קושיות בסוגיא-מקלקל בחבורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב חיים לייב אוירבך

בס"ד קושיות שנתעוררו בבית מדרשינו בדיבוק החברים בסו' דמקלקל בחבורה ,

א, תו' הביאו בשם ר"ת דהא דלר"י דמקלקל בחבורה פטור אף בגוונא דצריך לכלבו ולאפרו פטור הוא משום דחשיב קלקול ואף דמתקן אח"כ ל"ח תיקון כיון שבא אחר הקלקול [והא דחשיב אחר הקלקול יש בזה ב' דרכים בראשונים דהתו' רא"ש כ' הטעם דאין הכלבים אוכלים עד שיגיע הדם לארץ אמנם ל' התו' כאן הוא לפי שאחר שנעשית חבורה בא הדם וכן הרמב"ן העתיק ל' ר"ת "שאחר החבורה בא הדם" וכנ' כוונתם דמצד החבורה כיון שנצרר הדם כבר יש חבורה כמבואר לק' ר"פ שמונה שרצים דחייב בכה"ג ולענין הצריכות לכלב הוא רק כשיוצא הדם מן החבול ועין היטב ל' ר"ת בספר הישר סי' ר"צ בכת"י ירושלים [ואינו בנמצא בספר הישר המצוי לפנינו וגירסא זו הו' בהגהות על סה"י מהדו' שלעזינגר והמעיין שם ובתו' והראשונים בסוגיין יראה בבירור שהיא הנוסחא שהיתה לפני הראשונים דבגי' המצויה לפנינו נ' דרך אחרת בד' ר"ת] וכמדו' דיל"פ בב' הדרכים והנה לכאורה לפי"ז מדהוכיח ר"ש ממילה ובת כהן דמקלקל חייב הוא משום דגם במילה הוא תיקון לאחר הקלקול ול"ח תיקון אלא דעכ"פ כיון דבמילה היה עכ"פ תיקון לאחר הקלקול ה"נ לענין חבורה ס"ל לר"י דבעי' עכ"פ תיקון אח"כ ועיין תו' לק' ד"ה מדאיצטריך דהא דילפי' מבת כהן קלקול בהבערה ולא קלקול בחבורה דהרי יש שם גם נטילת נשמה הוא משום דלענין נטילת נשמה באותה שעה בא התיקון דמצווה וא"א להוכיח מקלקל משם כיון דחשיב תיקון אבל לענין מקלקל בהבערה בשעה שמדליק הפתילה אכתי ליכא כלל התיקון דמצווה וע"כ הוכיח ר"ש מהתם ולפי"ז ה"ה במילה ע"כ ג"כ הוי תיקון לאחר הקלקול דמשו"ה הוכיח ר"ש משם וכן מבואר לעיל בתו' קה: דלד' ר"ת יל"פ דבאמת אף לר"ש תיקון מצווה הוי תיקון גמור דמשו"ה גם לר"ש חייב על קורע על מתו עי"ש והא דבמילה אינו חשוב תיקון הוא משום דהוא לאחר הקלקול עי"ש [[1]](#footnote-1) ומעתה צ"ע דכיון דמילה הוי תיקון לאחר הקלקול ואף דתיקון דמצווה הוי תיקון מ"מ לא מהני מחמת דהוי לאחר הקלקול כמש"כ תו' לעיל קה: בד' ר"ש א"כ צ"ע דהרי ר"ת כ' דגם ר"י מודה להך סברא דתיקון אחר הקלקול ומשו"ה ל"מ לר"י בצריך לדמו א"כ מה ענה ר"י לראיית ר"ש במה דאמר דמילה וב"כ שאני משום שיש כאן תיקון דמצווה דמה לי לתקן מילה וכו' וכמש"כ תו' שם דכוונתו לתיקון דמצווה וכמו שביאר התרוה"ד סי' רס"ה בדעתם הא עכ"פ הוי לאחר הקלקול וגם ר"י מודה דאפי' תיקון גמור לא מהני אחר הקלקול [[2]](#footnote-2) וצ"ע ,הוספה-ונ' פשוט בזה דהנה נ' דהקודח חור בכותל ע"מ לעשות חלון בכותלו אף כ"ז שלא גמר לסתת החלון ואכתי אין כאן תיקון חלון גמור מ"מ ל"ח השתא מעשה קלקול כלל דאדרבא יוצר כאן עכשיו חלון שהוא תיקון ומתעסק הוא בתיקונו וממילא דזהו כל סברת ר"י כמו שהדגיש בלשונו מה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי והיינו דכמו המתקן כלי אין אנו דנים אותו בשום שלב כקלקול אף דאכתי לא נעשה כלי ויש כאן הפסד לחומרי הכלי מ"מ אין כאן שלב קלקול כלל דאדרבא פעולה זו היא עצמה תיקון הכלי כמו"כ מילה הויא היא עצמה מעשה תיקון ואין כאן קלקול כלל דאדרבא קלקול זה הוא עצמו התיקון [ועדיף אפי' משוחט שר"ת דן להחשיבו כתיקון אחר הקלקול דהתם השחיטה אינה אלא הכשר ע"י שנעשה בו מעשה שחיטה ואפשר לדונה עכשיו כקלקול אבל מילה הקלקול עצמו שהוא חתיכת הערלה היא עצמה התיקון שמצוותו להיות ערלתו מוסרת] ואמנם ד' ר"ש אף דס"ל דתיקון מצווה הוי תיקון מ"מ ס"ל דכיון דעכ"פ אינו תיקון גשמי ומציאותי אכתי אם נדון גוף המעשה נדונו כקלקול אלא דחשיב עכ"פ תיקון לענין שמקיים עי"ז מצוותו אבל אין לראותו כמעשה תיקון גמור מצ"ע וע"כ אם אנו באים לדון מחמת תיקונו מיתלי תלי דאם תיקונו הוא באותה שעה שוב אפשר להחשיב המעשה כתיקון ואף דאינו בחפצא מעשה תיקון דע"י שיש כאן מיד באותה שעה תיקון חזי' ענין המעשה כתיקון וע"כ בקורע על מתו הוי תיקון משא"כ במילה כיון דהתיקון נעשה אח"כ חזי' זה כקלקול ואח"כ תיקון וכל מש"נ הוא גם לפמ"ש התרוה"ד בד' התו' דיסוד התיקון הוא המצווה ולא תיקוני גברא מ"מ תיקון המצווה הוא שתהא ערלתו מוסרת וזהו עצמו תיקון המצווה ולכאורה נ' דלפמש"נ י"ל דאף לפי"ד התרוה"ד הנ"ל דלד' תו' יסוד ד' ר"י הוא דתיקון מצווה הוי תיקון מ"מ הך סברא דמה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי הוא סברא רק במילה אבל בשאר מצוות היכא דאין הקלקול עצמו תיקון המצווה ממש [ואפי' בקורע על מתו י"ל דאין הקלקול ממש התיקון דמצווה כיון דאין שורש המצווה בהבגד אלא למטרה לעורר האבילות וי"ל דאם לא היה באותה שעה של הקלקול לא היה מועיל כלום] יתכן דמודה לר"ש דכל שאין התיקון באותה שעה יהא פטור וצ"ע בזה,

עוד יש להעיר דתו' כ' בסו"ד דבקורע ע"מ לתפור וכו' הוי תיקון אף דהוא לאחר הקלקול כיון דהוא גורם לתיקון יותר טוב לבסוף וא"א מבלי הקלקול ע"כ הוי תיקון והסברא בזה הוא דכבר בשעת הקלקול יש כאן תיקון במה דמביאו למצב שיוכל להתקן יותר ממה שהיה והקלקול גורם התיקון א"כ הוי כבר התחלת מעשה התיקון השתא וצ"ע דא"כ נימא דה"ה לגבי מילה כיון דר"ש מודה דתיקון דמצווה הוי תיקון היכא דהוא באותה שעה כמש"כ תו' לעיל א"כ הרי וודאי דהוא תיקון יותר ממה שהיה בתחילה וא"א מבלי הקלקול וא"כ יחשב תיקון וי"ל ,[[3]](#footnote-3)

