ז - בדין ברי באיסורין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים כתובות מהדו_ב

**סימן ז'**

**בדין ברי באיסורין**

## בטעמא דמ"ד דנאמנת האשה להכשיר עצמה

א] **כתובות י"ג א',** ראוה מדברת עם אחד ואמרו לה מה טיבו של איש זה, איש פלוני וכהן הוא, ר"ג ור"א אומרים נאמנת, ור' יהושע אומר לא מפי' אנו חיין אלא ה"ז בחזקת בעולה לנתין ולממזר עד שתביא ראי' לדברי'.

והנה בטעמא דר"ג ור"א דנאמנת נחלקו האחרונים, דהש"ש בש"ב פי"ז כתב דהוא מכח דין טענת ברי דבע"ד, דומיא דדין טענת ברי בממון, עיי"ש, - אך הגרע"א בכ"ד והבית יעקב לעיל ט' ב' כתבו דהוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, וכ"כ בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ז', וכ"ה מבו' בדברי הש"ש בש"ד פכ"ב.

ב] **והבית** יעקב שם כתב לדקדק דנאמנותה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, מהא דתניא בסוגיין דזו עדות שהאשה כשרה לה, וכבר דקדק כן הרשב"א לעיל ט' א' ובתשו' ח"א סו"ס אלף רכ"ט, ונתבאר להלן סק"ה.

**אך הנה** מכ"ד משמע דנאמנות האשה הוא מדין טענת ברי דבע"ד, חדא, הוא ממה שאמרו לעיל י"ב ב' דפלוגתא דר"ג ור' יהושע הכא הויא חדא פלוגתא עם הא דפליגי לענין ממון, וקמ"ל דהלכה כר"ג אף בראשונה אע"ג דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מרי', וכ"ה מבו' גם בדברי התוס' לקמן י"ד ב' ד"ה כמאן דב' הפלוגתות תליין זב"ז, ואם פסק רב כר' יהושע דאינה נאמנת להתיר עצמה ה"נ אינה נאמנת לענין כתובה.

**עוד** משמע כן ממה שאמרו לקמן י"ד א' דר"ג אלים לי' ברי, ובפירש"י שם (ד"ה הכא) פירש דהא דנאמנת בטענת ברי הוא משום דברי ושמא ברי עדיף, וממש"כ התוס' לקמן שם ד"ה חדא דכשהארוס מכחישה אינה נאמנת משום דהוי ברי וברי, ודימו למה שאמרו לקמן ט"ז א' לענין ממון דבברי וברי לא אמר ר"ג.[[1]](#footnote-1)

## בדברי הראשונים מבו' דנאמנות האשה הוא מדין טענת ברי

ג] **והנה** הראשונים לעיל ט' א' דנו בהא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, אם היא נאמנת להכשיר עצמה, והרא"ש בסימן י"ח כתב בשם רבינו יונה דנאמנת משום דברי ושמא ברי עדיף, והרא"ש האריך לדון בזה, עיי"ש, ומבו' מכל דבריו דאף באיסורין איכא לדינא דטענת ברי, וזהו שכתב לדון אם אמרינן בזה ברי ושמא ברי עדיף.[[2]](#footnote-2)

**וכ"כ** הרשב"א לעיל שם בתחילת דבריו, ז"ל, והא דר' אלעזר דאסר באשת כהן וא"נ בקטנה בת ישראל דוקא וכו' אבל במודה וטוענת שנאנסה קודם שנתארסה א"נ באומרת מוכ"ע אני נאמנת, דהא קיי"ל כר"ג ור"א דאמרי הנושא את האשה ולא מצא לה בתולים היא אומרת משארסתני נאנסתי וכו' נאמנת וכו' וכן בטוענת מוכ"ע אני והוא אומר לא כי אלא דרוסת איש את, וטעמא דמילתא משום וכו' אלא שהיא אומרת משארסתני והוא טוען בשמא קודם שארסתיך והו"ל איהי ברי ואיהו ספק, וברי עם חזקת כשרות דגופא עדיף משמא דידי', עכ"ל, ומבו' דנאמנותה היא מדינא דטענת ברי דברי עם חזקת כשרות עדיף משמא, דומיא דהא דנאמנת לענין כתובה.[[3]](#footnote-3)

ד] **וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרשב"א שם בסו"ד, ז"ל, ומה שהעמידו בירושלמי הא דר' אלעזר בשותקת וכו', צל"ע בשותקת, דבפ' אלו נערות משמע דלר"ג טוענין לה משום פתח פיך לאלם הוא, עכ"ל, ואי נימא דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, ל"ש בזה כלל דינא דטענינן, ובע"כ מדברי הרשב"א דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מדין טענת ברי, ובזה הוא שחידש דיש בזה לדינא דטענינן.[[4]](#footnote-4)

## במש"כ הרשב"א דנאמנותה הוא משום דע"א נאמן באיסורין

ה] **אמנם** הנה הרשב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, אע"פ שראיתי לגדולי המורים שאמרו דאפי' בטוענת קודם שארסתני נאנסתי א"נ מוכ"ע אני וכו' לקיימה אינו רשאי משום דספק סוטה וכו', ואינו נראה דאם איתא אונס בישראל דשרי היכי משכח"ל והיכי דרשינן להו דדילמא אמרה שנאנסה ואינה אלא רוצה ואין אונס ורצון אלא אחר כוונת הלב, ולא גרע פ"פ ממי שראינוה שנבעלה וצוחה ואמרה אנוסה אני דנאמנת וה"ה כחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן עלי' ואע"פ שזו עדות אשה בגופה הא אמרינן דנאמנת כדאיתא בברייתא לקמן זו היא עדות שהאשה כשירה לה כלומר לעצמה וכו', עכ"ל.

**ועד"ז** כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף רכ"ט בסו"ד, ז"ל, ולי נראה דבני מערבא פליגא אגמרא דילן, דאם איתא אונס בישראל למה שרי דילמא מרוצה היא בכך ואע"פ שצווחת והיאך דורשין להן דאונס בישראל שרי, אלא ע"א נאמן באיסורין וכנדה שסופרת לעצמה, וכדתניא נמי בפ"ק דכתובות זו היא עדות שהאשה כשרה לה כלומר בשנכנסה לבית הסתר וכו' ואמרה בן אחי אבא הוא וכהן הוא ר"ג ור"א אומרים נאמנת, וכן אפי' כרסה בין שיני' ונאמנת להכשיר את עצמה לכהונה, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדברי הרשב"א דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין דומיא דחתיכה ספק חלב ספק שומן דע"א נאמן עלי', ודקדק כן מלישנא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה.

**וקשיא** טובא בסתירת דברי הרשב"א דבתחילת דבריו כתב דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דטענת ברי דברי וחזקה עדיף משמא, ובהמש"ד ובתשו' כתב דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, ודקדק כן מל' הברייתא.

## אם י"ל בדעת הרשב"א דלהא דנאמנת בעינן גם לדין טענת ברי וגם לדינא דע"א נאמן באיסורין

ו] **ורבים** פירשו בדברי הרשב"א דס"ל דלהא דנאמנת להכשיר עצמה בעינן גם לדינא דטענת ברי וגם לדינא דע"א נאמן באיסורין, ופירשו בזה בכמה דרכים.

**אך** הדברים צ"ע, חדא, דאם אכן בעינן לתרוייהו מ"ט מעיקרא פירש הרשב"א רק לטעמא דטענת ברי וכשנחלק ע"ד גדולי המורים פירש רק לטעמא דע"א נאמן באיסורין.[[5]](#footnote-5)

**וביותר** קשיא, דאם אכן לא סגי בדין טענת ברי בפנ"ע להכשירה ובעינן בזה לדינא דע"א נאמן באיסורין, א"כ היאך התירה הרשב"א בשותקת מדינא דטענינן, הרי בעינן לנאמנות ע"א באיסורין וליכא.

ז] **עוד** יש להוכיח דלא כן, ממש"כ הרשב"א לקמן י"ד ב' דאף תינוקת שנאנסה נאמנת כשטוענת ברי, ואם כל הא דנאמנת האשה לומר שנבעלה לכשר הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין ל"ה הקטנה נאמנת, שהרי אין הקטנה נאמנת באיסורין כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ר"ד, וכ"כ הראשונים בכ"ד, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קכ"ז ס"ג.

## י"ל בדעת הרשב"א דהא דנאמנת הוא בין מדינא דטענת ברי ובין מדינא דע"א נאמן באיסורין

ח] **ולכאו'** מוכח מדברי הרשב"א דס"ל דבאמת הא דנאמנת להכשיר עצמה הוא גם משום דין טענת ברי וגם משום דינא דע"א נאמן באיסורין, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דטענינן כיון דסגי בדין טענת ברי בפנ"ע להכשירה, וע"כ אף קטנה נאמנת להכשיר את עצמה.[[6]](#footnote-6)

**אך** אכתי צ"ע דמ"ט מעיקרא נקט הרשב"א לטעמא דטענת ברי, ומכח הא דקי"ל כר"ג דברי וחזקה דגופא עדיף משמא דידי', ולא פירש בפשיטות דנאמנת מדין ע"א נאמן באיסורין, ורק כשנחלק ע"ד גדולי המורים פירש לטעמא דע"א נאמן באיסורין.

## טעם מש"כ הראשונים ללמוד להא דנאמנת ממתניתין דמשארסתני נאנסתי ולא הביאו כן ממשנתינו דנאמנת אף לענין איסור

ט] **והנה** בעיקר מש"כ הראשונים לעיל דנאמנת להתיר עצמה, יש להעיר דמ"ט לא כתבו ללמוד לזה אלא ממתניתין דמשארסתני נאנסתי דהתם לא נתפרש דנאמנת אלא לענין ממון, והר"ן הוסיף דאע"ג דההיא דלקמן לענין כתובה אתניי' אפ"ה לענין אסורא נמי, ולא הביאו למשנתינו דלהדיא קאמר ר"ג דנאמנת אף לענין איסור.

