שמג א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמג - חינוך בקטן

##### שיעור א

##### הלכות

##### **חינוך**

##### או"ח סימן שמג

#####

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף א] **קטן אוכל נבלות אין ב"ד מצווין להפרישו, אבל אביו מצווה לגעור בו להפרישו** מאיסור דאורייתא**. ולהאכילו בידים אסור אפילו דברים שאסורים מדברי סופרים. וכן אסור להרגילו בחילול שבת ומועד ואפי' בדברים שהם משום שבות.**

א] מבואר בשו"ע דנקטינן דאין ב"ד מצווין להפריש הקטן אפי' מאיסורין דאורייתא, אולם אביו מצווה לגעור בו ולהפרישו מן האיסור, וכמ"ש במ"ב (ס"ק ב) וז"ל "אבל אביו. דאפי' לחנך בניו ובנותיו במצוות הוטל עליו, כדכתיב 'חנוך לנער ע"פ דרכו', וכ"ש להפרישם מאיסור דמוטל על האב" וכו'.

## אי ב"ד מצווין להפריש קטן מאיסורין דאורייתא

ב] כתב הרמב"ם (פכ"ד מהלכות שבת הי"א) וז"ל "קטן שעשה בשבת דבר שהוא משום שבות, כגון שתלש מעציץ שאינו נקוב, או טלטל בכרמלית, אין בית דין מצווין להפרישו. וכן אם הניחו אביו אין ממחין בידו". ומדוייק בדבריו, דדווקא בדבר שהוא משום שבות, אבל באיסורין דאורייתא צריכין ב"ד להפרישו. אולם במגיד משנה תמה בדבריו, דנראה דמסקנת הסוגיא ביבמות (דף קיד.) דאף באיסורין דאורייתא, אין ב"ד מצווין להפרישו, וכן מבואר ברמב"ם (פי"ב הלכה ז) דקטן הבא לכבות את הדליקה מדעת עצמו, אין ב"ד מצווין להפרישו, והלא לדעת הרמב"ם כיבוי דליקה אסור מדאו', דפסק כר"י דמחייב במלאכה שאצל"ג, ואעפ"כ אין ב"ד צריכין למנוע הקטן מלכבות, הרי להדיא דעתו דאף באיסורי תורה אין צריכין להפרישו.

וכמו כן כתב בהלכות מאכלות אסורות (פי"ז הלכה כז) וז"ל "קטן שאכל אחד ממאכלות אסורות, או שעשה מלאכה בשבת, אין בית דין מצווין עליו להפרישו לפי שאינו בן דעת, בד"א שעשה מעצמו, אבל להאכילו בידים אסור, ואפי' דברים שאיסורן מדברי סופרים" וכו'. הרי להדיא דאף באיסורי תורה אין צריכין להפרישו, והניח שם המ"מ דברי הרמב"ם בצ"ע.

ג] ובערוך לנר (יבמות שם) יישב דמה שנקט הרמב"ם איסור שבות, דבאופן זה אף שעושה על דעת אביו אין צריך האב למונעו מכך, משא"כ באיסור דאורייתא מחוייב למונעו. אלא דאינו מסתבר כ"כ דאין האב מחוייב לחנך בנו ממצות דרבנן ולמונעו מכך, ולהדיא מבואר ברמב"ם בהלכות מאכ"א (שם הלכה כח) וז"ל "אע"פ שאין ב"ד מצווין להפריש את הקטן, מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו, כדי לחנכו בקדושה ופרישה, שנ' חנוך לנער על פי דרכו" וגו'. וסתימת דבריו שם נראה דקאי אף על איסורין דרבנן.

ד] ובב"י יישב בשם חמיו, דלעולם האב עצמו מחוייב למונעו מכך אף באיסורין דרבנן, אלא דאם האב אינו מוחה בבנו אז יש חילוק, דבאיסור דאורייתא צריכין ב"ד למחות באב ע"ז, אבל באיסור דרבנן אין צריכין ב"ד למחות באב. ולעולם בתינוק עצמו אין ב"ד מצווין להפרישו אפי' באיסור דאורייתא, וכמו שהוכיח המ"מ בדעת הרמב"ם, וכ"כ הטור.

