חנ_נ ב_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

אור ליום ב' ה' ניסן תשס"ב

א] התוס' בד"ק. כ' לדחות ראית רבינו אפרים מדיקולא, דממ"נ וכו', ואם הוא מפעפע מחתיכה לחתיכה א"כ בדין הוא שכל החתיכות מסייעות לבטל, ולא אמרי' שתעשה נבלה אותה חתיכה שנפלה עלי' חלב מאחר שסופו להתפשט בכל החתיכות, מידי דהוה אטיפת חלב שנפלה על חתיכת בשר דאם אין נ"ט מותר אע"פ שקודם שתתפשט הטפה נ"ט במקום נפילתה, ולא אמרי' שיעשה אותה הבשר נבלה כיון דסוף הטיפה להתפשט בכל החתיכה, וכתבו תוס' דלד' הר"א ממיץ דלא אמרי' חנ"נ בחצי חתיכה אין ראי' משם, ומבו' דעתם דאף בבב"ח לא אמרי' חנ"נ בחצי חתיכה, ועמש"נ בזה בסי' ????, וכ"ה ברא"ש בסי' ל"ח, ועי' גם בתוה"ב ד"ח: שמבו' דס"ל כן, וע"כ כתב דאם הי' הרוטב מועיל להוליך ולערב מה שבלעה החתיכה בקצה האחר שאינו בתוך הרוטב, א"כ אף בשלא ניער וכיסה יפה למה נאסרה החתיכה הראשונה ולמה אוסרת כל השאר, דאדרבה הי' לנו לצרף הרוטב עם החתיכה בתחילת נפילתה ותיבטל הטיפה בס', שהרי הרוטב מערב את הכל ומוליך את הטיפה בכל והכל מצטרף לבטלה, ומבו' בדבריהם דאף בבב"ח נמי' לא אמרי' חנ"נ בשסופו להתפשט.

ועי' בבית אפרים יו"ד סי' ל' שהק' בזה, מסוג' דדק"ח דפרכי' אדרב דאמר אפשר לסוחטו אסור דא"כ בכזית בשר שנפל ליורה של חלב חלב אמאי מותר חלב נבלה הוא, וק' טובא דהרי החלב שנבלע בהבשר הוי סופו להתפשט, וכשיתפשט הרי יהי' הוא מותר, דטעם הבשר הבלוע בו יתבטל בהיורה דחלב, וא"כ מ"ט אמרי' בזה חנ"נ, ואין לומר דכיון דאין פולט עד שינוח מרתיחתו ל"ח סופו להתפשט, עי' בזה בפרמ"ג סי' צ"ב שפ"ד ב', דהרי הכא אכתי לא ס"ד לאוק' בנפל ליורה רותחת דמיבלע בלע מיפלט לא פליט, וס"ד דה"ז פולט מיד, ועי' חזו"א סי' י"ח סק"ו מש"כ בזה, וצ"ע.

ומצינו ב' דרכים בזה, הדרך הא' הוא מש"כ בס' בנין דוד בחולין שם, בתוספת ביאור, דכל הדין דסופו להתפשט דלא אמרי' חנ"נ, היינו רק בכגון ההיא דטיפת חלב, דהטיפה סופה להתפשט מהחתיכה, והיינו דמכח זה לא חזי' להחלב כמעורב ובלול כלל בהחתיכה, כיון שסופו להתפשט ממנה, וע"כ לא חייל דין חנ"נ על החתיכה מכח החלב הבלוע בה, כיון דבליעת חלב זו סופה להתפשט ולא חשיבא כבלועה בחתיכה, וגדר זה בדינא דסופו להתפשט כתב בחזו"א סי' י"ח סק"ז), משא"כ בההיא דכזית בשר שנפל לתוך יורה של חלב, דטעם הבשר הנבלע בהחלב שבהחתיכה, הרי אין סופו להתפשט וליפרד מן החלב, אלא סופו דהחלב גופי' ליפלט ולהתערב עם כל היורה, אך בליעת טעם הבשר בהחלב הויא בליעה גמורה, ע"כ שפיר אמרי' על החלב חנ"נ ושפיר פריך דחלב נבילה הוא.

