פרקים ו-י
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב יהודה נהוראי

**בס"ד פרק שישי.**

**דף ס"א ע"ב.**

**בגדר תקנת ערובי חצירות.**

עי' רש"י להלן סג. ד"ה שמה דירה שכתב דכיון שהוא מוציא מרשות המיוחדת לו לחצר השותפין הרי הוא כמוציא מרשות לרשות. [וכ"ה בדף מח. ד"ה אמאי, סוכה ג. ד"ה אין מערבין] ויותר מפורש בדבריו לעיל כא: [ד"ה שלמה] שכתב דגזר שלא להוציא **מרשות היחיד לרשות היחיד חבירו** לעשות סיג שלא להתיר מרשות הרבים לרה"י. מאידך בטור ריש סי' שס"ו כתב דחכמים אסרו לטלטל **מבתיהם לחצר** עד שיערבו מפני שהבתים הם רשויות מיוחדות לכל אחד שלו והחצר רשות משותף לכולם **ודומה קצת לרה"ר** וכו'. ועי' בלשון הרמב"ם פ"א מהל' עירובין ה"ד שנראה מדבריו שעיקר הגזירה היא שלא להוציא מן החצר למבוי שלא יטעו להתיר לטלטל מן רה"ר לרה"י, שידמו שהשווקים והרחובות הואיל והן רשות לכל הרי הן כרשות הרבים ויחשבו שהוא מוציא מן החצר שהוא רה"י למבואות שהם רה"ר, וע"י כך תשתכח תורת איסור הוצאה. ומבאר שם הרמב"ם בה"ה שהתקנה היתה להחשיב את החצר המשותפת שיד כולן שוה בה לרה"ר, ולאסור להוציא מן הבית המיוחד לו לחצר בלא עירוב ועל ידי כך לא תשתכח תורת הוצאה.

והנה לשיטת רש"י פשיטא שאסור להוציא מביתו לבית חבירו, כיון שעיקר התקנה היתה שלא להוציא מרשות לרשות בלא עירוב. אבל לשיטת הטור וביותר לשיטת הרמב"ם אין לנו מקור לאסור אלא דוקא מחצר שהיא נדונית כרה"ר ולא מבית חבירו. ועי' בתוי"ט להלן רפ"ז שהוכיח כנ"ל דלשיטת הרמב"ם אין סיבה לאסור להוציא מבית לבית, אך הביא שם להוכיח מהמשנה רפ"ט שיש איסור הוצאה גם מבית לבית וכמש"כ בפי' המשניות להר"מ שם, וכתב דצ"ל דלהרמב"ם היו ב' גזירות דשלמה ובי"ד תקנו שלא להוציא מבית לחצר ורבנן שאחריהם הוסיפו לגזור אף מבית לבית. ועי' בתוס' חדשים על המשניות שם שהביא דבשו"ת דבר שמואל סי' קפ"ב האריך בזה [והו"ד בס' באה"ט סי' שס"ו] ובספר שושנים לדוד חולק על דברי התוס' יו"ט בזה. ועי' בביאור הלכה סי' ש"ע ס"ג שהביא כמה לשונות ראשונים שנראה מדבריהם להדיא שיש איסור אף מבית לבית.

וע"ע במש"כ לעיל דף מח. ובדף מט. מח' רש"י הטור והרמב"ם בגדרי קנין ותיקון העירוב ואפשר דאזלי לשיטתייהו ביסוד האיסור להוציא לחצר שאינה מעורבת.

**מתני' הדר עם העכו"ם בחצר וכו' או עם מי שאינו מודה בעירוב.**

עי' בראשונים שדנו אי מיירי בכותי או אף בצדוקי, [עי' רש"י ד"ה מעשה ובתוס' ד"ה אמר ובשאר ראשונים באריכות] ולהשיטות דמיירי בצדוקי שהוא ישראל אלא שאינו מודה בעירוב צריך לצאת שמדינא יאסור אף באחד כיון שדירתו דירה גמורה ואינו כבהמה, אלא שלא מועיל ביה לא עירוב ולא ביטול רשות עד שישכור, ולפ"ז לדידן אף דקי"ל כראב"י בזה אפי' באחד יאסור ויצטרך שכירות דוקא וכ"כ הגאו"י.

אלא דבתוס' בסוגיין כתבו על קושיא אחריתי דלא החמירו בכותי יותר מעכו"ם, וצ"ב דהרי כותי מדינא אסור. ונפק"מ גם לענין מומר בזה.

ועי' בקרב"נ סי' י"ג אות מ' שהביא משו"ת יד אליהו סי"ב שנקט שאם יש כותי אחד בחצר צריך ביטול, וביטול מועיל בזה ממ"נ דאם נדונו כעכו"ם הלא אינו אוסר ואם נדונו כישראל מהני ביטול.

וכדרך זו כן כתב האבן העוזר לקמן דף סח: והובא בשו"ת רע"א החדשות או"ח סי' ז', והחזיק דבריו בראיות יעו"ש היטב, וכ"כ בהגהת שו"ע סי' שפ"ה. ועי' בגאו"י מה שכתב לדחות צד זה.

מאידך הקרב"נ שם חולק דלא אשתמיט שום חד מן הפוסקים לומר כן, והביא מהר' ירוחם שכתב להדיא שאין צדוקי אחד אוסר, ובהכרח שהם אמרו והם אמרו שלא יאסור אפי' חד דהוי כבהמה. ועי' בחזו"א סי' פ"ז סקי"א שנקט בזה להקל למעשה דמומר חד אינו אוסר.

ויעו"ש בקרב"נ דאיכא בזה עוד צד קולא דאם דינו כישראל אזי לא מועיל בו שכירות גרועה וצריך דוקא שכירות גמורה, אבל אי דינו כעכו"ם וכבהמה הוא חשיב מהני ביה גם שכירות גרועה ועי' במה שנכ' בזה לקמן.

וע"ע בתורי"ד מס' ע"ז טו: דפליג על התוס' בהא, ודעתו דלראב"י אפי' כותי אחד אוסר כיון שהוא כישראל ולא הוי דירת בהמה.

**או מי שאינו מודה בעירוב.**

הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"ט השמיט את הדין שמי שאינו מודה בעירוב הר"ז אוסר עליו, אלא רק מי שהיה דר עם גויים גמורים, ובהט"ז הביא שמי שהוא מחלל שבת בפרהסיא או עובד ע"ז הרי הוא כעכו"ם לכ"ד ואין מערבין עמו אלא שוכרין ממנו כגוי. ושם 'כללו של דבר כל מי שאינו מודה במצות עירוב אין מערבין עמו לפי שאינו מודה בעירוב ואין שוכרין ממנו לפי שאינו כגוי אבל מבטל הוא רשותו לישראל הכשר וזו היא תקנתו'.

ומבואר שמי שאינו מודה בעירוב תורה אחרת לו שלא מהני ביה עירוב אבל ביטול רשות מועיל בו. ויתכן שהוא פוסק בזה כר"ג שצדוקי מבטל רשות ודלא כת"ק, ואעפ"כ אין עירוב מועיל במי שאינו מודה בעירוב וכמשמעות המשנה לעיל לב: [ועי' תור"פ להלן סב.], ולענין כותי לכאו' מודה הרמב"ם דעשאום כגויים לכל דבריהם.

אולם בגאו"י מצדד בדעת הרמב"ם שהוא מפרש את המשנה אף אליבא דר"מ, דמה שאמר שמי שאינו מודה בעירוב הרי הוא אוסר עליו אין כוונתו שצריך לשכור, אלא מתני' לצדדין קתני דהגוי צריך שכירות ואילו מי שאינו מודה בעירוב אין מערבין עליו אלא מבטל רשותו ודיו.

**עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז.**

עי' רש"י ד"ה עד שכתב 'שיהיו אוסרין זע"ז ובאין לערב ביניהן', ועי' בביאוה"ג ריש סי' שפ"ב שהוציא מדבריו דבא לאפוקי במקום שיש ב' ישראלים אבל אינם צריכים להתערב כגון אחין שאוכלין בבית אביהן, וזה שאמר ובאין לערב **דאין עירוב מועיל**, משמע שעיקר התקנה היתה היא שאי אפשר לערב במקום גוי. ועד"ז כתב רש"י לקמן סה: ד"ה לעולם שכתב 'דמהני נכרי לבטל עירובן אפי' עירבו'. ולפ"ז אין מקור לאסור להוציא מבית הנכרי לחצר המשותפת דאין לו דיורין בביתו רק שהוא מבטל עירוב.

אך קשה על זה מלשון רש"י לקמן דף סב. ד"ה ראב"י שכתב דרבנן שויוהו לדירתו דירה ואסור להוציא מביתו לחצר, ומבואר שהאיסור הוא מחמת דיורי העכו"ם עצמם.

ועי' להלן ריש דף סב. שהארכנו בנידו"ז.

**ר' יהודה אומר בל"א מהרו ועשו צרכיכם במבוי וכו'.**

בדעת ר' יהודה יש ב' דרכים בגמ' לקמן סח: אי ס"ל דחזקה לא מהניא ויכול הצדוקי לחזור בו, ולפ"ז כל שלא חזר בו הצדוקי רשאין בני החצר להוציא. או דס"ל דהצדוקי ככותי דלא מהני ביה ביטול אלא שכירות גרידא, ואף מקודם חזרה אסורין להוציא. ועי' ברשב"א בעבוה"ק ש"ד שכתב צד נוסף בזה שדוקא בצדוקי אמרי' דמהני ביה חזרה אבל בשאר כל ישראל מועיל החזקה ואי אפשר לחזור בו. ונראה לבאר עוד שאף שהוא כישראל לענין לבטל רשות מ"מ אין ביטולו חשיב ביטול גמור ואם יחזור בו הוי כמי שלא ביטל. ועי' בעצי אלמוגים סי' שפ"א ועי' עוד בסמוך מש"נ על דברי רש"י.

**רד"ה עד שלא יוציא וכו' וש"מ אינו כעכו"ם דאי אגירו מיניה וכו'.**

הב"י סי' ש"פ ס"ג דייק מל' רש"י דלא מהני שכירות בישראל רק בעכו"ם ולכן פשיטא לן שלא היתה כאן שכירות, ועיי"ש בדרישה שפקפק בראיה זו שהכונה שאי מיירי בגוי בהכרח היה שכירות אבל בישראל מה"ת לומר ששכרו ממנו ועי' באליה רבה שם סק"ו. ועי' עוד במה שנרחיב להלן בגדרי שכירות.

**שם. אע"ג דמפיק לא אסר דהא נקיט דמי.**

עי' בביה"ל סי' שפ"ב ס"ו שהוכיח מדברי רש"י הללו דחזרה מן הביטול לא מהניא כיון דנקיט דמי, והביא שהאחרונים דנו בכוונת דבריו אם על ידי שיחזיר הדמים מהני חזרה או דכוונתו דכיון דשקיל דמי הוי קנין גמור ואינו יכול לחזור בו, וכתב שנראה יותר כצד השני.

**רד"ה מהרו ועשו צרכיכם במבוי וכו', מבע"י דבשבת לא מהני לכו האי ביטול וכו'.**

משמעות דברי רש"י שאם לא חזר בו הצדוקי הם רשאין להוציא אבל אם יחזור בו אסורים למפרע, ויש לדחות שכוונתו שלא יסמכו על החזקה שמא יאסור עליהם אח"כ אלא יוציאו מבע"י.

ועי' ברש"ש וכן בחי' הרע"א כאן שתמהו למה כתב רש"י שיעשו צרכיהם מבע"י והרי יוכלו לעשות צרכיהם במהרה קודם שיחזור בו העכו"ם, והראמ"ה תי' שהצדוקי מוציא לחצר בצנעא ולכן אסורים להוציא מחשש שמא החזיק בו ולאו אדעתייהו.

עוד יש לצדד דרש"י ס"ל כהרשב"א הנ"ל שדוקא בצדוקי שיך חזרה מן הביטול ולא מועילה החזרה ולכן ס"ל שאם הוא חוזר בו בטל הביטול למפרע. ועי' בעצי אלמוגים שם.

**דף ס"ב ע"א.**

**אלא דכ"ע דירת עכו"ם ל"ש דירה והכא בגזירה שמא ילמד ממעשיו וכו'. [בגדרי תקנת שכירות]**

יש לחקור בגדר הדין שכירות עכו"ם ובגזירה זו דשמא ילמוד ממעשיו, האם רבנן מחמת הגזירה הנ"ל חידשו שהעכו"ם דירתו דירה לגמרי ואוסר כישראל עד שישכור, או שהדין הוא שרבנן ביטלו את ההכשר דעירוב במקום זה וכאילו לא עירבו דמי, אבל אחר ששכרו הדר דינא להיות שדירתו כדירת בהמה ואינו אוסר, ויש בזה הרבה נפק"מ.

ועי' בלשון רש"י לקמן סב. [בסוה"ע ד"ה ראב"י] שכתב **דשויוה רבנן לדירת עכו"ם דירה**, וכ"כ הריבב"ן מובא בקו"ש דמה"ט לא מועיל עירוב דהגוי אוסר עליהן.

מאידך בל' הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"י נראה שהגדר הוא שרבנן תקנו שלא יועיל עירובן במקום עכו"ם, וכ"כ בפי' הר"י בר חכמון שכשבאין לעשות עירוב אוסר עליהן הגוי. ועי' בלשון התוס' סב. סד"ה ועכו"ם לא מוגר שנראה שאין השכירות פועלת כמו עירוב אלא רק לסלק רגל העכו"ם. [אכן בפיהמ"ש כאן כתב כרש"י דעשו דירתו דירה][[1]](#footnote-1)

ועי' עוד בס' תניא רבתי סי"א [מובא בקו"ש] שכתב דמתוך שאוסרים זה על זה גם הנכרי אוסר עליהן, וכ"כ בשבלי הלקט סי' צ"ח, וצ"ב כוונתם.[[2]](#footnote-2)

והנה אליבא דת"ק דאף עכו"ם א' אוסר פשיטא שרבנן חידשו שדירת העכו"ם אף היא אוסרת לבדה אבל אליבא דראב"י יש מקום לספק זה.[אך גם לדידיה מצינו קולא דאם אין העכו"ם בביתו אינו אוסר דאין דירתו חשובה דירה לגמרי ואכמ"ל]

ועי' עוד בלשון השו"ע ריש סי' שפ"ב 'הדר עם העכו"ם בחצר אינו אוסר עליו עד שיהיו ב' ישראלים ואוסרים זה על זה', ומשמע שהעכו"ם עצמו אינו אוסר.

ועי' במשנ"ב שם סק"ג ובשעה"צ שהביא מחלוקת האחרונים בגוונא שהיו אב ובנו ונוטל פרס מאביו שאינם אוסרים זה על זה, אבל אינן חשובים כבית אחד לגמרי במקום שאר דיורין האוסרין שאז צריכים ליתן כל אחד עירוב בפ"ע, ונחלקו הב"י והדמשק אליעזר בכה"ג מה הדין בעכו"ם עמהם אם אוסר עליהם או לא, ולכאו' זה תלוי בחקירה הנ"ל דאם הגדר הוא שדירתו דירה כיון שאינם חשובים כדירת יחיד אזי אסורין מחמתו, אבל אם הגדר הוא שרק אינם יכולים לערב במקום עכו"ם בכה"ג שאינם אוסרין זה על זה לא תיקנו שיצטרך לשכור ממנו.

ועי' עוד ברשב"א לקמן סה: בשם הראב"ד דס"ל דכל היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר אף אם אינם אוסרים זע"ז כגון ברגל המותרת במקומה שאינה אוסרת בחיצונה מ"מ הגוי אוסר, ולכאו' מוכח שדירת הגוי חשובה דירה בפ"ע.

ויש לתלות בחקירה זו את מחלוקת הראשונים שהובאה ברשב"א בעבוה"ק [ש"ד אות ק"ח] באופן שהגיע העכו"ם בשבת ואסר עליהם ואח"כ שכרו ממנו בשבת אי אמרי' דחוזר וניעור העירוב שלהם או שצריכים לשוב ולערב [ועירוב לא מועיל באמצע שבת]. ולכאו' תלוי בהנ"ל שאם הגדר הוא שאינו עירוב כלל בלא העכו"ם הוי כמי שלא עירבו כלל, אבל אם הגדר הוא שיש כאן איסור נוסף מחמת דירת העכו"ם ועל ידי השכירות חשיב העכו"ם כמאן דליתא לכאו' יש לזה להועיל אף למפרע.[[3]](#footnote-3) ועי' בשו"ע סי' שס"ג שנקט בפשיטות לאסור בזה עפ"י הסוגיא דלקמן.

ועי' בדברי הרמב"ם פ"ב הי"ב שכתב דשוכרין מן הגוי אפי' בשבת שהשכירות כביטול רשות היא שאינה שכירות ודאית אלא היכר בלבד, לפיכך שוכרין מן הגוי ואפי' בפחות משו"פ ואשתו של גוי משכרת שלא מדעתו וכו', ומבואר ברמב"ם שאין זו שכירות גמורה שיש בה תורת קנין ולכן מועיל אפי' בשבת, וזה מתאים עם שיטתו שאין רגל העכו"ם אוסרת אלא רק הוי דין היכר [ומה"ט פסק בספ"ב דלא מהני שכירות בישראל] ועי' באו"ש על דברי הרמב"ם הנ"ל, ובדברי יחזקאל סי' מ"ב.

עוד נפקותא שמעתי בזה אי שרי לישראל להוציא מבית הנכרי לחצר אחר השכירות, שאם הוא רק קונה בחצר את רשות העכו"ם אין היתר להוציא מן הבית, אבל אם הדר דינא להיות כדירת בהמה שרי אף להוציא מביתו, ולהלן העמדנו בזה מח' ראשונים.

**ואמור רבנן אין עירוב מועיל במקום עכו"ם וכו'.**

יש לפרש הכונה שאין עירובו של העכו"ם מועיל וכן אין ביטול רשות שלו מועיל עד שישכיר את רשותו וכן נראה בתור"פ, [ועיי"ש שמפרש דלא שייך בו עירוב משום דאינו בר עירוב ואינו בר מצוות, וכן ביטול ל"מ משום שהוא רגיל להיות חוזר בו ומשתמש].

אולם הרמב"ם [פ"ב ה"י] כתב דהחידוש הוא שלא מועיל ביטול רשות של הישראל עצמו לחבירו לעשותו כיחיד אצל עכו"ם, וכן שלא מועיל עירובן להעשות כיחיד אצל הנכרי ומה שאין מועיל עירוב וביטול רשות זה ידעינן מקודם דלא מהני וצ"ב.[[4]](#footnote-4)

ועי' בגאו"י שהאריך בנידו"ז אם היתה תקנה מיוחדת שלא יחול עירוב במקום נכרי, או שזאת ידעינן מסברא ועיקר התקנה היא שיש לו דיורין לאסור.

עי' בב"י סו"ס שפ"ב שהביא מהמרדכי פרק הדר שאף כאשר אין הנכרי יחד עמהם בחצר אלא הוא בחצר אחת וב' הישראלים בחצר אחרת כיון שיש פתח ביניהם ויש לחוש שמא ילמוד ממעשיו הוא בכלל הגזירה הנ"ל, וכתב שהרא"ש פליג בזה שאין לאסור בכה"ג שאין הישראלים אוסרין זע"ז. ועי' בב"ח שם ובעצי אלמוגים שכתבו שאין בזה מחלוקת.

**רד"ה אלא דכו"ע וכו' כדי שיקשה בעיניו ליתן שכר כל שבת ושבת ויצא משם.**

עי' בהגהת אשר"י כאן בשם האו"ז שכתב דאין מועיל שכירות משבת לחבירתה שעיקר התקנה היתה בכדי שיצא ולא ילמוד ממעשיו ואם מועיל לשכור פעם אחת בפחות משו"פ מה הועילו חכמים בתקנתם[[5]](#footnote-5). וכ"נ מל' רש"י כאן [וכן הביא בשבה"ל סי' צ"ח בשם רש"י].

אולם ברא"ש כאן כתב דמועיל דשוכר כמערב דמי וכשם שמועיל עירוב לכמה שנים ה"ה שכירות מהניא. וביישוב לשון רש"י כתב שהכונה שאם יחזור בו העכו"ם יצטרך לחזור ולשכור ממנו וזה קשה בעיניו כיון דעכו"ם לא מוגר.[[6]](#footnote-6)

והנה יש לעין בלשון רש"י שכתב שקשה בעיניו ליתן שכר כל שבת ושבת שלכאו' זה לא מסתדר עם מה שכתוב בסוגיא דעכו"ם לא מוגר כלל משום דחייש לכשפים, וברש"י נראה שהקושי הוא התשלום דכל שעה ושעה. ועי' בקר"א שעמד בזה, וביאר דברי הגמ' דמשום חשש כשפים הוא חוזר בו כל שעה וצריך לחזור ולשכור ממנו.

ועד"ז כתב בס' משמרות כהונה וברש"ש שהעכו"ם לא מוגר לעולם אבל לשבת אחת לא חייש לא לאיחזוקי ולא לכשפים ובעיני בעה"ב רע לשכור כל שבת ושבת ומתוך כך יצא.

**בגדרי שכירות מעכו"ם.**

עי' רש"י במתני' ד"ה אוסר עליו שכתב עד שישכור היינו רשות שיש לו בחצר. וכן פי' בסוגיין דשכירות בריאה היא שיוכל למלאות את כל החצר כלים. אך בל' הרמב"ם משמע שהשכירות בעיקרה היא על ביתו של העכו"ם שכתב בפ"ב ה"י שאין להם תקנה עד שישכרו ממנו רשותו ויעשה העכו"ם כאילו הוא אורח עמהן ויל"ד דהכל היינו הך.

וע"ע בשו"ע סי' ש"פ סי"ב ובמשנ"ב שם בשם הב"י ולבוש, שאם שאל מאת הגוי זכות להשתמש בביתו אי נימא דשאלה לאו כשכירות לא מהני, ומבואר שגם כאשר יש לו חלק אף ברשות הגוי לגמרי לא מהני לבטל את רגל העכו"ם.

ועי' רש"י במשנה ד"ה עד דמשמע שהנכרי מעיקר הדין אינו רשאי להשתמש בחצר שנחשב שהוא מסתלק לגמרי, אולם ברבינו יהונתן כאן כתב שלא דמי לביטול רשות, ואף דבביטול רשות אין רשות למבטל להוציא בכל אותו שבת מביתו לחצירו כלום אבל גבי עכו"ם מקילינן שכיון ששכר ממנו יש לו רשות לנכרי להוציא מביתו לחצירו כמו שירצה. ולכאו' זה נפק"מ גם כלפי הישראל אם ירצה להוציא מבית הנכרי לחצר דלרש"י לכאו' אינו רשאי ולריו"נ יהיה שרי.

עוד דרך מובאת בראשונים עי' במרדכי סי' תק"ח שכתב שהטעם שאין השכירות אלא כמתנה בעלמא שאינו עושה אלא להתיר טלטול וצ"ב כוונתו.

**אם מהני שכירות גם מישראל שיש לו דיורין.**

עי' ברא"ש לקמן סי' י"ג שהביא בשם הר"מ שכל מה דמהני שכירות זה רק לעכו"ם אבל לישראל לא מהני להתיר על ידי שכירות [ועד"ז כתב המרדכי סי' תקט"ו], והרא"ש חולק שפשיטא שאם אין הישראל רוצה לבטל שוכרין ממנו. ועי' בקרב"נ שם אות כ' שכתב שאף הר"מ לא עלה על דעתו לאסור שכירות טובה דהרי לא גרע מביטול רשות אלא כוונתו שכל הקולא דמהני שכירות רעועה היינו דוקא בעכו"ם שאין דירתו דירה אבל בישראל צריך שכירות טובה.

אכן השו"ע סי' ש"פ ס"ג בדעת האוסרים לא חילק בזה ומשמע מדבריו דכלל לא מהני שכירות. וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם ספ"ב מעירובין דהצדוקי אין שוכרין ממנו לפי שאינו כעכו"ם.

ובטעם הדבר עי' בט"ז שם סק"ב שכתב שדוקא לגבי נכרי מהני לשכור פחות משו"פ דחשיב לגביה ממון אבל לא לגבי ישראל, לכך ביטלו לגמרי השכירות בישראל שלא יבואו לשכור בפמשו"פ.[[7]](#footnote-7)

עוד יש לפרש הטעם לפי דרך הר"י דלעיל שאין השכירות מונעת זכות העכו"ם מלהשתמש וגם אחר השכירות יש כאן רגל האוסרת, אלא דכלפי העכו"ם כיון שאין דירתו דירה הקילו בשכירות [שאינו רוצה לקנות אלא מעשה קנין גרידא] אבל בישראל צריך שיקנה את הרשות לגמרי בקנין המועיל.

וע"ע במג"א סק"ו שדן שאף הרמב"ם לא אסר שכירות אלא בשבת משום דבישראל שיש לו דיורין דמי למו"מ, ורק בעכו"ם שאין לו דירה מהני כיון שאין זו שכירות גמורה אבל מע"ש שרי. אכן בא"ר שם הקשה מדברי המרדכי ריש פרקין והתוס' לקמן סו. ד"ה יפה [וכ"ה ברמב"ם] שהטעם ששוכרין אפי' בשבת הוא משום דאינו אלא להתיר טלטול ודמי למתנה בעלמא ולא שייך בזה כלל תורת מו"מ אפי' בישראל. ומשמע שנחלקו בגדר השכירות אם הוי מקח גמור על רשות העכו"ם, או דהוי רק מצב של הסתלקות מלדור בחצר באופן האוסר.

**הוו יודעין ששוכרין מן העכו"ם אפי' בפמשו"פ.**

משמע שרק בשכירות עכו"ם מועיל בפמשו"פ כיון שחשיב ממון לגביה, אבל בישראל מומר יצטרכו פרוטה ואף אי נימא דסגי אף בשכירות רעועה מ"מ בלי פרוטה לא חשיב קנין. [עי' בתו"ש סי' שפ"ה שהסתפק בזה לדינא והגאו"י לקמן סט. פשיטא דל"מ בפמשו"פ]

אולם ברמב"ם שם הי"ב משמע שהטעם להתיר פמשו"פ הוא משום דלא הויא שכירות ודאית אלא היכר כביטול רשות, ולפ"ז אפי' במומר יועיל פמשו"פ.

ועי' בלשון הרשב"א בעבוה"ק ש"ד ס"ג שכתב ששוכרין אפי' בשבת שאין שכירות זה כשכירות גמורה אלא כשכירות גרועה שהרי שוכרין אפי' בפמשו"פ, וצ"ע שהרי בגוי חשיב ממון.

וצ"ע על דברי הרמב"ם והרשב"א מן הסוגיא דמשמע שאף אם הוי שכירות בריאה מהני לשכור מן העכו"ם דחשיב ממון לדידיה. וצ"ל דכלפי הישראל לא חשיב ממון ואינו קונה ולכן חשיב כשכירות רעועה שאינו גורם זכות לישראל אלא הוי כהפקר בעלמא. ולפ"ז אין כוונתם בהכרח דהוי כשכירות רעועה לגמרי אלא שמ"מ חסר כאן בתורת מו"מ.

**אלא בריאה במוהרקני ואבורגני רעועה בלא מוהרקי ואבורגני.**

עי' ברש"י שהחילוק הוא אם רשאי למלאות את כל החצר בכלים או שיכול למנעו העכו"ם. ועי' בחזו"א סי' י"ח סק"א שמבאר עפי"ד דפליגי אם צריך שתהיה לו זכות בכל החצר או סגי במקצת החצר, וכ"ה במאירי שהחילוק הוא אם צריך זכות על כל החצר או אפי' על דבר מועט. ואף שעדיין יש כאן זכות לעכו"ם בחלק הנותר ויש כאן דירה האוסרת, מ"מ שרי דדירתו כבהמה ואחרי שעשה מה שתיקנו חז"ל הדר דינא דהנכרי הוא דירה שאינה אוסרת. וצ"ע על זה מדברי רש"י להלן שכתב דשוויוה רבנן לדירת עכו"ם דירה. ויש לפרש עוד דאף אם אין הוא מזכה לו את כל החצר מ"מ הוא נותן לו חלק בזכותו והרי הוא כאילו הוא שותף בכל הרשות של הנכרי ולכן אין זו דירה האוסרת שיש בה צד עירוב.

והתוס' כתבו לפרש דמוהרקי היינו כתיבה, ומשמע שאין חילוק בעצם הזכות דבכל גווני צריך לזכות את כל הרשות של הגוי, אלא הנידון אם כסף לחוד מועיל בזה או שצריך גם כתיבה וכן פסק בשו"ע.

ובשם הר"ח כתבו שצריך שיוכל לבנות בנינים, וצ"ב מה"ת שיוכל להעמיד שם בנין והרי לא קנה אלא ההשתמשות.

**ואם יש שם ישראל אחד אוסר.**

עי' רש"י שמפרש שהישראל אוסר על ישראל אחר להוציא מן בית העכו"ם לחצר כיון שהחצר נחשבת כחצר של הישראל, ומאידך הישראל שרי להוציא מן ביתו לחצר שאין הוא מוציא לרשות אחרת.

ועי' בגאו"י שהתקשה בטעמו של דבר דממ"נ אם יש כאן את הגזירה שמא ילמוד ממעשיו איפכא מסתברא שיגזרו על בית הישראל ולא על בית הנכרי. וגם קשה לו דמנ"ל לפרש דאוסר הכונה על הישראל ולא על הנכרי ועיי"ש איך שמבאר את הסוגיא באו"א.

ועי' באבן העוזר סי' שס"ו שמבאר את הדברים לפי מה דמוקמי ליה לקמן בדליתיה לנכרי בחצירו ואפ"ה אוסר הישראל עליו, דמה שלא חשיב דירה בלא בעלים דירה היינו לענין לאסור בחצר אבל לענין לאסור את הבית הוי שפיר דירה, וזה תלי במח' רש"י ותוס' לקמן פה. לענין אי שרי לטלטל מן הבית לחורבה שיש לה בעלים. ולפ"ד יוצא שטעם הדין הוא משום שמחמת הגזירה שמא ילמוד ממעשיו תקנו לו דיורין בבית בכ"ג אבל בחצר רק היכא דאיתיה.

ועי' בל"א ברש"י לקמן שנראה שם שאפי' בלא הסברא דשמא ילמוד ממעשיו יש לאסור להוציא מן בית הנכרי לחצר של הישראל. וצ"ל שכל דליכא ישראל בחצר אין חילוקי רשויות כלל, אבל כאשר יש ישראל מחשיבים גם את רשות הנכרי לדירה גמורה בבית אבל לא בחצר, ורק בדאיתיה קמן יש לאסור משום הגזירה דשמא ילמוד ממעשיו, ולפ"ז מיושב גם לשיטת התוס' דפליגי בחורבה. ועי' בלשון הריטב"א כאן דהגוי אינו אוסר על ביתו של ישראל דכולה חד רשות חשיבא ואין דירתו בחצר כדאי לאסור על ביתו של ישראל. ועי' עוד בדברי הריטב"א לקמן פה. בראיה מסוגיין ומשמע שדבריו שם הינם לפי מסקנת הסוגיא דהכא.

וע"ד האבן העוזר מפרשים ג"כ החזו"א והבית מאיר את הסוגיא.

**ראב"י אומר לעולם אינו אוסר וכו'.**

לפי משמעות הפשוטה ברש"י כל דליכא שנים בחצר אין הישראל אוסר על העכו"ם כלל, ואם יש שנים אז אסור הכל גם להוציא מבית העכו"ם וגם להוציא מבית הישראל לחצר דשוויוה לגמרי דירתו דירה.

וצ"ב לפי המהלך שלענין להוציא מן הבית חשיב דירה גמורה אף במקום ישראל אחד מעיקרא דדינא, אמאי פליג בזה ראב"י והרי לא פליגי אלא אם יש את הגזירה שמא ילמוד ממעשיו ולא בעצם הסברא דדירת עכו"ם [ועי' בגאו"י בתו"ד שכן הקשה על צד זה]. וצ"ל דלר"מ בהכרח רבנן החשיבו שיש כאן דיורין גמורין שהרי הוא אוסר בעצמו ובהכרח שיש לו תורת דירה במקומו אבל לראב"י דלא תקנו לו דיורין כלל רק שיוכל למנוע את העירוב של הישראל אף בביתו לא חשיב דיורין כלל, אך למ"כ בלשון רש"י דמשמע דרבנן תקנו לו דיורין גמורין במקום ב' ישראלים.

ועי' ברש"ש שהקשה דלקמן מוקמי לברייתא בדליתיה לעכו"ם בביתיה, ומסתימת דברי רש"י משמע דאף בדליתיה לעכו"ם בביתיה פליג ראב"י ואסר לגמרי במקום ב' ישראלים, ואיך יתכן שהוא מחמיר יותר מר"מ בב' ישראלים לאסור אף בדליתיה. ועיי"ש שנקט דדברי רש"י בהכרח מיירי באיתיה לעכו"ם בביתיה, אלא שיש דיוק מן הלשון דר"מ אסר בין בדאיתיה ובין בדליתיה וראב"י חולק הן בדליתיה לענין לאסור את ביתו ובין בדאיתיה לענין לאסור אף על הישראל.

אמנם בגאו"י נקט בפשיטות דראב"י אסר אף בדליתיה, ותמה דנמצא דראב"י דלא ככל הני תנאי דלכולהו עכו"ם לא אסר בדליתיה, ועיי"ש שמפרש את כל הסוגיא דלא כרש"י.

**דף ס"ב ע"ב.**

**לעולם קסבר דירה בלא בעלים ל"ש דירה וכו'.**

עי' בגאו"י שמבאר דעכו"ם בדליתיה לא אסר משום דלא גזרו רבנן בעכו"ם אלא רק היכא דאיתיה, ומתבאר שזה גופא החילוק דבישראל גזרו אף בדליתיה משום היכא דאיתיה אבל בעכו"ם לא ראו צורך לגזור. וקשה דאם לא גזרו בדליתיה למה הוא אוסר להוציא מן ביתו לחצר.

ועי' בריטב"א לקמן פה. שכתב דיש מביאין ראיה מכאן לאסור להוציא מן החצר לחורבה של אחר אף שאין בה דיורין. וכוונתו היא דכל מה דאיתמר בשמעתין דדירה בלא בעלים ל"ש דירה היינו שאין היא נחשבת דירה לענין לאסור בחצר אך בבית עצמו כן חשיבי דיורין, ומה"ט לגבי נכרי אין להקל אלא שלא יאסור החצר אבל אין היתר להוציא מביתו. וכ"כ האבן העוזר סי' שס"ו. וכתב שאין הדברים מתאימים עם מש"כ התוס' לקמן פה. דאף בדאית לחורבה בעלים מותר להוציא מן החצר לחורבה דלעולם דירה בלא בעלים ל"ש דירה.

ובדעת התוס' יש לבאר דכל מה שנאמר שאם אין הנכרי בביתו שרי היינו רק לענין שלא יאסור על הישראל אבל לענין שהישראל יאסור עליו לא נאמר דין זה, שהרי נתבאר לעיל מהריטב"א שאף שיש לו דיורין בבית מדינא מ"מ החצר ודאי חשיבא של ישראל ולא של הנכרי וכמ"ש התוספתא דהרי היא כחצירו, אלא דלענין לאסור בחצר גזרו בנכרי ודוקא היכא דאיתיה בביתו, אבל לענין לאסור בבית אין זה גזירה משום שמא ילמוד ממעשיו אלא שמכח דירת הישראל נחשבת גם דירת הגוי דירה גמורה וכיון שאסור מדינא תו לא הוי כגזירה לגזירה.

ועי' בריטב"א לקמן שדחה הראיה וכתב שזה דוקא למ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה וכגירסתו בשמעתין שגרס איפכא דלמ"ד שמה דירה שייך לגזור גם בליתיה בביתיה וזה רק בביתו אבל לא בחצר, משא"כ למ"ד ל"ש דירה פשוט שאין לגזור כשאין העכו"ם בביתו כלל אף לענין שלא להוציא מביתו לחצר.

עי' במרדכי כאן [סי' תק"ז] שכתב דאם אין העכו"ם בביתו אינו אוסר מ"מ אם יש אורח בביתו הרי הישראל השני אוסר להוציא מביתו וכשיטת רש"י דהעכו"ם נאסר מחמתת הישראל. ועי' בב"י סי שפ"ב שהביא דבריו ותמה עליו דהרי זה מתאים רק לשיטת ר"מ אבל לפי מה דקי"ל כראב"י לעולם אין איסור בדליכא ב' ישראלים. ועי' באבן העוזר סי' שס"ו שמיישב דהמרדכי התכוין לאסור אף לדידן כראב"י ונפק"מ בדאיכא ב' ישראלים ואין העכו"ם בביתו דמ"מ אסור להוציא מן ביתו לחצר וצ"ע למה לא נחית לזה הב"י.

ויתכן ליישב דעת הב"י דלא ס"ל כן דהוא נוקט כהתוס' דבישראל חד אסור מדינא דחשיב דיורין, ולכן גזרו אף בדליתיה לעכו"ם בביתיה וכ"ז לר"מ דס"ל שגזרו בו דיורין, אבל לפי ראב"י שעיקר הגזירה היתה רק לענין שהוא מונע את העירוב דהישראלים שבחצר אך מצד עצמו אין לו דיורין כלל, ממילא לא שייך לאסור בדליתיה כלל שלא גזרו בדליתיה בביתיה. [ואף אם ננקוט כשיטת רש"י דבבית יש לו דיורין גם בדליתיה, מ"מ לשיטת ראב"י אף פעם לא תיקנו לו דיורין ולעולם שרי בדליתיה] אך צ"ב למה בדאיתיה אסור להוציא מן ביתו לחצר כל כמה דל"ל דיורין ועין.

**א"ל אביי לרב יוסף וכו' מהו לאורויי הלכה במקום רבו.**

יש לדון מה האיסור להורות הלכה אם משום כבודו דהת"ח או שלא ניתן כח הוראה לתלמיד במקום הרב.

ועי' רש"י בסוגיין ד"ה מהו שכתב או דלמא חוצפה היא ומשמע שזה מטעם כבודו דהת"ח וכדלקמן לגבי המנדה בפני רבו.

ומהמשך הגמ' נראה כהצד הראשון דמגילת תענית הוי הוראה ברורה [עי' להלן משכ"ב] ואעפ"כ אסור לו להורות בזה ובהכרח שזה משום כבודו דרבו. ועי' תוס' ד"ה רב חסדא שכתבו שדוקא בדבר שנראה חידוש לשואל ולא בדבר שהמנהג בזה ידוע ופשוטה הוראתו בישראל [כל' הרא"ש] וזהו גם נראה שהוא סברא בכבוד רבו שבכה"ג נראה שהוא מחדש דברים מליבו.

וזה מתבאר גם ממה שהגמ' מוכיחה מרב הונא דסר סכינא להוראת הלכה שלא במקום רבו ובדיקת סכין הוא ודאי מפני כבודו של החכם כמבואר ברש"י ד"ה סר.

אולם עי' ברא"ש סס"ב שמחדש שאפי' לבני ביתו אסור להורות דהנ"מ בדיקת סכין שאינו אלא לכבודו ובכה"ג מחיל ליקריה אבל דבר איסור והיתר אפי' לעצמו אסור במקום רבו. ומבואר להדיא שאי"ז משום יקריה דרביה.

וצ"ל שבאמת יש תרי גווני איסור גם משום מה שהוא פוגע בכבוד רבו וע"ז יש חיוב מיתה, אבל כאשר אינו במקום רבו וההלכה אינה ברורה בספרים בזה מלבד החיוב מיתה יש גם איסור להורות וחשיב תלמיד שלא הגיע להוראה. וזה עולה גם מההיא דלקמן באלעזר שהורידוהו מגדולתו ואף ששם דיבר כמתורגמן ולא כמורה, אלא שלא היה לו כח להורות את אותה ההלכה ועל כן ירד מגדולתו.

ולהלן נביא מדברי הראשונים דביעתא דכותחא לא אסור אלא בפניו ממש ומבואר להדיא דאיכא ב' דיני.

**א"ל אפי' ביעתא בכותחא.**

עי' בגמ' כתובות ס: אמר אביי האי מילתא דאמור רבנן אפי' ביעתא דכותחא לא לשרי אינש במקום רבו לא משום דחזי כאפקירותא אלא משום דלא מסתעייא מילתא למימרא. ועיי"ש בתוס' דנפק"מ אפי' באופן שרבו מוחל שאסור להורות משום דלא מסתייעא מילתא. וקשה דכיון דהדבר פשוט וליכא למיטעי למה אסרו לו להורות בזה.

והנה לפ"ז אם הטעם משום טעות היכא שאינו בפני רבו ממש לא שייך לאסור וכ"ה שיטת המהרי"ק שורש קס"ט שכל הדין הזה שייך רק בפניו ממש אבל שלא בפניו שרי אף תוך ג' פרסאות אולם משמעות דברי התוס' בסוגיין היא שכל ג' פרסאות חשיב בפניו לכל ענין.

**כגון מגילת תענית דכתיבא ומנחא וכו'.**

עי' רש"י שלא היה שום דבר הלכה כתוב בימיהם חוץ ממגלת תענית וכו'. והנה בשו"ע יו"ד רמ"ב ס"ט כתב דיש מי שכתב שכל הכתוב בספרים מפסקי הגאונים יכול להורות בימי רבו רק לא דבר מלבו, ולא יסמוך על ראיותיו לדמות מילתא למילתא. וכ"כ בהגה"מ הל' ת"ת פ"ה ה"ב.

והאח' [דרישה ש"ך והגר"א שם] הביאו שהמהרי"ק הקשה על זה מסוגיין דמבואר שאף בדברים הכתובים ומונחים אסור להורות, ובהגהת דרישה מיישב שדוקא בפניו ממש אסור אבל שלא בפניו שרי וכמו שהובא לעיל משמו לגבי ביעתא בכותחא.

והש"ך סק"ב מיישב דבהכרח לא מיירי בסוגיין על דברים המפורשים אלא על דימוי מילתא למילתא, וצ"ב לפ"ז א"כ מה החידוש במגילת תענית. וצ"ל דבשמועות וכיו"ב אי אפשר להכחיש את החכם אבל בזה אפשר להקשותו מסברא ולכן לא חשיב הוראה חזקה כולי האי.

**רב חסדא אורי בכפרי בשניה דרב הונא.**

עי' תוס' שכתבו דרב חסדא היה תלמיד חבר דר"ה ומותר לו להורות שלא בפניו היינו בריחוק ג' פרסאות, אבל בפניו לא. ויוצא שמי שאינו נחשב תלמיד חבר אסור להורות אפי' במרחק ג' פרסאות. ויש בדין זה הרבה סתירות דבירושלמי שביעית פ"ו כתוב אסור להורות הלכה בפני רבו עד שיהא רחוק ממנו י"ב מיל כמחנה ישראל וכ"ה במדרשים והתוס' כאן דחקו דדהירושלמי מיירי אפי' בתלמיד חבר.

אולם הרמב"ם כתב שאם היה בינו ובין רבו י"ב מיל ושאלו אחד דבר הלכה מותר להשיב וכו', בד"א שנקרה מקרה אבל לקבוע עצמו להוראה ולהשיב לכל שואל אפי' הוא בסוף העולם ורבו בסוה"ע אסור לו להורות עד שימות רבו.

ועי' בהגה"מ שם שכתב דהרמב"ם שהתיר לו חוץ לי"ב מיל מיירי שנטל רשות מרבו, ולפ"ז הוא בכלל ההיתר דתלמיד חבר דרבו מרשה אותו להורות ומחיל ליה, אך לפ"ז צ"ב למה יהיה אסור לקבוע עצמו להורות.

מאידך עי' בכס"מ שם שכתב דהרמב"ם הוקשה לו סתירת הסוגיות הנ"ל, ולכן כתב שמה שהוצרכנו לנטילת רשות להורות שלא בפניו היינו כשבא להורות בקביעות אבל כאשר הוא מורה לפי שעה מורה אפי' שלא ברשות. וע"ע בקרב"נ כאן שהאריך בביאור הסוגיא לשיטת הרמב"ם.

**דף ס"ג ע"ב.**

**זילו בטילו רשותייכו לגבי חד וכו'.**

עי' רש"י שביטלו לאחד מבני המבוי, וצ"ע שהרי יכולים לבטל כל בני המבוי רשותם במבוי אצל בני חצר אחת, ומסתמא בזה לא יאסור עליהם העכו"ם שהרי כיון שהם בחצר אחת הוי להו כחד לגבי הנכרי כמו ב' ישראלים הגרים בבית אחד שאינם אוסרים זה על זה במבוי.

ועי' ברא"ש סס"א שבאמת הוכיח משמעתין דאם כמה בתים של יהודים בחצר אחת מותרים לטלטל בכל העיר וכמו דמהני בסוגיין מה שביטלו רשותם אצל בני חצר אחת. ועי' בקרב"נ שם אות ל' שכתב דבהכרח לא מיירי שביטלו רשותם אצל האחד שהרי לא ביטלו אלא רשותם שבמבוי ולא רשותם שבחצר וא"כ לא מהני מה שיבטלו אצל חד מבני החצר.[[8]](#footnote-8)

וע"ע בחזו"א סי' פ"א סקי"ד שעמד בדברי הרא"ש הנ"ל אי מהני ביטול אצל חד מבני החצר, והקשה דבסוגיין הרא"ש כתב להדיא בסי' ד' דמהני ביטול גם ליחיד וצ"ע לפ"ז מה ראייתו מסוגיין להתיר חצר של כמה ישראלים.

וע"ע ברבינו ירוחם נתי"ב חי"ז שכתב להדיא שהביטול דשמעתין הוא לכל בני החצר.

**זילו בטילו רשותייכו לגבי חד הו"ל יחיד במקום נכרי וכו'.**

יש לתמוה לשיטת הרמב"ם פ"ב ה"י שמפרש את הסוגיא דלעיל דאמור רבנן שאין עירוב וביטול רשות מועילים במקום עכו"ם דמה"ט לא מועיל ביטול שלהם זה אצל זה להעשות כחד לגבי נכרי, ולכן נקטו הלשון 'במקום נכרי' [וכ"פ שיטתו התורת חיים דף סב. ובאהע"ו סי' שפ"ב ס"ג], וכאן מבואר דמהני על ידי ביטול להעשות כיחיד.

ועי' בתורת חיים כאן שעמד בזה ומיישב שהסוגיות חלוקות בזה דהסוגיא דלעיל נוקטת דהוי גזירת חכמים שאין ביטול מועיל במקום עכו"ם אבל לסוגיין לא גזרו בכה"ג [אי לא שכיח דדיירי].

וצ"ע למה פסק הרמב"ם דלא כאביי ורבא דשמעתין שהכל תלוי בשכיח דדיירי ובשכחת תורת מבוי.

ולפמ"ש להלן דהסוגיא דלקמן סה: מוכחת דהכל תלוי אי אוסרים זע"ז או לא חולקת על סוגיא זו ניחא שפסק כהסוגיא דלקמן.

**בטילו רשותייכו לגבי חד וכו'. [בגדר ההיתר להוציא מן החצר למבוי דחד]**

ברש"י ותוס' מבואר שהיחיד רשאי מכח הביטול להוציא את כלי הבית מן הבית למבוי דרך החצר. והקשה החזו"א סי' פ"ב סק"ט דהרי החצר היא רשות משותפת ואילו המבוי הוא רשות פרטית המשויכת לאותו היחיד ואיך הוא רשאי להוציא מרשות דשותפין לרשות דחד ומ"ש מכל מקום שהוא מכניס כלים מן החצר שאינה מעורבת אל הבית. ובחזו"א מחדש מכח זה שכלפי היחיד אנו דנים את אותם הכלים לכלים ששבתו בחצר דשרי להוציאם למבוי. אך הקשה על זה שהרי התוס' התירו לו גם להוציא את כלי השכנים שלו בחצר אל המבוי וכלפיהם לא שייכת הסברא

**א"ל מידי הוא טעמא אלא דל"ש דדייר והכא הא קדיירי.**

עי' בריטב"א לקמן סה: שהקשה סתירת הסוגיות דבסוגיין מבואר שאף בדליכא תרי אוסרים ממש מ"מ כיון דשכיח דדייר אסור, ואילו התם מבואר דהיכא דאיכא עכו"ם וישראל בפנימית ועוד ישראל בחיצונה דאף דשכיח דדיירי מ"מ למאן דס"ל שאין דריסת הרגל אוסרת שרי.

והריטב"א שם בשם הראב"ד מחדש שהסוגיות חולקות דלפי סוגין הכל תלוי אי שכיח דדיירי או לא ובמקום דשכיח דדיירי אפי' בחד נמי אסר, ומטעם זה יהיה אסור אף בחצר הפנימית על הישראל האחד כיון דשכיח דדיירי מחמת חבירו המשמרו, ומאידך סוגיא דהתם ס"ל דכל דאינם אוסרים זה על זה אין הנכרי אוסר עליהם ולכן תלה זאת בנידון אי רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה ולשיטה זו כל דאיכא אוסרים אסור ואף כאשר ליכא למיגזר ולא מהני ביטול לעשותם כיחידים [ועיי"ש שכתב דהעיקר כאביי ורבא דאינהו בתראי ולכן ההלכה דאף הפנימית אסורה ואף רגל המותרת יעו"ש]. ועיי"ש ברשב"א איך שהביא את דברי הראב"ד.

וע"ע בסוגיא דלקמן סו. היכא דאתי נכרי בשבתא דאיתא פלוגתא דשמואל וריו"ח אם אחר השכירות יכולים לבטל זה לזה, ודעת שמואל דכל דלא מצו לערב אינם רשאין לבטלו וזה מתאים עם הסוגיא דלקמן ודלעיל.

וע"ע בגאו"י שם שדחה את ראית הריטב"א מסוגיין דאף אי נימא דלא מהני ביטול במקום דשכיח דדיירי מ"מ אין לנו ראיה לאסור בפנימי שאין שם שום רגל האוסרת אבל הכא הם אוסרים זע"ז אלא דעל ידי הביטול נעשו כחד.

**הו"ל יחיד במקום נכרי וכו' והכא הא קדיירי וכו'.**

עי' באבה"ע סי' שפ"ב ס"ג שכתב בביאור המחלוקת בין תשובת הרא"ש למרדכי אם היו ב' ישראלים בחצר אחת ורוצים לטלטל דרך פתח בחצר הגוי, דהרא"ש שרי, והמרדכי מסתפק בדין זה שלא יהיו רשאים לטלטל אלא דרך חלון לחוד. ומבאר שם דכיון דמצו להתערב ביניהם בלא הנכרי נעשו כחד ושוב אין הנכרי אוסר עליהם [ודלא כמ"ש התוס' בשמעתין שאין העירוב עושה אותם לגבי הנכרי כחד כלל רק ביטול], ולא דמי להמבואר לעיל דאין עירוב וביטול רשות מועיל במקום הנכרי דהכא במקומם מצו לערב. והמרדכי סבר דכל דאיכא שנים אוסרים בכ"ג לא מצו לערב ביניהם.

וקשה דבשמעתין מבואר דאף דנעשו חד אצל הנכרי מ"מ כיון דשכיח דדיירי אסור, ואי נימא כהריטב"א מיושב דבאמת הוא מחלוקת הסוגיות בהאי סברא.

אלא דמעצם דבריו מוכח דלא בעי שיהיו תרוייהו אוסרים בחצר הגוי וסגי במה שיש שייכות דיורין לשניהם על ידי שהכל חשיב כחצר אחת וצ"ב.

**א"ל כל ביטולי רשות גבי חד הוי מילתא דל"ש וכו'.**

אי נימא כהריטב"א דכאן חשיבי כיחיד ניחא דבכה"ג לא גזרו, אבל אי נימא כהגא"י דהוי כתרי האוסרים ולא מהני ביטול במקום עכו"ם צ"ב מה אכפת לן דהוי מילתא דל"ש, והרי איכא תרי האוסרין ולקמן סה: מסקנת הסוגיא דבמקום רגל האסורה אסור אף בגוונא דלא שכיח דדייר וכ"ש כאן דשכיח דדייר ורק במצב הנוכחי הוי מילתא דל"ש שיבטלו הרשות וצ"ע.

**תוד"ה בטילו רשותייכו וכו', עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד"א וכו'.**

לפי העולה מן הסוגיא בשבת קל: ומפירוש רש"י שם קלא. ד"ה מי גרם ובתור"פ כאן, הדין דאסור לטלטל במבוי בנוי על ב' חלקים א' מה שאסור להוציא כלי החצר למבוי מחמת הגזירה שמא יוציא כלי הבית מן החצר למבוי, ב' שמחמת כן המבוי נאסר בפ"ע ככרמלית כיון שאין בו דיורין מצ"ע והוא מנותק מן החצירות, וע"כ אם לא עירבו החצירות עם הבתים כיון שלא שכיחי כלי הבית בחצר נחשב הכל כרשות אחת ולא נידון ככרמלית.

**שם. וקשיא לר"י דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין חצירות עם הבתים וכו'.**

עי' מהרש"א דהקדמה זו אינה חידוש של ר"י דבלא"ה מוכרחים לומר שעירבו דאל"כ אמאי אסורין שאר בני המבוי בחצר וכמ"ש רש"י ותוס' בתחילה אלא הוי כעין הקדמה למה שבאו להקשות אחר כך. [ועי' ברעק"א שהקשה קושיא זו והניח בצע"ג.]

**שם. א"כ לא יתכן מה שפי' בקונטרס דאהני ביטול זה לטלטל בכל המבוי וכו'.**

עי' בתור"פ שמבאר דכיון שלשאר בני המבוי אסורים להוציא את כליהם מן החצר למבוי נעשה המבוי ככרמלית ולא מהני מה שיבטלו רשות אצל היחיד דסוכ"ס אין בו דיורין ואין תשמיש הרבים במבוי. ובדעת רש"י כתב דעל ידי שהועיל הביטול להתיר את הטלטול ליחיד אליו ובתוכו פקע ממנו שם כרמלית ואז מותרים לטלטל כלים ששבתו בתוכו.וע"ע בחי' הריטב"א באריכות. וע"ע בחי' הרש"ש מש"כ ביישוב קושייתם ונראה שלא הבין כהתור"פ הנ"ל.

**שם. ומ"מ יחיד במקום נכרי ל"ח ע"י עירוב וכו'.**

עי' מהרש"א שתמה שאף אי חשיב יחיד במקום נכרי הרי מבואר בסוגיא דכל היכא דשכיח דדייר אמרי' דאסור אף שנעשו כיחידים מכח הביטול. והמהרש"א מיישב שכוונתם שאף על ידי הביטול והעירוב גם יחד לא נעשו כיחידים ואף דהוי מילתא דל"ש ע"י הביטול. וצ"ב דכיון דביטלו מה מועיל מה שנעשו כיחידים והרי אם יטלטלו במבוי הרי הם כחוזרים בהם מן הביטול וממילא יתבטל הביטול.

ועי' בקר"א שתמה על דבריו כנ"ל, ומבאר הוא את דבריהם אף בלא ביטול. וכתב בביאור דבריהם דעד כמה שהם מעורבים ביניהם בתוך החצר הפנימית נעשו כאחד לגמרי ותו ל"ח במה דשכיח דדיירי דהוי כאילו דרים בבית אחד, משא"כ היכא דלא עירבו וביטלו זל"ז הוי כתרי האוסרים. ולכאו' זה תלוי במח' הריטב"א והגאו"י דלעיל אם יש ראיה מן הסוגיא לאסור אף בחד ושכיח.

ולפי דבריו יצא דלפי תרוצם אף דחשיבי כחד לגמרי מכח העירוב מ"מ בטלת תורת שכירות מן העכו"ם. ולפ"ז קשה מה הקשו דיחול הביטול כלפי כולם והרי לפ"ז בטלה תורת שכירות מאותו המבוי ואפשר שזה כלול בתירוצם השני.

**דף ס"ד ע"א.**

**א"ל אם כן בטלת תורת עירוב מאותו מבוי.**

עי' תוס' בסוגין ד"ה א"כ דרק היכא שמרויחים על ידי הביטול שלא יצטרכו לערב כלל בזה אסור אבל במקום שהם מפסידים בהעדר עירוב שרי לבטל לגמרי אצל היחיד אפי' בדלא עירבו. ועי' במהרש"א שמבאר דבשמעתין אף שאינם מרויחים על ידי הביטול להיות ניתרים כעירוב מ"מ מאחר ולא מצו לערב כלל מחמת הגוי, נמצא שהביטול מתיר יותר על ידי הביטול משלא הוי עושים שום תיקון ובכה"ג יש לחוש.

ועי' בתוס' לקמן סו. ד"ה ואי שכתבו דהיכא דהנכרי בא בשבת יכולים לבטל כיון שהוא מתרצה להשכיר ואילו היה אתי מע"ש היו שוכרין ממנו, בכה"ג לא חיישי' לשכחת תורת עירוב.

וראיתי מהג"ר רפאל שמואלביץ שליט"א שהרמב"ם חולק דאף בכה"ג לא מהני ביטול כיון שהוא במקום עכו"ם ולא הניחו לבטל במקום עכו"ם. ולענ"ד יל"ד דשא"ה דכיון ששכרו ממנו בשבת כבר לא הוי במקום עכו"ם ומהני הביטול שלהם.

**ולשאול מיניה דוכתא וכו' דהו"ל כשכירו ולקיטו.**

נחלקו הראשונים אם שואל מקום לגמרי דמי לשכירו ולקיטו דנותן עירוב, או שצריך לשכור ממנו דוקא אבל נתינת עירוב לא שייך כיון שאינו מקום פיתא ולינה דהשואל, עי' רשב"א וריטב"א שעמדו בזה, והביאו את שיטת הראב"ד שמפרש את לשון הגמ' דכשם ששכירו ולקיטו יכול לערב עבור האדון כמו"כ יכול השואל להשכיר כמותו, וצ"ב הדמיון בפרט אי נימא דבעי שכירות בכל החצר וכאן הרי אין לו בעלות אלא במקום מסוים ועי' משנכ"ת להלן.

ומדברי רש"י לקמן סו. מוכח איפכא שאינו יכול להשכיר אלא לערב, שכתב לבאר את הגמ' 'ומה מערב אפי' שכירו ולקיטו אף שוכר אפי' שכו"ל', וכתב רש"י דמערב היינו בשכירו ולקיטו שהוא ישראל ואילו שוכר מיירי בשכו"ל שהוא נכרי שאז רשאי להשכיר. וזה לכאו' כשיטתו לעיל במתני' דצדוקי אינו יכול להשכיר.

[אמנם ברמב"ם מוכח שישראל שהוא שכירו ולקיטו של נכרי רשאי להשכיר אף שלשיטתו לא מהני שכירות בישראל כמבואר בפ"ב הט"ז, ומ"מ בענייננו כתב [שם הי"ב] שמי ששאל מקום מהעכו"ם הרי נשתתף עמו ברשותו ומשכיר שלא מדעתו ומשום דהוי כשלוחו כמש"כ האחרונים.]

ועי' בשו"ע סי' שפ"ב סי"ב שהביא ב' דעות אם צריך דוקא לשכור מזה ששאל או אפשר אף לערב עמו. ועי' בב"י שמבאר את שורש פלוגתייהו אם שאלה שהיא כמתנה מן העכו"ם הויא כשכירות, או שצריך דוקא שכירות דשכירות תקנו ולא מתנה, וממילא לא עדיף השואל מהעכו"ם עצמו ולא מהני אלא בשכירות ועי' משנ"ב שם.

והנה מהראשונים הנ"ל מוכח שלא חשו לזה אלא רק מחמת שהעירוב הוא לא כתקנו אבל אם היה שייך לערב מהני אף שלא מהני שאלה מן העכו"ם, ואין מכאן הוכחה לזה דשאלה מועילה בעכו"ם עצמו, דאפשר שמה דלא מהני היינו באופן שיש לו דיורים גמורים בבית והוא מסתלק מן החצר, אבל במקום שיש לישראל שותפות גמורה אף בבית בזה עדיף דנעשה כרשות הישראל, ולא צריכים להגיע לטעם דהוי כשלוחו.

**ולשאול מיניה דוכתא ולינח ביה מידי וכו'.**

ברש"י כתב וישאיל לו הנכרי מקום לאיתנוחי ביה מידי, ועי' בלשון הרמב"ם שכתב שצריך לשאול מן הנכרי מקום להניח בו חפציו. ועי' בב"י שכתב לדייק מזה שאין צריך להניח בפועל חפצים אלא סגי במה שיש לו רשות להניח חפצים, ועיי"ש שדן בכוונת הרבינו ירוחם דלא משמע בל' כן. וכתב הב"י דמ"מ נראה שצריך לקנות הקרקע בא' מן הדרכים שקונים בהם לשאילה.

וצריך לומר דמיירי בסודר, דעכו"ם לא מקנה בשטר וחזקה לא שייך כיון שלא הניח כלום.

וילה"ס בגוונא שהניח חפץ בפועל אם גם כן צריך לזכות בקנין או סגי במה שמרשהו להניחו שם, ועי' במשנ"ב שנראה שבכ"ג צריך להניח חפץ בע"ש ולהחזיק במקום, ואז סגי במה שקנה את המקום שיוכל לערב אף אחר לקיחת החפץ.

ועי' בלשון הרשב"א בעבוה"ק ש"ד אות קי"א דסגי שישאיל לו מקום אפי' להניח קצת כלים וכלשון הגמ'. ובל' המאירי ישאל מקום בביתו להניח שם איזה חפץ.

ועי' בלשון הטור שכתב שכל מה דמהני שאילת מקום הוא דוקא כששואל ממנו סתם מקום להניח בו חפץ דעי"ז חשיב כשכירו ולקיטו והו"ל כשלוחו, אבל אם ייחד לו מקום בכה"ג לא הוי כשלוחו בכל הבית.

ועי' ב"י שמבאר שאף אם אמר לו להניח בזוית זו הוא קונה בסתמא בכל הבית שאם ימלך לפנות את חפציו יעבירו לרשות אחרת ונמצא שהוא קונה חלק בכל הבית.

**היו שם ה' שכו"ל מהו וכו' יאמרו שכו"ל להחמיר.**

עי' תוס' לקמן עב. ד"ה ומודים שהוציאו מזה שמי שיש לו חדר בבית בעה"ב אינו אוסר עליו ועד"ז ביארו את האמור כאן דלא אמרו להחמיר, ועי' ברשב"א לקמן שדחה ראיתם בב' אנפי ועי' במה שצוין שם.

**תוד"ה אם כן וכו' דאם יועיל ביטול מבית לבית וכו'.**

בתוס' מוכח דעל ידי ביטול מבית לבית יכול המבטל להוציא מביתו לבית חבירו. והאחרונים הקשו ממה שמבואר בשו"ע סי' ש"פ ס"ד דרבים אינם נעשים אורחים אצל היחיד וה"ה יחיד אצל היחיד והוא על פי דברי הרשב"א והה"מ, וא"כ קשה איך הוא יכול להוציא והרי הוא אינו נעשה אורח.

ובדרישה ריש סימן ש"פ הוכיח מדבריהם דהם חולקים על הדין הנ"ל וס"ל דיחיד אצל יחיד נעשה אורח, ואף שכאן מיירי ברבים שביטלו את רשותם לאותו היחיד כיון שהם ביטלו גם את ביתם הוי כיחידים כיון שאין להם חלק בבתיהם ולכן הם נעשים אורחים. ועד"ז כתב בחי' האבן העוזר בסוגיין. וכן דעת הריטב"א בסוגיין.

אכן בשו"ע סי' שפ"א ס"ד ובמג"א שם סק"א כתבו דאף דאין היחיד נעשה אורח מ"מ שרי להוציא, שהרי כל הטעם שאסור לרבים להוציא מבית היחיד לחצר מבואר ברש"י לקמן סט: משום דכיון דלא נעשו אורחים הוי משקל רשותא, וזה שיך רק כאשר הם מכניסים לחצר שלהם אבל בגוונא שהם מוציאים לרשות אחרת אין זה נראה כמשקל רשותא ולכן שרי, וכן זוהי פשטות כונת חילוק התוס' דלהלן[[9]](#footnote-9). וכן הוא פשטות לשון הרא"ש שרק ברבים המוציאים לחצירם שיש להם בהם חלק הוי משקל רשותא ולא במי שהוציא לבית חבירו שאין לו חלק בו.

ובבית מאיר סי' ש"פ [סק"ד ד"ה שוב כתב המג"א] כתב דהראשונים [ריטב"א רשב"א ופסה"ר] חולקים בזה על דעת רש"י וס"ל דרבים אצל היחיד אין זה מטעם משקל רשותא אלא דכל כמה שלא נעשו אורחים הרי זה נראה שהם מוציאים מרשות המיוחדת לו לרשות המשותפת להם, דע"ז לא מהני הביטול להחשיבם כמאן דליתא, אלא רק לענין שאינם אוסרים עליו להוציא מרשותו לחצר השותפין [ועי' בכ"ז בפסקי הרי"ד שם]. ולפי דבריהם פשיטא שאין לחלק בין הוצאה להכנסה ובכל גווני אסור והביא שכן כתב להדיא הרבינו ירוחם [נתי"ב חט"ו].[[10]](#footnote-10)

ועי' בריטב"א כאן שמבאר דאף אי מיירי ברבים המבטלים אצל היחיד לא שייך בזה משקל רשותא שהרי הרבים מותרים להמשיך ולטלטל בחצר וה"ה להוציא מבית היחיד שביטלו לו לחצר ולהכניס אליו כיון שהם נעשים כאורחים אצלו. ודבריו לכאו' הם נגד הסוגיא לקמן סט: דאסור לרבים שביטלו להוציא מן הבית שלו לחצר ועי' בחזו"א שכתב דט"ס נפלה בדברי הריטב"א וצ"ל לגרוס בכל הדיבור ד'אסור' ולא ד'שרי' וכונת הריטב"א לבאר דעת רש"י לאידך גיסא דכיון דיחיד אצל יחיד אינו נעשה כאורח אסור לו להוציא לחצר ולא משתכח תורת ביטול.

**שם. ונראה דאין ראיה מכאן וכו' דשפיר דמי דחוזר בו מביטולו כשנוטל כליו וכו'.**

בביאור דבריהם הנה לפי המהלך דהשו"ע והמג"א החילוק הוא ברור בין מי שהיכא שהוא מכניס לרשות שביטל הוי משקל רשותא ואסור ולענין זה הוי תועלת בעירוב ולפי ר"י יתכן דמשום ה"ט לחוד לא סגי.

אכן לפי הדרישה וש"פ צ"ב מה כונת חילוקם, ועי' בביאוה"ל ש"פ ס"ד שכתב לחלק שאף אם אין חילוק בין הוצאה להכנסה דיחיד אצל יחיד כן נעשה אורח, מ"מ הכא שחזר והכניס מה שהוציא כבר לבית חבירו זה ודאי לא חשיב מנהג אורח אלא מנהג בעה"ב ועי"ש שהוכיח כן מדברי כמה אחרונים.

ובחי' אבן העוזר מחלק עוד בין רבים אצל היחיד שלעולם אינם נחשבים לאורחים שבזה אין חילוק בין הוצאה להכנסה ובכל שימוש שיעשו מקרי משקל רשותא וכדמוכח מדברי הפוס' שלא חילקו בזה, לבין מי שביטל רשות ביתו וחצירו שהוא כאורח בבית ולכן כל שהוא לא מכניס לביתו מקרי עדיין אורח דצריך שיהיה מוכח שהוא חוזר בו מן הביטול יעוש"ה.

וע"ע בבי"מ שם שמצדד בדעת הרא"ש דאף א"נ דיחיד אצל יחיד נעשה כאורח והוא מוציא בהיתר מ"מ היכא שהוא מכניס לרשותו שיש לו חלק בה הוי משקל רשותא, אך קשה לפירושו מדוע שרי ליחיד שביטל רשות חצירו להוציא מן הבית שלהם לחצר שלו ויש לחלק.

**דף ס"ד ע"ב.**

**ולמדנו שהולכין אחרי רוב עכו"ם.**

עי' ברש"י ותוס' שפירשו את הראיה מזה שאסר ר"ג את הגלוסקין באכילה מדין פת עכו"ם, והיינו דבלא רוב היה דין ספק דרבנן לקולא. ועי' במהרש"א שתמה דמנא להו לפרש כן ולא לפרש כפשוטו שהנידון הוא לקולא שלא לאסור מדין חמץ שעבר עליו הפסח אלא להחשיבו כחמץ של נכרי שהוא מותר בהנאה. ותי' במהלך הראשון שפשיטא להו שאף בלא רוב נכרים לא תולים שהישראל עבר איסור דבל יראה ובהכרח דאף אי תלינן בישראל יש לתלות דמיד אחר הפסח נעשה משא"כ בעכו"ם.[[11]](#footnote-11)

ובמהלך ב' תי' דאף בלא דין רוב עכו"ם לא היינו אוסרים בספק דהוי ספיקא דרבנן לקולא ואין צריכים בזה להגיע לרוב נכרים אבל לאסור מדין פת עכו"ם אי אפשר לאסור מספק בלא רוב גמור. ועיי"ש שמה שמבואר בסוגיא וכן בתוס' דמספק היינו אוסרים ותולים שנעשה קודם הפסח משום דמיירי שנמצא בסמוך לפסח, ולכן יש לתלות דנעשה באיסור אילו היה בזה חשש איסור.