ב, רש"י בב"ק דף לד: הק' קו' גדולה על ר"י דס"ל דבעי' צריך לכלבו הא מבואר בברייתא ר"פ שמונה שרצים דהחובל בשרצים שיש להם עור ונצרר הדם חייב ומבואר דאפי' לא יצא הדם חייב ובכה"ג הרי ל"ש כלל ענין צריך לכלבו וכ' רש"י דהתם החיוב משום צובע והיינו דלענין צובע אין זה חשיב קלקול דהרי צבע בהדם[[4]](#footnote-4),והנה לד' רש"י דלר"ש חייב אף בלא צריך לדמו ל"ק כ"כ קו' רש"י דהרי י"ל דהברייתא שם איירי כר"ש דמקלקל בחבורה חייב ואמנם בסו' שם מוקמי' הך ברייתא כר"י דאזיל בתר גישתא עי"ש ואולי לכן לא העמיד רש"י שם כר"ש אמנם אי"ז הכרח כ"כ די"ל דס"ל כר"י רק בזה אבל בדין מקלקל בחבורה יהא כר"ש אמנם לשי' התו' דס"ל דגם לר"ש ס"ל לר' יוחנן דאין חייב על מקלקל רק בצריך לדמו א"כ וודאי קשיא טובא קושיית רש"י מהא דנצרר הדם דהרי גם לר"ש פטור ומש"כ רש"י בב"ק לד: לתרץ דהוא משום צובע עיין תו' כתובות דף ה: שתמהו מאוד על רש"י ר"פ שמונה שרצים שכ' שם ג"כ דיש לחייב חובל משום צובע ולא הסכימו כלל לחייב חבלה משום צובע עי"ש ועיין גם לעיל בתו' דף ע"ה ובתו' ר"פ שמונה שרצים שחלקו על רש"י וא"כ צ"ע טובא לשיטתם מהא דנצרר הדם חייב ופלא שלא עמדו התו' בב"ק שם והראשונים על קו' רש"י שם דהרי לדבריהם קשיא טובא וצ"ע , אמנם ראיתי בבעה"מ בסוגיין בתו"ד שכ' וז"ל ואף על פי שנצרר הדם ולא יצא מתוך שהכלבים להוטים אחר הדם יש בזה תקון עכ"ל ולא הבנתי דבריו כ"כ ואולי כוונתו דע"י שנצרר מריח הכלב את הדם ומוצצו מן השרץ ע"י שחותכו קצת אמנם כבר הו' לעיל ד' התו' הרא"ש דכ' דבצריך לכלבו חשיב תיקון לאחר הקלקול משום דאין הכלבים אוכלים עד שיגיע לארץ ולכאורה מבואר דלא כבעה"מ ואולי שרצים שאני שמהם אוכל הכלב אפילו נצרר אבל בשאר אדם ובהמה אינו אוכל עד שיגיע לארץ וא"כ לשיטתו אכתי קשה קו' רש"י וצ"ע ואולי ס"ל לתו' והרא"ש דחבלת שרצים כלל לא הוי קלקול דאין להם כלל תכלית [דלא כרש"י שהקשה משרצים ואולי לשיטתם גם שורף קוצים אין בזה קלקול כלל אמנם ברש"י בסוגיין שכ' אין לך חובל ומבעיר שאינו קלקול מבואר לא כן ולפי"ז לשיטתייהו אזלי ]ורק חבלת אדם ובהמה חשיב קלקול וצ"ע,[הוספה-שו"ר במשנה ברורה סי' שט"ז שעמד בזה וכ' ב' דרכים האחד בשם הפמ"ג דאיירי שרוצה אח"כ להאכיל הבשר עם הדם שנצרר בו לכלבים עי"ש וכ' עוד בשם המאירי כמש"כ לעיל דחבלת שרצים הוי תיקון עי"ש],

ג, התו' הק' לד' ר' אבהו דלא בעי' צריך לדמו א"כ הא לא הוי מלאכה הצל"ג דד' תו' היא דאף אם מקלקל בחבורה חייב מ"מ כוונת קלקול לא הוי צל"ג ועיין פנ"י ב"ק לד: שנקט בד' רש"י לא כן וכ' ליישב דאיירי באיסורי הנאה שהוא היה סבור שיכול ליתן לכלבו וכן בהבערה סבר לבשל קדירתו ובהבערה לא כ' לענין אפרו דהרי זה באמת מותר דהנשרפין אפרן מותר [אמנם אכתי שייך בנקברים]וא"כ הוי תיקון קצת ולא קלקול גמור כר' אבהו וע"כ הוי צל"ג אבל באמת הוא קלקול גמור דהרי באמת אינו ראוי לתת לכלב או לבשל קדירה עי"ש ומבואר בתו' דחלוק דין צל"ג מדין מקלקל דדין צל"ג תליא בדעתו של האדם וכל שהוא סבר להשתמש הוי צל"ג משא"כ דין מקלקל תלוי בהאמת דכיון דבאמת ליכא תיקון הוי מקלקל והביאור הוא דדין מקלקל הוי דין בגוף המעשה דמעשה קלקול ל"ח מעשה חשוב וע"כ תלוי בהאמת אבל דין צל"ג לעולם אין תלוי בגוף המעשה דהרי מצד המעשה עצמו נעשה כאן תכלית המלאכה אלא שהוא לא כיוון להכי וע"כ כל שבדעתו סבר כן אף דהוא בטעות חידשו תו' דהוי צל"ג ועכ"פ מבואר ד' תו' דאפי' מחשבה בטעות מהניא להחשיבו צל"ג והנה התו' הרא"ש הביא ראיה לזה מגמ' פסחים עג' דאי' שם במשנה דהשוחט פסח שלא לאוכליו בשבת חייב ומקשי' בגמ' לדברי האומר מקלקל בחבורה פטור מ"ט חייב הרי כיון דהקרבן פסול לא מהני מידי והוי מקלקל ואמרי' שם בגמ' דהא דחייב הוא משום דאכתי יש כאן תיקון לענין אם עלו לא ירדו עי"ש וקשה מ"ט הק' הגמ' רק למ"ד מקלקל בחבורה פטור הא גם למ"ד חייב הרי מבואר בגמ' בכ"ד דבעי' עכ"פ צל"ג א"כ הכא דהוא פסול הרי אינו צל"ג וע"כ מוכח מהכא דכיון דהוא כששחט שלא לאוכליו סבר שיהא הקרבן כשר ויהא לו תועלת מן השחיטה הוי צל"ג ומוכח מהכא דסגי אפי' במחשבה בטעות לאשויי צל"ג ועיין גם ברמב"ן בסוגיין שהביא ד' גמ' פסחים הנ"ל עי"ש אמנם צ"ע בזה בד' התו' דעי"ש בתו' פסחים עג' שהק' קו' זו על הגמ' שם דהרי אינה צל"ג ולא תי' כן ומבואר דס"ל לתו' דאף שחשב דשלא לאוכליו כשר מ"מ לא מהני להחשיבו צל"ג וא"כ לכאורה סותרים ד' התו' להדדי דכאן ובסנהדרין נקטו דמחשבה בטעות הוי צל"ג ושם נקטו דל"ח צל"ג וצ"ע ואולי י"ל דחלוק מחשבת טעות דפסח כשר שלא לאוכליו דבאמת ל"ש פסח כלל כה"ג והוא המציא בדעתו קרבן כזה א"כ י"ל דז"פ דאם אדם המציא בדעתו איזה שימוש בחפץ שכלל אין כזה שימוש בהחפץ כגון שסבר שאפשר להשתמש בפתילה כמסמר וחתך פתילה לשם כך יתכן דל"ח צל"ג משא"כ הכא באיסורי הנאה שלא המציא שימוש בהחפץ דעצים עומדים לבישול אלא שלא ידע שהם איסורי הנאה וצ"ע בזה,

ד,עיין מהרש"א שכ' ליישב קו' תו' בסנהדרין על רש"י שהק' דלד' רש"י דצריך לדמו הוי איצל"ג א"כ במה פליגי ר"י ור"ש במקלקל הא לעולם הוי איצל"ג וכ' המהרש"א שם ליישב בתי' השני עי"ש בתי' הראשון שהוא גם מחודש מאוד ואכ"מ דהנ"מ היא בצורך מצווה אחר חוץ ממילה דצורך מצווה הוי צל"ג אבל עכ"פ הוי קלקול ובזה נחלקו ר"י ור"ש אם מקלקל חייב או פטור וכנ' כוונתו דס"ל דהא דאמר ר"י מה לי לתקן כלי מ"ל לתקן מילה הוא משום תיקוני גברא ולא משום צורך מצווה בעלמא אבל צורך מצווה בעלמא הוי קלקול לכו"ע והא דמבואר לעיל ברש"י דקורע על מתו הוי תיקון משום המצווה עכ"פ לר"י י"ל כמש"כ תו' לעיל קה: שם דהתם חשיב יותר תיקון עי"ש וע"כ א"ש דפליגי ר"י ור"ש בכה"ג ולכאורה תמוהין מאוד דבריו דהא רש"י כ' לעיל קה: דקורע על מתו חשיב אצל"ג ומבואר דגם צורך מצווה הוי איצל"ג וצ"ע ,

