לג הערות בדין מבוי שלא נשתתפו בו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**לג**

**הערות בדין מבוי שלא נשתתפו בו**

א] **שבת** דק"ל: אמר ר"נ אמר רבה בר אבוה אמר רב, מבוי שלא נשתתפו בו עירבו חצירות עם בתים אין מטלטלין בו אלא בד' אמות, לא עירבו חצירות עם בתים מותר לטלטל בכולו, א"ל ר"ח חוזאה לרבא, מ"ש כי עירבו חצירות עם בתים דניתקו חצירות ונעשו בתים ורב לטעמי' דאמר רב אין המבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו והכא בתים איכא חצירות ליכא וכו'.

**והנה** בביאור ה"ט דניתקו חצירות ונעשו בתים, בפשוטו הי' נראה שהוא משום דע"י העירוב בטל שם חצירות מן החצירות, שנעשו כחלק מן הבתים.

**וזה** מתפרש היטב ע"פ מש"כ רש"י בעירובין דמ"ט., דהעירוב חייל אף כלפי החצר שמשועבדת לרשות זו, וע"כ ע"י העירוב ניתקו החצירות ונעשו בתים.

**אמנם** בד' התוס' ד"ה ניתקו נ' דמפרשי, דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים, הוא משום דמותר להוציא מן הבתים לחצר ולא משום חלות העירוב, דהנה ז"ל התוס', ומשני אפשר דמבטלי רשות גבי חד דהשתא איכא בית דלא חשיב כסתום, "ולא אמר נמי ניתקו חצרות כולם כיון דשאר הבתים אסורין בחצר", עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש.

**ומבו'** מד' התוס', דאף היכא שלא עירבו כלל, מ"מ כיון שמותר להוציא מן הבית לחצר הי' בדין דנימא דניתקו חצירות ונעשו בתים, ואך דכל הא דחזינן לחצר כחלק מן הבתים משום דשרי להוציא מן הבתים לחצר, הוא רק היכא דשרי להוציא מכל הבתים לחצר, אך משא"כ היכא דשאר הבתים אסורין בחצר, הרי דאיכא על החצר תורת חצר מכח בתים אלו, שאין החצר חלק מהן, וכלפי הבתים אלו איכא ע"ז תורת חצר.

**ויש** להוסיף בדעת התוס', דהנה התוס' להלן בסוגיא ד"ה אפשר הקשו, דכי עירבו חצירות עם בתים מצינן למימר שיש חצר למבוי, כגון שביטלו אותן של חצר זו לרשות דכולהו שיש להם במבוי לבני חצר אחרת ויכולין לטלטל מן החצר למבוי, עכ"ד, ולא נתפרש דמה יועיל זה דמכח זה לא נימא ניתקו חצירות ונעשו בתים.

**ונ'** דצ"ל בזה, דמש"א ניתקו חצירות ונעשו בתים, הוא רק מכח דמן הבתים שרי לטלטל לחצר, ומן החצר אסור לטלטל למבוי, וצ"ל דכבר ידעי' להא דאסור להוציא מחצר למבוי היכא שעירבו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה ניתקו דכבר ידעי' להגזירה, (לפ"מ שפירש דבריהם בחזו"א סי' ק"ד סקי"ט), ולמש"נ מת' מקורם לזה, וע"כ שייכא החצר לבתים וחשבי' לה כבית.

**אך** צ"ע לפ"ז במש"כ התוס' בד"ה ניתקו, דהיכא שנשתתפו ל"ב בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכתבו כן לפרש הטעם דהיכא שנשתתפו במבוי הוא ניתר בלחי וקורה, אף שניתקו חצירות ונעשו בתים,[[1]](#footnote-2) ולפי הנ"ל לכאו' א"צ לזה, אלא כל שנשתתפו ושרי להוציא מן החצר למבוי, לא אמרי' כלל ניתקו חצירות ונעשו בתים, וצ"ע בזה.

ב] **ובד'** הרשב"א נ' דמפרש להא דניתקו חצירות ונעשו בתים בע"א.

