1- שיעור ציצית סימן ט 1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / ציצית, סדר ב תשפג

בס"ד, טבת תשפ"ג ציצית, שיעור 1

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**סי' ט', ציצית צמר ופשתים ובשאר מינים**

## שאר מינים, מה"ת או מדרבנן

בגמ' (ל"ט ב', וכ"ה ביבמות ד' ב') דתנא דבי רבי ישמעאל דריש (דבגד אינו אלא צו"פ) דמה"ת אין חיוב ציצית רק בבגד צמר או פשתים, אך שאר מינים חייבים רק מדרבנן, ולרבא (דבגד כל מינים משמע) אף שאר מינים חייבים מה"ת, ולדינא, בתוס' (מנחות שם) דר"ת ורש"י פסקו כרבא, ודעת הרי"ף והרמב"ם (ציצית, פ"ג) כתנא דר"י דרק צו"פ מה"ת, ובשו"ע (סי' ט' סעי' א') כרי"ף ורמב"ם, והרמ"א (שם) פסק כרו"ת.

## נפ"מ בפלוגתא הנ"ל

ובמ"ב (שם, סק"ג) העתיק מהפמ"ג (מש"ז שם סק"ב) כמה נפ"מ בזה, א' דיותר ראוי שיעשה בגד שחייב מה"ת[[1]](#footnote-1), ב' בנתערבו לו חוטין טווין לשמן עם חוטין שלא נטוו לשמה[[2]](#footnote-2) א"נ כשיש לו ספק על הבגד אם חייב בציצית[[3]](#footnote-3), דאי חייב מה"ת צריך להחמיר מספק, ואי רק מדרבנן הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא[[4]](#footnote-4), ג' כשיושב בציבור ונפסק לו הציצית, דמשום כבוד הבריות (מועט, כמבואר בסי' י"ג) מתירים רק איסור דרבנן ולא איסור דאורייתא.

## בשיטת הפמ"ג דנפ"מ אי הותרה או דחויה

ובפמ"ג (שם) הוסיף עוד נפ"מ, אם הטיל כלאים בציצית בזה"ז (שאין לנו תכלת), די"א שמה"ת שרי (כלאים בציצית) אף כשאין תכלת ורק מדרבנן אסור, ולשיטתם יש נפ"מ בשאר מינים שהטיל בהן כלאים אם עובר מה"ת או רק מדרבנן (ונפ"מ דלא לקי וכן דלא נפסל לעדות), וציין לדבריו בפתיחה (ד"ה שאלה) שביאר, דלשיטות שמה"ת חייבים רק בצמר ופשתים א"כ כשאמרה תורה להטיל תכלת מוכרח שהותר כלאים, ושלפי"ז כלאים בציצית הוא הותרה ושרי אף כשאין מקיים עשה דתכלת (ודקדק שכן משמע ל' הרמב"ם שם דכלאים בציצית היתר גמור הוא), אך לשיטות שמה"ת חייבים בכל הבגדים (וא"כ הפסוק לא איירי דוקא בפשתן) אין הכרח שחייבים להטיל תכלת אף בפשתן, וא"כ א"א להתיר רק מטעם עדל"ת, ובזה"ז דליכא תכלת ולא מקיים עשה ליכא דחיה ועובר על איסור כלאים מה"ת, עיי"ש.

ולפי"ד נמצא דהשו"ע והרמ"א פליגי אי כלאים בציצית הוא הותרה או דחויה, והוא חידוש גדול[[5]](#footnote-5), וגם הוא נסתר מדברי השו"ע גופיה שכתב (סעי' ב') שבזה"ז שאין תכלת לא הותר כלאים בציצית, ובודאי דמדרבנן אסור אף כשיש תכלת (כמבואר בגמ' דגזרו משום קלא אילן וכסות לילה, ועוד טעמים), ובע"כ כוונת השו"ע דבזמן שהיה תכלת היה היתר כלאים מה"ת, אך כשאין תכלת אפי' מה"ת אסור, וא"כ דברי הפמ"ג צע"ג.

ועולה לפי"ז לדינא בזה"ז שאין תכלת ונודע לו ברה"ר שהציצית שהוא לבוש יש בה כלאים, דמחויב לפשוט הטלית (כיון שהוא איסור דאורייתא) ואין לו היתר דכבוד הבריות.

