קושיות בסוגיא דמלאכה שאינה צריכה לגופה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב חיים לייב אוירבך

קושיות בסוגיא דמלאכה שאי"צ לגופה [בדעת תוס']

א, בד' התו' דבעינן שיהא צורך דומיא דמשכן וע"כ אף היכא דצריך להוצאה כדי לפנות המת כל שאין לו צורך בהחפצים שהוציאו ל"ח צל"ג דבעי' דיהא צריך להדבר שנעשית בו המלאכה, וכמו"כ בשאר מלאכות כמו הריגת המזיקין כ' תו' דכיון דבמשכן היה צורך בנהרגין לצורך העורות א"כ אף בעלמא לא סגי אם יש לו צורך אחר בהריגה ועיין בשו"ע הגר"ז סי' רע"ח, וצ"ע מהא דס"ל לתו' לקמן קה: דגם צורך מצווה חשיב צריכה לגופה אף דאין צריך להדבר שנעשית בו המלאכה כמו בקריעה על מתו שאינו עושה כן משום צורך שיש לו בבגד הקרוע אלא רק בקיום מצוות הקריעה והלא במשכן עשה כן משום [הצורך שהיה לו בבגד כדי לתפרו,

ב,עוד צ"ע דלפמש"כ תו' הכא הרי במקלקלים בעי' לגופו ולגופה והיינו דבעינן תיקון בדבר שנעשה בו המלאכה שיהא יותר טוב מבתחילה וא"כ נהי דמצווה הוי צורך ואפשר להחשיבו כצורך גופו מ"מ איך חשיב צורך גופה הרי איירי התו' לר"ש דצורך מצווה הוי קלקול וא"כ איך אפש"ל דיש תיקון כלפי גוף החפץ וצ"ע,

ג,בד' התו' לגבי קורע למירמא אימתא לכאורה נ' בתו' דבקורע למירמא אימתא היה מן הדין שיהא חשוב צריכה לגופה לולא חידוש התו' דבמקלקלים בעי' לגופו ולגופה ולכאורה צ"ע הא אי"צ להחפץ הנקרע ורק להקריעה [ועיין תורא"ש דכ' כן].

ד,צ"ע במה שנקטו תו' דבסותר בעינן שיהא בנין יותר טוב מבתחילה וצ"ע מנ"ל זה, וקשה לומר דעיקר לימודם לזה הוא מכיבוי דכיון דבגמ' שם מבואר דבכיבוי יש ענין סותר א"כ פירשו דהא דבעי' צריך להבהבה הוא מחמת הך חיסרון דהוא סותר ולמדו לסותר ג"כ דבעי' תנאי זה, דהרי לא מוכח כלל בסוגיא דהא דבעי' בכיבוי צריך להבהבה הוא מחמת חיסרון דהוא סותר דהרי י"ל דדווקא בכיבוי כיון דילפי' הצורך ממשכן והתם היה צורך לפחמים ומתקנין יותר ע"י הכיבוי כמש"כ התו' כאן ומנ"ל ללמוד לסותר, ועוד צ"ע טובא דהתו' לק' הק' על רש"י מסותר ע"מ לבנות עי"ש ומבואר דמכיבוי ל"ק להו די"ל דחשיב שברצונו לא באה לו וע"כ הוא דהוי אצל"ג ורק היכא דצריך להבהבה ל"ש לומר דברצונו לא באה לו וא"כ כבר ליכא כלל מקור לומר דבסותר בעי' שיהא יותר טוב דהרי מכיבוי כלל ליכא למילף דהתם מטעם אחר בעי' צריך להבהבה כדי שיחשב שברצונו באה לו וא"כ מה הק' על רש"י מסותר וצ"ע,

ה,במש"כ תו' דהא דבעי' בסותר ע"מ לבנות בנין יותר טוב הוא משום דבעי' לגופו ולגופה ולר"י לא בעי' כן וראיתי שהקשו דהתו' לק' כ' בשם ר"ת דבעי' כן אף לר"י משום דהתיקון לאחר הקלקול עי"ש בסו"ד ר"ת דבקורע ע"מ לתפור הוא משום דהוא יותר טוב,

