שיעור ג,  בדין הרווחה מחמר והוצאה- גמור
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור ב**

**בגדר איסור הרווחה במועד ובדין מחמר והוצאה**

**בגדר איסור הרווחה**

והנה בגדר איסור הרווחה יעוי' בריטב"א ריש מסכתין שמכריע כשיטת הרמב"ן שמלאכת חוה"מ דאורייתא וכפי הפשרה של הרמב"ן שדבר האבד וצורך המועד אינו אסור כלל מדאורייתא בכל גווני. ושם כתב 'והשתא קס"ד דהני תרי חומרי כהדדי נינהו וכיוון דאחמור ר"א בהרווחה דלא טרחא ה"ה דמחמור בטרחא יתירה במקום פסידא' עיי"ש.

ואמנם הגמ' דנה לחלק לראב"י שאסר הרווחה ואולי יתיר טרחה אך מ"מ מבואר בריטב"א שיש קשר בין האיסורים, וצ"ב, שהרי בפשוטו הרווחה היינו שאינו בכלל ההיתר של דבר האבד וטרחה הוא הגבלה בהיתר של דבר האבד ומאי שייטא.

ועוד יל"ע שעד כמה שהרווחה אסורה מדאורייתא אף לשיטת הרמב"ן והריטב"א שהרי לא חשיב כלל כדבר האבד וא"כ מה שייך כלל לדמות ותלות באיסור טרחה במקום פסידא שכל כולו איסור דרבנן לשיטת הרמב"ן. וע"כ מבואר יסוד שלעולם הרווחה אינו נאסר מצד שאינו דבר האבד אלא שיש דרגות והגבלות בהיתר של דבר האבד וכלפי זה באה הסוגיא ודנה בשני הגבלות, בפסידא ובהרווחה ושניהם בתוך המסגרת של דבר האבד.

ועי' בנימוק"י שהביא לדעת הראב"ד שלעולם היתר הטרחה הוא לפי דרגת הפסידא, ובמקום פסידא גדול התירו טרחה גדולה וכן איפכא. וא"כ נראה לדקדק כן בכוונת הריטב"א 'דכי הדדי נינהו' והיינו שבאמת דנים את כמות הריווח לפי כמות הטרחה ולכן שיערו חז"ל שבשביל הרווחה אין לטרוח כלל ובשביל פסידא אין לטרוח טרחה יתירה [ועי' לקמיה שיטת רש"י שבמקום דלית ביה טרחה כלל מותר אף הרווחה, ואף שהריטב"א חולק אך עיקר הגדר אחד הוא שהרווחה הוא בכלל דבר האבד והנידון רק האם מותר מיהא לטרוח קצת בשבילו או שלא הותר כלל].

והנה ראיה גדולה לזה, הוא דעת ר"מ שמתיר אף הרווחה, ולכאו' לא מצאנו היתר מיוחד דשמיה הרווחה, אלא וודאי שלר"מ גם הרווחה הוי בכלל היתרא דדבר האבד, ועי'. ומעתה נראה שר"א לא פליג עליה שאינו דבר האבד ואסור מדאורייתא, אלא דתרוויהו מודו שהוא בכלל היתרא דדבר האבד אלא נח' האם התירו גם דרגה זו או שהרווחה נאסרה מדרבנן ודומיא דאיסור פסידא, ודוק'.

וביאור הדבר, שמצאנו שני אופני הרווחה, יש הרווחה בזריעה וכעי"ז, דבהכי איירי סוגיין, שהעניין הוא להשביח את הקיים ומעיקר הדין גם דבר זה הוא בכלל דבר האבד שהרי הזרעים כבר אצלו ויכולים להיות יותר משובחים ולכן מדאורייתא הוא בכלל היתרא דדבר האבד.

