מנחות פרק ט_8
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף פג ע"ב**

**מתניתין דלא כהאי תנא וכו'**

ביארו התוספות, דמהא דלא תני במתניתין "ואם הביא כשר" כמו בשאר המשניות דלהלן, מוכח דפסול אף בדיעבד. ועוד פירש בשיטמ"ק, דמשמע חדש דומיא דארץ, דהתם דיעבד נמי לא. ויש לעיין, מדוע יותר פשוט שהפסול של חו"ל הוא אפילו בדיעבד מאשר הפסול של ישן. וצ"ל דהקרן אורה והשפת אמת כתבו דלפי ריבר"י עומר בא מחו"ל אף לכתחילה, והיינו דלגבי חו"ל אין חילוק בין לכתחילה לדיעבד, אלא או דכשר אף לכתחילה או דפסול אף בדיעבד, ואם לתנא דמתניתין אינו בא מחו"ל הרי זה מעכב אף בדיעבד.

כתב הרמב"ם פ"ח מתמידין ה"ב, שתי הלחם אינן באין אלא מן הארץ ומן החדש וכו', לא מצאו חדש יביאו מן העליה. והקשה הכסף משנה, דמבואר מהרמב"ם דפסק כהתוספתא דבדיעבד כשר גם מישן, ואיך כתב הלשון אינן באין, הא בגמרא מדייקינן מהלשון אינן באין דאף בדיעבד פסול. ותירץ, דהדיוק מהמשנה הוא מהא דלא תנן ואם הביא כשר, כמש"כ התוספות, אך מעצם הלשון אינן באין אין ראיה דבדיעבד כשר, וכיון דהרמב"ם פירש להדיא דאם הביא כשר לא קשה מידי.

אך הקשה, מדוע באמת פסק כהברייתא ולא כהמשנה דפסלה אף בדיעבד. ותירץ, דבגמרא מפרש טעמא דברייתא ולא מפרש טעמא דמתניתין, ולכן פסק כברייתא. ועוד כתב [וכן כתב המהר"י קורקוס], דהרמב"ם פירש את הסוגיא באופן אחר, דמתניתין דתנן אינן באין היינו לכתחילה, אך בדיעבד כשר. וכן משמע מהמשנה, דהא כל קרבנות הצבור באין מהישן אפילו לכתחילה, ואם כן, הא דתנן אינן באים היינו לכתחילה. ותנא דברייתא סובר דשתי הלחם כשר אף לכתחילה מהישן אלא שחיסר מצוה, כלומר, דלא הוי מצוה מן המובחר, אך לא חשיב דיעבד. דאם לא כן ליתני ואם הביא כשר, ועוד, מדפלגינהו לעומר ושתי הלחם משמע דעומר הבא מן הישן כשר בדיעבד, ואילו שתי הלחם הוי לכתחילה אלא שחיסר מצוה. והא דקאמר דראשית קמ"ל למצוה, היינו למצוה מן המובחר. וכן הא דקאמר עד כאן לא פליגי וכו' היינו האם הוי לכתחילה או בדיעבד, אך בחו"ל לכו"ע אפילו בדיעבד פסול. ולפי"ז שפיר פסק הרמב"ם כתנא דמתניתין.

הראב"ד שם השיג הלכה זו בהיפך, וביאר הכסף משנה, דצריך לפסוק כמתניתין דפסול בדיעבד ולא כברייתא. ועוד ביאר, דכונתו להשיג על לשון הרמב"ם שהעתיק את לשון המשנה ופסק כברייתא. [אך ראה בשינויי נוסחאות, ונראה יותר דהראב"ד השיג רק בהלכה ט"ו, דשם שייך לשון בהיפך, משא"כ הכא, ודוק].

אך הקשה הלחם משנה, דלגבי עומר הרמב"ם כתב בכמה דוכתי דבעינן עומר מהחדש, ולא כתב שאם לא מצא יביא מהעליה, ומשמע דאף בדיעבד פסול, ולפי שני הביאורים בכסף משנה קשה מה ההבדל בין עומר לשני הלחם. ובמהר"י קורקוס יישב דבאמת גם בעומר כשר בדיעבד, והרמב"ם סמך על מש"כ בשתי הלחם, דאם בשתי הלחם כשר בדיעבד כל שכן בעומר, דחדשה דכתיב גבי שתי הלחם משמע טפי עיכובא. ועוד תירץ, דהרמב"ם שם כתב דאם לא מצא מהקמה מביא מהעומרים, ומשמע דכל העומרים כשרים ואפילו מהישן, ואם כן הרמב"ם פירש דגם עומר כשר.

הלחם משנה תירץ, דאף לתנא דמתניתין דוקא בעומר פסול בדיעבד, אך בשתי הלחם מודה התנא דכשר בדיעבד, ונקט אינן באים משום עומר. דאם לא כן, הוי סתם משנה דלא כרבי עקיבא, ולא מסתבר כן. [השיטמ"ק גרס ר' יעקב, ולפי"ז אין ראיה]. והשתא שפיר פסק הרמב"ם כתנא דמתניתין, דעומר פסול בדיעבד ושתי הלחם כשר בדיעבד. [וכתב בעצמו דזה דוחק].

ובקרן אורה כתב על פי דרכו, דבאמת לתנא דמתניתין גם עומר וגם שתי הלחם מעכבים, אלא דהרמב"ם פסק לגבי עומר כתנא דמתניתין ולגבי שתי הלחם כתנא דברייתא, דלגבי שתי הלחם מצינו דר' יעקב ור' נתן ס"ל דאינו מעכב, והלכה כרבים לגבי תנא דמתניתין, משא"כ בעומר דלא מצינו דפליגי, והלכה כסתם משנה.

