טבילת כלים ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / טבילת כלים

**שיעורי הלכה**

**הדינים הנידונים**

* **כלים חד פעמיים.**
* **כלי אוכל שמשתמש בו לדבר אחר.**
* **מסר כליו לאומן עכו"ם.**

*שיעור ו'*

**טבילת כלים [יו"ד סי' קכ]**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

[המשך סעיף ח] הגה: אבל הראשון אסור להשתמש בו לצרכי סעודה, אפילו דרך עראי, בלא טבילה, אף על פי שלקחו לצורך קלפים.

## תשמיש עראי, ודין כלים חד פעמיים

**מבואר** שיטת הרמ"א להחמיר בטבילת כלים אף בתשמיש עראי, והפר"ח [ס"ק יט, הובא בשיעור ה] חולק ודעתו שבתשמיש עראי אין חיוב טבילה. ודעת רוב הפוסקים להחמיר כהרמ"א אמנם הערוך השולחן (סעי' מד) נוטה לדעת הפר"ח ולכך כתב שיטבול בלא ברכה, וכ"כ בדרכי תשובה (ס"ק יג) בשם ספר דברי יוסף.

**והנה** יש לדון בכלים חד פעמיים שעשאן הגוי מה דינם, הנה דעת האגרות משה (ח"ג יו"ד סי' כג) שכלים חד פעמיים אף באופן שיש שדוחקים עצמן להשתמש בהם ב' וג' פעמים מכל מקום אינם נחשבים כלי, ולכך אין חייבים טבילה. אכן הגרי"ש אלישיב חשש שכיון שפעמים משתמש כמה פעמים בכלי יש על זה דין כלי וחייבים טבילה [וכהיום מצוי תבניות חד פעמיות המיוצרים בארץ והם ודאי אין חייבים טבילה].

## כלי שעשוי לאכילה ועכשיו משתמש בו לדבר אחר

**וכתב** הש"ך (ס"ק יז) על דברי הרמ"א שהצריך טבילה אם משתמש לצורך הסעודה אפי' תשמיש עראי, שזה דוקא אם משתמש בכלי לצורך הסעודה, אבל שלא לצרכי סעודה מותר להשתמש בו, ואף על פי שנתקן לצורך סעודה, כשנמלך עליו לחתוך בו קלפים אין צריך טבילה. ובפשטות נראה כוונת הש"ך שדוקא אם נמלך עליו להשתמש בו לצורך קלפים שרי בלא טבילה, אבל אם קנה כלי על דעת להשתמש בו לאוכל, אסור להשתמש בו לקלפים בלא טבילה.

**והנה** לעיל (שיעור א) הבאנו מחלוקת הפמ"ג והביאור הלכה בגדר חיוב טבילת כלים, שדעת הפמ"ג שהתורה אסרה להשתמש בכלים שאינם טבולים, אבל הביאור הלכה ס"ל שכל האיסור להשתמש בכלים הוא מדרבנן כדי שיטבול הכלים. והיינו שלדעת הביאור הלכה חיוב טבילת הכלים אינו שייך להשתמשות בכלי, אלא התורה חייבה לטבול כלי אוכל ומחמת זה גזרו חכמים שלא ישתמש בכלי, כדי שיטבול את הכלי, אבל לדעת הפמ"ג כל דין התורה הוא שאסור להשתמש בכלים בלא טבילה.

**והחלקת** בנימין כתב להביא ראיה מדברי הש"ך כדעת הביאור הלכה, שהרי מבואר בש"ך שיש חיוב טבילה לכלים אף בלא שמשתמש בהם, וכמו שכתבנו שמדוייק מהש"ך שכל זמן שלא נמלך על הכלי להשתמש בו לקלפים מחוייב לטבול אותו.

**ולפי"ז** יצא חומרא גדולה שאם קונה כלים לצורך אוכל לדעת הביאור הלכה מחוייב לטבול הכלים מיד בלא שיהוי, אף אם אין בדעתו להשתמש עכשיו בכלי, שהרי דין התורה לטבול את הכלים אינו שייך להשתמשות [אבל לדעת הפמ"ג יכול להמתין].

