז.) דמוקמי הא שרחיצה לכתחילה לא כר"ש ולהשתטף שרי עיי"ש. וכתב הרשב"א (סד"ה לא ישתטף) דלפ"ז ברייתא דלעיל שאוסרת כל גופו אפשר לאוקמיה ברחיצה ולכו"ע.

**מהו להשתטף ומהו רחיצה-** האי שטיפה פרש"י (דף קמז: ד"ה דלהשתטף) שופכן על גפו, דלאו דרך רחיצה היא. ומפרש הב"י (סי' שכ"ו סעי' א') דדרך רחיצה היא להכניס גופו או אבריו במים ולרחוץ שם.

**החילוק בין כלי לקרקע**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה בכלי) דהרואה אומר היום הוחמו, ומוכחא מילתא דתולדות האור נינהו, ואתי להחם בשבת כגון נותן צונן בחמין. ובקרקע שרי פרש"י (ד"ה מותר) משום 'דבטלי להו מתורת חמין'.

**הר"ן-** הר"ן (דף יח: מדפי הרי"ף ד"ה אמר רב חסדא) מפרש דבקרקע נשמר החום טפי ולא יבואו לומר שהוחם היום משא"כ בכלי אתי למחשדיה.

**הרשב"א-** ברשב"א מבאר שדרך הרוחצין לאחר שהזיעו ליתן עליהם מים חמין מכלי, אבל בקרקע אין דרך הרוחצין להשתטף ממים שבקרקע.

**הרמב"ן-** הרמב"ן במלחמות מבאר באופ"א, 'דמשתטף כל גופו בתוך כלי שזה קרוב לרוחץ, אבל ברוחץ עליו מים ביד כשהוא עומד ויושב בקרקע דברי הכל אין בו משום גזרת מרחצאות וכשטיפת מקצת גופו דמי ומותר'.

**מש"כ רש"י והרואה אומר-** מה שפרש"י 'דהרואה אומר' מפרש הפנ"י דאע"פ שלקמן אמרו טעם האיסור משום גזרת הבלנין, הכא גבי איסור להשתטף פרש"י משום הרואה, ומוסיף דלמסקנא גם להשתטף בכלל גזרת הבלנין, ורק להו"א שרק בכלי פרש"י משום הרואה, עיי"ש בכל דבריו.

**מש"כ רש"י נותן חמין בצונן-** רש"י מפרש דהחשש שיחם היינו 'כגון נותן צונן בחמין' וכ"כ הרמב"ן (ד"ה הכי) בתו"ד, וקשה מדוע לא פי' כפשוטו שיבוא לחמם וכדאיתא באמת בריטב"א (ד"ב אמר רב חסדא).

וכתב הפנ"י וכ"כ בפמ"ג (סי שכ"ו א"א ס"ק ד') דמדברי רש"י משמע שעיקר גזרת הבלנין היתה שהיו מערבין צונן בחם, עיי"ש. וכ"כ בהגהות ראמ"ה, ומבאר דנראה לרש"י כן מדאסרו על רחיצה טפי משתיה וזיעה משום דרחיצה דרכה ע"י עירוב צונן בחמין ובזה חששו. עיי"ש.

**תד"ה אלא פניו - רחיצת כל גופו ביו"ט**

בגמ' איתא איסור רחיצת כל גופו בחמין שהוחמו מבעו"י רק בשבת, ויל"ד אי גם ביו"ט אסור בהוחמו בעיו"ט, דלקמן (דף מ.) אמרו למחר נכנס ומזיע ומשמע שרוחץ לא, ומאידך אמרו (שם) חמין שהוחמו מע"ש וכו' ואצ"ל חמין שהוחמו ביו"ט, ומשמע שאינו אסור אלא בהוחמו ביו"ט ולא בעיו"ט.

**תוס' והרא"ש-** כתב תוס' (ד"ה אלא) דרחיצת כל גופו אסורה גם ביו"ט, ומוכיח מההיא דנכנס ומזיע, וכ"כ הרא"ש. ומבאר הטעם דגם אסור להחם ביו"ט לצורך רחיצה וכמש"כ תוס' לקמן (ד"ה וב"ה) דרחיצה אינה שווה לכל נפש ולכן דינה ביו"ט כמו בשבת משא"כ זיעה, עיי"ש[[95]](#footnote-95). והיינו שאסור להחם לצורך רחיצה וע"כ שווה לשבת[[96]](#footnote-96).

והא דאמרו ואצ"ל ביו"ט כתב הר"ן (דף יח: בדפי הרי"ף סד"ה איתמר) דלשיטת תוס' ע"כ צ"ל דאה"נ באמת אסור ביו"ט גם בהוחמו מעיו"ט. וע"ע לקמן מש"כ הרשב"א לייש ע"פ שיטתו בדין אבר אבר לתוס'.

**רי"ף ורמב"ם-** דעת הרי"ף (ביצה דף יא: בדפי הרי"ף) והרמב"ם (פ"א מיו"ט הט"ז) דשרי לרחוץ ביו"ט כל גופו, ובר"ן הנ"ל מדייק כדבריהם מדאמרו ואצ"ל ביו"ט, דמשמע דרק בהוחמו ביו"ט אסור וכדלעיל.

וכתב הר"ן עוד, דע"כ סברי דמדאויתא שרי גם לחמם ביו"ט לצורך רחיצה זו, דאל"כ היו גוזרין עכ"פ מדרבנן לרחוץ, ודלא כמש"כ תוס' (דף לט: ד"ה וב"ה) והרא"ש הנ"ל.

ומה שמביא תוס' מדרק זיעה התירו ולא רחיצה, כתב הר"ן דהיינו בתוך המרחץ אבל חוץ למרחץ שרי אף רחיצה, עיי"ש. וכ"כ גם הרשב"א.

**רמב"ן-** הרמב"ן נוקט דרחיצה חשיבא שווה לכל נפש ושרי להחם לצורכה ביו"ט, אלא דמפרש כתוס' שאסרו רחיצה בחמין גם ביו"ט, ומתקשה מדוע אסרו כיון דמותר מדאוריתא גם להחם לצורך זה. וא"ת משום שבת אין ראוי לגזור יו"ט אטו שבת בדבר של אוכל נפש.

ומביא פי' שגם ביו"ט יכול לבא לכמה איסורים, כגון מדיח קרקע וסך, א"נ סחיטת האלונטית, ולכן השוו יו"ט לשבת. ומסיים דאינו מחוור, עיי"ש. וכן מביא ממנו הריטב"א (ד"ה לימא).

**להלכה-** בשו"ע (סי' תקי"א סעי' ב') מתיר רחיצת כל גופו ביו"ט, ורק חוץ למרחץ, והרמ"א מביא דעת האוסרים, ועי' במ"ב (ס"ק י"ח).

**דין אבר אבר ביו"ט לדעת תוס'** הנ"ל

**לחמם ביו"ט-** כתב הרשב"א (דף לט: סד"ה הא דתנן בית שמאי) דגם לדעת תוס' הנ"ל שרי מדאוריתא לחמם מים לצורך רחיצת אבר אבר, 'דכיון שרחיצת אבר אחד צורך כל נפש ומותר, לא חלקנו באיברים שנאמר רגליו בלבד מותר אבל זרועו או שוקו אסור וכו'. ומוכיח כן מהברייתא הנ"ל שאסרה רחיצת אבר אבר בהוחמו ביו"ט דמשמע שרק מדרבנן דומיא דרישא, עיי"ש.

ובביאוה"ל (סי' תקי"א סעי' ב' ד"ה אבל) מביא מהמאירי דפניו ידיו ורגליו דוקא חשיבי שווה לכל נפש, דכך הרגילות לרחוץ כדאמרו רוחץ אדם פניו ידיו ורגליו לכבוד קונו, משא"כ שאר איברים, וכן מדייק מהחינוך, עיי"ש. אלא דמביא מהרא"ש דשרי, עיי"ש בארוכה. ובסו"ד מביא מהרשב"א דה"ה שאר איברים כל שהוא רק מקצת גופו עיי"ש[[97]](#footnote-97).

**לרחוץ בהוחמו מעיו"ט-** עוד כתב הרשב"א (דף מ. ד"ה ואצ"ל) דגם לתוס' שרי בהוחמו מעיו"ט לרחוץ אבר אבר, ולשיטתו הנ"ל שאבר אבר מותר מדאוריתא ביו"ט, ומיישב לפ"ז דהא דקתני בבריתא הוחמו ביו"ט דמשמע שבעיו"ט שרי, דהיינו ברחיצת אבר אבר. והביאו המ"ב (שם ס"ק י"ח)[[98]](#footnote-98).

**קושית רע"א-** תמה רע"א (דף לט: ד"ה מה רחיצה) דא"כ מה הקשה תוס' (ד"ה אלא) והרשב"א גופיה (ד"ה אי לימא) מדוע לא הקשו הכל מהסיפא, הא על הסיפא היה אפשר ליישב דאיירי באבר אבר דשרי מעיו"ט. עיי"ש.

**איסור הנאה ממעשה שבת**

הקשו תוס' (ד"ה אלא פניו) בשם הרשב"א, דאי שתיה אסורה כ"ש רחיצת פניו ידיו ורגליו, עי' במהרש"א ובמהר"ם.

**מגיני שלמה-** בפנ"י מביא מהמגיני שלמה שתי' קושית תוס' דאינו כ"ש, ומשום שיותר יש לאסור שתיה מאשר רחיצה שהיא רק הנאה, וקיי"ל מעשה שבת מותר בהנאה, עיי"ש. אכן בתוס' מבואר לכאו' שנקטו לא כן אלא כל הנאה אסורה במעשה שבת.

**רמב"ן וריטב"א-** הרמב"ן (ד"ה האי) כתב ג"כ דאיסורי הנאה הם ליומן ופשיטא שאסור לרחוץ גם מקצת גופו, וע"כ מפרש דהמו"מ בגמ' לא היה לדון אי האיסור על כולו או על מקצת, אלא כלפי הדיוק על הוחמו בע"ש, וכ"כ הריטב"א (ד"ה מאי רחיצה) בארוכה, עיי"ש.

**רשב"א רמב"ם וטור-** וכ"כ הרשב"א (ד"ה אילימא) דאסורין בכל הנאה ליומן. וכן משמע ברמב"ם (פ"ו הכ"ג). וכן מבואר בטור (ס' שי"ח סעי' א') שהזכיר איסור בהדליק את הנר.

ועוד מקשים ממתני' דהמטביל כלים (תרומות פ"ב מ"ב) שהובא בגמ' (גיטין דף נד.), דמבואר להדיא איסור מעשה שבת בהנאה ולא רק באכילה.

**תד"ה אלא אם כן - ריבוי בשיעורים בחימום מים**

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה אלא אם כן) דגם לב"ש יכול לחמם לשתיה ולהרבות גם כדי רחיצה, ומוכיח מההיא דנחיימו אגב אימיה. ומבאר המהר"ם דהכרחו הוא מדקתני אע"פ שראויין לשתיה ולא קתני אע"פ שחימם לשתיה, ע"כ שבמחמם לשתיה יכול להרבות בכדי שיעור רחיצה.

**תוס' רא"ש ורע"א-** רע"א (בגלהש"ס) מקשה מה הראיה מנחיימו אגב אימיה הא שמא לצורך מילה שאני, וכ"כ באמת לדחות בתוס' רא"ש (ד"ה אלא אם כן).

עוד מביא התוס' רא"ש מהא דממלאה אשה קדרה בשר אע"פ שאינה צריכה אלא לחתיכה אחת, ודוחה דשאני התם שהתבשיל משתבח ע"י ריבוי הבשר.

ברע"א תמיה עוד, אמאי לא הביאו תוס' מההיא דביצה (דף י"ז) ממלא נחתום חבית מים אע"פ שאינו צריך אלא לקיתון אחד. וברש"ש מתרץ דשמא התם שרי כיון שאינו צריך לשאר, משא"כ הכא שצריך לשאר אפשר שאסרו שמא ירבה.

**כמה יכול להרבות-** כתבו תוס' דמרבה רק כשיעור פניו ידיו ורגליו, אבל לא כשיעור כל גופו מגזרתה הבלנים, ומבאר המהרש"ל והמהר"ם שהוקשה לתוס' דהרי ב"ש וב"ה לפני הגזרה קיימי ומה שהוחם מע"ש שרי לרחוץ בו, וא"כ אמאי אסור לחמם לכל גופו בריבוי בשיעורים, וע"ז מחדש שגם קודם גזרה דאיסור רחיצה כבר גזרו שלא להרבות כל כך.

**רע"א ובית מאיר-** רע"א מקשה דלב"ה יהיה שרי לחמם כשיעור כל גופו, דבכלל כל גופו רחיצת פניו ידיו ורגליו והמותר הוא ריבוי בשיעורים, עיי"ש. והיינו שגזרת הבלנים שאמר תוס' היא רק לב"ש שמותר רק לשתיה, וגזרו שמא יחממו לרחיצה, אבל לב"ה הרי שרי גם עיקרן לרחיצה, דבכללן פניו ידיו ורגליו.

ומתרץ הבית מאיר (חי' ביצה דף כא: תד"ה לא יחם) דגם לב"ה גזרו, שמא יחמו הבלנים בשני כלים לצורך כל גופו, עיי"ש.

**והא מעשה דאנשי טבריה בקרקע הוה ואסרי להו**

**תוס'-** מקשה תוס' (ד"ה והא) הא אנשי טבריה הוי כחמין שהוחמו בשבת, וכדתנן להדיא במשנה, ומבאר בהגהות ראמ"ה דהיינו מחמת האיסור הטמנה שנעשה בהם. והיינו דבפשטות החילוק בין הוחמו בשבת להוחמו מבעוד יום הוא שבהוחמו בשבת נעשה באיסור וא"כ באנשי טבריה ג"כ נעשה באיסור הטמנה.

ומתרץ תוס' בשם הר"ר יוסף דהקושיא מר"מ, דכיון שאוסר צונן אטו חמין ה"ה שיאסור מבעו" יאטו הוחמו בשבת, וע"כ אי באנשי טבריה אסרו בהוחמו בשבת בקרקע, ה"ה שייאסור גם בהוחמו מבעו"י בקרקע. ובריטב"א (סד"ה והא מעשה) כתב על פי' זה שאינו נכון.

**תוס' ישנים-** התו"י מפרש דהחילוק בין הוחמו בשבת למבעו"י היינו האם נסתלק מעל האור או לא, וא"כ הברייתא דאיירי בנשאר על האור דמיא לאנשי טבריה[[99]](#footnote-99).

**רשב"א וריטב"א-** הרשב"א (ד"ה והא) והריטב"א (ד"ה והא מעשה) מפרשים דהקושיא היא על מאי דאוקמיה לעיל רב איקא בר חנניה דמתני' דמשמע שמבעו"י שרי ע"כ כר"ש היא, ואי בקרקע מודו כולהו א"כ נוקים למתני' ככו"ע, עיי"ש.

**רבינו שמואל-** עוד מביא הריטב"א שיטת הר"ש וכן הוא בספר התרומה (הל' שבת סי' רל"ב) דפלוגתת ר"ש ור"י ור"מ היא באמת על שבת ודלא כמו שנקטו תוס' והרשב"א והריטב"א הנ"ל, וע"כ שפיר הקשו ממתני'. אלא שהריטב"א והסה"ת הקשו על שיטתו בארוכה עיי"ש.

**דף מ.**

**למחר נכנס ומזיע ויוצא ומשתטף בבית החיצון**

**זיעה בשבת-** כתב תוס' דגם בשבת היה שרי להזיע עד הגזרה, וכ"כ הרשב"א, והא דקתני יו"ט ביארו דלרבותא דגם ביו"ט זיעה דוקא, ועוד דאין דרך להזיע בלא שיטוף חמין בסוף, וזה בשבת אסור.

אכן הרמב"ן בתחי"ד כתב דבאמת בתחילה לא אסרו זיעה אלא בשבת אבל ביו"ט היה שרי, לפי שגם החמין היו מותרין לרחוץ פניו ידיו ורגליו, ורק אח"כ אסרו גם ביו"ט. אלא שממשיך לבאר י"ל דה"ה בשבת וככל דברי הרשב"א הנ"ל, ומסיים דלשון ראשון אינו הגון.

**ויוצא ומשתטף-** תוס' (ד"ה אלא) מדייק מרש"י דשרי להשתטף בחמין, וכ"כ הריטב"א (ד"ה ויוצא). ומקשה תוס' דר"י אסר לעיל בחמין, ושמא יחלק בין יו"ט לשבת, וכ"כ הריטב"א (ד"ה א"ר יהודה). אכן מהתוספתא מביא תוס' דהיינו משתטף בצונן, וכן מביא הרשב"א עיי"ש.

**טעם גזרת מרחצאות**

**רשב"א-** איתא בגמ' (דף מ.) התחילו הבלנין מחמין להחם בשבת ואומרים מע"ש הוחמו. ותמה הרשב"א הא אמרינן בגמ' (גיטין דף נד.) דלא נחשדו ישראל על השבתות. ומתרץ דהיו מניחים דולק מע"ש ויכא חשש חיתוי עיי"ש בכ"ד. וכ"כ הר"ן (דף יח: בדפי הרי"ף ד"ה אחר).

**רש"י והרמב"ן-** רש"י (דף לט: ד"ה בכלי) כתב ואתי לחמם בשבת 'כגון נותן צונן בחמין', וכן איתא גם ברמב"ן (דף לט: ד"ה הכי גרסינן). והובא לעיל (בחילוק בין קרקע לכלי) דהפנ"י והפמ"ג וראמ"ה מבארים דלרש"י זה טעם הגזרה דמרחצאות.

ומוסיף הפנ"י שם דלרש"י מיושבת קושית הרשב"א דלא נחשדו ישראל על השבת, דלערב צונן בחמין לא יחשיביהו לאיסור כ"כ, עיי"ש.

**גזרת מרחצאות בהוחמו בשבת**

הנה בהוחמו בשבת אסור טפי, ויל"ד אי מדין מעשה שבת או שבגזרת מרחצאות עצמה חמיר הוחמו בשבת.

**מג"א והגר"א-** עי' במג"א (סי' שכ"ו ס"ק ו') והגר"א (שם) שמבואר שבהופשר בשבת אסור לרחוץ אפי' ידיו אע"פ שנעשה בהיתר, וע"כ משום גזרת מרחצאות.

**ראמ"ה-** וכן כתב בהגהות ראמ"ה (ריש סוגין) דממתני' משמע שאיסור שתיה לחוד ואיסור רחיצה לחוד, והיינו דמלבד איסור שתיה ממעשה שבת ישנו איסור רחיצה בהוחמו בשבת מגזרת מרחצאות, עיי"ש.

**מגיני שלמה-** ע"ע במגיני שלמה שהו"ד לעיל דשיטתו דליכא איסור הנאה ממעשה שבת ולשיטתו ע"כ האיסור בסוגין הוא מגזרת מרחצאות. וע"ע מש"כ בסמוך גבי חימם באיסור אי שרי פניו ידיו ורגליו.

**פניו ידיו ורגליו - ודיןשאר אברים**

הנה מבואר דאע"פ שרחיצה אסורה אעפ"כ פניו ידיו ורגליו שרי, ויל"ד אי פניו ידיו ורגליו דוקא, או שמא ה"ה שאר אברים כל שאינו כל גופו.

**רש"י-** עי' רש"י לקמן (דף מ: ד"ה ובלבד) שלא יניח קומקום חמין על בני מיעיו שמא ישפכו עליו ונמצא רוחץ בשבת בחמין, ומדייק הב"י (סי' שכ"ו סעי' א') שלכאו' גם אם ישפך הא לא על כל גופו, ע"כ דגם חלק מוגופו שאינו פניו ידיו ורגליו אסור, ובסו"ד דן לדחות, דמדקאמר רש"י שמא ישפכו 'עליו' ולא על בני מעיו, יש לפרש דהיינו שמא ישפכו על כל גופו. וע"ע לקמן (שם) שהמג"א מפרש דברי רש"י באופ"א.

**רא"ש-** הרא"ש (נדה פ' התינוקת) הו"ד בב"י (שם) כתב דשרי להדיח הבית הסתרים בחמין לב"ה שהתירו פניו ידיו ורגליו, ומוכיח הב"י דשרי גם אברים אחרים כל שאינו כל גופו. וכ"כ הרמ"א (סי' שכ"ו סעי' א').

**הט"ז והגר"א-** הט"ז (סי' שכ"ו ס"ק א') והגר"א (שם ד"ה או שאר) מוכיחים דשרי מקצת גופו מדקתני בבריתא אבל לא כל גופו אבר אבר, ומשמע שאבר אחד בפנ"ע שרי.

**רוב גופו-** עי' במג"א (סיש שכ"ו ס"ק ב') שכתב דרוב גופו ככל גופו ואסור.

**חימם באיסור אי שרי פניו ידיו ורגליו-** הביאור הלכה (סי' תקי"א סעי' א' ד"ה להחם) כתב דגם בחימם לכל גופו שעבר איסור, אעפ"כ שרי ליה לרחוץ פניו ידיו ורגליו, דלא קנסוהו ע"ז, ומוכיח כן מסוגין שהקשו כמאן כב"ש, עיי"ש. ויל"ע, דהניחא מצד גזרת מרחצאות, אבל אכתי ייאסר כדין מעשה שבת.

**רחיצת רגליו בזמנינו-** בשו"ע (סי' תקי"א סעי' ב') נקט בהיתר חימום ביו"ט רק לצורך לרחוץ ידיו, ומקשה הביאוה"ל (שם ד"ה ידיו) אמאי השמיט רגליו, ודן דשמא רק בימיהם שהיו הולכין יחפין היו רגילין ברחיצת הרגלים משא"כ בזמנינו.

אלא שמוסיף דתלוי בנידון הנ"ל, דרק אי פניו ידיו ורגליו דוקא י"ל כן, אבל אי ה"ה כל מקצת איברים מותרים, א"כ ודאי שמותר רגליו גם בזמנינו.

**דף מ:**

**לא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו**

**תוס'-** תוס' (ד"ה מפני) מפרש דאינו משום בישול דהא שרי להפשיר מים בשבת, אלא מפרש ריב"א דמגזרת רחיצה הוא דאסור, דדומה לרוחץ בחמין ויבא לחמם חמין לרחוץ גופו.

וכ"כ הרמב"ם (פכ"ב ה"ג) ד'נמצא כרוחץ כל גופו בחמין'. וכ"כ בשו"ע (סי' שכ"ו סעי' ד'). וכ"כ הר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף ד"ה תנו) 'ונראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת'. ואכתי יל"ד אי דינו רק כהוחמו מע"ש, או כלשן הר"ן דהוי כהוחמו בשבת. ועי' בזה להלן בסמוך.

**הרשב"א-** אכן הרשב"א מביא מהירושלמי שהוא במקום שיכול לבא לידי יד סולדת ולכן אסור, וכן כתב הב"י בפי' שני ברא"ש הו"ד לקמן.

**אי הוחם בשבת אוסר גם לרחוץ ידיו בלחוד**

**דעת הרא"ש והטור-** כתב הרא"ש (סי' ט') 'לפיכך צריך אדם ליזהר אחר שנטל ידיו שלא יחמם אותם כנגד המדורה עד שינגבם תחילה'. והביאו הטור (סי' שכ"ו סעי' ה').

**דעת הרמב"ם-** אכן ברמב"ם הנ"ל כתב 'נמצא כרוחץ כל גופו בחמין' ומדייק הב"י (שם) דמשמע שרק כל גופו אסור משא"כ בידיו בלחוד. ובשו"ע (סי' שכ"ו סעי' ה') מביא די"א דאסור גם ידיו, והיינו דעת הרא"ש וכתבו בלשון י"א כיון שהרמב"ם פליג.