והנה הרמב"ם בפ"ו מאיסורי מזבח הט"ו כתב כלשון המשנה, דכל המנחות כשרים מהארץ ומחו"ל מן החדש ומן הישן, חוץ מן העומר ושתי הלחם שאינן באין אלא מן החדש ומהארץ. ולכאורה זה סותר לכל התירוצים הנ"ל, דהכא מוכח דהרמב"ם פסק כתנא דמתניתין גם לגבי שתי הלחם, ומשמע דזה מעכב, דהרמב"ם לא הזכיר דאם הביא כשר. ולכן ביאר הזבח תודה בשיטת הרמב"ם באופן אחר, דבאמת אם הביא מהישן פסול, דזה מעכב בין בעומר ובין בשתי הלחם, וכתנא דמתניתין. אלא דלגבי שתי הלחם נתחדש עוד דין, דאם אין לו חיטים מהחדש כלל, ואם לא יביא מהישן תתבטל המצוה, בזה נאמר דאם לא מצאו מהחדש יביאו מהעליה, ואף דין זה לא נאמר אלא לגבי שתי הלחם ולא לגבי עומר. וכתב, דכן הוא בתוספתא, דמחד גיסא איתא שם כתנא דמתניתין דחדש מעכב, ומאידך גיסא איתא שם דאם לא מצאו מהחדש יביאו מהעליה, ועל כרחיך דאין זה סתירה. וראה עוד באור שמח איסורי מזבח שם דהרמב"ם פסק כהברייתא, וביאר באופן אחר את הגמרא, עיי"ש.

**עומר דכתיב תקריב את מנחת ביכוריך ואפילו מן העליה**

פירש רש"י, דתנא דמתניתין דפסל יליף מראשית קצירכם, ומתקריב יליף לשבת וטומאה. ויש לעיין, היכי ילפינן מראשית לעיכובא, הא בקדשים בעינן שנה עליו הכתוב לעכב, כמש"כ התוספות ד"ה והא כתיב. ובשלמא בשתי הלחם איכא ראשית וחדשה, אך בעומר ליכא תרי קראי. וצ"ל, דמקרא דראשית לחוד ילפינן עיכובא, דצורת המצוה היא להביא מהחדש. אלא דקרא דתקריב קמ"ל דאינו מעכב ואינו מצורת המצוה, אך בלא קרא דתקריב הרי זה מעכב.

השפת אמת נסתפק האם גם השמן של מנחת העומר צריך להיות מהחדש ומהארץ או לא. [וכן יש להסתפק לגבי שתי הלחם, דהרי במנחה הבאה קודם שתי הלחם אסור לערב שמן חדש, כמבואר בברייתא להלן].

**דף פד ע"א**

**וקסבר חדש בחו"ל דאוריתא**

מבואר בגמרא דיש שני טעמים לומר שאי אפשר להביא עומר מחו"ל, חדא, דכתיב לגבי הבאת העומר "כי תבואו" דמשמע שצריכים להביא עומר מהארץ. ועוד, דלגבי איסור חדש נאמר "ממושבותיכם", ונחלקו בפ"ק דקידושין האם אתא לומר דנתחייבו לאחר ירושה וישיבה, ודוקא בארץ נוהג איסור חדש, או דאתא לומר כל מקום שאתם יושבים ואפילו בחו"ל, ואם אין איסור חדש בחו"ל אי אפשר להביא עומר מחו"ל, כיון שהעומר בא להתיר, ובמקום שאינו אסור אינו שייך לדין עומר.

הרמב"ם פ"י ממאכלות אסורות ה"ב פסק דעומר אסור אף בחו"ל, ומאידך פסק בפ"ז מתמידין ה"ה דאין מביאים עומר אלא מהארץ. וביאר הלחם משנה, דהגמרא תולה איסור חדש בהבאת העומר רק לחד גיסא, דלא יתכן שאין איסור חדש בחו"ל ומכל מקום אפשר להביא משם עומר. אך להיפך שפיר יתכן, דבאמת איכא איסור חדש בחו"ל, ומכל מקום אין מביאים משם עומר, דכתיב כי תבואו, תלה הכתוב הבאת העומר בארץ. [ואף שהרמב"ם הביא קרא והבאתם עומר וכו', כונתו לרישא דקרא שנאמר שם כי תבואו]. וכן כתב בביאור הגר"א יו"ד רצג ס"ב, וכן ביאר הזבח תודה.

ובחידושי רעק"א [ראש השנה מערכה ט'] הקשה, מנליה להרמב"ם חידוש זה, דבפשטות הגמרא תולה את איסור חדש בהבאת העומר לשני הצדדים. [לכאורה תירוץ הלחם משנה הוא פשוט, וצ"ב מאי קשיא ליה להגרעק"א]. וכתב בדעת הרמב"ם ביאור אחר, דמה שאי אפשר להביא מחו"ל הוא משום קצירכם ולא קציר עכו"ם, ומטעם זה ממעטינן גם חו"ל, דחו"ל לא מיקרי שלך המיוחד לך.

השיטמ"ק כאן הביא בשם ר"י בתשובה, דכשם שאיכא איסור חדש בחו"ל כך אסור לקצור חדש בחו"ל קודם לעומר, דהו"ל שפיר ממקום שאתה מביא אי אתה קוצר, משום דקיי"ל כריבר"י וכרבנן דבי רב אשי דלא אכלי עד צפרא דשיבסר, דסברי חדש דחו"ל דאוריתא. ומשמע מדבריו דהטעם דפסקינן כרבר"י דאפשר להביא עומר מחו"ל הוא משום דקיי"ל חדש אסור בחו"ל מהתורה, והיינו, דתלינן הבאת העומר באיסור חדש גם לאידך גיסא. [ומלבד מה שפסק דלא כהרמב"ם בעיקר הדין, דמותר אף להביא עומר מחו"ל, מבואר גם דלא כהרמב"ם בהא דאינו תלוי זה בזה, דמדברי הר"י משמע דהם תלויים זה בזה לשני הצדדים]. ובשם הר"ם כתב דמותר לקצור חדש בחו"ל, דלגבי איסור קצירה לא נאמר ממושבותיכם לאסור בכל מושבות, והוי ככל מצוות התלויות בארץ. וראה בחידושי הגר"ח על הש"ס [אות שמו] מה שכתב בזה.

