שיעורי שבת שכט ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכט - של

##### שיעור ג

**עכו"ם שבאו אל עסקי ממון אם שרי לחלל שבת, בבאו על רבים או על יחיד**

א] [סעיף ו' ז'] **עכו"ם שצרו על עיירות ישראל אם באו על עסקי ממון אין מחללין עליהם את השבת וכו' יש מי שאומר שבזמן הזה אפילו באו על עסקי ממון מחללין שאם לא יניחנו ישראל לשלול ולבוז ממונו יהרגנו והוי עסקי נפשות. הגה: ומ"מ הכל לפי הענין.** ובמ"ב (ס"ק טז) וה"מ כשבאו על רבים דבודאי יש לחוש שיעמוד אחד נגדם ולא ירצה ליתן להם ממונו ויהרגוהו ולכן הוי כמו שבאו על עסקי נפשות אבל כשבאו על יחיד יניח ליקח ממונו ולא יחלל את השבת עכ"ל. והוא מהמג"א (סק"ה).

**בקו' האחרונים מאי שנא מבא במחתרת.**

ב] והקשה המנחת פתים (נדפס בילקו"מ בשו"ע מכון ירושלים) מאי שנא מבא במחתרת שאין לו דמים וכמ"ש הרמב"ם (פ"ט מגניבה ה"ט) וז"ל ומפני מה התירה התורה דמו של גנב אע"פ שבא על עסקי ממון לפי שחזקתו שאם עמד בעה"ב לפניו ומנעו יהרגנו ונמצא זה הנכנס לבית חבירו כרודף אחר חבירו להרגו עכ"ל. ולדברי המג"א כיון שהוא יחיד יש לו להניח לגנב ליקח ממונו ולא להגיע למצב פקו"נ שיותר לו איסור רציחה. ובא"ר העתיק דינו של המג"א וסיים "וצ"ע" ונראה שהוקשה לו קו' הנ"ל. ובמנח"ש (ח"א סי' ח) רצה לחדש דכל הדין שהבא במחתרת הותר דמו היינו דוקא לאחר, אבל הבעה"ב עצמו באמת מחוייב ליתן כל דמיו ואסור להרוג הגנב, אמנם מלשון הרמב"ם (פ"ט מגניבה ה"ג) מוכח דאף לבעה"ב הותר להרגו שכתב "ורשות יש לכל להרגו", ומסתימתו משמע דה"ה לבעה"ב מותר להורגו.

ונראה ליישב דס"ל להמג"א דחלוק דין התרת דמו של הבא במחתרת מחילול שבת דהבא במחתרת כיון דחשיב רודף מחמת שמעיקרא בא ע"מ להרגו אם יעמוד לפניו, משו"ה אין לו דמים ואין איסור כלל להרגו, אבל לעבור על איסור שבת כל שיכול ליתן ממונו ולהציל עצמו מחילול שבת מחוייב לעשות כן, אלא דלפ"ז הבא במחתרת בשבת באמת יהיה אסור לבעה"ב להורגו, וברמב"ם הנ"ל לא משמע כן שלא כתב חילוק בין בחול בין בשבת, וצ"ע.

**בספינה המטורפת בים אם אזלינן בתר רוב העולם שהם גויים.**

ג] [ס"ח] **הרואה ספינה שיש בה ישראל המטורפת בים וכו' מצוה על כל אדם לחלל עליהם שבת כדי להצילם.** ובהגהות רעק"א דייק דדוקא כשיודעים שיש בה ישראל, אבל בסתמא אין מחללין את השבת, דאזלינן בתר רובא דעלמא שהם גויים והוי כתינוק המושלך בעיר שרובה נכרים, וסיים דצ"ע לדינא. ונראה דהוקשה לו דהא המשנ"ב לעיל (סק"ד והתבאר בשיעור א') הביא דכן הוא דעת השו"ע באבה"ע (סי' ד סל"ד) דתינוק המושלך בעיר שרובה נכרים אין מצילים אותו בשבת אבל דעת הרמ"א שם דבני העיר חשיבי קבועין ולא אזלינן בתר רובא ומחללין עליו את השבת, וכן הכריע הגר"א שם, וא"כ ה"נ מן הדין היה שנחלל שבת דכיון שאין יודעים שאין ישראל בספינה יש לנו לחשוש ולא אזלי' בזה אחר רובא דעלמא, אלא דהמ"ב הביא דעת הפמ"ג (א"א סק"ב) דאף להרמ"א דוקא בעיר חשיבי בני העיר כקבועים אבל מחוץ לעיר לכו"ע אזלינן בתר רובא וא"כ הכא דאינו בעיר שפיר אזלינן בתר רובא. וצ"ל דמה דפשוט לפמ"ג נסתפק בזה רעק"א ומשו"ה הניחו בצ"ע.

