ז_ נקיים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**הפסק טהרה בזבה**

בגמ' נדה סט. מקשינן לרב דסגי בבדיקה ביום ראשון לחוד או ביום שביעי לחוד משמעתא דטועה, דקיי"ל אשה שהגיעה לפנינו ויודעת שילדה ואינה יודעת מתי, שבוע ראשון מטבילין אותה רק בלילה שמא ילדה כשהיא נדה ועכשיו ליל שמיני, וטבילה בזמנה מצוה, אך אינה טובלת ביום משום ספק שמא ילדה כשהיא זבה ועכשיו יום שביעי שלה דצריכה לטבול ביום, שהרי לא ישבה בפנינו ז' נקיים, ואי ס"ד לא בעינן ספורין לפנינו כרב, ביממא נמי נטבליה. ובפשטות כונת הגמ' שלרב דסגי בבדיקה בשביעי יכולה לבדוק כל יום ולטבול שמא הוא יום שביעי של זיבות. ומשני דהא ברייתא אתיא כר' עקיבא דצריך בדיקה כל יום.

והקשה בתוס' רא"ש מדוע לרב יכולה לטבול ביום אע"פ שלא ספרה בפנינו ז"נ, הא לא הפסיקה בטהרה לאחר הלידה, ומודה רב דהפסק טהרה מיהא בעי. ותירץ, דחומרא בעלמא היא ומדרבנן, ואינה נמנעת בשביל זה מלטבול כיון שטבילה בזמנה מצוה. ועוד תירץ דאפילו אם נאמר שצריכה הפס"ט מהתורה טובלת דשמא הפסיקה ולאו אדעתא כיון דבאיזה יום שהפסיקה מועלת הפסקה.

ובמהרש"א נמי הקשה כן, ותירץ באופן פשוט יותר, דרב נמי לא קאמר דבעי הפרשה בטהרה בודאי אלא להחמיר, שלא לטהרה לבעלה בבדיקות לחוד עד שתפסיק בטהרה, אבל לגבי טבילה בזמנה מצוה אף בלא הפרשה בטהרה צריכה לטבול, דהא מכל מקום איכא למיחש שמא הפסיק דמה. כלומר, דאף אם נאמר שיש לאשה חזקת טומאה, וכל שלא בדקה אנו תולים שהמשיך דמה, מכל מקום אם באמת כלפי שמיא גליא שהפסיק דמה אף שלא בדקה כן הרי היא צריכה טבילה, ולכן לגבי טבילה בזמנה מצוה צריכה לטבול גם בלא הפסק טהרה.

ובדעת התוס' רא"ש שלא תירץ כן נראה, דהיה פשוט לו מסברא שאי אפשר להתחיל ז"נ עד שתדע בבירור שפסק דמה, ואף אם כלפי שמיא גליא שפסק דמה אי אפשר להתחיל לספור ז' נקיים כל שאינה יודעת שבאמת היא נקיה. וענין הפס"ט אינו **רק** בשביל להפסיק את החזקת טומאה אלא אף בשביל שתוכל לספור. [אמנם פשוט דבנדה ענין ההפסק טהרה הוא להפסיק את החזקת טומאה, דהתם אין צריך ז"נ]. והשתא שפיר הקשה התוס' רא"ש מדוע יכולה לטבול ביום שמא הוא יום שביעי לנקיים הא אין כאן ז' ימים נקיים כל שלא בדקה מקודם לכן והפסיקה בטהרה, ותירץ, שמהתורה אין לה חזקת טומאה כלל, וכל שהרגישה שפסק דמה הרי היא בחזקת טהרה אף לבעלה, וחשיב ידיעה שפסק דמה שתוכל לספור ז"נ, ורק מדרבנן בעלמא היא בחזקת טומאה ואינה יכולה לספור בלא בדיקה. ועוד תירץ דחיישינן שמא באמת בדקה ולאו אדעתא. ובדעת מהרש"א צ"ל דענין הפס"ט אינו בשביל להתחיל למנות ז"נ אלא בשביל להוציא מחזקת טומאה, ולכן אם כלפי שמיא גליא שפסק דמה יכולה למנות ז"נ.

ובהמשך הסוגיא מייתינן ראיה לרב דסגי בבדיקת שביעי מדתנן טועה שאמרה יום אחד טמא ראיתי מטבילין אותה ט' טבילות, ז' לנדה ותרי לזיבה. ראיתי ואיני יודעת כמה ראיתי אי בימי נדה או בימי זיבה, מטבילין אותה ט"ו טבילות וכו'. והיינו דאם יתכן שראתה ג' פעמים איכא חשש שמא היא זבה, וטובלת אף בימים. ואי ס"ד ספורים לפנינו בעינן כל הני טבילות למה לי, תספור ז' והדר תטבול. כלומר, דאם צריך בדיקות כל יום כר' יהושע ור' עקיבא או בראשון ושביעי כר' חנינא הרי לא בדקה, ואיך תוכל לטבול ביום, אלא לאו ש"מ רבנן היא דאמרי לחא בעינן ספורין לפנינו. ודחינן תריץ ואימר הכי ספרתי ואיני יודעת כמה ספרתי וכו'. והיינו שיש לה ספק שמא עשתה ז"נ בבדיקות כדין.

והקשו תוס' מדוע אינו מוכיח מרישא דאמרה יום אחד טמא ראיתי כרב דאין צריך ספורין לפנינו, דאם צריך ספורין לפנינו מדוע צריכה ב' טבילות לזיבה (שמא היא שומרת יום) הא לא הפסיקה בטהרה. ועוד, דאם צריך בדיקה ביום ראשון של ז"נ הוא הדין שומרת יום צריכה בדיקה מיד בתחילת היום, וכיון שהגיעה לפנינו באמצע היום בלא בדיקה אינה יכולה לטבול היום בלא בדיקה. ותירצו, דאע"ג דלא בעינן ספורין בפנינו בזבה קטנה, בזבה גדולה בעינן. כלומר, דבאמת בזבה קטנה יש להוכיח דאין צריך הפסק טהרה, ורק בזבה גדולה בעינן. ועוד תירצו לגבי קושיא שניה נוכיח מדאין צריך בדיקה מיד בתחילת הספירה, דאף לר' חנינא ור' עקיבא אין צריך בדיקה בעלות השחר אלא במשך היום הראשון.

והקשה המהרש"א מדוע לרב ניחא הא לרב נמי צריך הפסק טהרה. ותירץ כנ"ל דמכל מקום צריכה טבילה משום שמא פסק דמה ויכולה לטבול גם בלא הפס"ט. והקשה הסדרי טהרה (קצ"ו סקי"ח ד"ה ומיהו כל זה) אם כן למ"ד בעינן ספורין בפנינו נמי לא ליבעי הפסק טהרה ותוכל לטבול שמא פסק דמה, ומה הקשו תוס'. ותירץ, דלפי רב דסגי בסופן בלא תחילתן ובזמן שספרה ששה ימים ראשונים עדיין לא נתבררו אם הם נקים ברורים, שהרי עדיין לא בדקה, הוא הדין בלא הפס"ט אם כלפי שמיא גליא שפסק דמה יכולה לטבול, אך אם בעינן בדיקה ביום ראשון משום דבעינן ספורין לפנינו הרי היא צריכה הפס"ט בשביל ספירת ז"נ ולא מהני מה דכלפי שמיא גליא שפסק דמה. כלומר, דכל מש"כ מהרש"א לעיל דסגי במה שכלפי שמיא גליא שפסק דמה היינו לדעת רב, אך אם בעינן ספורין לפנינו מודה לתוס' רא"ש דבעינן הפס"ט בשביל להתחיל למנות בנקיות.

ומעתה צ"ע טובא דברי התוס' רא"ש, דהקשה כקושיית תוס' מדוע לא מדקדק כרב דאין צריך ספורין לפנינו מרישא דטובלת ביום שמא היא שומרת יום אע"פ שלא הפסיקה בטהרה. ותירץ, שאין לחוש מה שלא הפסיקה בטהרה כיון שיום הספירה בדקה ומצאה טהור. ועוד חילק בין זבה קטנה לזבה גדולה. והנה כתבנו לעיל בדעת תוס' רא"ש שאף לרב בעינן הפסק טהרה בשביל להתחיל למנות ז"נ, וכתב שם ב' תירוצים האם מהתורה מוקמינן לה בחזקת טהרה, ואם כן לרב נמי קשה מדוע יכולה לטבול בלא הפס"ט, ולאחר ב' התירוצים הנ"ל אף למ"ד בעינן ספורין לפנינו לא קשה, כיון דאיכא חזקת טהרה או דאיכא למיחש שמא הפסיקה בטהרה. ואולי י"ל לפי תירוצו הראשון דמהתורה איכא חזקת טהרה, דנקט השתא שרק לפי רב ניתן לסמוך על זה בשביל שלא נצטרך הפסק טהרה, אך אם בעינן ספורין לפנינו צריך בדיקה ממש ולא סגי בהפסק טהרה, ותירץ שאין לחוש מה שלא הפסיקה וכו', והיינו שגם אם בעינן ספורין לפנינו ניתן לסמוך על חזקת טהרה.

**סימן ב**

**הפסק טהרה דאורייתא**

לעיל סימן א' הובא ב' תירוצים מהתוס' רא"ש האם מהתורה האשה בחזקת טהרה, והפס"ט חומרא בעלמא מדרבנן, או שמא מהתורה ליכא חזקת טהרה כל שלא בדקה. ומצינו שנחלקו בזה הראשונים.

באור זרוע נדה של"ח כתב בשם רשב"ם: ובדיקה זאת אינה כי אם חששא דרבנן כדפירש רשב"ם, דחיישינן הואיל ומעיינה פתוח דלמא התחילה לראות שעה אחת קודם ביה"ש וראתה כל ביה"ש ולא פסקה עד שנכנסה בליל שמיני וכו', מיהו אפילו טומאת ספק ליכא וטהרות נוגעין בה, דאינה אלא חששא דרבנן, עכ"ל. ולמד האור זרוע מדבריו דאפילו ראתה בשביעי ולא בדקה סמוך לביה"ש בחזקת טהרה היא וטובלת ומשמשת, אלא שחכמים החמירו הואיל ומעיינה פתוח והצריכוה בדיקה.

