92 דעת הרמב_ם בלחה_פ ושתה_ל
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' ה' אייר תשס"ד

א] מתני' מנחות דצ"ה:, אחת שתי הלחם ואחת לחם הפנים לישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים ואינן דוחות את השבת, ובגמ' שם, הא גופא קשיא, אמרת לישתן ועריכתן בחוץ אלמא מידת יבש לא נתקדשה ואפייתן בפנים אלמא מידת יבש נתקדשה וכו', מאי קושיא דילמא עשרון לא מקדש תנור מקדש, אלא אי קשיא הא קשיא, ואפייתן בפנים אלמא תנור מקדש ואין דוחות את השבת איפסלא בלינה וכו', אמר רב אשי מאי קושיא וכו', אלא דרב אשי ברותא הוא.

וכתבו התוס' שם ד"ה אלא דרב אשי ברותא הוא, ותברא מי ששנה זו לא שנה זו.

אמנם הרמב"ם פ"ה מתמידין ה"ז כתב בלחה"פ דלישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים כשאר המנחות, ושם ה"י כתב דאין אפיית לחם הפנים דוחה את השבת ולא את יו"ט, וכן שם בפ"ח ה"ז כתב בשתי הלחם דלישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים ככל המנחות, ושם ה"ח כתב דאין עשייתן דוחה יו"ט ואין צריך לומר שבת.

ועיי"ש בלח"מ בפ"ה שתמה ע"ד הרמב"ם, דכיון דפסק דאפייתן בפנים אשר היינו משום דתנור מקדש, א"כ היאך פסק דאין דוחין את השבת הרי איפסלא בלינה, ועוד בלא"ה קשיא מ"ש מחביתי כה"ג דכתב רבינו לעי' בפ"ג הי"ח דדוחה את השבת משום שהמרחשת מכלי הקדש הוא ונפסל בלינה, ה"נ כיון דתנור מקדש איתי' להך טעמא, ותו קשיא מאי דהקשו בגמ' מעיקרא דאמאי לישתן ועריכתן בחוץ, וליכא לשנויי מאי דתירצו בגמ' דעשרון לא מקדש, דבהדיא כתב רבינו ז"ל בפ"א מהלכות כלהמ"ק שנמשח.

ועיי"ש שדן לישב דכשאמרו בגמ' דהא דרב אשי בדותא, אינו רוצה לומר דמתני' הוי תברא כדכתבו התוס' ז"ל, אלא תירוץ המשנה דתנור מקדש קצת ואינו מקדש לגמרי, אינו מקדש ליפסל בלינה אבל מקדש שתהא אפייתו בפנים, וכן דייק ל' הרמב"ן בספי"ב ממעה"ק, אך הניח שם בקושיא הקו' הג', שהרי פסק הרמב"ם שעשרון נתקדש, וא"כ מ"ט הי' לישתן ועריכתן בחוץ, ובאמת דממילא תו קשיא מ"ט אין דוחין את השבת, הרי כבר נתקדשו בעשרון ואיפסלו בלינה, עכ"ד.

אך אכתי צע"ק דל' הגמ' נ' דפשיטא דאי תנור מקדש הו"ל ליפסל בלינה, ואי"ז במשמע הגמ' דיש מקום לחלק ביניהם, וצ"ל ע"ד שכתב התויו"ט דמכח קשיא אין לנו לדחות למתני', וע"כ בע"כ לדחוק ולישב כן דהגם דתנור מקדש אינו מקדש קידוש גמור, וע"כ לא מיפסל בלינה.

עוד ילה"ע בד' הרמב"ם, במש"כ שם בפ"ה ובפ"ח דהא דאפייתן בפנים הוא כשאר המנחות, וכבר תמה הכס"מ בפ"ה שם, שהרי כתב בספי"ב ממעה"ק דהמנחות לישתן ועריכתן ואפייתן בפנים, ודוחק לומר דמש"כ כשאר כל המנחות לא קאי אלא אאפייתן, עכ"ל.

