7. בדין הספק שהיה ודיבור בתפילה ושאר מצוות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

ט"ז סיון ע"ה

**בדין הפסק שהיה ודיבור בתפילה ושאר דברים**

**סיכות שיטות הראשונים בדין שהיה בתפילה וק"ש**

א] הגמ' כ"ב: אומרת ת"ר היה עומד בתפילה ומים שותתים על ברכיו פוסק עד שיכלו המים וחוזר ומתפלל ולהיכן הוא חוזר רב חסדא ורב המנונא חד אמר חוזר למקום שפסק וחד אומר חוזר לראש לימא בהא קאמיפלגי דמר סבר שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ומר סבר למקום שפסק אמר רב אשי האי אם שהה ולא שהה מיבעי ליה אלא דכו"ע שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש והכא בדלא שהה קא מיפלגי דמר סבר גברא דחויא הוא ואין ראוי ואין תפילתו תפילה ומר סבר גברא חזיא ותפילתו תפילה ע"כ ובביאור סברת הגמ' דגברא דחויא הוא מצאנו שני ביאורים בראשונים רש"י ביאר שכיון שהתחיל להתפלל והא נצרך לנקביו אין תפילתו תפילה דהינו לא רק מצד שהפסיק וכן הוא משמעות הרמב"ן במלחמות ובראב"ד בהשגותיו לבעל המאור, אמנם עיין רשב"א בסוגין וכן בריטב"א בר"ה שביארו שהכונה שכיון שבזמן שמים שותתים על רגליו הוא דחוי מצד גופו כה"ג חשיב הפסק ובביאור המ"ד שחולק עיין רא"ש שביאר שכיון שמים שותתים זה רק דרבנן ומדאורייתא הוא ראוי לכן לא דנים אותו כגברא דחוי ומשמעות הדברים שבשתיתה גם אם זה מגולה אין איסור דאוריתא וכנגד העמוד גם במכוסה יש איסור דאוריתא אמנם בריטב"א בר"ה ביאר שכיון שכל האיסור רק אם זה מגולה א"כ כאן שזה מכוסה אין איסור ולפ"ז בפשוטו אין שום מקור ששותתים וזה מגולה יהיה מותר והנה בפשוטו לפ"ז בהפסיק באמצע תפילתו ויצא לבית הכסא שזה גברא דחוי לגמרי בין במי רגלים ובין בצואה יחזור לראש וצ"ע מה שכתב הרשב"א שכיון שקי"ל שגברא חזי אין נפק"מ בדין דחוי דסוגין הרי נפק"מ לנ"ל ועיין לקמן לענין הלכה

והנה מבואר במשנה במגילה שקראה סירוגין ומתנמנם יצא ובגמ' מבואר שנחלקו אמוראים האם בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ומבואר בגמ' בר"ה ל"ד: שאותו נידון גם לגבי הלל ותקיעת שופר וקריאת שמע ולענין הלכה נתחבטו הראשונים דבסוגין מבואר בגמ' שכו"ע חוזר לראש ומשמע שכך הילכתא וכן משמעות הגמ' בע"ב שר' יוחנן אמר לר' אבהו שאם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ומאידך בגמ' בר"ה ר' יוחנן אומר שמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא והגמ' שואלת הרי זה שהה כדי לגמור את כולה והגמ' אומרת שר' יוחנן ס"ל שאין חיסרון והגמ' שואלת ממעשה דר' אבהו שר' יוחנן אמר לו אם שהית וכו' והגמ' עונה שענה לשיטתו אבל הוא לא ס"ל ובפשוטו לפ"ז צריך לפסוק כר' יוחנן נגד ר' אבהו ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א.דעת תוס' בר"ה שקי"ל כפשטות סוגין דשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש וכר' אבהו ודלא כר' יוחנן ועיין מ"ב סק"ד דכתב דראוי לכתחילה לחוש לשיטה זו ולהיזהר שלא לשהות כשיעור זה ובמג"א מבואר שלכתחילה לכו"ע ראוי שלא לשהות שיעור זה

ב. דעת הבעל המאור ותר"י וכן פשטות תוס' במגילה שקי"ל כר' יוחנן לגבי שופר וממילא בכל המקומות שהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש

ג. דעת הרי"ף לחלק בין תפילה לשאר מצוות דבתפילה שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ובכל שאר הדברים אינו חוזר לראש אלא למקום שפסק וטעמו דפשטות סוגין דלכו"ע חוזר לראש זה בנידון הכללי ולענין שאר מצוות מבואר בגמ' בר"ה שר' יוחנן שאמר לר' אבהו שיחזור לראש זה לשיטת ר' אבהו אבל הוא לא ס"ל כן וע"ש שביארו שכיון שכאן אסור להפסיק לשום דבר חזינן שההפסק יותר חמור ולכאורא הכונה דכאן זה צריך להחשב יותר מעשה אחד ועיין בלשון הראב"ד בהשגות על הבעל המאור שכתב שכאן ההפסק מחסר בצורת העומד לפני המלך ועיין ברמב"ן שדימה לחילוק לגבי נצרך לנקביו שזה רק בתפילה [דהינו שהיה מקום לומר שכאן שיש דיני הפסק חמורים מה שמפסיק זה יותר מחלק, אמנם מדברי הראשונים הנ"ל חזינן לא כך]