**טעם הרא"ש לב"י-** ויש להבין שיטת הרא"ש הא האיסור משום גזרת רחיצה והרי רחיצת ידיו בלחוד שרי בשבת.

ועי' בב"י (שם) שמבאר דאע"ג שלהפשיר לשתיה שרי הכא שדומה לרוחץ בחמין אסרו, א"נ דבאמת אינו אסור אלא במקום שיכול לבא לידי יד סולדת, ומביא כן איתא בירושלמי. ומבואר דמפרש דהוי איסור על ההפשר או מחמת רחיצה או משום בישול.

**טעם הרא"ש למג"א והגר"א-** המג"א (ס"ק ו') מבאר טעם הרא"ש דדנוהו כחמין שהוחמו בשבת שאסורים אפי' לרחוץ ידיו, ואע"ג שלא עבר איסור בהפשרם. וכן הוא לשון הר"ן שהובא לעיל, דהוי כהוחמו בשבת.

וכ"כ הגר"א 'וס"ל כפי' תוס' שם ד"ה מפני וכו' כרוחץ וכו', ר"ל שהוחמו בשבת ובזה אפי' ידיו אסור, כמ"ש ל"ט ע"ב וקל"ד ע"ב'. והיינו שהגר"א מפרש גם בתוס' שנידון כהוחמו בשבת.

ומה שמוכיח המג"א והגר"א מדלקמן (דף קלד:) עי' במחצה"ש שמבאר מנלן דאיירי התם בהוחם בהיתר. ובבית מאיר דחה בראיה עיי"ש. ועוד מביא המג"א מיו"ט שאסור לרחוץ גם במים שהוחמו בהיתר לשתיה, ולכאו' זה כוונת הגר"א במה שציין לדף לט:.

**טעם הרמב"ם-** הא דהרמב"ם מתיר, מפרש המג"א (שם ס"ק ה') דהוא משום דאין זה רחיצה גמורה, אכן הגר"א (שם) כתב דהרמב"ם מחשיבו רק כרוחץ בחמין שהוחמו מע"ש, כיון שאין איסור בהפשרו, ובזה אין איסור אלא בכל גופו.

המ"ב (ס"ק י"ז) העתיק דברי המג"א, ובשעה"צ מביא גם דברי הגר"א, וכתב דנ"מ ברחיצה גמורה בידיו להרמב"ם, שלמג"א אסור ולהגר"א שרי.

**בלא נעשה מעשה בשבת-** רע"א (שם על המג"א ס"ק ד') מקשה מדוע מתיר המג"א שם וכתב הכא עדיפא כיון שלא נעשה מעשה בשבת כלל. אכן עי' בתו"י לעיל (דף לט: על תד"ה והא) ומש"כ לעיל שם בהערה להוכיח לכאו' דדעתו שגם בלא נעשה מעשה בשבת חשיב הוחמו בשבת.

**מ"ש ממערב חמין בצונן דשרי**

**קושית רע"א-** ברע"א בחי' מקשה על עיקר דברי המג"א, מדלקמן (דף מב.) דמבואר דשרי לרחוץ במה שהפשיר בשבת ע"י שמערב צונן בחמין.

**תירוצי האגלי טל והתהלה לדוד-** עי' באגלי טל (אופה ס"ק ס"ו) מיישב דהתם עשה בכדי לקרר, עיי"ש. ובתהלה לדוד (סי' שכ"ו ס"ק י' בסוגרים) מחלק דהתם הוי חום של החמין שהוחמו מע"ש ורק נתערבו בצונן ולא חשיב נתחמם בשבת, דאינו חימום חדש בשבת.

**איסור רחיצה בשבת אי רק בחמין או גם בפושרין**

**בית מאיר-** הנה לפי' תוס' והרא"ש ודעימיה דהאיסור בדין זה הוא מדין איסור רחיצה, וע"ז אמרו 'מפני שמפשיר מים שעליו', משמע שיש איסור רחיצה גם בפושרין ולא רק בחמין. וכן הקשה בבית מאיר (יו"ד סי' קצ"ז) על החכם צבי (סי' י"א) שהתיר לעשות מקוה פושרין.

**נודע ביהודה-** אכן בנודע ביהודה (תנינא סי' כ"ד) כתב דרק הכא שהוא יושב כנגד המדורה ולכן אסרו גם בפושרין דנראה דדומה כרוחץ בחמין, משא"כ בעלמא אין איסור אלא בחמין ולא בפושרין. עי' במ"ב (סי' שכ"ו ס"ק ז') ובשעה"צ (שם ס"ק ה').

**הגר"ז ותהלה לדוד-** הגר"ז (מהדו"ב סי' רנ"ט) מחלק בין הופשרו מע"ש דשרי לבין הופשרו בשבת דבזה באמת אסור, וא"ש דה"נ בסוגין הופשרו בשבת, עי' בתהלה לדוד (סי' שכ"ו ס"ק ג') שהביא דבריו ודן בהם. ועוד מביא תשובת ר"ה גאון שמשמע שאסור, עיי"ש.

**טבילה בחמין בשבת**

**קרבן נתנאל-** כתב הקרבן נתנאל (פ"ב סי' כ"ב אות ק') 'שטבילת מי מקוה בחמין לא הוי בכלל גזרת מרחצאות'. והביא דעתו במ"ב (סי' שכ"ו ס"ק ז') ועי' בשעה"צ (שם ס"ק ה').

**שאר אחרונים-** אכן שאר האחרונים הנ"ל (החכ"צ, הבי"מ, הנו"ב וכו') לא הסכימו עם היתר זה, וע"כ רק דנו אי שרי לעשות עכ"פ פושרין.

**ובלבד שלא יביא קומקומוס של מים**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה ובלבד) דשמא ישפך עליו ונמצא רוחץ בחמין בשבת.

ומקשה הב"י הא הוי רק מקצת גופו, ומוכח שגם זה בכלל האיסור ולא התירו אלא פניו ידיו ורגליו, אלא שדן לדחות די"ל דהחשש שמא יישפך על כל גופו, הו"ד לעיל. אכן המג"א (סי' שכ"ו ס"ק ז') מבאר עפ"ד הנ"ל בדעת הרא"ש דבהוחמו בשבת אסור אפי' ידיו.

**תוס'-** אכן בתוס' (ד"ה ובלבד) מפרש דהאיסור משום סחיטה או משום רפואה, עיי"ש.

בס"ד

**מביא אדם קיתון כנגד המדורה להפיג צינתן**

**לא בשביל שיחמו אלא שתפוג צינתן**

**ריטב"א-** יש לדקדק שינוי הלשון, דבמים קתני 'שיחמו' וקתני 'שתפוג צינתן', ובשמן קתני 'שיבשל' וקתני 'שיפשר'. ובריטב"א מבאר דהוא חילוקי לשון בעלמא, דבמים שייך לשון חימום ובשמן לשון בישול, וממילא כלפי לישנא דחימום שייך לשון תפוג צינתן וכלפי לישנא דבישול שייך לישנא דהפשר. וכ"כ הרשב"א ותוס' דתפוג צינתן היינו הפשר והו"ד לקמן.

**ספר התרומה-** אכן בשם סה"ת (סי' רל"ב) מביא הריטב"א דתפוג צינתן דוקא, דזה שרי גם במקום שיכול לבא לידי יס"ב משא"כ הפשר, והו"ד לקמן[[100]](#footnote-100).

**פני יהושע-** הפנ"י (ד"ה בגמרא) עומד ג"כ על חילוקי הלשונות, ודן לומר שחלוקים בדין עיי"ש, אמנם מוכיח מדר"י אמר שמואל שהשווה מים לשמן, וכן ממתני' דמיחם שפינהו משמע שגםבמים שרי הפשר, וע"כ מבאר דהוא חילוקי לשון בעלמא, דבמים שאין בישולם ניכר קתני חימום, עיי"ש.

**אי שרי לחמם עד יס"ב או דשרי רק מקום שאינו יכול להגיע ליס"ב**

יל"ד האם אסור רק שיתחמם בפועל בשיעור יס"ב, או שכל מקום שיכול לבא לידי יס"ב אסור להניח בו כלל, ורק במקום שא"א אלא להפיג צינתן שרי.

**רש"י-** רש"י (ד"ה לא שיחמו) מפרש דהאיסור הוא להניחם עד שיחמו, ומדייק הרשב"א דמשמע דאיירי במקום שיכול לבא לידי חימום ואעפ"כ שרי להניח ורק שלא יבא בפועל לידי חימום. וכן הוא גם ברש"י בהמשך (ד"ה לא בשביל) 'שלא תניחנו שם כדי בישול שתהא היד סולדת בו'.

ומקשה הרשב"א מדלקמן (דף מא.) דתנן המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן כדי שיחמו, ופי' בגמ' שלא יתן מים מועטין שיכולין להתחמם, ואמאי לא שרי לערב ורק יזהר שלא יתחממו בפועל. ומיישב דשמא כיון שדרכן ליתן לעמוד שם חיישינן שמא יתעכב שם עד שיחמו, ועי"ל דאה"נ ורק אורחא דמילתא נקט עיי"ש.

**אי שרי לשיטתו גם ע"ג האש ממש-** כתב הרמב"ן דמסתברא דלאו דוקא כנגד המדורה אלא הוא הדין על גבה ממש כדתנן במיחם אבל נותן לתוכו מים מרובין וכו'. והא דליכא איסור נתינה לכתחילה, צ"ל דהפשר לא מחזי כמבשל, ובראש יוסף (ד"ה ת"ר) כתב דחשש חיתוי ליכא כשרק להפשיר.

אכן הרשב"א פליג דגם לשיטת רש"י אסור להניח ע"ג האש ממש משום מחזי כמבשל דלא עדיף ממבושל כל צרכו שאסור בחזרה לאינה גו"ק ובנתינה לכתחילה ואפי' להפשיר, ורק סמוך למדורה שרי בכי האי[[101]](#footnote-101). וכן נראה גם ברא"ש (סי' י') שגם לרש"י לא הותר הכא על האש ממש.

וע"ע בתוס' ישנים לעיל (דף לז:) דבשמן ליכא איסור חזרה כיון שאין בו בישול כלל, ועדיף ממבושל כל צרכו ששייך בו בישול, אכן הרא"ש כן הקשה גם משמן ומבואר בפשטות שלא חילק כן.

**רשב"א ור"ן-** אכן הרשב"א תמיה על רש"י מדלקמן במעשה דריב"א שנכנס אחר רבי למרחץ, עיי"ש בארוכה, וע"כ פליג דאין היתר אלא להניח במקום שלא יכול לבא לידי יס"ב, ומביא כן מהירושלמי.

ועוד מאריך דיש ב' נידונים, מצד מבשל וזה תלוי אם יכול לבא לידי יס"ב, ומצד חזרה ובזה כל שאינו ע"ג האש ממש לא מחזי כמבשל. עיי"ש. והביאו הר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף) עיי"ש.

**תוס' ורא"ש-** וכ"כ תוס' (דף מח. ד"ה מאי) בשם רשב"א, דכל ההיתר הוא רק במניח במקום שלא יכול לבא לידי יס"ב, אבל במקום שיכול לבא לידי יס"ב אסרו שמא ישכח ויניחם שם עד שיתבשלו. ועי' ברא"ש (סי' י') שהביא הירושלמי הנ"ל כהרשב"א ודן דגם הבבלי סובר כן[[102]](#footnote-102).

**רמב"ם ושו"ע-** המ"מ (פכ"ב ה"ד) כתב דדעת הרמב"ם כרש"י, ולכאו' היינו מדסתם כלשון הברייתא. אכן בשו"ע (סי' שי"ח סעי' י"ד) פסק לאסור.

**טעם הגזרה ונ"מ לפ"ז**

**תוס' ורשב"א-** איתא בתוס' הנ"ל דהטעם שאסרו במקום שיכול לבא לידי יס"ב, הוא משום שחששו שמא ישכח וישאר שם עד שיתבשל לגמרי. וכן מביא הרשב"א (ד"ה ובהא מיתרצא) מתוס', וכ"כ להדיא בהמשך (ד"ה ומ"מ מסתברא), וכן לקמן (דף מח. ד"ה א"ל התם).

**אי חלוק להפיג צינה מהפשר-** בסה"ת (סי' רל"ב) כתב ע"פ הטעם הנ"ל דיש לחלק בין להפיג צינה להפשר, דכשמניח רק להפיג צינה שרי גם במקום שיכול לבא לידי יס"ב, משום שאין דעתו להשהותו כי אם זמן מועט, והו"ד לקמן, והיינו שבזה לא חיישינן שישכח.

**בלא ניחא ליה שייחמו-** בתוספת שבת (סי' שי"ח ס"ק מ"ז) כתב ע"פ הטעם הנ"ל להתיר בדברים שלא ניחא ליה שיתחממו, דבזה לא חיישינן שישכח, הו"ד לקמן.

**אי נאסר בדיעבד-** כתב התהלה לדוד (סי' שי"ח סוס"ק כ"ט) דיל"ד אי נאסר בדיעבד, דכיון שלא איתעביד איסורא אלא רק גזרו ביה שמא ישכח, א"כ אם הניח ולא שכח אלא לקחן לפני ייחמו יהיה מותר, עיי"ש

**מדוע לא חשיב אינו מתכוין ומתעסק**

**אגל"ט-** מקשה האגל"ט (אופה אות מ"ה) הא כיון שמתחילה לא הניח ע"ד כן, גם אם ישכח ויתבשל יהיה פטור, דאינו מלאכת מחשבת, ועוד מקשה דייחשב עכ"פ כאינו מתכוין.

**אי כה"ג חשיב פס"ר-** מתרץ האגל"ט דצ"ל דכיון שאם לא יעשה מעשה שיטלנו משם יתבשל מאיליו ממילא, חשיב כי האי פסיק רישיה, וצ"ע, עיי"ש.

אמנם עי' בריטב"א (יומא דף לד: ד"ה והתניא) שכתב גבי צירוף עששיות דלא הוי פס"ר כיון שאפשר שלא יצרפו 'מפני שלא ישהו שם אלא מעט' עיי"ש עוד. ומבואר דע"י שיכול להוציאם ולא יצרפו חשיב שאינו פס"ר.

וכעי"ז מצינו בשו"ת הרדב"ז (ח"ה ללשונות הרמב"ם סי' אלף תרי"א) דמותר לשרות חטים במים ע"ד להוציאם קודם שיושרשו 'ולא שייך הכא פס"ר שהרי השריה גופא אינה מלאכה ואפשר שיסיר אותם מן המים ולא יצמחו כלל'. וי"ל.

**הגהות וחידושם באגל"ט-** בהגהות וחידושים על האגל"ט (שם) דן ליישב, דכיון שבעצם רוצה בחימומו, ורק מחמת איסור שבת יסלקנו, ע"כ עד כמה שיהיה מותר מחמת שאינו מתכוין, שוב ממילא יהיה ניחא ליה שיתחמם, וכיון שכן חשיב עי"ז מלאכת מחשבת, עיי"ש[[103]](#footnote-103).

**אגרות משה-** וע"ע באגרו"מ (או"ח ח"א סי' צ"ג) דדן בדעת הרא"ש שלא פי' כתוס' והרשב"א שהאיסור משום שמא ישכח, די"ל שסבר דחכמים אסרו ההנחה משום שהיא מעשה בישול[[104]](#footnote-104), עיי"ש[[105]](#footnote-105). ולפי"ז לא קשה קושית האגל"ט

**אי משערינן היס"ב במקום או בקדרה**

**רבינו ירוחם והר"ן-** הב"י (סי' שי"ח סעי' י"ד ד"ה וכתב) מביא מרבינו ירוחם דהשיעור יד סולדת הוא, דמקום קרוב למדורה שאם יניח שם ידו תהיה סולדת, במקום כזה אסור להניח קדרה.

וכן מבואר בר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף סד"ה היכי דמי יד סולדת) שכתב 'ולדברי החולקים עליו מקום שהיד סולדת קאמר, דכל שהוא קרוב למדורה כ"כ בכדי שתהא היד סולדת וכו''. וכן מביא המנחת כהן (שער שני פ"ג) מהר"ן, הו"ד בשביתת השבת (מבשל אות צ"ה)[[106]](#footnote-106).

**תוס' ורא"ש-** אכן ממשיך הב"י שבתוס' והרא"ש הנ"ל מבואר דהשיעור יס"ב הוא על הקדרה שמניח, שאם היא יכולה לבא לידי יס"ב אסור להניח.

**אי האיסור במקום שיכול לבא לידי יס"ב הוא רק בהפשר או גם בהפגת צינה**

**תוס' ורשב"א ושו"ע-** תוס' (דף מח. ד"ה מאי) כתב דהפגת צינה היינו הפשר, כדמוכח בסוגין, ולכאו' כוונתו מר"נ שדעת ת"ק דשמן הפשרו זהו בישולו ואסור, וכנגד זה במים שרי, הרי דשרי במים גם הפשר.

וכ"כ הרשב"א (ד"ה וכללא דמילתא) ומוכיח כן מדלקמן (דף מא.) המיחם שפינהו וכו', אבל נותן לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, הרי להדיא דשרי הפשר במים. וכן איתא בשו"ע (סיש שי"ח סעי' י"ד) דאסור ליתן במקום שיכול לבא לידי יס"ב גם בשביל להפיג צינה.

**סה"ת ועוד ראשונים-** אכן בספר התרומה (הל' שבת סי' רל"ב) מחלק דדוקא קתני תפיג צינתן, ומשום דהפשר אסור כל שיכול לבא לידי יס"ב, אבל להפיג צינתן שרי גם בזה, ומשום שאין דעתו להשהותו כי אם זמן מועט. והו"ד בהגהות מרדכי. ועי' בתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק כ"ט) שמביא שכן דעת הסמ"ק והסמ"ג, ועי' מש"כ שם לפ"ז[[107]](#footnote-107).

**עוד נידונים בדין זה**

**בתולדות חמה-** הרשב"א כתב דגם בתולדות חמה הוא כן דאסור במקום שיכול לבא לידי יס"ב. ומוכיח כן מגי' הרי"ף לקמן והו"ד לקמן שם. אכן בדעת תוס' הנ"ל מוכיח רע"א (סי' שי"ח סעי' יד') דרק באור ותולדותיו גזרו כן, אבל בתולדות חמה לא גזרו כ"כ, והו"ד לקמן שם עיי"ש.

**במאכל שאין בו בישול-** כתב הרשב"א דמה שנתבשל מותר להניחו גם במקום שיכול לבא לידי יס"ב. וכ"כ הריטב"א (ד"ה ואסיקנא) והשיטה להר"ן (ד"ה שמן). וכ"כ הב"י (סי' שי"ח סעי' יד' ד"ה וכתב).

**ביותר ממאב"ד עד כ"צ לשיטת הרשב"א-** הנה דעת הרשב"א דהמבושל כמאב"ד לית ביה משום בישול, וא"כ בפשטות יהיה שרי בזה גם במקום שהיס"ב, וכ"כ בשיטה להר"ן (ד"ה שמן).

אכן הב"י (שם) דן דעכ"פ מדרבנן אסור בכנגד המדורה דהוי כמבשל ע"ג האור, ושונה ממה שהתיר הרשב"א (דף לט. ד"ה כל שבא) ליתנו בכלי ראשון, אלא דמסיים דאפשר דאה"נ שרי ורק ע"ג המדורה ממש אסור. עיי"ש.

והנה ברשב"א אחר כל דבריו כתב להתיר להניח פאנדי"ש שנתבשל כל צרכו ע"ג קדרה, וקשה דלשיטתו אמאי נזקק לומר בנתבשל כל צרכו, ומשמע לכאו' שדוקא בזה מתיר, והיינו כמו שדן הב"י, ויל"ע אמאי לא הביאו הב"י[[108]](#footnote-108).

אמנם באמת ברשב"א לעיל (דף יח: ד"ה ומהא) מבואר להיפך, דכתב להתיר מגיס אחר מאב"ד ומדמה לדבר שאין בו בישול דשרי סמוך למדורה, ומבואר לכאו' דה"נ ממאב"ד שרי סמוך למדורה גם במקום שהיס"ב, וצ"ע[[109]](#footnote-109).

**בדבר שלא ניחא ליה בחימומו-** כתב המג"א (סי' שי"ח ס"ק ל"ז) דה"ה דאסור להניח אלונטית וכלי עופרת סמוך לאש לחממו אם הוא קרוב שיכול לישרף או להתיך, אלא שמוסיף 'ויש לדחות דהא לא ניחא ליה שישרוף או שיתיך והוי דבר שאינו מתכוין'. והיינו דכל שלא ניחא ליה בחימום שרי[[110]](#footnote-110).

וכ"כ האליה רבה (סי' שי"ח ס"ק ל"ד) והתוספת שבת (ס"ק מ"ז), ומוסיף שם טעם להתיר בכה"ג, דכיון שלא ניחא ליה לא ישכח מליטול אותו משם. והו"ד גם בפמ"ג (שם א"א ס"ק ל"ז) עיי"ש.

**שמן אין בו משום בישול**

**רמב"ם-** כתב הרמב"ם (פ"ט ה"ג) דבר שאינו צריך בישול כלל פטור, וכתב המ"מ דלמד זאת משמן למ"ד שאין בו בישול, ומבואר דטעם הפטור בשמן להאי מ"ד הוא משום שאינו צריך בישול[[111]](#footnote-111).

והנה רע"א (סי' רנ"ד על המג"א ס"ק י"ד) כתב דבכלל דברי הרמב"ם פירות הנאכלין חיים, אכן בשעה"צ (סי' שי"ח ס"ק קי"ד) דן דרק בדבר שאינו משתבח כלל ע"י בישול ומוכיח ממים עיי"ש והו"ד לעיל (דף לט.) עיי"ש בארוכה. והנה אי מקור דברי הרמב"ם הוא משמן כמש"כ המ"מ, א"כ יעלה לן מדבריהם פלוגתא בשמן, דלרע"א שמן הוא רק כפירות שנאכל חי ואינו צריך בישול, ולשעה"צ ע"כ צ"ל דהבישול לא מועיל לו כלל.

**אם יין יש בו בישול-** בסה"ת (סוף סי' רל"א) גרס במימרא דר"י אמר משואל 'אחד שמן ואחד יין יס"ב אסור וכו'. ומבואר שיש בישול ביין.

אכן באור זרוע (הלכ' שבת ס' ס"ב) מביא מריב"א דיין אין בו מישום בישול, אבל אי מבשלו עם דבש ובשמים יש בו בישול שהרי משתנה טעמו, וכפירות הנאכלין חיים שחייב על בישולם מטעם זה עיי"ש.

**הפשרו זהו בישולו**

**לת"ק-** לר"נ בר יצחק בדעת ת"ק בפשטות היינו מדאורייתא, וכעין גלגול ביצה וקוליס האספנין (דף לט.), וכן מתבאר ברשב"א (ד"ה מביא אדם) בקושייתו על גי' רש"י לקמן ש"מ הפשרו זהו בישולו. אכן אפשר דהוא רק מדרבנן, עי' לקמן גבי ש"מ הפשרו זהו בישולו, וע"ע בסמוך בדעת ר"ש.

**לר"ש-** פרש"י (ד"ה ואתא רבי שמעון) דמה שמתיר ר"ש כלאחר יד היינו על ידי שינוי, וקשה דכיון שסבר הפשרו זהו בישולו היאך שרי כלאחר יד, הא ייאסר עכ"פ מדרבנן. וכתב הראש יוסף דמודה ר"ש שהפשר אינו אלא מדרבנן ולכן בשינוי שרי. וכעי"ז כתב בפנ"י. ויל"ד אי ת"ק דפליג הוא משום זה גופא שסבר שהוא דאוריתא.

