כו 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כו

כו' א'

היא בפנים ורגליה בחוץ מהו. הנה בעלמא אמרי' רובו ככולו, ורק הכא כלפי הכהן המקבל שצריך להיות בפנים ל"מ רובו ככולו. והנה על הבהמה עצמה לולי קרא דוהביאום הרי דליכא בהם דין 'ביאה', ולכן מהני גם רוב הבהמה בפנים. ואמנם דלכאו' הרי כל מקצת ומקצת מחייב שיתקיים בו עבודת השחיטה, ובשחיטה הרי בעי' ושחטו לפני ד' פתח אוה"מ, מ"מ י"ל דאה"נ דכיון דאיכא דין רובו ככולו, אזי גם המיעוט נכלל בכלל המעשה של הרוב, והיינו דאי"ז רק דעיקר שם המעשה נקבע לפי הרוב, אלא דגם המיעוט נכלל בכלל הרוב.

והקר"א הק' דבלא"ה איכא איסור מחמת דגורם פסול יוצא לאיבר וכו'.

א. והקר"א מיישב דלהרמב"ם דוהביאום מעכב ניחא, ולולי קרא אה"נ דאסור לפסול הרגל ביוצא, אבל כל הקרבן עצמו יהיה כשר.

ב. ויש להוסיף דדם הרגל אינו פוסל לאחר שחיטה את כל הקרבן דיכול לחתוך.

ג. וביותר דהרי הדם בטל ברוב, ורק דזה גזירה מדרבנן, וא"כ בדיעבד לכאו' דיהיה כשר.

ד. אבל כ' דלהתוס' ק' למה לן קרא. ושם מיישב דאה"נ עיקר החידוש על שערו. אמנם בגמ' מבואר דהנידון הוא על הרגליים, ואפ"ל דרגליה היינו סוף הרגליים, והיינו במקום שיש רק עצמות ואין שם דם ובשר, דל"ש שם פסול יוצא

ה. והגרי"ד נקט דגם להתוס' איכא עיכוב על הרגל עצמו, והיינו דא"א לומר דהמיעוט יכלל ברוב וא"כ יוכשר. אמנם צ"ב סו"ס בלא"ה פסול משום יוצא, אבל י"ל דאיכא נ"מ לענין עלו לא ירדו, דהאו"ש כאן דוהביאום ירדו. וכן אם התוס' סובר כהריטב"א דליכא פסול יוצא קודם קבלה ל"ק.

ו. וכן י"ל דנ"מ בלשכות דאין יוצא אבל יהיה עיכוב בוהביאום. ושו"ר בגרמ"ד.

ז. ויתכן גם נ"מ דפסול יוצא יחול רק בסוף השחיטה, ואילו והביאום פוסל מתחילת השחיטה, ונ"מ אם בתחילת השחיטה היו רגליה בחוץ.

ח. בגרמ"ד דבעי' קרא לקק"ל דהבשר אינו נפסל ביוצא וס"ל דדם המובלע באברים לאו דם.

– בילפותא דוהביאום עד שתהיה כולה לפנים, צ"ב מנ"ל דנאמר דין ביאה בלי מעשה ביאה. ואולי דבלא"ה ליכא חידוש, ובהכרח דזה אתי לאשמועי'.

והביאום כתיב. אם נוהג גם בקבלה, יעוי' קר"א וכן שפ"א ומקור ברוך דמדקדק ד' הרמב"ם דצריך להכניס רגל דקק"ל בכדי לקיים והביאום. וכבר הבאנו לעיל דהא דבקק"ד מהני חתיכת הרגל, היינו משום דבזה מפקיעו מהקרבן, ושוב מתקיים בזה והביאום, אבל בשחיטה ל"א הך סברא, כי השחיטה חיילא על כל הקרבן, ומשא"כ קבלה דחיילא רק על ש''ממנו' הוא מקבל. וכן מדוקדק בר"מ דכ' דבקק"ל א"צ לחתוך, ומשמע דכשיחתוך מהני והיינו דמתקיים בזה והביאום. ובזה י"ל משה"ק העול"ש דלהר"מ הרי והביאום מעכב והכא משמע דזה רק לכתחילה, דלפ"ז הרי בקק"ד כבר כ' הר"מ דהחתיכה מעכבת, והכא קאמר דהכא א"צ 'דווקא' חתיכה, ומהני הכנסת הרגל במקום החתיכה, והיינו דזה במקום החתיכה דמעכבת, ול"ק כלל.

- ובמקור ברוך א' יט' מבאר טעם הדין דוהביאום דאל"ה הוי כמחוסר אבר, ולכן זה שייך גם בקבלה, היות ואיכא דין מומין הפוסלים בקבלה, ושם מביא עוד לבאר בשיטת הרמב"ם דזה מעכב, והטעם משום דהוי כחסרון אבר. ולפ"ז יש לדקדק דכל הנידון בוהביאום זה רק בחסרון אבר, ולכן נקט רגליה דווקא. אמנם שמואל פשט ליה לאבוה דגם בציציתו איכא דין והביאום, והאו"ש שם יד' הוכיח מזה דדין והביאום אינו מצד חסרון אבר. ויתכן דהתם הוי רק לכתחילה ואינו מעכב. - מקור ברוך חקר אם דין זה נאמר גם בעופות, ומביא דבקר"א מעילה ח' נוקט דאיכא גם בעופות, ולהרמב"ם זה מעכב בדיעבד. [ויתכן דבעוף דבעי' מליקה דהוי עבודה ודלא כשחיטה, א"כ בלא"ה מוכרח לקיים בכל העוף דין מליקה].

בענין אויר עזרה. שפ"א. חזו"א ל' ב' אבני נזר יו"ד רסו' יג'. קה"י יח' ובההיא. אגרות משה יו"ד ב פו.

היא בפנים וציציתו בחוץ. עי' קר"א ושפ"א ואו"ש פסוה"מ א' יד', דמק' דלכאו' כבר מבואר בברייתא דבעי' דיכנס כולו, ואי ס"ל דאולי ציציתו אינו בכלל א"כ מה פשט ליה מוהביאום. והקר"א מיישב דלהתוס' דוהביאום הוא רק לכתחילה, מוכרחים לומר דקרא אתי לומר דגם שערו מעכב, דמצד הלכתחילה, ליכא חידוש, דפשיטא דאסור לפסול את הרגל ביוצא. עוד כ' דלכאו' ה"ה דבבהמה יש להסתפק כששערה בחוץ. ועי' בגרמ"ד דהנידון בשערו כיון דאיכא למימר דדל מיניה שערו וכו' דאינו נעשה בע"מ בכך. וע"ע או"ש.