פרה פרק ט
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**צלוחית שנפל לתוכה מים כל שהן**

כתבו התוס' בזבחים (עט ע"ב) דמדאורייתא המים הפסולים בטלים ברוב, וחכמים החמירו משום חומרא דמי חטאת.

אך הקרן אורה שם כתב: דלפי מה דמסיק דחכמים פוסלים משום דהזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין להזאות, יש לבאר דלא מהני ביטול מעיקר הדין, כיון דבכל הזאה מעורב מעט מים פסולים וליכא שיעור הזאה. ואפילו אם מתבטלים הפסולים ברוב מכל מקום לא מהני להשלים שיעור הזאה, דאותו המעט לאו מי חטאת הם. וכן כתב התפארת ישראל בועז אות ב', [אך מש"כ כן בשם התוס' בחולין צ"ע, דהתוס' שם לא איירי בזה כלל].

ובחק נתן שם כתב לחלוק על התוס': דאע"ג דאין יכול לאסור, מכל מקום הוא עצמו אין נעשה כמבטל, ולעולם הוא עומד בפסולו. וצ"ע האם כונתו לדברי הקרן אורה דביטול לא מהני להשלים שיעור.

ובחזון איש (ס"ט ס"ק טז) כתב דאף התוס' מודים דהמים הפסולים לא מצטרפים להשלים לשיעור הזאה מעיקר הדין, אלא דאליבא דאמת חכמים פוסלים אף אם אין הזאה צריכה שיעור, ועל זה כתבו דהוי חומרא בעלמא, ולהלן יבואר דבריו.

כתב הרמב"ם בפיה"מ, דצלוחית הוא הכלי שנותנים בו מים מקודשין. וכן כתב בחיבורו פ"ט ה"ח, מים מקודשין שנתערב בהן מים וכו'. וכתב המשנה אחרונה לעיל פ"ה מ"ב, דדוקא במים מקודשין החמירו חכמים שלא יועיל ביטול ברוב, אך אם נתערבו מים פסולים קודם קידוש לא החמירו חכמים, ובטלים המים ברוב. ולפי"ז מדוייק לשון המשנה שם "צריך לנגב", דמשמע לכתחילה ואינו לעיכובא, עי' מש"כ שם.

וכן נקט המקדש דוד (נא ריש סק"ג), ודייק כן מהתוס' בחולין (יבואר להלן משנה ג'). וביאר שם הטעם דקודם קידוש לא החמירו, דלפי רבא חכמים פוסלים משום קנסא כדי שלא יהנה מהמים הפסולים, וזה שייך רק אחר קידוש, אך קודם קידוש הא יכול לקדש כמה שירצה, ואין זה נחשב שהוא נהנה מהמים הפסולים. [בפשטות רבא בא לפרש דעת ר' אליעזר, אמנם להלן יבואר בשם השפת אמת והמים טהורים דרבא מפרש כן גם לדעת חכמים, וכנראה גם המקדש דוד הבין כך בפשיטות].

אך המשנה אחרונה כאן הקשה מהא דפסלי חכמים להלן מ"ז אפר כשר שנתערב באפר מקלה, ומבואר דאף קודם קידוש פסלי חכמים. [לכאורה י"ל דבאפר החמירו חכמים טפי ממים קודם קידוש, דבאפר יש ראשונים דס"ל דאיכא טומאה חמורה, משא"כ במים קודם קידוש לכו"ע ליכא טו"ח, דאכתי אין שם מי חטאת עלייהו].

וכן נקט החזון איש (ס"י סקי"א, סי"ג סק"י), דאף קודם קידוש נפסלים המים בתערובת כל שהן, עיי"ש. ועי' להלן משנה ג' (אות ג') שהוכחנו כשיטת החזון איש והקשינו טובא על המקדש דוד.

הרמב"ם בפיה"מ כתב, ואם נפלו לאותן המים מים אחרים שאינם מקודשין וכו'. ומבואר דאף מים הראויין לקידוש פוסלין, כיון דהם לא נתקדשו ופסולין להזאה. וכן כתב בחיבורו שם: ואפילו מים שנתמלאו לקידוש. אך הרע"ב כתב, מים כל שהן שאינן כשרים להזאה. והקשו הרש"ש והמים טהורים הא מים כשרים להזאה נמי פוסלים כיון דלא נתקדשו, וכמש"כ הרמב"ם. ותירצו, דהרע"ב אתא לאפוקי מים שנתקדשו, שאינם פוסלים, אך מים הראויים לקידוש שלא נתקדשו נמי בכלל מים שאין ראויין להזאה.

**רבי אליעזר אומר יזה שתי הזיות**

במס' זבחים (פ ע"א) מבארינן טעמא דר' אליעזר בג' אופנים:

דעת ריש לקיש, דר' אליעזר סובר יש בילה והזאה צריכה שיעור [והזאות מצטרפין], ואיירי באופן שנתערבו אחת באחת. ופירש רש"י שנתערבו שיעור הזאה מהכשרים ושיעור הזאה מהפסולים, דהשתא בהזאה אחת חציה מהפסולים, ובשתי הזאות נשלם שיעור הזאה מהכשרים. וכתב רש"י דאחת באחת לאו דוקא, דאם ריבה מהכשרים כל שכן דכשר כשמזה שתי הזאות, אלא משום פסולים נקט לה.

ונחלקו האחרונים בביאור דברי רש"י: הרש"ש שם הקשה על רש"י, מדוע הוצרך לפרש ד"אחת באחת" היינו שיעור הזאה מזו ושיעור הזאה מזו, הא יש לפרש דהיינו שוה בשוה ואפילו הרבה. ומבואר מדבריו דמש"כ רש"י דיכול לרבות מהכשרים, הוא הדין על הפסולים יכול להרבות, והעיקר שלא יהא מהפסולים יותר מהכשרים, ולכן הקשה מדוע לא פירש רש"י את הגמ' כן, דאחת באחת היינו שהיו בפסולים כמו בכשרים ולא יותר מהם.

ולפי"ז הא דסגי בב' הזאות, משום דיש בילה ובכל טיפה מעורב חצי מהכשרים וחצי מהפסולים בשוה, וכאשר מזה ב' הזאות ודאי נשלם שיעור הזאה מהכשרים. והנה בגמ' לעיל שם מקשה מאי קסבר ר' אליעזר וכו', ואי נמי מצטרפין להזאות מי יימר דמלא ליה שיעורא. ולכאורה אם יש בילה והזאות מצטרפין מה קשה מי יימר דמלי שיעורא, הא חצי מההזאות הם מהכשרים. וצ"ל דבס"ד הגמ' הבינה שהיו מהפסולים יותר מהכשרים, ולכן בב' הזאות עדיין ליכא הזאה שלמה מהכשרים. ור"ל מתרץ דאיירי בנתערבו אחת באחת, דהיינו שלא היו בפסולים יותר מהכשרים. אך יל"ע, דאם כן הו"ל להקשות טפי דכל המים נפסלו, דאם רוב פסולים ומיעוט כשרים אף הכשרים נפסלים ברוב, וצ"ע.

השפת אמת שם כתב, דבדברי ר"ל מבואר דהא דיש בילה אין הכונה שהם מעורבים שוה בשוה, אלא דאם יש בילה ודאי מעורב כאן גם מהכשרים. והקשה על זה מהסוגיא בר"ה (יג ע"ב) דמוכח שם דאם יש בילה הרי הם מתערבים שוה בשוה ממש. ומבואר מדבריו דהבין בדברי רש"י דדוקא אם נפל מהפסולים שיעור הזאה אחת מהני ב' הזאות, דהשתא כשמזה ב' הזאות ודאי נשלם שיעור מהכשרים. ומש"כ רש"י דהוא הדין אם ריבה מהכשרים היינו דוקא מהכשרים, אך אם ריבה מהפסולים לא סגי בב' הזאות, דאף אם יש בילה יתכן דבב' הזאות היו רוב מהפסולים ולא נשלם שיעורא. ומיושב קושיית הרש"ש מדוע לא פירש רש"י אחת באחת שוה בשוה, דאם נפל מהפסולים יותר משיעור הזאה לא סגי בב' הזאות.

ולפי"ז מיושב שפיר קושיית הגמ' מי יימר דמלי ליה שיעורא, דהא יש בילה אינו שוה בשוה, ושפיר יתכן דרוב ב' ההזאות היו מהפסולים, ולזה הוצרך ר"ל לתרץ דאיירי בנפלו מהפסולים רק כשיעור הזאה. אך יל"ע בזה, דרש"י גרס בדברי ר' אשי מים כל שהוא תנן וכו', ולפי השפת אמת כבר בר"ל צ"ל דאיירי במים כל שהוא, וצ"ע.

דעת רבא, דר' אליעזר סובר יש בילה והזאה אין צריכה שיעור, וקנסא דקנסו רבנן כי היכי דלא משתרש ליה. כלומר, דכיון שיש בילה ואין צריך שיעור תלינן דבהזאה ראשונה כבר יש משהו מהכשרים, וסגי בהכי, ומכל מקום צריך ב' הזאות משום דקנסוהו שלא יהנה מהפסולים.

וכתב השפת אמת שם, דלפי"ז כל אדם שבא להזות מצלוחית זו צריך להזות עליו ב' הזאות, דעי"ז יפסיד חצי מהצלוחית. אך התפארת ישראל בועז ב' כתב, דלפי רבא רק בפעם הראשונה צריך להזות ב' הזאות. [ומסתבר דלא פליגי, דהשפת אמת איירי באופן שחצי מהצלוחית היא מהפסולים, ולכן קנסוהו להפסיד חצי מהצלוחית, אך אם נפלו ה' שיעורי הזאה של מים פסולים, סגי במה שנקנוס להזות ב' הזאות על ה' בני אדם. ואם כן התפא"י איירי באופן שנפלה טיפה אחת מהפסולים, ולכן סגי במה שנקנוס את האדם הראשון שבא להזות].

עוד כתב התפארת ישראל, דאין צריך להזות ב' הזאות על הטמא, אלא יכול לשפוך אחד מהם לחוץ, דהעיקר שלא ירויח מהפסולים. [ויש לדון בזה, דאולי קנסו חכמים להזות ב' הזאות, וזה היה גדר הקנס].

דעת רב אשי, דר' אליעזר סובר אין בילה ולכן יזה ב' הזאות. ופירש"י דקאי על דברי רבא דהזאה אין צריכה שיעור, אלא דלדידיה הא דלא סגי בהזאה אחת לא משום דקנסוהו אלא משום דאין בילה, וחיישינן שמא כל הזאה ראשונה היא מהפסולים. והא דסגי בב' הזאות כתב רש"י משום דאיירי בנפל שיעור הזאה אחד מהפסולים, וכאשר הזה יותר מהזאה אחת ודאי איכא משהו מהכשרים.

וכתב המשנה אחרונה, דלפי"ז יכול להזות שיעור הזאה ועוד משהו, דהשתא ודאי איכא משהו מהכשרים.

ולדעת ר' אשי באופן שנפלו הרבה מים פסולים, לא מהני עד שיזה יותר מכנגד הפסולים, דכיון שאין בילה רק באופן זה ידעינן בודאי דהזה גם מהכשרים.

כתבו התוס' שם ד"ה רב אשי, דלפי ר' אשי יש להקשות היאך יוכל להיות שלא יוכלו לחלוק הכל שהוא לשתים. והבין הבית דוד בכונתם, דקשיא להו מדוע צריך שתי הזאות, הא הכל שהוא של הפסולים יכול להתחלק לשתים, ומסתבר דלא תלינן שכל ההזאה הראשונה היא מהפסולים, אלא יש משהו מהכשרים. ותמה עלייהו, דכיון שאין בילה שפיר יש לתלות שכולה מהפסולים.

אך המים טהורים ביאר בכונתם, דכיון דקיי"ל אין הזאה צריכה שיעור הרי יתכן דבכל הזאה עלה בידו רק חצי שיעור הזאה, ואותו כל שהוא של הפסולים נחלק לשתים, ואם כן אף כשיזה ב' הזאות אכתי איכא למיחש דשניהם מהפסולים. וכן ביאר בדבריהם החק נתן, וכתב, דרש"י בדבריו יישב קושיה זו, דכתב דאין בהזאות פחותה מזאת, כלומר, דאי אפשר להזות פחות משיעור הזאה, ולכן תלינן בודאי שהיה גם משהו מהכשרים.

הרמב"ם בפיה"מ פירש בדברי ר' אליעזר, דמזה ב' הזאות היינו שזורקן חוץ לכלי, ומה שנשאר כשר למי חטאת. וכתב המים טהורים, דלפי"ז הוי רישא דומיא דסיפא דיניחנה בחמה והטל עולה, דעי"ז כל המים כשרים.

אך תמה הרע"ב דבסוגיא בזבחים לא משמע כן, דהא הגמ' דנה האם הזאה צריכה שיעור והאם הזאות מצטרפות, ומבואר דב' ההזאות הם על הטמא. ותירץ התויו"ט, דבתירוץ ר' אשי אין בילה יזה ב' הזאות הבין הרמב"ם דהוא בא לבאר פירוש אחר בדברי ר' אליעזר, דכיון שאין בילה הרי הוא משליך ב' הזאות לחוץ ותלינן שיצאו כל הפסולים, ושוב כל המים כשרים. [ודוקא אם אין בילה, אך אם יש בילה הרי תלינן דהפסולים נתערבו בכל הצלוחית, ולא מהני להשליך ב' הזאות לחוץ]. ודייק כן התויו"ט מדהוצרך ר' אשי לחזור ולומר יזה ב' הזאות, הא בזה איירינן הכא, ומשמע דבא לבאר פירוש אחר בדברי ר' אליעזר. והקשה התוס' חדשים, מדוע תלינן לקולא דב' ההזאות שהשליך הם המים הפסולים. ועי' חק נתן פנים מאירות ושפת אמת ומים טהורים מש"כ בזה.

התוס' חדשים יישב דברי הרמב"ם, דבהא דקאמר רבא קנסא הוא דקנסו חכמים כי היכי דלא משתרש ליה, שוב יתכן דישליך את ההזאות לחוץ, דהשתא אינו נהנה מהמים הפסולים. אך הקשה השפת אמת, אם כן סגי במה שישליך הזאה א' בלבד, ומדוע צריך להשליך ב' הזאות.

**וחכמים פוסלין**

במס' זבחים שם מבואר, דחכמים סוברים יש בילה והזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין להזאות. וכתבו התוס' שם, דכונת הגמ' דאפילו אי חכמים סוברים יש בילה מכל מקום המים פסולים משום דהזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין. ומשמע דעיקר כונת הגמ' לומר דכדי לפסול הכל חייבים לומר דהזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין, דאם אין צריך שיעור או אם הזאות מצטרפין, מדוע לא מהני ב' הזאות.

ובתוס' שם הקשו דיש אפשרות לפרש את חכמים גם אם אין צריכה שיעור, וכגון שנפלו מים פסולים מרובים ואין בילה, דהשתא לעולם ניחוש שכל ההזאה היא מהמים הפסולים. וכתב השפת אמת, דלפי"ז אם יזה כמה פעמים יותר מכנגד המים הפסולים שפיר מהני, ואילו בדברי חכמים משמע דאפילו אם יזה את כל המים שבצלוחית לא מהני.

יש לעיין לדעת חכמים מדוע אי אפשר להזות הזאה גדולה כשתים בבת אחת, דהשתא אף שחצי מההזאה פסולה מכל מקום חציה כשרה, וכיון שיש בה שיעור הזאה יש להכשיר. ובמשנה אחרונה כתב דכיון דבהזאה מעורבים מים פסולים אינה יכולה לטהר, וכן כתב החזון איש להלן. אך בגמ' מבואר דדוקא אם אין הזאות מצטרפות יש לפסול, משמע דאם מצטרפות יש להכשיר אף שחצי מכל הזאה מעורבת עם מים פסולים. [ואולי במציאות אי אפשר לעשות כן], וצ"ע.

