כלים פרק כד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# פרק כד משנה א

שלשה תריסין הם תריס הכפוף טמא מדרס ושמשחקין בו בקונפון טמא טמא מת ודיצת הערביין טהורה מכלום

א] תריס הכפוף- עי' רמב"ם שכ' ששפותיו הפוכות והוא ראוי למושב, לפיכך טמא מדרס, ובר"ש כת"י כ' דהוא כעין שלנו שמקיף את האדם מג' רוחות ושוכבים עליו במלחמה.

ב] מבואר דתריס הכפוף הוא נעשה להגן וגם שוכבים עליו, ובתפא"י אות ג' הקשה מדוע לא נימא עמוד ונעשה מלאכתנו שהרי הוא צריך את התריס בכדי להגן עליו ואם ישכב עליו יאמר לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ועי מש"כ בזה.

ג] עי' משנ"א דכ' דעיקרו להגן ומ"מ כיון שדרך גם לשכב עליו טמא מדרס והביא לזה ראיה מכל בגדים שטמאים במדרס אף שעיקר הוא ללבישה מ"מ טמא מדרס כמבואר לקמן פכ"ח והטעם הוא משום שדרך גם לישב על הבגדים ולשכב עמהם, ועי' עוד רמב"ם [ספ"ז מטומאת משכב ומושב].

ד] ועי' משנ"א שכ' דזה החידוש במתני' כאן זה החידוש דקמ"ל תנא דמתני' דתריס אף על פי שעשוי עיקרו להגן הואיל ומשמש גם ללבישה שייך בו מדרס.

ושמשחקין בקונפון

ה] יש לעי' מדוע הוא טמא והרי לכאו' אין לזה בית קיבול, ועי' סדרי טהרות דכאן מיירי במתכת ופשוטי כלי מתכות טמאים, אך יש לעי' א"כ מה החידוש והרי ודאי פשוטי כלי מתכות טמאים, ושמא י"ל דהחידוש הוא דחשיב כלי מעשה אף שהוא לשחוק יחשב כלי מעשה, דגם פשוטי כלי מתכות צריך שיהיה משמש אדם [וכמבואר בהמשך המשנה ברמב"ם פכ"ז ה"ד].

ו] ובר"ש ביאר דהתריס הוא מגן, ויש מקל העשוי מעור המלא בשער ומכה בו עיי"ש, והנה בדין המקל לא נתפרש במשנה אם מקבל טומאה, ולכאו' יש לדון דנחשב לבית קיבול המקבל את השער, ויהיה זה תלוי בדין בית קיבול העשוי למלאות, אם הוי בית קיבול שהרי הוי עור הממולא בשער ומקבל שער, עוד יש לדון לטמאותו מדרבנן מדין פשוטי כלי עור, [אלא שלכאו' לענין זה צריך שיהיה משמשי אדם וכלים, יש לעי' אם נחשב משמש אדם וכלים ויש לעי' בזה].

ודיצת הערביים טהורה מכלום

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ז מכלים ה"ד והר"ש בפי' בתרא פירשו דטעם טהרתן הוא משום שאינו עשוי אלא לדיצה ולשחוק ואינו ממשמשי אדם וכל בגד שאינו ממשמשי אדם אינו מקב"ט, ויש לעי' בטעם הדבר מדוע באמת משמש לשחוק לא חשיב משמשי אדם והרי שחוק הוא גם צורך[[1]](#footnote-1).

ח] במשנ"א הקשה דלעיל [פכ"ג מ"א] איתא דכדור טמא, אע"פ שאינו עשוי אלא לשחוק, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה, ועוד ראיתי לבאר בזה דכיון דהכא מיירי בבית קיבול והיינו כדור הוי בית קיבול העשוי למלאות אפילו שהוא עשוי למטרה של שחוק נמי טמא מדין בית קיבול [מהגרר"ש].

ט] הר"ש בפי' קמא פירש דטעם טהרתו הוא משום דתריס קטן הוא ביותר, וצ"ב שהרי מיירי בכלי מתכת, ולא מצינו שיעור לכלי מתכת, וכל כלי הראוי למלאכתו מקב"ט אף אם הוא קטן ביותר, [ועמד ע"ז בסד"ט], ואפשר דכוונת הר"ש דכיון שהוא קטן ביותר אין עליו צורת כלי, ופשוטי כלי מתכות אין חשובין ככלי לקב"ט אלא בשיש עליהן צורת כלי, כמש"כ הר"ש לקמן מ"ז.

# פרק כד משנה ב'

ג' עגלות וכו' כמטה טמאה טמא מת

א] עי' בראשונים משום שהא מיועדת להוליך בה סחורה, ולכן אינה טמאה מדרס אלא רק טומאת מת, וי"ל דאף שהאדם יכול לישב בה אבל אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו כיון שהיא עומדת לסחורה [עי' רע"ב רא"ש ר"ש תפא"י].

ושל אבנים טהורה מכלום

**ב] עי' בר"ש** כאן שהיא נקובה יותר ממוציא רימון, וכ"כ רש"י שבת פד. ויש להקשות דמ"מ העגלה נושאת את האבנים וראויה לתשמיש, ומה החסרון במוציא רימון, וצ"ל דנאמר דין בכל הכלים דשיעורן ברימונים, והיינו דכל שהוא פרוץ בנקב של רמונים, לאו כלי הוא ועי' רש"י סוכה ו. וברכות מא. ועירובין ו. אם הוי דין הלכה למשה מסיני.

**ג]** אך קשה לדברי הרמב"ם [פ"ו מכלים ה"ג] דכלים שעשאן מתחלה נקובין במוציא רימון כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפירות מקבלים טומאה עד שיקרע רובן, וקשה להרמב"ם מדוע שלא של אבנים טהורה מכלום, משום שהיא פרוצה מתחתיה בנקבים כמוציא רמון, ועמש"כ בזה בתפא"י אות י' דהכא מיירי בנקובה רובה, דגם להרמב"ם בכה"ג טהורה, ועי' עוד במשנ"א מש"כ בזה, ועי חזו"א סי"ח סקי"ב.

**ובקה"י** סימן ה' כתב, דהרמב"ם מפרש דהא דתנן דשל אבנים טהורה מכלום, מיירי שהעגלה עצמה עשויה מאבנים, והוכיח כן מהרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי פירקין דכל מה שאמור בפ' הזה טהור מכלום, מפני שהוא מחומר שאינו מקב"ט כגון כלי אבנים וכו', אך יש לתמוה על זה מהא דמבואר בגמ' שבת פד. על דין זה של אבנים טהורה מכלום ואמר ר' יוחנן ואם יש בה בית קיבול של רימונים טמאה טמא מת, ואי נימא דהעגלה עצמה עשויה מרימונים מאי נפק"מ אם יש נקבים של רימונים או לאו וצ"ע.

# פרק כד משנה ג'

**א] הרמב"ם** בפיהמ"ש לעיל פ"כ מ"ב ובפכ"ו מכלים ה"ז מבו' דעריבה זו שנסדקה אינה טמאה אלא טומאת מדרס ולא שאר טומאות, והאחרונים תמהו בזה דמ"ט אינה טמאה מדרס מדינא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת.

**ובחזו"א סימן כ"ה** סקט"ז כתב, דכיון שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין דאל יזוז ממך בכל הפרק הזה העיקר שנזכר לעיל והוא אמרם כל הטמא מדרס מטמא טמא מת, וקאי גם על עריבה דמשנתינו, אין ספק בדעת הרמב"ם דעריבה זו הטמאה מדרס טמאה אף ט"מ, ובע"כ דמש"כ בפיהמ"ש לעיל דטהרו מלהתטמא במת היינו באינו מיוחד למדרס, וכן צ"ל במש"כ בפכ"ו דטהורה משאר טומאות, עכ"ד.

והבאה במדה טהורה מכלום

**ב]. הר"ש והרא"ש** כתבו דהיינו דוקא בפתחה מלמעלה, אבל פתחה מצדה אפי' באה במדה טמאה, משום דהנך דחזו למדרסות לא איתקשו לשק, וכ"ה בפירש"י ובתוס' שבת דפ"ד., וכ"כ התוס' והרמב"ן והריטב"א שם דמ"ד: והתוס' במנחות דל"א..

**אך הרמב"ן בשבת דפ"ג:** נסתפק בזה דשמא כלי הבא במדה טהור אע"פ שהוא ראוי למדרס, וכ"כ בשיטה להר"נ שם דמ"ד: בשם הרא"ה, וכ"כ הריטב"א שם בשם יש שתירצו, אלא שיד דחלוקין הן בטעמיהן, עמש"כ בזה בקה"י סימן ו'.

# פרק כד משנה ד'

שלש תיבות הן תיבה שפתחה מצדה טמאה מדרס מלמעלן טמאה טמא מת והבאה במדה טהורה מכלום

א] **הר"ש והרא"ש** כ' דכל שהוא ראוי למדרס אפילו כלי הבא במידה טמא, דהרי מדרסות לא הוקשו לשק ולכן טמא אפילו כשהוא בא במידה, וכ"כ רש"י פד. ותוס' שבת פד ופג: שם,

אולם **הרמב"ן שבת פג:** נסתפק בזה וכ' לדון דאפשר דגם מדרס טהור בכלי הבא במידה טהור, וכ"כ השיטה להר"ן שבת מד: וכ"כ הריטב"א שם.

ב] **ובדעת הרמב"ם** נחלקו האחרונים בשיטתו, התוי"ט נקט בדעת הרמב"ם דבאמת כלי הבא במידה טמא מדרס, אלא דלא נאמר בו הדין שכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, וביאר משום דהוא דין דרבנן, ולכן היכא דאיתמר איתמר והיכא דלא איתמר לא איתמר, וכן מבואר במל"מ דנקט בדעת הרמב"ם, עי' פכ"ז מכלים ה"א.[[2]](#footnote-2)

אולם בספר מי נפתוח [הובא תוס' אנשי שם] וכן בספר משנה אחרונה [ועי' חזו"א כ"ח י'] נקטו בדעת הרמב"ם דאינו טמא מדרס כלל. והיינו כהשיטה להר"ן והרמב"ן בדף פג.[[3]](#footnote-3)

**בענין המטמא מדרס מטמא טמא מת**

**התוס' במנחות דל"א**. והרמב"ן שבת מ"ד: נקטו, דכיון דכלי הבא במדה המיוחד למדרס, טמא גם בטומאת מת מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת.

**אך התוי"ט** במשנתינו דקדק מדברי הרמב"ם דכלי הבא במדה לעולם אינו נטמא בשאר טומאות, אף שהוא מיוחד למדרס, [וכ"כ במי"ט וסד"ט לעיל פט"ו מ"א בדעת רש"י בשבת דמ"ד:], ויש לעי' בטעם הדבר עי' עוד במל"מ פ"ג מכלים ה"א בזה. ועי' עוד משנ"א

# פרק כד משנה ה

שלשה תרבוסין הן של ספרין טמא מדרס שאוכלין עליו טמא טמא מת ושל זיתים טהור מכלום

**א] ברמב"ם** כ' דהוא יריעה נגללת של עור, ואם עשוי לשכיבה טמא מדרס, ו"שאוכלים עליו טמא טמא מת", **ועי' משנ"א** דמיירי בפשוטי כלים, [וכן משמע מסיפא דמתני', "של זיתים טהור מכלום" דאי נימא דמיירי באופן שיש בית קיבול מדוע טהור מכלום, אא"כ נימא דזה גופא החילוק דברישא יש בית קיבול ובסיפא אין ב"ק], ומבואר במתני' חידוש דגם פשוטי כלי עור טמאים מדרבנן.

**ב] הנה** עיקר הדין דפשוטי כלי עץ טמאים מפורש בגמ' בב"ב דף סו., מיהו דין פשוטי "כלי עור" טמאים מדרבנן לא נתפרש בש"ס להדיא, [ועי' פיהמ"ש לעיל פט"ז מ"ד דמשמע שנסתפק בדבר זה], ומאידך ברמב"ם ביד החזקה מבואר דגם פשוטי כלי עור טמאים מדרבנן, אכן לפי המבואר בראשונים במתני' כאן דמיירי בכלי עור, נמצא דיש מקור ממתני' דגם פשוטי כלי עור טמאים.

זיתים טהור מכלום

ג] בטעם הדבר מצינו כמה דרכים

א) **בר"ש וברע"ב** כ' דאינו חשוב משמשי אדם, והיינו דכמו שבפשוטי כלי עץ נאמר דין שהיה משמש אדם ומשמשי אדם, [וכמבואר ריש פכ"ב בר"ש שהביא התו"כ], ה"ה בכלי עור נמי צריך שיהיה משמש אדם ומשמשיו.

**ב) ברמב"ם** כ' והעור העשוי לשטוח עליו זיתים "אינו כלי", ויש לדון בכוונתו, ולכאו' משמע דכוונתו דחסר בצורת כלי ולכן טהור, אולם ביד החזקה פכ"ז מכלים ה"ה כ' לפי שאינו ממשמשי אדם והיינו כסברת הר"ש והרא"ש, [וי"ל בכוונתו דכיון דהוא פשוטי כלים וחסר בתורת כלי לכן צריך שיהיה גם משמש אדם וגם כלים].

**ג) בראב"ד בהשגה** על הרמב"ם פירש באופ"א וכ' וז"ל "זה הטעם מצא חן בעיניו ותולה בו כל הדברים, ובכאן אינו אלא מפני שאינו עשוי אלא כדי שלא יתלכלכו אצבעותיו בשמן העורות ודומה לו קסיה של צבעים ושל נפחים שהיא טהורה מפני שהוא לקבל את הזיעה" עכ"ל. ועי' מקד"ד סי' נ"ד מש"כ לבאר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, ועי' חזו"א סי' כ"ח סק"ט.

**ד) באליהו רבה** כ' שאינו משתמש עליו אלא לפרקים מועטים, ויש לעי' בביאור כוונתו היכן נאמר שיעור בשימוש[[4]](#footnote-4).

# פרק כד משנה ו

שלש בססיות הן שלפני המטה ושלפני סופרים טמאה מדרס ושל דלפקי טמאה טמא מת ושל מגדל טהורה מכלום

א] ברמב"ם ובר"ש כ' דהוא בסיס, כמו כיור וכנו, והיינו דהוא בסיס להניח עליו, ועי' רמב"ם שכ' דדין הבסיס נקבע לפי מה שהוא שנעשה בעבורו, ולכן בסיס של מטה טמא מדרס, ובסיס של דלפקי שהוא שולחן טמא מת.

ב] יש להקשות דהרי הבסיס של הדלפקי הוא משמש רק כלים, דהיינו להניח עליו את הדלפקי, ואינו משמש אדם, ומדוע טמא והרי משמשי משמשיו של אדם טהורים. אכן י"ל דהוא דין טפלות שהבסיס נטפל למה שהוא משמשו, ולכן אין צריך שיהיה הבסיס בפנ"ע משמש אדם וכלים, וכן משמע בלשון הר"ש שכ' שהוא כמקצת המגדל ומשמע דהוא טפל עד שנעשה לחלק ממה שעומד אליו[[5]](#footnote-5).

ושל מגדל טהורה מכלום

ג] מצינו כמה דרכים בביאור דין זה, **א). ברמב"ם** מבואר שהחסרון הוא שאין לו צורת כלי, **ב). במשנ"א** כ' דהמגדל יש בו מ' סאה ולכן גם הבסיס המחובר אליו דינו כמותו וטהור, **ג) בתפא"י ביא**ר דבסיס של דלפקי יש לו בית קיבול, אבל בסיס של מגדל אין לו בית קיבול והטעם דטהור הוא משום דהוי פשוטים המשמש רק כלי ולא אדם ולכן טהור. **ד) ועי' ר"ש** שכ' " לפי שהוא כמקצת המגדל וצורתו מוכחת עליו", וכלשון זו ממש איתא ברמב"ם פכ"ז מכלים ה"ו, ויש לעי' מה כוונתו[[6]](#footnote-6).

# פרק כד משנה ז

שלש פנקסיות הן האפיפורין טמאה מדרס

**א] ברע"ב כ'** שהוא לוח שכותבים עליו, וגם יושבים עליו, **ועי' משנ"א**שהקשה שהרי אם כותבין עליו הרי כשיושב עליו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו ומדוע טמא מדרס, ועיי"ש מש"כ ליישב, אולם באמת יעוי' ברע"ב שכ' דהוא לוח גדול ומשמע דאפשר גם לכתוב עליו וגם לישב עליו כאחת.

ושיש בה בית קבול שעוה טמאה טמא מת

ב] **ברמב"ם** כ' מקום להשים בו את השעוה, ומשמע דהוא בית קיבול שנותנין בו השעוה, **ובמשנ"א** כ' לבאר באופ"א דלאו דוקא בית קבול שיש לה תוך אלא אפילו הוא פשוט סתם לוח אלא שטחין עליו שעוה חשיב כמו בית קבול עכ"ד.

וחלקה טהורה מכלום

ג] **ברמב"ם** ביאר דאין לו תורת כלי "מפני קטנו", מבואר חידוש ד"כלי פשוט קטן" לית ליה תורת כלי כלל, וטהור אפילו מדרבנן.

ועי' רמב"ם כלים [פרק כז הלכה יח] דכ' וז"ל "חלקה טהורה מכלום לפי שאין עליו צורת כלי ואינו ראוי למדרס" עכ"ל. ולכאו' כוונתו במש"כ שאין לו צורת כלי הוא משום שהוא קטן, וכפי דבריו בפיהמ"ש[[7]](#footnote-7).

ועי' משנ"א שתמה דלא נזכר במשנה דמיירי בקטנה, ועיי"ש שכ' לבאר באופ"א דחלקה היינו שעדיין לא חקק בה, ועומדת לחוק, וכיון שדעתו לעשותו כלי קבול לא ירד לו תורת כלי פשוט, שגם כלי פשוט צריך כוונה שיעשה אותו לשם פשוט וזה שחשב עליו לכלי קבול אינו מטמא בתורת פשוט עכ"ד.

# פרק כד משנה ח

שלש מטות הן העשויה לשכיבה טמאה מדרס

א] צ"ב מה החידוש בזה שהעשויה לשכיבה טמאה מדרס, ועי' משנ"א שביאר דאף שלא עשאה למטרה של שכיבה מ"מ כיון שצורתה מוכחת שעשויה לשכיבה לכן טמאה מדרס[[8]](#footnote-8),

של זגגין טמאה טמא מת

ב] ברע"ב כ' דמניחים עליהם כלי זכוכית וכ"כ הרמב"ם ביד החזקה פכ"ז מכלים הלכה ז', ובכסף משנה שם הקשה "תמיהני למה טמאה טמא מת מאי שנא מתרבוסין שסוחטין עליו זתים שאינן מתשמיש אדם" עכ"ל, והובא בתוי"ט כאן. ועי משנ"א שכ' דמיירי שיש לה בית קיבול עיי"ש, ועי' תוס' חדשים מש"כ בזה עוד דהכא נחשב למשמש אדם ומשמשי אדם ג"כ, ועי חסגדי דוד ב"ב פב. כ' דיבום אצ כל' .