אך צ"ב דכל זה מנא להו דמיירי בסמוך כל כך לפסח וי"ל. ועי' מה שנכתוב בסמוך בדברי התוס' ד"ה שהולכין.

**תוד"ה שהולכין וכו' דאם היינו תולים בשל ישראל היה מותר וכו'.**

עי' במג"א ריש סי' תמ"ט שהביא את דעת הב"ח שאם היה ספק אם החמץ של ישראל או של נכרי אז הדין הוא שאסור באכילה ומותר בהנאה, וכתב ע"ז המג"א שכן מוכח מדברי רש"י ותוס' בסוגיא דאף בלא רוב עכו"ם לא היו אוסרים בהנאה, והאחרונים התחבטו איך הוציא זאת מדבריהם. ועי' בדגמ"ר שם שביאר דהמג"א הוה קשיא ליה קושית המהרש"א דמנא להו שההוכחה היא מזה לא נאסר מדין פת עכו"ם דלמא מזה שאין נאסר מדין חמץ שעבר עליו הפסח, ומזה הוכיח דבלא"ה שרי בהנאה.

ובמקו"ח שם הקשה דא"כ לענין איסור אכילה הרי באמת הדין הוא דספק אסור באכילה וא"כ מנליה להש"ס שהלכו כלל אחר הרוב, דשמא באמת נאסר באכילה מספיקא כשיטת הב"ח, וע"כ הוכרחו לסברתם דאי הוה תלינן בישראל לא היינו אוסרים כלל, ועיי"ש שמבאר דבאמת כל זה כלול בדברי התוס' דמכיון דפשיטא להו שאין איסור הנאה, הוקשה להם למה הוצרכנו לרוב עכו"ם וזה מכריח לומר דאי תלינן בישראל היה מותר לגמרי.

ועי' בחק יעקב שם שחולק על דברי הב"ח, וכתב דמתוס' בסוגיין מוכח איפכא דאף בלא רוב עכו"ם היינו מתירים אף באכילה מספק, ומש"כ התוס' דתולים בישראל שהישראל אפאה אחר הפסח דמשמע דבספק עכו"ם יש לאסור, כוונתם דממ"נ שאם נתלה בעכו"ם הרי אסור באכילה מדין פת עכו"ם, ותי' דאדרבה יש לתלות בישראל והוי היתר גמור.

**תוד"ה ולמדנו וכו' דאי ס"ל אסור בהנאה היה לו לאסור מספק שמא בפסח נעשה.**

לכאו' יש מכאן ראיה דלא כהב"ח שבספק אם הוא של עכו"ם אנו מתירים בהנאה, ואילו כאן שיש ספק מתי נאפה ומחמירים אף לאסור בהנאה. ועי' במהרש"א כאן שעמד על זה וכתב דכיון שהוא בסמוך כל כך יש לתלות שהיה מקודם הפסח. ובחק יעקב שם מיישב דאי הוה ס"ל דחמץ בפסח אסור בהנאה היינו משום דס"ל דחמץ אחר הפסח אסור בהנאה מן התורה כר"י שהרי לא שייך דין קנס בעכו"ם, וממילא חשיב ספיקא דאו'. וכ"כ הקרן אורה כאן.

**דף ס"ה ע"ב.**

**דאי כר"מ למ"ל ישראל בחיצונה.**

יש לדון בשיטת ר"מ אם הנכרי עצמו אוסר בדריסת הרגל, או שאין לו כח לאסור בדריסת הרגל כישראל כיון שאין לו דיורין גמורים ואין חשיבות לדריסת הרגל שלו לאסור, ורק הישראל אוסר במקום הנכרי ע"י דריסת הרגל.

ובאמת יש ראיות מדברי הראשונים דאין חילוק בזה בין הגוי לישראל ועד כמה שתקנו לו דיורים הרי הוא אוסר כישראל. דעי' בתוס' לקמן בס"פ ד"ה נכרי שהק' למ"ל למיתני דהנכרי הוא כרבים דתיפו"ל דכיון דאיכא ב' ישראלים בחיצונה ויש לו דריסת הרגל עליהם אוסר, ועי"ש מה שתי', וע"ע במלחמות שאף נקט כן למעשה שבאופן זה אין צורך להגיע לזה שנכרי הרי הוא כרבים דכיון שיש לו דריסת הרגל אמרי' דאין עירוב מועיל במקום עכו"ם. וע"ע מה שנכ' בזה במקומו בס"ד.

אמנם מדברי הרמב"ן הללו אין הוכחה לנידו"ד דאפשר דכל זה דוקא במקום ב' ישראלים שיש לו כח למנוע מהם להתערב על ידי דריסת הרגל, אבל לר"מ דהנכרי אוסר מצד עצמו אפשר שאין לו כח לאסור גם בדריסת הרגל.

ועי' בגאו"י שנקט בפשיטות שאם היה נכרי בפנימית וישראל בחיצונה שהנכרי אוסר לר"מ, ולפ"ז הקשה למה הגמ' לא הקשתה למ"ל ישראל בפנימית שזו קושיא אלימתא טפי עיי"ש מה שנדחק בזה. ולמעשה הוא תולה נידו"ז בפלוגתא דהרמב"ן והתוס' הנ"ל אם הנכרי יחיד אוסר או שלא החמירו בו יותר מישראל.

**ואלא מאי כראב"י האמר וכו', רש"י והני לאו אוסרים זע"ז נינהו וכו'.**

בביאור מח' ר"ע ורבנן אם הפנימית המותרת אוסרת בחוץ, עי' ברש"י לעיל נט: ד"ה דפנימית שכתב דכיון שמותרת במקומה כגון זו כופין על מידת סדום שלא יהא לה היום דריסת רגל על החיצונה, אלא תסגור דלת ותשמש במקומה. והוא על פי הסוגיא לעיל מט. כגון זו כופין על מדת סדום. ועי' תוס' שם ד"ה דפנימית שכתבו לאו דווקא שלא יהיה לה דריסת הרגל כלל שא"כ היא מסתלקת לגמרי מרה"ר, אלא עיקר הקפידא שהיא צריכה להסתלק שלא תשתמש בחיצונה, וצ"ב כוונתם דמה"ת שיהיה לפנימית זכות שימוש בחיצונה ג"כ, ולפי הפשטות אין לה אלא דריסת הרגל לחוד.

ועי' בחזו"א [סי' צ"ה סקי"ז] שהביא מהנובי"ת סל"ט שמפרש דכל היכא שהותרו החיצונים מחמת כפיית סילוק אסורים הפנימיים ברשות חבריהם, והאריך שם בחילוקים מתי זה סיבה לאסור רק תשמיש ומתי אפי' הילוך. והחזו"א שם נחלק עליו דלעולם הן מותרים לעבור ולטלטל, והא דאמר דפנימית אחדא דשא היינו שעיקר תשמיש פנימית בפנימית ובחיצונה הוא כשלא במקומה ונעשית כאורח, וביאר שזוהי כוונת התוס' הנ"ל שעיקר הקפידא הוא התשמיש ובחיצונה היא אינה משתמשת אלא כאורחת.

ויש לבאר הדברים עוד עפמש"כ החזו"א בסי' פ"ב סק"י דכאשר הפנימית אסורה במקומה אנו דנים את ב' החצירות כחצר אחת גדולה המשותפת לשתיהן, ואם היא מותרת במקומה אז אנו מחשיבים אותה כחצר בפ"ע מחמת חילוק התשמיש דהחיצונה אסורה להשתמש בפנימית, ומכיון שאנו רואים את הפנימית כמשמשת לעצמה היא נעשית חלוקה מהחיצונה ואין בני הפנימית חשובים כמשותפים בחיצונה.

**כמאן כראב"י האמר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרין זע"ז וכו'.**

מתבאר כאן דאף הנכרי מצ"ע אינו אוסר בדריסת רגלו על בן החיצונה, והטעם משום דליכא ב' ישראלים אוסרים זע"ז דהישראל הפנימי אין לו כח לאסור בחיצונה ולפיכך אין דיורי הנכרי חשיבי דיורין.

ועי' בריטב"א וברשב"א בשם הראב"ד שכתבו דלעולם לא בעו אוסרין וסגי בעצם זה שיש ב' ישראלים והנכרי ביניהם הרי הוא אוסר וכל השו"ט בסוגיא אינו אליבא דאמת, ומה דאוקמינן כר"ע היינו לרווחא דמילתא ועי' בריטב"א שכתב שהדברים אינם מתחוורים ועיי"ש שהעמיד בזה מחלוקת הסוגיות עם הסוגיא לעיל סג:.

ולפי המהלך של הריטב"א יש מקום לאסור אפי' את הפנימי במקומו כיון דשכיחי דדיירי.

**תוד"ה התם וכו' וא"ת כיון דשכיח א"כ פנימי במקומו אמאי מותר וכו'.**

התוס' בקושייתם נקטו דאף שהוא יחיד במקומו עם העכו"ם סוכ"ס כיון דשכיח דדייר זה עצמו סיבה לאסור.

וצ"ב דהרי בסוגיא מתבאר דבעי נמי אוסרים זע"ז והרי הפנימי אינו נאסר מחמת החיצון, וצ"ל שהם נוקטים דאוסרים אינו בעצם סיבת הגזירה אלא הוי תנאי בעלמא שיהיו להם דיורים האוסרים וסגי לענין זה מה שהפנימי אוסר על החיצון שאז יהיה דיור לעכו"ם וממילא אוסר הוא אף במקומו.

ונראה מקושייתם שאין זה סתירה להחשיב את הגוי כדיורין רק כלפי החיצון ולא כלפי הפנימי, ועד כמה שכלפי הפנימי לא שייך טעם הגזירה אינו נאסר מחמת הנכרי.

**שם. וי"ל כיון דברוב פעמים חד ל"ש ל"פ רבנן ושרי בכולהו.**

עי' בהגהת הראמ"ה שתי' דמכיון דגזרו על החיצונה די בזה דתו לא דייר בהדיה.

ויש להוסיף על דבריו את מה שכתבו הראשונים בזה מהלך נוסף בשם הראב"ד ליישב קושייתם דכיון דהחיצון הוא הגורם שמחמתו הפנימי עביד איסורא הטילו הקנס על הגורם ועל ידי זה יתוקן האיסור.

עוד כתבו טעם נוסף דעדיף טפי לקנוס במקום ב' ישראלים אוסרים זע"ז.

ועי' בריטב"א שהק' על הראב"ד דא"כ כאשר הנכרי והישראל בחיצונה אמאי אין מטילים את הקנס על בן הפנימית שהוא הגורם שיבוא הישראל וידור בחיצונה, וכתב שזה מיושב לפי הטעם השני שעדיף לקנוס במקום דשכיחי ב' ישראלים.

ושמעתי להקשות דאיך יתכן לומר שנאסור את הפנימי במקומו והלא הוא מחולק מן החיצון במקומו וכשם שאין הוא אסור בתוך ביתו.

ויתכן דקושיית הריטב"א היתה לפי מה דמוקמי לה בשעירבו ועי' העירוב יש רגל דהחיצונה בפנימית ואף שלא חל העירוב, וזה נוגע בנידון דלעיל מח: אם יש דיורין לחומרא ואכמ"ל.

והנה הראב"ד בזה הוא לשיטתו דלא בעינן אוסרים זע"ז וע"כ לא תירץ כהתוס' דל"פ רבנן בתקנתא דהכל תלי במה דשכיח ולא שכיח והפנימי שכיח דדייר כהחיצון.

**לעולם כראב"י וכר"ע וכו' [במסקנת הסוגיא להלכה]**

הרי"ף והרא"ש השמיטו סוגיא זו ולא הביאוה כלל. ועי' בהגהת אשר"י שביאר דסוגיא זו אזלא אליבא דר"ע דאי"ל דרגל המותרת אוסרת ואנן קיי"ל כרבנן, ולפ"ז אין הנכרי אוסר בחיצונה כלל. [ועי' שם שמחדש שלפ"ז אף אם יערבו הפנימי והחיצון יועיל עירובם דבזה העכו"ם כמאן דליתא, אולם מדברי הר"ח בסוגיין מדויק שאם יערבו אזי נעשו כב' ישראלים בחצר אחת].

אמנם הרמב"ם [פ"ב הי"א] והשו"ע [סי' שס"ב סי"ז] פסקו לאסור בב' חצירות ואף דבעלמא פסקו כרבנן דרגל המותרת אינה אוסרת, ונאמרו בזה ג' מהלכים בראשונים ויש בזה כמה נפק"מ לדינא.

עי' בבעה"מ כאן שהקשה דהא קי"ל בעלמא כרבנן ולא כר"ע וכאן איכא מעשה רב לאסור כר"ע, ומחדש הבעה"מ דהכא משום גזירת גוי החמירו שלא ילמוד ממעשיו ואף לרבנן אוסר, אבל בעלמא לא קי"ל כר"ע [ומסתימת הב"י בדברי הטור נראה שאזיל במהלך זה].

ועיי"ש עוד שתמה על הרי"ף למה השמיט דינים אלו וכתב דשמא הוא סומך על הסוגיא דלקמן עה: דאמרי' דנכרי הרי הוא כרבים משום הגירה שמא יאמרו דמערבין במקום עכו"ם, וכתב דאף דבסוגיא שם לא שמענו לאסור אלא בגוונא שהיו ב' ישראלים בחיצונה והנכרי בפנימית שצריכים לערב ביניהם, מ"מ נראה ששייך לגזור אף באופן זה שהישראלים גרים כל אחד בחצר אחרת משום דאיכא מאן דלא ידע שהישראל דר עם העכו"ם לבד, וכן נקטו המג"א והגר"א שזה טעם האיסור, אך מ"מ נראה שסברא זו לא פשיטא ליה.

לעומ"ז ברמב"ן במלחמות ס"פ הדר כתב עד"ז וכתב דכיון דב' יחידים בחיצון אוסר הגוי, ממילא אצ"ל שאסור היכא שהגוי דר יחד עם הישראל בפנימית או בחיצונה, ומבואר דס"ל שיש יותר מקום לגזור בכה"ג.

ונמצא בידינו ג' שיטות, דלדעת ההגהת אשר"י דלעיל בכה"ג כלל לא שייך את הגזירה כל דליכא ב' אוסרים בחיצונה. לדעת הבעל המאור אנו משווים הענינים ולדעת הרמב"ן זה כלול בגזירה הנ"ל.

ונראה שהרמב"ן הוא לשיטתו שם בביאור הסוגיא שהוא גוזר אף בג' ישראלים יחידים בחצרותיהם ואפי' בגוונא שהנכרי וב' הישראלים כל אחד הוא בחצר נפרדת, ויסוד הגזירה הוא מה שיש רבים משתמשים בחיצונה וגוזרים שמא יאמרו שכולם דרים בחיצונה.

אבל ההגא"ש נוקט שיסוד הגזירה הוא שאם יראו ב' ישראלים בחיצונה יאמרו שיש גם ב' ישראלים בפנימית וכמו שביאר המחצית השקל וממילא בדליכא ב' ישראלים בחיצונה לא שיך לגזור.

[וע"ע ברשב"א בשם הראב"ד שהוכיח מהגמ' שם שאפי' בדליכא ב' אוסרים נמי יש לאסור ודבריו אינם מובנים, ושמעתי לבאר בזה דמה דנכרי יחיד אוסר אי"ז משום שחוששים שמא נתוספו דיורים אלא משום שחוששים שמא אחד מן הישראלים דר יחד עם הגוי, ומוכח דלא בעינן אוסרין אך זה קצת דחוק בלשונו.]

**איקלעו לההוא פונדק וכו'.**

ברש"י כתב ב' לישני אם מיירי שהיו עוד ישראלים דרים בחצר או שהאכסנאים עצמם אוסרים, ועי' תוס' [בע"א] שהחזיקו בל"ב ודימוה לבני חבורה ששבתו בטרקלין.

ועי' בשו"ת תרומת הדשן סי' ע"ו שפסק לגבי בעה"ב שהביא סופרים ומלמדים בתוך ביתו ולכל אחד יש חדר בפ"ע שכל אחד נידון כאורח ואינו אוסר על בעה"ב, וכדמצינו לגבי ביטול רשות דעל ידי הביטול נעשה כאורח אצל שאר בני החצר, אא"כ הם דרים שם שלושים יום.

ובשו"ת הרמ"א סי' ק"כ הקשה על התה"ד מדברי רש"י בשמעתין דמבואר שאף האורחים בפונדק אוסרים זה על זה, וכתב דבע"כ צריך לחלק דכשיש בעה"ב קבוע כולם בטלים לגביה ואילו כאשר כולם אורחים אוסרין זע"ז. וכ"פ הרמ"א בס"ס שע"א שדוקא כשיש בעה"ב אחד קבוע דאז האורחים בטלים לגביה אבל אורחים ביחד אוסרים זע"ז.

ויש לדון בביאור החילוק אם הטעם הוא דחשיבי דיור אחד עם בעה"ב וכיון שהוא עיקר הבעלים לא הוי דיורים האוסרים, או משום דחשיב דירת האורח דירת עראי במקום דירת קבע. ועי' בביאור הגר"א שצין מקור לדין של הרמ"א מהדין דסי' שס"ו ס"ב דיושבי אהלים שאוסרים זה על זה ומשמע שהחיסרון הוא בחשיבות הדיורין.

ועי' בבאור הלכה שם שדן אם אורח אוסר אף בלא שכירות, וכתב דבשמעתין מוכח דאף אורח בעלמא אוסר[[12]](#footnote-12), והביא דבנשמ"א כתב שדוקא אם הוא שכר את מקומו, וכתב דמהגר"א הנ"ל משמע כמותו.

**כ"ת היכי דמצי מסליק ליה וכו' או"ד השתא מיהא לא סלקיה.**

עי' במשנ"ב סי' שפ"ב סקי"ח ובחזו"א סי' פ"ב ס"ק ח' שכתבו שמיירי שיכול לסלקו בדין כגון שהתנה עמו שיוכל לסלקו בכל עת שירצה. וצ"ע דממ"נ אם השכרה זו היא בעצמותה חזרה מן השכירות פשוט שיש לה להועיל ולמה אומרים השתא מיהא הא לא אגר ואם אינה נחשבת חזרה מה"ת שתועיל.ובפרט אי נימא כדרך הראשונים דשכירות היינו בכל החצר ולא רק מקום קטן בחצר.

ועי' בחזו"א שם שמבאר עפ"י הצד דבעלמא אינו משכיר לו אלא מקום קטן בחצר, ומהני על ידי שהתקים בזה דין שכירות נכרי, וכל זה שייך רק בשוכר מן הבעלים, אבל כששכר מן המשכיר שאני שהרי לא הפקיע את השוכר מדירתו אלא רק הוציא ממנו חלק מתשמישי החצר, ובזה לא מועיל כיון שלא שכר מן הבעלים עצמו וכאילו שכר מאחר שותפות בחצר. ומבאר דמ"מ אנו מתירים מכח הסברא דמצי לסלוקי ואנו מחשיבים דכאילו הוא חוזר מן השכירות לאותו הנכרי ומשכיר חלק לישראל וחוזר ומשכיר לנכרי את מה שנשאר, ולענין שכירות סגי בזה שאפשר להחשיבו כשוכר מן הבעלים.

והנה בדרך זו נוכל ליישב אף לפי הצד שצריך שכירות בכל החצר דכיון שאינו משכיר לו אלא את החצר ולא את הבית [והנכרי כאילו משתמש בחצר שלא ברשות או כאורח] ואת הבית לא שכר ממנו אין כאן חזרה מן השכירות בבית וחשיב כאילו חזר בו מכל השכירות ושוב חזר והשכיר לו את הבית בלא החצר. אלא דקשה לפ"ז מה הצד שלא תועיל השכירות, וצ"ל דהוא באמת אינו מתכוין לחזור בו מן השכירות אף כלפי החצר אלא דחשבינן כאילו הוא חזר בו ודו"ק.

והנה בלשונות הראשונים יש כמה דרכים בביאור הכח דהמשכיר להשכיר, דיעוי' בפי' הר"ח כאן דכתב דכיון דמצי מסליק ליה הוי ברשותיה וכ"ה בלשון הטור סי' שפ"ב דחשיב כאילו הוא ברשותו.

אולם בריטב"א כתב שכיון שיש לו אפשרות לסלקו בכל זמן שירצה אין לך תפיסת יד גדולה מזו ואגרינן מיניה.

ועי' ברשב"א בעבוה"ק ש"ד סי' ג' שכתב בזה ב' טעמים א' משום דכל ששוכר אצל אחרים הרי סילק את הראשון [וכ"כ בתשובה ח"ה ס"ד] ב' משום דהעיקר הוא המשכיר, וזה מתאים עם הטעמים האחרים שהוזכרו בראשונים הנ"ל.

ומבואר מכל הנך טעמי דלענין שכירות אין קפידא שישכור ממי שהוא הבעלים על הפירות אלא ממי שהוא נחשב בעלים כל דהו אף בגוף יש לו אפשרות ליטול ממנו הפירות.

עי' בשו"ע סי' שצ"א שכתב שאם לשר העיר יש זכות להושיב את כלי מלחמתו בבתי בני העיר בשעת המלחמה יכולים לשכור הימנו או אפי' משכירו ולקיטו של השר. והיה מקום לומר דשר העיר דומה בזה למי ששוכר מבעל הבית במקום שיש שוכר דשר העיר חשיב כבעלים הראשי. ולכאו' כן מוכח מזה ששוכרים אף משכו"ל של השר דכיון שכל העיר ברשותו והוא כאחד מבני ביתו חשיב כל העיר כדידיה.

אמנם בחזו"א שם ס"ט דלאו מטעם שכירות מהמשכיר אתינן עלה, דלעולם לא הופקעו קרקעות היחידים למושלים ואין השוטר שליח כלל להאי שכירות, אלא משום דחשיב השר כשכירו ולקיטו שיש לו רשות להכנס לחצר אף שלא ברשות ולהניח שם דברים כחפצו. וכתב דלפ"ז אם עבר ממשמרתו אינו יכול להשכיר והניח בצ"ע. ועי' ברמ"א שפ"ב סי"ד דגזבר המלך שהוא מקבל פרס מן המלך אף שסלקו מן הגזברות יכול להשכיר ויש לחלק בין שר העיר למלך בזה.

**שוכר כמערב דמי מה מערב מבע"י וכו'.**

צ"ב מה ההו"א שלא יאסור והרי הוא מסתלק מן הרשות בשבת וכאילו מת הנכרי בשבת. וצ"ל דפשיטא לן דלא חשיב כליתנהו לדיורין לגמרי אלא הנידון הוא אם חייל על דירת הנכרי שם דיורים האוסרים או לא, שעל ידי שהוא משכיר פוקע ממנו שם דיורין האוסרין, ולכן מבע"ל אם מועיל לבטל שם דיורין האוסרין אף מע"ש.

וכיו"ב מבואר בהמשך הסוגיא דאף ביטול רשות לא מהני רק במקום דמצו לערב, שאף אחר הביטול יש כאן דיורים לאסור אלא שמכח תקנת ביטול החשיבום כאורח בעלמא שלא יאסרו הדיורים הללו ושלא במקום צורך לא תקנו.

**מה מערב מבע"י וכו'.**

הטעם שאין מערבין אלא מבע"י לכאו' משום דנאסר למקצת שבת נאסר לכולה. אולם בחזו"א סי' פ"ח סק"ה הוכיח דלא כן שהרי אם מת ישראל בשבת מותר ולא אמרי' נאסרה, אלא שהוי דין מיוחד בהלכות עירוב שאי אפשר לערב בשבת. ועי' בשבלי הלקט סי' ק' שכתב שהטעם שאסור משום דהוי מקני רשותא בשבת, וצ"ב דבשלמא למ"ד עירוב משום קנין אבל למ"ד משום דירה מאי איכא למימר.

**או"ד שוכר כמבטל רשות דמי וכו'.**

לקמן במשנה נחלקו ב"ש וב"ה מאימתי נותנים רשות מבע"י או אף משחשיכה, ועי' ברע"ב מ"ד שמבאר מחלוקתם עפ"י הגמ' לקמן עא. שנחלקו אם הביטול הוא מקני רשותא ואסור בשבת או דהוי איסתלוקי מרשותא ושרי אף בשבת. וק' דלכאו' שכירות עכו"ם הוי כמקני רשותא ואעפ"כ מתירים אף בשבת עצמה. ועי' בתוס' להלן שכתבו דלא דמי למו"מ כיון שאינו אלא להתיר טלטול, ולכאו' זה סותר למה שמבואר דמיקני רשותא בשבת אסור בכ"ג. וע"ע במה שנכתוב עוד בביאור סברתם.

והנה ברמב"ם פ"ב מעירובין הי"ב משמע שהטעם דשוכרין אפי' בשבת הוא משום שאין זו שכירות גמורה אלא היכר בעלמא, וצ"ע דבסוגין משמע שהנידון הוא אם כמערב דמי או כביטול רשות, ולכאו' הוא סברא בהלכות שכירות.

וע"ע ברש"י וראשונים שנקטו דמה שאומרים שוכר כמבטל רשות הוא משום דאזלינן בעירובין להקל ומוכח שאין נידון בהל' מו"מ אי שרי כזה מקח או לא.

**תוד"ה דאתא נכרי וכו', ואע"ג דבספינות אמרי' כיון שחזרו ונקשרו חזרו להיתירן הראשון וכו'.**

בביאור חילוקם עי' ברשב"א וריטב"א שכתבו דלגבי ספינות שהיו קשורות יפה אמרי' מקרה הוא שקרה אבל הכא עומד העירוב להתבטל על ידי הנכרי. ועי' בתור"פ שכתב שכלפי הספינות חשיב עירובן עירוב גמור אבל במקום נכרי אף דמצו מערבי אינו עירוב גמור אלא עד שיבוא הנכרי. ולכאו' יסוד החילוק המבואר כאן הוא אם זה עומד לקרות או לא. וקשה דאי מיירי שהנכרי עומד לשוב לביתו אמאי לא אסר עלייהו, וצ"ל בהכרח שאינו בודאי ישוב לביתו אך אם הוא יחזור אין זה כהתחדשות אלא כמצב קים מע"ש. ועי' היטב בפמ"ג על הט"ז ריש סימן שע"א.

בתוס' לעיל יז. וברא"ש שם כתבו לגבי ספינות דאם עשו עירוב לשנה אפי' נפסקו הספינות מע"ש וחזרו ונתקשרו בשבת מהני דאי נפסקו בשבת אמרי' הואיל והותרה הותרה. ועי' במה שצוין לעיל שם.

והמג"א סי' שפ"ג הקשה על דברי הרא"ש דמ"ש מנכרי שעומד לחזור בשבת דל"מ מה ששכרו ממנו אח"כ, והנ"מ בע"ש לא היו הספינות קשורות ומה מועיל מה שנקשרו בשבת להתיר עירובן.

ובנתיב חיים מחלק שלגבי ספינות לאותה שבת שעירבו חל העירוב לגמרי שלא היה עומד להפסק, ומה שנפסק אח"כ הקשר אין זה סיבה לבטל את העירוב דמעיקרא היה דעתם לקשור ולפסוק ולחזור ולקשור, משא"כ בנכרי שלא היה עירובם מועיל כלל באותה שבת כיון שהוא מבטל את עירובן.

ומבואר בדבריו שיסוד דין הותרה הוא מבוסס על זה שההיתר בשעתו היה מוחלט וקבוע, וגם שאח"כ הוא נפסק אינו מתבטל אלא רואים אותו כמצב משתנה שעתיד לחזור ולהתקים העירוב, משא"כ כאשר מעיקרא לא הועמד העירוב בצורה קבועה.

נחלקו הפוסקים בשכרו ממנו לזמן וכלה הזמן אם אחר שחוזרים ושוכרים ממנו צריך ליתן עירוב מחדש, או דחו"נ עירובן [ונפק"מ בשכרו בשבת או אם לא נשתיר אלא מקצת העירוב] וצ"ב במ"פ.

**שם. ואע"ג דהיכא דשכח א' מבני חצר ולא עירב וכו' שא"ה דחזו כולהו לערב מאתמול וכו'.**

התוס' מחלקים בין דין ביטול לשכירות, דבשכירות לא אמרי' דחו"נ עירובן ואילו לענין ביטול מהני עירובן להתיר את החלק שלהם עצמו אם הוא מפסיק לאסור עליהם.

והריטב"א והרשב"א הביאו את שיטת הראב"ד שחולק על דברי התוס' דכשם שלענין ביטול אמרי' דחו"נ ה"ה אחר שכירות מהני העירוב שלהם.

ויש להסתפק בדעת הראב"ד אם הוא מדמה לגמרי שכירות לביטול אפי' במקום דל"מ מערבי מע"ש, או שדוקא אם עירבו מע"ש ובא נכרי בשבת מהני. ועי' בריטב"א כאן שכתב דלענין ביטול גדולה מזו אמרו שאפי' לא היה עירוב ביה"ש ומשמע שלענין שכירות לא מהני. שו"מ בריטב"א להלן סו: שכתב להדיא דלשיטת הראב"ד אם היה הנכרי מע"ש ולא שכרו ממנו לא מיקרי דמצו לערב מע"ש.

ולמעשה נחלקו בזה האחרונים עי' בביאור הלכה ריש סי' שפ"ב בשם הנהר שלום שנוקט שלדעת הראב"ד צריך לערב מע"ש, אולם האבן העוזר שם נוקט שאין לחלק בין נכרי לישראל בזה.

ובביאור הדעה הראשונה צ"ל דאף שהוא מדמה ביטול לשכירות מ"מ יש גריעותא בנכרי דכל שלא שכרו ממנו לא חשיב שעירבו כלל ונמצא שהם מערבים בתחילה בשבת ואין עירוב בשבת, אבל לענין ביטול דכולהו מצי לערב חשיב שנעשה העירוב מע"ש עד כמה שהשלישי סילק את רשותו מלאסור בחצר.

ולהשלמת הענין עי' במה שצוין להלן ריש ע"ב על הגמ' דאתא נכרי בשבתא.

**דף ס"ו ע"א.**

**לא מה מערב אפי' בפחות משו"פ אף שוכר בפמשו"פ.**

יש לעין אם הוי כסימן בעלמא או דהוי לימוד גמור ששכירות דומה לעירוב. ועי' רש"י שכתב דלקולא אקשינהו ריו"ח ולא לחומרא משמע דהוי ילפותא גמורה. ועי' ברא"ש לעיל סי' א' שכתב בשם הר"מ שאין צריך לשכור ממנו כל שבת ושבת דשוכר כמערב דמי וכשם שמועיל עירוב משבת לשבת ה"ה שכירות. ועי' בהגהת אשר"י שם בשם האו"ז שחולק דעיקר הטעם הוא שלא ילמוד ממעשיו ואם לא יצטרך לשכור ממנו כל שבת לא יצא מחצירו.

והנה צ"ב כל הנידון דמה"ת יצטרך לשכור כל שבת ולמה לא תחול השכירות לכל זמן שסיכמו ביניהם, וצ"ל שאף שחלה השכירות לשבת אחרת מ"מ אין בכח השכירות שעשו משבת קודמת לבטל את דיורי הנכרי מן החצר.

**ומה מערב ה' ששרויין בחצר א' וכו'.**

מבואר שכשם שעל ידי העירוב חשיבי כחד לענין שיכול אחד לערב עבור כולן ה"ה שאם ישכור אחד מהם חלה זכות שכירתו על כולם ואין נאסרים כולם מחמתו, ויתכן שאף אם שוכר לאו כמערב לא היו צריכים לשכור כולם אלא שהיה צריך היחיד ליתן פת עבור חלקו ברשות העכו"ם ומהני כמו בשכירו ולקיטו.

**רד"ה ומה מערב וכו' אם ישראל הוא וכו'.** עי' מה שצוין על התוס' כאן ד"ה מערב ולעיל דף סד. בענין שכירו ולקיטו דישראל.

**תוד"ה דאתא נכרי [בע"א] שא"ה דחזו כולהו לעירובי מאתמול.**

עי' בחי' המהר"ל שמחלק באו"א שלענין ביטול רשות לא נתוסף רשות בשבת אלא רק השתנה הביטול וע"ז לא שיך לדון שלא יחול העירוב, משא"כ בנכרי כשבא בשבת הרי הוא מוסיף דיורים אלא שהוא משכיר ומבטל רשותו, ומ"מ בשעה שבא בטל העירוב על ידי זה.

**שם. בהג"ה אלא במקום שיכול להתקים כל השבת וכו'.**

עי' מהרש"א מה שהקשה מההיא דספינות אמאי לא אמרי' הואיל והותרה הותרה, ועי' תוס' לעיל ספ"ק.

**שם. ומכאן יש להוכיח היכא שא' מבני חצר היה גוסס וכו'.**

עי' במג"א סי' שע"א סק"ח שהביא את דברי ההג"ה הללו, ועי' בעצי אלמוגים שם סי"ד שדיק ממשמעות הטושו"ע דלא ס"ל כן, והו"ד בביאוה"ל שם. ועיי"ש שכתב לחלק דרק בנכרי שאם היה בא בע"ש היה אוסר אמרי' דגם עתה יאסר אבל גוסס שאדרבה אם ימות השתא לא יאסור אין זו סיבה לגרע.

**תוד"ה יפה וכו' דל"ה אלא כמתנה בעלמא וכו'.**

צ"ב כוונתם בזה, ועי' בתורא"ש שמוסיף שהישראל אינו קונה שום דבר אלא שוכר בכדי להתיר טלטול. ועי' בגר"ז שמבאר שהישראל אינו מתכוין לקנות את גוף הרשות של העכו"ם אלא רק לענין שלא יאסור עליו, ונמצא שהדמים אינם אלא כמתנה בעלמא ולא דמי למו"מ בשבת, ואכתי צ"ב למה אין בזה משום מיקני רשותא בשבתא.

וע"ע בבית מאיר אהע"ז סי' קל"ז שתמה ג"כ מ"ש מביטול רשות שאינו אלא להתיר טלטול ואסור אי הוי מקני רשותא בשבתא, ועיי"ש שמבאר כוונת דברי התוס' בסוגיין שהישראל מצידו אינו צריך להתכוין לקנות וסגי להתיר אף על ידי שהגוי חושב שהוא מתכוין לקנות ואין זה אלא הערמה בעלמא ואינו דרך מקח כלל.

ויש להוסיף עוד דכיון שהדברים ברורים לכולם שאין זה שכירות גמורה לקנות רשות אין זה דרך מקח וממכר כלל, משא"כ ביטול רשות הוא דרך הקנאה גמורה כקנין שאילה בחצר.

**תוד"ה מערב אפי' שכירו ולקיטו וכו' של נכרי נותן עירובו ודיו.**

מבואר בדבריהם שמדין שכירו ולקיטו נעשה כבעלים לגמרי אפי' ליתן עירוב, וכ"כ רש"י בשמעתין. ולעיל בדף סד. הבאנו בזה מחלוקת ראשונים אם השכו"ל יכולים אף לערב או רק להשכיר כמו הגוי עצמו. ועי' ברשב"א שם שמבאר שיטה זו דרבנן הקילו בדירת נכרי שעל ידי תפיסת יד כל שהוא חשיב הישראל כבעלים אף לענין ליתן עירוב ואפי' אם אין לו בחצר דיורין גמורים. ועפי"ז מחדש הרשב"א שאין דין שכירו ולקיטו אלא בגוי אבל בישראל צריך שיהיה לו פיתא ולינה. וע"ע בתוס' לקמן ע: סד"ה ויורש שהסתפקו אם מהני שכירו ולקיטו אף בישראל, ועי' בשו"ת הרשב"א ח"ה ס"ה ובב"י סי' שפ"ב באריכות, ועי' בסמוך.

**שם. וי"ל דהתם ששניהם שותפים בבית וכו'.**

עי' בתור"פ שמבאר דדוקא שכו"ל **שאינו עיקר** בדירת הבית והרי הוא כשלוחו של גוי אבל התם הישראל והגוי שוים בעיקר דירת הבית זה כמו זה, ולכך אין האחד נעשה שליח לחבירו.

וקשה דמשמע דדין שכו"ל הוא מדין שליחות וא"כ קשה איך הוא יכול גם לערב, והרי הגוי עצמו לאו בר עירוב וכדכתב התור"פ גופיה לעיל סב. דהגוי לאו בר עירוב ולאו בר מצוות. [אכן בתוס' לעיל שם כתבו דהגוי אינו מכיר בעירוב, ולדבריהם ניחא שהשכו"ל הוא מודה בעירוב ויכול לערב חלקו של הבעה"ב].

ועי' בקהל"י סי"ט שעמד על סתירה כעי"ז, וכתב שם בכונת הרשב"א [אות ז'] דאין הכונה שהוא נחשב כידא אריכתא של הבעלים אלא שרבנן החשיבו כאילו הוא חלק מדיורי הנכרי, והתירו את הרשות על ידי שהוא מערב את חלקו בתוך דיורי הגוי ועי"כ מהני כאילו ערבו את הרשות כולה.

**שם. ועוד יש לחלק דאם ייחד הנכרי לישראל שהוא שכו"ל חדר וכו'.**

האחרונים הסתפקו בכונת דבריהם אם ההדגשה היא על זה שאין הנכרי יכול לסלקו מחצירו דדמי לשואל רשות מסוימת בחצר וע"כ לא חשיב כשלוחו בכל הבית, או שעיקר החילוק הוא מה שהעכו"ם עצמו מסולק מרשות זו וחשיב שיש לו דיור בפ"ע ואינו נטפל כלל לדירת הבעלים.

דהב"י מדיק את לשון הטור שאם ייחד העכו"ם מקום בבית לשכירו להשתמש בו אינו יכול ליתן עירוב בשבילו וכו' כמו הצד הראשון שהכל תלוי אם יחד לו מקום או לא, וביאר את לשון התוס' הנ"ל במש"כ שהגוי מסולק מישראל, דזה רק לענין להצריך עירוב מן הישראל, אבל אם אין הגוי מסולק הרשות כולה ניתרת רק על ידי שכירות הגוי עצמו.

אכן הב"ח פליג דלענין לבטל ממנו דין שכו"ל בעי תרתי, שגם ייחד לו מקום בפ"ע וגם שיגור שם בלא בעה"ב, אבל אם הוא דר שם יחד עם הבעה"ב חשיב שכו"ל, והביא זה כמה וכמה לשונות ראשונים. ועי' במשנ"ב סקמ"ג שכתב שהאחרונים הכימו לדינא כהב"ח ולא כהב"י.

ועי' בחזו"א סי' י"ח סק"ד מש"כ בביאור דברי התוס' באריכות, ובדבריו מבוארת היטב שיטת האחרונים הנ"ל.

**אין אוסרין אין מבטלין, כגון ב' חצירות ופתח אחד ביניהם.**

לכאו' הוא משום דלא הקילו רבנן אלא במקום צורך, ובלא אוסרין אין בזה צורך וכמ"ש רש"י להלן לגבי ביטול מחצר לחצר. אך יש להוכיח מהסוגיא לקמן סז. דמבואר בהקיפו נכרים מחיצה בשבת דכיון שאינם אוסרין זה על זה מע"ש אין מבטלין ושם הרי ודאי אוסרין זה על זה בשבת ולמה לא התירו להם בביטול, ועי' בחי' הראמ"ה לקמן שהקשה כן.

ושמעתי לבאר שהגדר במה שצריך שיהיו אוסרין זה על זה דהיינו שבשביל לקבל את הביטול צריך שיהיו בגדר של אוסרין זה על זה, דהיינו שיהיו קשורים זה לזה בדיוריהם, ואז יש משמעות לביטול שיחשבו הדיורין מתיחסים אליו והשני הוא אורח, אבל בלא שיהיו אוסרין ואין ביניהם שייכות אין משמעות לביטול כלפיהם. [ולהלן יובאו דברי הראשונים דלכו"ע אין ביטול מבית לבית כיון שאינם משויכים זה בתשמיש כלל]

ולפי המהלך הנ"ל מיושב דלענין זה פשיטא שהדיורים נקבעים בע"ש, וזה קובע את היחס ביניהם אם חשיבי אוסרים זה על זה או לא.

**דף ס"ו ע"ב.**

**אלא לאו דאתי בשבתא וכו'.**

הגמ' מחלקת בין אם היה נכרי מע"ש דחשיב דמצו לערב מע"ש, לבין אם אתי בשבתא דכיון דבעי שכירות אין מערבין קרינן ביה, ועי' תוס' כאן ד"ה ואי וד"ה אלא.

והנה הראשונים [רשב"א ריטב"א ור"ן] לעיל סה: הוכיחו מסוגין דלא כהראב"ד דסבר דאם שכרו מן הנכרי בשבת העירוב חוזר וניעור, דלשיטתו אין מובן מה ההבדל אם הנכרי בא בשבת או בע"ש, דמ"מ מיקרי דמצו לערב מע"ש על ידי שכירות. ואף אי נימא דלא עירבו מ"מ מבואר בסוגיא דאף אם לא עירבו מבטלין היכא דהנכרי כאן מע"ש.

והרשב"א מצדד דכיון שהנכרי אינו בביתו אין מערבין קרינן ביה כיון שמע"ש אין יכולים לשכור ממנו, אך הקשה דא"כ מאי איריא אתא נכרי דה"ה אי אתי ישראל בשבתא גם לא מצו לערב מע"ש.

והר"ן שם מחלק דלענין ישראל אף אי אתי בשבתא מערבין קרינן ביה כיון שהוא בתורת עירוב וביטול בהדי עירוב שייך, אבל גוי דלאו בר עירוב לא חשיב דמערבין אא"כ היה אתמול והיה לו תקנה מע"ש, ועי' בריטב"א בשמעתין שג"כ כתב לחלק עד"ז ובשינוי דברים קצת.

ויש לבאר עוד דכל כמה שהוא לפנינו אנו מחשיבים את הנכרי כמאן דליתא כיון שיש לו תקנה ומחשיבים את החצר כבר עתה כמתוקנת לעירוב, אבל עד כמה שאינו לפנינו הוא הופך את המקום כאינו ראוי לעירוב כלל [אף על פי דבליתיה לא אסר מ"מ הוא עומד לבוא ולאסור].

**אמר שמואל אין ביטול רשות מחצר לחצר.**

כפי העולה מהסוגיא לעיל הטעם הוא משום דאינם אוסרים זה על זה ולא תקנו ביטול לדידיה אם אינם אוסרים, וכן מבואר להלן סז. ברש"י ד"ה כי תבעי ומדמה זאת להקיפוהו נכרים מחיצה בשבת דאינם אוסרים זע"ז מע"ש.

ועי' בריטב"א שמבאר הטעם משום דלא תקון רבנן ביטול אלא בחצר דשכיחי בה דיורין דאקילו רבנן התם משום דהוי עיקר תשמישתייהו התם ולהיות להם הרווחה לצורך שבת.

ועי' ברש"י כאן ד"ה אין, שביאר מהאי טעמא הא דאין ביטול רשות בחורבה שלא תקון רבנן ביטול אלא בחצר שלפני הבית, דהוי עיקר תשמישתייהו התם.

ועי' בחזו"א סי' פ"ה ס"ו שהוכיח כהסברא הנ"ל מזה שהגמ' להלן עושה צריכותא מחצר לחצר לענין חורבה, ואם הגדר היה שהחיסרון מחצר לחצר הוא משום דאינם אוסרים זה על זה ודאי הוי סברות נפרדות, וצ"ע הסתירה בזה.

וצ"ל שבאמת הכל אמת וצריך את ב' הגדרים, דלענין פנימית וחיצונה שהרגילו עירובן זה בזה הם כן חשובים אוסרים, ואעפ"כ אמרי' שאין ביטול מחצר לחצר וזה מחמת הטעם השני שלא שכיחי דיורי זו בזו, ויש גם נפקותא מהטעם השני דליכא אוסרין והם ב' כללים נפרדים, והגמ' לעיל נקטה דוגמא בעלמא ואין זה עיקר הטעם.

בגלהש"ס מצין לתוס' לעיל דף סד. שכתבו בשם ר"ת דע"כ ל"פ אלא לענין ביטול רשות מחצר לחצר אחרת, אבל מבית לבית כו"ע מודו דל"מ ומשום דדמי לביטול תורת עירוב יעו"ש.

ובתור"פ לקמן סח: כתב טעם אחר דמבית לבית חלוקה תשמישתן יותר מחצירות ובעל הבית זה מסולק לגמרי מבית חברו, ואפי' לריו"ח דמבטלין מחצר לחצר אבל לא מבית לבית.

ודברי התור"פ מתאימים עם הדרך דלעיל דבעי שיהו אוסרין זע"ז שיהיה ביניהם איזה שייכות, אבל לפי הטעם השני דלא תקון רבנן בחצר אחרת משום רווחא ובזה פליג ריו"ח אין מקום לחלק בין בתים לחצירות.

**ליבטיל לבני פנימית ליתא לעירובא גבייהו.**

צ"ב למה הוצרכנו לטעם זה ולא ביאר משום דאיכא רגל החיצונה שאוסרת כדלהלן בנתנו עירובן בפנימית, והביאור הוא פשוט דהחיצונה אינה מרגילה את דיוריה בפנימית כיון שהעירוב הוא בחיצונה, אלא שאוסרת על הפנימית שלא תוכל להוציא את עירובה לפנים דהעירוב נתון בחצר שאינה מעורבת.

ועי' בתור"פ שהביא את קושית רבינו ברוך בסה"ת שהקשה כנ"ל למה הוצרכנו לסברא זו ולא תירץ משום דאיכא חיצונה דאסרי על בני הפנימית, ותירץ בזה ג' תירוצים. א' דאה"נ וחדא מתרי טעמי נקט. ב' דהכא שנתנו את עירובן בחיצונה לא שייך בזה דריסת רגל עירוב בתוך הפנימית וכנ"ל. ג' דאף דהחיצונה הויא רגל האסורה מ"מ אינה אסורה מצד עצמה רק מצד רגל הפנימית האוסרת עליה דהיא מצד עצמה עירבה כהוגן ולכן אין דריסת רגלה אוסרת בפנימית. ותירוצו צ"ב דהא דרגל האסורה אוסרת הוא משום דבכה"ג ל"ש כופין על מידת סדום דלא מציא למיחד דשא ולהשתמש ומאי שנא אם היא מצ"ע מעורבת או לא.

**רד"ה ליבטיל וכו', וחיצונה תאסר מפני דריסת רגלו של זה וכו'.**

מבואר דאף שהוא מבטל את עיקר רשותו לבני חצירו יש לו עדיין דריסת רגל לאסור בחיצונה ואף דכלפי שאר בני הפנימית אומרים דתיחוד דשא ותשתמש ואינם אוסרים בחיצונה מ"מ אותו מבטל אוסר בחיצונה.

ועי' בתור"פ כאן שחולק על רש"י בזה דהפנימי אינו נחשב בכה"ג רגל האסורה כיון שהוא מותר להוציא כלי שאר בני החצר מן הבתים לחצר. [ויש בזה גם נפק"מ להלכה בגוונא שעירבו כל חצר לעצמה דאם שכח אחד ולא עירב עמהן וביטל לבני חצירו שלרש"י הרי הוא אוסר בחיצונה ולתור"פ אינו אוסר]

ובדעת רש"י כתבו האחרונים [בחי' האבן העוזר ובשעה"צ שע"ח סק"ב] שמכיון שהוא עצמו אסור להוציא מביתו לחצר הוא בכלל רגל האסורה במקומה. ועי' באבן העוזר שהקשה שיש תקנה על ידי שיבטל גם רשות ביתו וחצירו והדין דבכה"ג הוא רשאי להוציא אף מביתו [היינו אחר חזקה שיחזיקו שאר אנשי חצר ברשותו דלא הוי חזרה עי' סי' ש"פ] לחצר ותו לא הוי רגל האסורה ואינו אוסר על בחיצונה, וצ"ל דאין זה תקנה טובה שיבטל רשות ביתו לחביריו.[[13]](#footnote-13)

[נתנו עירובן בחיצונה ושכח אחד מן הפנימית] **ליבטיל לבני חיצונה אין ביטול רשות מחצר לחצר.**

צ"ע דמה יועיל ביטולו והרי שאר חביריו יאסרו על החיצונה דהא ליתא לעירוב לגבייהו והם אסורים בחצירם, וצ"ל דעי"ז שהוא מבטל דריסת רגלו בחוץ ממילא חוזר וניעור העירוב שעשו כולן יחד דכלפי חביריו הוא מבטל את חלקו שבפנימית כמבואר ברש"י אלא דלא סגי בזה משום בני החיצונה ועל ידי שהוא מבטל אף להם העירוב חל כהוגן.

אלא דצ"ב למה זה נחשב מחצר לחצר והרי הוא מבטל את דריסת רגלו שבחצר החיצונה. ועי' בלשון רש"י 'אין ביטול רשות מבן חצר זו לבן חצר אחרת' דאין הכונה שאין אפשרות להעביר זכויות מחצר לחצר אלא דלא תקנו ביטול כלפי מי שאינו דר בחצר זו.

ולבר מן דין מבואר ברש"י ד"ה ליבטיל דל"מ ביטול על הדריסת הרגל לחוד וצריך גם לבטל את עיקר הרשות כדלהלן.

אך גם יש אופן שאין צריכים לבטל גם את רשותם ואפ"ה לא מהני כמבואר שם.

**ליבטיל לבני חיצונה איכא פנימית דאסרי עלייהו.**

עי' רש"י שמפרש שכלפי בני הפנימית בטל העירוב מפני זה שלא עירב. מבואר דאע"ג דהוא מבטל רשותו אצל חביריו דבחיצונה עדין לא יכול לחול העירוב כלפי החלק של זה ובטל עירובן וממילא אינם נחשבים כחצר אחת, ואם ירצו להבדל ולחלוק את עירובן אינם יכולים כיון שאין עירובן בחצירן, וממילא הם אוסרים על החיצונה מכל וכל.

**רד"ה ליבטיל וכו' דריסת רגלו לבני חיצונה ורשותו לבני חיצונה וכו'.**

צ"ב למה הוצרך רש"י להוסיף שהוא מבטל גם את רשותו אליהם והרי עיקר החיסרון הוא מה שיש לו דריסת הרגל בחיצונה ורק זה צריך לבטל. וצ"ל דכל שלא ביטל רשותו אליהם ואין להם זכות אף ברשותו לא מהני העירוב שעירבו יחד עם הפנימית ואז גם בני הפנימית אסורין ואוסרין על החיצונה.

ויסוד זה מבואר בריטב"א בהמשך הסוגיא לגבי שכח בן החיצונה ולא עירב עמהן דבעי ביטול רשות גם כלפי הפנימית כיון שנעשו כחצר אחת ולא מהני מה שיהיה אחדא דשא לחוד.

**שם. ואי קשיא וכו' וא"ת יבטלו אף דריסת רגלם לחיצונה וכו'.**

רש"י כאן הולך במהלך אחר שהעירוב לא יחול כלל כלפי הפנימית אלא רק כלפי בני החיצונה אלא שהפנימיים לא יאסרו ברגל האסורה שיבטלו רשותם לאותו אחד שלא עירב ואם היה שייך לבטל רק דריסת הרגל היה מועיל להתיר, ומבואר כאן שאף כלפי דריסת הרגל לא שייך ביטול מחצר לחצר וכנ"ל.

**שם. ואע"ג דעירבו בהדה הא בטיל עירובייהו וכו'.**

לא מובן מה הס"ד דהעירוב יועיל והרי איכא חד מבני החצר שלא עירב עמהן והוא לא ביטל את רשותו ואוסר הן על הפנימית והן על החיצונה וצ"ע.

[נתנו עירובן בפנימית ושכח אחד מן הפנימית] **ליבטיל לבני פנימית איכא חיצונה דאסרי עלייהו.**

לעיל בנתנו עירובן בחיצונה מבואר דהחיסרון הוא משום דליתא לעירוב גבייהו, דאל"ה היו נבדלים בני הפנימית מן החיצונה, והכא לא מהני מה שיבדלו דמ"מ איכא רגל דהחיצונה על ידי שהרגילו עירוב בפנימית.

ועי' בתור"פ שהקשה מן הסוגיא לעיל מח: דפליגי אמוראי אם אמרי' דיורין להחמיר [היינו שאין דיורים הבאים לחצר זו על ידי עירוב יכולים לאסור כדיורין גמורים ולכן באופן שנתנו ב' החצירות החיצונות עירובן בפנימית אין אוסרים זו על זו וכל אחת מהן יכולה להשתמש עם הפנימית למאן דמיקל בזה].

ומבאר התור"פ דהכא אין זה חשיב דיורין להחמיר אלא הוי דריסת הרגל גמורה שאוסרת מחמת הרגל עירוב ולכן הם אוסרים על החצר הפנימית, משא"כ בההיא דג' חצירות אין זו סיבה לאסור על הפנימית כיון שכל אחת מהן הויא רגל המותרת במקומה וממילא אין דריסת רגל זו יכולה לאסור וממילא הוי רק דיורי עירוב, ובזה פליגי אם דיורין הבאין מחמת עירוב הם נחשבים כדיורין גמורין לאסור אף על חצר אחרת.

אולם בתוס' להלן סד"ה שכח תירצו באו"א וכן הוא בשאר ראשונים.

**ליבטיל לבני חיצונה אין ביטול רשות מחצר לחצר.**

לפי פשוטו הכונה כדלעיל שהקושיא היתה שיבטל הן לפנימית והן לחיצונה ואמרי' דאין ביטול רשות מחצר לחצר ולפיכך בטל העירוב מכל וכל מפני חלקו של זה שלא עירב עמהן, ואין הפנימית יכולה להבדל מפני רגל החיצונה האוסרת עליה.

וברש"י כאן ד"ה אין ביטול רשות כתב דכיון דפנימית אסורה חיצונה נמי אסורה מפני רגל האסורה במקומה שאוסרת עליה ועוד שאין עירובה אצלה. ותמוה על הטעם הראשון דתיפו"ל דהחיצונה אסורה מפני חלקו של זה שלא עירב עמהן דבשלמא בנתנו עירובן בחיצונה צריכים להגיע לרגל האסורה, אבל הכא דליתא לעירובה גבייהו אסורין מפני חלק זה שלא עירב. וזה באמת הטעם השני שכתב רש"י. ועי' בתור"פ שכתב דטעם הא' אינו עיקר דדריסת רגל זו אינה אוסרת כיון שהיא רגל המותרת במקומה ונאסרה רק מחמת הרגל הפנימית, אך צ"ע דמה הוצרך לזה דבלא"ה אין כאן סיבה לאסור.

ועי' במהרש"א שהבין במשמעות דברי רש"י שהכונה היא שהפנימי מבטל רק לבני החיצונה ולא לבני הפנימית גם כן וממילא שיך לדון מפני רגל האסורה אבל אם היה מבטל לשניהם בלא"ה לא שייך כאן רגל האסורה ותמה דמי הכריחו לכך דהא בב' הבבות דלעיל מבואר ברש"י דלבטיל לבני החיצונה או הפנימית היינו אף לבני החצר האחרת דבלא"ה איכא חיסרון דליתא לעירובה לגבה וממילא ה"ה בכאן לא שייך החיסרון הנ"ל כיון שהוא מבטל לשניהם וממילא כל החיסרון הוא מחמת זה שאין ביטול רשות מחצר לחצר ודריסת רגלו של המבטל היא אוסרת בחיצונה.

אולם בחי' האבן העוזר ובהגהת הראמ"ה פירשו את דברי הרש"י שכונתו דאחר שהביטול דבן הפנימית לא מהני נמצא שחלקו אוסר על בני החיצונה מתרי טעמי דאיכא רגל דהפנימית לאסור וגם משום דליתא לעירובה גבייהו ודו"ק.

**תוד"ה ליבטיל וכו' דהתם כל חיצונה וחיצונה לעצמה מותרת במקומה וכו'.**

לא מובן חילוקם דסוכ"ס אינו רשאי ליטול את עירובו חוצה מפני שיש שם דיורין האוסרין. וצ"ל דסגי בזה שיכול להכנס וליטול את עירובו בחצר השנית ולאוכלו שם כיון שהיא מותרת במקומה והגדר הוא כאילו דיורי החצר המותרת מתפשטים גם בחוץ באמצעית משא"כ במקום שהחצר עצמה אינה מותרת בעצמה אין מתחיל העירוב כלל.

ועי' בחזו"א סי' פ"ה סקי"ד שביאר דכיון דמצ"ע חל העירוב אף לחיצונות ורק משום גזירה הם אסורות בפנימית ולכן אמרי' דחל העירוב לגמרי אף כלפי הפנימית ואין בזה החיסרון מה דליתיה לעירובה גבה.

**דף ס"ז ע"א.**

**ודאי פנימית מותרת וחיצונה אסורה וכו'.**

מבואר כאן דבעיא ביטול שיש כאן רגל האסורה של חבירתה, אך לא שייך כאן הסברא דאין ביטול רשות מחצר לחצר כיון דאחדא דשא ומשתמשא, והיינו דזה עצמו כעין ביטול רשות שאין לו כח לאסור על בני הפנימית מכח הרשות שהוא קיבל מהם ועי' בריטב"א בהרחבה.

**כמאן כר"א דאמר אינו צריך לבטל לכאו"א וכו'.**

עי' בחזו"א שם סקכ"א שתמה מהסוגיא דלעיל כו: דפליגי רבנן ור"א אם המבטל בעין יפה מבטל או לא, ולפ"ז אין מקום כלל לומר דבכה"ג שאין יכול לבטל מחצר לחצר יועיל הביטול לחיצונה באגב החצר הפנימית שהרי הביטול בעיקרו הוא כלפי בני החיצונה. וכתב החזו"א דקים להו דיש ביטול רשות מחצר לחצר כה"ג וכמבואר בתוס' בסוגין דרק כלפי רגל עירוב נאמרה סברא זו דתיתי חיצונה ותישתרי בהדייהו.

אכן בתור"פ מיישב דכאן אין זה בכלל הדין דביטול מחצר לחצר דהכל נחשב כחצר אחת אלא משום דגזירה אטו ביטול מחצר לחצר גמורה, ולא גזרו אלא רק כאשר הוא מבטל בהדיא, אבל אם הביטול הוא חל באופן של אגב החצר הפנימית לא גזרו בזה.

**אליבא דמ"ד אין ביטול רשות מחצר לחצר ל"ת לך וכו'.**

עי' בגאו"י שעמד על השינוי בסוגיא דכלפי האיבעיא דהקיפו נכרים מחיצה בשבת תלו זאת בפלוגתא דלעיל אם יש ביטול מחצר לחצר דהיינו אם מבטלין אף כשאין אוסרין, ואילו להלן לגבי איבעיא דמת נכרי בשבת תלו זאת בנידון אם שוכרין ומבטלין או לא.

ומבאר הגאו"י דבהקיפוהו נכרים מחיצה אין זה אלא חדא דסגי בביטול לחוד, ועל כן אינו ענין למחלוקת אם שוכרים ומבטלים דהתם הוי תרתי, ומאידך יש בו חומרא דליכא לא אוסרים ולא מערבים מע"ש וזה קשור רק לנידון אם מבטלין מחצר לחצר, ואילו הנידון אם מת הנכרי בשבת אינו קשור לנידון אם מבטלין מחצר לחצר כיון שהכא מצו לערב מע"ש.

ועי' בחי' הגרמ"ה שתמה שהרי הכא הם כן אוסרים זה על זה ומאי ק"ו איכא ועיי"ש מה שתי'.

**כ"ת לך אליבא דמ"ד יש ביטול מחצר לחצר וכו'.**

מבואר כאן בסוגיא שהצד שיש ביטול הוא משום דעכ"פ הן מערבין זה עם זה בע"ש, משא"כ היכא דלא מצו לערב זה עם זה. ותמוה שהרי לעיל איכא מ"ד דאף היכא דאתי נכרי בשבת שוכרין ומערבין והתם איכא תרתי לריעותא כמו הכא. וביותר תמוה שהפוס' נקטו לעיל כריו"ח דשוכרין אפי' בשבת עי' טושו"ע סי' שפ"ג, ואילו לענין הקיפו נכרים פסקו שאין רשאים לבטל זה לזה כמבואר בסי' שפ"א. ועי' במשנ"ב שם שנראה מדבריו שיש טעם אחר לאסור בהקיפוהו נכרים מחיצה בשבת משום דכל שנאסרה למקצת שבת נאסרה לכל השבת, ועי' בריטב"א כאן ולקמן ע: שנראה שהאי טעמא לא שייך היכא דמצו לערב מאתמול.

עי' בפרישה [שפ"א י"ג] שהקשה למה העמידו את הספק בציור כזה רחוק ולא העמידו בציור פשוט יותר, שאם היו ב' חצירות וכותל ביניהם ונפל הכותל דהשתא לא מצו לערב בשבת, ועי' בעצי אלמוגים שתי' עפ"י דברי התוס' לקמן ע: שמחלקים שהיכא שכח העירוב לא היה בערב שבת גרע ממקום שהיה לו כח לערב והיה לו מעכב על העירוב, ולפ"ז כאן שיש לו בעצם את הכח לבטל מע"ש אלא שהיתה מחיצה המפסקת שמנעה את חלות הביטול יכול לבטל בשבת.

**מת נכרי בשבת וכו'.**

לפי פרוש רש"י הנידון הוא על נכרי שהיה בביתו בע"ש ולא שכרו ממנו ומת בשבת אם מועיל מה שיבטלו זה לזה, וכ"נ מדברי הרמב"ם פ"ב הי"ג. והתוס' הקשו מן הסוגיא דלעיל דמוכח דכל היכא שמצו למיגר מע"ש מועיל ביטול.

ועי' בקר"א שמיישב דסוגיא דהכא אינה אליבא דשמואל דתלי במה שמצו לערב מע"ש אלא הכל תלוי אם חדא עביד או תרתי.

ובמהרש"א מיישב שיטת רש"י לפי השיטה השניה בתוס', דכאשר הוא נמצא מאתמול ומתרצה להשכיר סגי בביטול לחודא דלא שייך בזה ביטול תורת עירוב, וסוגיא דהכא אליבא דר"מ דלא סגי ליה בביטול לבד בלא שכירות ניחא.

**רד"ה אני אומר מבטלין, ולא דמי לההיא דלעיל וכו'.**

המפרשים התקשו למה לא תירץ בפשיטות דהתם הוי חדא והכא תרתי, ועי' בב"ח שהעמיד דברי רש"י על הקיפו נכרים מחיצה בשבת דאף דהוי חדא לא מצי לבטל בשבת. אך קשה דזה מבואר בגמ' להדיא שיש חילוק בין נכרי לבין הקיפו נכרים מחיצה בשבת. ועי' במהרש"א שיישב לפי דרכו.

**דף ס"ט ע"ב.**

**כיצד אומר לו רשותי קנויה לך רשותי מבוטלת לך קנה וא"צ לזכות. [בגדרי דיני ביטול רשות]**

יש לחקור בגדרי ביטול רשות אם הוי כהקנאה שהוא מקנה את חלקו שבבית ובחצר לשכינו, או שהוי כעין סילוק שהוא מבטל רשותו ודיוריו מלאסור על חבירו. ולכאו' זה גופא פלוגתת ב"ש וב"ה דלקמן אם שרי לבטל בשבת אם הוי מקנא רשותא בשבתא או סלוקי רשותא בעלמא.

אך באמת יש להסתפק כנ"ל גם לפי הצד שהוי סלוקי רשותא אם הוא מסתלק מגוף הבעלות של החצר, או שאינו מסתלק לגמרי אלא מלדור כאן וכעין דירה בלא בעלים שאינה אוסרת.[[14]](#footnote-14)

והנה מלשון הגמ' והראשונים כאן משמע שיש קנין אלא דקנה באמירה בעלמא. [עי' בס' תניא רבתי סי' י"א ובשבה"ל סי' ק' הובאו בקו"ש], ועי' בפי' הריבב"ן שמשמע מדבריו שהטעם שאין צריך קנין כיון דהוי סילוק רשות בעלמא.

וכן מהסוגיא דלקמן נראה שזה שביטלו לו את הרשות נעשה כבעלים ויכול אף לבטל לאחרים ואף לכאלה שאינם מבני החצר וכמו שנביא מדברי הראשונים.

והנה הראשונים בריש פסחים דימו ענין ביטול רשות דעירובין לדין ביטול חמץ, עי' ברמב"ן ריש פסחים שהוכיח מזה דביטול לא הוי הפקר אלא היסח הדעת, וכ"ה במאירי במגן אבות ענין י"ח [צין אליו בס' עמק חכמה סט"ו] והוסיף עוד שהוא מבטלו כעין מדרס לכל בני החצר וכמי שאינו מיוחד לו הוא וכעין ששנינו תבן וביטלו עפר וביטלו. ומדבריהם משמע כמו הצד השני שהביטול הוא סילוק עצמו מלאסור על חביריו.

אלא דלפ"ז אינו מובן למה צריך שיסלק עצמו במפורש מכל בני החצר [כדלקמן ע.] ולא סגי במה שיאמר רשותי מבוטלת וכעפר היא לכל כמו בביטול חמץ [ועמד בזה בספר הנ"ל והבאנו דבריו להלן].

ומדצ"ל דלענין חמץ הוי דברים הניכרים שהוא מבטלו לגמרי מפני איסורו, אבל הכא שאין זה אלא בכדי שלא יאסור על חביריו טלטול אינו חל בדיבור בעלמא אא"כ הוא מקנה את רשותו לחבירו. אך אין זה צריך להעשות בצורת קנין על הגוף דוקא ויכול להיות על ידי נתינת רשות [וכדאמרי' נותן רשות ונוטל רשות] שיחשב המקום כברשותו של חבירו שהוא יהיה השולט במקום ביום הזה, ומכח זה חל הביטול בחצר שהוא מסתלק מלאסור כמי שאינו. ולכן מועיל שיעשה כן הן בלשון ביטול והן בלשון הקנאה, אבל יסוד הדברים הוא שהוא מכניס את המקום לרשות חבירו ומבטלו מלהחשב כרשותו.

**ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו ולהם.**

עי' רש"י שמבאר דכיון דלא ביטל רשות ביתו הרי הוא מוציא מרשות היחיד לרשות חביריו. אולם ברבינו יונתן כאן בדפוסים הישנים [הו"ד בב"י ריש סי' ש"פ], ביאר הטעם משום דבכה"ג הוי משקל רשותא ותמוה למה הוצרך לזה ועי' בי"מ שם.

ויתכן לומר דס"ל כהרמב"ם שתקנת עירוב היא משום דהוצאה לחצר השותפין דמי להוצאה לרה"ר וכאן שהוי חצר שעל ידי העירוב וביטול חשיבא כחצר של יחיד שרי, ואף שגזרו שלא להוציא אף מבית לבית מ"מ הכא על ידי ביטול התירו לגמרי את כל החצר. [אכן בריו"נ בהמשך נראה שהוא לומד כרש"י שהאיסור משום שהוי הוצאה מרשות לרשות וצ"ע], אולם לפי איך שהובאו הדברים בדפוסים החדשים נראה שכל ההיתר שייך רק כלפי זה שביטל ולא לשאר בני החצר וצ"ע.

**קסברי רבנן המבטל רשות חצירו רשות ביתו לא ביטל וכו'.**

לפי המבואר בסוגיא טעם פלוגתייהו דר"א ורבנן היא בסברא אם יש דרך לדור בבית בלא חצר. ולכאו' זה סותר למש"כ בגמ' לעיל כו: דפליגי אם המבטל בעין יפה ביטל או לא, ונפק"מ אם צריך לבטל לכל אחד ואחד או סגי בשיבטל לאחד מהן יעו"ש וצ"ע בסתירת הסוגיות.

ועי' בפי' הר"י לעיל דמשמע דהפלוגתא היא אם אנו יכולים להוסיף על דבריו יותר ממה שהוציא מפיו או לא, ולפ"ז נוכל לומר דלתרוייהו הרגילות היא שאין אדם דר בבית בלא חצר, אבל פליגי אם משום הכי נוכל להוסיף על דבריו, ומאי דקאמרי' דאדם דר בבית בלי חצר הכונה היא שאין זה בליבו ובלב כל אדם שהוא מתכוין לבטל אף הבית שלו. ועי' היטב בפי' הר"י בשמעתין. ועי' בקר"א לעיל כו: שכתב כעי"ז.

