30 עיסה מחטים ואורז עוד בד_ הרשב_א
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ג' י"ט מנ"א תשע"ה

**א**

א] כתב הרשב"א בפסקי חלה שער א', ז"ל, שנינו בפ"ג העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בו טעם דגן חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח וכו', אבל בירושלמי אמרו מתניתין דלא כרשב"ג דרשב"ג אמר לעולם אינה חייבת בחלה עד שיהא בה דגן כשיעור, ר' יעקב בר אידי בשם רשב"ל הלכה כרשב"ג, וכן פסק הרב ר' אברהם ז"ל, והכין מסתברא כיון דפסקו כן בירושלמי וכו', ומיהו משמע שלא אמרו אלא עושה עיסה מאורז וחטים לפי שהאורז נגרר אחר החיטים, אבל שאר המינין אין נגררין אחר החטים וכו', והא דקתני אדם יוצא ידי חובתו בפסח ואסיקנא בגמרא דמערבא דאפילו רובה אורז נראה לי דוקא בשיש בה כזית דגן בכדא"פ ובשאכל מתערובתה אכילת פרס וכו', עכ"ל.

וצ"ע במש"כ הרשב"א דלא אמרו אלא עושה עיסה מאורז וחטים לפי שהאורז נגרר אחר החטים, דכיון דלדעת הרשב"א קי"ל כרשב"ג דאינה חייבת עד שיהא בה דגן כשיעור, ואין האורז מצטרף לשיעור, א"כ בדין דאף בשאר המינים יהא חייב בכה"ג, כיון דיש בה טעם דגן ואין הדגן בטל, ויש בהדגן עצמו שיעור חלה.

ב] והנה אמנם הי' מקום לומר, דאה"נ דאף בעושה עיסה מחטים ושאר מינים ויש בדגן כשיעור, ה"ז חייב בחלה, ואך דבכה"ג לא חייל החיוב אלא על הדגן, ודוקא בעושה עיסה מחטים ואורז, הרי דהגם דאינה חייבת בחלה אלא כשיש בדגן כשיעור, מ"מ כל שיש בדגן כשיעור, מתחייב אף חלק האורז בחלה, מדין גרירה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהלכותיו, עיי"ש.

אמנם מלבד דאי"ז במשמעות סתימת ד' הרשב"א, - גם הנה ממש"כ הרשב"א לענין מצה דאינו יוצא יד"ח אלא בשיש בה כזית בכדא"פ ובשאכל כדי פרס מן התערובת, מבו' דעכ"פ לפ"מ דקי"ל כרשב"ג לא חייל תורת לחם על חלק האורז, ובסימן ג' נת' מד' הרשב"א בכ"ד דאף לדעת ת"ק הוא כן, דאף דל"ב שיהא בדגן כשיעור, מ"מ לא חייל חיובא אלא על הדגן, ולפ"ז הדר קשיא דמ"ט העושה עיסה מחטים ושאר מינים אינו חייב.

ג] והי' מקום לישב בזה, לפמש"כ הרשב"א בשער ג', בדין הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שהורמה חלתה, ז"ל, ואם נפשך לומר, והיאך אפשר להרים ע"ז מעיסה החייבת, והלא השאור הזה בטל במיעוטו בתוך העיסה דבר תורה ונמצא מפריש מן החיוב על הפטור, י"ל דאתיא כמ"ד טכ"ע דאוריתא והלכך אין השאור הזה בטל בעיסה, ולמ"ד לאו דאוריתא הוא כשיש בה השאור כזית בכדא"פ, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דדינא דטעמו וממשו לא בטל, אשר הוא אף למ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא, הוא רק בשיש בו כזית בכדא"פ, אך כל שאין בו כזית בכדא"פ, לא חשיב כממשו, וה"ז בטל.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דבעושה עיסה מחטים ושאר מינים אינה חייבת, אף שיש בדגן כשיעור, די"ל דאיירי בשאין בדגן כזית בכדא"פ, וע"כ ה"ז בטל, ואף למ"ד דטכ"ע דאורייתא, י"ל דדינא דטכ"ע ל"מ כלל לגבי חיוב חלה, ויל"פ לזה בכמה אנפי, ואכמ"ל, ולא מחייבינן אלא בעושה עיסה מן החטים ומן האורז, דהאורז נגרר אחר החטים.

ד] אך הנה מפורש לא כן בד' הרשב"א, שכתב בתו"ד לפרש למש"א דפתר לה לברייתא דעד שיהא רובה דגן וטעמה דגן בשאר מינים, היינו כגון אורז עם שאר המינין וכן חטים עם שאר המינין חוץ מאורז עד שיהא בה טעם דגן ורובה דגן, ולהדיא דבשאר מינים אינה חייבת בחלה, אלא בשרובה דגן, ותיקשי דמ"ט לא סגי דיש בהדגן כזית בכדא"פ דאינו בטל.

ובדוחק י"ל, דד' הרשב"א אלו קיימי לדעת תנא דמתניתין דה"ה חייבת אף בשאין בהדגן כשיעור, ואה"נ לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דאינה חייבת אלא בשיש בהדגן כשיעור, הרי דאף בשאר מינים ה"ה חייבת, אם אך יש בהדגן כזית בכדא"פ.

