כלים פכ_ו מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ז**

א] **כל מקום שאין חסרון מלאכה מחשבה מטמאתן,** בפשוטו מבו' מזה דאין עור טמא מדרס אלא בשחשב עליו למשכב ומושב, וכל שלא חשב עליו, אינו נטמא במדרס, ובחזו"א סימן ל' סקי"ב כתב, דאף שכתבו התוס' בשבת דמ"ט: ובזבחים דצ"ד., דעור המעובד מקב"ט בלא מחשבה, היינו רק בטומאת מת, אך בטומאת מדרס אינו טמא בלא מחשבה, וכ"ה להדיא בתור"פ ב"ק דס"ו: בתי' בתרא, הובא במי"ט, ז"ל, בעבודין בלא מחשבה מקב"ט וכו' ומחשבה דקאמר הכא היינו לטמא משכב דבסתמא לא קיימי למשכב, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ועיקר הך דינא מבו' גם בד' ראבי"ה סימן תתקנ"א, ז"ל, וכן שק ועור ומפץ כולהו איירי שייחדן למשכב וטמא מדרס וכו', ודווקא שייחדו דאל"ה אומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ותו דתנן במס' כלים פכ"ו אלו עורות מטמאין מדרס עור שחשב עליו לשטוח עור קטבליא עור הכתף וכו', וחישב אכולהו קאי וכו', ועורות של עבדן לא סגי לי' במחשבה כדתנן התם, אבל לכל הפחות ייחוד של מחשבה בעינן, וה"מ למדרס, אבל לטמא מת לא בעינן מחשבה, וכן מוכיחים הרבה משניות, רק שיהי' עליו תורת כלי, עכ"ל.

ב] אמנם הנה בפסקי רי"ד בב"ק שם כתב, ז"ל, העור אע"פ שהוא מעובד אינו מקב"ט עד שיעשה ממנו כלים כדכ' וכל כלי עור, ואם הי' העור שלם וחישב עליו בעה"ב לעשותו כלי כמות שהוא שלם וכו', במחשבה בלבד ירדה עליו טומאה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל עור בעי מחשבה אף לטומאת מת, וזה שלא כד' התוס' בשבת ובזבחים,
ועד"ז כתב גם המאירי שם, ז"ל, מעתה עור שסתמו עומד לקצוע אם למנעלים אם לרצועות, ומ"מ ראוי הוא לעשות ממנו שלחן וא"צ לעשות מלאכה אחרת, עכ"ל, והרי דנמי ס"ל דכל עור בעי מחשבה אף לטומאת מת, ופירש דהוא משום דסתמו עומד למנעלים או לרצועות, ולפ"ז אתיא מתניתין אף בטומאת מת.

ובפשוטו צ"ל כן בדעת רש"י בב"ק שם, דפירש דעוצבא הוא דולבקי שאוכלין עליו וכעין שלחן הוא, והנה הרי עור המיוחד לשמש כשלחן אינו טמא מדרס, והרי דאיירי מתניתין לענין טומאת מת, ואפ"ה בעי מחשבה, וכ"ה מבו' גם ממה שפירש"י שם והר"ש לקמן מ"ח בהא דעורות של בעה"ב מחשבה מטמאתן, דבעה"ב עושה מהן מטות ודלובקאות וכו', והרי דאף בדלובקא דהוא שלחן ואינו טמא אלא טומאת מת בעינן מחשבה, ועמד ע"ז בחזו"א סימן ל"א סק"ט.

ג] וי"ל עוד בזה, דהנה הראבי"ה שם כתב בשם רבותיו דעור טמא מדרס אף בלא יחוד, עיי"ש, וכ"ה גם בחי' הריטב"א בשבת שם, ותיקשי לדידהו דא"כ מ"ט הכא בעי מחשבה.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא דהכא איירי בעור שאינו מעובד, דבזה כתב הריטב"א שם דאינו טמא מדרס אלא במחשבה, ודעת התוס' דאף אינו טמא טמא מת בלא מחשבה, וכ"ה בתור"פ בב"ק שם בתי' קמא, ז"ל, עורות של בעה"ב מחשבה מטמאתן, פירש הר"מ דמיירי בשאינן עבודין, דאי בעבודין בלא מחשבה מקב"ט וכו', עכ"ל, וי"ל עוד דאיירי בעור שאין בו ה' על ה', דאינו טמא בלא מחשבה.

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת רש"י והר"ש, דלעולם עור טמא טמא מת בלא מחשבה, והא דהכא בעינן מחשבה הוא משום דאיירי בעור שאינו מעובד אך אי"ז מתישב בדעת רש"י, דבפשוטו דעתו דעור שאינו מעובד אינו מקב"ט אף במחשבה, ואכמ"ל, או דאיירי בעור שאין בו ה' על ה', וכ"ה בחזו"א סימן ל"א סק"ט, ועי' גם בדבריו בסימן כ"ח סקט"ז שנקט דעור ה' על ה' טמא מדרס בלא מחשבה.

