שיעור טז סימן רו סעיף ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור טז**

**~ סימן רו סעיף ג ~**

[סימן רו סעיף ג] כל אלו הברכות צריך שלא יפסיק בין ברכה לאכילה. הגה: יותר מכדי דבור.

# הפסק בשתיקה של יותר מכדי דיבור

ובמשנ"ב (ס"ק יב) ביאר דלכתחילה אסור להפסיק אפילו בשתיקה בעלמא, אך לעניין דיעבד יש חילוק דאם שח בין הברכה לאכילה צריך לחזור ולברך, אך אם הפסיק בשתיקה, אפילו אם הפסיק יותר מכדי דיבור, א"צ לחזור ולברך כל שלא הסיח דעתו בינתיים. ובשעה"צ (ס"ק יג) ביאר דכיון שנחלקו הראשונים האם שתיקה יותר מכדי דיבור נחשבת כהפסק, אמרינן דספק ברכות להקל.

ומקור דברי השעה"צ הוא מהמג"א (ס"ק ד) שהביא מש"כ הבית יוסף בשם השבלי הלקט שאם בירך על המאכל או על המצוה ונשתהה יותר מכדי דיבור חשיב הפסק אפילו בדיעבד וצריך לחזור ולברך. אך הביא שהאבודרהם חולק על זה וכתב דשתיקה אינה נחשבת כהפסק בין אם הפסיק לזמן מרובה ובין אם הפסיק לזמן מועט, ואינו צריך לחזור אא"כ דיבר בינתיים. ולכן מספק אינו צריך לחזור ולברך דספק ברכות להקל.

והנה בהגהות הרעק"א הביא בשם ספר פרח שושן שדחה את הראייה מדברי האבודרהם, דהנה באבודרהם (הלכות ברכת המזון) נשאל במעשה שאירע בראש חודש טבת שהעולה לתורה טעה ובירך בתחילה על ספר תורה של חנוכה, ואז הודיעו לו על טעותו וגללו את הספר תורה לפרשת ראש חודש, וכתב האבודרהם דיש שאמרו שצריך לחזור ולברך שוב ברכת התורה כיון שהיה הפסק רב עד שגללו, וגם שברכתו הייתה על הקריאה של חנוכה, ולא מועילה ברכתו על הקריאה של ראש חודש.

אך האבודרהם שם דחה דאין צריך לחזור ולברך דכיון שהפסיקו רק בשהייה לא חשיב הפסקה [ולעניין מה שטען השואל שם שבירכו על פרשה אחרת דחה האבודרהם שהברכה היא על עצם הקריאה בתורה, ודעתו לברך על כל הפרשות], ומזה הוכיח המג"א דס"ל לאבודרהם דהפסק של שהיה בעלמא אינו נחשב כהפסק. אך הפרח שושן דחה את הראיה דהתם ההפסק הוא בשביל לגלול והרי זה מפסיק לצורך הקריאה, אך המפסיק שלא לצורך הוי הפסק אפילו בשהייה בעלמא.

אמנם לדינא כבר נתבאר שהמשנ"ב הכריע כדעת המג"א דאם הפסיק בשתיקה בעלמא אפילו יותר מכדי דיבור לא יחזור, משום דחיישינן לדעת האבודרהם דשתיקה בשהייה לא נחשבת כהפסק, והיינו דלדינא נקטינן בדעת האבודרהם דהפסק של שהייה אינו נחשב כהפסק, ואף דמוכח מדברי המשנ"ב שאם מפסיק לצורך המצוה אינו נחשב כהפסק, ואף לכתחילה שרי להפסיק לצורך כך (כמו שיבואר בסמוך), מכל מקום המג"א דקדק מלשון האבודרהם דכל שהייה נחשבת כהפסק, ולכן בדיעבד אינו צריך לחזור ולברך דסב"ל.

# שלא לשהות בין קריאת המגילה לברכת 'הרב את ריבנו'

הנה נתבאר דלכתחילה אסור להפסיק אפילו בשהייה בעלמא בין הברכה לאכילה, ובמשנ"ב (ס"ק יא) כתב דהוא הדין לעניין ברכת המצוות שלכתחילה אין להפסיק בין הברכה למצווה. עוד מצינו ביד יהודה (סימן יט ס"ק א) שגם בברכה שלאחר המצווה צריך להקפיד ולברך מיד ולא לשהות אפילו בשתיקה בעלמא בין קיום המצווה לברכה שלאחריה, וע"ש שלכתחילה לא ישהה אפילו פחות מתוך כדי דיבור.

