56 בדעות הראשונים בדין ריבוי דרך במבוי, ובגדר זכות בני המבוי במבוי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

יום ועש"ק בחוקותי כ"ו אייר תשע"ב

**א**

א] ב"ב דכ"א., מיתיבי אחד מבני מבוי שביקש לעשות רופא וכו' בני חצר מעכבין עליו, וכתבו התוס', ז"ל, פירש רשב"א דלא גרס מבוי אלא חצר, דאי גרס מבוי תיקשי לאביי דשרי בחצר אחרת וכו' ורבא נמי לא פליג עלי' אלא דמוקי מתניתין דשריא אף באותה חצר והכא אסר אפי' בחצר אחרת, אלא א' מבני חצר גרס, עכ"ל, וכן דעת הרמב"ן וש"ר לעיל בסוגיין דבמבוי ליכא לטענת ריבוי דרך, וכ"כ בעליות דרבינו יונה לקמן דכ"ב., ובד' הרמב"ן והריטב"א לעיל די"א: מבו' שהוכיחו כן גם מהא דתנן לקמן דנ"ט: לקח בית בחצר אחרת לא יפתחנה בחצר השותפין, ומ' דבמבוי שרי לפתחה, וכן הוכיח הרמ"ה לקמן די"א:, עיי"ש.

והנה לעיל די"א: בעא מיני' רב הונא מרבי אמי, א' מבני מבוי שבקש להחזיר פתחו למבוי אחר בני מבוי מעכבין עליו או אין מעכבין עליו, א"ל בני מבוי מעכבין עליו, ופירשו רש"י וש"ר שם דהא דמעכבין עליו הוא משום ריבוי דרך, ובחי' הרמב"ן שם עמד בזה שהרי במבוי ליכא משום ריבוי דרך, וכתב לישב, ז"ל, שבודאי למי שיש לו פתח ודרך במבוי אע"פ שהוא מרבה עליהן נכנסין ויוצאין אינן יכולים לעכב עליו, אבל מי שאין לו עסק במבוי כלל ואין לו שם פתח היאך יבא עליהם בודאי דין הוא שיעכבו עליו, עכ"ל, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ רבינו יונה בסוגיין.

ב] והנה אמנם לפי' בתרא דהרמב"ן שם הא דאמרינן דבני מבוי מעכבין עליו, לא קאי על בני המבוי השני, אלא קאי על בני המבוי הראשון, שהן מעכבין עליו כדי שלא יעברו בני מבוי האחר עליהן ומשום ריבוי דרך, ולפ"ז הרי מבו' דגם מי שיש לו פתח במבוי אינו רשאי להרבות את הדרך, וצ"ע דמ"ש מהכא דשרי לפתוח חנות ולהעמיד אומנות במבוי, ול"מ לעכבו משום ריבוי הדרך.

וכבר עמד בזה הנימו"י בסוגיין כתב בזה, ז"ל, ושמא נחלק בין ריבוי הדרך דאתו מעלמא, לריבוי הדרך של מבוי אחר שאינן צריכין להן לא לקנות ולא למכור, עכ"ל.

ונראה בביאורו, דמזכותי בני המבוי שיעברו בנ"א במבוי לצורך מו"מ עמו, וע"כ אף דבחצר מצו בני החצר לעכב עליו שלא יקבע עצמו לאומנות דעי"ז הוא מרבה את הנכנסין והיוצאין, מ"מ במבוי דליכא היזק כ"כ בריבוי הדרך, ל"מ לעכב עליו, וכיון שהוא רשאי לקבוע את האומנות, תו ליכא תביעה על ריבוי הדרך, שהרי ריבוי דרך זה הוא לצורך מו"מ עמו, ומשא"כ כשמרבה עליהן את הדרך ע"י בני מבוי אחר שעוברין במבוי, ואי"ז לצרכו כלל, הרי דריבוי דרך זה אינו מזכותי בן המבוי, וע"כ מעכבין עליו בני מבוי.

ג] ואמנם אכתי קשיא ממה שדקדקו הראשונים מההיא דלקח בית בחצר אחרת לא יפתחנו לחצר השותפין, ומ' דהוא רשאי לפתחו למבוי, אף שהוא משכיר את הבית לאחר והוא מרבה עליהן את הדרך.

וכבר עמד ע"ז בחי' הר"ן לעיל שם, וכתב לישב, ז"ל, דה"מ ברבוי הבתים כגון שלקח בית בחצר אחרת ורצה לערבו עם ביתו, דבכה"ג אע"פ שמרבה עליהן נכנסין ויוצאין ליכא משום ריבוי הדרך, אבל בכגון זה שמעביר עליהן בני מבוי אחר, אפי' במבוי יש בו משום ריבוי הדרך, עכ"ל.

