ציונים והערות 8 שהייה בבית הקברות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתתא דשהייה בבית הקברות תמוז מס' 8

**עיקר הבעיא**

**מחולל ועומד**

**גדרי מעשה בהיטמאות הנזיר**

**התרו בו אל תינזור**

**נכנס בשגגה**

**הערות בגפ"ת**

**נידון** שמעתין הוא בנזיר שנכנס לבית הקברות או לאהל המת בהיתר, דכשא"א לחייבו משום מעשה הכניסה עצמה, יש לחייבו על עצם שהותו שם, ולפיכך אם התרו בו לצאת ולא נחפז לצאת אלא שעמד שם מעט, הרי זה לוקה. וספק הגמ' אם שיעורו בשהייה זו כשהייה האמורה בנטמא במקדש, דנתחדש שם בהלכה למשה מסיני[[1]](#footnote-2) דרק אם שהא בכדי השתחויה בפישוט ידים ורגלים חייב, או שמא אף בשהייה מועטת[[2]](#footnote-3), כל שנשתהא כלל אחר שהתרו בו לצאת, הרי הוא חייב.

**ודע,** דבפשטות ההלכה למשה מסיני דשהייה, באה להקל[[3]](#footnote-4) ולומר דאינו חייב עד 'שיעור דכדי השתחויה', אבל עצם זה שחייבים על מצב של שהות עם הטומאה הוא ברור לש"ס[[4]](#footnote-5), וא"כ בשמעתין יש ב' חידושים, **א',** דפשוט לש"ס דנזיר חייב על מצב ששוהה. **ב',** דאפשר שההל"מ דמצינו במקדש לשיעור זמן השהייה כוללת את שהיית הנזיר.

**בשמעתין** יש לברר ה' נידונים עיקריים, **א.** לברר את גוף האבעיא אי גמירי דין שהייה בנזיר. **ב.** לברר עיקר דין מלקות בשהייה, והרי נזיר שנטמא אינו לוקה שוב על טומאה (מלבד במוסיף טומאה), משום דהוא 'מחולל ועומד'. **ג.** לברר מהו **גדר האיסור דשהייה**, דהנה מצינו ענין שהייה גם בלבישת כלאים, דאם התרו בו אל תלבש והוא שוהה שיעור כדי פשיטה ולבישה הרי הוא לוקה וחוזר ולוקה, ויש לברר אם שהייה זו שייכת לשהייה דשמעתין, דהנה התם חיובו על **'לבישת כלאים'**, והשהייה אינו אלא **חילוק להחשיב כעוד מעשה לבישה**, ויש לחקור בשהייה דנזיר אם הוא כגדר זה, או דחיובו חיוב חדש על עצם השהייה בטומאה, ועי' הערה[[5]](#footnote-6). **ד.** גדרי לאו שיש בו מעשה בהתרו בו אל תקבל נזירות בביה"ק, וכן בכל מלקות בשהייה. **ה.** גדר האיסור לקבל נזירות בבית הקברות, והא דפשוט דאי"צ בזה שיעור שהייה.

**יש ללמוד היטב גם את הגמ' והתוס' בשבועות י"ז., וכן יש לעי' בסוגיא בנזיר דף מ"ב:**

**הראשונים והאחרונים העיקריים בשמעתין: תוס' בשבועות י"ז.** ד"ה צריך, וד"ה או, וד"ה נזיר**. רמב"ם נזירות** פ"ה הי"ט ופ"ו ה"ט. **רמב"ן בשבועות** שם ד"ה ונזיר **(עומקא 29). ובאחרונים, עי' חי' הגר"ח** ביא"מ ג' כ"א, **כתבי הגרי"ז בסוגיין,** (עומקא 365 ואילך).

**עיקר הבעיא**

**בעי רבא יש שהייה למלקות או לא וכו' כי גמירין שהייה, בבית המקדש, אבל אבראי לא, או"ד ל"ש, תיקו.** מצינו בהך אבעיא כמה שיטות.

**א. פרש"י** כאן ובשבועות, דהספק הוא אם לא יתחייב עד שישהה כדי שיעור השתחויה, וכן פירשו **תוס', והרא"ש ושאר ראשונים,** והיינו דפשיטא דהשוהה בביה"ק חייב, והנידון הוא אי שהיית נזיר בכלל ההלמ"מ וכמש"נ בפתיחה, והצד דלא בעי שהייה היינו דסגי בשהייה כל שהוא, ופשוט, (דאי לא שהה כלל אלא רץ ויצא מיד שהתרו בו, אמאי נחייבו), **וכ"כ להדיא המאירי** "או שמא אף בשהייה מועטת כל שנשתהה כלל אחר התראתו". וזו נמי כוונת רש"י בע"ב, אע"ג דלא שהה חייב.

**ובשורש הספק,** עי' **רש"י בשבועות** י"ז. דביאר דהצד דנזיר לא בכלל ההלכתא, הוא משום דלא שייכא ענינו להשתחואה. וצ"ע מהו הצד הראשון, ומהו שורש הנידון כאן.

