ראש השנה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### יום ב' כ"ד אלול פ"ב - שיעור בבית מדרש הגדול נווה יעקב

# דיני ראש השנה

### תענית ערב ר"ה

א] עיין טור שהביא מהמדרש שנהגו להתענות ערב ר"ה משום תשובה וז"ל **ולקחתם לכם ביום הראשון וכי ראשון הוא והלא ט"ו הוא אלא ראשון לחשבון עונות משל למדינה שחייבת מס למלך ולא נתנו לו בא אליה בחיל לגבותו כשנתקרב אליה בעשרה פרסאות יצאו גדולי המדינה לקראתו ואמרו לו אין לנו מה ליתן לך הניח להם שליש כיון שנתקרב יותר יצאו בינוני העיר לקראתו הניח להם שליש השני כשנתקרב יותר יצאו כל בני העיר לקראתו והניח להם הכל כך המלך זה הקדוש ברוך הוא בני המדינה אלו ישראל שמסגלים עונות כל השנה ער"ה הגדולים מתענין ומוותר להם שליש עונותיהם בי' ימים בינונים מתענין ומוותר להם ב' שלישים בי"ה הכל מתענין ומוותר להם הכל במוצאי י"ה עוסקים במצות סוכה ולולב ואין עושין עונות לכך קורא י"ט ראשון ראשון לחשבון עונות** עכ"ל וכתב המ"ב בשם המהרי"ל שזה מגיל בר מצוה וכתב הרמ"א שלא משלימים ועיין בה"ל סימן תקס"ב ס"ב דנחלקו אחרונים בכל תענית שלא משלימים האם זה עד פלג המנחה או מנחה גדולה וכתב שבמקום דחק יש להקל וכן המנהג היום ומבואר ברמ"א שנוהגים לשתות קודם עלות השחר כדי שלא יהיה כחוקות העכו"ם והכונה דבעלמא כל שלא התנה כל שהלך לישון אסור לאכול ולשתות אבל כאן מותר לשתות וכתב המ"ב שלא יאכל אמנם לכאורא בהתנה מפורש יכול גם לאכול, במקום סעודת מצוה כגון ברית וכדו' יכול לאכול

והנה מבואר בשו"ע סימן תקס"ב שכל תענית שלא קיבלו עליו ממנחה מבערב זה לא תענית אמנם בצומות שנהגו הציבור לצום לא צריך קבלה שכיון שצריך לעשות את זה מכח המנהג לא צריך קבלה ולכן מבואר בסימן תקס"ב שהתענית בערב ר"ה לא צריך קבלה והנה היום כיון שירדה חולשה לעולם רוב הציבור אינו צם [ומי שיודע שזה יפריע לו לתפילה בר"ה בפשוטו עדיף שלא יצום] ולפ"ז בפשוטו צריך קבלה ואם לא קיבל גם אם צם בתור תשובה לא יאמר בענינו יום צום תעניתינו כמבואר במ"ב תקס"ב סקכ"ה [מצד המנהג יתכן שגם ללא קבלה יש קיום למנהג מצד שיש כאן עינוי נפשו בתור תשובה]

והנה מבואר בשו"ע שם שהקבלה צריך להיות במנחה קודם ואפשר או בשומע תפילה או קודם שעקר רגליו ולכתחילה קודם שעקר רגליו ובדיעבד יכול גם לאחר התפילה או קודם רק שיהיה בזמן מנחה ונוסח הקבלה **הריני בתענית יחיד למחר יהי רצון שתהיה תפילתי ביום תענית מקובלת** והנה יש לדון האם מועיל שיאמר שמקבל בלי נדר דהינו שודאי שאדם שמקבל קבלה בתפילתו בלי נדר זה מחיב אותו לקים דבריו רק שזה לא בדרגת נדר ועיין מ"ב סימן תקס"ב סקל"ט שכתב לגבי תענית בה"ב שאם לא אמר אמן על המי שברך אם לא רוצה לצום יכול לא לצום אבל זה נחשב קבלה ומבואר שלא צריך דרגא של נדר ואולי שם זה אחרת כי יש כזה מנהג המחיב ובקובץ תשובות מובא שזה לא מועיל

### התרת נדרים

ב] כתב החיי אדם שנהגו להתיר הנדרים ערב ר"ה כדי שלא יגיע אם עון נדרים בר"ה והנה יש סוגי נדרים שאין להתירם לכן לא מתירים אלא מה שאפשר להתיר והנה יש הלכה שצריך לפרט את הנדר ועיין דרך החיים ס' קלח בשם השיבולי הלקט ובאבני נזר יור"ד רצ"ז שכתבו שכל ההתרה עוזרת רק לנדרים שלא זוכר ובשם הגר"ח מבריסק ראיתי שאמר שכיון שאומר שמתיר רק הנדרים שיש להתירם כה"ג לא צריך לפרט שכל הסיבה שיתכן שזה נדר שאין להתירו [ובעיקר הדין לפרט הנדר מספיק בפני אחד וכתב רעק"א רכ"ח א' שבזה יש לסמוך על חזקה דרבה כיון שזה רק דרבנן]

