קידוש ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף ב-ד שיעור ג**

### [סעיף ב] נשים חייבות בקידוש אף על פי שהוא מצות עשה שהזמן גרמא (פי' מצות עשה התלויה בזמן) משום דאיתקש זכור לשמור והני נשי הואיל ואיתנהו בשמירה איתנהו בזכירה ומוציאות את האנשים הואיל וחייבות מן התורה כמותם.

## לסמוך על כוס שאינה לפניו

כתב המג"א (ס"ק ב) דכיון שהאשה חייבת בקידוש מדאורייתא, קטן אינו יכול להוציא את האשה ידי חובתה, והוסיף דאפילו נער בן י"ג שנה אינו מוציא את האשה דחיישינן שלא הביא ב' שערות, ולא סמכינן על חזקה דרבא במילי דאורייתא, וציין למש"כ בסימן קצג. ועיין בביאור הלכה כאן (ד"ה דאתקש) שהביא מש"כ המג"א בסימן קצג (ס"ק ב) שאם האשה אינה יכולה לקדש בעצמה, תאמר עם הקטן את הקידוש מילה במילה, ובכך תצא ידי חובתה.

ובשו"ת הרעק"א (מהדו"ק סימן ז והובא בביאור הלכה שם) תמה על דברי המגן אברהם דמה בכך שהאשה תאמר איתו מילה במילה, הרי אינה יכולה לצאת בזה, שהרי היא אומרת את הקידוש כשהכוס אינו לפניה אלא לפני הקטן.

ומבואר בדברי הרעק"א שצריך שיהיה הכוס לפני המקדש ובלאו הכי לא חשיב קידוש על הכוס. אכן בביאור הלכה (שם) רמז לדברי השערי תשובה לקמן (סימן רצו ס"ק ג) לגבי הבדלה על הכוס שכתב דבדיעבד חשיב שמבדיל על הכוס כשאומר את ההבדלה בלחש אפילו אם הכוס ביד אחר ע"ש.

והנה מהשו"ע לקמן (סעיף טו) מבואר שהחזקת הכוס אינה לעיכובא, דנתבאר שם שאם נשפך הכוס קודם שיטעום ממנו והיה לפניו יין על השולחן יצא ידי חובתו וא"צ לחזור ולקדש, ואף שלא החזיק את אותו היין, אלא שמדברי הרעק"א מבואר שאם אחר אוחז בכוס זה מעכב, או די"ל שמשום שהכוס מיועד לאחר לא חשיב שמקדש על הכוס. ומצינו בחזו"א (סימן כט ס"ק ג) שכתב סברא נוספת שאי אפשר שיעשה קידוש על הכוס שביד חבירו כיון שאי אפשר ששניים יעשו קידוש על כוס אחת, ע"ש.

ויש לדון בזה למעשה באופן שמתארח אצל אדם וחושש שבעה"ב שמקדש אינו יכול להוציאו ידי חובתו, ומחמת כבוד הבעה"ב רוצה לומר בלחש את הקידוש ולצאת ידי חובתו בשתיית הכוס שבידי הבעל הבית. ונראה שהדבר תלוי בפלוגתת האחרונים הנ"ל, דלדעת השערי תשובה יש להקל בזה בדיעבד, אך לדעת הרעק"א והחזו"א אין לעשות כן, וצ"ע למעשה.

## להוציא ידי חובה בחצי מהברכה

ובעיקר דברי הרעק"א שהקשה איך אשה יכולה לצאת ידי חובה באופן שקטן מחזיק את הכוס ואף שאומרת עמו מילה במילה הרי אין כוס לפניה. ותירץ הרעק"א שצריך לדחוק דכוונת המגן אברהם שהאשה תאמר בעצמה את נוסח הקידוש, ובזה תצא ידי חובת מצוות קידוש דאורייתא, אך את הברכה והחתימה יגיד רק הקטן, ובזה היא יוצאת יד"ח בקידוש על הכוס ע"י שמיעת הקטן כיון שהפתיחה והחתימה של הקטן היא על הכוס, ובזה הוא יכול להוציא אותה שהרי חיוב זה הוא רק מדרבנן.

