שיעור יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף ה

##### שיעור יא

* **צליה אחר בישול ובישול אחר צליה.**
* **הנחת דבר מבושל להתחמם ע"ג קדרה.**
* **חמין [צולנט] אם יש לחשוש מלהחזירו בשבת.**
* **ביאור דין דבר גוש.**
* **אורז אי יש להחמיר בו כדבר גוש.**

**בישול אחר צליה וצליה אחר בישול**

א] [סעיף ה'] **יש מי שאומר דדבר שנאפה או נצלה, אם בשלו אח"כ במשקה יש בו משום בישול. ואסור ליתן פת אפי' בכלי שני שהיד סולדת בו, ויש מתירין. הגה: בכלי שני. ויש מקילין אפי' בכלי ראשון. ונהגו ליזהר לכתחילה שלא ליתן פת אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו.** דעת היש מי שאומר שיש בישול אחר צליה, היא דעת היראים, והביאו הסמ"ג (לאוין סה). ולמדו ממה דנחלקו (פסחים מא.) ר' מאיר ור' יוסי בקרבן פסח שצלאו ואח"כ בשלו, דדעת ר' יוסי דחשיב מבושל ואינו יוצא בו, וקיי"ל כר' יוסי. וא"כ ה"ה לענין שבת חייב בו משום מבשל. ומשום כן אסר ליתן פת אפוי בחמין שהיס"ב, דמתבשל בהן.

[ועוד חידש דאף בכלי שני אסור, וכמ"ש הסמ"ג שם "ומכלי שני שכתב, דומה שתופס לעיקר דיש דברים שמתבשלים אף בכלי שני כדאמרי' לעיל, דמלח בכלי שני נמי מתבשל. ואין אנו בקיאים בדברים הקלים להתבשל וראוי להחמיר בכולן". ומבואר בסמ"ג להדיא דלאו דוקא בפת, אלא אף בכל דבר יש להחמיר שמא הוא מקלי הבישול דאין אנו בקיאין. וכמו שהבאנו לעיל (בשיעור ח') מהיראים וכן נקטינן, ודלא כחזו"א דדעתו דדוקא לעניין פת יש להחמיר ולא בשאר דברים].

**דבר מבושל, להניחו להתחמם ע"ג קדירה**

ב] וכתב המ"ב (ס"ק מא) "וה"ה דלשיטה זו יש צלי אחר בישול, ולכן אסור ליתן דבר שנתבשל, אצל האש בלי רוטב. ולאו דוקא אצל האש דה"ה בכל מקום שיוכל להצלות מחום התנור, ולכן צריך ליזהר שלא להחזיר בשר מבושל בלי רוטב לתוך התנור במקום החום שהיד סולדת בו, ואפי' אם יעמידנו ע"ג קדרה המפסקת". ולפי"ז יש לאסור שלא להניח מאכל שנתבשל מער"ש כגון עוף וכדו', לחממו ע"ג הקדירה כשהוא בלא רוטב, שהרי כשמניח על הקדירה בלא רוטב אפשר שיבא לידי צליה, ויש צליה אחר בישול, וכמו שמבואר במ"ב שאף אם מעמידו ע"ג קדירה המפסקת יש לאסור. אמנם הפוסקים נקטו להקל דדוקא להניח ע"ג קדירה ריקנית יש לאסור, אבל אם מניח ע"ג קדירה מליאה כיון שהקדירה דינה כמו בישול אין איסור להניח ע"ג דבר המבושל. אלא דלפי"ז יהיה חומרא לצד השני, דאם כשמניח ע"ג קדירה מליאה חשיב כמו בישול, א"כ יש לאסור להניח ע"ג הקדירה דבר שנצלה או נאפה, וכגון להניח את החלות ע"ג הקדרה להתחמם, שהרי יש בישול אחר אפיה וצליה, וכיון שהנחה ע"ג קדירה מליאה חשיב בישול, יהיה אסור להניח שם דבר אפוי. ונמצא דממ"נ אחד מאופנים אלו אסור, או ליתן תבשיל יבש ע"ג קדירה מליאה תבשיל, או ליתן אפוי וצלי ע"ג הקדירה.