מבואר בשו"ע סימן רכ"ח שהתרת נדרים צריך שלשה ואפשר הדיוטות ומבואר שם ס"א שאין מתירין אלא לפני אנשים גדולים והוא שמבינים מה שלומדים עימם עוד מבואר שצריך שידעו לפתוח פתח ומשמע ששלשתם צריך שידעו אמנם בקיצור שולחן ערוך ס"ז ס"ח כתב שמספיק אחד שאם יצטרכו פתח הוא יגיד איך עושים ומקובל שבחור ישיבה שלמד נדרים ויודע מה זה פתח זה מספיק ומבואר ברעק"א ס"א שאשה וקטן לא יכולים להתיר ועיין רעק"א שאין לסמוך על חזקה דרבה להתיר נדר מדאוריתא אמנם אנו לא סומכים על ההתרת נדרים הנ"ל על נדר גמור וממילא יש להקל

עוד מבואר בשו"ע ס"ג שכל הקרובים יכולים להתיר נדר ומבואר רל"ד סנ"ז דחוץ מבעל לאשתו וסתימת הדברים שגם הדינים יכולים להיות קרובים אחד לשני עוד מבואר בשו"ע רכ"ח סמ"ו שיש נוהגים שכולם עומדים לפני הדינים ומבקשים התרה ומתירים לכולם יחד וכתב המט"א שזה רק בדיעבד אבל לכתחילה כל אחד יתיר בנפרד ומבואר בשו"ע סט"ז שאין לשלוח שליח להתרת נדרים והאחרונים שם דנו האם מועיל על ידי כתב אמנם מבואר ברל"ד סנ"ו דאשה יכולה לשלוח את בעלה ושלא יקבץ מיוחד בשביל זה אלא שיתיר אצל אנשים מקובצים ובער"ה שבין כה מקובצים להתיר לבעל יכול להתיר לה ועיין רב פעלים ח"ד סל"ד שכתב שצריכה לומר לבעלה שמתחרטת על כל נדריה ושהוא יפר לה אותם

### מסירת מודעה

ג] מבואר בגמ' בנדרים שאדם יכול לעמוד בערב ר"ה ולומר שכל הנדרים שידור שנה הבאה בטילים ולכן נהגו לעשות כך בערב ר"ה ועיין שו"ע סימן רי"א שנחלקו הראשונים האם זה רק עוזר אם הוא זכור בשעת הנדר או גם ללא זה ושצריך להחמיר בזה לכן אין לסמוך על מסירת המודעה הנ"ל להקל מתי שנדר ממש אמנם עיין שלמת חיים רל"א וכן במנחת שלמה ח"א צ"א אות כ"א וכן מביאים מהחזו"א שאמר שכל זה לנדר גמור אבל למנהג טוב שנהג כמה פעמים ולא אמר בלי נדר בזה אפשר לסמוך על מסירת המודעה ולכתחילה אין לסמוך על זה רק במקומות של ספקות וכדו' וראוי שכל ילד שנהיה בן שנים עשרה או ילדה בת אחת עשרה שתמסור מודעה זו [וכן כשנהיה בר מצוה דיתכן שהמסירה בקטנותו לא תעזור על זמן גדלותו וצ"ע]

### מנהגי ערב ר"ה

ד] א. מבואר בשו"ע שמכבסים ומסתפרים ערב ר"ה להראות שאנו בטוחים בחסדו שיזכינו בדין ועיין מגן האלף תקפ"א סקק"ו שאם יודע שדחוק לו להסתפר בערב ר"ה יכול גם יום קודם וראוי כמה שיותר סמוך והנה בעלמא יש תקנת עזרה שלא לכבס בערב שבת ובפשוטו גם בערב יו"ט ומשמע שכאן יש סיבה מיוחדת להתיר וצ"ע

ב. נוהגים לטבול ער"ה במקוה וברמ"א כתב דזה משום קרי ומבואר בד"מ מהשיבולי הלקט שאפילו אלו שלא מקפידים כל השנה אבל בתפילות של הימים נוראים כדאי להקפיד כדי שיתקבלו התפילות וכתב המ"ב שמי שלא יכול לטבול במקוה יעשה לכל הפחות תשעה קבין וברא"ש יומא פ"ח ס"ד הובא בטור מבואר שיש בזה גם הדין חייב אדם לטהר עצמו ברגל ובפשוטו זה רק בג' רגלים אמנם ברא"ש מבואר שזה בכל יו"ט וכן הוא בצל"ח ביצה י"ח. [ועיין מ"ב קכ"ח ס"ק קס"ה] וכתב המ"ב שלכתחילה משעה אחת קודם חצות שזה ניכר שזה לכבוד היו"ט

ג. יש נוהגים לילך על קברות הצדיקים ערב ר"ה להתפלל ונותנים צדקה קודם וכתב המ"ב וז"ל **דבית הקברות הוא מקום מנוחת הצדיקים והתפילה נתקבלה שם יותר אך אל ישים מגמתו אל המתים אלא יבקש מהקב"ה שיתן עליו רחמים בזכות המיתים ואין לילך על קבר אחד פעמים באותו יום** עכ"ל

### דיני התפילות בר"ה

ה] א. תיקנו לומר בעשרת ימי תשובה המלך הקדוש במקום האל הקדוש ואם טעה מחזירים אותו ואם מתקן תוך כדי דיבור מבואר ברשב"א שזה תלוי במחלוקת הראשונים באמר ברכה שלא כדין אם יכול לתקן וקי"ל שספק ברכות להקל ולכן גם כאן מספק מועיל לתקן תוך כדי דיבור

