אין לשין את הפת בחלב1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב

פסחים ל. אין לשין את הפת בחלב

פסחים לו. אין לשין את הפת בחלב ואם לש כל הפת אסורה מפני הרגל עבירה, ורק אי לש כעין תורא שרי, ופירש"י ור"ח שיעור מועט דאכיל ליה לאלתר, והרי"ף פי' שהפת עשויה בצורה משונה היא סימן, וכתבו הפוסקים [הגש"ד ס-ב] דתרווייהו איתנהו לענין הלכה[[1]](#footnote-2).

ובשו"ע משמע שצריך שייאכל בפעם אחת כדי שייחשב דבר מועט [וסגי מה שנאכל בפ"א לכל בני הבית, עי' פמ"ג].

אבל ברמ"א צז-א מבואר דכל ליומיה חשיב דבר מועט ובזה סמכינן בחג השבועות, וכ"כ בפמ"ג וחוו"ד, ועי' ערוה"ש צז-ד דהיינו מעל"ע שלם, ועי' בבדה"ש.

[בב"ח הביא מהגש"ד ס-ו דלחם שנעשה לצורך ג' סעודות שבת מיקרי דבר מועט ובב"ח כתב הטעם משום שבשבת הכל אוכלים בשר ולא חלב לכך אין לחוש בו, אבל מצ"ע לא סגי ביומיה, וצ"ע].

עי' ביד יהודה מש"כ לדון באופה בשוגג אם קנסוהו די"ל דלאו קנסא הוא רק גזירה א"כ בשוגג נמי אסור.

וע"ע בפמ"ג שאם נפל חלב שלא בכוונה אסרוהו, ובאמ"ב בב"ח-יג צידד להקל בזה, ועי' בבדה"ש בביאורים.

**א. פרטי שינוי בפת-**

לענין שינוי בצורת הפת, עי' באו"ה מ-יט ובהגש"ד שאי"צ דוקא שינוי בצורת הפת אלא ה"ה אם עושים סימן על הלחם מבחוץ כגון שמושח עליו מעט גבינה למעלה או כותב עליו אותיות 'חלבי' ג"כ מהני והו"ד בחכמ"א.

ומסתבר דה"נ שאר סימן חיצוני לפת מהני, כגון תליית פתק או שאר סימנים ואי"צ צריך שיהיה חלק מהעיסה דוקא, וכן הבד"ץ מקילים בזה בנתינת פיתקא.

אמנם יש לדון בזה שיש לחוש שמא תיפול בפיתקא, וכן תוך כדי אכילה יאכל מהחלק של הפיתקא תחילה ושוב ליכא סימן, ועי' גליון מהרש"א צז-ג שצריך שיהיה כל הצורה משונה ולא רק מקצתו, וע"ע חמודי דניאל תערובות-יח שאם חקק תיבת חלב על הפת מהני רק אם יישאר הסימן עד סוף האכילה, [ובספר הכשרות עמ' רסז בהג"ה בשם הגר"מ הלברשטאם שיש להקל במדבקה עכ"פ בדיעבד].

ע"ע במהרי"ט ב-יח [הו"ד בפתחי תשובה סק"ג] דל"מ שינוי אלא בביתו אבל למכור בשוק לא, שמא אורח הקונה לא ידע, וכ"נ בפר"ח וחכמ"א, אמנם ביד יהודה כתב דבכל ישראל נהגו היתר בזה, ועיי"ש שגם מהרי"ט יודה.

כעין תורא, עי' ערוה"ש צז-ד דבמקומו היו נוהגין למכור איזה מין פת בלא סימן וכתב שיש לצדד להקל משום שמיועד שכל אדם קונה רק מעט והוי ככעין תורא אף שהמוכר מכין הרבה מהם, וצ"ע.

וע"ע באבן ישראל ט-סז שצידד דבעוגות של ימינו שאדם יחיד קונה עוגיות קטנות ועוגה גדולה בד"כ נקנית עבור חלוקה לכמה בני בית יש להתיר דחשיב כעין תורא, וצ"ע.

**ב. באיזה מאכלים גזרו-**

בט"ז צז-א מבואר דמדוכה של בשמים פרוה שדכו בה שום עם שומן אווז אסור לדוך בה עוד בשמים אפי' עבור בשרי עד שיגעילנה[[2]](#footnote-3).

