כלים פ_כ מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פ"כ מ"ו**

א] **סדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון טהור מן המדרס,** הר"ש והרא"ש כתבו דלא איירי בשנטמא מדרס, דא"כ הול"ל אבל טמא מגע מדרס, אלא איירי בסדין הראוי ליטמא מדרס, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש בתחילה דאיירי בסדין שנטמא מדרס, וזהו דתנן אבל טמא טמא מת, והיינו שכשעשאו וילון נהי' כמו כלי שנטמא בטמא מת שהוא ראשון, וזה כהא דתנן לקמן פכ"ז מ"ט אבל טמא מגע מדרס, ושוב חזר בו הרמב"ם ופירש דאיירי בסדין שהוא ראוי ליטמא מדרס, וכשעשאו וילון טהר מליעשות מדרס ועדיין הוא ראוי להתטמא במת, ובד' הראב"ד בפ"ק דעדיות מי"א מ' דמפרש דאיירי בסדין שכבר נטמא מדרס, עיי"ש.

ב] והנה הר"ש כתב דהא דטהור מן המדרס, הוא דוקא בשעשה בו שינוי מעשה כדמפרש בסיפא, ולפ"מ שפירש הר"ש למשנתינו דאיירי בסדין הראוי ליטמא מדרס, הרי מבו' מזה, דאף בכה"ג איכא לדינא דאין עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה, וזה דלא כמו שצידד הר"ש לעיל פ"ז מ"ב דקודם שנטמא מדרס ל"ב שינוי מעשה, דכיון שייחדו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ט'.

ג] **אבל טמא טמא מת,** הר"ש והרא"ש הביאו למש"א בביצה די"ד: דאמר עולא מפני מה אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, מפני מה וכו' ולא עשאוהו כאחת ממחיצות הבית שאינן מקב"ט, מפני שהשמש מתחמם כנגדו, מתעטף בשוליו, לפיכך יש תורת כלי עליו, עכ"ל.

ובחזו"א סימן כ"ה סקכ"ד פירש בזה, דאם הי' חשוב הוילון כמחובר ל"ה מועיל מה שיש לה תשמיש בגד, דמחובר לעולם טהור, וכל המשמשין עם הקרקע טהורין, אלא הוילון אינו קבוע אלא תלוי על ווי העמודין, והלכך אילו ל"ה לו תשמיש בגד הי' מבטל וחשיב מחובר, אבל השתא שהשמש מתעטף בשוליו חשיב עדיין כתלוש ולא מבטל לתורת מחיצה, עכ"ד.

וי"ל עוד, דאף דהוילון אינו מחובר, מ"מ מה שהוא משמש כמחיצה, ודאי דחשיב כמשמש עם הקרקע ואין עליו תורת כלי, ורק משום שהשמש מתעטף בו, דשימוש זה אינו משמש עם הקרקע, הוא דיש עליו תורת כלי, ולפ"ז יש מקום לדון, דאף אם הי' מחובר חיבור גמור, מ"מ כיון שהשמש מתעטף בו לא חשבינן לי' כמשמש עם הקרקע, שהרי אין הקרקע מסייעת לו בתשמישו ואין התשמיש לצורך הקרקע, וע"כ יש עליו תורת כלי, וכ"נ בסד"ט, והא דלא מטהרינן לי' משום דהוא מחובר לקרקע, הוא משום דקי"ל כרבנן דהמחובר לקרקע אינו כקרקע,?ועמש"נ בזה לעיל פי"א מ"ב?.

והנה בחי' הריטב"א ובמאירי ביצה שם, נ' להדיא דכל טומאת הוילון משום שהשמש מתעטף בו, אינה אלא גזירה דרבנן, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוא משום דמן הדין חשיב כמשמש עם הקרקע, או הוא משום שאינו מיוחד לתשמיש זה, ומה שלפעמים השמש מתעטף בו אינו חושבו ככלי מן הדין.