**ונראה** דצ"ל בזה, דהוא משום דבמשנתינו הרי מדינא הי' לנו להכשירה אף בלא טענתה ומשום דמוקמינן לה בחזקת כשרות,[[7]](#footnote-7) וכל הא דלא מכשרינן לה בלא טענתה הוא משום דמעלה עשו ביוחסין, וכמש"כ התוס' ביבמות ס"ח א' ד"ה רישא, והי' מקום לומר דדוקא בכה"ג היא נאמנת להכשיר עצמה, דכל שהיא אומרת לכשר נבעלתי לא החמירו חכמים שלא להעמידה על החזקה, אך בההיא דפ"פ מצאתי דמדינא היא אסורה, וכמו שפירשו התוס' לעיל ט' א' בטעם הא דאינה מותרת מכח חזקה, י"ל דאינה נאמנת להכשיר עצמה, וזהו שהביאו הראשונים ממתניתין דמשארסתני נאנסתי דאף דבלא טענתה היא מפסדת כתובתה מדינא מ"מ היא נאמנת.

## צ"ע במש"כ הרשב"א דנאמנת להתיר עצמה, הרי אמרו בסוגיין דאינה נאמנת אלא מכח דאיכא חזקה ובספיקא דפ"פ א"א להתירה מכח החזקה

י] **אך** צ"ע דא"כ מ"ט באמת היא נאמנת להתיר עצמה, הרי להדיא אמרו בסוגיין דכל הא דהיא נאמנת להכשיר עצמה הוא משום דאית לה חזקת כשרות, וזהו טעמא דמ"ד דהמכשיר בה פוסל בבתה, ואף מ"ד דהמכשיר בה מכשיר בבתה פירשו התוס' לקמן כ"ו ב' דהוא משום דחזקת האם מהני לבת, וא"כ בההיא דפ"פ מצאתי דלא מצינו להתירה מכח החזקה היאך היא נאמנת להתיר עצמה.[[8]](#footnote-8)

## בדברי הרשב"א מבו' דגם הא דמותרת בספיקא דפ"פ הוא משום החזקה

יא] **אמנם** הנה באמת בל' הרשב"א לעיל שם מפורש דהא דנאמנת להתיר עצמה הוא מכח דאית לה חזקת כשרות, וכמש"כ דברי עם חזקת כשרות דגופא עדיף משמא דידי', וכ"כ בסו"ד דהא דטענינן לה הוא משום דמהימנא משום חזקה דגופא, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט, ז"ל, ומתניתין דהנושא את האשה ודאי משמע לדעת גמרין דאפי' להתיר את עצמה קאמר, דהא אמרינן טעמא משום דאית לה חזקה דגופא, וכיון דתלינן בחזקה דגופה אף גופה שרי, עכ"ל.

**אך** הדברים צ"ב, דהיאך מצינו להתירה משום חזקת כשרות דגופא, הרי כנגד זה איכא חזקת הגוף דתחתיו נבעלה.[[9]](#footnote-9)

## למש"כ הרשב"א דנאמנת משום דע"א נאמן באיסורין צ"ע דמ"ט אינה נאמנת אלא היכא דאיכא חזקה

יב] **עוד** יש להעיר בזה במש"כ הרשב"א דהיא נאמנת להתיר עצמה מדינא דע"א נאמן באיסורין דומיא דחתיכה ספק חלב ספק שומן, וצ"ע דאם אכן דמי להתם א"כ מ"ט אינה נאמנת להתיר עצמה אלא בדאיכא חזקה, ומ"ש מחתיכה ספק חלב ספק שומן דנאמן ע"א להתירה אף דליכא חזקה, ואם הכא גרע וע"כ אינה נאמנת אלא בדאיכא חזקה, א"כ מה מייתי הרשב"א מהתם דנאמנת, הרי בע"כ דהכא גרע טפי.

## דעת הרשב"א במשמה"ב דאשת ישראל אינה נאמנת לומר דהיתה אנוסה, וצ"ב דמ"ט אינה נאמנת משום טענת ברי ומשום ע"א

יג] **והנה** הרשב"א במשמה"ב בית ד' שער ב' כתב, ז"ל, ואילו אשת איש שראינוה שנבעלה אין תולין דבר תורה להקל משום חזקה דכשרות, שהרי שור שחוט לפניך, ואין כאן אלא חדא ספיקא ספק באונס ספק ברצון וספיקא דאורייתא לחומרא, ומה שאמרו ברפ"ק דכתובות ולדרוש להו דאונס בישראל מישרא שרי ומותרת לבעלה אע"פ שראינוה שנבעלה, דשאני התם דראינו מתחילת ביאה באונסה, ואפי' למ"ד תחילתו באונס וסופו ברצון אין חוששין שמא נתרצית לבסוף, וכ"ש למ"ד פטור דאנוסה הוא דיצר אלבשה, עכ"ל.

**ומבו'** שחזר בו הרשב"א ממש"כ בחידושיו, וס"ל דאין האשה נאמנת להתיר עצמה ולומר שהיתה אנוסה, וכל מה שאמרו דלדרוש להו דאונס שרי הוא כשראינו באונסה.[[10]](#footnote-10)

יד] **והנה** בטעם הא דחזר בו הרשב"א ואינה נאמנת מדינא דע"א נאמן באיסורין, נראה בפשוטו דהוא משום דהו"ל דבר שבערוה ואין ע"א נאמן, והרשב"א לעיל שנקט דע"א נאמן בזה, י"ל דהוא משום דס"ל דכל הא דאין דבר שבערוה פחות מב' הוא רק היכא דאיתחזק איסורא,[[11]](#footnote-11) אך צ"ע דמ"ט חזר בו שאינה נאמנת מדינא דברי, וכדקי"ל כר"ג דנאמנת להתיר עצמה.

## טעם הא דמעוברת ל"ד לשבוי'

טו] **והנה** לקמן בסוגיין פריך ר' יהושע לרבנן, מהא דשבוי' שנשבית אינה נאמנת לומר דטהורה היא, ומפרשינן דהשיבו לו חכמים דהשבתנו על המעוברת מה תשיבנו על המדברת, והתוס' פירשו דהיינו דאמרו לו דלדבריך השבתנו על המעוברת, אך לדבריהם ניחא הא דשאני מעוברת משבוי', משום דאשה מזנה בודקת ומזנה.

**והרשב"א** שם כתב לפרש עוד, ז"ל, א"נ אפי' את"ל שאינה בודקת, כיון דמספקא לן אי לכשר או לפסול מפי' אנו חיין משום דאית לה חזקה דגופה, אבל בשבוי' משום שבאי אתה בא לפוסלה ולו אנו חוששין והוא פסול אצלה הוא, עכ"ל, וצ"ב דאף דבשבוי' פסול אצלה הוא הרי אכתי מספק"ל אם נבעלה לו, ומ"ש היכא דמספק"ל בין כשר לפסול דאף דאיכא רוב פסולין נאמנת, מהיכא דמספק"ל אם נבעלה לפסול או לא נבעלה דאינה נאמנת, ועמד בזה החזו"א באהע"ז סימן א' סקי"ב, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

## אם הכא חשיב כדבר שבערוה דאין ע"א נאמן

טז] **ותחילה** נבאר לדברי הרשב"א בדין ע"א, ובהקדם, דהנה בדעת הסוברים דאין הנאמנות במשנתינו משום נאמנות ע"א אלא משום טענת ברי, צ"ב דמ"ט באמת אינה נאמנת מדין ע"א.

**ובפשוטו** הטעם בזה הוא משום דהו"ל כדבר שבערוה, וכמש"כ התורי"ד בקידושין ס"ו א' דכל שמעיד על אשה שנשבית או שהיא גרושה וחלוצה לפסלה מן הכהונה הו"ל כדבר שבערוה ואין ע"א נאמן, והרי דאיסורי כהונה חשיבי כדבר שבערוה, וע"כ הוא דאין האשה נאמנת להתיר את עצמה מדין ע"א.

יז] **אך** יש לפקפק בזה מכמה טעמים, חדא, דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם בפט"ז מסנהדרין ה"ו דע"א נאמן לומר גרושה או זונה אשה זו, והרי דלא חשיב כדבר שבערוה,[[12]](#footnote-12) - ועוד, דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דכל הא דאין ע"א נאמן להתיר בדבר שבערוה הוא במקום דאיתחזק איסורא, והכא הרי לא איתחזק איסורא, - ועוד, דאי"ז מתישב למש"כ הש"ש בש"ו פ"ג בדעת התשו' מיימוני דכל דאין ידוע אם יש כאן דבר שבערוה וע"א מעיד שלא הי' כאן דבר שבערוה, הו"ל כשאר איסורין וע"א נאמן, והכא הרי לפי דברי' ל"ה כאן דבר שבערוה כלל.

## אם בע"ד כשר לעדות איסורין

יח] **והקוב"ש** באות כ"ב כתב לפרש בזה דהוא משום דאף דבהא דע"א נאמן באיסורין כל הפסולין נאמנים, מ"מ בע"ד אינו נאמן, משום דבע"ד אין עליו שם עד כלל, וכמש"כ הראשונים בכ"ד, וכתב ללמוד כן מהא דשבוי' אינה נאמנת להכשיר את עצמה, אף דכל הפסולין נאמנין, וע"כ ה"נ הכא אינה נאמנת להעיד על עצמה שלא נפסלה דהויא בע"ד.

## בהא דנדה נאמנת על עצמה ולא חשבינן לה כבע"ד

יט] **והקוב"ש** שם כתב דהא דנדה נאמנת להעיד על עצמה, הוא משום דלענין איסור ביאת נדה היא וכל העולם שוין, ורק כשמעידין עלי' אם היא זונה או לא מיקריא בע"ד, דהא דזונה אסורה לכהן הוא משום פסול, וכשדנים עלי' אם היא פסולה או כשרה מיקריא בע"ד, אך בנדה דאין בה שום פסול אלא איסור גרידא, לא חשיבא כלל כבע"ד.