**אחד מים ואחד שמן יס"ב אסור אין יס"ב מותר**

מבואר בגמ' דשיעור בישול במים ושמן הוא בכדי שתהא היד סולדת בו, אבל בפחות מותר ואפי' אינו באיסור חצי שיעור דלאו בישול הוא כלל. ויל"ד

מהו השיעור במאכל, וכן במתכת וכיוצ"ב, והאם שם איכא בפחות מהשיעור איסור מדין חצי שיעור.

**במאכל-** איתא במנחות (דף נז.) דשיעור צליה להתחייב הוא כמאב"ד, ומשמע שהגם שנתחמם בכדי שהיס"ב אינו חייב עד שיצלה כמאב"ד, ורק במשקה בהגיעו ליס"ב הוי כבר בישול[[112]](#footnote-112).

ועי' שו"ע (סי' שי"ח סעי' י"ד) שכתב דין סוגין שאם יכול לבא לידי יס"ב אסור, וברמ"א מוסיף דה"ה בפירות הנאכלין חיים, ומשמע לכאו' דגם בהם השיעור הוא יס"ב, אכן במ"ב (שם ס"ק צ"א) מפרש שבפירות החשש שיצולו. וע"ע בתהלה לדוד (ס"ק ל"א וס"ק י"ז)

אכן איסור מדין חצי שיעור לכאו' יהיה משעה שהיס"ב, וכמו שהובא לקמן לגבי מתכת, וכ"כ בראש יוסף (דף לח: ד"ה ודע) דגם בפחות ממאב"ד איכא איסור ח"ש. ועי' במ"ב (סי' שי"ח ס"ק א') ובשעה"צ (שם ס"ק ו') ויל"ד אי זה כלול בדבריו שם.

**במתכת-** כתב הרמב"ם (פ"ט ה"ו) דהמתיך מתכת ה"ז תולדת מבשל, וכתב החזו"א (סי' נ' ס"ק ט') דהשיעור לחיוב הוא כמאב"ד אבל משעה שבא לידי יס"ב אסור מדין חצי שיעור.

אכן עי' במג"א (סי' שי"ח ס"ק ל"ז) שכתב דאסור ליתן כלי עופרת וכיוצ"ב סמוך לאש אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך, ומשמע שבאינו מתיך שרי ואפי' שהיס"ב ולא נאסר כחצי שיעור.

ובתהלה לדוד (ס"ק ל"ב) מתקשה מדוע שרי, דהניחא מאב"ד י"ל דרק במאכל שייך דאיכא מאן דאכיל ליה כך משא"כ במתכת, אכן שיהיה איסור ביס"ב. עיי"ש. ובשביתת השבת (מבשל ס"ק ל') מיישב דרק במאכל שהבישול משנה הויתו גם בפחות הוי מקצת מלאכה, משא"כ במתכת שכשמצטנן חוזר לקדמותו לגמרי, כל שלא הותך לא עשה כלום. עיי"ש.

**יד סולדת - כל שכרסו של תינוק נכוית**

**יד סולדת-** פרש"י (ד"ה סולדת) 'נמשכת לאחוריה מדאגה שלא תכוה'. אכן בשו"ע (סי' שי"ח סעי' י"ד בסוגרים) איתא 'פירוש מתחממת ונכוית'[[113]](#footnote-113).

**היכי דמי יד סולדת-** פרש"י (ד"ה והיכי דמי) יש שסולד מרתיחה מועטת ויש שאינו סולד. משמע מרש"י דמשה"ק היכי דמי היינו שהשיעור יד סולדת אינו מחוור דתלוי באנשים, וע"ז תירצו כל שכרסו של תינוק נכוית, והיינו שזה שיעור אחד לכל.

וכ"כ בריטב"א דיש שידו רכה ואינה סובלת חום מועט ויש שידו קשה ויכול לסבול הרבה, וע"כ שיערו בכריסו של תינוק. וכ"כ רבינו ירוחם (ני"ב ח"ג) הו"ד בשביתת השבת (מבשל ס"ק צ"ו) 'היכי דמי יס"ב כלומר כי יש אנשים יראים ממעט חום ויש מי שאינם יראים אפי' מחום גדול וא"כ נתת דבריך לשיעורין'.

**כרסו של תינוק נכוית-** כתב הדרישה (סי' שי"ח ס"ק ו') הו"ד במחצה"ש (על מג"א ס"ק ל"ז) מכאן תשובה למורי הוראה דשואלים אם היס"ב בתבשיל משערים באצבע, וז"א אלא שכרסו של תינוק נכוית'. וכ"כ בבכור שור הו"ד בסמו, ולכאו' הוא ע"פ רש"י הנ"ל דהדרינן מיד סולדת ומשערין בכרסו של תינוק.

**היאך משערים זאת למעשה-** כתב הבכור שור (חולין דף ק"ג) הו"ד בפת"ש (יו"ד סי' ק"ה ס"ק ז') 'דכיון דאנן לא בקיאין בשיעור שכריסו של תינוק נכוית, לכן עכ"פ במידי דאוריתא ראוי להחמיר בכ"ר עד שיצא הספק מלבו וכו', ואפי' בדרבנן צריך חקירה ע"ז, ולא כמנהג העולם לשער בזמן שא"א להחזיק בו היד מחמת חום'.

**דברי המאירי-** כתב המאירי 'שאין דבר זה חוזר להעמדת מים כנגד המדורה שהתיר כל שאין היד סולדת בו, אלא לענין סכה אשה ידה שמן, וזהו ששאלו היכי דמי יד סולדת בו כלומר בסכה אשה ידה האיך אתה משער פה יד סולדת', וכתב בשביתת השבת (מבשל ס"ק צ"ט) דצ"ב מה יש בסכה ידה שבזה דוקא נתקשו.

**ש"מ הפשרו זהו בישולו**

**גירסת רש"י-** גי' רש"י 'ש"מ הפשרו זהו בישולו', ומקשה הרשב"א (ד"ה מביא אדם) דא"כ ייאסר גם בכ"ש, וכמו שקוליס האספנין אסור אפי' בהדחה כיון שזהו בישולו[[114]](#footnote-114). ודן ליישב דכיון דאיירי בחמי טבריה דאינם אלא מדרבנן, א"כ לא גזרו בכ"ש אפי' שהפשרו זהו בישולו[[115]](#footnote-115).

אלא שמתקשה דאכתי היאך ש"מ שכן הוא, הא טפי ניחא למימר איפכא דש"מ דלא זהו בישולו, אבל אי הוי בישולו היה אסור בחמי טבריה כמו באור, ועוד דלגי' זו עולה דש"מ איפכא ממה שאמר ר"י אמר שמואל לעיל, עיי"ש.

**גירסת הרי"ף-** הרי"ף גרס 'ש"מ הפשרו לא זהו בישולו', והיינו דאי הוי בישולו היה אסור גם בכ"ש, ורק מחמת שאינו בישולו שרי. ולפ"ז מוכיח הרשב"א דמבואר דבכ"ר עכ"פ אסור גם בזה, והיינו ע"כ כשיטתו לעיל שאסרו הפשר במקום שיכול לבא לידי בישול. ומוסיף, דמוכח נמי דזה אסור גם בחמי טבריה שהם תולדות חמה, דכל דגזרו כעין דאוריתא גזרו, עיי"ש.

**הגי' לתוס'-** רע"א (סי' שי"ח סעי' י"ד) מוכיח דתוס' (דף מח. ד"ה מאי) גרס כרש"י, דאי כהרי"ף א"כ מוכח דאסור כנ"ל ומה דן, ודוחק לומר שהיה מסתפק בגירסא. אלא דא"כ יהיה מוכח שהגם שמסיק שאסור להפשיר היכא שיכול לבא לידי בישול, אעפ"כ ניחא ליה הגי' הפשרו זהו בישולו, דמבואר דאי לאו היינו בישולו היה שרי גם בכ"ר, ולכאו' הא יכול לבא שמה לידי בישול וייאסר, חזינן ע"כ דעכ"פ בתולדות חמה לא גזרו בזה. עיי"ש.

**הגי' ברא"ש-** הרא"ש (סוף סי' י"א) איתא כגי' רש"י וכ"כ בתפארת שמואל שם, ומקשה הראש יוסף (ד"ה ש"מ) הא דעת הרא"ש כרשב"א שאסר במקום שיכול להתבשל, וע"כ גורס כהרי"ף וכ"כ הקרבן נתנאל. עוד דן הראש יוסף דחמי טבריה שאני, ולכאו' היינו כרע"א הנ"ל בתוס'.

**דעת הסה"ת הריטב"א והראש יוסף ברש"י-** בסה"ת (סוף סי' רל"א) מפרש דמה שאמרו לרש"י דהפשרו זהו בישולו היינו מדרבנן במקום שיכול לבא לידי בישול, ולכן אסור רק בכ"ר, דאי מדאורייתא היה אסור באמת גם בכ"ש, עיי"ש[[116]](#footnote-116). וכ"כ הריטב"א. וכעי"ז כתב גם הראש יוסף (ד"ה ש"מ).

**דעת החי' הר"ן ברש"י-** החי' הר"ן מיישב דעת רש"י דאמבטי שאני ורק בזה הפשרו זהו בישולו, וכדאשכחן לקמן (דף מב.) גבי מים מרובין שמותר במיחם ואסור באמבטי, והיינו כשיטתו שם, עיי"ש. וכתב דלפ"ז א"ש דאינו סותר לפסק של ר"י אמר שמואל.

**בדעת הרמב"ם-** דעת הרמב"ם כרש"י דשרי להפשיר גם במקום שיכול לבא לידי יס"ב, וא"כ ע"כ שגרס כרש"י, וקשה דא"כ היאך פסק (שם ה"ד) דהפשרו אינו כבישולו. ובס' תורת השבת כתב גיסי הרש"ג דצ"ל דהרמב"ם יפרש כחי' הר"ן הנ"ל דמה שאמרו שהפשרו כבישולו הוא רק באמבטי. ובאמת כן נראה בדברי הרמב"ם (פכ"ב ה"ה) שהוא דין מסוים באמבטי, עיי"ש.

**אמאי לא נאסר הנחת הפח שמן מצד הטמנה**

**ט"ז-** כתב הט"ז (סי' שי"ח ס"ק י"ט) דאין להטמין כל הכלי דא"כ הוה ליה הטמנה, אלא צריך להיות מגולה למעלה. וכ"כ המ"ב (סי' רנ"ח ס"ק ב').

**חזו"א-** החזו"א (סי' ל"ז ס"ק ל"ב ד"ה ובמ"ב) מתקשה דזה מועיל רק למש"כ הרמ"א דהטמנה במקצת לאו הטמנה, אכן לסוברים שהויא הטמנה א"כ לא מהני מה שמגולה למעלה שלא ייחשב הטמנה. וע"כ מבאר (לעיל שם ד"ה מ' ב') דהטמנה בתוך כלי אינה הטמנה, עיי"ש בכל דבריו[[117]](#footnote-117).

**טול בכלי שני**

**מהרש"א-** מבואר דשרי להניח בכתוך כלי שני לחמם, וקשה דתוס' לעיל (דף לט. ד"ה כל) בתירוץ אחד אסר להניח בכלי שני משום דמחזי כמבשל, ורק לערות ממנו מותר, עי' במהרש"א (על תוס' שם) שהקשה כן, ומתרץ דהכא שמפסיק כלי שאני.

**תוספת שבת ופמ"ג-** עוד מקשה התוספת שבת (סי' שי"ח ס"ק מ"ו) על תוס' שם מדלקמן (דף מב.) שמותר לערב חמין בכ"ש בכוס של שתיה, ומתרץ דהתם אינו נראה אלא כמי שמצנן את החמין. ובפמ"ג (סי' שי"ח א"א ס"ק ל"ב) מתרץ דרק במניח דבר גוש בכ"ש מחזי כמבשל, משא"כ במים המתערבים יפה אינו מחזי כמבשל.

בס"ד

**דיני כלי ראשון וכלי שני**

**הא דכלי שני אינו מבשל**

הקשה תוס' מה איכפת לן בכלים, הא העיקר תלוי אי הוי יס"ב. ומתרץ דכ"ר מתוך שעמד על האש דפנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה, ולכך נתנו בו שיעור של יס"ב, משא"כ כ"ש שאין דפנותיו חמין הולך ומתקרר אע"ג שהיס"ב, וקשה הא למעשה הוי יס"ב ומבשל.

**ביאור ר"מ קזיס-** כתב בחי' ר"מ קזיס (דף מ:) 'ונ"ל פירוש הדבר כן, שכל דבר המתבשל אינו מתבשל ברגע אלא צריך זמן מה כדי שיגיע להיות מבושל, ואפילו אם יתחמם מיד עד שתהא יד סולדת בו לא יתבשל עד שישהה שם איזה זמן, ובודאי שכלי שני אפשר שיחמם הדברים הניתנים בו עד שיהא יד סולדת בהם, אבל כיון שאין הדברים מתבשלים לאלתר ברור לנו שאי אפשר שיגיעו הדברים לידי בישול בכלי שני, שעד שלא יתבשלו יתקררו המים שבתוכו, אבל בכלי ראשון שמחזיק חומו זמן רב,יש בזמן ההוא כשעור שיוכלו להתבשל גם הדברים הניתנים בו'[[118]](#footnote-118).

**בנותן בכ"ר ריקן-** למתבאר בתוס' עולה דהנותן לכלי ראשון ריקן לא ייחשב כ"ש, וכ"כ הפמ"ג (סי' רנ"ז משב"ז ס"ק ה') בתו"ד בפשיטות.

**אי רק בכ"ש שהיס"ב או גם ברותח**

**ראש יוסף-**, ועי' בראש יוסף (סד"ה ש"מ תלת) דמשמע שמפרש דהגם שהוא חם כדי יס"ב, אבל לא יכול לחמם כדי יס"ב, אבל אם באמת יוכל לחמם את הניתן בתוכו כדי יס"ב יהיה מבשל בכ"ש כמו בכ"ר[[119]](#footnote-119).

**רשב"א וטור-** וכן נראה ברשב"א (דף מב. סד"ה נותן) שכתב 'ואע"פ שהוא כ"ש ובעלמא אינו מבשל, הכא שאני לפי שדרכן לחממן יותר מדאי', והיינו דרק בסתם כ"ש לא מבשל אבל חיממן יותר מדאי מבשל גם בכ"ש. וכ"כ הטור (סי' שי"ח סעי' י"א) דלרחיצה הם חמין הרבה ומתבשלין.

ובתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק כ"ח) מביא דברי הרשב"א, ומביא דכ"כ בסה"ת (סי' רל"ב) וסמ"ג וסמ"ק, דכ"ש אינו יכול לבא אלא לידי הפשר.

**הא במערב חזינן שנשאר חם-** ממשיך הרשב"א (שם) דבספל שהוא כסתם כ"ש מסקינן 'הואיל וכ"ש הוא לעולם מותר שאינו בא אלא לידי הפשר', אלא דאכתי במערב חמים בצונן פעמים שאחר שעירב חזינן שהיס"ב, ומבאר הרשב"א (שם) שהצונן לא נעשה יס"ב, אלא היד סולדת מהחמים המעורבים שלא נצטננו, עיי"ש[[120]](#footnote-120).

בשביתת השבת (מבשל ס"ק קכ"א) מתקשה דבקיתון מים בכ"ש אם מתחמם עד כדי יס"ב ע"כ אינו מצד שהחמים נשארו בחמימותם דהא לא עירב, ובכה"ג ייאסר. ודן ליישב דאה"נ שרי בזה רק להפשיר, ומחמת שהוא כ"ש לא גזרו שמא יבשל.

**ריטב"א-** אמנם הריטב"א פליג ע"ז, דכתב לקמן (דף מב. ד"ה אבל נותן הוא) 'דלענין שבת בבישול תליא מילתא וקים להו לרבנן דכלי שני אפילו רותח אינו מבשל אבל לענין איסורים אפי' כלי שני מבליע ומפליט'. ומבואר דכ"ש אפי' רותח אינו מבשל.

**תוס' לקמן-** וכן נראה בתוס' (דף מב. ד"ה אבל) דמפרש הא דבאמבטי אסור הוא מחמת שכשהם חמין הרבה הרואה אותן חמין כ"כ סבור דכלי ראשון הוא, ומבואר שלא פי' כרשב"א הנ"ל שכשהם חמין ביותר באמת מבשל גם בכ"ש אלא מפרש דהוא גזרה מפני הרואין.

**ר"ן-** וכ"כ הר"ן (דף כ. בדפי הרי"ף ד"ה ובכלי שני) 'ובכלי שני בכולהו גווני שרי ואפי' טפי מהפשר וכו', דכלי שני אינו מבשל חמין שלו הפשר קרי ליה'. הרי להדיא שבכ"ש גם אם יחמם טפי מהפשר אינו בישול.

**ב"י-** וכ"כ הב"י (יו"ד סי' ק"ה סעי' א') 'דאפילו מעלה רתיחות בכ"ש כעין שהיה בכ"ר אינו מבשל, דכלל גדול הוא דכלי שני אינו מבשל בשום פנים, דאל"כ לא הוה ליה לתלמודא לסתום ולומר כלי שני אינו מבשל', ובהמשך כתב דאע"פ שאינו מבשל אעפ"כ מבליע ומפליט, וכריטבא הנ"ל.

**חזו"א-** וכתב החזו"א (יו"ד סי' ט' ס"ק ו') 'וכן הוא שורש הדין דכ"ר מבשל בי"ס וכ"ש אינו מבשל אף בי"ס, ונמצא מדרגת החם גבוהה ואינו מבשל משום שהוא כ"ש, ומדרגת חם נמוכה ומבשל משום שהוא כ"ר'.

**ביאור דכ"ש אינו בכלל תולדות האור**

**מהר"ם חביב-** במהר"ם חביב (גינת וורדים כלל ג' סי' ו') שמבאר הגריעותא דכ"ש, 'דדוקא כלי ראשון שהוא תולדת האור הוי כאור עצמה, אבל כלי שני הוא תולדי תולדות, ואפי' ימצא מי שיאמר דיש דבר שמתבשל בכ"ש, לא מחייב בשבת משום בישול, דהוי כמו חמי טבריא, דאפי' דהם מבשלים אין בהם בישול מן התורה'.

**אור שמח-** וכעי"ז כתב גם האור שמח (פ"ט ה"ב) דכ"ש הוי כמו ככח כוחו של האש וע"כ אינו בכלל מבשל, ומדמה ג"כ להא דחמה לאו בכלל מבשל היא, עיי"ש בכל דבריו.

**שביתת השבת-** וע"ע בשביתת השבת (מבשל ס"ק קכ"א) בסו"ד שדן דהיתר כ"ש הוא משום, דכל דינא דתולדות האור היינו מה שהוחם באור עצמו, ולא מה שהורק מכלי לכלי. עיי"ש.

**ביד נכוית**

**חיי אדם-** כתב החיי אדם (כלל כ' סעי' ד') ובארוכה בס' שערי צדק (פ"ב בינת אדם ס"ק ט') דביד נכוית מבשל גם בכ"ש, ומביא מהטור הנ"ל גבי אמבטי, ועוד מביא מהרמב"ם (פ"ג ממעשרות ה"ו) ומבאר שמקורו הוא מהירושלמי מעשרות עיי"ש.

ולכאו' היינו כשיטת הריטב"א דלעיל, אלא דבדבריו מתבאר טעם אחר, דכתב הטעם משום דמדאוריתא אינו חשוב מבשל אלא ביד נכוית, ובזה אין חילוק בין כ"ר לכ"ש, ורק מדרבנן אסרו כבר מיס"ב, ובזה חילקו שרק בכ"ר אסור ולא בכ"ש. עיי"ש.

**מ"ב וחזו"א-** במ"ב (סי' שי"ח ס"ק מ"ח) מביא דברי החיי אדם, ומשמע שחושש לדבריו. וכן בחזו"א (מעשרות סי' ד' ס"ק י"ח) מבאר ברמב"ם ובירושלמי כחיי אדם, אלא שמתקשה דבגמ' (דף מ:) משמע שכללא הוא דכ"ש אינו מבשל בכל גוונא, ואפשר שהבבלי חולק על הירושלמי ורק לענין מעשר קובע כמו שיש עוד דברים דקובעים עיי"ש. אכן או"ח (סי' נ"ב ס"ק י"ט) נוטה יותר להחמיר עיי"ש בארוכה.

**הא דאמבטי חשיבא כ"ר**

פרש"י (ד"ה באמבטי) דאיירי בבריכה בקרקע שהמים מחמי טבריה נכנסים שם ונאספים, וע"ז אמרו דחשיב כלי ראשון, ופרש"י (ד"ה בכלי שני) 'דהך אמבטי שהחמין נמשכין לה מן המעין חשיב לה ככלי ראשון שנרתחו בו' ומבואר חידוש, דכלי שני המחובר לכ"ר שע"ג האש חשיב כ"ר.

**תרומת הדשן-** בתרומת בדשן (ח"א סי' קפ"א) דן בקדרה מלאה חלב שע"י הרתיחה נזחל החלב ממנה בקילוח בלי הפסק דרך דפני הקדירה ע"ג הכירה עד שהגיע אצל בשר, האם חשיב ככ"ר. ומוכיח מסוגין וכדפרש"י הנ"ל, אלא שדן לדחות, דאולי רק בחמי טבריה דאין בטבע שלהן שקרקע מקררתן שהרי כל רתיחתן עולה מן הקרקע, ודוחה דאין לחלק כן, ומוכיח עיי"ש.

וכתב עוד דכן הדעת נוטה, 'הואיל והיה הקילוח נוזל והולך מתוך הרתיחה העומדת על האש, כל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפניה להתקרר, שהרי פי' בתוס' פ' כירה דהא דיד סולדת בכלי שני אינו מבשל, היינו משום דאינו עומד אצל האש אינו מחזיק חומו והולך ומתקרר, משמע שאם עוד היה כח האש שולט שם אינו מתקרר'. וברמ"א (יו"ד סי' צ"ב סעי' ז') מביא דינו והגר"א (שם ס"ק ל"ו) מביא כל דבריו.

**אי נשאר ככ"ר גם כשנפסק אח"כ מהמעיין**

**פמ"ג-** הפמ"ג (סי' שי"ח א"א ס"ק ל"ג) כתב דגם אם הפסיק הקילוח חשיב ככ"ר הואיל ובשעת משיכה היה ממעין, והוי ככ"ר שהסירו מן האור, ומציין לדברי רש"י (ד"ה כלי שני) שכתב דהוי ככ"ר שהוסר מהאור. עיי"ש.

ומשמע שנקט דכשלא נפסק חשיב כע"ג האש ממש ולכן מוקים דברי רש"י על נפסק הקילוח, וכן להדיא בראש יוסף שפי' ברש"י על לא נפסק הקילוח ומתקשה מדוע לא חשיב כע"ג האש ממש, עיי"ש.

**חזו"א-** וכן מביא בס' טעמא דקרא (הנהגות והוראות מהחזו"א אות י"א) מהחזו"א, דחשש לענין שבת להחשיבו לכ"ר, וגם כשנפסק הקילוח.

**חמודי דניאל-** אמנם בחמודי דניאל (דיני כלי ראשון א') כתב דע"כ איירי בלא נפסק הקילוח, דאי נפסק הקילוח חשיב כבר כלי שני, עיי"ש בארוכה בכל דין זה. ולפ"ז באמת מתקשה ברש"י מדוע חשיב ככ"ר שהוסר מהאור, הו"ד לקמן.

**אם ה"ה בנמשך מכ"ר שאינו ע"ג האש**

**פמ"ג-** כתב הפמ"ג (יו"ד סי' צ"ה שפתי דעת ס"ק י"ח) דהתרוה"ד נקט בכל דבריו דאיירי בהיתה הקדרה ע"ג האש, וגם טעמו הוא רק בזה שכח האש שולט, ומיישב דלכן אינו סותר לדין שכתב האו"ה שהובא בש"ך (שם).