**דהנה** בחי' הרשב"א בעירובין דע"ד., כתב דכן משמע בסוגיין דבעי' ב' בתים לכל חצר, ולא פירש הרשב"א היאך משמע כן.

**ומצינו** הדברים מבוארים בשו"ת הרשב"א ח"ה סי' ר"ב, ז"ל, והכין בר"פ ר"א דמילה דאפילו איכא בתים וחצרות וערבו אמרו דנתקו חצרות ונעשו בתים ובתים איכא וחצרות ליכא, עכ"ל, וצ"ב מה ראי' מייתי מסוגיין דבעי' ב' בתים בכל חצר, הרי הא דאמרי' הכא דל"מ הוא משום דליכא חצירות, דניתקו ונעשו בתים, ומה ראי' מהכא דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ויל"פ** במכוון ד' הרשב"א, דמפרש דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא כמש"נ בד' התוס' משום דשרי לטלטל מן הבתים לחצר, וע"כ הוא דהוו החצירות כחלק מן הבתים, ואשר זהו שהוכיח הרשב"א משם דבעי' ב' בתים בחצר, דאי סגי בבית א' בכל חצר, אשר בכה"ג שרי לטלטל מן הבית לחצר, ואפ"ה ל"ח החצר כחלק מן הבית, א"כ ה"נ היכא דאיכא ב' בתים בחצר ועירבו הבתים זע"ז לא נימא דחשיב החצר כחלק מן הבתים, ומזה הוא שהוכיח הרשב"א דבעי' ב' בתים בכל חצר.

**ונ'** לבאר בזה, דהנה הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"ד כתב, ז"ל, ערבו בתים זע"ז, יש מגדולי המורים שאמרו דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית אחד וחצרות יש אבל לא בתים וכו', עכ"ל, והוא דעת הרמב"ם פ"ה מעירובין הט"ו, ז"ל, מבוי שלא נשתתפו בו, אם עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד' אמות ככרמלית, מאחר שעירבו חצירות עם הבתים נעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלבד בלא חצירות ולפיכך אין מטלטלין בכולן וכו', עכ"ל.

**אמנם** צ"ב מש"כ הרשב"א שהטעם דל"מ בכה"ג הוא משום שנסתלקו בתים ואינם אלא כבית א' וחצירות יש אבל לא בתים, שהרי בגמ' אמרו שהטעם בזה הוא משום דניתקו חצירות ונעשו בתים והכא בתים איכא חצירות ליכא, ואין לומר שהרשב"א לא גריס כן, שהרי בשו"ת הרשב"א העתיק ד' הגמ' כלפנינו, וכ"ה בד' הרמב"ם דהא דל"מ הוא משום דנעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלא חצירות.

**ונ'** מזה בדעת הרשב"א, דמפרש דמש"א בגמ' דניתקו חצירות ונעשו בתים ובתים איכא חצירות ליכא, לאו היינו דע"י העירוב חשיבי החצירות כחלק מן הבתים, וע"כ ליכא חצירות, וכמו שפירש"י שם דבטלו לגבי הבתים ואין שם חצרות עליהם, אלא היינו דע"י העירוב נעשו ב' בתי החצר כבית א', ונמצא שכל חצר וחצר אין פתוח לו אלא בית א'.

**ומש"א** בגמ' דבתים איכא חצירות ליכא, נ' פירושו לפמש"נ בסימן כ"ט ס"ק א' ב' בדעת הרשב"א, דהא דבעי' ב' בתים בחצר הוא כ"ה שיהא על החצר חשיבות חצר, ולפ"ז נ', דהיכא דעירבו בתי כל חצר, חשיב דאיכא בכל חצר בית א', ונמצא דפתוחין למבוי ב' בתים, ובתים איכא אבל חצירות ליכא, דליכא עלייהו חשיבות חצר כיון שאין פתוח להן ב' בתים, וזה גם מש"א דניתקו חצירות ונעשו בתים, דאיבדו חשיבות חצר דילהו, משום שאין פתוח להם ב' בתים, וזהו מה שפירש הרשב"א דהטעם דל"מ הוא משום דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית א'.[[2]](#footnote-3)

**ולפ"ז** מתבארים ד' הרשב"א בתשובה שלמד מסוגיין דבעי' ב' בתים בכל חצר, כיון דמפרש דהא דניתקו חצירות ונעשו בתים הוא משום דבעי' ב' בתים לכל חצר, וכל שעירבו הבתים חשיב דליכא אלא בית א' ואבד חשיבות חצר מן החצירות, ולפ"ז מוכח מינה דבעי' ב' בתים לכל חצר, וז"ב בדעת הרשב"א.

ג] **שם** דקל"א. כי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי דמו וחצירות איכא בתים ליכא.