## החיוב לקיים המצוות בלא שיהוי

**ויש** ראיה שכל מצוה שהוא מחוייב בו צריך לעשותה מיד, וכמו שמצינו גבי מילה שלא בזמנה (משנ"ב סי' תמד ס"ק כד) שמחוייב למול מיד, וכן מבואר במשנה בדיני נגע (נגעים פ"ג מ"ב), שהתירו לחתן או מחמת הרגל לדחות ולא להראות לכהן, ומוכח שבלא שיש לו הכרח לדחות מחוייב להראות לכהן מיד. ועי' חזו"א (נגעים סי' יג ס"ק יז) על מצוה שאין זמנה קבוע, דמסיק שאם ממתין משום מצוה או הפסד ממון שרי, וכתב להוכיח שאף אם ממתין לצורך דבר שאינו מצוה אין איסור כמו שמצינו במשה שנתעכב למילה משום שנתעסק במלון תחילה, אבל אם ממתין בלא טעם כתב החזו"א שאפשר שעובר בעשה, ומסתפק במשהה על מנת לקיים אולי אינו עובר עיי"ש.

## בעיקר מחלוקת הפמ"ג והיבאור הלכה בגדר חיוב טבילת כלים

**ויש** להביא ראיה מהחכמת אדם דלא כהביאור הלכה, דכתב הח"א לגבי המחלוקת בשואל כלי מחברו באופן שחברו משתמש בכלי לקלפים, להחמיר בכלי מתכות שחייבים טבילה מן התורה, ולהקל בכלי זכוכית כיון שאין חיוב הטבילה אלא מדרבנן, ולכאורה לביאור הלכה אף בכלי מתכות היה לנו להתיר שהרי איסור ההשתמשות הוא רק מדרבנן.

**א**כן כל דברי החכ"א לחלק בין כלי מתכות לכלי זכוכית צ"ת, דהא בגמרא (ע"ז עה:) מבואר שיש ספק לגבי משכון של הגוי ביד ישראל אם חייב טבילה, והוא בעיא דלא איפשטא, ופסקו רוב הראשונים לחומרא משום שחיוב טבילת כלים הוא מן התורה, ולדברי החכמת אדם היה לנו לחלק בין כלי מתכות לכלי זכוכית. ובפוסקים סתמו ולא כתבו לחלק בזה. מיהו באמת הפר"ח (ס"ק כו) כתב לחלק בין כלי זכוכית לכלי מתכות לעניין כלי משכון.

**אלא** שבאמת כל דינו של הרמ"א שחייב טבילה אף בתשמיש עראי צ"ע לדעת הביאור הלכה, דבשלמא לדעת הפמ"ג שאיסור התורה הוא להשתמש בכלי בלא טבילה שפיר שייך לחייב טבילה אף בתשמיש עראי, דהא אסור להשתמש בכלי בלא טבילה, אבל לדעת הביאור הלכה שחיוב התורה לטבול הוא לכלי אוכל ואינו תלוי בהשתמשות, הרי לא מסתבר שמחמת תשמיש עראי נעשה הכלי ככלי סעודה ואיך יהיה חיוב לטובלו.

[סעיף ט] **משכן עובד כוכבים כלי לישראל, אם נראה בדעת העובד כוכבים שרוצה לשקעו בידו טעון טבילה, ואם לאו יטבילנו בלא ברכה או יקנה כלי אחר ויטבילנו עמו.** הגה: ואם לבסוף נשתקע בידו יחזור ויטבילנו בלא ברכה.

