ב (א) - בדעת רש_י וראב_ן בהא דידו לא נייח, ובדין הנחה ע_ג מהלך
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' י"א אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג., בעי מיני' רב מרבי, הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו, עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או"ד לא, א"ל חייב ואינו דומה לידו, מ"ט גופו נייח ידו לא נייח.

ופירש"י, ז"ל, ואינו דומה לידו הפשוטה לפנים וגופו לחוץ ונתן בעה"ב לתוכה דפטר ביה תנא דמתניתין אף לעני שהוציאה, - ידו לא נייח, הלכך כי הוציאה לא עקר מידי וכו', - גופו נייח, ע"ג קרקע והויא עקירה, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, ורש"י פי' ידו לא נייח ע"ג קרקע, משמע אפי' הוא וידו במקום אחד ונתן לו חבירו לתוך ידו והוציא פטור, ואין נראה דבכל ענין שהטעינו חבירו בין על כתפו בין על ידו והוציא חייב, דהא קתני או שנטל מתוכה והוציא חייב אלמא הנחת חפץ ביד בעה"ב שהוא וידו ברשות אחת הויא הנחה מדחייב העני שעקר מיד בעה"ב, וכיון דהויא הנחה, כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה, עכ"ל.

ב] והרמב"ן שם כתב בדעת רש"י, ז"ל, וא"ת א"כ אף כשנתן העני לתוך ידו של בעה"ב או שנטל ממנה והוציא יהא פטור, שהרי לא עקרה או לא הניחה בקרקע, דידו לא נייח, אלא שאני התם דכיון דגופו נייח, אף ידו מונחת אגב גופו אע"פ שלא נחה בעצמה, עכ"ל.

ואמנם פשוט דגם לפ"ד הרמב"ן דמודה רש"י כשידו ברשות גופו דחשיבא כמונחת, מ"מ חלוק הוא דין ההנחה לדעת רש"י מדין ההנחה לדעת התוס', דלדעת התוס' איכא להיד הנחה מצ"ע, ואך דכל שהיא ברשות אחרת מרשות הגוף, לא חשיבא כמונחת, משום שהיא נגררת אחר הגוף, אך לדעת רש"י ליכא הנחה להיד מצ"ע, ואך דכל שהיא ברשות אחת עם הגוף, הויא כמונחת אגב הגוף.

ג] ונראה נפ"מ לדינא בזה, בגונא שעומד ברה"ר וחפץ בידו, והעבירו והניחו במקום הרחוק ד' אמות מן היד, ואינו רחוק ד' אמות מן הגוף, דלדעת התוס' דאיכא הנחה להיד מצ"ע, ואף כשהיא ברשות אחרת כל הא דלא חשבינן לה כמונחת הוא משום דבתר גופו גרירא, הרי דכל שהיא ברשות אחת עם הגוף, חשיב החפץ שביד כמונח במקום שכנגד היד, שהרי אם הוה חשבינן להחפץ שבתוך היד כמונח כשהיד ברשות אחרת, הרי הויא ההנחה במקום שכנגד היד, וכל הא דבכה"ג לא חשבינן לי' כמונח הוא משום דידו בתר גופו גרירא, וע"כ כשהגוף והיד באותה הרשות, חשבינן להחפץ שבתוך היד כמונח במקום שכנגד היד, (דבפשוטו נראה דע"ז ל"מ הא דבתר גופו גרירא, דנימא מכח זה דהנחת החפץ שביד הוא במקום הגוף), וכל שהעבירו ד' אמות ממקום זה, ה"ה חייב.

אך לדעת רש"י דליכא הנחה להיד מצ"ע, וכל הא דחשבינן לה כמונחת הוא אגב הגוף, הרי מסתברא מילתא דחשבינן להחפץ שבידו כמונח במקום הגוף, וממילא דאינו חייב אא"כ העבירו ד' אמות ממקום הגוף.

ד] ומצאנו דברים מפורשים בזה בד' התוס' לקמן ד"ה., ז"ל, ר"ח גריס וכו' או"ד וכו' ופטור, דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע"פ שהעבירה ד' אמות פטור, עכ"ל, ומבו' דכשנתן מימינו לשמאלו, חשיב כהעברת ד' אמות, ופטורו הוא מטעם אחר, ועיי"ש בתוס' הרא"ש בזה, ולהדיא דחשבינן דהנחת החפץ הוא במקום שכנגד ידו, וע"כ כל שנתן מימינו לשמאלו בריחוק ד' אמות, חשיב כהעברת ד' אמות, דאי נימא דהנחת החפץ שבידו הוא במקום הגוף, הרי דכל שנתן מימינו לשמאלו, חשיב דנשאר החפץ באותו מקום, - ולמש"נ נראה דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דהיד חשיבא כמונחת מצ"ע, וע"כ חשבינן להחפץ שבידו כמונח במקום שכנגד ידו, אך לדעת רש"י דליכא להיד הנחה מצ"ע, וכל הנחתה היא אגב הגוף, חשבינן להחפץ שבידו כמונח במקום הגוף, וע"כ אין מקום כלל לחייב בנותן מימינו לשמאל, דנשאר החפץ באותו מקום.

