שיעור יד טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**חלב עכו"ם**

**[סי' קטו, שיעור יד - טו]**

[סעי' א - המשך] הגה: ולכתחלה צריך להיות הישראל בתחלת החליבה ויראה בכלי שלא יהיה בכלי שחולבין בו דבר טמא. ונהגו להחמיר שלא יחלוב בכלי שדרכו של עובד כוכבים לחלוב בו, שמא נשארו בו צחצוחי חלב של עובד כוכבים. מיהו בדיעבד אין לחוש לכל זה.

## החיוב לראות בכלי קודם החליבה

**כבר** נתבאר לעיל שהט"ז (ס"ק ד) והש"ך (ס"ק ה) ביארו דברי הרמ"א דמיירי באין לו טמא בעדרו, ובזה כתב ג' תנאים א' שיהיה בתחילת החליבה ב' שיראה בכלי קודם החליבה ג' נהגו שלא לחלוב בכלי של העכו"ם. וא"כ מה שכתב הרמ"א בסו"ד שבדיעבד אין לחוש כל זה, משמע דאזיל על כל הג' דברים.

**אמנם** בתורת חטאת (כלל פא דין ו) כתב בשם האו"ה וז"ל מיהו בדיעבד אם לא ראה בכלי רק ראה תחלת החליבה בדיעבד מותר. ומבואר דרק לא הצריך לראות הכלי בדיעבד, אבל להיות בתחילת החליבה זה מעכב. והש"ך (ס"ק ח) תמה שזה דבר שאינו מסתבר כלל, שמה מועיל מה שנמצא מתחילת החליבה לראות שלא עירב חלב טמא, והרי אפשר שהיה שם חלב קודם לכן. וכתב שפשוט הוא שאף אם אי"צ לראות מתחילת החליבה אלא סגי שיושב בחוץ, כל זה מועיל דוקא אם רואה קודם החליבה בתוך הכלי שאין שם חלב טמא, והביא שבאו"ה עצמו (כלל מה דין ב) שהוא מקורו של הרמ"א מבואר להדיא להיפך שצריך עכ"פ לראות בכלי קודם החליבה. וכן מבואר בגר"א שודאי ראיה בכלי מעכבת.

**מיהו** קושיית הש"ך על הרמ"א מלשון האו"ה אינה קושיא כל כך, שכבר כתב המנחת יעקב כמה פעמים שהיה לרמ"א נוסח אחר של האו"ה לפניו, וכן מבואר ברמ"א בתשובה [ועי' מנחת יעקב (שם ס"ק יב) שביאר דעת הרמ"א דס"ל כמ"ש הפרישה שכל השמירה הוא בשביל שיהא הגוי מירתת, ואחר שהוא מירתת אין חוששים שמערב חלב טמא בכלי].

**והחזון** איש (סי' מא ס"ק א עיי"ש מד"ה ומה שהביא) דרך אחרת לו, דביאר שמה שכתב האו"ה שראיה בכלי מעכב בדיעבד, מיירי ביש לו דבר טמא בעדרו, אבל באין לו דבר טמא בעדרו מודה שאין ראיה בכלי מעכב בדיעבד, דשוב אין לחשוש שהיה שם חלב טמא קודם החליבה, וכמו שיבואר להלן דעתו שאין חוששים שהגוי נתן חלב טמא בכלי.

**אלא** דצ"ע שבדברי האו"ה לא נראה כדבי החזו"א, דקודם לכן (דין א) פירש האו"ה דינו להדיא על שאין לו דבר טמא בעדרו שצריך להיות בתחילת החליבה ולראות בכלי וכמו שכתב הרמ"א, ואח"כ (בדין ב) כתב וז"ל ובדיעבד מיהא מותר החלב אף אם החליבה הא"י באותו כלי שלו שקורין געל"ט המיוחדת לכך, רק שראה הישראל מתחילה בכלי ואח"כ אפי' אם יוצא ונכנס. ומשמע דאזיל על דבריו קודם לכן באין לו טמא בעדרו. אולם החזו"א דעתו שבאין לו טמא בעדרו מהני דיעבד אף בלא שראה בתחילה בכלי, וכל דברי האו"ה שם לעניין דיעבד מיירי ביש לו טמא בעדרו, וראייתו דהא בסו"ד כתב האו"ה 'ואח"כ אפי' אם יוצא ונכנס', ואם מיירי באין לו טמא בעדרו מה צריך שיהא יוצא ונכנס הרי סגי ביושב בחוץ. אולם אין זה דיוק מוכרח, דיעויין בפר"ח (סוף ס"ק ו) שכתב כלל העולה וכו' וכתב שם דין יוצא ונכנס גם באין לו טמא בעדרו.