## משכון של גוי ביד ישראל

**עיקר** דין זה מבואר בגמרא (ע"ז שם) איבעיא להו משכנתא מאי, אמר מר בר רב אשי אבא משכן ליה עובד כוכבים כסא דכספא, ואטבליה ואישתי ביה, ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני דמיא, אי משום דחזי לעובד כוכבים דדעתיה לשקועיה. ולכך כתבו הפוסקים שאם דעתו לשקעו בידו ודאי חייב טבילה ולכך יטבול בברכה, אבל אם אין בדעתו לשקעו הרי הוא ספק בגמרא ויטבול בלא ברכה, וממילא אם חזר הגוי אח"כ ושיקעו בידו צריך לטבול שוב, שמא בתחילה לא היה חייב טבילה, אבל לא יברך שמא כבר עלתה לו טבילה כשטבל הכלי בתחילה.

**ודעת** הרמב"ם (מאכ"א פי"ז ה"ו) שאין צריך לטבול, וביארו הראשונים שהוא משום שדעתו שטבילת כלים מדרבנן, אבל הראשונים חולקים עליו וס"ל שטבילת כלים מה"ת ולכך פסקו לחומרא שחייב לטבול הכלי [ודעת הפר"ח (הובא לעיל) לחלק בזה בין כלי מתכות שצריך להחמיר לכלי זכוכית שחיוב טבילתם אינו אלא מדרבנן ולכך יש להקל בהם].

**אלא** שיש להבין מה החילוק בין משכון לשאלה ושכירות, שהרי מבואר בגמרא שבשאלה ושכירות אינו חייב טבילה משום שאינו דומיא דמעשה שהיה [היינו שאינו כמו כלי מדין שהכלים היו שלהם], וא"כ לכאורה גם משכון היה לנו לפוטרו מטבילה כיון שאינו דומיא דכלי מדין, אלא שבגמרא מוכח שמשכון הוי דומיא דכלי מדין שהרי אם בדעתן לשקועיה חייב בטבילה, וכמו שמבואר בגר"א להלן (ס"ק ל) שאף על פי שמבואר בפסחים (לא:) שישראל מעכו"ם אינו קונה משכון, מ"מ אין דין שיהיו לקוחין בידו אלא רק שיהיה כעין מעשה שהיה, ומבואר בגמרא שמשכון שנחלט למלוה הוי דומיא דכלי מדין שנחלט לישראל.

**והמג"א** (סי' תמא ס"ק ו) כתב שבאמת אין הישראל קונה משכון, ומה שהצריכו מספק טבילה אף באין דעתו לשקעו בידו הוא משום שנראה כשלו. ומשמע שהוא סברא דרבנן, ולא משמע כן בראשונים שהרי כתבו שהרמב"ם היקל מחמת דס"ל שטבילת כלים דרבנן, והם חלקו עליו ודעתם להחמיר משום דס"ל שהוא ספק דאורייתא. וצריך לדחוק במג"א שדעתו שהוא סברא דאורייתא, שכל שנראה כשלו כבר הוי כמעשה שהיה.

[סעיף י] **ישראל שנתן כסף לאומן עובד כוכבים לעשות לו ממנו כלי, אינו צריך טבילה.** הגה: ויש חולקין, ויש לטובלו בלא ברכה.

## ישראל שנתן כלי לאומן עכו"ם

**מיירי** כאן בישראל שנתן מתכות לגוי שיעשה הכלי, וכתבו התוס' (ע"ז שם ד"ה אי) שאפילו למאן דאמר אומן קונה בשבח כלי אין צריך טבילה כיון דאין שמו עליו.