יש לעיין האם ריבר"י נחלק רק בעומר, אך בשתי הלחם מודה דאינו בא מחו"ל, או שמא פליג אף בשתי הלחם. וברש"י עה"ת כתב לגבי עומר דכתיב "בכל מושבותיכם", דנחלקו חכמי ישראל האם חדש נוהג בחו"ל, ואילו לגבי שתי הלחם דכתיב "ממושבותיכם תביאו" פירש רש"י ולא מחו"ל. ומבואר דבשתי הלחם לכו"ע אינו בא מחו"ל, וכן כתב הרמב"ן שם. [אך הקרן אורה כתב דמסברא ריבר"י פליג גם בשתי הלחם, דאם העומר שבא להתיר איסור במדינה בא מחו"ל, כל שכן שתי הלחם שבא להתיר רק איסור במקדש דבא אף מחו"ל. ובסברת הראשונים הנ"ל כתב, דדוקא איסור עומר שבא להתיר איסור ששייך לחו"ל בא מחו"ל, אך שתי הלחם שבא להתיר איסור השייך למקדש בא רק מארץ].

**לייתי מאשתקד בעינן כרמל וליכא**

הקשה הקרן אורה, הא כבר שמעינן במתניתין דישן פסול, ואיך יביא מאשתקד. ותירץ, דס"ד דבשביעית יוכל להביא מהישן, כיון דאי אפשר בענין אחר, ומה דאמרה תורה שצריך להביא מהחדש היינו בזמן שאפשר, שהרי אין הבדל בגוף המצוה בין חדש לישן. ומשני בעינן כרמל בשעת הקרבה, דהיינו, דצורת המצוה היא כרמל, ולכן מסתבר דגם בשביעית בעינן חדש, עיי"ש מה שכתב עוד בזה. וכעין זה כתב החזון איש [מב סק"כ] ליישב, דבכל שנה צריך להביא דוקא מהחדש, ובשביעית כתיב לדורותיכם דצריך להביא עומר, והשתא לא ידעינן האם המצוה דעומר מהחדש תדחה מפני איסור שביעית, או שמא איסור שביעית ידחה מפני הדין דהעומר מהחדש, ולזה הוצרך לשינויי בעינן כרמל וליכא, דהשתא מסתבר דבאופן אחר אינו עומר כלל.

ובקרן אורה נקט דרבי יוחנן ור' אלעזר ס"ל כתנא דמתניתין דעומר מהחדש מעכב, אך לתנא דברייתא דאם הביא כשר לא שייך דין כרמל ולא דין ראשית קצירך ולא סוף קצירך. וראה חזון איש שם.

אך בחידושי מרן רי"ז הלוי [עמ' מב] כתב, דאין שייכות כלל בין דין חדש וישן לדין דאין מביאים מאשתקד, דההגדרה של ישן הוא כל דבר שהושרש קודם לעומר של שנה שעברה, דהותר כבר על ידי העומר, וזה בין לגבי עומר ובין לגבי שתי הלחם, דאם הושרש אחר הבאת שתי הלחם של שנה שעברה חשיב ישן לגבי שתי הלחם. אך הכא מקשינן דלייתי מאשתקד, פירוש, מתבואה שהביאה שליש קודם ראש השנה, דאין בה דיני שביעית, ושפיר אפשר לקיים תרוויהו, דיביא מתבואה חדשה שלא עבר עליה העומר, אך אין בה דין שביעית, דהביאה שליש קודם ראש השנה.

ומשני, בעינן כרמל וליכא, כלומר, דבעינן שתהא התבואה רכה בשעת קצירה, וזה לא יתכן בתבואה שהביאה שליש קודם ראש השנה, [ולפי"ז שפיר אפשר להביא תבואה מאשתקד, אלא דיש חיסרון צדדי של כרמל]. ור' אלעזר תירץ, דבעינן ראשית קצירך ולא סוף קצירך, דהיינו, דיש דין נוסף בעומר שיהא מהקציר של שנה זו, כלומר, שיביא שליש רק לאחר ראש השנה, ויחשב מקציר שנה זו, ואם כן על כרחיך יש בה קדושת שביעית. ולפי"ז ביאר את סוגיית הגמרא דמוכיח מהברייתא כר' אלעזר, עיי"ש.

וכתב, דברמב"ם הל' שקלים פ"ד ה"ה מבואר דפסק כר' אלעזר ולא כר' יוחנן, דכתב דבשנת השמיטה בי"ד שוכרים שומרים וכו' כדי שיביאו מהן העומר ושתי הלחם שאינן באים אלא מן החדש. ומבואר דהטעם שאין מביאים מאשתקד הוא משום חדש ולא משום כרמל, והיינו מדכתיב ביכורים. ועוד מבואר, דגם בשתי הלחם בעינן חדש דוקא, והיינו משום ביכורים, דאי משום כרמל, אין זה אלא בעומר.

והנה לפי"ז התנא דברייתא דישן כשר בדיעבד אינו שייך כלל לאיסור להביא מאשתקד, דאילו משכח"ל תבואה שנשרשה קודם עומר של שנה שעברה ומאידך לא הביאה שליש עד אחר ראש השנה שפיר כשרה בדיעבד, ואין שייכות בין הדינים כלל.

**תוד"ה שומרי, וי"ל דמדאוריתא בצירה דוקא אסור**

ביאר החזון איש, דעיקר האיסור הוא מחמת השמירה, אלא דשמירה כל שהוא אינה אוסרת עד שיבצור בשמירה, ועל ידי זה הפירות נאסרים באכילה מחמת ששמרם באיסור.

וצ"ע מה הועילו התוספות בתירוצם, הא הכא איכא גם שמירה וגם בצירה, ומדוע לא יאסרו הפירות. ובתוספות בב"מ הקשו על עיקר תירוצם, דאי משום בצירה אפילו מהמופקר אסור, דבצירה תולדה דקצירה היא.

**באו"ד, לאו פירכא היא דבשאר שנים נמי לאו משקה ישראל הוא וכו'**

מבואר בתוספות דעומר קרב אף שאינו משקה ישראל משום דמצוותו בכך, אך בחידושי הרשב"א [לעיל ה א] כתב דהקרבתו והיתרו באים כאחת.

הקשה הקרן אורה, התינח בעומר דאיכא מצוותו בכך, אך בשתי הלחם דבכל שנה ליכא איסור משקה ישראל, מדוע שרי לר"ע בשביעית הא איכא איסור ספיחין. [וברמב"ם הל' שקלים שם מבואר להדיא דגם בשתי הלחם התירו]. ומבואר מקושייתו דהבין דרק משום שמצוותו בכך בכל השנה לכן מותר גם בשביעית, אך בפשטות אין זה כונת התוספות, אלא כונתם להוכיח דכמו שבכל שנה התירו איסור משקה ישראל משום שמצותו בכך, כך התירו בשביעית משום דכתיב לדורותיכם. ואם כן טעם זה קיים גם בשתי הלחם.

