עשרה יוחסין - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

**דף עח.**

**גמ' זונה משוי לה וכו' חזר ובא עליה עשאה חללה** - צ"ב דהלא אין איסור חע"א כדשנינו לעיל וכיצד חל שם חללה על זונה. ותירץ בתורא"ש דנפ"מ בכהן שהביא ב"ש לאחר שנבעלה פעם שניה שלגביו חלים ב' האיסורים בבת אחת. אמנם ברש"י ל"מ כן. ועי' רש"ש ומהרי"ט.

**גמ' ולילקי נמי משום לא יחלל זרעו וכו'** **-** כ' התורא"ש לוקה משום לא יחלל זרעו אפי' לא נתעברה ממנו כיון דהביאה ראוי' להזריע, ע"כ. ועי' תורי"ד. ומבואר א"כ שגדר חיוב דלא יחלל זרעו אינו חילול הולדות עצמו, אלא שאסרה תורה מעשה שבכחו לחלל הזרע. [אך הה"מ כ' לדעת הר"מ (י"ז מאיסו"ב ד') שאין חיוב כל שלא נולדו מביאה זו].

**גמ' שני שמות על זה ושני שמות על זה -** צ"ב דהלא חילול האשה ביסודו חילול אחד הוא, ומדוע א"כ חייב משום ב' חילולים דאלמנה וגרושה.

וי"ל שגדר לא יחלל האשה כגדר שנת"ל בלא יחלל זרעו שאינו בעצם חילול האשה, אלא שאסרה תורה עצם מעשה ביאה בהיותה מעשה המחלל, ומכיון שגדר איסור זה איסור - ביאה שפיר שייך ב' שמות חלוקים דמעשה חילול בביאת גרושה וביאת חילול דאלמנה. ומפשטות לשון רש"י מוכרח כן שכ' בד"ה כ"ג באלמנה וה"ה לכהן הדיוט בגרושה וחללה, ע"כ. ומבואר ששייך לאו דלא יחלל במי שכבר מחוללת, והיינו שעכ"פ אסרה תורה עצם מעשה הביאה, וסו"ס בכח מעשה ביאה זה לחלל. (ויעוי' במהרי"ט שנקט בדעת רש"י מכח קו' זו שכתבה דרך אגב).

**גמ' רבא אמר בעל לוקה לא בעל אינו לוקה -** הק' הראשונים מדוע לוקה על הקידושן (עי' רש"י) מאחר ובשעתו הוי ספק אם יבעול נחשב כהתראת ספק. עי' ריטב"א דאתיה כמ"ד התראת ספק שמה התראה ובתרא"ש פי' דאיירי בקידש בביאה.

ועכ"פ מדבריהם למדנו שהביאה כעין "תנאי" בחיוב הקידושין, שכל איסורם של הליקוחין כמכשירים לביאה, וכלשון הריטב"א דכיון דבעל הא אהני מעשיו דקידושין עי"ש. [והעיר בקובה"ע (נ, ב) שלו"ד הראשונים יש מקום לומר שהקדושין והביאה נחשבים כב' חלקי איסור, וכעין עקירה והנחה בהוצאה, ובכה"ג פשוט שאין חסרון דהתראת ספק]. וע"ע מש"כ ר"ש איגר בתשו' רעק"א רכ"א, ד.

**גמ' ר"י אומר בתגר זכר כבת חלל וכו' -** הק' תורא"ש כיצד תעשה בת הגר חללה למאי דקי"ל דאין חללה אלא מאיסורי כהונה, ותירץ דס"ל לר' יהודה שדין זה דבעינן לחללות פסולי כהונה דוקא, היינו לגבי פסול האשה, שמתחללת בביאה רק ע"י איסורי כהונה, אך הזרע מתחלל אף שלא מאיסורי כהונה, ומאה"ט פליגי רבנן וסברי שאין בת הגר חללה שאינה מאיסורי כהונה. עי"ש. ועדיין צ"ב בגמ' לקמן דלר' יהודה יליף שנפסלת האשה בביאת הגר, ולמשנ"ת בזה מודו כו"ע דבעינן פסולי כהונה.

**גמ' וכולן מקרא אחד דרשו וכו' -** הראב"ד בהשגות (י"ח מאיסו"ב ג') כ' שמשום פסוק זה דזרע ישראל נאסרה הגיורת, אמנם הר"מ שם כ' דמשום זונה אסורה [וכפי שביאר הה"מ שם שאף שלא זינתה בפועל מ"מ נחשבת זונה שענינה הוא "פגומה"].

ובפשטות נחלקו אם איסור זה דאו', שלהר"מ הרי היא בכלל זונה דקרא, ולראב"ד מדברי קבלה (ועיין מנח"ח רס"ז, ח שתלה נפ"מ בין הר"מ והראב"ד בגיורת שנשאת לכהן הולד חלל, שלהראב"ד שהוא איסור מחודש יתכן שלא תקנו חללות על הולד).

אלא שהרשב"א יבמות (ס:) כ' כהראב"ד, ומ"מ כתב שאיסורה מן התורה, ורק שיחזקאל פירשה עי"ש.

**דף ע"ח ע"ב**

**גמ' והאלמנה אשר תהיה אלמנה וכו' מכהן אין מישראל לא -** עי' במשך חכמה בהפטרת אמור, מה שביאר בפשוטו של מקרא.

**מתני' האומר בני זה ממזר ופרש"י שנולד לו מחייבי כריתות -** על אף שנאמן גם לומר שממזר ע"י שזינתה אשתו תחתיו (וכמש"כ רש"י בד"ה ואפי' שניהם), פי' פנ"י שנקט רש"י דוקא אופן זה שכן היא משמעות לשון המשנה שמעיד על בנו שלו שממזר הוא. ולפי"ז ל"ק מדוע שינה רש"י לגבי עובר שאומר שזינתה תחתיו שגם באמת לא מוזכר בני זה.

אמנם בשלטי הגבורים כ' בסוגיין שכל נאמנותו של אב רק באופן שמעיד על בנו שלו, ולא כשמעיד שאינו בנו כלל.

**רש"י ד"ה אינו נאמן דקרוב הוא אצלו -** קשה שהרי עיקר הפסול הוא שאין כאן ב' עדים (שהרי לעדות יוחסין בעינן ב' עדים עי' לעיל סו: ובתורי"ד שם ובשמעתתא ו, טו) ומדוע כ' רש"י חסרון של קרוב, וממנ"פ במקום שמועיל ע"א כבאיסורים מהני אף עדות קרוב.

עי' בפנ"י די"ל דלרבותא נקט שאף עם אחר אינו מצטרף להעיד. (וע"ע היטב בקובה"ע סי' ס"ה, א, ב).

**גמ' בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס במח' רש"י ותוס' -** שיטת תוס' שכשאין הגוסס מדבר מחזקינן ליה כמי שאין לו דעת (עי' קצות רנ, ח חזו"א פ"ה סוסק"ד). אך מדברי רש"י מבואר שאף ביש לו דעת מ"מ אינו בר הקנאה (ועיין כעין זה ברא"ש משמיה דרבינו יואל) והיינו משום שנחשב כמת לגבי הקנאה מכיון דנחישותה אתחלה ליה אינו כחי גמור. מהרי"ט.

ועיין בקובץ הערות (ס"ה ב, ג) שהק' מה בכך שנחשב כמת, דלכאו' כל חסרון המת בקנין משום דעת וכח ההקנאה, אך גוסס שיש בו דעת מדוע יתמעט, וצ"ב. ועיין אבי עזרי פכ"ב ממכירה הל' א' ד"ה והנה בפי'.

