חבורה מלאכת צד 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

**חבורה מלאכת צד**

**עיין היטב בכל סוגיית הגמ' כאן.** **וכן בפרק אין צדין כג: כד. עיי"ש היטב בכל הסוגיא.** יש לדון, בגדר מלאכת צד מה טיבה האם יסודה היא הכנסת בע"ח לרשותו ושליטתו. או שלילת החירות של הבע"ח. והנה יש לעיין ביסוד מחלוקת רבי יהודה וחכמים דרבי יהודה סבר דחייב בהכניס צבי רק לבית ולדעת חכמים חייב בהכניס גם לביבר קטן ולחצר. דיש לעיין במה נחלקו,

והנה בפשוטו היינו אומרים שהמחלוקת היא משום שבית יותר קטן מביבר. ורבי יהודה סבר דבעי מקום שיכול בקלות לתופסם דהיינו בית שהוא יותר קטן. [ אמנם הב"ח לא למד כן וכלדלהן.] ויש לדון בשורש מחלוקתם. ונראה באופן זה דרבי יהודה סבר דיסוד צידה הוא במה שהוא תחת ידו וממילא רק בבית שהוא ממש תחת ידו הוא נחשב ניצוד אמנם בביבר קטן דמבואר להלן בגמ' דצריך עוד תפישה אפילו דיכול לתופשו בקל. מכל מקום הוא מחוסר תפישה. וחכמים סברו דצידה היא שלילת החירות. וממילא אפילו בביבר קטן כיוון דתמיד כשרוצה לתופשו קל לתופשו זהו נחשב שלילת החירות. משא"כ בביבר גדול דהגם שאינו חפשי מכל מקום כיוון שעדיין קשה לתופשו אינו מוגדר שאינו בן חירות אלא שנצטמצם מקום מחייתו דהפקעת החירות הוא התפישה בידי אדם. [אמנם באמת היה ניתן לומר להפך דרבי יהודה סבר דהוי שלילת החירות וממילא סבר דרק בבית הוא מוגדר שלילת החירות דזהו מקום קטן אמנם מקום שמחוסר תפישה למעשה עדיין הוא בן חורין. משא"כ אם היסוד הוא תחת ידו אז כמה שקל לתופשו הוא נחשב תחת ידו.] והנה באמת היה מקום לדון שצידה היא בוודאי מה שהוא מכניס תחת ידו דאם לא כן תיקשי שיטת הרמב"ם דמבואר בצידת נחש שלא יזיק דאם צד אותו כדי שלא יזיק אז מותר משום שהאיסור באופן זה הוא רק דרבנן ובמקום צער לא גזרו ובפשוטו הטעם הוא משום דהוי מלאכה שאצל"ג. אמנם יש לעיין דהרבמ"ם פסק גמ' זהו להלכה הגם דהרמב"ם פוסק כר"י דמחייב במלאשאצל"ג. ואם כן מדוע פטור. ואם נאמר דיסוד הצידה הוא מה שהוא מכניס הדבר תח"י אז מובן דאם הוא צד כדי שהוא לא יזיק אם כן כל הענין שלו בצידה הוא לא שהוא יהיה תח"י אלא שלא יהיה במקום אחר והוי רק צידה דרבנן אמנם אם יסוד הצידה הוא שלילת החירות לכאורה הוי שלילת החירות. והוי רק מלאכה שאצל"ג. ואין זה חיסרון בשם המלאכה. דאפשר להבין שאין זה דומיא דמשכן שהיו צדים לגופה לסברת התוס' דמלאשאצל"ג נלמדת ממשכן. או אפי' לרש"י אפשר להבין דאין לו ענין בעצם שלדבר ישלל החירות אלא שהיה מעדיף שלא יהיה כאן כלל ואם כן עדיין הוי מלאשאצל"ג. ואם כן לדעת הרמב"ם היה צריך להיות חייב אמנם אם נגדיר את עצם המלאכה שיסודה הוא ההכנסה תח"י ממילא שייך להבין שכאן שלא עושה הכנסה לרשותו אלא מגביל אותו לא לילך למקום אחר חסר בעצם המעשה צידה. ולא רק בצורך. אמנם אם היסוד הוא שלילת החירות קשה. אמנם זה הוכחה רק מהרמב"ם והנה אם נאמר כהצד השני שהבאינו דרבי יהודה סבר שהוא שלילת החירות וחכמים סברו דענינו הוא ההכנסה לרשותו. אם כן לא קשה דהרמב"ם פסק דלא כרבי יהודה אלא כחכמים דהצידה היא גם לביבר קטן ומשום כן פטור בנחש ולרבי יהודה יהיה חייב. ואם כן יוצא דהגם שבמשנתינו רבי יהודה הקל אמנם יתכן דיש אופן דהוא מחמיר. ויל"ע בזה. אמנם הדרך הראשונה שאמרנו תיקשי משיטת הרמב"ם.

