אורח חיים קצז - ציונים והערות_4
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ז**

**צירוף לזימון**

נידון כאן העניין המחודש של צירוף לזימון, אשר גם מי שלא התחייב בברכת המזון יכול להשלים למספר המזמנים. ובאמת עניין זה מחודש מאוד, דהא כל עניין הזימון הוא הזמנה לברכת המזון, וכיצד מי שלא מברך ברכת המזון יוכל להצטרף לעניין זה. והביא המחבר את המחלוקת האם מצטרף רק לעשרה או גם לשלושה. ובפשוטו נראה שיש כאן מחלוקת יסודית. דהסוברים שלשלושה אינו מצטרף היינו משום שכל עניין הזימון הוא ברכת המזון מצורפת וכנ"ל[[1]](#footnote-1). ועל כן לא שייך זימון בלי שלושה המברכים ברכת המזון[[2]](#footnote-2), ורק לעניין הזכרת השם מחמת העשרה שיש כאן, לזה שייך צירוף משום שיש כאן את יסוד עניין הזימון, הלא הוא שלושה שמברכים ברכת המזון.

והדעה השניה היא שאף לשלושה יכולה אכילת ירק להצטרף. ושיטה זו, באמת צריך להבין סברתה. והבנה זו תלויה בכמה נידונים אשר נתבארו בסימננו, וכדלהלן.

**פחות מכזית**

נחלקו הפוסקים האם גם אכילת פחות מכזית מצטרפת. וסברת הרשב"א שלא תצטרף, משום שבעינן אכילה שמחייבת עכ"פ ברכה אחרונה כל דהוא[[3]](#footnote-3). והסברא צ"ב, סוף סוף ברכת המזון אינו חייב, ומה מועיל שמברך ברכה אחרת. ונראה לבאר שסובר הרשב"א שכל ברכה אחרונה עניינה הוא מעין עניין ברכת המזון. ומעתה, גם כאשר אחד מהשלושה אכל רק עלה של ירק, עדיין מוגדר שיש כאן הזמנה של שלושה לברכת המזון יחדיו. דהברכה אחרונה של אוכל הירק, מתחברת לברכות המזון של אוכלי הפת. ומיושב בזה כיצד גם מי שלא מברך ברכת המזון, מצטרף לזימון.

**כזית דגן**

ל"כל בו" (המובא בב"י) שיטה אמצעית, שאמנם האוכל עלה של ירק אינו מצטרף לשלושה (אלא רק לעשרה), אבל האוכל כזית דגן, אף שאינו כזית פת, ואינו מחוייבת בברכת המזון, מצטרף הוא לשלושה. ולכאורה סברתו על דרך הרשב"א הנ"ל, שלא צריך בשביל הצירוף דווקא 'ברכת המזון' ממש, אלא גם ברכה אחרת שעניינה כענין ברכת המזון. אלא שלרשב"א, כל ברכה אחרונה שייכת בעניין זה. ואילו ל"כל בו" דווקא ברכה על מיני דגן, אשר ברכתם 'מזונות' ויש בהם את התכונה העיקרית של 'מזון', היא שמוגדרת כברכת המזון, וראויה להצטרף עמה. וראה להלן לגבי שתיית מים.

**שתיית מים**

**חידש הב"י** שאף שגם שתיה יכולה להצטרף לזימון, ומשום ששתייה בכלל אכילה וגם עליה אפשר לומר "שאכלנו", היינו דווקא שתיית שאר משקים. אבל שתיית מים אינה מצטרפת לזימון, ומשום שמים אינם מזינים, כמבואר בגמ' לגבי הנודר מן המזון.