ובאמת צ"ע בדבריהם, מדוע הוצרכו לומר מצוותו בכך ולהוכיח מכל שנה דאיכא איסור חדש, הא בגמרא אמרינן לגבי איסור שריפה דכתיב לדורותיכם, ומה"ט גופא מהני גם לר"ע לגבי איסור ספיחין. ובעולת שלמה כתב דהתוספות הקשו כן לפי הס"ד דעדיין לא ידעינן האי קרא. ודבריו צ"ע, דודאי עדיף לגמרא להקשות מאיסור שמירה מאשר מאיסור ספיחין לר"ע. ועוד צ"ע, דעל כרחיך התוספות סמכו על קרא דלדורותיכם, דאל"ה מה שייך כאן מצוותו בכך, הרי בשביעית יש איסור נוסף. [ומה"ט הגמרא לא תירצה מצוותו בכך].

**דף פד ע"ב**

**שתהא ראשית לכל המנחות**

בכתבי הגרי"ז [לעיל ה א] ביאר, דיש חילוק בין הא דהעומר מתיר איסור אכילת חדש לבין הא דשתי הלחם מתירים להקריב מנחה מתבואה חדשה, דעומר עיקרו בא להתיר את האיסור אכילת חדש, אך שתי הלחם עיקרן באים לחובת היום, אלא דממילא הם מתירים להקריב את כל המנחות. ועיי"ש עוד שני צדדים לחלק בין עומר לשתי הלחם והגרי"ז שם דחה אותם.

**חדשה של שעורים מנין ת"ל חדשה חדשה אם אינו ענין וכו'**

רש"י בתחילה פירש כגון מנחת קנאות שלא יביא קודם שתי הלחם. והקשה, שהרי בלא"ה העומר קודם לזה משעורים. ובפשטות קשיא ליה איך אפשר להביא עומר קודם שתי הלחם, הרי ילפינן הכא דגם מנחת שעורים אסור. וצ"ע מאי קשיא ליה, הא עומר שאני דמצוותו בכך. [ויתכן דס"ל כהרשב"א דלא חשיב מצוותו בכך משום איסור חדש, דהקרבתו והתירו באים כאחת].

והנה רש"י עה"ת כתב, "מנחה חדשה", היא המנחה הראשונה שהובאה מן החדש, ואם תאמר הרי קרבה מנחת העומר, אינה כשאר המנחות שהיא באה מן השעורים. ולאחר מכן כתב, "בכורים", ראשונה לכל המנחות אף למנחת קנאות הבאה מן השעורים לא תקרב מן החדש קודם לשתי הלחם. ולכאורה רש"י סותר דבריו, דבתחילה כתב דמותר להקריב עומר קודם לשתי הלחם משום שהיא באה מן השעורים, ולאחר מכן כתב דאסור להביא מנחת קנאות מהחדש קודם לשתי הלחם. וצ"ל דודאי מצד הדין אסור גם מנחת שעורים, ועומר שאני דמצוותו בכך. אלא דהוקשה לרש"י על הלשון "חדשה" דהיא המנחה הראשונה, הרי עומר קדם לה, ועל זה תירץ, דחשיב חדשה כלפי מנחות חיטין, ולא איירי הכא כלפי האיסור כלל, וכן פירש הרא"ם. ולפי"ז יש לפרש גם דברי רש"י הכא, דהוקשה לו על הפירוש הראשון, איך יתכן לומר ד"חדשה" כולל גם חדשה משעורים, הרי עומר קדם לה ואין זה חדשה, ועל כרחיך דחדשה היינו מחיטין.

ולכן פירש רש"י, דחדשה של שעורים היינו מנחת העומר הבאה שעורים מנין שתהא קודמת למנחת קנאות, שלא תהא מנחה משעורים קודם לה. ולכאורה משמע מדברי רש"י דמנחת קנאות תלוי רק בהקרבת העומר, ולאחר מכן שרי אף קודם שתי הלחם, [דאם כונתו לומר דילפינן הכא דמנחת קנאות צריכה גם היתר עומר וגם היתר שתי הלחם, הא כל המנחות דינם כן, והכא משמע דהוי דין מיוחד במנחת קנאות]. ואם כן רש"י הכא פירש דלא כפירושו עה"ת, דהתם כתב דילפינן מ"ביכורים" דאף מנחת קנאות אינה באה קודם שתי הלחם.

ובאמת לפירוש רש"י עה"ת צ"ע איך יפרש את הברייתא הכא, דכפירוש קמא ליכא למימר, דהא כתב דחדשה כולל רק חדשה מחיטין, והכא ילפינן אף חדשה משעורים. וכפירוש שני ליכא למימר, דהא כתב התם דמנחת קנאות אסורה קודם שתי הלחם, והכא כתב דשרי.

הקשה השיטמ"ק לפירוש רש"י, מדוע בעינן קרא ללמד דאין להביא מנחת קנאות קודם לעומר, תיפו"ל דאיכא איסור חדש, ופסול משום משקה ישראל. ויתכן ליישב, דאפילו למ"ד דאין איסור חדש נוהג בחו"ל, מכל מקום אסור להביא מנחה מתבואה חדשה מחו"ל קודם לעומר או לשתי הלחם. ואם כן שפיר איכא נפק"מ באיסור להביא מנחת קנאות קודם לעומר בתבואה מחו"ל, דליכא איסור חדש, וחשיב שפיר משקה ישראל.

**בפלוגתא, רבי יוחנן אמר אם הביא לא קדש ריש לקיש אמר אם הביא קדש**

כתב השפת אמת, דלפי ר"י נאמר כאן פטור, דפירות שבהרים ובעמקים פטורים מביכורים, ולכן אם אף הביא לא קדש, אך לפי ר"ל לא נאמר כאן פטור, אלא דעדיף להביא מהמובחר, אך אם יש לו שדות רק במקומות כאלו הרי הוא צריך להביא משם לכתחילה. [ומבואר דמצות הבאת ביכורים אינה מכל שדה ושדה, אלא יכול להביא משדה אחת על כל שדותיו, דאם חייב להביא מכל שדה הרי בכל אופן הוא צריך להביא גם מהפירות שבהרים, והיכי משכח"ל לריש לקיש דין המשנה].

