חבורה  על דף ו ז
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה על דף ו ז

התוספות הקשו על המבואר במשנה לבן בתירא שקמץ בשמאל יחזיר ויקמוץ בימין מפני מה אמר בן בתירא את דינו רק על שמאל הרי מבואר בגמרא למסקנא דדינו של בן בתירא נאמר על כל הפסולים וכמו שמבואר בברייתא בעמוד ב' להדיא וכמו שהוא דורש מקרא דבכל הפסולים יחזיר ויקמוץ.

והתוספות תירצו, דשמאל אית ביה סברא דכיוון דיש לו הכשר ביום הכיפורים אם כן יש סברא יותר שקבע עבודה ולא תועיל ביה חזרה. והשיטה באות לד הקשה דהרי בעמוד ב' מבואר בגמרא בהו"א דחידושו של רב הוא דלא רק בשמאל הכשיר בן בתירא אלא גם בשאר פסולים דבשמאל שאית ליה הכשירא ביום הכיפורים יש יותר סברא להכשיר משאר פסולים וקמ"ל רב דהוא הדין בשאר פסולים והגמרא דחתה שלא יתכן שזה חידושו של רב מפני שמפורש כן בברייתא וביארו התוספות שהיא שגורה בפי כל ואם כן מה חידושו של רב אמנם מבואר דהסברא היא ששמאל הוי סיבה יותר אלימא לומר שלא נפסל ויחזור ויקמוץ והרי זה סברות הפוכות. והשיטה תירץ דבוודאי הוי סברות הפוכות וזיל הכא קמדחי ליה וזיל הכא קמדחי ליה.

והנה יש לעיין מהם הסברות ההפוכות וביאר הגרי"ז, [ ואני אומר דבריו בתוספות הסבר וביאור] וכך חשבתי גם במושכל ראשון.] דהנה במעשה קמיצה של כשר לא שייך לתקן ולהחזיר ולקמוץ דבשעת הקמיצה נקבע הקומץ ונקבע השיריים. והנה במעשה של פסול דכשדנים מצד מעשה עבודה איזה מעשה עבודה אפילו שהוא לא בהכשר יש לו יותר שם מעשה עבודה לקבוע את הקומץ ואת השיריים אמרינן דמעשה שמצינו לו הכשר במקום אחר אז גם באופן שאין לו הכשר מכל מקום שם מעשה עליו והוא קובע את הקומץ ואת השיריים ולא יחזור הכשר ויקבל ולכאורה באמת היה מקום לדון דזה באמת סברת חכמים דבן בתירא דכל מעשה של פסול קובע את הקומץ ואת השיריים ולא יחזור הכשר ויקבל וחידש בן בתירא דאפילו בשמאל דיש לו הכשר במקום אחר לא קבע העשייה של הפסול קומץ ושיירים ויחזור הכשר ויקבל אבל זה פשוט דאם קבע אז לא יחזור הכשר ויקבל.

אמנם כלפי הסוגיא בעמוד ב' דשם איירי כלפי חידושו של רב שם הנידון לא היה מצד הקביעות של קומץ ושיריים אלא מצד דמעשה של פסול יפסול את המנחה דעד כמה שנעשה מעשה קמיצה של פסול אפילו שלא חל שם קומץ ושיירים אלא עצם מה שנעשה מעשה קמיצה ושם מעשה יש כאן אז זה פוסל את המנחה בזה אמרינן דאדרבה עד כמה שהפסול הוא יותר אלים המעשה יפסול יותר ועד כמה שהפסול יותר קלוש כי יש לו הכשר במקום אחר ואינו מעשה של פסול אלא מעשה של חיסרון הכשר.