ב] והנה בפיהמ"ש להרמב"ם במתניתין, ז"ל, זה שמותר ללוש אותן חוץ לעזרה ואין מותר לאפותן אלא בעזרה, לא נתבאר בגמ' טעם הדבר, אלא הקשו מדוע הצרכנו שתהא האפי' בתוך העזרה ולא הצרכנו הלישה כן, עכ"ל, וכ"כ הרע"ב, וכתב התויו"ט שם דע"כ צ"ל דגירסא אחרת היתה להם בגמ', דלגירסא דילן הרי הא דלישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים איתברר טעמא משום דמדת יבש לא נתקדשה ותנור נתקדש, ועיי"ש שכתב לפ"ז לישב מה שפסק הרמב"ם דלישתן ועריכתן בחוץ, הגם דפסק דמדת יבש נתקדשה, דלפי גירסתו בגמ' לא משני דטעמא דמתני' הוא משום דמידת יבש לא נתקדשה, וע"כ שפיר קי"ל כמתני' הגם דקי"ל דמדת יבש נתקדשה, ואי משום דמתני' קאי בקשיא, לא מש"ה נדחית מהלכה, עכ"ד.

אמנם נ' לדון בדעת הרמב"ם, דלעולם גריס כגירסא דילן, ואך דמפרש לסוגיית הגמ' בע"א, והוא דמש"א אלא אי קשיא הא קשיא ואפייתן בפנים אלמא תנור מקדש ואין דוחין את השבת איפסלא בלינה, היינו דמכח הך קשיא הדר קשיא קושיא קמייתא, והיינו שהרי מעיקרא מקשי דמ"ש דלישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים, וע"ז משני דהא דאפייתן בפנים ול"ד ללישה ועריכה הוא משום דתנור מקדש, וע"ז פריך דאם זהו הטעם דאפייתן בפנים דתנור מקדש, א"כ הי' בדין שידחו את השבת, וע"כ דאף תנור לא מקדש וכמשי"ת להלן דאינו מקדש קידוש גמור, וא"כ הדר תיקשי דמ"ש דלישתן ועריכתן בחוץ ואפייתן בפנים, הרי אף תנור אינו מקדש, וכדחזי' מהא דאינו נפסל בלינה, ואם אעפ"כ הוי אפייתן בפנים, ואף שעדין לא נתקדשו, א"כ מ"ש לישתן ועריכתן דהוי בחוץ, וזמש"כ הרמב"ם דלא נתברר בגמ' טעם הדבר אלא הקשו מדוע הצרכנו שתהא האפי' בעזרה ולא הצרכנו הלישה כן.

ולפ"ז מתישב דעת הרמב"ם דפסק דאין אפיית לחם הפנים ושתי הלחם דוחה את השבת, הגם דפסק דאפייתן בפנים, והיינו משום דאף דקי"ל דמדת יבש נתקדשה ודתנור מקדש, מ"מ הרי שתה"ל ולחה"פ אין מתקדשים קידוש גמור, וכמו שפירשו האחרונים הטעם בזה, וע"כ אין נפסלין בלינה וממילא מה"ט אין דוחין את השבת, ובגמ' כלל לא הקשו דאם תנור מקדש בדין דיפסלו בלינה ודממילא ידחו את השבת, אלא הקשו דאם הא דאפייתן בפנים הוא מכח הא דתנור מקדש, א"כ בדין דיפסלו בלינה וידחו את השבת, ומזה הוכיחה הגמ' דהא דאפייתן בפנים אי"ז מכח הא דתנור מקדש, כיון שאינו מקדש קידוש גמור, ואשר ע"כ שפיר ניחא הא דאין דוחין את השבת כיון דלא נתקדשו ליפסל בלינה, וזהו שפסק כן הרמב"ם דהגם דמדת יבש נתקדשה ודתנור מקדש, מ"מ ל"מ זה לקדש לחה"פ ושתה"ל קידוש גמור ולא מיפסלי בלינה, וע"כ אינם דוחין את השבת.