ה,תו' כתבו לעיל קה: דבאמת ר"ש ס"ל דצורך מצווה הוי תיקון וע"כ קורע על מתו הוי תיקון והא דמילה והבערת ב"כ ס"ל לר"ש דל"ח תיקון כ' דלד' ר"ת ניחא דהתם במילה והבערה הוי תיקון אחר הקלקול דאינם נעשים הכשר מצווה עד הגמר משא"כ בקריעה שקיום המצווה הוא באותה שעה ומבואר בתו' דבאמת לר"ש צורך מצווה הוי תיקון והא דחשיב קלקול הוא רק היכא דהתיקון בא אח"כ והק' א' מבני החבורה שליט"א דהניחא לענין המבואר בתו' לק' דהבערת ב"כ הוי תיקון אחר הקלקול משום דההבערה אינה אלא קלקול העצים להדליק הפתילה ואין התיקון רק בשריפת הבת כהן אבל הרי ר' יהודה דחה דהחיוב הכא הוא משום בישול הפתילה וכמבואר בגמ' יבמות ו: דהחיוב הוא בישול ולא הבערה וע"כ גם למ"ד הבערה ללאו יצאת הכא חייב עי"ש א"כ באמת הבישול הוי תיקון אלא דכ' תו' לק' ד"ה מה לי וכו' דאם תיקון מצווה לא היה חשוב צורך א"כ אף הבישול לא היה חשוב תיקון כיון דהצורך של הפתילה ל"ח צורך גמור עי"ש אמנם לאחר דס"ל לר"ש דצורך מצווה הוי צורך הרי לכאורה פשוט דהתיקון הוא גוף הבישול דהרי מבשל הפתילה ומרככה להיות ראויה לשריפת הב"כ ויש צורך בבישול זה לצורך מצווה דחשיב צורך א"כ מ"ט חשיב תיקון לאחר הקלקול הא אתי' לחייבו מחמת הבישול דהשתא שהוא מתקן הפתילה ומרככה להיות ראויה לעניינה ומלאכתה וצ"ע, ונ' בזה דכמו דלס"ד דתו' בסברת ר"י דהכוונה היא דס"ל דיש כאן חיוב חדש משום בישול הפתילה א"כ ע"כ צ"ל דר"ש פליג בזה ולא ס"ל לחייב מחמת כן א"כ כמו"כ למסק' התו' ר"ש פליג על הסברא דמה לי לבשל וס"ל דאין לנו לדון כלל על בישול הפתילה כמעשה תיקון בפ"ע כיון דא"א לדון שהפתילה מושבחת ע"י ריכוכה וממילא דאין לנו לדון רק מצד ההבערה שיש כאן שהיא לתכלית התיקון של אח"כ וחשיב תיקון אחר הקלקול ובסברא הזאת נחלק עליו ר"י וס"ל דאפשר לדון על הריכוך כשבח עכשיו [ואמנם לא בתורת שבח בפ"ע ממש כמו שאר בישולים כמש"כ תו' בס"ד אלא כשבח עכשיו כלפי אפשרות קיום שריפה בפתילה זו וע"כ מיתלי תלי ועומד כל עיקרו בתכליתו אם צורך מצווה הוי תיקון שוב חשיב שבח ואם ל"ח תיקון א"כ אין כאן מעשה שבח בהבישול כלל שזהו שורש סברת התו' כאן] וממילא כבר אין בו החיסרון דאחר הקלקול כיון דכל כמה שתכליתו הוא לצורך דבר דהוי תיקון שוב חשיב כבר שבח עכשיו בהפתילה וכמו שנתבאר בקושיא לעיל אבל לד' ר"ש אינו כן אלא כלל א"א לדון על בישול הפתילה כשבח עכשיו מחמת האפשרות שריפה דלמחר ורק בשעת השריפה הוי תיקון דמצווה וממילא הוא דחשיב תיקון אחר הקלקול ודו"ק וצ"ע,

[הוספה-עוד צ"ע טובא ד' התו' ד"ה מה לי וכו' שהק' דלר"י שכל החיוב משום מה לי לבשל פתילה וכו' אם נפרש כפשוטו דהוא תיקון כמו כל דבר המתבשל שהוא תיקון בעצם א"כ מהיכא נילף דשאר מיתות בי"ד לא דחיין וצ"ע הא כ' תו' לעיל ד"ה מדאיצטריך דמנטילת נשמה ליכא ראיה כיון דהוא באותה שעה א"כ הוי תיקון עי"ש וא"כ בשאר מיתות בי"ד כיון דהוי בשעת הקלקול וודאי דלא דחיין בלא"ה דאפי' דאינם אלא צורך מצווה מ"מ הא הוו באותה שעה וכה"ג הוי תיקון וכמו קורע על מתו דהוי תיקון לד' התו' גם לר"ש וצ"ע,[ואולי באמת תו' כאן לא קאי לד' ר"ת דלעיל ולפי"ז א"ש גם הקו' הראשונה וצ"ע,]אמנם נ' ליישב דסברת התו' היא דאם בד' ר"י כלל לא חזי' דצורך מצווה הוי תיקון שוב אין לנו מקור כלל להא דצו"מ הוא תיקון וודאי גם לר"ש לא נימא דהוא תיקון כלל וכל ד' התו' לעיל ד"ה מדאיצטריך הם אחר מסק' התו' כאן דלר"י צורך מצווה הוי תיקון ממילא שוב אפשר לומר דבאמת גם ר"ש מודה בזה אלא דס"ל דעכ"פ יש בזה החיסרון דתיקון אחר הקלקול [ואף דגם אם נפרש מה לי לבשל וכו' כפשוטו י"ל אכתי דצורך מצווה הוי תיקון והא דהוצרך ר"י לומר משום הבישול הוא משום דס"ל דאפי' שאר תיקונים לא מהני אחר הקלקול אבל באמת צורך מצווה הוי תיקון לכו"ע מ"מ ס"ל לתו' דכיון דליכא מקור לזה בד' ר"י אין לנו לומר מסברא דחשיב תיקון וצ"ע] אמנם אכתי יש להעיר דאפי' נימא דכיון דעכ"פ לא חזי' מהבערת ב"כ דתיקון מצווה הוי תיקון כלל א"כ אין לנו מקור כלל דצורך מצווה הוא תיקון קשה דעכ"פ ממילה חזי' דצורך מצווה הוי תיקון לר"י כמש"כ התרוה"ד בד' התו' וא"כ ה"נ הכא לא ידחה ורק בהבערת ב"כ כיון דהוא אחר הקלקול בעי' להסברא דמה לי לבשל דהוא תיקון אחר מצ"ע אבל שאר מיתות בי"ד כיון דחזי' עכ"פ ממילה דהוי תיקון מחמת מצווה א"כ סברא הוא דלא ידחה כיון דהוי תיקון בשעת הקלקול ונ' דלס"ד דתו' דמה לי לבשל היינו כפשוטו ולא משום צורך מצווה היינו משום דצו"מ לא הוי תיקון כלל כמוש"נ א"כ לאותו צד גם במילה יפרשו המה לי לתקן מילה שהכוונה כרש"י דיש כאן תיקוני גברא ורק למסק' התו' דס"ל דבאמת לר"י צו"מ הוי תיקון א"כ ע"כ גם מה דאמר מ"ל לתקן מילה הוא משום צו"מ ופשוט ומעתה יש ליישב גם הקו' הראשונה