ונ' בכונתו, דהגם דהתם הוא מרבה עליהן את הדרך לצורך בית אחר, שאין לו זכות שיהא דרכו על המבוי, מ"מ כיון דיש לו זכות במבוי, בכלל זכותו הוא גם להשתמש במבוי להילוך לצורך בית אחר, וע"כ הוא רשאי לפתוח בית אחר למבוי ולהשכירו לאחרים, כיון דריבוי דרך זה הוי צורך דילי', ורק כשמרבה עליהן בני מבוי אחר דאי"ז צורך דילי' כלל, הוא דבני מבוי מעכבין עליו.

ויל"פ עוד בדבריו, דכל הא דליכא משום ריבוי דרך במבוי, הוא דוקא בריבוי דרך דיחידים, אך כל שמרבה עליהן דרך דבני מבוי אחר, יש בזה משום ריבוי דרך.

ועיקר חילוק זה מצינו בד' הרשב"א לעיל שם די"מ דכל הא דבני המבוי השני מעכבין עליו, הוא רק כשלא פרץ את פצימי הפתח הראשון, דחיישינן דילמא פותח הוא לאחר שיחזיק כאן וירבה עליהן רגל כל בני מבואו הישן, אבל פרץ את פצימיו אין מעכבין עליו, עיי"ש, והרי דגם במבוי אחר דאין לו זכות בו כלל, י"ל דליכא תביעת ריבוי דרך רק על ריבוי דרך כל בני המבוי, ולא על ריבוי דרך דידי'.

**ב**

ד] הרמ"ה בסוגיין באות נ"ה כתב, ז"ל, מדקתני וכו' גבי כופין בני מבואות וכו', מ"ט ע"כ משום ריבוי דרך וכו', וכיון דגבי מבוי מעכבין זא"ז כ"ש בני חצר דשייך בהו ריבוי דרך טפי, וההיא דקתני התם בסיפא דההיא מתניתא ולשכנו אינו כופהו במבוי קאי, ושאני מבוי דאקילו רבנן לי' ברבוי דרך טפי מחצר, ואע"ג דגבי חצר קאמרינן אחד מבני חצר שביקש ליעשות וכו' בני חצר מעכבין עליו, גבי מבוי היכא דכולה חצר דידי' היא אין בני מבוי מעכבין עליו.

וכ"כ הרמ"ה באות ס"ה, ז"ל, ולשכנו וכו' אין בני מבוי מעכבין עליו, וכי תימא והלא מרבה עליהן את הדרך, שאני בין היכא דעביד שכנו גופי' ובין היכא דמוגר לאחריני, וכי תימא ומי שאני לך והא גבי חצר דכ"ה דכפי לי' שלא להשכיר כפי לי' שלא ליעשות, התם בחצר הוא הכא במבוי וכו', עכ"ל, וכ"כ גם באות ס"ו, וכ"כ גם לעיל בפ"ק אות קמ"ה, וכן מבו' גם בד' הר"י מיגש לקמן בסוגיין.

ומתבאר לפ"ז, דהגם דבהך מילתא מודו הרי"מ והרמ"ה לדעת ש"ר דבמבוי ליכא טענת ריבוי הדרך על בן המבוי אלא על מי שאינו בן המבוי, מ"מ נחלקו בשמשכיר בן המבוי לבעל אומנות, דלדעת הרי"מ והרמ"ה כה"ג מעכבין עליו משום ריבוי הדרך, ולדעת ש"ר כה"ג אין מעכבין עליו, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

ה] והנה בפשוטו טעם הא דבמבוי ל"מ לעכב על ריבוי דרך דבן המבוי, הוא משום דבמבוי ליכא היזק כ"כ בריבוי הדרך, וע"כ הוי זה בכלל זכותו של בן המבוי, ומשא"כ בחצר דאיכא הזיקא טפי בריבוי הדרך, אי"ז בכלל זכותו של בן החצר, וה"ה מעכבין עליו, וכ"ה מבו' בד' רבינו יונה לקמן, וכתב שם עוד, דעיקר הקפידא היא משום קול הנכנסין והיוצאין, וזה ל"ש במבוי, אך דעת ש"ר דעיקר הקפידא היא משום ריבוי הדרך עצמו, וג"ז ל"ש כ"כ במבוי.