וכן פסק המ"ב (ס"ק ג) בשם הט"ז (ס"ק א) והמג"א (ס"ק ב), וז"ל "באמת אפי' מאיסורא דרבנן חייב להפריש כמו דצריך לחנכו במצוות דרבנן וכדלעיל בסי' קו סעיף א', אלא נ"מ דבאיסור דרבנן אם לא הפרישו האב אין ב"ד מוחין בידו, אבל באיסור דאורייתא ב"ד מוחין ביד האבל להפרישו".

ה] אולם הגר"א יישב באופן אחר [והביאו המ"ב שם] דהא דנקט 'מאיסור דאורייתא', כיון דבדרבנן לא פסיקא ליה, דלפעמים אף מותר להאכילו להדיא כשהוא לצורך הקטן. ובאמת לשון הרמב"ם אין מתיישב כ"כ לתירוצו, דמשמע דווקא שב"ד אין ממחין אבל האב צריך למונעו, ואולי לא כיון ליישב את הרמב"ם, אלא את הגהת הרמ"א דכתב שדווקא באיסורין דאורייתא. ואפשר דנמנע מלבאר כסברת הב"י, דמסברא קשה דאם האב צריך להוכיח את הקטן, ובי"ד מצווין לדאוג לזה מהיכי תיתי לחלק בזה בין איסורין דאורייתא לאיסורין דרבנן.

## אי יש מצוות שב"ד מצווין להפרישו

ו] והנה בטור (יו"ד סי' שעג) כתב דב"ד מצווין להפריש הקטן מידי טומאה. וביאר הב"י דדעת הטור דבג' דברים מצווין עליו ב"ד להפרישו, **א.** טומאה. **ב.** שרצים. **ג.** דם. יעויי"ש בב"י דהאריך בביאור סברת הטור. אולם מסקנת הפוסקים לא כן, אלא דבכל איסורי דאורייתא, כולל ג' עבירות הנ"ל, אין ב"ד מצווין עליו להפרישו.

## קטן העושה על דעת אביו או גדול אחר

ז] וכתב המ"ב (ס"ק א) וז"ל "אבל אם עושה בשביל גדול צריך למחות בידו, וכדלעיל בסי' שלד סעיף כה עיי"ש במ"ב". ושם בשו"ע מבואר דקטן שבא לכבות את הדליקה צריך למחות בידו, וביאר המ"ב (שם ס"ק סג – סו) וז"ל "אפי' קטן שלא הגיע לחינוך וכו', דקטן אין לו שקול הדעת לעשות אדעתה דנפשה, ועושה לדעת אביו, שיודע שכבוי זה נוח לאביו ועושה בשבילו, ואסור דמצוה על שביתתו וכו'. ועיין בב"י דאפי' אם בא לכבות דלקה שבבית אחרים ג"כ צריך למחות בידו כיון שעושה בשביל גדול".

## עושה על דעת גדול, אם אסור מה"ת או מדרבנן

ח] ומבואר דאף לדעת גדול שאינו אביו אסור, ושם בשעה"צ (ס"ק נד) כתב דמ"מ יש חילוק בין עושה לדעת אביו לעושה לדעת אחר, דעל דעת אביו אסור מדאורייתא, משום 'לא תעשה וגו' בנך ובתך', ואילו לדעת אחרים אין איסורו אלא מדרבנן.

ט] אולם בבה"ל לעיל (סי' רסו סעיף ו ד"ה הג"ה) כתב בשם הריא"ז דאף העושה לדעת אביו אין איסור מה"ת אלא מדרבנן, גבי מי שחשכה עליו הדרך דפסק השו"ע (שם) דיכול ליתן את כיסו ע"ג הקטן בעודו מהלך, ויטול ממנו כשעומד, כדי שלא יעבור הקטן בעקירה והנחה, והרמ"א כ' דאם נותן לו מבעוד יום מותר בכל ענין. ומבואר שם במ"ב דהאיסור ליתן ע"ג הקטן הוא מדרשא דלא תאכילום, דאסור לספות לקטן איסור בידים, ולכן כשלא הגיע זמן האיסור, כגון כאן שהוא בער"ש, אין איסור משום לא תאכילום. וכמ"ש המ"ב (ס"ק טו) וז"ל דאז אינו נקרא זה מאכיל בידים, כיון דעתה עדיין לית בה איסורא, ומה שיעמוד החש"ו אחר שחשכה, ואח"כ חוזר ועוקר רגליו, הלא מעצמו עושה זה וא"צ למחות בידו כשעושה איסור" וכו'. ולפי"ז ה"נ שרי ליתן לקטן חמץ קודם זמן איסורו, או דבר מוקצה קודם השבת.

