4 זרק ונעקר אחר וקיבלו, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ועש"ק ויצא ח' כסליו תשע"ט

**א**

א] שבת ה' א', א"ר אבין א"ר אילעאי א"ר יוחנן, עמד במקומו וקיבל חייב עקר ממקומו וקיבל פטור.

ובטעם הא דעקר ממקומו וקיבל פטור, פירש"י דהוא משום דלא עביד הנחה, והיינו דכיון שעקר חבירו ממקומו וקיבל, חשיב דלא נעשית ההנחה מכח זריקתו, אלא מכח קבלת חבירו, וע"כ הוא פטור.

ב] והנה לקמן ק"ב א' תנן הזורק וכו' קלטה אחר קלטה כלב או שנשרפה פטור, ופירש"י, ז"ל, קלטה אחר וכו', הו"ל שנים שעשאוה, וכגון שנעקר ממקומו וקבל, או שקלטה כלב בפיו דל"ה הנחה דבעינן מקום ד', עכ"ל.

והנה לפ"ד רש"י נמצא, דהא דתנן התם דקלטה אחר פטור, הוא חד דינא עם הא דקאמר ר' יוחנן דעקר ממקומו וקיבל פטור, וצ"ע לפ"ז דמאי קמ"ל ר' יוחנן מתניתין היא.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ג, הזורק חפץ וכו' וקודם שינוח קלטו אחר בידו או קלטו כלב או נשרף פטור, מפני שאי"ז הנחה שנתכוין לה, לפיכך אם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב, עכ"ל, ובהט"ו כתב, ז"ל, הזורק ונחה בתוך ידו של חבירו וכו' ואם נעקר חבירו ממקומו וקיבלה פטור וכו' שאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהי' לו לנוח בו בשעת עקירה, עכ"ל.

והנה ממה שחילק הרמב"ם לדינא דמתניתין דהתם ולדינא דר' יוחנן דהכא בב' הלכות, מבו' דב' דינים חלוקים הם, וכ"ה להדיא בדבריו דהפטור התם והפטור הכא הוא מב' טעמים, דהא דהתם פטור הוא משום דאי"ז הנחה שנתכוין לה, והא דהכא פטור הוא משום דאין ההנחה גמורה עד שינוח החפץ במקום שהי' לו לנוח בו בשעת עקירה.

ד] ולכאו' המכוון בזה הוא, דדינא דהתם הוא כשזרק ול"ה דעתו שינוח ביד חבירו, ובכה"ג אף אם עמד חבירו במקומו וקיבל פטור, משום דאי"ז הנחה שנתכוין לה, - ודינא דהכא הוא אף כשנתכוין שינוח ביד חבירו, ומ"מ אם עקר ממקומו וקיבל פטור משום דלא נח החפץ במקום שהי' לו לנוח בו בשעת עקירה.

ה] אמנם הנה הלח"מ בהי"ג שם פירש בד' הרמב"ם שם דדבריו קיימי בעקר ממקומו וקיבל, ולפי דבריו נמצא דדינא דהי"ג ודינא דהט"ו חד דינא הוא, וכ"ה מבו' בפי' קדמון ע"ד הרמב"ם שם, עיי"ש.

וצ"ע, חדא, דאם חד הלכתא הוא מ"ט חילקם הרמב"ם לתרתי, ובהי"ג כתב דהוא משום דלא נתכוין ובהט"ו כתב דהוא משום דלא נח החפץ במקום שהי' לו לנוח בו, - עוד צ"ע במש"כ הרמב"ם בהי"ג דאם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב, ואם איירי בעקר ממקומו וקיבל דפטור משום דלא נח החפץ במקום שהי' לו לנוח בו בשעת עקירה, מה מהני הא דנתכוין לכך, וי"ל.