**רמ"א-** אכן ברמ"א הנ"ל העתיק בסתמא קדרה רותחת ומשמע גם כשכבר העבירה מהאש. ועי' בחמודי דניאל (שם) שהוכיח דע"כ גם התרוה"ד מיירי בכלי ראשון שהוסר מן האש, ואעפ"כ דינו ככ"ר, ושפיר הביא ממנו הרמ"א. עיי"ש בכל דבריו.

עוד מביא הפמ"ג (שם) דכן הוא להדיא בתורת החטאת (כלל נ"ו דין ז') 'ואם הקדרה של בשר עומד אצל האש או שאר כלי ראשון רותח ונשפך ולא פסק הקילוח אז הוי כעירוי וכו', עיי"ש בארוכה.

**חוות דעת-** בחוות דעת (סי' צ"ב ס"ק כ"ג) מתקשה כהפמ"ג הנ"ל מ"ש דין התרוה"ד מדין האו"ה שם, ולא ניחא ליה לחלק בין מונח ע"ג האש לאינו מונח. ומחמת כן כתב דע"כ האו"ה פליג וסבר דכי האי רק מבליע ומפליט ואינו מבשל, כיון שאין לו דפנות מחממות, ולפ"ז לענין שבת שרי, עיי"ש.

**דברי החמודי דניאל**

**תמיהות על פי' התרוה"ד-** החמודי דניאל (דיני כ"ר פ"א) מקשה על התרוה"ד, אמאי לא אמר לו שימתין שייפסק הקילוח וכי לעולם לא נפסק, והיינו לשיטתו הנ"ל שנוקט דבנפסק הקילוח לא חשיב כ"ר לתרוה"ד.

ועוד דברש"י מפרש דהוי ככ"ר שהוסר מע"ג האש, ולתרוה"ד הא יש לה כח האש וייחשב כע"ג האש, ואי מצד שהוא כ"ש, וכי רש"י משווה כ"ר שהוסר מהאש לכ"ש שמחובר לאש, הא מי שקל בפלס ומאזנים דשוים הם.

**פי' אחר בסוגין-** ע"כ מפרש דין סוגין באופ"א 'אלא הטעם נראה שהולכים תמיד על מקום אחד ימים ושנים, נעשה גם המקום חם מהם, והטעם של כלי שני שדפנותיו צוננים כמ"ש תוס' וכו', וכן האמבטי לכך הוא כ"ר מפני שתמיד יורדין לתוכה מים רותחים נעשו דפנותיה חמים, כמ"ש הט"ז (יו"ד סי' צ"ה ס"ק י"ב) דע"י עיראות הרבה בלע בכולו כמו בכ"ר וכו'.

ולפ"ז שפיר מיירי אפי' נפסק הקילוח, דיש על האמבטי דין כ"ר כיון שאין כאן דפנות מצננות, וא"ש נמי הא דמדמה רש"י לכ"ר שהעבירו מעל האור.

**דין מצקת**

**שואב מכ"ר ע"י כלי אי נעשה כ"ר**

**תוס' ורא"ש-** תוס' (ע"ז דף לג: סד"ה קינסא) דן אם אפשר להגעיל בקערה שהושמה בתוך מחבת על האש עד שירתח ואח"כ מוציאה ומגעיל בה, וכתב להחמיר לדונו ככ"ש, אכן ברא"ש (שם סוף סי' כ"ב) מביא מתוס' שחשיב ככ"ר. והו"ד בט"ז (יו"ד סי' צ"ב סוף ס"ק ל').

**מהרי"ל-** כתב המהרי"ל (הל' פסח) הו"ד בט"ז (יו"ד סי' צ"ב ס"ק ל') דהשואב מכ"ר שע"ג האש דין הכלי ששאב בו הוא כ"ש, אכן אי שהה בתוך הכ"ר ובעוד שהוא שם העלה רתיחות שפיר מתקרי גם הוא כ"ר.

**הט"ז-** הט"ז שם תמה דכיון שהכלי בעודו בתוך הכ"ר יש לו עצמו דין כ"ר, כדחזינן מכל הגעלה שפולט וכן התוחב כף לקדרה נאסרת[[121]](#footnote-121), וא"כ מי נותן לו לאחמ"כ שם אחר, ועוד דכמה תהיה השהיה שמודה בה המהרי"ל שנעשה על ידה כ"ר. ועוד מקשה הא הטעם שכ"ש אינו מבשל פי' תוס' דדפנותיו צוננות, והכא הרי הם רותחות.

ועוד מוכיח מסוגין, דמה שאמר לו טול בכ"ש ע"כ שיטול ויתן בכלי אחר שהוא כ"ש, וחזינן שהכלי ששואב בו הוא כ"ר. דאין לומר דזה גופא אמר לו שישאב בכלי ויתן הפח שמן בתכוכו א"כ הוה ליה למימר סתם טול כלי דממילא נעשה כ"ש, ועוד דמהו שאמר טול בכלי שני הא בשעת הנטילה הוא עדיין כ"ר ורק אח"כ כשמוציאו נעשה כ"ש, ועוד דאמאי לא אמרו קמ"ל שכה"ג הוא כ"ש דהוי רבותא טפי ממה שאמרו ש"מ כ"ש אינו מבשל.

**הש"ך-** הש"ך בנקוה"כ (שם) וכן לקמן (שם סי' ק"ז ס"ק ז') כתב דהוי ככ"ר לחומרא.

**החוות דעת-** החוו"ד (שם ס"ק כ"ז) מיישב תמיהת הט"ז מתוס', דכ"ר היינו שדפנותיו נתחממו באור כלשון תוס', משא"כ הכא שנתחמם רק בתוך הכ"ר מתקרר כשיוצא מהכ"ר מכח התתאה. וע"ע מש"כ לפרש בסוגין באופ"א מהט"ז. וע"ע בשביתת השבת (מבשל דין כ"א ושם ס"ק ס"ה).

**מ"ב-** המ"ב (סי' שי"ח ס"ק פ"ז) מביא די"א שדינו ככ"ר ובפרט אם משהה בכ"ר עד שמעלה רתיחות, והיינו כסברת המהרי"ל הנ"ל. אכן לעיל (שם סוף ס"ק מ"ה) כתב דע"י שישאב בכף מהקדרה לקערה תיעשה הקערה כלי שלישי, והיינו שהכף היא כ"ש, וכן לעיל (ס' רנ"ג סוף ס"ק פ"ד) דן את הלוקח בכף ככ"ש עיי"ש. וצ"ע.

**השואב מכ"ר שלא ע"ג האש האם דינו כנ"ל**

**המוכח מסוגין ודברי החזו"א ביו"ד-** הנה ברש"י בסוגין (ד"ה בכלי שני) כתב דהאמבטי דינה ככ"ר שהוסר מהאור, וא"כ כיון שהוכיח הט"ז דהכלי ששואב בו מהאמבטי דינו ככ"ר חזינן שהוא גם כשאינו ע"ג האור. וכ"כ החזו"א (יו"ד סי' ל"ב ד"ה ע"ז).

**דברי החזו"א באו"ח-** אכן בחזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ג' ד"ה סדר) כתב לחלק בין שואב מכ"ר שע"ג האש לבין מכ"ר שהעבירו מן האש, עיי"ש.

**השואב מכלי שני-** השואב מכלי שני לכאו' הוא תלוי בנידון הנ"ל אי דוקא מכ"ר שע"ג האש, או שבכל כלי נעשה כדרגתו. ועי' בשביתת השבת (מבשל דין כ"א) דכתב דה"ה בשואב מכ"ש נעשה דינו ככ"ש, ונ"מ לקלי הבישול שמתבשלים בכ"ש, עיי"ש.

**הוציא הכלי ריקן**

**ט"ז-** הט"ז (שם) בהמשך מחלק שכל מה שנידון ככ"ר הוא רק כשהוציאו מלא, אבל הוציא הכלי ריקן מהכ"ר הדר דינו להיות כ"ש, עיי"ש שהוכיח כן.

**חזו"א-** אמנם בחזו"א (יו"ד סי' ל"ב ד"ה ובתה"ד) כתב דלמסקנת הט"ז אין נפקותא בין מלא לריקן וגם בריקן נידון ככ"ר, וכ"כ הפמ"ג (שם)

**דבר גוש**

**פלוגתת המהרש"ל והרמ"א-** דעת המהרש"ל דדבר גוש נשאר דינו ככ"ר גם כשהוציאוהו לכ"ש, ובדרכי משה (יו"ד סי' ק"ה ס"ק ד') חולק עליו וכן פסק ברמ"א (שם סעי' ג').

**הש"ך והגר"א-** ובש"ך (שם ס"ק ח') מביא דעת המהרש"ל מוכיח כן מסברת תוס' דהמחלק בין כ"ר לכ"ש הוא הדפנות, א"כ בדבר גוש יבש לא שייך בו דפנות ונשאר דינו ככ"ר. וכ"כ הגר"א (שם ס"ק י"ז).

**חוות דעת-** החוות דעת (סי' צ"ב ס"ק כ"ז) כתב לדייק מתוס' להיפך, דכ"ר אית ליה דפנות מחממות משא"כ בדבר גוש בכ"ש דלית ליה דפנות מחממות, אלא דבאמת הדיוקים בתוס' סתרי אהדדי, דבכ"ר כתב מחממות ובכ"ש כתב מצננות, ולא נתברר מה הדין בלית ליה לא זה ולא זה. ועיי"ש שדן ליישב דברי תוס' עפ"ד.

**לענין שבת**

**מנחת יעקב-** המנחת יעקב (תורת חטאת כלל ס"א ס"ק מ"ה) כתב דגם המהרש"ל לא אמר אלא דמבליע ומפליט אבל אינו מבשל, ומביאו החוות דעת (כלל צ"ב ס"ק כ"ז), וכתב החת"ס (סי' שי"ח על המג"א ס"ק מ"ה) דלפ"ז לענין שבת שרי.

**מג"א-** אמנם המג"א (סי' שי"ח ס"ק מ"ה) מביא דברי המהרש"ל גם לענין לאסור בשבת. וכן נראה גם מדברי הש"ך שהוכיח מתוס' דידן דאיירי לענין בישול. וע"ע בחת"ס (שם) שדן לחלק בין לענין שבת לבישול בשר וחלב, עיי"ש.

**מ"ב-** המ"ב (סי' שי"ח ס"ק קי"ח) מביא המג"א להחמיר לענין שבת, אלא שכתב דבדיעבד לא נאסר דסמכינן על החולקים עיי"ש. וכ"כ גם לעיל (ס"ק מ"ה וס"ק ס"ה).

**עוד נידונים בזה**

**בהיה הדבר גוש עם רוטב-** המנח"י בסולת למנחה (כלל כ"ג דין ז') מביא מהתורת האשם (הו"ד בפת"ש יו"ד סי' צ"ד ס"ק ז'), דגם למהרש"ל אם עירו בשר עם רוטב לכ"ש, נעשה גם הבשר כ"ש, ומשום ד'מתקרר גם הבשר ע"י הרוטב שמקררו וסובב הבשר מכל צדדיו'.

**דבר גוש שנצלה באש-** כתב השביתת השבת (מבשל דין כ"א) דבנצלה באש חמיר טפי, ומביא (ס"ק ס"ב) מהמג"א הנ"ל (סי' שי"ח ס"ק מ"ה) שכתב 'דדבר שהוא גוש אפי' בכ"ש מבשל וכ"ש צלי', וכן משמע בחוו"ד הנ"ל, עיי"ש.ועי' עוד בחזו"א (יו"ד סי' ט' ס"ק ה' ד"ה והש"ך).

**בכלי שלישי-** בפשטות אי דבר גוש דינו ככ"ר גם כשהוא בכ"ש ה"ה כשהוא בכלי שלישי, וכ"כ בפמ"ג (סי' שי"ח משב"ז ס"ק כ"ד) דדינו ככ"ר גם בקערה וגם בטלעיר (צלחת), עיי"ש. וכן מביא המ"ב (סי' תמ"ז ס"ק כ"ד) מהפמ"ג[[122]](#footnote-122).

**דינים בכלי ראשון**

**כלי ראשון שאין היס"ב**

מקשה התוס' ישנים (על תד"ה ושמע) מדוע לא הניח הפח באמבטי במקום שרחץ שם שודאי אין היס"ב. ומתרץ בתירוץ שני שפעמים החמירו בכ"ר גם כשאין היס"ב. ומצינו בפוסקים שדנו ע"פ הירושלמי כעי"ז.

**מהרש"ל-** הט"ז (יו"ד סי' צ"ד ס"ק א') מביא דברי המהרש"ל דמחמירים בכ"ר שעומד אצל האש כל זמן שהוא חם אפי' שאין היס"ב, ומביא כן מהירושלמי שעשו הרחקה לכ"ר ומפרש דהיינו לאסור גם כשאין היס"ב.

**מג"א-** וכן מביא המג"א (סי' שי"ח ס"ק כ"ח) כמהרש"ל, אלא שמשמע שגם באינו ע"ג האש, עי' בשביתת השבת (פתיחה למבשל אות ג-ד) שעמד בזה. וע"ע בחת"ס (על המג"א שם).

**הט"ז והש"ך והגר"א-** הט"ז (שם) חולק ע"ז דכל שאין היס"ב שרי. והש"ך (סי' ק"ה ס"ק ה') דחה שאין זה הפי' בירושלמי, וכן הוא בהגר"א (יו"ד שם) וכ"כ גם (סי' שי"ח ס"ט) דהמג"א לא דק. ובמ"ב (סי' שי"ח ס"ק ס"ד) מסיק כדברי הש"ך והגר"א ודלא כמג"א.

**כלי ראשון שאינו ע"ג האש**

תנו לקמן (דף מב.) האילפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין, והיינו דכלי ראשון מבשל גם אחר שהעבירו מע"ג האש. ובפשטות הוא מדאורייתא, אכן י"א הוא מדרבנן וכדלקמן.

**רמב"ן ור"ן מירושלמי-** הרמב"ן (ע"ז דף עד:) מביא מהירושלמי (פ"ג ה"ד) דגם כ"ר רק ע"ג האש הוא מדאורייתא אבל כשהורד מהאש הוא רק הרחקה מדרבנן, ועי' בר"ן (דף כ. בדפי הרי"ף ד"ה ודאמרין) שמביא הירושלמי וכתב דהבבלי לא סבר כן. עיי"ש[[123]](#footnote-123).

ועי' בקרן אורה (דף מ: ד"ה ונאריך) שדן אי הוא חסרון בכח הבישול או דהוי הלכתא דאין שם בישול אלא ע"ג האור, ונ"מ אי מודה הירושלמי בקלי הבישול או קוליס האספנין שחייב כשאינו על האש. עיי"ש בארוכה.

**הגר"א בירושלמי-** הגר"א (יו"ד סי' ק"ה ס"ק י"ג) כתב דודאי יש לו דין כ"ר גם אחר שאינו על האור, וכדמוכח ממיחם שפינהו (דף מ"א) והאלפס (דף מ"ב), ומש"כ הירושלמי כל שהאור מהלכת תחתיו הכוונה בכלי שהיה האור מהלכת תחתיו, ודלא כהרמב"ן הנ"ל עיי"ש, ומה שאמרו שעשו הרחקה מפרש הגר"א (סי' שי"ח ס"ט) דהיינו לאסור במקום שיכול לבא לידי יס"ב, וכשיטת הראשונים (דף מ:) שאוסרים כן. עיי"ש.

והנה דברי המהרש"ל הנ"ל שמביא מהירושלמי שעשו הרחקה בכ"ר שאין היס"ב, הם פי' אחר באותו ירושלמי, ולפי"ד אין מקור מירושלמי שכשהעביר מהאש הוא רק דרבנן, דלא ע"ז קאי. והגר"א הנ"ל פליג על ב' דינים אלו ומפרש הירושלמי כנ"ל. וע"ע בזה בפמ"ג (יו"ד משב"ז סוף סי' ס"ח ד"ה הדין הב') בארוכה.

נמצינו למדים ג' אופנים מהי ההרחקה של הירושלמי, המהרש"ל, הרמב"ן והר"ן, והגר"א. ועי' בארוכה בשביתת השבת (פתיחה למבשל אות א-ח).

**חילוקי דינים בכ"ר שאינו ע"ג האש**

**מלח ותבלין-** במלח איתא לקמן (דף מב:) לחד מ"ד שאינו מתבשל בכ"ר שאינו ע"ג האש. וכן דעת רבי יהודה דתבלין מותר כשאינו ע"ג האש כל שאין חומץ וציר, וכתב תוס' (שם ד"ה לכל) דהיינו דווקא בתבלין.

**בישול אחר בישול בע"ג האש-** עי' בשעה"צ (סי' שי"ח ס"ק מ"ו) שמביא מא"ר דיש מחמירין דעל האש יש בישול אחר בישול, עיי"ש. אלא דבזה אמת צ"ב מה הטעם.

**כ"ר שהעבירו מהאש ונחה רתיחתו**

**דעת ההגהות מרדכי-** הב"י (סי' שי"ח סעי' ט' ד"ה וכתב בהגהות מרדכי) מביא מהגמ"ר דלא מקרי כ"ר אלא עם סילוקו מן האש מיד, אבל אם הניחו לעמוד להפיג רתיחתו הוה ליה כלי שני. ובפמ"ג (סיש שי"ח משב"ז ס"ק י"ב) מדייק כן מדתנן (דף מב.) שהעבירן 'מרותחין'.

**דעת הב"י ושאר פוסקים-** בב"י פליג ומוכיח מסוגין (דף מ:) דכל שהיס"ב דין כ"ר לו. ובט"ז (שם ס"ק י"ב) מתקשה היכן מבואר שהעבירוהו מהאש, אלא שמוכיח כן מדלקמן (דף מב.) האלפס והקדרה שהעבירן מרותחין, ופרש"י שהעבירן ביהש"מ ולא יתן לתוכן תבלין משחשכה, עיי"ש, ועי' בפמ"ג (שם) דההגמ"ר באמת יפרש לא יתן מיד כשהעבירן. ובשביתת השבת (פתיחה למבשל אות י"ב).

**כלי ראשון שאין האש מתחתיו אלא מצידו**

**ר"ן-** כתב הר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף ד"ה מתני' מוליאר הגרוף) לחדש דכ"ר היינו שהיה ע"ג האש, ובזה נשאר כ"ר גם אחר שהעבירוהו, אבל בהיתה האש מצידו אינו נידון ככ"ר. ועי' באגלי טל (אופה סעי' י"ב ס"ק כ"ד, וכן בס"ק ל"ב אות ד').

בס"ד

**מוליאר ואנטיכי**

תנן מוליאר הגרוף שותין הימנו בשבת אנטיכי אע"פ שהיא גרופה אין שותין הימנה. יש להבין מ"ש מוליאר מאנטיכי, ומצינו בזה כמה שיטות בראשונים.

**רש"י-** רש"י (ד"ה בי כירי) מפרש דאנטיכי אסור מדין מוסיף הבל, ותמה תוס' (ד"ה מוליאר) דלא שייך מוסיף הבל אלא בהטמנה[[124]](#footnote-124).

**תוס'-** תוס' (שם) מפרש שהנידון כלפי אי רוצה למזוג המים ביין, ובאנטיכי שהמים חמין מתבשל היין במזיגה.

**הר"ן-** כתב הר"ן (דף יט. בדפי הרי"ף ד"ה מתני' מוליאר הגרוף) דבאנטיכי האש נמצאת מצד הכלי, וע"כ אינו נידון ככ"ר. ועי' באגלי טל (אופה סעי' י"ב ס"ק כ"ד, וכן בס"ק ל"ב אות ד') שפי' דהיינו שאינו ככ"ר אחר שהעבירו אותו מן האש, עיי"ש בכל דבריו.

**רשב"א בשם רבינו יונה-** הרשב"א מביא מר"י דהנידון על מים שמולאו מע"ש, ואסרום אטו מילא בשבת, שבזה אע"פ שבתחילה המים רק מתפשרין אבל בהמשך מחמת חומו הם מתבשלים, ויטעו להתיר כיון שבתחילה רק מתפשרין. ועי' ברשב"א מה שמתקשה על פי' זה.

**הרשב"א-** הרשב"א עצמו מפרש דאיירי בשבת עצמה, ובנותן מים מרובים כמו במשנה דבסמוך, ונאמר דבמוליאר שאינו גרוף אסור דהוי כנותן ע"ג האש שאסור אפי' להפשיר, אבל בגרוף מותר. ובאנטיכי אסור משום שמחמת חומו אינו רק מפשיר אלא מחמם, וכמו אמבטי דלקמן (דף מב.)

**מוליאר הגרוף שרי מדוע דוקא גרוף-** עי' ברשב"א שנקט דדוקא גרוף ולא קטום, ודן לפי פרש"י אמאי, עיי"ש בארוכה. אכן לפי' התוס' כתב דא"ש דדוקא גרוף שרי דממעט חומו טפי, עיי"ש. ובשם רבינו יונה מביא דבאינו גרוף הרוח מבעירה את הגחלים כיון שהוא פתוח מתחתיו ונכנסת בו הרוח. ולפי פירושו מבאר כנ"ל דהוי כמניח ע"ג האש ממש והו"ד לעיל.

**המיחם שפינהו**

תנן המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן בשביל שיחמו אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן. ופי' בגמ' דהיינו שלא יתן מים מועטים אלא מים מרובים, אלא שפליגי אי איירי בפינה ממנו המים או שפינהו מהאש עם המים ונ"מ אי יש נידון של מצרף.

**כלי ראשון שפינהו מהמאכל האם נשאר דינו ככ"ר-** מדברי רב אדא מבואר שכ"ר שנתרוקן נשאר בדין כ"ר ומבשל.

**אי רב אדא פליג על אביי**

**רמב"ם-** ברמב"ם (פכ"ב ה"ו) אוסר ליתן מים לתוך מים בכ"ר, ותמה הכס"מ מסוגין, ומבאר דהרמב"ם סבר שרב אדא פליג על אביי וסבר דאינו מותר אלא בכ"ר שפינהו ולא לתוך מים חמים בכ"ר, וכ"כ בב"י (סי' שי"ח סעי' י"ב) אלא שדן דאולי איירי רק בצוננים מועטין, עיי"ש. וע"ע בב"ח שכתב ג"כ בדעת הרמב"ם לאסור, עיי"ש בכל דבריו.

ותמה הבית מאיר (שם סעי' י"א) מה הצד לאסור לתוך מים טפי מלתוך כלי ריקן, דאי אסור מצד תתאה גבר א"כ ה"ה בכלי ריקן. ועי' בצל"ח שמבאר דבמים מתבשל מיד ע"י שמתערב ולא מהני שהן מרובין [כדהובא לקמן קושיא זו], משא"כ במיחם אורך זמן עד שמבשל כמו באש.

**טור-** אמנם הטור כתב להתיר בין בפינה המיחם ובין בפינהו מהאש, והיינו בין הגוונא דרב אדא ובין הגוונא דאביי, ומשום דסבר שלא פליגי.

**שו"ע ורמ"א-** השו"ע (סי' שי"ח סעי' י"ב) פסק כרמב"ם והרמ"א מביא הטור, עי' בהגר"א שם שמפרש כן.

**למ"ד עילאה גבר אמאי לא שרי גם מועטין**

**תוס' רי"ד-** התוס' רי"ד (ד"ה לא יתן) כתב דהא דלא יתן מים מועטין הוא ע"כ כשמואל דסבר תתאה גבר, דלרב שסבר עילאה גבר באמת שרי.

