דברי באגדתא - חנוכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר / אגדה

שיעורי הגר"א עוזר שליט"א

באגדתא:

עניני חנוכה

נמסר בליל שבת חנוכה תשס"ח

# בס"ד. לקט דברים משיעור הגר"א עוזר שליט"א, ליל שבת חנוכה תשס"ח[[1]](#footnote-2)

עניני חנוכה

'לשנה אחרת קבעום ועשאום ימים טובים בהלל והודאה'. לשון זו של קביעה ועשיה מצאנו במעשה של דוד ושלשת הגבורים (המובא בב"ק ס-סא), שמסרו נפשם על דברי תורה ולא אבה דוד לשתותם, כלומר לא רצה שתקבע הלכה משמם אלא **עשאה** מסכתא **וקבעה** הלכה לדורות (רו"ר פ"ה), שאמר: כך מקובלני מבית דינו של שמואל הרמתי, כל המוסר עצמו למות על דברי תורה אין אומרים דבר הלכה משמו (ב"ק סא.). לכאורה הדבר נראה כעונש על שמסר נפשו למות, וכן פירשו מהרש"א ומהר"ל (ופירשו ה'מדה כנגד מדה' כל אחד בדרכו). אולם מובא בשם חדושי הרי"ם (בספר שפתי צדיק) והרבי ר' בונם (בדרושי אמרי אמת) שזהו למעליותא, ע"י שמוסר נפשו על דברי תורה, בטל הצד האישי שלו ונעשית תורתו כתורה סתם, תורה כללית המסורה לכלל, ושוב אינה כתורה של היחיד. וכן נראה מלשון המדרש שם, שנעשית ההלכה שמסרו 'מסכת' כשאר מסכתות של תורה.

וזו משמעות 'עשיה' ו'קביעה': הדבר נעשה חלק מהתורה, ומפני כן נקבע לדורות, שמתוך שנעשה 'תורה' הרי הוא קיים לעולמי עד [דתורה כתיב בה 'אמת', והאמת אינה כוזבת ופוסקת, וכמאמר הגרא"ו 'צדקתך צדק לעולם' - מקביל ל'תורתך אמת' כי האמת תכון לעד].

ומצינו במדרש (תנחומא בשלח) דברים המורים להפך, שהואיל ומשה מסר עצמו על התורה לכך נקראת על שמו. וכן לענין החשמונאים שמסרו נפשם, אמרו במדרש (המובא ברמב"ן ריש בהעלתך) שזכו שהחנוכה נקראת על שמם. אך יש להבחין בין 'מוסרים משמו' ל'נקראת על שמו'. 'משמו' היינו דעה יחידאית, וכאמרם ז"ל שלכך מזכירים דעת היחיד, כדי לבטל דבריו מהלכה, לומר שאין כן דעת הרבים. ואילו קריאה 'על שמו' משמעותה שתורת ה' מתיחסת על שמו, כי ע"י מסירות הנפש לתורה בטל הוא ממציאותו הנפרדת ונעשה אחד עם התורה, והרי דבריו הם הם הדברים שנאמרו למשה מסיני.

ונבאר יותר מהותה של התאחדות זו, וכיצד היא באה. ידוע מהגר"א ועוד, שהתורה שבכתב היא בחינת ראיה, ככתב הנגלה לעין, ואילו התושבע"פ - ביחוד חלק ההלכה שבה - היא בחינת שמיעה. והנה על אף המעלה הגדולה של הראיה על השמיעה, שעל ידה מושג הדבר כמות שהוא בראיית המכלול השלם על כל מרכיביו, אעפי"כ היא מוגבלת מבחינת הקיפה יותר מן השמיעה, שאין אדם רואה אלא את מה שלפניו ולא את העומד מאחרי דבר החוצץ, ואילו טווח השמיעה מקיף יותר, גם למה שנמצא מאחורי החוצץ. וזה הענין המבואר במהר"ל שלכך בתורה שבכתב אין מפורש העולם הבא (רק בדרך רמז, ברמזים רבים כדאיתא בגמרא), שהרי על העוה"ב כתוב 'עין לא ראתה אלקים זולתך' וכל הנביאים לא נתנבאו אלא לימות המשיח, אשר על כן הוא מחוץ לטווח ה'ראיה', ולכך אין לו מקום בתורה שבכתב שדבריה באים ב'ראייה'.