ולפי"ז ביאר גם את קושיית השיטה בעמוד ב' אות ד מהסוגיא במעילה דנתבאר דמצינו לו הכשר במקום אחר הוא סברא כלפי עשיית שיריים וכאן נתבאר דמה שיש לו הכשר במקום אחר אינו עושה שיריים. ולפי"ז הוא ביאר דמה שיש לו הכשר במקום אחר הוא אלימות כלפי עשיית שיריים אמנם כאן רב דיבר מצד דמעשה של פסול פוסל את המנחה ואין לזה שייכות אם שם שיריים דבוודאי מצד השיירים יותר מסתבר דמעשה של הכשר עושה שיריים אלא דלדעת רב הנידון בבן בתירא היה לא מצד השיריים דבן בתירא סבר דכלפי קומץ אינו כמו בדם שזריקה עושה שיירים אלא אינו עושה שיירים ולכן יחזור ויקמוץ אלא דהיה סברא שמעשה של פסול יפסול את המנחה. ובזה לא מצינו כלל סברות הפוכות.

אמנם לכאורה בדברי השיטה כאן מבואר דלא כדבריו וכן באמת מדויק בדברי השיטה בעמוד א' ששניהם נאמרו בשם תו"ח דאמר דהסברות הפוכות ולדבריו אין הסברות הפוכות אלא הנידון הוא הפוך. ומשמע מדבריו דהסברא בעמוד ב' היא דמשום המעשה של הפסול יקבע השם של קומץ וממילא השם של שיריים ולא שיחול פסול במנחה. וזהו קושיא ראשונה על דרכו של הגרי"ז דבדברי השיטה בשם תוספות חיצוניות בעמוד א' ובעמוד ב' מבואר דלא כדבריו.

עוד יש לעיין בסוגיא בהו"א הראשונה של רב דמבואר דסברא הגמרא דרב סבר דמחלוקתם של ב"ב ורבנן היא האם ניתן למלאות מתוך ביתו דזה הוא לכו"ע דאם הקומץ קיים שיחזיר המחלוקת היא האם באופן שנאבד הקומץ האם ניתן להחזיר. ורש"י ביאר דפליגי במחלוקתם של רבי יוחנן וריש לקיש להלן מתי נקבעת צורת המנחה האם בשעת הקידוש כלי וממילא ל"ש להוסיף כך סבר ריש לקיש ורבי יוחנן סבר דנקבע בשעת הקמיצה. ובזה נחלקו לדעת רב רבי יוחנן וריש לקיש והגמרא דחתה שאין זה במשמעות לשונו של בן בתירא.

והנה התוספות הקשו על רש"י דהא ריש לקיש איתותב לקמן וקושיא זו היא סתרי תורה דהרי זהו הו"א והיא נדחתה אמנם אם דין זה במחלוקת שנויה לא היה קשה על ריש לקיש דהוי אמרינן דבריתא זו היא כבן בתירא שניתן להוסיף.

והתוספות הקשו עוד קושיא. והתוספות ביארו דכולהו סברי כרבי יוחנן דיחזור וימלאנו וכאן המחלוקת היא בקמיצת פסולים האם היא קבעה או לא קבעה. והנה יש לעיין דכיוון דקמיצת הפסולים לא חייל בה שם קמיצה דהרי הדין הוא דאם הקומץ קיים דיחזירנו ויחזור ויקמוץ ואינו קומץ דווקא קומץ זה אלא אפילו קומץ אחר אז מהיכי תיתי לומר דנקבעה המנחה דבפשטות לדעת רבי יוחנן שאומר דהקומץ קובע יסודו דאחרי שנקבע הקומץ לא שייך להוסיף במנחה דזהו הקומץ של מנחה זו וכיוון דבשלב זה סברא הגמרא דלכו"ע יחזיר את הקומץ הרי דלא נקבע כאן כלל קומץ ומדוע נקבע כאן המנחה.

