עז - סימן ש_מ ס_ו
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## ביאור החילוק בין מלאכת תופר למלאכת קושר

א] הרמב"ם בפ"י משבת הי"א כתב דהמדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיו"ב ה"ז תולדת תופר וחייב, ונתחדש בדבריו דמלאכת תופר אי"ז רק בחיבור ע"י תפירה, אלא אף בחיבור ע"י דבר אחר, דכל המחבר ב' דברים זל"ז הוי בכלל תופר, וצ"ב דא"כ מה בין מלאכת תופר למלאכת קושר, הרי גם מלאכת קושר עיקרה הוא בחיבור ב' דברים, גם יש להעיר במש"כ הרמב"ם שם ה"ח דהפותל חבלים מן ההוצין וכו' ה"ז תולדת קושר וחייב, דמ"ט ל"ה תולדת תופר, שהרי מחבר ב' דברים יחד (והוא חיבור מעליא כעין תפירה).

והמרכה"מ בהל' שבת שם הי"א כתב לפרש דהא דשאני מלאכת תופר ממלאכת קושר הוא דבתופר הוא מחבר ב' דברים נפרדים ע"י דבר שלישי שהוא החוט, ובקושר הוא מחבר ב' דברים נפרדים ע"י קשירה בגופם, ומה"ט הוא דהמדבק ניירות או עורות בקולן של סופרים וכיו"ב הוי תולדת תופר ול"ה תולדת קושר, כיון שהוא מחברם ע"י דבר אחר, ולפ"ז מתפרש גם הא דהפותל חבלים חייב משום קושר ואינו חייב משום תופר, כיון שאינו מחבר ב' דברים ע"י דבר אחר, אלא מחבר את ההוצין זל"ז ע"י שפותלם יחד.

אך הערוה"ש בסימן שי"ז סי"ח כתב דהחילוק בין מלאכת תופר למלאכת קושר הוא דחיבור דקשר ראוי להתירו ולהשיבו לקדמותו, משא"כ בתופר ומדבק שכשירצה להשיבם לקדמותם בהכרח לקלקלם ולקרוע זמ"ז, וכ"כ האג"מ באו"ח ח"ב סימן פ"ד,[[1]](#footnote-2) (וכתב שם דתפירה הוא חיבור גמור המועיל לחשוב ב' חלקי הבגד כבגד אחד ממש, אך קשירה אינה חיבור גמור ועדיין הם ב' חלקים שהרי ראוי להתירו ולהשיבו לקדמותו, אלא שהן מחוברין זל"ז ע"י קשירה), וכתב דמה"ט הוא דהפותל חבלים חייב משום קושר ואינו חייב משום תופר, משום דכשרוצה להפריד החבל והפתיל שיהיו חוטין כמתחלה עושין זה דוקא בהפרדה ונמצא שלא נעשו אחד ממש שהרי כשרוצין מפרידין אותן וע"כ אי"ז בכלל תופר.

## חיבור בגדים זל"ז ע"י תחיבת מחט

ב] ונפ"מ בזה הוא בגל' הגרע"א הכא בשם הקרבן נתנאל דאותם האנשים התוחבין הקריי"ז על הבגד במחט בב' תכיפות לאו שפיר עבדי ויש בזה משום תופר, וכ"כ המ"ב בסוסקכ"ז, והאג"מ שם כתב לפי דבריו דכיון דכשמחבר בגדים ע"י מחט אין מפרידין אותן זמ"ז אלא בהסרת המחטים וא"צ לקריעה דמי לקשירה ואי"ז בכלל תפירה, (ועיי"ש שכתב דבכה"ג גם אין לאסור משום קושר, דאין כאן מעשה קשר כיון שיכולין להפרידו בלא קושי כלל ולא עדיף מעניבה דמותר, וגם דכיון דנעשה להפרידו בכל עת הו"ל כקשירה שאינה של קיימא דשריא), - אך בד' הקרבן נתנאל ודעימיה מבו' לכאו' כמש"כ המרכה"מ דעיקר הא דשאני תופר מקושר הוא משום דבתופר הוא מחבר ב' דברים ע"י דבר שלישי, וע"כ אף בכה"ג שמחבר ב' בגדים ע"י תחיבת מחט הו"ל בכלל תופר.