ועיין בשעה"מ (כ"ב ממכירה וכפי שביארם בחי' ר' שמואל גיטין סי' י"ב) שדן לומר שכל חסרון הגוסס רק בקנין לאחר ל', אך באופן שאומר מעכשיו שמעשה הקנין נגמר בזה ואין חסרון של כלתה קנינו, חייל אף בגוסס, והיינו משום דס"ל שכל חסרון הגוסס - כמת כעין דין כלתה קנינו שה"ה כלה המקנה ולכן מהני במעכשיו.

**תוד"ה לא צריכא וכו' מיהו היינו דוקא בנדר והקדש דאמירתו לגבוה וכו' -** כונתם שלשיטת רש"י חסרון הגוסס להחשב כמת ביחס למעשה הקנין, אך כשמקדיש אי"ז מעשה הקנאה להקדש ורק כעין חלות נדר, וקנין ממילא אתיה ובד"ז שייך אף הגוסס, מהרי"ט. [ועיין ברא"ש שכ' הטעם שהקדש חמור יותר שמהני בו אמירה וצ"ב].

**שם בתוס' ובפרק כל הגט וכו' משמע אי ידעינן בודאי שעדיין הוא גוסס נותנו -** בביאור שיטת רש"י כ' הרא"ש שמכיון שכבר מינה השליח בעודו בריא, שוב יכול לעשות שליחותו גם כשהמשלח גוסס, עי"ש. והיינו שנחשב שהשליח עצמו פועל הגירושין ואי"צ לפעולת המשלח (ובפשטות נדון זה תלוי במח' הר"מ והטור המתבארים בהרחבה בקצות קסח, ב בנשטתה המשלח קודם שעשה שליח את שליחותו).

ובדעת תוס' שהק' על רש"י ולא נחת לחלק באופן שכבר מינה בבריאותו, ביאר מהרי"ט (והו"ד בקצות רנ, ב) דפשיט"ל דלא מהני כשאין המשלח הגוסס יכול לעשות בעצמו דכל מילתא דלא מצי עביד לא מצי משוי שליח.

**מתני' רש"י ד"ה אם שלו קדמו קדושיו קידושין דבטליה לשליחותיה דשליח -** צ"ע לשם מה נזקק לפרש משום ביטול השליחות, תיפו"ל שכבר קדמו קדושי האב לשליח ושוב אין באפשרותו לקדש אף כשאינו מתבטל (עי' היטב במאירי).

וצ"ל דנפ"מ בקידש האב לאחר ל' יום ובתוך ל' היום קדשה שליח, שרק מכיון שנתבטל השליח בזה שקיבל האב קידושין לא חלים קדושי השליח, אף שעדיין לא חלו קדושי האב (עי' במקנה). ודו"ק.

וזהו ביאור דברי הגמ' (עט.) שהצריכה ב' האופנים במשנה דקס"ד שאף שקדשה עצמה מ"מ לא ביטלה השליח, וצ"ב דעכ"פ היאך יחולו קדושי השליח לאחר שכבר הקדימה להתקדש (עי' באילת השחר וצ"ע). ולפמשנ"ת דעסקינן במשנה שקדשה עצמה לאחר ל' יום, מבואר היטב דקס"ד שעדיין לא ביטלה השליח ואם יקדש תוך ל' יום כשעדיין לא חלו קידושיה עצמה שפיר יחולו קדושי השליח. ודו"ק.

**דף עט.**

**גמ' רב אמר הרי היא בוגרת לפנינו ושמואל אמר חיישינן לקדושי שניהם וכו' בכל הסוגי' -** ביסוד מחלוקת רב ושמואל ביאר רעק"א (קמא ז') שלדעת רב ישנה הנהגה של "חזקה דהשתא" לדון על זמן העבר עפ"י מה שמצינו לאחר מכן, ורק שבמקום שישנה חזקה דמעיקרא אין לדון אלא על פי חזקה זו דמעיקרא. ולשיטת שמואל כלל אין שייך לדון עפ"י מה שראינו השתא על לשעבר.

וזהו שנחלקו ביומא דמישלם שית שליום זה כלל לא הוחזקה לנערות כפי שהיתה במשך ו' חדשים, ולכן ס"ל לרב כשהריאה סמני בגרות יש לתלות עפי"ז שכבר מתחילת יום זה באו סמנים אלו. ואילו לשמואל שלא ס"ל כלל לדון עפ"י מה שנמצא לאחר מכן נשאר הדבר בספק. אך כשנמצאו סימנים בתוך ו' החדשים שהוחזקה בדמעיקרא לנערה, ודאי שמודה רב דאין לתלות בסמנים אלו שבאו קודם לכן, דודאי דחזקה דמעיקרא עדיפה. וע"ע עד"ז מש"כ בתוד"ה ושמואל.

וע"ע לקמן משמיה דשמעתא שנסתפק לדעת רב אמרינן חזקה דהשתא. (ובחי' רעק"א יבמות פ: בתוד"ה עד שיהא).

**בעיקר גדר חזקה דהשתא -** יעוין ברעק"א יבמות דף פ': בתוד"ה עד שכ'... היכא די"ל דכמו שהוא עתה כן היה מעולם ולא נעשה בה שינוי מקרי חזקה מעליא, וזהו עצמו בכלל חזקת הגוף (היינו ענין שמצינו בחזקת הגוף) דתמיד ראוי להחזיק הגוף בענין אחד שאין מתחדש בגוף ענין חדש, עכ"ד.

ובשער"י (חזקות סוף פר ד') האריך לתמוה בדבריו דבשלמא אם היינו אומרים עפ"י מה שנמצא עכשיו שכן היה מעולם בלא שינוי, שפיר י"ל שאין מחזיקים שנשתנה הדבר, אך בנד"ד הלא בודאי היה שינוי, ומדוע ע"י מה שמצאנו עכשיו יש לדון על זמן דמעיקרא, ושאני מחזקה דמעיקרא שעכ"פ בשעה שנסתפק לנו הדין (היינו שעת טבילה וכדו') היה בדין לילך בתר דמעיקרא ולומר שלא נשתנה מכפי שהיה, עי"ש עוד. וסיים דצ"ל ששני עניני חזקות נפרדים הם דהשתא מדעיקרא וכך קבלו חכמי הש"ס.

**גמ' רבי נתן אומר אם בריא הוא עליו להביא ראיה וכו' נימא רב דאמר כרבי נתן -** הק' הפנ"י לפמשנת"ל בתוס' (עמ' א') דבמקום חזקה דמעיקרא גם רב לא אזיל בתר דהשתא, א"כ מכיון דמסתמא היה בחזקת בריא בתחילה, מהיכ"ת לומר שבשעת המתנה נשתנה לשכ"מ עפ"י מה שנעשה לאחר מכן. עי"ש מה שתירץ.

ובשמעתתא (ג', יא) הביא מתשו' הר"ן דשאני חזקת בריא כדמעיקרא שעשויה להתשנות, ומשום שהחולי מצוי [ומזה למד מהרי"ט יסודו דחזקה העשויה להשתנות אינה חזקה, אך בשמעתתא שם דחה ראייתו שכמוכח בלשון הר"ן אין לסמוך על חזקת בריא כנגד חזקת ממון שכנגדה עי"ש].