**והנה** האחרונים האריכו בדין אומן קונה בשבח כלי, שהקצה"ח (סי' שו ס"ק ד) הקשה שאם נאמר שאומן קונה ממש את השבח שיהיה שלו, א"כ אם יהיה השבח שווה יותר מהדמים שנתחייב בעה"ב ליתן לאומן אמאי מחוייב האומן ליתן את הכלי לבעה"ב במחיר שקבעו בתחילה, הרי עכשיו השבח שלו, ולמה אינו יכול לחזור בו ולמכור את השבח ביותר מעות. וכתב הקצה"ח שודאי אומן קונה בשבח כלי אין הכוונה שנעשה כבעלים ממש של השבח, רק קצת קנין יש לו בשבח, שיש לו זכות להחזיק את הכלי עד שישלם לו בעה"ב את דמי עבודתו. וכן הביא מכמה ראשונים שאומן קונה בשבח כלי קניינו דומה למשכון שקיי"ל שבע"ח קונה משכון, מ"מ ודאי אינו בעלים גמורים של המשכון אלא מחזיק הוא את המשכון עד שיפרע בעה"ב את חובו. וכתב נפק"מ בזה באם הזיק האומן את הכלי כמה ישלם, שאם אומן קונה בשבח כלי אינו צריך לשלם כל מה שהיה שווה השבח קודם ההיזק אלא רק עד דמי פעולתו, אבל אם אומן אינו קונה בשבח כלי הרי הזיק לבעה"ב כלי עם השבח, וצריך לשלם כפי שהיה שווה הכלי אחר התיקון שעשה בו. וכעי"ז כתב גם הנתיבות המשפט (שם ס"ק ד) והביא כן מהרשב"א.

**ועכ"פ** כתבו התוס' שאין צריך טבילה גם למ"ד אומן קונה בשבח כלי משום שאין שם העכו"ם על הכלי, וכן פסק השו"ע. ודעת הרמ"א שהיות ואומן קונה בשבח כלי צריך לטובלו, וקשה שבשו"ע (סעי' יא) פסק שגם משכון אצל עכו"ם וחזר ופדאו אי"צ טבילה וא"כ למה באומן קונה בשבח כלי שהוא רק קנין כמשכון צריך לטובלו, ועי' לשון הגר"א (ס"ק ל) שאצל עכו"ם צריך להיות שלו לגמרי.

## כלי בשותפות ישראל וגוי

**והנה** הגר"א (ס"ק כח) כתב להוכיח מדין זה שאם יש לישראל שותפות עם הגוי בכלים אינו חיוב טבילה על הכלי, דהא אומן קונה בשבח כלי היינו שקונה רק השבח ולא יותר [וכמו שמבואר בתרומת הדשן (סי' שט) הובא בקצה"ח שם], וא"כ הם שותפין בכלי.

## אם משלם לאומן בתחילה, ומה הדין באומן שעובד בחינם

**וכתב** הקצה"ח (שם) דכל מה שקונה אומן בשבחו אינו אלא עד דפרע לו דמי שכירותו, אבל מכי פרע דמיו שוב אין לו לאומן בשבחו כלום, וממילא שבחא דבעל הבית, וממילא יש עצה שלא יצטרך לטבול הכלי כשנותנו לעכו"ם לתקנו אם ישלם לעכו"ם בתחילה קודם עבודתו שאז לא יקנה בשבח כלי. **ואם** אומן עשה עבודתו בחינם, דעת הקצה"ח שגם בזה לא שייך שהאומן יקנה בשבח הכלי, דהוי כמו שכבר קיבל דמי שכירותו, אבל דעת הנתה"מ (שם ס"ק ד) שיש לחלק שבאמת אם כבר נתן דמי שכירותו אין לאומן קנין בשבח, אבל אם עשה בחינם ודאי קנה ואח"כ נותן השבח לישראל. ויש להחמיר.

## אומן עכו"ם בזה"ז

אכן לעניין הלכה יש בזה עוד קולא, שהחזו"א (ב"ק סו"ס י) כתב שבאומן עכו"ם הולכים אחר דיני עכו"ם, וא"כ אם לפי החוק של הגויים באופן ישבור העכו"ם את הכלי אחר שגמר להשביחו, יצטרך לשלם כל דמי הכלי כפי ששווה אחר השבח, יוצא שלפי דינם אין אומן קונה בשבח כלי, וצריך לברר החוק בזה שאם באמת יהיה לפי חוקיהם כן הרי אם בזה"ז אף אם ימסור כלי לעכו"ם לא יצטרך להטביל את הכלי.