ומאידך המאירי נדה סח. כתב: לא הפרישה, ר"ל לא בדקה עצמה להפריש בטהרה אם פסקה, אלא שהרגישה בהפסק ועמדה לה ימים, אפילו בדקה ומצאה טהור טמאה היא, ר"ל דעומדת **בספק זיבה להביא קרבן** ושלא להיות נאכל ולטמא טהרותיה מספק, עכ"ל. ומבואר שאפילו אם הרגישה שפסק דמה כל שלא בדקה הרי היא בספק שמא המשיכה לראות וצריכה להביא קרבן מספק, ואם הוי חומרא דרבנן בעלמא ומהתורה היא בחזקת טהרה לא שייך להביא קרבן אפילו מספק.

והנה סברת האור זרוע ותוס' רא"ש בתירוצו הראשון דאף בלא בדיקה אינה בחזקת טומאה אין זה משום שאינה מרגשת ביציאת הדם, דהא כתב בשו"ת חתם סופר סי' קע"ז שלאחר שנפתח מקורה שוב אינה מרגשת במשך יציאת הדם, ומה שאינה מרגשת עכשיו אין זה ראיה כלל שפסק דמה. אלא משום שדרך נשים שמפסיקות לאחר כמה ימים, וכשעבר הזמן שרגילה לראות בו שוב היא חוזרת לחזקת טהרה.

במס' נדה טו: אמר ר' יוחנן אשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עליה. ופירש רש"י אם שהה בדרך ז' ימים אחר וסתה, דעכשיו עומדת בימים שיכולה להטהר אפילו הגיע וסתה, אמרינן טבלה ואין צריך לשואלה. א"ל ר' שמואל בר ייבא לר' אבא האם אמר ר' יוחנן אפילו ילדה דבזיזא למטבל. א"ל אטו ודאי ראתה מי אמר ר' יוחנן, אימר דאמר ר' יוחנן ספק ראתה ספק לא ראתה ואת"ל ראתה דלמא טבלה, אבל ודאי ראתה מי יימר דטבלה. והקשה בשו"ת זכרון יוסף יו"ד סי' י' איך יכול לחשב ימי וסתה ניחוש דלמא לא פסק דמה, והוכיח מכאן דמהתורה אזלינן בתר רוב נשים או בתר דרך אשה זו שלאחר כמה ימים מפסקת מלראות והרי היא בחזקת טהורה בלא בדיקה.

וכתב הסד"ט (קצ"ו ס"ק כ"ג ד"ה עוד ראיתי שהחכם הנ"ל) דיש מקום לדחות ראייתו דהתם מסיק שלא התיר ר' יוחנן אלא בספק ראתה, ואם כן י"ל דלעולם היא בחזקת טומאה ורק משום דאיירי בלא ראתה בודאי יש לתלות שמא פסק דמה. אך כתב דזה אינו, דהגמ' שם נקטה מי יימר דטבלה ולא נקטה מי יימר דפסק דמה. ועוד, דלפי ר' שמואל בר ייבא איירי אף בודאי ראתה, ומכל מקום תלינן שפסק דמה מספק.

אך הקשה הסד"ט דאפילו לפי הזכרון יוסף שמהתורה מוקמינן לה בחזקת טהרה לאחר כמה ימים כפי רגילותה לראות, מכל מקום מדרבנן היא בחזקת טומאה כל שלא הפסיקה בטהרה, וכדתנן בדף סח. שאם לא הפרישה בטהרה אינה יכולה למנות ז"נ, ואם כן עכ"פ מדרבנן אינו יכול לבא עליה בלא לשואלה דאיכא למיחש דלמא לא פסק דמה. ועיי"ש שדחה את הראיה מהגמ' שם, ולא הסיק למעשה האם דין הפסק טהרה דאורייתא או דרבנן.

ובשו"ת רעק"א סי' ס' כתב לדחות הראיה דאף ר' שמואל בר ייבא מוקי דברי ר' יוחנן בספק ראתה, אלא דס"ל וסתות דאורייתא והוי כודאי ראתה, וכיון שאינו יודע שראתה אלא מכח חזקת הוסתות שפיר יכול לתלות שפסק דמה כפי רגילותה, אך בודאי ראתה ליכא חזקה. ועוד כתב, דלמ"ד וסתות דאורייתא כשם שתלינן שתראה בזמן שרגילה לראות כך תלינן שפסיק בזמן שרגילה להפסיק, אך לדידן דקיי"ל וסתות דרבנן אין סומכין על רגילות האשה בין לגבי תחילת ראייתה ובין לגבי סוף ראייתה.

וכתב החזון איש (צ"ב ס"ק כ"ב) דלמדנו מיהא מדברי רעק"א שחרשת שיש לה וסת ועבר זמן וסתה אין צריך הפסק טהרה אפילו למ"ד וסתות דאורייתא. כלומר, דכאשר אין זה ודאי נטמאה אלא שאנו סומכין על חזקת הוסתות שהגיע זמנה ומסתמא ראתה, לפי ב' התירוצים של רעק"א אפשר לסמוך על חזקה שהפסיקה אחר כמה ימים ואין צריך הפס"ט. ובלבושי עז כתב נפק"מ נוספת באשה שיש לה מכה שמוציאה דם והגיע יום הוסת, לפי מה שאנו נוקטים כדעת תוס' דאסורה לאחר הוסת, כשרוצה להטהר אינה צריכה הפס"ט כיון שאין זה ודאי שראתה.

ובחזון איש שם נחלק על רעק"א וסד"ט והסכים עם הזכרון יוסף, דאשה שיש לה אורח קבוע מתי מתחילה לראות ומתי מסיימת לראות, כשראתה כפי דרכה אינה צריכה הפס"ט וסמכינן על חזקת הוסתות. ורק באופן שראתה שלא כפי דרכה, כגון בזמן אחר או במשך זמן ארוך יותר, או אשה שאין לה וסת, בזה צריכה הפסק טהרה מדינא, ובזה איירי מתני' סח. שאם לא הפרישה בטהרה היא בחזקת טמאה, ואילו הסוגיא דר' יוחנן איירי ביש לה וסת ותלינן שתראה כפי וסתה ואינה צריכה בדיקה.

ומשמע מדברי החזון איש שאשה שרואה כפי דרכה אינה צריכה הפס"ט אף מדרבנן, אך בס"ק כ"ג כתב די"ל אף לפי הזכרון יוסף שמדרבנן צריכה הפרשת טהרה, ועוד כתב דלאחר שתקנו חכמים שכל הנשים בספק זבות בראית זבה לא שייך סברא זו. וצ"ע לפי מש"כ בתחילה שמדרבנן מודה הזכרון יוסף שצריך הפס"ט דאם כן חוזרת הקושיא מר' יוחנן איך בעלה בא עליה לאחר ימי וסתה, הא איכא למימר מי יימר דבדקה ומדרבנן היא טמאה לכל דבר.

ובשו"ת חתם סופר (סי' קמ"ב ד"ה אלא אפילו) נקט שבלא הפסק טהרה ליכא לא חזקת טומאה ולא חזקת טהרה, ולכן תלוי בבדיקה שלאחר מכן, שאם תבדוק אח"כ ותמצא טמאה הרי היא טמאה למפרע, ואם תבדוק אח"כ ותמצא טהורה הרי היא טהורה למפרע אף בלא הפס"ט. וביאר בזה דיוקי המשנה, דברישא תנן נדה שבדקה עצמה וכו' משמע שבלא בדקה טמאה היא, ובסיפא משמע דוקא בדקה ומצאה טמאה, הא לא בדקה כלל טהורה. ועל כרחיך צ"ל דזה תלוי מה תמצא אח"כ.

ולאחר מכן הקשה מדברי רש"י סט. שהוכיח ממתני' דבעינן הפס"ט, והא לפי מה שביארנו לעיל הרי בלא הפסיקה כלל נמי טהורה אם לא תמצא אח"כ טמאה. ולכן כתב דבנדה דוקא אמרינן שאינה לא בחזקת טמאה ולא בחזקת טהורה, דלאחר ימי נדות אמרינן שמסתמא לא תראה עוד ותהיה זבה. משא"כ בראתה בימי זיבות כל שלא הפסיקה בטהרה הרי היא בחזקת טמאה אע"פ שבדקה אח"כ ומצאה טהורה. ורש"י למד כן ממתני' דאם אינה בחזקת רואה כלל אפילו בדקה ומצאה עצמה טמאה תהיה טהורה, ועל כרחיך שהדבר שקול ואינה לא בחזקת טמאה ולא בחזקת טהורה וממילא בזבה כיון שראתה בימים שאינה רגילה לראות הרי היא בחזקת טמאה. ולפי"ז הסיק דנשי דידן דכולי ספק זבות דוינהו רבנן לא מוקמינן להו בחזקת טהרה עד שתפסוק בטהרה.

ובסי' קע"ז הביא החת"ס את החו"ד בסק"ג שאשה שנטמאה מחמת שראתה דם כדרכה ויש לה מכה שמוציאה דם כל הזמן, וכן אשה שהגיע זמן וסתה ויש לה מכה שמוציאה דם, ואנו נוקטים לדינא כדעת תוס' דחוששים שמא ראתה וטמאה, אינה יכולה להטהר כלל, דעד שלא תפסוק בטהרה ונראה שהיא נקיה היא בחזקת טמאה. ובחת"ס הסכים עמו באשה שראתה דם ודאי שאין לסמוך על מה שעברו הימים שבדרך כלל היא רואה, וכל שלא תפסוק בטהרה להדיא הרי היא בחזקת טמאה. אך לגבי אשה שלא ראתה ודאי, אלא שהגיע זמן וסתה ואנו חוששים לדעת תוס' שהיא טמאה, בזה אפשר לסמוך על מה שעברו הימים שרגילה לראות, והרי היא טהורה בלא הפסק טהרה, וכמש"כ החזון איש בדעת רעק"א.

העולה מכל זה, שלפי הזכרון יוסף סתם אשה בחזקת שאינה רואה יותר מכפי רגילותה, ולאחר ימים אלו הרי היא בחזקת טהרה אף בלא הפסק טהרה. ובחזון איש הסכים לזה, אלא שכתב שאם אין לה וסת או שראתה בימים אחרים או המשיכה יותר מדרך רגילותה אין לה חזקת טהרה עד שתפסוק בטהרה.

לפי הסד"ט אין לאשה חזקת טהרה עד שתפסוק בטהרה. וברעק"א הסכים לזה, אלא שמשמע מדבריו שבספק ראתה אינה צריכה הפסק טהרה.