אך יש אופן של הרווחה כעין פרקמטיא להרוויח ששם וודאי אינו בכלל דבר האבד שהרי הוא רק אופן להרוויח עוד ואין שום אופן והגדרה של פסידא לפנינו וזה לכו"ע יהיה אסור מדאורייתא וזה לא יהיה שייך כלל לאיסור הרווחה שאנו דנים להוכיח להתירו מדאורייתא, שכאן יש החפצא ששייך להגדירו כהפסד אך כאן הוא וודאי מוגדר כמניעת ריווח בעלמא, ועי'.

**בסוגיית תרביצא**

ועי' בגמ' ו,ב מח' ת"ק וחכמים האם התירו השקייה בשדה גריד ובפשוטו הוא מח' ר"מ וראב"י אם התירו הרווחה בלא פסידא. ואמר רבינא שממה שמותר שדה גריד לר"מ ה"ה שיהיה מותר תרביצא לראב"י, והיינו השקאה פורטא בגינה אף לראב"י, וצ"ב, ועיי"ש פי' רש"י ותוס'.

וע"כ נראה שמבואר כאמור, שגם היתר הרווחה לר"מ היינו שהוא בכלל דבר האבד וממילא חידש רבינא שכשם שהרווחה חשיב דבר האבד ור"מ מתיר א"כ גם לראב"י שאסר אך לא בגלל שאינו דבר האבד אלא שלא ס"ל להתיר לטרוח בשביל הרווחה אך בהשקאה מועטת דלית בה טרחא א"כ גם ראב"י יודה להתיר אף שהוא רק להרווחה ודוק' היטיב[[1]](#footnote-2).

עוד מצאנו בריטב"א בד"ב בשם רש"י והוא לפנינו ברש"י בכת"י [ועי' בתוס' הרא"ש מה שמקשה בזה] שדין מושכין מאילן לאילן אינו היתר של פסידא כמו שכתבו הראשונים[[2]](#footnote-3), אלא איירי שיש כבר חריצים עשויים ורק צריך להעביר את המים ובכה"ג מותר אף שהוא רק משום הרווחה כיוון דלית ביה טרחה.

ונראה שמתבאר על דרך המבואר בסוגיית תרביצא, שלעולם גם הרווחה הוא בכלל היתרא דדבר האבד אלא שנאסר במקום טרחה ובכה"ג שאינו אלא למשוך המים דלית ביה הרבה טרחה הותר אף במקום הרווחה, ודוק'[[3]](#footnote-4).

ואמנם לדינא לא קיי"ל כדינא דרבינא בד' ו' להתיר השקאה מועטת במקום הרווחה, אך אינו ראיה לחלוק בעיקר הדין אלא רק כלפי השקאה אך היה אפשר שכלפי אופנים דלית בהו טרחה כלל אכתי יהיה מקום להתיר.

ואמנם לדינא המשנ"ב ביאר דינא דמושכין מאילן לאילן מצד היתר פסידא, אך הוא לשיטת התוס' שאיירי שצריך לחפור אך באופן של רש"י מכת"י שאין טרחה כלל בחפירה אפשר שכו"ע מודו להתיר אף במקום הרווחה, וצעל"ד.

יעוי' עוד בחי' הר"ן מביא בשם רש"י שהנה בגמ' ב,א מבואר דעת ר"י לאסור הרווחה ואחר כן 'יתר על כן אמר רבי יהודה לא יפנה אדם וכו' ועיי"ש ברש"י דהיינו לאסור טרחא אף במקום פסידא. וצ"ע אם הרווחה לא חשיב דבר האבד ולכן אסור א"כ מה השייכות לומר 'יתר על כן' לאסור גם פסידא הרי הם שני גדרי איסור שונים.

וע"כ מבואר שענינם אחד, שגם הרווחה חשיב דבר האבד אלא שהחמירו לאוסרו כיוון דסו"ס אית ביה טרחה ואינו אלא הרווחה וע"ז הוסיף ר"י שגם במקום פסידא אים אית ביה טרחה יתירה הוא אסור, ומוכח להדיא ככל האמור.