ובסו"ד מקשה על רב ממתני' דתבלין (דף מב.) ומתרץ דלא איירי רב אלא בכ"ש או בכ"ר שהוא חם בעלמא ואינו רותח, אבל ע"ג האש או כ"ר מרותחין דהוי כע"ג האש מודה רב.

**תוס' רא"ש-** אכן בתוס' רא"ש (דף מב. ד"ה נותן) כתב 'נראה דיש לחלק בין מיחם של מתכת שהוא חם ביותר לשאר דברים', עוד מתרץ דמבשל עכ"פ כדי קליפה כמו למ"ד תתאה גבר בנותן חם על צונן.

**פנ"י-** הפנ"י (דף מב. ד"ה פיסקא) כתב דפלוגתת עילאה ותתאה היא רק לגבי בליעות ולא לגבי מבשל בשבת[[125]](#footnote-125), ועוד כתב דהתם איירי שמיד סילקו ובזה לרב שרי צונן לתוך חמין, אבל אם ישהה ודאי שיהיה העליון חוזר ומתחמם, וא"כ שפיר אסור הכא צונן מועט לתוך חמין.

**חוו"ד-** עי' בחוו"ד (סי' צ"א ס"ק ה') שמייסד דעילאה ותתאה היינו כלפי להשפיע על האחר שמעליו או שתחתיו, אבל בתוך הכ"ר מבשל גם אם יש מעליו עילאה צונן או תחתיו תתאה צונן, עיי"ש. ולפ"ז מיושבת קושית הראשונים הנ"ל.

**למ"ד תתאה גבר אמאי לא אסור גם במרובין**

**תוס' רי"ד ורשב"א-** כתב התוס' רי"ד (שם) דתתאה גבר הוא רק לגבי בליעות דמיד הוא בולע ומפליט, ושם באמת לא יהני מרובין להתיר, אבל בישול אורך זמן וכיון ששפך מרובן מצטנן לפני שמספיק לבשל. וכ"כ הרשב"א לעיל (דף מ: ד"ה מביא) עיי"ש.

**מרובים אמאי שרי נימא קמא קמא מתבשל כמועטין**

קשה היאך שרי ליתן מים מרובין, הא כששופך את המים הראשונים כבר יתבשלו דהם כמועטין, ומה מהני שאח"כ כשירבה יצטננו, ומצינו בזה ג' שיטות בראשונים ובאחרונים וכדלקמן.

**יראים ותוס' רא"ש-** איתא ביראים (סי' רע"ד) 'פי' מים מרובים בבת אחת, שקודם שיתערב קילוח ראשון להתחמם יבא עליו קילוח שני'.

וכן נראה בתוס' רא"ש (דף מב. ד"ה נותן) שפי' דהא דלא אמרינן קמא קמא מתחמם הוא משום שנותן מים צוננים מרובים בשפע, וכן בסו"ד כתב דנותן מים מרובים בשטיפה אחת מצטנן הכל ביחד ואינו מתבשל כלל.

**תוס' רי"ד והרשב"א-** אכן התוס' רי"ד הנ"ל מקשה כן דכיון שתתאה גבר נימא קמא קמא דנפיל איתבשיל, ומתרץ דאינו מתבשל מיד עד שישהא שיעור בישולו, וקודם שישהא נתרבו הצונן עיי"ש.

וכ"כ הרשב"א הנ"ל (דף מ: ד"ה מביא) שכתב בתו"ד שמקשה דאי הפשר מותר א"כ יהיה מותר גם מועטין על דעת ליטלם לפני שייחמו, דאין סברא שמתחממין מיד דמי עדיף מהאש, ומבואר דהיתר מרובים מחמת שלא מספיק להתבשל.

**פני יהושע-** הפנ"י (ד"ה אלא דאכתי) כתב דגם בלא שפיכה אחת שרי, דכיון שמתקרר מיד הוי מלאכה שאינה מתקיימת.

**חיי אדם-** החיי אדם (כלל כ' סעי' ג') כתב כיראים, 'דוקא ששופך בשפיכה גדולה הכל בפעם אחת, אבל מעט מעט אסור לערות שהרי מבשל תיכף ומה יועיל מה שמצטנן אח"כ'.

**מ"ב-** המ"ב (סי' שי"ח ס"ק פ"ג) מביא דברי החיי אדם הנ"ל, אלא שבשער הציון דן דהא בישול טעון זמן, עיי"ש שמוכיח זאת, וא"כ עד שיתחיל להתבשל כבר מצטנן, והיינו כטענת התוס' רי"ד והרשב"א.

**דף מב.**

**ת"ר נותן אדם חמין לתוך צונן וכו'**

**שיטת רש"י והטור**

**רש"י והטור-** רש"י (ד"ה חמין וד"ה ולא) וכן הטור (סי' שי"ח סעי' י"א) מפרשים דתלוי מי עליון ומי תחתון דתתאה גבר. ותמה תוס' דא"כ יקשה על רב שאמר עילאה גבר, ועוד שגם למ"ד תתאה גבר הא מבשל עכ"פ כדי קליפה.

**הט"ז-** הט"ז (שם סוף ס"ק י"ח) מקשה על הטור אמאי פסק דלא כתוס', ומפרש דתוס' רק תי' הסוגיא לרב אבל להלכה שתתאה גבר שפיר יל"פ כרש"י. עיי"ש.

**מחצית השקל-** אלא דאכתי לא נתיישבה קושיא הב' בתוס', דגם למ"ד תתאה הרי מבשל כדי קליפה. ועי' במחצה"ש (ס"ק ל"ה) שמיישב עפ"ד תוס' פסחים (דף מ: ד"ה האלפס) דבמתערב לא מבשל אפי' כדי קליפה, הו"ד לקמן.

**פמ"ג-** אמנם הפמ"ג (יו"ד סוף סי' ס"ח בדין הג') כתב דסתימת השו"ע והט"ז משמע שלאו דוקא במתערב, וע"כ מיישב דהם סברו דאדמיקר בלע הוא רק לגבי בליעה ולא לגבי בישול.

**שיטת תוס'**

**תוס'-** תוס' מפרש דחמין לתוך צונן היינו שהצוננין מרובין ולכן שרי, וצונן לתוך חמין היינו שהחמין מרובין ולכן אסור. ומפרש דצונן לתוך חמין בכ"ר אסור לכו"ע דמבשל, ופלוגתת ב"ש ב"ה היא בכוס שהוא כ"ש, דב"ש גזרו כ"ש אטו כ"ר וב"ה לא גזרו.

**אי תלוי ברוב דוקא או שהעיקר שנעשו פושרין-** בפשטות משמע בתוס' דבעינן צוננין מרובין דווקא, וכן משמע בריטב"א שמבאר דנתן המועט למרובה 'ורובא גבר'[[126]](#footnote-126).

אכן הביאוה"ל (סי' שי"ח סעי' י"א ד"ה אמבטי) כתב דכל שאחר העירוב נעשה הכל פחות מיד סולדת שרי, וע"כ כשלא היו החמין חמין כ"כ יהיה שרי גם בצוננין מועטין, ומש"כ תוס' במרובין מפרש דתוס' דבר בהווה דבד"כ רק במרובין מפשיר. וכ"כ החזו"א (יו"ד סי' ט' ס"ק א') והתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק כ"ח).

וע"ע לקמן אי בעינן לתוס' שיהיו גם מתערבין.

**שיטת הרשב"א והר"ן**

**הרשב"א-** הרשב"א (ד"ה נותן) כתב לחלוק על רש"י דבסוגין לא שייך כלל עילאה ותתאה, ומשום 'דבמים שהם מתערבין אלו לתוך אלו ליכא למימר בהו עילאה ותתאה'. מוסיף דסתמא קתני, לא שנא מרובין לא שנא מועטין ודלא כתוס'. וכן איתא ברשב"א לעיל (דף מא.) להקשות בשם רבינו יונה על פי' התוס' במוליאר הגרוף, דמקשה דבחמין ע"ג צונן שרי בכל גוונא, ועוד דבמרובין שרי.

ומבאר הבית מאיר (סי' שי"ח סעי י"א) דאע"פ שעדיין הן חמין, הוה ליה כחמין בכ"ש שאינן מבלין, והו"ד בביאוה"ל (סי' שי"ח סעי' י"ב ד"ה והוא). וכ"כ החזו"א (יו"ד סי' ט' ס"ק ג').

**הר"ן-** כעי"ז כתב הר"ן (דף יט: בדפי הרי"ף ד"ה תנו) 'לפי שהן מתקררים בעירויין ומתערבין ממש בתוך הצונן ואין בהם כח לבשל אפילו בבאין מכלי ראשון, דאפילו תמצי לומר דעירוי כלי ראשון ככלי ראשון ה"מ במערה ע"ג תבלין וכיוצ"ב שאין החמין מתערבין בתוכן אלא מכין עליהן בקילוחן ומבשלין, אבל מים במים שהן מתערבין ממש אין כח לקלוח לבשל המים התחתונים'.

**תוס' בפסחים-** עיקר הסברא דמתערב שאני, כ"כ תוס' פסחים (דף מ: ד"ה האילפס). אלא שכתב זאת רק כלפי מה שמודה שמואל שאדמיקר לה בלע כדי קליפה, דזה ליכא במתערבין. והיינו שהקליפה היא מכח המכה ובמתערב ליכא.

אכן הרשב"א הנ"ל כתב תירוצו במתערבין גם כלפי שיטת רב שעילאה גבר, וגם בר"ן הנ"ל נראה שכתב דבריו לייישב גם הקושיא מרב, וע"ע במחצה"ש שהו"ד בסמוך.

**אי לתוס' בעינן נמי מתערבין**

**מג"א ומחצית השקל-** המג"א (סי' שי"ח ס"ק ל"ה) מתיר חמין לתוך צונן רק במרובין ומתערבין, ובמחצית השקל (סי' שי"ח ס"ק ל"ה) מבאר דכן הוא בתוס' בסוגין שכתב תרתי מרובין ומתערבין.

ודן המחצה"ש לפרש דכלפי קליפה הוא מצד מתערבין וכתוס' פסחים הנ"ל, וכלפי רב הוא מצד מרובין[[127]](#footnote-127), ועפ"ז מבאר שיטת הטור שלא הזכיר אלא מתערבין כיון שהלכה כשמואל ולא נזקק אלא ליישב מקליפה. אלא שמתקשה דא"כ היאך כתב הר"ן הנ"ל ליישב דמתערבין הא הקשה גם מרב וע"ז לא תירץ.

אלא שמקשה החוו"ד (יו"ד סי' צ"א סוף ס"ק ה') הו"ד ברע"א (על המג"א) הא במיחם שפינהו מבואר דבמרובין שרי אע"פ שאין המיחם מתערב במים, וע"כ שמרובין הוא טעם להתיר בפנ"ע[[128]](#footnote-128). עיי"ש מש"כ ליישב.

וע"ע במנ"ח (אופה אות י"א) שהקשה מעששיות של ברזל (יומא דף לד:), דלמג"א תיפוק ליה משום מבשל, וע"ע בבית מאיר (סי' שי"ח סעי' י"א בסו"ד) מה שדן לחלוק על המג"א.

**חוו"ד-** החוו"ד (שם) מפרש שעיקר ההיתר בתוס' הוא המרובין ומצד שנעשה עי"ז הכל לאין היס"ב, והא דבעינן שיהיו מתערבין הוא משום שרק עי"ז יש להם מעלת מרובין, דבמתערבין א"א שיתחמם חלק בלא שיתחמם הכל, וכלפי לחמם הכל הרי הם המרובים. עיי"ש. ועפ"ז חולק על הש"ך וכתב דסגי במה שהמים מתערבין אפי' שהבשר הא גוש, וכמו במיחם.

**מה נחשב 'מתערבין'**

**תוס' ומהרש"א-** הנה לשון תוס' פסחים (דף מ: ד"ה האילפס) הוא, 'שהצונן של מטה הוא דבר המתערב, אכן עי' במהרש"א (שם) שהקשה דאשכחן כה"ג שדנים עילאה ותתאה בפי' כיצד צולין, וע"כ מפרש דרק בשניהם מים נחשב מתערבין.

**מג"א-** וכן מבואר במג"א הנ"ל (סי' שי"ח ס"ק ל"ה) שכתב דבמניח בשר רותח לתוך רוטב צונן אסור דמבשל כדי קליפה, והיינו דבכה"ג לא חשיב מתערבין, והוא כמהרש"א הנ"ל.

**חוו"ד-** אכן החוו"ד הנ"ל (סי' צ"א ס"ק ה') נקט דגם כשהחם הוא גוש שרי אם הצונן הוא מים, אלא דהוא לשיטתו בביאור מעלת המתערבין, דבעצם ההיתר מצד המרובין ורק חשיב מרובין מחמת שהם מתערבין ודנים על הכל יחד, וכדנתבאר.

**אמבטי**

**רש"י ותוס'-** כתב רש"י דאמבטי חמירא משום שהמים שבה חמין ביותר ואסרו אף בכ"ש. וכ"כ תוס' (ד"ה אבל) דמחמת שחמין הרבה גזרו מפני שהרואה אומר שהוא כ"ר.

**רשב"א וטור-** ברשב"א (סד"ה נותן) מפרש דאע"פ שהוא כ"ש אסור מדינא, 'ואע"פ שהוא כ"ש ובעלמא אינו מבשל, הכא שאני לפי שדרכן לחממן יותר מדאי', והיינו דרק בסתם כ"ש לא מבשל אבל חיממן יותר מדאי מבשל גם בכ"ש. וכ"כ הטור (סיש שי"ח סעי' י"א) דלרחיצה הם חמין הרבה ומתבשלין.

ועי' בחיי אדם (כלל כ' סעי' ד') ובס' שערי צדק (פ"ב בינת אדם ס"ק ט') דביד נכוית מבשל גם בכ"ש, ומביא מהטור הנ"ל גבי אמבטי, אלא שהוא מפרש זאת באופ"א, הו"ד לעיל בדין כלי שני ביד נכוית.

**ר"ן-** הר"ן (דף יט: בדפי הרי"ף סד"ה תנו) מפרש דאיירי באמבטי כ"ר ואסור אפי' מים מרובין, דמחמת שמקפידין הרבה על חומו, אסרו בו טפי ממיחם שפינהו דלעיל.

**כס"מ ברמב"ם**- הכס"מ (פכ"ב ה"ו) והב"י (סי' שי"ח סעי' י"ב) כתבו בדעת הרמב"ם, דהוא מוקים לה באמבטי כ"ר, ואסרו אפי' במרובין, אלא שבטעם דבר מבאר באופ"א מהר"ן הנ"ל, דכתב דחלוק מיחם שריקנו דשרי משא"כ כ"ר עם מים חמין, ומפרש דרב אדא פליג על אביי, הו"ד לעיל. עיי"ש.

בס"ד

**לא יתן לתוכו תבלין**

**כ"ר שהעבירו מע"ג האש-** תנן האילפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין, והיינו דכלי ראשון מבשל גם אחר שהעבירו מע"ג האש. ובפשטות הוא מדאורייתא, אכן י"א דבירושלמי איתא שהוא מדרבנן והובא כל הנידון לעיל (דף לט: בדיני כ"ר).

**שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין-** פרש"י דהעבירן בין השמשות ולא יתן משתחשך, ויש להעיר מדוע לא פי' שלא יתן בביהש"מ, וכתב רע"א (דף לט. על תד"ה כל בד"ה ובעיקר) דרש"י סבר דתבלין גם בכ"ר מדרבנן וע"כ שרי בביהש"מ למ"ד דלא גזרו שבות ביהש"מ, עיי"ש.

**לא יתן לתוכו תבלין-** פרש"י דכלי ראשון כל זמן שרותח מבשל, ומבואר שהגם שנטלו ביהש"מ וכעת כבר חשכה עדיין הוא מבשל, ומוכיח הט"ז (סי' שי"ח ס"ק י"ב) דלא כשיטת ההגמ"ר שהביא הב"י שם שכ"ר שהוסר מהאש אינו מבשל אחר שנח מרתיחתו.

ועי' בפמ"ג (שם) דההגמ"ר באמת יפרש דמש"כ לא יתן היינו מיד כשהעבירן. וכב עוד דההגמ"ר מוכיח שיטתו מדתנן (דף מב.) שהעבירן 'מרותחין'.

**אבל נותן לתוך הקערה-** פרש"י דכלי שני אינו מבשל, וקשה דלעיל (דף לט. תד"ה כל) כתבו תוס' בחד תירוצא דמדרבנן אסור ליתן גם בכ"ש ורק לערות מכ"ש שרי. ובתוס' שם מתרץ דשאני תבלין דלמתק. וע"ע במה שצוין שם.

וברע"א (שם) דן ליישב באופ"א די"ל דמודו רבנן לר"י שתבלין לא מתבשל בכ"ר שהוסר מהאש ואינו אסור אלא מדרבנן, וע"כ בכ"ש שרי, משא"כ בשאר דברים.

**רבי יהודה אומר לכל הוא נותן וכו'**

**שאר דברים לר"י-** מסקינן בגמ' שלר"י נותן תבלין לכ"ר שהעבירו מהאש, וכתב תוס' (ד"ה לכל) דדוקא בתבלין פליג אבל בשאר דברים מבשל גם כשהעבירו מהאש. ומוסיף הפנ"י (ד"ה במשנה) ורע"א (על תוס' שם) דלפ"ז ניחא הא דלא פליג ר"י ברישא במיחם שפינהו, וביותר דהא לעיל אוקמיה למתני' דמיחם כר"י דדבר שאינו מתכוין אסור.

**תמיהת הפנ"י-** אלא שמקשה הפנ"י דבפ"ק דמעשרות נאמרו דברי ר"י על שמן, עיי"ש מה שנדחק. ועוד דן לחלק בין מעשרות לשבת ודוחה, עיי"ש.

**תירוץ רע"א-** וברע"א מציין למש"כ לעיל (דף לט. על תד"ה כל) דאפשר שבאמת לר"י כ"ר שהוסר מהאש אינו מבשל מדאוריתא לכל דבר ורק מדרבנן אסרוהו כמו לדידן בכ"ש, ורק בתבלין אוקמיה אדאוריתא והתירו מהטעם שכתבו תוס' לעיל שם דהוא רק למתק. עיי"ש.

**תירוץ הישועות יעקב-** הישועות יעקב (סי' שי"ח ס"ק ט') מחלק דהמתבשל ע"י חומץ וציר אינו בישול באור וע"כ בשבת פטור, משא"כ לענין מעשרות קובע גם המתבשל ע"י חומץ, והו"ד לקמן, ועפ"ז מיישב דהתם שפיר יתפרשו דברי ר"י על הסיפא בכ"ש. עיי"ש

**במה פליגי רבנן על ר"י-** רבנן פליגי דאפי' תבלין אסור, ובפשטות היינו מדאוריתא, אכן רע"א (דף לט. על תד"ה כל בד"ה ובעיקר) דן דמודו רבנן שמדאוריתא אינו מבשל אלא מדרבנן, ולכן בכ"ש שרי, עיי"ש.

**\***

**בישול במלח ודין קלי הבישול**

איתא בגמ' ג' שיטות בדין בישול במלח, אי דינו כשאר דברים שמתבשל בכ"ר ולא בכ"ש, או שקשה לבשלו אפי' בכ"ר, או שאדרבא קל להתבשל ואפי' בכ"ש. ומבאר המאירי דהגם שרואים שהוא נימוח, זה אינו בישול דהא אף בצונן הוא נימוח, ואינו בישול עד שישתנה טעמו ע"י הבישול.

**איכא דאמרי בכלי שני נמי בשלה - קלי הבישול**

בגמ' איתא לחד מ"ד דמלח מתבשל בכלי שני, ויל"ד האם מלח דוקא או שמא איכא עוד קלי הבישול, ועוד יל"ד אי למאן דפליג ומתיר במלח, אם ה"ה בשאר דברים.

**היראים-** כתב היראים (סי' רע"ד) הו"ד בסמ"ג ובטור (סי' שי"ח סעי' ה') דאסור ליתן פת בכלי שני שמא מתבשלת בו כמו מלח לחד מ"ד,

**טור-** הטור (שם) מקשה דאין נראה לאוסרו בכ"ש, וע"כ פליג ומתיר בכ"ש. ועי' בב"י דמבאר טענת הטור דהרי במלח גופיה פסקינן לקולא. ובט"ז (ס"ק ז') ביאר טענת הטור דלא מצינו בישול בכ"ש אלא במלח לחד מ"ד, ולא בשאר דברים.

ובדעת היראים מבאר הב"י, דרק הביא ממלח דחזינן שיש דבברים המתבשלים בכ"ש, וגם למאן דמתיר במלח אפשר שיאסור בדברים אחרים.

**שו"ע ורמ"א-** השו"ע מביא ב' הדיעות וברמ"א כתב דנהגו ליזהר לכתחילה שלא ליתן פת בכ"ש.

**מה נחשב קלי הבישול**

**סמ"ג-** בסמ"ג מבאר דהיינו דברים הרכים, אלא שכתב שאין אנו בקיאין בדברים הקלים להתבשל וע"כ יש ליזהר.

**מג"א ומ"ב-** במג"א (ס"ק י"ח) כתב דכיון שאין אנו בקיאין ע"כ בשאר דברים נמי יש להחמיר. ובמ"ב (ס"ק מ"ב) מביאו דיש להחמיר בכל דבר, חוץ ממים ושמן כדמבאר בשעה"צ (ס"ק ס"ח), וע"ע בהמשך (ס"ק מ"ה).

**חזו"א-** אמנם בחזו"א (סי' נ"ב ס"ק י"ח) דן דכיון שחזינן שמים ושמן שרי, אין להחמיר אלא בפת שהוא אפוי ונוח להתבשל, ומוכיח כן מהא דביו"ד (סי' ק"ה) הקילו בכ"ש ולא חילקו בין בשר ופירות וירקות, עיי"ש. אמנם בהמשך (ס"ק י"ט) כתב החזו"א להחמיר בביצה בכ"ש כיון שחזינן שהיא מתבשלת בכ"ש, עיי"ש.

**קלי הבישול בכלי שלישי**

**יראים-** ביראים (שם) אסר גם בכלי שלישי.

**פמ"ג ומ"ב-** אכן הפמ"ג (סיש שי"ח א"א ס"ק ל"ה) כתב להקל בכלי שלישי, והביא דבריו במ"ב (ס"ק מ"ז). אכן לערות מכ"ש עי' במ"ב (ס"ק ל"ט) לגבי עלי טיי"א שאסר. עיי"ש.

**חזו"א-** בחזו"א (סי' נ"ב ס"ק י"ט ד"ה ולענין) נוטה להחמיר דלא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי בין לגבי קלי הבישול ובין לגבי דין החיי"א שאסר בכ"ש ביד נכוית, אלא שמסיים 'ומיהו כיון שעיקר דין כ"ש הוא חומרא, א"כ המה שנהגו נהגו, ועל הרוב אין כלי שלישי יס"ב לכן הקילו'.

**איכא דאמרי בכלי ראשון נמי לא בשלה**

**רש"י והר"ן-** פרש"י דהיינו בהעבירו מן האור, ומוסיף הר"ן (דף כ. בדפי הרי"ף) דע"ג האש גם בישרא דתורא מתבשל. והביאו הב"י ושו"ע (סי' שי"ח סעי' ט') ובמ"ב (שם ס"ק ס"ו).

ומוסיף הר"ן עוד, דמהא שמעינן דכ"ר שהעבירו מהאש מבשל רק דברים קלים כמים ושמן ותבלין, אבל דברים הקשים להתבשל אין מתבשלין בו, אלא שאין אנו בקיאים בטבעי הדברים, וע"כ אין להקל אלא במה שמפורש בגמ', עיי"ש.

