שיעורי תערובת מ - מא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – מ - מא

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, ג

**דבר גוש**

**[ס"ג]** רמ"א **וכ"ז לא מיירי אלא בחום כלי ראשון כגון מיד כשמסיר מן האש מניחו עם ההיתר** [ולשון מיד שכתב הרמ"א צ"ע דהא כ"ז שהוא י"ס דינו ככ"ר] **אבל אם כבר מונח בכלי שני ואח"כ מניח ההיתר אצלו או עליו אינו אוסר כלל דכלי שני אינו אוסר כמו שנתבאר.** כאן מבואר ברמ"א דס"ל שאפילו דבר גוש נעשה ככלי שני ואינו מבשל. אבל דעת המהרש"ל (הובא בש"ך סק"ח) דכל דבר גוש, לעולם דינו ככלי ראשון אם היד סולדת בו. וכבר ביארנו דבמהרש"ל מבואר דהטעם להחמיר בדבר גוש הוא משום שנשמר חומו זמן רב, דדוקא בדבר צלול שהחום מתערב ממהר להצטנן, אבל דבר גוש כיון שאינו מתערב נשמר חומו בפנים, ומשו"ה החמיר אף באורז דחשיב דבר גוש כיון שאינו דבר שמתערב. אבל הש"ך ס"ל להחמיר בדבר גוש משום שאין לו דפנות מצננות, ומשו"ה באורז שיש לו דפנות מצננות אין להחמיר. ונפק"מ עוד גבי דבר גוש בתוך מרק, דלמהרש"ל אף בזה יש להחמיר דהגוש ככ"ר כיון שבפנים אין הגוש ממהר להתקרר, אבל להש"ך כיון שהמרק נעשה כלי שני ודינו כצונן, והוא מקיף את כל הגוש, הוי כדפנות המצננות ואין בזה חומרת גוש.

**ולמעשה** יש להחמיר בדבר גוש, אלא דבשעת הדחק כתבו האחרונים (חת"ס בשם רבו מובא בפת"ש סי' צד סק"ז) להקל. אמנם היד יהודה (סי' קה ס"ק יד ד"ה והכרעתי) כתב דאם חותך בסכין דבר גוש בזה חמור יותר, כיון שיש גם דוחק הסכין, ומבואר בר"ן בפסחים (ח: סד"ה אבל) להדיא דבזה חשיב ככ"ר, ועפי"ז כתב לבאר אמאי הסכינים צריכים הגעלה אף שתשמישם בכלי שני. ומ"מ כתב היד יהודה שאם חותך עם סכין חולבת בשר ע"ג קערה, אף שהבשר נאסר כיון שבולע מהסכין [שיש כאן דוחק הסכין ובזה חשיב הגוש ככ"ר], מ"מ הקערה אינה נאסרת, דאף שהבשר בלע איסור אינו מפליט לקערה, דהוי איסור בלוע [דהסכין אינו יכול להפליט לקערה בלא הבשר] ואינו נפלט ע"י דוחק הסכין. והנה הש"ך לקמן (ס"ק כא) כתב דאיסור בלוע אינו יוצא מחתיכה לחתיכה מחמת דין תתאה גבר, אבל האחרונים (פמ"ג ש"ד ס"ק כא, יד יהודה ס"ק יד) חלקו עליו דמבואר להדיא באו"ה דתתאה גבר מפליט גם מהבלוע, מ"מ לעניין דוחק הסכין כתב היד יהודה להקל, ושמא כל הדין להחמיר בדבר גוש כשיש דוחק הסכין אינו מוסכם, דאף הר"ן כתב כן רק לתירוץ אחד.

