כלים פכ_ח מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ח מ"ה**

א] **כיפה שהוא טמא מדרס,** הרא"ש פירש דהוא צעיף, והוא ראוי לטמא מדרס שפעמים מקפלתו ויושבת עליו, והוא מפירש"י בסנהדרין דמ"ח., ועיי"ש שכתב דגם נשענת ראשה עלי', וכ"כ הרמ"ה שם, וכ"נ מד' התוס' ותוס' הרא"ש בשבת דנ"ז:, ובמשנ"א הק', דמשענת הראש אינו מדרס עד שינשא רובו של זב, ובחזו"א סימן ל' סקכ"ג כתב ללמוד מזה, דאע"ג דאין המשכב מיטמא עד שינשא עליו רובו של זב, מ"מ לענין מיוחד למדרס סגי שיהא מיוחד למקצתו להשען עליו, וכמש"כ בחזו"א סימן ל' סקכ"ג, וע"כ שפיר כיפה טמא מדרס מכח מה שנשענת ראשה עליו, ועמש"נ לעיל פכ"ו מ"ה אות ה' ללמוד כן מכ"ד.

ובדעת הרא"ש דהשמיט לד' רש"י אלו דנשענת ראשה עליו, נראה דאזיל לטעמי' דס"ל לעיל פכ"ז מ"ו דהא דכל הבגדים טמאין מדרס, הוא רק משום שפעמים מניחם תחתיו לישב או לשכב עליהן, עיי"ש, ונת' לעיל פכ"ו מ"ה אות ג' בטעמו, דהוא או משום דאי"ז משמש להנאת מדרס, או משום דאינו עשוי כלל לדרוס "עליו", וע"כ מה"ט גם אין כיפה שבראשה טמא מדרס מכח מה שהיא נשענת בראשה עליו כשהיא שוכבת, וכל הא דהוא טמא מדרס הוא משום שפעמים מקפלתו ויושבת עליו, וי"ל דגם רש"י והרמ"ה מודו לזה, ומש"כ דנשענת ראשה עליו, היינו שמניחתו מתורת לראשה כדי לישען עליו.

ב] **ונתנו על הספר טהור מן המדרס,** בסנהדרין דמ"ח. מבו' דטעם הא דנטהר מן המדרס, הוא משום דנאסר לשאר תשמישין, ובעי למידק מינה דהזמנה מילתא, ודחי דאיירי בשנתנתו וכרכתו, והר"ש הוכיח מזה דאיירי הכא בלא שינוי מעשה, ואפ"ה הוא נטהר מטומאתו משום דנאסר לתשמיש ראשון וחשיב כשינוי מעשה, וכ"כ התוס' בשבת דנ"ח., אך התוס' בסנהדרין שם דנו לומר דאיירי בשינוי מעשה, דאין כלי עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה.[[1]](#footnote-2)

ובמשנת ר"א סימן ל' כתב בביאור הפלוגתא בזה, דהר"ש והתוס' בשבת ס"ל דהא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, הוא משום דבמחשבה בעלמא לא בטל יחוד הכלי, וע"כ הכא שנאסר בהנאה וא"א להשתמש בו, בע"כ בטל תורת כלי ממנו ול"ב שינוי מעשה, אך התוס' בסנהדרין ס"ל דהא דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה דינא הוא דאף אם בטל סיבת הקבלת טומאה, אינו עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, וע"כ אף כשנאסר בהנאה וא"א להשתמש בו, אינו עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, עכ"ד, וכעי"ז כתב במשנ"א, עיי"ש.

ויש להוסיף בזה, די"ל דהר"ש והתוס' בשבת מודו ליסוד הדברים דדינא הוא דאין הכלי עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, ואך דס"ל דכל שחל בזה איסוה"נ חשיב זה כשינוי מעשה, וכאשר כ"ה משמעות דבריהם, ועמש"נ עוד בענין זה לעיל פכ"ה מ"ט אות ?.