ד.דעת תוס' בשם הר"ש מקוצי שאין הבדל בין תפילה לשאר דברים אלא שיש הבדל בין שהה מחמת אונס כגון שהמקום לא ראוי שכה"ג חוזר לראש לבין שהה סתם ובזה ביארו את מה שר' יוחנן אמר לר' אבהו כ"ד: לשיטתך חוזר לראש דהכונה שלשיטתך שאסור בק"ש אז הדין שחוזר לראש כיון שזה מחמת אונס והנה בסוגין שהוזכר כל הנידון של מבואות המטונפות א"ש שכוונת ר' יוחנן לשיטתך בדין הפסקה אבל בסוגיא דר"ה שלא הוזכר כלל שר' יוחנן ס"ל שבמבואות המטונפות לא צריך להפסיק הדבר דוחק מאוד כמבואר בנחלת דוד

ה. ודעת הרשב"א בסוגין וכן הריטב"א בר"ה שצירפו את שני השיטות דהינו שבתפילה תמיד חוזר לראש ובקר"ש ובשאר מצוות אם זה היה מחמת אונס חוזר לראש ואם זה שלא מחמת אונס אינו חוזר לראש ומקורם מצד שסוגין שהגמ' לא אמרה שכו"ע ס"ל שאינו חזר משמע שתמיד חוזר לראש ולא רק במקרה של אונס ועוד מצד טענת הרמב"ן שאם רק כאן יש דין מיוחד שאינו חוזר לראש כי זה אונס היו צריכים להזכיר דבר זה ומכח הגמ' של מבואות המטונפות מבואר שבמקום שלא ראוי ר' יוחנן מודה

ו. עיין ראב"ד הובא ברשב"א שבשהה סתם אינו חוזר לראש כלל ובשהה מחמת אונס בזה קי"ל שבתפילה אפילו שהה קצת חוזר לראש מצד שנקט שהלכה כמ"ד שגברא דחויה ובשאר מצוות רק בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש וכמבואר בגמ' שבמבואות המטונפות [וצ"ע מה זה שונה מהגמ' שאם אחד מפיח באמצע התפילה שלא חוזר לראש וכמו שהקשה בתוס' רי"ח ואולי כל סברת הראב"ד שגברא דחויא זה רק באיסור דאוריתא]

**בביאור נידון הראשונים להוכיח מסוגין דחוזר לראש**

ב] והנה מבואר בתוס' וברא"ש ועוד ראשונים שדנו להוכיח שקי"ל ששהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש מהא דהגמ' לא אמרה דכו"ע אינו חוזר לראש ונחלקו האם גברא דחויה או לא והנה פשטות כוונתם לשאול שהכונה דבעלמא אינו חוזר לראש ורק כאן נחלקו האם יש סברא של גברא דחויה וממילא גם בלא שהה חוזר לראש או שאין סברא של גברא דחויה וממילא זה סברא שלא יחזור לראש כלל ועיין תר"י דמשמע שדחה מצד הלשון שלא שייך לומר דכו"ע אינו חוזר לראש דהמשמעות שבמקרה שלנו לא חוזר לראש דהרי יש מ"ד שכאן זה גרע ועיין רמב"ן שתמה על זה שהרי הגמ' יכלה לא להתיחס כלל לענין שחוזר לראש כיון שכאן מדובר מצד נידון אחר ובמהרש"א ביאר שכונת תוס' לישב שאם מקילים בשהה כדי לגמור את כולה אין סברא להחמיר בגברא דחוי

אמנם עיין בתוס' רא"ש בסוגין ובר"ה וכן מפורש ברשב"א בסוגין בשם הראב"ד וכן מפורש בריטב"א בר"ה [ע"ש שרק בתרתי לריועתא חזור לראש] וכן הוא פשטות תוס' בסוגין שהקשו שהגמ' תגיד שלכו"ע בעלמא אינו חוזר לראש ונחלקו באופן כזה [דהינו שהה כדי לגמור את כולה] שהוא דחוי האם חוזר לראש והנה צ"ב קושיתם דהרי הגמ' בתחילה אמרה שחולקים בשהה כדי לגמור את כולה ודחתה שא"כ אם שהה מיבעי ליה וביאר רש"י שהיו צריכים לומר שרק בכה"ג זה לא מועיל וא"כ מה הקשו שהגמ' תעמיד כך ולכאורא מוכרח שנקטו שקושית הגמ' דלא כרש"י שהאמוראים היו צריכים לפרש אלא קושית הגמ' שאם נחלקו בשהיה שלא קשור למי רגלים א"כ למה נחלקו בהיו מים שותתים היו צריכים לדבר סתם בשהה כדי לגמור את כולה ובהכרח שדין הבריתא בגלל שהיו מים שותתים ולכן הקשו הראשונים דנימא שהמחלוקת רק בשהה כדי לגמור את כולה וסיבת המחלוקת מצד המים שותתים דבאמת ללא זה ודאי אינו חוזר לראש [והנה היה מקום לומר דאין סברא לצרף שרק שהה לגמור אם גברא דחוי זה סיבה לחזור אמנם בפשוטו כיון ששהה כדי לגמור זה סיבה וגברא דחוי זה סיבה ממילא ודאי ששני הדברים יחד זה יותר סיבה וכדהקשו התוס' ] ומכח זה יש ראשונים שהוכיחו שבאופן דסוגין ודאי חוזר לראש והראב"ד כתב כי הגמ' רצתה לומר שיש מ"ד שגם בלא שהה חוזר לראש ועיין תוס' הרא"ש וכן פשטות תוס' שישבו שאם בשהה כדי לגמור את כולה אינו חוזר לראש אין סיבה שיחשב גברא דחוי וצ"ב הסברא אמנם המעיין היטב בתוס' רא"ש יראה שכתב שהסברא של גברא דחוי זה שאדם שנעמד להתפלל בצורה שאולי יצטרך באמצע לשהות כדי לגמור את כולה וזה סיבה לחזור לראש לכן מראש אין תפילתו תפילה אבל אם נסבור שאינו חוזר לראש א"כ אין שום סיבה שזה יחשב גברא דחוי