## מתיחת חוט של תפירה

ג] השו"ע בס"ו כתב דחוט של תפירה שנפתח אסור למתחו משום תופר, והוא משבת ע"ה א' דהמותח חוט של תפירה חייב חטאת ופירש"י דהיינו בבגד התפור ועומד והניח החוט ארוך ונתפרדו שתי חתיכות הבגד זו מזו במקצת וחוטי התפירות נמשכים ומותח את ראש החוט להדק ולחבר דזו היא תפירתו וחייב.

והרמב"ם בפ"י משבת ה"ט כתב דהמותח חוט של תפירה בשבת חייב מפני שהוא מצרכי התפירה, וכ"כ בפי' רבינו פרחיה שם והוסיף לפרש דדמי להא דהמגיס בקדירה של תבשיל חייב משום מבשל שההגסה מצרכי הבישול היא (כמש"כ הרמב"ם בפ"ג משבת הי"א ובפ"ט הי"א), ובד' המ"מ שם מבו' שפירש לדבריו כפירש"י, ואך דפליג ע"ד רש"י וס"ל דבכה"ג ל"ה מעשה תפירה ממש והא דחייב הוא משום דהוא מצרכי התפירה, (ודמי למגיס דאף דהוא מקרב הבישול אי"ז מעשה בישול והא דחייב הוא משום דהוא מצרכי הבישול), וכ"ה מבו' בס' הבתים שערי המלאכות שער י"ג, וכ"כ הא"ר הכא בסקי"ד והנשמ"א בכלל כ"ח סק"ב.

אך הב"י הכא פירש לד' הרמב"ם דאיירי במותח החוט שרוצה לתפור בו כדי שלא יהי' כווץ, וכיון דהוא מצרכי התפירה חייב משום תופר, ונתחדש לפ"ז דאף דהתפירה שתיעשה לבסוף אינה כלל מכחו, מ"מ כיון דמתיחת החוט היא מצרכי התפירה חייב.[[2]](#footnote-3)

והנשמ"א שם תמה ע"ז, דהרי אף התוכף ב' תכיפות שתפר ממש ולא קשר פטור, והיאך יתחייב במה שהכין צרכי תפירה, (דא"כ כ"ש שהי' לנו לחייב בתכיפה אחת), ועד"ז הק' הטל אורות (בריש מלאכת התופר), ובדעת הב"י צ"ל דמתיחת החוט היא פעולה בפנ"ע, וע"כ יש עלי' תורת מלאכה מכח הא דהיא מצרכי התפירה, ומשא"כ בתכיפה אחת או בב' תכיפות דלא השלים את מעשה התפירה, וצ"ע.

## טעם הא דאינו חייב בתופר ב' תפירות כשלא קשרן

ד] המ"ב בסקכ"ז כתב דהתופר ב' תפירות חייב כשקשר ראשי החוט מכאן ומכאן כדי שלא תשמוט, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דכל שלא קשרן ל"ה חיבור כלל, וכ"ה מבו' ממש"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בשלהי כלאים דכ"ה דלענין שבת אינו חייב בב' תפירות אלא כשקשרן ה"נ לענין כלאים ל"ה ב' תפירות חיבור אלא כשקשרן, (וכ"כ האו"ז בח"א סימן ש"ו ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ו), והיינו משום דכל שלא קשרן אי"ז חיבור כלל.

אך הנה בד' הרמב"ם בפ"י מכלאים הכ"ד מבו' בפשוטו דב' תכיפות הוו חיבור אף כשלא קשרן, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש' בדעתו, והמהר"י קורקוס שם כתב דאף דלענין שבת פטור בב' תפירות בלא קשירה הוא משום דלענין שבת בעינן דבר המתקיים, אך לענין כלאים ל"ב דבר המתקיים, וכ"כ הרדב"ז שם.