ואם כן אחר כל אילו הראיות, שפיר נראה שגם לדעת הרמב"ן שיש חילוקי דינים בגדרי ההיתרים, ולעולם דבר האבד וצורך המועד מותרים מדאורייתא, נראה שה"ה הרווחה תהיה מותרת מדאורייתא שלעולם חשיב בכלל דבר האבד אלא שנאסר רק מדרבנן.

והנה מדויק בשיטת הרי"ף שאסר הרווחה מדאורייתא [עי' לעיל שיעור א' באורך] וא"כ יהיה מדויק דהוא דלא כשיטת הרמב"ן ולעולם ס"ל שאף מה שהוא דבר האבד מעיקרא דדינא וכגון הרווחה ונאסר משום חילוקי דינים כמו פסידא הוא בכלל איסור דאורייתא ודלא כשיטת הרמב"ן, והוא צירוף חשוב לדינא ששיטת הרי"ף דלא כהרמב"ן [וע"ע לעיל שיעור א' באורך].

**בדין מחמר ושביתת בהמתו**

והנה עי' במנח"ח מצווה שכג', שדן גבי איסור תחומין ומחמר ושביתת בהמתו ביו"ט ודן שם גבי הדין בחוה"מ. וכתב לתלות שלסוברים שהאיסור מלאכה דאורייתא ע"כ חול המועד זה איסור כמו יו"ט אלא שיש היתרים מסוימים וכל שאינו בכלל ההיתרים אסור כמו ביו"ט. וממילא אם יש איסור תחומין וכו' ביו"ט ה"ה בחוה"מ.

ועי' בבאה"ל בסי' תקלו' שמחמר אסור בחוה"מ ומתיר מצד ס"ס שי"א שאין מחמר ביו"ט וכן בצירוף דעת הר"ן שלא נאסר רק במקום שיש רה"ר דאורייתא בצירוף הפוסקים שהיום לית לאן רה"ר דאורייתא.

ולכאו' אם כדברי המנח"ח לכאו' יש עוד ספק, והינו ספק שמא חוה"מ דרבנן ובכה"ג שמא אין איסור. והמקור ביו"ט הוא מהכלבו ושם כתוב שבחוה"מ וודאי מותר, והמנח"ח תלה את זה באיסור חוה"מ דרבנן והוא באמת מתאים בדעת הכלבו דס"ל כן.

ואם ננקוט שיש איסור, הנה הגר"א בסי' תצה' כתב שאם יש איסור שביתת בהמתו יהיה אסור אפילו לצורך היום, שלבעלים יש צורך יו"ט אך לבהמה אין צורך יו"ט. ור"ב טעם הטעים באופ"א שביו"ט הוא תלוי במלאכת עבודה או מלאכת או"נ, וכלפי חובת השביתה של הבהמה לעולם יהיה נחשב מלאכת עבודה ואסור.

אך כ"ז נכון כלפי יו"ט דתלוי בשם המלאכה אך כלפי חוה"מ שגדר ההיתר הוא בעצם הצורך א"כ מסתבר שצורך הבהמה יתיר, ועי'[[4]](#footnote-5)

**דרך חדשה בדין איסור מחמר ושביתת בהמתו בחול המועד**

אמנם הנה הובא בשיעור א', ג' אופנים בגדר האיסור מלאכה מדאורייתא, ולדברי הקרן אורה בדעת הרמב"ם, ולמבואר להדיא בריטב"א בד' יג', עולה שאין בחול המועד תורת איסור מלאכה עצמי מחמת עצם מהות היום ולא נאמר בו שבתון, וכל דינו רק להבדילו מימות החול לקיים דין המקרא קודש שבו או שלא ימנע משמחת הרגל וזה יסוד ההיתר בחילוקי הדינים בחוה"מ.

והיה נראה שלשיטות אילו וודאי אין מקום כלל לומר שיהיה איסור מחמר ושביתת בהמתו במועד, שהרי לא נאסר כלל איסור מלאכה כמו ביו"ט ודלא כהמנח"ח. שהרי כל יסוד דין מחמר ושביתת בהמתו תלוי במקום שיש איסור שביתה שאז שביתת הבהמה נצרכת לשביתה שלו אך במקום שאינו כלל חפצא של איסור מלאכה שביתה מניין לחדש איסור מחמר ושביתת בהמתו, ודוק'[[5]](#footnote-6).