ג] אמנם באמת בדקדוק ד' התוס' בסנהדרין נראה, דלפ"מ שצידדו מתחילה דבעינן שינוי מעשה, אף אי"ז נאסר אלא בשינוי מעשה, וכ"ה מבו' להדיא בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש שהוכיח דלא אמר אביי הזמנה מילתא אלא בדעביד מעשה, ז"ל, מדפריך לרבא מכיפה שהוא טמא מדרס ונתנתו על הספר טהור מן המדרס משמע אבל לאביי ניחא, וע"כ מיירי בדאיכא שינוי מעשה דאין הכלים עולין מידי טומאתם אלא בשינוי מעשה, ומדמי לי' להך דהכא, ש"מ דייחוד בלא מעשה ל"מ, עכ"ל, וצ"ב דמה הוכיח מזה, הרי לכאו' גם אי נימא דבעינן שינוי מעשה להעלותו מטומאתו, מ"מ שפיר מייתינן מינה דהזמנה מילתא היא, וע"כ חייל ע"ז איסור, ובאמת חייל האיסור בהזמנה בעלמא, ואך דבעינן שינוי מעשה להעלותו מטומאתו.

ונראה מזה בדעתם, דיסוד הדין דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, הוא משום דבמחשבה בעלמא לא בטל יחוד הכלי, וע"כ מה"ט גם אם הזמין את הכלי לתשמיש הספר, לא חייל עלי' איסורא בלא שינוי מעשה, דכל דלא עביד שינוי מעשה עדיין הוא עומד למלאכתו הראשונה, ואינו מיוחד לתשמיש הספר, וזהו שהוכיח מזה הרא"ש, דמהא דמדמי לה הגמ', מ' דכ"ה דהכא לא חייל האיסור אלא בדעביד מעשה, ה"נ בכל הזמנה לא חייל האיסור אלא בדעביד מעשה, ואכתי צ"ע, - ועכ"פ לפ"ז הרי נמצא, דכל מה שדנו התוס' דבעינן שינוי מעשה, הוא רק משום דבלא זה עדיין הוא עומד למלאכתו הראשונה ולא חייל ע"ז איסורא, אך אה"נ מודו התוס' דכל דחייל ע"ז איסורא, ה"ז עולה מטומאתו אף בלא שינוי מעשה.

ד] בפירש"י בסנהדרין שם פירש דאיירי בכיפה שכבר נטמא מדרס, וכשנתנו על הספר נטהר מן המדרס בלא שום טבילה, והוא מוכח כן לפי' גיר' הגמ' שלפנינו שם, דטמא מגע מדרס, ופירש"י שם דהוא משום דנגע בעצמו בעודו מדרס, ולכאו' אתיא כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי מתניתין בכיפה שעדיין לא נטמא במדרס, והא דתני שהוא טמא מדרס, היינו שדינו שהוא נטמא במדרס, וכ"ה בל' הרמב"ם בפכ"ב מכלים ה"י, ועי' במי"ט שנתחבט בדבריו.

ומצאנו בד' המאירי בסנהדרין שם שכתב די"מ דאיירי רק בכיפה שעדיין לא נטמא, שאם כבר נטמא לא פקעה טומאתה ע"י מעשה, שלא נאמר מחשבה ומעשה אלא בדבר שהמחשבה עושתו כלי נגמר והמעשה מחזירו לכלי שאינו נגמר, אבל זה נגמר ועומד הוא, עכ"ד, וכנראה דכ"ה דעת הרמב"ם, וע"כ העמיד למשנתינו בכיפה שעדיין לא נטמא.

ובביאור הדברים נראה, לפ"ד הראב"ד בפ"ב דתמיד, דכלי האסור בהנאה מקב"ט אע"פ שאסור להשתמש בו, מפני שראוי לתשמיש אם לא הי' אסור בהנאה, וזהו שכתב המאירי, דכיון דכלי נגמר הוא ה"ה מקב"ט אף שנאסר, והא דקודם שנטמא ה"ה עולה מטומאתו בכך, הוא משום דלענין מדרס בעינן שיהא כלי המיוחד לכך, וע"כ כל שנאסר וכבר אינו עומד בפועל למדרס אינו נטמא מדרס, אך להעלות מטומאת מדרס, לא סגי במה שבפועל אינו עומד למדרס, אלא בעינן להעלותו מתורת כלי דמדרס.[[2]](#footnote-3)