ובביאור הלכה (שם) כתב על דבריו דזהו דוחק לחלק הברכות לחצאין, והיינו דדוחק לומר שיוכל להוציא ידי חובה בחצי מהברכה. וגם בחזו"א (סימן כט ס"ק ו) נקט שאי אפשר להוציא את חבירו בשומע כעונה בחצי ברכה אלא רק בברכה שלימה, והוכיח כדבריו מהא דאמרינן בברכות (מו, א) ברכת המזון בשנים ושלושה, וביארו הראשונים דאפשר שיברכו שנים או שלושה אנשים כל אחד ברכה אחת ויצטרפו יחד לברך ברכת המזון, ומבואר שם בראשונים דדוקא אם כל אחד מברך ברכה שלימה יכול להוציא את הרבים ידי חובתם, אך אם מברך רק חצי ברכה אינו יכול להוציא את האחרים ידי חובתם. וכך פסק השו"ע (סימן קצג סעיף ג) שאין אחד יכול להוציא את חבירו אלא בברכה שלימה, והיינו שאי אפשר להוציא את חבירו בחצי ברכה.

אכן הקהילות יעקב (ברכות סימן יא) נקט דשפיר יכול היחיד להוציא את הרבים אפילו בחצי ברכה, והוכיח דבריו מהגמרא בסוכה (לח, ב) שכשהיו אומרים הלל היה החזן אומר 'ברוך הבא' והם אומרים 'בשם ה'', ומכאן ילפינן לדין שומע כעונה, ושם הרי הם שומעים רק חצי מהפסוק ואת החצי השני הם אומרים בעצמם.

עוד הוכיח מהתר"י בברכות (לה, א מדפי הרי"ף) שהביא שבחזרת הש"ץ בראש השנה היה רבו נוהג לומר בלחש את כל הברכה של החזרת הש"ץ בלחש עם הש"ץ, ורק את החתימה עצמה היה יוצא ידי חובה על ידי הש"ץ כשומע כעונה כדי שיוכל לענות אמן על הברכה. ומבואר דדעתו שאפשר לצאת חלק ידי חובה אף בחצי מהברכה ששומע מהש"ץ.

אך בקה"י שם הביא שהטור בסימן רפא חלק על זה והביא בשם הרא"ש שתמה על מה שנהגו בזמנו שהקהל אומרים מקצת הברכה ושליח ציבור גומרה, ונראה שלדעתו אין השליח ציבור יכול להוציא את היחיד ידי חובה אלא כשהוא שומע ממנו את כל הברכה.

## לשמוע חצי ברכה מאחר כשיש ספק

ולפי המתבאר שיכול להוציא שומע כעונה אפילו בחצי ברכה, יש לדון באופן שיש ספק אם בירך ברכה מסוימת ורוצה לצאת ידי חובתו מחבירו, אלא שחבירו מברך ברכה אחרת האם יוכל לצאת מחבירו בתחילת הברכה, דהיינו שישמע ממנו 'ברוך אתה ה' אמ"ה' ואת סיום הברכה הוא יאמר בעצמו, והיינו שחבירו מוציא אותו בחצי מהברכה ואת החצי השני הוא אומר בעצמו, ולפי דברינו שנתבארו לעיל שאפשר לצאת בחצי ברכה לכאורה נראה שיוכל לעשות כן לצאת ידי חובה בחצי מהברכה.

## תחילת ברכה אחת וסיום בברכה אחרת

אכן יש מקום לדון האם מהני תחילת הברכה של ברכה אחת כשמסיים בברכה אחרת, ויש להביא לזה כמה ראיות, דהנה כתב המשנ"ב בסימן ח (ס"ק מא) שמי שלקח טלית להתעטף בו והתחיל לברך עליו, וקודם שסיים את הברכה לקחו ממנו את הטלית, שאם יש תפילין לפניו יכול לסיים הברכה 'אשר קדשנו במצוותיו וצוונו להניח תפילין' ויצא בזה ולא תם היה ברכתו לבטלה. ומבואר בדבריו שאף שהתחיל את הברכה לשם ברכה אחת יכול לסיים אותה בברכה אחרת.

וכן מצינו במשנ"ב בהלכות קריאת התורה (סימן קלט ס"ק טו) שכתב שאם טעה בברכה שלאחר קריאת התורה ובמקום לברך 'אשר נתן לנו' התחיל לברך 'אשר בחר בנו', אם נזכר טרם אמרו 'ברוך אתה ה' נותן התורה' יתחיל מ'אשר נתן לנו', אך אם לא נזכר עד לאחר שאמר 'ברוך אתה ה'' קודם 'נותן התורה' יאמר מיד 'אמ"ה אשר נתן וכו''. ומבואר במשנ"ב דאף שהתחיל ואמר 'ברוך אתה ה' חשב לסיים 'נותן התורה' יכול לשנות את ברכתו ולהמשיך בברכת 'אשר נתן'.