ובפר"ח סק"א חלק ע"ז דדוקא בלחם גזרו שהוא עשוי לאכול עם בשר וחלב ואין דרך לייחד לחם נפרד לבשר ולחלב ושמא יבוא לאוכלה עם בשר משא"כ במדוכה ותבלין [אמנם בעיקרא דמילתא מודה להט"ז שאין חילוק בין לחם לשאר מאכלים אלא דתלי כל מקום בטעמא].

אבל במנ"י ס-ג הק' על הט"ז מצנון שחתכו בסכין של בשר שאסור לאוכלו בחלב משמע דבפנ"ע מותר לאוכלו ואינו בכלל הגזירה, וכתב דדוקא בפת גזרו שעל הלחם יחיה האדם משא"כ בשאר דברים, וכ"נ בחכמ"א נ-ז וחוו"ד צז-א ובי"מ וערוה"ש וש"א.

וכ"כ ביש"ש ז-טו כד' המנ"י:"וליכא למיגזר שמא יאכלנו עם החלב דלא מצאנו חומרא זו אלא בפת הראוי לאכול בכל דבר".

ועי' בצ"צ-פ אסר לערב חלב ביין מהאי גזירה, ובערוה"ש צז-ח דחה דבריו דהא רק בפת גזרו, אבל במנ"י אחר שכתב יסודו הביא ד' הצ"צ וכתב דשאני יין שרגילים לשתות עם סעודת בשר ודמי לפת.

ועוד כתב במנ"י לתרץ קו' מצנון דדוקא בפת שידוע שיש שםחלב בעין בוודאי אסרו, משא"כ בצנון שחתכו בסכין שאינו ברור שבלע מן הטעם לא גזרינן כולי האי.

וביד יהודה סק"ו הביא מהגש"ד שדן גבי ביצה שנתבשלה בקדירה חולבת אם יש בה גזירה זו מבואר דלאו דוקא פת, אמנם בחכמ"א וש"א פסקו להקל שלא גזרו אלא בפת.

ומ"מ פת הבאה בכיסנין מבואר במהרי"ט ב-יח דגזרו בו והו"ד להלכה בחכמ"א וערוה"ש אף שנקטו לדינא שרק בפת גזרו, וכ"כ בדה"ש צז-א ד"ה אין.

**ג. מאכלי קינוח-**

במהרי"ט ב-יח כתב להתיר גלוסקאות הנילושות בשומן וממולאות במתיקה כיון שאין דרך לאוכלן יחד עם הבשר ממש רק לקינוח.

מבואר דגזירת המתנה קיל טפי מאיסור אכילת בב"ח יחד צונן, וכש"כ מהפמ"ג במקו"א בדין העלאה.

אבל ביד יהודה סק"ו העיר ע"ז מד' הצ"צ שאסר לערב חלב ביין אף שגם יין אין שותים ממש עם בשר, וצריך לחלק בדוחק דמ"מ הוא בתוך הסעודה ולא אחריה, וצ"ב, וביד יהודה מסיק להחמיר בכל ענין, ועי' ערוה"ש צז-ח מסיק דצ"ע לדינא.

וכנראה גם מהרי"ט לא אמר אלא בפת העשויה לקינוח אבל בפת גמורה שעשויה לשביעה ורגילות לאכול בתוך הסעודה הוי כדינו של הצ"צ ואסור לכו"ע.

**ד. מאכל שרגילות לעשותו בשני צורות-**

במהרי"ט ב-יח כתב שאם ידוע בעיר שמאכל זה עושים אותו חלבי אין בו איסור, הו"ד בערוה"ש צז-ו,ז.

הנה בשיורי ברכה צז-ב כתב שהעושים בורקס חלבי צריכים להזהירם לעשות בשינוי כגזירת חז"ל.

ובשדי חמד (אס"ד מערכת בב"ח-ח) הביא מתפארת אדם-טז שחלק ע"ז דדוקא בפת שדרך לעשותו לא חלבי ולא בשרי ודרך לאוכלו בלא חקירה היאך נעשה בזה גזרו, אבל בדבר שידוע שיש עשויים מבשר ויש מגבינה אי"צ לעשות בו סימן.

וזה קולא גדולה דכל מאכל שידוע שיש שני צורות לעשותו, או בטעם חלבי או בטעם אחר לא גזרו עליו [ונפק"מ לסופגניות וכה"ג שידוע שיש בהם אפשרות לחלב].