ד] התוס' בביצה שם הקשו, דמ"ט פרוכת המקדש מקבלת טומאה, כמש"א בחולין ד"צ":, אף דל"ש בה ה"ט דהשמש מתחמם כנגדו, ותירצו דכיון דמיכף כייפי' עלוי' דארון, הוי הוא אהל ומטמא במת, ומהני זה שיהא עלי' תורת כלי לטמא בשאר טומאות, ובשטמ"ק שם ובפי' הרא"ש פ"ב דתמיד נחלקו ע"ז, דאהל אינו נטמא אלא במת, ואכמ"ל, עוד תירצו דכשהיו נושאים הפרכת ממקום למקום נותן הכלים לתוכה א"כ יש תורת כלי עליהם, וצ"ב מה מהני ה"ט בפרוכת שהיתה בבית עולמים, שלא נשאו אותה ממקום למקום.

ובחי' הרא"ה שם כתב לישב, דהאמנם עיקר טומאה דוילון היא משום שהשמש מתחמם כנגדו, אך תו לא פלוג רבנן וטימאו אף בהני דלא שייך ה"ט, וכעי"ז כתבו בחי' ר"נ בן הרמב"ן ובחי' הריטב"א ובשטמ"ק שם.

ובפי' הראב"ד שם כתב לישב, ז"ל, לאו פירכא היא, אע"ג דאסורה בהנאה, מ"מ כיון שאם היתה חול היתה ראוי' לשמש להתחמם, לפיכך אע"פ שהיא אסורה בהנאה מ"מ תורת כלי עלי' בעבור זה הטעם שאם היתה מבחוץ היתה ראוי' להשתמש לשמש, אבל אם ל"ה ראוי' מבחוץ לשום תשמיש גם מפנים ל"ה מקב"ט, וראי' לדבר מכלי של איסוה"נ שאע"פ שאסור להשתמש בו אעפ"כ מקב"ט מפני שראוי לתשמיש אם ל"ה אסורה בהנאה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והתוס' שם הביאו גיר' בה"ג דגריס מפני מה וילון אסור, וכונתם כמו שפירש הצל"ח, וכן מבו' בל' התוס' בחולין ד"צ: וכמש"כ מהר"ם שם, דלפ"ז י"ל דלהא דהוא מקב"ט ל"ב להא דהשמש מתחמם כנגדו, וניחא הא דפרוכת המקדש מקב"ט, וכ"כ במאירי שם ובפי' הרא"ש בפ"ב דתמיד, ועיי"ש בצל"ח שפירש הטעם בזה, דכיון שאינו קבוע לחלוטין בפתח ויכולין להסירו אינו נחשב כמחיצת הבית, וצ"ע דמ"מ מ"ט לא חשיב כמשמש עם הקרקע שאינו מקב"ט.

ה] ועיי"ש בצל"ח שכתב דנפ"מ לדינא בזה, בדין וילון הנעשה לתלות גבוה למעלה מתשמיש אדם, דאין השמש מתחמם בו, דלדעת רש"י ותוס' ודעימייהו אינו מקב"ט כיון שאין השמש מתחמם כנגדו, אך לדעת הבה"ג ה"ה מקב"ט, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דממה שלא הביא הרמב"ם להא דוילון טמא משום שהשמש מתחמם כנגדו, ורק לענין כלאים הביאה בפ"י מכלאים הי"ד, נראה דגריס כגיר' בה"ג, דאם הי' גורס כגירסתינו שטומאתו הוא משום שהשמש מתחמם כנגדו, הי' לו להביאו, כיון דאיכא נפ"מ לדינא בטעם זה, עכ"ד.

אמנם הנה לפ"ד הרא"ה ודעימי' דגזרו חכמים טומאה אף בוילון שאין השמש מתחמם כנגדו, נ' דמה"ט אף וילון התלוי למעלה מקומת אדם מקב"ט, וגם לפ"ד הראב"ד דאף בוילון האסור בהנאה שאין השמש מתחמם כנגדו, מ"מ תורת כלי עליו כיון שאם הי' בחוץ הי' ראוי להשתמש, יש מקום לדון דה"נ הוא בוילון התלוי למעלה מקומת אדם.

ו] והנה בחזו"א סימן כ"ה סקכ"ה כתב, דוילון התלוי בחלון ביהכ"נ של נשים, אינו מקב"ט, משום דל"ש בו טעמא דהשמש מתחמם כנגדו, וזה דלא כמשמעות ד' הט"ז יו"ד סימן שע"א סק"ג, אמנם לפי הנ"ל נתקיימו ד' הט"ז, שהרי לדעת בה"ג והרמב"ם והרא"ש ה"ה מקב"ט, וגם לדעת הרא"ה ודעימי' דגזרו טומאה אף בוילון שאין השמש מתחמם כנגדו, ה"ה מקב"ט, וגם לדעת הראב"ד י"ל דהוא מקב"ט, ורק לדעת תי' קמאי דהתוס' בביצה שם, אינו מקב"ט.

