שיעור 2 בגדר היתר מעשה הדיוט
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד **[פ' כי תבא]** אהרן יוסף קרלנשטיין

**אי היתר מעשה הדיוט הוא משום מלאכה גרועה או משום שינוי**

**דעת תוס' ור"י בן היתום**

**א.** תנן ההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב, מבואר בזה היתר במלאכת חוה"מ במעשה הדיוט, ויש לדון האם יסוד ההיתר הוא עצם זה שאינו מלאכת אומנות, דהוי מלאכה גרועה והתירו אותה, או שההיתר מחמת השינוי, והיינו שדרך המלאכה היא לעשותה ע"י אומן, וע"כ כל שעושה אותה ע"י הדיוט חשיב שינוי ושרי.

והנה בתוס' (ד"ה ההדיוט) כתב 'דנראה דדוקא לצורך המועד אבל בחינם למה יתירו ואפי' ע"י שינוי', ומשמע שיסוד ההיתר הוא השינוי, וכן מבואר מדממשיך דלא איירי בדבר האבד כיון דקיי"ל שדבר האבד אי"צ שינוי, ומשמע דהכא הוא דין משינוי.

וכ"כ להדיא בפי' רבינו שלמה בן היתום (דף י.) 'ההדיוט תופר כדרכו מפני שאינו יכול לכוין מלאכתו והוה ליה כלאחר יד בשינוי, והאומן מכלב מרחיק תפירה מתפירה ומשנה'.

**העולה בדעת הרמב"ן ודברי המאירי**

**ב.** אכן ברמב"ן בפסקי חוה"מ מנה היתר זה כעוד דרגא של היתר לצורך, אחר שמנה אוכל נפש ומכשיריו, ומשמע שהוא דין היתר לצורך המועד, והא דהוא רק בהדיוט, צ"ל דהגם שהתירו לצורך אבל באומן אסרו.

והנה לשיטה זו דהוי היתר לצורך, אכתי יש לדון כנ"ל, האם מה שהתירו הדיוט ולא אומן הוא מחמת השינוי שיש בהדיוט, או שמעשה הדיוט גריע ולא הקילו לצורך המועד אלא בו. אכן בפשטות יותר נראה שכיון שהמתיר הוא הצורך המועד, א"כ טפי ניחא לומר שהגבילו את ההיתר שהוא רק למלאכה גרועה, מאשר לומר דהוי צירוף ב' מתירים, הצורך והשינוי. וע"ע לקמן.

וכן הוא לשון המאירי שכתב לבאר 'ומלאכת הדיוט אינה חשובה להקרא מלאכה והילכך תופר כדרכו', ומבואר דההיתר הוא מחמת שאינה חשובה מלאכה.

**וכן מוכח בדעת הרמב"ם**

ג. וכן יש להוכיח בדעת הרמב"ם, דכתב הרמב"ם (פ"ז מיו"ט ה"ה) 'ואם היה אומן מהיר הרי זה עושה אותה מעשה הדיוט, כיצד בתפירה מכלב ובבנין מניח אבנים ואינו טח בטיט עליהן וכו', מבואר בדבריו שהיתר אומן מכליב הוא משום, שע"י השינוי נחשב מעשהו מעשה הדיוט.

והנה אי נימא שהיתר מעשה הדיוט הוא משום שינוי, א"כ הא אדרבא, ההיתר היותר פשוט הוא אומן בשינוי, ורק נתחדש עוד שגם הדיוט אע"פ שעושה כדרכו גם זה חשיב שינוי, ובאמת אפשר דזה הוא רק קולא במועד וכמש"כ התוס' רא"ש הנ"ל, וא"כ יקשה, מה תלה הרמב"ם היתר שינוי באומן בהיתר הדיוט, הא איפכא הוא.

ע"כ מבואר דדעת הרמב"ם היא שהיתר מעשה הדיוט אינו מדין שינוי אלא מחמת שהוא מלאכה גרועה, ובזה מוסיף הרמב"ם לחדש, דגם היתר אומן מכליב אינו מדין שינוי, אלא הוא ג"כ מאותו יסוד דין של הדיוט, דגם אומן כיון שהוא שמכליב חשיבא מלאכה גרועה.