ואם יש לו ספק איך אמר אומרים שמסתמא אמר כהרגלו וצריך לחזור אמנם כתב המ"ב סימן קי"ד סקל"ח שאם בתחילת התפילה היה דעתו שצריך לומר כהוגן ועבר הרבה זמן מהתפילה בזה יכול לסמוך שאמר כהוגן וציין למג"ג ומור וקציעה והנה לכאורא יש כאן שני סברות א. שאם בתחילת התפילה היה דעתו על זה, זה סיבה לתלות שאמר כסדר אמנם אם הוא סמוך לתפילה ולא זוכר מזה זה סיבה לחוש שאמר שלא כדין ולכן רק בצירוף שזה לא סמוך לתפילה אפשר להקל והנה לפ"ז אדם שיודע שאין שום ראיה מזה שלא זוכר אחרי שלא היה דעתו בשעת התפילה בזה יכול להקל גם אם זה סמוך והנה במור וקציעה שם מבואר עוד שכל הירושלמי שאמר כהרגלו ודנים מה מסתבר שאמר אבל אם עכשיו לא זוכר כלל מה היה ויתכן שהתפלל בשימת לב ולא שכח כה"ג אין שום חזקה שאמר שלא כדין וצ"ב שהמ"ב לא סמך על סברא זו בלבד ויתכן שדיבר כשהתפלל כדרכו אבל במקרה הנ"ל יש להקל וכן הוא בא"א תקפ"ב והנה כאן אין להחמיר כדין ספק התפלל כיון שזה ודאי שם תפילה ורק הנידון אם יש את המעלה של הזכרה וכמבואר ברשב"א הנ"ל והנה יש לדון במסופק האם חזר בו תוך כדי דיבור או אחרי ולנ"ל יש להקל כיון שגם אם זה לא תוך כדי דיבור יש לזה שם תפילה ועיין ספר ימי הרחמים שהביא כן מהגריש"א והגראי"ל וכתב המ"ב שאם אמר ותן פחדך ולא יודע איך סים בזה מסתבר שכיון שאמר את כל נוסח הברכה כמו ר"ה שסים המלך הקדוש

ב. הוסיפו גם לומר המלך המשפט ודעת השו"ע שזה מעכב אבל דעת הרמ"א שכיון שמזכיר מלך אוהב וכו' זה לא מעכב וכן הוסיפו זכרינו מי כמוך וכתוב ובספר חיים אמנם זה לא מעכב אבל אם לא גמר הברכה אפילו שאמר האל ישועתינו יחזור ויאמר, וכיון שזה לא מעכב אין לסים למדיני חוקיך כמבואר במ"ב בכמה מקומות

ג. נהגו להוסיף ותן פחדך בר"ה ויוה"כ וזה תקנת הגאונים ולכן אם לא אמר זה לא מעכב ואם צריך לחזור לראש כגון שאמר האל הקדוש צריך לחזור ולומר את כל הפיוט הנ"ל שהעמידו את זה כחלק מהתפילה לכתחילה ולכן בפשוטו זה לא סיבה לדלג על זה גם כדי לענות קדושה

ד. מבואר בגמ' שתפילה שלא רגיל לאומרה צריך לסדרה קודם ולכן תפילת ר"ה כיון שלא אמרו אותה כבר שנה שלמה צריך להתפלל מתוך סידור חוץ מאם חזר על זה פעם אחת קודם ר"ה

ה. השער הציון הביא בשם הגר"א אבלי שבליל ר"ה אם אמר האל הקדוש לא צריך לחזור ודימה לר"ח שלא חוזר במעריב שלא ודאי קדשו החודש אמנם השעה"צ הכריע לא כך דהרי כאן מתפלל תפילה של ר"ה ובהכרח שמתיחס לזה כר"ה

ו. כתב המט"א תקפ"ב סי"ח שאם חתם מקדש ישראל והזמנים ולא חתם מקדש ישראל ויום הזכרון זה מעכב שכיון שחז"ל רצו שיזכירו בפרטות את שם היום הוי משנה ממטבע שטבעו חכמים אבל אם לא הזכיר מלך על כל הארץ זה לא מעכב וצ"ע מנ"ל שזה לא מעיקר נוסח הברכה והחתימה

ז. יש נוהגים ללכת אם קיטל בר"ה ועיין מ"ב סוס"י תר"י ובסימן כ"א שכיון שהוא מיוחד לתפילה דאנו רגילים ללובשו רק בתפילה ממילא אין להיכנס בו לבית הכסא והמנהג שגם למ"ר לא נכנסים אמנם היורשלמים שהולכים אם קיטל כל היום בזה לכאורא יכולים להיכנס לבית הכסא

ח. מן הראוי להתפלל בזמן שבני אדם מתפללים שאם ידנו אותו ביחיד מי יצדק בדין ולכן כתוב סימן תקצ"א ס"ח שכיון שאין דרך הציבור להתפלל מוסף אלא אחר שלש שעות לכן אין להתפלל אז ביחידות אמנם שחרית כיון שיש מנינים בשעות מוקדמות אפשר להתפלל אז ומשמע שאפילו שיש מנינים בנץ או יותר מאוחר בכל אופן יכול להתפלל באמצע ויתכן דמה שיש חזרת הש"ץ זה גם מספיק אמנם מבואר במ"ב שאם כולם מתפללים תוך שעתים מתחילת היום ישתדל גם להתפלל אז

ט. עיין סימן קי"ד בבה"ל בד"ה מחזירין דאם טעה ולא אמר משיב הרוח בליל שבת כיון שבמגן אבות לא אומרים לכן זה לא מעכב ולפ"ז ראיתי מהגרד"ל שדן שגם המלך הקדוש כיון שבליל שבת זה לא מעכב ממילא מי ששכח לא יחזור