ו,בעצם ד' התו' דיסוד דין מלשאצל"ג הוא דילפי' דבעי' אותו צורך כמו שהיה במשכן ובמשכן היה לצורך הדבר שהוציאו וכו' ואם היה במשכן צורך אחר היה חייב כמו שכ' תו' דבמשכן לא היה כיבוי כדי שלא יקדיחו הסממנים בבישולם אבל אם היה צורך כזה היה חייב א"כ צ"ע דלכאורה לפי"ז אין זה תלוי כלל בזה שהוא צריך את המלאכה ואינו צורך ממקום אחר אלא דבעי' אותו צורך שהיה במשכן ולר"י סגי גם בצורך אחר שלא היה במשכן וממילא לכאורה לפי"ז מה שמבואר לק' ברש"י וש"ר דתיקון במק"א תליא בר"י ור"ש ל"ש לד' התו' וצ"ע דכבר נ' דלכאורה יסוד ד' רש"י והראשונים הוא מפורש בגמ' לענין קורע למירמא אימתא אאינשי ביתיה דמבואר שם בגמ' דהוא משום ר"ש דמלשאצל"ג פטור ומ"מ נ' שם להדיא במשנה שהוא משום פטור מקלקל [והנה לד' תו' דמה דל"ח צל"ג בקורע למירמא אימתא הוא משום דבמלאכות המקלקלין בעינן לגופו וולגופה אולי קצת א"ש די"ל דריעותא דמלאכות המקלקלין הוא יסודו משום דינא דכל המקלקלין פטורין אמנם זה דוחק] וצ"ע, ועיין ריטב"א דף מב' דנ' לכאורה דס"ל כד' התו' דילפי' ממשכן עי"ש ומ"מ בדף קו' ס"ל כד' רש"י והראשונים ולכאורה לד' תו' ל"ש תליה זו וכנ"ל וצ"ע [אמנם עי"ש בריטב"א שאי"ז ממש כתו' אלא דילפי' גדר המלאכה ממשכן וע"כ בעי' שיהא צורך למלאכה כפי גדרה במשכן וא"כ א"ש דבריו], אמנם נראה דגם לד' התו' הצורך דהיה במשכן הוא חשיב דזה תכלית המלאכה וכל' תו' דזהו עיקר המלאכה ושורשה וכל שעושה לתכלית זאת חשיב שעושה לצורך המלאכה ואם עושה שלא לצורך כן חשיב צורך אחר במלאכה וממילא דגם לד' התו' שייכא התליה הנ"ל ,

עוד קושיות בעניני מלשאצל"ג,

ו,בשבת ג: מבואר דאם הוציא ידו משחשיכה אין לקנסו שלא יחזיר משום דאי שדי ליה חייב חטאת ושמעתי להקשות דלכאורה הא שיזרוק הוא משום חולשת ידו שאינו יכול לעמוד כל השבת וידו לחוץ עם חפץ בתוכה אבל אין לו ענין בהוצאה אלא שלא יכביד על ידו וא"כ לכאורה הא כה"ג חשיב מלאכה שאצל"ג וצ"ע,

