78 צאן ברזל ושכירות באחריות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' ג' טבת תשס"ט

א] ב"מ ד"ע: אין מקבלין צאן ברזל מישראל מפני שהוא רבית, ופירש"י, ז"ל, אין מקבלין צ"ב, כל אחריות הנכסים על המקבל ושם אותם עליו במעות וכל זמן שאין נותן לו מעותיו חולקין השכר וכו', עכ"ל.

והתוס' שם הקשו על פירש"י, ז"ל, ולפירושו ל"ה רבית זו אלא מדרבנן וכו', וקשה דמאי פריך בגמרא ממתניתין דהכא אמתני' דבכורות, הא ע"כ ס"ל למקשה דמתניתין דבכורות בדלא קביל עלי' נכרי אונסא וזולא וכו', וא"כ ע"כ הויא רבית דרבנן ואפ"ה וכו', וא"כ מאי קשיא לי' ממתניתין דהכא, עכ"ל.

ובכלל קו' התוס' נכלל להקשות ע"ד רש"י, דכיון דהכא אי"ז אלא רבית דרבנן, א"כ מאי פריך עלה ממתני' דבכורות, הרי שפיר י"ל דהגם דמן הדין אי"ז ברשותא דמקבל, וע"כ ה"ה פטורה מן הבכורה, מ"מ מדרבנן דמי להלואה ואסור.

והנה אמנם בחי' הריטב"א כתב בזה, ז"ל, למימרא דברשותי' דמקבל קיימא. פירוש דאלו קיימא ברשות נותן פקדון בעלמא הוא ואין כאן רבית כלל ואפילו דרבנן.

אמנם צ"ע בזה, שהרי מצינו בסוגיא לעיל דשכירות באחריות אסורה, והתם הרי ודאי הוי זה מן הדין ברשות הנותן, עכ"פ לדעת הריטב"א שם דאף אם הזולא על הנותן ה"ז אסור מדרבנן אם פגרא כשעת משיכה, ואפ"ה אית בי' איסור רבית מדרבנן, וא"כ מנלן דהכא הוי זה ברשות המקבל, הרי שפיר י"ל דהוי זה ברשות הנותן, ואפ"ה כיון דה"ז באחרות המקבל, איכא בזה איסור רבית מדרבנן.

ב] והנה בפירש"י בכורות דט"ז: פירש, ז"ל, דמקבל קיימא, דמקבל זוזי הוא דאיחייב להו והאי דשקיל נותן חצי ולדות בשכר המתנת מעות קא שקיל להו, דאי ברשות מרה קיימי אמאי רבית הוא "ברשותא דמרי' אשבח ולדות", עכ"ל.

ונ' ללמוד מד' רש"י, דהא דאם ברשותא דמרה קיימי ל"ה רבית, לאו היינו משום דכה"ג אי"ז נידון כלל כהלואה, וע"כ לי"ב משום רבית, אלא היינו משום דכה"ג אין נוטל הנותן את הולדות בתורת רבית, דברשותא דמרי' אשבח ולדות, והוו הולדות של הנותן מן הדין, וע"כ הוא דשרי.

וזהו דמייתי' מינה דברשותא דמקבל קיימא, ומן הדין הוו הולדות של המקבל, וכל שנוטל הנותן את הולדות הוי זה רבית.

ולפ"ז נ', דהגם דאף שכירות באחריות אסורה, אף דברשותא דנותן קיימא, אך היינו רק משום שנותן רבית משלו, אך הכא דאסרינן ליתן הולדות דהוו מיני' ובי', בע"כ דהוא משום דברשותא דמקבל קיימא, וזהו מש"כ הריטב"א דאי ברשותא דנותן קיימא אין כאן רבית כלל ואפי' מדרבנן, אך זה דוחק קצת בל' הריטב"א.

ג] ואמנם צ"ע בזה, דאם אכן כ"ה, דכל הראי' היא מהא דנטילת הולדות הויא רבית, א"כ קשיא דשמא לעולם אין איסור משום הולדות, אלא משום שטורח בשבילו בחינם, דזה הוי רבית מן החוץ, ואם הראי' היא משום דמשמעות מתני' דה"ז אסור אף בשנותן לו שכר עמלו, א"כ מה כתב רש"י במתניתין דהוי זה משנה שאינה צריכה, הרי טובא נתחדש במתני', דאסור אף רוחים דמיני' ובי', ורק מכח זה שמעינן דברשותא דמקבל קיימא, ובאמת בחי' הריטב"א כתב כן דזהו דנתחדש במתני' דאף דשקיל מיני' ובי' ה"ז אסור, אך ד' רש"י שלא כתב כן, צ"ע.

אך נ' פשוט בדעת רש"י, דאם הוי ברשות נותן, הרי שגם חצי הולדות שנוטל המקבל, הוו מן הדין של הנותן, ואך שנוטל אותן המקבל בשכרו, וע"כ אין מקום להצריך שכר עמלו ומזונו, וזהו מש"כ רש"י דמהך מתני' דאין מושיבין חנוני למחצית שכר, שמעינן דכל שקיבל עליו אחריות אונסין הוי זה כדילי' לגמרי, ואף הרוחים דמיני' ובי' הוו דילי' ואינו נוטלן מן הנותן, וע"כ הוא דצריך ליתן לו שכר עמלו ומזונו, ואשר ע"כ ממילא דהכא דקיבל אחריות על הכל והוי הכל ברשותו, הוו מחצית הולדות שנותן לנותן רבית, וז"ב, ועי' להלן סק? שנת' בדעת ריב"ן דפליג על הך מילתא, וכן נת' להלן סק? בדעת הרמב"ן.