**ב**

ה] אמנם הנה הראב"ן בסימן של"ח כתב, ז"ל, הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ חייב דעקירת גופו כעקירת חפץ, אבל נתן לו חבירו לתוך ידו והוציא פטור, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו דס"ל כמו שנקטו התוס' בדעת רש"י, דרק אם הטעינו על כתיפו והוציא חייב, אך אם נתן לתוך ידו והוציא ה"ה פטור, - ותיקשי לפ"ז קו' התוס', דכיון דחזינן דאם נטל העני מידו של בעה"ב והוציא חייב, והרי דהנחת חפץ ביד בעה"ב הויא הנחה, א"כ מ"ט אינו חייב כשעוקר גופו עם זה שבידו, הרי עוקרו במקום הנחה.

ו] ובפשוטו י"ל בזה בדעת רש"י וראב"ן, למש"כ המהרש"א להעיר על קו' התוס', ז"ל, יש לדקדק לפי סברתם זו אם כן תקשי להו דתפשוט ליה דעקירת גופו הוי עקירה ממתניתין כיון דהויא הנחה הרי כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עקרו ממקום הנחה, ויש ליישב ודו"ק, עכ"ל.

וביאור דבריו הוא, דס"ל, דהא דמיבע"ל בהטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ אם עקירת גופו כעקירת חפץ, ולא פשטינן לי' ממתניתין דכשנטל מידו של בעה"ב והוציא חייב, וכיון דהמונח ע"ג גופו הוי הנחה, א"כ כשעקר גופו עם מה שבידו הרי עקרו מקום הנחה, הוא משום די"ל דאף דהמונח ע"ג גופו חשיב כמונח לגבי אחר העוקר ממנו, מ"מ לגבי אדם זה עצמו לא חשבינן לי' כמונח, ועי' בד' הצל"ח בע"ב שפירש לזה בד' המהרש"א, ועי' גם בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן ד', - ונקט המהרש"א דלפ"ז י"ל דה"נ לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, וחשיב החפץ שעל גופו כמונח, ול"ד לידו דלא נייח, הרי דכל הא דאמרינן דידו לא נייח ולא חשיב החפץ שע"ג ידו כמונח, הוא רק לגבי אדם זה עצמו, אך לגבי אדם אחר חשיב כמונח, וע"כ שפיר חייב העני שעקר מידו של בעה"ב והוציא, דרק לגבי בעה"ב עצמו לא חשיב החפץ כמונח, - וזהו שהק' ע"ד התוס', דמאי קשיא להו ע"ד רש"י ממתניתין, הרי א"כ תיקשי הכי גם על עיקר האיבעיא, ובע"כ דיש לחלק דאף דלגבי אדם אחר חשיב החפץ כמונח, מ"מ לגבי אדם זה עצמו לא חשיב כמונח, וא"כ מאי קשיא להו ע"ד רש"י.

ועכ"פ לפ"ז הרי י"ל בדעת רש"י וראב"ן, דס"ל כן דהא דידו לא נייח הוא רק לגבי האדם עצמו, ולא לגבי אחר, וע"כ אם יצא הוא עצמו לחוץ עם החפץ שבידו, ה"ה פטור, ואם עקר אחר מידו והוציא לחוץ ה"ה חייב.[[1]](#footnote-2)

ז] אמנם הנה המהרש"א כתב על קו' זו ע"ד התוס', דיש לישב, - ונראה דהיינו, דכל מה דמצינו לחלק דאף דלגבי אחר הוי כמונח מ"מ לגבי האדם עצמו ל"ה כמונח, הוא רק לס"ד דאף המונח ע"ג גופו לא חשיב כמונח, ובזה י"ל דכ"ז הוא לגבי האדם עצמו, אך לגבי אחר שפיר חשיב כמונח, - אך לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, והרי דהמונח ע"ג גופו חשיב כמונח אף לגבי נפשי', ושאני ידו דלא נייח, הרי דבזה אין מקום לחלק דכ"ז הוא לגבי עצמו ולא לגבי אחר, דממ"נ אם לגבי אחר חשיב כמונח, א"כ מ"ט לגבי נפשי' לא חשיב כמונח, ומ"ש מהמונח ע"ג גופו דחשיב כמונח גם לגבי נפשי'.