**ופירש"י,** ז"ל, כמאן דסתימי דמי דהא לגבי מבוי כמאן דסתימי הוו דהא חצרות מפסיקות בינתים שאין הבתים מוציאין להם, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ז"ל, כיון שהן אסורין להוציא מן הבית לחצר חשוב אותן הבתים כאילו סתומין הן שאין להן רשות להשתמש מן הבתים לחצר וחצר איכא בית ליכא, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דכל הא דחשבי' להבתים כמאן דסתימי, הוא רק משום שאסור להוציא מהם לחצר, אך אם הי' מותר להוציא מהם לחצר, הגם שאסור להוציא מהם למבוי, ל"ה חשיבי כמאן דסתימי.

**וכ"ה** מבו' בשנויא דגמ' דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, ופירש"י, ז"ל, דאפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו והוי כל החצר שלו ומותר להוציא מביתו לחצר, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ומבו' להדיא דכיון דשרי לי' להוציא מן הבית לחצר כבר חשיב דאיכא בית, והגם דאכתי אסור לו להוציא מן הבית למבוי, מ"מ כבר לא חשיבי כמאן דסתימי.

**והטעם** בזה הוא כמבו' בל' רש"י שם וכ"ה מבו' מד' התוס' ד"ה ניתקו, דכל הא דחשיבי בתים כמאן דסתימי הוא רק משום שאסור להוציא מהם לחצר והחצר מפסקת בין הבתים למבוי, אך כל שמותר להוציא מן הבתים לחצר ואין החצר מפסקת בינם למבוי, הרי שהגם דאסור להוציא מהם למבוי, מ"מ לא חשיבי כמאן דסתימי, כיון שאין דבר מפסיק בינם למבוי.

**ויל"פ** עוד בזה, לפמש"נ בסימן כ"ט בדעת הרשב"א, דדינא דבתים וחצירות הוא דבעי' שיהא מבוי חשוב שפתוח לו ב' חצירות, ובעי' שיהיו החצירות חשובות שפתוחין לכל חצר ב' בתים, ולפ"ז י"ל דע"כ ל"ב כלל שיהיו הבתים פתוחים למבוי, דכל הא דבעי' בתים הוא כ"ה שתהא החצר חשובה, ולזה סגי שהבתים פתוחים לחצר ומותר להוציא מן הבתים לחצר, דעי"ז הויא החצר חשובה, וכיון שהחצר פתוחה למבוי הוי המבוי חשוב.

**אך** עמש"נ בסו"ס ל"א להוכיח בדעת הראב"ד דס"ל, דאף אם שרי להוציא מן הבתים לחצר, מ"מ כל דאסור להוציא מהן למבוי חשיבי כמאן דסתימי לגבי המבוי, ונתבאר שם דלפ"ז הא דמשני דאפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד היינו שיבטלו כל בני החצירות רשותן במבוי לגבי חד ואותו א' מותר להוציא מביתו למבוי, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

**וצריך** להוסיף לפ"ז, דהא דפריך הגמ' דכי לא עירבו נמי ליחזינהו להני בתים כמאן דסתימי, לאו היינו דכל הא דיש לראותן כסתומין הוא רק בשלא עירבו, דלעולם אף בשעירבו יש לראותן כמאן דסתימי, כיון שאסורין להוציא מן הבתים למבוי, ומכוון לישנא דגמ' הוא דכשעירבו הרי אמר רב דל"מ ומפרשי' לה משום דניתקו חצירות ונעשו בתים, וע"ז פריך דאף בשלא עירבו נמי בדין דלא יהני משום דכמאן דסתימי דמו, ואה"נ דהך טעמא שייך אף היכא שעירבו.

ד] **אמנם** הנה התוס' הוכיחו דל"ש הא דכמאן דסתימי רק היכא שמפסיק דבר בינם למבוי, דאל"כ מ"ט רק הבתים חשובין כסתומין, הרי אף החצר חשיבא כסתומה כיון שאסור להוציא ממנה למבוי.

**ולפמש"נ** בדעת הראב"ד צ"ל בזה, דהא דהחצר לא חשיבא כסתומה, הוא משום דרב לטעמי' דס"ל כר"ש דמותר לטלטל כלי החצר מן החצר למבוי, ואדרבה צ"ב ד' התוס' מה הביאו משם, ועמש"כ בגליון התוס' לפרש דבריהם, ודבריו צ"ע, וע' חזו"א סי' ק"ד סקי"ט בזה.