ולפמש"נ דלהצד דברשות נותן קיימא, הא דנוטל המקבל חצי הולדות הוא בשכרו, ואינם שלו מן הדין, נ' עפי"ז, דזהו גם הא דתלינן לדין בכורה בזה, ופירש"י דהיינו בולדות שהגיעו לחלקו של ישראל, והרשב"א תמה ע"ז, דהם ודאי חייבין, למאי דלא ידעי' לה"ט דיד נכרי באמצע, אך בדעת רש"י נ', וכן נ' להדיא בד' הריטב"א, דודאי ידעינן להא דאם לא יהיב זוזי וכו' תפיס ולדות, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' והריטב"א, ואך שהדין חלוק, דאם ברשותא דנותן קיימא והולדות הוו מן הדין של הנותן, ואך שנותנן למקבל בתורת שכר טרחו, ע"כ כל דאכתי לא נגמר זכייתו של המקבל דאי לא אשכח זוזי וכו', אכתי לא נחלטו הולדות למקבל, ומשא"כ אם ברשות מקבל קיימא, והולדות הוו של המקבל מן הדין, הרי דאף דיש לנותן זכות בזה לגבותם אם לא אשכח וכו', מ"מ ס"ד דלא סגי בזה לפטור מן הבכורה.[[1]](#footnote-2)

והרשב"א שהק' כן ע"ד רש"י, מ' בדבריו דהוא משום דס"ל דבס"ד אכתי לא ידעי' להא דכי לא משכח גוי בהמה אתי תפיס בולד ואומר בן בהמתי הוא, ואין כונתו דאכתי לא ידעי' דה"ט מהני לפטור, שהרי בשנויא דגמ' נתחדש דאף אם ברשותא דמקבל קיימא ה"ז מועיל לפטור, ומנלי' דלהס"ד לא ידעי' דה"ז מועיל להצד דברשותא דנותן קיימא, אלא בע"כ מכוון הרשב"א דמ' לי' דרק בשנויא דגמ' נתחדש הא דכי לא משכח גוי בהמה אתי תפיס בולד.

ד] ולפ"ז יש מקום לישב גם קו' התוס', דיתכן דכל משה"ק התוס' ע"ד רש"י דע"כ הוי רבית דרבנן, הוא משום דזה ודאי קים לן דכל שקיבל עליו המקבל אחריות דמי להלואה, וכדינא דשכירות באחריות, וס"ל להתוס' דמכח זה יש לאסור גם שיטול הנותן חלק בולדות, כמו שיתבאר להלן בדעתם, אך למש"נ בדעת רש"י ניחא, דהגם דקים לן דכה"ג דמי להלואה, מ"מ מכח זה אין לאסור אלא שיתן המקבל שכר משלו, דזה הוי רבית, אך כד נוטל הנותן רוחים מיני' ובי' לי"ב איסורא, דשלו הוא נוטל, וזהו דמייתי' ממתני' דהכא דאף זה אסור, ומינה שמעינן דברשותא דמקבל קיימא.

אך בד' תוס' הרא"ש מבו' דהא דפשיטא דה"ז רבית דרבנן, הוא משום דהוי זה קרוב לשכר ורחוק להפסד, והרי דס"ל דגם הך מילתא דבקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור מדרבנן ליטול מחצה מן הריוח, הוא דין ברור, ולפ"ז אי"ז מתישב במש"נ לדעת רש"י.

ה] ונ' דהתוס' לטעמייהו אזלי, דהנה למש"נ בדעת רש"י נמצא, דסוגיא דילן, וסוגיא דשכירות באחריות, ב' ענינים הם, דבסוגיין טעם האיסור הוא משום דברשותא דמקבל קיימא לגמרי, וע"כ אסור אף ליטול רווחים דמיני' ובי', ואילו בשכירות באחריות ודאי אי"ז ברשותא דמקבל, שהרי החפץ עצמו שייך לנותן לגמרי, וכל האיסור הוא משום דכל שמקבל עליו אחריות נידון בהל' רבית כהלואה, ויל"פ דהיינו משום דכל שמחויב להעמיד לו החפץ, דמי להלואה שאסור ליטול ע"ז שכר, דכל שמתחייב לו החפץ בתוספת ה"ז אסור, והא דשכירות שריא, הוא משום דאינו מתחייב לו החפץ, וע"כ בכה"ג אין אסור אלא שיתן השוכר שכר משלו, אך כל שנוטל המשכיר רווחים דמיני' ובי' שפיר דמי.

ועי' חוו"ד סימן קע"ג סקכ"ג דפשיטא לי' דבשוכר באחריות שרי לקבל ריוח דמיני' ובי', והיינו כמש"כ שם בתחילת דבריו דליכא בזה הלואה כלל, ונתחדש דשכירות באחריות דינה כהלואה שאסור ליטול עלי' שכר, אך ליטול ריוח מיני' ובי' ליכא איסורא, דשלו הוא נוטל, ואי"ז רבית כלל.[[2]](#footnote-3)

וטעמא דמילתא דבצאן ברזל הוי ברשותא דמקבל, ובשכירות באחריות אי"ז ברשותא דמקבל, נ' פשוט דהוא משום דבצאן ברזל א"צ להחזיר לו אלא דמים, וכמבו' בפירש"י, וע"כ מן הדין הוי זה ברשות המקבל אם אך קיבל עליו אחריות אונסין, וביותר, למש"כ בחי' הרשב"א לדעת רש"י, ז"ל, שהוא פי' צ"ב שקבלן במעות, כלומר שקנאן בשומא של מעות וכ"ז שלא נתן מעות חולקים בשכר "ומכר גמור הוא" אלא שחולקין בולדות ובכל השבח עד שיפרענו, עכ"ל, וכיון דצ"ב הוי מכר גמור, ע"כ ודאי דהוי ברשות המקבל, ומשא"כ בשכירות באחריות שצריך להחזיר לו את הגוף, ודאי דאי"ז ברשות השוכר, ואך דמ"מ כל שקיבל עליו השוכר אחריות דמי להלואה ואסור.