ולפי זה יש להעיר בעניין ברכת 'הרב את ריבנו' שמברכים אחר קריאת המגילה דהנה מצינו שנחלקו הראשונים אם ברכת הרב את ריבנו נחשבת כברכה שלאחריה, או שתיקנו ברכה זו לשבח והודאה על הנס, והברכה אינה קשורה למגילה, ובטור (סימן תרצב) הביא דדעת העיטור שמותר לדבר באמצע קריאת המגילה, משום שהברכה שלאחריה היא רק מנהג, והטור חלק כיון דסו"ס תיקנו ברכה לאחריה אסור להפסיק. וע"ש בבית יוסף שביאר דדעת העיטור כדעת הר"ן במגילה (יב, א מדפי הרי"ף) שביאר דהטעם שברכת הרב את ריבנו פותחת בברוך ואינה נחשבת כברכה הסמוכה לחבירתה [וכמו בק"ש דקריאת שמע אינה הפסק, וברכת אמת ויציב אינה פותחת בברוך], משום דברכה זו אינה קשורה לברכה שלפניה אלא היא ברכה בפני עצמה [ובתוס' רבינו פרץ בברכות (מו, א) ביאר דהטעם שהיא פותחת בברוך הוא משום שקריאת המגילה ארוכה ואינו דומה לקריאת שמע ע"ש, ומשמע דס"ל שהיא נחשבת כברכה שלאחריה, ורק משום שהמגילה ארוכה היא פותחת בברוך].

ומעתה נראה דלדעת הטור דגדר ברכת הרב את ריבנו היא כברכה שלאחריה, יש להחמיר שלא להפסיק בין סיום קריאת המגילה לברכת הרב את ריבנו יותר מתוכ"ד.

והנה מבואר בשו"ע (סימן תרצ סעיף יז) שכשהוא גומר לקרוא חוזר וכורכה כולה ומברך, ויל"ע מדוע אינו נחשב כהפסק בין קריאת המגילה לברכת הרב את ריבנו, וצ"ל דהפסק זה נחשב כצורך המגילה ואינו נחשב כהפסק [ובאמת נחלקו האחרונים מה הטעם שמגלגלים את המגילה קודם שמברכים הרב את ריבנו, דהמג"א (שם ס"ק יט) כתב שעושים כן כדי שיהיה ניכר שהברכה אינה על המגילה, אמנם המשנ"ב פירש דעושים כן משום שגנאי הוא למגילה שתהיה מונחת כך, ולדבריו צ"ל דגלילה זו נחשבת כצורך המגילה ואין בזה משום הפסק].

אך עדיין יל"ע שאף שהגולל מפסיק לצורך גלילת המגילה, איך מותר לכלל הציבור להפסיק בין הקריאה לברכה, ומדוע לא נאמר לציבור שיברך כל אחד לעצמו מיד לאחר סיום קריאת המגילה [דחיוב ברכה זו היא על כל יחיד ויחיד, ועיין באורחות רבינו (חלק ג עמוד קעד) שהסטייפלער נהג לברך ברכת הרב את ריבנו לעצמו], וצ"ל דמשום מעלת הברכה 'ברוב עם' אמרו דעדיף שימתינו וישמעו כולם את הברכה מהבעל קורא שמברך.

אך יש ליזהר דמיד לאחר שסיים לגלול את המגילה יברך ברכת הרב את ריבנו, ולכתחילה לא ישהה כלל אפילו זמן מועט. ובדיעבד אם הפסיק בשהייה יש לדון אם יכול לברך, שהרי לדעת חלק מהראשונים בשהייה מרובה הוי הפסק, ואף שלעיל נתבאר שמספק אמרינן דלא חשיב הפסק, אך כאן לא נאמר דמשום הספק יברך שהרי ספק ברכות להקל. ומ"מ לדינא נראה שיש להקל שיכול לברך דהוי ספק ספיקא דשמא הלכה כהאבודרהם שגם בהפסק מרובה א"צ לחזור ולברך, ושמא ההלכה כדעת הראשונים דברכת הרב את ריבנו אינה נחשבת כברכה שלאחריה.

ונראה דאם הבעל קורא שח אחר קריאת המגילה קודם הברכה שלאחריה, עדיף שאחד מן השומעים יברך ברכת הרב את ריבנו [ואין לומר שאף אם שח יכול ה'בעל קורא' לברך ולהוציא את הציבור מדין 'ערבות', שהרי נחלקו האחרונים אם מי שאינו מחוייב יכול להוציא אחרים מדין ערבות כשהם בקיאים (כמובא במשנ"ב סימן רעג ס"ק כ) ואכמ"ל].

