שיעור מה ריז א- ריח א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מה**

**~ סי' ריז סעי' א – סי' ריח סעי' א ~**

## [סימן ריז סעיף א] הנכנס לחנותו של בשם שיש בו מיני בשמים מברך בורא מיני בשמים, ישב שם כל היום אינו מברך אלא אחת, נכנס ויוצא נכנס ויוצא מברך על כל פעם. ודוקא שלא היה דעתו לחזור, אבל היה דעתו לחזור לא יברך.

# מי שלא מתכוין להריח

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) דיש אומרים דדוקא במתכוין להריח אבל באינו מתכוין אלא שהריח בא מאליו ונהנה מזה אינו מברך, אבל רבים חולקים ע"ז וס"ל דאפילו אינו מריח במתכוין כיון שהבשמים נעשים כדי להריח בהם והוא נהנה מברך. ואף דמדברי המשנ"ב נראה דנוטה קצת כדעת האחרונים שאפילו אם אינו מתכוין להריח צריך לברך (וכ"מ במשנ"ב לקמן ס"ק כד), אך בביאור הלכה (ד"ה הנכנס) משמע שצירף דעת הט"ז שאם אינו מתכוין להריח אינו צריך לברך.

ונראה דיש להביא ראיה שאין מברכים על הריח באופן שאינו מתכוין להריח, דהנה לעניין המתכוין שלא להריח איסור הנאה מצינו שנחלקו הראשונים דדעת התוס' בפסחים (כה, ב ד"ה לא) דכמו שמצינו לעניין שבת דאף דדבר שאינו מתכוין מותר מכל מקום פסיק רישא אסור, הוא הדין לעניין מי שאינו מתכוין ליהנות מאיסורי הנאה דפסיק רישא אסור, ואפילו בפסיק רישא דלא ניחא ליה, אמנם דעת הר"ן בחולין (פרק גיד הנשה לב, א מדפי הרי"ף) שבאיסורי הנאה כל דבר שאינו מתכוין מותר ואפילו בפסיק רישא, וז"ל 'דלענין הנאה ודאי אף על גב דהוי פסיק רישיה שריא... דכיון דלא מיכוין לה לא חשבינן לה מידי', והיינו דלעניין איסור הנאה שאינו עושה מעשה כל שהוא אינו מתכוין ההנאה אינו מתייחסת אליו. ונראה הביאור בזה דס"ל לר"ן דהטעם דכל היכא שאינו מתכוין מותר הוא משום שהמעשה אינו מתייחס אליו אלא נחשבת כבאה מאליה, אך בפסיק רישיה כיון שהתוצאה מוכרחת המעשה נחשב כמעשה שלו. ולכן יש חילוק דבכל איסורי התורה שהאיסור הוא ה'מעשה', יש איסור בפסיק רישא, אבל באיסורי הנאה תלוי בו אם הוא מחשיב את ההנאה כהנאה דידיה, וכיון שאינו מתכוין גם כשהוא פסיק רישיה חשיב ההנאה כדבר הבא ממילא ולא ע"י מעשה שלו ולכן יש את הפטור של אינו מתכוין [וכעין זה מבואר בשערי יושר להגרש"ש (שער ג פרק כה ד"ה ובעיקר)].

ולדינא קיי"ל כדעת הר"ן דבאיסורי הנאה אין איסור באינו מתכוין אף בפסיק רישא, וכן מבואר בשו"ע (יורה דעה סימן קח סעיף ו) שמותר להריח בקנקנים של יין נסך, וביארו שם האחרונים (ע"ש ביד יהודה בארוך ס"ק ל) דההיתר הוא משום דאינו מתכוין מותר, ואף דהוי פסיק רישא קיי"ל כדעת הר"ן דבאיסורי הנאה אף בפסיק רישא אמרינן דדבר שאינו מתכוין מותר.

[ומצינו סברא זו גם לעניין ההיתר לעבור מול המצלמות הפועלות בשבת דאמרינן דכיון שאינו מתכוין למלאכה זו, והוא אינו עושה את גוף המלאכה אלא המלאכה נעשית ממילא, הדבר אינו מיוחס לאדם אף דהוי פסיק רישא ואכמ"ל].