**דף פה ע"א**

**תוד"ה תנאי היא, מדקאמר קתני מיהא שבגג ושבחורבה וכו'**

ברש"י כת"י נראה דלא גרס כן בגמרא, אלא "קתני מיהא שבעציץ ושבחורבה", ולפי"ז ניחא.

**במשנה, כיצד הוא עושה נרה שנה ראשונה ובשנה שניה זורעה**

פירש רש"י, ובשניה זורעה דהיינו חרושה פעמים. וצ"ע דבגמרא מסקינן דאין צריך לחזור ולחרוש בשנה שניה. וצ"ל דבשעת הזריעה בכל אופן איכא חרישה, וספק הגמרא הוא האם מלבד החרישה שבעת הזריעה היה חורש בתחילת השנה, וכן פירש רש"י בגמרא, [ולפי"ז להצד דנרה וזורעה איכא ג' חרישות].

הרמב"ם פ"ז מאיסורי מזבח ה"ד כתב, נר חצי השדה בשנה ראשונה וזורע חציה, ובשנה שניה נר החצי וכו'. והקשו המפרשים, דבמשנה מבואר דבשנה ראשונה לא היה זורע כלל, ורק בשנה שניה יכול לזרוע חציה. ותירץ המהר"י קורקוס, דהרמב"ם קאי משנה שניה ואילך, דלאחר שחרש בשנה ראשונה יכול לזרוע בשניה. הלחם משנה תירץ, דמתניתין איירי באופן שזורע כולה, ולכן צריך לחכות שנה ראשונה בלא זריעה כלל, אך באופן שזורע חציה, הרי הוא יכול לזרוע חציה כבר בשנה ראשונה, דעדיין כוחה אלים, ואין צריך להמתין לשנה שניה.

**זורעה קודם לפסח שבעים יום**

התוספות נקטו דכל דיני המשנה קיימים בכל המנחות, מלבד דין זה, דרק בעומר היו זורעים קודם לפסח שבעים יום. [ומה שכתב רש"י בתחילת המשנה דאיירי בעומר ושתי הלחם, יתכן דקאי רק על דין זה דשבעים יום, וצ"ע]. ועפי"ז יישבו הא דאמרינן בפרק המקבל דזמן זריעה מוקדם יותר, דהכא איירי בשעורים, דהזמן הוא מאוחר יותר מאשר החיטים. [וכן הדין להביא מסמוך לירושלים הסיקו התוספות דאין זה אלא בעומר].

אך הרמב"ם בפ"ז מאיסורי מזבח כתב לגבי כל המנחות דזורע קודם לפסח שבעים יום, ולגבי עומר כתב בפ"ז מתמידין ה"י, דהיה דרכן להביא מן השדות שבדרום. ומבואר להיפך מהתוספות, דהא דהיו מביאים מהדרום נהג רק בעומר, והא דזורעים קודם לפסח שבעים יום נהג בכל המנחות. ובלחם משנה באיסורי מזבח הקשה, דאם כן הדרא קושיית התוספות מההיא דפרק המקבל, דהא הכא מבואר דאף חיטים היו זורעים שבעים יום קודם לפסח. וכתב, דאולי י"ל דיש שדות טובות ביותר שנמשך הזריעה עד שבעים יום קודם לפסח. [וצ"ל דבאותם שדות הכי עדיף טפי].

עוד הקשה הלחם משנה בהל' תמידין שם, מדוע לגבי עומר לא הזכיר הרמב"ם דהיו זורעים קודם לפסח שבעים יום. ותירץ, דסמך על מש"כ באיסורי מזבח. ועוד תירץ, דכיון דהיו מביאים מהשדות שבדרום, דהחמה זורחת שם טפי, אין צריך לזרוע שבעים יום קודם לפסח, אלא אפילו פחות מזה שפיר דמי.

**רש"י ד"ה אלמלי, שהיא בהרים כדכתיב וכו'**

בפרק רי"ש שם אמרינן שני טעמים מדוע היו מביאים את העומר מסמוך לירושלים, או משום דכתיב כרמל, או משום אין מעבירים על המצוות. והכא כתב רש"י טעם שלישי, דבהרים עדיפא טפי, [התם הגמרא לא אמרה כן משום שעדיין אפשר להביא מהרים רחוקים, ורש"י כתב טעם רק לחיטי כרזיים וכפר אחים]. והנה התוספות הסיקו דבשאר מנחות לא מצינו דבעינן להביא מסמוך לירושלים, דשני הטעמים שבגמרא שם אינם קיימים בשאר מנחות. ואף שהטעם שכתב רש"י שייך גם בשאר מנחות, מכל מקום עדיין יוכל להביא מהרים רחוקים.

**דף פה ע"ב**

**כאן בעבודה כאן בשאינה עבודה**

כלומר, דאם היא עבודה קודם שנה ראשונה אין צריך בשניה לחרוש שני פעמים, ויתכן דאפילו פעם אחת אין צריך, ואם אינה עבודה קודם שנה ראשונה, צריך לחרוש בשניה שני פעמים. וכן הוא ברש"י כת"י שבספר שיטמ"ק, ולא כמו שהוא לפנינו.

**רש"י ד"ה נר חציה, וכן בשנה שניה חורש כולה וכו'**

מש"כ רש"י דחורש כולה היינו בשביל הזריעה, וכמש"כ לעיל, ופשיט מהכא דאין צריך לחרוש בשנה שניה מתחילת השנה, אלא סגי בחרישה שבשעת הזריעה.

**רש"י ד"ה לסמידא, סולת למכור למנחות וכו'**

בהגהות הקשה דבימי רב חלקיה כבר בטלו מנחות. ובאמת ברש"י כת"י שבספר שיטמ"ק הגירסא סולת למכור, ולא למנחות, דבימי רב חלקיה בטלו מנחות. כלומר, דאתא לומר דהחיטים היו ראויים למנחות, אך כיון דבטלו הוצרך למכור אותם לעלמא.

