פרק תולין 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 20 תולין

**המתוקן**

**דף קלז עמוד ב**

**גמ' השתא רבי אליעזר אוסופי אהל עראי לא מוספינן למיעבד לכתחלה שרי מאי היא דתנן פקק החלון רבי אליעזר אומר בזמן שקשור ותלוי פוקקין בו ואם לאו אין פוקקין בו. וחכמים אומרים בין כך ובין כך פוקקין בו ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן הכל מודים שאין עושין אהל עראי בתחלה ביום טוב ואין צריך לומר בשבת לא נחלקו אלא להוסיף שרבי אליעזר אומר אין מוסיפין ביום טוב ואין צריך לומר בשבת. וחכמים אומרים מוסיפין בשבת ואין צריך לומר ביום טוב.** **יעוין היטב בגמ' שבת קכה ע''ב וברש''י ותוס' ושאר הראשונים בבאור איסורא דפקק החלון.**

1. **בגדר אהל קבע ואהל ארעי ובנפק''מ בענין זה בין איסור ''בונה'' לאיסור ''אהל''.**

**מבואר דבאיסורא דאהל איכא חילוק בין אהל קבע לאהל ארעי וחיוב אהל בדאוריתא הוי רק באהל קבע,** כמבואר בדף קל''ח ע''א דמנקיט אביי חומרי מתניתא ותני הגוד והמשמרת כילה וכסא גלין לא יעשה, ואם עשה פטור אבל אסור. אהלי קבע לא יעשה, ואם עשה חייב חטאת. ויש לעיין מ''ש מאיסור בונה דבזה לא מצינו חילוק בין ארעי לקבע וגם הרמב''ם פ''ט הי''ג דנקט דבעינן מלאכה המתקיימת בשבת ויליף ליה מהא דאיתא בר''פ הבונה דזה הכלל כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב. והרמב''ם פירש דהוי כלל במלאכה דבעינן מתקיימת בשבת [יעוי''ש במ''מ], מ''מ הוי רק היכא דאינו מתקיים מצד עצמו, והיכא דבדעתו לסותרו בזה דן הירושלמי אי בנין לשעה הוי בנין, יעוין בשביתת השבת פרק א' בענין בנין לשעה, דמביא בזה נידון גדול באחרונים ויעוי''ש דמחלק בין דינא דהרמב''ם דהוי באופן שאינו מתקיים מעצמו. ויעוי''ש עוד דמבאר דהא דאיתא בביצה לב ע''ב דאבנים של בית הכסא מותר לצדדן ביו''ט דבנין קבע אסרה תורה בנין עראי לא ארה תורה וגזרו רבנן וכו' ומשום כבודו לא גזרו דאין הכונה מחמת דעושהו רק לזמן אלא דעצם המבנה הוא ארעי דמונח בקרקע בלי שום חיבור ומביא מהגמ' ר''פ הבונה דהאבן התחתון בעי צדודי ועפרא. [וצ''ל דהא דמבואר שם ברש''י בד''ה בנין עראי שאינו להתקיים ומשמע דהוי מחמת דעושהו לזמן נראה דאין כונתו דהוי מחמת עצם הדבר שעושהו לזמן רק דס''ל דהעדר החיבור לא הוי חסרון בעיקר הבנין רקה דמאחר דמציאותו כבנין הוי במה דמעמיד מקום שימוש בקרקע א''כ כל כמה דרק מונח על הקרקע לא חשיב כעשית חלל בקרקע ורק היכא דמונח לעולם בהא נקבע הך חלל כעשיה בקרקע]. עוד מדייק השער הציון ש''ג ס''ק ס''ח דסגי בהא דמתקיים בשבת. ובאהל ארעי מצינו דחלוק בתרתי. האחד. דתלוי בדעתו, יעוין בפמ''ג שטו בא''א ס''ק א' דאהל קבע הוא שקושרו בעניבה ע''ד לשיתקיים זמן הרבה, ובמ''ז ס''ק ח' מוסיף דאפילו היכא דלא קשר כל שהוא פורס לזמן מרובה הוי קבע, ומשמע דלפי''ז לא בעינן חיבור אלא סגי במה דמונח בפועל לעולם, ונראה דהא מיהא בעינן דלכה''פ מחמת הכובד ישאר שם ולא יזוז ממקומו. עוד מצינו שהשיעור לאשווי לקבע הוא זמן הרבה ולא סגי בהא דמתקיים לאותה שבת, ויעוין בא''א ס''ק א' דבעינן שישאירו לכה''פ לשמנה ימים.

**ויעוין בר''מ קזיס דמדמי ליה לדינא דקשר של קיימא**. וז''ל, ונראה לפרש שאין חילוק בין מעשה שעושה באהל קבע ובין מעשה שעושה באהל עראי, רק כל שעושה אותו לפי שעה על דעת לפורקו במהרה הוי אהל ארעי. ודומה זה לקושר קשר בשבת שאם קשר אותו לקיימא חייב ואם שלא לקיימא פטור אע''פ שמלאכת שניהן שווה, אמנם לא נתברר כמה זמן צריך שירצה שיעמוד להקרא אהל קבוע כמו שלא נתברר זה ג''כ בקשר של קיימא.

**וברי''ף מצריך שיעור טפח לאשויי אהל קבע כמו בשיעור אהל לטומאה.** וברי''ף מבואר דגם בגוונא דהוי ארעי היכא דאיכא רוחב טפח חשיב קבע דיעוין ברי''ף וז''ל, ואם כרך עליה חוט וכו' פירוש כגון טלית כפולה שקשרה בין שני כתלים והיא משולשת ומגעת לארץ ונכנס בין שתי קצוותיה וישן תחתיה בצל ואין בגגה טפח ולא בפחות משלשה סמוך לגגה טפח לפיכך אינו אוהל קבע אלא אוהל עראי ומפני שאין בגגה ולא בפחות משלשה לגגה טפח לפיכך פטור אבל אסור ואם היה עליה חוטים מאתמול ונטה אותה היום מותר עכ"ל. ויעוין בנוב''י תנינא או''ח ל' וז''ל, ועוד אנו למדין חידוש גדול מדבריו שאם יש בגגה או בפחות משלשה לגגה טפח ה"ז אוהל קבע וחייב סקילה במזיד וחטאת בשוגג שהרי כתב שאין בגגה וכו' לפיכך אינו אוהל קבע ומכלל לאו אתה שומע הן שאם יש טפח הוא אוהל קבע וכן יותר מפורש כתב ומפני שאין בגגה וכו' לפיכך פטור אבל אסור. משמע מפורש שאם יש בה אינו פטור אלא חיוב יש בו.

**ויעוין בשער הציון** ס''ק ל''ט דמביא מהרמב''ם דגם אזיל בשיטת הרי''ף ומצריך דבעינן שיעשה את הגג לקבע אבל לעראי כגון שפרש מחצלת ע''ג ד' עמודים איסורו רק מדרבנן, ויעוי''ש דמביא את הנוב''י שם דמחלק בשיטת הרי''ף בין היכא שעשה גם את המחיצות בשבת להיכא דעשה רק את הגג דהיכא דעשה גם את המחיצות חייב מדאוריתא היכא דאיכא בשיעורו טפח למרות דהוי ארעי , ולכן דן בפתיחת מטריה בשבת איכא בזה חיוב חטאת לדעת הרי''ף. ויש לעיין דכל כמה דהוי ארעי מה מהני שיעור טפח לאשווי קבע ויעוין בר''מ קזיס דתמה בזה.

ומבואר בזה דעשית אהל למרות דהוי ממלאכת בונה מ''מ ליכא בזה למעשה מלאכה ד''בונה'' אלא הוי מעשה מחודש של ''עשית אהל'' רק דהוי תולדה דבונה וכן מבואר ברמב''ם דהוי תולדה דבונה. ויש לעייין ראשית כל אמאי לא הוי כמו בנין. שנית באור החפצא דמלאכה דעשית אהל.