## הראשונים פליגי אי הותרה או דחויה

ומ"מ בראשונים נחלקו בזה אי היתרא דכלאים בציצית הוא דחויה או הותרה, ומקור הדברים בסתירת הסוגיא במנחות, דאמרי' (ל"ט ב') חוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר חוטי צמר וכו', ולהלן (מ' א') אמרי' דאסור להטיל צמר בסדין משום דאפשר לקיים שניהם (וכר"ל דבאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת), ובראשונים הביאו כמה דרכים.

בתוס' (שם) תי' א' דאם יש תכלת מותר (ובהכי מיירי לעיל ל"ט) דאז יש מיגו, דמיגו שהותר להטיל תכלת בפשתן הותר נמי לבן של צמר בפשתן, ומיגו שצמר פוטר בשל פשתן ה"ה דפשתן פוטר בשל צמר, אך כשאין לו תכלת (ובהכי מיירי בדף מ') דליכא מיגו אסור להטיל כלאים משום דאפשר במינו (ולקיים שניהם).

ובתי' ב' תי' דמה"ת זה הותרה (ושרי כלאים אפי' בלא תכלת) ורק מדרבנן אסרו כשאפשר לקיים שניהם[[6]](#footnote-6) (והסוגיא לעיל ל"ט שהתירו, הוא רק מה"ת ומדרבנן אסור, א"נ דלמסקנא (שהאיסור דרבנן הוא מגזירה אטו כסות לילה) הדרינן בן ונקטינן להתיר באפשר לקיים שניהם אף מדרבנן).

וברמב"ן (יבמות ד' ב') דחה תי' ב' (דמהתירא דכלאים בציצית ילפי' לכה"ת דעדל"ת, ובע"כ דאי"ז הותרה רק דחויה), ונקט דזו מח' הסוגיות אם עדל"ת במקום שאפשר לקיים שניהם, אך ברשב"א (שם) נקט דלכו"ע באפשר לקיים שניהם לא דוחה, והגמ' לעיל (ל"ט ב') שהתירה צמר בפשתים ופשתים בצמר מיירי באופן שאין לו חוטין אחרים[[7]](#footnote-7) להטיל בבגד (דחשיב שא"א לקיים שניהם[[8]](#footnote-8)).

## טעם איסור כלאים בציצית כשאין תכלת

ומתבאר, דלתי' א' בתוס' ולרמב"ן והרשב"א פשיטא דהיתרא דכלאים בציצית הוא דין דחויה (ולא הותרה), ובמקום שאפשר לקיים שניהם אסור מדינא, ולפי"ז בזה"ז דליכא תכלת חשיב דאפשר לקיים שניהם (דיכול להטיל צמר לצמר ופשתים לפשתן) ואסור מה"ת.

ויש לתמוה על המ"ב (סס"ק ז') שכתב דבזה"ז שאין תכלת לא הותר כלאים בציצית כיון שאין מקיים המצוה בשלימותה, והוא מהלבוש (שם, ג') 'דבזה"ז שאין לנו תכלת ואין אנו יכולים לקיים כל המ"ע דציצית כהלכתה לא אלים מקצת העשה כ"כ לדחות הלאו דשעטנז', וצ"ע למה לא פי' כטעם הגמ' דהוא מצד אפשר לקיים שניהם, וכבר תמהו כן במלבושי יו"ט (שם ד') ובא"ר (שם סק"ד).

וי"ל דכוונתם לתי' א' דהתוס' (הנ"ל) שבזמן שיש תכלת הותר כלאים בציצית מטעם מיגו אף באופן שיכול לקיים שניהם, וא"כ נימא דאף בזמן שאין תכלת שייכא מיגו (דכשם דאמרי' מיגו דצמר פוטר בפשתן פשתים נמי פוטרין בשל צמר, ה"נ נימא דכשם שהותר פשתן בצמר במקום תכלת הותר נמי שלא במקום תכלת), ולזה פי' דמיגו שייך רק כשמקיים מצוה בשלימותה, אך בזמן שאין מקיים תכלת ואין מצוה בשלימותה לא שייך מיגו, ועי'.