**ובש"ך** הביא להוכיח מהאו"ה דס"ל ג"כ להחמיר בדבר גוש, דכתב האו"ה (כלל כז דין ג) שאם עירה תבשיל עם זבוב לקערה ונפל שם הזבוב תחילה דנאסר הקערה כ"ק, כדין חם לתוך צונן, דאין שייך לזבוב היוצא מן הרותח להיות ככלי שני. ועיקר דברי האו"ה צריכים ביאור, מה שייך בזה דין כלי שני, והא הוי עירוי ונאסרה הקערה כ"ק ככל דין עירוי, ואף אי נימא דמיירי בנפסק הקילוח, מ"מ הא דעת הש"ך לעיל (סק"ה) שעירוי שנפסק הקילוח אף שאינו מבשל מ"מ מבליע או מפליט. וצ"ל שהאו"ה ס"ל שעירוי שנפסק הקילוח הוי ממש ככלי שני ואינו מבליע כלל, וע"כ הוצרך לבא לדין גוש [ומדוייק לשון הש"ך שכתב שכן משמע 'לכאורה' מדברי האו"ה, ונראה שאין ברור לו כ"כ הראיה מהאו"ה].

**עוד** איתא באו"ה (שם) דאם היה זבוב בקערה ומערה תבשיל עליה הכל מותר התבשיל והקערה, ואע"פ שקיי"ל שעירוי ככ"ר והזבוב מתה בו מיד, מ"מ קודם שתוציא הטעם נתקרר כבר ונעשה כלי שני. וביאור הדבר שבתחילה היה הזבוב חי ואינו אוסר [ומוכח שאין יוצא טעם מדבר חי], ואחר שמת הזבוב כבר נעשה העירוי כלי שני, ושוב אינו מפליט ומבליע. אלא דעדיין צריך ביאור שהרי הזבוב מת מיד ואח"כ הוא ממשיך ומערה, וא"כ למה לא נאסר התבשיל, ומוכח מזה שכל דין עירוי הוא רק ברגע הראשון, אבל אח"כ מה שעירה בתחילה נעשה כ"ש, ודינו כמו צונן, ושוב אין העירוי מועיל שהרי יש בכלי מים שדינם כצוננים ותתאה גבר [ומשו"ה לא מועיל להגעיל כלים ע"י עירוי אלא א"כ מערה על המקום שנאסר ממש ואותו מקום היה יבש בשעת העירוי (עי' מ"ב סי' תנא סק"נ). אלא דהאו"ה לשיטתו שעירוי שנזחל אינו כעירוי, אבל להתרוה"ד שעירוי שנזחל עדיין שם עירוי עליו, יש לאסור את התבשיל מחמת שממשיך לערות על הזבוב].

**ויל"ד** בדבר גוש דאף שהחמיר המהרש"ל דהוי ככ"ר ומבשל, מ"מ ברור שיש דין תתאה גבר, ואם הונח דבר גוש על צונן אינו אוסר אלא כ"ק, ואף הגוש מתקרר לכל הפחות בכדי קליפה שנגע בצונן התחתון, ולכאורה א"כ אם מסירו למקום אחר, אותו מקום שנגע קודם בצונן אינו יכול לאסור, שהרי כבר נצטנן. אלא דכתב היד יהודה (ס"ק יד ד"ה והנה הש"ך) די"ל שמיד כשמסיר את הגוש ממקום נפילתו על הצונן גם אותו מקום חוזר ונעשה רותח.

**איסור והיתר שמונחים זה אצל זה**

**וכתב** הרמ"א **ואם הניחם זה אצל זה אם שניהם חמים מחום כלי ראשון הכל אסור ואם האחד צונן ההיתר צריך קליפה במקום שנגע.** ומבואר ברמ"א ב' דינים, דבשניהם חמים נאסר כולו [ודלא כהגה' סמ"ק מובא בש"ך סק"ט], ועוד שאם האחד צונן ואחד חם נאסר רק כדי קליפה, ולא חילק הרמ"א בין אם האיסור חם או שההיתר חם. אמנם המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ח סי' ע) כתב שבעומד זה לצד זה דמי לדין מליחה, שאם שהאיסור חם אוסר ואם ההיתר חם אינו נאסר, וכמו מליחה שטמא מליח אוסר, וטהור מליח וטהור תפל אינו נאסר.