**וחידוש זה צ"ב**, היכן הוזכר בכל עניין הזימון עניין ה'מזון', כל מה שמוזכר הוא עניין ה'אכילה', אשר כוללת גם שתיית מים. וה"חמד משה" שהובא במ"ב תלה עניין זה במחלוקת המחבר והרמ"א האם ברכת הזן היא חלק מברכת הזימון. דאם היא חלק מברכת הזימון, מובן אמאי בעינן דווקא דבר המזין כדי להצטרף, משום שברכת הזן, עניינה ה'מזון'. אבל אם ברכת הזימון היא רק 'ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו', הרי לא מוזכר בה עניין ה'מזון' כלל, ומדוע לא תצטרף שתיית המים. ותמה החמד משה על הב"י אשר הוא ניהו פוסק כרב נחמן אשר ברכת הזן אינה שייכת לברכת הזימון, ומדוע פשיטא ליה שבעינן דווקא דבר המזין.

והיה נראה שסבר הב"י שכל עיקר העניין של המצווה דאורייתא של ברכת המזון, התייסד לא על האכילה לבדה, אלא גם על עניין התזונה. ואולי המקור הוא מהא דהצריכה התורה גם "ושבעת", אשר שייך לעניין התזונה (ואף אם מדרבנן לא צריך שביעה גמורה, עכ"פ צריך את התזונה אשר שייכת לעניין השביעה). ובאמת כשנתבונן, גם את עצם שם הברכה כינו חז"ל "ברכת ה'מזון", וגם בנוסח הברכה, הכל סובב סביב ה'מזון': "הזן את העולם – הזן את הכל", "על הארץ ועל המזון". ואולי זו סיבת השיטה בגמ' (מ"ד:) הסוברת שעל מים אין חיוב של ברכת בורא נפשות, אף שבשאר המאכלים יש חיוב. וממילא פשוט לב"י שגם אם שתיה בכלל אכילה, כל שאין בכלל אכילה זו שייכות לעניין התזונה אין בה כלל שייכות לעניין ברכת המזון, וממילא אינה מצטרפת לזימון.

ויש להוסיף, דשמא זה עומק המילים "ובטובו **חיינו**" הנאמרות בנוסח ברכת הזימון. אשר כוונתן היא לאותם חיים הנובעים מאותו מזון – והיינו התזונה והקיום שיש במזון[[4]](#footnote-4). וממילא ברור שאף ברכת הזימון מצד עצמה אינה יכולה להאמר על ידי מי ששתה מים אשר אינם מזינים.

והנה לעיל הובאה שיטת הרשב"א שצריך בדווקא את הברכה האחרונה כדי להצטרף. ושיטת הרא"ש שדווקא ברכה על מיני מזונות מצטרפת. והיה אפשר לבאר את דברי הב"י ממש על דרך זה, שצריך שתצטרף דווקא ברכה דומיא דברכת המזון, ואילו ברכה אחרונה דמים לא שייכת כלל לברכת המזון משום שאינם מזינים. אמנם הב"י אמר את דבריו גם בדעת הרמב"ם אשר סבירא ליה שלשלושה ממילא אין צירוף ורק לעשרה יש צירוף. וחזינן שאפ"ה צריך השתייכות לעניין ה'מזון', וכנ"ל.

**חידוש ה"אגודה"**

הביא המ"א בשם האגודה שאם אוכל הירק בירך כבר ברכה אחרונה שוב אינו מצטרף ולא דמי לאוכל לחם, שלמרות שברך, יכול להצטרף לזימון. ולא זכיתי להבין הסברא, והשם יאיר עיני.