ועוד מעלה טובה יש לשמיעה על הראיה; כשאדם רוצה לתפוס דבר שאינו רואהו בעיניו, הריהו נצרך למשמשו ולבחנו בדקדוק רב, וכן לשאת ולתת עם זולתו לידע את אשר לפניו, ונמצא עי"כ הוא מדקדק יותר בפרטי הדבר ושם אליהם לב יותר מאשר אילו היה רואהו בראייה אחת, כי מפני חסרון ראייתו הוא נצרך לבודד ולנתח בנפרד כל פרט קטן, כדי לזהות מתוך כך את התמונה הכוללת, שהרי בראייה אחת ניתן להשיג גוונים רבים וצורות משתנים כאחת, אבל 'אזן מלים תבחן' ותרי קלי לא משתמעי, וצריך להפריד בין הקולות המרובים כדי להשיגם, ומתוך כך הוא משיג לאשורו כל פרט ופרט ועי"כ מתגלית לו החכמה האצורה בכל פרט בפני עצמו, וביחסו אל שאר המרכיבים האחרים וכו' [כמשל הגרי"ל בלוך בשעורי דעת אודות המגשש באפילה למצוא הדלת], לעומת הרואה באופן חד פעמי, שבאופן טבעי אין לו את כל הדקדוק בפרטים הקטנים.

[ומבחינה זו חלק האגדתא בתורה שייך יותר לבחינת ראייה, וכלשון הזוה"ק 'תא חזי' לעומת 'תא שמע', וכפי שכתב החזו"א באגרת שבעניני אגדה אין להוציא לימודים ממאמר אחד אלא מהמכלול כולו, שביחוד בחלק זה של התורה נאמר 'ד"ת עניים במקום אחד ועשירים במק"א'].

ומלבד גילוי דקדוק הפרטים שבתורה הבא ע"י בחינת ה'שמיעה' דוקא, יש בזה ענין גדול נוסף. הרי התורה הקדושה היא למעלה מתפיסת כל שכל אנושי, גבוה מעל גבוה, ואין ערוך לה בשום חכמה אחרת, ומצד היותה אינסופית יש בה ריבוי צדדים ואפשרויות בלא קץ, וכמו שאמרו שיש בה מ"ט פנים לטהר ומ"ט לטמא [ו'מ"ט' היינו רק שורשים, אשר גם מהם מסתעפים פנים לכאן ולכאן עד לאין שיעור], וזר לא יבין זאת, כיצד אפשר לשאת הפכים בדבר אחד, הלא אחד מהם אמת ואחד שקר, אך הואיל והתורה אלקית, ייתכנו בה צדדים רבים אשר אלו ואלו דברי אלקים חיים ושניהם אמת, כמוש"כ הריטב"א בעירובין (יג).

וכמו שכתב הרמב"ן (בהקדמתו לספר המלחמות שמצדיק בו דברי הרי"ף מהשגות בעל המאור), שאין מופתים חותכים בעסק התורה שבעל-פה כשם שיש בחכמות החשבון והתכונה, אלא מתוך שיקול הראיות הנוטות מכריע החכם בסופו של דבר על ידי שיקול הדעת באבנתא דלבא. ודבר זה איננו חסרון אלא מעלה, כי אין התורה עוסקת בגילויים החיצוניים של המציאות אלא בפנימיותם, ומפני כן יש בה ריבוי פנים לכאן ולכאן, ואדרבה דוקא מתוך כך בא לידי ביטוי גילוי הצדדים השונים שבתורה. משא"כ בחכמות המבוססות על **'ראייה'** בעלמא בלא 'שמיעה' פנימית - יש בהן אפשרות של **ראיה** חותכת.