ואי נימא כן, הרי הדר צ"ע ד' רש"י וראב"ן, דאם הא דידו לא נייח הוא אף כשידו וגופו ברשות אחת, א"כ מ"ט חייב העני שנטל מיד בעה"ב והוציא.

**ג**

ח] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בס' זכרון שמואל במכתבים סימן ה', כתב להסתפק בדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ, אם היינו דחשוב כמעשה עקירה בגוף החפץ והוי כאילו עקר ב' דברים המונחים זעג"ז, או דלא מיחשב עקירה בגוף החפץ, ורק דעקירת גוף הוי כעקירת חפץ, וכלישנא דגמ' עקירת גופו כעקירת חפץ.

ועיי"ש שכתב שנחלקו בזה רש"י ותוס', דהנה התוס' לקמן ד"ה: כתבו דאם הניח ע"ג אדם מהלך ל"ה הנחה, והוכיחו לזה ממש"א לקמן דקנ"ג: דמניחו עלי' כשהיא מהלכת ונוטל ממנה כשהיא עומדת, דאי נימא דבהניח ע"ג אדם מהלך הוי הנחה, וה"נ אם הניח ע"ג בהמה מהלכת הוי הנחה, הרי דמה שהולכת הבהמה אח"כ הו"ל עקירה, ומ"ט לי"ב איסורא.

אמנם הנה בפירש"י לקמן דקנ"ג: כתב, ז"ל, מניחו עלי' כשהיא מהלכת לאחר שנעקרה ללכת דלאו עקירה היא, כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חברו אוכלין ומשקין וכו', עכ"ל, ולא נתפרש מה מייתי מסוגיין, הרי התם הטעם הוא משום דלא חשבינן להחפץ כלל כנח, כיון שהבהמה מהלכת, וממילא ודאי דליכא עקירה כלל, ונראה מזה בדעת רש"י, דלעולם חפץ שע"ג אדם המהלך חשיב כנח, והמניח חפץ ע"ג אדם המהלך חייב, והא דשרינן כשמניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו', הוא משום דהתם הרי ליכא עקירה כלל בגוף החפץ, ובאנו לדון משום דעקירת גוף הבהמה כעקירת חפץ, וכיון שהיא מהלכת וגופה לא נייח, הרי ליכא עקירת גוף, וממילא דל"ה כעקירת חפץ, אף דהחפץ חשיב נייח, - וזהו מה שהביא רש"י מסוגיין, דמבו' דבהטעינו חבירו וכו', ליכא עקירה בגוף החפץ, וכל הא דחייב הוא משום דעקירת גופו כעקירת חפץ, וע"כ בנתנו עלי' כשהיא מהלכת, דליכא עקירת גופה, לא חשיב כעקירת חפץ.

והתוס' שהוכיחו מהא דשרינן בנותנו עלי' כשהיא מהלכת וכו', דהנחה ע"ג אדם מהלך ל"ה הנחה, הוא משום דס"ל דהא דעקירת גופו כעקירת חפץ היינו דחשיב ממש מעשה עקירה בגוף החפץ, וע"כ שפיר הוכיחו מהא דבנותנו עלי' כשהיא מהלכת לא חשיבא הליכת הבהמה כעקירת חפץ, דהמונח ע"ג בהמה המהלכת לא חשיב כנח, עכ"ד.

ט] והנה מש"כ הזכרון שמואל דמה שהביא רש"י מסוגיין, הוא דאינו חייב אלא משום דעקירת גופו כעקירת חפץ, וע"כ בנותנו עלי' כשהיא מהלכת, דליכא עקירת גופה, לא חשיב כעקירת חפץ, לכאו' אי"ז מתישב היטב בד' רש"י שכתב "כדאמר" בפ"ק גבי הטעינו חבירו וכו', ומ' דדין זה דאינו חייב בכה"ג נתפרש להדיא בסוגיין.

ונראה די"ל על דרכו, דמכוון רש"י הוא למש"א בסוגיין דהא דפטרינן בפשט העני את ידו לפנים ונתן בעה"ב לתוכה והוציא, הוא משום דידו לא נייח, - וזה לפמש"כ הרא"ש בסימן ב' דטעם הפטור בזה הוא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, ובפשוטו היינו, דהא דעקירת גופו כעקירת חפץ, היינו דהגם דהחפץ עצמו לא נעקר, מ"מ עקירת גופו הוי כעקירת חפץ, וע"כ בידו דלא נייח וליכא עקירה על היד עצמה, ה"ה פטור, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף בסוגיין, עיי"ש, ועי' בזכרון שמואל שם, - וזהו שהביא רש"י מסוגיין, דכ"ה דאינו חייב על הוצאת החפץ שבידו, משום דידו לא נייח וליכא עקירת ידו, ה"נ אין לחייב בנותנו עלי' כשהיא מהלכת, משום דליכא עקירת גופה.