י. מבואר בשו"ע שראוי שלא לישן בר"ה ובפרט קודם חצות ויש שלכן אפילו אם לא מתפללים בנה"ח אבל קמים מוקדם ולומדים עד התפילה ובפשוטו כה"ג ראוי לברך על הטלית קטן כיון שנתחיב בברכה וברכה זו ודאי לא פוטרת הט"ג כיון שזה זמן מרוחק וכל שאין כאן ספק האם יצטרך לברך על הטלית קטן חייב לברך מיד על הטלית קטן וכמבואר במ"ב הלכות ציצית ומקורו מהרא"ש שם אמנם כל זה במקום שהטלית ודאי חייבת

### דיני הסעודות

ו] בקידוש אומרים שהחינו ובליל שני כיון שזה מחלוקת ראוי שיהיה עוד פרי ויכוין לפוטרו כמבואר בסימן ת"ר ובפשוטו יש לברך עליו לאחר המוציא שכך הוא סדר הקדימה בברכות וכן נהג הגריש"א, ובליל ראשון ביש הפרי חדש על השולחן כתב הכת"ס או"ח סימן כ"ו שכיון שזה על שני סוגי הנאות רוחנית וגשמית אין לכוללם בברכה אחת אמנם עיין מרדכי פ"ד דסוכה שכתב שאם עושה קידוש על יין חדש פוטר בשהחינו אחד את הכוס ואת הזמן וכתב לדמות כמו שפוטר בשהחינו אחד על הסוכה ועל עשית הסוכה ומבואר שדימה שני דברים רוחנים לאחד גשמי ואחד רוחני ולכאורא אין לכוין שלא מוציא דזה ממש גורם ברכה שאינה צריכה ובפרט שמעיקר הדין אפשר לכוין על הראיה אמנם אם זה לא היה לפניו ומביאים את זה אחרי זה צריך לברך כמבואר במרדכי שם ואם זה היה על השולחן ולא כיון מפורש כתב בחוט שני שזה נפטר כדין דבר שלפניו וצ"ע בזה וכיון שזה רשות יש להקל

בפשוטו גם נשים שאמרו שהחינו בהדלקת הנר יכולות לענות אמן על שהחינו של המקדש וכן אצל הספרדים שלא מברכים לישב בסוכה לנשים לא הוזכר בשום מקום שלא יענו אמן כי זה הפסק אלא המנהג שעונות ובפשוטו גם מי ששומע בשמים בהבדלה והוא רחוק שלא יכול להריח יכול לענות וכן נקטו פוסקי זמנינו וכן שמעתי מהגר"נ

ב. נוהגים לטבל הפת בדבש אמנם יש להקפיד שיהיה מלח על השלחן כמבואר ברמ"א בהלכות סעודה ולא הוזכר בשום מקום שיש ענין שלא יהיה מלח

ג. נוהגים לאכול סימנים כנהוג והנה על הפירות וודאי מברכים ואם יש תמר מברכים על התמר שהוא קודם בז' המינים אבל על הסימנים שהם אדמה יש לדון שזה סוג דברים שאוכלים אותם כחלק מהסעודה ואין לברך והנה לגבי מרור נחלקו בזה הראשונים האם כיון שזה דבר שבעלמא מגיע כחלק מהסעודה אין לברך או שכיון שעכשיו זה מגיע כענין לעצמו מברכים עליו ובפשוטו זה אותו נידון גם כאן וכן הוא במגן האלף ת"ר סקי"ג ולכן ראוי לברך אדמה על בננה או שומשום דבר שודאי מברכים בסעודה [ואם אין לו יתכן שראוי לברך קודם הסעודה או לפחות שיברך על דבר אחר שהכל ויכוין שאם זה צריך ברכה הוא נפטר בשהכל]

ד. עיין מ"ב קפ"ח סקי"ט שהביא מחלוקת אחרונים האם מי ששכח יעלה ויבוא בר"ה חוזר דדעת המג"א דכיון דיש דיעות שמותר לצום ואין חיוב לאכול א"כ זה לא סיבה לחזור אמנם הא"ר חלק שכיון שמי שלא צם חייב לאכול זה סיבה שיצטרך לחזור ומשמעות המ"ב שמספק לא יחזור ואם יש לו מי שיוציאנו ראוי לצאת ממנו ובפרט ששיטת הגר"א שאסור לצום ועיין מ"ב תקצ"ז סק"ה שכל המחלוקת האם מותר לצום זה ביום אבל בלילה ודאי אסור לצום וכתב המטה אפרים דלפ"ז אם שכח ודאי חוזר לראש ואם נזכר לאחר בונה ברחמיו יאמר ברכה שפותחת בברוך ומסימת בברוך גם בלילה וגם ביום כמבואר במ"ב שם סקי"ט