ודבר זה מתגלה מפני שהתושבע"פ נישאת בלבות החכמים, ובהם היא חקוקה, וכדברי הבית-הלוי שלבם הם ה'גויל' וה'דיו' עליו חקוקה התושבע"פ, 'עם תורתי בלבם'. ע"י העסק בתורה וההתעצמות עימה מתוך חתירה אחר האמת בלב טהור, ומתוך יגיעה במסירות נפש, עי"כ נעשה איחוד אמיתי של גוף החכם עם התורה, ואזי הכרעתו מתוך הבנת לבו ושיקול דעתו - היא היא תורת ה'. שהרי אין התורה מתפרשת ע"י גורמים חיצוניים אלא ע"י התורה עצמה, כענין 'יבוא הכתוב השלישי ויכריע ביניהם', וכמוש"כ המהר"ל (במכות). וע"כ הכרעת לבו של החכם היא היא התורה שמפרשת את עצמה.

נמצא אפוא כי דוקא מתוך כך שהוכהתה הראייה והוצרך החכם דקדוק עצום של 'שמיעה', נעשה הוא עצמו כתורה, ודבריו הם דברי תורת ה' שהרי היא נקראת על שמו, ובכך נקבעים הדברים לדורות כשאר תורה.

גם כעת הזאת, כאשר לומדים תורה מספרי רבותינו, הספרים אינם אלא מגלים לנו 'לוח לבו' של החכם אבל מפיו של החכם אנו לומדים ולא מן הספר, כי עדיין נשארת היא תורה שבעל פה הכתובה על לוח לבם של החכמים, ולא על הספר[[2]](#footnote-3).

ואכן עד לשמעון הצדיק אין אנו יודעים דברים בשם חכמי הדורות, ואף שמותם לא נמסרו לנו, כי התורה אצל החכמים היתה בבחינת 'ראיה', בחינת תורה שבכתב ונבואה המתגלית בחזון. שמעון הצדיק שהיה משיירי כנסת הגדולה, בו החל הביטוי 'הוא היה אומר' (במסכת אבות). הוא היווה את תקופת המעבר בין ה'ראיה' ל'שמיעה' המייחסת את התורה על שם החכמים, וממנו והלאה החלה תקופת הזוגות, שאז התחילה המחלוקת הראשונה בתורה שבעל פה. ואעפ"י שעל פניו הוא ענין שלילי של הסתר פנים ושכחה (וכדברי הרמב"ם ז"ל בהקדמתו), מאת ה' היתה זאת לגלות זיוה והדרה של תורה (כמובא בפרקי היכלות) דוקא ע"י החשכה-שכחה, ע"י משמוש ובחינה מדוקדקת של כל פרט, וע"י ריבוי הצדדים לפי דעות החכמים השונות וניצוחם זה עם זה - דבר הנעשה רק במצב של 'העם ההולכים בחושך'.

וזה ענינה של מלכות יון המכונה 'חשך', היינו הסתר ה'ראייה', כי עיקר ענין היוונים בפיתוח ובהחכמה במציאות החיצונית של העולם-האדם, ללא שום זיקה לפנימיות, וכדברי הרמב"ן (אחרי) בגנות אריסטו שאין לו אלא מה שעיניו רואות. וכנגדם העמיד ה' בישראל את שמעון הצדיק וחשמונאי ובניו ומתתיה כהן גדול (כדברי הגמרא במגילה יא. על 'לא געלתים' בימי יון). הגם ששמעון הצדיק ומתתיהו חיו בתקופות שונות ומהו זה שכללום בגמרא בחדא מחתא - אלא ששניהם היוו ה'לעומת זה' שכנגד מלכות יון, ע"י חיבור האדם הגשמי עם התורה, דוקא מתוך הסתרת האור.

וזהו הרמז בכך שנס חנוכה לא ניתן להיכתב, ואף בתושבע"פ רבי לא כתבה בפירוט אלא בדרך אגב [וכבר ניתנו טעמים על כך, כידוע מהחת"ס בחדושיו לגטין עח (מלבד טעמו בדרושים), שלא פירשה המשנה דברים המעשיים ונהוגים אצל הכל, כמו תפלין (וכבר הקדימו הרמב"ם בפיה"מ במנחות בענין תפלין וציצת)] - כי עיקר ענינה הוא בחינת תושבע"פ (עפ"י שפת אמת) המקשרת ומאחדת את הגוף עם התורה האלקית.

