לה 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לה

לה' א'

גמ'. נתפגל השליל. הרמב"ם יח' כג' פסק דחייב על אכילת שליל ושליא של פנו"ט, והק' דהרי לענין דיני נבילה ובב"ח כ' דפטור, ויעוי' בפר"ח יו"ד פא' דביאר דשליא ושליל יש עליהם שם 'אוכל' וליכא ע"ז שם 'בשר', ולענין פנו"ט סגי דאיכא ע"ז שם אוכל ולהכי חייב. ואכתי יל"ע דבל' הרמב"ם מאה"ט א' טו' דשליא של נבילה הרי היא כפרש, ורק אם חישב עליה מטמאה. והחזו"א הק' דהרי בפנו"ט כתיב בתורה בשר. והגר"מ בן הגר"ח אמר דאם איכא חיוב פיגול גם במנחות, הרי דחזי' דלענין פיגול א"צ בשר דווקא. ע"ע במנח"א בענין דין בשר בנבילה, ואכ"מ.

פיגל באלל. רש"י פי' במתני' דאלל היינו גיד הצוואר, ועי' תוס' חולין קכא' א' מרטקא, דהק' דא"כ למה בעוף מהני בו מחשבה, אמנם רש"י פי' דהחילוק דבעוף הוא רכיך וראוי לאכילה, ולהכי בעוף מהני בו מחשבת פיגול. ותוס' פי' דאלל היינו שפלטתו סכין, תק' מה החילוק דבעוף איכא בזה מחשבת פיגול, ועי' בגרי"ד דאולי יש לחלק בין אכילה להקטרה, דבמתני' איירי באכילה ואלל אינו דבר הנאכל, ואילו בגמ' איירי בעוה"ע לענין הקטרה, ואלל הוי דבר הנקטר דשייך בו הקטרה. [ועפ"ז פי' הרי"א שפירא גיר' הגר"א דפיגל ב'זבח נתפגל אלל ומוראה, דאי"ז סותר למתני' דקתני דאלל אינו מתפגל, די"ל דבגמ' איירי לענין הקטרה, והיינו דאיירי בעולה דגם הבשר שלה נקטר, וכמו שביאר הגרי"ד דשייך באלל דין הקטרה]. ואולי י"ל ע"פ הנר' בסוגי' דחולין דגדר פלטתו סכין דהוא מתבטל לעור ונעשה כחלק ממנו, ויתכן דכ"ז בבהמה דהעור שלה א"ר לאכילה, ומשא"כ בעור העוף דרכיך וכמבואר בסוגי' דשבת קז'. וע"ע תוס' בחולין שם דפי' דאלל היינו מרטקא – בשר המת, ועי"ש מהרש"א דא"א לפרש דאיירי בפלטתו סכין דזה ל"ש בעוף, אמנם מהתוס' כאן מבואר דשייך גם בעוף.

מוראה וכו'. וברש"י דל"מ מחשבה כי הוי פירשא וכו'. והתוס' כ' דלא נצרך לזה כי בלא"ה מוראה אית בה דין השלכה לבית הדשן ואין בה שום אכילה. - והרש"ש כ' דלרש"י י"ל דקאי אחטה"ע שנאכלת, וא"כ אי הוי כשאר בשר היה שייך בה מחשבה, וע"ע שיט"מ. אמנם מד' התוס' בהמשך דכ' דקודר להסיר המוראה הרי דפי' דאיירי בעוה"ע. - וע"ע בגרמ"ד דהתוס' ס"ל כהרמב"ם דגם בחטה"ע דליכא דין השלכת מוראה לבית הדשן, מ"מ אסורין באיסור הנאה. [עי"ש עוד שהביא ד' הגרי"ז דאיכא נ"מ בין רש"י ותוס' בבני מעיים, דלרש"י כיון דרובא אכלי להו מהני בזה מחשבה, ולהתוס' איכא בזה איסור הנאה]. – ע"ע מנח"א שהביא ד' הראב"ד בתו"כ דבחטה"ע אמרי' דאם ירצה כהן יאכל אותו זפק, דמבואר דליכא בזה מצוות אכילת קדשים, ולכן ל"ש לחשוב ע"ז, אבל לר"א פיגל באלל נתפגלה המוראה משום דהוי מגופיה דזיבחא והוי דבר הראוי לאכילה. – וברמב"ם מבואר טפי דמוראה התמעטה מדין זריקתה לבית הדשן, אבל איכא בה איסור הנאה ואינה נאכלת כלל, ולפ"ז מבואר היטב הא דל"מ מחשבה במוראה. [ובעצם הענין דאיכא בזה איסור הנאה לעי' רש"ש כאן ונחלת דוד תשו' מז']. – עי' קר"א דלמה מתפגל אם הוי פירשא.