## כלאים ציצית במקום תכלת מטעם מיגו

ומ"מ במה שחידשו התוס' (בתי' א') דכשיש תכלת בפשתן אפשר להתיר אף לבן צמר מטעם מיגו (דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פוטר), והוסיפו, דממילא הותר ג"כ חוטי לבן פשתן בצמר מטעם מיגו (דמיגו דלבן צמר פוטר בפשתן ה"ה דלבן פשתן (בהדי תכלת) פוטר בצמר), מבואר ברמב"ן והרשב"א (הנ"ל) דפליגי ע"ז, וס"ל דאפי' במקום תכלת לא הותר כלאים בחוטי הלבן.

ובפשוטו משמע דהם פליגי לגמרי על סברת התוס' להתיר מצד מיגו, וא"כ אוסרים בין בחוטי לבן דפשתן בצמר ובין חוטי לבן דצמר בפשתן[[9]](#footnote-9).

ועי' ברמב"ם (פ"ג ה"ו) 'ומה הוא לעשות חוטי צמר בכסות של פשתן או חוטי פשתן בכסות של צמר, אע"פ שהוא לבן לבדו בלא תכלת, בדין הוא שיהא מותר שהשעטנז מותר לענין ציצית, שהרי התכלת צמר הוא ומטילין אותה לפשתן, ומפני מה אין עושין כן, מפני שאפשר לעשות הלבן שלה ממינה, וכ"מ שאתה מוצא עשה ול"ת אם יכול אתה לקיים את שתיהן הרי מוטב וא"ל יבא עשה וידחה את ל"ת, וכאן אפשר לקיים את שתיהן'.

ובב"י (סי' ט', ובכס"מ שם) דמל' הר"מ (אע"פ שהוא וכו') משמע דאף בדאיכא תכלת נאסר כלאים בלבן, וס"ל דהיתר כלאים בציצית הוא רק בתכלת ולא בלבן (בין צמר בפשתן וכ"ש פשתן בשל צמר) דחשיב אפשר לקיים שניהם, אך דלעיל (ה"ה) פסק דחוטי צמר או פשתים פוטרים בשל שאר מינים, ובודאי שכשיש לו תכלת א"א להטיל פשתן בשאר מינים דתו לא יוכל לקיים מצות תכלת (דלדבריו שחיובן מדרבנן ליכא דחייה)[[10]](#footnote-10), ובע"כ דמיירי רק בדלית ליה תכלת (ומשו"ה אפשר לפטור שאר מינים בפשתן), וא"כ מש"כ (בה"ו) לאסור כלאים בלבן הוא ג"כ רק כשאין תכלת, אך בזמן שיש לו תכלת שרי אף לבן צמר בשל פשתים[[11]](#footnote-11), אך מ"מ נקט דפשתן בצמר אסור אף באיכא תכלת.

ובלבוש (שם, סעי' ג') הביא ג' דעות בזה, 'ובזמן שהיה תכלת נמצא היו צריכין לעשות וכו' וציצית לבן של פשתים אפי' בבגד של צמר וכו' וכ"ש לבן של צמר עם תכלת בבגד של פשתים וי"א דאפי' בזמן שהיה תכלת היה אסור לעשות חוטי פשתן בשל צמר וכו' אבל חוטי צמר לבן בבגד של פשתים עם תכלת היו עושין (אע"ג שהיו יכולין לעשות החוטי לבן בשל פשתים מ"מ הואיל ואידחי הלאו לגבי עמרא דתכלת אידחי נמי לגבי עמרא דלבן) וי"א דגם בזו היה איסור (שלא נדחה הלאו אלא לגבי תכלת שא"א בענין אחר אבל לגבי לבן הואיל ואפשר לקיים העשה במינן לא אידחי), ובמלבושי יו"ט (שם, סק"א) תמה דלא מצא כשיטות ב' וג', ולהנ"ל כוונתו לב' צדדי הב"י בשיטת הרמב"ם, וכבר העיר כן בא"ר (שם, סק"ד).

## חוטי צמר ומשי בבגד משי

ובעיקר דין ציצית בשאר מינים, דקימ"ל (יבמות ומנחות, שם) דפוטר בהן בין מינם ובין צמר או פשתים, וכ"פ השו"ע (סעי' ב' ג'), ובב"י (שם) הביא דעת הגהות מיימוניות (פ"ג אות ו') בשם מורו (מהר"ם) דמה שצו"פ פוטרים בשאין מינם הוא רק כשהם יחדיו, ושלפי"ז בזה"ז דליכא תכלת א"א לפטור שאר מינים רק במינם ולא בצו"פ, ולכן נהגו לעשות ציצית משי בבגדי משי[[12]](#footnote-12).

