ב - חליצת וביאת מעוברת
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] בגמ' אמרו בדין מעוברת, דאף אם הולד בן קיימא, מ"מ אין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, והברכ"ש והאמר"מ הק' בשם הגר"ח דאף דהולד אינו פוטר, הרי מ"מ תנן במתניתין דהוא חייב כרת, וא"כ מ"ט אינה פטורה משום ערוה דאשת אח, והוכיח מזה דאשת אח דממילא דהיינו אשת אח מנפילה ראשונה אינו פוטר מחליצה, והטעם בזה הוא משום דאשת אח זה דינו שהוא מותר ליבום, אלא דהיא אסורה באיסור אשת אח משום דליכא יבום, אך כיון דדינו דהוא מותר ליבום ואינו סותר ליבום, אינו פוטר מחליצה.

אמנם יש מקום לדון בזה, ועמד בכעי"ז בקונט' מהגרד"ל, דהנה הראשונים כתבו דאף דלר"ל ביאת מעוברת ל"ש ביאה, מ"מ לי"ב כרת דאשת אח, והוכיחו כן דאם הי' בה כרת דאשת אח, הרי דאף כשהפילה היתה אסורה מדינא דנאסרה, דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עלי' ה"ה כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, ומבו' לפ"ז דאף דאשת אח זה הי' ראוי להיות ניתר ליבום וכל הא דאינו ניתר הוא משום דליכא יבום, מ"מ אחר דאינו ניתר תו הו"ל כאשת אח שיש לו בנים, ואף אם אח"כ תהא ראוי' לפטרה מן היבום יועיל האשת אח לפטרה מן היבום, - ולכאו' לפ"ז ה"נ הוא בולד בן קיימא, דכיון דחזינן דכשבא עלי' היא בכרת, יהא בזה לדינא דנאסרה, אם הוה משכח"ל דאח"כ יפקע דין זה, ויועיל אשת אח זה לפטור מן היבום, - ולפ"ז תיקשי, דכיון דאשת אח זה בכחו לאסרה ליבום, א"כ מ"ט אינו פוטרה מן החליצה,[[1]](#footnote-2) אך באמת עד"ז קשיא בכ"ד דאשת אח דממילא אינו פוטר אף דיש בזה לדינא דנאסרה, ובע"כ דמה דאיכא לדין נאסרה אינו מועיל לחשבו כערוה לפטור מן החליצה ולפטור צרה, ואכמ"ל.

ב] והנה בעיקר הא דאם בא עלי' חייב כרת, הק' האמר"מ בסימן ז' סק"א דכיון דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, והרי דאכתי יש עלי' זיקה, א"כ מ"ט חייבין כרת, הרי כיון דהיא זקוקה ליבום הדין נותן שלא יהא בה כרת, ועיי"ש שכתב דאין לומר דהזיקה היא לחליצה ולא ליבום דמהיכ"ת נחלק בזה, והק' עוד, דמ"ט מודה ר' יוחנן דאם הולד בן קיימא ל"מ הביאה ליבום, הרי כיון דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם מ"ט אין היבום מועיל, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דיש בה כרת דאשת אח, אך הק' דמ"מ מ"ט ל"מ החליצה.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ג] והנה בגדר הך דינא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, בפשוטו הי' נראה דהיינו דעובר לא חשיב כבן, וע"כ אינה פטורה משום דעדיין אין לה בן.

ומצינו כן בד' הרמ"ה בב"ב קמ"ב ב', עיי"ש שכתב דקי"ל דעובר אינו יורש משום דכתיב ובן אין לו ועובר לא חשיב כבן, והוכיח כן, ז"ל, דאלת"ה גבי יבום דכתיב ובן אין לו אפי' עובר נמי יפטור את אשת אביו מן היבום. אלא משום דלא קרינא בי' בן עד שיצא חי לאויר העולם, עכ"ל.

ד] אמנם הנה התוס' בסוגיין כתבו בתי' קמא דהא דאם ילדה בן קיימא מודה ר' יוחנן דאין חליצתה חליצה, הוא משום דכל דהוא בן קיימא לא חשיב דלית לי', ומשמע דהיינו דכבר עכשיו חשיב דיש לו בן, אלא דהוא תלוי במה שיהא לבסוף, דאם יהא בן קיימא חשיב כבן, ואם לא יהא בן קיימא לא חשיב כבן, ולפ"ז צ"ב דמ"ט אין העובר פוטר עד שיצא לאויר העולם.

