טהרות פ_ד מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ח**

א] **ספק טומאה צפה ע"פ המים וכו' ר"ש אומר בכלים טמא בקרקע טהור,** בנזיר דס"ד. אמרו דטעמא דר"ש דכתיב אך מעין ובור מקוה מים יהי' טהור, וכתיב יטמא, הא כיצד צפה בכלים טמא בקרקע טהור, ופירש הרא"ש, דכתיב יהי' טהור דמשמע דהנוגע בשרץ שעל פני מעין בור ומקוה טהור, וכתיב והנוגע בהן יטמא דמשמע בכל מקום, עכ"ד, ומשמעות הדברים דע"ז הוא דמשני דקרא דיטמא דמשמע בכל מקום, אתי לרבויי דספק טומאה צפה בכלים טמא, וקרא דיהי' טהור דמטהר ספק טומאה צפה, הוא רק בקרקע, ומה שפירשו הר"ש והרא"ש במתניתין דהא דמטמא ר"ש בכלים הוא משום דחשיב יש לטומאה מקום, פירשו גדר הדין דבכלים טמא ובקרקע טהור, אך עיקר הדין נלמד מהנך קראי, וכנ"ל.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירשה בע"א, ז"ל, ור' שמעון לומד ממה שנאמר אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור, מכאן משמע שאין השרץ מטמא במים, ואחר כך אמר והנוגע בנבלתם יטמא עד הערב מזה משמע שמי שנגע בשרץ ואפילו במים טמא, למדנו שאם היה ודאי שנגע טמא, ואם נסתפק אם נגע או לא נגע טהור, במה דברים אמורים במעין ובור שהמים בקרקע, אבל אם היו המים בכלים ספקו טמא.

והגר"א בא"ר כתב, דהא דבקרקע טהור, והא משום דבקרקע מקוה הוא דשיעור מקוה מה"ת לכלים ברביעית, ומקור טהור הוא דכתיב אך מעין ובור וגו' יהי' טהור, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמטהר ר"ש בספק טומאה צפה בקרקע, הוא מכח טהרת מקוה, וע"כ ס"ל דבכלים טמא, משום דליכא ע"ז תורת מקוה, ולפי דבריו נמצא, דאיכא גוונא דמטמא ר"ש ספק טומאה צפה במים, והיינו היכא שאין במים רביעית דל"ה מקוה, וכן במים שאובין להסוברים דכולו שאוב דאורייתא, וכן במים זוחלין אי נימא דזוחלין ליכא עלייהו תורת מקוה כלל ואכמ"ל, אך מד' הר"ש והרא"ש שפירשו דהא דמטמא ר"ש בכלים הוא משום דחשיב יש לטומאה מקום, מבו' דבצפה ע"פ מים שבקרקע דלא חשיב דיש לטומאה מקום, מטהר ר"ש בכל גווני ואף בשאין ע"ז תורת מקוה.

ב] **ר' יהודה אומר ספק ירידתו טמא ספק עלייתו טהור,** פירש הר"ש שדרך אדם כשיורד לבריכה של מים שכל דבר שבמים בא עליו מחמת ההיסט שמתחיל לרחוץ את עצמו וכו', והיינו דמה"ט הוא דמטמא ר' יהודה, הגם דספק טומאה צפה טהור, כיון דמסתבר שנגעה בו הטומאה בשעת ירידתו.

אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, ור' יהודה אומר שאפי' היו בקרקע ונסתפק אם נגע או לא נגע בעת ירידתו למים ה"ה טמא "מפני שאז המים נחים והטומאה נחה" וכו', עכ"ל, ויל"פ בדבריו בתרי גווני, חדא, דמפרש דר"י לא ס"ל כלל לטהרת ספק טומאה צפה, וע"כ ס"ל דספק ירידתו טהור אף דהטומאה צפה ע"פ המים, והא דמטהר ר"י בספק עלייתו, הוא כמו פירש הרמב"ם, ז"ל, כי בהנידו את המים נדחית הטומאה לצד ותתרחק ממנו, עכ"ל, ונ' דהיינו דמה"ט תלינן שלא נגעה בו הטומאה, וע"כ הוא דמטהרינן לי', ויש להוסיף בזה לדעת הרמב"ם, דאילו הוה ס"ל לר' יהודה טהרת טומאה צפה, הי' מטהר בירידתו אף אי נימא דמסתבר שנגעה בו הטומאה, שהרי טהרת טומאה צפה היא כ"ז שאי"ז ודאי שנגעה בו הטומאה, וכמו שפירש הרמב"ם בד' ר' יוסי.