**אך** יש לפקפק בזה, שהרי דברי הרא"ש בסימן י"ח קימי לגבי איסורה לבעלה ישראל, דלכאו' אינו חלות פסול בגופה אלא איסור בעלמא,[[13]](#footnote-13) ואי נימא דהא דאינה נאמנת מדינא דע"א נאמן באיסורין הוא משום דחשבינן לה כבע"ד, תיקשי דמ"ש מנדה דנאמנת, ועמש"כ בזה השערי ישר בש"ו פ"ח.

## בהא דנדה אינה נאמנת על עצמה מדין טענת ברי

כ] **ובאמת** דמצינו עוד דחלוק איסור סוטה לבעלה מאיסור נדה, במש"כ הרא"ש דכל שאומרת שהיתה אנוסה נאמנת משום טענת ברי, ומבו' דאף דאיסור סוטה אי"ז חלות פסול בגופה מ"מ חשיבא כבע"ד להאמינה בטענת ברי, ותיקשי דא"כ מ"ט נדה אינה נאמנת על עצמה אלא מדינא דע"א נאמן באיסורין, ולי"ב לנאמנות דטענת ברי, ואמנם אי נימא דל"מ טענת ברי אלא בדאיכא חזקה, ניחא, אך בפשוטו דעת הרא"ש שם דמהני טענת ברי אף בלא חזקה, וכ"נ בדבריו בתשו' כלל ל"ב סימן ט"ז.

## י"ל דשאני איסור סוטה שהוא על האשה מאיסור נדה שהוא על גופה

כא] **ונראה** דהטעם בזה הוא משום דדין טענת ברי בין בממון ובין באיסור הוא רק בדינים שעל ה"גברא", וע"כ ליכא לדין נאמנות זו אלא באיסורה לכהונה ובאיסורה לבעלה דהוא איסור ופסול שעל "האשה", אך טומאת נדה, אינה טומאה כלל על ה"גברא" שבאשה אלא הוא על גופה,[[14]](#footnote-14) ובזה ליכא כלל לדינא דטענת ברי.

**ועד"ז** נראה בטעם הא דנדה נאמנת על עצמה מדין ע"א אף אם בע"ד אינו נאמן, דדוקא כשמעידה על עצמה דהיא כשרה או דהיא מותרת חשיבא כבע"ד, אך כל שמעידה על גופה שאינה טמאה נדה לא חשיבא כלל כבע"ד.[[15]](#footnote-15)

## בד' הרא"ש מבו' דבעדות איסורין אף בע"ד נאמן

כב] **אמנם** הנה בעיקר מש"כ הקוב"ש דבע"ד אינו נאמן באיסורין, מצינו דלא כן בדברי הרא"ש בגיטין פ"ה סימן י"ב שכתב דהא דאין אדם נאמן לומר כהן אני להאכילו בתרומה מדינא דע"א נאמן באיסורין הוא משום דהוי שבח כהונה וריוח מתנות כהונה לו ולזרעו לדורותיו, ומבו' דאלמלי ה"ט דחיישינן דמשקר הי' נאמן, והרי דבהא דע"א נאמן באיסורין אף בע"ד נאמן, ועמד ע"ז השערי ישר בש"ו פ"ח.

## טעם הא דשבוי' אינה נאמנת על עצמה

כג] **וגם** במש"כ הקוב"ש דהא דשבוי' אינה נאמנת על עצמה הוא משום דבע"ד לאו עד הוא ואינו נאמן באיסורין, יש לתמוה ע"ז ממה שאמרו לקמן כ"ז ב' דאף שפחתה אינה נאמנת להתירה, ואף דתנן דאין מעיד ע"י עצמו מ"מ שפחתה נמי כעצמה דמי, והנה הרי הא דשפחתה אינה נאמנת מבו' שם להדיא דהוא משום דחיישינן שתשקר, ולפ"ז הרי דממה שאמרו דשפחתה נמי כעצמה דמיא והויא בכלל הא דתנן דאין אדם נאמן ע"י עצמו מבו' דגם הא דהיא עצמה אינה נאמנת הוא משום דהיא חשודה לשקר, ועמד ע"ז השערי ישר שם.[[16]](#footnote-16)

## י"ל דהא דאינה נאמנת מדין ע"א הוא משום חשש משקר

כד] **אך** הנה לפ"ז י"ל דעיקר הא דאינה נאמנת מדין ע"א נאמן באיסורין הוא משום חשש משקר, דכ"ה דשבוי' אינה נאמנת על עצמה משום חשש משקר, ה"נ הכא אינה נאמנת על עצמה משום חשש משקר,[[17]](#footnote-17) וע"כ כל הא דנאמנת הוא מדינא דטענת ברי, - והיינו דרק כשבאנו להאמינה משום נאמנות ע"א הוא דכל דיש לחוש לשקר אינה נאמנת, דנאמנות ע"א הוא משום דחזקתו שמעיד אמת וכל דיש לחוש דמשקר ליכא לעיקר הנאמנות, אך כל שנאמנת משום טענת ברי לא איכפת לן דיש לחוש לשקר, והרי כל נאמנות ברי דבע"ד בממון הוא אף דיש לחוש לשקר, - ושו"ר שכ"ה מבו' בתשו' ברית אברהם אהע"ז סימן פ"ב סק"ט, עיי"ש.

## י"ל דהא דאינה נאמנת מדין ע"א הוא משום דמעלה עשו ביוחסין דלא סגי בע"א

כה] **וי"ל** עוד כמש"כ הקהלת יעקב בסימן ד' סכ"ו דמשום מעלת יוחסין אין ע"א נאמן,[[18]](#footnote-18) וכתב דזהו טעמא דמ"ד דפוסל בבתה משום דלית לה חזקת כשרות, ולא מהימנינן לה משום נאמנות ע"א, דהוא משום דמשום מעלת יוחסין אינה נאמנת משום ע"א בדליכא חזקה, ולפ"ז י"ל דאף היכא דאיכא חזקה אינה נאמנת משום נאמנות ע"א, אלא מדין טענת ברי, וכ"כ החזו"א בסימן א' סקי"ג, עיי"ש.

## ביאור דברי הרשב"א דבספיקא דפ"פ אינה נאמנת מדין ע"א ובספק אונס ספק רצון נאמנת מדין ע"א

כו] **ולפ"ז** נראה בדעת הרשב"א דמש"כ בתחילת דבריו דהא דנאמנת הוא מדין טענת ברי ואינה נאמנת מדין ע"א באיסורין, הוא משום דמעלה עשו ביוחסין שלא תהא נאמנת על עצמה משום חשש משקר, וכמש"כ כן הגרע"א לקמן בע"ב דהא דאינה נאמנת על עצמה דומיא דשבוי' הוא משום מעלת יוחסין, או דמעלה עשו ביוחסין דאין ע"א נאמן כלל, וע"כ כל הא דאשת כהן נאמנת לומר דנאנסה לאו תחתיו או מוכ"ע אני הוא רק מדינא דטענת ברי.[[19]](#footnote-19)

**ובזה** מבו' עיקר מה שאמרו בסוגיין דאינה נאמנת להכשיר עצמה אלא מכח דאית לה חזקת כשרות ול"ה כחתיכה ספק חלב ספק שומן דנאמן ע"א להתירה, דביוחסין החמירו חכמים דאינה נאמנת.

כז] **ומש"כ** הרשב"א דאשת ישראל נאמנת לומר שאנוסה היא מדין ע"א נאמן באיסורין, היינו משום דכל הא דאינה נאמנת על עצמה מדין ע"א נאמן באיסורין הוא משום מעלת יוחסין, אך באשת ישראל דליכא למעלת יוחסין שפיר היא נאמנת מדין ע"א.[[20]](#footnote-20)

**ומש"כ** הרשב"א לחלוק ע"ד גדולי המורים דהיא נאמנת להתיר את עצמה מדינא דע"א נאמן באיסורין, אף דביוחסין אינה נאמנת להתיר עצמה מדין ע"א, נראה דהוא משום דטעמא דגדולי המורים שאינה נאמנת להתיר עצמה מבו' בדבריהם דהוא מכח דינא דספק סוטה דמזה נלמד דאינה נאמנת להתיר את עצמה, וע"ז הוא שהק' הרשב"א דודאי דספק סוטה נאמנת להתיר את עצמה מדין ע"א נאמן באיסורין, והא דסוטה אינה נאמנת הוא משום דרגל"ד, ואין ללמוד מהתם דאינה נאמנת להתיר את עצמה.[[21]](#footnote-21)

## טעם הא דבמשנתינו נאמנת לדעת הרשב"א גם מדין ע"א אף דהוי יוחסין

כח] **ואמנם** לכאו' אין הדברים מתישבים, שהרי הרשב"א שם כתב לדקדק מלישנא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה דהיא נאמנת מדין עדות דע"א, והרי דאף ביוחסין נאמנת אשה על עצמה.

**אך** נראה דהטעם בזה הוא, דכיון דבמשנתינו מדינא היא מותרת אף בטענת שמא משום דמוקמינן לה בחזקת כשרות, הרי אף דהחמירו חכמים שלא להתירה מ"מ שפיר סגי בזה בעדות דע"א ולא החמירו חכמים בכך, וכ"כ הקהלת יעקב שם דמעלה עשו ביוחסין שלא להאמינה היכא דליכא חזקה,[[22]](#footnote-22) ודוקא בגונא דהרשב"א דאומר פ"פ מצאתי דמדינא היא אסורה, דלא מצינו להתירה משום חזקת כשרות כיון דאיכא חזקת הגוף כנגדה דתחתיו נבעלה, אינה נאמנת מדין ע"א ובעינן בזה לדין טענת ברי.[[23]](#footnote-23)

## צ"ע במש"כ הרשב"א דהא דנאמנת לומר דאנוסה היא הוא משום דע"א נאמן באיסורין ולא האמינה מדין טענת ברי

כט] **אך** אכתי יש להעיר בזה, דאף דבאשת ישראל שאומרת שאנוסה היא יש להאמינה גם משום דע"א נאמן באיסורין, הרי לכאו' ה"נ יש להאמינה מדין טענת ברי, ומ"ט כתב הרשב"א דהא דנאמנת הוא משום דע"א נאמן באיסורין ולא כתב דהוא מדין טענת ברי, וכמש"כ לעיל מינה בטעם הא דבספיקא דפ"פ נאמנת להכשיר עצמה.