**בספק הלכה לגבי גברא דחויא**

ג] והנה במים שותתים על בירכיו ולא היה כדי לגמור את כולה דעת הראב"ד לפסוק שקי"ל כמ"ד גברא דחויא אמנם דעת רוב הראשונים שקי"ל כמ"ד גברא חזיא ועיין הגהות מימוני שזה מצד ספק דרבנן לקולא [ומבואר חידוש שאפילו שאם צריך לחזור לראש א"כ כל שאר הברכות זה לבטלה דהרי ברכות שמונה עשרה מעכבות זו את זו בכל אופן שייך כאן ספק דרבנן לקולא ועיין קה"י סימן י"ג שהאריך בזה אמנם כאן זה מחלוקת אמוראים דבזה יתכן שהוא בכלל בדברי סופרים הלך אחר המיקל שזה כלל אחר אמנם גם במחלוקת ראשונים כגון שהה באמצע שמונה עשרה ללא אונס קי"ל שמספק ימשיך להתפלל] אמנם עיין בה"ל סימן צ"ב ס"ב שדן שכל הסיבה כמבואר ברא"ש וברשב"א ובריטב"א שכיון שמים שותתים זה דרבנן אבל לפ"ז אם אדם יצא באמצע תפילתו לבית הכסא והתפנה כדרכו יצטרך לחזור לראש ולא הוזכר דבר זה בפוסקים וע"ש שכתב שלביאור רש"י בסוגין א"כ כל הסברא שמראש זה לא תפילה אבל לא שעצם ההפסקה היא סיבה לחזור עוד כתב דברא"ש ובתוס' בשם ר"י מבואר שאם שהה כדי לגמור וכו' אינו חוזר לראש לא שיך לומר הסברא של גברא דחויה וכונתו לנ"ל בביאור דחית התוס' והרא"ש לראיה מסוגין אמנם לכאורא למאי דקי"ל שזה כן ראיה מסוגין ולכן באונס חוזר לראש א"כ בהכרח דלא כדחיה הנ"ל וכל דברי הרא"ש לישב השיטות שתמיד לא חוזר לראש וצ"ע אמנם בפשוטו מדין ספק לא חוזר לראש כיון שיש כאן מחלוקת ראשונים וספק דרבנן לקולא וכמבואר בכל שאר המחלוקת שיש בסוגין

**בפסק הלכה לגבי שהה לגמור באונס**

ד] והנה לענין הלכה השו"ע פסק כדעת הרי"ף דבתפילה בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש אבל בשאר הדברים אינו חוזר לראש אפילו בשהה מחמת אונס אמנם הרמ"א כתב שהמנהג כתוס' דהינו שרק בשהה מחמת אונס חוזר לראש ולא רק בתפילה אלא ה"ה בק"ש [ומבואר שמבואות המטונפות זה אונס אפילו שיכול לצאת וכן מבואר במ"ב סימן ע"ח דנמצא צואה בבית הכסת בק"ש אפילו שיכול לצאת חשיב שהה כדי לגמור את כולה ועיין בה"ל סימן ק"ג דידיו מלכולכות אם צריך נט"י חשיב גברא דלא חזי ואם מועיל לנקות בצרור וקיסם חשיב גברא חזי ועיין לקמן לגבי אונס חיצוני של הפרעה] והנה הטור לגבי הלל כתב שגם קראה לסירוגין יצא ולא כתב שבשהה מחמת אונס חוזר לראש ועיין ב"י שהלל שזה רק מחמת מנהג א"ש שהוא קיל [ויש עוד לדון כמבואר בנוב"י שגם אם יגיד פחות ממה שנהגו יש לזה תורת חצי הלל ויצא ידי חובתו אמנם לא יוכל לומר יהללוך וצ"ע שלא העירו הפוסקים בזה] אבל בהלל שלם שזה מעיקר הדין צ"ע למה הטור לא הזכיר שבמחמת אונס חוזר לראש והנה יש אחרונים שנקטו שבאמת בכל דבר חוזר לראש גם בהלל ומגילה וברכת המזון ותקיעת שופר אמנם הדרכי משה כתב שרק בדאוריתא חוזר לראש דהינו ק"ש ועיין מ"ב שה"ה תקיעת שופר וע"ש שבפשוטו הכונה כגון שנצרך לנקביו או במקום צואה וכתב שיש כאן חידוש שאסור לעשות מצוה במקום זה אמנם לכאורא יתכן נפק"מ בנשתטה וחזר ונשתפה או אם הוא היה אונן שפטור מהמצוות ואסור לו לקיים המצוה ועיין מג"א שנסתפק לגבי ברכת המזון האם זה כמו ק"ש ותפילה או שזה קיל כדמצאנו לענין צואה והנה בפשוטו דן שאולי על זה הגמ' לא דיברה ועיין בה"ל שתמה דהרי אפילו הלל ומגילה התוס' כתבו שבאונס חוזר לראש שזה ודאי לא עדיף מברכת המזון ובפשוטו צ"ל שכונת המג"א לדון בהכרעת הרמ"א וצ"ע דמהיכי תיתי לדון חלוקים אלו בהלכות הכרעות ולענין הלכה לענין ק"ש ודאי מחמירים ולענין מגילה והלל המ"ב הביא מחלוקת וכתב לחזור ללא ברכה ולענין ברכת המזון נקט שחוזר ומברך [ולפ"ז ה"ה בברכת כהנים ובקידוש שזה דאוריתא] ולענין פסוקי דזמרא המ"ב סימן נ"ג סק"ו כתב שלא יחזור וצ"ע איך יכול לברך ישתבח ולמה שלא יחמיר לומר עוד קצת פסוקי דזימרא כה"ג [והרי לענין דיבר לאחר ברוך שאמר קודם הודו כתב בסימן נ"א סק"ד שיחזור ויברך] ולענין ברכות ק"ש לתוס' ודאי שהפסיק באמצע ברכה חוזר לראש אמנם להלכה הבה"ל הביא שהדרך החיים והגר"ז נקטו שזה חמור כמו ק"ש וכן נקט סק"ה [אמנם בסימן ע"ח סק"ה סתם שאין בזה דין חזרה] ועיין תהלה לדוד שהפמ"ג סימן ע"ח וכן הלבושי שרד שם נקטו שזה דרבנן והוא כמו הלל ומגלה ובאמת צ"ע מהיכי תיתי שברכות ק"ש כשהנידון עליהם לבד זה יהיה חומר בדיני הכרעות כמו ק"ש וצ"ע