שו"מ בתורת חיים לעיל שעמד על סתירה זו, וכתב שצריך לגרוס בסתמא רשות ביתו לא ביטל, בלי התוספת דאין אדם דייר בבית בלא חצר, וכתב שכן משמע ברי"ף ורא"ש.

**והן אסורין וכו', חמשה לגבי חד לא הוו אורחין.**

עי' רש"י ד"ה והן אסורין דכיון דמשתמשי בחצר אע"ג דלאו מבית דידהו מפקי הו"ל משקל רשותא וכו', ומבואר דבכה"ג חשיב חזרה מן הביטול שלהם. ולפ"ז יש לדון שאם הוא יחזיק בחצר שוב לא יוכלו לחזור מן הביטול ולפ"ז יוכלו גם להוציא מביתו. ועי' במג"א סי' ש"פ סק"ז שכתב בשם הר"י דחזקה לא מועילה בזה, ומאידך יש להתיר להם להכניס מן החצר לבית כיון שבכה"ג לא הוי משקל רשותא. ועי' בב"מ שכתב שלא מצא מקור לזה בדברי הר' יהונתן, אך כתב שהפשטות במשנה ובפוסקים היא כדברי המג"א. וכתב לבאר הטעם דביחיד שאפשר להגדיר את שימושו בחצר כאורח אחר שהחזיקו אנו דנים שאינו חוזר מן הביטול, אבל ברבים שאינם אורחים הוי משקל רשותא אף אחר שיחזיקו והדברים אינם מובנים כ"כ.

וכ"ז להבנת רש"י דבכה"ג חשיב משקל רשותא. אמנם בריטב"א בסוגיין כתב טעם אחר דכיון שאינם נעשים אורחים כיון שכן ה"ל מוציאין מרשות היחיד לחצר המשותפת דאע"ג דביטלו לו רשותן אסורים הם בו. ומבואר בדבריו יסוד שהביטול חל רק כלפי זה שביטלו לו אלא שהם יכולים לטלטל מכוחו אם הם אורחים, אבל כל שאינם אורחים אינם יכולים לטלטל, ולפ"ז יש לאסור גם להכניס מן החצר לביתו שיש כאן הוצאה מרשות לרשות. וכ"כ בעבוה"ק ש"ד אות קע"ו שהם אסורים להכניס ולהוציא לביתו, וכ"ה בפסקי הרי"ד[[15]](#footnote-15) וכ"ה בדברי הר' ירוחם הו"ד בבי"מ שם. וע"ע בבי"מ שם שהרחיב בביאור דברי הריטב"א הללו ודייק כמו"כ מדברי הרמב"ם.

והבי"מ כתב עוד נפקותא בין השיטות דלשיטת רש"י אם יוציאו האחרים מן הבית לחצר הוי משקל רשותא ונאסר אף היחיד, אולם לשיטת הריטב"א שאין זה משום משקל רשותא לא נאסר היחיד. ועי' בביאוה"ל שם שכתב דברשב"א בסוגיין מוכח שאם הוא קדם והחזיק אינם אוסרים עליו, ומועילה חזקה לענין זה. אולם בלשון הרשב"א נראה שהוא לומד כהריטב"א שעיקר טעם האיסור הוא מחמת הוצאה מרשות לרשות ולא משום משקל רשותא. וע"ע בחי' הר"ן כאן.

**ל"צ דהדר חד ובטיל ליה לחבריה.**

עי' בריטב"א שמדייק מכאן דאותו שביטלו לו עד כמה שחל הביטול כלפיו יכול לבטל רשותו לאחרים כגון לבני חצר אחרת דלגמרי הוא זכה בחלקם. ועי' בחזו"א סי' צ"א ס"ג שהסתפק בההיא דמבטלין וחוזרין ומבטלין אם צריכים כל בני החצר לבטל את רשותם לאחר אחר שביטל הראשון או שיכול אחד מהן לבטל רשותו אל חבירו וחבירו לחבירו, והביא שהריטב"א בסוגיא דלעיל סג: מצדד להתיר אף בכה"ג, ותמוה למה לא הביא סוגיא מפורשת כאן.

**כיון דבעידנא דבטיל לא הוי להאי שריותא בהאי חצר. [רד"ה קמ"ל]**

עי' בריטב"א שהקשה דלפי פשטות הסוגיא אם יבטלו בני החצר בזאח"ז לא יחול הביטול של כל אחד כיון דבעידנא דבטיל לא הוה ליה שריותא. ועי' בפי' הריו"נ במשנתינו שכתב להוכיח מכאן שצריכים כולם לבטל בב"א. וכן נראה מדברי הארחות חיים סי' מ"ג שכל שלא חל היתר בשעת הביטול לא מהני.

וביאר הריטב"א את הסוגיא לפי רש"י שדוקא לענין שלא יוכל להקנות לאחרים אמרי' דכיון שלא חל הביטול לא מהני אבל לגבי דידיה מהני בכה"ג [וצ"ל דהביטול חייל כל שעה ושעה ואף דמעיקרא לא חל מ"מ אחר שיבטלו חביריו יחול הביטול של כולם בב"א, אבל אי אפשר לדון כל ביטול בפ"ע].

אולם הא מילתא צ"ב דכיון שחבירו נסתלק מן החצר למה לא יחול הביטול של חביריו כלפיו ומה אכפת לנו שביטלו לשניהם יחד סוכ"ס ליכא שום דיורין האוסרין. וראיתי בס' עמק חכמה סי' ט"ו [להגר"מ רוזנר שליט"א] שביאר דענין ביטול אינו סילוק בעלמא אלא שהוא עי"ז מטפיל את דיוריו אל דיורי חבירו שדיורי חבירו יהיו העיקרים והוא לא יאסור עליו, וע"כ כשהוא מבטל לשנים חל הביטול כלפי שניהם וממילא נחשב שיש כאן דיורין של המבטל כלפי זה שכל אחד יאסור על חבירו מכח דיורי המבטל גופייהו. וע"ע מה שכתבנו לעיל במשנה בגדרי ביטול. ועי' היטב בגאו"י כאן.

ועי' בחי' הר"ן שביאר את הענין באו"א שבכה"ג שלא היה שריותא בחצר אין זכותו חזקה כל כך שיוכל ליתן אותה, דזכותא קלישתא כי האי אע"פ שיכול לקבלה אינו יכול ליתן אותה. ולדבריו מובן היטב למה אותו היחיד שביטל עדיין אוסר על חבירו. וע"ע בהגהות על הריו"נ שגם כתב לחלק עד"ז. ועי' בקר"א שהעיר דהריו"נ בגמ' מפרש כרש"י שיש חילוק בין חמשה המבטלין ליחיד המבטל חלק חבירו. ועי' עוד בשפ"א כאן משכ"ב.

וע"ע במשנ"ב סי' ש"פ סקכ"ד שכתב שהמבטל הראשון עצמו יכול לחזור ולבטל את חלקו לאותו השני ומהני להתיר שהרי גם הראשון ביטל את חלקו ומותר השני לטלטל. ולכאו' לפי דברי הר"ן שיש זכיה לאותו שביטלו לו אינו יכול הראשון לחזור ולבטל.

שו"ר שהערוך השולחן סי' ש"פ ס"ג הסתפק אם יכול לחזור ולבטל לאלו שלא ביטל להם מקודם לכן, וכתב שמסתבר שאינו יכול לבטל כיון שנתן חלקו לאחרים ואיך יוכל לחזור וליתנו אא"כ נימא שהוא חוזר בו מן הביטול.

**תוד"ה ושלהם וכו', דהתם איירי כגון הבא לדור במבוי לשם אכסנאות וכו'.**

עי' בב"ח שגרס בדבריהם דהתם איירי בעו"ג הבא לדור וכו' וכ"ה ברא"ש ובתורא"ש כאן. ועי' באבן העוזר סי' ש"ע שדייק מדברי התוס' כאן שאכסנאי ישראל הדר בחצר אוסר על הבעה"ב ורק בנכרי אינו אוסר דאין בכה"ג את הגזירה שמא ילמוד ממעשיו, וכתב שכן מוכח מהתוס' לעיל ס"ו ע"א. ובקר"א תמה עליו מדברי התוס' לקמן דמלמד אינו אוסר ומוכח שאורח אינו אוסר על בעה"ב, אלא דהכא מיירי בישראל הבא לדור בקביעות, ואילו הירו' מיירי בשאינו דר בקביעות דומיא דהנכרי ואין חילוק בין ישראל לנכרי אלא אורחא דמילתא הוא, וכמ"ש המהרש"א כאן. ועי' בבית מאיר סי' ש"ע משכ"ב.[[16]](#footnote-16)

**דף ע' ע"א.**

**אע"ג דאמרי ליה קני ע"מ להקנות וכו'.**

עי' רש"י דהו"א דשליח שוייא וקמ"ל דכיון שלא קנה אינו יכול להקנות, וכ"ה בפי' הרחב"ש. וצ"ע דאם הטעם משום שליחות הרי יש כאן שליחות כח לבטל עבורם ולמה הוא צריך לקנות. ואי נימא כהר"ן ניחא דכיון שחל הביטול כלפיו לחומרא, לא יועיל מה שיבטל מכח האחרים כיון שסוכ"ס קימים אצלו דיורי חביריו, ואין אפשרות לבטל את הדיורין הללו.

**א"ל צריך לבטל לכל אחד ואחד.**

בלשון הטור מבואר שצריך לומר רשותי מבוטלת לך ולך וכו' או שיאמר רשותי מבוטלת לכולכם. אולם הרמב"ם בפ"ב מעירובין כתב שצריך שיאמר רשותי מבוטלת לך ולך, ובהה"מ שם נסתפק בדעת הרמב"ם אם מועיל שיאמר רשותי מבוטלת לכולכם. וכתב דברש"י לעיל כו: מוכח דמהני.

ובשו"ע פסק בסתם כדעה הראשונה שצריך שיאמר לך ולך, וכתב די"א דמהני שיאמר לכולכם. ועי' בט"ז שביאר את הדעה הראשונה דכולכם יכול להיות אף רובו ככולו ואין זה מוכח שהוא מבטל לכולם לגמרי, וצ"ב דכיון שהוא עומד לפניהם ומבטל כמש"כ הפו', מה"ת לומר שלא נתכוין לכל אחד.

ואילו"ד הט"ז היה מקום לפרש דבאמירת כולכם אינו מתכוין לומר שהוא מקפיד שיהו כולם כאחד זוכים ברשותו אלא כל הקודם מהם זכה בכל הרשות ונמצא שעדיין הוא אוסר על חביריו, ולכן צריך שיאמר שההקנאה מתיחסת לכל אחד ואחד בפ"ע. [וצ"ע מהסוגיא דגיטין י"ח ויש לחלק]

**צריך לבטל לכאו"א.**

עי' רש"י לעיל כו: ד"ה ה"ג, דלרבנן צריך לבטל לכאו"א דאע"ג דהאי דבטיל עירב עם חבירו כי עירב מאתמול אדעתא דההיא חולקא לא עירב, ומשמע מדבריו שיש קנין לאותו אחד שיוכל לערב עבור הרשות הזו ולכאו' מהאי טעמא יוכל אף לבטל את רשות זו לחביריו. ועי' בביאור הלכה ריש סי' ש"פ שאם ביטלו אליו מבע"י מהני העירוב אף עבור החלק שביטלו.

אך עי' ברשב"א לקמן בסוה"ע ד"ה הא דבעא מיניה שכתב שאם יבטל רק לאחד אינו רשאי אותו האחד לשוב ולבטל לאחרים, דכיון שלא הוי ליה שריותא מעיקרא אינו יכול להקנות ואפי' באמר לו קני על מנת להקנות[[17]](#footnote-17). ולכאו' הדימוי אינו מובן דלעיל חסר בעצם הזכיה כיון שהוא מבטל לאחד שלא עירב שהוא אוסר עליהם אבל בגוונא שכולם עירבו לא מובן למה לא יוכל לבטל את חלקו לאחרים, ומוכח מכאן שבכה"ג שלא חל הביטול יש חיסרון בקנין רשות דמה"ט לא יוכל להקנות הלאה וכמו שכתב הר"ן.

**צריך לבטל לכל אחד ואחד.**

לעיל סו. מבואר שחמשה שעירבו אחד יכול לשכור מן הגוי ומועיל עבור כולן ומשמע שם שזה מחמת שעירבו כולן יחד, ועי' בביאור הלכה סי' שפ"ב ס"ט שדן בזה. ואם ננקוט שזה מחמת העירוב צ"ב מ"ש ביטול שלא מועיל עבור כולם. וצריך לחלק שבאמת אין צריך לזכות בחצר העכו"ם אלא רק שיחשב כמעשה שכירות של כולם ולענין זה מועיל שעירבו יחד וכשם שמועיל שאחד יערב בחצר אחרת עבור כולן.

**אם אותו היחיד רשאי לטלטל.**

עי' רש"י לעיל כו: שכתב דאם ביטל רק לאחד כולן אסורים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ז, אמנם בתור"פ לעיל כו: משמע דאותו היחיד מותר לו לטלטל שהוא זכה באותו חלק חבירו ואין מי שיאסור עליו. וצ"ב בסברת הראשונים דאסרי. וצ"ל דפליגי בחקירה דלעיל אם הביטול הוא סילוק או הקנאה דאם הוי סילוק אנו דנים דלגבי האי יחיד הוי כמאן דליתא ואין מי שיאסור, אולם אם הוי זכיה הרי הוי רשות מיוחדת לגבי אותו יחיד ואסור להוציא מרשות של יחיד לרשות השותפין.

ולפ"ז אם מת אחד מבני החצר והוריש לבנו שהוא אחד מבני החצר בזה לכ"ע יהיה אסור להוציא כיון שהוא זכה זכיה גמורה באותה הרשות.

ועי' בשעה"צ סי' ש"פ סק"ה שהביא דברי הרב המגיד שאסר וכתב טעם אחר לאסור משום שבכה"ג שלא הותרו בטלטול בטל עירובן דעירוב שמו וכיון שאין ידם שוה ל"ה עירוב.

**רד"ה אחד שלא עירב וכו', דכולהו הוו כחד.**

מבואר ברש"י שהטעם שמועיל לערב לאחד הוא משום דמכח העירוב חשיבי כאדם אחד. ועי' בגאו"י שהקשה מן הברייתא דלקמן דמי שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר דאמרי' דמשחשיכה הרי הוא אוסר כיון שלא עירב על אותו החלק, וקשה דכיון דכולהו הוו כחדתחול הזכיה עבור כולן, ומתרץ הגאו"י שהכונה היא שמחמת זה אנו אומרים שהמבטל עצמו התכוין לבטל אל כולם מכיון שהם מעורבין יחד וחשיבי כחד וכ"כ המשנ"ב.

ועי' תוס' כאן שכתבו דפלוגתא דאביי ורבא תליא במחלוקת ר"א ורבנן אם בעין יפה מבטל או לא, ועי' בקר"א שמצדד שמחלוקתם היא אליבא דרבנן דכיון דהוו כחד חל הביטול כלפי כולם כאחד. אמנם לפי מה שכתב הגאו"י הכל תלוי בדעת המבטל ואם אינו מבטל בעין יפה לא יחול הביטול כלפי כולם.

**הב"ע דהוה ומית וכו' ובחנם דחק דאין היורש אוסר אא"כ הלך לדור שם וכו'.**

המהרש"א הקשה דלפ"ז לא היו צריכים לאוקמי בשמת האב שהרי משכח"ל שהיה דר בחצר בע"ש ואח"כ הלך משם ותו אינו אוסר. ובקרני ראם הוכיח מכח קושיא זו דבכה"ג שהיה דר בע"ש ונסתלק משם בשבת כיון שקנה שביתה בשבת הוא אוסר אף בדליתיה, ורק כאשר היתה הדירה בלא בעלים מע"ש אסור כמו שנראה מדברי הטור ריש סי' שע"א, ודלא כשיטת המג"א שמיקל בכל גווני, ובטעם החילוק עי' בביאוה"ל שם, ועי' מה שנכ' להלן לענין מת בשבת.

**תוד"ה יורש, ואיירי שבא היורש לדור שם בשבת וכו'.**

התוס' כאן ולעיל ד"ה הב"ע כתבו ב' טעמים שאינו אוסר כשאינו דר שם חדא דהוי כבית התבן ובית הבקר וכ"מ מדברי רש"י להלן בע"ב ד"ה מבע"י. עוד כתבו דקי"ל כר"ש שאם הסיח מליבו לדור שם אינו אוסר ולא כר"י דאסר כל שהוא באותה העיר. ומבואר מדבריהם שיש יותר חומרא במי שכבר דר בחצר לבין מי שעדיין לא דר דלדידיה חשיב כבית התבן ובית הבקר. ועי' בחי' הר"ן שג"כ הביא ב' טעמים אלו.

אמנם הרא"ש והריטב"א כתבו רק את הטעם דקי"ל כר"ש ולא משום דהוי כבית התבן והבקר.

ולגוף הנידון דהתוס' יעוי' ברשב"א [בד"ה ודוקא] שכתב לאידך גיסא דהכא שמתחילה לא היתה ברשות היורש אלא ברשות האב ונאסרה בתחילת שבת נאסרה לכל השבת, ומבואר דאין היורש אוסר מחמת עצמו אלא מחמת דיורי האב ואף שנסתלק מלאסור לא מהני. וכן העלה הריטב"א למסקנא. וכ"ה לכאו' דעת רש"י לעיל לגבי שיירא שמחלק דאם הוריש בשבת אסור כיון דאילו הוה אבוהי קים אסר יורש נמי אסר.

וצ"ב במאי פליגי התוס' על הנך ראשונים. ועי' בב"ח סי' שע"א ד"ה לא עירב שביאר את דעת הרא"ש דכל שאין היורש בחצר הו"ל דירה בלא בעלים שאינה אוסרת. והקשה לפ"ז דא"כ כאשר יבוא היורש לא יאסור כמו מי שהסיח מליבו להיות בע"ש וחזר והגיע בשבת דתו אינו אוסר, ומחלק שם דהתם אמרי' דהחצר הותרה אבל הכא מע"ש לא הותרה וכיון שבא היורש חזר האיסור וניעור.[[18]](#footnote-18)

**בביאור החילוק בין הסוגיא כאן לסוגיא דלעיל 'דהוה ומית'.**

עי' בגאו"י שתמה מהסוגיא דלעיל דאמרי' דהוה ומית ומבואר שהיכא שאין בן החצר קים אינו אוסר אם אינו דר שם בשבת. ותי' הגאו"י דבכה"ג שמת הוי כמי שהניח רשותו לכל בני החצר וביטול כזה ודאי מועיל, משא"כ כשהוא מניח רשותו לבנו לא חשיב ביטול אלא לבנו בלבד וכעי"ז כתב הרשב"א בתחילת הסוגיא. ועי' בחי' הר"ן לעיל שהקשה אמאי בדהוה ומית לא אמרי' הואיל ונאסרה נאסרה, ותי' דכיון שמת אין לך ביטול גדול מזה וכלפי ביטול אין את הכלל של נאסרה. ויש לכאו' עוד סברות לחלק עי' במגיה על הרשב"א.

ברם החזו"א מעמיד את הסוגיא בשמת מבע"י אבל אי מת משחשיכה אסור לפי הראשונים הללו.

**שם. ומיהו אם היה היורש דר באותו החצר שמא היה אוסר להם בית אביו וכו'.**

עי' במהרש"א שהתקשה בלשונם שכתבו הדבר בלשון שמא והוא ברייתא ערוכה להלן בע"ב שאם הניח רשותו לא' מבני חצר משחשיכה הרי הוא אוסר, וכתב שלשון הרא"ש מכוון בזה שכתב בלשון ודאי. והמהרש"א מבאר דברי התוס' שהם הסתפקו בכונת הברייתא דיתכן שרק כאשר דעתו להכנס להדיא לרשות אביו בשבת הוא אוסר, אבל בסתם שהוא דר בחצר שמא אינו אוסר.

ועי' ברשב"א שהסתפק לאידך גיסא שיתכן דבכה"ג שהוא דר בחצר כיון שמת אביו הוי כמי שביטל לכולם כיון שעירבו, ומחלק שם בין סתם ביטול לבין ביטול דמחמת ירושה דברא כרעא דאבוה, אך למעשה הסכים דאף בכה"ג בעי ביטול.

**שם [בע"ב]. ומהא דאמרי' לעיל אפי' שכו"ל נותן את עירובו וכו'.**

עי' במה שצוין לעיל דף סו. ע"א על התוס' ד"ה מערב.

**דף ע' ע"ב.**

**או"ד יורש כרעא דאבוה.**

עי' בריטב"א שכתב דלא"ד יורש אלא אפי' אם הוא גר שמת והחזיק אחר בנכסיו יכול לבטל כיון דאותביה בחריקיה וכמו הראשון הוא. וכ"ז מוכח בסוגיא לקמן ועי' היטב ברשב"א כאן בסברות הענין.

**תוד"ה אבל האי וכו', יכול להיות דאין מבטלין וכו'.**

עי' בריטב"א שכתב בשם הראב"ד דאליבא דמ"ד דגבי נכרי מבטלין משום דהוי חדא מילתא, ה"ה כאן היורש מבטל דלא הוי אלא חדא. וכתב בשם התוס' לחלק שדוקא לגבי נכרי מועיל לבטל משום שהיה לו כח לערב מע"ש והנכרי אריא הוא דרביעא עליה אבל הכא לאותו שביטל מעולם לא היה לו כח לערב. ועי' ברש"י לעיל סה: דהנכרי מבטל עירובן.

**כל שהותר למקצת שבת הותר לכל השבת כגון עירב דרך הפתח ונסתם הפתח וכו'.**

הראשונים הביאו את קושית הראב"ד אמאי לא קאמר כגון עירב בתחילת השבת ומת דאמרי' דהותר לכל השבת כמבואר בברייתא דלהלן א' מבני חצר שמת וכו' משחשיכה אינו אוסר וכמ"ש רש"י שם. ועי' בחי' הר"ן שמבאר דלענין זה אין צריך להגיע לכלל של הותרה דבלא"ה לא ירש היורש אלא מה שהיה בזכות מורישו ומורישו כבר עירב.

ולפי פשוטו נחלקו הראשונים בגדרי עירוב אם התיקון הוא בגוף הרשות שיש מכח העירוב זכות לכל בני החצר בגוף הרשות וזה לא מתבטל אף במותו של בן החצר, או שזה הלכה בדיורין שהדיורין שלהם אינם מחולקים והוי כעין שעבוד הגוף שהוא מעמיד את דירתו לכל בני החצר שיוכלו לדור בה אבל אין זה קנין ממוני בחצר.

**כל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת וכו'.**

לעיל הובאה מחלוקת הראשונים לגבי מי שלא עירב והוריש רשותו בשבת אם שייך בזה דין נאסרה [אם היורש אינו דר שם] ומחלקים שם בין מת ישראל לבין מת נכרי. ועי' בגאו"י שכתב דלפ"ז ה"ה אם הוא עצמו הלך בשבת לדור אצל חצר אחרת דתלי במח' הנ"ל אי אמרי' נאסרה או לא.

ועי' בגאו"י שהקשה סתירה בדברי הטור סי' שע"א שמשמע מלשונו שההולך לדור אצל בתו מיירי בהולך מבע"י ולא בשבת דאמרי' נאסרה בכה"ג, ואילו לענין מת אביו בשבת פסק שאין היורש אוסר אא"כ בא לדור עמהם בשבת ולא אמרי' נאסרה בכה"ג. ובאמת עי' במג"א שם שכתב דהטור לאו דוקא וה"ה אם הלך בשבת אינו אוסר וכן נראה מדברי השו"ע.

ועי' בבית מאיר שם שמחלק בדעת הטור דהיכא דהלך מביתו באמצע השבת לא אמרי' דהסיע מליבו.

והגאו"י מחלק שדוקא היכא דמת אמרי' שנעקרה דירתו מכל וכל, אבל היכא דהלך באמצע שבת לא נעקרה דירתו בזה שהלך, וכונתו לכאו' דדירה בלא בעלים מצ"ע הויא חצר השותפין, אלא שאם מע"ש אינו דר שם דיוריו כמאן דליתא, אבל אם מת אין הדירה מתיחסת אליו כלל ואינה נחשבת חצר השותפין.

**כל שנאסר למקצת שבת וכו' חוץ ממבטל רשות.**

בטעם החילוק בין ביטול דל"א נאסרה לבין מת נכרי וכיו"ב ביארו האחרונים [הקר"א ועוד] דל"ש נאסרה כלפי ביטול כיון דמקודם מצי לבטל כבר בכניסת השבת, ורק כאשר בתחילה לא מצי מבטל אז הוי בכלל דין נאסרה כגון ביורש או בדאיכא נכרי בחצר. וביאוה"ד כמ"ש החזו"א [סי' פ"ח סק"ה] דהדין נאסרה אינו משום דאיסור שחל על החצר תו לא פקע, דא"כ אמאי מהני להתיר על ידי מחיצה הנעשית בשבת, וכן אמאי במת ישראל בשבת הותר בדליתיה ליורש בחצר לדעת התוס' והרא"ש, אלא שזוהי סברא בתיקון עירובין שאין דין עירוב בשבת ואין דין ביטול ברשות כזו שאינה בת עירוב בין השמשות.

ועי' בחי' הר"ן לקמן עא. שהביא ב' מהלכים בזה א' דהוי תקנה מיוחדת להתיר דהם אמרו והם אמרו ודחה זאת. ב' דל"ש סברא זו אלא במקום דאי בעי לעירובי מאתמול לא מצי מערב אבל כשמצי לערב יכול גם לבטל. וזה ע"ד מה שנתבאר מהחזו"א.

אולם הראשונים לעיל דסברי דאף כשהיורש אינו בחצר ואינו אוסר שיך דין נאסרה מחמת דיורי האב מוכח שזה דין חלות איסור שחל ברשות. ובאמת הר"ן פליג בזה על דברי הראשונים וס"ל כהתוס' והרא"ש דאין היורש אוסר בכה"ג.

**דף ע"א ע"א.**

**אע"פ שהחזיק ישראל בנכסיו וכו'.**

בס' עצי אלמוגים [שע"א סקי"ב] הוכיח מכאן את הדין המבואר בשו"ע חו"מ סי' קצ"ה שהקונה ממכר בשבת אף דעבד איסורא המקח חל שהרי אסור לקנות בשבת ואעפ"כ אוסר.

ובשו"ת רע"א קמא סי' קע"ד דחה ראיתו שיש חילוק בין מו"מ לזכיה מהפקר דזכיה מותרת בשבת כיון דליכא מקנה דאלת"ה נימא דהותרה כיון שאינה עומדת שיזכה זה על ידי עבירה. וכדבריו כן כתב הפמ"ג שם בא"א סק"ז שבכה"ג ליכא משום מו"מ בשבת. ויש שרצו לה"ר מדברי הרא"ש שכתב שאם ראה ארנקי בשבת אסור ליטלו משום מוקצה ולא משום איסור קנין [ולכאו' אי"ז ראיה כיון שלא מיירי בהכרח שנטלה בתורת זכיה].

ולעיקר ראית האחרונים מן הסוגיא יש לדון דמנלן שאם לא קנה אינו אוסר, ולכאו' עצם זה שהוא תופס את החצר אף בלא קנין זה סיבה לאסור. ויתכן שזו כונת רש"י שהעמיד הסוגיא בגורן שהיינו דיורים בלא בעלות ועי' ריטב"א שהתקשה בדבריו.

**כיון דהו"ל להחזיק מבע"י אוסר וכו'.**

רש"י מבאר [בד"ה אעפ"י] שכיון שהיה לו כח להחזיק מבע"י אם ירצה נמצאת רשות זו תלויה ועומדת ולא הוה הותר למקצת שבת, ונראה מדבריו שהיסוד הוא דלא שיך הותרה היכא דההיתר עומד להשתנות, וכסברת הראשונים לעיל סו. דהיכא דעומד להגיע בשבת לא שיך הותרה.

ובעבוה"ק ש"ד פ"ז [אות קצא] מבאר דאין אומרים שתהא רשות הגר מבוטלת לכל עם כניסת השבת, אלא כל שיכול להחזיק מבע"י הרי הוא כאילו החזיק מבע"י שהרי הוברר שמשעה שמת הגר היה ביתו של ישראל וכמו שנכנסה שבת לאחר חזקתו, ומשמע מדבריו דהגדר הוא כאילו נאסרה הרשות מבע"י, ועי' בסמוך שמכח זה נובעת פלוגתתם בסמוך לגבי גר שלא עירב ומת משחשיכה.

**ה"ק כיון שהחזיק משחשיכה כיון דלא הוה ליה להחזיק מבע"י אינו אוסר.**

לפי מה שנראה הכל תלי באפשרות להחזיק מבע"י או לא וכל שלא יכול היה הזוכה להחזיק מבע"י אינו אוסר בשבת. אולם ברש"י [ד"ה משחשיכה] וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם [פ"ב ה"ח] והשו"ע [שע"א ס"ה] שמיירי בשעירב הגר מבע"י, ומבואר דבלא עירב הגר אמרי' הואיל ונאסרה נאסרה ואסור אף אם החזיק רק משחשיכה, וכמו ביורש דלעיל שאם מת אביו ולא עירב היורש אוסר. ועי' בגאו"י שהקשה לפ"ז דא"כ אין זה קשור לאי היכולת להחזיק מבע"י אלא דהוא מחמת דין הותרה.

אכן הרשב"א והריטב"א נחלקו על דברי רש"י ודעתם שכל שמת ולא השאיר יורשים הוי כמי שביטל רשותו לכל ותו לא מהני חזקה לאסור. וביאר הגאו"י דבזה שאני מיורש דלעיל שהתם מעיקרא לא חשיב כביטול לכל אנשי החצר אלא רק אל היורש ולכן כאשר הוא מת מיד חל איסור מכח היורש, אבל הכא דרשותו של הגר התבטלה לכולם לאו כל כמיניה של הזוכהלאסור בשבת, וכונתו דדיורין הבאין בשבת אינם אוסרים וזה המשמעות הפשוטה של הסוגיא.

[ועי' לעיל בדף ע: שהבאנו את דברי הראמ"ה שהקשה דמחמת האב הוי דירה בלא בעלים ואילו מחמת הבן נימא דהותרה שהוי דיורין הבאין בשבת.]

ונראה דפלוגתתם תליא בעיקר הפירוש בסוגיא אמאי בשמת מבע"י הזוכה אוסר דברש"י ביאר הטעם משום דלא אמרי' בכה"ג הותרה, והיינו דמעיקר הדין הזוכה הוי בעלים גמור לאסור אלא שהיה מקום לדון להתיר מחמת הדין הותרה שחל בע"ש כיון שלא היו בעלים וע"ז אמרי' דלא שייך הותרה בכה"ג דהרשות מתלא תלי וקאי.[[19]](#footnote-19)

אכן הרשב"א בזה לשיטתו דהזוכה בכל מקרה אינו יכול לאסור דהוי דיורין הבאין בשבת דכלפי הדיורין האלו לא היה איסור מתחילת השבת, ואף שהרשות בעצמותה אסורה מחמת הגר אין זה סיבה לאסור גם את הדיורין של הזוכה, וע"כ הוצרך הרשב"א להגדיר שהדיורין כאילו התחילו מע"ש כיון שהרשות עמדה לזכות בה והוברר הדבר שהוא הבעלים לענין לאסור את הרשות.

ברם הר"ן בסוגיא מבאר את דעת רש"י דכלפי ביטול שחל באמצע שבת לא אמרי' הואיל והותרה הותרה ומבואר דפלוגתייהו היא ביסוד הנ"ל אם שיך הותרה כלפי דין שלא היה בע"ש.[[20]](#footnote-20) ועי' בזה עוד במג"א שע"א סק"ד ובגליון הרעק"א מה שהק' עליו שם.

**וב"ה סברי איסתלוקי רשותא בעלמא הוא.**

עי' ברש"ש שהוכיח מזה דהפקר שרי בשבת וכדאמרי' לגבי דמאי מיגו דאי בעי מפקר לנכסיו וכו', ודלא כהפר"ח בסי' תל"ד שאסר בלא ראיה. ובאמת כדברי הפר"ח מפורש בדברי הרמב"ן ריש פסחים שהוכיח דביטול חמץ לא הוי הפקר מזה שרשאי לבטל חמץ אף ביו"ט ולא חיישי' למו"מ ביו"ט. ועי' במאירי מגן אבות סי' י"ח שבאמת תמה על דברי הרמב"ן מההיא דדמאי.

ולגוף ראית הרש"ש לכאו' זה תלוי בחקירה דלעיל אם ביטול רשות הוי הפקר על גוף הרשות, או רק סילוק מן הדיורין דזה לא דמי למו"מ כלל.

וע"ע במאירי כאן שביאר דעת ב"ה דאיסתלוקי בעלמא שרי בין בביטול רשות ובין בנתינת רשות שנתינה רעועא היא ואינה אלא איסתלוקי רשותא וצ"ב בכונתו, וע"ע בחי' המאירי לעיל סט: במשנה.

וע"ע בריטב"א כאן שהוכיח מסוגיין דמחילה שריא בשבת, ודחה דהכא הוי צורך מצוה שיש בו תיקון לצרכי שבת.

וע"ע בשעה"מ הל' לולב פ"ח ה"ב מה שכתב בענין זה.

**מתני' בעה"ב שהיה שותף לשכיניו וכו'.**

עי' רש"י שהעמידה במבוי, ועי' בפיהמ"ש שכתב שבחצר הרי אינם יכולים לערב אלא בפת ולא בשאר מינים וכ"ה בפסקי הרי"ד. אולם הטור הביא דין זה בסי' שס"ו בהל' עירוב חצירות שאם היה שותף לשכיניו אינו צריך לערב. והב"י תמה עליו שדין זה אינו שייך אלא לענין שתו"מ ולא לענין ע"ח, ועי' דרכ"מ שם. ובב"ח שם כתב דדעת הטור היא דאף עירוב מועיל בדיעבד בשאר מינים והכא כדיעבד דמי. ועי' בעצי אלמוגים סי' שפ"ו דביאר דברי הטור לענין לסמוך על שיתוף במקום עירוב וכן הוא במאמר מרדכי שם.

ואילו"ד הראשונים היה מקום לחלק על פי מש"כ התוס' לעיל מט. דקירוב דעת מועיל כמו עירוב ולכן מהני שותפות אף למ"ד עירוב משום קנין, דלפ"ז יתכן דמהני שותפות שלא להצריך עירוב כלל. שו"מ דבנשמת אדם

**לזה ביין ולזה ביין אינן צריכין לערב.**

עי' בהמשך הסוגיא דמוקמינן לה ששפך כל אחד לוגו בתוך החבית ונמצא שיש כאן תערובת של כל היינות יחד. ועי' בביאוה"ל [שפ"ו ג'] שהביא מהגאו"י שאם נשתתפו במין אחד שאינו מתערב כגון בפת לא מועיל, אא"כ נתערבו בככר ודוקא בב' מינים המתערבים יחד מהני. וכן הוא פשטות לשון הר"מ בפיהמ"ש.

אולם החזו"א נסתפק שה"ה בדבר יבש מהני כל שהם בכלי אחד.

ועי' בריטב"א בסוגיין שנראה שתלה זאת במהלך הסוגיא שלפי שיטת השמועה כאן כל שהוא בכלי אחד מהני אפי' הם שני מינים ואין נפקותא אם הם מעורבים או לא, אבל לפי המהלך של רב יוסף מבואר בסוגיא דאפי' כשהיין והשמן בכלי אחד כל שאינם חיבור זה לזה לא מהני להחשיבם כשיתוף ולפ"ז בעי דוקא לערבם זב"ז.[[21]](#footnote-21)

והנה לפי הביאור דבעי שיתערבו זה בזה ניחא מה דחשיב שותפות לכולם שהרי יש כאן התערבות של כל היינות זב"ז, אולם לפי הביאור דלא בעי שיתערבו צ"ב מה מהני מה שהוא מעורב עם חביריו והרי אין קשר בין הראשון לשלישי ועי' להלן.

**רד"ה שהיה שותף וכו', לשם שותפות בעלמא ולא לשם שיתוף.**

עי' ברש"י שכתב דהחידוש הוא דאף דלא נתנו את היין לשם שיתוף אלא לשם שיתוף בעלמא מהני. ובחי' הר"ן כתב דאיכא חידוש נוסף שאף שלא היה דעת כל השכנים להשתתף בינם לבין עצמם אלא כל אחד היה דעתו להשתתף עם בעל הבית הזה מהני.

והנה לכאו' בעירוב בכה"ג לא מהני מה שיערבו חלק מבני החצר בינם לבין עצמם ואח"כ יערב אחד מהן עם השאר דבכה"ג לא מתחיל העירוב. אך כאן יש עדיפות שיש כאן שותפות אמיתית שהיין מעורב לגמרי ונעשו שותפין, והכל נהפך לשותפות אחת לגמרי, משא"כ בעירוב שאינו אלא סיבה לשתף את כל דיורי החצר ואין ביד האמצעי ליצור דיור משותף לכל השכנים.

והנה יעוי' במאירי שכתב 'אין צריך לשתף מצד אחר אלא יכוונו בליבם שיהיה שיתוף הסחורה עולה להם לשם שיתוף מבוי ודים'. ומבואר שעתה בשעת העירוב הם מתכוונים לשם עירוב והתחדש שאף שלא היתה נתינה לשם עירוב מועיל. וכ"ה פשטות לשון הרמב"ם בפ"ה מהל' עירובין שכתב 'דאינן צריכים שיתוף אחר לענין שבת אלא סומכים על שיתוף של סחורה'. ויש לפרש שהכונה שהם סומכים להתיר טלטול על שיתוף זה וכ"כ בפסקי הרי"ד.

וע"ע בקר"א שהסתפק אם צריך אמירה לשם עירוב או דמהני אף ממילא להתיר והביא לזה כמה הוכחות מן הסוגיא.

ולכאו' מהר"ן מוכח דלא בעי אמירה או כונה כיון שעתה הם כן מתכוונים לסמוך על השיתוף הזה כעירוב.

ועי' בתוס' לעיל מט. דמוכח מדבריהם דל"ב אמירה לשם שיתוף ולכן לא חשיב שיתוף זה כקנין.

**תוד"ה אי אמרת וכו', אבל הכא דלאו לשם שיתוף וכו'.**

עי' בחזו"א [צ' ט'] שכתב כמה חילוקי דינים בין שיתוף סחורה לשיתוף דעלמא, דבשיתוף דעלמא מועיל שיזכה להם על ידי אחר חלק בפת אבל לענין שיועיל שותפות על ידי שיזכה להם יתכן דלא מהני עד שישתתפו בעצמם.

עוד כתב דמאידך לענין עירוב יש הלכה שלא יהיו מקפידין זה על זה, אבל בשותפות י"ל דסתם שותפין קפדי אהדדי ואפ"ה מהני.

עוד כתב [סק"ב] שלענין סתם עירוב קיי"ל דאותו הבית שהניחו בו את העירוב אי"צ ליתן את הפת אבל לענין ג' שותפין לא תקנו חכמים דמהני אלא בכה"ג שנתנו כולם חלקם בשותפות.

**תוד"ה יין ושמן וכו', אע"ג דכל האוכלין מצטרפין וכו'.**

הראשונים להלן הביאו את שיטת הראב"ד שמחדש שכל הדין דכל האוכלין מצטרפין נאמר אך על עירובי תחומין ולא לענין עירובי חצירות ושיתופי מבואות דכשם דאיכא קפידא בב' כלים איכא קפידא בב' מינים.

**דף ע"א ע"ב.**

**כי פליגי שלקחו חבית יין בשותפות וכו'.**

עי' רש"י שמבאר את החילוק שבאופן שלקחו יחד לא הביא כל אחד יינו, ומבואר דצריך שיהיה יין מיוחד לכל אחד ואז יערבו, אבל עצם זה שיש להם יין בשותפות אינו מועיל כעירוב. וכן מבאר הריטב"א.

הקר"א מקשה מ"ש מההיא דמניח את החבית שיכול לזכות לכאו"א אף שלא הוברר כל אחד חלקו, ומזה הוכיח דלא בעי אמירה לשם שיתוף. וזה מתאים עם החילוק דהחזו"א דלעיל שלא מהני שותפות על ידי זיכוי.

**תוד"ה ראב"ת אומר אין ברירה, אין זה כשאר ברירות דעלמא וכו'.**

בריטב"א מבאר את החילוק יותר דענין ברירה הוא לברר למפרע מה חלקו של כל אחד אבל כאן עדיין לא חלקו את השותפות דנימא ברירה, אלא הוא לשון מושאל לומר שאין מחשיבים את כל אחד מהם כאילו חלקו מבורר.

מאידך עי' בעצי אלמוגים שדיק מדברי הרשב"א בעבוה"ק שכתב דקי"ל כראב"ת דבדרבנן יש ברירה. וצ"ב מה סברת הרשב"א בזה. וצ"ל בדעתו שהוא נוקט דבעי שיסמכו על השותפות לשם עירוב והוי כאילו חלקו ביניהם וע"ע.

**בסומכין אשיתוף במקום עירוב קמיפלגי.**

לקמן יתבאר בדברי הראשונים שיש בזה ג' שיטות האם לגמרי סומכים להתיר לטלטל במבוי ובחצר ומן הבית לחצר, או שאין זו סברא להתיר את הבתים רק את החצירות לטלטל מחצר לחבירתה, אבל הבתים והחצירות מערבים לעצמן, ויש שנקטו דבכה"ג שעירבו הבתים והחצירות כ"ע מודו דסומכין, אבל פליגי אם לא עירבו הבתים אם רשאין לטלטל מחצר לחבירתה.

ומלשון רש"י כאן נראה שהנידון הוא לטלטל מן החצר לחבירתה דרך פתחים וחלונות ולא לענין לטלטל מן הבית לחצר, וכן נקט הריטב"א להלן בדעת רש"י[[22]](#footnote-22). אכן מלשון רש"י להלן ד"ה מערבין בחצירות שכתב 'היכא דלא עירבו בני חצר לעצמן' משמע שהנידון הוא לסמוך לגמרי אף להתיר הוצאה מן הבית לחצר. וע"ע ברש"י לעיל סז: ד"ה נסמוך אשיתוף דמשמע גם דלגמרי סומכין אף לטלטל בחצירות גופייהו.

**הא קמ"ל דלא עבדינן כתרי חומרי בעירובין.**

רש"י מבאר שאם היה פוסק הלכה כר"מ דאפי' בפת לא מהני הוי תרי חומרי, ולכן הוצרך לפסוק הלכה כראב"ת דלא מהני שיתוף במקום עירוב ביין, ושוב פסק הלכה כר"מ דאף בפת לא מהני. וצ"ב דאכתי הוי תרי חומרי שפסק כראב"ת ולא כרבנן ושוב פסק להחמיר כראב"ת אף בפת כר"מ. ועי' ריטב"א.

ויש להוסיף עוד שהוא נוקט דרבנן ור"מ פליגי בשיטת ראב"ת אם יש להחמיר אף בפת או לא, וגם רבנן מודו דיין לא מהני וכשיטת האמוראים דלקמן דביין אפי' רבנן מודו, ולכן אין זה נחשב שהוא החמיר תרי חומרי כיון שרבנן גם כן מחמירים בזה כראב"ת.

ועי' תוס' שביארו את הגמ' באו"א.

**מערבין בחצירות בפת וכו'.**

רש"י מבאר החילוק דעירוב הוא משום דירה ואין דיורין בלא פת משא"כ שיתוף המבוי אינו משום קביעות דירה ולכן סגי אף ביין, וכמ"ש רש"י סוכה ג: דע"י השיתוף נעשו כל החצירות לתשמיש אחד. ועי' בחי' הר"ן.

אך צ"ע לפ"ז מה שייך שיועיל שיתוף במקום עירוב והרי הוא חלות שם בפ"ע, ועי' מה שנכתוב להלן.

**מערבין בחצירות ומשתתפין במבוי שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות.**

מבואר כאן שהטעם שאין סומכין על שיתוף הוא בכדי שלא תשתכח תורת עירוב. ויתירה מזו מבואר בגמ' לקמן עג: שאם עירבו רוב החצירות דבמבוי וחצר אחת לא עירבה, בכה"ג לכו"ע מהני השיתוף דכיון שעירבו רובן תו לא משתכח תורת עירוב.

וצ"ע דבשלמא אם מיירי שעשו השיתוף על ידי פת מובן דיש לו להועיל במקום עירוב אבל אם בפת לא פליגי אלא ביין צ"ע, הרי עיקר הטעם הוא משום דלא מהני יין לעירוב כמ"ש רש"י לעיל ולהלן. וצ"ל דמה דפליגי ביין הוא משום דלא לשתכח תורת עירוב בפת, אבל על עצם דין העירוב לא אכפת לנו אם נעשה בכל חצר בפני עצמה או שנעשה באופן של שיתוף כל החצירות כולן וע"י יין.

ונמצא דבזה פליגי האמורים דלקמן אם לר"מ הקפידא הוא שיעשה עירוב דוקא בכל חצר ולכן לא מהני אף שיתוף דפת, או שהקפידא היא שכולם יתנו פת.

ולכאו' זו כונת הרמב"ם פ"א הי"ט שכתב דאם נשתתפו במבוי בפת מהני משום שהתינוקות מכירין בפת.

**רד"ה מערבין וכו', אבל עירבה כל חצר לעצמה וכו'.**

בריטב"א מבאר טעמו של רש"י דכיון שהטעם דלא סמכינן אשיתוף במקום עירוב הוא משום דלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות, בכה"ג שעירבה כל חצר לעצמה מהני דבכה"ג ודאי לא משתכחא תורת עירוב.

ועי' בריטב"א שם בשם תוס' שהקשה על מה שהביא ראיה מן המשנה דהמבוי לחצירות כחצר לבתים דהשיתוף משוי לכל החצירות כחדא שהרי המשנה שם מיירי לחומרא דאסור להוציא מן החצירות למבוי בלא שיתוף.

והנה מדברי רש"י כאן מבואר שבכה"ג שלא עירבו החצירות ביניהם לכו"ע מהני, אולם בב"י סי' שפ"ז כתב בשם רש"י דכל מה שהתחדש דסומכין אשיתוף במקום עירוב הוא בכה"ג ששיתפו במבוי ועירבו החצירות כל אחת בפ"ע ורק בזה סומכים, אבל אין השיתוף מועיל להתיר את הבתים להוציא לחצר. ולפ"ז ר"מ פליג אף בזה. ועי' בגאו"י שתמה דברש"י כאן מבואר איפכא, וכן הק' הט"ז והגר"א על דברי הב"י.

אולם הריטב"א כתב דמסברא לא שייך לומר דפליגי להתיר אף בחצירות דהשיתוף ענין לעצמו והעירוב ענין לעצמו, ועיקר פלוגתייהו היא להתיר להוציא מן החצירות מזו לזו. ולכאו' כוונתו דמיירי בשלא עירבו הבתים עם החצירות ואסור להוציא מן הבית לחצר אבל לגבי להוציא מן החצר לחבירתה מהני השיתוף, ובזה פליג ר"מ דאם נתיר תשתכח תורת עירוב, אבל אם עירבו כל חצר לעצמה מודה ר"מ כמו שכ' בדעת רש"י ועי' גאו"י. אך צ"ע למה ישתכח תורת עירוב שהרי אין מוציאין מן הבתים לחצר, וכדאמרי' לגבי שכירות שאם נשאר האיסור לא אמרי' דמשתכחא תורת שכירות. והריטב"א כתב בשם הרמב"ם דעד כמה דלרבנן סומכין על שיתוף במקום עירוב אפי' בשלא עירבה כל חצר לעצמה ולהתיר הטלטול לגמרי.

ובביאור דעת הרמב"ם איך מועיל השיתוף להתיר את החצר, עי' בחזו"א סי' צ' סקט"ז שביאר שאין הכונה דהשיתוף מועיל כמו עירוב אלא דלבתר שנתפרסם איסור הוצאה מרשות לרשות מכח השיתוף תו לא תקון תקנתא דעירוב. וצ"ב לדבריו מה החילוק הם השיתוף נעשה בפת או ביין.

אולם בגאו"י כתב בתו"ד דכיון שנעשו כל המבואות כחד ממילא איכללו כולהו בתי וליכא רשות מיוחד, והיינו דבכה"ג שיש להם דיור משותף במבוי לא חשיב שיש להם חילוק רשויות זה מזה.

**תוד"ה בפת וכו' ועוד שהשיתוף וכו', אבל עירוב חצירות בפת אין לו להועיל כל כך במבוי.**

מלשונם משמע שאין לעירוב להועיל במקום שיתוף כלל וגרע אף משיתוף דיין, ורק שיתוף בפת מועיל במקום עירוב, אך המהרש"א הקשה דא"כ יש סברות הפוכות דלרבנן משמע בהמשך הסוגיא דעדיף עירוב בפת על שיתוף דיין.

ומבאר המהרש"א שבאו להוסיף בנתינת טעם דיש עדיפות לשיתוף דפת על פת דעירוב אליבא דר"מ.

**וא"ת כשעירבו החצירות בפת וכו', דאטו השם גורם שנקרא עירוב וכו'.**

לכאו' קושיא זו היא בעיקר לשיטתם דאין מועיל עירוב דפת במקום שיתוף והקשו דבכל עירוב מונח אף שיתוף. ונימא דדחקו לעשותו בפת וליתנו בבית שבחצר שיועיל הן משום עירוב והן משום שיתוף. אולם לשיטת רש"י לכאו' אינו קשה דלמ"ד בפת כו"ע מודו א"כ באמת כשר הן לשיתוף והן לעירוב כמ"ש בשמו, ולמ"ד אין סומכין אפי' בפת היינו דעירוב הוא ענין לחוד ושיתוף הוא ענין לחוד ובלא"ה משתכח תורת עירוב ושיתוף, וממ"נ אם יוכשר בתורת שיתוף יצטרכו עוד פת לשם עירוב.

אמנם בריטב"א ובר"ן חולקים על עיקר שאילת תוס' וס"ל דאם נתנוהו לשם עירוב לא מינכרא שהוא לשיתוף ומשתכח תורת עירוב.

**דף ע"ב ע"א.**

**ור"ה אמר מנהג כר"מ.**

עי' בחי' המהר"ל שכתב ששיך לומר דמנהג אף דר"מ מחמיר והי"ל דמחמירים כר"מ, ומבאר דמצוה לחזר אחר העירוב שיהיה לו מזונות מצויין בשבת ולכן אמר שהמנהג היה בדוקא לשתף כר"מ, ועי' תוד"ה נהגו.

**מתני' ובזמן שמקצתן שרויין בחדרים וכו'.**

ברשב"א מדייק את לשון המשנה דמשמע אפי' מקצת חבורה שהיתה בחדר בפ"ע מהני לגלות על כל שאר בני החבורה שהם מחולקים, אך הק' ע"ז מהגמ' להלן דמקשה פשיטא שאין זה חידוש ועי' מה שכתב לבאר את המשנה, ובשיטת הראב"ד.

**רד"ה וב"ה אומרים וכו', וכיון דביניהם א"צ עירוב נעשה אחד שליח לכולן וכו'.**

מבואר מדבריו שהדין ה' חבורות אין זה משום דחשיבא כל החצירות כרשות אחת לכולן אלא דהוא כעירוב גמור ודיור אחד אף לענין שיוכל לערב על חביריו. אולם התוס' לעיל הביאו ראיה לבן אצל אביו שיוכל לתת עירוב בעד אביו וכתבו לחלק שהבן טפל בדיוריו אצל אביו, ומשמע מדבריהם שאין זה משום דחשיבי כמעורבין אלא משום דהוי דיור אחד. ועי' בהמשך הסוגיא דמדמי ליה לחמשה שגבו את עירובן ובמה שצוין שם.

**שם ד"ה ומודים וכו' ולא דמו לה' שגבו את עירובן וכו'.**

ק' דקארי לה מאי קארי לה. גם ק' למה לא כתב כן אליבא דר"מ ברישא דאמר שצריך עירוב לכל חבורה וחבורה דלא דמי וכו'. ואם נפרש דמתני' במקצת דוקא וכמ"ש הרשב"א ניחא דבא להשמיענו דאף שיש חיבור על ידי השאר שהם אינם מחולקין מהם בפיתא ולינה ומ"מ לא מהני לפטרם מליתן עירוב שאינם מצורפים עם שאר בני החצר.

**תוד"ה ומודים וכו' ומיהו אם יש לאדם סופר ומלמד בביתו וכו' הכל נקראים ע"ש בעה"ב.**

לעיל דף סה: ודף סט: הובאה מח' הרמ"א סו"ס ש"ע והאבן העוזר אם אורח ליומיה שיש לו זכות בחצר אוסר על בעה"ב דהרמ"א ס"ל שאין דיורי האורח נחשבים דיורים לגבי דירה קבועה והאבן העוזר חולק דשכירות הוי מכירה ליומא. והנה מדברי התוס' כאן משמע דבלאו הנך סברות שכתבו כאן היה אוסר המלמד על בעה"ב וכדברי האבן העוזר, אמנם בשו"ת תרוה"ד סי' ע"ו דוחה הראיה דכאן מיירי שהיו להם דיורים קבועים יותר מל' יום ולא חשיבי כאורחים.

**שם. ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו וכו' ומצי לסלוקינהו וכו'.**

נחלקו האחרונים בכוונת דבריהם אם כוונתם להצריך ב' התנאים היינו שיש להם השתמשות משותפת באפיה ובישול וגם שהיתה דירתם בשאילה דלא השאילם שיאסרו עליו, אבל אם היו מחולקים לגמרי באכילתם ותשמישם היו אוסרים בכל גווני ולאידך אם היה מקומם מושכר [ובאופן שלא מצי לסלקם אסורים] אף אם הם משותפים באפיה ובישול, או דב' טעמים נפרדים הם, דהמג"א וט"ז סי' ש"ע ס"ג כתבו דבעי' תרתי. ועי' בביאוה"ל שם שדיק מדבריהם דלא נקטו בטעם השני מצד דמצי לסלוקינהו אלא משום דלא השאילם שיאסרו עליו, ועיי"ש שהראשונים באמת גרסו אחרת, וכתב דבמצי לסלוקינהו אפי' הרשב"א דפליג על התוס' מודה שאין אורח אוסר. אולם באליה רבה נקט שהעיקר כטעם השני ואין לסמוך על טעם הראשון לבדו. וכן נראה מהגר"א שלא הביא רק הטעם דשכירו ולקיטו.

וע"ע בחזו"א סי' צ' קל"א משכ"ב.

ולפי הגירסא דידן מבואר בדבריהם חידוש שאף באורח קבוע שיש לו מקום פיתא ולינה לעצמו כל כמה דמצי לסלוקיה אינו אוסר על בעה"ב ולא על חביריו. ועי' בהגר"א ובביאוה"ל סי' שפ"ד לגבי נכרי וישראל הבאים שלא ברשות.

**שם. והו"ל כה' שכירין וה' לקיטין דלא אמרי' להחמיר וכו'.**

מתבאר בדבריהם פשט חדש בסוגיא שם דלפי פשוטו אין כאן שייכות לאיסור מצד השכו"ל, אלא כיון שתקנו חכמים דהשכו"ל חשיב כבעלים אמרי' דלהקל אמרי' הכי ולא להחמיר. ברם הם מפרשים כדברי רש"י בסוגיא שם שנראה שיש להם פיתא ולינה גמורה ואעפ"כ אינם אוסרים משום דהם טפלים לבעה"ב, אלא דאביי הסתפק דכיון שתקנו לו דיורים גמורים אף לענין שיוכל לערב עבור בעה"ב נימא דה"ה להחמיר שאינו נטפל לבעה"ב כלל והוא גם אוסר על אחרים, ודוקא כאשר הם מחולקים בדיוריהם, ועי' מה שכתבנו בסוגיא שם.

ועי' ברשב"א לקמן דף עג. ובריטב"א לעיל סד. שהביאו את דברי התוס' הללו והביאו כמה הוכחות לחלוק עליהם לדינא. ולענין הראיה משכירו ולקיטו כתב הרשב"א דשא"ה דאית ליה לבעלים תפיסת יד בכל הרשות ואינם מחולקים מבעה"ב בתשמיש כמו בסופר ומלמד שהם דרים לגמרי בפ"ע.

עוד כתבו הראשונים לחלק דהתם מיירי שהשכירו ולקיטו אין לו אפי' פיתא ולינה בפ"ע דומיא דמי שהשאיל מקום לחבירו להניח בו שום חפץ ומעיקר הדין אין לו כח לאסור דאינו אלא אורח, אלא הוא קל שהקילו חכמים בשכירות נכרי שאם אינו מתרצה שיכול לשכור אף משאר המשתמשים ברשות הנכרי, ולפ"ז אין מקור לומר דבשאר שכירו ולקיטו שאינו אוסר.

אלא דלפ"ז קשה מה ההו"א שיאמרו דיש דין שכירו ולקיטו לחומרא אא"כ נפרש האיבעיא לענין שיצטרכו לשכור מכולם כמו שמפרש המאירי שם.[[23]](#footnote-23)

**בישוב ראית הראשונים מעבדים המקבלים פרס.**

הראשונים הנ"ל הוכיחו מהגמ' לקמן עג. דעבדים המקבלים פרס ואוכלים וישנים בבתיהם שמעיקר הדין הרי הם אוסרים אלולא שהם מקבלים פרס, ואף דמסתבר שהם דרים בבית אדוניהם ואעפ"כ אוסרים ולא אמרי' דלא השאיל להם ביתו בכדי שיאסור עליו.

ונראה ליישב עפ"י מה שכתב החזו"א [סי' צ' סקל"א] בגדר הסברא דלא השאיל להם ביתו בכדי שלא יאסרו עליו דאי"ז מחמת התנאי אלא שבכה"ג שהוא שוכר ממנו הרי הוא כנטפל אליו בדיוריו ובשביל זה מרופה השכירות, וכתב דטעם זה שייך אף באשה ועבד אלא דלזה אהני טעמא דמשתמשים יחדיו בכל תשמישי הבית משא"כ באשה ועבד שדרין בבית מיוחד. אך זה תלוי במח' הפוס' דלעיל.

אך יתכן לומר דבאשה ועבד לא שייך טעם זה כלל דרק מי ששיך בו דיורין גמורין על ידי התנאי חל עליו שם דיורי אורח ולא כבעלים, אבל אשה ועבד שזו עיקר צורת דיוריהם לדור בבית אחר של האיש הזה אין הם נחשבים לדיורי אורח מחמת התנאי ודו"ק.

**שם. ואע"פ שהקילו בנכרי טפי מישראל וכו'.**

עי' בב"י סי' שפ"ב שהביא את דברי הרמב"ם דהשכירו ולקיטו הוא משכיר דוקא ולא סגי ליה בעירוב דלא עדיף מן הנכרי שהוא הבעלים דבעי שכירות, וכתב דלפ"ז צ"ל שהכונה דשכירו ולקיטו נותן עירובו היינו בשכירו ולקיטו דישראל. והקשה לפ"ז דלא דמי דבנכרי מהני אף בע"כ ואילו בישראל לא מהני אלא מדעתו ומה ענין זה לזה והיינו קושית התוס' כאן. ועיי"ש שמכח זה הוא מבאר את הרמב"ם דבהכרח בעי תרתי שכירות ועירוב.

והתוס' כאן מחלקים רק לענין דאי אפשר לדמות דלא אמרו בכה"ג להחמיר, אבל בעצם הדין נקטו דשוה כח השכו"ל דישראל ודנכרי.

**אר"נ אף במסיפס מחלוקת.**

ברש"י מתבאר דמסיפס הוא מחיצה נמוכה ולפ"ז אף אם הוא פחות מי' ג"כ מחלוקת. ועי' ברשב"א שהקשה דא"כ אפי' כל אחד במקומו לא יהא מותר אלא בד"א כיון דהוא נפרץ למקום האסור לו, עי' מש"כ לתרץ.

ועי' בזה ברש"י ותוס' ב"ב ב: שכתבו ב' פירושים מהו מסיפס אם הכונה שהוא מלא בחלונות או שאינו גבוה עשרה, ולפי הפירוש הראשון החילוק הוא באיכות המחיצה דמחיצה כזו הויא מחיצה גרועה ועי' מה שנכ' להלן.

**אבל מחיצות שאין מגיעות לתקרה ד"ה עירוב אחד לכולן.**

התוס' כאן העמידו את הסוגיא במחיצות עראי, ולפ"ז אף מי שמתיר בפחות מי' הכונה דוקא במחיצות עראי שהם פחות מי' אבל במחיצות גמורות לכו"ע צריך עירוב לכאו"א, וכ"מ בדבריהם לקמן עט. ד"ה ש"מ. וכ"ה בפסקי הרי"ד בסוגיין שכתב דכיון שהם מחיצות עראי ואין מגיעות לתקרה ל"ח לחלק לה' בתים. אמנם בדברי רש"י לקמן לא נראה דנחית לזה ובכ"ג שאין מגיעות לתקרה אין מערבין בפ"ע.

ובלשון השו"ע סי' ש"ע ס"ג מבואר כדברי רש"י דבכ"ג שאין מגיעות לתקרה אין צריכין עירוב בפ"ע, וכ"כ במשנ"ב שם סקכ"ז בשם האחרונים ובשם האו"ז, דאפי' הם מחיצות קבועות של אבנים ונסרים לא חשיבי.

ולפ"ז יתכן שהחילוק בין מסיפס למחיצה שאינה מגיעה לתקרה דמסיפס הוא מחיצת עראי, אבל לפי הדרך הראשונה בהכרח מסיפס הוא מחיצה גרועה יותר ממחיצת עראי.

**דף ע"ב ע"ב.**

**תנא בד"א כשמוליכין את עירובן למקו"א וכו'.**

שיטת רש"י דברייתא זו פליגא על כל האמוראים דלעיל ועל ברייתא דר"י הסבר דפלוגתייהו הוי במחיצה שפלה אי הויא מחיצה לחלק דיורין או לא, אלא לכו"ע אינה נחשבת מחיצה ואינם אוסרים זע"ז דטרקלין מחברן, ופליגי במוליכין עירובן למקו"א אם צריכים כל אחד ואחד לתת עירוב. ומ"מ מיירי בשיש מחיצה ביניהם דבלא מחיצה הוי כבית אחד לכל דבר וענין, וכ"מ בריטב"א ד"ה ורבותי פירשו דהם חלוקין בדיורין קצת וכ"ה בחזו"א דלהלן.

אולם בדברי התוס' ד"ה אבל מתבאר דפליגי אף במחיצות וכמ"ש דכעין חדרים ועליות לב"ה כמו מחיצות שאין מגיעות לתקרה לב"ש, וכשם דלב"ש מהני בעירוב בא אצלן שלא יצטרכו לתת עוד עירוב כמו"כ לב"ה בכעין גגין ועליות. ודעת ב"ש דמחיצות המגיעות לתקרה חשיבי כב' בתים ולדעת ב"ה הוי כבית אחד לענין אם העירוב בא אצלן. ועי' בחזו"א [פ"ג סק"ג ואילך] שכתב דק"ו דאין אוסרין זה על זה במחיצה כזו, וזה מוכח בגמ' שלמדו מכאן לחמשה שגבו את עירובן דכשהם מוליכין את עירובן למקו"א צריך עירוב לכאו"א. ולפ"ז ב"ה פליגי דחשיב כבית אחד ממש ואינם חלוקים בדיורים כלל וא"צ להגיע לסברא דטרקלין מחברן.

ונמצא דלשיטתם ברייתא זו מצי אזלא שפיר כר"י הסבר ופליגי במחיצות לענין שיצטרכו עירוב אבל לכו"ע לא יאסרו זע"ז.

**כמאן אזלא הא דתניא ה' שגבו את עירובן וכו' כמאן כב"ה.**

לשיטת רש"י מובן היטב דלכו"ע אמרי' דטרקלין מחברן לענין זה אלא דפליגי בדין זה דמוליכין את עירובן. אבל לשיטת התוס' תמוה דמנלן דב"ש פליגי ואפשר דס"ל דמחיצה המגיעה לתקרה היא מחיצה גמורה אף לאסור, והיכא דהמחיצה פחותה מעשרה הוי כגבו את עירובן דלא אסרי אהדדי, ומ"מ במוליכין את עירובן יצטרכו עירוב לכל חד וחד, עי' במהרש"א וגאו"י שעמדו על זה.

**כמאן אזלא הא דתניא ה' שגבו את עירובן וכו'.**

עי' בסוגיא דלקמן עג. שהגמ' מחלקת בין אם יש דיורים נוספים שאז העירוב אינו מועיל אף כלפי אלו שנתנו את עירובן דמיגו דהני אסרי הני נמי אסרי ולכן צריכים עירוב לכולן יחד, לבין אם עירבו כל בני החצר ושוב באו לערב בחצר אחרת שאז סגי בעירוב אחד לכולן.

ולפ"ז יש להקשות דמנא לן ללמוד מכאן לה' שגבו את עירובן שהרי כאן איכא דיורין אחרים חוץ מבני הבית.

וביותר יש לתמוה לשיטת הטור ושו"ע שפסקו שאם המחיצות מגיעות לתקרה צריכין עירוב לכאו"א, ומאידך פסקו דחמשה שגבו את עירובן א"צ עירוב אלא לאחד מהן, ובסוגיא כאן נראה שהא בהא תליא וכעי"ז הקשה הקרב"נ.

**תוד"ה אבל, וא"ת טעמא דב"ש אתא לאשמועינן וכו'.**

עי' בחזו"א שם שכתב דלשיטת רש"י ל"ק קושית התוס' שהרי לפי דרך זו הוא מהלך חדש בהבנת המשנה שלא פליגי במחיצות ולכו"ע לא אסרי זה על זה דטרקלין מחברן אלא דפליגי רק לענין הולכת העירוב.

אך לשיטתם מובן הקושיא דפליגי במחיצות אי אסרי אהדדי או לא והברייתא משמיענו אליבא דב"ש דמודו במחיצות גרועות דאם עירוב בא אצלן מהני.

**מתני' האחין שהיו אוכלין על שולחן אביהם וכו'.**

רש"י מפרש שהם ואביהם היו דרין בחצר אחת. וכ"פ לקמן עג. ד"ה מקבלות פרס. והריטב"א לומד מדברי רש"י הנ"ל שכל מה דמהני קבלת פרס לענין שלא יאסרו זה רק אם נותן הפרס דהיינו אביהם דר עמהם בחצר אבל אם הוא אינו דר עמהן לא מהני קבלת הפרס. והריטב"א דייק מדברי הגמ' לקמן עג. דקבלת פרס מהני אף כאשר אינם שרויים עמו בחצר ודלא כרש"י. ועי' בביאוה"ל סי' ש"ע ס"ה שהביא את דעות הראשונים בענין.

ובטעם פלוגתייהו יש לבאר דרש"י ס"ל שהטעם דנתינת פרס נחשבת כעירוב הוא כמ"ש המשנ"ב סי ש"ע סקמ"ו שהאב מצרפן ומחברן להיות איש אחד ומטעם זה הם נגררים אחריו ואם הוא עצמו אינו בחצר אינם ניתרים מחמתו.

אולם בריטב"א כאן מבואר גדר אחר שהקבלת הפרס נחשבת כמקום פיתא של מקבל הפרס, וע"כ שולחנו של נותן הפרס מחברן אפי' אם אינו שרוי באותו החצר וע"כ אינם אוסרין זע"ז כיון שאין ביתם נחשב למקום פיתא.

ע"ע בר"י מלוניל לקמן פ"ח [פה:] שמביא יש מהמפרשים שמדמים דין תפיסת יד לדין קבלת פרס דכשם שהאחים אינם אוסרים על אביהם אם הם מקבלים פרס ממנו כמו"כ מהני תפיסת יד לענין זה דלא אסרי הדרים על בעה"ב, אמנם אם יש דיורין אחרים מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי. ושיטה זו מובאת ברמ"א סי' ש"ע. מבואר שלשיטה זו הגדר בקבלת הפרס הוא שהם נטפלים בדיוריהם לדירת נותן הפרס.

**אימתי בזמן שהם מוליכין את עירובן וכו'.**

עי' רש"י שמפרש דבזמן שיש עמהם דיורים אחרים אמרי' מיגו דהני אסרי הני נמי אסרי. ועי' תוס' ד"ה במקבלי פרס שנו שכתבו דאע"פ שמקום פיתא גורם אהני מה שהם אוכלים משל אביהם לענין שאם בא עירוב אצלן או שאם לא היו עמהן דיורים שאין הם צריכים לערב. ועד"ז כתב הריטב"א. וק' למה לא פירשו דבכה"ג ליכא למימר מיגו ונמצא שאינם אוסרים זה על זה וצ"ע.