ומעתה נראה דה"ה לעניין הברכה על ריח הבא ממילא דכיון שהנאה הבאה מאיליה לא חשיב מידי אם אינו מתכוין להריח בו מסתבר שאין צריך לברך על ריח הבא ממילא אם אינו מתכוין להריח בו. [ויל"ע דלא מצינו שדימו זאת בפוסקים, וגם מלשון המשנ"ב משמע שמצדד יותר דיש לברך אף באינו מתכוין, אכן לפי מה שפסק השו"ע כהר"ן דאין איסור בהרחת ריח הבא ממילא כשהוא אינו מתכוין, א"כ מסתבר שאין מברכים על ריח כשהוא אינו מתכוין להריח].

## [סעיף ג] מוגמר שמגמרין בו את הכלים אין מברכין עליו, לפי שלא נעשה להריח בעצמו של מוגמר אלא כדי ליתן ריח בכלים, וכן המריח בכלים שהם מוגמרים אינו מברך לפי שאין עיקר אלא ריח בלא עיקר.

# ברכת המוגמר

מבואר בשו"ע שעל מוגמר שלא נעשה להריח בעצמו של מוגמר אין מברכין, וכתב המשנ"ב (ס"ק יד) 'ומיהו אם מתכוין לגמור כליו וגם להריח צריך לברך עליו דהא עומד גם לריח'. ולכאורה כוונתו שכל שאם הוא רוצה גם להריח בו צריך לברך עליו [ולא נראה כלל שכוונת המשנ"ב על אופן שבו המוגמר עומד מעיקרו גם לריח, שהרי המשנ"ב כתב את דבריו על מש"כ השו"ע שאינו עומד לריח, וכן להדיא בגמרא דמוגמר נחשב אינו עומד לריח, וגם מסתבר שכיון שהוא עוסק בגימור הכלים הרי בשמים אלו נועדו לגימור הכלים], ומבואר מדברי המשנ"ב דאף שהמוגמר מיועד לתת ריח בכלים, מכל מקום כיון שהוא רוצה גם להריח בו, אז מחשבתו משנה את הגדרת הריח ולכן מברך עליו. וצ"ב דלעניין שאר דברים שלא נועדו לריח כתב המשנ"ב (בסוף הסימן הקודם ובביאור הלכה והארכנו בזה בשיעורים לעיל) דאינו מברך על ריחו אלא אם נטלו להריח בו, וכאן הוא מחליט שרוצה להריח בו, ובלא שעשה מעשה מברך עליו וצ"ע.

אכן לפי מה שנתבאר בשיעורים הקודמים דדעת החזו"א שאין מברכין על ריח אלא בדבר שעיקרו מיועד לריח, ולדעתו פשוט דהמתכוין לגמר את הכלים וגם להריח אינו מברך דאין מברך אלא על בשמים שנועדו להריח בהם.

[סעיף ד] בשמים של ערוה כגון קופה של בשמים תלוי בצוארה או אוחזת בידה או בפיה אין מברכין עליהם, לפי שאסור להריח בהם שמא יבא לידי הרגל נשיקה או קירוב בשר.

# האיסור להריח בשמים של אשה

ובמשנ"ב (ס"ק טז) הביא דהמג"א התיר להריח בשמים של פנויה אך הרבה אחרונים החמירו גם בפנויה דיש לחוש שיבוא לידי הרהור. ולמעשה כתב המשנ"ב דבבתולות שלנו ממילא הם בחזקת נידות ולכן אסור להריח בבשמים שלהם. עוד הביא המשנ"ב שם בשם השערי תשובה דיש להחמיר שאפילו בבשמים של אשתו נדה אסור להריח.

ויש לעורר דכיון שיש איסור להריח את הבושם שלהם צריכות להיזהר שלא להתבשם כשיוצאים למקומות ציבוריים, ובפרט כשהולכים למקום שיש שם אנשים שמתכוונים להריח את הבשמים שלהם דיש בזה משום 'לפני עור'.

## [סעיף ה] בשמים של עכו"ם אין מברכין עליהם לפי שאסור להריח בהם.

## [סעיף ז] היה הולך חוץ לכרך והריח ריח טוב, אם רוב העיר עכו"ם אינו מברך, ואם רוב ישראל מברך.

# בשמים של עכו"ם ובמחצה על מחצה

מבואר בשו"ע שההולך מחוץ לכרך והריח ריח טוב ברוב עכו"ם אינו מברך משום דאסור להריח מריח של עבודה זרה, ואם רוב ישראל מברך דתלינן שבא מהישראל. וכתב המשנ"ב (ס"ק כג) דכן הדין במחצה על מחצה שיכול לברך, וכמו שמבואר לעניין נר של הבדלה (סימן רחצ סעיף ז).