ז] ובחזו"א שם סקכ"ד הק' במש"כ הר"ש דוילון של ספינה נמי טמא, וכ"ה בתוספתא ובמתני' נגעים פי"א מי"א, וכנראה הוא נס המוזכר במשנה ר"פ הספינה, וכאשר כ"ה בפי' הרא"ש בנגעים שם, ובזה ל"ש ה"ט דהשמש מתחמם כנגדו, ועיי"ש שכתב לישב, דנס אינו מחובר כלל בספינה וטמא משום בגד, וכ"נ בל' הרא"ש בנגעים שם דלהא דהנס טמא, ל"ב להא דהשמש מתחמם כנגדו, עיי"ש, אמנם למש"נ נמצא, דלדעת רוב קמאי ניחא בלא"ה, דאף שאינו משמש להתחמם כנגדו ה"ה מקב"ט, אך לד' הרא"ה ודעימי' יל"ד, דנס דספינה ל"ד כלל לוילון המשמש כמחיצה, ולא גזרו זה אטו זה.

ח] **מאימתי היא טהרתו וכו',** הרא"ש פירש, דהא דבעינן להני מילי כדי לטהרו, הוא משום דבעינן שינוי מעשה, דאין הכלים עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, וכ"ה בד' הר"ש בריש מתניתין, וכ"כ התוס' במנחות דכ"ד:

ט] אמנם הנה בתשו' הרי"ד סימן ט"ז עמד בזה, דהיאך סגי הכא לטהרו ע"י קביעה לר"ע וע"י קשירה לב"ה, הרי קביעות במסמרים לא חשיב כשינוי מעשה, כמבו' בשבת דנ"ח:, ועמש"נ להלן אות י"ג, וכתב לישב, ז"ל, אין טומאת מדרס דומה לטומאת מת, שהרבה דברים מיטמאין ט"מ ואין מטמאין מדרס משום דלגבי מדרס בעינן כלי המיוחד לכך שלא נאמר לו קום ונעשה מלאכתינו וכו', והלכך סדין שהיה כו' כבר אינו ראוי לישיבה, אבל מטומאת מת או שאר טמאות לא יתבטל שום כלי בקביעות מסמרים עד שיעשה שינוי מעשה בגופו, עכ"ל, וזה כמו שצידד הר"ש לעיל פ"ז מ"ב דבטומאת מדרס ל"ב שינוי מעשה להעלותו מידי ראיות טומאתו.

וצ"ע דאם אכן בטומאת מדרס ל"ב שינוי מעשה להעלותו מטומאתו, א"כ מ"ט לא מטהרינן לי' עד שיקשור או עד שיקבע, אך הישוב לזה מבו' בל' הרי"ד שפירש דטעם טהרתו הוא משום שאינו "ראוי" לישיבה, ומבו' דכל הא דאמרינן דבמדרס ל"ב שינוי מעשה משום דבעינן כלי המיוחד לכך, הוא רק במקום שעכשיו אינו ראוי לישיבה, דבכה"ג אמרינן דאף בלא שינוי מעשה בטל יחודו למדרס, אך כ"ז שהוא ראוי למדרס, ל"מ מחשבתו לייחדו לתשמיש אחר, אלא ע"י שינוי מעשה, וע"כ לא מטהרינן לי' עד שיקשור או עד שיקבע, דעי"ז חשיב דאינו ראוי למדרס, ובזה הוא דפליגי ב"ה ור"ע, דלב"ה סגי בקשירתו לכותל לחשבו שכבר אינו ראוי לישיבה, ולר"ע כיון דאי"ז חיבור מעליא, לא סגי בזה לחשבו שאינו ראוי לישיבה, עד שיקבענו קביעות גמורה במסמרים.?ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ז אות ו'.

