‏‏כא,ב   כב,               ג
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. בביאור מח' ר"ע ורבנן. בתוס' כתבו שגם ר"ע וגם רבנן כתבו את עיקר הטעם שלהם במה שאמרו היכן מצינו. ועי' מה שנסתפק הרש"ש במשנה גבי שבועה לשעבר. אך ברש"י במתני' ובר"י מיגש נראה שטעמא דרבנן שיש כאן במעשה השבועה גדר של איסור אכילה. [ועי' במל"מ פ"ד משבועות ה"א ד"ה ודע (א). וע"ע בירושלמי שפי' מח' באופ"א.
2. ולא אמרו כזית אלא לענין קרבן. הראשנים הק' הא הכא מיירי לגבי קרבן ואפ"ה ס"ל לר"ע דאיסור הוא בכ"ש. ועי' רש"י ותוס' ורע"א.
3. והרי נמלה, בריה שאני, יל"ע האם סברת בריה, הוי טעם מדוע אפי' במשהו הוי אכילה חשובה, או אי"ז אכילה חשובה אלא איסור חשוב.
4. מפרש כבריה דמי. פרש"י דאחשביה. וכדברי הגמ' בסמוך. אך צ"ב מדוע צריך לטעם דאחשביה, תפ"ל שע"ז נשבע. ועי' בקובה"ע לג סק"ד.
5. והרי נזיר. ברש"י ובר"י מיגש משמע שנחשב 'שהוא אוסר' היין והטומאה, ולכך נחשב מדבר ואוסר. אך בריטב"א בע"ב ד"ה או דילמא כתב שהתורה אוסרת עליו. ועי'.
6. אמר רב פפא מחלוקת בשבועות וכו'. האם לר"פ יש גם קרבן בכ"ש, או שרק לענין איסור ומלקות קאמר. ועי' בתוס' ובתורא"ש שהק' למה אין דיו. ועי' ברמב"ן ובריטב"א דר"פ איירי לענין מלקות לחוד.
7. חצי שיעור בשבועה. עי' בר"ן שהביא שהראשנים נח' אי איכא דין ח"ש בשבועה. ועי' במל"מ פ"ד ה"א ד"ה ויש להסתפק ובש"ך יו"ד רלח סקי"ב שדנו בגוונא שפירש להדיא כזית אי איכא דין ח"ש. ועי' מה שתמה בזה בשו"ת אבנ"מ סי יד ד"ה והנה.

**בביאור מח' רבנן ור"ע.**

**א.** שבועה שלא אוכל ואוכל כ"ש חייב דברי ר"ע. בגמ' מבואר שכל המח' הוא רק בסתמא, אבל במפרש או שלא אמר לשון אכילה כלל [כמו בקונמות] דברי הכל בכ"ש. ובתוס' כתבו שגם רבנן וגם ר"ע אמרו את הטעם ב'היכן מצינו', ולרבנן סתמא דעתו על אכילות שבתורה, ולר"ע דעתו להחמיר אפי' בכ"ש. וכתב במל"מ פ"ד משבועות ה"א ד"ה ודע (א) דלא מסתבר לומר שנחלקו מה דעתו של האדם כשהוא אומר אכילה, ולכך כתב דודאי אכילה בלשון בנ"א הוא בכ"ש, אלא דסברי רבנן דכיון דבלשון תורה אכילה היא בכזית, אמרינן לא נתכון להחמיר ע"ע יותר משאר איסורי תורה, ולכך אזלינן בתר לשון תורה ולא כלשון בנ"א. ודייק כן מדברי רש"י דבס"ד דגמ' כתב רש"י בד"ה סתם 'שיש לומר שהנשבע אין דעתו על אכילה של תורה, אלא אחר לשון בנ"א, ובכ"ש נתכון לאסור את עצמו, קמ"ל דפטרי, דקסברי אין דעתו אלא על שיעור אכילה'. הרי דאף דאכילה בדעת בנ"א היא בכ"ש, מ"מ כיון דבשל תורה אכילה היא בכזית נתכון לשיעור אכילה של תורה. ולכך כ"ז כשהזכיר לשון אכילה אבל כשלא הזכיר חייב בכ"ש.

אלא דלפי"ז ר"ע היה צריך רק לומר שהולכים אחרי לשון בנ"א, ולא צריך לומר היכן מצינו וכו' שיש כאן חומרא, למה לא אמר בפשיטות שאזלינן אחר לשון בנ"א. . וע"כ צ"ל שר"ע מודה לסברת רבנן שיש כאן סברא לומר שדעתו דוקא לשיעור אכילה של תורה, וע"ז ר"ע משיב שאפי' שסברא זו נכונה מ"מ שאני שבועה שהיא חמורה, לכך הכא בשבועה דעתו על כ"ש. [[1]](#footnote-2)

ומ"מ נראה לכאו' מדברי התוס' ששורש המח' הוא בדעתו של הנשבע. ומכאן נסתפק ברש"ש מה הדין בשבועה על העבר כגון שלא אכלתי ואכל כ"ש, די"ל דגם רבנן מודים שחייב אם אכל כ"ש, כיון שבלשון בנ"א אכילה היא גם בכ"ש. ומאידך אם הטעם של ר"ע הוא כמש"כ התוס' דדעתו להחמיר ע"ע וכו' טעם זה לא שייך בשבועה לשעבר, ואפשר שגם לר"ע דעתו שלא אכל כזית.

ורע"א דן בשבועה שלא אשתה כמה שיעורו. האם ברבעית או בכ"ש. וכתב דדבר זה לא מתבאר. אך הרמב"ם כתב דיראה לי ששיעורו ברבעית, ורע"א דן מנין לרמב"ם דין זה, ואפי' שקיי"ל כרבנן שלא אוכל הוא בכזית, מ"מ י"ל דשאני התם שכיון שבדיני תורה אין אכילה פחותה מכזית, ולכך לשון 'אכילה' של תורה היא כזית, ואמרינן שגם דעתו על אכילה של תורה שהוא בכזית, אבל בשתיה אין הלכה שאין שתיה פחותה מרבעית, אלא הוא הלכה למ"מ בשיעורי תורה שצריך רבעית, אבל הלשון שתיה יכולה להיות גם על פחות מרבעית.

אלא שמתוך הסוגיא יש שני ראיות גדולות שר"ע ורבנן לא נחלקו מה דעתו של הנשבע, חדא דאמרינן בסמוך אמר ר"פ מחלוקת בשבועות אבל בקונמות דברי הכל בכ"ש מ"ט קונמות כין דלא מדכר שמא דאכילה וכו', והדברים צ"ב רב הרי כיון שכל הטעם של רבנן הוא משום דדעתו על אכילה של תורה, דקונמות הוא איסור חפצא, וגם לא שייך טעמו של ר"ע כמבואר בגמ', וא"כ פשוט שדעתו על כ"ש. וביותר מבואר בגמ' שכל המח' הוא רק בסתם, אבל במפרש לד"ה הוא בכ"ש, ואמרינן בגמ' הטעם משום 'דמפרש כבריה דמי' והיינו דכמו שבריה זה דבר חשוב כך גם אם הוא פירש הרי אכילתו חשובה, ובפרט לשון רש"י בסוף העמוד שכתב 'הוא אחשביה דאסרה עליה' והדברים צ"ב רב הלא כל הטעם שצריך כזית הוא רק בגלל שכוונתו לכזית, ומדוע צריך כלל טעם להסביר למה בפירש סגי בכ"ש.

ומכ"ז נראה שאין הנידון רק מה כוונת הנשבע.

ב. אמנם כבר הובא לעיל שרש"י במשנה בד"ה מדבר כתב 'וכיון דמשום ביטול דיבורו הוא, אף זה ביטול דיבורו, שהאומר לא אוכל דעתו לאסור עצמו בכ"ש'. משמע מדבריו שהא דאמר להם ר"ע וכי היכן מצינו וכו' הוא טעם מדוע אמרינן דדעתו על כ"ש, והיינו דבשלמא אם כל עיקר האיסור היה מחמת שנעשה ע"י השבועה איסור אכילה, שפיר היה מקום לומר שכיון שדעתו הוא לגדר איסור אכילה של תורה, ואכילה של תורה היא בכזית, לכך גם הוא חייב על כזית, אבל כיון שכל איסור האכילה הוא משום ביטול דבריו לחוד, וגם בכ"ש איכא חילוף דברים, לכך אמרינן דדעתו גם על כ"ש. ולפי"ז י"ל דרבנן סברי שע"י שבועה נעשה הדבר לאיסור אכילה בעצמתו, ולכך אמרינן דדעתו לעשותו כאיסורי אכילה של תורה ששיעורם בכזית.

וכן נראה בדברי הר"י מיגש שכתב בביאר דעת רבנן 'אמרו לו לר"ע היכן מצינו באוכל כ"ש שחייב, פי' שהרי כל איסורין שבתורה האוכל אותן אינו חייב אלא עד שיאכל מהן כזית, וזה כיון שנשבע על ככר זה שלא יאכלנה 'נעשית עליו אסורה', וכיון שכן אמאי מתחייב עליה בכ"ש, אמר להן וכו'. משמע מדבריו שהגדר בנשבע שלא יאכל ככר זה 'הוא איסור אכילה', וחיובא דשבועה אינו סתם על סיפור שקר, אלא מכח השבועה נעשה כאן חלות איסור כאיסורי תורה, כמו שאפשר לעשות איסור מכח נדר. ולכך פשיטא שדעתו על אכילת כזית, כמו שאר אסורי אכילה.

ושורש המח' אינו סתם מה דעתו של הנשבע, אלא נח' מה הגדר של שבועה, וממילא אם הגדר של שבועה היא שהשבועה עושה איסור אכילה, ממילא כמו שבאיסורי אכילה של תורה יש שיעורים ואין אכילה פחותה מכזית, כך גם באיסור אכילה שבא מכח שבועה יש שיעור של כזית, אבל ר"ע סבר שחיוב שבועה הוא ביטול דברי שבועתו, וכמש"כ רש"י כמה פעמים 'דהחליף דיבורו', ולכך אין סיבה לומר דדעתו על כזית דהרי גם בכ"ש יש שבועה וביטול דברים.