ובביאור הלכה (ד"ה ואם רוב) הקשה איך יכול לברך במחצה על מחצה הרי מכיון שיש ספק אם הוא ריח של עבודה זרה, מדין דספק דאורייתא לחומרא אסור להריח בו, וכיון שאסור להריח בו איך יכול לברך עליו. וכתב שם דעל כרחך צ"ל שהאיסור להריח ריח של עכו"ם אינו אלא מדרבנן, ולכן אפשר להקל מדינא דספק דרבנן לקולא.

# ספק דרבנן לקולא בתערובת חד וחד

ובאמת יל"ע אם אמרינן בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, דהנה דעת הש"ך (כללי ס"ס אות כ) שאם יש תערובת של חד וחד באיסור דרבנן לא אמרינן דספק דרבנן להקל, דלא אמרינן ספק דרבנן לקולא היכא דאיתחזיק איסורא. אכן הפרי חדש (בכללי ס"ס סעיף טו) כתב דאף בכה"ג אמרינן דספק דרבנן לקולא, והביא ראיה מהמשנה בתרומות (פרק ז משנה ה) דאיתא שם 'שני קופות אחת של תרומה ואחת של חולין ואין ידוע איזו היא של תרומה ואיזו היא של חולין, נפלה אחד מהן לתוך החולין אינה מדמעתן' והטעם שאינו מדמע משום דתלינן להקל שהחולין נפל לתוך החולין והיינו מדין דספק דרבנן לקולא, ומוכח שיש להקל בספק דרבנן אפילו בחד וחד [ויש לציין דהפמ"ג (יורה דעה סימן קח משבצו"ז ס"ק י) כתב דנראה לו דהכא אין לברך משום שאסור להריח דספיקא דאורייתא לחומרא].

# איך יכול לברך מספק

והנה במשנ"ב ציין דכן מבואר בסימן רצח, והיינו דשם מבואר שאם היה הולך חוץ לכרך וראה אור מעיר של גויים לא יברך [דתלינן שהוא אור דלא שבת ממלאכת עבירה], אך אם הוא עיר של רוב ישראל יכול לברך, ואם מחצה ישראלים ומחצה גויים ג"כ יכול לברך עליו. אמנם שם הדבר צ"ע איך מברכים מספק הרי קיי"ל שספק ברכות להקל. ובשלמא הכא לעניין ברכת הריח א"ש דבמחצה על מחצה יכול לברך, כמשנ"ת שמספק מותר לו להריח דספק דרבנן לקולא ולכן צריך לברך על ההרחה, אך שם הדבר תמוה איך יכול לברך הרי כיון שיש ספק שמא הוא אור של עכו"ם הרי זה ספק ברכה לבטלה וקיי"ל דספק ברכות להקל.

וכבר עמד בזה האליה רבה שם (ס"ק יז), ותירץ דמ"מ אין הברכה שלו לבטלה, ובפרי חדש (יורה דעה סימן קיד ס"ק ו) פירש דכוונת האליה רבה דאיכא ספק ספיקא שמא הגוי הוציא את האש מעצים ואבנים במוצאי שבת [ועל נר כזה שהודלק במוצאי שבת מעצים ואבנים אפשר לברך כמבואר בשו"ע (סימן רחצ סעיף ו)], ושמא הוא מהמחצה דישראל, ולכן יש להקל במחצה על מחצה.

ובפמ"ג (ביורה דעה סימן קח במשבצו"ז ס"ק י) ביאר דכיון שעבר זמן מועט מצאת השבת הרי האור אינו אסור מדינא כיון שהוא נחשב כעמוד שני, אלא שאסרו ליהנות ממנו גזירה אטו עמוד ראשון, וכתב המג"א בסימן רחצ (ס"ק יא והו"ד במשנ"ב ס"ק כב) דבכה"ג בדיעבד אם בירך יוצא ידי חובתו, ולכן אין בזה משום ברכה לבטלה.

אך לפי זה צ"ע מה הוכיח המשנ"ב לעניין ברכת הריח מהא דנר של עיר שהיא מחצה על מחצה, שהרי שם הטעם שיכול לברך הוא משום שיש ספק ספיקא להקל, או משום דבדיעבד עלתה לו הברכה, אך בריח הבא מעיר שיש בו מחצה על מחצה הוי ככל ספק, ומנא לן שיכול לברך מספק וצ"ע.

[סעיף ח] נתערב ריח שמברכין עליו בריח שאין מברכין עליו, הולכים אחר הרוב.

