מו                י
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**הלוקח עבד מן העכו"ם וכו' אמר רב אויא** לא שנו אלא בלוקח מן העכו"ם וכו'. יל"ע מ"ש לוקח עבד מן העכו"ם ללוקח עכו"ם גופיה. ועי' בביאור כל הסוגיא חי' הגר"ח פי"ג מאיסו"ב. ובאמרי"מ סי' כב.

**האם לאחר שפקע שעבודו נשאר חיוב למעש"י**. עי' ברמב"ן ובנמוק"י שחייב לרבו דמי מעש"י, אך בתו"י משמע שלא פקע.

**מעשה בבלוריא וכו',** אחריה לא. צ"ב מאי ס"ד דגמ' שאינם יכולים לטבול, איך קנתה גופם.

**לפניה אין וכו'.** עי' רש"י, אך הרי"ף גרס בפניה וכו', ועי' בבעה"מ ובמלחמות.

**אמר רב אויא ל"ש אלא וכו'.** האם לוקח עכו"ם גופיה לפני טבילת העבד, האם יכול רבו לשחררו ע"י טבילה. עי' נמוק"י בשם הריטב"א.

האם גם קודם הטבילה יש לו קניני איסור. עי' בחי' הגר"ח שם, ובאמרי"מ כב סק""ג ובחזו"א קלד לדף מה: סק"א.

**אמר שמואל וצריך לתקפו**. עי' ברש"י ובאמרי"מ שם סק"ז. וע"ע בקה"י סי' לה. אך הרי"ף פי' באופ"א ועי' ברמב"ן במלחמות בביאור כוונתו, והוא כפי' הגרש"ש סי' מא.

**א"ל רב פפא לרבא וכו'.** עי' ברש"י ותוס' שפי' דהוי גויים, אמנם בנמוק"י בשם הריטב"א פי' דהוי ישראל, וחידשו ששיך ע"ע גם כשאין היובל נוהג לענין מעש"י.

**מילת אבותינו.** עי' ברש"י ומש"כ הרמב"ן והרשב"א בביאור כוונתו, ולדבריהם עולה שרק מילה לשם גירות מהני. אך הרמב"ן עצמו פי' באופ"א וגם מילת לווים שהיתה לשם מצות מילה בלבד עולה לגירותם. ועי'.

**תוד"ה כי** וכו', דאי כר"י גוי גמור הוא. עי' בתו"י כאן ובחי' הרשב"א לקמן עא.

**האם טבילה הוא ממעשה** הגירות עצמה או שהוא מכשיר לגירות, כמו"כ האם מילה היא ממעשה הגירות עצמה או שהיא סילוק הערלה המעכב גירות. ודן בזה רבי זלמן סנדר ורבי איצל בזכר יצחק סי' כט וסי' ל (ב), והובא ראיות בזה לכאן ולכאן.

**תוד"ה דר"י תרתי בעינן**, בשי' הבה"ג מצינו שנחלקו התוס' ובתו"י בסברתם, ונפק"מ בגר שנולד כשהוא מהול, ועי' בשו"ע רסח ג'.

ועי' בשי' הר"ח הובא בשלטי גברים. ובט"ז רסח סק"א.

**וטבילה לא דקא מתקן גברא.** עי' בתוס' ובתו"י ובריטב"א. ועי' ברמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ו. ובקרן אורה וערל"נ.

**תוד"ה אין** כתבו דלא מהני טבילה בלילה. ועי' ברמב"ם דבדיעבד מהני טבילה בלילה, ועי' ברמב"ן וברשב"א.

**בדברי הגר"ח**

**אמר רב חמא בר גוריא** הלוקח עבד מן העכו"ם וכו' קנה עצמו בן חורין. מ"ט עכו"ם גופא לא קני וכו'. אמר רב אויא לא שנו אלא בלוקח מן העכו"ם, אבל עכו"ם גופיה קני וכו'. ופריך רב אחא אימא בכספא ובטבילה.

מבואר כאן תרתי, חדא דבגוונא שיש לישראל קנין גוף בגוי, אין הגוי יכול לטבול לשם בן חורין, הרי שקנין האדון מעכב שלא יכול לטבול לשם ב"ח, ועוד מבואר דכשאין לו לישראל אלא מעשה ידים, יכול העבד לטבול לשם ב"ח ולהפקיע שעבוד האדון מעליו, מדין הקדש חמץ ושחרור מפקעים מידי שעבוד.

ובשני הדינים הללו תמה בחי' הגר"ח פי"ג מאיסו"ב הי"א, חדא אמאי כשיש לישראל קנין הגוף הוא מעכב שלא יוכל להתגיר, וכי גירות הוי סתירה לקנין הממון שלו, ואף דאם יחול הגירות יופקע קניני הממון, מ"מ דבר זה הוא ממילא, אבל עיקרו של גירות להיכנס לקדושת ישראל אינו שייך לקנין הממון.

ועוד צ"ב בגוונא שקונה עבד מהגוי, שלגוי לא היה אלא מעשה ידים, אמאי צריך להגיע לדין הקדש וכו' מפקיע מידי שעבוד, בלא זה נמי אין מה שיעכב את הגירות משום דאין בו רק מעש"י.

ועוד יש להק' אמאי באמת כשקונה עבד מעכו"ם יש לישראל זכות להטבילו לשם עבד, הרי כיון שהעכו"ם שמכר לו אין אלא מעש"י, מהיכן זכה הישראל בדבר שהוא לא קנה. ועי' בחי' רבי אברהם מן ההר

וביאר הגר"ח דעיקר קנינו של ישראל נתחדש מקרא דקונה קנין גוף בעבד, והיינו דיכול בקנינו להחיל עליו קנין עבדות, ומכח קנין זה יש לו בכח להטבילו לשם עבד, ואף שכל זמן שלא טבל עדין חסר בעיקר קניני העבד, ואין לו בו אלא מעש"י, מ"מ יש לו בו כבר היום קנין עבדות שבשעה שהוא טובל תעלה הטבילה לשם גירות דעבדות, ויחלו בו כל קניני עבד, [שמתחייב במקצת מצות, ויש לו איסורי עבד], ולכך אף אם יטבול העבד לשם ב"ח לא תעיל לו הטבילה, לא משום שאין הטבילה כלום, אלא שקנין הממון שיש לאדון בו הוא הגורם שתתפרש הטבילה ותעלה לשם עבדות ולא לשם ב"ח, ונמצא עולה שלא קנין הממון מעכב הגירות, אלא קנין הממון גורם שיחול על הטבילה דין גירות של עבדות.

[והעירו בזה של' הריטב"א והנמוק"י שעבד של ישראל שנתגייר שלא לדעת רבו 'אין טבילתם טבילה' או 'אין טבילתו כלום', ולדברי הגר"ח אין הכוונה שלא מועיל הטבילה כלל, אלא שמכח קנינו בעבד מעלה אותו הטבילה לשם גירות דעבדות ולא לשם ב"ח].