בפשטות מבואר דהחי' דר"א דשייך מתפגל אע"פ שאינו מפגל. ובגרמ"ד דק' מה החי' בזה, דהרי מה דאינו מפגל זה משום דבר צדדי דאינו לא אכילת אדם ולא מזבח.

– ויעוי' ברמב"ם פסוה"מ יח' ח' דנר' דבשר פרים הנשרפים הוי דבר שאין לו מתירים, ומ"מ אכתי ק' דזה אינו תלוי במה דאינו מפגל, וברש"י תולה זב"ז.

- עוד הק' במש"כ התוס' דליכא מחשבת אכילת אש משום דהכא ליכא לא אכילת אדם ולא מזבח, דק' כיון דאכילת אש שייכא בהו, למה לא יהיה מהני בהו הך מחשבה.

- ובטה"ק הק' ע"ד רש"י בע"ב דכי היכי דל"ח אכילה לענין איפגולי וכו', דהרי איכא מחשבת אכילת אש, דהרי נת' ברש"י דשייך בבשר מחשבת אכילת אש, וא"כ למה כ' דליכא מחשבת אכילה בבשר.

- ועי"ש שהביא ד' הירושלמי דמבואר דטעמיה דר"א דל"מ מחשבה בבשר הפרים משום שאינו עומד לאכילת אדם וכו', ומבואר שם עוד דזה גופא הטעם גם דהיכא דאבדו האימורין דאין הבשר נחשב כיש בשר, משום דכיון דאינם ניתרים לשום אכילה, הרי דאי"ז נחשב מגופא דזיבחא. [גופא דזיבחא, פירושו, שאינו חלק מה'קרבן', והיינו דלא מיקיים ביה דיני קרבן, וכמו לענין דינא דיש בשר].

- ומעתה מתבארים היטב ד' התוס' דל"מ בהו נמי מחשבת אכילת אש, כי עצם הדבר דאינן ניתרין לשום אכילה, הרי דאי"ז בכלל גופא דזיבחא. [והגרמ"ד מק' דהרי התוס' קאי על ד' ר"א בסוגיין, והרי לפי דבריו דנתפגלו הפרים, הרי דחשיב כגופא דזיבחא, וא"כ הדק"ל דה"נ תיהני מחשבת אכילת אש].

- ולפי הנ"ל מתבארים היטב ד' רש"י דהמתפגל תלוי במפגל, והיינו משום דאם ל"מ מחשבה מטעם דאינו גופא דזיבחא, א"כ ה"ה דלא יתפגל מחמת זה.

– וכן יש ליישב לפ"ז מש"כ רש"י דליכא בבשר שום מחשבה ואפי' אכילת אש, והיינו משום דרש"י קאי הכא דלא כר"א, וא"כ אי"ז גופא דזיבחא ול"ש בזה אפי' אכילת אש, ורק לר"א דזה מצד דאין דרכו לאכול, אז שייך מחשבת אכילת אש דזה דרכו.

- ולד' ר"א המבוארים בירושלמי אה"נ דגם אינו מתפגל. אמנם ר"א בסוגיין סובר דגם אם לית ביה אכילת אדם וכו' מ"מ הוי גופא דזיבחא, והטעם דל"מ בהו מחשבה משום דבמציאות ליה מחשבה לאכילה.