ז,בסו' בדף לא: צ"ע בגדר כיבוי דהנה לק' קלד' מבואר דבגחלת של מתכת ליכא בזה כיבוי ומבואר שם ברש"י הטעם דעיקר כיבוי הוא לעשות פחם ול"ש זה במתכת [והנה ד' הראב"ד דגם מבעיר ל"ש בגחלת של מתכת ועין אבנ"ז שביאר משום דבעי' כילוי אמנם עיין יראים רע"ד בזה אמנם ד' הר"מ דהבערה יש בזה ורק כיבוי ליכא וכ"נ ברש"י]אמנם בדף לא: מבואר דפתילה שכבר הובהבה פטורה רק לר"ש אבל לר"י חייב אף שאיננה מועילה לפתילה כלום וכן מעצם המבואר בגמ' שם דכיבוי הוא מענין סותר והוא מהמלאכות המקלקלין משמע דענין כיבוי עיקרו הוא בכיבוי וסתירת האש ולא ביצירת פחמין אלא שבעי' ע"ד להדליק כדי שלא יחשב כמקלקל עיין רש"י בסוגיין וא"כ אף בגחלת של מתכת שייך כיבוי היכא דעכ"פ יהא תיקון או למ"ד דתיקון במק"א מהני הרי במה שלא יזוקו בה רבים הוי תיקון כמו הריגת המזיקין וא"כ הו"ל לחיובי ולכאורה היה נ' דבאת יסוד ענין כיבוי ועיקר המלאכה הוא בהכיבוי עצמו שסותר האש אלא כיון דמבואר בגמ' דגדר כיבוי הוא בהפתילה כמבואר בגמ' דלגבי פתילה חשיב מקומו והוא ע"מ לבנות במקומו דחשבי' להפתילה דולקת ומכובה ואין דנים על האש בפ"ע דאין בה ממש א"כ נהי דלא בעי' פחם ממש מ"מ בעי' מקום לאש דכלפי הך מקום חשיב מכובה וגדר הדבר דכיון דכל יסוד המלאכה ועיקרה הוא משום העל מנת שלה א"כ גדר המלאכה הוא בהדבר דבו שייך הסתירה והבנין [וכמו"כ נראה לענין מוחק וכדומה דעיקר המעשה מחיקה מתייחסכלפי הנייר אף דעיקרו הוא סתירת הכתב מ"מ החפצא שבו נעשית המחיקה היא הנייר] ומעתה י"ל דמתכת ל"ח כלל מקום לאש דל"ש לדון המתכת כדולקת או כמכובה כיון שאינו מכלה אותה או עושה אותה לפחם אבל כל שהאש דולקת בפתילה או בגחלת של עץ יש יחס של כיבוי במקום שנאחזת האש אמנם ל' רש"י אינו נ' שם כן של' רש"י שם שכיבוי עיקרו ליצירת פחמין עי"ש [אמנם יש לדחוק כוונתו דכיון דעכ"פ תכלית המלאכה היא ליצירת פחמין דזהו עיקר מעלתה של המלאכה שיכול להביא להדלקה יותר טובה א"כ ע"כ בעי' במקום הראוי לזה דזהו המקום שאותו אסרה תורה לכבות דכיון דנ' דמקום האש הוא בכלל המלאכה א"כ שייך לומר דבעי' מקום הראוי לעיקר תועלת המלאכה] גם צ"ע מהא דמבואר במשנה מז: דאין נותנין מים בכלי לקבל ניצוצות מפני שמכבה ועי"ש בתו' ומבואר דיש תורת כיבוי בניצוצות ולכאורה צ"ע מ"ש מגחלת של מתכת הרי גם הכא אין להאש מקום כלל דהוא ניצוץ בעלמא גם צ"ע לענין מוחק מהמבו' ברמ"א לענין עוגה שיש עליה אותיות שבאכילה חשיב מוחק אף דלא חלה המחיקה במקום שנכתב עליו שהרי אוכל הכל וצ"ע בכ"ז

