ב - עוד בדין הפה שאסר והמסתעף בסוגיית הגמ_ כ_ב ב_ - כ_ג א_, ובהא דאין דבריו של אחד במקום שנים, ובדין ברי לי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק האשה שנתאמרלה כב. - כד

יום ועש"ק כי תבא תשפ"ג

**א**

א] נתבאר בסימן א' דעיקר הנאמנות דהפה שאסר היא רק מכח ההוכחה דמה לי לשקר, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בבכורות ל"ו א', וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד.

אך הבית יעקב לקמן כ"ג א' הק' ע"ז ממה שאמרו שם בבנתי' דשמואל דנשבו ובאו לביהמ"ד ואמרה כל אחת נשביתי וטהורה אני והתירום ואח"כ באו השובים דנאמנות, והתם הרי עמדו השובים מבחוץ וליכא הוכחה דמה לי לשקר כלל, ואפ"ה הן נאמנות בהפה שאסר, - ועיי"ש שכתב דהא דנאמנת לומר נשביתי וטהורה אני הוא מטעם אחר, דמדינא הי' לנו להאמין את האשה שאומרת טהורה אני, שהרי ע"א אחר נאמן להתירה, אלא דהחמירו בשבי' ואמרו דאין אדם נאמן ע"י עצמו משום מעלת יוחסין, והיינו רק כשהוחזקה בשבי' ע"פ עדים, אך כל שלא הוחזקה אלא על פי' נאמנת להתיר את עצמה, וזהו שאמרו דהפה שאסרה הוא הפה שהתיר דכיון שלא הוחזקה רק על פי' עצמה נאמנת ג"כ להתיר, עכ"ד.

ב] ולכאו' מכוון דבריו דבאמת אי"ז ענין להנאמנות דהפה שאסר, אלא היינו דכל הא דאין אשה נאמנת להתיר את עצמה ולומר טהורה אני הוא רק כשהוחזקה בשבי', אך כל שלא הוחזקה אלא שהיא עצמה אמרה כן ושויא אנפשה חתיכה דאיסורא, היא נאמנת להתיר, ולישנא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר היינו דכיון שלא הוחזקה ע"פ עדים אלא ע"פ עצמה, שפיר היא נאמנת להתיר.

אך אי"ז מתישב, שהרי במתניתין תני להא דנאמנת משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר יחד עם הא דאשת איש הייתי וגרושה אני נאמנת, והתם המכוון הוא להנאמנות דהפה שאסר, שהרי מן הדין אינה נאמנת כלל לומר דנתגרשה דהוי דבר שבערוה, וכל עיקר נאמנותה הוא משום דהפה שאסר, וא"כ היאך נימא דבשבוי' אי"ז ענין לדינא דהפה שאסר אלא הוא דין אחר דכל שלא הוחזקה בשבי' אלא על פי' היא נאמנת בתורת ע"א, - וש"ב הגר"ר העיר עוד, שהרי בגמ' לקמן כ"ד א' מצרכינן לה צרוכי, והרי דחד דינא הוא.

**ב**

ג] והנה בסוגיין אמרו דאם ע"א אומר נתגרשה וע"א אומר לא נתגרשה תרוייהו באשת איש קא מסהדי והאי דקאמר נתגרשה הו"ל חד ואין דבריו של אחד במקום שנים, וצ"ב מהו המכוון בהך כללא דאין דבריו של אחד במקום שנים, דבעלמא היינו דכל שאחד מכחיש לשנים אין דבריו של אחד במקום שנים, אך הכא הרי מה שאומר נתגרשה אינו סותר כלל למה שהשנים אומרים נתקדשה, והא דאינו נאמן הוא משום אינו אלא ע"א ואינו נאמן על הגירושין, ומהו שאמרו דהא דאינו נאמן הוא משום דאין דבריו של אחד במקום שנים, והרי באמת הא דאינו נאמן הוא משום דאין ע"א נאמן על גירושין, דאם הי' ע"א נאמן על גירושין ל"ה שייך בזה כלל הא דאין דבריו של אחד במקום שנים, וכמש"כ כן הרמב"ן.