ואמנם גם השיו"ב אינו מוכרח שחולק דמלשונו מבואר שכבר היה מנהג לעשות את הגבינה בשינוי, וכל כה"ג וודאי אסור שלא לעשות שינוי לכו"ע, וכן בימינו אם עושה בורקס גבינה בלא שינוי וודאי אסור גם לדעת התפארת אדם שהרי הכל יודעים שרגילות לעשות בשינוי ויבואו לטעות.

**ה. הוראת זקינו של הכו"פ-**

בכו"פ צז-א הביא מזקינו שהורה בפת שזב עליה חלב שמותר למוכרו לבע"ב לכ"א ככר אחת.

ובפמ"ג שפ"ד צז-א תמה ע"ז דהא בגמ' פסחים לו. מבואר שאם לש כל הפת אסורה משמע שאין היתר לחלק לכמה בע"ב, וכ"כ חוו"ד צז-ג ובכו"פ שם, והטעם כתב בחוו"ד שעשו את הפת כחפצא של איסור ותו ל"מ מה שיחלקו בדבר מועט ורק אם מעיקרא עשה דבר מועט שרי שלא קנסו מתחילה כלל.

[וע"ע בחמודי דניאל-יב דקדק מלשון הגמ' **כל** הפת כולה אסורה, דקמ"ל דאסור לו להשאיר אפי' מעט ואף שמלכתחילה רשאי לאפות שיעור מועט מ"מ בכה"ג כבר נאסר].

ובדעת הכו"פ בשם זקינו עי' בפתחי תשובה סק"ג ובהג' רעק"א או"ח-קצו הבין שהכו"פ חולק בעיקרא דמילתא וס"ל דמהני שינוי אף אחר אפיה [ועפי"ז כתב רעק"א שאם אוכל פת זו צריך לברך עליה שאין כאן איסור בעצמותו רק משום גזירה והוסיף דכ"ש לפמש"כ הכו"פ שיכול לעשות סימן, אבל ציין לד' הפמ"ג א"א קסח-טז שנקט שאין לברך ע"ז].

וכ"נ בגליון מהרש"א ובדת אש שהביא שם דס"ל דמהני שינוי אחר אפיה [וע"ע בחמודי דניאל שצידד כן אבל הביא שבאו"ה ל"מ כן].

ובחכמ"א נ-ה פסק דבמקום הפמ"ר יש להקל כהוראה זו אבל לא בכל גווני.

ובאר בבינ"א-נא [וביד יהודה צז-ג] דדוקא בעושה מעשה ולש את הפת קנסוהו חז"ל אבל אם העמיד פת בתנור עם חלב ורק נשפך עליו חלב ממילא בלא מתכוין אינו בכלל גזירת חז"ל, אלא דמ"מ יש בו החשש בפועל שמא יאכל עם בשר לכך יהני לחלק לבע"ב בשיעור מועט וגם שאר סימן יהני כגון לתת בו פתק שהוא חלבי אף דבעלמא משמע דלא מהני שכבר נאסר משעת אפיה.

ולכאו' הגדר הוא דכל שאינו לש במתכוין בחלב ואינו עושה מעשה של לישה בחלב רק מאליו בלא מתכוין זב החלב לא קנסוהו [ויש להוסיף שעיקר הגזירה היתה בשעת לישה כשי"ת לקמן מהיד יהודה].

אמנם צ"ע ממה דמבואר בש"ך קח-יא דאף בדין ריחא מילתא היכא שאוסר בדיעבד נאסרה הפת כולה, וע"ע בתוס' פסחים ל. מבואר שדנו לאסור את הפת ע"י ריחא, וצ"ל בדוחק דכ"ז איירי במתכוין שיהיה בו ריח, וצ"ע.

ואולי י"ל בנו"א דהגזירה חלה האפיה ואחר אפיה אם נשפך חלב לא קנסוהו וד' זקינו של הכו"פ היה אחר אפיה, ונפק"מ שאם נשפך קודם אפיה יתכן לאסור.

ובערוה"ש צז-ט יצא לחדש עוד די"ל דאף סימן אי"צ, דכיון שגזירת חז"ל לא נגזרה ע"ז שוב אי"צ סימן כלל, אבל מסיק שאין להקל בלא סימן[[3]](#footnote-4).