**תוד"ה ושמואל מ"ש ממקוה וא"ת לרב נמי תקשי וכו' -** רעק"א תירץ קו' התוס' שדעת רב היא שמכיון שבמקוה זה אין מקום להנהגת חזקה דמעיקרא ומשום שיש כנגדה חזקת טמא, ממילא יש לדון עפ"י חזקה דהשתא, ושפיר מחזיקים הטהרות כטמאים ודאי. אך לדעת שמואל בל"ל כלל חזקה דהשתא (וכמשנת"ל) מק' הגמ' מדוע מחזיקים הטהרות כטמאות בודאי.

**גמ' שאני התם דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו וכו' תרתי לריעותא וכו' -** לפמשנת"ל (לדרכו של עק"א) ביאור דברי שמואל שאמנם אין להחשיב כלל חזקה דהשתא לנהוג על פיה לזמן שעבר, אך מ"מ עדיין נחשבת כריעותא בחזקה דמעיקרא (ומשום שיסוד וגדר חזקה דמעיקרא לומר שמה שהיה ימשיך כן לעולם, וכאן הלא הוכח שסו"ס נשתנה ולא כפי שנקטנו בתחילה) ומכיון שבמקום זה ישנה גם חזקת טמא המנגדת גם היא לדמעיקרא, שוב עדיף לדון ולהכריע עפ"י חזקת טמא (עי"ש בתשו' רעק"א ד"ה ומדי עיוני).

**גמ' שם -** יל"ע מדוע בכלל דנים את חזקת הטמא, שהרי כלל הוא בהנהגת הכרעת הספיקות שדנים את שורש הספק (ר"ל הצדדים המספקים) ובנד"ד הלא טהרת הטמא איננה אלא תוצאה מכשרות המקוה וא"כ יש לדון בראשונה על המקוה לבדה ומכיון שבה עצמה אין תרתי לריעותא שוב נכשיר המקוה וממילא אף את הטובל בה [ועל דרך שנתבאר כן בריטב"א ערובין לו משמיה דר"מ ב"ר שניאור דאין לדון עפ"י חזקת הטהרות שנגע בהם הטובל, שאינם משורש הספק עי"ש עוד].

וביאר בשער"י שער החזקות פר' ב' שבנד"ד שאין המקוה נדון בפנ"ע שהרי השתא בין כך חסר הוא ואינו כשר, ורק שדנים המקוה דלשעבר בהנוגע להטובל בו, א"כ נמצא שעצם הנדון שעליו צריכה להכריע החזקה הוא טהרת הטובל במקוה ושפיר יש לדון הספק עפ"י מה שהוחזק הטובל (עכ"ד בקצרה עי"ש היטב עוד בד"ה ונראה לי ובד"ה ולפ"ז).

**דף ע"ט ע"ב**

**תוד"ה מי איכא ור"י פירש דרגילות הן לבא בבקר ואין שייך חזקה דנערות -** מזה שהוצרך ר"י לפרש שרגילות לבא בבקר הוכיח השמעתא (ג' ט"ז) דבאופן שיהיה ספק שקול לא היה רב מכריע עפ"י חזקה דהשתא ורק משום שכן הוא הרגילות יש להכריע שהביאה הסמנים כבר בתחילה.

ומדברי רש"י שפי' דביום זה איננה מוחזקת לא בנערות ולא בבגרות, משמע שמכיון שאיננה מוחזקת כלל ביום זה לחזקת נערות דמעיקרא, יש לדון בה חזקה דהשתא שנמאו בה סמני בגרות.

ונמצא א"כ שנחלקו רש"י ותוס' לדעת רב אם ישנה הנהגה עפ"י חזקה דהשתא. עכת"ד.

אמנם בחזו"א ובשער"י (חזקות, ד ד"ה מכ"ז נראה) כתבו שאין הוכחה מדעת התו' שחולק על הנהגת חזקה דהשתא, ומה שנזקקו לומר שכך הוא הרגילות לבא בבקר, משום דס"ל דבלא"ה כיון שהצדדים שקולים בכל רגע אם תביא סמני בגרות עדיין שייך לדון בה חזקת נערות דמעיקרא, ורק משום שעפ"י רוב מביאה סמנים אלו בבקר אין לדון בה חזקת נערות.

**נימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב** - צ"ב לפמשנ"ת בתוס' (עב א') שלשיטת רב לא אזלינן בתר חזקה דהשתא במקום חזקה דמעיקרא, א"כ מדוע באמת לר' נתן מחזירים המתנה כשנמצא עתה שכ"מ, והלא חזקה דמעיקרא שלו הוא חזקת בריא, וכן צ"ב לשיטת ר' יעקב מדוע מחזירים המתנה ולא מוקמינן ליה בתר חזקה דמעיקרא.

וביאר פנ"י שסברה הגמ' שלא אזלינן בתר חזקה כל שהיא כשיש כנגדה ב' חזקות, ולכן דעת ר' נתן דאזלינן בתר דהשתא ששכ"מ הוא על אף שיש כנגדה חזקה דמעיקרא, ומשום שחזקת ממון מסייע לחזקה דהשתא, ובכה"ג אין להכריע בחזקה דמעיקרא, והיינו כדעת רב שיש חזקה דמעיקרא.

ולדעת ר' יעקב שהמתנה חוזרת היינו משום שיש חזקת ממון (שעדיפה מחזקה דמעיקרא) ומוכח שלא סובר חזקה דהשתא שהרי לפי חזקה דהשתא נמצאו ב' חזקות כנגד חזקת הממון (היינו חזקה דהשתא ודמעיקרא שבריא היה), ומדאזיל בתר חזקת ממון בהכרח דל"ל חזקה דהשתא כלל.

ועכ"פ נמצאנו למדים מדברי הגמ' הללו שהכלל הוא שב' חזקות המנגדות לכח חזקה שהיא ואף חזק"מ אזלינן בתר שתי החזקות, עכת"ד פנ"י וע"ע לקמן.

**גמ' אמר לך רב וכו' דאיכ"ל העמד ממון על חזקתו -** כ' הפנ"י שמוכח מתירוץ זה דס"ל לרב דשאני חזקת ממון משאר חזקות דאזלינן בתרה אף כשיש ב' חזקות כנגדה, עי"ש עוד.

**תוד"ה והן וכו' דהו"א אפי' בראיה לא מפקי -** ביאור הו"א זו שאף ע"י ראיה (עדים, עי"ש בסוגי' ב"ב) לא יוציאו, דקס"ד שנחשב סתימת לשון השטר שמעיד ששכ"מ הוא ונמצא שאין העדים יכולים להעיד עכשיו שבריא הוא דכיון שהגיד שוב אין חוזר ומגיד עי"ש בריטב"א ב"ב קנג: ד"ה רב הונא.

**גמ' במכחשתו -** בביאור כח נאמנותה לומר שבוגרת היא ביארו האחרונים (הפנ"י וחזו"א) עפימשנ"ת בסוגי' דכתובות (יג) שנאמנת האשה בטענת ברי לומר שלכשר נבעלה, ה"נ נאמנת הבת לומר בברי שהביאה קודם סמני בגרות, ומה שבברי נאמנת היינו משום שמסייע לחזקה, ובנד"ד היינו שמסייע ברי לחזקה שנמצאה עכשיו בסמני בגרות, עכת"ד. (וצ"ב דלפמשנ"ת לעיל בסוגיין שדעת שמואל שכלל לית ליה חזקה דהשתא, וא"כ מדוע נחשב שבטענת ברי דידה מסייעת לחזקה וצל"ע).

