בדין מצא בה דמות יונה או דמות אדם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

יום ועש"ק ויצא י' כסליו תש"ע

א] חולין דס"ט., מנלן דכתיב וכל בהמה מפרסת פרסה וגו' בהמה בבהמה לרבות את הולד, אלא מעתה וכו', אלא אמר קרא וכל בהמה לרבות את הולד וכו', אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה תשתרי אלמה אמר רבי יוחנן השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה אסור באכילה, בעינא פרסות וליכא וכו', רב שימי בר אשי אמר לעולם כדקאמרת מעיקרא ודקא קשיא לך אין ממירין הא מני רבי שמעון היא.

והנה בהא דפריך אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה תישתרי פירש"י, ז"ל, אלא מעתה, דדרשת כל בבהמה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א, ז"ל, ופרכינן אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה תשתרי, כלומר כיון דמרבינן לי' מכל הבהמה, עכ"ל, ומבו' דלמאן דיליף מבהמה בבהמה, ניחא הא דדמות יונה אינה ניתרת, דלאו בהמה היא, ורק למאן דיליף מוכל בהמה, אשר לדידי' כל הנמצא במעי הבהמה ניתר אף שאינו בהמה, הוא דפריך דאף דמות יונה תישתרי, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן לעיל דס"ח:, ז"ל, לר"ש דיליף התירא דעובר מבהמה בבהמה כדמוכח סוגיא דלקמן, לא איצטריך הכא למיסר דמות יונה וכו', אבל לרבנן דילפי התירא דעובר מרבויא דוכל בהמה לרבות את הולד, ומשו"ה מצטריך להו פרסה למיסר דמות יונה, עכ"ל.

ומצינו כן גם בהלכות הרא"ה לפירקין ה"א, ז"ל, וכאילו נאמר בהמה בבהמה תאכלו וכו', בד"א כשהעובר דמות בהמה, אבל דמות עוף בין טמא בין טהור הנמצא בבהמה ה"ז אסור, לא התיר הכתוב אלא בהמה בבהמה לא עוף בבהמה, עכ"ל.

ובאמת כ"ה מבו' בירושלמי פ"ח דתרומות, שהביא בחי' הרשב"א בסוגיין, בהמה בבהמה תאכלו ולא שקץ בבהמה תאכלו ולא עוף, וכ"ה שם בהמשך הירושלמי השוחט את הבהמה ומצא בה חזיר מותר באכילה יונה אסורה באכילה, כצ"ל שם, וכמו שהגי' הגר"א וכ"ה ברש"ס, וכ"ה בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"פ סי' קי"ב, וברי"ו נט"ו ח"ה והובא בב"י יו"ד סי' י"ג, וכן הכריע מהריט"א פ"ק דבכורות אות ב', מ"ט בהמה בבהמה ולא עוף בבהמה, וכבר עמד ע"ז בבכור שור נדה דכ"ג:, ועמש"נ עוד בד' הירושלמי להלן סקי"ג, ועמש"נ להלן סקכ"ד ללמוד מד' הרשב"א שפירש ד' הירושלמי בע"א.

ב] ובפשוטו יש ללמוד כן גם מסוגיית הגמ' בנדה דכ"ג:, דבעי לר"מ דאמר בהמה במעי אשה ולד מעליא הוא אדם במעי בהמה מאי, למאי נפ"מ לאשתרויי באכילה, ותפשוט לי' מהא דר' יוחנן, דא"ר יוחנן השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה אסורה באכילה, הכי השתא התם לא פרסות איכא ולא פרסה איכא, הכא נהי דפרסות ליכא פרסה מיהא איכא.

ופירש"י אדם במעי בהמה, שחטה ומצא בה דמות אדם מהו, מי אמרינן כי היכי דאזיל ר"מ בתר אימי' הכי נמי זיל בתר בהמה ושרי לאכילה, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דלא איבע"ל אלא לר"מ, הוא משום דלרבנן דלא אזלי בתר אימי', פשיטא דאסור באכילה, ורק לר"מ דאזיל בתר אימי' הוא דאיבע"ל אם ה"נ זיל בתר בהמה ושרי באכילה.

ומתבאר לפ"ז, דכל הא דבעינן לקרא דפרסות לאסור במצא בה דמות יונה, הוא רק לדעת ר"מ, דאזיל בתר אימי', אך לדעת רבנן דלא אזלי בתר אימי' פשיטא דבמצא בה דמות יונה ה"ה אסורה, וצ"ע מסוגיין דמבו' דכל הא דבמצא בה דמות יונה אסורה באכילה, הוא רק משום דלית לה פרסות, ומ' דהיינו אף לדעת רבנן דקי"ל כוותייהו, ולהלן סק"ו נת' מד' הריטב"א דאה"נ לא הוצרכו בגמ' לה"ט אלא לדעת ר"מ, עיי"ש.

והפשוט בזה, דהנה בעיקר המבואר בסוגיא שם דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור באכילה, פירש בתורי"ד שם, ז"ל, פי' לר"מ דאזיל בתר אימי' חשיב בהמה וקרינן בי' בהמה בבהמה תאכלו, ולרבנן דלא אזלי בתר אימי' לא חשיב בהמה ולא קרינן בי' בהמה בבהמה ואסור באכילה, עכ"ל.

אשר לפ"ז נמצא, דכל מש"א בסוגיא שם דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור באכילה, הוא רק למאן דיליף להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, דלדידי' רק בהמה הנמצאת מותרת, וע"כ לדעת רבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, פשיטא דאינו ניתר, אך למאן דיליף להיתר העובר מקרא דוכל בהמה, הרי דאף לדעת רבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, מ"מ שפיר מצינו להתירו, וה"נ במצא בה דמות יונה, הגם דלא חשיבא כבהמה, הי' לנו להתירה, וכל הא דהיא אסורה, הוא רק משום דלית לה פרסות, וז"פ, ועי' בחי' בכור שור בנדה שם שכבר כתב כן, גם בפרי תואר סימן י"ג סקט"ו כתב כן, ומכח זה כתב להכריע להלכה כמאן דיליף להיתר העובר מבהמה בבהמה.[[1]](#footnote-2)

ג] ובזה זכינו לישב ד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ה שהביא לאיבעיא דרב אדא באדם במעי בהמה, וכתב דלא איפשיטא ולחומרא, וכ"ה בתוה"ב הקצר שם, ז"ל, אבל מצא בה בהמה שאינה דמות בהמה, אע"פ שהוא מין שיש לו פרסה כאדם, אסור מספק, עכ"ל.

והמאירי בסוגיין עמד ע"ד הרשב"א, ז"ל, ובשלישי של נדה שאלו אדם במעי בהמה מאי וכו' ולא איפשיטא, ומתוך כך הדבר בספק אצל גדולי הדור, ומ"מ אנו מפרשים שלא נשאלה אלא לר"מ שאמר בהמה במעי אשה ולד מעליא הוא, אבל לרבנן פשיטא דלאו ולד הוא, וכן עיקר, עכ"ל, וכן תמה המאירי בנדה שם, ז"ל, מצא בה דמות אדם לרבנן אסור באכילה וכו' הואיל ומ"מ אינו בצורת בהמה, ולר"מ בעיא ולא איפשיט והלכה כרבנן, אלא שקצת פוסקים משאירים אותה בספק וכן כתבוה גדולי הדור במסכת חולין, ולא יראה, עכ"ל.

ולפמש"נ מתישבים היטב ד' הרשב"א, שהרי כל הא דמבו' בנדה שם דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור, הוא רק למאן דיליף להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, אך למאן דיליף להיתר העובר מקרא דוכל בהמה, שפיר י"ל דאף אדם במעי בהמה מותר, והרי מבו' בסוגיין דלהך מ"ד, כל הא דמצא בה דמות יונה אסורה, הוא משום דלית לה פרסות, וע"כ שפיר י"ל דאדם דאית לי' פרסה מותר, וכמש"א בסוגיא דנדה דל"ד אדם לדמות יונה, משום דאדם אית לי' פרסה, וע"כ הרשב"א שם שהביא לעיל מינה דמרבינן להתירא כל מה שבמעי בהמה תאכלו, ופירש דהא דדמות יונה אסורה הוא משום דלית לה פרסות, שפיר הביא לאיבעיא דאדם במעי בהמה, אף דקי"ל כרבנן דלא חשיב כבהמה, ושוב מצאתי שכבר כתב כן בשו"ת חת"ס יו"ד סימן י"ב, ועמש"נ להוסיף בזה להלן סוסק"ז בהערה.

האמנם צ"ע בד' הרשב"א שם, דבתחילת השער כתב דהיתר העובר נלמד מקרא דבהמה בבהמה לרבות את הולד, ואילו כשהביא לדין דמות יונה, כתב דאע"ג דמרבינן להתירא כל מה שבמעי בהמה תאכלו, והרי דקי"ל כמ"ד דדרשי' לקרא דוכל בהמה, ומה"ט הוא דהי' לנו להתיר דמות יונה, אלמלי הא דבעינן פרסות בבהמה וליכא, וכנראה מד' הרשב"א, דאף דקי"ל כמ"ד דבהמה בבהמה לרבות את הולד, מ"מ ילפי' נמי מרבויא דוכל, להתיר כל הנמצא במעי בהמה אף שאינו בהמה, אך אלמלי קרא דבהמה, ל"ה דרשי' מקרא דוכל לחודי' להתיר הנמצא במעי בהמה, וצ"ע בזה, גם צ"ע דלמה בעינן ךהך רבויא דוכל.

ד] וצריך להוסיף בזה, דהנה בביאור האיבעיא בנדה באדם במעי בהמה, כתב בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, אבל לר"מ וכו' איכא למיבעי, מי אזלי' בתר סברא ואדם הוי, או"ד בתר אימי' שדינן לי' כמו בהמה במעי אשה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאין האיבעיא בהלכות היתר בן פקועה אם יש להתיר אף אדם במעי בהמה, אלא הויא האיבעיא בדין אדם זה הנמצא במעי בהמה, אם חשיב כאדם או כבהמה.[[2]](#footnote-3)

והנה לפ"ז הרי נמצא, דאי נימא כמש"נ דלמ"ד דילפי' להיתר העובר מקרא דוכל בבהמה, יש להתיר באדם במעי בהמה גם לדעת רבנן דלא חשיב כבהמה, הרי ממילא דלהך מ"ד ליכא לעיקר האיבעיא, שהרי כל הא דמיבע"ל לאסור, הוא משום דשמא מודה ר"מ דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, וכ"ה דלרבנן פשיטא לן דהוא אסור משום דלא חשיב בהמה, י"ל דאף לר"מ הוא אסור, אך להך מ"ד דאף לדעת רבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, מ"מ מצינו להתירו, ל"ש האיבעיא כלל, דודאי דהוא מותר.