**דעת הר"י מפאריש בהדיוט כרמב"ם אבל באומן פליג**

**ד.** וכן יש להוכיח בשיטת ר"י מפאריש, דלקמן (דף י:) גבי קטורי בירי אסרו בגמ' מחמת שהוא מעשה אומן, והקשה הר"י מפאריש 'וא״ת לשני הפי׳ אמאי לא שרינן לעשות מלאכה זו על ידי שנוי כי היכי דשרינן לעיל ע״א בתפידה לאומן להיות מכלב, וי״ל דגבי תפידה אי איפשר לילך ערום, ולהכי עבדו דבנן תקנתא, אבל הכא כיון דאיפשר בלאו הכי לא עבדי בהו רבנן תקנתא'. והיינו שאע"פ שמבואר בגמ' שאם היה מעשה הדיוט היה שרי, אעפ"כ מתרץ שכעת שהוא מעשה אומן לא התירו בו לאומן בשינוי כמו שהתירו בתפירה אומן מכליב, כיון שהוא פחות צורך.

והנה אי מעשה הדיוט הוא מדין שינוי, א"כ הוי חד דינא כמו אומן מכליב, ואדרבא אפשר שאומן בשינוי הוא שינוי טפי מאשר הדיוט כדרכו, וא"כ מדוע שיתחלק בקטורי בירי שיתירו רק מעשה הדיוט ולא אומן בשינוי.

ע"כ צ"ל דהוא נקט דהדיוט שרי מצד שהוא מלאכה גרועה, משא"כ אומן אינו אלא מדין שינוי, וסבר ששינוי הוא היתר פחות ממלאכה גרועה, וע"כ שפיר מחלק שיש צורך שהתירו מחמתו רק מעשה הדיוט ולא אומן בשינוי.

עוד מבואר בדבריו, דמעשה הדיוט ואומן מכליב הם ב' דיני היתר נפרדים, וזהו דלא כחידוש הנוסף של הרמב"ם הנ"ל שמשווה אותם, והיינו שהגם שבגדר היתר של הדיוט סובר כרמב"ם שאינו מדין שינוי אלא מדין מלאכה גרועה וכנ"ל, אבל בגדר ההיתר של אומן מכליב פליג וסבר שהוא כן מדין שינוי.

**דן בדעת התוס' רא"ש ומביא מהר"י מפאריש**

**ה.** והנה בתוס' רא"ש מקשה 'ואע"ג דלענין שבת מחייב ההדיוט כמו אומן, כדאמרינן בפ"ק דשבת ההדיוט שחקק קב בבקעת חייב, במועד התירו מלאכת הדיוט לצורך המועד דוקא'. ובפשטות יש לפרש, שבקושיתו פי' ההיתר מדין שינוי, ונתקשה דבשבת לא חשיב כה"ג שינוי, ומתרץ דהוי קולא במועד ולכן רק לצורך.

והיינו שהגם שדרך המלאכה להעשות ע"י אומן, אכתי גם מעשה הדיוט הוא בכלל המלאכה ואינו שינוי בשבת, אלא שבמועד הקילו. ובפשטות מתפרש שבמועד הקילו להחשיבו לשינוי, וכיון שהוא דין קולא לכן הוא רק לצורך המועד.

אכן מצינו גם בר"י מפאריש שהקשה ג"כ כתוס' רא"ש דלגבי שבת אין מעשה הדיוט מותר, ומתרץ דהתם דאורייתא ותליא במלאכת מחשבת ובזה אין חילוק בין אומן להדיוט, משא"כ מלאכת חוה"מ מדרבנן והקילו לצורך המועד, עיי"ש.

והנה לעיל הוכחנו דשיטתו היא דמעשה הדיוט הוא דין היתר בפנ"ע דהוי מלאכה גרועה ולא מדין שינוי, וחזינן שאעפ"כ הקשה כתוס' רא"ש, וע"כ צ"ל שגם אי ההיתר מדין מלאכה גרועה שפיר הקשה דחזינן בשבת דלא נפיק מידי 'מלאכה' מחמת האי גריעותא, ומתרץ דאה"נ במלאכת מחשבת אינו מגרע ורק הוי קולא בדרבנן לצורך המועד. וא"כ שוב גם בדברי התוס' רא"ש אין הכרע.

