יב - סימן שי_ח סט_ז - סי_ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## הנחת שומן קרוש כנגד המדורה

א] השו"ע בסט"ז כתב מותר ליתן אינפאנדה כנגד האש במקום שהיד סולדת אע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונימוח, והרמ"א כתב דה"נ הוא בקדירה שיש בה רוטב שנקרש, ומבו' דאף דהמרפה גוף קשה באש חייב משום מבשל, כמש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ו, וכתב דהממיס את הדונג או את החלב או את הזפת והכופר והגפרית וכיו"ב ה"ז תולדת מבשל, מ"מ בהמסת שומן ורוטב ליכא משום מבשל.

ונתפרש הטעם בזה בארחות חיים בהל' שבת סימן ע"ז בשם הר"ד ב"ר לוי דליכא משום מבשל אלא בחלב ודונג דתחילת ברייתן להיות קפואין, אך מותר להניח פך שמן שנקפא מרוב הקור כנגד המדורה כדי שיפשר ולי"ב משום בישול כיון דאין תחילת ברייתו להיות נקפא, וה"נ מותר להניח תבשיל כנגד המדורה אף שנפשר השומן והמרק שנקפא בתוכו, דכיון שכבר נשתנו ע"י בישול מער"ש אין בכך כלום אם נקפאו אח"כ ונפשרו עכשיו כנגד המדורה, ועד"ז כתב האהל מועד (בדרך ג' נתיב ז') דשומן שניתך ע"י בישולו וחזר ונקפה, אין חייבין על הפשרתו בשבת, כיון שהוא חוזר למה שהיה, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל כ' סק"ו.

ב] והכלכלת שבת במלאכת מבשל כתב דהממיס את החמאה חייב משום מבשל, וצ"ע דהרי גם החמאה היתה מתחלתה חלב, וא"כ מ"ט הוא חייב על ההמסה, ועמד בזה הגרש"ז אויערבאך זצ"ל בשש"כ פ"א הערה קע"ג, וכתב דצ"ל דחמאה מיקרי גוף קשה מברייתו מכיון דאינה נעשית מאליה מחלב לחמאה אלא ע"י תחבולה ופעולה מיוחדת, וצ"ע.

## המרפה גוף קשה אם הוא חייב אף כשאין היד סולדת בו

ג] בד' הארחות חיים מבו' דאם היו חייבין על התכת השומן היה מתחייב ע"ז אף דלא הגיע לידי היד סולדת בו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סקל"א דהמתיך את השעוה חייב אף שאין היד סולדת בה משום שריפה גוף קשה, וכ"ה מבו' בד' הכלכלת שבת דהממיס את החמאה חייב משום מבשל אף דלהמסת החמאה א"צ שיהא היד סולדת בה, - והטעם בזה דאף דבכל בישול אין חייבין אלא כשהיד סולדת בו, לאו דינא הוא דלדין בישול בעינן שיהא היד סולדת בו, אלא הוא משום דכל שאין היד סולדת בו אין נעשה עי"ז התיקון דבישול, אך במתיך שומן וכיו"ב דה"ז נעשה אף כשאין היד סולדת בו, חייבין ע"ז משום בישול, - ודמי להא דאיכא למ"ד בשבת מ' ב' בשמן דהפשרו זהו בישולו, ואף שאין היד סולדת בו חייב משום בישול, והיינו משום דבשמן איכא להתיקון דבישול ע"י הפשר, ולבישול זה ל"ב שתהא היד סולדת בו.

אמנם הגרש"ז זצ"ל בשש"כ שם כתב די"ל דכל דא"צ לריפויו חום שהיס"ב, אינו חייב, ומש"כ הפמ"ג דחייב אף כשאין היס"ב היינו כשהדבר המרופה לא יתחמם לחום שהיס"ב, אך אם א"צ כלל חום שהיס"ב לצורך הריפוי לא חשיב כלל כמבשל, עיי"ש, ולכאו' הטעם בזה די"ל דחום שאין היס"ב לא חשיב כלל כתולדות האור, וע"כ לי"ב משום מבשל, (אך לפ"ז הדין נותן דכל שמרפה אותו ע"י חום שהיס"ב חייב, אף אם א"צ לריפויו חום שהיס"ב, ובד' הגרש"ז שם לא משמע כן, וצ"ע).

## יסוד החיוב דמגיס

ד] השו"ע בסי"ח כתב דהאילפס והקדירה שהעבירן מרותחין אם לא נתבשל כל צרכו אסור להוציא מהן בכף שנמצא מגיס ואיכא משום מבשל, ובביצה ל"ד א' תניא דהמגיס חייב, ובטעם חיובו כתב הרשב"א שם דהוא משום דהוא מקרב את בישולו, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת י"ח ב', והיינו דכיון דהוא מקרב את בישולו חשיב דהבישול שנעשה לבסוף הוא מכחו, וע"כ הוא חייב.