ושל סרגין טהורה

ג] הרמב"ם כ' פכ"ז משום דהטעם לפי שאינו ממשמשי אדם.

# פרק כד משנה ט

שלש משפלות הן של זבל טמאה מדרס של תבן טמאה טמא מת

**א] עי' משנ"א** שביאר החילוק דשל זבל הוא כבד ולכן גם המשפלת היא עבה וחזקה וראיה למדרס, אבל של תבן המשפלת היא דקה ואינה ראויה לישב עליה

והפוחלץ של גמלים טהור מכלום

**ב]** בביאור הדין דטהור נתבארו כמה שיטות א) עי' רמב"ם ר"ש רע"ב מש"כ בזה שהנקבים רחבים ואינם ראויים לקבל, ב) ועי' תוי"ט שהביא דברי מהר"ם דטהור לפי שהוא בא במידה ואינו מיוחד לישיבה, ג) ובמשנ"א כ' הטעם משום שאינו עומד לקבלה אלא כופין אותו על המשא, ועיי"ש שדימה זאת לרש"י שבת סו. דכל שאין מטלטלים על ידו לא הוי בית קיבול.

**ג]** **הרמב"ם** פ"ו ה"ג כ' כלים שעשויין מתחילה נקובין כמוציא רימון כגון הסל והפוחלץ של גמלים הרי אלו מקבלים טומאה, ובהשגות הראב"ד תמה ממתני' כאן דמבואר להדיא דפוחלץ של גמלים טהור מכלום.

**ועי' משנ"ט** הביא בזה החזון נחום דכ' לבאר דהנה ברמב"ם פרק כ"ז ה"ח כ' להביא דינא דמתני' וכ' שם בילקוט שינוי נוסחאות "הפוחצל" של גמלים טהור, וכ' החזון נחום דבאמת ב' כלים הם יש פוחלץ של גמלים שהוא טמא, ויש פוחצל של גמלים שהוא טהור, ומעתה ביאר היטב דלכן כ' הרמב"ם הטעם במתני' משום שהחבלים קשים ביותר ועבים ואין ראוי לישב עליהם עיי"ש והוא טעם אחר דחסר בתורת כלי, ולכן טהור מכלום, אבל בפ"ו מיירי באופן שהחבלים ראויים ואין חסרון בתורת כלי, אלא שהנקבים גדולים. [עי' בחזון נחום שהביא דכ"כ בספר מעשה רוקח עיי"ש].

# פרק כד משנה י

שלשה מפצים הן העשויה לישיבה טמאה מדרס

א] **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' כי האריגים הפשוטים הנארגים מן החלף והקנים והגומא וההוצין וקלפי האילנות וזמורותיהן הדקין וכיוצא בכך הן הנקראין מפץ עכ"ל. מבואר דהמפץ עשוי מן העץ, והוי פשוטי כלי עץ, ובגמ' בכורות דף לח. מבואר הטעם דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאת מדרס, כיון דמדרסות לא הוקשו לשק, ולכן גם בפשוטי כלי מקבלים טומאת מדרס.

**ב] בר"ש וברא"ש** כאן מבואר דאף מפץ העשוי מן הגמי ומן השיפה שאינם ממיני הכלים המקבלים טומאה, מ"מ מקבל טומאת מדרס, וכ"כ תוס' שבת דף פד. עיי"ש שכ' שלענין משכב נתרבה מכל המשכב, ועי' הערה בענין שיטת הרמב"ם בזה[[9]](#footnote-9).

של צבעין טמא טמא מת

**ג] הר"ש והרא"ש** הקשו דבגמ' שבת פד. מבואר דאין טומאה למפץ אלא משום דמטמא מדרס, ואתי מק"ו מפכים קטנים עיי"ש בגמ', ואילו הכא מבואר במתני' דמפץ של צבעים טמא מת אף שאינו מקבל טומאת מדרס.

ותי' דהתם מיירי במפץ של שיפה ושל גמי שאינם מהמינים המקבלים טומאה, ובזה צריך שיהיה טמא בטומאת מדרס ומדין ק"ו טמא גם טמא מת,, אבל הכא מיירי במפץ של עץ, ולכן טמא טומאת מת אפילו בלא מדרס, ועי' הגהות רעק"א על המשנה כאן מש"כ.

**ד] ברא"ש** כ' שלמפץ של צבעים יש בית קיבול, ולכן טמא מדין כלי עץ, אבל בר"ש לא נזכר בית קיבול, ולכאו' להר"ש י"ל דמיירי בפשוטי כלי עץ המשמשים אדם ומשמשי אדם ולכן מקבל טומאה מדרבנן, אבל הרא"ש לכאו' ביאר דמיירי בבית קיבול היינו טומאה דאוריתא.

**ה] במשנ"א** כ' להוכיח מקושיית הר"ש דנקט כהרמב"ם דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת הוא דין דטמא מדברי סופרים ולא מדאוריתא, דאי נימא דהוא טמא מדאוריתא, א"כ שפיר י"ל דנתחדש במתני' דמפץ שאינו טמא מדרס, יהיה עכ"פ טמא מדרבנן, וזהו דינא דמתני' דהוא טמא מדרבנן, ואילו מה דמבואר בגמ' שבת פד. דבעינן שיהיה מדרס הוא בכדי שיהיה טמא מדאוריתא עכ"ד[[10]](#footnote-10).

ושל גתות טהור מכלום

**ו]** בהטעם דשל גיתות טהור מכלום, מצינו כמה דרכים

**א) ברמב"ם** פכ"ז מכלים ה"ט כ' "ושל גתות שנותנין עליו ענבים ומחפין בו טהור מכלום לפי שאינו ממשמשי אדם" ע"כ. מבואר דהוא מדין פשוטי כלי עץ שאינם משמשים אדם, ועי' כסף משנה שם מש"כ.

**ב) בר"ש** כ' כ' דמיירי של שיפה וגמי שלא עשוי לשכיבה עיי"ש, ויש לעי' מדוע לא פירש כהרמב"ם דמיירי בשל עץ שאינו משמש אדם וכלים.

**ג) וברא"ש** כ' בשני אופנים א. דמיירי בשל עץ ועשוי לכסות הענבים ואין לו בית קיבול, ולכאו' כוונתו כהרמב"ם, ב. ועוד כ' "או משיפה וגמי", ולכאו' כוונתו דמיירי אפילו ביש לו בית קיבול נמי טהור משום דמיירי בשיפה וגמי [ויש לעי' אם זה כוונת הר"ש דמיירי ביש לו בית קיבול וכהרא"ש, או דמיירי באין לו בית קיבול].

מבואר ברא"ש בפי' השני דכלי העשוי משיפה וגמי טהור אפילו ביש לו בית קיבול, אמנם שיטת התוס' בשבת דף פד. דכלי קיבול משיפה וגמי טמא "מדרבנן" ומצינו ג' שיטות בכלי עץ העשוי משיפה וגמי עי' הערה, ועוד בענין מה שגדל בארץ ואינו עץ אם יחשב כלי עץ או לאו עיי"ש.[[11]](#footnote-11).

## בסוגיא בשבת פד. דמבואר דמפץ אין לו טהרה במקוה

**ז] ברמב"ם** פיהמ"ש במתני' הביא הסוגיא בשבת דף פד. דמבואר שם ד"מפץ" אין לו טהרה במקוה, וברש"י שם ביאר דמפץ עשוי מפשוטי כלי עץ, וכן מבואר ברמב"ם פיהמ"ש כאן, וכן מבואר ברמב"ם פ"א ממקוואות ה"ד.

**בתוס' שבת דף פד.** הקשו לשיטת רש"י מהא דמבואר במתני' לעיל פי"ט דמטה מטהרת אברים, הרי מבואר בזה דגם פשוטי כלי עץ יש להם טהרה במקוה, ולכן נחלקו תוס' וכ' דמיירי ב"מפץ" העשוי משיפה וגמי שאינם מהכלים האמורים בתורה ונתרבה למשכב אבל אין לו טהרה במקוה עיי"ש.

**ובישוב שיטת רש"י עי' יראים** [תכ"א] דכ' דמטה היא משמשת אדם וכלים וכמבואר ברמב"ם הל' כלים ריש פ"ד, חשיבא כמו בית קיבול, ולכן' מקבלת טומאה מדאוריתא וגם מטהרת מדאוריתא אבל מפץ הוי פשוטי כלי עץ המשמש רק אדם ולא כלים ולכן אין לו טהרה במקוה עי' לשונו[[12]](#footnote-12). [אולם להרמב"ם א"א לומר כן כיון דכ' המל"מ דס"ל דפשוטי כלי עץ משמשי אדם וכלים טמאים רק מדרבנן].

ועי' **קהילות יעקב** סי' ח' מש"כ לבאר באופ"א בדעת הרמב"ם דכאן מיירי בכלי עץ ארוג וכן משמע לשון הרמב"ם פיהמ"ש, ודין כלי ארוג לא מצינו אלא רק בבגד ולא בעץ, ולכן אינו כלי אא"כ יהיה לו בית קיבול. **ועי' עוד שפת אמת שבת דף פד.** מש"כ ליישב עוד בזה. ובביאור הפלוגתא דרש"י ותוס' בישוב השפת אמת והמסתעף עי' מש"כ בביאורים בעזהי"ת.

# פרק כד משנה יא

ושל עור הדג טהורה מכלום

## האם עור הדג טמא במדרס

**א] בר"ש וברמב"ם** הביאו המשנה לעיל פי"ז מי"ג "כל שבים טהור" ולכן עור הדג טהור לגמרי, ויש לדון אם טהור גם מטומאת מדרס, או דרק טהור מטומאת מת.

**וברמב"ם** פ"א מכלים ה"ג כ' להדיא דכל שבים טהור אפילו ממדרס עיי"ש, וכן מבואר במהר"ם המובא בתוי"ט פי"ז מט"ו עיי"ש.

**אולם שיטת הר"ש** לעיל מ"י, וכן שיטת התוס' שבת פד., דהעושה מדרס מן השיפה ומן הגמי טמא מדרס, ואף שאינו ממיני הכלים המקבלים טומאה, **וכתב החזו"א** [סי' כ"ג סקי"ח] דלפי הר"ש ה"ה מדרס העשוי מהגדל בים נמי יהיה טמא מדרס[[13]](#footnote-13).

**אמנם הרש"ש** במתני' דגם להר"ש ותוס' דיש מדרס משיפה וגמי אבל עור הדג לא נעשה מדרס עיי"ש, ומשום דעור הדג אין במינו טהרה במקוה, והטעם ביאר דכיון דלא הוי גידולי קרקע לית ליה טהרה במקוה, ולכן אין נטמא כלל[[14]](#footnote-14).

**ב] עוד הוסיף הרש"ש** לחדש דאפילו לדעת רבא שנחלק בגמ' שבת פד: וביאר הטעם דאין טומאת מדרס בכלי חרס לא משום שאין במינו מדרס, מ"מ רבא מודה לחזקיה דצריך שיהיה במינו טהרה במקוה עיי"ש.

**ג] עי' בביאורים מש"כ** דיש לדון לדינא ב"כסא העשוי מפלסטיק" ולכאו' הוא תלוי ממש בנידון זה של עור הדג, אלא שבכל שבים יש עוד טעם לדון לטהר ואינו שייך במינים אחרים.

# פרק כד משנה יב

שלשה עורות הם, לתכריך הכלים טמא טמא מת

**א] בר"ש ורא"ש** כ' שהוא עשוי לשמור בו את הכלים כגון את הסכין ואת המספרים, והנה יעוי' לעיל סוף פרק ט"ז דמבואר שם זה הכלל העשוי לתיק טמא העשוי לחיפוי טהור, וצ"ל דהכא מיירי שהוא עשוי לתיק ולא לחיפוי והיינו דנושאים בתכריך זה את הכלים, ועי' משנ"א דמיירי באופן שהוא עור רך וראוי לתכריך הכלים.

ויש לעי' דהרי פשוטי כלי עור טהורים, וכמבואר לעיל פרק ט"ו מ"א, ומדוע תכריך הכלים טמא, אכן י"ל בפשיטות כמ"ש תוס' שבת סג: [ד"ה מנין לאריג] דכ' דבגד ועור שאפשר לקפלם נחשב לכלי קיבול כיון שראוי ליקח בו מרגלית.

של רצועות וסנדלים טהורה מכלום

**ב]** בטעם הדבר ע' ר"ש ורע"ב, משום דעדיין לא נגמרה מלאכתם, והיינו דהוי מחוסר מלאכה כיון עומד לעשות ממנו סנדלים, אבל אם כבר מתוקנים באמת טמאים. [ועי' לקמן מתני' פכ"ו מ"ט, דמבואר דסתם עור טמא מדרס, אבל משעה שיחדו לרצועות סנדלים טהור].

ויש לעי' מדוע אם הרצועות מתוקנים טמאים, והרי הרצועות הוי פשוטי כלי עור, וכאן הרי מיירי בעור קשה שאינו מתקפל שאינו נחשב בית קיבול וא"כ מדוע טמא, ואולי צ"ל דטמא מדרבנן, ומשום פשוטי כלי עור המשמש אדם וכלים, ועי' חזו"א כ"ח סק"י מש"כ בזה.

**ג] יש להעיר** דלפי דברי הר"ש לכאו' עיקר דינא דמתני' הוא דכל שלא נגמרה מלאכתו טהור והוי ליה למכתב שלא נגמרה מלאכתו טהור. וצ"ל דאה"נ אלא דבעורות משכח"ל שלא נגמרה מלאכתן מחמת הא ובאמת זה גופא דינא דמתני'

**ד] עי' בבועז** אות א' מש"כ בהא דמבואר דרצועות ממש מקבלים טומאה, והקשה דהרי לקמן פכ"ז מ"ב מבואר דעור טמא בשיעור של ה' על ה', ואילו הכא מבואר דטמא ולא בעינן שיעור זה, ותי' דכל מה דבעינן ה' על ה' הוא דוקא בבא מבגד גדול, אבל בקצצו מתחילה לכך יהיה טמא ואפילו בטפח ואפילו בכל שהוא עיי"ש.

**ה] ברמב"ם** פרק כ"ז כתב דהטעם שרצועות סנדלים טהורים הוא משום דאין להם צורת כלי, ועיי"ש במל"מ דתיפו"ל משום שלא נגמרה מלאכתם, [ובמשנ"ט רצה לבאר ולחדש בזה דאפילו איכא בית קיבול נמי איכא חסרון של צורת כלי לפי הרמב"ם, וכבר הוזכר נידון זה לעיל פט"ו פט"ז].

# פרק כד משנה יג

שלשה סדינים הם "לוילון טמא טמת מת"

## בענין כלי של איסור הנאה האם חשיב כלי לקבל טומאה

**א]** **בגמ' ביצה** דף יד: איתא מפני מה אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו, ועי' תוס' שם [ד"ה מפני] שהקשו דהא בפרוכת של מקדש אמרי' בפרק גיד הנשה דמקבל טומאה, ואע"ג דהאי טעמא לא שייך בו, ולכאו' כוונתם להקשות שהרי בשל מקדש אסור להתחמם בפרוכת משום מעילה, ועיי"ש מה שתירצו **א)** דפרוכת של מקדש טמא מדין אהל כיון דמיכף כייף על הארון, **ב)** עוד משום שבמסעות היו נושאים הפרוכת ונותנים הכלים בתוכה[[15]](#footnote-15).

והנה מצינו שנחלקו הראשונים, האם איסור הנאה מפקיע שם כלי, דברשב"ם בב"ב דף פט: [ד"ה כך אמרו] כ' בהא דמבואר בגמ' לגבי משקולת שאסור לקיימה דאינה מקבלת טומאה, וביאר הרשב"ם ד לא חשיבי כלי כיון שאסור לשקול בהם עיי"ש, ועי' תוס' רי"ד שם שנחלק וכ' דאפילו שאסור לשקול מקבל טומאה, והתם בגמ' מיירי לענין ידות עיי"ש.

**ובקובץ שיעורים** [בב"ב אות שי"ז] כ' דהרשב"ם למד דכלי האסור בהנאה אינו מקבל טומאה, כיון דאסור להשתמש בו לאו כלי הוא, אבל התוס' רי"ד נקט דמה דאסור בהנאה לא מפקיע את השם כלי, ועי' ראב"ד תמיד כט: דנקט כהתוס' רי"ד שכ' להדיא דמה דיש איסור הנאה, אינו מפקיע שם כלי, כיון דלולי האיסור היה ניתן להשתמש בה, ומקבלת טומאה עיי"ש.

## האם יש להוכיח מתוס' בביצה כשיטת הרשב"ם

**ב]** והנה מקושיית תוס' בביצה דף יד: דהקשו על פרוכת דאסור להשתמש ולכן שיהיה טהור, מבואר דנקטו כשיטת הרשב"ם דכל שיש איסור הנאה לא מקבל טומאה.

**ובאמת דהראב"ד בתמיד** דף כט: כ' ליישב קושיית תוס' בביצה יד: דכיון דאם היתה הפרוכת של חול היה השמש משתמש בה, ה"ה בשל קדש מקבל טומאה וכבר נתבאר דהראב"ד ס"ל כהתוס' רי"ד, ועכ"פ מתוס' שלא תרצו כהראב"ד לכאו' מבואר דנקטו כהרשב"ם. [ועי' עוד **כנסת ישראל תרצ"ד סימן קמ"ט מהגר"א וסרמן זצ"ל** מש"כ בזה].

ונראה דיש לדחות דאין ראיה מתוס' דס"ל כהרשב"ם, דלעולם י"ל דכלי שנאסר בהנאה לא בטל ממנו שם כלי כיון דבחפצא הוא כלי ואין איסור הנאה מפקיע ממנו שם כלי, משא"כ בוילון שבחפצא שלו הוא עשוי למטרה של וילון דהוא מחיצת הבית וכמ"ש רש"י בביצה שם, אלא דכיון דהשמש מתחמם בו בפעל הוא דמשוי ליה כלי לחימום, אבל כל שיש איסור ואין השמש מתחמם בו הרי הוילון עומד למה שנעשה בעבורו שהוא מחיצת הבית ולאו שם כלי עליו ודוק היטב,[[16]](#footnote-16),[[17]](#footnote-17).

**ג]** **ברמב"ם** פכ"ז מכלים הי"ב הביא דינא דמתני' ולא הזכיר מפני שהשמש מתחמם כנגדו, ועי' צל"ח ביצה יד שם שנקט בדברי הרמב"ם דלהרמב"ם הא דמבואר בגמ' מפני שהשמש מתחמם כנגדו הוא טעם רק לאיסור כלאים ולא לענין טומאה דמשום זה יש טומאה.

