חבורות נדה קצו מהדותdocx
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

**![](data:image/png;base64...)**

**שיעור א'**

# ביאור ענין הפסק טהרה

נראה להקדים ב' הקדמות שהם לכאורה פשוטות. חדא, ענינו של הפסק טהרה אינו דבר הנצרך בעצם לטהרת האשה, רק ענין של הוכחה, ואם כלפי שמיא גליא שהאשה הפסיקה מלראות דם ואח"כ טבלה הרי היא טהורה, רק שאנחנו לא יודעים את זה. ותו, הביאור אינו בטהרת האשה, רק במה שהפסיקה מלראות דם. ודבר זה בולט בפרט בדין המתני' והגמ' שלפנינו, שהרי מקודם היתה טמאה טומאת נדה, ובזה הדין שאפי' ראתה טיפת דם כחרדל ביום ראשון הרי היא טמאה שבעה ימים בין המשיבה לראות עד סוף יום השביעי בין לא המשיכה לראות בכלל. ואמרינן שמכיון שראתה בימי נדתה יתכן שהאשה המשיכה לראות דם בימי זיבה, שזה מחייב אותה פרשת זבה קטנה וזבה גדולה שהוא דין אחר.

והנה מבואר במתני' שבדף ס"ח ע"א שאם בדקה עצמה ביום השביעי של ימי ראיתה (שהוא ז' של ימי נדה) ומצאה טמאה, ולאחר זמן בדקה ומצאה טהורה הרי זו בחזקת טמאה. ובפשוטו הכוונה כמו ברישא, דמיירי בטבלה בינתיים ולכן אילו לא המשיכה לראות היתה טהורה מטומאת נדתה. ומ"מ אמרינן שהיא טמאה כיון שהיתה רואה מקודם ולא ראינו אחרת עד שבדקה ומצאה טהורה. ולכאורה המחשבה הראשונה בזה הוא דאמרינן שהיא בחזקת רואה דם וממשיכה לראות דם עד שיתברר לנו אחרת.

אמנם יש כמה מקורות לומר שאין לאשה דין חזקת רואה רק בגלל שראתה כבר ולא ידענו שהספיקה. והנה זה לבד שאינה רואה דם בשפע לא מספיק, שהריכל הידיעה ששראתה דם במתני' היתה ע"י בדיקה, וא"כ איכא למימר שבכה"ג גם המשיכה לראות. ועוד שהרי אינה מרגשת שיוצא דם מן המקור, וא"כ ליהוי גם זה ראי' שהפסיקה מלראות. וע' תוה"א ריש שער ה' וכן במאירי על אתר שהדגישו את זה שיש חיוב בדיקה אע"ג שלא הרגישה דם. וחזינן מדבריהם דבאמת היתה צריכה להרגיש יציאת הדם אילו המשיכה לראות והי' צריך להיות ריעותא בזה שחוששין שהיא עדיין רואה דם (וראיתי בשם החת"ס שאין זה דרכה ולולא דבריו הי' נראה שהוא נגד הראשונים וכמש"נ).

ועוד הנה תוס' במס' גיטין ב' ע"ב כתבו שהמקור להא דעד א' נאמן באיסורים הוא מ"וספרה לה" שאשה סופרת לעצמה ז' נקיים ובעלה מאמינה כשהיא אומרת שספרה וטהורה (וכן אחרים סומכים עלה לענין טהרות). ומקשים שם התוס' דא"כ תהא עד א' נאמן באיסורים אפי' בדאיתחזק איסורא דהא גם בוספרה לה הרי היא בחזקת איסור. ותי' וז"ל "וי"ל דאינה בחזקת רואה כל שעה וכשעברו שבעה טהורה ממילא ולא איתחזק איסורא וכו'" (ובמה שהוסיף התוס' שם 'וגם בידה לטבול' ע' מהרש"א ואכמ"ל). וכה"ג יש גם בתוס' במס' יבמות פ"ח ע"א ד"ה ברי. ונחלקו האחרונים בביאור כוונתם. בשו"ת מהרי"ט ח"א סי' י"א יסד דלא אזלינן בתר חזקה העשוי' להשתנות (והוכיח כן מכח הקושיא של נאמנות דעד א' מוספרה לה, אמנם לא הביא את דברי התוס'). וכיון שאין דרכה של האשה לראות תמיד אלא להפסיק אחרי מספר ימים אין כאן חזקה. והש"ש (ש"ג פי"א) ורע"א (יו"ד סי' ט"ו סע' ב') פי' בענין אחר. והיינו שאפי' אם בכגון חזקת חי נשאר בחזקתו אע"ג שעשוי' להשתנות היינו משום שהחיות של אתמול היא סיבה לומר שהוא חי גם עכשיו, אבל בראית דם של היום ליכא חזקה שיהי' ראית דם למחר. ונראה הביאור בזה שחזקה יכול לומר שכמו שאתמול היתה אשה שרראתה אתמול גם היום היא אשה שראתה אתמול, אבל אין חזקה יכול לומר שגם היום תראה, שהא הראי' של היום לא הי' לה אתמול.

ועכ"פ לפי ב' הפירושים יוצא שאין לאשה הרואה דם חזקה שממשיכה לראות דם. וממילא נשאלת השאלה במתני' שלנו למה בכלל צריכים הפסק טהרה, והרי הדגשנו שכל הטעם שצריכים הפס"ט הוא מחמת זה שראתה מקודם. והא אמרינן שאין מזה ראי' שהיא רואה גם עכשיו, בפרט לפי ביאור רע"א וש"ש דלא הוי דין בדיני החזקות רק מציאות שאין מא' ראי' לחבירו.

ולכאורה התי' הוא שעיקר ענינם של התוס' שם לבאר למה נדה לא נחשב אתחזק איסורא לענין זה שעד א' נאמן בה. ובזה אמרינן שאין לו דין אתחזק. אבל הא מיהת י"ל שע"י זה שראתה אתמול יש לנו סיבה לחשוש שהיא תראה גם אח"כ. ולענין עד א' נאמן באיסורים אין זה אלא ספק שיכול עד א' לבאר, אבל הא מיהת שאין לנו להקל לומר שלא ראתה עד שנבאר את הדבר. וזהו הטעם שצריכים בדיקת הפס"ט. אלא דא"כ מש"כ במתני' שבדקה ומצאה טמאה ולאחר זמן בדקה ומצא הטהורה היא בחזקת טמאה, לשון חזקה לאו דוקא נקט. וצע"ק.

ועפ"ז אפשר לבא ולבאר סוגיית הגמ' במחלוקת שבין רב ולוי. דלפום ריהטא הדברים תמוהים, למה הי' פשוט לגמ' שאם בדקה ומצאה טמאה ולאחר זמן מצאה טהורה דלא תהא זבה ודאי, הא איכא חזקה דמעיקרא דראתה דם ובכל חזקה דמעיקרא כך הוא הדין אע"ג שראינו בה ריעותא לאח"ז. ועוד יותר מזה סבר לוי, שאפי' אם גם אח"כ מצאה עצמה טמאה מ"מ אינה טמאה ודאי, וזו למה. ולכאורה הכל מתבאר ע"פ הנ"ל, דלעולם ליכא חזקה מזה שאשה ראתה דם שהיא תמשיך לראות דם, ואע"פ שיש לנו להסתפק שאולי עדיין רואה היא, מ"מ לא ימלט מהיות ספק, ומשו"ה סבר לוי שאפי' ראתה קודם וגם לפני, כיון שלא ראתה בינתיים וכן לא הרגישה, אין לנו לומר שהיא טמאה ודאי. ובזה חלק רב דכיון דמ"מ ראתה בין לפני ובין לאחרי, בזה שפיר אמרינן שהיא בחזקת רואה ומביאה קרבן.

ויעוין בתוס' הרא"ש שהביא עוד קושיא בהא ענינא, שהתקשה בשיטת רב דסבר שאם בדקה ומצאה טמאה ולאחר הזמן שוב בדקה ומצאה טמאה שהיא זבה ודאי. ותמה התוס' הרא"ש למה נחייבנה בקרבן מספק, דהא הי"א ימי זיבה הם בחזקת טהרה. והמקור לדבריו הוא מתני' לעיל בדף ל"ח ע"ב. והיינו לכאורה דחוץ ממה שאין חזקה שתמשיך לראות וכמש"נ, יש עוד טעם לומר שלא תראה בימי זיבה, וא"כ נהי נמי שראתה מקודם, מ"מ למה יש לנו לומר שתמשיך לראות דוקא בימים שאין הדרך לראות בהם. ובזה לכאורה יש להעיר דאיכא למימר דלא אמרינן שי"א יום בחזקת טהרה אלא קודם שידענו שראתה, אבל בנד"ד כיון שראתה לבסוף י"ל שאיתרע לה חזקה זו. תדע שהא רבא בסוגיא שם סבר לומר דבהנפק"מ די"א בחזקת טהרה הוא לענין זה שאינה מטמאה מעל"ע, ורבא הרי איתותב (וכדמבואר גם כאן בסוגיא בע"ב). ולכאורה הדבר צ"ע, דהא הי"א יום הם בחזקת טהרה למילי אחריני, וא"כ למה לא לענין זה. ואם כדברינו ניחא, דשאני התם שכבר ראתה בימי זיבה ואיתרע חזקה זו.

ומ"מ יל"ע אם החיוב בדיקת הפס"ט דאו' היא, ומשום שהראי' שמאתמול עושה דררא להסתפק מדאו' שהיא ממשיכה לראות דם, או"ד דרבנן היא ומכל הטעמים הנ"ל. ומן הראשונים שדנו בחיוב קרבן (ע' תוס' הרא"ש, רמב"ם, מאירי) לכאורה מבואר שדין הפסק טהרה הוא דין דאו'. ויש לדחות דשאני התם דמיירי בכה"ג שגם לאחר זמן מצאה טמאה. ואיכא למימר שאלמלא כן ליכא אפילו חשש ספק מדאורייתא. וראיתי כמה ממחברי זמנינו שהביאו מן האו"ז ר' הל' נדה בשם רשב"ם דהוי חיוב רק מדרבנן. ובעניותי לא מצאתי דבר זה שם ולכאורה גם מדויק ההיפך. ויתבאר בסמוך.

# בדברי הזכרון יוסף

הסד"ט סי' קצ"ו ס"ק כ"ג הביא דברי שו"ת זכרון יוסף סי' י' שדן לומר שאחרי שעברו הימים שע"פ רוב מפסיקה לראות דם, הרי זה הפס"ט שהרי אזלינן בתר רובא (ע"ש ויכוח בין הזכר"י לשואל אי אזלינן בזה בתר רובא דעלמא או בתר רוב הראיות של כל אשה ואשה). והוכיח את דבריו מן הגמ' בדף ט"ו דאמרינן שבעלה שהלך בדרך וחזר אפשר לו לחשבן עד מתי תראה דם, וממילא יעשה חשבון מתי הוא הזמן שי"ל שטהרה את עצמה. ולכאורה צ"ע דאיך נדע מתי היא תפסיק מלראות. ואע"ג דמסקינן התם דהיינו רק כשאינו ודאי שראתה, מ"מ ביאר בסד"ט שמדויק בגמ' שזהו מטעמים אחרים אבל לא משום דלא ידעינן ממתי היא תפסיק מלראות. והסד"ט שם וכן בשו"ת רע"א סי' ס' דחו דבריו מכח מתני' דכתיב בי' שאם בדקה ומצאה טמאה ולאחר זמן בדקה ומצאה טהורה הרי היא בחזקת טומאה. וצ"ע דלמה לא נימא שהפסיקה אחרי זמנה הרגיל, בפרט בנידון של מתני' שלא בדקה עד יום ז' לראיתה. וע"כ שלא סמכינן על זה. ובעניותי לא ירדתי לסוף דעתם למה אי אפשר לומר שמתני' מיירי רק בכה"ג דליכא רוב. ואולי משום דמיירי בימי זיבה שבדר"כ אין האשה רואה, ואם האשה הזאת כן רואה הו"ל לאשמעינן הכי בהדיא. ושם ברע"א דחה הראי' מדף ט"ו משום דשאני התם דלא ידעינן שראתה אלא מכח חזקת הוסת, ולכן מיני' ובי' מהני רוב, אבל אם יש ידיעה ממש שראתה דם, כבר אי אפשר לסמוך על זה.

ובחזו"א סי' צ"ב אות כ"ב תמה דמ"מ רוב הוא ולמה לא ניזל בתרי'. וכלפי מתני' כתב דכיון שראתה גם ביום ז' של ימי נדתה, ואין דרך האשה לעשות כן, איתרע לי' רובא. וע"ש דנקט כזכר"י ובהא דממתני' דהכא היינו רק בכה"ג שיש לנו דררא להסתפק שכן הוא. ומ"מ בסד"ט שם הביא שגם הזכ"י מודה מדרבנן.

ושמעתי מרב א' שר"ל לדברי החולקים על הזכ"י שאין וסתות לכל הבתולות בימינו. שהרי כבר העידו רבותינו שאין מנהג הנשים לחשבן וסתן עד סמוך ליום חופתן. ולכאורה צ"ע אמאי הא אולי קבעה וסת קבוע וצריכה לחשוש לה כשתתחתן. ואמר הרב ההוא דלחולקים על הזכ"י ניחא שהרי אין לנו טעם לומר שהתחילה וסתה שהרי אף פעם לא בדקה את עצמה לראות אם הפסיקה מוסתה הקודם. וכבר העירו דלכאורה גם לדבריו אינו מתיישב לגמרי, שהרי היינו צריכים לחייבם לעשות הפס"ט כדי לברר את הדבר, וקשה לומר שמשום עניני צניעות או טירחא יהיו פטורים מזה. והרב הנ"ל גם רצה להוסיף כ'סניף להקל' בכלה שיצא יום חופתה ביום וסתה שאינה צריכה לפרוש שאינו ברור שזה יום וסתה בכלל כיון שאף פעם לא הפסיקה בטהרה. והנה חוץ מזה שיש מגדולי רבותינו (הלא המה החזו"א ושו"ת או"ש) נקטו כדברי הזכ"י, נלעוק"ד עוד שי"ל דעד כאן לא סמכינן על הזכ"י אלא במקום שלא בדקה וגם לא ראתה דחיישינן אולי ממשיכה לראות, אבל אין זה ברור שהמשיכה לראות, ואם חוזרת לראות הרבה דם מה שלא ראתה זה כמה ימים זהו ודאי הוכחה שמקודם לזה באיזשהו זמן הפסיקה מלראות וראיתה החדש היא ראי' חדשה גם לענין וסתות.

# בדין הרגשה בממשיכה לראות דם

הקשה בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועוד כתבתי דלכאורה כיון שאינה מרגשת המשך יציאת הדם (דאל"כ הרי היא טמאה ודאי ואפי' לא ראתה דם וכשיטת התרוה"ד שדיברנו עליו בזמן שעבר) הרי מ"מ אינה טמאה מדאו', ומכמה ראשונים מבואר בסוגיין דנפ"מ לענין דינים דאו' כמו קרבן. והוכיח מזה כיסודו המפורסם דאיכא דסברי דלא כשמואל ואין צורך בהרגשה להיות טמאה מדאו'. אמנם במרחשת (ח"א סי' ל"ה ענף ב') העיר עליו שהרי גם הסד"ט מודה שהרמב"ם מצריך הרגשה לטומאה מדאו', וגם ממנו משמע שאם לא הפרישה בטהרה אמרינן שראתה וטמאה זיבה מדאו'. ומשו"ה תי' דהא דאמר שמואל שאין אשה טמאה מדאו' אא"כ ראתה בהרגשה, הנ"מ בתחילת ראיתה, אבל אחרי שהתחילה לראות בהרגשה, כל זמן שהיא ממשיכה לראות הרי היא טמאה מדאו' אפי' אם ההמשך היא שלא בהרגשה. והסד"ט כתב דומה לזה, דאמנם צריכה היא הרגשה מדאו' גם בהמשך ראיתה, מ"מ אם יודעת שהתחילה לראות בהרגשה, אמרינן שגם המשך ראיתה היתה בהרגשה ולאו אדעתה.

# הערה בדין וסתות בימי זיבה

בגמ' בע"ב רצו להוכיח מכח מתני' דלא כר' הונא בר חייא דסבר אין אשה קובעת וסת בימי זיבה. והגמ' דוחה שגם ר' הונא בר חייא לא קאמר אלא לענין זה שאינה צריכה ג' פעמיים לעוקרה משום שדמי' מסולקים, ולכן גם כאן די' שעתה. והנה בהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, ע' ברש"י בריש פריקין שכתב הטעם משום דאורח בזמנו בא. וכוונתו, דאע"ג שבראיות אחרות יש דררא להסתפק דאע"ג שלא ראינו דם עד עתה, מ"מ אולי הגיע גם מקודם, בוסתות אין הדין כן, דליכא דררא להסתפק שהגיע גם מקודם, דאדרבה, זהו זמנה לראות (וע' בתוס' בדף ס' ע"ב שנקט שהוא משום שאשה שיש לה וסת חשובה כמסולקת דמים שלא בשעת וסתה, ואבמ"ל במחלוקת ביניהם).

והנה הא דאין אשה קבעת וסת בימי זיבה, לכאורה היינו משום שאין לוסתה חשיבות של וסת, ומשום שיש יותר לומר דמקרה הוא כיון שאין זה הדרך לראות דם במימ זיבה. וכן י"ל דחיישינן לה אבל נעקר בפעם א'. אמנם אם כנים הדברים, לכאורה בסוגיין הדברים קשים, דבשלמא שי"ל שאינה מטמאה מעל"ע כראתה בעונת וסתה רגילה, אבל בעונת וסתה שבימי זיבה הא אינה וסת גמורה, וא"כ לעולם לימא דמטמא מעל"ע. ואין לומר שעיקרו משום שהם ימי זיבה שהיא מסולקת דמים בהם. שהי רש"י בד"ה אמר לך שמואל כתב "אבל לענין דיה שעתה כל שכן דהוי וסת דהא דמיה מסולקים". ולכאורה ק"ו פריכא היא, דהכא לא הוי וסת גמור וכנ"ל.