**אי אומן מכליב סגי בשינוי במעשה והמוכח מזה לגדר ההיתר דאומן**

**ו.** ויש להוכיח עוד בגדר היתרא דאומן דהוא מדין שינוי ודלא כהרמב"ם.

דהנה התרוה"ד (ח"א סי' פ"ז) מביא ממהר"ח או"ז שהתיר כתיבה בשינוי במעשה הכתיבה בלא שינוי בתוצאה, ודן התרוה"ד האם ה"ה תפירה, או שאין לדמות כתיבה לתפירה 'דמלאכת חייטין חשיבי טפי מלאכת אומן ממלאכת לבלרין דשכיחי טפי דידעי לה בני אדם וכו', ולכך מקילינן להתיר בה בשינוי מועט וכו', עיי"ש[[1]](#footnote-1).

עוד כתב בתרוה"ד (שם) דמדנחית במתני' לפרש אופן השינוי, משמע דרק בכה"ג שניכר בתפירה עצמה שרי ולא בענין אחר. והו"ד ברמ"א (סי' תקמ"א סעי' ה'), וכן עי' בטוש"ע (סי' תקמ"ה סעי' ז') דפסק דלא מהני שינוי בכתיבה, והיינו בשינוי במעשה בלחוד כמבואר בט"ז ובמ"ב (שם).

והנה אי כהרמב"ם שהיתרא דאומן מכליב הוא מצד שנעשה עי"ז מלאכה גרועה כהדיוט, א"כ ודאי ששינוי במעשה בלחוד לא יהני, דרק כשהתוצאה גריעא חשיבא מלאכה גרועה משא"כ בשינוי במעשה בלחוד ודאי לא נעשה עי"ז מלאכה גרועה.

וע"כ חזינן שהם סברו שאומן מכליב הוא מדין שינוי, וע"כ שפיר דנו דיהיה סגי בשינוי במעשה, אלא דמאידך אפשר שהצריכו שינוי אלים שהוא גם בתוצאה, ובזה מחלק התרוה"ד שיכול להיות שיהיה בזה חילוק בין תפירה לכתיבה, דככל שעצם המלאכה חשיבא טפי בעי שינוי טפי,

אמנם כל זה בדין אומן מכליב, אבל בהיתרא דמעשה הדיוט אין הכרח מדבריהם לנידון הנ"ל אי הוי מדין שינוי או מדין מלאכה גרועה.

**נ"מ בהנ"ל במעשה הדיוט שאינו שינוי ומוכיח מדינא דמסרגין**

**ז.** והנה יל"ד בדבר הנעשה במלאכת הדיוט ואין לאומן איזה אופן מיוחד לעשותו, האם יש בה היתר מעשה הדיוט, ובפשטות הוא תלוי בנידון הנ"ל, דאי ההיתר מחמת השינוי שבהדיוט, א"כ בכה"ג שכולם עושים אותו דבר ליכא שינוי ויהיה אסור, אכן אי היתר מעשה הדיוט הוא מחמת שמעשה הדיוט הוא מלאכה גרועה, א"כ ה"נ יהיה שרי דלמעשה הוא מעשה הדיוט.

ונראה להוכיח בזה, דהנה תוס' (דף י. ד"ה מסרגין) מקשה אמאי שרי לסרג בלא שינוי, וברא"ש (סי' י"ח) מבאר דהוי דבר האבד ולכן שרי בלא שינוי. עיי"ש. והאי סירוג מבואר ברמב"ן (פסקי חוה"מ ד"ה קצרו של דבר) וברבינו ירוחם דלקמן דהוא מעשה הדיוט, וא"כ יש להבין מה הוקשה לתוס', אם לא שנאמר שבאמת תוס' פליג וסבר שהוא מעשה אומן.

וי"ל דתוס' לשיטתו הנ"ל דהיתרא דהדיוט הוא רק מכח השינוי, וע"כ בכה"ג הגם שהוא מעשה הדיוט אבל אינו שינוי, דאין האומן מסרג באופן אחר מהדיוט.