**ולכאו'** צ"ל לפ"ז, דאכתי לא ס"ל להא דכל שעירבו אסור להוציא כלי החצר מן החצר למבוי גזירה אטו כלי הבית, דזה נתחדש רק לשנויא דרב אשי שם, דאל"כ היכא שעירבו ל"ב לטעמא דניתקו חצירות ונעשו בתים, אלא בלא"ה ל"ח חצירות פתוחות למבוי כיון שאסור לטלטל מהן למבוי, ואולי יש לדחוק דזהו באמת מש"א דניתקו חצירות ונעשו בתים, משום שאסור להוציא מהן למבוי, אך זה אינו נ' כלל.

**אך** באמת י"ל עוד בזה, דאף דהיכא שעירבו ס"ל לרב דאסור להוציא מן החצר למבוי מ"מ לא חשיבי החצירות כסתומין, והיינו משום דאף היכא שעירבו י"ל דמותר להכניס מן המבוי לחצר, דבזה ל"ש הגזירה, ולפ"ז י"ל דע"כ לא חזינן לחצירות כמאן דסתימי, כיון שמכניסין מן המבוי להן, ורק הבתים הוא דחשיבי כסתימי, כיון שאסור להוציא מהן למבוי ולהכניס מן המבוי להן.

**והנה** אמנם בעירובין דצ"ב. מבו' בפשוטו דמשום הגזירה אף אסור להוריד מן הכותל לחצר, וא"כ ה"נ יש לאסור להכניס מן המבוי לחצר, וע' חזו"א סי' צ"ו סקט"ו שדחק בזה דלעולם מודה רב דמותר להוריד מן הכותל לחצר, אך יעו"ש בחי' הרשב"א שפי' סוגית הגמ' שם בע"א והביא כן משם הראב"ד, ולפ"ז ניחא.

ה] **שם**, אפשר דמבטלי לי' רשותא דכולהו לגבי חד, סו"ס בית איכא בתים ליכא.

**ופירש"י** אפשר דמבטלי בני הבתים שבחצר רשות שיש להם בחצר לגבי חד מינייהו, והוי כל החצר שלו, ומותר להוציא מביתו לחצר, סו"ס בית איכא בכל חצר בתים ליכא ורב בעי ב' בתים לכל חצר, עכ"ל.

**ונ'** מד' רש"י דמפרש, דהא דחשיב דליכא אלא בית א', היינו משום דרק מבית זה שביטלו לו שרי להוציא לחצר, אך שאר הבתים אכתי אסורין, וע"כ חשיב דליכא אלא בית א'.

**אמנם** בפיר"ח פירש, ז"ל, ואקשינן כיון שביטלו כל בני החצר רשותם לגבי חד, נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, והיינו דלדינא דבתים פתוחין לתוכו בעי' שיהיו הבתים של ב' בנ"א, וכל דהוו של אדם א' חשיבי כולם כבית א', ועמש"נ בזה בסימן ל'.

**אמנם** לכאו' נ' דב' הטעמים צריכים זל"ז, דהיכא שלא ביטלו אלא רשותן שבחצר ולא ביטלו כלל רשות ביתן, ל"ש כלל טעמא דהר"ח, שהרי לא ביטלו לו רשות ביתם ואין הבתים שלו, ובכה"ג הטעם הוא דכיון דרק בית זה מותר להוציא ממנו לחצר, אכתי הוו שאר הבתים כסתומין, וכד' רש"י, וכ"ה בל' רש"י שם בפירכת הגמ' דאפשר דמבטלי רשות שיש להם "בחצר" לגבי חד מיניהו, אך אם ביטלו אף רשות ביתן ל"ש טעמא דרש"י, שהרי בכה"ג חשיבי כל הבתים כפתוחין כיון שמותר לו להוציא מכל הבתים לחצר, ואך שבזה ל"מ משום דהוו כל הבתים של אדם א' וחשיבי כחד, וד' רש"י והר"ח צריכי להדדי, וז"ב.

**אך** שו"ר בחי' המיוחסים להר"ן, שהביא ב' פירושים בפי' פירכת הגמ', חדא דהוא משום דבתי דאחריני כאילו אינם, כיון שאסורין להשתמש מביתן לחצר וכמש"כ לעיל מינה, ועוד דהוא משום דנעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, עיי"ש, ונ' דב' הטעמים פליגי אהדדי, וסגי בחד מינייהו.