**מתני' רש"י ד"ה הצד ציפור**. אבל אם הכניסו לבית אינו ניצוד בכך שיוצא לו דרך החלונות. וכן פי' רש"י בביצה כד. ד"ה חייב. ותמה הרש"ש בסוגייתנו אמאי לא נקט רש"י הטעם המבואר בגמ' דציפור בבית הוא מתשמט ואינו ניצוד. עיין ב"ח סי' שט"ז סוף סק"א, דביאר דעת רש"י באופן זה דנחלקו רבי יהודה וחכמים. ולדעת חכמים יש צידה גם בביבר ובחצר ולדעת רבי יהודה יש צידה רק בבית. והנה צריך ביאור מדוע רבי יהודה מודה בבית ופליג בביבר וחצר. ודן הב"ח דשורש מחלוקתם היא דלחכמים יסוד הצידה הוא מה שהוא נמצא בביבר קטן דיכול לתפסו. אמנם לדעת רבי יהודה אין הצידה תלויה במה שהוא יכול לתופסו. דאם כן גם בביבר קטן הוא יכול לתפסו, אלא דרבי יהודה סובר דצידה תלויה בזה שהחיה לא תוכל לברוח ולכן בביבר וחצר דהם יכולים לברוח לא נחשב צידה, ורק בביבר מקורה ובית נחשב צידה דהם לא יכולים לברוח. ולדעת רבי יהודה אפילו בביבר גדול חשוב צידה. ולפי"ז ציפור דרור לבית הגם שהיא נשמטת לכאן וכאן וקשה לתופסה. מכל מקום לרבי יהודה ייחשב צידה כי אינה יכולה לברוח. ויוצא דהגם דרבי יהודה מיקל בצידה דאינו נחשב צידה אלא אם כן מכניס לבית שהוא מקום שאינו יכול לברוח אמנם מצד שני הוא מחמיר בביבר מקורה גדול דחשיב צידה וכן מחמיר בציפור דרור בבית שאין בו חלונות. והנה צריך לומר בכוונת הב"ח דאין כוונתו דביבר מקורה יכולה לברוח בקלות דבוודאי באופן זה לרבנן נמי לא הוי צידה וכמו דמבואר דצד למקום דיש פתח אינו נחשב צידה משום שיכול לברוח, אלא נראה כונת הב"ח דאיירי במקום שיכול לברוח על ידי הדחק. אמנם באופן פשוט בוודאי אינו יכול לברוח אלא דלא סגור בצורה הרמטית ויתכן בריחה. וממילא רבי יהודה סובר דעיקר הצידה שהוא מניחו במקום שאינו יכול לברוח כלל. אמנם חכמים סוברים דיסוד הצידה הוא מה שהוא תחת יד אדם. וממילא כשמניחו במקום שיכול לתופשו אז ממילא הגם שיתכן שיהיה בריחה מכל מקום כל זמן שהוא לא ברח. הוא נחשב תחת יד אדם דזהו קשה לברוח.

