1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ח

**פרק שמיני – המקדיש שדהו**

**מתני'. המקדיש את שדהו בשעה שאין היובל. וברש"י** כ' דבזמן שהיובל נוהג א"צ לשואלו בכמה תפדנה, ועי' **בשפ"א ובמנחת חינוך** שנ"ה, דנקטו דגם בזמן שהיובל נוהג, רק הבעלים פודה בנ' ולא יותר, משום דהתורה קצבה כך את פדיונו, אולם אם באים אחרים לפדות, הרי יתנו ההקדש לכל המרבה במחיר, ולפ"ז שייך נמי לעשות הכרזה בזמן היובל, ורק דדינא דמתני' דאומרים לבעלים לפתוח ראשון, לא שייך בזמן היובל, כיון דהבעלים א"צ לתת יותר מנ', והם קודמים.

**והראב"ד** בפ"ה ערכין ה"א, נקט דמתני' איירי גם בזמן שהיובל נוהג, ולפ"ז מבואר דגם בזמן היובל, הבעלים אינם קודמים לכל אדם.

וע"ע **ברמב"ם** שם דנקט דבזמן היובל שייך נמי המצוה באדון שהוא קודם, ורק דבגמ' מבואר דגם 'כופין' את הבעלים, והך דינא אינו שייך היכא דהיובל נוהג, כיון דהרי השדה יוצאת לבסוף לכהנים.

**א"ל פתח אתה ראשון, שהבעלים נותנין חומש** וכו'. יעוי' בגמ' ב' ביאורים אי מתני' איירי ד'כופין' אותו לפתוח ראשון, או דרק 'אומרין' לו לפתוח ראשון, וק"ק לפי התי' הב', למה אומרים לבעלים לפתוח ראשון, דהרי השתא איירי דלא כופין אותם, וא"כ מתני' איירי ברצון הבעלים, וא"כ ממנ"פ אם הם ירצו לפדות, הם יבואו מעצמם וממנ"פ יתנו חומש, ומהו הדין דהם צריכים לפתוח ראשון.

ועי' **ברש"ש** לבאר לפמש"כ במתני' לקמן דבכה"ג דהבעלים אומרים בכ' ואחר אומר בכ"א, הבעלים נותנים עשרים ושש, משום דהם עדיפי, כיון דעם החומש הוי כ"ה, וצריכים לתת עוד דינר כדי שלא יפסיד הקדש. ולפ"ז יתכן דלכן הבעלים פותח ראשון, כדי שעי"ז יתחייב לתת יותר, מחמת החומש.

**שהבעלים נותנים חומש.** ומבואר דאע"ג דאין היובל נוהג, מ"מ איכא דיני חומש, דרק שדה מקנה התמעט מחומש, וא"צ שיהיה לזה שם 'שדה אחוזה'. **הגרי"ז.**

**שם.** מבואר דמתני' איירי בשדה אחוזה, דבזה הוא דנותנים חומש, אמנם עי' **בערוך השולחן**, דנקט דבזמן שאין היובל נוהג, שוים שדה אחוזה ושדה מקנה, דתרוייהו נפדים בשויים, וכן דבתרוייהו מוסיף חומש, וכ' דלפ"ז מתני' איירי גם בשדה מקנה. [וכ' דמש"כ רשי ותוס' דאיירי בשדה אחוזה, היינו דבאו לומר דאיירי 'נמי' בשדה אחוזה].

**תוס' בד"ה אמר ר' יוסי. וא"כ לא הוצרך לפתוח תחילה בבעלים.** והיינו דלטעמא דמתני' דפותחים בבעלים משום רווחא דהקדש, א"כ שלא בזמן הבית דלאיבוד אזלא, א"כ ליכא כלל רווחא דהקדש.

**בא"ד. א"נ אפי' שלא בזמן הבית** וכו'. ולכאורה לתי' קמא דלא תי' כן, י"ל דס"ל דהדין דאומרים לו לפתוח ראשון, הוא רק אי איכא גם לטעמא דחומש, וגם טעמא דמצות גאולה באדון, אבל בחדא לא סגי, ובזה פליגי ב' התי'.

ועוי"ל דלתי' א', מצות גאולה באדון שייכא רק אם איכא נמי חומש, וכמ"ש הרגמ"ה בבכורות, דמצות גאולה באדון קודמת משום דהאדון נותן חומש.

**גמ'. מאי אומרין נמי כופין.** עי' **ברגמ"ה** דנקט דהכפיה היא מחמת החומש, דעי"ז יהיה רווחא דהקדש, וכ"כ **בהגהות הגר"א**, וע"ע **בליקוטי הלכות** דלפ"ז הך כפיה היא מדרבנן, ולכן הוי רק כפיה בדברים ולא בשוטים.