י] ובתשו' הרדב"ז ח"ד סימן כ"ג אלף צ"ז נקט ג"כ דהכא מטהרינן אף בלא שינוי מעשה, וכתב דל"ד לטבעת אדם שעשאה לבהמה דלא יצאה מידי טומאתה בלא שינוי מעשה, דשאני סדין דמעיקרא סדין והשתא וילון נשתנה שם העצם ופנים חדשות באו לכאן, אבל התם מעיקרא טבעת והשתא נמי טבעת מקריא וכו', עכ"ד, ובמל"מ פכ"ג מכלים ה"י תמה עליו ממשנתינו דלא מטהרינן לי' עד שיקשור או עד שיקבע, אך לדעת הרדב"ז צ"ל, דהא דלא מטהרינן לי' עד שיקשור או עד שיקבע, הוא משום דבלא זה לא נשתנה שמו לוילון, ורק בשנקבע קביעות גמורה לוילון, הוא דאמרינן דפנים חדשות באו לכאן.

יא] **ב"ש אומרים משיתבר,** גיר' הרמב"ם משישבר, ופירש דהיינו משיפסקנו בתפירה לאורך ולרוחב כדרך שעושין בוילונות, וגיר' הר"ש משיתפר, וכתב דבעינן נמי שיחבל, ורגילות הוא כשתופר לקרוע תחילה לתקן למידת הפתח ותופרין בו לולאות, והרא"ש פירש דתופר את שפתו.

יב] **ב"ה אומרים משיקשור,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהיינו שיקשור בו את הלולאות שתולין אותו בהן, וכ"נ מוכח מד' הראב"ד בפ"ק דעדיות מי"א דמפרש כן, אך בתשו' הרי"ד סימן ט"ז נקט דקשירה דב"ה הוי פחות מקביעות דר"ע, וגם כתב דאי"ז שינוי מעשה בגופו, ונ' מזה דמפרש דהיינו שיקשרנה בכותל וכמו שפירש בתפא"י, וכן דן בחזו"א סימן כ"ה סקכ"ג, וכ"נ גם בד' הר"ש שכתב דר"ע דאמר משיקבע קרובין דבריו לד' ב"ה, ועמש"נ להלן אות י"ד, ולדעתו נראה דמוכח כן מד' התוספתא, וכמש"נ להלן אות ט"ו, ובחזו"א שם כתב לפי' זה, דהא דסגי לב"ה בחיבור לחוד בלא מסמרים, הוא משום דוילון זהו עיקר קביעותו.

והנה הרי"ד שם כתב, דקשירה אי"ז שינוי מעשה, והא דמהני להעלותו מטומאתו, הוא משום דלגבי מדרס בעינן כלי המיוחד וכו', וע"כ מטהרינן לי' משום שכבר אינו ראוי לישיבה, ונת' לעיל אות ט' דהא דבעינן שיקשור או שיקבע, הוא משום דעי"ז נעשה אינו ראוי לישיבה, והנה אמנם כ"ז ניחא להרי"ד לטעמי' דמפרש דיקשור היינו שיקשרנו בכותל, דעי"ז אינו ראוי לישיבה, אך לפי' הרמב"ם והרא"ש דהוא קשירת הלולאות, הרי אכתי הוא ראוי לישיבה, ואך דלפירושם מעיקרא לא קשיא, דכל שקשר בו הלולאות הו"ל שינוי מעשה מעליא.

יג] **ר"ע אומר משיקבע,** הראב"ד בפ"ק דעדיות מי"א הוכיח מזה, דבמקום דלא חזי השתא לתשמישי', מהני קביעות לחוד לטהר דעי"ז הו"ל כמי שנשבר, ול"ד להא דתנן לעיל מ"ה דבקביעות לחוד לא פרחה טומאה, דהתם בדוכתייהו מי לישיבה ולשכיבה קיימי, ועמש"נ בדבריו לעיל מ"ה אות ב' ואילך ולהלן אות כ'.

אמנם הנה התוס' בשבת דנ"ח. כתבו, ז"ל, והא דאמר בהקומץ רבה סדין שעשאו וילון טהור מן המדרס לאו משום קביעות גרידא טהור אלא מיירי שעשה שום שינוי מעשה, עכ"ל, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ט"ז בשם ר"י, ועיי"ש שהביא לתמוה ע"ז מהא דתנן הכא דב"ה אומרים משיקשור ור"ע אומר משיקבע אף דליכא שינוי מעשה בגופו, והוכיח הרי"ד מזה דהכא ל"ב שינוי מעשה, ונת' לעיל אות ח'.

