דעת הרמבם בחובל ודש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וישלח אור לט"ו כסליו תשס"ח

**א**

א] שבת דק"ז., ח' שרצים האמורים בתורה הצדן והחובל בהן חייב ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור וכו'.

והנה בחולין דמ"ו: מייתי' להא דתניא ושאר שקצים ורמשים עד שיצא מהם דם, ואילו בח' שרצים תניא נצרר הדם אע"פ שלא יצא, והרי דהא דתנן דשאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור, הוא רק בשלא יצא מהן הדם אלא שנצרר, אך כל שיצא מהן דם ה"ה חייב משום חובל.

ובטעם הדין מצינו ב' שיטות בד' הראשונים, דהתוס' לעיל דע"ה. כתבו, ז"ל, ולכך ח' שרצים שיש להם עור חייב בנצרר הדם אע"פ שלא יצא דכיון שנצרר סופו לצאת אלא שעתה העור מעכבו ושאר שרצים שאין להם עור אינו חייב עד שיצא מהם דם אבל בנצרר הדם ולא יצא לא מיחייב דכיון שלא יצא סופו לחזור דאם היה סופו לצאת היה יוצא מיד שאין העור מעכבו, עכ"ל, וכ"כ הראשונים בסוגיין, אך בפירש"י חולין דמ"ו: פירש, ז"ל, ושאר שקצים ורמשים וכו' שעורן רך וכו' אינו חייב עליהן בשבת משום חובל עד שתצא מהם טיפת דם ואע"פ שנצרר הדם והאדים עורן מבחוץ אין זה לקותא דמתוך שעורן רך הוא ממהר להאדים וכו', וכ"ת לח' שרצים מדמינן לה וכו' נצרר הדם ונאסף במקום אחד דהיינו האדים העור מבחוץ אע"פ שלא יצא, וקרי ליה התם חבורה שאינה חוזרת דכיון שהאדים העור מבחוץ בידוע שנקרע העור מפנים וסופו לינקב ולצאת, עכ"ל, וטעם זה הוא כעין מש"כ במ"ב סימן שט"ז סקל"ב, ובשעה"צ שם פירש כן בד' רש"י בסוגיין, ולפנינו הוא מפורש כן בד' רש"י בחולין, (אך מה שהראה השעה"צ שם מקורו מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, צ"ע, דהרמב"ם שם אזיל דבבע"ח שאין להן עור אין חייבין אף בשיצא מהן דם, משום דהוי זה חבורה החוזרת, וכמו שהבאנו להלן סק"ב, וא"כ אי"ז כלל כטעם זה).

אמנם הנה כתב הרמב"ם פ"ח משבת ה"ט, ז"ל, אבל שאר שקצים ורמשים אין להן עור, לפיכך החובל בהן פטור, ואחד החובל בבהמה חיה ועוף או בשמנה שרצים ועשה בהן חבורה ויצא מהם דם או שנצרר הדם אע"פ שלא יצא חייב, עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ם, דהא דשאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור, הוא אף בשיצא מהן דם, וכבר תמהו הרמ"ך והמ"מ שם ע"ד הרמב"ם מהא דתניא בחולין דשאר שקצים ורמשים עד שיצא מהן דם, והרי שאם יצא מהן דם חייב, ועיי"ש במ"מ שכתב לישב, ז"ל, ואפשר שהוא סבור דההיא ברייתא אתיא דלא כהלכתא לפי ששנינו במשנה החובל בהם פטור סתם ולא חלקו בין יצא מהן דם ללא יצא וכו', ומ"מ אי"ז משמעות הסוגיא ודברי רבינו צ"ע, עכ"ל.

ב] ובפשוטו הי' נ' בדעת הרמב"ם, דהנה בטעמא דהך דינא דשאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור אף שיצא מהן דם, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, אבל שאר כל השקצים והרמשים אין להן עור, ולפיכך החובל בהן פטור מפני שהוא מעלה ארוכה וחוזר וכו', וכבר נתבאר במלאכת הרפואה שהעור שנחבל אינו חוזר כמו שהי' לעולם, ולפיכך יהיה חייב החובל בכל מה שיש לו עור, עכ"ל, וכד' הרמב"ם נ' בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, וכיון דמפרש כי חבורה זו אינה חוזרת, ש"מ כי עור הוא שאם נעשית בו חבורה נעשה מקומו צלקת וכיוצ"ב, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ועפי"ז נראה, דכיון דס"ל להרמב"ם דכל שאין להן עור אף אם יצא מהן דם הויא חבורה החוזרת, הרי ממילא דמהא דמייתי' בסוגיין להא דבעא מיני' לוי מרבי מנין לחבורה שאינה חוזרת וכו' יש ללמוד דשאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור אף אם יצא מהן דם, שהרי חבורתן חוזרת, והברייתא בחולין דס"ל דהחובל בשאר שקצים ורמשים ויצא מהן דם חייב, בע"כ דס"ל דחיוב חובל הוא אף בחבורה החוזרת, והא דהחובל בשאר שקצים ורמשים ונצרר הדם ולא יצא אינו חייב, הוא משום דבכה"ג אי"ז חבורה כלל, ועמש"נ להלן סק"ח בהערה בדעת הר"ד הבבלי, והרמב"ם פסק כסוגיא דילן דאין חייבין על חבורה שאינה חוזרת, וזהו שפסק דהחובל בשאר שקצים ורמשים פטור אף בשיצא מהן דם.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי תניא בסוגיין, ואיזו היא חבורה שאינה חוזרת נצרר הדם אע"פ שלא יצא, ומבו' דהא דאף אם לא נצרר הדם הוי זה חבורה, והא דאינו חייב הוא משום דכה"ג הויא חבורה החוזרת, והנה הרי בחולין שם תניא דבח' שרצים נצרר הדם אע"פ שלא יצא, ומבו' דאם לא נצרר הדם אינו חייב, ובע"כ דהתם נמי סברינן דאין חייבין אלא על חבורה שאינה חוזרת, והא דבשאר שקצים ורמשים שיצא מהן דם חייב, בע"כ דהוא משום דכל שיצא מהן דם חשיב כחבורה שאינה חוזרת, ולפ"ז הרי אין מקור מסוגיין לפטור בשאר שקצים ורמשים בשיצא מהן דם, והדר צ"ע מה שפסק הרמב"ם דהחובל בשאר שקצים ורמשים פטור אף אם יצא מהן דם, אשר זה דלא כברייתא דחולין.

ג] והנה עוד צ"ע בד' הרמב"ם, ועמד בזה הגרע"א ז"ל בגליון הרמב"ם שם, ז"ל, וה"נ נצטרך לומר דברייתא דהצד חלזון בשבת דע"ה דמחייב ר"י משום מפרק ורבנן לא פליגי אלא מטעם דאין דישה אלא בגידו"ק, הכל שלא אליבא דהלכתא, דהא לדינא בלא"ה אין בו משום מפרק כיון דאין לו עור כמ"ש הרע"ב במתני' דח' שרצים וכו', עכ"ל, ובסו"ד הביא שכבר עמד ע"ז הפמ"ג סימן שט"ז אש"א ט"ו, וע' היטב בשאלת הר"ד הבבלי להר"א בן הרמב"ם שכבר רמז לזה דלפ"ד הרמב"ם נמצא דלדעת ר' יהודה יש לחייב אף בחובל בשרצים שאין להן עור.