אך הרמב"ם בפ"ג משבת הי"א כתב דהא דהמגיס חייב הוא משום דזה מצרכי הבישול ונמצא כמבשל בשבת, וכ"כ הרמב"ם שם פ"ט ה"ד דהוא משום שכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, ומשמע דאין חיובו מכח הא דהבישול שנעשה לבסוף הוא מכחו וחשיב כמבשל, אלא הוא משום דבכלל מלאכת מבשל הוא גם עשיית צרכי הבישול, וכיון דההגסה היא מצרכי הבישול ע"כ הוא חייב.

ה] ויש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם שם פ"ט הי"א דהא דהסוחט את הבגד עד שיוציא המים שבו ה"ז מכבס וחייב, הוא משום שהסחיטה מצרכי כיבוס היא, וכתב לדמותו להא דההגסה מצרכי הבשול, ומבו' להדיא דחיובא דמגיס אינו משום דנעשה הבישול מכחו, אלא הוא משום דבכלל מלאכת מבשל הוא גם עשיית צרכי הבישול, וה"נ הוא במלאכת מלבן דגם עשיית צרכי הכיבוס הויא בכלל המלאכה, ומכח זה הוא דהסוחט את הבגד חייב.

ומצינו כן עוד במש"כ הרמב"ם שם פ"י ה"ט דהא דהמותח חוט של תפירה חייב הוא משום דהוא מצרכי התפירה, וכ"כ בפי' רבינו פרחיה בשבת ע"ה א', וכתב דדמי להא דהמגיס בקדירה של תבשיל בשבת חייב משום מבשל שההגסה מצרכי בישול היא, וה"נ מתיחת החוט מצרכי התפירה וחייב משום תופר, והרי דבדין מגיס נתחדש דעשיית צרכי הבישול היא בכלל מלאכת מבשל, וה"נ עשיית צרכי התפירה היא בכלל מלאכת תופר.[[1]](#footnote-2)

## מלאכת מבשל בעשיית צרכי הבישול

ו] בעיקר מש"כ הרמב"ם דהעושה צרכי הבישול חייב משום מבשל, מצינו כן עוד בדבריו בפ"ט משבת ה"ד דאחד נתן את האור ואחד נתן את העצים ואחד נתן את הקדרה ואחד נתן את המים ואחד נתן את הבשר ואחד נתן את התבלין ובא אחר והגיס כולם חייבים משום מבשל, שכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, ובתשו' הרדב"ז סימן אלף ש"צ וסימן אלף תקצ"ט פירש בד' הרמב"ם דהיינו אף כשבאו בזאח"ז, וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' שבת שם, ובתשו' מהרלב"ח סימן כ"א.

ונתחדש לפי דבריהם דחיובא דעשיית צרכי הבישול הוא אף בגונא שאין הבישול כלל מכחו, שהרי בכה"ג שבאו בזאח"ז נמצא דהבישול אינו כלל מכח הראשונים שנתנו את האור והעצים והקדירה, ומ"מ כיון דנתינת האור והעצים והקדירה הויא מצרכי הבישול, חייבין ע"ז משום מבשל.

ז] ובתשו' מהרלב"ח שם כתב דמה"ט הוא דכולן חייבין משום מבשל אף דקי"ל דשנים שעשו פטורין, והיינו משום דכל העושה דבר מצרכי הבישול לא יקרה שעשה חלק מהבישול אלא הוא נקרא מבשל כאילו עשה כל פעולות הבישול, והיינו דכיון דבלא"ה אין הבישול שנעשה לבסוף מכחו, אלא דעשיית מעשה שהוא מצרכי הבישול הויא בכלל מבשל, ע"כ אי"ז חשוב כלל כשנים שעשו, שהרי עשה את המעשה שהוא מצורך הבישול לבדו.

ח] והך מילתא דחיובא דעשיית צרכי הבישול הוא אף כשאין הבישול מכחו, מצינו עד"ז בד' הב"י בסימן ש"מ ס"ו שפירש מש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט דהמותח חוט של תפירה חייב משום דהוא מצרכי התפירה, דאי"ז כשמותח את החוט כדי להדק את הבגד, (כמו שפירש המ"מ בהל' שבת שם), אלא הוא כשמותח החוט שרוצה לתפור בו כדי שלא יהיה כווץ, וכיון דהוא מצרכי התפירה חייב משום תופר, והרי דאף דהתפירה שתיעשה לבסוף אינה כלל מכחו, מ"מ כיון דמתיחת החוט היא מצרכי התפירה חייב.[[2]](#footnote-3)

וכן מצינו בתשו' רדב"ז סימן אלף תרי"א שפירש למש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חטין ושעורין במים הוי תולדת זורע, דהוא משום דשורה אותם כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה, וכיון דהוא מכשירם לזריעה הו"ל תולדת זורע, (וכתב דמסתבר דאם שרה אותם במים ונתכוין לתקן אותם לטחינה חייב משום טוחן, דזה ממלאכת הטחינה היא).