**ג**

ה] והנה לקמן פ"ז א' ילפינן מקרא דהעובר פוסל מן התרומה דכתיב ושבה אל בית אבי' פרט למעוברת, ואמרו ע"ז והלא דין הוא ומה במקום שלא עשה ולד מן הראשון כולד מן השני לפוטרה מן הייבום עשה עובר כילוד מקום שעשה ולד מן הראשון כולד מן השני לפוסלה מן התרומה אינו דין שנעשה עובר כילוד וכו', ובביאור מה שאמרו דביבום עשה עובר כילוד, פירש"י, ז"ל, עשה עובר כולד שאם היתה מעוברת פטורה דכתיב בן אין לו עיין עליו בכל עניינים, עכ"ל, - ובחי' הגרע"א שם הק', ז"ל, קשה לי הא סוגיא ערוכה ר"פ החולץ דעובר אינו פוטר עד שיולד וא"כ הרי בזה עובר אינו כילוד, עכ"ל.

ובקו' הגרע"א נכלל תרתי, חדא, דהיאך אמרו דלענין יבום עשה עובר כילוד, הרי אדרבה לענין יבום לא עשה עובר כילוד שהרי אין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ועוד, דגם אי נימא דהא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא דין אחר ואינו משום דלא עשה עובר כילוד, מ"מ מה מקור יש דלענין יבום מהא דמעוברת פטורה, הרי באמת מעוברת אינה פטורה, דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם.

**ד**

ו] אמנם הנה הרמב"ן בסוגיין הביא מירושלמי בפירקין שאמרו הרי שמת והניח את אשתו מעוברת יכול תהא זקוקה ליבם ת"ל ולא ימחה שמו מישראל את ששמו מחוי יצא זה שאין שמו מחוי, יכול תהא מותר לינשא ת"ל להקים לאחיו שם בישראל עד שתדע אם בן קיימא הוא אם אינו בן קיימא, ועד"ז אמרו בירושלמי בר"פ ב' והביאוהו הראשונים לעיל י"ז ב' והרשב"א בקו"א לקמן קי"ט א', דאילו מת והניח את אשתו מעוברת שמא א"צ להמתין לידע אם בן קיימא הוא ואם אינו בן קיימא.

ומבו' מד' הירושלמי דהא דאינה מותרת לינשא קודם שנולד הולד, אי"ז משום דעובר לא חשיב כלל כבן לפטור, אלא היינו משום דצריכה להמתין לידע אם בן קיימא הוא או אינו בן קיימא, וכ"ה מבו' בד' התוד"ה ור"ל סבר בדעת ר"ל דדין הוא דלא תחלוץ ולא תינשא כ"ז שעומדת בספק.

ז] והביאור בזה, דאף דעובר חשיב כבן, כ"ז הוא אם הוא בן קיימא ונולד לבסוף, אך כל שלא נולד לבסוף לא חשיב כבן לפטור מן היבום,[[3]](#footnote-4) ובזה הוא שנתחדש דכל דאין הדבר ידוע אם יש לה בן או אין לה בן, יש עלי' להמתין עד שיתברר אם יש לה בן, וכ"ז שלא נתברר הדבר עדיין היא זקוקה בודאי.[[4]](#footnote-5)

ח] ומקור לזה הוא ממשה"ק הרשב"א בקו"א לקמן קי"ט א' בהא דכ"ז שלא נולד הולד ה"ה אסורה לשוק מה"ת, דמ"ט לא נימא דניזיל בתר רוב מעוברות דולד מעליא ילדן, וצ"ב שהרי דינא הוא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ומה מהני הא דרוב נשים ולד מעליא ילדן, וכתב דהוא משום דסמוך מיעוטא לחזקה, - ובע"כ מד' הרשב"א דהא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, לאו היינו משום דאין לו דין בן לפטור, אלא הוא דין המתנה שצריכה להמתין עד שיתברר אם הוא בן קיימא, ובד' הרשב"א שם מבו' דילפינן לה מקרא דעיין עליו, וזהו דקשיא לי' דכיון דרוב נשים ולד מעליא ילדן חשיב כמו שנתברר לנו שהוא בן קיימא, וא"כ מ"ט היא צריכה להמתין.

ט] והנה אמנם בגמ' לפנינו ל"ו א' אמרו דהא דלא אזלינן בתר רוב נשים דולד מעליא ילדן הוא משום דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ומבו' דאף דאיכא הכרעת רוב מ"מ אמרינן דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, וקשיא מזה ע"ד הרשב"א בתרתי, חדא, דהוא דלא כמו שנקט הרשב"א דכל דיש לילך אחר הרוב ליכא למימר דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ועוד, דהוא דלא כמו שנקט הרשב"א דהכא ליכא למיזל בתר רוב משום דסמוך מיעוטא לחזקה, וצע"ג.