**ואמנם** הנה י"ל דניח"ל להרשב"א לפרש לטעמא דע"א נאמן באיסורין דמכח טעם זה היא נאמנת לכו"ע, ומשום טענת ברי אינה נאמנת אלא לר"ג, ואכתי תיקשי לר' יהושע דאונס בישראל דשרי היכי משכח"ל, - אך אכתי תיקשי במש"כ הרשב"א במשמה"ב דאשת ישראל שנבעלה אינה נאמנת לומר דאנוסה היא, דמ"ט אינה נאמנת מדין טענת ברי, כמש"נ להעיר לעיל סקי"ד.

## יסוד הנאמנות דברי וחזקה

ל] **והנה** בעיקר הנאמנות דברי וחזקה, כתב הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ו א', ז"ל, דעד כאן ל"ב ר"ג טענה, אלא גבי נושא אשה ולא מצא לה בתולים, שאלמלא טענתה אין חזקתה כלום שהרי בעולה היא שאין לה בתולים, "ובשביל חזקת גופא נאמנת לטעון טענה אחרת להעמיד חזקה ראשונה" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דעיקר הא דהיא נאמנת הוא מכח החזקה ואך דאלמלי טענתה אין חזקתה כלום שהרי היא בעולה לפנינו ומהני טענתה לסלק הריעותא דבעולה לפנינו ולהעמיד חזקה הראשונה, וכ"כ הברכ"ש בכ"ד בביאור דבריו.

לא] **וכ"נ** גם ממש"כ הרשב"א בסוגיין בסו"ד, בטעם הא דאף השותקת מותרת משום פתח פיך לאלם, ז"ל, וטעמא כדאמרינן דהא דלר"ג מהימנא משום דחזקה דגופה, עכ"ל, ומשמע דעיקר הא דנאמנת הוא מכח החזקה דגופא וכל הא דבעינן לטענתה הוא להעמיד החזקה הראשונה וע"כ הוא דאף כשאינה טוענת אמרינן דפתח פיך לאלם, אך אם עיקר ההיתר הוא מכח טענתה ל"ה מהני בזה דינא דטענינן, (וכאשר כ"נ גם בדברי הרמב"ן במלחמות לקמן שם), וכ"כ בברכ"ש סימן כ"ב.

**וכ"נ** גם ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט שהבאנו לעיל סקי"א דהא דהיא נאמנת להתיר עצמה ולא אמרינן דאין נאמנותה אלא לענין ממון הוא משום דטעם נאמנותה הוא משום חזקה דגופא וע"כ אף גופה שרי, והרי דעיקר נאמנותה הוא מכח חזקת הגוף ול"ב להברי אלא להעמיד את חזקתה, וע"כ ה"ז מועיל אף לענין איסורין, (ומשמעות דבריו דדאם עיקר זכייתה בממון הוא מכח טענתה, ל"ה מהני זה לענין איסורין, וצ"ע).[[24]](#footnote-24)

## טעם הא דאשת כהן נאמנת לומר לאו תחתיו משום ברי וחזקה אף דכנגד חזקת כשרות דגופא איכא לחזקת הגוף דתחתיו נבעלה

לב] **וזה** נראה בטעם מש"כ הרשב"א דאשת כהן שאמרה שנאנסה קודם שנתארסה נאמנת משום ברי וחזקת כשרות דגופא, אף דכנגד חזקת כשרות דגופא איכא לחזקת הגוף דתחתיו נבעלה, והיינו משום דמהניא טענתה להעמיד את חזקת כשרות דידה ולסלק להריעותא דבעולה לפנינו וע"כ שפיר מהני חזקתה להכשירה, דכל הא דמהני חזקת הגוף כנגד חזקת כשרות הוא רק כשיש ריעותא לפנינו, אך כיון דמהניא טענתה לסלק להריעותא ואין לנו להסתפק כלל שנבעלה תחתיו, ל"מ החזקת הגוף כלל.

## האומרת מוכ"ע אני ואח"כ בא עלי' ומצא פ"פ אם היא נאמנת

לג] **ובביאור** הך מילתא דמהניא טענתה להעמיד החזקה נראה, ובהקדם, דהנה לדעת ר' יהושע דאינה נאמנת לומר מוכ"ע אני, יש להסתפק בגונא דמעיקרא אמרה לו שהיא מוכ"ע ואח"כ בא עלי' ומצא פ"פ וטוען דשמא דרוסת איש היא, אם היא נאמנת.

**ומצאנו** הדברים מפורשים בדברי הרמב"ן לעיל ט' ב' וי"א ב' דבכה"ג אף לדעת ר' יהושע היא נאמנת ואינה מפסדת כתובתה, עיי"ש.

לד] **ובפשוטו** הי' מקום לומר דהטעם בזה הוא משום דטענתו דדרוסת איש היא הוא להפסידה כתובתה בטענת מק"ט, וכיון דנשאת לו מעיקרא ע"ד דמוכ"ע היא והי' ידוע לו שהוא עתיד למצוא פ"פ, לא מצי טעין טענת מק"ט.[[25]](#footnote-25)

**ואמנם** לפ"ז נמצא דכל מש"כ הרמב"ן דבכה"ג היא נאמנת הוא לענין ממון, אך לענין איסור אף בכה"ג אינה נאמנת, והיא אסורה לבעלה, ונמצא לפ"ז דלמש"כ הראשונים דהא דכשמצא פ"פ נאמנת לומר מוכ"ע אני להתיר עצמה הוא משום דקי"ל כר"ג, ומשמע דלדעת ר' יהושע אינה נאמנת, הרי ממילא דלדעת ר' יהושע אין ביד מוכ"ע לינשא לכהן, (אלא בקידש ובעל לאלתר), משום דאחר שיבא עלי' וימצא פ"פ תהא אסורה עליו.[[26]](#footnote-26)

לה] **אך** יש להעיר בזה, דאם כל הא דהיא נאמנת בכה"ג הוא משום דלית לי' טענת מק"ט, הרי הדין נותן דכ"ז הוא שלא תפסיד כתובתה לגמרי, אך אכתי לא יהא לה כתובה מאתים, למ"ד דמוכ"ע כתובתה מאתים, דשמא דרוסת איש ואין לה אלא כתובה מנה, דלפחות כתובתה למנה ל"ב לטענת מק"ט, דאף בלא טענת מק"ט כיון דבעולה היא אין לה אלא כתובה מנה,[[27]](#footnote-27) ובדברי הרמב"ן משמע דבכה"ג היא נאמנת לגמרי ולמ"ד דמוכ"ע כתובתה מאתים יש לה כתובה מאתים.

**ובאמת** בל' הרמב"ן משמע לפרש הטעם בזה בע"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, שאם כנסה בחזקת מוכ"ע לא אמר ר' יהושע בזו דאינה נאמנת, דמאי קא טעין בעל היא אומרת פתח פתוח והוא אומר פתח פתוח, "וכיון דלא איתרע חזקתה" ודאי נאמנת ככל שאר אלמנות שאינו יכול לומר שמא זינו, עכ"ל, ובדף י"א כתב, ז"ל, אי ס"ד דאמרה לי' מעיקרא השתא מאי טעין בעל ואמאי אמר ר' יהושע לא מהימנא, אלא ש"מ כגון שכנסה בחזקת בתולה גמורה ולא מצא לה בתולים ועכשיו היא אומרת מוכ"ע אני ומשו"ה אמר ר' יהושע לא מהימנא "דכיון דאיתרע חזקתה ולא מצא לה בתולים" חיישינן שמא דרוסת איש היא, עכ"ל, - ומשמעות דבריו דהטעם דאם אמרה לו מעיקרא דמוכ"ע היא נאמנת אי"ז משום דבכה"ג אי"ז מק"ט כיון דידע מעיקרא שיהא פתחה פתוח, אלא הוא משום דבכה"ג לא איתרע חזקתה כלל במציאת הפ"פ.[[28]](#footnote-28)

לו] **ושמא** הטעם בזה, דכל הא דס"ל לר' יהושע דאינה נאמנת הוא אחר שמצא פ"פ ואיתרע החזקה ונולד ספק לפנינו, אך כל שעדיין לא נולד ספק לפנינו היא נאמנת לומר מוכ"ע אני, ותו ל"ה מציאת הפ"פ אח"כ ריעותא כלל כיון דכבר ידענו דמוכ"ע היא, דבאשה שידוע דהיא מוכ"ע הרי אין הפ"פ ריעותא כלל על זנות.

## ביאור הא דמהני טענת האשה להעמיד החזקה הראשונה

לז] **ועד"ז** נראה בביאור מש"כ הרמב"ן דמהני טענתה להעמיד חזקה הראשונה, דכיון דכל הריעותא בחזקתה הוא מכח מציאת הפ"פ, מהניא טענתה דמוכ"ע היא לבטל לעיקר הריעותא, דלפי טענתה דמוכ"ע היא אין הפ"פ ריעותא כלל בחזקתה שהרי ידענו סיבה הגורמת לפ"פ, ותו הו"ל כחזקה מעליא בלא ריעותא.[[29]](#footnote-29)

## ביאור מש"כ הרשב"א דהא דשבוי' אינה נאמנת הוא משום דמשום שבאי אתה בא לפוסלה ולו אנו חוששין והוא פסול אצלה

לח] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א לחלק בין היכא דמספק"ל אי נבעלה לכשר או לפסול דנאמנת לומר לכשר נבעלתי לשבוי' דהשבאי פסול אצלה וע"כ אינה נאמנת, והיינו דבמשנתינו שבאנו לאסרה מכח שראינוה מעוברת והוי זה ריעותא שנבעלה לפסול, הרי לפי טענתה שנבעלה לכשר ליכא ריעותא כלל בחזקתה, שהרי ידענו שעיבורה הוא מכח הכשר ותו ליכא ריעותא כלל שנבעלה לפסול, וע"כ היא נאמנת להתיר עצמה, - ומשא"כ בשבוי' דהשבאי פסול אצלה ומכח שהיא מסורה בידו הוי זה ריעותא שנטמאה, הרי דאף שהיא אומרת דטהורה היא אי"ז מועיל לבטל לעיקר הריעותא, דאכתי הוי השבי' סיבה להסתפק שנטמאה, וע"כ בכה"ג אינה נאמנת להתיר עצמה.