ובזה נ' לישב הא דקשיא ע"ד רש"י, דבסוגיין מבו' לדעת רש"י דלא שרי לקבל צאן ברזל, אלא בשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, אך כל שקיבל זולא לחוד חשיב כהלואה ואסור, ולעיל בסוגיא דספינה מבו' בפירש"י דסגי בקבלת זולא להתיר, ומייתי' לה התם משם פרה דדמי לצאן ברזל.

והנה אמנם הי' מקום לישב, דהתם שאני, משום דאף הפחת הוי על הנותן, וע"כ הוא דסגי בקבלת זולא להתיר, אך הכא דליכא פחת וכמש"כ המ"מ, או דהפחת הוי על המקבל, בעי' שיקבל הנותן גם אונס כדי להתיר.

אך אי"ז מתישב בל' רש"י שם, שנראה דעיקר ההיתר הוא משום קבלת הזולא, ומכח זה הוא דל"ה כהלואה, ול"ב כלל לקבלת הפחת, וכן נ' גם דעת הרשב"א שם, ותיקשי מסוגיין דמבו' דכל דלא קיבל עליו הנותן אונסא וזולא ה"ז אסור.

ולמש"נ הוא מתישב היטב, דהתם דאין הגוף כלל ברשות המקבל, וכל האיסור הוא מכח קבלת האחריות, ובזה לא אסרינן אלא היכא דקיבל עליו המקבל זולא דדמי להלואה, ומשא"כ הכא דהגוף הוי ברשות המקבל וא"צ לפרוע אלא דמים, הרי דהגם דאם אין אחריותה עליו לא חשיב כדילי', אך זה הוא רק כשכל האחריות על הנותן, אך אם יש עליו אחריות אונסין, שפיר חשיב כדילי'.

ויש להוסיף, דדברים אלו הם גם לדעת הרשב"א, דגם לדידי' מוכח כן, דלפי גיר' בסוגיין כגיר' רש"י מבו' דהכא לא שרי אלא בשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, ואילו בשכירות באחריות נ' דעתו דכל שקיבל עליו הנותן זולא סגי בזה להתיר, והגם שכתב הרשב"א בסוגיין בתו"ד, ז"ל, וא"נ היא גופה לא קשיא לי' דכל שלא כחשה ולא הוזלה מחזירה לו בעיני' וכיון שכן כדידי' דמיא, עכ"ל, ולכאו' מבו' שדעתו שלא כדעת רש"י, אלא חוזר הגוף עצמו לנותן, אך נ' דאדרבה מדבריו אלו יש ללמוד שביסוד הדין דעתו כדעת רש"י, שהרי כתב דרק אם לא כחשה ולא הוזלה מחזירו לו בעיני', והרי דאם כחשה או הוזלה אין מחזיר לו הגוף, ונ' דהיינו דמן הדין הוי הגוף ברשות המקבל, וע"כ א"צ להחזירו לו, ואך דאית לי' זכות ליטול את הגוף בחובו, וזכות זו היא רק היכא שראוי ליפרע מן הגוף כל חובו, אך אם הוכחש או הוזל אינו זכאי לגבות את הגוף, ולגבות מלבד זה את הפחת והזולא, ומה"ט גם לא פסיקא לי' להרשב"א דהוי זה טעם לפטור הבהמה מן הבכורה, שהרי הוי הגוף של המקבל, ורק איכא להנותן זכות בהגוף.

ונמצא לפ"ז לדעת רש"י דהא דתני התם אע"פ שאמרו אין מקבלין צ"ב מישראל אבל מקבלין צ"ב מן הנכרים, אבל אמרו השם פרה לחבירו ואמר לו הרי פרתך עשוי' עלי בל' דינר ואני אעלה לך סלע בחדש מותר לפי שלא עשאה דמים, לאו היינו דהחילוק בין צ"ב דאין מקבלין לשם פרה לחבירו דמותר, הוא משום דבצ"ב עשאה דמים מחיים ובשם פרה לא עשאה דמים מחיים, אלא היינו דבצ"ב ה"ז אסור אף אם עשאה דמים מחיים, ומשום שאין הגוף חוזר לנותן, ומשא"כ בשם פרה דשכרה לחרוש בה, והגוף חוזר לנותן, הרי דכל שלא עשאה דמים מחיים מותר.

וכפי הנראה, דהחילוק שבין צ"ב שאין הגוף חוזר לנותן, לבין שם פרה שהגוף חוזר לנותן, הוא משום דבצ"ב ה"ה מקבלם כדי ליטול את הולדות, וזה הוי כקנין, וע"כ סתמא דמילתא אין הגוף חוזר לנותן, ואילו בשם פרה אי"ז אלא כדי לעבוד בה, והוי כשכירות דחוזר הגוף לנותן.

וזה מדויק בל' רש"י שם, ז"ל, אין מקבלין צ"ב, עסקא שאדם מקבל מחבירו ומקבל אחריות שאם מתו מתו לו ואם אבדו אבדו לו והשכר יחלוקו וכו', עכ"ל, ואי נימא דעיקר החילוק שבין צ"ב לבין שם פרה, הוא דבצ"ב מקבל עליו זולא ובשם פרה אינו מקבל עליו זולא מחיים, הי' לרש"י להזכיר לזה, דהא דאין מקבלין צ"ב הוא דמקבל אחריות שאם מתו וכו' ואם הוזלו הוזלו לו, דזהו עיקר מה שנתחדש בברייתא שם לחלק בין צ"ב לבין שם פרה, וממה שלא הזכיר רש"י לזה נ' דאי"ז החילוק שבין צ"ב לבין שם פרה, דלעולם גם בצ"ב איירי אף בשלא קיבל עליו זולא ואפ"ה ה"ז אסור, אלא עיקר החילוק שבין צ"ב לשם פרה, הוא דבצ"ב מקבל עליו עיסקא ליטול רווחים היוצאין ממנה, וע"כ בזה הויא ברשותא דמקבל וא"צ להחזיר הגוף לנותן, ואילו בשם פרה שהוא כדי לחרוש בה, הוי זה כשכירות שהגוף חוזר לנותן, וז"ב.