**ונ'** בדעתו, דטעמא קמא לחודי' סגי, משום דאף אם ביטלו גם רשות ביתן, ושרי לזה שביטלו לו להוציא מביתן לחצר, מ"מ כיון שהן אסורין להוציא מביתן לחצר חשיבי בתיהם כאילו אינם, ובטעמא בתרא לחודי' סגי, דאף אם לא ביטלו אלא רשות חצירן, חשיב דליכא אלא בית א', דהא דבעי' ב' בתים היינו ב' בתים "בחצר", וכיון דביטלו כולן רשות חצירן לגבי חד, ורשות כל הבתים בחצירן הוי דחד, חשיב כאילו ליכא אלא בית א'.

**ויל"פ** דפלוגתת ב' הטעמים היא במש"נ בסימן כ' פלוגתת הראשונים אם מהני ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, או דל"מ הביטול אלא שלא יאסור בעל הרשות על זה שביטל לו, אך אכתי חשיב כרשות דהמבטל, ולפ"ז י"ל, דאי נימא דמהני ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, הרי דשפיר חשיב שכל הבתים פתוחין לחצר, היכא שביטלו אף רשות ביתם, שהרי זה שביטלו לו שהוא הבעלים דכל הבתים שרי להוציא מכל הבתים לחצר, ואף שבני הבתים אין רשאין להוציא מבתיהם לחצר, לא איכפת לן כלל, שהרי ביטלו בתיהם, ואין לנו לדון כלל עליהם, ואך דכיון דכל הבתים שלו חשיבי כולהו כבית א', ומאידך אי נימא דל"מ ביטול לחשוב הרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, שפיר חשיבי כבתים חלוקין, ול"ה כב' בתים של אדם א', ואך דכיון שבני שאר הבתים אסורין להוציא מביתם לחצר, חשיב דליכא אלא בית א', וז"פ.

ו] **שם**, אלא אמר רב אשי מי גרם לחצירות שיאסרו בתים וליכא, ועיי"ש בפירש"י.

**והנה** בטעם דינא דרב למסקנת הגמ', פירשו התוס' בעירובין דצ"א: ד"ה וכלים, דהוא משום דכשעירבו אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בתוכה אטו כלים ששבתו בבית ואין במבוי שום תשמיש ודמי לכרמלית כיון דאין בו אלא ג' מחיצות, ולכך אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ד.

**אמנם** בד' הראב"ד פ"ה מעירובין הט"ו, מבו' דמפרש הטעם בע"א, ז"ל, דלא אסר רב בעירבו אלא משום בתים דכיון דעירבו שכיחי מאני דבתים בחצר ומשום הנך גזרו אפילו בכלים ששבתו במבוי שלא לטלטל אותם בתוך המבוי ויהי' להם ככרמלית וכל שכן שינהגו איסור בכלי החצר וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

**וכדעת** הראב"ד מבו' להדיא בד' התוס' בעירובין דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, דכשעירבו חצירות עם הבתים שכיחי מאני דבתים בחצר וגזרינן דלמא אתי לאפוקינהו מחצר למבוי, לפיכך אסור לטלטל במבוי אלא בד' אמות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, אין מטלטלין במבוי אלא בד' אמות כלומר משום גזירה משום שמא יוציא כלים למבוי, ונ' להדיא דהא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לאפוקי כלי הבתים מן החצר למבוי, וק' לדחוק בד' התוס' והרשב"א שכונתם, דמכח הגזירה אסור להוציא כלי החצר למבוי, ומכח זה הוי המבוי ככרמלית ואסור לטלטל בו אלא בד', דל' התוס' מורה להדיא דהגזירה הויא שלא לטלטל במבוי.

**ומבו'** כן עוד, ממש"כ התוס' שם, ז"ל, אבל בשלא עירבו דלא שכיחי מאני דבתים בחצר ליכא למיגזר, דאי משום דלמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, רב לטעמי' דאמר לקמן הלכה כר"ש דאמר חצר וקרפף ומבוי רשות אחת הן וכו', עכ"ל, והנה אם הא דס"ל לרב דאסור לטלטל במבוי הוא משום דדמי לכרמלית, משום שאסור לטלטל מן החצר למבוי, א"כ נמצא דלרבנן דאסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור מדינא לטלטל במבוי יותר מד' אמות, וא"צ בזה לגזירה כלל, וגם אין מקור כלל דגזרינן שלא יטלטל במבוי עצמו שמא יבא להוציא לו כלים ממקום אחר, ובד' התוס' מפורש דאם אסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי רק משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, ומדמו לה לדינא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', וזה להדיא כמש"נ בדעתם, דהא דאסר רב לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלי הבתים למבוי, ואשר זהו שכתבו התוס', דה"נ למ"ד דאסור להוציא כלי החצר למבוי, יש לאסור לטלטל במבוי משום גזירה דילמא אתי לטלטולי כלים ששבתו בחצר למבוי, וז"ב.