ובאמת, שכ"כ בתשב"ץ (קטן, סי' רס"ו רס"ז[[13]](#footnote-13)), וכ"ה באגור (סי' ט') ותה"ד (סי' מ"ד) בשם מהר"ם, אולם בתשו' מהר"ם (ד"פ, סי' תמ"ד, וציינה הב"י) איתא באופ"א, וז"ל, 'וציצית של פשתן בטלית של שיראים לא מהני דאין זה הכנף מין כנף והתורה אמרה פתיל תכלת דהיינו צמר צבוע בתכלת ואי ליכא תכלת יקח צמר שאין צבוע כי [הצבע] אינו מעכב אבל ציצית [אמרה] תורה, והא דאמר גדילים תעשה לך מהן היינו ביחד שני חוטי תכלת אבל היכא דא"א להטיל שניהם יחדו כגון לדידן אין לעשות ציצית אלא או מצמר דכתי' פתיל תכלת או ממינו כדכתי' הכנף מין כנף'.

ומתבאר דדעתו, דבעי' ציצית או ממין כנף או ממין תכלת, וא"כ בשאר מינים כשעושה מצמר מהני מדין פתיל תכלת וכשעושה ממינו מהני מדין מין כנף, ורק פשתן לא מהני דאי"ז לא פתיל תכלת ולא מין כנף, וכ"ד בא"ר (סק"ג[[14]](#footnote-14)).

ועי' בלבוש (סעי' ג') 'וי"א עוד שאין לעשות בשאר מינין אלא ציצית של מינן או ציצית של צמר, אבל ציצית של פשתן אין לעשות כלל', ומשמעות דבריו שפי' כן בכוונת הרמ"א (סעי' ב') שאסר להטיל חוטי פשתן, דמ"מ מודה דחוטי צמר שרי, ולהנ"ל ניחא דכוונתו לחוש לדעת מהר"ם בתשו' דבעי' או מין כנף או פתיל תכלת, ולפיכך רשאי להטיל או צמר או מינם אך לא פשתן[[15]](#footnote-15).

ובארצוה"ח (המל"א סקכ"ו) פי' דעת מהר"ם בתשו' באופ"א, דכוונתו להתיר ב' חוטי צמר וב' חוטי משי, וטעמו, דהא בזמן שהיה תכלת היו מטילין בשאר מינין ב' חוטי צמר תכלת וב' חוטין ממינו, ואיך יגרע בזה"ז דליכא תכלת שלא יועיל רק ד' ממינו, ולפי"ז יתכן דד' חוטין ממינו לא מהני (ורק דלהגהות מיימוניות ס"ל דמהר"ם התיר אף בכה"ג).

וכבר אשכחן כן בדעת העיטור (ציצית, שער א', והעתיקו ברא"ש סי' י"ז) דאף בזמן שאין תכלת (וא"א להטיל ב' חוטי צמר צבועין) בעי' להטיל ב' חוטי צמר (לבן) במקומן (דנמצא מחסר רק את הצבע)[[16]](#footnote-16), ולדבריו ודאי דאין להטיל ד' ממינם, ולביאור הארצוה"ח אפשר דאף מהר"ם בתשו' ס"ל הכי, אך לביאור הא"ר המהר"ם פליג דאפשר ג"כ ד' מינו (מדין מין כנף).

ובאופן, שבבגד של שאר מינים א"א לצאת ידי כל השיטות בזה, דלדעת הגהות מיימוניות צריך להטיל רק ממינם ולעיטור (ומהר"ם לפי פי' הארצוה"ח) צריך להטיל לפחות ב' צמר, וא"כ אם באנו לחוש לכל השיטות בע"כ לעשות רק בגד צמר עם חוטי צמר, וכ"ה לדינא בב"ח (סי' ט'), אך כבר הביא במ"ב (סק"ו) דאין המנהג כן, אלא עושין בגד של שאר מינים ומטילין בהם חוטי צמר, ושכ"ה בא"ר ובמע"ר, עיי"ש[[17]](#footnote-17).