אמנם צ"ע בזה, דהנה הרי"מ לקמן בסוגיין פירש להא דתלינן לדרב הונא בתנאי, ז"ל, אלמא אע"ג דהא מתזקי בני מבוי מחמת הנכנסים והיוצאים, קאמר ת"ק ולשכנו אין כופהו שלא לעשות חייט או סופר כו', משום דאמר לי' בדידי עבידנא, וממילא שמעת דה"נ ס"ל לענין בר מבואה דאוקי רחיא ואתא בר מבואה דנפשי' לאוקמי רחיא אחרינא דלא מצי היאך לעכובי עליה, ולמימר לי' קא מזקא לי דקא מפסקתא לי לחיותאי משום דאמר לי' הא אנא בדנפשאי עבידנא, ורשב"ג דאמר אף לשכנו כופהו משום דקא מזקי להו לבני מבוי ולא מצי אמר בדנפשאי עבידנא, ס"ל נמי לענין רחיא דמעכב עלי' חברי' משום דאמר לי' קא מזקת לי דקא מפסקתא לי לחיותאי, ולא מצי אמר לי' בדנפשאי קא עבידנא, והיינו תנאי, עכ"ל, וכ"כ הרמ"ה באות ס"ה.

והנה אי נימא דהא דבמבוי ליכא משום ריבוי דרך ובחצר איכא משום ריבוי דרך, הוא משום דבמבוי ליכא היזק כ"כ בריבוי הדרך ובחצר איכא היזק טפי, צ"ב דמאי מדמינן דכ"ה דל"מ לעכב במבוי משום ריבוי דרך משום דאמר לי' בדידי עבידנא, ה"נ ל"מ לעכב עליו משום פסיקת חיותו, הרי הא דל"מ לעכב עליו משום ריבוי דרך, הוא רק משום דאי"ז היזק כ"כ, והרי אדרבה בחצר דיש היזק טפי בריבוי הדרך מצי לעכב עליו, אף שהוא עושה בתוך שלו, ומהיכ"ת נימא דהיזק זה דפסיקת חיותו דמי להיזק ריבוי הדרך דמבוי, וביותר דהרמ"ה כתב להדיא דהיזק פסיקת החיות הוא היזק גדול מהיזק ריבוי הדרך, וא"כ מהיכ"ת נדמי לי' לריבוי הדרך דמבוי דשרי ולא לריבוי הדרך דחצר דאסור, ועמש"נ בזה בדברינו בדין יורד לאומנות חבירו סימן ג' סק"ח בהערה.

ו] ונראה די"ל בזה, דהנה הרמ"ה לעיל בפ"ק אות קמ"ה כתב, ז"ל, ברם צריך את למידע, דלא דיינינן האי דינא דפנימית משתמשת עם כולם ומשתמשת לעצמה, אלא במבוי, לפי שאין לבעלים זכות בו מחמת עצמו של מבוי, אלא מחמת הבתים והחצרות הפתוחות לתוכו, לפיכך אין זכות לחיצונה להשתמש לפנים מכנגד פתחה, אבל חצר השותפין שאין זכות השותפין בה מחמת הבתים שבתוכה בלבד אלא מחמת עצמה של חצר שזכו בה מחמת ירושה או מחמת דעת אחרת שמקנה אותה, אין הפנימי רשאי לסתום כנגד חצירו וכו', עכ"ל.