ועוד ראיה לזה מצינו במשנ"ב בסימן קפח (ס"ק כג) דמבואר בשו"ע שם שאם שכח לומר רצה בברכת המזון ונזכר קודם שבירך ברכת הטוב והמטיב יאמר בא"י אמ"ה אשר נתן ימים טובים וכו', אך אם לא נזכר עד שהתחיל הטוב והמטיב צריך לחזור לראש ברכת המזון. וכתב המשנ"ב שם בשם החיי אדם שרק אם אמר 'בא"י אמ"ה הא-ל' צריך לחזור לראש ברכת המזון, אך אם התחיל ברכתו ולא אמר תיבת 'הא-ל' יכול לסיים ולומר אשר נתן וכו', והכא נמי מבואר שיכול להחליף את סיום הברכה, שאף שהתחיל את הברכה בשביל להמשיך בברכת הטוב והמטיב יכול לסיים בברכת אשר נתן וכו' [אכן בביאור הלכה שם (ד"ה עד שהתחיל) כתב שדברי החיי אדם צע"ג, אך נראה דכוונת הביאור הלכה דהטעם שאינו יכול לסיים את ברכת אשר נתן הוא משום שכשאומר בא"י של ברכת הטוב והמטיב הרי הסיח דעתו מברכת המזון, וכיון שסיים ברכת המזון שוב אינו יכול לתקן ולומר ברכת 'אשר נתן'].

אכן צ"ע מהמבואר בסימן רו (סעיף ו) שאם נטל בידו פרי לאכלו וברך עליו ונפל מידו ונאבד, יאנו יכול לאכול משאר פירות שלפניו אם לא היה דעתו עליהם, אך אם אמר ברוך אתה ה' ולא אמר 'אלוקינו' יסיים ויאמר 'למדני חוקיך', ומבואר שצריך לסיים למדני חוקיך, ולא אמרינן שיסיים את ברכת 'העץ' על הפירות האחרים שיש לפניו, ומוכח לכאורה שאי אפשר לסיים את הברכה על פרי אחר כיון שהתחיל לברך על אותו הפרי שנפל.

ובספר וזאת הברכה (עמוד 206) הביא בשם הגרי"ש אלישיב שחילק דבאופן שמחויב בברכה אז אמרינן שאף אם התחיל על דעת לברך ברכה אחת יכול לסיים בברכה אחרת, אך אם הברכה השניה אינה מחויבת אינו יכול לשנות את הברכה מתחילה לסוף. ובזה מיושב דבאופנים שהזכרנו כמו בברכה על התפילין שהוא מחויב להניח, וכן שמחויב להזכיר רצה בברכת המזון, וכן לגבי ברכה שאחר קריאת התורה, אמרינן שכיון שמחויב בברכה זו יכול לשנות את סיום הברכה אף שהתחיל בברכה אחרת כיון שבדעתו לברך ברכה זו שהוא מחויב בה, אך באכילת פירות שאינה אלא רשות לא אמרינן שהיה דעתו גם לברכה זו.

והנה לפי המתבאר כאן היה נראה לכאורה שאם מכוין השומע להדיא לצאת ידי חובה כששומע את תחילת הברכה מאחר, שפיר יכול לצאת ממנו ולסיים בברכה אחרת, וא"כ אם יש לו ספק על ברכה מסוימת יכול לבקש מאחר שיוציא אותו בתחילת הברכה, אף כשמברך ברכה אחרת, והוא יסיים בעצמו את סיום הברכה שמסתפק בה, ואף שיש לדחות קצת דבכהאי גוונא שאני כיון שחבירו חותם את הברכה אחרת, ולא דמי למה שמצינו שאפשר לשנות את החתימה של הברכה, אך עדיין צ"ע בסברא זו, ולכל הפחות כשיש ספק לכאורה עדיף שיעשה כן לחומרא. וצ"ע שלא מצינו עצה זו באחרונים.

שו"ר במנחת שלמה (חלק א סימן כ אות ג) שהעיר בזה על דברי הרעק"א שהובאו לעיל שהאשה יכולה לשמוע מקטן את תחילת הברכה והחתימה ולהשלים בעצמה את אמצע הברכה, ותמה עליו דלא שמענו חידוש כזה מעולם, וכתב שם לדחות דאפשר דדוקא בקידוש ששומע את תחילת הברכה ואת החתימה ואומרת בעצמה רק את אמצע הברכה אפשר שתשמע מאחר אך לחלק את עיקר הברכה אי אפשר.

