80 בדין ריחא ב
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק תזו"מ ב' אייר תשס"ז

ע"ז דס"ו: האי בת תיהא וכו' ישראל בדגוי, אביי אמר אסור רבא אמר מותר, אביי אמר אסור ריחא מילתא הוא, רבא אמר מותר ריחא לאו מילתא הוא.

א] בטעמא דרבא דשרי להריח בבת תיהא משום דריחא לאו מילתא, צ"ב, דהגם דריחא לאו מילתא ול"ח כשתי', מ"מ סו"ס הוא נהנה מן היין, וא"כ מ"ט אי"ז אסור, הרי יי"נ אסור בהנאה.

ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהתוס' לעיל די"ב: כתבו דהוא משום הוא משום דליכא הנאה כי אדרבה חוזק היין נכנס בחוטמו ומזיקו, ובפשוטו זה גם כוונת התוס' בסוגיין וט"ס נפלה בדבריהם, וע' מהר"ם, (וכ"ה בתוס' ר"י מפארי"ש, וכן נ' ממה שדימו תוס' ד"ז לסוגיא דחולין), אך המהרש"א לא פירש כן, ואכמ"ל, ובחי' הרמב"ן בסוגיין כתב ג"כ כן דיל"פ דליכא הנאה כלל אלא מצטער הוא מחוזק היין, עו"כ הרמב"ן כמה דרכים בזה, חדא דכיון דלא עביד לריחא שרי, ובפשוטו היינו משום דהוי שלא כדרך הנאתו, וכ"ה בל' הרשב"א, ועוד דאיירי שאינו מכוין לריח, וע"כ אם לא חשיב כשתי' אשר בה חייב אף שאינו מתכוין דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, אין אסור משום איסור הנאה, ובסוף דבריו פירש דלא איירי כלל במריח היין בחוטמו, אלא איירי במניח פיו על הנקב ושואף ריחו של יין, ולפ"ז כתב דלי"ב הנאה כלל.

ב] אמנם הנה מד' מהר"ם מר"ב נ' ללמוד דרך אחרת בזה, דהנה כתב מהר"ם מר"ב, תשו"פ ח"ב סימן ל', והובא במרדכי פ' גיה"נ, ז"ל, ובצל שצלאו עם נבילה בתנור אסור אפי' לרש"י הואיל שהוא חריף שואב טובא מידי דהוי אפת חמה וחבית פתוחה דאפי' לרבא דאמר ריחא לאו מילתא מודה הכא לפי שקולט הריח ביותר "והוי כקטורת דלריחא עביד" וכו', עכ"ל, והובא ברמ"א סימן ק"ח ס"א.[[1]](#footnote-2)

והדברים צ"ב רב, שהרי בפשוטו מה שחילקו הראשונים דהא דשרי רבא להריח בבת תיהא ול"ד לקטורת של ע"ז דאסור להריח בה, הוא משום דקטורת עבידא לריחא, היינו כד דייני' לגבי איסור הנאה, דבקטורת אסור להריח בה משום דהוי הנאה כדרך, ואילו ביין שרי להריח דאי"ז הנאה כדרך, אך הכא שדן מהר"ם מר"ב לאסור משום איסור אכילה, שהרי בבצל שצלאו עם נבילה, אינו בא לחריח ריח הנבילה, אלא אסרינן משום שאוכל ריח הנבילה הבלוע בבצל, ובפת חמה שהניחה ע"ג חבית יין של תרומה, הרי אין מקום לדון אלא משום איסור אכילה, דתרומה אין אסורה בהנאה, מהיכ"ת דבמילתא דעביד לריחא הוי הריח מילתא ואסור באכילה, וכבר תמה בזה בספר יד"י סימן ק"ח סקי"ב.

ונ' ללמוד מד' מהר"ם מר"ב, דס"ל דהא דשרי רבא להריח בבת תיהא ולא אסרו משום הנאה מיי"נ, אין הטעם בזה משום דהוי הנאה שלא כדרך, אלא הטעם בזה דכיון דריחא לאו מילתא, ואין הריח מכלל החפצא דאיסורא, ע"כ שרי להריח מן היין, דלא חשיב כלל כהנאה מן היין האסור, אלא הוי זה הנאה מן הריח, אשר הוא אינו דבר האסור.

אשר לפ"ז, הרי דהא דאסור להריח ריח קטורת של ע"ז, ולא שרינן משום דהריח אינו חפצא דאיסורא, הוא משום דבמילתא דעביד לריחא הוי ריחא מילתא והוי מכלל גוף האיסור, וע"כ הוא דאסור להריח מן הקטורת.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז שפיר למד מינה מהר"ם מר"ב דבמילתא דעביד לריחא אף יש לאסור לאכול מדבר שנבלע בו מריח זה, שהרי במילתא דעביד לריחא הוי ריחא מילתא, וממילא דאף אסור הוא באכילה, שהרי כל הא דלא אסרינן לאכול דבר שנבלע בו ריח דאיסור, הוא משום דריחא לאו מילתא ואין הריח מכלל גוף האיסור, אך במידי דעביד לריחא דהוי ריחו מכלל גוף האיסור, דמה"ט הוא דאסור להריח בו, הרי דמכח זה יש לאסור לאכול דבר שנבלע בו ריח זה, וז"ב.

אך לכאו' מד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ד מהר"ם מר"ב, וס"ל דאף במידי דעביד לריחא ל"ה ריחא מילתא, והא דאסור להריח הוא משום דהוי זה כדרך הנאתו, ול"מ הא דריחא לאו מילתא להתיר ליהנות מן הריח, וצ"ע לפ"ז מ"ט חששו הפוסקים לדינא לד' מהר"ם מר"ב.