**וביאור** דבריו דהנה בחום ע"י האש אי הוי אחד למעלה ואחד למטה, אמרו שאחד משפיע על השני אם יהיה חם או קר, וקיי"ל תתאה גבר שאם התחתון צונן הכל נעשה צונן, ואם התחתון הוא החם הכל נעשה חם. אבל במליחה אין חום המליחה משפיע על השני, ועל כן הכל תלוי באם האיסור חם או ההיתר חם, ולזה ס"ל להמהרש"ל לדמות זה אצל זה, לדין מליחה, שגם בזה אצל זה אין אחד משפיע על השני אם לחממו או לקררו. והט"ז (סק"ה) הסכים עם המהרש"ל, וכתב שבמקום שאין הפסד מרובה יש להחמיר כדבריו. אבל הש"ך (סק"ט) כתב להקשות על המהרש"ל אמאי החמיר לאסור כולו שמקור דברי המהרש"ל הוא מהסמ"ק (סי' רה ובהגה שם סק"י), והסמ"ק עצמו ס"ל שאינו נאסר אלא כדי קליפה, דאף בשניהם חמין ס"ל שלא נאסר אלא כ"ק. אכן המנחת יעקב (כלל כג סק"ב) תמה על הש"ך, דאמת הוא שהסמ"'ק אסר רק כ"ק, אבל אנן הא סוברים שבשניהם חמים נאסר בכולו כמ"ש הרמ"א, וא"כ לדידן ה"ה כשאיסור חם וההיתר צונן ג"כ נאסר בכולו, כמו שדימה הסמ"ק דין זה למליחה. וכתב היד יהודה (סי' סט ס"ק עא) לבאר כוונת הש"ך דהנה יש להקשות אם עומד זה אצל זה אינו בתתאה ועילאה אמאי לא נתבאר בגמרא דין זה, דבשלמא להסמ"ק לק"מ, דכיון שבין כך נאסר רק כ"ק, א"כ אין חילוק בין עומד לצידו לבין שהוא עילאה, וסגי בזה שאמרו דאם התחתון רותח אוסר בכולו, דעולה מזה דאבל אם אין תחתון רותח לא נאסר אלא כדי קליפה, אבל לדברי המהרש"ל שאם האיסור רותח נאסר כולו, יקשה אמאי לא אמרו הדין בעומדים זה אצל זה.

**והבית** מאיר כתב להקשות על המהרש"ל, מהתוספות בפסחים (עו. ד"ה בשלמא) שהקשו למ"ד עילאה גבר אמאי לא נאסר הפסח מהשיפוד ומשמע מהתוס' שקשה כן רק למ"ד עילאה גבר, אבל למ"ד תתאה גבר ניחא, ועל כרחך צ"ל שהתוס' הבינו שהשיפוד אינו מונח שוכב אלא הוא מלמעלה למטה והוי כעומד זה אצל זה (כמבואר בתוספות שם עד. ד"ה כיצד), ומבואר שעומד זה אצל זה הוי כמו עילאה. ורע"א הביא מהר"ן (חולין קיג.) דכתב להדיא דבזה אצל זה אינו לא עילאה ולא תתאה ולכו"ע לא נאסר כולו.