**מאירי ורמב"ם-** אכן המאירי כתב דמותר ליתנו לתוך הקדרה ואפי' בעודה על האש שבישולה קשה, עיי"ש. ולא ברירא הא גם בשרא דתורא מתבשל באש וכמש"כ הר"ן, ועי' ברמב"ם (פכ"ב ה"ו) שכתב 'שהמלח אינו מתבשל אלא על גבי אש גדולה', ואפשר שזהו כמאירי דשרי גם ע"ג האש ורק אסור באש גדולה ויל"ע.

**להלכה-** כתב תוס' (ד"ה והיינו) דפסקינן לקולא דשרי ליתן מלח בכ"ר, וכ"כ הרי"ף (דף כ.) והרא"ש (סי' י"ז) והרמב"ם (פכ"ב ה"ו) ובטשו"ע (סי' שי"ח סעי' ט'). אלא שמסיים תוס' דהמחמיר תבא עליו ברכה והביאו הרמ"א (שם).

**בשרא דתורא-** הנה בגמ' אמרו כן גם על בשרא דתורא ואדרבא משמע שבזה מודו כולהו, אכן להלכה כתב הרא"ש דאין להתיר בזה, ומשום דבמליח ישן אפשר דממהר להתבשל, ואפי' בנמלח מחדש נהי דהבשר לא מתבשל אבל הלחלוחית והמלח והדם שבתוכו מתבשל ונבלע בבשר ואסור.

ועי' בשו"ע שמביא בשם י"א את דברי הרא"ש מהטעם הראשון במליח ישן, וברמ"א מביא לאסור גם בלא מליח מהטעם השני. ועי' בפליתי (סי' ס"ט ס"ק ו') שהקשה מדוע לא כתב הרמב"ם דין בשרא דתורא, וכתב דמשמע כרמ"א דלמעשה אסור בכל גווני משום הלחלוחית ולכן השמיטו.

**בשרא דתורא או כלי שני עם מלח או חומץ**

מבואר בדברי ר"י דגם תבלין שאינו מתבשל בכ"ר, אעפ"כ ע"י חומץ וציר מתבשל שפיר, ויל"ד האם ה"ה לדידן בבישרא דתורא בכלי ראשון, וכן יל"ד בכל כ"ש עם חומץ וציר האם מבשל.

**בבישרא דתורא-** השפ"א (ד"ה בגמ') מתקשה מה נ"מ בספק הגמ' בר"י, ומתרץ די"ל דנ"מ גם לדידן, דאי ר"י ארישא קאי א"כ ה"ה לדידן בבישרא דתורא.

**בכלי שני-** כתב הרמ"א (יו"ד סי' ס"ט סעי' ט') דכ"ש אוסר כשיש שם מלח וחומץ, ובש"ך (שם ס"ק ל"ז) מקשה דמדברי הרא"ש הנ"ל בבישרא דתורא מוכח דלא סבר כן, והיינו דרק דן שיבשל בכ"ר ולא בכ"ש, אכן מסיק לחוש לרמ"א.

**פמ"ג-** ובפמ"ג (שם) דן באמת לא אמר הרמ"א שמבשל אלא רק שמבליע ומפליט. אכן בפמ"ג (סי' שי"ח משב"ז ס"ק ח') כתב דגם מבשל ומפרש עפ"ז במו"מ בסוגין. עיי"ש. וע"ע בחי' רע"א על תוס' (ד"ה אבל).

**ישועות יעקב ואגלי טל-** בישועות יעקב (סי' שי"ח ס"ק ט') כתב דהמתבשל ע"י חומץ וציר אינו בישול באור ופטור בשבת, משא"כ לגבי מעשרות. וכ"כ באגלי טל (אופה ס"ק ל"ג) עיי"ש בארוכה.

ומוסיף הישוע"י, דהא דאמר ר"י בתבלין שמותר בכ"ר חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר, התם בעצם הוא כ"ר ורק במאכל קשה אינו מבשל וע"י החומץ מתרכך ושוב הכ"ר מבשלו, משא"כ בכ"ש[[129]](#footnote-129).

**\***

**דין עירוי מכלי ראשון**

תוס' (ד"ה אבל) מביא ג' דיעות בדין עירוי מכלי ראשון, דעת רבינו שמואל שהוא ככ"ש, דעת ר"י בתוס' דעירוי ככלי ראשון וכן מביא רא"ש (סי' ט"ז) מר"ת, וכ"כ המגיד משנה (פכ"ב ה"ו) בשם רש"י ונוקט כן גם בדעת הרמב"ם.

**דעת הראשונים שפוסקים כשמואל דכדי קליפה-** אכן תוס' מסיק שעירוי תלוי בפלוגתת רב ושמואל אי עילאה גבר או תתאה גבר, וע"כ כיון דקי"ל תתאה גבר אינו לא ככ"ר ולא ככ"ש, אלא מבשל כדי קליפה כדאמרו דמודה שמואל דאדמיקר ליה בלע כדי קליפה, וכן מסיק הרא"ש (סי' ט"ז), וכן מסקנת תוס' ע"ז (דף עד: ד"ה דרש) בשם רבינו ברוך.

אלא דא"כ קשה משמואל שפסק תתאה גבר ורק מבשל כדי קליפה על ר"ת ורשב"ם, דלר"ת שיבשל בכולו ורשב"ם שלא יבשל כלל וכמו כ"ש.

**יישוב משמואל לדעת ר"ת-** לדעת ר"ת כתב הר"ן (דף כ. מדפי הרי"ף סד"ה ודאמרינן) דצ"ל דדברי שמואל הם בנפסק הקילוח אבל בלא נפסק מבשל כדי כולו. וכ"כ תוס' זבחים (דף צה: סד"ה עירה) דאפשר דשמואל איירי ביבש על יבש או בנטף ונפסק הקילוח אבל בלא נפסק מבשל בכולו[[130]](#footnote-130). וע"ע בש"ך (יו"ד סי' ק"ה ס"ק ה').

**יישוב משמואל לדעת הרשב"ם-** לדעת רשב"ם שעירוי ככ"ש קשה אמאי מודה שמואל דבלע כדי קליפה, ומפרש הש"ך (סי' ק"ה ריש ס"ק ה') וכן הקרבן נתנאל (סי' ט"ז אות א') דאדמיקר לה בלע היינו רק שבלע כדי קליפה, אבל לא מבשל או מפליט.

**ביאור פלוגתתם-** בחוו"ד (סי' צ"א ס"ק ה') מבאר דהסוברים שככ"ר הוא משום דמחמת הקילוח מקושר בדפנות מחממות, והרשב"ם סבר דכיון שיצא מהדפנות נעשה ככלי שני.

**כדי קליפה**

**אי כדי קליפה מתבשל רק כמאב"ד-** השעה"צ (סי' שי"ח ס"ק ה') מביא כמה אחרונים דכדי קליפה מתבשל רק כמאב"ד.

**א"כ הוי כמאב"ד מצד אחד-** אלא שתמה השעה"צ דא"כ הוי כמאב"ד מצד אחד, ובגמ' (מנחות דף נז.) אמרו שמאב"ד מצד אחד אינו חייב וכן פסק הרמב"ם (פ"ט ה"ה), וכתב דאפשר דאיסורא דרבנן איכא אבל הוא דבר חדש, וצ"כ בכ"ז. עיי"ש.

ועי' באגלי טל (אופה ס"ק ל"א אות ג-ד) שעמד בזה וכתב דבאמת אינו חייב משום מבשל ורק בעירוי על תבלין אסור כיון שטעם התבלין נפלט לתבשיל והטעם מתבשל בכולו. עיי"ש.

ובשביתת השבת (מבשל ס"ק נ"ט) דן אי איכא בצליה מצד אחד כמאב"ד איסור חצי שיעור, וא"כ א"ש הא דאסור, או דכיון שהוא חצי שיעור באיכות שאני, עיי"ש.

**באינו יכול לקלוף**

**תוס' ושו"ע-** תוס' (פסחים דף עו. ד"ה דתניא) כתב בשם ר"ת דאם א"א לקלוף כגון מלח מותר. וכ"כ בשו"ע (יו"ד סי' צ"א סעי' ד') שבשר בחלב החלב מותר כולו, וכתב הרמ"א דגם הבשר אם לא קלפוהו ובישלוהו כך, אינו אוסר בדיעבד.

**מג"א ופליתי-** וכתב המג"א (סי' תס"ז ס"ק ל"ג) דזהו רק בדין כדי קליפה של תתאה גבר, דהוא רק חומרא בעלמא. ותמה הפליתי (סי' צ"א ס"ק ב') הא מה שר"ת אמר כדי קליפה בעירוי הוא מדינא, דהרי מהני גם לקולא לגבי הגעלה ולגבי פטור מחלה.

**פמ"ג וחוו"ד-** ומיישב הפמ"ג (יו"ד סי' ק"ה שפ"ד ס"ק ה') דכוונת המג"א הם על עירוי שנפסק בקילוח, דבזה גם לר"ת הוא רק חומרא. ובחוו"ד (סי' צ"א ס"ק ח') מיישב באופ"א, עיי"ש.

**הגעלה בעירוי**

**דעת ר"ת-** תוס' זבחים הנ"ל וכן הרא"ש הביאו דעת ר"ת דכיון שעירוי ככ"ר, ע"כ מהני להגעיל בעירוי גם כלי שבלע בבישול כ"ר.

**תוס' דידן-** אכן תוס' בסוגין בסו"ד כתב דלא מהני להגעיל בעירוי אלא דבר שנאסר בעירוי, כיון שמסיק שעירוי מבשל רק כדי קליפה.

**הר"ן-** הר"ן (דף כ. בדפי הרי"ף ד"ה ומיה ולענין הגעלה) כתב דכל הנידון אי עירוי ככ"ר או ככ"ש, אינו שייך להגעלה, דהתם ודאי מה שבלע בבישול כ"ר בעי הגעלה בכ"ר דכבולעו כך פולטו.

עוד כתב לפ"ז דמי שבלע ע"ג האש א"א להגעילו בכ"ר שהעבירו מהאש, עיי"ש. וכ"כ בטור (יו"ד סי' קכ"א), והובא במ"ב (ס' תנ"א ס"ק ל"ו).

**הוכחה מתשמישן באור-** כתב הקה"י (סי' כ"ד אות ב') דכדעת הר"ן כן מוכח מהא דדבר שתשמישן ע"י האור בעי ליבון דוקא. ובדעת תוס' מיישב דסבר דדבר שתשמישו ע"י האור שאני, שאינו יוצא כלל בשום הגעלה, ומה שניתר בליבון אינו ע"י שיוצא אלא נשרף במקומו, עיי"ש.

**עירוי חם על חם-** הקשה רע"א בגלהש"ס (על תדה אבל) דאפי' אי עירוי אינו ככ"ר, כ"ז במערה ע"ג צונן, אבל ע"ג חם שפיר מבשל.

ובקה"י (שם אות א') מיישב דלמאן דסבר שעירוי אינו מבשל אלא כ"ק, היינו מחמת דסבר תתאה גבר ורק אדמיקר ליה בלע ברגע אחד, וברגע אחד אין בכוחו טפי מכ"ק, וא"כ ה"נ בעירוי חם על חם, הרי אין המים שוהים ע"ג אלא רגע אחד ולאחמ"כ יורדים, וע"כ אין מועילים טפי מכ"ק.

**ההלכה בדין עירוי מכ"ר**

**שו"ע ורמ"א-** כתב השו"ע (יו"ד סי' ס"ח סעי' י') דעירוי מבשל כדי קליפה, ומביא הרמ"א דזהו דוקא בלא נפסק הקילוח אבל בנפסק אי"צ קליפה. עיי"ש.

ועי' בפליתי (סי' ק"ה ס"ק ה') שהקשה, הא הראשונים הנ"ל אמרו חילוק זה רק בכדי ליישב למאן דסבר שעירוי מבשל בכולו אמאי בשמואל הוא רק כ"ק, אבל למאן דסבר שבכל עירוי רק כ"ק א"כ אין מקור להקל דרק בלא נפסק. עיי"ש.

**ש"ך-** ומבאר הש"ך (סי' ק"ה ס"ק ה') דזהו לענין לבשל או להבליע ולהפליט כאחד, אבל להבליע בלחוד הוא גם בנפסק הקילוח, אלא שמבאר הפמ"ג (שם) דזה הוא חומרא בעלמא ולכן אינו אוסר בדיעבד, וכדהובא לעיל.

עוד מוסיף הש"ך דגם בלא נפסק הקילוח שעירוי אוסר, זה רק לחומרא ולא לקולא, דהרי יש ראשונים שחולקים על עירוי וע"כ אין סומכין לקולא, וכתב הפמ"ג (שם) הנ"מ דבדבר שבלע במליחה כ"ק א"א להגעילו בעירוי.

**עירויין הרבה-** כתב הט"ז (סי' צ"ה סוף ס"ק י"ב) דע"י כעירויין הרבה מבליע בכולו, עיי"ש בפמ"ג[[131]](#footnote-131). ותמה הפמ"ג (סי' ס"ק שפ"ד ס"ק כ"ז) הא אמרו שדבר שתשמישו בעירוי מהני להגעילו בעירוי, הרי שגם בעירויין הרבה סגי בהגעלה בעירוי, ע"כ שלא בלע בכולו.

**כלי שני אי מבליע או מפליט**

**דין כ"ש לגבי מבליע ומפליט-** נחלקו הראשונים בדין כ"ש שאינו מבשל האם עכ"פ מבליע ומפליט, ועי' בשו"ע (יו"ד סי' ק"ה סעי' ב') כמה שיטות בזה.

**דעת המהרש"ל-** אכן דעת המהרש"ל הו"ד בט"ז (שם ס"ק ד') דמבליע בכולו, ותמה הש"ך בנקוה"כ (שם) דהיאך יהיה עדיף מעירוי, ועוד דכל עירוי אחר שנח אינו מבליע מחמת שהוא כבר כ"ש ולמהרש"ל אכתי יבליע בכולו,

ועי' בחוו"ד (סי' צ"א ס"ק ה') שמיישב ע"פ מה שמייסד דאע"פ שמכח התתאה אין העירוי משפיע על התחתון, אבל אכתי הוא עצמו בתוכו נשאר בכוחו, וכגון כ"ר שהניחו ע"ג צונן אינו מבליע בו אבל נשאר דינו כ"ר כלפי שאם יניחו מאכל בתוכו יתבשל ויבלע, עיי"ש בארוכה[[132]](#footnote-132).

1. ולא פי' לנו מה כן יהיה דינם, ונ"מ לכירה של זמנינו. [↑](#footnote-ref-1)
2. אכן עי' בשיעור בביאור ובירור שיטת רש"י בשהיה והטמנה שנתבאר באופ"א. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובאמת כן הוא ריהטת רש"י, דכתב בטעם האיסור את הטעם של הטמנה משום ההבל, וגם מציין לגמ' לעיל שאמרה טעם לאיסור הטמנה, ומשמע שהכל חד, דאי כהרמב"ן והרשב"א א"כ הוה ליה לבאר גם טעם איסור שהיה. [↑](#footnote-ref-3)
4. הובאה פלוגתתם לקמן באיסור חזרה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובדעת הרמב"ם אפשר שהוא מוכרח, דעי' ברמב"ם (פ"ט ה"ד) שכתב שהנותן אור או עצים תחת תבשיל חייב משום מבשל, ובלח"מ נתקשה מדוע לא כתב דחייב גם משום מבעיר, עיי"ש בתירוצו הראשון, ועוד מתרץ די"ל דמשום מבעיר אינו חייב אלא בצריך לאפרו, משא"כ בתחת תבשילו. והנה לתירוץ שני זה מתבאר דבחיתוי ליכא משום מבעיר, וע"כ אינו אלא משום מבשל.

   אמנם הראב"ד (פי"ב ה"א) נקט דגם תחת תבשילו יש חיוב מבעיר, ובמ"מ שם כתב דגם הרמב"ם מודה לזה ודלא כתירוץ הלח"מ הנ"ל, וכן רש"י (ביצה דף לד.) מפרש דהנותן אור ועצים חיובו משום מבעיר, וכן הוא ברש"י (דף עג. ד"ה מכבה ומבעיר) מוקים עיר מבעיר דקרא במבעיר תחת דוד הסממנין. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכ"כ הב"י (סי' רנ"ג סעי' א' ד"ה ודע דמאי דשרי) דע"כ אין כוונת המרדכי למבשל ממש אלא רק לחשש חיתוי, אלא שאינו מסיים כבגדי ישע לפרש שבחיתוי יעבור על מבשל. [↑](#footnote-ref-6)
7. וע"ע בריטב"א (דף לו: סד"ה אבעיא להו) שכתב דבפחות ממאב"ד אסור 'שזה מבשל בשבת', ודבריו תמוהים היכא איכא מבשל בשהיה שהניח מע"ש, ואולי י"ל כמש"כ הבגדי ישע במרדכי, דיש בו חשש חיתוי של מבשל משא"כ אחר שנתבשל כמאב"ד כבר ליכא מבשל כמבואר בריטב"א לעיל שם. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויל"ע דאכתי יהני לגרוף כל הגחלים לצדדים, דהוי עשייה בכולהו, ואולי ההיכר בכולהו היינו בכל שטח הכירה, וע"כ במפנה לצדדים חשיב שיש היכר בשטח הפנוי משא"כ בצד עומדים הגחלים כמתכונתם וליכא התם היכר, וכמו שלא יועיל אם יגרוף הגחלים שבימין לשמאל ושבשמאל לימין, דליכא היכר אע"פ שגרף והזיז את כולם. [↑](#footnote-ref-8)
9. והעירו לדון דתליא פלוגתתם אי טעם ההיתר דגו"ק הוא משום היסח הדעת או משום היכר עי' בסמוך. וכן יש לפרש גם מה שנחלקו לעיל בביאור חילוק הירושלמי בין גרף לקטום, דלשיטתם הם. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועולה לן דבאופן זה שרי חזרה לחנניה אע"פ שאסורה שהיה לרבנן. [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' לקמן בטעם האיסור בחזרה דמבואר שם דעת ר"ת שגם בחזרה החשש חיתוי הוא בהמשך השבת ורק מחמת שהורד מהאש מצוי שיצטנן ויצטרך חיתוי, אכן הישועות יעקב אזיל בשיטת התוספת שבת שהובאה שם. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויל"ע הא שיטת הרמב"ן והרשב"א בדעת רש"י היא, דרש"י אמר רק דמתני' איירי גם בהטמנה אבל איירי עכ"פ גם בשהיה, וכן מעתיק התוספת שבת שם, וקשה דא"כ היאך נקט רש"י מה שנכון רק בהטמנה ולא בשהיה. ועי' מה שנתבאר בשיעור בביאור ובירור שיטת רש"י בשהיה והטמנה. [↑](#footnote-ref-12)
13. אמנם חזינן דאעפ"כ חזרה אסורה בלא גו"ק, ופי' השיטה להר"ן גופיה (דף לו: ד"ה אבעיא) דהוא משום חשש חיתוי כשיטת הספר הישר (הו"ד לקמן), וכן בהטמנה דעת הראשונים שמודה חנניה דאסור והטמנה איסורה משום חשש חיתוי כדלעיל (דף לד:) וע"כ דמש"כ דלא אתי לחתויי הוא רק שפחות חשש ולא גזרו שהיה משא"כ בחזרה שיש חשש חיתוי טפי. וגם בדברי המ"ב י"ל כן. [↑](#footnote-ref-13)
14. היה מקום לפרש דטעמא דחנניה הוא דכל החשש חיתוי הוא שע"י שיחתה יעבור על מבשל, ולכן הוא רק עד דנתבשל כמאב"ד דמכאן והילך ליכא משום מבשל, וא"כ א"ש דהוי ממש אותו נידון כבישולי עכו"ם שתלוי ממתי הוא כמבושל. וא"ש דברי רש"י כפשוטו. אכן עי' לעיל (בענין שמא יחתה) שהובא דבפשטות החשש חיתוי הוא משום מבעיר. [↑](#footnote-ref-14)
15. וע"ע לעיל (בשיטת חנניה) שהובא דברי הבעה"מ ודברי רב האי גאון בדעת הני אמוראים. [↑](#footnote-ref-15)
16. וקשה הא בדעת ר"מ משמע מדברי הרשב"א שמודה דאוסר באינו גו"ק גם במצטמק ורע לו, וקשה דא"כ שפיר אשכחן בר"מ שמתיר חמין בגו"ק ואוסרן אינו גו"ק אפי' מצטמק ורע לו. והיה אפ"ל דדעת הרשב"א היא דבאמת מה שהתיר ר"מ חמין בגו"ק הוא רק בנתבשלו כ"צ דהוי מצטמק ורע לו, והיינו דכשהוא גם גו"ק וגם מצטמק ורע לו רק בזה מתיר ר"מ.

    אלא דז"א, דהא בתוס' (דף לח. ד"ה הא) מפורש דלר"מ בגו"ק שרי חמין גם כשעדיין לא נתבשלו כ"צ, והעתיקו הרשב"א שם (ד"ה דרבי), ובסו"ד מיישב קושית תוס' מדר"י אדר"י ע"פ דבריו כאן, אכן מבואר להדיא דכ"ז כלפי הקושיא בר"י אבל כלפי הקושיא בר"מ נשאר עם תירוץ התוס', וא"כ שוב צ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכה"ג אשכחן ברשב"א שדן לאסור פחות ממאב"ד גם בגו"ק, וכתב דגם בזה יש מקום לחשש חיתוי, והו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-17)
18. והעירני ידידי רב"מ דלרש"י שפי' דגו"ק עניינו שנעשה לאינו מוסיף הבל, א"כ לכאו' לא מתאים לפרש הכא כהרשב"א שישנו עדיין חשש חיתוי, וצ"ל ע"כ כמהר"ם, אלא דבאמת אינו מוכרח דגם ברש"י יל"ד שאינו כפשוטו ואכמ"ל, ועוד, דאפשר שמוסיף הבל אינו ולכן שרי לב"ה, אבל ב"ש פליגי בזה גופא דחששו לחיתוי בכירה בלא שתהיה מוסיף הבל, ולכן לא מהני גו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
19. בביאוה"ל (סי' שי"ח סעי' ד' ד"ה אפי') מקשה סתירה בתוס', דבתוס' לקמן (דף לט. ד"ה כל) כתב דרק בנתבשל כ"צ שרי ומשמע כרמב"ם, אכן עי' בחי' הר"ן (שם) שפי' התוס' דהוא מדרבנן דכיון דע"ג כירה ממש אסור חזרה לכתחילה לגמרי, לכן גם בכלי ראשון לא התירו אלא בנתבשל כל צרכו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. בפשטות הם ב' שיטות, ודן ידידי רש"מ דהרמב"ם לשיטתו שהשווה היתר קש וגבבא להיתר גו"ק שהוא משום רק היסח הדעת, משא"כ אי כמש"כ הר"ן והכל בו דקש וגבבא לית בהו מציאות של חיתוי כלל.