וזה פתח גדול להבין את הסוגיא, דהנה אם הוא נשבע לזרוק צרור וכדו' בזה ודאי שאין דין שיעורים, אלא שאסר ע"ע את המעשה של זריקה, ובודאי שאין בזה שיעורים. אבל בנשבע שלא לאכול כ"ש, בזה יש לדון, דאם הכוונה לא לעשות מעשה של אכילה א"כ גם אכילת כ"ש הוא מעשה אכילה דלא גרע מזריקת צרור, ומאידך י"ל שכיון שאמר שלא 'אוכל' כ"ש, א"כ הרי הוא אמר לשון אכילה, וכיון שאמר שאוסר ע"ע 'אכילה' של כ"ש, הרי יש כאן איסורי אכילה, ובאיסורי אכילה יש כלל שאין אכילה פחותה מכזית, וזה גופא קו' הגמ' על רבנן, למה אם הוא אומר שלא 'אוכל כ"ש' חייב הרי הוא אסר ע"ע איסורי אכילה ואין אכילה פחותה מכזית, ואפ"ה הוא חייב א"כ גם אם אומר שלא אוכל סתם יהיה חייב בכ"ש, [ובאמת שהיה מקום לחלק דאם נשבע סתם שלא אוכל ודאי כוונתו לאכילה של איסורי תורה, אבל אם הוא אומר שלא אוכל כ"ש אולי כוונתו למעשה אכילה כמו זריקת צרור ולכך חייב על כ"ש. ובאמת הרמב"ם הביא את הדין של אכילת כ"ש בגוונא שהוא נשבע על זרע חרדל או פחות ממנו, והיינו דאין ה"נ אם הוא נשבע שלא אוכל כ"ש בזה היה מקום לומר שהשבועה היא לא איסורי אכילה אלא על מעשה אכילה כמו על זריקת צרור, אבל אם נשבע שלא אוכל דבר זה חרדל או שמשום אלא שאין בהם כזית, בזה האיסור הוא איסור אכילה ואפ"ה חייב]. ומ"מ עיקר קו' הגמ' שמצינו 'אכילה' פחותה מכיזית.

וע"ז תי' מפרש כבריה דמי והיינו שהגמ' לא חוזרת בה ואין ה"נ בנשבע שלא אוכל כ"ש הוי איסורי אכילה, והטעם שאין בה שיעור, ושיעורו בכ"ש כפרש"י דאחשביה ולכך 'שיעורו' בכ"ש, אבל סוף דבר הוא איסור אכילה ולא איסור של מעשה בעלמא, ואפ"ה שיעורו בכ"ש.

ג. ובירושלמי פירש מח' באופ"א. דאיתא בירושלמי, 'מה נן קיימין, אם באומר שבועה שאוכל אכילת תורה אף ר"ע מודה, [היינו דגם בסתמא מתפרשת כוונתו לאכילת תורה שהיא בכזית]. ואם באומר שבועה שלא אטעום אף רבנן מודו. אלא כי נן קיימין כל שהוא. [דהיינו שנשבע שלא אוכל כל דהוא], ומקשה בירושלמי, כל שהוא אכילה. ומשני. פתר לה כר"ע דאמר אכילה כ"ש אכילה. מה מפקה מביניהון, שבועה שאוכל ככר זו ואכלה חסר כ"ש [דהיינו שהותיר מהככר כ"ש], על דעת ר"ע חייב ע"ד רבנן פטור, וכן שלא אוכל ככר זו ואכלה חסר כ"ש, ע"ד ר"ע פטור ע"ד רבנן חייב.

והיינו שלכו"ע סתם שבועה שלא אוכל היא בכזית, כמו אכילת תורה. ורק כשנשבע שלא אוכל כל דהו נחלקו, ושורש מחלקתם הוא האם לאכילה כל דהו חשיב אכילה או לא. דרבנן סברי דאכילה היא בכזית, וכל שהוא פחות מכזית 'לאו אכילה' הוא אלא הנאה. ור"ע סבר דהא דבעינן כזית הוא רק שיעורי תורה, אבל גם אכילת פחות מכזית חשובה אכילה. ולכך כשנשבע על כל דהו סברי רבנן שכיון שאמר שלא יהיה לו 'אכילה' מזה, ואכילה פחות מכזית לאו אכילה היא לכך שרי. אבל ר"ע סבר דאפי' אכילה פחותה מכזית נמי חשיב אכילה, וכזית הוא רק שיעור תורה, ולכך כשנשבע על פחות חל השבועה. ולכך כתב הירושלמי שנפק"מ בין ר"ע ורבנן הוא באופן שנשבע שיאכל ככר זו ואכלה וחסר כ"ש, ובזה נח' האם הוא קיים שבועתו, דלדעת רבנן כיון שאכילת כ"ש לא הוי אכילה א"כ נמצא שלא שייר מהככר שיעור אכילה, אבל לר"ע כיון שגם פחות מכזית חשוב אכילה חייב שהרי שייר מהככר שיעור אכילה.

אבל בבבלי מפורש שטעמו של ר"ע הואיל ומפרש חייב סתם נמי חייב, דהיינו דכיון שבשבועה שלא אוכל כל דהו לכו"ע אסור. לכך אף בנשבע סתם דעתו לאכילת כ"ש.

**איבעיא להו ר"ע בכה"ת כר"ש ס"ל וכו',** והא דאמר להן היכן מצינו וכו' זהו לסברת רבנן דבכה"ת בעינן כזית. וצ"ב מהיכ"ת להגמ' לצדד שר"ע כר"ש ס"ל, הא טעמא דר"ע מפורש במתני' לענין שבועה. וא"כ מהיכ"ת דאיהו לנפשיה ס"ל טעם אחר ורק לדבריהם דרבנן. וצ"ב.

**ולא אמרו כזית אלא לענין קרבן.**

לכאו' צ"ב אף אי סבר ר"ע כר"ש בכל התורה כולה, מ"מ הרי כיון דלענין קרבן גם ר"ש מודה דבעינן שיעור כזית, מדוע במתני' אמר ר"ע דמביא קרבן עולה ויורד על אכילת כ"ש. ומצינו שנחלקו בזה רש"י ותוס'.

רש"י כתב בד"ה ולא אמרו 'הלכך הכא אפי' לקרבן, דקרבן שבועה על חילוף שבועה בא, וכיון דאכילה בכל שהוא היא, הרי אסר עצמו בשבועתו בכל שהוא, וכשאכל כ"ש החליף את שבועתו'. כוונתו ששאני קרבן שבועה מקרבן שאר איסורי תורה, דבשאר איסורים סבר דאף שאיסור אכילה הוא בכ"ש, מ"מ הלמ"מ דלחיוב קרבן בעינן כזית, אבל בחיוב קרבן שבועה יסודו שהוא בא על ביטול השבועה, וכמו בנשבע שלא יזרוק חפץ לים וזרק חייב משום שהחליף דבריו, כך גם באכילה עיקר החיוב קרבן הוא על חילוף הדברים, וכיון דסבר שסתם אכילה היא בכ"ש, הרי הוא כפירש שלא יאכל כ"ש, וכשאכל החליף דבריו וחייב קרבן. אבל לרבנן שאינו חייב מלקות אלא בכזית הרי שסתם אכילה היא בכזית, א"כ החליף דבריו רק בכזית.

והדברים מפורשים בריטב"א שכתב 'ואע"ג דבמתניתין בחיוב קרבן נחלקו, כבר פרש"י דשאני הכא שעל ביטול שפתיו חייבו הכתוב קרבן, ואם אתה אומר דבעלמא חייב מלקות על אכילה כל שהוא, הא למדת דלא תאכל ישנו בכ"ש, וא"כ ביטל זה דבריו'. וכן פי' רעק"א במשניות ובתשו' ח"א קנד דעת רש"י.

אך בתוס' כתבו טעם אחר, שהדין שיעור כזית באיסורי תורה הוא מחמת הדין כרת שבו, ורק דבר שזדונו כרת חייב בשגגתו קרבן, ולכך גם הקרבן הוא בכזית, אבל שבועה שאין בה כרת נמצא שהדין קרבן עולה ויורד תלוי רק בלאו, כשם שלוקין על כ"ש כך מביאין קרבן על כ"ש. וברע"א נתקשה בזה מדוע חיפשו התוס' טעם בזה, ולא כתבו כרש"י. וביותר יל"ע דמשמע מהתוס' שאילו הדין קרבן לא היה תלוי בכרת אלא בלאו, אז גם בשבועה היינו אומרים שאפי' שהוא עובר איסור בכ"ש, מ"מ לענין קרבן אינו אלא בכזית. וזה פלא גדול, שהרי אם הוא תלוי מה היה כוונתו של הנשבע, א"כ אם אמרינן שלענין איסור דעתו על כ"ש איך לענין קרבן אינו חייב עד שיהיה שיעור כזית.

[ואולי י"ל עפ"י מש"כ לעיל שהתוס' סברי שגם בחיוב שבועה יסודו הוא משום שהוי חלות איסור או התחייבות מכח דיבורו, ולא רק על חילוף הדברים שיצאו מפיו בשבועה, ולפיכך כשנשבע דעתו היתה שיהיה כאן אכילת איסור, וא"כ אולי דעתו שיהיה כאן שיעור של חיוב קרבן, דכיון שמכח שבועתו יש כאן איסור אכילה, דמי לכל איסורי תורה שאף שאסור בכ"ש מ"מ לענין קרבן בעינן כזית. ולכך הוצרכו ליתן טעם מדוע יש כאן קרבן, שקרבן של שבועה לא תלוי בכרת אלא בלאו, ולכך דעתו לעשות כשאר איסורי לאוין של תורה].