ה] ונראה דהרמב"ם לטעמיה אזיל, דהנה בשבת ק"ב ב' תנן דכל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב, ובפירש"י שם כתב דהיינו דהעושה מלאכה ויש מתקיימת כיו"ב ואין מוסיף עליה חייב, (וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן והריבב"ן והמאירי), והיינו דכל הא דחייבין בעשיית מקצת מלאכה הוא רק אם יש מתקיימת כיו"ב ואין מוסיף עליה, (וכ"ה בפירש"י בכ"ד דהא דחייבין על מקצת מלאכה הוא כשיש שמקיימין כן, ונתבאר בגליון מס' 75).

אך הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ג כתב דהצובע בצבע שאינו מתקיים כלל פטור דכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת פטור, והמ"מ שם כתב דזה נלמד מהא דתנן דכל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב, ומבו' דמפרש דהא דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת הוא דין בכל המלאכות דבעינן שתהא המלאכה מתקיימת בשבת וכל שאינה ראויה להתקיים בשבת פטור.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז נראה דהרמב"ם לטעמיה אזיל דאיכא דין בפנ"ע במלאכת שבת דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת בשבת, וע"כ אף דלענין כלאים הוו ב' תפירות חיבור אף כשלא קשרן, מ"מ אינו חייב ע"ז בשבת דאי"ז מלאכה המתקיימת.

אך בדעת ש"ר נראה דליכא דין בפנ"ע במלאכת שבת דבעינן מלאכה המתקיימת, וכל הא דאינו חייב על תפירה שאינה מתקיימת הוא משום דאי"ז חיבור ואין ע"ז תורת תפירה, וע"כ שפיר למדו מהא דבשבת אינו חייב בב' תפירות כשלא קשרן דה"נ לענין כלאים אי"ז חיבור.

## תופר ג' תפירות ולא קשרן

ו] המ"ב בסוסקכ"ז כתב דאם עשה ג' תפירות חייב אף בלי קשר שהרי מתקיימת התפירה, והוא מד' הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט, ובד' המפרשים שם לא נתפרש מקור דבריו לכך.

ולכאו' נראה דהרמב"ם לטעמיה אזיל דהנה בכלאים שם תנן דעשה ב' ראשיה לצד אחד חיבור ויש בה משום כלאים וכו' ר' יהודה אומר עד שישלש, והראש יוסף בשבת ע"ד ב' עמד בזה דמ"ט לא פליג ר' יהודה גם לענין שבת דהתופר ב' תפירות פטור ואינו חייב אלא בג' תפירות, וכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, שהרי לדעתו הא דעשה ב' ראשיה לצד אחד והיינו דעשה ב' תכיפות (כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם) הוי חיבור, היינו אף בלא קשירה, וע"ז הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דכל שלא קשרן ל"ה חיבור אלא בג' תכיפות, אך מודה ר' יהודה דב' תכיפות הוו חיבור כשקשרן, וע"כ לענין שבת דאף לרבנן אין התופר ב' תפירות חייב אלא כשקשרן, לא פליג ר' יהודה.

ולפ"ז הרי דמהא דס"ל לר' יהודה דכל ששילש חייב יש ללמוד דג' תפירות מתקיימין אף בלא קשירה, שהרי ר' יהודה ס"ל דאף לענין כלאים ל"ה ב' תכיפות חיבור בלא קשירה, ומ"מ אם תפר ג' תפירות הוי חיבור, והרי דג' תפירות מתקיימין אף בלא קשירה, וא"כ ה"נ לענין שבת דלכו"ע אינו חייב בב' תפירות בלא קשירה, מ"מ בג' תפירות חייב אף בלא קשירה, ומזה הוא שלמד הרמב"ם להך דינא,[[4]](#footnote-5) (ועמש"כ המהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד בסו"ד קצת בע"א).