ושמא לדעת הגרי"ז יש לדחוק. דכיוון דנעשה כאן מעשה קמיצה אפילו שלא נקבע כאן קומץ זהו מספיק לענין שנקבע כאן המנחה דהנה ברש"י להלן מבואר הטעם דלרבי יוחנן לא שייך להוסיף וביאר דעד שלא נקמץ לא נקבע שם מנחה ולא דרבי יוחנן סובר דלא שייך להוסיף דווקא בקומץ והשיריים ואם כן אפשר דמעשה קמיצה קובע שם של מנחה אלא דזה עצמו דוחק דבפשטות מה שחל כאן שם קומץ קובע את המנחה ולא מעשה קמיצה בעלמא שלא קובע את השם קומץ.

עוד יש לעיין בדברי השיטה אות לד' דביאר דהוי תרתי לריעותא. והנה יש לעיין מה הצירוף בין שניהם דהקמיצה ניתן להחזיר ומה שייך מה שיש חיסרון שמשום הכי לא ניתן למלאות דמשמע מדברי השיטה דכל זמן של היה חסר אם היה נאבד משאר המנחה היה שייך למלאות ודווקא שחסר הקומץ עצמו לא ניתן למלאות ויש לעיין מהו הצירוף. וצ"ב כוונתו, מה שייך כאן צירוף בין הריעותות, הא לכאו' ליכא הכא כל ריעותא, דהקמיצה מצ"ע אינה כלום ואינה פוסלת, ופסול חסרון נמי ליכא כיון דליכא קמיצה דקבעה לה, ואיך שייך כאן צירוף לפסול את המנחה.

והנה למסקנא ביארה הגמרא דחידושו של רב מיישך שייך במחלוקת התנאים בדעת בן בתירא שנחלקו התנאים. האם בן בתירא אמר את דינו גם באופן שהוא קידש אח"כ או שבאופן שאח"כ הוא קידש בן בתירא מודה שלא יחזור ויקמוץ. ונחלקו בזה תנאים ונחלקו האיכא דאמרי בגמרא מהו חידושו של רב האם רב בא לחדש כתנא דבן בתירא מודה בקידש או לתנא דבן בתירא איירי אפילו בקידש וזהו מסקנת הגמרא.

והנה דברי הגמרא צ"ע כיוון דאין הקומץ נקבע דהרי כל זמן דלא קידש הרי הוא מחזיר וקומץ עוד פעם אז לדעת בן בתירא בשעת קמיצה אין הקומץ נקבע מה מהני הקידוש. דבשלמא בכשרים שנקבע הקומץ והשיריים בשעת הקמיצה אתי שפיר מה הקידוש מחיל דהוי גמר הקמיצה אלא בפסולים כיון דאין הקומץ נקבע מה מהני הקידוש.

וביאר הגרי"ז לשיטתו דמעשה קמיצה של פסול פוסל דנה הגמרא דלא נפסל אלא במעשה שלם של פסול ורק אם גם קידש נחשב מעשה שלם של פסול ופוסל אמנם לפי הדרך דאיקבע כאן קשה דכיוון דלא איקבע בשעת קמיצה לא יעזור הקידוש כלום ולפי זה סברת בן בתירא היא דיחזיר משום שלא חל הפסול עד שעת הקמיצה וחכמים סוברים אפשר שהפסול חל משעת הקמיצה ולא בעינן גמר או דחכמים פליגי וסברי דאפילו קמיצת פסולים עושה שיירים וקובעת.

והנה הגרי"ז הביא ראיה לשיטתו דהנה יש לחקור קידוש זה כדי שיפסל מי עושהו הכשר או הפסול והנה אם זה הלכה של קביעה בוודאי גם אם נעשה על ידי כשר אמנם אם זהו הלכה של מעשה פסול אפשר דווקא אם נעשה על ידי הפסול והביא את רש"י דברש"י כתוב בדף ז. ד"ה ליפסל דהא פסול זה גמר לכל העבודה ומשמע דווקא משום שנעשה על ידי הפסול וכן הביא מהשיטה שאיירי בזר. אמנם בשיטה באות י' ולפי גירסת הצ"ק הוא גם בכשר.