והקשה שם הבה"ל דסו"ס אף שלא עובר באיסור דלא תאכילום, מ"מ הלא הקטן עושה כן לדעת אביו, והרי הוא מצווה על שביתתו, וכתב וז"ל "ואולי י"ל דמה שאמרו שאסור בקטן העושה על דעת אביו הוא רק מדברי סופרים, כיון שאינו מצוהו בפירוש לזה, והכא מפני הפסד התירו, ואח"כ מצאתי שכ"כ בשלטי גבורים בשם ריא"ז אך הוא יש לו בענין זה שיטה אחריתא עיי"ש.

י] ועיי"ש בביה"ל שהביא מהאחרונים שחולקים על הרמ"א וביאר שם עפ"י הרמב"ן והרשב"א ואף הרמב"ם לא מוכרח שחולק וממילא ס"ל שאף בקטן צריך להניחו עליו כשהוא מהלך, וליטלו ממנו כשהוא עומד, אולם עכ"פ דעת הרמ"א להקל כשנותנו עליו מערב שבת, ובפשוטו נחלקו אם כשנותן לו את האיסור קודם הזמן, אם חשיב ספיה בידים לעבור עליו בלא תאכילום. אכן לדברי הבה"ל אפשר שנחלקו בקטן העושה על דעת אביו אם איסורו מהתורה, דלהרמב"ן והרשב"א איסורו מה"ת, לכך אף כשנותן לו מערב שבת, מ"מ משחשכה הרי אסור מדאורייתא, ולכך צריך ליתנו עליו כשהוא מהלך וליטלו ממנו כשהוא עומד, אולם הרמ"א סובר כדעת הריא"ז דאיסורו מדרבנן ולכך הקילו בו, אך לענין איסור ספיה דלא תאכילום אפשר דכו"ע מודו דאינו עובר בכך.

יא] ומ"מ בדברי הרשב"א שם, לא נראה שחילק בין אביו לאחרים, ולפ"ז אף באחרים איסורו מדאורייתא, ומאידך דעת הריא"ז דאף באביו איסורו מדרבנן, וא"כ באמת קצת יש לתמוה בדעת השער הציון (בסי' שלד) דחילק בין אביו לאחרים.

[והנה ז"ל הרשב"א שם "דאילו נתנן להן כשהן עומדין וכו', וכל שבגופו איכא איסורא דאורייתא, אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאורייתא, דכתיב לא תאכלום קרינן ביה לא תאכילום, ואמרינן ביבמות פרק חרש, לא יאמר אדם לתינוק הבא לי חותם, הבא לי מפתח, אבל מניחו תולש, מניחו זורק, ולעיל נמי תניא, קטן שבא לכבות אין שומעין לו ואוקימנא בגמרא בקטן העושה על דעת אביו, כלומר ועובר בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך".

והתקשו האחרונים, דבתחילה כתב דהאיסור משום ספיה לקטן משום לא תאכילום, וכן מבואר בשלטי גבורים בשם הריא"ז (שבת סו. בדפי הרי"ף אות ב) דכשמצוה לקטן חשיב ספיה, וזהו שורש האיסור בעושה על דעת אביו, וכן מדוייק ברש"י ביבמות (קיד. ד"ה בעושה) דכתב "שהתינוק צופה באביו, ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו, דהוה כאילו הוא מצוהו לעשות" וכו'. הרי דעושה על דעת אביו הוי כציוה לו דאסור משום ספיה. ומאידך בסוף דברי הרשב"א נקט את האיסור של לא תעשה מלאכה אתה ובנך, ועיין באחיעזר ח"ג פא, כג מש"כ בזה].

יב] העולה לדינא. קטן העושה מעצמו אפי' איסור דאורייתא, אין ב"ד מצווין להפרישו, אולם אביו מצווה עליו לגעור בו ולהפרישו אפי' באיסור דרבנן ומשום מצות חינוך, ואם מתרשל ואינו מוחה ביד בנו, באיסור דאורייתא ב"ד מוחין באב על כך, ובאיסור דרבנן, לדעת הב"י אין מוחין בידו, ולדעת הגר"א אפשר שאף באיסור דרבנן צריכין ב"ד למחות באב. קטן העושה על דעת גדול, צריך למנוע ממנו ל"ש אביו לא שנא אחר, ודעת הרשב"א נראה שבשניהם יש איסור מהתורה. ולדעת הריא"ז בשניהם איסורו מדרבנן, ובשעה"צ חילק דעל דעת אביו אסור מה"ת, ולדעת גדול אחר שאינו אביו אסור מדרבנן.