**ויל"ד** בביאור הא דכתבו האו"ה והפר"ח יוצא ונכנס באין לו דבר טמא בעדרו, אם הכוונה שיוצא ונכנס למקום החליבה, וזה מהני שלא יצטרך לישב כל הזמן בחוץ, או אפשר דכוונתם דאף ביוצא ונכנס באותו מקום שיושב בחוץ סגי ואינו צריך לישב שם כל הזמן [ונראה מהחזו"א שהבין ודאי כהצד הראשון ולכך הוכיח דמיירי ביש לו דבר טמא בעדרו, דאל"כ למה נקט האו"ה ההיתר של יוצא ונכנס ולא כתב ההיתר הגדול יותר דמהני אף כשיושב בחוץ ואינו נכנס, וממילא נשמע דכ"ש דמהני יוצא ונכנס, דהא היתר דיוצא ונכנס מועיל אפי' ביש לו דבר טמא בעדרו וכמשנ"ת].

**ודעת** החזו"א שבאמת אין חשש שיערב הגוי חלב טמא בכוונה, וכן מבואר בגר"א (סק"ד), וכל החשש הוא שמא נשאר חלב טמא בכליו. ובאין לו דבר טמא בעדרו אינו מצוי כל כך שיהא לו חלב טמא בכליו, ולכך אף שלכתחילה הצריכו שיראה בכלי מ"מ בדיעבד אי"ז מעכב.

**והנה** יש מחלוקת בטעם שאסרו חכמים גבינות עכו"ם [ויבואר להלן], דרש"י (ע"ז לה. ד"ה לפי) ס"ל דחוששים שמא עירב הגוי חלב טמא [לביאורו של ר' חנינא שם], ואף שחלב טמא אינו נעשה גבינה, מ"מ בכל גבינה נשאר קצת נסיובא דחלבא שאינו נעשה גבינה ויש לחשוש שמעורב שם חלב טמא. אמנם ר"ת (בתוס' שם ד"ה לפי) הקשה על רש"י שודאי אי"ז מסתבר שנחשוש שיערב הגוי חלב טמא אחר שדעתו לעשות ממנו גבינה, שהרי יודע הוא שחלב טמא אינו עומד ואין החלב טמא מועיל לו. ובביאור דעת רש"י מבואר בגר"א להלן (ס"ק יז) דגם רש"י מודה שאין חוששים שיערב הגוי בידיים חלב, ומ"מ ס"ל לרש"י שחוששים שמא נשאר בכלי חלב טמא ולא ריקן הגוי את הכלי. וא"כ נמצא מחלוקת רש"י ותוס' אם חוששים שמא נשאר חלב טמא בכלי, שרש"י סובר שחוששים [וס"ל שמטעם זה יש לאסור כל הגבינות], אבל לדעת תוס' אין חוששים לזה.

**ולפי** זה מסיק החזו"א להלכה שכיון שלהלן (סעי' ב, ויבואר להלן) מבואר דחיישינן לכתחילה כרש"י ובדיעבד סומכים על שיטת ר"ת, א"כ גם כאן יש להקל בדיעבד כהתוס' שאין חוששים שנשאר חלב בכלי. והחכמת אדם (כלל סז דין א) כתב ג"כ דאפשר שיש להקל בשעת הדחק באין דבר טמא בעדרו אף על פי שלא ראה מתחילה בכלי, כיון שראה על כל פנים החליבה [ובהערה שם מבואר שלא התיר אלא כשאין בכל העיר דבר טמא, משום שבלא"ה לדעת הפר"ח באופן שאין טמא בכל העיר אין איסור חלב עכו"ם (כמשנ"ת לעיל), ואף שדעת החכמ"א להחמיר מ"מ בזה ס"ל לצרף שיטתו].