**בעי ר' ירמיה ברוב חיטה או ברוב סאה**

רש"י פירש דאם התליע רוב החיטה ודאי אותה חיטה פסולה, ומספק"ל בהתליעו רוב החיטים, האם החיטים שלא התליעו כלל כשרות, וראה שפת אמת. אך הרמב"ם פ"ו הי"א כתב להיפך, דאם התליעו רוב החיטים ודאי כולם פסולות, והספק הוא בהתליע רוב חטה אחת. ובמהר"י קורקוס פירש [בדעת רש"י], דלפי שני הצדדים איירי הכא על כל החיטים, אלא הספק הוא מתי כל החיטים נפסלות, האם כאשר התליעו רוב החיטים, או שמא רק אם התליע רוב של כל חיטה וחיטה. [מסתבר דאין צריך שכל החיטים יתליעו רובן, אלא אם רוב החיטים התליעו רובן כולם פסולות. ולפי צד ראשון סגי שיתליעו רוב מכל החיטים בסך הכל, אך לפי הצד השני צריך שהרוב יהיה על ידי שרוב החיטים יתליעו רובן].

הקשה הרדב"ז, מדוע התליע מיעוט החיטה כשרה, הרי אין זה מהמובחר. ותירץ, דבכל אופן צריך להסיר את המקום המתולע, אלא דאם התליע רובה כל החיטה פסולה, ולא מהני להסיר את המקום המתולע. אך הזבח תודה כתב, דהמיעוט בטל ברוב. והקשה, מדוע רוב חיטה אחת פסולה, הרי אותה חיטה מתבטלת בשאר החיטים. ותירץ, דזה מינכר קודם שמתערב, משא"כ במיעוט של חיטה אחת. [ויתכן דזה הביאור בר"י קורקוס, דחיטה אחת לכו"ע כשרה אף בהתליע רובה, דהיא מתבטלת בשאר החיטים, ובעינן התליעו רוב חיטים, וכל הספק הוא איך להחשיב את הרוב].

**הקדישן מהו שילקה עליהן משום בעל מום וכו' או דלמא אין בעל מום אלא בבהמה**

כתב הרמב"ם רפ"ו מאיסורי מזבח, כשם שמצוה להיות כל קרבן תמים ונבחר, כך נסכיו יהיו תמימים ונבחרים, שנאמר "תמימים יהיו לכם ונסכיהם", שיהיו הנסכים תמימים. ומהאי טעמא פסלינן חיטים שהתליעו, יין מתוק או מעושן או מבושל שנשתנה טעמו, ושמן מזתים שנשרו במים או כבושים או שלוקים או של שמרים, ושמן שריחו רע. וכן פסלינן עיצים שהתליעו.

ובספק הגמרא האם לוקה עליהם כתב הרמב"ם שם ה"ג, הרי הדבר ספק אם דומים לבעל מום כבהמה ולוקה, או אינן כבעל מום. ומשמע דהספק הוא האם חשיבי מום, אך אי חשיבי מום פשוט שלוקים עליהם, דכתיב כל אשר מום בו לא תקריבו. ואף דעיקר הפסול ילפינן מתמימים יהיו לכם, ומבואר דאינם חשובים תמימים, צ"ל דתמימים כולל כל פגם בשמן וביין, אך עדיין אין זה נחשב למום.

כתב המשנה למלך שם, דמה שנקטה הגמרא המקדיש מהו שילקה אין זה דוקא מקדיש, אלא הוא הדין מקטיר. וכן נקטו השפת אמת והחזון איש ועוד, וציין המל"מ לתוספות ביומא דנסתפקו לגבי קמיצה, עיי"ש.

עוד הביא המל"מ מהתוספות שם, דלגבי מים לא מצינו פסול של מום. והקשה הקרן אורה, מה החילוק בין מים ליין, הרי תרוויהו חשיבי נסכים, ומדוע לא ילקה על מקדיש מים פסולים לניסוך המים משום מום. ותירץ בכתבי הגרי"ז [סוף פירקין], דבירושלמי משמע דמים מגולים ילפינן לפסול לניסוך המים משום משקה ישראל, דאינם ראויים לאכילה, אך ביין מגולה יש פסול נוסף חוץ מהפסול של משקה ישראל, דכתיב משמח אלוקים ואנשים. וכתב דיש בזה נפק"מ, דפסול משקה ישראל אינו חיסרון בעצם היין אלא תנאי בכשרות היין, ומחמת זה לא חשיב מום, ואין צד שילקו עליו משום מקדיש מום למזבח, משא"כ החיסרון דמשמח אלוקים ואנשים הוא חיסרון בעצם היין, וחשיב מום מחמת כן, והרי זה תלוי בספק הגמרא אם לוקים עליו. והשתא שפיר כתבו התוספות דליכא מום בניסוך המים, דפסול מים מגולים אינו משום מום אלא משום משקה ישראל.

אך הקשה הגרי"ז, דעדיין משכח"ל מום בניסוך המים, דהא מבואר במסכת סוכה וזבחים דהיו עולים לניסוך המים בשמאל ולא מקיפים את המזבח שמא יתעשנו בעשן המערכה, ומבואר דמים מעושנים פסולים לניסוך המים, ופסול זה משום מום הוא, דאין טעם אחר לפוסלם, ואם כן מדוע לא ילקו עליהם משום מקדיש מום.

כתב הרמב"ם פ"ג מאיסורי מזבח ה"ז, ויראה לי שאע"פ שאין כל הפסולים האלו [הפסולים שבעוף] ראויין לקרבן, אם עבר והקריבן אינו לוקה מן התורה, לפי שלא נתפרשה אזהרתן. והקשה השפת אמת, דשם בהלכה א' כתב הרמב"ם דין מחוסר אבר, ומבואר דאין לוקים על מחוסר אבר בעוף, ומה זה שונה ממום של חיטים יין ושמן, הרי גם בהם לא נתפרשה אזהרתן, ומכל מקום מבעיא לן אם לוקה עליהם. ויתכן לומר, דבחיטים יין ושמן ילפינן מקרא דמום פוסל בהם, וממילא הם בכלל הלאו של מום בבהמה, אך בעוף הא קיי"ל דאין מום פוסל, ומחוסר אבר פסול אחר הוא, ועל אותו פסול אחר כתב הרמב"ם דאין לוקים עליו משום שלא נתפרשה אזהרתן בתורה, אך אם היה בהם פסול מום יתכן דהיו לוקים עליהם. וראה רדב"ז פ"ו ה"ג שכתב כעין זה. [וראה מקדש דוד ס"ס לג שנקט דספק הגמרא קיים גם על מחוסר אבר בעוף. ואולי ס"ל דמה שכתב הרמב"ם שאין לוקה על כל הפסולים האלו אין זה כולל מחוסר אבר שבהלכה א' שם, אלא מהלכה ב' ואילך, וצ"ע].