ה] ואמנם מלבד דהא דחוק מאד בד' הרשב"א, גם נראה דיש להוכיח דלא כן, דהנה אי נימא כן דהא דבעושה עיסה מחטים ושאר מינים פטורה, הוא משום דכל דליכא בהדגן כזית בכדא"פ ה"ז בטל, תיקשי דמ"ט בעושה עיסה מחטים ואורז ה"ה חייבת בחלה, הרי כיון דהאורז אינו מתחייב בחלה, עכ"פ לדעת רשב"ג, מ"ט אין הדגן בטל ברוב.

וביותר תיקשי, שהרי בגמ' זבחים דע"ח: מפרשינן דהא דהעושה עיסה מחטים ואורז חייבת בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, הוא משום דנו"ט ברוב דאורייתא, ותיקשי, דהרי כל דליכא כזית בכדא"פ, לי"ב לדינא דטעמו וממשו לא בטל, וא"כ מ"ט היא חייבת בחלה.

ובעכצ"ל בזה חד מתרתי, או דאה"נ כל הא דחייבת בחלה הוא רק כשיש בהדגן כזית בכדא"פ, וכמש"כ התשב"ץ בהל' חלה פ"ה די"א כן, ועי' מנחת כהן שכתב דכ"ה לדעת הרשב"א, ויתכן דגם כשאין בהדגן כזית בכדא"פ, ה"ה חייבת מדרבנן, דמדרבנן טעמא לא בטיל אף אם ליכא כזית בכדא"פ, (והא דתנן דאדם יוצא בה יד"ח בפסח, דבע"כ דמדאורייתא אין הדגן בטל, הרי בלא"ה פירשה הרשב"א דהוא בשיש בה כזית בכדא"פ, ונת' בסימן ג' דהוא אף לדעת תנא דמתניתין), - או דנימא, דכל הא דבעינן שיהא כזית בכדא"פ, הוא רק כאשר באנו לבטל לאיסור אכילה, דבזה הוא דאמרינן דכל דליכא כזית בכדא"פ, ואין ראוי להתחייב עליו בתערובת, לא חשיב כממשו קיים, אך לגבי חיוב חלה, אף אם ליכא כזית בכדא"פ חשיב כממשו ואינו בטל.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז הדק"ל, דא"כ מ"ט בעושה עיסה מחטים ושאר מינים אינה חייבת בחלה, דאף דשאר מינים אינם נגררין, מ"מ כיון דאין הדגן בטל ויש בו כשיעור חלה, הי' בדין דתתחייב בחלה.

ו] ועד"ז צ"ע עוד, במש"כ הרשב"א שם עוד, ז"ל, ומ"מ אף לרשב"ג לא בעינן שיהא רובן דגן, ובירושלמי עבדי לה פלוגתא וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהי' מקום לומר דלרשב"ג דאינה חייבת עד שיהא בה דגן כשיעור, אף אינה חייבת אלא אם הוי רובה דגן, וצ"ע דאדרבה לדעת רשב"ג דבעינן שיהא בדגן כשיעור, מה מקום יש להצריך שיהא רובה דגן, הרי אף אם רובה אורז, מ"מ כיון שיש בה טעם דגן ואין הדגן בטל, עכ"פ כשיש בו כזית בכדא"פ, בדין דתהא חייבת בחלה, שהרי יש בהדגן עצמו כשיעור, ול"ב לצירוף האורז.

**ב**

ז] והנה באמת כבר עמדו האחרונים בד"ז ע"ד הרשב"א, דהחק יעקב בסימן תנ"ג סק"י כתב דמד' הרשב"א מבו' דבעושה עיסה מחטים ושאר מינים מלבד אורז אינו יוצא יד"ח אף כשיש בדגן כזית בכדא"פ, ואף כשאכל כל הפרס, - והפמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ב אות ז' עמד ג"כ בזה, ועיי"ש שפירש דהוא משום דכל דאין רובה דגן אף הדגן אינו בא לידי חימוץ, וע"כ אינו חייב בחלה ואין יוצאין בו יד"ח מצה, עכ"ד.

אך בד' כמה מרבוותא מצינו טעם אחר בזה, דהנה המקו"ח

1. אך אי"ז מתישב למש"נ בסימן ג' בדעת הרשב"א, דאף לתנא דמתניתין אין חלק האורז מתחייב בחלה, וא"כ אף דלא חייל הביטול לגבי עיקר חלות חיוב חלה, דלענין זה חשיב דאיכא "ממשו", מ"מ אחר דחייל חיוב חלה, בדין דיחול הביטול על הדגן החייב בחלה, דלגבי איסור האכילה ליכא "ממשו", כיון דליכא כזית בכדא"פ, - ובע"כ לפ"ז חד מתרתי, או דאה"נ איסור האכילה אינו אלא מדרבנן, או דה"ז אסור אף מדאורייתא וכמ"ד דטכ"ע דאורייתא, דאף אם ל"מ דינא דטכ"ע לגבי חלות חיוב חלה, מ"מ אחר דחייל חיוב חלה, ובאנו לדון שיתבטל הדגן החייב בחלה ברוב, שפיר מהני בזה דינא דטכ"ע. [↑](#footnote-ref-2)