1. **בבאור הא דליכא בעשית אהל למלאכת בונה**

**ידוע יסוד הגרא''ז** אבן האזל הלכות שבת פרק י הי''ז דמוכיח מהרמב''ם פ"ז הל' ו' דנקט דמגבן הוי כבונה מחמת שכל המקבץ חלק אל חלק ודבק הכל עד שיעשו גוף אחד ה"ז דומה לבנין. ומוכיח הגרא''ז דמלאכת בונה יש בו הגדר שהוא מקבץ חלק אל חלק דהיינו שהוא בונה בנין מאבנים או מעצים, וז''ל, ובזה מבואר בפשיטות לשון הרמב"ם שעמדנו שכתב דהעושה אהל קבוע ה"ז תולדת בונה והקשינו דלמה כתב שהוא תולדת בונה והלא הוא בונה ממש, אך לפי"ז ניחא שפיר דעיקר אב מלאכה דבונה הוא בונה בנין שע"כ יש בו שני הענינים א' שהוא עושה אוהל קבוע, ב' שהוא מקבץ חלק אל חלק, ונמצא דעושה אוהל קבוע באמת אינו אלא תולדה דהיינו שהוא דומה לאב במקצתו, דהיינו עשיית האוהל קבוע וכן המגבן את הגבינה הוא ג"כ תולדה דבונה היינו בתולדה השנית שהוא מקבץ חלק אל חלק.

**וצ''ב צירופא דשתי החלקים**, ובעיקר דבריו דבעשית אהל ליכא קיבוץ חלקים יעוי''ש דמעמיד דהוי רק בעושה מערה וכדומה, ובקה''י סימן לז כתב דזה נראה דוחק, דבכל מקום אהל ענינו פריסת גג של בגד או עור אל איזה דבר וכיו''ב ולאו דוקא מערה. ויעוין בקה''י דנקט דהן אמנם שענין בונה על פי הנהוג תדיר הוא ע''י קיבוץ חלקים, ומש''ה כל קיבוץ חלקים לעשותן גוש א' הוי תולדת בונה, מ''מ אין זה תנאי בעיקר גדר האב דמלאכה ד''בונה'' וגם עושה מערה חשיב בונה ממש. והא דאהל הוי תולדה הוי מחמת שיסוד בנין הוא ''חיבורו לקרקע'' אבל העושה אהל קבע באופן שלא מחובר לקרקע ואם ירצה יכול למשלפינהו ולבטל האהל אין זה אב מלאכה רק תולדה. ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דנקט הרמב''ם פ''י הי''ב ''דהבונה ע''ג כלים פטור'' דגם התולדה צריכה להיות לכה''פ על גבי קרקע.

**ויש לעיין מאי איכא במה דמחובר לקרקע** ובקה''י נראה דהיחס לקרקע לא הוי היכי תמצי לרמת החיבור באופו דנימא דכל כמה דניתן להעבירו ממקום למקום חסר בקביעותו כאהל דא''כ מה מהני מה דהתולדה ''נמצאת על הקרקע'' ומ''ש מהיכא דמונח ע''ג כלים. ומבואר בדבריו דכמו דע''ג לכים לא הוי בנין [ויעוי''ש במ''מ דמקורו של הרמב''ם מהא דאמרו בירושלמי היכן מצינו בנין במקדש שהיו נותנים קרשים על גבי אדנים ושאלו הדא אמרה בנין על גבי כלים בנין ודחו אדנים בקרקע הן]וחזינן דאיכא יחס ל''צורת הבנין'' דכל כמה דהוי ע''ג כלים איכא חסרון בצורת המבנה, וא''כ איכא למימר דבנין המחובר בקרקע איכא לו יותר ''צורת בנין''.לכן גם היכא דנמצא על הקרקע חשיב כבנין רק דהוי תולדה משא''כ בנמצא על כלים דליכא לזה כלל יחס של בנין לכה''פ היכא דלא חיבר לכלי חיבור גמור.

**אלא דעדיין יש לעיין לדרך הקה''י אמאי נתיחד עשית אהל כעשיה בפני עצמה,** עם דינים אחרים מ''בונה'' כמו שהובא לעיל דהרי לפי דרכו הוי רק חילוק בצורה, והוי כשאר תולדות דהמעשה מלאכה הוי כבונה דעלמא רק דלא הוי בצורה של בונה דהוי בקרקע, וא''כ אמאי שינוי זה גורם את הצורך בבנין של קיימא, אא''כ נימא דהחיבור לקרקע משפיע גם על היחס של הקיימא, אלא דעדיין צ''ב אמאי בעינן שיעור טפח למשווי קבע לדעת הרי'ף והרמב''ם ואמאי לא הוי כבונה דסגי בשיעור כל שהו.

ובשלמא לדרכו של אבן האזל דאהל ענינו מעשה דליכא בו חיבור חלקים ולבונה בעי בנין חלקים, א''כ אפשר דהמעלה של בונה על פני אהל הוא מכח החיבור, דבזה דיינינן את הסתירה כהתחדשות, ולכן מה דדעתו לסותרו לא מפקיע מזה יחס של בנין, מש''כ באהל דכל היחס של הבנין נובע מכח יצירת האהל בהא בעינן דעשיתו ''תקבע כאהל'' וכל היכא דהוי זמני חסר בעיקר היחס שלו כמבנה. וכן מאחר דכל היחס שלו כבונה מכח התורת אהל דאית ביה ולא מחמת החיבור חלקים לכן ס''ל לרי''ף והרמב''ם דבעי שיעור טפח כשיעור ''אהל דעלמא''. אלא דיצא חידוש גדול לפי דבריו דבחופר מערה בקרקע דליכא בה חיובר חלקים צריך שיעור טפח בשביל לחייבו וכן יהא בזה דין ארעי וקבע.

**וכן עיקר דבריהם צ''ב מהא דעושה נקב בלול של תרנגולים מחייב** דיעוי''ש באבן האזל דנקט בשיטת הרמב''ם דהא דמחייב בבנין בכלים היכא דעייל שופתא בקופינא דמרא הוי מחמת דהא דאין בנין בכלים הוי רק בחלק של ''עשית אהל'' דבזה אין יחס ליצרת חלל של כלי, אולם ביחס לחיבור חלקים ליכא לחסרון דכלים, ולכן היכא דאיכא חיבור חלקים איכא גם בנין בכלים, וא''כ צ''ב עושה נקב בלול של תרנגולים דהרי ליכא בזה חיבור חלקים ולא אהל. ויעוין בקה''י שם דדחק דאיירי דוקא במחובר לקרקע וצ''ב.

**עוד יש לעיין בהא דנקט דמגבן חייב משום בונה מחמת עצם חיבור חלקים**, דהנה יעוין במג''א סימן ש''מ סקי''ז דמקשה דאמאי במדבק תאנים לא הוי בונה כמו במגבן. ומיישב דלא מקרי בונה אלא כשמכוין ליפותו ולהשוותו. ובחיי אדם כלל ל''ט סעיף א' כתב דלפי''ז מדביק פירות ומכוין לעשותם בצורה מסוימת מחיב משום בונה. **ומבואר דהמלאכה היא לא בעצם הדיבוק אלא ביצירת הצורה דאיכא בעשיתו**. רק דעדיין יש לעיין דהא ודאי דהמעשה הוא החיבור כמו שמבואר ברמב''ם דהרי אי אחד יעשה את החיבור ואת הייפוי יעשה מישהו אחר לא יתחייב על היפוי מצד עצמו. ויש לעיין בצירוף של הייפוי עם הדיבוק. וצ''ל דהיפוי נותן משמעות לדיבוק כ''יצירה'', ולא כדיבוק חלקים גרידא. ומבואר דליכא חפצא בחיבור גרידא ודלא כהגרא''ז.