והנה בעצם סברת הגרי"ז צריך ביאור הקשה הגרא"י.דהרי בכל העבודות לא מצינו דפסול עושה פסול ובקבלה משמע דאם לא היה פסול של דם מהפר יקבלנו היה שייך לחזור ולקבל את הדם. ומדוע שאני קמיצה שמעשה של פסולים עושה פסול.

וכן הדבר צ"ע עצם סברת הגרי"ז דכיוון דלא חייל בקומץ שם קומץ אלא רק שם מעשה קמיצה אז גם המעשה קידוש אין זה מעשה קידוש כיוון שאין זה קומץ אלא רק דבר שנעשה בו מעשה קמיצה ומעשה קידוש הוא בקומץ ולא בדבר שנעשה בו מעשה קמיצה.

ואם כן עלה בידינו כמה קושיות על הגרי"ז. א עצם סברתו אינה מובנת דכיוון דלא חייל שם קומץ מהיכי תיתי שתקבע המנחה ומהו הביאור בתוספות לעיל ועוד יותר קשה להבין שיועיל בזה מעשה קידוש כיוון שאין כאן קומץ.

וכן קשה מהשיטה בשם תו"ח שביאר דהוי סברות הפוכות ושסוגייתנו סותרת את הסוגייא במעילה לגבי שירים דהרי סוגייתנו לדעת הגרי"ז לא דיברה על שיריים אלא על עשייה של פסול שפוסלת.

וכן תיקשי מהו הביאור בשיטה לעיל שביאר דהוי תרתי לריעותא.

אשר יראה מכל אלה דבאמת יש לבאר באופן אחר מהו הסברא הקשה של תוספות שמעשה של פסול יקבע. וכן מה שמבואר בגמרא דגם לבן בתירא שייך קידוש על הקומץ. ומכל מקום מבואר דעד הקידוש לבן בתירא ניתן להחזירו. אשר יראה ברור מזה דהקומץ עצמו נקבע גם במעשה של פסול וגם נקבע השיריים אלא דלא נתקדש וממילא שייך לבטל את הקומץ ולהחזירו להיות טבל. . ושמא ביאור הדבר כמו שביארנו כמה פעמים שיש שני תכליתים במעשה העבודה של קמיצה א' בירור הקומץ מתוך הסולת וב' הקידוש של הקומץ להקרבה ותחילת הקידוש הוא על ידי הקמיצה והגמר הוא על ידי הכלי והנה במעשה של פסול אפשר דמעשה הבירור הוא קיים אלא דחלות הקידוש וההכשר להקרבה אינו קיים והנה החלות שם שיריים אינו מספיק דחל כאן אסיפה על הקומץ אלא הוא מיתלי תלי בהקידוש של הקומץ. והנה במעשה של פסול אסיפה שייכת אמנם הקידוש אינו שייך וממילא הובדל הקומץ והשיירים. והנה הקומץ עצמו שייך לדון שהוא נקבע כל זמן שהוא במצב של קמיצה אמנם כשמחזירו בטל מהותו כיוון שאינו אסוף עכשיו וגם לא נתקדש.

והנה זה נראה הביאור בסברת הגמרא דמעשה של פסול יקבע דכיוון דיש כאן שם קומץ ושיריים אפילו שלא נתקדשו. וממילא לא ימלאנו. והשיטה נראה דסבר [ואע"פ שזהו ביאור קצת מחודש נראה דזה הביאור היחידי.] באופן אחר דבאמת בקמיצה עצמה עדיין לא נקבע דכיוון דיכול להחזיר אם כן עדיין לא נקבע המנחה אמנם היכן דהקומץ עבד דאז לא שייך להחזיר אז נקבע שזה הקומץ וממילא נקבע שזה המנחה אמנם כל זמן שלא אבד ושייך להחזיר ולבטל אותו לא נקבע עדיין המנחה.

