מג בהנידון אם אדם אוסר היכא דאיכא רשות האסורה המפסקת מביתו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

מג

בהנידון אם אדם אוסר היכא דאיכא רשות האסורה המפסקת מביתו

א] **עירובין** דפ"ד:, דאמר ר"נ אמר שמואל גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו וכו', מתקיף לה רב פפא ודילמא כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא.

**והנה** עיי"ש בתוס' שפירשו דהאיסור הכא הוא משום דתשמיש בני רה"ר משוי לי' קרפף, אך לא אסרי משום איסור דיורין, ועי' בחזו"א סי' ק"ב סקי"ד שפירש שהטעם בזה הוא, משום דהוי לבני רה"ר בשימוש בית התבן ולבני חצר בשימוש חצר ונותנין אותו לשימוש חצר, וזה נלמד מהא דסולם תורת מחיצה עליו ולא אסרי אבני חצר אע"ג דיורדין ומשמשין שם דחשיב כבית התבן האי שימוש כיון דאין בית פיתא פתוח לחצר, וה"נ הא דבאין בני רה"ר ומשמשין על הגג, כין שאין כאן שימוש מפתח בית אין אוסרין אבני חצר, וכ"ש לדעת תוס' דבית התבן אינו כלל בתקנת עירוב ואפי' כולו שלו, עכ"ל.

**ועיי"ש** שתמה ע"ד רש"י שפירש דהא דאסרי בני רה"ר הוא משום תשמישן, דלמה יאסרו כיון דלבני חצר הוא תשמיש מן הבית ולבני רה"ר הוא כבית התבן, וכן עמד ע"ז בסי' פ"ו סקט"ז.

**ועיי"ש** שכתב דאפשר דרק תשמיש גמור אינו אלא אם הרשות סמוכה לבית פיתא, אבל כומתא וסודרא חשיב תשמיש אף בלא בית פיתא.

ב] **והנה** במש"כ החזו"א דטעמא דהתוס' שנטו מפירש"י ופירשו שאין האיסור משום עירוב אלא משום דחשיב כקרפף, הוא משום דשימוש בני רה"ר אינו מפתח בית פיתא וחשיב כבית התבן, ילה"ע, דלכאו' בד' התוס' נראה דמה שנטו מפירש"י הוא משום דס"ל דל"ש כלל שיאסרו בני רה"ר על הגג משום תשמישן בו, משום דדמי לכל חצר הפתוחה לרה"ר שאין בני רה"ר אוסרין עלי', והטעם בזה מבו' בד' הריטב"א דהוא משום דיש דין גזל בשבת, ובד' הרשב"א נ' שהטעם בזה הוא משום דתשמיש בני רה"ר הוי תשמיש מועט, וע"כ אינם אוסרין,[[1]](#footnote-2) אך אין הטעם כלל משום דבעי' שיהא בית פיתא פתוח לשם.

ג] **ולקמן** דפ"ה: אמר לי' רבינא לרבא מי אמר רב הכי, והא איתמר שני בתים משני צידי רה"ר רבה בר רב הונא אמר רב אסור לזרוק מזל"ז ושמואל אמר מותר לזרוק מזל"ז, ופירש"י ב' בתים של אדם א' אסור לזרוק, ואע"ג דכי סגי באויר רה"ר למעלה מי' קא סגי, וקאמר דאוסר עליו אוירן של בני רה"ר, אף על פי שאין להם כאן תשמיש, עכ"ל.

**ובחזו"א** סי' פ"ו סקט"ז וסי' ק"ב סקט"ז עמד בזה, דמאי ס"ד דיאסרו בני רה"ר את האויר, הרי אין מקום פיתן פתוח לשם, והוי זה כבית התבן דשרי, ואף לדעת רש"י דבית התבן אסור לטלטל בתוכו, הכא בדין שיהא מותר, כיון שאף הוא שותף ברה"ר.

