שיעור סו סימן קצו ג קצז א-גdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סו**

**~ סי' קצו סעי' ג - קצז סעי' א - ג ~**

**[קצו סעיף ג] שלשה שאכלו כאחד, אחד נזהר מפת עובד כוכבים ואחד אינו נזהר, או אחד מהן כהן ואוכל חלות, אף על פי שאותו שנזהר אינו יכול לאכול עם אותו שאינו נזהר, ולא ישראל עם הכהן, כיון שאותו שאינו נזהר יכול לאכול עם הנזהר וכהן עם הישראל מצטרפין, אבל אם היו כהנים וזר אוכלים כאחד, והכהנים אוכלים חלה ונזהרים מפת של עובד כוכבים והזר אוכל פת של עובד כוכבים אינם מצטרפין. וה"ה לשלשה שמודרים זה מזה שאינם מצטרפין לזימון.** הגה: ודוקא כשכל אחד אוכל מככרו, אבל אם אוכלים מככר בעל הבית, מצטרפין דהא אוכלים מככר אחד.

# צירוף לזימון כשכל אחד אוכל מככרו

מקור דין זה מבואר בגמרא בערכין (ד, א) דאיתא שם שכהנים לויים וישראלים חייבים בזימון, ומקשינן דפשיטא שהכהנים חייבים בזימון כישראל, ופירשה הגמרא דמיירי כשהכהנים אוכלים מפת של תרומה או קדשים, והחידוש הוא בכך שהכהנים מצטרפין לזימון עם הישראל אף שהישראל אסור לאכול מהפת של הכהן, והטעם שמצטרפין הוא משום שהכהנים יכולים לאכול מהפת של ישראל. וכן פסק השו"ע כאן דישראל מצטרף עם הכהן לזימון אף שאינו יכול לאכול מהפת של הכהן, כיון שהכהן יכול לאכול מהפת של הישראל. אכן באופן שהכהן אינו אוכל מהפת של הישראל וכגון שהישראל אוכל פת עכו"ם והכהן נוהג בזה איסור דאינם מצטרפים לזימון, וכן באופן שמודרים הנאה זה מזה.

והנה הט"ז (ס"ק ב) הקשה דמאי שנא ממש"כ השו"ע לקמן (סימן קצז סעיף א) שאם שניים אכלו כאחד וגמרו לאכול ואח"כ בא השלישי לאכול עמהם, דכל היכא דאי מייתי ליה מידי ואכיל מצטרף לזימון עמהם, ומבואר שאף שלא אוכלים יחד כיון דאי מייתי להו יאכלו יחד שפיר דמי, וא"כ קשה דגם היכא שכל אחד אינו אוכל מפיתו של חבירו הרי כל שאם יביאו להם לחם אחר הם יאכלו ממנו ביחד יש לצרפם לזימון [והיינו אם יאכלו מן הלחם אפילו כל שהוא כמבואר במשנ"ב לקמן (שם ס"ק ב ובשעה"צ שם)]. והט"ז נשאר בקושיא על דברי השו"ע.

והנה במג"א (ס"ק א) הביא כעין קושיא זו על ספר האגודה שכתב שאם אחד אוכל בשר וחבירו אוכל גבינה, ואותו אחד שאוכל גבינה מקפיד שלא לאכול בשר באותו הזמן דבכה"ג הם אינם מצטרפין כיון שאין אחד מהם יכול לאכול מפיתו של חבירו, והקשה המג"א שהרי שניהם יכולים לאכול לחם אחר שאינו מעורב לא עם בשר ולא עם חלב ע"ש, וגם המג"א נשאר בקושיא אך כתב על זה דמרגלא בפומא דאינשי שעל כל קשיא יש תירוץ ע"ש.

ונראה שיש ליישב דבסימן קצז מש"כ בשו"ע דכל שאי מייתי חשיב שעדיין לא נגמרה הסעודה, ולזה סגי בסברא זו שאם יביאו לו משהו הוא יאכל אותו, אך במקום שצריך שהאחר יצטרף עמהם בעינן שיאכל בפועל.