ג] ועיקר הך מילתא שנת' בד' מהר"ם מר"ב, דאם ריחא לאו מילתא היא, אין לאסור להריח מאיסוה"נ, משום דהריחא אינו מכלל הדבר האסור, וע"כ לא חשיב שנהנה מן האיסור, נ' דיש ללמוד כן גם מד' התוס' בב"ק דקט"ז. ד"ה הכרעה.

דהנה ז"ל התוס' שם, ואין להקשות לפי' זה לאביי דאית לי' גבי בת תיהא ריחא מילתא היא וכו', איכא למימר דאביי א"ש כב"ש ומודו בה דריחא מילתא היא ליחשב הנאה, והתם לענין איסור הנאת יי"נ איירי, ודוקא לענין תרומה טמאה הכא המותרת בהנאה ריחא לאו מילתא היא ליחשב כשתי', ואע"ג דמייתי התם ההיא דתנור שהסיקו בכמון של תרומה וההיא דרודה פת חמה והניחה ע"ג חבית יין של תרומה, התם ודאי אי ריחא מילתא ואסור בהנאה יש לנו כמו כן לאסור הפת לאכול לזרים שנקלט מן הכמון או היין של תרומה, אבל ריחא לחודי' כגון בת תיהא וזילוף ל"ה כשתי' ומותר בתרומה, עכ"ל.

ובפשוטו ביאור ד' התוס' הוא ע"ד שכתב בקונט' הגרי"ז יומא כד., ז"ל, בדין ריחא מילתא שכתבו הראשונים דאם מילתא היא נחשב כשותה ומשום שתי' הוא דאסרינן לי' ולא כהנאה בעלמא וכו' ועוד ראי' מתרומה דהנאה מותרת בה ובריחא מבו' בגמ' דתליא בפלוגתא דריחא מילתא ובע"כ דאם ריחא מילתא ה"ה כשתי' וכו', י"ל דאף אם ריחא נחשב כשתי' ולא רק כהנאה בעלמא, אבל מ"מ אין כאן מעשה אכילה ודרך אכילה, וממילא דל"ש למיסרי' באיסורי אכילה דהתם מעשה אכילה בעינן וכו', ולפ"ז ל"ק מתרומה דאסרינן בה ריחא, דהתם הא מיירי בשהריח נכנס ונבלע בפת דיש כאן אכילה גמורה וליתא לחיסרון מעשה אכילה, ועיקר הדין דריחא מילתא שייך גם לגבי איסור אכילה וכו', עכ"ל, ולפלא שלא הזכיר הגרי"ז לד' התוס' המפורשים כדבריו.

ויל"פ עוד עד"ז, לפמש"כ בשו"ת הריב"ש סימן רפ"ח, ז"ל, אבל האמת הוא דבשאר איסורין טעימה אסורה וכו', וראי' לזה מבת תיהא דפליג בה אביי ורבא כפי מה שפירש בה ר"ח ז"ל או פי' בעל הערוך ז"ל שטועמין הריח בפיהם, ועד כאן לא שרי רבא אלא משום דריחא לאו מילתא היא, ואין כאן אלא טעימת הריח, אבל טעימת גוף האיסור אפי' לרבא אסורה, ואע"ג דאיכא לדחוקי דשאני התם משום שאסור בהנאה ונהנה מגוף האיסור, אבל באיסור אכילה לא, דהא דמייתי רבא סייעתא למילתי' מההיא דתנור שהסיקוהו בכמון של תרומה דהוי איסור אכילה, היינו משום דהתם שרי הפת באכילה, וע"כ טעמא משום דריחא לאו מילתא היא וכו', עכ"ל.

ולפ"ז י"ל בביאור ד' התוס', דס"ל דטעימה מותרת באיסור אכילה, ואשר ע"כ הגם דריחא מילתא היא ליאסר באכילה, מ"מ בבת תיהא אין לאסור אלא משום איסוה"נ, משום דאי"ז אלא טעימה בעלמא המותרת באיסור אכילה, ומשא"כ בתנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת, וברודה פת חמה וכו', דאיכא אכילה גמורה, שפיר יש לאסור אף באיסור אכילה.

ד] ואמנם צ"ב דמה מהני הא דריחא לאו מילתא היא להתיר ליהנות מריח היין, הרי הגם דריחא לאו מילתא הוא ליאסר בשתי', סו"ס ה"ה נהנה מן היין, ומה מהני ע"ז הא דריחא לאו מילתא.

ובפשוטו נ' מזה בדעת התוס', כמש"נ בדעת מהר"ם מר"ב, דאם ריחא לאו מילתא היא ואין הריח מכלל הדבר האסור, הרי דאף שנהנה מריח היין, לא חשיב כהנאה מן היין האסור בהנאה, אלא הוי זה הנאה מן הריח שהוא דבר המותר.[[3]](#footnote-4)

והאמנם אכתי קשיא, דכיון דלפ"ד התוס' מהני הא דריחא לאו מילתא להתיר אף כאשר באנו לדון לאסור משום איסור הנאה, וכמש"נ הטעם בזה, תיקשי דא"כ מ"ט אסור להריח מורד והדס של ע"ז, והתוס' בסוגיין ולעיל די"ב: פירשו דהוא משום דלגבי איסוה"נ ל"מ כלל הא דריחא לאו מילתא הוא, והא דשרי רבא להריח בבת תיהא ולא אסרה משום איסוה"נ, הוא משום דליכא הנאה כי אדרבה חוזק היין נכנס בחוטמו ומזיקו, והראשונים בסוגיין כתבו עוד כמה דרכים בזה, אך לדעת התוס' בב"ק דהא דריחא לאו מילתא הוא מהני גם להתיר ליהנות מן הריח באיסוה"נ, תיקשי דא"כ מ"ט אסור להריח בורד והדס של ע"ז.