ויתכן היה לבאר דפליגי בזה. דחכמים סברי דיסוד צידה הוא הכנסת הדבר לרשותו וממילא כדי שיהא נידון ברשותו הנידון הוא עד כמה קל לתופשו ואם קל לתופשו הוא נחשב תחת ידו. והוא נחשב ברשותו אמנם רבי יהודה סבר דיסוד הצידה הוא שלילת החירות. וממילא בזה עד כמה שיש אופן שהוא יכול לברוח אינו נחשב שלילת החירות, ולכן בביבר קטן ובגינה ובחצר רבי יהודה פוטר אמנם בביבר מקורה אפילו אם הוא גדול. עדיין נחשב שלילת החירות וכן ציפור בבית שאין בו חלונות דלמעשה נששלה חירות הציפור. ולפי"ז לרבי יהודה יש מקרים שהוא לחומרא. והנה יש לעיין לפי רבי יהודה מהו השיעור עד כמה גדול יכול להיות הביבר דלא יהא חשוב ניצוד.[ ובאמת אפשר דיש מקור לזה דהנה למעשה לדעת חכמים דסוברים דביבר גדול ליכא מלאכת צד מכל מקום מבואר בראשונים דנאסר מדרבנן וכן נפסק בשו"ע והטעם הוא משום שבמשנה כתוב פטור והכלל הוא דכל פטורי דשבת הוא אסור. והנה גם שם יש לעיין עד כמה גדול יהיה הביבר דיהיה אסור. והנה ר' ניסים קרליץ הגדיר את זה שאם זה כל כך גדול דאין לאדם כלל שליטה בחיה שנמצאת בתוך תחום המגודר אז אין זה נאסר. אמנם עדיין יש לעיין דזה רק אם מלאכת צד הוא שליטה אז מדרבנן נאסר גם שליטה במקצת אמנם אם זה שלילת החירות אז למעשה נשלל החירות. אמנם שייך להגדיר שגם לב"ח אין צמצום מקום המחיה מוגדר שלילת החירות אלא זה שהוא נמצא בתוך תחום מוגדר שמיקל את תפישתו. אמנם אם האדם לא מרגיש שיש לו תפישה בכלל אין זה נחשב כלל ניצוד.]

והנה יש לעיין על הב"ח מביבר של דגים דמבואר במשנה בביצה כג: דאין צדין מהם דגים. והנה יש לעיין דהרי הדגים אינם יכולים לברוח מהביבר. ואם כן הם נחשבים ניצודים ועומדים. והנה הכלל מבואר בתוס' בביצה כד. ובעוד ראשונים דכל דבר שהוא חשיב ניצוד אין איסור בצידתו. וכל מה שהוא לא חשיב ניצוד ועומד יש איסור בצידתו ומבואר דביבר של דגים אינם נחשבים ניצודים ועומדים וממילא יש איסור בצידתם. והנה בסוגייתנו מבואר דהברייתא שמבואר דאין צדים דגים ביו"ט היא גם כרבי יהודה. והגמ' שהעמידה את הברייתא שאסרה צידת חיה מן הביברין כרבי יהודה דאינו חשיב ניצוד ועומד הברייתא אמרה דאין צדים דגים מן הביברין ויל"ע דהרי הדגים אינם יכולים לברוח ולפי רבי יהודה הוא נחשב כניצוד ועומד. וזהו הערה גדולה. [אלא דיש לדון בזה דהנה שיטת הירושלמי דלהוציא דגים מן הים נחשב קוצר משום שמנתקם ממקום חיותם ואפשר שכך הב"ח יפרש את האיסור אמנם דבר זה קשה דהרי בפשוטו הבבלי פליג עליהו. ואפשר דהאין צדין של דגים הוא רק דרבנן דגם הב"ח מודה דהגם דלרבי יהודה אין חיוב מכל מקום אסור מדרבנן במקום שהוא ביבר גדול. ויל"ע בזה.]