אך מד' הרשב"א מוכח לא כן, שהרי נתבאר דמה שהביא הרשב"א לדינא לאיבעיא דגמ', הגם דקי"ל כרבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב בהמה, הוא משום דקי"ל כמ"ד דיליף מקרא דוכל בבהמה, דכל הנמצא במעי בהמה מותר אף שאינו בהמה, וע"כ אף דקי"ל דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, מ"מ שפיר מצינו להתירו באכילה מקרא דוכל בבהמה, ולפ"ז הרי ממש"כ הרשב"א דדין זה הוא איבעיא בגמ', הרי מבו' דאיבעיא דגמ' הויא אף להך מ"ד, דהגם דס"ל דאף דבר שאינו בהמה ניתר בשחיטת אמו, מ"מ י"ל דאדם במעי בהמה אסור.[[3]](#footnote-4)

ה] אמנם באמת בד' הרשב"א בתוה"ב שם מבו' דמפרש לאיבעיא דגמ' בע"א, ז"ל שם, וי"ל דכל שמצא בה דמות מין שאינו לא בן פרסה ולא בן פרסות ה"ה כדמות יונה ואסור וכו', אבל בשמצא בה מה שאינו דמות בהמה, אע"פ שהוא מין שיש לו פרסה כאדם, מספקא לן אם אזלי' בתר פרסה או לא, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' הר"ן בסוגיין, ז"ל, אלמא אפי' באדם דאית לי' פרסה מיבעיא לן אי חשיבא פרסה דידי' או"ד בהמה בעיא וכו', אבל בתוס' כתבו וכו', דע"כ לא מיבע"ל בנדה באדם במעי בהמה אי חשיבא פרסה דידי', אלא משום דאדם מין שיש לו פרסה הוא, ואפ"ה מספקא לן דילמא פרסות בהמה בעינן, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דהאיבעיא באדם במעי בהמה, לא הויא בדינו אם חשיב כבהמה או כאדם, אלא איבעיא לן בהך דינא דאין ניתר בשחיטת האם אלא דבר ומין שיש לו פרסה, אם מהני לזה אף פרסה דאדם.

והנה הבכור שור בנדה שם הק' ע"ד הר"ן, ז"ל, דא"כ הו"ל למיבעי אפי' לרבנן דפליגי אדר"מ, דלא נפ"מ במאי דפליגי רבנן ור"מ אם אזלי' בתר אימי' א"נ אי מיקרי ולד, דהא אנן מרבינן הכל מקרא דכל בבהמה תאכלו רק שיהי' לו פרסה, והו"ל למיבעי אי פרסה דאדם חשיב פרסה, עכ"ל.

אך לכאו' י"ל בזה בפשיטות, שכבר נת' וכ"ה בבכור שור שם, דהא דפשיטא להגמ' התם דלדעת רבנן אדם במעי בהמה אסור, הוא משום דהגמ' התם אזלא כמ"ד דילפי' להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, וע"כ לדעת רבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב בהמה, פשיטא שהוא אסור, וי"ל כן גם בדעת הר"ן, דאף שפירש דאיבעיא דגמ' היא אם פרסה דאדם חשיבא פרסה, כ"ז הוא לדעת ר"מ דאדם במעי בהמה חשיב כבהמה, והוי בכלל בהמה בבהמה, ואך דמ"מ מיבע"ל דכיון דבעי' פרסות, י"ל דפרסה דאדם לא חשיבא, וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, אך לדעת רבנן דאדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, הרי דהגם דנימא דפרסה דאדם נמי חשיבא פרסה, מ"מ אינו בכלל עיקר התירא דבהמה בבהמה, וז"פ.

וצל"פ לפ"ז, דמש"כ הר"ן דהאיבעיא היא אם פרסה דאדם מהניא, לאו היינו דאדם במעי בהמה חשיב כאדם, וע"כ הוא די"ל דל"מ פרסה דילי', שהרי אדרבה עיקר האיבעיא היא לדעת ר"מ דס"ל דאדם במעי בהמה חשיב כבהמה, אלא היינו, דהגם דהוא חשוב כבהמה, מ"מ כיון שיש לו דמות אדם, הרי דהפרסה דילי' הויא דמות פרסה דאדם, ובזה הוא דמיבע"ל שמא ל"מ אלא פרסה דבהמה ולא פרסה דאדם.

ובל' הרשב"א מ' טפי בע"א, דכלל אין הספק בדין דמות מין שיש לו פרסה אם מהני לזה אף פרסה דאדם, אלא מיבע"ל אם סגי במה שהוא דמות מין שיש לו פרסה, או בעינן דוקא דמות בהמה, והיינו דהגם דלדעת ר"מ אדם במעי בהמה הוי בהמה, מ"מ אין לו דמות בהמה אלא דמות אדם, ולא התירה תורה אלא דמות בהמה ולא דמות אדם, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"?.

**ב**

ו] האמנם בעיקר מש"נ עפי"ד הרי"ד, דהא דפשיטא להגמ' בנדה דלרבנן אין אדם במעי בהמה ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דבעי' בהמה בבהמה, ונת' לפ"ז דלמאן דיליף להתירא דעובר מקרא דוכל בבהמה, שפיר י"ל דאדם במעי בהמה מותר אף לרבנן, ונת' כן בדעת הרשב"א, הנה מד' הריטב"א נ' להוכיח דפליג ע"ז.

דהנה בחי' הריטב"א בנדה שם כתב, ז"ל, ותפשוט מהא דאמר ר' יוחנן וכו', ק"ל דדילמא ההיא לרבנן היא דלית להו לדר"מ והלכתא כוותיהו, וי"ל דקים להו דר' יוחנן לכו"ע אמרה, והתם בפרק המקשה הכי מוכח דלכו"ע היא, עכ"ל.

והנה לא נתפרש בד' הריטב"א, היאך מוכח בסוגיין דלכו"ע היא, ובפשוטו נ' דהיינו מהא דפריך אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה תשתרי, אלמה אמר רבי יוחנן השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה אסור באכילה, ואם מצינו למימר דר' יוחנן לא אמרה למילתי' לכו"ע, מאי פריך מינה, הרי י"ל דהא דאסר ר' יוחנן הוא לדעת רבנן דס"ל דאדם במעי בהמה לאו ולד מעליא הוא, ובע"כ דקים להו דר' יוחנן לכו"ע הוא.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא מד' הריטב"א, דאף למאן דיליף להיתר העובר מקרא דוכל בבהמה תאכלו, מ"מ לדעת רבנן דאדם במעי בהמה ל"ה ולד מעליא אינו ניתר בשחיטת אמו, וה"נ בן יונה במעי בהמה אינו ניתר בשחיטתה, זהו שהוכיח דמהא דפרכי' מההיא דר' יוחנן, ולא אמרי' דאמרה לדעת רבנן, בע"כ דקים להו דר' יוחנן לכו"ע אמרה.

ובאמת נ' כן להדיא בד' הריטב"א בנדה שם, ז"ל, התם לא פרסה איכא ולא פרסות איכא, ואנן דרשינן התם כל פרסה בבהמה אותה תאכלו כדאיתא בפרק בהמה המקשה, עכ"ל, והרי דמפרש לסוגיא שם כמ"ד דדרשי' מוכל בבהמה, ואפ"ה תלינן לה התם בפלוגתא דר"מ ורבנן, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"נ לפרש בזה לעיל סק"ב בהערה.

ונ' דיל"פ הטעם בזה, דכיון דלדעת רבנן אדם במעי בהמה לא חשיב כולד, ע"כ פשיטא דאינו ניתר בשחיטת אמו, דרק ולד הוא שניתר בשחיטת אמו, אך חתיכה בעלמא הנמצאת במעי הבהמה אינה ניתרת בשחיטתה.[[4]](#footnote-5)

ז] האמנם ד"ז תלוי בביאור שורש הפלוגתא דר"מ ורבנן, דהנה בתוס' הרא"ש בנדה שם כתב בתו"ד, ז"ל, דלרבנן בהמה במעי אשה "בהמה הויא", וה"נ אדם במעי בהמה "אדם הוי", עכ"ל, והרי דטעמא דרבנן דהמפלת דמות בהמה אינה טמאה לידה, הוא משום דולד זה לא חשיב כאדם אלא כבהמה, וכ"נ מד' רש"י שם, ז"ל, מי אמרינן כי היכי דאזיל ר"מ בתר אימי' וכו', עכ"ל, ונ' מזה דבזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן אם אזלינן בתר אימי וחשיב כאדם, או דלא אזלינן בתר אימי' ולא חשיב כאדם, וכ"ה מבו' בד' תורי"ד שהבאנו לעיל סק"ב.

והנה לפ"ז הרי לא מצינו דלדעת רבנן לא חשיב הולד כולד אלא כחתיכה דעלמא, שהרי לעולם י"ל דחשיב כולד מעליא, ואך דכיון דל"ה אדם, ע"כ אין אמו טמאה לידה, אך שמא נימא, דמכח הא דלא אזלינן בתר אימי' והוי מין אחר מאמו, הוא דאין עליו תורת ולד.

ולפ"ז הרי בע"כ דהא דלא בעי באדם במעי בהמה אלא לר"מ ולא לרבנן, הוא משום דלרבנן לא חשיב ולד זה כבהמה אלא כאדם, וע"כ אינו ניתר בשחיטת הבהמה, וכמו שפירש בתורי"ד, וכן נ' בד' רש"י ותוס' הרא"ש שם שפירשו כן.[[5]](#footnote-6)

ח] אך בדעת הריטב"א נ', דיסוד דינא דרבנן דהמפלת דמות בהמה אינה טמאה לידה, אי"ז משום דלא חשיב הולד כאדם, אלא הוא משום דאין תורת ולד עליו, ובזה הוא דפליגי ר"מ ורבנן, דלר"מ הוי ולד מעליא, וכל' הגמ' שם דלר"מ בהמה במעי אשה ולד מעליא הוא, ולרבנן ל"ה ולד מעליא.