**ש"מ מקום לינה גורם.**

הק' הראשונים דאי מקום לינה גרים אמאי מהני מה שאוכלין אצל שולחן אביהם לענין שאינם אוסרים זע"ז, ונאמרו בזה ג' דרכים.

הרשב"א בשם הרז"ה והריטב"א בשם הראב"ד כתבו דלמ"ד זה אין הכונה שרק מקום לינה גרים אלא ה"ה דמקום פיתא גרים ונמצא שאם הם מאוחדים במקום אכילתם אינם אוסרים זה על זה.[[24]](#footnote-24)

והראשונים הק' על מהלך זה ב' קושיות א' דבגמ' מבואר דלמ"ד מקום לינה גרים אזי ממקום לינתם מודדים את התחום ולא ממקום אכילתם, והיו צריכים למדוד ממקום אכילתם. ואולי יש לחלק בין דין חצירות לתחומין שלענין תחומין עיקר המדידה היא ממקום הלינה שהוא עיקר מקום השביתה משא"כ לענין דיורים אף מקום פיתא גרים.

עוד הק' דבהכרח אף שמואל ס"ל דמהני קבלת פרס לענין שאינם אוסרים זה על זה כמבואר בברייתא דנשים ועבדים ועד כמה שמצינו שיש מושג של דיור לחצאין ה"ה מקום אכילה גרים.

הרשב"א והריטב"א וכן התוס' לקמן ד"ה כרבים כתבו שלמ"ד זה אהני קצת מקום פיתא וכעין קבלת פרס דמהני לרב ה"ה דמהני מקום אכילה לשמואל דמיקרי מעורבין קצת.

בגאו"י כתב שיש לחלק בין אוכלים על שולחן אביהם מפיתו ממש לבין כמה חבורות שאוכלים משלהם כל אחד מככרו אלא שאוכלים במקום אחד, דבכה"ג לא נחשב דיור אחד, וצ"ע דלפ"ז אפי' כי יש עמהם דיורים אחרים נמי לא יאסרו זע"ז.

**במקבלי פרס שנו.**

רש"י מבאר שהם מקבלים הוצאה מבית אביהם ואינם אוכלים על שולחנו ממש. אולם בראשונים כתבו דבעי דוקא אוכל כ"כ המאירי, ובתור"פ הוסיף עוד שלשון פרס היינו אוכל מבושל שהוכן בעבורם בבית אביהם דהיינו שהאפיה ובישול הוא בבית אביהם וכ"מ בפסקי רי"ד.

ועי' בר"י מלוניל שכתב עוד דמיירי ששולחים להם מכל סעודות אביהם בכל יום ויום.

והיה מקום לתלות זאת בגדרי קבלת פרס שאם הגדר הוא שהאב מצרפם זה יכול להעשות גם על ידי שהוא נותן להם דמי מזונם ומחסורם עליו, אבל אם הגדר הוא שזה נחשב למקום פיתא שלהם זה רק כאשר הם נוטלים משם סעודה גמורה דחשיב כעיקר מקום אכילתן.

הרמב"ם בפ"ד מעירובין ה"ו מבאר דלא כרש"י שהם נוטלים ואוכלים בבתיהם אלא דמיירי שהיו אוכלים על שולחן אביהם על שולחנו בשכר מלאכה שעושים לו ימים ידועים כמי שסועד אצל חבירו שבוע או חודש, ובכה"ג אינם אוסרים זה על זה. ומשמע דאף בזמן שאינם אוכלים בפועל מ"מ מיקרי מקום פיתא לענין זה שאינם חלוקים לגמרי בדיוריהן.

**מי שיש לו בית שער אכסדרא ומרפסת בחצר חבירו וכו'.**

וכעי"ז שנינו לגבי מזוזה דמקומות הללו אינם חשובים בית ופטורים מן המזוזה וע"כ לא חשיב בית דירה. והרעק"א [בשו"ע שס"ו ובחי'] הביא שכמו"כ מצינו פלוגתא לענין סוכה בחג אי חייבת במזוזה וה"ה לענין עירוב דאי חשיבא דירת קבע צריכה לערב כמבואר ביומא ד"י ומשמע דלרבנן א"צ לערב וכ"כ המג"א סי ש"ע.

אמנם הק' דלענין בית שבספינה מבואר בשו"ע יו"ד רפ"ו דאין חיב במזוזה, ומאידך ספינה חשיבא דיורין לענין עירוב. וראיתי מקשים כנ"ל משיירא דלא חשיבא דירת קבע ואעפ"כ אוסרת כמבואר בספ"ק ומ"ש מסוכה. וצריך לחלק דבסוכה יש קפידא טפי שלא ידור בדירת קבע אלא בדירת עראי וזה יוצר חיסרון בדיורין, ולא דמי לבית שבספינה דלזמן זה חשיב עיקר מקום דירה.

**דף ע"ג ע"א.**

**רב אמר מקום פיתא וכו'.**

עי' בחזו"א [צ' מ"א] דלפי מה דקיי"ל דמקום פיתא גרים יוצא שבבתים דידן רק חדרי האוכל הם אסורים והשאר הוי כבית התבן ובית הבקר שאינו אוסר. ולפ"ז הוא דן שם שאם יש מבואה לפני הבתים הרי היא מפסיקה בין הבתים לחצירות כיון שהיא עצמה אינה מקום פיתא וחשיבא כחצר ולא כבית ונמצא שיש חצר המיוחדת ליחיד שמפסיקה בין החצר המשותפת דחשיבא כמבוי ולא מהני בזה עירוב אלא שיתופי מבואות.

ולכאו' יש מקום לדון דבאמת עיקר מקום שביתתו הוא במקום הלינה אלא שלא נוח לו לאכול שם ולכן הוא אוכל בחדר האכילה, אבל שפיר שיך כאן סברת דאנ"ס דאי ממטו ליה ריפתא התם טפי הוה ניחא ליה.

**דף ע"ג ע"ב.**

**כולה ר"מ היא וכו'.**

מבואר דאליבא דרבנן דאי"ל סומכין על עירוב במקום שיתוף ואיפכא בכל גווני שרי. אולם כ"ז למ"ד דבפת כו"ע ל"פ אבל למ"ד בפת פליגי אזי ביין לכו"ע אין סומכין ומבואר בתוס' דמשנתינו מיירי בכל ענין שעשו שיתוף. וממילא רק באופן שעירבו רובן מהני כמו דמהני לר"מ. ועי' במה שנכ' להלן בדעת הרמב"ם.

**טעמא מאי וכו' שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות וכו'.**

התור"פ הקשה דלפ"ז קשה סיפא דמתני' שאם שכח אחד מבני מבוי ולא נשתתף דמותרין בחצירות ואסורין במבוי, למה לא מועיל מה שרוב בני המבוי נתנו שיתוף שמחמת זה נוכל לסמוך על עירוב במקום שיתוף. ותי' דבסיפא מיירי שחצר שלימה שכחה ולא עירבה [דהרי סגי במה שאחד מבני החצר יתן שיתוף[[25]](#footnote-25)] ואוושא מילתא טפי ומשתכח תורת עירוב. וכן תירץ הריטב"א.

עוד כתב לחלק שמה שנאמר כאן דטעמיה דר"מ הוא בכדי שלא תשתכח תורת עירוב מן התינוקות זה לענין לסמוך על השיתוף במקום עירוב, אבל לענין לסמוך על עירוב במקום שיתוף זה מעיקר הדין לא מהני.

ואת חילוקו הנ"ל האריך לבאר לעיל בדף עא: שעירוב לא מהני היות ולא נעשה לשם שיתוף להתיר את המבוי אבל שיתופי מבואות מועיל גם להתיר החצר שהשיתוף מחברן יחד. ולכאו' כוונתו דעירוב מצרף הדיורים וקובע אותם בדירה אחת [כדעת רש"י] אבל אינו יוצר שותפות ממונית גמורה משא"כ בשיתוף. וכדרך התור"פ כן מבואר בפסקי הרי"ד לעיל עא: ובפסקי הריא"ז שם.

והנה מלשון רש"י לעיל שם ד"ה מערבין משמע שאין חילוק והכל משום גזירת שכחת התינוקות, וכן עולה מהריטב"א כאן.

וע"ע בתוי"ט ובתפא"י שביארו את הסיפא משום דמה שעירבה כל חצר לעצמה אינה סיבה להתיר את המבוי דהא לא תנינן פתוחות, ועי' בתור"ע שתמה מהשו"ט בסוגיא שלא כדבריהם.

**וטעמא מאי וכו' והכא כיון דכולה עירבו לא משתכחא.**

הרמב"ם [פ"ה הי"ג] פסק את משנתינו שיש חילוק בין אם שכח אחד מבני החצר לערב לבין אם שכח אחד מבני המבוי לשתף, וכתב הטעם דמהני לסמוך על השיתוף משום דבכה"ג שעירבו בני החצירות לא שייך הסברא דשכחת העירוב, וזה מתאים עם שיטתו לעיל בפ"א הי"ט שפסק דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב דביין כו"ע מודו, אבל סומכין על עירוב במקום שיתוף.

והטעם שלא מהני לסמוך על העירוב במקום שיתוף מבואר שם משום שעירבה כל חצר לעצמה ובכה"ג לא שייך לסמוך על השיתוף במקום עירוב.

**רב לא תני פתוחות זו לזו וכו'.**

עי' במהרש"א [על התוס' ד"ה אימא] שכתב דלכאו' טעמיה דרב הוא משום דפסק כרבנן וס"ל דסומכין על שיתוף במקום עירוב וע"כ לא מיירי בשעירבו החצירות יחד וע"כ אסורין במבוי, אבל בכל חצר וחצר שרי על ידי שיתוף דמבוי אף שאינם פתוחות זו לזו. וקשה אמאי לא ביארו כן טעמיה דרב. [ועי' תוס' לעיל עא: שכתבו דלמ"ד בפת לא פליגי צ"ל דס"ל כרב דלא תני פתוחות]

ומבאר שם דרב לשיטתו לעיל דבפת פליגי אבל ביין כו"ע מודו, וכיון דמתני' משמע בכל ענין בהכרח צ"ל דאם נשתתפו דקאמר במשנה דמותרין כאן וכאן היינו אם נשתתפו נמי קאמר, ולכך אי אפשר לומר דמה"ט לא תני פתוחות דבכ"ג אין סומכין על השיתוף. ועי' בחי' הגרע"א.

**קסבר אין מבוי ניתר בלחו"ק עד שיהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכו.**

ברש"י מבואר שעיקר החידוש הוא שעל ידי מה שעירבו החצירות בטל ההיתר דהלחי וקורה אבל אם יעשו צוה"פ מועיל להתיר וכ"כ התוס' ד"ה עד שסתם משנתינו מיירי במבוי הניתר על ידי לחו"ק[[26]](#footnote-26). וכן עולה מדברי הרשב"א בסוגיא.

אמנם בלשון הריטב"א כאן נראה שאם אין בתים וחצירות פתוחים לתוכו כדין לא מהני ביה שיתוף כלל. ויותר מפורש בלשון האו"ז סי' קע"ה שכתב 'הלכך כל היכא שיש חצירות זו אצל זו ופתוחות זו לזו וכו' אין להם היתר במבוי ואין השיתוף מועיל להם להתיר המבוי, ומה תקנתם יערבו חצירות ביניהם ויטלטלו מזו לזו, אבל אם היה שם חצר אחרת שאינה פתוחה לחברותיה וכו' שוב משתתפין במבוי ומערבין כל החצירות יחד וכו'.

**דף ע"ד ע"א.**

**ואזדא ריו"ח לטעמיה וכו' הנ"מ ל"ג דלמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה.**

התוס' דלקמן דף פ"ה ע"א פליגי על רש"י וס"ל דאין איסור להכניס כלים לחורבה שיש לה בעלים אם אין בה דיורים, ומוקמי שמעתין בגוונא שהבעלים גרים סמוך לחורבה ויש לו פתח לחורבה אלא שאינו רגיל במבוי זה ואינו אוסר בו. ועי' בחזו"א סי' פ"ו סקי"ח שהק' דלפ"ז אינה מובנת הראיה של הסוגיא דמנ"ל דלא מיירי בכה"ג שאין לה בעלים כלל וממילא לא שייך למיגזר בכה"ג. ותי' דס"ל שעד כמה דמיירי בחורבה שאין לה בעלים שאינה אוסרת כלל אינה נידונית כבית לענין להחשיבו כמבוי וצריך שיהיו בה דיורין כל שהן.

**תוד"ה הכנ"מ, ואור"י דהכי פירושו דלרב כשגזר וכו'.**

לביאור דבריהם עי' בתור"פ שמבאר שאם היו גוזרים שלא לטלטל מן המבוי לחורבה ולא היו משתמשים שם כלל מן המבוי לא היה מצטרף החורבה למבוי לדונו כב' בתים הפתוחים למבוי ובהכרח שמותר להכניס עכ"פ כלים ששבתו במבוי ונידון הכל כמבוי.

**דף ע"ד ע"ב.**

**תוד"ה מבוי שצידו וכו', וא"ת אפי' יערבו יחד וכו'.**

עי' בהגהת הראמ"ה שהעמיד דרש"י ותוס' חלוקים בזה דלרש"י מועיל שכירות שישכרו מן העכו"ם דעי"כ חשיב כחצר של ישראל ויש כאן דירה גמורה בב' חצירות, והתוס' ס"ל דאף שישכור ממנו לא מועיל השכירות להחשיבה כדיורים לענין שיהיו ב' בתים בחצר וב' חצירות במבוי לענין להכשירו בלחו"ק.

**שם. ואע"ג דנכרי אוסר עלייהו יכולין להשכיר.**

וכ"כ הריטב"א בתי' הראשון. ועי' בביאור הלכה סי' שפ"ב סי"ט שכתב דמוכח מדבריהם כאן שלפי המסקנא שעיקר הטעם הוא משום שאסור להעשות כיחיד במקום נכרי לא מועיל אפי' אם ישכור ממנו, ודלא כהרשב"א בעבוה"ק ש"ד סקט"ז שכתב דשכירות מהני בזה וכ"כ הגאו"י מסברא דנפשיה דלא החמירו בזה יותר מאילו היה דר עמו הישראל השני בחצר דמהני שכירות ואחר השכירות יכולים להתערב ביניהם.

ובביאור דעת התוס' עי' בעצי אלמוגים סי' ש"צ שביאר דהתוס' סברי שהאיסור לעשות יחיד במקום נכרי אינו משום שמא ילמוד ממעשיו גרידא, אלא הוא מחשש שמא יזיקנו וכמו שיתבאר להלן עה. וע"כ חשש זה שייך אף במקום שכירות, ודוקא כשגרים ב' ישראלים בחצר דלא שייך שמא יזיקנו שהנכרי מירתת, אז מועיל שכירות שעי"כ יזדרז לצאת משם לשבת אחרת ולא ילמוד ממעשיו.

אולם בריטב"א לא שייך את החשבון הנ"ל שהוא כתב להדיא כרש"י שעיקר החשש הוא משום שמא ילמוד ממעשיו ואעפ"כ כתב שלא מועיל שכירות לענין זה.

ובדעת הריטב"א צ"ל שכאן לא מהני שישכור, דעיקר התקנה דשכירות היא באופן שהעכו"ם אוסר עליו אבל הכא מצ"ע אין העכו"ם אוסר עליו שהוא יחיד עמו, אלא שיש כאן תוספת דיורין שגורמין לו לדור יחד עם העכו"ם וע"כ צריך לסלק את הדיורין ולכן תקנו שלא יחול העירוב כלל.

**שם. ועוד אור"י דאפי' היו הרבה בתים וכו' אפי' יש הרבה ישראלים באותו בית וכו'.**

מבואר בתוס' שיש כמה דרגות דפשיטא שאם יש הרבה ישראלים באותו בית חשיבי כיחיד וכמו שכתבו הראשונים כאן שאין דין משנתינו באדם שאין לו אשה וילדים, והתוס' הוסיפו להקל אף בכמה דיורים בכמה בתים אם אין להם אלא פתח אחד לחצר, וכאן מחדש ר"י שאף כאשר יש כמה פתחים לחצר ופתח אחד למבוי הוי כאילו דרים כמה ישראלים בבית אחד. אך קשה למה התוס' הביאו את הראיה על המקרה הזה ולא הוצרכו לראיה זו במקרה הקודם שיש כמה דיורים ופתח אחד.

**שם. ור"י פירש דדוקא חלונות נקט וכו' דמרתת הכותי טובא ולא יזיקנו וכו'.**

עי' במהרש"א שכתב שדבריהם מגומגמים בזה דלא משום חשש היזק נגעו בה אלא משום שמא ילמוד ממעשיו ואף דרך פתחים אם יערבו עמו ישאר לדור עמו וילמוד ממעשיו, וכתב הטעם על פי הרא"ש והמרדכי שכיון שעל ידי הפתחים הנכרי מירתת ולא יזיקנו שרי אף לערב כיון שאף בלא העירוב אין חשש נזק בזה. ובאמת זה קושיא על התוס' אמאי לא ביארו כן בפשיטות.

ועי' בעצי אלמוגים שם שמיישב דברי התוס' דהם לשיטתם דלא סגי להו בשכירות משום הגזירה דשמא יזיקנו שאף שכבר ליכא למיגזר משום שמא ילמוד, מ"מ חשש היזק חמור יותר ולא סגי ליה בשכירות אפי' שעה אחת, ולשיטתם הוצרכו לזה שבכה"ג גם את החשש שמא יזיקנו לא שייך דמירתת העכו"ם.

**שם. אמאי נקט שפתוחים לבית טפי מפתוחים לחצר וכו'.**

לכאו' יש מקום גדול לחלק דאם הם פתוחים לחצר ופתוחים למבוי בפתח אחד רשאים לערב ביניהם בחצר כיון דבלאו הכי יש כאן ב' ישראלים במקום הנכרי ואינם אוסרים זע"ז במבוי, אבל במקום שהם מתערבים דרך פתח בלא העירוב אינם נחשבים כב' במקום הנכרי, אך התוס' הבינו בפשיטות דעל ידי פתחים חשובים כב' במקום הנכרי ורק הוכיחו שבכה"ג הם גם רשאין לערב.

**תוד"ה הו"א טעמא דרב וכו' ולפ"ז אין להעמיד בחצר אחת וכו'.**

כוונתם שעיקר מימרא דרב באה לחדש שאין העירוב מועיל לעשותם כשותפים במבוי להתיר בלחו"ק וזה שייך רק באופן שיש ב' חצירות של ישראלים דהעכו"ם אינו חשיב דירה.

**שם. ועוד דמ"ק דדירת נכרי ל"ש דירה וכו'.**

יל"פ דבאו לומר דע"כ אין כוונתו לומר שאין מועיל העירוב להעשות כב' בתים בחצר שחידוש זה יכול להשמיענו גם בב' חצירות של ישראל, אלא החידוש הוא שלא מועיל להחשב כב' דיורים חלוקים במקום הנכרי ומשמיענו שהנכרי לא חשיב דירה וצריך את הדירה של הישראל ולכן צריך להעמיד בב' חצירות דישראל במקום הנכרי ובכל אחת אין רק דירה אחת הפתוחה לחצר.

והשתא יש במימרא דרב ב' חידושים א' דדירת עכו"ם ל"ש דירה לענין זה ב' דהעירוב אינו מצרף את ב' הישראלים להחשב כב' בתים בכל חצר כיון שהבית הפנימי אינו פתוח לחצר הפתוחה למבוי.

**שם. ועי"ל דאם היו פתוחים וכו' מ"מ ע"י פתחים ועירובן נחשבים להיות מן המבוי.**

השתא יוצא איפכא ממה שכתבו לעיל דעל ידי העירוב נעשו כאחד ולא מיקרי ב' בתים, ואע"פ דס"ל לענין ב' חצירות שהעירוב מצרפן להיות כחצר אחת אבל לענין ב' בתים בחצר לא אמרי' דהעירוב מצרפן, שאין אנו צריכים לדון בחילוק הדיורים שבתוך החצירות אלא רק במה שנוגע למבוי.

**שם. ואע"ג דלגבי חצירות חשבינן פתוחות זו לזו כפתוחות למבוי וכו'.**

עי' מהרש"א שהקשה מדבריהם לעיל דעל ידי סולם לא חשיב כחצר אחת וה"ה לגבי חלונות ועי' מה שתי'.

**שם. אבל הכא שיש להם פתח אחר לרה"ר אסרי אחצר וכו'.**

הלשון קשה דמאי איסור שייך בזה ואדרבה באים להקל להחשיבם כב' בתים בחצר להתיר המבוי בלחו"ק ועי' מהרש"א שעמד בזה ותיקן דבריהם.

**דף ע"ה ע"א.**

**אסור לעשות יחיד במקום נכרי.**

עי' רש"י שמבאר הטעם משום שמא ילמוד ממעשיו ולכן אסרו עליו להשתמש עמו במבוי כדי שיתיירא מן הגוי שלא יזיקנו ויצא, וכ"כ הריטב"א. אמנם בתוס' לעיל עד: ד"ה מבוי כתבו בשם ר"י שהחשש הוא שיבטח זה הישראל על שכיניו המשתמשים עמו ויתייחד עם הנכרי ויזיקנו הנכרי. וכ"כ הרשב"א בשמו שדוקא דרך חלונות משום שאין חבירו רגיל להשתמש עמו ובוטח הגוי שלא ידע ישראל חבירו ואיכא חשש היזק ולפיכך אסרו לערב עמו כדי שלא יהא הישראל בוטח בחבירו שעירב עמו ויצא מן החצר.[[27]](#footnote-27) וכ"ה בעבוה"ק ש"ד אות קט"ז שכתב שאם נתירו לערב עמו ולהוציא דרך פתחים למבוי ישען זה על חברת חביריו השכונים מאחוריו להיות דר במבוי יחידי ויסתכן.

והנה נחלקו הראשונים בסוגיא אם מותר לערב דרך חלונות בלא להוציא למבוי אלא להתיר הבתים לחוד, דעי' ברשב"א בעבוה"ק שם שכתב שמותר להוציא מחצר לחצר אבל לא אל המבוי, וכן נראה בלשון רש"י בסוגיא ד"ה אין מערבין וד"ה אמר רב. מאידך בריטב"א כאן ד"ה היי"ט כתב דלפום טעם זה אסור אף להוציא מן חצר לחצר אף בלא טעם היתר הוצאה דרך פתחים למבוי. ועי' בביאוה"ל שפ"ב סי"ט שהעמיד בזה מחלוקת לדינא.

ונראה דהריטב"א בזה לשיטתו לעיל דאף שכירות מן העכו"ם לא מהני ואין סיבת האיסור מחמת דיורי העכו"ם, והתקנה היתה שלא יתערבו זה עם זה כדי למנוע תוספת דיורין יחד עם העכו"ם, ומזה הטעם אין מקום לחלק בין המבוי לבתים.

ברם החזו"א סי' צ"ו סק"ז כתב דפשיטא שאם עירבו רק הבתים דמהני, אלא מיירי שעירבו בין בתים וחצירות וכיון שהעירוב לא מועיל במבוי אין מועיל אף בבית דאין עירוב לחצאין. [אולם צ"ע מהמבואר בשו"ע שפ"ב ס"כ שאם היו ב' בתים בחצר עם הנכרי ועירבו דרך חלונות חל העירוב בבתים ולא בחצר ולא אמרי' דאין עירוב לחצאין ולכאו' גם זה תלי בפלוגתא הנ"ל.]

**פרק שביעי.**

**דף ע"ו ע"א.**

**מתני' חלון וכו' פחות מד' על ד' או למעלה מי' וכו'.**

נחלקו הראשונים בטעם הדין דבפחות מד' או למעלה מי' שאין מערבין אלא אחד, אם זה משום שבכה"ג חסר בתורת פתח ולא מהני לחבר את ב' החצירות להיות כאחד, או משום דלא ניחא תשמישתיה בכה"ג ואינם יכולים להתערב במצב שאינם משתמשים בנחת זה עם זה והוי פסול בגוף העירוב מחמת זה.

רש"י כאן בד"ה פחות מד' מבאר כהצד הראשון שאם החלון קטן מארבעה ל"ח פתח, וכן בלמעלה מי' כיון שהוא מעל השיעור מחיצה אינו נידון כפתח לצרף החצירות, וכן עולה מפירוש הר"מ כאן.

מאידך בחי' המאירי כתב כהצד השני דבתרוייהו לא ניחא תשמישתיה וכן כתב הרע"ב בפי' המשנה.

בפי' הר"י למתני' ארכבה אתרי ריכשי וכתב דלמטה מד' או למעלה מי' לא הוי פתח כיון דלא ניחא תשמישתיה ומשמע לשיטתו שהמגדיר פתח לענין עירוב הוא מה שניחא תשמישתיה.[[28]](#footnote-28)

ובמחלוקת זו תלויים כמה נידונים בסוגיין איך לפרש כאשר יתבאר להלן.

בגמ' להלן בע"ב מבואר שמה שאין מועיל חלון שהוא למעלה מי' היינו דוקא בחצר אבל בבית אמרי' ביתא כמאן דמליא דמי. והנה סברא זו הוזכרה בגמ' שבת לענין הדין קלוטה כמי שהונחה דהבית חשיב כמונח בקרקע משום שהאויר חשיב כמלא, וזה מתאים עם פירוש רש"י שהנידון הוא בתורת מחיצה דבכה"ג אנו מחשיבים גם את המקום השוה לגובה המחיצה כקרקע ועל כן הוא נידון כפתח, ועי' בשושל"ד על המשניות שתמה מזה על פירוש הרע"ב דמה ענין זה למה דלא ניחא תשמישתיה.

אכן המאירי והריו"נ לשיטתם מבארים הסברא דכיון שדרך הבית ליתן בו כסאות וספסלים חשיב דניחא תשמישתיה אף למעלה מעשרה, ולפ"ז יוצא דאין זה דומה לשאר המקומות שבש"ס שהוזכרה סברא זו.

בגמ' לעיל נט: אמרי' סולם תורת פתח עליו דאפשר לערב החצירות על ידי סולם סמוך לכותל, וזה מתאים עם הסברא דכל דניחא תשמישתיה חשיב כפתח, אבל לפי הצד הראשון קשה דמה מהני סולם כיון שאינו מבטל את המחיצה.

אכן ברש"י לעיל ס. ד"ה תורת נראה דלקולא אמרי' דהסולם מבטל המחיצה והוי כמחיצה הנדרסת, וכ"מ מהריטב"א שם. [ועי' בגאו"י שם שהקשה דהוי כתרי קולי דסתרי אהדדי ומסיק שם דלענין עירוב הכל תלי במאי דניחא תשמישתיה וצ"ע מדברי רש"י בסוגיא.]

בביאור הלכה סי' שע"ב הביא את דברי הר"ח לקמן שמחלק בין 'פתח' ל'חלון' דלענין חלון סגי במה שיש בו שיעור דע"ד דניחא תשמישתיה, אבל לענין פתח צריך שיהיה הפתח ראוי לכניסה ויציאה וצריך שיהא בו שיעור מלא קומתו [והביאור הלכה כתב דסגי עכ"פ בעשרה דהוי פתח לענין מזוזה]. ועי' שם שאף שפירושו הוא דלא כשאר הראשונים בסוגיא יש לחוש לדבריו לחומרא. אמנם החיי"א כלל ע"ב פליג דה"ה פתח סגי בדע"ד.

ולכאו' זה תלוי במח' הנ"ל דלפי הצד הראשון שהגדר הוא שיש שם פתח בתוך המחיצה ולכן יש חיסרון בהפרדה של החצירות לכאו' סגי בכל שיעור פתח בכדי חשוב לערב המקומות, אבל לפי הצד שהכל תלוי בניחא תשמישתיה אז צריך לדון כל פתח לגופו אי ניחא תשמישתיה או לא.[[29]](#footnote-29)

**אבל מקצתו בתוך י' מערבין שנים ואם רצו מערבין אחד.**

להלן מבואר שצריך שיהיה עכ"פ רוחב ארבעה בתוך עשרה ולכן בחלון עגול צריך שיוכל לרבע ארבעה בתוך עשרה פחות משהו.

ובעצם הסברא יש לדון דאי משום דלמעלה מעשרה לא ניחא תשמישתיה מובן דאם מקצתו בתוך עשרה מהני דניחא תשמישתיה, אבל אם הגדר הוא שיש כאן מחיצה מעלייתא קשה שהרי אין כאן פתח גמור בתוך המחיצה. ועי' בפיהמ"ש דכתב דמ"מ עי"ז נחשב שאין ביניהם מחיצה, וא"כ ק' דממ"נ דאי נימא דסגי במקצת פתח נימא דה"ה במקצת רוחב סגי, וצ"ל שכל פחות מד' נידון כסתום לגמרי ואינו נגרר אחר החלון.

**דף ע"ו ע"ב.**

**אר"נ ל"ש אלא חלון שבין ב' חצירות וכו' מ"ט ביתא כמאן דמליא דמיא.**

הגאו"י חקר בטעמא דמילתא אם משום דהקירוי מחשיב שהכל נידון כסתימה והגובה שוה לקרקע, ולפ"ז ה"ה חצר מקורה, או משום דתשמיש בתים נחשב כניחא תשמישתיה אף למעלה מעשרה ולפ"ז ה"ה בית שאינו מקורה אם יש בו ספסלים ותיבות מהני [ולעיל כתבנו לתלות זאת בחקירה בגדר הצירוף דחלון].

והנה בגלהש"ס מצין לגמ' בשבת ה. ששם מבואר אליבא דרבי שאם העביר מרה"ר לרה"ר דרך רה"י מקורה חשיב כעקירה והנחה אף שלא נח בקרקע [וצ"ע אם רבנן פליגי על יסוד הדין]. ועד"ז איתא בר"ח בפי' הסוגיא שביאר שדוקא חצירות דלית בהו תקרה לא מהני חלון למעלה מי'.

מאידך ברשב"א [עבוה"ק ש"ד אות ה'] וכן בחי' המאירי כתבו להדיא כמו הצד השני, ולשיטתם יצא דה"ה בבית שאינו מקורה.

ועי' במגיה שם שהוכיח כצד זה מספק הגמ' לגבי לול שבתקרה מי אמרי' ביתא כמאן דמליא או לא, דאי משום דלא ניחא תשמישתיה מובן הספק אבל אי משום דכמאן דמליא דמי מה"ת לחלק בין לול לחלון.

ולכאו' הנידון בסוגיא דאף דכמליא דמי וחשיב כפתח מ"מ הקירוי עצמו עדיף שהוא גורם המצב של כמאן דמליא דמי ולכן הוא ודאי נחשב כמחיצת גובה לחלק בין הרשויות, ומבע"ל אם בכה"ג החלון משתוה לרשות או לא.

ועי' בפי' הר"י שנראה מדבריו שמחלק בזה שלענין מחיצה שמן הצד דמחמת הקירוי חשיב כמאן דמלי, והוסיף שאפי' למעלה מי' מערבין אחד לפי שדרך הבית להשים ספסלים או תיבות וכו' ולמעלה כלמטה הוא נחשב שהרי ניחא תשמישתיה. ומבואר מדבריו דב' הסברות אמת ולענין כותל דמן הצד מהני אף קירוי שבחצר, אבל לגבי לול שבתקרה צריך שיהיה בו תשמיש בית דוקא.

**מן הצד אבל באמצע לא.**

רש"י מבאר דמן הצד היינו חלון שבכותל ובאמצע היינו חלון שבתקרה, ועי' מה שכתבנו בביאו"ד לעיל בסמוך. אולם בריטב"א נראה שבאמצע החדר לא שייך לומר כמאן דמלי דמי וצ"ל דאין דרך להשים שם ספסלים ותיבות. ולדבריו מובן הצד דמהני עכ"פ סולם עראי דבכה"ג ניחא תשמישתיה.

,

**מתני' כותל שבין ב' חצירות גבוה י' ורחב ד' וכו'.**

רש"י מפרש דכיון שהוא גבוה ורחב הוא חשוב רשות באנפי נפשיה ואינו בטל לזה ולזה. אבל בפחות משיעור רוחב זה הדין הוא שהוא בטל לשניהם ואסור להזיז בו כמלא הנימא או דחשיב כמקום פטור ושרי לשניהם.

והשתא דלא בטיל לזה ולזה לכאו' יש לדמותו לחורבה שבין ב' חצירות דלעיל סו: ולקמן פה. שיד שניהם שולטת בה ודינה כחצר שאינה מעורבת.

ועי' בפי' הר"י מלוניל להלן בד"ה אפי' כמלא הנימא שכתב שכאשר הכותל רחב ד"ט אין רשות אחד מהם שולטת בו והוי כרשות היחיד בלא בעלים שמותר לטלטל בכולו, והביאו הבי"מ בסי' שמ"ט [יוד"ל]. וצ"ב מ"ש מחורבה הנ"ל ויש לחלק.

ועי' בגאו"י שהקשה לפירוש הר"י דאי חשיב דירה בלא בעלים אמאי לא יוריד למטה, ובאמת הר"י מבאר את דין המשנה שהכותל חשיב כגג ואסור להוציא מגג לחצר דב' רשויות הן. [וצ"ע לפ"ז משה"ק התוס' דאי הכי אפי' דחד ועירבו נמי.]

**תוד"ה ובלבד וכו' וא"ת ולרבנן אמאי אסור להוריד וכו'.**

הריטב"א [מובא לעיל בר"פ] מיישב דכותל חשיב כמו גג ומתני' אזלא כר"מ דס"ל דגגין וחצירות ב' רשויות הן. והקשה לפ"ז דא"כ אפי' דחד נמי יהיה אסור להוציא וכמשה"ק התוס' לענין קרפף, וכתב שזה עולה לשיטת המפרשים דלא אסר ר"מ אלא בגג וחצר דתרי גברי ולא עירבו אכן לפי' רש"י לקמן קשה. וע"ע ברשב"א כאן.

**אין בו ד' מהו רב אמר אויר ב' רשויות שולטת בו וכו'.**

שיטת רב דבכל משהו יש איסור הוצאה דחשיב כאילו הוא מוציא מחצר לחצר. ולפי פשוטו מיירי בכלי החצר דאי לענין כלים ששבתו בבית קשה מאי בעו התם, אא"כ נימא שהעלם דרך היתר, אך זה תלוי בפלוגתא דלהלן אי בכה"ג יש איסור לטלטלם חוץ לד"א. וכן כתבו התוס' דמתני' אזלא אליבא דרבנן ובעירבו אסרי רבנן להוציא מחצר לחצר.

ועי' בגאו"י ושפ"א שהקשו דאי מיירי בכלים ששבתו בחצר מ"ש מחצר שאינה מעורבת שאין איסור להוציא את כלי החצר בכל אויר החצר. ונראה מדבריהם שהם מחשיבים את הכותל הזה כחצר אחת שיד שניהם שולטת בו. [ובגאו"י מבאר ע"ד הגמ' להלן שחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה וגזרו שלא להוציא ממקום פטור שלא יבואו להוציא אף אל הבית ולכן אסרו בו הטלטול לגמרי.]

אך בריטב"א כאן נראה דבכל פורתא ופורתא חשיב הוצאה מרשות לרשות ולא דמי לחצר אחת דחשיבא רשות בפ"ע אבל כאן מקום זה משתייך ומתבטל אל ב' הרשויות, וע"כ אסור להוציא כלי חצר זו לחבירתה אם עירבו[[30]](#footnote-30). וכתב דמתני' אזלא אפי' כר"ש ומיירי בעירבו כל חצר בפ"ע ושכיחי מאני דבתים בחצר ורב אסר בזה אפי' אליבא דר"ש. וכן מתבאר בדברי הר"י שהובאו לעיל שמחלק דכיון שיד שניהם שולטת בו בכל נימא ונימא הוי הוצאה מרשות לרשות בלא עירוב.

**עוד בנידון אי דמי כותל זה לחצר שאינה מעורבת.**

רש"י בשבת קל: ד"ה מותר כתב דכלים ששבתו בחצר שאינה מעורבת מותר לטלטלן בכל החצר, וכמו"כ בגדים ששבתו בבית אלא שהוציאן לחצר דרך מלבוש פושטן ומטלטלן בכל החצר. ובחי' הגרע"א שם תמה על היתר זה שכיון שהחצר אינה מעורבת הרי בכל פורתא ופורתא הוא מוציא מרשות לרשות כשם שמצינו הכא בכותל שאינו רחב ג' שלא יזיז בו אפי' כמלא הנימא, והביאו הבי"מ סי' שמ"ט.

ובחזו"א ס' ק"ד סקכ"א כתב שדבריו תמוהין מאוד דדוקא באין בו ד' אמרינן אויר ב' רשויות שולטות בו וחשיב כאילו כלו הוא של זה וכלו של זה והלכך בכל זיז כל שהוא הוי כמרשות לרשות, אבל כל שיש בו ד' ולא עירובו הוי רה"י של ב' שותפין, והרי בית של ב' שותפין מטלטלין בו ול"א דמוציא לביתו של חבירו.

ולגוף קושית החזו"א מכותל הרחב ד', יעוי' בבית מאיר שבאמת מבארו על דרך הר"י הנ"ל דחשיב כדירה בלא בעלים ועל כן שרי לטלטל בכולו.

[ולעצם הדין בחצר שאינה מעורבת הביא הרעק"א להוכיח מהאבהעו"ז בשם הרשב"א בעבוה"ק שכתב שבכה"ג אסור לטלטל יותר מד"א וחשיב ליה כחצר שנפרצה לחצר אחרת עייש"ה]

ונראה עוד דסוגין לא מיירי כלל לענין כלים ששבתו בבית וכמו שהקשו התוס' אמאי אסור להוריד מן הכותל לחצר וכתבו דמיירי בעירבו, וכתבו דאליבא דרבנן אסור להוציא מחצר לחצר אם עירבו אפי' כלים ששבתו בחצר, ולפ"ז ניחא דבכותל גבוה י' שהוא רשות בפני עצמה ולא שכיחי בה כלי הבית ל"ש גזירה זו ושרי לטלטל בכולה כלים ששבתו בה, אכן לענין כלי הבית באמת יהיה אסור להזיז בה אפי' כל שהוא וכמו בשאר חצר שאינה מעורבת לשיטת רעק"א ולק"מ.

**אין בו ד' מהו.**

יש להסתפק בגונא שהוא רחב ארבעה וגבוה יותר מג' דלתרוייהו הוי תשמישו בנחת [ויש מלבד זה עוד גיפופין גמורים מן הצד שאז אינם אוסרים זע"ז בחצר] אם בכה"ג מודה ריו"ח שיד שניהם שולטת בו.

ויש להוכיח מההיא דלקמן עקר חוליא מראשו שכתב רש"י דכיון דלא גבוה עשרה לא חשיב רשותא באנפי נפשיה ונראה מדבריו דחשיב כחורי רה"י ולפי"ז שרי לתרוייהו ואין כאן איסור הוצאה מרשות לרשות. [מהרה"ג נחום זיו שליט"א]

וכ"כ בשעה"צ סי' שע"ב סקנ"א עפ"י הלבוש אך כתב שדוקא אם אינו רחב ג"ט, דאז אינם אוסרים זע"ז וכ"כ הגאו"י לקמן. ובחזו"א סי' צ"ו סקכ"ב תמה שבכה"ג הוי כחורי כרה"י ועולה מדבריו דהדין חורי רה"י הוא גם סיבה להחמיר שיהיה נחשב כרשות האסורה לשניהם. ועי' מה שנכתוב במקומו.

**דף ע"ז ע"א.**

**כותל שבין ב' חצירות צידו אחד גבוה י"ט וכו'.**

יל"ע באיזה כותל מיירי אי ברחב ד"ט או לא. ובריטב"א כאן וכן ברמב"ם [פ"ג הט"ו] ובשו"ע סי' שע"ב ס"ו כתבו דמיירי בכותל הרחב ד' דוקא אבל בשאינו רחב ד' שהוא נידון כמקום פטור אליבא דריו"ח אין נותנים אותו לחד מינייהו. אכן בגאו"י נחלק דלא שנא רחב או שאינו רחב דמ"מ כיון דתשמישו בנחת כחצירו דמי. אמנם מדברי הראשונים הנ"ל מתבאר דאין זה משום דחשיב כחצירו אלא דעבדי תקנה לחד מינייהו בכדי שלא יאסרו שניהם ועי' בסמוך.

**נותנים אותו לזה ששוה לארץ וכו'.**

רש"י 'נותנים אותו להעלות ולהוריד מעליו וחבירו אסור'. ובשו"ע שם כתב דחבירו אסור אף בכלים ששבתו בחצר ומקורו מדברי הרב המגיד על הרמב"ם שם ולא ביאר טעמו ומקורו. והמג"א שם מבאר הטעם דאי נימא דשרי לחבירו להשתמש בו אזי יאסר הוא כיון שרשות שניהם שולטת בו. והדבר צ"ב דמ"ש משאר חצר דידיה דמותר חבירו להכניס אליה מן החצר ולא אמרי' דיד שניהם שולטת בו. וצ"ל דבזה שהוא בחזקת שניהם אי אפשר להתיר לחד ולהחשיבו כחצירו אלא אם נפקיע מחבירו את זכותו לגמרי וממילא נאסר חבירו להשתמש בה כלל.

ובאבן העוזר שם תמה על דברי השו"ע דמה"ת נפסיד לזה את זכותו כדי לזכות את חבירו, ופליג על הדין דחבירו ודאי שרי להשתמש בחצר והביא כן מדברי התוס' לקמן צא: ומדברי הרשב"א בעבוה"ק.

ומבואר דפליגי הפוסקים בפלוגתא דלעיל אם הדין דלזה בנחת ולזה בקשה הוא דין הפקעה מזה דתשמישו בקשה כעין כופין על מידת סדום בכדי למנוע מצב של איסור לשניהם, או שזה סברא בעצם דחשיבא מכח זה כחצירו של זה. שו"ר דהגאו"י גם תמה על דברי המחבר דלא גרע מאילו היה זו חצירו דאמרי' כל החצירות רשות אחת הן.

ועי' בחזו"א סי' צ"ו סקי"ז שתמה דמנין לבדות דין זה מליבנו וכתב דקרוב זה להיות טעות סופר בדברי הה"מ. [אך בשו"ע לא יתכן שזו טעות כיון שהאריך בדבר הרבה]

**תוד"ה כותל וכו', וא"ת לרב חסדא וכו' הא אין מטלטלין בעליונה אלא בד'.**

עי' בחי' הר"ן שמיישב דמיירי שהיה מחיצה של גידוד עשרה ומעל זה ג"ט כותל דכלפי התחתון הוא מופלג י"ג ומהעליון הוא מופלג ג"ט והוי לזה בקשה ולזה בנחת אך זה דחוק בלשון הגמ'.

עוד תירץ בתורא"ש בשם הר"מ דלא מיירי שכל המחיצה היתה בגובה פחות מי' אלא רק באמצעה ברוחב י' ומכאן ומכאן היא גבוהה כשיעור מחיצה וע"כ ל"ח כפרוץ למקום האסור. אולם יש לדון דמקום הכותל עצמו חשיב כפרוץ לרשות חבירו כיון שאינו גבוה י' וכלפיו אינו יכול להיות ניתר על ידי הגיפופין שבצידו.

**שם. וי"ל דמ"מ נפק"מ דבתוך ד' שרי לטלטל כל מה שבחצר.**

כ"כ הרשב"א והריטב"א. והנה כלפי כלי הבית אין זה מתיר דכיון שהוא פרוץ לחבירו אסור להוציאם שהרי הוא מוציא מרשות לרשות לשיטת הרעק"א דאסר לטלטל את כלי הבית בחצר שאינה מעורבת, והנפקותא היא רק לענין כלי החצר למאן דאסר להוציאם מחצר לחצר.

**כגון שעקר חוליא מראשו.**

רש"י 'הלכך אי הוי מיעוטו ד' אורך הוי פתחא לכל הכותל, בציר מהכא פתחא לא הוי, אבל לאישתמושי ביה שרי דכיון דלא גבוה י' לא הוי רשותא'.

עי' במשנ"ב סקע"ו שהקשה איך מותר לזה ולזה להשתמש באותו המיעוט דכיון שלשניהם הוא בנחת הרי הם אוסרים זע"ז, ותי' בשם הפרישה ופמ"ג דמיירי שהיה המיעוט רק לצד אחד וכלפי חבירו הכותל שוה עד עשרה. ובשעה"צ סקנ"א הביא בשם הלבוש דעד עשרה לא חשיב רשותא, והוא כדברי רש"י כאן. וכתב שם דלטעם זה יהיה מותר לשניהם להשתמש כנגד המיעוט כמו בכותל שאינו רחב ארבעה ואין הולכים בזה לפי כל הכותל, וכ"כ הגאו"י בסוגיין. ועי' בחזו"א סי' צ"ו סקכ"ב שהק' דהרי הוי כחורי רה"י.

**שעקר חוליא מראשו.**

הריטב"א והרש"ש הקשו אמאי לא נימא דאותו המיעוט הוא נחשב נפרץ למקום האסור דהיינו שאר הכותל שהוא רחב ארבעה והוא חצר שאינה מעורבת.

ובריטב"א מיישב דבכה"ג שהם חלוקים בתשמישם שזה ניחא תשמישתיה וזה לא אין כאן דין נפרץ, וביאוה"ד דהדין נפרץ אינו רק משום חיסרון גדירה של הרשות אלא דעי"כ חשיב כאילו הוא נעשה כחלק מן הרשות שהוא פרוץ אליה ובכה"ג שהתשמישים חלוקים לא שייך לאסרו מטעם זה שהרי גם הרשות השניה היתה מותרת באופן שלא חשיבא מקום תשמיש ודו"ק.

**דף ע"ז ע"ב.**

**משום דהו"ל דבר הניטל בשבת וכו'.**

הריטב"א הביא ב' דעות אם דוקא כלי שמלאכתו להיתר שהוא ניטל לגמרי אפי' מחמה לצל, או אפי' כלי שמלאכתו לאיסור הניטל לצורך גו"מ, והיינו שאף שאין לו עתה מצב של היתר מ"מ סגי בזה שיש כאן אפשרות עקרונית ליטלו דתו אינו ממעט.

ונראה להוסיף דלכאו' ב' הדעות פליגי ביסוד הסברא דכלי הניטל בשבת אינו ממעט, אם זה משום דבכה"ג שהכלי עומד לינטל נחשב המקום למקום שתשמישו בקשה מצד עצמו ורק במצב מסוים הוי תשמישו בנחת, או דמשום הכי אין על מיעוט זה תורת 'פתח' כיון שאינו קבוע לשם וצריך שיהיה על המיעוט שם פתח וכדחזינן דבעי רוחב ד'.

ולפי הצד הראשון כל שהוא נחשב תשמיש קבוע למקום זה סגי אבל לפי הצד השני צריך שיחשב כמחובר לקרקע וכל שהדרך ליטלו לא חשיב כמחובר. וצ"ע מ"ש מסולם הצורי שאינו ניטל מחמת כובדו וי"ל.

**והניח סולם רחב ד' מכאן וכו' ואין בין זה לזה ג"ט.**

בפי' הר"ח בסוגיא כתב דכיון דכלבוד דמי חשיבי הפתחים זה כנגד זה ומצטרפים זה לזה. ויל"ח למה צריך שיהיו הפתחים מכוונים אם משום דצריך שיתחברו להיות כפתח אחד או משום דבכה"ג שהם רחוקים לא ניחא תשמישתייהו שאין יכולים לעבור מחצר לחצר. ועי' בחזו"א להלן לגבי סולם ששליבותיו פורחות שכתב דבעינן שלא יפסע משליבה לשליבה יותר מג"ט והיינו דבכה"ג חשיב כלא ניחא תשמישתיה.

ויש נפק"מ מנידון זה לענין איצטבא שאינה מגיעה לכותל ויש מרחק רב בין איצטבא לחבירתה אי סגי במה שהם מכוונים או דכיון שלא ניחא תשמישתיה זה עם זה לא מהני.

**אבל הוי כותל ארבעה אפי' מופלג טובא נמי.**

בראשונים נאמרו בזה ב' טעמים. רש"י כתב שע"י שהוא רחב ארבעה מצי אזיל ומשתמש בשל חבירו, אולם בר"ח כתב שאם רחב ד' נחשב כמרפסת ומקום בפ"ע המשמש את ב' החצירות ושם הם מתערבים.

ונראה דזה תלי בנידון דלעיל שלפי הר"ח לא מהני רוחב ד' כיון שיש הפסק יותר משיעור לבוד וצריך להגיע לזה שיש כאן מתיר בפ"ע, אולם לפי רש"י החילוק הוא בניחותא דתשמיש וכיון שתשמישו בנחת לתרוייהו מהני לצרפם. ועי' בריטב"א שכתב דב' הפירושים נכונים אבל הרשב"א העתיק רק פירוש הר"ח.

**בדין 'מיעוט דסולם' ומיעוט ד'איצטבא'.**

מבואר בסוגיא שיש ב' דרכים למעט את הכותל או על ידי איצטבא הממעטת את גובה הכותל דמחמתה נחשב שהכותל נמדד לפי גובה האיצטבא, או דרך סולם שעולים דרכו על הכותל ועוברים מחצר לחבירתה ומבואר בסוגיא לקמן דבעי שהסולם יגיע אל ראש הכותל ולמ"ד שני עכ"פ לשיעור ג' טפחים בסמוך לראש הכותל. אבל לענין איצטבא מבואר בשמעתין שסגי במה שהיא עצמה גבוהה למעלה מג"ט למעט.

ולכאו' יסוד החילוק הוא שהמיעוט דאיצטבא אינו משום דחשיב כפתח אלא הוא כחלון שבין ב' החצירות שדרכו עומדים ומשמשים על הכותל או זה עם זה, ואיצטבא הוי כיו"ב במה שהיא מועילה להגביה שיוכל להשתמש למעלה. אבל סולם תורת פתח עליו ממש שדרכו עולים ופוסעים על גוף המחיצה וכמאן דליתא דמי. ויש צד לעיל נט: שאם הוא מרצף הכותל בסולמות הוא מסלק לגמרי את המחיצה.

אמנם בגמ' לעיל עז. מבואר דאף איצטבא משמשת דרך לעלות על הכותל ועל כן אם עשה איצטבא יכול לעלות עליה ולשמש על גובה הכותל ומשו"ה הוי מיעוט על כל הכותל ולא רק כנגד המיעוט. וצ"ל באו"א דסולם לא ניחא תשמישתיה כמו איצטבא ולכן אם אינו עשוי כדרך סולם שאפשר לעלות עליו כראוי אינו ממעט משא"כ איצטבא שהיא קבועה ויכול להתלות בה ולעבור מן הקצה אל הקצה.

וחילוק זה מתבאר בדברי החזו"א סי' צ"ו סקכ"ג שבמקום דבעי שיגיע הסולם אל ראש הכותל צריך שיהיו שליבותיו רצופות שלא יצטרך לפסוע פסיעות רחבות ביותר מג', משא"כ באיצטבא שמועיל אפי' גבוהה הרבה מן הקרקע כל שאינה עומדת באויר היינו על גבי עמודים אלא מונחת לגמרי.

ולהלן עח. אמרי' מ"ט דרב דאמר דסולם זקוף מהני ואמר שמואל מידי דהוי אאיצטבא שעל גבי איצטבא. ובחזו"א שם סקכ"ז שתמה מה ענין זל"ז דלענין איצטבא העיקר הוא שתהא סמוכה לארץ ולכן מהני מה שתחתיה יש איצטבא נוספת אבל סולם עיקרו נועד לעליה ובסולם זקוף אינו נוח לעלות עליו.

דרך נוספת שהובאה ברא"ש בשם הר"מ וכן ברשב"א וריטב"א בסוגין שיש חילוק בין מיעוט דאיצטבא לסולם, דמיעוט דאיצטבא אינו נחשב כלל כפתח או חלון לענין לצרף את החצירות ורק דעל ידי כך חשיב כתשמישו בנחת יותר מחבירו, אבל אם יש לשניהם איצטבא אוסרין ואין מערבין. אבל סולם תורת פתח עליו שעל ידי שעוברים דרכו מחצר לחצר חשיב כפתח ולכן צריך שיהיה מגיע עד ראש הכותל וכ"פ השו"ע סי' שע"ב ס"ט.

ועי' בקרן אורה שתמה על שיטה זו מדברי הגמ' הנ"ל דאיך ס"ד שיועיל סולם מדין איצטבא והרי יש חילוק גדול לדינא ביניהם.

**בנה איצטבא ע"ג איצטבא וכו' אם יש באיצטבא התחתונה ארבעה.**

נחלקו הראשונים אי מיירי באורך ארבעה ורוחב כל דהו או דבעי אף רוחב ארבעה שיהיה כמקום בפ"ע. ושיטת רש"י כאן בד"ה אם ולעיל בע"א ד"ה אם יש שהכל תלוי באורך המיעוט ולא ברוחב. והתוס' הקשו עליו דא"כ מה בין זה לסולם שצריך שיגיע לראש הכותל ואילו באיצטבא סגי במה שיש בגובהה אפי' טפח [כדמוכח לקמן גבי כותל י"ט שהזיז הנתוך באמצעו ממעט].

ויש בזה ג' דרכים לישב הרא"ש כתב דמיירי שיש בין שליבה לשליבה יותר מג"ט ולכן צריך שיגיע לראש הכותל וכתב שהוא דחוק וכן צידדו התוס'. ובביאור שיטה זו י"ל דכשאנו באים מדין מיעוט לגובה הכותל צריך שיהיה עומד בקרקע אבל מדין סולם שעניינו לעלות עליו אין חיסרון במה שהוא עומד באויר.

עוד יש לחלק דהדין איצטבא לא מהני לענין להחשב כפתח ולכן אין צריך שיהיה מגיע עד ראש הכותל.

עוד יש לחלק כדרך החזו"א דסולם שאינו נוח לעלות עליו צריך שיגיע לראש הכותל משא"כ איצטבא דניחא תשמישתא אין קפידא במה שאינה מגעת לראש הכותל.

**א"נ אין בה ד' ויש בעליונה ד' וכו'.**

רש"י מבאר שאם יש ביניהם שלושה העליונה אינה ממעטת משום דהוי מיעוט באויר ול"ש מיעוט וכן נקטו התוס'. והרשב"א וריטב"א הקשו על פירוש זה מהגמ' לקמן דכותל תשעה עשר צריך זיז אחד להתירו ומבואר דמהני מיעוט באויר. ורש"י עצמו נשמר מזה וכתב שאפשר להניח סולם מן הקרקע לזיז ומן הזיז לזיז שלמעלה הימנו.

וכתבו הראשונים לפרש על פי שיטת הר"י דבעי שתהא ארוכה ורחבה דע"ד, והגמ' מיירי בשהעליונה עצמה אינה רחבה ארבעה אלא חצי מזה והתחתונה משלימה שיעור ד"ט כיון שהיא סמוכה אליה בפחות מג"ט, אבל אם היה בעליונה לחוד ד' על ד' אינה צריכה לצירוף התחתונה.

**דף ע"ח ע"א.**

**נעץ בו יתד כל שהוא מיעטו וכו'.**

יעוי' ברמב"ם פי"ד מהל' שב"ת ה"ט שנראה מדבריו שהוא מפרש שהיתד היה נתון בצד העמוד באמצע גובהו והוא ממעט גובה העמוד מעשרה טפחים ומודדים גובה עשרה מן היתד ולמעלה. ועי' בחי' הרח"ה שם שהאריך בביאור שיטתו דאין זה משום חיסרון ברשות אלא מחמת שיד רה"ר שולטת שם ואוסרת יעו"ש.

**אביי ורבא אמרי אע"פ שאינו גבוה שלושה.**

הגר"ח [שבת י"ד א' בד"ה אכן] הוכיח מהסוגיא דלרה"ר יש תנאי שתהא מקום תשמיש דארבעה ועד כמה שאין מקום ראוי להשתמש בו במשך ד"ט חסר בתורת רה"י, וע"כ לא שייך לדון בזה משום לבוד שישלים לשיעור ארבעה כיון שאינו חשוב מקום תשמיש. אך צ"ב לפ"ז במאי פליג רב אדא על אביי ורבא. ועי' שם בהמשך דבריו שנראה דפליגי בזה הנך אמוראי אם הדין רוחב ד' הוא דין ברוחב קרקע הרשות או שצריך שיהיה מקום תשמיש ארבעה.

ויש להקשות על יסוד זה דהגר"ח מהגמ' לעיל לג: לגבי אילן שאין בו ד' וכלכלה משלימתו לארבעה דלר"מ חוקקין להשלים ומצטרף עובי האילן למקום הכלכלה להשלים שיעור ד"ט, ומבואר שם ברש"י שאם היה מועיל מחיצה תלויה היה בזה דין רה"י גמור, וקשה דבשלמא אם זה דין שיעור קרקע שיהא בה רוחב ד' מהני דין חקיקה להשלים שיעור זה אבל אם זה דין מקום תשמיש קשה איך מהני דין חקיקה להשלים ומ"ש מלבוד.

**אלא מא"ל דמנח מידי ומשתמש וכו'.**

הגר"ח שם חקר בסברא זו דמנח מידי ומשתמש אי משו"ה חשיבא כקרקע שוה או דהקרקע הוא העמוד שהוא רחב ד' אלא דכלפי החיסרון דלא משתמש ליה מהני הסברא דמנח מידי ומשתמש. וכתב דלגבי בור וחוליתו הרי ליכא כלל קרקע ארבעה ואי אפשר לדון את קרקע הבור שהרי כאן הרה"י היא מכח המחיצות גובה ואילו בעומק הבור ליכא רה"י כלל.

והביא שם מהירושלמי שבת פי"א ה"ב שלגבי בור וחוליתו הוסיף תנאי שיהיה העומד מרובה על הפרוץ וביאר דלגבי דין מקום תשמיש מהני מה שיש כאן אפשרות להניח בו מידי ולהשתמש אבל יש תנאי נוסף שיהיה בו שיעור מקום ד' ועל זה מועיל מה שהעומד מרובה על הפרוץ אבל לענין הדין מקום תשמיש לא שייך ההיתר דעומד מרובה עה"פ.

ובגליונות שם השיג עליו מדברי הרשב"א בשבת צט. ובעבוה"ק ש"ג אות כ"ד שכתב שאם כתלי הבור בריאין לקבל עליהם דופן רחבה מועיל אפי' פרוץ מרובה ודוקא כאשר כותלי הבור רעועין שאי אפשר להניח עליהם משהו אזי בעי שיהיה העומד מרובה עה"פ, ומתבאר בדבריו דבין על ידי דין עומד מרובה ובין על ידי דין מנח מידי חשיב שיש קרקע ד'.

**תוד"ה אלא וכו' וטעמא דמנח מידי ומשתמש מה מהני התם כיון דאין חוליא גבוה מבחוץ לרה"י.**

התוס' נוקטים שאף כאשר יש דין רה"י גמורה מבפנים לגבי העומד בחוץ חשיב הגובה של הבור כרה"ר אא"כ הוא גבוה י' מרה"ר. אמנם הרשב"א והריטב"א פליגי על דבריהם וס"ל שהגג נידון לפי הגובה שממנו לקרקע שמתחתיו ולא כלפי הקרקע שלצידו. ואף לגבי כתלי הבור שאינם מגוף הרשות דנים אותם כרה"י או משום דס"ל דאויר רה"י כמאן דמלי דמי או משום דאמרי' ק"ו דכשם שהוא עושה רה"י אף הוא נידון כרה"י, ומשמע דהתוס' פליגי שאין אנו דנים על החוד הפנימי כלל רק על החוד החיצון והוא חלק מרה"ר.

ובראשונים הנ"ל הסתפקו מה הגובה הנצרך אם צריך עכ"פ שיהיה בו גובה ג"ט דנפיק מתורת לבוד או דסגי אפי' בשיעור טפח [אבל בפחות מכאן לא מנכרא מחיצתא].

אמנם כו"ע מודו דאם הקרקע אינה רחבה ד"ט דבעי שיעור גובה י' מרה"ר דאין כאן מחיצה כלפי פנים רק מחיצת גובה.

**מידי דהוה אאיצטבא שע"ג איצטבא.**

הראשונים הקשו דדברי שמואל סתרי אהדדי שלשיטתו צריך שיעור י"ד טפחים ולא מהני סולם זקוף דלא ניחא תשמישתיה. ועי' בריטב"א שמחלק דלרב באמת לא מהני סולם זקוף לענין לחבר ב' החצירות רק כדין איצטבא שמועיל להתיר להשתמש על הכותל אבל אין לו דין סולם.

אכן בשו"ע שע"ב ס"ח כתב שסולם זקוף ז"ט מתירו בין להשתמש ובין לערב יחד ואף דפסק דאיצטבא שאינה מגיעה לראש הכותל אינה מחברת החצירות. ולעיל הבאנו את קושית הקר"א שתמה מה ענין סולם אצל איצטבא.

ולגוף הקושיא איך מהני סולם זקוף והרי לא ניחא תשמישתיה שמעתי לחלק שאדרבה מכיון שהוא סמוך לכותל חשיב מיעוט על הכותל ומהני מדין איצטבא, אבל אם אינו זוקפו לא חשיב מיעוט וכל ההיתר הוא מדין סולם וע"כ צריך שיהיה רחב הרבה שיוכל להלך עליו בנחת.

**אמר ליה אין כף הרגל עולה בהן.**

לפי רש"י החילוק הוא אם הקש נתון באמצע או בצד דבאמצע אי אפשר לעלות בסולם זה, אבל בצד אפשר לסמוך עליו ועי' מה שכ' להלן בביאור שיטתו.

הרשב"א בעבוה"ק ש"ד אות י"ז ובחי' מבאר שאין הקש משלים את שיעור רוחב הסולם אלא שהוא סומך את הסולם על הקש דבכה"ג לא מהני סולם כיון שאם יסמך עליו תפול המחיצה ואין תועלת בסולם זה. אבל בסיפא מיירי שהסולם עצמו הוא של קשין אבל היתידות שמחזיקים אותו הם מאבן או כיו"ב מועיל שבכה"ג הוא ראוי לעלות בו אף שאינו חזק כ"כ.

**דף ע"ח ע"ב.**

**חקק להשלים בכותל בכמה א"ל בעשרה.**

ברש"י ד"ה התם מבאר שהסולם עצמו צריך להגיע עד ראש הכותל אולם הרוחב ד' אי"צ להיות אלא בגובה עשרה דעי"כ משוי ליה פתחא, וכ"כ התוס' ד"ה אמר בדעתו [אכן הריטב"א נקט בדעת רש"י דסגי בחקיקה ד' על גובה י' ותו לא]. ומבואר שיש ב' הלכות בסולם א' שיהא נוח לעלות עליו ולעבור את המחיצה, ב' שיהיה צורתו כפתח בתוך המחיצה היינו בתוך עשרה הסמוכים לקרקע.

ולכאו' זה גם המהלך בסוגיא לעיל דאם השלים רוחבו של סולם על ידי קשים מכאן ומכאן סגי ואף שאינו יכול לעלות עליהם ברגליו מהני כיון שהוא יכול לסמוך עליהם בידיו ולעלות כמ"ש רש"י לעיל ד"ה הרי.

**תוד"ה א"ל בעשרה וכו', ור"ת מפרש בעשרה היינו שלא ישאר מן הסולם וכו'.**

המפרשים נתחבטו בכוונתו דהא קי"ל שהסולם צריך להיות מגיע עד ראש הכותל, והיכי סגי במה שהוא בסמוך לגובה עשרה טפחים העליונים, ונאמרו בזה כמה דרכים. בתור"פ כתב דלהשתמש על הכותל מיירי, דהיינו דמהני מדין איצטבא דאין צריך שיגיע עד ראש הכותל כסולם משום שאינו בא לערב יחד עם החצר השניה רק דחשיב כמיעוט לענין דהוי תשמישו בנחת. ומבואר בזה חידוש דאם חקק בכותל עצמו אין לחקיקה זו תורת איצטבא רק תורת סולם אם היא מגיעה עד סוף גובה הכותל.

ועי' בתורי"ד שגם נראה מדבריו שהוא מדמה זאת לאיצטבא מלשונו בקושיא 'דלא מצינו שצריך אלא רוחב ד' אבל אין צריך גובה י'' ודין זה נאמר אך באיצטבא ולא בסולם, והטעם נראה לפי מה שביארנו לעיל את החילוק בין זיז לסולם שסולם הוא קצר ורעוע משא"כ איצטבא היא נחשבת כמו קרקע שנוח לעמוד עליה ומה"ט מהני גם החקיקה בכותל עצמו כמו באיצטבא.

המהרש"א נוקט דר"ת לשיטתו לעיל בדף עז: בתוד"ה אם שרק בסולם שאינו קבוע יש תנאי שיהיה מגיע עד ראש הכותל אבל סולם קבוע דמי לאיצטבא והכא מיירי בסולם קבוע, אך כתב שהתוס' עצמם דחו פירוש זה וכאן נראה הם ניאותין לו.

המהרש"ל [כהבנת הרש"ש] מבאר דמיירי שהסולם עצמו מגיע עד ראש הכותל כרש"י, אלא שהדין רוחב ד' נצרך עד גובה י' העליונים ומשמע דכל שיש בו באיזה מקום רוחב ד' חשיב כפתח וצ"ב. והרש"ש מדיק מהפסקי תוס' כפירוש זה ודלא כמהרש"א.

ועי' ברשב"א שכתב שהסולם קצר ואין גובהו מגיע לראה"כ, ולהכי הוצרך לחוק בגובה הי' הסמוכים לכותל ארבעה כדי שיוכל לעלות מן הסולם אל החקק ומן החקק לכותל, ומבאר הגאו"י דע"כ רוחב החקק הוא דע"ד דמהני מדין איצטבא וכ"כ בעבוה"ק ד' כ"ט, ומשמע שהרשב"א אזיל בשיטת ר"ת.

**בכותל בכמה א"ל מלא קומתו.**

רש"י והראשונים פי' דהיינו מלא קומתו של כותל. אכן בפי' הר"ח מפרש מלא קומתו של אדם ולפירושו לא מיירי בשחקק להרחיב את הסולם כשאר הראשונים אלא מיירי ברוחב החקק עצמו שאם הוא חלון גבוה מן הקרקע צריך לחקוק דע"ד בתוך עשרה שיהא נוח להשתמש כחלון, אבל אם הוא עושה צורת החקק כפתח צריך להיות ראוי למעבר מלא קומתו של האדם. ועי' במה שכתבנו לעיל במשנה לתלות זאת בגדרי תורת חלון לעירוב.

**עשאו לאילן סולם וכו'.**

לפי רהיטת הסוגיא אליבא דרבי יש צד להתיר גם מחמת שלא גזרו ביה"ש בשעת קנית העירוב וגם מכח הסברא דאריא הוא דרביע עליה, ולפי הצד האחרון אין חילוק בין אשירה לאילן [וא"נ דמותר לקנות בית באיסוה"נ אזי אשירה עדיף מסולם] אבל לפי הצד הראשון ההיתר הוא רק באילן ולא באשירה. וכ"ה שיטת רבה בפשטות.

ובשו"ע שע"ב סט"ו כתב דאילן מותר ואשירה אסורה וכפסק הר"מ [ועי' בחי' הרשב"א מ"ט פסק הר"מ כרבה]. ובשם הרא"ש כתב השו"ע דאילן אסור ואשירה מותרת וכמסקנת הסוגיא, ומשום דאיסור שבת גרם לו. וצ"ב מ"ש מעירוב תחומין דמתירים באיסור דרבנן דביה"ש.

ויש לחלק בין עירוב שהקנין שביתה הוא מקודם השבת לבין דין סולם ופתח שהנידון הוא על השימוש והחיבור ביניהם בתוך השבת גופה ולא מהני מה שהיה לו היתר להשתמש יחד מע"ש, וכ"נ מלשון הרשב"א.

**עשאו לאשירה סולם מהו וכו'.**

הריטב"א הקשה איך מהני אשירה והרי כתותי מכתת שיעוריה וליכא שיעורא דפתח, ותי' דמיירי באשירה דגוי שכיון שיש לה ביטול לא מכתת שיעורא. ובזה הוא מבאר גם את החילוק של הסוגיא בין אילן שאיסור שבת גרם לו לאשירה דאשירה יש היתר לאיסורא בשבת על ידי ביטול [ויש להק' למה אין בזה דין מוקצה לכל השבת].

אכן התוס' לקמן פ: ד"ה אבל מחלקים בין סולם שכל עיקר שיעורו הוא לעליה לבין קורה שהוא שיעור של חשיבות. אך צ"ב לפמש"כ רש"י שהדין ד"ט נצרך לזה שיהיה לו שם פתח ולא מחמת התשמיש וצ"ע.