ה] ובמשנת ר"א שם כתב בטעמא דהרמב"ם דהעמידה בכיפה שעדיין לא נטמא, משום דס"ל דאין כלי עולה מטומאתו אלא ע"י שבירה, ולא סגי במה שעכשיו כבר אין עליו תורת כלי לקב"ט, וע"כ אף שנאסר הכיפה בהנאה וכבר אין עליו תורת כלי למדרס, וע"כ הוא עולה מלקבל טומאת מדרס, מ"מ כל שכבר נטמא, אינו עולה מטומאתו בכך דאי"ז שבירה, ועיי"ש מש"כ בדעת רש"י דפליג ע"ז.

ו] **אבל טמא טמא מת,** הרש"ש הק', דלפ"מ דמוקמינן לה בסנהדרין בשנאסר לשאר תשמישין, ע"י הזמנה או ע"י שנשתמש בו, א"כ מ"ט הוא טמא ט"מ, הרי כל הא דמטפחות שאינם מצויירות טמאות ט"מ, הוא משום שהן עומדות לשאר תשמישים, אך כיפה זה שנתייחד לספר ואסור לשאר תשמישין, מ"ט הוא טמא,[[3]](#footnote-4) ובחזו"א סימן ל"ג סק"ו כתב, דאיירי הכא בתיק שיש לו בית קיבול, וע"כ לכו"ע הוא טמא טמא מת, מכח שמשמש לקבלת הספר.

אמנם הנה בחי' הגר"א ובא"ר לעיל מ"ד, כתב דמשנתינו דהכיפה טמא טמא מת, אתיא דלא כר"ג דאף מטפחות שאינם מצויירות טהורות, וכ"ה במאירי סנהדרין שם, דהכיפה טמא טמאה מת כדין מטפחות הספרים שאינם מצויירות, ולפ"ז הדק"ל.

ז] והנה למש"נ לעיל מ"ד בדעת הר"ש, דהא דמטפחות טמאות מדרס, הוא אף בשהן אסורות לשאר תשמישים, והיינו או משום דחשבינן להו כמשמשות את האדם לשמור את הספר, או משום דכלי האסור בהנאה מקב"ט, הרי דע"כ ה"נ הכא אף שנאסר הכיפה לשאר תשמישין ה"ה מקב"ט.

וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, דהנה הרי ממה שהעמיד הרמב"ם למשנתינו בשעדיין לא נטמא במדרס, נראה דס"ל כיסוד ד' הראב"ד דכלי האסור בהנאה מקב"ט, וכמש"נ לעיל אות ד', ונראה לפ"ז דמש"כ הרמב"ם לעיל מ"ד דטעם הא דמטפחות שאינם מצויירות טמאות הוא משום שהן משמשות גם לתשמישים אחרים, היינו משום דאם מצ"ע לא היו עומדות לתשמישים אחרים, ל"ה חשיבי כמשמשי אדם, אך אחר דמצ"ע הם עומדות לתשמישים אחרים, הרי דאף אם בפועל א"א להשתמש בהן מחמת האיסור, ה"ה מקב"ט, וע"כ שפיר ניחא דכיפה שנתנו לספר טמא ט"מ אף שאסור להשתמש בו לתשמישים אחרים.[[4]](#footnote-5)

ח] **חמת שעשה שטיח וכו' זה הכלל כל ששינהו לשמו טמא לשם אחר טהור,** בתוספתא שהביאו הרמב"ם והר"ש תניא, דהמשנה בכלי עור מן הפשוט לפשוט טמא, מן הפשוט לקיבול ומן הקיבול לפשוט ומן הקיבול לקיבול טהור, ובד' הרמב"ם והר"ש מבו' דמפרשי, דהוא חד דינא עם הא דתנן דכל ששינהו לשמו טמא ולשם אחר טהור, והיינו דכל ששינה מפשוט לפשוט חשיב כשינה לשמו, וכל ששינה מפשוט לקיבול וכו' חשיב כשינה לשם אחר.