# מודרים הנאה זה מזה

עוד מבואר בשו"ע ששלושה המודרים הנאה זה מזה אינם מצטרפים לזימון. ודין זה מבואר בתוס' בערכין שם (ד"ה והך וכ"ה בברכות מה, א ד"ה אכל) שדקדקו מהגמרא שכל מה שהכהן והישראל מצטרפין לזימון הוא משום שהכהן יכול לאכול מהפת של הישראל, אך כששלושה נדרו הנאה זה מזה שאין האחד יכול לאכול מפיתו של חבירו אינם מצטרפים לזימון.

והנה התוס' שם בסוף דבריהם דחו דאפשר דחשיב שיכולים לאכול זה מזה שהרי יכולים להישאל על הנדר. אך התוס' בברכות שם כתבו דכיון שבפועל עדיין לא איתשיל חשיב שאין האחד יכול לאכול מפיתו של חבירו. וכן מסיק השו"ע לדינא דאינם מצטרפים לזימון, ולא אמרינן דמשום שיכולים להישאל על נדרם חשיב שאפשר שיאכל מפיתו של חבירו.

והנה בבית יוסף כאן הביא ראיה לדבריהם דאף שיכול להישאל לא נחשב ע"י זה שיכולים לאכול מפת אחת, מהא דמבואר בגמרא דהכהן והישראל מצטרפין לזימון רק משום שהכהן יכול לאכול מפיתו של הישראל, אך בלא"ה משמע שלא מצטרפין ואף שאפשר להישאל על התרומה, ומוכח דכיון שבזמן האכילה הוא לא נשאל על התרומה הרי הם אינם מצטרפים לזימון. אמנם החזו"א (סימן ל ס"ק טו) דחה את דבריו דלא דמי שהרי בתרומה רק הבעלים יכולים להישאל ומנא לן שהבעלים ג"כ נמצא באותו מקום, וגם הביא שנחלקו הראשונים אם הבעלים יכולים להישאל על התרומה כשבא כבר ליד הכהן ע"ש. ומ"מ מסיק החזו"א דמסתבר דברי התוס' דכיון שבשעה שאכלו לא יכלו לאכול זה מזה אינם מצטרפין לזימון, דלא חשיב שקבעו עצמם יחד.

# האוכל דמאי מצטרף לזימון

אמנם הקשה שם החזו"א דמאי שנא מהא דאמרינן (ברכות מז, א) דמי שאכל דמאי מצטרף לזימון משום דאי בעי מפקר לנכסי ואף שאף לא הפקיר בפועל הוא מצטרף לזימון, והכא אינו מצטרף לזימון אף שיכול להישאל על הנדר. וביאר החזו"א דהוא דין דוווקא בדמאי שהוא איסור קל. וביתר ביאור כתב החזו"א (בהשמטות סימן קנו) דבדמאי הוא רק איסור בגברא שאסור מדרבנן לאוכלו, ולכן חשיב כאיסור קל שהרי הדבר מצד עצמו אינו אסור, ולכן אמרינן שהואיל ויכול להפקיר נכסיו יכולים להצטרף לזימון, אך שאר איסורים [כגון האסור משום נדר] אינם מצטרפים לזימון אף אם אפשר להתירם ע"י שאלה.

# לזמן על כוס של דמאי או של שאר איסורים

ובחזו"א שם הביא מהר"ש בדמאי (פרק א משנה ד) דפירש דברי המשנה שם שמזמנים על הדמאי, דהיינו אפילו אם המזמן עשיר הוא יכול לזמן על כוס של יין של דמאי, ויתן לאחד מן המסובין שהוא עני שיטעום מן הכוס. ומבואר דאף דקיי"ל שאינו יכול לזמן על דבר איסור [וכמבואר בביאור הלכה בסימן רצו (סעיף ב ד"ה אם) שאותן שנזהרין שלא לשתות חדש משום שחוששין שיש בזה איסור מדינא אינם יכולים לצאת מאחר המבדיל עליו, ואינם יכולים להבדיל ולתת לאחר לשתות ע"ש], הכא איסור זה של דמאי הוא איסור קל, ולכן יכול לזמן עליו אף שאסור לו לשתות משקה של איסור.