**אדרבה אילן שאיסור שבת גורם לו ניתסר וכו'.**

מבואר דאיסור שבת לא חשיב אריא הוא דרביעה עליה וצ"ב החילוק [עי' בריטב"א משכ"ב]. ובמשנ"ב ס"ק קי"ד כתב בשם הלבוש לבאר דכיון שהאיסור הוא מכח שבת אי אפשר להתיר מחמתו עירוב לשבת כיון שהוי כתרתי דסתרי.

**אשירה שאיסור ד"א גרם לה לא ניתסר.**

הריטב"א הקשה דמי גרע אשירה מאילן והרי אשירה גם אילן היא ותי' דמיירי באשירה גדועה. ובטוש"ע שם כתבו דמיירי באילן יבש שאין בו עלים וענפים ול"ח שמא יתלוש. ובמג"א תמה על זה דבסי' של"ו נקטינן שאף אילן יבש אסור לעלות עליו. ובמשנ"ב סקט"ז מחלק שמה שאסרו שם הוא משום לתא דשאר אילנות ואין זה מעיקר הגזירה ומשו"ה חשיב שאיסור ד"א גרם לו.

**מתני' חריץ שבין ב' חצירות עמוק י' ורחב ד' מערבין שנים וכו'.**

רש"י מבאר הטעם דבעי רוחב ד' בכדי שלא יוכלו לעבור משפתו לשפתו, ומשמע מדבריו שמעיקר דין המחיצה אי"צ רוחב ד' אלא שיש חיסרון נוסף שאפשר לבקוע מעל המחיצה, אבל אם לא היה נוח לפסוע היה מספיק אף בפחות מכך. אכן הריטב"א מבאר דבפחות מד"ט לאו מחיצה היא כלל, וביאוה"ד דבכדי לחלק בין החצירות לא סגי במה שיש הפלגה של גובה מהקרקע דהחריץ אלא צריך שיהיה ניכר המחיצה בין ב' החצירות, ורק כאשר יש תורת רשות על החריץ יש כאן הפלגה של רשויות בין החצירות.

ובאמת יש נפקותא בין המהלך של רש"י לריטב"א דלפי רש"י יתכן שאם אין בו ארבעה יכולים לערב בין שנים ובין אחד דחשיב פתח ולא העדר מחיצה, אבל לפי הריטב"א מערבין רק כאחד שאין כאן תורת מחיצה כלל וכ"פ הרמב"ם פ"ג הי"ב.

ולכאו' נידו"ז תלי בפלוגתא דהתוס' והריטב"א לגבי ב' גזוזטראות שלתוס' יכולים לערב בין שנים ובין אחד [עי' ברש"ש], ולפי הריטב"א אין מערבין אלא אחד ועי' במה שצוין שם.

בשו"ת שערי ציון סי' ד' הקשה מ"ט לא אמרי' דאף בפחות מד"ט גוד אסיק מחיצתא, [וזה קשה לפי השיטות דלאו מחיצה היא כלל] ותירץ דהכא שאין רוחב ד' חשיב כסדק בעלמא ואינו חשיב מחיצה לתוכו ולכן ל"ש בזה דין גוד אסיק. וכתב דלפ"ז היכא דאיכא ד"ט רוחב אלא דמצד אחד יש נסר המחבר בין החצירות ומכסה את החלל באופן שעדין ניכר המחיצה ביניהם שיהיה בזה דין גו"א, והקשה מזה על הרמב"ם ומג"א שכתבו דבכה"ג אין החריץ מבדיל כלל, וכתב שם לבאר דכיון דבכה"ג מפסע פסעי ליה אמרי' אתי רבים ומבטלי מחיצתא וכמו בגשר שעל הנהר.

ובחזו"א סי' ק"ח מ"ד דחה ראיתו דכל כמה שהחלל מכוסה חשיב כסילוק מחיצות ולא הוי כלל מחיצה למעלה רק למטה וכמערה.

**תוד"ה וכן, ומפרש ר"ת וכו' משו"ה כי ליכא ד"ט מערבין שנים ואם רצו מערבין אחד.**

הריטב"א מפרש לשיטת ר"ת דמערבין אחד ולא מערבין שנים, והמשנה לצדדין קתני דמה שכתוב מערבין שנים הדר על הנסר אבל הוכן הוא על הרישא שדמי לעיקר הדין דחריץ, אכן התוס' מפרשים דדמי לגמרי לנסר רחב ד"ט.

הרש"ש הקשה דמ"ש מחריץ דלעיל שאם אינו רחב ד' לא חשיב מחיצה כלל וכדאמרי' לענין כלאים דחשיב כסתום. ואפשר לחלק בין חריץ לגזוזטרא דגזוזטרא מה דחשיב כרשות בפ"ע זה משום דהיא חורי רה"י, והיא נטפלת לרשות שהיא מחוברת אליה, ולכן הם נחשבים כב' חצירות וכ"כ בשערי ציון שם, אבל לענין חצירות בלא רוחב ד' הכל חשיב כרשות אחת. ועי' ברש"ש שהביא תוספתא מפורשת שאף בב' גזוזטראות אין מערבין אלא אחד.

**דף ע"ט ע"א.**

**אר"ה ובלבד שלא יתן לתוך קופתו ויאכיל.**

בביאור האיסור להאכיל בידים נאמרו כמה דרכים בראשונים. וברש"י כתב בזה ב' מהלכים שיש בהם נידון גדול בדברי הראשונים.

**מהלך א'** ברש"י טעם האיסור הוא שלא יבוא ליטול הרבה ונמצא המחיצה מתמעטת מעשרה. והרא"ש והריטב"א הקשו על פירוש זה דהא אמרי' לעיל דשבת הואיל והותרה הותרה ומה החשש בזה. ועי בקרב"נ שם שדן אם יש היתר גם ליטול לכתחילה על סמך זה אבל כאן מיירי בשאינו מכוין [והרשב"א בשם הראב"ד כתב באמת שיש ליזהר שלא לבוא לידי כך].

אך יש לדון לפמש"כ התוס' לעיל סה: דהיכא דאין עומדת המחיצה להיות כל השבת לא שייך הותרה וכאן זה שכיח שתתמעט המחיצה בשבת וכ"כ התור"פ אולם שאר ראשונים לא חילקו בזה.

ועי' בגאו"י שמחלק שדוקא בדבר שנעשה מאליו אמרי' שאם היה שינוי ההיתר עומד במקומו, אבל מאורע הנעשה ביד אדם לא אמרי' הותרה. ומצינו נידון דומה בחזו"א סי' כ"ד אות ב' בביאור מחלוקת הראשונים המובאת ברא"ש לקמן פ"ח סי' י' בענין ישראל שהלך לשבות בחצר אחרת ושוב נמלך לחזור לביתו בשבת אם הוא אוסר או דאמרי' בזה הואיל והותרה, דשיטת הריטב"א ועו"ר דאוסר וכמו בנכרי החוזר לביתו בשבת, אולם הרא"ש והרשב"א בשם הראב"ד כתבו דכיון דל"ש שישוב לביתו אמרי' הותרה. והגר"א סי' שע"ב הכריע כשיטת הריטב"א. ובטעם שיטה זו כתב החזו"א [כ"ד אות ב'] דכיון שזה מחמת המעשה דישראל האוסר ל"ש לדון בזה הואיל והותרה הותרה.

אך לפ"ז צ"ע דאיכא סתירה בריטב"א דבסוגין נקט דשיך הותרה אף כאשר הוא נוטל וממעט המחיצה בידים ודלא כרש"י, ואילו לקמן הוא נוקט דע"י מעשה ל"ש הותרה.

**מהלך ב'** ברש"י, דאין זה משום שהוא נוטל הרבה מהתבן אלא משום דאסור לטלטל בידים את התבן משום דהוי מוקצה מאתמול למחיצה זו. והרא"ש הקשה על זה דל"ש מוקצה רק במקום שהיתה הקצאה מפורשת למחיצה וכן היה איסור מאתמול משום סתירת אוהל [ועי' בקרב"נ שדן אם צריכים את ב' הסברות יחדיו.]

והנה לכאו' יש מקור לסברת רש"י מהדין המובא בגמ' שבת נ. שאם הכניס אדם עפר לתוך ביתו ולא יחד לו קרן זוית הרי הוא בטל לקרקע הבית, ועי' בביאוה"ל סי' ש"ח סל"ט שמצדד שאפי' אם הקרקע היתה מרוצפת בנסרים או אבנים וכמו"כ דמיירי בעפר המוכן ומיוחד לשימוש ומ"מ חשיב מוקצה למדרס הרגל.

אכן יש לחלק טובא דכאן מיירי באוכלין שהתבן הרי הוא מאכל בהמה ומבואר בשו"ע ריש סי' ש"י שאין שום אוכל נחשב מוקצה אפי' חטים שזרען בקרקע אלא אם הוא כעין גרוגרות וצימוקים, אא"כ נימא דמתני' כר"י דאית ליה מוקצה אף באוכלין וכן כתב הריטב"א.

**מהלך ג'** כתבו הריטב"א והרשב"א ע"ד רש"י, דכאן היה איסור ביה"ש משום סתירת אוהל עראי ובכה"ג חל עליו שם אוהל לכל השבת ואף שעתה הותר להם לטלטל אף בלא מחיצה, מ"מ שם אוהל ומחיצה חל עליו לכל השבת. ובדעת הרא"ש דלא נחית לזה יש לומר שכל האיסור הוא רק להעמיד את המחיצה המתרת אבל לא התחדש בזה גם איסור סתירה וכשאר בנין עראי דלי"ב דין סתירה. ועי' בספר ארחות שבת פ"ט הערה ס' שהביא דברי הפוס' בנידון זה, ויש ראיה מפורשת מדברי הראשונים הללו ששיך בזה גם איסור סתירה.

**מהלך ד'** כתב הרא"ש, דבחול מיירי שאסור להאכילה מעט מעט שמא יאכילנה ותתמעט מי' סמוך לביה"ש ואין לו מחיצה טובה בשבת, אבל לקחת משם שיעור גדול אין קפידא. ומלשון הרא"ש נראה דבשבת ליתא כלל להאי איסורא וכ"כ החזו"א [ל"ד ג'] בשם האח' דבשבת אמרי' הותרה, אך מלשון השו"ע סו"ס שע"ב כתב דלהרא"ש אפי' בחול אסור וצ"ב.

**מעמיד אדם את בהמתו ע"ג עשבים בשבת וכו.'**

באבן העוזר סי' שכ"ח הק' דהא לענין נזיקין חשיב מעשה ואדם המזיק כמבואר בריש הכונס, וכאן מבואר דהוי גרמא. ויש ליישב עפ"י מה שמחלקים האחרונים [עי' ברכ"ש ב"ק סי' י"ז וסי' מ'] בין דין 'מעשה' לדין ד'בידים' דלענין שבת לא סגי בזה שחשיב מעשה דידיה לחייב אלא צריך שיהא נעשה המעשה בידיו ממש.

**בית שבין ב' חצירות ומלאהו תבן וכו'.**

עי' בחזו"א [כ"ט י"א] שמבאר דהכא התבן עצמו אינו מחלק בין ב' החצירות שהרי יש בית באמצע ופי תקרה יורד וסותם, אלא מיירי לענין חלוקת התשמיש בבית עצמו, וזה מוכח בגמ' להלן שמדמה זאת למחיצות שאינם מגיעות לתקרה, ועד כאן לא שמענו דבכה"ג יש חיסרון במחיצה רק כאשר אנו באים לחלק את התשמיש של הבית גופיה אבל בכדי לחלק ב' חצירות בכל מחיצה סגי.

**כיצד הוא עושה נועל את ביתו ומבטל את רשותו וכו'.**

הב"ח סוף סי' שפ"א מחדש שאף דקי"ל דיש ביטול רשות מחצר לחצר, היינו דוקא בב' חצירות ופתח ביניהם דחשיבי מקום תשמיש לכל הבתים, אבל ב' חצירות וכותל ביניהם ונפל הכותל בשבת הואיל ואין החצר משמשת רק לבני חצר זו לא מהני ביטול מחצר זו לחבירתה לכו"ע.

ובעצי אלמוגים שם הוכיח מברייתא זו שלכ"ד שהרי מתבן זה שנתמעט [עד כמה שנעשה בשבת] דמי לנפל הכותל בשבת ואמרי' דמבטלין. אך עי' בחזו"א סי' צ"ז אות ה' שכתב דהכא היו משתמשים כולם בשותפות בבית התבן וע"כ זה לא חשיב כלל כטלטול מחצר לחצר ועדיף גם מחורבה למ"ד דאין ביטול בחורבה.

**דף ע"ט ע"ב.**

**אמר אביי הכא בבית י"ג חסר משהו ותבן י'.**

מבואר דלשיטה זו דין לבוד מועיל רק לענין דחשיב מגיעות לתקרה ודוקא אם יש מחיצה עשרה ובדליכא עשרה אף דהוי לבוד ל"מ ובזה פליג ר"ה בר"י. ועי' תוס' שביארו את שיטת אביי דכשם דלא מהני מחיצה שאינה מגעת לתקרה מה"ט לא מהני לבוד. ועי' בתורא"ש בתי' קמא שכתב דאביי לשון עשרה קשיא ליה אך לא פליג לדינא. ועי' במ"מ פ"ד ה"ז שכתב בשם הרשב"א דמהני מחיצות הסמוכות לתקרה בשיעור לבוד ותמוה למה לא הזכיר את המקור מן הסוגיא [חזו"א כ"ט י"ג].

**או נועל את ביתו וכו'.**

רש"י דגלי דעתיה דאיסתלק מהכא והיינו ביטוליה, וצ"ב איך מהני אומדנא זו להחיל דין ביטול. ומצינו כעי"ז דפנימית אחדא דשא ומשתמשא, ומשמע דסגי בזה כדי להסתלק. ועי' בריטב"א שכתב שלל"ב הדרינן מסברא זו ובעי ביטול גמור דאי לא נימא הכי למה לי ביטול כיון שהוא עושה גדר לעצמו, ומשמע דאין זה מדין ביטול אלא היתר אחר. ועי' בקר"א שהביא את דברי הירושלמי דנעילת דלת לא מהניא לפי ר"מ דאי"ל נעילת דלת אוסר, וביאר דכוונתם לפלוגתא דר"י ור"מ אי דירה בלא בעלים אוסרת או לא.

**תוד"ה ואיבע"א לעולם תרתי וכו', ולעיל בפ' הדר דאמר רבא פנו לי מאני וכו'.**

צ"ב ראיתם שהרי רבא היה מטלטל כל היום ורק מפני התינוק ביטל רשותו לבני חצר אחרת ולכן הוצרך להוציא כליו שלא יבוא להוציא מרשותו כמקודם. ועי' בריטב"א שכן מיישב הסוגיא לפי ר"י דרבא דש ביה מעיקרא.

ובדעת התוס' יש לומר דאין לחוש אם יוציא לחצר כיון שהיא מצד עצמה מעורבת רק יש לחוש שמא יחזור מן הביטול אך לדידיה ליכא איסורא כלל. ולפ"ז יוצא שהריטב"א פליג דיש בזה איסור להוציא לחצר שביטלו וצ"ע.

**שם. ויותר נראה הטעם שמא יוציא ויחזיק וכו'.**

לפי מהלך זה יוצא שיש לחוש אף במקום שלא הורגל לטלטל ומ"מ איכא נפקותא אליבא דר"י דס"ל דשוגג אינו אוסר דאין לחוש לזה. אך יש לומר דאף לדבריהם אין לחוש רק במקום שכבר דש לטלטל באותה החצר אבל בשאר ענינים לא חיישי'.

**ל"צ לר"ע דאמר תחומין דאו' וכו'.**

רש"י ליקח מתחום שאינו שלהן וקעברי אדאו'. מוכח מכאן דשביתת חפציו היא גם מן התורה ולא רק שביתת גופו וכ"ה שיטת הרמב"ן לעיל יז: ודף מג:. והנה הגר"א סי שצ"ז הוכיח דתחום די"ב מיל אינו מן התורה מהגמ' לעיל מה: דאמרי' לגבי מים ששבתו בעבים דהוי ספק דבריהם ולהקל, ובמרומי שדה שם מחלק בין שביתת גופו לשביתת כליו וצ"ע מסוגיין.

וע"ע במג"א סי' ת"ד שהביא בזה מח' המהרלב"ח דס"ל דהדין י"ב מיל אינו מה"ת לבין המהר"ם אלשקר דס"ל שאין חילוק בזה ובשו"ת בית יצחק ח"א סי' ל"ז הקשה מסוגיין.

אכן הריטב"א נראה דפליג על רש"י בזה דאפי' לר"ע ליכא איסורא דאו' אלא כשיוצא חוץ לתחום ולא לעומד במקומו ומביא מחוץ לתחום ד"א [ויל"ע בכונת חילוקו]. ומבאר הסוגיא דהחשש הוא שיצא הוא בעצמו מתחומו להביא חפצים.

**חדא הא אידך המקדש אם טעם וכו'.**

צ"ע דבפסחים קז. הוא פלוגתא דתנאי אם טעימת יין כל שהוא או מלא לוגמיו ואינו מדברי סבי דפומבדיתא ויתכן דבא לפסוק דבכה"ג הוי עיכובא. ועיי"ש דאמוראי קדמאי פסקו כריב"י דצריך מלא לוגמיו לעיכובא**.**

**המקדש אם טעם מלא לוגמיו יצא ואם לאו לא יצא.**

יש להסתפק אם הוא דין מיוחד בקידוש או בכל דבר הטעון ברכה על הכוס דקיי"ל דבעי שישתה מלא לוגמיו [עי' רשב"ם ור"ן פסחים קז. וכן פסק בשו"ע או"ח סי' ק"צ אך בתוס' בפסחים קה: משמע דסגי בכל שהוא] אם הדין הזה מעכב. דהנה קי"ל לעיל מ: לגבי ברכת הזמן על הכוס, ובפסחים קה: לגבי ברכת הבדלה הטעונה כוס ובכ"ד דקי"ל המברך צריך שיטעום ופי' רש"י לעיל דזה גנאי לכוס של ברכה שלא יהנה ממנו לאלתר **שתהא ברכת הגפן שלא לצורך.** ומבואר ברש"י דברכת הגפן היא חלק מסדר ברכת השבח [וכן מטו משמיה דהגר"ח] וכיון שברכו צריך לשתות בין הוא ובין אחר. והנה אם הטעם משום גנאי יש מקום לומר דאינו מעכב ויתכן דלגבי קידוש ישנה סברא מיוחדת דאם לא שתה מן הכוס לא יצא כלל.

ועי' במשנ"ב רצ"ו סק"ט דפשיטא ליה לגבי כוס של הבדלה שאם לא שתה לא יצא.

מאידך מצינו בדברי האחרונים כמה חילוקים בזה דבשו"ע הרב סי' ק"צ ס"ד הביא דעות דאף דלגבי קידוש אינו יכול לסמוך על טעימת קטן שלא הגיע לחינוך בשאר דברים הטעונים כוס שהטעימה היא משום שלא יהיה גנאי לכוס מועיל אפי' על ידי טעימת קטן שלא הגיע לחינוך .

ומבאר שם דלענין קידוש התקנה היתה לזכרו על היין דהיינו על שתיה לכבוד היום ולכן צריך שישתה המקדש בעצמו מלא לוגמיו. [ולדבריו נראה לכאו' דסגי אף בטעימה בעלמא ואי"צ מלא לוגמיו]

ויש סמך לזה גם מדברי השו"ע דבסי' ק"צ שם משמע דלענין כוס של ברכה מועיל שיטעום אחד מן המסובין אך לגבי קידוש בסי' רע"א הביא את שיטת הגאונים דלא מהני שיתן לאחרים וצריך לשתות הוא בעצמו. ועי' במג"א שם שכתב שאף הגאונים מודים בשאר ענינים הטעונים כוס כגון בברהמ"ז ורק בקידוש פליגי.

**דף פ' ע"א.**

**שיתופי מבואות רב אמר אין צריך לזכות.**

התוס' והראשונים ביארו דכיון דאסר עליה גמר ומקני ליה. ועי' בריטב"א שהוסיף דההיא הנאה חשיבא ככסף ומקנה לו חצירו[[31]](#footnote-31). וברשב"א הקשה דאין כאן נתינת כסף של הקונה רק של מניח העירוב וממאן קזכי ליה, ותי' דכיון דעירוב דרבנן אי"צ זכיה גמורה אלא הוא גומר ומקנה את היין אף בלי דין של זכיה. אמנם לשיטת הריטב"א אכתי קשה איך קני בלא טובת הנאה גמורה, וצ"ל דעשאוהו רבנן כמי ששילם עבור העירוב כיון שיש תועלת למערב בהנחה זו.

**ושמואל אמר צריך לזכות.**

התוס' ביארו את טעמיה דשמואל משום דס"ל עירוב משום קנין. ועי' ברש"ש שהקשה דאפי' אם לא יזכה בזה יועיל לקנות מדין עבד כנעני שהוא נותן ממון עבור זה שחבירו יקנה. ומחלק הרש"ש דאי מיירי שהוא נותן פת בבית חבירו משלו באמת אין צריך זכיה אבל הכא מיירי שהוא עצמו צריך לזכות לו את ביתו על ידי נתינת העירוב שהוא נותן עבורו ולא שיך לקנות מעצמו מדין עבד כנעני. וכדבריו משמע מן הריטב"א דכאן מיירי שאין מוציא את העירוב מרשותו.

והנה מסתימת לשון השו"ע [שס"ו ס"ח] לא משמע כן דבכל גווני שהוא נותן עירוב עבור אחרים צריך לזכות להן. ואפשר דלפי מש"כ התוס' דאף למ"ד משום דירה צריך שיקנה דירה בבית חבירו אינו יכול לקנות דירה רק על ידי פת של עצמו.

ויש להסתפק אליבא דשמואל באומר צא וערב לי אי בעינן שיזכה לו פת משלו או לא, ועי' בתוס' שכתבו דלגבי תחומין אמירתו שאמר צא וערב לי חשובה כזכיה וצ"ב כוונתם.

**עירובי תחומין רב אמר צריך לזכות.**

בטעם החילוק עי' בתוד"ה רב ובמה שצוין שם.

**או"ד משלה עירבה ושלא מדעתה.**

עי' בגאו"י שמפרש אליבא דרש"י דברייתא מיירי בעירובי תחומין א"כ פליגי תנאי אי בכה"ג בעינן דעתא ואף דלענין עירובי תחומין דחוב הוא לו בעינן דעתו [עי' מתני' לקמן פא:] הכא שאני דודאי ניחא לה בעירוב כיון שלא הלכה אלא למרחץ וחשכה לה, ודעת ר"ח דאין חילוק בזה ולא פלוג רבנן.

ולדרך התוס' דהברייתא מיירי לענין עירובי חצירות תולה זאת הגאו"י בפלוגתא דרבנן ור"י שם אם עירובי חצירות צריך להודיעו דלר"י אי"צ להודיע משום דזכות הוא לו.

**עירובי תבשילין צריך לזכות.**

הנה לגבי עירובי תחומין כתבו התוס' ג' טעמים למה צריך לזכות ולכאו' חלק מן הטעמים שייכים אף לענין תבשילין, דהטעם המבואר שאינו קונה רשות אחרים שייך גם כאן וגם הטעם של מצוה שום מצוה גמר ומקני שייך אף כאן. ועי' בקר"א משכ"ב, ולא נתבאר בדברי הראשונים טעם ברור למה פשיטא לן שצריך זכיה.

**תוד"ה רב אמר וכו' ובתחומין סבר שמואל אי"צ לזכות דל"ק רשות אחרים הוא.**

צ"ב במאי פליגי רב ושמואל אם צריך זכיה לקנין שביתה או לא. והאחרונים הביאו מן הירושלמי דמפרש טעמא דרב ור"ח דבתחומין יש להחמיר משום דד"ת הן ועי' תוס' להלן סד"ה מעשה, אולם אכתי צ"ב למה כלל צריך זכיה בענין.

ועי' בריטב"א שביאר טעמיה דשמואל דלענין תחומין ודאי גמר ומקני, וכיון שהוא מחזיק במקום לקנות שביתה לזה זכה לחבירו וקנה לו מקום העירוב, ומשא"כ בחצירות דלא מפיק ליה מרשותיה ודלמא לא גמר ומקנה וגם ליכא היכרא, ודבריו צ"ב מניה וביה אם החלות היא מכח הקנין שהקנה לו הפת או מצד המעשה הנחה שהחזיק עבורו.

וצ"ל דבכה"ג חשיב דבאין כאחת הואיל והוא קונה עבורו את הרשות והרשות זוכה לו את הפת וחשיב שיש לו פת במקום שביתתו, משא"כ לענין עירוב חצירות דבעי שהפת שלו תקבע דיורין בבית חבירו אך אין המקום נחשב כרשותו בזה צריך תורת קנין גמור וצ"ב הלשון.

**שם. ויש דברים וכו' דבתחומין בעי ב"ס לכל אחד וכו'.**

בטעם החילוק עי' בלבוש סי' תי"ג שכתב שלענין עירובי חצירות כיון שהוא להפרישם מן האיסור הקילו להם דלא ליתו לידי איסור משא"כ לענין תחומין דאין מערבין אלא לדבר מצוה לא רצו להקל. ובא"ר שם הוסיף דלענין תחומין יש להחמיר כיון שיש לו סמך מן התורה אבל לענין חצירות בדברבנן הקילו.

אכן בט"ז שם מחלק באו"א דלענין חצירות שאחד אוסר על חבירו על ידי שיתנו עבור כולם שיעור די"ח גרוגרות הם נעשו כמעורבים זה עם זה ולא אסרו אהדדי, אבל לענין תחומין שכל אחד יש לו את גבולו ועל ידי הפת חשיב שדר שם אינו יכול להשתמש בשל חבירו להתיר את גבולו.

ובדעת הלבוש והא"ר צ"ל שישנה אפשרות לקנות שביתה משותפת לכולם ועל ידי שיש שיעור סעודה מרובה לרבים נחשב שכל הרבים קובעים שם שביתה אף שלכאו"א בפ"ע אין מספיק לשיעור אכילה כל היום.

**אמר שמואל אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו.**

יש בזה לכאו' ב' חידושים א' שאף במקום שהוא מוחה כההיא דטורזינא ב' שהיא יכולה לתת פת משל בעלה כמבואר בתוס' ד"ה רגיל בכל הדיבור. אבל בגוונא שהוא נותן משלו ובעה"ב אינו מקפיד מבואר בתוס' לעיל ע. ד"ה יורש דפשיטא לן דא' מבני הבית יכול לערב כשאר בני הבית דלא גרע מה 'שנתנו את עירובן דא' מערב ע"י כולן.

והנה בגמ' לקמן פ: ובמשנה פא: מבואר דבסתמא שלא גילה דעתו שאינו רוצה לערב הוי פלוגתא דר"י ורבנן אם מערבין לו משלו שלא מדעתו או לא, ואף לר"י אין מקור להתיר אלא ביש לו פתח אחד וכ"כ הרא"ש בשמעתין. ולשיטת ר"י קשה דבכה"ג הוי זכין מאדם ולא מועיל למש"כ הקצה"ח סי' רמ"ג סק"ח לדעת הרשב"א והתוס' אפשר לתרום משלו אף כשהוא זכות גמור. וצ"ל דהכא אין זה לקיחת החפץ מן האדם רק נותנים אותו במקום אחר לשם עירוב והוא אינו מקפיד שיטלו ממנו אותו כשאר עירוב שאינו מקפיד עליו וסגי בזה ואין זה נחשב זכין מאדם ואכתי צ"ע.

ואליבא דרבנן לא חשיב זכות וצריך להודיע כמו שהובא לעיל מהגאו"י.

**אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו.**

עי' בריטב"א דה"ה שאר בני ביתו מערבין של"מ, והראיה מהמימרא דלקמן דבני מבוי נכנסין לתוך ביתו ונוטלין עירובו בע"כ ולא קתני שם אשתו. אולם מדברי התוס' ד"ה רגיל מבואר שהיינו דוקא מדעת אשתו וכ"כ הרא"ש. וזה שלא כהדעות דבאדם הרגיל לערב מועיל אפי' בלי דעת בני ביתו כלל כאשר יתבאר. ועי' בשו"ע ריש סי' שס"ז דדוקא באשתו מהני בע"כ וביארו האחרונים משום דאשתו כגופו, וצ"ב למה זה נותן לה זכות ליטול עירוב מדידיה. ועי' בסמוך בשם החזו"א.

**הא דאסר הא דלא אסר.**

לכאו' מתבאר שהדין הזה שאשתו מערבת שלא מדעתו לא נאמר אלא היכא דאסר ומדין כופין על מידת סדום וכדכתבו התוס' בד"ה רגיל שרק בכה"ג שאשתו מערבת מועיל כפיה.

והנה לפ"ז יוצא שהדין דשכירו ולקיטו לא נתחדש אלא היכא דאסר אבל בב' חצירות שרוצים להתערב ביניהם לא נאמר בזה דין שכירו ולקיטו וקשה שלא נזכר חילוק זה בגמ' לעיל. גם קשה דהלשון אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו לא משמע שמדין כפיה אתינן עלה.

ובחזו"א סי' צ"ט סק"ה מבאר ענין זה בטוב דמדין שכירו ולקיטו יכול להועיל רק היכא שהשכו"ל נותן עירוב משלו אך אין לו כח ליתן עירוב משל בעל הבית בעל כרחו, וע"ז בעינן לתורת כפיה דעי"ז חשיב שיש לו רשות ליטול עירוב מבעה"ב וחשיב עירוב דידיה. ובלא דין דמערבין שלא מדעתו לא היו יכולין לערב מדין כפיה שאין כאן תורת עירוב אם נוטלים בע"כ שאין זה עירוב כלל.

**תוד"ה אתו לקמיה דר"י וכו', וי"ל דאשתו אאשתו ניחא ליה לאיתויי.**

צ"ע למה האמוראים בסוגיא לא הוה בידייהו והרי את הדין דשכירו ולקיטו כבר ידענו ורק לא ידענו המימרא דאשתו מערבת שלא מדעתו.

ועי' בחי' הרעק"א שהוכיח מכאן דהדין שכירו ולקיטו לא נאמר בישראל אלא בעכו"ם מזה שהוצרך שמואל גופיה לחדש שאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו ולא למדנו זאת מהדין דשכירו ולקיטו וכ"ש אשתו, אלא דהדין שכו"ל נאמר דוקא בעכו"ם ואילו הדין של אשתו מיירי אף בישראל.

**רגיל אין שאין רגיל לא.**

רש"י ותוס' ביארו דרגיל היינו דאסר עליה. ובחי' הרשב"א כאן ובעבוה"ק ש"ד סי' ד' משמע דכל היכא דאסר כופין אותו אלא דקודם מחזרין אחר אשתו ואם לא עלה בידם כופין אותו ונוטלין את עירובו ומשמע שזה זכות מדיני שכינים.

ובמרדכי כאן סי' תקכ"ב הביא משם יש מפרשים דג' חילוקים בדבר שאם הוא רגיל וגם אוסר נוטלים שיתופו לגמרי בע"כ ודעת אשתו נמי לא בעיא, אסר ולא רגיל לערב התם דעת אשתו מיהא בעיא, לא רגיל ולא אסר התם בעי דעתו.

ומבואר בדבריו דרגיל לאו היינו אסר אלא היכא דהורגל לערב מקודם. וצ"ל דהיכא דרגיל ואסר הרי הוא כמקבל עליו לערב לעולם ויכולים לכופו מדיני שכינים.

ועי' ברא"ש סי' ט' שגם מפרש דרגיל היינו שהורגל להשתתף עמהן מקודם אך הוא מחלק בדרך אחרת דהיכא דאסר כופין אותו אפי' אינו רגיל, ואילו ברגיל אפי' אינו אוסר כופין אותו בע"כ כגון בחצר שבין ב' מבואות ולא הורגלה אלא עם אחת מהן ומ"מ כיון שהורגל בשיתוף כופין אותו אבל מדעת אשתו שאין שום עירוב מועיל שלא מדעתו.

והנה בשו"ע סי' שס"ז פסק כדעת הרא"ש דבין ברגיל ובין באסר מערבת שלא מדעתו ובע"כ, ודוקא באשתו אבל בני ביתו אם הוא רגיל לחוד או באסר לחוד יכולין לערב שלא מדעתו היינו בסתמא ולא מיחה ואם מיחה אין מערבין בע"כ, ובלא דעתם לא מהני ליטול אפי' ברגיל ואסר. ובביאוה"ל בשם הרבה מפרשים תמה דכיון דבאסר או רגיל מהני באנשי ביתו הואיל והוי זכות וזכין שלא מדעתו למה צריכים בזה דעת אנשי ביתו ועי' שם שהאריך בזה טובא.

ולכאו' נוכל לבאר ע"ד החזו"א הנ"ל דאי אפשר לערב כלל משלו דאין בזה תורת עירוב אם הוא לא עושה כן מדעתו או עכ"פ מדעת בני ביתו, ולא מועיל בזה זכין אלא לענין שיוכל ליטול הפת אבל לעשות עירוב שלא מדעתו לא. ואפי' לר"י דאפשר על ידי זכין ליטול ממנו עירוב היינו היכא שגילה שהוא חפץ בעירוב אלא שנתמעט האוכל או שצוה לערב ולא נתן את הפת כההיא דחנוני אבל לעשות עירוב בלא דעתו כלל אי אפשר.

**שיטת הרמב"ם.**

הר"מ בפ"ה ה"ה כתב אשתו של אדם מערבת לו שלא מדעתו והוא שלא יאסור על שכיניו אבל אם אוסר לא, כיצד אוסר כגון שאמר איני מערב עמכם או איני משתתף עמכם. והו"ד בשו"ע סי' רס"ז ס"א בשם י"א.

וכתבו המפרשים דהר"מ מפרש איפכא דדוקא בסתמא דלא אסר עליהם אבל אם אסר לא.

ולדבריו צ"ע מה הגמ' מביאה ראיה מההיא דאחד מבני מבוי שבאין בני מבוי ונוטלין ממנו עירובו בע"כ, ומבאר הכס"מ שהראיה היא להיפך שאם הוא אוסר אין אפשרות לערב על ידי אשתו אלא אנשי המבוי נוטלין ממנו בע"כ, והוסיף שם דאף בני מבוי אינם יכולים לכפותו אלא היכא דהוא רגיל. והדבר צ"ת למה על ידי אשתו גרע מבע"כ. וצ"ל דע"י כפיה הוא מתרצה לבסוף אבל אשתו הוא לגמרי שלא מדעתו ואינו מתרצה ואין לזה בכה"ג יכולת לפעול עירוב.

**דף פ' ע"ב.**

**עושין לחי אשירה וכו'.**

לעיל עח: לגבי סולם של אשירה הוזכרו ב' סברות אמאי לא חשיב שהוא נהנה מאיסוה"נ או משום דס"ל כר"י דמותר לקנות בית באיסוה"נ, או דמה דחשיב פתח לא חשיב הנאה כיון שלמעשה אינו משתמש בה ורק אהני להיות לה שם פתח.

ויש לדון לגבי לחי למה אין זה הנאה מה שהוא מעמידו לשם לחי שיש לו מחיצה של איסור, וצ"ל דמה שיש לו היתר משום שהוא מוקף אינו נחשב להנאה ומה שהוא משתכר שאינו צריך להעמיד לחי אחר אין זו הנאה דבקל ימצא לחי משהו.

**תוד"ה אבל וכו', ואין להקשות מהא דפסיל לולב ביו"ט שני וכו'.**

עי' במהרש"א שמפרש קושיתם לפי התירוץ הראשון שכתבו דכיון דהוי שיעור זוטא לא החמירו והנ"מ לגבי לולב אף שיש בו שיעור גובה מ"מ לרחבו אין שיעור וסגי בכ"ד. אולם לתירוץ בתרא דיכול לדבק הכתיתים זה ודאי אינו שייך בלולב.

ובקרני ראם מבאר דקושיתם היא אליבא דמ"ד עושין קורה אשירה ולדידיה בדרבנן לא חשו כלל להא דמיכתת שיעוריה, והקשו דנימא דה"ה בלולב. ואלו"ד נראה דלמ"ד זה ל"ח למיכתת שיעוריה דהשיעור הוא בהיכר שתהא נראית כאוהל על המבוי ובזה פליגי הנך האמוראים אם הוא שיעור של היכר או של חשיבות. ועי' במה שצוין בענין זה לעיל יד. לגבי ב' קורות המתאימות.

**מתני' נתמעט האוכל מוסיף ומזכה ואי"צ להודיע וכו'.**

רש"י מפרש שהרי כולן נתרצו בתחילה וצ"ב דכיון דמיירי בשזיכה להן הוא הרי הוי זכות גמור, ובהכרח צ"ל דלצדדין קתני מוסיף משלהן ואפ"ה א"צ להודיע וכמ"ש רש"י בסיפא ודוחק.

ועי' בפי' הר"ח בסוגין שכתב דאינו צריך להודיעם עכשיו כי נתמעטו והוספתי עליו וזכיתי לכם שכבר הודיעם וכו'. עי' בביאוה"ל סי' שס"ח שהוכיח גם מדברי הרשב"א בעבוה"ק ש"ד סי' ד' דכל הסוגיא מיירי במזכה ולרבנן צריך להודיע בכל גווני שלא הודיעם מתחילה. ברם הטור ושו"ע פסקו כרש"י שאם מזכה להם אי"צ להודיע. ובדעת הר"ח והרשב"א צ"ל שעצם זה שהוא מקנה להם רשות בחצירו חשיב חוב [ואולי מצד שהוא מרבה דיורין] ואין זכין מאדם שלא מדעתו.

וכ"ז אי נימא דקי"ל בזה כרבנן שאין חבין לאדם שלא מדעתו אבל אי קי"ל כר"י א"כ אין נפקותא בין מין אחד לב' מינים ובין נתוספו דיורין או לא דתמיד הוא זכות לו, וצ"ע דבב"י נראה דהפוס' כולם פסקו כר"י ולא מסתדר זה עם החילוקים שהוא מחלק בשו"ע.

**מאי נתמעט נתמטמט.**

רש"י מפרש כלה לגמרי אך הריטב"א והרשב"א הקשו דאי"ז לשון כלה וביארו דהיינו כלה רובו, ונמצא דלרש"י במין אחד אף לת"ק שיריו בכל שהוא, אבל לשא"ר אין זה בכל שהוא וג' חילוקים בענין.

**תוד"ה אגב וכו', דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' כזיתים וכו'.**

בתוס' ביומא פ: הביאו בשם ר"ת דתי' בע"א דגרוגרות בלא גרעינן קאמר הכא ונוחים להשימם בבית הבליעה וזיתים יש בהם גרעינים ועגולים ואינם נדבקים בבית הבליעה ולכך הוי שיעור ב' זיתים קשים כשיעור ג' גרוגרות יעו"ש.

**מתני' כאיסר והוא שלם מערבין בו וכו'.**

רש"י, ובלבד שיהיו שם ככרות הרבה כגרוגרת לכאו"א, ולפ"ז צ"ב מהו השיעור איסר. ועי' בפי' הר"י שכתב ב' פירושים אמאי קתני כאיסר או דאיסר לאו דוקא אלא בשיעור גרוגרת תליא מילתא, או דר"י מחמיר מצד אחד דבעי שלם ומיקל דסגי בכאיסר ולא בעי כגרוגרת, והעיקר שלא תהא איבה ביניהם שכולם נותנים שלם והוא נותן פרוס.

וע"ע במגיד משנה פ"א הט"ז שנקט בדעת הרמב"ם דסגי בככר שלם אפי' כאיסר ולא בעי גרוגרת לכאו"א ומשמע שאם נשתתפו כמה אנשים בככר אחד סגי בשיעור כל דהו ולפ"ז איסר דוקא.

**דף פ"א ע"א.**

**ופרוסה מ"ט לא וכו' משום איבה.**

עי' בריטב"א שהביא את קושית הראב"ד איך מועיל לעירוב מה שגובין מכל אחד ואחד קמח ואופין אותו לככר שלם והרי צריך שיהיה ככר שלם לכאו"א וכשמשתתפין במעט קמח אין לכל אחד אלא פרוסה מועטת. והריטב"א כתב דקושיא מעיקרא ליתא דטעמא דהכא אינו אלא משום איבה ובכה"ג שכולם נותנים קמח הוי כמי שעירבו כולם בפרוסות וליכא איבה, ובכה"ג שהעירוב הוא בככר שלם לא גזרו שמא יחזור הדבר לקלקולו, ועד"ז כתב הרשב"א.

ובדעת הראב"ד שמיאן בתירוץ זה ביאר המגיה על הרשב"א להלן [הע' 196] דפליגי הנך ראשונים אם התקנה היתה להצריך ככר שלם ואף שיסוד הדין הוא משום איבה מ"מ היום העמידו רבנן את הדין שצריך ככר שלם ולא אזלינן בזה בתר טעם התקנה, או שהתקנה היתה לעשות העירוב באופן שלא תהיה בו איבה ואין קפידא בדין שלם דוקא.

ויש בנידון זה כמה נפק"מ א' מה שדן הרא"ש דאם נחסרה מאליה בכדי שיעור חלה לא קפדינן דליכא איבה. ב' במזכה לאחרים משלו דכתב השו"ע דבכה"ג אפשר בפרוסה משום דליכא איבה [ומקור הדין הוא בהגמ"י בשם מהר"מ ועיי"ש בהערה שהביא דעות האחרונים בענין]. ג' אם על ידי חיבור חשיב כ'שלם' לשאר הדינים. ד' יש לדון אם שייך כאן התקנה לחרוך את הקצה בכדי שתחשב כשלימה שאם הגדר הוא שצריך שתהיה שלימה הרי בכה"ג חשיבא כשלימה אך י"ל דמשום איבה שייך אף בענין זה.

והראב"ד מתרץ את הקושיא הנ"ל באו"א דכשם שמצינו לענין לחמי תודה שאם אפאן ד' חלות והפריש מהם בלישה מהני ההפרשה וחשיב שהוא מפריש לחם משום שהולכים בתר אפיתן, אף הכא שנתנו קמח יש להחשיבו כאילו נתנו דבר שלם. ואף שלאחר האפיה נחשב כאילו הוא פרוס לכולם יש להוכיח מלחמי תודה דבכה"ג חשיבא כמחולקת לכמה ככרות שלימים, וכשם שלענין לחמי תודה אנו מחשיבים כאילו יש כאן י' חלות שלימות. והראשונים הנ"ל תמהו שהרי לגבי לחמי תודה בדיעבד אפי' אם לא עשה י' חלות אלא חלה אחת בשיעור כולם יצא, אבל הכא צריך חלה לכאו"א וכאן שכל אחד עתיד ליטול חלקו לבסוף חשיב כפרוס מעיקרא.

והנה מדברי הראשונים משמע שלא הוקשה להם עצם זה שהוא מפריש ככר אחד עבור כולם שאם היה זה בשותפות לית לן בה רק מה שזה כאילו הוברר לכל חלקו שהוא כפרוס. ובדעת הראב"ד צ"ל שסגי בעצם זה שיש ככר אחד שלם עבור כולם כאילו נתנו כולם כאחד ככר, וכשם שמצינו דמהני שותפות לענין כתיבת ס"ת דאי"צ שיהא הס"ת מיוחד עבורו.

**ניטלה הימנה כדי חלתה וכדי דימועה וכו'.**

התוס' כתבו שדוקא אם ניטלה תרומתה ולא בשנחסרה איירי. והרא"ש כתב דמסתברא דכיון דהטעם משום איבה כל כמה שנחסרה בשיעור זה ליכא איבה דלא ידעי אינשי אם כבר ניטלה תרומתה או לא, וכן העלה התלמיד הרשב"א לדינא. ובדעת התוס' צ"ל דניכר אם הוא נוטל שיעור מצומצם כדי דימוע וחלה אבל כשנחסרה מאליה או בידים נראית יותר כפרוסה.

ועי' בקרב"נ כאן שכתב דלגבי דין לחם משנה מודה הרא"ש שרק אם ניטלה לצורך תרומה חשיבא כשלימה משום דבהכי אין זה חיסרון אלא תיקון, אבל אם נחסרה שלא לשם חלה לא מהני דהוא בעצמו יודע שהיא חסירה.

**תפרה בקיסם מערבין לו בה.**

עי' בשו"ע סי' קס"ח כתב דצריך לחתוך מעט כדי שאם יאחז בפרוסה השלימה תעלה עמו, והנה לכאו' ה"ה לענין תפרה בקיסם יצטרכו להדקה היטב באופן זה, וכ"כ בשו"ת חת"ס או"ח מ"ג. ועי' בפסקי תשובות שהביא שדוקא באופן שב' הפרוסות הם מלחם אחד וגם אין מועיל חיבור אלא רק ב' פרוסות ותו לא.

**דף פ"ג ע"ב.**

**מתני' אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו וכו'.**

רש"י מבאר ששכחו ולא עירבו זו עם זו אבל כל אחת ואחת בפ"ע עירבה במקומה דאל"ה לא היה מותר להוציא מן העמוד למרפסת או לחצר [ואי בכלי החצר א"כ ה"ה דשרי גם מן העמוד לחצר.]

ורש"י מוסיף שאנשי המרפסת אינם אוסרים על אנשי החצר משום שאינם יורדים אליה אלא בסולם ותורת מחיצה עליו להקל. וכן עולה מפשטות הסוגיא לעיל ס' ע"א, ולפ"ז אפי' אם לא עירבו במקומם אינם אוסרים. ומתבאר מדברי רש"י שאפי' מי שיש לו זכות דריסת הרגל בחצר אינו יכול לאסור בחצר אחרת אלא דרך פתח. ועי' בחזו"א סי' צ"ו סקי"ח שמבאר שע"י דריסת הרגל חשיב כשותף בחצר ובכה"ג אף שותף אינו אוסר אם אינו יכול להשתמש אלא בזריקה או שלשול ודרך סולם חשיב כמשתמש בדרך שלשול. ואכתי צ"ב דמה"ת להחשיב סולם גמור וקבוע כהשתמשות דרך שלשול ועי' בתוס' סד"ה קס"ד.

ועל המהלך זה הק' מהגמ' להלן דהיכא דשניהם תשמישם בקשה אוסרים זה על זה ומוכח שיש איסור גם באופן דל"נ תשמישתיה אמנם הכא לזה הוא בנחת ולזה הוא בקשה ואין הקשה אוסר על זה שבנחת.

ובר מן דין יש לחלק בין מקום שהוא גוף הרשות לבין מקום תשמיש הנטפל אל הרשות שבו יש לאסור יותר.

אמנם בטוש"ע חולקים בזה וסבירא להו שרק מחמת שעירבו והו"ל רגל המותרת במקומה אבל בלא עירבו נאסרים אנשי החצר מחמת בני המרפסת .

ואת הסוגיא לעיל הם מבארים דכיון דתורת פתח עליו לכן בעירבו אומרים דאחדא דשא ואינם אוסרים אבל אילו היה נידון כביטול גמור למחיצה לא היה מועיל לערב את אנשי המרפסת בפ"ע. אמנם אינו מובן לדרך זו איך מתפרש לשון הגמ' לעיל ומי אמרי' תורת מחיצה עליו והאמר ר"נ אמר שמואל אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו ומשמע דמדין פתח לא קשיא ליה אא"כ נימא דמיירי בלא עירבו כלל ואכמ"ל. ועי' בחזו"א הנ"ל שתמה מסוגיא זו ע"ד.

**רד"ה ה"ג וכו' ואעפ"כ אינם אוסרים הואיל וגבוה מרפסת י' וכו'.**

הבעה"מ תמה למה הוצרך רש"י לזה דתיפו"ל דכיון דבהכרח מיירי שעירבו בני מרפסת לעצמם א"כ הוי בני המרפסת רגל המותרת במקומה ואינם אוסרים על בני החצר אפי' אם סולם תורת פתח עליו. ועי' בריטב"א כאן שתי' דרש"י ניח"ל לאוקמי אפי' לר"ע.

אמנם בריטב"א לעיל ס. עמד על זה ומחדש שם דאם לא היה לסולם תורת מחיצה הוי החצר והמרפסת לגמרי כחצר אחת ושייכי אהדדי טפי.

וילה"ס בכוונתו אם בכה"ג חשיבי לגמרי כחצר אחת שאינם יכולים להתערב בפ"ע או דבכה"ג דשייכי אהדדי אף דהם חלוקים במחיצה אין אומרים בזה אחדא דשא. ועי' בחזו"א סק"ב סק"כ שנקט כהצד הראשון.

**פחות מכאן לחצר. בד"א בסמוכה אבל במופלגת אפי' גבוה י"ט לחצר.**

מבואר בגמ' דבכה"ג הוי לשניהם בנחת ולא"ד לחצר אלא שניהם אוסרים זע"ז. ובסיפא ובמופלגת אפי' י"ט לחצר הוי לשניהם בקשה דזה וזה בזריקה ואוסרים זע"ז. ואם אינה גבוהה י' דלחצר הוא בנחת ולמרפסת הוא בקשה נותנים אותו לחצר ולא למרפסת כ"כ הטור סי' שע"ה. אך קשה לפ"ז מהו הלשון 'אפי' גבוה י"ט' דבכה"ג שאינו גבוה י' הוי רק לחצר שתשמישו בנחת.

והב"י שם הביא דמלשון הרמב"ם [פ"ד מעירובין] שכתב כלשון משנתינו דאפי' גבוה י"ט הרי אלו בכלל החצר והמרפסת משמע שהדין אמת גם כאשר אינו גבוה י"ט. ומבאר הב"י דכיון דלמרפסת אפשר להשתמש על ידי זריקה לא חשיב תשמיש בקשה כיון שאינו גבוה י' מהמרפסת. וע"ע בט"ז סק"ב שכתב שהתל משויך למרפסת טפי ע"כ בחדא לריעותא הוא נמשך גם אחר המרפסת.

**לזה בשלשול ולזה בזריקה מאי.**

רש"י מבאר שהספק הוא דכיון דלשניהם בקשה הוא הרי הן שוין בו או דלמא לגבי זריקה הוי תשמישו בנחת ומותר. ומשמע מלשונו שהספק הוא בזה גופא אם ישנה עדיפות לשלשול על זריקה, וכ"כ הריטב"א כאן. ולפ"ז יצא דבגוונא שהוא ודאי קשה לזה יותר מזה נותנים למי שקשה יותר, ולדמיון אם לזה בזריקה דגובה בלחוד ולזה בזריקה דמשך וגובה מודה רב שיתנוהו לזה שהוא פחות קשה מחבירו.

ועי' בלשון רש"י לקמן פה. ד"ה אלא בסמוכה שכתב 'רב לטעמיה דאמר לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין דתשמיש דשלשול וזריקה חשיב תשמיש' יעו"ש. וק' דהא בזה לא פליגי אי חשיב תשמיש או לא אלא אם נח זה יותר מזה דנותנים אותו למי שהוא בנחת. ומוכח ברש"י דיסוד פלוגתייהו הוא בשם תשמיש דזריקה אם יש לו חשיבות כגוף החצר או דבכה"ג הרי הוא כמנותק מן החצר וכאילו הוא במקום אחר.

ובזה פליגי רו"ש דלרב לכולהו חשיב תשמיש חצר ולכן אין עדיפות למי שהוא יותר נח מחבירו כל ששניהם חשיבי קשה, ורק אם לזה בנחת לגמרי מדין כפיה נותנים אותו למי שהוא בנחת [עי' מה שצוין לעיל עז. בשם המג"א שס"ב]. אולם לשמואל עצם זה שהוא קשה יותר זה מנתק אותו מן החצר וחשיב כמשויך לחצר חבירו.

מאידך בתורא"ש לקמן פד. וכן בעבוה"ק ש"ג פ"ט מבואר דאף לרב יש עדיפות לזה מלזה אלא דלא מתחשבים בזה להחשיבו כלזה בנחת ולזה בקשה. ועי' עוד בט"ז [שס"ה ב'] שהביא לשון הטור שכתב דכל שתשמישו יותר בנחת מחבירו נותנים אותו למי שהוא בנחת. ובב"י תמה על זה שהרי קי"ל כרב דלזה בשלשול ולזה בזריקה אסור. וכתב הט"ז דמ"מ בא הטור לפרש דמ"מ יש בזה ריעותא בזה יותר מזה [ונפק"מ לענין חצר ומרפסת וכיו"ב]. אמנם לפי הריטב"א מובן היטב לשון הטור.

הרא"ש פסק דהלכה כרב באיסורי. ובקרב"נ שם כתב בשם הריטב"א דהא לאו מהל' עירוב הוא דנימא הלכה כדברי המיקל. ומצין שם למש"כ הרא"ש לעיל פ"ב ס"ד דבמילתא דאמוראי לא נאמר הכלל לילך אחר המיקל.

ונראה דזה תלוי בהנידון דלעיל דהריטב"א הוא לשיטתו דפלוגתייהו הוא מסברא אם יש ניחותא בשלשול יותר מזריקה אין זה בהלכות עירוב.

אמנם אי נימא דפליגי בדין אם חשיב כמקום תשמיש או לא הרי זה נידון בהלכות עירוב ודו"ק.

**תוד"ה קס"ד.**

להבנת דבריהם צריכים הקדמה לחלק בין הדין 'אוסרין ע"י שלשול' לבין הדין 'אוסרין של דיורין'. דיעוי' בריטב"א שכתב שאין המרפסת אוסרת על העמוד משום שתשמישה בנחת דקי"ל כר"ש דגגות וחצירות רשות אחת הן, ומבואר דאף שהוא מוציא כלי הבית דרך המרפסת מ"מ אין זה נחשב להוצאה לרשות של שניהם מכיון שהאפשרות להשתמש היא רק דרך המרפסת שהיא חשיבא כאותה הרשות. אך צ"ע דמ"ש מכותל שבין ב' חצירות שהוא נאסר מחמת שניהם אף דכל החצירות רשות אחת וצ"ל שהם נאסרים מחמת הדיורים של הבתים שמשתמשים על ידי זריקה.

והתוס' כתבו בזה כמה חילוקי דינים דלענין לאסור מדין דיורין מועיל מה דסולם תורת מחיצה עליו, אבל כשבאים לאסור מדין שלשול לא מהני להתיר מחמת שסולם תורת מחיצה עליו וכמו שכתבו לחלק דבני עליה אוסרין זע"ז במרפסת משום דהוי בשלשול ולא מחמת המחיצות.

וטעם החילוק לכאו' הוא דכשדנים על הגברא לענין להחשב כמקום שהדיורין של שניהם שולטים בו מהני מה שהם מחולקים זה מזה על ידי מחיצה דעי"ז אינם נחשבים לחלק מדיורי החצר, אבל כשהנידון הוא על המקום עצמו אם הוא נטפל לרשות זו או חבירתה לא מתחשבים אם יש מחיצה ביניהם או לא והקובע הוא רק אם יש דרך להשתמש ישירות מן הבית או לא.

**שם. אבל מחמת הסולמות שיורדין בהם מן העליות לא היו אוסרין זע"ז.**

כונתם לכאו' היא דמזה שאנו מחלקים אם התשמיש בנחת או בקשה מתבאר שהאיסור הוא מחמת הרגילות להשתמש ולא מחמת שיש שם דיורים לשניהם שיכולים להכנס לתוך המרפסת ולהשתמש כיון שאין פתח גמור מן העליה למרפסת. וכ"כ החזו"א סי' ק"ב סק"א דמדין פתח אין לאסור הואיל ותורת מחיצה עליו להקל ורק מדין תשמיש אוסרים אף על ידי סולם.

והנה במרפסת זו יד שניהם שוה בה ואעפ"כ אינם אוסרים על ידי מחיצה, ומבואר בדבריהם שאף ברשות שהיא של הפקר כחורבה אם אין פתח מן החצר אליה אלא דרך סולם אינה נאסרת כל שאי אפשר להשתמש להדיא מן הבתים בלא להכנס לחורבה, וק' דהכא הם שוים במקום זה ומ"ש מכותל שבין ב' חצירות שנאסר מחמת דיורי החצירות אף שאין משתמשים מן הבתים ובהכרח צ"ל משום דהוי לשניהם בקשה ויכולים להשתמש ישירות מן החצר.

ועי' בתורא"ש להלן פד. שעולה מדבריו שאף לענין תשמיש עד כמה שהיו משתמשים בתל דרך המרפסת לא היו אוסרים זע"ז כיון דתורת מחיצה עליו ורק מחמת שהם משתמשים מן העליה דרך חלון בשלשול הם אוסרים וצ"ב. ועי' להלן בסמוך.

**שם. והא דאמרי' דכשבאין בני התחתונה למלאות לא חשיב לבני התחתונה כזריקה וכו.'**

התוס' מבארים את הסוגיא לקמן דאם בני התחתונה עולים בסולם וממלאים אינם שייכים בעצם בחצר העליונה אלא שהם אוסרים למטה במקום המים על ידי שהם יכולים להכנס ולמלאות בעליונה ולהגיע למים על ידי שלשול. ולמדנו השתא מדבריהם שאף אם אינם יכולים להשתמש ישירות מרשותם אלא נכנסים לרשות אחרת על ידי סולם גם כן חשיב תשמיש בנחת והעיקר הוא מה שיש רגילות ואפשרות לבוא ולהשתמש מחוץ לרשות המשותפת על ידי שלשול ודו"ק.

**שם. אבל כפתח ל"ח ולא עדיף טפי משלשול לאסור.**

לכאו' כונתם דלענין לאסור אמרי' דתורת מחיצה עליו. אולם יש שלמדו דסולם ל"ח תשמיש בנחת בכדי לאסור. עי' באבהע"ו סי' שע"ב סק"ט שהוציא מדבריהם כאן דסולם חשיב כשלשול, דסולם לא מהני למעט כותל להיות כתשמיש בנחת אא"כ הוא רחב ד' דאז הוי תשמיש בנחת לגמרי. ולכאו' שאר הפוס' דלא נחתו לזה י"ל שהם מפרשים דברי התוס' באו"א.

**דף פ"ד ע"א.**

**ה"נ מסתברא וכו' אמאי רשותא דתרוייהו הוא וכו'. [אחד בזריקה ואחד בשלשול וזריקה]**

רש"י מפרש את הראיה של הגמ' אליבא דשמואל דמיירי בבני עליה המשתמשים במרפסת וכיון דמופלגת היא אינה נוחה להשתמש בשלשול וצריך גם זריקת משך וזה שוה בקושי לזריקת גובה דבני חצר ולכן הוי שניהם בקשה[[32]](#footnote-32). ועי' בריטב"א שכתב בשם התוס' שלא היה צריך לכך דאפי' לרב דמשוה שלשול לזריקה [כשיטתו לעיל דפליגי רו"ש אם תשמישם שוה או דשלשול נח יותר ועי' קר"א מה שתמה בזה ולהנ"ל ניחא.] כל שיצא מתורת פתח לשניהם לא שני לן בין כח אחד לב' כוחות ושלשול וזריקה דחד גיסא וזריקה דאידך גיסא שוים הם וכן הוא רהיטות הסוגיות דלהלן, ועד"ז כתב בתור"פ. ומבואר מדבריהם דאפי' לשמואל בכה"ג אין נותנים אותו לחד מינייהו דבכה"ג לשניהם שם קשה עליהם ודוקא שלשול חשיב לשמואל דתשמישו בנחת ואינו יוצא מכלל פתח.

ועי' במשנ"ב שע"ה סקי"א שהביא בזה מח' אחרונים לדינא דהט"ז והא"ר והגר"ז נקטו דאפי' לרב אם יש ב' ריעותות למרפסת ואחד לחצר נותנים אותו לחצר, ומאידך הנה"ש בשם הרשב"א והריטב"א בסוגין והבית מאיר נוקטים שאין חילוק בזה.

**דף פ"ד ע"ב.**

**ב' גזוזטראות וכו'.**

בטעם דחשיבי הגזוזטראות כרה"י עי' רש"י כאן ותוס' לקמן פו:

**שתיהן אסורות.**

ברש"י כתב למלאות מפני שרשות שתיהן שולטת בו. ומבואר דאינם אוסרות זו על זו במקומן רק במקום המים, דכל אחת נמשכת אחר רשותה. אכן בתור"פ הקשה אמאי ל"ח לה כפתח לעליונה והרי הוא סמוך לפתח הבית הויא הגזוזטרא שדולין דרך שם [ר"ל שיש הפסק גובה י' ביניהם ואינם מקום אחד], ותי' דכיון דעיקר תשמישה הוא משום מילוי המים ומילוי המים הוא למטה מי' לא חשיבא כפתח לעליונה. ונראה מקושיתו דיש כח לתחתונה לאסור אף את מקום מילוי המים שבעליונה.

ויעו"ש שהביא ראיה ליסוד זה מחולית הבור שכיון שהבור עצמו חשיב לבני המרפסת תשמיש בשלשול אף החוליא נאסרת לבני המרפסת והיינו משום שדנים את דין החוליא כדין קרקעית הבור. ברם בדברי התוס' לעיל פד. ד"ה הכי נמי נראה דהחוליא עצמה היא לבני המרפסת.

**כגון דקיימי בגו עשרה דהדדי.**

רש"י מבאר דאע"פ שהוי תשמיש בקשה כיון שהוא בזריקה וגם שלשול מ"מ מאחר ותרוייהו בתוך עשרה אוסרין זע"ז כיון שאין חילוק רשות ביניהם. ומוסיף רש"י שדוקא כאשר יש כותל י' המבדיל בין ב' החצירות או גובה י' מפליג ביניהם אזלינן בתר איכות התשמיש אבל הכא חשיבי כחצר אחת לענין זה.

והנה לפי הנראה אין הכונה שהם אוסרים זה על זה כחצר אחת שהרי אין העליונה אוסרת למטה וחשיבי הגזוזטראות כל אחת כחורי רה"י של עצמה, אלא דכלפי מקום שלישי אנו דנים שהוא נטפל לשתיהן.

ויש לדון על ב' חצירות ופתח ביניהם אם גם חשיבי חצר אחת לענין עמוד הסמוך לשתיהן. ומדברי רש"י להלן מתבאר דאף בכה"ג דינם כחצר אחת דלגבי גג הסמוך לרה"ר ביאר רש"י שהמרפסת שמתחת לגג גובלת עם הרה"ר בתוך עשרה אבל יש גיפופי המבדילים בין המרפסת לרה"ר דאל"ה הוי מרפסת כרמלית ואוסרת את הגג מדין נפרץ לרשות האסורה לו. ומבואר דאף בכה"ג שחלוקים במחיצות והוי תשמיש בקשה מ"מ כיון דבתוך עשרה הם חשיבי כרשות אחת לענין זה.

ואחר שמצינו דהסוגיא מדמה דין גג הסמוך לרה"ר לזה מוכח דאף בב' חצירות נמי כל שאין ביניהם מחיצה גמורה אין ביניהם חילוק רשויות.

ועי' בריטב"א שהוציא מדברי רש"י דסוגיין מיירי אף בשהם סמוכות זו לזו בתוך ארבעה, וקשה לו דכיון דכך מה הוצרך להרחיק להוכיח מגג הסמוך לרה"ר דכולה שמעתין מוכחא דכל דהוי תשמיש בנחת לזה ולזה אוסרים זה לזה ואין נפקותא אם נוח לזה מלזה יותר שלזה בח' ולזה בט' הכל חשיב תשמיש בנחת.

ועי' בגאו"י שמתרץ קושית הריטב"א דבאמת הכא מצד התשמיש חשיב כלזה בקשה ולזה בנחת כיון דיש כאן שלשול וזריקה לתחתונה, אלא דמ"מ כיון שהם בתוך י' אוסרים זה על זה וכנ"ל.

**סד"א כיון וכו' קמ"ל דכיון דבגו י' קיימי אסרן אהדדי.**

ברש"י כתב דקמ"ל דאסירי בלא טעם תשמיש. הגאו"י הקשה דמשמע כאן דבלא טעם דקימי בגו עשרה נותנים אותו לעליונה וקשה מדלעיל דבור בחצר דאם הוא בתוך י' למרפסת דאמרי' דהוא לתרוייהו אף דלמרפסת הוא בשלשול לחודיה ולחצר הוא שלשול וזריקה מועטת בהדי שלשול ואין נותנים אותו למרפסת. וכתב דבהכרח אביי מעמיד בבור מליאה פירות טבולים אבל בבור מים הוא ניתן למרפסת ולא לחצר.

וכתב דלפי' הריטב"א ניחא דהריטב"א מעמידה במופלגת ד' ואיכא זריקת משך בארבעה והתחדש בסוגיא דאף דשלשול עדיף מזריקה הנ"מ בגובה י' אבל בהפלגה של ד' לא הוי תשמישו בקשה לגבי שלשול.

וכתב דלדברי הריטב"א הראיה מגג הוא בעיקר על זה דאף דלבני רה"ר הוא בקשה משום דאיכא גיפופי המעכבים על הרבים וגם איכא הפלגה במשך ד"ט ואפ"ה חשיב לזה ולזה בנחת.

**גג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו.**

בטעם האיסור להשתמש על הגג נאמרו כמה טעמים בראשונים וצריך לדון לפי כל טעם וטעם הדמיון לההיא דאביי.

רש"י מבאר שבני רה"ר אוסרים משום שהם משתמשים בו בתוך י"ט או בכומתא וסודרא ואוסרים על בני החצר. וצ"ב דהרי קי"ל דאורח אינו אוסר והרי אין כאן דיור קבוע לבני רה"ר שיאסור. ובריטב"א הקשה עוד שהרי לקמן פה. מבואר דיש דין גזל בשבת וגזלן אינו אוסר. עוד הקשה דא"כ בכל מבוי וחצר הסמוכין לרה"ר נימא הכי דבני רה"ר יאסרו עליהם. ותירץ הריטב"א דתשמיש דגג לא חשיב כולי האי ולא קפדי בני הגג על הרה"ר ושוב הוי כמצר שהחזיקו בו רבים דאסור לקלקלו משא"כ בשאר חצר ומבוי ששיך דוקא לבני רשות זו וקפדי אין בכח הרבים לאסור.

אכן ברשב"א מחלק בין תשמיש דחצר שהוא תשמיש גמור והוא נקבע לפי בני החצר לבין תשמיש גרוע דגג שכיון שאינו שימוש קבוע הוא נטפל גם לרה"ר. ולדבריו צ"ל דבכה"ג יש כח גם לאורח לאסור דדמי לאורח שאוסר על חבירו שלא במקום בעה"ב.

ולדרך הרש"י עיקר הראיה היא על זה שתוך י' אין חילוק רשויות ואף שיש מחיצה ופתח המקום נחשב כחלק מרה"ר. וילה"ק דבב' חצירות נימא שכיון שהם בתוך י' יאסרו זה על זה, וצריך לומר דכיון שאין רשות לבני החצר השניה להשתמש חשיבי כאורחים שאינם אוסרים.

והתוס' מיאנו בפירוש זה שעד כמה דאיכא מחיצה המחלקת מרה"ר אין בני רה"ר יכולים לאסור.

ולפירוש ראשון כתבו התוס' דטעם האיסור הוא משום דהוי הגג הסמוך לרה"ר כקרפף דמה שהוא סמוך לרה"ר זה מבטל ממנו את שם דיורי היחיד שאינם קבועים כל כך. ולפירוש זה צ"ע מה הדמיון בין גג זה לדין העליונה והתחתונה דאמרי' דאין הולכין אחר חילוק התשמיש שביניהם. וצ"ל דכשם שהגג אין תשמישו קבוע וע"כ דיורים הסמוכים אליו מבטלים ממנו את דיוריו כמו"כ דזוזטרא כיון שאינה עשויה לתשמיש רק לדלות אינה נזרקת אחר העליונה ונגררת אחר התחתונה. וזה מתבאר יותר לפי דרך התור"פ דמשו"ה נאסר אף הגזוזטרא עצמה ולא רק מקום המים וכנ"ל.

דרך ר"ת דהגג מצ"ע הוי כרמלית כיון שהוא פרוץ לרה"ר, ואעפ"כ משום אין הגג נאסר דאזלינן בתר רה"י שתחתיו וצריך סולם קבוע שישמש ומ"מ מבואר דבלא תשמיש קבוע הגג נאסר מכח רה"ר דחשיב שתשמישו בנחת אף לבני רה"ר.

ולדבריו צ"ל גם שהנידון בסוגיין הוא כלפי הגזוזטרא עצמה דאף דחשיבא כחורי רה"י של העליונה היא נאסרת מחמת התחתונה כיון שהיא סמוכה אליה בתוך עשרה.

וע"ע בתורי"ד שמבאר את הסוגיא באופן מחודש.