## אם חייבין על קריעת ב' תפירות שלא קשרן

ז] בכלאים שם תנן דהתוכף תכיפה אחת אינה חבור ואין בה משום כלאים והשומטה בשבת פטור עשה שני ראשיה לצד אחד חיבור ויש בה משום כלאים והשומטה בשבת חייב, והמהר"י קורקוס בפ"י מכלאים הכ"ד כתב דאף דהא דתנן לענין כלאים דעשה ב' ראשיה לצד אחד חיבור דב' תכיפות הוי חיבור הוא אף כשלא קשר, מ"מ הא דתנן דהשומטה בשבת חייב הוא רק כשקשר, דומיא דהא דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשר, וכ"נ בד' הט"ז ביו"ד סימן ש' סק"ג הגר"א שם סק"ה, וכ"כ הטל אורות בריש מלאכת הקורע.

אך בתשו' חוו"י סימן קמ"ג כתב די"ל דאף דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשר, מ"מ השומטה ע"מ לתפור ב' תפירות מחשבתו מחייבתו, וכיון דב' תפירות הוו חיבור לענין כלאים אף כשלא קשר, ע"כ סגי בזה לחיובא דקורע.

ח] ולכאו' יש לפרש עוד בזה למש"נ בדעת הרמב"ם דהא דהתופר ב' תפירות אינו חייב כשלא קשר אף דלענין כלאים הוי חיבור, הוא משום דלענין שבת בעינן שתהא מלאכתו מתקיימת בשבת, ולכאו' הוא מדינא דמלאכת מחשבת דכל שאין מלאכתו מתקיימת בשבת ל"ה מלאכת מחשבת, ולפ"ז י"ל דבקורע ליכא לה"ט, דאף הקורע תפירה שאינה מתקיימת חשיבא כמלאכת מחשבת כיון דהקריעה מתקיימת.

אך הנה כתב הרמב"ם בפי"א משבת הט"ו דאין המוחק חייב עד שימחוק כתב העומד מעל דבר העומד, ומבו' דאף במחיקה בעינן שימחוק כתב העומד, ולכאו' ה"נ לענין קורע אינו חייב אלא כשקורע תפירה המתקיימת.

ואמנם י"ל דהא דאין המוחק חייב אלא כשמחק כתב העומד מעל דבר העומד הוא משום דכתב שאינו מתקיים אין עליו תורת כתב כלל, ואף לענין גט לא חשיב ככתיבה, אך אי"ז מתישב למש"כ המ"מ בפ"ד מגירושין ה"ז ועוד מרבוותא בדעת הרמב"ם דלענין גט ל"ב שיהא הכתב ע"ג דבר המתקיים, ולפ"ז בע"כ דהא דבשבת אינו חייב כשאינו על דבר המתקיים הוא משום דבעינן מלאכה המתקיימת בשבת, (ואזיל הרמב"ם לטעמיה דלענין שבת איכא דין בפנ"ע דבעינן שתהא מלאכתו מתקיימת בשבת), ואפ"ה גם המוחק אינו חייב אלא כשמוחק כתב המתקיים, ולפ"ז הדין נותן דה"נ לענין קורע אינו חייב אלא כשקורע תפירה המתקיימת, וצ"ע.

## שיעור החיוב בתופר ובקורע

ט] בעיקר הא דתנן בכלאים שם דהתוכף תכיפה אחת אינה חיבור ואין בה משום כלאים והשומטה בשבת פטור, הק' התפא"י והמשנ"ר שם דמ"ט תני לדין השומטה בשבת דפטור ולא תני דהעושה כן בשבת פטור ובב' תכיפות העושה כן בשבת חייב משום תופר, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה הטל אורות במלאכת התופר ובתשו' גו"ר כלל ג' סימן י"ח (ד"ה עוד כתב מעכ"ת ואם פירק) והחזו"א בסימן ג' סקי"ב.