ובאמת ברבינו ירוחם הו"ד בב"י (סי' תקמ"א) פליג וכתב דאי"צ לומר כתירוץ הרא"ש שהוא דבר האבד, אלא מותר בלא שינוי כיון שהוא מעשה הדיוט, וכ"כ גם בר"י מפאריש דהתיר מסרגין הוא לצורך המועד וכיון שאינו אומנות שרי גם בלא שינוי. ומבואר דהם פליגי דכיון שהוא מעשה הדיוט אינו צריך שינוי.

וא"ש דהר"י מפאריש לשיטתו הנ"ל, וכן גם רבינו ירוחם לשיטתו עי' לקמן, וגם הרמב"ן י"ל דהוא לשיטתו הנ"ל שיסוד ההיתר הוא מחמת צורך המועד, וכדנתבאר לעיל דלפ"ז יותר מתפרש שמעשה הדיוט אינו מחמת השנוי אלא שלא התירו אלא במלאכה גרועה.

**דן בכסכוסי קרמי ומיגדל אוהרי וכיוצ"ב**

**ח.** אלא שיש להקשות על שיטת תוס' ודעימיה. דהנה מצינו כמה מלאכות שהתירו בגמ' מחמת שהם מעשה הדיוט, כגון כסכוסי קרמי (דף י:) ועשיית אוהרי (דף יא.), ולכאו' הניחא אי התירו כל מלאכה גרועה ומעשה הדיוט א"ש, אכן אי ההיתר במעשה הדיוט הוא מחמת השינוי, וכי בהני מלאכות יש לאומן צורה אחרת לעשותם שעי"ז חשיב שינוי.

עוד מצינו בב"י (סוס"י תקמ"א) שמביא מהנ"י שהתיר לגדול הפתילות, ומבאר הטעם משום שהוא מעשה הדיוט, והובא ברמ"א (שם סעי' א'), והעירו דלכאו' אין בגדילת פתילות ב' אופנים של אומן ושל הדיוט, וא"כ ליכא שינוי ואמאי שרי. עוד העירו דכן מצינו בט"ז (סי' תק"מ ס"ק א') שהתיר לטוח הגג כיון שהוא מעשה הדיוט, עיי"ש. וגם בזה לכאו' ליכא אופן אחר לעשיית האומן.

ואפשר לדון ולחלק דרק במלאכה חשובה כתפירה בעי שינוי, משא"כ בסתם מלאכה גרועה בעצמותה, ומצינו כה"ג בהיתר שינוי באומן, שדן התרוה"ד וכן הרדב"ז (הו"ד לעיל) דאפשר שחלוק השינוי הנצרך לאומן בכתיבה מבתפירה, ומשום שתפירה היא בעצם אומנות טפי מכתיבה, וה"נ י"ל בהיתרא דמעשה הדיוט, דהא דהצריכו שיהיה שינוי הוא רק בדבר שהוא בעצם מלאכה משא"כ בהני גווני הנ"ל שאינם חשובים כלל, אלא דעי' לקמן משה"ק על חילוק זה מדין נטילת גבשושית, וצ"ע.

**מוכיח מהב"ח כשיטת תוס' ודעימיה**

**ט.** אכן באמת מצינו בב"ח (ריש סי' תקמ"א) שעמד בזה, והקשה היאך שרי עשיית אוהרי בלא שינוי, וכתב דצ"ל דהוי דבר האבד כמש"כ הרא"ש הנ"ל לגבי סירוג, עיי"ש.

הרי להדיא שנקט דגם מעשה הדיוט בעי שינוי, דהרי בעשיית אוהרי קתני בגמ' להדיא שהוא מעשה הדיוט ואעפ"כ נתקשה הב"ח דלבעי שינוי, אכן לדעת הראשונים דסברי שהיתר מעשה הדיוט הוא מצד מלאכה גרועה וע"כ אי"צ שינוי, א"כ א"ש בפשיטות ואי"צ לחדש שהוא כדבר האבד.

**תמיה בעיקר דברי הב"ח ודן לבאר**

**י.** אלא דבעיקר דברי הב"ח צ"ע, דאי עשיית אוהרי הוי דבר האבד, א"כ אמאי אמרו בגמ' הטעם שמותר כיון שהוא מעשה הדיוט, הא כל דבר האבד מותר גם במעשה אומן.