**ודין** זה הוא נפק"מ למעשה, שהרי מעשים בכל יום שחולבים ופעמים שהמשגיח לא ראה הכלי קודם החליבה, ולמתבאר לדעת הש"ך החלב אסור, והחזו"א מתיר, וגם לדעת החכמ"א יש להקל בשעת הדחק באופן שאין בהמה טמאה בעיר [וה"ה אם חלב טמאה יקר יותר, שהרי גם בזה דעת הפר"ח להתיר כמשנ"ת לעיל].

## שצריך לחלוב בכלי של ישראל, ומה הדין בדיעבד

**עוד** כתב הרמ"א שנהגו להחמיר לחלוב בכלי אחר, וכתב הפרי חדש (ס"ק ה) שכיון שהחשש הוא שמא נשארו בכלי של הגוי צחצוחי חלב, א"כ כל שמדיחו אפילו לכתחילה שרי להשתמש עם כליו של הגוי. ובחלקת בנימין הקשה שאם כן הוא דין פשוט, שהרי בלא"ה ודאי צריך להדיח את הכלי אף בלא חשש חלב טמא, שהרי אם נשאר חלב בכלי הוא חלב עכו"ם האסור, וא"כ למה צריך לבא למנהג שלא לחלוב בכליו של הגוי קודם הדחה והא מדינא מחוייב הוא להדיח. ובלא דברי הפר"ח היה אפשר לומר שהמנהג היה שלא להשתמש עם כליו של הגוי אף כשמדיחו, דחששו שמא ישכחו מלהדיח, וא"כ לכתחילה אף ע"י הדחה מצריכים אותו לחלוב בכלי אחר. ומ"מ לעניין הלכה יש להקל בזה כמבואר בפר"ח.

**ויל"ד** בזמנינו שחולבים במכונות גדולות שמחברים צינורות לבהמה ואינו פשוט כ"כ לעשות הדחה בצינורות אלו, ולכאורה לפי המבואר בפר"ח יש מקום להקל בדיעבד, שהרי מוכח דעתו שהבין שהרמ"א מיירי בחולב בלא הדחה ובזה כתב הרמ"א שאין לחוש בדיעבד, וכן מבואר בחכמת אדם להתיר בשעת הדחק [כגון שהוא בדרך], וא"כ כשאינו מודח יהא מותר בדיעבד.

**וכתב** הרמ"א ושפחות שחולבות הבהמות בבית ישראל או בדיר שלהם, כל מקום שאין בית עובד כוכבים מפסיק ואין לחוש לדבר טמא, מותר אפילו לכתחילה להניח אותן לחלוב, אף על פי שאין שם ישראל כלל, דמאחר שהוא בבית ישראל או בשכונתו אין לחוש לדבר טמא. אבל אם בית עובדי כוכבים מפסיק, צריך להיות ישראל שם כאילו חולבות בבית עובד כוכבים. ואפילו ישראל קטן או קטנה מועילים, דהעובד כוכבים מרתת לפניהם.

## בהמות של ישראל ומעשה החליבה ע"י עכו"ם

**והיינו** שיש חילוק בין בהמות של עכו"ם לבהמות ישראל שבבהמות של הגוי אסרו כל החלב אא"כ הוא שומר, אבל בבהמות של הישראל ורק זה שחולב הוא הגוי הקילו יותר, ולא חששו שיבא לערב חלב טמא ולכך כל שאין בית הגוי מפסיק שרי. והוא דבר מצוי בזמנינו שהדרך הוא בהרבה מקומות שמעשה החליבה נעשה ע"י גויים, ובמקום שיש בית של גוי ביניהם הצריך הרמ"א שיהא הישראל שם.

**ויל"ד** אם כוונת הרמ"א שחוששים שיקח מאותו גוי שביתו מפסיק, או שאז אינו חושש כ"כ וממילא יש לחשוש גם שיקח ממקום אחר.

**ובערוך** השולחן (סי' קטו סעי' ח) כתב שדוקא אם יש חלב טמא אצל אותו גוי המפסיק יש לאסור, אבל אם אין בביתו חלב טמא אין לחשוש. ועי' חזו"א שביאר הטעם שביש בית של גוי ביניהם אסור שהוא משום שחוששים שמא יקח חלב טמא ויערב בחלב, אלא שלא מבואר בדבריו אם הוא משום שחוששים שיקח מהגוי חלב טמא, או דאז אינו חושש כ"כ מהישראל ושוב יש לחשוש שיקח חלב טמא אף ממקום אחר. ועי' בחלקת בנימין שמסתימת הפוסקים נראה שלא כהערוך השולחן, ונקט שעיקר ההיתר כשאין בית הגוי מפסיק הוא משום שהגוי החולב ירא להוסיף חלב טמא שמא יראנו בעה"ב, וע"כ כשיש באמצע בית של גוי אסור דשוב אינו חושש שמא יראנו.