**מיהו המזמן**

וכאן נפתח נידון שלם מי הוא זה שיכול להיות המזמן. דלכאורה, כיון שאוכל הירק מצטרף ונעשה חלק מהזימון, מדוע לא יכול להיות המזמן בעצמו. ומתחלק נידון זה לשניים, כאשר מוציא המזמן את הציבור בברכת המזון, וכאשר אינו מוציא. כאשר **מוציא בברכת המזון** – זהו נידון הראשונים בסוגיין. אשר דנו שלכאורה אין מניעה שיוציא מי שלא התחייב בברכת המזון את השני, מדין ערבות. ומפשטות דברי התוס' נראה שאכן כן הוא. אמנם הרא"ש הביא את דברי הירושלמי אשר יש בברכת המזון דין מיוחד שאין מי שלא אכל יכול להוציא את מי שאכל[[5]](#footnote-5), וצדד הרא"ש לומר שהוא אסמכתא בעלמא. אמנם כאשר ממילא אינו מוציא בברכת המזון, כאן יש לדון האם מצד **ברכת הזימון בעצמה** צריך שדווקא אוכל הפת יזמן. והנה המחבר, אף שס"ל שאין המזמן מוציא בברכה את כולם. פסק בפשיטות שרק אוכל הפת יכול לזמן. והסברא צריכה ביאור. ומצינו בזה כמה דרכים: א, **התוס'** כתבו שאם לא אכל כזית דגן, אינו יכול לומר 'שאכלנו'. ודבריהם צ"ע, דהא אף המצטרף אומר "ברוך שאכלנו", וזה יסוד כל עניין צירופו, דסו"ס אכל. ומדוע בתור מזמן אינו יכול לומר "שאכלנו". וביארו בזה הלומדים ביאור יפה, שכוונת התוס' היא שאינו יכול לומר "נברך שאכלנו" אשר המשמעות היא שאותה ברכה אשר מדברים עליה, והיינו ברכת המזון, נובעת מאותה אכילה ש"אכלנו", וזה לא שייך במי שאכל רק עלה של ירק. ב, **המ"ב** כתב בזה סברא חדשה[[6]](#footnote-6), אשר כיון שהוא 'מוציא אותם בברכת הזימון', הרי הוא חמיר טפי. ומלבד שצריך עיון מה הוא עניין 'חמיר טפי' זה, יש כאן לכאורה חידוש משמעותי בכל ברכת הזימון. אשר בפשטות[[7]](#footnote-7) אין המזמן מוציא ידי חובה את השומעים בברכת הזימון, דהרי כל אחד אומר בעצמו ברוך שאכלנו משלו. אמנם עיין בשעה"צ סוף סימן רי"ש, אשר צדד שם המ"ב שהמזמן הוא שמוציא את השומעים באמירת "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו" ומה שאומרים גם הם עצמם הוי רק כעין עניית אמן, עיי"ש. ולפי"ז מובנים כאן דברי המ"ב שהמזמן מוציא בברכת הזימון. ועי' להלן בסברת הרשב"א.

**סברת שמעון בן שטח**

והנה שמעון בן שטח זימן, אף שרק שתה יין. ומבואר בגמ' דאין הלכה כמוהו. ורק האוכל כזית דגן יכול לזמן. ובפשטות, סברת שמעון בן שטח היתה לחלוק על כל הסברות הנ"ל, דהיינו, שיש ערבות, ואין מניעה לומר שאכלנו.

אמנם, הקשה הרשב"א (המובא בב"י), כיצד פטר שמעון בן שטח את היין ששתה, בברכת המזון. ובתירוצו השני תירץ שאכן ברכת המזון פוטרת שתיית יין, כיון שמזין הוא, עיי"ש. ולכאורה עצם קושייתו צריכה ביאור, דלא מבואר בגמ' ששמעון בן שטח עצמו נפטר בברכת המזון. ומדוע לא נימא שאחר שהוציאם בברכת המזון, חזר ובירך על הגפן, בשביל לפטור את שתייתו. ובדברי הרשב"א עצמו מבוארים הדברים היטב, דפשיטא ליה שלא שייך לומר "נברך", עד כמה שהוא עצמו אינו בא לברך ברכת המזון. והיא לכאורה סברא נוספת בנידון דלעיל אמאי לא יכול אוכל הירק להיות המזמן. (ורק אי נימא שהגמ' חולקת על שמעון בן שטח, אף שסברינן כוותיה שברכת המזון פוטרת יין, ויכול המזמן לברך ברכת המזון בעצמו, אזי נצטרך לחפש סברא אחרת.)