ח,בד' הפמ"ג לענין מוחק שט"ח שחייב אף דאינו ע:מ לכתוב [ובאמת יסוד הדבר דדין ע"מ לכתוב הוא רק לאפוקי ממקלקל הדבר מבואר לכאורה להדיא בהסוגיא בדף לא: וברש"י שם עי"ש]העירוני בני החבורה דלכאורה הוא מלאכה שאי"צ לגופה דהוי כמו הריגת המזיקין שאין לו ענין בהנייר או בביטול הכתב רק בסילוק הנזק שבו וא"כ מ"ט נקטו בפשיטות שחייב [ועיין ביאוה"ל שהק' מ"ט לא כ' כן המשנה ונ' דנקט בפשיטות שחשיב צל"ג וצ"ע בזה, עוד נ' דלווה המוחק שט"ח שביד המלווה שלא נפרע אף דכלפי הלווה הוי תיקון מ"מ חשיב קלקול כיון דביסודו הוא קלקול ומה דללווה אינו ניח"ל בהך שט"ח אי"ז מגדירו כתיקון וראיה לדבר מהא דמצינו בסוגיא בדף לא: וברש"י שם דמכבה הוי מלאכת קלקול וע"כ בעי' דווקא חס על הפתילה וצ"ע דהמכבה את האש כדי שיישן החולה הרי וודאי שלא ניחא ליה בהאש והאש היא קלקול כלפיו ומ"מ המכבה חשיב מקלקל וע"כ דאין אנו דנים ענין קלקול או תיקון לפי רצונו של כל אחד אלא כלפי עצם הדבר שיש כאן יצירה שנתקלקלה וכמו"כ לענין הריגת המזיקין מצינו דחשיב ביסודו קלקול אלא דכיון דהתיקון הוא באותה שעה חשיב תיקון כמו שביאר ר"ת לק' בתו' דף קו' ואף דוודאי המזיקים לא ניח"ל בהו וכמו"כ לענין שרצים מבואר ברש"י בב"ק לד: דהחבלה בהם חשיב קלקול אף דאין לאנשים צורך בהם כלל ואדרבא מפריעים להם וע"כ דענין קלקול ותיקון לא מתייחס לתועלת שיש לבנ"א מהדבר אלא לקלקול גוף היצירה שהיתה כאן ומעתה יש לתמוה על הוכחת המהר"ם שיף בסנהדרין שהוכיח מד' תו' בדף קה' שכתבו בד' ר' אבהו שם דאיירי שהיה איסורי הנאה והוא עשה ע"ד להאכיל את הדם לכלב דאל"כ הרי הוא מלשאצל"ג אלא דכיון דבאמת א"א להאכיל לכלב הוי מקלקל עי"ש והוכיח המהרמ"ש דמוכח מכאן דאף דאינו קלקול כיון דבלא"ה הוי איסורי הנאה כל שאינו מתקן חשיב מקלקל עי"ש ולהנ"ל אי"ז ראיה כלל דנהי דהבהמה היא איסורי הנאה מ"מ חשיב קלקול לחבול בה ולא גרע משרצים דאין לאדם שום שימוש בהם דחשיב קלקול [אמנם אין זה קו' גמורה משרצים על ד' מהרמ"ש די"ל דהא דהחשיבם רש"י למקלקל היינו לפי שעכ"פ אינו מתקן] מה שחובל בהם וצ"ע בכ"ז , [ואמנם לענין לווה המוחק שט"ח הנ"ל יש לדון אם עכ"פ חשיב כלפיו תיקון במקום אחר שמסלק דבר המחייבו ונ' יותר דגם ל"ח תיקון במק"א כיון שאין זה נזק אלא כלפיו גם נ' דכיון דבאמת חייב אין זה קרוי תיקון כלל מה שיכול להפטר בבי"ד מחיובו אמנם היכא דכבר נפרע ועדיין המלוה מחזיקו שלא כדין כדי לגבות בו שנית לכאורה חשיב תיקון במק"א אמנם יתכן דבכה"ג ל"ח כלל קלקול ול"ד להנ"ל דהכא דינו הוא להמחק וצ"ע בזה ]

ט,בר"מ בהל' שבת כ' דהכותב ע"מ לקלקל העור חייב שאין החיוב על הניר רק על הכתב ובהכתב לא היה קלקול ומקור דבריו הוא מהתוספתא שמבואר כן הכותב ע"מ לקלקל חייב וכן הו' בירושלמי בפ"ז תוספתא זו ולכאורה נ' דהך תוספתא קאי רק לר"י דמלשאצל"ג חייב [וכמו דמצינו הברייתא בביצה דאי' שם דהמסתפק מן השמן שבנר חייב משום מכבה והוא רק לר"י אבל לר"ש פטור כמו שכ' כבר המ"מ פי"ב ה"ב] אבל לר"ש כיון דעושה הכתב רק למטרת קלקול העור ואי"צ להכתב כלל הו"ל מלאכה שאצל"ג ולכאורה הר"מ שהעתיק הך תוספתא הוא רק לשיטתו דמלשאצל"ג חייב וצ"ע בזה ,

עוד יש לדון לד' הראשונים דתיקון במק"א תליא במלשאצל"ג ולר"י מצרפי' התיקון שעושה במק"א להחשיב גוף המלאכה כתיקון א"כ צ"ע איפכא היכא דעושה מעשה תיקון אמנם כוונתו לקלקול במק"א אם לר"י דמצרפי' הצורך שעושהו לגוף המלאכה א"כ יחשב קלקול או לא ולכאורה מתוספתא זו יש להוכיח דאף לר"י דמלשאצל"ג חייב מ"מ שאני צורך קלקול במקום אחר מצורך תיקון במק"א ואף לר"י לא מצרפי' צורך קלקול במקום אחר להחשיבו לקלקול וצ"ע בכ"ז