אך לפמש"נ מד' מהר"ם מר"ב, א"ש היטב, דהגם דבמילתא דלא עביד לריחא ל"ה ריחא מילתא ומותר להריח ממנו אף שהוא אסור בהנאה, משום דהריח אינו מכלל הדבר האסור, וע"כ לא חשיב שנהנה מן האיסור, מ"מ בורד והדס דעבידי לריחא הוי ריחא מילתא וה"ה מכלל הדבר האסור, וע"כ אסור ליהנות מריחן, וז"פ.

ה] אך בעיקר ד' התוס' יל"פ עוד, לפמש"כ בקונט' הגרי"ז שם, ז"ל, בדין ריחא מילתא שכתבו הראשונים שנחשב כשתי' וכו' וראי' מאינו מתכוין דשרי בכל הנאות והכא אסור ובע"כ דנחשב כשתי' ולהכי אסור גם במתעסק וכו', י"ל דאף אם ריחא נחשב כשתי' וכו' אבל מ"מ אין כאן מעשה אכילה ודרך אכילה וכו', ורק דכיון דעכ"פ יש כאן אכילה בהחפצא ונחשב כשותה, הרי היא אסורה משום הנאה גם באינו מתכוין, דדין מתכוין תלוי בעצם החפצא אם שם שתי' עלה אם לא, שבזה נחלקו אם ריחא מילתא היא וחשיב כשתי' או דהוי כהנאה בעלמא וממילא דשריא באינו מתכוין, אבל עכ"פ סו"ס איסורו רק משום איסורא דהנאה ולא משום איסורא דאכילה, עכ"ל.

ולפ"ז מבוארים היטב ד' התוס', דהגם דודאי ל"מ הא דריחא לאו מילתא להתיר ליהנות מן הריח, כיון שהוא נהנה מן היין האסור בהנאה, מ"מ בבת תיהא שאינו מתכוין להנאת הריח, אין לאסור אלא אם ריחא מילתא וחשיב כשתי'.

אך בד' הרשב"א שהבאנו לעיל בהערה אי"ז מתישב, שמפורש שם בד' הרשב"א דלפי' זה שמריח היין בחוטמו, חשיב כמתכוין לריח.

ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דאסור להריח ורד והדס של ע"ז ולא שרינן לה משום הא דריחא לאו מילתא היא, שהרי ל"מ הא דריחא לאו מילתא להתיר להריח באיסוה"נ, ורק בבת תיהא שאינו מתכוין להנאת הריח, הוא דמהני הא דריחא לאו מילתא היא להתיר, דמכח הא דריחא לאו מילתא היא אי"ז אלא כהנאה בעלמא המותרת היכא שאינו מתכוין, אך בורד והדס שהוא מתכוין להריח, ה"ז אסור, וז"פ.

ו] ויל"פ עוד בד' התוס', דהנה בדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דפליגי ע"ד מהר"ם מר"ב, וס"ל דאף אם ריחא לאו מילתא אסור ליהנות מן הריח באיסוה"נ, צ"ב דכיון דריחא לאו מילתא ואינו מכלל הדבר האסור, א"כ מ"ט ה"ז אסור באיסורי הנאה.

ובפשוטו י"ל, דלעולם מודה רבא דהריח הוי מכלל הדבר האסור, וע"כ אסור ליהנות ממנו, והא דריחא לאו מילתא היינו לענין איסור אכילה ושתי', ובזה הוא דס"ל לרבא דהגם דהריח הוי מכלל הדבר האסור, מ"מ אינו בר איסור אכילה, דאינו אוכל, וע"כ אינו אסור באכילה.

אך צ"ע בזה, דא"כ הי' בדין דבשר שצלאו עם בשר האסור בהנאה, יהא אסור באכילה, היכא שהוא נהנה מן הטעם דהבשר האסור, וזה לא שמענו.

ואשר ע"כ צל"פ בזה, דהא דמודה רבא דאסור ליהנות מן הריח, הוא משום דרק כאשר באנו לאסור משום איסור אכילה, אשר אינו אוכל לגוף הדבר אלא לריחו, יש עלינו לדון על הריח עצמו, ובזה הוא דאמרי' דריחא לאו מילתא הוא ואינו דבר האסור, אך כל שנהנה מן הריח, חשבינן לי' כנהנה מגוף האיסור ע"י שמריח את ריחו, וע"כ ה"ז אסור.

אשר לפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דחלוק מילתא דעביד לריחא ממילתא דלא עביד לריחא, וזה לפמש"כ בחי' רבינו דוד פסחים דכ"ו. במש"א שם שאני היכל דלתוכו עשוי, ז"ל, אפשר שנפרש שאני היכל דלתוכו עשוי ואין הצל שחוצה לו חשיב הנאה כלל וכו', עכ"ל, והיינו דאם הי' עשוי ההיכל להנאת צילו, הי' חשוב הנהנה מן הצל כנהנה מגוף ההיכל, אף כיון שאינו עשוי להנאת צילו, ע"כ לא חשיבא הנאת הצל כהנאה מן ההיכל, אלא הוי זה גרמא בעלמא שנגרם לו הנאה מן הצל, וע"כ הוא דשרי.