# הפסק בפעולה בין הברכה לאכילה

כתב המשנ"ב (ס"ק יב) כשאוכל אגוז ישברנה ואחר כך יברך, דאין כדאי להפסיק הרבה בין הברכה לאכילה, ועוד שמא לא ימצאנה יפה ואינה ראויה לברכה עכ"ל. והנה לשון השערי תשובה (בסימן רב ס"ק א) שלא יברך עד שיפתח את הפרי, 'משום שהשבירה הוי הפסק' ומשמע מלשונו שההפסק הוא בפעולת השבירה דהוי מעשה של הפסק, אמנם מלשון המשנ"ב נראה שההפסק הוא בזמן השהייה בין הברכה לאכילה. וכן משמע מלשון המשנ"ב לעיל (סימן קסז ס"ק ד) על מש"כ השו"ע שם (סעיף א) דצריך לחתוך מעט מן הפת קודם הברכה, דביאר המשנ"ב הטעם 'כדי שלא יהיה שיהוי רב בין הברכה לאכילה', ומשמע שההפסק הוא בשיהוי הזמן שיש בפעולה זו [וע"ע בשיעורים בסימן קסז שהארכנו בזה].

ויש נפק"מ בזה באופן שבירך על הפת והכניס חתיכת פת לפיו, ועדיין לא בלע מן הפת האם יכול להמשיך ולחתוך, דלפי מש"כ השערי תשובה יש למעט מלעשות פעולות נוספות בין הברכה לאכילה, אכן מנהג העולם שהמברך ממשיך וחותך אף קודם שבלע מהפת, משום דסמכו על משמעות המשנ"ב דכל החשש הוא רק אם הוא שוהה זמן מרובה, וכיון שחיתוך הפת אינו מעכבו מלבלוע את הפת אין איסור בזה.

# שצריך לקלף הפרי ולשבור האגוז קודם הברכה

ובעיקר מה שמבואר במשנ"ב דכשאוכל אגוז ישברנו ואחר כך יברך, הנה מקור הדברים מהשערי תשובה לעיל (שם), ושם מבואר דכן הדין גם באופן שצריך לקלף את הפרי דנראה שיברך תחילה ואחר כך יקלף את הפרי, משום שהפרי נקרא 'שלם' אף לאחר הקילוף, אם הקליפה אינה ראויה לאכילה. ומשמעות דבריו דדווקא באגוז ובפרי שקילופו אינו מחסר ממעלת השלם שלו, אמרינן שישבור ויקלף קודם הברכה, אך בפרי שקליפתו ראויה לאכילה יברך תחילה ואחר כך יקלף כדי שיברך על פרי שלם, ואין לחוש בהפסק שאחר הברכה משום שהוא הפסק לצורך האכילה. וכן נראה לעניין 'אגוזי מלך' שכששובר את הקליפה שלו האגוז בעצמו נשבר, יברך עליו קודם השבירה דעדיפה מעלת ה'שלם' אף שיפסיק בין הברכה לאכילה לצורך שבירת הקליפה.

ואם פותח את הפרי לבדוק אם יש בתוכו תולעים, נכון לחזור ולסוגרו ולברך עליו שיראה שהוא שלם בזמן הברכה, וכ"כ הכף החיים (סימן רב ס"ק ד), וכעין זה מטו משמיה דהחת"ס (בקובץ מבית לוי חלק יז עמוד נה) שכשאכל תפוח היה מקלף את הקליפה ברצועה אחת גדולה, ובשעה שבירך כיסה את התפוח בקליפתו כדי שיראה כאילו שהוא שלם. אמנם נראה דבאופן שהוציא את הגרעין מתוך הפרי אינו צריך לכך, דבלא"ה הפרי אינו נחשב כ'שלם', וכמו שמצינו ברמ"א (סימן רי סעיף א) דפרי שהוציאו ממנו את הגרעין הוא לא נחשב כשלם לעניין בריה, ונראה דה"ה לעניין דין שלם דבלא הגרעין אינו נחשב כ'שלם'.

ולעניין האוכל תפוז נראה דאפשר לקלף אותו קודם הברכה, שהרי הוא נשאר 'שלם' משום שהקליפות אינם ראויים לאכילה וכנ"ל, אך צ"ע אם מותר לשבור את התפוז לפלחים כי עדיין כל פלח ופלח נחשב כ'שלם', או שאם שובר הוא מפסיד בכך את מעלת ה'שלם'.