**והנה** התוס' שם הקשו על פירש"י שם דפירש לסוגיא דהתם כרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', וע"כ הוא שביטלו כולם רשותן לגבי חד, והקשו התוס', ז"ל, דמסתמא הני דשמעתין היו מערבין חצירות עם הבתים ורשות המבוי לבדו היו מבטלין וכו' וכיון שהיו מערבין בחצירות א"כ לא יתכן מה שפירש בקונטרס דאהני ביטול זה לטלטל בכל המבוי כלים ששבתו בתוכו וכלים ששבתו בבית היחיד דהא כיון דעירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בד', עכ"ל.

**ועיי"ש** בתור"פ שכתב לישב פירש"י, ז"ל, דכיון דביטלו לגבי חד, א"כ אותו חד יכול לטלטל מן החצר למבוי, והוי שפיר שם מבוי עליו ע"י תשמישו, עכ"ל וכ"כ בחי' אבהעו"ז ובגאו"י ובחזו"א סי' פ"א סק"א.

**אמנם** התוס' שהקשו כן ע"ד רש"י, אזלי לטעמייהו דמפרשי טעם דינא דרב דאסור לטלטל במבוי גזירה שמא יבא להוציא כלי הבתים מן החצר למבוי, וע"כ אף שאותו א' שביטלו לו יכול לטלטל מן החצר למבוי, וע"כ הוא מותר אף לטלטל במבוי, דבדידי' ל"ש הגזירה, מ"מ אינהו אסורים, גזירה שמא יוציאו כלי הבתים מן החצר למבוי.

ז] **והנה** בד' ר"פ שם מבו' דלא פסיקא לי' ד"ז דע"י דשרי לאותו יחיד לטלטל מן החצר למבוי יש עליו שם מבוי, והיינו משום די"ל דכיון דלכל בני החצירות אסור להשתמש במבוי, ורק לאותו יחיד מותר להשתמש במבוי אכתי דמי המבוי לכרמלית.

**ונ'** לכאו' דלפ"ז יהא אסור אף לאותו יחיד לטלטל במבוי, דכיון דשאר בני המבוי אין רשאין להוציא מחצירם למבוי דמי המבוי לכרמלית, וממילא יש לאסור אף לאותו יחיד לטלטל בו, אמנם יש לדון בזה, דשמא ל"ח המבוי ככרמלית רק לגבי כל בני המבוי שאסורין להוציא אליו כלים מן החצר, ולא כלפי זה דשרי להוציא כליו לשם, וצ"ע בזה.

**אמנם** בד' התוס' נ' דלאותו יחיד ודאי מותר לטלטל במבוי, ולא קשיא להו ע"ד רש"י אלא דלא הועיל הביטול "להם", דאינהו עדין אסורים לטלטל במבוי, והיינו משום דלדעתם הא דאסור לטלטל במבוי הוא משום גזירה דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים מן החצר למבוי, וע"כ אותו יחיד שביטלו לו שמותר להוציא כלי ביתו למבוי, ל"ש עליו הגזירה, וע"כ הוא מותר לטלטל במבוי.

**אמנם** הנה עי' בחי' אבהעו"ז שכתב, דודאי סגי בזה שלא יהא המבוי דומה לכרמלית, דהגם דאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך הכא התם איירי דאיכא חצר אחת דגוי, ודעת רוב הראשונים בעירובין דע"ה. דקי"ל דדירת הגוי מהניא לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, וגם בחצר הישראל איכא ב' בתים,[[4]](#footnote-5) וממילא איכא במבוי תשמיש דבתים וחצירות, עכ"ד.

**ומבו'** בד' האבהעו"ז שנקט דטעמא דרב דכל שאסור להוציא מן החצירות למבוי דמי המבוי לכרמלית, הוא משום דינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, אשר משו"ז בעינן שיהא מותר להשתמש מהם במבוי, וכל שאסור להוציא מהם למבוי, חשיב דליכא בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ואין המבוי ניתר בלחי וקורה, ואשר זמש"כ האבהעו"ז דכל דיש ב' חצירות שמותרין להוציא מן החצר למבוי מותר לטלטל בתוכו.

**וכ"ה** להדיא בחי' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, וטעמא דמילתא וכו' הלכך אסור להוציא שם אפי' כלים ששבתו בחצר, וכיון שכן נעשה מבוי כאילו אין לו חצירות שדינו ככרמלית ואינו ניתר בלחי וקורה, עכ"ל.