אכן בשאר איסורים נראה שאינו יכול לזמן על הכוס אם לישראל בעצמו אסור לשתות את הכוס, וכגון הנוהג קדושת שביעית בפירות נכרי, דאינו יכול לזמן על הכוס של יין של פירות נכרי אחר הביעור וליתן לחבירו שנוהג כדעת המקילין בזה, כיון שלדעתו יש איסור לשתות את אותה הכוס והוי כמו זימון על דבר איסור. אמנם נראה מסברא שישראל יכול לזמן על יין של תרומה ויתן לכהן לשתות מהכוס, והטעם דלא דמי למזמן על דבר איסור שחבירו נוהג בו היתר שבזה אינו יכול לזמן כדי שישתה חבירו משום דהתם לדעת המזמן גם לחבירו יש איסור לאוכלו, אך בתרומה הרי מותר לכהן לאוכלו.

# המקפיד שלא לאכול מפיתו של חבירו

ובעיקר מה שנתבאר בסעיף זה שאם כל אחד מהשלושה אוכל מהפת שלו ומקפיד שלא לאכול מהפת של חבירו דאינם מצטרפין לזימון נראה דהוא רק בכה"ג שהוא מקפיד שלא לאכול בכלל מהפת של חבירו, אך אם הוא נמנע מלאכול מפיתו של חבירו רק מחמת חומרא בעלמא שפיר מצטרפין לזימון. וגדר הדבר נראה שאם הוא מחמיר שלא לאוכלו באופן שאפילו אם לא יהיה לו 'לחם משנה' בשבת הוא לא יאכל מפת זו אז נחשב שמקפיד עליו טובא ואינו מצטרף לזימון [ואף שאם לא יהיה לו כזית מצה לקיים את חובת המצוה הוא יאכל ממצות אלו, מכל מקום חשיב שמקפיד שלא לאוכלם], אך אם באופן זה הוא יסמוך להקל ולאכול פת זו כדי לקיים דין לחם משנה הוי כחומרא בעלמא ומצטרפין לזימון.

## [סימן קצז סעיף א] שנים שאכלו כאחד וגמרו ובא שלישי כל היכא דאי מייתי להו מידי מצו למיכל מיניה מצטרף בהדייהו, וחייבים ליתן לו לאכול כדי שיצטרף עמהם והוא שבא עד שלא אמרו הב לן ונבריך, אבל אם אמרו הב לן ונבריך ואחר כך בא השלישי אינו מצטרף עמהם. **הגה: ונטילת מים אחרונים כהב לן ונבריך דמי.**

# אם חייבים ליתן לשלישי כדי שיצטרף עמהם

מלשון השו"ע ש'חייבים ליתן לו לאכול כדי שיצטרף עמהם' משמע שיש חיוב גמור לתת לשלישי לאכול עמהם כדי שיתחייבו בזימון, אמנם כתב המשנ"ב (ס"ק ד) דהאי חייבים לאו דווקא, אלא הוא רק מצוה ליתן לו כדי שיברכו בזימון.

# אם צריכים להיות קבועים יחד

כתב המשנ"ב (ס"ק ג) שמה שהשני מצטרף עמהם הוא דווקא כשקבע עמהם, דהיינו שאכל אצלם בשולחן שאוכלים.