של צורות טהור מכלום

## כלי המשמש לראותו בלבד

**ד] בראשונים** ביארו שהוא בגד שיש בו צורות והרוקם מסתכל בו ורוקם כמותו, והטעם שטהור צ"ל הוא משום דלא הוי כלי מעשה. ועי' משנה למלך פ"ב מכלים ה"א.

**ובמשנ"א** כ' דמה"ט ספר תורה אין מטמא משום דהוא עשוי שילמדו ממנו והוא כמו צורות שהוא שאינו נחשב לחשיבות של כלי. ועי' מקד"ד סי' נ"ד סק"ג.

# פרק כד משנה יד

שלש מטפחות של ידים

**א] במשנה אחרונה ובסדרי טהרות** הקשו מדוע לא נימא עמוד ונעשה מלאכתנו, משום שמשתמש במטפחת לנגב את הידים.

**ועי' משנ"א** דכ' דמעיקרא הוא עשוי באופן שבזמן שהוא שוכב הוא עשוי רק לשכיבה, ובזמן שאינו עשוי לשכיבה הוא מנגב בה את הידים ולכן אין חסרון של עמוד ונעשה מלאכתנו.

**ועי' סדרי טהרות** שכ' דהוא משתמש יחד עם המדרס לנגב הידים, ואינו סתירה למדרס, ולכן אינו נחשב עמוד ונעשה מלאכתנו.

## בענין מדרס אם צריך משמש לרובו של זב

**ב] בר"ש** הביא ירושלמי שמטפחות אלו ר' יוחנן אמר שהוא נותנה תחת הכסת וישן עליה ורב אמר משום שנותנה תחת אצילי ידיו עיי"ש.

**ובמשנ"א** הקשה דהרי במדרס בעינן שיהיה תחת רוב גופו של זב וכדאיתא בזבים פרק ה', עיי"ש, ואילו הכא המטפחת מונחת רק תחת הכסת שהוא להניח ראשו עליו. ועי' שכ' דמיירי במטפחת שהוא תחת כל גופו, ואכתי יש לעי' לדעת רב שהוא מונח תחת אצילי ידיו, דהוא לא כל גופו.

**ובחזו"א** [סי' ל' סקכ"ג] הוכיח מלקמן משנה ט"ז גבי סבכא שנותנת בראשה דכל מה דבעינן במדרס הזב שיהיה משמש לרוב גופו של הזב, הוא בכדי לטמאות בפעל את המדרס, אבל להגדיר את הכלי למדרס, סגי בעומד לשמש מקצת גופו של זב, והביא לזה ראיה מסבכא, **ועי' מקד"ד** נ"ב סק"א,

**אולם שיטת הראב"ד** בברייתא דר' ישמעאל, דבעינן שיהיה המדרס גופיה מיוחד לרוב גופו של אדם, ועיי"ש שכ' בסבכא שאני דהוי תכשיט [עי' משנ"ט מש"כ בזה].

ושל ספרים

ג] עי' לקמן פכ"ח מ"ד ג' שיטות תנאי במתני' בענין מטפחות, "מצויירות ואינם מצויירות", ועי' מש"כ הר"ש שם והרא"ש, דמתני' הכא כדעת רבן גמליאל עיי"ש.

ועי' באליהו רבה שם שפירש דמתני' כאן היא אליבא דבית הלל, ומיירי במטפחות שאינם מצויירות, וכ"כ שם בר"ש ועי' מלאכת שלמה כאן.

ד] **ובמשנ"א ובהגהות הרש"ש ביארו** דשל ספרים היינו מה מה שמניחין על בגדי האדם בשעה שמספרין אותו, ועי' תפא"י [אות ס"ג] שיש להקשות על זה דכה"ג לא חשיב בגד כלל, דאין עשוי אלא להציל מן הלכלוך, ועי' הגהות הגר"ד מגריידיץ זצ"ל, דהוי ליה למימר ע"ז מעפורת.

ושל תכריך בני לוי

**ה] בר"ש** נקט בני לוי משום שהם כורכין במטפחות והשאר עושים להם תיק, וזהו מדין עשוי לחיפוי טהור, כמבואר לעיל סוף פט"ז.

**וברמב"ם** כאן חילק זה לתרתי א) תכריך של מת ב) נבלי בני לוי טהורים וכ"כ ביד החזקה פכ"ז מכלים הי"ג,

נמצא מבואר בדברי הרמב"ם דתכריכים של מת טהורים מכלום, ויש לעי' בטעם הדבר, וצ"ל דאינו נחשב תשמיש אדם כיון דמת הוא לא אדם. וזה על דרך מה שנתבאר לעיל שמטה של מת לא הוי מדרס, כיון דאינו עשוי לשכיבת אדם. [והעירו מהרשב"א נדה סא: דאסור להלביש מת כלאים מדין ספייה עיי"ש].

ו] יש לעי' מדוע תכריך בני לוי טהור, ומאי שנא לעיל מי"ב תכריך הכלים טמא. ועי' תוי"ט, ועי' מקד"ד סי' נד. תכריך הכלים עשוי להרבה כלים משא"כ כאן הוא עשוי רק לנבלי בני לוי הוי לכלי אחד וחשיב טפלות. **ועי' סדרי טהרות מש"כ בזה.**

# פרק כד משנה טו

שלשה פרקילינין הן של צדי חיה ועוף טמא מדרס

## האם נשען טמא מדרס

**א] בר"ש וברע"ב** כאן כ' דהטעם דשל ציידים טמא מדרס הוא משום שנשען עליו, וכ"כ הרמב"ם פכ"ז מכלים הי"ד דהוא משום שנשען עליו.

ויש להוכיח מכאן דלא כהרש"ש לעיל פ"כ מ"ב דכ' דהעומד לישען עליו לא הוי מדרס לשיטת בית הלל, ואילו הכא מבואר בסתמא דנשען עליו טמא מדרס.[[18]](#footnote-18)

**ב] בכסף משנה** פכ"ז מכלים הי"ד הקשה על מש"כ הרמב"ם דהוי מדרס "שהרי נשען עליו", "איני יודע מה צורך לו לישען עליו" והניח בצ"ע.

ועי' **חידושי מהרי"ח** כאן דכ' ליישב שנשען על הקרקע הקשה וכדי שלא יזיק לו הקרקע הקשה והוא נשען על הבית יד וזה נחשב שנשען עליו. ועי' עוד סדרי טהרות מש"כ בזה.

**ובמשנה אחרונה** ביאר שדרך ציידי חיה ועוף שמתרחקים ובלילה שוכבים על הפקלינין האלו, ועי' תפא"י יכין [ס"ח] שהוא גדול ורחב וראוי למושב ושנותן על פס ידו העוף יושב עליו וביני וביני הוא בעצמו יושב עליו.

## ביאור צורת הכלי של פרקלינין

**ג] ברמב"ם** כ' וז"ל "עושין תבנית יד של עור ולובשו האדם על ידו, משתמשין בו הציידין לתפוש בו את העופות הטורפין" עכ"ל, והנה לפי דברי הרמב"ם לכאו' הוא כמו כפפות שלנו.

אולם יעוי' בלשון הר"ש כאן שביאר וז"ל "כלי עור העשוי כצורת יד אדם ומשימו בידו ותופס העוף" וכו', וכ"כ הרא"ש, משמע בדבריו דאי"ז כפפות אלא הוא כלי כצורת יד אדם אלא שמשימו בידו.

והנה להלן פכ"ו מ"ג איתא בית אצבעות טהורות אא"כ מקבלת את האוג, ואילו כאן מבואר דטמאות חוץ משל קייצים שטהורות, ובר"ש כאן הקשה זאת, ותי' משום דענין אחר הוא ולא ביאר כוונתו.

וכוונתו שבית אצבעות הוא מלבוש לאצבעות ואין רגילות לישען עליהם, וכן אינו מקבל בהם חגבים ולכן טהורות, משא"כ במתני' הוא כלי של ציידים, ועשוי לישען עליו, ושל חגבים עשוי ליתן בו חגבים ולכן טמא.

ונראה דכן צ"ל להרמב"ם שפירש במתני' שהוא תבנית של עור ולובשו על האדם, [כמין כפפות], ויש לעי' מה החילוק בן פקלין לבית אצבעות שהוא לכאו' גם כמין כפפות, ולכאו' קשה מה החילוק ביניהם, ולכאו' י"ל גם להרמב"ם על דרך הר"ש דב' מיני בתי יד נינהו, ופקלינים עשויים לישען עליהם וגם להניח בהם חגבים, משא"כ בית אצבעות אינו כן, ועי' יכין אות סח. מש"כ ליישב בזה, אכן אפשר בדעת הרמב"ם, י"ל ביתר ביאור וכדלהלן אות ..

## בהקושיא מפרק ט"ז קסייה של זורי גרנות

**ד] בתוי"ט** הקשה מלעיל **פט"ז מ"ו** דמבואר שם קסייה של זורי גרנות טמאה, ואילו הכא מבואר דטהורה, וכ' דענין אחר הוא ושמותם יוכיחו, ולא ביאר החילוקים ביניהם ועי' להלן בזה**.**

**ובאמת** דכל הקושיא היא רק לדעת הרמב"ם אבל לפי ביאור הר"ש לעיל לק"מ ובביאורים נתבאר בהרחבה בס"ד.

**והנה** שיטת הר"ש לעיל פט"ז דקסייה של זורי גרנות מיירי בקערות שעל שולחנות, ולא מיירי כלל בתי ידים, ולפי"ז אינו שייך כלל למתני' דידן.

וכן להר"ש בכת"י שם נמי לא קשה דכ הר"ש שם דקסייה היינו בית יד [דהיינו כפפות], והקשה שם הר"ש מדוע טמא, והרי אינו עשוי לקבלה, והוי כמו קב הקיטע שבת סו. שטהור עיי"ש. ותי' הר"ש דקסייה של זורי גרנות טמאה כיון שהוא נשען עליה ומדין מדרס עיי"ש, ולפי"ז א"ש נמצא דהוא ממש כמו פרקלינים של ציידי חיה ועוף דמבואר במתני' דטמאים מדרס.

**ה] ברמב"ם** לעיל פיהמ"ש פט"ז ביאר שהוא עור שמכניסים בו יד האדם כצורת יד האדם, וביאר שם דאם נעשה למטרה להגן על היד מקוצים חשיב עשוי לקבלה וטמא, ואם עשאו למטרה בכדי שהפירות לא יפסדו מהזיעה טהור, וכ"כ הרמב"ם להדיא ביד החזקה פ"ז מכלים ה"ה[[19]](#footnote-19).

**ויש להקשות** קושיית התוי"ט דבמתני' דידן גם מיירי על כפפות וכמבואר ברמב"ם ביד פכ"ז מכלים הי"ד ומבואר דטהורים אא"כ עשוי לישען עליו, או להכניס בו חגבים, ואילו של קייצים טהור לגמרי, וקשה מאי שנא מלעיל דמבואר דכל בית יד שעשוי להגן על היד טמא ועי' הערה כאן מש"נ.

**וכן קשה** בהא דתנן לקמן [פרק כ"ו משנה ג] בית אצבעות טהורות, [וכן פסק הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ג], ומאי שנא מלעיל פרק ט"ז דמבואר דכל שהוא לצורך היד טמא, ועי' משנ"א לעיל פט"ז מש"כ ליישב בזה [ועי' זכור ליצחק לעיל פט"ז מש"נ בארוכה בענין זה] ועי' הערה מש"נ לבאר בזה[[20]](#footnote-20).

של חגבים טמא טמא מת

**ו]** בר"ש כת"י וברע"ב פירשו דהיינו שתופסים את החגבים ונותנים אותם בו, ומקור דבריו מהרמב"ם פכ"ז הי"ד עיי"ש דפירש כן, ולכאו' כוונתו דיש בית קיבול שנותנים בו את החגבים, ועי' תפא"י שביאר דהוא פשוטי כלי המשמשים אדם וכלים עיי"ש

של קייצים טהורה מכלום

**ז]** **ברמב"ם** פיהמ"ש נקט דהוא תבנית יד של עור ולובשו האדם על ידו, [והיינו כפפות שלנו], ופי' דשל קייצים היינו "מייבשי הפרות הלחים", ונקרא קייצים על שם הקיץ, והטעם דטהור כתב הרמב"ם ביד החזקה פכ"ז מכלים הי"ד כ' משום "דלא הוי משמשי אדם" עיי"ש, ולכאו' כוונת הרמב"ם דכפפות אלו הם לצורך הפירות שלא יפסדו, ולא לצורך האדם [ועי' הערה שנתבאר[[21]](#footnote-21)].

**בר"ש** כ' שהוא עשוי ללקט בו קוצים, ודימה זאת להא דמבואר לקמן פכ"ו מ"ג כף לוקטי קוצים טהורה, וכן כתב הרא"ש, ועי' משנ"א ותפא"י [אות ע"ב] שביארו הטעם דטהור משום שבא להגן מפני הקוצים ולא מקרי כלי תשמיש. [ועי' חזו"א [כ"ח ט'] מש"כ בזה].

**ויש להקשות** מדברי הרא"ש דמבואר בדבריו לעיל [פרק ט"ז מ"ו] גבי קסייה של זורי גרנות טמאה, דכל שעשוי להגן מהקוצים חשיב עשוי לקבלה וטמא, הרי מבואר דהגנה מהקוצים הוי תשמיש חשוב, ומאי שנא הכא דשל קייצים שבא להגן מהקוצים טהור. [אכן לדעת הר"ש והרמב"ם לא קשה ונתבאר בהערה[[22]](#footnote-22)]

**ובמשנ"א** לעיל [פט"ז מ"ו] כ' שם דוודאי מה שעשוי להגן מהקוצים לא הוי טעם לטמאות דמאי שנא מזיעה עיי"ש, ולכן ביאר טעם חדש דזורי גרנות טמאה משום דהוי עור רך והוי כבגד שראוי לקפל וכמ"ש תוס' בשבת דף סג: עיי"ש דהוי כבגד שראוי לקפלו וחשיב בית קיבול ולכן טמא, אבל [בפרק כ"ו מ"ג] דהוא עשוי ללקוט בו קוצים מיירי בעור קשה, ואינו ראוי לקפלו ולכן טהור דאין לו בית קיבול, ולפי דבריו י"ל גם במתני' דהכא נמי מיירי בעור קשה כיון דמיירי בלוקטי קוצים, ולכן טמא.

ח] **נראה לבאר** בס"ד דפעמים דשימוש של קוצים הוא חשיב ופעמים שאינו חשיב, וביאור הדבר דלעיל פט"ז מיירי בכלי העשוי בצורת כפפות וכמ"ש הרא"ש שם וז"ל "עורות תפורין בצורת יד ומכניסין בהם הידים" ונמצא דיש בהם בית קיבול, משא"כ כאן כ' הרא"ש וז"ל "כלי יד העשוי כצורת יד אדם ותופס העוף עליו ומשלח העוף לצוד בו חיה או עוף" עכ"ל, ומשמע דאינו כפפות שמכניס בהם ידיו אלא הוא כלי בצורת יד אדם ומחברו לידו ומשתמש בו בעת הצידה, אבל אי"ז כלי קיבול.

ומעתה י"ל דלעיל דמיירי בכפפות שיש בהם כלי קיבול ורק דבעינן שיהיה נחשב עשוי לתוכו בזה סגי במה שבא להגן על האדם מקוצים שנחשב עשוי לתוכו, וטמא מתורת כלי קיבול, [וכן ביאר המקד"ד סי' נ"ד, דנחשב כלי קיבול העשוי לתוכו מהאי טעמא ולכן טמא], אבל הכא דלא מיירי בבית קיבול אלא בכלי שתופס בידו בצורת יד בזה הוי פשוטי כלי עור, ובעינן שיהיה ראוי לשימוש אדם ושימוש משמשי אדם, ובזה בעינן שיהיה שימוש יותר חשוב, ושימוש של הגנה זו לא יחשב מספיק שימוש להחשיבו למשמשי אדם.

עוד י"ל על דרך הנ"ל כמ"ש החזו"א [הובא לעיל פט"ז עיי"ש], דכפפות הללו טמאים מדין בגדים, וטומאת בגדים הוא משום דהם עשויים לשמור על האדם, ולענין טומאת בגדים סגי במה שהוא מגן מהקוצים, אבל לענין פשוטי כלי עור אפשר דלא מהני מה דעשוי לזה.

ואם כנים הדברים נמצא דהר"ש והרמב"ם לשטתייהו, דהרא"ש פירש דפקלינים לא הוי כפפות אלא הוי כלי בצורת יד ולכן ביאר דשל קייצים היינו של לוקטי קוצים וכמ"ש דבפשוטי כלים לא חשיב תשמיש חשוב, אבל הרמב"ם שפירש דמיירי בכפפות א"כ ה"ה פירש כאן דלא מיירי בשל קוצים אלא מיירי בלוקטי פרות של קיץ וכמ"ש לעיל.

# פרק כד משנה טז

***שלש סבכות הן של ילדה טמאה טומאת מדרס של זקנה טמאה טמא מת ושל יוצאת לחוץ טהורה מכלום.***

**א]** בראשונים הביאו התוספתא דהגירסא היא להיפך, של זקנה טמאה מדרס, ואילו של ילדה טמאה טמא מת.

**ובר"ש וברא"ש** נקטו דצריך לגרוס במתני' כהתוספתא, וכן הוכיחו ממתני' לקמן פכ"ח דמבואר דסבכא של זקנה טמאה מדרס, וכ' דכן הוא סברא דזקנה אינה מקפדת ויושבת על הסבכא, משא"כ ילדה מקפדת ואינה יושבת.

**ומאידך הרמב"ם והרע"ב** אינם משנים הגירסא, וביאר הרמב"ם פיהמ"שדשל ילדה הדרך שהיא יושבת עליו, אבל של זקנה אינו ראוי לישיבה מחמת גודלה הנקבה או צרות עשייתה עיי"ש. ועכ"פ לדברי הרמב"ם יש סתירה מהתוספתא להמשנה כאן, וכן קשה מהמשנה לקמן פכ"ח, ועי' מלאכת שלמה מש"כ לבאר בזה דשני מיני סבכות הם, [ועי' חסדי דוד שם, ובסדר"ט, וחי' הגרי"מ].

**ב] יש להקשות** דכיון שהיא משמשת כסבכה לראשה הרי אומרים לה עמוד ונעשה מלאכתנו, ומדוע יהיה טמא מדרס, **ועי' תפא"י** [יכין ע"ד] שעמד בזה וכ' ליישב דמעיקרא היא עשוייה גם לראשה וגם לישב עליה בזמנים שאינה בראשה, ואי"ז סתירה למה שהיא לובשת על ראשה.