והדרך הב' הוא ע"פ ד' הבית אפרים שם, דהנה ל' תוס' והרא"ש הוא דכיון דסופו להתפשט כל החתיכות מסייעות לבטל, ויל"פ דאין כונתם רק דכיון דלא אמרי' חנ"נ ממילא דכל החתיכות מסייעות לבטל, אלא היינו להיפך דמה דלא אמרי' בזה חנ"נ הוא מכח דכל החתיכות מצטרפות לבטל, והיינו דכיון דסוף האיסור להתפשט בכל החתיכות חשיב דהתערובת דהאיסור הויא בכל החתיכות, וע"כ כולן מצטרפות לבטל האיסור, וממילא דל"ש בזה דין חנ"נ כיון דהאיסור גופי' מתבטל בכל החתיכות, והיינו דהגם דודאי כ"ז שלא נתערב האיסור בכל החתיכות לא נתבטל כיון דאכתי טעמו נרגש, (ול"ד לדינא דב' קדירות, דכיון דהוו של אדם א' וסופן להתערב מצטרפות ב' הקדירות לבטל, לד' הרשב"א שהובא בשו"ע סי' קי"א, דהתם אירי רק במב"מ דאין אוסר רק מדרבנן ולי"ב נתינת טעם, אך במבשא"מ דהאיסור נו"ט בקדירה א' ודאי ל"ש שתצטרף הקדירה הב' לבטל, וגם התם איירי רק בדהוי הספק על ב' הקדירות), מ"מ כיון שסופו להתפשט ולהתבטל ל"מ למעבד חנ"נ, ולפ"ז נר' דלו משכחת גוונא דסופו להתפשט דיתפשט האיסור ויצא מחתיכה זו, אך לא יתערב בחתיכות אחרות המבטלות אותו אלא יהי' עומד לעצמו, וכן בגונא דאין סוף האיסור להתפשט מן ההיתר אלא סוף חלק מההיתר להתפשט מן האיסור, שפיר אמרי' בזה חנ"נ ול"ח כסופו להתפשט, ודו"ק.

ונ' ראי' לזה, דהנה דעת הרמב"ן והר"ן דטיפת חלב שנפלה על החתיכה ויש נו"ט בחתיכה ה"ז אוסר את כל החתיכות אפי' בלא ניעור, ואף אם אין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה, ולא ס"ל לכללא דאין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר יכול לילך, וצ"ע דמ"ט לא נימא דהפליטה היוצאת מהחתיכה לא נעשית מעיקרא נבילה כיון שסופה להתפשט וליפרד מהחלב הבלוע, וגם תוס' בחולין דצ"ו: ודעימי' דפליגי ע"ז, הוא רק משום דס"ל דל"מ חנ"נ לאסור במקום שאין האיסור יכול לילך, אך לא פליגי דליכא ע"ז חנ"נ כלל, וי"ל בזה בכמה אנפי ופשוט, אך לפמש"נ דדין סופו להתפשט הוי רק משום דסופו להתפשט ולהתבטל, ודמשו"ז דייני' לי' שה"ה בטל בכל החתיכות ול"מ למעבד חנ"נ, הרי דל"ש זה כלל התם דהאיסור אין סופו להתתבטל, וז"פ.

ולפ"ז נ' לישב גם הקו' מ"ט פרכי' דחלב נבלה הוא הרי סופו להתפשט, ובהקדם דהנה יש להסתפק בהא דהחלב שנבלע בבשר נאסר משום בב"ח, האם היינו רק מכח שחלב זה קיבל ובלוע בו טעם בשר וע"כ ה"ה אסור, או דאף בלא הא שקיבל החלב טעם בשר נמי יש לאסרו מכח הא שהוא בלוע בבשר ונו"ט בו, ויש לאסור אף להבשר מכח זה, וראיתי בס' שלמי יוסף סי' קס"ב שהביאו מד' הגרע"א בתשו' סי' ר"ז, שמבו' בדבריו דלולי ד' הרמב"ן שאין בב"ח נאסר רק כשתרוויהו נו"ט זב"ז, יש לאסור להחלב אף לולי הא שנבלע בו טעם בשר, אלא מכח שה"ה בלוע בחלב ונו"ט בו, אך העירו שם דמד' הגרע"א בחולין דקי"ג במבשל חלב בחלב אין נ' כן, ועכ"פ אי נימא דיש לאסור החלב אף לולי הא שנבלע בו טעם בשר, הרי שלפ"ז ל"ש בזה כלל הא דסופו להתפשט, כיון דאיסורא דהחלב הוי מכח דה"ה בלוע בבשר, והבשר הרי לעולם לא יתבטל, וע"כ שפיר אמרי' בזה חנ"נ, אך אי נימא דאיסור החלב הוי מכח טעם הבשר הבלוע בו, הרי שטעם זה סופו להתפשט ולהתבטל, והי' בדין דלא נימא בזה חנ"נ.