והנה כ"ז הוא בקונה עבד שנתחדש שיכול לקנות קנין הגוף, אבל בקונה עבד מן הגוי שלא היה בו אלא קנין מעש"י בלבד, היה מקום לומר שקניני עבד חד הם בין בישראל ובין בעכו"ם, אלא שבעכו"ם לא שייך שהיו לו קניני גוף בעבד אלא למעש"י ובישראל שייך שיה' גופו קנוי, וא"כ מה שאצל העכו"ם היה רק קנין למעש"י אינו משום שחסר לו בקנין עבדות, וא"כ כשמוכר את העבד לישראל שיש אצלו קנין הגוף, חל מאליו קנין גוף. אך זה אינו שהרי מבואר בסוגין שבקונה מעכו"ם יכול העבד להקדים ולטבול לשם ב"ח, אבל בקונה עבד עצמו אינו יכול לטבול, והטעם משום שגופו קנוי כמבואר, הרי דבקונה מעכו"ם דלא חל מאיליו קנין הגוף.

ולכך פי' הגר"ח דכיון שנתמעט מקרא דאין לגוי קנין בגופו של עבד הרי דלית ביה קנין עבדות, וממילא כשקונה הישראל ממנו עבד מאי דקני ליה מקני, וא"כ לא קנה הישראל קנין עבדות בעבד, אלא שישראל הקונה עבד יכול להטבילו לשם עבדות וע"י זה היה גופו קנוי, וזכות זו להטבילו אינה חשובה כקנין גוף בעבד אלא שעבוד [וכשמטבילו הוי כמו שגובה שעבודו], וא"כ היה צריך להיות הדין דכמו שאם היה לו כבר קנין הגוף בעבד מעשה הטבילה מתפרשת לשם עבדות, מכח הזכות שיש לו להטבילו, ה"נ בקונה מעכו"ם כיון שיש לו זכות להטבילו לשם עבדות מתפרשת הטבילה לשם גירות דעבדות ולא לשם ב"ח, ולזה בעינן למימר דכיון שאינו קנין גמור אלא שעבוד בעלמא, ומצינו שהקדש מפקיע מידי שעבוד, ה"נ יכול להפקיע את עיקר זכותו להטבילו לשם עבדות.

ולפי"ז ביאר דרב אחא לא נחלק על רב אויא דגם קודם הטבילה יש לאדון זכות בעבד להטבילו לשם עבדות, וע"י הטבילה חל בו קנין גוף, אלא דנחלקו האם קודם הטבילה הוי קנוי בקנין עבד שהוא המעכב מטבילת חירות, או דכ"ז שלא טבל הוי רק זכות להטבילו לשם עבדות, וזכות זו היא כשעבוד שיכול להפקיעו ע"י טבילה לשם ב"ח.

אמנם בחזו"א קלד סק"ב ובאמרי משה כב סק"א תי' דגם קודם שטבל יש לישראל קנין עבדות וקנין איסור, וצריך גט שחרור להוציאו, ומה"ט ישראל שקנה עבד אינו יכול לטבול לשם ב"ח, דאין זה קנין ממון גרידא, ולפי"ז י"ל שאף לעכו"ם יש קנין גוף בעבד, אבל מ"מ אין לו קניני איסור, ולכך שפיר יכול לטבול לשם ב"ח, אף בלא דין הפקעה, אבל כשקונה הישראל עבד מעכו"ם כיון שלא היה לעכו"ם בו קניני איסור ומאי דקני ליה מקני, הרי דאין לישראל בו קניני איסור, אלא דכיון שקנה הישראל נשתעבד לו לענין זה שיכול להטבילו לשם עבדות, וע"י זה היה בו קניני איסור, ולכך כשקדם וטבל מהני מדין שחרור מפקיע מידי שעבוד.

ונמצא ב' אופנים מדוע כשקונה עכו"ם עצמו לא מהני טבילתו לגירות, הגר"ח כתב דאף דקודם הטבילה הוי רק קנינן ממון, מ"מ מחמת קנין זה עולה טבילתו לגירות דעבדות ולא לחירות. ולאמרי משה אף קודם הטבילה איכא קנין איסור, ומחמת זה לא מהני גירותו.

**האם אחרי שפקע השעבוד יש לו מעש"י.**

**א.** וכיון דקדם וטבל אפקעיה לשעבודיה. מצינו שנחלקו הראשנים האם לאחר שטבל ונעשה ב"ח פקע ממנו גם קנין של מעש"י שהיה קנוי קודם לעכו"ם. ברמב"ן וברשב"א כתבו דאע"פ שהעבד קנה עצמו ב"ח מ"מ חייב לשלם לרבו הישראל קנין מעש"י דקא משתרשי ליה, שהרי הרויח שע"י טבילתו אי"צ להשתעבד יותר הובא בנמוק"י. הרי דס"ל שפקע גם קנין למעש"י,

ולכאו' צ"ב הטעם בזה, מדוע לא יהא קנוי לענין מעש"י מה איכפת לן שעלתה לו טבילתו לגירות, וכי ליכא בישראל קנין ע"ע. וצ"ל דאף שיכול למכור עצמו לע"ע, מ"מ כ"ז הוא רק בתורת ע"ע שיוצא בשש וכדו', אבל קנין מעש"י לעולם א"א, דהוי בכלל כי לי בנ"י עבדים וגו'.

אלא דיל"ע בזה דבנמוק"י הביא בשם הריטב"א דהא דאמרינן דאין ע"ע נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג, היינו דוקא לענין יציאת שש וסמנים ולהתירו בשפחה, אבל לענין קנין שעבוד למעש"י שפיר איכא.

אמנם מדברי התו"י משמע דנשאר משעבד על מעש"י, שכתב 'ולא איתא לרב אלא מעש"י', הרי דבאמת לענין מעש"י אין לו כח להפקיע, ע"ש. ולכאו' קשה דא"כ למאי מהני הא דמפקיע מידי שעבודו, הרי מתחילה לא היה קנוי אלא לענין מעש"י, וקנין זה באמת לא פקע, ומה פקע.

ולפי ביאור הגר"ח ניחא, דהשעבוד שיש לישראל להטבילו לשם גירות דעבדות ולקנותו ע"י זה לעבד שגופו קנוי, שעבוד זה הוא מפקיע ע"י הטבילה לחירות.