ולפ"ז ניחא גם הא דפסק הרמב"ם דלישתן ועריכתן בחוץ הגם דקי"ל דמדת יבש נתקדשה, שהרי בלחה"פ ושתה"ל אין מתקדשין קידוש גמור ע"י המדידה, וע"כ שפיר הוי לישתן ועריכתן בחוץ, וכל הא דאמרי' דאמרת לישתן ועריכתן בחוץ אלמא מידת יבש לא נתקדשה, היינו משום דמהא דאפייתן בפנים שמעינן דמתקדשין הלחה"פ ושתה"ל קידוש גמור ע"י התנור וע"כ הוא דאפייתן בפנים, וא"כ בע"כ דהא דלישתן ועריכתן בחוץ הוא משום דמדת יבש לא נתקדשה, דאילו מדת יבש נתקדשה, הרי הי' בדין דיהני לקדשן קידוש גמור, כ"ה דתנור מקדשן קידוש גמור, ומ"ט לישתן ועריכתן בחוץ, וע"כ דמדת יבש לא נתקדשה, אך למה דמסיק דאינם מתקדשים קידוש גמור ע"י התנור, הרי דה"נ אין מתקדשים קידוש גמור ע"י המדה, וע"כ אף דמדת יבש נתקדשה מ"מ לישתן ועריכתן בחוץ.

והא דאפייתן הויא בפנים, צ"ל דהוא משום דהגם דאין מתקדשים קידוש גמור ע"י התנור, מ"מ דינא הוא דכל המנחות יש בהן מעשה כלי בפנים, וכדתנן לק' דצ"ו. וכדיליף לה רבי בברייתא התם מקרא, והך דינא אינו בדוקא במנחה שכבר נתקדשה קידוש גמור, אלא דינא הוא דכל מעשה המנחות הוי בכלי בפנים, וזה שלא כד' התוס' בסוגיין שמבו' להדיא בדבריהם דכל הך דינא דיש בהן מעשה כלי בפנים, אי"ז דין בפנ"ע שמעשה מנחות בפנים, אלא היינו משום שנתקדשו בכלי שרת וגנאי הוא להוציאן לחוץ, וע' גם בפירש"י לעי' דנ"א: שמבו' בדבריו כן, (וע' בפירש"י לעי' דנ"ט. דמחלק בין לחה"פ לשאר מנחות, והתוס' שם תמהו ע"ז, ואכמ"ל עוד בזה), וע"כ אף שלא נתקדשו לחה"פ ושתה"ל קידוש גמור ע"י התנור, מ"מ הויא אפייתן בפנים מדינא דכל המנחות יש בהן מעשה כלי בפנים.

ואך דהא גופא קשיא דמ"ט משום הך דינא לא יהא גם לישתן ועריכתן בפנים, וזהו בכלל קו' הגמ' דמ"ש לישתן ועריכתן מאפייתן, והגם דבגמ' לא משני לה, מ"מ ס"ל להרמב"ם דמכח קשיא אין לנו לדחות למתניתין, וצ"ל כמש"כ האחרונים דלחה"פ ושתה"ל לי"ל תורת מנחה קודם אפייתן שנעשו לחם, וע"כ בלישתן ועריכתן לי"ב לדינא דכל המנחות יש בהן מעשה כלי בפנים, דאכתי לית להו תורת מנחה, ורק באפייתן דחייל עלייהו תורת מנחה הוא דאי"ב לדינא דבעו מעשה כלי בפנים, וע"כ הוי אפייתן בפנים.

ונ' דזמש"כ הרמב"ם דאפייתן בפנים כשאר המנחות, והגם דלישתן ועריכתן אינה בפנים, היינו משום דאכתי לית להו תורת מנחה, אך באפייתן דחייל עלייהו תורת מנחה, הוו כשאר המנחות דיש בהן מעשה כלי בפנים, ונ' דזהו גם מש"כ הרמב"ם בספי"ב ממעה"ק דכל המנחות לישתן ועריכתן ואפייתן בפנים, והכס"מ שם כתב דכל שכתב רבינו אינו מדוקדק, שהרי שתה"ל ולחה"פ קרויין מנחה ופסק רבינו שלישתן ועריכתן בחוץ, ולהנ"ל י"ל דכיון דהא דשתה"ל ולחה"פ לישתן ועריכתן בחוץ, הוא משום דלי"ב תורת מנחה עד שנעשין לחם, הרי דשפיר כתב הרמב"ם דכל המנחות לישתן ועריכתן ואפייתן בפנים, דאף שתה"ל ולחה"פ בכלל, ואך דבשעת לישתן ועריכתן אכתי לאו מנחה נינהו, וצ"ע עוד בזה.