**ובעיקר חיובא דנוקב בלול של תרנגולים יעוין באו''ש** פ''י הי''ב וז''ל, ומצאנו בבנין דאם העלה והניח ע"ג אבנים חייב משום בונה, שבת דף ק"ב ע"ב, וכן המחבר יד עם קורדום, או שעושה ומחבר מטה המפורקת חייב משום בונה, ע"ז אמר הירושלמי היכי אשכחן כן, ומשני שכן מצאנו בקרשים שנותן באדנים, שהם היו חלולים, ומחבר זה לזה, ומצאנו שהוא אב, ופריך כל הני, דבאמת לא מיחייב רק שיבנה ע"ג קרקע, אבל ע"ג כלים, אם יסדר אבנים ויניח אבן אחד על הדימוס פטור, וכן לשעה, שהחבור אינו חבור שקיל וטרי, אבל באופן שעושה דבר חדש, כגון שנוקב בלול של תרנגולים או חופר גומא וכי"ב, בודאי על גבי כלים ג"כ חייב, וגם בלשעה ליכא לספוקי כלל, וכן קודח חייב בכל הני, וא"ש מה דלא נקיט הירושלמי אלא בנין דאדנים, וז"ב כשמש, וכיו"ב כתבו התוספות ד"ה חביתא, לעיל גבי כלים דף ע"ד ע"ב גבי דעביד חלתא [וכונתו להא דאיתא בתוס' שם שהיכא דעושה הכלי מעיקרו חשיב בונה גם בכלים].

**ומבואר בדבריו דהיכא דאיכא יצירה מחודשת בהא ודאי הוי בונה גם בכלים, וכל הנידון בבנין בכלים הוי היכא דפעל בחיבור חלקים**. והא דלא הביא מהראשונים דמחלקים בין עשית כלי לבנין בכלי נראה דבראשונים עיקר הגדר הוא בהא דאיכא בהך עשיה התחלה ולא מצד עצם היצירה של מציאות מחודשת שלא היתה קיימת כמו שמוכיח במנחת אריאל דף ק''ב ע''ב אות כ''ג מהא דנקט הרמב''ן דתוקע מסמר או יתד בחזקה חייב משום בונה. למרות דהתם ליכא ''עשית כלי'' רק דלא הוי עשיה עם החלקים הקיימים אלא הוספה של דבר חדש. וכן ובריטב''א החדשים מוכיח מהא דלעיל דמחייב קרש שנפל בו דרנא שמטיף לתוכם אבר וסותמו כיסוד הראשונים דעשית כלי מחייב, והתם ג''כ ליכא עשיה מחודשת רק תוספת מחודשת. ובבאור הדבר נראה דעיקר החסרון בבנין בכלים הוא דמאחר דכלי עומד להשתמשות א''כ כל כמה דמתעסק בחלקי כלי לחברם חשיב כהשתמשות ולא כבנין, ולכן היכא דאיכא עשיה מחודשת הוי כבנין. אולם באו''ש נקט דעצם יצירת דבר מחודש הוי סיבה להחשיבו כ''בונה''.

**ומבואר דבונה ענינו ביצירה**, והחיבור או יצירת אהל לא הוי מעצם מציאותו של בונה אלא עיקר הענין הוא ביצירה, וידוע יסוד החזו''א נ' סק''ט דעשית חשמל הוי בונה וז''ל, עוד יש בזה משום תיקון מנא כין שמעמידו על תכונתו לזרום את זרם החשמל בתמידות וקרוב הדבר דזה בונה מה''ת כעושה כלי עכ''ל. ומבואר ג''כ דבונה לא מצריך את החיבור או עשית אהל כחלק מעיקר מציאותו של בונה אלא בעיקר תליא ביצירה. וא''כ עדיין צ''ב אמאי אהל לא הוי בונה גמור ובשלמא מגבן כיון דלא הוי יצירה חשובה הוי תולדה אולם באהל צ''ב מה החסרון בהך יצירה דאהל.

**ומצינו בזה שתי דרכים.**

**מהלך הר''מ קזיס.** יעוין בר''מ קזיס ריש פרקין וז''ל, בדין עשית אהל בשבת מוכח בגמ' שהעושה אהל קבע בשבת חייב והעושה אהל ארעי פטור אבל אסור ויש צדדים שמותר ובודאי כל העושה אהל מאיזה דבר שיהיה ותוקע אותו במסמרים או ביתידות לקובעו שם בין שעושה כן באהל של מעלה או במחיצות הוי בונה וחייב, ולא דברו אלא בלוקח בגד או מחצלת או נסרים וכיוצא ועשה מהן אהל ולא קבען במסמרים או ביתידות ובכה''ג אמרו שאם עשה אהל קבע חייב ואהל עראי פטור. ואין נראה דכונתו כמו הקה''י דהוי מחמת עצם היחס של הבנין כחלק מהקרקע, אלא דהוי מחמת אופן החיבור. ומבואר לפי''ז ד''בונה'' מצריך חיבור גמור שלא יוכל להתנתק ממקומו, והחיבור לקרקע הוי היכי תמצי לרמת חיבור זו, דרק בקרקע ע''י החיבור לא ניתן להזיזו ממקומו. ולפי''ז יוצא דבאהל איכא חסרון בעצם מציאותו כ''בנין'' ולכן הוי מחייב מחודש של אהל אלא דצ''ב גדר הך חיובא דאהל.

**מהלך הפנ''י.** יעוי בפנ''י סוכה ט''ז ע''ב דבא לבאר את שיטת רש''י דבמחיצה גרידא ליכא תורת אהל ומקשה דמ''ש מבנין דאיכא גם במחיצות. ומבאר ג''כ דבאהל איכא חסרון בעיקר היחס שלו כבנין, רק דבדבריו נראה באור אחר מהר''מ קזיס וז''ל, לכאורה יש לתמוה במאי נחלקו אבות העולם בזה אי שייך איסור אהל במחיצה לבד או לא ותיפוק ליה דאפילו אי לא שייך איסור אהל אפ"ה שייך ביה איסור בנין, לכך נראה דעיקר כוונת רש"י במה שכתב בכמה דוכתי דמחיצה בלא גג לאו אהל הוא היינו משום דעיקר החילוק שבין בנין לאהל היינו דלשון בנין שייך בבנין קבוע שמתקיים לימים רבים, משא"כ אהל לגבי בנין הוי בנין עראי, אלא דאפ"ה חייב משום תולדה דבונה כיון שדרך אהל בכך, ועוד יש חילוק אחר ביניהם דלשון אהל היינו מלמעלה שמאהיל על האדם ועיקר עשייתו לכך משא"כ בנין שעיקר בנין היינו במחיצות. ונראה מדבריו דלא הוי מחמת החיבור לקרקע אלא מחמת דאהל לא נעשה מאבנים וכדומה דהוי דבר חזק שנשאר לזמן מרובה ולכן חשיב ארעי לגבי בונה. ונמצא דגם לפנ''י הוי חסרון בעיקר מציאותו של האהל כבנין רק לר''מ קזיס הוי מחמת חוסר חיבורו לקרקע ולפנ''י הוי מעצם מציאות האהל.

1. **בגדר איסורא דאהל**

**נראה לפי מה שנתבאר דעיקר הנושא באהל הוא היצירה שנעשתה מכח מעשהו,** וא''כ הוי סוג יצירה מחודשת של ''אהל'' והוי עשיה נפרדת, רק דהוי תולדה מחמת מהות המלאכה שענינה התעסקות ביצירת דברים. ולפי''ז יתבאר הא דאיכא דרישה של קיימא בעשית אהל, דנראה דכיון דבאהל איכא חסרון בממשות של התוצאה, או מחמת חסרון החיבור, או מחמת עצם מציאותו של האהל דלא נעשה מחומר חזק, א''כ עיקר היחס להתעסקותו כבונה הוא מחמת התוצאה בפועל של קיומו של אהל מכח מעשהו, ולא הוי כבונה דבגוף מעשה הבניה איכא יחס של ''בונה'' כיון דמתעסק בדבר קיים וחזק, ולכן בעינן דיהא בר קיימא דעי''ז איכא יחס למציאות של האהל כמבנה שעי''ז יחשב כבונה, וכן ניחא לפי''ז השיעור טפח דבעינן באהל, דכיון לכן בעינן לכה''פ שיעור טפח. משא''כ בבונה בעצם הבניה איכא בה יחס של מלאכה ובזה סגי בכל שהו דבזה עיקר מאי דבעינן שיעורא בכדי למשווי למעשהו יחס של בונה.