**דף פ"ה ע"א.**

**זה מוציא זיז כל שהוא וממלא וכו'.**

רש"י מדמה דין זה לדין ספינה דלדעת רב הונא סגי בהיכר זיז בכדי לדלות מים מן הים. ושם נחלקו הפוס' אם הזיז הוא להיכר בלבד או שהתשמיש צריך להיות דרך הזיז על ידי נקב. עי' בשו"ע סי שנ"ה ס"א ובמשנ"ב שם סקי"ב. והנה אם ננקוט שצריך שהשימוש יהיה דרך הזיז היינו שיש איסור להוציא מן הבית לבור רק באופן שהוא מניחו על הזיז והוי דרך מקום פטור אבל אם הוא ניתן רק להיכר אזי למעשה אין כאן מצב של אוסרין זה על זה. אכן נראה דזה גופה מה דחדית רב יהודה דאפי' קניא מהני לומר שאין זה אלא היכר בעלמא ואי"צ שישתמשו דרך שם ועי' בריטב"א.

ועי' במהרש"ל בדעת רש"י וכ"נ מדברי הבעה"מ דבין לרב ובין לשמואל אין אדם אוסר דרך אויר אלא דפליגי אם בעי היכר או לא.

אכן בתורא"ש נקט דלרב אדם אוסר על חבירו דרך אויר מדינא ולא מהני היכר זיז והיינו רק בגונא דלאחד תשמיש גמור ולאחד הוא תשמיש דרך אויר, אבל אם לשניהם הוא תשמיש דרך אויר אינם אוסרים זה על זה דלא חשיב תשמיש לאסור בכה"ג. אלא דלרב מ"מ בעי היכר שלא יבואו ללמוד להתיר גם באופן שלאחד יש תשמיש גמור.

**דאי דרב האמר אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר.**

בטעם הדין יש לעין אם זה משום דבכה"ג שהוא מופלג מן הרשות אינו נמשך אחריה או שזה חיסרון בדיורין ובכח התשמיש. דברש"י ד"ה זה מוציא משמע שבכה"ג אין הרשות שלטא ביה לאסור זה על זה [אפי' לרב] וכ"כ בד"ה דאי דרב דאין אדם אוסר בתשמיש מופלג כזה. מאידך יש כמה ראיות שהחיסרון הוא בגוף התשמיש שלא חשיב כתשמיש דיורין, עי' ברד"ה דלמא כר"פ שכתב **שתשמיש גמור הוא להן** בכומתא וסודרא, ומשמע דשאר תשמישין אינם נחשבים שימוש גמור.

ויסוד זה מוכח מהמשך הסוגיא להלן בע"ב דמדמה תשמיש על גבי מקום שאין בו ארבעה לתשמיש של אויר דכשם דאין אדם אוסר חבירו על מקום פטור ה"ה שלא יאסור דרך אויר, ולכאו' הדברים תמוהים דהתם הוא חיסרון בעצם הרשות שאינה יכולה להאסר דאין בה חשיבות דיורין אבל הכא הרשות עצמה יש בה דיורין, אלא שהם רחוקים מן החצרות, ומוכח דשימוש כזה הוי חיסרון בדיורין.

וכן מוכח מהמשך הסוגיא שם דרוצה לאסור תשמיש של ב' חצירות שהוא דרך אויר רה"ר דבני רה"ר אוסרים על ידי אויר אף שאין להם תשמיש ומבואר כנ"ל שדרך אויר הוא חיסרון בתשמיש ואעפ"כ דיורין כאלו יכולים לאסור. וע"ע בפרישה סי' שע"ו שביאר מה דאין אדם אוסר דרך אויר משום דבכה"ג לא חשיב תשמיש וכ"כ בשו"ע הרב שם.

ועי' עוד בט"ז שע"ו סק"ב שכתב לחלק בין עמוד שבחצר שהוא גבוה י' טפחים ואעפ"כ אוסר על בני המרפסת ואף שהוא על ידי זריקה דהיינו דרך אויר, וכתב דהתם תשמישו תדיר טפי ובכה"ג אוסר דרך אויר [ודמי לכומתא וסודרא] ורק בבור שאינו אלא לפעמים למלאות אין אוסר דרך אויר.

**בישוב קושית התוס' מההיא דחולית הבור והסלע המופלגים ד"ט מן המרפסת.**

התוס' לעיל דף פד. ד"ה הכי נמי הקשו על המבואר בסוגיא דהיכא דהבור והסלע הם מופלגים הויין למרפסת בשלשול ולחצר בזריקה והם אוסרים זע"ז דהרי בכה"ג בני המרפסת הוי דרך אויר, ותי' דהסוגיא שם אזלא אליבא דשמואל שיש איסור גם דרך אויר.

אולם הריטב"א שם והמאירי להלן פה: כתבו לחלק בין בור שבין ב' חצירות דהוא דרבים או דהפקר ואינו שייך לשניהם או במיוחד לאחד מהן דבכה"ג אינו נאסר על ידי אויר, לבין עמוד שבחצר דאמרי' דאין גזל בשבת ובהכרח הוא שייך בשותפות לשניהם וכיון שהוא שייך לשניהם הרי שניהם אוסרים אחד על רעהו אף דרך אויר. והריטב"א מכח זה הקשה דא"כ בב' גזוזטראות שעשו המחיצה בשותפות גם יאסרו זה על זה אף דהוי דרך אויר ומאי קשיא ליה ונדחק בסוגיא.[[33]](#footnote-33)

אולם הרשב"א כתב לחלק כנ"ל והוסיף שמחמת כן קנו שותפות גם בחצר ולכן הם יכולים להשתמש בחול בתוך החצר לגמרי על העמוד וע"כ לא חשיב שתשמישו דרך אויר. ועד"ז יסד הב"ח ביישוב הקושיא הנ"ל והו"ד בביאוה"ל סי' שע"ו ס"ב. אולם בעבוה"ק ש"ג אות ט' [אות רפ"ה לגבי חורבה אמצעית] כתב כדרך שאר הראשונים שהכל תלוי במה שהם שותפים בעמוד עצמו, וצ"ע בסתירת הדברים.

ולכאו' נראה דהראשונים הנ"ל חלוקים בביאור הדין דאין אדם אוסר דרך אויר אם החיסרון הוא מחמת עצם השליטה ברשות המשותפת כמו שכתב רש"י כאן או שזה חיסרון בתשמיש, שאם כהצד הראשון הרי י"ל דכל שהם שותפים יחדיו הרי הם אוסרים ולא אכפת לן מה שהוא דרך אויר. אבל אם החיסרון הוא מחמת איכות התשמיש לא מועיל השותפות ובזה פליגי התוס' והרשב"א אם מ"מ מהני מה שיש עכ"פ בחול שימוש שלא דרך אויר או שאף זה אין חשיב דרך אויר בשבת.

**רד"ה בור וכו' דאל"ה דמופלג הוי תשמישו בנחת והוי כמו שהבור חציה בחצר זו וכו'.**

בשו"ע סי' שע"ו ס"ב כתב 'באר שבאמצע השביל בין שני כתלי חצירות **אע"פ** שהיא מופלגת מכותל זה ד"ט וכו' שניהם ממלאין ממנה וכו' שאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר'. והוא מלשון הרמב"ם בפ"ג מעירובין ועי' במגיד משנה שם. והרמ"א הגיה [עפ"י הב"י בשם רש"י כאן] די"א דאם אינם מופלגים ד' אינם אוסרין אפי' בכה"ג.

ובמג"א שם סק"ד כתב דהשו"ע פליג ולדבריו מה דנקטנו ד"ט דאם לא היה ביניהם ד"ט אעפ"י שהחצירות פתוחות זו לזו שרי. ועי' במחה"ש שביאר דהיינו דוקא כשמשתמשים דרך חלונות אבל דרך פתחים פשיטא דאסרי, ועי' בפמ"ג שתמה דלא ידע מה החילוק בזה אם יש ד' או לא.

ונראה דהשו"ע למד דתשמיש שעיקר הדרך הוא להשתמש מן הבית דרך החלון אינו חשיב תשמיש בכדי לאסור את החצר, וכשאין בה שיעור חצר אינה נאסרת על ידי הפתחים ואף הבור אינו נאסר משום שאין משתמשים בו אלא דרך חלון, וכמ"ש הט"ז דהוי תשמיש עראי.

**תוד"ה בור, וכיון שהמבוי אסור היאך יכול לשלשל דרך אויר המבוי וכו'.**

החזו"א [ק"ב ב'] מדיק מדבריהםשאין הם אוסרים זה על זה את הבור אלא האיסור הוא מה שהם מעבירים דרך אויר רשות שאינה מעורבת אבל הבור עצמו אינו נאסר משום שהבור עמוק י' ומחיצותיו מפסיקות. ומדמה זאת לחורבה האמצעית שאינה נאסרת מכח החורבות הסמוכות אליה. וצריך לחלק בין זה לבין בור שבין ב' חצירות ודו"ק. ועצם הפשט בתוס' מוכח מדברי המהרש"א דבסמוך.

ועצם הדין שיש איסור חצרות גם דרך אויר מבואר ברמב"ם פ"ד מהל' עירובין הכ"ו שאם יש ג' דיוטאות זו למעלה מזו העליונה והתחתונה של אחד והאמצעית של אחר אין משלשלין מזו לזו דרך אויר רשות אחר. ומבואר דאף בלא הנחה יש איסור טלטול דרך אויר.

**שם. א"נ אור"י כגון שאותו הפסק וכו' אינו רה"י אלא רה"ר או כרמלית וכו'.**

המהרש"א מבאר שאם היה זה רה"י היה אויר רה"י שולט עד לרקיע והיה אוסר לטלטל אף למעלה מי' ולא חשיב טלטול דרך מקום פטור. ומבואר שכל האיסור הוא רק מחמת השימוש באויר החצר שאינה מעורבת.

ועי' ברשב"א לקמן בע"ב וביתר ביאור בעבוה"ק ש"ג אות רפ"ד דלמ"ד דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר אפשר לזרוק לחצרו דרך אויר רשות המשותפת דלא יהא חמור מאויר רה"ר, וכונתו למבואר לקמן בע"ב דלמ"ד דאין אדם אוסר דרך אויר שרי לזרוק דרך אויר מקום פטור דאין רה"ר שייכת שם. וצ"ב לפ"ז במאי פליגי התוס' ורשב"א.

**דלמא כדרב פפא.**

התוס' הקשו דאף בכומתא וסודרא הוא דרך אויר וחילקו בזה. אולם רש"י כתב דתשמיש גמור הוא להם בכומתא וסודרא. ועי' בריטב"א שכתב דתשמיש נח והגון הוא ולא חשיב תשמיש אויר. משמע דשימוש להניח כומתא וסודרא

הוא שימוש ראוי אף במרחק ולא אכפת לן מה שהוא דרך אויר דאין כאן שינוי מן הדרך הרגילה ועי' במה שכתבנו בזה לעיל.

**שני בתים וג' חורבות ביניהם וכו'.**

כתב רש"י דאין להם בעלים אלא בני הבתים האלו. ויש להסתפק בכונתו אם ר"ל דבעלי הבתים הם בעלי החורבות או שהם המשתמשים היחידים האוסרים זה על זה אבל אינם נחשבים כבעלי המקום. ונפקותא להנידון דהראשונים אם בממון השותפין אדם אוסר על חבירו דרך אויר לכו"ע. וע"ע ברשב"א להלן.

ולכאו' זה מוכח מנו"ב בסוגיא שאין כאן בעלות שהרי הקשה שיאסרו זה על זה גם החיצונים והרי אין אדם אוסר רשות שאינה שלו על ידי תשמיש דאין גזל בשבת.

**דף פ"ה ע"ב.**

**מי סברת דקיימי כשורה לא דקיימי כחצובה.**

רש"י מפרש שהג' בתים עשויים כמין סגול שהשנים שבצד הם סמוכים לבתים והחורבה האמצעית מפסיקה ביניהם ורחוקה מב' הבתים והטעם שאין הבית השמאלי אוסר על הימנית משום דהוי דרך אויר ואין אדם אוסר דרך אויר, ומשמע דלשמואל באמת שלשתם אסורין [אלא דמטעם אחר יש להתיר דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקה].

וברשב"א כתב דהבתים היו רחוקים על ידי האמצעי והכא כו"ע מודו דאדם אוסר על חבירו דרך אויר כיון דהרשות הסמוכה אליו היא שלו ואדם אוסר את שלו אף דרך אויר [אך אינו נאסר מחמת חבירו על ידי אויר כאמור לעיל] ועי' בריטב"א מש"כ בזה[[34]](#footnote-34).

**דף פ"ו ע"א.**

**מתני' בור שבין ב' חצירות וכו' [בין מלמעלה ו]בין מלמטה ובין מתוך אוגנו.**

רש"י לא גרס 'בין מלמעלה' וזה מוכח בפשט המשנה, דהמשנה לא זו אף זו קתני, דמלמטה היינו בתוך המים והוסיף לחדש דאף למעלה מן המים לגמרי מהני ובלבד שתהיה המחיצה בתוך חלל הבור. ולפ"ז יש ג' דרגות במשנה א' מלמטה ממש ב' מלמעלה על שפת המים ובתוכן [כמ"ד דהיינו מלמעלה דרשב"ג] ג' למעלה מן המים לגמרי.

אבל בסדר המשנה וברי"ף גרסו בין מלמעלה ובין מלמטה ובין מתוך אוגנו וק' מהו סדר הדברים דאחר שכתב מלמעלה למה הוצרך להוסיף דמהני גם מלמטה וי"ל ודו"ק.

ועי' בתוס' לקמן בע"ב שפירשו דמתוך אוגנו דת"ק היינו למעלה דרשב"ג, ולחד מ"ד היינו קרוב למים ומשקע את הראשי קנים במים ואין במשנה אלא ב' דרגות למטה ולמעלה למר כדא"ל ולמר כדא"ל.

ובתוי"ט כתב דבהכרח התוס' לא גרסו בין מלמעלה ובין מלמטה ובין מתוך אוגנו דמשמע דאיכא ג' דרגות.

**רשב"ג אומר בש"א אומרים מלמטה ובה"א מלמעלה.**

בגמ' נחלקו האמוראים אליבא דרשב"ג אם מלמעלה היינו קרוב לשפת הבור או קרוב למים. וכתב הריטב"א דלמ"ד למעלה ממש לא אתי רשב"ג לחלוק אלא לפרש דפליגי ב"ש וב"ה בהא [ואית דגרסי אמר רשב"ג]. אך לפי מ"ד למעלה מן המים צ"ל דרשב"ג פליג בזה את"ק. אכן בתוס' הנ"ל כתבו דליכא פלוגתא ולמעלה דרשב"ג היינו מתוך אוגנו דר"מ.

**א"ר יהודה לא תהא מחיצה גדולה מן הכותל וכו'.**

לרש"י הוא בא להקל יותר שאף למעלה מן הבור לגמרי שרי, ועי' בגמ' דטעמיה דר"י משום דסבר דמחיצה תלויה מתרת אף ביבשה ולכן מהני מחיצה תלויה אף שלא נעשית לשם מים.

**ור"י אמר למטה מן המים וכו'.**

לרש"י הכונה שתהא המחיצה תחובה בקרקעית הבור ומבואר בגמ' שצריכה לבלוט יותר מגובה המים בשיעור טפח. ומבאר הריטב"א דלדרך זו המחיצה היא לחלק את המים לגמרי שלא ידלה אלא משלו ולא משל חבירו. [ומה שהמים עוברים מצד אל צד לית לן בה כדלהלן] ומבאר הריטב"א דלפ"ז השיעור הוא לפי גובה המים לפי מה שהם ואם הם יותר מעשרה צריך מחיצה גדולה ואם הם פחותים מי"ט אין צריך אלא בשיעור גובה המים. אבל למ"ד שעושה מלמעלה לעולם שיעור המחיצה הוא י"ט בין המים רבים או מועטים כי עיקר המחיצה היא להיכר שהוא דולה מתוך שלו ולא משל חבירו ולא איכפת לן בעירובי מיא וכתב דהוא דוחק.

אכן התוס' פליגי וכתבו דאף למ"ד למטה אין הכונה שיהיו תחובים בקרקעית הבור אלא שתהיה מחיצה גבוהה עשרה בתוך המים ובולטת ראשה מעל המים טפח ולמ"ד מלמעלה אמרי' איפכא דמהני מחיצה גבוהה מן המים ובלבד שתהא משוקעת טפח במים. ומבאר הריטב"א דלכו"ע בעי מחיצה המבדילה בין מים למים וגם שתהא ניכרת המחיצה מעל המים אלא דפליגי אי בעי שתהא משוקעת רובה במים לחלק ומיעוטה להיכר או להיפך. ולפ"ז יש לדון אליבא דב"ה שצריך שתהא דוקא למעלה ולא למטה משום היכר, ונמצא דפליג רשב"ג אדר"מ בתרתי דלר"מ מהני בין למעלה ובין למטה ולא בעי הכירא כולי האי.

**דף פ"ו ע"ב.**

**הא קאזיל דלי לאידך גיסא.**

התוס' פירשו אליבא דרש"י דהפירכא היא לר"י דס"ל דבעי שישקע ראשי הקנים במים שלא ידלה מתוך של חבירו. וקשה דלעיל התבאר בגמ' שהטעם שצריך לשקע ראשי הקנים הוא משום שלא יהיה עריבי מיא וכ"כ רש"י. ועי' תוס' לעיל יב: שהביאו כמה דרכים בטעם הפסול דעריבי מיא אם הוא משום חסרון בהיכר של המחיצה או משום דיש חשש שמא יבוא לדלות מהרשות השניה כ"כ שם בשם הריצב"א וכן כתב בפי הר"ח בסוגיין. ולפי הדרך השניה הזו ניחא, אולם לפי הדרך הראשונה קשה היכן מצינו חשש זה דיבוא לדלות מאידך גיסא אליבא דר"י.

ועוד דאליבא דב"ה הרי אין קפידא כלל במה שהכלי הולך תחת המחיצה כמ"ש הראשונים לעיל.

ועי' בריטב"א לעיל שעולה מדבריו דלר"י צריך מחיצה כל שהוא בתוך המים בשביל שלא יהיה נראה כדולה משל חבירו להדיא ונמצא שכל שלא נעשה באופן זה חסר בגדירה של המקום, משא"כ לר"ה אין קפידא רק שיהיו פתחי הבור מחולקים איש מרעהו שלא יהיו דולים דרך מקום אחד, ולפיכך אין קפידא במה שיהיה הדלי הולך למטה אצל חבירו ודו"ק.

**תחת קורה מיהא הא עריבי מיא.**

עי' בגאו"י שמפרש דתחת הקורה הוי לזה ולזה בשלשול ואסורים וכ"נ מדברי התוס' כאן. וצ"ע דא"כ אמאי פריך משום דעריבי מיא ולא משום שהוא מטלטל ברשות חבירו. ולפמש"כ התוס' ניחא דבא לומר דמה"ט אף בחוד החיצון יהיה אסור לדלות.

ובתי' בתרא כתבו דמשמע דשרי לדלות אף תחת הקורה ותמה הגאו"י דבכה"ג הוי רשות ששניהם שולטות בה. וכתב לתרץ דבכה"ג אמרי' דקל הוא שהקילו חכמים דכלפי כל אחד אמרי' דהחוד החיצון דכלפי חבירו יורד וסותם והרי הוא דולה בשלו וכ"כ בקרב"נ סק"מ. ומ"מ הוקשה בסוגיא דכיון דעריבי מיא דחבירו עם המים האלו יש לאסור דתוב אינו מחולק מרשות חבירו ולא מהני על זה הגדירה דהפי תקרה.

ובחזו"א סי ק"ג סק"י כתב ליישב באו"א ומחדש דכיון דפי תקרה חשיב כמחיצה אמרי' דחשיב כאילו לזה ולזה בקשה ודמי לבור המופלג ד' טפחים מן החצירות שאין אוסרים זה על זה.

ואליבא דר"ה בלא"ה ל"ק דלא גרע מאילו היה דולה להדיא מרשות חבירו דל"ח וכנ"ל.

ועי' ברשב"א שכתב עוד דתחת הקורה הקילו חכמים במים כיון שהוא רשות המשותפת לשניהם ולא אסרי רק בדולה מרשות חבירו ממש.

**אלא קל הוא שהקילו חכמים במים.**

לרש"י הקולא הוא דלא בעי מחיצה בתוך הבור כלל דקי"ל כר"ה. ותמוה דכמאן אזלא דהא אף לרב הונא אמרי' דבעי שתהא המחיצה בתוך אוגנו כדאמר לעיל וזה וזה בבור. וצ"ל דמה דבעי שהמחיצה תהא בתוך הבור זה בשביל שתהא המחיצה נעשית לשם מים אבל בקורה שכל ענינה הוא להתיר את המים סגי אף במחיצה שהיא מעל הבור.

והתוס' כתבו אתי אף אליבא דרב יהודה דבקורה מודה ר"י דלא בעי שיקוע ול"ח לעירובי מיא ולא ביארו טעמם.

וברא"ש ס"ח כתב דפי תקרה עדיף משאר מחיצה תלויה ול"ח לעירובי מיא. וצ"ב דאם החשש הוא מה שבאים מים של חבירו מה מועיל פי תקרה וצ"ל עפ"י מש"כ החזו"א סי' ק"ג סקי"ד להוכיח מכ"ד דעירובי מיא הוי חיסרון בעצם הגדירה של המחיצה שצריך להפסיק בתוך המים ולא מעליהם, ולא מצד שהמים עצמם באים לרשותו והוא דולה משל חבירו [כמ"ש ריטב"א בשמעתין]. ולפ"ז י"ל דכלפי גדירה של פי תקרה לא חיי' לזה. וכשם שמצינו דבקיעת גדיים לא מבטלת גדירה דפי תקרה כמ"ש הראשונים בפ"ק.

ובקרב"נ שם כתב בדעתו דכיון שאיכא ד"ט ול"ח לדלות משל חבירו שרי ומשום עריבי מיא יש להקל משום חוד החיצון וכמש"ל ודוחק.

הרא"ש בשם הר"ח כתב עוד דלמסקנת הסוגיא קי"ל כר"י ואעפ"כ שרי תחת הקורה דמה דצריך לשקע ראשי הקנים במים הוא כדי שלא ילך לדלות משל חבירו והכא כיון שהוא דולה משלו ל"ח לעירובי מיא דקל הוא שהקילו חכמים דל"ח לעירובי מיא ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות ועו"ר בדעתו. ומבואר דהסוגיא השתא הדרא בה דליכא למיחש לעירובי מיא אלא רק כאשר יש חשש דדלי משל חבירו ולא באופן שהמים באים אליו.

**תוד"ה גזוזטרא, וי"ל דבקיעת גדיים ל"ש בקיעה ואמרי' גוד אחית וכו'.**

מבואר בדבריהם דאמרי' גוד אחית לענין להשתמש מעל הגזוזטרא אבל לא לענין להתיר למטה מן הגזוזטרא וכמו בעמוד גבוה עשרה. אך צ"ב דבעמוד איכא מחיצות גובה ואמרי' גוד אסיק וכאן אין אלא אויר ומה שייך בזה גוד אחית. וצ"ל דמכח גו"א חשבי' ליה כסתום ושוב אומרים גוד אסיק למעלה.

ולגוף תירוצם עי' בריטב"א לעיל שכתב דמה דהקילו במים הוא משום דבקיעת גדיים הוי בקיעה אלא דהקילו במקום בקיעת גדיים ולדבריו לא שייך להתיר משום סברא זו.

**שם. אבל בטרסקל איכא בקיעת גדיים.**

ק' דאי איכא בקיעה מה מועיל מה דהדרן מחיצתא למעלה מן הקנה. וצ"ל דכלפי להתיר למעלה מן הקנה ליכא חיסרון מצד הבקיעה אך בכדי לראות מקום החלל כסתום להתיר למעלה בזה מעכב הבקיעה.

**דף פ"ז ע"א.**

**מתני' אמת המים שהיא עוברת בחצר וכו' אא"כ עשו לה מחיצה וכו'.**

הראשונים הכא ולעיל הקשו סתירה מהגמ' לעיל יב. לשון ים הנכנסת לחצר דמבואר שם שאם אין הגדר פרוצה ביותר מעשר מועילה מחיצת החצר להתיר למלאות שם [ואפי' נפרצה יותר מעשר ואית לה גידודי והים מכסה אותם שרי לטלטל], ואילו הכא מבואר שאם היא רחבה ד' ועמוקה י' הוי כרמלית.

והרשב"א מחלק בין לשון ים לאמת המים דלשון ים אינו פורץ בחצר אלא מצד אחד ואינו מפולש מן הקצה אל הקצה וע"כ חשיבי המים כחלק מתשמישי החצר כדאמרי' לעיל כד. מים כנטעים דמו. משא"כ אמת המים היא עוברת בכל החצר והיא נחשבת כרשות בפ"ע ולא חשיבא כחלק מן החצר.

וצ"ע על מהלך זה אמאי לא מהני מחיצה שעושים מצד אחד וכדכתב רש"י דל"מ משום שהיא מחוברת למים מצידה השני, והרי על ידי המחיצה היא אינה מחוברת אלא מצד אחד וי"ל.

ובשם הראב"ד כתבו דאין לחלק אלא מיירי התם שאין הלשון ים בעומק י' ולכן אינו צריך מחיצה בכניסתו אבל כל שהיא מחוברת הן בכניסתה והן ביציאתה לבחוץ צריכה מחיצה בעצמה ואינה ניתרת במחיצות החצר.

והרשב"א כתב שלדבריו צריכים לחלק בין מים הנשפכין בפנים למים שיש להם חיבור לחוץ וכתב שאין זה נראה בעיניו דאם ננקוט דמים הנכנסים דרך פתח אם הם עמוקים עשרה צריכים מחיצה לעצמם אף המים הנשפכים לא יתבטלו לחצר ויחשבו כרמלית. ודבריו צ"ב שהרי מים הנשפכים יש להם מחיצה גמורה והוי כחורי רה"י ומה"ת יצטרכו לחלק במחיצה בינם לבין רה"י, ומה שייך לעשות להם מחיצה בפ"ע.

עוד צ"ב לדעת הראב"ד דמה בכך שהיא מחוברת והרי היא מוקפת מחיצות גמורות מג' רוחות ולמה לא יועילו לה גיפופין של החצר כמו בשאר חצר הפרוצה מרוח רביעית, ולכאו' זה עומק קושית הראשונים.

ועי' בחזו"א סי' ק"ג סק"א ואילך שהעמיד את מחלוקת הראשונים באופן מחודש דפליגי אם המחיצות של החפירה שהם עשרה והם מבטלים במקומם את הגדירה של החצר דאמרי' גו"א מחיצתא לחומרא, והם מסלקים את הגיפופין שמצידיהם וכמאן דמשוה את הגיפופין על ידי נראה מחיצות פנימיות. וכתב דלפ"ז ה"ה באופן שלא היה מים בחפירה אלא היה בור ריק בגובה י' ורוחב ד' בין המחיצות יש כאן על ידי זה סילוק למחיצות החצר. ולפ"ז מיושב שאם הבור הוא בתוך החצר אין לחוש כלל שהמחיצות במקומם מועילות לגמרי. וככל הנ"ל כ"כ בגנזי הגר"ח סי' ז' לחלק בדעת הרמב"ם.

ומבואר מדבריו שכל זה היינו רק ביחס לחפירה אבל למעלה מן החפירה אין לחוש לזה דלא אמרי' גו"א לחומרא בכה"ג רק למי שבתוך המחיצה.

ובדעת שא"ר כתב החזו"א דלדידהו לא אמרי' גו"א לחומרא שאנו דנים מקודם את הרשות כגדורה וממילא נידון המקום כאילו הוא אחד מחורי רה"י ואין מחיצותיו נידונות כמחיצה.

ולדברי החזו"א קשה מה הקשו הראשונים על הראב"ד דאף מה שבפנים יחשב ככרמלית והרי בכה"ג אין מחיצות בתוך הגיפופין שיעשו סילוק מחיצה.

וצ"ל דעד כמה שאנו מחשיבים את החורים כאילו הם מעל הקרקע להבדיל בינם לבין הרה"י כמו"כ יחשבו כרשות לעצמן ביותר מבית סאתים עכ"פ ולא נחשיבם כחפירה דפירי.

**אא"כ עשו לה מחיצה בכניסתה וביציאתה.**

עי' רש"י שכתב שצריך לעשות המחיצה בתוך אוגניה אולם הרי"ף והרא"ש וכן הרמב"ם בפט"ו מהל' שבת כתבו דעושה המחיצה למעלה וצריך לשקע הקנים במים טפח. והקרב"נ דיק מדברי רש"י דלשיטתו דפסק לעיל כר"ה אין צריך לשקע הקנים במים.

ולדעת הראשונים שהטעם שהצריכו לשקע ראשי הקנים בכדי שלא יהא דולה משל חבירו הכא לא שייך טעם זה ואפשר לעשות המחיצה למעלה מן המים, עי' חזו"א ק"ג סק"ז.

**עשו לה בכניסתה ולא עשו לה ביציאתה וכו'.**

ברש"י מפרש דכל עוד שהיא מחוברת למים יש איסור לשאוב ממנה. וקשה דאי משום חיבור הלא גם בפחות מכשיעור יש לאסור אלא דאמרי' אין חורים לכרמלית וא"כ גם היכא דאיכא מחיצה מצד אחד למה לא יועיל.

וצ"ל שהחיבור למים שמבחוץ עושה חיסרון בגדירה של המקום והוי כפרצה במחיצה. וזה תלוי אם יש שיעור שאז היא צריכה גדירה לעצמה אז הוי כמו פרצה לאסור אבל אם אין בה שיעור היא טפילה לגוף החצר ואין לה חיסרון מחיצות.

**דף פ"ז ע"ב.**

**רבינא אמר כגון דעבד לה ניפקי אפומא וכו'.**

החזו"א שם סק"א הקשה למה צריך שלא יהיה שיעור לבוד בין הניפקי הללו והרי בכה"ג שהוא עושה גיפופין בתוך האמה הוי כשאר חצר ברוח רביעית דמהני גיפופין עד עשר אמות, ולשיטת הראב"ד מה דל"מ הגיפופי דחצר משום דמחיצות האמה מסלקות את ההיתר דהגיפופין וכאן הרי לא שייך זה. ותי' דמיירי שעשה המחיצות למעלה מן האמה וזה מועיל מדין קל שהקילו במים ולא הקילו רק במחיצה הסותמת יעו"ש.

ולגוף הקושיא יש לדון דמיירי שעשה הניפקי בב' רוחות ולא מהני גיפופי אלא מרוח אחת.

**מתני' גזוזוטרא שהיא למעלה מן המים וכו'.**

התוס' הקשו אמאי בעי מחיצה ומ"ש מספינה דשרי לדלות על ידי היכר זיז, וכתבו לחלק בין מים שתחת הספינה שהם עמוקים לבין מים שתחת הגזוזטרא שאינם עמוקים.

ומבואר מקושיתם שהם אינם מחלקים בזה בין ספינה לשאר מקומות שעל המים וע"כ לא סגי להו בהיכר זיז אלא במקום שהמים עמוקים.

גם עולה מדבריהם שאם המים אינם עמוקים אסור לדלות אפי' ממקום הגבוה י' משפת המים דאסור להחליף אפי' ברשויות דרבנן.

אולם בדעת הרמב"ם ושו"ע נוקטים שיש בזה חילוק בין ספינה לשאר מקומות דברמב"ם פי"ד משבת הי"ח וכן בשו"ע בסי' שמ"ה סי"ח דימים ונחלים השיעור י' טפחים ממיא משחינן ולא מארעא, וכן הרמב"ם בפט"ו שם ובשו"ע סי' שנ"ה פסקו כמ"ד דלא מהני זיז אלא בעי היכר מקום ארבע על ארבע טפחים, אולם כתבו הרמב"ם והשו"ע דסגי בזה ואין צריך מחיצה גמורה דבספינה הקילו ואמרי' כוף [כאילו יש מחיצות] וגוד אחית ולא דמי לגזוזטרא שהוא יכול לעשות בה מחיצה גמורה, ופליגי בזה עמש"כ התוס' בשמעתין דכתבו דע"י מחיצות קאמר.

עוד כתבו שם דאם הוא ממלא במקום שהוא למעלה מי' משפת המים סגי בהיכר זיז אף לדידן ודלא כתוס' בסוגין, ואילו בגזוזטרא מבואר דבעי מחיצות אף בכה"ג וע"כ יש חילוק בין גזוזוטרא לספינה.

**לא התיר רחב"א אלא בימה של טבריה וכו'.**

מבואר כאן דימה של טבריה הוי רה"י מדאו' למ"ד זה. ועי' רש"י לעיל פז. דחשיב כקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, ולפ"ז יהיה איסור לטלטל ממנו לרה"ר או אפי' לכרמלית גמורה להראשונים האוסרים לטלטל מקרפף לכרמלית.

ועי' במשנ"ב סי' שמ"ה סמ"ח שהביא בזה כמה דעות למה ים חשיב ככרמלית ולא כרה"י דהמג"א כתב שבשפת הים בסתמא אינו מתלקט י' בתוך ארבע ולכן לא חשיב מחיצה, ובשם המאירי כתב דאין מחיצות הים נחשבות מחיצה כיון שהם רחוקות זו מזו. וכתב שם נפקותא דאם יש רקק מים שהוא רחב ד' ועמוק י' דהפמ"ג מסתפק שהוא רה"י מה"ת וכתב בשעה"צ שם דלדעת המאירי אף בכה"ג לא הוי רה"י כיון דאין המחיצות ניכרות באגם.

והנה לגבי ימה של טבריה לדעת המג"א פשיטא דהוי רה"י מן התורה כיון שהם גבוהים י' כראוי, ולדעת המאירי חשיבי מחיצות הניכרות כיון שהם מעל הים. אך צ"ב דסוכ"ס המחיצות רחוקות זו מזו. וצ"ל דבמקומות מסוימים יש ג' מחיצות הניכרות ועל המקומות הללו דיבר רחב"ע.

עוי"ל דכלפי קרפיפות וחומות העירות דהוי מחיצות דבידי אדם לא חייש' במה דהם רחוקות וכדכתב הביה"ל בסי' שמ"ו ד"ה קרפף לחלק בדעת הרמב"ם ואכמ"ל.

**דף פ"ח ע"א.**

**ל"ש אלא למלאות אבל לשפוך אסור וכו', וכי מה בין זה לעוקה וכו'.**

בגדר ההיתר לשפוך לעוקה נחלקו הראשונים אם זה משום דהוי דבר שאינו מכוין או משום דהוי כחו בכרמלית, ונפק"מ לשפוך לרה"י הסמוכה לרה"ר דמצד שאינו מכוין להוצאה שרי ומצד כוחו בכה"ג דהוי הוצאה גמורה יש לאסור.

רש"י ביאר את החילוק בין ב' הלישנות דלל"ק דוקא באופן שיש צד שלא ילכו המים לרה"ר אלא יבלעו במקומם אמרי' דאינו מכוין לזה, ולל"ב כל שאין כוונתו להדיא שיצאו לרה"ר שרי דברה"י קשפיך.

אמנם הרשב"א הביא דהרמב"ם והראב"ד [בפט"ו מהל' שבת הט"ו] כתבו טעם ההיתר משום דלא גזרו כחו בכרמלית שכתבו דכשם שממלאין מזו שעשו לה מחיצה כך שופכים ממנה על הים **שהרי על הכרמלית הן שופכים**. ומבואר בדבריהם שאף שעשו מחיצה תחת הגזוזטרא לא חשיבי המים כרה"י ומותר להוציא מרה"י אליהם דרך שפיכה. ומבאר הרשב"א דלדידהו הביאור בגמ' יהיה דס"ד דלא הותר לשפוך כיון דלא תיימי מיא קמ"ל דלא גזרו כחו ברשויות דרבנן. ולשיטתם מובן היטב למה צריך בחצר לעשות דוקא עוקא דלהוציא מרה"י לרה"ר לא הותר על ידי כוחו, רק מרה"י לכרמלית.

אמנם התוס' בסוגין כתבו דדוקא בספינה שאינה קרובה לרה"ר התירו על ידי כוחו אבל בגזוזטרא יש לחוש שיצאו המים לרה"ר ולכן צריכים להגיע להיתר חדש. וברשב"א וריטב"א כתבו דאיכא למיגזר שמא ישפוך מן הגזוזטרא עצמה לרה"ר שבצד האחר [וצ"ע דמה הועילה המחיצה שמא יבואו לסמוך על מחיצה תלויה להוציא לרה"ר וי"ל].

ועי' בביה"ל סי' שנ"ה שכתב ב' נפק"מ בין שיטת הרשב"א [דהיינו הרמב"ם] ובין שיטת התוס', דלהר"מ אם מקום המים סמוך לרה"ר אין להתיר דהרי הוא מוציא לרה"ר [דרך כרמלית] ולהתוס' שרי דסו"ס אינו מתכוין להוצאה. עוד נפק"מ דלהרשב"א יכול לשפוך גם על דופן הבית דהוי כוחו בכרמלית אולם לתוס' אין דרך לשפוך רק על ידי הנקב דהגזוזטרא.

**יש גזל בשבת וחורבה מחזיר לבעלים וכו'.**

לרש"י הביאור דכיון דאיכא דין גזל הרי המשתמש נאסר מחמת הבעלים של החורבא וכשיטתו לעיל פה. דבית בלא בעלים אוסר בבית. אולם הראשונים כאן פירשו דמחמת דין השבה אין כח ביד המשתמש לאסור על בעל החורבה או על אדם אחר. ועי' ברשב"א כאן שהקשה לפ"ז איך בני רה"ר אוסרים על הגגות הסמוכים אליהם.

וקושית הגמ' מב' גזוטראות היא על דרך הראשונים שהגזלן אוסר על הבעלים וצ"ב.

**בס"ד פרק תשיעי.**

**דף פ"ט ע"א.**

**מתני' כל גגות העיר רשות אחת וכו' דברי ר"מ.**

עי' בסוגיא דלקמן צא. דלא"ד גגות העיר ולדידיה ה"ה כל החצירות רשות אחת הן וכן כל הקרפיפות רשות אחת הן אך אסור להוציא מן הגג או החצר לקרפף בין שלו ובין של אחר כמבואר ברש"י שם וכן להיפך. ומבאר רש"י שם דכל הנך אין תשמישן תדיר וע"כ אין להם דיורין חלוקין כבתים. מאידך לענין להוציא מן הרקפף לחצר אמרי' דחילוק התשמיש שלהם ושינוי שם הרשות מועיל לחלק דיורין זה מזה.

ומן הגג לחצר מבואר שם שהאיסור הוא מחמת גזירת תל ברה"ר [עי' גם ברש"י להלן ד"ה חצירות] אבל אם הגג אינו גבוה י' מן החצר שרי לפ"ז ואין זה נחשב דיורין חלוקין וצ"ב דהא שמותיהן חלוקין, וצ"ל דאף שהן רשויות חלוקות מ"מ אינם חלוקות בתשמישן וכמ"ש רש"י שם אליבא דרבנן, ובכה"ג ל"ח חילוק דיורין ואכתי צ"ב.

**וחכ"א כל א' וא' רשות לעצמו.**

לקמן צא. מבואר דרבנן מודו דמחצר לחצר שרי לטלטל ואפי' דתרי גברי [עי' תוס' לעיל דף עו: והריטב"א לקמן פליג] ולא פליגי אלא מגג לגג מחמת הסברא דלהלן דכשם שהדיורין חלוקין מלמטה כך הם חלוקים מלמעלה. ועי' רש"י שם שכתב דלרבנן דלא גזרי משום תל ברה"י שרו אף לטלטל מגג דידיה לחצר השותפין, וצ"ל מ"ש מגג לגג דאסרי משום הדיור שלמטה וא"כ ה"ה מחצר לגג גם הוי חילוק דיורין וצ"ע ועי' לקמן.

**בטעם האיסור להוציא מן חצר לקרפף [דחד גברא].**

רש"י להלן ד"ה וקרפיפות כתב בטעם החילוק בין חצר לקרפף דקרפף רשות יחיד וחצר הוא רשות שותפות. ובתורי"ד תמה דהרי אף מקרפף דיחיד לחצר דיחיד אסור [ואף רש"י מודה בזה] וכתב דהחילוק הוא דחצר קביע תשמישתיה משא"כ בחצר דלא קביע. אמנם ברש"י לקמן צא. כתב כהתורי"ד וצ"ע הסתירה.

והנה מבואר דאסור אף דחד גברא כמבואר ברש"י צא. ובתוס' עו: ויש לעין בטעם האיסור להוציא מקרפף לחצר אף דחד גברא והרי אין בזה חילוק דיורין. ובשלמא לפי הטעם שתקנו עירובי חצירות משום שאסור להוציא מרשות אחד לרשות חבירו יש לומר דדמי למוציא מרשות לרשות אבל אם הטעם משום לתא דרה"ר דהחצר היא מקום השיך לרבים קשה דבכה"ג הרי אין בזה דיורים חלוקים ולא דמי לחצר כלל. וצ"ל דהוי בכלל הגזירה כיון שאין דיוריו ניכרים במקום זה יותר משל חבירו ודמי למקום של רבים.

**רש"א אומר וכו' ואחד קרפיפות וכו'.**

רש"י מעמיד בקרפף שאינו יותר על בית סאתים דשרי לטלטל ממנו לחצר. ולהלן ד"ה מאי לאו הוסיף דאיכא נפקותא אף בקרפף יותר מבית סאתים דלרבנן אסור לטלטל ממנו לחצר אפי' בתוך ד"א, ור"ש שרי. אמנם בשו"ע סי' שע"ב הביא את הדין הנ"ל על קרפף אפי' יותר מבית סאתים שהוקף לדירה דשרי לטלטל ממנו לחצר. ויתכן דרש"י פליג דבכה"ג הוי כחצר לגמרי.

אמנם גם בשו"ע מוכח שאם הוקף לשם דירה מותר להוציא ממנו לבית והרי שהוא נחשב כדירה ממש.

**אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית.**

רש"י לעיל כג: ד"ה כדתנן כתב דאליבא דר"ש אסור לטלטל כלים ששבתו בתוך הבית אפי' מבית לקרפף דחד גברא. וכ"מ בתוס' לעיל דף פד: ד"ה גג בשם ר"י. ועי' בריטב"א בדף כג: שהביא בזה מחלוקת דיש הסוברים דרק מבית לקרפף דחבירו אסור אבל לקרפף דידיה שרי כמו דשרי מבית לחצר דידיה וכתב דכן מסתברא, והביא דיש הסוברים דאפי' דחד גברא אסור ולא ביאר טעם שיטתם.

ולמעשה נחלקו בזה הראשונים דהרמב"ם פ"ג מעירובין הי"ח [וכ"ה בפיהמ"ש כאן] כתב דאם עירבו מותר להוצין מן הבית לקרפף ומוכח דבחד גברא שרי [וכ"כ המג"א ריש סי' שע"ב בדעתו], וכ"ה בפסקי ריא"ז בשמעתין.

ולעומ"ז ברא"ש פ"ב סי' ב' מוכח שאפי' דחד גברא אסור וכן פסק השו"ע בסי' שנ"ח שאסור לטלטל מגינה לבית ועי' בביה"ל סי' שע"ב ס"א ד"ה או לגג שסידר בזה את דעות הראשונים.

ומה שעולה בביאור השיטות דנחלקו אליבא דר"ש אם הוא פליג שכל מקום שאינו כבית דירה חשיב רשות אחת, או דבאמת הוי מוציא מרשות לרשות אלא דמחצר לקרפף לא חשיב חילוק דיורין ואינו כמוציא מרשות לרשות כשם דשרי להוציא מן החצר לחצר אחרת.

**רד"ה ר"ש וכו' ושרי לטלטל מחצר של רבים לחצר של רבים וכו'.**

בנמוקי הגרי"ב תמה דבזה אף רבנן מודו דשרי. וכן במאי דקאמר רש"י דר"ש לית ליה עירוב חצירות אלא לכלים ששבתו בתוך הבית, קשה דבזה מודה אף ר"מ דעל חילוק רשויות של חצר וקרפף הרי לא מהני עירוב דלא אלים מחצר דחד גברא. רק אליבא דרבנן יש נפקותא דעל ידי עירוב יוכלו לטלטל מגג לגג ועי' בגאו"י.

**גזירה משום תל ברה"י.**

רש"י מבאר שאפי' ברשות היחיד שלו אסור להוציא מן עמוד לחצר משום גזירת תל, ועי' בגאו"י שכתב דבבית שהוא מקורה שרי משום דאמרי' ביתא כמאן דמליא דמי [ובריטב"א בשם הרי"ד מחלק באו"א].

אכן בריטב"א מחלק שדוקא אם העמוד של חבירו ולא עירבו אסור משום דאתי לאיחלופי ברה"ר. וליכא בזה משום הוצאה מרשות לרשות דהכל חשיב רשות אחת.

**רד"ה חצירות וכו' אבל מגג לחצר לא כדקתני ובלבד שלא יהא גג גבוה מחבירו וכו'.**

מבואר ברש"י שהגג מצ"ע הוי רשות אחת עם החצר וכ"כ להדיא לקמן צא. אליבא דרבנן דשרי לטלטל מגג לחצר דלא גזרי משום תל. ועי' בשפ"א שכתב דלפ"ז אם קרקע הבית הוא נמוך מקרקע החצר והגג אינו גבוה י' מן החצר יהיה מותר לטלטל מן הגג לחצר, וכתב דאפשר דאנו דנים לפי קרקע הבית ולא איכפת לנו מן החצר, וצ"ב.

**כי פליגי במחיצות שאינם ניכרות רב אמר ל"א גו"א מחיצתא.**

ילה"ס אי סברא זו אלימא מדאו' שלא יחול במקום זה שם רה"ר כלל או לא. ועי' בתוס' שדנו לגבי גגם שיש בו בליטות כלפי הרה"ר שהבליטה חשיבא כרמלית ואילו הגג עצמו שבתוך המחיצות נחשב רה"י מדאו' אלא שאסור לטלטל בו משום שהוא פרוץ לכרמלית. ועי' במהרש"א שהקשה למה הגג מצ"ע חשיב כרה"י והרי אין מחיצותיו ניכרות ומבאר שם שכלפי הגג אמרי' גו"א דליכא בקיעת גדיים והחזו"א תמה על דבריו שאין אנו דנים מקום הגג כמקום בפ"ע והבליטה כמקום בפ"ע אלא הכל הוא חלק מן הגג והגג נידון גם ככרמלית משום שאין לו מחיצות הניכרות. ומבואר הן מקושית המהרש"א והן מדברי החזו"א דהסברא דרב היא סברא גם לפסול המחיצה מן התורה ואף לקולא שאין חיוב על המוציא מתוכו לרה"ר.

אמנם עי' בריטב"א בסוכה ד: שמחלק בין עמוד גבוה י' דחשיב רה"י אף דלי"ב מחיצות הניכרות משום דלא בעינן מחיצות הניכרות עמו כמו סוכה שצריך שיהיו המחיצות נראות וניכרות עמה, ומשמע שעצם זה שיש לו מחיצות הניכרות במקומן מהני. ועי' בחיי"א כלל מ"ז סי"ב שכתב דמדאו' אמרי' גו"א בכל ענין והא דס"ל לרב דל"א גו"א היינו מדרבנן.

**תוד"ה במחיצות וכו' וגוד אחית נמי ל"א וכו' משום בקיעת גדיים.**

ולהלן לגבי גזוזטרא כתבו דאמרי' גו"א כיון דבקיעת גדיים ל"ש בקיעה, והדבר צ"ת דענין בקיעה שייך כאשר אנו דנים על המחיצה שלמטה שהיא כביכול מסולקת על ידי הגדיים אבל הכא אין גדירה למטה דהמקום למטה חשיב כרה"ר, אלא דלמעלה אנו דנים כאילו הוא מקום מופרד מקרקע הרה"ר ומה שיך לאסור מצד בקיעה.

ושמעתי ממו"ר הגר"ג כאהן שליט"א דבאמת אין כאן דין גוד אחית אלא שאנו דנים שהרשות מתחילה במקום הגבוה מהרה"ר וחשיב כרשות נפרדת אולם כל זה לא שייך רק כאשר המקום למטה סתום ואז אנו דנים כאילו המקום מתחיל מלמעלה, אבל במקום שאיכא בקיעה אנו דנים שהקרקע דהרה"ר היא עיקר הרשות והוי המקום הגבוה כאויר הרה"ר ואינו נידון כרשות בפ"ע.

אמנם כל זה בדליכא מחיצות גמורות מלמעלה אבל אם יש מחיצות עשרה מלמעלה הם מחשיבים את הקרקע שבתוכם לרה"י אף שהקרקע שלמטה היא רה"ר וכמש"כ התוס' להלן לגבי עגלות דתחתיהן רה"ר ולמעלן רה"י וכן שמעתי ממו"ר.

**שם. והואיל וכן כל הגג אסור כי כל הגג נפרץ במילואו וכו'.**

המהרש"א והגרעק"א הקשו מדוע הוצרכו התוס' לכך שהגג אסור משום דנפרץ והרי מאותו הטעם דהבליטה אסורה דאין לה מחיצות הניכרות יש לאסור גם את הגג בעצמו, ועי' במהרש"א שתי' דיש חילוק דהבליטה מצ"ע אסורה הואיל ויש בקיעת גדיים מתחתיה כמ"ש התוס' דליכא למימר גוד אחית, אבל שאר הגג הרי אין בו בקיעת גדיים וחשיב רה"י.

ועי' במג"א שכתב שלפי דברי התוס' כאן שדוקא אם אותה הבליטה היא בשיעור ארבעה דהוי כרמלית אבל אם אינה רחבה ד' שרי ובחזו"א [ק"ד סק"ו] מפרש דבריו דאם אינו רחב ג' הוא מקום פטור ונמצא שהגג עצמו רה"י והבליטה הוי מקום פטור ואינה אוסרת את הגג. אולם במשנ"ב שם סקכ"ח מפרש שחשיב בכה"ג כמחיצות הניכרות ומשמע שהכל נחשב כרה"י וכן כתב בקר"א כאן על פי הירושלמי.

ובחזו"א תמה על דברי המהרש"א והמג"א דודאי אין הגג נידון כמקום בפ"ע ומחיצותיו הן בשפת הבליטה ואי אפשר לדון את הבליטה כמקום בפ"ע, ועוד דעד כמה דהגג עצמו הוי רה"י א"כ הבליטה עצמה הרי היא נחשבת כחורי רה"י [וכדכתבו התוס' להלן לגבי גזוזטרא הפתוחה לרה"י], ולפ"ז ה"ה אם הבליטה פחות מג"ט יש לדון אותה כרה"י מדאו' מחמת כן, ומכח זה הכריח שודאי אין זו כונת דבריהם אלא שכונתם שכל הגג נחשב כמקום אחד משום שהוא פרוץ לאותה הבליטה, ונאסר מחמת דהבליטה מבטלת ממנו שם רה"י והוא חידוש גדול בפשט דבריהם.[[35]](#footnote-35)

ולגוף הנידון אם מועילות המחיצות לאמצע הגג עי' במג"א שם שמדמה זאת לדין עמוד ברה"ר. ובענין היתרא דעמוד ברה"י יש אריכות בדברי הרח"ה הל' סוכה מ"ש עמוד ברה"ר מסוכה דבעי' מחיצות הניכרות ודן שם דאפשר דעמוד אין התירו משום דינא דגו"א כלל אלא דמקום הגג חשיב רשותא באנפי נפשיה, כיון שהוא גבוה ומובדל מהרה"ר, ובזה הוא מבאר את שיטת הרמב"ן דאין אויר העמוד נידון כרה"י ורק העמוד בעצמו, אך כתב דמדברי שא"ר דפליגי מוכח שיש לו דין מחיצות ומיסד שם בדעת הרמב"ם דהמחיצות שלמטה גודרות את כל הרשות עד לרקיע ולפי היסוד הנ"ל מובן היטב דברי המג"א מדוע הגג נחשב כרה"י כיון דמלמטה הוא גדור מהרה"ר ומחיצותיו עולים עד לרקיע. שו"מ דבאגר"מ או"ח סי' קל"ט כתב עד"ז.

**עוד בענין הנ"ל.**

נתבאר דלדברי התוס' דוקא היכא דהבליטה יש לה דין כרמלית ואז היא אוסרת את אמצע הגג אף דחשיב רה"י אבל אם הבליטה אינה רחבה ד' אינה אוסרת את הגג.

אכן ברא"ש לקמן דף צב. [סי' ב'] כתב דאם יש לגג בליטה הגג חשיב כרמלית ואין מטלטלין בו אלא בד' אמות ומדיק הקרב"נ מדבריו דאף אם אין הבליטה רחבה כשיעור כרמלית הגג עצמו חשיב כרמלית הואיל ואין בו מחיצות הניכרות, ומבואר שאין דנים את הגג כמקום בפ"ע.[[36]](#footnote-36)

ועי' באגרות משה או"ח סי' קל"ט שדן באיזה שיעור בליטה קטנה מודה הרא"ש שלא חשיב כרמלית דליכא חיסרון דבקיעת גדיים וכדאמי' לגבי עמוד שהוא רחב ג' מלמטה.

ועי' ברשב"א לקמן צ. שהביא את דברי התוס' בשמעתין דגג הבולט הוי כרמלית [ומשמע דנקט כדברי הרא"ש] ושוב הביא את דברי הראב"ד שחולק שלא יתכן שלא יהיה דין רה"י במחיצות שאינם ניכרות וכל מה שהוזכר בסוגיא דין מחיצות הניכרות הוא רק לענין האיסור המחודש משום נפרץ למקום האסור לו אבל כלפי הגג הוא נידון כרה"י גמורה על ידי המחיצות שמלמטה.

אך קשה אמאי הוא לא דן לאסור את הבליטה ומכח הבליטה לאסור את הגג, וצ"ל דפשיטא ליה דהבליטה חשיבא כחורי רה"י וכל הצד לאסור הוא משום חיסרון מחיצות הגג.

**שם. וגזוזטרא דל"ה כרמלית וכו' משום דגו"א דבקיעת גדיים ל"ש בקיעה.**

עי' בקר"א שתמה דמ"ש מפי תקרה דלא אמרי' גו"א בד' מחיצות ואע"פ שאין בה חיסרון דבקיעת גדיים, ואילו לגבי גו"א יש חיסרון דבקיעת גדיים ומ"מ היכא דליכא בקיעה מועיל לגדור מד' רוחות.

ולפי פשוטו החילוק הוא דגזוזטרא ההיתר הוא למעלה בגובה והוא מובדל על ידי גוד אחית לגמרי מהרה"ר משא"כ בפי תקרה שאנו באים להתיר מתחת התקרה אי אפשר להתיר עי"ז אלא בצירוף מחיצות גמורות.

**שם. ורש"י פירש נמי לקמן אמתני' דגג גדול הסמוך לקטן וכו'.**

לכאו' עיקר ראיתם היא דבליטה מבטלת את היכר המחיצות אבל לא הוכיחו שהבליטה נחשבת כאויר רה"ר וכן נראה מדברי הריטב"א.

**שם. ומיהו בירושלמי משמע דל"ח כרמלית וכו'.**

ברא"ש שם כתב דהבבלי חולק על דברי הירושלמי הנ"ל דגג שאין לו מחיצות הניכרות הוי כרמלית, ולא נתבאר שם איפה רואים זאת בגמ' שהרי הנידון בגמ' לקמן הוא מצד מה שנפרץ למקום האסור לו ומצד דיורין, אבל מנליה דבגג דיחיד לא חשיב כמקום פטור מדאו' וצ"ע.

**דף פ"ט ע"ב.**

**שלא יטלטל ב' אמות בגג זה וב' אמות בגג זה.**

הנה דין זה שייך אף לדידן דקיי"ל כר"ש לענין כלי הבית שיצאו לגג בדרך היתר שאז אסור לטלטלן אלא בד' אמות ואסור להוציאן לגג אחר דהוי רשות לעצמו כמ" ש התוס' בסוגיין ד"ה רב.

והנה מבואר דבגג עצמו שנפרץ לחבירו יכול לטלטל ד' אמות והחצר השניה אינה אוסרת עליו שלא יזיז אלא בכמלוא הנימא.

ומכאן יש להביא ראיה לנידון דהגרע"א בשבת קל: ולעיל בדף פז: שדן אם בכלי הבית שיצאו לחצר שאינה מעורבת אי שרי לטלטלן ד"א או שהדין שלא יזיזם ממקומן דהוי כמוציא מרשותו לרשות חבירו וכאן יש לדון הואיל ונפרץ לרשות חבירו שיהיה איסור לטלטלו אפי' משהו דהוי כאילו הוא מכניסם לדיור חבירו.

ויש לדחות דהדין נפרץ אינו אוסר כרשות חבירו אלא הוא איסור בפ"ע שלא יטלטל בחצירו בכדי שלא יבוא להוציא מרשות לרשות ונתנו לו דין כרמלית.

**הגדול מותר והקטן אסור וכו'.**

הראשונים דנו אמאי אין הקטן ניתר גם על ידי דין נראה מבחוץ ושוה מבפנים, עי' בתור"פ שכתב דמיירי בנכנסין כותלי הגג של הקטן בגדולה, וכן נקט הגאו"י לקמן צב. שכן מתרצים התוס'. וצ"ל דמיירי שהבנין היה בנוי באופן כזה שהיה ריוח בין הגדול לקטן וניכר זה שנכנסים כתליו בתוך הגדול כי אם אינם ניכרים מלמעלה לא אמרי' גו"א וממילא יש לו גיפופין מעליא.

אמנם בריטב"א כתב דלא אמרי' דין נראה מבחוץ ושוה מבפנים במחיצות של גוד אסיק. ונראה שהתוס' בסוגין והרשב"א מסכימים ליסוד הנ"ל שהעמידו את הקושיא הנ"ל רק על המשך הסוגיא שהיו מחיצות על הגג מלמעלה.

ובגוף סברת הריטב"א יש לבאר עפ"י מה שכתב בס' תורת רפאל [להג"ר שפירא זצ"ל] סי' נ' דנראה מבחוץ ושוה מבפנים לא אמרי' בלחי העומד מאליו דאינו מועיל זה אלא משום היכר וממילא יש לומר דמה"ט לא אמרי' כן במחיצות דגו"א.

אולם בתוס' לקמן צב. כתבו דמהני מחיצה דנראה מבחוץ ושוה מבפנים אף להפסיק לענין כלאים ומוכח דמהני גם מדין מחיצה. וכן עולה מדברי הרעק"א בתשובה סי' ל"ה שהתיר פסי חצר בנראה מבחוץ ושוה מבפנים אף בדלא סמכו עליהם מבע"י ומוכח שאין זה מדין היכר וצריך לחלק באו"א.

**אבל אין מחיצה לא על זה ולא על זה שניהם אסורין וכו'.**

מבואר דלא מהני דין גו"א לשויי פתחא. אמנם יתכן דלמסקנת הסוגיא הדר ביה רב יוסף וכל מה שאמר הוא רק דבכה"ג שלא עשו מחיצה סלקו עצמם בני החיצונה ולא נאסרים בגג, ואי"ז נראה בלשון הגמ'.

ועי' בתוס' סד"ה במחיצות שכתבו דרב יוסף פליג אף לדינא דל"מ גו"א לשויי פתחא, אך הוכיחו מסוגית הגמ' לקמן דלא קי"ל כוותיה וכ"פ השו"ע סי' שס"ד. אכן המאירי בסוגין וכן בעבוה"ק ש"ג פ"ט פסקו כרב יוסף דל"מ גו"א לשווי פתחא, וכן נראה מהר"מ פירוש המשנה דלא מועיל גו"א לענין זה.

**אמר רבא פעמים שהדקה לאיסור.**

רש"י מפרש דהיינו אליבא דר"מ דס"ל דכל הגגין רשות אחת מ"מ אם עשה דקה הרי הוא נידון כרשות לעצמה ואין מוציאין מגג לגג. והדבר צ"ב דהרי אמרי' דכל החצירות רשות אחת אף באופן שהן מופסקות ביניהם על ידי כותל כדאמרי' לעיל בר"פ.

ועי' בשפ"א לקמן צ. בסה"ע שמצדד דבמקום דאיכא מחיצה גמורה מודה ר"מ דלרבנן שהדיורין דלמטה מחלקין כמל רבנן ורק במחיצות דגו"א פליג, וכתב שאפשר להביא כדמות ראיה מהדין דנן שמצינו שעל ידי דקה מתחלקים הדיורים זו מזו. [וכתב שם דלא משמע בראשונים ופוס' לחלק בזה, אך נראה דמ"מ הוא מחזיק בחילוק זה עכ"פ לענין דקה דבכה"ג אמרי' דיורין שלמטה מחלקין ודו"ק.] והנה לפי דבריו לא שייך דין זה אלא לר"מ ורבנן אבל לר"ש לעולם כל הגגין והחצירות רשות אחת לגמרי שאין חילוק דיורין אלא בבתים, אך בחזו"א משמע שכל דינא דשמעתין שייך אף אליבא דר"ש.

ועי' עוד בחזו"א סי' ק"ד סקי"ב שעמד על הקושיא הנ"ל מ"ש מחצר ומכח זה הוא מעמיד את הסוגיא בגוונא שהיה לו מקום פיתא בעליה והוי כמוציא מן הבית לחצר. אך קשה דא"כ אינו דומה לההיא דסולם דהוא משום גילוי דעת. וע"ע בגאו"י שביאר שמעתין באו"א.

**תוד"ה ועשה לפניה דקה וכו' ור"ח גרס וכו' וצ"ל לפירושו דלצד הגגין הוא פרוץ במילואו וכו'.**

יש להסתפק בכונת דבריהם אם בכה"ג דעביד דקה מהני הדקה כמחיצה להפריד בין הגגות שלא יאסור על כולם, או דעל ידי הדקה הוא מסתלק מלאסור בשאר הגגין והוי כמו דין ביטול בחצר שאינו אוסר על האחרים את חלקו. והמהרש"א מפרש כמו הצד הראשון ועפי"ז הוא מבאר את המשך דבריהם דהדקה אינו עושה לא היתר ולא איסור דאין התרביצא עצמה מעלה ולא מורדת אלא דתלוי לאיזה צד המחיצה אם היא לכיוון שאר הגגין או לא ולא קשור לאיזה מטרה עשה את הדקה. אכן בתור"פ ותורא"ש משמע כמו הדרך השנית ועי' שם מה שהק' בזה. וע"ע חזו"א ק"ד סקי"ג.

**דף צ' ע"א.**

**אמר רבה מאי קמבע"ל כרמלית ורה"י קמבעיא ליה וכו'.**

משמע לכאו' דהגגין האלו שאין להם מחיצות אליבא דרב יש להם תורת כרמלית לגמרי, וכמבואר להלן לגבי אכסדרא דשרי אף להוציא מהן לכרמלית. וכיו"ב מצינו לעיל בדף סז: לגבי קרפף דשרי להוציא ממנו לכרמלית גמורה אף דמדאו' הוי רה"י להתחיב עליה. וצ"ב דא"כ נימא הכי בכל חצר שאינה מעורבת דיהיה מותר להוציא ממנה לכרמלית ולמה העמידו הספק בגגין. וצ"ל דבכל חצר שאי"מ יש לה היתר טלטול בכלים ששבתו בתוכה אבל בגגין הרי אסור להוציא אף כלים ששבתו בגגין עצמן דאסור להוציא מגג לגג, וממילא בכה"ג שנפרצו זל"ז יהיה איסור לטלטל אף כלי הגג ודמי לכרמלית לגמרי.

**כרמלית ורה"י קמבע"ל.**

הריטב"א ורשב"א הקשו אמאי לא מוקמינן לה בעמוד שאינו גבוה עשרה דדינו ככרמלית, ותי' לאידך גיסא דפשיטא לן דאסור להוציא מן הכרמלית הגמורה לגגין דאף שהם כרמלית מ"מ מדאו' הוי רה"י גמורה ואין היתר להוציא מכרמלית לרה"י, וכתבו דה"ה שאין מטלטלין מכרמלית גמורה לקרפף יותר מב"ס דלהחמיר עשאוהו ככרמלית ולא להקל.

והנה התוס' לעיל סז: פסקו דשרי לטלטל מגינה לכרמלית מכח הסוגיא שם ולא ס"ל כחילוק הראשונים בין כרמלית המוקפת מחיצות גמורות או לא [ועי' בגאו"י איך מתישבת הסוגיא דלעיל לשא"ר] וכ"פ השו"ע סי' שמ"ה, ולדידהו הק"ל. ומתרץ הגאו"י דבזה ר"ת לשיטתו בסוגין דבאמת מפרש דמיירי בגג שהוא פחות מי' ואסור משום דגג הוא חמור יותר מן הקרפף דקרפף לי"ל תקנה כלל להתיר בטלטול משא"כ גג יש לו תקנה על ידי עירוב ודמי לרה"י יותר. וכתב הגאו"י דצ"ל דמ"מ עדין לי"ל תורת רה"י לגמרי להתיר לטלטל ממנו לרה"י.

ולפי שיטת ר"ת לא יוכלו לטלטל מן הגגות לקרפיפות שהם יותר מבי"ס אף אליבא דר"ש. אכן מרש"י לעיל בר"פ משמע דלמאן דס"ל דשרי לטלטל מגגות לקרפיפות ה"ה ביותר מבי"ס דשרי לטלטל בתוך ארבעה ולא ס"ל החילוק הנ"ל וצ"ב.

**תוד"ה כרמלית ורה"י וכו' וכגון שהעמוד מופלג מן הגג וכו'.**

הגאו"י תמה דאפי' הוא סמוך מ"מ אית ליה מחיצות ניכרות ואמרי' גו"א. וראיתי לחלק [מהגר"ר שמואלביץ שליט"א] שאם אין ד"ט בין העמוד לגג חשיב כסמוך לגמרי דכל מה דמהני מחיצות ניכרות היינו דוקא כאשר יש מחיצות ניכרות מלמטה ומחלקות דיורין למטה אבל היכא דאין להם תורת מחיצה למעלה צריך שתהיה הפלגה ד"ט ואל"ה אמרי' דפסעי עלה.

**ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרה.**

רש"י מפרש דמיירי באכסדרה שאין לה מחיצות ולא דין פי תקרה והוסיף דמיירי ביתירה מבי"ס. והגאו"י תמה דממ"נ אם אית בה מחיצות המועילות הרי יש כאן היקף לדירה ובדליכא מחיצות אפי' בפחות מב"ס.

ועי' ברש"ש שמכח קושיא זו הגיה ברש"י או שאין לה מחיצות והיינו דאי אין בה מחיצות הוי כרמלית מצד עצמה ואף אי יש בה מחיצות אסורין יותר מבי"ס. וצ"ב לדבריו אמאי ל"ח גם מוקף לדירה מכח המחיצות הללו, כקושית הגאו"י.

ובתוס' כאן נראה שאין החיסרון משום מחיצות רק משום קרפף דמיירי באכסרה בשדה המוקף מחיצות, ולגבי האכסדרא עצמה מהני הקירוי להפקיע ממנו תורת קרפף ולא לגבי התקרה.

והראשונים נקטו בכונת רש"י דהאכסדרא חשיבא כרמלית גמורה שהיא פרוצה במילואה לרה"ר ואעפ"כ שרי לטלטל ממנה לגג ורק מצד הסברא של חילוק דיורין אסור דהוי כמגג לגג, וכתבו דזה תלוי בנידון דלעיל אם מותר לטלטל מגג לכרמלית גמורה. ולפי מה דמשמע בתוס' הכל ניחא. ועי' ברש"י לקמן צ: סד"ה ושמואל שכתב להדיא דאסור לטלטל מגג בין הגגין לכרמלית גמורה דלהחמיר עשאוהו ככרמלית ולא להקל.

**כיון דלא האי חזי לדירה וכו'.**

רש"י ותוס' מפרשים דהנידון הוא לטלטל ע"ג תקרה של אכסדרה. ועי' עוד בתוס' ד"ה אלא שכתבו דבאכסדרה ליכא חילוק דיורין כמו בגג של בית, וצ"ב איפה מהו הלשון של הגמ' כיון דלא האי חזי לדירה דהא עיקר הסברא היא שליכא חילוק דיורין.

אכן ברשב"א נראה שהנידון הוא לטלטל אל תוך האכסדרה עצמה שהיא פרוצה ברוח רביעית לרה"ר ואיסורה דומה בחומרתו לגג ומכיון שהיא אינה ראויה לדירה הוי כגג לפי הצד הזה.

ועי' ברשב"א וריטב"א שהקשו דמאי קמבע"ל והא אמרי' לקמן דגג אכסדרא ומרפסת רשות אחת הן אליבא דרבנן. ולפי דברי הראשונים מובן הקושיא דהכא והתם מיירי לטלטל לאכסדרא גופיה ולא לגג.