ברמב"ן הל' בכורות מבואר דמותר לגזוז השער המפריע לשחיטה ביו"ט כיון דהוא מלשאצל"ג ואיסור דמלשאצל"ג שרי לצורך שמחת יו"ט עי"ש וצ"ע הא מפורש בביצה בדף כא' ועוד דכיבוי לא הותר לצורך או"נ כגון שמקדיח תבשילו וכל כה"ג וצ"ע הא מלשצל"ג שרי לצורך שמחת יו"ט ואולי כיבוי כיון שעיקרו הוא בגוונא דמלשאצל"ג חמיר יותר [אמנם עיין בראשונים שהק' בהא דשרי לכבות לחולה רק ביש בו סכנה מ"ש מהא דמפיס מורסא דהתירו מלשאצל"ג במקום צער ולהנ"ל ל"ק דכיבוי חמיר יותר ועי"ש במאירי מש"כ ליישב בענין חולה שאיב"ס עי"ש מש"כ בזה ומסברא היה נ' בפשיטות יותר דענין שינה בחולה הוא רק בגדר צרכי חולה ואינו בגדר רפואה וצרכי חולה לא הותרו רק ביב"ס ועי"ש שכ' הטעם כיון דאינו עושה רפואה בידים אלא רק גורם שיוכל לישון וצ"ע אם נותן לו זריקת הרדמה אם מותר לד' המאירי וללסברא דלעיל יהא אסור דסו"ס אין לזה שם רפואה רק צרכי חולה ועי"ש במאירי כמה סברות בזה ויתכן דגם כוונת המאירי בכל סברותיו היא דאין זה אלא גדר צורך ולא רפואה וצ"ע בזה ,

י,צ"ע דבל' רש"י צד: משמע דהוצאת המת לקברו חשיב צריך לגופה של הוצאה אלא שאי"צ לגופו של מוציא עי"ש וזהו נדון הגמ' שם דעכ"פ בלגופו לבד סגי אבל לגופה לבד לא מהני אמנם עיין רש"י דף עג: דמשמע דהוצאת המת לקברו אינה לא לגופו ולא לגופה עי"ש וצ"ע ועי"ש בדף צד: בשי' לר"ן שס"ל דסגי או בלגופו או בלגופה עי"ש ולפי"ז מוכרח דהוצאת מת חשיב לא לגופו ולא לגופה [אמנם עי"ש בשי' לר"ן שמבואר דהוא פירש ענין לגופו ולגופה דלגופו היינו צורך החפץ ולגופה הוא צורך ההוצאה והמוציא עי"ש וזהו דלא כהנ' בד' רש"י דלגופו היינו צורך המוציא ולגופה היינו צורך ההוצאה ועיין גם לעיל בתו' צד. דמבואר להדיא דלהגיה חשיב לגופה שהוא צורך החפץ ולקרות חשיב לגופו שהוא צורך המוציא ואמנם ברש"י משמע דפי' לגופה היינו גופה של הוצאה ולא גופו של חפץ אלא דצורך החפץ גם נקרא צורך גופה של הוצאה עי"ש והוא היפך ד' השי' לר"ן ] והנה גי' בגמ' היא מהו דתימא עד דליהוי לגופו ולגופה כגון ס"ת להגיה ולקרות בו ע"ע ברש"י דכ' בהא דס"ת להגיה שהכוונה גם לקרות ונ' ברש"י דל"ג כן בגמ' אבל עכ"פ פשיט"ל כן ומבואר להדיא ברש"י דבגופה לבד נמי לא סגי ובפשוטו לכאורה כל דמוציא לצורך החפץ י"ל דחשיב לעולם צורך המוציא ג"כ וכל נידון הגמ' הוא רק דצורך המוציא לבד לא סגי ובעי' צורך החפץ ג"כ גם צ"ע דלכאורה גם במשכן היה לכאורה כדי לעשות בו הכלים ולא להשתמש בו אלא דאחר כן אחר שיוקם המשכן גם ישתמש בו אמנם קשה לומר דמשו"ה יחשב עכשיו צורך המוציא דגם כה"ג דמי ללהגיה לבד דהרי גם בלהגיה המטרה היא שלאחר זמן יוכל ללמוד בו ויהא מוגה וא"כ מאי ס"ד דבעי' ג"כ לקרות בו ואמנם בר"ח שם מבואר דגרס בגמ' רק להגיה והיינו דס"ל דלהגיה לבד וודאי מהני דהוא צורך המוציא והחפץ ועיין תו' לעיל צד' דנ' שם קצת גם כן דלהגיה לבד נמי מהני ,