**והנה** היד יהודה (סי' סט ס"ק עא) האריך לחלק בין עומד זה אצל זה לבין דין מליח, דמהמהרש"ל עולה דמליח מבליע בחברו אף שאינו מחממו [שהרי אינו עושה את החתיכה שאצלו מלוחה], וא"כ ה"נ בעומד זה אצל זה אף שאינו מחממו מ"מ יכול האיסור כשהוא חם לאסור את ההיתר. אבל היד יהודה כתב שא"א להבליע זה בזה בלא שתתחמם החתיכה, ואף במליחה מתחמם קצת בשיעור שיכול לבלוע מהפליטה של המלוח, ומ"מ אינו מתחמם הרבה עד שיפלוט בעצמו, ומשו"ה רק האיסור המלוח אוסר, אבל איסור תפל אינו מפליט מחמת חתיכה מלוחה שסמוכה לו. ועפי"ז כתב ליישב קושיית הפמ"ג (סי' צח ש"ד ס"ק יד) אמאי חתיכת איסור מלוחה שהניחה בקערה אינה אוסרת אלא כ"ק [ובפמ"ג כתב שהוא מדין תתאה גבר אלא שהוא דבר פלא שהרי אין דין תתאה גבר במליחה]. וכתב היד יהודה שכיון שנתבאר שהדבר המלוח אוסר רק לאחר שמחמם מעט את ההיתר שאצלו שיהיה בו כח לבלוע מהאיסור, זה לא שייך בכלים, דאין מליחה לכלים ואין הכלי מתחמם, ומשו"ה אין הכלי נאסר יותר מכ"ק. משא"כ חמי האור שיש בהם כח לחמם את הכלי. ועוד כתב לבאר לפי"ז אמאי בעליון מליח אין אומרים דתתאה גבר, וכיון שהתחתון תפל והוי כצונן יקרר הוא את העליון, וביאר היד יהודה עפ"י דברי הר"ן (הובא בפמ"ג סי' צב מ"ז ס"ק כה) שתבשיל שעל האש לא שייך בו דין תתאה גבר לצננו, וה"נ מליח דהוי כעומד על האש [שהרי כל החום שלו הוא מחמת המליח] ולא שייך לומר שהתחתון יצננו.

**נמצא** פסקן של דברים שהוא מחלוקת הפוסקים אם צריך להחמיר כהמהרש"ל. דדעת הט"ז והמנח"י והפמ"ג והחכ"א להחמיר באין הפסד מרובה [והפמ"ג הוסיף עוד שכיון שמדמים למליחה ובמליחה מצינו דאיסור תפל לח אוסר את ההיתר המלוח, א"כ ה"נ אם עומד היתר חם וסמוך לו יש איסור לח צונן, יאסר ההיתר. ובזה נראה הלכה למעשה שיש להקל]. ודעת הש"ך והיד יהודה להקל כדעת הרמ"א, וכן נקט החת"ס להקל בשעת הדחק.

**תתאה גבר בכלים**

**כתב** הרמ"א **איסור שהניחו בכלי היתר או להיפך אמרינן ביה ג"כ דין תתאה גבר כמו בב' חתיכות.** ולפי"ז אם נתן חתיכה חמה בקערה של איסור אין החתיכה נאסרת אלא כדי קליפה. ובש"ך (סק"י) הביא דברי המהרש"ל שפליג ע"ז, שבכלי אין אומרים תתאה גבר, ואינו מצנן לחתיכה, אלא אדרבה האוכל מחמם את הכלי. ובזה כתב הפמ"ג סי' סח (מ"ז סק"ט בדין החמישי) ליישב קושיית הנקוה"כ (סי' קה על ט"ז סק"ד) על דין כלי שני שפסק המהרש"ל שמפליט ומבליע, והק' הנקוה"כ דלא גרע מעירוי שמדין תתאה גבר אמרו שאינו מבליע בכולו, ומבואר דתתאה גבר גורם אף שלא יבליע ויפליט, וה"נ בכל כלי שני נימא תתאה גבר ואיך יבליע ויפליט. אמנם לפי מה שכתב מהרש"ל שאין דין תתאה גבר בכלים לק"מ. ולעיקר קושיית הנקוה"כ, כבר תירצו האחרונים (רע"א שם) דדתאה גבר אינו מצנן את העליון, אלא רק כלפי שאינו בולע זה מזה, ועל שפיר שייך לומר שמבליע ומפליט. ובאמת למעשה לא קיי"ל כמהרש"ל, ואעפ"כ לכתחילה מחמירים גם בכלי שני שמפליט ומבליע, וע"כ צ"ל שאין העליון מצטנן.