**וחכמים פוסלין**

הרמב"ם פ"ט ה"ח פסק כחכמים דאם נפלו מים כל שהן כל המים פסולים. והקשה הכסף משנה הא הרמב"ם פ"י ה"ח וריש פי"ב פסק דאין הזאה צריכה שיעור, ואם כן אין סיבה לפסול את כל המים. ותירץ בשם הר"י קורקוס, דמה שפסק שם דהזאה אין צריכה שיעור היינו בגבא דגברא, דאין צריך שיגיע שיעור הזאה על גב האדם. אך במנא צריך שיעור, דהיינו בכלי שמזה ממנו, ובכלל זה גם באזוב צריך שיהיה שיעור שלם, [אלא דסגי שיפול ממנו כל שהוא על האדם], וכיון דיש באזוב תערובת של מים פסולים ליכא שיעור שלם.

והקשה הברכת הזבח (זבחים צג ע"ב), דלפי"ז צ"ל דחכמים ור' אליעזר דמשנתינו פליגי האם במנא צריך שיעור או לא, וזה לא יתכן, דהא במס' נדה (ט ע"א) ובמס' יומא (יד ע"א) מבואר דבמנא לכו"ע צריך שיעור, ולית מאן דפליג עלה. ועל כרחיך דפליגי בגבא דגברא, ואזוב נמי בכלל גבא דגברא הוא.

ותירץ המים טהורים, דודאי במנא כו"ע סברי דצריך שיעור, ובגבא דגברא לכו"ע אין צריך שיעור, והם נחלקו לגבי האזוב, דחכמים סברי דאזוב בכלל מנא הוא, ולכן צריך שיעור, ור' אליעזר סובר דאזוב בכלל גבא דגברא הוא ולכן אין צריך שיעור. ובזה פסק הרמב"ם כחכמים דהוי בכלל מנא, ואין זה סותר למה שפסק דבגבא דגברא אין צריך שיעור. וכן נקט הריטב"א בנדה (ט ע"א) מסברא, דכמו דבעינן שיעור במנא כך בעינן שיעור באזוב, ורק בגבא דגברא אין צריך שיעור.

אך מכל מקום כתב המים טהורים, דמסתימת דברי הרמב"ם לא משמע כן כלל, דהו"ל לומר בהדיא דבאזוב נמי צריך שיעור. ועי' עוד ביהגה האריה שדייק בשיטת הרמב"ם דאף באזוב אין צריך שיעור, ודלא כהר"י קורקוס.

ולפיכך תירצו השפת אמת והמים טהורים, דהא דקאמר רבא לעולם יש בילה והזאה אין צריכה שיעור וקנסא דקנסו רבנן כי היכי דלא משתרש ליה, כונתו ליישב גם אליבא דחכמים, דאין צריך לומר כמו בקושיית הגמ' דהם סוברים דהזאה צריכה שיעור, אלא אף אם נאמר הזאה אין צריכה שיעור קנסו חכמים לפסול את כל המים כדי שלא יהנה מהמים הפסולים, ור' אליעזר סובר דדי לנו אם נקנוס שיזה ב' הזאות. [וכן למד המקדש דוד, הובא לעיל ריש מתני']. והשתא שפיר פסק הרמב"ם כחכמים אף דפסק אין צריך שיעור, דהמים פסולים מטעם קנס. ועי' עוד קרן אורה מש"כ בדעת הרמב"ם.

ובחזון איש (ס"ט ס"ק טז) כתב דבר חדש, ויישב בזה כמה קושיות בסוגיא. דהנה לקמן מ"ז נחלקו חכמים ור' אליעזר באפר כשר שנתערב באפר פסול האם אפשר לקדש בו או לא. וכתב הר"ש דפליגי לטעמייהו במתניתין. ולכאורה הכא פליגי האם הזאות מצטרפות או האם הזאה צריכה שיעור, ופלוגתא זו לא שייכת באפר, דפשיטא דצריך שיהיה באפר הכשר לחוד שיעור לקדש, ומכל מקום חכמים פוסלים, ומה זה שייך לפלוגתא דהכא.

ולכן כתב, דאליבא דאמת חכמים סוברים הזאה אין צריכה שיעור ומכל מקום הם פוסלים, לפי שהם סוברים דאם בהזאה מעורב מים פסולים כל ההזאה פסולה אע"פ שיש בה שיעור מהכשר, דעצם מה שמעורב בהזאה גם מים פסולים זה פוסל את ההזאה. ועל זה נתכונו התוס' שם דאין זה מעיקר הדין אלא חומרא דמי חטאת, דמדין תורה כיון שאין הזאה צריכה שיעור לא איכפת לן שמעורב בהזאה גם מים פסולים, ורק מדרבנן פסלוהו.

ולפי"ז אתי שפיר מה שדימה הר"ש פלוגתייהו דהכא לפלוגתתם באפר, דגם התם המחלוקת היא האם חכמים פסלו את הקידוש כיון שמעורב בקידוש גם אפר פסול, ואע"פ שיש שיעור באפר הכשר לחוד, וזה ממש פלוגתתם הכא אליבא דאמת.

והא דאיתא בגמ' שם בשלמא חכמים סברי יש בילה וכו', אין כונת הגמ' לומר דאליבא דאמת כך הם סוברים, אלא כונת הגמ' דר' אליעזר הרי סובר דאפילו אם מעורב בהזאה מים פסולים ההזאה כשרה, ועל כרחיך הא דפסלינן בהזאה אחת ומכשרינן בב' הזאות הוא מעיקר הדין. והשתא מקשה, בשלמא בדעת חכמים יתכן לפרש דפסלי מעיקר הדין משום דיש בילה והזאה צריכה שיעור, אך בר' אליעזר קשה איך יתכן לחלק בין הזאה אחת לב' הזאות מעיקר הדין. וכל זה לרווחא דמילתא דיתכן לפרש בחכמים דפסלי מעיקר הדין, אך אליבא דאמת חכמים סוברים אין הזאה צריכה שיעור ומכל מקום פסלי מדרבנן משום שמעורב בהזאה מים פסולים.

ולפי"ז מיושב שפיר דעת הרמב"ם דפסק כחכמים אף דפסק הזאה אין צריכה שיעור, דאליבא דאמת חכמים סוברים אין הזאה צריכה שיעור. ועיי"ש שיישב עוד קושיות עפי"ז.

**ירד לתוכה טל וכו'**

התפארת ישראל והמשנה אחרונה כתבו דכולה מתניתין איירי במים ומשקין השמורים בטהרת חטאת משעה שראויין לקבל טומאה, דאל"ה תיפו"ל שהם מטמאים את כל המים. ולגבי טל כתב החזון איש (סי"ג סק"י) דאיירי בירד הטל שלא לרצון, דאינו מק"ט. ולגבי דיו כתב, דאי איירי בדיו יבש ניחא דאינו מקבל טומאה, ואי איירי במים שנפלו בהם דיו [כמו שפירש התפא"י], צ"ל דמים אלו אינם ראויים לשתיית כלב.

**נפל לתוכה משקין ומי פירות יערה וצריך לנגב וכו'**

כתבו התפארת ישראל והמשנה אחרונה, דאף במים וטל יערה וצריך לנגב, אלא דברישא איירי לגבי מי החטאת עצמם, ובסיפא איירי לגבי המים שימלא אח"כ.

וכן כתב החזון איש (סי"ג סק"ט), דבמים וטל כל שכן שצריך לנגב, שהרי אין הפסולים ניכרים טפי ממשקין ומי פירות, ועוד, דכבר תנן לעיל פ"ה מ"ב דצריך לנגב. אלא קמ"ל הכא דאפילו משקין ומי פירות שהם ניכרים קצת מכל מקום צריך לנגב.

והנה לדעת ר' אליעזר לכאורה אין צריך לערות, שהרי יכול להזות ב' הזאות. אמנם לר' אשי דדוקא בכל שהוא מהני ב' הזאות י"ל דהכא נפלו הרבה משקין ומי פירות, וכמש"כ הר"ש להלן מ"ג לגבי רוק. ובתפארת ישראל יישב אף לדעת ר"ל ורבא, דמשקין ומי פירות הוי מין בשאינו מינו, ובזה לכו"ע אין בילה, ולכן אף לדידהו לא סגי בב' הזאות, שהרי יש לחוש שכל ההזאות היו מהפסולים. ועי' עוד במים טהורים שיישב, דמודה ר' אליעזר דלכתחילה אין להשתמש במים אלו, ולכן קתני יערה דהיינו לכתחילה.

**דיו קומוס וקנקנתום וכו' יערה ואינו צריך לנגב**

בחילוק שבין משקין ומ"פ לדיו נאמרו כמה ביאורים:

הר"ש כתב דאיירי בדיו יבש דומיא דקומוס וקנקנתום. והוסיף המהר"ם, דבדיו אין צריך לנגב לפי שכאשר הוא מערה את המים אין נשאר ממנו כלום, ואף אם נשאר ממנו אינו מתערב במים המקודשים.

ולפי"ז על כרחיך צ"ל דלא נשתנה מראה המים מחמת הדיו, דאי נשתנה מראה המים הרי יש כאן מים פסולים. וצ"ע אם כן מדוע יערה כלל, הרי כאשר נופל קיסם וכדו' לתוך מי חטאת פשוט שהמים כשרים. ותירץ החזון איש שם, דהא דצריך לערות הוא חומרא דרבנן בעלמא. ועוד תירץ, דחיישינן שאם ישהה את הדיו במים ישתנו מראיהן, ולכן חייבו חכמים לערות את המים. אך לנגב אין צריך כיון דתלינן שהדיו ישפך לחוץ, ואף אם לא ישפך לא החמירו לחשוש שמא יתערב הדיו במים שימלא אח"כ.

ובמים טהורים כתב דהר"ש גרס "נפל לתוכה", ואיירי בצלוחית ריקנית שאין בה מי חטאת, ויערה היינו את הדיו. אך החזון איש שם נקט דאף להר"ש איירי בצלוחית מלאה, ויערה את מי החטאת כמבואר לעיל.

הרמב"ם והרא"ש והרע"ב פירשו, דלגבי דיו תלינן שאם נשאר מעט בדפני הכלי הרי זה ניכר, וכאשר לא רואים כלום ודאי יצא כל הדיו. אך לגבי משקין ומ"פ יש מקום לחוש שנשאר מעט בדפני הכלי. ובחזון איש שם ביאר דבריהם, דאע"ג שהדיו נימוח בתוך המים מכל מקום התערובת של הדיו במים היא עבה, ודרך דבר עב לצאת עם הקילוח טפי, וגם הוא ניכר יותר, משא"כ משקין ומי פירות מתערבים במים טפי, ולכן אין רישומן ניכר.

התפארת ישראל פירש, דלא איירי בדיו בעין אלא במים שנתערבו בהם דיו ונשפכו לתוך מי החטאת. והחילוק בין משקין לדיו הוא דבמשקין חיישינן שמא נשאר ממשות בדפני הכלי, משא"כ בדיו חיישינן רק ללחלוחית בעלמא, ובזה לא החמירו חכמים כיון שמעיקר הדין בטל ברוב, עיי"ש.

וברמב"ם בפיה"מ כתב, דאם רחץ הכלי עד שלא נשאר בו רושם וכו'. והקשה החזון איש שם, אם כן תיפו"ל דבעי ניגוב מחמת מי הרחיצה. ואף אם רחץ במים הראויים לקידוש הא נפסלו במלאכה, ושוב טעונים ניגוב.

**תוספתא**

**מי חטאת שנפל לתוכן מי מעיין ומי מקוה וכו'**

יבואר להלן משנה ז'.

**משנה ב**

**נפל לתוכה שקצים ורמשים ונתבקעו**

הקשו המשנה אחרונה והחזון איש (סי"ג סק"י), הא שקצים ורמשים עומדים לאכילה ומקבלים טומאת אוכלין, וכיון שאינם שמורים לחטאת הרי הם מטמאים את המים ופוסלים אותם. ותירצו, דאיירי בנפלו כשהם חיים ומתו בתוך המים, או אף במתו קודם אלא שלא הוכשרו במים לקבל טומאה. ואע"ג דלאחר שנפלו למים הם מק"ט, הא השתא הם שמורים לחטאת אגב המים, ומשעה שנעשו ראויים לקבל טומאה שמר עליהם שלא ייטמאו.

ועוד תירץ החזון איש, דבמתו מאליהן בעי מחשבה. ועוד, דאיכא מקומות שאין אוכלין אותם, ושם צריכין מחשבה.

**או שנשתנו מראיהן**

הרמב"ם בפיה"מ כתב דנשתנו מראה המים. אך הרש"ש כתב דבפשטות יש לפרש דמראיהן קאי אשרצים דומיא דנתבקעו. וכתב לפרש כן ברמב"ם בחיבורו פ"ט הי"א, דכתב לגבי חיפושית "ולא נשתנה מראיה". וכתב הכסף משנה דצ"ל "מראיהן", והיינו של המים. אך הרש"ש כתב דהרמב"ם בחיבורו חזר בו ופירש דקאי על השרצים, ולכן כתב "מראיה".

**חפושית בין כך ובין כך פוסלת**

יש לעיין אם איירי דוקא בחייה, או דוקא במיתתה, או דאיירי בתרוייהו.

**ר' שמעון וראב"י אומרים וכו'**

המים טהורים הקשה, דהרמב"ם בפיה"מ כתב ואין הלכה לא כר"ש ולא כראב"י, משמע דתרי מילי קאמרי. וכן בחיבורו כתב הרמב"ם: אפילו היו יבשים ביותר כגון הנמלה והדירה והכינה שבתבואה, ואין דרך הרמב"ם להוסיף דברים מעצמו, ומשמע דגרס במשנה אף נמלה. ולכן כתב המים טהורים, דהרמב"ם גרס "ר' שמעון אומר הנמלה כשרה ראב"י אומר אף הדירה והכנה כשרים".

ובמשנה אחרונה ובחזון איש שם נתקשו מדוע לא פסק הרמב"ם כראב"י דמשנתו קב ונקי.

**הדירה והכנה שבתבואה כשרין**

פירש הר"ש אף שנתבקעו. וכתב התפארת ישראל דדוקא נתבקעו, אך אם נשתנה מראיהן ודאי גם דירה וכנה פוסלים, דזה סימן שנימוח גופן. וביאר, דאף בהם יש מעט ליחה, אלא דאינה יוצאת על ידי ביקוע, אך כאשר נימוח גופן ודאי מתערב מעט ליחה.

ובזה ביאר התפא"י מדוע חכמים פוסלים אף בנתבקעו, דחכמים ס"ל דכיון דיש בהם מעט ליחה גם על ידי ביקוע יוצא הליחה ומתערב במי החטאת.

**תוספתא**

**דג צפרדע וכו'**

כתב החזון איש שם דאיירי בדג טמא, דאינו מקבל טומאת אוכלין אלא במחשבה, דאל"ה תיפו"ל שהוא מטמא את המים. [מסתבר שדג חי פוסל את המים משום שהוא בולע ופולט].

**משנה ג**

**שתת מהן בהמה או חיה פסולין**

בראשונים נאמרו כמה ביאורים מדוע המים פסולין:

א. רש"י בחולין (ט ע"ב) פירש, דבעינן מים חיים שתהא חיותן בכלי, שלא ימלא כלי זה ויערה בכלי אחר קודם קידוש. [ואע"ג שהמים חזרו לכלי שמילא בו, כיון שהיו בנתיים במקום אחר פסולין]. וכן כתב בפסחים (לד ע"ב) דבאותו כלי שהוא מקדש בו צריך למלאותו מהמעיין.

והר"ש הקשה עליו מכמה משניות ותוספתות דמבואר שאפשר לערות מכלי לכלי אף קודם קידוש. וכן הקשה מרש"י גופיה בזבחים (כה ע"ב), דחבית שמונחת תחת הזינוק שלא לשם מילוי המים שבתוכה ושחוצה לה פסולים. וכתב רש"י שם שלא יתן כלי לתוך אוירה וכו' דכיון שהגיעו מים כנגד אוירה הרי הן כמונחים בתוכה ופסק לה חיותייהו וכו'. ומבואר דאילו הניח החבית לשם קידוש שפיר יכול למלאות בכלי אחר מתוך החבית, אלמא דמותר לערות מכלי לכלי.

