2. ברכת השמן ואניגרון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"א אייר ע"ד

**סימן ב'**

**בדין ברכת השמן ואניגרון ובביאור סברת הרמב"ם בהיתר מטעמת**

**א]שיטת הרב יוסף**

**ב]שיטת הבה"ג והרשב"א**

**ג]ביאור שיטת הריטב"א**

**ד]ביאור שיטת הרמב"ם**

**ה]ביאור הסברא שהברכה על השמן עצמה משתנה למה כוונתו**

**ו]ביאור שיטת הרמב"ם במטעמת**

א]בגמ' מבואר ששמן ברכתו העץ אמנם בשותהו לבדו כיון שאזוקי מזיק אין ברכתו העץ [ודעת רוב הראשונים שאין מברכים עליו כלל ודעת הרמב"ם והבה"ג והמאירי שמברכים עליו שהכל] ורק בשותהו על ידי אניגרון לרפואה ברכתו העץ ומצאנו כמה שיטות בראשונים בביאור סוגין ונבארם בס"ד

**שיטת הרב יוסף**

א. עיין טור סימן ר"ב שהביא בשם הרב יוסף וכן הוא ברא"ה שכשהגמ' עונה בחושש בגרונו עיקר כוונת הגמ' שמדובר שיש הרבה שמן ובאמת גם אם ישתה לא למטרת רפואה ברכתו העץ דהינו שכה"ג זה כבר לא מזיק וממילא כיון שהשמן הוא העיקר הברכה היא כברכת השמן והנה משמעות הדברים שאם יהיה אניגרון עיקר אפילו שמטרתו לרפואה ברכתו כאניגרון וצ"ב בטעם הדבר הרי תמיד הכלל שכל שיש עיקר וטפל מברך על העיקר וכיון שעיקר מטרתו זה הרפואה שזה השמן א"כ למה שלא יברך כברכת השמן [ועיין ב"ח שרצה לומר שבמטרתו לרפואה תמיד ברכתו העץ וע"ש מה שדחק אמנם הגר"א ושאר אחרונים נקטו לא כך כפשטות לשונו אמנם יתכן שסתם חושש בגרונו שם הרבה שמן וממילא זה כוונת הגמ' ובזה הוקשה לו שתיפו"ל שזה הרבה אבל באמת אם יהיה לרפואה בקצת ודאי שזה יחשב גם עיקר] ולכאורא יש מקום לומר שכאן כיון שזה מאכל אחד א"כ הדין עיקר וטפל נקבע לפי החפצא ולכן כיון שביחס לשימוש הרגיל אניגרון עיקר חשיב שזה העיקר ועיין לקמן

והנה פשטות הדברים שמדובר ברוב שמן וס"ל שגם כה"ג כיון שזה אם אניגרון הדבר ראוי לאכילה ובאמת רק לכן יש מקום לומר ששמן עיקר וכן נקט המג"א אמנם הב"ח והט"ז ביארו שודאי מדובר שהרוב אניגרון וכונת הראשונים לחלק אם זה הרבה שמן או שזה לא הרבה שמן ועיין גר"ז ופמ"ג שביארו שכונתם שאם יש רוב שמן זה חוזר לחיסרון של אזוקי מזיק שגם למטרת רפואה לא מברכים כלל או שברכתו שהכל ולפ"ז מבואר שיש כמות שזה מחשיב ששמן עיקר ויש כמות שזה נחשב אניגרון עיקר וצ"ע שתמיד הקובע זה רוב ואולי כאן שזה עיקר הדבר הנרגש אין הקובע לפי רוב [ועיין פמ"ג בפתיחה שהביא בזה מהט"ז שבמום שיש חשיבות מיוחדת למיעוט הוא נחשב לעיקר ע"ש] וצ"ע