ו,עיין בתו' שכ' שלד' ר"ת הא דשוחט הוי מתקן הוא משום דמוציאו מידי אבר מן החי ולכאורה היה נ' דכוונתם דאין לומר דהתיקון הוא מחמת שמכשיר הבשר לאכילה דהרי אכתי לא ראוי לאכילה אחר השחיטה דהרי צריך למלחו כדי להכשירו לאכילה וצ"ע אם לענין לב דקורעו ומוציא את דמו ג"כ נחשב שאכתי אינו מתוקן ויתכן עוד לומר דמה שלא כ' כן תו' הוא משום דכיון דצריך אכתי בישול חשיב שאין כאן תיקון לאכילה רק אחר הבישול[הוספה-אמנם עיין בתו' ר"י הזקן בסוגיין דכ' שם לעניין שוחט דמקור מלאכת שוחט במשכן היה בשחיטת האילים לצורך העורות וכ' שם דכיון דשחט כבר נהיו העורות ראויים להפשט וע"כ חשיב בשעת הקלקול ומבואר דאף דבעי' הפשט עדיין ואין ראוי העור כלל למלאכתו מ"מ חשיב כבר תיקון ולכאורה מוכח מזה דהא דשוחט ל"ח תיקון משום הכשר הבשר הוא משום דלענין שחיטה ל"מ מידי כ"ז שהוא אסור משום דם אבל מצד הכשר הבשר לכאורה דמי להפשט העור וצ"ע] וע"כ כ' דעכ"פ לענין איסור אבר מן החי יש תיקון כבר בשחיטה וראיתי בספר הישר סי' ר"צ שכ' בלשונו כשהעתיק ד' הגמ' פסחים עג' שמוציאו מידי אבר מן החי "לבני נח " שו"ר שכ"ה ג"כ מפורש ברש"י בפסחים עג' שם ומבואר דס"ל דכיון דעכ"פ אסור הוא משום מליחה לישראל ל"ח תיקון מה שמוציאו מידי אבר מן החי דסו"ס אכתי אסור הוא לו ומה תיקון הוא זה וע"כ פי' ד' הגמ' שם דהיינו משום דמתירו לבני נח דבהו אין איסור דם רק אבר מן החי וע"כ חשיב תיקון וה"ה בגמ' שם לגבי שוחט לע"ז כיון דאכתי אסור משום תקרובת לא מהני התיקון ורק לבני נח שאין להם איסור הנאה דתקרובת ע"ז כלפיהם מהני הך תיקון [ועי"ש בגמ' דאיכא תיקון לענין אם עלו לא ירדו ולכאורה הוא מוכיח כד' הגמ' בזבחים ר"פ המזבח מקדש דאימורי קק"ל קודם זריקה נעשו לחמו של מזבח דבלא"ה לכאורה יחשב תיקון אחר הקלקול כיון דאכתי בעי' זריקה להתירו ועיין לעיל מד' ר"י הזקן וצ"ע בזה ]ולכאורה צ"ע הא בגמ' פסחים נ' להדיא דבכל שוחט אי"צ לזה ואפי' בשחטו שלא לאוכליו וטריפה אמרי' שם תיקונים אחרים ורק בשוחט לע"ז דלא מצינו תיקון אחר אמרי' כן ולד' ר"ת הרי לעולם בכל שוחט בעי' לזה דאי לאו הכי הוי תיקון אחר הקלקול ואולי אין כוונת ר"ת דבעי' דווקא לאבר מן החי אלא כוונתו דעכ"פ יש תיקון אבר מן החי בכל שוחט אפי' לע"ז כמבואר בגמ' שם וצ"ע ,

ז, בגמ' פסחים עג' שם על המשנה שם ששחטו שלא לאוכליו בשבת חייב מקשי' למ"ד מקלקל בחבורה פטור מה תיקן ואמרי' תיקן דאם עלו לא ירדו ואח"כ מקשי' משחטו ונמצא טריפה בגלוי דחייב מה תיקן ואמרי' דתיקן לענין דמטהרה מידי נבילה דשחיטתה מטהרת מדין נבילה ולכאורה צ"ע דבשלמא כל התיקונים האחרים שנזכרו בגמ' כמו דינא דאם עלו לא ירדו או להוציאו מידי אבר מן החי כשהיתה חיה היתה אסורה משום אבר מן החי ועכשיו ששחטה הותרה והוי תיקון וכמו"כ עלו לא ירדו קודם שנשחטה היתה דינה שתרד ועכשיו שנשחטה לא תרד וע"כ הוי תיקון אבל לענין לטהרה מטומאת נבילה הרי כשהיתה חיה גם לא היתה טמאה וא"כ נהי דמטהרה מידי נבלה מ"מ הא גם קודם לא היתה נבילה ומה תיקון הוא זה ודוחק לומר דכיון דבלעדי זה כשהיתה מתה לבסוף היה בה טומאת נבילה ועכשיו תיקן שלא יהיה לבהמה זו טומאת נבלה דהרי סו"ס עכשיו לא היה לה טומאת נבילה כלל ולכאורה צ"ל דכיון דסו"ס הרגה בשחיטה זו ואילו לא היה שוחטה היתה מטמאה ורק ע"י שעשה מעשה שחיטה יצאה מידי טומאה חשיב זה תיקון מה שעשה זה ע"י שחיטה אמנם זהו חידוש גדול וצ"ע [הוספה-ועכשיו מצאתי בס' זרע אברהם מא' האחרונים שעמד בזה וכ' שם דכמתחיל לשחוט יש כאן קלקול שהרי תמות מיד ויהא טומאה וכשגומר השחיטה כדין הוי מתקן וצ"ע]

ח,ר"ת בספר הישר כ' להוכיח מגמ' כתובות דף ה: דהיכא דהוא צריך לדם ל"ח תיקון אלא קלקול [דלא כרש"י דהוא תיקון גמור] דאי' שם בגמ' לגבי בעילת בתולה בשבת אמרי' שם דאי דם חבורי מחבר ולא מיפקד פקיד ולדם הוא צריך אסור לבעול ואח"כ אמרי' שם בגמ' דאם להנאת עצמו תלוי בר"י ור"ש של דבר שאינו מתכוין ואמרי' שם בגמ' אח"כ דאפילו את"ל כר"י דאסור מ"מ יש לדון אם חשיב מקלקל או לא ואפי' את"ל דהוי מקלקל תלוי בפלוגתת ר"י ור"ש לענין מקלקל בחבורה עי"ש וכ' ר"ת דהתם לדם הוא צריך ומ"מ הוי מקלקל וע"כ דכה"ג חשיב קלקול עי"ש וצ"ע הא מה דאמרי' בגמ' שם דתלוי במקלקל בחבורה הוא להצד דלהנאת עצמו הוא צריך ולא לדם ובפרט לפמ"ש שם תו' דכל ההיתר במקלקל שם הוא רק משום דהוא גם אינו מתכוין משום דלהנאת עצמו הוא צריך אבל בלא"ה היה עכ"פ אסור מדרבנן כמו כל מקלקל עי"ש בתו' וא"כ מה ראיה הביא ר"ת משם ואולי כוונת ר"ת דאף להצד דלהנאת עצמו הוא צריך אין הכוונה דאינו צריך כלל לדם אלא דעיקר כוונתו הוא להנאת עצמו ואינו מתכוין לצורך הדם אבל הא מיהא רצונו בדם וע"כ אם היה חשיב תיקון ע"י שמהני ליה הדם גם הכא היה חשיב תיקון עכ"פ ולא קלקול ועי"ש בתו' שהביאו בשם ר"ת דהא דלדם הוא צריך הכוונה כדי שבבעילה הבאה לא יתלכלך בדם ומבואר לפי"ז דגם סברא זו ס"ל לר"ת דהיה מהני להחשב תיקון אי לאו דצורך בדם לא מהני עוד צ"ב מ"ט חשיב שם תיקון אחר הקלקול הא מיד שיוצא הדם כבר תיקן שלא יתלכלך בביאה אחרת ואולי התיקון הזה הוא רק כשיוצא מן הגוף דשוב לא ילכלך עכשיו ,

ט, תו' בב"ק לד: הקשו ג"כ קו' התו' הכא דלר' אבהו דמקלקל חייב אף באי"צ לדמו היכי חייב הא לא הוי צריכה לגופה ומבואר בכמה סוגיות בגמ' דאף למ"ד מקלקל בחבורה חייב מ"מ בעי' צריכה לגופה עי"ש וכ' שם ליישב דכל הסוגיות דמבואר דבעי' צריכה לגופה הוא רק לר"י אבל לר' אבהו באמת לא בעי' צריכה לגופה ותמה הפנ"י בב"ק שם דהרי עיקר ראיית התו' היא מהסוגיא דסנהדרין פד' : דמפורש שם כן והנה התם ל"ש לומר כלל דאתיא כר"י דהרי התם איירי במוציא קוץ ואי"צ כלל להוצאת הדם ואמרי' שם בגמ' דלר"ש דמקלקל בחבורה חייב ה"נ חייב רק דפטור משום דל"ה צל"ג וא"כ ע"כ הוא כר' אבהו ולא כר"י דלר"י גם ר"ש אינו מחייב רק בצריך לדמו וצ"ע ,ואולי צ"ל דכיון דא"י להוציא הקוץ בלא הוצאת הדם כמש"כ שם תו' דהוי פס"ר שיצא דם והוצאת הקוץ וודאי הוא תיקון א"כ י"ל דנהי דהוי קלקול כיון דבמלאכת החבורה אין לו צורך כלל והוא קלקול גמור והוי כמו חופר גומא ואי"צ אלא לעפרה דהוי קלקול אף דצריך העפר באותה שעה ויש תיקון בשעת הקלקול וגם הדרך כן הוא וע"כ משום דבמלאכת הגומא חשיב קלקול דאין לו צורך בזה וגרע מצריך לדמו שהוא מעצם המלאכה דהדם שנוטל הוא עצמו המלאכה עיין תו' בסוגיין מ"מ י"ל דעכ"פ תיקון קצת יש כאן ומהני לר"י [ולפי"ז גם חופר גומא ואחי"צ אלא לעפרה הוי תיקון קצת אלא דהתם לא נ"מ בזה כיון דלא איירי בחבלה והבערה]אמנם קצ"ע בזה דעי"ש במסק' התו' דמבואר דאינו פסי"ר רק אם יתהפך אלא דחיישי' שלא יניח מחמת כן עי"ש [דאם הוי פס"ר ממש א"כ גם שגגת לאו אסור וכמו שהק' הר"ן שם] וא"כ הוא יותר מחודש דחשיב מחמת כן כקצת תיקון והנה בעיקר סברא זו צ"ל ג"כ ליישב הסוגיא דכריתות דף כ' דנפח המכבה לצורך פחמין ואגב זה מתבערים העליונות והוי מקלקל בהבערה וצ"ל דחשיב תיקון קצת מחמת דע"כ כן הוא או דנימא דהסוגיא כר' אבהו,