ולכאו' סברת הא"ר, דמאחר שא"א להחמיר בזה ככל השיטות, יש להעדיף את שיטת העיטור טפי, כיון שהתה"ד הביא להחמיר כן בשם מהר"ם, ובתשו' מהר"ם גופיה מבואר שמתיר גם כדעת העיטור, ועי', וכ"ש לפי ביאור הארצוה"ח במהר"ם בתשו' ג"כ יתכן דא"א להטיל ד' חוטין ממינן, ומשמע שזו הכרעת המ"ב.

וכן מבואר בדבריו (סקי"ד) שהביא מארצות החיים שבטלית שהשתי מצמר והערב ממשי, אם יעשה ב' חוטי צמר וב' חוטים ממינו שפיר דמי, [ובארצוה"ח הוסיף שלפי"ז כוונת השו"ע (סעי' ד') שיש להסתפק בגוונא שהטיל לשאר מינים קצת ממינו וקצת מצמר, איירי רק כשעשה כל כנף ממין אחר (שעשה כנף א' מצמר וא' ממשי) אך כשעושה בכל כנף ב' צמר וב' משי ודאי מהני, עיי"ש[[18]](#footnote-18)], ובודאי דבכה"ג מפסיד בזה לשיטת התה"ד דבעי' ד' חוטין ממינו, ובע"כ דהמ"ב הכריע דעדיף טפי לחוש לדעת העיטור (שמוכח במהר"ם גופיה כדבריו) דלעולם בעי' לכה"פ ב' חוטי צמר[[19]](#footnote-19).

## מסקנת הדברים

1. נח' הראשונים אם הלכה דבשאר מינים חייבים מה"ת או מדרבנן, ולדינא נח' בזה השו"ע והרמ"א, ובאחרונים כמה נפ"מ, וצ"ע במש"כ הפמ"ג דנפ"מ בזה אי כלאים בציצית הוא הותרה (ואף בלא תכלת אסור רק מדרבנן) או דחויה, דבשו"ע גופיה מוכח דבלא תכלת אסור אף מה"ת, ולפי"ז בנודע לו ברה"ר שהציצית שלו כלאים מחוייב לפשוט אפי' במקום כבוד הבריות.
2. ומ"מ מצינו בראשונים שנח' אי כלאים בציצית הותרה או דחויה, ולרוב הראשונים הוא דחויה, ושלפי"ז בזה"ז דליכא תכלת אין להתיר כלאים משם שאפשר לקיים שניהם, ומש"כ הלבוש והמ"ב לאסור מטעם דאין מקיים המצוה בשלימות הוא ליישב מ"ט לא נתיר מצד מיגו.
3. לשיטת תוס' (בתי' א') במקום דאיכא תכלת שרי כלאים אף מצד חוטי הלבן (בין לבן צמר בפשתן ובין לבן פשתן בצמר) מטעם מיגו, והרמב"ן והרשב"א פליגי דבלבן אין היתר דכלאים (דאפשר לקיים שניהם, ול"ל סברת מיגו), ובדעת הרמב"ם, נסתפק הב"י אי ס"ל כרמב"ן ורשב"א או דמותר לבן צמר בפשתן (כיון שבלא"ה איכא כלאים מצד התכלת) ולא לבן פשתן בצמר, ובלבוש העתיק את כל ג' השיטות.
4. דעת העיטור דאף כשאין תכלת צריך להטיל ב' חוטי צמר (דאף שאין צבע התכלת מעכב את הלבן מ"מ מין התכלת שהוא צמר מעכב), והרא"ש חולק, כמו"כ, דעת הגהות מיימוניות (בשם מהר"ם, וכ"ה בתה"ד) דכשאין תכלת אין לבן צמר פוטר בשאר מינים, ובמהר"ם (בתשו') גופיה מבואר דמהני ג"כ צמר בשאר מינים, ולדעת הא"ר מודה מהר"ם דמהני אף ד' חוטין ממינם, ולדעת הארצוה"ח בעי' ב' חוטי צמר לכה"פ, ולדינא, בטלית של שאר מינים א"א להחמיר כב' השיטות, ומשו"ה החמיר בב"ח לעשות רק טלית צמר עם חוטי צמר, אך במ"ב דהמנהג להקל שלא לחוש לדעת הגהות מיימוניות אלא עושים ד' חוטי צמר בשאר מינים, ומשמע דנקט דחומרת העיטור עדיפא, וכן מבואר בדבריו להלן (סקי"ד).