**ועיי"ש** בחזו"א סי' ק"ב שדן לפרש הא דפרכי' התם לימא שמואל לית לי' דרב דימי, דפריך שיהא אסור לכתף משום דבני רה"ר ובני רה"י יאסרו זע"ז משום עירוב, וכתב שכפי' זה מבו' ברש"י, וכתב דבני רה"ר אין ראויין לאסור משום דהוי לזה בפתח ולזה בבית התבן, אלא בני רה"י יאסרו אבני רה"ר, אך תמה ע"ז, דלפ"ד התוס' דאין בית התבן אסור כלל ה"נ אין רה"ר אסור כלל, ואף לפירש"י בדין הוא דבני רה"י מותרין לכתף בין מרה"י בין מרה"ר כיון שהן שותפין ברה"ר, וממילא כולן מותרין, עכ"ד.

ד] **ומצינו** כן עוד בכ"ד שבני רה"ר אוסרין ע"י תשמישן, הגם שאין בית פיתן פתוח לשם, וכבר עמדו בזה, והוא חדא בהא דבעי לעיל ד"כ. בחצר שראשה נכנס לבין הפסין מהו להוציא מתוכה לבין הפסין ומבין הפסין לתוכה, ופי' הריטב"א שם טעם האיבעיא, ז"ל, משום דפסי ביראות אין דיוריהן דיור גמור אלא לפי שעה, ולהכי קא בעי מי אמרינן דתשמיש שעושין שם עולי רגלים עראי לא חשיב לי' כתשמיש חצר של יחיד או של רבים שהוא אוסר על רשות חבירו, אלא הרי הוא כרה"י שאין בו דיורין לאחרים שאינו אוסר על חצר שלו, או דלמא דתשמישן חשוב דיור ואוסר כחצר או בית הפתוח לחצר חבירו או לביתו שצריך שיתוף וכו', עכ"ל, והרי דאם הי' תשמיש בני רה"ר קבוע, פשיטא שהיו אוסרין להוציא לבין הפסין, הגם שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**עוד** העירוני בזה, בהא דבעי לקמן ד"צ. אם מותר לטלטל מגג לעמוד שברה"ר, והיינו משום דהעמוד הוי רשות של בני רה"ר, והרי דיש לאסור משום תשמיש בני רה"ר, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.[[2]](#footnote-3)

**ולקמן** דצ"ח: פי' הריטב"א, ז"ל, וי"ל עוד בשאין בעלים אחרים לזה התחתון, ואעפ"כ הזיזין הבולטין מן הכותל כלפי רה"ר אינם שלו דבזכות בני רה"ר עומדין, ונהי דמדינא דאורייתא אין אויר רה"ר עולה עד לרקיע, כל אותן הזיזין שלהם הם ויש רשות לכל אחד מבני רה"ר להשתמש בהם וכו', עכ"ל, והרי דבני רה"ר אוסרין משום תשמישן בזיז, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**וכן** ראיתי להביא משה"ק הריטב"א לקמן דצ"ט:, ז"ל, ומיהו הא קשיא לי כיון שהבור הזה ברה"ר ויש בו זכות לרבים, היאך זה מותר לדלות ממנו דהא אסרי עלי' בני רה"ר, ועדיפא הא מגג הסמוך לרה"ר וכו', עיי"ש, והרי דפשיטא לי' שבכח תשמיש בני רה"ר לאסור, אף שאין מקום פיתן פתוח לשם.

**עוד** יש להעיר בזה, ממשה"ק התוס' לעיל דנ"ט: ד"ה מבוי, בהא דעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, דאלמא מישתרי חצי מבוי בפנ"ע אע"פ שהורגלו לערב כל המבוי יחד, והראשונים שם תירצו דבכה"ג אינם אוסרין כיון שאינם יכולין לערב יחד, וכללא הוא דאין לך אוסר על חבירו משום עירוב אלא בשיכול לערב עמו ולא עירב.

**והנה** בד' התוס' מבו' שדעתם, דאף דבני המבוי החיצונים מפסיק מבוי שאינו מתוקן בין ביתם לבין חצי המבוי הפנימי, מ"מ שפיר אסרי, וגם בד' הראשונים דפליגי ע"ד התוס', מבו' דהוא רק משום כללא דאין לך אוסר וכו' אלא בשיכול לערב, אך בלא הך כללא לא היו מתירין משום הא דחשיב דאין ביתו פתוח לשם.[[3]](#footnote-4)

**ואין** לפרש שזהו גופא מכוון הראשונים, דכבר נת' בסימן מ"א סקי"ד להוכיח לא כן, ממש"כ הראשונים דמכח ה"ט גם מהני שיור בעיר של רבים, ואינם אוסרין על בני העיר, ואם מכוון הראשונים הוא משום דחשיב שאין ביתם פתוח לשם, הרי ל"ש ה"ט כלל בשיור בעיר של רבים, ובע"כ דכלל אחר הוא,.