ומה שהי' נראה לומר מזה, דהא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, אין זה אלא לענין עקירה וכלשונו של הגמ', אבל כל זמן שלא עקרה הרי היא וסת גמור כשאר הוסתות. ור"ל דאחרי שקבעה וסת בימי זיבה אמרינן שזהו זמנה לראות. רק דשאני וסת דימי זיבה בזה דכיון ששינתה יש לנו יותר לומר שכבר עקרה הוסת. ולכן הוי שפיר ק"ן לענין הדין דדי' שעתה.

**שיעור ב'**

# השיטות בדין זמן ההפסק טהרה

# במתני' מבואר ג' שיטות מתי מהני בדיקת הפסק טהרתה לומר שמעיינה נסתם. שיטת ת"ק דרק ביום שביעי מהני, אבל מ"מ מהני אז בדיקת שחרית. שיטת ר' יהודה דבעינן בדיקה מן המנחה ולמעלה, ומשמע דלא פליג את"ק לענין זה דבעינן יום ז', וכן מבואר גם בע"ב לשיטת ר' יהודה. ושיטת חכמים דמהני בדיקת שחרית אפילו ביום שני. ובע"ב מבואר עוד שיטה והוא דמהני בדיקת שחרית אפילו ביום ראשון לראיתה.

# והנה שיטת האומרים דמהני בדיקת שחרית אפילו ביום ראשון מבואר היטב, דהא בדקה ומצאה טהורה, ולכן מאד הרי היא בחזקת טהרה. וכן שיטת המתני' שהוא מיום שני ואילך ג"כ מתבאר במתני' שהוא ג"כ דתמיד מהני בדיקת הפסק טהרה, רק שחולק ביום ראשון בלבד כיון דהוחזק מעין פתוח. ויל"ע מאי קסברי ת"ק ור' יהודה דלא מהני אלא בדיקה ביום ז', וכן במה נחלקו אם מהני בדיקת שחרית ביום הז' או לא. ונראה שת"ק ור' יהודה חוששים כל שבעה ימי נדה ע"ד הסברא שנאמרה לשיטת מי שחושש דלא מהני בדיקה ביום ראשון, רק דת"ק סבר שאין חזקה אלא עד סוף ז' ימי נדה ולא עד בכלל, וולכן כיון שהפסיקה ביום ז' באיזה זמן שיהי' מהני. וא' יהודה סבר שגם ביום ז' קיים חשש זה, אבל מן המנחה מהני כיון שיצא כבר רוב היום. ....

והנה התוס' הקשו סתירה מדברי ר' יוסי בגמ' דידן דסבר דמהני בדיקת שחרית בכל הימים, לדברי ר' יוסי בדף נ"ג ע"א שאמר "ומה אילו נדה שלא הפרישה בטהרה *מן המנחה ולמעלה* לא תהא בחזקת טומאה" – שמשמע שאפי' אם בדקה, אם היתה הבדיקה קודם המנחה עדיין היא בחזקת טומאה. ותי' שגם ר' יוסי מודה שאם ראתה באותו יום שחייבת לבדוק מן המנחה ולמעלה, ולא מהני בדיקת שחרית אלא ביום שלא ראתה באותו יום. וביאור הדברים יעוין בפירשי שם בדף נ"ג ע"א ד"ה לא תהא "ואינה טובלת לערב ואע"פ שהפרישה בטהרה שחרית אלמא משראתה הואי כל היום בחזקת חוזרת ורואה עד גמר היום" (ובסדרי טהרה ס"ק כ"ג שלשון רש"י משמע כשיט התוס'). ולכאורה ר"ל דע"י ראיתה יש לנו מספיק דררא להסתפק שעדיין רואה דם באותו יום עד כדי כך שאי אפשר לסמוך אפילו על בדיקה שעשתה באותו יום כיון שי"ל שחזרה וראתה באותו יום. ויוצא שבדיקה זו אי אפשר לסמוך עליו כלל, דהא באות יום לא מוכיח שהפסיקה מכח הדררא שחוזרת ורואה באותו יום, וממילא אין זו הוכחה שהספיק מעינה ואי אפשר לסמוך עליו גם לאחר מכן. אמנם כל זה בראתה דם ממש, אבל זה שעדיין קיים חשש שממשיכה לראות דם אינו עושה דררא זו ולכן מהני גם בדיקת שחרית.

וע"פ זה לכאורה י"ל דסבר ר' יהודה דכיון שחיישינן שממשיכה לראות, גם חשש זה עושה דררא שתמשיך לראות באותו יום,, ולכן אין לה לעשות הפס"ט עד המנחה כמו בראתה דם ממש.

# הפסק טהרה בסוף היום

# יל"ע מהו הטעם דלא מהני הפס"ט בשחרית לפי שיטות. לכאורה רואים שאם אשה כבר ראתה יום א' יש דררא להסתפק שהיא תחזור ותראה. וז"ל רש"י לעיל נ"ג ע"א ד"ה לא תהא "ואינה טובלת לערב ואע"פ שהפרישה בטהרה שחרית אלמא משראתה הואי כל היום בחזקת חוזרת ורואה עד גמר היום". והיינו הטעם דבעינן לפעמים מן המנחה (שזהו גם מה שקוראים במתני' 'בין השמשות' וכדמדויקים דברי רש"י) ולפעמים ידי' בין עיני' כל בין השמשות (שזהו מה שקוראים 'מוך דחוק' וכדמבואר בב"י מרמב"ן). ובטעם דמהני מן המנחה ולמעלה אע"ג שגם אז י"ל שיצא דם עם סילוק ידי', ע' לשון הרא"ה בבד"ה ריש שער חמישי "והפרשתה בטהרה בשחרית לאו מידי הוא ולא מהני כלום דחוששין דשמא תחזור ותראה בו ביום אלא אם כן מן המנחה ולמעלה שיצא רובו של יום בטהרה". ולכאורה כוונתו ב"יצא רובו של יום בטהרה" לומר שיש לנו הוכחה לטהרה אחרי שכבר עבר רוב היום ולא חיישינן שתחזור ותראה. (ודנו ע"פ דברי הרא"ה אם לדבריו ע"כ מיירי ר' יהודה במנחה גדולה – וע' רש"ש).

().

# ומ"מ מלשונו של האו"ז נראה שעל חשש זה שתחזור ותראה באותו יום, אע"פ שכבר הפסיקה בטהרה באותו יום, הוא דאמרינן דהוי חומרא דרבנן, ולא כל דין הפסק טהרה (וכן מדויק ממילא, שאם רק חומרא זו הוי דרבנן, משמע דבעצם הוי חיוב דאו'.

# ביאור דברי התוס' בד"ה אמרו, והשיטות בהפס"ט ביום א' לראייתה

וע' במהרש"א שביאר דהנה לדבריהם הרי לא יתכן לעשות בדיקה בשחרית ביום הראשון גם לר' יוסי, שהרי יום ראשון הוא תמיד יום שראתה בו. וא"כ כל המחלוקת אי מהני בדיקה ביום ראשון ע"כ היינו אם מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה, וסבר ר' יוסי דמהני. וממילא יוצא לדבריו דלמאן דאמר דלא מהני הפס"ט ביום ראשון לראייתה, היינו אפי' אם בדקה מן המנחב ולמעלה. (וע' בחזו"א ועוד שביארו אחרת, דלעולם גם למחמירים ביום ראשון סגי בהפס"ט שמן המנחה ולמעלה אפי' אם ראתה שחרית ונפ"מ בין השיטות היא בראתה בלילה שנחשב יום ראשון לראיתה אבל לא חשוב ראתה ביום שמצריך בה ר' יוסי בדיקה מן המנחה ולמעלה).

והנה לענין הלכה יש מחלוקת הראשונים אם מקילין לעשות בדיקת הפס"ט בשחרית של יום ראשון לראייתה. שיטת הרמב"ן דלא מהני וכסתמא דמתני' דרק מיום שני ואילך אפשר לעשות בדיקת הפס"ט שחרית. וכן פסק גם הרמב"ם. והרשב"א כתב דדברי המתני' הם כרבי 'מעיקרא' (כלשון הגמ') ומשום שלא שאל רבי להדיא, אבל אה"נ גם רבי מודה לדינא דמהני אפי' ביום ראשון לראייתה, ובפרט שכל דברי רבי מבוססים אשיטת ר' יוסי שהקיל בהדיא ביום ראשון לראייתה, ולכן יש לפסוק כמו ר' יוסי אפי' אם רבי מספקא לי' בזה. ולמעשה השו"ע סתם כדברי המחמירים דלא מהני בדיקת שחרית ביום ראשון לראייתה.

ולענין בדיקה ביום שראתה בו, ברמב"ן מדויק דמהני אפי' קודם זמן מנחה. וביארו האחרונים דע"כ סבר כתי' הראשון שבתוס' בדף נ"ג ע"א דמן המנחה ולמעלה דקאמר ר' יוסי התם לאו דוקא וכוונתו שלא בדקה כלל. וכן השו"ע סתם ולא פי' דביום ראשון לראיתה בעינן בדיקה מן המנחה ולמעלה, ותמהו עליו בסד"ט וחוו"ד למה לא הביא השו"ע שיטתו.

והנה ע' ברמ"א שם שכתב דאע"ג דלא מהני בדיקת שחרית, מ"מ מהני בדיקה סמוך לבין השמשות. וע' בביאור הגר"א (ס"ק ח') שמקור דבריו ממש"כ במתני' "וביהש"מ לא הפרישה" שמשמע שאילו לא הי' מהני בדיקת שחרית מ"מ מהני בדיקת בין השמשות. וכבר הבאנו לעיל שמרש"י מבואר דבין השמשות ר"ל מן המנחה ולמעלה, וכן מבואר בדגמ"ר על אתר שכוונת הרמ"א להקל בבדיקה מן המנחה למעלה אפי' ביום ראשון לראייתה.

אלא שדברי הגר"א טעונים ביאור. דיעוין שם בביאור הגר"א שהוסיף להביא מקור לדברי הרמ"א מן הגמ' בע"ב "אלמלא ידי' בין עיני' וכו'" שגם משמע דמהני בדיקת בין השמשות. אלא ששוב הקשה על הרמ"א דאי כדבריו כמו שהקשה ר' יוסי לר' יהודה "מה לי' וכו'" תיקשי נמי לנפשי'. ושוב חזר וכתב דמתוס' הנ"ל חזינן כדברי הרמ"א. וצ"ע טובא. חדא דלכאורה הגר"א סתר את משנתו מיני' ובי', דמעיקרא סבר שהיתר הפס"ט בבין השמשות בנוי על מש"כ אלמלי וכו', ושוב כתב דלדבריו תיקשי לנפשי' – הא בקושייתם כתב דלדברי עצמו ניחא אילו היתה בבין השמשות. ועוד קשה מה מצא הגר"א בדברי התוס', הא לפי מש"כ המהרש"א לעיל דברי התוס' מדויקים להיפך משיטת הרמ"א, שהרי הרמ"א הקיל במן המנחה ולמעלה אפי' למחמירים דלא מהני הפס"ט ביום ראשון לראייתה, ואילו המהרש"א הוכיח שגם ר' יוסי שמיקל לא הקיל אלא במן המנחה ולמעלה אבל למחמירים גם זה לא מספיק.

ומצאתי בחזו"א (סי' צ"ב אות מ"א) שהביא ב' ביאורים בראית הגר"א מדברי התוס'. חדא שהרי לדברי התוס' גם ר' יוסי מודה שביום ראשון לראיתה בעינן בדיקה מן המנחה ולמעלה (שהרי יום ראשון הוי תמיד יום שראתה בו וכנ"ל). וא"כ י"ל שגם מתני' סבר דמהני בדיקת הפס"ט ביום ראשון לראיתה, והא דאיתא במתני' רק מיום שני היינו משום דמתני' מיירי בבדיקת *שחרית*, ובדיקת שחרית לעולם לא מהני ביום ראשון לראיתה. ולכן פסק כסתם מתני' וכר' יוסי דמהני בדיקת יום ראשון ביום ראשון לראיתה. א"נ כתב החזו"א שככונת הגר"א דהרי חזינן מדברי התוס' דכשצריכים בדיקה מדינא, סגי בבדיקה מן המנחה ולמעלה. וא"כ נהי דלתוס' עצמם אי אפשר לומר דמהני בדיקה מן המנחה ולמעלה למאן דמחמיר דלא מהני בדיקת הפס"ט ביום ראשון לראיתה, מ"מ לדידן דקיי"ל שאפי' ביום שראתה בו יכולה לעשות בדיקת הפס"ט בשחרית, ביום ראשון לראייתה דלא מהני חזרנו לכלל דברי התוס' דמ"מ מהני במן המנחה ולמעלה.

אלא דלכאורה עדיין לא מתיישב דברי הגר"א בהא דאלמלא וכו' וכנ"ל. ולכן לולא דברי החזו"א הו"א לפרש דברי הגר"א באופן שלישי. והוא דעד כה אמרנו שהכוונה במתני' בבין השמשות היינו מן המנחה ולמעלה וכדמויקים דברי רש"י. אמנם נראה שהגר"א למד בדברי הרמ"א שיש באמת חילוק בין בדיקה דבין השמשות דמתני' לבין בדיקה דמן המנחה. והוא דבדיקה בבין השמשות הוי סמוך לבין השמשות ממש, והוא זמן יותר קרוב לבין השמשות מזמן מנחה קטנה[[1]](#footnote-1). וכן מצאתי שכתב החכמ"א דהא דמהני בדיקת הפס"ט ביום ראשון לראיתה (כרמ"א לכאורה) היינו סמוך 'ממש'. (ובשיעור סמוך לא מצאתי מי שיפרש לנו מהו השיעור. ואולי היינו כמו בר"פ ער"פ ועוד מקומות דסמוך ר"ל תוך חצי שעה). ולכן כתב הגר"א שזהו כוונת ר' יוסי דאלמלי וכו' פי' דחולק ר' יוסי אבדיקת מן המנחה אבל מודה הוא אילו היתה בבין השמשות. ועל זה הקשה הגר"א, דנהי נמי דהוי זמן אחר, מ"מ מאי שנא הא מהא, הא בשניהם יכול לבא דם אחרי בדיקתה. וכוונת הגר"א מדברי התוס' היינו דכמו שרואים שיכול להיות דר' יוסי מודה לבדיקה דר' יהודה כשהוא מדינא אע"ג שיכול לבא דם אח"כ, הה"נ שאפשר לומר דמהני בדקיה בביהש"מ מדינא (אע"ג דלא מהני מן המנחה) אע"ג שמקשים על ר' יהודה מפני שיכול לבא דם אח"כ (אלא דלרמ"א עדיפא טפי, דלתוס' צריכים לומר דהקושיא היא משום שאין כאן בדיקה מדינא רק משום חומרא, ולרמ"א היינו משום דאפי' אם מהני, לא מהני אלא סמוך לבין השמשות ממש).

ומ"מ לענין מעשה מצאתי בלבושי עוז שמנהג המורים דבדיעבד מהני בדיקה מן המנחה ולמעלה אפי' ביום ראשון לראיתה. וביום שראתה בו כתב מחמירים כתוס' ג"כ דבעינן מן המנחה. וכשנראה השו"ע נביא פרטי הדינים בזה.

# קושיא אהא דלא בדיקת שחרית ביום שראתה וכדומה

כבר ביארנו שהטעם דלא מהני בדיקת שחרית ביום שראתה בו היינו משום שיש חשש שהיא תחזור ותראה ביום שכבר ראתה. וא"כ לכאורה נשאלת השאלה למה לא תהני בדיקת הפס"ט שחרית, הא כל החשש הוא דלמא תראה שוב היום שהיא יום שכבר ראתה, אבל אין דררא להסתפק אולי תראה גם מחר, ולכן למה לא תהני לענין מחר. וכבר העירו כמה מבני החבורה דכיון שזה לא מוכיח שהיא הפיסקה בשעתו, אין לו כח לברר שהיא הפסיקה כלל. ודעתי עדיין יל"ע בזה.

**שיעור ג'**

**ספירת ז' נקיים**

יש חומרא בטומאת זבה גדולה שלא מצאנו בשאר טומאות האשה והוא שהיא צריכה שבעה נקיים, והיינו ממאי דכתיב 'ואם טהרה בזובה וספרה לה שבעת ימים ואחר תטהר'. ולא כתוב במפורש מהו ענין ספירה זו, רק שאין מתחילין הספירה עד לאחר שתפסיק זיבת דם זיבתה. ולכאורה הי' אפשר לומר שאם מפסקת דם זיבתה, יכולה היא ליטהר מיד אחרי שעברו ז' ימים ואפילו ראתה דם בינתיים. דהא אפילו ראתה דם ביום א' בינתיים אינה זבה גדולה רק זבה קטנה ושומרת יום כנגד יום, וא"כ גם היום כנגד יום עדיין יחשב כאמצע ספירתה וכיון שעבר קודם סוף ספירתה הרי היא יכולה לטבול אחרי ספירת ז' ימים. אמנם דרשו חז"ל (לעיל ל"ג ע"ב) מן הלשון "ואחר תטהר" ד'אחר אחר לכולן' – שלא תהא טומאת זיבה מפסקת ביניהם. ולכן חזינן שאי אפשר שיהיו ספירת ז' לזבה גדולה אא"כ הם גם נקיים מדם זיבה[[2]](#footnote-2).

והנה לכאורה הי' אפשר לומר שאם אחר שנהיתה זבה גדולה יעברו ז' ימים בלי ראית דם, אע"ג שאינה יודעת את זה, מ"מ הרי זה קיום של ספירת ז' ויכולה לטבול. ור"ל דיתכן דאע"ג שאין אנחנו יודעים את זה, וכן אי אפשר לנו לסמוך על זה שהיא טהורה, מ"מ כלפי שמיא גליא שהיא מוכשרת לטבילה כיון שכלפי שמיא גליא שעברו ז' ימים ולא ראתה בהם דם. ולכאורה כדברים האלה מבןאר בגמ' עכ"פ לשיטת רב אליבא דר' אליעזר. דהא מבואר שם שאשה שאינה יודעת אם עברו לה ז' ימים בלי ראית דם, מ"מ מטבילין אותה מספק אולי זהו זמן טבילתה, וכמ"ד דטבילה בזמנה מצוה היא. והיינו כנ"ל, שאין אנו צריכים לדעת שלא ראתה דם, רק שיהי המציאו האמיתי שלא ראתה, ולכן הרי זה ספירת ז' וטהורה.