והנה גם אם ננקוט שסו"ס גדר האיסור הוא לאסור כמו איסור מלאכה בעלמא, אך סו"ס כיוון שמחמר ושביתת בהמתו אינו מל"ט מלאכות וזה רק חידוש נפרד א"כ מהיכי תיתי לומר שהוא נאמר גם בחוה"מ, ועי'.

**בדין הוצאה בחול המועד**

יעוי' במש' בד' יג' שריהטת הדברים שלא נאסר כלל איסור הוצאה בחוה"מ, וכ"כ להדיא במאירי בד' יח' [ואמנם בבאה"ל סי' תקלו' מוכח להדיא שיש איסור הוצאה בחול המועד]. וא"כ חזינן שאף איסור מל"ט מלאכות לא ברירא שנאסר בחול המועד.

והביאור כמו שמצאנו שיטות שאין עירוב והוצאה ליו"ט ביצה יב', ובתוס' בביצה כתבו משום שהוא מלאכה גרועה וברשב"א משום שהוא חידוש, דבאמת אין בו חפצא של מלאכה מצד עצמו. וכעי"ז מצאנו דעת רפרם בגמ' ביומא שביוה"כ לא נאסר איסור הוצאה וכתבו שם בתו"י משום שהוצאה מלאכה גרועה.

עוד נמצא בדברי היש"ש בביצה פ"ד סי' ל"ד ובחת"ס שגדרי הוצאה ביו"ט שונים משאר גדרי המלאכות כלפי אפשר מאתמול וכלפי דין מתוך וכ"ז בגלל שהוא מלאכה גרועה. וע"ע לשון תוס' הרא"ש שבת ד' ב' כי הוצאה אינה מלאכה והוי חידוש שהוא בכלל לא תעשה כל מלאכה, עיי"ש.

וממילא היה נראה שיש מקום גדול להתיר הוצאה[[6]](#footnote-7) וכמבואר במאירי, וה"ה לדון שאין כלל מקום לאסור איסור מחמר ושביתת בהמתו במועד אף לסוברים שמלאכת חול המועד דאורייתא, וכאמור למבואר בדעת הריטב"א והרמב"ם, שאין כלל תורת איסור מלאכה אלא רק הבדלה לקיום המקרא קודש ושמחת הרגל. ולא מצנו הכרח בדברי הפוסקים לנקוט דלא כדברי הריטב"א לכאו'??????הרי נתבאר כמה גדרים אחרים???------, וצעל"ד[[7]](#footnote-8). וכוונת הרב להתיר גם הוצאה לשיטת הריטב"א? דייקא?-------

**דינים העולים,**

**א. צעל"ד בדינא דרש"י מכת"י [והובא נמי בריטב"א בשמו] שבמקום שליכא טרחה כלל מותר לעשות מלאכה אף לצורך הרווחה ולא רק בדבר האבד [ולכאו' איירי בדרגת טרחה שכלפי מלאכה בלא טרחה לא היה מותר אף לשיטות המקילים בזה].**

**ב. בדין מחמר ושביתת בהמתו במועד דעת הבאה"ל ששייך אף במועד אך מתירו מס"ס ובמקום שיש רה"ר דאורייתא יהיה אסור. ובמנח"ח תלה נידון זה האם איסור מלאכה במועד דאורייתא או דרבנן. אך נראה כמה צירופים להתיר אף לשיטות שהוא דאורייתא, לא מיבעיא לשיטת הריטב"א והרמב"ם, וכן יש לדון לשיטת הרמב"ן ואף לשיטות שהוא איסור מלאכה גמור יש לדון שלא מצאנו מקור לאסור במחמר ושביתת בהמתו.**

