יז - סימן ש_ו סי_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## עשיית איסור כדי להציל חבירו מאיסור שאונסין אותו לעשות

**א]** הב"י הביא מש"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן רט"ז באחד ששלחו לו בשבת שהוציאו בתו בחזקה מביתו ע"י ישראל משומד להוציאה מכלל ישראל, ויש לחוש שיפחידוה ותשתמד, וצידד הרשב"א דאסור לילך חוץ לג' פרסאות, דאין דוחין שבת על הצלה מעבירות, דאין אומרים לאדם עמוד וחטא כדי שיזכה חברך, ואפי' איסור זוטא לא שרינן ליה כדי להציל חבירו מאיסורא רבה, דכל מה שאמרו דניח"ל לחבר דליעביד איסורא זוטא כי היכי דלא ליעביד ע"ה איסורא רבה הוא רק כשאותו איסור בא לע"ה ע"י החבר, והב"י כתב דלמש"כ התוס' בכ"ד דכל דלא פשע אמרינן דניח"ל למעבד איסורא זוטא ולא יעשה חבירו איסורא רבה, (אף אם לא בא אותו איסור על ידו), מותר לחלל את השבת כדי להצילה, דלגבי שלא תשתמד ותעבור כל ימיה חילול שבת הוי חילול שבת זה איסורא זוטא, וכ"כ השו"ע בסי"ד.

והב"ח עמד בזה במש"כ הרמ"א בסימן שכ"ח ס"י דמי שרוצים לאנסו שיעבור עבירה גדולה אין מחללין עליו השבת כדי להצילו, וזה דלא כמש"כ השו"ע הכא דמחללין שבת כדי להציל מאיסור גדול, וכתב לישב דשאני התם דאיירי כשרוצים שיעשה עבירה לאונסו, ועבירה באונס אי"ז עבירה דאונס רחמנא פטריה, וע"כ אין לחלל ע"ז את השבת, ועד"ז כתב הלבוש בסימן שכ"ח סי"ג.

אך המג"א בסקכ"ט כתב דכל הא דהכא הותר לחלל את השבת הוא משום דלגבי שלא תמר ותעשה כל ימיה חילול שבת הוי זה איסור זוטא דמוטב לחלל שבת אחת כדי שתשמור שבתות הרבה, וכמש"כ כן הב"י, ומשא"כ בההיא דסימן שכ"ח דרוצים לאנסו לעבירה אחת אף לעבוד ע"ז אין מחללין שבת באיסור דאורייתא דמחלל שבת כעובד ע"ז ואי"ז איסורא זוטא, וכ"כ הגר"א והמ"ב בסקנ"ח, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ח סקל"א דהא דאין מחללין שבת כדי להציל חבירו מעבירה באונס הוא משום דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך.

ב] ויש להעיר בזה, דלכאו' בההיא דסימן שכ"ח שאונסין אותו באונס מיתה שיעבור עבירה גדולה, הרי דכל דאי"ז באחד מג' עבירות, יש בזה להתירא דפיקו"נ דדוחה כל התורה, והוי זה היתר גמור, וא"כ מה מקום יש לדון בזה אם אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, הרי אין עושה חבירו איסור כלל, ואי"ז כדי "שיזכה חברך",{ודמי להיכא דעשה דוחה ל"ת, דודאי דלא נימא דמותר לעבור קודם לכן איסור דרבנן או איסור דאורייתא קל דאינו מותר לצורך העשה (משום דאי"ז בעידנא) כדי שלא יעבור אח"כ איסור חמור}.

## גדר ההיתר דפיקו"נ

ג] אמנם הנה בתשו' אבנ"מ סימן י"ח כתב דגם בחולה שהותר לו לאכול איסור משום פיקו"נ, יש להתיר לעבור איסור דרבנן כדי להתיר את האיסור, (אף דעשיית האיסור הקל אינה לצורך הפיקו"נ), משום דבאיסור דרבנן אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך, ומבו' דהתירא דפיקו"נ אי"ז היתר גמור שהותר האיסור ונדחה וליכא איסור כלל, אלא הו"ל כאונס, (דכיון דעליו לעשות את האיסור כדי לינצל מן המיתה הו"ל כאנוס), וע"כ יש להתיר לעבור איסור קל כדי להצילו מן האיסור החמור.