1. ולהלן (סק"ה) נקט כן לדינא דיר"ש יחוש להחמיר לדעת השו"ע ויעשה לו טלית מצמר, ובאגרו"מ (או"ח ח"ב סי' א', ח"ג סי' א') דלדעת השו"ע הוא מחויב לעשות כן (ונענש בעידנא דריתחא) אך לדידן (דמעיקר הדין ס"ל כרמ"א דהכל חייב מה"ת) אי"ז אלא מצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומשמע דאיירי אפי' כשרוב החוטין טוויין לשמן דהמיעוט לא בטל, וכדעת העונג יו"ט (או"ח סי' ד') דלא שייך דינא דביטול ברוב רק לענין שיתבטל הדינים ולא להוסיף דינים. [↑](#footnote-ref-2)
3. והוסיף במ"ב דמיירי כשאין לו בגד אחר, וכוונתו דאל"כ יש להחמיר אף בדרבנן משום דאין עושין ספק דרבנן לקולא לכתחילה, וכמו שהעיר בפמ"ג, אך דצ"ע דכשאין לו בגד אחר מותר ללבוש אף בגד שחייב מה"ת (וכמש"כ במרדכי לענין נקרע לו הציצית בשבת דמותר להמשיך ללובשו כיון שאין איסור בעצם הלבישה, וכ"פ השו"ע להלן סי' י"ג), וכנראה דמיירי שיש לו במקום אחר, דכשחייב מה"ת מחוייב לילך לשם אך לא בחיוב דרבנן (שיכול להקל מספק דהציצית שלפניו כשרה). [↑](#footnote-ref-3)
4. אכן דהוא תמוה להקל בתערובת חוטין מצד ספק דרבנן לקולא, דא"כ בע"כ מכשרת לכל החוטין (דהי מינייהו מפקת) וזה לא יתכן, וכן מוכח בגמ' (ביצה ג' ב') דאף למה דסד"א דבספק דרבנן מקילים אף בדשיל"מ מ"מ בתערובת איסור דרבנן שיל"מ אסור, ולא התירו את התערובת מדין ספק דרבנן לקולא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובסוגיא ביבמות אין הכרח לזה כלל, דהא אמרו שם (ד' ב') דאף לתנא דר"י צריך הוכחה ללמוד היתר לכלאים בציצית, דאל"כ היינו מפרשים דה"ק רחמנא עביד צמר לצמר ופשתים לפשתים, וכי עבדת צמר צבעיה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. אף שבאפשר לקיים שניהם אין דחיה מה"ת (וכמו שהוכיח בפמ"ג בפתיחה מהגמ' ביבמות כ' ב' דפריך על ר"ל דבאפשר לקיים שניהם לא דוחה מהדין דאם בעלו קנו, עיי"ש) מ"מ כשמהתורה הותרה אין לאסור רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולא הצריכוהו לפרום חוטין מתוך הבגד ולקלקל הבגד (וחשיב דאין לו), ובריטב"א (שם) תי' דחוטי הבגד פסולין לציצית כיון שלא נשזרו לשמן. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובקוה"ע (סי' ז' אות א') דייק דהרמב"ן שלא תי' כן ס"ל דאף בלית ליה חוטין אחרים חשיב דאפשר לקיים שניהם כיון שמצד ציווי התורה משכח"ל לקיום העשה בעלמא בלא דחיית הלאו (וצ"ע אם זה מוכרח, דאולי היה נראה לרמב"ן דוחק להעמיד את הסוגיא לעיל דוקא בלית ליה, ועי'), עיי"ש, ועי' בב"י (סי' י"א) שנקט כן בפשיטות ותמה על רבינו ירוחם שלא כ"כ, מיהו דעת רוב הראשונים (הרשב"א הנ"ל, ושא"ר ביבמות, וכ"מ בתוס' שבועות ג') מבוארת שלא כב"י (וכן הוכיח בשאג"א סי' צ"ו מהגמ' בשבת קל"ג במילה בצרעת, ועיי"ש בקוה"ע מש"כ ליישב בזה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' בקוה"ע (סי' ז' אות ד') דמוכח בדבריהם (וכן לשיטת התוס' שהוצרכו להיתרא דמיגו) דבכל תוספת חוט של צמר נוסף איסור כלאים חדש, ולא אמרי' דמאחר שנאסר הבגד ע"י חוטי התכלת ונעשה כלאים תו ליכא נפ"מ לאיסור בתוספת חוטי צמר נוספים. [↑](#footnote-ref-9)