### אכילה לפני התקיעות

ז] מבואר בשו"ע סימן תרנ"ב שאסור לאכול לפני נטילת לולב וכן הדין לפני כל מצוה ומבואר במ"ב סימן תרצ"ב שזה גם אסור קודם תקיעת שופר והנה מבואר שם לגבי לולב שטעימה בעלמא מותר וכתב המ"ב שזה רק לצורך גדול והמנהג בכלל ישראל היה שלא לאכול קודם התקיעות ובזמן מגיפת החלרע רעק"א הורה להפסיק אחרי התקיעות דמיושב לעשות קידוש והחת"ס הורה לעשות קידוש קודם התקיעות אמנם היום כיון שלא יתפללו טוב וכן כיון שהתחילו להאריך בתפילה נהגו להקל כעיקר הדין שטעימה בעלמא מותר דהינו עד כביצה מזונות [ובסימן רפ"ו השער הציון הביא בזה מחלוקת אמנם ציין להלכות סוכה ושם הכריע שיותר מכביצה זה קביעות] ולגבי תבשיל אם לא קובע עליו מבואר בסימן רל"ב שזה מותר ופירות וירקות מותר הרבה ועיין מ"ב לגבי לולב שרק בשעת הדחק התיר על ידי שומר אמנם היום שזה שעת הדחק ראוי להעמיד שומר ואם עושים הקידוש ברבים זה יותר קל מצד שרבים מדכרי ההדדי ובפרט שדעת הגר"א שאסור לצום אחרי חצות אמנם הפמ"ג הסתפק ששתיה קודם התפילה זה נחשב שלא צם אחרי חצות

### הזהירות בשמיעת התקיעות

ח] א. עיין שו"ע תקפ"ז ס"ג שאם התחיל לתקוע כמתעסק או שתקע קודם עלות השחר אפילו שסוף התקיעה יש בה שיעור י"א שלא יצא ידי חובתו דצריך לשמוע את כל התקיעה וכתב המ"ב שם שה"ה אם כל התקיעה היתה בחיוב רק שהוא שמע רק חלק או כיון לצאת רק בחלק ויש חולקים שכל ששמע שיעור תקיעה כדין יצא וכתב המ"ב שהלכה כדעה ראשונה ויחזור ויתקע ללא ברכה ועיין ריטב"א כ"ז. שגם בשמע חלק מתרועה או תקיעה זה חיסרון והביא שיש חולקים ולכן יש להיזהר להתחיל התקיעה והתרועה הכל בקול חזק שכולם ישמעו

וכן לכן יש להיזהר לשמוע את כל התקיעה ויש להיזהר שלא יהיה רעש והוסיף המ"ב שלא יוציאו אנשים כיחם וניעם שזה מפריע לשמוע אמנם אם עדין שמע אין כאן החסרון של תרי קלי לא משתמעי כמבואר בסימן תקפ"ח ובפשוטו גם קול שמגיע פתאומי כגון תזוזה של כסא או בכי של ילד אבל כיון שהוא מרוכז להקשיב את התקיעות הוא ודאי יצא ידי חובתו ומה שהזהיר המ"ב שלא ירעישו כונתו ואז לא ישמעו ולכן צריך להיות מרוכז לשמיעת התקיעות ולא יפנה שמיעתו לשום דבר אחר

ב. יש לדון אם המקרה הקריא והתוקע התחיל לתקוע בזמן קריאתו האם יש בזה חיסרון וכן יש לדון באדם שדיבר בזמן התקיעה האם יצא ידי חובתו והנה היה מקום לדון שלא שיך לצאת בשמיעה כשאדם באותו זמן מדבר והנה עיין שער הציון תקפ"ח כ"א הביא מתוס' בסוטה שאדם שתוקע בחצוצרה לא יוצא ידי חובת שופר באותו זמן שכיון שדעתו על הפעולה שהוא עושה הוא ודאי לא שמע את התקיעת שופר ומבואר שאין חיסרון מצד שדיבר באותו זמן וכן מבואר במ"ב לגבי קורא המגילה אם הבעל קורא שיש רק חסרון שאולי לא מקשיב לבעל קורא וכן הוא לגבי קריאת התורה בסימן רפ"ו [אם לא שנחלק בין מדבר מה ששומע או דיבור אחר] והנה עדין יש לדון שהחסרון של חצוצרה יש גם כאן כשדיבר אמנם יתכן דשם זה פעולה של מאמץ אבל פעולה של דיבור זה לא דבר שמפריע לאדם לשמוע ורק במקרא מגילה דשם עד כמה ששומע לעצמו חשיב שלא שומע כלל את המקרה ומסברא במקום שמדבר ודעתו לשמוע ודאי שזה עוזר וכן מבואר סימן תק"צ בגר"ז ומט"א שיש שהיו מקרים בין השברים לתרועה וכתבו הפוסקים שהתוקע לא יפסיק אלא יתקע רצוף דהינו שנקטו שזה לא חסרון אמנם שם דעתו שתוקעים בזמן שמדבר אמנם כאן לא חשב שיתקע וכן לגבי השומעים וצ"ע ולכן ראוי שיתן דעתו לכל מצב שיהיה תקיעה ובזה ודאי חשיב שמיעה כדין

ג. מבואר בגמ' שאם האריך בתקיעה כשנים זה לא יכול להועיל לשני סדרים וכתב שער הציון תק"צ סקכ"ג שה"ה אם חשב שהתקיעה לסדר אחד ורוצה להשתמש לסדר אחר זה לא מועיל ומשמע במ"ב סקל"ה שתקיעה של סוף תשר"ת יכולה להועיל לתקיעה של תחילת תשר"ת והנה קורה שחשבו שהתוקע ימשיך בסדר והמקרה מחליט להחזיר וא"כ כיונו לתקיעה אחרת וכבר העיר בזה בלקט יושר ולכן ראוי לכוין ששומע לפי מה שהמקרה עושה ולא ליחד למטרה מיוחדת