והנה במש"כ הגרע"א דצ"ל דהך ברייתא הויא דלא כהלכתא, צ"ע בתרתי, חדא, דא"כ מ"ט הוצרך רבא שם לפרש טעמייהו דרבנן משום דאין דישה אלא בגידו"ק, ולא פירש דס"ל דכיון דחלזון אין לו עור לי"ב משום דישה, עוד צ"ע, שהרי להלן בסוגיין מוקמי' להא דתניא דהצד א' מח' שרצים האמורים בתורה החובל בהן חייב בשרצים שיש להן עורות, דאתיא כר' יהודה דאזיל בתר גישתא, והרי דגם לדעת ר' יהודה אין חייבין על חבלת בע"ח שאין להן עור, וא"כ מ"ט מחייב ר' יהודה בפוצע חלזון, אך כנר' מכוון הגרע"א ז"ל, דר' יהודה ס"ל כברייתא דחולין דבבע"ח שאין להן עור אין חייבין עד שיצא הדם לחוץ, וע"כ בפוצע חלזון ומוציא דמו מחייב ר' יהודה, ולפ"ז ניחא, וכ"ה בהגה' הרש"ש בסוגיין דברייתא דחולין ר' יהודה היא.

ד] ונ' לישב, ובהקדם, דהנה בהא דפליגי ר' יהודה ורבנן לעיל דע"ה. בפוצע דם חלזון אם חייב, תניא התם דפלוגתייהו הוא שהי' ר"י אומר פציעה בכלל דישה, אמרו לו אין פציעה בכלל דישה, ומפרש לה רבא דטעמא דרבנן הוא משום דקסברי אין דישה אלא לגדולי קרקע.

והנה כתב הרמב"ם פ"ח משבת ה"ז, ז"ל, הדש כגרוגרת חייב ואין דישה אלא בגדולי קרקע, והמפרק הרי הוא תולדת הדש וכו', וכן החובל בחי שיש לו עור חייב משום מפרק וכו', עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

וד' הרמב"ם צ"ע, דכיון דאין דישה אלא בגידולי קרקע, אשר מה"ט הפוצע חלזון אינו חייב משום דישה, א"כ מ"ט החובל חייב משום מפרק, הרי בהמה ל"ה גידו"ק.

וכבר עמד בזה המ"מ שם וכתב לישב, ז"ל, אבל מש"כ שהוא מפני שהוא מפרק והיא תולדה דדש הוא מסברתו ז"ל וכמו שכתבתי למעלה שאע"פ שאין דישה אלא בגידולי קרקע זהו דוקא למעט חלזון וכיוצ"ב ר"ל דגים הגדלים בים שאינם נקראים גידולי קרקע אבל בהמה חיה ועוף קרויים הם גידולי קרקע, זה דעת רבינו ז"ל וחלקו עליו, עכ"ל, ועי' גם במאירי לעיל דע"ג: שכתב די"א כן, וכתב ע"ז שאין הדברים מחוורים כ"כ, ועי' עוד בחי' הרשב"א לעיל דצ"ה. שכתב בדעת ר"ח דחולב חייב משום מפרק משום דבהמה חשיבא כגידו"ק, וזה כד' המ"מ.

ה] אמנם בשו"ת ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב בזה, ז"ל, אבל זה שהקשיתה בתחלתה מדקימא לן אין דישה אלא בגדו"ק, אין ראוי למי שיבין ענין האב ומעינו ותולדתו להקשותה כלל, שהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ושאמרת והמפרק הוא הדש אינו כן אלא מפרק תולדה דדש שאין לומר שהשחיטה לענבים או החליבה לעזים דישה ולא עלה זה על דעת אדם, אע"פ שחייב בהן משום מפרק, והואיל ומפרק תולדה דדש אין להקשות מדקי"ל אין דישה אלא בגדולי קרקע, הדישה שהוא האב ומעין האב אינה אלא בגדו"ק והמפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגדו"ק ושלא בגדו"ק, עכ"ל, וכ"ה בפי' קדמון פ"ח משבת, ז"ל, אין דישה אלא בגידו"ק, ואעפ"כ התולדה שלו ישנה בדבר שאינו גידו"ק כגון החולב מן הבהמה וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ולמדנו מד' הר"א ז"ל דבר חדש, דהא דהמפרק הוי מלאכה, אי"ז משום דמפרק הוי נמי מעין דישה וע"כ ה"ז חשוב כעשיית דישה, אלא היינו דהגם דמפרק אינו דישה כלל, מ"מ כיון שפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, ע"כ הוי מפרק תולדה דדש, וחיוב המפרק אינו משום דחשיב כעשיית דישה, אלא משום דעשיית המפרק עצמה הויא מלאכה.

ואשר זהו מש"כ הר"א ז"ל, דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק, אשר היינו דחשיבות דישה היא רק בגידו"ק, מ"מ מפרק שהוא תולדה דדש חייבין עליו אף בדבר שאינו גידו"ק, משום דמפרק אית בי' חשיבות מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק,[[4]](#footnote-5) דהאמנם אם הי' חיוב המפרק, משום דחשיב כדישה, ל"ה חייב אלא בגידו"ק, שהרי אין דישה חשובה אלא בגידו"ק, אך כיון שחיוב המפרק הוא משום דפעולת המפרק הויא מלאכה, הרי דהגם דהא דהוי זה מלאכה הוא משום דפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה וע"כ הוי זה תולדה דדישה, מ"מ לי"ב לדינא דאין דישה אלא בגידו"ק, דהגם דדישה לי"ב חשיבות אלא בגידו"ק, מ"מ במפרק איכא חשיבות אף בשאינו גידו"ק.[[5]](#footnote-6)

ו] אמנם הדברים צ"ע, דא"כ מ"ט דרבנן דהפוצע חלזון אינו חייב משום דישה, ופירש רבא דטעמם משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וקשיא הרי הגם שאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ בהוצאת הדם שהיא תולדה דדישה ה"ה חייב אף בדבר שאינו גידו"ק, ולפ"ד המ"מ ניחא, דלעולם אף תולדה דדישה אינה אלא בגידו"ק, והא דהחובל בבהמה חייב משום מפרק הוא משום דבהמה חשיבא גידו"ק, אך בחלזון שאינו חשוב כגידו"ק, אין חייבין על הוצאת דמו, אך לד' הר"א ז"ל דהא דהחובל בבהמה אינו חייב הוא משום דבמפרק שהוא תולדה דדש חייבין אף בשאינו גידו"ק, תיקשי דא"כ מ"ט אין חייבין על הוצאת דם החלזון, והר"ד הבבלי הק' ע"ד הרמב"ם מסוגיא דהתם, והר"א ז"ל לא השיב ע"ז כלום.

ז] ונ' פשוט בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"ג משה"ק הגרע"א דכיון דחלזון אין לו עור וכמש"כ הרע"ב א"כ צ"ל דר' יהודה ורבנן ס"ל דאף החובל בבע"ח שאין להן עור ויצא מהן דם חייב, וזה דלא כמו שפסק הרמב"ם.

אך נ' דאדרבה סוגיא דהתם מסייעת לד' הרמב"ם, דאם החובל לבע"ח שאין לו עור והוציא ממנו דם חייב משום מפרק, קשיא דמ"ט דרבנן דפטרי בפוצע דם החלזון, הרי אף דאין דישה אלא בגידו"ק, הרי מפרק שהוא תולדה דדש הוי אף בדבר שאינו גידו"ק, ומוכח מזה דהחובל לבע"ח שאין לו עור פטור אף אם הוציא ממנו דם, וע"כ אין לחייב בפוצע החלזון משום מפרק, שהרי חלזון אין לו עור, ומה"ט הוא דס"ל לרבנן דהצד חלזון והפוצעו אינו חייב אלא א', ואינו חייב על הוצאת דמו משום מפרק.