ומצינו בריטב"א במכות יז. שהביא בשם הרמ"ה טעם בדברי ר"ש, 'ורבינו מאיר ז"ל נתן טעם, דלמלקות כיון דאכל במזיד אחשביה לחומר איסור להתחייב בכ"ש, אבל קרבן שהוא על אכילת שוגג בעי כזית לחשיבות'. ובפשיטות הביאור הוא שבמזיד הוא עצמו החשיב את האכילה ולכך לא צריך שיעור כזית. [והעירו בדבריו שגם באכילה בשוגג, הרי השוגג הוא באיסור, אבל את האכילה הוא אכל בדעת צלולה, וא"כ למה אין אחשביה על כ"ש. וצ"ב. וצ"ל שאחשביה היינו את האיסור ועי']. ולדבריו י"ל עיקר החילוק אינו בגלל שחלוק מלקות מקרבן, אלא עיקר החילוק הוא בין שוגג למזיד, וע"כ צ"ל כפרש"י דבשאר איסורים אמרינן שעל אף שחייב בכ"ש משום דאחשביה, מ"מ ליכא ראיה לגבי חיוב קרבן שיש כאן שיעור כיון דהוי בשוגג, אבל בשבועה שיסודה הוא חילוף דברים, והכל תלוי מה היה דעתו של הנשבע, א"כ לא שייך בה שיעור כלל, אלא הנידון על מה נשבע, וכיון שגם על פחות מכזית הוא חייב מלקות, ממילא הו"ל כאילו פירש בשבועתו שלא אוכל כ"ש. ועי' בקה"י סו"ס טז. [[2]](#footnote-3)

**ת"ש, ר"ע אומר נזיר ששרה פתו בין** ויש בו כדי לצרף חייב ואי ס"ד וכו', מסוגיא זו הק' רבותינו האחרונים על שי' רבינו יקר ז"ל בתוס' ע"ז סח. ד"ה ואידך שכתב דלא אמר ר"ש כ"ש למכות אלא כשהוא בעין אבל בתערובת איסור והיתר מודה ר"ש דצריך שיעור כזית, וא"כ מה מייתי הגמ' ראיה דר"ע לא סבר כר"ש, מהא דבעי צירוף של הפת והיין, הא שאני הכא שהוא תערובת יין ופת, ובזה מודה ר"ש דבעי כזית ולכך בעינן צירוף. ועי' בנוב"ק יו"ד צא וחת"ס וביה"ל ח"א סי' ג' אות ח'.

והביא החת"ס בע"ז שם לתרץ בשם ר' משולם איגרא עפ"י דברי הרמ"ה הנ"ל, דכיון שטעמו של ר"ש דמשום שאכל במזיד אחשביה, סבר רבינו יקר דכ"ז הוא אם אוכל האיסור בעין, אבל בתערובת אין כאן אחשביה לאכילת איסור, דהרי י"ל דמשום חלק ההתיר שיש בו הוא אוכל, וא"כ י"ל דכ"ז הוא בנתערב מאליו וכל' רבינו יקר 'כגון חצי זית שנבלע בחצי זית פת', אבל ר"ע איירי 'בנזיר שהיה שורה פתו ביין', והיינו ידים ובכוונה, וא"כ אחשביה לאיסורא, שהרי רוצה באכילת היין. וכ"כ בבה"ל שם. והבא בקה"י סי' טז אות א.

**חצי שיעור**

איתא ביומא עד. גופא ח"ש, ר"י אמר אסור מן התורה, ר"ל אמר מותר מן התורה. ר"י אמר אסור מן התורה כיון דחזי לאיצטרופי איסורא קא אכיל, ר"ל אמר מותר מן התורה אכילה אמר רחמנא וליכא. איתביה וכו' ת"ל כל חלב, [ומשני אליבא דר"ל] מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא. ועי' שם בתוס' ובשא"ר אמאי בעי לר"י גם סברא דחזי לאיצטרופי וגם קרא דכל חלב. והנה יש לדון בדעת ר"ש דס"ל כ"ש למלקות, האם גם הוא סבר שנאמר שיעור אכילה בתורה של כזית, אלא דכיון דחזי לאיצטרופי חשיב איסור ולוקה עליו, וכמו שסבר ר"י לענין איסור תורה, סבר ר"ש לענין מלקות. אבל ודאי עיקר איסור אכילה הוא בכזית. או דר"ש לית ליה כלל דין שיעור כזית למלקות.

והנה כתבו התוס' ד"ה כרבי, דר"י דאית ליה ח"ש אסור מה"ת א"ש כרבנן וכו', והיינו דאתו לאפוקי דלא נימא דטעמיה דר"י הוא כר"ש. הרי שאף שפירש שר"י שטעמו משום חזי לאיצטרפוי מ"מ הוא בשי' ר"ש. וכן מפורש בתו"י ביומא שם בד"ה ר"י 'וקשה דהו"ל למימר לרבי יוחנן הלכה כר"ש ולר"ל הל' כרבנן', ותי' שם ואומר רבי וכו' דלכו"ע שיעורו בכזית כרבנן והכא טעמא משום חזי לאיצטרופי, חזינן שיש צד שסברת חזי לאיצטרופי קאי בשי' ר"ש. וצ"ב רב דסברת חזי לאיצטרפי שייך במקום שיש שיעור, אבל אם לא צריך כלל שיעור מה שייך צירוף, הרי בכל משהו יש אכילה גמורה. וביותר בדברי ר"י דאמר 'חצי שיעור' מפורש ששיעור שלם הוא כזית וצ"ע. ומ"מ נפק"מ הוא לשי' האחרונים שסברי שבסוף היום או בכל מקום שלא שייך סברת חזי לאיצטרופי מודה ר"י שליכא איסור בח"צ, מה יהיה הדין בכה"ג בשי' ר"ש.

ומצינו בצל"ח פסחים מד. ד"ה ואין להקשות, שהק' מה הראיה בגמ' מנזיר ששרה פתו ביין דחייב לר"ע משום דהיתר מצטרף לאיסור, הרי דלית ליה לר"ש, ולכאו' קשה נימא דאיירי ברגע אחרון של הניזירותו, דאין לו אפשרות להשלים לכזית, ולכך בעינן לצירוף. ותי' דר"ש דמחייב לית ליה שיעור למלקות כלל, ולא משום שחזי לאיצטרופי. ועי' במנ"ח מצוה שסח.

**והרי נמלה,** בריה שאני. צ"ב מאי ס"ד דגמ' איך נילף מנמלה שיש חיוב אכילה גם על פחות משיעור, הרי בנמלה ודאי היינו טעמא משום דאכילת דבר כבריותו חשובה אכילה אף בלא שיעור, ומנלן דאכילת כ"ש שאינו בריה דהוי אכילה.

ויל"ע במעלת הבריה האם החשיבות הוא באכילה, דבריה הוי אכילה חשובה של דבר שלם, ולכך הוי כחשיבות של אכילת כזית. או דהחשיבות הוא באיסור, דדבר שלם הוי בריה של איסור שלם, וזהו החשיבות שלה, ולכך לא נאמרה שיעור של כזית אלא באיסור רגיל, אבל באיסור חשוב לא נאמר שיעור.

בגמ' בחולין צו. נחלקו ר"י ורבנן האם חייבים על גיד הנשה שאין בו כזית, דרבנן מחייבי משום דבריה בפני עצמה היא. ור"י פליג משום דאכילה כתיב ביה, ורבנן [הרי כתיב אכילה] ההיא אכילה דכי אית ביה ד' וה' כזיתים ואכל רק כזית אחד חייב. ולכאו' קשה נימא דלרבנן שפיר איכא 'אכילה' כיון דבריה שאני, ומדוע יש כאן סתירה לדין אכילה. ולכאו' מוכח שבריה אינה נחשבת לאכילה חשובה ככזית, אלא שנחלקו האם בבריה בעינן אכילה, ובזה סברי רבנן דלא בעינן אכילה, ואכילה קאי לדרשא אחריני.

עוד איתא התם קב: דציפור טמא חייב בכ"ש כיון שהוא איסור שלם, אבל ציפור נבילה שלם בעינן כזית. ונחלקו הראשנים בטעם החילוק בזה. עי' רש"י שם בד"ה טמאה דנבילה ליכא משום בריה, דכשנבראת לא היה שם נבילה עליה. ולכאו' אם מעלת הבריה היא באכילה, דכיון דהוי שלם הוי אכילה חשובה, מה לי אם תחילת ברייתו באיסור בשלם או לא, סו"ס הוא אוכל אכילה של בריה.

ומכ"ז נראה דמעלת הבריה הוא חשיבות באיסור, ומשום דהוי איסור חשוב מהני אכילה בכ"ש, וזה ביאור דברי רש"י דדבר ששעצם הבריה שלו היא באיסור יש חשיבות לאיסורו, אבל דבר שנתחדש בו איזה מקרה שאסרו, הגם שנאסר כולו מ"מ אין זה חשיבות באיסור.

ועפי"ז י"ל דס"ל לגמ' דמעלת הבריה בנמלה אינה חשיבות באכילה עצמה, ואפ"ה מהני באכילת משהו בלא שיעור כזית, ה"נ בשבועה אכילה כ"ש מהני. ומשני בריה שאני דהתם החשיבות הוא באיסור, ומשום דהוי דבר שלם של איסור, ומחמת חומר האיסור מהני אכילה בכ"ש, אבל בשאר דברים דומיא דאיסור שבועה לא מצינו חיוב בלא שיעור.