**בקונה מן העכו"ם, האם צריך ג"ש.**

**ב**. מצינו שנחלקו הראשנים האם כשקונה עבד מעכו"ם ורוצה לשחררו קודם שהטבילו לשם עבדות, אם צריך גט שחרור. דעת הרמב"ן והריטב"א דאי"צ גט שחרור, והטעם דכיון שלא קנה אותו רק למעש"י ואין בו בו קנין הגוף, הרי"ז דומה להא דמקשה הגמ' בקידושין טז. אמאי ע"ע צריך גט שחרור לימא ליה באפי תרי זיל, ודוחה הגמ' משום דע"ע גופו קנוי, וביארו הראשנים ריטב"א שם דיש לו בו קניני איסור המתירו בשפחה כנענית לכך צריך גט, אבל הכא שאין לו בו אלא קנין מעש"י אי"צ גט שחרור. ועי' בנמוק"י.

אך יש מהראשנים שנקטו שלא מהני למימר לע"ע זיל משום שגם לענין מעש"י שייך לומר שגופו קנוי. והיינו ששיך להחשיב מעש"י כגוף לפירות, ובקנין גוף לא מהני מחילה. וסברא זו כתב הריטב"א גיטין לח. והביאו בנחמ"א עבדים סי' א'. וע"ע באמרי משה כב סקי"ז.

**ג. מעשה בבלוריא** הגיורת שקדמו עבדיה וטבלו לפניה, וס"ד דגמ' דלפניה היינו לפני שנתגירה, ואחריה היינו לאחר שנתגירה, ותיובתא דרב חמא, הרי דבעודה בגיותה לכו"ע יכולים לטבול ולהפקיע עצמם, אלא דפריך מהא דלאחר שנתגירה אינם יכולם להפקיע עצמם, הרי שמיד שנתגירה קבלה מיד קנין גוף ואין העבדים יכולים לטבול לשם גירות, ותיובתא דרב חמא.

ולכאו' צ"ב מאי ס"ד איך קנתה מאליה קנין הגוף שלא היה לה כלל, [ובשלמא לעיל בישראל שקנה מעכו"ם, אף שלא קנה אלא קנין מעש"י, מ"מ יש לו זכות שעבוד להטבילו לקנין גוף, אבל הכא בעינן למימר שזכתה בקנין גוף ממש וממילא לא מהני טבילתם]. ולכאו' צ"ל דס"ל לגמ' בס"ד דלא כמו שפי' הגר"ח, ועכו"ם לא נתמעט מעיקר קנין עבדות, אלא להיפך בעצם הקנין דעבדות חד הוא בין לעכו"ם ובין לישראל, וגם בקנין עבדות של עכו"ם היה צריך להיות קנין הגוף, אלא דבעכו"ם נתמעט מקרא שקנינו הוא רק לענין למעש"י, אבל כשמכרו לישראל כיון דבקנין יש גם קנין הגוף, ממילא יכול הישראל שנתחדש שיש לו קנין גוף בעבד להטבילו לחירות, וה"נ שנתגירה ונעשית ישראל הקנין שלה מאליו נגמר שיהא בכח קנינה להטבילם לשם עבדות.

[ולפי"ז עיקר הקו' על רב חמא הוא על מה שאמר שישראל שקונה מעכו"ם אין לו בו קניני גוף, דקנין זה מאיליו היה צריך לחול].

וכעין זה מצינו דגוי יש לו קנין גוף בכיבוש מלחמה, וכתב הנמוק"י דאם מכר העכו"ם עבד שקנה בכבוש מלחמה לישראל, אינו יכול להפקיע עצמו ולטבול לשם ב"ח משום שגופו קנוי גם לגוי, והנה הרי פשוט שאין לעכו"ם בעבד קניני איסור ואי"צ גט שחרור, ואילו הישראל שקנה ממנו יש לו קניני איסור וצריך ג"ש, ואיך קנה הישראל מה שאין לעכו"ם, אלא צ"ל דמצד הקנין עצמו אין נפק"מ בין גוי לישראל, אלא דבגוי אינו יכול להגמר לענין קניני איסור, וכיון שבא ליד ישראל מאיליו חל עליו קנין איסור.

**והנה רש"י** כתב בד"ה לפניה אין, 'לפי שהן גרים והיא עכו"ם והעובד כוכבים ישראל לא קני לגופיה', ומהא דכתב רש"י 'ישראל' ולכאו' קשה הרי הם משעבדים לה, ואיך יכולים להתגיר.

ולדברי הגר"ח מתבאר היטב, דהא דאין עבד של ישראל יכול להתגיר, הוא מחמת הקנין שיש לו להטבילו לגירות דעבדות כנ"ל, אבל בעבד של עכו"ם שאין לו זכות להטבילו, אין מניע שתעלה לו הטבילה לשם גירות דחירות.

ולדברי האמרי משה נמי ניחא, דאף שגם קודם הטבילה אית ליה קניני איסור, אבל עכו"ם שאין לו קניני איסור שפיר יכול לטבול, וזה כוונת רש"י שהעבדים נעשו ישראל, ומש"כ רש"י דלא קנה ישראל לגופו, הכוונה דליכא עליו איסורי עבדות.

**ד. אמר רבא לפניה בין בסתם וכו'.** פרש"י דסתם היינו שלא פי' לשם ב"ח, ומפרש היינו שפי' שטובל לשם ב"ח, ולכאו' בשלמא לפניה כל זמן שהיא לא נתגירה שלא שייך שתהיה הטבילה לטבילת גירות דעבדות, שהרי אינם נעשים עבדיה ע"י טבילה זו, לכך ע"כ דהוי טבילת גירות ממש, אבל אחריה שמהני טבילתו שיהיה עבד מדוע כל שלא פי' בהדיא שכוונתו לשם ב"ח הוי טבילת עבד, למה לא אמרינן שטבל לשם גירות. וביאר הגר"ח שם דכיון שקנה את העבד ויש בכוחו להטבילו לשם גירות דעבדות, מכח זה עצמו עולה ממילא טבילתו לשם עבדות, [דלחלות גירות דעבדות, לא בעינן מעשה גירות דעבדות, אלא כל מעשה גירות שנעשה בעבד מעצמו עולה לעבדות], ורק במפרש שטובל לשם ב"ח חל הפקעת שעבוד חלה קדושת ישראל.

אך העירו באחרונים איך יש כאן סתמא הרי בעינן קבלת מצות בפני ג', ואי בקיבל עליו מצות מדוע נחשב טבילה בסתמא, ועי' בחזו"א קלד אות ג'.

אמנם גי' הרי"ף 'בפניה אין שלא בפניה לא', ומיירי לאחר שנתגירה, ובפניה היינו שטבל בפניה קונה עצמו אפי' בסתם, כל שלא פי' האדון שלשם עבדות מטבילו, אבל כשטבל שלא בפניה צריך לפרש העבד שטובל לשם ב"ח. ועי' במלחמות.