**ועי'** חזו"א (סי' מא ס"ק ד) שהוכיח מדין זה שהקילו בשפחות לסמוך על פיקוח ממשלתי, דהרי חזינן שאם מירתת הגוי וחושש לערב זהו גם טעם להיתר.

## היתר ע"י קטן וקטנה

**וקטן** וקטנה המבואר ברמ"א, כתב הט"ז (ס"ק ה) בשם איסור והיתר שהוא מגיל ט' שנים, והפר"ח (ס"ק ט) כתב שהוא לאו דוקא אלא הוא מגיל שש עד עשר שנים כל אחד לפי חריפותו. וכתב החכמת אדם (שם דין ד) שנראה שאם הוא קטן וחריף מגיל שש שנים יש לו נאמנות להעמידו אצל החליבה, ועיי"ש שהביא מהגאון מ"ה יאנסקי ז"ל שלא סמך על קטן ונשאר בצ"ע (הובא בפת"ש ס"ק ב). אולם בערוך השולחן (דין ח) כתב שאין להקל לסמוך על קטן רק מגיל ט' שנים וז"ל 'אך שיהיו לא פחות מט' שנים דאז הם קצת בני דעת ומירתת הכותי אבל בפחות מזה אינו כלום'.

**וכתב** הרמ"א חלב של עובדי כוכבים אוסרים כלים שנתבשלו בהם כשאר איסור, אף על פי שאינו רק ספק שמא עירב בה דבר טמא.

## דין הכלים שבישל בהם חלב עכו"ם

**וביאר** הש"ך (ס"ק יד) דאף שלעיל גבי בישולי עכו"ם (סי' קיג סעי' טז) לדעת יש אומרים אין הכלים נאסרים, כאן חמיר שיש חשש איסור דאורייתא [ואי"ז כבישול עכו"ם שאינו אלא גזירה משום חתנות]. ומשמעות הרמ"א שחלב עכו"ם אוסר בששים, והש"ך (ס"ק טו) כתב שלדעת האו"ה (כלל מז דין ז) דס"ל שגבינות עכו"ם בטילות ברוב, ה"ה חלב עכו"ם בטל ברוב. ועי' בדגול מרבבה שהביא שבאו"ה מבואר להדיא שלא כדברי הש"ך, שהרי בסו"ד (שם) כתב להדיא שחלב עכו"ם צריך ששים, וז"ל 'אבל ודאי חלב שחלבו כנעני ואין הישראל רואהו שיש חשש דאוריי' בכל החלב, אם נפל למאכל בזה אין צריך לומר שצריך ס' נגד כולה'.

**ובדין** הכלים שכתב הרמ"א שחלב עכו"ם אוסר את הכלי כשאר איסור, א"כ אם בלע כלי חרס לכאו' יש לאסור את הכלי, ועי' ביד יהודה (סי' צט ס"ק כב) שהביא מהבית שלמה שדעתו שכמו שמבואר בשו"ע לעיל (סו"ס קיג) לעניין בישולי עכו"ם להתיר כלי חרס ע"י הגעלה ג' פעמים בג' כלים, ה"נ יש להקל בחלב עכו"ם וגבינות עכו"ם. אבל היד יהודה שם פליג עליו, ודייק מהרמ"א כאן שדינו כשאר איסורים ממש ואין להתיר ע"י הגעלה ג' פעמים.

**ובסוף** דבריו כתב הרמ"א שחלב עכו"ם שנאסר לא מהני אם יעשו אח"כ גבינות או חמאה ממנה, אלא נשארת באיסורה, אף דשוב אין חשש שמעורב שם חלב טמא.