**אם שרי לחזור לביתו אחר ההצלה תוך כדי חילול שבת דאורייתא**

ד] [ס"ט] **כל היוצאים להציל חוזרים בכלי זיינם למקומם.** והמשנ"ב (סק"כ) הביא הטעם בזה כמו שביאר הרמב"ם כדי שלא להכשילם לעתיד לבוא שלא ירצו להציל עוד. ונחלקו הפוסקים אם מטעם זה שלא להכשילן לעתיד לבוא התירו גם איסורים דאורייתא, ונידון זה מצוי מאוד בנותני שירותי ההצלה אם מותר להם לחזור לביתם תוך כדי חילול שבת דאורייתא. והנה זה פשוט דבאופן שיתכן שיזדקקו להם במקומם וודאי מותרים ואף חייבים לחזור למקומם, אבל באופן שידוע שאין צריכים להם במקומם נחלקו האחרונים, דדעת האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' פ) להתיר לרופאים לחזור לביתם אפי' בחילול שבת דאורייתא, דאל"כ ימנעו פעם אחרת מלהגיע לבית חולים [ואף כשיכולים לילך ברגליהם מ"מ אם הוא מרחק רב ג"כ ימנעו מלבוא], אבל הגרשז"א [מנחת שלמה ח"א סי' ז אות ב, וכן סי' ח] פליג וס"ל שההיתר כדי שלא יכשלו לעתיד לבא הוא רק באיסורים דרבנן, אבל חילול שבת דאורייתא לא התירו.

**בטעם שהותר לחזור בכלי זיין.**

ה] ומקור הדין מעירובין (מה.) דהתירו ליוצאים למלחמה לחזור בכלי זיינם למקומם, ובפי' רבינו יהונתן (שם) מבואר דההיתר בכלי זיינם הוא אף בטלטול ד"א ברה"ר והכנסה והוצאה מרה"י לרה"ר דאסור מדאורייתא. ובשו"ע (סי' תז ס"ג) איתא "כל היוצאים להציל נפשות ישראל מיד עובדי כוכבים וכו' יש להם אלפים אמה לכל רוח ממקום שהצילו בו ואם היתה יד העובד כוכבים תקיפה והיו מפחדים לשבות במקום שהצילו הרי אלו חוזרים בשבת למקומם ובכלי זיינם", והנה פשטות לשון השו"ע דהתירו לחזור בכלי זיינם דווקא כשיד עכו"ם תקיפה, וא"כ אין ההיתר כדי שלא יכשילם לעתיד לבא, אלא טעם ההיתר הוא משום פקו"נ דאאם ישארו במקומם יסתכנו, ומחמת זה התירו להם לחזור אף בכלי זיינם משום דאם ישאירו את כלי הזיין שמא ירדפו העכו"ם אחריהם.

אמנם במשנ"ב (שם סק"י) פי' שם בשם הב"ח והא"ר דסיפא דהתירו לחזור בכלי זיינם הוא בכל גווני, ואף כשיד ישראל תקיפה שרי בתוך אלפים אמה ומטעם שיש לירא שמא ירדפו העכו"ם אחריהם, וא"כ למ"ש המ"ב דהוא אף ביד ישראל תקיפה, אמאי הותר לחלל שבת דאורייתא, ואם משום שמא ירדפו העכו"ם אחריהם כמו שכתב שם, עדיין יכולים לישאר במקומם ולא יבואו לידי חילול שבת דאורייתא, אלא ע"כ דהתירו סופן משום תחילתן ומוכח דאף איסורי תורה התירו. וכן מבואר בשו"ת חת"ס (או"ח סי' רג) דאף דאורייתא התירו משום זה, והוא משום פיקו"נ שלפעם הבאה לא ירצו לצאת למלחמה ויהיה סכנה. ואף שבמג"א (סי' תצז סקי"ח) כתב גבי ג' דברים שהתירו סופן משום תחילתן דהתירו רק איסורים דרבנן, תי' האגרו"מ דהתם לא איירי במידי דפיקו"נ אבל בפיקו"נ התירו אף דאורייתא.

ו] אבל דעת הגרשז"א דלא הותר אלא איסור דרבנן, ומה שהתירו לחזור בכלי זיין אפילו במלאכה דאורייתא הוא היתר מיוחד בכלי זיין, דלא רצו חז"ל לחלקם משאר היוצאים שנתנו להם אלפים אמה, ע"כ התירו להם לחזור ואחר שהתירו להם לחזור למקומם שוב צריכים הם לקחת עמם את כלי זיינם שאם ישאירום במקומם יבואו לידי פיקו"נ (עיי"ש שביאר באריכות). והביא ראיה מתוס' בעירובין (מד: ד"ה כל היוצאין) דהקשו אמאי לא כללו את היוצאים להציל בהני ג' דברים שהתירו סופן משום תחילתן (בביצה יא:), ולכאורה צ"ב מאי קושיא, והא באותם ג' דברים לא הותרו אלא איסורים דרבנן, משא"כ ביוצאים להציל דהותרו אף איסורים דאורייתא, אלא מוכח דגם בזה לא הותר אלא איסור דרבנן בלבד. וכן דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל דהורה לאחיות שיכולות לחזור מבתי חולים בשבת ע"י גוי בלבד [וגם זה דווקא בתוך י"ב מיל אבל מחוץ לי"ב מיל לא, דחשש לדעת הרמב"ם והרי"ף די"ב מיל הוא דאורייתא, ודלא כהגר"א שהוא דרבנן].