**עבד קודם טבילה האם יש בו קניני איסור, והאם יכול להתגיר מדעת רבו.**

**ה. אמר רב אויא** ל"ש אלא בלוקח בעכו"ם וכו'. ויליף לה מקרא. הנה לדברי הגר"ח דלעיל בכל קנין עבד כ"ז שלא טבל אין בו קניני איסור כלל, והא דאם טבל לשם ב"ח לא מהני, היינו משום שיש לו קנין בגופו שטבילתו תעלה לשם גירות דעבדות, ויל"ע במקום שיתן לו רבו רשות לטבול לחירות האם מהני, דאפשר דהקנין מצד עצמו הוא המונע מהטבילה שתעלה לשם גירות דחירות, והקנין ממון לא פוקע ע"י נתינת רשות.

אך מצינו להדיא בנמוק"י דאם נתן לו רבו רשות להתגייר מהני טבילתו. דאחר שכתב שעבד שהיה קנוי לעכו"ם קנין הגוף [בכיבוש מלחמה] ומכרו לישראל שאין יכול להקדים ולטבול לחירות, כתב 'ולפי"ז עבדים ישמעאלים שלנו אינם יכולים להתגיר אלא לדעת רבן ואם נתגיירו שלא לדעת רבן אין טבילתם כלום, וצריך לברר שמדעת רבן היה ואי לא ספיקא הוי'. וצ"ב לדעת הגר"ח.

ועוד דקדקו בדברי רש"י בסמוך גבי הני אינשי דלא יהבי כרגא, ודעת רש"י דעכו"ם היו, וכתב בד"ה מלכא אמר 'הלכך מכר הוא ובעי גיטא דחירותא אי בעי לאיגיורי ולאשתרויי בבת ישראל', משמע דבלא גט אסור בבת ישראל אבל הגירות עלתה לו. וכן משמע ברא"ש סי' לב 'כי נפקי צרכי גיטא דחירותא או לא, נפק"מ אם יתגירו שיהו מותרים בבת ישראל', וע"כ מיירי כשנתגיירו מדעת רבן, דאל"ה לא מהני גירותם כמבואר בגמ להדיא דכל שגופו קנוי לא מהני קדם וטבל.

וביאר באמרי"מ שם שאין כוונת הגר"ח שבמציאות בהיותו עבד נקבעת ממילא מעשה הטבילה לטבילת עבדות, אלא דזכותו של האדון בגופו מאפשרת לו לקבוע הטבילה שנעשתה בגופו שתעלה לשם עבדות, ולכך שפיר מהני טבילה לחירות מרצון האדון.

אך בחזו"א קלד לדף מה: סק"א ובאמרי משה שם ס"ל שקודם הטבילה לא רק שגופוי קנוי אלא דאית ביה נמי קנין איסור [כגון לאו דלא יהא קדש] קודם מילה וטבילה. והטבילה היא להתחייב במצות כאשה. ואי"צ קבלת מצות בבי"ד, אלא כל שקיבל עליו בשעת מכירה שרבו יטבילנו למצות, חשיב שקיבל מצות בבי"ד.

ושורש הספק עי' במחנ"א עבדים סי' ב' שדן האם שיך בגיותם קנין איסור, ונפק"מ אי בעינן ג"ש. והביא ראיה מדברי הנמוק"י הנ"ל שכ' דבקונה גוי דגופו קנוי לו, אין יכול לטבול לשם ב"ח אלא מדעת רבו, משמע שמדעת רבו מהני טבילתו ואי"צ ג"ש. ואי נימא דחל עליו קנין איסור ודאי דלא בהני טבילתו אפי' מדעת רבו. וכן הק' באמר"מ שם סק"ג, ואח"כ בסק"ו הביא דברי הגר"ח וכתב דלדבריו מיושב דברי הנמוק"י דמהני גירות ברשות כנ"ל.

ועוד הביא שם סק"ג ראיה מדברי הרמב"ן בסוגיין שדן איך מהני גט שחרור לעבד קודם טבילה, איך יזכה העבד הרי אכתי אין לו יד דכשורו וחמרו הוא, [לכאו' כוונתו שאינו בתורת גיטין], והוסיף שם דהא דאית ליה יד לאחר שטבל ונתחדש בו דין גיטו וידו באין כאחד, משום דילפינן לה לה מאשה, ולכך צריך לתת לאחר שיזכה עבורו. וכתב דאין חסרון בזה שעושה שליח ע"ש. מ"מ מבואר דגם קודם טבילה אית ליה קניני איסור, דאל"כ מה שייך דין דג"ש הרי הרמב"ן עצמו כתב לעיל דבקנה מעכו"ם כיון שאין לו אלא מעש"י לא בעי ג"ש.

**אמר שמואל וצריך לתקפו במים וכו'.** [צריך לציין בזה דהא דנחלקו לקמן מז: רשב"א ורבנן האם יכול להטביל שפחה בע"כ, לא שנחלקו האם יש לאדון זכות להטביל בע"כ, דלכו"ע מזכותי האדון להטביל בע"כ, אלא דהנידון הוא משום דין קבלת מצות וגירות, דלרבנן א"א להכניסו במצות דעבד בע"כ].

ובביאור השמועה מצינו ב' דרכים.

א. פרש"י צריך שיתקפנו וכו' שאפי' יאמר לשם בן חורין לא קנה עצמו, מבואר בדבריו דקאי על הא דאמרינן לעיל שבקונה עבד מן העכו"ם אם קדם וטבל לשם ב"ח קנה עצמו, מ"מ אם תוקפו במים ונותן עליו עלו לא מהני. והדבר צ"ב רב. ועי' מאירי, ובקה"י סי' לה.

ועי' באמר"מ שם סק"ז שכתב דלברי הגר"ח הביאור הוא דבשעה שהאדון מטבילו ומניח עליו עול הרי הוא כגובה שעבודו, שהרי יש לו זכות להטבילו בע"כ, ולכך לא מהני מחאת העבד דזה זכותו, אבל כשקדם העבד וטבל מהני טבילתו להפקיע השעבוד.

ב. עי' ברי"ף שכתב דצריך לתקפו כדי שתעלה לו טבילה. ופי' הרמב"ן במלחמות דאין לפרש דמשום הכשר הטבילה הוא, דזה אין בו חידוש כלל, ולכך פי' 'כדי שתעלה טבילה מכוחו, ויהא כמטבילו הוא, ולא יהא כטובל לדעת עצמו שיטעון ויאמר לשם בן חורין טבלתי', מתבאר בדבריו שע"י התקיפה מהני ליחס את מעשה הטבילה לאדון וצ"ב, וכתב בשיעורי הגרש"ר אות תקכג דאולי הביאור בזה כמו שפי' בחי' הגרש"ש סי' מא דטבילה אינה צריכה כוונה לחלות, ואפי' נדה שטבלה בעודה ישנה מהני, אלא הנידון את מי להחשיב בעל מעשה הטבילה, ולכך כשהאדון תקפו ומטבילו הרי שהוא המטביל ויכול להגדיר את הטבילה שהיא לשם עבדות, ולכך אין בכח כוונת העבד להפוך מעשה הטבילה לשם בן חורין, דלאו מעשה שלו הוא כיון שמעשה הטבילה מתייחס למטביל. אבל כשטובל העבד מעצמו הרי הכונה תלויה בו.