    אכן באמת יל"ד דלא פליגי אלא חלוק איסור חזרה שהוא משום מחזי כמבשל מאיסור שהיה שהוא מחמת חשש חיתוי. וכמבואר סברא זו בראש יוסף דלקמן. [↑](#footnote-ref-20)
21. ומבואר דאפשר דחזרה חמירא משהיה בזה, עי' בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-21)
22. לכאו' לפי' ראשון ברש"י שחומרת תבשיל מחמת חשש חיתוי, א"כ הא למ"ד להחזיר תנן אי חזרה משום מחזי כמבשל, א"כ לא אחשכחן במתני' דמהני גו"ק אלא למחזי כמבשל, ומנלן דמהני לשהיה בתבשיל שהוא משום חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-22)
23. ועי' בפנ"י על רש"י (ד"ה אבל לא תבשיל) פי' השני (ד"ה ועוד) שנקט דפי' קמא דרש"י דטעמיה דב"ש משום שמא יחתה, לא שייך בגו"ק, וע"כ הוא רק למ"ד להחזיר תנן. והעירו דמשמע א"כ דגו"ק יהיה שרי להאי מ"ד גם תבשיל, כיון דליכא לחשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-23)
24. אם לא שנחלק כנ"ל בהערה, דבשהיה מודה הרמב"ם וכדמחלק הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויל"ע דלעיל הו"ד שפי' מצד חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועי' מש"כ בזה בשיעור בדין חזרה [↑](#footnote-ref-26)
27. ושמעתי מידידי רנ"ל להביא כן מהתוס' רא"ש, דהנה תוס' מוכיח דאיירי בשבת מדקתני נוטלין, ומבאר התוס' רא"ש דהחידוש בנוטלין הוא דלא תימא כיון שנטלו נסתלקה שהיה ראשונה והוי נתינה לכתחילה בשבת, הרי מבואר דמבעו"י ליכא חידוש זה וע"כ מחמת שמבעו"י אי"צ תנאי חזרה. אלא דיל"ע דאי זה הפי' גם בתוס' הא תוס' הנ"ל פליג על הרא"ש [↑](#footnote-ref-27)
28. וע"ע בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק כ"ג וס"ק כ"ד) שכתב בתו"ד דשהיה וחזרה הם שבותין ואביזרי של מבשל, וכעין דבריו איתא גם בפנ"י (דף לח. ד"ה מיתבי, ויל"ד אי דבריו שם הם לשיטתו, דכיון שאסרו את מציאות המצב, היינו את מציאות המתבשל, והוי דרבנן של מבשל. [↑](#footnote-ref-28)
29. ועי' מה שנתבאר בכ"ז בשיעור בדין חזרה [↑](#footnote-ref-29)
30. עי' מה שנתבאר בזה בארוכה בשיעור בביאור ובירור שיטת רש"י בשהיה והטמנה. [↑](#footnote-ref-30)
31. והנה בתחילת הסוגיא (ד"ה לא שנו) פרש"י דהחילוק בין על גבה לתוכה הוא דעל גבה לא נפיש הבלא, והעירו דאינו מתאים עם מש"כ דחורת תוכה היא דהוי מטמין ממש ברמץ, וצ"ל דדבריו הם למאי דמסיק דאחזרה קאי וכדביארו הרמב"ן ושאר ראשונים דהוא משום דנפיש הבלא מחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועי' באו"ז שם בהמשך דבריו דמביא מרש"י דחררה היינו בתנור, ודן לפ"ז שמא לא היה ע"ג גחלים כלל ודוחה, ועוד מסיק שבכלל לא איירי בתנור אלא ע"ג גחלים, עיי"ש, וא"כ לפ"ד שפיר מחלקים האחרונים דא"כ ליכא ראיה להטמנה מצד אחד בקדרה, אכן על רש"י י"ל דעדיין יקשה קושית תוס' מ"ש מקדרה לתוך הכירה. [↑](#footnote-ref-32)
33. עי' לקמן שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-33)
34. עי' מה שצוין בזה לעיל בעיקר דין חזרה, דעת ר"ת בס' הישר היא שהחשש חיתוי בחזרה הוא בכל המשך השבת ורק מחמת שבחזרה מצוי שהצטנן וצריך יותר חיתוי, עיי"ש. ועוד הובא שם דעת הישועות יעקב כהתוספת שבת. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויש להעיר אמאי כתבו הטעם שתוכה וע"ג אחד, הא טפי הוה ליה למימר שכיון שאין לנו תוך הוי על גבה ושרי.

    ועוד יש להקשות, למש"כ המ"ב שם (הו"ד לעיל) דחומרת תוכה היא שמבשל כדרך שמבשל בה תדיר ונראה כמבשל, א"כ לכאו' כשאין תוכה אז ע"כ על גבה הוא הדרך מבשלין וייאסר דנראה כמבשל. ואפשר שרק כשיש ב' אפשרויות והוא מובחר במעולה נאסר תוכה משא"כ הכא, והראוני שכ"כ בשבט הלוי (ח"ג סי' מ"ח אות י'), ועי' מה שנתבאר בשיעור ? [↑](#footnote-ref-35)
36. הנה לכאו' ע"כ הוא כן, דמאי דחשיב הטמנה הוא מחמת הגחלים, דכשמונח עליהם הוי הטמנה מצד אחד, וכן נראה בראשונים שהביאו מהר"ח דבכדי שלא ייחשב הטמנה בעינן שיהיה על כסא ברזל, דאי יגע בגחלים הוי הטמנה, והו"ד לעיל.

    אלא דבאמת אפשר דחשיב הטמנה מחמת דפנות הכירה שמקיפות את הקדירה, ולפ"ז אפשר שהוא גם במרוחק מהגחלים, דעכ"פ מכח הגחלים הוא מוסיף הבל, וא"כ מה הוכיח הב"י מרש"י. אלא דיל"ד דבכי האי חשיב רק מוסיף הבל אבל לא כמטמין ממש ברמץ, ומדקאמר רש"י דהוי ליה במטמין ממש ברמץ שפיר הוכיח הב"י דע"כ במונח ע"ג הגחלים ממש. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש לדון אי פלוגתא זו אי מהא דחזרה חמירא באיסור תוכה ה"ה חהיה חמירא לענין סמיכה, תליא בטעמי איסור חזרה וחומרת תוכה, ועי' בריטב"א שהו"ד בסמוך, שכתב להדיא מצד שחזרה היא מחמת מחזי כמבשל. ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
38. וצ"ע הא להדיא בברייתא בסיפא דשרי אף חזרה וכדהוכיח הרמב"ן הנ"ל. אלא דבאמת חזינן לכאו' בעוד מקום בדברי המג"א שנקט דברייתא דב' כירות אינה על חזרה, דבס"ק ו' כתב דחזרה בב' כירות תליא בלוגתת הרי"ף והראשונים, ותמה הביאוה"ל הא בבריתא להדיא דשרי חזרה לכה"פ במדלי אוירא, והו"ד בסמוך. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-38)
39. וליכא למימר דהתם נמי כוונת המג"א בנתינה לכתחילה, דהא בזה יהיה אסור בלא"ה מצד הכירה שמניח עליה. [↑](#footnote-ref-39)
40. העירני ידידי ר"כ לדון אי תבשיל לב"ש שרי בסמיכה, ונראה בשפטות דהוא תלוי בנידון זה, דאי סמיכה אסורה בנתינה לכתחילה, והיינו דחשיב מניח על הכירה ורק כגו"ק, א"כ יהיה אסור לב"ש, אכן אי נתינה לכתחילה שריא בסמיכה דאינו כמניח בכירה כלל, יהיה שרי גם לב"ש, ויש לברר. [↑](#footnote-ref-40)
41. הנה לפי דבריו דפלוגתתם על נתינה לכתחילה וע"ז כתב הרמב"ם דאסור בלא גו"ק, משמע א"כ דבגו"ק שרי סמיכה לכתחילה. ומבואר חידוש דאע"פ שנתינה לכתחילה בגו"ק אסור וכן סמיכה לכתחילה אסורה אבל בהצטרף שניהם שגם גו"ק וגם סמיכה שרי לכתחילה. [↑](#footnote-ref-41)
42. משמע דסמיכה שריא גם בנתינה לכתחילה, וכשיטת הבית מאיר דלעיל. וכן הביאו הביאוה"ל והחזו"א להוכיח מהרא"ש כבי"מ והו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-42)
43. דהרי הרא"ש הוכיח דשרי ברחוק קצת מהאש מכח ב' ראיות, מהיתר הפשר (דף מ:) ומהיתר שמן (שם), והרי משה"ק מהפשר מיושב ע"פ מה שמביא מהירושלמי דאיירי במקום שלא יכול לבא לידי יס"ב, ורק נשאר קשה משמן, ואפשר דמכח שמן בלחוד לא היה מחדש היתר דע"ז אפ"ל כתירוץ התו"י הנ"ל, וביותר שהרי דיוק הרא"ש להיתר של רחוק קצת היה מדין הפשר דקתני התם כנגד המדורה דמשמע מרחוק, וזה הרי ליכא למסקנתו.

    ובדעת המג"א יל"ע אי סבר שהעיקר ברא"ש הוא כתחילת דבריו ולא כמו שמצדד שהבבלי כירושלמי, או שסבר שסגי בקושיא משמן לייסד שמהני הרחקה קצת וגם בלא ההוכחה מהדיוק מדקתני כנגד המדורה. [↑](#footnote-ref-43)
44. ובס' תורת השבת הקשה גיסי הרש"ג דדעת ההגמ"ר לעיל שם דבסמיכה שרי נתינה לכתחילה והכא אסר נתינה לכתחילה וע"כ שקדירה ריקנית אינה כסמיכה אלא רק כגו"ק. [↑](#footnote-ref-44)
45. ובפשטות הביאור, דהגם שאינו מחזי כמבשל דאינו דרך בישול וכדלעיל, אכתי איסור שהיה איכא שמא יחתה. אלא דצ"ע הא המג"א (סי' רנ"ג סעי' ה' ס"ק ל"ג) כתב דגם אי איסור חזרה משום חשש חיתוי אעפ"כ שרי ע"ג קדרה מלאה, דכל שאינו דרך בישול ליכא חשש חיתוי, וא"כ ה"ה שלא יהיה איסור שהיה. [ואולי דברי המג"א הם רק כלפי חשש חיתוי של חזרה, שלביאור התוספת שבת שהו"ד לעיל, הוא משום שבשעה שמחזיר מתעורר לתקן הקדרה, ובזה קאמר המג"א שכשאינו דרך בישול ליכא, אבל חשש חיתוי של שהיה אפשר דשפיר אית ביה, וצ"ע בכ"ז.

    ועו"ק גם בלא"ה, הא כיון שאינו כמשים על הכירה כלל וכדביאר הביאוה"ל, א"כ מה באמת חשש חיתוי שייך בזה, וביותר, דהא בסמיכה אשכחן איפכא, דשהיה ודאי שריא ובחזרה יש אוסרים. וצ"ע. [וידידי רשב"ס דן לחדש, דבמניח מע"ש שאני דנידון כמניח שני קדרות ע"ג הכירה, ורק כשמניח בשבת שהקדרה הראשונה כבר היתה בזה נידון כמשים על הקדירה ולא על הכירה, וצ"ת]. [↑](#footnote-ref-45)
46. והעיר ידידי ראי"מ דלפ"ז יל"ד דלחנניה יהיה מותר חזרה גם בלא נתבשל כ"צ, ועדיף משהיה לרבנן שלא שרי אלא בנתבשל כ"צ, דלגבי חזרה משום מחזי כמבשל לכאו' אין מקום לחלק בין נתבשל כ"צ לפחות מזה. ועי' כה"ג בדעת רש"י לקמן בהערה מידידי רמ"ש. [↑](#footnote-ref-46)
47. וכן משמע במ"ב (סי' רנ"ג ס"ק י"ד) מדהעתיק דין גחלי רותם בהדי שאר פרטי הדינים של קטימה. [↑](#footnote-ref-47)
48. ומצינו כן דחזרה שריא גם בקטימה שאינה מתרת אלא בנתבשל כ"צ, ברמב"ן בפי' השני (ואפשר לפרש כך וכו') שכתב דגם נתלבתה אסור בלא נתבשל כ"צ, ואעפ"כ הא קתני להדיא דחזרה שריא. אלא שיל"ד אי החזרה מותרת ג"כ רק בנתבשל כ"צ או שלגבי חזרה משום מחזי כמבשל אין הפרש בין נתבשל כ"צ לפחות מזה, עי' בהערה לעיל מידידי ראי"מ. [↑](#footnote-ref-48)
49. דתוס' (דף לו: ד"ה חמין) כתב דחזרה באינה גרופה אסורה בחמין גם בנתבשלו כ"צ, וחמין היינו מצטמק ורע לו, ומוכיח כן מהגמ' לקמן. וכן איתא גם ברמב"ן (דף לז. ד"ה מהו) ובר"ן (דף טז: בדפי הרי"ף ד"ה ותו).

    אכן מצינו בריטב"א (דף לז: ד"ה כללא דמילתא) שמביא די"א דאין במצטמק ורע לו איסור חזרה, וכ"כ השיטה לר"ן (דף לח. ד"ה איבעיא), ובטעם הדבר כתב הריטב"א שם, 'דכיון שהצימוק רע לו לא מחזי כמבשל' [↑](#footnote-ref-49)
50. והעירני ידידי רמ"ש דאי לרש"י טעם איסור חזרה הוא משום מחזי כמבשל [עי' הנידון בזה לעיל בענין חזרה], א"כ י"ל דכלפי זה מודה רש"י דמהני קטמה והובערה כמו לשאר ראשונים, ורק כלפי שהיה שהיא מדין הטמנה לא מהני אלא רק למהוי כמצטמק ורע לו. ולפ"ז יל"ד נ"מ דבלא נתבשל כ"צ שלרבנן דחנניה אסור שהיה בנתלבתה, אעפ"כ לחנניה יהיה מותר חזרה, דלגבי מחזי כמבשל לכאו' אין חילוק בין נתבשל כ"צ לפחות מזה. [↑](#footnote-ref-50)
51. והנה הרשב"א לעיל (דף לז. ד"ה רבי יהודה) נקט דאין לאסור מצטמק ורע לו אלא משום גזרה אטו יפה לו, ולכן פשיטא ליה דרבי יהודה מודה במצטמק ורע לו שהרי מתיר בגו"ק ולא גוזר אטו שאינה גו"ק, עיי"ש. אכן תוס' (דף לז. ד"ה אא"ב) פליג דר"י אוסר גם ברע לו. ויש לבאר פלוגתם ע"פ הנ"ל, דהרשב"א לשיטתו שבמצטמק ורע לו חושש שישרף, וא"כ לא שייך חשש חיתוי כלל, וע"כ מפרש דהצד לאוסרו הוא רק גזרה אטו, אכן תוס' יפרש כמבואר ברש"י, שברע לו הוא רק פחות חשש מיפה לו, אבל אכתי שפיר שייך שיחתה לשמור חומו, ושפיר י"ל דר"י יאסור גם בזה. אכן אינו מוכרח. [↑](#footnote-ref-51)
52. ובפשטות הוא מדין מצטמק ויפה לו ולא מדין רע לו וכר"י לשיטת תוס' לעיל (דף לז. ד"ה אא"ב) [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה הרמב"ם מפרש כן מימרא דלא ימלא נחתום חבית של מים (דף יח:), אכן תוס' והרא"ש והטור (סו"ס רנ"ד) מפרשים האי מימרא באופ"א. [↑](#footnote-ref-53)
54. אלא דצ"ע, הא מתני' (דף יט:) במניח פת בתנור וחררה ע"ג גחלים דשרי משיקרמו פניה כחנניה, והתם בתנור איירי, כדפרש"י גופיה (דף לז: ד"ה הא קרמו פניה) וכדמוכיח בגלהש"ס (דף לח: על תוס' ד"ה תנור) וע"ז אמרו בגמ' (דף לז:) דשרי לחנניה וכדפרש"י הנ"ל שם. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
55. ויש להבין מה ראה שם. [↑](#footnote-ref-55)
56. וידידי רחע"ק הקשה הא בדין הטמנה תנן לקמן (דף נא.) כסהו ונתגלה מותר לכסותו, והביאו הרמב"ן ריש פירקין כמקור לדברי רש"י סוגין דמחזירין אפי' בשבת ואינו אסור משום הטמנה, עיי"ש. וא"כ היאך קאמר הר"ן דיש מי שאוסר בזה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ועי' מש"כ בזה בשיעור בדין חזרה [↑](#footnote-ref-57)
58. וביאר ידידי ראי"ר דלענין מה שדנו אי חשיב כנתינה לכתחילה, בזה סברו דאם אסור אז גם במצטמק ורע לו אסור, אע"פ שבחזרה שרי. ובדעת הראשונים הנ"ל שכן הוכיחו מסוגין, צ"ל דסברי דהנידון אי מצטמק ורע לו אסור, שווה הוא בין לגבי חזרה ובין לגבי נתינה לכתחילה. [↑](#footnote-ref-58)
59. ובסעי' ט"ו לגבי חזרה לאינה גרופה כתב הגר"ז משום חשש חיתוי, ועמד בזה האגלי טל (אופה ס"ק מ"ח). עיי"ש מה שמחלק. [↑](#footnote-ref-59)
60. וע"ע בשיטה להר"ן (דף נא. ד"ה כסהו) שמשמע שהיו מניחין ע"ג קרקע בשביל שיצטנן. [↑](#footnote-ref-60)
61. וביותר צ"ע, דהגר"א (סי' רנ"ג סעי' ב' ד"ה דינו) מביא מדברי הירושלמי אלו דסברו כהרא"ש שיש איסור חזרה מבעו"י ורק בלא תנאי חזרה, וא"כ היאך מוכיח הב"י מהרא"ש דלא כירושלמי. [ועי' במאמר מרדכי מה שמבאר דברי הב"י וצ"ע הא ברא"ש איתא דמבעו"י אי"צ תנאי חזרה]. [↑](#footnote-ref-61)
62. מש"כ דמוכחא מסוגין יל"ע היכן. [↑](#footnote-ref-62)
63. וידידי רשב"ס דן אי אסור גם בחזרה מבעו"י, והוכיח דבתוס' לעיל (דף לו: וב"ה) כתב בתחילה את האיסור חזרה מבעו"י על אינו רותח ומשמע שבגו"ק שרי, ואי כרא"ש הנ"ל דמבעו"י אי"צ תנאי חזרה י"ל דה"ה בנצטנן, וכן אי כמש"כ המחצה"ש דבסמוך שבלא נצטנן לגמרי שרי ג"כ א"ש. ועוי"ל דאפשר שגם לתוס' דלקמן (דף מח.) דבעינן תנאי חזרה מבעו"י, אפשר שהוא לשיטתו (דף לח: ד"ה פינה) שהוא משם חשש חיתוי, אכן האיסור בנצטנן י"ל דהוא רק משום מחזי כמבשל וא"כ בזה יודה תוס' דלא שייך מבעו"י כלל, [↑](#footnote-ref-63)
64. ואולי י"ל באופ"א, דהנה עודן בידו הוי מצב ארעי ומתפרש שנטל לרגע ומיד יחזיר, ומאידך קרקע הוי מנתק מהכירה, דהדרך אחר הבישול להניח ע"ג קרקע וחשיב הוראה של גמר הבישול, מעתה נסתפקו בתלאו במקל והניחו ע"ג מיטה, דבהנהו גווני מחד ליכא להוראת העראי שיש בעודן בידו שהרי הניחם, ומאידך גם ליכא למנתק של הנחה ע"ג קרקע.

    ויש להוסיף דאולי נידון זה אי בעינן 'משייך' ולכן רק בידו, או להיפך העיקר שלא יהיה 'מנתק' ולכן רק בקרקע אסור, תלוי הוא במה שיש לדון האם בעצם כל שנטל שוב כשמחזיר הוי נתינה חדשה, מלבד אי איכא משייך לשהיה ראשונה, או דלמא להיפך, דבעצם הנוטל ומחזיר הוא המשך השהיה הראשונה דכך הדרך ליקח ולהחזיר, ורק אם ישנו מנתק בטלה שהיתו ושוב הויא נתינה חדשה. ויל"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-64)
65. וכן מתקשה בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק י"ג ד"ה במ"ב). [↑](#footnote-ref-65)
66. ועי' במג"א (סי' רנ"ז ס"ק י"ד) גבי הטמנה, שהתיר בפינה ממיחם למיחם גם להחזיר למיחם הראשון, דכבר אין לו דין כלי ראשון, ואינו דומה לחזרה לכירה שהוא משום מחזי כמבשל משא"כ בהטמנה, עיי"ש. ויל"ד אי לתירוץ שני דהר"ן וכן לחי' הר"ן דבסמוך בדעת רש"י יהיה מוכח שאין הדין כן. [↑](#footnote-ref-66)
67. והנה לתירוץ זה משמע שבמיחם השני באמת שרי הכא כמו התם, והיינו דלא נחשב נתינה לכתחילה, וכ"כ השעה"צ (סי' רנ"ג ס"ק מ"ז).

    אלא דלכאו' אי חשיב כקרקע לגבי המיחם הראשון אמאי לא ייחשב כקרקע גם לגבי עצמו וייאסר. וצ"ל שמיחם כזה שמניחים אותו לבסוף על הכירה ודאי אינו כקרקע, ורק כשמחזיר לראשון ויוצא שהשני לא בא לכירה, מיחם כזה דנו שייחשב כקרקע. [↑](#footnote-ref-67)
68. ואפשר עוד שדעת רש"י לשיטתו לקמן (שם) דאיירי במטמין שלא יתחמם, וכמש"כ התו"י דלקמן (דף נא.) וכדהובא בסמוך. [↑](#footnote-ref-68)
69. ובדין המערה מים ממיחם ע"מ ליתן לקדרה שע"ג באש, עי' באורחו"ש (ח"א עמ' תקי"ז) מו"מ בזה, ועוד הובא שם צד היתר כעין סברת האו"ש (שהובא לעיל בהא דחשיב בטלה דעתו). [↑](#footnote-ref-69)
70. ועי' לעיל (דף לח. תד"ה שכח) שכתבו תוס' דדין קדרא חייתא הוא רק בתנור. [↑](#footnote-ref-70)
71. אלא דצ"ע, הא מתני' (דף יט:) במניח פת בתנור וחררה ע"ג גחלים דשרי משיקרמו פניה כחנניה, והתם בתנור איירי, כדפרש"י גופיה (דף לז: ד"ה הא קרמו פניה) וכדמוכיח בגלהש"ס (דף לח: על תוס' ד"ה תנור) וע"ז אמרו בגמ' (דף לז:) דשרי לחנניה וכדפרש"י הנ"ל שם. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
72. והקשה ידידי רח"ש דא"כ אמאי תניא דאסור סמיכה גם לקש וגבבא בתנור, הא סמיכה כגו"ק וגו"ק מהני בקש וגבבא, ואי סמיכה מדין לאו דרך בישול א"ש. ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-72)
73. עי' במהר"ם (ד"ה אלא לאו לסמוך) שמבאר היכן מוכח שלאביי לא מהני לסמוך לקש וגבבא. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועי' לעיל דדעת הרא"ה שבכה"ג שרי אף בתנור. [↑](#footnote-ref-74)
75. והעיריני ידידי רש"כ לדון שיטת הרשב"א שממאב"ד והילך ליכא משום מבשל, האם בביצה נאמר שמגלגול והילך כבר לא יהיה בישול, וכן יל"ד לגבי בישולי עכו"ם שאמרו לעיל (דף כ.) שהוא תלוי במאב"ד. [↑](#footnote-ref-75)
76. וביאר גיסי ר"ג בס' תורת השבת, דהמעשה הטמנה הוא מעשה איסור, ולא רק התוצאה הנעשית בשבת, וע"כ נאסר, וכ"כ במנחת שלמה (קמא סי' ה' בערה 5) דכיון שהיתה ההטמנה בעבירה ע"כ נאסר בדיעבד. [↑](#footnote-ref-76)
77. והנה הרמב"ם מפרש כן מימרא דלא ימלא נחתום חבית של מים (דף יח:), אכן תוס' והרא"ש והטור (סו"ס רנ"ד) מפרשים האי מימרא באופ"א. [↑](#footnote-ref-77)
78. והעיר ידידי רצ"ב, דאכתי לפמש"כ רע"א (סי' שי"ח על המג"א ס"ק י') והבית מאיר (שי"ח סעי' ג') לדייק ברשב"א (דף לט:) דשהיה בתולדות האור אסורה, א"כ ה"נ ייאסר הכא. ואי כחנניה א"ש, דהרי הכא כבר נתבשל כמאב"ד מע"ש דאל"ה הוי מבשל בשבת, אבל לפוסקים כרבנן יקשה. [↑](#footnote-ref-78)
79. והעירו דלפ"ז לרש"י ליכא איסור הטמנה ביבש שאין בו חשש בישול, וכן נראה בפמ"ג שהו"ד בשעה"צ (סי' רנ"ז ס"ק ג'). [↑](#footnote-ref-79)
80. ונראה כוונתו שכיון שמועיל לתבשיל שלא יצטמק חשיב יפה לו. יותר מתבאר לביאור שני של הט"ז דעי"ז הוי מלאכת מחשבת. אמנם השביתת השבת שם מציין לדברי האגל"ט הנ"ל וצ"ב הא טעם האגל"ט הוא שהיפה לו הוא במים עצמם שמקבלים טעם. [↑](#footnote-ref-80)
81. ויל"ד אמאי תלוי בכוחו לבשל אחרים, האם הוא סימן גם כלפי עצמו או שזה גופא תיקון מה שכעת יוסיף בו כח לבשל אחרים.