**לא שנו אלא לח אבל יבש גוררו וכשר בעי רבא הקדישו וכו'**

ביאר החזון איש [מב ס"ק כו], דצריך לחתוך את המקום המתולע באופן שלא יבחינו שהיה שם תולעת, כדי שלא יראה העץ פגום, ובלח זה טירחה גדולה ולכן חשיב מום. והקשה, דמכל מקום אם עשה כן מדוע יפסל העץ, הרי עכשיו אינו נראה פגום. ותירץ, דכיון דזה טירחה גדולה, הרי העץ נפסל כבר למזבח.

עוד כתב שם, דספק הגמרא האם לוקה משום מום הוא דוקא בלח, אבל ביבש, כיון שיכול לגוררו אינו לוקה על הקדישו. ואע"ג דעל הקדשת מום עובר לוקים, הכא עדיף טפי משום שבידו לתקנו. [יש להסתפק האם כונתו שמחמת שבידו לתקנו אין זה נחשב מום כלל, או שמא הוי מום, אלא דאין לוקה על הקדישו כיון שמיד לאחר ההקדש יוכל לתקנו, ונפק"מ באופן שהקטיר עץ יבש עם תולעת. ומסתבר טפי כצד שני דקודם שגררו הוי מום].

**תוד"ה בעי, ונראה דבעיא דעיצים אליבא דרבי לעיל וכו'**

כלומר, דהיה פשוט לתוספות דלא יתכן שילקה משום מום אלא בדבר שנחשב קרבן, ולא בעצי המערכה, ולכן כתבו דמשכח"ל רק לרבי במקדיש עיצים לקרבן. וכתב המשנה למלך שם, דהרמב"ם פסק כרבנן דעיצים לא חשיבי קרבן ומכל מקום הביא לספק דעיצים, ומבואר בדעת הרמב"ם דלא כתוספות, דיתכן שילקה משום מום אף בדבר שלא נחשב קרבן.

המקדש דוד [ס"ס לד] הקשה על התוספות, לפי המבואר במסכת תמורה דהמקדיש בעל מום לדמי נסכים לוקה, משום דמאיס, מדוע כתבו התוספות דמשכח"ל הספק בעיצים רק לרבי, הא גם לרבנן משכח"ל במקדיש עיצים לדמי נסכים, האם לוקה משום מום או לא. ותירץ, דמדברי התוספות מבואר דאין מלקות משום מקדיש בעל מום לדמי נסכים אלא בדבר שאם יקדיש את גופו ילקה עליו משום בעל מום. וכתב דמסברא אין לחלק בזה. ודבריו תמוהים טובא, דפשוט הוא דאדם שיקדיש מעות שיש בהם מום לדמי נסכים אינו לוקה משום מום, דדוקא בדבר שיתכן שיהא גופו קרבן שייך מאיס, ולכן דוקא לרבי שעיצים יכולים להיות קרבן שייך שילקה משום מום, אך לרבנן הוי כמעות בעלמא דלא שייך בהם מום.

וכן כתב החזון איש [מב ס"ק כו], דהקשה על דברי התוספות דאתיא כרבי, דעדיין צריך להעמיד בהקדיש עיצים לקרבן, ובגמרא משמע דאיירי אף בהקדיש למערכה. ותירץ, דלפי רבי שעיצים יכולים להיות קרבן, הרי הוא לוקה משום מום גם אם הקדישן לדמי נסכים, ויתכן דאף אם הקדישן למערכה לוקה, ורק לרבנן דהעיצים עצמם לעולם לא נעשים קרבן לא יתכן שילקה עליהם משום מום. [והרמב"ם סובר שאפילו לפי רבנן דאי אפשר להקדישם בתורת קרבן, מכל מקום לוקה על הקדישן משום מום, כיון דעצי המערכה נמי נקראו קרבן. ובאמת צ"ע מה המקור לזה, הרי אינם בכלל נסכים].

ובחזון איש שם הקשה לדעת הרמב"ם, דבמסכת תמיד מבואר דהיו מתליעים בעיצים בלשכת העיצים, ומדוע לא היו מתליעים קודם שהקדישו אותם, הרי אם יש בהם מום יתכן דלוקים על הקדישן. ותירץ, דהיו בודקים גם בשעת ההקדשה וגם קודם שהשתמשו בהם. ועוד תירץ, דלא היו מקדישים אותם עד שהיו משתמשים בהם.

**דף פו ע"א**

**ואם הביא פסול מפני שהוא שרף**

בגמרא יש ג' גירסאות: רש"י לא גרס במשנה ואם הביא כשר, ולפי"ז הא דתנן בסיפא דמתניתין ואם הביא פסול קאי גם על אנפקטן, וקושיית הגמרא מהברייתא פירש, דבברייתא משמע דלא הוי בכלל שמן כלל. ולפי"ז לכו"ע השמן פסול, והנידון רק האם חשיב שמן. התוספות והרמב"ם גרסו במשנה ואם הביא כשר, ולפי"ז הקושיה מהברייתא דהתם תניא אם הביא פסול. ובכסף משנה היה הגירסא והתניא ואם הביא כשר מפני שהוא שרף, ולפי"ז הקושיה להיפך, דבמשנה מבואר דאם הביא פסול ובברייתא מבואר דכשר.

וראה בכתבי הגרי"ז שהקשה, מדוע לגבי טומאת אוכלין פסק הרמב"ם [פ"א מטומאת אוכלין ה"ה] דשמן שלא הביא שליש חשיב מי פירות בעלמא, ואינו מכשיר את הזרעים, משום שאינו בכלל שמן, ואילו הכא פסק הרמב"ם דכשר למנחות בדיעבד, הא בגמרא משמע דחד שיעורא הוא.