ובחתם סופר חילק בין נדה לזבה, דבנדה לאחר ימי הנדות אינה לא בחזקת טהרה ולא בחזקת טומאה וזה תלוי מה תמצא אח"כ, ובזבה הרי היא בחזקת טומאה עד שתפסוק בטהרה. ובספק ראתה כתב כדעת רעק"א שאינה צריכה הפס"ט.

נראה שאפילו להשיטות שהפסק טהרה דאורייתא מכל מקום הא דצריך לעשות ההפסק ממנחה ולמעלה וביום ראשון לראייתה הוי לעיכובא (לפי הרמ"א לא מהני בדיקת שחרית ולפי השו"ע והגר"א אף ממנחה ולמעלה עד שתעשה מוך דחוק כל ביה"ש) הוא דרבנן.

**סימן ג**

**גדר הספירה בז' נקיים**

בפתחי תשובה סק"ד הביא בשם השל"ה שער האותיות אות ק' שבימי ספירת ז"נ תמנה בכל יום ותאמר היום יום אחד לספירת ליבוני, כיון דכתיב וספרה לה, והוי כספירת העומר ויובל. אמנם בשו"ת נוב"י תניינא תשובה קכ"ג קכ"ד האריך לחלוק על השל"ה, וכתב דהפסוק וספרה לה מתקיים במה שמשגיחה שיהיו ימים אלו נקיים. וכן כתב בשו"ת חת"ס סי' קע"ח, דאותה הספירה אנו מקובלים ממרע"ה מפי הקבלה שאינה צריכה ספירה בפה. וכן כתב החינוך מצוה ש"ל דכל ענין התורה תלוי בפירות המקובל וכו', וכן באתנו הקבלה שצווי וספרת דיובל צריך מנין בפה, וצווי הספירה הכתוב בזב ובזבה אינו אלא השגחה בימים, ומנהגן של ישראל בכל מקום כך הוא, ואע"פ שאינם נביאים בני נביאים הם, עכ"ל.

ובתוס' כתובות עב. הקשו מדוע אין מברכת זבה על ספירתה כמו שמברכין על ספירת העומר, דהא כתיב וספרה לה. ותירצו דאין מברכין אלא ביובל שמברכין בי"ד בכל שנה, שלעולם יוכל למנות כסדר, וכן עומר, אבל זבה שאם תראה תסתור אין לה למנות, עכ"ל. והבין השל"ה מדבריהם דספירת זב וזבה הוי כספירת העומר שראוי לברך על זה, אלא דחיישינן שמא תסתור מניינה והוי ברכה לבטלה, והוכיח כשיטתו דצריך לספור בפה ז"נ כספירת העומר. ומה שסיימו תוס' "אין לה למנות" היינו אין לה למנות בברכה, או שמא טעות סופר הוא וצ"ל אין לה לברך. ובנוב"י פירש דברי התוס' באופן אחר, דיובל ועומר הוי מסדר העולם ולא שייך בזה השגחה על הימים, ועל כרחיך קרא וספרת קאי למצות ספירה, אך זב וזבה שאם תראה תסתור שייך לצוות להשגיח בנקיות, ואין מקור לומר דבעינן ספירה בפה.

היסח הדעת בימי הספירה

בסדרי טהרה קצ"ו סקי"ח הביא חידושו של המעיל צדקה שאם הסיחה דעת מספירת ז"נ צריכה לספור מחדש, חדא דכיון שלא כיונה במספר הימים באיזה יום היא עומדת לא עלו לה. ועוד דאולי כל שלא נתנה דעתה לספרן לנקיים לא הקפידה אף אם הרגישה קצת לבדוק נפשה, דכל מלתא דלא רמיא עליה דאיניש לאו אדעתיה. ובחידושו הראשון שאם לא כיונה למספר הימים לא עלו לה הוכיח כן מהא דנקטו הראשונים בפשיטות שלדעת רב דסגי בבדיקת יום שביעי אם לא בדקה עד יום שמיני לא עלו לה כלל, וצריכה להתחיל למנות מיום זה והלאה, וכן פסק השו"ע סעיף ד'. והנה בגמ' מבואר כן לדעת ר' יהושע או לדעת ר' אליעזר אליבא דר' חנינא, אך לפי ר' אליעזר אליבא דרב בתרייתא דסגי בבדיקת יום שביעי לכאורה נימא דיום שמיני הוא יום שביעי ויום שני למניינה הוא יום ראשון, שהרי אין צריך בדיקה בראשון, ונעשה מהשני ראשון. אלא מוכח דבעינן כונה לספירת ז"נ, וכיון שלפי מניינה השמיני הוא מחוץ לז"נ לא מהני בדיקה ביום שמיני.

אך הקשה הסד"ט על דבריו ב' קושיות, חדא מדם חימוד, דאיתא במס' נדה סו. תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה שתשב ז"נ, ומייתי עובדא ברבינא דאיעסק ליה לבריה בי רב חנינא, א"ל סבר ליה מר למכתב כתובה לד' יום, א"ל אין, כי מטא לארבעה נטר עד ארבעה אחרינא איעכב ז' יומי, בתר ההוא יומא א"ל מאי היא, א"ל לא סבר לה מר להא דרבא דבעינן ז"נ וכו'. וכתב הרא"ש: יש מן הגדולים שכתבו שאינה צריכה לא הפס"ט ולא בדיקה אלא כל שהמתינה ז"נ בתר התביעה הרי היא טובלת וטהורה, שהרי זו לא ראתה כלום אלא חשש ראיה בעלמא ולא הוחזקה מעיינה פתוח להצריכה בדיקה. והוכיחו מעובדא דרבינא דכאשר המתינה ז"נ לא סברה כלל דצריכה לישב ז"נ, ומכל מקום עולין לה. והקשה ע"ז הרא"ש דאם כן אפילו ישיבת ז' אין כאן כלל, ומה תועלת יש בהמתנת ז' ימים, כיון דר' חביבא סבר דבקטנה לא חיישינן לחימוד. ולכן נקט דהתם אמר ליה רבינא מתחילה שצריכה ז"נ, עיי"ש שגרס כן בגמ', עכ"ד. ומבואר דהרא"ש נקט בפשיטות שאפילו באופן שאין חשש שתראה עוד ואינה צריכה הפס"ט ובדיקות ז"נ מכל מקום צריכה לדעת שהיא יושבת ז"נ, דזה עיקר דין הספירה, וכדעת המעיל צדקה.

אך הראב"ד והרמב"ן והרשב"א נקטו דמתחילה לא ידעה שצריכה ז"נ ומכל מקום עולין לה, ומבואר להדיא שאין צריך ידיעה שסופרת ז"נ, ודלא כהמעיל צדקה. ותירץ הסד"ט די"ל דכיון שדם חימוד דרבנן הקילו בישיבת ז"נ שאין צריך אפילו כונה לספירה, שהרי אפילו ראתה מהתורה היא נדה ואינה צריכה ז"נ, אך היכא דראתה בודאי עיקר דין הספירה הוא שתדע מנין הימים ותייחדן לספירה. אך הקשה טובא על מש"כ הרשב"א במשמרת הבית שלפי הראב"ד שהצריך בדיקה ביום שביעי צ"ל שלא נתעכב שבעה ימים ממש שאם כן אפילו סופן ליכא אלא שבא ביום השביעי ממש. וזה ודאי צ"ע, דאם דם חימוד קל יותר דאין צריך כונה לספירה אם כן מדוע לא תבדוק ביום שמיני ויעלה לה בתורת יום שביעי. ואין לומר דהחיסרון ביום שמיני משום שהרחיקה את הספירה מההפסק טהרה, דבלא"ה ליכא הפסק טהרה בדם חימוד, וצע"ג.

עוד הקשה מסוגיא דטועה, דמבואר שלפי רב יכולה לבדוק ביום שמא הוא יום שביעי ולטבול, ולגבי הפסק טהרה כתבנו לעיל בשם תוס' רא"ש דהוי דרבנן או דיש להסתפק שמא הפסיקה ולאו אדעתא, אך עדיין יש להקשות דלא כיונה לספור ז"נ ואיך עולין לה ימים אלו. ולכאורה יש ליישב דמהתורה באמת אין צריך כונה לספירה, ואם בדקה ביום שביעי יכולה לטבול, ורק מדרבנן צריכה לייחדן לספירה, ולכן אינה יכולה לבדוק ביום שמיני ולומר דהוא יום שביעי, כיון שמדרבנן בעינן ספירה לעיכובא.

ובחזון איש צ"ב סק"ח ביאר הא דלא מהני בדיקה ביום שמיני באופן אחר, דכאשר בודקת רק בשביעי הרי זה מועיל לכל הימים למפרע משום בדיקת הפסק טהרה, דמצטרפין הפסק טהרה עם בדיקת שביעי לטהר כל הימים שבאמצע, ובאופן זה צריך להסמיך את הז"נ להפסק טהרה, ולכן בדיקת שמיני לא מהני בתורת שביעי דנמצא שהרחיקה את הז"נ מההפסק טהרה. ולפי"ז אין ראיה לחידושו של המעיל צדקה שצריך לייחד ימים אלו דוקא. וכתב החזון איש דנפק"מ בין הטעמים באופן שמתחילה כיונה להתחיל ז"נ לאחר כמה ימים מההפסק ובדקה רק בשביעי, לדעת המעיל צדקה מהני משום שייחדה ימים אלו, ולדעת החזון איש לא מהני משום דהרחיקה את הז"נ מההפסק טהרה.

ולפי החזון איש אתי שפיר הא דנקט רב זבה שהפרישה בטהרה בשלישי שלה ולא בדקה עד שביעי הרי היא טהורה, וצ"ב מדוע הזכיר בדיקת הפסק טהרה שאינה שייכת לבדיקות ז"נ. ולפי החזון איש אתי שפיר דכל מה דמהני בדיקה בסופן לחוד הוא מחמת שקודם לכן עשתה הפסק טהרה. וכן מדוייק ברמב"ם פ"ו מאיסורי ביאה הכ"ב, עיי"ש.

נפק"מ בין ב' הטעמים של המע"צ

לעיל הובא חידושו של המע"צ, שאשה שהסיחה דעתה מספירת ז"נ, כגון שראתה כתם והיתה סבורה שהוא טמא ולבסוף התירו לה את הכתם, אין עולין לה ימים אלו לז"נ מתרי טעמי, חדא דימים ספורין בעינן וכיון שהיתה סבורה שאין עולין לה הרי לא ספרה ימים אלו, ועוד, דחיישינן שמא ראתה, דמילתא דלא רמיא עליה דאיניש לאו אדעתיה. [אף שהיא בחזקת טהרה ואין לחוש סתם שמא ראתה, הכא שחידשה התורה לחייבה בדיקות ושלא לסמוך על חזקת טהרה כל שהסיחה דעתה חיישינן].