**אך** בד' התוס' שם דצ"א: אין נ' כן, דנ' בדבריהם דהוי זה דין בפנ"ע, דכיון דליכא בהמבוי אלא ג' מחיצות, ע"כ כל דלי"ב תשמיש דמי לכרמלית, ואי"ז שייך כלל לדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**וכן** מוכח גם מד' תור"פ הנז', שדן בזה אם משום הא דמותר אותו יחיד להשתמש במבוי כבר ל"ד המבוי לכרמלית, ואי נימא דהא דדמי המבוי לכרמלית הוא משום דחשיב דאין חצירות פתוחין לתוכו, הרי אין מקום לדון בזה, דפשיטא דאם ב' חצירות מותרין להשתמש במבוי ה"ה ניתר בלחי וקורה, ואם רק חצר אחת מותרת להשתמש במבוי אינו ניתר בלחי וקורה.

**ולכאו'** נפ"מ בזה, היכא שהתירו המבוי בצוה"פ, דלד' הריטב"א כה"ג שפיר יהא מותר לטלטל בתוכו, דכל הא דאסר רב לטלטל בתוכו הוא משום דכה"ג אין המבוי ניתר בלחי וקורה, דחשיב דאין חצירות פתוחות לתוכו, אך כל שהתירוהו בצוה"פ שפיר יהא מותר לטלטל בתוכו, אך לד' התוס' לכאו' אך כה"ג יהא אסור לטלטל בתוכו, משום דדמי לכרמלית.

**אך** באמת נ', דכה"ג שהתירו המבוי בצוה"פ יהא מותר לטלטל בתוכו גם לדעת התוס', שהרי כל הא דדמי לכרמלית הוא משום דיש לו רק ג' מחיצות וכמש"כ התוס' שם, וזה ע"פ מש"א לעיל בתחילת הסוגיא, דהטעם לומר דאין מטלטלין בו אלא בד' ול"ד לחצר הוא משום דלי"ל ד' מחיצות, ולפ"ז כל שניתר המבוי בצוה"פ ואית לי' ד' מחיצות, שרי לטלטל בתוכו אף היכא שלא נשתתפו בו, ואין לומר דצוה"פ ל"מ ליחשב דאיכא ד' מחיצות, שהרי הא דחצר שלא עירבו בה מותר לטלטל בתוכה אמרו לעיל בסוגיין דהוא משום דאית לה ד' מחיצות, והרי דאף פסי חצר חשיבי כמחיצה גמורה, ורק לחי וקורה לא חשיבי כמחיצה, (ע' אבנ"ז סי' רס"ב סק"י, וסי' רע"א סקכ"א, וסימן רצ"ד).

ח] **והנה** בכתוב שם להראב"ד בפרק כל גגות פי' טעמא דהרי"ף דהשמיט לדינא דרב דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד', ז"ל, יפה עשה שלא כתבה, דכיון שכתב דרב לא תני פתוחות זו לזו ומשום שאין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצירות פתוחים לתוכו, כבר כתב הכל, כי אותה השמועה כולה מתפרשת על זו המימרא, עכ"ל.

**וד'** הראב"ד צ"ב, דמה ענין דינא דרב, לדינא דכל שהחצירות הפתוחות זו לזו אין המבוי ניתר בלחי וקורה.

**ואולי** יל"פ ד' הראב"ד כד' הריטב"א שהבאנו לעיל סק"ז, דטעמא דרב הוא משום דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וע"כ כל שלא נשתתפו במבוי ואסורים להוציא למבוי חשיב דליכא בתים וחצירות פתוחים לתוכו.

**אך** אי"ז מתישב בד' הראב"ד, חדא דא"כ אי"ז שייך להא דרב לא תני פתוחות זו לזו, אלא להא דבעי' בתים וחצירות פתוחים לתוכו, ועוד דלפ"ז אכתי הי' להרי"ף להשמיענו עיקר הדין דכל שעירבו חצירות ולא נשתתפו אסורים להוציא מן החצר למבוי, אשר מכח זה הוא דחשיב דליכא בתים וחצירות פתוחים לתוכו, גם צ"ע, דאם אכן טעמא דרב הוא משום דאסור להוציא כלים למבוי משום גזירה, הרי דבזה לא קי"ל כוותי' דהרי קי"ל דהלכה כר"ש אפי' בשעירבו.