**ד**

י] אמנם הנה יש לתמוה על עיקר דרך זו דהא דמחייבינן בעקירת גופו, היינו דאף דליכא עקירה בגוף החפץ, מ"מ עקירת גופו כעקירת חפץ, - דהנה בעיקר מש"א בסוגיין דכל הא דפטרינן בשהוציא העני את ידו המלאה לחוץ, הוא משום דידו לא נייח, צ"ע דמה בעינן לה"ט, הרי בלא"ה הי' לנו לפטור, משום דמה שהרגיע העני את ידו בפנים, הוא כדי שיתן בעה"ב לתוכה, והו"ל כעמד לכתף דלא חשיב כהנחה, ועיקר הך מילתא דכה"ג חשיב כעמד לכתף, כ"ה מבו' בד' השפ"א לקמן ד"ה: והגר"ח בס' מגנזי הגר"ח סימן ג' והחזו"א בסימן ס"ב סוסק"ג, (והשפ"א והגר"ח שם פירשו דזה עצמו מש"א הכא דידו לא נייח, אך אי"ז כד' הראשונים).

ובפשוטו צ"ל בזה, דכל הא דעמד לכתף לא חשיב כהנחה, הוא רק כשעמידתו לכתף היא באמצע ההילוך, דכיון דכבר הו"ל כמהלך, אין עמידתו לכתף מפסקת ההילוך, אך כל שכשבא החפץ לידו ה"ה עומד לכתף, חשיב שפיר כמונח, וע"כ שפיר חשיב החפץ שבידו של העני כמונח, אלמלי הא דידו לא נייח.

יא] והנה אמנם פשוט, דכ"ז הוא אם באנו לדון לגבי החפץ שבידו, די"ל דלי"ב לדינא דעמד לכתף כיון שהוא בתחילת ההילוך, אך אם באנו לדון לגבי היד עצמה, לכאו' ודאי דחשיבא הנחתה כהנחה לכתף, שהרי הנחת היד הויא באמצע הילוך היד, ואם היו חייבין על הוצאת היד, ל"ה חייב בכה"ג, כיון דהנחת היד ברה"י הויא הנחה לכתף.

ולפ"ז תיקשי, דאי נימא דהא דעקירת גופו כעקירת חפץ, לאו היינו דהו"ל כמעשה עקירה על החפץ עצמו, אלא היינו דעקירת הגוף הויא כעקירת חפץ, הרי הי' בדין דבפשט העני את ידו וכו' יהא פטור, אף אם דינא הוא דעקירת ידו כעקירת חפץ, שהרי ליכא הכא עקירה על היד, וכ"ה דבנותנו עלי' כשהיא מהלכת, לא חשיב כעקירת חפץ, משום דליכא עקירה על גוף הבהמה, ה"נ בדין דבפשט את ידו, לא חשיב כעקירת חפץ, כון דליכא עקירה על היד, וצע"ג.[[2]](#footnote-3)

**ה**

יב] ואשר ע"כ נראה בביאור ד' רש"י לקמן בע"א, דהנה באמת עיקר הך דינא דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה, נתפרשה בד' הראב"ן בשו"ת, ז"ל, אבל הכא כי מנח הדיו על פס ידו או על צפורנו הויא הנחה גמורה דחייב, דידו של אדם חשובה כדע"ד בין לענין עקירה בין להנחה בין מהלך בין עומד, והדיו מונח הוא ואיהו דקא מסגי תותי', כדאמרינן בב"מ זרק לה גט לתוך קלתה ואמרי' קלתה מינח ניחא ואיהי דקא מסגיא תותי וכו', עכ"ל.

אמנם הנה במה שלמד הראב"ן לזה ממש"א בב"מ ד"ט: דקלתה מינח נייחא ואיהי דקא מסגיא תותי, צ"ע, דהנה התוס' ותוס' הרא"ש שם הק' בזה ממש"א בקידושין דל"ג: דרכוב כמהלך, ותירצו דשאני לענין חצר דמשום יד אתרבאי והוה שפיר דומיא דיד דמינח נייח וממטו לה עם גופי', עכ"ד, ולפ"ז הרי אין ללמוד מזה לענין דיני הנחה בשבת, דכה"ג חשיב כמונח, - ואדרבה מהך דינא דרכוב כמהלך, יש ללמוד דכה"ג לא חשיב כמונח, וכמו שהוכיחו כן התוס' לקמן ד"ה:.