ד. מבואר בשו"ע סימן תק"צ שאם התוקע הפסיק בקול באמצע הסדר זה מפסיק הסדר אמנם אם נתקל דהינו שרצה לתקוע וזה לא יצא לו טוב זה לא מפסיק וראוי לדעת דבר זה שכל שהתוקע תקע ולא עלתה לו ורצה לעשות מה שהיה צריך אין בזה חיסרון [אמנם לפעמים כבר תקע שיעור שיוצאים לחלק מהשיטות ובזה אם יעשה עכשיו תרועה או שבר חזרה הוי קול שמפסיק וצריך לחזור לתחילת הסדר] ואם תקע כמתעסק השו"ע כתב שזה לא טוב והמג"א כתב להקל וכן הכריע במ"ב אמנם כתב בבה"ל שראוי להחמיר בזה ולכן צריך להיזהר שלא יהיה שני בתי כנסיות שתוקעים באותו זמן שקול אחד מפסיק בין הסדר של השומעים אמנם מבואר במ"ב שזה רק ראוי ולכן ראוי לסגור החלונות אבל לפעמים שזה הפסק גדול יש להקל ובפרט שתמיד יש שלושים קולות שנעשו כדין

ה. מבואר בגמ' שאם שומעים קול הברה לא יוצאים ועיין מ"ב סימן תקפ"ז שהביא מהט"ז שמי שעומד מאחורי בית הכנסת צריך להיזהר האם שומע קול הברה או קול שופר וביאר הבה"ל שהכונה שצריך לשמוע את הקול בחוזקו ולא לשמוע קול חלש ולכן מי ששומע מרחוק צריך להשים לב האם שמע הקול כמו שהוא או יותר חלש והבה"ל האריך שיש חולקים אמנם כתב שיש להחמיר בזה

ו. עיין סימן תקפ"ה שצריך לתקוע מעומד וכתב המ"ב שגם לא ישען וכתב דבתקיעות דמיושב מעיקר הדין השומעים יכולים לשבת ורק המנהג לעמוד אבל בתקיעות דמעומד חייבים לעמוד

### בדין תקיעות דמעומד ומיושב

ט] א. חכמים תיקנו שצריך לתקוע גם על סדר התפילה וזה מה שנקרא תקיעות דמעומד והברכה הולכת גם על זה לכן אין לדבר עד סוף תקיעות דמעומד ובחיי אדם כתב שלא לדבר עד התקיעות שאחרי התפילה אמנם סתימת המ"ב לא כך אמנם כשתוקעים בשלושים אחרי התפילה לצאת החזו"א יש ענין שלא לדבר אמנם זה כדין הפסק באמצע מצוה שודאי זה לא סיבה שהברכה לא תלך על זה ומותר לענות מפני הכבוד ולכן אם צריך לברך אשר יצר יכול לברך וכן אם יש מי שנצרך להוראה יכול לענות לו שזה כמו מפני הכבוד

ב. ובפשוטו מי שלא בירך על תקיעות דמיושב יכול לברך על תקיעות דמעומד דמדרבנן זה כחלק מהמצוה וזה ודאי לא גרע מנינועים של לולב שיכול לברך והרי מבואר במ"ב שלכן לא מדברים מצד שהברכה הולכת על זה וכן מפורש במג"א תקפ"ט סק"ד שדן שאם הליכה הוי הפסק יצטרך לברך על מיושב אם בירך על מעומד במקום אחר והכריע שלא לברך מצד שכיון שזה מצוה אחת ההליכה לא מפסיקה באמצע מצוה אמנם יש לדון שכיון שהפסיק בתפילה בין התקיעות דמיושב למעומד א"כ הברכה לא תחול על התקיעות דמיושב אמנם בפשוטו כיון שדנים הכל כמעשה אחד ממילא הברכה על הסוף מועיל על ההתחלה [ולכאורא מי שאיחר לברכות יכול לכתחילה לשמוע התקיעות ויברך קודם מעומד ועולה לו גם על מקודם שהדין לברך קודם תחילת המצוה הוא רק כל שזה בקל כדחזינן שמותר ללבוש הבגד בידים מלוכלכות אפילו שלא מברך על ציצית ויכול לנקות הידים קודם] והנה דעת החזו"א וכך היה המנהג בכלל ישראל שגם מי שלא שמע את כל חזרת הש"ץ כגון שהוא מאריך בתפילתו אבל כיון שיש כאן חפצא של חזרת הש"ץ על ידי עשרה שמקשיבים חשיב תקיעות על סדר התפילה אמנם דעת הגרי"ז שרק אם הוא מקשיב את חזרת הש"ץ מתחילתו לסופו כדין שמונה עשרה חשיב תקיעות על הסדר ולכן נוהגים במוסף לתת זמן ניכר שמי שרוצה יוכל וודאי לגמור שמונה עשרה ולהקשיב הכל [כך שלפחות פעם בשנה מקשיבים היטב חזרת הש"ץ כתקנת חז"ל] ולכאורא אין חיוב להקשיב הפיוטים

ג. מבואר ברמ"א סימן תקצ"ב דמי שלא שמע התקיעות מן הראוי שיתקעו לו קודם התפילה וביאר המ"ב כדי שלא יקטרג עליו המקטרג בשעת התפילה אמנם בפשוטו אם איחר התקיעות ואם יחכה לתקיעות דמעומד יתפלל ביחידות בזה עדיף שיתפלל עמם ויצא בתקיעות דמעומד ואחרי התפילה ישלים אם מעונין במאה קולות או כדי להרויח את כל השיטות של נשימה אחת או שני נשימות