והא דס"ל לר' יהודה דחייב ב', נ' ברור דאי"ז משום דס"ל דאף דאין בו עור יש בו משום מפרק, אלא היינו כלישנא דברייתא דר' יהודה ס"ל דפציעה בכלל דישה, ולא אמר דפציעה בכלל מפרק, והיינו דר' יהודה ס"ל דהגם דכל בע"ח שאין בו עור אין בהוצאת דמו משום מפרק, מ"מ פציעת חלזון הויא כמעשה דישה, וע"כ היא בכלל מלאכת דישה, ואי"ז כמפרק שהוא תולדה דדישה, אלא פציעה דחלזון הויא ממש כדישת תבואה, והגם דודאי אי"ז עיקר האב דדישה, מ"מ הוי כמלאכות שהן מעין האב, דלדעת הרמב"ם חשיבי כאב עצמו, עמש"נ בזה להלן סקי"ג, (ועמש"נ להלן סק"י בדעת ר' יהודה אם ס"ל דכל הוצאת דם הויא בכלל דישה, או דרק פציעת חלזון הויא בכלל דישה), וכיון שפציעה בכלל דישה, ע"כ הגם שאין לחלזון עור ואין הוצאת דמו חשובה כמפרק, מ"מ ה"ה אסורה משום דישה עצמה, דכל הא דחבורה חוזרת ל"ה מלאכה, הוא רק אם באנו לדון משום מלאכת מפרק, אך אם באנו לדון משום מלאכת דישה, הרי דבזה גם חבורה החוזרת חשיבא כדישה, ועמש"נ בהערה לדון בביאור הטעם בזה.[[6]](#footnote-7)

וע"ז הוא שאמרו חכמים דאין פציעה בכלל דישה, ופירש רבא דטעמייהו משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וע"כ אין פציעה בכלל דישה, וכל חיובא דהוצאת דם בבע"ח הוא רק משום מפרק שהוא תולדה דדישה וחשיב כמלאכה אף בדברים שאינם גידו"ק, ולא חשיב כמפרק אלא בשמוציא דם מבע"ח שיש להן עור, אך בחלזון שאין לו עור אין הוצאת דמו בכלל מפרק.

ויש להביא מקור לזה, דהנה בשאלת הר"ד הבבלי להר"א בן הרמב"ם, הק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, והא לא אמרה אלא ר' יהודה דת"ר הצד חלזון והפוצעו אינו חייב אלא אחת ר"י אומר חייב שתים שהיה ר"י אומר פציעה בכלל דישה וכו' ועד כאן לא קא מחייב ר"י בחלזון שאין לו עור משום עשיית חבורה אלא משום דישה דהיינו מפרק, ואי כל חבורה בכלל דישה משום חובל או משום שוחט הו"ל לר"י למימר וכו', עכ"ל, והר"א ז"ל בתשובתו לא השיב ע"ז.

ומזה מקור למש"נ, דלפ"ד הר"א ז"ל קו' מעיקרא ליתא, דבאמת הא דמחייב ר' יהודה אי"ז כלל משום מפרק, דאי הא דמחייב ר' יהודה הוא משום מפרק, מאי קאמרי רבנן ע"ז דאין דישה אלא בגידו"ק, הרי מפרק הוא אף שלא בגידו"ק, והיינו משום שחלזון אין לו עור, וע"כ אין בהוצאת דמו משום מפרק, אלא הא דמחייב ר' יהודה הוא משום דפציעה בכלל דישה, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דאין דישה אלא בגידו"ק וע"כ אין לחייב בפציעה משום דישה.[[7]](#footnote-8)

ח] ועיקר דרך זו דהא דפטרי רבנן בפציעת דם חלזון, ול"ד לחובל בבע"ח דחייב, הוא משום דחלזון אין לו עור, מצינו כן בד' הר"ד הבבלי בשו"ת ברכת אברהם שם, ז"ל, ועד כאן לא קא מחייב ר"י בחלזון שאין לו עור משום עשיית חבורה אלא משום דישה דהיינו מפרק וכו', והכי גרסינן בירושלמי וכו' מכלל דשוחט תולדה דנטילת נשמה הוא וחובל נמי תולדה דיליה היא שנטל נשמה שבאותו מקום, ולהכי בעינן חבורה שאינה חוזרת, ולא משכח"ל אלא בחי' שיש לה עור אבל חיה שאין לה עור אינו חייב עד שימית את כולה, והיינו דאקשינן גבי חלזון אע"פ שאין לו עור כיון שהמיתו כולו ונחייב נמי משום נטילת נשמה ואוקמינא במתעסק, ואי עביד בי' חבורה לא סלקא דעתא דמיחייב שהרי חוזרת היא לבריתה וא"כ לא נטלה נשמה שבאותו מקום וכו', עכ"ל.

ומצינו כן גם בד' ראבי"ה סימן קצ"ד בתו"ד, ז"ל, והאי דפריך בפרק כלל גדול וליחייב משום נטילת נשמה וכו', אבל משום חבורה לא מחייב, דחלזון תולעת ואין לו עור, ולא שייך למימר מקלקל בחבורה, ופציעה דידיה משום דש וכו', עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

והרי שפירשו הר"ד הבבלי וראבי"ה, דהא דאין חייבין על הוצאת דם החלזון משום נטילת נשמה, הוא משום דאין לו עור והוי זה חבורה החוזרת, ופירש הר"ד הבבלי דזהו הא דאקשינן וניחייב משום נטילת נשמה, דכל שנטל נשמתו לגמרי אי"ז חוזר, ויש לחייב בזה משום נטילת נשמה, וזה ע"ד מש"נ בדעת הרמב"ם, ואך דלדעת הרמב"ם חיובא דחובל בבע"ח הוא משום מפרק, ובפציעת דם החלזון לי"ב משום מפרק משום שאין לו עור, ולדעת הר"ד הבבלי וראבי"ה חיובא דחובל בבע"ח הוא משום נטילת נשמה, ובפציעת דם החלזון לי"ב משום נטילת נשמה משום שאין לו עור.[[9]](#footnote-10)

ט] ולפ"ז נ' ברור, דמהתם הוא שלמד הרמב"ם דהחובל בבע"ח שאין להן עור אינו חייב אף אם הוציא מהן דם, דאי נימא דאף בבע"ח שאין להן עור חייבין על הוצאת דמם, א"כ מ"ט דרבנן דפטרי בפציעת דם החלזון ולא מחייבי משום מפרק, ואף ר' יהודה לא מחייב משום מפרק, אלא משום דפציעה בכלל דישה, ובע"כ דבע"ח שאין להן עור לי"ב משום מפרק אף אם הוציא מהן דם, וע"כ הוא דאין חייבין על פציעת החלזון משום מפרק, כיון דלי"ל עור, וז"ב.

י] והנה לפמש"נ הי' מקום לומר עוד לדעת הרמב"ם, דברייתא דחולין דשאר שקצים ורמשים עד שיצא מהן דם, אתיא כר' יהודה דס"ל דהוצאת דם הויא בכלל דישה, וע"כ אף בבע"ח שאין להן עור חייבין על הוצאת דמם משום דישה, דמה"ט מחייב ר' יהודה בפציעת חלזון, אף שאין לו עור, והא דאם נצרר הדם ולא יצא פטור, הוא משום דכל הא דחייבין אף בשנצרר הדם ולא יצא, הוא רק משום מפרק, דהא דס"ל לר' יהודה דהוצאת הדם הויא מעשה דישה, הוא רק בשיצא הדם לחוץ דומיא דדישה, וע"כ בזה אף לר' יהודה אין חייבין אלא בבע"ח שיש להן עור, שאין חבורתן חוזרת ויש בה משום מפרק.