ויל"פ עוד והעירוני לזה, דר' יהודה ס"ל דלא חשיב טומאה צפה בשעה שהיא נחה על פני המים, וע"כ בספק ירידתו שהטומאה נחה על פני המים לי"ב לטהרת ספק טומאה צפה, ורק בספק עלייתו שהטומאה צפה, הוא דמטהרינן בספיקה, אך צ"ב לפ"ז מה שהוצרך הרמב"ם לפרש דבהנידו נדחית הטומאה לצד "ותתרחק ממנו", וי"ל.

ופשוט דפלוגתייהו תליא בגירסאות בד' התוספתא, דהנה הר"ש העתיק ד' התוספתא, דספק ירידתו טמא מפני וכו' וא"א לו שלא ליגע, וזה מתפרש כפי' הר"ש, דהגם דמטהר ר' יהודה בספק טומאה צפה, מ"מ בספק ירידתו שא"א לו שלא ליגע ה"ה טמא, אך בתוספתא שלפנינו הגיר' מפני שהמים ניסוטין ואפשר לו ליגע, וזה מתפרש כפי' הרמב"ם, דכל דאפשר לו ליגע והוי זה ספק טומאה, ה"ה טמא, דלא מטהר ר' יהודה בספק טומאה צפה, ולא מטהר ר' יהודה אלא בספק עלייתו, משום שהמים דוחפין אותה לצדדים ותלינן שלא נגע.

ג] **ר' יוסי אומר אפי' אין שם אלא מלא אדם וטומאה טהור,** פי' הר"ש, ז"ל, אפי' אין שם וכו' שא"א לו שלא נגע, אפ"ה טהור, דקסבר טומאה צפה אינה מטמאה, עכ"ל, ובפשוטו כונתו, דאף אם ידוע לנו בודאי שנגע, גזה"כ היא דטומאה צפה אינה מטמאה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, ור' יוסי אומר ואפילו היה המקום צר עד כדי שתהא הטומאה סמוך לו בצמצום, כ"ז שלא נתברר שנגע ספקו טהור, כיון שהיא צפה על פני המים, עכ"ל, והיינו דודאי מודה ר"י דאם ידוע לנו שנגע ה"ה טמא, ורק הכא שלא נתברר בודאי שנגע, הגם דהוי זה קרוב לודאי, ספיקו טהור, ובפי' הרא"ש כתב, ז"ל, אפי' אין שם וכו', וא"א לו שלא יגע כ"ז שלא ראה שנגע טהור, עכ"ל, ונ' כונתו כמש"כ הרמב"ם דלא מטהר ר' יוסי אלא בשיש צד רחוק שלא נגע, וזהו שכתב דמטהרינן לי' רק כ"ז שלא ראה שנגע, (ומש"כ הרא"ש דא"א לו שלא יגע, מתפרש כלישנא דהתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ג ואם א"א לו אא"כ נגע ספיקו טמא, ופירש הר"ש דאי אפשר ל"ד, אלא כלומר דאיכא למיתלי בנגע טפי מבלא נגע), ועי' בפי' הרע"ב שהביא הפלוגתא בזה.

וכבר נת' בדעת הרמב"ם לעיל פ"ג מ"ו אות ו', דהגם דבדבר שאיבד"ל לא מטהרינן אלא היכא שהדבר שקול ואין שם חזקה, היינו משום דכל טהרתו הוא משום חזקת טהרה, וע"כ כל שחזקתו שנטמא ואיתרע החזקת טהרה, ה"ה טמא, אך משא"כ בספק טומאה ברה"ר ובספק טומאה צפה שטיהרום חכמים, מטהרינן להו כל היכא דאי"ז ודאי שנטמא, והגם שכתב הרמב"ם דהא דטיהרו חכמים הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, י"ל דהא דכל הספיקות מדבריהם הוא אף היכא שחזקתו שנטמא, דכל היכא דאי"ז ודאי אינו אסור מה"ת, וכמש"כ בכ' הגרי"ז נזיר דס"ג:, עיי"ש שכתב דהא דכל ספק מותר מה"ת הוא כמו דין ממזר ודאי ולא ספק דהאיסור הוא רק ודאי וכל שאינו ודאי ה"ז מותר, וע"כ כל שאי"ז ודאי אף שאינו ספק גמור ה"ז מותר, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ד] **שם בר"ש, תניא בתוספתא כשם שטיהרו ספק טומאה צפה על המים וכו' כך טיהרו ספק טהרה צפה וכו',** בחזו"א סימן ד' סק"א תמה מזה, על פי' הר"ש והרא"ש לעיל משנה א', שמבו' דלא מטהרינן אלא היכא שאין לטומאה מקום ולא היכא שאין לטהרה מקום, והרי דעת הר"ש לעיל משנה ג' דטהרת טומאה נזרקת וטהרת טומאה צפה חד דינא נינהו, וצ"ע בזה.