ובדעת רש"י כתב התפא"י ריש פ"ז, דמש"כ רש"י שאסור לערות מכלי לכלי היינו לכתחילה, אך בדיעבד אין המים פסולים, וכל המשניות והתוספתות שהביא הר"ש איירי לעינן דיעבד. אך במשנתינו לא משמע כן, דהכא תנן פסולין ופירש רש"י משום שלא היו בכלי, ומבואר דפוסל אף בדיעבד.

המקדש דוד (נא סק"ב ד"ה אמרינן) תירץ, דכל היכא שמחשב מתחילה לשפוך לשוקת ולקדש שם, המילוי חשיב כשמערה לשוקת, עיי"ש. ולפי"ז מיושב, דכל המשניות והתוספתות איירו באופן שחשב מתחילה לערות לכלי אחר, וכן רש"י בזבחים איירי באופן זה. והכא פסלינן באופן שלא חשב לעשות כן מתחילה.

המלאכת שלמה כתב בשם הרש"ס, דלעולם אפשר לערות מכלי לכלי, אלא דכיון דחזינן דבעינן מילוי בכלי, ובעינן הזאה מתוך הכלי, מסתבר דצריך שיהיו המים בתוך הכלי בלא הפסק, ואם היו באמצע במקום אחר שאינו כלי נפסלו, ולכן המים שבפיה נפסלים. [משמע מדבריו דאף לאחר קידוש בעינן שיהיו בתוך כלי בלא הפסק עד ההזאה].

ב. עוד פירש רש"י שם, דהואיל והפרישו מהן לשתות הרי נעשה בהן מלאכה ונפסלו, וכשמקיאות פוסלות את הראשונות, דמי חטאת נפסלים במלאכה אחרת כדאמרינן במס' גיטין (נג ע"א).

והקשו התוס' שם, וכי מה מלאכה שייכא בשתיה. והר"ש במשנתינו הקשה, דאי חשיב מלאכה מדוע רק מים שבפיהן נפסלין, הא מלאכה פוסלת את כל המים. וביארו המים טהורים והחזון איש (ס"ז סקי"ד) את החילוק בין התוס' להר"ש, דהתוס' הבינו בדעת רש"י דהמלאכה היא מצד הבהמה, ולכן הקשו איזה מלאכה יש בשתיה, הרי הבהמה לאו בר דעת לעשות מלאכה. אך הר"ש הבין בדעת רש"י דאיירי באופן שהבעלים הפרישו את המים לבהמה לשתות, דאל"ה לא הוי מלאכה כלל. ולכן הקשה דאם איירי שהבעלים הפרישו וחשיב מלאכה, מדוע לא יפסלו כל המים.

וליישב דעת רש"י כתבו הגליון ברא"ש והחזון איש (סי"ג סק"ח), דבגמ' בגיטין שם מבואר דהעושה מלאכה במי חטאת של חבירו פוסל או על ידי שהסיח דעתו או על ידי מלאכה בגוף המים. ומבואר דמלבד הפסול מלאכה שמובא במשניות דהוי חיסרון בשמירה, איכא פסול נוסף של מלאכה כאשר נעשה מלאכה בגוף המים. וכמש"כ הראב"ד בהשגות (פ"ז ה"ג) דפסול זה איכא גם לאחר קידוש, דדין אחר הוא, וילפינן לה מתחילתה של פרה. והשתא אף שהבעלים לא עשו מלאכה המים פסולים מחמת שתיית הבהמה דחשיב מלאכה בגוף המים. ולפי"ז מדוייק שפיר הא דהביא רש"י את הגמ' בגיטין, אע"ג דאיכא משניות טובא בפ"ז דמלאכה פוסלת, ולהנ"ל מיושב שפיר דהמקור דמלאכה בגוף המים פוסל טפי הוא מהגמ' בגיטין שם. [ומש"כ רש"י "הואיל והפרישו מהן לשתות" צריך לדחוק דקאי על הבהמה, ולשון "הפרישו" לאו דוקא].

אך התוס' בחולין והר"ש שהקשו על רש"י סוברים, דאין פסול נוסף של מלאכה בגוף המים, והא דמבואר בגיטין דמלאכה בגוף המים פוסל אף שלא הסיח דעתו, ביאר החזון איש שם, דחכמים עשאוהו כהסה"ד, ולעולם הפסול הוא מצד הסה"ד ולא מצד מלאכה בגופן. ולכן הקשו דאי חשיב מלאכה כלפי הבעלים כל המים פסולים, ואי לא חשיב מלאכה אף המים שבפי הבהמה כשרים. ועי' להלן מה שפירש הרא"ש בדעת רש"י.

ובתוס' בפסחים כתבו דמתניתין איירי קודם קידוש דוקא, שהרי הפסול הוא או משום שמערה מכלי לכלי, או משום מלאכה, ושני הפסולים האלו שייכים רק קודם קידוש, דאין מלאכה פוסלת אחר קידוש. והשתא, אם התוס' שם ביארו בדעת רש"י כגליון הרא"ש דהפסול הוא מצד מלאכה בגוף המים, מוכח מדבריהם דאף מלאכה שבגוף המים לא פוסלת אחר קידוש, ודלא כהראב"ד שם. אמנם החזון איש סוף ס"ז הסב דבריהם לכונה אחרת, עי' להלן אות ה'.

ג. הר"ש והרמב"ם פירשו דהרוק שבפיהם מתערב במי החטאת, ופוסל את המים בתערובת. ולפי"ז איירי מתניתין בין קודם קידוש בין אחר קידוש.

והנה התוס' בחולין (ט ע"ב) כתבו, דאי איירי קודם קידוש מיפסלי משום דלא הוי מים חיים אל כלי וכו', ואי איירי אחר קידוש מפסלי משום רוק שבפיהם. ובפשטות כונתם דאפילו אם נאמר דאיירי אחר קידוש דליכא למפסל משום שאין חיותן בכלי, מכל מקום יש לפסול מצד הרוק. אך המקדש דוד (נא סק"ב) דייק מדבריהם דמים פסולים פוסלים בכל שהוא רק אחר קידוש, והובא לעיל ריש פירקין. ודבריו תמוהים טובא, שהרי גם הטעם הראשון שכתבו התוס' שם דאין חיותן בכלי, הפסול הוא רק במים ששתו מהן, ושאר המים נפסלים מצד תערובת של מים פסולים, ואם תערובת פוסלת רק אחר קידוש איך יתכן לפרש דהפסול הוא מצד שאין חיותן בכלי ואיירי קודם קידוש, הא קודם קידוש ליכא פסול בכל המים כלל. ומכל הראשונים שכתבו דאיירי קודם קידוש מוכח דתערובת פוסלת אף קודם קידוש, וכשיטת החזון איש.

ד. עוד פירש הר"ש, דהמים שבפיה נפסלו מצד הסה"ד, דהבעלים מסיחים דעתם משמירת המים למי חטאת. והרא"ש פירש כן בדעת רש"י, דאין כונתו למלאכה אלא להסה"ד. אך הר"ש דחה פירוש זה, דלהלן משנה ה' מבואר דרק במעיה בטלים המים ואינם מטמאים טומאה חמורה משום דאיכא הסה"ד, מכלל דקודם שהגיעו למעיה ליכא הסה"ד.

ובחזון איש (ס"ה סקי"ז) הקשה, הא מים שנפסלו בהסה"ד נמי מטמאים טומאה חמורה מדרבנן כמבואר לקמן מ"ח, ורק כאשר בטלו המים במעיה לא החמירו חכמים לטמאות את המים, אך כל עוד המים בפיה אף שנפסלו בהסה"ד הרי הם מטמאים טו"ח מדרבנן, עי' להלן משנה ה' מה שיבואר בדעת הר"ש.

ה. התוס' בגיטין (פו ע"ב) כתבו דהפסול הוא משום דבעינן שתהא חיותו בכלי, אבל משום מלאכה אין נפסל אחר קידוש. ובפשטות כונתם לפירוש רש"י שאסור לערות מכלי לכלי לפי שבעינן שתהא חיותן בכלי. והקשה הרש"ש שם, דברש"י שם מבואר דפסול זה הוא דוקא קודם קידוש, ואילו בתוס' מבואר דאי משום שבעינן שתהא חיותן בכלי הרי הם פוסלים אף לאחר קידוש.

ויתכן לדחוק דאין כונת תוס' לדברי רש"י דאסור לערות מכלי לכלי, אלא כונתם לדברי הרש"ס שהובא לעיל, דבעינן שהמים יהיו בתוך כלי בלא הפסק, ומשמע מדבריו דדין זה הוא גם לאחר קידוש, וכמש"כ לעיל. ומש"כ דבעינן שתהא חיותן בכלי כונתם שהמים יהיו בכלי תמיד בלא הפסק.

ועוד יש ליישב בדוחק עפ"י מש"כ החזון איש (סוף ס"ז) בדעת התוס' בפסחים, דכאשר שתתה הבהמה ממים אלו פקע מהם שם מים חיים, וכמו דאמרינן בסוטה טו ע"ב דמים שנעשו בהם מלאכה לא חשיבי מים חיים. [ואף דהחזון איש שם כתב בדעת התוס' בפסחים דפסול זה הוא דוקא קודם קידוש, י"ל דהתוס' בגיטין סברי דפסול זה קיים גם לאחר קידוש]. והשתא מש"כ דבעינן שתהא חיותן בכלי כונתם שיהא להם שם מים חיים.

ו. רש"י בחולין (סב ע"ב) כתב, וכיון דמקיא פוסל מפני הקיאה המעורבת, והו"ל כרוק בעלמא. ודבריו צ"ע, דאם כונתו לדברי הר"ש והרמב"ם דהרוק פוסל, מדוע כתב והו"ל כרוק בעלמא, הא הרוק עצמו פוסל. ואם כונתו שמי החטאת עצמם בטלו לגופו ונחשבים מעתה כרוק בעלמא, מדוע כתב מפני הקיאה המעורבת, וצ"ע.

**ר' גמליאל אומר אף הנחש**

הרמב"ם בפיה"מ כתב דהלכה כר"ג, והיינו משום דבתוספתא איתא דר' יוסי ור' שמעון הורו כדבריו. אך בחיבורו חזר בו, ופסק כסתם מתניתין דחכמים פליגי עליה ומכשירים בנחש.

ובביאור פלוגתתם כתב החזון איש (סי"ג סק"ח), דהקאה בנחש ובעכבר אינו תמידי אלא באקראי, ופליגי אי החמירו בזה, שהרי מעיקר הדין יש בילה והזאה אין צריכה שיעור. [והיינו לפי מש"כ לעיל משנה א' בשם החזון איש דקיי"ל הזאה אין צריכה שיעור, ומכל מקום החמירו חכמים לפסול כשמעורב בהזאה מים פסולים. אך לפי מה דאיתא בגמ' דחכמים סוברים הזאה צריכה שיעור מעיקר הדין המים פסולים, וכמש"כ האחרונים דליכא ביטול ברוב להשלים שיעור, וצ"ע].

**ר"ש ד"ה פסולין, ודלא כר' אליעזר דאמר יזה שתי הזאות**

ואף דר' אליעזר איירי בסיפא דמתניתין ואמר אף העכבר, צ"ל דאמר כן לטעמייהו דחכמים דפוסלים בב' הזאות. ובחזון איש (סי"ג סק"ח) תירץ דר' אליעזר קאמר דאף עכבר פולט, אך לא קאמר דהמים פסולים.

ועי' תפא"י בועז אות ה' שהקשה מדוע לא הוקשה לר"ש כבר במשנה הקודמת דאתיא דלא כר' אליעזר, דלדידיה אפילו נתבקעו ונשתנו מראיהן יכול להזות ב' הזאות.

**באו"ד, ועוד דכי שרי בשתי הזאות ה"מ במים כל שהוא אבל הכא איכא רוק טובא**

כתבו המים טהורים והחזון איש שם דהיינו לר' אשי, דלדידיה דוקא בנפלו מים כל שהוא מהני ב' הזאות, אך לר"ל ורבא כל עוד שאין בפסולים יותר מהכשרים מהני ב' הזאות.

**באו"ד, ועושה מלאכה במי חטאת דפ' הניזקין וכו'**

כלומר, דהתם מבואר דמלאכה פוסלת רק בגוף המים, ומבואר כפירוש רש"י דרק המים ששתתה נפסלים. ותירץ הר"ש דודאי מלאכה פוסלת את כל המים, אלא דהתם ליכא פסול מלאכה כלל כיון שאינו בעל המים, והא דעושה מלאכה בגופן המים פסולין היינו מצד הסה"ד ולא מצד מלאכה.

אך צ"ע איך יתכן לומר כן, הא בגמ' שם מבואר דאם שקל בגופן המים פסולין גם בלא הסה"ד, ורק בשקל כנגדן בעינן להסה"ד. ותירץ החזון איש (ס"ז סקי"ד), דכאשר עושה מלאכה בגופן עשאוהו חכמים כהסה"ד אף כאשר דעתו לשומרן, ולעולם הפסול הוא מצד הסה"ד.

עוד י"ל דהר"ש סובר כמש"כ הראב"ד בהשגות פ"ז ה"ג דמלאכה בגוף המים פוסלת אף לאחר קידוש וילפינן לה מתחילתה של פרה, דמלאכה פוסלת בגוף הפרה. והשתא י"ל דכמו דבגוף הפרה בעינן ניחותא דעושה המלאכה כך במלאכה שבגוף המים בעינן ניחותא דעושה המלאכה, ולכן אפילו שאינו בעל המים הוא פוסל במלאכה, משא"כ כאשר הפרה עושה את המלאכה בשתייתה אין כאן פסול מלאכה בגוף המים, דלא שייך בזה ניחותא דעושה המלאכה.

**באו"ד, ונהי נמי דבפיה מפסלי משום תערובת הרוק מכל מקום לא בטלו כיון דלא הוי פסול הגוף**

כלומר, דהיכא דאיכא הסה"ד הוי פסול הגוף, ותו ליכא טו"ח, אך היכא דליכא הסה"ד והפסול רק מצד תערובת איכא טו"ח. וצ"ע הא השתא דאינו יכול להשתמש במים אלו להזאות כיון דמעורב בהם מים פסולים, שוב איכא הסה"ד דאינו שומרן לשם מי חטאת, ובחזון איש (סי"א סק"ב) כתב דכל שאינו שומרן לשם מי חטאת אף ששומרן בטהרת חטאת פסולים.

**משנה ד**

**החושב על מי חטאת לשתות**

כתבו התויו"ט והתפא"י דאיירי בדיבור, דמחשבה גרידא ודאי לא תפסול.

**ר' אליעזר פוסל ר' יהושע אומר כשיטה**

הר"ש פירש שהפסול הוא מצד הסה"ד. והא דפסלינן במים שאינם מקודשין טפי ממים מקודשין, ביאר הר"ש, דבמים שאינם מקודשין הוא גומר בדעתו לשתות יותר בקל, משא"כ במים מקודשין אינו מחליט בדעתו לשתות משום הפסד אפר פרה. ולר' אליעזר כשיטה איכא גמירות דעת לשתיה אף במקודשין, אך לר' יהושע במקודשין ליכא גמירות דעת כלל, ואף כשהתחיל לשתות, והא דשתיה פוסלת הוא משום רוק פיו, ולכן גרגר כשר.

והקשה הר"ש לעיל סוף משנה ג', מדוע ר' אליעזר פוסל כשיטה, הא במשנה ה' מבואר דליכא הסה"ד עד שיגיעו המים למעי הבהמה. ותירץ, דהיכא דעשה מעשה בידים גרע טפי. ור' יהושע באמת סובר דלא גרע, וגם ע"י מעשה בידים ליכא הסה"ד.

ובמים טהורים תמה איך יתכן לומר דליכא הסה"ד בשתיה ממש, הא לגבי המים שכבר נכנסו לפיו ודאי איכא הסה"ד. והנה לולי דברי הר"ש י"ל דמים שכבר נכנסו לפיו פסולים משום הסה"ד, אלא דהמים שעדיין לא נכנסו כשרים, דהוא חושב כל שעה להפסיק לשתות, וליכא הסה"ד על המים שנשארו. ובלא גרגר נפסלים המים אף מחמת שמתערב בהם מים שכבר נכנסו לפיו, אך בגרגר ליכא למפסל כלל.