ד] ואמנם הנה נחלקו הראשונים בביאור סוגיין, דעיי"ש שהק' דפשיטא דהעד שאומר נתגרשה אינו נאמן אף אם אין עד אחר המכחישו, דאין דבר שבערוה פחות משנים, וכתבו דאיירי כשלא ידענו שהיא אשת איש אלא על פיהם, ואפ"ה אין אותו העד שאומר נתגרשה נאמן, ובד' הרשב"א והרא"ה מבו' להדיא דאף אם אית לי' מיגו והפה שאסר אינו נאמן, וזהו שלמדו מהכא לב' שאומרים כתב ידינו הוא זה ואחד אומר פרוע דאינו נאמן, משום דאין דבריו של אחד במקום שנים.

ולפי דבריהם נראה דביאור הסוגיא הוא, ויסוד הדברים בחי' הגר"נ לעיל י"ט ב', דבאמת א"א להאמין ע"א בתורת מיגו, דל"מ מיגו למי שאין לו נאמנות על הדבר, וכיון דע"א אינו נאמן כלל על הגירושין ל"מ בזה נאמנות דמיגו, וכל הא דיש לדון להאמינו הוא משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, דכיון שאותו העד שאומר נתקדשה אומר נתגרשה בכח עדות הגירושין להגביל את עדות הקידושין, ובזה הוא דאמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, דכיון דעדות הקידושין הויא עדות דשנים, ל"מ עדות הגירושין של אחד להגביל את עדות הקידושין, והיינו דבעדות של שנים לאו היינו דאיכא ב' עדויות נפרדות של ב' עדים ודנים על כל אחד בפנ"ע, אלא דנים על העדות דשניהם כעדות אחת דב' עדים, וכיון דעל הגירושין ליכא אלא ע"א, אין דבריו של אחד במקום שנים, ול"מ להגביל את עדות הקידושין.[[1]](#footnote-2)

ה] אך הנה התו"י והר"ן כתבו דכל דאית לי' מיגו נאמן, וכל הא דאינו נאמן הוא משום דלית לי' מיגו כיון די"ל דרוצה לפסלה לכהונה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בעינן להא דאין דבריו של אחד במקום שנים, הרי גם בלא"ה כיון דאין לו מיגו מהיכ"ת יהא נאמן.

ולכאו' צ"ל דאף דאין לו מיגו משום דרוצה לפסלה לכהונה, מ"מ הי' לנו להאמינו בתורת הפה שאסר הוא הפה שהתיר, ובזה לא איכפת לן דרוצה לפסלה לכהונה, אלא דכלפי הפה שאסר הוא הפה שהתיר אמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, ובמיגו בעלמא אינו נאמן משום דאין לו מיגו, - אך אי"ז מתישב עם מש"נ להוכיח דהנאמנות דהפה שאסר הוא רק היכא דאיכא לההוכחה דמה לי לשקר, וא"כ הכא דליכא לההוכחה דמה לי לשקר, אין לנו להאמינו כלל, ול"ב בזה להא דאין דבריו של אחד במקום שנים.

וגם אי"ז מתישב בד' הר"ן שהק' בהא דאין הע"א שאומר נתגרשה נאמן דמ"ש מאשת איש הייתי ונתגרשתי דנאמנת, והרי דעיקר קושייתו הוא דאף דאין דבריו של אחד במקום שנים מ"מ יהא הע"א נאמן מדינא דהפה שאסר, וע"ז הוא שכתב דאינו נאמן משום דשמא רוצה לפסלה, ומכח זה ליכא לנאמנות דהפה שאסר, וא"כ מ"ט בלא הא דאין דבריו של אחד במקום שנים הי' העד שאומר נתגרשה נאמן, ומ"ש דהיא עצמה שאומרת אשת איש הייתי ונתגרשתי אינה נאמנת אלא מכח מיגו והפה שאסר, והעד שאומר דנתגרשה הי' לנו להאמינו אף בלא הפה שאסר אלמלי הא דאין דבריו של אחד במקום שנים.

**ג**

ו] והנה בגמ' אמרו בב' אומרים מת וב' אומרים לא מת דלא תנשא ואם נשאת לא תצא, ופרכינן דהבא עלי' באשם תלוי קאי, והתוס' הק' דבחטאת קאי דהויא בחזקת אשת איש, והרא"ה והריטב"א והר"ן כתבו דממ"נ אם קיימא בחזקת אשת איש הבא עלי' בחטאת קאי ואם קיימא בחזקת פנוי' ליכא אשם תלוי, עיי"ש.