אך בחי' הגר"א פירש, דאי"ז חד דינא, אלא היינו דכששינה מפשוט לפשוט טמא בכל גוונא ואף אם שינהו לשם אחר, והא דמפליג מתניתין בין שינהו לשמו לשינהו לשם אחר, היינו בששינהו מפשוט לקיבול וכו', ובזה הוא דקמפליג, דדוקא אם שינהו לשם אחר דהוא משמש שימוש אחר טהור, אך אם שינהו לשמו טמא, עיי"ש בדבריו, - ובאלי' רבה פירש דמתניתין לא ס"ל כלל לחלק בין מפשוט לפשוט למפשוט לקיבול וכו', אלא בכל גווני, אם שינהו לשמו טמא, ואם שינהו לשם אחר טהור, ותנא דתוספתא ראב"צ הוא, דתנן לעיל פכ"ו מ"ט דהעושה מטפחת מן העור טמאה ומן הכסתות טהורה, והיינו משום דמטפחת מן העור הו"ל מפשוט לפשוט, ומטפחת מן הכסתות הו"ל מקיבול לפשוט.

ט] הר"ש בפי' קמא כתב, דאם עשה שינוי מעשה בכל ענין טהור, והא דמפלגינן בין שינהו לשמו לשינהו לשם אחר הוא בשלא עשה בו שינוי מעשה, דאם שינהו לשם אחר הו"ל ככלי שנשבר וטהור, ובטעם הא דכששינהו לשם אחר ה"ה טהור אף בלא שינוי מעשה, אף דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, נראה דהוא משום דכל הא דבעינן שינוי מעשה היינו כשבאנו לטהרם מכח שבטלו מתורת כלי, ובזה הוא דאמרינן דאין בטל תורת כלי מהן אלא בשינוי מעשה, אך הכא הרי בלא"ה לא בטלו מתורת כלי, והא דמטהרינן להו הוא משום דכששינהו לשם אחר הו"ל פנים חדשות וחשיב ככלי אחר, ובכה"ג ל"ב שינוי מעשה, ועי' בחזו"א סימן ל' סקט"ז מש"כ בזה בע"א קצת.

והנה לפ"ז צ"ל, דהא דכששינהו לשמו טמא, היינו משום דכל ששינהו לשמו לא חשיב כפנים חדשות, וע"כ אינו עולה מטומאתו, אך לפ"ז צ"ע דמ"ט אם עשה בו שינוי מעשה טהור, הרי הרי כיון דכששינהו לשמו לא חשיב כפנים חדשות, א"כ מה יועיל שעשה בו שינוי מעשה, הרי אכתי תורת כלי עליו, ואף שנשתנה לכלי אחר, הרי לא חשיב זה כפנים חדשות, ומ"ט הוא טהור, ועי' בחזו"א סימן ל' סקי"ז שעמד בכעי"ז, עיי"ש מש"כ בזה.

עוד צ"ע בד' הר"ש, מהא דתניא לעיל פכ"ז מ"ט דסדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון, טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס, והתם הרי איירי בשעשה בו שינוי מעשה וכמש"כ הר"ש לעיל פ"כ מ"ו, וא"כ מ"ט הוא טמא מגע מדרס ואינו נטהר מטומאה זו, הרי כל שעשה שינוי מעשה אף מפשוט לפשוט טהור, וצ"ע בזה.

י] ובפי' בתרא כתב הר"ש, דדוקא בשינוי מעשה איירי, ואפ"ה אם שינהו מפשוט לפשוט לא חשיב שינוי מעשה דידי' ול"מ, והנה בפשוטו הי' נראה, דהא דכששינהו מפשוט לפשוט אינו נטהר, הוא משום דלא חשיב כפנים חדשות, וע"כ אינו נטהר אף שעשה בו שינוי מעשה, דאין כלי עולה מטומאתו אלא כשבטל מתורת כלי, אך בכה"ג דלעולם הי' תורת כלי עליו, הגם ששינהו לתשמיש אחר, מ"מ אם לא חשיב כפנים חדשות, אינו עולה מטומאתו, אך ל' הר"ש דלא חשיב שינוי מעשה דידי', משמע דהוא גריעותא בהשינוי מעשה, וצ"ע.