ואמנם גם לפי הגמ' לפנינו דאף דרוב נשים ולד מעליא ילדן ויש לילך אחר הרוב, מ"מ יש בזה לדינא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, אי"ז סותר ליסוד הדברים שנתבארו דהא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא דין להמתין עד שיתברר שהוא בן קיימא, אלא היינו כמש"כ הקה"י בסו"ס ו' דכיון דדינא הוא דבעינן שיתברר אם הוא בן קיימא או לא, לא סגי לזה ברוב, אלא בעינן שיתברר בודאי, וע"ד מש"כ התוס' הרא"ש בב"מ ו' ב' דאף אם איכא רוב לא חשיב כעשירי ודאי.

**ה**

י] ולפ"ז ניחא סוגיית הגמ' לקמן פ"ז א' כמש"כ הישרש יעקב שם, דלעולם לגבי יבום עשה עובר כילוד, והא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם אי"ז משום דלא עשה עובר כילוד, אלא הוא משום דאיכא דין המתנה עד שיתברר אם הוא בן קיימא וראוי לפטור, והיא צריכה להמתין שמא היא צריכה יבום, אך ביסוד הדין עשה עובר כילוד.

יא] אמנם אכתי צ"ע בל' רש"י שם שכתב דהא דעשה עובר כילוד היינו דאם היתה מעוברת פטורה, שהרי באמת מעוברת אינה פטורה דאיכא דין המתנה, והישרש יעקב שם הניח לד' רש"י בקו', וכנראה דהוא מה"ט, (וגם בד' הגרע"א יתכן דלא הק' ע"ד הגמ' אלא על פירש"י, דבד' רש"י מבו' דהא דעשה עובר כילוד הוא דמעוברת פטורה, וע"ז הק' הגרע"א דהרי אין העובר פוטר עד שיצא לאויר העולם).

וגם אכתי צ"ע קו' בתרא, דאף דהא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם אינו סותר להא דעשה עובר כילוד, מ"מ היאך מייתינן מיבום דעשה עובר כילוד, הרי לענין יבום לא מצינו כלל דעשה עובר כילוד, שהרי אין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ואף דהוא משום דין המתנה, מ"מ כיון דסו"ס אין העובר פוטר לא חזינן דעשה עובר כילוד.

**ו**

יב] ונראה לפרש בזה דהוא מעיקר הא דאם בא על יבמתו ונמצא הולד בן קיימא חייבין בקרבן, ואם לענין יבום ל"ה עובר כילוד ול"ה עובר פוטרה מן היבום, הרי דעכשיו בעוד הולד עובר הי' עלי' דין יבום, ואף דאח"כ כשנולד הולד פקע ממנה דין יבום, מ"מ הדין נותן דיועיל היבום שייבם בעודה מעוברת, שהרי בשעה זו אין לה בן, ואף דיש לה עובר לאו מידי הוא, - ומהא דכשנולד בן קיימא חייבין בקרבן, מבו' דעובר חשיב כבן לפטור מן היבום, וכמש"כ רש"י דילפינן לה מדכתיב ובן אין לו עיין עליו בכל ענינים, ודמי להא דילפינן לעיל כ"ב ב' דממזר פוטר מדכתיב בן אין לו עיין עליו, דמזה נלמד דאף בן כ"ד פוטר, וה"נ הוא בעובר, וע"כ הוא דכל שהעובר בן קיימא אין עלי' דין יבום, דכבר יש לה בן, ומה"ט הוא דאם בא עלי' אין מתקיים בזה דין יבום וחייבין משום אשת אח.[[5]](#footnote-6)

יג] ואמנם אף דעובר חשיב כבן לפטור מן היבום ואין עלי' עכשיו דין יבום, מ"מ אינה מותרת לשוק אלא צריכה להמתין עד שתדע אם הוא בן קיימא, והיינו דאף דאם העובר הוא בן קיימא אין עלי' דין יבום, מ"מ יש עלי' זיקה ואגידות ביבם מכח הצד שאין הולד בן קיימא והיא טעונה יבום.

יד] ואשר זהו מש"כ רש"י דאם היא מעוברת פטורה, דלאו היינו דאם היא מעוברת אין עלי' זיקה והיא מותרת לשוק, אלא היינו דהיא פטורה מן היבום ואין עלי' דין יבום, ואך דמ"מ היא זקוקה ליבם ואסורה לשוק מכח צד היבום לכשתפיל.