**ג] בפירוש הראב"ד** לברייתא דר' ישמעאל, הקשה דהרי נאמר בבגד דין שיעור שלשה על שלשה, ואילו הכא בסבכא טמא אפילו במשהו ז"ל, ונראה לי דהא דבעינן למשכב שלשה על שלשה, דוקא בבגד שאינו כלי או תכשיט, אבל בתכשיט אם משמש שכיבה עם מלאכתו, אע"פ שאין בו גע"ג טמא מדרס, כגון שבכה של ילדה וכיפת הראש מטמאין מדרס כל שהן, עכ"ל. ועי' במשנת טהרות מה שביאר בזה.

של זקנה טמאה טמא מת

**ד]** והיינו דאף שלא שייך בה מדרס, מ"מ טמא טמא מת מדין בגד, [ועי' רמב"ם פיהמ"ש פכ"ח מכלים מ"ט מש"כ בזה].

***ושל יוצאת לחוץ טהורה מכלום***

**ה]** מצינו בזה כמה פירושים בביאור המשנה

**א) עי' ר"ש ורא"ש** דמיירי בנקרעה ואינה מקבלת רוב שער [וציין לקמן סוף פרק כח], מבואר דהשיעור של הקרע לטהר את הסבכא הוא כשאינו מקבל רוב שער. [מיהו יש להעיר דכל הפרק מדבר על דיני כלים טהורים, אבל כלי שנשבר פשוט דאינו מקב"ט והואו דין בכל הכלים וצ"ע].

**ב) עוד הביא פירוש הערוך** שהוא סודר שמשימות הנשים כשיוצאות לחוץ, ובמשנ"א ביאר זאת כשיוצאת לחוץ נותנת על בגדיה מפני הגשמים, וכל שבא להגן על הבגדים לא חשיב כלי .

**ג) ברמב"ם** כ' שהוא למשחק המתחזים והיינו דמשום הכי אינו בגד, ועי' לעיל פכ"ד מ"א דיצת הערביים העשוי למשחק אינו מקב"ט.

**ד) ברע"ב כ'** דאינו כלי תשמיש היינו דאינו כלי מעשה, ועי' רא"ש שיוצאות לחוץ היינו זונות, ומשום שנקביה רחבים לית בה שם בגד.

# פרק כד משנה יז

***שלש קופות הן מהוהה שטלייה על הבריה הולכין אחר הבריה קטנה על הגדולה הולכין אחר הגדולה***

**א] בר"ש** כ' דמיירי בבגד ישן ובלה שתפרו על בגד חדש, היינו דתפרו וחיברו זה לזה להיות אחד, מבואר דכשיש שני בגדים המחוברים הולכים אחר העיקר,

ומבואר במתני' ג' כללים מה העיקר, **א)** בריאה ומהוהה הבריאה עיקר, **ב)** קטנה וגדולה העיקר הוא הגדולה, **ג)** בשוות ושניהם בריאות, "פנימית וחיצונה" אזלי' בתר הפנימית.

**ובר"ש** כ' דאזלי' בתר העיקר אם טמאה טמאה היינו דגם המהוהה טמאה, ואם טהורה הכל טהור, ועי' חזו"א כ"ח י"א שביאר זאת.

**ב]** **וברמב"ם וברא"ש** כ' דמיירי שיש נקב של מוציא רימון שהוא מטהר, ולכן אם היה הנקב בעיקר הכלי טהור הכל גם הטלאי, [אכן לא נתבאר להדיא מה הדין אם היה נקב בטפל והעיקר שלם, האם הכל טמא ומשום שנטפל גם לחומרא].

**ובמים טהורים** **כ'** דכל זה הוא רק לענין דאם ניקב הבריאה נטהרה גם המהוהה אבל אם היה מעיקרא נקב וחיבר המהוהה לא נטהרה*.*

**ג] ברמב"ם** פכ"ז מכלים הי"ז פירש נמי כן דאם יש נקב של מוציא רימון בעיקר הכל טהור, **ובראב"ד** **שם בהשגה** השיג על הרמב"ם, דכיון דנתן טלאי על הנקב הרי בזה גופא נסתם הנקב והיה צריך להיות טמא, ומדוע הכל טהור, ובכ"מ כ' ליישב כוונת הרמב"ם דאחר שנסתם הנקב נקבה הגדולה ובכה"ג אם נטהר הכל נטהר ועיי"ש עוד מש"כ. ועי' עוד מרכבת המשנה הובא במים טהורים מש"כ ליישב.

**ד] במשנה אחרונה** כ' דמבואר ברמב"ם דלא מיירי במתני' בבגדים אלא מיירי בכלי עץ, שהרי כלי עץ שהרי ששיעורו במוציא רימון שהוא שיעור הכלים ולא שיעור הבגדים, וכן משמע ברא"ש כאן.

***ר"ש אומר כף מאזנים שטלייה על שולי המיחם מבפנים טמא מבחוץ טהור טליה על צדה בין מבפנים בין מבחוץ טהור***

**ה] ברע"ב** כ' דר"ש לא נחלק על ת"ק, **אבל במשנ"א** כ' דר"ש דנחלק על ת"ק במש"כ בכף מאזנים שיש חילוק אם תלייה מפנים או מבחוץ, וכן מבואר בתוי"ט.

ולכאו מבואר מחלוקת בזה שהרי הכף שבפנים היא ודאי קטנה ביחס למיחם שהוא הגדול, וא"כ היה צריך להיות דינו כמו המיחם ואילו בדברי ר"ש מבואר דטמא כמו הכף שבפנים.

**בענין כף של מתכת**

ו] **בר"ש** כ' דמיירי בכף של מתכת טמאה וחיברה אם מבפנים טמא ואם מבחוץ טהור, ויש לעי' מדוע פירש דמיירי במתכת, וי"ל דכיון דמיירי בכף הוי פשוטי כלים, וע"כ מיירי במתכת, ולכן היא טמאה דאל"ה אינה טמאה.

**עי' רמב"ם** שפירש דמיירי שנעשית תחתית המיחם דקה חמחת האש ולקח כף נחשת של מאזניים והדביקה בתחתיתה כדי לחזקו, אם הדביקה מבפנים הרי המיחם כדין שלם ומקבל טומאה, ואם הדביקו מבחוץ הרי ההטלייה נראית בו והוא טהור עכ"ד, מבואר דמיירי באופן שדיבוק הכף הוא לתקן את המיחם וזה לא נזכר בר"ש,.

מבואר כאן ב' דרכים, דלהר"ש מיירי באופן שהכף טמאה ולכן הוזקק לומר שהיא כלי מתכת ולכן היא מקבלת טומאה בפנ"ע מדין פשוטי כלי מתכות, והנידון אם היא עיקר וגם הכלי המחובר לה יהיה טמא או לאו ובזה מבואר חילוק בין דיבק מבפנים למחוץ, אולם הרמב"ם לא פירש שהנידון במתכת ולא מיירי בכף טמאה כלל, אלא הנידון הוא האם תיקן את המיחם או לאו, ולכן פירש דמיירי שנחלש כח המיחם.

#

# סימן א'

# בסוגיא בשבת דמפץ לית ליה טהרה במקוה ופלוגתת הראשונים מהו מפץ

א. מתני' כלים פרק כד משנה י' שלשה מפצות הם העשוייה לישיבה טמא מדרס וכו', ו**ברמב"ם** פיהמ"ש במתני' הביא הסוגיא בשבת דף פד. דמבואר שם ד"מפץ" אין לו טהרה במקוה,

והנה בגמ' שבת דף פד. מבואר דהמקור דכלי חרס אינו מטמא מדרס הוא משום דבעינן שיהיה לו טהרה במקוה, והגמ' דנה ב"מפץ" דמבואר דיש לו טומאת מדרס, ואין לו טהרה במקוה, [ופריך על מה דמבואר בגמ' שם דכלי חרס לא נעשה משכב ומושב כיון שאין לו טהרה במקוה דהא מצינו דמפץ נעשה מדרס ואף שיש לו טהרה במקוה], ומשני בגמ' דיש במינו טהרה במקוה, ונחלקו הראשונים באיזה מפץ קמיירי, וברש"י שם כ' דמיירי בפשוטי כלי עץ, ועי' פד: רש"י [ד"ה והא לית ליה] ואין לו טהרה במקוה, כיון דבפרשת מדין דנאמר שם דין טומאה וטהרה, ולא נזכר שם פשוטי כלי עץ[[23]](#footnote-23).

ובתוס' שם [ד"ה מפץ] הקשו לרש"י ממטה של אברים דמבואר שם דמפרק אותה ומטבילה, הרי להדיא מבואר דשייך לטהר במקוה גם פשוטי כלי עץ, [ובהכרח דמיירי שם בפשוטי כלי עץ דהרי הגמ' בסוכה דנה שיהיה אפשר לסכך בארוכות המטה]. ולכן נחלקו תוס' על רש"י וכ' דהכא מיירי במפץ העשוי משיפה וגמי, דאינם ממיני מכלים האמורים בתורה, ומקבלים טומאה רק מדרבנן, דמ"מ מקבלים טומאת משכב ומושב, אבל אין להם טהרה במקוה, משום דלטהר צריך שיהיה ממיני כלים האמורים בתורה.

והנה ברמב"ם פיהמ"ש פכ"ד מכלים ה"י הביא כל הסוגיא בשבת פד. ולכאו' מבואר כמו רש"י דלכאו' מבואר בדבריו דמיירי בכלי עץ, וא"כ הא דמבואר בגמ' שם דאין לו טהרה במקוה צ"ל דמיירי בפשוטי כלי עץ, ושוב קשה קושיית התוס' גם לשיטת הרמב"ם.

וביראים מצוה תכ"א כ' לבאר בזה [עי' לשונו[[24]](#footnote-24)] דמטה הוא נחשב משמש אדם וכלים ולכן טמא מדאוריתא ולכן יש לה טהרה במקוה דכל שמשמש אדם וכלים חשיב כמו בית קיבול, ואילו הגמ' שבת פד. מיירי על פשוטי כלי עץ שאינם משמשים אדם וכלים ולכן אינו טמא אלא רק מדרבנן, ונתרבה לטומאת משכב ומושב, ולא נתרבה לטמא או לטהר כיון שאינו ממינים המקבלים טומאה.

מיהו לפי"ז יוצא חידוש דכל המשמש אדם וכלים מקבל טומאה מדאוריתא, וזה חידוש לאוקמי לרש"י כשיטת הרשב"א ולא כשאר הראשונים דהוא טמא מדרבנן, וכן קשה לשיטת הרמב"ם לפי מה דכתב המל"מ פ"ב מכלים ה"א דדעת הרמב"ם דפשוטי כלי עץ המשמשים אדם וכלים טמאים רק מדרבנן. ומעתה יש להקשות להרמב"ם איך מטהרת אברים[[25]](#footnote-25). ואין לומר דמטה מטהרת אברים היינו מדרבנן כיון דחלות הטומאה שם טומאת מדרס והוא מדאוריתא.

ואפשר שיש ליישב לדעת רש"י, ע"פ מש"כ רש"י מנחות צו: דכלי פשוט שהא רחב הוא נחשב לבית קיבול, וכן שיטת הגר"א ריש פרק שני דכלי פשוט רחב מקבל טומאה מדאוריתא, ולפי"ז י"ל דמטה הוי נמי כלי פשוט רחב ומקבל טומאה מדאוריתא דהוי כמו בית קיבול ולכן גם מטהרה במקוה כמו בית קיבול.

מיהו יש להקשות דהרי מיירי על אברי המיטה ולא על המיטה עצמה, ואברי המטה הרי אינם כלים הרחבים, אכן אולי י"ל ע"פ מה דמבואר בגמ' סוכה יב: דחזי למסמך אגודא הרי מבואר בזה דאברי המיטה הנ"ל הם גופא נחשבים לחלק מן הכלי הגדול של מיטה, אך אכתי יש להקשות בזה דהרי דין זה הוא תלוי בספק הגמ' במנחות שם, ועוד דהרי ברמב"ם לא נזכר דין זה דכלי רחס יש לו דין בית קיבול.

## ביאור הקהילות יעקב בדעת הרמב"ם

ב. והנה בדעת הרמב"ם ביאר הקה"י סימן ח' דהכא מיירי בכלי עץ ארוג, ודין כלי ארוג לא מצינו אלא רק בבגד ולא בעץ, ובעץ ארוג אינו כלי אא"כ יהיה לו בית קיבול שהוא נותן לו חשיבות של כלי, אבל כל שהוא עץ ארוג שאין לו בית קיבול אינו כלי האמור בתורה, ומעתה א"ש דאין לו טהרה במקוה, אבל פשוטי כלי עץ באמת יש להם טהרה במקוה, ועצם הדבר דמיירי על כלי עץ ארוג כן מבואר ברמב"ם פיהמ"ש במתני' כאן. [ומ"מ מבואר בגמ' שהוא נחשב יש במינו טהרה במקוה, וצ"ל הטעם בזה משום דמ"מ הוי מין כלי עץ ואף דהוי אריג אבל מין עץ ושפיר חשיב יש במינו טהרה במקוה].

והנה לפי"ז יבואר היטב מה דלכאו' קשה דהרמב"ם ריש מקוואות פ"א ה"ד כ' דמפץ אין לו טהרה במקוה ולא כ' זאת על כל פשוטי כלי עץ, אלא כ' זאת כדין מסויים "במפץ", וע"כ הביאור הוא כנ"ל דמפץ הוא כלי עץ מסויים שהוא ארוג, ודוקא בזה אין לו טהרה במקוה, אבל באמת בשאר פשוטי כלי עץ יש להם טהרה במקוה.

והנה ברש"י לכאו' מבואר דלא כן דכתב בדף פד: [ד"ה והא] דמפץ היינו פשוטי כלי עץ ולא הזכיר דמיירי באריג, וא"כ הדק"ל לשיטת רש"י מה באמת הטעם מדוע אפשר להטביל את אברי המיטה, [ולעיל נתבאר אי נימא כחד מ"ד דמנחות ונימא דמיירי בכלי פשוט גדול א"כ באמת א"ש דמהני ביה טבילה].

ובשפת אמת על התוס' כאן כ' ליישב שיטת רש"י דבאמת אחר שנתחדש ק"ו דמפץ הטמא מדרס מטמא גם טמא מת, השתא נמי יש בו גם דין טהרה במקוה, ואף בפשוטי כלי עץ נמי אפשר לטהרה במקוה, אלא דקושיית הגמ' על חזקיה הוא מתחילת הק"ו ממפץ דמבואר דהיה טמא מדרס אפילו שאין לו טהרה במקוה, אלא דרק אחר הק"ו שמטמא גם במטמא מת באמת נתחדש גם טהרה במקוה, אבל בלא הק"ו היה מקבל טומאת מדרס ולא היה נטהר במקוה, וזה קשה על מה דמבואר בחזקיה שלא שייך שיהיה מדרס בדבר שאין לו טהרה במקוה. מיהו יש לעי' בטעמא דמילתא, ועוד יש לעי' במה נחלקו תוס' על רש"י. ועי' בשפת אמת מה שביאר.

ונראה לבאר חידוש זה המבואר בשפת אמת דאחר הק"ו שוב אית ליה טהרה במקוה, ע"פ שיטת רש"י בסוכה דף כ. דנקט דיסוד הדין של כל המטמא מדרס מטמא טמא מת הוא דין דע"י המדרס הוא משוי ליה כלי, והיינו דהחסרון בפשוטי כלי עץ הוא דפשוטים אין להם תורת כלי, אבל אחר שעשה את מדרס וכבר עומד לשכיבה שהוא שימוש בתורת פשוטים, בזה נעשה לכלי, ולכן טמא אפילו שהוא פשוטי כלי עץ ואפילו טומאת מת[[26]](#footnote-26) [ובאמת כן משמע בעיקר דברי הגמ' דהק"ו בא לאשווי תורת כלי, דאל"כ צ"ב עיקר הק"ו בגמ' ויש לעי' בזה].

והשתא נראה דאחר שנעשה לכלי שוב ממילא יש לו טהרה במקוה, דכל החסרון הוא כמ"ש רש"י דבתורה כתיב רק כלים של עץ, אבל לא נכתב בתורה פשוטי כלי עץ, אבל אחר שנלמד ק"ו דהוא נעשה לכלי שפיר הוא נכלל בכלי עץ המבואר בתורה ושוב נמי אית ליה טהרה במקוה.

## בביאור פלוגתת רש"י ותוס' בפשוטי כלי עץ אם יש להם טהרה במקוה

ג. והנה יש לעי' מדוע תוס' נחלקו על רש"י, אכן באמת יש לעי' בעיקר סברת רש"י דכ' וז"ל דכי כתיב טבילה בפרשת שרצים ובפרשת מדין כתיבא, והנך כלים דכתיבי התם ילפינן להו טבילה, אבל פשוטי כלי עץ שלא נכתבו שם לענין טומאה, לא ילפינן להו טבילה, ולית להו טהרה במקוה, דהא לא כתיבא בהו כי היכי דאוכל ומשקה אין להם טהרה במקוה, לפי שלא למדנו להם טבילה בתורה" עכ"ל, והנה צ"ב דוכי הפסוק צריך לפרט כל סוגי הכלים, ומדוע לא סגי במה שכתב בקרא כלי עץ, דהוא כולל כל הסוגים של כלי עץ וגם פשוטי כלי עץ.

ובאמת יעוי בתוס' ד"ה מפץ שנחלקו על רש"י וכ' דפשוטי כלי עץ יש להם טהרה במקוה, וז"ל "אומר ר"י דנפקא לן מדכתיב (במדבר לא) וכל כלי עץ תתחטאו דמשמע אפילו פשוטי דומיא דכלי מתכות דכתיבי התם" עכ"ל, ומעתה יש לעי' במה נחלק רש"י

ונראה בזה דהנה יש לחקור בעיקר החסרון דפשוטי כלי עץ דאינם מקבלים טומאה, דבגמ' שבת דף קכג: איתא שהוא משום דילפי' היקש מ"שק" מה שק מטלטל מלא וריקם אף כל מטלטל מלא וריקם, ויש לדון האם גדר הילפותא הוא דכל שאינו מטלטל מלא וריקם לא הוי כלי, והיינו דילפי' משק מהי הגדרה של כלי לענין קבלת טומאה, או דילמא דאי"ז חסרון בשם כלי, אלא הוא דין גזה"כ דבעינן שיהיה דומיא דשק לקבלת טומאה.

והשתא נראה דבזה פליגי כאן רש"י ותוס' דרש"י למד דהגדר הוא דילפי' משק מה נחשב כלי לקבלת טומאה, ומעתה כיון דפשוטי כלי עץ לא הוי דומיא דשק לא הוי כלי, וכיון דלא הוי כלי א"כ לא נכלל בכלים האמורים בפרשת מדין, כיון דלא הוי בכלל כלי. ולכן לא נתחדש בו טהרה במקוה, ובזה מיושב קושיית התוס' דהקשו דבמתכת מיירי קרא גם בפשוטי כלי מתכות, ומאי שנא מכלי עץ, ולהאמור י"ל הביאור הוא דבפסוק כתיב כלי עץ וכלי מתכות, וזה כולל את כל מה שנכלל בשם כלי עץ וכל מה שנכלל בשם כלי מתכות, ולכן פשוטי כלי עץ דנתמעטו מלהיות כלי א"כ אינם נכללים בכלי עץ המבואר בקרא, ואילו כלי מתכות שלא הוקשו לשק א"כ גם פשוטים שלהם נכללים בשם כלי מתכות ושפיר נכתבו בקרא. [ועי' עוד מש"כ בענין זה ריש פרק י"א וריש פט"ו].