ומאידך, חזינן לדעתי' דר"ע דלאסבר הכי, דהא מבוא בגמ' דאליבא דידי' אין אנו מטבילין אותה מספק. וביארו בגמ' משום דבעינן ספורין לפנינו, ובלשונו של רשי בדף ס"ח ע"ב דבעי ספורין ובדוקין. ולכאורה הביאור בשיטתו, דהנה כלשון הפסוק כאן מצאנו גם בספירת העומר 'וספרתם לכם'. ושם יש מצוה לספור הימים בפה כנהוג. והפת"ש סי' קצ"ו ס"ק ד' הביא מהשל"ה (שער האותיות אות ק', עמ' שס"ז מוצאות מאיר כ"ץ) שגם בספירת ז' דזבה גדולה חייבת האשה לספור כל יום בפה. ודקדק כן מדברי התוס' במס' כתובות ע"ב ע"א ד"ה וספרה. דז"ל "וא"ת אמאי אין מברכת זבה על ספירתה כמו שמברכין על ספירת העומר דהא כתיב וספרה וי"ל דאין מברכין אלא ביובל שמברכין ב"ד בכל שנה שלעולם יוכל למנות כסדר וכן עומר אבל זבה שאם תראה תסתור אין לה למנות" ובגליון הביאו להגי' "אין לה לברך". ומשמעות דבריהם דבעצם ספירת ימי זיבה הוו כמו ספירת העומר ממש, ואין חילוק ביניהם אלא לענין ברכה.

אמנם בשו"ת נובי"ת סי' קכ"ג כתב שהשל"ה כתב כן מתוך חיבוב מצות דידי', אבל ודאי ליכא חיוב לספור בפה. והוכיח כן מזה שלא מנו לא הרמב"ם ולא הרמב"ן מצוה זו במנין המצוות (ואני אוסיף שכ"כ בס' החינוך מצוה ש"ל [ומרומז גם במצוה ר"ז] במפורש). ואע"ג שבשניהם כתיב לספור, ביאר הנו"ב שיש לחלק ביניהם, דאילו בספירת העומר יש לדייק שיש חיוב לספור בפה, דאל"כ לכתוב שחג שבועות הוא ביום החמשים ותו לא. וע"כ דין הספירה הוא תוספת חיוב ספירה בפה, אבל ספירת ז' נקיים לתכלית אחר נכתב "שישגיח עליהם שיהיו נקיים" (זהו לשון הנו"ב שם; ולשון המעי"צ שענין הספירה היא "שתחשבם לענין שבעה נקיים שלה". והוא כשיטתו שיתבאר בהמשך).

ועוד כתב שאין כוונת התוס' לומר דהוי אותו מצוה רק שאין ברכה, רק כוונתם שענין הספירה אינו אלא ענין שלא תסתור עצמה, וממילא לא שייך לגבי' ברכה כלל. וע' בהגה"ה מבן המחבר שם שכתב שיותר משמע כפי' ראשון דהוי חשש ברכה לבטלה בלבד אבל לעולם יסוד המצוה א' היא. וע' עוד יותר בהגהות הגרי"פ לרס"ג שהאריך להביא לשונות הראשונים שכתבו בהדיא דהוי משום חשש ברכה לבטלה. ומ"מ גם הוא הביא מרדב"ז ועוד שכתבו דהוי משום חשש ברכה לבטלה ומ"מ הוסיפו דכיון שכן אין ענין למנות כלל. וצ"ע ביאור דבריהם.

ומ"מ נראה שהביאור בשיטת ר' עקיבא הוא דכדי שיחשב ספירה, אמנם אין צריכים ספירה בפה[[3]](#footnote-3) מ"מ לא חשוב ספירה אא"כ יודעת שהם ספורים. ולכן אם לא בדקה בז' נקיים לא איכפת לן זה דכלפי שמיא גליא שהיה נקי', ולכן אפילו על צד ספק אינה חייבת לטבול אפילו משום דינא דטבילה בזמנה מצוה.

אלא דהנה לשון רש"י במתני' בטעמו של ר' עקיבא "רבי עקיבא אומר אין להם אלא שביעי שמא ראו בינתיים וסתרו ספירתן הראשונה". ולכאורה משמע שאין זה משום דאל"כ אינם ספורים, רק משום חשש שאולי סתרה את עצמה. אמנם אי אפשר לומר שהוא משום חשש אמיתי שסתרה את עצמה. חדא שהרי לשון הגמ' אחרת וכנ"ל. וכן הרי הי"א יום בחזקת טהרה הם. וכן לכאורה בעינן הפסק טהרה גם אליבא דר' עקיבא, וא"כ הרי אחרי שהפסיקה בטהרה הרי היא בחזקת טהורה וכמש"כ במתני', והיינו בימי נדה, וכ"ש בימי זיבה כיון שהי"א יום הם בחזקת טהרה. וכן א"כ למה אינה צריכה הפס"ט חדשה כשלא בדקה ומשום חשש שהתחילה לראות ושוב צריכה הפס"ט חדשה (ויש לדחות קשיא זו).

ולכן ע"כ צריכים לומר שאין כוונת רש"י לומר שי חשש אמיתי שראתה דם ומשו"ה חייבת להתחיל מחדש. רק שהדין ספירה מחייבת לידיעה שהיתה כאן ספירה. וכיון שספירה היינו שעברו ז' ימים מבלי לסתור את עצמה (וכמו שביארנו בתחילת השיעור), א"כ כל שלא בדקה אין לנו ידיעה שלא סתרה את עצמה ולכן ליכא ספירה.

# הפסק טהרה אליבא דרב

ולפי דברינו לכאורה הי' נראה אליבא דרב שגם הפסק טהרה אינה צריכה כדי להיות טהורה מטומאת זיבתה. ואע"ג שבגמ' מבואר שצריכים הפס"ט אליבא דרב, ביאר המהרש"א שאין זה כדי שתוכל ליטהר מטומאת זיבתה בעצם, דלזה אין צריכים אילו הפסק טהרה. וראי' מהא דטועות, דאליבא דרב אפשר ליטהר אע"ג שלא ידוע לנו עשו הפס"ט. והא דמבואר בגמ' שרב מצריך הפס"ט, הוא רק כדי שאנחנו נדע שהפסיקה מלראות ונוכל לסמוך על טהרתה, אבל לענין התנאי של ספורים של ז' נקיים גם הפס"ט לא צריך.

והנה במתני' מבואר שלשיטת ר' אליעזר בבדיקת ראשון ושביעי סגי. ובזה נחלקו רב ור' חנינא אם הוא דוקא או אפילו ראשון ושמיני. ולכאורה הי' משמע שמ"מ לרב בעינן לכה"פ בדיקת יום ראשון. אלא שיש מקום לומר שלרב גם בדיקת יום ראשון אינו צריך, והא דנקטו במתני' דבעינן ראשון ושביעי, היינו משום שיטת ר' עקיבא ור' יהושע. והכי איכא למימר גם בהא דנחלקו רב ור' חנינא בבדיקת ראשון ושמיני, שבאמת לא בעינן לא בדיקה זו ולא בדיקה זו אליבא דרב, ולא כתבו כן אלא לרבותא דר' חנינא.

אלא דהנה מבואר בגמ' שלרב עכ"פ בעינן או סופן או תחילתן, ומשמע דבלי זה לא. וכן מבואר שאפילו אם צריכים סופן, מ"מ אי אפשר בלי הפסק טהרה, וא"כ לכאורה קשה ממנ"פ, שאם הצורך של הבדיקת הפס"ט הוא כמש"כ המהרש"א דאל"כ אי אפשר לסמוך על זה שהיא טהורה, מ"מ למה צריכים בדיקת יום ז' אחרי שיש כבר בדיקת הפס"ט, דלא מסתבר כלל דבעינן לי' כדי להוכיח שהיא מותרת לבעלה. וע"כ אתה אומר שגם רב מצריך ספורים ע"י בדיקה א' בתחילה או בסוף.

ויל"ע אם הא דבעינן אליבא דרב תחילתן או סופן הוא דין מדאורייתא או רק מדרבנן. ואין להוכיח מהא דטועות, דיתכן דהתם מיירי בכה"ג שעשתה בדיקה של יום השביעי וטבלה מיד לאחר מכן. וצ"ע.

והנה בעיקר דברי רב דסבר דבעינן הפסק טהרה, יעוין בראשונים שהבינו אחרת ממן המהרש"א, והביאו תירוצים אחרים לקושייתו. ומבואר לכאורה דסברי כדבר פשוט שאם לא עשתה הפסק טהרה הרי זה מעכב טבילתה אע"פ שכלפי שמיא גליא שהפסיקה מלראות. ולכאורה צ"ע למה לא נימא כמש"כ המהרש"א. ואיכא למימר בכמה אנפי.

חדא די"ל דסבירא להו שאי משום לבעלה, לא בעינן הפסק טהרה, דהא כל י"א יום בחזקת טהרה. ולכן אין להוכיח ממתני' שבדף ס"ח ע"א דבעינן הפסק טהרה להוכיח שהפסיק מעיננה, דאיכא למימר שבימי זיבה אין להוכיח מראי' קודמת שיהי' עוד ראי' לאחר מכן. וא"כ כיון שרב מ"מ מצריך הפס"ט, ע"כ הוא דין בספירת ז' וכמש"נ. עוד י"ל שלכאורה אם נימא שאין דין ידיעה בספירת ז', למה בעינן בדיקת ראשון או שביעי בכלל. והוא דאע"ג שי"ל שהוא מדרבנן, מ"מ מניין להו למיגזר שיהי' ידיעת הספירה כיון שמדאורייתא לא הצריכו. ומזה למדו הראשונים דע"כ בעינן ספירה אליבא דרב. וא"כ לכאורה אפילו אלמלא הגמ', איך אפשר לומר דלא בעינן הפס"ט לז' נקיים, הא אין בדיקת יום הז' מוכיח שהיתה טהורה מעיקרא, דהא בדקה ומצאה טמאה הרי היא בחזקת טומאה עד שבודקת ומוצאת טהורה. וע"כ בדיקת יום ח' הוא ביחד עם הפס"ט.

וחשבתי עוד אולי לומר, דסברי דנהי דסבר רב שענין הספירה אינו אלא המתנת ז' ימים, וכל שלא ידענו שסתרה את עצמה הרי היא מוכשרת לטבילה, מ"מ בדין הפסק שנצרך לז' נקיים גם הוא מודה, דהא זהו מפורש בפסוק ד'ואם טהרה מזובה', דר"ל אם יש ידיעה שגמרה זיבת הדם אז סופרת ז' ימים, אבל אין קשר בין הז' ימים לסתירת ראית דם, וכל שעברו ז' ימים מזמן שהפסיקה לראות דם הרי היא יכולה לטבול. אמנם יותר נראה שגם אליבא דרב יש דין ספירה כמו לשאר השיטות של הגמ'.

ואסיים בדברי תוס' הרא"ש. דהנה לכאורה נראה שהתוס' הרא"ש כתב מעין דברי המהרש"א בהא דהפס"ט אליבא דרב, רק דסבר שצריך רק מדרבנן. אלא שהוא לכאורהדבר הקשה להבין, שאם מדאורייתא אין צריך שום ידיעה ואפילו הפס"ט, למה הצריכו מדרבנן, דאע"ג דכדי שבעלה יסמוך על טהרתה בעינן הפס"ט וכמש"כ המהרש"א, מ"מ למה יצריכו כן מדרבנן לענין הדין ספירת ז'. והנראה לכאורה בזה, שגם התוס' הרא"ש סבר בדעת רב שצריכים ידיעה מדאוריייתא, רק דמעיקרא סבר שגם בדיקת יום השביעי וגם ההפס"ט צריכי מדאורייתא, והסיק שאמנם צריך בדיקת יום השביעי מדאורייתא, אבל אם בדקה ביום השביעי ולא הפסיקה בטהרה מהני מדאורייתא. אבל לעולם אם לא בדקה ביום הז' וגם לא בהפס"ט, הרי זה מעכב מדאורייא, אפילו לתוס' הרא"ש.

אלא דהיא גופא צ"ע, דלמה לא יהא אלא מדרבנן עד כמה שצריכים ספירה. ולכאורה הי' משמע א"כ שלתוס' הרא"ש כל הדין ספירה אינו אלא מדרבנן. וזו צ"ע כנ"ל, דכיון שמדאורייתא אין צורך לספור ע"י בדיקה, וכן סגי לן בבדיקת הפס"ט לסמוך על טהרתה, למה תיקנו לעשות בדיקת ראשון או שביעי.

# שיטת ר' חנינא

ע' בתוס' הרא"ש שיש לו ב' צדדים בשיטת ר' חנינא. צד א' לומר שגם ר'חנינא סבר בעצם כר"ע דבעינן ספורין לפנינו. ולכן לדידי' יכול הא דטועות להיות גם כרבנן. אבל לר' חנינא נחלקו ר' אליעזר ור"ע בזה, דר"ע סבר שאינו נחשב ספורים לפנינו אא"כ יש בדיקה בכל יום[[4]](#footnote-4). אבל ר' אליעזר סבר דכיון שיש בדיקה בתחילה ובסוף סגי לדין ספורים לפנינו. אלא שי"ל עוד דעולם בעצם ר' חנינא כרבר סבירא לי'. ואה"נ וגם לדידי' בעינן לאוקמי' הא דטועות כר"ע. רק לענין החומרא מדרבנן להצריך בדיקות באמצע ז' נקיים, מחמיר קצת יותר להצריך תחילה וסוף.

**שיעור ד'**

# עוד בשיטת רב בספירת ז'

בשיעור הקודם הבאנו שמדברי הראשונים שהקשו למה לרב מטבילין א הטועות כיון דליכא הפס"ט דע"כ לרב בעינן ספירה, ושכן מבואר לכאורה מזה דרב מצריך בדיקה ביום הז'. ומ"מ מבואר בגמ' דלא בעי ספורים לפנינו, ולשון רש"י דלא בעי ספורים ובדוקים. ולכאורה ביאור הדברים דלר"ע וסייעתו בעינן שבזמן שבעת הימים תהי' יודעת מטהרתה, ולכן הוי ספורים 'לפנינו'. אבל לרב לא בעינן ספורים 'לפנינו', דסגי בפסורין אע"ג שאינו לפנינו, ולכן כל שיודעת לבסוף ע"י בדיקת יום השביעי שהיו כל שבעת הימים בלי ראית דם הרי היא מוכשרת לטבילה אע"ג דלא ידעה מזה עד לבסוף.

אלא דהנה מבואר ברמב"ן ושו"ע ועוד שאם לא בדקה ביום השביעי רק ביום השמיני דלא מהני בדיקתה מדין סופן, רק מדין תחילתן, ולכן אין אלא יום ראשון לנקיים בלבד. והקשה בשו"ת עיל צדקה, דכיון שרב לא מצריך ספורים לפנינו, למה לא מהני גם בדיקה שלאחר ז' נקיים. ותי' דע"כ גם רב צריך שיודעת מספירתה בזמן השבעה נקיים, ואינו מיקל לענין הבדיקות שאינו צריך, ולכן אין זה ספורים לפנינו. וע"פ זה יסד המעי"צ כשיטתו המפורסמת שאם אשה הסיחה דעתה באמצע שבעה נקיים, הרי זה פוסל אותם אפילו לרב.

והנה לכאורה הי' אפשר לדחות קושיא זו, דהא מ"מ צ"ע למה לא סגי לן בבדיקת הפס"ט לחוד כיון שעל ידו אמרינן שהרי היא בחזקת טהורה עד שתראה דם שוב. וא"כ י"ל שהוא מדיני הספירה שיהי' בדיקה בתוך ז' ימי ספירתה, אבל לעולם לא בעינן ידיעה כל משך זמן ימי ספירתה אליבא דרב. אלא שהסד"ט ס"ק י"ח הוסיף להקשות דאפילו את"ל דלא מהני בדיקת יום השמיני, מ"מ ליהוי הבדיקה ההוא יום השביעי של ז' נקיים המתחילים ביום השני שלאחר הפס"ט, לא מצאנו שצריך ההפס"ט להיות צמוד לתחילת ימי ספירתה. וע"כ כסברת המעי"צ, דבעינן ידיעה מהספירה כל משך זמן ספירתה.

אלא שלכאורה דבר זה נסתר מסוגיא דטועות, שהא שם מבואר שאינה יודעת מימי ספירתה ומ"מ עולה לה אליבא דרב, וכן הקשה שם הסד"ט. עוד הקשו האחרונים שהוא חידוש דין דהול"ל לפוסקים הקדמונים להביא אילו הי' הדין דן.

ובחזו"א ועוד נקטו תי' אחר לקושא הנ"ל. שהם סברו דלא מהני בדיקת יום השמיני מדין בדיקת יום השביעי משום דלא מהני בדיקת יום השביעי מבלי לעשות הפס"ט, וכדמבואר בגמ'. ולכן לא מהני בדיק יום השביעי כשיש מרחק כ"כ גדול מבבדיקת טהרתה שלא עשתב בידקה עד יום השמיני שלאחרי. וכי תימא דהא לכאורה בעינן הפס"ט גם לבדיקת יום ראשון של ז' נקיים, והרי הראשונים הכשירו בדיקת יום השמיני מדין בדיקת יום ראשון ומאי שנא. התירוץ משום שבדיקה של יום הראשון עדיף טפי, וכדמבואר בגמ' דהו"א דרק ראשון לחוד מהני כיון שיש חזקת טהרה מה שאין בבדיקת יום השביעי, ולכן נהי נמי דקמ"ל שגם בדיקת יום השביעי מהני, מ"מ רק כשאין מרחק יותר מז' ימים מזמן הפס"ט, אלב בדיקת יום ראשון דעדיף טפי פשיר אפשר ע"י הפס"ט אפילו כשיש מרחק כזה מן ההפס"ט.

