דין טעם אחר שישים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צח. דין טעם אחר שישים

**א. טעם אחר ס' בכל איסורין-**

מבואר בכל הראשונים דאף אחר שיש שישים כנגד האיסור מ"מ אם נרגש בו הטעם אסור.

ובש"ך צח-כט כתב בשם או"ה שאיסור טעם הנרגש אחר ס' אינו אלא דרבנן.

ובהג' רעק"א ציין דבד' הר"ן (לה:) מבואר להדיא שהוא מדאורייתא ודלא כדעת האו"ה.

ובחוו"ד שם כתב שכל ד' או"ה אינו אלא בתבלין דתבלין אסור עד אלף כיון שנותן טעם וכתב בחוו"ד דאינו טעם גמור ומ"מ אסרוהו חז"ל כיון שהוא עשוי לתבל את התבשיל, ובזה נקט או"ה דאינו אלא מדרבנן, אבל מאכל שנתן טעם ממש וודאי הוי דאורייתא, ולפי"ד אין הכרח שהאו"ה חולק על הר"ן שהביא רעק"א.

וע"ע ש"ך צח-ד נראה שנקט דטעם אחר שישים הוא דרבנן בכל דוכתא ולא כהחוו"ד שאינו אלא בתבלין, ובגליון מהרש"א שם ציין לד' הר"ן דפליג.

וע"ע במנח"כ א-ה שרצה לפרש כן בדעת ר"ת שהביא הטור-צח שכתב דמין בשאינו מינו אסור מה"ת עד שישים, משמע שיותר מזה אינו אלא דרבנן אבל כבר תמה עליו בפר"ח שכוונת הטור בפשוטו רק לומר דאחר שישים מסתמא אין בו טעם.

וכעין שיטת האו"ה נתבאר במקו"א בשיטת רש"י צח. ד"ה כל דמשמע דעתו דאיסור טעם אחר שישים אינו אלא מדרבנן.

ובטעמו של דבר י"ל ג' אופנים:

א. מבואר במחה"ש שם שהביא לשון האו"ה דאחר שישים לעולם אין בו טעם גמור רק טעם קלוש ואין בו איסור תורה.

ב. במקו"א נתבאר בדעת רש"י דדין שישים אינו רק אומדנא על הטעם אלא דכך הוא דין תורה ששיעור שישים מבטל הבליעה, וטעם הנרגש אינו אוסר כלל מדאורייתא וכל איסורו מדרבנן.

[והנה דעת רש"י לדינא דלעולם טכע"ק לאו דאורייתא הוא אבל נפק"מ דאף לאביי דטכע"ק דאורייתא יהיה הדין כן, א"נ לרבא בטעמו וממשו].

ג. עוד י"ל ד' האו"ה באופ"א אף לשיטת שא"ר דהאיסור הוא מכח הטעם עצמו ולא מכח שיעור שישים, דמ"מ כבר ייסד הגר"ח הל' תרומות דבמציאות איכא טעם אף אחר שישים שעיקר דין טכע"ק הוא אף בשאין הטעם נרגש, אלא דאחר שישים אינו אוסר משום ביטול שההיתר מבטלו כיון שאינו מסוגל לתת טעם.

וס"ל להאו"ה דכל שיש בו שיעור מספיק שמסוגל מצ"ע לבטל את הטעם הרי מבטל את האיסור אף אם במקרה נשאר בו טעם, וכל האיסור אינו אלא מדרבנן.

ונפק"מ מכל זה יל"ד בטעמו וממשו דלמש"כ במחה"ש עיקר סברת האו"ה משום שהטעם אחר שישים קלוש ואינו בדין טכע"ק י"ל דמ"מ סגי לאסור בדין טעמו וממשו, שהרי יסוד דין טעמו וממשו לאו מתורת טכע"ק הוא אלא שע"י הטעם ניכר האיסור וכש"כ במקו"א, א"כ י"ל דאף בטעם כל דהו סגי להכיר את האיסור.

וכעי"ז הבאנו במקו"א מד' הבי"מ שכתב בשיטת הטור לענין כותח הבבלי דאף שאין בו אלא קיוהא בעלמא מ"מ ע"י טעמו וממשו שפיר אית ביה איסורא, וכן בד' השו"ע גבי נימוח הגיד.

אבל לדעת רש"י וודאי אף בטעמו וממשו אין איסור אחר שישים דמ"מ שיעור הביטול הוא בשישים ולא אכפ"ל מטעם הנרגש כלל.

ועוד נפק"מ בדין צלי דדעת הרא"ה שאינו מתפשט בשווה ולעולם יש בו טעם גם אחר שישים, ומבואר ברמב"ן דיסוד שיטתו של הרא"ה הוא משום דטעם נאסר גם אחר שישים, וא"כ ה"נ הכא אף שיש שישים מ"מ נאסר ע"י הטעם אבל שישים לעולם איכא, ואכ"מ.

ולפי שיטת רש"י יש לדון שלא יהיה בו אלא איסור דרבנן כדין טעם אחר שישים, אבל לשיטת האו"ה שהוא סברא מסויימת משום שהטעם קלוש הרי בכה"ג לא שייך ענין זה.