ואשר זהו דתלי הגמ' לדין אדם במעי בהמה בפלוגתא דרבנן ור"מ, דלרבנן דבהמה במעי אשה ל"ה ולד, ה"נ אדם במעי בהמה ל"ה ולד, אלא הוי כחתיכה בעלמא, וע"כ אינו ניתר בשחיטת הבהמה, אך לר"מ דבהמה במעי אשה הוי ולד מעליא, י"ל דאף אדם במעי בהמה הוי ולד מעליא, וניתר בשחיטת הבהמה.

**ג**

ט] ובזה נ' לפרש ד' התוס' בנדה שם, ז"ל, ומצא בה דמות יונה, וא"ת ודילמא לרבנן ולא לר"מ וכו', א"נ י"ל דלא מיבעיא ליה אלא לר"מ דבדבר קל עושהו ולד בהמה במעי אדם ואדם במעי בהמה נמי קרוי ולד או לא, אבל לרבנן פשיטא ליה דשרי דלא מיקרי ולד אלא אדם במעי אשה, ומייתי ראיה מר' יוחנן דאמר אסורה אפילו לרבנן וכ"ש לר"מ, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ' בביאור ד' התוס', דיסוד הפלוגתא דר"מ ורבנן הוא, דלרבנן לא חשיב כאדם אלא אם הוי אדם במעי אשה, ולר"מ בדבר קל חשיב כאדם, ואף בהמה במעי אשה חשיב כאדם, וע"כ לדעת רבנן פשיטא דאדם במעי בהמה לא חשיב כאדם והוא ניתר בשחיטת הבהמה, אך לר"מ דבהמה במעי אשה חשיב כאדם, י"ל דה"נ אדם במעי בהמה חשיב כאדם ואינו ניתר בשחיטת הבהמה.

אך אי"ז מתישב, שהרי מבו' להדיא בד' התוס' דאף בשוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה, יש להתיר לדעת רבנן טפי מלדעת ר"מ, ואי נימא דטעמא דרבנן הוא דלא חשיב כאדם אלא אדם במעי אשה, וע"כ בין בהמה במעי אדם ובין אדם במעי בהמה חשיב כבהמה, הרי דכ"ז הוא באדם, אך בבן יונה הנמצא במעי בהמה מודו רבנן דלא חשיב כבהמה.

י] ואשר ע"כ נ' בביאור ד' התוס', דס"ל כד' הריטב"א דיסוד הפלוגתא דרבנן ור"מ היא, דרבנן ס"ל דהמפלת דמות בהמה אין תורת ולד עליו, וע"כ אינה טמאה לידה, ולר"מ הוי ולד מעליא, וע"כ היא טמאה לידה.

ולפ"ז נ' דזהו מש"כ התוס' דלרבנן פשיטא להו דאדם במעי בהמה שרי, והיינו משום דכל הצד לאסור באדם במעי בהמה, הוא משום דחשיב כאדם ואינו ניתר בשחיטת הבהמה, וכ"ז הוא לדעת ר"מ דס"ל דבהמה במעי אדם הוי ולד מעליא, דלדידי' י"ל דה"נ אדם במעי בהמה הוי ולד מעליא, וחשיב כאדם, וע"כ אינו ניתר בשחיטת הבהמה, אך לרבנן דבהמה במעי אשה לא חשיב כולד, ה"נ אדם במעי בהמה לא חשיב כולד, וכיון דאין תורת ולד עליו, ל"ש לחשבו כאדם, וע"כ ודאי דהוא ניתר בשחיטת הבהמה.[[6]](#footnote-7)

**ד**

יא] ועיקר הך מילתא שנתבאר בד' התוס', דיסוד פלוגתא דרבנן ור"מ הוא דלרבנן המפלת דמות בהמה אין תורת ולד עליו, ולר"מ הוי ולד מעליא, ופליגי ע"ד תוס' הרא"ש שפירש דיסוד הפלוגתא הוא דלרבנן בהמה במעי אשה הויא בהמה ולר"מ בהמה במעי אשה הוי אדם, מצינו דאזלי לטעמייהו בזה.

דהנה בנדה דכ"ג. בעא מיני' ר' ירמי' מר' זירא, לר"מ דאמר בהמה במעי אשה ולד מעליא הוא, קיבל בה אבי' קידושין מהו, וכתבו התוס' שם בסו"ד, ז"ל, ומיהו הו"מ למיבעי אם הרובע חייב סקילה כדין הבא על הבהמה, עכ"ד.

ומבו' בדבריהם שפירשו לאיבעיא דר' ירמי', אם לר"מ בהמה במעי אשה חשיבא כאדם או חשיבא כבהמה, ואשר זהו שכתבו, דלהך צד דחשיבא כבהמה ואין קידושין תופסין בה, חייב הרובעה סקילה כדין הבא על הבהמה.

אמנם הנה בתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, ז"ל, והכא לא מצי למיבעי אם כזית ממנו מטמא באוהל ועצם כשעורה אם מטמא, דמילתא דפשיטא הוא כיון דאמו טמאה לידה טמא כמו נפל, עכ"ל,[[7]](#footnote-8) ומבו' להדיא בדבריו, דלא בעי ר' ירמי' אם חשיב כאדם או כבהמה, דכיון דאמו טמאה לידה ודאי דחשיב כאדם, וזהו מכח הגז"ש דיצירה יצירה או משום דגלגל עיניהם כשל אדם או דעיניהם הולכות לפניהם כשל אדם, ואך דבעי אם חשיבא כאדם גמור ותופסין בה קידושין, או דחשיבא כאדם מקולקל ולא תפסי בה קידושין, אך הא פשיטא לי' דהוא מטמא, דאף אם ל"ה כאדם גמור שיתפסו בה קידושין, מ"מ לא גרע מנפל דמטמא.

יב] ונ' דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דיסוד הפלוגתא דרבנן ור"מ אם אמו טמאה לידה, הוא דלרבנן לא חשיב כולד דולר"מ חשיב כולד, ולפ"ז שפיר יל"פ לאיבעיא דר' ירמי' דשמא אף לדעת ר"מ דס"ל דאמו טמאה לידה, חשיב כבהמה, ואך דמ"מ כיון דהוי ולד, ה"ה טמאה לידה.

אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דיסוד הפלוגתא דרבנן ור"מ הוא, דלרבנן חשיב כבהמה ולר"מ חשיב כאדם, והיינו משום דכל דחשיב כבהמה ודאי דאין אמו טמאה לידה, הרי דלפ"ז אין לפרש לאיבעיא דר' ירמי', דבעי אם לר"מ חשיב כאדם או כבהמה, שהרי כיון דס"ל לר"מ דאמו טמאה לידה, בע"כ דחשיב כאדם, וע"כ ס"ל דהאיבעיא דר' ירמי' היא, דהגם דחשיבא כאדם, מ"מ י"ל דלא תפסי בה קידושין, וכמש"נ.[[8]](#footnote-9)

יג] והנה יש להביא סייעתא לד' הרא"ש דלרבנן המפלת דמות בהמה דינו כבהמה, מהא דגרסינן בירושלמי נדה רפ"ג, כולו אדם ופניו בהמה עומד וקורא בתורה ואומרי' לו בוא לשחטך וכו', והובא בתוס' הרא"ש נדה שם, והרי להדיא דלדעת רבנן המפלת דמות בהמה, דינו כבהמה, וזהו שאומרים לו בא לשחטך, ועי' פר"ת סימן י"ג סקט"ו שהביא כן מד' הירושלמי דהכל תלוי בצורה ליקרא אדם או ליקרא בהמה.

ובזה נראה לפרש ד' התוס' בנדה שם שכתבו בתי' בתרא דלדעת רבנן הי' מן הדין להתיר במצא בה דמות יונה, ואך דבעי' פרסות וליכא, וצ"ע ממש"א בירושלמי פ"ח דתרומות, דבהמה בבהמה תאכלו ולא שקץ בבהמה תאכלו ולא עוף, ודהשוחט את הבהמה ומצא בה יונה אסורה באכילה, מ"ט בהמה בבהמה ולא עוף בבהמה, והרי דממעטי' למצא בה דמות יונה משום שאי"ז בהמה אלא עוף.

ולפמש"נ דהירושלמי לטעמי' אזיל, דס"ל דלדעת רבנן אשה המפלת דמות בהמה דינו כבהמה, וע"כ הוא דאינה טמאה לידה, ואשר ע"כ לדעתם ה"נ דעוף הנמצא במעי בהמה דינו כעוף, וע"כ אינו ניתר בשחיטת הבהמה, דבהמה בבהמה ולא עוף בבהמה.

אך התוס' פירשו בדעת הבבלי דהא דלרבנן המפלת דמות בהמה אינה טמאה לידה, אי"ז משום שדינו כבהמה, אלא הוא משום דל"ה ולד, וע"כ לדעתם י"ל דאדרבה לדעת רבנן הי' מן הדין להתיר אף במצא בה דמות יונה, משום דלא חשיב ולד, ואינו חולק שם לעצמו, וכמש"נ.

**ה**

יד] והנה כתב הרי"ף בסוגיין, ז"ל, חותך מן העובר שבמעי' מותר באכילה, מנ"ל וכו' בהמה בבהמה לרבות את הולד וכו', אמר ר' יוחנן השוחט בהמה ונמצאת בה דמות של יונה אסורה באכילה מאי טעמא בעינא פרסות וליכא, עכ"ל.