**שיטת הבה"ג והרשב"א**

ב. שיטת הבה"ג וכן הרשב"א שמדובר בתערובת מסוימת של אניגרון ושמן ואם כוונתו לרפואה השמן עיקר ואם כונתו שלא לרפואה אניגרון עיקר והנה אם נימא שמדובר שהשמן מיעוט וכן מבואר ברשב"ץ א"כ א"ש שאם אין מטרתו לרפואה אלא לשתיה א"כ כיון שהרוב זה אניגרון ברכתו כאניגרון ורק במטרתו לרפואה חשיב שזה עיקר אמנם המג"א כתב שגם אם הרוב שמן אם אין כונתו לרפואה חשיב אניגרון עיקר וצ"ב בטעם הדבר הרי השמן הוא הרוב ועיין שער הציון שביאר שכיון שאי אפשר לאכול השמן אלא על ידי האניגרון כה"ג זה סברא בתערובת שחשיב שהאניגרון עיקר ועיין פמ"ג א"א י"א שהקשה מה זה שונה מהדין שקדים שמתקן על ידי סוכר שיש דעות שברכתן שהכל אמנם קי"ל שברכתן העץ ובפשוטו החילוק ששם עיקר כונתו לאכול השקדים ורק שהמציאות שזה יהיה ראוי זה על ידי הסוכר אבל כאן כונתו לאכילת שניהם השמן והאניגרון וכה"ג כיון שזה ראוי לאכילה על ידי האניגרון זה העיקר ועיקר דבר זה מוכרח מיניה וביה דהרי בכונתו לרפואה אפילו שאי אפשר לאכול השמן אלא אם האניגרון בכל אופן ברכתו העץ וחשיב עיקר ובהכרח כסברא הנ"ל כיון שאין כוונתו אלא לשמן כה"ג ודאי שהוא חשיב עיקר

והנה הטור הקשה על הבה"ג דזה לא מסתבר שאם בכונתו לרפואה מברך כמו השמן אפילו שברפואה היה צד שלא יברכו כל שכן שאין כוונתו לרפואה ועיין ב"י שכתב שהרשב"א ישב שאם אין כונתו לרפואה אניגרון עיקר וצ"ב קושית הטור שאחרי שרפואה זה לא סיבה לא לברך הרי ודאי שבכונתו לרפואה עיקר כונת אכילתו זה מצד אכילת השמן משא"כ כאן אין סיבה לתת עדיפות לאחד יותר מהשני ושמעתי לבאר דכונתו דהרי הגמ' אומרת שלרפואה זה עצמו לא סיבה לברך א"כ כשרוצה לרפואה הרי סיבת הברכה לא מצד הסיבה שהוא אוכל אלא מצד שלמעשה יש לו הנאה ובכל אופן דנים שההנאה החשובה זה השמן כיון שזה העיקר א"כ כשאין כונתו לרפואה אלא רוצה את טעם השמן ודאי שזה סברא שזה עיקר דהינו שהטור נקט שהעיקר נקבע לפי סיבת הברכה והרפואה זה לא סיבת הברכה אמנם בדעת הראשונים שחולקים צ"ל שס"ל שכל שנהנה מהאכילה זה גורם שהאכילה היא עצמה מחייבת הברכה

**ביאור שיטת הריטב"א**

ג. עיין בריטב"א שכתב שצריך שיהיה הרבה שמן וגם כונתו לרפואה וצ"ב למה צריך את שניהם ובפשוטו הביאור כמבואר בשעה"צ ר"ב סקל"ג שעיקר החילוק למה כונתו אלא שס"ל שמתי כונתו לרפואה עוזר אם זה הדרך לשתות כך לרפואה וכיון שהדרך לרפואה רק אם הרבה שמן ממילא כל שזה לא הרבה שמן אין זה חשיב עיקר אלא שצ"ב שתמיד בעיקר וטפל הרי דנים לפי כוונתו וצ"ל שכאן שזה חפצא אחד צריך לדון מצד החפצא למה זה יותר ואם הדרך לשתותו לפעמים לרפואה בצורה זו א"כ מצד עצם החפצא יש לו שני שימושים שלאחד השמן עיקר ולאחד אניגרון עיקר משא"כ אם אין הדרך בקצת שמן לרפואה א"כ חשיב שהאניגרון החלק החשוב בתערובת ובפשוטו החולקים ס"ל שלא דנים לפי החפצא אלא דנים לפי כוונתו ועיין בריטב"א בהלכותיו דמשמע שמדובר באותו אופן של אניגרון לאכילה אלא שמשנה כונתו וזה דלא כמו שכתב בחידושיו