## גבינות עכו"ם - טעם איסורם, ואם אסורים בזה"ז

**גבינות** עכו"ם, דעת התוספות (לה. ד"ה חדא) שהלכה כרבי יהושע בן לוי שהטעם שאסרו גבינות עכו"ם הוא משום גילוי, ולכך כתבו בשם ר"ת 'ואנו שאין נחשים מצוין בינינו אין לחוש משום גילוי, ואין לומר דדבר שבמנין הוא וצריך מנין אחר להתירו, כי ודאי הוא כשאסרו תחלה לא אסרו אלא במקום שהנחשים מצוין כמו שאפרש לקמן גבי יין נסך, וגם בהרבה מקומות יש שאוכלים אותם מפני שמעמידין אותם בפרחים, וגם גאוני נרבונא התירו אותם במקומן מטעם שמעמידין אותם בפרחים, עכ"ל.

**אמנם** הבית יוסף הביא מהסמ"ק (סי' רכג) שאין להתיר את הגבינות אף לשיטות שאיסור הגבינות הוא משום גילוי, דאף שלגבי מים מגולים נוהגים היתר במקום שאין הנחשים מצויין, היינו משום שאין חוששים שבמקום שהנחשים מצויים יבואו להתיר, כיון שיודעים שהטעם שנוהגים היתר הוא מחמת שאין הנחשים מצויים. אבל לגבי גבינות עכו"ם כיון שמצאנו בגמרא כמה טעמים לאסור, יש לחשוש שאם נתיר יטעו לומר דקיי"ל כאחד משאר הטעמים, ולא שייך בזה"ז טעם האיסור ולכך התירו את הגבינות, ויבואו לטעות ולהתיר הגבינות אף במקום שהנחשים מצויים, ולכך צריך להחמיר גם בזה"ז.

**ודעת** רש"י שיש לאסור הגבינות מחשש שמא יערב העכו"ם חלב טמא, וכבר נתבאר לעיל שהתוס' הקשו עליו שודאי אין הגוי שוטה לערב חלב טמא כשדעתו לעשות גבינה, שהרי אין החלב הטמא מועיל לו כיון שאינו נעשה גבינה, ודעת רש"י צ"ל דחוששים שמא נתערב חלב טמא מעצמו, ובגר"א כתב שהחשש הוא שמא נשאר מעט חלב טמא בכלי בשעת החליבה [וכמשנ"ת לעיל].

**ודעת** הרמב"ם (מאכ"א ג, יד) להלכה כדעת שמואל שאסרו גבינות עכו"ם משום שמעמידים בעור קיבת נבילה. וביאור העניין שדרך העמדת הגבינה נעשה ע"י חימוץ החלב והיה דרכם לעשות כן ע"י מיצי הקיבה, ואפשר לעשות כן ע"י החלב שבקיבה אבל אפשר לעשות כן גם ע"י עור הקיבה, וחכמים חששו שהגוי יעשה כן ע"י העור ויהיה איסור נבילה בלוע בגבינות. ומבואר בר"י מיגש (הובא בר"ן ע"ז יג: בדפי הרי"ף) שאף אם יש ששים בגבינה כנגד העור אסור, כיון שדבר המעמיד אינו בטל בששים [ודעת הראב"ד (הובא בר"ן שם) שהטעם שאינו בטל, הוא משום דבכל דבר של עכו"ם לא הלכו בו חכמים אחר נותן טעם כל שיש חשש שעירבו איסור, אולם כבר כתב הנוב"י (תניינא יו"ד סי' נו) שאין הלכה כהראב"ד, וקיי"ל שיש ביטול אצל גוי].

**אלא** דיש להקשות דבלא"ה יש לאסור את הגבינות שהרי הגוי עשאן מחלב עכו"ם ואיך הותר האיסור. מיהו בש"ך (ס"ק יח) מבואר שאין איסור חלב עכו"ם בחלב שחלבו גוי לצורך הגבינות דאין חוששים שיערב שם חלב טמא [מיהו כל זמן שהוא חלב ולא נעשה גבינה אסור לשתות את החלב, כמבואר ברמ"א סעי' ב].