י,עוד צ"ע טובא וכבר הק' כן המגן אבות דלד' ר"י דמילה חיובה משום תיקון דמצווה א"כ מ"ט הנולד בין השמשות אין מלים אותו בשבת כדילפי' מקרא בשבת דף קל"ה נמולו ממ"נ דאם הוא יום שמיני הרי דוחה ואם הוא יום השביעי נמי אין בו חיוב דהרי הוא מקלקל דכיון דאין מצווה למולו ביום השביעי אין כאן תיקון דמצווה וצ"ע,[הוספה-שוב העירוני שעיקר קו' זו אינה נכונה דע"כ איירי בביה"ש של ע"ש דבביה"ש של מוצ"ש בלא"ה אין מלין קודם אף בחול אמנם אכתי יש ראיה מהמשנה דמל של ע"ש בשבת שמבואר דתלוי בטועה בדבר מצווה ומבואר דחייב במל של ע"ש בשבת שוב עיינתי במגן אבות וראיתי שגם הוא דחה הראיה מביה"ש כנ"ל וכן הביא הראיה מהמשנה ועי"ש שכ' דעכ"פ יש כאן תיקון לאח"כ כשיעשה ההטפת ד"ב עי"ש דתלה זאת בד' ר"ת דתיקון אחר הקלקול אמנם באמת יש עוד להביא ראיה מהא דס' ערלה כבושה אינו דוחה השבת עי"ש וכן מאנדרוגינוס אף דליכא קיום מצווה וכן תיקון גברא ליכא להצד דליכא ערלה כבושה והכא ל"ש סברת המגן אבות הנ"ל דאם אין לו ערלה אין כאן תיקון כלל לעולם אמנם י"ל דגוף מה שפטר עצמו המצווה מן הספק חשיב תיקון דמצווה וצ"ע] ,

יא,במש"כ רש"י דלר"ש אין לך חובל ומבעיר שלא יהא קלקול ורק תיקון במקום אחר דלא מהני לר"ש עי"ש ולכאורה צ"ע הא לכאורה הקזת דם לרפואה הוי תיקון בגופו של נחבל [וכן מפורש במג"א סי' שכ"ח לגבי הוצאת שן ]וא"כ מצינו חובל דהוא תיקון גמור וע"ע אמרי בינה סי' ל' שכ' דבמבעיר עצים ע"מ לעשות פחמים הוי תיקון בגופו וכמו דמצינו לענין כיבוי לעשות פחמים דהוא מלאכה הצל"ג וא"כ מצינו מבעיר שהוא תיקון בגופו ואולי י"ל דאדרבא כיון דכיבוי לעשות פחמים חשיב תיקון של כיבוי א"כ לעולם בהבערה לעשות פחמים חשיב שעדיין לא נגמר התיקון רק ע"י הכיבוי וע"כ ל"ח התיקון של ההבערה אלא של הכיבוי דההבערה לבד לא מהני לזה רק ע"י כיבוי,ואין לומר שכוונת רש"י רק על חובל ומבעיר דמתני' דעיין ל' רש"י שהו' בתו' סנהדרין דכ' להדיא דראיית הגמ' ממילה וב"כ לרש"י הוא דיש חיוב של חובל ומבעיר ומזה מוכחי' דע"כ אין לך חיוב רק בכה"ג עי"ש ואולי הכוונה דע"כ מצינו חובל ומבעיר דומיא דמילה וב"כ והתם אינו לרפואה או לפחמים עוד צ"ע דלפי הלשון שהו' בתו' בסנהדרין פד' דהראיה ממילה לרש"י הוא דיש חיוב חובל ומב"כ דיש חיוב מבעיר א"כ ק' קו' הגרע"א דנביא הקרא דלא תבערו אש ולמה הביאו דווקא הדין דבת כהן וצ"ע,

יב, האחרונים הק' דבגמ' דף קלג' דרשי' הקרא דמילה דקאי גם על היכא דאיכא צרעת במקום המילה עי"ש וא"כ הקשו מה הוכיח ר"ש ממילה דהוי קלקול הא קרא איירי שם גם בגוונא דיש צרעת ובכה"ג לכאורה הוי תיקון בגוף הנחבל שמטהרו מצרעתו,

יג,עוד הק' השאג"א ועוד הא ד' בעה"מ לק' היא דהיכא דיבא לידי חילול שבת אחר המילה אסור למול בשבת עי"ש וא"כ הקשו הא בלי הקרא היה אסור למול אף דמקלקל במילה משום דיבוא לידי חילול שבת במציצה דהרי המציצה היא תיקון שהיא רפואה ועיין אג"ט וחת"ס מש"כ בזה,

יד,עוד הק' [וכן הק' א' מבני החבורה שליט"א] דד' רש"י בב"ק לה' היא דאיכא קלב"מ במקלקל עי"ש ולכאורה מבואר מזה דס"ל דמקלקל הוי איסור תורה אף דפטור וי"ל בראיה זו והאריכו האחרונים בזה וא"כ קשה מה ראיית ר"ש ממילה הא בעי' להתיר איסור זה וי"ל דהך איסור הויא איסור בעלמא וודאי מילה בזמנה דוחה דהוי עשה דוחה ל"ת ורק היכא דיש חיוב הוי ל"ת שיש בו כרת ובעי' קרא ,

טו,בר"מ פ"ח משבת מבואר דחיוב חובל הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש ועיין חת"ס בסוגיין שהק' דא"כ לד' הר"מ נימא דמקלקל בדש חייב ולא שמענו כן ועי"ש מש"כ ובאמת ידועין כבר ד' ר"א בן הר"מ בתשובה לר' דניאל הבבלי שהק' לו איך י"ל דחובל משום מפרק דתולדה דדש הרי אין דישה אלא בגדולי קרקע כמבואר בגמ' דף עה' ועי"ש שהשיב לו שאינו מבין ענין תולדה ואב דאי"צ שיהא בתולדה מה שיש באב עי"ש דמפרק הוא שם לעצמו אע"ג דנלמד מדש עי"ש וא"כ ל"ק כלל קו' זו [ואכתי יש לדון לענין סוחט דהוא גם משום מפרק אי ג"כ נימא ביה דין מקלקל ולא שמענו כן ומבואר ע"כ דלד' הר"מ יש שם חובל בפ"ע אע"ג דתרוויהו הם מדין מפרק ועיין חת"ס שם וצ"ע]והנה לדידן חובל הוא תולדה דשוחט כמבואר בירושלמי [עיין רמב"ן בסוגיין שהעתיק ד' הירושלמי דאיכא בזה פלוגתא אי אב חובל ותולדה שוחט או איפכא ] ומ"מ מבואר בגמ' פסחים דגם בשוחט איכא דין מקלקל בחבורה ומבואר דילפי' דין זה מתולדה לאב ומבואר בר"מ דיש בזה שיעור גרוגרת דבעי' שיהא בדם שיוצא כגרוגרת וקצ"ע לד' ר"א בן הר"מ מ"ט לענין שיעור כגרוגרת נלמד מדש ולא לענין גידו"ק ויש ליישב[הוספה-שו"ר בתשו' ר"א בן הר"מ שעמד בקו' זו ונ' שם שתי' ששיעור כגרוגרת אינו שיעור מסויים בדש אלא הוא שיעור כללי במלאכת שבת דילפי' מארץ חיטה עי"ש שלא הבנתי כ"כ דבריו שם] וצ"ע דלפי"ז נמצא דהא דבעי' היתר התורה במילה הוא רק בגוונא שיצא דם כגרוגרת ולכאורה אם יהא מוהל מומחה שיכול להוציא דם פחות מכגרוגרת יהו צריכים לקחתו בשבת כדי שלא תדחה שבתעיין תרוה"ד סי' רס"ה דמבואר דלכתחילה בעי' שלא תדחה שבת עי"ש[הוספה –עכשיו מצאתי בס' מגן אבות שהק' כעי"ז על הר"מ דבמילה לעולם ליכא כגרוגרת וכ' שם לחדש דאולי במילה כיון דיש מצווה בהטפת דם ברית א"כ אחשביה קרא וסגי בכל שהוא וצ"ע אמנם ראיתי שהק' שם עוד מגמ' סנהדרין פד' דנטילת קוץ דמסתמא לא יצא שיעור גרוגרת וצ"ע ולכאורה יש להק' עוד מהמשנה דחובל בשרצים דיש הרבה שרצים שאין להם בכלל דם בגופם בשיעור כגרוגרת עוד ראיתי בשם האבנ"ז [לא עיינתי בפנים] שחידש שכ"ד הר"מ שבעי' כגרוגרת הוא רק בבהמה ולא באדם ול"ש ממילה אמנם לכאורה אכתי צ"ע משרצים וצ"ע הוספה נוספת -שוב מצאתי מש"כ בזה האבנ"ז סי' קצ"ח עי"ש שכ' על קו' זו שהיא קו' הבל ועיין גם בתשו' שאחריה דגרוגרת ל"ש רק באוכלים ול"ש זה בדם מילה שאינו לאכילה וקצ"ע דהרי גם דם בהמה אינו עומד לאכילה ] ועוד יש להעיר קצת בד' הר"מ דהרי מצינו דסוחט שלא לצורך מימיו פטור בשבת עיין שבת קמה' ומבואר דבעי' מעיקר צורת המלאכה שיהא צריך לדבר הנסחט והמתפרק עיין רמב"ן ור"ן בזה וא"כ כמו דסוחט משום מפרק אמרי' כן ה"נ בחובל נימא כן ומ"ט מבואר בגמ' הכא דכל הפטור רק משום מקלקל ולר"א לא בעי' צריך לדמו הא מצורת המלאכה בעי' כן כמו מפרק דאי"ז פטור רק משום מקלקל וצ"ע בזה,