וד' הרא"ה ודעימי' צ"ב, דהרי איירי בב' אומרים מת וב' אומרים לא מת, ובע"כ דאיירי כשידוע לנו שנתקדשה, דאל"כ ל"ב להמיתה כלל, ובלא"ה היא מותרת, וא"כ היאך שייך שתהא בחזקת פנוי'.

ושמעתי מהגרא"א שליט"א לפרש בזה דמכוון ד' הראשונים דאיירי בכה"ג שלא הי' ידוע לנו שהיא אשת איש ובאו עדים אלו והעידו שהיא אשת איש וב' אומרים מת וב' אומרים לא מת, ובכה"ג הוא דמוקמינן לה בחזקת פנוי'.

והטעם בזה דאף דלדברי כל העדים היתה אשת איש, וא"כ לכאו' אינה כלל בחזקת פנוי' אלא בחזקת אשת איש, מ"מ כיון דבלא דבריהם היתה האשה בחזקת פנוי', הרי שאותם העדים שאומרים שנתקדשה ומת בעלה אינם מוציאין אותה כלל מחזקת פנוי', ולפי דבריהם עדיין היא עומדת בחזקת פנוי', - וזה לפ"מ שפירש הגר"נ זצ"ל ליסוד דינא דחזקה דלאו היינו דאומרים שלא נשתנה ממה שהי' אתמול, דא"כ הרי הכא אף שהיתה פנוי' מתחילה, מ"מ כיון דאח"כ נתקדשה כבר אינה בחזקת פנוי' אלא בחזקת אשת איש, אלא היינו דהעמד דבר על חזקתו, דמעמידין הדבר על המוחזק לפנינו, וכיון שהיא מוחזקת לפנינו כפנוי', הרי דהעדים שאומרים שנתקדשה ומת בעלה אינם מוציאין אותה מחזקת פנוי', שהרי אומרים שעדיין פנוי' היא וכפי המוחזק לפנינו, אלא שהיתה שעה אחת שהיתה אשת איש, והעדים שאומרים שלא מת מוציאין אותה מחזקת פנוי', וכיון דהוו תרי ותרי אם יצאה מחזקתה דינא הוא דמוקמינן לה בחזקת פנוי'.

ז] והך מילתא דכל שהעדים עצמן שאומרים שנתקדשה אומרים שמת בעלה אינם מוציאין אותה מחזקת פנוי', לכאו' הוא מכח דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, דבלא דינא דהפה שאסר, הרי דאף דנאמנים העדים לומר שמת בעלה, מ"מ הוו ב' עדויות נפרדות, דהם מעידין שנתקדשה ועי"ז היא בחזקת אשת איש, ומלבד זה הם נאמנין לומר שמת בעלה, ודמי להיכא דאיכא ב' עדים אחרים המעידים שנתקדשה ובאו ד' עדים ב' אומרים מת בעלה וב' אומרים לא מת, דודאי דהויא בחזקת אשת איש ע"פ העדים המעידים שנתקדשה, ול"מ הא דאיכא עדים אחרים שאומרים שמת בעלה, ואם כן הי' הדבר הי' לנו לומר דכל דאיכא תרי ותרי אם מת בעלה, מוקמינן לה בחזקת אשת איש, שהרי אף העדים שאומרים שמת בעלה מעמידין אותה בחזקת אשת איש כשמעידין שנתקדשה, אלא שבאין להתירה, וכיון דאיכא ע"ז תרי ותרי מוקמינן לה בחזקת אשת איש, - אלא דכיון דדינא הוא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר דמהני הפה שהתיר להגביל את הפה שאסר, ע"כ כיון דאותם העדים שאומרים שנתקדשה אומרים שמת בעלה, הרי הם מועילין להגביל את עדותם שנתקדשה ולומר דעכשיו מת בעלה ואינה אשת איש, ומכח זה אין עדותם מוציאתה מחזקת אשת איש.[[2]](#footnote-3)