אכן נראה שאין לחלק בזה שהרי מדברי הרבינו יונה שהזכרנו לעיל שהיה יוצא ידי חובה רק בתיבות 'ברוך אתה ה'' ואת סיום הברכה היה אומר בעצמו כמבואר בדבריו שם, וכן משאר הראיות שהזכרנו מוכח שאפילו בעיקר הברכה אפשר לחלק ולשמוע חלק מאחר וחלק לומר בעצמו, וצ"ע.

## לעשות קידוש מבלי לקבל שבת

ובעיקר הדין שהאיש יכול להוציא את האשה בקידוש הנה נשאלתי לגבי אדם שעושה קידוש מבעוד יום בבית חולים ורוצה אח"כ להמשיך לעשות מלאכות או לנסוע לביתו אם שרי. והרעק"א לעיל (סימן רסז ס"ק א) הסתפק בזה די"ל שאינו יכול להוציאם כיון שאצלו זה עדיין יום חול ודמי למש"כ התוס' ביבמות (יד, א ד"ה כי) דבן י"ד אינו יכול להוציא את בן ט"ו בקריאת המגילה, כיון שאינו בתורת החיוב, אך כתב דיש לחלק דהכא עדיף טפי שהרי אם היה רוצה היה יכול לקבל על עצמו שבת, משא"כ בן עיר אינו יכול לעשות בן כרך ולכן הוא לא יכול לקרוא בשבילו.

### [סעיף ג] אם אין ידו משגת לקנות יין לקידוש ולהכין צרכי סעודה לכבוד הלילה ולכבוד היום ולקידוש היום מוטב שיקנה יין לקידוש הלילה ממה שיכין צרכי הסעודה או ממה שיקנה יין לצורך היום. והא דתניא כבוד יום קודם לכבוד לילה היינו דוקא בשאר צרכי סעודה אבל אם אין לו אלא כוס אחד לקידוש כבוד לילה קודם לכבוד יום.

## אם אפשר לאכול רק כזית פת

וכתב החוט שני (פרק פה ס"ק יז) שאדם שיש לו רק כזית פת עדיף שיאכל אותה בלילה, ואף שכבוד יום עדיף על כבוד לילה, מכל מקום עדיף שיאכל את אותו כזית בלילה כיון דבעינן שיהיה הקידוש של הלילה במקום סעודה, וקידוש הלילה עדיף על הסעודה ביום [ואף דמצינו ששיטת כמה ראשונים שיוצא ידי חובת קידוש במקום סעודה בשתיית היין בלילה, מכל מקום עדיף שיעשה קידוש במקום סעודה כדינא מאשר שיאכל סעודת היום (ועיין לקמן במשנ"ב סימן רעג ס"ק כז, ובשעה"צ שם ס"ק כט)]

וכמו כן יש להורות גם לחולה שעל פי הרופאים מותר לו לאכול רק כזית פת באותו שבוע, דנראה שבזה עדיף שיאכל את אותו הכזית בלילה כדי לצאת ידי חובת קידוש במקום סעודה.

## חיוב בכבוד יום כשיש הרבה מאכלים

כתב המשנ"ב (ס"ק ט) על מש"כ השו"ע דכבוד יום עדיף על כבוד לילה, דהיינו מי שיש לו מעט מיני מגדים טוב שיניחם לצורך סעודת היום, וכן הוא לשון הרשב"ם בפסחים (קה, א ד"ה כבוד יום) שאם אין לו יין הרבה לסעודה או מיני מגדים יניחם עד היום. ומשמע שאם יש לו מיני מגדים גם בשביל היום וגם בשביל הלילה אין צריך לעשות היכר שסעודת היום חשיבא יותר מהלילה.

אך צ"ע ממש"כ המשנ"ב שם בהמשך דבריו שהמהרש"ל קורא תיגר על אלו שאינם נזהרים בזה, ובשערי תשובה (ס"ק א) מביא את המשך דברי המהרש"ל שגדר בעצמו שלא לאכול דגים בליל שבת שהוא דבר חשוב ומסוים כדי שלא תהיה שווה סעודת הלילה לסעודת הבוקר. ונראה שסבר שאף אם יש לו הרבה מיני מגדים צריך לעשות היכר שכבוד היום עדיף. ובחוט שני (שם) כתב דהיום שנוהגים לאכול מאכל מיוחד לסעודת היום (כגון צ'ולנט וכדו') הרי זה היכר לחשיבות הסעודה של היום.