ובמה שביאר הר"ש דהחילוק בין מקודשין לאינם מקודשין הוא בדרגת הסח הדעת, מצינו ביאור אחר באליהו רבה, דכתב: אע"ג דאמר ר' אליעזר אין מחשבה פוסלת בפרה, הנ"מ מחשבה דפוסלת בקרבן, אבל מחשבה דמלאכה פוסל. ודייק המים טהורים בדבריו, דהפסול לר' אליעזר בחישב לשתיה הוא משום מלאכה, דכאשר ייחדו הבעלים את המים לשתיה חשיב מלאכה. [אף דלא מצינו בשום דוכתא דמחשבה לעשות מלאכה פוסלת, הכא ס"ל לר' אליעזר כן].

ולפי"ז מים שאינם מקודשין פסולים מצד מלאכה, ולכן לר' אליעזר מחשבה בעלמא פוסלת, ולר' יהושע אינם נפסלים אלא כשיטה, דהטיה נחשבת מלאכה. אך במים מקודשין ליכא פסול מלאכה אלא הסה"ד, ולכן לר' אליעזר פסולים רק בהטיה, דרק בהטיה איכא הסה"ד, ולר' יהושע אף בהטיה אינם נפסלים, דליכא הסה"ד.

הקשה המשנה אחרונה, לדעת הראב"ד בהשגות דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש, מדוע ר' אליעזר פוסל מים מקודשין כשיטה, הא אין הסה"ד פוסל כלל אחר קידוש. ותירץ החזון איש (ס"ז סק"ח), דבהסה"ד גמור מודה הראב"ד דפוסל גם אחר קידוש, כמו בתרומה וקדשים דפוסל בהם הסה"ד.

אך דבריו צ"ע, דהכא אף שהסיח דעתו משמירתם לשם מי חטאת, מכל מקום לא הסיח דעתו משמירתם בטהרת חטאת, שהרי שתייתו היא בטהרת חטאת. ולכאורה כל מה דאיכא למפסל מצד הסה"ד של תרומה וקדשים זה רק באופן שמסיח דעתו משמירתם בטהרה, אך באופן שאינו מסיח דעתו משמירתם בטהרה אלא משמירתם למי חטאת ליכא למפסל, דהא בתרומה וקדשים בכה"ג כשרים.

ועוד יל"ע לפי מש"כ האחיעזר (יו"ד סוף ס"א) דלדעת הראב"ד אין הסה"ד פוסל אחר קידוש כלל, דמי חטאת גרע מתרומה וקדשים כיון שאין בהם קדושה כלל, ודלא כהחזון איש, איך יתרץ קושיית המשנה אחרונה כאן.

אמנם מצינו ביאור אחר במשנה, ולפי"ז יתיישב נמי דעת הראב"ד. דהרמב"ם בפיה"מ כתב דכשיטה הוציאן מהכנתן לקידוש. וביאר המקדש דוד (נא סק"ב) דמבואר מדברי הרמב"ם פסול חדש במי חטאת, דהמים צריכים להיות עומדים לשם טהרה כל הזמן, ואם ייחדן לדבר אחר ואינם עומדים להזות מהם הרי הם נפסלים בכך. [ולא ביאר מה המקור לפסול זה]. ואף באופן שאין הסה"ד או באופן שאין הסה"ד פוסל מכל מקום איכא פסול חדש דאין המים עומדים לשם מי חטאת.

ובזה ביאר סברת ר' יהושע דאין המים נפסלים עד שיטה, דס"ל אין מחשבה מוציאה מיד מחשבה, וכיון שחישב בשעת המילוי שיהיו לשם מי חטאת, אין מחשבה גרידא מפקיעה את ייחודן עד שיטה. [ויש להוסיף דלפיכך מים מקודשין לא נפסלים עד שיטה או עד שישתה, דע"י שקידשן באפר לשם מי חטאת הרי הם מיוחדין למי חטאת ע"י מעשה, ואי אפשר להפקיע את ייחודן אלא בהטיה או בשתיה]. ולפי"ז מיושב שפיר דעת הראב"ד, דאף דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש הכא נפסלים המים משום שאינם מיוחדים למי חטאת.

**ר' יהושע אומר כשיטה**

החזון איש (סי"א סק"ב) נסתפק מה הדין באופן שחשב לשתות מקצתן והיטה, האם הכל כשר משום שהוא שומר את המים אגב המקצת שרוצה למי חטאת, או שמא מה שחישב עליו לשתיה נפסל, ושאר המים כשרים. והוכיח מביאור הגר"א בתוספתא דהמים שחישב עליהם פסולים ושאר המים כשרים. ועי' עוד מש"כ החזון איש שם סק"ז וסק"י.

**ואם גרגר כשר**

הר"ש ביאר דאם לא נגע הכלי בפיו אין הרוק מתערב בשאר המים, ולכן המים הנשארים כשרים. אך הראב"ד בהשגות פ"ט הט"ו כתב, ואם גרגר כשר פירוש הכניסם לגרונו ולא בלעם. כשרים פירוש הנשארים. וביאר דבריו המים טהורים, דאם הכניסם לגרונו ופלטן מיד, הרי זה סימן שלא גמר בדעתו לשתות, ולכן המים הנשארים כשרים, אך כאשר שותה ובולע הרי זה סימן שגמר בדעתו לשתות, ולכן המים הנשארים נמי פסולים. ועי' עוד ביהגה האריה שהאריך בישוב דעת הראב"ד דאין הסה"ד פוסל אחר קידוש עפ"י ביאור השגה זו.

**תוספתא**

**והלא אין דברי ר"א בפרה אלא להקל**

הר"ש פירש דר' יוסי לשיטתו במשנתינו, ובא לחלוק על ת"ק דמתניתין דלא חילק בין מקודשין לאינן מקודשין, דהלא קבלתי מרבותי דר' אליעזר מקל בפרה, דהיינו באפר פרה. וכל זה דוחק, דנסמך על קבלתו. ועוד דסתם "פרה" לא משמע אפר פרה.

הגר"א גרס ר' יהודה, וביאר דאתא לחלוק על ר' יוסי דמתניתין, דאי אפשר לומר דר' אליעזר מחמיר ופוסל אפילו כשיטה, דהלא לגבי פיגול ר' אליעזר סובר לקולא דאין מחשבה פוסלת בפרה. ועל כרחיך דר' אליעזר מכשיר אפילו כשישתה.

ויל"ע איך יתכן להכשיר אפילו כשישתה, הא איכא רוק פיו שמתערב במים. וצ"ל דר' אליעזר לשיטתו דיזה ב' הזאות, והוא הדין הכא מכשיר על ידי ב' הזאות. [ומש"כ הגר"א דר' אליעזר לשיטתו דאין מחשבה פוסלת בפרה היינו דמשום הכי אין לפסול מחמת המחשבה וההטיה, אך אין זה סיבה שלא נפסול מחמת רוק פיו, ועל כרחיך צ"ל דר' אליעזר לשיטתו, וכמש"כ].

**משנה ה**

**פרה ששתתה מי חטאת בשרה טמא מעל"ע ר' יהודה אומר בטלו במעיה**

במס' פסחים (יח ע"א) מקשינן מדוע ר' יהודה סובר דבשרה טהור, נהי דטומאה חמורה לא מטמאו טומאה קלה מיהא ניטמאו. ומשני, מאי בטלו במעיה נמי בטלו מטו"ח אבל טומאה קלה מטמאו. ומקשינן, מכלל דת"ק סבר טו"ח נמי מטמאו, הא בשרה טמא קתני, ומשמע טומאה קלה. ולכן משני דכולה ר' יהודה וחסורי מחסרא. ור' אשי מתרץ דר' יהודה מטהר לגמרי מצד משקה סרוח.

והעולה מהגמ' שם דאיכא ג' ביאורים בפלוגתתם: א. ר' יהודה סובר דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן, ובמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, ולכן מי החטאת לא מטמאים את הבשר בטומאה קלה. וחכמים סוברים דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, ולכן הבשר נעשה שני לטומאה. [או שהם סוברים שרבנן גזרו גם במילתא דלא שכיחא].

ב. ר' יהודה נמי סובר דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, ואף הוא מטמא את הבשר בטומאה קלה, ולא פליגי כלל.

ג. ר' אשי מבאר דר' יהודה מטהר גם מטומאה קלה, ואע"פ שטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא שאני הכא דהו"ל משקה סרוח, ואינו מטמא כלל.

**האם לת"ק איכא טו"ח**

בפשטות הגמ' מבואר דאף ת"ק מודה דליכא טו"ח, ופליגי רק לגבי טומאה קלה. ובספרי יליף לה ר' יהודה מדכתיב "והיתה לעדת בני ישראל למשמרת" בזמן שהם שמורים הרי הם מי נדה, ולאחר שבטלו במעיה אינם שמורים למי חטאת, ואינם מי נדה אף לגבי הטו"ח. ולפי משמעות הגמ' בפסחים צ"ל דאף ת"ק מודה לילפותא זו ומכל מקום ס"ל דבשרה טמא מדין טומאה קלה.

אך הרמב"ם כתב דת"ק מטמא משום דכתיב חטאת היא דהמים נשארים בהוייתן אפילו נשתנו בגוף הפרה, ויבואר להלן. ועכ"פ מבואר ברמב"ם דת"ק מטמא את המים טו"ח, והקשה הרש"ש דבסוגיא בפסחים מבואר דאף לת"ק אין המים מטמאים את הבשר אלא בטומאה קלה. ותירץ בדעת הרמב"ם, דהא דמקשינן התם מכלל דת"ק סבר טו"ח נמי מטמאו הא בשרה טמא קתני, היינו לפי מה דרוצה לומר התם דר' יהודה מטמא טומאה קלה, ורק לגבי הטומאה החמורה קאמר דבטלו במעיה, וע"ז שפיר מקשה דאם כל המחלוקת של ת"ק ור' יהודה היא לגבי הטו"ח איך סתם ת"ק ואמר בשרה טמא, הא בדבריו לא מבואר דבא לחלוק דאיכא טו"ח. אך לפי מה דמסיק ר' אשי דר' יהודה מטהר לגמרי [וכן לפי מה דקיי"ל דמשקין מטמאין אחרים מדרבנן ובמילתא דלא שכיחא לא גזרו] שפיר י"ל דת"ק מטמא אף בטו"ח.

עוד כתב הרש"ש, דת"ק בספרי דיליף מחטאת היא ודאי סובר דאיכא טו"ח אף במעיה, והא דמקשה בפסחים הא בשרה טמא קתני וליכא טו"ח היינו משום דבספרי מסיק דכל הזקנים טיהרו את הבשר ואף ר' עקיבא חזר בו וסבר כר' יהודה, ולא מסתבר דרבי יסתום כדעת ת"ק, ולכן מבארינן דת"ק דמתני' נמי סובר דליכא טו"ח ומטמא את הבשר רק בטומאה קלה, ודלא כת"ק בספרי. [הרש"ש לא כתב כן בדעת הרמב"ם, דהא הרמב"ם הביא את הספרי על ת"ק דמתני'].

ובחזון איש (סי"ג סק"ז) כתב, דלפי האוקימתא בגמ' דכולה ר' יהודה וחיסורי מחסרא יש להסתפק האם ת"ק דטיט פליג גם בפרה ומטמא את המים בטו"ח, אלא דהמשנה הזכירה בפרה רק את דעת ר' יהודה, או שמא בפרה כו"ע מודו דפקעה הטו"ח. ועי' משנה אחרונה.

**מדוע ליכא טו"ח מדרבנן ככל מ"ח שנפסלו**

התוס' בפסחים שם הקשו, מדוע אמר ר' יהודה בטלו במעיה, הא גם בפיה בטלו וליכא טו"ח, שהרי המים נפסלו מהזאה כדתנן משנה ג' כל העופות פוסלין במי חטאת. ותירצו, דכל הפסול בשתת מהם בהמה חיה ועופות זה רק קודם קידוש, וכמו שפירש רש"י בחולין דמי חטאת שעירן מכלי לכלי נפסלו, או דנפסלו במלאכה, אך הכא איירי במי חטאת לאחר קידוש ואינם נפסלים בפיה, ולכן אמר ר' יהודה דבטלו במעיה, דהשתא המים נפסלים מצד הסה"ד ולכן אינם מטמאים טו"ח, אך בעודן בפיה ליכא הסה"ד והמים כשרים. וכעין זה כתב הר"ש לעיל מ"ג, דעל כרחיך ליכא הסה"ד בעודן בפיה מדקאמר ר' יהודה בטלו במעיה מכלל דבפיה לא בטלו, אלא הפסול בעודן בפיה מצד תערובת רוק, ופסול זה לא מפקיע את הטו"ח, ורק בנכנסו המים למעיה דאיכא נמי הסה"ד בטלו לגמרי וליכא טו"ח.

והקשה הרש"ש שם, מדוע באמת ר' יהודה מטהר את המים שבמעיה מטו"ח, הא לקמן משנה ח' מבואר דאף לאחר שנפסלו המים איכא טו"ח, וכתב הרע"ב שם (וכן הוא בר"ש כת"י) דהטומאה היא מדרבנן, ומדוע הכא ליכא להאי טומאה דרבנן. ועל כרחיך צ"ל דבמעי הפרה בטלו המים לגמרי משם מי חטאת, ואפילו טומאה דרבנן ליכא. ואם כן מדוע נדחקו הראשונים לומר דליכא הסה"ד בפיה, נימא דאיכא הסה"ד ומכל מקום איכא טו"ח מדרבנן, ורק במעיה דבטלו לגמרי לא גזרו. ובאמת כן מדוייק מרש"י שם, דכתב בטלו במעיה דאינן ראויין למי חטאת ואין עוד שמן עליהן. ומבואר דלא סגי במה שנפסלו למי חטאת אלא בעינן נמי שאין עוד שמן עליהן, ולפי"ז שפיר י"ל דאף בעודן בפיה נפסלו ואינן ראויין להזאה, אלא דעדיין שמן עליהן ואיכא טו"ח מדרבנן. [ויש להוסיף דרש"י אזיל לשיטתו דביאר במס' חולין דכל העופות פוסלים מי חטאת היינו מצד מלאכה, וביאר הרא"ש לעיל מ"ג דכונתו להסה"ד, ומבואר דאף בפיה איכא הסה"ד ומכל מקום איכא טו"ח]. אך הר"ש והתוס' דהוכרחו לומר דליכא הסה"ד בפיה על כרחיך ס"ל דבכל אופן דאיכא הסה"ד ליכא טו"ח, וזה קשה ממשנה ח' דאיכא טו"ח מדרבנן.

ותירץ הרש"ש, דהתוס' סוברים דהטעם דליכא טו"ח מדרבנן לא משום שבטל שם מי חטאת במעיה, אלא משום שבמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, ומי חטאת במעי פרה מילתא דלא שכיחא הוא. וס"ל להתוס' דאם כן אף בפיה לא שכיחא ואין הבדל בין בפיה לבין במעיה, ולכן הוצרכו לומר דליכא פסול הסה"ד בפיה, דאי איכא הסה"ד ליכא טו"ח אף מדרבנן כיון דמילתא דלא שכיחא היא. [ובדעת הר"ש מבואר דעל ידי פסול תערובת איכא טו"ח מדאורייתא ולכן אף במילתא דלא שכיחא איכא טו"ח, ושפיר הוכיח הר"ש דליכא הסה"ד בפיה, דאי איכא הסה"ד לא היה מטמא טו"ח אף מדרבנן כיון דלא שכיחא, וכן מבואר בר"ש כת"י משנה ח', דבפסול תערובת איכא טו"ח דאורייתא].

ועוד י"ל, דבר"ש כת"י וברע"ב במשנה ח' מבואר דהגזירה דטו"ח דרבנן במי חטאת שנפסלו היא רק לתרומה ולא לחולין, והכא בפשטות איירי בפרה חולין ולכן ליכא טו"ח מדרבנן, והשתא דייקו התוס' והר"ש דבעודן בפיה המים מטמאים טו"ח אף לחולין, ולכן הוצרכו לומר דליכא פסול הסה"ד בפיה.