**ד**

ח] והנה שמעתי בשם הגר"נ זצ"ל דלעולם יסוד דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר אינו מכח מה לי לשקר, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שהפה עצמו שאסר הוא הפה שהתיר ה"ז מועיל להגביל את מה שאסר, ואין דנים את האסר אלא כפי ההתיר, והא דבעינן להמה לי לשקר הוא משום דבלא"ה ואין לו נאמנות כלל על ההתיר, הרי דמה שמתיר הוא דברים בטלים, ואין שומעין אלא את הפה שאסר, ורק משום דאיכא מה לי לשקר ויש לנו להאמינו במה שהתיר, הוא דמהני מה שהתיר להגביל את מה שאסר, ואין דנים את מה שאסר אלא כפי מה שהתיר.

ט] ולפ"ז נמצא, דכל הא דבעינן בהפה שאסר לההוכחה דמה לי לשקר, הוא רק במקום שאין לו נאמנות על ההתיר, אף במקום שיש לו נאמנות על ההתיר, הרי דגם בלא ההוכחה דמה לי לשקר יש בזה לדינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר דלא חזינן למה שמתיר כנאמנות בפנ"ע על ההיתר, אלא ה"ז מועיל להגביל את האסר ואין דנים את האסר אלא כפי ההתיר.

והעירוני דהוא מוכח כן למש"נ דמש"כ הראשונים דהויא בחזקת פנוי' הוא מכח דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והרי בגונא דהכא ליכא להעדים מיגו כלל, שהרי גם אם לא היו מעידין שנתקדשה איכא לב' העדים האחרים שמעידין שנתקדשה, אלא דהכא ל"ב למיגו, אלא כיון דהם נאמנין לומר שנתגרשה מדין עדות, מהני בזה דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר דלא קיימא כלל בחזקת אשת איש, אלא עדיין היא בחזקת פנוי'.

י] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ הבית יעקב דבאומרת נשביתי וטהורה אני ל"ב לההוכחה דמה לי לשקר, אלא כיון דלא הוחזקה שבוי' אלא על פי' היא נאמנת להתיר את עצמה, דלאו היינו דאי"ז מדינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר אלא דין בפנ"ע דכל שלא הוחזקה שבוי' בעדים אלא מדין שויא אנפשי' היא נאמנת להתיר את עצמה, דודאי דהוא מדינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, דאלמלי דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, הרי כיון דהוחזקה שבוי' ע"פ עצמה, הו"ל כמו שהוחזקה שבוי' בעדים ואינה נאמנת להתיר את עצמה, ורק מכח דינא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר הוא דאמרינן דכיון דהיא עצמה שאמרה נשביתי אמרה טהורה אני, לא מחזקינן לה בחזקת שבוי' על פי', שאדרבה הרי היא עצמה אומרת דאינה שבוי' האסורה.

והא דהיא נאמנת בכך אף דליכא בזה לההוכחה דמה לי לשקר, היינו משום דהרי מן הדין היא נאמנת לומר שהיא טהורה, וכל הא דאינה נאמנת הוא כשהיא בחזקת שבוי', אך הכא כיון דכל שתהא נאמנת לומר שהיא טהורה לא מחזקינן לה כלל בחזקת שבוי', דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, תו שפיר היא נאמנת מדינא לומר שהיא טהורה, ול"ב בזה לההוכחה דמה לי לשקר, וכמש"נ.

יא] ועד"ז נראה גם במה שאמרו בעד אומר נתגרשה ועד אומר לא נתגרשה דאין דבריו של אחד במקום שנים, אשר צ"ע דלמש"כ התו"י והר"ן דלי"ב לההוכחה דמה לי לשקר, מ"ט בעינן להא דאין דבריו של אחד במקום שנים, הרי אין ע"א נאמן בדבר שבערוה, ומ"ש מאשת איש הייתי ונתגרשתי דאינה נאמנת אלא מכח דינא דמיגו והפה שאסר ובלא"ה לא היתה נאמנת.