אולם לפי רש"י ותוס' בע"כ צריך לחלק בין הענינים דהכא פשיטא לן דלאכסדרא אסור להוציא ורק לגג יש צד להתיר וצריך להעמידה באכסדרא שיש לה מחיצות גמורות ואין בה חילוק דיורים ואילו הכא מיירי באכסדרא דחבירו ואין בה דיורין שהיא כרמלית. אולם התוס' לא חילקו בזה והקשו מהגמ' לקמן דמשמע אף שיש בה דיורין הרבה.

והראשונים תירצו דלקמן מיירי באכסדרא שיש לו שותפות בגווה וגם אין בה דיורין גמורין וזה מועיל להחשיב הכל כרשות אחת אף שיש לה בעלים אחרים, והכא מיירי באכסדרא דאחרים ומבע"ל אם יש חילוק איסור להוציא מן הגג לאכסדרא של אחרים.

**או"ד כיון דמגג לגג אסיר מגג לאכסדרא נמי אסיר.**

רש"י מפרש דלצד זה רבנן קפדי אשינוי בעלים ולא על חילוק הדיורין. ועי' בבי"מ לקמן בע"ב שהקשה דאיך ס"ד דרבנן קפדי אשינוי בעלים והא לרבנן שרי מחצר לחצר אף לחצר דחבירו ולא קפדי אשינוי בעלים. ועי' בגאו"י שמפרש דרק בגג רבנן קפדי אשינוי בעלים משום הדיורין שלמטה ולא בשאר רשויות וצ"ב הצירוף.

והנה בסוגין מבואר שהטעם לאסור לרבנן הוא משום דהוי שינוי בעלים, אולם ברש"י לקמן צ: ד"ה שמואל כתב דהצד לאסור משום דהוא מוציא מן רה"י לכרמלית דהאכסדרא וחורבה הוי כרמלית, ועי' במהרש"א שם שעמד על סתירת הדברים וע"ע בגאו"י כאן.

**ב' אמות בגג וב' אמות בחורבה וכו'.**

התוס' דיקו מרש"י שכאן הנידון הוא להכניס ולהוציא מן הגג אל תוך החורבה ולא אל הגג, וצ"ב מאי קשיא לן דהיינו דרמי בר חמא דהא רמב"ח לא התיר אלא בגג ולא באכסדרא וכאן אנו באים להתיר יותר.

עוד ילה"ק מהמבואר לעיל דחורבה דאית לה בעלים אסור להוציא ממנה לחצר אחרת ומה הס"ד להתיר להוציא אל הגג.

**את"ל קאמר וכו'.**

רש"י מפרש דאת"ל דשרי באכסדרא מ"מ בחורבה יש לאסור יותר משום שהיא ראויה לדירה. ובגאו"י ביאר על פי דרכו דאף דאמרי' דלא שייך חילוק דיורין באכסדרא וחורבה, מ"מ יש לדון דרבנן קפדי אשינוי בעלים מיהא במקום שהוא ראוי לדירה או דלא קפדי כלל אשינוי בעלים.

**תוד"ה אלא וכו' דכיון דמקורה לא הוי כרמלית במה שהוא יותר מב"ס.**

הפמ"ג ריש סימן שנ"ח הוכיח מדברי התוס' האלו דקרפף מקורה יותר מב"ס שרי לטלטל, ומבאר דכל הגזירה היא אטו רה"ר ורה"ר מקורה הוי כרמלית מדאו' והוי גזירה לגזירה.

ולגוף דברי התוס' עי' בב"י סי' שס"א שמבאר את הסוגיא לעיל משום דקרפף מקורה ל"ש קרפף ועי' באבן העוזר שם. אולם במשנ"ב סי' שנ"ח סקצ"ב הביא חבל אחרונים המבארים את הסוגיא דלעיל משום דפי תקרה יורד וסותם אפי' דעביד כי אורזילא מהני לענין להחשיבו כמוקף לדירה, וזה לא כמו שנראה בתוס' כאן.

**הכא מינכרא מחיצתא.**

הרשב"א דחק מכאן שאם אין המחיצות ניכרות אסור הגג מדין כרמלית וכמ"ש התוס' לעיל לגבי גג הבולט וכתב לדחות דהכא מיירי בגג שהוא יותר מבי"ס והנידון בסוגיא הוא אם הוא חשיב מוקף לדירה או לא, ומכיון שיש מחיצות שנעשו לשם דירה בין מלמעלה ובין מלמטה מהני להתיר ואי לא נעשו אלא למטה חשיב הגג כמקום שאינו מוקף לדירה.

**התם ל"ה בית סאתיים הכא הוי יותר מב"ס והנך מחיצות וכו'.**

רש"י מבאר את סברת שמואל דכיון דהוי ב"ס חשיב קרפף וסברא זו נאמרה אלא דר"מ דכל הגגין רשות אחד הם, אבל אליבא דרבנן דס"ל דאין כל הגגין נחשבים רשות אחת ואמרי' גו"א להתיר כל גג בפ"ע, חשיב כל גג כרשות בפ"ע משא"כ לר"מ דחשיבי כל הגגין רשות אחת והוי יותר מב"ס שלא הוקף לדירה.

וצ"ב למה אליבא דר"מ לא נימא גוד אסיק להתיר ועי' בגאו"י שכן תמה. ולפו"ר נראה לומר דלענין להפקיע תורת קרפף צריך שהמחיצות יבטלו את התשמיש ויגדירו שאין המקום ראוי לתשמיש אחד אבל אם הוא נחשב תשמיש אחד של יותר מבי"ס לא מהני המחיצות כלל. ולכן אליבא דרבנן דהגגין חלוקין זה מזה חשיבי כל אחד ואחד כתשמיש נפרד.

ועי' תוס' כאן שכתבו דאף לר"מ יש תורת מחיצה למחיצות של הבתים לענין להתיר כלי הבית בכל הגג דלמעלה ומ"מ לא אהני לבטל מהן תורת קרפף.

ועי' עוד בשפ"א כאן שתמה על עיקר הראיה דהא לר"מ הגגות חשיבי רשות אחת אפי' כשהם מחולקים על ידי כותל, ואי"ז קשור לנידון אם יש כאן מחיצה או לא. ומכח זה רצה לחדש שאף לר"מ אם הגגים מחולקים זה מזה על ידי מחיצה חשיבי כל אחד ואחד תשמיש לעצמו והוד"ל.

ובחזו"א סי' ק"ח סק"ב הוכיח מסוגין דמחיצות שאינם ניכרות לא חשיבי מחיצות לענין שאר דברים רק לענין לחלק דיורין [ונפק"מ לגבי כלאים וכיו"ב]. אך צ"ב דא"כ אף אליבא דרבנן נימא הכי וצ"ל דמיגו דמהני לענין לחלק מהני גם לענין שאר דברים. אך צ"ע שאף לר"מ יש להם תורת מחיצות לענין כלי הבית וכמש"כ התוס'.

עי' בתוס' לעיל פט. שכתבו שאיכא נפקותא בפלוגתא דרו"ש לענין גגים השוין ביותר מבי"ס דלשמואל אמרי' גו"א ומהני לחלק הגגות והמהרש"א הקשה דבסוגין מבואר להיפך דלרב מועיל המחיצות שמבחוץ להתיר ולשמואל אין מועיל המחיצות שבפנים לחלק.

ועי' בשפ"א כאן שביאר כונת המהרש"א שרצה ללמוד בדעת התוס' דדוקא מגג לגג אסור אבל כל אחד בגגו שרי אף לשמואל, וכתב שהוא דוחק.

**דף צ' ע"ב.**

**אילימא לדור תחתיה מ"ש מגג יחידי.**

רש"י מבאר דבגג יחידי רשאי לטלטל בו יותר מב"ס דאף דהמחיצות לא נעשו לשם דירת מעלה אמרי' בהם גו"א. ומדברי רש"י מבואר דבשאר גגין חשיב מוקף לדירה מחמת המחיצות שנעשו לדיורין למטה אליבא דרב ואי"צ שיעשו להדיא לשם דירה שלמעלה, וכ"כ הריטב"א.

אך מלשון הרשב"א לעיל נראה שלרב המחיצות נעשו גם לשם מעלה וצ"ל דתשמיש הגג חשיב תשמיש דירה כמו חצר.

וראיתי לדון בזה דאף אי נימא גוד אסיק מ"מ אין הגג הזה דספינה חשיב כמקום דיורין מצ"ע, ולא דמי לשאר גגין דתשמישן דמי לחצר כדכתב רש"י בכ"ד. ובפרט למש"כ הרשב"א לעיל דהמחיצות נעשו אף לשם דיורין שלמעלה. ואפשר דהוא נטפל לתשמיש הדיורין שלמטה ובסתמא הוא משמש לצורך הדיורין שלמטה בכל מה שיצטרכו.

**אלא שכפאה לזפתה.**

רש"י כתב שהוא ביטל מחיצותיה מתורת דירה דאינן עומדות לא לדירת מעלן ולא לדירת מטן והוו כעמוד בעלמא והוי היקף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה. ובב"י סי' שס"ב הוציא מדבריו שגם למטה אין לה מחיצות ואסור לטלטל. וכ"כ הרשב"א והריטב"א. אולם הב"י דיק מלשון הרא"ש והטור שכתבו שאסור לטלטל על גבה דבתוכה שרי לטלטל.

ולכאו' היה מקום לתלות מחלוקתם בדין קרפף מקורה דלעיל דלמטה שיש לו קירוי אינו בכלל גזירת קרפף, אך יש לחלק דהכא לא חשיב קירוי שספינה שכפאה אין עליה שם תקרה אלא שם רצפה עליה ואינה מבטלת שם קרפף מן הרשות.

ומסוגיא זו מוכח שצריך שיחשוב להדיא לשם דירה ולא מהני היקף שנעשה לשם מטרה אחרת אף שאין על המקום תורת קרפף מצד עצמו, וזה נפק"מ לקירות וחללים הנעשים לשם יסוד שאסור לטלטל מהם לבית וכמו שהעלו הפוס'.

**ורב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר.**

עי' בתוס' ובריטב"א שכתבו דהמקשה ידע מגזירה דרב דימי לגבי גג הגבוה מחבירו, אך לא ידע שהגזירה שיכת אף בכה"ג שהוא מוציא מגג לחצר. ויש להוסיף דהמקשה ידע גם את המימרא דרב יהודה דהגגין רשות לעצמן והחצירות רשות לעצמן דאי לא ידע מאי קשיא לי. ועי' בסוגיא דר"פ דמייתי למימרא זו ורצו לפרשה אף בלא גזירת תל דהקשה שנתיר טלטול מחצר לחצר אף דרך כותל שביניהם.

**לטלטל מגג לחצר.**

מקושית הגמ' מוכח דגגין וקרפיפות תשמישן שוה וכמו דמצינו דלרבנן שרי לטלטל מגג לחצר אבל לא לקרפף, וע"כ הקשה מ"ט דר"מ דאסר. והתוס' כתבו דאליבא דשמואל ליכא למיפרך די"ל דכיון שאין הגג חשיב מוקף לדירה אין דינו כדין חצר. ורש"י להלן פליג בזה דס"ל דלא פריך משום דלשמואל מיירי בגג שהוא יותר מב"ס אבל אם הוא פחות מב"ס שרי לשמואל אליבא דאמת.

וכתב הקר"א דהתוס' בזה לשיטתם שביארו את קושית הגמ' אליבא דשמואל שיטלטל מגג לקרפף אף לרבנן והיינו פחות מב"ס משום דהגג דמי לקרפף טפי מלדירה דהא יותר מב"ס הוי כרמלית כמו קרפף. ונמצא דבאמת טעם האיסור אליבא דשמואל אינו משום גזירת תל בלבד.

אך צ"ע לפ"ז אמאי שרי לטלטל מגג לחצר אליבא דרבנן והרי חצר יותר חזיא לדירה וצ"ל שמ"מ כיון שהוא קטן וניחא תשמישתיה הוא נטפל לשימושי הבית ודמי לחצר.

אולם המהרש"ל תלה זאת במח' ר"מ ורבנן דלרבנן דאסרי לטלטל מגג לגג ס"ל דהגגין הם כבתים, אבל לר"מ יש לאסור כיון שלשיטתו הגגים נחשבים כרשות נפרדת. וכדבריו כן נראה מהתורא"ש דהו"א דלרבנן הוי הגג כחצר ולר"מ לא דמי לחצר.

**ושמואל אליבא דרבנן נטלטל מגג לקרפף.**

רש"י מבאר שהקושיא היתה על גג וקרפף שהן יתירים מבית סאתים. וצ"ע מה הקושיא והרי תשמישן חלוק וכמ"ש רש"י אליבא דרב דלא קשיא שיטלטלו מן הגג לקרפף שאינו ב"ס. וצ"ל דבכה"ג שהגג יותר מב"ס ואינו מוקף לדירה אינו נחשב למקום תשמיש והוא כמו קרפף. וכ"נ מלשון התור"פ.

ויש להקשות על מהלך זה דלעיל צ. מבע"ל אי שרי לטלטל מגג לאכסדרה שהיא יותר מב"ס או לא ומבע"ל אם יש חילוק דיורין באכסדרה ואף שהיא יתירה מב"ס ואין בה תשמיש, וצריך לחלק בין חילוק דיורין לחילוק תשמישין דחילוק דיורין שייך אף במקום שאינו ראוי לדירה ועדיין צ"ב.

והגאו"י מבאר באו"א דהואיל וכרמלית גמורה היא לא אסרו לטלטל ממנה לכרמלית אחרת כמו שלא אסרו לטלטל מכרמלית לכרמלית, וצ"ע לדבריו מספק הגמ' דלעיל.

**נטלטל מגג לקרפף**.

התוס' הקשו לפירוש רש"י דמנלן דאסור לטלטל מזה לזה. וכתב הריטב"א שהיא קושיא חזקה.

והתוס' ושא"ר פירשו דהקושיא היא מגג שהוא פחות מב"ס שיהיה מותר לטלטל ממנו לקרפף. ובריטב"א מבאר שהקושיא היא דוקא אליבא דשמואל דאי"ל דהמחיצות למטה עבידן ולא למעלה ולכן מדמה אותו לקרפף שלא הוקף לדירה ועי' מש"כ בזה לעיל.

**גזירה שמא יפחת הגג.**

צ"ע דהא בכה"ג הוי גזירה לגזירה שאף אם יפחת הגג אין זה אלא הוצאה מרה"י לכרמלית דהגג נעשה כרה"י. וצ"ל דבכה"ג שזה יכול להיות מכשול קבוע חשיב דמיעקרא תקנתא על ידי זה.

**א"ה מקרפף לקרפף לא נטלטל.**

בחצר עצמה לא פריך שנאסור לטלטל מחמת גזירה זו דודאי מנכרא מילתא אם נפרצו אחד ממחיצותיה, אלא שגזרו שמא יפחת ולאו אדעתיה כ"כ הראשונים.

**דף צ"א ע"א.**

**לדברי חכמים גגין וחצירות רשות אחת וכו'.**

עי' רש"י שמבאר שלשיטתם אסור להוציא מחצר לקרפף ואפי' דחד גברא, והוכיח זאת מן הסוגיא דלעיל כג: ושם ביאר דאף ר"ש מודה בזה שמבית לקרפף אסור אפי' דחד גברא וכ"כ בסוגין. ולעיל שם הובאו דברי הריטב"א שהביא מחלוקת ראשונים אליבא דר"ש אבל אליבא דרבנן הוא מודה דכל דאסיר היינו אפי' דחד גברא.

אולם מלשון הריטב"א בסוגין משמע דפליג אף אליבא דרבנן שכתב דגג וקרפף אליבא דרבנן וכן חצר וקרפף הם ב' רשויות כשהן של ב' בעלים לפי שאינם דומין בתשמישן ואיכא שינוי בעלים ושינוי תשמיש. ועי' בגאו"י שדיק מלשונו דבחד גברא שרי לכו"ע וצ"ע בסתירת הדברים וביאור הסוגיא דלעיל. וכדברי הריטב"א כן מבואר בדברי התורי"ד בסוגין ולעיל דף עד.

ועי' בגאו"י שם שהחזיק בשיטת הריטב"א מכח הסוגיא דלהלן דמבואר דלרבנן מבוי חשיב כקרפף ואסור להוציא מן החצר למבוי וכל זה בשלא עירבו אבל כל שעירבו שרי, וה"ה בקרפף גמור כל שעירבו אין איסור משום חילוק רשויות. ועוד דזיל בתר תקנתא שעיקר התקנה היתה מחמת איסור הוצאה מרשות שלו לרשות של אחר בין מיחיד ליחיד ובין ביחיד לשותפין ומה"ת להוסיף איסור אף בחד גברא.

**גגין וחצירות רשות אחת וכו'.**

וברש"י כתב דמחצר של רבים או מגג לחצר השותפין מטלטלין. ובגאו"י דיק מלשונו דמגג שלו לחצר דחבירו אסור ותמה דמנליה לרש"י לחלק בזה. והקשו על זה מלשון רש"י בד"ה קרפיפות דמשמע דאף בשל ב' בנ"א שרי. ועי' בס' ביאורי ענינים שהוכיח כן גם מדברי רש"י לקמן צב. ועיי"ש מש"כ בדברי הרש"י כאן.

**תוד"ה אמר רב וכו' והשתא סברת שמואל הפוכה מדרב לשיטת ר"ת וכו'.**

יש להקדים המבואר בסוגיא דלעיל מח: בטעם האיסור שלא להוציא מן החצר הפנימית אל ב' החיצונות אליבא דרבנן ולחד לישנא אליבא דר"ש גופיה. וברש"י שם מבואר דטעם האיסור הוא משום דהחיצונות אינם שייכות אלא בפנימית ואילו הפנימית שיכת בשני החיצונות והן אוסרות עליה להוציא לרשות דחבירתה. והראשונים שם הקשו על רש"י מסוגין דמבואר דר"ש ורבנן בגזירה פליגי ולא מדינא.

והר"י בתוס' שם מיישב דבאמת רבנן תרתי אמרו דהחיצונות אסורין בפנימית מחמת גזירה ואילו הפנימית אסורה בחיצונות מחמת הטעם דשייכא בשניהם ונמצא דר"ש לא גזר ורבנן גזרי.

אבל ר"ת מפרש דכל עיקר פלוגתתם היא בגזירה ולא מדינא כדמשמע מלשון הסוגיא מ"ש הכא דפלגיתו ומ"ש התם דלא פלגיתו.

והתור"פ כתב דלדרך הר"י הנ"ל מיושב היטב דשמואל פסק כרבנן בחדא לאסור את הפנימית בחיצונות אבל לענין לאסור את החיצונות בפנימית לא גזר כשיטתו בסוגיא דלא גזר, אבל לשיטת ר"ת קשה ב' קושיות א' דשמואל סתר טעמו ועוד דנחלקו בסברות הפוכות היכן שייך יותר לגזור, וכן נראה בדברי התורא"ש.

אולם באבן העוזר מבאר את דברי התוס' דבאו לומר דאי נימא דר"ש פליג ולא גזר אז יש סתירה אבל כל דנימא דפליגי אליבא דר"ש גופיה יש לומר דשמואל סבר כרבנן ולא קשה סתירה כלל. וכ"נ מדברי המהרש"א כאן.

**תוד"ה ושמואל וכו' אור"י דהתם לקלוט ולהוליך לביתו קאמר.**

מבואר בדבריהם שלא רק ההוצאה מביתו לחצר חבירו אסורה אלא גם יש איסור להכניס מן החצר לבית כלים ששבתו בחצר חבירו וצ"ע דהא הוי כלים ששבתו בחצר. ועי' בחזו"א סי' ק"ד סקכ"ה בתוך הדברים שכתב שלענין כלי הבית יש חילוק רשויות אף בין חצר לחצר והיינו דאנו מחשיבים כל שכל החצירות רשות אחת אבל כאשר הוא מוציא אל הבית הוי הוצאה מן החצר לבית [ומשא"כ כשעירב עם החצר החצר נטפלת אל הבית לגמרי וכאילו הכלים עדין נמצאים בתוך הבית].

ובחזו"א שם נסתפק על כלים ששבתו בבית של ראובן ויצאו לחצירו של שמעון אם יש איסור לחזור ולהוציאם לחצירו של לוי או דלענין זה הוי ככלים ששבתו בחצירו של שמעון, ומצדד שם שראובן עצמו אוסר לשוב ולהוציאן מחצר לחצר. ועי' בגאו"י בריש פרקין דפשיטא ליה דאסורים לחזור ולהוציאן לחצר אחרת **כיון דבתר שביתה אזלינן כמאן דמפיק להו מביתו של ראובן לחצירו של לוי**. ודבריו מצינו בעוד אחרונים עי' בחי' הגר"ע שבת קל: ובשו"ע הגר"ז סי' שע"ב שכתב שהכלים ששבתו בבית בכ"מ שהם דינם כמי ששבתו בבית.[[37]](#footnote-37)

ועל דרך זו מקשים למה יש איסור להכניס מן החצר דשמעון לבית ראובן שהרי הכלים לא שבתו אלא בחצר.

והנה אילו"ד התוס' לכאו' יש לאסור בזה מדין חילוק רשויות דאין להוציא מחצר שמעון לבית ראובן כשם שאסור להוציא מבית ראובן לחצר, אולם בתוס' מבואר שמכיון שלמעשה הוא מכניס מחצר של עצמו לבית אין איסור מצד חלוקי רשויות וצריך שיחול עליהם שם כלי שמעון.

**שם. וי"ל דאשמעינן דאע"פ שקולט מן האויר וכו'.**

הנה בתוס' כאן כתבו שאף אם הם לא שבתו בחצר ממש אלא קלטן באויר בשעת ירידתן אסור, אולם בתוס' לקמן צט: כתבו שכל האיסור הוא רק כאשר שבתו בפועל בחצירו ומשמע שדוקא מע"ש ושלכ"ד החזו"א.

וע"ע ברשב"א וריטב"א לקמן שם שכתבו נמי לחלק בין אם המים שבתו בגג מע"ש לבין אם באו הגשמים בשבת, ומשמע דכל שלא שבתו בגג שרי להכניסם לבית ואילו בסוגין כתבו כהתוס' דהכא דאסור לקלוט ולהכניס בבית.

ובהכרח צריך לחלק בין אם הוא מכניס ישר לבית והוי הכנסה מרשות חבירו לבית וכמש"ל, לבין אם הוא מניחן בחצר ואח"כ מכניסן לבית וזה שלא כמשמעות דברי התוס' בסוגיא וכנ"ל.

**ושמואל אמר בין עירבו ובין לא עירבו וכו' ולא גזר דלמא אתי לאפוקי וכו'.**

בטעמא דשמואל דלא גזר כתה הלבוש ריש סי' שע"ב [הו"ד במשנ"ב שם] משום דהוי גזירה לגזירה. ובדעת רב צריך לחלק שדוקא כאשר גוזרים דין אחר שלא יבוא לטעות בדין זה הוי גזירה לגזירה אבל גזירה משום איחלופי שאני שזה גוף הגזירה.

אכן בסוגיא לקמן צב. מבואר שרב גזר איסור אף על החצר שלא עירבה שלא תכניס אטו בני החצר שעירבה שלא יבואו לטעות ולהוציא, ומבואר דאף מרחיבים את הגזירה על אנשים אחרים אטו הני וי"ל.

**משכח"ל בכומתא וסודרא.**

רש"י מפרש ששבתו בתוך הבית והוציאן דרך מלבוש. וע"י בבי"מ סי' שמ"ט שדקדק למה לא כתב רש"י בסתם שהוציאן מן הבית דרך מלבוש, ומכח זה כתב לחדש לדינא דמיירי דוקא בבגדים שהיו פשוטין ולבשן בשבת אבל בגדים שהיו עליו מבע"י אין הם נחשבים כלים ששבתו בבית שהם טפלים אל האדם ואין להם שם כלי הבית, ומותר להוציאן מחצר לחצר [ועי' לעיל פד: דכומתא וסודרא הן בגדים שהדרך לפשטן ולהניחן לפרקים]. וכתב שזה לא כמש"כ המג"א סי' שנ"ה שהרעי שבגוף האדם נחשב כמו כלי ששבת בבית. ועי' בביאוה"ל ריש סי' שע"ב שהביא דבריו לדינא.

ועי' בחזו"א סי' ק"ד סקכ"ה דפשיטא ליה לדעת הב"מ דאם פשטן והניחם בחצר הוא קונה שביתה כדין כלי הבית ואסור להוציאן לחצר אחרת אף לדעת ר"ש.

**דף צ"א ע"ב.**

**תוד"ה גג וחצר וכו' תימה היאך משתמשין בפחות מי' בני עליות וכו'.**

התוס' הקשו אליבא דשמואל מדברי הברייתא דשרי לטלטל פחות מי' בשלא עירבו בני העליה לעצמן והא הוי כלים שבתו בבית. והמהרש"א תמה דבלא"ה היו צריכים להקשות על הרישא דשרי ביותר מי' אף בדלא עירבו בני העליות לעצמן וא"כ הם מוציאים מן הבית לחצר שאינה מעורבת דרך שלשול. [וברש"י לעיל פד: במשנה כתב דמיירי שעירבו בני העליות לעצמן], עיי"ש שמחדש דבאמת בגובה י' הסלע נמשך אחר הבתים ואינם אוסרים זע"ז, ועי' בתוהרא"ש בתירוץ שמבואר להדיא שלכ"ד.

ולגוף הקושיא י"ל דהקשו על המבואר להדיא בברייתא וזה רק מה שלמטה מי' ועי' בתוהרא"ש.

**דיקא נמי דל"ק קרפף ומבוי ש"מ.**

מבואר שמבוי חשיב כקרפף אליבא דרבנן שאסור להוציא אליו כלי החצר. וכן מבואר להלן דאסור להוציא מן החצר למבוי וברש"י [ד"ה אסור] כתב דרבנן אסרי במבוי כקרפף. וכ"כ התוס' סד"ה מהו דתימא. ומשמע דמקרפף לחצר שרי.

אכן יש כמה חילוקים בין מבוי לקרפף דמבוי יותר מב"ס שרי לטלטל בכולו [עכ"פ בדלא עירבו החצירות] ואילו בקרפף אסור יותר מד"א. וכן דלהוציא מן הבית לקרפף דחד גברא אסור ואילו במבוי מעורב שרי להוציא אליו.

אכן במאירי ריש פרקין כתב דהמבוי חשיב רשות לעצמו משום דשיתופו לרבים גדול יותר.

**תוד"ה וכלים ששבתו בחצר וכו' פי' בכל החצירות וכו'.**

בתוס' כאן מבואר דבאותה החצר שרי אפי' בכלי הבית וכשיטת הראשונים דלא אסרי כלי הבית שיצאו לחצר באותה החצר ודלא כהאבן העוזר שאסר בזה [שס"ו ג'].

והנה האבן העוזר שם הביא כן מדברי הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ח דכלים שיצאו לחצר שא"מ אסור לטלטלם יותר מד"א.

אולם בשמעתין משמע שהוא נוקט דהכומתא והסודרא אינם אסורים אלא בחצר אחרת ולכן הקשה דנגזור היכא דאיכא כומתא וסודרא אף על שאר כלי החצר.

ולכאו' יש מקום לחלק בין אם יצאו הכלים באיסור לבין אם יצאו בהיתר דאם הם יצאו באיסור אסור לחזור ולהוציאם עוד דהוי כשונה בחטא אבל אם יצאו בהיתר אין איסור להוציאם עוד באותה החצר. [ועי' בביה"ל שיש סי' שע"ב שמצדד לחלק בזה]

**שם. ואליבא דרב צ"ל דמיירי בשלא עירבו וכו'.**

עי' בתורא"ש בשם מהר"מ שהרבה להקשות על המהלך הזה שהוא דחוק בכל המהלך של הסוגיא, והוא מעמידה באותה חצר עצמה ויש חידוש דשרי לטלטל כלי החצר בחצר אף בדעירבו ולא גזרינן שמא יוציאם לחצר אחרת, אף דבמקום דלא עירבו שרי להוציאן ובזה יש לגזור יותר מאשר בכלי הבית דידעי כו"ע שאסור להוציאן לחצר אחרת, ועיי"ש עוד כל החשבון של הסוגיא.

**דף צ"ב ע"א.**

**אתמר ב' חצירות וחורבה אחת ביניהם וכו'.**

בגמ' כאן נראה שדין החורבה כדין החצר ושרי להוציא אליה כלי החצר אליבא דר"ש וצ"ב למה אינה נחשבת כבית. ואי נימא דדירה בלא בעלים אינה אוסרת כלל א"כ הכל נכלל בהיתר של ר"ש לכל רשות שאין בה תשמיש קבוע. אך אי נימא כרש"י לעיל פח. א"כ הרי היא בכלל בית אא"כ נעמידה בחורבה דלי"ל בעלים. אך ברש"י כאן מבואר דאף אם היא של אחרים שרי לטלטל אליה כלי החצר ומבואר דאין הדברים תלויים זב"ז.

ועי' ברשב"א שהקשה לאידך גיסא דלפי התוס' דשרי להוציא לחורבה אפי' כלי הבית א"כ ליכא למיגזר כלל אטו כלים ששבתו בבית, ועכצ"ל דהחורבה הזו אינה רשות בפ"ע אלא היא רחבה הפתוחה מאחורי הבתים וע"כ היא נאסרת משום לתא דהבתים הפתוחים אליה. ומוסיף הרשב"א דבהכרח מיירי שגם לית בה מצ"ע שימושי דירה שאם היו בה שימושי דירה היתה נחשבת כדירה בפ"ע. וראיתי להוכיח מדבריו שלא כהחזו"א צ' סקמ"א ובכ"ד שלא חשיב דירה אלא א"כ יש בה מקום פיתא. ויש לדון בראיה זו דגם החזו"א לכאו' מודה שאין החיסרון בשם דירה אלא בדיורין האוסרים וכאן היא חלק מדיורי הבתים ואכמ"ל.

**תוד"ה איכא דאמרי וכו' ומאי לטעמיה דהא אפי' רב וכו' גבי חורבה לא גזר.**

לפו"ר יש חילוק בין הענינים דהכא גוזרים כלי החצר אטו כלי הבית שלא יוציאם לחורבה וזו גזירה רחוקה שאין הדרך להעשות כן, אבל התם הגזירה על כלי הבית עצמם שלא יוציאום למבוי בכדי שלא יבוא להוציאם לחורבה.

אכן לפי מה שפי' התוס' שם שהגזירה היא שלא להוציא מן המבוי כלים ששבתו בתוכו לחורבה היינו הך והתוס' לשיטתם בזה. ועי' עוד במהרש"א כאן מה שהקשה.

**מתני' חצר גדולה שנפרצה לקטנה וכו' מפני שהיא כפתחה של גדולה.**

מבואר במשנה שמלבד זה שאין לה מחיצות שהיא תהיה חלוקה מן הגדולה היא גם נטפלת אל הגדולה ונחשבת כחלק מן הגדולה והיא כפתח של הגדולה. ויש בזה לפעמים חומרא יותר גדולה מאילו לא היו לה דיורין כלל. ויש בזה כמה חידושים א' מה שמבואר ברש"י כאן ובגמ' לקמן דהוי מחיצה לאיסור וכגון לגבי כלאים שאילו לא היו מחיצות כלל היה הדין דמרחיק ד' אמות וזורע ואילו עתה שהיא כחלק מן הגדולה היא נאסרת אף בריחוק ד"א.

כמו"כ מבואר לגבי גט בגדולה שאין האשה נחשבת שנמצאת בצד הגט אף דאילו לא היו מחיצות היה הכל חצר אחת ועתה אנו דנים שהגט נמצא בנפרד ממנה, ולאידך אם הגט בקטנה הרי הוא כאילו הוא בתוך הגדולה ממש.

מאידך מצינו גם חילוק לאידך גיסא דאם איכא חמשה בגדולה וחמשה בקטנה אינם מצטרפין דאינם נגררים אחר הגדולה ואם לא היה כאן מחיצות היה נחשב הכל כמקום אחד ועתה אנו מחשיבים אותן לב' מקומות לגבי שניהם.

ויש להעיר למה אין אנו דנים דכלפי הנמצאים בגדולה חשיבי כמנין וכלפי הקטנה לא וכמו שמצינו חילוקים כאלו לגבי צירוף לזימון.

ועצם הסברא צ"ב למה שתהא נחשבת כפתחה של הגדולה ולא כחצר אחת.

**דיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה.**

רש"י מבאר שדיורי הגדולה שולטין בקטנה ומושכין אותה אצלם, ומזה נולד חומרא לאסור אף כאשר הוא מרחיק ד"א וזורע. והדבר צ"ב שהרי הם מחולקים מן הקטנה במחיצות ומה"ת לומר שדיורין שולטין בה למשכה אצלם. עו"ק איך לומדים יסוד זה מדינא דמתני' שאין הקטנה אוסרת על הגדולה ונאסרת ממנה דלכאו' דין זה הוא משום דכלפי הגדולה איכא מחיצות ולא כלפי הקטנה וכשם שמצינו חילוק זה לענין מקום צואה ושאר ענינים.

ובפי' הר"ח כתב לבאר שאנו מחשיבים את כל מי שדר בגדולה כאילו הוא דר בקטנה שהקטנה מכללה של גדולה היא ואין דיורי הקטנה מכלל דיורי הגדולה לענין לאסור את הגדולה. אמנם אין בדברי הר"ח די באר למה יש חומרא בקטנה יותר משאילו היו חצר אחת וכנ"ל.

ועי' בלשון הרמב"ם פ"ג הכ"ד שכתב שאנשי גדולה מערבין לעצמן שנשאר להם פסין לכאן ולכאן וכו' שדיורין של גדולה חשובין כקטנה ואין דיורי הקטנה חשובים כגדולה, ומבואר שעיקר דינא דמתני' בנוי על היסוד הנ"ל וצ"ב.

ועי' בריטב"א שהקשה על דברי רש"י מהגמ' לקמן צג. גבי ג' קרפיפות דמוכח שאין הגדולה מושכת את הקטנה אצלה אלא היא נחשבת שהיא עצמה בקטנה וע"כ האמצעי מצרף את שתי החצירות הגדולות וכמו שכתב רש"י עצמו שם. ומבאר הריטב"א [כהבנת הכותב] שהכל הוא יסוד אחד דאם היינו דנים שהגדולה שרויה בחצר נפרדת היינו מתיחסים בצאת אל הקטנה כאילו היא מקום בפ"ע הנספח לגדולה [דמה"ט הקטנה אסורה והגדולה מותרת] ועד כמה שאין דיורי הגדולה שולטים שם לא היו אוסרים את הקטנה, דאף שלקטנה בפ"ע ליכא מחיצות להבדל מהגדולה סוכ"ס יש להם דיורים נפרדים,[[38]](#footnote-38) אבל השתא נתחדש שכאשר הם יוצאים אל הקטנה הם מספחים אותה אליהם וכאילו היא חלק מגוף הרשות. וסברא זו מועילה לקולא ולחומרא, לקולא לענין להחשיב כל החצירות כרשות אחת להקל בשיירא, ולחומרא שיהיו להם דיורים האוסרים וכמו כן שלא יועיל בה הרחקת ד"א לענין כלאים.

וע"ע בבי"מ סי' שע"ד שצידד לומר בדעת רש"י דדינא דמתני' אינו בנוי על הסברא שדיורי גדולה שייכי בקטנה וסברא זו בעיקרה נצרכת לשאר הדינים דלהלן, וזה באמת נלמד לא מעצם הדין אלא מיתור לשון המשנה 'מפני שהיא כפתחה של גדולה', אך כתב דמלשון הרמב"ם הנ"ל עולה שהכל נלמד מיסוד אחד. ולפי הריטב"א ניחא הכל.

שו"מ דבתורא"ש לקמן צג. עמד על הסתירה הנ"ל דרש"י, וכתב דמש"כ רש"י לקמן שדיורי הגדולה נמצאים בקטנה היינו לענין לאסור את הקטנה שכיון שהקטנה נפרצה במלואה לגדולה חזינן כאילו דיורי הגדולה נמצאים בקטנה, ואילו מה שכתב רש"י הכא דהם מושלין בקטנה למשכה אצלם היינו לענין לקלקל את הקטנה לענין כלאים ולהטפל לגדולה בכל ענין כדלהלן וזה נלמד ממש"כ במשנה מפני שהיא כפתחה של גדולה והדברים מתאימים עם דברי הבי"מ הנ"ל.

**גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה.**

רש"י ואפי' ירחיק ד"א מן הגפנים אסור וכו' אלמא כחד פתח משוי להו. וכן כתב הריב"א כאן ולהלן לגבי צואה וזה מפורש בסוגיא לקמן אלא שהתוס' שם נראה דלא גרסו כן בגמ' ולדינא מודו לדעת רש"י.

ולגוף הסברא, יש לצין את הגמ' לקמן דבמחול הכרם לא מהני הרחקת ד"א כיון שהמקום שבינתים מתבטל ואין לו דין מקום בפ"ע, ולפ"ז בנידו"ד גם מתבטל המקום של הקטנה אצל הכרם ואסור.

ועי' בריטב"א שכתב שאם ירחיק ד"א בגדולה עצמה זה יועיל כיון שהרחיק מהכרם עצמו.

**תוד"ה גפנים וכו', למ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים וכו'.**

עולה מדברי התוס' שהדין נראה מבחוץ ושוה מבפנים שייך גם לענין להתיר במחיצות דכלאים ולא רק לענין חלוקת דיורין. והקשו על זה מדברי הרא"ש בסוכה פ"א סי' ל"ד שכתב דלחי הנראה מבחוץ ושו"מ אינו מועיל לענין דופן ג' דסוכה [דלא כמש"כ התוס' שם], דלחי כזה מועיל מדין היכר ולא מדין מחיצה. ולפ"ז ה"ה לענין כלאים מה יועיל נראה מבחוץ, אולם אין ראיה מכאן לחלוק על הרא"ש דגיפופי חצר אינם משום היכר אלא משום מחיצה ומועילים אף בנראה מבחוץ דתרי גיפופין שאני.

**דף צ"ב ע"ב.**

**גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה.**

עי' בחזו"א כלאים סי' י"א סק"ח שכתב שלפי המהלך של הרש"י בסוגיא צ"ל דלא"ד גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה אלא ה"ה אם זרע זרעים בקטנה מותר לנטוע גפנים בגדולה, דהכלל הוא שכל שהקטנה קדמה לגדולה היא בהיתרא קימא, ולגדולה עצמה אין איסור כיון שיש לה מחיצות המפסיקות בינה לבין הקטנה וממילא אין לאסור את הגדולה מדינא ולא את הקטנה משום דלא עבדא איסורא.

אמנם לשיטת התוס' דוקא כשהגפנים בקטנה שרי משום דבכה"ג שהזרעים בגדולה חל שם שדה על הכל וזה מתיר גם את הקטנה דחל על כל הרשות שם שדה. ולשיטת התוס' מצינו שיש גם קולא לקטנה מחמת דין הזה שהיא כפתחה של גדולה.

**רד"ה גפנים וכו', וכשיגדלו הזרעים וכו' אין אוסרים את הגפנים וכו'.**

עי' בחזו"א שם שהקשה עמש"כ רש"י ותוס' שהאיסור מתחיל אחר שיגדלו הזרעים [עי' במהרש"א], והרי כבר משעת הזריעה יש לאסור את הגפנים מחמת שעבד איסורא בזה שנוטע את הזרעים בכרם עד כמה שנדון שכלפי הקטנה הכל נחשב ככרם והוי כאילו הוא זורע בקטנה. [ובשלמא אם זה של ב' בנ"א בעל הזרעים לא עביד איסורא אבל בשל אדם אחד קשיא] וצ"ל דכיון שהקטנה חשיבא כפתחא של גדולה אין לדון שיש מעשה זריעה בכרם עצמו, אלא רק מחמת שהגפנים גדלים בתערובת עם הזרע שאז הוסיפו מאתים אסור וכאילו אחר הביא ירק לשם.

**שם. הואיל וכשזרע את הקטנה בהיתר זרע וכו'.**

צ"ב שהעיקר חסר מן הספר דהעיקר מה שקדמה נטיעת הגפנים לזריעת הזרעים שבגדולה וכמש"כ החזו"א שם אבל ביחס לזרעים עצמם הוי היתר גמור שהרי יש מחיצה. וצ"ל שאם לא היינו דנים את המעשה זריעה להיתר אף כלפי הגפנים וכדלעיל לא היה שייך להתירם משום דלא עבד איסורא ודו"ק.

**תוד"ה גפנים וכו', ותימה היכי שרי להניח את הזרעים וכו'.**

לכאו' יש מקום לחלק דהתם הירק נזרע באיסור ליד הגפנים והתחדש שיש עליו חיוב לסלק את האיסור מחצירו שלא יגדלו הגפנים בתערובת וכל שלא סילקם נאסר ולא שייך בזה הסברא דכל דלא עבד איסורא לא קנסוהו, אבל היכא שהזריעה היא בהיתר גמור ואילו היו הזרעים שייכים לאחר לא היה רשאי לסלק הזרע משם אמרי' שאינו חיב לסלק את הגפנים וממילא שיך בזה הסברא דמאן דלא עביד איסורא לא קנסוהו.

**שם. לכך נראה לר"י וכו' דרחמנא לא קפיד אשם שדה וכו'.**

**דף צ"ג ע"א.**

**ג' קרפיפות זה בצד זה וכו' נעשה כשיירא ונותנים להם כ"צ.**

מלשון הגמ' משמע שרק האמצעי נחשב כשיירא שדיורי הקרפיפות הגדולות שבצידו שייכים אצלו אבל החיצונים אין להם אלא בי"ס וכמבואר ברש"י. וכ"ה ברא"ש ובטור סי' ש"ס.

אמנם הריטב"א בשם הרשב"א [בעבוה"ק ש"ג ג'] דהחיצונים גם מותרים שנעשו כחצר לפנימית ונותנים להם כל צרכם. וכ"ה גם פשטות דעת הרמב"ם פט"ז הי"ד וכ"ה גם לשון השו"ע. אכן צ"ע דמה"ת להחשיב את הגדולות כחצירות של הקטנה והרי האמצעי הוא פתח הגדולה ולא להיפך.

ובעיקר מה שכתב רש"י כאן שדיורי החיצונות שייכים באמצעי הריטב"א לעיל צב. והתורא"ש הקשו סתירה מדבריו לעיל ועי' מה שצוין בזה לעיל.

**אחד בזה וא' בזה וב' באמצעי וכו'.**

מבואר כאן שדיורי האמצעי שייכים בב' החיצונות ולכן יש מקום להקל בשני החצירות שיחשבו כשיירא. וצ"ע דמה"ת נקל עליהם בב' מקומות שיעשו כשיירא ולכאו' הוי תרתי דסתרי.

ובריטב"א מבאר דמבע"י היה דעתם לקנות שביתה בחיצונים כיון דהם כפתח לאמצעי. ומבואר שמכח האמצעי יכולים לקנות שביתה בכל ההיקף ואעפ"י שהפנימי בעצמו אינו בכלל ההיתר.

ועי' ברשב"א בשם הראב"ד שהקשה דעד כמה שאנו דנים מצד הדעת לקנות שביתה א"כ ה"ה כשהחיצון מגופף נימא שדעתו להכנס בפנימי בשבת, ותי' דלא עביד אינש דדייר בב' מקומות ורק בגוונא שהפנימי אינו מגופף אומרים שהדיורין של המגופף מתפשטים לשאינו מגופף.

**או"ד חד להכא נפיק וחד להכא נפיק וכו'.**

ברש"י מבאר דהצד להחמיר הוא דאין מקילים ב' קולות על האמצעים הנ"ל, ויש עוד צד להחמיר שלא ניחא להו אפי' בחד להשתמש בו כולם יחד.

אכן הרשב"א מבאר דהצד להחמיר הוא משום דאנו מסתפקים שמא אחד ירצה לקנות שביתה בצד זה ומסתלק מן השני וחבירו רוצה לצאת לצד זה ולהסתלק מהשני ומהני סילוק לענין זה. וכתב שאם יקנו שביתה בחד מן החיצונות מהני. וצ"ע דבכה"ג שקנו שביתה ולא סילקו נפשם למה לא יקנו בשניהם כמו שנקטנו בצד השני.

**דף צ"ג ע"ב.**

**גידוד חמשה ומחצה חמשה אין מצטרפין עד שיהא או כולו בגידוד או כולו במחיצה.**

מלשון הגמ' משמע שהחיסרון הוא בתורת מחיצה שאי אפשר לצרף מחיצת גובה למחיצת בנין, וכרהיטת הסוגיא בגיטין טו: דמדמה לה לגט דאו כולו בתקנ"ח או כולו בקיום הגט. וכ"נ מלשון הר"ח שכתב דבעי' או כולו בגידוד או כולו במחיצה. ועי' בשיעורי ר' דוד גיטין שם שהקשה דמה בכך שחציו גידוד וחציו מחיצה והלא למעשה הוא מובדל מהרה"ר בגובה י', וכתב דמוכח שצריך את ההבדלה מקרקע הרשות ולא מהאויר של הרשות וכיון שכלפי קרקע הרשות אין הבדלה אחת של עשרה לא מהני.

אך בהמשך הגמ' וברש"י [ד"ה מודה] נראה שהחיסרון הוא שאין העליון רואה פני עשרה[[39]](#footnote-39). וצ"ע א"כ איך זה מועיל לפי הל"ב דמכשר מחיצה שחציה גידוד וחציה מחיצה ואף שאין רואה פני עשרה.

ועי' בריטב"א וברשב"א שנראה מדבריהם דחיסרון זה שאינו רואה פני עשרה אינו מן התורה אלא מדבריהם ומשום גזירה שלא יבואו לעשות מחיצה שהיא חמשה בלבד. אולם בתוס' כאן מבואר שהוא חיסרון מן התורה דמה"ט חשיב ככרמלית ופטור מי שיזרוק ממנו לרה"ר.

**תוד"ה גידוד וכו' וקשיא לר"ת דאמרי' בור וחוליתו מצטרפין.**

עי' בפסקי הרי"ד בגיטין שם שכתב שלא קי"ל כר"ח משום דקי"ל כריו"ח דבור וחוליתו מצטרפין ומבואר דר"ח פליג בזה על ריו"ח ולא קשיא על רש"י.

**שם. ובשמעתתא נמי אמרי' דמודה ר"ח וכו'.**

עי' בפנ"י בגיטין שם שמיישב דעת רש"י דלענין עירוב שאני וצ"ב דכלפי התחתונה דנים אותה כמחיצה וכלפי העליונה אנו דנים אותה כפתח ומשא"כ לענין רה"י אין רה"י לחצאין, ועדין צ"ב החילוק. ויתכן לבאר דכלפי לדון רשויות יש להחשיב את הגובה כלפי הרה"ר ואין דנים את המחיצה כלפי גובה הרשות למטה, ומשא"כ לענין חילוקי רשויות יש לדון את הרשות כלפי עצמה אם יש בה דיורין נפרדים או מחולקים.[[40]](#footnote-40)

ועי' בחי' ר' נחום בגיטין שמבאר את דעת רש"י למה אין מתחשבים בזה שכלפי הרה"י שלמטה יש מחיצות של עשרה, ומבאר דלא סגי בזה שיש לו מחיצות עשרה אלא בעינן הבדלה מרה"ר על ידי גובה עשרה ומצד רה"ר ליכא הבדלה של עשרה.

**שם. וצ"ע לענין שבת אם יש גובה עשרה וכו'.**

בתוס' גיטין שם פשיטא להו דבכה"ג מי שיזרוק לתוכו מרה"ר פטור וכאן מספקא להו. ועי' בחזו"א שתמה דמה"ת לחייב בזה דכיון דהרשות עצמה כרמלית בתוכה מה"ת איך יתכן לחייב מי שמכניס לתוכה מרה"ר. ולכאו' זה תלוי בחקירה הנ"ל אם המחיצות הם להבדיל מהרה"ר או להגדיר את הרשות מבפנים ואכמ"ל.

**עירב דרך פתח ונסתם הפתח וכו' אין מטלטלין בו אלא בד'.**

רש"י מבאר דבזה יש איסור אפי' בכלים ששבתו בחצר דגרע מחצר שאינה מעורבת שכל אחד אוסר על חבירו כדין נפרצה למקום האסור. ונראה דהכריחו לזה דאי לא נימא הכי היה מותר לטלטל בכל החצר כולה אף כלי הבית אם כבר יצאו לחצר וכמבואר ברש"י לעיל צא. ד"ה בכומתא וסודרא ובתוס' שם ד"ה וכלים.

והתוס' כתבו דמיירי בכלים ששבתו בבית ומשמע שאם היו שובתין הכלים בחצר שרי והקשה המהרש"א למה לא פירשו כרש"י דאף כלי החצר אסור להזיזן, ומבאר המהרש"א שכל הטעם שאסור להוציא כלי החצר לחצר חבירו אליבא דרב הוא משום דשכיחי בחצר כלי הבית וכיון שאסור להוציא את כלי הבית לחצר שוב הוי כלא עירבו ואין איסור להוציא מחצירו לחצר חבירו. ועי' בריטב"א שתמה על רש"י דהא בכה"ג לא שייך את הגזירה הנ"ל ומתרץ הריטב"א דמיירי שהוציא כבר מקודם שנפרץ את כלי הבית לחצר וממילא שייכים שם כלי הבית בחצר.

והנה היה מקום לדון בדעת התוס' דהם חולקים לגמרי על היסוד של רש"י וס"ל דדין החצר כחצר שאינה מעורבת אבל זה לא יתכן שאם כן אף כלי הבית יוכלו לטלטל לשיטתם אף בכל החצר וכנ"ל.

**דף צ"ד ע"א.**

**מתני' חצר שנפרצה לרה"ר המכניס לתוכה מרה"י חייב וכו'.**

בדעת ר"א שמחייב ביארו התוס' ד"ה חייב דבהכרח מיירי שנפרצו ב' ראשי המחיצה שבצדדים לצד הרה"ר והמקום שאליו נכנסו הרבים הוא מחוץ למחיצות הרשות, דאל"ה יש כאן ג' מחיצות מדאו' ואי אפשר לדון את המקום כרה"ר לר"א או ככרמלית לרבנן אלא הוי מדאו' כרה"י גמורה.

אכן ברש"י מפרש את המשנה דמיירי שנפרצה במילואה או ביותר מי', ולפ"ז בהכרח מיירי שדרך הרבים נכנסת בתוך המחיצות. וכן גם הובא הדין בשו"ע שאם נפרץ הרוח רביעית שבצידי הרה"ר נידון מקום המחיצה שהוא צידי רה"ר ככרמלית והזורק לתוכו מרה"ר משמע דפטור. [ובשו"ע כתב כמו שהוא החצר ויש ללמוד דאף החצר עצמה נידונים ככרמלית אף לענין זה וכמו שיתבאר]

והרשב"א והריטב"א מיישבים את קושית התוס' שיש חילוק בין חצר הפתוחה לרה"ר לבין חצר דהפתוחה לכרמלית סגי בג' מחיצות להחשיבה כרה"י גמורה ואין צריך ד' מחיצות, אבל הפתוחה לרה"ר לעולם אינה נעשית כרה"י אלא בד' מחיצות ודינה ככרמלית. והקשו דא"כ איך מהני להתיר מבוי על ידי לחו"ק והרי ליכא ד' מחיצות ותי' דמדינא הוי כרמלית ורבנן הקילו על ידי היכר כל דהו להתירה בטלטול ובאמת מי שיוציא ממנו לרה"ר לא יתחיב.

וצ"ע על המהלך הזה מהסוגיא דלעיל יב: דרצה להוכיח דלחי מהני משום מחיצה דאו' מדברי ר"י דלקמן דב' בתים בצידי רה"ר חשיבי כרה"י על ידי לחי ברוח רביעית ואם בעי ד' מחיצות קשה מה שייך להתיר על ידי ב' לחיים וי"ל.

**וחכ"א מתוכה לרה"ר וכו'.**

לפי התוס' בכה"ג שנפרצה רוח רביעית הזורק מתוכה לרה"ר חייב ורק בגוונא שלא היו בה מחיצות דינה ככרמלית ואף שיש שם דרך הרבים מ"מ המקום אינו נמסר לרבים, ואילו לראשונים הנ"ל אף במקום מחיצות גמורות דינה ככרמלית כל דליכא ד' מחיצות.

**ואיבע"א בצידי רה"ר קמיפלגי.**

לפי רהיטות הסוגיא משמע דבא לומר שאף תוך החצר יחשב כרה"ר בכה"ג, אך יעוי' ברש"י דלא פליגי התירוצים רק על מקום המחיצה והנידון הוא כאשר המחיצות עצמם ניכרות ואינם מסורות לרבים אך חשיבי כצידי רה"ר.

**מתני' חצר שנפרצה לרה"ר מב' רוחותיה וכו'.**

מבואר בסוגיא דמיירי שנפרצה במילואה ברוח רביעית או ביותר מי', או שנפרצה בקרן זוית דבג' ענינים הנ"ל לא חשיבי הפרצות כפתח ודינם ככרמלית משום שהרשות פרוצה, ומ"מ ס"ל לת"ק דכיון שהותרה החצר בתחילת השבת הותרה לכל השבת.

**מ"ש מרוח אחת דאמר פיתחא בב' רוחות נמי פתחא הוא.**

הראשונים הקשו דבב' רוחות ליכא ג' מחיצות ומדאו' חשיב כרה"ר ומה שייך בזה דין הותרה. ובתוס' כתבו בתירוץ הראשון דהכא פריך אליבא דר"י דס"ל ב' מחיצות דאו' והיינו דר"י דהוא תנא דמתני' צריך להתיר מן הדין אפי' בב' רוחות.

ועי' ברשב"א וריטב"א שנו"נ בתירוץ זה דאי איירי כר"י הלא לדידיה השיעור דפתח הוא בי"ג אמה ושליש ולא בעשר ותי' דמשום ר"י נקטה הגמ' בעשר ולעולם לר"י שרי עד י"ג אמה ושליש.

עוד הקשו דאי כר"י א"כ מה מועילה האוקימתא דמיירי בנפרצה בקרן זוית דלא יהא אלא כב' לחיים מב' צדדים וסגי בב' מחיצות דכמין גאם להחשיבו כרה"י מדאו' ומה בכך דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. ועי' שם ב' מהלכים בזה. ולכאו' הענין נוגע למה שדן החזו"א סי' ע"ב אם בכה"ג שנפרץ בקרן זוית יש כאן הרחבה של הרשות עד גבול הרוח הדרומית או שגודרים את הרשות באלכסון שבין העומדים ומחשיבים את הראשי כתלים שבמזרח ודרום כאילו הם מחיצה אחת ארוכה המתעגלת והוי כפרצה בתוך המחיצה הארוכה הזו. ויתכן להוסיף שכאן כו"ע מודו שגודרים לפי העומדים כיון שאין רוב מחיצה בדרום אלא ב' מחיצות דכמין גאם. וע"ע במש"כ לעיל דף י"א ע"ב.

ובתירוצם השני כתבו לחלק בין נפרצה לרה"ר או לכרמלית לבין נפרצה למבוי או לחצר אחרת דבזה אין חיסרון במה שיש פרצה גם בשתי רוחות והמהרש"א העמיד דבריהם בגוונא שהיה עומד מרובה וגם בכה"ג אסור בנפרצה לרה"ר אולם בתורא"ש נראה שהוא מעמיד את התירוץ אף בפרו"מ דמהני בכה"ג תיקון דפסין או גיפופין אף בב' רוחות ואף בפרו"מ על העומד.

**דף צ"ד ע"ב.**

**בדין פי תקרה יורד וסותם.**

בגדר הדין פי תקרה כתב רש"י בסוכה וע"ב ד"ה כי אמרינן הלכתא לגוד דהיינו גוד אסיק או גוד אחית כגון אכסדרה בבקעה דאמרי' פי תקרה יורד וסותם. ועד"ז כתב שם בדף י"ט ע"א ד"ה במחיצות לבאר טעמיה דאביי דלא אמרי' פי תקרה באכסדרה דכי אגמריה רחמנא למשה גוד אחית במחיצה העשויה לחלל שלה אגמריה ולא לחוצה לה [ומחלק שם מדין לבוד דמהני גם במחיצות העשויות לחוץ].

אכן התוס' בסוגין סד"ה בשתי רוחות וד"ה בעשר כתבו משום דטעמא דפי תקרה משום דדמי לפתח ומה"ט לא עבדינן פי תקרה ביותר מעשר אליבא דשמואל או בקרן זוית דפתחא כזה לא עבדי אינשי. [וע"ע בדבריהם ד"ה וקירויו ובתורא"ש שם] אולם רש"י לשיטתו מבאר דברי הגמ' וקירויו באלכסון דהיינו דעביד כי אורזילא אבל משום קרן זוית לא מהוה חיסרון רק דלא להוי פתחא מצ"ע.

ולכאו' מחלוקתם אם אומרים פי תקרה בלי מחיצות כלל או בב' מחיצות תלויה בהנ"ל דכל דליכא מחיצות ל"ש לדון שיחשב מקום הכניסה כפתח אך דין גוד אחית שיך ברוח אחת.

והנה לעיל התוס' צג. כתבו דלענין כלאים מהני פי תקרה אפי' בלא מחיצות כשם שמצינו חילוקים בענין צוה"פ בין כלאים לשבת, וצ"ב דאם הטעם דבלא מחיצות לא חשיב פתח אין מובן החילוק.

וצ"ל שצורת פתח יש אף בלא מחיצות אלא דלענין שבת בעינן שם פתח לגמרי להחשיב את הרוח כסתימה וזה לא שיך בלא מחיצות גמורות מסביב.

התוס' לעיל דף פו: ד"ה גזוזטרא הביאו מרש"י בסוכה יח: דלא אמרי' פי תקרה אלא אם כן התקרה עבה טפח [ובלשון רש"י שם הוזכר רק שיהיו הנסרים עבים ולא הוזכר שיהיה בעבין טפח ועי' פנ"י וערול"נ שם]. והו"ד בחי' רעק"א על השו"ע סי' שס"א. וחילוק זה מתאים לכאו' עם ההבנה של גוד אחית שצריך שיהיה שיעור מחיצה של טפח שיחשב התחלה של מחיצה למטה, אבל לפי הצד שהתקרה נחשבת כפתח לכאו' סגי בעובי תקרה כל דהו.

עוד נחלקו הראשונים באיזה תקרה עבדינן פי תקרה, דרש"י בסוכה י"ח אם מהני סכך עצמו מועיל להחשב כפי תקרה דרש"י מפרש את קושית הגמ' שם על סכך אם עשה את הסכך עבה שיש לו פה כראוי יועיל מדין פי תקרה, אולם בחי' הרא"ה שם כתב דבסכך שהוא עראי לא אמרי' פי תקרה דאל"כ לא יצטרכו דפנות. ולכאו' תלי בהנ"ל דאם הטעם הוא משום גוד אסיק כל דאית ביה שם מחיצה מהני, אבל אם הטעם משום דבעי שיהיה פתח צריך שיהיה ניכר כתקרה גמורה ולא ככיסוי בעלמא.

וע"ע ברשב"א לעיל ג' ע"א ובעבוה"ק ש"א פ"ג דפי תקרה יורד וסותם אין אומרים אלא א"כ היא בריאה בכדי לקבל מעזיבה וכ"כ הר"ן והמאירי. אולם מרש"י הנ"ל משמע דלא כן. [וצ"ע מן הסוגיא דלעיל יד. לענין קורה רחבה ד' דמשמע דאינה מתרת למעלה מעשרים מדין פי תקרה. ]

**כגון שנפרץ בקרן זוית וכו'.**

לרש"י ביאורו דעביד כי אורזילא ומה שהוזכר כאן דנפרץ בקרן זוית היינו משום דלא להוי כפתחא על אף שאין פרצתו יותר מי' וכן ביארו התור"פ.

התוס' כתבו דמיירי שנפרץ גם הקירוי ולא רק הכתלים ואי אפשר לעשות פי תקרה באלכסון ומשמע שהטעם משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי.

אולם עי' בתור"פ שכתב בנוסח אחר דכיון שנפל הקירוי שהוא יחד עם המחיצות א"כ אין לה פה בעובי טפח דהתקרה שבפנים אין עוביה רחב טפח [וכשיטת רש"י בסוכה דלעיל]. ובמגיה שם שהוכיח מזה שס"ל שהטעם דפי תקרה הוא מדין גו"א ולא מדין פתח. [ומה שצין שם לדברי התור"פ להלן דביותר מעשר לאו פתחא הוא אינו ראיה דמ"מ על ידי הפי תקרה נחשב פתח גם בכה"ג]

וברשב"א וריטב"א הביאו בזה מהלך נוסף בשם הראב"ד דמיירי שהכתלים נפרצו מכאן ומכאן אבל התקרה המשיכה להלן מהכתלים ובכה"ג לא שיך פי תקרה דבמקום שכלתה התקרה ליכא מחיצות ובאמצע התקרה אי אפשר לסתום דפי תקרה אמרי' ולא אמצע תקרה, ועי' בתורא"ש לקמן ביותר מעשר שפירש עד"ז את שיטת שמואל.

**תוד"ה בשתי רוחות וכו' ואין נראה דאפי' לרב בב' מחיצות זו כנגד זו לא אמר וכו'.**

בשפ"א סוכה יח: מתרץ את רש"י דיש חילוק בין הדין הכשר סוכה לדין רה"י דשבת דלענין סוכה בעינן מחיצות הניכרות דמה"ט לא אמרי' גו"א בדפנות סוכה ורק כאשר יש לה ב' דפנות גמורות דעריבן שיך להתיר מדין פי תקרה להשלים לה דופן שלישית.

**שם. אבל בארבע שיש ברביעית לחי או פס דאיכא שם מחיצה וכו'.**

צ"ע מה מועיל לענין פי תקרה מה שיש בה שם מחיצה שאינה מועילה לגדור את הרוח כלל. ומבואר דאף דאיכא פרצה יש ע"ז תורת מחיצה. ויש סמך ליסוד זה מדברי רש"י לעיל טז. ד"ה צריך שעולה מדבריו דאף בפרוץ מרובה על העומד היה בו תורת מחיצה לענין כלאים אלמלא הדין דאתי אוירא דהאי גיסא ודה"ג ומבטל ליה ועי' באגרו"מ או"ח ח"ב ספ"ט.

ובאו"א יש לומר דבאמת התורת פתח הוא מכח התקרה אלא דסבר שמואל שאם הוא פרוץ במילואו לא יכול להחשב הפרוץ כפתח ולכן צריך מקצת עומד ואז נחשב הפרוץ כפתח.

**שם. דבין לרב ובין לשמואל אין חילוק בין מרוח אחת לשתים וכו',** עי' מהרש"א בביאור דבריהם.

**שם. א"נ דוקא בקרן זוית משום דאיכא תרתי לריעותא וכו'.**

התירוצים נחלקו באיזה אופן מיירי אליבא דשמואל דלא נפרץ באלכסון, אי מיירי שהקירוי נפרץ באמצעו ורחוק מן הכתלים שמן הצד יותר מד"ט דאז ליכא לדין פי תקרה, או דבכה"ג כשר דיש לו שם ד' מחיצות אלא דמיירי שנפרץ מב' צדדים וגם הכתלים נפרצו שאז יש חור שהוא רחוק מן הכתלים בב' רוחות ואמצע החור אין לו מחיצה מב' צדדיו אבל בצידיו הוא סמוך לכתלים שפיר.

ובזה התוס' נטו מפירוש רש"י וכבר תמהו הראשונים על ביאורו.

**בעשר כו"ע לא פליגי וכו'.**

רש"י מבאר דבלאו סתימת תקרה נמי פתחים הם. ויש לתמוה דהא מיירי בלית לה מחיצות כלל ואיך נחשיב הרוחות הפרוצות במילואם כפתחים ועי' ריטב"א. ועי' בגאו"י שמבאר דאין כונת רש"י דאף במקום דליכא פ"ת חשיבי כפתח שהרי הם פרוצים במילואם אלא מיירי בשיש להם תקרה אלא דשמואל מודה דכל דאיכא פי תקרה נוכל להחשיב הפרצות כפתח אבל יותר מעשר דאתינן עלה מדין סתימה לא מהני בד' רוחות.

**פרק עשירי.**

**דף צ"ה ע"א.**

**מתני' המוצא תפילין מכניסן זוג זוג ר"ג אומר שנים שנים.**

עי' בפי' הר"מ והרע"ב שפי' ע"ד המבואר בגמ' להלן דת"ק סבר דשבת זמן תפילין ומניחן לצאת בהן ולכן אינו יכול ללבוש יותר מזוג אחד דרק בחד מינייהו נפיק. ולדעת ר"ג שבת לאו זמן תפילין ואינו מניחן לשם מצוה אלא לשם תכשיט וכיון שיש אפשרות ללבוש ב' זוגות בראש הוי דרך מלבוש.

ויש לדון אליבא דת"ק למה לא נתיר לו להכניסן שנים שנים שלא בתורת מצוה אלא בתורת מלבוש וכר"ג שהתיר. ומבואר בגמ' [לדרך רש"י לקמן ד"ה ור"ג] דכיון דשבת זמן תפילין הרי הוא עובר בבל תוסיף אם הוא מניח שני זוגות אף אם הוא מניחן שלא לשם מצוה, וכמ"ד מצוות אין צריכות כונה.

ועי' בתוי"ט שתמה דאיך קי"ל כת"ק דמכניסן זוג זוג והרי קי"ל דשבת לאו זמן תפילין [עי' שו"ע סי' ש"א סמ"ב ובמשנ"ב שם ס"ק קנ"ח].

ובמג"א שם סקנ"ד כתב לתרץ קושיתו דאף דקי"ל דמקום יש להניח ב' תפילין מ"מ אנן לא בקיאינן לכוין המקום ואם יניח שלא במקומו הו"ל משאוי לכן לא התירו לו אלא כל זוג לעצמו. ועל מהלך זה קשה סתירת הטור דבסי' ל"ד פסק בשם הרא"ש שאפשר להניח ב' תפילין אחד דרש"י וא' דר"ת ואילו כאן פוסקים כת"ק וכדהקשה התוי"ט שם.

עוד הביא המג"א לתרץ בשם המהרש"א [לקמן צו: עפ"י הר"ן] דאליבא דבאמת לא קי"ל הכי אלא אפי' אם שבת לאו זמן תפילין מ"מ לא הוי דרך מלבוש אלא כדרך שלובש בחול ובחול אין לובשים אלא זוג אחד שלא יעבור על בל תוסיף [וכשיטת רבא כאן], ולעולם יכולנו לתרץ שזה גם דעת ת"ק אלא דבאמת לר"מ הכי אית ליה דשבת זמן תפילין. ועי' בפי' הר' יהונתן כאן שכן פירש טעמא דת"ק. וכ"כ הרשב"א להלן בע"ב בשם הראב"ד.

**מכניסן זוג זוג.**

המג"א סי' ש"א סקנ"ד מחדש שאשה אינה יכולה להכניס תפילין דרך מלבוש דכיון שאינה רגילה להניחן בחול הו"ל משאוי לגבה, ובמשנ"ב הביא דיש כמה אחרונים החולקים בזה דכיון דמדינא דגמרא אין איסור להניחן אף דלכתחילה אין נכון להניחן לא הוי כמשאוי בזה. ומצין בזה לשער המלך פי"ט משבת שהביא דהרשב"א וראב"ד חולקים בזה.

ודברי הרשב"א המובאים שם בנוים על החילוק הנ"ל דאף דהוא דרך מלבוש לא התירו אלא כדרכו בחול וס"ל דכיון שהוא רשות הוי דרך מלבוש אף אם אין הדרך ללבשן.

ויש לחקור בגדר הדין דרך מלבוש אם הוא משום דחשיב כתכשיט והוא טפל לגוף או דהגדר הוא שאין זה מעשה הוצאה אלא מעשה לבישה. ולכאו' המח' הנ"ל תלויה בזה שאם הגדר הוא משום דחשיב כלבישה כל שיש אפשרות ללבשו בחול ה"ה בשבת לא חשיב מעשה הוצאה אלא לבישה. אבל אם הגדר הוא משום דחשיב כתכשיט לכאו' הכל תלוי ברגילות וכל שאין רגילות ללבשם לא הוי כתכשיט.

**תוד"ה מכניסן זוג זוג. [הנחת תפילין בשבת והוצאתם שלא לצורך]**

בתוס' כאן מבואר עפ"י הגמ' בביצה דשלא לצורך פסידא אסור להכניסם בשבת. ועי' עוד ברש"י לגבי תפילין חדשות שכתב דבספק קדושה לא מחללינן שבתא עלייהו. ועי' ברשב"א שכתב דבין למ"ד שבת זמן תפילין ובין למ"ד שבת לאו זמן תפילין שרי להכניסם משום שאין בהנחתן חיוב חטאת שמוציאן בדרך מלבוש. ובלשונו משמע דמדרבנן אסור להניח תפילין בשבת אפי' שלא לצורך מצוה אף דליכא בל תוסיף.