אך יל"ע לפי"ז, דברישא דמתני' תנן מי חטאת שנפסלו לא יגבלם בטיט שלא יעשם תקלה לאחרים, ר' יהודה אומר בטלו. ומבואר דלפי ת"ק איכא טו"ח אף לאחר שנפסלו ואף לאחר שגיבלם בטיט, ומטמאים אדם. ולדעת רש"י שכתבנו לעיל יש לבאר דפליגי האם לאחר שגיבלם בטיט עדיין שמן עליהן או לא, דלפי ת"ק עדיין שמן עליהן ולכן איכא טו"ח מדרבנן, ולפי ר' יהודה אין שמן עליהן כמו במעי הפרה, ולכן אף חכמים לא גזרו בזה טו"ח, וכן כתב הצל"ח בפסחים שם. אך לפי התוס' והר"ש דאין חילוק אם שמן עליהן או לא, צ"ע במאי פליגי ת"ק ור' יהודה, הא לכו"ע מדרבנן איכא טו"ח אף לאחר שנפסלו, ואי חשיב מילתא דלא שכיחא או דאיירי לגבי חולין מדוע ת"ק מטמא, הא בסיפא מודה ת"ק דליכא טו"ח.

אמנם אם נאמר כמש"כ לעיל בדעת הרמב"ם דהא דקאמר ת"ק בשרה טמא היינו טו"ח ודלא כפשטות הסוגיא בפסחים, י"ל דת"ק סובר שחכמים גזרו טו"ח במי חטאת שנפסלו גם במילתא דלא שכיחא, ופליגי בטיט ובמעי הפרה לטעמייהו, דלכו"ע מצד מה שהמי חטאת נפסלו אכתי איכא טו"ח מדרבנן, ופליגי לאחר שגיבלם בטיט האם גזרו במילתא דלא שכיחא או לא.

ובחזון איש (סי"ג סק"ז) ביאר פלוגתת ת"ק ור"י לגבי טיט, דבעלמא היכא דהמשקין נבלעו בטיט פקעה טומאתן לגמרי, דבטלו מתורת משקין. אלא דהכא גזרו חכמים טו"ח אפילו נפסלו ממי חטאת, והשתא סובר ת"ק דכשם שגזרו חכמים טו"ח בנפסלו כך גזרו באופן שבטלו לגמרי מתורת משקין. ור' יהודה סובר דהיכא דבטלו מתורת משקין לא גזרו. אמנם כתבנו לעיל דבדעת התוס' והר"ש אי אפשר לומר כן, דהא התוס' והר"ש נקטו דאם היה הסה"ד בפי הפרה לא היה טו"ח כלל, ועל כרחיך צ"ל כמש"כ לעיל בשם הרש"ש דת"ק ור"י פליגי האם גזרו אף במילתא דלא שכיחא או לא. [והחזון איש לשיטתו באמת תמה על הר"ש וכמש"כ לעיל משנה ג'].

**דעת הרמב"ם**

והנה בספרי איתא: והיתה לעדת בני ישראל, מכאן אמרו פרה ששתת מי חטאת בשרה טמא מעת לעת, ר' יהודה אומר בטלו במעיה שנאמר והיתה לעדת בני ישראל למשמרת. וביאר הר"ש לעיל משנה ג', דהאי "מכאן אמרו" קאי על ר' יהודה, דבטלו במעיה וליכא טו"ח משום שנאמר למשמרת. [ואף דת"ק נמי מודה לדין זה כפי המבואר בפשטות הסוגיא בפסחים, מכל מקום מכאן אמרו קאי על דברי ר' יהודה שהזכיר בדבריו דליכא טו"ח]. אך ברמב"ם מבואר דהגירסא: חטאת היא מכאן אמרו פרה ששתת מי חטאת בשרה טמא מעת לעת, ר' יהודה אומר בטלו במעיה שנאמר והיתה לעדת בני ישראל למשמרת, בזמן שהם שמורים הרי הם מי נדה וכו'. וביאר דת"ק יליף מ"חטאת היא" דהמים נשארים בהוייתן ואינם בטלים בטיט או במעי הפרה, ור' יהודה יליף מ"למשמרת" דהמים בטלים בטיט או במעי הפרה. ולפי"ז מכאן אמרו קאי על ת"ק ולא על ר' יהודה.

ומבואר ברמב"ם דת"ק מטמא את המים טו"ח מהתורה, דהא יליף מקרא דחטאת היא. וצ"ע מדוע איכא טו"ח הא איירי במים שנפסלו, ובמים פסולים ליכא טו"ח. ובזה י"ל דקרא אצטריך באופן שלא נפסלו המים, אלא דמתני' נקטה רבותא דאפילו במים שנפסלו לא יגבלם בטיט, ובזה באמת הטו"ח רק מדרבנן. אך אכתי צ"ע, דהשתא שגיבלם בטיט ודאי נפסלו מהזאה, ומדוע איכא טו"ח מהתורה.

וצ"ל בדעת הרמב"ם דת"ק סובר דלעולם איכא טו"ח מהתורה, ויליף לה מחטאת היא דאפילו באופן שנפסלו המים מהזאה בכל אופן איכא טו"ח. ולפי"ז פליגי ת"ק ור' יהודה ברישא ובסיפא לשיטתייהו האם הטו"ח פקעה על ידי פסול מהזאה או שהטו"ח לעולם אינה פוקעת.

והנה הרמב"ם פט"ו ה"ו כתב מי חטאת שנפסלו לא יגבלם בטיט שלא יעשם תקלה לאחרים שמא יגע בטיט ויטמא שמי חטאת אינן בטלין בטיט שנאמר חטאת היא. ומבואר דפסק כת"ק דאיכא טו"ח מהתורה. ומאידך בה"ז פסק פרה ששתת מי חטאת אע"פ שנשחטה בתוך מעל"ע הרי בשרה טהור, שנאמר למשמרת למי נדה, ומבואר דפסק כר' יהודה דליכא טו"ח. וביאר הצל"ח בפסחים שם, דיותר בטל שם מי חטאת במעי הפרה מאשר בטיט, ולכן בטיט לא פקע שם מי חטאת ואיכא טו"ח, ובמעי הפרה פקע שם מי חטאת. ולפי מש"כ לעיל בדעת הרמב"ם דת"ק מטמא טו"ח מדאורייתא צ"ל דאע"ג שעל ידי פסול לא פקעה הטו"ח מכל מקום על ידי ביטול במעי הפרה פקעה הטו"ח. והשתא י"ל דאף ר' יהודה מודה דפסול לא מפקיע את הטו"ח ורק ביטול שמן מפקיע, ופליגי ברישא ובסיפא לטעמייהו האם איכא ביטול שם מי חטאת בטיט ובמעי הפרה, והרמב"ם חילק בין טיט למעי הפרה. ועי' בעמק הנצי"ב עמ' קס"א דביאר כעין זה, דלכו"ע איכא פסול הסה"ד, ופליגי במים שנבלעו בדבר אחר כמו בטיט ובמעי הפרה, האם הם בטלים או לא.

אך אכתי צ"ע מדברי הרמב"ם שם ה"ב, דמי חטאת שנפסלו כגון שנתערב בהן מים או ששתת מהן בהמה וכיוצ"ב אינן מטמאים את הטהור לחטאת, וביאר הר"י קורקוס דכיון דנפסלו המים שוב אינן מטמאין טו"ח מהתורה אלא מדרבנן, ולא החמירו לגבי הטהור לחטאת, ולכאורה זה סותר למש"כ הרמב"ם בה"ו דמי חטאת אינן בטלין בטיט מהתורה ומטמאין טו"ח, וצ"ע.

**מדוע איכא טומאה קלה**

בגמ' בפסחים שם מבואר דאף שפקעה הטו"ח במעיה מכל מקום איכא טומאה קלה, ונחלקו רש"י ותוס' בטעמא דמילתא. רש"י כתב דאין לך נגיעה גדולה ממה שנוגעין הן בעצמן. כלומר, דכיון שמי חטאת מטמאין אחרים טו"ח הרי הם נוגעים בעצמן ומטמאין את עצמן בטו"ק, וכן כתב הר"ש במשנתינו. והתוס' פירשו דהטומאה הקלה היא מדין סלט"ח, דכל שסופו לטמא טו"ח מטמא נמי טומאה קלה בלא נגיעת שרץ. והקשו, הא במעיה כבר ליכא טו"ח ולאחר שפקעה הטו"ח תו ליכא נמי טו"ק. ותירצו, דיש חילוק בזה, דהיכא דהטו"ח היא מדין אוכל או מדין משקה איכא טו"ק אף לאחר שפקעה הטו"ח. ובביאור הדבר עי' מש"כ בעוקצין פ"ג מ"ב על התוספתא חישב עליו ואח"כ חתכו דיש ב' אופנים של סלט"ח.

וכתב המקדש דוד (סי' מד סק"ג), דרש"י לא פירש כהתוס' לפי שהוא סובר שאין דין סלט"ח במשקין כלל, דדין סלט"ח ילפינן מזרעים ואיירי רק בטומאת אוכלין ולא בטומאת משקין. והתוס' לא פירשו כרש"י לפי שהם סוברים דמה שהמי חטאת נוגעין בעצמן חשיב מגע בית הסתרים ואינו מטמא. [וכן כתב החזון איש סי"ג סק"ו]. ובדעת רש"י כתב המקדש דוד שם דמשקין לא חשיבי בית הסתרים כיון דאינן מחוברין זה לזה, וכמו דאיתא במס' חולין עג ע"ב אוכלא כמאן דאיפרת הוא. וכן כתב הקובץ שיעורים בפסחים שם בשם הגרמ"מ עפשטין.

ויל"ע לדעת רש"י איך חלה הטומאה הקלה, הא קיי"ל במס' מנחות כד ע"א דהיכא דשבע לה טומאה לא חלה טומאה נוספת, והכא כבר איכא טו"ח ואיך חלה עוד טו"ק. [ואין לומר דהטו"ק חלה גם כלפי חטאת, דאם כן כל מי חטאת יפסלו מחמת הטו"ק, ועל כרחיך דכלפי חטאת ליכא טומאה כלל לא טו"ח ולא טו"ק. וכן הטו"ק שמדין סלט"ח אינו מטמא לגבי חטאת, דאין טומאה מחמת סלט"ח יותר מהטו"ח עצמה].

עוד הקשה החזון איש (ס"ה סקי"ב), הא כאשר הנגיעה היא לצורך הזאה אין מ"ח מטמאים אחרים כלל, אף כלפי תרומה וקודש, ומדוע מי החטאת מטמאין את עצמן בטו"ק, הא הנגיעה של המשקין בעצמן היא לצורך, דאי אפשר בלא נגיעה זו, ונגיעה לצורך אינה מטמאת כלל.

והנה לדעת הקה"י והמשנ"א הסוברים שלפי הר"ש מי חטאת מטמאים אחרים לגבי תרומה אפילו כשנגעו בהם לצורך, י"ל דהר"ש והתוס' נחלקו לשיטתם, דלפי הר"ש מי החטאת מטמאין את עצמן בטומאה קלה לגבי תרומה אפילו שנגיעתן לצורך, והתוס' לשיטתם בנדה (ט ע"א) דאין מי חטאת מטמאים אחרים לצורך כלל, ולכן הוצרכו לפרש דהטומאה הקלה היא מדין סלט"ח. אמנם החזון איש סובר שאף לפי הר"ש כאשר הנגיעה היא לצורך אין מ"ח מטמאין כלל, ושפיר הקשה כנ"ל. [אמנם בפשטות אף להקה"י אין הצלוחית נטמאת כלל ממי החטאת, ואף לא כלפי תרומה וקודש, דדינה כמזה שהוא טהור לגמרי, ולפי"ז אי אפשר ליישב שיטת רש"י כנ"ל].

ובחזון איש (ס"ה סקי"ב) תירץ, דהטומאה הקלה חלה לאחר שפקעה הטומאה חמורה, דהשתא הנגיעה אינה לצורך. ובזה מיושב נמי קושיא קמייתא מדוע לא חשיב שבע לה טומאה, דהא בשעה שפקעה הטו"ח לא שבעה טומאה. אך בדברי יחזקאל (ס"א סק"ט) כתב דאי אפשר לומר כן, דהא בשעה שפקעה הטו"ח המים הם במעי הפרה, ובאותה שעה הטומאה היא בלועה דאין נגיעה מטמאת במקום זה, ועל כרחיך הטו"ק חלה קודם שפקעה הטו"ח, ושוב קשה ב' הקושיות הנ"ל.

והנה על הקושיא מדוע לא חשיב שבע לה טומאה תירץ הדברי יחזקאל שם, דהיכא דהטו"ח היא מדין מתעסקין ואין הדבר בעצמו טמא לא חשיב שבע לה טומאה, וטומאת מי חטאת אינה טומאה עצמית של המים אלא דמי שנוגע בהם נטמא, וכמו שמצינו במתעסקין בשריפת פרה ופרים, ולכן לא שייך בזה שבע לה טומאה. וחידוש גדול הוא, דבפשטות טומאת מי חטאת היא טומאה עצמית של המים.

ועל הקושיא מדוע לא חשיב נגיעה לצורך תירץ, דכאשר מי החטאת בפיה כבר אינם עומדים להזאה ומכל מקום יש בהם טו"ח, וכמש"כ התוס' דרק במעיה בטלו, ובאותה שעה לא חשיב נגיעה לצורך והם מטמאין את עצמן בטו"ק. [עיי"ש שכתב ליישב לפי"ז תירוצא דר' אשי דר' יהודה מטהר לגמרי משום משקה סרוח, ולכאורה לדעת הרמב"ם דאם נטמא ואח"כ נסרח לכו"ע לא פקעה הטומאה מדוע ליכא טו"ק, הא הטומאה הקלה חלה קודם שנסרח. ועפי"ז תירץ דבפיה כבר חשיב משקה סרוח, ובאותה שעה חלה הטומאה הקלה ולא קודם לכן].

**תוספתא**

**או שנפל לתוכן סטים קוץ ופואה פסולין**

משמע דבלא שינוי מראה אינם פסולים. והקשה החזון איש (סי"ג ס"ק יא) מאי שנא מדיו לדעת מהר"ם לעיל מ"א דאפילו יבש פוסל. [לפי מש"כ החזון איש שם סק"ט דבדיו החמירו לפסול אף בלא שינוי מראה משום שאם ישהה זמן מרובה ישתנו מראיהן, י"ל דסטים קוץ ופואה אם אינם משנים את המראה מיד גם לאחר שהיה אינם משנים ולכן לא חייבוהו לערות].

**זה הכלל כל הפוסל בשינוי מראה במעין פוסל בצלוחית**

מעין היינו הא דתנן לעיל פ"ח מי"א דאם שינויין מחמת עצמן כשרין, והוא הדין לאחר מילוי. ונסתפק החזון איש שם האם שינוי מראה פוסל משום מים חיים, דבעינן מראה מים, והוא הדין בזבים ומצורעים שינוי מראה פוסל. או שמא הוי דין מיוחד במי חטאת, שהרי גם באפר חטאת שינוי מראה פוסל.

**אפר חטאת שנשתנו מראיו מחמת עצמו ומחמת עשן כשר מחמת אבק סיד וגפסיס פסול**

הא דאין אפר נפסל בשינוי מראה מחמת עשן, כתב החזון איש שם לפי שהוא מינו. אך המשנה אחרונה לעיל פ"ח מי"א כתב, דכל הפסול של שינוי מראה בצלוחית הוא משום דלא הוי מים חיים, ופסול זה לא שייך באפר. [וצ"ב אם כן מדוע מחמת אבק פסול באפר].

עוד כתב החזון איש שם, דהא דמחמת עשן כשר איירי באופן שלא נתגשם העשן ונעשה לאפר, דאל"ה תיפו"ל לפסול גם בלא שינוי מראה מחמת תערובת אפר מקלה.

והא דמחמת אבק פסול רק מחמת שינוי מראה ביאר החזון איש שם, דאבק סיד וגפסיס חשיבי כנפל קיסם עץ לאפר, דודאי אינו פוסל בלא שינוי מראה, ורק אפר מקלה דמתערב היטב באפר פוסלו גם בלא שינוי מראה.