**האם דין שהיה הוא דאוריתא ובאיזה דברים זה נאמר**

ה] והנה יש לדון האם דין זה שחוזר לראש לחד מ"ד או בשהה באונס שגם להלכה זה מעכב הוא דאוריתא או דרבנן ועיין טורי אבן סוף ר"ה שהוכיח שזה דרבנן מהא דבתקיעות דמעומד מפסיקים בתפילה בין אחד לשני דהינו שנקט שהדין של ר' אבהו זה גם בין סדר ללסדר וכן משמעות התוס' בר"ה אמנם עיין ריטב"א שכתב שכל הנידון של הגמ' שיחשב הפסק זה רק באותו סדר של שלש ולא בכל התשע [וכן הוא בפשוטו שיטת תוס' סוכה נ"ד. ועיין שפת אמת בר"ה] ולכאורא הביאור בזה שכל יסוד הדין דשהה כדי לגמור את כולה שכיון שיש כאן עשיה אחת שבזה מקימים את המצוה כל שזה מחולק לשנים זה לא טוב וממילא וודאי יתכן מצוה שמורכבת מכמה חלקים אבל אין הגדר שזה עשיה אחת אלא זה כמה מעשים נפרדים וכגון ספירת העומר לשיטות שכל הימים מעכב זה את זה ודאי אין הגדר שזה מעשה אחד אלא המצוה לעשות כמה מעשים ולפ"ז חידש הריטב"א שתקיעת שופר אין זה מעשה אחד של תשע תקיעות אלא שלש מעשים ולכן רק כל סדר הוא כמעשה אחד ולכאורא יש לדון נפק"מ לארבעת המינים שמעכבים זה את זה דאם יקח אחד אחרי השני אפילו אם יהיה הפסק ביניהם בשיעור של שהה כדי לגמור את כולה באונס וודאי שזה לא חיסרון דאין דין שזה יחשב כמעשה אחד אמנם לדעת ר"ת דצריך שכולם יהיו מונחים לפניו [עיין סימן תרנ"א השיטות בזה] לכאורא צריך שיחשב כמעשה אחד אמנם יתכן שבדבר שהוא על ידי מעשה אין דין הפסק ורק בדבר שהוא דיבור או שמיעה שיך דיני הפסק וצ"ע בזה [עוד יש לדון בהא דדן המ"ב שיש דין שהיה בברכת כהנים ונקט שחוזר לראש וצ"ע דמנ"ל דגדר הדין שכל השלשת ברכות יהיו דבר אחד אולי זה שלשה מעשים וכן צ"ע מנ"ל שמעכבים זה את זה אמנם המ"ב נקט שיש בזה לא תגרע וצ"ע בזה]

אמנם עיין גר"ז סימן קפ"ה ובפמ"ג ק"ד סק"ו ובבה"ל סימן ס"ה ד"ה חוזר בסופו דנקטו שודאי שזה דין דרבנן וכן משמעות הגמ' במגילה שדנה האם זה מאיפה שאוחז עד הסוף או מתחילה ואומרת שזה מתחילה דאל"כ נתת דבריך לשיעורים והנה עד כמה שזה מדאוריתא וזה מסברא מה שיך לומר נתת דבריך לשיעורים ובהכרח שזה רק דין דרבנן שיש שיעור של שיהוי שהוא הפסק ובזה דנה הגמ' מה השיעור ולפ"ז צ"ע הכרעת הרמ"א בדאוריתא כתוס' ששהה מחמת אונס הרי כיון שכל הנידון רק מדרבנן איפה מצאנו שנידון בדאוריתא זה יותר חמור אמנם יש לדון שאם תנאי דרבנן זה מעכב בקיום דין דאוריתא וכשיטת תוס' בסוכה ג. א"כ הוי ספק דאוריתא [ועיין פמ"ג בפתיחה להלכות ק,ש מה שהביא בזה] אמנם בפשוטו גם לתוס' גדרי ספק עדין זה כדין ספק דרבנן לקולא וכמבואר בפמ"ג ק"ד סק"ו וצ"ע בזה