ועד"ז כתב הרמ"ה שם אות קמ"ו, ז"ל, וה"מ לענין פתח שבחצר, אבל לענין פתח שבמבוי, כיון דלא קני להו מבוי להנהו דדיירי בגוי' אלא מחמת פתחי דפתחי לגוי', ולאו קנין גמור הוא אלא מחמת דלי"ב אורחא לאיניש אחרינא כדבעינן לברורי קמן וכו', ואי פרץ את פצימיו, ל"ש סתמי' מרי' ול"ש בני מבוי וחזיי' איהו ושתיק, אע"ג דלא סייע איהו בהדי', מסתלק, דכי היכא דקני בי' זכותא במחילה דפתיחת הפתח גרידא מחמת דחזו לי' בני מבוי ושתקי, כדבעינן לברורי קמן, ה"נ מסתלק מיני' במחילה דסתימת הפתח גרידא דחזא דסתמי לי' בני מבוי ושתיק וכו', ומ"ש מפתח שבחצר דאע"ג דסתמוה בני בחצר באפי' מרי' ושתיק כל כמה דלא סייע מרי פתיחא בהדייהו לא מסתלק לא מדרך ולא מד"א, שאני התם דקנו לי' הני ד"א למרי' פתחא קנין גמור, ובשתיקה בעלמא לא מסתלק, ומיגו דלא מסתלק מד"א לא מסתלק לא מפתח גופי' ולא מדרך. - וה"ה לגבי מקנא דאיכא לאפלוגי בין חצר למבוי, דגבי פתחים שבחצר כיון דקני לי' לכל חד מינייהו חולקי' בחצר קנין גמור, ל"מ בי' מחילה דבני החצר דמחלי גבי' למפתחי' לההוא פתחא לחצר למקנא דרך וכ"ש למקנא ד"א, ואילו במבוי מהניא בי' מחילה דבני מבוי לגבי מאן דפתח בי' חולקא דחד מינייהו, מ"ט דגבי חצר כיון דקניא להו לבעלי' קנין גמור בין בד"א דפתחים בין בשאר החצר דקנו בה חולקא מחמת זכי' אחריתי וכו', דוקא גבי חצר דכי זכו לי' בעלים לאו מחמת פתחיהם לתוכה בלחוד הוא זכו לה אלא מחמת עצמה של חצר שזכו בה מכח ירושה או מכח דעת אחרת שמקנה אותה או את הבתים שבה, לפיכך אע"פ שמחלו לזה לפתוח לתוכה פתח לבית אחד לא קנה בה דרך לפתחו ואין צ"ל ד"א לפירוק משאו, אבל מבוי שאין לבעלים זכות בו יותר משאר בנ"א מחמת עצמו של מבוי אלא מחמת החצרות הפתוחות למבוי כדבעינן לברורי, כי אחילו גבי אינש אחרינא נמי למפתח פתח לגבה ממילא קניא לי' זכותא לגוי' כחד מינייהו דבההוא אנפא דקנו מצו מקנו, משא"כ בחצר, עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הרמ"ה, דחלוק הוא זכותם של בני החצר בחצר מזכותם של בני המבוי במבוי, דהחצר קנוי' לבני החצר קנין גמור מצד עצמה, ואילו המבוי אינו קנוי לבני המבוי אלא מכח פתחיהן, ואין להן במבוי עצמו קנין גמור.

ואשר ע"כ חלוקין הן זמ"ז בכמה מילי, חדא דבמבוי הפנימית משתמשת לעצמה, ואין לחיצונים זכות במקום שלפנים מפתחם, דכל זכותם במבוי הוא רק בהמקום הפתוח לחצרם, ואילו בחצר היא קנוי' כולה לכל בני החצר. - ועוד דבמבוי אם סתמו בני המבוי את פתחו למבוי ושתק, מחל על זכותו במבוי, ואילו בחצר כה"ג לא איבד את חלקו, דכיון דהחצר קנוי' לו קנין גמור, אינו מאבד את חלקו בשתיקה בעלמא. - ועוד דבמבוי אם פתח אחר פתח למבוי ונתרצו בני המבוי לכך, ה"ה זוכה במבוי מכח פתחו, כ"ה דכל בני המבוי זכו במבוי מכח פתחם, ובחצר כה"ג אינו זוכה בחצר ולא כלום.

ועיי"ש בהמש"ד הרמ"ה שפירש טעם הא דבמבוי אינם זוכין בו אלא מכח הבתים והחצרות הפתוחות לתוכו, ובחצר הם זוכין בו מצ"ע, וצ"ב.

ז] ולפ"ז י"ל דזהו הטעם דחלוקין הן לענין ריבוי דרך, ועי' בל' הרמ"ה באות קמ"ה, ז"ל?.

ח] בד' הרשב"א בדי"א: מבו' דבבמקום שהוא רשאי לסתום יש לו קנין גמור, ומשא"כ במקום שאינו רשאי לסתום, וע"כ דן דלא יועיל פרץ את פצימיו רק במקום דאינו רשאי לסתום, וצ"ב.

וגם צ"ב, דגם במקום שהוא עצמו אינו רשאי לסתום, הרי כל בני המבוי יחד רשאים לסתום, וא"כ הרי הוא קנוי לו קנין גמור, ומה לי דיש לו שותפין עמו.

והרשב"א לעיל מיני', דבמקום דרשאין לסתום, ודאי הן יכולין לעכב על אחר שלא יפתח פתחו למבוי, והיינו דמדיני חו"מ יכולין לעכב עליו, ומשא"כ כשהוא מפולש לרה"ר דאינם יכולין לסתום אין יכול לעכב עליו, ולכאו' מזה מבו' באמת דבגונא דיכולין כל בני המבוי לסתום חשיב כשלהם, ובגונא דאינם יכולין לסתום, אין להן שם אלא זכות דריסת הרגל, וג"ז צ"ב, - אך שמא כוונת הרא"ש, דכיון דבני רה"ר רשאין ליכנס לשם, ע"כ גם הוא רשאי לפתוח פתחו לשם, וא"א לעכב עליו, שהרי יש לו זכות ליכנס לשם.