וע"ע **בחסדי דוד** שהכפיה היא מחמת דאיכא מצות גאולה באדון, וכמבואר בגמ' לקמן, וא"כ הך דינא הוי מטעם דכופין על המצות עד שתצא נפשו.

וע"ע **בתוס'** דהכפיה היא משום דאיכא תקלה, והך כפיה הוי מדרבנן, ולפ"ז הכפיה היא רק בדברים ולא בשוטים, ליקוטי הלכות.

וע"ע **בליקוטי הלכות**, דל**הרמב"ם** דנקט דבזמן שהיובל נוהג ליכא כפיה, בודאי דהכפיה היא מדרבנן, דמהתורה לא מצינו חילוק זה, אמנם עי' להלן בביאור דברי הרמב"ם, דיתכן דהחילוק הוא מדאורייתא. וכ' דל**הראב"ד** יש להסתפק אם הכפיה מדרבנן או מדאורייתא.

**שם.** עי' **במעשה חושב** דנקט דהכפיה היא בדברים, ועי' לעיל דזה תלוי אם הכפיה מדאורייתא או מדרבנן, וע"ע **בליקוטי הלכות** דכ' דמסתברא דהכפיה בדברים, דהרי אם כופין אותו ממש, א"כ לא משכח"ל מכירה לאחרים, והרי בתורה מפורש דיש ב' דרכים, ואם לא יגאל ונמכר בערכך.

**תוס' בד"ה מאי אומרין כופין. וא"ת מאי שנא הכא דכופין.** עי' **בהגהות הגר"א**, דתי' דהכא הכפיה היא מחמת החומש דאיכא רווחא דהקדש, ולא מחמת המצוה וא"ש.

**שם.** ע"ע **בגליוני הרמב"ם לאביעזרי**, דכ' דיש לחלק דבפדיון פט"ח ועריפה, תרוייהו הוי מצוות, דהרי התורה כתבה "ואם לא תפדה וערפתו", דהתורה נתנה עצה במקום הפדיון, ולכן א"א לכופו דיש ב' מצוות. אבל כאן רק הגאולה של האדון נחשבת למצוה, אבל המכירה לאחרים אינה בגדר מצוה, דהתורה כתבה רק 'ואם מכר', ולא בתורת עצה, ולכן כופין אותו. [וע"ע להלן דברי המוצל מאש, דנקט דתרוייהו הוי מצוות].

[וילה"ק ע"ז דהרי הדין דמצות גאולה באדון, נלמד מהקרא דבהמה טמאה, דכתיב התם "ואם לא יגאל ונמכר בערכך", ולכאורה התם כתיב בתורת עצה דאם אינו רוצה לגאול יכול למכור, וא"כ כיון דילפי' שדה אחוזה מבהמה טמאה, לענין דאיכא מצות גאולה באדון, נלמד נמי דאיכא נמי מצות מכירה לאחרים].

ועוי"ל דגם אם המכירה לאחרים הוי מצוה, מ"מ הא דאין כופין כשיש ב' מצוות, היינו רק היכא דב' המצוות מוטלות עליו, ולכן יכול לומר דהוא יקיים המצוה הב', אבל הכא דרק חדא מצוה מוטלת עליו, והיא הקודמת למצוה הב' של האחרים, לכן א"י לומר דאחרים יקיימוה, כיון דהשתא הוא קודם, ואין לו מצוה אחרת.

**שם.** עי' **במוצל מאש** דנקט בקו' התוס' דאיירי כשאחרים רוצים ג"כ לפדותה, ובאמת איכא ב' מצות לפנינו, ורק דמ"מ גכופין את האדון כיון דמצוותו קודמת, ודומיא דהכי איירי ביבום וחליצה, דבאמת הוא רוצה לקיים את מצות החליצה, והתוס' מק' דנכפה אותו שיקיים את היבום כיון דזה קודם. וכ' דאם באמת אינו רוצה לקיים את ב' המצוות, פשיטא דנכפהו.

ועי"ש עוד דלפ"ז יש לבאר מה שתי' התוס' דאיכא תקלה, דאע"פ דכשיש אחרים שרוצים לפדות ליכא תקלה, מ"מ כיון דהבי"ד יתעסקו עם הבעלים ולא עם האחרים, כיון דהבעלים קודמים, לכן יהיה בינתיים תקלה עד שהבעלים יפדו, ולכן כופין אותם.

**בא"ד. דשאני הכא דיכול לבוא לידי תקלה.** עי' **בשפ"א** דהק' דתי' התוס' הוא רק היכא דליכא אחרים שרוצים לפדות, אבל כשאחרים רוצים לפדות ליכא תקלה, ועי' לעיל דברי המוצל מאש מש"נ בזה.