- ולפ"ז צ"ל עוד דמוראה הגם דמצ"ע הוי מהדברים הנאכלין, דמ"מ כיון דרובא דאינשי לא אכלי לה, הרי יל"ד דמעתה אינו מגופה דזיבחא וא"כ גם אינו מתפגל, ור"א ס"ל כהנ"ל דהוי מגופיה דזיבחא וכו'.

– יעוי' עוד דבזה ביאר הגרי"ז ד' הגמ' בע"ב, דאמרי' דאם לינה פסלה מחשבה נמי פסלה, היינו משום דאם לינה פוסלת בע"כ דהוי גופא דזיבחא, וזה עצמו הטעם דיחול עליו פסול פיגול. ומבאר דבדחיית הגמ' דרק לינת אימורים, ר"ל דהגם דלינה פסלה מחשבה לא פסלה, וכד' הגמ' לקמן קד' ב', ומבאר הגרי"ז דר"ל דהגם דלינה פסלה והוי גופא דזיבחא, מ"מ הטעם דל"מ מחשבה, כי במציאות ל"ש בזה מחשבה, היכא דליכא לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח.

– [ע"ע בגרמ"ד לבאר ד' הירושלמי באו"א, באופן דאינו סותר ד' הבבלי, ולד' שניהם עולה דהנידון בסוגיין, האם הבשר הוי דבר שאין לו מתירין או לא. ושם שקו"ט האם זריקת הדם מתירה את הבשר לישרף או לא, והביא דאם יסוד הפיגול דהקרבן מתפגל ע"י מתיריו, א"כ מוכרח דאם יש נידון האם מהני מחשבה בבשר הפרים, אזי בהכרח דצ"ל דהזריקה מתרת את שריפת הבשר. עוד הביא שם סתירה בד' הרמב"ם האם בשר הפרים הוי ניתר מזריקת הדם].

- הרמב"ם פסוה"מ יח' ח' פסק דבשר פרים הנשרפים אין חייבין עליהם משום פיגול, משום דהוי דבר שאין לו מתירין, ודלא כר"א דסוגיין, והגרי"ז ביאר ע"פ הנ"ל דהר"מ פסק כהירושלמי הנ"ל. וע"ע רש"ש דמקור ד' הרמב"ם ממתני' דלקמן מג' א' דבשר הפרים מתיר את אימוריהן ליקרב, אבל הבשר אינו ניתר מחמת הזריקה, אלא דזה דין 'סדר' הקרבן. [ועי"ש דהביא דאפשר לבאר הנידון בירושלמי האם השריפה יש לו דין הקטרה ונחשב כיש בשר, וההוכחה ממה שאין לו מחשבה היינו דאי"ז אכילת מזבח. עוד ציין לאו"ש פסוה"מ א' ולמקד"ד ז' ו' ששו"ט בד' הירושלמי].

– עוד יעוי' ברמב"ם יד' ז' דשליל ושליא אינם מפגלין, ושם יח' כג' כ' דהם מתפגלין והיינו כר"א. והטעם דבשליל א"א לומר דאי"ז מגופיה דזיבחא. עוד יעוי' שם יד' ז' דמוראה אינה מפגלת, ושם יח' כב' דגם אינה מתפגלת, ובזה פסק דלא כר"א. ולפמש"נ לעיל דהר"מ סובר דבעופות המוראה אינה ניתרת כלל, ובין בעוה"ע ובין בחטה"ע היא אסורה, א"כ הרי דזה דמייא ממש לנידון דבשר הפרים וכו', דבשניהם הנידון דהוי דבר שמצ"ע ראוי לאכילה, אבל מ"מ אין להם דין אכילה. [עי' בגרמ"ד מה שביאר דלהרמב"ם איירי הכא בבהמה ודלא כרש"י ותוס' דפי' דקאי על עוף]. ע"ע קר"א דהחילוק דבשר פרים א"ר לאכילה כלל, ומשא"כ בשליל.