## י"ל דגם בספק אונס ספק רצון ל"מ טענתה להעמיד החזקה

לט] **ולפ"ז** נראה בדעת הרשב"א, דכל מש"כ בתחילת דבריו דנאמנת להתיר עצמה מדינא דטענת ברי, הוא רק בגוונא דטוענת שנאנסה קודם שנתארסה או שאומרת שהיא מוכ"ע, אך באשת ישראל שטוענת שאנוסה היא, אינה נאמנת להתיר עצמה מדינא דטענת ברי.[[30]](#footnote-30)

**והטעם** בזה הוא, דדוקא כשאומרת שנאנסה קודם שנתארסה, או שאומרת דהיא מוכ"ע, מהני טענתה לסלק לעיקר הריעותא, דאין מציאת הפ"פ ריעותא כלל על זנות, כיון דיש סיבה אחרת הגורמת לפ"פ, אך באשת ישראל שטוענת שנאנסה תחתיו, יש מקום לומר דכיון שנבעלה תחתיו הוי זה ריעותא לומר שנתרצתה לכך, ול"מ טענתה שאנוסה היא לסלק לעיקר הריעותא.

מ] **ולפ"ז** מתפרש היטב מש"כ הרשב"א דהא דאונס בישראל מישרא שרי ונאמנת לומר שאנוסה היא הוא מדינא דע"א נאמן באיסורין, דבאמת כל הא דנאמנת הוא רק מדינא דע"א נאמן באיסורין ובלא"ה לא היתה נאמנת, דלא מצינו להאמינה מדינא דטענת ברי.[[31]](#footnote-31)

**ובזה** מתפרש גם מש"כ הרשב"א במשמה"ב דאינה נאמנת לומר דאנוסה היא, ואינה מותרת אלא כשראינו באונסה, והיינו משום דס"ל דאינה נאמנת מדינא דע"א דהו"ל כדבר שבערוה, וגם אינה נאמנת מדינא דטענת ברי, דכיון שראינו שנבעלה הו"ל ריעותא שנתרצתה, וטענתה שאנוסה היא אינה מועלת לסלק לעיקר הריעותא.

## י"ל דהא דבספק אונס ספק רצון אינה נאמנת מדין טענת ברי הוא משום דלי"ב חזקה כלל

מא] **וי"ל** עוד בפשיטות בטעם הא דאינה נאמנת לומר אנוסה אני מדינא דטענת ברי, דהנה הרשב"א במשמה"ב שם כתב, ז"ל, אילו אשת איש שראינוה שנבעלה אין תולין דבר תורה להקל משום חזקה דכשרות שהרי שור שחוט לפניך ואין כאן אלא חדא ספיקא ספק באונס ספק ברצון וספיקא דאורייתא לחומרא, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל שנבעלה ספק באונס ספק ברצון, לא מוקמינן לה מדאורייתא אחזקה, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ט' א' דמוקמינן לה אחזקה, (אלא בגונא דליכא קול ואיכא רוב רצון), והיינו משום דהוי זה ריעותא בחזקתה כיון שנבעלה בודאי בעילה הראוי' לאסור.[[32]](#footnote-32)

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרשב"א לעיל להוכיח דנאמנת לומר אנוסה אני דאל"כ היאך משכח"ל אונס בישראל דשרי, והרי דאלמלי דנאמנת הוה אסרינן לה ול"ה מוקמינן לה בחזקת היתר.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דאינה נאמנת בטענת ברי, דהרי כל הא דמהני טענת ברי באיסורין הוא בדאיכא חזקה, דאף מאן דמכשיר בבתה הוא רק משום דחזקת האם מהני לבת וכמש"כ הרשב"א בקידושין ס"ו א', וכיון דבספק אונס ספק רצון בטלה חזקתה לגמרי, ל"מ בזה טענת ברי.

מב] **ולמש"נ** באו כל דברי הרשב"א על מכונם, דבתחילת דבריו כתב דהא דאשת כהן נאמנת להתיר עצמה כשטוענת שנאנסה קודם שנתארסה הוא מדינא דטענת ברי, והיינו משום דלא מצינו להתירה מדינא דע"א נאמן באיסורין, דביוחסין החמירו חכמים דאינה נאמנת מדין ע"א ואינה נאמנת אלא מדין טענת ברי, ובהמש"ד כשכתב לדון לאסרה דומיא דספק סוטה כתב דספק סוטה נאמנת להתיר עצמה מדין ע"א נאמן באיסורין ודימה להא דאשת ישראל שנבעלה נאמנת להתיר עצמה, דהתם אינה נאמנת אלא מדינא דע"א ולי"ב לדינא דטענת ברי, כיון דאף אחר טענתה אכתי קיימא הריעותא שנתרצתה, או משום דלי"ב חזקה כלל.

## למש"נ נמצא דפליגי ר"ג ור' יהושע גם אם נאמנת משום טענת ברי וגם אם נאמנת משום ע"א

מג] **והנה** נמצא לפ"ז דבמשנתינו דראוה מעוברת הא דלר"ג ור"א נאמנת הוא גם משום דינא דטענת ברי וגם משום דינא דע"א נאמן באיסורין, וכדתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה,[[33]](#footnote-33) ור' יהושע פליג בתרוייהו דאינה נאמנת לא משום טענתה ולא מדין הנאמנות דע"א באיסורין.

## יסוד הפלוגתא דר"ג ור' יהושע אם נאמנת

מד] **ונראה** די"ל דאי"ז ב' פלוגתות דלא שייכי זל"ז,[[34]](#footnote-34) אלא ביסודם חד פלוגתא היא.[[35]](#footnote-35)

**והביאור** בזה הוא, בהקדם, דהנה בעיקר דינא דר' יהושע דאינה נאמנת ולא מוקמינן לה בחזקת כשרות כתבו התוס' לקמן ע"ה ב' דהוא משום דמעלה עשו ביוחסין, והריטב"א שם כתב דכיון דנסתרה רגל"ד שלא בדקה ובטלה חזקת גופה,[[36]](#footnote-36) ובחי' הגרע"א בסוגיין נקט דכל הא דלא אזלינן בתר חזקה, הוא רק משום דאיתרע חזקתה, וע"כ בספיקא דאפקרה דלא איתרע חזקתה, מודה ר' יהושע דה"ה נאמנת,[[37]](#footnote-37) וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל במשנתינו, עיי"ש.

**ובדעת** ר"ג דנאמנת מבו' ג"כ דאינה מותרת אלא בטוענת ברי, והרי והרי דמודה לעיקר דינא דר' יהושע דא"א להכשירה מכח החזקה משום דאיתרע החזקה, וע"כ ל"מ החזקה משום מעלת יוחסין, וכמש"כ כן התוס' ביבמות ס"ח א' (ד"ה רישא), ואך דס"ל דכל דטוענת ברי נאמנת, ובפשוטו ג"ז הוא בצירוף החזקה, וכמו שאמרו בסוגיין דמה"ט איכא למ"ד דלא מכשיר בבתה, ואף למ"ד דמכשיר בבתה כתבו התוס' לקמן כ"ו ב' דהוא משום דחזקת האם מהני לבת.

מה] **ואמנם** יש להסתפק בביאור יסוד הפלוגתא בזה, די"ל דפלוגתייהו היא בכח הברי, דר"ג אלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דאף דאין להכשירה מכח החזקה דאיתרעא מ"מ מהני הברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי וע"כ כיון דאיתרעא החזקה א"א להכשירה מכח הברי.

**אך** י"ל דפלוגתייהו היא בכח החזקה, דכו"ע מודו דאלים ברי ומן הדין כל דאיכא ברי וחזקה ה"ה נאמנת, ואך דר' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה לאו כלום היא וע"כ ל"מ הברי להעמיד החזקה ולהכשירה, ור"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה וא"א להכשירה מכח החזקה בפנ"ע אכתי עיקר החזקה קיימת, וע"כ כל דאיכא טענת ברי המעמדת את החזקה ה"ה נאמנת.[[38]](#footnote-38)

## פלוגתת הראשונים אם פלוגתת ר"ג ור' יהושע היא בכח הברי או בכח החזקה

מו] **ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, דהנה לקמן ע"ה ב' פליגי ר' יהושע ורבנן בספק בהרת קדמה או שער לבן קדם, דרבנן מטמאים ור' יהושע מטהר, והתוס' הרא"ש בנדה י"ט א' כתב, ז"ל, הק' ר"ת בספר הישר סימן ג', מ"ט דת"ק דמטמא בספיקא נוקי גברא אחזקתי' וכו', ועוד רבנן דפליגי עלי' דר' יהושע מאן ניהו ר"ג ור"א דאשכחן דפליגי עלי' "לענין חזקות" בפ"ק דכתובות "גבי ראוה מעוברת" וגבי משארסתני נאנסתי,[[39]](#footnote-39) ואמרינן עלה בפ' המדיר וכו' כי לא אזיל ר' יהושע בתר חזקה דגופא היכא דאיכא חזקה דממונא אבל ליכא חזקה דממונא אזיל בתר חזקה דגופא וכו', והשתא י"ל התם דאיכא חזקה דממונא דמרעא לחזקה דגופא אזיל ר"א בתר חזקה דגופא הכא דליכא דמרע לי' לא כ"ש, עכ"ל.