ואף עיקר דין זה שכתב המ"ב שדבר שנתבשל יש איסור לקרבו לאש בלא רוטב במקום שיכול להצלות, צ"ע מהא דכתב השו"ע לקמן (סעי' טו) "דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק, מותר להניחו כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת בו". ולהדיא דלא חשש בזה לצליה אחר בישול. וכבר הקשה כן הבה"ל שם (ד"ה והוא) בשם הב"מ שהניח זה בקושיא וכן הקשה המאמר מרדכי ונדחק דמיירי דוקא כשמניח בתוך קדירה כנגד האש.

והחזו"א (סי' לז ס"ק יד) כתב "וע"כ צ"ל דכל שלא יבוא לטעם צלי ממש אלא שיתייבש קצת אין בזה בישול אחר בישול, ואפשר דצלי קדר כדין בישול לענין זה, ודוקא צלי על גחלים או על שפוד יש בצליה אחר בישול".

ולדברי החזו"א פשוט שבהנחת דבר מבושל ע"ג קדירה אין איסור דאי"ז נחשב כצליה עד שיהיה בזה טעם שצלי [ואף כשהקדירה ריקנית יש להתיר]. ולפ"ז יש להקל ליתן ע"ג קדירה בין דבר שנתבשל ובין דבר שנצלה, דכל שלא נעשה צלי ממש אין איסור משום צליה אחר בישול, וכן נקטינן למעשה וכסתימת השו"ע לקמן להקל.

**צלי קדר אי הוי כבישול או כצלי**

ד] ומדבריו עולה עוד קולא, דאף צלי קדר לא נחשב צליה לענין זה, והוא מצוי בקדירת החמין שאוכלים בבוקר, דבליל שבת עדיין יש שם רוטב ועד הבוקר מתייבש כל המים ונעשה כצלי קדר, והיה מקום לאסור להחזיר את קדירת החמין בליל שבת, משום שהוא עושה צליה אחר בישול, אכן לדברי החזו"א יש להקל בזה [ואף דלענין אכילת צלי בליל פסח, נקטינן (סי' תעו מ"ב סק"א) להחמיר דצלי קדר חשיב כצלי, יש לחלק דלעניין שבת הוא נידון בגופו אם הוי צלי או לא משא"כ בליל פסח יש לאסור משום דנראה כצלי].

**שקדי מרק**

שקדי מרק [הרגילים -הצהובים] כפי הידוע נעשים ע"י טיגון בשמן עמוק וא"כ דינם כמבושלים, אמנם יש שקדי מרק אחרים [בצבע חום] שהם נעשים ע"י אפיה, וא"כ אסור ליתנם במרק רותח דהוי כבישול אחר אפיה.

**הנחה לכתחילה ע"ג קדרה ריקנית**

ה] [עוד כתב המ"ב "אבל לכו"ע אין צלי אחר צלי וכו' וגם לא יעמידנו על קרקעית התנור אלא ע"י הפסק כלי ריקנית תחתיה כדי שלא יהיה נראה כמבשל. ועיין לעיל בסי' רנג סעיף ה". ומבואר דדבר שנצלה בער"ש שרי ליתן בשבת לכתחילה ע"ג קדירה בשבת. אמנם בביה"ל לעיל סי' רנ"ג (ס"ג ד"ה ויזהר) פסק כפמ"ג דאסור ליתן בתחילה ע"ג קדירה ריקנית אלא רק להחזיר, דנחשב כגרופה וקטומה. ורק ע"ג קדירה מליאה מותר אף לכתחילה, ובזה יישב סתירת דברי השו"ע שם מס"ג למה שכתב שם ס"ה. והכא סתר המשנ"ב משנתו להתיר ליתן לכתחילה אף בקדירה ריקנית. ובאמת אף דעת התהל"ד (שם ס"ק יח) להקל ליתן אף בקדירה ריקנית לכתחילה. אמנם דעת החזו"א (סי' לז ס"ק יד) לאסור בזה כדעת המ"ב שם. ולכתחילה יש לחוש לאסור הנחה לכתחילה ע"ג קדירה ריקנית].