ו] אך בד' התוס' נ' דפליגי ע"ז, שהרי התוס' לעיל בסוגיא דדודא, למדו מדינא דדודא דלא שרינן אלא בשקיבל עליו פחת, דה"נ בקרוב לשכר ורחוק להפסד לא שרי אלא בשקיבל עליו פחת, והגם דבקרוב לשכר ורחוק להפסד נוטל הנותן ריוח דמיני' ובי', ולמש"נ בדעת רש"י הרי הוו ב' דינים חלוקים, דבשכירות באחריות האיסור הוא משום דדמי להלואה ואסור ליטול ע"ז שכר, ובקרוב לשכר ורחוק להפסד האיסור הוא משום דהוי ברשות המקבל לגמרי, וע"כ אסור ליטול אף להריוח דמיני' ובי', ואין ללמוד חד מחברי'.

ואמנם דלמש"נ בדעת רש"י, אין להתיר בקרוב לשכר ורחוק להפסד כשקיבל עליו הנותן זולא, דזה דמי לצאן ברזל דלא סגי בקבלת זולא דהנותן להתיר, אלא אם קיבל עליו אונסא וזולא, וכנ"ל, וזה כמו שהוכיח הב"י בסימן קע"ז מד' הרמב"ם שחולק ע"ד ריב"ן, והיינו ממה שהצריך בצ"ב שיקבל עליו הנותן אונסא וזולא כדי להתיר, (והיינו משום דלכאו' אין בעלות המקבל בצאן ברזל יותר מבעלותו בעיסקא, הגם דיל"ד דלדעת רש"י כפ"מ שפירש הרשב"א דצ"ב מכר גמור הוא, אלים בעלות המקבל בצ"ב מבעלותו בעיסקא, ולפ"ז אין להוכיח מהא דבצ"ב לא סגי בקבלת זולא דהנותן להתיר, דה"נ בעיסקא דרחוק להפסד לא סגי בזה), אך ריב"ן פליג בהך מילתא ע"ד רש"י, וס"ל דאף בזה סגי בקבלת זולא להתיר, וכנראה גריס בסוגיין כגיר' ר"ת שהביא הריטב"א, דלגיר' זו מבו' דכל האיסור הוא רק בשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא.[[3]](#footnote-4)

וממה שדימו התוס' הדינים זל"ז, מבו' שלא חילקו בזה, ודינא דשכירות באחריות ודינא דקרוב לשכר ורחוק להפסד חד דינא הוא, דכל שקיבל עליו אחריות הוי כהלואה דאסור ליטול אף ריוח דמיני' ובי', וזהו שהוכיחו מהא דאסרינן בדודא בשלא קיבל עליו המקבל פחת, דה"נ יש לאסור בעיסקא אף שקיבל עליו הנותן זולא.

ועפי"ז י"ל דעת הריב"ן ממשה"ק התוס' שם ממש"א לעיל ותרי תילתי בהפסד ותילתא באגר למה לי' למיעבד הכי ליקבל עלי' הנותן זולא ולישתרי אפילו יהא כל אחריות על המקבל.

ולמש"נ נ', דעד כאן לא אמר הריב"ן דסגי בקבלת זולא, אלא להתיר בקרוב לשכר ורחוק להפסד, אך אכתי צריך ליתן לו שכר עמלו, והרי כל דינא דהריב"ן הוא כלפי איסורא דקרוב לשכר ורחוק להפסד, דאם קיבל עליו זולא אי"ז אסור מדינא דקרוב לשכר ורחוק להפסד, אך לא נתפרש בדבריו דל"ה זה כסתם עיסקא דאסורה אם אין נותן לו שכר עמלו, וגם בטור סימן קע"ז לא הביא ד' ריב"ן להתיר בלא שיטול שכר עמלו, אלא להתיר אף שכל אחריות אונסין על המקבל.

והטעם בזה הוא עפימש"נ, דלא התיר הריב"ן בכה"ג אלא ליטול הרווחים דמיני' ובי', אך אם אינו נותן לו שכר עמלו דהאיסור הוא במה שעובד בעד ההלואה, הרי דבזה לא סגי בקבלת זולא להתיר, ודו"ק.

והאמנם דיל"ד בזה, דאם שרי לנותן ליטול רווחא דמיני' ובי', משום דהוי שלו מן הדין, א"כ כל שנותן חצי מן הריוח למקבל, מצינו לחשוב שנותן זה משלו, וא"כ מ"ט צריך ליתן לו מלבד זה שכר עמלו, וכאשר כן נת' לעיל סק"? בדעת רש"י דמה"ט אם הוי צ"ב ברשותא דנותן, ל"ה צריך ליתן למקבל שכר עמלו, שהרי הוא נותן לו מחצית הולדות בשכרו.

אך נ', דהאמנם כ"ה דעת רש"י וכמש"נ, אך בדעת הריב"ן י"ל דפליג ע"ז וס"ל, דאף אמנם דאם הוו הולדות לנותן לא חשבי' לזה כרבית, אלא שלו הוא נוטל, אך אם הוו הולדות למקבל, לא חזינן לזה כשכר, אלא הוי זה מכלל זכותו בהלואה, וע"כ אם יטרח בחצי השני בעד חצי ולדות אלו, הוי זה רבית.[[4]](#footnote-5)

ז] ומש"נ בדעת התוס' דס"ל דאף בדינא דשכירות באחריות דחשיב כהלואה, יש לאסור ליטול גם ריוח דמיני' ובי', הנה כ"נ גם ממשה"ק התוס' עלה מההיא דחביתא, דסגי במה שקיבל עליו יוקרא וזולא, והתם הרי אתינן לאסור משום היוקרא עצמו, ואפ"ה נקטו התוס' דמן הדין דכל שלא קיבל עליו פחת, יהא אסור לו ליטול אף את היוקרא.