ונראה לדון ולבאר, דהנה יש להבין עיקר דברי הרא"ש הנ"ל שכתב דמסרגין שרי בלא שינוי כיון דחשיב ליה דבר האבד, וקשה אמאי חשיב דבר האבד הא איזה ממון ייפסד לו אם לא יסרג. וע"כ צ"ל לכאו', דעצם ביטול השימוש של המיטה חשיב כהפסד, והיינו שיש צורך שאם לא יספק אותו אינו אלא כהעדר הרווחה, אבל יש צורך שאם לא יספק אותו חשיב כהפסד.

ומצינו כעי"ז בט"ז (סי' תקמ"א סוף ס"ק ג') שכתב דאם נקרע כסותו לגמרי חשיב התפירה כדבר האבד, עיי"ש. ואע"פ שאין נידון על איזה הפסד ממון אלא על הצורך בבגד, וע"כ כנ"ל שיש צורך שהעדר סיפוקו חשיב כהפסד. ויל"ע בזה.

מעתה א"כ י"ל, דאולי דבר אבד כי האי שאינו אלא צורך המועד שחשוב הפסד, בזה אין לו את כל הקולות של דבר האבד, אלא רק לגבי שאינו צריך שינוי אבל באומן לא התירו. ואכתי צ"ע.

ומצינו חילוקי דרגות בדבר האבד לאידך גיסא, דיש דחשיב דבר האבד ואעפ"כ בעי שינוי, דעי' בפמ"ג (סי' תק"מ א"א ס"ק ז') שכתב דדבר האבד בהפסד מועט בעי שינוי, עי' הערה[[2]](#footnote-2), וכן מבואר בתוס' (דף י. ד"ה ההדיוט) בתירוצו השני מדוע תפירת מנעלים אינה דבר האבד, דשמא אין כל דבר האבד מותר בלא שינוי.

**דין תפירת מנעלין במעשה הדיוט והמוכח להנ"ל**

**יא.** עוד יש להוכיח לנידון זה.

דהנה בשבלי הלקט (סי' רכ"ז) הקשה בהא דאמרו בגמ' פסחים (דף נה:) שהתירו הרצענין בע"פ כיון שעולי רגלים מתקנין מנעליהן בחוה"מ, אמאי לא אמרו שכן שרי לתפור מנעלין במעשה הדיוט, וכמו שאמרו שם לגבי היתר החייטין שכן הדיוט תופר כדכו במועד.

וכתב דמשמע מזה שלא התירו להדיוט לתפור מנעלים כדרכו, אלא שתמה מדוע. ובביאוה"ל (סי' תקמ"א סעי' ה' ד"ה ואם) מבאר הטעם משום שבמנעלים גם אומן תופר אחת אחת, וא"כ ליכא שינוי להדיוט. ומבואר ג"כ כנ"ל שאין היתר של הדיוט אלא כשהוא שינוי. והיינו כשיטת תוס' ודעימיה.

**מיישב לדעת הרמב"ן ודעימיה**

**יב.** אלא דא"כ שוב תקשה קושית השבלי הלקט לדעת הרמב"ן ודעימיה.

ונראה דהנה באמת מצינו באמת שם שיטה אחרת, דהרשב"א (ח"ז סי' רצ"ד) מוכיח דמכוין מלאכתו במועד אסור גם כשהוא לצורך המועד ולא רק בדבר האבד ודלא כהראב"ד, מהא דהתירו רק לעולי רגלים משום שלא היו יכולים לעשות קודם לכן הא שאר בנ"א אסורים[[3]](#footnote-3). ומבואר דנקט דהיתר עולי רגלים הוא באמת מדין צורך המועד, ולפ"ז יהיה שרי גם הדיוט כדרכו.

וכן נראה גם בכל בו (סוף סי' מ"ח) שכתב 'וההיתר להם משום אונס הדרך, אבל לשאר בנ"א אסור', ובפשטות כוונתו כרשב"א הנ"ל דמחמת אונס הדרך לא יכלו לתקן קודם ושוב מותרים מדינא מצד צורך המועד. אלא דאולי י"ל דכוונתו דאונס הדרך הוא טעם שלכן הקילו להם.

