מראי מקומות פרק ערבי פסחים  2   צט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / הרב משה יפהן / עניני זכור וכבוד שבת / קידוש

**מראי מקומות פרק ערבי פסחים 2 צט:**

**לא יאכל אדם עד שתחשך.** עיין ברש"י וברשב"ם דכתבו דהטעם הוא כדי שיהא אוכל מצה של מצוה לתאבון משום הדור מצוה, ובפשוטו המכוון הוא שהמצה שנאכלת בתחילת הסעודה תהא נאכלת ברעבון וזהו ההדור מצוה אמנם בדעת הרשב"ם לא שייך לומר כן דהרי שיטת הרשב"ם ורש"י להלן קיט: ד"ה אין מפטירין, דעיקר המצוה היא המצה של אפיקומן שהיא בסוף הסעודה, וכן איתא לעיל מ. דאדם ממלא כריסו בבציקות של נכרים ובלבד שיאכל כזית מצה באחרונה וחזינן דאין דין שתהא כזית של מצה צריכה להאכל ברעבון, אלא עיקר המכוון שלא יהא נאכל אחר שכבר שבא אלא תוך כדי הסעודה דעדיין אינו שבע, וזהו ההידור מצווה וכן משמע ברשב"ם בסמוך ד"ה משום חיובא.

**והנה רש"י והרשב"ם כתבו דהטעם הוא משום המצה**, ויש לעיין מדוע לא כתבו משום בשר הפסח, ויתכן דהטעם שיש רבותא במצה דנוהגת גם בזמן שאין הפסח נוהג אמנם בדעת הרשב"ם לא שייך לומר כן ובע"כ צריך לומר שהוא משום רבותא. ועיין להלן קז: בדברי הרשב"ם עצמו ד"ה או שהביא שני ביאורים מדוע הגמ' דיברה על המצה ולא על בשר הפסח. **אמנם עיין להלן קז:** דמבואר שטעם האיסור שלא יאכל בערב פסח הוא כדי שלא יבוא לאכול אכילה גסה. אמנם עיין שם ברש"י שמשמע שהמכוון הוא אכילה שאינה לתאבון אמנם הרשב"ם והתוס' שם פי' כפשוטו דהמכוון הוא שלא יבוא לכדי אכילה גסה שאינה אכילה עיין שם היטב בדבריהם, ויש לדון מה שורש מחלוקתם ואם יש לזה שורשים במחלוקת הראשונה שהבאנו. **עיין בר"ן, ברבינו דוד, וברש"ש, ובחת"ס.**

**גמ' מאי איריא ערבי פסחים אפי' ערבי שבתות ויו"ט נמי**. הקשה הצל"ח לפי מה שנתבאר בתוס' ד"ה ערב דבפסח שני נמי אסור א"כ פשיטא שצריך לאשמיעינו ערבי פסחים משום פסח שני שאינו יו"ט. אמנם עיין בשפ"א שדן דבפסח שני אין איסור לאכול משום שהמצה נאכלת על השובע.[ ולכאורה זה רק כפי השיטות שמצת המצוה נאכלת בתחילה] ובפסח שני דין המצה הנאכלת אם הפסח דינה כפסח שנאכלת על השובע ולא צריך שתאכל לתאבון, אמנם עיין בכסף משנה הלכות קרבן פסח פ"ח ה"ג דהביא דהמצה הנאכלת עמו אינה נאכלת על השובע. ויש לדון עוד לפי המבואר בחי' הגר"ח דמצה שנאכלת עם הפסח אין בזה כלל חיוב מצוות אכילה ואפילו לא בעינן בה שיעור כזית כי המצוות אכילה היא רק על הקרבן. ועיין בזה בהרחבה בשו"ת זכר יצחק סי' פ'. וממילא לא שייך בזה הידור מצווה ובמרדכי בריש פירקין מבואר דחלק על התוס' וסבר דבפסח שני ליכא איסור אכילה. ולפי"ז מובן דלא שייך בזה הידור מצווה. אמנם במאירי מבואר דגם בפסח שני יש דין שהמצה צריכה להאכל לתאבון ודלא כהגר"ח.