טו] ובזה נתפרש לנו גדר הדברים דאף דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, מ"מ אין ביאתה ביאה וחייבין משום אשת אח, והיינו משום דליכא עלי' דין יבום השתא, אלא שהיא אגודה ביבם להתייבם אם תפיל, אך אם לא הפילה אין עלי' דין יבום וע"כ אין ביאתה ביאה וחייבין עלי' משום אשת אח.[[6]](#footnote-7)

**ז**

טז] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה בתשו' נובי"ק אהע"ז סו"ס ס"ט צידד דכל שנקלט הזרע אחר מיתת הבעל, אינו פוטרה מן היבום, עיי"ש, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס פ"ט וסימן צ' נקט בפשיטות דכל שנקלט הזרע אחר מיתת הבעל פטורה מן היבום, ויש להסתפק לפ"ז אם היינו דבכה"ג היא פטורה מן היבום למפרע ואף אם בא עלי' או חלץ לה קודם שנקלט הזרע לאו מידי הוא, או דלא מיפטרא אלא אחר שנקלט הזרע.

ובד' הנוב"י שם מבו' דפשיט"ל דקודם שנתעברה יש בה דין יבום וחליצה,[[7]](#footnote-8) ולא כתב לדון אלא בדינה אחר שנתעברה וילדה, וכ"כ בתשו' מחנה חיים ח"ב אהע"ז סי' מז ד"ה ונ"ל וד"ה ואל שכ"ז שלא נקלט הזרע בת יבום וחליצה היא, ולא מיפטרא אלא מכאן ולהבא, וכתב לפ"ז דאם בא עלי קודם שנקלט הזרע פטור מן הקרבן ואם חלץ לה קודם שנקלט הזרע נפסלת לכהונה, אך בד' הקר"א לקמן פ"ז א' מבו' דלא כן.[[8]](#footnote-9)

ולמש"נ לכאו' משמעות הגמ' לקמן היא כד' הנוב"י, שהרי מבו' דהא דמעוברת פטורה הוא משום דעשה עובר כילוד וכמו שפירש"י דבן אין לו עיין עליו בכל ענינים, והרי דרק אם איכא עובר היא פטורה דיש על העובר תורת בן, אך אם ליכא עובר אינה פטורה, ואמנם לד' הקר"א צ"ל דמה שאמרו עשה עובר כילוד, ל"ד עובר, אלא היינו דעשה מי שעתידה לילד כמי שיש לה בן.[[9]](#footnote-10)

יז] ואמנם יש להעיר בזה, שהרי לענין תרומה אמרו לקמן ס"ט ב' דבתוך מ' יום מיא בעלמא הוא ואינו פוסל מן התרומה, וגם לענין זכי' לעובר כתב התוס' חד מקמאי לקמן ס"ז א' דנחלקו רבוותא וי"א דבתוך מ' יום אין לו זכי', וכן הסכים אביו, ואילו לגבי לפטור מיבו"ח ודאי דגם בתוך מ' יום היא פטורה, דג"ז הוא בכלל משנתינו דנמצאת מעוברת, וכבר כתב כן הקר"א לקמן שם דמזה נלמד דהא דעובר פוטר הוא מכח הא דעתיד ליולד, וע"כ היינו אף קודם מ' יום, אך אי נימא דלא כן תיקשי דמ"ט הוא פוטר אף בתוך מ' יום.

וצ"ל דאף דלענין תרומה דילפינן לה מקרא דכנעורי' פרט למעוברת היינו רק אחר מ' יום דתוך מ' יום הוי מיא בעלמא, מ"מ לענין לפטור מיבום דילפינן לה מדכתיב בן אין לו עיין עליו, דאף בן כ"ד פוטר, יש בכלל זה אף עובר בתוך מ' יום.[[10]](#footnote-11)

**ח**

יח] והנה הקה"י בסו"ס ו' כתב לפ"ז לישב לקו' הגר"ח, דכיון דהא דאין הולד פוטר היינו משום דתמתין עד שיודע לך אם הוא בן קיימא, הרי דמכח זה גם האשת אח אינו פוטר, ולכאו' הוא משום דגם לגבי זה איכא דין המתנה, שהרי אם יהא הולד בן קיימא לא יהא איסור אשת אח.

אך יש מקום לפקפק בזה, דכל דין המתנה נאמר לגבי הפוטר דבן, אך אם באנו לפטרה מכח פטור ערוה, הרי דבזה לא מצינו לדין המתנה, ועמש"כ בזה בקונט' מהגרד"ל.