ועיקר הך מילתא בדעת הרמב"ם, די"ל דברייתא דחולין אתיא כר' יהודה, כתב כן הרש"ש בסוגיין לפי דרכו עיי"ש, ועי' גם בפנ"י בסוגיין שכתב כן לדעת רש"י.

אמנם שו"ר בשו"ת בית אפרים או"ח סימן כ"ב שהעיר ע"ז, דאי ברייתא דחולין אתיא כר"י, א"כ מאי איריא ח' שרצים, אפי' באותן הח' גופייהו נמי כיון דר' יהודה אזיל בתר גישתא אין לחייב משום שבת רק בחמשה אבל האנקה והכח והחומט לא, וכמש"א בסוגיין, עכ"ד ועיי"ש שכתב דאפשר דמאי דקאמר ושאר שקצים וכו', באמת גם אהנך ג' קאי, ומתחילה חשיב אותן דאית להו גישתא חייב, ועלה קאמאמר ושאר שקצים כו', והא דקאמר וכ"ת לח' שרצים מדמינן דתניא נצרר וכו' הש"ס נקט למילתי' אליבא דריב"נ ומחלוקתו דס"ל לחייב בכולהו ח' שרצים.

ולקושטא דמילתא נ' דגם ר' יהודה מודה דהחובל בבע"ח ויצא ממנו דם לי"ב משום דישה, ואינו חייב אלא משום מפרק שהוא תולדה דדישה, דדוקא בפציעה הוא דס"ל דבכלל דישה היא וכלישנא דר"י דפציעה בכלל דישה, והטעם בזה הוא כמש"כ בקה"י סימן ל"ח לדעת רש"י דרק פציעת חלזון יש בהן משום דישה, דכל דישה הויא שדורך על החיטים וכיו"ב ועי"ז נדחק הפנימי לצאת, וכיו"ב בפציעת חלזון שהוא דוחק עליו מבחוץ וע"י הלחץ זו הדחק נדחק הפנימי לחוץ וכדפירש"י ז"ל ענין פציעה, אבל החובל אינו מטפל כלל עם הדם שבפנים לדוחקו לחוץ, אלא הוא מכה את הגוף ועי"ז מתקלקל הגוף במקום החבלה והדמים הרצים בגופו הלוך ושוב כשמגיעין וזורמין למקום הפצוע הם נצררין או יוצאין, וע"כ לי"ב משום דישה, עכ"ד, ומצאתי הדברים מפורשים כן בס' ההשלמה, ז"ל, ?, והאמנם לדעת הרמב"ם כ"ז הוא לענין מלאכת דישה, דמעשה דישה הוא רק עי"ז שדוחק ומוציא את הדבר שבפנים, אך במלאכת מפרק כל שמפריד דבר מחבירו הוי בכלל מפרק, וע"כ החובל בבע"ח חייב משום מפרק.

יא] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה בל' הרמב"ם פ"ח ה"ז וכן החובל "בחי" שיש לו עור חייב משום מפרק, מ' דרק אם חבל בו בעודו חי חייב, אך החובל בבע"ח שמת פטור, ובפשוטו גמ' ערוכה היא לקמן דקל"ו. דבמילת נפל ליכא משום חבורה דמחתך בבשר בעלמא הוא.

והנה אמנם כבר עמד הפמ"ג סימן שט"ו אש"א ט"ו דלכאו' גמ' ערוכה היא דהחובל במת חייב, והוא בהא דס"ל לר' יהודה לעיל דע"ה. דהפוצע חלזון חייב משום דישה, והנה הרי התם מוקי ר' יוחנן להך ברייתא בשפצעו מת, והרי להדיא דאף החובל במת חייב משום דישה, ורבנן נמי לא פליגי ע"ז אלא משום דאין דישה אלא בגידו"ק, והיינו משום דחלזון לא חשיב כגידו"ק, וכמש"כ המ"מ, אך בשאר בע"ח דהוו גידו"ק יש לחייב אף את החובל בהן אחר שמתו, וקשיא דזה סותר למש"א לקמן דקל"ו. דבמילת נפל ליכא משום חבורה, והרי דהחובל במת לי"ב משום מפרק.

ואמנם באמת נ' להוכיח בדעת הרמב"ם דהחובל בבע"ח מת אינו חייב, דאי נימא דאף החובל בבע"ח מת חייב, הי' בדין דאף הני בע"ח שאין להן עור שהחובל בהן פטור, הוא רק בשחבל בהן בעודן חיים דהויא חבורה החוזרת, אך אם חבל בהן אחר שמתו שכבר אין החבורה חוזרת יהא חייב, ובאמת הרש"ש בסוגיין כתב כן לדעת הרמב"ם בישוב קו' הגרע"א, עיי"ש, ועי' גם בבית אפרים או"ח סימן כ"ב ד"ה הנה כבר ביארתי, וכמדומה דכל כי האי הו"ל להרמב"ם לפרושי, וסתימת ד' הרמב"ם מורה להדיא דלא משכח"ל כלל חיוב בחובל בבע"ח שאין להן עור, ונ' דמזה מוכח דהחובל בבע"ח מת אינו חייב.

ובישוב סוגיא דלעיל דע"ה. דמבו' דלדעת ר' יהודה הפוצע חלזון מת חייב משום דישה, נראה די"ל, דהנה באמת בעיקר הא דהחובל בבע"ח מת אינו חייב, כבר תמהו האחרונים דלדעת הרמב"ם דהחובל חייב משום מפרק, הי' בדין דאף החובל במת יהא חייב, שהרי מלאכת מפרק היא גם בסחיטת פירות שאינם בע"ח כלל.

ונ' ? ואמנם כ"ז הוא כד אתינן לחייבו משום מפרק, אך הא דמחייב ר' יהודה בפוצע חלזון, הרי כבר נת' לעיל סק"ז שאי"ז משום מפרק דבחלזון שאין לו עור ליכא כלל משום מפרק, אלא הוא משום דפציעה בכלל דישה, וכיון דפציעה חשיבא כמעשה דישה, ע"כ שפיר הוא חייב אף בשפצעו מת?.

**ב**

יב] בעיקר ד' הר"א בן הרמב"ם ז"ל, דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מפרק שהוא תולדה דדש הוי מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק, ונת' לעיל סק"ה ללמוד מדבריו דהא דהמפרק הוי מלאכה, אי"ז משום דמפרק הוי נמי מעין דישה וע"כ ה"ז חשוב כעשיית דישה, אלא היינו דהגם דמפרק אינו דישה כלל, מ"מ כיון שפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, ע"כ הוי מפרק תולדה דדש, וחיוב המפרק אינו משום דחשיב כעשיית דישה, אלא משום דעשיית המפרק עצמה הויא מלאכה, וע"כ לי"ב לדינא דאין דישה אלא בגידו"ק, כיון שמפרק אינו דישה כלל, ופעולת מפרק אית בה חשיבות מלאכה אף בשאי"ז גידו"ק.