וכן לשון יונית - לשון חיצונית, כידוע (מהגרי"ז ריש מסכת נזיר ועוד) שלשונות העכו"ם אינם 'לשון בעצם' אלא לשון הסכמית [ויש לזה גם ביטוי להלכה, לענין קריאת שמע בלשונות זרות כשאין מבין את משמעותן, כידוע], ופירוש הדבר הוא שלשונות הנכרים אינן משקפות את נקודת הקדושה הפנימית שיש בכל דבר אלא מתיחסות לחיצוניות הדברים, שלא כלשון הקודש שנקראת כן מפני שהיא משקפת את נקודת הקודש הפנימית (כדברי השלה"ק). וע"כ כשתרגמו הזקנים את התורה ליונית בהוראת תלמי, היה ה'חושך בא לעולם שלשה ימים' (עפ"י מגלת תענית). ובכל זאת הלא מצינו שהתירו לכתוב ספרים ביונית. וישנם כמה וכמה מלים ומושגים יוניים שנכנסו למשנה - כי אמנם בתורה שבכתב שהיא בבחינת ראייה, הרי בתרגומה ללשון יונית כבה אורה וזיוה, אבל בתורה שבעל פה יכולה יפיפיותו של יפת להיגלות באהלי שם, כלומר בחינת ה'חוץ' שהיתה ביד היונים עד כה, יכולה להשתכלל ולהיתקן יותר משהיתה קודם.

והענין רמוז בחזון דניאל בענין 'הוד' ו'הדר'. ה'הוד' הוא יופי פנימי, וה'הדר' - חיצוני, וכשנתגלה לדניאל במראה ששר יון בא, אמר (פרק י) **'והודי** נהפך עלי למשחית', ולאחר מכן נאמר שם 'ועמד על כנו מעביר נוגש **הדר** מלכות'. ע"י מלחמת בית חשמונאי הכהנים שהם שייכים למדת ה'הוד' ולתורה שבעל פה (כפי שמאריך הר"צ הכהן), זכו שגם ההדר יתוקן, בכך שישקף את ההוד הפנימי. ומאז יכולה גם לשון יונית להיכנס בחלקה לתורה שבעל פה, וזהו ענין המהדרין והמהדרין מן המהדרין שמצינו בחנוכה דוקא[[3]](#footnote-4).

ויש לקשר הענין לפרשת השבוע; אמרו רבותינו ז"ל (בסווטה לו) שיוסף לא היה יכול ללמוד שבעים לשון עד שנוספה אות ה' בשמו, האות הרומזת על עולם הזה, ואז יכול היה לבוא לפני פרעה ולהעשות לשליט במצרים, 'עדות ביהוסף שמו בצאתו על ארץ מצרים, שפת לא ידעתי - אשמע'. כי יוסף הצדיק בעיקרו אין לו קנין ואחיזה בלשון 'חיצונית' שאין לה זיקה עם הקדושה הפנימית, לעומת פרעה הרשע שלא יכול היה ללמוד כלל לשה"ק, מאחר והוא ראש למרכבה הטמאה ואין לו אחיזה בקדושה.

ואלו הם דברי יוסף לאחיו: 'והנה עיניכם ראות ועיני אחי בנימין כי פי המדבר אליכם' ופרש"י שדיבר עמהם בלשון הקדש, והקשה הרמב"ן מה ראיה מזה כי הוא יוסף, והלא הרבה באים מהכא להתם שיודעים לשון כנען. אלא יוסף הראה להם שעם היותו משנה למלך מצרים מכיר הוא בלשון זו, וזה לאות כי באמת אינו שייך למצרים אלא אחיהם הוא, שאילולא היה מצרי בדרגה בכירה זו, לא היה מסוגל להכיר בלשה"ק כאמור.