ולמש"כ החוו"י די"ל בדעת הרמב"ם דאף דהתופר ב' תפירות אינו חייב אלא כשקשר, מ"מ הקורע ב' תפירות שלא קשרן חייב, ניחא, דזהו דתנן התם בתוכף תכיפה אחת דהשומטה בשבת פטור ובעשה ב' ראשיה כאחד דהשומטה בשבת חייב, ולא תני דהתוכף תכיפה אחת בשבת פטור ואם עשה ב' ראשיה כאחד חייב, שהרי אף כשעשה ב' ראשיה כאחד אינו חייב בשבת אלא כשקשרן והתם איירי כשלא קשרן, וע"כ לא תני אלא דהשומטה בשבת פטור.

י] ונראה לפרש עוד בזה בפשיטות, דהנה כתב הרמב"ם בפ"י משבת ה"י דהקורע כדי לתפור ב' תפירות ע"מ לתפור ב' תפירות חייב, ובס' המאורות בשבת ע"ד ב' כתב דצ"ע במכוון ב' לשונות אלו דכדי לתפור ב' תפירות וע"מ לתפור ב' תפירות, ובגל' הגרע"א בהל' שבת שם כתב לפרש דהיינו דבעינן לתרתי, חדא דשיעור הקרע יהא שיש בו מקום לתפור ב' תפירות אך אם היה כבר קרוע קצת והוא מוסיף לקרוע מעט דעי"ז יש מקום לתפור ב' תפירות לא מחייב, כיון דהוא לא קרע כשיעור לתפור ב' תפירות, (וכתב לדמותו למוחק דבעינן שיהא במקום המחק שיעור לכתוב ב' אותיות),[[5]](#footnote-6) וכ"כ המנ"ח במוסך השבת קורע סק"א, וכ"נ בפי' רבינו פרחיה בשבת ק"ה ב'.

ובטעם דין זה מבו' בד' המנ"ח שם דהוא משום דמלבד הא דבעינן ע"מ לתפור ב' תפירות, איכא שיעור בקריעה עצמה שיקרע ב' תפירות, - אך בד' רבינו פרחיה שם מבו' דהוא משום דהוא משום דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, ומבו' דאי"ז משום דבעינן שיעור בקריעה, אלא הוא משום דבעינן שיהא כל התיקון ע"י מלאכתו, וכל שאין במקום הקריעה עצמה כדי לתפור ב' תפירות אכתי חשיב כמקלקל.

יא] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, דהנה בל' הרמב"ם משמע דל"ב שיקרע ב' תפירות אלא אף אם קורע תפירה אחת ויש במקומה כדי לתפור ב' תפירות חייב, (ודמי למוחק דהמוחק אות גדולה ויש במקומה כדי לכתוב ב' חייב), וכ"כ הגר"א בשנו"א בשבת פ"ז מ"ב ופי"ג מ"ב, וזה מתפרש למש"כ רבינו פרחיה דהא דבעינן שיקרע ב' תפירות הוא משום דהמקלקל ע"מ לתקן שיעור כמתקן, וע"כ סגי במה דאיכא במקום הקריעה כדי לתפור ב' תפירות, אך למש"כ המנ"ח דאיכא שיעור בקריעה דיקרע ב' תפירות לכאו' אינו חייב אלא כשקרע ב' תפירות, וצ"ע.