**רש"י ד"ה ת"ר וכו' דאם הביא ראיה על הגדולים וכו' אין מביא ראיה על הקטנים -** לשונו צ"ע מדוע תלה הדבר בזה שהביא ראיה על הגדולים, וביאר המקנה עפימש"כ תוס' שא"צ להביא ראיה על הבנים משום דלא חיישינן שאשה זו שנשא בפנינו גירשה נשאת לאחר ולאחמ"כ נשאה שוב, של"ח לומר שגירשה. וא"כ י"ל בסיפא שלא קדשה בפנינו ורק במדנה"י, ניחוש שבניה הכרוכים אחריה אינם בניו, דמקודם שנשאה היתה נשואה לאחר, ולזה פרש"י שרק בגלל שהוכיח שהגדולים הם בניו אין יותר לחוש דבקטנים אינם בניו (שגירשה ונשאת לאחר) שמכיון שבתחילה היתה אשתו שוב ל"ח שגירשה.

**דף פ.**

**תוד"ה לא שמו ור"ת פירש וכו' -** הק' מהרש"א לשם מה הוצרך ר"ת להעמיד מחלוקת התנאים אם מעלין מתרומה ליוחסין, שהרי אפשר להעמיד סוגייתינו שמצריכה כרוכים שלגבי נפ"מ דיוחסין, ואה"נ דלתרומה אף למשנתינו א"צ כרוכין וכשיטת רבי בכתובות.

ותירץ המקנה (והפלאה בכתובות שם) שמבואר בסוגי' דכתובות (יג) שאשה נאמנת בטענת בריא לומר שבנה הוא מבעל זה, ובעדות זו סגי ליוחסין, ומדוע א"כ הוזקקה המשנה לומר שהאב מעיד כן על בנו, ובהכרח שנדון דמתני' בתרומה, שעל זה אין אמו נאמנת שאין בידה להאכילו תרומה, וע"ע בפנ"י.

**גמ' ואזדא ר' יוחנן לטעמיה וכו' מלקין על החזקות וכו' -** עי' פנ"י שהק' שלא יתכן דשייך עדיין חזקה דכרוכים אחריה לחזקה דמטמאים התרומה שהרי ר"ל ס"ל שאף שורפין התרומה על פי חזקה ואילו ליוחסין לא מהני החזקה, ובהכרח שאין ענינם שווה, וע"ע רש"ש.

**גמ' מלקין על החזקות וכו' -** האופנים ששנינו בסוגיין שנחשבים לחזקות היינו בהוחזקה לנדה (ע"י בגדי נדות), תינוק מורכב על כתיפה, ורוב תינוקות מטפחים. ביאור גדר החזקה בזה ביאר בשער"י (ו, ח) שאינו מגדר דיני הנהגות החזקה כחזקה דמעיקרא, אלא שע"י שכך הוא הרגילות בבגדי נדות וסתם תנוקות מטפחים, נחשב שעי"ז אנן סהדי שכך בענינו ראינו שהתינוק טמא וכדו', ומדין בירור הוא ואיננו הנהגה.

ועי"ש בשער"י שהוכיח מדברי השמעתתא (ו, יא) דס"ל שגם חזקה זו מהנהגת הספיקות הוא וכעין חזקה דמעיקרא, שכיון שכן הוא הרגילות ואחזנו בפשיטות שבניה הם וכדו' ממשיכים לדון כן לגבי עונשין גם כן.

**גמ' איש ואשה תינוק ותינוקת, שהגדילו בתוך הבית וכו' -** מלשון זה שהגדילו שמשמעותו במשך זמן, הוכיחו הפוסקים (שו"ע סי' י"ט ה"מ וב"ש) את שיטת הר"מ (א' מאיסו"ב כ"א) שבעינן שיוחזקו כן ל' יום. ומה שמצינו שנדה מוחזקת (אף בפחות מל' יום) היינו משום שעשתה מעשה בלבישת הבגדים ובזה סגי אף בפחות, עי"ש.

ומה דבעינן בנדה לדין הוחזקה, ולא סגי משום תורת ע"א שתחשב בלבישתה כמי שמעידה שנידה היא, יעוי' בשמעתתא (ו, י) דעל פי עדות ע"א אין לוקין קודם שהוחזק ומשום דמהני לחזור מעדותו ע"י אמתלא, אך כשהוחזקה בפנינו לנדה לוקים עליה ולא מהניא לה אמתלא עיי"ש.

**גמ' שדרכו של תינוק לטפח באשפה ברש"י ותוס' -** במה שפי' רש"י שמיירי דהתינוק ודאי נגע בעיסה ורק שאינו ידוע אם טמא הוא, הק' ריטב"א דמכיון שראינו דבר המספק את דין העיסה שוב א"א לדונה בחזקתה הראשונה [וכל הנפ"מ בחזקה באופן של ספק נגע], עי"ש.

**השמטה לדף עט.**

**גמ' אימת אילימא בתוך שנח יהמנינא רב ה"ה זוגרת לפנינו וכו' -** לכאו' באופן זה שמביאה תוך ו' סמני בגרות למד לא נסתפק שמא בגרה קודם לכן, שהרי בזמן זה בתוך ו' מוחזקת מעוברות כדמעיקרא, וכדק"ל דחזקה דמעיקרא עדיפה מחזקה דהשתא (משא"כ תוס' ד"ה ושמואל) וא"כ לפי"ז הדרא הגמ' לא רק מדברי רב גופא גם מדברי שמואל שסגי ששמואל לקדושי שניהם בתוך ו' חדשים.

אמנם בשו"ע לז, ו נפסק שבתוך ו' יש לחוש לקידושיה שמא בגרה קודם, ובהגר"א שם כיון לרש"י ד"ה בהא, וכוונתו למש"כ בסוה"ד ודלמא השתא הוא דבגרה, ע"כ. ומשמע מדיוק לשונו שזהו ספק אם נתלה לומר שבגרה קודם לכן, ולפי"ז סוברת הגמ' רק מדברי רב שס"ל הרי בוגרת לפניך בתורת ודאי, וזה ל"ש בתוך ו' חדשים לומר שודאי בגרה קודם.

.. מדבריו שחזקה דמעיקרא לדהשתא שקולים הם (כן הוכיח בדעתו המחנ"א אישות חי' ג') וצ"ע מ"ש ממאי דקי"ל בכה"ת דחזקה דמעיקרא עדיפה, וכדמוכח מנגעים (שהוא מקור לענין החזקה) שאף בגמרא אתמעט לבסוף לא חיישינן לומר שנתמעט עוד קודם שטימא הכהן, וכמש"כ תוס' חולין י:, וביאר בתשו' מלבושי יו"ט (חזקות סי' י"ב) דשאני חזקה זו דבגרות שעשויה להשתנות עי"ש, ולכאו' כונתו דכל מעלת חזקה דמעיקרא כנגד חזקה דהשתא כשאין סיבה לדבר להשתנות כבנגעים שההשתנות היא מחודשת, אך חזקה זו של נערות שאינה אמורה להיות כן לעולם אין להמעלם זו.

וע"ע שער"י (ב, סוף פר' ג' ופר' ה' ד"ה ועפי"ז תישב).

**לדף פ.**

**רש"י ד"ה סמוך מיעוטא וכו' דלר"מ לא בטיל מיעוטא לגמרי דחייש למיעוטא -** מבואר שיסוד סברת ר"מ לצרף מיעוט בהדי חזקה משום דחייש למיעוטא, כ' ביה"ל (ח"ע סי' כ"ג) שעל אף שנתבאר בתוס' בבמה דוכתי (חולין יב. ד"ה פסח ועוד מקומות) דשר"מ חיישינן למיעוטא רק מדרבנן, מ"מ כשמצטרף בהדי חזקה הרי חיינן לצד זה מבאו' וכדמוכח בסוגיין שעי"ז מטהרים את הטהרות, עי"ש. וע"ע לקמן.