**והרי הקדש.** יל"ע וכי היכן מצינו בהקדש שאכילת כ"ש הוי אכילה, הרי חיוב הקדש הוא גם על ההנאה ולכך חייב גם בכ"ש, אבל באכילה של כ"ש לא מצינו, ועי' בר"ח שפי' שזה גופא תי' הגמ' 'דחיובו משום הנאה היא'. ומשמע מדבריו חידוש שאפי' שהאיסור בהקדש הוא משום הנאה אפ"ה בעינן שו"פ. ופחות משו"פ ליכא איסור. ועי' בסמוך לענין איסורי הנאה האם בעינן שיעור של שו"פ. [ועי' ברמב"ם ריש הל' מעילה שכתב שאסור להדיוט להינות מקדשי השם וכו' וכל הנהנה בשוה פרוטה מקדשי השם מעל, קצת משמע מדבריו שהאיסור בהקדש הוא אפי' בפחות משו"פ, ורק דין מעילה הוא בשו"פ, ובפשיטות כוונת הרמב"ם שכיון שהקדש נחשב 'מדבר ואוסר' כמבואר בגמ' א"כ אפי' בכ"ש נמי חייב. ומ"מ דין מעילה הוא בשו"פ. ומ"מ לפי"ז קו' הגמ' היא שמצינו בהקדש שאין לו שיעור כלל, שהרי האסור הוא בכ"ש, וא"כ יש כאן איסור אכילת כ"ש שמביאה לידי קרבן, ודחו דלענין דין מעילה בעינן שו"פ. והטעם שלענין מעילה בעינן שו"פ דוקא עי' בחי' רבנו ר"ח הלוי פ"ח ממעילה דביאר דיסוד איסורי מעילה הוא משום דין גזל הקדש].

**מפרש כבריה דמי.**

נחלקו הראשנים בביאור הדברים. רש"י כתב 'בריה טעמא מאי משום דחשיבא, מפרש נמי איהו אחשבה דאסריה עליה'. ודברי רש"י הם מהגמ' בסמוך כב. אמר רבא במפרש דברי הכל בכ"ש, מ"ט מפרש כבריה דמי, וקשה מאד למה צריך להגיע לטעמא דאחשביא ת"ל דכיון שנשבע עליו ואסר ע"ע אכילת כ"ש חייב, כמו בנשבע שלא אזרוק צרור לים שחייב, ואין צריך שיהיה לו חשיבות. [ורש"י גופא כתב לעיל ד"ה קמ"ל שטעמא דרבנן שאין דעתו אלא על שיעור אכילה, אבל בלא"ה מודו רבנן לר"ע] וכבר עמד בקו' זו בקובה"ע לג סק"ד ובמרומי שדה. ומ"מ מבואר ברש"י שפירש דברי הגמ' כפשוטו שמפרש אסור בכ"ש משום החשיבות, וכמו בריה שאסורה בכ"ש. וכבר נתבאר לעיל שמכאן מוכח שהטעם של רבנן אינו סתם שדעתו של הנשבע הוא בכזית, אלא שדעתו של הנשבע היה לעשותו לאיסורי אכילה, ובאיסורי אכילה יש כלל שאין אילה פחותה מכזית. והגמ' נקטה שגם בנשבע על כ"ש אין כוונתו להשבע על מעשה אכילה של כ"ש, אלא כיון שאמר שלא 'אוכל' כ"ש יש כאן איסורי אכילה של כ"ש, וזה עיקר קו' הגמ', ובזה תי' דאין ה"נ שבועה על כ"ש אינו שבועה על מעשה אכילה כמו זקירת צרור, אלא יש כאן איסורי אכילה של תורה על כ"ש, ומ"מ כיון שאחשביה שיעורו בכ"ש כמו בריה.

אך בתוס' חולין צו. ד"ה מאי הק' מ"ש האוכל ציפור נבילה שלם שאינו חייב אלא בכזית, ומ"מ ציפור טמא שלם שחייב בכ"ש משום דהוי בריה. ותי' דהא דבריה לוקים עליו בפחות מכזית, אינו משום שהוא חשוב ונחשב ככזית, אלא דכיון שהתורה אומרה לא לאכול עוף טמא, הרי"ז כאילו פירשה תורה בין גדול ובין קטן, משא"כ נבילה אינו שם של עוף אלא חתיחה נמי נקראת נבילה, ולגבי זה אין כאילו פירשה התורה. וכן לגבי גיד כיון שהתורה אמרה לא לאכול גיד הרי כאילו פירש בין גיד גדול ובין גיד קטן פחות מכזית. 'דכולהו מיקרו גיד ועוף ובלבד שיהיו שלמים'. והביאו התוס' ראיה לדבריהם מסוגין דאמרינן מפרש כבריה, משמע שאין בבריה מעלה מצד עצמה, אלא שהתורה פירשה בה איסור כשהם שלמים אפי' בכ"ש. להדיא בדבריהם שכוונת הגמ' מפרש כבריה אינו כרש"י, אלא 'שבריה הוי כמפרש'.

ובעיקר הק' לדעת רש"י מדוע צריך ליתן טעם למפרש. צ"ל דודאי עיקר הטעם שמפרש חייב היינו משום שדעתו בכך, והגמ' לא שאלה כלל על הדין של מפרש פחות משיעור, אלא על לישנא דרבנן דקאמרי ליה לר"ע 'היכן מצינו אכילה בכ"ש וכו', ועלה קא מקשו דהרי מצינו חיוב על אכילת כ"ש במפרש. ומשני דשאני מפרש שאי"ז נחשב חיוב על אכילת כ"ש, אלא כיון דפירש איהו אחשביה לאיסור, ובדבר חשוב איכא חיוב על כ"ש, דומיא דבריה שחייב על האיסור בכ"ש.

**כב.**

**והרי קונמות** [דמצינו ששיעורו אפי' בפחות מכזית כמבואר בסמוך בדברי ר"פ]. הראשנים דנו בקונם סתם האם דעתו לאסור עצמו גם באיסור הנאה או רק באיסור אכילה. והביאו הראשנים בערובין ל. בשם הראב"ד ראיה מסוגיין, דאם נימא שדעתו לאסור גם באיסורי הנאה, א"כ מדוע ר"פ צריך לטעם דמשום שלא הזכיר שם אכילה, לכך דינו בכ"ש, הרי אפי' אם יזכיר אכילה בפיו, מ"מ כיון שנאסר גם מהנאה א"כ בפחות משיעור הו"ל בכלל הנאה, וכן מהא דס"ד הכא מהא דקונם חייב אפי' בכ"ש שיש שיעור אכילה בכ"ש. אלא ע"כ בסתם קונם לא אסיק אדעתיה למיסר בהנאה. ועי' ברמב"ם פ"א מנדרים ה"ה.

ועי' בר"ן בנדרים טז: סוף העמוד. וכן בר"ן שם נג. כתב גבי קונם שאיני אוכל, דאין בזה יתור לשון כיון שבא להתיר לעצמו הנאה. וכן הביאו מהירושלמי נדרים פ"ד סוף ה"ב 'מיבע"ל נדר מן הככר מהו לחמם בו את ידיו'. ועי' במאירי נדרים לד: ד"ה הקונמות דנסתפק בדבר זה.

**והרי מגדף**.

**א.** הנה לשי' התוס' לעיל ד"ה היכן דכוונת ר"ע בהא דאמר היכן מצינו לומר ששבועה חמורה ולכך דעתו בכ"ש, ניחא הא דהק' הכא שמצינו נמי בחטא של מגדף שחייב על דיבורו, וא"כ ליכא ראיה ששבועה חמורה. אבל לפרש"י דר"ע נתן טעם לדבריו, דכיון דחיובו משום ביטול דיבורו, דהיינו מחילף דברו לכך אפי' בכ"ש יש מחליף דברו ומשו"ה דעתו בכ"ש. א"כ מה קשה ממגדף.

**ב.** כתבו התוס' דהומ"ל משבועת העדות, דחזינן דחייב קרבן על דיבור שבועה. ועי' ברמב"ן ובריטב"א שהק' נמי משבועת הפקדון. ובדעת התוס' שלא הק' משבועת הפקדון י"ל, דבשלמא שבועת העדות אינה מחמת עבירת השקר בלבד, כמבואר בגמ' לקמן כה: אלא שנשבע לכפור ולהפסיד העדות, וא"כ שפיר הק' התוס' שמצינו עוד חטא שמביא קרבן על דיבורו. אבל שבועת הפקדון איכא ב' דברים, חדא שבועה על כפירת ממון, ועוד חטא של שבועת שקר, וא"כ הא דמביא קרבן אשם על שבועתו אינו עוד חטא מלבד שבועת ביטוי, וא"כ ליכא ראיה שיש עוד חטא.

**והרי נזיר,** מביא קרבנו על דיבורו קאמרינן, והאי מביא קרבן לאשתרויי ליה חמרא. פרש"י והרי נזיר 'שמדבר ואוסר בדבורו ומביא קרבן ביום תגלחתו'. ומה הוא אוסר בדבורו, זהו איסורי יין תגלחת וטומאה, וכן כתב בר"י מיגש 'והרי נזיר שהוא מדבר ואוסר ע"ע היין באותו דיבור ומביא קרבן', נמצא מפורש בגמ' שאיסורי נזיר אינן איסורין שהתורה אוסרת אותו לאחר שעשה עצמו נזיר, אלא הן איסורין שהוא אוסר על עצמו בדיבורו, ונמצא שהלאוין בפרשת נזיר הם שלא יעבור על מה שקיבל עליו, דומיא דאיסורי בל יחל דברו של נדרים.

וכן משמע בריש נדרים דהק' היכי משכח"ל בל יחל בנזירות, הרי כיון שאמר הריני נזיר הו"ל נזיר, אכל קם ליה בבל יאכל, ופי' הר"ן דהק' היא היכי משכ"ל בל יחל לחודיה, דהרי בכל מקום איכא נמי בל יאכל והו"ל לאויי יתירי. משמע שתרי הלאוין הם אותו הגדר שלא לעבור על נדרו. וכן משמע ברמב"ן ובר"ן לעיל כ: שכתבו דאעפ"י דנדרין אין חלין על איסורי תורה, מ"מ על איסור הבא מעצמו רבינהו רחמנא, דילפינן מנזירות שחלה על נזירות, ואי נימא שאיסורי נזיר הם איסורי תורה כשאר איסורין, למה הוו בגדר איסור הבא מעצמו, אלא מוכח שהגדר הוא שלא יעבור על מה שאסר ע"ע בנדרו.