ובתבו"ש סי' י"ג סק"כ עמד ע"ד הרי"ף, שהרי כל הא דמפרשי' טעמא דר' יוחנן משום דבעי' פרסות וליכא, הוא רק למאן דיליף להיתר העובר מקרא דוכל בהמה, אשר לדידי' הי' בדין להתיר אף דמות בן יונה הגם דאינו בהמה, ובעי' לטעמא דבעי' פרסות וליכא, אך לפ"מ שפסק הרי"ף כרב שימי דיליף להיתר העובר מבהמה בבהמה, הרי מתפרש בפשיטות הא דאסר ר' יוחנן, דהוא משום דדמות בן יונה אינו בהמה, וע"כ הוא דאסור, וכמו שהבאנו לעיל סק"א מד' הראשונים, דלמאן דיליף להיתר עובר מקרא דבהמה בבהמה, פשיטא דאין להתיר בן יונה דאינו בהמה, וכאשר כ"ה בירושלמי פ"ח דתרומות, ומ"ט כתב הרי"ף דטעמא דר' יוחנן הוא משום דבעי' פרסות וליכא.[[9]](#footnote-10)

ובפשוטו הוא מתבאר כן בסוגיא דנדה, שהרי מבו' לפירש"י ודעימי' דלרבנן דס"ל דאדם במעי בהמה אדם הוא, ודאי יש לאסור בשוחט בהמה ומצא בה דמות אדם, והיינו לפ"ד התורי"ד משום דלא התירה תורה אלא בהמה בבהמה ולא אדם, ואשר ממילא דה"נ יש לאסור לרבנן בבן יונה במעי בהמה, משום דאינו בהמה, ול"ב להא דבעי' פרסות וליכא, והרי כל מש"א בסוגיא דנדה דטעמא דר' יוחנן הוא משום דלי"ל פרסה, הוא רק כ"ה דלא תפשוט מינה האיבעיא באדם במעי בהמה, אך לרבנן דאסרי באדם במעי בהמה משום דל"ח בהמה, ה"נ יש לאסור בדמות בן יונה, ול"ב להא דבעי' פרסות.

טו] ועיי"ש בתבו"ש שכתב לישב ד' הרי"ף, דהגם דבדמות בן יונה יש לאסור משום דאי"ז בהמה, מ"מ נפ"מ בהך דינא דבעי' פרסה, דמה"ט אסרינן אף לבהמה שאין לה פרסה, ודלא כדעת התוס' בחולין שם דבבהמה שרינן אף דאין לה פרסה, עכ"ד, וכ"ה בפמ"ג שם שפ"ד י"ז.[[10]](#footnote-11)

אך צ"ב בזה, דהיכי שמעינן לה מדר' יוחנן, הרי במצא בה דמות יונה יש לאסור משום שאי"ז בהמה בבהמה, ומהיכ"ת לאסור אף בדהויא בהמה בבהמה אם אין לה פרסה, ואדרבה מדנקט ר' יוחנן לדינו בדמות בן יונה דל"ה בהמה בבהמה, מ' דבבהמה בבהמה יש להתיר אף דאין לו פרסה.

וי"ל בזה, לפמש"כ תוס' והריטב"א בנדה שם, דמימרא דר' יוחנן אתיא אף כר"מ, והנה לר"מ הרי בן יונה במעי בהמה בתר אימי' שדינן לי' וחשיב כבהמה, ואפ"ה אסר לי' ר' יוחנן משום דבעי' פרסה וליכא, וע"כ שפיר הביא הרי"ף לזה, דהגם דלדידן ל"ב לטעם זה בדמות בן יונה, אלא בלא"ה יש לאסור משום דאי"ז בהמה בבהמה, מ"מ נפ"מ בטעם זה לאסור בהמה שאין לה פרסה, ודו"ק.

טז] אך אכתי צ"ע בזה בד' הר"ן בפי' הרי"ף, שדן לדינא בבן יונה שיש לו פרסה אם הוא מותר, וצ"ע דכיון שפירש לעיל מינה דילפי' להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה וכד' הרי"ף, א"כ פשיטא דדמות יונה אסורה אף אם יש לה פרסה.

ואולי יש לדחוק בדעת הרי"ף והר"ן, דהא דפריך בסוגיין אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה לישתרי הוא אף למאן דיליף לה מקרא דבהמה בבהמה, ודלא כפירש"י ודעימי', דהגם דלדידי' אין להתיר אלא בבהמה, הרי אף בן יונה במעי בהמה, כיון שנולד מן הבהמה חשיב כבהמה, וע"כ שפיר הי' לנו להתירו, וכל הא דאסרינן לי' הוא משום דבעי' פרסה וליכא.

ואכתי צ"ע בד' הר"ן, שסותר ד' עצמו למש"כ בחידושיו לעיל דס"ח: דלמאן דיליף להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, ל"ב לקרא לאסור דמות יונה.

אך קשיא ע"ז מסוגיא דנדה, דמבו' דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור, ובין אי נימא שהטעם בזה הוא משום דלא שדינן לי' בתר אימי' ולא חשיב כבהמה, ובין אי נימא שהטעם בזה הוא משום דלא חשיב כולד והוי כחתיכה בעלמא, הרי דמה"ט יש לנו לאסור גם בדמות יונה במעי בהמה, ול"ב להא דבעי' פרסות וליכא, אלא אף אם יהא לעובר זה פרסה יש לאסרו.

יז] ונ' די"ל בזה, דכל הא דפליגי רבנן על ר"מ וס"ל דלא שדינן להולד בתר אימי', הוא רק בבהמה במעי אדם או באדם במעי בהמה, משום דלא ס"ל להגז"ש דיצירה יצירה, וגם ל"מ הא דגלגל עיניהם כשל אדם ועיניהם לפניהם כשל אדם, אך בדמות יונה במעי בהמה י"ל דמודו רבנן דשדינן לי' בתר אימי'.

ויל"פ הטעם בזה בכמה גווני, חדא י"ל, שהרי בקרא כתיבי חי' ועוף בחדא יצירה, דכתיב וייצר ד' א' מן האדמה כל חית השדה ואת כל עוף השמים ובהמה טהורה בכלל חי' טהורה ליצירה, וכמו שאמרו בחולין דע"א. והובא בתוס' לעיל דכ"ב:, וע"כ כ"ה דלר"מ מכח הגז"ש דיצירה יצירה שדינן לבהמה במעי אשה בתר אימי', ה"נ בעוף במעי בהמה לכו"ע שדינן לי' בתר אימי' משום דאיכללו בחדא יצירה.

וי"ל עוד, דכ"ה דס"ל לר"מ דמשום שגלגל עיניהם כשל אדם או דעיניהם לפניהם כשל אדם, שדינן לבהמה במעי אשה בתר אימי', ה"נ אף לרבנן דפליגי עלי', מ"מ בעוף במעי בהמה דדמו טפי זל"ז דהוו בעלי חיים, מודו רבנן דשדי' לי' בתר אימי', והרי לחד מ"ד בנדה דכ"ג. מודו רבנן בקריא וקיפופא במעי אשה דשדי' לי' בתר אימי', משום דיש להם לסתות כשל אדם, ולדידי' ודאי מסתברא דה"נ עוף במעי בהמה שדינן לי' בתר אימי', ואף למאן דפליג וס"ל דלא סגי בהא דיש להם לסתות כשל אדם, מ"מ בעוף במעי בהמה י"ל דמודה דשדינן לי' בתר אימי'.[[11]](#footnote-12)

ויש להוסיף, דבזה מתישב היטב קו' התוס' והריטב"א בנדה שם, דמאי מייתי מדר' יוחנן דאמר דמצא בה דמות יונה אסורה באכילה, דילמא אתיא כרבנן ולא כר"מ, אך למש"נ בדעת הרי"ף, הרי בבן יונה במעי בהמה אף רבנן מודו דשדי' לי' בתר אימי' ובהמה הוא, וזהו דמייתי מהא דר' יוחנן, דאף דחשיב כבהמה מ"מ לא התירה תורה אלא בשיש להעובר דמות בהמה, ודחי דהא דאסר ר' יוחנן התם הוא משום דליכא לא פרסה ולא פרסות, וע"כ הגם דדמות בן יונה חשיבא כבהמה מ"מ אסרינן לה משום דלי"ב פרסה ופרסות, אך משא"כ באדם במעי בהמה דאית לי' פרסה, הרי דאם חשיב כבהמה שפיר יש להתירו.

**ו**

יח] וי"ל עוד בזה, בהקדם, דהנה בחי' הר"ן לעיל דס"ח: כתב במש"א שם דחד קרא מיבע"ל לקלוט במעי פרה ואליבא דר"ש, ז"ל, איכא למידק תינח לר"ש, לרבנן מאי איכא למימר, וניחא לי' דלר"ש דיליף התירא דעובר מבהמה בבהמה כדמוכח סוגיא דלקמן צ"ב כונתו, ועי' לב ארי' שתמה בזה, לא איצטריך הכא למיסר דמות יונה, ומשו"ה מוקי הא דתניא פרסה לקלוט, אבל לרבנן דילפי התירא דעובר מרוביא דוכל בהמה לרבות את הולד, ומשו"ה איצטריך להו פרסה למיסר דמות יונה וכו', עכ"ל.

והנה לפ"ד הר"ן דרבנן הוא דילפי התירא דעובר מרבויא דוכל בהמה, צ"ע בהא דפריך אלא מעתה קלוט במעי פרה ליתסר, ומשני הא תנא וכו' פרסה בבהמה תאכלו, שהרי בגמ' לעיל מבו' דל"ב להך קרא דפרסה אלא לדעת ר"ש, וביותר תיקשי בד' הר"ן שכתב דמהך קרא דפרסה ילפי' לר"ש התירא דקלוט, ולרבנן ילפי' מינה איסורא דדמות יונה, וזה צ"ע, שהרי בסוגיין מבו' דגם לרבנן בעי' להך קרא למילף מיני' התירא דקלוט.

והפשוט בזה דב' ענינים הם, דלדעת ר"ש דקלוט אסור באכילה, הרי מן הסברא אין לנו להתירו בשחיטת אמו, ובעי' למילף מקרא דפרסה להתירו בשחיטת אמו, אך לדעת רבנן דקלוט מותר באכילה, הרי דמן הסברא הוא ניתר בשחיטת אמו, ואך דאחר דממעטי' דמות יונה שאינו ניתר בשחיטת אמו משום דלית לי' פרסות, פרכי' דא"כ נמעט גם קלוט כיון דלית לי' פרסות, וע"ז משני דכיון דכתיב בקרא פרסה, סגי במה דאית לי' פרסה, ע"כ אין למעט קלוט מהך קרא, והדר דינא דהוא ניתר בשחיטת אמו.