ג] ובדרך אחרת נ' בביאור דעת הרמב"ם דהגם דמדת יבש ותנור מקדשין מ"מ אין לחם הפנים ושתי הלחם נפסלין בלינה, דהנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דמעילה, ונתבאר שם באחד עשר כי שתי הלחם ולחה"פ נשארין כמה ימים ואח"כ נאכלין, ולפיכך לא הזכיר כאן לינה, עכ"ל.

ונ' ללמוד מל' הרמב"ם, דהא דאין שתה"ל ולחה"פ נפסלין בלינה, הוא מכח שדינם הוא שנשארין כמה ימים ואח"כ נאכלין, דאין מ' בל' הרמב"ם שכונתו להוכיח דאין נפסלין בלינה מהא שנשארין כמה ימים ואח"כ נאכלין, אלא מ' בדבריו דזהו גופא הטעם שאין נפסלין בלינה, ונ' דהיינו דל"מ קידוש ליפסל בלינה רק בדבר שדינו הוא ליאכל היום, או ליקרב היום, וע"כ כשעבר זמנו נפסל בלינה, אך בדבר שמעיקרא אין דינו ליאכל וליקרב היום, אינו נפסל בלינה בעבור היום, ודמי קצת לדינא דקטורת, דאמרו בשבועות די"א. דאין נפסלת בלינה, ופי' התוס' שם שהטעם הוא משום שעיקר מצותה בכך לעשותה כולה בתחילת השנה, דעיקר פסול לינה הוא במה שעבר זמנו של הקרבן, וכל שמעיקרא הי' קידושו ליאכל או ליקרב למחר, אינו נפסל בלינה.

ומבו' היטב פסק הרמב"ם, דהגם דפסק דמדת יבש נתקדשה ותנור מקדש, מ"מ פסק דאין אפיית לחם הפנים ושתי הלחם דוחה את השבת, והיינו משום שאינם מתקדשים ליפסל בלינה, כיון שמעיקרא בשעת קידושן אין דינן ליאכל ביום זה, וכה"ג ליכא פסול לינה, וע"כ שפיר מצינו לאפותן מאתמול, וע"כ אין דוחין את השבת.

וצ"ל דל"ד לחביתי כה"ג דאי אפי להו מאתמול איפסלו בלינה, דחביתי כה"ג שקריבין כל יום, כל דאפי להו מערב שבת היו נפסלין בלינה, כיון דקרבן זה דינו ליקרב אף היום, וע"כ אף אם כבר הקריבו חביתי כה"ג ביום זה, נמי חייל על חביתין אלו קדושה ליום זה, כיון דהוי זה יום הראוי להקרבתן, והוי זה זמנן, ומשא"כ לחם הפנים ושתי הלחם שאין זמנן כלל בערב שבת, ע"כ אף אם נתקדשו בכלי אין נפסלין בלינה, דמעיקרא לא חייל עלייהו בקידושן דין ליאכל ביום זה.

ד] ונ' מקור לזה בדעת הרמב"ם, דהנה לק' ד"ק. אמרו דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן, וע"כ מנחה שקמצה בלילה תשרף, ומותיב רב זירא סידר את הלחם ואת הבזיכין אחר שבת והקטיר את הבזיכין בשבת פסולה, כיצד יעשה יניחנה לשבת הבאה, שאפי' היא על השלחן ימים רבים אין בכך כלום, ואי ס"ד כלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליקדוש וליפסול, אמר רבה מאן דקא מותיב שפיר מותיב, אבוה דר' אבין נמי מתניתא קאמר, קסבר לילה אין מחוס"ז הא ימים מחוס"ז וכו', ע"כ הסוגיא.