ה] **והנה** מקור ד' החזו"א להתיר בזה, הוא מדינא דסולם תורת מחיצה עליו ולא אסרי אבני חצר אע"ג דיורדין ומשמשין שם דחשיב כבית התבן האי שימוש כיון דאין בית פיתא פתוח לחצר.

**אך** הדברים צ"ב, שהרי חזינן דלזה בזריקה ולזה בזריקה או לזה בשלשול וזה בשלשול שניהם אסורין, והגם שמחיצה מפסקת בין מקום פיתא לבין רשות זו, מ"מ ה"ה אוסרין ברשות זו, וא"כ מה מהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, הרי חזינן דתשמיש מצי אסר אף בשיש מחיצה המפסקת.

**אמנם** הנה בד' החזו"א גופי' בכ"ד מבו' דאין כונתו דכל שמפסקת כרמלית כלל ל"ש שיאסור, משום דחשיב שאין ביתו פתוח לשם, אלא כונתו משום דינא דלזה בפתח ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבפתח, וה"נ כיון שמפסקת כרמלית חשיב כתשמישו בקשה, וע"כ נותנין אותו לזה שביתו פתוח לשם.

**וזה** מפורש בד' החזו"א בסי' פ"ו סק"י, ז"ל, דלעולם אין אוסרין דיורין אלא כשביתן פתוח למקום שימושן אבל כשאין להם בית פתוח לחצר אע"ג דיורידין דרך סולם לחצר ומשתמשין אין אוסרין, "וכדתנן פ"ג ב' באנשי חצר ואנשי מרפסת, ומה"ט שרינן לזה בפתח ולזה בזריקה", והלכך הכא כיון דאנשי השביל אסורין להוציא מבתיהן לשביל משום שהשביל תורת כרמלית עליו לא מיקרי ביתן פתוח לשביל וכו', עכ"ל, ובסי' צ"ו סוסקט"ז כתב בדין סולם, דאם כולן בעליות נראה דאוסרין את חצירן על אחרים אף לפיר"י, עכ"ל, והרי החזו"א בכ"ד מדמה הא דהיכא דמפסקת כרמלית אינו אוסר, להא דהיכא שבאין דרך סולם אין אוסרין, וכ"כ גם שם סקי"ח דהא דמהני סולם תורת מחיצה עליו שלא יאסור, הוא משום דעי"ז הוי כלזה בפתח ולזה בשלשול.

**ועכ"פ** לפ"ז לק"מ מהא דלזה בשלשול ולזה בשלשול או לזה בזריקה ולזה בזריקה שניהם אסורין, וז"פ.

**ומצינו** עוד דבר חידוש בזה בד' החזו"א בסי' צ' סקכ"ז, ז"ל, והנה יש לביהכ"נ דין חצר מוקף לדירה של כל באי ביהכנ"ס, והלכך אסור להוציא מחצר לביהכ"נ כלים ששבתו בבית וכו', ואע"ג דהדרין בחצר ביהכ"נ באין דרך פתח בתיהן לביהכ"נ והשאר באין דרך רה"ר ומבואות, ודומה לזה בפתח ולזה דרך סולמות ולא יהיו הבאין אוסרין על דיורי חצר ביהכ"נ, ז"א דשאני חצר שהוא לתשמיש הבית, אבל ביהכ"נ לאו תשמיש בית הוא, הלכך אסרי כל באי ביהכ"נ על דיורי חצר, עכ"ל, והיינו משום דכל הא דהיכא דמפסקת כרמלית אינו אוסר, הוא משום דינא דלזה בפתח ולזה בקשה, והך דינא הוא רק בחצר המשמשת את הבית, אשר היא נטפלת לבתים הפתוחין לה, ומשא"כ בביהכ"נ שאינו תשמיש בית ליכא להך דינא, ולא עדיפי הדרין בחצר ביהכ"נ משאר באי ביהכ"נ.