אולם לשיטת תוס' נראה דגדר הילפותא משק הוא דלעולם גם פשוטי כלי עץ הוי כלי גמור, אלא דיש גזה"כ דאינו מקבל טומאה אלא רק מה שדומיא דשק ופשוטי כלי עץ דלא הוי דומיא דשק אינו מקבל טומאה, ומעתה נקטו תוס' דוודאי כשכתוב בקרא בפרשת מדין כלי עץ מיירי על כל סוגי הכלים, וראייתם מפשוטי כלי מתכות דבע"כ הקרא מיירי גם על פשוטי כלי מתכות וה"ה הכא מיירי על פשוטי כלי עץ.

ואחר שנתבאר זאת יבואר היטב שיטת רש"י דאחר שיש ק"ו דמפץ הראוי למדרס נעשה לכלי ומקבל טומאה אף שהוא פשוטי כלי עץ, א"כ שוב ממילא דהוא נכלל בקרא האמור בפרשת מדין דמיירי שם על כל כלי עץ, ולכן אחרי הק"ו שוב יש לו טהרה במקוה. אולם לשיטת תוס' בדעת רש"י לא שייך לומר דאחרי הק"ו יש לו טהרה במקוה, כיון דלפי תוס' לעולם פשוטים היו נחשבים לכלים, אלא שהיה חסרון שלא הוי דומיא דשק, וא"כ כיון דיש ק"ו לטמאותו בטמא מת, מ"מ לא כתיב בפרשה של מדין ואכתי לית ליה טהרה במקוה. ולכן לא שייך סברא זו.

והנה בדעת הרמב"ם א"א לפרש כהשפת אמת דאחר הק"ו באמת איכא טהרה במקוה, משום דס"ל דכל הדין של המטמא מדרס מטמא טמא הוא דין דרבנן, ואילו הכא הרי בעינן שיהיה טהרה במקוה מדאוריתא. אולם בדעת רש"י שפיר י"ל כן. אכן בדעת הרמב"ם י"ל כמ"ש ביאר הקה"י, ובאמת בדעת רש"י לא משמע כדברי הקהילות יעקב וכמ"ש לעיל.

לסיכום נמצא דלפי הרמב"ם י"ל כמ"ש הקה"י, ובדעת רש"י י"ל או כהיראים או כרש"י מנחות צו: או דאחר הק"ו באמת יש טהרה במקוה ומשום הגדרת פשוטי כלי עץ וכן ההגדרה של כל המטמא מדרס מטמא טמת מת. ודו"ק.

**נקודות יש לדון**

א] ואפשר דבזה נמי תלוי הנידון אם בכלי הבא במידה נמי אמרי' כל המטמא מדרס מטמא טמת מת עי' תוי"ט וכו'][[27]](#footnote-27).

ב] יש להסתפק לרש"י בפשוטי כלי עץ שטמאים מדרבנן אם יהיה בהם טהרה מדרבנן, [והיינו דאינם טמאים מדאוריתא כמו מדרס, אלא רק מדרבנן וא"כ אפשר דהם אמרו והם אמרו].

ג] בגמ' עירובין דנה לגבי שילוח טמאים אם יש בשרץ ומבואר שם דאם תלוי בדבר שיש לו טהרה במקוה אין לו טהרה במקוה ואי"צ לשלח אותו, ואם תלוי באב הטומאה הרי צריך לשלח אותו, והנה יהיה נפק"מ... במפץ שמבואר דמקבל טומאת מדרס אבל אין לו טהרה במקוה, האם יש דין שילוח טמאים, ואי נימא דאחרי הק"ו באמת מועיל ק"ו א"כ אין נפק"מ ויש לעי' בזה [ואפשר שיהיה נפק"מ בין רש"י לתוס'].

**סימן ב'**

# בענין מדרס העשוי מכל שבים

כלים פרק כד משנה יא איתא שלש חמתות ושלש תורמלין וכו' "ושל עור הדג טהור מכלום", יש לעי' אם טמא במדרס, והנה שיטת הרמב"ם פ"א ה"ג דעור הדג טהור ממדרס, וביאור דבריו הוא רמב"ם [פיהמ"ש כלים פ"כ מ"ג] לשיטתו דנקט דבמדרס בעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה, ולכן כלי גללים וכלי אבנים נתמעטו מקבלת טומאת מדרס, וא"F ה"ה עור הדג נתמעט במדרס, אולם לשיטת הר"ש והתוס' דנקטו דשיפה וגמי טמא מדרס אף שאינו מהמינים המקבלים טומאה, יש לדון האם גם עור הדג יהיה טמא מדרס.

וברש"ש במתני' כאן כ' דלא מקבל טומאת מדרס וביאר משום דמבואר בגמ' שבת פד. דמדרס צריך שיהיה במינו טהרה במקוה, ואילו כל שבים אין במינו טהרה במקוה, ולכן יהיה הדין שטהור, אולם החזו"א נקט בדעת הר"ש דבאמת מקבל טומאת מדרס וכ' דהוא נחשב יש במינו טהרה במקוה.

[והנה בעיקר הטעם דשיפה וגמי נחשב יש לו טהרה במקוה, עי' בגמ' שבת דף פד. בר"ח וברש"י שני צדדים ויש לדון לפי"ז].

אכן באמת יש לדון עוד דהנה עיקר מה דמבואר דיש במינו טהרה במקוה מבואר בגמ' דהוא לחזקיה, אבל לרבא מבואר טעם אחר בהא דכלי חרס אינו מקבל טומאת מדרס משום דמי לא עסקי' דיחדו לאשתו נדה וכו' עיי"ש ובפשוטו לפי רבא ליכא לדין זה דבעינן שיהיה במינו טהרה במקוה, ולפי"ז כל שבים מקבל טומאת מדרס משום שנתרבה מכל המשכב אבל אינו נטהר במקוה.

אבל הרש"ש כ' דבאמת אף רבא מודה ליסוד הדין דבעינן שיהיה טהרה במקוה עיי"ש. נמצא דלשיטת הרש"ש לכו"ע העושה מדרס מכל שבים טהור ואינו מקבל טומאה כלל, כיון דלכו"ע בעינן שיהיה במינו טהרה במקוה וכאן אין במינו טהרה במקוה.

נמצא בענין עור הדג אם טמא במדרס ב' שיטות, א) לשיטת הרמב"ם טהור ממדרס וכן שיטת מהר"ם, וכן שיטת הרש"ש בדעת הר"ש ותוס' ב) ומאידך שיטת הר"ש להחזו"א "טמא מדרס" אבל אין לו טהרה במקוה,

[והנה נתבאר לשיטת רש"י לדעת השפ"א דאחר הק"ו באמת יהיה טהרה במקוה, וא"כ יש לדון האם לפי סברתו אף כאן אחר הק"ו יהיה טהרה במקוה, או דנימא דהוא דין מיוחד דוקא לשיטת רש"י והוא תלוי במה שנתבאר לעיל עיי"ש].

והנה יש לדון כאן עוד סברא לטהר בעיקר דין עור הדג ויהיה טהור ממדרס, דהנה עיקר הדין דעור הדג טהור מטומאה מבואר דרשא בתו"כ מה בגד הגדל בארץ אף כל הגדל בארץ יצא כל שבים שהוא טהור, ויש לחקור מה נאמר כאן האם נאמר בזה דין דאין כאן סיבת טומאה, והיינו דנתחדש טומאה על מינים המקבלים טומאה אבל כל שאינו מהמינים המקבלים טומאה אין בו סיבת טומאה או דילמא דהוא דין טהרה והיינו דכל שבים הוא חפצא של טהרה.

ונפק"מ בדבר שהוא לא מין ים ולא מין יבשה ועי' מש"נ לעיל בענין עוף שאפשר שהוא לא מין ים ולא יבשב, ולעיל כ' דאפשר עוד נפק"מ דבזה גופא נחלקו ר"ע רבנן, בכלב הים שהוא גם מין יבשה וגם מין ים, [ויש שביארו ששם המחלוקת היא אם עיקרו ים או עיקרו יבשה] אבל אפשר עוד דהנידון הוא האם יהיה בזה הדין דכל שבים טהור או לאו. דאי נימא דכל שאינו מין יבשה חסר בסיבת טומאה א"כ הרי כאן הוא גדל גם ביבשה ושפיר יש כאן סיבת טומאה, אבל אי נימא דכל שבים הוא סיבת טהרה בזה יהיה הדין שטהור.

ומעתה י"ל דאי נימא דהתורה חידשה דיש סיבת טהרה בכל שבים י"ל דגם מדרס טהור כיון דהוא חפצא הטהור ולא יועיל כאן ריבוי של כל המשכב, והוא גרע משיפה וגמי ששם רק אין סיבת טומאה אבל הכא יש סיבת טהרה, אבל אי נימא דהוא רק דין שחסר סיבת טומאה שפיר יהיה תלוי בכל הנידון דלעיל ודמי לשיפה וגמי וכדלעיל.

## בענין כסא העשוי מפלסטיק לגבי טומאת מדרס

והנה יש לדון בכסא העשוי מפלסטיק האם מקבל טומאת מדרס, ונראה דיהיה תלוי בהנידון הנ"ל במדרס העשוי מכל שבים, והיינו דלהרמב"ם יהיה טהור כיון דבעינן שיהיה מהמינים המקבלים טומאה ואילו פלסטיק אינו מהמינים המקבלים טומאה, אמנם לתוס' והר"ש לכאו' יהיה טמא דלא גרע משיפה וגמי דגם אינם מהמינים המקבלים טומאה ואפ"ה יש בהם טומאת מדרס כיון שנתרבו מכל המשכב.

אמנם לכאו' יש לחלק כיון דמבואר בגמ' שבת דף פד. דבכדי שמדרס יקבל טומא יש תנאי שיהיה במינו טהרה במקוה, א"כ הרי פלסטיק אין במינו טהרה במקוה, וא"כ לא יקבל טומאה כלל, מיהו א"כ יש לשאול במה שיפה וגמי חשיבי יש להם טהרה במקוה. אכן י"ל בזה כפי שכ' תוס' שם פד. [ד"ה מה הוא], והקשו תוס' בכופת שאור שיחדה לישיבה דמבואר דהוא טמא מדרס, והרי אין במינו טהרה במקוה שהרי אוכלים ומשקין אין להם טהרה במקוה, ותי' תוס' משום דהוי גידולי קרקע ויש להם טהרה במקוה, ומעתה י"ל דזה נמי הטעם בשיפה וגמי דיש במינם טהרה במקוה כיון דהם גידולי קרקע.

מיהו כל זה ניחא בשיפה וגמי אבל במדרס של פלסטיק הרי הוא עשוי מנפט וזה הרי לכאו' לא גידולי קרקע אלא שמוציאים אותו מהקרקע אבל אינו גודל בקרקע. ומעתה לפי"ז לכאו' כלי פלסטיק יהיה טהר אפילו ממדרס.

מיהו יעוי' בר"ח שכ' דהטעם דנחשב יש במינו טהרה במקוה הוא משום דמיירי במפץ וז"ל כגון שטומאתו מתוך שהוא משכב, ויש במין מפצות דברים שהם ממין בגד או עור או שק שיש להם טהרה במקוה, וכו' אבל כלי חרס אין במינו דבר שיש לו טהרה במקוה וכו' עכ"ל [לפי התיקונים שנדפס בעוז והדר].

והנה לפי המבואר בדברי הר"ח דשם מפץ אחד הוא, ומה דמצינו במפץ מינים אחרים שיש להם טהרה במקוה, מקבל טומאה מדרס, ולפי"ז יתכן דאף בכסא העשוי מפלסטיק גם נימא דמצינו במינו טהרה במקוה כיוצא בו בכסאות אחרות. ולפי"ז נמצא דאף כסא פלסטיק יהיה מקבל טומאה ואין לו טהרה במקוה מיהו יש לעי' דא"כ נימא הכי גם בחרס ועי' הערה[[28]](#footnote-28). ועוד יש לדון בזה ולדחות דדוקא במפץ אמרי' דמועיל מה שיש במינו טהרה במקוה ולא אמרי' כן בכסא ועי' הערה[[29]](#footnote-29)

ומעתה למסקנת הדברים נמצא דכלי פלסטיק אין במינו טהרה במקוה ויהיה טהור מן המדרס גם לשיטת הר"ש, ואף למה דכ' החזו"א דהעושה מדרס מכל שבים טמא מדרס הוא דוקא שם דחשיב יש במינו טהרה במקוה, משום דיש עורות אחרים, שיש להם טהרה במקוה, אבל בכלי העשוי מפלסטיק לכאו' לא שייך טעם זה, וכפי שנבתאר, מיהו לדברי הר"ח יש לדון כדלעיל [וגם מסתבר דלא יחשב יש במינו טהרה במקוה].

אכן יש לדון עוד דעיקר דין זה דנאמר דין במדרס שיהיה במינו טהרה במקוה הוא לשיטת חזקיה אבל לשיטת רבא בגמ' שבת פד: באמת לא נאמר דין זה, וא"כ לרבא יהיה טמא מדרס דלא נאמר דין שיהיה במינו טהרה במקוה. מיהו ברמב"ם כאן משמע דפסק כחזקיה דנאמר דין שיהיה במינו טהרה במקוה, ועי' פיהמ"ש כאן שכ' הרמב"ם לתלות זה ביש מינו טהרה במקוה, ומשמע דפסק כן,. אולם יעוי' ברש"ש שכ' להדיא דגם רבא מודה לחזקיה דנאמר דין שיהיה במינו טהרה במקוה. וא"כ לכו"ע כסא פלסטיק יהיה טהור. [והנה הסברא הנוספת שנתבאר לעיל בכל שבים טהור הוא חפצא של טהרה הוא סברא מסויימת בכל שבים ואינו שייך לכלי פלסטיק].

**סימן ג**

# בענין טומאת פקלינים והקסייה [ובדין טומאת כפפות]

מתני' כלים פרק כ"ד משנה טו "שלשה פרקילינין הן של צדי חיה ועוף טמא מדרס של חגבין טמא טמא מת ושל קייצין טהור מכלום"

## פלוגתת הרמב"ם והר"ש בצורת הפרקלינים

וברמב"ם כ' וז"ל "עושין תבנית יד של עור ולובשו האדם על ידו, משתמשין בו הציידין לתפוש בו את העופות הטורפין" עכ"ל, והנה לפי דברי הרמב"ם צורת הפרקלינים הוא בתי ידים כמו כפפות שלנו.

אולם יעוי' בלשון הר"ש כאן שביאר וז"ל "כלי עור העשוי כצורת יד אדם ומשימו בידו ותופס העוף" וכו', וברא"ש כ' וז"ל "כלי יד העשוי כצורת יד אדם ותופס העוף עליו ומשלח העוף לצוד בו חיה או עוף", ומשמע להדיא בדבריהם דאי"ז כפפות שלובש האדם על ידו, אלא הוא כלי בצורת יד אדם שתופס בידו.

## בהקושיא מבית אצבעות דמבואר דטהור

והנה להלן פכ"ו מ"ג איתא בית אצבעות טהורות אא"כ מקבלת את האוג, ובר"ש הקשה על מתני' דידן דמבואר דטמאות, ותי' הר"ש דענין אחר הוא ולא ביאר כוונתו, ולכאו' כוונתו ליישב דבית אצבעות הוא מלבוש לאצבעות, ואין רגילות לישען עליהם, וכן אינו מקבל חגבים ולכן טהורות, משא"כ במתני' הוא כלי של ציידים, עשוי לישען עליו, ושל חגבים עשוי ליתן בו חגבים ולכן טמא[[30]](#footnote-30).

ונראה דכן צ"ל להרמב"ם שפירש במתני' שהוא תבנית של עור ולובשו על האדם, [כמין כפפות], ויש לעי' מה החילוק בן פקלין לבית אצבעות שהוא לכאו' גם כמין כפפות, ולכאו' קשה מה החילוק ביניהם, וי"ל כן גם לדעת הרמב"ם כפי שכ' הר"ש דב' מיני בתי יד נינהו, דפקלינים הם עשויים לישען עליהם וגם להניח בהם חגבים, ולכן טמאים מדרס וטמא מת, משא"כ בית אצבעות אינו כן, ועי' יכין אות סח. מש"כ ליישב בזה.

## בהקושיא מפרק ט"ז קסייה של זורי גרנות

**בתוי"ט** הקשה מלעיל **פט"ז מ"ו** דמבואר שם קסייה של זורי גרנות טמאה, ואילו הכא מבואר דטהורה, וכ' דענין אחר הוא ושמותם יוכיחו, ולא ביאר החילוקים ביניהם.

**והנה** עיקר קושיית התוי"ט היא רק להרמב"ם והרא"ש שם, אבל להר"ש שם יש פירוש אחר דשיטת הר"ש לעיל פט"ז דקסייה של זורי גרנות מיירי בקערות שעל שולחנות, ולא מיירי כלל בתי ידים, ולפי"ז אינו שייך כלל למתני' דידן.

וכן להר"ש בכת"י שם נמי לא קשה דכ הר"ש שם דקסייה היינו בית יד [דהיינו כפפות], והקשה שם הר"ש מדוע טמא, והרי אינו עשוי לקבלה, והוי כמו קב הקיטע שבת סו. שטהור עיי"ש. ותי' הר"ש דקסייה של זורי גרנות טמאה כיון שהוא נשען עליה ומדין מדרס עיי"ש, ולפי"ז א"ש נמצא דהוא ממש כמו פרקלינים של ציידי חיה ועוף דמבואר במתני' דטמאים מדרס.

**אולם הרמב"ם** לעיל פיהמ"ש פט"ז ביאר שהוא עור שמכניסים בו יד האדם כצורת יד האדם, וביאר שם דאם נעשה למטרה להגן על היד מקוצים חשיב עשוי לקבלה וטמא, ואם עשאו למטרה בכדי שהפירות לא יפסדו מהזיעה טהור, וכ"כ הרמב"ם להדיא ביד החזקה פ"ז מכלים ה"ה עיי"ש, וכן כתב הרא"ש שם,

ולשיטתם קשה מדוע הכא מבואר במתני' דטהורים אא"כ עשוי לישען עליו, או להכניס בו חגבים, ואילו של קייצים טהור לגמרי וכן פסק הרמב"ם פרק כ"ז משנה י"ד, וקשה מאי שנא מקסיה של גרנות דמבואר דכל בית יד שעשוי להגן על היד טמא.