והנה עלתה שאלה בדבר המצוי ביותר ששניים יושבים ואוכלים ואחר שגמרו לאכול וקמו ממקומם מגיע השלישי ואוכל שם, ועכשיו חזרו השניים אל השולחן ורוצים להצטרף לזימון עם אותו שלישי, ויש שטענו שאינם מצטרפין ביחד, שהרי כתב המשנ"ב שצריך שיקבע השלישי עמהם, והכא לא חשיב שהם קבועים יחד שהרי לא אכלו ביחד. אך נראה לדינא דוודאי מצטרפין בכה"ג שהרי הם לא הסתלקו מהסעודה ונחשב כאילו גמרו אכילתם ביחד, ומש"כ המשנ"ב שצריך שיקבע עמהם, היינו שאכילת השלישי תהיה אכילה של קביעות המחייבת בזימון, ואין דין שיקבעו שלשתם יחד.

וראיה לדבר ממש"כ החזו"א (סימן ל ס"ק י) שכל הדין שיקבע השלישי ויסב עמהם הוא רק אם אוכל פת, דאז אם אינו יושב באכילתו הוי חיסרון בקביעותו, אך אם אוכל ירק וכדו' (שי"א שמצטרף לזימון עי' לקמן סעיף ג), אינו צריך להסב באכילתו, ומוכח דאין דין שיסבו יחדיו ויקבעו עצמם יחד כדי להתחייב בזימון, אלא הוא רק דין שיסב על השולחן כדי שאכילת השלישי תהיה אכילה של קביעות.

[ובעיקר מש"כ החזו"א שמצטרף לזימון באכילת ירק אף אם אינו יושב עמהם, עיין בשו"ע הרב (סעיף ב) שדעתו שגם באכילת ירק צריך לקבוע עצמו ולישב עמהם כדי להתחייב בזימון. ועוד בענין זה שצריכים להסב יחד יש לציין לדברי הביאור הלכה לעיל (סימן קסז סעיף יא ד"ה בלא הסבה) שהביא מש"כ המג"א בשם השלטי גיבורים דאם מקצתן מסובין יכול האחד לברך ולהוציא אף את האלו שאינם מסובין, והביאור הלכה שם דחה את דברי המג"א מדברי השו"ע כאן שכתב שאף השלישי שמצטרף עמהם צריך להסב עמהם, ומוכח שצריך ששלושתם יסבו ונשאר שם בצ"ע. ועי' בחזו"א (שם) שציין לדברי הביאור הלכה הנ"ל].

# בבא השלישי והצטרף מי מזמן

כתב הביאור הלכה (ד"ה מצטרף) דמשמע מהראשונים דזה השלישי יכול לזמן ולהוציאם ידי חובת זימון, ויש שהעירו (עי' דרשו הערה 6) דמאי שנא ממש"כ הביאור הלכה לקמן (סימן רא סעיף א ד"ה בא) שסתם אנשים שבאים בסוף הסעודה המברך הוא מי שהיה בעיקר הסעודה ולא מי שבא בסוף הסעודה [ורק כשיש אדם גדול נותנים לו לברך אף אם בא בסוף הסעודה], וה"נ צריך שיברכו הב' הראשונים ולא מי שבא בסוף הסעודה. ויתכן לחלק דשם איירי באופן שמי שבא בסוף הסעודה מיעט באכילה דאינו נחשב כעיקר בסעודה, אך הביאור הלכה איירי בגוונא שהשלישי אוכל כרגיל והם מצטרפים עמו ולכן גם השלישי יכול לזמן.

## [סעיף ב] תשעה שאכלו דגן ואחד אכל כזית ירק מצטרפין להזכיר שם ואפילו לא טיבל עמהם אלא בציר או לא שתה עמהם אלא כוס אחד שיש בו רביעית מכל משקה חוץ מן המים מצטרף עמהם והוא שיהיה המברך אחד מאוכלי הפת. ואפילו שבעה אכלו דגן ושלשה ירק מצטרפין, אבל ששה לא דרובא דמינכר בעינן.