ח] ויסוד הנידון בזה הוא, דלדעת רש"י הא דבשכירות באחריות אסור ליטול שכר, לאו היינו משום דמיחזי כהלואה לגמרי, אלא היינו משום דשכירות זו שהיא באחריות המקבל דינה כהלואה, וע"כ אי"ז טעם לאסור לנותן ליטול רווחים דמיני' ובי' דהוו שלו מן הדין, אך דעת התוס' דהא דבשכירות באחריות אסור ליטול שכר הוא משום דמיחזי כהלואה גמורה, וע"כ יש לאסור אף ליטול רווחים דמיני' ובי', דאי הויא הלואה, הרי דאין ריוח זה שלו, ונוטלו בתורת רבית.

ט] ויש להוסיף, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל בסוגיא דדודא, נסתפק לומר דהיכא שלא קיבל עליו המקבל חוסכא דנחשא, הוי זה רבית דאורייתא.

והנה התם לכאו' ודאי דבדיני חו"מ הוי הגוף של הנותן וחייב המקבל להחזירו לו, ובפרט דגם יוקרא וזולא הוי למקבל, וא"כ ודאי ל"ש לומר דאם יטול רווחים דמיני' ובי' יהא זה רבית דאורייתא, ואפ"ה נסתפק הרמב"ן שאם נותן לו שכר, הוי זה רבית דאורייתא, והרי להדיא דהא דהוי זה רבית בשכירות באחריות כשנותן לו שכר, הוא משום דשכירות באחריות דינה כהלואה, וגם להצד דאי"ז אלא רבית דרבנן, מסתבר דיסוד הדין הוא דשכירות באחריות דינה כהלואה, ושלא כדעת התוס' דהוא דמיחזי כהלואה גמורה.

י] וזה נ' בביאור מש"כ הרמב"ן לעיל בדין קרוב לשכר ורחוק להפסד, ז"ל, ותמהני והלא רבית קצוצה היא כיון דקביל עלי' כולי' ממונא במלוה כי יהיב לי' כלום באגרי' הוה רבית קצוצה דומיא דמשכנתא דאמרן לעיל, וי"ל וכו', א"נ זוזי פקדון נינהו בעיסקא ואחריותייהו כשומר שכר שמתנה כשואל הוא בשכר מחצה ואי יהיב לי' מעלמא ודאי רבית דאוריתא הוא אלא מינייהו בהו דמי לפקדון שקבלו עליו צאן ברזל ומדרבנן הוא וביתמי לא גזור, עכ"ל.

והנה בביאור ד' הרמב"ן דאם יהיב לי' מעלמא ודאי רבית דאורייתא הוא, ואם יהיב לי' מיני' ובי' אי"ז רבית דאורייתא דדמי לפיקדון שקיבלו עליו צ"ב, ראיתי לפרש דהוא משום דכל שנוטל הנותן מיני' ובי' מן הרווחים ל"ה כדרך הלואה, וע"כ כה"ג לי"ב רבית מה"ת, ומשא"כ אם יהיב לי' מעלמא, חשבינן לי' כהלואה גמורה, והוי זה רבית מה"ת.

אמנם נ' דאין לפרש כן, דהנה מד' הרמב"ן בסוגיין נ' ללמוד דס"ל דבצאן ברזל אי"ז רבית דאורייתא, דאם בצ"ב הוי זה רבית דאורייתא א"כ מאי קשיא לי' דמשנה יתירא היא, ומ"ט לא פירש כד' התוס' דמתני' קמ"ל דהוי זה רבית דאורייתא וכדתנן מפני שהוא רבית, אך שמא ס"ל דזה לא נתפרש במשנתינו, דל' מפני שהוא רבית אינו מורה דהוי זה רבית דאורייתא, וכמשה"ק התוס' עלה ממתני' דלעיל דס"ד:, וצ"ב דמ"ט אי"ז רבית דאורייתא.

ואין לפרש שהטעם בזה הוא משום שמחזיר לו את הצאן עצמו, וכמש"כ הרמב"ן בתי' בתרא, שהרי בקושייתו עדין לא חילק בזה, דא"כ לאו משנה יתירא היא, וכמש"כ בתירוצו, ואפ"ה פשיטא לי' שאי"ז אלא רבית דרבנן, גם הרי הרמב"ן לעיל נסתפק בדודא שיהא זה רבית דאורייתא אף שהיא חוזרת לנותן.

אך הטעם בזה מתבאר מד' הרמב"ן הנז', שכתב, ז"ל אלא מינייהו בהו "דמי לפקדון שקבלו עליו צאן ברזל ומדרבנן הוא", עכ"ל, ומבו' דהא דצאן ברזל אינו רבית דאורייתא, הוא משום דלא חשיב כהלואה גמורה אלא כפיקדון שקיבל עליו אחריות.

ולפ"ז נמצא, דמש"כ הרמב"ן שם דאחריותן כש"ש שמתנה להיות כשואל בשכר מחצה, הוא אף בצאן ברזל, ומש"כ הרמב"ן בסוגיין בתי' בתרא, ז"ל, אבל כאן כיון דלאו להוצאה ניתנו אלא צאן שלו מחזיר אע"פ שקבל אחריותן ש"ש שמתנה להיות כשואל הוא ואיצטריך, עכ"ל, לפי הנ"ל לאו היינו דקמ"ל דל"ה כש"ש שמתנה להיות כשואל, אלא לעולם הוי ש"ש שמתנה להיות כשואל וכן מ' קצת בל' הרמב"ן ואפ"ה ה"ז אסור.