**א"ל רב פפא לרבא וכו' כי נפקי צריכי גיטא וכו'.** מצינו בזה ב' דרכים.

א. ברש"י ותוס' פי' דמיירי בגוים, והספק אם קנו אותם בקנין גוף או רק למעש"י, ובתוס' פי' ששורש הספק הוא בדינא דמלכותא דינא. לכאו' היינו דלכו"ע דינא דמלכותא דינא אלא שהספק הוא האם דינא דמלכותא שיליף מקרא דכל אשר לא יבא וגו' הוא דוקא להפקיע ממון, [וכדיליף לה בגיטין לעיל הפקר בי"ד]. או דאפי' לקנות נמי מהני דינא דמלכותא ומטעם דהוי ככיבוש מלחמה שקנאם המלך, וממילא הוי קנין גוף שצריך ג"ש, וכן משמע מדברי הרשב"א שפי' דאיירי בישראל ומהני ביה קנין המלך, דדינא דמלכותא דהכא הוי כעין כיבוש מלחמה. והטעם בזה דקנין כיבוש אינו מעשה קנין בעצם, אלא כל שהוא כבוש תחתיו הרי הוא שייך לכובש. ועי' בזה בדבר אברהם סי' א' סק"ו וסי' יא סק"ז.

אלא דיל"ע הרי מיירי כאן קודם טבילה ואין בו קניני איסור כלל, ומ"ט בעי ג"ש. ועי' משכ"ב לעיל אי איכא קנין איסור קודם טבילה, ועי' במחנ"א שם ובאמר"מ שם סק"ג.

ובאמת ברמב"ן ובמאירי כתבו דאפשר שהטבילום הנכרים לשם עבדות שלא מדעתם. וזה תלוי דאם מהני קנין המלך והוי קנין גמור עלתה לו טבילתו.

ב. אמנם בנמוק"י הביא בשם הריטב"א לפרש דמיירי בישראל והספק האם יש כח ביד המלך למכרם לע"ע שגופו קנוי וצריך ג"ש, או אינו קנין אלא חוב בעלמא ואין להם דין ע"ע. וא"ת אין ע"ע נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג. וי"ל דההיא לענין דיני עבד לצאת בשש ובסמנים או להתירו בשפחה, אבל מ"מ קנוי הוא לענין שעבודו להצריכו גט, או לקנות עצמו בכסף ולא סגי ליה במחילה.

וכן הובא בטור יו"ד רסז יד בשם הרמ"ה 'ואע"ג דאין ע"ע נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג, ה"מ וכו' אבל למעש"י קנה ומצי לזבוניה לישראל למעש"י.

ויל"ע הרי הריטב"א עצמו הובא בנמוק"י בריש הסוגין כתב דגוי הקונה ע"ע שאין גופו קנוי לו אי"צ ג"ש, ולכך גם בישראל הלוקח עבד מן העכו"ם כמו שיכול העבד לטבול לשם ב"ח, ה"נ יכול האדון למחול ואי"צ ג"ש. [והא דאמרינן בב"ק קיג: ע"ע גופו קנוי לגוי, ומה"ט הוי גזל ולא הפקעת הלואתו, הינו לענין משכון ע"ש]. וא"כ ה"נ בזמן הזה למה לא מהני מחילתו וצריך ג"ש. וצ"ע.

וביותר לי"ע דהריטב"א עצמו כתב בקידושין טז: דהא דבעינן ג"ש בע"ע, היינו משום דיש לו קניני איסור המתירו בשפחה כנענית לכך צריך גט, אבל הכא שאין לו בו אלא קנין מעש"י אי"צ גט שחרור.

**בדין מילת אבותינו**

**שכן מצינו באבותינו שמלו ולא טבלו.** פרש"י דכשיצאו ממצרים יצאו מכלל בני נח לקבל התורה ולקבל פני השכינה. והרמב"ן תמה מנא לן דהיה מילה בשביל ליכנס תחת השכינה, ואי משום דאמרינן בכריתות בשלמא מילה דכתיב כי מולים היו כל העם היוצאים וגו', א"נ מהכא ואעבור עליך וגו', דמהתם לא משמע דהוי מילה בשעת מתן תורה. ולכך ביאר הרמב"ן בדעת רש"י 'שבשעה שאמר להם משה במצרים כל ערל לא יאכל בו מלו עצמם, או הטיפו דם ברית מן המולים, וע"מ ליכנס במצוה זו מעתא תחת כנפי השכינה ולקבל עליהם כל מה שיצוום מלו עצמם'. מבואר בדבריו שפי' שהיתה מילה זו לשם גירות למצות, ולא רק מילה לקיים מצות הפסח לבד.

וכן משמע מדברי התוס' בכריתות ט. ד"ה דכתיב 'ואע"פ שאותן שהיו נימולים בימי אברהם לא מלו אותם ביציאת מצרים, מ"מ גם מתחילה נימלו להכנס בברית המקום אשר כרת את אברהם, וביצי"מ הוסיפו טבילה', והיינו דחשיב כמילת גירות.

והנה גבי בני לוי כתב הרמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ב שמלו עצמם במצרים כדכתיב ובריתך ינצרו, כתבו הרמב"ן והרשב"א דלפי דבריו ע"כ הטיפו מהן דם ברית, דאל"כ במה נכנסו תחת כנפי השכינה. אך הרמב"ן כתב דאינם חייבים להטיף, דלא דמו לערבי מהול ולגבהני מהול, דהם כיון דלא מיפקדי כמאן דלא מהילי דמו, ואם תשיביני בני קטורה, לא נתחייבו אלא הם ולא זרעם. הלכך בני לוי נידנו כנשים להיכנס בטבילה תחת כנפי השכינה עם המילה שלהם. הרי עולה מדבריו דכל שמל מחמת שנצטוה למול עולה מילתו לגירות, ואין צריך לחזור ולהטיף דם ברית, ובזה נשתנו בני לוי מבני קטורה. וצ"ע.