ג] **וכל מקום שיש חסרון מלאכה אין מחשבה מטמאתן אלא העוצבא,** הר"ש פירש דהא דבכל העורות ל"מ מחשבה במקום שיש חסרון מלאכה ובעוצבא מהניא מחשבה אף שהיא מחוסרת קיצוע, הוא משום שהיא עשוי' למכסה ואינו חושש לקיצוע, וכיון שאין מקפידין על חסרון מלאכה שלה מהניא לה מחשבה.

אמנם הנה בפירש"י בב"ק דס"ו: פירש, דעיצבא הוא דולבקי שאוכלין עליו, ואי"ז עור המשמש למכסה, ובהא דא"צ קיצוע פירש, ז"ל, דבלאו קיצוע נמי מטמאה דהא חזיא למילתי' שהקיצוע אינו עשוי אלא לייפות, עכ"ל, וכעי"ז בפירש"י זבחים דצ"ד., ונראה מדבריו דהא דבכל העורות המחוסרין מלאכה ל"מ מחשבה, הוא משום שעדיין אינם ראויין למלאכתן, ומשא"כ בעוצבא שהיא ראוי' למלאכתה, ואינה מחוסרת אלא קיצוע ליפוי, מהני בה מחשבה, וי"ל דהוא משום דכלי עור ככלי עץ דגולמיהן טמאין, עי' מה שדן בזה במשנ"א לעיל מ"ד ולעיל פט"ז מ"ד, ועמש"נ בזה לעיל בפט"ז שם אות א'.[[2]](#footnote-3)

ד] ובחזו"א סימן ל' סקי"ב נסתפק אם הא דבשאר עורות ל"מ מחשבה, הוא רק בסתמא שחשב עליו לשטיח וכיו"ב, דאינו טמא בלא קיצוע, משום דסתמא לא ישתמש בו בלא קיצוע, אך אם חישב עליו להשתמש בו בלא קיצוע ה"ה טמא, או דאף בכה"ג אינו טמא מדרס דבטלה דעתו, ועי' במשנ"א בזה.

ונ' לדון בזה מטעם אחר, דאף כשחישב להשתמש בלא קיצוע, דמי לדינא דלקמן מ"ח, דעורות של עבדן אין מחשבה מטמאתן, משום דעביד דממליך ומזבין והלוקח יעשה מהן מנעלין, והרי דאף דהעבדן חישב עליהן להשתמש בהן לעצמו ונגמרה מלאכתן לכך, מ"מ כל דאין מחשבתו מוחלטת ועביד דממליך, ל"מ מחשבה זו להוריד לתורת כלי, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בכל מקום שיש חיסרון מלאכה, דכיון שאין דרכן בכך, הרי דאף דחישב להשתמש בהן בלא גמר מלאכה, עביד דממליך וגמר את מלאכתן, וע"כ ל"מ מחשבתו להוריד לתורת כלי, וצ"ע בזה.

?עי' בחי' הראב"ד ב"ק דס"ו: דמבו' דהא דאין מחשבה מטמאתן הוא כשחישב עליהן לעשותן מנעלים, דבכה"ג אי"ז ראוי כלל למלאכתו, וצ"ע דמאי ס"ד דיהא ע"ז טומאה, ונראה מזה דעור שאני, וס"ד דכל שהעור ראוי ע"י תיקון סגי בזה שיקבל טומאה, ואולי זה מקור דטומאת עור אינו משום כלי, אלא הוא טומאה בפנ"ע, וכמש"כ כמה מחברים, וצ"ע. - אך עכ"פ מבו' בדבריו דאיירי במקום שאין ראוי כלל למלאכתו, ולפ"ז מ' דאם הוא ראוי למלאכתו וחישב עליו, שפיר הוא מקב"ט, - ועפי"ז י"ל דזהו החילוק בין עוצבא לשאר מילי, דעוצבא דחזי למלאכתה גם בלא קיצוע, הרי דהגם דדרך לקצע, מ"מ אם חישב עליו שלא לקצע, שפיר הוא מקב"ט, ומשא"כ בשחישב לעשות מנעלים שאינו ראוי למלאכתו, - ולפ"ז אין מקור דבעוצבא ה"ז מקב"ט גם בסתמא. - ולפ"ז אין מקום לדון במש"נ לעיל דשמא רק מחשבה ל"מ אף מעשה מהני, דודאי כיון דאי"ז ראוי כלל למלאכתו, אין המעשה מועיל כלום?.