ונ' עפי"ז, דבתי' קמא דלא ניח"ל להרמב"ן בזה, הוא משום דאזיל כתי' בתרא דהרמב"ן לעיל, דאף בקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי כפקדון שקיבל עליו אחריות וכש"ש שמתנה להיות כשואל, ותי' בתרא דהרמב"ן הכא, אזיל כתי' קמא דהרמב"ן לעיל דס"ל דקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי הלואה גמורה, ורק בפקדון שקיבל עליו צ"ב אי"ז הלואה גמורה, כמבו' בל' הרמב"ן לעיל שם, דהא דפקדון שקיבל עליו צ"ב ל"ה הלואה גמורה, הוי מילתא דפשיטא.

ואמנם צ"ע, שהרי בגמ' אמרי' דהא דיש בצאן ברזל משום רבית, הוא משום דברשותא דמקבל קיימא, ומדמי' לה לבכורה, והרי דמדאורייתא הוא דהוי כהלואה, וזה דלא כמש"נ לדעת הרמב"ן דאי"ז כהלואה אלא מדרבנן.

ובאמת צ"ע עוד לדעת הרמב"ן, דס"ל דבצאן ברזל צריך להחזיר הגוף לנותן, וא"כ היאך מצינו למימר דברשותא דמקבל קיימא גם לגבי דין בכורה, הרי ודאי דהגוף עצמו הוי של הנותן, ואף אם אית בי' איסור רבית, דומיא דשכירות באחריות דאסורה, מ"מ מ"ט לא יחשב ברשות הגוי לפטור מן הבכורה, הרי הגוף עצמו של הגוי הוא.[[5]](#footnote-6)

גם ילה"ע עוד, שהרי בשכירות באחריות דן הרמב"ן לעיל דהוי זה רבית קצוצה אף דזולא על הנותן, הגם דבכה"ג לכאו' ברשותא דנותן קיימא, וא"כ היאך שמעינן מהא דצ"ב הוי רבית, דברשותא דמקבל קיימא, אך ע"ז י"ל עדש"נ לעיל סק"? בדעת רש"י, דהגם דאסור ליטול ריוח מן החוץ אף אם ברשותא דנותן קיימא, מ"מ הא דאסור ליטול חלק בולדות, הוא רק משום דברשותא דמקבל קיימא.

יא] ונ' ללמוד מזה, דמש"כ הרמב"ן דכל שנוטל מיני' ובי' ל"ה רבית דאורייתא, לאו היינו משום דכה"ג לא חזינן לה כהלואה מה"ת, ואילו היכא שנוטל רבית מעלמא חזינן לה כהלואה, דודאי בהל' רבית ה"ז חשוב כהלואה מה"ת, ומה"ט הוא דאי יהיב לי' רבית מעלמא הוי זה רבית דאורייתא, אלא הא דל"ה זה רבית דאורייתא כשנוטל מיני' ובי', היינו משום דהגם דפיקדון זה שקיבל עליו אחריות חשיב כהלואה לאיסור רבית, אך מ"מ כיון שהגוף שלו הוא, נמצא שהריוח הוי שלו מן הדין, וע"כ כל שנוטל הריוח לי"ב משום רבית דאורייתא.

אך אם נוטל רבית מעלמא, הוי זה רבית דאורייתא, ולא אמרי' דנוטל לזה בעד הרוחים שמניח למקבל, דכל שנוטל המקבל הריוח חזינן לזה דזהו בכלל זכותו בההלואה, ואסור לנותן ליטול דמים בעד זה, וכמש"נ עד"ז לעיל סק"? לדעת הריב"ן, ודלא כמש"נ לעיל סק"א לדעת רש"י.

וה"נ הוא בצאן ברזל, דהגם שאם יתן לו שכר מעלמא יהא זה רבית דאורייתא, דצ"ב חשיב כהלואה מה"ת, מ"מ הכא שנותן לו מחצה בולדות כפירש"י, אי"ז אלא רבית דרבנן.

יב] והאמנם דאכתי צ"ב הא דמייתי' מינה לדין בכורה, דהגם דמה"ת הוי זה הלואה בהל' רבית, אך הרי חשיב הגוף של הנותן, דמה"ט כל שנותן לו ריוח מיני' ובי' אי"ז רבית דאורייתא, וא"כ מ"ט לא יפטור הגוי מן הבכורה.

אך נראה לבאר בזה לדעת הרמב"ן, דעיקר הנידון בסוגיין בדין צ"ב אם ברשותא דנותן קיימא או ברשותא דמקבל קיימא, לאו היינו אם הגוף הוי דנותן או דמקבל, דודאי דהגוף הוי דנותן, שהרי צריך המקבל להחזירו לו, אלא נידון הסוגיא הוא אם לגבי הני מילי דקיבל עליו המקבל, אם הוו ברשותא דמקבל או ברשותא דנותן, והיינו דהא דקיבל עליו המקבל אחריות ונוטל חלק בולדות, יש לפרש דהיינו דלגבי הני מילי הוי זה ברשות המקבל, ויש לפרש דגם לגבי הני מילי הוי זה ברשות הנותן, ואך שקיבל עליו המקבל חיוב אחריות מחודש וגם נוטל הוא מחצית הולדות בשכרו.

ובזה הוא דתליא דין בכורה, דהגם דהאם ודאי פטורה מן הבכורה, דהויא דהגוי, אך הולדות שנפלו לחלקו של ישראל, ס"ד דכל הא דפטירי מן הבכורה, הוא רק אם ברשותא דנותן קיימא, והמקבל נוטל את הולדות בשכרו, וע"כ כל שיש לנותן זכות לגבותן, אכתי לא הוחלטו למקבל וה"ה פטורין מן הבכורה, וכמש"נ כן לעיל סק"? לדעת רש"י, אך אם ברשותא דמקבל קיימא והולדות הוו מן הדין למקבל, הרי דאותן הולדות שנפלו לחלקו של מקבל יש לחייבן בבכורה.