יג] ונראה בדעת הראב"ן, אשר בפשוטו כ"ה גם דעת רש"י, דהנה מכבר שמעתי להעיר, דכיון דרכוב כמהלך והרואה את רבו רכוב צריך לעמוד מפניו, ומאידך בפשוטו אם הוא רואה את רבו הולך, אף דהוא עצמו רכוב וחשיב כמהלך, מ"מ אין מתקיים בזה דין עמידה, וה"ה צריך לעמוד, - ולפ"ז תיקשי, דהיושב בעגלה יחד עם רבו, יהא חייב לעמוד, כיון דרבו חשוב כמהלך, ואף דגם הוא חשוב כמהלך מ"מ אין מתקיים בזה דין עמידה, וראיתי דיש שכתבו דאה"נ, ואך דסתמא דמילתא מוחלים ע"ז, ואי"ז מתישב כלל, דא"כ אם יש ס"ת בעגלה, יהא חייב לעמוד.[[3]](#footnote-4)

ובפשוטו נראה דהישוב לזה הוא, דעיקר הא דרכוב כמהלך, הוא לגבי הרשות שבחוץ, דכיון דאינו קבוע ברשות זו שהבהמה מוליכתו, הו"ל כמהלך, אך לגבי הרשות שבתוך העגלה, שהוא קבוע בה, לא חשיב כלל כמהלך, וע"כ אף דמי שמחוץ לעגלה צריך לעמוד מפני הרב, דכלפי מקומו חשיב הרב כמהלך, מ"מ מי שבתוך העגלה א"צ לעמוד מפני הרב, דכלפי מקומו לא חשיב הרב כמהלך.

יד] וסייעני ד' ומצאתי עד"ז בדינא דאהלות פ"ח מ"ה דטלית המנפנפת וספינה שהיא שטה על פני המים לא מביאין ולא חוצצין, ובד' הר"ש שם מבו' דפשיטא לי', דאף דספינה אינה מביאה, מ"מ אם יש בית בספינה ויש בתוכו מת וכלים, מהני האהל שבספינה להביא טומאה לכלים.

ונתפרשו הדברים בד' הגר"ח בספרו בפי"א מטו"מ ה"ה, ז"ל, והן יש לעיין, בספינה ששטה על פני המים ושידה תיבה ומגדל הפורחין באויר, דלענין אהלן על מה שתחתיהן הא לא הויין האהלה כלל, מה דינם היכא שמכוסין למעלה ויש כאן דין אהל גם על מה שבתוכן, אם נימא דבטל כל דין אהל שלהן ואינן אהל גם על תוכן, או דנימא דעל תוכן שפיר הויין אהל גמור. ולפי המבואר נראה, דמשום דין טלית המנפנפת דעיקר הדין הוי דהאהלה עוברת לא הויא האהלה וכו', א"כ אי"ז שייך רק לתחתיהן, דעל תחתיהן הויין מנפנפין ועוברין ולא קבועין, משא"כ לענין אהל תוכן, כיון דהכיסוי לעולם קבוע בהספינה והמגדל, א"כ הא הוי אהילה קבועה, ועל מה שהוא קבוע שפיר חשוב האהלה, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) - וזה ע"ד מש"נ בדינא דרכוב כמהלך.

טו] ולפ"ז נראה בדעת הראב"ן, דע"כ הגם דרכוב כמהלך, מ"מ הנחה ע"ג מהלך חשיבא כהנחה, והיינו משום דלדין הנחה בשבת ל"ב שיהא מונח ע"ג קרקע, אלא סגי במה שהוא מונח ע"ג האדם, דהאדם אינו חולק מקום לעצמו והוא בטל לרשות, וע"כ אף דרכוב כמהלך ולא חשיב החפץ כמונח ע"ג קרקע, מ"מ כיון דהוא מונח ע"ג האדם, הו"ל הנחה מעליא, - וזהו מה שדימה הראב"ן למש"א דקלתה מינח נייחא, דגם התם הוא משום דבהא דבעינן שלא תהא החצר מהלכת, ל"ב שתהא קבועה בקרקע, אלא סגי במה שהיא קבועה במקומה, ובזה הוא דאמרינן דכיון קלתה מינח נייחא, חשבינן לה כקבועה במקומה, ול"ה כחצר מהלכת, וה"נ לענין הנחה בשבת דכוותה.[[5]](#footnote-6)

**ו**

טז] ולפ"ז נראה, דמה"ט אף דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה, מ"מ מותר ליתן ע"ג הבהמה כשהיא מהלכת, - והטעם בזה, דהנה בהא דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, כתב בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, שכיון שחבירו הטעין על גופו גופו נח הוי וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי, "שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי", עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד לקמן דק"ב., עיי"ש, - וכ"ה מבו' בפירש"י זבחים דפ"ח., ז"ל, דהא גברא בראש המזבח קאי ונקיט להו, וכה"ג לא מיבעיא לן באויר מזבח לעיל, "דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן דמי" וכי קמבעיא לן כגון דקאי אארעא ותלינהו בקניא באויר המזבח, עכ"ל, ומבו' דהא דהנחת גופו כהנחת חפץ, היינו דחשבינן להחפץ כמונח ע"ג קרקע.