עכ"פ א"כ י"ל דאה"נ הרמב"ן ודעימיה יסברו כן, דהא דהדיוט אינו תופר מנעלין הוא רק מחמת מכוין מלאכתו במועד, אבל בלא"ה שרי הגם שאינו שינוי.

ובאמת כן מתבאר במג"א (שם ס"ק ז') בשם רבינו ירוחם (נ"ד ח"ה) דשרי הדיוט כדרכו בתפירת מנעלין, עי' הערה[[4]](#footnote-4), וא"ש דבינו ירוחם לשיטתו הנ"ל דהדיוט אינו צריך שינוי וכדיבואר לקמן.

**היתר נטילת גבשושית והמוכח להנ"ל**

**יג.** עוד יש להביא בנידון זה, דכתב בסמ"ק (מצ' קצ"ה) 'להסיר גבשושית שבביתו מותר דאין אסור אלא חרישה בלבד', וכ"כ בסמ"ג (ל"ת ע"ה), ובהגהות סמ"ק (שם אות י"ג) הוסיף דאע"ג דבונה הוא, מ"מ כיון דליכא טירחה מותר, והו"ד בב"י (סי' תק"מ).

ומשמע לכאו' דמלאכה בלא טירחה מותר אף שלא לצורך המועד מותר, וכן נראה בהגהת רבינו פרץ (שם) שמבאר דין זה עפ"ד ריב"א שמפרש המסרן לחכמים 'מלאכה מותרת היינו מלאכה שאינו של טורח אפי' אינה דבר האבד'[[5]](#footnote-5).

אמנם רש"י כת"י (דף י' וכן הוא גם ברש"י על הרי"ף) כתב דבבית שרי משום שלא יהא תקלה, וכ"כ רבינו ירוחם הו"ד בב"י (סי' תקל"ז סד"ה אסור) דשרי להשוות הבית שלא יכשל בגומות. והיינו דכל ההיתר הוא לצורך מועד אבל בלא צורך אסור אף בלא טירחה.

והנה בב"י הנ"ל (סי' תקל"ז) נראה שמשווה דברי הסמ"ק לדברי ר"י. וכתב הפמ"ג ובמ"ב (סי' תק"מ ס"ב) דגם הסמ"ק לא התיר אלא לצורך המועד, ומש"כ שההיתר הוא משום שאינו טירחא, הוא משום שגם בלצורך המועד בעינן דוקא ע"י שינוי, וכלפי זה אמר שבלא טירחא שרי גם בלא שינוי. עיי"ש.

והנה בפשטות נטילת הגבשושית היא מעשה הדיוט, ומדמצרכי שינוי יהיה מוכח שכל היתר מעשה הדיוט הוא רק כשהוא שינוי, אבל כשכולהו הכי עבדי וליכא שינוי אסור, והיינו כשיטת תוס' ודעימיה. ומבואר בזה עוד כלל לדינא, דגם לשיטה זו דהדיוט בעי שינוי, אעפ"כ בדליכא טירחא שרי מעשה הדיוט גם בלא שינוי.

אלא דבאמת הכא הוי חידוש טפי, דהנה לעיל כתבנו לדון ליישב, דאולי כל מה שהצריכו שינוי הוא רק בכעין תפירה שהיא בעצם מלאכה חשובה, משא"כ בעשיית אוהרי וגדילת פתילות ולטוח הגג וכל כיוצ"ב, וא"כ ה"נ נטילת גבשושית לא היתה צריכה שינוי. ומבואר ע"כ שהפמ"ג והמ"ב מצרכי שינוי בכל גווני, אלא דא"כ שוב יקשה מכל הגווני הנ"ל, וצ"ע.

**דעת רבינו ירוחם**

יד. ונראה עוד, דגם אי כדברי הפמ"ג והמ"ב, זהו רק בשיטת הסמ"ק שכתב טעם ההיתר כיון שאינו טירחא, אבל הרבינו ירוחם הנ"ל התיר להשוות הבית שלא יכשלו ולא הזכיר הא דליכא טירחא, ומשמע שמותר בלא"ה.

ונראה דאה"נ רבינו ירוחם סובר שאי"צ שינוי וגם במקום טירחא, וא"ש דהוא לשיטתו הנ"ל גבי מסרגין שהתיר הלא שינוי בלא שיהיה דבר האבד אלא סגי במה שהוא מעשה הדיוט. וכדהובא לעיל, וכן גבי מנעלין מתיר מעשה הדיוט הגם שהביאוה"ל נוקט שבמנעלין ליכא שינוי בהדיוט וכדהובא לעיל.