וכן יש להקשות בהא דתנן לקמן [פרק כ"ו משנה ג] בית אצבעות טהורות, [וכן פסק הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ג], ולכאו' קשה דנהי דנתבאר דבית אצבעות אינו עשוי לישען עליו, ולא להכניס בו חגבים, אבל מדוע לא יהיה טמא מדין כפפות כמו קסייה של גרנות דמבואר ברמב"ם [פ"ז מכלים ה"ה] שטמא כיון שהם עשוין להגן על היד וחשיב בית קיבול, והכא נמי בית אצבעות יהיה טמא מטעם זה, ועי' משנ"א לעיל פט"ז מש"כ ליישב בזה [ועי' זכור ליצחק לעיל פט"ז מש"כ בענין זה].

אכן הביאור בזה י"ל דהנה הרמב"ם פכ"ז מכלים הי"ד ביאר הטעם דפרקלינים של קייצים טהור מכלום הוא משום דלא הוי משמשי אדם, וביאור כוונתו בזה נראה דהנה הרמב"ם לגבי קסיה של גרנות כ' וז"ל "עור שתופרין ממנו כיסוי ליד ולזרוע של זורעי גינות ושל הולכי דרכים ושל עושי פשתן מקבלין טומאה, ואם היה של צבעים ושל נפחים אינו מקבל טומאה, זה הכלל כל העשוי לקבלה כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה, והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו אינו מקבל טומאה" עכ"ל, מבואר בדברי הרמב"ם דצריך שיהיה לצורך האדם אבל כל שהוא לצורת הפירות לא חשיב עשוי לקבלה.

וביאור הדברים ביאר במקד"ד סי' נ"ד דהוא נחשב בית קיבול המקבל את יד האדם, אלא שצריך שיהיה עשוי לתוכו, ולכן אם עשוי בשביל שלא ינזק מהקוצים חשיב לצורך האדם, אבל כל שהוא לצורך הפירות שלא יפסדו מהזיעה לא הוי בית קיבול וטהור.

בחזו"א ביאר משום דהוי מלבוש וטמא מדין מלבוש שהוא לצורך לשמור האדם, וטמא מדין שמקבל את האדם, ולכן כל שהוא להגן עליו מהקוצים הוי מלבוש וטמא אבל כל שהוא לצורך מה שבחוץ אינו בגדר מלבוש וטהור.

ומעתה י"ל דכאן במתני' מיירי שהפרקלינים הם לא עשויין לצורך האדם, אלא לצורך מה שבחוץ, וא"כ א"א לטמאותו מדין קסייה שהיא בית קיבול שמקבל את יד האדם, או מדין מלבוש, אלא דכאן הוא לצורך מה שבחוץ, ומבואר במתני' דגם בזה יש מהם טמאים ויש מהם טהורים, והיינו ציידי חיה ועופות טמאים, כיון שהם עשויים לישען עליהם ומדין מדרס, ושל חגבים טמא מדין בית קיבול, אבל של קייצים טהור מכלום כיון דאינו מדרס ואינו בית קיבול, ואף אינו עשוי לצורך האדם אלא לצורך הפרות שבחוץ, [אפשר בכדי שלא ינזקו מהזיעה של האדם], וזהו דכ' הרמב"ם הטעם ד"לא הו משמשי אדם", דהוי פשוטי כלי עור שטמאים אא"כ הם משמשי אדם ומשמשי משמשיו, וזהו שכ' הרמב"ם שאינו משמש אדם, ולכן הוי פשוטי כלי עור הטהורים[[31]](#footnote-31).

וכן צ"ל במה מבואר ברמב"ם פ"ז ה"ג דבית אצבעות טהורות, [ודין זה מבואר במתני' פרק כ"ו], ולעיל כ' להקשות מדוע לא יהיה טמא מדין קסייה של זורי גרנות דמבואר דטמא, וצ"ל דבית אצבעות מטרתו הוא לא לצורך היד, אלא לצורך הדבר שמחזיק שלא יפסד, ולכן טהורים, א' לא שייך לטמאות מדין כפפות כיון דהוא עשוי לצורך בחוץ, וכן לא שייך לטמאות מדין עשוי למדרס ובית קיבול כיון שאינו עשוי לזה.

\*\*\*\*

והנה להלן במתני' איתא של קייצים טהורה מכלום, ומצינו דנחלקו הראשונים בביאור דברי המשנה של קייצין טהורה, **ברמב"ם** פיהמ"ש ביאר דהוא תבנית יד של עור ולובשו האדם על ידו, [והיינו כפפות שלנו], ופי' דשל קייצים היינו "מייבשי הפרות הלחים", ונקרא קייצים על שם הקיץ, והטעם דטהור כתב הרמב"ם ביד החזקה פכ"ז מכלים הי"ד כ' משום "דלא הוי משמשי אדם" עיי"ש, ונתבאר לעיל כוונת הרמב"ם דכפפות אלו הם לצורך הפירות שלא יפסדו, ולא לצורך האדם.

**אבל בר"ש** כ' שהוא עשוי ללקט בו "קוצים", וקייצים על שם קוצים, ודימה זאת להא דמבואר לקמן פכ"ו מ"ג כף לוקטי קוצים טהורה, וכן כתב הרא"ש, ועי' משנ"א ותפא"י [אות ע"ב] שביארו הטעם דטהור משום שבא להגן מפני הקוצים ולא מקרי כלי תשמיש. [ועי' חזו"א [כ"ח ט'] מש"כ בזה].

ונראה דהרמב"ם לשיטתו דנקט דמתני' מיירי בכפפות, אינו יכול לפרש כהר"ש דמיירי בלוקטי קוצים ונעשה להגן על ידו מהקוצים, כיון דשיטת הרמב"ם דבכה"ג חשיב עשוי לקבלה והוי כמו קסיה של גרנות שהיא טמאה דכ' הרמב"ם דהיא נעשית להגן מן הקוצים וטמאה בכה"ג, ולכן הוכרח הרמב"ם לפרש דקייצים היינו פירות הקיץ וצריך לומר שהכפפות הם בכדי שלא יפסדו הפרות וכמו שכ' הרמב"ם דבכה"ג הכפפות טהורות.

אבל הר"ש פירש דמיירי בלוקטי קוצים יעוי' בר"ש פט"ז דנקט דלהגן מן הקוצים אינו נחשב עשוי לקבלה ולכן ביאר דהטעם דקסייה טמאה הוא מדין עשוי למדרס, ומבואר להדיא דלוקטי קוצים לא חשיב עשוי לקבלה ולכן א"ש דטהור באופן דאינו עשוי למדרס.

אך אכתי קשה בשיטת הרא"ש דלעיל [פרק ט"ז מ"ו] גבי קסייה של זורי גרנות טמאה ביאר כהרמב"ם דכל שעשוי להגן מהקוצים חשיב עשוי לקבלה וטמא, הרי מבואר דהגנה מהקוצים הוי תשמיש חשוב וטמא, ואילו כאן בפקלינים של קייצים ביאר דהוא עשוי ללקוט קוצים וטהור, וצ"ב מדוע לא יהיה טמא, ומאי שנא מקסיה שבא להגן מהקוצים דטמא. וצ"ע[[32]](#footnote-32).

ונראה לבאר בס"ד דהנה מבואר בדברי הרא"ש דיש חילוק בצורת הכלי בין פרק ט"ז גבי קסייה של זורי גרנות, לבין פירקין דפקלינים, דבפרק ט"ז גבי קסיה של זורי גרנות ביאר הרא"ש דהוא כמין כפפות וכמ"ש הרא"ש שם וז"ל "עורות תפורין בצורת יד ומכניסין בהם הידים" עיי"ש, נמצא דיש להם בית קיבול, משא"כ כאן בפירקין בפרקלינין כ' הרא"ש וז"ל "כלי יד העשוי כצורת יד אדם ותופס העוף עליו ומשלח העוף לצוד בו חיה או עוף" עכ"ל, ומשמע דאי"ז כפפות שלובש על ידיו, אלא הוא כלי בצורת יד אדם ואין לו בית קיבול ומחברו לידו ומשתמש בו בעת הצידה.

ומעתה י"ל דבפרק ט"ז גבי קסיה של זורי גרנות דמיירי בכפפות שיש להם כלי קיבול, ורק דבעינן שיהיה נחשב עשוי לתוכו בזה סגי במה שבא להגן על האדם מקוצים שגם זה נחשב בית קיבול העשוי לתוכו, [וכפי שביאר המקד"ד סי' נ"ד, דנחשב כלי קיבול העשוי לתוכו מהאי טעמא שבא להגן מקוצים ולכן טמא], אבל הכא גבי פקלינים דלא מיירי בבית קיבול אלא מיירי בכלי פשוט שמגן על ידו בעת ליקטו בקוצים, בזה כיון דמיירי בפשוטי כלי עור צריך שיהיה משמש אדם ומשמשי אדם לטומאה דרבנן, ובזה בעינן שיהיה שימוש יותר חשוב, ושימוש של הגנה זו לא יחשב מספיק שימוש להחשיבו למשמשי אדם.

עוד י"ל על דרך הנ"ל כמ"ש החזו"א [סימן כ"א סק"ז], דהקסיה טמאה מדין בגדים, וטומאת בגדים הוא משום דהם עשויים להגן על האדם חשיבי בית קיבול, ו"ל עפי"ז דלענין טומאת בגדים שהם מקבלים האדם סגי במה שהוא מגן על האדם מהקוצים, אבל לענין פשוטי כלי עור דצריך שיהיה משמשי אדם לא סגי בזה.

ואם כנים הדברים נמצא דהר"ש והרמב"ם פירשו המשנה כל אחד לפי שיטתו, דהרא"ש פירש דפקלינים לא הוי כפפות אלא הוי כלי פשוט בצורת יד, ולכן מצי לפרש דשל קייצים היינו לוקטי קוצים, וכמש"נ דלגבי דין פשוטי כלים דצריך שיהיו משמשי אדם בשימוש חשוב ולהגן מהקוצים לא חשיב תשמיש חשוב, אבל הרמב"ם שפירש דמיירי בכפפות הרי הוי כמו קסייה, וא"כ הוכרח לפרש דקייצים הם לוקטי פרות הקיץ, ונתבאר דהכוונה בזה משום לא להפסיד את הפרות ולכן טהור.

## בענין טומאה בכפפות

העולה מהנ"ל לדינא בענין כפפות דמבואר דצריך שיהיה לצורך האדם אבל כל שלובש לצורך מה שבחוץ לא חשיב עשוי לקבלה וטהור.

[ועי' לעיל פט"ז שכ' כמה נידונים במחזיק כפפות לצורך כלי חם, או ברופא שלובש כפפות לא להזיק החולה שהוא לצורך מה שבחוץ, וכן טבח המכין אוכל לובש כפפות לא להזיק למה שבחוץ לא יקבל טומאה, ועי' לעיל עוד מה דנחלקו המקד"ד והחזו"א באופן שלובש כפפות להכשיר את היד להחזיק את הפרי, אם נחשב לצורך האדם או לצורך הפרות עיי"ש].

## האם שימוש של הגנה מקוצים חשוב שימוש

ועוד מצינו כאן נידון שימוש של הגנה מקוצים אם נחשב שימוש חשוב להחשב כלי תשמיש או לאו,

ונתבאר **דלהרמב"ם** הוי שימוש חשוב וחשיב מחמתו עשוי לקבלה, ומאידך **להר"ש** אי"ז נחשב עשוי לקבלה והוי כמו קב הקיטע [ועי' לעיל פט"ז מה הרמב"ם מיישב קושיא זו], **ובדעת הרא"ש** נתבאר דלגבי בגד וכלי קיבול הוא מועיל להחשב עשוי לתוכו, אבל לגבי פשוטי כלים שצריך שיהיה משמשי אדם ומשמשי כלים אי"ז נחשב שימוש חשוב, נחשב לצורך האדם.

# סימן ד

# בענין כפפות אם מקבלות טומאה

מ**תני' פרק כ"ד משנה טו לבדוק אם יש כאן כפלות**

**שלשה פרקילינין הן של צדי חיה ועוף טמא מדרס, של חגבין טמא טמא מת, ושל קייצין טהור מכלום,**

של חגבים טמא טמא מת בר"ש כ' מאי שנא מבית אצבעות טהורות וכ' דענין אחר הוא ולא ביאר מהו,

ובאמת יעוי' בהמשך הר"ש שכ' של קוצים ללקוט בו קוצים כמו כף לוקטי קוצים, והנה במשנה שם פכ"ו מבואר דכף לוקטי קוצים טהורה, ואח"כ כ' כל בית אצבעות טהורות, ומבואר דכף לוקטי קוצים אינו בית אצבעות, והיינו דכף לוקטי קוצים הוא דבר אחר, ואולי גם כאן הוא דומה לכף ולא לבית אצבעות.

וקסייה של זורי גרנות טמאה ושל צבעים טהורה כ' הר"ש דעשוי לקבלה לקבל הדבר שהוא אוחז אותו שלא יכהו הקוץ, והקשה דמ"מ לא הוי דומיא דשק ועי' שכ' באופ"א **משום דחזי למדרס**, וסיים דמטעם שלא יכהו הקוץ אין לטמאות. אולם הרא"ש כ' נשאר בביאור הראשון למסקנא.

ובפכ"ו כתב הר"ש דכף של לוקטי קוצים טהורה כיון דאינה עשוייה לקבלה, ובית אצבעות טהורה מהאי טעמא דאינה עשויה לקבלה, אבל מקבלת את האוג טמאה כיון שיש לה בית קיבול.

והנה לפי דברי הר"ש לכאו' הכל מיושב היטב, דבאמת כפפות הוא לא מקבל טומאה אא"כ הוא עשוי לישען עליו, ומה דמבואר לעיל פט"ז דטמא משום שעשוי לישען עליו, ומה דפירש כאן בית אצבעות אינו מכו בית אצבעות הוא בכדי לבאר מדוע שם לא נימא דטמא מדרס כמו כאן, נמצא דפט"ז ופכ"ד הוא עשוי לישען עליו, ואילו פכ"ו הוא לא עשוי לזה ובזה הוא חלוק, ושם הוא טהור משום שלא עשוי לקבלה,

אלא שבעיקר דבריו פט"ז יקשה דהרי הלשון שם כל העשוי לקבלה טמא והרי להנ"ל הוא כל העשוי לישען עליו טמא וצ"ע, ואולי הוא קאי על הסיפא והיינו דהרישא טמא מדין מדרס, ואילו הסיפא טהור והטעם דלא חשיב קבלה כיון שנעשה לשאוב את הזיעה אבל אם היה נעשה לקבלה היה טמא וצ"ע.

כן נראה בס"ד בדעת הר"ש

וברא"ש כ' דאם הוא מתכוין שיוכל לתפוס בטוב ולא יפריעו לו הקוצים, הוא נחשב לבית קיבול,

וכאן כ' הרא"ש דהוא עשוי ללקט קוצים, ולפי"ז א"ש דהוא אינו עשוי לקבלה כלל, אלא ללקט קוצים והוא זורק אותם, ונמצא דהוי רק לסלק ולא לקבל, והוא דומה להא דמבואר בעכבר וחולדה, ועי' עוד פט"ו.

עוד מבואר ברא"ש כאן שכ' כלי יד העשוי כצורת יד אדם, ותופס העוף עליו ומשלח העף לצוד ב, ולא כ' דהוא מולבש על ידו, ויש לעי' מדוע עושים אותו בצורת יד אדם, ועכ"פ לכאו' הוא כלי בפנ"ע,

ובפכ"ו כ' הרא"ש כף לוקטי קוצים יש להם כמין כף של עור להגן על הידים הוא רחב ואין בו צורת כלי ולכאו' גם בזה לא משמש דהוא בית אצבעות אלא הוא רחב ואין בו צורת כלי,

ואח"כ מבואר בית אצבעות טהורות ביאר הרא"ש דבר עשוי מעור ומשים בהם אצבעות, וא"כ מבואר בזה דטהור אא"כ מקלבת האוג וביאר שנותנין אותו בתוך הבית אצבע, וצ"ע דהרי גם בלא"ה אם נעשה למטרה של לאחוז בו, ואולי כאן באמת מיירי שלא נעשה אלא לקבל היעה וא הלכלוך אבל לא מיירי בלקט מתוך הקוצים.

בשיטת הרמב"ם

הרמב"ם פכ"ו ה"ג כ' כף לוקטי הקוצים, לוקטי הקוצים מכניסים בידיהם כדי שלא יפצעו. וזה מבואר שטהור, ובפכ"ד מבואר בפיהמ"ש שהוא כפפות עיי"ש, וקייצים הוא מייבשי הפרות של הקיץ ושלהם טהור מכלום וצריך לבאר ועי' ברמב"ם ביד החזקה ביאר כפי שיבואר להלן בעזהי"ת, ובפרק ט"ז כ' הרמב"ם שאם היתה כוונתו שיכל לאחוז כדי שלא יכנס קוצים בידו טמא אבל אם שלא יזיע ויפסד מה שבידו או שלא יוכל לאחוז מה שבידו הדין הוא שטהור,

הנה להרמב"ם הכל מיירי על כפפות, וא"כ יש לעי' בטעם הדבר מאי שנא כף לוקטי קוצים טהורה, ואילו כאן פט"ז היא טמאה אפילו כשרוצה שלא יכהו הקוצים, וכן מדוע של קייצים טהורה מכלום ומאי שנא.

ויש לבאר בזה דהנה ביד החזקה כ' הרמב"ם פכ"ז הי"ד של קייצים שמקייצים בהם הפרות טהור ומשום שאינה ממשמשי אדם, ויש לעי' בטעם הדבר, ואולי הטעם שהוא אוחז בזה בכדי שלא יתלכלך הפרות ממנו נמצא דאינו ממשמשי אדם. [אך יש לעי דזהו סברא רק בפשוטים וא"כ צ"ל דהכא הכפפות הם נקראים פשוטים]. והנה הרמב"ם כ' עוד פ"ז ה"ג כל בית האצבעות טהורות חוץ משל קייצים, והנה כאן מבואר שכל בית אצבעות ואילו פכ"ז מבואר דרק של קייצים טהורים. ויש לעי' בטעם הדבר.

ועי' עוד ברמב"ם שם ה"ב דמבואר דכף של עור הוא טהור משום שאין עליו צורת כלי, ולכאו' הוא לא עשוי ככפפות שלנו.