טז, בתשובת ר"א בן הר"מ סי' יח' בתשובה לר' דניאל הבבלי שהק' לו כמה קו' ע"ד הר"מ הנ"ל והביא שם דבירושלמי מפורש דחובל תולדה דשוחט הוא וחיובו הוא משום נטילת נשמה וכ' ע"ז ר"א בן הר"מ וז"ל אבל הקושיא שהקשית מן הירושלמי דקא פירש שהחבורה תולדה דשוחט ומשום נטילת נשמה באותו מקום הוא שחייב ודאי קושיא יפה היא אבל מצאתי בגמרא דילן ראיה לדחות האי סברא דבני מערבא דהא דגרסינן /גרסינן/ בגמרא בפר' ר' אליעזר אומר האורג תני ר' אבהו קמיה דר' יוחנן כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר ומתרצינן בתר הכי חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו ואי משום נטילת נשמה מה לי צריך לכלבו או אינו צריך מי איכא מאן דסבירא ליה ניטל /נוטל/ נשמה שלא לצורך פטור אפילו ר' שמעון לכאורה כוונתו לר"ש דמלשאצל"ג פטור עליה וצ"ב כוונתו גם צ"ע מהריגת המזיקין דמבואר בגמ' דלר"ש דמלשאצל"ג פטור פטור והא התם גם להר"מ חיובו משום נטילת נשמה מודה בכי האי גונא עכ"ל וצ"ע כוונתו הא הוי מקלקל ואין לומר כוונתו דנטילת נשמה אין בה חיסרון קלקול כלל לכו"ע כיון דהוא קלקול בעצם וחייבה תורה ע"ז [ול"ד אפי' לקורע וכו' דהתם שייך לקרותו באופנים מסויימים תיקון אבל נטילת נשמה לעולם היא קלקול דהוא קלקול בחפצא ואין לך קלקול יותר מזה] וא"כ לכו"ע מקלקל בנטילת נשמה חייב דהרי מפורש בפסחים עג' דפלוגתא דמקלקל בחבורה הוא גם בשוחט ולמ"ד פטור הוי פטור אף דהתם גם לד' הר"מ אפשר לחייבו משום נטילת נשמה דהרי שוחט חיובו משום נטילת נשמה כמפורש בגמ' שבת עה' ובר"מ וצ"ע, אמנם אי נימא כפשוטו בד' הר"מ דנטילת נשמה הוי קלקול ומקלקל בנטילת נשמה יהא פטור לכו"ע ודלא כר"א בן הר"מ מ"מ כוונת הגמ' דלמ"ד מקלקל בחבורה חייב יהא חייב עכ"פ מחמת החבורה שעשה בתחילה או די"ל דשם חובל ושם שוחט א' הוא אף דזה משום דש וזה משום נטילת נשמה מ"מ לענין דין זה דמקלקל דחייב אינו תלוי בשם החיוב אלא במציאות קלקול בבעלי חיים וצ"ע [ולפי גדר זה יש ליישב קצת מה שהק' לעיל מסוחט דגם משום מפרק ולא נאמר ביה דין מקלקל דחייב] והנ"מ היא לענין הריגת בע"ח בלא דם די"ל לפי"ז דגם בזה להר"מ יהא שייך לדינא דמקלקל בחבורה וצ"ע,

יז,בתרוה"ד סי' רס"ה כ' לבאר ד' רבינו יואל שהובאו בטור הל' מילה שכ' שם דהמל בשבת אם יש שם אחר שיודע למול ימול אחר ולא ימול אב וביאר שם דתלוי בפלוגתת רש"י ותו' בסוגיין אם גדר התיקון הוא משום מצווה או משום תיקוני גברא שנעשה ישראל שלם וברשב"א בסוגיין כ' שמכשירו לתרומה וקדשים עי"ש ואי"ז ממש כהתרוה"ד וכן הוא מפורש ברבינו חננאל לק' דף קל"ו עי"ש וס"ל לרבינו יואל דמקלקל בחבורה פטור וע"כ צ"ל דמילה הוי תיקון וממילא לד' רש"י דהתיקון הוא תיקון גברא א"כ אחר אינו מתכוין לזה דלא איכפת ליה בתיקון התינוק משא"כ אב א"כ כלפי אחר הוי מקלקל ואי"צ לדחיית שבת ע"כ לכתחילה עדיף לעשות ע"י אחר דאפשר לקיים שניהם משא"כ לד' תו' דהוא תיקון דמצווה גם אחר מתכוין למצווה וא"כ הוי תיקון גם כלפי אחר ורבינו יואל ס"ל כרש"י עי"ש בכ"ד וצ"ע טובא דלפי דבריו מ"ט מילה שלא בזמנה אינה דוחה שבת ויו"ט משום שאין עשה דוחה ל"ת ועשה או לאו שיש בו כרת הרי אפשר שיעשה המילה ע"י אחר שהרי הוא מקלקל ואינו עובר על ל"ת ועשה או לאו שי"ב כרת וצ"ע,