ולכאורה יש הבדל גדול בין הטעמים, דלפי הטעם דבעינן ספורין אינה סותרת כל הז"נ, אלא שימים אלו שלא ספרה אותם משום שהיתה סבורה שהיא טמאה אין עולין לה, דחסר בתנאי הספירה, אך אין סיבה שתסתור כל המנין, משא"כ לטעם דחיישינן שראתה סתרה כל המנין. וכן נפק"מ אם צריכה שוב הפס"ט, דאם הוי רק חיסרון בספירה ולא חיישינן שראתה אין טעם להצריכה שוב הפס"ט. וכן נפק"מ אם מקצת מהיום הסיחה דעתה, דאם חסר בספירה הרי היא ספרה את היום הזה ואין צריך ספירה בכולו, משא"כ אי חיישינן שראתה סגי במעט הסה"ד בשביל לחשוש שראתה. [ובחוט שני נקט שאף לטעם שחסר בספירה צריכה הפסק טהרה ולמנות מחדש, והניח בצ"ע מדוע לא נאמר שסותרת רק אותו יום].

ובחכמת אדם כתב שאם הסיחה דעתה צריכה לפסוק שוב בטהרה, ומבואר שנקט לעיקר כהטעם דחיישינן שראתה ולכן סתרה כל המנין וצריכה שוב הפס"ט. אך בלבושי עז הביא בשם אמרי יושר דהקשה על המע"צ מהשו"ע סעיף י"ב שאם טעתה וטבלה בליל שביעי ושמשה צריכה למנות ששה עונות משום חשש פולטת ולהשלים עוד יום אחד, ויש להקשות על המע"צ בתרתי, חדא דבששה עונות אלו אינה בודקת ובפשטות איכא הסה"ד מספירה ומדוע אין זה סותר לגמרי כל המנין. [ובזה י"ל דכיון שיודעת שהיא בז"נ ליכא הסה"ד, דהא קרי סותר רק יומו ואינו צריך למנות מחדש מחמת הסה"ד]. וכן יש להקשות בזמן שטעתה וסברה שסיימה למנות ז"נ ניחוש דלמא ראתה ולאו אדעתה. ומוכח מכאן דלא כטעם שני של המע"צ דבלא דררא לא חיישינן שמא ראתה, אמנם כטעם ראשון של המע"צ שפיר איכא למימר, דכל יום שיש בו הסה"ד אינו עולה לז"נ, וצריך להשלים עליו יום אחר ותו לא. ובחכמת אדם באמת כתב דבאותן ששה עונות צריכה בדיקה משום שהיא בתוך הז"נ, ואזיל לשיטתו דהסה"ד פוסל בז"נ. אך אכתי קשה מדוע לא ניחוש שמא ראתה מזמן שטבלה עד שנזכרה שהיא בתוך הז"נ.

וכתב בלבושי עז דכן נקט הגריש"א להלכה, דהסה"ד סותר יומו, ודלא כהחכמת אדם.

ובחזון איש הקשה על המע"צ מהא דמהני ספירת ז"נ בחרשת ושוטה באופן שפקחות מתקנות אותן, והא בחרשת ושוטה ליכא כונה לספירה ואיכא הסה"ד.

**סימן ד**

**בדיקות המעכבות בז' נקיים**

במשנה סח: נחלקו תנאים בזבה שבדקה רק ראשון ושביעי, ובשאר הימים לא בדקה, לפי ר' אליעזר עלו לה ז"נ ויכולה לטבול, לפי ר' יהושע אין לה אלא ראשון ושביעי בלבד, כלומר, דכל יום שלא בדקה אינו עולה לה וצריכה להשלים, ולפי ר' עקיבא אין לה אלא יום ז' בלבד, דביום שלא בדקה הוי כראתה וסותרת כל המנין. ולדעת ר' אליעזר נחלקו בגמ' כמה בדיקות צריך, לפי רב סגי בראשון לחוד או בשביעי לחוד, ולפי ר' חנינא צריך לבדוק ראשון ושביעי. ונקטו רוב הראשונים דקיי"ל כרב דסגי בבדיקה אחת, אך הסמ"ג נקט דיש להחמיר שמא הלכה כר' חנינא דצריך בדיקה בראשון ושביעי דוקא. וכתב הבית יוסף דאין להקל בדבר שהוא ספק איסור כרת. והוכיחו מכאן החו"ד סק"ג ושו"ת רעק"א סי' ס' דבדיקות דז"נ הם דאורייתא, ולכן חשיב ספק באיסור כרת. (ואע"פ שאם היא נדה אין זה איסור כרת דמהתורה אינה צריכה ז"נ כלל, מכל מקום חשיב ליה איסור כרת משום שהחמירו לחושבה כזבה).

ועוד הוכיח החו"ד משמעתא דטועה, דמקשינן למ"ד ספורין לפנינו בעינן (דהיינו ר' עקיבא ור' יהושע וכן ר' אליעזר אליבא דר' חנינא דצריך בדיקה אף ביום ראשון) איך יכולה לטבול ביום הא לא ספרה ז"נ קודם לכן, ופירש רש"י דאפילו אם אליבא דאמת שלמו ז' ימים נקיים לאו בתר טבילה היא הואיל ולא בדקה. ומבואר שאף אם כלפי שמיא גליא שהיתה נקיה אינה יכולה לטבול בלא בדיקה, דבדיקות ז"נ מעכבות מהתורה.

אך כתבו הסד"ט (ריש ס"ק י"ח) והחזון איש סי' צ"ב סק"ו דאכתי אפשר שלפי רב בתרייתא דמהני בדיקה ביום ז' לחוד אף בדיקה זו היא דרבנן, דהא רב סובר שלא בעינן ספורין לפנינו, ואפשר דניתן מהתורה לסמוך לגמרי על חזקת טהרה ואינה צריכה בדיקה כלל, ואף בדיקת שביעי הוא מדרבנן בעלמא, ורק למ"ד בעינן ספורין לפנינו מוכח מהגמ' ומהבית יוסף הנ"ל דהוי דאורייתא. וכן נקט החזון איש לדינא. (ובסי' צ"ג סק"ב נסתפק אף לדעת ר' עקיבא ור' יהושע וכן לר' חנינא האם הבדיקות דאורייתא כדעת רעק"א או שמא כל הבדיקות דרבנן).

והנה בשו"ת רעק"א הוכיח דהבדיקות דאורייתא מפשטות לשון הרמב"ן דבלא בדיקה אינה יכולה לספור ז"נ מהתורה, והרמב"ן הרי נקט דהלכה כרב דסגי בבדיקת שביעי לחוד, ומוכח דנקט שאף לרב בדיקת יום שביעי דאורייתא, ודלא כהחזון איש.

ובסדרי טהרה ס"ק כ"ה צידד שלפי ר' חנינא דבעינן בדיקת ראשון ושביעי רק הבדיקה הראשונה היא דאורייתא, אך בדיקת יום שביעי מדרבנן. ובזה יישב מה שהיקל השו"ע לגבי בדיקה עד מקום שהשמש דש שאם קשה לה תעשה כן רק בהפס"ט ופעם אחת בז"נ. ולכאורה לפי מה שפסק כהסמ"ג שפסק כר' חנינא מדוע לא החמיר לעשות הבדיקה הקשה גם בראשון וגם בשביעי. אלא מוכח שהוא מדרבנן, ולא החמירו חכמים לעשות בדיקה קשה.

ובתוס' רא"ש נקט דהא דבעי ר' חנינא תחילתן וסופן היינו מדרבנן, אך מהתורה מודה לרב דסגי בתחילתן לחוד או בסופן לחוד, וברייתא דטועה אתי שפיר אף לר' חנינא. אמנם בבית יוסף מוכח דלא כן, דלפי"ז הספק אם לפסוק כרב או כר' חנינא אינו בדאורייתא.

ונמצא שלפי רב רעק"א וחו"ד נקטו שבדיקה אחת דאורייתא והחזון איש נקט דכל הבדיקות דרבנן. ולפי ר' חנינא התוס' רא"ש נקט שבדיקה אחת דאורייתא, הסד"ט נקט שבדיקה של יום ראשון דאורייתא, וסתימת הפוסקים שלפי ר' חנינא גם בדיקת ראשון וגם בדיקת שביעי דאורייתא.

בדקה ביום ראשון ושמיני

בסי' ג' הובא דהראשונים נקטו בפשיטות שלפי רב דסגי בבדיקת שביעי, אם בדקה רק ביום שמיני לא עלו לה ז"נ כלל, ולא אמרינן שיום שני יהיה ראשון ויום שמיני יהיה שביעי והרי בדקה בסופן, דכיון שצריך לספור את הימים וייחדה ז' ימים אלו לספירה אי אפשר לשנותם אח"כ.

ולדעת ר' חנינא דצריך לבדוק בראשון ושביעי כתב הדגול מרבבה שאם בדקה באחד מהימים האמצעים וביום שביעי נמי מהני, דלשון הסמ"ג הוא ראוי להחמיר כדברי ר' חנינא שלא יהיה יותר מחמשה ימים בין בדיקה לבדיקה. ואם כן כאשר בדקה בשישי ושביעי הרי בין ההפסק טהרה לבדיקה הראשונה ליכא יותר מחמשה ימים. אך בשו"ת נוב"י תניינא סי' קכ"ח חזר בו ונקט בפשיטות דצריך לבדוק בראשון ושביעי דוקא, והנידון של הראב"ד האם בדיקה באמצע הז"נ מהני קיים רק לפי רב ולא לפי ר' חנינא, וביאר בזה השגת הרז"ה, עיי"ש.

וכתב הנוב"י שם, דהנה פשוט שאם בדקה בראשון ובשלישי לר' חנינא לא מהני, כיון שצריך ראשון ושביעי דוקא. ואם בדקה בשלישי ובתשיעי אף לר' חנינא מהני, כיון שנעשה השלישי ראשון והתשיעי שביעי, והרי בדקה בראשון ושביעי. ואם בדקה בשלישי ובשמיני לא מהני, דאם השלישי הוא ראשון השמיני הוא שישי, ובעינן ראשון ושביעי דוקא.