# בדיקה באמצע ז'

הראשונים דנו אם אליבא דרב יום ראשון או שביעי דוקא או לא. ובראב"ד בבעה"נ נקט שהוא בדוקא, וז"ל שם "ומסתברא לקולא, שהרי שנינו בהפסקת הנדה נדה שבדקה עצמה יום השביעי שחרית ומצאה טהור אחר שבעת[[5]](#footnote-5) הימים בדקה ומצאה טמא הרי זו בחזקת טהרה וכו' וחכ"א אפילו בשני לנדתה בדקה עצמה ומצאה טהור הרי היא בחזקת טהורה הכא בעיא בדיקה והכא בעיא בדיקה, הכא סגי לה בבדיקת האמצעי והכא נמי סגי לה בבדיקת האמצעי". וברז"ה וברשב"א תמהו עליו דהא בדיקות ז' נקיים חמירי טפי מבדיקת אמצע נדתה, ולכן אין ללמוד א' מן השני. ואני תמה על עיקר דבריו, שלכאורה אין להשות אמצע ימי נדה לבדיקת אמצע של ז' נקיים כלל. דהא באמצע ימי נדה, החידוש דמהני הוא לכאורה זה דרק אתמל התחילה לראות דם, ולכן סד"א שאין בדיקה זו מוכיח שהפסיקה מלראות. משא"כ בז' נקיים שכבר עשתה מקודם הפס"ט שאין שהתכלית שלה להראות שז' ימי ספירתה הם בלי ראית דם, ויש חיוב שהבדיקה יהא תוך ז' נקיי' ולא מהני שמיני וכנ"ל. וכן הבדיקה של יום הז' מוכיחה שלא ראתה מקודם, ורק לזה הוה מהני בדיקת האמצע גם, וזו לא מצאנו כלל בבדיקת ימי נדה שבמתני' שבדף ס"ח ע"א.

ומה שצריכים לומר בכוונתם, שבבדיקת ימי נדה, אין עיקר התכלית לבדוק אם הפסיקה ביום ב', דמאי שנא, רק עיקר התכלית הוא להוכיח שכבר אינה רואה דם בתוך ימי הזיבה שלה שהוא מתחילת יום ח' ואילך. ולכן הו"א שלא מהני בדיקה אא"כ הסמיכה בדיקתה לים הח', דהיינו ביום הז', אבל ביום ב' שיש הרחק גדול מן הבדיקה ליום הח', לא מהני הבדיקה. וקמ"ל במתני' דלא בעינן להסמיך לאותו יום ומ"מ מהני. ומזה למדו הראשונים שגם בז' או א' של נקיים, לא צריכים דוקא המעלה של ז' שהוא הסוף ממש, ולא המעלה של ראשון שהוא התחילה ממש, וסגי באמצע שהוא במרחק מימים אלו. ועדיין צ"ע.

ובתוה"א, אע"ג שדחה הראי' של הראב"ד, מ"מ כתב שיש ללמוד דמהני מהא דמהני בדיקת יום אחרון של ז' נקיים. וכוונתו שהרי מבואר בגמ' שבדיקה שלפני עדיף מבדיקה שלאחרי כיון דאוקמינן אחזקתה. ולכן הסברא אומרת דעד כמה שאפשר לסמוך על בדיקה שלפני עדיף טפי, ולכן בבדיקת האמצע שיש המעלה של 'לפני' לימים שלאחר הבדיקה, וכן הימים של קודם כמו בבדיקה של ל'אחרי', הואכ"ש דמהני (ומ"מ אע"ג דמסברא הי' נוקט הרשב"א כך, הסיק שלמעשה יש להחמיר).

ובבד"ה תמה עליו, "ודבריו תמוהים דאנן שבעה נקיים ספורים בעינן בשלמא כי איכא תחילתן או סופן איכא למימר דסליק לז' ספורים דכי איכא בתחילתן ז' ספורים גרירי בתריה וכי איכא סופן איכא למימר דבז' ספורים דלקמיה גרריה בתריה אבל בדיקה דבאמצע זיל הכא ליכא ז' ספורים וזיל הכא ליכא ז' ספורים". וע' מש"כ עליו במשמרת הבית. ונראה הביאור במחלוקת שבין הרא"ה לרשב"א, דהרא"ה סבר שהספירה נעשתה ע"י הבדיקה שמוכיח ע"י הוכחה א' שז' ספירתה היו בלי דם. אבל אם צריכים גם הוכחה של 'לפני', וגם הוכחה של 'אחרי', כל א' הוי חצי ספירה ואינם מצטרפים. והא דמהני ראשון ושביעי אליבא דרב, היינו שיש ב' ספירות שלמות ביחד, וזה מה שדרוש אליבא דידי'. והרשב"א סבר שא בעינן ספירה ע"י הוכחה א', ודיינו שיש לנ חזקה מבבידוקת שבתוך ימי ספירתה.

# שיטת ר' חנינא

בשו"ת נובי"ת סי' קכ"ח דן אם יש סברא לומר דמהני בדיקת אמצען גם אליבא דר' חנינא. והוכיח שבודאי כל דברי הראשונים אינם אל לרב, אבל לר' חנינא ראשון ושביעי הוו בדוקא. אמנם צידד הנו"ב לומר דמ"מ מהני כגון בדיקת ראשון ושלישי ושמיני. והוא משום שיש גם תחילת ימי ז' נקיים, וגם סוף, וגם לא היו ה' ימים ביניהם בלי בדיקה, וכדמבואר בסמ"ג שזהו הטעם דבעינן ראשון ושביעי. ויש כאן חידוש, שהרי לכאורה ליכא לא ז' ימי ספירה וכבר הוכחנו דלא מהני בדיקת יום השמיני ממדין יום השביעי, וא"כ מאי שנא הכא דמהני. ומבואר שם שהטעם דמהני משום דאמרינן שגם יום השמיני יכול להיות א' מימי הספירה. והנו"ב הוכיח כן משיטת ר' יהושע דסבר שיש לה ראשון ושביעי בלבד ומשלים עליו, הרי שיכולים להוסיף ימים על ז' הימים הראשונים. ולכאורה יש להוכיח כן עוד יותר מסירת שכב"ז, שהרי ה סותר יום א', והיינו שצריכים להשלים עוד יום עליהם. והסיק דאע"ג שי"ל דשיטת ר' יהושע אינו אלא חומרא בעלמא, מ"מ לדינא נראה לו שמהני.

ולולא דבריו הו"א שאין לדמות לא לפליטת שכב"ז ולא לבדיקת ראשון ושביעי. והוא משום דעד כאן לא אמרינן שגם ימים שאחרי יום ז' יכולים להיות ימי ספירתה, היינו רק משום שנפסלו, או משום שלעא בדקה בהם או משום פליטת שכב"ז, אבל אי אפשר לבחור מעצמינו שגם הימים שלאחרי הוו ז' ימי ספירתה רק משום שלא בדקה מספיק. ואין לדמות אי בדיקה דר' יהושע ואי בדיקה דידן, דהתם ע"י אי הבדיקה נפסל היום ההוא, אבל הכא אין פסול לאותו יום, רק לכל הז' נקיים כיון שלא הי' בהם מספיק בדיקות, (ולפי זה נראה שגם לר' יהושע לא מהני בדיקת ראשון שלישי ושמיני אפילו להשלם עליהם).

(ומ"מ לכאורה יוצא לשיטת הנו"ב שלכה"פ רב מהני בדיקת אמצע וגם שמיני אפילו לשיטות שסוברות דלא מהני בדיקת אמצען בלבד. אמנם נראה שסברת הרא"ה הי' לפסול גם את זה, דלא מהני הבדיקה הראשונה בפני עצמו ולא הראשונה. וא"כ איכא למימר שגם אליבבא דר' חנינא הי' סובר הרא"ה כן, ויל"ע בזה).

ובדגמ"ר כתב דמהני בדיקת אמצען וסופן. והעיר בפת"ש שלכאורה דבריו סותרים מש"כ עצמו בשו"ת נובי"ת כנ"ח. ונאמרו בזה יישובים כלפי עצם הפסקים, דלא מהני בדיקת שמיני מדין שביעי משום סברת החזו"א הנ"ל, ולכן בעינן ראשון שלישי שמיני, ואילו באמצען ושביעי מהני. אמנם בתוכן של הדברים לכאורה סתרי אהדדי, דהא כתב הנובי"ת בהדיא דלא מהני אמצען לר' חנינא, וא"כ לא יתכן הפסק של הדגמ"ר לדידי'.

# פליטת שכב"ז

ע' בסוגיית הגמ' שבדף ל"ג ע"א שהסתפקו אם אשה הפולטת שכב"ז חשובה כרואה אליבא דמי נחלקו. שכב"ז (כמו באיש) או נוגעת. וע"ש בתוס' וראשונים אליבא דאיזה תנאים נחלקו, והאם קיי"ל כן.

והנה בבעלי הנפש לראב"ד מבואר דלא נאמרה הדין דפליטת שכב"ז סותר אלא לטהרות, אבל לא לבעלה. וא' מן ההוכחות שלו מהא דמדאורייתא אשה טובלת ביום הז' של ספירת ז' משום דאמרינן מקצת היום ככולו. ולכאורה צ"ע, דאיך נתיר האשה לשמש ביום הז', הא מן הנמנע הוא שלא תפלוט שכב"ז לאחר תשמיש, וממילא הרי היא סותרת יום הז' ונמצא שהיתה טמאה בשעת תשמיש. והרא"ש (שם בפ"ד) דחה ראיתן "ונ"ל שאינה ראיה דפולטת אינה סותרת יום אחרון. דודאי דם בזבה וזיבה בזב שסותרין כל המנין סותרין עד ערב יום ז' אבל פולטת שכבת זרע שאינה סותרת אלא יום אחד אם פלטה אחר שספרה מקצת היום שוב אינה סותרת. דעיקר סתירת שכבת זרע הוא משום דלא מיקרו נקיים. וכיון שספרה מקצת יום וטהרה לבעלה כבר שלמו הנקיים ושוב אין שכבת זרע סותרת". וע' בתוה"א שדחה דברי הרא"ש משום דא"כ למה בדם לא אמרינן הכי, דהא כל הדין דרבנן אינו אלא משום שאולי תראה ותסתור.

וע' בקוה"ע סי' ל"ט ועוד שביארו לדעת הרא"ש, דשאני דין סתירה דפליטת שכב"ז, מדין סתירה של דם. והוא משום שלכאורה הי' נראה ההא שבדם הרי זה סותר כל הז' נקייים וצריכה להתחיל מחדש היינו משום שנתגלה למפרע שלא היו כל הז' נקיים, וממילא אין כאן ז' נקיים וצריכה להתתחיל מחדש. אמנם הרבה אחרונים הביאו הראי' שאין זה נכון, אלא שיש דין שהראי' 'סותרת' את הז' נקיים. וע' בכגון חי' ר' ארי' לייב (ח"ב סי' י"ג) שהוכיח שכן הוא מהא דמבואר במס' מגילה דף ז' שלענין טומאת כלי חרס אינו מטמאה למפרע. וא"כ י"ל דהנ"מ בסתירה של דם, שיש לו תכונה לסתור הכל, אבל ענינו של שכב"ז הוא דבעינן למעשה ז' נקיים, ויום זה לא נחשב נקי ולכן אינו עולה למנין ז'.

ואסיים בספק בסתירת בספירת ז', שלר' חנינא דבעינן ראשון ושביעי. האם צריכים בדיקה באמצע, וכשיטת הסמ"ג שיסוד ראשון ושביעי הוא שאין בדיקה תוך ה' ימים. וכן יש להסתפק אם מהני בדיקה באותו יום שפולטה שכב"ז כיון שאין יום זה עולה לז' נקיים.

מתני' מצאנו ג' שיטות בדין ספירת ז' נקיים. שיטת ר"ע דבעינן בדיקה בכל א' מימי ז' נקיים ואם יש אפי' יום' א' שאינו בדוק צריכה היא להתחיל ז' נקיים מחדש. ובגמ' מבואר דהוי משום דבעינן ספורים לפנינו, ושמשו"ה אפשר להעמיד המתני' דטועות אליבא דידי'. וברש"י במתני' וכן בדף ס"ט ע"א ד"ה מהו איתא דטעמו של ר' עקיבא משום דחיישינן שמא ראתה בינתיים, ולכאורה דבר זה סותר הא דאיתא בגמ' שטעמו של ר' עקיבא הוי משום דבעינן ספורים לפנינו (וכן מ"מ אי אפשר לומר שענינו של ז' נקיים משום חשש ראיית דם וכמו שנראה בהמשך). ובשו"ת נובי"ת סי' קכ"ז כבר עמד בזה וביאר שאין כוונת רש"י שטעמו של ר"ע משום שבאמת חיישינן שראתה דם, רק שעדיין קיים חשש לענין זה שחשוב ספור. ומ"מ עדיין קשה לעוק"ד מש"כ רש"י במתני' "שמא ראו בינתיים *וסתרו ספירתן הראשונה*", דלכאורה לדברי הנו"ב למה צריך לטעם חשש שסתרה את עצמה, תיפו"ל משום שאינו ספור. וכן ע' גם לשון רש"י לעיל ל' ע"ב ד"ה אימר "משום דבעינן שבעת ימי בנקיים לפנינו ודאין והני דקודם לכן ספק הוו נקיים ספק לא הוו".

ולכאורה צריכים לומר שענין הספירה אינו אך ורק שלא תראה דם אלא גם שלא תסתור את עצמה. והיינו דהנה לכאורה צ"ע למה בעינן לי' לדין סתירה באמצע ז' נקיים, תיפו"ל משום דלית לן ספירה. ואף אם נאמר שענין הספירה הוא להיות בטוח שלא סתרה את עצמה, מ"מ יוצא שעשו מן סובב מסובב, דלמעשה אין הסתירה עמצה טעם הנצרך לפסול ז' נקיים הקודמים, רק יסוד שממנו אפשר לקבוע אילו היתה כאן ספירה. משו"ה נראה לומר שענין הספירה להיות בטוח שלא סתרה את עצמה, וכל זמן שקיים חשש כל דהו שסתרה את עצמה חיישינן ואי אפשר לטבול. ואע"ג שיש חזקה שהיא טהורה, מ"מ לא יצא מכלל ספק ולכן אין כאן ספירה (משל לזה יש בתוס' הרא"ש במס' ב"מ ו' ע"ב דאפי' אם יש רוב מ"מ חשוב ספק).

ושיטת ר' יהושע דאע"פ שאין הימים האינם בדוקים סותרים, מ"מ גם אינם עולים. ומפשטות דברי הגמ' משמע שזהו חומרא מדרבנן וכמו שהעיר במהר"ם, דאילו היתה דין דאו' למה בעינן לי' לטעמא דספק לא מיחלף בודאי, תיפו"ל משום דמדאו' כך הוי. וע' גם בתוס' הרא"ש בדף ז' ע"ב שהוכיח כן מטעם אחר.

וקיי"ל כשיטת ר' אליעזר וכמש"כ התוס'. ובשיטת ר"א נחלקו רב ור' חנינא, דרב סבר דבבדיקה א' או ביום א' או ביום ז' סגי. ולפחות מעיקרא מבואר שאין פלוגתתם אך ורק בכמות הבדיקות הנצרכות לז' נקיים, אלא בעיקר ענינו של ספירת ז' נקיים. דלר' חנינא בעינן ספורים לפנינו, ולכן בהא דטועה אין מטבילין משום ספק זבה. ולרב לא בעי ספורים ובדוקים (כן מפורש ברש"י ד"ה איני).

אמנם נראה פשוט שאפי' לרב אי אפשר לומר שאין ענין של 'ספירה' כלל, ודי לנו שיהיו הימים נקיים מדם אפי' כלפי שמיא. והראי' לזה שהרי גם רב צריך בדיקת או ראשון או שביעי. ונהי דהא דאיתא בגמ' דרב קאמר היא היא אבדקה ביום ראשון ויום שמיני, ע' ערול"נ וחזו"א דלרב לא בעינן אפי' יום ח', ויום ח' דנקט לרבותא דר' חנינא נקטי' דאפי' ראשון ושמיני לא מהני עד שיעשה ראשון ושביעי. מ"מ בדיקת יום שביעי בעינן. ואין לומר דלרב בעינן בדיקה א' כדי שנוכל לידע לעצמינו שאינה רואה דם, שהרי במתני' דדף ס"ח ע"א מבואר שנדה שעשתה הפסק טהרה הרי היא בחזקת שאינה רואה עד שהיא תראה פעם הבא. וא"כ צ"ע שהרי מבואר בגמ' (ע' תוס') שבדיקה ביום הז' בלבד לא מהני אא"כ עשתה הפסק טהרה. וא"כ בדיקת ז' למה לי, והרי הדברים ק"ו ומה ימי נדה שאשה מוחזקת לראות מהם אמרינן שהיא בחזקת טהרה אפי' אם תחזור לימי נדות (דלא מצאנו שחילקו בזה), ימי זיבה שבהם אין דרכה לראות, כ"ש דתסגי לנו הפס"ט בלבד. אלא ע"כ גם לרב יש תוספת ענין של 'ספירה' המחייב בדיקה א' מיהת בתוך ז' נקיים, ומשום דלא סגי לן בבדיקת הפס"ט שלה שתהי' ספירה, ובעינן חזקה מתוך שבעת הימים הנקיים כדי שהיא תוכל ליטהר.

ולהלכה, כמה ראשונים פסקו כרב כיון דסתמא דגמ' לעיל ל' ע"א קאמר דמתני' דטועות הוי שיטת רב, והסמ"ג כתוב לחשוש לשיטת ר' חנינא. ובשו"ע הביא את ב' הדעות והסיק שאין להקל בלי בדיקת ראשון ושביעי.