אשר לפ"ז י"ל דה"נ הוא בהנאת ריח, דעד כאן לא חזינן להנאת הריח כהנאה מגוף הדבר, אלא בדבר העומד לריח, אך בדבר שאינו עומד לריח לא חשיבא הנאת הריח כהנאה מגוף הדבר, ואין לנו לאסור אלא משום הנאת הריח עצמו, ובזה הוא דפליגי אביי ורבא אם ריחא מילתא הוא והוי אף הריח מכלל הדבר האסור, וע"כ יש לאסור ליהנות מן הריח, או דריחא לאו מילתא הוא ואין הריח מכלל הדבר האסור, ואין לאסור ליהנות מן הריח.

ולפ"ז ניחא, דע"כ בורד והדס דקיימי לריחא, אסור ליהנות מריחם אף למ"ד דריחא לאו מילתא היא, משום דחשיב שנהנה מגוף הורד וההדס שהן אסורין בהנאה, ולא שרי רבא אלא בבת תיהא, משום דהיין אינו עומד לריח, וע"כ אף שנהנה מן הריח לא חשיב כהנאה מגוף היין, אלא כהנאה מן הריח עצמו, וכיון דריחא לאו מילתא היא, מותר ליהנות מן הריח.

ז] וראיתי לבאר עוד בד' התוס', די"ל שדעתם כמש"כ הראשונים בסוגיין, דהנאת בת תיהא הויא שלכדה"נ, וע"כ הוא דשרי רבא ליהנות מן הריח.

והא דס"ל לאביי דאסור ליהנות מן הריח, הוא משום דהגם דכד דייני' לאסור משום הנאה מן היין, הויא הנאת הריח שלכדה"נ, אך כד דייני' לגבי הריח גופי', הרי הוא עומד להריח בו, והוי זה כדרך הנאה, ואשר ע"כ לאביי דס"ל דריחא מילתא והוי הריח גופי' דבר האסור, אסור ליהנות מן הריח, אך רבא דס"ל דריחא לאו מילתא היא ואין הריח גופי' דבר האסור, אין לאסור משום ההנאה מגוף הריח, ומשום ההנאה מן היין אין לאסור, דהוי זה שלכדה"נ, וכנ"ל.

ולפ"ז ניחא הא דמודה רבא דאסור ליהנות מריח ורד והדס של ע"ז, דכיון דקיימי לריחא, הויא ההנאה כדרך הנאתן, וע"כ יש לאסור משום ההנאה מגוף הורד וההדס, ולא שרי רבא אלא בבת תיהא, דאין לאסור משום ההנאה מגוף היין, דהוי זה שלכדה"נ, ובזה הוא דס"ל דגם אין לאסור משום ההנאה מן הריח, דריחא לאו מילתא היא.

ח] וכיסוד הדברים שנתבאר מד' מהר"ם מר"ב, מבו' ג"כ בד' הגר"א בביאורו סימן ק"ח סק"כ. ובזה יבואר כל ד' רבינו הגר"א, ויתישב מה שתמה עליו היד יהודה שם סקכ"ט וסק"ל.

דהנה כתב הרמ"א שם, י"א דאיסור האוסר במשהו כגון חמץ בפסח ריחא מילתא ואוסר אפי' בדיעבד, וכתב ע"ז הגר"א שם בליקוט, ז"ל, י"א דאיסור האוסר וכו', פלוגתא זו תליא בפלוגתא דרי"ף ותוס', דרי"ף מביא ראי' דהלכה כלוי מהא דע"ז בבת תיהא, ושם איתא לאיסורא בעינא ואפ"ה מותר, כ"ש בתערובת כיון דבעיני' לא אסור כלל, וכמשה"ק הר"ן על הרי"ף בפרק גיה"נ על מש"כ דרב אזיל לטעמי' וכו', וכן כותחא דאסור משום דדשיל"מ הוא ע"ש, אבל לתוס' דס"ל דלא תליא הא בהא דע"ז, דאף למ"ד דריחא לאו מילתא היא שם אסור דבעיני' הוא, ורבא דמתיר משום דמזיק, וכמ"ש תוס' שם ד"ה אביי וד"ה רבא ע"ש, ולהכי אסרי תוס' בזילוף שם, ולד' רי"ף הי' מותר, אבל לפי' אסור משום דנהנה, וכן בתערובת, ובזה תליא הפלוגתא אם הלכה כרב או כלוי, וכן ההיא דס"ד אתיא כתוס', אבל לרי"ף ליתא דר"ל כלל ואפי' בחבית פתוחה ופת חמה מותר דלאו מילתא היא ואפי' בעיני' מותר וכמ"ש הרי"ף שם וכ"פ הרמב"ם, וגם מ"ש בס"ה בהג"ה ואסור לזלוף וכו' כנ"ל, ומ"ש בס"ו שק וכו' ועבה"ג שם, ולכאו' תמוה דא"כ גם באכילה יהא מותר, ועוד מה בכך שאינו מכוין פס"ר הוא, ועתוס' בפרק כ"ש כ"ה ב' ד"ה לא אפשר וכו' ומיירי, אלא שרשב"א אזיל לשיטתו שכתב בהא דס"ז בשמים כו' דאסור, ומחלק בין וורד והדס דעיקרו לריח דאסור משא"כ ביין דאין עיקרו לריח להכי לאו מילתא, וכשיטת הרי"ף דמדמי להא דפ' כ"צ דשם ג"כ הבשר עיקרו לאו לריח, אבל תוס' לא ס"ל האי חילוק אלא בבת תיהא משום שמזיקו וכמ"ש תוס' שם ושם י"ב ב' ד"ה אלא כו' וכמ"ש בס"ז ולפ"ז אסור כאן, עכ"ל.