**והנה תוס' בשבועות** כתבו בזה"ל 'נראה דאפי' את"ל דגמירי שהייה כדי השתחואה למלקות במקדש ובנזיר, היינו משום **דדמו לשהייה דקרבן דגבי מקדש**, אבל לגבי כלאים פשיטא דלא גמירי, דלא שייך התם השתחואה כלל'. **ומבואר** דפשוט להו דהיכא דלא שייך השתחואה לא גמירי, וא"כ יש להתפלא מה דניחא להו בנזיר. וי"ל דנזיר בביה"ק חיובו על עצם **שהותו במקום,** ובזה הוא דומה לטמא במקדש, משא"כ כלאים אינו ענין של שהייה במקום. ועי' **בחי' הגרי"ז** (עומקא 365) דבנזיר איכא שני לאוים (עי' לק' מ"ב:) לאו ד'**לא יטמא** להם במותם', ולאו ד'על נפש מת **לא יבוא'**, ונראה דכל חיובא דשהייה הוא שייך באיסור לא יבוא דנאמר גבי אהל המת, דרק בהא שייך איסור **בעצם הא שהוא שוהא**, ומה"ט הסוגיא היא בביה"ק (וכן הרמב"ם והמאירי הוסיפו דה"ה אהל המת), אבל לאו דלא יטמא הוא על **מעשה ההיטמאות,** ואין שייך לחייבו על השהייה, והוה כמש"כ תוס' גבי לבישת כלאים דאין האיסור 'שלא לשהות'. (וכך נקט הגר"ח בפשיטות בהלכ' ביא"מ).

**ועולה,** דהצד בגמ' לדמות הוא משום דבשניהם יש איסור בעצם השהייה, היינו ה'שהות במקום', ולכך נזיר הוא בכלל ההלכתא דשיעור שהייה כדי השתחויה. אבל עדיין צ"ע כהנ"ל דהאי שיעורא לא שייך אלא במקדש, וכן הק' **הגרי"ז** (עי' חי' הגרי"ז, עומקא 365 בסוגריים) דצ"ע מש"כ **הראשונים** שיעור 'כדי השתחויה', דזה שייך רק במקדש דאיכא שם השתחואה[[6]](#footnote-7).[[7]](#footnote-8)

**ב. תוס' בשבועות** שם כתבו דגם לצד דלא בעינן כדי השתחואה, "**מ"מ בעינן כדי יציאה וכניסה אבל בפחות מיכן לא,** כי היכי דבעינן גבי כלאים כדי פשיטה ולבישה", והיינו דלא כרש"י והמאירי הנ"ל. **ובשיעורי מו"ר הגרא"י** **בשם אביו** **הגרי"ד** זצוק"ל, צידד לבאר בד' תוס' דהנה שהייה דכלאים ענינו לחלק כאילו היה עוד מעשה עבירה דלבישת כלאים, ולכך תלוי בשיעור פשיטה ולבישה, ומדנקטו התוס' דגם בנזיר בעי כדי יציאה וכניסה, אלמא גם שהייה דנזיר אינה איסור חדש בעצם השהייה (עי' הערה בפתיחה), אלא כאילו יש כאן עוד מעשה היטמאות, (והגרי"ד תמה בזה). ואולי זהו גופא הבעיא דהש"ס, ויש להאריך בדבר. ועי' **תוס' במכות** כ"א: ד"ה ואפילו מש"כ בענין זה.

**ג. הרמב"ם** פ"ו מנזירות ה"ט (עומקא 217) פסק, דהנכנס בשידה תיבה ומגדל, ושהה אינו לוקה. ותמה **הראב"ד** מאוד, דכל הנידון בגמ' הוא בשיעור השהייה אבל אי שהה כדי השתחויה ודאי חייב, וכן **המאירי** נתקשה מאוד בדברי הרמב"ם. ועי' **בכס"מ** דצ"ל דלהרמב"ם ספק הגמ' אינו אי בעי שיעור שהייה, אלא הספק **אי כלל יש לחייבו על השהייה,** ומתבאר בזה דההלכה למשה מסיני לא להקל באה (דעד דישהה שיעור השתחואה), אלא באה לעיקר החיוב על השהייה והוא תמוה מאוד, ועי' הערה[[8]](#footnote-9).

**ובאמת** פירוש זה מוקשה מאוד מלשון הש"ס **'מי בעינן** שהייה או לא', (ועי"ש בכס"מ איך שדחק לפרש הלשון). **וביותר קשה,** כמו שהקשה **הלח"מ** בפ"ה הי"ט (עומקא 214) דמפורש ברמב"ם שם 'נכנס לאהל המת או לביה"ק בשגגה, ואחר שנודע לו התרו בו, ולא קפץ ויצא אלא עמד שם, הרי"ז לוקה, והוא שישהא שם כדי השתחויה כמו טמא שנכנס למקדש, עכ"ל, הרי מפורש דנזיר בביה"ק יש לו חיוב על שהייה. ועיי"ש שרצה לחלק דבנכנס בשוגג כיון שנכנס באיסור ודאי חייב על שהותו, ועי' **קרן אורה** מש"כ ליישב בדעת הרמב"ם, ויש לטרוח ולבאר שיטת הרמב"ם.