# לעשר בין הברכה לאכילה

אם בירך על המאכל וקודם שאכל ממנו נזכר שצריך לעשרו, נראה דיכול לעשר בין הברכה לאכילה, ואפילו בטבל ודאי שהוא מברך על המעשר יברך ויעשר, דדעת החזו"א שהמברך על ההפרשה, חייב להפריש דווקא ע"י דיבור, דלא תיקנו ברכה על הפרשה במחשבה כיון שאינו עושה מעשה, ומ"מ לא הוי הפסק כיון שהוא לצורך האכילה. וכן נראה גם לעניין דמאי דיכול לומר בפיו את נוסח המעשר כיון שהוא לצורך האכילה [ואינו יכול לעשר במחשבה בלבד, דאף שלעניין תרומה ילפינן דמהני אפילו במחשבה כתב החזו"א (סימן טו ס"ק ה) שעיקר דין מעשר במחשבה לא מצינו בהדיא, ולכן יכול לומר את נוסח ההפרשה ואינו הפסק כיון שהוא לצורך האכילה וכנ"ל, וע"ע בספר משפטי ארץ (מעשרות פרק י באות ט ובהערות שם) שהאריך בזה, ויל"ע אם את הנוסח של התרומה לא יאמר כיון שאפשר במחשבה ונראה בחזו"א שיש להקל בזה וצ"ע].

[המשך סעיף ג] כל אלו הברכות וכו' צריך להשמיע לאזניו, ואם לא השמיע לאזניו יצא ובלבד שיוציא בשפתיו.

# ברכה ע"י הרהור

וכתב המשנ"ב (ס"ק יג) שאם הרהר בליבו את הברכה לא יצא. והנה בשו"ע (סימן סב סעיף ד) שאם הרהר קריאת שמע מחמת חולי או אונס יצא, אמנם ביאר המשנ"ב שם (ס"ק ז) דאינו יוצא לגמרי דהא קיי"ל שהרהור לאו כדיבור דמי, אלא שהקב"ה יקבע לו שכר על זה. אמנם בביאור הלכה שם (ד"ה יצא) הביא דיש אומרים שיוצא לגמרי, ולכן החיי אדם הסתפק במי שבירך ע"י הרהור אם כשעבר האונס מותר לו לחזור ולברך, ומסיק שם שבברכת המזון ודאי יחזור ויברך, ובשאר ברכות החוזר ומברך לא הפסיד.

ולעניין תפילה מבואר בשו"ע (סימן צד סעיף ו) דחולה שאינו יכול להתפלל יהרהר הברכה בליבו, ושם במשנ"ב (ס"ק כא) הביא שם מחלוקת אחרונים די"א שתפילה מועילה ע"י הרהור, מכל מקום סיים דאפשר שיוצא בזה בדיעבד, ואינו צריך לחזור ולהתפלל אפילו אם הבריא. וציין למש"כ לעניין קריאת שמע (בסימן סב).

ונראה דכיון דלא הוי ברירא ליה למשנ"ב שאם התפלל בהרהור דא"צ לחזור ולהתפלל, וכתב זאת רק בלשון 'אפשר', וגם ציין למש"כ בסימן סב ששם הביא מחלוקת בזה. לכן נראה דלכתחילה אם עבר האונס והוא יכול לחזור ולהתפלל צריך להתפלל ולהתנות שאם יצא במה שהתפלל בהרהור הרי הוא מתפלל בתורת נדבה, וכמו שמצינו במשנ"ב (סימן קח ס"ק לב) דכל שיש מחלוקת פוסקים לכתחילה יחזור ויתפלל ויתנה דאם אינו חייב תפילתו תעלה לנדבה, וא"צ לחדש דבר דכיון שיש דיעות שצריך לחזור ולהתפלל אין לך חידוש גדול מזה. אמנם אין זה חיוב גמור לחזור ולהתפלל ואם קשה לו לחזור יש להקל.

**הדינים העולים:**

1. אסור להפסיק בין הברכה לאכילה אפילו בשהיה בעלמא ואפילו פחות מכדי דיבור.
2. בדיעבד אם הפסיק א"צ לחזור כיון שלדעת האבודרהם אין בזה משום הפסק.
3. גם בברכת המצוות אין להפסיק בין הברכה לקיום המצוה, וכן הדין גם בברכה שלאחריה.
4. נראה במשנ"ב שהאיסור להפסיק הוא רק אם מחמת כן יש עיכוב באכילה, ולכן נהגו להמשיך ולחתוך את הפת אף קודם שבלעו ממנה דהאכילה אינה מתעכבת בכך.
5. צריך לקלף את הפרי ולשבור את האגוז קודם האכילה, ואם הפרי יאבד את מעלת שלם יברך ורק אח"כ יקלפו או ישברנו. וצ"ע אם פלח של תפוז נחשב כשלם.
6. מותר לעשר בין הברכה לאכילה כי הוא צורך האכילה.
7. המברך בהרהור בברכהמ"ז חוזר ומברך ובשאר ברכות החוזר ומברך לא הפסיד, ולעניין תפילה הביא המשנ"ב פלוגתא והסיק דאפשר שאם התפלל בהרהור אינו חוזר ומתפלל, ונראה דאם יכול יחזור ויתפלל ויתנה שיהיה בנדבה.