והנה מצינו ב' ראיות לב"ח. דהנה רע"א הקשה מה תי' הגמ' הא ביבר מקורה הא ביבר שאינו מקורה. ולר"י מה הנפק"מ אם הביבר מקורה דהרי הוא אמר דגם חיה בביבר קטן לא חשיבא ניצודה והגמ' היתה צריכה להעמיד דאיירי בביבר מקורה והא רבי יהודה הא רבנן. והנה לפי הב"ח מיושב דהרי ביבר מקורה לרבי יהודה הוא גם צידה ואפילו בביבר גדול. וממילא היה צריך להעמיד בביבר שאינו מקורה. דאם לא כן כיוון שאינו יכול לברוח בוודאי נחשב צידה. ובירושלמי תחילת פרק אין צדין. דף יג: בדפי הירושלמי יישב את סתירת המשנה והברייתא שהובאה בסוגייתנו לגבי חצר. ולא תירץ כהבבלי דהא רבי יהודה הא רבנן אלא תירץ דכאן איירי בחצר מקורה כאן בחצר שאינה מקורה והנה שם לא אייר בעופות אלא בחיה ומה הנפק"מ וחזינן דיש סברא כזו דאם יכול לברוח לא הוי צידה גם כלפי חיות. אמנם באמת הירושלמי אמר את החילוק הזה לא רק לרבי יהודה אלא גם לרבנן מכל מקום את עצם הסברא דאם יכול לברוח אין זה צידה מצינו בירושלמי גם כלפי חיות. אמנם בבלי לא מצינו כן. [ועיין בט"ז סק"א. ועיין פנ"י וראש יוסף בביצה שם. ושפ"א בסוגייתנו.]

אמנם שמא שייך לפרש בעוד אופן. דבאמת לכו"ע יסוד צידה הוא ההכנסה לרשותו ולא שלילת החירות. [ובאמת בירושלמי יש מקור דיסוד מלאכת צד היא שלילת החירות וכמדובר בבביצה יג: שלכו"ע חילקו בין חצר מקורה לחצר שאינה מקורה ולכו"ע יסוד הדין משום שיכול לברוח. [ולירושלמי לא שייך לשאול מדגים דהרי שיטת הירושלמי עצמו דיש בזה משום קוצר.]

ושייך לומר דבזה נחלקו רבי יהודה וחכמים דחכמים סברו דיסוד מלאכת צד הוא מה שהוא מכניס הדבר לתפיסת ידו ובזה הוא נקרא צד וממילא זהו שמכניסו למקום שקל לתופשו דבזה הוא נחשב תחת ידו כי כל העומד כמאן דהוא תחת ידו וכבר עכשיו הוא נחשב שהוא תחת ידו משום שהוא הכניסו למצב שהוא עומד לזה דהרי קל לו לתופשו.

אמנם יתכן דרבי יהודה סבר דיסוד מלאכת צד. הוא מה שהדבר נכנס תחת שליטתו ולא בעי שיהיה תחת ידו. והנה לפי"ז שייך להבין דהחילוק בין בית לבין חצר הוא בזה גופא שהבית הוא מקום דיור של אדם. וכיוון שמכניסו למקום שהוא דר בו ממילא הוא תחת שליטתו שהרי גם אם לא ירדוף אחרי החיה בסופו של דבר היא תתקל בו משום קוטנו של מקום ומשום הדיור של האדם ולפי"ז גם בציפור דרור בבית שאין בו חלונות למעשה הוא תחת שליטתו של האדם ואדם שמגדל תוכי בבית למעשה הוא תחת שליטת האדם משום שהמקום שבו הוא גדל הוא מקום שבשליטת האדם. ויוצא דלרבי יהודה דווקא בית אבל לא ביבר קטן דהוא לא מקום דיור האדם. וגדר הדברים במה נחשב שהדבר הניצוד נכנס תחת שליטתו, אינו דווקא משום האחיזה שיש לו בו, אלא משום שהוא מכניסו למקום שהוא בשליטתו וממילא בזה הוא נחשב ניצוד רק כשנדון מדוע בית נחשב יותר מקום שהוא ניצוד נבאר משום שהוא מקום שהוא מקום דיורים של אדם. [באמת מתחילה חשבתי דיסוד החילוק הוא הגודל דבית הוא יותר קטן וממילא משום כן הוא נחשב מקום שהוא תחת שליטת האדם. ובאמת זה מתאים אם שיטת רבינו שמואל דסובר דביבר קטן המודד של הקוטן זהו אם יכול לתפוש את החיה בלי לפוש והנה זה בוודאי יותר גדול מבית ולדרכו חילוק זה יתכן, אמנם לשון בביצה דנפלי טולא דכתלי ההדדי כתב רש"י מרוב קטנו וקצרו ומשמע דהוא מקום קטן בעצם. והנה ברש"י שם משמע שהצל של הכתלים נופל אחד על השני ובאמת זה קטן. אמנם ברמב"ם וכן ברבינו שמואל כנראה למדו שהכוונה שהצל של שני הכתלים מתנגש פעם ביום ולפי"ז הוא יותר גדול וכן הרמב"ם למד שהכוונה שהוא רץ אחריו ואינו צריך ליתנפש. אמנם רש"י שם גרס בחד שחייא ולא גרס בחד שהייא וכנראה הוא פירש כשיטת הריטב"א דהמכוון של הביבר דמכל מקום מאמצע החדר יכול לתפוסו בשחייה אחת. ואם כן מקום זה לכאורה הוא קטן מבית. ולכן בדעת רש"י צריך להגיד את החילוק שאמרנו בין מקום דיורים לביבר.] ולפי"ז רבי יהודה לעולם מקל בצידה. חוץ מבציפור דרור דהגם דיכולה לישמט אנה ואנה לרבי יהודה אם מכניסה לבית שהוא מקום השליטה אינה נחשבת נצודה משא"כ לרבנן דיסודה הוא משום שהוא נחשב בידו וכל דבר שקל לתופשו זה נחשב בידו משא"כ ציפור דרור שלא קל לתופשה אין דבר זה נחשב צידה.