**רש"י ד"ה אם רוב שרצים וכו' דחזקה ורובא דאיתיה קמן הוא וכו' -** מבואר מדברי רש"י שחומרת רוב שרצים לשרוף יותר מרוב תינוקות משום דרובא דאיתה קמן הוא, והיינו שכפי שנת"ל ברש"י ד"ה סמוך יסוד חומרת סמוך מיעוטא לחזקה משום דחיישינן למיעוט ולא אמרינן (עכ"פ מדרבנן) שמיעוט כמאן דליתה, וכ"ז שייך רק בדליתיה קמן, אך ברובא דאיתה קמן ל"ש חשש למיעוט [שהרי ודאי דר"ל מכשיר בשר על סמך ט' חנויות עי' תוס' יבמות סז: ד"ה אין ובר"ן ר"פ כל הצלמים] ומכיון דבאיתיה קמן ל"ח למיעוט כלל, אין מקום לסמוך מיעוטא לחזקה.

(ועיין בתשו' רעק"א תנינא סי' ק"ג, אות ה' מה שהביא מהרשב"א שיש לומר סמוך גם ברובא דאיתיה קמן עי"ש), וע"ע בכ"ז מש"כ בשער"י ג, א ד"ה וראיה לכל זה.

**בגדר איסור יחוד** - כ' בשו"ע (ובר"מ) סי' כ"ב, א אסור להתייחס עם ערוה מהעריות וכו' שדבר זה גורם לגלות ערוה, עכ"ל. ובפשטות מבואר שאף שאיסור זה מן התורה (לרוב הראשונים עי' תוס' סוטה ז. ד"ה נדה, חינוך מ' קפ"ח, רא"ש בהל' נדה ועוד) מ"מ יסודו משום חשש ביאה. ומשמע כן שנינו בסוגיין היתר בבעלה בעיר ויחוד עם אמו שיאן לחוש באופנים אלו לביאה.

ועפ"ז הרחיב בגליונות חזו"א לאבי עזרי פכ"ב מאיסו"ב שכ' שבאמת לא הוזכר בתורה להדיא עצם איסור היחוד, ורק שילפינן ממה שאמרה תורה שא"צ ליזהר בן מאמו, משמע שמאסור עריות צריך ליזהר, וא"כ זהו יסוד האיסור זהירות מן האיסור, עי"ש.

אמנם באבי עזרי פכ"ב מאיסו"ב כ' דמכיון שאין היחוד מגזרת חז"ל אלא מן התורה, הרי שאיסור עצלי הוא ולא מחשש שמא יבוא עליה, וכל מה שנתמעטו אמו וכדו' שאינו חשוד בהם היינו שזהו אופן הלימוד מן הפסוק שאין ללמוד לאיסור אלא דומיא דקרא שאסרה תורה רק באלו שחשוד עליהם. (ויבואר עוד מדבריו לקמן בעזה"י).

ולכאו' נפ"מ מכל זה בזקן וחולה כשאין לחוש לאיסור ביאה (עי' אג"מ אבהע"ז ח"ד סי' ס"ה, י), וכן להיפך באופן שברגע זה של תחילת היחוד עדיין איננה ערוה ורק בהמשך יש לחוש שתהפך לערוה בסוף היחוד, אם אסור כבר מעתה שמביא לביאת איסור, עי' בשער"י (ב, ח) שתלה ד"ז במח' ר"ח ור' מנחם מיוני בתוס' לעיל מה: עיש"ה.

מסילת ישרים פר' י"א דמה שאסרה תורה ענבים לנזיר זהו ע"ד הרחקה מן היין, ודימה לזה קירבה לעריות שאסרה תורה משום ביאה, ועי"ש בהמשך שלגבי ניבול פה שמ"מ נחשב ד"ז כדבר ערוה עצמו, ואף כשאין לחשוש לביאת איסור, והיינו בהיות שד"ז נחשב בדרך כלל שקירוב לגופו של איסור עצם קירוב זה נחשב לדבר ערוה, עי' כתובות נו. חיבת חובה קונה וכו').

**מתני' לא יתייחד אדם עם שתי נשים -** ובגמ' מבואר שמשום שדעתן קלה עליהן ושתיהן נוחות להתפתות, וכ' החכמ"א והו"ד בפתחי תשובה (כב, א) דאיסור זה רק מדרבנן.

ואף למשנ"ת מהחזו"א שיסוד האיסור מחשש ביאת איסור מ"מ אי"ז יחוד האסור, שאכן יחוד ביותר מאיש ואשה אחת. (וע"ע באבי עזרי הנ"ל).

**ואי רמז ליחוד מן התורה מנין וכו' -** דעת רוב הראשונים שאיסור דאו', אמנם ל' הר"מ (פכ"ב הל' ב') שדברי קבלה הוא, ונחלקו הפוסקים לדעת הר"מ אם מדאו' הוא, עי' בבית שמואל סק"א ובהגר"א שמדרבנן הוא שאין לימוד במקראות דסוגיין אלא בדרך רמז ואסמכתא.

וע"ע בבגר"א שם שאף להסוברים שאיסור דאו' הוא אינו אלא עשה.

**שם -** באופן הלימוד מן הפסוק עי' פנ"י שביאר שעיקר הלימוד מהמשך הפסוק ...רעך אשר כנפשך בסתר, והיינו דאלו הנזכרים בפסוק מצוי שיהיה אתם בסתר ועי"ז יבואו להסיתו, אבל שאר נשים לא מצויים בסתר עמו ומשום איסור יחוד עי"ש.

**דף פא.**

**גמ' מי יימר דכשרים כגון אפי' ואת וכו' -** מנח גמ' זו ופסק בר"מ ושו"ע (כ"ב ה') שאשה לא תתייחד עם שני אנשים, ומשום שאין מי בדורתינו המוחזק לכשר ליחוד, אמנם הר"ן כ' שרק לפי החידותא החמירו על עדותם, (ועי' בהגר"א שהחמירו ע"ע להנצל מברבים) ולכן פסק הרמ"א שם שאשה אחת מתייחדת עם שני אנשים כשרים, וסתם אנשים כשרים הם.

**גמ' בעלה בעיר אין חוששין לה משום יחוד ברש"י ותוס' -** בביאור דעת רש"י כ' באבי עזרי דמשנת"ל שעצם איסור יחוד איסור בפנ"ע ולא כסייג וגדר לביאת איסור, ומשום כך אין נעשה להיתר כשבעלה בעיר, שסו"ס יש כאן מצב של יחוד ורק שאין מלקין ומשום שהמלקות אינם אלא להרחיק מן עבירת הביאה, ועפי"ז יישב קו' תוס' שהק' ממעשה דרב יוסף, שהרי שם שהיה בעליה לא נתייחד עמה ורק חשש שמא ירד ויתייחד, ולחשש זה סגי במה שאימת בעליהן עליהן. (ועי"ש בגליון חזו"א).

והוסיף באבי עזרי שנפ"מ מזה באופן של ב' נשים ואם אחד שנת"ל שאסור משום שדעתן קלה להתפתות, אך איסור זה רק מדרבנן (שהרי מדאו' יחוד הוי דין באשה אחת וכמשנת"ל מהחכמ"א) ומשום חשש איסור ביאה ומכיון שאין איסור זה מצ"ע ורק כהרחקה לעבירה הרי שלזה יועיל בעלה בעיר אף לשי' רש"י.