יא] **חמת שעשאו תורמל וכו' טמא,** גיר' הר"ש והרא"ש טהור, ופירשו ע"פ התוספתא, דהיינו משום דכל ששינה מקיבול לקיבול או מקיבול לפשוט או מפשוט לקיבול חשיב כשינהו לשם אחר וטהור, וע"כ הוא דמטהרינן בחמת שעשאה שטיח ובכר שעשאו סדין ובכסת שעשאה מטפחת דהוא שינוי מקיבול לפשוט, וכן מטהרינן בשטיח שעשאו חמת ובסדין שעשאו כר ובמטפחת שעשאה כסת דהוא שינוי מפשוט לקיבול, וכן מטהרינן בחמת שעשאה תורמל ותורמל שעשאו חמת, דהוא שינוי מקיבול לקיבול, והרא"ש הוסיף דאיירי בסדין של עור, והיינו משום דבסדין של בגד אף אם שינהו לשם אחר ה"ה טמא, וכדתניא בתוספתא דבבגד הכל טמא.

יב] אך גיר' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ד מכלים ה"ט, דחמת שעשאה תורמל וכו' טמא, ומד' הרמב"ם בפיהמ"ש נ' דכלל הדברים בזה הוא, דכל שהן חלוקין זמ"ז בדיני הטומאה הוי זה שינוי לשם אחר, וע"כ הוא דמטהרינן בחמת שעשאה שטיח ושטיח שעשאו חמת, משום דהחמת הוי כלי קיבול וטמא אף בשאר טומאות, והשטיח דהוי כלי פשוט אינו טמא בשאר טומאות,[[5]](#footnote-6) וחשיב זה כשינוי לשם אחר, אך בחמת שעשאה תורמל ותורמל שעשאו חמת, דתרוייהו הוו כלי קיבול וטמאין אף בשאר טומאות, הוי זה כשינוי לשמו וטמא, ובתוי"ט פירש בדבריו, דבהך מילתא פליגא מתניתין על התוספתא, דלתנא דמתניתין המשנה בכלי עור מכלי קיבול לכלי קיבול טמא, ולתנא דתוספתא המשנה מכלי קיבול לכלי קיבול טהור, והא דמטמאינן בכר שעשאו סדין וסדין שעשאו כר ובכסת שעשאה מטפחת ומטפחת שעשאה כסת, מבו' בד' הרמב"ם בהלכות דהוא משום דאיירי בכר וכסת של בגד, ובבגד הכל טמא כדתניא בתוספתא, וכ"ה משמעות דבריו בפיהמ"ש.

ואמנם צ"ע לפ"ז בהא דתני בסיפא דמתניתין זה הכלל כל ששינהו לשמו טמא לשם אחר טהור, ומ' דכל הני דטמאים הוא משום ששינהו לשמו, ולפ"ד הרמב"ם הרי הא דכר שעשאו סדין וכו' טמא, אי"ז משום דהו"ל כשינוי לשמו, אלא הוא משום דבבגד הכל טמא ואף בששינהו לשם אחר, וביותר צ"ע בזה במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דלשמו היינו שיהיו ב' הכלים וכו' כוללם ענין א' כגון וכו' והכר והסדין אשר שניהם הם טמאים במדרס וכו' וכמו"כ הכסת והמטפחת, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דכר שעשאו סדין וכו' טמא, הוא משום דהו"ל שינוי לשמו, ולכאו' למש"כ בהמשך דבריו דהכר הוא של בגד א"צ לזה, אלא אף אם שינהו לשם אחר ה"ה טמא, ועי' בתוי"ט שעמד בכעי"ז, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' במי"ט שעמד על דבריו.

יג] ונראה לדון בזה בדעת הרמב"ם, דהנה באמת צ"ב טעם הא דשאני בגד מעור, דבעור כל ששינהו לשם אחר טהור, ובבגד הכל טמא, ועמש"נ בזה להלן אות ט"ז, ונראה דלפ"ד הרמב"ם מתפרש הטעם בזה בפשיטות, דכל הא דהמשנה מן הפשוט למקבל ומן המקבל לפשוט חשיב כשינוי לשם אחר וטהור, הוא משום דהפשוט אינו טמא בשאר טומאות והמקבל טמא בשאר טומאות, וע"כ כ"ז הוא בכלי עור דפשוטיו טהורין, אך בבגד דאף פשוטין טמאין בשאר טומאות, ע"כ אף כששינהו מן הפשוט למקבל ומן המקבל לפשוט, חשיב כשינהו לשמו וטמא.