וביאור ד' הגר"א, דפליגי הרי"ף והתוס' בטעמא דלוי דריחא לאו מילתא הוא, דדעת הרי"ף דהוא משום דהריח גופי' אינו חפצא דאיסורא, ומה"ט שרי רבא אף כד הוי הריח בעיני', ואילו דעת התוס' דלכו"ע הוי הריח גופי' חפצא דאיסורא, והא דס"ל ללוי דאינו אוסר הוא משום שה"ה בטל בתערובת, ולדעתם אין להתיר ריח בעיני', והא דשרי רבא אף ריח דבעיני', הוא משום שהריח מזיקו, וכמש"כ התוס' בסוגיין בד"ה רבא אמר, ויל"פ כן גם דבריהם בד"ה אביי, וזה כמו שפירש המהרש"א לדבריהם, ודלא כד' המהר"ם, ומד' התוס' לעיל די"ב: סייעתא לד' מהר"ם.[[4]](#footnote-5)

וזהו שכתב הגר"א, דלדעת הרי"ף לא אתיא מילתא דרבא כרב, והיינו שהרי התוס' כתבו דאתיא מילתא דרבא כרב, והא דשרי בבת תיהא הוא משום שמזיקו, אך לדעת הרי"ף דטעמא דרבא הוא משום דריחא אף בפנ"ע לאו מילתא הוא, לא אתיא מילתי' כרב.

ומה"ט גם מש"כ התוס' דבפת חמה וחבית פתוחה אסור לכו"ע, אי"ז אלא לטעמייהו דלכו"ע אסור הריח בפנ"ע, וע"כ י"ל דאף ללוי דאין ריחא אוסר תערובתו, מ"מ ריח חזק טפי משפיע יותר על התערובת וע"כ הוא אוסר תערובתו, אך לדעת הרי"ף דטעמא דלוי ודרבא הוא משום דהריח בפנ"ע מותר, הרי יש להתיר אף בפת חמה וחבית פתוחה, דהגם דהוא משפיע יותר על התערובת, הרי אף בפני עצמו הוא מותר.

אך ילה"ע ע"ז, ממש"כ הרא"ש דמילתא דרבא אתיא כרב, דבריח פיטום מודה רבא דריחא מילתא הוא, והרי דאף דס"ל דלרבא אף ריחא בפנ"ע לאו מילתא הוא, שהרי לא ס"ל כד' התוס' דטעמא דרבא הוא משום דמזיקו, מ"מ חילק בין מיני הריחא, וא"כ מה"ט י"ל גם לדעת הרי"ף דבפת חמה וחבית פתוחה דהוי ריח חזק טפי מודו כו"ע דריחא מילתא, ובאמת דכ"ה בד' הרא"ש שם דבפת חמה וחבית פתוחה אסור לכו"ע, והרי דאף דס"ל דלרבא אף ריח בפנ"ע לאו מילתא הוא, מ"מ בפת חמה וחבית פתוחה דהוי ריח חזק טפי מודו כו"ע דריחא מילתא, וכנ"ל.

ולדעת הרי"ף דללוי ורבא אף הריח בפנ"ע לאו מילתא היא, נקט הגר"א דמה"ט אף שרי ליהנות מן הריח, כיון שאין הריח מכלל הדבר האסור, והא דבמידי דעביד לריחא אסור ליהנות מריחו, הוא כמבו' מד' מהר"ם מר"ב, דבמידי דעביד לריחא הוי הריח מכלל הדבר האסור, וע"כ הוא דאסור ליהנות מן הריח.

ואשר זהו מש"כ הגר"א דמש"כ התוס' דזילוף אסור הוא לטעמייהו דלכו"ע הריח בפנ"ע מילתא הוא, אך לדעת הרי"ף דללוי ולרבא אף הריח בפנ"ע לאו מילתא הוא, אין לאסור בזילוף, דהגם דהנאת זילוף הויא כדרך הנאה, וכמו שתמה כן בספר יד"י שם סקכ"ט ע"ד הגר"א, מ"מ כיון דלהרי"ף אף הריח בפנ"ע לאו מילתא היא ואינו מכלל הדבר האסור, מותר ליהנות ממנו אף כדרך הנאה.

ואשר זהו גם מש"כ הגר"א, דמה שהתיר השו"ע בס"ו להריח בשק של פלפל וזנגביל שמשימין בקנקני יי"נ, הוא רק להרשב"א לטעמי' דס"ל דבמילתא דלא עביד לריחא ל"ה הריח מילתא ואינו מכלל האיסור, וע"כ אף מותר להריח בו, אך לדעת התוס' דאף במילתא דלא עביד לריחא הוי הריח עצמו חפצא דאיסורא, ואך שאינו אוסר תערובתו, הרי דיש לאסור להריח בקנקני יי"נ, דלא שרי רבא בבת תיהא אלא מפני שמזיקו, ובספר יד"י שם סק"ל תמה טובא ע"ד הגר"א אלו, ובמש"נ נתבארו ד' הגר"א.[[5]](#footnote-6)

ט] והנה אמנם במש"כ הגר"א כן בטעם מה שהתיר הרשב"א להריח בפלפלין וזנגביל שבלעו מן היין, צ"ב היאך ה"ז מתישב בד' הרשב"א שם שכתב טעם ההיתר משום הרשב"א בחלק ג' סימן רל"ד כתב דטעם ההיתר להריח בשק פלפל וזנגביל שבתוך קנקני יין, הוא משום שאין היין נותן ריח בהן ואינם עושין ליתן היין טעם בתבלין וכו', וגם זה שמריח בהן אינו מכוין לריח היין.