**שם -** להלכה נפסק בשו"ע (סעיף ח') כהתוס' שמותר היחוד כשבעלה בעיר [אא"כ היתה קרובתו או שגר בה עי"ש], ונחלקו האחרונים אם היתר זה שייך כשאין בעלה יודע על מקומה שלזה לכאו' אין סברת אימת בעלה עליה, שבפת"ש סק"ז הביא מחכמ"א לאסור, ובס' דבר הלכה (סי' ו') הביא מהחיד"א להתיר וכן דעת חזו"א (ומשום שזוהי אימה טבעית, ולא דוקא שיבוא בעלה לכאן).

ומעיקר היתר בעלה בעיר הוכיח החכמ"א (בבינת אדם כלל קכו, כו) שחשש יחוד משום פיתוי ולא משום אונס, וכפשטיה דקרא דכי יסיתך, וכדמ' מגדר איסור דרבנן דאסרו יחוד ב' נשים שדעתן קלה, עכ"ד.

**גמ' אמר רב יוסף פתח פתוח לרה"ר אין חוששין משום יחוד -** מלשון הגמ' פתח פתוח דייק הבית מאיר הו"ד בפת"ח (סק"ח) שכל ההיתר כשהוא פתוח ולא כשהוא סגור אף שאינו נעול ועי"ש דעות האחרונים לחלוק, ובתשו' בנין ציון (סי' קל"ח) כ' שכל שאינו נעול ודרך בנ"א ליכנס בו בלא רשות נחשב כפתוח ואינו יחוד.

**דף פ"א ע"ב**

**גמ' הרחמן יצילנו מיצה"ר -** כ' מהרש"א הגם דהכל בידי שמם חוץ מיראת שמים, מ"מ הבא ליטהר מסייעין לו, וכה"ג אמרינן בפ"ק אלמלא הקב"ה עוזרו אין יכול לו.

ויעוי' מש"כ בסוף חזו"א חלק או"ח (ממה שנעתק מגליון חומש שלו) עה"פ מי יתן והיה לבבם זה וגו' שכ' וז"ל ...המקום ב"ה אינו נותן בלבם את הקירוב דא"כ לא יתייחס הדבר לברואיו, אמנם אם רב מתפלל לפניו ית' על הקירוב ותפילתו נשמעת, מתייחס הקירוב שעושה הקב"ה לברואיו, כיון שנעשה ע"י תפילת נברא, עכת"ד עי"ש דשייך לא רק בתפילה על עצמו אלא אף על אחרים (ועד"ז מתפרשת היטב כל עיקר תפילת ימים הנוראים, ודו"ק).

**גמ' אמר ליה שמואל לר"י שיננא כדי שתשוח ותטלנו וכו' -** לפרש"י פליג שמואל בפשט המשנה וס"ל דקרוב לה היינו בכדי שתשוח. עיין בר"ן שהוסיף לפרש בדרך זו, דס"ל דאיירי ברה"ר שבזה כל התקנה משום עיגונא, ובזה פליג דלא תקנו שיעור מסויים של ד"א אלא בכדי שתשחה, ולזה סיים שמואל שלא יעשה עובדא שלא במקום עיגון.

**תוד"ה אם יכול לנתקו -** חסרון זה דיכול לנתקו שייך רק בגט ומשום כריתות אך לא בשאר דיני תורה כמבואר בב"מ דף ז. ויל"ע אם חדשה תורה פרט חדש שלא מספיק שיתן הגט אלא אף לא יהיה לו כל שייכות לגט, על אף שהגט ניתן כדין. או"ד שחידשה תורה לגבי גט שכל שאגיד גביה ע"י משיחה וכדו' הרי"ז נחשב לחסרון בעצם הנתינה.

והנה מדברי תוס' שדנו לפסול גט הניתן בידה ומשיחה בידו שלאחר מכן קפצה ידה משום חסרון דטלי גטך מעג"ק, משמע שבעוד המשיחה בידו לא הושלמה הנתינה והאשה היא שהשלימתו בקפיצת ידה [ועיין לשון הרא"ש "היא עושה כל הנתינה"].

אמנם משמעות לשון הר"מ פר' ה' הל' ט"ז (וכ"כ ב"י סי' קל"ח לדעתו) שאף כשנפסקה המשיחה לאחר שנתן מגורשת, ומוכרח מזה דס"ל שעצם מעשה הנתינה היה כראוי, ודו"ק.

**תוד"ה אם יכול לנתקו וכו' ונראה דכשר דלא גרע מערק ליה חרציה וכו' -** צידדו תוס' להכשיר הנתינה בידה הפתוחה וכדין ערק ליה חרציה שסגי בזה שמסייע בנתינה (עי' לשון הרשב"א שם). ובזה דחו לד' ר"י שפסל בקפצה ידה כשמשיחה בידו.

ובדעת ר"י שפסל גט זה ביאר התו"ג (וכ"מ בתורא"ש ב"מ ז.) שערק ליה חרציה צמצם עצמו בשעת שליפת הגט, ומשא"כ בנד"ד שנתן בידה קודם שצמצמה ידה [והנה כל דבריו לפי' הר"ח שם (הו"ד ברא"ש שם) שצריך גם לצמצם מתניו, אך לפרש"י שם שרק קירב עצמו הלא בזה דומה ממש לנד"ד שהכניס לידה. ועיין].

**גמ' היתה ידה עשויה כקטפרס וכו' -** הק' הראשונים שיועיל הגט שהיה ממש בידה, ואף שבדרך גלגול הוא מ"מ הלא בקנינים מועיל כה"ג (עי' ריטב"א מה שתירץ) ותירץ הרשב"א וז"ל "ונ"ל דגט שאני וכו' כל שלא נח ברשותה אינה מגורשת, משום דכתיב ונתן בידה דמשמע שיתן ממש ברשותה כלומר שינוח ברשותה" עי"ש עוד.

**דף עט.**

**גמ' והא לא מינטר וברש"י -** פרש"י שקושיית הגמ' משום אויר שס"ל [ומבואר דפשיטא לסוגיין דבעינן אויר שס"ל עיין פנ"י]. אמנם משמעות דברי התוס' בסוגיין (עיין לעיל עח: ד"ה ותתגרש ובסוגיין ד"ה כגון) וכ"מ ברשב"א (לקמן ד"ה זרק) שקושיית הגמ' משום חצר שאינה משתמרת מן הרוח, ופי' האבנ"מ (לט, ד) שלרש"י לא הוקשה מחצר שא"מ שהרי עומדת בצדה ועי"ז משתמרת (עי' לשון רש"י ד"ה בפחות שמשתמרת ע"י גובהה וצ"ע). וע"ע לקמן בזה.

**גמ' הכא בפחות משלשה סמוך לגג עסקינן וכו' -** כ' האבנ"מ שמזה הוכרח לרש"י שאין נדון הגמ' משום חצר שאינה משתמרת, שהרי לזה לא מהני תוך ג' לקרקע. וצ"ב לדעת המפרשים כן עיין רשב"א לקמן (ד"ה זרק) ומהרש"א ד"ה ה"מ לענין שבת.

**גמ' הוא מלמעלה והא לא מינטר וכו' -** מבואר מן הסוגי' דקנין החצר רק במקום המחיצות דמינטר ויעויין בהרחבה בקה"י ב"מ סי' י"ט שביאר שאין החסרון רק משום חצר שא"מ שאין שמירה במקום זה, אלא יתרה מכך שמכיון שאין דרך המקום להיות שמור אי"ז מוגדר כלל לחצר שהרי אין דרכו להשתמש במקום פרוץ זה.