**מי חטאת שהגלידו וחזרו ונימוחו כשרים**

המקדש דוד (סי' מח סוף סק"א) נסתפק האם איכא טומאת מי חטאת בעוד שהם מוגלדין. וכן נסתפק החזון איש (סי"ד סק"ח), וכתב, דמסתבר דהם מטמאין כיון שיש להם תקנה. אך נסתפק האם הם מקבלים טומאת משקין, דלגבי משקין דעלמא קיי"ל דמים שהגלידו אינם מק"ט, אך הכא יתכן שהמים מקבלים טומאה כמו אפר חטאת שמקבל טומאה אע"ג דאפר בעלמא אינו מק"ט.

**המחהו באור פסולין בחמה כשרין**

החזון איש (סי"ג סקי"א) נסתפק האם הא דנימוחו באור פסולים זה משום שהיו קפואים בתחילה, ואי אפשר להכשירם על ידי אור, אך באופן שהמים לא היו קפואים וחימם את המים באור כשרים. או שמא אף באופן שלא היו קפואים נפסלים המים על ידי חימום, וכדתנן לעיל פ"ח מ"ט דהמים הפושרין פסולין. אלא דהתם אם חזרו ונצטננו כשרים, אך הכא אפילו חזרו ונצטננו פסולין דפקע מהם שם מים חיים. ובס"ק י"ד נקט החזון איש בפשיטות דאף בלא היו קפואים נפסלים על ידי חימום.

**המים הנמשכין והנזרקין פסולין**

הר"ש פירש דנמשכין היינו על גבי המים וכן נזרקין היינו מצד זה לזה זה של הנהר, וכדתנן להלן מ"ו. ויתכן דהתוספתא מוסיפה דהמים נפסלים בדיעבד, ואין זה רק איסור לכתחילה להעבירם בנהר.

הגר"א גרס המים הנמשכין כשרין, ופירש דהיינו מעין שנעשה לנהר. והמים הנזרקין פסולין, דהיינו שנזרקין ממקום למקום ואינם נמשכין על הארץ. [החזון איש שם פירש דהיינו גל שנתלש].

**משנה ו**

**מי חטאת ואפר חטאת לא יעבירם בנהר וכו'**

במס' חגיגה (כג ע"א) איתא דהנושא את המדרס נושא את התרומה אבל לא את הקודש משום מעשה שהיה. ומקשינן, אי הכי תרומה נמי ליגזור. ומשנינן, הא מני ר' חנניה בן עקביא היא, ומייתי לתוספתא דרחב"ע פליג על מתניתין דידן וס"ל דלא גזרו אלא בירדן ובספינה כמעשה שהיה, והוא הדין התם גזרו רק כעין מעשה שהיה. ויש להעיר בסוגיא זו כמה הערות:

א. רש"י שם כתב דלפי רחב"ע לא גזרו אלא בירדן ולא בשאר נהרות, אבל משיטן על פניו וכו'. ובפשטות כונתו דאף בירדן לא גזרו אלא בספינה ולא במשיטן על פני המים, [דאי כונתו על שאר נהרות אפילו ספינה נמי שרי]. ולפי"ז מבואר דרחב"ע פליג בתרתי, דת"ק אסר בכל הנהרות ואיהו אסר רק בירדן, ות"ק אסר בכל אופן שמשיט על המים ואיהו אסר רק בספינה.

אמנם לפי ת"ק נמי מצינו שגזרו רק כעין מעשה שהיה, דהא דוקא בנהרות גזרו ולא בים הגדול, וכמש"כ הרמב"ם פ"י ה"ג, [עי' תפארת ישראל דלפיכך נקטה המשנה לא יעבירם בנהר ובספינה, דנקטה נהר לאפוקי ים הגדול], וכן דוקא במושיט גזרו ולא ברגליו נוגעות במים. ות"ק ורחב"ע פליגי עד כמה גזרו כעין מעשה שהיה.

ב. התוס' שם כתבו, דאפילו לדעת ת"ק דלא בעינן דומיא דמעשה שהיה, מכל מקום החמירו רק בחטאת ולא בקודש. וצ"ב מאי שנא נושא את המדרס דהיה פשוט לגמ' דאם לא בעינן כמעשה שהיה אין מקום לחלק בין תרומה לקודש, ואילו לגבי מי חטאת לכו"ע החמירו רק בחטאת ולא בקודש.

הטורי אבן שם תירץ, דתרומה וקודש חשיבי סוג אחד של פסול, דשניהם נפסלים לאכילה, ולכן לא מסתבר לחלק ביניהם, אך חטאת וקודש הוי סוג אחר, דחטאת נפסל להזאה וקודש לאכילה, ובזה ודאי שייך לחלק דגזרו רק על חטאת ולא על קודש.

ובתפארת ישראל כתב, דחטאת בעיא שמירה טפי מקודש, ולכן גזרו רק בחטאת. ולפי"ז יתכן דלגבי תרומה וקודש אין מקום לחלק ביניהם דאין חיוב שמירה בקודש יותר מתרומה.

החזון איש (ס"ה ס"ק כו) ביאר, דבספינה ליכא למיחש לטומאה באמת, אלא משום שאירע מכשול גזרו, ולפיכך אף לחכמים גזרו רק בחטאת ולא בקודש. משא"כ בנושא את המדרס איכא למיחש לטומאה באמת, ובזה אין סברא לחלק בין תרומה לקודש.

ג. הרמב"ם פ"י ה"ב פסק כת"ק דגזרו בכל הנהרות וגזרו אף במושיט, ומאידך פסק בפי"ב מאה"ט ה"ג דנושא את המדרס נושא את התרומה אבל לא את הקודש, והקשה הכסף משנה שם הא בגמ' מבואר דלפי ת"ק דהכא לא בעינן דומיא דמעשה שהיה ואף בתרומה יש לאסור. ותירץ, דכיון דרבי סתם לגבי נושא מדרס דלא גזרו על תרומה ולגבי מי חטאת סתם כת"ק דגזרו גם בשאר נהרות ובמושיט, ש"מ דראה רבי דבריהם של חכמים הכא והכא, וכן פסק הרמב"ם.

ובחזון איש (ס"ה ס"ק כו) הקשה, דאם יש מקום לחלק ביניהם מדוע הגמ' השוותה אותם, ולא אמרה להדיא דאפי' ת"ק מודה לגבי נושא את המדרס דלא גזרו על תרומה. ולכן כתב דאין כונת הגמ' להשוות נושא את המדרס למתני', אלא דמצינו הכא ברחב"ע דגזרו דומיא דמעשה שהיה.

ד. בגמ' לפנינו איתא דהמעשה היה באדם שהיה מעביר מי חטאת ואפר חטאת וכו', אמנם הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו העתיק רק מי חטאת. והקשה המים טהורים, אם כן מדוע גזרו אף באפר לחוד, הא בעינן דומיא דמעשה שהיה, ובפרט קשה לרחב"ע. ותירץ, דעיקר המי חטאת הוא האפר שבו, ולכן לא רצו לגזור רק על המים.

ה. רש"י במס' שבת (ס ע"ב ד"ה ואפילו) כתב, וקאמרי רבנן דגזרו שלא יעביר אדם מי חטאת בספינה ולא על הגשר וכו'. ותמה המהר"ם שם, דבמתני' מבואר להדיא דעל גבי גשר שרי, כיון שרגליו נוגעות בקרקע הגשר.

ו. בהא דמצאו מת תחוב בקרקעיתה של ספינה פירש רש"י, והאהילו עליו ונטמאו. אך הרמב"ם פירש דנטמא האפר מדין מקומו טמא, ועי' חזון איש ס"ה סקי"א שנסתפק האם מקומו טמא הוא פסול בעלמא, או דהתורה חידשה טומאה על האפר על ידי מקום טמא.

והנה לדעת רש"י דהאפר נטמא בטומאת מת מבואר דאפר מקבל טומאה. ובתוס' ביומא (מח ע"ב) נקטו דאפר מקבל טומאה רק מדרבנן, שהרי אינו ראוי לאכילה. ואם משום חיבת הקודש, הא לאחר שריפה ליכא קדושה, דהא אין מועלין באפר לאחר שריפה, ועל כרחיך דמקבל טומאה מדרבנן בעלמא. ובטורי אבן חגיגה שם הקשה מהגמ' במנחות דמבואר דאיכא חיבת הקודש באפר פרה, והביא ראיה משו"ת הרשב"א כשיטתו. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי (הל' פרה אדומה בסופו) דכל קבלת טומאה באפר הוא פסול בעלמא ואינו טומאה ממש.

[אם נאמר דכאשר שרץ נוגע באפר הרי הוא מק"ט מדרבנן, ונאמר דכאשר האפר מונח במקום טמא הוי פסול בעלמא, יתכן דאיכא נפק"מ בין רש"י להרמב"ם בגדר הגזירה, דלפי רש"י גזרו על המים שבספינה טומאה, ולפי הרמב"ם גזרו פסול, דומיא דמעשה שהיה].

ובמים טהורים פירש, דהרמב"ם פירש דנטמא האפר מדין מקומו טמא ולא פירש כרש"י, משום דהוקשה לו דאין האפר מק"ט, ולכן כתב דהטומאה היא מדין מקומו טמא. וס"ל להרמב"ם דכאשר שרץ נוגע באפר אינו נטמא מדין מגע אלא מדין מקומו טמא, דהתורה חידשה פסול באפר ע"י טומאה. [ויל"ע דהמים טהורים עצמו דייק ברמב"ם דהמעשה היה במי חטאת ולא באפר, והמים הרי מק"ט משרץ, ומדוע הוצרך לפרש דנטמאו מדין מקומו טמא].

ז. התוס' בחגיגה שם הקשו מהא דאמרינן בזבחים (צג ע"א) מי חטאת שנטמאו מטהרין, דאם כן מדוע גזרו שלא יעבירו מי חטאת בספינה, הא גם אם יטמאו עדיין הם ראויין להזאה. ותירצו, דדוקא בנטמאו בשאר טומאות הם מטהרים, אך בנטמאו בטומאת מת אינם מטהרים. ועי' טורי אבן שם שהאריך בזה.

ובזבחים שם תירצו, דהתם איירי לאחר קידוש, אך הכא גזרו קודם קידוש, כלומר דאם נטמאו קודם קידוש אינם מטהרים. ותמהו בטהרת הקודש שם ובטורי אבן חגיגה שם, הא מתני' איירי אחר קידוש, דעיקר הגזירה היה שלא יעביר מי חטאת אחר קידוש בספינה שמא יטמא, ומבואר דאחר קידוש נמי אינם מטהרים. ועי' מים טהורים מה שיישב.

החזון איש (ס"ה ס"ק יא) יישב דבריהם, דלא הוקשה להם ממתני' על הגמ' שם, דשפיר י"ל דר' אליעזר פליג על תנא דמתני'. אלא הוקשה להם דלא מסתבר דלפי ר' אליעזר מעולם לא היתה גזירה שלא יעבירו מי חטאת בספינה. ולכן תירצו דקודם קידוש מודה ר' אליעזר דאם נטמאו אינם מטהרים, ור' אליעזר יסבור שהגזירה היתה דוקא קודם קידוש.

**כלי ריקם הטהור לחטאת ובמים שאינם מקודשין**

בטעם החילוק כתב התפארת ישראל, דהא דהחמירו בחטאת טפי מתרומה וקודש הוא משום דחטאת בעיא שמירה טפי, וכמש"כ לעיל. ולכן החמירו רק במים מקודשין דהם צריכים שמירה טפי ממים שאינם מקודשין. [וצ"ב, דעיקר דין משמרת נאמר קודם קידוש, והיכן מצינו שלאחר קידוש צריכים שמירה טפי]. ובפשטות י"ל דגזרו רק באפר ובמי חטאת דומיא דמעשה שהיה, דהתם העבירו מים לאחר קידוש.

**משנה ז**

**הולכין אחר הרוב לטמא**

במס' בכורות (כג ע"א) איתא דהני מילי במגע, אך במשא אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי, והאפר מטמא במשא מחמת המיעוט הכשר שבו. וכתב רש"י שם: דקיי"ל אפר דמי חטאת ואפר חטאת מטמאין במשא בפ"ק דיומא. וכתב ע"ז הרש"ש שם: במיעוט בקיאותי לא מצאתי שיהא אפר לבד מטמא. וכן נראה מהרמב"ם בהקדמה לפיה"מ ובפ"ה ה"ד דאין אפר פרה מטמא טומאה חמורה. ובפשטות מקורו של רש"י דאפר לחוד מטמא ממתני' דהולכין אחר הרוב לטמא, ומבואר דאפר לחוד מטמא טו"ח.

ולדעת הרמב"ם דאפר לחוד אינו מטמא צ"ע ממתני' מדוע הולכין אחר הרוב לטמא, הא אפר אינו מטמא כלל. ובאמת הרמב"ם כתב בפט"ו ה"ד: אפר פרה שנתערב באפר מקלה **וקדש בכולו,** אם היה הרוב אפר פרה מטמאין במי נדה, ואם היה הרוב אפר מקלה אין מטמאין במגע אבל מטמאין במשא. והטעם שהוסיף הרמב"ם דאיירי לאחר קידוש הוא לשיטתו דאפר לחוד קודם קידוש אינו מטמא טו"ח.

אך הקשה בחידושי מרן רי"ז הלוי (הל' פרה אדומה בסופו), אם כן מה החילוק בין מגע למשא, אם חל הקידוש והמים נעשו מ"ח, הרי הם מטמאים אף במגע ככל מי חטאת, ומה איכפת לן דהאפר נתערב באפר מקלה, הא המים מטמאים. ואם לא חל הקידוש אף במשא לא יטמאו, שהרי אפר מטמא רק לאחר קידוש, והניח בצ"ע.

ובכתבי הגרי"ז בכורות שם כתב ליישב, דאיירי בהוציא את האפר מהמים לאחר קידוש, דהשתא האפר לחוד מטמא ובכה"ג תלוי ברוב כשר או רוב פסול. אך הקשה ע"ז דמאחר דבעינן שיעור הזאה לטומאת משא מדוע האפר מטמא במשא הא אפר בלא מים אינו ראוי להזאה כלל. [והנה לרש"י דאיירי קודם קידוש לא הוקשה לו מדוע האפר מטמא במשא הא אינו ראוי להזאה, דאם אפר לחוד מטמא פשיטא דדין אחר הוא ואינו שייך לטומאת מי חטאת, ואין בזה תנאי דראוי להזאה, ורק להרמב"ם דבעינן קידוש לטומאת האפר מסתבר דחד דינא הוא עם טומאת המים].

ובשערי יושר ש"ג פכ"ח נקט נמי דאיירי בהוציא את האפר מהמים לאחר קידוש. וכתב, דלגבי האפר אין צריך שיעור כלל, ואפילו כל שהוא מטמא, ולפי"ז מיושב קושיית הגרי"ז. אך מכל מקום הקשה החזון איש (ס"ט ס"ק יז) מדוע האפר מטמא לאחר שהוציאוהו מהמים, הא נעשית מצותו ואינו ראוי עכשיו לכלום, וצ"ע.

והנה ברמב"ם מוכח דאע"ג דתנן ואין מקדשין בו, מכל מקום אם עבר וקידש הקידוש חל בין ברוב אפר כשר ובין ברוב אפר פסול, דהא אף ברוב פסול מבואר בגמ' דמטמא במשא, ועל כרחיך דהקידוש חל. ויל"ע מדוע הקידוש חל, בשלמא ברוב אפר כשר י"ל לדעת הרע"ב והרש"ש דלהלן משום שהסיבה שאין מקדשין הוא במעשה ההזאה, דמעורב בהזאה אפר פסול, אך במעשה הקידוש אין חיסרון כלל. ולהחזון איש החיסרון במעשה הקידוש הוא דרבנן, ומהתורה חל הקידוש. [החזון איש שם נתקשה בזה, מדוע לא אמרינן דלאחר שאין מקדשין בו איכא הסה"ד ונפסל האפר מהתורה, עי' להלן]. אך ברוב אפר פסול צ"ע מדוע חל הקידוש, הא המיעוט הכשר בטל ברוב ואין כאן אפר כשר כלל.