**היסח הדעת**

והנה לשון הגמ' היא דבעינן 'סופן' או 'תחלתן', ומשמע דבדיקה ביום שמיני לא מהני וכ"כ הרא"ש בהדיא. והקשה בשו"ת מעי"צ סי' ס"ג דלכאורה למה לא תיסגי לן בבדיקת יום ח', הא עשתה בדיקת הפס"ט לפני ח' ימים וגם בדיקה ביום ח', ולמה לא תיהני להראות שלא ראתה באמצע ימי ז' נקיים. ובסד"ט סי' קצ"ו ס"ק י"ח הקשה עוד יותר, דאפי' את"ל דבעינן דוקא בדיקה ביום ז', למה אי אפשר לומר שיום הח' הוא יום הז' מז' נקיים המתחילים ביום ב' שלעבר, דאטו יש דין שצריכים להצמיד השבעה נקיים להפס"ט שלה. ומפורש בשו"ע סי' קצ"ו סע' ד' שאם לא בדקה עד יום הח' שאין לה אלא יום ח' וחייבת להתחיל משם ואילך. ומכח קושיות אלו כתבו שגם לרב אליבא דר' אליעזר יש ענין של ספירה. ואע"ג שמבואר בגמ' דרק לר"ע בעינן ספורים לפנינו, היינו דבעינן ספורים וגלויים, אבל ספורים מיהת בעינן לכו"ע. ובזה התקרב לשיטת השל"ה (היא גם שיטת האגודה) שבעינן ספירה בפה, דאע"פ דלא קיי"ל דבעינן ספירה בפה, מ"מ ספירה בעינן. ומשו"ה אם לא בדקה עד יום ח' אי אפשר לומר דיהא יום ז', שהרי בעינן ספירה ולא ספרה אותם להיות ז' נקיים מיום שני שלה. ולכן פסק המעי"צ שאשה שהפסיקה הנהגת שבעה נקיים שלה הרי היא סותרת ימים אלו וצריכה היא להתחיל מחדש. והעולם קוראים ענין זה פסול 'היסח הדעת'. והוסיף שם במעי"צ שיש עוד טעם גדול לפסול ז' הנקיים כשהסיחה את דעתה, שהרי כל שלא נתנה דעתה לספרן לנקיים לא הקפידה אף אם הרגישה במקצת לבדוק נפשה ואפי' אומרת שלא הרגישה הרי זה בכלל כל מילתא דלא רמיא עלי' דאניש לאו אדעתי'.

והנה אם נימא כנ"ל ביישוב הקושיא בהא דלא בדקה עד יום הח', לכאורה יוצא לנו חומרא גדולה בספירת ז' נקיים. למשל, אם היתה סופרת ז' נקיים כל הזמן, רק חשבה שיום טבילתה בליל רביעי ובאמת היתה בליל חמישי, אע"פ שעמדה על טעותה קודם שטבלה, מ"מ כיון שלא כוונה שיהו אלו לז' נקיים הגומרים בליל חמישי לא מהני כמו מי שלא בדקה עד יום הח' הנ"ל. וכן אם בדקה כל יום מימי שבעה נקיים ובטעות לא בדקה ביום הז', לכאורה אי אפשר לה לבדוק ביום ח' ולטבול בערב וכנ"ל שלא היו ימים אלו סםורים לז' נקיים הגומרים ביום ח'. וחומרא זו לא מקובל כלל אצל הפוסקים. אמנם יש שמחמירים רק את הטעם הנוסף שהוסיף המעי"צ אין טעם להחמיר במקרים כאלו. ומן הפוסקים האחרונים יש שהביאו הטעם הראשון ויש שהביאו רק את הטעם השני. וראיתי במרא"כ שהביא בשם הרב מטעפליק שהקיל בכל דינו של המעי"צ.

וי"א טעם אחר דלא מהני בדיקת יום ח' כבדיקת יום ז' משום שהרחיקה את בדיקתה מן ההפסק טהרה יותר מדאי. וגם הסד"ט הביא ביאור זה וע"ש מה שהקשה עליו.

**דין 'ספורים' של בדיקת הפסק טהרה**

מבואר מדברי רב שאשה שאינה עושה אלא בדיקת יום השביעי אינה יכולה ליטהר אפי' אליבא דרב. ולכן הקשו המפרשים למה בהא דטועות מטבילין אליבא דרב הא אפי' לדידי' לא מהני אם לא בדקה בדיקת הפס"ט. וע' מהרש"א שתי' בזה דהא דבעינן הפס"ט אינו אלא לידיעה, שאם לא בדקה אין לנו ידיעה שהיא הפסיקה מלראות דם ואין אנחנו יכולים לסמוך על זה שהיא טהורה, אבל אם כלפי שמיא גליא שהפסיקה מלראות דם וטבלה הרי היא טהורה. ולכן לענין טבילה בזמנה מצוה שמטבילין אותה על צד ספק לא איכפת לן בבדיקת הפס"ט. משא"כ בבדיקות של ז' נקיים שאינה יכולה לטבול כשלא בדקה אפי' אם כלפי שמיא גליא שלא ראתה דם, בזה שפיר אמרינן שאם לא בדקה אין טעם לטבול.

אמנם הראשונים תירצו תירוצים אחרים. בתוס' הרא"ש הביא ב' צדדים. או דדין בדיקת הפס"ט אינו אלא מדרבנן, או דהוי דאו' ומ"מ חיישינן דלמא עשתה הפס"ט ולאו אדעתה. ובחי' הרמב"ן תי' דכיון דמיירי אחרי לידה הרי זה כמו הפס"ט. ולכאורה צ"ע למה לא תירצו כמו מהרש"א. ולכאורה הטעם דלא נקטו כמהרש"א משום דסברי שגם רב צריך להחזיק ימי ז' נקיים כנקיים, וכיון דלענין ידיעה שלנו צריכים הפס"ט לדעת שהיא הפסיקה מלראות דם, הה"נ לענין דין ספורים לא מהני בלי זה. ובאמת דברי המהרש"א צ"ע בזה דכיון שאינו גלוי לענין זה שבעלה יכולה לסמוך על זה למה הוי גלוי לענין ז' נקיים. וצ"ע.

ויל"ע בדעת התוס' הרא"ש שכתב דבדיקת הפס"ט אינו אלא מדרבנן אמאי. ולכאורה אפשר לומר דכיון שאלו ימי זיבה, וכן בדקה לבסוף והיתה נקיי', וכן לא הרגישה ולא ראתה דם בתוך ז' נקיים, זה מספיק מדאו' להחזיקה כאינה רואה דם. (וזה לא שייך למה שמבואר בתוס' הרא"ש לעיל ס"ח ע"א דבבדקה ומצאה טמאה חייב חטאת לרב (אע"פ שתוס' הרא"ש התקשה בזה מ"מ כן הדין) דהתם בדקה מעיקרא וגם לבסוף ומצאה טמאה, אבל מצאה טהורה לבסוף י"ל דמדאו' אמרינן שהפסיקה לראות מקודם.

**בדברי החוו"ד בס"ק ג'**

כתב החוו"ד דכיון שענינו של ז' נקיים להיות בדוקין, א"כ אם אשה ראתה דם באמצע ז' נקיים הרי זה סותר אפי' אם לא ראתה בהרגשה. והוסיף עוד טעם לזה שהרי מקור מקומו טמא ולכן הדם מיהת הוי טמא מדאו', וא"כ ליהוי בכלל טומאה מפסקת ביניהם אפי' אם אין לו דין ראי'. והחוו"ד הוכיח כשיטתו דאל"כ למה לנו לעשות בדיקות כלל, שהרי אם הרגישה הרי כבר יודעת שיצאה דם, וע"כ אינו אלא לבדוק אם יש דם שלא בהרגשה. וכתב החוו"ד שלפי דבריו מתיישבת קושיית האחרונים בפ' הרואה כתם, דלמה בעינן גם גזה"כ דדם ולא כתם וגם גזה"כ דעד שתרגיש בבשרה. ולדבריו ניחא דבעינן גזה"כ דדם ולא כתם דאי' משום גזה"כ שהרגשה מ"מ באמצע ז' נקיים היינו מטמאין בכתם אלמלא הא דדם ולא כתם.

ולא קיי"ל כחוו"ד בזה, ונאמרו טעמים שונים להוכחותיו הנ"ל. בסד"ט סי' קצ"ד ס"ק ד' כתב שבודקים דלמא ארגשה ולאו אדעתא. ואע"ג דבעלמא לא חיישינן דלמא ארגשה ולאו אדעתא, שאני היכא שהאשה בחזקת טומאה דחיישינן גם לזה. וי"א הטעם דלא בעינן הרגשה כאן כיון שתחילת ראיתה היתה ע"י הרגשה (וטעם זה קשה שהרי כבר הפסיקה בטהרה ולכן הי' לנו לומר שזו ראי' חדשה היא ושלא בהרגשה, וכן מ"מ אין זה מיישב מנהג דידן דעדיין היינו מטמאין כל דם דהוי ודאי מגופה אפי' שלא בהרגשה, ואין הדין כן).

**בדיקה באמצע ז' נקיים**

נחלקו הראשונים אליבא דרב אם מהני בדיקה באמצע ז' נקיים. וכולם מביאים דעת הראב"ד דמהני. והוכיח כן ממתני' דהפס"ט דכמו דמהני הפס"ט בשאר הימים הה"נ בדיקת ז' נקיים. והרז"ה בהשגותיו לבעלי הנפש תמה על ראייתו דהא אין הנידונים שוים. ואולי י"ל שאין כוונת הראב"ד אלא לומר דמסמיכת הדברים נראה שכוונת המתני' לאותו דבר אע"פ שהטעמים שונים. והרשב"א בתוה"א אע"פ שהסכים לטענת הרז"ה מ"מ הסיק להלכה כראב"ד מק"ו דבדיקה דיום השביעי. והרא"ה בבד"ה חלק עליו דהא אינו מבאר כולו כא' דהא ביום בדיקתה למפרע הוא משום חזקה דשהתא, ומיום בדיקתה ולהלאה משום חזקה המעיקרא. והרשב"א במשמרת חלק עליו דא"כ לדבריו בדקה ביום א' וביום ד' ג"כ יש כאן ב' דברים. ולכאורה י"ל לשיטת הרא"ה שכיון שהראשון יכול לברר לעצמו אפי' בלי בדיקת יום ד', אם בדקה ביום ד' ומצאה טהורה אין זה מגרע מכח הבדיקה של יום הראשון. ומ"מ לא ידענו מקור לדברי הרא"ה דבעינן בירור ע"י דבר א' ולא ע"י ב' דברים.

שיעור ד'

# עוד הערה בדברי המעי"צ

הבאנו בשיעור הקודם שהמעי"צ הוסיף טעם לפסול ז' הנקיים כשהסיחה את דעתה, ומשום שכל שלא נתנה דעתה לספרן לנקיים לא הקפידה אף אם הרגישה במקצת לבדוק נפשה ואפי' אומרת שלא הרגישה הרי זה בכלל כל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש לאו אדעתי'. ורציתי לבאר דלעוק"ד פשוט שאפי' טעם זה אינו חשש שאין לו קשר לדין ספורים. דלכאורה פשוט שבאשה טהורה שחשבה בטעות שהיא טמאה ולאחר מכן עמדה על הטעות שלה, שאינה צריכה לחשוש שראתה דם בינתיים ולאו אדעתא וטמאה, דמה"ת. רק שהוא עוד דין שנתחדש בגזה"כ ד'וספרה לה שבעת ימים' שכל שאינה משגיחה על עצמה בתוך שבעה נקיים חיישינן שסתרה את עצמה. וע' גם בהגהות רע"א בשו"ע שכתב שבתוך ז' נקיים צריכה היא לבדוק עצמה *וחלוקה* וכלשון הרא"שהמובא בב"י. ונראה שאין כוונתו שחייבת לבדוק את החלוק היטב, רק שיש חיוב כללי להשגיח על עצמה שהיא נקיי'.

# בדעת התוס' בדין הפס"ט בז' נקיים

הנה בדעת רב דאו ראשון או שביעי בעינן יש קושיא פשוטה, דלמה במתני' נקטו ראשון ושביעי אם לא צריכים את שניהם. וקושיא זו הקשה בתוס' הרא"ש ותי' דלרבותא דר' יהושע ור"ע נקט לי' במתני'. אמנם התוס' הקשו קושיא אחרת, דכיון דע"כ בעינן הפס"ט למה בעינן לי' לבדיקה של יום ראשון אליבא דרב. וכתבו במפורש שאילו לא היתה צריכה הפס"ט ניחא מתני', אבל למאי דבעינן הפס"ט ניחא. ועל זה תי' כנ"ל מהתוס' הרא"ש דאה"נ דלא בעינן לי' לבדיקת יום ראשון והא שכתבו דבעינן לי' היינו לרבותא דר' יהושע ור"ע.

והנה כבר העיר המהרש"א[[6]](#footnote-6) שאין לנו ראי' מדברי רב שהצריך בדיקת הפס"ט כשעשתה בדיקת יום ראשון דז' נקיים, דלא קאמר אלא כשלא עשתה אלא בדיקת יום הז'. ופי' המהרש"א דאה"נ ואין כוונת דבריהם אלא דממתני' דדף ס"ח ע"א מבואר דנדה בעי' הפס"ט ומסתמא גם זבה. ומ"מ צ"ע בדבריהם דמשמע דאילו לא היתה צריכה הפס"ט הי' ניחא הא דבעינן בדיקת יום ראשון. ולא הבנתי דבר זה דלמה תהני בדיקת יום ראשון בלי הפס"ט, דלמא ראתה באותה יום שבדקה קודם בדיקתה ולא יעלה לה היום ראשון ליום ראשון כיון דביום ראשון לא אמרינן מקצת היום ככולו. ועוד יותר מזה, שהרי במהרש"א שעל הגמ' מבואר דהא דבעינן הפס"ט אינו אלא לבעלה, אבל כלפי דיני ז' נקיים לא בעינן לי'. וא"כ התוס' שכתבו דלא בעינן הפס"ט כשבדקה ביום ראשון היינו לבעלה, וזו למה. גם בתוס' הבא מבואר שאפי' אם דיני שומרת יום כנגד יום הם כדיני זבה גדולה מ"מ יתכן שבדיקה של מחרת סגי בלי הפס"ט. וגם זה צ"ע אמאי. אמנם בזו אפשר ליישב ע"פ דברי המהרש"א הנ"ל דכיון דמיירי במתי' דטועות י"ל דלא בעינן הפס"ט אלא לבעלה אבל לדין טבילה בזמנה מצוה לא בעינן לי'. וצ"ע.

# פליטת שכב"ז

בסוגיא דדף מ"א ע"ב למדו שאשה שקיבלה זרע מאיש והפליטה אותו הרי היא טמאה. ויש שם מחלוקת אם זה מטמא כשיצא מבין בשינים או עד שיצא מגופה. ולעיל בדף כ"ב ע"א מצאנו בזב שראה קרי שזה סותר את ז' הנקיים שלו אבל אינו סותר אלא יום אחד בלבד. ומבואר שם בגמ' הטעם או משום ששכב"ז מטמא מדין רואה (פי' שאין סיבת הטומאה בגלל נגיעתו בזרע רק משום יציאת הזרע מגופו) או אע"פ שנוגע הוי מ"מ אי אפשר לשכב"ז לצאת מן בזב בלי צחצוחי זיבה (ומ"מ אינו סותר כזיבה רק יום א' בלבד מגזה"כ וכדמבואר שם בגמ'). ובסוגיין בדף ל"ג ע"א הסתפק מה הדין באשה זבה הפולטת שכב"ז האם היא סותרת יום אחד כמו בזב ומשום דטעם טומאתה משום דרואה הוי (ויש כאן חידוש ששייך טומאת ראי' אפי' ע"י משקה שלא נוצר ע"י הגוף שלה) או אינו סותר ומשום דטעם טומאתה משום דנוגעת הוי. והגמ' נשאר בספק ולכן כתבו התוס' ועוד ראשונים שחייבים להחמיר שזה סותר ואם אשה שמשה עם בעלה ואח"כ ראתה דם בימי זיבה יש להחמיר ו' עונות (דעד אז הזרע עדיין לא הסריח, אבל לאחר מכאן כיון שהסריח אינו מטמא ואינו סותר).

והרא"ש ועוד הביאו שיטת ר"ת דאמנם מחמירים שפולטת שכב"ז רואה היא וסותרת, מ"מ די' כבועלה, מה בועלה אינו מטמא אלא משום צחצוחי זיבה שבו הה"נ בזבה אינה סותרת אא"כ איכא צחצוחי זיבה, ולכן אין פליטת שכב"ז מטמא אא"כ בא עלי' זב, אבל זרע של סתם איש לעולם אינו סותר. והקשה האו"ש פ"ו הט"ז מהל' איסו"ב לדעת ר"ת דאפי' יהבינא לי' דבעינן כמו בזב, מאי איכפת לן בזוב, הא אין לובן מטמא באשה רק אודם (ע' הגמ' ל"ב ע"ב). וע' במקד"ד סי' מ"ח ס"ק ג' שתי' דאה"נ דלובן המיוצר ע"י גוף האשה אינו מטמא את האשה אבל לובן האיש מטמא אפי' באשה. ומ"מ הרא"ש דחה שיטת ר"ת שמשמעות כמה מקומות שכל שכב"ז סותר באשה ולאו דוקא של זב.

ואח"כ הביא שיטת הראב"ד שאמנם שכב"ז סותר באשה, מ"מ הנ"מ לטהרות אבל לבעלה אינו סותר כלל. והביא לזה גם סברא וגם הוכחה. בסברת הדבר כתב שהרי מבואר בדף ל"ז ע"א שרק דבר הגורם סותר, והרי שכב"ז אינו גורם אלא טומאה לטהרות ולא לבעלה. והוכחה שהרי מבואר בגמ' ס"ז ע"ב שמדאו' זבה יכולה לטבול ביום ז' כיון שמקצת היום ככולו אבל גזרו מדרבנן שלא לטבול עד הלילה שמא יבא לידי ספק. ומבואר שאין החשש אלא משום דם[[7]](#footnote-7) ולא משום שתסתור בשכב"ז, ולכאורה אם שכב"ז סותר לבעלה לא ס"ד להתיר תשמיש דהא לא ימלט מהיות פליטת שכב"ז, דלא מסתבר כלל דמיירי באשה שאחרי תשמיש נשארת במטה.