וכתב לחדש שאם בדקה בראשון שלישי ושמיני שפיר מהני, ואע"פ שאין כאן ראשון ושביעי, מכל מקום השלישי מועיל לצרף את הראשון והשמיני. עיי"ש שלמד כן מדברי ר' יהושע שאם בדקה בראשון ושמיני אין לה אלא שמיני בלבד, כמפורש בגמ', ומכל מקום אם בדקה ראשון ושביעי יכולה להשלים עוד ה' ימים בבדיקות, והשביעי מצרף את הראשון עם שאר הימים.

והנה במה שנקט הנוב"י בפשיטות שאם בדקה שלישי ותשיעי מהני דנעשה השלישי ראשון והתשיעי שביעי צ"ע, מאי שנא מהא דלרב לא אמרינן דנעשה השמיני שביעי משום שצריך לייחד ימים אלו לספירה. ולביאור החזון איש דאפשר לעשות מהשמיני שביעי אלא החיסרון הוא שהרחיקה את הז"נ מהפסק טהרה לק"מ, אך לביאור הסד"ט כשיטת המעיל צדקה צ"ע. ועי' לבושי עז שחילק שאם יום ראשון נעשה ע"י כונה לחוד אי אפשר לשנות לאחר מכן ע"י שתבדוק בשמיני, אך אם יום ראשון נעשה ע"י בדיקה הרי זה מועיל אע"פ שלא כיונה לכך.

**סימן ה**

**בדיקות בז' נקיים שאינן מעכבות**

הראב"ד דייק מלשון המשנה "הזב והזבה שבדקו עצמן ביום ראשון וביום שביעי ומצאו טהור ושאר הימים לא בדקו" דפליגי לענין דיעבד, אך לכתחילה מודה ר' אליעזר לר' יהושע ור' עקיבא שצריך בדיקה כל יום, ורק בדיעבד סגי בראשון ושביעי. והרז"ה חולק שאף לכתחילה אין צריך בדיקה כל יום, אמנם כל הראשונים פסקו דלכתחילה צריכה בדיקה כל יום.

ובסדרי טהרה (ס"ק י"ח ד"ה גם יש לספק) כתב דאפשר שבדיקות אלו הם מדאורייתא, והא דאינו מעכב בדיעבד הוא שמום שאית ליה לר' אליעזר שום לימוד על זה. אמנם בפשטות נקטו הפוסקים דהוא חיוב דרבנן, וכן כתב החזון איש סי' צ"ג סק"א.

והנה הראב"ד הרמב"ן הרשב"א והרא"ש הזכירו בדיקה אחת בכל יום, אך הטור הביא בשם סה"מ שתבדוק לכתחילה פעמיים בכל יום אחת שחרית ואחת ערבית. וכן כתב הסמ"ג אחת שחרית ואחת ערבית, שחרית כשעומדת ממטתה וערבית כשהולכת לבה"כ קודם שיהיה לילה. וכן כתבו סה"ת וסמ"ק ומרדכי בשם הרוקח. וביאר הב"ח דמקורו מהגמ' יא. לגבי טהרות, ואע"ג דאסיקנא התם דלא אמרו אלא לטהרות אבל לבעלה לא בעיא בדיקה, היינו דוקא לאחר שטבלה דהיא בחזקת טהרה, אבל בז' נקיים שהיא בחזקת טומאה צריכה בדיקה פעמיים, שחרית להוציאה מידי ספק שמא ראתה בלילה שלפניו, וערבית להוציאה מידי ספק שמא ראתה ביום.

ובשו"ת רעק"א סי' ס' תמה על הב"ח דהתם צריך להוציאה מידי ספק שמא ראתה בלילה או ביום לפי שלטהרות מטמאינן מעת לעת, וכאשר תבדוק בתחילת היום ותמצא טהורה תטהר את הטהרות שעשתה בלילה, דאפילו תראה אח"כ לא תטמא למפרע כיון שבדקה ומצאה טהורה, ואין זה שייך לבדיקות ז"נ כלל.

ובסמ"ג מבואר דלר' חנינא שבדיקות ראשון ושביעי מעכבות היינו פעמיים בראשון ופעמיים בשביעי, והקשה הסד"ט ס"ק ט"ז מדוע פסק השו"ע כהסמ"ג שיש לחוש לר' חנינא שראשון ושביעי מעכבין ולא פסק כוותיה דבעינן פעמיים בראשון ופעמיים בשביעי. ותירץ דכל מה דפסק הבית יוסף להחמיר כהסמ"ג היינו משום ספק באיסור כרת, אך הא דבעי פעמיים בראשון ופעמיים בשביעי אף להסמ"ג הוי רק דרבנן, ואף שהוא לעיכובא מכל מקום לגבי דרבנן לא חש לפסוק כוותיה. ועי' לבושי עז שכתב שאם יש לאשה ב' אפשרויות, או לבדוק כל יום פעם אחת או לבדוק ב' פעמים בראשון וב' פעמים בשביעי, עדיף לבדוק ב' פעמים בראשון ושביעי כיון שלפי הסמ"ג הוא לעיכובא.

בסדרי טהרה ס"ק ט"ו הביא בשם שו"ת שבות יעקב שאשה שמוצאת בבדיקה תמיד קרטין שנימוחין ע"י הרוק, עדיף שלא תבדוק רק ראשון ושביעי כדי שלא תכניס עצמה לספיקות. והביא הסד"ט סייעתא לזה מדברי מהרש"ל לגבי רמ"ת עיי"ש. ודחה, דהיכא שכל הבדיקה היא כדי למצוא דבר שיש בו חשש איסור בזה אמרינן דכיון שאינו איסור ודאי אינו חייב לבדוק ולהכניס עצמו לספיקות. אך הכא עיקר תקנת חכמים לבדוק הוא כדי למצוא דם ממש, ומנ"ל שאם יש לה בעיה צדדית שמוצאת קרטין בבדיקה שתוכל להמנע מתקנת חכמים לבדוק כל יום.

ויל"ע לדעת הראשונים שצריכה לבדוק פעם אחת ביום, וכן אשה שאינה יכולה לבדוק כל הבדיקות אלא ראשון ושביעי, האם יש עדיפות לעשות את הבדיקה בתחילת היום, או בסוף היום, או שמא אין עדיפות כלל ויכולה לבדוק מתי שתרצה. ועי' להלן שיתכן שזה תלוי במחלוקת ראשונים, ובלבושי עז כתב בשם גדולי הפוסקים שאין נפק"מ כלל מתי תבדוק, והביא לשון הראב"ד בבעה"נ דעיקר בדיקת הזבה הוא בתחילת יום הראשון ובסוף יום השביעי.

**סימן ו**

**חקירה בגדר חיוב הבדיקות בז"נ**

לעיל הובא את הסוגיא דדם חימוד, דרבינא עיכב את הנישואין ז' ימים משום שחשש לדם חימוד, והקשה הראב"ד סוף שער הבדיקה והספירה איך תטבול לסוף ז' ימים הא לא הפסיקה בטהרה, ותירץ דמחמת דם חימוד אין צריך הפסק טהרה כיון שהוא דבר מועט וכמי שהפסיקה בטהרה דמי. ואכתי הקשה הראב"ד מכל מקום אפילו בדיקה נמי לא עבדו כלל, והיכא אשכחן נקיים בלא בדיקה. ותירץ, כיון דסבירא לן סופן אע"פ שאין תחילתן כי אתא בסוף ז' אצרכה בדיקה ואטבלה. כלומר, דהם סברו כרב בתרייתא דסגי בבדיקה אחת ביום שביעי, ובאמת עשתה בדיקה אחת באותו יום. [ולעיל כתבנו דאע"פ שלא כיונה לספור כלל לגבי דם חימוד הקילו חכמים].

וכן כתב הרמב"ן סוף פ"ג: וצריכה בדיקה תוך ז' וטבילה בליל ח' כשאר כל הרואות, ואע"פ שלא בדקה ביום התביעה להפסיק בין טומאה לטהרה מונה מיום שלאחריו, שאין ראיית חימוד אלא ראיה קטנה לשעתה, לפיכך אינה צריכה לבדיקת הפסק, עכ"ל.

וברשב"א בדיני הפרישה הקשה דאם עשינו אותה כרואה דעלמא לבדיקת ז' אף היא צריכה הפסק טהרה, דשמא לא פסק דם ביומו, ואם אינה צריכה הפסק טהרה אף אנו נאמר שהיא בחזקת טהרה כל ז'. ואי משום שלא תחלוק בספירות אף אתה מצריכה הפסק טהרה כדי שלא תחלוק.

ונראה לבאר פלוגתת הראב"ד והרמב"ן עם הרשב"א, דהראב"ד והרמב"ן סוברים שהדין בדיקה בז' נקיים הוא מהדין ספירה, שהתורה חייבה שימת לב שאינה רואה ע"י בדיקה, ובעינן ספורים ובדוקים לפנינו, ולכן אפילו באופן שאין חשש שמא תראה צריכה בדיקה, ואין זה שייך כלל לדין בדיקה של הפסק טהרה שהוא לבדוק שנסתם המעיין. ואילו הרשב"א סובר שאף דין בדיקה בז"נ נובע מהחשש שמא תראה, והוא חד דינא עם בדיקת הפסק טהרה, ולכן הקשה שאין מקום לחלק ביניהם.

ויש להוסיף דודאי לכו"ע בלא גזיה"כ "וספרה לה" כיון שעשתה הפס"ט הרי היא בחזקת טהרה, ולעיל כתבנו בשם החזון איש שאפילו בלא הפסק טהרה כל שעברו ימים שרגילה לראות בהם הרי היא בחזקת טהרה. אלא שהתורה חידשה "וספרה לה" שהיא צריכה ספירה וביארו חז"ל דהיינו בבדיקות, ונחלקו הראשונים מה נתחדש כאן, הרשב"א נקט שנתחדש כאן שלא נסמוך על חזקת טהרה ונדע בבירור שפסק דמה, ולכן בדם חימוד שאף בלא הפס"ט לא חיישינן שימשיך דמה והיא בחזקת טהרה גמורה שפיר יכולה לקיים את הדין ז"נ בלא בדיקות, ואילו הראב"ד והרמב"ן נקטו שהיא נשארת בחזקתה אלא שענין הספירה היא השגחה בנקיות, והשגחה זו מתקיימת ע"י בדיקות, ואף במקום שהיא בחזקת טהרה גמורה כמו בדם חימוד צריכה לבדוק דזהו כל ענין הספירה.