**נתבשל ונצלה אם שוב יש בו משום בישול**

ו] דבר שנתבשל ואח"כ נצלה או נצלה ואח"כ נתבשל, כתב בבה"ל (ד"ה יש) דדעת הפמ"ג דשוב מותר גם בבישול וגם בצליה, כדמוכח מפסח שבישלו ואח"כ צלאו שאסור, ומבואר שאין הצליה מבטלת את הבישול הראשון. אמנם הבה"ל פליג שאף שלא נתבטל ממנו שם הבישול מ"מ הא הוי גם צלוי ושייך בזה איסור בישול אחר צליה, ועל כן כתב דאזלינן אחר הפעולה האחרונה שנעשה בו.

**דין דבר גוש**

ז] כתב המ"ב (ס"ק מה) "וכ"ש לפי מה שנוהגין ליתן הבצלים לתוך התבשיל, שהוא דבר גוש, בודאי יש ליזהר בזה, דיש פוסקים שסוברים דדבר גוש שמונח בכלי שני דינו ככלי ראשון". והוא דעת המג"א (בסוף הסימן). אמנם דבר זה במחלוקת שנוי כמו שיתבאר.

הנה כתב המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' מד) דדבר גוש אף כשבא לכלי שני נשאר דינו ככלי ראשון, ומצינו ב' דרכים לבאר בטעם הדבר. דבמהרש"ל שם מבואר שהחמיר משום שדבר גוש שומר חומו ואינו מצטנן כ"כ, והדרכי משה (יו"ד סי' קה סק"ד) כתב לחלוק וז"ל "גם שנראה לעינים שרוטב רותחת יותר שומרת חומו מדבר עב ודלא כמו שראיתי למהר"ש לוריא שחילק בהכי ואין דבריו נראין".

והדבר צריך תלמוד איך נחלקו בדבר במציאות אי דבר גוש ממהר להתקרר או דאדרבה שומר הוא על החום זמן רב. וביאור הדבר (עי' ביד יהודה סי' קה ס"ק יד) דטבעו של דבר חם שמה שסמוך לאוויר הקר מתקרר ועל כן בדבר גוש חזינן שחלקו החיצון מתקרר מהר וחלקו הפנימי נשאר חם, אמנם בדבר לח, כשמתקרר שכבתו החיצונית טבעו של הקר לשקוע, וכיון שהוא שוקע עולה רוטב אחר חם ושוב הוא מתקרר ושוקע, וחוזר חלילה, ועי"כ מתקרר כל הרוטב, ונמצא שעד שמתקרר כל הרוטב שוהה זמן רב, אבל בדבר גוש החלק החיצון ממהר להתקרר, אולם חלקו הפנימי מחזיק חומו זמן רב, שכיון שאינו מתחלף עם החיצון נשמר חומו הרבה.

ובזה מתבאר היטב מחלו' המהרש"ל והרמ"א, דדעת המהרש"ל שכיון שהחלק הפנימי שומר חומו הוי ככלי ראשון, שהרי נשאר רותח זמן רב, וכמו שנתבאר בשיעור לעיל, שמעלת כלי ראשון הוא ששומר חומו הרבה זמן, שבאופן זה יכול לבא לידי יד נכוית ויתבשל עי"ז. אבל דעת הרמ"א דכל הבישול הוא רק ע"י חלקו החיצון של הגוש, וא"כ אדרבה בדבר גוש החלק החיצון מתקרר מהר יותר.

ובש"ך (סי' קה סק"ח) קיים דברי המהרש"ל עפ"י התוס' בשבת (מ: ד"ה וש"מ) דיסוד ההיתר של כלי שני שאינו מבשל הוא כיון שדפנותיו צוננות, וע"כ בדבר גוש שאינו צריך לדפנות דינו ככלי ראשון.