### נשים בתקיעת שופר

י] נשים פטורות מתקיעת שופר כיון שזה מצות עשה שהזמן גרמא אמנם נהגו לשמוע תקיעת שופר ולדעת המחבר אינם מברכות אמנם מנהגינו שהם מברכות וכתב הרמ"א סימן תקפ"ט שאם התוקע כבר יצא ידי חובתו לא יברך להוציאה אלא היא תברך בעצמה ולכן אשה שמגיעה לשמוע תקיעת שופר לאחר שאמרו הברכות יכולה לברך בעצמה וכן יכולה לברך על תקיעות דמעומד או על תקיעות של אחרי התפילה אבל בתנאי ששומעת שלושים קולות ואפילו שזה שני נשימות יכולה לסמוך על הדעות שזה כשר שכך הכריע הרמ"א וכשמברכת על התקיעות של מעומד יש לדון האם מותר לה לומר את הפיוטים שבאמצע ובפשוטו למבואר במ"ב שאין לומר יהי רצון באמצע התקיעות דמיושב ממילא גם כאן לא תאמר היום הרת עולם וארשת שפתינו אמנם לענות אמן על הברכות יכולה שכיון זה חיוב זה ודאי מותר לענות כמו שעונים באמצע הלל בין הפרקים ויתכן עוד שכיון שהתרנו לתקוע מעומד ודאי שזה בכלל צורת המצוה ולא חשיב הפסק אמנם מסתבר שכל מה שכתב המ"ב שלא יפסיקו בויהי רצון זה שם שעדין לא התחילו התר"ת ואם זה התקיעה א"כ הוי הפסק בין הברכה למצוה אבל כאן שתקעו תשר"ת תש"ת תר"ת שודאי התחילו המצוה בזה ודאי שמותר להפסיק לצורך באמצע מצוה ובפרט בדבר שהוא תפילה שקשורה למצוה

אם רוצה לתקוע לה קודם שהוא תוקע תקיעות דמעומד אם זה קודם סוף ג' שעות לא יתקע לה כמבואר במ"ב תקפ"ט סקי"א אמנם מבואר שיכול לתקוע לה אפילו שהוא מכוין שלא לצאת לעצמו

### בדין תקיעות שלא לצורך

י"א] כתב הרמ"א סימן תרצ"ו שאסור לתקוע בר"ה רק לצורך מצוה אבל מה שזה לא צורך אסור לתקוע והנה נהגו לתקוע מאה קולות דראו בזה צורך אבל סתם אסור לתקוע ומקובל שאם תוקע לצאת שיטות שיש צד בהלכה זה נחשב צורך אבל לכאורא אם עושה את זה רק מהיות טוב אבל ברור לו שזה לא נצרך כגון שיטות דחויות ממש אין מקור להתיר ובפרט ביו"ט שני שזה דרבנן שכלפי האיסור תקיעה הוא ודאי והחיוב מצוה וודאי שאין כה"ג שהרי ספק דרבנן להקל וצ"ע בזה וברא"ש מבואר שאם טעו בהלכה והחזירו כשלא היה צריך הוי תקיעה שלא לצורך ויש בזה איסור לכן כל שודאי לא צריך להחזיר אין להחזיר וצ"ע על אלו שמחזירים רק כדי שהציבור יהיה רגוע

### צורת התקיעות בקצרה

י"ב] א. מדין דאוריתא צריכים לשמוע עשרה קולות וכיון שנסתפק מה הכונה תרועה האם זה תרועה או שברים או שברים תרועה לכן עושים את שלשת הצורות ודעת רב האי גאון שיוצאים בכל צורה אמנם דעת הרמב"ם שזה ספק גמור ופסק הבה"ל שלכן אין לברך אלא אם תוקע שלושים קולות [ומבואר שאין לברך מצד ס"ס אולי זה לא מחלוקת ואולי התקיעות שיודע הם הנכונות] והנה אין לתקוע תשר"ת ובזה יוצא את כל הצדדים שאם צריך שברים לבד או תרועה לבד א"כ הדבר השני הוא מפסיק בין התרועה לתקיעה

ב. עוד נחלקו לגבי שברים תרועה האם לעשותם בנשימה אחת או בשני נשימות והמנהג לעשות תקיעות דמיושב בנשימה אחת ומעומד בשני נשימות והנה דעת המ"ב שגם בנשימה אחת צריך הפסק רק שזה פחות מכדי נשימה ומקורו מהתרוה"ד וכן דעת רוב האחרונים ובשני נשימות צריך הפסק נשימה ובפשוטו זה שיעור נשימה והגר"ז כתב שצריך לנשום ודעת החזו"א שבנשימה אחת צריך שלא יהיה הפסק כלל ובשני נשימות הכונה הפסק אבל פחות מכדי נשימה ויש לדעת דבפשוטו העושים כחזו"א בנשימה אחת זה ודאי טוב ודין התרוה"ד הוא רק לכתחילה עוד יש לדעת שדעת רוב הראשונים שגם אם אפשר שני נשימות אבל בדיעבד לא מעכב לעשות בנשימה אחת וכן פסק המ"ב והנה לחזו"א שצריך ללא הפסק דעת הגר"נ קרליץ והגר"מ גרינמן בשם החזו"א שהכונה שיהיה הפסק כמו בין שבר לשבר או תרועה לתרועה ודעת הגרח"ק שהכונה שממש מריע מתוך השבר והנה המנהג היום בישיבות שבמיושב עושים כמו נשימה אחת של המ"ב ובמעומד עושים כמו שני נשימות של המ"ב ולאחר התפילה עושים כמו נשימה אחת של החזו"א שבזה יצאו ידי כולם ומי ששמע כמנהג החזו"א יצא כיון ששני נשימות זה לא מעכב