והנה ז"ל הרמב"ם פ"ג מפסוה"מ הכ"א, כלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליפסל אבל לא ליקרב, כיצד דבר שמצותו ביום שנתקדש בכלי שרת בלילה נפסל וישרף אבל אינו קרב, כגון שקמץ מנחה בלילה ונתן קומצה לכלי שרת ה"ז נשרפת, עכ"ל.

והנה מסתימת ל' הרמב"ם נ' להדיא דהא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליפסל, אי"ז בדוקא בלילה דאינו מחוס"ז, אלא היינו אף בימים דהוו מחוס"ז, דמלבד שהרמב"ם לא חילק בזה, (והגם שכשפירש האופן בזה נקט בקידש בלילה, אך בתחילת ההלכה לא חילק), גם אם נימא דרק בלילה מקדשין ומשום דלילה אינו מחוס"ז, נמצא ש"שלא בזמנן" אין מקדשין, ורק בלילה מקדשין משום שכבר חשיב זמנן, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, ותמוה טובא דהרי בגמ' מסקי' דאינן מקדשין רק בלילה דאינו מחוס"ז, וכדמוכחי' מההיא דסידר את הלחם וכו', וכבר עמדו בזה האחרונים.

ונ' ברור בדעת הרמב"ם, דס"ל דלעולם כלי שרת מקדשין שלא בזמנן אף יום קודם, הגם דהוי מחוס"ז, וביותר י"ל, דהרי הרמב"ם בפ"ג ממחו"כ פסק דלילה מחוס"ז, וכבר עמדו בזה דא"כ מ"ט פסק הכא דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן, ע' מה שהביאו בס' המפתח, והנה ודאי יש לחלק בין הנידונים, אך י"ל בדעת הרמב"ם דכיון דקי"ל דלילה מחוס"ז, הרי דמהא דכלי שרת מקדשין בלילה, בע"כ שהן מקדשין אף שלא בזמנן, וא"כ ה"נ הן מקדשין אף יום קודם, והא דסידר את הלחם וכו' אינו נפסל בלינה, הוא כמש"נ בדעת הרמב"ם דדבר שאין דינו ליקרב היום, אינו נפסל בלינה הגם שנתקדש בכלי שרת, וע"כ אין הלחם נפסל בלינה.

ונ' דהוא מוכח כן מיני' ובי' מד' הרמב"ם, שהרי הרמב"ם שם פירש לדינא דמקדשין ליפסל אבל לא ליקרב, דהוא בדבר שמקצתו ביום שנתנו לכלי שרת בלילה נתקדש ליפסל אבל לא ליקרב, וצ"ע דאף אם היו כלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליקרב, אך הרי הי' נפסל בלינה בעלות השחר, וא"כ מכח זה לא הי' לו ליקרב, ובפשוטו צ"ל, דמ"מ הי' דינו דאם עלה לא ירד, ורק משום הא דאין הכלי שרת מקדשין שלא בזמנן ליקרב, אפי' אם עלה ירד, וצ"ע עוד בזה, ונ' דמזה מוכח כמש"נ בדעת הרמב"ם, דהגם דכלי שרת מקדשין שלא בזמנן, מ"מ אין הדבר המתקדש נפסל בלינה, משום דמעיקרא אין דינו ליקרב ביום זה, וע"כ לי"ב פסול לינה, וע"כ שפיר ניחא דדבר שמצותו ביום אילו הי' מתקדש בכלי שרת בלילה ליקרב, הי' קרב למחר לכתחילה, ולא הי' נפסל בלינה, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

אמנם אכתי צ"ע מקורו של הרמב"ם לפסוק דלא כהסוגיא דלקמן ד"ק., אשר כ"ה גם בסוגיא דיומא דכ"ט., דס"ל דכל שנתקדש בכלי שרת שלא בזמנן אף ה"ז נפסל בלינה, ואולי מקורו הוא מהא גופא דלחם הפנים ושתי הלחם אין דוחין את השבת, הגם דמדת יבש ותנור נתקדשו, אשר מזה מוכח דהגם דהן מקדשין להלחם, מ"מ אינו נפסל בלינה, כיון שמתחילתו אין דינו ליקרב ביום זה, וכמש"נ, ואכתי צ"ע בזה.