**ולפי''ז יתבאר הנידון לדעת הרי''ף דבעי שיעור טפח בגג אי השלים בשבת לשיעור טפח מחייב** דבקצות השולחן סימן ק''כ [בדה''ש ס''ק ט'] נסתפק בדבר ובשש''כ פכ''ד הערה טו נקט דמחייב ונראה דמאחר דבעינן לעצם עשית האהל א''כ אפשר דבעי שיעשה את כל הטפח.

**עוד מצינו בחיי אדם כלל מ''ב א'** דנקט כהנך שיטות דגם לחיובא דאוריתא בעינן שיעשה גג ומחיצות, ונקט שם דבעינן שיעשה לתרוייהו בשבת ולכאורה קשה מ''ש משאר מלאכות דמחייב בגמר כמו בארג חוט אחד והשלימה לבגד, ולפי''ז ניחא דבאהל ליכא בגוף המעשה יחס של בנין אלא רק מכח ההויה של האהל.

**ויש לעיין לפי''ז במוסיף תוספת קבע על אהל קבע אי מחייב מה''ת כמו בבונה דמחייב בכל תוספת דאפשר דמאחר דבאהל** בגוף המעשה ליכא יחס של בנין אלא רק מכח ההויה של האהל א''כ כל כמה שלא עושה את עיקר האהל רק דמוסיף עליו ליכא בזה לחפצא דמלאכה, ורק בבונה דבגוף מעשה הבניה איכא יחס של ''בונה'' כיון דמתעסק בדבר קיים וחזק הלכך דיינינן כל חלק וחלק שמוסיף כהתעסקות בבניה. ויעוין בפמ''ג ריש סימן שטו בא''א סק''א דנסתפק בזה, ובמשבצות זהב סק''ח נקט דחייב [ויעוין עוד בשעה''צ סק''ו] .

ויעוין עוד בא''א סק''א דדן בסוכה אי תוספת סכך חשיב קבע להתחייב עליו. ואפשר דס''ל כמו שהבאנו דבאהל בעינן דיהא משמעות בעצם עשיתו ובתוספת קבע דן דהיכא דאיכא כבר בנין קבע איכא לתוספת משמעות מצד עצמה ולכן גם באהל מחייב, ורק בסוכה נסתפק דגם אי עיקר הסכך חשיב קבע מ''מ כיון דלא הוי לגמרי כאהל קבע א''כ לא מהני לאשוויי לתוספת מצד עצמה כאהל קבע.

1. **באיסורא דפקק החלון והמסתעף לאיסור אהל אי הוי במחיצה גרידא**

**יעוין ברש''י בסוגין דמבאר דפקק החלון כגון ארובת הגג**. ויעוין בדף קלח ע''א בדינא דוילון מותר לנטותו. וז''ל, שאין אהל אלא מי שעשוי כעין גג. ויעוין בתוס' קכה ע''ב [וכן בתוס' סוכה טז ע''א ד''ה פירסו] דהקשה על רש''י דפקק החלון משמע בחלון שבכותל ומכח זה מוכיח דגם במחיצה איכא איסורא דאהל. ויעוי''ש דמוכיח מהא דמבואר בערובין מ''ד דבסוכה מחיצה שלישית הוי מחיצה, ורביעית הוי תוספת דמחיצה הוי אהל. וכן בגמ בעירובין פ''ו ע''ב דמבואר שם דאיכא איסורא בעשית מחיצה בין שתי חצרות להתיר טלטול ומכח זה מסיק תוס' דאיכא איסור אהל במחיצה. רק דיעוין בלשון תוס' וז''ל, אלא נראה לר"ת דשפיר שייך בדפנות אהל ''היכא דמחיצה מועלת להיתר'' ולהכי בדופן שלישית דהויא מחיצה ומכשר ליה לסוכה חשיב עשיית אהל בתחלה אבל דופן רביעית אינה אלא תוספת בעלמא הואיל וכבר הסוכה היתה כשרה. ונראה בתוס' דמודה לרש''י דאיכא חסרון במחיצה ובעי להא דהוי מחיצה המתרת לעיקר איסורא דמחיצה, רק דבסוף דבריו נראה דהא דבעיה למתרת הוי רק בשביל להפקיע מזה יחס של תוספת, וכן נראה בלשון תוס' בסוכה ט''ז וז''ל, ונראה לר"ת דמן הצד נמי שייך עשיית אהל וכל היכא דאמרינן דמחיצה זו מועלת להתיר חשיב עשיית אהל בתחלה.

1. **בהא דבעי למחיצה המתרת אי הוי לעיקר איסורא דאהל במחיצה**

**יעוין באור זרוע [מלאכת בונה אות ו'] והרא"ם בספר יראים [סי' רעד, דף קמ ע"ב] דאין איסור במחיצות אלא אם כן עשויים להתיר**. וזה טעם היתר מחיצה רביעית הואיל ואין עשוי להתיר. וכן פסק הרמ''א בסימן שטו א', אולם יעוין בב''י סימן שטו בריש הסימן וביתר באור בד''ה וילון הפתוח, דנקט דאפילו לרבינו תם כל מחיצה שאינה עשויה להתיר לא הוי מחיצה. **ובאמת דכן נראה בספר הישר לר''ת** (חלק החידושים) סימן רפד דבתחילה כתב וז''ל, וחדא הוא בין מן הצד ובין מלמעלה ''היכא דמן הצד משוי ליה רשותא או סוכה''. ולאחמ''כ פריך וז''ל, וקשיא לר' מההיא דאמרינן בעירובין אלא הא והא רבנן ולא קשיא כאן בדופן שלישי כאן בדופן רביעי. מאי שנא הא למעלה אמרינן זיל כרוך כורייא ושייר בה טפח אלמא כדשייר בה טפח סגי ליה, וכל השאר הוי מוסיף על אהל עראי, והכא גבי דופן שלישי הוא מוסיף על אהל עראי ומאי שנא. ומתרץ רבי דכל דבר שהוא צריך כגון דופן שלישי חשיב דמשוי לה סוכה באותו טפח שצריך להניח. ומבואר דהלהתיר משמש לשתי דברים גם לעיקר היחס של אהל וגם להא דלא חשיב מוסיף על אהל ארעי.

ויעוין עוד בפמ''ג בא''א שיג א' דבתחילה דן דלעת תו' איכא איסור מחיצה בתחילה באינה מתרת, אולם בסו''ד מסיק דליכא בזה איסורא וכן נקט בסימן שטו א' במ''ז**.**

**ובאמת יעוין גם ברשב''א שם** דמתחיל כמו שנראה בתוס' בסוכה דאיכא תורת מחיצה מן הצד, רק דמסיים וז''ל, על כן כתב הוא ז"ל דכל מחיצה שהיא באה להתיר כגון דופן שלישית בסוכה ואי נמי בדופן שבין שתי חצרות לרב יש בו משום עשיית אהל והרי הן כטפח ראשון של גג.

ויעוין עוד בריטב''א וז''ל, נמצאת למד דחדא מחיצה או שתים ליכא ''לא עשיית אהל'' ולא תוספת, ודופן שלישית דסוכה הויא עיקר אהל ואסור אף לרבנן, ודופן רביעית דסוכה הויא תוספת אהל דשרי לרבנן ואסיר לרבי אליעזר וקיי"ל כרבנן.

ומבואר דבדופן הראשונה והשניה ליכא יחס כלל של אהל גם לא כתוספת אהל, וכל היחס של האהל דמחיצה מתחיל בדופן השלישי שמתירה ובזה הרביעית חשיבא כתוספת.