**וכתב** השו"ע **גבינות העובדי כוכבים, אסרום מפני שמעמידים אותם בעור קיבת שחיטתם שהיא נבלה. ואפילו העמידוהו בעשבים, אסורה.** הגה: וכן המנהג ואין לפרוץ גדר, אם לא במקום שנהגו בהם היתר מקדמונים. ואם הישראל רואה עשיית הגבינות והחליבה מותר, וכן המנהג פשוט בכל מדינות אלו. ואם ראה עשיית הגבינות ולא ראה החליבה יש להתיר בדיעבד, כי אין לחוש שמא עירב בו דבר טמא מאחר שעשה גבינות מן החלב, כי דבר טמא אינו עומד ובודאי לא עירב בו העובד כוכבים מאחר שדעתו לעשות גבינות, ומכל מקום אסור לאכול החלב כך.

**מבואר** שהשו"ע פסק כדעת הרמב"ם שאסרו את הגבינות מחשש שמא העמידום בעור קיבת נבילה, והרמ"א חושש לרש"י לכתחילה, ולכן הצריך לראות שני הדברים גם את החליבה וגם את עשיית הגבינות, וזה לא שייך לדעת הרמב"ם שהרי כל החשש לדעתו הוא רק בשעת עשיית הגבינה. ורק לדעת רש"י ור"ת חייב לראות החליבה עצמה, מיהו בדיעבד סובר הרמ"א שיש להקל כהרמב"'ם ולכן היקל דסגי אם ראה עשיית הגבינה. וכתב הש"ך (ס"ק כב) שאם לא ראה כלל את החליבה אין להתיר אלא בהפסד מרובה [ואם רק לא ראה תחילת החליבה כתב להקל בכל הפסד אף כשאינו הפסד מרובה].

## במקום שמעמידים הגבינות רק ע"י עשבים

**והנה** הבאנו לעיל דעת חכמי נרוונא (הובאו בתוס' ע"ז לה.) שדעתם היה להתיר את הגבינות במקומם, מטעם שכולם היו מעמידין הגבינה בפרחים. והיינו שדעתם כדעת הרמב"ם שאיסור הגבינות הוא משום שמעמידים בעור קיבת נבילה, וע"כ כשראו שכל בני המקום מעמידים בפרחים ולא בקיבה, ס"ל להתיר דשוב אין חשש משום קיבת נבילה. אולם הרמב"ם (שם) כתב שאין להתיר אף בגבינות שהעמידום בעשבים, דכבר גזרו חכמים בכל הגבינות אטו אותם גבינות שמעמידים בעור קיבת נבילה, וביאר הבית יוסף שיש חילוק בין גזירת חלב עכו"ם לגבינות עכו"ם, שחלב עכו"ם לא גזרו על כל החלב אלא רק חששו לעירוב חלב טמא, וכל שידוע שאין שם חלב טמא שרי, אולם בגבינות ס"ל להרמב"ם שהיא גזירה מוחלטת [ועי' לעיל שלגבי חלב נחלקו הפר"ח והחת"ס בזה].

## אם יש היתר כשעומד ורואה עשיית הגבינה

**ומעתה** צריך ביאור מה שכתב הרמ"א להתיר הגבינות באופן שרואה החליבה ועשיית הגבינה, דמה מהני מה שרואה עשיית הגבינות, והלא אף במקום שכו"ע מעמידים בפרחים וליכא כלל חשש משום קיבת נבילה מ"מ אין מתירים, וא"כ איך ע"י שעומד ורואה מועיל יותר. ובאמת הט"ז (ס"ק יא) והש"ך (ס"ק כ) פליגי על הרמ"א מכח קושיא זו, ודחק הש"ך להעמיד מה שהביא בדרכי משה (ס"ק ב) מהאגודה להתיר, דכוונתו שהגבינות מותרות למוכרן לאחרים [ויתבאר להלן]. והבית מאיר כתב שבאמת מסברא נראה כהש"ך אולם הביא מתשו' הרשב"א שמבואר שראייה מתרת. וכמו כן יש להוכיח מהרמב"ם שדעתו להדיא להחמיר אף במקום שמעמידים בפרחים, ומ"מ בפירוש המשניות (ע"ז פ"ב מ"ה) כתב שאם ראו עשיית הגבינות יש להקל [וז"ל וכן אם ראינו גוי שהעמיד החלב בקיבה עצמה מותר לנו לאכול את הגבינה הזאת, ואין מועיל בזה הפרסום ולא הכרע הסברה, אלא ראיית העין].