**ב. גבי בב"ח-**

ויש לדון בדין טעם אחר שישים גבי בב"ח אם אסור ואם הוא מדאורייתא.

בפמ"ג בפתיחה להל' תערובות ג-א כתב דטעם בב"ח אין בו איסור אחר שישים, וכ"נ במ"ז ק-א ד"ה ודע בפשיטות, ועיי"ש בפתיחה שהמ"י כתב דבאו"ה לא משמע כן.

וע"ע בפמ"ג שתמה ע"ד האו"ה שהרי לענין מעמיד מבואר בראשונים קטז: דגבי בב"ח ליכא איסור במעמיד אחר שישים דלאו דרך בישול הוא וא"כ ה"נ בטעם אחר שישים לישתרי.

ובשלמא לשיטת הר"ן דטעם אחר שישים טעם גמור ויש בו איסור תורה, וודאי מסתבר דה"נ לענין בב"ח דרך בישול הוא ואסור דמסתברא דדרך בישול אינו תלוי בשיעור רק בטעם.

וה"נ לפמש"כ בשיטת רש"י דטעם אחר שישים מותר משום שיש שיעור ביטול נמי מסתבר דבב"ח ייאסר שהרי בב"ח לא שייך ביטול ברוב כמבואר בתוס' ע"ז סה: וכל דינו הוא משום לאו דרך בישול וממילא בב"ח י"ל שיודה לאסור [מיהו במקו"א הבאנו ד' התויו"ט ריש שקלים דאף לענין בב"ח הוא מתורת ביטול].

אבל להאו"ה עצמו שנקט דאחר שישים אינו אלא טעם קלוש ואינו בכלל טכע"ק א"כ מסתבר דגבי בב"ח לאו דרך בישול הוא ואיך אסר האו"ה.

וכתב בפמ"ג ליישב דכשם שאסור בכל איסורין מדרבנן ע"י טעם קלוש ה"נ גבי בב"ח כיון שיש בו טעם קלוש חשיב דרך בישול מדרבנן.

ומ"מ כתב לצדד שיש מקום לומר אף דלענין כל איסורין החמירו בטעם קלוש מ"מ בב"ח אינו כן שהתורה התירה בפירוש ואין כח לחכמים לאסור.

ע"ע ברמ"א צח-ח שכל איסור תבלין הוא רק בדבר שאסור מחמת עצמו אבל דבר שאיסורו מחמת בליעת איסור אין בו דין תבלין, ויסוד דינו מד' התוס' קח: שאין הנאסר חמור מן האוסר, ואכ"מ.

ובט"ז סקי"א הק' היאך שומן של איסור שנפל להיתר בטל והרי עשוי לטעמא, וכתב דבשלמא שומן של בשר שנפל לחלב אינו אוסר שאין איסורו מחמת עצמו רק מכח התערובת וכיון שיש שישים אין כאן תערובת.

ובהג' חי' הגרשוני ובפמ"ג תמהו ע"ז שכל מה שאמר הרמ"א שתבלין שאין איסורו מחמת עצמו אינו אוסר הוא בדבר שנאסר מבליעת איסור, אבל בב"ח הוא איסור עצמי ולא מכח בליעת איסור ולא שייך כאן אין הנאסר חמור מן האוסר?

ומבואר דעת הט"ז שאין איסור טעם אחר שישים במידי דעביד לטעמא גבי בב"ח ולא דמי לכל איסורין [ועיין שו"ע צב-א בכזית בשר שנפל ליורה של חלב ושהה שם צריך שישים משום חלב מין במינו דלא מהני ביה קפילא, וגם אחר שיש שישים צריך קפילא, ואי"ז סתירה לד' הט"ז הכא שהרי התם נבלע חלב בבשר ונאסר הבשר ומה שיוצא אח"כ מן הבשר הוא טעם של איסור ובאיסור ממש הרי טעם אחר שישים אסור].

וכתב שם בפמ"ג טעמו בשני אופנים:

א. כש"כ לעיל דלאו דרך בישול הוא שאינו אלא טעם קלוש וכש"כ באו"ה.

ב. עוד כתב לבאר דכיון שאינו אלא מדרבנן לא אסרו אלא בחתיכת איסור אבל בבב"ח שכ"א הוא היתר בפנ"ע לא אסרוהו, עיי"ש.

ויש לדון גם איפכא היאך הדין בקפילא לקולא אם מהני גבי בב"ח בפחות משישים אף לשיטת הסוברים דבשאר איסורין בעי שיעור שישים דוקא.

ונתבאר במקו"א מד' היד יהודה צח-ג דגבי בב"ח וודאי מהני קפילא לקולא שהרי כל דינו הוא בטעם ואין בו דין שיעור ולא שייך בו השוו מידותיהן.

אבל ביד יהודה חזר בו מזה דבכ"ד קאמר כל איסורין שבתורה בס' משמע דל"מ קפילא לקולא בכל איסורין, לשיטת רש"י צח. דמימרא זו איירי בדטעמיה קפילא ול"מ לקולא, וכן נתבאר בסוגיא שם דבכל הראשונים משמע להדיא דלדעת רש"י אף בב"ח ל"מ קפילא פחות מס'.