# שיעור האכילה לצירוף בזימון בעשרה

מבואר בשו"ע שכדי להצטרף לזימון בין בשלשה ובין בעשרה צריך שיאכל כל אחד מהמסובין כזית. אמנם הביאור הלכה (ד"ה כזית) הביא דעת הגר"א דס"ל שלעניין זימון בעשרה מצטרפין לזימון אפילו בפחות מכזית. [ובאמת בביאור הגר"א הוכיח כן מהא דמצטרף בשיעור גרוגרת שהוא פחות משיעור כזית, והקשו עליו דבשבת (צא, ב וכבר הוכיח כן בתוס' בעירובין פ, ב) משמע שהוא פחות מכזית, וגם מה שהוכיח הגר"א מהא דמצטרף בעלה של ירק, ומשמע בהגר"א שסתם עלה הוא פחות משיעור כזית. ובאמת לפי מציאות העלים שלנו אם יש בהם שיעור כזית זה תלוי בהגדרת שיעור כזית לחזו"א ולהגר"ח נאה ואכמ"ל].

ומכל מקום לדינא מסיק הביאור הלכה שאין מצטרפין לחיוב זימון בעשרה אלא כשאכלו כזית, ומשום דכל שיש ספק בזימון בעשרה אמרינן דמספק אינו מזמן בהזכרת השם.

# אם השותה מים ושאר משקאות מצטרף לזימון

הנה בשו"ע מבואר שהשותה מים אינו מצטרף לזימון, אמנם המשנ"ב (ס"ק יב) הביא דהמג"א חלק על השו"ע וס"ל שאף השותה מים מצטרף לזימון. אך מסיק המשנ"ב דדעת בגדי ישע והמג"ג והחמד משה כהמחבר, ומשמע שכן הכריע להלכה דהשותה מים אינו מצטרף. ולגבי השותה משקאות ממותקים לא נתבאר אם הוא מצטרף לזימון, דיתכן שמשקאות ממותקים חשיבי כזייני בגלל הסוכר שבהם, אבל הוא אינו משקה חשוב וצ"ע לדינא.

## [סעיף ג] המצטרף צריך לברך ברכה אחרונה על מה שאכל ואינו נפטר בברכת המזון של אלו, בד"א דסגי בכל מאכל להצטרף לעשרה אבל לשלשה אינו מצטרף עד שיאכל כזית פת. וי"א דבכזית דגן מהני אפילו אינו פת וי"א דבירק ובכל מאכל מהני הלכך שנים שאכלו ובא שלישי אם יכולים להזקיקו שיאכל כזית פת מוטב ואם אינו רוצה לא יתנו לו לשתות ולא מאכל אחר ואם אירע שנתנו לו לשתות או מאכל אחר יזמנו עמו אף על פי שאינו רוצה לאכול פת.

וכתב המשנ"ב (ס"ק כב) שאף שפסק השו"ע שלכתחילה לא יתנו לשלישי לאכול כזית ירק כדי שלא להיכנס למחלוקת הפוסקים אם מתחייב בברכת המזון, מכל מקום עכשיו נהגו העולם לתת לאדם לשתות או לאכול איזה דבר כדי שיצטרף לזימון. [א.ה. מלשון זה קצת משמע דסגי לתת אף מים או שאר שתיה ולאו דווקא יין ועי' לעיל וצ"ע].

# אם ברכת המזון פוטר את מי ששתה יין

והנה מבואר בשו"ע שמי שמחוייב בברכה אחרונה אינו יוצא ידי חובתו בברכת המזון ששומע מהמברך, וביאר המשנ"ב (ס"ק טז) שאפילו אם ירצה לצאת בברכת המזון אינו יוצא ידי חובתו דקיי"ל (סימן רח סעיף יז) דברכת המזון אינה פוטרת ברכת מעין ג' וברכת בורא נפשות. אמנם אם הוא שתה יין או אכל תמרים בזה דעת כמה אחרונים שהוא יוצא בדיעבד במה ששומע ברכת המזון, וא"כ ה"נ הוא יוצא בדיעבד במה ששומע מהמזמן. ומכל מקום מסיק המשנ"ב שלכתחילה יכוין שלא לצאת בברכת המזון אלא יברך את הברכה הראויה לו.