**מחולל ועומד**

**לק'** מ"ב. תנן, דכהן שנטמא במת, ושוב התרו בו שלא יטמא ונטמא, לוקה שתים, ובגמ' מוקי לה דווקא כשפירש מהטומאה דאז במגעו השני הוא מוסיף טומאה, דבשעה שהוא מחובר למת הוא נידון כמת, (ואדם הנוגע בו טמא ז', אבל הנוגע בו כשפירש אינו טמא אלא טומאת ערב), אבל אם לא פירש, וכגון שהוא קובר מת אחד באותה שעה, שרי לו ליגע במת נוסף, דהרי הוא 'מחולל ועומד'.

**בתוס'** ובראשונים בשבועות י"ז. הובאה דעה נוספת, היא דעת ר"ע במס' שמחות, דגם בפירש ושוב נגע, פטור, ורק בעביד כן **ביום אחר** נחשב מוסיף טומאה, דמוסיף עוד ימים, שהרי מונים שבעה ימים דטומאת מת מהנגיעה האחרונה.

**והקשו** הראשונים, דא"כ איך שייך שילקה על שהייה, והרי הוא מחולל ועומד, (ודע דקושיא זו אינה שייכת לאיבעיא אי נאמר בנזיר שיעור השתחויה, אלא **בעיקר הא דפשיטא להש"ס דהוא לוקה על שהייה,** והרי הוא מחולל ועומד וא"א כלל לחייבו). וג' דרכים מצינו בזה.

**א. תוס' בשבועות** י"ז. ד"ה נזיר, תירצו דהא דכשהוא קובר מת א' שרי לו ליגע במת נוסף דהוא מחולל ועומד, היינו באופן דאינו יכל לפרוש מהמת הראשון[[9]](#footnote-10) ולכך מותר לו ליגע למת אחר, אבל כאשר יכול לפרוש הוא מחוייב לפרוש, וכשלא פירש הוא נידון כמוסיף וחוזר ומוסיף טומאה. **והיינו** דאע"פ שנזיר מותר לו להמשיך להיות טמא (כדאיתא בגמ' נדרים ד. דרק משום בל תאחר יש לו ליטהר), מ"מ הכא שהוא ממשיך להיות מחובר (והוא נשאר בדרגת אב הטומאה כמת עצמו) ואינו פורש, הוא נחשב כמעשה היטמאות נוסף (ואע"פ שאינו מוסיף בפועל). וכ"כ **הריטב"א** (עומקא 33) ד"ה ואיכא למידק, וכ"כ **הרמב"ן** (עומקא 29) ד"ה ונזיר, ועי"ש דהוסיף בזה"ל, אע"ג דלא מיחייב שתים אלא כשפירש וחזר, אחת מיהא חייב כיון שהוא שוהה שם שכל שעה הוא מוסיף על טומאתו, עכ"ל. ומבואר דאף בגוונא שיכל לפרוש ואינו פורש, אינו חייב על כל שהייה ושהייה, אלא חייב אחת, (ומתני' דחייב שתים היינו רק בפירש ממש ושוב נגע). והדברים אינם מובנים, דממנ"פ אם הוא מוזהר על מה דעומד ומקיים סיבות טומאה, א"כ לעולם ילקה שתים, ואם כל איסורו על הנגיעה הראשונה ומשם והלאה הוא מחולל ועומד, א"כ אפי' אחד א"א לחייבו, ויש להתייגע בזה הרבה[[10]](#footnote-11).

**ב. ר"ת** (בתוס' שם) העמיד בגוונא דלא פירש סמוך לחשיכה, דבזה מוסיף עוד יום א' לטומאה, ולכך אין לפוטרו משום מחולל ועומד[[11]](#footnote-12).

**ג. התורא"ש** דף מ"ב: (עומקא 65) נקט כיסוד תוס' והראשונים, דבזה גופא שאינו פורש הוא כמוסיף טומאה, אמנם כתב דהא דהתם בקובר מתו עצם הנגיעה בעוד מת שריא, ואיירי שהתרו בו 'אל תגע בשני', ואינו מתחייב על זה, כיון דבאמת אין איסור להיטמאות לעוד מת (כיון שהוא מחובר למת הראשון), והיה צריך להתרות בו 'פרוש' דכל איסורו הוא אהא שאינו פורש, ובשמעתין איירי דאמרו לו 'צא' מביה"ק. וכ"כ שם **רבינו פרץ ושיטה לחכמי איוורא** בשם ר"י, וכ"כ שם **בשיטמ"ק בשם שיטה**. והיינו כיסוד התוס' הנ"ל, ורק דלא ניחא להו להעמיד בגוונא דלא יכל לפרוש מהמת הראשון, ולכך פירש משום דהמתרה לא התרה כראוי.