**בשיעור השהיה בק"ש וברכותיה וברכת המזון**

ו]והנה בעיקר הנידון דשהה כדי לגמור את כולה בפשוטו יסוד החיסרון שכיון שהדבר צריך להעשות כמעשה אחד כל ששהה כדי לגמור את כולה לחד מ"ד או שהיה באונס הוי הפסק ומחלק את המעשה לשנים וממילא לא יוצא ובפשוטו זה רק שייך בדברים שמעכבים אחד את השני אבל בדברים שלא מעכבים אחד את השני ואפשר לעשות כל אחד בנפרד לכאורא אין שום חיסרון במה ששהה באמצע אפילו אם לכתחילה צריך לעשות ביחד ולכן כתב הבה"ל סימן קפ"ג דלגבי ברכת המזון אם ננקוט שברכות אין מעכבות זו את זו ודאי שאם שהה כדי לגמור את כולה והנה עיין רשב"א י"ג. שהוכיח שקי"ל שבק"ש לא מפסיק שהיה מהגמ' שהיה קורא בתורה והגיע זמן ק"ש יצא והרי יש הפסק גדול בין הפרשיות וצ"ע שלכאורא אין הפרשיות מעכבות זו את זו ובפשוטו מבואר כאן חידוש שמדרבנן מעכבות זו את זו ולכן שיך לומר שחוזר לראש וכן הוא סתימת הפוסקים ששהה באמצע פרק שני חוזר לראש [וכן משמעות הפוסקים שדנו שאין חיסרון למפרע בסדר הפרשיות ואם אין קשר בין אחד לשני לא שיך נידון הנ"ל אמנם הבה"ל סימן ס"ד ד"ה אע"פ נקט שאין הפרשיות מעכבות אחד את השני אפילו מדרבנן וצ"ע]

ועיין בה"ל סימן ס"ה שהביא מהירושלמי שנסתפק האם השיעור הוא בק"ש אם ברכותיה או בברכות לבד או ק"ש לבד ועיין בה"ל שביאר שעד כמה שק"ש אם ברכותיה א"כ גם צריך לחזור ביחד אם הברכות והדבר צ"ע שכיון שברכות אין מעכבות זו את זו א"כ איך יתכן שמה שיש הפסק באמצע ברכה זה סיבה לחזור על הכל אמנם בפשוטו כוונת הירושלמי דהנה הירושלמי דן ק"ש אם ברכותיה וצ"ע לדעת הראשונים שאפשר לקרוא ק"ש לפני התפילה ואין דין שזה יהיה ביחד א"כ למה שהברכות ק"ש יצטרפו ובהכרח שיש כאן סברא לגבי לדון מה השיעור שיחשב הפסק א"כ כיון שכאן אמר את הק"ש אם ברכותיה זה מצטרף לדבר אחד ולא חשיב שהה כדי לגמור את כולה ובפשוטו גם לגבי הברכות זה ודאי שלא יצטרך לחזור אלא על הברכה שהפסיק באמצע והירושלמי רק דן שהשיעור של ההפסק הוא כפי כל הברכות ומה שהירושלמי דן שברכותיה ולא היא יתכן שהיא הנותנת שכיון שיכול לומר הק"ש לפני התפילה זה סברא שזה לא יצטרף לשיעור והנה הירושלמי דן גם לגבי הק"ש וגם לגבי הברכות ולפ"ז יש כאן שני ספיקות האם הק"ש לבד והברכות לבד או שניהם יחד והנפק"מ לגבי ק"ש ולגבי הברכות [ולפ"ז גם בברכת המזון גם אם ברכות אין מעכבות זו את זו אבל השיעור שהיה ודאי נקבע לפי הכל ויש מקום לומר שגם ברכה רביעית מצטרפת ודלא כמ"ב שם] והנה עיין רמב"ן במלחמות מ"ו: שדן שאם ברכות אין מעכבות זו את זו הדין שהה של ברכת הזימון הוא לבד אפילו שבפועל אומרים את זה אם הברכת המזון [והנה יש להסתפק האם זה שיעור קבוע ולצד הירושלמי שזה ברכותיה אם ק"ש זה גם אם אמרם ללא ק"ש או שהכונה שאם אומר ק"ש הכל נחשב אותה אמירה וכן מסתברא ויש לדון האם הזכרות שלא מעכבות כגון על הניסים ויעלה ויבוא בליל ר"ח דבפשוטו זה ודאי מצטרף לשיעור אבל אם בסוף שכח האם שיעור השהוי משתנה ומסתבר שכיון שלכתחילה היה צריך להזכיר זה מצטרף אמנם יש לדון בהפסיק בברכת שים שלום לאחר שכבר שכח ההזכרה האם חשיב שיום זה שיעור התפילה הוא כך או כיון שבתפילתו לא הזכיר זה לא מצטרף וכן מסתבר ובפרט למבואר בירושלמי שזה כל אדם לפי אורך תפילתו ולפ"ז משכחת ליה שמה שלא הזכיר על הניסים זה גורם עיכוב בתפילה. ועיין אפיקי מגינים דמשמע שהוספות של בקשות בתפילה לא מצטרף]