והטעם בזה הוא, דאף דנימא דכשעקר אחר מעל גופו ל"ב להא דכמונח ע"ג קרקע דמי, אלא סגי במה שהוא מונח ע"ג הגוף, מ"מ בעקירת והנחת גופו שלא נשתנה מקום החפץ שע"ג גופו, הרי דכל הא דיש ע"ז תורת עקירה ותורת הנחה, הוא משום דעקר את החפץ מהקרקע שהי' עומד עלי', והניח את החפץ ע"ג קרקע שהוא עומד עלי', וע"כ הוא דבעינן להא דהמונח ע"ג האדם כמונח ע"ג קרקע, דרק מה"ט הוא דחשבינן לה כעקירה והנחה.[[6]](#footnote-7)

יז] ולפ"ז הרי פשוט דהגם דהנחה ע"ג מהלך חשיבא כהנחה, מ"מ כל שנתנו עליו כשהוא מהלך, א"א לחייבו על הליכתו משום עקירת גופו, דכיון דעיקר הא דעקירת גופו כעקירת חפץ, הוא משום דהחפץ שעל גופו כמונח ע"ג קרקע דמי, וכשעקר את גופו, עקר את החפץ ממקומו ע"ג קרקע, הרי דכ"ז הוא כשנתנו עליו כשהוא עומד, דחשיב החפץ כמונח ע"ג קרקע, ומשא"כ בנתנו עליו כשהוא מהלך, דלא חשיב החפץ כמונח ע"ג קרקע, דרכוב כמהלך דמי, וכל הא דחשבינן לה הנחה, הוא משום דחשיב החפץ כמונח ע"ג האדם וסגי בכך לחייבו, הרי דאין לחייב משום זה אלא בעקירת והנחת חפץ, אך בעקירת גופו דלא עקר את החפץ ממקומו שע"ג האדם, וכל מה דיש לחייבו הוא משום שעקרו ממקומו שע"ג הקרקע, הרי דכל דהוא מהלך ואין החפץ מונח ע"ג קרקע, ליכא בזה עקירה כלל, וז"ב.[[7]](#footnote-8)

**ז**

יח] ולפ"ז מתישב היטב מה שפירש"י בסוגיין דהא דפטרינן בפשט העני את ידו וכו', הוא משום דידו לא נייח ע"ג קרקע, אשר פירשו התוס' בדעתו דהוא אף כשהוא וידו במקום א', וכ"נ בד' הראב"ן, וקשיא ע"ז הא דמחייבינן בשנטל העני מתוך ידו של בעה"ב והוציא, והרי דהנחת חפץ ביד בעה"ב הויא הנחה.

ולפמש"נ נראה דאזלי רש"י והראב"ן לטעמייהו דס"ל דאף דאדם מהלך לא נייח והחפץ שעליו לא חשיב כמונח ע"ג קרקע, מ"מ חשבינן לי' כמונח ע"ג האדם וסגי בכך לחייבו, - ולפ"ז נראה דה"נ הוא בדבר המונח ביד האדם, דהגם דידו לא נייח ולא חשבינן לה כמונחת ע"ג קרקע, וכמש"כ התוס' בשם רש"י דידו לא נייח "על גבי קרקע", וכ"ה מבו' מד' רש"י שכתב דגופו נייח ע"ג קרקע, והרי דהא דידו לא נייח הוא ע"ג קרקע, מ"מ לא גרע יד האדם מאדם מהלך, דאף דלא נייח ע"ג קרקע, מ"מ הוי החפץ שעליו כמונח ע"ג גופו, וה"נ הוא בחפץ שביד האדם, דהוי כמונח ביד.

ואשר ע"כ שפיר מחייבינן בשנטל העני מתוך ידו של בעה"ב, דאף דידו לא נייח, מ"מ כיון דהחפץ מונח ביד והוא עקרו מן היד, הו"ל עקירה מעלייתא, - ומשא"כ בפשט העני את ידו ונתן בעה"ב לתוכה והוציא, דלא עקר העני את החפץ מן היד, ובאנו לחייבו מדינא דעקירת גופו, הרי דכיון דידו לא נייח ואין החפץ מונח ע"ג קרקע, אין ע"ז תורת עקירה כלל, כיון שלא נעקר החפץ ממקום הנחתו, ודמי לחפץ המונח ע"ג אדם המהלך, דאף דאדם העוקרו ממנו חייב, מ"מ הוא עצמו אינו חייב משום עקירת גופו, וכמש"נ.