**ד. הגר"ח בספר** [פ"ג מביא"מ הכ"א] הביא את קושיית תוס', וכתב דבשיטת הרמב"ם אין לומר כתירוץ התוס' יעו"ש, ולכך יסד **דבשהייה ליכא פטורא דמחולל ועומד,** דדוקא אם אתה בא לדון לחייבו על 'המעשה טומאה' איכא להאי דינא דמחולל ועומד, דכיון דהוא כבר טמא מקודם ליכא מעשה טומאה לחייב עליו, אבל בשהייה זהו גופא חיובו דחייב ע"ז ששהה בטומאתו, ולא שייך בזה הדין של מחולל ועומד. ועי' **בחידושי הגרי"ז** (עומקא 365) דהדברים מבוארים שם בקצרה באר היטב. ועי"ש עוד, דיש בנזיר לאו דלא יבוא, וכן לאו דלא יטמא, וענין שהייה שייך רק בלאו דלא יבוא דענינו שלא יהא שם, וזהו רק באהל המת[[12]](#footnote-13), אבל במגע דאיסורו רק משום 'לא יטמא', אמרינן דכל שהוא מחולל ועומד פטור[[13]](#footnote-14). **ויש לטרוח ולברר מה שורש הנידון דהראשונים עם הרמב"ם בענין זה.**

**גדרי 'מעשה' בהיטמאות הנזיר**

**בגדרי לאו שאין בו מעשה** יש לדון בשמעתין בב' מקומות, חדא, במה שאיתא בשמעתין דאי אתרו ביה שלא ינזור לוקה, וכן על עיקר דין מלקות ע"י שהייה, ומצינו בכל זה כמה דרכים בראשונים ובאחרונים.

**אהא דלוקה כשקיבל נזירות בביה"ק.** עי' תוד"ה אילימא וכו' שהקשו דהוא לאו שאין בו מעשה, ותירצו דיש בו מעשה במה שאינו יוצא. וכוונתם לומר, דאע"ג דקבלת הנזירות אינה מעשה, מ"מ מה שאינו יוצא בשעת קבלה זה חשיב מעשה, (קרן אורה). והדברים סתומים, עי' הג' מהר"ב רנשבורג דסברא רחוקה היא, ובאמת בתו' בשבועות [דף י"ז. ד"ה או] לא תרצו כן (אלא נדחקו דמיירי למ"ד לאו שאין בו מעשה לוקה עליו, א"נ דהכוונה לאיסור מלקות, ולא דאיכא מלקות). ועי' **משנל"מ** פ"ג מביא"מ הכ"א (עומקא 222) דפירש זאת ע"פ מש"כ תוס' שם גבי לובש כלאים שכל **דהיה מעשה בתחילה** נחשב כהמשך המעשה, והוסיף דנתחדש בזה דאפי' **דהמעשה הראשון היה בהיתר שייך סברא זו**. אמנם עי' ברכת ראש דאי"ז משמע בדבריהם הכא כלל, דכתבו דהמעשה הוא מה **שאינו יוצא** ולא הזכירו הכניסה. ועי' **קה"י** נזיר סימן ה' (עומקא 454) דכתב דמתבאר כאן דכל מקום שעם גופו נפעל מעשה, והוא יכול לסלק מה שעשוי בגופו והוא מקיימו, נחשב 'מעשה' דידיה, והביא דכ"כ **הריטב"א** לבאר דהא דאיתא דחייב על השהיית בגד כלאים על גופו.

**במאירי** כאן כתב, "ואין זה לאו שאין בו מעשה שבשעת נזירותו הוה ליה כנזיר טהור שנכנס לשם בהתראה". ואינו מובן. ונראה כוונתו **דקבלת הנזירות היא עצמה המעשה,** ודיבור שיוצר חלות הוה כמעשה, דדיבורו יצר נזיר והרי הוא כמכניס נזיר לביה"ק, ויש לזה יסוד בגמ' בתמורה ד: דמימר לוקה משום דבדיבורו איתעביד מעשה אלמא כל שעושה חלות (ולא דמי להא דאמרינן דעקימת שפתיו לא הוה מעשה), וכ"כ **האתוון דאורייתא** בספרו גבורות שמונים (עומקא 317), וכבר כ"כ **רע"א** בגליון הרמב"ם ביא"מ (פ"ג הכ"א), ועי' **בית מאיר** (עומקא 256). אבל ש"ר לא ניחא להו בזה, דשאני תמורה דהאיסור הוא בחלות עצמה, אבל הכא יצר את הנזיר אבל המפגש עם הטומאה נעשה ממילא ולא ע"י מעשה, וצ"ע.

**דרך נוספת**, עיין **בהג' מהר"ב רנשבורג** ליישב ע"פ יסוד **המגיד משנה** דכל היכא דאפשר לעבור עם מעשה אף אי לא עביד מעשה לוקה, וכתב דמכאן ראיה ברורה למ"מ.

**בהא דלוקה על שהייה**. **בתוס' בשבועות** י"ז. דנו בעיקר דברי הגמ' ששייך חיוב מלקות על 'שהייה', והרי אין בו מעשה, וכן מתבאר בדעת ר' ביבי במכות דלובש כלאים אינו חייב על השהייה משום דאין בו מעשה. וצידדו דסוגיין ע"כ כמ"ד לאו שאין בו מעשה לוקין עליו, או דכוונת הגמ' לאיסור מלקות גרידא. אמנם רב אשי התם מחייב על שהיית כלאים, משום דמחשיבו מעשה **כיון דתחילת הלבישה ע"י מעשה**, ונראה בדבריהם דה"ה הכא. **אמנם** יל"ע בזה, דלכאו' ה"מ כאשר המעשה בתחילה היה מעשה באיסור, אבל בנזיר ומקדש דהמעשה בתחילה לא היה מעשה איסור איך שייך לצרף את המעשה שמתחילה לחייבו על השהייה אח"כ, כן הקשה הגרי"ד זצוק"ל, ויש ליישב.