**ביאור שיטת הרמב"ם**

ד.עיין רמב"ם שכתב פ"ח ה"ב וז"ל ועל השמן הוא מברך בתחילה בורא פרי העץ בד"א שהיה חושש בגרונו ושתה השמן אם מי השלקות וכיוצא בהן שהרי נהנה בשתיתו אבל אם שתה השמן לבדו או שלא היה חושש בגרונו מברך עליו שהכל שהרי לא נהנה מטעם השמן עכ"ל ומבואר ברמב"ם שבאין כונתו לרפואה מברך שהכל ועיין מג"א שתמה הרי אניגרון זה מי שלקות שברכתם אדמה ובאמת שכן הוא בבה"ג ובמאירי שבאניגרון עיקר ברכתו אדמה ועיין ביאור הגר"א שישב שכאן שעשו עירוב מיוחד לצורך שתי החשיב כיצירתו מחדש לצורך שתיה שאין בזה דין מי שלקות

אמנם עיין פמ"ג וכן באבן האזל וכן האריך בעוללות אפרים סימן ג' שכתבו לישב את הרמב"ם בדרך אחרת דהנה לשון הרמב"ם שמברך שהכל כיון שאינו נהנה מהשמן ועיין ב"י שכונתו שאניגרון עיקר וכבה"ג ולפ"ז כונתו שכיון שלא נהנה מהשמן ודאי עיקר כוונתו להאניגרון וברכתו כאניגרון ולפ"ז אין זה אותו טעם שאם שותה שמן לבדו שזה שהכל ששם הברכה כן על השמן רק כיון שלא נהנה ברכתו שהכל משא"כ כאן אניגרון עיקר כי אי אפשר לשתות השמן ללא האניגרון אמנם פשטות לשון הרמב"ם שמברך על השמן שהכל דהינו שכתב שני דוגמאות שמברך על שמן שהכל או שזה רק שמן או שזה אם אניגרון וזה לא לרפואה דהינו שמדובר ברוב שמן כפשטות הדברים [או שגם ללא זה אבל כיון שהוא הדבר הנרגש בתערובת דהרי שמו הרבה חשיב עיקר] וס"ל כר' יוסף שודאי חשיב שמן עיקר רק שס"ל שגם על ידי אניגרון כיון שהרוב שמן אין לו הנאה מהשמן ולכן ברכתו שהכל [ונפק"מ בנידון הט"ז כגון שזה לא נפטר בברכת האניגרון דמבואר בט"ז שברכתו כברכת השמן] ולפ"ז אין מקום לקושית המג"א שאניגרון זה אדמה שכאן כיון ששמן רוב ממילא הוא העיקר והברכה כמו השמן ועיקר הדבר מבואר ברבינו מנוח וכן עיין מאירי שכתב שבאין כונתו לרפואה יש דעות שאניגרון עיקר ויש דעות שגם כה"ג שמן עיקר ולא מברך עליו כלל ועיין לקמן

אלא דבפשוטו זה נסתר מהגמ' שאומרת שהסיבה שלא מברך העץ כיון שאניגרון עיקר ויש כלל שמברכים על העיקר הרי מבואר שאם היה הדין שצריך לברך על שניהם א"ש שמברכים העץ אמנם הביאור פשוט דהגמ' בתחילה מדברת שזה לא לרפואה א"כ גם על ידי אניגרון מדובר שהרוב אניגרון וכה"ג השמן עצמו מקבל טעם מצוין ועד כמה שהיה דין ברכה על השמן באמת היה צריך לברך עליו העץ ורק מחמת דין טפל לא צריך לברך עליו העץ ועיין באמת בט"ז שנקט שאם כבר בירך על האניגרון בצורה שזה לא פטר השמן מברך עליו העץ ורק כה"ג ששמן עיקר כגון שהוא הרוב או שזה העיקר בתערובת א"כ חוזר החיסרון של שמן המבואר בגמ' שזה סיבה לא לברך העץ