ומ"מ מבואר דאילו היו בני קטורה מצווים לא היו בכלל כי כל הגוים ערלים, והיה מהני לו אח"כ טבילה. ועי' בע"ז כז. לגבי הא דאין ערבי מהול מל ישראל משום דאכתי ערל הוא דכתיב כי כל הגוים ערלים, וכתב הריטב"א דאף בני קטורה לא נצטוו אלא הם ולא זרעם, כרמב"ן שעכו"ם שמצוה לא הוי חשוב ערל, ובאמת בר"ח ע"ז כז. נחלק בזה וכתב דאף אם היו מצווים במילה מ"מ היו חשובים ערלים. והיינו דגוי בעצמותו הוי ערל, ולא מחמת הערלה שלו. ועי' בשאגת אריה סי מט שהק' לדעת הרמב"ם שבני קטורה חייבים במילה אמאי אינם חשובים מולים לענין הנודר מן הערלים, ע"כ דחשובים ערלים לא מחמת הערלה שלהם אלא שבעצמותם הם ערלים. ועי'.

**טבל ולא מל** מהני בין לר"א ובין לר"י דילפינן מאמהות, שהיה טבילה, [או מסברא, או דאין הזאה בלא טבילה, תוס'] ודנים אפשר משא"א. מל ולא טבל נחלקו, דלר"א מהני כמו האבות, ולר"י לא מהני, והתם נמי טבילה הוי דאין הזאה בלא טבילה.

ורבנן סברי דתרתי בעינן. והיינו לכאו' דסברי כר"י דבאבות הוי גם טבילה, וא"א למילף מאמהות דסברי דאין דנים אפשר משא"א. ועי' בקרן אורה שדן אי הוי ילפותא או במה מצינו, וכתב דאי הוי במה מצינו א"כ איך ילפינן מאבות, כמו דהרצאת דמים אינו מעכב כמבוא התם בגמ', ה"נ מילה לא תעכב. וכתב דאפשר דרבנן סברי ילפי בהקישא דככם כגר כדאיתא התם שזה קאי על מילה וטבילה, ולא על הרצאת דמים שיש פסוק שאינו מעכב.

אלא שיל"ע איך אכלו בנ"י פסח במצרים הרי הטבילה היתה רק קודם מתן תורה, ובמילה לבד לא חשיב גר. ועי' בזה בסמוך.

**מו:**

**תוד"ה כי פליגי,** הק' התוס' מדוע ר"ע צריך קרא למעט גר שמל ולא טבל מאכילת פסח, דאי כר"י ס"ל הרי גוי גמור הוא. ותי' דר"ע יליף ליה מההיא קרא דתושב ושכיר דלא הוי גר עד שימול ויטבול, ונחלק על ר"י דיליף מאבות משום דהתם הוי גם טבילה. וכ"כ בתו"י בדעת ר"ע. ונחלקו האם לאכילת פסח מצרים בעינן שהיו גירים ממש, או דסגי בהא דלא הוי ערלים ע"ש.

אמנם ברשב"א לקמן עא. כתב דבעינן קרא אף לר"י, משום דכיון שמל אע"פ שלא נתגייר לגמרי מ"מ כבר התחיל ונכנס בדת יהודית שאינו צריך אלא טבילה, לכך צריך קרא למעטו מפסח. וצ"ב דכיון דסו"ס הוא גוי אמאי צריך מיעוט. [והאחרונים העלו בדברי הרשב"א דגר דמל ולא טבל אין בו הכלל דגוי ששבת חייב מיתה. עי' באבני נזר יו"ד שנא ה' ובשו"ת בנין ציון סי' צא ובשו"ת חת"ס או"ח קטז].

**תניא הרי שבא ואמר מלתי ולא טבלתי וכו'** ר"י אומר אין מטבילין דתרתי בעי. ומצינו להל' כמה שי' בזה.

א. כתבו התוס' בשם בה"ג וכ"ה דעת הרי"ף בשבת (נד. בדפי הרי"ף) דגר שנתגייר כשהוא מהול צריך הטפת דם ברית, אבל קטן שנולד כשהוא מהול אי"צ להטיף ממנו דם ברית. ומצינו בזה ב' טעמים.

בתוס' פי' הטעם משום דגר היתה לו ערלה ומילתו אינה מילה, משא"כ קטן שלא היתה לו מילה מעולם. ולפי"ז עולה דגר שנולד כשהוא מהול סגי בטבילה, כמו קטן של ישראל וכ"כ בעל העיטור הובא בטור רסח. [כמו"כ יש לדון בקטן ישראל שנימול שלא כהלכה, כגון ע"י עכו"ם או שמל בלילה, דבעינן הטפת דם ברית כיון שהיה ערל בתחילה].

אמנם בתו"י כתב 'דדוקא בגר שבא בתורת יהודית אין לו להכנס כשנתגייר מהול אם לא בהטפת דם ברית, אבל בקטן שלא הוחזק בערלות לא צריך ודוחק הוא', ולפי"ז גם בגר שנולד מהול בעינן הטפת דם ברית, כיון שצריך להכנס ליהדות, וכן הוא דעת הרא"ש הובא בשו"ע שם.

ב. אך דעת הר"ח בתוס' דגר שנתגייר כשהוא מהול אי"צ בהטפת דם ברית, אבל קטן שנולד מהול בעינן. וטעמא משום דכשנולד מהול חיישינן לערלה כבושה, משא"כ כשנולד ערל ונימול דליכא ערלה כלל. ועי' בטור רסח.

ג. בראשנים בשבת ובשלט"ג כאן הביאו דעת הר"ח דגוי שנימול אין לו תקנה, דהיינו דבעינן מילה גמורה ולא סגי בהטפת דם ברית, 'אך בניו נמולים ונכנסים בקהל דהא אגייר אביהם בטבילה וכגר חשוב להכשיר זרעו ולא הוא'. [וה"מ דנולד ערל ומל, אבל כשנולד מהול יש לו תקנה ע"י הטפת דם ברית, וכסברתו לעיל דחיישינן למילה כבושה].

ובעיקר דבריו הק' בט"ז רסח סק"א באיזה אופן איירי, אי נשא בת ישראל הרי הולד מעליא כמו כל עכו"ם שבא על ב"י, ואי בבא על הנכרית, ודאי הולד נכרי גמור הוא, דאפי' ישראל גמור שבא על הנכרית הולד כמותה.

**גדר המילה וטבילה בגירות**

הנה דנו האחרונים בגדר מילת גירות, האם היא פועלת את הגירות כמו קבלת מצות, שמכניסה אותו בכנפי השכינה, או דהוי כעין תנאי בכ"ז שהוא ערל הוא מעוכב מלהכנס בכנפי השכינה, ומעשה המילה היא לסלק הערלה. ודן בזה בזכר יצחק סי' כט וסי' ל' (ב) עם הגאון רבי זלמן סנדר זצ"ל. ובאחרונים הביאו ראיות לכאן ולכאן.

והנה לגבי טבילה לכאו' גם אפשר לדון, האם הטבילה מטומאת העמים היא ממעשה הגירות עצמו, או דעיקר הגירות היא קבלת המצות ורק בעינן שלא יהיה טמא.