יח, עיין ביאוה"ל בסי' שכח' לגבי עקירת שן שכ' המג"א שם דבזה לכו"ע חייב וע"כ אסור ע"י ישראל בכל גווני דכיון דהעקירה היא לרפואה הוי תיקון גמור דיש כאן תיקון בגופו ועי"ש בביאוה"ל שהק' עליו קו' גדולה דהא עכ"פ החבורה הוא איצל"ג דהרי אי"צ להוצאת הדם וכמבואר בגמ' בסנהדרין פ"ד לענין הוצאת הקוץ ועי"ש שכ' דכ"ז למ"ד דמקלקל בחבורה פטור אבל למ"ד מקלקל בחבורה חייב יהא חיוב אף שהיא מלשאצל"ג להוצאת הדם ודבריו תמוהין מאוד דהרי הוא ממש הגוונא של הגמ' בסנהדרין פד' שם והרי שם מבואר להדיא דגם למ"ד מקלקל בחבורה חייב מ"מ פטור בגוונא זו משום מלאשאצל"ג ומ"ש עקירת שן מעקירת קוץ ועי"ש שהביא שכן מבואר בד' הגר"א בביאורו סי' של"א ובאמת גם דבריו שם צ"ע מהגמ' סנהדרין הנ"ל ושאר סו' שהביאו התו' והראשונים אבל ד' הביאוה"ל הוא ממש הסוגיא דסנהדרין וצ"ע טובא אמנם באמת מד' הביאוה"ל שם נ' דנקט דדין פס"ר דל"נ ליה אף אם הוא רק פטור בשבת והוא משום מלאכת מחשבת מ"מ אין זה ממש הדין דמלאכה שאי"צ לגופה ומוכח שם כן בביאוה"ל שהרי כבר הביא קודם טענת הגר"ז דהוא מלשאצל"ג ומ"מ הוסיף להקשות מפסי"ר דל"נ ליה וע"כ זהו דין בפ"ע וכנ' כוונתו בתוספת טענתו זו דאף אם נחוש לד' הר"מ דמלשאצל"ג חייב מ"מ בפסי"ר דל"נ ליה נפטור וא"כ י"ל דכ"ד הגמ' בסנהדרין הוא כלפי מלשאצל"ג דלר"ש פטור אף בחבורה וכמבואר בתו' יומא לד' וכן שם בסנהדרין דמלשאצל"ג אינו מדין מלאכת מחשבת וע"כ גם בחבורה פטור אבל דין פס"ר דל"נ ליה דהוא מדין מלאכת מחשבת וודאי למ"ד מקלקל בחבורה חייב כמו"כ אין הפטור דפסי"ר דלא ניחא ליה וכל הפטור שם הוא רק מדין מלשאצל"ג ובאמת גם הכא יש לפטור מטעם מלשאצל"ג כמו שכבר הביא בשם הגר"ז אבל עיקר טענתו דלמ"ד מקלקל בחבורה פטור א"כ אף אם נחוש לד' הר"מ דמלשאצל"ג חייב מ"מ הכא יפטר משום פס"ר דל"נ ליה, עוד צ"ע מש"כ שם הביאוה"ל דלמ"ד מקלקל בחבורה חייב ה"נ הכא יהא חייב ותמוה לכאורה דאף אם קי"ל דמקלקל בחבורה חייב מ"מ וודאי קי"ל לפי"ז כר"י דבעי' צריך לדמו כמו דפשיט"ל למ"ב בסי' שט"ז עי"ש בשעה"צ וא"כ הכא לא יהא חיוב דסו"ס אין הוא צריך לדמו ובכה"ג אין חיוב דעל מקלקל גמור גם לר"ש פטור וד' הגמ' בסנהדרין י"ל דקאי כר' אבהו אבל להלכה וודאי בעי' עכ"פ צריך לדמו אמנם עיין לעיל שנ' להוכיח מד' תו' ב"ק שהעמידו הסו' שם כר"י דבכה"ג דהוצאת הקוץ הוי כמו תיקון קצת עיין לעיל בזה בקו' הפנ"י על תו' וא"כ א"ש ד' המ"ב וצ"ע,

יט, צ"ע בד' רש"י בסוגיין דמבואר דתיקון במקו"א תלוי בר"י ור"ש צ"ע מ"ש מהא דשובר חבית ליטול ממנה גרוגרות דכ' רש"י דהוא מקלקל וודאי המשנה קאי גם כר"י דתיקון במקו"א מהני וא"כ ליהוי תיקון במק"א שיכול ליטול הגרוגרות ועיין בחבורה מש"כ בזה כמה דרכים,

כ, בד' הר"ן צ"ע הסתירה לענין דכ' הר"ן בחולין יד' דקי"ל מקלקל בחבורה פטור והכא הסכים לד' רש"י דלר"ש דמלשאצל"ג פטור ע"כ מקלקל בחבורה חייב וא"כ כיון דקי"ל כר"ש א"כ הרי צריך להיות הדין דמקלקל בחבורה חייב ,

כא, צ"ע בד' הרמב"ן במה דכ' דרך השניה בד' ר' אבהו לבאר דבריו דס"ל דכיון דמקלקל בחבורה חייב הוי מקלקל כמתקן וחשיב צל"ג אבל נטילת קוץ חשיב איצל"ג כיון דאין צריך כלל את הוצאת הדם עי"ש בכ"ד א"כ מה הק' על רש"י בתחילת דבריו מהגמ' בסנהדרין דבעי' צל"ג הא י"ל דזהו ג"כ ביאור ד' רש"י דהכא חשיב צל"ג כיון דמקלקל כמתקן ול"ק מהגמ' בסנהדרין כנ"ל ואולי י"ל דכ"ד הרמב"ן הכא הם רק ליישב דעכ"פ הסו' דסנהדרין קיימא גם לר' אבהו וכמו שביאר דבריו אמנם אכתי הסוגיא דכל כתבי דהריגת המזיקין לא קאי רק כר' יוחנן דהתם הרי צריך לגוף הקלקול וא"כ עכ"פ אכתי קשיא על ד' רש"י מהסו' דכל כתבי דלרש"י הרי בזה לא פליגי ר' אבהו ור' יוחנן וא"כ הסוגיא דכל כתבי אמאן תרמייה ומדוייק קצת כן בד' הרמב"ן שאף דלעיל כ' על ב' הסוגיות דקאי רק כר"י הכא לא ביאר רק הסו' דסנהדרין דא"ש גם לר' אבהו ומשמע דהסו' דכל כתבי עכ"פ קאי רק לר"י וצ"ע בזה [ובגוף הדבר ע"ע בר"ן בשם הרמב"ן שנ' שפירש סברא זו בד' ר' אבהו שאינו דווקא משום דמקלקל חייב ומקלקל כמתקן אלא כל מחשבת קלקול גם למ"ד דפטור מ"מ צל"ג מיקרי כיון דיש לו עכ"פ כוונת קלקול וצ"ע]

עוד צ"ע במש"כ הרמב"ן שם להקשות דנוכיח ממילה דמלשצל"ג חייב ושוב ליכא ראיה על מקלקל ותי' דמקרא מלא מלאכת מחשבת עי"ש וצ"ע הא עכ"פ נוכיח דמלשאצל"ג בחבורה יהא חייב ושוב לא יהא ראיה על מקלקל גרידא דכיון דחייב הרי תיקון במקו"א נמי מהני ועמש"ב בזה בחבורה על ד' רש"י במקלקל בחבורה ,

כב,בד' בעה"מ בסוגיין צ"ע במש"כ דלענין תיקון קצת מהני צריך לדמו כיון דעכ"פ הוא שייך להמלאכה אבל תיקון שאינו שייך למלאכה כלל כמו חופר גומא לא יהני אפילו לתיקון קצת דל"ד למילה וצ"ע דא"כ גם תיקון של דמו לא יהני דהא תיקון מילה הוא יותר מגופה דהרי תיקון דדמו חשיב יותר שאינו מגוף המלאכה דמשו"ה אף ר"י מודה דהך תיקון לא מהני כמש"כ הבעה"מ שם כיון דהוי במקום אחר ומשא"כ תיקון מילה מבואר בבעה"מ דמהני לר"י להחשב תיקון דאינו במקום אחר וא"כ אם בעי' תיקון קצת דומיא דמילה א"כ לא יהני צריך לדמו דהוא יותר מחוץ למלאכה ועיין מש"כ בזה בחבורה ע"ד רש"י עי"ש שהארכנו בזה עוד צ"ע טובא בד' הבעה"מ הסתירה הגדולה בדבריו דאם באמת מילה הוי איצל"ג משום דהוא רק סילוק נזק כמש"כ שם בתחילה א"כ ע"כ מהא דמילה בעי' קרא להתיר מוכח דאיצל"ג בחבורה חייב וא"כ איך כ' בסוף דבריו שם דבחובל ומבעיר היכא דהוא סילוק נזק תלוי בפלוגתא דר"י ור"ש והביא הסוגיא דהריגת המזיקין הא ע"כ גם לר"ש במילה נתחדש דבחבורה אי"צ מלשאצל"ג וצ"ע,ועיין מש"כ בזה בחבורה הכללית וכן בחבורה ע"ד רש"י,

כג, לד' הר"מ דהוא משום מפרק צ"ע מה דמבואר בגמ' פר"א דמילה דממ"נ אם מת הוא אינו חייב דמחתך בעלמא הוא וצ"ע הא לכאורה מפרק שייך אף במת דסו"ס מפריד משקה מן המת וכבר הק' כן הפמ"ג בפתיחה ועיין ס' דברי יחזקאל בהו' מישור בשיעור שנכתב ע"י הגרא"ז גרבוז מש"כ ליישב בזה וכן בתשו' אבני נזר סי קצ"ח ,

כד, בשטמ"ק בכתובות ה: כ' דמילה הוא משום גוזז ועיין חת"ס בסוגיין וצ"ע מהגמ' הנ"ל דבמת שרי הא הגוזז מן המתה חייב ועי"ש בדברי יחזקאל הנ"ל מש"כ יישוב נפלא בזה ,