וכשזכה יוסף לשלוט בשבעים לשון - זכה ל'הדר', שגם החיצוניות ניתקנה כנ"ל, ככתוב 'בכור שורו הדר לו'. וכמו שדרשו זאת על יהושע הבא מזרעו של יוסף, כי משה רבינו הוא 'הוד' וכשנתן מהודו על יהושע, היה אורו של משה משתקף בתלמיד, 'פני לבנה' המשקפת את 'פני החמה'.

ע"י מסירות נפשם של החשמונאים להילחם ביונים, וטהרתם את המקדש שהוא הודם של ישראל (עפ"י ברכות נח. וע"ש מהרש"א שהוא הודם והדרם של ישראל), זכו שאור החנוכה הנקראת על שמם ייעשה לחלק מן התורה וייקבע בכך לדורות עולם, 'קבעום ועשאום'. וזהו מה שנאמר לאהרן הכהן (שמידתו מדת ההוד כנ"ל) שלך גדולה משלהם, שחנוכה זו קיימת לעולם (כמובא ברמב"ן ריש בהעלותך), שזכה זרעו לבחינת התאחדות עם התורה והארת התורה את החושך, בחינת תורה שבעל פה, שהמנורה שבמקדש היא סימלה, שאור התורה נדבק בכלי ונעשה הכלי בעצמו נר מאיר, וכמאמרם ז"ל 'הזהיר בנר זוכה לבנים תלמידי חכמים' [לעומת ארון העדות ('ארון' לשון 'אור' כדברי מהר"ל), מקום הנחת תורה שבכתב שהיה בבית ראשון ולא בשני, שאינו מקרין מאורו החוצה, וכדברי אלעזר בן פועירה לינאי המלך כאשר שאלו 'ותורה מה תהא עליה' - אם אהרוג את חכמי ישראל - 'הרי כרוכה ומונחת בקרן זוית כל הרוצה ללמוד יבוא וילמוד', שהתורה שבכתב אינה צריכה גוף חכם חי המבארה, שלא כתושבע"פ שהיא נצרכת לעולם את החכם החי, שהרי היא והוא חד הם[[4]](#footnote-5)]. וכן התורה - כמו המקדש - נקראת 'הוד', כמו שאמרו בשבת (פט) עה"פ 'תנה הודך על השמים'. ועל עמלי תורה דרשו (במדרש תהלים קד) הכתוב 'הוד והדר תשוה עליו'.

#

1. מפני ההיקף הגדול של הדברים שנאמרו ועמקם, לא נכללו כאן אלא נקודות עיקריות מתוך השיעור כפי שהובנו על ידי הכותב. סגנון הדברים והגשתם, וכן ביטויי המושגים, לא נשתמרו כמאמרם ממש, אבל עיקר המכוון נשמר עד כמה שהיד מגעת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכמאמר רב גידל בירושלמי, האומר שמועה בשם חכם, יראה בעל שמועה כאילו עומד לנגד עיניו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש שמונה לשונות של יופי בלשון המקרא, והם שמונה בחינות כנגד שמונת ימי החנוכה, וזה סדרן [לפי הקבלתן ל'כתר' ולשבע מדות שמתחתיו]: שפר, יפי, טוב, פאר, נוי, הוד, הדר, חן. וכמו"כ יש י"ג לשונות של אור בתורה, שהן כנגד י"ג מדות שהתורה נדרשת בהן וי"ג תבות הברכה (כנוסח האריז"ל). והמכוון בזה לחבר את התורה-אור בגוף הגשמי, 'נר-מצוה', ועי"כ נעשה יופי ותיקון מיוחד.

   רמז נוסף באותו ענין: **'פך שמן טהור'** שבראשי התבות - החלק הגלוי שלו - הוא **'פשט'** [שהם אותיות 'טפש', היינו זה הרואה בכל דבר רק את רובד הפשט שלו, בלא הסתכלות לעומק פנימי], מנין כל התבות עולה **'נסתר'.** שמעתי בשם יודע דבר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ע' אגרות משה או"ח ח"ד לט. [↑](#footnote-ref-5)