**אורז ושאר דברים הצריכים לדופני הקדרה אבל אינם רוטב, אי הוי כדבר גוש**

ונפק"מ בין הפירושים לעניין אורז ודוחן שנשפכים וצריכים לדפנות, דלביאור הש"ך בזה הוי ככלי שני, כיון שהאורז הוא דבר שנשפך ונצרך לדפנות. אבל לפי מה שמבואר במהרש"ל שהחומרא הוא משום שאינו מצטנן מהר, וכמו שנתבאר שכל שאינו רוטב ואינו מתחלף נשאר חומו הפנימי זמן רב, א"כ אף אורז וכדו' הוי כמו דבר גוש.

**ירקות שבמרק אי דינם כדבר גוש**

ועוד נ"מ לעניין חתיכות גוש שבתוך המרק דהפתחי תשובה (סי' צ'ד סק"ז) כתב בשם תורת האשם דדבר גוש בתוך רוטב דינו כרוטב, דהמרק שסביבו נחשבות כדפנות המצננות. אמנם כ"ז נכון לטעמו של הש"ך שהחומרא בדבר גוש הוא משום שאין לו דפנות מצננות, ולזה י"ל שהרוטב הוי כדפנות מצננות, ושוב אינו חמיר כדבר גוש. אבל אי נימא שדבר גוש אסור כיון ששומר על החום בפנים [כיון שאינו מתחלף עם החלק החיצוני] א"כ אין תועלת במה שיש סביבו רוטב צונן.

**דעת כמה פוסקים שאין חומרא בדבר גוש**

ז] ואף שדעת המהרש"ל להחמיר בדבר גוש, הרבה אחרונים חלקו עליו, דדעת הרמ"א (בד"מ שם וכן בסי' צד ס"ז) דאין חומרא בדבר גוש יותר מדבר לח, וכן נקט הגר"א (סי' קה ס"ק יז) וכן הכריע החת"ס בשם ר' נתן אדלר (הובא בפ"ת סי' צד סק"ז) במקום צורך.

ודעת האו"ה (כלל לו דין ז) דדבר גוש לא הוי ככלי שני והוא מפליט ומבליע, אמנם אין בכוחו לבשל דאינו ככלי ראשון [דדוקא כלי ראשון שדפנותיו חמות יש בכוחו לבשל, אבל דבר גוש, אף שאינו ככלי שני, מ"מ אין לו דפנות חמות ואין בכחו לבשל], וכן דעת החוו"ד (סי' צא סק"ה).

ויוצא מכל הנ"ל, דאף דדעת המג"א להחמיר בגוש דבכוחו לבשל, וכן החמיר במ"ב. מ"מ דעת הרמ"א, והגר"א, והחת"ס בשם רבו ר' נתן אדלר, וכן דעת האיסור והיתר שדבר גוש אינו מבשל כשהוא בכלי שני. וכתב האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עד בישול אות ה) דאף דחיישינן לדעת המג"א לכתחילה [דבדיעבד וודאי מותר. וכמ"ש המ"ב לקמן ס"ק קיח], מ"מ אינו אלא בדרך חומרא, וע"כ אם מצטרף לו קולא אחרת יש להקל בזה. ומשו"ה כתב להקל גבי לח שנצטנן ליתנו על גוש שבכלי שני, דיש לסמוך על דעת הראשונים שאף בדבר לח אין בישול אחר בישול, ולצרף שיטה זו לשיטת הרבה אחרונים שדבר גוש ג"כ הוי ככלי שני [ולח שנצטנן בכלי שני שרי כמבואר במ"ב סוף ס"ק לט].

**דינים העולים:**

1. יש בישול אחר צלי ויש צלי אחר בישול, ושקדי מרק המצויים (הצהובים) מטוגנים בשמן עמוק ודינם כנתבשלו ומותר ליתנם לתוך מרק רותח.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**