## העושה על דעת אביו באיסורין דרבנן

יג] והנה בבה"ל (בסי' רסו שם) כתב דאף לדעת הרשב"א יש להקל בעושה על דעת אביו או אחר באיסור דרבנן, וכגון לטלטל בכרמלית וכשיטת הרשב"א (שבת שם) דבדרבנן מותר לספות לו בידים. ודבריו צ"ע דהרשב"א לא היקל אלא לצורך קטן, ולא כשעושה לצורך הגדול וצ"ע.

## אם מחוייב בחינוך בנותיו, ואם בחינוך בניה

יד] כתב המ"ב (ס"ק ב) דאפי' לחנך בניו ובנותיו במצוות הוטל עליו, כדכתיב חנוך לנער ע"פ דרכו וכו', ויש מהאחרונים שסוברין דמצות חינוך מוטל גם על האם". ובשעה"צ (ס"ק ג) ציין לעיין במחצית השקל.

טו] ובגוף הדין אי האם מחוייבת בחינוך בניה, הנה במג"א (ס"ק א) כתב בשם התרומת הדשן (סי' צד) דאינה מחוייבת בזה, והביא המג"א ראיה מהגמ' בנזיר (כח: כט.) גבי המשנה דהאב מדיר את בנו בנזירות, דמבואר בגמרא שר"ל ס"ל שהוא כדי לחנכו במצוות, ומה שמשמע במשנה דוקא האב ולא האם ביארה הגמרא 'קסבר ר"ל דאין האשה מצווה לחנך בניה', הרי מבואר דאין האשה חייבת בחינוך. ואע"פ דהילני המלכה ישבה עם בניה בסוכה כמבואר בסוכה (ב:) כתב המג"א דהיא החמירה על עצמה.

טז] ועוד כתב המג"א דבמגא שם מוכח גם שהאב אינו מחוייב לחנך בנותיו, דבגמ' בנזיר שם אמרו ג"כ דאין האיש מדיר אלא בנו ולא את ביתו, ואף ע"ז אמרו שם, דקסבר ר"ל דאין האיש מצווה על בתו. אלא דהביא המג"א מש"כ בתוס' בנזיר (כח: ד"ה בתו) להקשות מ"ש מיוה"כ דצריך לחנך את בתו להתענות, וכתבו התוס' דצריך לחלק בדבר, וכתב המג"א דאפשר דכוונת דבריהם, דכל המצוות חמירא כיוה"כ ומצווה על בנותיו, ונזירות קילא טפי. וכן הביא מהילקוט שמעוני (פרשת אמור, רמז תרכז) דדריש שם לקרא (כא פסוק ב) 'כי אם לשארו הקרב אליו, לאמו ולאביו, ולבנו ולבתו ולאחיו'. וז"ל הילקוט "מה ת"ל לבנו ולבתו, ומה אם אחיו ואחותו שאינו חייב בהם במצוות, הרי הוא מטמא להם, בנו ובתו שהוא חייב בהם במצוות אינו דין שיטמא להם" וכו', הרי להדיא דאף בבתו חייב בהם במצוות, ומסיק המג"א דחייב בחינוך בנותיו.

יז] ולא פי' שם המג"א איך יפרש הגמ' בנזיר, ובמחצה"ש ביאר דצ"ל דהגמ' קאמר כן דווקא לר"ל, אבל לר"י שפיר י"ל דחייב בחינוך בנותיו. אלא דא"כ תמוה דה"ה לענין חיוב אם בחינוך בניה נימא הכי, דלא אמרו אלא לר"ל ורבי יוחנן לא ס"ל כן, וכפשטות הגמ' בסוכה, דהילני המלכה ישבה עם בניה בסוכה. ומלבד זה תמה בתוספות שבת (ס"ק א) דהתרוה"ד עצמו חזר בו בסוף דבריו ומסיק דהאם מחוייבת בחינוך בניה, ועיי"ש דהסיק כן התו"ש לדינא דמחוייבת בחינוך.