ומל' הר"א ז"ל נראה, דה"נ הוא בשאר תולדות, דהא דחשיבי כמלאכה אי"ז משום דהתולדה הויא מעין האב וע"כ עשיית התולדה חשיבא כעשיית האב, אלא היינו דהגם דהתולדה אינה בכלל האב כלל אלא הויא עשי' אחרת, מ"מ כיון שפעולת התולדה דמיא לפעולת האב, ע"כ הויא תולדה דילי', וע"כ אף אם האב אינו נוהג בכל מילי, מ"מ יתכן דפעולת התולדה אית בה חשיבות מלאכה בכל מילי.[[10]](#footnote-11)

יג] ויש להוסיף בזה, דהנה בד' הרמב"ם פ"ז משבת מבו' דכל דברים שהם מעין האב חשיבי כאב, וע"כ אף החופר והעושה חריץ הוי אב דחורש, ואף הנוטע המבריך המרכיב והזומר הוי אב דזורע, ואף הבוצר הגודר המוסק והאורה הוו אב דקוצר, ותולדה היא מלאכה הדומה לאב מן האבות.

ולפ"ד הר"א ז"ל נ' דהיינו, דכל דהוי מעין האב, אית בי' תורת מלאכה משום דהוי בכלל האב עצמו, וחשיב כעשיית האב, וע"כ הוי זה אב, אך תולדה דאינה מעין האב, אלא היא דומה לאב, הא דאית בה תורת מלאכה אי"ז משום שעשייתה הויא כעשיית האב, אלא הוא משום דהגם דהוי זה עשי' אחרת, מ"מ ה"ז דומה לעשיית האב, וע"כ הוא דחייבין עלי', וכיון דהוי זה עשי' אחרת אי"ז אלא תולדה.

יד] ובזה מתישב היטב משה"ק הראשונים לדעת רש"י ודעימי' דבכל גווני אין בנין בכלים, ממש"א לעיל דצ"ה. דמגבן חייב משום בונה, והרי דאף באוכלין יש בנין וכ"ש בכלים, אך לפי יסוד ד' הר"א ז"ל ניחא, דהגם דהבנין שהוא האב אינו אלא בקרקע ולא בכלים, דבנין לי"ב חשיבות מלאכה אלא בשהוא בקרקע, מ"מ מגבן אית בי' חשיבות מלאכה אף שאינו בקרקע, וע"כ חייבין עליו הגם שהוא תולדת בונה ובונה אינו אלא בקרקע.

ועד"ז נ' גם בהא דחייבין על אהל משום בנין, הגם דאהל אינו מחובר לקרקע והוי זה כבנין בכלים, והיינו משום דהגם דהבנין שהוא האב אינו אלא בקרקע, מ"מ אהל שהוא תולדת בונה אית בי' חשיבות מלאכה אף שאינו בקרקע, וע"כ חייבין עליו, וז"פ

טו] ונ' עוד עפי"ז, דהנה התוס' וש"ר כתבו, דהגם דאין בנין בכלים מ"מ היכא שיש בזה חיזוק ואומנות או היכא שעושה כלי מתחילתו חייב משום בונה.

ובפשוטו כ"ה גם דעת הרמב"ם שכתב פ"י משבת הי"ג, ז"ל, העושה אהל קבוע ה"ז תולדת בונה וחייב, וכן העושה כלי אדמה כגון תנור וחבית קודם שישרפו ה"ז תולדת בונה וחייב, וכן המגבן את הגבינה ה"ז תולדת בונה וחייב וכו', המכניס יד הקרדום בתוך העין שלו ה"ז תולדת בונה וכן כל כיו"ב, וכן התוקע עץ בעץ בין שתקע במסמר בין שתקע בעץ עצמו עד שנתאחד ה"ז תולדת בונה וחייב, עכ"ל.

אמנם עפי"ד הר"א ז"ל, נ' לפרש דעת הרמב"ם בע"א, דהגם דאין בנין בכלים בכל גווני, מ"מ היכא שעושה כלי אדמה או שמכניס יד הקרדום בתוך העין שלו דהוי נמי עשיית כלי, או היכא שתוקע ב' דברים זב"ז עד שנתאחדו, הרי אי"ז בנין, אלא הוי זה פעולה חשובה בפנ"ע שהיא דומה לבנין וע"כ היא תולדת בונה, ופעולה זו אית בה חשיבות מלאכה אף בכלים.

באופן שנמצא לפ"ז דהא דבקרקע חייבין משום בונה אף בלא תקיעה ובכלים אין חייבין אלא בתקיעה, אין הטעם משום דבנין בכלים גרע ולא חשיב בנין אלא בשתקע, אלא הוא משום דהאב דבונה הוא בכל בנין אף בלא תקיעה, ואך דמשום האב דבונה אין לחייב אלא בקרקע ולא בכלים, דאין בנין בכלים, והא דאם תקע חייב, הוא משום דתקיעת ב' דברים זב"ז הויא תולדת בונה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ו, ז"ל, שכל המקבץ חלק אל חלק ודבק הכל עד שיעשו גוף אחד ה"ז דומה לבנין, עכ"ל, ותולדה זו אית בה חשיבות מלאכה אף בכלים, וזה ע"ד מש"נ לדעת רש"י בהא דחייבין במגבן ובעשיית אהל, הגם דאין בנין בכלים, ודו"ק.

טז] ובזה נ' לבאר מה שהוכיח באבהא"ז פ"י משבת בד' הרמב"ם, דאין בנין בכלים אלא היכא שמקבץ חלק אל חלק עד שנעשה גוף אחד, אך היכא שעושה כלי מתחילתו שלא ע"י קיבוץ חלקים, לי"ב משום בנין, עיי"ש מה שביאר הטעם בזה.

ולפמש"נ נ' לבאר הטעם בזה, דהגם דהאב דבונה הוא בכל בנין אף בלא קיבוץ חלקים, אך הרי אין לחייב משו"ז בעשיית כלי מתחילתו, שהרי אין בנין בכלים, והא דהיכא שקיבץ חלקים יחד עד שנעשה גוף אחד חייב אף בכלים, הוא משום דקיבוץ חלקים עד שנעשו גוף א' הוי תולדה דבונה, וע"כ הוא דחייבין ע"ז אף בכלים, משום דפעולה זו דקיבוץ חלקים אית בה חשיבות מלאכה אף בכלים, אך משא"כ בעשיית כלי מתחילתו בלא קיבוץ חלקים, דאין בזה פעולה בפנ"ע שהיא תולדה דבונה, אלא אתינן עלה משום דהוי זה מעשה בנין, הרי דבזה אמרינן דאין בנין בכלים, וז"ב.

יז] ונ' עוד לפ"ז, דהגם דכל שחייבין עליו משום בנין חייבין על סתירתו משום סתירה, וכמשמעות הגמ' בר"פ כל הכלים, י"ל דכ"ז הוא בדבר דהוי בנין גמור, אך בדבר שאינו אלא תולדת בונה, שפיר י"ל דהגם דעשייתו איכא עלי' חשיבות מלאכה, וע"כ חייב ע"ז משום תולדת בונה, מ"מ סתירתו לי"ב חשיבות מלאכה ואין חייבין עלי'.

ובזה יתבאר הא דשובר אדם את החבית, ולי"ב משום איסור סתירה, הגם דהעושה כלי חייב משום תולדת בונה, ועד"ז י"ל גם בדין מגבן, דהגם דמגבן תולדת בונה הוא, מ"מ סתירת הגיבון אינה מלאכה כלל, והאחרונים דנו בזה, ואכמ"ל, ודו"ק.

ועי' בראשונים ר"פ במה אשה בסותרת הגדילה דפשיטא להו דחייבת משום סותר, ולמש"נ בדעת הרמב"ם יל"ד בזה, ודו"ק, אך בלא"ה דעת הרמב"ם פכ"ב הכ"ו שאי"ז אלא נראה כבונה.

