סימן ע_ה - ב- העדאת עדים - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

א] בד' הראשונים נתחדש, דאף דבלא טענת פרעתי ה"ה חייב, מ"מ לחיוב העדאת עדים בעי' שיהא לנו בירור גמור על חיובו, וכל דמצי טעין פרעתי אינו חייב.

ד' הר"ן צ"ב, דמה קשיא לי' מעיקרא בנ' דחבלה ונ' דהלואה, דיהא פטור משום דיצאה הודאה בפטור, הרי מעולם לא יצאה ההודאה בפטור.

ונ' מד' הר"ן שמתחילה פירש דדינא דיצאה בפטור הוא שכפירתו יצאה בפטור, וכיון שנפטר בכפירתו תו אין מתחייב עלי', ועי' מאירי בפ' שבוה"ע בדין תבעו נ' חטים וכפר, ואח"כ תבעו גם נ' שעורים והודה, אם הוא מתחייב שבועה על החטים.

בהוכחת הרשב"א בתשובה מהא דבעי' להעדאת עדים, דהודאה מתוך הכפירה לא חשיבא כהודאה לחיוב מודה במקצת, ילה"ע, דמ"ט לא אמרי' דיצאה ההודאה בפטור, שהרי בשעה שהודה שלא פרע, לא נתחייב ע"י הודאה זו, וא"כ בלא חיובא דהעדאת עדים נימא דיצאה ההודאה בפטור, וזה ק' לדעת הר"ן דאיכא דין בפנ"ע דיצאה הודאה בפטור ה"ה פטור, אך אי נימא דכל עיקר הדין הוא דבעי' שתהא ההודאה על התביעה ניחא.

בשו"ע סימן צ"א ס"ו כתב בדין חנוני, דאם הודה בעה"ב שציוה לו ליתן נ' וכופר על נ', צריך לישבע ע"ז שבועת התורה, והנה התם הרי אינו מודה כלל על חיוב גמור, ואפ"ה חשיב כמודה במקצת, ונ' דהטעם בזה הוא דל"ד לד' הרמב"ם בנסכא דר"א דל"מ לדין מודה במקצת, דהתם לפי טענתו ה"ה פטור, ואך שאינו נאמן בטענתו, אך הכא גם לפי טענתו הוא חייב, וע"כ שפיר חשיב זה כמודה במקצת.

ועי' בעה"ת שכתב דטעם החיוב בכה"ג הוא משום דדבר הגורל"מ כממון דמי, והיינו שהרי אינו חייב בכה"ג לשלם אא"כ ישבע החנוני, וא"כ הוי זה גורל"מ, ואפ"ה חשיב זה כהודאת ממון וככפירת ממון.

וברמב"ם פ"ד טוען ה"ו מבו' דמה שזוכה במשכון כנגד דמיו מכח מיגו, לא חשיב כהעדאת עדים, ורק אם הודה הלה על מקצתו הוא דחייב שבועת התורה, אך אם כפר הלה בכולו, הגם שהוא נאמן במיגו בשבועה, לא חשיב זה כהעדאת עדים.

ויש להסתפק, אם הוא משום דנאמנות ע"י מיגו לא חשיבא כהעדאת עדים, או הוא משום דאינו נאמן בלא שבועה, ונאמנות ע"י שבועה לא חשיבא כהעדאת עדים.

ע"ד הפלפול י"ל בדעת רש"י, שפירש בב"ק דק"ז. דפטורא דכופר הכל מן השבועה הוא משום דחזקה אין אדם מעיז, וע"כ בפיקדון אף כופר הכל חייב, אך דעת ר' יוחנן שם דכופר הכל בפיקדון פטור.

ונ' דאזיל לטעמי', שהרי בד' רש"י גיטין דנ"א: מבו' דהא דאין אדם מעיז פניו, הוא רק היכא שבא להשתמט, אך אם בא לגזול ודאי ה"ה מעיז פנים, וקשיא דא"כ מ"ט כופר הכל פטור מן השבועה, הרי שמא גזלן הוא וה"ה מעיז פניו, וי"ל דהישוב לזה הוא, דעל הצד דגזלן הוא, ל"ש כלל להשביעו, דמיגו דחשיד וכו', ולא משבעינן לי' אלא משום צד אשתמוטי, ועל צד זה ל"מ להעיז פניו לכפור הכל.

ולפ"ז הרי נמצא דלר' יוחנן לטעמי' דס"ל דלא אמרי' מיגו דחשיד, הרי ממילא דיש לחייבו שבועה גם מצד חשש גזילה, ועל צד זה ליכא חזקה כלל.

ולפ"ז נמצא, דלפי' רש"י בב"ק דרבה פירש מ"ט כופר הכל פטור, הרי נמצא דכבר בתחילת ד' רבה נתבאר דאמרי' מיגו דחשיד, וע"כ הוא דכופר הכל אינו חייב, וע"ז הוא דקאי המשך ד' רבה, דאם אמרי' מיגו דחשיד, א"כ אף מודה במקצת יהא פטור, וע"ז אמר דאישתמוטי קמישתמיט.