ואשר זהו מש"א בגמ' לעיל, דל"ב לרבות מקרא דפרסה דקלוט במעי פרה שרי, אלא לדעת ר"ש, דלרבנן ל"ב לרבויי, דמן הסברא הוא ניתר בשחיטת אמו, וכיון דבקרא כתיב פרסה, אין לנו למעטו, ולא ממעטי' אלא דמות יונה, וזהו מש"כ הר"ן דלרבנן ל"ב לקרא דפרסה אלא לאסור דמות יונה, וז"פ.

יט] והנה לפי המבו' בד' הר"ן, דמין האסור כשיצא לאויר העולם, ל"ב קרא למעט דאינו ניתר בשחיטת אמו, הרי בע"כ דהא דפרכי' בסוגיין דמצא בה דמות יונה תישתרי, ומשני דממעטי' לי' מקרא, הוא משום דדמות יונה הוא מין המותר, וע"כ הי' בדין שיהא ניתר בשחיטת אמו.

והטעם דדמות יונה במעי בהמה הוי מין המותר, יל"פ דהוא משום דקי"ל כרבנן דקלוט במעי פרה שרי, אך בפשוטו נ' דא"צ לזה, אלא אף לדעת ר"ש דקלוט במעי פרה אסור, הוא משום דאין לו סימני טהרה, אך בדמות יונה במעי בהמה, דיש לו סימני טהרה דעופות, הוי מין המותר, ועמש"נ להלן סק"? דכן פשיטא לי' להמהרי"ט אלגאזי, וע"כ מסברא הי' לנו להתירו בשחיטת אמו.

ובאמת נ', דבהמה שילדה כדמות עוף טמא, ה"ז אסור אף לדעת רבנן דקלוט שרי, אף אם הי' מתקיים, דכל הא דמרבינן מקרא להתיר קלוט, הוא רק בשילדה הבהמה כדמות בהמה טמאה, דבתר אימי' שדינן לי', אך בשילדה כדמות עוף טמא, דלא שדינן לי' בתר אימי', לדעת רבנן דהמפלת דמות בהמה חי' ועוף לא שדינן לי' בתר אימי', אינו מותר.[[12]](#footnote-13)

כ] ולפ"ז נ', דהא דבאדם במעי בהמה פשיטא לן דלרבנן ה"ז אסור, הוא משום דלדידהו דלא שדינן לי' בתר אימי', ודאי דלי"ב להתירא דקלוט, והוי מין האסור, וע"כ פשיטא דאינו ניתר בשחיטת אמו, דהאמנם לר"ש ילפי' מקרא דקלוט במעי בהמה שרי, אך לרבנן דדרשי לקרא דפרסה לאסור דמות יונה, לית להו קרא למילף מיני' דמין אסור שיש לו פרסה ניתר בשחיטת הבהמה, וע"כ לדידהו פשיטא דאדם במעי בהמה אסור.

ולפ"ז ניחא ד' הרי"ף והר"ן, שפירשו דהא דדמות יונה במעי בהמה אסור, הוא ממיעוטא דפרסה, אשר צ"ע מסוגיא דנדה דמבו' דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור, ול"ב קרא למעוטי, וא"כ ה"ה בדמות יונה במעי בהמה, אך לפמש"נ ניחא, דדוקא באדם במעי בהמה הוא דפשיטא דאסור, כיון דהוי מין האסור, וע"כ פשיטא דאינו ניתר בשחיטת אמו, אך דמות יונה במעי בהמה דהוי מין המותר, הי' בדין שיהא ניתר בשחיטת אמו, ובעי' קרא למעוטי.

**ז**

כא] במנ"ח סוף מ' קנ"ד נסתפק בדמות עוף במעי בהמה דאסור, אם יש לה דין נבלת בהמה טמאה לענין טומאה דמטמא במגע ובמשא, או אפשר דין נבלת העוף טהור יש לו דאינו מטמא במגע ובמשא, ואינו מטמא בבית הבליעה ג"כ דדין נבלת עוף טמא יש לו, עכ"ד, ובדרכ"ת סי' י"ג סקנ"ג הביא מס' ערוגות הבושם אות ו' שכתב, דאיסורו הוא משום אבר מן החי ואסור להושיטו לב"נ, עכ"ד, והדברים צ"ב, ואין הספר תח"י.

והנה לכאו' דין זה תליא בפלוגתא דרבנן ור"מ, דלרבנן דס"ל דלא שדינן לי' בתר אימי', הרי דחשיב כעוף, ואינו מטמא במגע ובמשא, דומיא דהא דס"ל דבהמה במעי אשה חשיבא כבהמה, וכמש"נ, אך לר"מ דס"ל דבתר אימי' שדינן לי', חשיב כבהמה, ומטמא במגע ובמשא.[[13]](#footnote-14)

כב] אמנם למש"נ בדברינו יל"ד בזה מכמה טעמים, חדא שהרי נתבאר לעיל ס"ק ח' י' בדעת התוס' והריטב"א דס"ל דהא דס"ל לרבנן דהמפלת דמות בהמה אינה טמאה לידה, אי"ז משום דחשיב כבהמה, כמו שפירש תוס' הרא"ש, וכאשר כן נ' בד' הירושלמי, אלא הוא משום דלא חשיב כולד, ולפ"ז הרי י"ל דגם לדעת רבנן דמות עוף במעי בהמה דין בהמה עלי' ומטמאה במגע ובמשא, ועי' חזו"א סימן ק"י סק"ב שנקט דלדעת רבנן המפלת דמות בהמה ה"ז מטמא טומאת מת, ולפי דבריו פשוט דה"נ דמות עוף במעי בהמה מטמא במגע ובמשא.[[14]](#footnote-15)

ומאידך גם לדעת ר"מ י"ל שדין עוף עליו ואינו מטמא במגע ובמשא, ומתרי טעמי, חדא שהרי לדעת התוס' שהבאנו לעיל סקי"א בעי ר' ירמי' לדעת ר"מ אם בהמה במעי אשה חשיבא כאדם או כבהמה, וא"כ ה"נ יש להסתפק בעוף במעי בהמה אם חשיב כבהמה או כעוף, וגם לדעת תוס' הרא"ש שהבאנו שם דלדעת ר"מ פשיטא דבהמה במעי אשה חשיבא כאדם, אכתי יש להסתפק בזה, שהרי לדעתו בביאור האיבעיא דרב אדא, דאיבע"ל באדם במעי בהמה אם חשיב כבהמה לדעת ר"מ, כמש"נ לעיל סק"ד, הרי דה"נ יש להסתפק לדעתו בעוף במעי בהמה אם חשיב כבהמה, ורק למה שפירשו הרשב"א והר"ן לאיבעיא דרב אדא דהויא האיבעיא בהלכות בן פקועה, (וכמש"נ לעיל סק"ה), ובפשוטו לדעתם הא הוה פשיט"ל דלר"מ חשיב אדם במעי בהמה כבהמה, (וע"כ הוי בכלל בהמה בבהמה) הרי לכאו' דה"נ בן יונה במעי בהמה חשיב כבהמה לדעת ר"מ, ומטמא במגע ובמשא.

עוד יל"ד בזה, למש"נ לעיל סקט"ז לדון בדעת הרי"ף ודעימי', דבבן יונה במעי בהמה מודו רבנן דבתר אימי' שדינן לי', ולפ"ז הרי דאי נימא דלדעת ר"מ חשיב בן יונה הנמצא במעי בהמה כבהמה, ה"נ לדעת רבנן חשיב כבהמה ומטמא במגע ובמשא.

**ח**

כג] בהך דינא דהשוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה אסורה, כתבו התוס', ז"ל, נראה דוקא נקט דמות יונה שהוא אסור גם כשיצא לאויר העולם לפי שאינו מתקיים, אבל מצא בה בהמה גמורה שראוי להיות מותר ורגליה רגלי יונה או שאין לה רגלים כלל מותרת, דלא ממעט ר' יוחנן מידי שראוי להיות מותר כשיצא לאויר העולם, דההיא חשיב כמפריס פרסה להיות ניתר בשחיטת אמו, כמו שחשוב כמפריס פרסה כשיצא לאויר העולם וכו', וכי פריך קלוט במעי אמו ליתסר אליבא דרבי שמעון דוקא פריך דאסר ליה כשיצא לאויר העולם וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ' לדעת התוס', דהא דדמות יונה אסורה, ילפי' לה מדכתיב פרסות שלא הותר בשחיטת הבהמה אלא דמות בהמה שהיא מפרסת פרסה, ואך דלא ממעטינן מינה אלא דמות יונה דלא חשיבא כמפרסת פרסה, אך דמות בהמה שאין לה רגלים מותרת, דחשבינן לה כמפרסת פרסה, כ"ה דכשיצאה לאויר העולם היא חשובה כמפרסת פרסה.

כד] אמנם הנה בחי' הרשב"א כתב ע"ד התוס', ז"ל, ונראה שיש לגמגם קצת בזה דהא אמרינן בעי' פרסות וליכא, ולפי דברי רבותינו ז"ל ל"ב פרסה ולא פרסות אלא דמות בהמה, והול"ל בעינא דמות בהמה וליכא, אלא דאיכא למימר משום דכתיב פרסות בקרא והן סימנין לבהמה נקט פרסות והרי זה כמי שאמר בעינא דמות בהמה וליכא, עכ"ל.

והנה אי נימא דלדעת התוס' הא דדמות יונה אסורה, ילפי' לה מדכתיב פרסות, הרי מעיקרא ל"ק דמ"ט אמרינן בעי' פרסות וליכא, שהרי כל הא דדמות יונה אסורה הוא משום דבעינן פרסות.

ומוכח מד' הרשב"א שפירש לדעת התוס', דהא דמצא בה דמות יונה אסורה, לא ילפי' לה כלל מקרא דפרסות, דאם הוה ילפי' לה מקרא דפרסה הי' הדין תלוי אם יש לה פרסה או אין לה פרסה, אלא ילפי' לה מדכתיב בהמה דרק דמות בהמה מותרת, דהגם דהיתר העובר נלמד מדכתיב וכל בבהמה, ולא מדכתיב בהמה בבהמה, וע"כ שרי עובר אף דלא חשיב כבהמה, מ"מ מדכתיב וכל בהמה, ילפי' שלא הותר אלא "דמות" בהמה, וזהו שהק' דהול"ל בעינן דמות בהמה וליכא.