1. וצ"ע בזה, מסוגיא דנדה דנ"ה. דפליגי תרי לישני אם עור גזעו מחליף, עיי"ש, גם ילה"ע, דהתם מסקינן דבשר אין גזעו מחליף אלא נעשה מקומו צלקת, ול' זה דנעשה מקומו צלקת, כתב הר"ח בטעם הא דבבע"ח שיש להן עור אין החבורה חוזרת, וא"כ מ"ט החובל בבע"ח שאין להן עור חשיב כחבורה שאינה חוזרת, ועי' בשו"ת ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח שכתב דהא דהחובל בבע"ח שאין להן עור אינו חייב, הוא משום דיש בגוף איברים שאם ילכו יחזור כמותן כמו הבשר וכו' והבשר אפילו יכרת וילך לו יצמח בשר כיוצא בו במקומו ויחזור לבריתו וכו', ומפני זה וכו' ושאין להם עורות אלא קליפה מן הבשר דומה לעור לא אפשר בה חבורה שאינה חוזרת דכל חבורה בבשר חוזרת ובעור אינה חוזרת, עכ"ל, וזה צ"ע ממש"א דבשר אין גזעו מחליף אלא נעשה מקומו צלקת, גם בעיקר הדברים צ"ב, דלכאו' הא דחבורה בעור אינה חוזרת שאין העור מעלה ארוכה, הוא בשנחתך ונחסר מעט מן העור, אך אם לא נחסר מן העור אלא שחתכו, ה"ז חוזר לקדמותו, וא"כ מ"ט חייב בכה"ג משום חובל, הרי הוי זה חבורה החוזרת, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. והר"ד הבבלי בשו"ת ברכת אברהם סימן י"ח הק' ע"ד הרמב"ם ממש"א בירושלמי פ' כלל גדול, דהמוציא דם חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום, וגרסינן נמי בפרק במה מדליקין אתפלגון ר' אלעזר ור' יוחנן חד אמר שחיטה עיקר וחבורה תולדה וחורנה מחלף, ועיי"ש מה שהשיב ע"ז הר"א בן הרמב"ם, וצ"ב.

   ונ' די"ל עוד בזה, דהנה הרי כבר כתב הר"א בן הרמב"ם בתשובתו שם להביא מקור לד' הרמב"ם, ממש"א בגמ' דחולב חייב משום מפרק, והרי דחיובא דמפרק הוא אף בבע"ח, והיינו או כד' המ"מ דבהמה חשיבא כגידו"ק או כד' הר"א בן הרמב"ם דמפרק חייב אף בדבר שאינו גידו"ק, וע"כ ה"נ יש לחייב בחובל משום מפרק, וכ"ה בד' המ"מ דהרמב"ם לטעמי' אזיל דמחייב בחולב משום מפרק, ולפ"ז נ' פשוט הירושלמי דס"ל דחובל חייב משום נטילת נשמה אזיל לטעמי' דס"ל בפ' כלל גדול ה"ב דהחולב חייב משום קוצר ולי"ב משום מפרק, אשר היינו משום דס"ל דבבע"ח ליכא משום מפרק, וע"כ ה"נ אין החובל חייב משום מפרק, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונפ"מ רבתא בין פי' המ"מ לפי' הר"א בן הרמב"ם, דלד' המ"מ החובל בדגים פטור, דהגם דדגים יש להם עור וכמש"א לקמן דק"ח., מ"מ החובל בהן פטור, כיון דאין דישה אלא בגידו"ק ודגים ל"ה גידו"ק, אך לד' הר"א ז"ל אף החובל בדגים חייב, דמפרק שהוא תולדה דדישה הויא מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק.

   והנה ל' הרמב"ם פ"ח ה"ט, ואחד החובל בבהמה חיה ועוף או בח' שרצים ועשה בהן חבורה וכו' חייב, עכ"ל, ומ' דאין החובל חייב אלא בשחבל בבהמה חי' ועוף או בח' שרצים, אך החובל בדגים פטור, גם לעיל מינה הזכיר הרמב"ם ב' פעמים בחיוב חובל דהוא בבהמה חי' ועוף, ולדעת הר"א ז"ל צ"ל, דבכלל מש"כ הרמב"ם שם ה"ח, ז"ל, בד"א בחובל בבהמה וחיה ועוף "וכיוצא בהם", נכללו גם דגים, וע"כ לא הוצרך הרמב"ם בה"ט לשוב ולפרשה, אך לד' המ"מ נ' דמש"כ הרמב"ם וכיוצ"ב, היינו ח' שרצים, שהזכירם הרמב"ם להלן ה"ט.

   ומאידך יש להעיר לדעת המ"מ, דמ"ט לא הזכיר הרמב"ם בפירוש להך דינא דהחובל בדגים פטור, הרי לדרכו של המ"מ נתפרש דין זה בגמ' לעיל דע"ה. בהא דלרבנן הפוצע חילזון אינו חייב, ומ"ט השמיט הרמב"ם לזה, אך לד' הר"א ז"ל ניחא, דהא דהפוצע חילזון אינו חייב, אי"ז כלל משום דהחובל בדגים פטור, דלעולם אף החובל בדגים חייב, והא דהפוצע חילזון פטור הוא משום דבחילזון שאין לו עור ליכא כלל משום חבלה, ופלוגתת ר"י ורבנן הויא אם ה"ה חייב משום דישה, וכמש"נ להלן סק"ז, ודין זה הביא הרמב"ם במש"כ שם ה"ז דאין דישה אלא בגידו"ק, וצ"ל דכיון שכתב דא' החובל בבהמה חי' ועוף או בח' שרצים, נשמע מינה שהחובל בדגים אינו חייב, וזה נכלל במש"כ בה"ז דאין דישה אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה יש שפירשו בזה בע"א, דהא דתולדה אית בה חשיבות מלאכה, אי"ז כלל מכח דמיונה להאב, אשר לפ"ז הא דחובל חייב הוא משום פעולת הפירוק שהיא דומה לדישה שבזה, אלא התולדה אית בה חשיבות מלאכה מצ"ע, שחבלה היא מלאכה חשובה, והא דבעי' שתהא דומה להאב, הוא משום דאין חייבין בשבת אלא על ל"ט מלאכות שהיו במשכן, וע"כ הגם דהתולדה אית בה חשיבות מלאכה, מ"מ אין חייבין עלי' אלא משום דדמיא למלאכה שהיתה במשכן, וע"כ הגם דפעולת חבלה הויא מלאכה חשובה מצ"ע, מ"מ אין חייבין עלי' אלא משום שהיא תולדת דישה, כיון שמעשה החבלה הוא ע"י פעולת פירוק דדמיא לדישה, אך כיון דחשיבות מלאכה דחובל אי"ז כלל משום פעולת הפירוק, אלא הוא משום פעולת החבורה, ע"כ הוי זה מלאכה אף בבע"ח שאינם גידו"ק.

   ובזה פירשו הא דליכא חיוב בחובל אלא בחבורה שאינה חוזרת, ול"ד לחולב דחייב משום מפרק הגם דה"ז חוזר לברייתו, וכן הא דהחובל במת אינו חייב, וכן הא דבדם דמיפקד פקיד ליכא משום חובל, ול"ד לסוחט דחייב משום מפרק הגם דמשקין מיפקד פקידי, דהגם דבכל הנהו גווני יש בזה פעולת פירוק, מ"מ חשיבות מלאכה דחובל אי"ז כלל משום פעולת הפירוק, אלא משום פעולת החבלה, וע"כ בהני גווני דליכא ע"ז תורת חבורה, אי"ז מלאכה כלל, ובזה ניחא גם הא דהמקלקל בחבורה חייב, ומבו' בס"פ אלו דברים דילפי' מינה דהמקלקל בנטילת נשמה חייב, הגם דהוו ב' מלאכות, ומאידך המקלקל בדישה ובמפרק אינו חייב.