**ובעיקר** דין טלטול לביהכ"נ, עמש"נ בסימן מ"ט להוכיח מסוגית הגמ' לקמן דפ"ו: דמותר לטלטל בלא עירוב אף מבתים לביהכ"נ, וצ"ע בזה.

ו] **אמנם** הנה מכל הנך דוכתי שהבאנו מבו' דאף היכא דלחד מפסקת כרמלית, אסר על חבירו דהוי לו בפתח.

**ואמנם** באמת צ"ע בזה, דמ"ש ממש"א בגמ' לעיל דנ"ט: דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו דמכח זה אין אוסרין אנשי מרפסת על החצר, וכן בלזה בפתח וזה בזריקה או בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח.

**והנה** אמנם מהא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו אנשי מרפסת, ניחא בפשיטות לפמש"נ בסימן מ"א ענף ב' בדעת הרשב"א והריטב"א דהוי זה דין מסוים בדריסת הרגל, עיי"ש באורך, אך אכתי קשיא מהא דלזה בפתח ולזה בזריקה או בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח.

**ובפשוטו** צ"ל, דהנה בד' החזו"א סי' פ"ו סק"י מבו', דהא דהיכא דמפסקת כרמלית חשיב שאין בית פיתן פתוח לשם, ודמי להיכא דאיכא סולם, הוא משום דבשבת אסורין להוציא מביתן לשם משום הכרמלית שמפסקת, ואף דבחול יש להן בית פתוח, כיון דשבת מסתם פתחן אין אוסרין כדין מניח ביתו בשבת, והכא עדיף וכו"ע מודו וכו', עכ"ד.

**אך** הנה כבר נתבאר בסימן מ"ד להוכיח מכ"ד דאדם אוסר במקום שמשתמש בו בחול, אף שאין משתמש בו בשבת, ולפ"ז י"ל דמה"ט אוסר אף היכא שמפסקת כרמלית, דהגם דבשבת אסור להוציא לשם מביתו, מ"מ כיון שבחול מצי להשתמש שם מביתו, שפיר אסר.

**אמנם** הנה נת' שם בדעת כמה מן הראשונים דס"ל דאין אדם אוסר במקום שאסור להשתמש בו בשבת, ולדידהו תיקשי דמ"ט אוסר היכא שמפסקת כרמלית, הרי אסור להוציא לשם מביתו בשבת, וא"כ חשיב כאילו אין בית פיתו פתוח לשם, והוי כלזה בפתח ולזה בשלשול.

**אך** י"ל בזה, דהכא שאני, שהרי אף בשבת מצי להשתמש במקום זה, וע"כ שפיר הוא אוסר שם, והגם דבשבת אסור להוציא לשם מביתו, וא"כ יהא חשוב כמו שאין בית פיתו פתוח לשם, מ"מ י"ל דלהא סגי במה שבחול מצי להשתמש שם מביתו.

ז] **אמנם** בעיקר הדברים צ"ע, דאם אדם אוסר אף היכא שמפסיק כרמלית בין ביתו לבין מקום תשמישו, וגם לדעת החזו"א כל הא דאינו אוסר הוא רק היכא דהוי לאחר בפתח, א"כ תיקשי בהא דמי שיש לו בית התבן בחצר חבירו אינו אוסר, ודעת התוס' ודעימייהו דאף מותר לטלטל לתוכו, וקשיא דמ"ט לא נחשוב בית התבן זה כחצר שלו, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דמפסיק כרמלית או רה"ר או אפי' חצר שאינה מעורבת בין ביתו לבין בית התבן זה, אך לפמש"נ דאף בכה"ג מצי לאסור, א"כ מ"ט אינו אוסר בבית התבן זה.

**ועד"ז** קשיא דמ"ט מי שיש לו ב' בתים ואוכל בא' מהם ולן בשני אינו אוסר על הבית השני ועל חצירו, דהגם דמפסיק ביניהם רשות האסורה, מ"מ בדין שיאסור על רשות זו, משום דחשיב כחצר של מקום פיתו.