# תערובת עבודה זרה

הנה לשון זה הוא לשון הרמב"ם (פרק ט מהלכות ברכות הלכה ט), ובביאור הלכה (ד"ה נתערב) הביא קושיית המעשה רוקח דאי מיירי בנתערב בשמים של עבודה זרה עם בשמים מותרים, איך כתב הרמב"ם דאזלינן בתר רוב, הא קיי"ל דעבודה זרה לא בטלה עולמית. ותירץ דבאמת אין דברי הרמב"ם אמורים על בשמים של עבודה זרה, דבכה"ג אפילו אם זה מיעוט אין לברך עליו, אלא כוונת הרמב"ם שאם נתערב בשמים של מתים עם בשמים אחרים אזלינן בתר רוב.

ובביאור הלכה הוסיף דאין להקשות ממשנ"ת בסעיף ז שאם היה הולך חוץ לכרך ורובו ישראל דמברכין עליו, דהתם כיון דאזלינן בתר רוב תלינן שהריח בא מישראל, וא"כ כל הריח מותר.

אמנם הקשה הביאור הלכה דבביאור הגר"א מוכח דהטעם של סעיף ח הוא מטעמא דסעיף ז דכל שיש רוב של בשמים מותרים מותר להריח בו, ונקט שגם בסעיף ז דאזלינן בתר רוב ישראל היינו אפילו אם יש ריח שבא גם מהגוי שרי כיון שרוב הריח בא מישראל, וא"כ הדרא קושיא לדוכתיה היאך התירו להריח בו מטעם דאזלינן בתר רוב הא קיי"ל דעבודה זרה לא בטילה ברוב, וע"ש בביאור הלכה שנשאר בקושיא.

וליישב דעת הגר"א מצינו במאמר מרדכי כאן (ס"ק ד) שהקשה כעין קושיית הביאור הלכה, ותירץ דכיון דריח הוי דבר שאין לו עיקר וממשות והנאה מועטת היא, ולכן אמרינן דריח שאינו חשוב אפילו בעבודה זרה בטל ברוב.

ויתכן לבאר עוד דהנה מסתימת דברי השו"ע (יורה דעה סימן קמ סעיף א) דגם בתערובת יבש ביבש בעבודה זרה אינו מתבטל, אך דעת הרמ"א (סימן קלד סעיף ב) שבתערובת יבש ביבש גם עבודה זרה מתבטלת, ועיין בחזו"א (סימן נו ס"ק יד) דכתב שהעיקר כדעת הרמ"א שבתערובת יבש ביבש יש ביטול אפילו לעבודה זרה. ומעתה יש לבאר דיתכן שהבשמים נחשבים כביטול יבש ויבש ולכן אפילו עבודה זרה מתבטלת [אכן יתכן שיש לדון את הריח היוצא מהבשמים כ'דבר לח' וקיי"ל דלכו"ע לח בלח אינו מתבטל ויל"ע].

## [סימן ריח סעיף א] הרואה מקום שנעשו בו נסים לישראל כגון מעברות הים, ומעברות הירדן, ומעברות נחלי ארנון, ואבני אלגביש של בית חורון, ואבן שבקש עוג לזרוק על ישראל, ואבן שישב עליה משה בעת מלחמת עמלק, וחומת יריחו מברך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה. ובין ברכה זו ובין שאר ברכות הראייה הרי הם כשאר ברכות, וכולם בהזכרת שם ומלכות.

# ברכות על ניסים

בביאור הלכה (ד"ה כגון) הביא מהכפתור ופרח שאינו יכול לברך עד שיראה בפרט את מקום הנס, וכגון הרואה את ים סוף אינו מברך עד שיראה את המקום המדוייק בו עם ישראל עברו את הים, וכן הרואה את הירדן אינו מברך עד שיראה את אותו המקום שבו עברו.

ובחיי אדם (כלל סה סעיף ה) כתב דאם נעשה לו הנס בעליה והוא דר בבית, אם לא יכנס לאותו עליה עד לאחר ל' יום, מברך 'שעשה לי נס', ומבואר דמקום הנס היינו אותו המקום ממש, ואם ארע נס בעליה הבית אינו נחשב כ'מקום הנס'. ובקצות השולחן (סימן סו ס"ק א) כתב שצריך לעמוד בתוך הד' אמות מהמקום שקרה בו הנס.