   אמנם מלבד דאי"ז מתישב כלל בל' הר"א ז"ל, גם חזינן דקשיא לי' להר"א ז"ל שם דאי משום מפרק מ"ט אינו חייב אלא בחבורה שאינה חוזרת, וקשיא לי' דמ"ש מחולב דחייב הגם דהוי זה דבר החוזר, גם עיקר הדברים אינם נראין, דל' הרמב"ם פ"ז משבת מורה להדיא דעיקר תורת מלאכה שעל התולדה הוא משום דדמיא לאב, וגם דאי נימא דעיקר תורת מלאכה דחובל הוא משום פעולת החבורה, ואי"ז כלל משום פעולת הפירוק, א"כ מ"ט מדמינן לה למלאכת דישה שאי"ז דומה לה כלל בענין המלאכה, אלא הוי דמיון מקרי דחבורה הויא ע"י פעולת פירוק ולא מדמינן לה למלאכת נטילת נשמה דדמיא לה טפי, וכדחזינן דילפי זמ"ז להא דהמקלקל בהן חייב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובס' שביתת השבת הביא ד' הרמב"ן לעיל דצ"ה., בהא דהחובל חייב משום מפרק הגם דאין דישה אלא בגידו"ק, ז"ל, וי"ל דישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגדו"ק, אבל להוציא ממנו פירות מכונסים וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גדו"ק היא, עכ"ל, וכתב דד' הרמב"ן הם כעין ד' הר"א ז"ל.

   אמנם כמדומה שד' הרמב"ן אינם ענין לד' הר"א ז"ל, דהרמב"ן ס"ל דדין התולדה הוא כדין האב, והא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ואך שחילק דהגם דדישה בעצמו של פרי לא חשיבא אלא בגידו"ק, מ"מ דישה כעין חולב חשיבא אף בשאי"ז גידו"ק, וה"ז דומיא דדישת גידו"ק, אך הר"א ז"ל ס"ל דאם הא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ל"ה חייבין ע"ז אלא בגידו"ק, ואך דהא דהמפרק חייב אי"ז כלל משום דהוי זה פעולת דישה, אלא הוא משום דפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, וע"כ הוא דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מלאכת מפרק היא אף בדבר שאינו גידו"ק, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה צ"ב הטעם בזה, דכ"ה דאין חייבין בהוצאת דם החילזון משום מפרק משום דאין לו עור והוי זה חבורה החוזרת, א"כ מ"ט לדעת ר' יהודה דפציעה בכלל דישה, הוי זה דישה הגם דהוי זה חבורה החוזרת, ולכאו' כ"ה דאין חייבין משום מפרק בחבורה החוזרת, ה"נ בדין שלא יהיו חייבין משום דישה בחבורה החוזרת.

   ואולי י"ל בזה, דהנה באמת בטעם הא דאין חייבין משום מפרק בחבורה החוזרת, עמד בזה הר"א בן הרמב"ם בתשובתו שם, ז"ל, ודקא קשיא אי משום מפרק מ"ט בעינן חבורה שאינה חוזרת, יש להשיב מפני שהתולדה צריכה שתהיה דומה לאב, והואיל והאב שהוא הדש אין הנידוש חוזר לכמות שהיה, כך המפרק צריך להיות אותו דבר שנתפרק אינו חוזר לכמות שהיה, ואע"פ שיש להקשות הא איכא חולב, עכ"ל.

   ולפ"ז שמא י"ל, דהגם דבמפרק שחיובו הוא משום דהוא תולדה דדש, בעי' שיהא דומיא דהאב שאין הנידוש חוזר לכמות שהי', מ"מ לדעת ר' יהודה דפציעה בכלל דישה, ה"ה חייב אף שהנידוש חוזר לכמות שהי', דל"ב שיהא דומיא דדישה שאין הנידוש חוזר לכמות שהי', אלא בתולדה דכל תורת מלאכה שעלי' הוא משום דימוי פעולתה לפעולת האב, וע"כ בעי' שתהא דומה להאב שאין הנידוש חוזר לכמות שהי', אך בפציעה דתורת מלאכה שעלי' אי"ז משום דימוי פעולתה לפעולת דישה, אלא משום שתוצאת פציעה הויא מעין תוצאת דישה וע"כ אף פציעה הויא אב מלאכה דדישה, ל"ב שתהא פציעה דומה לגמרי לדישה עצמה, וע"כ חשיבא פציעה כמלאכה אף שהחילזון שנפצע חוזר לכמות שהי'.

   אמנם אכתי צ"ב, דמ"מ לדעת ר' יהודה דפציעה בכלל דישה, אשר נמצא דמשכח"ל דישה שהנידוש חוזר לכמות שהי', הי' בדין שיהא החובל חייב משום מפרק אף בחבורה החוזרת, דליכא למימר דבעי' שיהא דומה לאב שאין הנידוש חוזר לברייתו, דהרי איכא גוונא בהאב דהנידוש חוזר לברייתו, והוא בפוצע חילזון שהוא חוזר לברייתו, ובסוגיין מבו' להדיא דגם לדעת ר' יהודה ליכא חיוב בחבלה בבע"ח שאין להן עור (וכמו שהבאנו לעיל סק"ג), וצ"ל דלחיוב תולדה בעי' שתהא דומה להאב עצמו, ול"מ מה שהיא דומה למלאכות שהם מעין האב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת גם בד' הר"ד הבבלי שם מבו' שפירש כן דהא דמחייב ר' יהודה אי"ז משום מפרק שהוא תולדה דדש, אלא הוא משום דחשיב כדישה, שכתב, ז"ל, ועוד ק"ל מאי דקאמר ז"ל החובל בחי שיש לו עור חייב משום מפרק, ואע"פ שאמר למעלה אין דישה אלא בגדו"ק והוא שאמרו חכמים בפרק כלל גדול אמרו בענין פציעת חלזון אמר רבא מ"ט דרבנן אין דישה אלא בגדולי קרקע, וכי מה הפרש בין דש למפרק והלא הדש הוא המפרק והמפרק הוא הדש, עכ"ל, והרי שפירש דנידון הסוגיא בפ' כלל גדול הוא על דישה וע"ז הוא שאמרו שאינה אלא בגידו"ק, ואך דקשיא לי' דכ"ה דדישה אינה אלא בגידו"ק, ה"נ מפרק שהוא תולדה דדש אינו אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז נ' שפירש הרמ"ך בהשגתו ע"ד הרמב"ם פ"ח משבת, ז"ל, ועוד דאי חולב הוי כחובל ושניהם תולדת מפרק אמאי אינו חייב כל חובל שיצא ממנו דם אפילו אין לו עור ואע"ג דחבורה חוזרת כמו בחולב אע"ג דחוזר, ובירושלמי מפורש בהדיא המוציא דם חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקו, ולזה הפירוש איכא לאפלוגי בין חבורה חוזרת לאינה חוזרת משום דחוזרת ליכא נטילת נשמה וחבורת חלזון חוזרת, מ"מ צ"ל לפירושו ההיא דמסכת חולין דאמרינן ושאר שקצים ורמשים עד שיצא מהם דם וצ"ע, עכ"ל, ונ' כונתו וכ"ה בבית אפרים או"ח סימן כ"ב ד"ה הנה כבר ביארתי, שפירש דהא דאין חייבין על נטילת דם החלזון משום נטילת נשמה, הוא משום דהוי זה חבורה החוזרת, וכפי הנראה היינו משום דחלזון אין לו עור, ואך שהק' ע"ז מברייתא דחולין דמבו' דהחובל בבע"ח שאין להן עור ויצא מהן דם חייב.