יח] ובמחצה"ש מסיק דאף לדברי המג"א שאינה חייבת, מ"מ במצוות שאין בהם טורח לקטן, צריכה לעשות לבניה כן, ומשום כן בנזיר שהוא טירחא גדולה, אינה מדירה את בניה, משא"כ בסוכה שאין זה טירחא גדולה לבניה. ולזה כיון השעה"צ שציין למחצה"ש. אולם לדינא כבר נתבאר דקשה להקל בזה, דכיון דהגמ' בנזיר קאי רק לר"ל, אין מקור לומר דפטורה, ובפרט דיש כמה ראיות להיפך, ומ"מ דעת המחצה"ש להקל בזה במקום שיש טורח לקטן.

## חינוך ליראת שמים ומידות טובות

כא] ומ"מ אף לדעות הפוטרות את האם מחינוך בניה, כתב בחוט שני (ח"ד פרק צה ס"ק א) דפשוט דזה דווקא לגבי מצוות פרטיות, אבל במצוות כלליות לילך בדרך ה' ויראת שמים ומידות טובות, פשוט דאף האם מחוייבת בכך, דאין רצון התורה שיהיה הילד הפקר ולא יגדל בתורה ויר"ש, עיי"ש שהביא ראיות בזה.

## אם מותר להרגילו באיסורי תורה ואיסורי שבות

כב] וכתב הרמב"ם (פי"ז מהלכות מאכלות אסורות הלכה כז כח) וז"ל "וכן אסור להרגילו בחילול שבת ומועד, ואפי' בדברים שהן משום שבות, אע"פ שאין ב"ד מצווין להפריש את הקטן, מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו, כדי לחנכו בקדושה ופרישה שנ' חנוך לנער ע"פ דרכו". ומדבריו שם נראה דהאיסור להרגילו הוא בכל אדם, ואינו משום חינוך, דאח"כ סיים דצריך האב לחנך את בניו. ואולי הוא משום סרך ספיה, דכשאינו מונע ממנו, לומד מכך הבן שיכול לעשות כן [שוב ראיתי שהמ"ב (ס"ק ו) פי' דברי הרמב"ם לומר לקטן הבא לי מפתח, דהוי ספיה ממש]. אולם דעת הרשב"א (ביבמות שם) שאין צריך לחנך בניו אלא במצוות עשה, אבל מלא תעשה אי"צ להפרישם, אלא דנקטינן כדעת הרמב"ם, וכן פסק השו"ע כאן.

דינים העולים

1. נקטינן דאין ב"ד מצווין להפריש הקטן אפי' מאיסורין דאורייתא, ואפי' באיסור טומאה שרצים ודם [ודלא כדעת הטור כמו שפי' הב"י]. ומ"מ האב עצמו צריך למונעו מכך, ואם אינו מונעו ב"ד ממחין באב באיסורין דאורייתא ולא באיסורין דרבנן [ב"י בדעת הרמב"ם]. ודעת הגר"א נראה דאף באיסורין דרבנן מוחין ב"ד באב.
2. קטן העושה על דעת אביו או על דעת גדול אחר שאינו אביו, מוחין בידו אף שלא הגיע עדיין לגיל חינוך. ולדעת הריא"ז [וכן פסק הרמ"א לפי מה שביאר הבה"ל] איסורו מדרבנן, ולדעת הרשב"א איסורו מדאורייתא. ובשעה"צ כתב לחלק בזה, דבאביו איסורו מדאורייתא, ובאחר איסורו מדרבנן.
3. מסקנת הפוסקים דהאב חייב אף בחינוך בנותיו וכן פסק המ"ב. והאם אם מחוייבת בחינוך בניה, דעת המג"א דפטורה, אולם דעת התו"ש כמסקנת התרוה"ד דמחוייבת, וכן מצדד המ"ב. ובמחצה"ש כתב דאף לדעת המג"א דפטורה, מ"מ במצוות שאין בהם טורח לקטן צריכה לחנכו לכך. וחינוך ליראת שמים ומידות טובות אף האשה חייבת מדאורייתא [חוט שני].
4. לדעת הרשב"א אין מצוות חינוך אלא על מצוות עשה, ולא על לא תעשה. אולם להלכה נקטינן כדעת הרמב"ם וכמו שפסק השו"ע דאף במצוות לא תעשה צריך לחנכו בדבר.