ובחזון איש שם כתב, דמהכא מוכח דאף לגבי מעשה הקידוש אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי כמו לגבי טומאת משא. וביאור הדברים, דלגבי מעשה הקידוש אין צריך לדון איזה אפר מקדש, אלא כיון שיש כאן בכלי אפר כשר כשיעור הרי זה מקדש, ודמי לטומאת משא ולא לטומאת מגע. [אמנם אח"כ הקשה ע"ז מתערובת דמים עיי"ש]. ובשערי יושר ש"ג פי"ד יישב באופן אחר, דלאחר שהניח את כל האפר במים חוזר האפר הכשר וניעור, עיי"ש. ועי' עוד בתפארת ישראל בועז אות ט'.

והנה לעיל משנה א' הביא הר"ש מהתוספתא, מי חטאת שנפלו לתוכן מי מעיין ומי מקוה ומי פירות, אם רוב מ"ח מטמאין במשא, אם רוב מי פירות אין מטמאין במשא. וכן פסק הרמב"ם פט"ו ה"ד.

והקשה הכסף משנה בשם הר"י קורקוס, דהלשון מטמאין במשא משמע טומאה גמורה, ואילו ברמב"ם שם ה"ב כתב, דמי חטאת שנפסלו כגון שנתערב בהן מים וכו' נגע בהם אדם הטהור לחטאת ואפילו בידיו הרי הוא טהור כמות שהיה, ומבואר דאינן מטמאין מהתורה אלא מדרבנן, [עי' להלן מ"ח דזה תלוי במשנ"א והחזון איש], ומשמע אפילו נתערבו בהן מים כל שהן, ומדוע הכא מטמאין מהתורה היכא דרוב המים כשרין. ותירץ, דמה שטיהרנו בנתערבו בהן מים כל שהן מהתורה היינו במגע, אך במשא מטמא מהתורה כל שרוב המים מהכשרין. לפי שטעם הפסול בנתערבו מים פסולים הוא משום שבכל הזאה מעורבים מים פסולים והזאה צריכה שיעור, ואם כן המים בעצמותן כשרים אלא שאי אפשר להזות בהם. ולכן כלפי מגע דדנים את מקום הנגיעה חשיבי מים פסולים, כיון דמקום הנגיעה אינו ראוי להזאה, ואינו מטמא במגע רק מדרבנן, אך כלפי משא דנים את כל המים יחד, ויש כאן מים הראויים להזאה, ולכן מטמא במשא מהתורה.

ובחזון איש סוף סי' ט' תמה על דבריו איך יתכן נוגע במים בלא משא הא תמיד הוא מסיט את המים בנגיעתו, ומשכח"ל רק כשאין במים שיעור הזאה, וכיון דהכא איכא שיעור הזאה גם במגע יש לטמאות מצד משא. ועוד הקשה, אם המים בעצמן כשרים מדוע אינו מטמא במגע אף שאינם ראויים להזאה בפועל, ומאי שנא מגע ממשא. ועוד כתב, דהרי"ק אזיל לשיטתו דחכמים פוסלים אליבא דאמת משום דהזאה צריכה שיעור, אך לפי מש"כ החזון איש שם דחכמים סוברים אין הזאה צריכה שיעור ומכל מקום פוסלים מדרבנן אי אפשר לפרש כלל כהרי"ק. ולכן כתב, דמש"כ הרמב"ם מטמאין במשא היינו מדרבנן, וסמך על מש"כ בהלכה ב'.

ויל"ע מה החילוק בין תערובת אפר לתערובת מים, מדוע לגבי אפר כאשר הרוב מהפסול אינו מטמא במשא, ואילו לגבי המים כאשר הרוב מהפסולין אינן מטמאין כלל. וי"ל עפ"י מש"כ המשנה למלך פ"א ממשכב ומושב הי"ד, דדוקא ביבש ביבש אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי, כיון דלא הוי ביטול על המציאות, אלא כעין הלך אחר הרוב. אך בתערובת של לח בלח דהוי ביטול המציאות לא אמרינן טומאה כמאן דאיתא, ואף במשא אינו מטמא. וכן כתב המים טהורים.

ועוד יל"ע לפי הרי"ק דלגבי מים כשיש רוב כשרים אין מטמאין במגע אלא במשא, מדוע לגבי האפר כשיש רוב אפר כשר מטמא אף במגע, [דהחילוק בין רוב כשר לרוב פסול הוא במגע, דאילו במשא בכל אופן מטמא]. ולפי מש"כ השערי יושר דבאפר אין צריך שיעור כלל ניחא, דבזה ליכא לסברת הרי"ק דמקום המגע אינו ראוי להזאה, דהא לגבי אפר סגי אם יגע בכל שהוא כדי לק"ט. ועי' מים טהורים מה שיישב בזה.

החזון איש שם למד דהסיבה שברוב מים פסולים אינו מטמא במשא ולא אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי, משום דטומאה כמאן דאיתא הוי דרבנן, כמש"כ התוס' שם, וכיון שהמים פסולים הטומאה חמורה שבהם היא מדרבנן, וכיון דהוי תרתי דרבנן לא גזרו חכמים טומאה. ואע"פ שהפסול הוא מחמת תערובת והוי פסול דרבנן, ולכאורה מהתורה עדיין המים מטמאים טומאה חמורה, על כרחיך צ"ל דכיון דהמים פסולים מדרבנן שוב איכא הסה"ד, ונפסלים מהתורה, ולכן כל הטומאה החמורה היא מדרבנן, ולא גזרו חכמים טומאה היכא דאיכא ביטול ברוב.

אך הקשה, אם כן מדוע באפר לא אמרינן הכי, בין לרש"י דאיירי קודם קידוש בין להרמב"ם דאיירי אחר קידוש, הא כיון דאין מקדשין בו האפר פסול מדרבנן, ושוב איכא הסה"ד ונפסל מהתורה, ובכה"ג הטומאה היא רק מדרבנן, ולא גזרו חכמים טומאה היכא דבטל האפר הכשר ברוב, ומדוע איתא בגמ' בבכורות דהאפר מטמא במשא, והניח בצ"ע.

והנה לשיטת המשנה אחרונה להלן מ"ח דלדעת הרמב"ם דאיירי בפסול של תערובת הפסול רק מדרבנן ולפיכך הטומאה היא מדאורייתא, ולית ליה סברת החזון איש דבכל פסול דרבנן איכא פסול דאורייתא מחמת הסה"ד, אי אפשר לומר כדברי החזון איש דברוב מים פסולים אינו מטמא במשא משום שהטומאה היא מדרבנן ולא גזרו ברוב פסולים, שהרי הטומאה היא מדאורייתא, ועל כרחיך צריך ליישב דבלח בלח לא אמרינן כמאן דאיתא. והחזון איש אזיל לשיטתו (ס"ה סקי"ג) דאף להרמב"ם הפסול הוא מדאורייתא מחמת הסה"ד וממילא הטומאה היא מדרבנן.

**ואין מקדשין בו ר' אליעזר אומר מקדשין בכולן**

כתב הר"ש וטעמיה הכא כטעמא דצלוחית. והנה בגמ' בזבחים (פ ע"א) מבואר דטעמייהו דחכמים דפוסלים בצלוחית משום דיש בילה והזאה צריכה שיעור ואין מצטרפין להזאות, ולכן בכל הזאה תלינן דאיכא מהפסולין ולא שלים שיעור הזאה. ואם כן צ"ע מדוע הכא אין מקדשין באפר זה, הרי הוא מקדש בכל התערובת, והרי יש כאן שיעור שלם של אפר. [וכן לגבי הזאה אילו היה יכול להזות בבת אחת שני שיעורים של הזאה היו חכמים מכשירין, דאין צריך לצירוף הזאות]. ונאמרו בזה ד' ביאורים:

א. הרע"ב כתב דלפי ר' אליעזר מקדשין בכולם לפי שהוא סובר דלא בעינן שיעורא ואי אפשר דליתא פורתא מאפר חטאת. כלומר, דכיון שהוא סובר אין הזאה צריכה שיעור תלינן שבכל הזאה מעורב מעט מהאפר הכשר וסגי בהכי. ומבואר מדבריו דאין המים לחוד מטהרים אלא בצירוף האפר חטאת שבתוכו, ולפי חכמים דהזאה צריכה שיעור צריך שבכל הזאה יהא שיעור של מים ואפר כשיעור, ורק לפי ר' אליעזר דאין הזאה צריכה שיעור סגי במעט מים ומעט אפר כשר. ולפי"ז מיושב שפיר מדוע לפי חכמים אין מקדשין בו, דאמנם הקידוש יחול מחמת האפר הכשר אך לאחר מכן לא יוכל להזות ולטהר באפר זה כיון שאין אפר כשיעור בכל הזאה.

וברש"ש תמה על דבריו, דאין צריך שיהא האפר מעורב במים כלל, אלא האפר מקדש את המים והשתא המים מטהרים, דהא לעיל פ"ו מ"ג מבואר דהמקדש בשוקת והטפי בתוכה המים שבטפי מטהרים אף שלא נכנס בהם האפר כלל, ומאי טעמייהו דחכמים דאין מקדשין בהם. וע"ע מים טהורים מה שהקשה בזה.

ב. הרש"ש כתב דכיון שהזאה צריכה שיעור אי אפשר להזות במים אלו דחיישינן בכל הזאה שמא מעורב בה מהאפר הפסול, וכל מה שהאפר מצטרף להזאה זה רק באפר כשר, דכל עוד שהוא בתוך המים גם הוא נחשב מי חטאת, אך האפר הפסול מגרע בשיעור, ולכן לפי חכמים אין מקדשין בו, דלאחר מכן לא יוכל להזות בהם. ולפי ר' אליעזר גם הכא מהני ב' הזאות כיון דאין הזאה צריכה שיעור ואין האפר הפסול מגרע בהזאה. והנה לדברי הרע"ב והרש"ש הקידוש חל אלא דאין מזים במים אלו, ולפי ר' אליעזר גם הכא בעינן ב' הזאות, והוי ממש לטעמייהו בצלוחית.

ג. החזון איש (ס"ט ס"ק טז) יישב דהא דאמרינן בגמ' בזבחים דטעמייהו דחכמים משום דהזאה צריכה שיעור זה רק לרווחא דמילתא, דלדעת חכמים יתכן לומר שהם פוסלים מעיקר הדין. אך אליבא דאמת קיי"ל דהזאה אין צריכה שיעור ומכל מקום חכמים פוסלים בצלוחית, לפי שחכמים פסלו הזאה שמעורב בה מים פסולים. ור' אליעזר סובר דלא פסלו חכמים ולכן מהני ב' הזאות. ולפי"ז פליגי הכא לשיטתייהו דגם באפר פסלו חכמים את מעשה הקידוש כיון שמעורב בקידוש גם אפר פסול.

ד. בחידושי הגר"א כתב דחכמים פוסלים לפי שחיישינן לפרידה של אפר כשר שיהא בין ב' פרידות של אפר פסול ויבטלוהו. כלומר, דהכא איירי באפר כשר בשיעור מצומצם, וחיישינן שהאפר הפסול יבטל מעט מהאפר הכשר וליכא שיעורא. ובדעת ר' אליעזר צ"ל דלא חישיינן להכא, או דליכא ביטול בכה"ג כיון דרוב האפר בסך הכל הוא מהכשר. ואין זה שייך לפלוגתתם בצלוחית כלל. [ולפי"ז נמי הפסול הוא במעשה הקידוש ולא בהזאה שלאחר מכן].

המשנה אחרונה כתב דלר' אליעזר הכא אין צריך ב' הזאות, דלגבי צלוחית דאיירי בתערובת אחר קידוש החמירו להצריך ב' הזאות, אך לגבי אפר דהתערובת היא קודם קידוש סגי בהזאה אחת, דלא החמירו כולי האי, עיי"ש. ומבואר מדבריו דהפסול הוא בהזאה ולא במעשה הקידוש. [אך מש"כ שם בטעמייהו דחכמים דאין מקדשין בו משום שלא מהני ביטול ברוב עדיין אין זה מספיק, דעדיין יקשה מדוע הרוב הכשר לא יוכל לקדש את המים, וע"כ צ"ל כהרע"ב או כהרש"ש].

**ר' אליעזר אומר מקדשין בכולן**

כתבו התפארת ישראל והחזון איש (ס"ט סקי"ח), דהיינו דוקא ברוב אפר כשר, אך ברוב אפר פסול אף לר' אליעזר אין מקדשין בו. וצ"ע מדוע פשוט לחזון איש דאין מקדשין ברוב פסול, הא הוא עצמו ביאר בדעת הרמב"ם דאף ברוב אפר פסול הקידוש חל דאמרינן כמאן דאיתא דמי, וכמש"כ לעיל, ומנלן דר' אליעזר מודה בזה דאין מקדשין בו.

**משנה ח**

**מי חטאת שנפסלו מטמאין את הטהור לתרומה בידיו ובגופו**

הר"ש כת"י הקשה מדוע המים מטמאים טו"ח גם לאחר שנפסלו, הא לעיל משנה ה' מבואר דלאחר שבטלו במעיה תו ליכא טו"ח. וכתב, דאי איירי בנפסלו על ידי תערובת לחוד, אם כן איכא טו"ח מהתורה ואפילו במשא נמי, ואילו במתני' משמע דהם מטמאים את הטהור לתרומה בידיו ובגופו במגע בלבד. ולכן תירץ, דהא דמטמאים הכא את הטהור לתרומה היינו מדרבנן. והוכיח כן מדתנן את הטהור לתרומה, משמע דוקא לתרומה ולא לחולין. [והא דלעיל משנה ה' ליכא טו"ח דרבנן ביארנו שם].

ומבואר מדבריו, דמי חטאת שנפסלו על ידי תערובת איכא טו"ח מהתורה, [ומשמע דאין זה רק מחמת שפסול תערובת דרבנן, אלא מחמת שאין זה פסול בגופו, ואף אם נפסלו המים מהתורה איכא טו"ח מדאורייתא, וצ"ע]. ואם נפסלו בשאר פסולים איכא טו"ח רק מדרבנן, ונפק"מ שהטומאה היא רק לתרומה ולא לחולין, ורק במגע ולא במשא. וכן כתב הר"ש לעיל ד"ה מטמאין, דככשרים כשיבי לתרומה, משמע דוקא לתרומה ולא לחולין.

וכן כתב הרע"ב: וטומאה זו דרבנן היא דמדאורייתא כיון שנפסלו פרחה טומאתן החמורה, ולפיכך מטמאין רק לתרומה ולא לחולין, דלא החמירו חכמים כולי האי. ועי' מים טהורים שדייק מהרמב"ם בפיה"מ דרק לתרומה גזרו, אך מסתימת הרמב"ם בחיבורו דייק דמטמאין טו"ח אף לחולין, וכן החזון איש (ס"ה סקי"ז) כתב בתוך דבריו: ומשמע דהוא הדין לחולין.

והנה בהא דתנן מי חטאת שנפסלו פירש הר"ש דאיירי בנשתנו מראיהן שלא מחמת עצמן, אך הרמב"ם בפיה"מ פי' דאיירי בנתערב בהן רוק או מים פסולים. ולפי מש"כ לעיל הר"ש לא פירש כהרמב"ם בדוקא, דהא אם נתערב בהם מים פסולים איכא טו"ח מהתורה, ואף במשא ולחולין איכא טו"ח. אמנם לדעת הרמב"ם דאיירי בפסול תערובת לכאורה הפסול הוא רק מדרבנן, ואם כן הטו"ח במשנתינו היא מהתורה, דהא מהתורה המים כשרים להזאה. ואם כן יל"ע האם הרמב"ם חולק על הר"ש וס"ל דבאופן שהפסול מהתורה ליכא טו"ח כלל או לא. ונחלקו בזה המשנה אחרונה והחזון איש.

המשנה אחרונה נקט דלפי הרמב"ם באמת הטומאה היא דאורייתא, כיון שמהתורה המים כשרים. והרע"ב שכתב שהטומאה היא דרבנן אזיל לשיטתו דאיירי בפסול דאורייתא, אך להרמב"ם דהפסול הוא דרבנן הטומאה היא מדאורייתא. ולפי"ז כתב דלפי הרמב"ם מתני' איירי דוקא באופן שהפסול הוא מדרבנן, אך היכא דהפסול הוא מהתורה ליכא טו"ח, דלא מצינו שחכמים גזרו טו"ח על מים פסולים. והא דתנן נטמאו וכו' איירי בטומאה דרבנן, אך טומאה דאורייתא ליכא טו"ח כלל. וכן צ"ל בהא דתנן לעיל מ"ה מי חטאת שנפסלו לא יגבלם בטיט דאיירי בפסול דרבנן, דבפסול דאורייתא ליכא טו"ח. ולדבריו צ"ל דכאשר המים נפסלים רק מדרבנן אינו מסיח דעתו משמירתם למי חטאת, דאי נימא דמסיח דעתו שוב יפסלו המים מדאורייתא וליכא טו"ח.