אך מהא דאמרינן בגמ' דלר"י דבטבילה סגי, ק' בגמ' מנלן, ותי' דא"כ במאי נכנסו תחת כנפי השכינה, ואי הוי רק מעשה לטהר מטומאת העמים, א"כ אכתי הקו' במקומה עומדת במאי נכנסו תחת כנפי השכינה. משמע לכאו' שהטבילה עצמה הכנסת הרי שהיא ממעשה הגירות.

וכן משמע ברש"י מז: ד"ה ומודעין 'דהשתא ע"י טבילה הוא נכנס לכלל גירות הלכך בשעת טבילה הוא צריך לקבל עליו עול מצות', נראה בדבריו דע"י הטבילה נעשה הגירות.

אך מאידך מהא דאמרינן בגמ' דלרבי יהושע באבות נמי הוי טבילה דגמרינן דאין הזאה בלא טבילה. והנה בשלמא אי הוי טבילה להסיר הטומאה בכדי שתעלה לו הגירות, שפיר איכא למילף, דכמו דחזינן בכל טומאה [טומאת מת וכדו'] שבשביל שתעלה ההזאה בעינן לפניה טבילה, ה"נ ילפינן דגם השתא דאין הזאה מ"מ בעינן טבילה כדי שתעלה לו הגירות, אבל אי הוי הטבילה ממעשה הגירות עצמו, יל"ע מהיכן נילף טבילה, הא התם הוא רק מחמת ההזאה, אבל במקום שאין הזאה מנלן דבעינן טבילה.

**א.** הובא לעיל שנחלקו רש"י והרמב"ן האם מילה לשם מצוה סגי לגירות או שבעינן שהמילה תהיה לשם גירות. ולכאו' היה מקום לומר דבזה נחלקו, דדעת הרמב"ן שהמילה היא רק לסלק החסרון דערל, א"כ שפיר מהני מילה אפי' שלא לשם גירות, אבל עכ"פ בעינן שיהיה המילה לשם מצוה, ולא דמי לערבי שמל דכיון שאינו מצוה אינו מפקיע שם מעל ממנו. אבל רש"י סבר שהמילה היא ממעשה הגירות עצמו, ולכך לא סגי כשעשה המילה לשם מצוה, וצריך לחזור ולהטיף דם לשם גירות.

**ב.** הגמ' דנה בשי' ר"א דס"ל דלא מהני טבילה לחוד, מדוע לא לומדים מנשים דסגי בטבילה לחוד, האם דנים אפשר משא"א, ובשלמא אם הוי המילה חלק ממעשה הגירות, שפיר איכא נידון אם דנים אפשר משא"א ולמילף דלא בעינן מעשה מילה, אבל אי המילה היא רק להסיר החסרון דערלה שהוא המונע מהגירות, מה שייך למילף אפשר משא"א, דנשים לא נחשבות אי אפשר, דאדרבא בנשים ליכא חסרון דערלה וכזכרים אחר מילה הם. עי' בזכר יצחק ריש סי' ל' (ב).

**ג.** הובא לעיל קו' התוס' ד"ה כי מ"ט בעי ר"ע מיעוט לגר שמל ולא טבל הרי גוי גמור הוא, וביאור הרשב"א דאע"פ שלא נגמר גירותו מ"מ כבר התחיל ונכנס קצת בדת יהודית שאינו צריך אלא טבילה. משמע קצת שנחלקו האם המילה הוא ממעשה הגירות, דהתוס' דסברי שאף שמל אכתי גוי גמור הוא, היינו משום שמילה היא רק לסלק החסרון דערל, אבל אינה ממעשה הגירות, אבל הרשב"א ס"ל שמילה היא ממעשה הגירות, ולכך כיון שכבר התחיל מעשה הגירות לאו גוי גמור הוא ובעינן מיעוט. ועי' שם בדברי הגאון רבי זלמן ריש סי' כט, ובדברי רבי איצל בריש סי' ל'. דודאי גם התוס' מודו דהמילה היא ממעשה הגירות עצמה, אלא דסברי דכיון דסו"ס הוא נשאר עכו"ם זה עצמו מחשיבו כערל, ואין צריך לזה מיעוט.

**ד.** הובא לעיל מח' ראשנים בדעת הבה"ג שגוי שמל כשהוא כעו"ם צריף הטפת דם ברית, משא"כ בקטן שנולד מהול שאי"צ הטפת, ונחלקו הראשנים האם ה"ה גר שנולד כשהוא מהול, דדעת התו"י דגם גר שנולד מהול צריך הטפת דם ברית, ולכאו' היינו משום דסברי דמילה היא ממעשה הגירות עצמה, ולכך אף דקטן שנולד מהול אי"צ הטפת דם, מ"מ בגר שנולד מהול צריך, דאל"כ חסר לו במעשה הגירות. אך לפי סברת התוס' שגר שנולד מהול אי"צ הטפת דם ברית וכקטן ישראל שנולד מהול, וכן נמי מהא דבנכרת הגיד כתבו התוס' דאי"ז מעכב, לכאו' מוכח שהמילה אינה ממעשה הגירות עצמה אלא להסיר החסרון דערלה, והכא אין החסרון קיים כלל, ולכך סגי טבילה.

אך אפשר לדחות דבאמת גם לסברת התוס' בשי' הבה"ג מילה ממעשה הגירות היא ובעינן מילה לשם גירות, אלא דס"ל דכל שנולד שהוא ערל וחל עליו שם ערלה בעינן מילה לשם גירות, ואם מל שלא לשם גירות אינו יכול להתגיר אלא אם יטיף דם ברית, משא"כ בנולד מהול שלא חל עליו מעולם שם ערל, לא בעינן הטפת דם כמו קטן ישראל, וצ"ע.

ולפי"ז אפשר לומר דלדעת התוס' שאפי' בעכו"ם שנולד ערל ונימול כשהוא גוי, אי"צ הטפת דם ברית, אפשר דסברי התוס' שהמילה אינה חלק ממעשה הגירות, אלא היא מעכבת מהגירת מלחול, א"כ אף שנולד כשהוא ערל ומל אי"צ הטפת דם, דסו"ס אינו ערל.

**ה.** בדעת הר"ח בעכו"ם שנימול אין לו תקנה לא בהטפת דם ולא בטבילה, ולדבריו ע"כ צ"ל דדוקא בעכו"ם שמל בעודו עכו"ם אין לו תקנה שבשעה שמל אינו מצווה, אבל הלויים נכנסו בכנפי השכינה ע"י טבילה לחוד, כיון שמלו בהיותם מצויים כמוש"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל. והביאור בזה כנ"ל דאי המילה היא ממעשה הגירות עצמו לא היה מהני הא דמלו במצרים, דסו"ס לא מלו לשם גירות, אלא ע"כ דמילה היא רק הכשר להגירות ולסלק החסרון דערל, ולכך הלויים כיון שמלו עצמם והיה להם דין מולין, שפיר עלתה להן גירותם ע"י טבילה לחוד, משא"כ עכו"ם שנימול שלא כדין, עדין יש עליו שם ערל, ואין לו אפשרות לעשות מהול. ובזה מדויק היטב ל' הרשב"א גבי הלויים 'נדונו כנשים להכנס תחת כנפי השכינה בטבילה ועם המילה שלהם', היינו דהיה עליהם דין מהולים.