יט] אך שמעתי מהגרא"א שליט"א דלכאו' לדרך זו ניחא קו' הגר"ח בפשיטות, דכיון דהא דאסורה לשוק הוא מכח הא הצד שתפיל ויהא בה דין יבום, הרי דכיון דלצד זה שתפיל לא יהא בה איסור אשת אח, לא שייך בזה כלל הא דערוה פוטרת מיבום, דכל הא דערוה פוטרת מיבום הוא כשזיקת היבום הוא לייבמה כשהיא ערוה, ובזה דינא הוא דהערוה אוסרת ופוטרת מיבום זה, אך הכא שזיקתה היא להתייבם לכשתפיל, הרי דאין הערוה דאשת אח סותרת כלל לזיקת יבום זו, ואין מקום שתפטור הערוה דאשת אח מן היבום.[[11]](#footnote-12)

**ט**

כ] אמנם בעיקר הדברים צ"ע ממה שאמרו בסוגיין דאף לר' יוחנן דביאת וחליצת מעוברת שמה ביאה וחליצה, מ"מ אם כנס או חלץ ליבמתו לא תנשא צרתה שמא יהא הולד בן קיימא ואין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, - ואם כל הא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא משום הצד שאינו בן קיימא והיא צריכה יבום, הרי הכא כיון דלהצד שאינו בן קיימא היא נפטרת מכח היבום והחליצה, מה מקום יש להצריכה להמתין.

כא] ובאמת מצינו בד' הרמב"ם בפ"א מיבו"ח ה"כ, ז"ל, החולץ ליבמתו וכו' שחליצת המעוברת אינה חליצה וביאת המעוברת אינה יבום, "לפיכך" הכונס או החולץ ליבמתו המעוברת לא תנשא צרתה עד שתלד זו שאין הולד מתיר עד שיצא לאויר העולם, עכ"ל, וצ"ע דמאי לפיכך, הרי הא דלא תנשא צרתה הוא משום דאין הולד מתיר עד שיצא לאויר העולם, ואי"ז שייך להא דחליצת מעוברת לא שמה חליצה וביאת מעוברת לא שמה ביאה.

ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל הא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא משום דצריכה להמתין שמא אינו בן קיימא וה"ה זקוקה, וע"כ כ"ז הוא משום דל"מ יבו"ח במעוברת, ולהצד דאין הולד בן קיימא היא זקוקה ליבום, וע"כ אין הולד פוטר, אך אם הי' מועיל יבו"ח במעוברת שפיר הי' הולד פוטר, דאין להצריכה להמתין שמא לא יהא בן קיימא, שהרי אם אינו בן קיימא נפטרה ביבום או בחליצה.

והעירוני דמקור ד' הרמב"ם לזה הוא מהא דמפרשינן להברייתא לדעת ר"ל דהכונס יבמתו ונמצאת מעוברת ה"ז לא תנשא צרתה שמא לא יהא הולד בן קיימא וחליצת מעוברת לא שמה חליצה וביאת מעוברת לא שמה ביאה, וא"ת הלך אחר רוב נשים ורוב נשים ולד מעליא ילדן ולד אין פוטר עד שיצא לאויר העולם, וצ"ב דמ"ט מפרשינן מעיקרא דהוא משום דחליצת מעוברת לא שמה חליצה וביאת מעוברת לא שמה ביאה, הרי באמת אי"ז טעם דרוב נשים ולד מעליא ילדן, אלא הטעם הוא משום דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, ובטעם זה בפנ"ע סגי, ועד"ז הק' המהרש"א, - ומזה הוא שלמד הרמב"ם דכל הא דאין הולד פוטר הוא רק משום דל"מ חליצת וביאת מעוברת ולהצד דאין הולד בן קיימא ה"ז צריכה יבום, וכיון דאיכא צד שהיא צריכה יבום, ע"כ אין הולד פוטר.

כב] ואמנם כ"ז הוא לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן מבו' בגמ' דאף דמהני חליצת וביאת מעוברת, ואם יתברר דאין הולד בן קיימא מהני היבום והחליצה, מ"מ יש בזה לדינא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם דצריכה להמתין, וצ"ב דלמה היא ממתנת, הרי אם יתברר דאין הולד בן קיימא מהני לה היבום והחליצה.

**י**

כג] ומצאנו שכבר עמדו ע"ז בירושלמי ואמרו בחולץ ליבמתו מעוברת דיכול אומר צרתה מותרת להינשא, הכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת כמה דאת אמר צרתה לא תינשא "עד שתדע במה היא מותרת אם בעיבור אם בביאה" אף בחלוצה כן, ומבו' דאף דממ"נ היא מותרת או בביאה או בעיבור, והיינו משום דכל הא דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם הוא מכח הצד דאינו בן קיימא, אך להצד דהוא בן קיימא הוא ראוי לפטור, מ"מ דינא הוא דהיא אסורה עד שתדע במה היא מותרת, וצ"ב ביסוד דין זה.[[12]](#footnote-13)