וברא"ש הביא דעת הרשב"א דבדם חימוד אין צריך לא הפסק טהרה ולא בדיקות, והקשה דאם כן אפילו ישיבת ז"נ אין כאן, כיון שלא ידעה מתחילה שצריכה לישב ז"נ. ומשמע דהרא"ש הסכים עם הרשב"א שבדיקות ז"נ מישך שייכא לדין הפסק טהרה, וכאשר היא בחזקת טהרה אינה צריכה לא הפס"ט ולא בדיקות, והוקשה לו רק מצד הכונה לספירה.

ויש לתלות כמה דברים בחקירה זו.

א. במשנה סח: פליגי ר' יהושע ור' עקיבא בזב וזבה שלא בדקו יום אחד, לר' יהושע סתרו אותו יום ומשלימין עליו יום אחר, ולר' עקיבא סתרו כל המנין וצריכים למנות מתחילה ז"נ. ויש מקום לבאר דפליגי בחקירה זו, דאם חיוב הבדיקה הוא משום שהתורה לא סמכה על חזקת טהרתה בז"נ ומחמת כן חייבה התורה בדיקה בכל יום, כיון שלא בדקה איכא למיחש שמא ראתה וסתרה כל המנין, אך אם חיוב הבדיקה הוא בשביל הספירה, ביום שלא בדקה הוי כלא ספרה אותו יום ואין טעם לסתור כל המנין. ועי' חידושי חתם סופר שם ושו"ת חת"ס סי' קע"ח, וחזון איש סי' צ"ב סק"א וסי' צ"ג סק"א מש"כ בביאור פלוגתתם.

ב. לדעת רב דסגי בבדיקה ביום ראשון לחוד או ביום שביעי לחוד כתב הראב"ד: ואם בדקה באמצע השבעה ולא בדקה לא בתחילתן ולא בסופן לא שמענו, ומסתברא לקולא שהרי שנינו בהפסקת הנדה וכו'. וברז"ה נחלק עליו שאין ראיה מבדיקת נדה. וברשב"א הביא דבריהם וכתב: אלא שאני תמיה למה לא למדוה מבדיקת הסוף, השתא הפסיקה טהרה ולא בדקה עד שביעי טהורה, בדקה באמצע לא כל שכן. והסיק דמכל מקום יש לחוש ולהחמיר וצריכה בדיקה בתחלתן או בסופן. וכן ברא"ש הקשה על הראב"ד: ואיני רואה כאן ספק, דמסתברא דעדיף האמצע יותר מן הסוף, דאתחזק בטהרה כל הימים שאחר הבדיקה.

ובשו"ת חתם סופר סי' קע"ח יישב דעת הראב"ד שנסתפק בזה, דמעיקר הדין לאחר שהפסיקה בטהרה הרי היא בחזקת טהרה, אלא שהתורה חידשה דין ספירה, והספירה היא גזיה"כ כמו טבילה דבלא"ה אינה נטהרת אף אם אליבא דאמת היא טהורה. והנה אנו מקובלים שאין צריך לספור בפה, אך עכ"פ הכנה וכונה לספור בעי, וסובר ר' אליעזר דבלא בדיקה הוי דברים שבלב, ואין כאן ימים ספורים עד שתעשה מעשה המוכיח על כונתה לספור ימים אלו, דהיינו שתראה שהיא משגיחה בעצמה שאינה רואה. והשתא בדיקה ביום ראשון ראה שמתחלת לספור, וכן ביום שביעי מורה על מחשבת לבה כאילו היום פסקה וכנת ספירתה, ובזה יוצאת ידי חובת ספירה, אבל באמצע אין זה שום הוראה על דבר מה, ונהי שהיא בחזקת טהרה וגם במחשבתה כיונה לשמור נקיים מכל מקום דברים שבלב אינם דברים, עכ"ד. וכעין זה כתב הרא"ה בבדק הבית: דאנן ז"נ ספורין בעינן, בשלמא כי איכא תחילתן או סופן איכא למימר דסליק לז' ספורים, דכי איכא בתחילתן ז' ספורים גרירי בתריה וכי איכא סופן איכא למימר דז' ספורים דלקמיה גרריה בתריה, אבל בדיקה באמצע זיל הכא ליכא ז' ספורים וזיל הכא ליכא ז' ספורים, עכ"ל.

ולפי"ז י"ל דהרשב"א והרא"ש הקשו על הראב"ד לשיטתם, דהם נקטו שחיוב בדיקה הוא משום שנתחדש שלא לסמוך על חזקת טהרה, והבדיקות באים להאלים את החזקה שאינה רואה, ולכן הקשו דכמה שיותר מוקדם טפי עדיף, ואין סברא להעדיף בדיקה ביום שביעי מבדיקה באמצע. אך הראב"ד לשיטתו דהבדיקה הוא בשביל הספירה ולא בשביל החזקת טומאה, ובזה יש להאלים בדיקה ביום שביעי מאשר באמצען כסברת החתם סופר.

וכן מבואר בלשון הרשב"א במשמרת הבית: דאנן לאו ספורים לפנינו בעינן כר"ע ור"י, אלא שתספור ז' מוחזקין בטהרה כר' אליעזר וכו', ואם בדקה בראשון לבד ושאר הימים לא בדקה אין כאן בדיקת ז' ספורים אלא מדין חזקת טהרה, וכן כשבדקה בשביעי ושאר הימים הראשונים לא בדקה אין הראשונים ספורים, אלא מדין חזקה, דכל שהפרישה בטהרה בסוף הז' ומצאה טהור חזקה שכולן יצאו בטהרה, וכיון שכן כל שכן כשבדקה באמצע וכו', עכ"ל.

ג. הראשונים נחלקו אם בעינן בדיקת חורים וסדקים, דעת הראב"ד דסגי בבדיקת קינוח ואין צריך להכניס לחו"ס, ושאר ראשונים נחלקו דבעינן חו"ס, עי' להלן. והנה ברשב"א כתב בשם הרמב"ן שבבדיקת ההפסקה שהיא להעלותה מטומאה לטהרה צריכה חו"ס, אבל בבדיקת ז"נ דבחזקת טהרה עומדת בבדיקה כל דהוא סגי. וכתב הרשב"א דגם זה אינו מספיק לדעתי, דכיון שאתה מצריכה בדיקה בימי ספירה או בתחילה או בסופה או בכולן ואם לא בדקה כלל הרי היא בחזקת טומאה, אף אתה מצריכה בדיקה בכל מקום שמיטמאה בו, דמה הועילה זו בחצי בדיקה, אם אתה חושש לה אע"פ שהפסיקה בטהרה זיל חוש לה אפילו לחו"ס, ואם אי אתה חושש לחו"ס מפני מה אתה מצריך לשאר המקומות, עכ"ל.

ונראה דפליגי לשיטתייהו, שלפי הרמב"ן בדיקת הפס"ט הוא להחזיקה בחזקת טהרה ולכן צריך בדיקה בחו"ס, ובדיקת ז"נ הוא בשביל להראות את ספירתה במעשה וכמש"כ החתם סופר, ולזה סגי בקינוח בלא בדיקה בחו"ס. משא"כ לפי הרשב"א בדיקת ז"נ נמי משום חזקת טומאה הוא, ולכן אין שום מקום לחלק ביניהם.

ד. לגבי בדיקת לילה מבואר בתוס' נדה סט. דאין זה מועיל לפי שספירת לילה אינה ספירה. וכן כתב בית יוסף בשם האגור, שבדיקה ביום שביעי מועיל רק ביום, אבל ליל ז' לא. ובחזון איש צ"ב ס"ק י"ב פקפק בדבריהם, די"ל שענין הבדיקה שהוא לברר הטהרה אינו תלוי בזמן הספירה אלא בזמן שיכולה לסתור, וראיית לילה נמי סותרת. ובדעת תוס' כתב דכיון שהבדיקה הוא פירוש הספירה, וספירה דקרא היינו ביום, הוא הדין הבדיקה תהיה ביום דוקא. ומכל מקום כתב החזון איש דמהא דכל הפוסקים השמיטו דין בדיקת לילה משמע דמהני, ובפרט אם נאמר שלרב מעיקר הדין אין צריך בדיקה כלל רק מדרבנן דאין זה שייך לספירה, והניח בצ"ע.

ובבית יוסף כתב בשם הרשב"א שאור היום יפה לבדיקה, שכן של בית מונבז אין בודקין מיטותיהן אלא ביום ומזכירין אותן לשבח. וכתב בית יוסף דכיון שאינו מעכב לא הזכירוהו הרמב"ם והטור. וברמ"א הביא דבריו, שלכתחילה הבדיקה תהיה לאור היום ולא לאור הנר, אך בדיעבד מהני אף לאור הנר. והקשה הסדרי טהרה ס"ק י"ט איך מדמה בדיקה שבז"נ לבדיקה קודם תשמיש, הא בז"נ הבדיקות הם משום חיוב ספירה דליכא ספירה בלא בדיקה, וכמו שהספירה צריך ביום כך הבדיקה, ואם כן מעיקר הדין צריך לעשות הבדיקה ביום ולא רק לשבח בעלמא. ומש"כ הרשב"א שיש לבדוק ביום משום שאור היום יפה לבדיקה ולא כתב משום שהבדיקה צריכה להיות ביום, אזיל לשיטתו דפסק כרב שאם בדקה ביום שביעי סגי ואין צריך ספורין לפנינו, ועל כרחיך הבדיקה אינה משום ספירה אלא דימים מוזחקים בעינן, ולכן אין לחלק בין בדיקה ביום לבדיקה בלילה, אך לפי מה שפסק השו"ע כר' חנינא דבעינן תחילתן וסופן, אלמא ספורין לפנינו בעינן, והבדיקה היא מדין הספירה, אין ספירה אלא ביום. [מה שלמד הסד"ט מדברי הרשב"א והרמ"א דבדיעבד מהני בדיקה בלילה צ"ע, דכונתם רק על בדיקת העד אם הוא נקי ולא על עיקר הבדיקה].

ולפי מש"כ לעיל לכאורה הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דאם הדין בדיקה הוא בשביל הספירה, וכמש"כ החת"ס דצריך לגלות ספירתה ע"י מעשה, שפיר כתבו תוס' ואגור דאין ספירה אלא ביום. אך אם הדין בדיקה הוא בשביל להעמידה בחזקת טהרה לכאורה אין מעלה כלל לבדוק דוקא ביום. [ובסד"ט כאן דחקירה זו תלויה ברב ור' חנינא, דאם בעינן ספורין לפנינו כר' חנינא הבדיקות הם בשביל הספירה, ואם לא בעינן ספורין לפנינו כרב הבדיקות הם בשביל החזקה, וצ"ע].