והנה בדרכ"ת צא-יב הביא מהפמ"ג שפ"ד צא-ד שאם נגע בשר בלחם אין לו תקנה אף לאוכלו בפנ"ע כדין הלש עיסה בחלב, אבל הביא מיד יהודה וערוגות הבושם שאם הוא פת מועטת מותר לייחדו לבשר כדין דבר מועט אבל בפת מרובה יש ליזהר בזה.

ובבדה"ש צא-יז אסר עפי"ז עשיית סימן בלחם וכן מכירה לכמה בע"ב אסורה משום שיש בו התקנה של פת בחלב.

ועי' בד' הפמ"ג שם שיצא להעיר ע"ד הטושו"ע שצריך ליזהר שלא יגע הפת בלחם, והעיר ע"ז מנ"ל דחיישינן לתרי שכחה, חדא שישכח מלהדיחו ועוד שיאכל בחלב, וכתב דאי לא מהני הדחה ללחם הוה א"ש קצת שהמקור לחשש הוא מסי' צז דאסור ללוש את הפת בחלב שמא יאכל עם בשר ה"ה כאן שישכח ויאכל בחלב.

ואינו מפורש בדבריו שנאסרה הפת בדיעבד רק הביא משם מקור לענין זהירות לכתחילה.

וראיתי בס' מעדני אשר שיש מקום לדון שלא נאסרה הפת בדיעבד עפ"י המבואר לעיל בהוראת זקינו של הכו"פ דבכה"ג שכבר נילושה כדין אין בו איסור.

ועוד יש לדון עפ"י הנ"ל באופן שאפה מעט שלא נאסר ואח"כ במקרה נשאר מהפת, אם נאסר אותו מעט.

ובפתחי תשובה סק"ב בשם לבושי שרד ס"ק קלח נראה דכה"ג נאסר השתא, אבל יתכן דבזה שפיר יהני לתת סימן השתא שאינו מעיקר הגזירה רק מכח החשש עצמו וכהוראת זקינו של הכו"פ.

**ו. אימתי חלה הגזירה ודין האופה ע"מ לעשות סימן-**

יל"ע אימת חלה הגזירה אם בשעת לישה או שעת אפיה, ועוד יל"ע היאך הדין באופה מלכתחילה ע"מ לתת סימן או לחלקו אי מהני.

באבן ישראל ט-סז דן אם מותר לאפות עוגה ע"מ להדפיס עליה סימן אחר אפיה.

והשואל הביא מקור לאסור מד' החוו"ד הנ"ל שדחה ד' הוראת זקינו של הכו"פ ומסיק דאחר שנאסר ל"מ לחלק אחר האפיה ה"נ ל"מ סימן אחר אפיה.

אבל באבן ישראל דחה דכל שאופה מתחילה ע"מ לתת סימן שרי, וסייע לזה דהא חזינן שאם לש ואופה מעט כעין תורא שרי ולא אמרינן שנאסר כבר מיד בשעת לישה שהוא זמן חלות הגזירה.

וע"כ כל שמתחילה עושה ע"מ לאפות מעט אינו בכלל הגזירה כלל, א"כ ה"נ אם אופה ע"מ לתת בו סימן אח"כ שרי.

מבואר דפשיטא ליה שהאיסור חל בשעת לישה, וע"כ נפיק מיניה קולא שאם דעתו לתת סימן מתחילה מועיל שלא יחול האיסור כלל, ולאידך גיסא נפיק חומרא שאם לא יהיה דעתו בשעת לישה ל"מ.

וע"ע בשבט הקהתי ה-קכח ג"כ היקל לאפות ע"ד לתת סימן.

אבל יל"ד בזה, עי' דרכ"ת סק"י הביא מהיד יהודה לדקדק לשון הגמ' אין לשין את העיסה, ואם לש כל הפת כולה אסורה, משמע דדוקא בשעת אפיה שנעשית פת אסרוה אבל לא בשעת לישה ומשום דאכתי יכול לתקנו לעשות בו צורה וסימן או לאפות מעט כעין תורא, ולא אמרינן שכבר נאסרה.

ומכח זה נקט דאף לכתחילה יכול לעשות כן ללוש בחלב ע"מ לעשות בו סימן שעדיין לא חלה הגזירה.