אך בריטב"א לקמן כב: ד"ה או דילמא כתב דנזירות חיוב גברא הוא וכו' ולא חלה שבועה על חרצן לנזיר, וכתב 'וכן עיקר דהא נזיר לא אסר עליה מידי, אלא שקיבל עליו נזירות ורחמנא אסריה ביוצא מן הגפן ובטומאת מתים, כשם שאסר לישראל חזיר ונבילה ואסר לכהנים טומאה'.

ויל"ע בגדר חיוב תגלחת וקרבנות נזירות, האם הם בכלל נדרו, וכמו דאיסורי יין וכדו', וכך נמי קרבנות, או דהם דיני תורה שהנזירות מחייבת קרבנות ותגלחת. ונראה דמהא דהביאו ראיה בסוגיין מנזיר שמדבר ומביא קרבן, מוכח שדיני קרבנות אינם מכלל נדרו, דאי הוי בכלל נדרו הרי פשוט שיוכל לחייב עצמו בקרבנות ע"י דיבור, ואי"ז נקרא מדבר ומביא קרבן. ופשוט.

**והרי הקדש,** אוסר לעצמו וכו' עי' רש"י והרי הקדש 'שמדבר ואוסר בדבורו את שהוא מקדיש, ואם החליף דבורו ונהנה ממנו מביא קרבן מעילה', וכן בר"י מיגש 'והרי הקדש שהוא מדבר ואומר וכו' דהו"ל מדבר ואוסר ומביא קרבן על איסוריה', משמע דהנדר דהקדש אינו רק נדר להחיל חלות הקדש בהדבר, וממילא יהא בו איסור, משום שאסור להנות מדבר של הקדש, דאי נימא הכי ליכא ראיה כלל 'שמביא קרבן על דיבורו', אלא מביא קרבן על ההקדש, אלא מוכח שהנדר עצמו אוסר את הדבר וחייב משום שעובר על ההקדש. וכן ביאר בר"ן נדרים יא: ד"ה בעיקרו לענין דין התפסה שאיסור הקדש נחשב דבר הנדור ולא דבר האסור, דדין דבר הנדור הוא דוקא באיסור שמחמת נדרו, 'דהוא הא אקדשיה ואסריה אכולי עלמא', וכן בטז: סוד"ה אמר 'דהא מקדיש בהמתו אסרה עליו ועל כל העולם.

**והרי קונמות,** קסבר אין מעילה בקונמות. פרש"י 'דלא קרינא ביה מקדשי ה', שהרי חולין הוא אצל כל אדם'. [ועי' רש"י ביבמות פח. ד"ה ואי קסבר]. ויש לעין דדרשא דמקדשי ה' ילפינן לכו"ע בריש מעילה לומר דאין מעילה אלא בדבר שהוא מקדשי ה' ואין לו היתר, אבל דבר שיש לו היתר למקצת בנ"א אין מועילין בהן, ונתמעטו שם קדשים קלים ועוד, וא"כ צ"ב מ"ט דמ"ד יש מעילה מ"ש דין מעילה בקומנות.

וצ"ל דטעמא דמקדיש דבר שיש לו בו היתר למקצת בנ"א לא הוי מקדשי ה', היינו משום שבצד שהוא קודש ניתן הדבר גם לאכילת כהנים או לבעלים, ונמצא שחסר בצד הקדושה שבו שאינו מיוחד ומוקדש לשמים בלבד. אבל בנדרי איסור בצד שנאסר בקונם הוא נאסר לגמרי, ואין עליו שום דין היתר, ומה דמותר לכל אדם אינו משום שהאיסור נדר לא חל לגמרי, אלא דכלפי אחרים כלל לא היה פה נדר, ולכך לא חסר בקדשי ה'.

**אמר רבא** מחלוקת בסתם וכו', מ"ט מפרש כבריה דמי, כבר הובא לעיל מדוע צריך טעם לזה, מהיכ"ת שלא יתחייב על מה שנשבע, דומיא דשבועה שלא אזרוק צרור לים, וכבר עמד בזה בקובה"ע לג סק"ד. ועי' ברש"ש הק' דגם ר"ל ס"ל כן דאמר לעיל אי אתה מוצא אלא במפרש ח"ש ואליבא דרבנן.

ואפשר דמשום הא פירש לה הרמב"ם באופ"א, דכתב בפ"ד ה"א 'ואם אמר שלא אוכל דבר זה, ואכלו חייב אפי' היה דבר שנשבע עליו זרע חרדל או פחות ממנו'. הרי שלא פירש כרש"י דמפרש היינו שאמר 'שלא אוכל כל שהוא', דבזה פשוט שחייב, אלא פי' דאמר שלא אוכל 'דבר זה' ובזה הוי ס"ד דכיון דפחות מכזית לא הוי אכילה, לא נחשב שאכל דבר זה. וקמ"ל רבא דכיון שנתחייב לא לאכול 'זה', ואכלו חייב דומיא דבריה דחייב כליה בכ"ש.

**אמר רב פפא** מחלוקת בשבועות אבל בקונמות דברי הכל בכ"ש, מ"ט קונמות כיון דלא קא מדכר שמא דאכילה כמפרש דמי. ועי' בר"ח ובר"י מיגש דגרסי 'דכבריה דמי', וכפי הנראה כוונתו שקונם הוא אוסר על עצמו כל חלק וחלק, משו"ה הוי דומה לבריה שיש בה איסור בכ"ש. ועי'. אך רש"י לא גרס לה.

והנה בדברי ר"פ לא נתבאר האם קאי רק לענין איסור ומלקות בקונם בכ"ש, או שיש גם חיוב קרבן בכ"ש למ"ד יש מעילה בקונמות. ובגמ' בסמוך אמרינן כי קאמר ר"פ למלקות וכו'. משמע שעד השתא הוה ס"ד שר"פ מיירי גם לענין קרבן. [והראשנים דחו ראיה זו]. ובתוס' הק' תימה דחמיר קונם מהקדש, דבהקדש בעינן שו"פ, ונמצא חמיר קונם מהקדש. ולכאו' אם כל החידוש של ר"פ הוא רק לענין איסור ומלקות, ולא לענין קרבן, א"כ י"ל שגם בהקדש יש איסור גם בפחות משו"פ, וכל הדין שו"פ הוא רק לענין מעילה כמו שהובא לעיל בדעת הרמב"ם. ומקו' התוס' מוכח אחד מהשנים, או שגם בהקדש אין איסור הנאה בפחות משו"פ [וחולק על הרמב"ם בזה[[3]](#footnote-4)] ולכך הק' למה אין דיו. או שהתוס' נקטו שדברי ר"פ הם גם לענין קרבן.

ועי' בתורא"ש 'תימה דחמיר מהקדש, ולא אשכחן דאסור אלא מהקדש, והקדש לא אשכחן 'דאסיר' אלא בשו"פ דאית ביה מעליה'. וי"ל דודאי איסורא ילפינן מהקדש, ומ"מ כיון דאיסורו בפיו עליו ולא הזכיר לשון אכילה, אלמא דעתיה אכל שהו'. ומבואר בדברי הרא"ש שבהקדש לא אשכחן 'איסור' בפחות משו"פ. אך עדין לא נתבאר האם ר"פ מיירי לענין איסור או לענין קרבן, והיה מקום לומר בדברי התורא"ש שאין כאן דיו משום שבקונם הוא אוסר את עצמו, ועדין יש לדון האם מיירי לענין איסור לחוד או לענין קרבן.

ובאמת שהראשנים [הרמב"ן והריטב"א והר"ן] כתבו דרב פפא ידע דלענין קרבן מעילה ודאי גם בקונמות בעינן שו"פ כמו בהקדש, ודיו לבא מן הדין וכו', אלא דלענין מלקות דבל יחל מהני בקונמות בכ"ש יותר מהקדש. ולענין זה ליכא דיו.

**חצי שיעור בשבועה**

א. קיי"ל כרבנן דמי שנשבע סתם והזכיר לשון אכילה לא חייב עד שאכל כזית. ונחלקו הראשנים האם נאסר בחצי שיעור כמו כל איסורי תורה. דעת הרמב"ם פ"ד משבועות דמי שנשבע שלא יאכל היום כלום ואכל פחות מכזית פטור, שאין אכילה פחותה מכזית, 'והרי הוא כאוכל חצי שיעור מנבלות וטרפות וכיוצ"ב'. [[4]](#footnote-5) אבל הר"ן הביא בשם הרמב"ן דאפילו איסורא נמי ליכא, ומותר לו לכתחילה לאכול פחות מכשיעור, וכתב דלא דמי לשאר איסורי תורה דקיי"ל כר"י דח"ש איסור מה"ת, דה"מ באיסור תורה, אבל הכא איסור הבא מחמת עצמו הוא, וכיון שלא נתכוון אלא לכזית, פחות מכזית היתר גמור הוא. והיינו דבשבועה כיון שהוא אוסר ע"ע, בזה יש סברא דמה שאסר אסר, ומה שלא אסר הרי הוא היתר גמור. [והר"ן הק' מהגמ' בסמוך לענין קונמות ושבועות האם מצטרפים, הרי שצריך שיעור, ועי' בזה בסמוך] והר"ן על הרי"ף כתב בסוף דבריו דנראה כדעת הרמב"ם שהרי אמרינן ביומא דח"ש אסור משום דחזי לאיצטרופי, 'אלמא ח"ש אפי' באיסורי תורה לא מיתסר אלא משום דחזי לאיצטרופי, ובשבועות נמי אע"פ שאין בכלל דבריו אלא שיעור שלם ה"מ למלקות ולקרבן, אבל כיון דחזי לאיצטרופי ולאשלומי לכזית איסורא מיהא איכא. וצריך לבאר א' מה סובר הרמב"ן הרי יש את הטעם של חזי לאיצטרופי, וב' מה הר"ן הוציא מהגמ' ביומא.