**ובפי'** הר"ש בנגעים פ"ד מי"א הק' כעי"ז, וכתב ע"ז, ז"ל, מיהו בזה י"ל דטעמייהו התם משום דאלים להו ברי כדאמרי' בפ"ק דכתובות דר"ג ור"א דפליגי עלי' אלים להו ברי שהאשה טוענת ברי אבל הבעל אינו יודע, עכ"ל.[[40]](#footnote-40)

מז] **ולמדנו** מזה דפליגי קמאי בביאור יסוד הפלוגתא דר"ג ור' יהושע, דדעת התוס' הרא"ש דפלוגתייהו בראוה מעוברת היא "בדיני חזקות", והיינו דלא פליגי ר"ג ור' יהושע בכח הברי, אלא דר"ג ס"ל דאף דאיתרע החזקה, אינה בטלה לגמרי וע"כ כל שנצטרף לה טענת ברי היא נאמנת להכשיר עצמה, ור' יהושע ס"ל דכיון דאיתרע החזקה היא בטלה לגמרי ול"מ הברי להצטרף להחזקה ולהכשירה, וברי בפנ"ע לכו"ע אינו מועיל להכשירה וכדחזינן ממ"ד דפוסל בבתה, וכנ"ל.

**אך** דעת הר"ש דפלוגתייהו היא בכח הברי, והיינו דלעולם בדיני חזקות מודה ר"ג לר' יהושע דכל דאיתרע החזקה אינה מועלת, ואדרבה ר"ג מגרע כח החזקה מר' יהושע, ואך דאלים לי' ברי, וע"כ ס"ל דכל שטוענת ברי מהניא הטענת ברי להכשירה, ור' יהושע לא אלים לי' ברי וע"כ כיון דאיתרע החזקה לא מצינו להכשירה מכח טענתה.

## בדברי הראשונים במכילתין מבו' דפלוגתת ר"ג ור' יהושע היא בכח החזקה

מח] **ובדברי** הראשונים במכילתין בכ"ד מבו' שדעתם כדעת התוס' הרא"ש בזה, דהנה בחי' הריטב"א לקמן ט"ו ב' כתב, ז"ל, ואיכא למידק טובא אשמעתין דמאי פרכינן מההיא דתינוק דשאני התם דלית לי' חזקה דכשרות משא"כ בתינוקת דאית לה חזקה דכשרות, ונ"ל דקושיין למ"ד "דכל שנבעלה אבדה חזקתה וכסברא דר' יהושע", עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו, דהך דינא דכל שנבעלה אבדה חזקתה הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"ג אף שנבעלה לא אבדה חזקתה, והנה הרי התם איירי בשאינה טוענת ברי, ומבו' מזה דאף כשאינה טוענת ברי פליגי ר"ג ור' יהושע, דלר"ג לא אבדה חזקתה, והא דלא מכשרינן לה אלא בטוענת ברי הוא משום מעלת יוחסין, ולר' יהושע אבדה חזקתה, והרי דעיקר פלוגתא דר"ג ור' יהושע היא בדיני חזקות.

מט] **עוד** יש ללמוד כן ממש"כ בפירש"י לקמן י"ד ב' במה שאמרו התם דאי ר"ג אפילו ברוב פסולין נמי מכשר, ופירש"י, ז"ל, דאית לי' העמד אשה על חזקתה, עכ"ל, ומשמע דיסוד דינא דר"ג דבזה נחלק על ר' יהושע הוא דאית לי' העמד אשה על חזקתה, ובזה הוא שנחלק על ר' יהושע.

**וכ"נ** גם ממש"כ בפירש"י לקמן י"ד' א', ז"ל, מי אמר רבי יהושע אינה נאמנת אלמא לא מוקמינן לה אחזקה, עכ"ל, והרי דיסוד דינא דר' יהושע הוא דלא מוקמינן לה אחזקה, ובזה הוא שנחלק על ר"ג.

**וכ"ה** מבו' בדברי הבעה"מ לקמן ל"ו א' שפירש דלר"ג יש לחרשת טענת בתולים משום דבחזקת בתולה עומדת, ולר' יהושע דלית לי' חזקה דגופא חזקתה בעולה ואין לה טענת בתולים, ועמש"כ המל"מ בפי"א מאישות ה"ח בתחילת דבריו לפרש לדבריו, והרי דעיקר הפלוגתא דר"ג ור' יהושע היא אם אזלינן בתר חזקה דגופא.

## לפ"ז י"ל דהא דפליגי ר"ג ור' יהושע אם נאמנת משום טענת ברי ומשום ע"א חדא פלוגתא היא

נ] **ולפ"ז** י"ל דזהו דפליגי ר"ג ור' יהושע אם היא נאמנת משום טענת ברי ומשום ע"א, וביסוד הדברים חדא פלוגתא הוא דפליגי בדין חזקה, דלר"ג דאית לי' דלא בטלה החזקה, הרי הגם דאינה מועלת להתיר בפנ"ע מ"מ מהני הברי להעמיד החזקה, וגם נאמנת בכך על עצמה מדין ע"א, אף שהחמירו ביוחסין דאינה נאמנת, אך לר' יהושע דאית לי' דבטלה החזקה לגמרי, ל"מ הברי להעמיד החזקה, וגם אינה נאמנת על עצמה, כיון שהחמירו ביוחסין דאינה נאמנת על עצמה.

1. ואם נאמנותה הוא מדינא דע"א, אי"ז ענין להא דלענין ממון לא אמר ר"ג בברי וברי, וגם א"צ לזה דבלא"ה פשיטא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הנה הבית יעקב לעיל ט' ב' פירש דמסקנת ד' הרא"ש דליכא כלל לדין טענת ברי באיסורין, ומה שקיים בסו"ד לדינא דרבינו יונה הוא מדינא ע"א נאמן באיסורין, עיי"ש בדבריו.

   ואמנם הנה דבריו מתישבים רק לפ"מ שפירש שם בד' הרא"ש בסו"ד דמש"כ דבמשארסתני נאנסתי נאמנת הוא לגבי איסור, אך הנה התוס' הרא"ש לקמן י"ד א' שכתב ע"ד דבריו בפסקיו כתב להדיא דהא דנאמנת וכתובתה מאתים הוא משום דאלים לי' ברי, ומדמי לה למה שאמרו התם דאלים לי' ברי לענין להתיר עצמה, ולפ"ז ודאי דיש לפרש כן גם בדבריו בפסקיו, ומבו' לפ"ז דגם הא דמסיק להתיר הוא מדינא דטענת ברי ומהני טענת ברי אף באיסורין. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"ה מבו' גם בדברי הריטב"א והר"ן לעיל שם, ובדברי הר"י מיגש בשלהי פירקין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך יש מקום לדחות, דהנה הרשב"א שם לעיל מינה כתב דהא דבמכחישתו הוא נאמן הוא משום דהו"ל ברי וברי ואמרו לקמן דלא אמר ר"ג אלא בברי ושמא אך בברי וברי לא קאמר, וצע"ג דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף אם היתה נאמנת אף בברי וברי, מ"מ הי' הבעל אסור בה דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, - ולכאו' בעכצ"ל דכל הא דיש בזה לדין שאחד"א אף דהוא משועבד לה והו"ל כחב לאחרים, הוא משום דהוא נאמן בטענתו כנגד שעבודה, אך אם ל"ה נאמן בטענתו נגד שעבודה, ל"ה בזה לדין שאחד"א, - ולפ"ז י"ל דזהו דמהני בזה דינא דטענינן דעי"ז אין טענתו מועלת כנגד שעבודה, ותו ליכא בזה לדינא דשאחד"א, ואה"נ דהבעל עצמו יהא אסור בה, אך לא יהא בזה לדינא דר"א דשאחד"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואמנם במה שפירש מעיקרא רק לטעמא דטענת ברי י"ל דהוא משום דפשיט"ל דע"א נאמן באיסורין, - אך במה שפירש אח"כ רק לטעמא דע"א נאמן באיסורין, תיקשי דכיון דלא סגי בהכי, הו"ל לפרש דהטעם לחלוק ע"ד גדולי המורים הוא מדינא דטענת ברי. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א להוכיח דנאמנת אף דהוי העדות על עצמה מהא דתניא זו היא עדות שהאשה כשרה לה, ולא הוכיח כן מעיקר דינא דמתניתין דנאמנת להכשיר עצמה, משום דבמתניתין היא נאמנת מדין טענת ברי ולא למדנו מזה דיש להאמינה גם מדינא דע"א נאמן באיסורין אף דהוי העדות על עצמה, ורק מהא דתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה למדנו דהיא נאמנת על עצמה מדין עדות. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואף במקום רוב פסולין י"ל דמדינא היא מותרת, וכמשמעות ד' רש"י בע"ב ד"ה מכשיר אפי' ברוב פסולין, וכמש"כ הגרע"א דמכח הא דבודקת ומזנה ליכא למיזל בתר רוב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה אמנם הרא"ש לעיל שם עמד בכעי"ז, ומשמעות דבריו דמסיק דהא דנאמנת להכשיר עצמה הוא אף בדליכא חזקה, וזהו טעמא דמאן דמכשיר בבתה, וע"כ היא נאמנת, וכ"נ בתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן ט"ז דמדינא היתה נאמנת להעלות את בנה לכהונה, וכל הא דאינה נאמנת הוא מדינא דזרעו מיוחס אחריו, אך דברי הרשב"א לא נתישבו בזה דבקידושין ס"ו א' כתב דטעמא דמאן דמכשיר בבתה הוא משום דחזקת האם מהני לבת, וגם בדברי הרא"ש אין הדבר ברור, עמש"כ התוס' הרא"ש לקמן י"ד א', ואכמ"ל.