**מהלך נוסף**, עי' **קה"י** שם ע"פ יסוד הנ"ל דעצם זה שהאדם עומד שם ברצונו והחלטתו נחשב 'מעשה', וה"ה הכא.

**התרו בו אל תינזור**

**בגמ'** י"ז. מבואר דאם התרו בו אל תינזור, ודאי דל"ב שהייה. ומצינו בזה ב' דרכים בראשונים.

**א. ההפלאה היא עצמה מעשה המפגיש את הנזירות עם הטומאה.** עי' **תוס' בשבועות** י"ז. ד"ה צריך, **וברמב"ן** שם סוף ט"ז: (עומקא 29), ובריטב"א שם, דכתבו ללמוד מדברי גמ' זו, שטהור המטמא עצמו במזיד בעודו במקדש, לוקה אע"פ שלא שהה שיעור שהייה. וחזינן שפירשו דחייב על **מעשה ההיטמאות** ולכך אינו שייך ל'שהייה', וזהו הא דדימה הש"ס לנזיר טהור שטימא עצמו, דה"נ כשעושה עצמו נזיר בביה"ק חשיב כמטמא נזיר, **והקה"י** סי' ה' (עומקא 454) הגדיר זאת "מה לי מקרב את הטומאה לנזיר או את הנזיר לטומאה", וא"כ ל"ש בזה דין שהייה כלל, ונפק"מ דאף אם **תוך כדי יציאתו קיבל עליו נזירות** (ולא שהה אפי' פורתא כלל) ה"ה חייב, וכ"כ **הבית מאיר** בסו"ד (עומקא ריש 257)[[14]](#footnote-15). וכל ענין שיעור שהייה הוא שייך היכא דא"א לחייבו על עצם מגעו, כבשמעתין דפרע חבירו המעזיבה מעליו, דנמצא דאיהו לא עביד מידי אלא "שוהה" עם הטומאה.

**אמנם** צ"ע, דהנה התוס' בשמעתין כתבו דנחשב לאו שיש בו מעשה במה שאינו יוצא, ונתבאר לעיל דיש שפירשו דהיינו משום דתחילת הכניסה היה ע"י מעשה, לכך נחשב השהייה מכח המעשה, ויש שפירשו דעצם זה ששוהה ולא יוצא זהו המעשה, וא"כ צ"ע דחיובו אינו על שקיבל נזירות (דזה אין בו מעשה), אלא על מה שנמצא שם אחרי שהוא כבר נזיר, וצ"ע, ויש לטרוח לבאר הדבר.

**ב. משום דבמזיד אין את הקולא של שיעור שהייה.** **הרמב"ם** (פ"ג מביא"מ הכ"א), כתב דטימא עצמו במזיד במקדש אינו חייב כרת בלא שהייה, אלמא פליג על הראשונים הנ"ל, ולדבריו צ"ע משמעתין. **והגר"ח בספרו** (עומקא 342) ביאר, דהנה בגמ' בשבועות י"ז. כשצידדה לומר דיש שהייה בנזיר קאמר "או דלמא באונס גמירי שהייה, לא שנא בפנים ול"ש בחוץ", מבואר דאם הוא **מזיד וגם בחוץ**, פשוט דאין לו את הקולא דשהייה, אבל 'בפנים' צידד הש"ס דנאמרה ההלכה אף במזיד, עי"ש, וטעם הדבר עי' הערה[[15]](#footnote-16). **ונפק"מ**, דכיון דאין חיובו על עצם ההפלאה, אלא דלא נאמר בזה הקולא של שיעור שהייה, אבל שיעור שהייה פורתא ודאי בעי. ויש להתבונן הרבה מ"ט הרמב"ם לא פירש כתוס' דעצם הנזירות הוא מעשה הפגשת הטומאה עם הנזירות.

# נכנס בשגגה

**גמ' י"ז. אילימא דאמרי ליה לא תנזור למה לי שהייה כו'.** יל"ע מאי קמקשי, ולישני דאה"נ אי אתרו ביה לא בעי שהייה, אבל האבעיא כשלא התרו בו לא תנזור, ושם נוגע הספק אם בעי שיעור שהייה. וג' שיטות מצינו בזה.

**א. ברא"ש** י"ז: ד"ה שגלהו, כתב שלא העמידו בנכנס בלא התראה, משום דבשבועות י"ז. איתא דההל"מ נאמר באונס ולא במזיד, ומבואר דנקט הרא"ש דשוגג נחשב כמזיד. וכ"כ ה**שיטמ"ק** ד"ה כי גמירי, **ורבינו טודרוס**, וכ"כ **רבינו פרץ** (עומקא 116). וכ"כ **הסמ"ג** (עומקא 204).