10. דס"ל דמדרבנן חייבוהו בשאר מינים גם תכלת, ועי' בהערות על הטור (המאור) בשם ס' שבילי דוד שנקט דמדרבנן חייבוהו רק בלבן ולא בתכלת, ושלפי"ז אפשר להעמיד את הרמב"ם אפי' בדאית ליה תכלת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. וקצ"ע מל' הר"מ (ה"ז) 'כסות של פשתן אין מטילין בה תכלת אלא עושין הלבן בלבד של חוטי פשתן וכו' גזרה מדבריהם וכו'', ומשמע דהנידון בגזירה דרבנן הוא רק כדי לאסור בתכלת, אך בלבן אסור מדינא, וזה כתחי"ד הב"י. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולכאו' סברא זו שייכת רק לשיטות דהחיוב בשאר מינים מה"ת והותר בהם כלאים (וא"כ יתכן דפוטר רק בצו"פ יחדיו), אך לא למד"א דשאר מינים דרבנן דלעולם א"א להטיל בהם צו"פ יחדיו, וכ"ת באצוה"ח (המל"א, סקכ"ו), עיי"ש, (וכעי"ז במג"א (סק"ה) דמדרבנן לא שייך הדרשא דמין כנף ומסברא לא יגרע כשמוסיף בהם חוטין דאורייתא, ותמה מכח זה על השו"ע (סעי' ד') שהביא את ספיקו של התה"ד אי מטיל בציצית א' חלק חוטי צמר וחלק ממינם, דאי"ז שייך לשיטתו דשאר מינים דרבנן, עיי"ש ובפמ"ג (שם) כתב דאפשר דאף מדרבנן אמרו דאו כולו צמר ופשתים או דוקא מינו, ושלפי"ז ל"ק כ"כ על השו"ע). [↑](#footnote-ref-12)
13. עיי"ש בתשב"ץ שבזה"ז לא מועיל צמר בשאר מינים, ובהג"ה (שם ושם) נקט דמהני (ומש"כ בסו"ד דהוא רק בזמן שהיה תכלת הוא ט"ס, עיי"ש במגיה). [↑](#footnote-ref-13)
14. וכתב שזו מן התמה על הגדולים (הנ"ל) שפי' דעת מהר"ם באופ"א. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובשאר אחרונים נדחקו לפרש בכוונתו, וכדלהלן הערה 17. [↑](#footnote-ref-15)
16. וז"ל, 'ואנן דל"ל תכלת מ"ט רמינן ד' בב' סגי, אלא מדרמי ד' ב' הם במקום לבן וב' במקום תכלת, הלכך הני דתכלת עבדו מצמר ולא מחסיר מיניה אלא צבעא (ודקדק כן בגמ' (ל"ח ב') דקאמר ריב"נ אין לו תכלת מטיל לבן, דמשמע דאותו הלבן צבוע שהיה מטיל בתכלת יטילו בלא צביעה), וברא"ש (שם) פליג ע"ד (וכתב דהוא פי' זר). [↑](#footnote-ref-16)
17. אולם במג"א (סק"ד) משמע שהחמיר בזה, וכ"פ הב"ח והגר"א (סעי' ב', ססק"ד) בכוונת הרמ"א (שם) שאסר להטיל חוטי פשתן בשאר מינים שהוא מצד הגה"מ והתה"ד, ושלפי"ז ה"ה דאין להטיל חוטי צמר במשי, עיי"ש, (ובמ"ב פי' כמש"כ במג"א שהוא גזירה אטו צמר שנראה כמשי, וציין לב"ח). [↑](#footnote-ref-17)
18. ועי' בחזו"א (סי' ג' סקכ"ו) שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ודלא כהגר"ז (סעי' ד') שכתב דאע"פ שהמנהג להטיל צמר בשאר מינים, מ"מ כל ירא שמים יחמיר לעצמו להטיל בשאר מינים רק ממינם, ועיי"ש (סעי' ה') דאף לכתחילה יחמיר שלא לברך על טלית שאר מינים עם חוטי צמר (אלא יפטור בטלית אחרת). [↑](#footnote-ref-19)