ולפי"ז מבואר היטב מש"כ הרמב"ם פט"ו ה"ז פרה ששתת מי חטאת וכו' בשרה טהור שנאמר למשמרת למי נדה, בזמן שהן שמורין אינן בטלין, אבל בזמן ששתת אותן פרה בטלו שהרי אינן שמורין. ומבואר דעל ידי הסה"ד במעיה פקעה הטו"ח, לפי שמעכשיו הפסול הוא מהתורה, ובפסול דאורייתא ליכא טו"ח, משא"כ קודם שנכנסו למעיה דהפסול הוא רק משום תערובת וליכא הסה"ד, איכא טו"ח. אך אכתי צ"ע מדוע לא יגבלם בטיט, דלכאורה אין לך הסה"ד גדול מזה שמגבלם בידים בטיט, ומדוע לא פקעה הטו"ח, וצ"ע.

והוכיח כן המשנה אחרונה מהא דהרמב"ם בפיה"מ בהקדמתו מנה כ"ט אבות הטומאה דרבנן, ולא מנה מי חטאת שנפסלו, ומבואר דחכמים לא גזרו בזה טו"ח כלל.

אך החזון איש (ס"ה סקי"ג) יישב דבכל פסול דרבנן איכא הסה"ד ושוב איכא פסול דאורייתא, ולכן כאשר נתערבו מים פסולים או רוק המים נפסלו מדאורייתא, ולכן הטו"ח היא רק מדרבנן. ולפי"ז הרע"ב והרמב"ם לא פליגי כלל. [אך בר"ש כת"י ודאי מוכח דאין הסה"ד בפסול דרבנן, דהא בפסול תערובת ס"ל דאיכא טו"ח מהתורה].

והנה הרמב"ם בפט"ו ה"א כתב, דהנוגע במי חטאת שלא לצורך הזייה בין אדם בין כלים טמא וכו', ולא חילק בין אדם וכלים שטמאים לחטאת לבין טהורים לחטאת, אלא הנוגע והנושא לצורך לא נטמא ושלא לצורך נטמא. ובהל' ב' כתב, אבל מי חטאת שנפסלו כגון שנתערב בהן מים או ששתת מהן בהמה וכו' אם נגע בהן הטהור לתרומה נטמא וכו' נגע בהן אדם הטהור לחטאת הרי הוא טהור כמות שהיה. ויל"ע דבהל' א' משמע דהנוגע במי חטאת שלא לצורך נטמא אף אם הוא טהור לחטאת, ואם כן מדוע הנוגע במי חטאת שנפסלו באופן שהוא טהור לחטאת לא נטמא, הרי הוא נוגע שלא לצורך, דהמים נפסלו ואין בהם נגיעה לצורך.

ותירץ החזון איש שם, דבמים פסולים שהטומאה היא רק דרבנן לא גזרו חכמים טומאה על הטהור לחטאת אע"פ שנגע שלא לצורך. ולפי"ז הא דתנן במתני' דהטהור לחטאת לא נטמא הוי קולא מיוחדת במים פסולים דהטומאה היא רק מדרבנן.

אך לשיטת המשנה אחרונה דלהרמב"ם הטומאה היא דאורייתא אי אפשר ליישב כן, ולפיכך דחק המשנ"א דאיירי הכא בנגיעה לצורך, כגון שלא ידע שנפסלו המים. או דאיירי בנגיעה לצורך מקומן כגון שרוצה להכניס בכלי מים אחרים כשרים, [חידוש גדול הוא דחשיב כה"ג לצורך]. ולפי"ז הא דתנן במתני' דהטהור לחטאת לא נטמא הטעם הוא משום דנגע לצורך, משא"כ טהור לחטאת שאין נגיעתו לצורך [שהרי אינו טהור לחטאת].

ובמשנה לעיל הובא בשם הר"י קורקוס דהקשה מדוע בהל' ב' מבואר ברמב"ם דע"י תערובת מים פסולים הוי טומאה דרבנן בעלמא, ובהל' ד' כתב דאם רוב מי חטאת מטמאין במשא ומשמע טומאה גמורה מהתורה. ולפי המשנה אחרונה מש"כ הרמב"ם בהל' ב' דמטמאין רק את הטהור לתרומה אין זה משום דהוי טומאה דרבנן בעלמא אלא משום דבטהור לחטאת הוי נגיעה לצורך, ולא קשה מידי, ומבואר מהר"י קורקוס כהחזון איש.

**את הטהור לחטאת לא בידיו ולא בגופו**

לגבי טומאת מי חטאת איכא ג' שיטות בראשונים:

דעת הרמב"ם בפיה"מ והגר"א דמי חטאת מטמאים דבר שאינו טהור לחטאת, ואינם מטמאים דבר שהוא טהור לחטאת. ולפי"ז אתיא מתני' כפשטה, דאת הטהור לחטאת אינם מטמאים לא בידיו ולא בגופו. ועי' חזון איש (ס"ה סקי"ג) דכתב: והדברים אי אפשר לפרשם שהרי טהרת חטאת מעלה בעלמא וכולם טהורים לחטאת מן הדין, ואם כן לא יתכן טומאת מ"ח מהתורה לעולם, עיי"ש.

דעת הר"ש לעיל פ"ח מ"ב דמי חטאת מטמאים כלפי תרומה וקודש ואינם מטמאים כלפי חטאת, דהנטמא ממי חטאת כשר לחטאת. ולפי"ז צ"ל דהא דתנן את הטהור לחטאת לא בידיו ולא בגופו היינו כלפי חטאת, אך הוא נטמא כלפי תרומה וקודש. ועי' חזון איש שם שכתב דלשון המשנה קשה קצת, דלפלוג ולתני בדידיה שאם נגע בטהור לחטאת נטמא לתרומה אבל הוא טהור לחטאת.

דעת הרמב"ם פט"ו ה"א דהנוגע ונושא מי חטאת לצורך הזאה לא נטמא כלל, ושלא לצורך נטמא אף לגבי חטאת. ולפי"ז צ"ב מדוע חילקה המשנה בין טהור לתרומה לטהור לחטאת, הרי הכא נגע שלא לצורך. וביארנו לעיל בתרתי, לפי המשנה אחרונה הא דהטהור לחטאת לא נטמא איירי בנוגע לצורך והא דהטהור לתרומה נטמא איירי בנוגע שלא לצורך, ולפי החזון איש חכמים הקילו בטומאה דרבנן שאינו מטמא את הטהור לחטאת אף שנגע שלא לצורך.

**נטמאו מטמאין את הטהור לתרומה וכו'**

כתב הרמב"ם בפיה"מ דאיירי בנגע בהם אדם טמא, או שנטמאו באופן מאופני טומאת המשקין שקדם ביאורם בהקדמה. ודייק החזון איש (ס"ה סקי"ד), דמשמע דאם נטמאו מחמת מעלה לחטאת בעלמא, כגון שנגע בהם אדם שהוא טהור לתרומה ולקודש ורק לחטאת אינו טהור, לא חשיבי כטמאים לגבי לטמאות את הטהור לחטאת בידו, דכיון דטומאת ידים דרבנן לא החמירו להחשיב את המים כטמאים ממש. אך אם יגעו משקין אלו בכלים הטהורים לחטאת הרי הם יטמאו, דכלפי טומאת כלים חשיבי כמשקין טמאים, עיי"ש שהוכיח כן.

והקשה החזון איש (ס"ה סקי"ז), מדוע דוקא בנטמאו חשיבי המים כטמאים לטמאות את הידים לחטאת, הא לעיל משנה ה' מבואר דכל מים שנפסלו מחמת הסה"ד יש בהם טומאה קלה מחמת שנגעו בעצמן או מדין סלט"ח, כמו שביארנו שם, ומדוע הכא לא יחשבו כטמאים בנפסלו לחוד. ותירץ, דכיון שהטומאה הקלה היא באה מחמת הטומאה החמורה, וכנ"ל, לא החמירו לחושבן כטמאים לגבי לטמאות את הטהור לחטאת בידיו, וכמו שביארנו לעיל. [אמנם לכאורה הטומאה הקלה היא מדין תורה, ומדוע הקילו בה בטומאת ידים, וצ"ב].

עוד הקשה החזון איש שם מדוע משקין שנפלו על הסנדל מטמאים כלים, הא הכא מבואר דאם לא נטמאו אינם מטמאים לגבי חטאת. ותירץ, דהתם מסיח דעתו משמירתם בטהרת חטאת, ולכן הם מטמאים כלים, משא"כ היכא דנפסלו בעלמא ואינו מסיח דעתו משמירתם בטהרת חטאת אינם מטמאין את הידים.

**משנה ט**

**אפר כשר שנתנו על גבי המים שא"ר לקדש וכו'**

לגירסא דידן קמ"ל דאע"ג שמעיקר הדין לא חל הקידוש מכל מקום מדרבנן חשיבי כמ"ח פסולים, ומטמאים טו"ח מדרבנן, ולפי"ז דין משנתינו כדין המשנה הקודמת. ואיירי במים שהם שמורים בטהרת חטאת, דאל"ה הם מטמאים את הטהור לחטאת בידו כשאר משקין טמאים. [ויל"ע באיזה מים שאינם ראויין לקדש איירי הכא, האם דוקא מים חיים שנפסלו או שמא אפילו מים בעלמא נמי. וכן יל"ע האם דוקא בהניח את האפר בדרך קידוש גזרו טומאה או שמא אפילו נפל האפר ע"ג המים, ובתוספתא משמע דאפילו נפל האפר גזרו, וצ"ע].

וכתב המשנה אחרונה, דלפי מש"כ לעיל בדעת הרמב"ם דליכא טו"ח אלא בפסול דרבנן, צ"ל דגם הכא איירי במים שאינם ראויין לקדש מדרבנן, כגון שנתערב בהם מים פסולים, דמהתורה חל הקידוש, אך מים שאינם ראויין לקדש כלל אינם מטמאים טו"ח.

הר"ש גרס מטמאין ידי הטהור לתרומה ואת ידי הטהור לחטאת, לא בידיו ולא בגופו. וביאור המשנה, דכיון דהמים לא ראויין לקידוש ולא היה בהם טו"ח מעולם אין בהם טו"ח כלל, אך מכל מקום טומאת משקין יש בהם כיון שאינם שמורים לשם מי חטאת ולא לשם תרומה וקודש אלא לחולין בלבד, ולכן הם מטמאים את הידים בין של הטהור לתרומה בין של הטהור לחטאת כדין כל משקין טמאים, אך אינם מטמאים את גופו. והא דנקטה המשנה אפר כשר שנתנו ע"ג מים שא"ר לקידוש הוא לרבותא, דאע"ג שנתן ע"ג מים אלו אפר כשר, מכל מקום אינם מטמאין טו"ח כיון שלא היתה להם שעת הכושר.

והקשה ע"ז הרא"ש הא קיי"ל בעלמא דלגבי חטאת נטמאו ידיו נטמא גופו, ומאי שנא הכא דלא נטמא גופו. ועי' מים טהורים מה שיישב. ועוד הקשה הרא"ש, דלשון המשנה לא בידיו ולא בגופו אינו מתיישב לגירסתו.

ובחזון איש (ס"ה סקי"ט) הקשה מדוע המים מטמאים את הטהור לתרומה בידיו, דגם אי נימא דאיירי באינו שומר את המים לתרומה והו"ל כבגדי פרושים לאוכלי תרומה, אכתי לדעת רבא במס' חולין (לה ע"א) דלא גזרו בפירי אין המים מטמאים לגבי תרומה.

התפארת ישראל (בועז אות י"ב) הוכיח מכאן דאפר לחוד אינו מטמא, דאי איכא טומאה באפר לחוד מדוע אינו מטמא את הטהור לחטאת מדין טו"ח דאפר. ולכאורה יש ליישב דאיירי הכא בהוציא את האפר מהמים, דהשתא הנידון רק מצד טומאת המים.

**תוספתא**

**אפר כשר שנתערב במים שאינן ראויין לקידוש**

תוספתא זו ליתא לפנינו, ובהגהות הגר"א פ"י ה"א הוסיפה. ומלשון התוספתא "שנתערב במים" משמע נתערב מאליו שלא בדרך קידוש, ומכל מקום לדעת הרמב"ם ת"ק מטמא טו"ח, וצ"ע.

**מטמאין הן את הכהן ואת תרומתו ר' יעקב אומר וכו'**

וביאר הר"ש כפי שיטתו, דת"ק סובר כתנא דמשנתינו דמטמאין רק את הידים. ור' יעקב סובר דמטמאות משום משקה כלומר דוקא את הטהור לחטאת. [וצ"ל בדעתו דאע"ג שאין המים שמורים לתרומה מכל מקום אינם מטמאים את הטהור לתרומה, וכדעת רבא דבפירי לא גזרו. או דס"ל כרבא רק לגבי טומאת ידים, וצ"ע]. והלשון דחוק טובא, היכן מוזכר בר' יעקב דרק הטהור לחטאת נטמא בידיו.

לדעת הרמב"ם דמים שאינם ראויים מטמאים אף בטו"ח ביאר החזון איש (ס"ה סקי"ט), דמטמאין את הכהן ואת תרומתו היינו דמטמאין רק לתרומה ולא לחטאת, וכתנא דמתני'. ור' יעקב סובר דמטמאות משום משקה ולא משום מ"ח, דלא גזרו טו"ח באופן שלא היה שעת הכושר למים כלל, ולכן אינם מטמאים את הטהור לתרומה בגופו.

**פ"י ה"א: מי חטאת ואפר חטאת המקודשין וכו' מטמאין את הטהור לתרומה במגע ובמשא**

השערי יושר (ש"ג פכ"ח) הוכיח מכאן כשיטת הרמב"ם דאפר לחוד אינו מטמא טו"ח אלא לאחר קידוש, מדקתני אפר חטאת המקודשין. ובביאור הגר"א הגיה: מי חטאת המקודשין ואפר חטאת, ואזיל לשיטתו דס"ל כרש"י דאפר לחוד נמי מטמא, וכמו שהביא בחי' מרן רי"ז הלוי הל' פרה בשם הגר"א.

**ריב"נ אומר מ"ח שנטמאו הרי הן כאפר מקלה**

החזון איש שם כתב דריב"נ פליג על סתם מתני' וס"ל דלאחר שנפסלו תו ליכא בהו טו"ח כלל, ולא גזרו חכמים טו"ח על מים פסולים מעולם. אך יתכן לומר דדוקא במים שנטמאו פליג דאין בהם טו"ח, אך פסול בעלמא איכא טו"ח מדרבנן.

והנה לפי מה שנקט המשנה אחרונה בדעת הרמב"ם דמתני' איירי בטומאה דרבנן ומהתורה המים כשרים יל"ע מדוע פליג ריב"נ דאין בהם טו"ח, הרי מהתורה הם עדיין כשרים ומטמאים טו"ח. וצ"ל דריב"נ סובר דבכל פסול דרבנן איכא נמי הסה"ד ושוב איכא פסול דאורייתא.

**אפר פסול שנתנו ע"ג המים בין שראויין וכו' מטמאין את ידי הטהור לתרומה**

הגר"א גרס את הטהור לתרומה. וקמ"ל הכא דאע"ג שגם האפר פסול וגם המים אינן ראויין לקדש, מכל מקום גזרו חכמים טו"ח. ולשיטת הר"ש דהיכא דלא היה שעת הכושר ליכא טו"ח צ"ל כגירסא דידן דמטמאין את ידי הטהור לתרומה. אך צ"ע אם כן במאי פליג ריב"נ דהוי כאפר מקלה, הא לת"ק נמי הוי כאפר מקלה ורק טומאת משקין איכא, ועל כרחיך צ"ל כגירסת הגר"א, וצ"ע טובא לשיטת הר"ש.