ואשר זהו הא דמייתי' ממתניתין דברשות מקבל קיימא, דכל הא דבצאן ברזל חשיב כהלואה מה"ת בהל' רבית, וע"כ אסרו חכמים אף ליטול ריוח מיני' ובי', דאם ל"ה חשוב זה כהלואה מה"ת, ל"ה אסרינן ליטול ריוח מיני' ובי', דמן הדין אי"ז רבית כלל דשלו הוא נוטל, הוא רק משום דכלפי הני מילי שקיבל עליו המקבל הוו ברשותא דמקבל, וע"כ דינו כהלואה, אך אי ברשותא דנותן קיימא, הרי דהגם שקיבל עליו המקבל אחריות ונוטל חצי מן הולדות בשכרו, ל"ה זה טעם לחשבו כהלואה מה"ת, ודו"ק.

יג] והנה הרמב"ן בסוגיא דדודא נסתפק אם כל דלא קיבל עליו נותן חוסכא דנחשא הוי רבית דאורייתא, ולכאו' טעם הספק דשמא ל"ה זה כהלואה מה"ת כיון דהזולא הוי על הנותן, וצ"ע שהרי לדעת הרמב"ן לכאו' דין שכירות באחריות דמי לדין צ"ב, דגם בצ"ב הרי צריך להחזיר הגוף לנותן, ובצ"ב הרי מבו' לגיר' הרמב"ן דכל שלא קיבל עליו הנותן אונסא וזולא, הוי זה ברשות המקבל מה"ת, ומה"ט לאביי בכה"ג אין הגוי פוטר מן הבכורה, וא"כ מ"ט לא יהא זה רבית דאורייתא, אך אי נימא דהא דבצ"ב צריך להחזיר את הגוף, אי"ז אלא שעבוד בעלמא, ניחא.

אך למש"נ נ', דספיקא דהרמב"ן הוא, דהגם דודאי אף בכה"ג דהוי הזולא על הנותן מ"מ לגבי מה שקיבל עליו המקבל הוי זה ברשותו, וע"כ דעת אביי דהולדות חייבין בבכורה, אך מ"מ כיון שאי"ז ברשותו אלא לגבי אונסין ולא לגבי זולא, י"ל דלא סגי בזה לחשבו כהלואה מה"ת לדין רבית, דרק כד הוי ברשותו גם לגבי זולא, הוא דחשיב מה"ת כהלואה, ודו"ק.

שוב העירוני, דיל"פ דמה שנסתפק הרמב"ן שמא ל"ה זה רבית קצוצה אף דאחריות אונסין על המקבל, הוא רק משום דאיירי התם במשלם על האונסין כשעת שבירה, וכמש"כ הרמב"ן לעיל שם, אך כל שמשלם על האונסין כשעת משיכה, י"ל דהגם דאחריות זולא על הנותן, הוי זה רבית קצוצה, ודו"ק.

1. ועד"ז י"ל בביאור ד' התוס' שכתבו, ז"ל, והשתא א"ש דאי לאו מתני' דהכא לא הוי קשה לן מתני' דבכורות אמאי פטורין, דשפיר חשיבי ברשות הנכרי כיון דאי לא יהיב לי' זוזי תפיס לבהמה ואי לא משכח לבהמה תפיס לולד אע"פ שנותן לו מהם קצבה בכל שנה, ולהכי לא נפקי ולדות אכתי מרשות נכרי כי יש לו בהן עדיין קצת קנין, אבל משום דחשיב לי' במתני' דהכא רבית דאורייתא פריך שפיר דא"כ יצא מרשות בעלים לגמרי כשאר מלוה, עכ"ל.

   ויל"פ שאין מכוון ד' התוס', דהא דברשות נותן קיימא הוא משום הא גופא דאי וכו' תפיס לבהמה ותפיס לולד, אלא מכוון ד' התוס' דקשיא להו, דהגם דהבהמה ברשות נותן קיימא, מ"מ כיון שהולדות הוו כולן למקבל, א"כ מ"ט יהיו הולדות פטורין מן הבכורה, וע"ז כתבו דהוא משום דאי וכו' תפיס לולד, וע"ז פירשו דכ"ז הוא אם ברשות נותן קיימא, והיינו משום דכל דברשות נותן קיימא אינו זוכה בהולדות אלא בשכר עמלו, וע"כ בזה אמרי' דכל דאי וכו' תפיס לולד, לא נפקי ולדות אכתי מרשות הגוי, אך אם ברשות מקבל קיימא וזוכה בהולדות משום דנולדו מבהמתו, ס"ד דהגם דאי וכו' תפיס לולד, ליכא בזה גריעותא בזכייתו, ובדין שיהיו חייבין בבכורה.