1. **בבאור שיטת תוס' ורש''י בדף קכה באיסורא דפקק החלון דהוי במחיצה**

**בשיטת תוס' יש לעיין אי בעי להא דמתרת לעיקר איסורא דמחיצה איך יבאר לההיא דפקק החלון**. ויעוין בקרבן נתנאל פרק כל הכלים אות ש' דנקט דגם בפקק החלון איירי במחיצה המתרת לטלטל התוך הבית אם לא עירבו עירובי חצרות. אולם בפשוטו לא משמע כן. וצ''ל כמו הגירסא שלפנינו ברש''י ר''פ כל הכלים דפקק החלון למרות דהוי מן הצד כיון דהוי בבנין קבוע הוי כמוסיף על הבנין. ויעוין בר''ן וברמב''ן דמבארים דרש''י מדמי תוספת בגג באהל עראי לתוספת מן הצד במחיצה קבועה. וז''ל, שרבי אליעזר אוסר להוסיף בכל מה שאסור לעשותו לכתחילה בין מלמעלה ואפי' באהל עראי בין מן הצד ואפילו במחיצה קבועה וחכמים מתירים תוספת עראי בין מן הצד במחיצה קבועה כגון פקק החלון בין בתוספת אהל אפי' מלמעלה.

**ונראה דגם תוס' פירש כן בגמ' דהוי מחמת דהבנין קבוע,** רק דברש''י גרס התוס' דהפקק הוי בגג האהל, ומבואר דגם אי נימא דבעי מחיצה המתרת איכא משמעות למחיצה בבנין קבוע, ולפי''ז יצא דלמרות דתוס' מודה לרש''י בחסרון דמחיצה מ''מ ברש''י דנקט דמחיצה לאו אהל, הבין תוס' דהוי חסרון בעיקר המציאות של המחיצה כאהל, ובזה לא יהני להיתר לאשויי מחיצה, וכן לא יהני מה דהוי בנין קבוע.

**ובאמת דגם בההיא דעירובין דף מ''ד דמחיצה שלישית אסורה יעוי''ש ברש''י** דהוי מחמת ''דעביד לה אהל'' ומשמע דהוי מחמת גוף המציאות דאהל דהדופן השלישי משלים את צורת האהל גם בלי דין ''דופן'' להכשר סוכה ומבואר דלא נקט לטעמא דלהתיר. וכן מוכח בראשונים דנקטו דהא דסוכה ט''ז במחיצה להתיר טלטול מחק רש''י להך גירסא דהביא תוס' דאיכא בזה איסורא דאהל, ומבואר דהא איכא היתרא בהאי מחיצה לא הוי סיבה לאיסור. וכן מבואר במגיני שלמה בדף קכה ע''ב וז''ל, כדפי' רש"י שם ד"ה בדופן ג', דבשתי דפנות לא הוי אהל וכי משוי לה דופן ג' משוי לה אהל עכ"ל וכוונתו נ"ל כיון דסוכה לאו סוכה היא בב' דפנות אף על גב דאיכא סכך למעלה עד דאיכא ג' נמצא שהדופן גורם שהסכך שלמעלה אהל הוא, ולא כתב רש"י הכא אלא היכא דפורסה לצניעות כמבואר בלשונו ואינו גורם כלום, אבל היכא דהמחיצה גורמת להיות אהל כמו בסוכה ודאי אהל הוא וכן פקק חלון דהכא אינו גרם שהבית נגמר על ידו ולכן ס"ל דלא הוי אהל. ומבואר דאיכא חילוק בין רש''י תותוס' בעיקר החסרון דמחיצה דתוס' ס''ל דסגי בהא דהוי להתיר או דהוי בבנין קבוע, ורש''י לא ס''ל טעמא דלהתיר, ובמחיצה שלישית הוי מחמת גוף מציאותו של האהל שנעשה ע''י מחיצה הג', ובפקק החלון תלוי בגרסאות ברש''י אי מהני בזה בנין קבוע ויש לעיין בבאור שרש פלוגתתם.

1. **בבאור פלוגתת רש''י ותוס' בגדר החסרון במחיצה**

נראה דתוס' ס''ל דליכא חסרון בגוף הדבר דהוי מחיצה, דגם עשית מחיצה חשיב אהל, ולא בעי דוקא גג רק דכל כמה דהיא לא פועלת ברשות הוי כמחיצה לצניעותא דליכא לה כלל יחס של ''מבנה'', ולהתיר משווי ליה כ''מבנה''. וזה מה דהוכיח תוס' מהא דלהתיר חשיב מחיצה דליכא חסרון בגוף המחיצה, ולכן היכא דהוי בבנין קבע בהא סגי בעצם הדבר שנקבעה בבנין להפקיע ממנה יחס של מחיצה לצניעותא. וצ''ל דלמרות דלעיקר החיוב יעוין בפמ''ג שטו א''א א' דנקט דאהל קבוע הוא אי נעשה לח' ימים, ולפי''ז סוכה הוי קבע [דבונים אותה לפני סוכות וכן איכא יו''ט שני], מ''מ לענין לאשוויי מחיצה בעינן קבע גמור. אולם רש''י ס''ל דהוי חסרון ''בגוף המחיצה'' דכל כמה דעומדת כ''מחיצה'' ליכא בה תורת אהל ורק היכא דהוי מבנה עם מחיצות וגג בהא חשיבא אהל. [והא דבסוגין לא פירש דהוי מחמת דאיכא גג, צ''ל דרק בההיא דסוכה דבנה את גוף המחיצה בהא חשיב השלמה לגג, אולם הכא דהניח פקק בחלון בהא חשיב כעשיה בפני עצמה]. ובפשטות הבאור ברש''י כמו שהבאנו לעיל מהפנ''י וז''ל, כיון שדרך אהל בכך, ועוד דלשון אהל היינו מלמעלה שמאהיל על האדם ועיקר עשייתו לכך משא"כ בנין שעיקר בנין היינו במחיצות. ומבואר דכיון דכל היחס של בנין דאהל נובע מחמת היצירה ד''אהל'' [כמו שנתבאר לעיל אמאי לא הוי כ''בונה''] הלכך בעינן לצורת אהל. והא דתוס' לא פירש דע''י דאיכא גג חשיבא מחיצות נראה דהוי לשיטתו דהחסרון לא מחמת הצורה דלא הוי כאהל עם גג אלא הוי מחמת גוף המחיצה דהוי כמיחצה לצניעותא א''כ בזה לא יהני הגג אלא בעינן שהמחיצה תפעל בגוף הרשות.

**ובעיקר באור שיטת רש''י יעוין בפנים מאירות** דמוכיח מההיא דעירובין מ''ד דדנה גם על יצירת מחיצות מסביב לרשות, יעוי''ש דדנה על עשית מחיצה ע''י בני אדם, ויעוי''ש דדנה ג''כ על היתר מחיצה לאשויי רה''י. ויעוין בשו''ת פנים מאירות חלק א סימן ל דמוכיח מרש''י דבעשית מחיצות לאשויי רשות מודה רש''י דהוי אהל. וז''ל, ובעשיית ג' מחיצות או ד' י"ל דמודה רש"י דהוי אסור משום אהל כמו גבי סוכה, ואין לומר דגבי סוכה טעמ' משום סכך שיש למעלה לכך במחיצה שלישית הוי אהל דא"כ אמאי אסור בלדעת במחיצה של בני אדם גבי מעשה דר' נחמיה אלא ע"כ דמודה רש"י בג' מחיצות ופשיטא בד' הוי אהל עכ''ל. ומבואר דלא בעי בדווקא לגג לאשוויי כעשית אהל, אלא כל היכא דפועל בגוף הרשות להעמיד אותה כרשות אחרת סגי בהא לאשוויי כאהל.

1. **בדין מחיצה קבועה אי אסירא מדאוריתא**

**הא ודאי דמחיצה קבועה אסור כמבואר במ''ב סק''ט בשם התו''ש,** אולם לא נתבאר אי אסורה מדרבנן או מה''ת ובפשטות היה נראה מלשון הראשונים דאיכא חסרון בגוף המחיצה היכא דלא הוי מתרת ומשמע דהוי גם בדאוריתא. ובאמת יעוין בפנ''י לפי דרכו דכיון דצורת אהל היא עם גג לכן במחיצות גרידא ליכא איסורא, דנקט שם דעדיין אסור מדרבנן דלא גרע משאר מלאכות דשלא כדרך המלאכה אסור לכה''פ מדרבנן, ורק במחיצות עראי כגון מחיצות של סדינים דאיכא תרתי לרעותא גם דאין דרך בנין בכך ועוד דלא נעשו כלל לשם קיום אלא לפי שעה דרך עראי בעלמא, מש"ה מותר, ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז באופ''א הא דבפקק החלון איכא איסורא דבפקק החלון ליכא לחסרון דשלא כדרך בנין ורק דהוי ארעי ולכן אסור מדרבנן.