ולמש"נ נראה, דאף דאין ע"א נאמן לומר שנתגרשה, הרי מ"מ אותה הנאמנות שיש לו לומר שנתקדשה יש לו גם לומר שנתגרשה, אלא דבמה שאומר שנתקדשה יש עד אחר המצטרף עמו ובמה שאומר שנתגרשה אין עד אחר המצטרף עמו, אך נאמנותו עצמה שוה בנתקדשה ובנתגרשה, וע"כ אף בלא ההוכחה דמה לי לשקר הי' לנו לומר דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וכיון דאותה מידת נאמנות שיש לו במה שאומר שנתקדשה יש לו גם במה שאומר שנתגרשה, א"א לדון ע"פ עדותו שנתקדשה, דעדותו שנתגרשה מועלת להגביל את עדותו שנתקדשה, וע"ז הוא דאמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, וכיון דאכתי קיימא עדות ב' העדים שהיא אשת איש, אין העד שמעיד שנתגרשה נאמן, ולא מהימינינן לי' במיגו משום דשמא רוצה לפסלה לכהונה.

ובד' הר"ן מבו' דגם הנידון להאמינו במיגו הוא מדינא דהפה שאסר, ומדמי לה לאשת איש הייתי ונתגרשתי, והיינו דאיכא תרי גווני בהפה שאסר, דיש לדון דיהא נאמן להגביל את עדות האסר מכח נאמנות ע"א, דכיון דאותה נאמנות האוסרת איכא גם על ההיתר יש לנו להגביל את האסר ע"י ההתיר, ובזה אמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, דכיון דהנאמנות האוסרת היא נאמנות של שנים, א"א להגבילה ע"י נאמנות דע"א, - אך אכתי יש לנו לדון דיהא בידו להגביל את עדות האסר מכח ההוכחה דמה לי לשקר, דומיא דאשת איש הייתי ונתגרשתי, דהתם אין לה נאמנות כלל לומר נתגרשתי, וכל הא דאמרינן בזה הפה שאסר הוא מכח ההוכחה דמה לי לשקר, ומכח זה היא נאמנת להגביל את מה שאסרה, וע"ז ליכא למימר דאין דבריו של אחד במקום שנים, דלא באנו להאמינו כלל בתורת ע"א דנימא דאין דבריו של אחד במקום שנים, אלא באנו להאמינו מכח מה לי לשקר, וע"ז אמרינן דלית לי' מיגו משום דשמא רוצה לפסלה לכהונה.

יב] בגמ' פריך דהבא עלי' באשם תלוי קאי ומשני דנשאת לאחד מעדי' ואומרת ברי לי, ופירש"י דהיינו שאומרת אין לבי נוקפי שברי לי אילו הי' קיים הי' בא, ולעיל מינה פירש דהוא משום דאין אשם תלוי בא אלא למי שלבו נוקפו, והריטב"א הק' ע"ז דאף דאין לבו נוקפו ואינו חייב באשם תלוי, מ"מ איכא בזה איסורא דאורייתא.

ובשם הגרי"ז הביאו לפרש בדעת רש"י דס"ל כדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא מה"ת, ורק במקום דאיכא אשם תלוי הוא דהוי ספק לחומרא, וי"ל דלאו היינו דמהא דחייבין אשם תלוי בע"כ דספק כרת דאיקבע איסורא אסור מה"ת, אלא היינו דבפרשת אשם תלוי נתחדש דספק זה אסור, ובזה מדודקדק הא דפריך דהבא עלי' באשם תלוי קאי ולא פריך דספיקא דאורייתא לחומרא, דעיקר הא דפריך הוא מכח הא דבאשם תלוי קאי ונתחדש בזה איסור על ספק זה,[[3]](#footnote-4) וע"ז הוא דמשני באומרת ברי לי דבכה"ג ליכא לחיוב אשם תלוי, וכל דליכא לחיוב אשם תלוי אי"ז אסור מדאורייתא, דכל הא דנתחדש דספק כרת דאיקבע איסורא אסור מה"ת הוא כפי גדרי אשם תלוי, וכל דאין לבו נוקפו דלי"ב לחיוב אשם תלוי, לי"ב להאיסור דאורייתא.[[4]](#footnote-5)

אך אי"ז מתישב לפי המבו' בפשוטו בפירש"י בקידושין ע"ג א' ד"ה ואיבעית אימא דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, והוכיח כן מדבריו בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ב (ד"ה ויש לנו לחקור), ולפ"ז הרי דאיכא איסור דאורייתא אף בלא חיוב אשם תלוי, ותיקשי דא"כ מה מהני הא דאומרת ברי לי ואין אשם תלוי בא אלא על מי שלבו נוקפו.