וצ"ל לפ"ז דהא דפריך אלא מעתה קלוט במעי פרה ליתסר, היינו משום דלר"ש דכשיצא לאויר העולם אסור באכילה, לא חשיב כבהמה טהורה, ויש למעטו מדכתיב בהמה, וע"ז משני דילפי' מקרא דפרסה דכל שיש לו פרסה שרי אף שאין לו דמות בהמה טהורה.

וזה נ' בביאור ד' הרשב"א שם, שהביא בהמשך למש"א בירושלמי דבהמה בבהמה תאכלו ולא שקץ בבהמה תאכלו ולא עוף, גם לקמן דע"ד. הביא הרשב"א לד' הירושלמי אחר שהביא לד' התוס', ובפשוטו צ"ב, שהרי לכאו' ב' דעות חלוקות הם, דלתלמודין הא דדמות יונה אסורה הוא משום דבעינן פרסות, ובזה הוא שדן הרשב"א אם דמות בהמה שאין לה פרסות אסורה, אך להירושלמי הא דדמות אדם אסורה הוא משום דבעינן בהמה בבהמה, ונ' דהרשב"א לטעמי' אזיל שפירש לדעת התוס' דהא דדמות יונה אסורה, אי"ז כלל משום דבעי' פרסות, אלא הוא משום שאין לה דמות בהמה, וזהו שהביא מהירושלמי דממעטי' לדמות יונה מדכתיב בהמה.

?ויל"ד עוד בזה, שהרי לכאו' מבו' בד' התוס' דס"ח: דהא דדמות יונה אסורה, הוא מסברא, וכנראה היינו דמסברא אין לנו להתיר בפנים מין שאינו מותר בחוץ, ורק קלוט נתרבה להיתר משום דהוי מין פרסה, וזהו שכתב הרשב"א דלא ילפי' להא דל"מ מפרסה, ויל"ד עפי"ז דאי"ז סותר לד' הרשב"א בתוה"ב, אלא מכוון הרשב"א בתוה"ב, דאחר דילפי' מקרא דפרסה מותר, מיבע"ל אם אף פרסה דאדם מותר או לא.

אמנם באמת בד' התוס' לעיל, עי' בחי' הגרע"א שפירשם, דהא דדמות יונה אסורה, הוא נלמד מדכתיב פרסה ופרסות, ואך דל"ב יתור לזה, אלא ממעטינן להו ממשמעותא דקרא, ועיי"ש מה שתמה לפ"ז, וצ"ע?.

כה] אמנם הנה בתוה"ב בית ב' שער ה' כתב הרשב"א ג"כ כן, וכתב ע"ז, ז"ל, אלא דאכתי קשיא לי דהא משמע בנדה דר' יוחנן דוקא פרסה בעי וכו', וי"ל דכל שמצא בה דמות מין שאינו לא בן פרסה ולא בן פרסות, ה"ה כדמות יונה ואסור, וכל שמצא בה דמות מין בהמה שהיא בת פרסה או בת פרסות שרי, אבל בשמצא בה מה שאינו דמות בהמה, אף שהוא מין שיש לו פרסות כאדם מספקא לן אם אזלינן בתר פרסה או לא וכו', עכ"ל, ?

עי' בחי' בכור שור שעמד דמנלי' להר"ן דלדעת התוס' בן יונה אסור אף אם יש לו פרסה, הרי י"ל דכל שמתקיים שרי אף אם אין לו פרסה, דלא גרע בפנים מבחוץ וכמש"כ התוס' בדס"ח:, וכל שאינו מתקיים שרי רק אם יש לו פרסה.

והנה אמנם בל' התוס' שכתבו דבבהמה שאין לה רגלים מותרת משום דחשיבא כמפרסת פרסה שיצאה לחוץ, נ' דאי"ז סברא בעלמא דכל שמותר בחוץ מותר אף בפנים, אלא היינו דכ"ה דכשהיא בחוץ חשיבא כמפרסת פרסה והיא מותרת, ולהלן נתבאר, דאף בשאינה ראוי' לחיות, מ"מ חשבינן לה כמפרסת פרסה שאין האוכלה עובר אלא משום אכילת נבילה ולא משום אכילת בהמה טמאה, ומשא"כ בבן יונה דאינו מתקיים, לא חשבינן לי' כמפריס פרסה, ולפ"ז הרי בע"כ דלא תלי אלא אם הוי מין מפריס פרסה, דאם מהני בבן יונה שיהא לו פרסה, הרי בע"כ דדין פרסה היינו שיהא לו בפועל פרסה, וא"כ בהמה שאין לה בפועל פרסה, הרי הגם דחשיבא כמפרסת פרסה, הי' לנו לאסרה, אך אי"ז מוכרח, די"ל דאיכא תרי גווני לחשוב הבהמה כמפרסת פרסה, או בשהיא מין פרסה דחשיבא לעולם כמפרסת פרסה, או בשיש לה בפועל פרסה.

ובבכור שור שם כתב דלמדו לזה מסוגיא דנדה שדנו לאסור באדם במעי בהמה, ואם גם בעוף מהני בשיש לו פרסה, ודאי שהי' לנו להתיר באדם שיש לו פרסה, ובע"כ דעיקר הדין הוא דבעי' מין שיש לו פרסה, וזהו דבעי באדם.

אך צ"ע, שהרי הר"ן כתב לעיל מינה לדעה קמייתא, דבן יונה שיש לו פרסה תליא בספיקא דהגמ' בנדה אם מהני פרסה דאדם, וא"כ הרי ה"נ י"ל לדעת התוס', ומנא לי' דלדעתם ודאי דבן יונה שיש לו פרסה אסור.

בד' התוס' דהטעם הוא משום דאינו מתקיים, נ' פשוט דבבהמה שנולדה בלא רגלים, אף בגונא דהויא נפל ואינה מתקיימת, מ"מ תהא ניתרת בשחיטת אמה, שהרי אף אחר שתיולד הויא מין המותר וחשיב כמפריס פרסה, ורק דאסורה משום דנפל היא וחשיבא נבלה, אך במעי אמה שפיר שריא, כיון דשפיר חשיב דאית לי' פרסה, ורק בדמות יונה כיון שאינו מתקיים משום שינוי צורתו לי"ל חשיבות בהמה להיות ניתר בשחיטה, ולא חשיב כמפריס פרסה, וע"כ אף במעי אמו לא שרינן כיון דלית לי' פרסה.

אך הר"ן לא הביא בשם תוס' לחלק בין היכא דהולד מותר להיכא דהולד אסור, אלא כתב דל"ב פרסה ממש, אלא הכל תליא במין שיש לו פרסה ומין שאין לו פרסה.

אך לד' התוס' שלפנינו לעולם הדין תלוי בפרסה, ואך דמין שיש לו פרסה, אף אם ולד זה אין לו פרסה חשבי' לי' כמפריס פרסה, וכדחזי' דשרינן להולד עצמו אחר שיצא לאויר העולם, וכיון דחשיב כמפריס פרסה, ע"כ אף ניתר הוא בשחיטת אמו.

והנה לפ"ד התוס' שלפנינו, שפיר הי' מקום לומר דאף בבן יונה אם יהא לו פרסה יהא מותר, אך הרשב"א והר"ן נקטו לא כן, ועמש"נ בזה לעיל.

שו"ר בס' בית הלל סימן י"ג סק"ג שעמד ע"ד התוס', דהיאך כתבו דהוא ראוי להתקיים, הרי אם נולד ולד בלא רגלים אחרונים הוי טריפה, וכתב, ז"ל, וי"ל דמה שכתבו הטעם כשיצא לאויר העולם ניתר בשחיטת עצמו, היינו שהוא מין הראוי להתקיים, לאפוקי דמות יונה שא"א להתקיים, ובאמת אילו נולד כך בלא רגלים טריפה, אבל עכשיו שהוא במעי אמו הוא ניתר בשחיטת אמו, עכ"ל.

ויש להוסיף, שהרי האוכלו אינו לוקה אלא משום איסור נבילה, אך לא חשיב כאוכל בהמה טמאה, ואילו בדמות יונה, ה"ה חייב משום אוכל בהמה טמאה, ואך דכיון דיש לה סימני טהרה דיונה י"ל דהוא מותר, אך אילו הי' דמות עוף טמא הי' אסור באכילה.

ול"ד לקלוט דשרי, דרק בקלוט שבהמה הוא ילפי' מקרא להתיר.

] כתב הרמב"ם פ"א ממאכ"א ה"ז, ז"ל, וכן בהמה שנמצא בה דמות עוף אע"פ שהוא עוף טהור ה"ז אסור באכילה, לא הותר מן הנמצא בבהמה אלא מה שיש לו פרסה, עכ"ל.

והנה ממש"כ הרמב"ם לדין זה בפ"א בהדי דיני המינים המותרים והאסורים, ולא כתבה בפ"ה בכלל דיני בן פקועה, נ' ללמוד דמפרש דהא דילפי' מקרא דפרסה דלא הותר עובר אלא בשיש לו פרסה, אי"ז דין מסוים בהתירא דבן פקועה דלא הותר בכה"ג, אלא שורש הדין הוא דמין זה הוי מין האסור, וע"כ הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו.

ונ' לפ"ז דאילו הי' דמות בן יונה זה מתקיים, הוה אסרינן לי' אף אחר שנולד, דהגם דקי"ל דקלוט בן פרה שרי, היינו רק בקלוט שיש לו פרסה, אך דמות בן יונה זה שאין לו פרסה אסור, ומה שהוזכר דין דמות בן יונה רק בעודו במעי בהמה, הוא משום דאינו מתקיים, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וע"כ לאחר שיצא לאויר העולם פשיטא דאסור, וכל הנפ"מ בדינא דבעינא פרסה הוא רק בעודו במעי אמו, וז"פ.

ולפ"ז נ', דלדעת הרמב"ם ודאי יש להתיר בשוחט את הבהמה ומצא בה בהמה שאין לה רגלים או שרגלי' כרגלי יונה, דכיון דבהמה זו מותרת לכשתצא לאויר העולם, פשיטא דה"נ היא מותרת במעי אמה, שהרי בקרא דפרסה לא נתחדש כלל דין בהלכות היתר העובר, אלא נתחדש דבן יונה במעי בהמה הוי מין האסור, וע"כ הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, אך בהמה שאין לה פרסות דהויא מין המותר, ודאי דאף שחיטת אמה מתירתה, וז"ב.