   אך באמת מ' טפי בד' התוס' וביותר בתוס' הרא"ש, שכונתם לפרש דעיקר הא דברשות נותן קיימא, הוא משום הא גופא דאי לא וכו' תפיס לבהמה ולולד, ומשו"ז הוא דחשבינן להו שעדין הוו ברשות הנותן, וזהו עצמו הנידון אם ברשות נותן קיימא או ברשות מקבל קיימא, האם הא דאי וכו' תפיס לבהמה ולולד, הוא משום שעדין הוו ברשותו לענין זה, או דלעולם הוו ברשותא דמקבל, ואלא דאית לי' זכות גבי' מינייהו, עי' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך ילה"ע ע"ז, ממש"כ החוו"ד סימן קע"ז סק"א דבצאן ברזל אם אחריות זולא על הנותן ואחריות אונסין על המקבל אסור מדרבנן, כמו בשוכר מעות להתלמד וכו', עיי"ש, והנה בשו"ע שם איירי שנוטל הנותן חלק בגיזות ובולדות ובחלב, ואפ"ה נקט החוו"ד דאם קיבל עליו המקבל אחריות אונסין ה"ז אסור, ואין לומר דצאן ברזל שאני,וכמש"נ בדעת רש"י, דמלבד דבד' החוו"ד שם סק"ט נ' דעתו דדין צ"ב הוא כדין שכירות באחריות, עייש"ה, גם הרי הכא למד לאסור בזה מדינא דשכירות באחריות, ונ' דבעכצ"ל דמכוון ד' החוו"ד לאסור בשלא נתן לו שכר עמלו ומזונו, דכה"ג הוי הרבית במה שטורח וזן בעד ההלואה, אך אם נותן לו שכר עמלו ומזונו ודאי שרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכפי הנראה דמהתם הוא שלמד הריב"ן להתיר קרוב לשכר ורחוק להפסד בשקיבל עליו הנותן זולא, ומדמי הריב"ן דין עיסקא לדין צ"ב, (הגם דלדעת הרמב"ן דבצ"ב אין רשאי לפרוע דמים ולהוציא, י"ל דע"כ גרע מעיסקא, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין בתי' בתרא, וע"כ אף שמצינו דבצ"ב סגי להתיר בשקיבל עליו הנותן זולא, י"ל דבעיסקא לא סגי בזה).

   אך יתכן שלמד כן מסוגיא דחביתא דמבו' דסגי בקבלת זולא להתיר, ולא ס"ל כמו שחילקו התוס' בזה, ובפרט אי פירש דאיירי התם בעיסקא, וכמש"כ בעה"ת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת עד"ז מצינו גם בד' המהרש"א והמהר"ם שיף שם, שנקטו בפשיטות דמשה"ק התוס' שם ע"ד ריב"ן דיקבל עליו זולא, היינו שיקבל הנותן כל אחריות הזולא, ולא סגי שיקבל ב' שליש בזולא, וצ"ב הטעם בזה, דבפשוטו לדעת ריב"ן דכל שקיבל עליו הנותן זולא ל"ה כהלואה, א"כ הוי זה כפלגא באגר ותרי תילתי בהפסד דשרי.

   ובע"כ הוא כמש"נ, דהגם דאם קיבל הנותן ב' שליש בהפסד שרי, היינו משום דכה"ג הוי ב' שליש פיקדון גמור, ול"ה מלוה אלא שליש, וע"כ מה שנוטל פלגא בריוח הוי זה לשכר עמלו, ומשא"כ היכא שקיבל עליו המקבל אחריות אונסין, הרי דהגם שאם קיבל עליו הנותן כל הזולא לא חשבינן לה כלל כהלואה, ול"ש בזה איסור רבית, אך אם קיבל רק ב' שליש בזולא, דאיכא שליש הלואה, עליו לשלם לו שכר טרחו, דאם לא ישלם לו שכר טרחו, נמצא שטורח במחצית מן הפיקדון בשכר ההלואה, דלא מצינו לחשוב את מה שנוטל מחצה בריוח כשכר עמלו, דכיון שהוא חייב עליו באונסין.

   ובפרישה סימן קע"ז סקי"ג כתב דלדעת ריב"ן סגי להתיר שיקבל עליו הנותן מחצה בזולא, וראיתי שכתבו שהוא שלא כד' מהרש"א ומהר"ם שיף.

   ולמש"נ אינו ענין זל"ז, דד' הפרישה הם להתיר לנותן ליטול מחצה בריוח, אף שמקבל הנותן כל ההפסד, ובזה סגי שיקבל עליו מחצה בזולא, דעי"ז שוב לא חשיב אותו מחצה כהלואה, ותו ממילא הוי הריוח שלו מן הדין, ואי"ז רבית כלל, אך ד' מהרש"א ומהר"ם שיף הם להתיר עיסקא בלא ליתן שכר עמלו, ובזה לא סגי שיקבל עליו ב' שליש בזולא, דאכתי כיון דשליש מן הזולא על המקבל ואיכא שליש הלואה, אסור לטרוח לו בחינם במחצה מן הפיקדון, וע"כ אין להתיר שלא ליתן לו שכר עמלו, אלא בשקיבל עליו הנותן את כל הזולא, וכמש"נ.

   אמנם באמת אי"ז מתישב, דכיון שנקטו התוס' לדעת הריב"ן דכל שקיבל עליו הנותן זולא, מותר ליתן לו ע"ז שכר מבחוץ, ולי"ב משום רבית, הרי ממילא דה"נ בדין שיהא שתות זו שמקבל המקבל בריוח וקיבל עליו הנותן זולא, כשכר עמלו, דכיון דשרי למקבל ליתן דמים ע"ז, ודאי דה"נ שרי לו לטרוח בעד זה, וז"פ.

   וע"כ צל"פ ד' המהרש"א והמהרמ"ש כמו שהעירוני, דס"ל דכל מה שמצינו דסגי בתוספת שתות באגר לשכר עמלו, הוא רק בשאחריות אונסין על הנותן, אך אם על צד ההפסד יפסיד המקבל, לא סגי במה שעל צד הריוח יטול, לקיום שכר עמלו, וע"כ נקטו שאין להתיר לדעת הריב"ן אלא בשקיבל עליו הנותן את כל הזולא, דכה"ג ליכא הלואה כלל, ואין מקום בזה לאיסור רבית, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בזה י"ל בפשיטות, דאם ברשות מקבל קיימא, הרי דהא דחייב להחזיר הגוף לנותן, הוי זה שעבוד בעלמא, וע"ד המבו' ביבמות דס"ו: למ"ד הדין עמה, דאי"ז אלא שעבוד בעלמא, עיי"ש ובחי' הריטב"א, וע"כ שפיר יש לחייב בזה בבכורה. [↑](#footnote-ref-6)