יג] והנה בעיקר מש"כ רש"י דמהני הא דאין לבי נוקפי, בפשוטו היינו דאף דכה"ג לא חשיב כטענת ברי כלל, מ"מ ה"ז מועיל לגבי חיוב אשם תלוי, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ב (ד"ה ויש לנו לחקור) בדעת רש"י.

אך הנה מצאתי בעזה"י במרדכי בשבועות סימן תשע"ב שכתב בדין ברי ע"פ נאמנים דחשיב כטענת ברי, ז"ל, ונראה לה"ר מרדכי זצ"ל ראי' מפ"ב דכתובות באומרת ברי לי ופירש"י באמרה ברי לי שאין לבי נוקפי שאילו הי' קיים בבירור הי' בא, עכ"ל.

עוד מצאתי בעזה"י בד' הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות מ"ב ב', ז"ל, והנכון בעיני שאע"פ שאינו טוען מפי עדים ומפי חזקה, אלא שאמר אני ברור ע"פ אדם שהוא נאמן בעיני, טענת ברי היא זו, כדאמרי' בפ' הכותב דקים לי' בגוי' מילתא היא, ורבא נמי האמין בת רב חסדא שהיא אשתו כשנים והפך השבועה על פי', ובקדושין פ' האומר גבי אשתו זינתה בע"א אמרינן אי מהימן לך כבי תרי זיל אפקה דאלמא כל מקום שדעתו סומכת על האדם דבר ברור הוא אצלו וטענת ברי' תקרא בכה"ג, ואשה הנשאת בע"א סמכו עלי' חכמים משום דאיתתא דייקא ומנסבא ואין צורך שתתברר בב' עדים אלא שתתברר ממי שהוא נאמן בעיני' ולא יהא לבה נוקפה בדבר, גם בפ' האשה אמרינן גבי ב' אומרים מת וב' אומרים לא מת היא גופא באשם תלוי קיימא, ומהדר באומרת ברי לי, ומפרש התם המורה ברי לי ע"י סימנים ואשם תלוי אינו בא אלא על מי שלבו נוקפו, ובפ"ב דכתובות נמי כתב המורה ע"ז הענין באומרת ברי לי שאין לבי נוקפי שברור לי שאם הי' קיים הי' בא, וא"כ כל מקום שיאמר אדם אני ברור בדבר זה ע"י אדם הנאמן בעיני או ע"י דברים הנכרים ואין לבו נוקפו טענת ברי היא, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם דמש"כ רש"י דמהני הא דאין לבי נוקפי, אי"ז במסוים לגבי חיוב אשם תלוי, אלא גם בעלמא חשבינן לה כטענת ברי, - ולפ"ז ניחא הא דמהני מה שאומרת ברי לי דאין לבי נוקפי ולא אסרינן עלי' משום דספיקא דאורייתא לחומרא.

יד] ונראה בביאורו דכל דיני הספיקות שבתורה ניתנו למי שמסופק בדבר, אך מי שברור לו כצד אחד, עושה כפי מה שברור לו, ואין עליו לדיני הספיקות,[[5]](#footnote-6) ואף דמה שברור לו כן אינו מועיל להכריע כן לפנינו, מ"מ כיון שהוא ברור לו שהוא כן, הוא רשאי לנהוג כן וא"צ לחוש לספק, - וזהו שדימהו הריא"ז למהימן כבי תרי זיל אפקה, דא"צ להוציא אשתו מספק, אלא דכיון שהוא ברור לו שהוא כן, יש עליו לנהוג כן, ואין בזה לדיני הספיקות.