**והנה** בעיקר דין הגמ' ביאר **הגרי"ז** (מו"ר הגרא"י בשם זקינו), דהדין שהייה נאמר רק היכא דהביאה **אינה ביאה המחייבת,** דאז כל מה שאפשר לחייבו זה על 'השהות', ולכך כשאינו אנוס דאפשר לחייבו על הביאה, אין לחייבו על השהות. והקשה דלכאו' ה"מ בביאת מקדש, דעל ביאה בשוגג איכא חיוב קרבן, ולכך ביאה בשוגג נמי חשיבא ביאה המחייבת, אבל בנזיר דליכא חיוב על שוגג, א"כ גם ביאה בשוגג אינה ביאה המחייבת וליבעי בה שיעור שהייה כמו באונס. וביאר **דזהו דעת הרמב"ם** דלקמיה דכתב דשוגג בנזיר הוה כאונס, וכן הוא בקצרה **בחי' הגרי"ז** (עומקא 368) ד"ה והרא"ש. **ובדעת הראשונים** י"ל, דס"ל דאף בכניסה שאינה 'מחייבת', מ"מ כל שאינו אנוס אמרינן **דכיון דהוא עשה הכניסה, א"כ עתה אינו נתבע על עצם השהייה אלא לבטל הכניסה,** ורק באנוס דאונס לאו כמאן דעביד, או כל כה"ג דהכניסוהו, רק אז יש לתובעו על השהייה, ויש להאריך בביאור הענין.

**ב. הרמב"ם** [פ"ה מנזירות הי"ט] כתב נכנס לאהל המת או לבית הקברות **בשגגה**, ואחר שנודע לו התרו בו ולא קפץ ויצא אלא עמד שם הרי זה לוקה, והוא שישהא שם כדי השתחויה כמו טמא שנכנס למקדש, עכ"ל. ומבואר דבשוגג נמי בעי שהייה כדי השתחוויה. ועי' **רבינו פרץ** (שם), דכתב בשם אביו דאה"נ הו"מ לאוקמי דנכנס בשוגג באהל המת והתרו בו לפרוש מן הטומאה, וכ"כ **המאירי** בשבועות, דבעיא דשמעתין היא בנכנס בשגגה או בשידה וכו'. ושיטה זו מבוארת היטב, עי' לעיל דשוגג בנזיר כאונס הוא.

**ג. שיטה מחודשת,** מצינו **במשנל"מ** פ"ו ה"ח (עומקא), והו"ד **בקר"א** כאן, דכתב דדווקא נכנס בשידה שאין כאן כניסה כלל, אבל **נכנס אפי' באונס חייב ללא שיעור שהייה,** והוכיח כן, מדפירשו תוס' ד"ה ובא חבירו, דחבירו פרע המעזיבה מעליו באונס, ואפ"ה הוצרך הש"ס להעמיד בשידה תיבה ומגדל, ש"מ דנזיר שנכנס לביה"ק אפי' היה אנוס, ודאי חייב על כל רגע שיכל לצאת ולא יצא, ואפי' לא שהה שיעור שהייה, וכן הדין באדם שהיה טמא אפי' נכנס באונס למקדש חייב יעו"ש. **וביאור דבריו** י"ל ע"פ סברא הנ"ל, וחידש דהוא אפי' באונס, כל שסוף סוף הוא עצמו נכנס א"כ עתה התביעה היא לבטל את הכניסה, ורק בשידה וכו' משכח"ל ההלכה דשהייה. (והראשונים אף דמודו לעצם הסברא וכנ"ל, מ"מ ס"ל דאונס לאו כמאן דעביד, והוה כנכנס בשידה שאין שייך לדון דעתה הוא נתבע על הכניסה).

# הערות בגפ"ת

**רש"י ד"ה כגון ונדר בעודו בשידה כו'.** הנה רש"י פירש דאיירי בנזר בביה"ק כשהוא בשידה. ולכאו' זהו ע"פ מש"כ בד"ה בעי רבא, דמשום דנזר בבה"ק שייכא האי ספיקא לשמעתין[[16]](#footnote-17). וכ"כ **ר' אברהם מן ההר** (עומקא 62), **והראב"ד בהשגות** (פ"ו ה"ט), דקיבל הנזירות כשהוא בשידה. ונראה מדבריהם, דאם נזר בחוץ ונכנס בשידה אין שייך בו קולא דשהייה, ודבר זה צ"ע טובא, וכמו שהק' **המשנה למלך** פ"ו מנזירות ה"ח, (עומקא 216) דהוא דבר תמוה, דכיון דנכנס בשידה אי"ז כניסה כלל, ואף בקיבל נזירות לפני"ז לא נוכל לתובעו אלא על שהותו, והביא דברש"י בשבועות שם באמת לא כתב דמיירי בנדר בעודו בשידה, והקשה סתירה ברש"י[[17]](#footnote-18). ויש להתייגע להבין דעת הראשונים.