אלא דא"כ יש להעיר היאך משווה הב"י דברי הסמ"ק לברי רבינו ירוחם הא פליגי אי בעי שינוי במקום טירחא, וצ"ל דהעיקר שהם שווים בפרטי הדינים, דשניהם מתירים להשוות ורק לצורך המועד, ולא איכפת לן שבטעם הא דאי"צ שינוי באמת פליגי, אי רק מחמת שאין טירחא או שבכל גווני אי"צ שינוי במעשה הדיוט.

**הא דחטיטת בורות חשיבא מעשה הדיוט אי שייך להנ"ל**

**טו.** ויש שהוכיחו לנידון הנ"ל עוד.

דהנה ברא"ש (סי' ו') מביא דברי הראב"ד שכתב דחטיטת בורות חשיבא מעשה הדיוט, וכן מעשה דבני סכותא ונהר בירם חשיבא מעשה הדיוט, כיון שהיא חפירה שאינה צריכה אומנות, עיי"ש בארוכה. הרי לן שגם כשאינו עושה שינוי, כל שאינו צריך אומנות חשיב מעשה הדיוט.

אמנם באמת אין דברי הראב"ד שייכי לכל הנ"ל, דהכא איירי בהיתרא דצרכי רבים, ובזה מחלק בין אומן להדיוט, שבאומן לא התירו אלא לצורך המועד משא"כ בהדיוט התירו צרכי רבים גם של לאחר המועד עיי"ש בארוכה, וא"כ כלפי זה שפיר אמר דכל שאינו צריך אומנות חשיב מעשה הדיוט ושרי צרכי רבים גם שלא לצורך המועד.

משא"כ בנידון הנ"ל בסתם צורך המועד דיחיד, שנאמר שמעשה הדיוט מותר לצורך המועד, בזה שפיר אפשר שאין היתר אלא במעשה הדיוט שיש בו שינוי וככל דברי תוס' ודעימיה.

אלא דאכתי משמעות דבריו היא דאותו מעשה הדיוט שמתיר בצורך המועד ביחיד, הוא זה שמתיר בצרכי רבים גם שלא לצורך המועד, וכדמסיים 'מעשה הדיוט הוא, והתירו ליחיד שצריך לו במועד ולרבים אפילו אין צריכין להם', וא"כ שוב יקשה כנ"ל דמוכח שגם בלא שינוי איכא היתרא של מעשה הדיוט.

ואפשר דאה"נ הראב"ד גופיה באמת סבר כרמב"ן ודעימיה וכדמוכח מלשונו הנ"ל, אכן ממה שהעתיקו הרא"ש אין הכרח שסבר כותיה גם בזה, דשפיר י"ל דגם לשיטת תוס' ודעימיה א"ש עיקר חילוקו בהיתרא דצרכי הרבים וכדנתבאר. וכ"ז צריך תלמוד במקומו.

**מוכיח מדברי הריטב"א ודן לדחות**

**טז.** עוד כתבו לדון להוכיח בזה.

דהנה בגמ' (דף יג.) למדו היתר ג' מלאכות בע"פ שכן מותרות בחוה"מ, והקשו ע"ז מכמה דינים עיי"ש. והקשה הריטב"א (שם) אמאי לא הקשו דא"כ נתיר בע"פ כל מלאכה שכן מותרת בחוה"מ בדבר האבד, ומתרץ דשמא סברי כר"י דדבר האבד בעי שינוי, ולא שרינן בע"פ אלא דבר שמותר במועד כדרכו. עיי"ש.

וידידי רא"ע דן להוכיח מדבריו שהיתר הדיוט אינו מדין שינוי, דאי הוי מדין שינוי, א"כ מה עדיף להביא מהדיוט כדרכו טפי מאומן מכליב, הא גם הדיוט כדרכו הוא מדין שינוי.