ויש להקדים הגמ' בשבת סא. בטעם דין המשנה שלא יצא אדם לא בסנדל המסומר ולא בתפילין, וכתבה הגמ' דל"ת משום דשבת לאו זמן תפילין אלא אפי' למ"ד שבת לאו זמן תפילין הוא לא יצא דילמא אתי לאיתויי ברה"ר. ועי' בתוס' שם שכתבו כמה טעמים למה חוששים לאתויי אם משום שמא יפסק הרצועה ויבוא להביאם בידו או משום שמא יצטרך להפנות. ומלשון המשנה נראה שכל האיסור הוא רק על היציאה לרה"ר ולא על עצם ההנחה.

וצ"ב השו"ט בגמ' שם למה למ"ד שבת לאו זמן תפילין ניחא הא דלא יצא לרה"ר ומשמע דחשיב כמשאוי ולכאו' הוי דרך מלבוש כדאמרי' בשמעתין וצ"ל דמדבריהם החמירו לדונו כמשאוי ולא כמלבוש, ואי"ז משום הגזירה דלמא אתי לאיתויי. אולם בעולת שבת סי' ש"א ס"ד הוכיח מכאן דלמ"ד לאו זמן תפילין הוא איסור בפ"ע להניחם שלא יזלזל באות של שבת ומשמע דאף כשאין מכוין לשם מצוה ותמה על השו"ע שנראה מדבריו שזה אסור רק מחמת הגזירה הנ"ל.

ועי' בתוס' ביצה טו. שהקשו איך משלחין תפילין ביו"ט והרי אסור להניחן וכתבו דאפי' למ"ד שבת ויו"ט לאו זמן תפילין אין איסור להניחן, והיינו שכל האיסור אינו אלא להוציאן אבל לא להניחן. וכוונתם דביו"ט הרי גם ליכא איסור להוציאן כלל.

ובתוי"ט ביצה ספ"א כתב בכונת דבריהם שרק למ"ד לאו זמן תפילין שרי להניחן אבל למ"ד שבת זמן תפילין חיישי' דתפסק הרצועה ויביאם בידו ולכן אסור להניחם. ובתור"ע שם תמה דאדרבה משום לתא דהוצאה אין לאסור בבית רק בחוץ אבל למ"ד לאו זמן תפילין אסור להניחן כלל דחיי' שמא יצא עמהן לרה"ר וכדכתב רש"י בסנהדרין דס"ח. והוסיף בכונת התוס' הנ"ל דמכיון שכל האיסור הוא מחמת לתא דהוצאה, ביו"ט שאין איסור הוצאה אין סיבה לאסור את ההנחה[[41]](#footnote-41). ומ"מ מדברי שניהם למדנו ששיך איסור אף בהנחה לכל מר כדא"ל.[[42]](#footnote-42)

**דעות הפוסקים בזה.**

ועי' בשו"ע סי' ל"א שפסק דאסור להניח תפילין בשבת ויו"ט כיון שהתפילין הן אות ושבת ויו"ט אין עושין בהם אות אחר שלא יזלזלו באות שלהם. ומשמע מדבריו שכל האיסור הוא רק כאשר הוא מניחן לשם מצוה אבל אם הוא מניחן לשם מלבוש אין לאסור וכ"כ המשנ"ב שם על פי המג"א בסי' כ"ט אבל במכוין לשם מצוה עובר גם על איסור בל תוסיף, והביא שם דעות האחרונים שהחמירו בזה.

וע"ע בביאוה"ג סי' ש"א ס"ד שתלה נידו"ז בפלוגתא דתנאי בטעם האיסור להניח תפילין בשבת דלר"ש דהטעם הוא משום דכ' בהו חוקה אז אסור להניחן בשבת בכל גווני, אבל לר"ע שהוא משום שאין צריכין אות כל שאינו מכוין לשם מצוה שרי ועי' בביה"ל שם שנקט לקולא כפוסקים אלו.

ועי' בב"י ריש סי' ש"ח שהביא את דברי התוס' בביצה הנ"ל וכן את דברי הר"ן שלא אסרו להניחם וע"כ פסק שאינם אסורים בטלטול בשבת דלאו מוקצה נינהו. ומאידך כתב הב"י סי' ל"א בשם מדרש הנעלם שיש איסור בהנחתן בשבת ומשמע שם שאפי' אם לא מתכוין לשם מצוה. והערה עליו המג"א שם.

ומאידך יש סתירה בדברי המג"א דבסי' כ"ט כתב דשרי להניחם שלא לשם מצוה ואילו בסי' ש"ח הכריע שאסור לטלטם בשבת שלא לצורך גופו ומקומו. וצ"ל דלענין להחשיבן ככלי שמלאכתו לאיסור או להיתר אזלינן בתר רוב תשמיש כמבואר במשנ"ב סי' ש"ח סק"י ורוב תשמישו הוא לאיסור. וצ"ע לפ"ז על המשנ"ב בסי' ל"א שתלה הדברים הא בהא ולא חילק בזה.

**דף צ"ה ע"ב.**

**לימא תנן סתמא דלא כר"מ וכו'.**

צ"ע מה ענין הא דר"מ לכאן דהתם מעיקר הדין הכל מותר דהוא מוציא לחצר המעורבת אלא דאם נתיר לו יותר מתוך שהוא בהול אתי לכבות וכאן לא שייך הגזירה הזו כלל אלא דהנידון הוא מדינא אי שרי להוציא יותר מן הצורך ומאי שייטיה לדר"מ. ועי' ברש"ש שתלה זאת בפלוגתת הראשונים בפרק כל כתבי אם ההיתר הוא רק לרה"י או גם לרה"ר.

ועי' בריטב"א שמבאר שהסוגיא נוקטת דלר"מ דאף דאיכא סברא לאסור להוציא מ"מ לא אסרוהו להוציא כל מה שהוא לובש כדרך מלבוש א"כ ה"ה משום כבוד התפילין יהיה רשאי דרך מלבוש להוציא כל מה שהוא רוצה.

**הכא דבחול נמי זוג אחד וכו' לענין הצלה נמי זוג א' אין טפי לא.**

ברש"י מבאר שההיתר הוא מחמת דשבת זמן תפילין ומעיקר הדין שרי להניח אחד א"כ אין להתיר יותר מן הצורך למצוה. וצ"ע לפ"ז מה כל האריכות הלשון לענין הצלה וכו' שהרי כל ההיתר להוציאם אף דלאו תכשיט נינהו משום צורך מצוה ויותר מזה הוי כמשאוי ואסור מדינא ומה שייטיה לדר"מ דשרי משום דרך מלבוש.

אכן הריטב"א מבאר איפכא דלמ"ד שבת זמן תפילין פשיטא שאסור להוציא דכיון שהוא לובש ב' זוגות הוא עובר משום בל תוסיף דכל דבזמנו לעבור לא בעי כונה, אלא שהנידון בסוגיא הוא אליבא דמ"ד שבת זמן תפילין דאף דשרו רבנן משום הצלה דרך מלבוש לא התירו אלא במה שכדרכו בחול. וכן ביאר הרשב"א בשם הראב"ד. אך צ"ע מהסוגיא לקמן דמוכח כרש"י דמבואר דטעמא דת"ק הוא משום דסבר דשבת זמן תפילין ויותר מדינו לא שרי. ועי' ברש"ש שביאר דמשו"ה נאיד רש"י מפירוש הראשונים הנ"ל.

**מאי קסבר אי קסבר שבת ז"ת הוא זוג אחד וכו'.**

רש"י מבאר דלמ"ד שבת זמן תפילין משו"ה שרי אבל לאצולי טפי מן המצוה לא התירו. ועי' במהרש"א להלן שביאר דברי רש"י על פי מש"כ בד"ה ת"ק [בלישנא הראשונה] דמשום הצלה לא שרו רבנן טפי מן המצוה דלאו תכשיט נינהו. ומדיק המהרש"א שלדרך זו אי הוה סב"ל דתכשיט נינהו היינו מתירים אף יותר מן הצורך למצוה דמשום ב"ת אין לחוש דס"ל דלעבור בעי כונה והיכא דאינו מכוין למצוה אינו עובר. ולפ"ז הקושיא היא בדרך ממ"נ דאי ס"ל דתכשיט נינהו אמאי לא שרי יותר מב' ואי ס"ל דלאו תכשיט נינהו אפי' שנים לא.

אולם התוס' הקשו על זה דלפ"ז היה יכול לתרץ לעולם שבת זמן תפילין הוא וס"ל דתכשיט נינהו ומ"מ לא שרי יותר מב' משום דרק במקום הראוי להנחה התירו משום תכשיט ולא במקום שאינו ראוי להנחה. ולכן התוס' ביארו כמו הפירוש השני שעד כמה דשבת זמן תפילין יש איסור משום ב"ת דלעבור לא בעי כונה והאיסור ב"ת הוא משוי להו כמשאוי. וכ"פ שאר הראשונים וע"ע בגאו"י.

ויש להעיר עמש"כ רש"י דלמ"ד זמן תפילין שרי להניחן שהרי בגמ' בשבת מבואר שהאיסור לצאת עם תפילין לרה"ר הוא אף למ"ד שבת זמן תפילין והכא נמי יש לאסור משום גזירה זו. ויש לומר דבס"ד הגמ' נקטה שהמשנה שם היא כמ"ד שבת לאו זמן תפילין ולמסקנא באמת לא התירו אלא משום הצלה אלא דביותר הוי משאוי. או שנפרש כונת רש"י דמדאו' שרי להניחן אף דלאו תכשיט נינהו ואין הכונה דשרי למעשה להניחן שלא לצורך הצלה.

**בביאור הא דבהנחת ב' זוגות תפילין איכא משום בל תוסיף.**

התוס' בר"ה טז: ד"ה ותוקעין וכן שם כח: כתבו שאין איסור בעשית מצוה פעמים שהרי תוקעין וחוזרין ותוקעין ומה"ט שרי לברך ברכת כהנים כמה פעמים וליטול לולב כמה פעמים. וצ"ע דהא בסוגיא מבואר שיש איסור להניח ב' זוגות תפילין. ועי' בריטב"א ורשב"א להלן שעמדו על קושיא זו.

ואי נימא דהכא הוא כמוסיף על המצוה בזה שהוא מניח ב' תפילין כאחד הרי בכה"ג אמרי' דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי כדאמרי' בסנהדרין פח: שאם נתן יותר מד' ציציות אינו עובר משום ב"ת למ"ד קשר העליון לאו דאו' דהאי לחודיה קאי והאי לח"ק. אכן התוס' בסוכה לא: כתבו דאין הכונה דבכה"ג אינו עובר אלא דבדיעבד יצא אבל עבר משום בל תוסיף אבל אם היו באגודה אחת היה נפסל עיקר המצוה.

ועי' בתוס' סוכה לד: שכתבו על פי דרכם שאין איסור ליטול ב' אתרוגים כאחד ול"ש בל תוסיף אא"כ הוסיף מן חמישי כפריש או רימון. אכן הרמב"ם בפ"ז מהל' לולב ה"ז כתב דאם הוסיף על המנין או גרע מן המנין הזה פסל. והראב"ד נחלק עליו דאין בזה לא פסלות ואף לא תוספת וגירעון אלא אם הוסיף מין אחר. ועי' במגיד משנה שהקשה על הראב"ד מסוגין דאיכא איסורא במניח ב' תפילין כאחד אף שלא הוסיף בית חמישי.

ועי' ברשב"א דף צו. שהקשה כנ"ל דאי נימא דאסור להניח ב' תפילין דתפילין אחד אמר רחמנא איך שרי ליטול יותר מאתרוג אחד ולולב אחד. ותי' דהתם שרי דאינו נותנם אלא לנוי בעלמא אבל אם יתנם לשם מצוה הרי הוא עובר בב"ת, ולפ"ז גם בתפילין משכח"ל אם יכוין באחד מהן לנוי ויל"ח. ובריטב"א הביא דרך זו בשם רבותיו והוסיף דהתם קים לן שאין להם שיעור למעלה אבל הכא קים לן שיש שיעור בין למעלה ובין למטה וגם נראה כב' רשויות.

אכן מדברי התוס' בסוכה הנ"ל מתבאר שיסוד ההיתר הוא מה שאין איסור לעשות מצוה פעמים ול"ש חילוקים אלו.

ועי' בשו"ע סי' ל"ד שכתב דירא שמים יוצא ידי שניהם ומניח תפילין דרש"י ודר"ת יחד. וכתב על זה הלבוש דאין בזה משום ב"ת אלא כשעושה חמשה בתים.וכ"כ הטור בשם הרא"ש. וכתב הט"ז שנראה מדבריו דבב' זוגות תפילין ליכא איסור ב"ת והקשה על זה מסוגין דהמניח ב' תפילין עבר משום ב"ת. והביא בשם המעדני יו"ט שמבאר דעת הרא"ש דההיתר הוא משום הסברא דהא לחודיה קאי והא לחודיה קאי והקשה דבסוגין מבואר דליתא לסברא זו ומצין לדברי התוס' בסוכה לא: דלעבור עובר בכ"ג. ומ"מ הט"ז כתב שאינו יודע טעם לחילוק זה דלמה עובר בכה"ג.

אכן המג"א מחלק שרק באופן זה שאחד מהן אינו כדין אינו עובר שאחד מניח לצאת וא' מניח כרצועות בעלמא. וכ"כ להדיא הרשב"א בסוגין, אלא דמלשון הטור והלבוש משמע שהם חילקו משום דאין כאן שינוי בגוף המצוה.

ולגוף הקושיא מסוגין יש שכתבו שכל מה שאינו עובר היינו באופן שהוא מתכוין לצאת יד"ח רק בחדא מינייהו ואם הוא מתכוין לצאת בשניהם בהדיא הרי הוא מוסיף על המצוה. וממ"נ אם הוא מתכוין לצאת בשניהם הרי הוא עובר ואם הוא מתכוין לצאת רק באחד ממילא השני הוי כמשאוי ודו"ק.

**והכא במצות צריכות כונה קמיפלגי וכו'.**

רש"י מבאר דכיון דצריכות כונה לא עבר על בל תוסיף אא"כ הוא מכוין למצוה. אכן הרשב"א וריטב"א מבארים הטעם אינו עובר משום דכיון דצריכות כונה והוא לא נתכוין אלא להצלה לא יצא יד"ח, וממילא ליכא איסור בהוספה. ומבואר שאם הוא יכוין להדיא לשם מצוה באחת מהן עובר על בל תוסיף גם אם הוא לא יכוין למצוה.

ויש לתמוה שהרי בהמשך הסוגיא מבואר דאפי' למ"ד מצות אין צריכות כונה ויצא אף בלא כונה מ"מ לעבור לא בעי כונה וכ"ש למ"ד מצות צריכות כונה אין איסור בל תוסיף בלא כונה למצוה.

**והכא במצות צריכות כונה וכו'.**

התוס' בסוכה לט. כתבו דבמכוין להדיא שלא לצאת לכו"ע לא נפיק דבעל כורחיה לא נפיק. והיא שיטת הרשב"ם המובאת ברבינו יונה ברכות יב. [ו. מדה"ר] דאם מכוין שלא לצאת אינו יוצא. ועי' בתור"פ בסוגין שהוכיח שלא כדברי הרשב"ם מסוגין דהכא אינו מתכוין לצאת כלל אלא להצלה ומ"מ עובר משום בל תוסיף. ועי' בטו"א ר"ה כח: שגם כן תמה על שיטה זו אמאי לא אמרי' שיכוין בהדיא שלא לצאת.

ועי' בגאו"י להלן שכתב לחלק דאף דלא יצא ידי חובתו במכוין שלא לצאת מ"מ לענין בל תוסיף עובר אף בכה"ג. וצ"ע דא"כ אף למ"ד מצות צריכות כונה נימא דיעבור אף בלא כונה ולא משמע כן בסוגיא. ויתכן לחלק דלענין איסור בל תוסיף אין זה תלוי במה שהוא יוצא יד"ח אלא אם יש על זה שם מעשה מצוה או לא דאם הוא עושה מעשה מצוה שלא כדין הרי הוא עובר על המצוה. ובזה יש לתלות דאם מצות צריכות כונה הרי הוא כמתעסק בעלמא כמ"ש הראשונים בסוגיא דר"ה והכונה היא המגדירה את המעשה למעשה מצוה, משא"כ למ"ד צריכות כונה יש במציאות מעשה מצוה בהוספה וזה בכלל האיסור. אמנם למש"כ הראשונים הנ"ל דכל דלא נפיק לא מיקרי הוספה לכאו' אין חילוק בזה.

**דף צ"ו ע"א.**

**ימים פרט לשבתות וימים טובים.**

צ"ב מנליה לאפוקי שבתות ויו"ט דוקא, ועי' תוס' שכתבו דסמיך על דרשא דלאות על ידך ומבאר המהרש"א דאל"ה לא היינו יודעים למעט שבת ויו"ט טפי מימים של חול. וכ"כ הרשב"א והתורא"ש וביארו דאחד דרשא לא רצה לסמוך לבטל שבתות ויו"ט.

**מי שצריכין אות לאפוקי אלו שהן גופן אות.**

ברש"י כתב שהימים האלו הם עצמם אות דכ' כי אות ביני וביניכם הוא. וצ"ב מנליה דיו"ט גם מיקרי אות, ועי' במשנ"ב סי' ל"א סק"ג שמבאר דבפסח מצרים אקרי אות והוקשו כל המועדים להדדי. ולכאו' חולו של מועד אינו בכלל ההיקש, אולם התוס' כאן ד"ה ימים כתבו דהאות הוא מה שהם אסורים במלאכה ומה"ט רצו לומר דחוה"מ הוא בכלל האות מפני איסור מלאכת עבודה וגם מחמת מצות המועד והביאו כמה ראיות לחיב בתפילין.

וצ"ע בדברי השו"ע שם למה הוא מחשיב גם את חולו של מועד כאות דלכאו' ב' טעמי נינהו. ועי' בריטב"א שכתב כרש"י דשבת איקרי אות וה"ה שאר יו"ט דכתיב בהו שבת שבתון, ושוב הביא את מחלוקת הראשונים אם חול המועד חשיב אות אף שלא נאמר בו שבתון משום איסור חמץ וחובת סוכה וצ"ב מה"ת להחשיבו כאות.

**תוד"ה ושמרת וכו' מיהו לא קיי"ל הכי ואי"צ לברך אפי' חולצן משום לילה וכו'.**

משמע מדבריהם שאם הוא חולצן בע"ש מפני שבת טעון ברכה דקי"ל כר"ע דשבת לאו זמן תפילין הוא. אולם בטור סי' כ"ט פסק שאין לברך אפי' כשחולצן בע"ש ביה"ש שמה שצריך להסירם לא מושמרת אנו לומדים אותו אלא משום דשבתות ויו"ט קרויין אות ואין צריכים אות אחר. וביאר הב"י דאין שיך ברכה רק כאשר יש חיוב להסירם וזה רק למ"ד דילפינן מושמרת אבל למאן דדריש חוקה אפסח אין שיך לברך על זה שמסירן משום דאין זמנו עתה ומה שהוא מורידן זה מחמת גזירה שלא יצא לרה"ר.

**האי תנא הוא דתניא מיכל בת כושי היתה מנחת תפילין וכו'.**

מבואר כאן לפי הס"ד דהטעם שלא מיחו בה משום דלילה ושבת זמן תפילין ולא הוי מ"ע שהזמן גרמא אבל אם היו פטורות היו מוחין בהם החכמים וכדלהלן. ועי' בגאו"י שתמה דאי הוי מ"ע שלא הז"ג א"כ מאי רבותייהו דנשים אלו שהיו מניחות תפילין כו"ע נמי חיבות ומניחות.

ומתרץ הגאו"י דש"מ דאפי' למ"ד דהוי מ"ע שלא הז"ג לא היו מניחות תפילין לפי שאינם יכולות להזהר בקדושתן. [ומצינו כיו"ב בשו"ע סי' ל"ח ס"ז שמצטער שאינו יכול לכוין לבו שלא יסיח דעתו פטור מהנחתן] ועי' להלן.

**מדלא מיחו בה חכמים אלמא קסברי מ"ע שלא הז"ג היא.**

ברש"י מבאר שאם היה זה מצ"ע שהזמן גרמא היו מוחין בה החכמים משום דהוי תוספת על דברי תורה שפטרה נשים ממ"ע שהזמן גרמא. וצ"ע דהיכן מצינו שהפטור שעושה מצוה דתוספת הוי כשמוסיף על גוף המצוה ולא כשעושה דבר שהוא פטור. ועי' ברשב"א בסו"ד שכתב אליבא דרש"י משום שנראה כמוסיפות על המצוות ומשמע שהוא מדבריהם ואין בזה איסור דאו'. ועד"ז עי' בר"ן ריש פ"ב דסוכה דשלא במקום מצוה איכא איסור דרבנן משום זלזול בקדושתן.

והתוס' ועו"ר פירשו הטעם משום דקשה להזהר שלא יישן ושלא יפיח בהן. וצ"ע דאם זה טעם האיסור מה מתרצת הגמ' דס"ל כמ"ד נשים סומכות רשות והרי בכה"ג איכא איסורא שלא יפיח בהן ומה בכך שיש להם רשות להניחם.

ועי' בס' מסכת תפילין להגרח"ק בתש"ר אות י' שמבאר עפ"י הר"ן דכיון דאיכא בזה קצת מצוה סומכים על זהירותה אבל למ"ד שאינו אפי' רשות לא היו סומכין על מה שאומרת שיכולה להזהר.

ועיי"ש שהקשה דמה ראיה דנשים סומכות רשות דלמא סמכו על זהירותם המופלגת שלא יפיחו בהן. וצ"ל דעד כמה שנשים אחרות אסורות היו מוחין גם בהם שלא ילמדו מהן ובהכרח דאף בשאר נשי סומכין על מה שאומרות שיכולות הן להזהר.

**תוד"ה דלמא קסבר כר"י וכו' מכאן אומר ר"ת דמותר לנשים לברך על מ"ע שהז"ג וכו'.**

הראשונים דנו בזה מצד ב' ענינים א' דאינם רשאות לומר וצונו כיון שאינם מחויבות ב' מצד דהוי ברכה שאינה צריכה כיון שאינם חייבות ויש בזה משום ברכה לבטלה. ועל הענין הא' כתב הר"ן בפ"ק דקידושין [לא.] שכיון שנוטלות שכר כמי שאינו מצוה ועושה הן בכלל המצוות וכיון דהאנשים נצטוו והם בכלל המצוה יכולות לומר שפיר וצונו.

ועל הענין הב' עי' בתורא"ש דאיסור ברכה לבטלה אינו מה"ת ואין בזה משום ל"ת שמע שוא דאי"ז אלא במזכיר השם בלא ברכה, וכיון שהם מקימות מצוה שפיר מברכות וכ"כ הרא"ש בקידושין שם [ומשמע בר"ן דלמ"ד נשים אין סומכות כלל אין מברכות דמשו"ה מיחו בהם דאינם נוטלות שכר]. והרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ט חולק שאין מברכות וביאר בעינים למשפט ברכות יד. דהוא לשיטתו דאיסור ברכה שאי"צ הוא מה"ת [הל' ברכות פ"א הט"ו].

אולם בתוס' קידושין משמע דהטעם שאינם עוברות משום ל"ת שמע שוא הוא מפני שהוי ברכה הצריכה, ועי' בראש יוסף ברכות יז: שמבאר דמה"ט אונן רשאי לברך ואין בזה משום ברכה שאינה צריכה שהכא הברכה נצרכת אלא דגברא הוא דפטור.

**שם [בע"ב]. ומיהו יש לדחות דאפי' רשות יכול להוציא ב"ח מדרבנן כמו קטן דמברך לאביו.**

עי' בשפ"א שתמה דלהדיא מפורש בגמ' ברכות שם דמיירי שמיירי בקטן שהגיע לחינוך דהוא מחויב מדרבנן ואתי דרבנן ומפיק דרבנן. ויש לבאר שיטתם עפ"י מה שכתב רש"י בברכות מח. דאף בקטן שהגיע לחינוך מיקרי אינו מחויב בדבר דעליה דאבוה הוא דרמי לחנכו [והתוס' שם נחלקו עליו], ולדבריו באמת אין חילוק אם הגיע לחינוך או לא.

**שם. אבל יש לדקדק וכו' אע"ג שהשתא נסתמא פורס על שמע וכו'.**

עי' ברש"ש שהקשה דממ"נ אי מיירי בחיוב דאו' א"כ מנ"ל דהוא חיוב דהא רשות נמי מפיק דרבנן ואי מיירי בחיוב דאו' א"כ לא אתי דרבנן ומפיק דאו' כדאמרי' בברכות שם לגבי נשים. וביאר דהתוס' כאן אזלי בשיטת רש"י ברכות מח. הנ"ל דמחויב מדרבנן [כגון שאכל כזית] מפיק דאו' ורק קטן חשיב לאו בר חיובא לענין זה.

ולגוף הנידון נראה דתלי בטעם הדבר למה לא אתי דרבנן ומפיק דאו' אם משום דאינו בתורת הדבר ולפ"ז סומא הוא בתורת המצוה אם יתפקח [ולפ"ז נשים לא יוכלו להוציא בחיוב דרבנן ובזה מיושבת קושית השאג"א סי' ו' על רש"י מן הסוגיא דברכות], או משום דאינו בר חיובא ואינו בכלל דין עריבות לענין זה.

**דף צ"ו ע"ב.**

**כר"י דאמר נשים סומכות רשות וכו'.**

עי' בגאו"י שמבאר דאף דלמעשה אף לר"י אין מניחין להניח תפילין רק לאשה חשובה ולא לשאר נשי מ"מ אמרי' מיגו דהוי תכשיט לאשה חשובה הוי תכשיט נמי לשאר נשי כמו שמצינו בגמ' בשבת לגבי רועים דשקין הוי בגד הראוי לרועים ומיגו דחזי לרועים חזי לכל אדם. ואפי' אם היא תניח לא לכונת מצוה אלא לשם הצלה חשיב תכשיט.

**תוד"ה לא ס"ד וכו' הקשה הרי"ט מויין היכי דייק בסמוך וכו'.**

התוס' נקטו הן בקושיתם הראשונה והן בקושיא זו שעד כמה דתפילין מ"ע שלא הז"ג אין נשים פטורות מהנחת תפילין כלל. והגאו"י הקשה דהרי אף למ"ד דהוי מ"ע שלא הז"ג מ"מ אין כל הנשים מניחות תפילין רק נשים חשובות כמיכל בת שאול משום שאינם זהירות בשמירתן, וא"כ נוכל להעמיד את המשנה בברכות אף למ"ד נשים חיבות מה"ת ומ"מ מדרבנן הם פטורות. וצ"ל דמ"מ לא היה כוללם בכלל הקטנים דמשמע שהם פטורות לגמרי ולא שהם אסורות מפני כבוד התפילין.

ובאו"ש [הל' ת"ת פ"א ה"ב] מבאר את הענין באופן מחודש דאף למ"ד דהוי מ"ע שלא הז"ג אין הכונה שהם מחויבות לגמרי מן הדין אלא דלמ"ד זה הוי הנחתן רשות משא"כ למ"ד דהוי מ"ע שהז"ג הוי פטור לגמרי ושיך על זה בל תוסיף. וביאר שם דלמ"ד שהחיוב להניחן הוא בין ביום ובין בלילה זהו משום דאינם מצוה כשאר המצוות רק עיקרן לעורר האדם על שינון ולימוד התורה כל היום וכל הלילה, וזה עפ"י דברי המכילתא בפרשת בא עה"פ ולזכרון בין עיניך דהמניח תפילין ומכאן דהקורא בתורה פטור מן התפילין [ומצין שם לדברי הגר"א שמבאר הענין בטוטו"ד], וממילא נשים שאינם בכלל חיוב לימוד תורה אינם בכלל חיוב הנחת תפילין. ומ"מ כיון שאינם מופקעות מן החיוב דאין זה כמצות שהז"ג אלא משום שאינם מחויבות בת"ת רשות הן בידן ואין בזה משום איסור בל תוסיף.

**דף צ"ז ע"א.**

**חדשות יש בהן רצועות ולא מקושרות, דכ"ע לא טרח איניש.**

רש"י ותוס' מבארים שהטעם לאיסור חדשות הוא משום שאסור לקשרן בשבת וע"כ אין הוצאתם דרך מלבוש, ואינו ענין לזה שאין דרך לטרוח על חינם, וע"כ המוצא חוטי תכלת לכו"ע שרי משום טרחא.

אכן ברמב"ם הל' שבת פי"ט הכ"ד כתב בד"א שהיו מקושרות דודאי תפילין הן אבל אם לא היו מקושרות אינו נזקק להן. ומבואר שבמקושרות הוי אומדנא דמוכח שאינם תפילין וע"כ תולים שלא טרח. [ועי' בהשגת הראב"ד שם ובפ"ב דציצית ה"ז שכתב דהביאור בגמ' הוא כרש"י שיש בזה משום איסור קשירה בשבת] וכ"ה ברי"ף שכתב דבחדשות חיי' דלמא קמיע נינהו אבל ישנות כיון דמקושרות נינהו לא טרח כולי האי בקמיע. והנה בענין התכלת מודה הרמב"ם בהל' ציצית לפי הגרסא המתוקנת דחכמי לוניל דלא טרח אינש לעשות פתילים תכלת שלא לשמן.

אמנם פירוש זה נסתר מקושית הגמ' ולענבינהו מיענב דמוכח שכל האיסור הוא מחמת הקשירה ובעניבה רשאי לקשרן ולהוציאן ולא אמרי' קמיע נינהו וצ"ע.

אמנם ברמב"ן נקט בדעת הרי"ף דס"ל כאוקימתא קמייתא דבטרח ולא טרח פליגי ותמוה דא"כ למה הוצרכנו לזה דבחדשות אינם קשורות דלל"ק אפי' בקשורות אמרי' דטרח בכדי.

**וליענבינהו מענב אר"ח ז"א עניבה פסולה בתפילין.**

יש להקשות למ"ד דעניבה קשר גמור למה הוא פסול בתפילין וכן לאידך גיסא לפי הצד דעניבה כשירה עד כמה שרשאי לקשור בשבת א"כ לאו קשר הוא ואיך יוכשר בתפילין. וצריך לחלק בין הדין קשר של תפילין שיסודו הוא מצות עשית קשר לבין קשירה המהוה חיבור בין ב' דברים דבזה צריך קשר של קימא. ולכן מחד ס"ל דעניבה פסולה בתפילין דאין לו שם קשר אף דלענין שבת הוי קשר מעלי אם הוא מהודק כמש"כ התוס'. ומאידך יש לומר דעניבה לענין שבת לא חשיב קשר של קימא כיון שניתן להתירו אבל לענין תפילין יש עליו קשר דצורת קשר עליו כל זמן שהוא מחובר.

**אר"ח ז"א עניבה פסולה בתפילין.**

מבואר דעד כמה שלבישה זו פסולה אף בחול אסור ללבשן בשבת ולת"ק דס"ל שבת זמן תפילין מובן דבכה"ג אסור ללבשן לשם מצוה אבל למ"ד שבת לאו זמן תפילין ומוציאן דרך מלבוש קשה למה צריך קשר המועיל להכשיר בחול.

ועי' ברשב"א שכתב ב' טעמים אליבא דר"מ אמאי שרי אף בחדשות או משום דס"ל דעניבה לאו קשר הוא לענין שבת או שעושה קשר מרופה בידו אחת דאף דלא חשיב קשר לענין שבת מ"מ הוי קשר לענין הצלת תפילין, ור"י פליג או משום דעניבה פסולה בתפילין או משום דס"ל דאף קשר מרופה אסור. ועי' בגאו"י שכתב דבזה פליגי גופא פליגי ר"מ ור"י אם דוקא כדרך הכשירן הוי תכשיט או אף שלא כדרך הכשירן והעיקר שיהיה בצורת לבישה.

**בחידוש האבני נזר דלתפילין בעינן קשר של קימא.**

בהגהת מרדכי פ"ק דחולין כתב להוכיח מסוגין דקשר של תפילין הוי קשר של קימא דמבואר בסוגיא דאסור לקשרן וכראית ר"ת בתוס' כאן לדחות דברי ר' אליהו שהצריך לקשרן בכל יום. והאבנ"ז סי' קפ"ג למד משם דזה לעיכובא ובלא"ה לית שם קשר לענין תפילין. וע"כ סבר שמי שמתיר הקשר לשעה בכדי להגדילו ודעתו לחזור ולהתירו תו לא הוי קשר של קימא ולא יצא יד"ח תפילין.

ויש להקשות על דבריו דבסוגין מבואר דאף עניבה כשירה בתפילין אף דלא מיקרי קשר לענין שבת וע"כ שהתורה הקפידה רק על צורת קשר ולא על עצם החיבור שיהא חיבור גמור. ועיי"ש בסי' קפ"ד שהקשו עליו מדברי התוס' כאן דבס"ד רצו להעמיד משנתינו אפי' כמ"ד דעניבה לאו קשירה היא ואעפ"כ כשירה בתפילין ותי' דבאמת למסקנא מה"ט פסול עניבה בתפילין משום שהדרך להתירה ולא הוי קשר של קימא. וצ"ע דהרי בסוגיא מבואר דאף למ"ד דעניבה הוי קשירה לענין שבת לא חשיב קשר לענין תפילין ואין הענינים שוין זה לזה.

אך לכאו' יש לתלות נידו"ז בחקירת האבנ"ז שם בסי' קפ"ג מ"ט קשר שאינו של קימא אין חיבין עליו אם משום דאינו מתקים ודמי לבנין עראי או משום שיש חיסרון באיכות הקשר ולא חשיב קשר בכה"ג.

ולפי הצד הראשון באמת מסתבר שלא חשיב קשר אף לענין תפילין ובאמת לענין זה אין ללמוד מעניבה דחשיבא קשר מעליא רק שם החיסרון הוא באיכות הקשר, אבל לפי הצד השני ודאי אפשר לחלק בין ענין שבת לענין תפילין.

**תוד"ה אביי אמר וכו' ומכאן אומר ר"ת דאי"צ בכל יום להתיר קשר של תפילין וכו'.**

ביישוב דעת הרבינו אליהו כתב בהגהת מרדכי שם דשאני קשר של תפילין דרחמנא קרייה קשר דכ' וקשרתם וכיון דמקרי קשר לענין תפילין חשיב גם קשר לענין שבת, ומדמה זאת למה דאמרי' בסוכה לגבי שוורים דהתורה קראתם אוהל ומשום זה חשיב אוהל לענין טומאה. ולכאו' הגדר בדברי המרדכי הוא דהוי כעין מיגו דמיגו דחשיב קשר לענין תפילין ה"ה לענין שבת. אך יש לתמוה דא"כ עניבה נמי דתפילין נימא דרחמנא קרייה קשר.

וצ"ל דאין זה כעין מיגו אלא משום דרחמנא אחשביה לקשר אף כשאינו של קימא. ולפ"ז יש לומר דרק דבר שהוא עיקר הקשירה ולא סגי בלא"ה אמרי' דרחמנא אחשביה אבל עניבה אין הכרח לומר דהוי קשר לענין שבת כיון שאפשר לעשותו גם בקשר אומן.

ועיי"ש באבני נזר שתלה זאת בחקירה הנ"ל דאם החיסרון הוא באיכות הקשר שייך לומר דעל זה מהני מה דרחמנא קרייה קשר אבל אם החיסרון הוא משום שאינו של מתקים אינו מועיל מה שהתורה קראתו קשר.

**שם. דא"כ חדשות מ"ט אסר הכא משום קשירה וכו'.**

התוס' הקשו לדברי ר' אליהו דלדבריו אין חיוב משום קושר וצ"ע דלכאו' עדיפא מיניה מצו לאקשויי דלדבריו הרי באמת אין יוצאין בזה יד"ח ולאו דרך הכשירו הוא. וצ"ל דבאמת אף דלאו דרך מצותו מ"מ מיקרי תכשיט דסו"ס יוצא בהן בדרך של קשירה אבל בתפילין שאינם קשורות לא מיקרי תכשיט ומלבוש כלל.

**תוד"ה קשר של תפילין וכו' ואין נראה לר"י דאין הלל"מ אלא השין בלבד וכו'.**

לדברי התוס' צ"ל דאין הלכה בצורת הקשר רק שיהיה קשר וצ"ע אם כן מה הקשה על עניבה והרי אין הלכה מן הדין לעשות הקשר בצורה מיוחדת. ויש לפרש דהקושיא היתה שיש הלכה למשה מסיני לעשות קשר של תפילין ואילו עניבה לאו קשר הוא, אך א"כ לא מובן מה תירץ לו דעביד להו כעין קשירה דידהו סוכ"ס אין זה קשר מן הדין. ועי' בחידושי הגרי"ז מנחות ל"ה שתמה על דבריהם כנ"ל.

ו"ל בדוחק דכיון שיש הלכה לקשור והצורה שעושים היא של קשר גמור ע"כ אם עושה בצורה שאינה ניכרת כקשר לא הוי דרך לבישה, ולכן צריך להקפיד על צורת הקשר דייקא.

**שם. ומשני אלא לרצועותיהן ולא פריך מד' וי' וכו'.**

עי' במהרש"א בביאור קושיתם. ובחי' הגרי"ז שם כתב ליישב דברמב"ם מדויק שיש חילוק בין השין שיש לו דין כתב גמור ושיך בזה מן המותר בפיך לבין הד' וי' שאין זה הלכה של כתיבה אלא שתעשה צורת אות על ידי הקשר ואין בזה קדושה להצריך מן המותר בפיך.

**ובעינן דמתמחי בשל יד ובשל ראש.**

צ"ב איך מהני מה שהוא בודק ב' של יד וא' של ראש והרי לא הוחזק שלש פעמים באותו הדבר. ויש לדמות לזה הדין דנגח שור חמור וגמל דנעשה מועד לכל [ב"ק לז.] אף דלא הוחזק ג"פ באותו המין. ובאמת יש מקום לחלק דהתם הוחזק לג' מינים ויש לו חזקה ג"פ אבל הכא לא הוחזק ג"פ בשלושה מינים. ועי' ברש"ש ב"ק שם שהוכיח מהגמ' כאן שאם נגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד לב' מינים אלו דוקא ואף שלא הוחזק בג' מינים.

ויש להסתפק מה הדין אם הוחזק בג' של יד וא' של ראש אם יש לדמותו לשור שנגח ג' שוורים וחמור וגמל דמבע"ל אם נעשה מועד לכל או דאמרי' דהאי שור בתרא אחר שוורים שדינן ליה וה"ה כאן ליכא חזקה.

ולכאו' יש חילוק מהותי בין הענינים דשור נוגח הוי שינוי וע"כ בלא העדאה גמורה אין לתלות בסיבה אלא הוא מוחזק בתמות ואמרי' דמקרה הוא כמו שיסדו האחרונים, אבל הכא הרוב מומחין הן כמבואר בתוס' מנחות מג. ובריטב"א בשמעתין אלא דחיי' משום מיעוט המצוי שאינן בקיאין ומכיון שהתחזק במומחה לשל יד וגם ראינו שהוא בקי בשל ראש אין צורך בעוד הוכחות.

עי' בשו"ת צמח צדק יו"ד סי' מ"ז שהביא מתשובת הרשב"א סי' ער"ד דעדשים פולין וזיתים הרחש מצוי בהן במחובר וכיון שכך אין בדיקת קצתן מטהרת חברותיהם דכל דהוי מיעוט המצוי אין סומכין על בדיקת הקצת ואפי' לא על בדיקת הרוב. ובצ"צ הקשה דהכא מהני בדיקת מקצת התפילין להחזיק כל התפילין ואף דהוי מיעוט המצוי דלאו מומחין הן ולא מצריכים לבדוק את כולן. וכתב שיש לחלק בפשיטות דהתם הוא נעשה בדעת ובכונת אדם ודאי בקל הוא לו שיהיו כולן כשירין ושוין זל"ז. ומשמע מדבריו שהחשש הוא לא משום שאינו מומחה כראוי אלא שאין התפילין עשויות כראוי ויש החזקה מן המיעוט על הרוב ואין זו חזקה על הגברא ועי' בלשון השו"ע סי' ל"ט וצ"ת.

**תוד"ה הלוקח וכו' תימה דבפרק התכלת וכו'.**

עולה מדבריהם דבלא בדיקה אין מחזיקין אותן בכשרות. ועי' בתוס' מנחות מג. שהקשו דא"כ אמאי המוצא תפילין בשוק מכניסן זוג זוג ודלמא דלאו מומחה הן. ותירצו דמשום כבוד תפילין לא חיישינן, עוד כתבו דמוצא שאני דרוב מצויין אצל תפלין מומחין הן, ומבואר דהדין הזה דאין ניקחין אלא מן המומחה אינו מעכב בדיעבד.

ועי' בגאו"י שהביא בשם הירושלמי כקושית התוס' שפירשו דישנות היינו בדוקות ואילו חדשות אינם בדוקות. [וצ"ל דלר"מ דמכשיר היינו משום דמשום שלא טרח אמרי' דהוא מן המומחה]

**שם. ואור"י דהתם לכתח' קאמר וכו' שלא יצטרך לקרוע כל התפר וכו'.**

בהגהת הר"ש טויבש העיר דברש"י מנחות שם מבואר שהטעם שצריך לקחתן מן המומחה הוא משום דחיי' שמא לא עיבדן לשמן. ולפ"ז אין חשש זה אלא לכתחילה אבל בדיעבד סומכים על הבדיקה ול"ח לזה.

**אי רבי אימא סיפא וכן בצבת השני וכן בצבת השלישי וכו'.**

הראשונים הקשו מאי אי הכי וכי אי נעמידנה כרשב"ג מתרצתא היא והרי גם לשיטתו ליכא שום חזקה בכמה צבתין. ונאמרו בזה כמה דרכים הראב"ד מובא ברשב"א מבאר דהוי כעין ותסברא וכי מתרצתא היא דהא ליכא להעמידה לא כרבי ולא כרשב"ג, והרשב"א הקשה דמ"מ אין זה דרך הש"ס להקשות ואחר שתירץ להקשות וכי מתרצתא היא הברייתא שהקשה ממנה.

והריטב"א מבאר דבא להוכיח דלא כר"ח אלא דאפי' לרשב"ג יש להקל בבדיקת התפילין דבתרי זימני סגי הואיל ובסתמא מומחין הן ומה"ט יש להקל אף בצבתין למסמך על זה שמוצא בהן ג' צבתין כשירים להתיר את הכל, אבל לר"ח דמחמיר בבדיקה וצריך חזקה גמורה להחזיקו במומחה א"כ לא מהני בצבתין שום חזקה אם הם מב' בנ"א.

**דף צ"ז ע"ב.**

**וכן בנו וכו' בשילדתו אמו בשדה.**

מבואר כאן דלא שרו ליה להוציאו כדרכו ויש לדון אי מיירי בספק סכנה ואעפ"כ צריך להדר להוציאו בדרך היתר או בדליכא סכנה. ועי' בפי' הרי"נ שכתב דלא שרי ר"ש להעביר מיד ליד אלא במקום מצוה **וקטן נמי מצוה הוא שצריך הוא להרחיצו ולסוכו ביום הולדו.** ובדעת ת"ק כתב שעדיף להוציאו פחות פחות מד"א. וכ"נ מדברי התוס' כאן ד"ה ר"ש שכתבו דאי ליכא חבירים שרי פחות מד"א אף לר"ש דלא גרע מכיס ומבואר דליכא בזה ספק סכנה.

ואי איכא ספק סכנה יש בזה נידון גדול בראשונים אם שבת הותרה במקום פיקו"נ או דחויה היא. עי' ברא"ש יומא פ"ח סי"ד שהביא מתשובת הר"מ לגבי חולה שצריך לאכול בשר בשבת ויש לו בשר נבילה שיש להתיר לשחוט לו בשבת משום דשבת הותרה לגמרי אצל פיקוח נפש משא"כ איסור נבילה אינו אלא דחויה.

ובשו"ת הרשב"א סי' תרפ"ט הביא נידון זה ותלאו במח' הראשונים אם שבת הותרה במקום פיקו"נ או דחויה היא.

ועי' ברמ"א סי' שכ"ח סי"ב שכתב בשם י"א שאם אפשר לעשות הפיקו"נ בלא דיחוי על ידי שינוי או על ידי אינו יהודי עושין דלא שבקינן היתרא ועבדינן איסורא, ומ"מ אין מדקדקין אם הדבר בהול שלא יבוא לידי דיחוי ועיכוב עי' שם סט"ז.

1. ולפ"ז יש סתירה הן בדברי הרמב"ם והן בדברי רש"י כמ"ש במשנה. ומה שנוקטים בזה שאין לו דירה גמורה לענין לאסור מחמת עצמו אך מ"מ דיוריו דיורין ברמה כזושלא יחול העירוב במקום הנכרי שאי אפשר לערב שאר הדיורין ולהניח את דיוריו כמאן דליתא. אך צ"ב מ"ט אסר העכו"ם על הישראל להוציא אף מביתו לחצר כדלהלן וצ"ל דבביתו אלימי דיוריו טפי. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונראה לבאר בס"ד עפ"י מש"כ רש"י והריטב"א להלן שאף כשיש לו דיורין אין בכוחו לאסור על הישראל דהחצר לעולם נחשבת כחצר של הישראל ולא של העכו"ם, ולכן כתבו דרק במקום שיש ב' ישראלים בחצר ואוסרין זה על זה דחשיבא מה"ט כחצר השותפים אז יש משמעות והתיחסות אף לדיורי הנכרי שבחצר ואף הוא אוסר עליהם שלא יחול עירובן.

   וע"ע בשבה"ל [סי' צ"ז שדן לאסור אף במקום שאין הישראל צריך עירוב כגון במחנה שהקילו דמאחר והעכו"ם אוסר עליהן בלי אפשרות לערב לא הקילו עליהן אף במחנה וע"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' בב"י סי שפ"ג שהקשה לפי השיטה שהעירוב בטל מ"ש מאחד ששכח ולא עירב שהדין שהוא מבטל רשותו אצל האחרים שעירבו ולא אמרי' דהעירוב בטל למפרע. וכתב לחלק דשאני התם דהחצר היתה ראויה לעירוב מעיקרא, והיינו דכאשר יש עכו"ם בחצר החצר אינה בתורת עירוב כלל וכל ההיתר שלה מתחיל בשבת אבל בישראלים ההיתר יכול לחול למפרע. ויש לדון לפ"ז דאף בצדוקי שאינו מערב אלא מבטל לא יועיל הביטול שעשה בשבת להתיר עירובן למפרע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בתוס' לקמן סג: ד"ה בטילו דפשיטא להו בלא"ה שלא שייך על ידי עירוב לחוד להחשיבם כיחידים במקום הנכרי. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואף שמבואר בגמ' דעכו"ם לא מוגר כלל מ"מ לא היו מתקנים רבנן שכירות דסוכ"ס מועיל לשדלו פעם אחת ודיו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובעיקר מה שכתב הרא"ש שהעכו"ם יכול לחזור בו יש בזה מבוכה גדולה בפוסקים, ועי' באריכות בשו"ע סי' שפ"ב ס"ו ובביאוה"ל שם ד"ה כל זמן. וע"ע בקרן אורה מה שכתב ליישב דברי הירושלמי לשיטה זו. [↑](#footnote-ref-6)
7. וילה"ע שהרי מצינו שכירות גם במומר וכיו"ב ושם מה"ת שיועיל לשכור בפמשו"פ ואפ"ה לא ביטלו השכירות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ודבריו צ"ב דמה בכך שלא ביטלו רשותם שבחצר והרי אינם אוסרים עליו את המבוי. ועי' בחזו"א שמצדד בדעת הרא"ש שאסור ליחיד להוציא מרשות החצר המעורבת למבוי שאסור להוציא מהרשות המשותפת לרשות פרטית. ונידו"ז נוגע לדברי הראב"ד המובאים ברשב"א לעיל בדף כו: לגבי יחיד שביטל רשותו לרבים יעו"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובבית מאיר סי' ש"פ הקשה על זה מהמשנה לעיל כג. דיחיד שביטל רשות ביתו ורשות חצירו אסור בין להכניס ובין להוציא מן הבית לחצר ואין חילוק בין הכנסה להוצאה, ומבאר הבי"מ דהתם כיון שביטל רשות ביתו וחצירו בכל גווני בין שמוציא ובין שמכניס הוי משקל רשותא אבל כאשר הוא מבטל רק רשות חצירו ומכניס לבית חבירו אי"ז משקל רשותא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולגוף החילוק של הפוס' בין הוצאה להכנסה הקשה האבע"ה סתירה מפורשת מדברי התוס' לקמן סח: ד"ה והוציאו שכתבו דמי שנתן רשותו והוציא לא"ד הוציא אלא אפי' הכניס אוסר. ועי' בשעה"צ סי' שפ"ג סק"ד שהביא בשם המאמר מרדכי ועצי אלמוגים לחלק דהתם הרי הוא מכניס מן החצר לביתו שלו [באיסור] והוא עושה כן לצרכו בזה מיקרי דחוזר ומחזיק אף באופן שהוא מוציא מן הרשות המבוטלת לרשותו שלא ביטלה דבזה נראה שהוא רוצה לחזור ולהחזיק אף בחצר ולא להעשות כאורח.

    אכן המג"א כתב שם דדוקא בהוצאה חשיב כחוזר ומחזיק ולא בהכנסה לרשותו, וזה לכאו' נסתר מן התוס' הנ"ל. עוד מחלקים האחרונים בין אם הוציא באיסור לבין אם הוציא בהיתר. ויש לישב עפ"י מה שחילק הבי"מ סי' ש"פ סק"ב בדעת התוס' הנ"ל דהתם מיירי ביחיד שביטל רשות ביתו ולא ביטל רשות חצירו וכיון דעביד איסורא הוי חזרה מן הביטול בכל ענין בין במכניס ובין במוציא [וכפשטות דברי התוס' שם] אכן בגוונא שביטל אף רשות ביתו לגמרי נעשה כאורח ולא הוי משקל רשותא אך כתב שזה נגד המשנה. אולם יש לחלק דהתוס' סברי דאף דלא עבד איסורא מ"מ הוי משקל רשותא אם הוא מוציא לרשות שהיא שלו ויש ב' גדרי חזרה או על ידי שעושה איסור או על ידי שהוא נוהג כבעלות. והדברים מוכחים גם ברשב"א דבדף סט: כתב דאין חזרה אלא באופן שהוא מוציא ממקום האסור לו ולעיל בדף כו: כתב שיחיד שביטל רשות ביתו וחצירו אם יוציא מן הבית לחצר הרי הוא חוזר בו מן הביטול ודלא כהראב"ד שם, ומוכח להדיא שישנם ב' גדרי חזרה דמי שמשתמש בביתו הפרטי הוי חזרה מן הביטול אף בדליכא איסורא. שו"מ דהבי"מ שם בסוס"ד כתב להדיא את כל החילוקים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולכאו' יש להוכיח מדבריו דאף חמץ של הפקר אינו נאסר בהנאה דדלמא הפקירו הישראל ולא עבר עליו והאחרונים דנו בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ורבים נתחבטו איפה הוא מצא כן בסוגיא והרי י"ל דהמשכער והשוכר היו בחצר נפרדת ואילו הם שכרו רשותם מבעלי חצרותיהם. ושמעתי לבאר דראייתו היא מהמעשה דלהלן דאתא נכרי מריה דפונדקא בשבתא ושם לא שכרו ממנו ע"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולגוף הקושיא של האבן העוזר היה מקום לדון דאף בכה"ג לא יועיל הביטול שלו להתיר דכל זמן שלא נבדלו בני החצירות זו מזו לא מהני ביטול שיבטל לבני חצירו לחוד וצריך לבטל לכולם דוקא, ולהבדל אינם יכולים משום דליתא לעירובם לגבייהו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועי' בזה בחי' המאירי במשנה דלהלן שכתב בדעת ב"ה דבין אם הוי סילוק רשות או נתינת רשות מועיל בשבת דנתינה רעועה כזו שרי בשבת, ומבואר שישנם לב' הדינים. ועי' עוד בבית הבחירה לקמן ע. שכתב בשינוי לשון קצת דנתינה רעועה כזו אינה אלא סילוק רשות ועי'. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובפסקי הרי"ד שם מבואר באו"א דאף דאהני ביטול של רבים כלפי היחיד היינו לענין שלא לאסור עליו אבל ל"מ להחשב כמי שאינם שיחשבו כאורחים אליו. וביארנו דבריו על פי מה שכתב הרשב"א לעיל כו. בשם הראב"ד לחלק בין רשות שותפות לחצר דאף אי נימא דשרי להוציא מרשות מיוחדת לרשות שותפות ואיפכא מ"מ להוציא מחצר השותפין לבית אסור, דחצר אינה כמיוחדת לכל אחד מן השותפין אלא כאו"א משתמש כנגד פתחו ר"ל שכל אחד נחשב לדיורין בפ"ע וכל אחד אוסר על חבירו בחצר, ולזה י"ל דאהני הביטול שיוכל להשתמש כרצונו בכל החצר אבל לא שהם מסתלקים לגמרי מן החצר, ולפיכך כשהם מוציאים מביתו הרי הם מוציאים מרשות שאינה שלהם לרשות שלהם שהרי היחיד כן אוסר עליהם והם עצמם נחשבים כרשות פרטית בחצר. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה האבה"ע שם הקשה על דברי התוס' דמה הקשו על הר"ח שהרי גם לדבריהם הדין הוא שאורח אינו אוסר [אם לא נחלק בין ישראל לנכרי], ומדצ"ל שהמהרש"א נקט דהתוס' פליגי על הר"ח בעצם הנידון אם אורח שבא לקבוע אוסר או לא דלפי הר"ח כל זמן שלא דר בפועל שלושים יום אינו נחשב כקבוע ואינו אוסר, ולדעת התוס' מכיון שדעתו להתארח בקביעות הרי הוא אוסר ורק בנכרי שאין דעתו לקבוע אינו אוסר. ולדינא נחלקו בזה האחרונים דהמשנ"ב ש"ע סקנ"ה כתב דמסתברא שאם שכר לשלושים יום אוסר מיד עיי"ש טעמו, ובשעה"צ סק"ל הביא שהגר"ז מתיר.

    והנה לכי דייקת פלוגתת הר"ח והתוס' נוגעת ליסוד דין ביטול, דהר"ח נקט שהטעם דמהני ביטול להתיר לו לטלטל משום דדמי לאכסנאי שבא בקביעות, ובכה"ג דעת הר"ח דאינו אוסר, ואילו התוס' ס"ל דאורח קבוע אוסר, וממילא צ"ל דלענין ביטול הטעם שאינו אוסר הוא משום דהוא מסתלק לגמרי וכאילו הוא דירה בלא בעלים. ונמצא שהם חלוקים ביסוד דין ביטול אם הוי כהקנאת רשות או כסילוק דיורין. ועוררני לכל זה הרב דרזי שליט"א. [↑](#footnote-ref-16)
17. הנה הרשב"א שם מיירי במי שמת והניח רשותו לבנו דאף שקנה הבן רשותו של אביו אינו יכול להקנותו לאחרים, ומוכח להדיא שאף שהביטול אינו פוקע שהרי האב מת ואעפ"כ לא מועיל הקנייתו. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומבואר מדבריו שהדין הותרה ונאסרה אינו תלוי בחלות איסור והיתר בפועל אלא בהגדרת הרשות אם יש בה חילוק דיורים או לא אבל יתכן שהרשות נאסרה ובפועל היא מותרת בטלטול. ועי' עוד בחי' הראמ"ה בריש ע"ב שעמד על קושיא זו ונראה שכונתו למש"כ הב"ח ודו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
19. ולפי רש"י יש מקום גדול לחלק בין זה לבין יורש דביורש אמרי' שהוא אוסר מכח האב ואף אם לא היה בא לדור שם היה אוסר דבזה הוא כרעיה דאביו וכמו שכתב הראמ"ה, אבל כלפי הזוכה לא שיך לדון איסור אא"כ הוא דר שם ומכחו הרשות נאסרת. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה כלפי הדין של נאסרה לא שיך דבר זה לומר שמה שנאסר באמצע שבת יאסר לכל השבת ואם נפל הלחי לא יוכלו להעמידו בשבת או אם בא נכרי בשבת ונסתלק אלא אומרים שחזר להיתרו הראשון ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה הטור סי' שס"ו פסק דה"ה ביין ושמן כל שהם בכלי אחד הוי עירוב, והב"י ביאר דאף דקי"ל דשמן ויין לא חשיבי חיבור כת"ק דריב"נ מ"מ הטור סבר כאוקימתא דרבה דמיירי בב' חצירות ודבריו צ"ע שהרי לפ"ז אין כלל מקום להתיר ביין ושמן, ועי' בעצי אלמוגים שתמה על דבריו כנ"ל. אמנם לפי דברי הריטב"א מיושב שפיר דהשתא ס"ל דכל שהוא בכלי אחד מהני אפי' בב' מינים. [↑](#footnote-ref-21)
22. והנה לפ"ז מיירי בהכרח שלא עירבו בחצירות עצמן עם הבתים דלהלן מבואר ברש"י דכל שעירבה כל חצר לעצמה וגם שיתפו במבוי לכו"ע סומכין על שיתוף במקום עירוב וכמו שפי' הראשונים דבכה"ג לא שייך שלא תשתכח תורת עירוב. והנה המשנ"ב והביאוה"ל בסי' שע"ב ס"א הביא מח' ראשונים אם כלי הבית שיצאו לחצר שאינה מעורבת בהיתר אם רשאי לטלטלם באותה החצר או לא, ומכאן יש ראיה שמותר מזה שמועיל השיתוף להתיר אף בחצר אחרת וק"ו באותה החצר גופה. [↑](#footnote-ref-22)
23. אכן יעוי' היטב בדברי הראשונים הנ"ל שנראה מלשונם דקל הוא שהקילו חכמים שאין דיורים כאלו אוסרים, ומשמע שכיון שהוא נחשב כשכירו ולקיטו הוא זוכה בעצם הדיורים של הבעה"ב ואף שאין לו פתו"ל יכול לאסור אלא דכיון שהוא קולא אומרים שלא נעשה כבעלים ממש אף לענין לאסור והגדר בזה שעל ידי שיש כאן שכירו ולקיטו יש להחשיב את דיורי העכו"ם כאילו הוא דיורי ישראל. [↑](#footnote-ref-23)
24. וצ"ע דאי מקום פיתא נמי גרים אמאי בדאיכא דיורין אחרים הם אוסרים זה על זה והרי הם אוכלים על שולחן אחד, וצ"ל דלמ"ד כל דליכא פיתא ולינה גם יחד לא מיקרי דיור אחד ולפ"ז אם לנים במקום אחד ויש עמהם דיורים אחרים צריכים ב' עירובין. [↑](#footnote-ref-24)
25. כ"מ להדיא בשו"ע ריש סי' שפ"ו שגובין פת מכל חצר וחצר. אמנם בפי' הר"י כאן מחלק שאם שכחו כל בני החצר אין סומכין על העירוב במקום שיתוף אבל אם שכח אחד מבני החצר ליתן חלקו בשיתוף אזי מהני מה שרובן שיתפו לסמוך על העירוב, ומבואר שגובים מכל אחד ואחד. וק' למה לא מועיל שאחד ישתף על ידי כולן כמו מחצר לחצר ויש לחלק. שו"מ דבשו"ת הרא"ש כלל כ"א ס"ו מחלק להדיא שאם נתערב עם בני החצר אחר שנשתתפו במבוי צריך ליתן את חלקו בשיתוף ואולי בכה"ג מיירי הר"י.

    ויש להקשות סתירה בדברי הר"י דלקמן בפרק חלון פ: כתב דבזמן שהן מרובין היינו שיש י"ח בעלי בתים במבוי או בעלי חצירות, ולא קפדינן אגולגלתא דכל בני בית של כל אחד.ומתבאר בדבריו שאין משערין בבעלי הדירות אלא בבעלי החצירות דהכל דיור אחד. אך בהמשך דבריו כתב דבזמן שהן מועטין צריך כגרוגרת לכל בעה"ב שבחצר, אולם השיטמ"ק לא גריס לתיבות אלו. [↑](#footnote-ref-25)
26. עי' בחזו"א סי' צ' אות כ"ג שהוכיח כן מדבריהם, ודן שם דמבואות שלנו אף שאין חצירות פתוחות לתוכם שאין בחצירות תשמיש דירה, ואף במבואות אין תשמיש לדירה וע"כ אי אפשר להתירם בלחו"ק, ואעפ"כ לענין דין שיתופי מבואות אם התירו אותם בצוה"פ נידונים כמבוי. [↑](#footnote-ref-26)
27. והנה מסברא פשוטה נראה כדבריהם שאם כרש"י מנליה לעכו"ם לידע אם עירבו עתה אם לא וכשם שבחול הוא אינו חושש להזיקו מחמת חבירו ה"ה בשבת יחוש לשכיני הישראל שלא יתנוהו להזיקו. ואיך ידע להבדיל בין חול לשבת אך יתכן שבחול ליכא חשש היזק כיון שאין הישראל מצוי כל כך בביתו ורק בשבת חוששים להיזקא ולכן אם אינו רואה את חביריו משמתמשים בשעה זו במבוי איכא חשש היזק. [↑](#footnote-ref-27)
28. וראיתי שמובא נידון נוסף התלוי בהנ"ל דברש"י לקמן צג: מבואר שאחרי שיש ביניהם חלון יכולים לטלטל אף דרך כותל וחורים וסדקים שביניהם וכ"ה הסכמת רוב הראשונים והפו' אולם בס' העיתים סי' קי"ב הביא בזה פלוגתא דלהנ"ל יש מקום לדון שאם החלות עירוב היא על ידי מה דניחא תשמישתיה א"כ לא יוכלו להתערב על ידי תשמיש קשה ועי'.ת מה דניחא תשמישתיה וצ [↑](#footnote-ref-28)
29. אלא דהר"ח גופיה לענין הדין כמאן דמליא כתב שהוא מחמת הקירוי ולא מחמת מה דניחא תשמישתיה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. והנה יעוי' היטב בדברי הריטב"א שם שכתב דהנ"מ לענין כלי חצר אבל לענין כלים ששבתו בבית אזי יש איסור להזיז אפי' אם הוא רחב ארבעה, ודבריו צ"ב דממ"נ אם יש בזה הוצאה מרשות לרשות גם לגבי כלי החצר נימא הכי.

    וצ"ל דבגוונא שהוא גבוה עשרה אין זה חשיב כרשות של שניהם אלא כחצר השותפין ואסור להוציא מן הבית לחצר השותפין אבל לא מן החצר ואם עלו בהיתר שרי להזיזם, אבל אם אינו רחב ד' חשיב ממש כחצר חבירו וחשיב הוצאה מחצר לחצר ואפי' בכלים ששבתו על הכותל עצמו. ועי' בחזו"א סי' ק"ד סקכ"ב מה שהק' על זה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ומדברי הריטב"א נראה שאין הוא מקנה לו את החבית אלא את החצר עצמה, וקשה דא"כ אפי' בלא נתינת עירוב כלל סגי דיקנה בההיא הנאה שאינו אוסר עליו. עו"ק שהרי ההנאה הזו מתחדשת רק אחר חלות העירוב. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועי' בחידושי הגרע"א שהעמיד דרש"י ותוס' פליגי בזה אם זריקת משך ושלשול שוין לזריקת גובה או לא, דבתוס' ד"ה בור משמע דשוין ומחמת זה תמה על דבריהם מה הראיה בסוגין לזה דאין נותנים אותו לבני חצר והרי כלפי המרפסת הוי תרתי לריעותא. ועי' חזו"א סי' ק"ב סק"ה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ומכח הקושיא הנ"ל יש להוכיח דהריטב"א ס"ל דהכל תלוי במה שהם שותפים בבעלות על העמוד ולא מצד מה שבחול הם משתמשים שימוש שלא דרך האויר כמו שנראה מלשונו שהרי בההיא דגזוזטראות אינם באים כלל להשתמש בתוך העליונה ובחול הם דולים בשלהם. [↑](#footnote-ref-33)
34. הקשו על הרשב"א דלפ"ז ק' איך מוכח מינה דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר והרי היא רשות המיוחדת לו. ויש לתרץ דסברת הרשב"א אינה אלא לענין שיוכל לאסור דרך אויר אבל אינה סיבה לבטל את הכח של חבירו שלא יאסור עליו דרך אויר דעד כמה דאויר נחשב כתשמיש הרי הוא אוסר עליו וכ"נ במאירי כאן. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויש לדון בקושיא זו דאפשר דאין חשיבות במקום הגג להטפיל אליו עוד מקומות שנדון אותם כדין חורי רה"י וכן מוכח מדברי האבה"ע בסי' שס"ג שאין דין חורים רק לבית ולא למבוי. [↑](#footnote-ref-35)
36. וצריך לדון למה באמת אין אומרים את החשבון של המהרש"א דכלפי גוף הגג אין בקיעת גדיים וא"כ נימא גוד אחית, וביותר דהרא"ש עצמו כ"כ לבאר דגזוזטרא חשיבא כרה"י משום דליכא בקיעת גדיים. וצ"ל דהגוד אחית ענינו להחשיב את המקום כאילו הוא גדור במחיצות ואם בשפת הגג ליכא למימר גו"א ה"ה באמצע הגג.

    עוד שמעתי לבאר מהרה"ג א. ספיר שליט"א דהחזו"א נוקט שצריך את הגדירה בתוך הרשות להחשיבו כרה"י ולא סגי במה שהרשות מובדלת מהרה"ר ולכן היכא שהגג עצמו אינו מובדל במחיצות מהכרמלית שבצידו אין כאן דין רה"י בפנים אף דכלפי הרה"ר יש גדירה טובה ועל הכל חל דין כרמלית או מקום פטור. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועי' בגאו"י שם שכתב דבאותה החצר ודאי רשאי לטלטל דלא אסרו אלא להוציא אליה אבל לא הטלטול בתוכה. ודלא כהאבה"ע שהובא בביה"ל ריש סי' שע"ב שאסור להזיז יותר מד"א ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
38. ויש לתמוה דמ"מ הרי יש לקטנה להיות נאסרת מעצם זה שהיא נפרצה במילואה לגדולה וכשאר רשות האסורה עליה. וצ"ל דכאן אין לאסור מצד הדין דנפרץ לחוד דהרשות מצ"ע אינה אסורה אלא הדיורין שבה הן האוסרין שעל ידי הפירצה הם נמשכים אל הקטנה ובזה יש לומר שעד כמה שהדיורין מחולקין בעצמותם ליכא למיסר מחמת הדין נפרץ. והדברים מתבארים גם בדברי התורא"ש צג. שיובאו בהמשך שהדין נפרץ גורר את דיורי הגדולה אל הקטנה והם אוסרין על הקטנה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ועי' ברש"ש שהקשה דלפ"ז אפי' במחיצה ה' וגובה י' יהיה אסור שאינו רואה פני עשרה וכתב דלא מצינו מחיצה לאיסור ואמרי' דל על המחיצה. [↑](#footnote-ref-39)
40. וצ"ע מהגמ' בשבת שאם היה בית שאינו גובה י' דאם חקק מבפנים באמצעו להשלים נחשב כל הבית כרה"י. [↑](#footnote-ref-40)
41. והעירו דאף ביו"ט יש לאסור אם הוא לובשן שלא לצורך ומוציאן דמה שרוצה שלא יגנבו אין זה סיבה לדחות איסור יו"ט אכן ברע"א שם ביאר דהוא מוציאן לצורך שרוצה לחזור וללבשן בביתו אך צ"ע מה שייך זה בנפסקו הרצועות. [↑](#footnote-ref-41)
42. ונראה שאין ראיה מדברי רש"י לנידון הנ"ל אם שרי להניחן שלא לשם מצוה ודלא כהמג"א שהובא להלן דרש"י מיירי שם שמתחילה הניחם שלא לשם מצוה והגיע ע"ש ואינו מכוין עתה לשם מצוה וגם לא לשם מלבוש אלא בסתמא וממילא יש בזה משום הוצאה. ומה"ט אי לאו משום החשש שמא יצא לא היו מטריחין אותו להסירם מיד שלעבור משום בל תוסיף בעי כונה ולכן הוצרך רש"י לגזירה הנ"ל אבל לעולם אם הוא מניחם שלא לשם מצוה להדיא שרי. ועי' בביאוה"ג סי' ש"א ס"ד. [↑](#footnote-ref-42)