ונתחדש בד' הריא"ז והמרדכי דה"ז מועיל אף לגבי חיוב שבועה, ונראה דלגבי טענת ברי לדינא דברי ושמא, ודאי דלא יועיל כה"ג, דכ"ה דאם יבואו ב' עדים ויאמרו שברור להם כן משום דאילו הי' קיים וכו' או שהם סומכין על אחר, ל"מ מידי, דאף שהם נאמנים בכך שברור להם כן, מ"מ אי"ז מועיל לנו להכריע את הדין, שהרי לנו אין הדבר ברור,[[6]](#footnote-7) ה"נ הוא בדינא דברי ושמא, דאף דהברי נאמן על הממון, מ"מ כל שהברי עצמו אינו יודע אלא שאומר שברור לו כן, הרי דאף דמהימנינן לי', אי"ז טעם שיזכה בממון, ורק בדין טענת ברי לחייב שבועה ס"ל דהא דאין נשבעין על טענת שמא הוא משום דכל שהתובע עצמו אינו יודע שהממון שלו ואין לו ליטול את הממון, אינו יכול להשביע, ובזה סגי במה שהדבר ברור לו שלפי ידיעתו יש לו ליטול את הממון, וע"כ מצי להשביע את חבירו ע"ז.

1. ועמש"כ הברכ"ש בסימן ל"ד ובסימן ל"ה במש"כ לפרש טעם הא דל"ד לקידשתי את בתי וגירשתי' דנאמן ולא אמרינן דבאמירתו קידשתי את בתי הוי כשנים ולא יהא נאמן להתירה דאין דבריו של אחד במקום שנים, עיי"ש, - ונראה דהיינו דכל הא דאין דבריו של אחד במקום שנים, הוא משום דכח המיגו והפה שאסר הוא רק לאחד מן העדים, וע"כ ל"מ בכח זה להגביל את עדותו שהיא מכלל עדות של שנים, דאין דבריו של אחד במקום שנים, אך בקידשתי את בתי וגירשתי' דאיכא להאב כח המיגו והפה שאסר, שפיר ה"ז מועיל להגביל את מה שאומר שקידש את בתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז פירש בהא דשדה זו של אביך היתה ולקחתי' ממנו דנאמן, והק' הגר"א מהתם ע"ד הסוברים דל"מ מיגו להוציא מחזקת מר"ק, ולהנ"ל י"ל בדעת החולקים דכל שהוא עצמו אומר דלקחתי' ממנו והפה שאסר הוא הפה שהתיר, עדיין היא עומדת בחזקתו, ולא חזינן לה כלל בחזקת מר"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן א' כתב בתו"ד דמהכא למד הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא מה"ת, ז"ל, ולומר כאידך תירוצא דתוס' דבאיסור אשם תלוי קאמר דלהא טפי הו"ל בספק חנק קיימא, אלא ה"ק כיון דבאשם תלוי קיימא היאך לא תצא, ולפי דרכנו למדנו שאיסור הספקות בחיוב אשם תלוי מתלא תלי דכל שהאיסור קבוע שחייבה בו תורה אשם תלוי נקיט איסור ספקו של תורה, וכל שלא הוקבע האיסור ולא חייבה בו תורה אשם תלוי אין בו איסור תורה, ולהכי פריך גמ' באשם תלוי קיימא ולהכי דין הוא שתצא כיון דאיסור תורה הוא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע דאכתי היא אסורה מדרבנן, וראיתי במק"א בשם הגרי"ז שאמר דמשום איסור דרבנן לא מפקינן לה מבעלה, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ט שהבאנו לעיל בהערה, אך הראשונים בסוגיין נקטו בפשיטות דגם משום איסור דרבנן מפקינן לה, וזהו שכתבו דאף אם קיימא בחזקת פנוי', מ"מ מדרבנן אסרינן לה ואף אם נשאת תצא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם לכאו' כ"ז הוא במקום ספק, אך כל דאיכא עדים וליכא ספק וכל כיו"ב, ל"מ מידי מה שאומר ברי לי דאינו מסופק בדבר, כיון שידוע לנו הדבר ע"פ עדים, דכל הא דמהני ברי לי הוא רק כלפי דיני ההנהגה בספק, דכל דלדידי' ליכא ספיקא אין עליו לדיני הספיקות, - ויש להסתפק אם ה"ז מועיל אף במקום חזקה, דכיון דאין לו ספק, ליכא לגבי דידי' לדין חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ול"ד להיכא שלדיין עצמו הדבר ברור, דבכה"ג ה"ז מועיל, וכמו שהביא הריא"ז מהא דקים לי' בגוי' מילתא ומהא דאפכה רבא לשבועה ע"פ דברי אשתו. [↑](#footnote-ref-7)