והרא"ש ור"י ר' יונה שם חולקים וסוברים שסותר גם לבעלה. ולענין הראי' מן הגמ' בדף ס"ז ע"ב כתב הרא"ש דאע"פ ששכב"ז סותר, מ"מ אינו סותר ביום השביעי. ובתוה"א הביא סברא זו ותמה עליו דמאי שנא מדם שמבואר בגמ' הנ"ל בהדיא שסותר אפי' ביום השביעי. וברא"ש התייחס לקושיא זו וכתב לחלק בין יסוד דין סתירה דשכב"ז ליסוד דין סתירה של דם, ומשום שבדם התחדש דין סתירה, ואילו בשכב"ז לא נתחדש אלא דלא מיקרו נקיים. וע' בקוה"ע סי' ל"ט שביאר שדין מקצת היום ככולו אינו מועיל אלא לדבר חיובי, שאם הי' דבר חיובי במקצת היום מהני במקום כל היום, אבל העלם דבר במקצת לא מהני לכולו. ולכן לענין יום נקי כבר מהני מקצת היום משא"כ העלם לסתירה במקצת היום לא מהני לכולו.

וביתר ביאור הנה יש לחקור מהו יסוד דבר שזה שדם סותר אפי' ביום השביעי אע"ג דקיי"ל שביום אחרון אמרינן מקצת היום ככולו. ולכאורה אפשר לבאר דהא דמהני מקצת היום, היינו כשאינו סותר בשאר היום, ומשום שהמקצת הוי חלק מספיק של הכולו. ודוגמא לדבר מצאנו בסוגיות של שחיטה, שאמנם שחיטת רוב הסימן מהני, ואם לא חתך המיעוט כלל הרי זו שחיטה כשרה, מ"מ אם הגרים או השהה במיעוט בתרא י"א שפוסל את השחיטה. וביאור הדבר דהא דמהני רובו בשחיטה הוא מדים רובו ככולו. ולכן עד כמה שלא שחט אלא מקצת בכשרת אמרינן דהוי ככולו נשחט בכשרות. אבל אם המשיך ופסל, לא מהני לזה הכשרות של הרוב כיון שעכשיו התגלה לנו שהי' יותר שחיטה, וחלק ממנו הי' בפסול. ועד"ז כאן, דעד כמה שהי' רק מקצת הרי היא טהורה, אבל אם לבסוף בתוך אותו יום ראתה דם, חזינן למפרע שאף פעם היתה טהורה.

אמנם גדולי האחרונים הוכיחו שאין זה הביאור בסתירת דם. חדא ע' בחי' ר' ארי' לייב ח"ב סי' י"ג שהוכיח מן הגמ' דמס' מגילה ח' ע"ב דאע"ג שדם סותר ביום השביעי, מ"מ לענין כלי חרס שנטמאו בהיסטה אינו סותר למפרע. ואם הביאור בסתירת יום ז' משום דאיגלעי מילתא למרע שהמקצת היום לא היתה מקצת יום של טהרה, מאי שנא כלי חרס שנטמאו בהיסטה משאר טומאה, הא מבואר שלא היו ז' נקיים כלל. וכן במנח"א למס' זבחים (לדף כ"ט ע"א) הביא בשם הגרי"ז להוכיח מהא שרצתה הגמ' להוכיח שקרבן יכול ליפסל ואפי' לאחר זריקה והקטרה מהא דזבה סותרת ביום הז', ואם הוי משום דאיגלעי מילתא למפרע, מה זה קשור לפסלות של קרבן לאחר שהוכשר. הרי דמכל הלין נשמע שדין סתירה של דם הוי דין 'סתירה', פי' שהדם שרואה עכשיו אינו סותר משום דאיגלעי מילתא למפרע שלא היו ז' נקיים, רק דאע"ג שהיו ז' נקיים, יש לדם של עכשיו כח לעקור הנקיים שלה מכאן להבא למפרע.

ואם כנים הדברים נראה ששיטת הרא"ש מתבאר כמין חומר. והוא דדין סתירה דשכב"ז אינו משום דין 'סתירה' דמכאן ולהבא למפרע, אלא משום דאיגלעי מילתא למפרע שלא הי' יום נקי. ובזה סבר הרא"ש דכיון שכבר חל עלי' דין טהרה לבעלה תו לא פקע. אבל בדין 'סתירה', זה אמרינן אפי' לאחר שנטהרה (וכדמבואר מן הגמ' במס' זבחים הנ"ל) ולכן חיישינן לי' אם טבלה ביום ז'. והרשב"א דלא סבירא לי' כוותי' ע"כ סבר שאין לחלק בין דין סתירה דדם לדין סתירה דשכב"ז, ושניהם הוי מדין סתירה.

# כיבוד הבית משכב"ז

ולמעשה גם הרשב"א שמסברא נקט כראב"ד כתב להחמיר כשיטת ר"י וסייעתו שכב"ז סותר לבעלה, והכי קיי"ל. ויש בזה נפק"מ גדולה היום שנשים שלנו יושבות שבעה נקיים אפי' אטיפת דם כחרדל, דעד שיעברו ו' עונות חיישינן לפליטת שכב"ז שיסתור ז' נקיים. אמנם נחלקו הראשונים אם יש אפשרות לנקות את הזרע ולא ניחוש לה. ברא"ש דקדק מן המתני' דמס' מקואות (פ"ח מ"ד) דמהני כיבוד הבית ורחיצה שלא תפליט. והביא שאע"פ שמן הגמ' דדף מ"ב מבואר דאפי' בזה שהיא הולכת ברגלה הזרע יהא נפלט, מ"מ אין זה אלא חשש אבל ע"י הליכה לבד אנחנו לא בטוחים שיצא כל הזרע. והרשב"א בתוה"א בסוף שער ה' הביא מן הרמב"ן שגם הליכה ברגלה מספיק. והא דמבואר במס' מקואות דבעינן כיבוד הבית פי' או דר"ל שהבית מתכבד מאיליו ע"י הליכה, או שכוונת המתני' לכיבוד הבית ממש, שע"י שהיא מכבדת את הבית שלה יצא הזרע כמו בהליכה ברגלה.

וי"א שאפי' לא שמשה עם בעלה חייבת לחכות ו' עונות משום לא פלוג. והרמ"א הוסיף אפי' עוד יום משום ספק בין השמשות, ובעזהי"ת נאריך בזה יותר כשנלמד את השו"ע.

**שיעור ה'**

# בדברי הב"י בדין בדיקה בין השמשות

בתחילת הסי' דקדק הב"י מדברי הרמב"ן שאפי' למאן דמחמיר וסובר דלא מהני בדיקת הפס"ט ביום ראשון לראיתה, הנ"מ כשלא בדקה בין השמשות אבל בדיקה בין השמשות מהני לכו"ע אפי' ביום ראשון לראיתה. ואע"פ שדקדק מעיקרא מן הרמב"ם מעיקרא דלא מהני אפי' בבין השמשות, בסוף דקדק מן הרה"מ שלא הבין כן שיטת הרמב"ם.

ולאחר מכן דן הב"י במה שהביא הטור בשם הרא"ש דלעולם בעינן בדיקה בין השמשות, והתקשה בטעמו של דבר כיון שזהו שיטת ר' יהודה ולמה פסק כיחידאה. ותי' שדברי הרא"ש הם דין לכתחילה ולעולם סבר כחכמים או ת"ק ע"ש. ואגב אורחא שמעינן מן הב"י חידוש בדעת ר' יהודה, דמשמע מיני' דסבר שאפי' לר' יהודה תמיד מהני בדיקה בין השמשות אפי' בשאר ימים. ולא חלק ר' יהודה אלא את"ק, דת"ק סבר דנהי דלא מהני בדיקת שחרית בשאר ימים, ביום הז' מיהת מהני בדיקת שחרית. ואילו ר' יהודה סבר שאפי' ביום ז' לא המני בדיקת שחרית, אבל לכו"ע מהני בדיקה בביין השמשות אפי' בשאר ימים. וע' סד"ט ס"ק ט' ד"ה ובדברי הב"י מה שתמה על פירוש זה. ובכלל הדברים תמה מלשון הגמ' שבדף ס"ח ע"ב שהקשו לר' יהודה "מה לי הפרישה בטהרה מן המנחה ולמעלה מה לי הפרישה בטהרה בראשון", ולכאורה אם כדברי הב"י, הא גם ר' יהודה לא חילק בין יום ראשון ליום שביעי.

ובעיקר מש"כ הב"י בביאור דברי הרא"ש כבר העיר התפארת למשה (מובא בסד"ט שם ד"ה גם) שלכאורה יש לבאר שיטת הרא"ש כמש"כ התוס' בדף ס"ח ע"ב, דאע"ג דמהני בדיקת שחרית הנ"מ ביום שלא ראתה בו, אבל ביום שראתה בו לא מהני אלא מן המנחה ולמעלה. ונראה הביאור בכוונתו, דאע"ג שהרא"ש סתם וכתב דבעינן בדיקה בבין השמשות אע"ג שאם לא ראתה באותו יום אינה צריכה אלא בדיקת שחרית, מ"מ הרא"ש סתם וכתב שתבדוק בין השמשות כיון שבדרך כלל הנשים עושות בדיקת הפס"ט מיד כשמפסיקות לראות הדם והרבה פעמים זהו ביום שראתה בו מקודם, ולכן בהל' נדה לבנות ישראל (שהוא המקום שכתב הרא"ש דבר זה) סתם וכתב לעשות בין השמשות למעט הבלבול. א"נ דאה"נ יש דין לכתחילה לעשות בין השמשות לכתחילה משום הבלבול, אבל לא משום שמחמירים כשיטת ר' יהודה. ואם כן זהו כמש"כ החזו"א לבאר דברי ביארו הגר"א בביאורו בשיטת הרמ"א דמהני בדיקה סמוך לבין השמשות אפי' ביום ראשון לראיתה, ע' לעיל מזה.

ואחרי שדן הב"י בדברי הרא"ש הסתפק בבדיקה בין השמשות מהו, דאי אפשר לומר דהוי בין השמשות ממש, וכתב דאע"ג שהוא זמן יותר מאוחר ממנחה קטנה, והרי כל הטעם שכתב הרא"ש דבעינן בין השמשות בבדיקה בשאר הימים הוא להחמיר לכתחילה כשיטת ר' יהודה, מ"מ הטעם להחמיר הוא כדי להוציא מכל ספק ולכן עד כמה שאפשר להחמיר טפי מחמרינן טפי, והרי הב"י הסיק עם דברי הרשב"א להצריך אפי' מוך דחוק כל בין השמשות לכתחילה. ומכאן יש להסתפק אם כוונת הב"י דמהני בדיקה בין השמשות בדיעבד אפי' ביום ראשון לראיתה ג"כ כוונתו לסמוך ממש לבין השמשות, או למנחה קטנה, או למוך דחוק כל בין השמשות וכדנראה משיטת הרמב"ן שהביא הב"י שם. וכבר כתבנו מזה לעיל.

# בדברי הרמ"א בבדיקה לאחר תפילת ערבית

מקור הדברים בתרוה"ד סי' רמ"ח דלא מהני בדיקה אחרי שהתפלל ערבית משום שעשאו לילה. ודנו אם זהו רק כשהיא לבד קיבלה או הקהל או שניהם, ע' בדברי הפוסקים בזה. ויש לבאר צדדי השאלה בזה. קודם נבאר דברי המחמירים. הם סוברים שמכיון שקיבל יום הבא הרי כבר התחיל אותו יום, ולכן כיון שלא בדקה עד אחרי כן הרי אין לה ז' ימים נקיים שלימים. והרי דין ז' נקיים אינו דים ב168 שעות, רק בימים שלימים. ולדוגמא אם אשה עשתה הפס"ט בארה"ב ובאמצע ז' נקיים נסעה לאר"י, אע"ג שלא עברו עלי' 168 שעות שלימות, מ"מ כיון שעברו ז' נקיים הרי היא יכולה לטבול. (ודנו פוסקי זמנינו מה הדין בעברה קו התאריך - ע' ***הליכות שלמה פרק ט"ז דבר הלכה ס"ק נ"א וספר תאריך ישראל סי' ט"ו אות ד', ואכמ"ל).***

***ובסברת המקילים יש לומר בתלתא. או דלא מהני תוספת שבת לעשותו יום הבא ממש. ויש בזה לכאורה סתירה בדברי התוס' בין תוס' בר"פ ערבי פסחים (מובא בביאור הגר"א) לבין תוס' במס' כתובות מ"ז ע"א (המובא בש"ך, והעיר הקו"ש בסתירת דבריהם, וכן במס' פסחים שם לכאורה יש ב' דעות). או י"ל כמש"כ בתרוה"ד שם שיש לחלק בין עיקר היום לחלק טפל של היום. ומכיון שיש עיקר יום שלם מהני להפסק טהרה אע"ג שיש חלק טפל של היום שאין לנו בה ידיעה דהיתה שלם. וכ"כ התרוה"ד בביאור שיטתם אלא שהתקשה בדבריהם ע"ש. ועוד י"ל דהא דמהני תוס' שבת, אין זה משום שהרחבנו יום השבת להיות יותר שעות ממה שהי' מקודם, אלא משום שחלק של יום שלפני הוי ג"כ שבת. ולכן אע"ג שגם ביום הששי יש קדושת שבת, אמרינן שיש יום ופלגא של קדושת שבת. ולכן לענין ז' נקיים לא איכפת לן בזה שיש קדושת שבת כיון שבכל אופן יש לנו ז' ימים שלימים. ודוגמא לדבר יש בכתבי הגר"ח ליישב קושיית התוס' במס' פסחים שם דלכאורה אי אפשר לאכול מצה בער"פ אפי' כשקיבל תוס' יו"ט ומשום דאע"ג דהוי פסח מ"מ לא הוי יום ט"ו.***

# סעיף ב'

המחבר כאן החמיר דלא מהני הפס"ט ביום ראשון לראיתה, והרמ"א הקל דמהני מן המנחה ולמעלה בדיעבד. וכבר הזכרנו הכרעת הפוסקים למעשה בזה. והש"ך כאן כבר העיר דלדידן שאלה זו כמעט לא שייך כיון שאנחנו מ"מ ממתינים ה' ימים משום חשש פליטת שכב"ז. אמנם נפק"מ יש כשסתרה עצמה באמצע ז' נקיים, שאם שהבדיקה יצא עם דם המטמא יש להחמיר לכתחילה לעשות מוך (וזה יותר חמור מן הרגיל שאינו אלא הלכה לכתחילה, שהרי משמעות הגר"א שהחמיר בזה אפי' לענים דיעבד). אמנם בכגון יום ראשון של ז' נקיים כתב המראה כהן בשם הגריש"א שאפשר לתלות שהוא המשך של ראי' הקודמת ולא נחשב יום ראשון לראיתה. וכן יש מן המורים שיקילו אפי' בשאר ימים לפי הענין כיון שאינו ברור כ"כ שהוא ראי' חדשה (בפרט שהרשב"א הרי הקיל בבדיקת שחרית ביום ראשון, אע"ג ששיטתו איטנו מובא להלכה כלל).

עוד יש להעיר שאע"ג שבזמן הקודם הבאנו מן החוו"ד (סי' קצ"א ס"ק ח') שי"ל שמוך דחוק אינו מועיל אא"כ ממלא כל המקום עם מוך וכדומה, המנהג הוא דמהני נתינת עד השכיח דחוק בתוך אותו מקום אפי' בבדיקה המעכבת כגון זה.

# לבישת לבנים ורחיצה

לא מוזכר בהדיא בגמ' שיש חיוב ללבוש בגדים לבנים או לשים סדין לבן באמצע ז' נקיים. והב"י הביא כן מן המרדכי, וע' בביאור הגר"א שהביא מקור לזה ממה שבמס' שבת י"ג ע"ב קראו לימים אלו 'ימי ליבונה'. ובטעם הדבר ההנה ע' בתוה"ש ס"ק ו' שלפום ריהטא נראה מדבריו שכל הדבר הוא תקנתא דידה, שיש לה ללבוש לבנים כדי שלא תמצא כתם אח"כ ותצטרך להחמיר לחשוב שהכתם מעכשיו. אמנם במרדכי שם כתב הטעם ללבישת לבנים "שאם תראה עוד שיהא ניכר בחלוקה". וכן ע' לשון רש"י במס' שבת שם ד"ה ליבוניך "וצריכה להיות לובשת לבנים לבדיקה שמא תראה ותסתור ספירתה". הרי דמבואר מדבריהם דבעינן לבנים כדי שנראה הדם אם זה יוצא. וכן התוה"ש עצמו כתב בס"ק ח' שלא יתכן שתלבש בגדי צבעונים, ואם כל הענין תקנתא דידה, למה לא תלבש בגדי צבעונים בימי ז' נקיים וכמו שמייעץ הרמ"א בסי' ק"צ לשאר הימים. הרי דמוכח מכל זה שעיקר דין לבישת לבנים הוא כדי להיות בטוח שאם תראה דם באמצע ז' נקיים שנדע הדבר. וכן ע' בסד"ט ס"ק י"ב דאמש"כ התוה"ש דהוי תקנתא דידה העיר דכ"ש שיש ללבוש לבנים משום חשש שתראה דם ותחשוב מספק שהיא טהורה מספק

ושם במרדכי מבואר שאפשר לשים סדינים לבנים או 'נקיים מכתמים'. וכן מבואר בטור (ושם לא כתב אלא דבעינן בגדים בדוקים ולא כתב דבעינן לבנים כלל) ויל"ע מהו ביאור כוונתם בזה. ובלבושי עוז ראיתי שביאר דסגי בבגדים צבועים בדוקים מכתמים. אלא שהקשה על זה דא"כ מאיזה טעם יש לדקדק שיהיו נקיים מכתמים, הרי אפי' אם תראה כתמים על הבגד הצבוע תהי' טהורה. ותי' דנפק"מ שאם תראה כתם על הבגד שתעשה בדיקה לראות אם יורד דם. וזהו חידוש עצום שהרי בזמן שעבר כבר הבאנו שלא מצאנו בש"ס ופוסקים כלל שיש חיוב לבדוק אחרי מציאת כתם. ולכאורה אפשר לומר שזהו חיוב מיוחד של ימי ז' נקיים, שיש באמצע ז' נקיים חיוב מיוחד לראות אן היא סותרת את עצמה.