אך הגר"א נקט דאי"ז עיקר טעם ההיתר, וכמו שתמה ע"ז דא"כ גם באכילה יהא מותר וגם דהוי פס"ר, אלא עיקר טעם ההיתר הוא מש"כ הרשב"א בהמש"ד, ז"ל, ושרי טפי מתיהא ובת תיהא לאביי דהתם זה מתכוין לריח היין וכו', עכ"ל.

והנה כבר נת' לעיל סק"ד ובהערה שם, דלפמש"כ הרשב"א שם דהא דאסר אביי בבת תיהא הוא משום הנאת הריח, הרי מוכח דל"ה זה שלכדה"נ, ובע"כ דהא דשרי רבא, הוא משום דהא דריחא לאו מילתא הוא מהני אף להתיר ליהנות מן הריח, משום שאין הריח מכלל הדבר האסור, ול"ד לורד והדס דקיימי לריחא, וע"כ בהו הוי ריחא מילתא.[[6]](#footnote-7)

ואשר זהו מה שלמד הרשב"א מינה להתיר להריח בפלפל וזנגביל שנבלע בהן מן היי"נ, דמכח הא דריחא לאו מילתא הוא יש להתיר אף ליהנות מן הריח.

וכפי הנראה פירש הגר"א דמש"כ הרשב"א מתחילה טעמים אחרים, הוא רק לתוספת טעם, דודאי יסוד ההיתר הוא משום דריחא לאו מילתא היא וע"כ שרי ליהנות מן הריח, והוסיף הרשב"א דהכא שאינו מתכוין לריח היין, יש להתיר טפי, והיינו דהיכא שהוא מתכוין לריח היין, הי' מקום טפי לראותו כנהנה מן היין עצמו, ואף בזה שרי רבא, וכ"ש הכא שאינו מתכוין לריח היין דשרי.

י] ויש להוסיף עוד בענין זה מש"כ בחי' הראב"ד בסוגיין, ז"ל, ישראל בדגוי אביי, מאיסורי הנאה בכונה, רבא אמר מותר, אפי' במתכוין, דכיון דלאו לריחא קאי אלא לאכילה ריחי' לאו כלום הוא והו"ל שלכדה"נ, דכל איסוה"נ אינו אלא דרך הנאתן כדאיתא בפסחים, אבל רישא דורד והדס של ע"ז דהנאתן בכך אסור במתכוין וכו', תנור שהסיקוהו, כמון נמי לאו לריחא קאי, ואע"ג דיש שבח עצים בפת, ה"מ כגון ערלה וכלאים דאסוה"נ נינהו, אבל תרומה דאינה אסורה אלא באכילה אם אין בה טעם תרומה מותר, עכ"ל.

והנה בתחילת ד' הראב"ד מבואר, דכל הא דאסר אביי הוא רק משום דיי"נ אסור בהנאה, וזה כדעת התוס' בב"ק, וצ"ל לפ"ז דהא דפריכי' עלה מכמון של תרומה, הוא כמש"כ התוס' שם, דלדעת אביי דריחא מילתא, הרי דהיכא דנבלע הריח בפת ה"ז אסור אף באכילה, וכמש"נ הטעם בזה לעיל סק"ג.

ואמנם צ"ב במש"כ הראב"ד בהמשך דבריו, דטעמא דרבא דשרי הוא משום דהוי זה שלכדה"נ, וצ"ב בתרתי, חדא דאם אכן הוי זה שלכדה"נ, א"כ מ"ט דאביי דאסר, הרי נקט הראב"ד דאף אביי לא אסר אלא משום האיסור הנאה, ועוד שהרי רבא פירש לטעמו משום דריחא לאו מילתא, וכ"ה מבו' בכל הסוגיא דזהו טעמא דרבא, וא"כ היאך מצינו לפרש דטעמו הוא משום דהוי זה שלכדה"נ, דהאמנם ש"ר שהזכירו להא דשלכדה"נ, הוא משום שפירשו דאביי דאסר הוא משום דחשיב כשתי', ורבא דשרי הוא משום דריחא לאו מילתא ולא חשיב כשתי', ואך דקשיא דמ"ט לא אסר רבא משום איסור הנאה, ובזה הוא שכתבו דהוא משום דהוי שלכדה"נ, אך להראב"ד שפירש דאביי דאסר הוא משום ההנאה, קשיא כנ"ל.

ויל"פ בזה, כמו שהבאנו לעיל סק"ז לפרש בד' התוס' בב"ק, דהא דתלי דין הנאה מן הריח אם ריחא מילתא או לא, הוא משום דהוי הריח שלכדה"נ דהיין, וע"כ לרבא דס"ל דריחא לאו מילתא ובאנו לאסור משום דחשיב הנאת הריח כהנאה מגוף היין, הרי דהוי זה שלכדה"נ, אך לאביי דס"ל דריחא מילתא, הרי דהגם דאין לאסור משום הנאה מן היין, דהויא זה שלכדה"נ, אך הרי כד דייני' לגבי הריח גופי', הרי הוא עומד להריח בו, והוי זה כדרך הנאה, ואשר ע"כ כיון דס"ל דריחא מילתא והוי הריח גופי' דבר האסור, אסור ליהנות מן הריח.

ויל"פ כן גם בד' הראב"ד, ואשר ע"כ הגם שפירש הראב"ד דטעמא דרבא הוא משום דהוי שלכדה"נ, מ"מ ניחא הא דפליג אביי וס"ל דאסור, וגם הא דמפרשי' טעמא דרבא משום דריחא לאו מילתא, משום דלאביי דריחא מילתא, יש לאסור משום הנאה מן הריח עצמו, אשר הוי דרך הנאתו בכך, וכמש"נ.