   והבית אפרים שם העיר ע"ז, דבחלזון דמיירי שפוצעו ומוציא דמו מחמת אותו פציעה, אע"ג דאמרינן כל כמה דאי"ב נשמה טפי ניח"ל, מ"מ ל"ש שסופו לחזור, ועכ"פ ההוא פורתא דמא שמוציא ממנו בטעם צאת נפשו ל"ש סופו לחזור שהרי הוא מת מיד תחת ידו, עיי"ש מש"כ לישב בדוחק, ולכאו' נ' די"ל למה שפירשו הראשונים לעיל דע"ה. די"ל דכיון דטפי ניח"ל וכו' ע"כ אי"ז פס"ר שיוציא הדם שימות בו, וכן פירש הר"א בן הרמב"ם בשו"ת ברכת אברהם סימן י"ט, וע"כ כלפי הוצאת הדם שמת בו דהיא דהויא חבורה שאינה חוזרת הוי זה דבר שאינו מתכוין ואי"ז פס"ר, אך יש לפקפק בזה, דכיון דהאיסור הוא בהוצאת הדם גופי' והוא מתכוין לזה, הרי דשפיר יש לאסור משום החשש שמא מוציא הדם האחרון, דלא חשיב כלל כאינו מתכוין, והאמנם י"ל דכיון דכל כמה דאי"ב נשמה טפי ניח"ל, אינו מתכוין כלל להוצאת דם זה, וע"כ הוא דשרי, אך אכתי תיקשי דלס"ד דלא ידעינן לה"ט, מ"ט פרכינן רק משום דמודה ר"ש בפס"ר, עדיפא מינה הו"ל למיפרך שהוא מתכוין להוצאת הדם, וכל שהוא מת בהוצאת דם זו הוי זה חבורה שאינה חוזרת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה מבו' בד' הר"ד הבבלי וראבי"ה, דהחובל בבע"ח שאין להן עור אינו חייב אף אם הוציא מהן דם, וזה דלא כברייתא דחולין דמ"ו: דהחובל בהן והוציא מהן דם חייב, וכנראה שמקורם של הר"ד הבבלי וראבי"ה דלא קי"ל כהך ברייתא, הוא מהא דהפוצע חלזון אינו חייב משום נטילת נשמה, וע"ד שנת' להלן סק"ט בדעת הרמב"ם.

   וצ"ב לפ"ד הר"ד הבבלי וראבי"ה דהחובל בבע"ח שאין להן עור והוציא מהן דם נמי חשיב כחבורה החוזרת, דא"כ לברייתא דחולין דהחובל בהן והוציא מהן דם חייב, והרי דס"ל דחייבין אף על חבורה החוזרת, א"כ מ"ט חלוק דינם דהחובל בהן אינו חייב, ול"ה כח' שרצים דהחובל בהן ונצרר הדם חייב, אמנם בפשיטות י"ל, שהרי כבר נת' לעיל סק"ב דבע"כ דגם הברייתא דחולין ס"ל דאין חייבין אלא על חבורה שאינה חוזרת, דאל"כ מ"ט אין חייבין בח' שרצים בשלא נצרר הדם, ואך דס"ל דאף בבע"ח שאין להן עור אי"ז חבורה החוזרת, וי"ל דכ"ז הוא בשיצא מהן הדם, אך בנצרר הדם ודאי דהוי זה חבורה החוזרת, וע"כ הוא שאינו חייב, וז"פ.

   ונ' דהישוב לזה מבו' בד' הר"ד הבבלי שם, ז"ל, וגבי נצרר הדם ולא יצא לאו משום חבורה הוא דמחייב אלא משום צובע את העור, ודברים אלו אע"ג דסברא אינון מיפרשי בירושלמי גבי הצובעו גרסי' מה צביעה היתה במשכן שהיו משרבטין בבהמה ובעורות אילים מאדמים אמר ר' יוסי הדה אמרה נצרר הדם חייב וכו', המוציא דם חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום וכו', עכ"ל, וכיון דהא דנצרר הדם חייב אינו כלל משום נטילת נשמה אלא משום שצובע את העור, ע"כ הגם דגם חבלת שקצים ורמשים שאין להן עור חשיבא נטילת נשמה, מ"מ כל שנצרר הדם ולא יצא דאי"ז כלל נטילת נשמה, ואתינן לחייבו משום צביעת העור, הרי דבבע"ח שאין להן עור אין מקום כלל לחייבו, וז"פ.

   ואמנם ילה"ע בזה, דאם אכן כל החיוב בנצרר הדם הוא משום צובע, וע"כ הוא דבבע"ח שאין להן עור אינו חייב משום דלי"ב צביעה כלל, א"כ מה מייתי' לה בחולין שם לענין דין ריאה שהאדימה, עיי"ש שדנו אם לדמיא לשאר שרצים או דמיא לח' שרצים, ואם החילוק בין שאר שרצים לח' שרצים הוא משום דבשאר שרצים שאין להן עור ליכא צביעה כלל, מה ענין זה לדין ריאה שבאנו לדון אי הדר בריא או לא.

   ומצאתי שכבר עמד ע"ז הבית אפרים או"ח סימן כ"ב ע"ד המגיני שלמה בפ"ק דכתובות, ועיי"ש שכתב דודאי גם שאר שרצים יש להםעור שמתחייב עלי' משום צובע, וכמש"כ רש"י משום שעור שלהם רך וכו' אלמא אית להו עור, אלא דכיון דאין חייבין משום צובע אלא על דבר המתקיים, ע"כ רק בח' שרצים שעור שלהן חלוק מבשרן ואינו רך אי חזינן דהאדים אלמא שנצרר הדם בעור עצמו ואין סופו לחזור, משא"כ בשאר שרצים שאין להם עור דהיינו שעורותיהן רך כבשרן אינו חייב משום צובע, דהדם חוזר ונבלע דמה שהאדים העור הוא משום הוא רך, ולפ"ז שפיר מייתי' מינה לענין ריאה, עכ"ד, וי"ל כן גם לדעת הר"ד הבבלי ז"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומצינו מקור לזה בד' הר"ח לעיל דע"ג., ז"ל, הזומר חייב משום נוטע והנוטע וכו' חייב משום זורע, שמעינן מינה מדמוקים המבריך והמרכיב משום נוטע ואף משום זורע, דיש תולדה לתולדה וכולן נכללין בכלל אב א', הנוטע ולד הוא של זורע וכו' לפיכך אמרי' בזומר חייב משום נוטע וכו', עכ"ל.

    והנה אם תורת מלאכה שעל התולדה הוא משום עשיית האב שנכללת בה, אין מובן כלל ענין תולדה לתולדה, דאם זומר אינו דומה לזורע, א"כ מה לי דזומר דומה לנוטע ונוטע דומה לזורע, ומוכח מד' הר"ח וכבר עמדו בזה דתורת מלאכה שעל התולדה הוא משום דפעולת התולדה עצמה אית בה חשיבות מלאכה, וע"כ הגם דזומר אינו דומה לזורע, מ"מ כיון שהוא דומה לנוטע שיש בה חשיבות מלאכה והיא דומה לזורע, הוי אף זומר בכלל מלאכת זורע. [↑](#footnote-ref-11)