   ויש להוסיף עוד, דבאמת ש"ר לעיל לא כתבו דנאמנת אלא באשת ישראל שאומרת נאנסתי, ובזה י"ל דשפיר מצינו להתירה מכח חזקת היתר לבעלה, דאף דבלא טענתה היא אסורה מדינא י"ל דהוא משום דהוי זה ריעותא בחזקתה וכל שהיא טוענת ברי מהני להעמיד חזקתה, אך הרשב"א כתב באשת כהן דנאמנת לומר לאו תחתיו, וכ"כ הר"י מיגש בשלהי פירקין, והב"ש בסימן ו' סקכ"ט ובסימן ס"ח דקט"ו נקט דאף הרא"ש ודעימי' מודו לזה, והתם הרי כנגד חזקת כשרות איכא חזקת הגוף דתחתיו נבעלה ולא מצינו להכשירה מכח החזקה, ובאמת בתשו' חת"ס אהע"ז ח"א סימן קל"א כתב בתו"ד דהרא"ש לא התיר אלא באשת ישראל, אך באשת כהן דאיכא חזקת הגוף כנגד החזקת כשרות אינה נאמנת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכמש"כ כן הרשב"א גופי' במשמה"ב בית ד' שער ב' בהא דאסרינן לה בספק תחתיו ספק לאו תחתיו ולא שרינן לה משום חזקה, ז"ל, דכל שאתה מעמיד אותה על חזקתה העמידנה בחזקה שלא נבעלה עד עכשיו שנמצאת בעולה, ואין לומר שמא לא תחתיו זינתה דכל שאתה ממשיך זמן חזקתה לא נבעלה עד שנתארסה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. וזה דלא כמש"כ הרשב"א לעיל ובתשו' שם דאף אם ראינו שנאנסה א"א להתיר מכח זה דשמא מרוצה היא ואין אונס ורצון אלא אחר כוונת הלב. [↑](#footnote-ref-10)
11. וי"ל עוד, דהוא משום דהכא שאומרת דל"ה כאן דבר שבערוה כלל, לא חשיב כעדות בדבר שבערוה, וכמש"כ הש"ש בש"ו פ"ג בדעת התשו' מיימוני, ונתבאר להלן סקי"ז, - ואמנם יש לסייע לדרך קמא ממש"כ הרשב"א לעיל י"א א', ז"ל, דלעולם אין מוציאין ממון אלא בראי' ברורה ותדע לך דע"א נאמן באיסורין ובממון אין פחות משנים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ ע"א בממון הוא משום דאין מוציאין ממון אלא בראי' ברורה, ולפ"ז הדין נותן דכל הא דל"מ ע"א בממון הוא רק להוציא ממון מחזקתו, וה"נ הא דל"מ ע"א בדבר שבערוה דילפינן לה דבר דבר מממון הוא רק כשבא להוציא מחזקה. [↑](#footnote-ref-11)
12. כן פירשו רבים מרבוותא בדעתו, אך השערי ישר בש"ד פ"ב ובש"ו פ"ג כתב דמודה הרמב"ם דהו"ל כדבר שבערוה דאינו נאמן, אלא דאיירי באשה הבאה ממדינת הים ואומר ע"א שהיא גרושה או זונה, דכיון דלא הוחזקה ככשרה לפנינו לי"ב לדינא דדבר שבערוה, עיי"ש, - אך גם לפ"ז לכאו' כ"ש דהכא יהא נאמן ע"א לומר שנבעלה לכשר, כיון דאי"ז כנגד המוחזק לפנינו. [↑](#footnote-ref-12)
13. וזהו שכתבו התוס' לקמן ע"ה ב' סוד"ה ספק טמא דחזקת כשרות לכהונה הוי כחזקת הגוף, ובספק אם נאסרה לבעלה כתבו התוס' לעיל ט' א' ד"ה ואיבע"א דאיכא חזקת היתר ומשמע דאי"ז חזקת הגוף, והיינו משום דפסול כהונה הוא חלות פסול בגופה ואיסור סוטה לבעלה אינו חלות פסול בגופה. [↑](#footnote-ref-13)
14. והרי כל הנשים האסורות יהיו אסורות אף כשיקומו בתחיית המתים בגוף אחר, אך נדה לא תהא אסורה כשתקום בתחיית המתים, דאף דהויא אותה אשה, מ"מ כיון דהוי גוף אחר, הרי דגוף זה אין עליו טומאת נדה, ויש להוסיף דחזינן בתו"כ דבעינן קרא למעט דזב וזבה שמתו אינם מטמאין במו"מ, ובפירש"י בשבת פ"ג ב' פירש להא דנדה אינה מטמאה לאברים דהיינו דאם חתך ממנה אבר אינו מטמא, והיינו משום דהטומאה היא על גופה, וע"כ הי' מקום לטמאות אף את האבר שנחתך מגופה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ונמצא כלל הדברים לפ"ז דכל דחשיבא כבע"ד לענין שתהא נאמנת בטענת ברי, לי"ב לנאמנות דע"א באיסורין, דבע"ד אינו נאמן, אך כל דלא חשיבא כבע"ד לענין שתהא נאמנת בטענת ברי, שפיר היא נאמנת מדין ע"א נאמן באיסורין. [↑](#footnote-ref-15)
16. ואמנם הנה בדברי הקוב"ש באות כ"א מבו' דדבריו מיוסדים על מה שאמרו לקמן שם דאף דעבדה ושפחתה נאמנין במסל"ת מ"מ היא עצמה אינה נאמנת, והרי דהא דהיא אינה נאמנת הוא דין בפנ"ע, - אך הנה הרשב"א לקמן שם כתב דטעם הא דהיא עצמה אינה נאמנת במסל"ת ול"ד לעבדה ושפחתה הוא משום דדילמא אערומי קא מערמא להראות עצמה כמסל"ת, ומבו' דהא דהיא עצמה אינה נאמנת הוא חד דינא עם הא דעבדה ושפחתה אינם נאמנין דהוא משום חשש שקר, - ואמנם הנה בדברי הרא"ה לקמן שם מבו' דהא דהיא אינה נאמנת אף במסל"ת הוא משום דעל עצמה אין לה תורת עד, עיי"ש, וגם בדברי הר"י מלוניל והמאירי לקמן כ"ז א' מבו' דהא דאינה נאמנת על עצמה הוא משום דאין לה תורת עד, ומה"ט הוא דאף בעלה אינו נאמן משום דאשתו כגופו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
17. והוא כדמדמי ר' יהושע בברייתא בסוגיין דאינה נאמנת על עצמה דומיא דשבוי' דאינה נאמנת על עצמה, וכ"כ ההפלאה במשנתינו והגרע"א לקמן בע"ב דע"א אחר נאמן להתירה אף לדעת ר' יהושע, ורק היא עצמה אינה נאמנת דומיא דשבוי', וי"ל דאף ר"ג דפליג הוא דנאמנת משום טענת ברי ולענין זה ל"ד לשבוי'. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומצינו כן בד' הריא"ז לקמן פ"ב ה"ה בטעם הא דאין ע"א נאמן להעלות לכהונה, וכ"ה בפירש"י לקמן כ"ד א' ד"ה נאמן להאכילו בטעם הא דאין ע"א נאמן להשיאו אשה מיוחסת, וכ"כ המאירי לקמן כ"ג ב'. [↑](#footnote-ref-18)
19. ואמנם הנה לפ"ז נמצא דאשת ישראל שטוענת מוכ"ע אני ל"ב לדין טענת ברי ונאמנת מדין ע"א באיסורין, - אך בלא"ה נראה דעיקר מש"כ הרשב"א דנאמנת משום טענת ברי הוא באשת כהן שטוענת לאו תחתיו, או באשת כהן שנתקדשה פחותה מבת ג' שטוענת מוכ"ע, דבשאר גווני בלא"ה יש להתירה כשטוענת מוכ"ע משום ספק ספיקא, וכמבו' בד' הרשב"א שם לעיל מינה דכל הא דאי"ז ספק ספיקא הוא רק כשאינה טוענת, ובכה"ג אינה נאמנת אלא מדין טענת ברי. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובזה מתפרש טעם הא דאשת ישראל שראינוה שנבעלה נאמנת לומר שהיא אנוסה אף דלית לה חזקת היתר, וכמש"נ להלן סקמ"א מדברי הרשב"א, משום דע"א נאמן באיסורין אף בדליכא חזקת היתר, ודוקא כשבאה להכשיר עצמה לכהונה דאינה נאמנת מדין ע"א הוא דאינה נאמנת אלא בדאית לה חזקת כשרות. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועד"ז י"ל עוד דממש"כ גדולי המורים דאינה נאמנת מדין ספק סוטה, מבו' דטעם הא דאינה נאמנת אי"ז משום מעלת יוחסין, ומה"ט אסרו גדולי המורים אף באשת ישראל דלי"ב למעלת יוחסין, וע"ז הק' הרשב"א דיש להאמינה משום דע"א נאמן באיסורין. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולמש"כ הקהלת יעקב דמעלה עשו ביוחסין דכל ע"א אינו נאמן, הרי דמהא דבשבוי' נאמן ע"א לומר דטהורה היא יש ללמוד דלא החמירו חכמים ביוחסין דלא סגי בע"א אלא היכא דהיא אסורה מדאורייתא בלא עדותו. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומקור דברי הרשב"א להך מילתא דכל מה שאמרו דהיא נאמנת להתיר עצמה מדין עדות הוא רק היכא דבלא"ה היא מותרת מדינא משום חזקת כשרות אך היכא דהיא אסורה מדינא לא סגי בעדות דע"א להתירה, נראה דהוא ממה שאמרו דאינה נאמנת להתיר עצמה אלא משום דאית לה חזקת כשרות, וזהו טעמא דמ"ד דפוסל בבתה, ואך מאן דמכשיר בבתה הוא משום דחזקת האם מהניא לבת כמש"כ הרשב"א בקידושין ס"ו א', והרי דאינה נאמנת להכשיר עצמה מדין עדות דע"א המועלת להתיר אף בדליכא חזקת היתר. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך העירו בזה ממש"כ הרשב"א לעיל י"ב ב' בתו"ד, ז"ל, טעמי' דר"ג משום חזקה דגופא דמסייעא לברי דידה, עכ"ל, ומשמע דעיקר נאמנותה הוא מכח הברי ול"מ החזקה אלא לסייע לברי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואף דקודם שבא עלי' ל"ה לו ריעותא להסתפק שמא דרוסת איש היא, ורק מכח מציאת הפ"פ הוא דאית לי' ריעותא, מ"מ כיון דהי' ידוע לו מעיקרא שהוא עתיד למצוא ריעותא דדרוסת איש היא, לא מצי טעין טענת מק"ט. [↑](#footnote-ref-25)
26. והנה אמנם יש לדון, דגם לדעת ר' יהושע היא נאמנת להתיר עצמה כשאומרת מוכ"ע אני משום דבכה"ג איכא ספק ספיקא להתירה, דכל הא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו ואינו מותרת משום ספק מוכ"ע וספק לאו תחתיו הוא מדלא טענה מוכ"ע, וכמש"כ התוס' לעיל ט' א', אך כל שטוענת מוכ"ע אני שפיר יש להתירה משום ספק ספיקא, - אך לדעת הרמב"ן לעיל ט' א' דהא דאינה מותרת משום ספק מוכ"ע וספק לאו תחתיו הוא משום דיש בה דרכים לפסול שמא תחתיו ושמא מפסול, הרי דאף אם אמרה מוכ"ע אני אינה נאמנת להתיר עצמה, - וגם לדעת התוס' מוכח דלר' יהושע לא חשיב כספק ספיקא בכה"ג משום דס"ל דמוכ"ע לא שכיח דאל"כ מ"ט היא מפסדת כתובתה, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ס"ז סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-26)
27. ואמנם בגונא שכתב לה כתובה מאתים י"ל דבעינן בזה לטענת מק"ט, וכ"ה בחי' רבינו קרשקש לעיל י"א ב' דהא דמוכ"ע שלא הכיר בה כתובתה מנה הוא כדינא דקנה ומחזיר אונאה, אך בגונא שלא כתב לה ואינו חייב בכתובתה אלא מכח חיוב כתובה, הרי דכל דבעולה היא אין לה אלא כתובה מנה ול"ב בזה לטענת מק"ט.