ד] והך מילתא דהתירא דפיקו"נ אינו היתר גמור שהותר האיסור ונדחה, אלא הו"ל כאונס, כ"נ ממש"כ המ"ב בסימן תרי"ח סק"ה דבמקום שמאכילין אותו א"צ כפרה ע"ז דאונס רחמנא פטריה וכו' וכפרה לא נאמר רק על השוגג, והרי דאף כשמאכילין אותו ביוהכ"פ משום פיקו"נ לא הותר ונדחה איסור האכילה אלא הו"ל כאנוס ואונס רחמנא פטריה, (וזהו דס"ד דהוא צריך כפרה ע"ז), - וכ"ה מבו' בד' העונג יו"ט בסימן קכ"א שכתב לצדד דבגונא שהותר לבא על אשה האסורה משום דעדל"ת אין הולד חלל וממזר, דכיון דרחמנא שריא הוי היתר גמור ואי"ז ביאת איסור כלל, ומשא"כ היכא דהותר לעבור על האיסור משום פיקו"נ, אף דמותר לעבור מ"מ יש בביאה זו איסור והוי הולד ממזר, עיי"ש, - וכ"ה ממבו' ממש"כ הבית הלוי בפרשת שמות (ב' כ"ה) דהמחלל שבת לצורך חולה אם היה מחלל שבת גם בלא"ה מיקרי מחלל, וכתב לדמותו למה שמצינו לענין אונס דכל שהיה עושה בלא האונס לא מיקרי אנוס, והרי דכל התירא דפיקו"נ הוא משום דחשבינן ליה כאנוס, ובזה י"ל דכל שהיה עושה גם בלא"ה לא מיקרי אנוס, (דאי נימא דהפיקו"נ מועיל להתיר ולדחות את גוף האיסור, א"כ מה לי דהיה מחלל שבת גם בלא"ה, דרק בפטורא דאונס הוא די"ל דכל שהיה עושה בלא"ה לא מיקרי אנוס).

ה] אך הנה מכ"ד נראה דהתירא דפיקו"נ מועיל להתיר ולדחות את גוף האיסור, וזה חדא מהא דיליף ר"א ביומא פ"ה ב' להא דפיקו"נ דוחה את השבת ממילה שהיא אחת מרמ"ח אברים שבאדם ודוחה שבת ק"ו לכל גופו שדוחה את השבת, וכיון דבמילה בשבת הותר איסור שבת וחשיב כמעשה היתר, לכאו' ה"נ בפיקו"נ דילפינן מיניה ה"ז מועל להתיר לאיסור שבת וחשיב כמעשה היתר, - וכ"נ ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרפ"ט דפליגי בגמ' אם פיקו"נ הותרה בשבת או דחויה בשבת, (והארחות חיים בסימן שמ"ו כתב בשמו דתליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור, וכ"כ הכס"מ בפ"ב משבת ה"א ובב"י בסימן שכ"ח), ואי נימא דעיקר ההיתר דפיקו"נ הוא משום דהו"ל כאונס, לכאו' ודאי דאי"ז אלא כדחויה, (וודאי דליכא למיתלי לה בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור או דחויה בציבור), - וכ"נ ממש"כ הרשב"א בביצה ח' ב' דאסור להכניס עצמו להיתר דעדל"ת וכתב ללמוד לזה מהא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ, ואי נימא דבפיקו"נ לא הותר האיסור כלל אלא הו"ל כאנוס, הרי דאין ללמוד מהא דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ דה"נ אסור להכניס עצמו להתירא דעדל"ת, (דכשמכניס עצמו לפיקו"נ הרי אח"כ נעשה האיסור, אלא שהוא אנוס עליו, וע"כ אסור להכניס עצמו לכך כיון דעכשיו אינו אנוס כלל, ומשא"כ בעדל"ת דאח"כ יהא היתר על האיסור, מהיכ"ת נימא דאסור להכניס עצמו לכך), - וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י ביבמות ס"ד ב' (ד"ה איסורא וסכנתא) דכל שמתו אחיו מחמת מילה ומל הו"ל מילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת, וממה שנחלקו הראשונים בר"פ הערל במתו אחיו מחמת מילה אם חשיב כערלה שלא בזמנה, וממש"כ השו"ע בסימן קצ"ו ס"ב דאם אכל דבר איסור במקום סכנה מברכין עליו, וכתב המ"ב שם סק"ט דכיון דסכנה הוא התירא קאכיל ואדרבה מצוה קעביד להציל נפשו וכו', וכ"כ המ"ב בסימן ר"ד סקמ"ז.

ולפ"ז הדר צ"ב מש"כ האחרונים דבעשיית איסור כדי להציל חבירו מאיסור שאונסין אותו עליו יש לדון משום חטא כדי שיזכה חברך, והרי כיון דיש בזה להתירא דפיקו"נ והוי היתר גמור אין חבירו עושה איסור כלל.