ומ"מ מדברי התוה"ש הנ"ל מבואר שלית לי' ביאור זה שהרי פסק שאי אפשר ללבוש בגדי צבעונים רק בגדים בדוקים. וראיתי בביאורים לבדי השולחן שפי' שבדוק מיירי נמי בלבן, והחילוק בין 'לבן' ל'בדוק' שלבן היינו שכיבסו אותו, ובדוק היינו שאינו מכובס אבל גם אין עליו כתם.

ומ"מ כל הנ"ל נוגע ללבישת בגד לבן או צבוע. אבל לא מתבאר בהדיא אם הבגד צ"ל דבר המקבל טומאה. וראיתי אלו שכתבו שיכול להיות דבר שאינו מקבל טומאה, ושזה עצה טובה לנשים המכתימים את בגדיהם. וכתבתי תשובה בנושא זה והוא מצורף בהמשך.

וענין רחיצה ע' שם בתוה"ש שהיא ג"כ תקנתא דידה שלא ישאר כתם ולאחר זמן תטמא את עצמה מספק. אמנם ע"ש בתוה"ש שמ"מ אין לוותר על המנהג ישראל לרחוץ את עצמה.

**בדבר לבישת בגד לבן שאינו מקבל טומאה באמצע ז' נקיים**

לכבוד הרבנים הגאונים שליט"א,

אחדה"ש הרלכ"ת.

זה כבר זמן רב ששמעתי שחדשים מקרוב באו לשנות את הידוע ולהתיר לבישת לבנים שאינם מקבלים טומאה באמצע ז' נקיים. וטעמם שהרי לא מצאנו שצריכים להיות מקבלים טומאה, וא"כ למה לטמא את האשה חינם מן הכתמים שתראה באמצע ז' נקיים. ולדברי המחדשים נשאלת השאלה דא"כ למה ללבוש בגדים לבנים כלל, הרי הדם שתמצא מ"מ יהי' טהור. וכן ע' בלשון המרדכי בביאור הדין דבעינן לבישת בגד לבן "שאם תראה עוד שיהא ניכר בחלוקה". ופי' דבריו שחוששין אולי היא רואה דם ורוצים אנחנו לדעת את זה. וכה"ג איתא גם ברש"י במס' שבת י"ג ע"ב. וראיתי בכגון ס' משמרת הטהרה ח"ב עמ' קי"ח הערה 10 שביאר שענין לבישת לבנים הוא כדי שנראה דם שיבא בהרגשה או בכמות גדולה שאינה צירכה בזה הרגשה, ובזה היא טמאה מדאו'. וכן שמעתי מפי הג"ר מרדכי גולדשטיין שליט"א שזהו הצורך בלבישת לבנים.

ולעוק"ד כל זה אינו. חדא דלדברי המחדשים עדיין לא מתיישב מה התכלית ללבוש בגד שאינו מקבל טומאה. שאם הרגישה באמת הרגשת ראיית הדם, הרי קיי"ל שהיא מ"מ טמאה דאמרינן שראתה דם אע"פ שאינה מוצאת דם. (ולומר שיש נפק"מ לשיטת רמ"א דלא חיישינן להרגשה בלבד כשלא ראתה דם, א"נ להרגשת זד"ל שי"ל שלא שייך לדינו של התרוה"ד לא מסתבר לעוק"ד)[[8]](#footnote-8). ואם משום כמות גדולה, גם לזה אין צורך בבגד דהא בכמות כזה ודאי לא יאבד הדם ותראה אותו.

ועוד שהרי הנ"ל מבוסס אמאי דקיי"ל שאפי' באמצע ז' נקיים אין לך דם הסותר אלא דם בהרגשה. אמנם כבר הקשה החוו"ד בסי' קצ"ו ס"ק ג' דא"כ למה בעינן לעשות בדיקות באמצע ז' נקיים כלל, דכי יתכן שרוצים לבדוק אם יש דם בהרגשה כל זמן שלא הרגישה. ומשו"ה באמת יצא לחדש שלא צריכים הרגשה לסתירת ז' נקיים מדאו' (ויש כאלו שאומרים בענין הדומה: דאע"ג דבעינן הרגשה, מ"מ דם שמצאה באמצע ז' נקיים נחשב כהמשך של ראייתה שבהרגשה ולכן אפי' דם שלא בהרגשה יש לו דין דם בהרגשה. ויש בזה חידוש דאמצע ז' נקיים נחשב המשך של ראיתה הקודמת אע"פ שהפסיקה בטהרה באמצע). ולדבריו יוצא חומרא גדולה דליתנהו לקולות הכתמים באמצע ז' נקיים (אא"כ הוי ספק דם). באופן שנשאלת השאלה לדידן דלית לן חידושו של החוו"ד מא"ל. והידועים לי בזה הם תרתי: א) מש"כ הסד"ט בסי' קצ"ד ס"ק ד' דכיון שהיא בחזקת טומאה אמרינן דארגשה ולאו אדעתא, ב) דברי החת"ס בסי' קע"ז דבעינן בדיקה משום דלמא הסיחה דעתה מהיות משגיחה אם הרגישה הרגשת דם (ולכאורה ר"ל שגם בזה חיישינן דארגשה ולאו אדעתה). ולכאורה לתרוייהו יש לנו ענין לחפש אחר דם אע"פ שלא ידענו שהרגישה.

וא"כ לכל הטעמים יש לנו לחפש אחר דם אע"פ שלא הרגישה משום שחוששים דלמא היתה בהרגשה. ולכן אין לנו ללכת ולטהר הדם שתמצא בבגד צבוע כיון שכל מטרתינו לטמא אותה כשנמצא דם ומשום שחושדין דדלמא דם זה היתה בהרגשה. ונהי נמי שאם במקרה מצאה כתם אבגד צבוע הרי היא טהורה, וא"כ לפי זה חזינן שאין חוששין דלמא היתה בהרגשה, מ"מ נלעוק"ד שאין מזה קושיא לדברינו. וביאור הדבר שאין אנו חוששין כ"כ שראתה בהרגשה ולאו אדעתה עד שנטמא אותה בדיעבד, אבל הא מיהת לכתחילה אין לחפש אחר דם לטהר אותה. וחיפוש אחר דם שהרגישה ממש הרי אין תועלת וכמו שהזכרנו.

אמנם ראיתי בס' לבושי עוז שפי' בדעת כמה ראשונים שאפשר ללבוש בגד צבוע ובלבד שיהא בדוק מכתמים (ודלא כהוראת התוה"ש ועוד). והקשה באמת איזה טעם יש להיות מקפיד שבגד צבוע יהא נקי, הרי קיי"ל שאפי' דם גמור אבגד צבוע טהור. ותי' שאם הוא בדוק ותמצא בו כתם היא תצטרך לבדוק את עצמה אם היא רואה דם עכשיו, משא"כ אם אינו בדוק שאז אפי' אם רואה כתם על הבגד הצבוע אין לנו דררא להסתפק שהיא רואה עכשיו ולא תבדוק את עצמה. ולכוארה ע"פ דבריו יש להתיר גם בגד נקי שאינו מקבל טומאה. אמנם אפי'לדבריו לא יהא לנו היתר אא"כ היא תקפיד לבדוק את עצמה אחרי מציאת הכתם אבל אם לא בדקה לא.

ויש להוסיף שלשיטת הסד"ט (סי' ק"צ ס"ק צ"ג) מ"מ אין מקום לספק זה שהרי אם היא נושאת את הדבר שאינו מקבל טומאה, מ"מ איכא טומאת כתמים (ובזה לא בעינן לי' לחידושא של הסד"ט שיש טומאת משא בכלים שהרי לאשה ודאי יש טומאת משא).

אמנם העומד לנגדינן הוא דברי הגרע"א בשו"ת תנינא סי' ל"ד שהתיר להדיא בגד צבוע ואינו מקבל טומאה בשעה"ד. ולכאורה הבין שכל מה שמחמירים בבגד לבן אינו אלא לכתחילה בדאפשר, אבל בדלא אפשר אין צורך. וכה"ג ראיתי גם בשו"ת מהרש"ם ח"א סי' פ"א שהתיר בגד צבוע בז' נקיים בשעה"ד. וכן ראיתי גם בשו"ת חשב האפוד ח"ב סי' ס' (אמנם נראה מדבריו שם שלא התיר אלא בענין שאפי' הדם שתראה תלינן בפצע ולכן על צד היותר טוב עדיף ללבוש בגד צבוע כדי לוודא את טהרתה, אבל לטהר מקום שהיינו מטמאין לא מבואר שם). ומ"מ נראה דהנ"מ בשעה"ד, אבל שלא בשעה"ד אין לנו מקום להקל.

ולכן נלעוק"ד שאין להקל בדבר שלא בשעה"ד, וכל המשנה ידו על התחתונה.

המתפלל שאילו שגיתי נא העמידני על האמת,

מאיר מרילס

שיעור ב'

# עד הבדיקה

מוזכר בשו"ע סע' ו' שיש לאשה לבדוק את עצמה בבגד פשתן לבן ישן או צמר גפן או בצמר לבן ונקי. וע' בסד"ט ס"ק כ"א מהגהות מיי' שמשמע מיני' שאין בדים אלו אלא לכתחילה אבל בדיעבד כל בד מהני. אמנם היינו בתנאי שהדם יבלע בבד בנגיעתו, אבל בכגון חומר סינטטי שאינו בולע הדם לא הוי בדיקה כלל (וכמש"כ הסד"ט שם בהמשך שבדיקה באצבע לא מהני בכלל). ומצד זה יש נידון אם אפשר למרוח את העד בחומרים שונם כדי להקל על בדיקתה או אולי יש לחשוש שזה מקלקל בדיקתה ואין הדם נראה בעד יפה כשמשתמשים בהם. ולמעשה אם או"מ יבש מידי ואינה יכולה לבדוק בעומק או שיכולה אבל רק בצער גדול, הפוסקים ממליצים ללחלח את עד הבדיקה במים כדי להקל על בדיקתה, ובתנאי שהיא סוחטת את העד אחרי שהיא לחלחה אותו כדי שלא יהא אלא לחות בלבד. ויש הנהגות שונות בין המורים לענין השתמשות במשחים שונים כמו וזלין, KY, או שמן תינוקות. ויש מן המורים שמעדיפים שהיא תמרח את או"מ בחומרים אלו במקום למרוח את העד, שזה שמועיל להקל על הבדיקת ומונע החשש שיטשטש המראה.

# בדיקה בחורין ובסדקין

הב"י הביא המקור לבדיקת חורין וסדקין מגמ' בדף י"ב ע"א דמבואר שם שבדיקה שאינה מכניסה את העד לתוך החו"ס לאו שמי' בדיקה. וע' גם בדף ה' ע"ב שהי' חשש שאי אפשר לסמוך על בדיקה כשהיא מהומה לביתה משום שאז יש חשש שאינה מכנסת לתוך החו"ס. ויש מחלוקת ראשונים אם החיוב בדיקה לחו"ס אינו אלא לטהרות או שהוא גם לבעלה אבל רק בבדיקת הפס"ט, אבל קיי"ל שכל הבדיקות המעכבות חייבות להיות בחורין ובסדקין וכמש"כ כאן בשו"ע סע' ו'.

והנה בעצם הבדיקה לכאורה יש שאלה לאיזה תכלית בודקים כלל באו"מ, הרי אם נמצא דם באו"מ הרי דם זה כבר אינו מטמא אותה לבעלה, שרק דם שעובר מקום בין השיניים מטמא אותה, ודם זה כבר עבר מקום בין השיניים. אמנם בזה התי' פשוט דאע"ג שהדם שמתצא עדיין לא מטמא אותה, אבל כשמוצאים שם דם הרי זה הוכחה שזה עבר מקום בין השיניים והרי היא טמאה. אמנם דנו הפוסקים למה צריכים לבדוק גם את החו"ס, הא אפי' אם יש חשש שנשאר שם דם מזמן, מ"מ עכשיו כבר אינו יורד. ורע"א (שו"ת סי' ס') וסד"ט (ס"ק כ"ג סוד"ה וראיתי) נקט שגם בחו"ס אנחנו חוששים שיורד שם עכשיו דם, ולכן צריכה היא לבדוק גם המקום ההוא. אמנם החזו"א (סי' צ"ב ס"ק כ"א) וכן יש צד בסד"ט (שם) שהטעם שצריכים לבדוק בחו"ס משום שאין דרך האשה לראות דם בשפע בסוף ראיתה, רק רואה טיף אחר טיף. ולכן אם אין אנחנו בודקים את החו"ס, אין לנו אלא ראי' שאינה רואה טיפת דם עכשיו, אבל יתכן שהיא בדקה בין טיפה לטיפה, ועדיין אין לנו ראי' שמעינה סתום. ולכן צריכה היא לבדוק גם את החו"ס וע"י זה יש לנו ראי' שמעינה סתום גם מראית טיף אחר טיף. ושם בחזו"א הוסיף הסבר שע"י בדיקתה הטיפה שבפתח המקור יצא ולכן יש לנו ראי' שהפסיקה לגמרי לראות דם ומעיינה סתום.

ויש לכאורה נפק"מ בין הטעמים. דלכאורה לפי הטעם של החזו"א, אם רחצה את עצמה בפנים באו"מ, או שבדקה את עצמה הרבה פעמים א' אחרי השני וכל בדיקה יש טיפת דם עד שבודקת את עצמה ומוצאת עד נקי, לא מהני בדיקתה. וכ"כ באמת החזו"א בסי' פ"א (אלא שראיתי מי שהעיר שאם הבדיקה מהני משום שהטייפת דם שבפתח המקור יצא לכאורה עדיין צריך להיות שבדיקתה מועילה). משא"כ לפי רע"א, שי"ל דאע"ג שלפני רגע ראתה דם מ"מ עכשיו הוכחתי לרגע א' שהפסיקה, ושוב לא ראתה דם אח"כ (פי': לא שבדקה את עצמה, אלא שלא ראתה דם שלא ע"י בדיקה).

ולענין מעשה. אם אשה מרחיצה את עצמה במים בפנים, קיבלתי שמ"מ כדאי לחכות 15 דקות קודם הבדיקה כיון שאחרי הרחיצה במים העור רגיש וזה יכול לגרום פצע. ומשו"ה לא כדאי להסמיך בדיקת ההפס"ט כ"כ לשקיעה כדי לתת זמן לרחיצה, המתנה, ובדיקה. ובמקרה שלא שייך לחכות, ומשום שרהצב את עצמה יותר מדאי קרוב לשקיעה, או שבדקה את עצמה ומצאה עצמה טמאה יותר מדאי קרוב לשקיעה יש לבדוק בהקדם האפשרי. ולענין בדיעבד בבדקה מיד אחרי רחיצה, מצאתי בקיצורי דינים שבס' לבושי עוז שהביא מהגריש"א להחמיר, ומהגרשז"א להקל, והסיק הוא עצמו כדברי אביו להקל בדיעבד.

עוד יש להביא שהסד"ט שם הקשה מכלה בתולה שאינה יכולה להכניס אצבעה כ"כ בעומק, וא"כ איך אפשר לה לבדוק בחו"ס. והוכיח מזה דע"כ התנאי של בדיקה בחו"ס אינו אלא מדרבנן, ובכלה לא גזרו. אמנם הני מילי כגון חלה שלא אפשר, אבל למי שאפשר לו לא מהני הבדיקה אא"כ היתה בחו"ס. וע' חזו"א שפי' שענין בדיקת חו"ס הוא לבדוק לפי כוחה, ואם לא בדקה כפי כוחה י"ל שהבדיקה פסולה מדאו', והא דמקילין בכלה בתולה היינו כשמניחה שם מוך לזמן מה ולכן יש הוכחה שאינה רואה אפי' טיף אחר טיף.

# בדיקה עד מקום שהשמש דש

כולם כבר ראו איך שהב"י התקשה בזה שכתבו כמה ראשונים להצריך בדיקה עד מקום שהשמש דש, ואעפ"כ ל הקיל בזה בשו"ע כלל, וכן הרמ"א לא כתב להקל אלא בדיעבד. אמנם מנהג העולם לסמוך לכתחילה לבדוק ע"י צאבעה לבד ולהכניסה עד כמה שהיא יכולה וזה מספיק וכדמשמע מדברי הסד"ט ס"ק כ"ד.

אלא דהנה ע' בשו"ת נובי"ק סי' מ"ו דן לבאר שיטת הראב"ד שאין האשה צריכה בדיקה בחורין ובסדקין אלא לטהרות. וכתב הטעם שכותלי בית הרחם לא מקומי דם ולכן די לה בקינוח בעלמא. ולענין הראי' שהבאנו לעיל מן הב"י שבדיקה שאינה בחו"ס לאו שמי' בדיקה (ומקורו ברשב"א) תי' הנו"ב לשיטת הראב"ד דשאני התם שהיא שוכבת אפרקיד, שבכה"ג כתבו התוס' בדף ג' ע"א דלא אמרינן שכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, ושפיר צריכה בדיקה בחו"ס ועד מקום שהשמש דש. וע"פ יסוד זה כתב בשו"ת קנה בשם (ח"א סי' צ"ז) שכל אשה אפי' בדקה את עצמה בחו"ס ובעומק כפי כוחה, לא מהני בדיקתה אא"כ בדקה בעמידה. וטעמו שכמו שהראב"ד הקיל לבעלה בלי חו"ס משום דכותלי ביה"ר לא מוקמי דם, הה"נ לדידן מהני בלי בדיקה עד מקום שהשמש דש מטעם זה, וזהו הטעם דמקילין. ולכן אין להקל ביושבת אפרקיד, דאז לא אמרינן שכותלי ביה"ר לא מוקמי דם. אמנם בס' פתחי מגדים (פתיחה לפרק ח') השיג עליו שלשונו של הנו"ב ב"עד מקום שהשמש דש" מסתמא אין כוונתו בדוקא אלא ר"ל בדיקה כפי כוחה כמו שהיא עושה תמיד. וע' גם בשו"ת רע"א סי' ס' דנראה שפשוט לו דכיון שהאשה עושה בדיקת חורין וסדקין זה מספיק אע"פ שאין העד מגיע עד מקום שהשמש דש (ובשו"ת קנה בשם כתב שכוונת רע"א לומר דמהני ביחד עם הסברא דכותלי ביה"ר לא מוקמי דם. ודבר זה מאד סתום בדבריו). וע' שו"ת ציץ אליעזר שכתב דסתימת הפוסקים בדין זה משמע שאין חילוק בין בדקה בשכיבה לבדקה בעמידה. ומש"כ החת"ס שהגהות שו"ע שיש לאשה לבדוק את עצמה ע"י זה שתעמוד ותשים רגל א' על כסא אינו אלא עצה טובה, אבל אפשר לעשות הבדיקות גם בשכיבה.