**והמנחת** יעקב (כלל פא ס"ק ג) פסק להקל, וביאר דיש לחלק שבאמת חכמים גזרו על כל הגבינות ולכך אף אם יהיה מקום שמעמידים רק בפרחים אסור שזה בכלל הגזירה, אבל באופן שרואה את עשיית הגבינה זה לא אסרו חכמים מעולם, שכבר בתחילת הגזירה אסרו רק גבינות שלא ראו עשייתם. והמשנ"ב (סו"ס שז שעה"צ ס"ק צ) הביא מחלוקת זו של הש"ך עם הרמ"א, וכתב 'אך המנחת יעקב מסכים עם הרמ"א וכן בנודע ביהודה (תניינא או"ח סי' לז) והחכמת אדם (כלל סז דין ז)'. וכן דעת החזו"א להקל כהרמ"א. והערוך השולחן (סעי' יט) כתב ג"כ דעת המקילים, מיהו בסוף דבריו כתב שלכתחילה יתן הישראל את החלב בקיבה דאז חשיב שהישראל העמיד הגבינה אע"פ ששאר העבודות נעשו ע"י עכו"ם, אבל בדיעבד יש להתיר כדעת הרמ"א.

**והנה** מקור דברי הרמ"א להתיר הוא מהאגודה בהלכות שבת שכתב וז"ל התירו הגדולים אדם הקונה עשרה גבינות או סכום אחר והגוי מתקנם בשבת וישראל רואה ושומר ואינו מדבר אך דבר מכוער הוא עכ"ל. וכתב הש"ך לבאר כוונתו שהוא היתר רק לעניין שבת, ולא שיהא מותר לאכלם אלא קונה הישראל את הגבינות מהגוי בשביל למוכרן, והישראל שומר על עשיית הגבינה שלא יזייף הגוי, וכל ההיתר הוא לעניין איסור שבת.

## אם מהני שקנה הישראל הגבינות קודם שעשאן הגוי

**וכתב** הש"ך (שם) בהא דהאגודה שאני שהישראל קנה מתחלה הגבינות והרי הם שלו, ואין כאן משום גבינות העובד כוכבים, וכמו שהאריך בסו"ד שלא מצאנו איסור בגבינות של ישראל שנעשו עכו"ם. והחזו"א (סי' מא סוף ס"ק ג) כתב להסתפק באותו היתר שכתב הש"ך ע"י שקונה מתחילה, אם כשכל העיר עושים עם פרחים מהני אף בלא ראיה, כיון שמחמת שקנה הגבינות כבר אינו בכלל גזירת הגבינות. ועיי"ש בחזו"א שכתב לחדש שאי"צ לזה קניין המועיל מה"ת, אלא כל שלמנהג הסוחרים אינו יכול לחזור בו מהני.

## בדיעבד אם ראה את עשיית הגבינה ולא ראה החליבה

**וכתב** הש"ך (ס"ק כג) שמה שנתבאר להקל בדיעבד כשקנה הגבינות, כשראה רק עשיית הגבינות ולא החליבה, היינו דוקא שקונה ממנו סכום גבינות או לפי המשקל, דמאחר דחלב טמא אינו עומד אינו מערב בו דבר טמא, אבל אם קונה במדה אסורה. והיינו שאם קונה בסכום הגבינות או לפי משקל אינו משתלם לגוי לערב חלב טמא, אבל אם משלם עבור מידת החלב מרויח הגוי בתערובת חלב טמא.

## עשיית גבינה ע"י ישראל מומר

**ולעניין** מומר אם דינו כגוי, מבואר באגר"מ (ח"א סי' מו) שבחלב עכו"ם וגבינות עכו"ם אין לו דין גוי לגבי זה ואינו דומה לפת עכו"ם ובישול עכו"ם.

## גבינות שאין עושין אותם ע"י העמדה

**והנה** יש הרבה גבינות שאי"צ להם עשבים [ועושים להם רק החמצה], והסתפק האגר"מ (ח"ב סי' מח) אם גזרו בהם, והוא נפק"מ גדולה שהרי בגבינות לא מהני ההיתר של פיקוח ממשלתי, והוא נפק"מ גם לכמה תרופות המעורב בהם דברים מתחלבים.