**ו.** בגמ' איתא דגר צריך להתגייר בפני ג' דמשפט כתיב ביה. ונחלקו הראשנים האם בעינן מילה בפני ג', או דסגי בקבלת מצות וטבילה בפני ג'. עי ברמב"ם שכ' גר שמל ולא טבל וכו' אינו גר עד שימול ויטבול, וצריך לטבול בפני ג', ומדסתם ג' גבי טבילה ולא גבי מילה דקדק בב"ח רסח ז' דאי"צ ג' למילה, וכן דקדק בקרן אורה בדברי רש"י בסוגיין ד"ה אין 'שאמר מלתי ולא טבלתי שמא הוא ערבי מהול', ומדלא כתב רש"י שמא מל בינו לבין עצמו ולא בפני ג', היינו דלא בעינן מילה בג'. וכן מדוקדק ברש"י קידושין סב: ד"ה צריך. אך ברשב"א בשם הרמב"ן לעיל מה: ובנמוק"י ובטוש"ע רסח ג' מבואר דבעינן למול בפני ג'.

ואולי י"ל דתלוי בהנ"ל, דמשפט כתיב ביה קאי על מעשה הגירות עצמו, ואם מעשה מילה הוא ממעשה הגירות שפיר בעינן למול בג', אבל אם אינו אלא לסלק החסרון בגברא שלא יהיה ערל, מהיכ"ת דלבעי ג'.

**ז.** כתבו התוס' בסוגין דהא דאמרינן דאין מטבילין גר בלילה דמשפט כתיב ביה, היינו אפי' בכה"ג שמל ביום, מ"מ חשיב הטבילה כתחילת דין, ולכאו' אי המילה הוי מעיקר הגירות עצמה, א"כ מ"ט הוי הטבילה כתחילת דין אחר שכבר מל ביום, אלא ע"כ המילה היא רק מכשיר לגירות, ולכך הטבילה הוי כתחילת דין.

אך אפשר לדחות ולומר דאפי' אי מילה הוי חלק ממעשה הגירות מ"מ חשיב הטבילה כתחילת דין, דכל ענין של גמר דין הוא על תחילת דין, אבל כאן כיון ששני מעשים נפרדים הם לא הוי גמר, דכל מעשה הוי התחלה.

**וטבילה לא דקא מתקן גברא**. כתבו התוס' דאע"פ שמותר בשבת לטבול כדי לטהר, שאני התם דנראה כמיקר, אבל הכא בעינן ב' ת"ח וכו'. והוא דלא כשי' התוס' לעיל מה: ד"ה מי בתי' קמא דלא בעינן מעיקר דין משפט ג' לטבילה אלא לכתחילה. ועי' בביאור הלכה שכג סק"ז גבי טבילת כלים בשבת, דכתב הרמ"א דכלי העשוי למלאות מים, ימלאנו מים מן המקוה ועלתה לו טבילה, ודן שם האם מברך או דע"י הברכה נראה שטובל לשם תיקון. והביא דברי התוס' כאן שכ' דאם צריך ב' ת"ח א"א לומר דנראה כמיקר. ע"ש.

ועי' בתו"י 'דהתם לא הוי תיקון גדול כמו הכא שבא ע"י כן לתורת יהדות'. ואולי כוונתו דלעלות מטומאה לטהרה לא הוי תיקון ממש, אלא נראה כמתקן, ולכך כל שאפשר לומר שנראה כמיקר לא הוי נראה כמתקן והתירו, אבל הכא שחשוב תיקון ממש לא התירו משום שנראה. וכ"כ בריטב"א.

ועי' ברמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ו שכתב טעם אחר 'הואיל וטבילת ג' צריך בי"ד', ותמה בכס"מ שם מ"ט לא פי' כסוגיין דהוה מתקן, ועי' בט"ז רסח סקי"א שביאר דכוונת הרמב"ם כתוס דכיון דבעינן ג' ליכא למימר דנראה כמיקר. ועי' בערל"נ שביאר דלמסקנא דגמ' דבעינן ג' משום דמשפט כתיב ביה, א"כ לא בעינן לטעם דמתקן אלא דאין דנים בשבת. וע"ע בקרן אורה.

ובעיקר דברי הגמ' דהוי כמתקן גברא, הק' בקה"י שבת נו הרי קודם שנתגייר אינו מצווה כלל, ולא שייל למימר לו דאסור לך לטבול, ולאחר הטבילה הרי הוא מתוקן ועומד. וע"כ צ"ל דהבי"ד שמטבילים אותו הם המתקנים והם פועלים את הגירות, ולפי"ז ניחא הא דהביא הרמב"ם לטעמא דבעינן בי"ד דזה כוונת הגמ'.

או דנימא דגם קודם שטבל הוא קצת ישראל משום דכבר מל. ועי'.

**גירות צריכה שלשה**

**אמר ר"ח בר אבא אמר"י גר צריך ג' משפט כתיב ביה.** ופרש"י 'משפט אחד וגו' ואין משפט פחות מג'. וכ"ה בתוס', אלא שהוסיפו התוס' קרא 'ושפטתם צדק וגו' וכמבואר בגמ' בסמוך מז. ת"ר ושפטתם צדק וכו' מכאן א"י גר שנתגייר בבי"ד הרי"ז גר. והעירו בזה בקרן אורה וברש"ש. ועי' באבני נזר יו"ד ח"ב שמט.

ועי' בתוס' שבעינן ג' לכו"ע דומיא דגזילות וחבלות, וכ"כ ברא"ש לעיל סי' לא. ועוד כתבו התוס' דלא בעינן ממומחים משום דשליחותיהו, וכ"כ בגיטין פח: ובקידושין סב: הביאו בשם רבינו נתנאל דדרש מקרא דלדוריתכם דלא בעינן מומחים.

**ולגבי מילה**

הובא לעיל שנחלקו הראשנים האם בעינן ג' מילה. דעת הרמב"ן והרשב"א והריטב"א לעיל מה: דאף מילה בעינן ג'. אך מל' הרמב"ם פעי"ג מאיסו"ב ה"ו דקדק בב"ח רסח סק"ז דלא בעינן. וכן דקדק בקרן אורה מרש"י ד"ה אין, ובשו"ע רסח סעי' ג' הביא ב' דעות.

**לענין טבילה**

הובא לעיל ב' תי' התוס' לעיל מה: ד"ה מי ושא"ר שם.