ועיי"ש שבדרך זו פי' המשך הסוגי' דאפילו לרבנן דל"ל קלוטה היינו שס"ל שלא מתייחסים לדברים שבחלל הרשות כמי שהונחו על הקרקע, מ"מ מודים בגט וקנין דמהני אף באויר שבזה אין צריך שיהיה מונח על ע"ג קרקע וסגי כל שנמצא ברשותו המשתמרת ומכיון שישנם מחיצות הרי שרגיל להשתמש באויר זה ועצם האויר נחשב לרשותו.

**גמ' נעץ קנה ובראשו טרסקל וכו' אבל הכא משום אינטורי -** ופרש"י אינו משתמר, ושינה בזה ממש"כ לעיל דחסרון מינטר משום אויר שאין סופו לנוח, ופי' אבנ"מ שמשום שלעמוד בגובה כזה לא מהני עמידתה לשמור כבגג שעומדת בצדה, ולכן שייך כאן חסרון דאינה משתמרת.

אמנם להמפרשים הנז"ל שפירשו חסרון מינטר הנזכר בגג משום חסרון משתמרת ועל זה תירצה גמ' שבפחות מג' אין לחסרון זה, צ"ע מדוע בטרסקל לא נימא כן שמונח ע"ג הטרסקל, עי' ברשב"א. וביאר מהרש"א שהיות והטרסקל צר נחשב כאויר (ולא כמקום בפנ"ע) ומשום כך נדון כאויר ששייך בו חסרון משתמרת. וצ"ב.

**דף ע"ט ע"ב**

**תוד"ה פנימית גופה וכו' ומיירי כשהמחיצות החיצונות מפסיקות בין חיצונה לפנימית -** עיין ציור הדבר במהרש"א (וליתר ביאור יעוי' בחזו"א צט, ח שמחיצות הפנמיות היו בתוך רשותה ומחוץ להם עדיין היתה הקרקע שלה).

ובעיקר הרבותא שקונה ע"י מחיצות החצוניות של הבעל [שלכאו' העיקר הוא שנמצאת החצר משומרת ומדוע יגרע כשהמחיצות אינם שלה] ביאר החזו"א שם דאשמועינן שאין נחשב לחסרון מה שיכול הבעל לשבור מחיצותיו, שעי"ז יחשב כאגידה גביה.

**גמ' דהא לא נח ברש"י ובתוס' -** בביאור שיטת רש"י שאין כלי קונה באוירו פרשו האחרונים (פנ"י קצות ר, ב) שאינם עשיות לתוכם לשמור והיינ שאין נעשה לחצר המשתמרת.

ובזה ישבו האחרונים קו' תוס' מסוגי' דע"ז, דשאני התם דאיירי בהקנאה שיש בה דעת אחרת מקנה [שבזה מועילה שמירתו של הנותן עבור המקבל, או שבכלל במקום דעת אחרת א"צ למשתמרת. עי"ש בקצות].

**מתני' תצא מזה ומזה וצריכה גט מזה ומזה -** נחלקו רש"י ותוס' אם פסול גט הראשון מדאו' או מדרבנן, ופי' פנ"י שהוכרח רש"י לפרש שהגט פסול מדאו' ממש"כ המשנה שנפסלה מן הכהונה, והלא בין כך פסולה משום גרושה, ובהכרח שאי"ז גט כלל.

ועל אף שכל פסול הגט רק מדרבנן וכמבואר בהמשך הסוגי' דר"מ לטעמיה דמשנה ממטבע שטבעו חכמים, מ"מ חידש רש"י שעי"ז נפסל אף מדאו' וביאר הפנ"י דמשום שכתוב בגט כדת משה וישראל, והרי גירושין אלו על דעת חכמים והם פסלוהו.

**השמטה לדף עט.**

**גמ' כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה וכו' הכא משום אינטורי -** הו"א דגמ' צ"ב אחרי שכבר נתבאר לעיל דבעינן מינטר בגג שיהיה לו מעקה, א"כ מדוע מוסיפה הגמ' לדון שקונה משום דין קלוטה.

ויעוי' בגר"ח (סטנ' עמ' צ"ז סי' קס"ב ובגנזי הגר"ח סי' מ, קא) שביאר מהלך הסוגי' עפ"י מה שייסד שחלוק יד דגט משאר קנינים, שבכל קנינים מהני כל מקום שמשתמר לו [אף שאינו חצרו בעצם] שכל מקום המשתמר יש לו דין חצר לקנות ע"י, אך גט צריך להנתן בגוף ידה או חצירה ולא סגי במקום שאינו חצירו מצ"ע אף שמשתמר לו (כונתו דשאני גט שאין מתגרשת ע"י קנין הגט אלא ע"י עצם נתינת הגט בידה, ומכיון שבעינן שתקבל הגט אין מועיל אלא גוף ידה וחצרה. וכמדו' שעד"ז חידש הגר"ח במק"א [עי' בסטנ' עמ' פ"ז בענין נתן גט ביד עבדה ישן] גם להיפך דכשנתן בידה עצמה כשישנה, דלגבי גט נחשב למעשה נתינה אף שאינו משתמר עיש"ה. ודו"ק).

ועפי"ז דנה הגמ' דאף שאויר החצר משתמר מ"מ עדיין לא יהני לקבלת גט שאין להחזיר האויר כגוף החצר עצמה, ורק לרבי הסובר קלוטה כמי שהונחה יש להבין שנחשב האויר לגוף החצר, אך לרבנן דפליגי על קלוטה אין מקום זה (אף שמשומר הוא) נחשב לרשות המקבלת גט.

ומתרצת הגמ' דאף לרבנן י"ל שע"י שהמקום משומר נחשב החלל עצמו כגוף החצר עצמו, ומהני אף לגט, ע"ע עד"ז בתוד"ה כמאן.

**תוד"ה כמאן וכו' דבר"ע לא מיתוקמא מדמצרכת מחיצות החיצונות עודפות וכו' -** צ"ב שהרי בפשוטו כל הצורך במחיצות לא משום דין קלוטה, אלא כדי שהרשות תחשב כמשתמרת וכסוגי' לעיל בגג שיש לו מעקה.

וביאר הגר"ח עפימשנת"ל דלגט בעינן גוף חצרה לקבל הגט, ולזה דנה הגמ' שע"י דין קלוטה מתחשבים עם חלל הרשות כגוף החצר עצמה, ומהני אף לקבל בה גט.

וא"כ זהו שביאר התוס' שרק לרבי המצריך לדין קלוטה מחיצות והיינו משום דיסוד דין הקלוטה משום דכמאן דמליא, ועי"ז שנחשב כמליא שפיר נחשב האויר כגוף הקרקע עצמה לקבל הגט. אבל לר"ע הסובר שאף ברה"ר אמרינן קלוטה, בהכרח שאין גדר "קלוטה" לדעתו שנחשב האויר **כגוף** הרשות עצמה, ורק שסובר שדין האויר **כדין** הרשות, ולגט לא סגי בזה שנחשב לדין חצרה ובעינן גוף חצרה וכמשנת"ל. (בגנזי הגר"ח סי' ק"א כ' שזהו כונת התוס' בתירוצם).

**לדף ע"ט ע"ב**

**גמ' שתי קופות וכו' אפי' הגיע לאויר פנימית אינה מגורשת -** לפרש"י משום שאין הכלי קונה מאוירו כחצר. וקשה לפי"ז מדוע נקט אביי ציור של ב' קופות, מאחר וכל חסרון הקופה הוא מצד עצמה ולא שייכת לקופה הסובבת אותה.