ולפ"ז ניחא הא דכללה מתניתין בסיפא דכל ששינהו לשמו טמא ולשם אחר טהור, דבאמת גם הא דכר שעשאו סדין וכו' טמא, הוא ג"כ משום הך כללא, ואך דבבגד לעולם חשיב כשינהו לשמו, ואף כששינהו מפשוט למקבל וממקבל לפשוט.

וניחא ג"כ מה שהוצרך הרמב"ם לפרש דכר וסדין שניהם טמאים במדרס, הגם דאיירי בבגד, והיינו משום דכל הא דבגד ששינהו מפשוט למקבל וכו' טמא הוא משום ששניהם טמאים בשאר טומאות וחשיב כשינוי לשמו, וע"כ כ"ז הוא משום דשניהם טמאין מדרס, דאילו הי' א' מהן טמא מדרס והשני אינו טמא מדרס וחלוקים הם בטומאתן, הוי חשיב כשינוי לשם אחר דטהור, ורק משום דשניהם טמאין מדרס, הוא דהו"ל כשינוי לשמו דטמא.

יד] אמנם לפ"ז נמצא, דהמשנה מבגד הטמא מדרס לבגד שאינו טמא מדרס, יהא טהור, דהו"ל כשינהו לשם אחר, וצ"ע מסתימת ד' התוספתא דבבגד הכל טמא, וגם בד' הרמב"ם בפכ"ד מכלים ה"י שסתם בזה, נראה דבבגד לעולם אין השינוי מטהרו.

ונראה לישב, לפמש"כ הרמב"ם שם ה"ט, ז"ל, כל כלי עור שנטמא במדרס הזב ושינהו לכלי אחר אם שינהו וכו', עכ"ל, ונראה מדבריו, דכל הך דינא דכששינהו לשמו טמא ולשם אחר טהור, הוא דין מסוים בטומאת מדרס, אך בשאר טומאות ליכא לדין זה, ויש להסתפק אם בשאר טומאות אף בשינהו לשם אחר טמא, או דאף בשינהו לשמו טהור, ולפ"ז ניחא דבבגד לא משכח"ל להך דינא דאם שינהו לשם אחר טהור, דאם שינה מבגד הטמא מדרס לבגד שאינו טמא מדרס, ל"ב להא דשינהו לשם אחר, אלא בלא"ה כיון שכבר אינו עומד למדרס ה"ה נטהר מטומאת מדרס שעליו.

טו] ובחי' הגר"א ובאלי' רבה גריס ג"כ דחמת שעשאו תורמל וכו' טמא, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דגם כששינהו מקיבול לקיבול וכו' אינו נטהר אם אם שינהו לשם אחר אך אם שינהו לשמו טהור, וע"כ בחמת שעשאה שטיח ושטיח שעשאו חמת, כיון דשם אחר הן דחמת משמש לקיבול ושטיח משמש לשכיבה, ה"ה טהורין, אך בחמת שעשאה תורמל וכו', דשם א' הן, אף ששינהו מקיבול לקיבול וכו', ה"ה טמאין.

ואמנם צ"ע לפ"ז בהא דכסת שעשאו מטפחת ומטפחת שעשאה כסת טמא, ופירש בחי' הגר"א דמטפחת הוא מטפחת הידים דתנן לעיל פכ"ד מי"ד דטמאה מדרס, וצ"ע דמ"ט לא חשיב זה כשינוי לשם אחר, הרי כסת עיקרה למדרס, ומטפחת הידים אין עיקרה למדרס, ודמי לחמת ושטיח דחשיבי כשם אחר, אף דגם החמת טמאה מדרס, והיינו משום דחמת עיקרה לקבלה ושטיח עיקרו למדרס, וצ"ל דדוקא במשנה מתשמיש מדרס לתשמיש קבלה חשיב כשם אחר, אך במשנה מכסת למטפחת, דאף מטפחת אינה משמשת לתשמיש קבלה, הרי דהגם דמטפחת משמש לניגוב הידים וכסת אינה משמשת לזה, לא חשיב זה כשינוי לשם אחר, ואכתי צ"ע.