וכ' עוד דהיכא דליכא אחרים, אפשר לתרץ, דכשנדר להקדש נכלל בנדרו שיהיה רווחא להקדש, ואע"פ דאינו עובר בבל יחל משום שמסר לגזבר, מ"מ איכא 'קיום הנדר' שיהיה רווחא דהקדש, וכיון דאחרים אינם פודים וליכא רווחא, לכן כופין אותו.

**שם.** ק"ק למה הבעלים מחוייב לדאוג לתקלה, דהרי אחרי שהקדיש הוי ברשותיה דהקדש. ועו"ק דבגמ' נזכר ג' טעמים אחרים, ולא הוזכר הך טעמא כלל.

וצ"ל דבאמת הטעמים שהוזכרו בגמ' הם לבאר למה מצוות הפדיון מוטלת השתא על הבעלים, וכיון דבאמת המצוה מוטלת עליהם, א"כ גם כופין אותם מחמת התקלה, כיון דהם אחראים לזה. [ועוד דכיון דמתעסקים עמהם דהפדיונם קודם, לכם התקלה נגרמת על ידיהם].

**מאי איריא שהבעלים נותנים חומש** וכו'. עי' **בהגהות הגר"א** דהוכיח דקו' הגמ' קאי רק כהתי' הב' דלעיל, דמתני' איירי בדינא דאומרין ולא בדינא דכופין. דלתי' א' דקתני במתני' דכופין, א"כ ל"ש כלל טעמא דאיידי דחביבה ליה וכו'. וכ' דצ"ל דלתי' א' ל"ק כלל למה קתני חומש, כיון דקתני את סיבת הכפיה.

**תיפו"ל דאיידי דחביבה עליה** וכו'. עי' ברש"ש דהק' דלהך טעמא א"צ שיפתח ראשון, דממנ"פ, כיון דתלינן שהוא ירצה לפדות משום דחביבה ליה, א"כ א"צ לומר לו לפדות ראשון, כיון דהוא יבוא מעצמו.

וצ"ל דאם יתחילו באחרים, הם יתחילו בפחות, ואז הבעלים יוסיף עליהם רק קצת מחמת חביבותיה, אבל כשיתחילו בבעלים, שאינו יודע כמה אחרים רוצים לתת על הך שדה, יתן יותר מחמת חביבותיה, כיון דאית ליה חששא דיפסיד השדה.

**טפי ופריק לה. וברש"י** פי' דהוא מוסיף בפדיון, ואפשר לפרש באו"א, דכיון דחביבה ליה טפי משאר האדם, לכן הוא 'פריק לה' בודאי, ולכך פותחים בו ראשון.

**שם. בלח"מ** פ"ה ערכין ה"א, הוכיח דלא **כהראב"ד** דנקט דמתני' איירי גם בזמן שהיובל נוהג, דהרי הגמ' מק' דאיכא טעם נוסף, דאיידי דחביבה הבעלים מוסיף, ואילו בזמן שהיובל נוהג, פשיטא דאין הבעלים צריך להוסיף יותר. [ולמש"נ לעיל דטעם דחביבה ליה, היינו דעי"ז הוא בודאי יפדה, ולכן הוי סיבה לפתוח בו, לק"מ].

**ובלח"מ** תי' דהגמ' מק' דבזמן שאין היובל נוהג איכא עוד טעמא, ועי' **בהפלאה שבערכין** דתי' דכיון דמתני' איירי על זמן שאין היובל נוהג, להכי מק' דכלפי זה איכא טעם נוסף, ובאמת דה"ה גם בזמן שהיובל נוהג, רק דהכא איירי' על מתני' דידן.

ואמנם דהראב"ד לשיטתו, דגם בזמן היובל אם א' אמר טפי מהבעלים, הוא קודם להם. דהרי במתני' מבואר דכל קדימת הבעלים היא רק מחמת החומש, ולפי הראב"ד הרי מתני' מיירי ברישא גם על זמן שהיובל נוהג, ומבואר דהבעלים אינו קודם, ורק דהדין פדיון של נ' סלעים, שאינו מחוייב לפדות בשוויו.

**ועוד מצות גאולה באדון.** עי' **ברגמ"ה בבכורות** י"ג ע"א, דהמצוה באדון תחילה, משום שהבעלים נותנים חומש, וק' לפ"ז מה קו' הגמ' למה קתני במתני' חומש ולא קתני דאיכא מצוה, דהרי לפי הרגמ"ה המצוה היא משום דאיכא חומש. וכה"ק **הרש"ש**. [וכן ק' דא"כ תליא בפלוגתא דר"ש ורבנן אי דרשי' טעמא דקרא].