ומדבריו נראה דעיקר הגזירה חלה בשעת אפיה דוקא, ורק בשעת לישה מועיל ע"מ לתת סימן אבל באפיה ל"מ עצה זו ולא מידי, וצ"ע לדינא.

**ז. טכע"ק-**

יל"ע אם יש איסור טכע"ק בפת זו אם נתבשלה עם שאר מאכלים, ולכאו' לדעת זקינו של הכו"פ שרשאי לעשות שינוי ולא עשאוהו כחפצא דאיסורא לכאו' ל"ש בו טכע"ק.

ועי' בחוו"ד צז-ב שאם נפל אח"כ מפת זה לירקות אסורים, משמע כוונתו לאסור בנידון דידן, אמנם בצ"צ לא מצאתי כן להדיא.

ושו"ר ביד יהודה סק"ה ג"כ העיר שלא נמצא כן בצ"צ, וכתב שכנראה דיוקו של החוו"ד ממש"כ הצ"צ דאסור לתת חלב ביין פחות משישים משום דהוי כמבטל לכתחילה, וכמו שאסור לתת חלב בבשר, ה"נ ע"י גזירה דאין לשין בחלב 'דנו את הפת כאילו היא בשר' והוי כמבטל חלב בבשר ישירות, ומזה דקדק החוו"ד דכיון שהפת נידונית כבשר הרי כל שלש בחלב חשיב גם הפת כחתיכה דאיסורא כדין בב"ח.

לפי"ד הצ"צ ה"נ תנור שנאפה בו פת כזו צריך הכשרה.

אבל בחוו"ד בחידושים סק"ב מסיק להלכה שלא כדברי הצ"צ בזה, וכ"נ ביד יהודה להלכה ועיי"ש שהוסיף לחדש שאם נתערב הפת ויש רוב כנגדה סגי, כדין חלת חו"ל וכמה איסורי דרבנן שהקילו.

[ועי' ביד יהודה סק"ד הביא דעת הלבו"ש דפת זו נידונית כאיסורה מחמת עצמה ולא מחמת ד"א לענין חה"ל וכה"ג, והוא דחה דבריו, ובסק"ה כתב דעפי"ד דסגי ברוב וודאי אין התחלה לכל נידונים אלו וכל שיש רוב בטל].

**ח. קפילא-**

בכו"פ כתב שגם אם טעם את הפת ואין בו טעם חלב יש לאסור משום גזירה שמא יבואו להתיר גם בשיש טעם, וחמיר טפי מכל בב"ח דל"ש בו גזירה.

אבל בפמ"ג וחכמ"א ובי"מ חלקו ע"ז, וע"ע בבדה"ש ציונים צז-לג הביא מאו"ה לט-יח דמהני שישים [ובחכמ"א כתב שמותר לטעום אם יש בו טעם ובבדה"ש העיר ע"ז דהא אסור טעימה באיסור דרבנן, וי"ל].

במהרי"ט ב-יח וחוו"ד צז-ב כתבו שגם לכתחילה מותר לעשות במעט חלב שיש שישים כנגדו ול"ש כאן אין מבטלין איסור דהשתא לאו איסור הוא כלל ולא גזרו בפת שאין בה טעם חלב כלל.

אבל בחוו"ד הביא מצ"צ-פ וכ"נ בפמ"ג לאסור לתת חלב ביין משום גזירת פת, וכתב דכיון שגזרו שמא יאכל עם בשר חשיב מבטל איסור מהשתא שהאיסור שיש כאן נתבטל בשישים, ועי' בנחלת צבי מש"כ ע"ז.

[אח"כ ראיתי במהרי"ט בפנים ושם נראה דס"ל דבב"ח אין איסור ביטול לכתחילה כלל ונתבאר במקו"א].

1. ומשמע בהגש"ד דאין כאן פלוגתא, אבל באו"ה מ-יט נראה דפליגי אלא דאזלינן אחר המיקל ולכך יש להקל כפי' הרי"ף, ומשמע שם דה"נ אפשר להקל כד' רש"י מה"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם מבואר צו-ג שאם המדוכה קבועה לדוך בה בשר מותר לדוך בה בשר, שאין חשש שיטעה משא"כ הכא שבסתמא הוא משמש לפרוה והרי הוא בשרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכעי"ז מצאנו לענין פחות מגריס בכתמים בדעת החת"ס, שגם הגזירה מחייבת וגם טעם הגזירה מחייב, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-4)