אך אכתי צ"ב בד' הראב"ד, במש"כ בהמשך דבריו דכמון לאו לריחא קאי, והנה מבו' מזה שדעתו כדעת מהר"ם מר"ב דבמידי דעביד לריחא הוי ריחא מילתא, וה"ז אסור אף באיסורי אכילה, ואשר ע"כ אילו הי' כמון עומד לריח, הי' אוסר את הפת בריחו, הגם דתרומה אינה אסורה אלא באכילה.

אך הדברים צ"ב רב, דהנה נת' לעיל סק"ב דהא דס"ל למהר"ם מר"ב דבמידי דעביד לריחא הוי ריחא מילתא, ולמד כן מהא דאסור להריח בקטורת של ע"ז, הוא משום דס"ל דאילו ל"ה ריחא מילתא, הי' מותר להריח בזה, דהגם דהקטורת אסורה בהנאה, מ"מ כיון דהריח הוא דבר המותר לא חשיב דנהנה מהאיסוה"נ.

אך בד' הראב"ד אי"ז מתישב, שהרי הראב"ד פירש דכל הא דשרי רבא להריח בבת תיהא, הוא משום דהוי זה שלכדה"נ, ומבו' להדיא שדעתו דאף דס"ל לרבא דריחא לאו מילתא, אכתי הי' לנו לאסור להריח מן היין, משום דהוי זה הנאה מן היין, ורק משום דהוי זה שלכדה"נ הוא דשרי, ולפ"ז הרי נמצא דאף אי נימא דגם במידי דעביד לריחא ל"ה ריחא מילתא, מ"מ יש לאסור להריח משום דהוי זה כדרך הנאה, וכאשר כ"ה להדיא בל' הראב"ד לעיל מינה דרישא דורד והדס של ע"ז דהנאתן בכך אסור במתכוין, וא"כ מנלי' דבמידי דעביד לריחא הוי ריחא מילתא, גם צ"ע, דאי"ז מתישב עם דבריוו לעיל מינה בורד והדס, דמ' דאף בורד והדס ל"ה ריחא מילתא, ואך דאסור להריח מהן כיון דהוי זה כדרך הנאתן, וצ"ע רב בזה.

1. ומצינו כעין ד' מהר"ם מר"ב, בד' ר"ת בספה"י סי' תש"ל, ז"ל, לכן נראה לפרש בקטורת כ"ע לא פליגי דריחא מילתא היא משום דלריחא עביד, וחבית פתוחה דכ"ע מודו "דכקטורת דמיא" שקולטת יותר מדאי את הריח וכו', עכ"ל, ולכאו' זה כד' מהר"ם מר"ב, אך יש עוד לעיין היטב בדבריו שם אם אכן כונתו לכך. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו עד"ז בד' הרי"ד בספר המכריע סי' ל"ה שהק' היאך אמר רבא דריחא לאו מילתא והרי אסר רבא להריח בקטורת, ותירץ דשאני ריח דיין נסך דלא חשיב ריחא דיין לברוכי עלי' כ"ה דחשיב ריחא דבשמים, וכ"ה דלענין ברכה לא חשיב ריחא ה"נ לענין איסורא ל"ח ריחא, עכ"ד, ויל"פ דכונתו ע"ד מש"נ בד' מהר"מ מר"ב, דהיכא דאי"ז עומד לריח אין הריח מכלל הדבר, וע"כ הוא דאין מברכין ע"ז, ומה"ט הוא דלי"ב איסורא.

   - שוב אחז"ר מצאתי במהר"ם חלאוה פסחים דכ"ה: שכתב דהא דמברכין על ריח הפירות אף דלא קיימא לריחא וריחא לאו מילתא, הוא משום דמתכוין להריח, ובכה"ג ריחא מילתא דהא נהנה מ"מ ואסור ליהנות מן העוה"ז בלא ברכה, אבל אם לא נתכוין להנאת הריח ריחא לאו מילתא הוא, אא"כ במילתא דעביד לריחא כהדס וורד ובשמים דממילא נהנה וריחא דידהו מילתא הוא, עכ"ד, וכעי"ז כתב גם בס' הפרדס הל' ברכות שער ז', ומבו' בדבריהם ג"כ דהא דריחא לאו מילתא הוא גם לגבי ברכת הריח, ועמש"נ בזה בדברינו בדין ברכת הריח - יום ועש"ק ויגש ד' טבת תשע"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דיל"פ דהא דריחא לאו מילתא היא מהני להתיר אף כאשר באנו לדון משום איסור הנאה, מבו' כן גם בד' הריב"ש הנז', שדן לפרש דהא דאסר אביי בבת תיהא הוא משום איסור הנאה, וע"ז הוא דקאמר רבא דשרי משום דריחא לאו מילתא הוא, והרי דהא דריחא לאו מילתא הוא מהני אף להתיר ליהנות מן הריח.

   וכ"ה מבו' גם בד' תשו' הרשב"א ח"ג סימן רל"ד, ז"ל, מסתברא שמותר להריח בהן אפי' לכתחילה וכו', ושרי טפי מתיהא ובת תיהא לאביי, דהתם זה מתכוין לריח היין, ולפי הפירוש שאתם מפרשים בה לפי הנראה דבת תיהא הוא שמריח היין בחוטמו כריח האתרוג, אבל אנו מפרשים שמשים המיניקת בפיו וקולט הריח בפיו, ואביי דאסר משום אוכל את האיסור וכאילו אכלו או שתאו, וכן פירש הרב בעל הערוך ז"ל וכו', וכן פירש מורי הרמב"ן ז"ל, וטעמי' דאביי דריחו כטעמו ואפי' בשאר האיסורים דלאו איסוה"נ, ואפי' בדלא מכוין ומתעסק בחלבים ובעריות שכן נהנה וכו', עכ"ל.