ועי' עוד ברמב"ם שם פרק ז' ה"ה עיי"ש היטב

1. ובר"ש כת"י הביא מקור לדבריו מזבחים דצ"ד. "דבגד העשוי לצורה אינו מקב"ט", ויש לעי' בביאור כוונתו, [והביאו דברי הר"ש לקמן מי"ג דמפרש דבגד העשוי לצורה היינו בגד שיש בו צורות כדי לראות בו לעשות כמותן בבגד אחר, ודלא כפירש"י בזבחים שם]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועוד ראיתי סברא בספר משנת טהרות ע"פ רש"י בסוכה שהדין שכל המטמא מדרס מטמא טמת מת הוא דין דמשוי ליה תורת כלי, ולכן מקבל טומאת מת וזה שייך דוקא בפשוטי כלי עץ שהחסרון הוא השם כלי וע"י שנעשה מדרס נעשה כלי, אבל כלי הבא במידה אין החסרון הוא התורת כלי מחמת חסרון תשמיש אלא משום גדלו וכאן לא יועיל מה שנעשה מדרס.

   ונראה לבאר הדברים יותר, דהחסרון בפשוטי כלי עץ הוא מחמת חסרון תשמיש "שאינו משמש מלא וריקם", וזהו חסרון בעיקר התורת כלי מחמת חסרון תשמיש, שכיון שאינו מקבל הרי הוא חסרון בתשמישו, אבל כל שיש תורת מדרס הרי הוא משמש גם כשהוא פשוט ולכן חשיב כלי, אבל כלי הבא במידה החסרון בו שצריך לטלטלו ומחמת כבדו אינו מטלטלו, ובזה לא יועיל מה דמשמש למדרס לאשויי תורת כלי, דאכתי אינו מטלטל. ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וביאור מחלוקת הראשונים אם כלי הבא במידה מקבל טומאת מדרס או לאו עי' היטב בראשונים שבת פג: ושבת מד:, ונראה לבאר [בכוונת הרמב"ן] בזה דהנה יש לחקור במה דילפי' משק דבעינן מטלטל מלא וריקם, האם נאמר בזה הגדרה מהו כלי [לענין קבלת טומאה] וכל שלא דומה לשק לא הוי כלי, או דלמא דבאמת הוי כלי, אלא דהוא דין בפנ"ע לענין קב"ט דצריך שיהיה דומיא דשק, ומעתה י"ל דהרמב"ן למד דילפי' משק הגדרה בשם כלי [לענין קב"ט], וכל שהוא לא מטלטל מלא וריקם אינו כלי, וממילא אפילו שכלי הבא במידה לא הוקש לשק, אבל ילפי' משק מהו כלי לענין קב"ט, ומאחר ואינו מטלטל מלא וריקם, אינו כלי, ולכן אינו מקבל טומאה, ומה דמצינו דפשוטים טמאים במדרס אף דלא הוי כלי עי' רמב"ן שכ' "דיש שום דרשא דמקב"ט".

   והשתא יש לבאר שיטת הר"ש והרא"ש ורש"י דנחלקו ונקטו דהבא במידה מקב"ט מדרס משום שלא הוקש לשק די"ל בתרתי או דנקטו דלענין מדרס אין חסרון במה דלא הוי כלי, דלא נאמר דין כלי במדרס, [ועי' מש"כ בזה בפרק כ' מ"ג], אט דנימא דלמדו דעיקר הילפותא משק לא נתמעט משם כלי, אלא הוא הלכה לענין קבלת טומאה דצריך דומיא דשק, ומעתה כלי הבא במידה דלא הוקש לשק שפיר מקב"ט גם בבא במידה. [↑](#footnote-ref-3)
4. אולם מצינו לעיל משנה ד' דבכסא כלה טהור מן המדרס, ומבואר שם ברא"ש שהטעם משום שהוא יושב עליו ישיבת ארעי. ויש לעי' אם שייך כאן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. יש להעיר ממה דמבואר לעיל פרק י"א מ"ג דהעושה כלי מכני כלים טהורים ועי' בר"ש שכ' בסיסי כלים, ומבואר שם במתני' דטהורין וביאר הר"ש כיון דכל הני לא נראו לטומאה מעולם, וצ"ע דהכא מבואר דבסיס הכלי הוא נטפל להיות חלק מהכלי וא"כ כמו שהכלי עצמו טמא לכאו' גם הכן עצמו טמא וצ"ע.

   ואולי י"ל דבמשנ"א כאן כ' דהבסיס הוא מחובר לכלי עצמו, והוי חלק ממנו, וא"כ יתכן לומר דלעיל מיירי שאינו חלק ממנו אלא שמניחיו עליו את הכלי והוי סוג אחר של בסיס ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואולי כוונתו דצורתו מוכחת עליו שהוא מיועד למגדל שהוא כלי הבא במידה, וטהור מדין כלי הבא במידה, ומש"כ "צורתו מוכחת" כוונת הרמב"ם בזה דאפילו שאינו מחובר למגדל, והוא בעצמו אינו מקבל מ' סאה, אבל מוכח מצורתו שהוא מיועד למגדל ולכן דינו כדין המגדל. מיהו ברמב"ם פיהמ"ש משמע דהטעם הוא דחסר לו בצורת כלי ולא מצד כלי הבא במידה עיי"ש, וי"ל בזה דהנה באמת צ"ב מה יש במגדל שחסר לו בצורת כלי, וי"ל דכלי הבא במידה עיקר החסרון בו דלא הוי כלי מחמת גודלו, וא"כ זה גופא חסרון בצורת כלי, דלא הוי צורת כלי אלא צורת אהל, ועי' לשון הרע"ב "דלאו כלי הוא וצורתו מוכחת", ומעתה יתכן דזה גופא הכוונתו דחסר בו הצורת כלי משום שהוא גדול וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
7. יש לדקדק בלשון הרמב"ם שכ' פרק כז הלכה יח וז"ל שלשה פנקסות הן וכו' האפיפירין שמניחין עליו הספרים טמא מדרס, ושיש בו בית קיבול שעוה טמאה טמא מת, חלקה טהורה מכלום לפי שאין עליו צורת כלי ואינו ראוי למדרס עכ"ל ויש לדקדק במש"כ בסוף ההלכה לפי שאין עליו צורת כלי ועוד הוסיף ואין ראוי למדרס, ומשמע בזה שמדרס לא צריך שיהיה לו צורת כלי, אלא שכאן טהור כיון שהוא גם לא צורת כלי וגם לא מדרס. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואולי מה"ט מצינו לעיל פכ"ג גבי מטה של מת טמאה מדרס, ונתבאר בתוספתא הטעם "מפני הנשים שיושבות עליהם ובוכות", ומבואר שם שהחידוש הוא דאף שאינו מיועד לישיבת הנשים הללו מ"מ טמא מחמת ישיבתם, ועי' לעיל שנתבאר מאי שנא פט"ו מ"ו גבי "אירוס שהאלית יושבת בתוכו" דמבואר דלת"ק טהורה ואף שפעמים יושבת בתוכו, וי"ל משום שבמטה של מת המטה מצד צורתה ראויה למדרס, ולכן אפילו שלא נעשית למטרה של ישיבת הנשים, אבל כל שיושבים עליה נעשה מדרס, משא"כ אירוס שהאלית יושבת בתוכו, התם האירוס מצד צורתה לא מיועדת לישיבה, ולכן לא מועיל מה שיושבת בו האלית, ומעתה יש לבאר ד'ברי המשנ"א דזה גופא החידוש במתני' דאפילו לא עשאה לשם שכיבה מ"מ כיון שמצד צורתה ראויה לשכיבה ממילא כל שיושבים עליה היא נעשית מדרס, משא"כ של זגגין שהיא מצד צורתה אינה ראויה לשכיבה טהורה. [↑](#footnote-ref-8)
9. **פלוגתת הראשונים בדין מפץ ממינים שאינם מקבלים טומאה**

   והנה שיטת הרמב"ם לעיל פ"כ מ"ג דבעינן שיהיה מדרס מהמינים המקבלים טומאה אבל מדרס של אבנים וגללים אינו מקבל טומאת מדרס כיון דאינו מהמינים המקבלים טומאה.

   ולכאו' לפי"ז להרמב"ם מדרס העשוי משיפה וגמי יהיה טהור כיון דאינו מהמינים המקבלים טומאה, ואולי לכן פירש דמיירי כאן בכלי עץ.

   אכן נראה דגם להרמב"ם מדרס של שיפה וגמי מקבל טומאה משום דשיטת הרמב"ם פכ"ג דכל דבר הגדל בארץ נחשב כלי עץ, ומעתה גם מפץ של שיפה וגמי הוי כלי עץ, נמצא דלהרמב"ם יהיה טמא מדין כלי עץ ואילו לתוס' הוא מדין שאר מינים שנתרבו מכל המשכב.

   אכן יהיה נפק"מ במפץ העשוי "מכל שבים" דתנן פי"ז מי"ג כל שבים טהור, דלשיטת הרמב"ם טהור ממדרס כיון דבעינן מינים המקבלים טומאה וכ"כ הרמב"ם להדיא פ"א מכלים ה"ג, אבל לשיטת הר"ש לכאו' יהיה טמא מדרס כמו שיפה וגמי דאינו טמא שאר טומאות אלא רק מדרס, ועי' רש"ש להלן משנה י"א מש"כ בזה.

   וכן לכאו' יהיה נפק"מ בכסאות שלנו העשויים מפלסטיק שהוא לא מהמינים המקבלים טומאה, ומעתה להרמב"ם יהיה טהור, אבל להר"ש יהיה טמא כיון דס"ל להר"ש דלא בעינן מינים המקבלים טומאה.

   אלא שיש לדון לדעת הר"ש האם יהיה טהרה במקוה, דשיפה וגמי מבואר דאין להם טהרה במקוה, וא"כ הכא נמי לכאו' לא יהיה טהרה במקוה כיון דאינו מהמינים המוזכרים בפרשת מדין, מיהו יתכן לדון עוד בכסא זה דבגמ' מבואר דבעינן שיהיה במינו מקבל טומאה, אבל כלי חרס דאין במינו מקבל טומאה הוא טהור, וא"כ הכא נמי הרי אין במינו מקבל טומאה, ועי' תוס' שכ' לגבי שיפה וגמי, דכיון דהוא גדל בארץ, חשיב במינו מקבל טומאה, וא"כ יש לדון בפלסטיק אם נחשב במינו מקבל טומאה

   מיהו כל זה דוקא לחזקיה שם, אבל רבא אמר בגמ' שבת פד. שהטעם דכלי חרס טהור הוא משום דמי לא יחדינהו לאשתו נדה וכו' ולדבריו לא נאמר הכלל דיש במינו מקבל טומאה וא"כ הכא יהיה מקבל טומאה אבל לא יהיה לו טהרה במקוה, מיהו יעוי' ברש"ש משנה י"א דכ' דגם רבא מודה להכלל דכל שאין במינו מקבל טומאה אינו מקבל טומאה, וא"כ הכא נמי יהיה טהור לכו"ע. ויש לעי' בעיקר דברי הרש"ש , וצ"ע.

   והנה במדרס העשוי מאבנים מבואר להדיא בתוספתא דאינו מקבל טומאת מדרס, ולהרמב"ם הוא בגלל שאינו מהמינים המקבלים טומאה, אבל להר"ש צ"ל כמו שכ' התוס' רי"ד נדה דף נט: עיי"ש דאינם ראויים למדרס, [וצ"ל דאינו נח לישיבה וכמו דאמר מר אבנים שישבנו עליהם בצעירתנו שברו אותנו בזקנתינו]. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה זהו חידוש להעמיס בשיטת הר"ש דס"ל כהרמב"ם דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת הוא דין דרבנן, ואמנם בדעת הרא"ש ודאי י"ל דנקט דטומאה דמתני' כאן הוא מדאוריתא, שהרי ביאר דמיירי ביש לו בית קיבול, וא"כ אין ראיה מדברי הרא"ש כהרמב"ם כיון דשפיר י"ל דנקט הרא"ש שטומאה דמתני' היינו מדאוריתא. ולכן כ' הרא"ש שמיירי בבית קיבול. [↑](#footnote-ref-10)
11. נמצא ג' שיטות בכלי של שיפה וגמי שיש לו בית קיבול, שיטת הרמב"ם דהוי כלי עץ כיון דהוא יוצא מן הארץ, ב' שיטת התוס' שבת פד. דהוא טמא מדרבנן, ג. שיטת הרא"ש כאן דהוא טהור לגמרי. [ובשיטת הר"ש כאן יש להסתפק אם מיירי על פשוטי שיפה וגמי או דמיירי על בית קיבול העשו משיפה וגמי, והביאו מהר"ש לעיל פרק י' עי' הגרר"ש].

    והנה באמת צ"ב שיטת התוס' מהיכא תיתי שיהיה טמא מדרבנן ומנ"ל לתוס' חידוש זה, דכיון דאינו מהמינים הקבלים טומאה מהיכא תיתי דטמא מדרבנן, אכן באמת מבואר בתוס' מש"כ במקור דין זה דכ' התוס' [בשבת דך פד.] כדלעיל דף סו. ויש לעי' בביאור כוונתנם, ויעוי' במהר"ם שם שביאר דהכוונה בזה להא דמבואר שם "דכוורת הקש" טמאה, והקשו תוס' מדוע טמאה, והרי קש לא הוי כלי עץ ומאיזה דין יהיה טהור, ותי' תוס' בתרתי א' דעץ שאכל ממנו אדם הראשון של חיטה היה, ב. עוד תירצו תוס' דמ"מ טמא מדרבנן ומעתה אם כנים הדברים נמצא דהמקור הוא משנה בכלים פרק ט"ו דמבואר שם דכוורת הקש טמאה ונקטו תוס' דהא דגזרו ע לקש הוא משום שהוא גדל בארץ והוי גזירה על כל הגדל בארץ שיהיה טמא, והיינו דכשם שלהרמב"ם הוא נחשב לכלי עץ ה"ה לתוס' גזרו עליו, והנה לפי"ז הוא דין מסויים רק בכלים שגדלו בארץ, אבל הגדל בים ושאר כלים לא גזרו עליהם, וא"כ כלי פלסטיק לכאו' לא גזרו עליו טומא דמהיכא תיתי דיגזרו עליו טומאה זו..

    ומעתה אי נימא דלהרא"ש שיפה וגמי טהור לגמרי, צ"ל דכוורת הקש הוא משום שעץ של אדם הראשון של חטה היה וא"כ טמא מדאוריתא, אכן יתכן עוד לומר דגם הרא"ש מודה בקש שהוא טמא מדרבנן ואילו שיפה וגמי גרע טפי דאינם טמא אפילו בדרבנן, ובטעם הדבר דשיפה וגמי גרע טפי יש לומר משום שלא גדל על העץ בצורה זו, אלא שהוא משנה צורתו, ולכן לא הוי כלי עץ, משא"כ קש דהוא גדל כצורתו יהיה טמא או מדרבנן או אפילו מדאוריתא ויש לעי' בזה.

    ואם כנים הדברים יהיה אפשר לבאר בזה מה דלכאו' קשה להר"ש מהא דמבואר פי"ז דרימון ואגזו שחקקו בו הוא טמא, וכן מבואר לגבי דלעת חידוק הקרוויה דטמא, וכן מבואר במשנה בפרה שהוא כלי המקבל טומאה, ועוד מצינו עי' לעיל פ"ג מש"כ בזה, ולהאמור י"ל דהתם הוא גדל כן כצורתו בארץ ובזה הכל מודים דהוא נחשב לכלי עץ [ויהיה טמא או מדרבנן או מדאוריתא, אבל הנידון הוא רק בישפה וגמי שהוא עשוי משרף היוצא מן העץ בזה נחלקו אם נחשב כלי עץ או לאו, וכן נחלקו לענין כלי זפת דברמב"ם מבואר דהוא כלי עץ אבל הראשונים חלקו בזה, [ויש לעי' אם בנייר הוא שייך לנידון זה]. [↑](#footnote-ref-11)
12. יראים תכ"א וז"ל ויש לשאול אחרי שהמפץ של עץ היכי אמרינן בשבת דלית ליה טהרה במקוה. משום דהוי פשוטי כלי עץ אין לנו לומר דלית ליה דתנן במס' כלים ומייתינן ליה בסוכה פ"א [ט"ז א'] מטה מטהרת חבילה ומטמאת חבילה ומוקמינן לה בארוכה ושתי כרעים למאי חזו למסמכינהו אגודא ומישדא אשלי אלמא פשוטי כלי עץ הראויים לישיבה אית להו טהרה במקוה מפץ נמי לא שנא. ויש לתרץ דלא דמי אמטה שהמטה משמשת אדם ומשמשת משמשי אדם ומרבינן ליה בת"כ בפרשת ויהי ביום השמיני מכל כלי עץ הלכך כיון דמרבויא דקרא מטמאינן לה כיון דאירבייה לטומאה אירביה לטהרת טבילה דהא אירביא לכל דינים האמורים למהוי בכלי עץ דדמו לשק ולא ממעטינן פשוטי כלי עץ אלא הנהו דלא הוו אלא משמשי אדם ולא הוו משמשי משמשי אדם הלכך מפץ דלא הוו משמשי משמשי אדם לא איתרבי ולא מטמא אלא מק"ו דפכים וכו' עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיי"ש בחזו"א שכ' דנחשב יש במינו טהרה במקוה, ומ"מ אינו נטהר במקוה כיון שהוא בעצמו אינו נטהר במקוה. נמצא דמדרס העשוי מכל שבים נטמא ואינו נטהר אלא ע" שבירה, מיהו בדעת הרמב"ם שמטהר כ' החזו"א דס"ל שכל שבים נחשב אין במינו טהרה במקוה, ולא ביאר הצדדים, וי"ל דהרמב"ם למד דאי"ז נחשב יש במינו טהרה במקוה כיון דלא מצינו בים שום דבר שהוא טמא וכן דלא הוי גידולי קרקע וכמ"ש הרש"ש, אולם לשיטת החזו"א בדעת הר"ש י"ל דמצינו עור בהמה שמקבל טומאה ולכן עור הדג חשיב יש במינו טהרה במקוה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיי"ש ברש"ש שכ' דעור העוף יהיה טמא מדרס, ומשום דנחשב דיש במינו טהרה במקוה, ומשום דעוף נחשב גידולי קרקע וכמבואר בגמ' עירובין כח: ורק דגים לא נחשב גידולי קרקע, אלא דמ"מ נסתפק בזה דאפשר דלענין דין יש במינו טהרה במקוה לא יחשב גידוןלי קרקע. [↑](#footnote-ref-14)
15. יש להקשות שהרי מבואר בגמ' בתמיד ובחולין דשלש מאות כהנים היו מטבילים אותה והרי זה היה בפורכת של בית עולמים, ולא בפרוכת של משכן שלא היתה כ"כ גדולה, וא"כ מה תי' תוס' שהיו נושאין בה הכלים וצ"ע, [מהרב אליעזר פרוכטר שליט"א]. [↑](#footnote-ref-15)
16. אכן יש לעי' בטעמו של הראב"ד בתמיד דס"ל דמ"מ מקבל טומאה משום שאם היה בחול היה מתכסה בו, והכא נמי טמא מטעם זה, ויש לעי' בטעם הדבר, דהרי לכאו' מה שנתבאר בדעת התוס' א"ש היטב, ומדוע הראב"ד נחלק בזה, אכן י"ל דהראב"ד למד דכיון דהדרך הוא שהשמש מתכסא בו, מעתה וילון בחפצא שלו הוא עומד גם לחימום השמש, והוי הגדרה בגופו של כלי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועי' לקמן [משנה יד] "מטפחות של ספרים טמאים ", ועי' לקמן פכ"ח מ"ד מבואר שם דנחלקו בזה בי"ש וב"ה ורבן גמליאל וכו', ובר"ש שם הקשה למ"ד שם שמטפחות הספרים טמאים אף במדרס, והקשה דהרי פליגי אביי ורבא אם הזמנה מילתא, ואי נימא דהזמנה מילתא קשה הרי אסור לישב על המטפחות ומדוע יהיו טמאים מדרס, עד כאן קושייתו, והנה לכאו' הוא תלוי בפלוגתת הרשב"ם והתוס' רי"ד האם איסור הנאה והשתמשות מפקיע את הטומאה, ומבואר דס"ל כהרשב"ם.