## חיוב מבשל בקירוב בישול

ט] למש"כ הרמב"ן ודעימיה דחיובא דמגיס הוא משום דמקרב את הבישול, מבו' דהמקרב את הבישול חייב, וכן מצינו בד' הסה"ת בסימן רל"א שכתב דאסור להוסיף על ההטמנה בשבת לפי שממהר בישולם, וכ"כ הרא"ש בשבת פ"ד סו"ס ב', (והבית מאיר בסימן רנ"ז ס"ד והביאוה"ל שם כתבו דהיינו אף בדבר שאינו מוסיף הבל, ונתחדש בזה דאף דאין נוסף חום בקדירה כלל ע"י ההטמנה, אלא נשמר החום הקיים, והיא מתבשלת מכח החום הקיים, מ"מ חשבינן לה כקירוב בישול).

אך האו"ז בהל' ער"ש סימן ח' כתב בשם ר"י דהא דאסור בכה"ג וחשיב כמבשל בשבת, הוא משום דבלא הכרים לא היו מתבשלין ע"י שחום יש לו אויר ויוצא ומתקרר וכשנותן עליהן מחזיק חומן בתוכן ומתבשלין בשבת, ומשמע דכל הא דאסרינן בזה הוא משום דבלא הכרים לא היו מתבשלים כלל, (וכמש"כ גם לעיל מינה דאינם מתבשלין עד שישימו הכרים והכסתות עליהן), אך אם היו מתבשלין בלא"ה, לא מחייבינן על קירוב בישול, וכן נסתפק הריטב"א בשבועות י"ז ב' דאין חייבין על קירוב בישול, עיי"ש, והאג"ט במלאכת זורע סקכ"ב אות ו' תמה ע"ד הריטב"א דמהא דמגיס חייב שמעינן דחייבין על קירוב בישול, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן ל"ו ליישב בתרי אנפי.

## מגיס בדבר המבושל כל צרכו

י] הרמב"ן בשבת י"ח ב' כתב דאיסור מגיס הוא רק בדבר שאינו מבושל כמאב"ד, דכל שהוא מבושל כמאב"ד אין בישול אחר בישול, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, - אך הכל בו בסימן ל"א כתב דמגיס חייב משום מבשל אפי' בקדירה מבושלת כ"ז שהיא על האש, והביאו הב"י בסו"ס רנ"ג, וכן צידד החזו"א בסימן ל"ז סקט"ו בדעת הרמב"ם.

והשעה"צ הכא בס"ק קמ"ח תמה ע"ד הכל בו דמי עדיפא הגסה מבישול ממש דכל שנתבשל כל צרכו אין בו משום בישול, וכבר עמד בזה הצל"ח בשבת קמ"ה ב', וכתב דדעת הכל בו דע"ג האש יש בישול אחר בישול אף בדבר שנתבשל כל צרכו, אך קשיא טובא ע"ז דא"כ היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג האש ומ"ט לי"ב משום מבשל, (ושמא י"ל למש"כ הדרישה בסימן שי"ח ס"ד דהתירי חזרה מועילין להתיר גם לאיסור בישול דאורייתא), - והחזו"א שם כתב לישב בע"א דהוא משום דהגסה בשעה שהיא על האש הוא ענין מחודש וחשיב כבישול.

ובס' האיר יוסף סימן ל"ו כתב דלמש"כ הרמב"ם דחיובא דמגיס הוא משום שהיא מצרכי הבישול, י"ל דאין בזה לדינא דאין בישול אחר בישול, כיון דצורך בישול הוא להגיס אף שכבר נתבשל כדי שיתבשל היטב וכראוי ודרך הגסה בכך, (ומשא"כ בגוף מעשה הבישול דדרך ליתן על האש דבר שאינו מבושל, ובזה אמרינן דאין בישול אחר בישול), ועיי"ש במש"כ עוד לפ"ז.

1. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא במש"כ התו"ש בסימן ש"מ סקט"ו דכ"ה דהמותח חוט תפירה חייב משום תופר, ה"נ המרפה חוט תפירה חייב משום קורע, והביאו הפמ"ג במש"ז שם סק"ה, ולכאו' לדעת הרמב"ם דמותח חוט תפירה לא חשיב כתפירה, וחיובו הוא משום דהוי מצרכי התפירה, אין לחייב במרפה חוט תפירה, (דלא מצינו דריפוי חוט התפירה חשיב מצרכי הקריעה). [↑](#footnote-ref-2)
2. הנשמ"א בכלל כ"ח סק"ב תמה ע"ז דהרי אף התוכף ב' תכיפות שתפר ממש ולא קשר פטור, והיאך יתחייב במה שהכין צרכי תפירה, הרי א"כ כ"ש שהיה לנו לחייב בתכיפה אחת, - ובדעת הב"י צ"ל דמתיחת החוט היא פעולה בפנ"ע, וע"כ יש עליה תורת מלאכה מכח הא דהיא מצרכי התפירה, ומשא"כ בתכיפה אחת או בב' תכיפות דלא השלים את מעשה התפירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)