**תוד"ה שלשה, וקשיא דבמסכת פאה משמע דחייבין בפאה וכו'**

השפת אמת תירץ, דתאנה חשיב אין לקיטתה כאחת משום שכל תאנה נגמרת בזמן אחר, משא"כ זתים יש לכל חלק בעץ זמן קבוע, אלא דיש ג' חלקים בעץ, והרי זה דומה לזורע שני פעמים בשנה דחשיב לקיטתו כאחת. וראה עוד בתפארת ישראל שתירץ, דהזתים כולם מתבשלים כאחת אלא דמניחים אותם להתבשל יותר, ושאני מתאנה דאינם מתבשלים כאחת.

ולדעת התוספות כולם נלקטים כאחת, אלא דיש בעץ ג' סוגים של זתים זה למעלה מזה, וכעין זה פירש הרמב"ם, אלא שכתב שהשינוי הוא לפי מעשיו, עיי"ש.

**דף פו ע"ב**

**מאי שוין שוין למנחות**

יתכן לבאר, דיש מעלה לראשון שבשני שהוא יותר נקי, ויש מעלה לשני שבראשון שהוא יותר מובחר, ולגבי מנורה בעינן זך, ולכן רק הראשון כשר ואפילו הראשון שבשלישי, אך לגבי מנחות הכל תלוי במובחר, ולכן הם שוים, וכעין זה כתב השפת אמת.

**אמר רבא זה נר מערבי וכו'**

בכתבי הגרי"ז ייסד דאיכא מצוה בפני עצמה בהדלקת נר מערבי, עיי"ש שהוכיח כן.

**תוד"ה ממנה, כלומר וכו' כן פירש בקונטרס**

התוספות כאן אזלי כפירוש רש"י בשבת [כב ב]. ותורף דבריהם, דהנה מבואר במסכת יומא דהטבת חמש נרות קודמת לתמיד, ותמיד קודם להטבת שתי נרות, והיינו, דאת שני הנרות המזרחיים היו מטיבין אחר התמיד. ובמסכת תמיד פ"ג כאשר המשנה מבארת את ההטבה דקודם התמיד, תנן, נכנס ומצא שתי נרות מזרחיות דולקות, מדשן את השאר ומניח את אלו דולקין במקומן, מצאן שכבו, מדשנן, ומדליקן מן הדולקין, ואח"כ מדשן את השאר. ומבואר, דאם כבו הנרות היה מדליק את השתים המזרחיים קודם התמיד. ואילו בפ"ו כאשר המשנה מבארת את ההטבה דאחר התמיד, תנן, נכנס ומצא שתי נרות מזרחים דולקין, מדשן את המזרחי ומניח את המערבי דולק, שממנו היה מדליק את המנורה של בין הערבים, מצאו שכבה, מדשנו, ומדליקו ממזבח העולה. והקשו הראשונים, הרי אם כבו הנרות כבר הדליק אותם לפני התמיד, ולכאורה המשנה כאן סותרת לדלעיל.

ותירצו התוספות, דאם מצאן שכבו קודם התמיד היה מדליק רק את המערבי שביניהם, [וכמו שביארו בסוף דבריהם, דתקנו כן כדי שלא לשנות מכמות שהיה בזמן שהיה הנס], ומניח את המזרחי לאחר התמיד, [וגרסינן במשנה "מצאו שכבה" ולא כמו שלפנינו מצאן שכבו], ולאחר התמיד צריך להטיב את שתיהן, אלא דהמערבי כבר דולק, או מחמת הנס, או מחמת שהדליקוהו קודם התמיד מחמת התקנה, ולכן מטיב רק את המזרחי, אלא דאם ארע שכבה המערבי לאחר שהדליקוהו, או שכבה רק לאחר התמיד, בכה"ג מטיבים את שתיהן אחר התמיד. ובראשונים האריכו ליישב סתירה זו, ראה שו"ת הרשב"א, רמב"ם, רע"ב ותויו"ט בתמיד שם.

ודברי רש"י בכת"י מתאימים עם רש"י בשבת, אך מה שסיים דבה היה מסיים היינו דלאחר הדלקות שאר נרות היה מכבה אותה ומטיבה ונותן בה שמן צ"ע, שהרי לעיל פירש דבה היה מסיים היינו ההטבה בבוקר. וגם עיקר פירושו סותר לדבריו בשבת, דהיה מדליק את המערבי ראשון, והתוספות כאן השמיטו סיום דברי רש"י וצ"ע.

**דף פז ע"א**

**בעי רבא הקדישו מהו שילקה עליו**

הקשה הקרן אורה, מדוע העמיד רבא את הספק על דברי ריבר"י דאם יש בו קמחים פסול, הרי גם במתוק מעושן ומבושל יש להסתפק, דזה פסול לכו"ע. ותירץ, דכל אלו פסולים משום שנשתנו משם יין, ולא משום מום, והרי זה כמקדיש חומץ בעלמא דפשיטא שאינו לוקה משום מום, ודוקא יש בו קמחים לריבר"י דהפסול הוא משום מום יש להסתפק אם לוקה. [ולפי"ז יתכן דסיום המשנה שנאמר וכו' קאי רק לריבר"י].

אך הקשה, דלגבי שמן נסתפק רבה לעיל בשרוי שלוק ומבושל האם לוקה משום מום, ומאי שנא שמן שלוק ומבושל מיין מעושן ומבושל. וכתב, דיתכן שיש לחלק דשמן לא נשתנה שמו על ידי הבישול אלא הוא נעשה שמן גרוע, אך יין הרי קיי"ל דעל ידי הבישול הוא משתנה לטיבותא, ומכל מקום הוא פסול, ועל כרחיך הטעם הוא משום שאין זה יין. אמנם בדעת הרמב"ם מבואר דהספק ביין קיים גם במעושן ומבושל, שהרי הרמב"ם לא הביא דינא דריבר"י דקמחים פסול, והעמיד את הספק ביין על מעושן ומבושל. [עיי"ש דהרמב"ם לשיטתו דעל ידי הבישול היין משתנה לגריעותא, ואם כן אין ראיה דהפסול הוא משום שפקע ממנו שם יין].