והנה זה מוכח מתוך סוגיית הגמרא דכלפי זה דנה הגמרא דאפשר דקידוש כלי כיון דהוי כלי שרת וזהו גמר הקידוש מודה בן בתירא דזהו קובע את הקומץ אפילו בפסולים וממילא נקבעים השיריים ולדעת חכמים השיריים נקבעו בקמיצה לבדה דכל כמה דאית ליה שם קומץ אולי אפילו באינו מועיל לקדש מכל מקום השאר הוא שיריים.

והנה לפי"ז אפשר לבאר באופן אחר מהו הסברות הפוכות ומהו הביאור בסברת רב דדוקא בשמאל יכול להחזיר ובפסול לא כן דסד"א דהנה בקמיצה נקבע ואם יש לה חיסרון הכשר אז שייך להחזיר כיוון דלא נקבע אמנם אם המעשה קמיצה נעשה בפסול הרי נקבע בקומץ שם פסול דזהו קומץ פסול ולא שייך להחזיר בו כיוון דחל בו הפסול שנעשה על ידי פסול. וממילא כיוון דחייל ביה שם פסול נקבע ונקבע הקומץ ונקבע שיירים. ובזה קמ"ל דלא חייל הפסול בקומץ.

והנה לפי"ז באמת אפשר להבין דלהו"א זו רק הקומץ עצמו היה פסול לבן בתירא אבל בוודאי השיריים לא נפסלו או דלמא דכיון שהקומץ נקבע ולא שייך להחזירו ממילא כבר חייל בשאר שם שיירם ולא שייך שימלא מתוך ביתו. והנה אפשר דהשיטה הבין דעל ידי הפסול אז נקבע הקומץ בפסול וממילא הוא קובע את השיריים ולכן לא שייך להחזיר דנקבע הקומץ ונקבע שיירים וממילא הוא אומר דהוי סברות הפוכות לגבי קביעת השירים דמצד אחד כמה שיותר יש הכשר הוא יותר מעשה קובע ומצד שני מה שחייל הפסול בקומץ הוא הקובע דזהו הקומץ ולא שייך לבטלו.

והנה באמת יש לעיין דמדוע כאן אמרינן דזה עושה שיירים וכלפי דם אמרינן דרק טמא עושה שיריים וקושיא זו היא קשה בן לבן בתירא ובן לרבנן לבן בתירא קשה מדוע טמא לכה"פ לא יעשה שיירם ולרבנן קשה מדוע בכל האופנים סברו דזה עושה שיריים אמנם באמת דיש לחלק דשם הוא שיריים אינו מחמת שהדם נתקבל אלא מחמת שחייל זריקה בקרבן וממילא שאר הדם נחשב שיריים אמנם כאן אין זה מחמת ההקרבה אלא השם שירים תלוי במה שחייל השם קומץ עצמו ולדעת רבנן כיוון דחייל השם קומץ חייל השם שיריים ולדעת בן בתירא זהו תלוי דווקא בקידושו של הקומץ.

וממילא לדעת רבי שמעון דאע"פ שסובר דאין קידוש הוא יודה לדרכנו דכל זמן למעשה שלא קידש עדיין אפשר לבטל את הקומץ. ורק לדעת הגרי"ז שזה תלוי בגמר עבודה אז חייב להיות דבן בתירא אינו סובר כרבי שמעון.

יש לעיין במה נחלקו שני הפירושים ברש"י במשנה שכתב בביאור קומץ מבורץ שזהו פסול של יתר. שכתב פירוש שזהו גדוש ל"א. שנראה קמח חוצץ בראשי אצעותיו. ויש לעיין במה נחלקו שני הפירושים. ואפשר דהפירוש הראשון סבר דהציור של הציור השני אין זה פסול מבורץ אלא פסול חציצה דהקמח חוצץ לפס ידו. והפירוש השני סבר דמכל מקום הוי פסול יתר ולא חוצץ דאם לא הוי פסול יתר לא הוי חציצה דהקומץ עצמו אינו חוצץ. .