כד] ושמעתי מהגרא"א שליט"א לפרש בזה, דהנה בגמ' אמרו דטעם הא דל"מ בכה"ג לדעת ר' יוחנן הוא משום דביאת מעוברת לא שמה ביאה וחליצת מעוברת לא שמה חליצה, ובפירש"י פירש, ז"ל, וביאת מעוברת בולד של קיימא לדברי הכל לא שמה ביאה, דטעמא דרבי יוחנן משום שמא יבא אליהו ויאמר נפל הואי והכא ליכא למימר הכי, עכ"ל, ומקור דבריו הוא מלישנא דגמ' דביאת מעוברת לא שמה ביאה, וע"ז פירש דאף דלר' יוחנן שמה ביאה, מ"מ הכא מודה דלאו שמה ביאה.

אך צ"ע דמ"ט הוצרך לטעמים בזה, הרי ודאי דכל שילדה בן קיימא ל"מ הביאה והחליצה, וכדתנן במתניתין דחייבין בקרבן ולא פסלה מן הכהונה, והרי דלאו מידי הוא, - ובל' רש"י משמע דהא דל"מ הוא משום דבכה"ג מודה ר' יוחנן לר"ל דביאת וחליצת מעוברת לא שמה ביאה וחליצה משום דלא איגלאי מילתא למפרע, וזה צ"ב, ובקונט' הגרד"ל עמד ע"ד רש"י בזה.

ואמנם פשוט דלמד רש"י לזה מלישנא דגמ' דביאת מעוברת לא שמה ביאה וחליצת מעוברת לא שמה חליצה, ומשמע להדיא דהא דל"מ אינו משום דכשהולד בן קיימא היא פטורה מיבום וחליצה, אלא משום דל"מ ביאת וחליצת מעוברת, אך צ"ב דמ"ט בעינן לזה.

כה] ולהנ"ל נראה לפרש בזה, דאף דודאי דאם הולד בן קיימא ל"מ היבום והחליצה אכתי הי' לנו לומר דהכא תהא מותרת, דהרי הולד הוא בן קיימא וכל הא דאינו פוטר הוא משום דצריכה להמתין שמא אינו בן קיימא ולצד זה דאינו בן קיימא הרי שפיר מהני היבו"ח ול"ה שייך בזה דין המתנה, וע"ז כתב רש"י דהוא משום דבכה"ג ביאת מעוברת לא שמה ביאה, דהרי לדעת ר"ל חזינן דכל שהיא במצב מסופק ל"מ היבום, וכל הא דלר' יוחנן מהני הוא מכח איגלאי מילתא למפרע, אך כל דלא איגלאי מילתא למפרע ואכתי מצב הספק קיים, הרי בתורת ודאי ל"מ היבום, אף להצד דאין הולד בן קיימא, וע"כ שפיר שייך בזה דין המתנה, כיון דאם יהא הולד בן קיימא ולא איגלאי מילתא למפרע, נמצא דאין ביאתה ביאה בתורת ודאי, ואף דאם יתברר לבסוף דאין הולד בן קיימא נימא איגלאי מילתא למפרע ותהא ביאתה ביאה, מ"מ כיון דעכשיו דלא איגלאי מילתא למפרע אין ביאתה ביאה גם להצד דאינו בן קיימא, שפיר שייך בזה דין המתנה, ודו"ק.

כו] אך בלא דברינו יש לפרש בזה בפשיטות טפי, דקשיא לי' לרש"י דכיון דאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם ועדיין זקוקה היא, מ"ט ל"מ הביאה והחליצה, דבה במידה שהיא זקוקה הדין נותן דיועיל בה יבום וחליצה, וע"ז הוא שכתב רש"י דהוא משום דדינא הוא דל"מ ביאה וחליצה במעוברת, וכל הא דלר' יוחנן מהני הוא היכא דאיגלאי מילתא למפרע, אך כל דלא איגלאי מילתא למפרע מודה ר' יוחנן דאף דעדיין זקוקה היא ל"מ בה יבום וחליצה.[[13]](#footnote-14)