ה. בשו"ע סעיף י"ב כתב אם טעתה במנין יום אחד וטבלה ושמשה צריכה להמתין ששה עונות שלמות ואח"כ תמנה יום אחד נקי ותטבול. וכתב החכמת אדם דאף שימים אלו אינם עולין לה למנין ז"נ, מכל מקום צריכה לבדוק עצמה בכל יום אם לא תראה דם, שהרי היא עדיין בתוך ימי ספירה. אך בלבושי עז הביא מספר אמרי יושר שהוכיח מדין זה דלא כהמעיל צדקה דהסח הדעת פוסל בז"נ, דלדבריו שהסה"ד פוסל מדוע אותם ששה עונות שאינן עולין לו אינם נחשבים להסה"ד. ומבואר שנקט בפשיטות שאין צריך לבדוק באותן הימים. ואפשר שהחכמת אדם נקט שצריכה לבדוק בכל יום משום הסה"ד כמעיל צדקה. אך יותר משמע מדבריו שכיון שהיא בתוך הז"נ הרי היא מחוייבת בבדיקה מעיקר הדין.

וכן בחזון איש צ"ב סק"א נסתפק בזה לגבי זב שראה קרי דסותר יומו, לדעת ר' עקיבא דביום שלא בדק סותר כל המנין האם גם באותו יום שאינו עולה לו אם לא בדק סותר כולו, והכריע דנראה שסותר כולו.

ואפשר לבאר פלוגתתם עפ"י החקירה הנ"ל מדוע יש חיוב בדיקה בז"נ, דלפי הראב"ד והרמב"ן דהוא מדין ספירה, כל יום שאינו עולה לה אינה מחוייבת בספירה ואינה צריכה בדיקה, משא"כ לפי הרשב"א והרא"ש דהוא בשביל להוציאה לגמרי מחזקת טומאה אין מקום להקל בימים שאינם עולין לה.

**סימן ז**

**בדיקת חורין וסדקין**

במס' נדה ה. אמר ר' יהודה אמר שמואל עד שלפני תשמיש אינו ממעט כפקידה, מתוך שמהומה לביתה אינה מכנסת לחורין ולסדקין. וכתב הראב"ד דמבואר מכאן דאע"פ שתקנו חכמים בדיקה קודם תשמיש לעסוקה בטהרות אין זה מועיל לטהרות למעט מעל"ע, דבדיקה לבעלה אין צריך חו"ס. וכתב דיש ג' בדיקות חלוקות זו מזו, בדיקת קינוח מועיל רק למציאת הכתם לטהר את חברותיה. בדיקת בית החיצון מועיל לבעלה להפסק טהרה וז' נקיים, ובדיקת חו"ס מועיל לטהרות שלא נחשוש מעל"ע. אבל בדיקת חלוק לא כלום הוא, שהרי בדקו את עצמן שנינו. ועוד הוכיח כן הראב"ד מהגמ' יב. חמרין ופועלין וכו' נשיהם להם בחזקת טהרה, ואמרינן כיון שתבעה אין לך בדיקה גדולה מזו. והנה כל בדיקה קלה הוי בדיקה יותר מתביעה, ומבואר דאין צריך חו"ס דוקא.

אך הרמב"ן כתב דצריכה להכניס את העד לאו"מ ולבדוק בכל חורין וסדקין שבו, ואם לא הכניסה העד לחו"ס אין זה בדיקה אלא קינוח ולא עשתה כלום. והרשב"א הביא בשם הרמב"ן לחלק בין בדיקת הפס"ט לבדיקת ז"נ, ונחלק עליו שאין לחלק בזה, ובכל גוונא בעינן בדיקה בחו"ס. והא דאיתא בגמ' מתוך שמהומה לביתה אינה מכנסת לחו"ס היינו שלגבי המעלה לבדוק קודם תשמיש לאשה העסוקה בטהרות סגי בלא חו"ס, אך בעלמא לא מהני אף לבעלה. ועוד כתב הרשב"א דאפשר שבאמת צריכה לבדוק בחו"ס אף קודם תשמיש, אלא שאנו יודעים האמת שמתוך שמהומה לביתה אינה עושה כן.

והוסיף הרשב"א דהדעת מכרעת דבעינן בדיקת חו"ס, דהיאך אפשר שיהא בעלה שהוא איסור כרת קיל ממעלת עסק הטהרות. ועוד, דחורין וסדקין צריכים בדיקה יותר מפני שהן המעמידין. ועוד, דכל בדיקת חורין היא נקראת בדיקה ובלא חו"ס אינה נקראת בדיקה אלא קינוח. ועי' בהרחבה בשו"ת נוב"י קמא סי' מ"ו שנקט לעיקר הדין כשיטת הראב"ד דסגי בקינוח בעלמא, ובחו"ד סק"ד האריך לחלוק עליו.

ובפשטות הסיבה שצריך לבדוק בחו"ס הוא משום דמצינו לגבי טהרות שחכמים טימאו מעל"ע דכתלי בית הרחם מעמידין הדם וחיישינן שיצא הדם לבית החיצון מאתמול ונתעכב בחו"ס. אך יש להקשות דלגבי חולין לא מטמאין מעל"ע והוי חומרא לענין קדשים, ומדוע נחוש שכתלי בית הרחם העמידו הדם. וצ"ל דהא דלא מטמאינן לחולין מעל"ע זה רק מחמת החזקת טהרה של האשה, אך קודם בדיקת הפס"ט וז' נקיים דיש לה חזקת טומאה תלינן שכתלי בית הרחם מוקמי לדם אף לענין חולין. ועי' נוב"י שהוכיח שלחולין לעולם לא מטמאינן מעל"ע ואף במקום שאין לאשה חזקת טהרה.

הקשה בשו"ת זכרון יוסף סי' י' מדוע חייבו הראשונים בדיקת חו"ס להפסק טהרה, הא עיקר המטמא הוא יציאת הדם מבין השיניים לבית החיצון שהוא הפרוזדור, וכאשר תבדוק שהדם לא ממשיך לצאת שם הרי היא יכולה למנות ז"נ אף שיש דם בחו"ס, שהדם שם אינו מפריע כלל. ולגבי טהרות ודאי בעינן שלא יהא דם בחו"ס כדי שלא תטמא מיהא מדין נוגעת, אך לבעלה אין זה מטמא כלל.

ותירץ דחיישינן שמא בשעה שבודקת את עצמה יוצא דם ממנה לבית החיצון למקום שלא תגיע עם עד הבדיקה, דאי אפשר לכסות בבדיקה רגילה את כל ההקף של מקום יציאת הדם מבין השיניים לבית החיצון, וע"י בדיקת חו"ס יודעת שבשעת הבדיקה לא יצא דם לבית החיצון לכה"פ בשעת הבדיקה. ולפי"ז עיקר הבדיקה היא לדעת שרגע אחד פסק הדם, והחו"ס מגלה על רגע הבדיקה שלא יצא דם כלל. ועפי"ז כתב הזכרון יוסף לחדש שאם תניח מוך דחוק כל ביה"ש סמוך למקום שהשמש דש תו ליכא למיחש שמא יצא דם דרך הצדדים לחו"ס, ולכן אף בלא בדיקת חו"ס עולה לה וטהורה. ולכן כתב שאשה שיש לה טבעת באו"מ ואינה יכולה לבדוק בחו"ס במקום שמונח שם הטבעת, תעשה הפס"ט ובדיקת ראשון ושביעי באופן שתניח מוך במשך כמה דקות, ובאופן זה אין בדיקת חו"ס מעכבת.

ובסדרי טהרה ס"ק כ"ד נחלק עליו בתרתי, חדא, דע"י בדיקה זו שהציע הזכרון יוסף שתניח העד כמה דקות סמוך לפי המקור באמצע הפרוזדור לא תועיל כלום, דאם בבדיקה רגילה בעינן חו"ס ולא סגי במה שבודקת באמצע הפרוזדור על כרחיך דחיישינן שמא בשעת הבדיקה הדם זב מן הצדדים לחו"ס באופן שאינה יכולה לגלות את הדם ע"י הבדיקה. וחשש זה קיים גם כשמניחה את העד כמה דקות, דאכתי יש לחוש שמא הדם זב מן הצדדים.

ועוד הקשה, דהא ניחא לגבי בדיקת הפס"ט דלזה סגי במה שמבררת רגע אחד שפסק הדם, אך לגבי בדיקת ז"נ מבואר ברשב"א ובב"ח דהבדיקה מבררת שלא ראתה גם קודם לכן, דהרשב"א כתב שבז"נ בעינן טפי בדיקת חו"ס מפני שהן המעמידין. והב"ח כתב דצריכה לבדוק שחרית לברר שלא ראתה בלילה וסמוך לביה"ש לברר שלא ראתה ביום.

ולכן נחלק עליו דהטעם דבעינן חו"ס אינו בשביל לברר שפסק הדם בשעת הבדיקה עצמה (מחמת החשש שמא זב הדם לצדדים בשעת הבדיקה), אלא משום שבבדיקה לא סגי לברר שעכשיו פסק הדם, דאטו תהיה שופעת כנהרא, אלא בבדיקה צריך לברר שהדם פסק לפני הרבה זמן, ותלינן שאם גם בחו"ס אין דם הרי זה מוכיח שפסק הדם מכבר. ולא מבעיא בז"נ דבדיקה זו מבררת על זמן רחב יותר, אלא אפילו בהפס"ט בעינן בדיקה זו כדי לברר שפסק דמה מכבר. ולכן כתב שאפילו אם נאמר כהזכרון יוסף שהנחת העד באמצע הפרוזדור מגלה שפסק הדם גם מן הצדדים אכתי לא יועיל לברר שפסק הדם מכבר, אלא תצטרך להניח העד כשעה או יותר.

נמצא שלפי הזכרון יוסף הבדיקה מבררת שפסק הדם ברגע זה, והא דבעינן חו"ס הוא משום דאכתי איכא למיחש שמא ברגע הבדיקה יוצא דם בצדדים. ולפי הסד"ט הבדיקה מבררת שפסק הדם מכבר, וזה ניתן להוכיח רק ע"י בדיקת חו"ס. ועוד פליגי שלפי הזכרון יוסף אם תניח עד כמה דקות באמצע הפרוזדור הרי זה מועיל, ולפי הסד"ט אכתי איכא למיחש שמא זב הדם מן הצדדים שלא כנגד העד.