**ביאור הסברא שהברכה על השמן עצמה משתנה למה כוונתו**

ב]אלא שצ"ב עד כמה שאם שותה לרפואה ברכתו העץ דהינו שכה"ג זה כבר לא מזיק וחשיב שיש כאן הנאה מהשמן שזה סברא שברכתו העץ א"כ גם באין כונתו לרפואה זה כך וכסברת הר' יוסף ובזה א"ש כוונת קושית הטור על הרמב"ם שזה כ"ש מאם זה רפואה שכונתו שכיון שגם כאן מברך על השמן א"כ אם במטרה לרפואה מברך על השמן העץ כ"ש אם זה למטרת הנאה

ובפשוטו הביאור כמבואר באבן האזל שיש כאן מעט הנאה מהשמן ואין הדרך לשתות השמן בתערובת אניגרון כשהשמן רוב שלא לרפואה ולכן אם אין כונתו לרפואה חשיב נשתנה לגריעותא שברכתו שהכל ורק בכונתו לרפואה שאז הדרך לשתותו כך חשיב נשתנה למעליותא שברכתו העץ אלא שלפ"ז לכאורא יש כאן שני חסרונות דבשמן לבד יש החיסרון של אזוקי מזיק ובשמן אם קצת אניגרון יש רק חיסרון שזה לא דרך לשתותו כך רק לרפואה והנה לפ"ז גם לשיטות שבשמן לבד לא מברכים אבל אם קצת אניגרון ודאי מברכים שהכל אמנם עיין לשון המאירי שאם זה לא לרפואה כיון ששמן עיקר אינו מברך עליו כלל ומשמעות דבריו שלשיטה לקמן שלא מברך גם שהכל גם כאן לא מברך רק שהכל וזה ודאי צ"ע שעד כמה שלרפואה חשיב שיש כאן הנאה קצת ומברכים א"כ גם שלא לרפואה לפחות שיברכו שהכל ולכאורא צ"ל שיסוד סברת הגמ' אזוקי מזיק שזה אכילה שמוגדרת כמזיקה וממילא לא חשיב הנאה שזה לא סיבה לברך ובתערובת קצת אניגרון כה"ג אם זה למטרת רפואה זה כבר לא נחשב כאכילת נזק ואם זה לאכילה סתם רואים את זה עדין כאכילת נזק [ולפ"ז מבואר במאירי שבעיקר וטפל אם העיקר זה אכילה שזה לא סיבה לברכה גם הטפל חשיב אכילה שזה לא סיבה לברכה והארכנו בזה בסוגיא דעיקר וטפל]