יא,צ"ע בענין שביתת בהמתו דמצינו בתו' בדף נג: ענין מלאכה שאינה צל"ג וצ"ע בענין זה מד' התו' דגם בטעות יש ענין צל"ג ומבואר לכאורה דתלוי בדעת העושה למה נתכוין ולא בגוף המלאכה ובפרט לשי' דניחא ליה מהני משום דהוא כמכוין עיין בזה גיליון רעק"א לעיל דף לא: דבד' רש"י מבואר דהא דמבואר דגם באינו מכוין והוא פסי"ר מהני כיון דניחא ליה עיין לק' דף קג' הוא משום דמכוין ועיין בבעה"מ ובל' תו' דפירשו הכוונה דכיון דניחא ליה אנן סהדי דנתכוין אבל בלא"ה ל"מ ליה אפי' דניחא ליה [אמנם עיין תו' רי"ד דף ק"ז דשם מבואר לכאורה דתלוי רק בדרך העולם לעשות כן עי"ש]ןלכאורה בבהמה ל"ש זה דאינה מכוונת לכלום ועוד יל"ע לענין מידי דהוא אצולי טינוף בבהמה דלהנ"ל יהא מותר דכל שבגופו פטור אבל אסור בבהמתו מותר לכתחילה עוד יש לדון בצורך מי הדבר תלוי אם בצורך הבמה או בצורך הבעלים והנה מצינו דנטירותא יתירתא אסור ויל"ע דהיא וודאי אינה רוצה בזה ואי"ז כלל צרכה דאדרבא מפריע לה רק צורך הבעלים בזה וצ"ע בסברא דיהא תלוי בצורך הבעלים,

יב,בד' מהרי"ק הידועים לענין עושה מפני אונס שאנסוהו דהוי מלשאצל"ג וצ"ע קצת מ"ש ממצווה דמבואר דחשיב צל"ג אף שעושה כן רק מחמת מצוות המקום וכן ראיתי במכתב של הבית יצחק להגר"ח ברלין שהק' מכיבוד אב דמבואר דבאומר לחלל שבת אין שומעין לו ןילפי' מקרא ומ"ט ל"ה מלשאצל"ג ויש ליישב,

יג, בד' היראים יל"ע טובא דביאר דבעי' כדי דיהא צל"ג תרתי גם שיעשה לצורך הדבר הגורם לקראותו מלאכה וגם לצורך אותו דבר שנעשית בו המלאכה ואח"כ כשמבאר החיוב בצריך להבהבה כ' דחיובו משום מכה בפטיש וצ"ב מה הוצרך לזה הא בכה"ג הוא משום הגורם לקראו מלאכה היינו תשמיש הגחלת כמש"כ קודם וגם לצורך הפתילה ועיין רבינו פרחיה וחי' הר"מ לתלמוד,

יד,בהא דכ' תו' בדף קו' דכל שמוציא לצורך לחפור קבר הוי אצל"ג א"כ צ"ע דלפי"ז המוציא כלי זיין להרוג המזיקין הוי נמי אצל"ג כיון דהריגת המזיקין עצמן הוי אצל"ג וא"כ קשה דבמשנה לק' פ' במה אישה מבואר דהמוציא כלי זיין פליגי תנאי אי חייב או לא והא לכאורה מוציא כלי זיין למלחמה הוי ג"כ כהריגת המזיקין אמנם י"ל דאיירי שהוציאו לנוי אלא דפליגי שם אי חשיב נוי או לא עי"ש בגמ' ועי' ספר נתי"ש בזה ,