1. אך יש לחלק דרק בדינא דר"ל דביאת מעוברת לא שמה ביאה, דאף דאין לה בן מ"מ א"א לייבמה, הוא דחשבינן לי' כנאסרה בשעת נפילה, אך בגונא דהולד בן קיימא, הרי ליכא נפילה ליבום כלל, ולא נאסרה "בשעת נפילה", וע"כ לי"ב לדינא דנאסרה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב לפרש דלעולם כ"ז שלא נולד הולד ה"ה זקוקה ליבום, אלא דכשנולד הולד פקע הזיקה למפרע, וע"כ ל"מ היבום וחייבין בקרבן, וכתב לישב בזה קו' הגר"ח דע"כ לא מיפטרא משום כרת דאשת אח, דעדיין ל"ה עלי' כרת, ורק אח"כ יש עלי' כרת למפרע, ועד"ז כתב השערי ישר בש"ז פי"ח, - והנה אמנם אי"ז מתישב לדעת ר"ל, דא"כ מ"ט ל"מ הביאה והחליצה אף אם הפילה, הרי כ"ז שלא נולד הולד היתה זקוקה, וכיון שהפילה לבסוף לא נעקרה הזיקה למפרע, ועיי"ש באמר"מ שכתב דלר"ל הוא גזה"כ מקרא דעיין עליו דלא תתייבם ולא תינשא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובירושלמי בפירקין אמרו דגם בהא דהמזכה לעובר קנה היינו רק אם נולד לבסוף אך אם לא נולד לבסוף לא, ומדמינן לה להא דהחולץ למעוברת אם הולד בן קיימא אין חליצתה חליצה, ומבו' להדיא דדין העובר תלוי אם נולד לבסוף בן קיימא, דאם נולד לבסוף בן קיימא חשיב העובר כולד, ואם לא נולד לבסוף בן קיימא לא חשיב העובר כולד, - ואמנם הבבלי פליג ע"ז וכמו שהוכיחו התוס' לקמן ס"ז ב' ובב"ב קמ"ב א' מסוגיית הגמ' בב"ב שם דאף אם הפילה לבסוף מ"מ קודם שהפילה זכה העובר, ורק אם כבר הוי העובר נפל לא זכה, ואמנם גם בד' התוס' מבו' דמסברא הי' מקום לומר שעובר שסופו להיות נפל אינו זוכה, אלא שהוכיחו דלא כן מסוגיית הגמ', אך לגבי פטור מיבום גם לדעת הבבלי הוא כן, דכל הא דעובר חשיב כבן הוא רק כשנולד לבסוף דמתקיים בזה הקמת שם, ועי' במשנת ר"א במכילתין שכתב גם בדעת הבבלי דהוא פלוגתת אמוראי אם יש זכי' לעובר כשהפילה לבסוף, וכתב לישב בזה לקו' התוס', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והקר"א בסוגיין כתב דאף אם לבסוף ילדה בן קיימא, מ"מ אם בא עלי' אחד מן השוק בעודה מעוברת עובר בל"ת דלא תהי' אשת המת החוצה לאיש זר, ועיי"ש שכתב דל"ד להא דאסורה ליבם, דמ"מ אם אין הולד בן קיימא לי"ב איסור אשת אח, - וטעם הא דחלוקין הן זמ"ז הוא משום דאיסורה לשוק אינו מכח הא דאיכא דין יבום, אלא מכח הא דהיא זקוקה ואגודה ביבם, וכיון דהיא אגודה ביבם בודאי מכח הצד שתפיל, ה"ה אסורה בודאי באיסורא דלא תהי' אשת המת, אך איסורה ליבם הוא מכח הא דלי"ב דין יבום ולי"ב להתירא דיבום, וכיון דהיא זקוקה להתייבם אם תפיל, ע"כ אם הפילה לי"ב לאיסור אשת אח. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל עוד דהוא נלמד מהא דדלר"ל דקי"ל כוותי' אף אם הפילה ביאת מעוברת לא שמה ביאה, והיינו רק משום דעובר חשיב כבן לפטור מן היבום, אלא דאם הפילה לבסוף נתברר שאין עליו תורת בן, ובזה הוא דס"ל לר"ל דלא אמרינן איגלאי מילתא למפרע, אך אם עובר לא חשיב כלל כבן, הרי דאף דנימא דאם ילדה לבסוף בן קיימא בטל דין היבום למפרע, מ"מ כל שלא ילדה אין מה שיבטל את דין היבום. [↑](#footnote-ref-6)