ובכה"ח (אות ד) הביא מהכפתור ופרח דאף שאין יודעים בפרט את המקום שבו נעשה הנס מ"מ נהגו לומר כשרואים את הירדן כך 'על יד הירדן אברך אהלל אשבח ואודה שמך בעד עמך בקעת ים סוף גבול ארצך שפתו והסוף הסוף לאליהו חציתו ובו אלישע היה חלוף חשוף זרוע קדשך קדוש ישראל להושיט עם אביון הטיבה ברצונך את ציון', ויל"ע אם יש לומר נוסח זה אפילו בירדן הצפוני, אך עכ"פ בחלקו הדרומי של הירדן יש לומר נוסח זה.

וכעין זה כתב גם לעניין מי שמגיע להר הכרמל ורואה מקום עליית אליהו, דאף שאינו מברך כי אינו יודע את מקום עלייתו המדוייק, מכל מקום צריך להזכיר חסדי ה' כפי כוחו.

# גדר ה'בחירה' וסכנת מיתה

בביאור הלכה (שם) הביא מהכפתור ופרח דאין מברכין ברוך שעשה לי נס אלא על נס של הצלה ממיתה, ולא על סתם נס ופלא. והקשה הביאור הלכה דא"כ מדוע מברכים על הר הכרמל בראותו את מקום הנס שנעשה לאליהו, והרי שם לא היה נס שניצל ממיתה, דהוא עצמו היה נחבא, ומה שהלך אחר כך אל אחאב לא היה בזה סכנת מיתה כיון שהליכתו הייתה בשליחות השם יתברך שאמר לו 'לך הראה אל אחאב ואתנה מטר על פני האדמה', וכיון שהיה שליח ביד של ה' לא שייך שאחאב יהרגהו.

ותירץ הביאור הלכה דאפשר שנחשב כנס של הצלה ממיתה, דכיון שאחאב חשב שבגללו נעצרו הגשמים וחשב להורגו, ואף שהשם ציווהו לכך כיון שאחאב הוא בעל בחירה היה יכול להורגו. ומבואר מדברי הביאור הלכה חידוש גדול דאף שהקב"ה שלחו לשליחות זו, ורצון ה' שלא יאונה לו נזק, מקל מקום ביכולתו של בעל בחירה להזיקו ולהורגו.

וכך ידוע שכתב האור החיים (בראשית לז, כא) על הפסוק שראובן השליך את יוסף לבור כדי להצילו מן האחים, וטעמו היה משום שהאדם בעל בחירה ויכול להרוג מי שלא נתחייב מיתה, משא"כ חיות רעות לא יפגעו באדם אם לא יתחייב מיתה לשמים ע"ש.

אך ידוע שבחובת הלבבות (שער הביטחון פרק ג) כתב להדיא שבעל בחירה אינו יכול להזיק אם לא ברצון ה', וז"ל 'ומה שגזר הבורא שיגמר לאדם מהם, יגמר וישלם בהשלמת הזדמנות הסבות, ואשר לא גזר לו להגמר בהם, לא יגמר וימנעו ממנו הסבות', וכן מבואר באורך ברמב"ם במורה נבוכים (ח"ג פנ"א) 'כי כפי שיעור שכל כל בעל שכל תהיה ההשגחה בו, והאיש השלם בהשגתו אשר לא יסור שכלו מהשם תמיד, תהיה ההשגחה בו תמיד...ע"ש עוד ואכמ"ל.

[וע"ע באורחות יושר (סימן ז בעניין ההשגחה) שהביא מעשה שהיה עם החזו"א שכשהיה במינסק בזמן הלמחמה לא היה לו פספורט ושם מי שנתפס שלי פספורט היו יורים בו מיד ושמע שבאו חיילים לעיר לחפש והלך לברוח מהעיר רק טעה וברח לצד שהחיילים עמדו, והם עמדו שם בשתי שורות והא עבר ביניהם ואף אחד לא אמר לו דבר, ואמר שהיה בטוח שלא ינזק בשביל שגמר אז לכתוב ספרו על עירובין, והיינו כנ"ל דס"ל שאין לחוש שיהרגהו החיילים אף שהם בעלי בחירה משום שהיה לו שמירה מן השמיים].

ואולי כוונת הביאוה"ל שאף שמצד האמת ודאי לא יכול לקרות לו כלום כי הוא בשליחות הקב"ה, אלא שלעניין ברכות כיון שלפי הנראה לעיניים יש סכנה צריך לברך דחשיב כנס של הצלת נפשות.