ובאמת כ"ה מבו' במ"מ שם, שהביא ע"ד הרמב"ם את מש"כ התוס' שאם מצא בה דמות בהמה אע"פ שרגליו כרגלי היונה או שאין לו רגלים מותר, אמנם הב"י סו"ס י"ג נקט בדעת הרמב"ם, דאף אם מצא דמות בהמה שאין לה פרסה אסורה, ועי' דרכי משה ודרישה שם וש"ך סקי"ז וט"ז סק"י ופמ"ג שפ"ד י"ז.

] והנה למדנו לפ"ז מד' הרמב"ם, דאף דבן יונה זה יש לו סימני טהרה דעופות, מ"מ כיון שהוא נולד מן הבהמה אינו מותר אלא בסימני טהרה דבהמה, וכיון דלית לי' פרסה ול"ה בכלל התירא דקלוט, ה"ה אסור באכילה.

אך מד' חי' הר"ן לעיל דס"ח: נ' מוכח דפליג, שהרי מבו' בדבריו שם דלר"ש דיליף היתר עובר מקרא דבהמה בבהמה, מה"ט ממעטי' בן יונה, ולא בעי' לקרא למעוטי', ומאידך מבו' דקלוט הי' מן הדין לאסרו, והנה אי נימא דכיון שנולד מן הבהמה ל"מ לו סימני טהרה דעופות, א"כ לדעת ר"ש דקלוט הנולד מן הבהמה אסור, ה"נ דמות יונה הנולד מן הבהמה אסור, וא"כ מ"ט בעינן למילף מקרא דבהמה דאינו ניתר בשחיטת אמו, הרי בקלוט בעי' לקרא להתירו, ובלא קרא הי' אסור משום שהוא מין האסור, ובע"כ מד' הר"ן, דדמות יונה במעי בהמה, הוי מין המותר גם לדעת ר"ש, כיון שיש לו סימני טהרה דעופות, וע"כ בעי' למילף מקרא דאינו ניתר בשחיטת אמו.

ויל"פ דהפלוגתא בזה תליא במש"נ לעיל אם בהמה שילדה כדמות עוף חשיב כבהמה או חשיב כעוף, דאם חשיב כבהמה, ל"מ סימני טהרה דעופות להתירו, אך אם חשיב כעוף, שפיר מהני סימני טהרה דעופות להתירו.

שו"ר במהריט"א פ"ק דבכורות אות ב' בד"ה ועוד ראיתי דפשיט"ל דבבן יונה הנולד מן הפרה ל"ש לתלות בפלוגתת רבנן ור"ש כיון דהוי זה מין טהור, ועיי"ש שנחלק שם על א' מן האחרונים שנקט לא כן.

י"ל בדעת הרי"ף דהא דדמות יונה אסורה לרבנן, הוא משום דחשיבא כחתיכה בעלמא, וי"ל דבעי' בזה להילפותא דפרסה, וכמש"כ החזו"א, אמנם לפ"ז צ"ב הסוגיא???ונ' לפרש עפי"ד הר"ן בדין פרסות??

וע' כן בחזו"א סי' ק"י סק"ה דכל הא דלרבנן פשיטא דאסור באכילה, הוא רק משום קרא דפרסה, דלולי הך קרא הו"ל לרבות מכל בבהמה אפי' חתיכה???

ויל"פ עוד דהאמנם הגמ' לא פריך דלהך מ"ד י"ל דלא חשיב בהמה כיון דהוי בהמה מקולקלת, אך אחר דמשני?? שוב י"ל דשפיר חשיב בהמה??.

והנה אמרי' בנדה דכ"ד: דהמפלת דמות לילית אמו טמאה לידה, והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת פשיטא מי גרע מגופו תיש ופניו אדם דהוי ולד לכ"ע, וי"ל דהתם יצא מתורת בהמה והוי אדם והכא לא יצא כלל מתורת לילית, עכ"ל, ובחזו"א סימן ק"י סקי"א כתב ע"ז, ז"ל, לפי המבואר לעיל אין זה סברא כלל דהלא בעצם הוא ולד אדם אלא שנשתנה, ואחרי שצורתו צורת אדם בשלימות הרי זה בעצם ולד אדם, ומה יגרע אם משתוה גם ללילית, עכ"ל, ולכאו' ביאור ד' התוס', דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דכל שיש לו דמות אחרת חשיב כמין האחר, וע"כ כיון שדמותו דמות לילית, י"ל דחשיב כלילית, אך למש"נ לעיל בדעת התוס' דטעמא דרבנן הוא משום דלא חשיב ולד, לא א"ש, וצ"ע בזה.

1. אמנם בדעת רש"י שם שפירש ג"כ דטעם הא דלרבנן פשיטא דאסור, הוא משום דלאו בתר אימי' שדינן לי', אין נ' לפרש דהוא משום דילפי' מקרא דבהמה בבהמה ולא אדם, שהרי בפירש"י שם ד"ה מפרסת פרסה, ושם דכ"ד. ד"ה מותר באכילה וד"ה רב מתרץ מבו' דילפי' להיתר העובר מקרא דכל בבהמה תאכלו, עיי"ש, ואם סוגיא דהתם ס"ל דילפי' להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, ל"ה רש"י מייתי להילפותא מקרא דכל בבהמה.

   ואשר ע"כ נ' לדעת רש"י, דהא דלרבנן הוא אסור באכילה, הוא משום דלדעתם דאין דינו כבהמה אלא כאדם, והוי מין האסור באכילה, ל"מ שחיטת הבהמה להתירו, דאין שחיטת הבהמה מתרת אלא מין המותר באכילה ולא מין האסור באכילה, וכמבו' בד' הר"ן לעיל דס"ח: דמסברא הוא שאין מין האסור ניתר בשחיטת אמו, ועמש"נ בזה להלן סקי"ח ואילך, ול"ד להא דקלוט במעי פרה מותר אף לר"ש, דהתם שנולד בהמה מבהמה, חשיב הולד כמין דבהמה טהורה, ואך דמ"מ כיון שצורתו כגמל ה"ה אסור, ולזה הוא דמהני התירא דכל בבהמה תאכלו, אך כל דהולד הוא מין האסור, ל"מ לזה התירא דכל בבהמה תאכלו, ודו"ק, גם י"ל, דהאמנם לר"ש מרבינן מקרא להתיר קלוט במעי פרה, אך לרבנן דלא דרשי קרא להכי, וכמש"כ בחי' הר"ן לעיל דס"ח:, אין לנו להתיר באדם במעי בהמה, ועי' לעיל סק"כ שנת' כעי"ז בדעת הר"ן.

   ויל"פ כן גם בד' הריטב"א שהבאנו להלן סק"ו דמבו' בדבריו דהא דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור הוא אף למאן דיליף להיתר העובר מקרא דוכל בבהמה תאכלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בסוגיא שם לעיל מינה בעא מיני' ר' ירמי' מר' זירא לר"מ דאמר בהמה במעי אשה ולד מעליא הוא קיבל בה אבי' קידושין מהו וכו', ועיי"ש בתוס' סוד"ה לאיתסורי באחותה, שמבו' בדבריהם דאיבעיא דר' ירמי' הויא אם לדעת ר"מ חשיב בהמה במעי אשה כאדם, או דחשיב כבהמה, וע"כ כתבו דהו"מ למיבעי אם הרובע חייב סקילה כדין הבא על הבהמה, ולפ"ז הי' נ' דהא דבעי רב אדא בדין אדם במעי בהמה אם מישתרי באכילה, הוא תלי בהך איבעיא, דלהצד דלר"מ בהמה במעי אשה חשיבא כאדם, ה"נ אדם במעי בהמה חשיב כבהמה וניתר בשחיטת אמו, ולהצד דבהמה במעי אשה חשיב כבהמה, ה"נ אדם במעי בהמה חשיב כאדם ואינו ניתר בשחיטת אמו.

   אמנם הנה בתוס' הרא"ש שם מבו' דפירש איבעיא דר' ירמי' בע"א, דזה פשיטא דחשיב כאדם, וע"כ כתב פשיטא דכזית ממנו מטמא באהל ועצם כשעורה מטמא, ואפ"ה בעי אם תפסי בה קידושין, ולדעתו אין לפרש דאיבעיא דרב אדא, תליא בהך איבעיא, אלא הוי זה איבעיא אחרינא, דהגם דבהמה במעי אשה חשיבא כאדם, שמא אדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, וכ"ה משמעות ל' הגמ' דהאיבעיא היא שמא חלוק דין אדם במעי בהמה מדין בהמה במעי אשה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בחי' בכור שור בנדה שכתב כן בדעת הרמב"ם דהשמיט לאיבעיא דאדם במעי בהמה, ומשמעות לשונו שהוא מותר, ופי' הבכור שור דטעמו, דכל האיבעיא היא למ"ד דהיתר העובר נלמד מקרא דבהמה בבהמה, אשר לדידי' בעי' שיהא על העובר תורת בהמה, ובזה הוא דאיבע"ל אם אדם במעי בהמה לר"מ איכא עלי' תורת בהמה, אך למ"ד דהיתר העובר נלמד מקרא דוכל בהמה אשר לדידי' ל"ב שיהא על העובר תורת בהמה, הרי פשיטא דיש להתיר אף באדם במעי בהמה, ופסק הרמב"ם כהך מ"ד, עכ"ד.

   וי"ל עד"ז עוד בדעת הרמב"ם, שהרי בסוגיא דנדה מתבאר בפשוטו דאם אדם במעי בהמה אסור באכילה, הרי דמה"ט יש לאסור אף בבן יונה במעי בהמה, ול"ב להא דלי"ב פרסה, וכל הא דמפרשי' טעמא דר' יוחנן משום דלית לי' פרסה, הוא רק להצד דאדם במעי בהמה שרי, דלפ"ז הא דדמות יונה אסירא הוא משום דלי"ל פרסה, ולפ"ז הרי דממש"א בחולין דהא דבן יונה במעי בהמה אסורה הוא משום דלי"ב פרסה, הרי בע"כ דס"ל לסוגיא דחולין דאדם במעי בהמה דאית בי' פרסה מותר באכילה, וע"כ אין לאסור בבן יונה במעי בהמה רק משום דלי"ב פרסה, ופסק הרמב"ם כסוגיא דחולין דסוגיא בדוכתה עדיפא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויתכן דהוא אחר דממעטי' מקרא דחותך מן הטחול ומן הכליות אינו ניתר בשחיטתה, ואף דילפי' לה מקרא דשלימה ולא חסירה, י"ל דגדר הדין הוא דרק ולד ניתר בשחיטת אמו, גם י"ל דאף אם בחותך טחול וכליות היו ניתרין בשחיטה, היינו משום דהם הוו חלק מן הבהמה המותרת, ומשא"כ ולד פגום שאין עליו תורת ולד, אינו ניתר בשחיטת הבהמה.