ובשו"ת רעק"א הסכים עם הזכרון יוסף דסגי במה שהבדיקה מבררת שפסק הדם ברגע זה, דאם נאמר כהסד"ט שצריך לברר שפסק הדם מכבר מה יועיל בדיקת חו"ס למנוע חשש זה, אכתי איכא למיחש שמא היה דם ונפל לארץ. אמנם במה שנקט הסד"ט דאיכא למיחש שמא זב הדם מן הצדדים הסכים עמו רעק"א, וכתב עיצה למנוע חשש זה אם תגיע עם העד סמוך לפי המקור ממש, ועי"ז אין חשש שמא זב הדם בשעת הבדיקה מן הצדדים כיון דפי הרחם צר יותר ואפשר להקיפו בשעת הבדיקה באופן שאין חשש שיצא דם מן הצדדים. ומש"כ בית יוסף דצריכה להגיע עד מקום שהשמש דש ומכל מקום הצריך בדיקת חו"ס, היינו משום שמקום שהשמש דש עדיין אינו בפי הרחם ממש ואיכא למיחש שזב דם מן הצדדים בשעת הבדיקה, אך אם תכניס את העד ע"י שפופרת בעומק עד סמוך לפי האם תו ליכא למיחש. וכתב שכל בדיקת מוך דחוק צריך להיות באופן זה, שהרי בשעה שמוציאה את המוך אינה בודקת בחו"ס ומדוע לא נחוש שזב הדם מן הצדדים, ועל כרחיך שצריך להניח את המוך בעומק סמוך לפי האם ממש.

ובחזון איש כתב שלפי מה שנקט החתם סופר שמקום שהשמש דש הוא פי המקור אין מקום לדברי רעק"א, דהא הבית יוסף הצריך לבדוק עד מקום שהשמש דש ומכל מקום הצריך לבדוק גם בחו"ס, אלמא בדיקה בפי המקור אינה פוטרת מלבדוק בחו"ס.

יש לדון לפי הראשונים דסגי בבדיקה אחת כל יום לכתחילה, וכן לדידן באשה שקשה לה לבדוק ב' פעמים ובודקת רק פעם ביום, האם עדיף לעשות הבדיקה בבוקר או סמוך לביה"ש או שאין מעלה לאחד מהזמנים ובלבד שתבדוק פעם ביום. ולכאורה לדעת הסד"ט שבדיקת חו"ס הוא כדי לבדוק שלא ראתה מקודם, וכמש"כ הב"ח, עדיף לבדוק בסוף היום סמוך לביה"ש, דבדיקה זו מבררת שלא ראתה כל היום. משא"כ לדעת הזכרון יוסף ורעק"א דבדיקה זו מבררת שלא ראתה ברגע זה בלבד יתכן שיש עדיפות לבדוק בתחילת היום, וכמש"כ הרשב"א שאם מהני בדיקה ביום שביעי כל שכן באמצען, דכמה שיותר מוקדם מוציא אותה יותר מחזקת טומאתה. ולדינא כתב בלבושי עז בשם גדולי הפוסקים שאין נפק"מ באיזה זמן תבדוק.

ובעיקר בדיקת חו"ס נקט הסדרי טהרה ריש ס"ק כ"ג שהוא מדרבנן, ומהתורה סגי במה שמכנסת בעומק אף שלא בדקה בחו"ס, שהרי כל טומאת מעל"ע לטהרות דחיישינן שמא כותלי בית הרחם העמידוהו הוא דרבנן, ומהתורה תלינן שהדם יוצא מיד, והוא הדין לגבי בדיקה לבעלה מהתורה לא תלינן שהדם נכנס לחו"ס אלא יוצא מיד. ועפי"ז יישב איך מועיל בדיקת בתולה, הא אינה יכולה להכניס לחו"ס מחמת מקום הבתולים, ולהנ"ל ניחא דחכמים גזרו כן רק היכא דאפשר, אך היכא דלא אפשר סגיא בבדיקת בית החיצון בלא חו"ס. [לכאורה משם מוכח דמדין תורה אין צריך להכניס בעומק כלל, וסגי בקינוח בעלמא, שהרי בתולה אינה יכולה להכניס כלל].

**סימן ח**

**ראיה בלא הרגשה בז' נקיים**

החוות דעת סק"ג יצא לידון בדבר החדש, דאע"פ שדם בלא הרגשה אינו מטמא מהתורה, וכדילפינן מקרא "בבשרה" עד שתרגיש בבשרה, מכל מקום אם ראתה דם בלא הרגשה בז"נ סותר הכל. שהרי הדין לבדוק בז"נ הוא דאורייתא וכמש"כ לעיל, ומדוע לא סגי במה שאינה מרגשת בעצמה שלא יצא דם, ועל כרחיך דבז"נ אפילו דם בלא הרגשה סותר, ולכן חייבה התורה לבדוק כדי לגלות שאין דם כלל ואף בלא הרגשה. ואע"פ שדם זה מהתורה אינו מטמא אותה, מכל מקום לגבי טהרות הרי קיי"ל מקור מקומו טמא, ואפילו כאשר יצא הדם בלא הרגשה, וכיון שהוא דם המטמא הרי הוא סותר, דלא קרינן ביה "ואחר תטהר" שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם. וגם לא הויין נקיים ובדוקין ואנן נקיים ובדוקין וספורין בעינן.

והקשה לדבריו, דאם כן דם טהור נמי תסתור בזיבה מדין מקור מקומו טמא. ותירץ דדם טהור אינו טמא מדין מקור מקומו טמא.

ויישב עפי"ז הא דאיתא בנדה נח: לגבי עובדא דר' עקיבא טיהר את הכתם ואמר לתלמידיו משום דכתיב "דם" ולא כתם, ומדוע לא אמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה. ולהנ"ל ניחא דב' דינים נינהו, דבבשרה עד שתרגיש בבשרה הוי רק מיעוט שאינו מטמא ואכתי סותר בז"נ, משא"כ דם ולא כתם מטהר לגמרי, דגילתה התורה שכאשר יש ספק אם הדם בא מהמקור אפשר לתלות ודאי שאינו בא מגופה וטהורה לגמרי, ולכן אף בז"נ אין הכתם סותר.

ובסדרי טהרה בכמה דוכתי נקט שדם בלא הרגשה דינו כראיית קרי בזב, שסותר יומו בלבד, ואינו סותר לכל הז"נ.

ובשו"ת חתם סופר סי' קע"ז חולק עליו, וכתב דמהא דבעינן בדיקה להפסק טהרה מהתורה ולא סגי במה שאינה מרגשת, אין זה ראיה כלל, שרק פתיחת פי המקור בא בהרגשה והמשך ראיה הוא תמיד בלא הרגשה, וכיון שצריכה לברר שנסתם המקור אינה יכולה לסמוך על מה שאינה מרגשת. אך הא דבעינן בדיקה לז"נ אע"פ שכבר נסתם המקור ואינה יכולה לסמוך על מה שאינה מרגשת לכאורה הוא ראיה דאף בלא הרגשה טמאה. אך כתב החת"ס לדחות דבאמת אם תעשה השגחה פרטית באופן שלא נחוש דלמא ארגשה ולאו אדעתה, אלא שתעמוד שעה אחת מסחת דעתה מכל הרהורים ומחשבות ומשגיחה על עצמה ויודעת שלא נפתח מקורה, שפיר מהני מהתורה, אלא שזה בדיקה קשה מאוד, ולכן עיקר הבדיקה היא ע"י הכנסת עד בחו"ס ואם לא תמצא דם הרי יצאנו מכל הספיקות, עכ"ד. [צ"ב מדוע נקט החת"ס דכדי להוציא מידי חשש ראיה בהרגשה צריכה להסיח דעתה מכל המחשבות במשך שעה, הא בעלמא אמרינן שצריכה הרגשה חיובית בשביל לטמאות וכל שלא יודעת להדיא שהרגישה חשיב ראיה בלא הרגשה].

ומש"כ החו"ד דדם בלא הרגשה סותר מדין מקור מקומו טמא כתב החת"ס שם בשם אבני מילואים לדחות דמקור מקומו מטמא רק כשיוצא לחוץ ממש, וטומאתו היא מדין נוגע ולא מדין רואה, ואין זה ענין לסתירת ז"נ כלל. וכן במש"כ החו"ד דדם טהור אינו מטמא מדין מקור מקומו טמא כבר הוכיחו האחרונים שלא כדבריו, ולפי"ז מוכח דמקור מקומו טמא אינו סיבה לסתור ז"נ.

ובשו"ת מנחת שלמה כתב להוכיח דלא קיי"ל כהחו"ד מהפתחי תשובה ס"ק י"ב שכתב בשם חמדת שלמה שאם ראתה כתם על בגדי צבעונין או דבר שאינו מק"ט אפילו בתוך ג' ימים ראשונים טהורה. דכל החומרא בגי"ר הוא בספק בא מגופה ספק מעלמא, ובימים אלו תלינן לחומרא שבא מגופה וטמאה, אך בגדי צבעונין ואינו מק"ט אין זה ספק, אלא שחכמים טיהרו לגמרי ואפילו בא ודאי מגופה, ובכה"ג אין מקום להחמיר בגי"ר. ולפי החו"ד שאפילו דם בלא הרגשה סותר מהתורה אי אפשר להקל כלל בבגדי צבעונין ובדבר שאינו מק"ט, שהרי בדאורייתא אין לחלק בכך.

ופשוט שכל זה לגבי דין תורה, אך לאחר שחכמים טימאו דם בלא הרגשה וכתמים (באופן שליכא תליה להיתר) הרי זה סותר לגמרי כדם בהרגשה.

ומה שהקשה החו"ד מדוע צריך לבדוק מהתורה הא בלא הרגשה אינו סותר, ומרגשת בעצמה שלא יצא דם אף בלא בדיקה. החת"ס תירץ דבעינן לזה ריכוז גבוה של מחשבה לדעת שאינה מרגשת. ואם נאמר דלא כדבריו צ"ל דחיישינן מהתורה דלמא ארגשה ולאו אדעתה. ובחזון איש תירץ דצריך בדיקות מהתורה לחרשת ושוטה דאין להם כונה כלל, ולזה חייבה התורה בדיקה. אך בסתם אשה אין צריך בדיקה רק מדרבנן כשגזרו על הכתמים.