ו] והנה הלח"מ שם הוכרח לפרש כן, מכח מה שאמרו לעיל בסוגיין דזרק ונח ביד חבירו חייב אע"ג דלא אחשבי' הוא לידי', והרי דאף שלא נתכוין שינוח ביד חבירו חייב, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דפטור הוא כשעקר ממקומו וקיבל.[[2]](#footnote-3)

והרש"פ שליט"א אמר לישב בזה, דהרמב"ם מפרש דמה שאמרו דלא אחשבי' לידי', לאו היינו דהזורק לא אחשבי' לידי' של המקבל, כיון שלא נתכוין לזרוק לידו, אלא היינו דהמקבל לא החשיב לידו, כיון שלא קיבל את החפץ מדעתו, אלא נח החפץ בידו מאליו,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז י"ל דלעולם איירי כשנתכוין הזורק שינוח ביד חבירו.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ז] והנה צ"ע בד' הרמב"ם שכלל לפטורא דקלטה אחר וקלטה כלב או שנשרפה, ופירש דטעם הפטור הוא משום שאי"ז הנחה שנתכוין לה, ולכאו' הרי בקלטה כלב או שנשרפה פטורו הוא משום דליכא הנחה ע"ג מקום ד', ורק כשנתכוין לכך, אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום.

אמנם הנה מצאנו בפי' ר"ח לקמן ק"ב א', ז"ל, אמר רבא זרק ונחה בפי הכלב או בפי הכבשן חייב, ואוקימנא כגון שכך היתה מחשבתו מעיקרא לנוח בפי הכלב או בפי הכבשן, ומתניתין דקתני קלטה אחר או כלב או שנשרפה פטור בדלא איכוון לכך "ומשום דלא נעשית מחשבתו הוא דפטור", ואע"ג דבעינן עקירה והנחה במקום ד' ופי הכלב אין בו ד', כיון דאחשבי' הו"ל כאילו אית בי' ד', עכ"ל, - ומבו' בדבריו דלעולם עיקר הפטור בקלטה כלב או שנשרפה, הוא משום דלא נעשית מחשבתו, ואך דמלבד זה יש לפטור בקלטה כלב גם משום דאין בו ד', וגם ע"ז מהני הא דנתכוין לכך דמחשבתו משויא לי' מקום.[[5]](#footnote-6)

ח] עוד צ"ע בד' הרמב"ם, דמ"ט הוא פטור כשקלטה אחר, הרי אף שלא הי' דעתו שתנוח ביד חבירו, מ"מ לא גרע מנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דדעת הרמב"ם דקי"ל דחייב, אף שלא הי' דעתו על מקום הנחה זה.

עוד צ"ע, דמד' הרמב"ם שכלל לדינא דקלטה אחר וקלטה כלב, וכתב דאם נתכוין בשעת זריקה לכך חייב, משמע דלא סגי במה שאמר בכל מקום שתרצה תנוח, אלא בעינן שיהא כונתו לכך, דהרי בקלטה כלב ודאי לא סגי במה שאמר בכל מקום שתרצה תנוח, כיון דליכא מקום ד', ובעינן להא דמחשבתו משויא לי' מקום, וא"כ משמע דה"נ בקלטה אחר דדמי לי', בעינן שיהא כונתו לכך, ולא סגי במה שאמר בכל מקום שתרצה תנוח.

ט] ושמא יש לפרש בזה, דהא דפטור בקלטה אחר, אי"ז משום דנח החפץ במקום אחר, ולא במקום שהי' דעתו שינוח, דהרי לא גרע מנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב, אלא אף אם בגונא שאמר בכל מקום שתרצה תנוח, מ"מ אם קלטה אחר פטור, משום דסתם זורק דעתו שיהא החפץ מונח לדעתו, ולא שיהא מונח ביד אחר, וזהו שכתב הרמב"ם דאי"ז הנחה שנתכוין לה, והיינו דאי"ז מין ההנחה שנתכוין לה, ועד"ז הוא גם בקלטה כלב או שנשרפה, דג"כ אין החפץ מונח לדעתו.[[6]](#footnote-7)