עוד יש לעיין בדברי הגמרא מהו הביאור דשמאל מצינו לו הכשר ביום הכיפורים רש"י ביאר דילפינן מנטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו. וילפינן מנטילת הכף והגר"ח בספר הקשה מדוע לא ילפינן מהולכה דכל השנה ושם באמת יש לדון האם נעשה בשמאל. ואם נעשה בשמאל יש לדון האם ההולכה כלל היא עבודה ורק ביום הכיפורים שצריך ליעשות על ידי כה"ג אפשר דהוי עבודה.

והנה הגרי"ד הקשה מדוע רש"י לא פירש דהוי עבודה דילפינן מחפינת הקטורת שנעשית גם בשמאל. והיה שייך לתרץ שאינו דומה ששם נעשה בשני ידיים ולא מצינו שעבודה שנעשית בשמאל לבדה הוי עבודה. והגרי"ד טען יותר, דשם זה צורת העבודה שיעשה בשני ידיים ולא שייך לא ימין ולא שמאל שזהו צורתה אמנם בהולכה ששייך שיעשה בימין ומכל מקום נאמר שיעשה בשמאל מזה מצינו להביא ראיה . שיש לה הכשר במקום אחר. ונכון הוא.

עוד יש לעיין בסדר דברי הגמרא שחיטה לאו עבודה וכו' ולא והאמר ר"ז שחיטת פרה בזר פסולה וכו' אלעזר וחוקה כתיב בה. ויל"ע מדוע הוצרכה הגמרא להביא דאלעזר וחוקה כתיב בה כלפי הקושיא דהקושיא לכאורה היא מעצם הדין דשחיטת פרו בזר פסולה ולא ממה דאלעזר וחוקה כתיב בה.[ ואפשר דזהו תוספת קושיא דאם שחיטה לאו עבודה היא אלא עיכוב אז מנלן דהחוקה קאי על זה ולכאורה זהו ראיה דהוי עבודה. ויש לעיין בזה דאין זה מוכרח אלא דיתכן דכתיב כן לביאור מנלן דין זה דשחיטה פסולה בזר ולא דהוי חלק מהקושיא.]

עוד יש לעיין בביאור דברי הגמרא שאני פרה וכו' ופירש רש"י דבהכרח דשחיטה לאו עבודה היא דהא בדק הבית הבית לא שייך בה עבודה והוי גזה"כ והקשתה הגמרא ולאו כל דכן הוא בקדשי בדק הבית חשובה עבודה בקדשי מזבח בודאי הוי עבודה ויש לעיין דהרי הגמרא אמרה דלא חשיבא עבודה ומה הקשה המקשן דכן הוי עבודה. ובפשוטו המקשן חלק על התרצן וסבר דגם בקדשי בדק הבית שייך עבודה ולא הוי גזה"כ וזה התרצן ענה לו דלא הוי עבודה אלא הוי גזה"כ דומיא דנגעים דבעי כהן ולא הוי עבודה.

אמנם אפשר לפרש באופן אחר דהתרצן טען דלא שייך דהוי עבודה כיוון דלא שייך עבודה בבדק הבית והמקשן הקשה דאה"נ מסברא כן הוא אבל אם כן מאיזה טעם בשחיטת פרה צריך כהן בהכרח דכן הוי עבודה דאם לא כן מדוע בעינן כהן ולא ניתן לומר דהוי סתם גזה"כ ואם כן ק"ו לשחיטת קדשי מזבח דהיא עבודה ובכל אופן נתבאר דלא בעינן כהן.

ועל זה הוא דחה דיתכן דצריך כהן לא מטעם עבודה אלא כמו דמצינו במראות נגעים דבעינן כהן להכשר מעשה וגם כן בפרה ולא מטעם עבודה. ומסתמא זה היה כוונת המקשן מתחילה אלא דהתרצן לא עמד על דבריו.