וארווחנא בזה לישב היטב שי' הרשב"ם שהובא בתוס' חולין דק"ח: ד"ה אמאי, דס"ל דהנאסר חמור מן האוסר, ובנתערב הנאסר במינו הגם דאי' ס' אי"ז בטל למ"ד מב"מ לא בטיל, והק' ר"י ע"ז דא"כ מאי משני בסוגי' שם גדי אסרה תורה ולא חלב, הרי אכתי יש לאסור החלב מדרבנן כשאר איסורין ויאסור כל החלב שביורה, ועמש"נ בזה בסי' ?? סק"??, ולפמש"נ א"ש היטב, דאם נבא לאסור החלב משום דין חנ"נ דשאר איסורין, הרי ודאי דאין לאסרו רק משום דנבלע בו טעם בשר, וזה ל"מ כלל למעבד דין חנ"נ משום שסוף טעם זה להתפשט ולהתבטל בחלב שביורה, ורק אם אסרה תורה אף החלב, דממילא אין אנו צריכין לאסור החלב משום דבלוע בו בשר אלא יש לאסרו משום שה"ה בלוע בבשר, הרי דע"ז ליכא למימר שסופו להתפשט, ושפיר יש לומר בזה חנ"נ, וכמש"נ.

והנה בתוס' בחולין דקי"ב. ד"ה תרי גללי, פי' דשרי משום שהדם נגרר אצל המלח בשולים, והק' מ"ט לא נימא בזה אפשר לסוחטו אסור שכבר נאסר השומן מיד כשנטף מן הבשר משום הדם המעורב בו, עיי"ש בדבריהם וברא"ש סי' ל"ו, וצ"ע מ"ש בזה דין אפשר לסוחטו אסור הרי הדם הי' מתחילה סופו להתפשט וליגרר אצל המלח בשולים, וג"ז א"ש היטב למש"נ, דהגם דסוף הדם ליגרר אצל המלח בשולים מ"מ הרי לא יתבטל הדם עי"ז, וממילא דלי"ב לדינא דסופו להתפשט כלל, כיון שאין סופו להתפשט ולהתבטל, וכמש"נ.

אך באמת נ' דבלא"ה לק"מ מהתם, חדא די"ל דפירשו התוס' דמש"א שם לישדי תרי גללי מילחא היינו אף אחר שכבר נטף השומן והדם לכלי, וממילא דכבר נאסר מתחילה ועדין לא הי' סופו להתפשט, ועוד' נ' דאף אי איירי בשהניח הגללי דמילחא מעיקרא, מ"מ אין לחשבו סופו להתפשט, כיון דמיד כשנטף השומן נאסר ועדין ל"ה בזה לכח המלח הגורר להדם עד שהגיע לתחתית הכלי ונפגש עם המלח, דדין סופו להתפשט ל"ש רק כשכח הפישוט קיים כבר, ולא בכה"ג דקודם שהגיע לתחתית הכלי ל"ה בהדם כלל כח שעי"ז יתפשט, וע"כ הגם דסופו לירד לתחתית הכלי ושעי"ז יחול עליו כח המלח ויגררנו, ל"ח כלל כסופו להתפשט, וז"פ.

ב] בהך דינא דסופו להתפשט יל"ע מכ"ד, **א'**, קי"ל דבאיסור דבוק לא סגי דאי' ס' בכל הקדירה אלא בעי' שיהי' ס' בחתיכה זו בפנ"ע, והטעם פי' הש"ך ביו"ד סי' ע"ג דהוא משום דחתיכה זו ממהרת לבלוע וע"כ ה"ה נאסרת, ותו אף שנתפשט הטעם בכך הקדירה ל"מ דאפל"ס אסור וחנ"נ, ועי"ש בבי' הגר"א ובפרמ"ג בזה ועמש"נ בדין איסור דבוק בדברינו ב???, וצ"ב הרי הוי זה סופו להתפשט ומ"ט נאסרת החתיכה, וכנר' צ"ל בזה דרק כשכבר השתא יש בו כח להתפשט לא אמרי' חנ"נ, אך בכה"ג שממהר לבלוע באותה חתיכה ועדין אין בכחו להתפשט לכל הקדירה רק זמן מועט אח"כ ל"ח כסופו להתפשט, ועי' להל' שנת' כן על אופן אחר בשם הגרע"א.