ב. וביארו בזה רבותינו [יסוד הדברים הם באבנ"מ תשו' יד- טו, ובאריכות באבי עזרי] שהנידון הוא סביב החקירה מה הגדר של איסור ח"ש, האם כשהתורה אסרה נבילה אמרינן שהאיסור תורה למלקות הוא בשיעור כזית, ומ"מ איסור יש גם לח"ש, [אין הכוונה שדין כזית הוא רק לענין מלקות כמו לר"ש שדין כזית הוא לענין קרבן, אלא הכוונה שהאיסור הוא בכזית, מ"ש גם דין ח"ש הוא מכח האיסור של נבילה], ונמצא שח"ש אסור מכח השם של איסור נבילה דהוא חלק מהאיסור השלם. או שהוא איסור חדש של ח"ש וזהו איסור כללי על כל איסורי תורה וכעין איסור הרחקה. ונפק"מ לענין חולה שיש בו סכנה, דהדין הוא שאפי' שמותר לו לאכול מאכלות אסורות מ"מ יש דין של הקל קודם, כגון תרומה וטבל - תרומה חמורה מטבל וכיוצ"ב. מה הדין כשמספיק לו לאכול ח"ש של איסור, האם גם בזה יש את הכלל של הקל קודם, ובדבר זה דן הרמב"ן בתחילת תורת האדם, וזה תלוי בחקירה הנ"ל, דאם מה שח"ש אסור הוא מאותו השם של האיסור והרי הוא כח"ש של תרומה, א"כ גם בזה שייך הדין של הקל קודם, אבל אם הוא איסור חדש אין נפק"מ מה הוא יאכל.

ובזה נחלקו הראשנים הר"ן בתחילת דבריו והרמב"ן נקטו שח"ש אסור מחמת השם איסור של הדבר השלם, והוא חלק מהאיסור השלם, ולכך נקטו שזה שייך רק באיסורי תורה, כגון טבל ונבילה, בזה שייך לומר שגם ח"ש יש עליו שם נבילה, אבל בשבועה כיון שזה איסור שהוא מביא ע"ע בזה אמרינן שכיון שלא אסר ע"ע אלא שיעור כזית, ממילא ח"ש הרי הוא מותר לגמרי ואינו מחלקי האיסור. ומסברא זו חזר בו הר"ן וכתב שכיון שדין ח"ש הוא משום חזי לאיצטרופי והיינו כעין דין הרחקה, וזה שכתב הר"ן 'אלמא ח"ש אפי' באיסורי תורה לא מיתסר אלא משום דחזי לאיצטרופי' וסברא זו שייך נמי בשבועות. אבל הרמב"ן סבר שח"ש אסור מחמת שם האיסור שלו, וכל מה דאמרינן בגמ' ביומא דח"ש חזי לאיצטרופי, הוא רק סימן שלח"ש יש את שם האיסור של הדבר השלם, ושני חלקים מצטרפים לשיעור שלם של איסור. לכך לכל חלק וחלק יש שם איסור.

ג. והנה בגמ' לקמן כז: אמר רבא נשבע על ככר ואכלה אם שייר ממנה כזית נשאל עליה, אכלה כולה אין נשאל עליה, והיינו דאם נשאר כזית מהככר הרי יש עדין את האיסור שבועה ולכך מהני שאלה על השבועה, וכמסקנת הסוגיא שם דמיגו שמועיל השאלה על הכזית מהני השאלה על כולה. אבל אם אכלה כולה אינו יכול יותר להשאל. והק' בתשו' אבנ"מ סי' יד ד"ה ובזה לדעת הרמב"ם שגם ח"ש אסור בשבועה, א"כ אפי' שלא נשאר אלא חצי זית נמי נימא כיון שמועיל השאלה על החצי זית יועיל השאלה על כל הככר. ולהנ"ל ניחא דאין ה"נ אם החצי זית היה אסור מכח השבועה שפיר היינו אומרים שכיון שחל השאלה על חצי זית חל השאלה על כל הככר, אבל בשבועה א"א לומר כלל שהטעם שח"ש אסור הוא מהטעם שגם על חצי יש את שם האיסור, שהרי לא היה בדעתו אלא על כזית, ונמצא שכל הטעם שאסור בח"ש בשבועה הוא איסור מחודש של הרחקה וחזי לאיצטרופי, ואיסור זה אינו שייך כלל לשאלה של שבועה, דשאלה צריך על איסור שבועה ולא על איסור הרחקה.

ועוד תי' באבנ"מ שם דכיון שכל הטעם של ח"ש הוא מחמת שחזי לאיצטרופי עם עוד ח"ש לכזית שלם, א"כ י"ל שכיון שהוא כבר אכל את כל הככר חוץ משיעור של פחות מכיזית נמצא שהח"ש שנשאר לו אינו ראוי להצטרף עם עוד חלק מהככר, שהרי הוא כבר אכל את הככר, וכל דבר שאינו ראוי כבר להצטרף אין עליו איסור של ח"ש, וכתב ע"ז האבנ"מ 'וליבי מהסס בזה דא"כ ביוה"כ בסוף היום שליכא שהות ביום אלא לפחות מכשיעור יהיה מותר מה"ת כיון דלא חזי לאצטרופי'. [[5]](#footnote-6) וגם רע"א קמא בסוף תשובה קנד נסתפק בזה האם באוכל ח"ש בסוף יוה"כ בזמן שאין לו אפשרות להשלים השיעור, אי איכא איסור דאורייתא דח"ש. [ואולי שורש הספק הוא בסברא של חזי לאיצטרופי, דאם הוא רק סימן שגם בח"ש יש את שם האיסור, שהרי הוא ראוי להצטרף לשיעור שלם, א"כ גם אם בפועל א"א להשלים לכזית כגון בסוף היום, מ"מ יש איסור בכל חלק מצד עצמו. אבל אם הוא גופא הסיבה לאיסור ח"ש, דכיון שאכילה זו יכולה לבא לידי איסור, שפיר יש לדון שכיון שאין באכילה אפשרות לבא לידי איסור כגון בסוף היום מותר].

**נשבע על ח"ש של איסור תורה.**

ד. הדין הוא שא"א להשבע לא לאכול נבילה משום דהוי מושבע ועומד מהר סיני. ונחלקו הראשנים מה הדין בנשבע שלא לאכול ח"ש של נבילה. דעת הרמב"ם פ"ה ה"ז והתוס' לקמן כב: וכג: דמהני שבועה על ח"ש. דאמרינן במתני' דמהני שבועה על נבילות וטריפות והק' בגמ' ואמאי הלא מושבע ועומד מהר סיני, ותי' דרב וריו"ח תי' דמיירי בגוונא של איסור כולל שנשבע על דברים המותרים ודברים האסורים, ור"ל תי' דמיירי בנשבע על ח"ש. והק' בגמ' לקמן למה ריו"ח לא תי' כר"ל, והק' הראשנים למה הגמ' לא תי' שריו"ח לשיטתו שח"ש אסור מה"ת לכך לא מהני שבועה על ח"ש. ומכח קו' זו הוכיחו הראשנים דאיסור ח"ש לא הוי מושבע מהר סיני. אבל הרשב"א נחלק בזה וכתב שלריו"ח לא מהני שבועה על ח"ש דהוא מושבע ועומד שלא לאכול ח"ש.

ולהנ"ל היה מקום לומר דאם איסור ח"ש האיסור הוא מהשם של האיסור עצמו שפיר י"ל דהוא כבר מושבע על האיסור שהרי יש עליו איסור אכילה מחמת השם איסור, ואינו יכול לאסור ע"ע ח"ש, אבל אם שם האיסור הוא איסור חדש של הרחקה, ואינו בכלל איסור אכילה כלל, א"כ הרי הם כשני סוגי איסור, ולמה שלא יכול השבועה, שהרי מכח השבועה הוא אסור בח"ש לא רק מחמת הרחקה אלא שיש עליו איסור אכילה. ועי' בחי' הגרש"ש.

ה. הב"ח בסי' רלח דייק בדעת הטור שס"ל כהרשב"א ולא מהני שבועה על ח"ש של נבילה, דגם הוא מושבע מהר סיני. והק' עליו הש"ך שם סקי"ב דדעת הטור ששבועה שלא יאכל ככר זה חייב על כל כזית וכזית, ואסור אפי' במשהו כהרמב"ם, ופסק הטור גם את דברי הגמ' לקמן כז: דאם נשבע על ככר שלא יאכלה ואח"כ חזר ונשבע שלא יאכל חל השבועה השניה, שהרי הוא מוסיף בשבועתו, שאילו בשבועה הראשנה שלא יאכלנה אינו חייב עד שיאכל את כל הככר, ובשבועה השניה שנשבע שלא יאכל חייב אפי' על כזית [משא"כ אם משבע שלא יאכל וחזר ונשבע שלא יאכלנה לא חלה השבועה השניה, שהרי כבר מכזית ראשון הוא חייב מחמת השבועה הראשונה]. והק' הש"ך הרי כשנשבע שלא יאכלנה אפי' שמכח השבועה הוא אסור רק לאכול את כולה מ"מ מחמת הדין של ח"ש הוא אסור לאכול אפי' כזית, ונמצא שהוא אסור בכזית מדין ח"ש, והרי הטור סובר שלא מהני שבועה על ח"ש וכדעת הרשב"א, שגם ח"ש הרי הוא מושבע ועומד. וזה קו' גדולה. הובא בתשו' אבנ"מ סי' יד ד"ה ושבועה.