הנה ברש"י בביצה מבואר דשיעור דהבא מצודה ונצודנו ושיעור דביבר קטן הוא חד שיעורא. ושם מבואר בתחילה דיש לדון אם רשב"ג פליג על חכמים ובסוף מבואר דהוא רק מפרש. [וכנראה כוונת רש"י שם דאביי דן לרבי יוסף האם סובר דרשב"ג פליג ורש"י שם רק מבאר הצדדים דהוא פליג אמנם הכרעת רב יוסף היה דהוא בא לפרש ממילא ליכא מחלוקת.] והתוס' פי' דשיעור דהבא מצודה הוא שיעור בעוף והשיעור של ביבר קטן הוא שיעור בחיה. והביאור דבעוף גם בביבר יותר קטן עדיין שייך צידה דהעוף יותר קטן ויותר קשה לתופשו. ובאמת ברש"י בביצה מבואר דשיעור דהבא מצודה אין המכוון להבא מצודה כפשוטו אלא לזה שקשה לתופשו וצריך תחבולות. וממילא יתכן דזה אותו שיעור דשם הגדיר דהמכוון של ביבר גדול הוא שצריך תחבולות וזהו הגדרה של הביבר ולא שיעור. וממילא ביאר רש"י דהכל הוא שיעור אחד. אמנם התוס' למדו דזהו כפשוטו וממילא סברו התוס' דזהו שיעור אחר וזהו שיעור בעופות.

והנה הכרעת הרמב"ם בהלכות יו"ט פ"ב ה"ז דהשיעור לכלל הדברים הוא הבא מצודה. ולעומת זאת בהלכות שבת פ"י דכתב דהשיעור דמטא ליה בחד שחייא והשיעור של נפלי טולא דכתלי ההדדי. [ובאמת את הלישנא של עוקצין. הוא לא הביא ויש שהבינו דלישנא זו חלוקה דהיא לא נתנה שיעור בביבר אלא בקושי לתפוש ואין לישנא זו שיעור בביבר קטן והרמב"ם פסק להלכה שזה תלוי בעצם הביבר ולא רק בקושי לתפוס.] והמ"מ ביאר דבאמת הרמב"ם סובר דזה שיעור אחד. ואפשר שבהלכות יו"ט הביא לישנא דמסכת יו"ט ובמסכת שבת הביא לישנא דשבת וכן הכריע הביאוה"ל בכוונת הרמב"ם כדברי המ"מ. אמנם באמת בעמק ברכה יו"ט סי' י"א רצה לומר דבר חידוש וכן הוא בשו"ת ר' יוסף סלוצד סי' י"ח. ושניהם רצו לומר דבר חידוש דבאמת אין זה אותו שיעור. והנה כדי ליישב הדברים נראה דיש לדון במרב"ם בהלכות יו"ט.