**ביאור דברי תוס' ל"ג. והאם אונס צדדי חשיב אונס**

ז] עיין תוס' ל"ג. דבהפסיק בשמונה עשרה מחמת סכנה יש לדון האם חוזר לראש וכתבו שחוזר לתחילת הברכה ובג' ראשונות חוזר לראש ובאחרונות חוזר לרצה כמבואר בגמ' לגבי שכח הזכרה או לגבי חזן שטעה שכל ג' ראשונות ואחרונות זה כמו אחד ועיין ב"י סימן ק"ד שהביא מהרשב"א שהקשה שאם שהה כדי לגמור את כולו א"כ לרי"ף חוזר ולראב"ד כיון שזה לא מחמת אונס שהמקום לא ראוי אין סיבה שיחזור דהינו דשיטת הרשב"א וכן ס"ל לגר"א שאין שום חומר בשמונה עשרה יותר משאר דברים ועיין ב"י שישב ששמונה עשרה זה חמיר משאר דוכתי אמנם הדבר מחודש דמסברא חידשו דין הפסקה חדש והנה בעיקר דברי תוס' שנסתפקו שאולי חוזר לראש צ"ב ספיקם ועיין ט"ז שנקט שודאי שאונס דעקרב הוי אונס ובשהה כדי לגמור את כולו חוזר לראש ותוס' דיברו בלא שהה כדי לגמור את כולה ודנו מצד שלרב אשי יש מחלוקת אמוראים במי רגלים ודנו האם כאן זה אותה מחלוקת וצ"ל שהיה מקום לומר שכאן שזה אונס מציאותי חמיר ולכו"ע הוי כגברא דחויא שחוזר לראש ועיין מג"א סימן ס"ה שגם נקט דפשטות התוס' שכה"ג חשיב אונס אמנם עיין ב"ח שביאר שבאמת מדובר בשהה כדי לגמור את כולה ולכן דנו התוס' שזה סיבה שיחזור לראש וכתבו שכה"ג לא חשיב כאונס ולכן לא חוזר לראש דהינו דדנו האם אונס מחמת הפרעה צדדית חשיב אונס והכריעו שזה לא אונס וכן מבואר שפשיטא ליה לרשב"א הנ"ל [ולענין הלכה באונס כה"ג המג"א נקט שבתפילה חוזר בצירוף דעת הרי"ף אבל בק"ש לא חוזר ועיין מ"ב סקט"ו דבסיים השמונה עשרה לא יחזור לראש דיתכן שזה לא חשיב אונס וצ"ע מה ההבדל אם הוא באמצע שמו"ע לגבי הברכות שקודם לגמר השמו"ע לגבי הכל וצע"ג]

ועיין מ"ב שהביא מהמגיני גבורים שבאמת דן כביאור הב"ח שרק בכה"ג ששהה כדי לגמור את כולה נסתפקו תוס' שיחזור לראש הברכה אבל בלא שהה כדי לגמור את כולה לא חוזר כלל דאל"כ מה שיעור שיחשב שהיה אמנם השו"ע פסק כרי"ף והעתיק את תוס' על דוגמא פחות משיעור כדי לגמור את כולה אמנם עיין בה"ל שדן שרק לשו"ע שבשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש ה"ה בקצת חוזר לתחילת הברכה אבל לתוס' לא שיך דין זה רק בשהה מחמת אונס וצ"ע שזה רק שיך לביאור הט"ז אבל לב"ח בהכרח שלא על זה תוס' דיברו ועיין גר"ז ודרך החיים שהעמידו שכל נידון תוס' בשהה על ידי דיבור

והנה עיין חיי אדם שדן שכל סברת התוס' רק לגבי לכתחילה אבל אם כבר המשיך הלאה לא חוזר לראש דהינו שזה רק סברא לגבי לכתחילה לחזור לראש הברכה אמנם הדבר תמוה כמו שתמה בתהילה לדוד דהרי מבואר בראשונים שבג' ראשונות חוזר לראש וצ"ל שעיקר סברת החי אדם לא שזה לא סיבה לומר עוד ברכה אלא שזה רק סברא כשאוחז באותו מקום וג' ראשונות זה כמו אותו מקום

והנה בהא דנתבאר דבהפסיק בג' ראשונות חוזר לתחילת שמונה עשרה נקטו האחרונים שכל שהפסיק בדיבור זה כמו דין התוס' אמנם עיין חיי אדם שכתב שכל זה בגמר הברכה אבל בלא גמר הברכה חוזר לתחילת הברכה והוכיח דבר זה מהא דבהזכיר מוריד הגשם אפילו שחוזר לראש אבל אם לא סים הברכה חוזר לתחילת הברכה וחזינן שרק בגמר הברכה וצריך לתקנה חוזר לראש אבל לא בדיבר ולא גמר הברכה שאז חוזר רק לתחילת הברכה אמנם עיין פמ"ג קי"ד סק"ט שכתב שרק במוריד הגשם שזה נחשב כחלק מהברכה רק יש חיסרון שצריך להראות שרוצה לבטל בזה לא צריך לחזור לראש משא"כ בשאר טעות וכן האריך החזו"א י"ח י"ג דהזכרה בטעות זה חלק מהברכה ורק שיש חיסרון שזה ברכה מקולקלת ובזה עוזר לחזור לתחילת הברכה משא"כ במקום שסתם מדבר בזה עד כמה שזה קלקול בברכה לא יעזור לחזור לתחילת הברכה דתמיד ישאר הפסק ע"ש ובזה ביאר שהזכרה שלא במקומה חמירה שגם אם כל דיבור ס"ל לגר"א שלא חוזר לראש אבל כה"ג כתב בסימן ק"ח בסופו שחוזר לתחילת הברכה ועיין תהלה לדוד סימן ק"ד ובפשוטו לפ"ז גם בהפסיק בין ברכה לברכה יחזור לראש וכן נקט הגר"ז וכן משמע בבה"ל ד"ה דינו לגבי ברכת המזון [אמנם זה סותר לחיי אדם וצ"ע]