    ויש להוסיף, דבדברי הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ו א' בסו"ד נראה להדיא דלמ"ד דמוכ"ע בין הכיר בה בין לא הכיר בה כתובתה מנה לי"ב כלל לטענת מק"ט, והא דכשלא הכיר בה כתובתה מנה הוא משום דאף אם כתב לה כתובה לא חייב עצמו בחיוב בפנ"ע אלא בחיוב כתובה כדינה וכיון דמוכ"ע היא אין לה אלא כתובה מנה, וזהו שכתב שם דכל שאינו חייב לה כתובה מדינא וכתב לה כתובה מאתים אינה מפסדת כתובתה אף אם לא הכיר בה, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן פ"ב סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואמנם יש לדחוק דמכוון דבריו הוא דלא איתרע חזקתה טפי ממה שידע מעיקרא וע"כ ל"ה מק"ט. [↑](#footnote-ref-28)
29. והרי כשאומרת מוכ"ע אני או שבאו עדים שהיא מוכ"ע ה"ז מועיל להתירה אף שאינה טוענת להדיא ולא העידו העדים שלא נבעלה, והיינו משום דכל שידענו שהיא מוכ"ע תו ליכא ריעותא כלל שנבעלה. [↑](#footnote-ref-29)
30. וזה מדוקדק מאד בדברי הרשב"א, דאף שפתח לדבריו בהא דאסר ר"א באשת כהן או בקטנה בת ישראל, מ"מ לא כתב דנאמנת אלא כשטוענת שנאנסה קודם שנתארסה דהוא באשת כהן, או כשאומרת מוכ"ע אני, דהוא אף באשת ישראל, ולא כתב דנאמנת כשאומרת אנוסה אני באשת ישראל, משום דבכה"ג באמת אינה נאמנת מדין טענת ברי. [↑](#footnote-ref-30)
31. ונפ"מ בזה לדינא, הוא דמש"כ הרשב"א בסו"ד דאף שותקת מותרת מדינא דטענינן הוא רק באשת כהן דטענינן לה דלאו תחתיו נאנסה, או אף באשת ישראל דטענינן לה דמוכ"ע היא, אך בגונא דידענו שנבעלה והיא שותקת לא טענינן לה דאנוסה היא, - דכל הא דמהני דינא דטענינן הוא רק בהני גווני דנאמנת להתיר עצמה מדין טענת ברי, אך בהא דנאמנת לומר דאנוסה היא דהוא רק מדין עדות ע"א באיסורין, ל"ש בזה דינא דטענינן כלל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ולכאו' יש ללמוד מזה דהא דאנוסה אינה אסורה לבעל הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', כאשר כ"נ בד' התורי"ד לקמן נ"א ב', וע"כ חשיב דאיכא ודאי ביאה הראוי' לאסור, דאם הא דאינה אסורה לבעל הוא משום דלא מעלה מעל באישה, נמצא דמספק"ל אם איכא לעיקר האוסר, והי' בדין דניזל בזה בתר חזקה. [↑](#footnote-ref-32)
33. והא דתניא דזו היא עדות שהאשה כשרה לה אף דהיא נאמנת גם משום טענת ברי, נראה דהשיבו חכמים כן לדבריו דר' יהושע, דאף דלא ס"ל להאמינה מדין טענת ברי מ"מ יש להאמינה מדין נאמנות ע"א. [↑](#footnote-ref-33)
34. אף דשפיר י"ל כן דפליגי בתרתי, והרי מלבד זה פליגי גם אם אשה מזנה בודקת ומזנה וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, ופליגי עוד אם מוכ"ע שכיח וכמש"כ התוס' לעיל ט' ב', - אך העיר רה"י הגר"נ שליט"א דאם פליגי בתרתי, מהו שאמרו לעיל י"ב ב' דהא דקאמר הלכה כר"ג אף בראשונה הוא משום דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מרי', הרי בלא"ה מהא דקי"ל הכא כר"ג לא שמעינן דנאמנת אף בראשונה, די"ל דהכא היא נאמנת מדין ע"א נאמן באיסורין. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויש מקום לומר דטעמא דר' יהושע הוא שהחמירו חכמים לחשוש לשקר ולא לסמוך על דברי' בין משום דין טענת ברי ובין משום דין ע"א, ור"ג פליג וס"ל דלא החמירו חכמים שלא לסמוך על דברי', וע"כ נאמנת בין משום טענת ברי ובין משום דין ע"א, אך לפ"ז אי"ז חדא פלוגתא עם פלוגתייהו בדין ממון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. ובדברי הרמב"ן והרשב"א והרא"ה לקמן י"ד א' מבו' דבמעוברת אין טעמא דר' יהושע משום מעלה ביוחסין, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, והיינו דעכ"פ במעוברת איתרע חזקתה וע"כ מדינא לא אזלינן בתרה, ואמנם מסתברא מילתא דאי"ז אלא מדרבנן, אך הוי זה דין גמור ואי"ז מעלת יוחסין בעלמא. [↑](#footnote-ref-36)
37. וכנראה דבריו קיימי גם לדעת התוס' דהא דל"מ חזקה הוא משום מעלה ביוחסין, דגדר המעלה ביוחסין דלא אזלינן בתר החזקה הוא משום דאיתרע החזקה. [↑](#footnote-ref-37)
38. וזה תליא בביאור מה שאמרו לקמן י"ד א' דר"ג אלים לי' ברי דאפי' בחד ספיקא נמי מכשיר וכו', ור' יהושע אלים לי' חד ספיקא דאפי' בברי נמי פסיל, אם היינו דפלוגתייהו היא בכח ברי, דר"ג אלים לי' ברי ור' יהושע לא אלים לי' ברי, או דפלוגתייהו היא בכח חד ספיקא, דר' יהושע אלים לי' חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי וע"כ ל"מ הברי להכשירה, ור"ג לא אלים לי' חד ספיקא לבטל החזקה לגמרי וע"כ מהני הברי להכשירה, - ותליא גם בביאור הא דתנן דלא מפי' אנו חיין אלא ה"ז בחזקת בעולה לנתין וכו', אם עיקר הדין הוא דלא מפי' אנו חיין ובתולדה מזה היא בחזקת בעולה לנתין וכו', או דעיקר הדין הוא דה"ז בחזקת בעולה לנתין וכמש"כ הר"י מלוניל דאיתרע חזקתה וע"כ הוא דלא מפי' אנו חיין. [↑](#footnote-ref-38)
39. צ"ב, דמ"ט נימא דמשום דבחד דוכתא פליגי ר"ג ור"א עלי' בדיני חזקות ומאלימים כח החזקה טפי מיני', י"ל דרבנן דפליגי הכא עלי' ומגרעים כח החזקה הם ר"ג ור"א. [↑](#footnote-ref-39)
40. בחי' הגרע"א במערכה לקמן ע"ה ב' אות ל"א כתב לפ"ד הר"ש לישב משה"ק המהרש"א שם, במש"כ התוס' דפלוגתא דת"ק ור' יהושע בספק בהרת קדמה הוא בשנזקק לטומאה, והק' המהרש"א דהו"ל סברא דר"ג הפוכה מסברת ר"י, דלר"ג חזקה דגופא עדיף מחזקת ממון ולא עדיף חזקת הגוף מחזקת הטומאה, דמה"ט ספק טמא משום דאזלינן בתר חזקת טומאה, ולר' יהושע אדרבה חזקת ממון עדיף מחזקת הגוף וחזקת טומאה לא עדיפא מחזקת הגוף, וכתב הגרע"א די"ל דלעולם לר' יהושע אלים חזקה טפי, וטעמא דר"ג דמשארסתני נאנסתי נאמנת אף כנגד חזקת ממון הוא משום דאלים לי' ברי, ובדו"ח הגרע"א לקמן ע"ו ב' כתב דהר"ש עצמו הק' לקו' זו דהמהרש"א ויישב כן. [↑](#footnote-ref-40)