ונראה דיש להוכיח דאסור רק מדרבנן דאי מחיצה קבועה אסורה מה''ת א''כ אמאי ליכא איסורא במחיצת ארעי אטו מחיצת קבע כמו שגזרו באהל ארעי אטו קבע.

**אולם יעוין בפמ''ג** במ''ז סקי''א וז''ל, מחיצת ארעי להתיר הוה רק מדרבנן לא מן התורה אבל מחיצה קבוע כתבנו באות ח' דהוה מן התורה. ומבואר דגם היכא דהוי להתיר איכא בזה איסורא מדאוריתא. ובהא דלא גזרו בזה מחיצת ארעי אטו קבע ראיתי לבאר דהוי כמו דמצינו בשיטת רבנן דבתוספת ארעי לא גזרו רבנן אטו תוספת קבע דאסירא מה''ת כמו שמבואר בפמ''ג במ''ז סק''ח. ומוכח דבתוספת באהל עראי חשיב דלא עביד מדי וליכא בזה מקום לגזירה, וא''כ ה''ה במחיצת ארעי הוי כלא עביד מידי.

**ובאמת דכן נראה במ''ב סק''ג דעיקר החסרון במחיצה הוי במחיצת ארעי**. וז''ל, דעיקר אהל הוא הגג שמאהיל עליו ולכן גזרו בו משום אהל קבע משא"כ ''מחיצות עראי לחוד'' לא נחשב כאהל כלל.

**ובעיקר המציאות דמחיצת קבע** יעוין בשער הציון ס''ק י''א דמוכיח מהמג''א דלקשור וילון בעניבה שלא תניד הרוח, לא חשיב בזה מחיצת קבע, מהא דמפרש גבי מחיצה של הפסק בפני הנר דצריך לקשור שלא יהיה הרוח מנידו, ואפילו הכי שרי אם לא משום שהוא מחיצה המתרת, ומקשה מהא דגבי וילון כתב בבית יוסף סימן שטו בד''ה וילון דאם מחברה מכל הצדדין שלא יהיה הרוח מנידו חשיב קבע. ומיישב וז''ל, ולפי מה שכתבתי מקודם [ס''ק ו'] דדוקא אם עשויה להיות עומד כן כמה ימים, ניחא בפשיטות, דהכא הוא רק לפי שעה, אי נמי, דשם [בההיא דב''י] שעשויה לסתום פתח של בנין קבוע חמיר טפי.

**ויעוי''ש בב''י דמביא מתרומת הדשן דמדייק מרש''י בעירובין דלא שרינן בוילון אלא בשאינו תלוי שם בקביעות אבל אם הוא תלוי שם בקביעות אסור לנטותו ולפרקו בשבת**. ובב''י פליג עליו וז''ל, לכן נ"ל שאע"פ שתלוי שם בקביעות שרי שהרי כיון שכולו נע ונד ברוח מצויה וגם אינו מעכב להולכים ועוברים דרך שם מיקרי לא קביע. ומבואר דפליגי אי סגי בעצם חיבורו למשווי כמחיצה קבועה למרות דנע ונד ברוח ולא מעכב לעוברים ושבים. ויש לדון לדעת הב''י דהיכא דחברו מכל הצדדים הוי בנין, אי בזה ליכא לחסרון דמחיצה והוי מחיצה קבועה, או דנימא דלהאי סברא דפעולה לסתום פתח של בנין שאני, לא הוי מחמת דהוי מחיצה קבועה אלא דהוי כחלק מהבנין ומחייב בתורת ''בונה'' וליכא בה כלל לחסרון דמחיצה.

1. **בגדר ההיתר שמגדיר את המחיצה כמחיצה להתיר**

**בשיטת תוס' דסגי במה דפועלת היתר לאשוויי כמחיצה איכא כמה נדונים.** דהנה יעוין במרדכי מובא ברמ''א סעיף א' דמחדש דגם לגרום היתר תשמיש ע''י מחיצה [מאור הנר או מספרים] חשיב מחיצה להתיר. וצ''ל דכיון דסיבת ההיתר מכח חילוק המקום הלכך חשיב כמחיצה. ויש לעיין במחיצה להפסיק ולהתיר באיסור כלאים של זרע וכרם אי גם בזה חשיב כחילוק מקומות, או רק כהפרדה בין הזרעים. **ויעוין עוד במג''א שי''ג סק''א בסופו דנקט דמחיצה באהל לענין חציצה בפני הטומאה לא חשיב מחיצה להתיר**. וז''ל, אלא אפילו למאי דקיי'ל לאיסור היינו לעשות מחיצה המתרת אבל למנוע הטומאה שרי. ויעוין בפמ''ג בא''א ססק''א דתמה בזה וז''ל, ומ''מ איני יודע לחלק בין מחיצה המתרת ובין למנוע הטומאה לאחר שמת, נמי מתיר הוא וצ''ע עכ''ל. ונראה במג''א דאיכא יחס לגוף ההיתר דבעינן שיהא היתר חיובי מכח המחיצה ובזה חשיב שהמחיצה פעלה באופן חיובי ברשות וצ''ב.

1. **בדין מחיצה המתרת היכא דא''צ להיתר אי פקע היחס של המחיצה כאהל**

**יעוין בשש''כ פכ''ד סל''ח והערה קלג דנקט שמשעה שאינה נצרכת להתיר מותר לסותר.** ומבואר בדבריו דבעי להיתר בפועל, ויעוין במנחת אריאל סק''ז דמביא מעירובין ע''ט א' דמבואר שם בראשונים דאיכא איסור סתירה למחיצה שהיתה מתרת בע''ש, רק דדנו שם הראשונים אי הוי מצד איסור מוקצה או מחמת איסור סתירה, ולהצד דהוי מחמת איסור סתירה חזינן דסגי בהא דבין השמשות הוי מחיצה המתרת לאשוויי אהל. ולכאורה מבואר דהמתרת הוי סימן להא דאיכא יחס במחיצה כמחלקת בין הרשויות, ובזה שייך למימר דהיחס של המחיצה ברשות נקבע בבין השמשות, וכיון דבבין השמשות עמדה כמחלקת ברשות לא פקע יחס זה, דיחס זה קיים במציאות, רק דלולי ההיתר ליכא יחס למציאות של החלוקה מכח המחיצה, ובזה אהני הא דבבין השמשות איכא לזה יחס.

1. **בפלוגתת ר''א ורבנן אי איכא איסור במוסיף אהל ארעי**

**בגדר המצב דמעמיד את המשך העשיה כמוסיף** יעוין בגמ' עירובין ק''ב דתליא ברוחב טפח. **ובעיקר באור סברת רבנן דליכא איסורא** **במוסיף,** יש לעיין בבאור יסוד החסרון אי הוי מחמת ''התוצאה'' דכל כמה דאיכא כבר אהל דטפח נמצא דאיכא כבר אהל, ומה דמוסיף ומרחיבו ליכא בזה חשיבות של מלאכה. או דנימא דהחסרון הוא ב''מעשה המלאכה'' דעצם הדבר שהתחיל את מעשה המלאכה מבעוד יום הוי גרעון במעשה מלאכה בשבת, כיון דהוי המשך לעשיתו דאתמול. ויש שבארו בזה הא דמבואר במהר''ם מובא ברמ''א סעיף א' דגם במחיצה המתרת מהני טפח מבעוד יום, ומבואר דהוי חסרון ''במעשה'' ולכן גם במחיצה המתרת למרות דיש משמעות להוספה במה דמתרת מ''מ לא מהני להפקיע את החסרון של הוספה. אלא דיש לעיין מהא דבמחיצה שלישית חשיב כתחילה ומ''ש מאותה מחיצה, ויש שבארו דס''ל למהר''ם דהא דמתרת מהני להפקיע את החסרון דהוספה הוי מחמת דבמתרת דיינינן את המחיצה השלישית בלי שייכות לשאר המחיצות, ונדונית כעשיה מחודשת, ולכן רק באותה מחיצה כיון דסכ''ס התחיל אותה כבר תו לא הוי עשיה בתחילה. ויעוין בלשון הר''ן דכתב דכל תוספת מחיצה ''שאינו מתיר כפקק החלון''. משמע דתוספת כמו בפקק החלון היכא דמתרת חשיב כתחילה דלא כמהר''ם, וכן משמע בלשון הרשב''א דכתב ''דהוי כטפח ראשון'' ומשמע דהוי גם באותה מחיצה מהני הא דמתרת דלא חשיב כטפח שני. ולפי''ז יצא דהראשונים פליגי על המהר''ם וס''ל דיסוד הך דינא דמחיצה ג' דמהני מחמת הא דהוי מתרת לא הוי מחמת דחשיב עשיה בפני עצמה שלא קשורה לשאר הדפנות, אלא למרות דהוי הוספה כיון דאיכא תוצאה חשובה הוי כתחילה, וא''כ מוכרח לפי''ז דהוי חסרון מחמת התוצאה.