**ובא חבירו ופרע מעליו מעזיבה.** פרש"י ופרע את המעזיבה **שהוא תחתיו שהיתה השידה מעל ראשו**. ומשמע מלשון רש"י **שפרע את המעזיבה שמעל ראשו**. וצ"ב במה נטמא במה שפרע מעל השידה. אבל הריב"ן גורס ופרע את המעזיבה מעל הקבר **שהוא תחתיו**, והיינו שהקבר תחתיו, ופרע את המעזיבה מעל הקבר, ועי"ז נמצא הנזיר מאהיל על הקבר, (ואפלו אם הנזיר אינו ממש מעל המקום שפרע, מ"מ כיון דאיכא פותח טפח הטומאה בוקעת וכל השידה נעשית אוהל המת), אבל ברש"י לפנינו לא נראה כן, וכן לשון רש"י בשבועות (י"ז.) וז"ל, כגון שנכנס לביה"ק בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע עליו את **מעזיבת גג האהל** עכ"ל. **ובדעת רש"י** שלפנינו, צ"ל דמיירי בבית הקברות שיש לו אוהל, ולכך בזה שפורע את המעזיבה מעל השידה נמצא דהוא בתוך אוהל המת[[18]](#footnote-19). (כך נאמר בשיעורי מו"ר הגרא"י).

**תוד"ה אלא תחילת כניסתו במקום טמא בהיתר**. וקשה הא כניסתו לא היתה כלל במקום טמא, דבכניסתו היה בתוך שידה תיבה ומגדל, ומהו הלשון דכניסתו במקום טמא היתה בהיתר.

**בעזה"י בחודש אב נעסוק בסוגיא בדף י"ט: בדין ובגדר הימים הראשונים יפלו ודעת הרמב"ם בזה,**

1. **דאמרינן** 'גמירי', וכ"כ להדיא הראשונים (רש"י שם י"ד:, והרא"ש בשמעתין). [↑](#footnote-ref-2)
2. **אבל** אי לא שהה אפי' שהייה מועטת אלא מיד שהתרו בו רץ ויצא, פטור דאין על מה לחייבו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **כך** עולה מדברי רש"י ותוס' כאן ובשבועות, וכ"כ להדיא התורא"ש שבועות י"ז. ד"ה תלה, אמנם עי' רמב"ן וריטב"א בשבועות י"ז. גבי תלה עצמו באויר, דמבואר שם דבמקום שלא נוהגת ההלכה (כאויר דהוא מקום דלא שייך ביה השתחוואה), ייפטר אפי' בשהה שיעור שהייה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. **מקור דין איסורא דשהייה במקדש:** הנה כתיב 'ואל המקדש לא תבוא', והיינו דהטמא לא יכנס למקדש, והאיסור לשהות במקדש **כשנטמא בעזרה,** הוא נלמד מקרא מיוחד, יעו"ש ריש ט"ז:, והגר"ח בספרו ביאר דכשטמא 'נכנס' הוא איסור במעשה הכניסה (ובעינן שיכנס כדרך ביאה), והשהות הוא דין בפני עצמו, (ושם חייב אפי' שלא כדרך ביאה), ועי' תוס' שם ד"ה תנהו ענין.