   ושו"ר בחזו"א יו"ד סימן ק"י סק"ה שכתב דהטעם דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אינו ניתר בשחיטתה, הוא משום דהוי כחתיכה בעלמא, ועיי"ש שכתב דהא דחתיכה אינה ניתרת ולא מרבינן לה מוכל בהמה, ילפי' לה מקרא דפרסות, אך למש"נ בדעת הריטב"א צ"ל דחתיכה בעלמא שאינה ולד פשיטא שאינה ניתרת בשחיטת הבהמה, ול"ב לקרא ע"ז, וע"כ פירש דהא דפריך הגמ' אלא מעתה וכו' אלמה אמר ר' יוחנן, הוא משום דקים להו דר' יוחנן אמרה לכו"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם ל' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ב' ש"ה, אבל מצא בה "בהמה" שאינה דמות בהמה אע"פ שהוא מין שיש לו פרסה כאדם, אסור מספק, עכ"ל, ומבו' דאדם במעי בהמה לא חשיב כאדם, אלא הוי בהמה שיש לו דמות אדם, ואף דקי"ל כרבנן, ולכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ בדעת רש"י ודעימי' בטעם הא דהוה פשיטא לרב אדא דלרבנן אדם במעי בהמה אסור, דהוא משום דלא חשיב כבהמה ול"ה בכלל בהמה בבהמה, ולפ"ז לא א"ש מש"נ לעיל סק"ג בישוב ד' הרשב"א שם.

   אמנם נ', דאף דס"ל להרשב"א דגם לדעת רבנן לא חשיב אדם במעי בהמה כאדם אלא כבהמה, מ"מ י"ל דלדעת רבנן דבהמה במעי אשה ל"ה ולד מעליא, ה"נ אדם במעי בהמה ל"ה ולד מעליא, אלא הוי כחתיכה בעלמא, ול"ה בכלל בהמה בבהמה, וזה ע"ד שנתבאר לעיל סק"ו בדעת הריטב"א, ואך דבהך מילתא י"ל דפליג הרשב"א על הריטב"א, וס"ל דכ"ז הוא למאן דיליף לה מבהמה בבהמה, ושפיר י"ל כמש"נ לעיל סק"ג בדעת הרשב"א, דלמאן דיליף מוכל בהמה, מצינו להתיר באדם במעי בהמה גם לדעת רבנן. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך צ"ע לפ"ז בל' התוס', שהאריכו לפרש בתי' בתרא דלר"מ בדבר קל עושהו ולד בהמה במעי אדם, ואדם במעי בהמה נמי קרוי ולד או לא וכו', ולמש"נ הרי גם לפי' קמא זהו דתלינן לה בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דבהמה במעי אדם חשיב ולד, ה"נ אדם במעי בהמה חשיב ולד, וניתר בשחיטת הבהמה, ומשא"כ לרבנן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומבו' בדבריו, דלרבנן דאין אמו טמאה לידה אינו מטמא כמת, ובחזו"א יו"ד סימן ק"י סק"ב נקט לא כן, אלא אף לדעת רבנן ה"ה מטמא כמת, עיי"ש, אך פשוט דהרא"ש אזיל לטעמי' דס"ל דלדעת רבנן בהמה במעי אשה דינו כבהמה, וכמש"נ לעיל סק"ז בדעתו, וע"כ ודאי דאינו מטמא כמת. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל גם לאידך גיסא, דלדעת התוס' דבעיא דר' ירמי' היא אם לר"מ חשיב כאדם או כבהמה, הרי אין לפרש דטעמא דרבנן דהמפלת דמות בהמה אין אמו טמאה לידה, הוא משום דחשיב כבהמה, שהרי גם לדעת ר"מ בעי ר' ירמי' שמא חשיב כבהמה, ואפ"ה אמו טמאה לידה, והרי דשייך שתהא אשה טמאה לידה אף בשמפלת בהמה, ובע"כ דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דבהמה במעי אשה לא חשיבא ולד, וע"כ הוא דאינה טמאה לידה, אך לדעת הרא"ש דלר"מ ודאי דבהמה במעי אשה חשיב כאדם, דאל"כ לא היתה אמו טמאה לידה, והרי דבמפלת ולד דלא חשיב כאדם פשיטא דאינה טמאה לידה, הרי מסתברא מילתא דטעמא דרבנן דאינה טמאה לידה, הוא משום דחשיב הולד כבהמה.

   אמנם פשוט דכ"ז אי"ז מוכרח כלל, דלדעת התוס' י"ל, דהאמנם לדעת ר"מ י"ל דהגם דחשיבא כבהמה מ"מ היא טמאה לידה, הואיל ונאמרה בו יצירה כאדם וכו', אך לרבנן דלא ס"ל להני טעמי, הרי דכיון דחשיב הולד כבהמה אין אמו טמאה לידה, אך אי הוה ס"ל דחשיב כאדם, הרי דמן הדין היתה טמאה לידה, ואף דלא ס"ל להני טעמי, ומאידך לדעת הרא"ש הי' מקום לפרש, דגם רבנן ס"ל דחשיב כאדם, ואך דכיון דל"ה ולד מעליא אינה טמאה לידה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה למש"נ לעיל סוסק"ג מד' הרשב"א בתוה"ב, דהגם דעיקר היתר העובר ילפי' לי' מקרא דבהמה בבהמה, מ"מ ילפי' נמי מוכל בהמה לרבות אף דבר שאינו בהמה הנמצא במעי בהמה, ניחא ד' הרי"ף, אך עיקר הדבר צ"ע דלא מ' כן בסוגיין, וגם דאחר דממעטי' מקרא מצא בה דמות יונה, מה בעי' לרבויא דוכל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וביד יהודה שם סקי"ב כתב עוד, דנפ"מ בזה דמה"ט יש לאסור אף במצא בה דמות חי' טמאה, דהגם דחי' בכלל בהמה והויא בכלל בהמה בבהמה, מ"מ כיון דלית לה פרסה אסירא, ונקט היד יהודה דפרסה דחי' טמאה לא חשיבא פרסה, אמנם בתבו"ש סו"ס י"ג נקט דהשוחט את הבהמה ומצא בה דמות חי' טמאה מותר, ועי' תורה שלימה כרך כ"ח במילואים סימן י"ג שהביא מכ"ד דמבו' דפרסה דחי' חשיבא פרסה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לסייע לזה, דהנה בס' נחלת יהושע בנדה שם הק', דמאי מייתי מהא דאסר ר' יוחנן במצא בה דמות בן יונה, דילמא ס"ל לר' יוחנן דטעמא דר"מ הוא משום דעיניהם הולכות לפניהם כשל אדם, וע"כ בבן יונה במעי בהמה מודה ר"מ דלא שדינן לי' בתר אימי', כיון שעוף אין עיניו הולכות לפניו, ונ' דצ"ל בזה, דכ"ה דס"ל לר"מ דבהמה במעי אדם שדי' לי' בתר אימי' וחשיב ולד מעליא משום דבהמה דמיא לאדם שעיני' הולכות לפני', הרי דה"נ בן יונה במעי בהמה שדינן לי' בתר אימי' משום דעוף ובהמה דמיין טפי זל"ז, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ, דאף לרבנן דפליגי וס"ל בבהמה במעי אשה דלא שדי' לי' בתר אימי', מ"מ בבן יונה במעי בהמה מודו. [↑](#footnote-ref-12)
12. שו"ר בדרכ"ת סימן ע"ט סקכ"ג שכתב דבהמה שילדה כמין עוף אסור משום דלית לי' פרסה, וכן הביא מס' מנחת פתים דילדה כמין חי' טמאה אסור, משום דחי' לית לה פרסה, ועמש"נ בפרט זה לעיל סק"? בהערה, עכ"ד, וצ"ע דהרי הך קרא דבעי' פרסה קאי על התירא דעובר בשחיטת אמו, והיאך ממעטינן מיני' דה"ה אסור כשנולד, ואמנם למש"נ להלן סק"? בדעת הרמב"ם מהך קרא דפרסה ילפי' דהוי מין האסור, ומכח זה הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, ולפ"ז ניחא, אך מד' התוס' וש"ר בסוגיין נ' להדיא לא כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם שו"ר בס' מי נדה להגרש"ק שכתב להיפך, דלר"מ דס"ל דבעלמא שדינן להולד בתר אמי', והא דאסרי' בבן יונה במעי בהמה הוא משום גזה"כ דפרסה, לי"ב אלא איסור אכילה, אך אין דינה כנבילה ואין מטמאה במגע ובמשא, אך משא"כ לרבנן דס"ל דלא שדינן להולד כלל בתר אימי', חשיבא כנבילה גמורה לטמא במגע ובמשא, עכ"ד, ועיי"ש מה שביאר לפ"ז דמלישנא דר' יוחנן מ' דלי"ב אלא איסור אכילה, ומזה הוא דקים לן דמימרא דר' יוחנן אתיא אף כר"מ, דלרבנן הרי אף מטמאה במגע ובמשא, וע"כ מייתי מינה למפשט איבעיא דרב אדא. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך גם לפ"ז יל"ד דלא יטמא במגע ובמשא, דכ"ה דס"ל לרבנן דבהמה במעי אשה לי"ל חשיבות אדם, ומה"ט אין אמו טמאה לידה, ה"נ בן יונה במעי בהמה לי"ל חשיבות דבהמה, ויתכן דמה"ט לי"ל דינא דבהמה דמטמאה במגע ובמשא, אך אי"ז מטעמא דהמנ"ח, דהמנ"ח נסתפק שלא יטמא במגע ובמשא משום דחשיב כעוף. [↑](#footnote-ref-15)