ג. שיעור תקיעה לראב"ד תמיד זה כתשע תרועות אמנם לרוב הראשונים תמיד זה יותר מהסדר של התרועה ולכן בסדר תשר"ת צריך להיות כגודל תשר"ת ובסדר של שברים צריך להיות טיפה יותר מג' שברים ובסדר תרועה יותר מסדר תרועה הנה יש שכתבו שכל שמאריך בתרועה צריך להאריך בתקיעה אמנם משמעות הראשונים והפוסקים לא כך ומעולם לא דנו בזה והשו"ע כתב להאריך בתרועה כמה שרוצה ולא הוזכר שכה"ג צריך להאריך בתקיעה

ד. בשיעור תרועה י"א שזה ג' תרועות וי"א שזה תשעה תרועות ולכתחילה מחמירים את שניהם אמנם בדיעבד כל שעשה דבר שמועיל לשיטה אחת יצאו והנה בפשוטו יש בזה נפק"מ בשיעור השבר דאם תרועה זה ג' תרועות א"כ שברים כל אחד שני כוחות או כוח ומשהו משא"כ אם זה תשע כוחות א"כ שברים דמבואר בגמ' שזה יותר בהכרח שכל אחד ג' כוחות ומשהו וכתב המ"ב שכן יש לנהוג ששברים ג' כוחות ומשהו ולא יותר ובשם הגר"ח שאמר לעשות חמש שברים שכל אחד פחות מג' כוחות ונקט שבזה מרויחים הכל אמנם אין זה מוכרח דיתכן שיש שיעור לכל שבר ולא סך הכל שיעור השברים והמ"ב כתב שלא להוסיף על ג' שברים והחזו"א לא הקפיד על זה ואמר שיש בזה רוח שלפעמים השבר הראשון או האחרון קטן [וצ"ע דא"כ הוי הפסק וצ"ל שלפעמים זה נתקל]

ה. אם האריך בשבר כשיעור תקיעה זה פסול דחשיב תקיעה והשו"ע כתב שכיון שבסדר של תרועה לרש"י זה ג' כוחות א"כ תקיעה זה ג' כוחות א"כ גם בסדר של שברים לא יעשה שבר ג' כוחות דזה נחשב תקיעה ולפ"ז חיבים כל שבר שני כוחות ולא יוצאים בזה לשיטת הריב"א שתרועה זה תשע כוחות אמנם הרמ"א כתב שדנים כל סדר לעצמו ובסדר של שברים לא נחשב תקיעה אלא אם זה יותר משיעור הג' שברים ולכן עד ו' כוחות זה לכתחילה שזה עדין פחות משיעור ג' שברים אמנם עד תשע זה רק לריב"א ובתשר"ת אין לזה שם תקיעה אלא אם זה כמו כל הש"ת וכן פסק המ"ב

ו. קי"ל שאם הפסיק בקול אחר בין תקיעה לתקיעה צריך להתחיל מתחילת התקיעה שלפני התרועה אמנם אם רצה לתקוע את מה שצריך ונתקל ולא יצא לו בזה לא חשיב הפסק והנה אם התחיל לתקוע כדינו ונתקע וודאי לא יצא במה שעשה, לכו"ע יכול להתחיל בחזרה לעשות התרועה אמנם אם עשה דבר שלחלק מהשיטות כבר יצא ורוצה להחמיר השיטות שלא יצא ממילא הוי הפסק לשיטות שיצא וצריך להתחיל מתחילת הסדר ובזה צריך זהירות לדעת מתי יש שיטות שכבר יצא ומתי לא וכגון שעשה ג' תרועות שיצא לרש"י ורוצה לעשות בחזרה תשע תרועות הוי הפסק וכן אם עשה השבר השלישי קטן ורוצה לעשות עוד הפעם שבר גדול שבזה לרש"י כבר יצא והוי הפסק וכן בעוד הרבה אופנים ויש לפעמים שחלק מהציבור לא שמעו חלק מהקולות כיון שזה היה יותר נמוך ובזה לא יכול לחזור כיון שלמי ששמע זה יחשב הפסק וצריך לחזור לתחילת הסדר

ז. עיין שו"ע תקפ"ו ס"ו שהיה קולו עב ביותר או דק ביותר כשר ובמ"ב ה"ה צרור ויבש ובפשוטו גם אם התחיל עב ונגמר דק זה טוב רק שלא יראה כתרועה תימנית וכן הוא בחוט שני

ח. עיין חוט שני שלפעמים כשמתחילים לתקוע יוצא קול נפיחה בעלמא שזה רק אויר אין זה חלק מהתקיעה וגם אם לא שמעו את זה יוצאים ידי חובה

ט. דעת הריטב"א שברים זה כמו תקיעה רק שזה שלשה קצרים אמנם הרמב"ן כתב שזה קול שבור כמנהגינו והנה היה מקום לדון שלמנהגינו גם אם יאריך בשבר זה לא תקיעה אמנם כל הפוסקים סתמו בזה ומבואר שכל שזה שיעור תקיעה זה חיסרון ויש שעושים אחרי התפילה שברים ישירים שחוששים שזה מעכב והחזו"א לא נהג בזה אמנם מי שזה מנהג אבותיו ראוי לשמוע [ושמעתי שכן נוהג הגרד"ל לשמוע שברים ישרים שכך מנהג אבותיו]