   **מקור דין איסורא דשהייה בנזיר.** עי' חי' הגר"ח שם דבנזיר כתיב 'על נפש מת לא יבוא', היינו לא יבוא לאהל המת, ולא מסתברא לחלק בזה בין כניסה ממש לשהייה, (היינו הנכנס בשידה תיבה ומגדל), דכיון דעל נפש מת לא יבוא הוא גם כשנכנס שלא כדרך כניסה, אלמא אין חיובו על 'מעשה הכניסה' אלא על הימצאותו שם, וא"כ ה"ה שהייה (אמנם מ"מ ודאי יש חילוק בין הנכנס דאי"צ לדין שהייה אלא מיד שטימא עצמו בביאתו לאהל הרי הוא חייב, ושיעור שהייה נאמר רק באופן שנטמא ע"י מעשה שאינו מחייבו כשידה וכו'). **אמנם** עי' חי' הגרי"ז (עומקא 366) ד"ה ונראה, דנקט דשהייה דנזיר ילפינן משהייה דמקדש (דהתם איכא קרא), וזה היה ברור לש"ס דילפינן, ונידון הסוגיא הוא אי גם נזיר בכלל ההלכה (דבאה להקל) דעד דישהה שיעור השתחויה, ועי' תוס' בשבועות י"ז. ד"ה או, ועי' הערה לקמיה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכך נקטו הגר"ח והגרי"ז, הו"ד בהערה לעיל, ומאידך עי' תוס' שבועות י"ז. ד"ה או. ובפשטות נפק"מ, דאם הוא איסור שהייה מחודש, היינו דווקא בשהייה במקום כאהל המת, אבל אם כהצד הראשון א"כ ה"ה ב'נוגע', ובגוונא דשוהה בנגיעתו, והגר"ח והגרי"ז נקטו דרק באהל אמרינן הכי, (ומשום הלאו דלא יבוא, עי' לעיל). ובאמת כבר ברמב"ם ה' י"ט הביא להאי דינא דווקא גבי אהל וביה"ק, וכן המאירי.** [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי'** בירושלמי נזיר פ"ג ה (בצילומים) דילפינן שהייה מהשתחויה, אבל לא בעי הכא שיעור השתחויה אלא שיעור פרישה, וצ"ע. ועי' היטב בקרבן העדה ובפני משה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואין** לומר דשיעור כדי השתחואה אין לו שייכות להשתחואה, אלא הוא סתם שיעור זמן, ולדוגמא שיערו בהשתחואה, ואינו, דבגמ' בשבועות [י"ז.] איתא בעי רבא תלה עצמו באויר עזרה מהו, כי גמירי שהייה שהייה דבת השתחואה דלאו בת השתחואה לא גמירי וכו', תיקו. אלמא אינו דוגמא בעלמא לשיעור זמן מסוים. וכן מוכח [בגמ' שם ט"ז:] מהא דהשתחוה חייב אף אי לא שהה כדי השתחואה, וא"כ צ"ע כמו שהקשינו דדוקא במקדש דהוא מקום השתחויה שייך כן וצ"ע, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** גמ' בשבועות ריש ט"ז: דאיכא קרא לעצם החיוב דשהיית טמא במקדש, וא"כ ע"כ ההלכה להקל היא, וצע"ג דברי הכס"מ. ואמנם בנזיר ליכא קרא מפורש לעצם השהייה, ואולי מה"ט בעינן **להלכתא על עצם החיוב**, אמנם זה אינו, דהרי היא אותה הלכה כהמקדש דבאה לומר שיעור היכא דיש חיוב שהייה, ועי' קרן אורה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בתוס'** מבואר שהיה בדרך להסירו ולא הספיק, וכבר הושיטו לו מת אחר. ובריטב"א הוסיף גוונא דלא יכל להסירו מעליו, או שהראשון היה מת מצוה ומחויב לעסוק בו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עי'** תורא"ש מ"ב. דכתב להדיא בזה"ל, אם היה נוגע במת ואמרו לו פרוש ואינו פורש, פרוש ואינו פורש, חייב **על כל אחת ואחת.** וכ"כ ר"פ והשיטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וציינו** דר"ת הוצרך לזה לטעמיה, דפוסק כר"ע דר"ט דמס' שמחות דרק תוספת יום נחשב תוספת טומאה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **הנה** ישנם ב' אופנים דטומאת אוהל, א', בית שיש שם מת, דכל הנכנס שם נטמא באהל, ויש עוד אופן דאדם מאהיל עם ידו על מת, (ועי' חולין קכ"ז: דאפשר דזהו דומה לגדרי מגע דהטומאה עולה, והוא כנוגע בה). והגרי"ז (עומקא 366) נסתפק דאולי המאהיל על המת עובר רק בלאו דלא יטמא, ולא בלאו דלא יבוא, ולפי"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם דבנכנס לבית הקברות עובר בלא יבוא, מיירי בבית הקברות שיש לו אוהל. ועי' מה שהביא בהערה שם, דלכאו' פליגי בזה הגר"ח והחזו"א יעו"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **והא** דשרי לאדם להמשיך להיות טמא היינו כשאינו שוהה באהל המת, ובפשיטות י"ל דהוא משום דאינו בחיבורין למת. [↑](#footnote-ref-14)
14. **אמנם** יש להתבונן בזה הרבה, דהרי עתה אינו נזיר, וא"כ מה מחייבו כעת להימנע מלעשות זאת. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ועי'** מאירי בשמעתין דכתב **"נזר בלא התראה אבל יודע הוא באיסור טומאת נזיר בשעה שנזר, שכל שהתרו בו לצאת אינו צריך שהייה"**. והינו דכשאח"כ התרו בו לוקה בלא שיעור שהייה, וכתב שם דזה בכלל הגוונא דהש"ס דהתרו בו לא תנזור, והנה אם כדרך הראשונים דמתרים בו על עצם ההפלאה דהוא המעשה שמפגיש טומאה עם נזירות, א"כ אין מקום לחייב בכה"ג כיון דלא התרו על הפלאתו, וע"כ שפירש **שכיון שהתרו בו הרי הוא כמזיד**, דבו אין את הקולא דשהייה, וכדברי הגר"ח. **ואפשר** דסברת הדין בזה דכיון דפשע בתחילה הוא נתבע לבטל את עיקר הוויתו שם ולא נתבע סתם על עצם השהייה, ויסוד סברא זו עי' לק' מש"כ בשם הראשונים. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ואף** דכאשר קיבל נזירות בתוך השידה אין לו גדר נזיר בבה"ק. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ואין** לומר דאם נזר בחוץ ונכנס בשידה היה נטמא מצד אוהל זרוק, ומה"ט הוצרך רש"י לומר דקיבל נזירות בשידה, דהרי רש"י כתב 'ונדר בעודו בשידה שהוא טהור' הרי דלא נטמא מצד אוהל זרוק. ועוד, דאפשר לאוקמי בנכנס בשידה בגוונא דאינו אוהל זרוק, כגון בשידה גדולה המונחת על הארץ ופתחה מחוץ לבי הקברות, דליכא לטמאותו מצד אוהל זרוק. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועיין** ברש"י בסמוך ד"ה אבל שכ' ז"ל וכיון דפרע מתחתיו את המעזיבה כו', ומשמע דפרע את המעזיבה מלמטה. [↑](#footnote-ref-19)