**עוד יש להוכיח דלשיטת המהר''ם הוי חסרון במעשה מעיקר הא דמהני בזה טפח מבעוד יום דהנה יעוין ברש''י בעירובין ק''ב ע''א ד''ה שיש בה טפח, דמבאר דהא דמהני טפח מבעוד יום מחמת דברוחב טפח ''איכא ביה שם אהל'',** ונמצא דאיכא כבר אהל מבעוד יום. וא''כ בהך גוונא דמהר''ם דהוי מחיצה להתיר ליכא בזה תורת אהל ומה מהני דאיכא טפח מהמחיצה דהרי לא נוכל לדון דאיכא ''מחיצה'' רק דמרחיבה דליכא משמעות למחיצה טפח [וגם הבאור הלכה סימן שטו סעיף ג' ד''ה דפין, דנקט דלאיסורא דאהל סגי בג' מחיצות קטנות של טפח הוי רק היכא דאיכא ''תמונת אהל'' כההיא דשתי ספרים וספר אחד על גביהן, אולם במחיצה גרידא לכאורה ליכא משמעות לשיעור טפח]. ומוכרח דהוי הלכתא ''במעשה'' והתחלת מעשה מיהא איכא בזה.

1. **בדין הוספת אהל ארעי על אהל קבע אי תליא בפלוגתא דמוסיפין או בזה הוי כבנין שכל תוספת נאסרת**

**יעוין במגיני שלמה** בדף קכ''ה ע''ב דמבאר דהא דנקט רש''י באיסורא דפקק החלון ''בנין קבוע'' כונתו דלהוסיף ארעי על בנין קבע איכא בזה איסורא מחמת תוספת לעיקר האהל ולא הוי כתוספת למחיצה. וז''ל, דלא התיר רש"י אלא לעשות מחיצה של עראי וכ"ש להוסיף על המחיצה עראי אבל אם מוסיף על הבנין שהוא קבוע אף על פי שהתוספת עצמה היא נראה כמו פקק שעשוי לפתוח בכל פעם מ"מ מחזי כבנין עכ''ל. ולפי''ז יצא דתוספת ארעי על בנין קבע תליא בפלוגתת ר''א ורבנן ולא הוי כבנין קבע דעלמא דכל תוספת אסירא, וכן מוכיח בהגהות ר''ב פרנקל תאומים על הנוב''י תנינא או''ח ל' דתמה על הנוב''י דנקט בפשיטות דלהוסיף תוספת ארעי על אהל קבע אסור דעד כאן לא שמענו אלא להוסיף על אהל ארעי. ובהגהות רב''פ תמה עליו מסוגיא דפקק החלון. ומוכח דס''ל לנוב''י דפקק החלון לא חשיב תוספת לבנין אלא למחיצה הקבועה. וכן מוכח בחיי אדם כלל ל''ט ה' דנקט בפשיטות דכשם שאסור לעשות בנין עראי, כך אסור להוסיף על בנין קבוע תוספת עראי ומבואר דלא שייכא לפלוגתא דר''א ורבנן בתוספת, ומוכרח דפקק החלון לא חשיב תוספת לבנין. ויהא מוכרח מזה דגם אי נימא דפקק החלון הוי בארובה, היחס הוא ל''גג גרידא'' וליכא בזה יחס לכל הבנין, ולכן לא הוי כתוספת על בנין. אלא דלכאורה אי איסורא דאהל קבע הוי בגג בלי מחיצות א''כ אמאי ליכא בזה איסורא דמוסיף על אהל קבע, ואולי מכיון דלא עומד באופן קבוע אלא נכנס ויוצא לא דיינינן לה כלל כחלק מהגג או המחיצה אלא כעשיה בפני עצמה.

**אלא דיעוין במג''א** שי''ג סק''ז דנקט דבפקק החלון היכא דאינו עשוי לפתוח אלא לעתים רחוקים הוי כאהל קבוע, ומבואר דהוספת קבע נאסרת כדין מוסיף על אהל קבע. ונראה דכל כמה דהפקק קבוע דיינינן ליה כחלק מהבית ולכן נאסר כדין אהל קבע, משא''כ היכא דלא הוי קבוע דבזה מתיחס למחיצה ולכן תליא בפלוגתת ר''א ורבנן.

1. **בפלוגתת אביי ור' יוסף אי במשמרת איכא איסור מה''ת**

**גמ' וחכמים אומרים וכו' איבעיא להו תלה מאי אמר רב יוסף תלה חייב חטאת אמר ליה אביי אלא מעתה תלא כוזא בסיכתא הכי נמי דמיחייב אלא אמר אביי מדרבנן היא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.** מבואר בגמ' דר' יוסף ס''ל דחייב חטאת במשמרת. ויעוין בשו''ת הרמב''ם הלכות שבת פכ''ב הכ''ח וז''ל, דקא סבר רב יוסף שזה שתלה עשה אהל קבוע והרי היא תולדה בידו ולפיכך חייב חטאת. ויש לעיין בכונתו דהוי קבע, דאי קבע תלוי בזמן כמו שהבאנו לעיל מהר''מ קזיס דהוי כדין קיימא דקשר, צ''ל דמתכוין להשאירו זמן מרובה. ויש לעין לשיטת הרי''ף דבעי טפח וכן פסק הרמב''ם דלפי''ז צ''ל דאיכא בזה גם שיעור טפח. אולם יעוין ברמב''ן בדף קל''ח ע''א דהוכיח מקושית הגמ' דדימתה לדין הוספה באהל דחיובו משום אהל ומקשה על אביי דנקט דהוי שבות דרבנן ומיישב בחד תירוצא דהגמ' אזיל בשיטת ר' יוסף וז''ל, ויש לדחוק דסוגיין דלעיל בשיטה דר' יוסף אתמר דסבר דרך אהל הוא. ויש לדייק בלשונו דעיקר הנושא באהל קבע וארעי הוא דאין דרך אהל בכך ולפי''ז ניתן לומר כל כמה דכך דרך עשית משמרת א''כ הוי קבע.

**ובבאור קושית אביי מתלה כוזא בכיסתא** יעוין ברמב''ם דס''ל לאביי דאי איכא בזה תורת אהל ליכא חילוק בין משמרת לתלה כלי על יתד וגם בזה צריך להיות חייב, ובמיוחס לר''ן מבאר דהא הוי פשיטא לאביי דבזה ליכא איסור דאוריתא אולם הקשה דלכה''פ יאסר בתורת אהל מדרבנן ובריטב''א מביא להך פירושא , ותמה עליו וז''ל, ואינו מחוור מדקאמר הכי נמי ש"מ דומיא דמשמרת היא, ולפיכך נראה לפרש דדרך גוזמא בעלמא היא, וכן משמע מפרש"י ז"ל עכ''ל.ומבואר בזה פלוגתא יסודית בין אביי לר' יוסף אי שייך תורת אהל במשמרת. וצ''ב יסוד פלוגתתם.