ה] **שם בר"ש, תניא בתוספתא ר"ש בן מנסיא אומר עוצבא שהוא עתיד לקצעה וליטול זנבה טהורה,** כעי"ז תניא בזבחים דצ"ד. דר"ש בן מנסיא אומר עוצבא שחישב עלי' לקצעה טהורה עד שיקצענה, ובפירש"י שם ובתוס' ב"ק דס"ו: מבו', דר"ש בן מנסיא מודה לדינא דמתניתין דמהניא מחשבה בעוצבא בלא קיצוע, ואך אם חישב עלי' לקצעה אינה טמאה בלא קיצוע, ובחזו"א סימן ל' סקי"ב פירש דחישב עלי' לקצעה היינו שדעתו שלא להשתמש בה קודם קיצוע וע"כ אינה מקב"ט, אך בסתמא, אף שהוא עתיד לקצע, מ"מ לא ימנע להשתמש בו אף קודם קיצוע.

אמנם הנה הגר"א בזר זהב כתב, דר"ש בן מנסיא פליג אמתניתין דתנן דעוצבא נטמאת במחשבה אף שהיא מחוסרת מלאכה, ונראה מדבריו דמפרש דלא איירי ר"ש בן מנסיא בשדעתו שלא להשתמש בה קודם קיצוע, אלא איירי בשהוא עתיד לקצעה כל' התוספתא ואפ"ה אין מחשבה מטמאתה, ודלא כתנא דמתניתין, ובמי"ט כתב שכ"ה דעת הרמב"ם בפכ"ד מכלים ה"ו שסתם דמחשבה מועלת בעוצבא אף שלא נגמרה מלאכתו, ולא חילק דאם חישב עלי' לקצעה טהורה עד שיקצענה, ועמד ע"ז המל"מ שם ה"ז, וכ"כ החס"ד בתחילת דבריו, אך בסו"ד חזר בו מזה דבגמ' בזבחים לא מ' כן, עיי"ש.

ו] והנה בזבחים שם מבו' דעוצבא זו שחישב עלי' לקצעה טהורה מכל טומאות, ובחזו"א שם עמד בזה, שהרי בשאר טומאות היא מקבלת טומאה בלא מחשבה, וכיון שכבר ירד עלי' דין טומאה מתחילתה, היאך היא עולה מטומאת במחשבה בעלמא, ועיי"ש שרמז דלמש"כ המל"מ בפ"ב מכלים ה"א דדבר הנטמא בסתמא בלא מחשבה, עולה מידי טומאתו במחשבה, ניחא, אך בד' הרא"ש לקמן פכ"ז מ"א מבו' לא כן, וכתב דצ"ל דאיירי בשחשב עליו מתחילה לעוצבה ולקוצעה.

ז]? **שם, וכולן שהן מחוסרין לשלות לתח ולנגב טהורין,** בחזו"א סימן ל"א סקי"ג כתב ע"ז, ז"ל, האי לשלות לא נתפרש ואפשר דר"ל להוציא את העור ממקום שנתעבד ועדיין לאו שם עור עלה ומיירי שא"צ מיתוח וניגוב א"נ לא זו אף זו קתני דאף אם השלהו וחסר מיתוח וניגוב לגי' הגר"א מחוסרין לשלוק, ומיתוח וניגוב אפשר דחד מלתא היא שמותחו ומנגבו א"נ או מיתוח שמותחו שלא יהא כווץ או שצריך ניגוב, עכ"ל, וצ"ע במפרשי התוספתא?.

1. והנה הרמב"ם בפכ"ד מכלים ה"ו הביא לדינא דמתניתין לענין טומאת מדרס, ועמד ע"ז המאירי בב"ק דס"ו:, עיי"ש, ועי' במשנ"א מש"כ בזה, אך נראה פשוט, דמה שהעמיד הרמב"ם לדינא דמתניתין בטומאת מדרס, הוא משום דבשאר טומאות ל"ב מחשבה, וכ"ה מבו' במי"ט ובחזו"א שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך המאירי בב"ק שם כתב, ז"ל, אלא העור לשלחן, שאע"פ שצריך קצוע מעט ליפותו, אי"ז קרוי חסרון מלאכה, הואיל והרבה עושים אותה בלא קצוע, עכ"ל, והרי דאף דפירשה בשלחן המחוסר קיצוע ליפותו, מ"מ פירש דהא דמחשבה מטמאתו הוא משום דהרבה עושין אותה בלא קיצוע, והיינו דמה"ט חשבינן להעור כראוי למלאכתו. - ומדבריו למדנו דגולמי כלי עור טהורין, וע"כ אף דאין הקיצוע אלא כדי ליפותו, מ"מ אלמלי הא דהרבה עושים אותה בלא קיצוע, הי' טהור. [↑](#footnote-ref-3)