עוד צ"ע בזה מהא דתנן לעיל פכ"ו מ"ט דהעושה מטפחת מן הכסתות טהורה, וכתב בחי' הגר"א שם, דהוא כדתנן הכא דכל ששינהו לשם אחר טהור, וצ"ע דלגיר' הגר"א במשנתינו העושה מטפחת מן הכסת טמאה, דחשיב זה כשינוי לשמו.

טז] **שם בר"ש, תניא לעיל בתוספתא וכו', ובבגד הכל טמא,** בחזו"א סימן ל' סקי"ז כתב דלא נתפרש טעמא מ"ש בגד מעור, וכתב דאפשר דעור קשה וחללו קיים ומינכר שינויו אבל בגד נכפל תמיד והרי הוא פשוט, א"נ בגד נוח לשנותו טפי מעור ואין שינוי דידי' קבוע כ"כ דאפשר דיחזירהו, עכ"ד, ובמקד"ד סימן נ"ג סק"ג כתב לפרש בזה, דכלי עור טומאתו מדין כלי, אבל בגד אין טומאתו מדין כלי, וע"כ בכלי עור דטומאתו מדין כלי, כיון שנעשה כלי אחר ששינה מפשוט לקיבול וכו' כיון שעכשיו יש עליו שם כלי אחר ה"ה נטהר, אבל בשל בגד דאין טומאתו משום שהוא חמת רק דשם בגד עליו דכל דבר הנעשה מצמר ופשתים שם בגד עליו דאין שם בגד על התשמיש רק על המין, א"כ המשנה מחמת לתורמיל מעיקרא בגד והשתא בגד מש"ה טמא, עכ"ד, וצ"ע דהכא דאיירי בטומאת מדרס, לכאו' אף בבגד אין טומאתו אלא מכח תשמישו, וא"כ מ"ש בגד מעור.

ולעיל אות י"ג נתבאר הטעם בזה לדעת הרמב"ם, דהא דהמשנה מן הפשוט למקבל וכו' חשיב כשינוי לשם אחר וטהור, הוא משום דהפשוט אינו טמא בשאר טומאות והמקבל טמא בשאר טומאות, וע"כ בבגד דאף פשוטיו טמאין בשאר טומאות, ע"כ אף כששינהו מן הפשוט למקבל וכו' חשיב כשינהו לשמו וטמא, - אך צ"ע בזה, דהרי תנא דתוספתא ס"ל דאף המשנה בכלי עור מן הקיבול לקיבול טהור, ובמשנה מקיבול לקיבול הרי אין חלוקין בטומאתן, ואפ"ה ס"ל לתנא דתוספתא דחשיב כשם אחר, וא"כ אף דבבגד אין הפשוט והמקבל חלוקין בטומאתן, מ"מ מ"ט אינו נטהר כששינה מזה לזה, ומ"ש מכלי עור ששינהו מקיבול לקיבול דטהור, וצ"ע בזה.

יז] בחי' הגר"א כתב בתחילת דבריו, דמתניתין לא ס"ל לחלק בין בגד לעור, אלא אף בבגד אם שינהו מן הפשוט לקיבול וכו' לשם אחר טהור, ובסוף דבריו נראה שחזר בו, עיי"ש, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן מ"ו, דמתניתין נמי ס"ל להא דבבגד הכל טמא, עיי"ש.