**בדין עקירת רגליו האם זה בכל המצוות**

ח] והנה מבואר בגמ' ברכות כ"ט שאם שכח יעלה ויבוא ועקר רגליו חוזר לראש וכן הוא לגבי ברכת המזון וצ"ע עד כמה שאין מושג של הפסק ותמיד חשיב כדבר אחד א"כ למה שלא יחזור לרצה או לרחם לשיטות שלא אומרים שכל ברכת המזון זה כדבר אחד אלא שכל שהתחיל הטוב והמטיב זה כמו עקירת רגליים, והיה מקום לומר שבאמת כל הגמ' זה בשכח הזכרה שבאמת את עיקר חיוב ברכת המזון הוא גמר וכן בשמונה עשרה אבל אם שכח ברכה שלימה בזה תמיד חשיב שהוא באמצע ויכול לחזור לברכה שדילג אמנם עיין דעת תורה סימן קי"ט שהביא דהבה"ג כתב שאם שכח ברכה ועקר רגליו חוזר לראש וכן סתימת הפוסקים גם בטעיות שחשיב שכאילו לא בירך שבכל אופן בעקר רגליו חוזר לראש וכן מפורש בט"ז סימן ק"ד ובגר"ז בביאור הרגב"ש שחוזר לראש שזה מצד שדיבר באמצע ברכה וקלקל הברכה [דהינו שנקטו שגם חיסרון הזכרה כיון שצריך לחזור לברכה זו חשיב שלא גמר השמונה עשרה ואם מבואר שעקירת רגלים גומר השמונה עשרה ה"ה בשכח ברכה] ובפשוטו מבואר שזה ודאי השמונה עשרה צריך להיות כמעשה אחד וכל נידון סוגין מה מחלקו לשנים אבל כל שעקר רגליו הסיח דעתו מלהמשיך את שמונה עשרה זה ודאי מחלק הדבר לשתים

והנה יש לדון האם זה רק בשמונה עשרה או בכל דבר והנה בפשוטו מהא דאיכא מ"ד שתמיד חוזר לראש חזינן שצריך להיות דבר אחד ובדבר זה שהיסח הדעת מחלק בזה לא מצאנו חלוקה אמנם לדעת הרי"ף יתכן שבאמת הטעם ששהה לגמור את כולה לא חוזר לראש כי אין דין שזה יעשה כמעשה אחד ויתכן עוד שכמו ששהיה חלוק שמונה עשרה משאר דברים ה"ה עקירת רגלים ויתכן עוד דיסוד החילוק דבשאר דברים תמיד זה נחשב כדבר אחד, אמנם לדעת תוס' וודאי אינו כן ובפשוטו כיון דמבואר בגמ' מ"ט. דבשכח הזכרה בברכת המזון חוזר לראש וביארו הראשונים שזה מדין עקירת רגליו והרי חזינן דמדין שכיחת הזכרה הוכיחו לשיכחת ברכה ובהכרח שמסברא זה כאילו הוא עדין באמצע ובכל אופן יש מושג עקירת רגלים א"כ מפורש שזה גם בשאר מצוות אם לא דנימא דדין עקירת רגלים בשמונה עשרה הוא מסברא וזה לא שייך בשאר מצוות וכל זה דוחק [והנה עיין מ"ב סימן ס"ד סק"ו דדילג בפרשה ראשונה ונזכר בפרשה שניה חוזר למקום שדילג ולא דנים שזה כמו שגמר המצוה של פרשה ראשונה אמנם הרי חזינן שזה הכל כמצוה אחת ושיש בזה דין שהה לגמור את כולה ויתכן שאם גמר ק"ש חוזר לראש]

והנה מבואר בגמ' ששמע תשע תקיעות בתשע שעות יצא ובפשוטו יש היסח הדעת גמור ביניהם ובכל אופן לא חוזר לראש אמנם שם הרי דעתו להמשיך וליכא היסח הדעת וכמבואר בריטב"א ובכל בו הלכות כיסוי הדם שגם לא צריך לחזור ולברך ובהכרח שכיון שדעתו להמשיך חשיב שלא היה היסח הדעת וגם בשמונה עשרה לדעת תוס' לכאורא לא חשיב הפסק והנה הרי"ף הוכיח שבדיבר באמצע מצוה לא צריך לחזור ולברך מהא דמותר לענות בין הפרקים מפני היראה וצ"ב הראיה דאולי הצורך לענות זה סיבה גם לחזור ולברך ואין בזה ברכה שאינה צריכה ויש מקום לדון לנ"ל שכונתו שהצד לחזור ולברך דזה מחלק המצוה לשתים וא"כ היה צריך לחזור לראש ולפ"ז במקום שחשיב היסח הדעת וחוזר ומברך בהכרח שחוזר לראש