ה] **שם, כיצד עריבה שהיא טמאה ט"מ וכו' ספיקו טהור מפני שזה ספק טהרה צפה,** הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ה הביא לדין זה, וצ"ע דלדעתו שם ה"ג דלא אמרו ספק טומאה צפה אלא לשרץ בלבד, א"כ מ"ט מטהרינן הכא שהעריבה טמאה ט"מ.

ובחזו"א סימן ד' סק"ט נקט בדעתו, דהגם דלא אמרו ספק טומאה צפה אלא לשרץ, מ"מ ספק טהרה צפה טהור אף בשאר טומאות, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ש זמ"ז, ועוד מנ"ל כלל טהרה צפה.

אך באו"ש שם ה"ג כתב בדעת הרמב"ם, דהא דמטהרינן ספק טהרה צפה בעריבה טמא מת, הוא משום דכלי טמא מת אינו מטמא באוהל ואינו עושה למעלה כלמטה ואפי' במשא אינו מטמא, וע"כ הוי כשרץ דספק מגעו טהור בצפה, עכ"ד.

ואיהו אזיל לטעמי', הבאנו דבריו לעיל משנה ג' אות א', דמפרש בד' הרמב"ם דמודה דטהרת ספק טומאה צפה היא בכל הטומאות, ורק בטומאת מת שחמור שמטמא אף באהל, וכן בטומאת זב שחמור שמטמא תחתונו ועליונו, ליכא לטהרת טומאה צפה אף במגעו, אך באמת גם אי נימא דגם בטומאת נבילה ליכא לטהרת ספק טומאה צפה, מ"מ י"ל דמגע טמא מת לא חמיר משרץ דמטהרינן בי' ספק טומאה צפה.

ו] **שם, וככר תרומה כרוך בסיב או בנייר נתון לתוכה, וירדו גשמים ונתמלא ונותר ה"ה צף ע"פ המים ספק נגע וכו' ספיקו טהור, מפני שזה ספק טהרה צפה,** החזו"א סימן ד' סק"ט כתב דעכצ"ל דאיירי בנטל אדם את העריבה בידו, דאי מונחת ע"ג קרקע תיפו"ל דאיבד"ל.

ועיי"ש שהק', דמ"ש שרץ בכלי דמיבע"ל בנזיר דס"ד אם חשיב טומאה צפה, והרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ד פסק דלא חשיב טומאה צפה, ומ"ש טהרה בנייר והנייר צף דחשיב טומאה צפה, עיי"ש מה שהאריך בזה.

ז] **ומשמע הכא דאפי' לתרומה מטהרין ספק טומאה צפה, ותימה דבשלהי מכילתין תניא בתוספתא השרץ שנמצא צף על שפת הבור של גת לתרומה ספיקו טמא וכו' והדבר צ"ע,** ולהלן פ"י מ"ז כתב הר"ש דע"כ פליגא ברייתא דהכא אהך ברייתא.

אמנם הנה הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ה הביא לדינא דתוספתא דהכא, ושם ה"ו הביא לדינא דתוספתא דהתם, והרי דס"ל דלא פליגי, וכבר עמד בזה הכס"מ שם ופירש הטעם, ז"ל, ואפשר דהכא שאני שהוא יין, דמתוך שהיא צפה טהורה לפועלים ומתוך שאינה צפה ע"פ המים טמאה לתרומה, עכ"ל, וצ"ב, ולעיל משנה ד' אות ב' הבאנו פלוגתת האחרונים אם טהרת טומאה צפה הוא אף בצפה ע"פ יין, ובד' הר"ש אלו מבו' דהוא אף ביין, אך הכס"מ חילק דבצפה ע"פ היין לא מטהרינן אלא לחולין ולא לתרומה, ועי' מקד"ד סימן מ"ו אות ז' מש"כ לישב ד' הרמב"ם, וע"ע בחזו"א סימן י"ג סק"י.