והנה אמנם שוב נתבוננתי דאי"ז מוכרע כלל במכוון ד' רש"י, די"ל דמכוון ד' רש"י הוא להיפך, דכל הא דאין אדם מעיז פנים לכפור בכולו ומעיז פנים לכפור במקצתו, הוא רק במשתמיט, אך בבא לגזול אינו מעיז פנים אף לכפור במקצתו, וע"כ זהו שפירש"י דמדלא כפר בכולו ש"מ דאשתמוטי קמישתמיט, וז"פ.

לפ"מ שפירש"י דקו' רבה הוא מ"ט לא יפטר משום משיב אבידה, הרי י"ל דכל מש"א דאינו מעיז, הוא רק כשאינו רוצה לגזול, אלא אינו רוצה לישבע, וע"כ יש לחוש שיכפור, וע"ז אמרי' דליכא למיחש להכי, משום שאינו מעיז, אך אם רוצה לגזול, ודאי יתכן דיעיז.

וזה מפורש בד' רבינו יונה בב"ב דקכ"ח:, דודאי אדם מעיז בשביל ריוח ממון, ורק בשביל שלא לישבע על אמת, הוא דאינו מעיז.

אך לדעת ש"ר דקו' הגמ' הוא משום מיגו, הרי מבו' להדיא, דאף אם הוא רוצה לשקר, אינו מעיז.

אך אכתי י"ל, דכ"ז הוא אם אינו רוצה לגזול אלא להשתמט, ולצורך זה אינו מעיז, אך אם הוא רוצה לגזול, ודאי דהוא מעיז.

ויל"פ דזהו הא דאמר ובכולי הוא דבעי דלודי לי' וכו', והיינו דקשיא לי' לרבה, דהיאך מצית אמרת דלי"ל מיגו משום דאינו מעיז, הרי להרויח ממון ודאי הוא מעיז, וע"ז הוא שאמר דהוא אין רצונו להרויח ממון דבכולי הוא דבעי' דלודי לי', אלא רצונו להשתמט, וע"כ הוא דלית לי' מיגו

בקצוה"ח סימן פ"ז סק"ה נקט, דאף כד איכא הודאת פיו, מצינו לחייבו משום העדאת עדים, עייש"ה.

אך לכאו' בדבריו בסימן ע"ה מבו' לא כן, דזהו כל עיקר יסוד דבריו, דאין עושין מהודאת פיו העדאת עדים, וכמש"כ שם, דגם לדעת הגאונים שהביא הרמב"ם, כ"ז הוא משום דאיכא כפירה, אך כל דליכא כפירה כלל, א"א לחייבו משום העדאת עדים.

אך צ"ל, דכ"ז הוא אם כל ההעדאת עדים מיוסדת על הודאתו, אך כל דאיכא העדאת עדים בפנ"ע, שפיר מצינו לחייבו על פי', אף דליכא כפירה, וצ"ב הטעם בזה.

במש"כ הר"ן דבשנים אוחזין הוי החיוב משום שאינו זוכה בכפירתו וחשיב כמודה במקצת, צ"ע דלפ"ז בכל מודה במקצת ל"ב להא דפיו מחייבו, דתיפו"ל שאינו זוכה בחצי הממון.

אך הנה הר"ן כתב בתו"ד דבישותי' הוא דקא מחוי, והך לישנא מצינו בע"ז די"ז: ופירש"י שם דרשעך תראה ותודיע שרשע אתה, והיינו דכל שאינו זוכה בממון ואפ"ה הוא כופר בו, ה"ה מראה שרשע הוא, ומכח זה הוא דמחייבי' לי', וה"ט ל"ש במודה במקצת דאדרבה הודה במקצתו, אך צ"ע דא"כ מאי מדמי לי' הר"ן למודה במקצת, וע"כ צל"פ בע"א, דבשנים אוחזין הטענה מצ"ע אין ראוי לזכות בה, וע"כ חשיב כמודה במקצת, אך כל שיכול לכפור בכל הטענה, ואך דיש להלה סיוע דעדים ודהודאה לטענתו, בעי' לכח הנאמנות דפיו ודעדים, ודו"ק.

בל' הרמב"ם פ"ד מגזילה נ' דגם המחייבים בנסכא דר"א, אי"ז משום העדאת עדים, אלא הוא משום דחשיב זה כהודאת פיו, שהרי מודה שחטף, וכיון דמכח הודאה זו ה"ה מתחייב, חשיב זה כמודה במקצת, עיי"ש.

בדין משאיל"מ בהעדאת עדים, עי' בהגרע"א בשם הבשמים ראש, ועי' בית אפרים חו"מ סימן ט' ונחל יצחק סימן ע"ה שהאריכו להאריך שלא יצאה תשו' זו מתח"י הרא"ש, ודאמרי' משאיל"מ בהעדאת עדים, עי' בדבריהם.