ובספר הערות (לגריש"א) הביא מהיד דוד (קרלינר) דבכליה הנמצאים בחצירה ודאי שתזכה באויר משום מחיצות החצר שאין מחיצות כליה מבטלים אותם. ורק משום שמוקפת במחיצות הבעל שמבחוץ אין יכולה לקנות מחמת אויר מחיצות חצרה, ודפח"ח.

**דף פ.**

**תוד"ה שינה שמו ושמה לא שינה ממש -** דבריהם מבוארים יותר לעיל כ., וכמו שפירש מהרש"א (לקמן בתוד"ה ושם) שהוק' להם דתיפו"ל דפסול מחמת השמטת שמם ומקומם, ומדוע א"כ נקטה המשנה גוונא דשינה, ולזה ביארו התוס' דאשמועינן רבותא דישנם ב' שמות.

**תוד"ה ושם עירו ושם עירה וכו' אפי' שינה כשר כיון שא"צ לכותבו כלל -** לכאו' מבואר בזה כלל שפסול הגט בשנוי רק בפרטים שעיקר כתיבתם מעכבת, וא"כ מוכח מדבריהם שבהשמיט לגמרי מקום דירתם פסול.

אמנם הפנ"י ביאר בדברי התוס' שאכן כל מה שאינו מעכב בשטר איננו בכלל עדותם ומשום טעם זה אין לפסול, אך עדיין יש מקום לפסול בשינה מקום דירתם מטעם נוסף שנראה הדבר בשקר (וכמש"כ הרא"ש), על אף שבהשמיט מקום דירתם השטר כשר.

**שם ואם שינה פסול לא היה נכון לכותבו אלא עפ"י עדים -** יעוי' בחזו"א (צ"ב, יד) שביאר שאין בכונת התוס' שנצרך ב' עדים כדין כל דבר שבערוה, אלא שראוי לדקדק ככל האפשר בדבר המעכב, ולזה כתבו לשון "נכון" לכתבו, עי"ש. (והטעם שאינו נחשב לדשב"ע יעוי' זכר יצחק סי' כ"א שאין זו עדות על גוף דשב"ע רק על דבר אחר שתולדתו דשב"ע, ובזה הוי ככל עדות איסורים).

**תוד"ה כי יתיבתו בהיני ואור"י אע"ג דבגט פסלינן היה במזרח וכו' ה"ה עדים -** משמע ששנוי מקום הסופר והעדים מעכב, אמנם ברא"ש כאן ובתוס' יבמות צא: כתבו להדיא דהקפידא רק על מקום עמידת העדים בלבד.

וטעם קפידא זו כ' התו"ג מהנוב"י (וכ"מ בתוס' יבמות שם) שעי"ז ניתן להזים העדות (ועע"ש בתו"ג מה שביאר בנוסח השטרות "למנין שאנחנו מונים פה עיר וכו'. ואכמ"ל).

**שם בסוה"ד אבל היה במזרח וכתב במערב וכו' פסול משום מיחזי כשיקרא -** נסתפק הפנ"י אם לפירושם זה יש לפסול אף שאר שטרות בגט, או"ד שפסול זה מחמירים רק בגט, וכמו שנקטו תוס' בתחילת דבריהם שחמור יותר דין הגט משאר שטרות.

**דף פ' ע"ב**

**תוד"ה זו דברי ר"מ והר' יוסף פירש דעכשיו אין המלכות מקפדת וכו' תדע דהא ר"מ מודה -** פי' מהרש"ל שעיקר תירוץ ר' יוסף כמש"כ לעיל שא"צ לכתוב מכיון שאין המלכות מקפדת אלא שהוסיף הר' יוסף שסברא זו מועילה גם לר' מאיר, שהרי אף הוא היקל עפ"י סברא זו שאינה מקפדת לכתוב לשם איסטנדרה, וא"כ בזה"ז יש להקל שלא לכתוב כלל.

**גמ' ומודים חכמים לר"מ שאם שינה שמו ושמה וכו' שהולד ממזר -** בתורי"ד פי' דמדאו' הוא, וכונתו כמו שהביא הרשב"א שיש שפרשו שפסול מדאו' מכיון שכתב שם אחר הרי"ז כמי שלא כתב כלל שם. אך הרשב"א עצמו נוקט דעסקינן שישנם ב' שמות וכתוס' לעיל פ. וממזר רק מדרבנן.

**רש"י סוד"ה דמיחלפא באשה אבל זנות ל"ל קלא כולי האי וכו' -** פי' מהרש"א שרק כשנשאת בהיתר ישנו קול וסברי שנישואין אלו ע"י שהותרה בחליצה, ומשא"כ בפריצותא לאו כו"ע יודעים, ואלו שיודעים אינם תולים שהותרה בחליצה.

**גמ' נישאו אין זינו לא, בכל הסוגי' -** מבואר בגדר האיסור דמילפא [לרש"י שיאמרו שכנסה לאחר שחלץ, ולתוס' מיחלפא בא"א דעלמא להתירה בנשאת בחיי בעלה] אך בהמשך הסוגי' מבואר שירדו חז"ל לתקן תקנה זו משום קנס שהיה לה להמתין, עי"ש וברש"י.

**תוס' סוד"ה נישאו אלא עדיפא מיניה קא דחי שא"צ להעמיד כר"ע -** יעוי' ברי"ף ור"ן שהביאו מירושלמי דסוגיין אתיא דוקא כר"ע הסובר שיש ממזר מחי"ל, וביאר הר"ן שרק לר"ע שמצינו ממזר בחי"ל שייך לומר שעשו חז"ל הולדות ממזר, אך אם אין ממזר כלל בחי"ל לא מסתבר שיחדשו חכמים ממזרות בנד"ד. וצ"ב מסוגיין שהעמידה כרב המנונא (דמי שאינו מטעמו של ריו"ח, וכמש"כ התוס') עי' פנ"י וחת"ס.

**גמ' היכי דמי לאלתר וכו' -** כ' ריטב"א שלדעה זו שעמדו נחשב כלאחר זמן וכבר אין נאמנם להכחיש נתינת הגט עסקינן שעכ"פ האשה טוענת שקיבלה גט, ורק הבעל מכחיש ואומר שנתן שובר, ובזה אינו נאמן להכחיש בר' דידה.

אמנם רש"י במשנה כ' דחיישינן לקנוניא ומבואר דעסקינן בששניהם מכחישים נתינת הגט, ואינם נאמנים משעמדו שכבר הוחזקה מתחילה למגורשת (עי' כעי"ז בחי' חת"ס).

**מתני' כתב לגרש בש"א פסלה מן הכהונה-** בדעת ב"ש פי' המאירי שסוברים שמדין "ריח הגט" הוא (עי' לקמן פב:) [וזהו דבר חידוש שתחשב הכתיבה לבדה ריח הגט, ועיין מה שביאר הזכר יצחק (ח"א סי' כ' וח"ב סי' ) שסוברים ב"ש שאין הכתיבה רק כהיכ"ת ליצירת הגט, אלא אף חלק ממעשה המגרש, ומשו"ז נח' לריח הגט. ובזה נחלקו ב"ה שאין הכתיבה אלא לשוויה שטר גט. עכת"ד המחודשים].

ועי' ביאור נוסף בחי' חת"ס שב"ש לשיטתם שאין מגרשים אלא כשמצא בה ערוות דבר.