**ב'** כתבו הריטב"א והר"ן בסוגיא דטיפת חלב, דאף אי נימא דאין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר יכול לילך, מ"מ יש לאסור לכל החתיכות בטיפת חלב שנפלה על החתיכה ויש בה בנו"ט באותה חתיכה ואף שלא ניער וכיסה, ומשום דודאי יוצא מעט מהבלוע מחתיכה זו אף בלא ניעור, עי' בדבריהם, וצ"ע דאי יוצא מחתיכה זו בלא ניעור מ"ט אמרי' בזה כלל חנ"נ והרי הוי סופו להתפשט, וא"כ אדרבה יצטרפו כל החתיכות לבטל, ועי' בחי' הגרע"א שם ובכו"ח תנינא סי' י' שכתב בד' הר"ן שמה שאין כל החתיכות מצטרפות לבטל הוא משום שבתחילה נבלע בחתיכה זו ועדין אין בזה כח להתפשט, ומכח זה תמה על הר"ן דא"כ בע"כ חזינן דאי' חילוק בין ההתפשטות באותה חתיכה להתפשטות בשאר החתיכות, וא"כ מה קשיא לי' להר"ן שם על ד' תוס' דמ"ש כמה חתיכות דקות מחתיכה א' גסה, הרי גם לדידי' מוכרח לחלק ביניהו.

ולכאו' הי' מקום לדון לישב עוד בזה, להמבו' בריטב"א דרק מעט יוצא מהחתיכה בלא ניעור, ודלא כהנר' בר"ן בזה, ולפ"ז י"ל דבסתמא אף אחר שיוצא המעט אכתי ליכא ס' בחתיכה כנגד הבלוע בה וע"כ שפיר אמרי' חנ"נ ואוסר כל החתיכות כולן.

אמנם יל"ד בזה, דאכתי מה כתבו הראשונים דל"ש לומר בזה אין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר יכול לילך משום דיוצא גם מעט מהבלוע, די"ל דבכה"ג אכתי חשיב שאין הנאסר יכול לילך, דהרי מכח הבלוע שנפלט לא היינו אומרים חנ"נ כיון שסופו להתפשט, ואך דאף בלא בלוע זה יש לנו לומר חנ"נ מכח שאר הבלוע שאין סופו להתפשט, וא"כ י"ל דאף דיוצא מהחתיכה גם מעט מהבלוע, לא סגי בזה לאסור, דאין הנאסר אוסר רק במקום שהאיסור שמחמתו נהי' החנ"נ יכול לילך, אך מה שהולך עמו איסור שלא נעשה חנ"נ מחמתו, כיון שהי' סופו להתפשט, י"ל דל"מ מידי, ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דבחוו"ד סי' ק"ה סק"י בקושיתו על המג"א נקט דסגי בזה לחשבו שהאיסור יכול לילך, ובהג' האמ"ב שם כ' לישב ד' המג"א דל"מ רק אם "האוסרו" יכול לילך, עיי"ש.

ושמעתי לישב לפ"ז שי' הרשב"א דס"ל דבצלי היכא דאיכא ס' בכל החתיכה כנגד האיסור נאסר מ"מ כדי נטילה, וצ"ע דמ"ט לא יחזור כדי נטילה זה ויאסור לכל החתיכה מדין חנ"נ, ולד' האמרי ברוך ניחא, דכיון דאין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר יכול לילך, ע"כ אין לאסור לכל החתיכה, כיון דמה שהולך לכל החתיכה הרי אין בכחו כלל לאסור כיון שהוי סופו להתפשט, וכל מה שנאסר הכדי נטילה הוא משום בליעה שאין בכחה להתפשט בכל החתיכה, וממילא דאין לאסור לכל החתיכה משום שאין בליעה זו האוסרת הולכת יחד עם הנאסר, וא"ש היטב, ואי דתיקשי לדעת הר"ן דס"ל כהרשב"א בצלי ולדידי' ליכא לישב כן דהרי איהו ס"ל דהנאסר אוסר אף במקום שאין האיסור יכול לילך, פשוט דלהר"ן לטעמי' לק"מ דס"ל דלא אמרי' חנ"נ בחצי חתיכה דאי"ז דומיא דבב"ח.

**ג'** עי' חזו"א סי' י"ז מה שדן בפלוג' המהר"מ והסמ"ק שהובאה ביו"ד סי' צ"ב בטיפת חלב שנפלה על הקדירה מבחוץ, מכח דינא דסופו להתפשט, יעו"ש בכל דבריו בזה.