### [סעיף ד] אסור לטעום כלום קודם שיקדש אפילו מים ואפילו אם התחיל מבעוד יום צריך להפסיק שפורס מפה ומקדש.

## האיסור לטעום קודם קידוש

וכתב המשנ"ב (ס"ק יא) דהאיסור לאכול לפני קידוש הוא אפילו בספק חשיכה, דמיד שחל עליו חובת קידוש אסור לאכול, ואם קיבל עליו שבת אסור לאכול אפילו מבעוד יום. ומשמע במשנ"ב שהאיסור לאכול הוא מהזמן שקיבל עליו שבת, ואף שכשמקבל עליו שבת מבעוד יום הרי עדיין לא הגיע זמן תפילת ערבית, מכל מקום כיון שאפשר לקדש מבעוד יום שייך גם האיסור טעימה באותו הזמן.

אכן המהרש"ם (בסוף ספר מנחת שבת) חלק על דברי המשנ"ב והביא מתשובות הרא"ש (סימן כה סימן ב) דכתב שהאיסור לאכול לפני הקידוש הוא משום קביעותא דשבת וכמו ששבת קובעת למעשר, ולכן אסור לאכול ולשתות עד שיקדש. והביא שנחלקו הראשונים מאיזה שעה השבת קובעת, דדעת הרי"ף (כא, ב מדפי הרי"ף) שכבר מהשקיעה, אך בבעל המאור (שם) חלק עליו שרק מצאת הכוכבים שבת קובעת. אך מכל מקום אם קיבל עליו שבת אין טעם לאסור כיון שהשבת עדיין אינה קובעת. וכתב דלפי זה יש להקל לאשה שהדליקה כבר נרות ויש לה צער שיכולה לשתות אם עדיין לא שקעה החמה.

והנה באגרות משה (חלק ב סימן קא אות ב) כתב סברא נוספת להתיר לה לשתות דאשה משועבדת לבעלה לאכול דווקא עמו, וא"כ קודם שבעלה לא חזר מבית הכנסת לא הגיע עדיין זמן סעודה, ולכן התיר לאשה לאכול קודם שבעלה חוזר מבית הכנסת, והובאו דבריו גם בחוט שני (פרק פה ס"ק ב). אך דבר זה צ"ע לדינא שהרי במהרש"ם לא הזכיר כלל היתר זה שהרי כתב להתיר רק קודם שקיעת החמה.

ואמנם נראה שאם קיבל על עצמו רק איסור מלאכה מותר באכילה, דאינו נאסר בטעימה אלא רק אם קיבל קדושת השבת, וכבר הבאנו בשיעורים לעיל (בהלכות קבלת שבת שיעור ו) דאשה שהדליקה נרות חשיב כמו קבלת קדושת השבת עצמה.

# **הדינים העולים:**

1. נחלקו האחרונים אם אפשר לעשות קידוש בכוס שבידי אחר, ומצוי במי שמתארח אצל מי שאינו יכול להוציאו ורוצה לומר הקידוש בלחש על הכוס שבידי המברך, וצ"ע למעשה.
2. דעת החזו"א שאי אפשר לצאת יד"ח בחצי מברכה, אך הקה"י הוכיח מכמה מקומות שאפשר לצאת אפילו בחצי ברכה.
3. מצינו בכמה מקומות שאף כשהתחיל ברכה אחת יכול לסיים בברכה אחרת, וביאר הגרי"ש דהיינו דווקא אם מחויב בברכה האחרת דאמרינן שהיה דעתו לכך, וצ"ע לפי"ז מדוע א"א לשמוע חצי ברכה מאחר ולסיים הברכה בעצמו.
4. הרעק"א הסתפק אם יכול לעשות קידוש במקום שאינו מקבל שבת וצ"ע למעשה.
5. אם יש לו רק כזית פת או שמבחינה רפואית מותר לו רק כזית פת נראה שעדיף שיאכל אותה בלילה שיהיה הקידוש במקום סעודה.
6. סעודת היום עדיפה מסעודת לילה, ומדברי המשנ"ב מבואר דהיינו כשיש לו מעט מגדים, אך מהמהרש"ל משמע דאפילו שיש הרבה צריך לעשות היכר לכך.
7. אסור לטעום קודם קידוש, וכתב המשנ"ב שאיסור זה הוא משעה שקיבל שבת, אך המהרש"ם צידד שזה רק משקיעת החמה ולכן כתב להקל באשה שיש לה צער שיכולה לשתות עד שקיעת החמה.