**ובעיקר החסרון במשמרת בפשטות נראה דהוי מחמת דלא נעשה לצל** וכן כתב בריבב''ן בשיטת הקדמונים וז''ל, דאין אהל חשוב אלא כשפורסו לצל. ויעוין עוד במיוחס לר''ן וז''ל, דלא שייך אהל למה שאינו עשוי אלא לגבה בלבד ולתחתיו איננו ראוי כלל דאין עשוי להגין למה שתחתיו. ולפי''ז מבואר דהא דבעי לאויר שתחתיו הוי גם באיסורא דאוריתא דאהל קבע ולא רק באיסורא דאהל ארעי. וא''כ נראה דיסוד פלוגתתם הוא דר' יוסף ס''ל דלהתחייב מדין אהל סגי בעצם הצורה של דבר המונח באויר בצורה של גג ולכן הקשה עליו אביי דא''כ גם תלה כוזא בסיכתא יתחייב. ומכח זה הוכיח אביי דלאהל בעינן גם את החיבור בין הגג למה שמתחתיו ע''י דמאהיל עליו לצל ולא סגי בהנחה גרידא ולכן ס''ל דליכא במשמרת לחפצא דאהל.

**ובעיקר החסרון במשמרת יעוין במאירי** וז''ל, תליית המשמרת שאסרנו משום אהל אם תלאה אין כאן חיוב חטאת בשוגג ולא סקילה וכרת במזיד שאין זה אלא כעין מי שתולה כלי ביתד שאין כאן סרך חיוב, ולא עוד אלא שאין כאן מתכוין אלא שחכמים אסרו בתליית משמרת שלא נעשה כדרך שהוא עושה בחול. ומבואר בדבריו דאיכא בזה גם חסרון מחמת דאינו מתכוין ויש לעיין אי כונתו לפטורא דאינו מכוין דר''ש ולמרות דהוי פס''ר מצינו ברש''י בביצה לג ע''ב דאיכא בעשית אהל פטורא דאינו מכוין למרות דהוי פס''ר ויעוין באו''ז חלק ב' הלכות שבת סימן ע''ח סק''ח דמביא מהריב''א כהך פירושא דרש''י בביצה ומבאר וז''ל, ומשום פ"ר ליכא למיסר לר' שמעון דהא לא ניחא ליה בההוא אהל ותו דאין כאן אהל גמור ואינה מלאכה ולא שייך בה פסיק רישיה.

אולם נראה דאפשר לומר כל פי מה שבארנו לעיל באיסור עשית אהל דנובע מחמת ההויה דאהל דנוצר מכח מעשהו וא''כ איכא למימר דבשביל שיהא לעשיתו יחס של ''אהל'' בעינן שיתכוין לקובעו כ''אהל''.

1. **בבאור טעמא דאביי דהוי מדרבנן שלא יעשה כדרך שיעשה בחול**

**יעוין ברש''י דמבואר דבריו דהוי מאיסורא ד''עובדין דחול'',** ויעוין ברמב''ן דמבאר דראייתו מהא דאמרינן לקמן [קל"ט ב'] מערים אדם על המשמרת בי"ט לתלות בה רמונים, ואי משום אהל מה לי רמונים מה לי שמרים, אלא אהל ליכא כלל ומשום עובדין דחול הוא. ולתלות בה רמונים לאו עובדין דחול הוא, רק דמקשה הרמב''ן מדנקיט אביי חומרי מתניתא ותני משמרת בהדי כילה משמע דמשמרת נמי משום אהל עראי הוא. ומסקנתו דגם דינא דאביי הוי מלתא דאהל וז''ל, ולי נראה דאביי משום אהל עראי אסר לה ומשום דא"ל רב יוסף חייב חטאת אמר איהו דליכא אלא שבות בעלמא דהיינו עובדין דחול, והא דשרינן ברמונים משום דהתולה לשמרים מותחה יפה וקובעה בכיסכהא והתולה לרמונים אינו צריך לקובעה ולא למותחה יפה ולאו אהל הוא כלל**.** ומבואר ברמב''ן דהוי כאיסורא דאהל ארעי, ויש לעיין בלשון הגמ' דלא יעשה כדרך שעושה בחול ויש שרצו לומר דמבואר בזה את גדר איסור שבות דרבנן דבאיסורי שבות גדר האיסור הוא בכל מה שמגדיר את המעשה כהתעסקות דמעשה דחול ולזה מהני גם אהל ארעי.

**אולם יעוין במיוחס לר''ן** דגם נקט דהוי מדררא דאהל רק בדבריו נראה דלא הוי כאיסורא דאהל ארעי וז''ל, אלא איסורא דרבנן ומשום אהל עראי, אלא דמשום דלא שייך בהא אפי' אהל עראי אסמכוה אעובדין דחול ומשום דררא דאיסור אהל, ומסתברא דבכל מקום דנקט משום עובדין דחול קיל איסורייהו משבת. ואולי כונתו דלא הוי ''אהל מדרבנן'' אלא רק ''הרחקה'' בעלמא.

**ובעיקר הא דנקט הרמב''ן דהעיקר תליא בהא דמותחה** יעוין ברשב''א דתמה דאם משום דמותחה ואינו מותחה או משום קביעותא הוא מה לי רימונים מה לי שמרים, לימא ואם אינו מותחה יפה ואינו קובעה שרי.

**ויעוין בר''ן מה דמיישב את קושית הרשב''א מההיא דרמונים** וז''ל, ולפי פי' זה נצטרך לומר דלרמונים שרי לגמרי אף על פי שמותחה יפה, א"נ דכל לשמרים אסור אף על פי שאין מותחה דכיון דמדרבנן בעלמא הוא הלכו אחר דרכן של דבר דאלת"ה הא דמערים על המשמרת לתלות בה רימונים ותולה בה שמרים במאי עסקינן אי במותחה יפה אפילו לרמונים אסור אי שאינו מותחה יפה אפילו לשמרים נמי שרי אלא ודאי כדאמרן ומעתה אין מקום למה שהקשה הרשב"א ז"ל בזה.

**ויעוין ברשב''א דמביא ממורו הרב דהא דלרמונים לא חשיב אהל מחמת שאין צריך לחלל שתחתיה לדבר זה,** רק דתמה הרשב''א דלפי''ז אפילו בתולה לשמרים אם אין כלי תחתיו להאהיל עליו לישתרי, דגם אי אח''כ יביא את הכלי הוה כנותן את הגג ואח''כ את המחיצות כיון דעיקר שימושה של המשמרת הוא לכלי שתחתיה ולא הוי כאהל דאיכא שימוש בחלל עצמו. ומיישב בשתי אופנים או דהיכא דדעתו מתחלה לתת כלי תחתיה דיינינן ליה כמעשה אריכתא, או דכל שהוא צריך לשים כלי תחתיו מעכשיו הוא נקרא אהל שהרי צריך לאותו חלל כדי שישים תחתיו הכלי, אבל בתולה לרימונים אינו צריך לחלל כלל.

**ובעיקר טעמא משמרת יעוין בשו"ת הרמב"ם** הלכות שבת פרק כב הלכה כח וז''ל, והנה למדת שהאיסור מדרבנן הוא תליית המשמרת לפי שהמשמרת עושה מלאכה וחייב סקילה לפיכך אסור תלייתה ודכוותא אמרינן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, אבל (תליית הכוז והמצנפת וכיוצא בהן מותר לפי שאין עושין בהן מלאכה שחייבין עליה סקילה, ולא אמרינן בכי הני שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אם כן לא יאכל כדרך שהוא אוכל בחול ולא יסב כדרך שהוא מיסב בחול זה דבר ברור הוא למבין שאין אתה מוצא לעולם דברים שאסרו חכמים משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אלא דברים שאפשר שירגילו למלאכה. ומבואר דהוי חשש שמא ישמר.

**ויעוין בשער הציון** ס''ק מ''א דהביא את המג''א ס''ק י''א דמביא לטעמא דהרמב''ם וכתב לפי''ז דאיסורא דמשמרת הוי גם היכא דליכא דלכלי מתחתיה. ובשער הציון הוכיח דאיסורא משום אהל ולפי''ז נקט דבעינן דיהא כלי תחתיה.