והנה עיין מ"ב סימן תכ"ב לגבי הלל וכן בסימן תר"ץ לגבי מגילה בדילג תיבה או פסוק האם צריך לחזור ולברך ומבואר שדבר שמעכב ודאי צריך לחזור ולברך ובפשוטו הסברא כמבואר בשונה הלכות סימן תר"ץ שכיון שלא שם לב שדילג וגמר הסיח דעתו לגמרי ולכן צריך לחזור ולברך ולנ"ל יצטרך גם לחזור לראש ויש בזה נפק"מ מצויה בברכת המזון שאדם טועה ובירך על המחיה ולאחר שגמר והסיח דעתו נזכר שאכל לחם דבפשוטו יצא ברכה ראשונה וצריך לברך את שני הברכות האחרונות אמנם לנ"ל חשיב כעקר רגליו וחוזר לראש אמנם אם נימא שהדין עקירת רגליו זה רק בתפילה א"כ רק ישלים את שני הברכות [אמנם יש מקום לחוש לבה"ל שברכות אין מעכבות זו את זו ואינו חוזר לראש והגר"נ קופשיץ אמר לי שמסברא חוזר לראש אמנם אמר שהגר"מ אטיק הורה שימשיך בברכה שניה] ועיין סימן תרנ"א במג"א שהביא מהראשונים שאם לקח ד' מינים ולאחר זה מצא שחסר ערבות יברך על הערבות ולכאורא צ"ע למה זה לא כמו עקירת רגליו והנה בפשוטו כאן זה ארבע מעשים ואין דין שיחשב כמעשה אחד אמנם לר"ת שצריך שהכל יהיה לפניו יש לדון שזה חיסרון ואולי כל החיסרון של הפסק במעשה זה רק בדבר של דיבור או שמיעת שופר ולא במעשה וצ"ע אמנם ודאי שפשטות הדברים שבדילג בהלל חזור ואו במגילה ולא הוזכר שחוזר לראש משמע שגם בעקר רגליו אין דין חזרה לראש ובפשוטו לפ"ז גם בדילג ברכה בברכת המזון וגמר לא יחזור לראש אלא לברכה שדילג לראשונים שזה לא כמו ברכה אחת וצ"ע בזה

[**אב ע"ה:** ומצאתי בברכי יוסף סימן רפ"ב בסופו לענין מי שבקריאת התורה בטעות אמר קדיש ולא בירך ברכה לאחריה וכתב שיברך אחרי זה ולכאורא כה"ג יש כאן היסח הדעת גמור ועיקרת רגלים ואין סיבה שיוכל לברך וכן נפק"מ בטעה ולא אמר ישתבח והתחיל ברכת יוצר אמנם לפעמים עשה מתוך הרגל ועוד לשים לב ולומר ישתבח ויתכן שזה לא חשיב היסח הדעת וצ"ע בזה]

**בדין הפסקה בדיבור**

ט] עיין בב"י סימן ס"ה שהביא מהראבי"ה שדיני הפסק בדיבור זה כמו שהיה ובתפילה אם זה כדי לגמור את כולה חוזר לרי"ף ולדעת תוס' רק אם זה מחמת אונס ובסימן ק"ד הביא מהראב"ד והרגב"ש שמי שדיבר בתפילה חוזר לראש ותמה עליו וכתב שאין לומר שכל דיני הפסק זה ברשות אבל כאן זה בלא ברשות שאין בזה חילוק אמנם עיין ב"ח שהביא מהטור סימן קי"ד שכתב שכל דיני טעות שלא חוזר לראש זה רק בשוגג ולא אם זה במזיד וביאר הנ"ל דמבואר כאן דבמזיד חמיר וכל הפסק זה סיבה לחזור לראש וע"ש שביאר שזה סברת הראשונים הנ"ל ובדעת הב"י הפר"ח כתב שנקט שלשון הראב"ד זה כל שזה לא ברשות אפילו שזה בשוגג אבל במזיד הוא מודה אמנם המ"ב הביא שיש שנקטו שזה סברא מיוחדת בהזכיר הזכרה שלא צריך ועיין פמ"ג שזה קנס מיוחד בלא הזכיר מה שצריך במזיד או שהזכיר מה שלא צריך וצ"ע הסברא בזה ועיין גר"ז שהעתיק את הט"ז שרק בהפסיק באמצע ברכה חוזר לראש ולא בין ברכה לברכה אמנם הבה"ל האריך דלמג"א שזה קנס מיוחד על מזיד זה גם בין ברכה לברכה

והנה המג"א סימן ס"ה דן האם דין זה דמזיד הוא רק הלכה בשמונה עשרה או גם בק"ש וברכת המזון והכריע שזה בהכל וכן נקט בסימן קפ"ג לגבי ברכת המזון ועיין ביאור הגר"א דהביא דבשו"ת הרשב"א הובא בד"מ סימן תר"צ מפורש שגם אם סח במגילה במזיד לא חזור לראש וכן מבואר לגבי ק"ש וע"ש שנקט דבאמת הרשב"א חולק אמנם עיין פר"ח שכתב שכל דין השו"ע זה רק בשמונה עשרה שזה עומד לפני המלך ולא בשאר דברים ולפ"ז לא מצאנו בראשונים מי שחולק על הראב"ד ראבי"ה ורגב"ש אמנם הדבר מחודש לקנוס ללא כל מקור בגמ' ובראבי"ה דייק מלשון הגמ' טעה אמנם בפשוטו ההוה נקט וצ"ע והמ"ב הכריע להקל בזה מספק