ולכאורא יש מקום לומר שהרמב"ם ס"ל שעצם זה שיש לו הנאה של רפואה זה סיבה לברך על זה דהינו שבשמן אין הנאת אכילה ולכן זה סיבה שאין לזה ברכת העץ שאין הדרך לאכול דבר ללא הנאה וגם אם זה לרפואה אם זה ללא אניגרון אין הדרך לאוכלו וזה סיבה שברכתו שהכל אמנם אם אניגרון שזה כן הדרך לאוכלו לצורך רפואה כה"ג צריך לברך מחמת הנאת הרפואה שבזה ולפ"ז עיקר הסברא שאין נהנה מטעם השמן דהינו שטעמו אינו בגדר הנאה ולכן אין זה אכילה שמחיבת ברכה אלא אם זה מועיל לרפואה ודרכו בכך ושמעתי שכן הוא בספר המספיק לר"א בן הרמב"ם אלא ששם משמע שדוקא כאן כי בשתיתו מוצא מרגוע לנפשו דהינו שעצם השתיה היא מיד מרגיעה הכאב כמו שתיה של דבר חם ולא שזה מרפא כדרך שאר הסממנים אלא שצ"ע דהרי לשון הגמ' מהו דתימא כיון דלרפואה קעביד לא לבריך עליה קמ"ל כיון דאית ליה הנאה מיניה הוא מברך הרי משמע שעל הרפואה לא צריך לברך אמנם יתכן שהרמב"ם למד שכונת הגמ' שכיון דאית ליה הנאה הכונה הנאת הרפואה לכן צריך לברך ולפ"ז א"ש לשון הרמב"ם שאין לו הנאה מטעם השמן שבאמת זה הסיבה בין בשמן לבד ובין בשמן אם אניגרון רק שבמטרתו לרפואה בשמן לבד זה לא סיבה לברכה כי זה נשאר בגדר דבר שאין ממנו הנאה כיון שאין זה הדרך לקחתו כך לרפואה ולביאור ר"א הנ"ל א"ש טפי דיתכן שאז החוסר נעימות שבדבר גובר על ההנאה של הרגעת הכאב בגרון [ועיין חידושי הרשב"ץ שנקט שבכונתו לרפואה מברך אפילו על שמן לבד דהיינו שלמד שהגמ' מתרצת בחושש בגרונו זה תירוץ חדש ולא צריך להגיע על ידי אניגרון ובפשוטו לפ"ז ודאי מבואר שעיקר סיבת הברכה מצד הנאת הרפואה אלא שיתכן שהוא לומד שבכל אכילת שמן יש הנאה וכל הסיבה לפטור כי זה אכילת נזק ועד כמה שזה למטרת רפואה לא רואים את זה כאכילת נזק וממילא כיון שיש לו הנאה צריך לברך]

והנה מבואר ברמב"ם שגם אם שותה השמן לבד צריך לברך שהכל ותמהו האחרונים הרי הגמ' אומרת שזה אזוקי מזיק וכתבו שבכל אופן יש הנאה ולכן צריך לברך אמנם לנ"ל יתכן לבאר שכונת הרמב"ם שאם שותה השמן לבד למטרת רפואה צריך לברך כיון שיש לו הנאת הרפואה רק ששם שזה לא הדרך אין ברכתו שהכל וכן ביארו החמד משה והפמ"ג והעוללות אפרים אמנם אין זה במשמעות לשון הרמב"ם

**ביאור שיטת הרמב"ם במטעמת**

ג]והנה שיטת הרמב"ם שמטעמת אינה צריכה ברכה הכוונה גם אם הוא בולע וצ"ע הרי כיון שיש לו הנאה למה שלא יברך כמו שהגמ' אומרת לגבי רפואה שאפילו שרפואה זה לא סיבה לברך בכל אופן כיון שהוא נהנה הוא צריך לברך ועיין ספר בתי כהונה הלכות ברכות שכתב לישב כנ"ל שכונת הגמ' שהנאת הרפואה זה עצמו סיבה לברכה אבל באמת עד כמה שנהנה ואין זה מטרתו לא צריך לברך אלא שצ"ע למה חנקתיה אומציה לא צריך לברך ועיין שם שכתב ששם כיון שלא צמא יש לו צער מהשתיה וצ"ע הרי גם אם אין לו צער לא צריך לברך וסיבת הברכה זה הרפואה וא"כ מה איכפת לן שיש בזה צער ואולי מים שאני ששם אין חשיבות אלא הנאת שתיה ויתכן עוד ששם זה סתם להוריד אוכל חיצוני שנתקע שם ואין זה בגדר הנאת אכילה אמנם אם הביאור כנ"ל שרק בשמן שזה עצמו משכך הכאב וחשיב שנהנה מטעמו א"כ שם הרי אין לו שום הנאה מעצם המים ולכן לא מברך וצ"ע