וכתב בשו"ת אחיעזר יו"ד כא שהטור מחלק בין שבועה על ח"ש של איסורי תורה, לבין שבועה על ח"ש שאסור מחמת שבועה. והביאור הוא שבאמת בכל דין ח"ש יש שני דינים מלבד הדין הרחקה יש גם איסור מחמת האיסור השלם, וראיה לזה שהרי הוצרכו בגמ' ביומא לומר גם קרא דכל חלב לאסור ח"ש וגם הסברא של חזי לאיצטרופי. [והאחיעזר לומד הפוך מהנ"ל דבקרא דכל חלב ילפינן איסור הרחקה, דאסרינן כל דבר שיכול לבא לידי עבירה, ומשום הסברא של חזי לאציטרופי אמרינן שהוא סימן שיש שם איסור על כל חלק וחלק, וממילא כיון שהוא ראוי להצטרף לאיסור שלם הרי הוא בכלל שם האיסור], ולפי"ז כתב דס"ל לטור דבשלמא שאר איסורי תורה כח"ש של נבילה שפיר שייך לומר שמלבד איסור הרחקה, יש גם איסור מכח הדין של ח"ש, והרי שם האיסור עליו, ולכך ס"ל שלא חלה שבועה על איסור ח"ש, דגם על ח"ש הוא מושבע ועומד, וכדעת הרשב"א. אבל בשבועה הרי א"א לומר שגם ח"ש הוא בכלל דברי השבועה, כמו שכתב הרמב"ן שהרי לא נשבע אלא על כזית, וא"כ כל הטעם שאפשר לאסור ח"ש בשבועה הוא רק מחמת דין הרחקה, וא"כ שפיר כתב הטור שחל שבועה על ח"ש של שבועה, שהרי כל האיסור של ח"ש בשבועה הוא הרחקה בעלמא, וא"כ כשהוא נשבע על זה הרי הוא מוסיף איסור אכילה מכח השבועה.

ו. רע"א בתשו' עו דייק מדברי הרמב"ם הנ"ל שכתב שחל שבועה על ח"ש נבילה, דכל השבועה מהני רק באופן שהוא לבסוף אכל את ח"ש נבילה. אבל אם לבסוף אכל שיעור שלם של זית נבילה בכה"ג ליכא איסור שבועה, דכלפי שיעור שלם הרי הוא מושבע ועומד. דהרמב"ם כתב שבועה שלא אכל כ"ש מנבילות וטריפות 'ואכל פחות מכזית' חייב בשבועה וכו'. ומדויק שרק באופן שאכל לבסוף ח"ש חייב מחמת השבועה, אבל אם לבסוף אכל שיעור שלם פטור מהשבועה. ובהג' אמרי ברוך כתב שכן מדוקדק ברש"י יומא עג: שהביא דברי ר"ל הנ"ל שחל השבועה על כ"ש נבילה כתב רש"י בד"ה ור"ל 'אלא באוכל ח"ש שאינו מושבע עליו מסיני' משמע גם שהשבועה חלה באופן שלבסוף אכל ח"ש.

והביא הקה"י סי' יט בשם הזכרון יהונתן שהק' מגמ' מפורשת לקמן כז: דאמרינן שבועה שלא אוכל ככר זה שבועה שלא אוכלנה אינו חייב אלא אחת, משום שהשבועה השניה לא הוסיפה כלום, שהרי כשנשבע לא יאכל חייב על כל זית ובשבועה השניה שנשבע שלא יאכלנה אינו חייב אלא אם אכל את כולה. אבל באופן שאמר שבועה שלא אוכלנה [דהיינו כולה] ואח"כ נשבע שלא יאכל ככר זה [שחייב על כל זית וזית] חייב משום שני השבועות, הרי מבואר שחייב על השבועה השניה אפי' באופן שאכל את כל הככר, ולא אמרינן שכלפי כל הככר הרי כבר קיימת שבועה שלא יאכלנה. וכן הק' מההיא דעיפא שם שאמר שבועה שלא אוכל עשר ואח"כ נשבע שלא יאכל תשע, שחל השבועה השניה, משמע שאם אכל את כל העשר חייב על שני השבועות, ולא אמרינן שכלפי עשר יש כאן כבר שבועה ראשונה.

וכתב בקה"י לחלק בין ח"ש של איסורי תורה לבין ח"ש של שבועה. דהנה יש אופנים שחייב על ח"ש כגון בב"י וב"י, כיון שיש לו בתוך ביתו ח"ש חייב, והנה זה ברור שאם אח"כ יקנה עוד ח"ש חמץ הרי ברור שהוא עובר על איסור חמץ רק מכאן ואילך ולא למפרע, שהרי סו"ף רק מכאן ואילך יש לו שיעור חמץ, משא"כ כשאכל ח"ש נבילה ואח"כ חזר ואכל בתוך כדי אכילת פרס עוד חצי זית נבילה ברור שיש כאן אכילה אחת של נבילה ועבר מתחילת האכילה, דהוא מעשה אחד. וא"כ י"ל דדוקא בכל איסורי תורה אומר רע"א שאם לבסוף הוא אכל כזית ושיעור שלם הרי הוברר שכל האכילה הזו היא אכילה אחת, ובזה שפיר י"ל שכלפי אכילה של זית שלם הוא מושבע ועומד, משא"כ בשבועה [דשורש האיסור אינו איסור אכילה אלא חילול הדברים כך שיטתו שם] א"כ גם אם לבסוף הוא אוכל שיעור שלם אין כאן איסור למפרע, אלא רק בגמר האכילה יש כאן חילול דברים של השבועה, כעין ב"י וב"י בחמץ, וכל האיסור מתחיל רק כשהוא סיים את האכילה, ובזה שפיר מהני השבועה השניה על הח"ש לומר שמשעה שאכל כ"ש הרי עבר על חיוב השבועה. עכת"ד. והדברים מחודשים מאד, שאפי' אם שורש האיסור הוא שיקור וחילול הדברים, מ"מ י"ל שהחילול הוא במעשה האכילה, ואם כלפי מעשה אכילה יש כאן אכילה אחת, א"כ פשיטא שהוא עובר על השבועה מיד כבר בחצי זית, שהרי סו"ס יש כאן אכילה אחת.

**בנשבע שלא יאכל 'כזית'.**

ז. במל"מ פ"ד ה"א ד"ה נסתפק בשי' הרמב"ם הנ"ל דיש איסור ח"ש בנשבע שלא לאכול, זה דוקא כשלא פירש אלא אסר סתם שלא אוכל, אבל אם נשבע בפירוש שלא לאכול 'כזית' כו"ע מודו דליכא איסור ח"ש בפחות מכזית, ובטור רלח מבואר להדיא שגם בשבועה שלא יאכלנה שהכוונה לא לאכול את כל הככר יש דין ח"ש. והש"ך שם כתב דמסברא היה מקום לחלק בין שבועה סתם שלא יאכל, לשבועה שלא יאכלנה, והיה מקום לומר שאם אמר שלא יאכלנה דעתו רק כל כזית שלם. והבין בשו"ת אבנ"מ סי' יד ד"ה והנה שכוונתו דהא דאיכא איסור ח"ש בשבועה שלא אוכל, היינו משום שדעתו של הנשבע לאסור על עצמו כשאר איסורי תורה, וכיון ששאר איסורי תורה לוקין בכזית ועל פחות מזה איכא איסור דח"ש, ה"נ בשבועה כוונתו ללקות בכזית ועל פחות מזה שיהיה אסור בח"ש, ולכך אם פירש להדיא 'כזית' כו"ע מודו דמותר לו בפחות משיעור זה וכסברת הרא"ם שהוזכר לעיל בתחילת הסוגיא.

ותמה בזה באבנ"מ שם חדא דמדברי הראשנים לא נראה שהאיסור הוא מחמת דעת הנשבע, אלא שהאיסור ח"ש הוא מדין איסור ח"ש דעלמא דחזי לאיצטרופי. ועוד הרי אינו תלוי כלל בדעתו, דאם דעתו לאסור את עצמו בשבועה גם על ח"ש א"כ מה בכך שדעתו שיהיה רק אסור ולא חייב מלקות, הרי הוא כמו שנשבע בפירוש שלא יעשה כך וכך ע"מ שלא ילקה עליו, דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, וודאי חלה השבועה לכל עניניה גם לענין חיוב.

ובביאור דבריהם צ"ל שאין כוונתם שיש חילוק מה דעתו של הנשבע. אלא כוונתם שיש לחלק בין חצי משיעור השבועה שנשבע ובין ח"ש בשיעורי תורה. דזה פשוט דנבילה אין הכוונה שרק שיעור שלם זה נבילה, אלא כל חלק וחלק הוי מחלקי האיסור, ויש דין שיעור אכילה בתורה, ולכך עיקר האיסור הוא בכזית, וכן נמי מי שנשבע סתם שלא יאכל כל הדין כזית הוא רק משום שדעתו של הנשבע הוא להשבע כאיסורי תורה, נמצא שמצד השבועה יש כאן גם שבועה על כ"ש, אלא כיון שדעתו להשבע כאיסורי תורה, מחמת הדין 'שיעורי' תורה שאין אכילה פחותה מכזית לכך אינו עובר עליו אלא בכזית דסתם אכילה בכזית, ולכך שפיר י"ל שכמו שבכל איסורי תורה יש איסור גם בח"ש, כך גם בשבועה יש דין ח"ש. אבל בגוונא שנשבע שלא יאכלנה או שנשבע להדיא שלא יאכל כזית, בכה"ג הרי הוא הגדיר על מה חלה השבועה ועל מה לא חלה השבועה, ולהדיא בדבריו שעל פחות מכזית הוא לא נשבע, וא"כ ח"ש אינו בכלל דברי השבועה, והוי כנשבע שלא יאכל ענבים ואכל תאנים, דח"ש אינו בכלל השבועה, משא"כ כשנשבע סתם שלא יאכל הרי שהשבועה היא על האכילה, אלא דאמרינן שדעתו לאסור ע"ע כשעורי תורה, וכיון ששיעור תורה הוא בכזית גם הוא אסור בכזית. אבל סו"ס כמו שבאיסורי תורה יש דין ח"ש כך גם בשבועה, דשיעור של ח"ש אינו סתירה לדברי השבועה שלו.