# אם המחוייב בברכה יכול להוציא אחר באותה ברכה כשחיובו ממקום אחר

והנה הרעק"א כאן (נדפס במהדורת פריעדמאן) ציין לרדב"ז (חלק ב סימן תשעה), וכוונתו למה שחידש הרדב"ז שם שברכת המזון אינה פוטרת ברכת מעין ג' דהוא ברכה אחרת לגמרי וסיבת החיוב שלו אחרת, ולכן אינו יכול להוציא את חבירו, ולכן אף שאם בירך בעצמו ברכת המזון יוצא בדיעבד, מכל מקום אינו יוצא מאחר המברך ברכת המזון כיון שאין חיובם שווה.

והמאמר מרדכי תמה על דברי הרדב"ז דמאי שנא ממה שמצינו בסימן רסח (סעיף יג) שמי שטעה ולא הזכיר של שבת בתפילתו דאם שמע ברכת מעין שבע מהש"ץ יצא ידי חובתו, ומוכח שמעין שבע פוטר את חיוב התפילה וא"כ כ"ש שברכת שלושה תפטור מעין ג'.

עוד הוכיחו האחרונים מהא דבתקיעת שופר יכול לתקוע תקיעה אחת שאחר התשר"ת ויוציא בזה אחר שרוצה לצאת בה את התקיעה שלפני התש"ת, ומוכח דכיון שהיא אותה תקיעה אף אם סיבת חיובה שונה השומע יוצא ידי חובתו. וכעין זה יש לציין למה שנסתפק הרעק"א בסימן ריט (ס"ק ה) בשם ספר אורים גדולים אם יש ב' שחייבים לברך הגומל האחד משום שהיה חולה ונתרפא וחבירו על שהיה הולך במדבר אם אחד יכול להוציא את חבירו והעלה שם בצ"ע.

ויש בזה נפק"מ באופן שחל יום טוב בערב שבת ולבני חו"ל יש יום טוב גם בשבת, אם יכול בן ארץ ישראל להוציא את הבן חו"ל בהבדלה כיון שהבן חו"ל מחוייב בהבדלה מחמת מוצאי שבת ומוצאי יו"ט ואילו הבן ארץ ישראל מחוייב רק בהבדלה של מוצאי שבת ואי נימא דכיון שנוסח הברכה אחד האחד יכול להוציא את חבירו אפילו אם חיובו אחר אין לחוש לכך ויכול הבן ארץ ישראל להוציא את הבן חו"ל בהבדלה ואכמ"ל.

**הדינים העולים:**

1. ג' שאכלו מפתם אם אינם מקפידים שלא לאכול מהפת של השני מצטרפין לזימון. וגדר הקפידה היינו שלא יאכלו מפתים גם אם יפסידו בזה דין 'לחם משנה'.
2. האוכל דמאי מצטרף לזימון כי הוא איסור קל דהוא איסור גברא ויכול להפקיר נכסיו ולכן גם אפשר לזמן על כוס של יין דמאי ויתן לעני לשתות.
3. ב' שאכלו ובא א' וישב ואכל שם בקביעות מצטרף עמהם לזימון אף אם לא אכל עמהם.
4. לדינא אין מצטרפין לזימון בשלשה ובעשרה אלא רק אם אכלו שלושתם שיעור כזית.
5. מסקנת המשנ"ב שהשותה מים אינו מצטרף לזימון ובמשקאות מתוקים צ"ע לדינא.
6. ברכת המזון אינה פוטרת ברכת מעין ג' ובורא נפשות ואם שתה יין או אכל תמרים פוטר, אך לכתחילה ראוי שיברך בעצמו ברכה מעין ג'.