# חומרא שלא לתלות בג' ימים הראשונים – מקור הדברים

הב"י הביא חומרא זו בשם תרוה"ד מסה"ת ומרדכי והגהות מיי'. ובסד"ט ס"ק ל"ד הביא מכו"פ שהקשה מכמה מקומות בש"ס שמבואר מהם שתולים אפי' בג' ימים הראשונים. ולכאורה יש לשאול עוד שאפי' אם לא מצאנו סתירה לדבר זה בש"ס (ע"ש בסד"ט שטרח ליישב קושיות הכו"פ) מ"מ לכאורה לא מצאנו מקוד לדבר. וע' במגילת ספר שלכן נקט שהוא חומרת הראשונים ואינו מדינא דגמ'. ובביאור הגר"א הביא מתני' דמס' זבים פ"א מ"ב כמקור לדין זה. ושם מבואר מחלוקת ב"ש וב"ה בזב שראה קרי בג' ימים ראשונים האם סותר למפרע או לא דב"ש סוברים שסותר למפרע וב"ה סוברים שאינו סותר אלא יומו. וביאר הגר"א טעמו של ב"ש משום שחושש לצחצוחי זיבה בתוך גי"ר, אבל לאחר מכאן לא חייש. ולכאורה כוונתו דאע"ג דקיי"ל כב"ה וכדבכל מקום וכמו שפסק להדיא הרמב"ם, הנ"מ בשכב"ז שבאמת אינו צריך תליי', אבל בתליי' גמורה גם ב"ה מודו. ובמגילת ספר שם כתב שלא היתה כוונת הגר"א לומר שהוא מדינא דגמ' רק סמך לחומרת הראשונים (וכן מפרשי המשניות נראה שלא למדו שזהו הביאור בשיטת ב"ש שם ע"ש).

שיעור ג'

# הטעם שלא תולין בגי"ר

ראיתי בס' מגילת ספר שחקר בטעם שלא תולים בגי"ר, האם הוא משום שרוצים הוכחה יותר טובה שנסתם מעיינה, ולכן כל זמן שאנחנו רואים דם, אע"ג שיש לתלותו במקום אחר, מ"מ יש ריעותא שאולי אין מעיינה סתום לגמרי ולכן צריכה לעשות בדיקת הפס"ט מחדש. או"ד הטעם משום שבתוך גי"ר חיישינן טפי שהדם ממנה כיון שלא עברו ג' ימים מזמן בדיקת הפס"ט. ועיי"ש שהביא ראי' לדבר מן הפוסקים שהתירו כתם אבגד צבוע וכן אדבר שאינו מקבל טומאה אפי' בתוך גי"ר. ואם כטעם הראשון הנ"ל הא עדיין חסר ההוכחה שנסתם מעיינה אע"ג שהדם אינו מטמא אותה. וע"כ חזינן שלפוסקים שהתירו דבר זה (וקיי"ל כוותייהו) האמת כמו הטעם השני. ואע"ג שלשון הדרכ"מ מן המרדכי היא "אבל צריכה לידע בודאי שפסק דם המקור לגמרי לכך צריך שיהא ג' ימים הראשונים של ספירת נקיים טהורים לגמרי" י"ל שכוונתו שצריכים לדעת שפסק דם המקור לגמרי משום שאל"כ חיישינן שכל דם שתמצא הרי הוא מן המקור אע"ג שיש מקום לתלות בו, וכנ"ל.

# עוד ראי' בגדר דין כתם פחות מכגריס שטהור

התרוה"ד כתב שכתם פחות מכגריס טהור אפי' באמצע ז' נקיים משום דאל"כ אין אשה יכולה ליטהר דהא אין לך כל מטה ומטה שאין בה כמה טיפי דמים וכמש"כ בגמ'. והנה בכתם אבגד צבוע או דבר שאינו מקבל טומאה כתבו הפוסקים טעם אחר לטהר, ומשום שלא איכפת לן בזה שהדם ממנה כיון שחז"ל טיהרוהו בכה"ג. ומדלא כתב כן התרוה"ד בטעם כתם פחות מכגריס, חזינן לדעתי' שהטעם שמטהרים כתם פחות מכגריס בעלמא משום דתלינן במאכולת (רק דתליי' כזו תלינן אפי' בגי"ר ומטעם הנ"ל), ודלא כדעת המעי"צ ותוה"ש בסי' קפ"ג דהוי דין שלא גזרו על כתם פחות מכגריס.

# תליי' על עד בדיקה בתוך גי"ר

ראינו מחלוקת הש"ך והרמ"א אם תולים במכה הידוע שמוציא דם בגי"ר, שהרמ"א (בשו"ע, ואילו בדרכ"מ נראה שנטה להחמיר בזה, וע"כ חזר בו בהגהותיו לשו"ע) מקיל, והש"ך מחמיר שאין לתלות אלא היכא דלא אפשר כי הא דפחות מכגריס. ומנהג המורים כרמ"א (וכ"כ בלבושי עוז) לתלות במכה שידוע שמוציא דם אפי' בגי"ר. אמנם ע' בשו"ת רע"א סי' ע"ח שכתב שאפי' לרמ"א המיקל י"ל דהנ"מ בכתם שאיניו אלא מדרבנן, אבל בבדיקת עד דהוי דאו' י"ל דלא מקילינן. ודקדק כן מעצם דברי הרמ"א בדרכ"מ שכתב "א"כ כתמים נמי שהוא מדרבנן וכו'" הרי דמבוסס על זה דהוי דרבנן. וא"כ בבדיקת עד שי"ל דהוי דאו' איכא למימר שאפי' הרמ"א מודה שאין תולין בגי"ר. ומנהג המורים להקל דלא כרע"א. וכן ראיתי שמדקדקים מאיזה פוסקים שלא כדבריו. ויש רב שסובר שההלכה כרע"א, אמנם הנ"מ כשהוא דין תליי' ממש – פי' שאין לנו טעם לומר שהדם מן המכה יותר מן המקור. אבל כשנראים הדברים שאין הדם אלא מפצע, י"ל שליתי' לחומרא דגי"ר בכלל. וע' במגילת ספר סי' ה' אות כ"ב וסי' י"א אות ה' כמה מקורות לזה. והא דכתב רע"א דהוי ספק דאו' לכאורה י"ל כמש"כ הסד"ט בסי' קפ"ג דהא דאמרינן דע"י עד בדיקה דהוי דאו', היינו משום שאין לנו מקום לתלות. ולכן כיון שע"כ הדם ממנה וחזקת הדם שבא בהרגשה, אמרינן שהי' הרגשה רק טעתה בהרגשת עד וכדומה. אבל בזמן שיש מקום לתלות חוזרים לומר דכיון שהיא חושבת שלא הרגישה אמרינן שבאמת לא הרגישה.

**המתנת ה' ימים – כמה ספיקות מתי צריכים להחמיר**

אע"ג שרוב נשים רואים יותר מה' ימים ולכן אין דין המתנת ה' ימים נוגע אליהם, מ"מ נפק"מ לראית כתם, וכן למי שיש לה ראי' קצרה. ואם האשה היתה כבר טמאה אין צורך להמתין, ולכן אם סתרה את עצמה באמצע ז' נקיים אינה צריכה להמתין עוד ה' ימים. וע' פת"ש שאפי' אם כבר טבלה יש מחלוקת אם צריכה להמתין, ובזה סברת המעי"צ דכיון דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בי' (וליהוי יודע שבהערות של מרן החזו"א לס' טהרת בת ישראל הסיק להקל בזה). והפוסקים דנו בעוד כמה מקרים שאם חייבות להמתין ה' ימים:

1. יום הוסת: אם הי' עונת וסת קודם לראית דם ע' אג"מ יו"ד ד' סי' י"ז (הם התשובות שבסוף ס' הלכות נדה להג"ר שמעון איידר) אות כ"א שכתב שעולה למנין ה' ימים. אמנם צריך להיות שהוא יום שלם של וסת (דאל"כ הא היתה מותרת בעונה בשני' וכבר אי אפשר להחשיבו כא' מה' הימים) וזה דבר רחוק אא"כ מחמירים עונת האו"ז א"נ עו"ב כשיטת הפלתי. ודבר זה תלוי בנידון הבא וכן אולי תלוי אם הם בגדר חומרא או דין ואכמ"ל בזה. וע' בסמוך נידון הבא. אמנם בש' שהב"ל סע' י"א אות ג' כתב שכיון שאין נוהגים איסורי ההרחקות בימים אלו אולי יש לחלק. והסיק בצ"ע.
2. החמירו על עצמן מספק: ע' שו"ת חשב האפוד ח"ב סי' ק"י שהקיל בזה כיון שעיקר הטעם להמתין כששמשה, רק שגזרו לא שמשה אטו שמשה, ובזה דיינו אם נחמיר כשהיו בחזקת טהרה, ולא נהגו איסור מספק. ולדעתו פשיטא שגם עונת הוסת בכלל המתנת הה' ימים. וכן הקיל גם בש' שבה"ל שם. וע' במשמרת הטהרה פ"ט ה"ח דהה"נ כשהחמירו על עצמם כדעה יחידאה שג"כ אפשר למנותו למנין ה' ימים. ושם בהערה 17 הביא מאג"מ (ולא מצאתי תשובה זו כעת) שאם התברר למפרע שלא היתה טמאה שאין למנות היום שהחמירו בכלל ז' נקיים, וע"ש שחלק עליו בזה דכיון שהחמירו על עצמם לא איכפת לן מה שהתגלה למפרע.
3. אסורה שלא מחמת איסור נדה (כגון אבילות, יוה"כ, ט' באב): ע' דרכ"ת ס"ק פ"ו בשם ס' תוספות ירושלים שהסתפק בזה. אמנם לכאורה טעמו להחמיר שם לא שייך אלא במנהג שהביא הרמ"א להמתין ז' ימים ולא קיי"ל כוותי' בזה. וע' גם באג"מ שהאריך לתמוה על ספיקתו והסיק להקל. וע"ש באג"מ שכתב שאם הרופאים אסרו אותם מתמיש מחמת ביראות כיון שאין איסור בדבר אין למנות יום זה. ואע"ג שיש אולי איסור של חובל בעצמו מ"מ לא משמע איסור לאינשי ולכן אין למנותו.

# ו' עונות או 72 שעות

בש"ך בס"ק י"ד וי"ז מבואר לכאורה שאין הו' עונות דין בעונות רק בשעות. וטעמו מסתבר דלכאורה הוא משך זמן שהיית הזרע בחוץ עד שמסריח ומה איכפת לן בעונות. וע' בפרד"ר בפתיחה לסי' קצ"ו החלק הב' שדן בזה ע"פ השיטות בסי' קפ"ד לענין וסתות שלרוב ראשונים הוי דין בעונת יום או לילה ולאביאסוף הוי דין בשעות. ואחרי כל האריכות שלו בדין זה הסיק שאינו נפק"מ אלא לרמב"ם דסבר שלא צריכים אלא ג' עונות, אבל למאי דקיי"ל דבעינן ו' עונות הא תמיד הוו 72 שעות ואין נפק"מ. אמנם הפוסקים הביאו נפק"מ בזה"ז לכגון אשה שנשאה מארה"ב לא"י אחרי תחילת זמן ראיתה ועל הדרך הפסידה כמה שעות אבל ימים לא הפסידה. ובש' שבה"ל כתב דלנוהגים כרמ"א הרי זה בכלל הטעמים שהוסיפו יום א' ולכן אין להחמיר. אבל כתב דלנוהגים להקל ד' ימים יש לקחת בחשבון השעות אפי' אם עברו ג' ימים מעת לעת.

**ז' נקיים המעכבות**

השו"ע בסע' ד' הביא ב' השיטות לענין אי קיי"ל כרב דסגי בראשון או שביעי, או כר' חנינא שצריכים ראשון ושביעי, והסיק שאין להקל. וע' בב"י הטעם משום דהוי חשש דאו'. ובפת"ש הביא משו"ת חת"ס שאם כבר לנתה עם בעלה יש להקל כרוב הראשונים הסוברים כרב. ומכיון שכן הרבה פעמים נוטים להקל בא' מן הבדיקות של ראשון או שביעי. ולמשל אם היתה הבדיקה השניי' בבין השמשות מקילין. ויש המקילין בסברות אחרות.

ובפת"ש הביא סתירה בין הדגמ"ר לנו"ב לענין אם מהני בדיקת יום ראשון ושלישי לבד (וע' במשמרת הטהרה עמ' קל"ג יישוב לזה). וקיי"ל כנו"ב דלא מהני. אבל כתב שם שימים א,ג,וח' מהני. וע"ש בנו"ב שהביא ראי' לדבר משיטת ר' יהושע. והיינו שאין צורך שיהיו ז' נקיים רצופים, רק צריכים שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם. ומן הפת"ש משמע עוד טעם והוא משום שבסמ"ג מבואר הטעם להצריך ה' ימים משום שלא יהא ה' ימים בין בדיקה לבדיקה. ומשמע שאין צורך שיהיו כל הבדיקות בתוך הז' נקיים, רק שיהא לפני ואחרי. ולכן נטה רב א' להקל קצת יותר מן נו"ב, והוא שאם בדקה כבר בא' וג', תבדוק בליל ח' ותוכל לטבול בעצם ליל ח' (משא"כ לנו"ב שצריכים לחכות עד ליל ט'). והטעם משום שהי' מספיק בירור על ידי הבדיקות, ואין צורך שיהיו הבדיקות באמצע ז' נקיים דוקא. וחידוש הוא, ובכמה אחרונים מבור שטעמו של ר' חנינא משום דבעינן בדיקות בתוך הז' נקיים דוקא. וע' ערוה"ש ועוד שנראה שהקילו כדגמ"ר שהרי בראשונים מבואר שבדיקת שאר הימים יש להם להועיל יותר מבדיקת יום ז' (ומשו"ה הקילו לרב בבדיקה באמצע ז' נקיים ולאו דוקא תחילה או סוף).

עוד דבר שצריכים להדגיש. שאמנם הזכרנו כמה פעמים שאפשר לתלות דם שמוצאים על עד בדיקה בפצע (אם יתברר שיש לה מכה המוציא דם), מ"מ אין זה מועיל לבדיקה. והסברא פשוטה, דאע"ג שאין הדם מטמא, מ"מ מנין לנו הוכחה שהיא טהורה. ולכן בכגון בדקה ביום ז' ומצאה דם, אע"פ שתלו הדם בפצע מ"מ עדיין צריכה היא לברר טהרתה ואין בדיקה זו מועיל לזה. ובמקרה כזה יש עצה שאחות תעשה הבדיקה, והרבה פעמים היא תצליח לבדוק אע"פ שיש שם פצע.

1. שו"ר ביאור הגר"א בס"ק ד' שמשמע דזמן 'סמוך לבין השמשמות' הוא זמן מן המנחה. ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואנחנו מוצאים בכמה מקומות בש"ס שאמרו שאשה צריכה ז' נקיים, אמנם לא מצאתי מפורש לשון זה לענין זבה גדולה, רק בחומרעא דר' זירא, וכן ביולדת בזוב, או בדם חימוד. ויתכן שהוא מטעמים אחרים. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונראה להדגיש שאפילו אם צריכים ספירה בפה, וכן הוא בהדיא בס' האגודה, מ"מ אין זה עיקר דין הספירת ז', וכן אינו מעכב טהרתה. רק כמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ע מה הדין לר"ע ביום שסתרה ע"י שכבת אי בעינן מ"מ לבדוק בה כדי שלא להפסיק. ומדברי רש"י במתני' נראה שצריך. וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-4)
5. לשון 'שבעת' ליתא לפנינו, אבל כמה ראשונים כאן הביאו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ומצאתי בביאור הגר"א סי' קצ"ו ס"ק ב' דלכאורה משמע דלא כמהרש"א שהרי הביא החיוב לעשות בדיקת הפס"ט מגמ' ס"ט ע"א, ולמהרש"א אינו אלא ממתני' ס"ח ע"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. וברא"ש נראה שיש שגרסו בדבריו שהגירסא שם היתה שתבא לידי ספק נדה (וגם זה לא כ"כ מובן כיון שאין חשש 'נדה' רק 'דם' או 'זיבה'; ומ"מ לפעמים קרינן לכל ראי' נדה – ע' לשון התוס' במס' גיטין ב' ע"ב) ואפי' לפי הגירסא שלפנינו נראה פשוט דהוי משום חשש דם דאילו משום שכב"ז אין זה ספק אלא ודאי וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
8. שו"ר דברי שו"ת עמק התשובה ח"ד סי' ע"ד שכתב שתכלית הלבישה שאם תראה דם תשים על לבה אולי ארגשה. אמנם בח"ו סי' תכ"ט כתב דמהני אינו מקבל טומאה משום ע"י ראית כתם תבדוק את עצמה, ולכאורה זה שונה ממש"כ בתשובה הראשונה, ושם ציין לדבריו באותה תשובה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)