יט] ובזה מתפרשים ד' רש"י לקמן, שכתב דהא דבמניחו עלי' כשהיא מהלכת לאו עקירה היא, הוא כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין, ומ' דנתפרש דין זה בסוגיין, - ולפמש"נ הוא מתפרש היטב, דזהו מה שאמרו בסוגיין דהא דבפשט העני את ידו וכו' פטור הוא משום דידו לא נייח ע"ג קרקע, וכל דלא נייח ע"ג קרקע אין לחייבו על עקירת ידו, כל שלא עקר את החפץ עצמו, וה"נ במניחו עלי' כשהיא מהלכת, כיון דבכה"ג לא נייח גופה ע"ג קרקע, אין לחייב משום עקירת גופה, וז"ב.

**ח**

כ] ועיקר מש"נ בד' רש"י, דאף דדבר המונח על כתיפו חשיב כמונח ע"ג קרקע, מ"מ דבר המונח על ידו לא חשיב כמונח ע"ג קרקע אלא כמונח בידו, הנה לפ"ז נראה לפרש ד' רש"י לקמן דצ"ב., שפירש במש"א התם דהמוציא משאוי למעלה מי' טפחים חייב שכן משא בני קהת, ז"ל, המוציא משאוי למעלה מי', מעבירו באויר בידו ואינו על כתפו וגבוה מן הארץ י' קאמר, דאי במונח על כתפו מתניתין היא, עכ"ל, ולא נתפרש בד' רש"י דמ"ש מעבירו על ידו או על כתפו, ובחי' הריטב"א שם כתב דאיירי בנושא במוט שתלוי באויר, אך אי"ז כפירש"י שלפנינו שכתב דאיירי במעבירו בידו.

ולפמש"נ נראה בביאור ד' רש"י, דאזיל לטעמי' דס"ל דהמונח ע"ג כתפו חשיב כמונח ע"ג קרקע, והמונח ע"ג ידו לא חשיב כמונח ע"ג קרקע, וע"כ אף דהמוציא משאוי המונח על כתיפו למעלה מי' חייב, אין ללמוד מזה דהמוציא משאוי בידו למעלה מי' חייב, דשאני משאוי המונח ע"ג כתפו, דחשיב כמונח ע"ג קרקע, וע"כ הוא חייב אף דהמשאוי עצמו הוא למעלה מי', וכאשר כן מצינו בד' כמה מרבוותא דמה"ט הוא דחייב במוציא למעלה מי', ואכמ"ל, אך במשאוי המונח על ידו דאינו כמונח ע"ג קרקע, הי' לנו לפטרו, ובזה הוא דקמ"ל דחייב משום דכן הי' משא בני קהת, ובמק"א נת' בדעת רש"י דהא דמחייבינן בכה"ג, אי"ז דין מסוים במונח ע"ג גופו למעלה מי', אלא אף אם מניחו במקום אחר למעלה מי' חייב, ואכמ"ל.

1. ובזה יתישב היטב פירש"י לעיל בריש מכילתין, שפירש בהא דנטל מתוכה והוציא, דהיינו דהוציא החפץ והניח ברה"ר, והק' הגרע"א דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף בלא הניח ברה"ר אלא אחזו בידו ג"כ חייב, דכיון שהוציא ידו לחוץ והוא עומד הוי כהנחת חפץ, וכתב דד' רש"י הם לפי הס"ד דהש"ס דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, - אך אכתי צ"ע ממש"כ רש"י שם בהא דפשט העני את ידו ונטל בעה"ב מתוכה, דהיינו שנטל מתוכה והניח בפנים, ומ"ט הוצרך לזה, והרי אף לס"ד דהנחת גופו לאו כהנחת חפץ, מ"מ כשנטל מיד העני, כיון שהוא וידו באותה רשות, הו"ל הנחה גמורה, ועמד ע"ז בחי' חמד"ש, עיי"ש.