עוד נפ"מ בזה, דהנה המנ"ח שם סק"ב כתב דאף דקורע שלא ע"מ לתפור אלא ע"מ לתקן תיקון אחר חייב, מ"מ אף בכה"ג אינו חייב אלא בקורע ב' תפירות, (ואף אם איכא להתיקון בקריעה כ"ש), דפחות מזה ל"ה קורע כלל ול"ה במשכן, וזה לטעמיה דאיכא שיעור בקריעה עצמה שיקרע ב' תפירות, - אך למש"כ רבינו פרחיה דהא דבעינן שיקרע ב' תפירות הוא משום דהמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן הרי דהקורע ע"מ לתקן תיקון אחר חייב אף כשלא קרע ב' תפירות, אלא תליא בשיעור התיקון הצריך לו, וכמו שצידד כן הביאוה"ל הכא בסי"ד (ד"ה וחייב).[[6]](#footnote-7)

יב] והנה אמנם אף דהקורע תפירה אחת שיש במקומה כדי לתפור ב' תפירות חייב, ואף אם הקורע תפירה אחת ע"מ לתקן תיקון אחר חייב, מ"מ הדבר פשוט דכל שלא היה בבגד אלא תפירה אחת וקרעה פטור (אף כשהיא גדולה כב'), שהרי תפירה אחת אינה חיבור, ורק כשהיה בבגד ב' תפירות וקרע אחת מהן הוא דחייב בהני גווני.

ולפ"ז מתישב היטב הא דתנן בתפירה אחת דהשומטה בשבת פטור, ולא תני דהתופר כן בשבת פטור, שהרי עיקר דינא דהתם הוא דתפירה אחת אינה חיבור וב' תפירות הוו חיבור, וע"כ לא תני אלא להא דהשומטה בשבת פטור דהוא משום דתפירה אחת ל"ה חיבור, (דכל דאיכא ב' תפירות דהוו חיבור חייב אף כשקרע תפירה אחת אם יש במקומה כדי לתפור ב' תפירות או כשקרע לצורך תיקון אחר), אך הא דהתופר תפירה אחת פטור אינו ענין למתניתין דהתם, שהרי הא דהתופר תפירה אחת פטור הוא משום דשיעור מלאכת תופר הוא בב' תפירות, והוא פטור אף בגונא שכבר היה שם מעיקרא תפירה אחת דהויא התפירה השניה חיבור, וע"כ לא תני לה התם.

## תופר ב' תפירות בב' מקומות

יג] המנ"ח במוסך השבת תופר סק"ב הסתפק בתופר תפירה אחת במקום אחד ותופר תפירה שני' במקום אחר באותו בגד, אם הוי כב' תפירות, או דבעינן שיהיו ב' התפירות במקום אחד, (וכתב דבב' בגדים ודאי דאינו מצטרף, דתפירה אחת לא חשיבא מידי), ולכאו' מקום הספק בזה הוא כשכבר היה תפירה אחת בכל מקום והוסיף עליה תפירה אחת, דתפירה זו הויא חיבור אלא דפטור משום שיעורא דב' תפירות ובזה י"ל דמצטרפין ב' תפירות מב' מקומות, אך כל שאין בכל מקום אלא תפירה אחת אי"ז חיבור כלל.

אך ממש"כ המנ"ח שם להסתפק בזה גם לענין כלאים, מבו' דאיירי כשאין בכל מקום אלא תפירה אחת, ואפ"ה י"ל דהן מצטרפין, וצ"ב, דלכאו' הא דב' תפירות הוו חיבור הוא משום דהן מסייעות זל"ז ועי"ז מתקיימת התפירה, וא"כ הדין נותן דא"א כלל לצרף ב' תפירות בב' מקומות.

והעירו די"ל דדברי המנ"ח קיימי כשקשר ראשי כל חוט דהויא תפירה המתקיימת, ומ"מ ל"ה חיבור אף לענין כלאים אלא בב' תפירות, ובזה הוא שנסתפק אם מצטרפין ב' תפירות בב' מקומות, וצ"ע.