טו, בד' רש"י בסותר ע"מ לבנות במקומו בדף לא: מבואר לכאורה דתיקון במק"א לא מהני אפילו לר"י וצ"ע מרש"י לק' קו' דתלה תיקון במק"א בר"י ור"ש ואמנם יש לחלק דנהי דתיקון במק"א כמו מצווה וכדו' תלוי בר"י ור"ש אבל בדבר אחר או מקום אחר לא מהני ועי"ש בדף קו' בבעה"מ שמבואר כן אמנם ברש"י שם מבואר דאף בצריך לדמו תלוי בר"י ור"ש ולכאורה התם הוי בדבר אחר כמש"כ שם בעה"מ ויש ליישב דלרש"י צריך לדמו ל"ה תיקון בדבר אחר ממש עי"ש גם בבעה"מ בהמשך דבריו אבל עי"ש ברש"י לענין מבעיר עצים לבשל והתם יותר צ"ע וי"ל אמנם אכתי צ"ב דממ"נ אי תלי' בר"י ור"ש בפשוטו הכוונה דכמו דלר"י מהני צורך אחר כמו"כ מהני תיקון ממקום אחר א"כ כמו דצורך מהני אף צורך דבר אחר כמו חס על הנר וכדו' א"כ גם תיקון יהני אפילו בדבר אחר וי"ל ועיין לעיל בחבורה בענין מקלקל בחבורה מש"כ בזה בד' הרשב"א בב"ק דאף דתלוי זה בזה מ"מ אי"ז אותם גדרים עי"ש,

טז, בד' הר"מ צ"ע דמחד גיסא כ' להדיא פ"א הי"ח דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו ומאידך פסק לגבי כחס על הנר דחייב לר"י אף דמבואר בגמ' דאי בעי' ע:מ לבנות במקומו א"כ כחס על הנר פטור ונ' לכאורה שס"ל להר"מ דת"ק דר' יוסי לא פליג דבעי' סותר ע"מ לבנות במקומו אלא דס"ל דנר ושמן הוי במקומו אמנם אכתי צ"ע לענין חולה שיישן אם שייך לומר דחשיב מקומו אמנם יש לדון דהתם אי"צ מקומו דהוי תיקון בעצמו ולא משום ההדלקה דלמחר,

ה,צ"ע שתו' סתרו דבריהם בשאר דוכתי א, לגבי קורע על מתו ב,שלד' תו' כאן אין הוכחה למש"כ בדף קה' להוכיח מזב דהיכא דהצורך הסופי הוא איצל"ג חשיב איצל"ג והוכיחו משם דה"ה לגבי תיקון תלוי בתכלית הסופית ולתו' כאן אינו ראיה דהרי הכא אי"צ להוצאה כלל כמש"כ תו' לגבי היכא דבודק נקיים ג, גם צ"ע אם בגוף דבריהם לא כ' סברא אחרת דהכא כ' דאי"צ להכיס והתם נ' דצריך עכשיו להכיס אלא דכיון דמטרת הכיס הוא להציל מזיבה שהיא צורך שחשיב איצל"ג ע"כ חשיב שאי"צל"ג גם צ"ע אם סברת משכן מהני למש"כ תו' שם דסו"ס הרי ללמוד ממשכן ל"ש אלא מה שהוא נוגע לגוף מעשה ההוצאה וכל' תו' בתחי"ד דזהו עיקר המלאכה ושורשה אבל סברת התו' שם דכיון דלבסוף יעשה בזה מידי דאיצל"ג חשיב איצל"ג לכאורה א"א לללמוד ממשכן וצ"ע, ד, אם בעינן במקלקלים לגופו ולגופה צ"ע בגדר הדבר דמילה או חובל וצריך לדמו הוי צל"ג דסו"ס אי"ז לגופו דהרי בעינן תיקון בחפץ יותר מבתחילה והרי צריך לדמו חשיב קלקול ולר"י פטור וכן במילה לר"ש חשיב קלקול

יז, צ"ע לד' בעהמ"א שס"ל דמילה הוי איצל"ג א"כ לד' התו' דף קו' שהמוציא מר לחפור בו קבר למת הוא ג"כ איצל"ג א"כ לכאורה המוציא איזמל לצורך מילה יהא פטור ואף דמילה עצמה נתחדש בה דחייב אף דאינה צל"ג מ"מ להוציא איזמל לצרכה כיון דבעצם הוא לצורך דבר שאינו צריך לגופה א"כ יהא פטור ולק' ילפי' מקראי לענין מכשירי מילה אם דוחים השבת עיין פ' ר"א דמילה ,