    אכן נראה דיש לדחות כמו שנתבאר לעיל ד מטפחות מצד החפצא הם עשוייות לשמש את הספר תורה, אלא שגם יושבים עליהם, ולכן גם טמאים מדרס, אבל הקשה הר"ש דכיון דאסור לישב עליהם נמצא דאינם משמשים למטרה של מדרס אלא למטרה של מטפחת הספר תורה ולכן הקשה שיהיה טהור מן המדרס. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובעיקר הנידון האם עשוי לישען עליו הוי טמא "משכב" ודינו דמטמא במגע ובמשא לטמא בגדים, או דילמא דהוא טמא "מרכב" ואינו מטמא במגע לטמא בגדים, עי' ברא"ש לעיל פכ"ג מ"ג דנקט דנשען הוא טמא מרכב, ולעיל כ' דיש להקשות מהגמ' שבת סו. דעגלה של קטן טמאה מדרס ופי' רש"י דנסמך עליו, וי"ל דלהרא"ש "מדרס" הוא כולל משכב ומרכב ושם מיירי על מרכב. ולפי"ז י"ל דמה דמבואר כאן מדרס לפי הרא"ש יהיה מרכב, ועכ"פ לדברי הרש"ש הוא קשה דלדבריו נשען אינו טמא מדרס כלל. [↑](#footnote-ref-18)
19. וז"ל רמב"ם פיהמ"ש פט"ז מ"ו "עורות תפורין מכניסין בהן את היד והם כתבנית יד האדם. אם היתה המטרה בהן כדי שיהא אפשר לו להחזיק כדי שלא יכנסו בידו הקוצים או העצים ויפצעוהו הרי אלו מתטמאין, ואם היתה המטרה בהם כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו מחמת הזעה או תעכבנו הזעה מלהחזיק את הכלי שהוא עושה בו מלאכתו הרי זו אינה מתטמאה מפני שהיא כפשוטי כלי עור, ואף על פי שיש לו תוך הואיל ולא נעשה לקבלה" עכ"ל.

    וז"ל הרמב"ם ביד החזקה כלים פרק ז הלכה ה וז"ל "עור שתופרין ממנו כיסוי ליד ולזרוע של זורעי גינות ושל הולכי דרכים ושל עושי פשתן מקבלין טומאה, ואם היה של צבעים ושל נפחים אינו מקבל טומאה, זה הכלל כל העשוי לקבלה כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה, והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו אינו מקבל טומאה" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
20. ויש לומר בביאור דעת הרמב"ם דהנה מבואר דעיקר החילוק הוא בדין העור המכסה את היד, [דהיינו כפפות] דאם עשוי לצורך היד הוא נחשב עשוי לקבלה וטמא, ואם עשוי לצורך מה שבחוץ אינו נחשב עשוי לתוכו וטהור וכדכ' להדיא הרמב"ם פ"ז ה"ה עיי"ש. ומעתה י"ל דפרקלינים הם סוג של בתי ידים שאינם עשויים לצורך הידים, אלא לצוךך מה שהם מחזיקים בחוץ, ומ"מ יש מהם טמאים ויש מהם טהורים, והיינו של ציידי חיה ועופות טמאים, כיון שהם עשויים למדרס, וכן של חגבים טמא כיון שיש בהם בית קיבול, אבל של קייצים טהור כיון שהוא עשוי לצורך הפירות שלא יתלכלכו מזיעת היד ולכן טהור, והרמב"ם כ' הטעם דלא הו משמשי אדם, ולכאו' כוונתו דכיון דאינו עשוי לקבלה שוב ממילא דהוא נחשב כפשוטי כלי עור, ופשוטי כלי עור טהורים אא"כ הם משמשי אדם ומשמשי אדם, וזהו שכ' הרמב"ם שאינו משמש אדם ולכן הוי פשוטי כלי עור הטהורים.

    אך אכתי יש להעיר דהנה יעוי' ברמב"ם פכ"ז מכלים הי"ד דכ' הרמב"ם וז"ל עור העשוי כמו יד שמכניסין בו היד והאצבעות מפני הצינה וכיוצא בהן הוא הנקרא פרקלינין, ושלשה פרקלינין הן, של ציידי חיה ועוף טמא מדרס שהרי נשען עליו, ושל חגבים טמא טמא מת שנותנין בו החגבים, ושל קייצים שבו מקיצין פירות טהור מכלום לפי שאינו ממשמשי אדם עכ"ל, הנה מבואר ברמב"ם דכ' דפקלינים הוא עור שמכניסים בו היד והאצבעות מפני הצינה וא"כ מבואר דהוא עשוי גם לצורך היד מפני הצינה ומדוע יהיה טהור, אכן נראה דכוונת הרמב"ם רק לתאר את צורת הפרקלינים, שהוא כמו כפפות שבדרך כלל עושים אותם מפני הצינה, מיהו כאן הוא נעשה לג' מטרות אחרות וכמו שמפרט הרמב"ם בהמשך דבריו, ולכן במקרה דידן יהיה טהור מטעם שהוא עשוי לצורך מה שבחוץ ולא לצורך מה שבפנים. והשתא אכתי יש לעי' במה דמבואר ברמב"ם פ"ז ה"ג דבית אצבעות טהורות, ולכאו' קשה שהרי הוא תלוי אם נעשה לצורך מה שבחוץ או לצורך מה שבפנים, ואילו כאן הרמב"ם סתם ולא חילק בזה, וצ"ל דגם בית אצבעות הוא לצורך הדבר שמחזיק ולא לצורך היד ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויש לעי' מדוע לא נחשב משמשי אדם, וי"ל דהכא מיירי דעיקר המטרה בכפפות הם לשמש את הפרות, וכגון שלא יפסדו הפרות משום זיעת ידו, וראיה לזה מהא דמבואר ברמב"ם פ"ז מכלים ה"ה דכל שהבית יד בא להגן על ידו מהקוצים וכדו' חשיב עשוי לקבלה וטמא, וכל שהוא למטרה שלא יפסדו הפרות הדין הוא דטהור, ומעתה בע"כ דהא דתנן הכא מתני' דטהור מיירי בכפפות שהם באים למטרה שלא יפסדו הפרות, וא"ש דכיון דאינו עשוי לקבלה לכן טהור, וזהו שכתב הרמב"ם דלא הוי משמשי אדם, אלא שכוונתו להוסיף בזה דאל תאמר דמ"מ יהיה טמא מדין פשוטי כלי עור כיון דהוי דלא הוי משמשי אדם ומשמשי אדם. [↑](#footnote-ref-21)
22. והנה בשלמא לדעת הר"ש עצמו לק"מ משום דלעיל פט"ז ביאר קסייה של זורי גרנות קעי על שולחנות ולא על כפפות כלל ואינו שייך למתני' דידן, ועי' עוד בר"ש כת"י שם דמפורש בדבריו להיפך דעשוי להגן מהקוצים לא נחשב עשוי לקבלה [וכ' לדמות זה לקב הקטע עיי"ש], ולכן ביאר הר"ש כת"י דטמא מטעם שנשען עליו ולדבריו א"ש דס"ל דלהגן מהקוצים אינו נחשב כלי תשמיש וטהור, [ועי לעיל פט"ז שנתבאר בישוב הרמב"ם בזה]. וכן י"ל לדעת הרמב"ם דלק"מ דאף דהרמב"ם כ' להדיא דעשוי להגן מהקוצים חשיב שימוש שעשוי לקבלה וטמא מחמתו, אבל במתני' דידן הרמב"ם לשיטתו פירש דקייצים היינו פרות הקיץ וכ' לעיל לבאר כוונתו דהוא בכדי לא להפסיד את הפרות ע"י הזיעה עיי"ש, [וא"ש לשיטתו דבאמת אם היה בא להגן על היד מהקוצים הוא היה טעם לטמא], אבל להרא"ש קשה דלעיל כ' הרא"ש דבא להגן מהקוצים הוא טעם לטמא, ואילו הכא מבואר דהוא טעם לטהר מאי שנא. [↑](#footnote-ref-22)
23. וז"ל רש"י מסכת שבת דף פד עמוד ב

    דכי כתיב טבילה בפרשת שרצים ובפרשת מדין כתיבא, והנך כלים דכתיבי התם - ילפינן להו טבילה, אבל פשוטי כלי עץ שלא נכתבו שם לענין טומאה, לא ילפינן להו טבילה, ולית להו טהרה במקוה, דהא לא כתיבא בהו כי היכי דאוכל ומשקה אין להם טהרה במקוה, לפי שלא למדנו להם טבילה בתורה. [↑](#footnote-ref-23)
24. ספר יראים סימן תכא [דפוס ישן - קכג]

    ויש לשאול אחרי שהמפץ של עץ היכי אמרינן בשבת דלית ליה טהרה במקוה. משום דהוי פשוטי כלי עץ אין לנו לומר דלית ליה דתנן במס' כלים ומייתינן ליה בסוכה פ"א [ט"ז א'] מטה מטהרת חבילה ומטמאת חבילה ומוקמינן לה בארוכה ושתי כרעים למאי חזו למסמכינהו אגודא ומישדא אשלי אלמא פשוטי כלי עץ הראויים לישיבה אית להו טהרה במקוה מפץ נמי לא שנא. ויש לתרץ דלא דמי אמטה שהמטה משמשת אדם ומשמשת משמשי אדם ומרבינן ליה בת"כ בפרשת ויהי ביום השמיני מכל כלי עץ הלכך כיון דמרבויא דקרא מטמאינן לה כיון דאירבייה לטומאה אירביה לטהרת טבילה דהא אירביא לכל דינים האמורים למהוי בכלי עץ דדמו לשק ולא ממעטינן פשוטי כלי עץ אלא הנהו דלא הוו אלא משמשי אדם ולא הוו משמשי משמשי אדם הלכך מפץ דלא הוו משמשי משמשי אדם לא איתרבי ולא מטמא אלא מק"ו דפכים דק"ו לא הוי אלא להוריד חומר ולא להוריד לטהרת טבילה ועוד דמפכים קטנים יליף להו ודיו לבא מן הדין להיות כנדון ופכים קטנים לית להו טהרה במקוה דכלי חרס נינהו. ורש"י פירש במפץ של גמי ואית ליה טומאה דאורייתא ונראה לי דההיא דתנן בנדה קשיא ליה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובאמת באבן האזל נקט בדעת הרמב"ם דס"ל דטמא מדאוריתא, וכשיטת הרשב"א ולפי"ז א"ש, [ועי' מש"כ בזה לעיל פכ"ב], אולם אכתי קשה להמל"מ בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-25)
26. והנה בדעת רש"י יש לדון האם צריך שבפעל יהיה טומאת מדרס, בכדי שיעשה כלי או עצם הדבר שעומד למדרס הוא גופא משוי ליה כלי, ור"י נסתפק בזה בדף פד: ויש לעי' בזה [↑](#footnote-ref-26)
27. והנה ביראים הקשה לשיטת תוס' מהא דמבואר בנדה דאין מדרס בכלי אבנים וא"כ איך יש מדרס בשיפה וגמי, והניח בקושיא, והנה באמת מצינו בתוס' ריד שהקשה כן על כל פשוטי כלי עץ, והנה מתוך קושייתו של התוס' ריד על פשוטי כלי עץ מוכח דנקט דפשוטי כלי עץ לא הוי כלי כלל. ונראה דמדברי הרי"ד יש ראיה חזקה לזה, ועכ"פ בתי' התורי"ד מבואר יסוד גדול דבאמת אין דין שיהיה במדרס מינים המקבלים טומאה אלא דכלי אבנים אינם נוחים לישיבה [עי' משנ"ט ביאר כוונתו דבעינן שיהיה מיוחד למדרס והתם לא הוי מיוחד למדרס], משא"כ הרמב"ם למד דבעינן שיהיה מינים המקבלים טומאה, ובמשנ"ט כ' דהיה אפשר ליישב קושיית התוס' ריד והיראים דהטעם דמדרס של אבן טהור וחלוק משיפה וגמי הוא כחזקיה דבעינן שיהיה טהרה במקוה ולאבן אין טהרה במקוה, מיהו י"ל דהרי"ד והיראים הקשו לרבא דס"ל דלא בעינן שיהיה טהרה במקוה, אולם הביאו הרש"ש להלן משנה י"א דנקט דגם רבא מודה לזה דבעינן שיהיה טהרה במקוה, ולפי"ז יש כאן ישוב נוסף, אולם באמת יש לעי' מדוע בעינן מיעוט נוסף למדרס של אבנים בתו"כ [ואולי יש ליישב]. [↑](#footnote-ref-27)
28. אכן יש להקשות דא"כ נימא הכא גם בחרס שיש לו טהרה במקוה כיוצא בו, כגון בכסא של חרס, ויש כיוצא בו כסאות אחרות דיש להם טהרה במקוה, מיהו אפשר דאין הדרך לעשות כסאות מכלי חרס, דאין חרס עומד וראוי לישיבה עליו, אלא מחרס עושים כלים ולא משכבות ומושבות, ומעתה אף אם יעבור ויעשה מדרס של חרס אי"ז נחשב אית ליה טהרה במקום אחר כיון דאין זה סוג המדרס שקיים בשאר כלים, דבשאר כלים הוא ראוי ואילו כאן בחרס אינו ראוי לישיבה. מיהו בגמ' להלן משמע דיש דרך גם לישב על חרס מבואר "מי לא עסקי שיחדינהו לאשתו נדה" משמע דיש דרך לישב עליו וצ"ע [↑](#footnote-ref-28)
29. אכן עוד יש לדון דמה שיש כסא אחר שמיועד לישיבה בשאר מינים לא יחשב ליש במינו טהרה במקוה, וזה גם לפי שיטת הר"ח, וכל מה דכ' הר"ח הוא סברא מסויימת במפץ דבזה נאמר דינים מסויים על מפץ, ובאמת לא מודדים בכל כלי וכלי בפנ"ע, אם יש במינים אחרים טהרה במקוה, אלא דוקא במפץ. דהנה יעוי' במשנה לקמן פכ"ז מ"ב דאיתא שם הבגד מטמא משום שלשה על שלשה למדרס, ומשום שלש על שלש לטמא מת, השק ארבעה על ארבעה, העור חמשה על חמשה, מפץ ששה על ששה ע"כ המשנה, מבואר דנאמרו דינים מסויימים על מפץ ויש לו שיעור וכמו שנאמר בעור ושק שהם כבר אמורים בתורה, וע"כ דנאמר שם כלי של מפץ ובזה מצינו טהרה במקוה במפצות אחריות אבל אין שם של כסא ולומר שמצינו טהרה בכסא אחר והדברים טעונים ביאור ועוררתי הדברים רק לעיון [↑](#footnote-ref-29)
30. ומתוך קושייתו משמע שלמד הר"ש שגם במתני' הוא כעין כפפות, מיהו אפשר דזה גופא כוונתו לתרץ דהם ב' מיני כלים, ועוד אפשר דעיקר כוונתו דכיון דהוא כעין אותו כלי שאוחז בידו א"כ מדוע לא נימא דיהיה טמא מדרס משום דנשען עליו או שנותן בו חגבים וזה תי' דהוא מין כלי אחר ואין משתמשים בו לדברים הנ"ל. ויש לעי' [↑](#footnote-ref-30)
31. והנה יעוי' ברמב"ם פכ"ז מכלים הי"ד דכ' הרמב"ם וז"ל עור העשוי כמו יד שמכניסין בו היד והאצבעות מפני הצינה וכיוצא בהן הוא הנקרא פרקלינין, ושלשה פרקלינין הן, של ציידי חיה ועוף טמא מדרס שהרי נשען עליו, ושל חגבים טמא טמא מת שנותנין בו החגבים, ושל קייצים שבו מקיצין פירות טהור מכלום לפי שאינו ממשמשי אדם עכ"ל, הנה מבואר ברמב"ם דכ' דפקלינים הוא עור שמכניסים בו היד והאצבעות מפני הצינה וא"כ מבואר דהוא עשוי גם לצורך היד מפני הצינה ומדוע יהיה טהור, אכן י"ל דכוונת הרמב"ם רק לתאר את "צורת הפרקלינים", שהוא כמו כפפות שבדרך כלל משתמשים בהם מפני הצינה, מיהו כאן נעשה לג' מטרות אחרות וכמו שמפרט הרמב"ם בהמשך דבריו, ולכן במקרה דידן יהיה טהור מטעם שהוא עשוי לצורך מה שבחוץ ולא לצורך מה שבפנים. [↑](#footnote-ref-31)
32. **ובמשנ"א** לעיל [פט"ז מ"ו] כ' שם דוודאי מה שעשוי להגן מהקוצים לא הוי טעם לטמאות דמאי שנא מזיעה עיי"ש, ולכן ביאר טעם חדש דזורי גרנות טמאה משום דהוי עור רך והוי כבגד שראוי לקפל וכמ"ש תוס' בשבת דף סג: עיי"ש דהוי כבגד שראוי לקפלו וחשיב בית קיבול ולכן טמא, אבל [בפרק כ"ו מ"ג] דהוא עשוי ללקוט בו קוצים מיירי בעור קשה, ואינו ראוי לקפלו ולכן טהור דאין לו בית קיבול, ולפי דבריו י"ל גם במתני' דהכא נמי מיירי בעור קשה כיון דמיירי בלוקטי קוצים, ולכן טמא.

    אך דבריו צ"ב דבריו א' דאם הוי עור קשה איך אפשר להשתמש בו כבית יד. ועוד יש לעי' דהרי בפט"ז מ"ו מבואר דאם נעשה לצורך זיעה טהור, וצ"ע דאם הוא נדון כבגד שהוא עור רך שאפשר לקפלו מה איכפת לן שהוא עשוי זיעה והרי סוף סוף הוא עור רך שאפשר לקפלו. [↑](#footnote-ref-32)