    והנה ידידי רי"ג נתקשה בדברי הר"י היאך חייב על ההפרש בין כ"ש לכ"ר, הא תמיד כשיבא להשתמש יהיה כבר בכ"ש, וא"כ מה חשיבות יש לתיקון כזה שבהכרח יתבטל ולא ישתמשו בו. אכן אי נימא שהתיקון הוא עצם הכח לבשל א"ש, דזה באמת יתקיים שהרי בעודו על האש יוכלו לבשל בו. אלא דאה"נ בסברא תמוה מדוע שייחשב הכח לבשל לחלק מהתיקון של מבשל, ואולי כיון שכל בישול הוא במים ובלא"ה הוא צלי, ע"כ זה חלק מהמלאכה במים לתקנם לבשל על ידם. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועי' בנשמת אדם (כלל כ' ס"ק ח') שמעיר מדוע לא השיג הרמ"א בסעי' ד' וכתבו רק בסעי' ט"ו. [↑](#footnote-ref-82)
83. אכן העירני ידידי רע"ש ללשון הדרכ"מ (סי' רנ"ג ס"ק ח') שכתב 'ונראה דבדבר שעדיין חם אין לחוש כ"כ ודברי ב"י אינם אלא בדבר צונן וכן הוא המנהג בינינו'. ומשמע לכאו' שגם בדין יש חילוק ולא שכל החילוק התחיל רק במנהג. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-83)
84. כוונתו היא, דהנידון למעשה הוא רק בסמיכה, דהרי ע"ג האש אסור בלא"ה מדין נתינה לכתחילה, ובסמיכה אינו דרך בישול. אלא שלא נתבאר מדוע בלח הוא כן דרך בישול. [↑](#footnote-ref-84)
85. ותמה בתהלה לדוד (סי' שי"ח ס"ק ל"ד) דהא בסמוך למדורה מותר יבש ורק על האש עצמה אסר המג"א, והכא בלח הרי אסור אפי' בסמוך. וכן עמד בזה בחזו"א שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-85)
86. דאפשר דמש"כ דמשום בישול ליכא היינו בכל גווני, ושוב הנידון רק משום חזרה, ומצד זה הוא רק בצונן לגמרי. [↑](#footnote-ref-86)
87. והנה בתרוה"ד לא פי' דמהני חם קצת, אלא רק כתב שאם לא נתקררו דוגמת מאב"ד, וא"כ היה אפשר לפרש דהיינו יד סולדת או שיעור אחר שנחשב במים מאב"ד, ורק הנשמ"א מפרשו על חם קצת. אכן באו"ז (הל' שבת סי' ח') מזכיר גוונא שהיו חמין קצת קרוב ליד סולדת, אלא שהוא לא קרי ליה מאב"ד. עיי"ש.

    ובאמת תימה דאי כדברי הנשמ"א דחם קצת חשיב מאב"ד במים, א"כ יהיה אסור מדאורייתא לחמם מים קצת גם פחות מיד סולדת, ועי' לקמן (דף מ:) דמבואר לא כן. וצ"ע. וכן תמה באגל טל (אופה ס"ק י"ד ריש השמטה ב'). [↑](#footnote-ref-87)
88. ויל"ד מ"ש מצלי אחר בישול ליראים. [↑](#footnote-ref-88)
89. ומה שהוא רק דיחוי קצת הוא משום, דהתם הנידון על איסור שהיה במים, אי שריא מחמת שכיון שראויין לשתותם חי הוי כמו נתבשל כמאב"ד דשרי לחנניה, וכדמבאר רע"א על המג"א (שם), וע"ז אמר המג"א דיש לחלק שמים אינם טובים כ"כ כפירות, והיינו שלא נחשב שכבר כמו מאב"ד, אבל הכא במבשל דאוריתא קעסקינן, אי יש בהם שבח של בישול או לא. [↑](#footnote-ref-89)
90. אלא דצ"ע, דהגוונא שדן בה השואל היא בחמאה שנתבשלה בקדרה של בשר בן יומו, והיינו שכבר נתבשלו יחד, וא"כ בתשובה כשעומד על דברי המקשן שאמר כלל שאין בישול אחר בישול בב"ח, וע"ז מאריך לסתור שכן חייב, הוה ליה עכ"פ לחלק שבגוונא זו שכבר נתבשלו יחדיו הוא מודה שאין בישול אחר בישול וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
91. והעיר ידידי רי"פ לדון היאך יהיה הדין בחמי טבריא שיחזור ויבשלם באור או להיפך אי חשיב שחין או מכוה. [↑](#footnote-ref-91)
92. והעיר ידידי רח"ש, היאך מפרש הרשב"א כן בדעת הרי"ף, הא גי' הרי"ף לעיל (דף ל"ד) דהטמנה מבעו"י היא משום שמא ירתיח והטמנה בשבת היא משום שמא יטמין ברמץ, והביאו הרשב"א (שם), וא"כ היאך מפרש הכא דאמרו הטעם של שמא יטמין ברמץ על הטמנה מבעו"י. [↑](#footnote-ref-92)
93. דמצד הטמנה באינו מוסיף הבל ליכא הכא, וכדביאר הריטב"א לעיל (שם) כיון שהוא צונן, והו"ד לקמן. [↑](#footnote-ref-93)
94. ועי' לקמן לגבי הטמנה באינו מוסיף הבל, שיובא כעין זה להלכה, דמוליד חום נידון במוסיף הבל לאסור עכ"פ בשבת. אלא דהקשה בס' פני שבת דא"כ בחמי טבריא יהיה שרי מבעו"י גם לרבה, דאה"נ בפועל לא מתקררים וכמש"כ הרשב"א הנ"ל, אבל לריטב"א העיקר תלוי במה שאינו מוסיף הבל מצד עצמו. [↑](#footnote-ref-94)
95. ומקשה הפנ"י (על תד"ה מתירין) דלקמן (דף מ.) אמרו שראו שאין הדבר עומד, ופרש"י שלא היו הציבור יכולין לקבל, אלמא שהיו רגילין ברחיצה כ"כ, ואמאי חשיב אינו שווה לכל נפש. ומתרץ דאכתי יש כמה וכמה בנ"א שאינם רוחצין ומש"ה לא הוי כאכילה ושתיה, עיי"ש מה שדן נ"מ לפ"ז בעישון טבא"ק בזמנם. [↑](#footnote-ref-95)
96. ובתוס' (ד"ה וב"ה) 'שאם לא כן לא היו גוזרין על הזיעה', וכן הוא ברא"ש, ובקרבן נתנאל (אות ד') גרס 'לא היו גוזרין על הרחיצה'. אכן בהגהות ראמ"ה מבאר דעל רחיצה לא הוקשה להם, ורק על זיעה הוקשה להם דאי דרבנן להוי גזרה לגזרה. [↑](#footnote-ref-96)
97. ויש להעיר דברשב"א משמע שגם כל גופו שרי כל שהוא אבר אבר, ובביאוה"ל מביא מהרשב"א רק דמקצת גופו שרי. [↑](#footnote-ref-97)
98. ויל"ע דלגבי לחמם ביו"ט נוטה הביאוה"ל (שם ד"ה אבל) טפי דפניו ידיו ורגליו דווקא ורק בסו"ד מביא דברי הרשב"א, והו"ד לעיל, והכא כלפי היתר בהוחמו מעיו"ט נוקט בפשיטות כהרשב"א, וקשה הא לכאו' הא בהא תליא, דמה שאסור לחמם ביו"ט אסור להשתמש בהוחם מעיו"ט, כמבואר בראשונים בכל דבריהם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-98)
99. ומבואר חידוש, שגם כשהוא בהיתר אם נשאר על האור יש לו חומרת הוחמו בשבת אע"פ שלא עשה שום איסור ושום מעשה בשבת, ועי' לקמן (דף מ:) מה שצוין בזה מהמג"א ומרע"א. [↑](#footnote-ref-99)
100. אלא דאכתי לא נתבאר בדבריו החילוק בין שמן למים, מדוע בשמן מותר גם הפשר. [↑](#footnote-ref-100)
101. ויש לבאר דהרמב"ן סבר דהמחזי כמבשל הוא במה שרואים התבשלות, וגם במבושל כ"צ למעשה ממשיך להתבשל, וע"כ בהפשר לא שייך, משא"כ הרשב"א סבר שהמחזי כמבשל הוא בעצם זה שרואים קדרה מונחת על האש, וע"כ גם בהפשר. [↑](#footnote-ref-101)
102. ומה שיש לדון אי לדבריו אלו שהבבלי כירושלמי, האם נשאר ההיתר בדין נתינה לכתחילה שייסד לעיל דברחוק קצת שרי, עי' לעיל (דף לז.) בדין סמיכה אצל האש שהובא דהמג"א (סי' שי"ח ס"ק ל"ח) והמ"ב (שם ס"ק צ"ד) העתיקו היתר הרא"ש, אכן בחזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט' ד"ה רא"ש) דן לא כן, ועיי"ש מה שנתבאר בהערה בארוכה. [↑](#footnote-ref-102)
103. ויל"ד, דלכאו' הא למעשה לא ניחא ליה, ועוד דאי כדבריו א"כ אינו כלל תמיד, דודאי גם במים יש אופנים רבים שאינו רוצה בחימום אלא רק להפיג צינתן, וגם בחול לא היה עושה כן, וכי בזה באמת יהיה מותר, הא לא אשכחן חילוק כזה. [↑](#footnote-ref-103)
104. ונראה להוסיף ביאור, דהנה בעיקר מלאכת מבשל ידוע לדון האם המלאכה היא ההתבשלות, או ההנחה ע"ג האש. ומצינו בזה פלוגתא בין המנ"ח לרש"ש, דהמנ"ח מחלק בין זורע למבשל דבמבשל ההתבשלות היא המלאכה, אכן הרש"ש פליג דגם במבשל המעשה מלאכה הוא ההנחה עצמה, עי' בארוכה בצורתא דשמעתתא מלאכות (סי' ב'). מעתה אי כהרש"ש שפיר י"ל דכל שמניח ע"ג האש במקום שיכול לבא לידי בישול, הויא הנחתו עשייה של 'מעשה בישול' ואסרוהו רבנן. [↑](#footnote-ref-104)
105. ויש לדון בהניח והוריד מיד לפני שאפי' התחיל להתחמם האם עבר על האיסור, דלדברי האגרו"מ לכאו' יעבור דעכ"פ הניח, אכן אי הוי גזרה אפשר שאסרו תחילת בישול שמא ימשיך אבל כל שלא התחיל כלל לא, וכן יש לדקדק מלשון הרשב"א, שמפרש הגמ' (דף מח.) אולודי קא מוליד 'דכל שהוא מוליד חום כלומר שמתחיל בו בישול במקום הראוי להתבשל, אסור שמא יבשל', וכן לקמן (דף מח. ד"ה א"ל התם) 'והלכך גזרו אפילו בתחילת בישול'.

     וע"ע לשון החזו"א (סי' ל"ז ס"ק ט"ז סד"ה מ"ח א') שכתב 'משום לתא דאיסור בישול שהרי אולודי קמוליד והוא דרך בישול', ומשמע לכאו' שאינו סתם גזרה שמא יתבשל, אלא דיל"ע מה כן כוונתו. [↑](#footnote-ref-105)
106. ויש להבין מה הטעם שיהיה תלוי במקום הא החשש שמא יתבשל תלוי בחום הקדרה. [↑](#footnote-ref-106)
107. ואע"ג דלעיל (שם סי' רל"א) כתב הסה"ת גופיה הני הוכחות שהפשר שרי במים כתוס' והרשב"א, צ"ל דכעת יוקים לה במקום שאינו יכול לבא לידי יס"ב. אלא דבעיקר דבריו כבר תמהנו בהערה לעיל דלא נתבאר מדוע רק במים הוא כן אבל בשמן להדיא התירו גם הפשר. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
108. ואולי באמת אינו ראיה, דאפשר דלא נחית הרשב"א בכל מקום לכתוב כשיטתו, וע"כ נקט בפשיטות בנתבשל כל צרכו דבזה הוא לכו"ע. [↑](#footnote-ref-108)
109. ושמעתי לבאר דהתם רק מוכיח שהבישול עצמו מותר ממאב"ד, אבל אכתי להניח סמוך למדורה אסור עד כ"צ מדין נתינה לכתחילה, דבאינו מבושל כ"צ אסרו משום נתינה לכתחילה גם בסמוך לאש, וכמו שלדעת החי' הר"ן בדעת תוס' (דף לט.) אסור גם בכ"ר, והגם ששם הרשב"א חולק ומתיר בכ"ר, הא ע"ז קאמר הב"י דשמא הכא מודה דאסור. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-109)
110. אלא דצ"ע מדוע הוא היתר רק בהני שלא ניחא ליה בשישרפו, הא גם במים וכיוצ"ב שמניחם להפשיר אינו מתכוין שיתחממו, וא"כ גם בזה יהיה שרי מחמת שאינו מתכוין וכדטען האגל"ט הנ"ל, ואי כתירוצו שכל שממילא יתבשל חשיב פס"ר, א"כ גם בגוונא דהמג"א בדבר שלא ניחא ליה בחימומו ג"כ נימא הכי. וצ"ע. והיה מקום לדון מצד פס"ר דלא ניחא ליה אלא דלא משמע כן במג"א שהרי מסייים דהוי דבר שאינו מתכוין. ויש להוסיף, דאי כתרוץ השני באגל"ט (בהגהות וחידושים) שהובא לעיל, א"ש דהכא לא שייך. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-110)
111. והעירני ידידי רחע"ק, דא"כ מדוע בשמן מבואר בגמ' דמותר, ובפירות איכא עכ"פ איסור מדרבנן, ועמד בזה גיסי הרש"ג בס' תורת השבת ומוסיף דבאמת במ"מ לעיל שם משמע דבאמת כל האיסור הוא ע"ג האור ומדין נתינה לכתחילה, וא"כ א"ש, אכן ברע"א (סוף סי' רנ"ד) שהובא בסמוך מבואר דאיכא איסור בישול מדרבנן בפירות, וא"כ קשה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
112. והיינו שבמאכל מחום שהיס"ב מתחיל ההתבשלות, ואז אורך זמן עד שמתבשל עי"ז כמאב"ד, משא"כ במשקה עצם היס"ב הוא בישולו כדוגמת מאב"ד במאכל. [↑](#footnote-ref-112)
113. ויל"ע הא נכוית אמרו על כרסו של תינוק, אבל סולדת שהוא שיעור ביד של גדול ע"כ הוא בפחות מנכוית, ואולי הוא מפרש דלמסקנא מתפרש יד סולדת באמת על כרסו של תינוק. [↑](#footnote-ref-113)
114. וכעי"ז אשכחן בחי' הר"ן (דף מב: ד"ה מלח) שכתב לגבי מלח, דאי הפשרו זהו בישולו חשיב בישול גם בכ"ש. עי"ש. [↑](#footnote-ref-114)
115. וכעי"ז איתא ברש"ש לעיל (דף לח: במשנה) שמדייק המשנה שברישא קתני שתגלגל ובהמשך שתצלה, ודן לחדש שבתולדות חמה אין אסור אלא כדי שתצלה ולא בגלגול. עיי"ש. אלא שהעיר ידידי ראצ"ב הא גם הרשב"א לא דן להתיר אלא בכ"ש ולא בכ"ר. [↑](#footnote-ref-115)
116. ובאמת כן לשון רש"י (ד"ה וש"מ הפשרו) 'הפשרו במקום הראוי לבישול'.

     אלא דיל"ע, דאי מדרבנן דנו ההפשר כבישול א"כ מדוע רק בכ"ר שיכול לבא לידי בישול, ואי הוי גזרה שמא יבוא לידי בישול ולכן רק בכ"ר, א"כ יעלה לן דרש"י והרי"ף לא פליגי, ואה"נ באמת הריטב"א מסיים שלפ"ז רש"י והרי"ף עולים בקנה אחד, אבל קשה דא"כ במה פליג רש"י על הראשונים לעיל, ומדוע לעיל לא פי' רש"י כהראשונים.

     והעירני ידידי רחע"ק דלהדיא משמע שהוא דין מסוים בשמן שהרי בשמן דוקא אמרו הפשרו זהו בישולו, אבל במים באמת שרי, וא"כ לא קשה מדלעיל דאיירי במים ושם לרש"י ליכא גזרה. אלא דאכתי זה גופא צריך הסבר מ"ש שמן ממים לענין גזרה זו. וצ"ב כל זה. [↑](#footnote-ref-116)
117. והנה הקושיא בזה היא בתרתי, מדוע בכ"ש שרי הא ייאסר עכ"פ מדין הטמנה ובזה דן הט"ז, אכן לכאו' קשה עוד, היכא ש"מ דהפשרו זהו בישול מדלא התיר לו באמבטי, הא שמא מה שאסר הוא מצד הטמנה. והעירו דאולי מדאמר טול בכ"ש משמע שהוא מצד בישול.

     עכ"פ אי נימא דתירוץ החזו"א הוא גם על קושיא זו, וכדמשמע לכאו' בדבריו, א"כ יהיה מוכח דאמבטי ג"כ חשיב כלי לענין זה. ויל"ע. ועוד הקשה ידידי רא"ל מדברי הרשב"א לעיל (דף לט: סד"ה אמר ליה ר"נ) והר"ן (דף יח. מדפי הרי"ף ד"ה ומדאמר) דאסור להטמין מערב שבת קיתון של צונן באמבטי של חמי טבריה משום הטמנה. [↑](#footnote-ref-117)
118. ועי' בשיעור ??? מה שיש להקשות על ביאור זה, וכן מה שמוכח מהפוסקים בזה. [↑](#footnote-ref-118)
119. לכאו' היינו דהשיעור יס"ב שנאמר שבכוחו לבשל נאמר על כ"ר, אבל בכ"ש ביס"ב אינו יכול לבשל את הניתן בו עד כדי יס"ב, אבל אם יהיה רותח ועי"ז יוכל לחמם את הניתן בתוכו כדי יס"ב, באמת יהיה חייב. וכן מדוקדק לשון תוס' דקאי רק על מה שנאמר שיעור של יס"ב. [↑](#footnote-ref-119)
120. אמנם עי' במ"ב (ס"ק פ"א) שכתב דהא דשרי גם אי אחר שמערב היס"ב, הוא משום דקיי"ל כ"ש אינו מבשל, ויל"ע אי כוונתו כשיטות דלקמן דגם אי מתחמם יס"ב שרי. [↑](#footnote-ref-120)
121. וגם בסוגין אמרו שאם יניח הפח עם שמן בכ"ר יהיה מבשל השמן, הגם שהשמן בתוך הפח, אלא דאולי הוא רק בשהה זמן רב עד שמעלה רתיחה. [↑](#footnote-ref-121)
122. לגבי הא דהחמירו בפסח בכ"ש עי' במג"א (סי' תמ"ז ס"ק ט') דהוא רק בכ"ש אבל כלי שלישי שרי. ולענין קלי הבישול עי' בפמ"ג (סי' שי"ח משב"ז ס"ק ט"ו וס"ק י"ז. וכן בא"א ס"ק ל"ה) שדן בזה, ובמ"ב (שם ס"ק מ"ז) הביא מהפמ"ג להקל בזה. וע"ע בחזו"א (או"ח סוף סי' נ"ב) דלא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי ואין הדברים תלויים אלא בחום המים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-122)
123. אמנם לגבי הגעלה כתב הרמב"ן (שם בהמשך) דכל שנאסר ע"ג האש בעינן הגעלה ג"כ ע"ג האש ממש, וכ"כ הר"ן (שם ד"ה ומיהו), וע"ע טושו"ע (או"ח סי' תנ"א סעי' ג'). [↑](#footnote-ref-123)
124. ובדעת רש"י דן גיסי הרש"ג בס' תורת השבת (לעיל ריש פירקין) דרש"י לשיטתו דכל איסור שהיה משום מוסיף הבל, וא"כ חזינן שגזירת מוסיף הבל אינה דוקא בהטמנה אלא בכל שיהיה מוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-124)
125. אכן רש"י ותוס' והראשונים לקמן (דף מב.) לא נקטו כן, עי' לקמן. [↑](#footnote-ref-125)
126. ועי' בהערה לקמן שהובא להוכיח מהמחצית השקל שבאמת הוא דין של רוב ולא רק היכי תמצי שלא יתחמם כ"כ. [↑](#footnote-ref-126)
127. ובדבריו משמע שע"י המערבין לא דנים כלל עילאה ותתאה, ושוב ישנו כלל של מרובין, ומשמע שמרובין הוא כלל במקום שאין עילאה ותתתאה דאזלינן בתר רוב, ולכאו' היינו לא מצד שלמעשה המציאות שכשרוב צונן לא מתחמם כמש"כ המ"ב והחזו"א שהו"ד לעיל, אלא הוא כלל שאזלינן בתר רוב.

     אכן היה אפ"ל באופ"א, דכל סברא זו דמתערבין מהני רק כלפי כדי קליפה, אבל כלפי רב לא , וע"ז מהני מרובין ומצד שעי"ז לא מתחממין כמ"ב והחזו"א. [↑](#footnote-ref-127)
128. וכדנתבאר לעיל, או דאיירי בשופך הכל בבת אחת, או שאורך זמן עד שמתבשל וכבר נשפכו כל המרובין. [↑](#footnote-ref-128)
129. ויל"ע דלכאו' מהא דקלי הבישול מתבשלים גם בכ"ש, חזינן דבעצם גם בכ"ש יש כח בישול ורק לא מהני מחמת קושי המאכל ולכן בדברים רכים שפיר מבשל. וא"כ גם בזה נימא שע"י החומץ מרכך ושוב הכ"ש מבשל בכח האור שבו. [↑](#footnote-ref-129)
130. אלא שנחלקו מהי דעת ר"ת בזה, דהר"ן מביא מר"ת שדעתו שמבשל כולו, ותוס' זבחים שם מביא דר"ת ג"כ מסיק שרק כדי קליפה מדשמואל, ורק דן ליישב אם לא כן. [↑](#footnote-ref-130)
131. ועי' מה שהובא לעיל (דף מ:) מהחמודי דניאל לבאר בדין פח שמן באמבטי, והביא לזה מדברי הט"ז אלו. [↑](#footnote-ref-131)
132. ועי' מה שצוין לעיל (דף מא. בענין למ"ד עילאה גבר אמאי לא שרי גם מועטין) דמקושית התוס' רי"ד התוס' רא"ש שם מוכח לכאו' שלא סברו יסוד החוו"ד, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-132)