ו] וי"ל בזה למש"כ הקובה"ע בסימן מ"ט סק"ט וסק"י להוכיח מד' השאילתות דחלוק הוא התירא דפיקו"נ בחולה מהתירא דפיקו"נ כשאנסוהו לעבור, דבחולה העובר משום פיקו"נ אינו אנוס כלל, אלא הוא משום דפיקו"נ דוחה להאיסור, אך כשאנסוהו לעבור לי"ב להדחיה דפיקו"נ, אלא הוי כמו אנוס דגלי קרא דאינו חייב למסור נפשו, וכיון שאין לו עצה אחרת איך להנצל ממילא הוי אנוס ורחמנא פטריה, ועיי"ש בסקי"א שנתחבט בטעם הא דחלוקין הן זמ"ז, ולכאו' י"ל דהיינו משום דהתירא דפיקו"נ הוא כשהעבירה מצילתו מן המיתה, וע"כ כ"ז הוא כשהוא בסכנת מיתה וע"י העבירה הוא ניצל מן המיתה, אך באנסוהו לעבור, לא חשיב דהעבירה מצילתו מן המיתה, אלא הוא להיפך דאם ימנע מן העבירה יבא לידי סכנת מיתה, וכיון דכל סכנת המיתה הוא רק אם ימנע מלעבור, הרי דכל שהוא עושה את העבירה אינו בסכנת מיתה כלל, וע"כ ליכא בזה להתירא דפיקו"נ.

ולפ"ז י"ל דזה שדנו האחרונים בעשיית איסור כדי להציל חבירו מאיסור שאונסין אותו עליו משום חטא כדי שיזכה חברך, דאמנם בחולה שהותר לו לעשות איסור לרפואתו, י"ל דאין לדון בעשיית איסור אחר משום חטא כדי שיזכה חברך, כיון שהותר לו האיסור, אך כשאונסין אותו לעבור עבירה דאין בזה להתירא דפיקו"נ ולא הותר האיסור כלל אלא דהו"ל כאנוס, יש בזה משום חטא כדי שיזכה חברך.

## אם הותר לחלל שבת כדי להציל ממיתה על קידוש השם

ז] הלבוש בסי"ד כתב דאם נודע לו שכופין את חבירו לאחד מג' עבירות דיהרג ואל יעבור, מותר לחלל שבת כדי להצילם, שהרי יצטרך זה הנאנס למסור עצמו למיתה והוי המצילו מצילו ממות לחיים, וכ"כ הא"ר בסקל"ג דבכה"ג דאיכא חשש פיקו"נ ודאי דמחללין את השבת.

אמנם הנה המ"ב בסימן שכ"ח סקל"א כתב דאם הכפיה היה באחד מג' עבירות ע"ז וג"ע ושפ"ד והוא משער שהנאנס ימסור עצמו למיתה בשביל זה, "אפשר" דצריך לחלל כדי שלא יבוא לזה, ומבו' דלא פסיקא ליה דמותר לחלל את השבת כדי להצילו, ולכאו' הטעם בזה הוא דכל הא דפיקו"נ דוחה את השבת הוא משום חביבות נפשם של ישראל, (וכמש"כ בפירש"י בסנהדרין ע"ד א' ד"ה מאי חזית), וע"כ יש מקום לומר דכ"ז הוא כשמיתתו היא בחינם, אך בכה"ג דאונסים אותו לעבור על אחד מג' עבירות, דכשמוסר נפשו למיתה ע"ז מתקיים במיתתו קידוש השם, לא הותר לחלל שבת כדי להצילו.

ח] ובד' המ"ב שם משמע קצת דכל ספיקו הוא אם צריך אחר לחלל כדי להצילו, אך הנאנס עצמו מותר לחלל שבת כדי להציל עצמו, וצ"ב דאם אין בזה להתירא דוחי בהם, (דלא הותר לחלל שבת להציל ממיתה על קידוש השם), מ"ט מותר הוא עצמו לחלל שבת, - וי"ל דהיינו משום דכל שיש בידו להציל את עצמו ע"י חילול שבת, הרי נמצא דאינו נאנס ע"י הנכרי לעבור אחד מג' עבירות, שהרי יש בידו להציל עצמו מן ההריגה ע"י חילול שבת, ובכה"ג ליכא מעיקרא לעיקר הדין דיהרג ואל יעבור, אלא הו"ל ככל מי שאונסים אותו לחלל שבת דיעבור ואל יהרג, ורק בגונא דאין בידו להציל עצמו מן ההריגה, ויש עליו לדינא דיהרג ואל יעבור, הוא די"ל דלא הותר לאחר לחלל שבת כדי להצילו ממיתה על קידוש השם.