**ג. בדין איסור הוצאה, מטו משמיה דהחזו"א לאסור וכן מוכח דעת הבאה"ל, אמנם במאירי כתב שאין איסור הוצאה במועד, וכן נראה לדון לדעת כמה שיטות בראשונים בגדרי איסור המועד שאין מקור ברור לאיסור הוצאה ואדרבה נראה שיש מקום להקל בזה וכמבואר בשיטת המאירי שפסק כן-----------**

1. ונראה שכ"ז נכון אף למאי דמבואר ברמב"ן בפסקי חוה"מ שגדר ההיתר של דבר האבד הוא דבר שדרך האדם להחשיבו להפסד ולטרוח בו. שסו"ס כיוון שאיירי בהרווחה בגוף השדה כאמור אף זה בדרך אינשי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת ק"ק מהגמ' בר"ה שאילן אינו צריך רוב מים וא"כ אמאי מוגדר כפסידא------ וכמדומה שבריא"ז כתב להעמיד סוגיין באתרוג שמבואר שם שגדל ברוב מים, ולשיטת רש"י לק"מ שהנידון אינו מהיתר פסידא אלא מהיתר הרווחה בלא טרחה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם היה מקום לדון שהוא רש"י לשיטתו שנראה מדוקדק לגירסתו בגמ' יג,א שחוה"מ משום טרחא ולאו טרחא שכל עניין האיסור מלאכה הוא משום טרחה וכמבואר בלשון רש"י ב,ב א"כ מלאכה בלא טרחה תהיה מותרת לגמרי אף בלא היתר דדבר האבד, וכשיטת הגהות רבנו פרץ שביאר דינא דהשו"ע תקמ"ב בהיתר הסרת גבשושית בביתו [והוא שלא כביאור המשנ"ב שם, נתבאר באורך בשיעור – גבי מלאכת אומן עיי"ש].

   אך נראה נכון טפי שוודאי הנידון של מלאכה בלא טרחה כלל הוא באופן שבאמת אין כלל טרחה אך מושכין את המים כלפי נידון זה וודאי חשיב טרחה אלא שכלפי מה שאמור להיות מותר מדין דבר האבד ולא נאסר אלא בגלל הטרחה כלפי זה דיינין ליה דלית ביה טרחה יתירא ומותר אך במקום הרווחה, וכ"ז אמור גם כלפי סוגיית תרביצא [א"ה ולכאו' חילוק זה הוא נפק"מ גדולה לדינא שהרי אם נאמר שגם נידונים אילו שייכים לסוגיית מלאכה בלא טרחה, וכאן שמענו את גדר הטרחה שנצרכת להחשב טרחה במועד, יהיה חידוש גדול שאפילו דרגה של מושכין מאילן לאילן חשיב בלא טרחה והוא קולא גדולה, אך להאמור אין שייכות כלל וא"א לדלות מכאן דרגת הטרחה להחשב אכתי כמלאכה בלא טרחה ודוק'].

   ובפרט לפי דברי העמק ברכה שדנים לפי צורת המעשה וכל שהוא צורת חרישה אף שהוא פחות שבשיעור ולית ביה טרחה כלל אינו בכלל היתרא דמלאכה קלה בלא טרחה ובהכי יישב סתירת הדינים, עיי"ש בדבריו ודוק' היטיב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' שיעור ב' בדין מתוך והואיל בחוה"מ ששם נתבאר באורך יסוד זה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש לדון אף לשיטת הרמב""ן, שהוא צורת שביתה אחרת וממילא אינו מחייב לאיסור מחמר ושביתת בהמתו, ודוק'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכאמור יש לדון בכל הוצאה גם מעצם הנידון של מלאכה קלה באופן דלית בה טרחה שאז לא נאסר כלל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם בעמודי אור סי' לה' הוכיח לאסור הוצאה בחוה"מ וכן מטו משמיה דהחזו"א לאסור בזה וכן מבואר להדיא בבאה"ל סי' תקל"ו שם. [↑](#footnote-ref-8)