אלא דא"כ יקשה, דמצינו בביאוה"ל (סי' תקל"א סעי' ד' ד"ה ואלו) שכתב ג"כ האי כלל, דאין למדים מהמותר רק בשינוי בחוה"מ להתיר בע"פ בלא שינוי, עיי"ש הכרחו, והרי שיטת המ"ב היא כתוס' ודעימיה דהדיוט בעי שינוי וכדהבאנו לעיל גבי גבשושית, וצ"ע.

וע"כ צ"ל דהא דאין למדין מדבר המותר בשינוי אלא רק ממה שהותר כדרכו, אינו שייך לטעם ההיתר אלא תלוי במציאות, דהיינו דדבר שמותר בפועל כדרכו יותר ראוי להתירו בע"פ מדבר שצריך לעשות בו שינוי, וע"כ מה שמותר בהדיוט הרי למעשה מותר כדרכו ולא איכפת לן שהוא משום שבעצם מה שהוא ע"י הדיוט נחשב שינוי, דלמעשה ההדיוט אינו צרך לשנות אלא עושה כדרכו[[6]](#footnote-6).

1. וכעי"ז מצינו ברדב"ז (ח"ב סי' שנ"ז בסו"ד) שכתב דהגם שבתפירה אמרו דהאומן מכליב, והיינו דבעי שינוי גדול שיהיה ניכר בתפירה עצמה, אעפ"כ בכתיבה סגי בשינוי מועט, משום דמלאכת הכתיבה ששכיחא טפי ורגילי בה אנשי טפי מתפירה, עיי"ש. הו"ד בשערי תשובה (סי' תקמ"ה על סעי' ח'). [↑](#footnote-ref-1)
2. ומוכיח כן מדתנן לעיל (דף ו:) צדין את האישות משדה האילן כדרכו ומשדה הלבן שלא כדרכו, ופרש"י (שם ד"ה ובשדה לבן) דבשדה הלבן אינו מפסיד כולי האי. ועוד מוכיח מהא דלעיל (דף ז.) דכתל חצר בונה כדרכו וכותל גינה בעי שינוי כיון שהוא הפסד מועט כדפרש"י (שם ד"ה בכותל גינה), [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' לפ"ז בנקרעו במועד יהיה שרי לכל אדם. [↑](#footnote-ref-3)
4. דעי' במג"א שהעתיק מרבינו ירוחם שבהדיוט תופר כדרכו, ומדסתם משמע דהיינו בין בבגדין ובין במנעלים, דהשו"ע והרמא" בתרוויהו איירי, אלא דיש לפקפק בזה, דהנה המ"ב העתיק דברי המג"א אלו, ואעפ"כ כתב בביאוה"ל הנ"ל דבמנעלים לא מהני הדיוט, וע"כ מה שהעתיק המג"א הוא רק על בגדים, וא"כ אפשר שגם המג"א לא אמר יותר מזה, אלא דאה"נ הדברים סתומים במ"ב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. עוד מצינו חידוש בשבלי הלקט (סי' רכ"ה) הו"ד בביאוה"ל (סי' תקמ"ה סעי' ה' ד"ה ואפילו) דשרי לכתוב איגרות של שאילת שלום 'דכיון דאינו כותב צרכיו כלל אלא שאילת שלום גרידא, ליכא טירחא בהאי כתיבה ולא דמיא למלאכה כלל, הלכך מותר דלא הוי אלא כמטייל בעלמא'. ומבואר לכאו' דכיון דליכא טירחא שרי. ויל"ע. אלא דמלשונו משמע שהוא רק בכי האי שלא דמיא למלאכה כלל אלא כמטייל בעלמא, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובזה מתיישב גם משה"ק ידידי הנ"ל דבדברי הר"י מפאריש גבי קטורי בירי שהובאו לעיל מבואר, דהיתר אומן מכליב מחודש טפי מהיתר הדיוט, ולכן יש מקומות שלא הותר אומן בשינוי אע"פ שהותר מעשה הדיוט, והכא בריטב"א מבואר להיפך, דהיתר הדיוט מחודש טפי ורק ממנו יש להוכיח להתיר בע"פ. אכן למש"כ א"ש, דאין כוונת הריטב"א שהיתר הדיוט יותר מחודש, אלא שעצם מה שבפועל איכא היתר כדרכו יותר ראוי שמחמת כן יהיה היתר גם בע"פ ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)