1. ועיי"ש שכתב דאף דגם בתופר אפשר לפעמים לחלקם בהוצאת החוט, אך ג"ז נחשב ונקרא בפי כל קורע, וכתב די"ל עוד דהוא משום דברוב פעמים א"א בלא קריעה, וגם שהדרך לעשות ע"י קריעה, משום דע"י הוצאת החוטים והפרדת הדבק הוא מלאכה הקשה מקריעה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובגליון מס' 12 סק"ח נתבאר דמצינו כן בד' הרמב"ם בכ"ד, והוא במש"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף תרי"א לפרש למש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חטין ושעורין במים הוי תולדת זורע, דהוא משום דשורה אותם כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה, וכיון דהוא מכשירם לזריעה הו"ל תולדת זורע, (וכתב דמסתבר דאם שרה אותם במים ונתכוין לתקן אותם לטחינה חייב משום טוחן, דזה ממלאכת הטחינה היא), - וכן מצינו במש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד דאחד נתן את האור ואחד נתן את העצים ואחד נתן את הקדרה ואחד נתן את המים ואחד נתן את הבשר ואחד נתן את התבלין ובא אחר והגיס כולם חייבים משום מבשל שכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, ובתשו' הרדב"ז סימן אלף ש"צ וסימן אלף תקצ"ט פירש בד' הרמב"ם דהיינו אף כשבאו בזאח"ז, וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' שבת שם ובתשו' מהרלב"ח סימן כ"א, והרי דאף דאין הבישול מכח הראשונים מ"מ הם חייבין, - ויש להוסיף דמצינו כן גם במש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד דהעושה עין הצבע הוא תולדת צובע, ויש שפירשו דהוא משום דהו"ל מצרכי הצביעה. [↑](#footnote-ref-3)
3. בגליון מס' 75 סק"ט נתבאר בדעת הרמב"ם דליכא דין בפנ"ע בעושה מקצת מלאכה דבעינן שיהיו מקיימין כיו"ב, (וזהו דס"ל דמהא דאין חייבין כשכתב אא דאאזרך נלמד דאף מי שנתכוין לכתוב אא פטור), ולמש"נ אזיל הרמב"ם לטעמיה שפירש דהא דתנן דהעושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב אי"ז דין מסוים בעושה מקצת מלאכה דבעינן שיהיו מקיימין כיו"ב, אלא הוא דין בכל מלאכה דבעינן שתהא מתקיימת בשבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הראש יוסף שם נקט דלדעת הרמב"ם דשאני דין כלאים מדין שבת, אין להוכיח מהא דאסר ר' יהודה בכלאים בג' תפירות בלא קשירה דה"נ לענין שבת חייב, ובע"כ דהרמב"ם כתב כן מסברא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומקור ד' הגרע"א דבמוחק אינו חייב אלא בכה"ג דיש במקום המחק כדי לכתוב ב' אותיות, לכאו' הוא מהא דתניא בשבת ע"ה ב' דמחק אותו גדולה ויש "במקומה" כדי לכתוב ב' חייב, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט, דהמוחק כתב ע"מ לכתוב "במקום המחק" ב' אותיות חייב, מחק אות אחת "גדולה" ויש במקומה כדי לכתוב שתים חייב וכו', נפלה דיו ע"ג ספר ומחק אותה וכו' אם יש במקומה כדי לכתוב ב' אותיות חייב, (אך השפ"א בשבת שם נסתפק בדין זה, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-6)
6. הפמ"ג באש"א סימן ש"מ סק"ז כתב דהמוחק ע"מ לתקן אינו חייב אלא כשמוחק ב' אותיות, (וכל הא דהמוחק אות גדולה חייב, הוא רק כשמוחק ע"מ לכתוב ב' אותיות), וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו ובסו"ס ר"ט, ולכאו' לפי דבריהם הדין נותן דאף דהקורע תפירה אחת ע"מ לתפור ב' תפירות חייב, מ"מ כל שהוא קורע ע"מ לתקן אינו חייב אלא בקורע ב' תפירות, - אך למש"נ בגליון מס' 74 סק"ד וסקי"ב בדעתם דהוא משום דאיכא תרי גווני במלאכת מוחק, עיי"ש, לכאו' בקורע אין הדין כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)