בשר פרים לענין נותר וטמא. לפי מה שנת' דהר"מ ס"ל דבשר פרים הנשרפים הוי דבר שאין לו מתירין, הק' מרן הגרי"ז מד' הר"מ פסוה"מ יח' טז' דכ' דטמא שאכל מהבשר חייב רק לאחר זריקה, והרי הכלל הוא דדבר שאין לו מתירין חייבין על אכילתו בטומאה משקדש בכלי מיד.

- ויש לחלק בין מש"כ הר"מ דלענין פיגול נחשב כאין לו מתירין, משום דבעי' בזה שיתפגל ע"י מתיריו, וא"כ הכא הגם דחלות דין שריפת הפרים חייל רק לאחר זריקה, מ"מ זה דין דחייל ממילא, והיינו דהדין הוא דזה שריפת של הקרבן, וכל עוד דלא נזרק הדם ליכא קרבן ששייך לעשות בו דין השריפה, אבל עצם הזריקה אינה פועלת חלות בבשר עצמו, ולענין פיגול דבעי' שיתפגל ע"י מתיריו, אזי בעי' דיפעל חלות בבשר, ולהכי חשיב כדבר שאין לו מתירים, אמנם לענין טומאה בעי' שיהיה 'ניתר לטהורים', וכיון דחלות דין השריפה חיילא לאחר הזריקה, נמצא דרק אז חל דין השריפה, וכלפי זה הוי כדבר שיש לו מתירין, והיינו דאכתי לא חלה ביה תורת הכשר ליפסל בטומאה. ובמנח"א כ' יותר דלענין טומאה תלייא אם הזריקה נעשית ע"ז, ודווקא אם נטמא דהופקע מהקרבן, אבל לענין שריפה לא הופקע מהקרבן. – ע"ע קר"א דלפי המבואר בסוגיין דליכא 'אכילה' בבשר פרים, א"כ ליכא בהו דין נותר וטמא,

[בכל הנ"ל. יש לבאר דהצד דלא ס"ל כר"א, היינו דגדר פיגול אינו כנבילה דחייל על כל הבהמה, אלא דפיגול זה רק בקרבן, והיינו דאותם החלקים שיש בהם אכילת קרבן, השתא שפיגלם יש בהם אכילת פיגול, וזמש"כ רש"י דכמו דלא הוי אכילה לענין מחשבה ה"ה לענין אכילה, דתלייא הא בהא, דהאכילה המתפגלת היא רק האכילה של הקרבן, וזה גם האכילה דמהני בה מחשבה. אבל לר"א י"ל דפיגול הוי איסור דחייל על הבהמה, ואינו תלוי בגדרי הקרבן. והנה בענין מחשבת אכילת אש, י"ל דרש"י סובר דגם אם איכא מחשבה בפרים, אבל זה ל"מ לענין אכילה, דהחיוב כרת חייל רק על ה'קרבן' והיינו דווקא דבר שיש בו אכילת אדם או מזבח. ויתכן לומר בזה כהגרי"ז דהיינו שרש"י שכ' דמהני מחשבה זה רק לר"א, והיינו דלהצד ..... שוב אני רואה שכל מה שכתבתי זה בעצם ד' הגרי"ז, רק שהוא השתמש במילים 'גופא דזיבחא', ואני קורא לזה 'קרבן', בקיצור לא הוספתי כלום

עי' גרמ"ד עמש"כ הגרי"ז דהקרבן מתפגל ע"י מתיריו, דאם הגדר דצריך לחשוב מהעבודה המתירה על הניתר עצמו, א"כ מה קמ"ל דל"מ מחשבה בבשר הפרים, והרי אינם ניתרין כלל מהזריקה. וכ' דהפשטות דא"צ שיחשוב בעבודה מחמת דזה המתיר של מה שמחשב עליו, דהרי גם בשל"ש צריך לחשב בד' העבודות והגם דליכא בזה הלכתא דמתיר, וכן דגם השחיטה והקבלה וההולכה אינן מתירות את הבשר.