**רבי יוסי אומר הולך ואוכל עד שתחשך**. בבי' הגר"א סי' רמט ס"ב מדגיש שההתר הוא רק שמותר סעודה כמו בימות החול אבל סעודה גדולה אסור כמבואר שם, **שם.** הקשה רע"א הרי צריך להפסיק חצי שעה קודם מצוה, ותי' דאה"נ מכ"מ יש נפק"מ א. דאם התחיל לא צריך להפסיק ב. דמועיל אם העמיד שומר. ומכל מקום לרבי יהודה שהטעם הוא משום שיאכל לתאבון זה לא מועיל וצריך להפסיק וכן לא מועיל להעמיד שומר.

**רש"י ד"ה כשהוא תאוה** וכתב רש"י שהטעם שלא תבוא סעודת שבת על השובע. וברשב"ם ד"ה אפילו ערבי שבתות כתב שטעם האיסור שיהא קידוש וסעודת שבת חביבא עליו. והנה צריך ביאור מדוע לגבי איסור אכילת מצה כתבו הראשונים דטעם האיסור הוא משום הידור מצווה, ולגבי שבת כתבו דזהו ענין של חביבות ולא כתבו דהוי הידור מצוה ורש"י כתב לשון שלא תהא נאכלת על השובע ולא כתב כלל הטעם אם הוא משום הידור מצוה או משום חיבוב מצוה ורש"י כתב רק סעודת שבת ולא כתב קידוש והרשב"ם הוסיף קידוש. וצ"ב במחלוקתם. **ויתכן דשורש החילוק** דבפסח יש מצוות אכילה משא"כ בשבת המצווה הוא עונג שבת. ואם הוא שבע לגמרי אין זה כלל עונג שבת ואם אינו שבע אז זה עונג, וממילא לא שייך כאן הידור דאין כאן מצוות אכילה , ורק אם יש חובת אכילה אז יש הידור לעשות אכילה מהודרת משא"כ בעונג יש לדון אם יש מושג כזה עונג מהודר. ואדרבה המהות של עונג הוא לפי המצב שהוא נמצא ובאמת אם הוא שבע לגמרי אינו צריך כלל לאכול וממילא יתכן דלא שייך כלל ענין של הידור בעונג. אלא שיש בזה ענין של חיבוב אם הוא רעב יותר.

**אמר רב הונא ל"צ אלא לרבי יוסי אבל בער"פ משום חיובא דמצה מודה**. והנה לדעת רש"י והרשב"א יש לבאר דרבי יוסי סבר דאיסור אכילה הוא רק במקום הידור מצוה ולא במקום חיבוב מצוה. ובחי רבינו דוד הקשה דלפי הטעם שביאר דאכילה גסה לא שמה אכילה כלל מדוע שבת שאני ובחי הר"ן הוסיף דעונג שבת הוי מדאורייתא ועיין ברבינו דוד מה שתי' שבשבת אם הוא שבע הוא לא ביטל כלל מצווה דאין כאן עונג באכילה. ומבואר ברבינו דוד דקודם השבת שלא הגיע זמן המצווה אינו מחויב להכניס עצמו למצוה אמנם משמע דבשבת עצמה הוא מחויב. ועיין ביאור הלכה סי' רמט ס"ב בד"ה מותר שהאריך בזה ועיין בתורי"ד שדן גם מאי שנא מצה משבת והקשה מג' סעודות, ולכאורה זה שאלה אחרת דנלמד משבת קיח: מקרא דאכלוהו היום אמנם יתכן דדין זה הוא רק דרבנן ועין פסקי הרי"ד ועיין בדרכי משה סי' תרל"ט דדן באיסור אכילה בערב סוכות ויש לדון האם שם זה מצוות אכילה או סוכה.