ובדעת התוס' והר"י צ"ל, דמפרשי דהא דב"ה אומרים משיקשור, היינו קשירת הלולאות, דהו"ל שינוי מעשה בגופו, והא דר"ע אומר משיקבע, צ"ל דאתא לאוסופי ע"ד ב"ה, דלא סגי בקשירת הלולאות לחוד, אלא בעינן גם שיקבע, אך אה"נ דקביעות לחוד ל"מ לטהרו, דאי"ז שינוי מעשה בגופו, וכ"כ בשושנים לדוד, ועמש"נ להלן אות כ'.

יד] **שם בר"ש, ור"ע דאמר משיקבע קרובים דבריו לדברי ב"ה,** בחזו"א סימן כ"ה סקכ"ג כתב דצ"ע כונת הר"ש, ובשושנים לדוד פירש דכונתו דלר"ע בעינן נמי שיקשור עמש"נ לעיל סקי"ג, אך בפשוטו נראה דהר"ש מפרש דקשירה דב"ה היינו קשירה בדלת, וזהו שכתב דקרובים ד' ר"ע דמטהר משיקבע בדלת לד' ב"ה דמטהרי משיקשור בדלת, ועמש"נ בזה לעיל אות י"ב ולהלן אות ט"ו.

טו] **שם, תניא בתוספתא מאימתי טהרתו בש"א משיחבל ובה"א משיחבר דברי ר"מ, ר"י אומר בש"א משיחבל ויחבר ובה"א משיחבל או משיחבר,** כה"ג פליגי בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ד מ"ב בדין מינקת, ועי' בחזו"א סימן כ"ה סקכ"ג מה שפירש בזה.

והנה מד' הר"ש נראה דמפרש, דמתניתין ר"מ היא, והא דתנן דב"ש אומרים משיתפר ובתוספתא תניא דב"ש אומרים משיחבל, דבר א' הוא, דכשתופר רגילות הוא לקרוע תחילה.

והנה לפ"מ שפירש הר"ש דמשיתפר היינו שיתפור את הלולאות, נראה מוכח דהא דב"ה אומרים משיחבר, אי"ז חיבור הלולאות, כאשר כ"ה לפי' הרמב"ם והרא"ש במשנתינו, וכן פירשו בחס"ד ובסד"ט לד' התוספתא, דא"כ מהו דתני דר"י אומר משיחבל ויחבר, הרי בכלל משיחבל נכלל כבר תפירת הלולאות, ובע"כ דהא דב"ה אומרים משיחבר היינו שיקשור הוילון לדלת, וזה דומיא דהא דתניא בתוספתא בדין מינקת דבה"א משיחבר, והיינו חיבורה לדלת או למקל, וזה כמש"נ לעיל אות י"ב בדעת הר"ש.

טז] **שם, סדין שהוא טמא מת ועשאו וילון, ה"ה כטמא מת ומקב"ט מדרס דברי ריבר"י, ראב"ש אומר טהור מכלל טומאה ומקב"ט מכאן ולהבא,** הר"ש פירש דאיירי בשלא קשר ולא חיבל, וע"כ ה"ה בטומאתו וגם הוא מקב"ט מדרס, וראב"ש דמטהרו בלא שינוי מעשה, הוא משום דס"ל דכל שעשאו וילון הו"ל ככלי שנשבר ועשאו כלי אחר, וע"כ הוא טהור מטומאת מת דמעיקרא, וזה כמש"כ הר"ש לקמן פכ"ח מ"ה בפי' קמא, דכל ששינה מכלי לכלי טהור אף בלא שינוי מעשה, דחשיב ככלי אחר, ואמנם מבו' התם דאם שינה מפשוט לפשוט אינו נטהר מטומאתו, וכן תניא התם דבבגד הכל טמא, אך צ"ל דראב"ש פליג ומטהר גם בכה"ג, ובחזו"א סימן כ"ה סקכ"ה כתב דצ"ל דמסדין לוילון שהוא כעין אהלים חשיב שינוי טפי לראב"ש.

יז] והרמב"ם בפיהמ"ש גריס בתוספתא סדין שהוא טמא "מדרס" ועשאו וילון, ופירש דאיירי בשעשה שינוי מעשה, והא דתני דה"ה כטמא מת ומקב"ט מדרס, היינו שהוא מקב"ט מת להבא, והוא גם בדרגת כלים שנטמאו במדרס, ולפי דבריו מתפרש הא דראב"ש דטהור מכלל טומאה, דאינו טמא מגע מדרס, ופליגי בפלוגתא דת"ק ור' יוסי לקמן פכ"ז מ"ט, וכ"כ בסד"ט ובחזו"א סימן כ"ה סקכ"ה.