**ובש"ך** כתב להקשות על המהרש"ל מנטף מרוטבו על החרס (פסחים עה:) שמשמע דאף גבי כלים יש דין תתאה ועילאה [ויש שכתבו (כו"פ מובא בפמ"ד ש"ד סק"י) ליישב דכוונת המהרש"ל להחמיר בכלים רק לעניין הבלעה והפלטה ולא לעניין בישול].

**אמנם** כל הנידון הוא רק באוכל חם בתוך כלי צונן, אבל כלי צונן לתוך אוכל חם בזה כו"ע מודו שאין אומרים שכל הכלי נעשה רותח, משום דתתאה גבר, וכמו שמבואר בשו"ע (סי' צד ס"א מובא ברע"א כאן על הרמ"א) שמשערים רק כנגד מה שנתחב מהכף בתוך האוכל.

**מערה מכלי איסור לכלי היתר ובדין ניצוק**

**וכתב** הרמ"א **אסור לערות מכלי שיש בו שומן כשר לנר דולק שיש בו חלב או שומן איסור ובדיעבד אין לחוש.** והנה לעניין לערות מכלי בשרי לכלי חלבי כתב הרמ"א לעיל (סי' צה ס"ג) לאסור אפילו בדיעבד, וביאר שם הט"ז (ס"ק יג) שהוא מדין ניצוק חיבור.

**ובעיקר** דין זה נחלקו בט"ז והש"ך, שהט"ז (סק"ו) כתב שהאיסור הוא מדין ניצוק חיבור כמו שמצינו במשנה במכשירין (פ"ה מ"י). אלא דזה קשה דהא לעניין טומאה תלוי בנגיעה, וכיון שניצוק חיבור הוי כמו שנוגע התחתון בעליון, ושייך שיטמא, אבל לעניין או"ה צריך להעביר הטעם ואיך עובר הטעם ע"י ניצוק. והש"ך (ס"ק יא) כתב שחוששים לזיעה שעולה מהכלי למטה, וצ"ל שבדיעבד לא אסרו, כיון שאין זה ודאי שיש כאן זיעה, ואף אם יש זיעה שמא אין בה י"ס [וכדאיתא בשו"ת הב"ח מובא ברע"א סי' צב סעי' ח].

**ובהלכות** פסח לכאו' נראה שהחמיר המשנ"ב (שעה"צ סי' תמד סק"ד) אף בדיעבד, שכתב שלא לערות מכלי של פסח על כלי חמץ, אם לא שאינו רוצה להשתמש בכלי שעירה מתוכו עד לאחר הפסח. אלא דיש ליישב, דהתם אם יאמר שאינו משתמש בכלי זה בפסח א"כ שרי לערות לכתחילה, ומשו"ה אחר שעירה אין מתירים לו להשתמש בפסח, אף שבדיעבד שרי כי הוא מחוייב לקיים מחשבתו. וכמו דאיתא ברא"ש גבי מה שאמרו (חולין י:) שהשוחט בסכין טריפה קולף, והק' הראשונים והרי סתם כלים אינם בני יומן, וברא"ש (ע"ז פ"ב סי' לה) כתב ליישב קושיא זו, דלשחוט בסכין איסור שרי כל זמן שהוא שוחט על מנת לקלוף, ועל כן שוב אף לאחר שחיטה אינו יכול לחזור ולומר שבדיעבד שרי בלא קליפה. ודומה לזה מצינו לעניין מעשר והגרש"ז כתב להתיר מחמת טעם זה אלא שברא"ש מבואר דאסור ואולי יש לחלק.

**ואם** מערה מכלי פרווה על בשרי או חלבי, לכאורה הוא דיעבד ויש להתיר שלא נעשה בשרי או חלבי, אמנם אם קירב את הכלי ממש לתוך הקדירה, בזה יש להחמיר, וכמו שכתבנו שכל הטעם להתיר בדיעבד הוא משום דאין זה ודאי שיש כאן זיעה ואף אם יש זיעה שמא אין יס"ב, אבל אם מקרב את הכלי לתוך הקדרה בזה ודאי יש זיעה וג"כ יס"ב, על כן יש להחמיר.