והנה בעיקר הקושיא הנ"ל דלמה מטעמת ס"ל לרמב"ם שגם אם בולע לא צריך ברכה הרי למעשה הוא נהנה ומה זה שונה משותה שמן לרפואה דמבואר בגמ' שכיון שהוא נהנה צריך לברך והבאינו לעיל מצד שס"ל לרמב"ם שכוונת הגמ' שעל הרפואה עצמה מברכים אמנם הפוסקים כולם נקטו לא כך ולפ"ז צ"ע כנ"ל והיה מקום לדחוק שבמטעמת אין לו כונה לבלוע רק שממילא זה נבלע לו או שזה לא נעים לו להוציא את זה מהפה אבל כאן שמעונין בבליעה זה יותר סיבה לברך אמנם זהו דוחק דבפשוטו וודאי שאדם מרגיש הטעימה יותר על ידי בליעתו וכמבואר בריב"ש לענין טעימת איסורים ע"ש

ובפשוטו צ"ל שברפואה שמעונין שהאוכל יאכל בגופו כה"ג כל שיש לו מזה הנאה אפילו שלא מתכוין להנאה צריך לברך משא"כ כאן שאין לו שום ענין שהדבר יאכל בגופו כה"ג גרע שמצד מה שנהנה זה לא סיבה לברך אמנם עיין מנחת שלמה סימן י"ח סק"ה שהקשה שלפ"ז בחנקתיה אומצא גם אם זה יהיה על ידי יין שיש לו הנאה לא יצטרך לברך אמנם במ"ב פסק כרמב"ם לענין מטעמת והביא את הראשונים שביין צריך לברך וכן מבואר ברא"ה שאפילו שלענין מטעמת נקט כרמב"ם העתיק כאן את דברי התוס' שביין גם חנקתיה אומצא צריך לברך

ולכאורא צ"ל שבמטעמת אין הדבר משמש לגופו אלא אדרבא גופו משמש לחפץ לדעת את טעמו משא"כ בחנקתיה אומצא ושאר דוגמאות אוכל החפץ כדי לשמש את גופו ובזה יש יותר סברא שכל שנהנה ממעשה האכילה חשיב אכילה וצריך לברך על זה ועיקר הסברא שמה שנהנה זה סברא ליחס אליו הדבר וכל שעיקר הדבר זה לצורכו זה סברא יותר שיחשב מעשה אכילה והעירו דבזה א"ש מה שדן המג"א לחלק שדוקא טעימה לדעת האם להוסיף מלח אבל טעימה לאחר הבישול לדעת את טעם התבשיל זה אחרת דהינו שאם כבר אי אפשר לתקן התבשיל אין זה לצורך התבשיל אלא לצורכו שידע מה מצב התבשיל וזה מצב אמצעי שזה לא לצורך גופו אבל זה לא לצורך האוכל

עוד שמעתי לבאר דיתכן שיסוד הדין הרי מבואר בגמ' שאם אוכל במטרה לרפואה לא צריך לברך ורק מצד שהוא נהנה דהינו שכיון שיש כאן הנאה מאליו לכן צריך לברך אבל כל זה כשאין הרגשת הטעם למטרה אחרת אבל במקום שרוצה להרגיש הטעם למטרה אחרת גרע שכה"ג לא חשיב מעשה אכילה כיון שלקח ההנאת האכילה עצמה לצורך אחר ובמטעמת הרי רוצה להרגיש הטעם לדעת את טעם התבשיל וצ"ע

והנה עיין שער הציון סימן ר"י סק"ל שדן לגבי מטעמת אם כוונתו גם להינות מזה האם צריך לברך וכתב שלכאורא יש להוכיח מהדין של חנקתיה אומצא שאם הוא נהנה צריך לברך וכתב לדחות דהרי שם הרי גם בהנאה מאליו צריך לברך משא"כ כאן אמנם הביא מהחיי אדם שצריך לברך עכ"ד והביאור שכל מה שנתחדש שכאן מצד ההנאה שמאליו לא צריך לברך זה איפה שאין לו שום כונה לאכילת הדבר וכחילוקים הנ"ל משא"כ איפה שיש לו כונה גם כן על אכילת הדבר לא איכפת לו שעיקר כונתו לא לצורך ההנאה אמנם אם נימא שכל הרמב"ם במקום שאין לו ענין בבליעה וזה רק כדבר ממילא א"כ כאן שמעונין בהנאה א"כ מעונין בבליעה וזה ודאי סיבה לברך