6. ודוגמא לדבר נראה, דהנה משמעות ד' התו"י לעיל ב' א' ותור"פ לעיל ט' א' דאלמלי דינא דנאסרה היתה אחות אשה אסורה לשוק וצריכה להמתין שמא תמות אחותה, והיינו דמכח הצד שתמות אחותה ויהא בה דין יבום היא אסורה לשוק בודאי, והרי הדבר פשוט דמ"מ כ"ז שלא מתה אחותה ל"מ היבום וחליצה ולא הותר איסור אשת אח, והיינו דמשום דהיתר אשת אח אינו מכח הא דאסורה לשוק, אלא מכח הא דיש בה דין יבום ואני קורא בה יבמה יבא עלי', והכא אין אני קורא בה יבמה יבא עלי' אלא כשתמות אחותה, וע"כ כל היתר אשת אח הוא רק כשתמות אחותה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו לדון בכה"ג שבא עלי' קודם שנקלט הזרע, ואח"כ נתעברה וילדה, אם פקע קנין היבום ויש בה לאיסור אשת אח, או דכיון דחייל היבום בשעתו נעשית כאשתו לכל דבר ופקע איסור אשת אח, - ולכאו' מסתברא מילתא דכיון דעכשיו יש לה בנים והיא מופקעת מפרשת יבום פקע קנין היבום וגם בטל היתר האשת אח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולדעת ר' יוחנן לכאו' תלי ד"ז בב' תי' התוס' אם טעמו הוא משום דכל שהוא בן קיימא חשיב כבן או משום דאין שמו מחוי, דאם הוא משום דחשיב כבן לכאו' הוא רק בדאיכא עובר, אך אם לא חשיב כבן אלא דמ"מ פטורה משום דאין שמו מחוי, היינו גם בדליכא עובר. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם בדינא דר"ל דביאת מעוברת ל"ש ביאה, לכאו' פשוט דאם עדיין ל"ה מעוברת ואח"כ נתעברה והפילה הוי ביאתה ביאה, שהרי בשעת הביאה ל"ה מידי, וגם לבסוף לא ילדה בן קיימא, ומ"ט לא תהא ביאתה ביאה, וכ"כ בקונט' מהגרד"ל, והיינו דאף דנימא דאם ילדה לבסוף בן קיימא נפטרה למפרע, מ"מ כל שלא ילדה לבסוף ליכא כלל דבר הפוטרה, ול"ב בזה לאיגלאי מילתא למפרע, ודמי להיכא דלבסוף לא נקלט הזרע כלל דודאי דמהני היבום והחליצה, דאי לא נימא הכי יהא הדין דכל שנשתייר זרע מן הבעל ויתכן שיווצר ממנו בעתיד ולד, לא יועיל יבומה וחליצתה, - ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבמעוברת אין ביאתה ביאה, הוא משום דחשיב דכבר יש לה בן, וא"כ הרי מוכח מזה דעובר יש עליו תורת בן, וא"כ מהיכ"ת נימא דגם אם ליכא עובר בשעת מיתתו מ"מ כל שילדה אח"כ נפטרה למפרע, ואמנם לתי' בתרא דתוס' י"ל דלדעת ר' יוחנן הוא כן, דלדעתו עובר לא חשיב כבן, ואפ"ה אם ילדה לבסוף פטורה למפרע, אך לפ"מ דקי"ל כר"ל אין מקור לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. וילה"ע לפ"ז בלישנא דברייתא דפריך והרי דין הוא וכו', ולהנ"ל אי"ז פירכא רק דל"ב קרא שעובר פוסל, אלא גם נפ"מ בזה לדינא, דאם הוה ילפינן לה מק"ו הי' עובר פוסל אף בתוך מ' יום, ומקרא דכנעורי' אינו פוסל אלא אחר מ' יום. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להביא דוגמא לדבר למש"נ לעיל בהערה דמשמעות ד' תו"י ותור"פ דאלמלי דינא דנאסרה היתה אחות אשה אסורה לשוק שמא תמות אחותה, וודאי אין מקום לדון דהיאך תהא אסורה לשוק הרי ערוה פוטרת מן היבום, שהרי זיקתה היא להתייבם כשתמות אחותה, וליבום זה אינה ערוה, וה"נ הכא דכוותה, כיון דזיקתה היא להתייבם כשתפיל, הרי דליבום זה אינה ערוה דאשת אח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ושמא גדר דין זה הוא דכיון דהא דבן פוטר היינו דלי"ב לעיקר דין יבום, ע"כ כל דאפשר שאינו בן קיימא ליכא לדין זה, דא"א שיתבטל עיקר הזיקה, כיון דיתכן דאינו בן קיימא ואיכא לדין יבום, וע"כ אף דלהצד דאינו בן קיימא נתקיים דין יבום וחליצה, מ"מ אין בכח הבן לפטור מעיקר דין היבום, דלגבי לפטור מעיקר דין היבום צריך להמתין עד שיתברר אם יש לפטורא דבן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף דאף לל"ב דטעמא דר"ל הוא מקרא ור' יוחנן לא דריש להך קרא, מ"מ י"ל דכל הא דבעינן להך קרא הוא משום דיש לנו לומר איגלאי מילתא למפרע, אך כל דילדה בן קיימא ל"מ היבום והחליצה מסברא ול"ב בזה לקרא. [↑](#footnote-ref-14)