וצ"ל דבמתני' קתני רק דאיכא חומש, ולא קתני דאיכא מצוה, והיינו דבמתני' איירי כלפי הקדש, דמחמת רווחא דידהו, עדיף דהבעלים יפתחו ראשון, והגמ' מק' למה לא קתני דאיכא נמי עוד סיבה מחמתו, דהרי התורה הטילה עליו מצוה, ובאמת דסיבת המצוה היא משום דאיכא חומש.

**חדא ועוד קאמר.** יל"ע אם דינא דמתני' הוי רק היכא דאיכא לכל הני ג' טעמים, והנה בדין כופין ודאי א"צ לכל הג' טעמים, דהרי הטעם דאיידי דחביבה ליה, ל"ש כלל היכא דכופין. ומ"מ יש לדון אי בעינן לב' הטעמים האחרים.

ועוד יש לדון בדינא דאומרין לו פתח אתה ראשון, דאיכא ג' טעמים, אי בעינן לכולהו או לא.

והנ"מ בזה הוא לגבי **שדה מקנה**, דליכא לטעמא דחומש, דמ"מ אפשר דאיכא בהא טעמי אחרינא, והנה הטעם דאיידי דחביבה ליה שייך שפיר ב'אדון' של השדה מקנה, משום דהוי ירושת אבותיו, ועי' **ברגמ"ה** דפי' דטעמא דחביבה ליה, היינו שהוא מכירה יותר מאחרים, ולפ"ז שייך הך טעמא גם ב'קונה' של שדה מקנה. וכן יל"ד בטעמא דמצות גאולה באדון בשדה מקנה, א"ז נאמר על הבעלים ה'מוכר' של השדה אחוזה, או דזה נאמר על המקדיש, דהיינו הקונה.

**הרמב"ם** כ' דבזמן שהיובל נוהג, אומרים לאדון לפתוח ראשון, אבל לא כופין אותו, כיון דסו"ס יוצא לכהנים ביובל. ועי' **בראב"ד** שם דהשיג, דלמה לא יכפוהו, כיון דהרי מצות גאולה באדון כתובה בתורה, והיא נאמרת בין בזמן שהיובל נוהג, ובין בזמן שאינו נוהג. וכן מצד טעמא דחומש, ג"כ יש לכפותו.

וכ' **הכס"מ** דהר"מ ס"ל דמצד טעמא דחומש אי"ז כדאי לכפותו. ומשה"ק הראב"ד דהמצוה כתובה גם על זמן שהיובל נוהג, כ' הכס"מ דהר"מ גם מסכים דאיכא מצוה, ורק דס"ל דליכא כפיה בזמן היובל.

ועי' **ברדב"ז** דביאר דהיכא דיוצא לכהנים ביובל, א"צ לכפותו, כיון דכפוי ועומד הוא, אבל בזמן שאין היובל נוהג, כופין אותו כיון דאיכא פסידא דהקדש.

וע"ע **בלח"מ** שביאר דדווקא היכא דעומד ליפדות כופין אותו, כיון בגאולה הוא קודם, אבל היכא דאינה עומדת ליפדות, מנ"ל לומר דהוא קודם.

ויש להוסיף דהרי הא דהאדון קודם ילפי' מבהמה טמאה, והתם ליכא דין יציאה לכהנים, וא"כ ילפי' רק דגאולת אדון קודמת למכירה דאחרים, אבל כלפי יציאה לכהנים לא ילפי' מידי, ולכן א"א לכופו מצד המצוה.

ובביאור דברי הרמב"ם, אפ"ל דס"ל דכופין רק היכא דאיכא לכל ג' הטעמים המוזכרים בגמ', וס"ל דהטעם דאיידי דחביבה ליה, ל"ש בזמן שהיובל נוהג, כיון דבלא"ה הבעלים פודה לפי שוויו.

ואולי אפ"ל עוד דבזמן שהיובל נוהג דהבעלים פודה רק בנ' סלעים ולא יותר, והוא קודם לכל אדם, א"כ הרווחא דהקדש הוא דאחרים יפדו, דאז נותנים למרבה במחיר וכמ"ש המנח והשפ"א, ולהכי אע"ג דאיכא מצוה בבעלים, ולכן א"ל לפתוח ראשון, מ"מ סיבת הכפיה דיהיה רווחא דהקדש מחמת החומש, וזה ל"ש הכא, כיון דאדרבה כשאחרים פודים אפשר להרוויח יותר.

ועוי"ל דהרמב"ם ס"ל כהתוס' דהכפיה היא מחמת ה'תקלה', וס"ל דדווקא היכא דאינו נפדה לבסוף איכא תקלה, אבל היכא דיוצא לבסוף לכהנים ליכא תקלה, ולהכי אין כופין אותו.