   ואי נימא בד' רש"י עפי"ד המהרש"א, יתישבו היטב ד' רש"י אלו, וקיימי אף לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, שהרי לגבי האדם עצמו אמרינן דידו לא נייח, אף כשהיא ברשות גופו, וע"כ ליכא הנחה אלא כשהניח החפץ ע"ג קרקע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם יש מקום לישב בזה, אי נימא דגם בעמד לכתף חשיב החפץ כמונח, ואחר העוקרו ממנו חייב, ואך דלא חשיב זה כמעשה הנחה, כיון שהוא עדיין עוסק בהילוך, וע"כ גם לא בטלה הנחה הראשונה, ואינו חייב על עקירתו מעמידה זו, - ולפ"ז י"ל, דלעולם אף בעמד לכתף ועקר מעמידה זו, חשבינן לה כמעשה עקירה, ואך דע"ז אינו מתחייב משום שלא בטלה עקירה ראשונה וכו', אך מ"מ שפיר מהניא עקירה זו דמכח זה איכא עקירה על החפץ, ודו"ק.

   ושמא יש מקום לדון עוד, דכל הא דחשבינן להנחת היד כעמד לכתף, הוא רק כלפי החפץ, אך כלפי היד עצמה לא חשיב כלל כעמד לכתף, כיון דהנחת היד אינה לצורך הילוך היד עצמה, אלא לצורך נשיאת החפץ, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו י"ל בזה, דאף דכשהוא עצמו רכוב ורואה את רבו מהלך, ה"ה חייב לעמוד, כ"ז הוא משום שרבו מהלך הילוך גמור, אך כל דגם ההילוך דרבו הוא הילוך דרכוב כמהלך, שפיר מתקיים דין העמידה במה שהוא רכוב, - דעיקר דינא דעמידה בפני הרב, הוא שלא יהא רבו עומד והוא יושב, וע"כ כל שהוא ורבו רכובים, ואין הוא יושב יותר מרבו, שפיר דמי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם נתחדש לפ"ז, דשייך שיחול תורת אהל כלפי רשות הספינה, ובאמת הי' מקום לדון דעיקר תורת אהל הוא כלפי אויר העולם, וע"כ אף בכה"ג דהאהלה קבועה בספינה, מ"מ כיון דכלפי אויר העולם ליכא האהלה קבועה, שהרי הספינה זזה ממקום למקום, הו"ל כטלית מנפנפת, - ועי' היטב בד' הגר"ח שם ד"ה והן חלוק, דלפו"ר מסיק שם דבאמת אף בכה"ג לא חשיב אהל, ומטעם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצריך להוסיף, דמה שהוצרך הראב"ן לראיות לזה, ולכאו' אם סגי שיהא מונח ע"ג האדם, פשיטא דהמונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, הוא משום די"ל דאין אנו דנים כלל דמקום החפץ הוא ע"ג האדם, אלא אנו דנים את דהאדם והחפץ שעליו הם ע"ג הקרקע, וכיון דאין החפץ קבוע ברשות זו לא חשיב כמונח, וזהו שהביא הראב"ן ממש"א דקלתה מינח נייחא, דמצינו לדון דמקום הקלתה הוא ע"ג האשה, ומכח זה חשבינן לה כחצר שאינה מהלכת, וה"נ לענין הנחה דכוותה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם דלכאו' גם ע"ז קשיא, ע"ד מש"נ לעיל סקי"א, דמ"ט הוצרכנו להא דידו לא נייח, תיפו"ל דהנחת ידו הויא הנחה ע"מ לכתף, וידו עצמה לא חשיבא כמונחת בקרקע, וא"כ גם החפץ שעל ידו ל"ה כמונח בקרקע, דומיא דהמונח ע"ג אדם המהלך דלא חשיב כמונח בקרקע, משום דהאדם עצמו אינו מונח בקרקע, - אך נראה דבזה י"ל אי נימא דגם בעמד לכתף חשיב כמונח, ואחר העוקר ממנו חייב, וע"כ אף דאין לחייב על עקירת היד, משום דהנחתה היא הנחה לכתף, מ"מ שפיר יש לחייב על עקירת החפץ, דכלפי החפץ לא חשבינן לה כעמד לכתף, וכמש"נ לעיל סק"י, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' שהוכיחו מהא דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, דהנחה ע"ג מהלך לא חשיבא כהנחה, י"ל דהוא משום דפליגי על יסוד הדברים, וס"ל דלעולם יש עלינו לדון אם הוא מונח ברשות עצמה במקום זה, ואין לדון כלל משום הנחתו ע"ג היד, אלא משום דעי"ז הוא מונח במקום זה ברשות, וע"כ אי נימא דהנחה ע"ג מהלך חשיבא כהנחה, בע"כ היינו דחשיב כמונח ברשות, וא"כ גם הי' בזה לדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ, - ועד"ז מתפרש מה שהוכיחו התוס' לזה מדינא דרכוב כמהלך, ולא ס"ל לחלק כמש"נ לעיל סקט"ז. [↑](#footnote-ref-8)