ועיין היטב ברמב"ם פ"ב מהלכות יו"ט ה"ז. ויל"ע במה שכתב הרמב"ם הרי הוא מוקצה ואין צדין אותו ביו"ט. האם כוונתו דאסור משום צידה או משום מוקצה. ועיין בט"ז בסי' תצ"ז סק"א.וסק"ב. ועיין בפמ"ג במשב"ז זהב שם. ועיין בבית מאיר דפי' כוונתו באופן אחר דאסור משום צידה. ואדרבה רק משום כן הוי מוקצה. והטעם דכתב הרמב"ם למוקצה הוא דהרמב"ם שם סיים דאם צד לא יאכלו. וזה רק משום דהוי מוקצה. אמנם נראה דהמכוון הוא כהט"ז. דהאיסור משום מוקצה דאם זה כבית מאיר סדר הדברים ברמב"ם אינו מחוור. דהיה צריך לומר דאין צדין והרי הוא מוקצה ומשום כן אינו נאכל. ונראה לדון שכוונת הרמב"ם דליכא כלל איסור צידה ביו"ט [ודלא כהראשונים בסוגיין ובביצה עיי"ש בתוס' תחילת הפרק וביתר הרחבה בתוס' בביצה ג.. דהראשונים הסכימו שיש איסור צידה ביו"ט אלא דנחלקו האם הוא נאסר מדאוריתא או מדרבנן.] והרמב"ם סבר דאין כלל איסור צידה ביו"ט. ולפי"ז כתב העמק ברכה. ובשו"ת ר' יוסף מסלוצק. דיתכן דהשיעור של הבא מצודה ונצודנו הוא רק ביו"ט אבל בשבת דיש איסור צידה אפשר שהשיעור הוא שונה. ולכאורה הביאור בזה דבאמת השיעור של קשה לתופשו הוא שיעור בביבר קטן אמנם עדיין לא צריך מצודה והשיעור של מצודה הוא בביבר יותר גדול. והנה נראה דכלפי השיעור של צידה הוא תלוי בקשה לתופשו וזה המשנה בשבת. אמנם לגבי יו"ט מצד מלאכת צידה ליתא אלא דיש איסור מוקצה דאם הוא מחוסר צידה אינו נחשב מזומן וגם אם הזמינו הוא פטומי מילי בעלמא דהרי אינו ניצוד ואינו כלום. אמנם שיעור זה לרשב"ג אינו תלוי באיסור צידה אלא במזומן וזה תלוי בשיעור של הבא מצודה. ואע"ג דהגמ' שאלה סתירה בין המשנה של שבת לביצה המכוון הוא דכן הוא דעת חכמים דחכמים סברו דגדרי מוקצה תלוי בגדרי צידה ורשב"ג פליג דהוא תלוי במחוסר צידה והוא פליג על חכמים דתליא הא בהא. ולפי"ז אתי שפיר פסק הרמב"ם דלגבי שבת הגדר של איסור צידה הוא בביבר קטן וכתב את שיעורו ולגבי מוקצה שיעורו הוא הבא מצודה דזהו ביבר יותר גדול. ופחות משיעור זה לא הוי מוקצה. ולפי"ז יהא רוח מדוע הגמ' בביצה הביאה את השיעור של הבא מצודה והגמ' בשבת לא הביאה שיעור זה דשיעור זה הוא רק שיעור לגבי מוקצה ולא לגבי שבת. אמנם מצד שני יש קושי גדול בפשט בביאור זה. דלפי"ז ייצא דרשב"ג בשבת ורשב"ג בביצה לא אמרו אותו דבר אע"ג דהוי אותו לשון. דרשב"ג בשבת מבאר הגדר בביבר קטן דהגדר הוא אם קל לתופסו לעומת זאת בביצה בא לחלוק על חכמים ולומר דאינו תלוי בשיעור צידה אלא בהבא מצודה וניצודנו. וכן עוד דבר יקשה דאביי שאל את רב יוסף האם פליגי והובא בביצה ובשבת וצריך לומר דהוא שאל גם על המשנה בביצה וגם על המשנה בשבת והגם שרב יוסף ענה לו באותו לשון בשבת ההכרעה היא דלא פליגי ובביצה ההכרעה היא דפליגי ודבר זה הוא דוחק.