**סימן של**

**למנוע מע"ש צורך לחלל שבת משום פקו"נ**

ז] [ס"א] **יולדת היא כחולה שיש בו סכנה ומחללין עליה השבת לכל מה שצריכה וכו'.** ובמשנ"ב (סק"א) כתב וז"ל ולכן מן הראוי לאשה שהגיעה לחודש ט' להזמין בכל ע"ש כל הדברים הנצרכים לה דשמא יזדמן לידתה בשבת ולא תצטרך לחלל שבת (ספר חסידים סי' תתנה) עכ"ל. ומבואר דהוא רק "מן הראוי", ומשום דאינו עושה מעשה בחיוב לגרום לו חילול שבת, והנה לעיל סי' רמח (ס"ד) מבואר דכל ג' ימים ראשונים מותר לצאת למדבר, וכתב השו"ע "ופוסק עמהם לשבות", ובביה"ל (שם ד"ה ופוסק) הביא בזה מחלוקת ראשונים אם הוא לעיכובא או לא, והכריע דהוא לעיכובא (וכן הוא במ"ב ס"ק כט). ועיין במנח"ש (ח"א סי' ז) שהסתפק אם הוא דין דאורייתא או דרבנן. ומבואר דאף איסור יש כשעושה מעשה שיגרום לו לחלל שבת משום פקו"נ.

[ויש שרצו לומר דהיכא שפשע והביא עצמו לפיקו"נ לא נדחית שבת בשבילו ויהרג ואל יעבור, והביאו ראיה ממ"ש המג"א (הובא במשנ"ב שם ס"ק כו בשם כנה"ג בשם מהר"י בן לב) דכשיודע בוודאי שיבוא לידי חילול שבת אסור אף ע"י פסיקה מעיקרא, וכתב המג"א דעפי"ז סומכים עכשיו שמסכנים בעצמם קצת שלא לחלל שבת כדי שלא יהיה איסור למפרע על מה שיצא, ומוכח דאם פשע אין פיקו"נ דוחה שבת. אמנם באגרו"מ (ח"א סי' קכז) האריך להוכיח שאף כשפשע והכניס עצמו לידי פיקו"נ ודאי פיקו"נ דוחה שבת, ודחה ראייתם דאדרבא מבואר דדוקא כשאיכא סכנה קצת אבל סכנה גמורה מחללין את השבת גם אם פשע, ודווקא כשאינו סכנה ברורה ואפשר שאין בזה פקו"נ אז מסכנים אותו. ולכאו' כוונתו לחלק כמו שהבאנו (בסי' שכח שיעור ב) בשם החזו"א (סי' נט סק"ד) דיש דברים שאינו סכנה ברורה ואף דמותר לחלל שבת רשות בידו לבטוח בה' ולא לחוש לסכנה יעוי"ש, וכה"ג כשפשע אינו רשאי לחלל שבת ע"ז].

ולפ"ז מעוברת סמוך ללידתה שמקום מגוריה ליד בית חולים, אסור מדינא ליסוע מביתה באופן שיתכן שתצטרך עי"ז לחלל שבת [והתבאר מזה לעיל בסי' שכח שיעור ו'. והבאנו שם מחלוקת הפוסקים אם צריכה להתקרב לקירבת ביה"ח קודם שבת או דאין צריכה לעזוב את ביתה].

**שימוש בחשמל המיוצר בשב"ק אם יש להתירו משום פקו"נ דהחולים**

ח] ידוע הפולמוס בעניין שימוש בחשמל שיוצר ע"י חברת החשמל תוך חילול שבת רח"ל, והנה יש שהתירו משום שאף שאותם רשעים כוונתם לחלל שבת מ"מ הא אם לא יהיה חשמל יבואו הרבה חולים הנזקקים לחשמל לידי פיקו"נ ונמצא שאין איסור בייצור החשמל בשבת כיון שהוא מותר מפני פקו"נ. ולהנ"ל יש לדון דאף שיש בהדלקת החשמל משום פיקו"נ אך האדם בביתו אין לו פיקו"נ להשתמש עם החשמל וא"כ אם ימנע מער"ש להשתמש עם החשמל בביתו הרי יגרום שלא יצטרכו לחלל שבת בשביל פיקו"נ [דאף שהם גורמים לכולם יחד שיהיה חשמל כבר נתבאר לעיל [בסי' שכח שיעור ח'] דעת הגרש"ז (שש"כ פל"ב הערה קלט) דהדלקת כמה נורות אינו נחשב כרבוי בשיעורין דרבנן אלא רבוי מלאכות דאורייתא], וק"ו הכא שהוא מדליק אורות להדיא בע"ש עבור שבת דאסור כמבואר ביוצא למדבר וכהכרעת המשנ"ב שהוא לעיכובא [וכל זה הוא מלבד מה שיש לדון בגוף ההיתר הנ"ל, ואין כאן מקומו].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**