ע"ע ביאוה"ל סי' שט"ז מש"כ דלד' הר"מ כל שאי"צ לדמו הוי מלאכה שאי"צ לגופה וצ"ע בגמ' פסחים עג' דשחטו שלא לאוכליו דתיקן לענין אם עלו לא ירדו הא עכ"פ אי"צ להדם ויפטר לר"ש אמנם י"ל דהתם עשה כן ע"ד שיהא צריך לדם לזרוק ע"ג המזבח ולכפר עליו ולפי"ז בכל שוחט בעלמא אין לחייבו מחמת חובל רק משום נטילת נשמה דהרי אי"צ להדם וא"ש הא דאמרי' לעיל בגמ' דשוחט חייב משום נטילת נשמה דמשום חובל לר"ש פטור דהוי איצל"ג אמנם לר' יהודה אכתי צ"ע דנהי נמי דמקלקל פטור ובעי' צריך לדמו אמנם בשוחט הוא מתקן וצ"ל דעכ"פ בעי' כגרוגרת לד' הר"מ ובשוחט איכא גווני דליכא כגרוגרת ודוחק,אמנם צ"ע לד' המ"ב דנמצא דלפי"ז מילה הוי אי"צ לגופה כיון דאי"צ להדם ולכאורה אף אם בעי' שיצא דם ברית או דעצם הערלה היא הוצאת דם אמנם כל שאי"צ להשתמש בהדם או בהערלה יחשב אצל"ג כמו חלב שמוציאה האישה דשרי משום צערא כין שאי"צ להחלב ,[דלש"ר כל שיש לו ענין ביציאת הדם הוי צל"ג דצריך את הנטילת נשמה ולזה מהני גם צורך מצווה אבל לד' הר"מ לכאורה בעי' שיהא צריך ההשתמשות בגוף הדם דהרי המלאכה היא יצירת הדם [והוא כמוציא המת דאף דבעי' להוצאה מ"מ בעי' צורך בהמת גופא] והרי שיעור כגרוגרת נאמר בחשיבות הדם וצ"ע בכ"ז

1. והא דמילה חשיב תיקון לאחר הקלקול עיין תו' לעיל קה: בסופו שכ' בלשונם שאינו נעשה הכשר מצווה עד הגמר וצ"ב כוונתם ועיין ל' הראבי"ה ח"א סי' קצ"ד ד"ה נפתח במקלקל בחבורה שכ' שהרי חוזר הוא על ציצין המעכבין את המילה ובתחילת מילה נעשית חבורה עכ"ל וכנ' הכוונה דבתחילת מילה יוצא דם ובסוף המילה אינו מוציא דם דאל"כ יתחייב על חבורה זו שעושה בסוף דבאותה שעה בא התיקון וצ"ע ואף דהוא מעשה אחד עד גמר המילה וא"כ י"ל דל"ח תיקון אחר הקלקול מבואר כאן דגם כה"ג חשיב תיקון אחר הקלקול ומצאתי שכן נקט הגרע"א במערכה אות ח' דכ' שם דתחילת שחיטה חשיב קלקול וע"כ שוחט בשבת אינו נעשה מומר בתחילת השחיטה ואף דבסוף השחיטה מתקן ל"ח תיקון משום דהוא תיקון אחר הקלקול עי"ש וחזי' דאף דזה מעשה אחד מ"מ חשיב לאחר הקלקול אמנם ראיתי שבאו"ש הל' מילה חלק ע"ז וס"ל דכל שהוא מעשה אחד חשיב תיקון בשעת הקלקול והוכיח כן מהא דקריעה חשיבא בשעת הקלקול אף דבעי' שיקרע טפח אמנם לכאורה אין זה ראיה דהתם אפשר לחייב על רגע אחרון של הקריעה דהוא גם בכלל החיוב ובאותה שעה הוי תיקון בשעת הקלקול וד' הגרע"א הם כלפי לחייבו על מעשה תחילת השחיטה כדי שיהיה מומר אבל לבסוף וודאי חייב  ואפשר דיל"פ עוד ד' התו' לפמש"נ לעיל בדבריהם דהחבורה נעשית כבר כשנצרר א"כ י"ל דאי נימא דדין דם ברית הוי מעכב וכמו דחזי' מנולד מהול ואי"ז ראיה משם כ"כ ועיין רש"י שבת פ' ר"א לענין תינוק ירוק ויש בזה נידון גדול ואכמ"ל בזה ומהא דמילה חשיבא צריכה לגופה לד' תו' גם זה אינו ראיה דבפשוטו הוצאת הערלה עצמה היא ג"כ נטילת נשמה כיון דיש בה דם ואפילו בלא דם שבתוכה י"ל דכל נטילת חיות הוי נטילת נשמה  ונימא דגם בעי' הטפת דם ולא סגי בנצרר וכן מסתבר לענין דין הטפת ד"ב דלא מהני רק אם יצא הדם לחוץ א"כ י"ל דחיוב חבורה נגמר ע"י צרירות הדם ותיקון דמצווה הוא רק כשיוצא הדם וכנ"ל לענין כל חבורה כשצריך לדמו וצ"ע ואמנם עיין תו' רא"ש כאן דמבואר שם דבאמת מילה אינו תיקון לאחר הקלקול אלא שר"ש דימה תיקון דמצווה שאינו תיקון גמור לתיקון שאחר הקלקול עי"ש אמנם בתו' לעיל קה: ובתו' לק' ד"ה מדאיצטריך מבואר דלא כדבריו כמוש"נ לעיל ובאמת בתו' הרא"ש לק' על קו' התו' שם מ"ט לא הוכיחו מהבערת ב"כ גם מקלקל בנטילת נשמה כ' שם תי' אחר [וצ"ב תי' שם]וע"ע בביה"ל ח"א סי' י"ד עוד דרך מחודשת מאוד בטעמא דמילה הוי תיקון אחר הקלקול ועוד מצאתי בל' ר"ת בסה"י כת"י ירושלים הנ"ל דנ' שם עוד דרך עיש"ה והוא דכל סברא זו דתיקון אחר הקלקול הוא דמשויא לזה דאין כאן מעשה תיקון בגופו אף דיש תיקון בגוף הדבר שנעשית המלאכה כיון שאינו באותו שעה א"א להחשיבו כמעשה תיקון והוי כמו שהתיקון אינו בגופו שא"א להחשיבו מעשה תיקון והא דילפי' ממילה הוא זה גופא דכל שא"א להחשיבו כמעשה תיקון אף דיוצא לבסוף תיקון אינו חשיב תיקון ובמילה הא דל"ח מעשה תיקון הוא משום שהתיקון הוא במקום אחר דאינו אלא תיקון דמצווה שמקיים האב ומזה ילפי' להיכא דתיקון בא לאחר הקלקול דגם זה סברא הוא דל"ח מעשה תיקון א"כ אף דיוצא ממנו תיקון לא מהני ואולי זוהי גם כוונת התו' הרא"ש וצ"ע, [↑](#footnote-ref-1)
2. ולד' התו' רא"ש הנ"ל א"ש די"ל דד' ר"י היא דתיקון מצווה הוי תיקון גמור וגם הוא תיקון בשעת הקלקול וכן לפמש"נ בד' ר"ת בסה"י י"ל דר"י ס"ל דתיקון דמצווה הוי כתיקון בגופו ולא כתיקון במק"א אמנם לד' התו' צ"ע, [↑](#footnote-ref-2)
3. ואולי זה גופא תליא בר"י דלר"י הוי תיקון גמור וע"כ הוי כמו יותר טוב וכנ"ל אבל לד' ר"ש נהי דהוי תיקון מ"מ כיון דסו"ס אינו תיקון בחפצא ל"ש להחשיבו מעשה תיקון וא"ש גם הקו' הראשונה וצ"ע , [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ז ע"כ צ"ל דבמילה ליכא משום צובע דאין צרירות דם הצובעת העור וכן בחובל בחבירו דעלמא כמו במשנה בב"ק שם אין חיוב משום צובע דאל"כ לעולם לא ניבעי צריך לכלבו ורק בנצרר הדם איכא צובע ובמתני' דב"ק לא נראה לגמ' להעמיד דאייירי בנצרר הדם או משום דבאדם ל"ש ענין צובע בדם ורק בשרצים וכדו' יש בהם ענין צביעה [ואולי לכן כ' רש"י בסוגיין ד"ה חוץ מחובל "באדם" דבבהמה ל"ש קלקול כיון דאיכא צביעה והא דבפסחים עג' מבואר דדין מקלקל בחבורה הוא גם בבהמה הוא משום דאיירי בשוחט דהתם יוצא הדם לחוץ ול"ש צביעה [רק היכא דניח"ל דליקפצו זביני כמו בשבת ע"ה] וע"כ לא מוקמי' המשנה בב"ק בנצרר הדם דחייב משום צובע וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-4)