ונראה בכונתו, דאזיל לטעמי' דמפרש דהא דתנן ברישא דכפה שנתנו על הספר טמא טמא מת, היינו דאם הי' טמא מת נשאר בטומאתו, והיינו משום דס"ל דהך בבא היא כאידך בבי דמתניתין, דאיירי בדין כלי ששינהו לכלי אחר אם פרחה טומאתו הראשונה, וזהו דקמ"ל תנא דכפה שנתנו על הספר, אינו נטהר מטומאתו הראשונה, והנה הגר"א בתחילת דבריו נקט דכפה שנתנו על הספר, חשיב כמשנה מפשוט לפשוט, ולפ"ז הרי מהא דהשמיענו התנא בכה"ג דאינו נטהר מטומאתו הראשונה, משמע דדוקא משום ששינהו מפשוט לפשוט אינו נטהר מטומאתו, אך אם שינהו מפשוט לקיבול וכו' ה"ה נטהר מטומאתו, ומזה הוא שלמד הגר"א דתנא דמתניתין פליג על תנא דתוספתא וס"ל דגם בגד ששינהו מפשוט לקיבול וכו' טהור, ובסוף דבריו חזר בו הגר"א וכתב די"ל דכפה ונתנו על הספר חשיב כמשנה מקיבול לפשוט או להיפך, ולפ"ז הרי דהא דאינו עולה מטומאתו אף ששינהו לשם אחר, הוא משום דבבגד הכל טמא וכדתניא בתוספתא.

הרא"ש גריס ג"כ כגיר' הר"ש טהור, וע"כ פירש דאיירי בשל עור, שהרי בבגד הכל טמא, וכצ"ל גם לדעת הר"ש.?

1. והמאירי בסנהדרין שם נקט בפשיטות דבעינן מעשה, וכתב די"מ דאיירי בשחיבר בה חוטי זהב לכבוד ס"ת וכיו"ב, וכתב ע"ז דא"צ לכך, שהכריכה על ס"ת מעשה הוא, עכ"ד.

   ויש להוסיף לפ"מ שצידד הר"ש לעיל פ"ז מ"ב דלהעלות מטומאת מדרס ל"ב שינוי מעשה, וכן דעת הרי"ד בתשו' סימן ט"ז, ונת' לעיל פ"כ מ"ו אות ט', הרי דאי נימא דאיירי הכא בכיפה שעדיין לא נטמאה מדרס, ודאי דהיא עולה מתורת מדרס אף בלא שינוי מעשה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכאשר כן מצינו בד' הר"ש והרי"ד, דכלי עולה מתורת קבלת מדרס בלא שינוי מעשה, משום שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וכל שכבר נטמא אינו עולה מטומאתו בלא שינוי מעשה, אף שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואי נימא דאיירי הכא בדלא עביד שינוי מעשה, והא דהוא טהור מן המדרס, הוא משום דלעלות מתורת קבלת מדרס ל"ב שינוי מעשה, ניחא, דע"כ הוא טמא טמא מת, דאין הכלי עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל עוד, דאף אי נימא בדעת הרמב"ם דכלי דאסור בהנאה ומכח זה אינו עומד לשאר תשמישין אינו מקב"ט, י"ל דהיינו רק בכלי שמתחילתו אסור בהנאה, דכיון שבפועל אינו עומד למלאכה לא חייל עלי' תורת כלי, אך כל שכבר הי' ראוי למלאכה וחייל עלי' תורת כלי, י"ל דאינו עולה מכך כשנאסר בהנאה, וע"כ הכא שכבר ירד הכיפה לידי קבלת טומאה, אינו עולה מטומאתו במה שייחדו לספר והוא אסור לשאר תשמישין, - ויל"פ כן גם בד' המאירי בסנהדרין דמה"ט אם כבר נטמא מדרס אינו עולה מטומאתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמי"ט עמד ע"ז, דמ"ט כלי פשוט אינו נטמא אלא מדרס ולא בשאר טומאות, הרי קי"ל דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, עיי"ש בדבריו, אך לכאו' נראה דהרמב"ם אזיל לטעמי' דס"ל דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, אי"ז אלא מדרבנן ומכח הגזירה דפשוטי כלי עץ, אך מדאורייתא אינו טמא אלא מדרס, וכמש"נ לעיל פ"כ מ"א אות י' ואילך, וע"כ כל שמשנה מכלי קיבול לפשוט, הו"ל כשינוי לשם אחר, וכ"כ בשושנים לדוד. [↑](#footnote-ref-6)