ח] **ואולי** י"ל בכ"ז, דלעולם כל שמפסקת רשות של אחר ל"ח כפתוח לבית, ולא משום דאסור להוציא לשם בשבת, אלא משום דלא חזינן למקום זה כחלק מן הבית, כיון שמפסקת ביניהם רשות של אחר, והא דבכל הנך דוכתי אוסרין בני רה"ר, הוא משום דכל בני רה"ר משתמשין שם, וע"כ ל"ח שמפסיק רשות של אחר.

**אך** לכאו' אכתי לא נתישב בזה ד' התוס' והראשונים לעיל דנ"ט: שהבאנו לעיל סוסק"ד, ואולי י"ל דאיסור שמכח שהורגלו לערב או משום דריסת הרגל שאני, וצ"ע כעת.

ח] **ויש** להוסיף בזה, מש"כ התורי"ד לעיל דע"ד., ז"ל, ה"מ כגון חורבתו וקרפיפו של שמעון הסמוכין לחצר ראובן ואין שמעון סמוך להן שישתמש בהן, בהא ודאי מותר ראובן להשתמש בהן ואינם צריכין עירוב, אבל אם סמוך שמעון לחורבתו או לקרפיפו ומשתמש בהן והן סמוכין נמי לחצר ראובן, התם אמר ר"ש וכו' אבל מבית ראובן לקרפף שמעון לא וכו', שכיון ששמעון שלא עירב עמו סמוך לו ומשתמש בו אסור לטלטל מביתו לאותו קרפף, עכ"ל,

**ומבו'** בלשונו דל"ב שיהא פתוח לו ממש, אלא בעי' שיהא סמוך לשם ומשתמש בהן.

**וילה"ע** עוד, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק בדין חורבה, ז"ל, אימתי בזמן שאין הבעלים משתמשין בה, אבל בזמן שהבעלים משתמשין בה אסורה וכו', עכ"ל, ולהלן כתב, ז"ל, ואם היתה חורבה של אחד מן השוק שאינו משתמש בה, אף זו היא מותרת לשתי החצרות כמו שביארנו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאם משתמש א' מן השוק בחורבה ה"ז אוסר, והרי דל"ב שיהא ביתו פתוח לשם.

**אך** עמש"נ בסימן נ' סקי"ב לדון בביאור דעת הרשב"א, דהא דהיכא שהוא משתמש בחורבה הוא אוסר, היינו משום דהרשב"א מודה ביסוד הדין לדעת רש"י, דאסור להוציא למקום של חבירו אף בדלי"ל פיתא ולינה שם, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שעכ"פ הוא משתמש שם, אך אם אינו דר שם כלל אף שרי לטלטל לתוכו, ועיי"ש שנתבאר דמה"ט דעת הרשב"א דאין אוסר רק אם אין לבני החצירות שותפות בחורבה.

1. ועיי"ש בריטב"א שיישב דהא דאוסרין בני רה"ר על הגג הוא משום שבני הבית אינם משתמשין שם תדיר, ולא קפדי על בני רה"ר שמשתמשין שם והוי כמיצר שהחזיקו בו רבים, והרשב"א יישב דהא דאוסרין בני רה"ר על הגג הוא משום דגריע תשמישתי', וע"כ אוסרין עליהם בני רה"ר. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה עיי"ש בתורי"ד שפירש פירכת הגמ' התם, דהוא דאין לאסור בעמוד דלית לי' בעלים, וגם אם אית לי' בעלים מ"מ לי"ב תשמיש חשוב אלא כיתוף בעלמא, וצ"ב מ"ט אם לי"ל בעלים אין לאסור, הרי בני רה"ר משתמשין בו, והרי אפי' בגג הסמוך לרה"ר אוסרין עליו בני רה"ר, וכ"ש בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואין לומר, דמ"מ כל היכא דמפסקת כרמלית לא יאסור, משום הך כללא דאין לך אדם אוסר על חבירו אלא בשיכול לערב עמו, שהרי כבר נת' בסימן מ"א סקט"ז להוכיח דהך כללא הוי רק היכא דאתינן לאסור משום דריסת הרגל, אך היכא דאתינן לאסור משום תשמיש ה"ה אוסר אף בשאינו יכול לערב עמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)