רש"י ושוין. דמהני מחשבת אכילת אש. הגרמ"ד מק' דרש"י לעיל בד"ה לימא דכ' דהחי' דר"א דמתפגל אע"פ שאינו מפגל, ולכאו' הרי באמת גם מפגל באכילת אש. ואמנם לד' הגרי"ז דמחשבת אכילת אש מהני רק אליבא דר"א דלדידיה הוי גופא דזיבחא, א"כ זה גופא נכלל בחי' דיכול להתפגל אע"פ שאינו מפגל, והיינו דאכתי יכול להחשב כגופא דזיבחא, ולכן זה גופא הטעם דמהני מחשבת אכילת אש.

לה' ב'

מאי לאו לינת בשר וכו'. והגרי"ז הק' דלכאו' יש להוכיח כן מהגמ' דלעיל, דקתני דשוים שאם חישב באכילת פרים ושריפתן לא עשה כלום, דיש לאימורין ולבשר 'זמן', דאל"ה ל"ש כלל לדון דאיכא מחשבת חול"ז בזה. - והגרמ"ד כ' דאיכא לאוקמי במחשבת חול"מ. אמנם יל"ע אם איכא מקום לשריפת הפרים דיהיה שייך בהו מחשבת חול"מ. - ועי' בגרמ"ד ליישב ע"פ מה שמדקדק דגם היכא דכלפי החפצא עצמו אינו נחשב חול"ז, מ"מ אם מעשה האכילה הוא חול"ז איכא בזה פיגול, וה"נ אם יחשב לאכול את האימורין, יהיה פסול לא מצד לינת הבשר וכו' מהדין שריפה, אלא דכיון דחישב על אכילה, נמצא דכלפי דיני האכילה זה נחשב לחול"ז. אמנם דצ"ל לפ"ז דזה ודאי דהדין שריפה הוא רק ביום ולילה, והיינו דאיכא זמן לקיום המצוה, ורק דאינו נפסל בלינה. וילה"ע דהתוס' לעיל בע"א נקטו דאם שליל נאכל רק ליום ולילה דע"כ דאיכא ביה דין נותר, ולכאו' מבואר דתלייא הא בהא.

מגו דפסלה בלינה פסלה נמי מחשבה. והגרמ"ד הביא דהגרי"ז הק' מה השייכות, וביאר דאם לינה פוסלת בע"כ דהוי גופא דזיבחא, וזה עצמו הטעם דיחול עליו פסול פיגול. ומבאר דבדחיית הגמ' דרק לינת אימורים, ר"ל דהגם דלינה פסלה מחשבה לא פסלה, וכד' הגמ' לקמן קד' ב', ומבאר הגרי"ז דר"ל דהגם דלינה פסלה והוי גופא דזיבחא, מ"מ הטעם דל"מ מחשבה, כי במציאות ל"ש בזה מחשבה, היכא דליכא לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח. – עי' גרי"ד דהביא קו' התוס' שם דלא פשטי' מלינה למחשבה, ואילו בחפינת קטורת פשטי' מלינה למחשבה. ועי"ש דביאר דתירצו דבפרים הנשרפים הסיבה דליכא מחשבה משום דליכא שום אכילה, ולכן אינו תלוי כלל בפסול לינה. אבל בקטורת הנידון אם יש לזה דיני 'זמן', ולכן אם איכא פסול לינה איכא נמי פסול מחשבה, דאכילת מזבח פשיטא דאיכא בקטרת. ועי"ש דזה הביאור בתי' התוס' ד"ה וש"מ בתי' הב', דהסיבה דל"מ מחשבה בפרים משום דליכא אכילה לחשב עליה, אבל אם מחשב באימורין דהוי מחשבה, אזי אה"נ דהמחשבה תחול גם על האימורין. אבל בתי' הא' התוס' מתרצים דליכא שייכות בין ב' הפסולים, עי"ש שכ"כ בתו"י יומא מח' א'.

צמר שבראשי כבשים. וברש"י דאע"ג דבעור הראש מהני מחשבה, היינו משום דדינו שאעל"י, ומשא"כ בצמר דל"מ מחשבה משום דדינו שאם עלו ירדו. ועי' שיט"מ דהחילוק דעור הראש בטל אגב הראש ומשא"כ צמר.