**ואשר** ע"כ נ' מכוון הראב"ד, כמש"נ לעיל סק"ב עפי"ד הרשב"א, דלדעת הרמב"ם דקי"ל כרב, הוי טעמא דרב משום דכל שעירבו החצירות עם הבתים, חשיב דליכא בכל חצר אלא בית א', אשר לפ"ז הוי זה ממש חד דינא עם דינא דרב דהיכא שהחצירות פתוחות זו לזו חשיב דליכא אלא חצר אחת.

**אך** אכתי אי"ז מתישב, שהרי דעת הראב"ד שהביאו הראשונים בעירובין דע"ד., דלרב סגי בב' חצירות שבכל חצר בית א', ולפ"ז הרי אין לפרש כלל דהא דמבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד' דהוא משום שעירבו הבתים זע"ז וחשיב דליכא אלא בית א', שהרי באמת סגי בבית א', ועמש"נ בסימן ל"א סק"ה דבאמת מזה הוכיח הרשב"א דלא כהראב"ד אלא בעי' ב' בתים, אך לדעת הראב"ד גופי' דסגי בבית א', הרי בע"כ לפרש דינא דרב בע"א, וכמש"נ שם.

**עוד** צ"ע בזה, שהראב"ד סותר ד' עצמו בהשגות פ"ה מעירובין, שפירש טעמא דרב משום גזירה, וזה דלא כמש"כ בכתוב שם, ובאמת בהשגות כתב מכח זה דלא קי"ל כרב, ואילו בכתוב שם נקט דקי"ל כרב, והוא תלוי זב"ז.

**עוד** ילה"ע בזה, ממש"כ הרשב"א בעירובין דע"ד: בשם הראב"ד, דלא קי"ל כרב דלא תני פתוחות זו לזו, ולכאו' אי"ז מתישב עם דבריו בכתוב שם, אך צ"ל דדבריו שם הם בדעת הרי"ף שהביא להא דרב לא תני פתוחות זו לזו, ונ' דעתו דקי"ל הכי, וכמש"כ הרשב"א שם, ואה"נ להראב"ד לטעמי' דלא קי"ל בהא כרב, אף מה"ט לא קי"ל כדינא דרב במבוי שלא נשתתפו בו, וז"פ.

1. וד' התוס' צ"ב מסברא, דמ"ט היכא שנשתתפו לא ניבעי בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וגם צ"ע מסוגית הגמ' לעיל דע"ג: וכמו שתמה הקרב"נ בסוגיין, וי"ל בדוחק דמסיפא מ' דאסור רק בכלי הבתים, והגם שלא נשתתפו, אך מותר לטלטל במבוי עצמו, גם צ"ע דלפ"ז בדין דחצר אחת לא תיבעי בתים וחצירות, דלא גרע מלא נשתתפו, ולא כן מבו' בסוגיין, וי"ל ע"ד מש"נ בסימן ל"ב מד' ר"ת בספה"י דהיכא דעירבו עדיף מהיכא דל"ב עירוב, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בהא דפריך הגמ' דהיכא שמבטלין כולן רשותן לגבי חד בית איכא בתים ליכא, כתבו התוס' לעיל ד"ה ניתקו, ז"ל, ולא מצי למימר דבטלי רשות גבי תרי שהם היו אוסרין זע"ז, ולא מצי למימר שהשנים עירבו דהא מדקאמר רב לא עירבו משמע לא עירבו כלל, עכ"ל, אך לפ"ד הרשב"א א"צ לזה, דאם עירבו השנים חשיבי בתיהם כבית א', שהרי ע"ז מיוסד טעמא דניתקו חצירות ונעשו בתים, דהבתים שעירבו זע"ז חשיבי כחדא, ואכתי בית איכא בתים ליכא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובתוס' הרא"ש עירובין דצ"א בסו"ד נסתפק בטעמא דרב, ז"ל, משום דמבוי שכיח תשמישתי' טובא דמשתמשי בי' כל חצירות גזרו בי' טפי, א"נ לאו משום גזירה הוא אלא משום דחשיב לי' ככרמלית, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה לפמש"כ הרא"ש דב' בתים בחצר אחת חשיבי יחיד לגבי המבוי, אשר לפ"ז י"ל דביטלו כולם רשותן לכל בני חצר אחת, ונמצא דכל בני חצר זו רשאין להשתמש במבוי, אך עמש"נ בסימן ו' דגם לפ"ד הרא"ש איירי בשביטלו כולם רשותן לא' מבני חצר, ולפ"ז רק לאותו יחיד שרי להשתמש במבוי. [↑](#footnote-ref-5)