1. וי"ל דקמ"ל דעמד במקומו וקיבל פטור, אף בגונא שקיבל ע"י מעשה, וכמש"כ האבנ"ז באהע"ז סימן קי"ט סקע"ו, - וי"ל עוד, דהי' מקום לפרש למתניתין דהתם דהוא משום דלא נח ע"ג מקום ד', וכהני אמוראי דלא ס"ל להא דידו של אדם חשוב כמקום ד'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' הי' מקום לישב, דהגמ' לעיל איירי כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח, ולא אחשבי' לידי', ומ"מ כיון דאמר בכל מקום שתרצה תנוח, ה"ה חייב אף כשקלטה אחר, - אך משמעות ד' הרמב"ם הכא דאינו חייב כשקלטה אחר אלא כשנתכוין לכך, ולא סגי במה שאמר בכל מקום שתרצה תנוח, דומיא דקלטה כלב או שנשרפה דאינו חייב אלא כשנתכוין לכך, דמחשבתו משויא לי' מקום, ונת' להלן סק"? הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ בד' ההשלמה שפירש כן, עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' הגמ' לפי הגיר' שלפנינו, דלא אחשבי' "הוא לידי'", ומשמע דהיינו דלא החשיב לידו של עצמו, וקאי על המקבל, אך בל' רש"י משמע דגריס הכא דלא אחשבה, (ולא גריס לתיבות "הוא לידי'"), ושפיר פירש דקאי על הזורק דלא החשיב לידו של המקבל, (וגם התוס' לעיל ד' ב' ולקמן ק"ב א' גרסו דלא אחשבי' לידו, ולא גרסו לתיבת "הוא", וגם לפ"ז מתישב מה שפירשו דקאי על הזורק). [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף עוד בזה, דהתוס' לעיל ד' ב' ולקמן ק"ב א' כתבו במה שאמרו שם זרק ונחה בפי הכלב, ומוקמינן לה בנתכוין, דל"ג ונחה, דלישנא דנחה משמע שלא נתכוין לכך, והוכיחו כן ממש"א לעיל בסוגיין בזרק ונח ביד חבירו דלא אחשבי' לידי', - אך הנה בפי' ר"ח לקמן שם גריס זרק "ונחה" בפי הכלב, ותיקשי לדידי' קו' התוס', שו"ר שכבר עמדו בזה התוס' בעירובין צ"ט א' ד"ה זרק, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולהנ"ל ניחא, שהרי בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהפטור בעקר ממקומו וקיבל הוא משום דלא נעשית מחשבתו, וכ"ה בדבריו לקמן ק"ב א' בפטורא דקלטה אחר, ולפ"ז בע"כ מתפרש מש"א בזרק ונח ביד חבירו דחייב, כשהי' כונתו שינוח ביד חבירו, ומש"א דלא אחשבי' הוא לידי' קאי על המקבל, וע"כ ה"נ מה שאמרו לקמן דזרק ונחה בפי כלב, מתפרש שפיר כשהי' כונתו שינוח בפי הכלב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומשמע קצת בדבריו דבנשרפה אין לפטור משום דלא הניח ע"ג מקום ד', וצ"ע דלכאו' בנשרפה יש לפטור טפי, דלא נח החפץ כלל, - ושמא יש לחדש דכילוי החפץ מן העולם ג"כ חשיב כהנחה, וע"כ גם ל"ש בזה דינא דמקום ד', וצ"ע, גם אי"ז מתישב לפשטות הדברים דגם מלאכת הוצאה עיקרה משום התוצאה דהבאת החפץ למקום אחר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם "וקודם שינוח" קלטה אחר וכו', וצ"ב דפשיטא דאם נח ואח"כ קלטו אחר חייב, ומה הוצרך הרמב"ם לפרש דקלטה אחר קודם שינוח, - ולהנ"ל י"ל דס"ד דאם בשעת ההנחה הי' האחר מזומן לקלטה, או שהכלב מזומן לקלטה, או האש מזומנת לשרפה, חשיב דאין החפץ מונח לדעתו, ולא יהא חייב, דאין זו הנחה שנתכוין לה. [↑](#footnote-ref-7)