יח] ובהגה' הגר"א גריס ה"ה טמא מת ואינו מקב"ט מדרס, ולגיר' זו איירי בשעשה בו שינוי מעשה, וע"כ אינו מקב"ט מדרס, ומ"מ אינו נטהר מטומאת מת שהיתה עליו, כיון דאכתי הוא כל הראוי לקב"ט מדרס, ואף שנשתנה מכלי לכלי אי"ז מטהרו, וזה ע"ד הא דתנן לעיל פכ"ח מ"ה דבשינהו לשמו טמא ולפי' בתרא דהר"ש שם איירי בדעביד בי' שינוי מעשה, ומ"ד דטהור מכלל טומאה ס"ל, דאף דשינהו לשמו, מ"מ כיון שעשה בו שינוי מעשה ושינהו לכלי אחר, ה"ה נטהר מטומאתו הראשונה, ואולי הוא משום דמסדין לוילון שהוא כעין אהלים חשיב שינוי טפי, וכמש"כ בחזו"א.

יט] ובביאור הגר"א לתוספתא גריס ה"ה טמא מת ומקב"ט מדרס, ופירשה, ז"ל, ומקב"ט מחמת הוילון שהשמש משתמש בה ונשען עלי', והוא א' מה' דברים שמטמאין משכב והיינו שכיבה ויושב עומד נשען ונתלה, עכ"ל, ונ' דגם לפי' זה איירי בשעשה בו שינוי מעשה, וריבר"י דס"ל דמקב"ט מדרס, פליג אמתניתין דילן ודלקמן פכ"ד מי"ג ופכ"ז מ"ט, וס"ל דוילון טמא מדרס, כיון שהוא משמש לישען עליו.

כ] **שם, הסדינין והסגוסין שנתנם בארץ להיות מהלך עליהן אע"פ שקבעו במסמר טמא,** צ"ב דמ"ש מהא דסדין שעשאו וילון שאם קבעו במסמר טהור עכ"פ לדעת ר"ע, ולדעת התוס' בשבת דלא מטהרינן בשקבעו במסמרים אלא בשעשה בו גם שינוי מעשה, וכמש"נ לעיל אות י"ג, ניחא דע"כ הכא דלא עביד שינוי מעשה, ה"ה טמאין, אך לדעת ש"ר דסגי בקביעות במסמרים לטהרו, קשיא דמ"ט בשנתנם בארץ לא סגי בקביעות במסמרים לטהרם.

ובפשוטו נראה למש"כ הראב"ד בפ"ק דעדיות שהבאנו לעיל אות י"ג דהא דבעשאו וילון מהני קביעות במסמר לטהר, הוא משום דלא חזי השתא לתשמישי', ע"כ הכא שנתנם בארץ ועדיין הם ראויים לשכב עליהן, ל"מ קביעות במסמר לטהרן, ואמנם כ"ז ניחא למש"כ הר"ש לקמן פכ"ד מי"ג דסדין סתם עומד לשכיבה, אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דסדין הוא סודר קטן שמתעטפין בה האנשים, נמצא דכל שקבעו בקרקע במסמרים כבר אינו ראוי לתשמישו, ודמי לקבעו בפתח דטהור, ונראה לדעתו דגרסינן בתוספתא כגיר' הגר"א בביאורו לתוספתא, דאם קבען במסמר טהורין.

1. ויש להסתפק בדעת התוס' וש"ר שלא תירצו כן, אם הוא משום דס"ל דאה"נ כלי של איסוה"נ אינו מקב"ט משום שאינו ראוי בפועל לתשמיש, ועי' בזה בקה"י סימן י"א, או דס"ל דהכא גרע, כיון שאין עיקרו עומד לתשמיש זה, וע"כ אינו מקב"ט רק אם הוא משמש בפועל לכך, גם י"ל לפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל אות ג', דכל שאינו משמש לכך ה"ה בטל לבית וחשיב כמחובר, וע"כ בעינן שישמש בפועל לכך. [↑](#footnote-ref-2)