**"כזית דגן"**

לגבי שני נושאים הוזכר כאן בסוגיא "כזית דגן": א, לגבי המוציא אחרים ידי חובה. והלשון "דגן" תמוהה כאן, דלכאורה בעינן שיאכל דווקא "פת" כדי שיתחייב בברכת המזון ויוכל לזמן ולהוציא אחרים. ואכן הרמב"ם שינה את הלשון לפת, וכן פסק השו"ע. אמנם הרא"ש מצדד לדייק מלשון זו שאף מי שאכל כזית דגן שאינו פת, יכול לזמן, כיון שהיתה זו אכילה המחייבת ברכה דאורייתא. ומשמע שמועילה סברא זו הן ללשון "שאכלנו" דברכת הזימון, והן לדין הירושלמי, לגבי להוציא ידי חובה בברכת המזון. אמנם צ"ע אם כן אמאי חלקה הגמ' על שמעון בן שטח, הלא גם הוא התחייב בברכה דאורייתא בשתיית היין. ועי' בשלטי גיבורים אשר מבואר בדבריו שאכן גם אכילה של שבעת המינים מועילה, ויין שאני כיון שהוא שתיה ולא אכילה. ועי' בטור שלפי ס"א המובאים בסוגריים מפורש שבעינן דווקא כזית דגן ולא סגי בשבעת המינים. ב, לגבי צירוף לשלושה, אשר דעת הרי"ף הרמב"ם שהאוכל כזית ירק מצטרף רק לעשרה ולא לשלושה. ועל זה כתב הכל בו שייתכן שהאוכל כזית דגן, אף שאינו כזית פת, יכול גם הוא להצטרף לשלושה. ועי' בדרישה שביאר בדבריו שאכילת שבעת המינים לא תועיל, דבעינן דווקא גם שיתחייב ברכה דאורייתא, וגם שתהיה אכילה חשובה של דגן. וראה מה שהתבאר בזה בס"ד לעיל. והנה הכל בו אמר את דבריו רק לגבי צירוף ולא ביאר מהי דעתו לגבי המזמן. אך בדרכי משה מבואר שהבין שהוא הדין, ועל כן חיבר את שיטת הכל בו לגבי צירוף לג' עם שיטת הרא"ש לגבי המזמן וסבירא להו שלפי שניהם בעינן דווקא כזית דגן, ולא סגי בשבעת המינים (ודלא כהשלטי גיבורים הנ"ל).

1. וכן מפורש בחידושי הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם הובא לעיל שבדעת הרמב"ם יש בזה קצת מבוכה. דמחד, סובר שאין אכילת ירק מצטרפת לשלושה. ומאידך, כיון שס"ל שאכילת איסור אין מברכים עליה כלל, ואפ"ה הוצרכה המשנה לחדש שאינה מצטרפת לזימון דשלושה. הרי נראה ששייך זימון גם כאשר לא כל השלושה מברכים ברכת המזון. [↑](#footnote-ref-2)
3. והפמ"ג כתב שעל פחות מכזית לא שייך להגיד "שאכלנו". ושייך לנידון רחב האם בפחות מכזית אין כלל 'שם אכילה', או שהוא 'שיעור' באכילה חשובה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וראיה לזה, מהא דהברכה אחרונה על מיני "מזונות", היא על ה"מחיה". [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש לדון האם גדר הדין הוא שבברכת המזון לא מועילה ערבות. או שהוא דין בעצם צורת הברכה, שרק מי ש"אכל", הוא שיכול לברך. ומהמשך דברי הרא"ש שסגי אף במי שאכל דגן שאינו פת, משמע כהצד השני. [↑](#footnote-ref-5)
6. וצ"ע מדוע מיאן בסברת התוס'. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכבר הבאנו נידון זה לעיל לגבי מה שהצריך השו"ע לשמוע את "ברכת הזימון" בביאור. [↑](#footnote-ref-7)