ח. וסברא זו כתבה הרמב"ן והר"ן להדיא בסמוך גבי הא דאמר ר"פ שקונמות חייב אפי' בכ"ש, והק' בגמ' מהא דאמרינן שני קונמות מצטרפין וכו' ולדברי ר"פ למה צריך צירוף, ותי' דאמר אכילה מזו עלי קונם אכילה מזו עלי קונם, וחזרו והק' בגמ' 'אי הכי אמאי מצטרפות וכו'. ובראשנים הק' למה קשה ליה לגמ' 'א"ה אמאי מצטרפות' רק אחרי שתי' דמיירי שאמר אכילה מזו וכו', הלא זה קשה גם לדברי המקשן שבא לחלוק על ר"פ וס"ל שגם בקונם סתם אינו חייב אלא בכזית, וקשה אמאי מצטרף, סו"ס ליכא אכילה מכל קונם.

וכתב הרמב"ן 'אי אמרת בשלמא שלא הזכיר לשון אכילה וכו', משו"ה מצטרפין, דכיון דלא מדכר שמה דאכילה, אע"פ שאין אדם אוסר עצמו בכ"ש, משום דלא מחית איניש לאסור ע"ע פחות מכדי אכילה, מ"מ חל איסורו אפחות מכזית, שאם יאכל משניהם מצטרפין, ובשבועות וכו' שהזכיר לשון אכילה, הרי לא חלה שבועתו אלא על דכי אכילה מכל ככר וככר, ופחות מכדי אכילה מן הככר היתר גמור הוא ואינו מצטרף'. אלא אי אמרת קונמות נמי שהזכיר שם אכילה, למה יצטרף יותר מן השבועות'. וכעי"ז בר"ן 'בשלמא לדידי וכו', אע"פ שלא הזכיר בהן אכילה מצטרפין, משום דאע"ג דלא מחייב אלא בכשעור, מ"מ ח"ש שבו אינו היתר גמור, אלא הרי הוא ככל איסורי תורה, שהרי לא הזכיר בו אכילה בדבריו, שיהא משמע שיוכל לאכול לכתחילה פחות מכשיעור. ולכך מצטרפין, אלא לדידך דלא מצית לאוקמי אלא בשהזכיר בהן אכילה, כיון שכן ח"ש הוי היתר גמור, ולכתחילה יכול לאכול, שהרי הוא כמי שהתנה בשבועותו ואיך יצטרף'.

והביאור הוא כנ"ל דבכדי לצרף קונמות לשיעור אחד, בעינן שלכל חלק וחלק יהיה שם איסור שהוא חלק מהקונם, ובזה מהני צירוף להשלים לשיעור שלם, אבל אם לא הוי חפצא דאיסור לא שייך כלל לצרף, דצירוף לא יכול לפעול חלות איסור. ובזה תלוי דאם כל קונם וקונם מוגבל בעיקר האיסור, כגון שאמר לשון אכילה [דחשוב כאילו אמר כזית או כולו], בזה לא מועיל לעשות צירוף של שני קונמות, שהרי כל חלק מכל קונם הוי היתר גמור, וכלישנא דגמ' 'זיל להכא ליכא שיעורא וכו'. אבל אם הקונם עשה חפצא דאיסור על כל חלק וחלק, בזה אף אם צריך שיעור של כזית לאכילה מהני צירוף, דכל הדין שיעור של כזית הוא מדין שיעורים, אבל כל חלק וחלק הוי חלק מן האיסור. וזה כוונת הרמב"ן דלדעת המקשן שלא מיירי כשאמר להדיא אכילה, א"כ אפי' שסתמא אמרינן שהאיסור הוא בכזית מ"מ לא הוי הגבלה בעיקר האיסור, אלא כוונתו שיהיה כאן חפצא דאיסורא כשאר איסורי תורה שחייבים עליו בכזית, וכיון שיש כאן חפצא דאיסורא, שפיר י"ל שכל חלק וחלק הוא מחלקי האיסור ומהני צירוף בשביל שיעור אכילה, כמו שמהני צירוף בב' נבילות או טריפות. אבל לרב פפא שאמר אכילה וסתם אכילה היא בכזית הוי כאילו אומר להדיא כזית ויש כאן הגבלה בעצם האיסור.

וסברא זו סובר גם הרמב"ם, אלא שהרמב"ם אומר שאם אמר אכילה סתם כוונתו לאיסורי תורה ולכן יש בו דין ח"ש, אבל אם פירש להדיא שלא יאכלנה או שפירש להדיא שלא יאכל כזית. בזה אפשר שמודה הרמב"ם שאין דין ח"ש.

ומיושב גם דברי רע"א הנ"ל דדוקא באיסורי תורה שכל הדין כזית הוא מהל' שיעורים בזה שפיר י"ל שגם אחרי שאכל את כל הזית האיסור הוא באכילה של כל חלק וחלק שלבסוף הצטרף לכזית, ולכך דייק שפיר רע"א שאם בסוף אכל זית שלם הרי הוא מושבע ועומד כל כל חלק וחלק. משא"כ בשבועה הרי כשנשבע שלא יאכלנה ההגדרה בשבועה הוא אכילת כולה, אבל כל חלק וחלק וכל כזית וכזית אין בה איסור, הוא לא מחלקי האיסור, ולכך גם אם הוא אכל לבסוף את הכל מ"מ מהני השבועה השניה לתת לכל זית וזית שם איסור אכילה. ועי'.

1. אך הביא מהרא"ם [פ"א מהל' חמץ ומצה ה"ז] שחידש שכל איסורי תורה הם בכ"ש, וכשאמרה תורה לא תאכל נבילה הכוונה היא גם על כ"ש, אלא דאתא הילכתא וגלי לן דליכא עונש אלא על שיעור כזית, [ובכל חצי שיעור לא בעינן לצירוף הסברא של חזי לאיצטרופי. ועי' בסמוך בזה]. והק' ע"ז המל"מ דא"כ מ"ט דרבנן הרי הוי כנשבע בפירוש שלא יאכל אפי' פחות משיעור, ובמפרש גם רבנן מודים. וצ"ע. וכתב 'ויש ליישב בדוחק דהכונה היא דרבנן ס"ל שדעתו של זה שנשבע שלא יאכל, הוא כסתם אכילות שבתורה דאיכא עונש בכשיעור ואיסור בכ"ש, אף זה שנשבע שלא יאכל דעתו הוא לאיסור בכ"ש, אלא שאין דעתו לעונש אלא בכשיעור דומיא דאיסורי תורה'. והדברים מחודשים מאד וכבר תמה בזה באבנ"מ סי' יד ד"ה והנה נראה מדברי 'ולענ"ד אין דבר זה אפשרי שאם היה דעת הנשבע שיאסר בכ"ש, רק שלא יתחייב קרבן ומלקות אלא בכשיעור, לא היה מועיל לו ליפטר, שהרי אם נשבע אדם שלא יאכל משהו ע"מ שלא יתחייב מלקות וקרבן, ודאי לא מהני דהו"ל מתנה ע"מ שכתוב בתורה, וה"נ אם דעתו לאיסר במשהו, הרי נשבע על משהו, וכל שנשבע חייב מלקות וקרבן וכו' ע"ש. ועי' לקמן מש"כ בזה בסוגיא דח"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירו לי דלפי סברת הרמ"ה שבמקום שוגג סובר ר"ש שצריך שיעור כזית, א"כ מה הק' בגמ' דאם ר"ע סובר כר"ש נמצא שגם על כ"ש הוא מושבע ועומד וקשה על ר"ל, ולכאו' היה מקום לומר שהוא שוגג על האיסור, דהיינו על החתיחת איסור, והוא מזיד על השבועה, ולכך השבועה חלה ואינו מושבע על האיסור. הגר"א סגל שליט"א.

   ועוד העירו למה הגמ' אומרת שלפי ר"ש א"א להשבע על ח"ש משום שגם ח"ש הוא מושבע ועומד וכו', הרי לר"ש רק אם הוא אוכל במזיד הוא אחשביה, אבל כ"ז שלא אחשביה גם ר"ש מודה שהשיעור בכזית. [↑](#footnote-ref-3)
3. בגמ' בנדה מו. גבי מופלא הסמוך לאיש אמרינן אמר רב הונא הקדיש ואכל לוקה וכו' כל שישנו בהפלאה ישנו בלא יחל וכו' מבואר להדיא שהנהנה מהקדש עובר גם בלא יחל. ובתשו' אחיעזר ח"ב סי' יח בד"ה ולכאו' דן האם בדברים שאין בהם שאין בה מעילה כמו קרקע, איכא לאו דבל יחל, או דלאו דבל יחל הוא רק באופנים שיש חיוב מעילה. והביא שם באות ה' בשם השטמ"ק במנחות ד. שגם בשלומים דליכא מעילה איכא לאו דבל יחל, הרי דאינו תלוי במעילה. ולפי"ז י"ל דה"ה לענין שיעור שו"פ, אף שאין מעילה בפחות משו"פ מ"מ לאו דבל יחל יש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ז הוא בגוונא שאמר לא אוכל סתם, אבל אם אמר שבועה שלא אוכל מככר זה כזית, או שבועה שלא אוכלנו [דהיינו כולו] נסתפק במשל"מ האם יש בזה איסור של ח"ש, ובש"ך כתב שדבר פשוט הוא שלא עבר על איסור ח"ש. ויתבאר כ"ז בהמשך בעזהי"ת [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדברי האחיעזר המובא בסוף י"ל דבשאר איסורי תורה שיש גם דין הרחקה וגם דין איסור מחמת שם האיסור עצמו, שפיר י"ל שאפי' אם לא נשאר לו אפשרות לצרף עוד ח"ש מ"מ הוא אסור מחמת עצמו, ורק בשבועה שלא שייך הטעם שח"ש אסור מחמת השבועה עצמה, וכסברת הרמב"ן שהרי לא נשבע על ח"ש, נמצא שכל טעם האיסור הוא הרחקה בעלמא שראוי להצטרף לכזית שלם, וא"כ שפיר י"ל שאם לא נשאר מהככר עוד ח"ש אין איסור דאינו ראוי להצטרף. [↑](#footnote-ref-6)