   ומבו' בד' הרשב"א דנידו"ז אם הא דאסר אביי הוא משום דהוי זה הנאה או משום דהוי זה כשתי', תליא בפלוגתת הראשונים אם איירי שמריח את היין בחוטמו או איירי שקולט את היין בפיו, דאם איירי שמריח את היין בחוטמו הרי אין לאסור משום איסור שתי', שאין שתי' בחוטם, ויש לאסור משום איסור הנאה, וזה דלא כמבו' בחי' הרמב"ן בסוגיין בתחילת דבריו, שכתב דכיון דמכוין אפי' כנגד קילוחו של ריח, כטועם איסור ממש הוא, והרי דאף שמריח את היין בחוטמו, יש לאסור משום איסור שתי', וצ"ב, ומאידך אם איירי שקולט את היין בפיו, אין לאסור משום איסור הנאה, וכמבו' כן בחי' הרמב"ן בסוגיין בסו"ד, דאם קולט היין בפיו לי"ב הנאה כלל, אלא משום איסור שתי'.

   ועכ"פ מבו' בד' הרשב"א, דיל"פ דטעמא דאביי דאסר להריח בבת תיהא, הוא משום איסור הנאה, הרי בע"כ דהוי זה כדרך הנאתו, ודלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין, דמה"ט הוא דשרי רבא משום דהוי שלכדה"נ, וע"ז הוא דקאמר רבא דשרי משום דריחא לאו מילתא הוא, והרי דמכח הא דריחא לאו מילתא יש להתיר אף ליהנות מן הריח. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הדברים צ"ע רב, דבפשוטו כל מש"כ התוס' דטעמא דרבא הוא משום שהריח מזיקו, הוא דמה"ט אתיא מילתי' דרבא אף כרב דס"ל דריחא מילתא, אך משמעות דבריהם דללוי דס"ל דריחא לאו מילתא, שרי רבא בבת תיהא אף בלא ה"ט דמזיקו.

   וכ"ה במהרש"א בסוגיין, ועיי"ש שהוכיח מהא דמסייע רבא מההיא דפת שאפאה בכמון של תרומה, ומהא דאמרי' דלרבא ודאי תנאי היא, אשר צ"ע רב, דאם טעמי' דרבא הוא משום דהריח מזיקו, מה מייתי מההיא דפת שאפאה בכמון של תרומה, הרי התם אי"ז מזיקו, וא"כ אף לדידי' הי' לנו לאסור, וכן מה מוקמי' למילתי' כתנאי, הרי לא שרי אלא משום שהריח מזיקו, ובע"כ דכל מש"כ התוס' לה"ט דמזיקו, הוא כדי להעמיד מילתי' דרבא אף כרב, אך לדעת לוי שרי רבא בבת תיהא אף בלא ה"ט, וע"ז קאי סוגיית הגמ'.

   ולפ"ז צ"ע ד' הגר"א, דהיאך מצינו לפרש בדעת התוס' דלכו"ע ריחא בפנ"ע מילתא הוא, הרי בע"כ דלדעת רבא בדעת לוי, אף ריחא בפנ"ע לאו מילתא הוא, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף עוד, במש"כ בביאור הגר"א שם סקל"ז, במש"כ המחבר שם דבשמים של ע"ז וכו' אסור להריח בהם, וכתב הגר"א, ז"ל, ול"ד לבת תיהא דשם מזיקו ואינו נהנה וכו', והרשב"א חילק דבת תיהא אינו עומד לריח וכ"כ המרדכי וכו', וליתא וכו', ולא מיבעיא כלאי הכרם שלוקין עליהן שלכדה"נ וכו', אלא אפי' ערלה דאין לוקין מ"מ איסורא מיהא איכא וכו', עכ"ל.

   ולמש"נ נ', דאין מכוון הגר"א לתמוה ע"ד הרשב"א והמרדכי דמ"ט שרי הרי אף בשאר איסורין אסור ליהנות שלכדה"נ, דזה ל"ק כלל למה שפירש הגר"א גופי' בדעת הרשב"א דבמידי דלא עביד לריחא ל"ה ריחא מילתא, וע"כ הוא דשרי ליהנות מן הריח, ואדרבה יתכן דמזה גופא הוא שלמד הגר"א בדעת הרשב"א דבמידי דלא עביד לריחא ל"ה ריחא מילתא, דאל"כ מ"ט שרי ליהנות מן הריח, הרי הגם דהוי שלכדה"נ, מ"מ הרי אף דאין לוקין על שלכדה"נ איסורא מיהא איכא, אלא בע"כ דבמידי דלא עביד לריחא ל"ה ריחא מילתא, וע"כ הוא דשרי ליהנות מן הריח, אלא מכוון הגר"א הוא דלדידן דס"ל דאף במידי דלא עביד לריחא הוי ריחא מילתא, אין להתיר משום הא דהוי שלכדה"נ, משום דאף בשלכדה"נ איכא איסורא. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן מ' גם בל' הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף ש"א, ז"ל, ורבא סבר דלא, ואע"ג דהתם אמר ריחא מילתא היא, נ"ל דהתם בדברים העשויין לריח, "והלכך היינו עיקר איסורו", אבל בדברים הנאכלין ריחן אינן כטעמייהו, עכ"ל, ול' זה משמע קצת כמש"נ בדעתו בתשובה כדעת מהר"ם מר"ב וכמו שפירש כן הגר"א, אך אי"ז מוכח. [↑](#footnote-ref-7)