6 דחוי ו
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' ט"ו מנ"א התשס"ד

בדין דחוי - סי' ו'

א] זבחים דע"ג: דאמר רבא השתא דאמרי רבנן לא נקריב אי נקריב לא מרצה, ומותבי' עלה מהא דתנן בד"א בכהן נמלך וכו', ומשני אלא הא כמ"ד בעלי חיים נדחין הא כמ"ד בעלי חיים אינן נדחין, ותמה הגרע"א שם, ז"ל, ותמיהני הא מיד אחר שמלק א' למעלה נדחה זו מלהזות דשמא חטאת היא ודמה למטה, וא"כ אז נעשה דחוי בין מליקתו להזאתו, וצע"ג, ועיי"ש מה שדן לישב ובסוף דבריו דחה לזה, עכ"ד, וע' בסי' ה' שהארכנו בזה, והבאנו ד' האבנ"ז והחזו"א בזה, עיי"ש.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בפשוטו שורש פסול דחוי הוא, דכיון דהשתא לא חזי נדחה מהקרבה ותו לא הדר חזי להקרבה.

אמנם הנה מצינו בכ"ד פסול דחוי, אף בשלא הי' רגע א' דל"ה חזי להקרבה, והוא חדא במתני' פסחים דצ"ו:, דהפסח שנמצא קודם שחיטת הפסח ירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו שלמים, ופירש"י דהטעם דאינו קרב הוא עצמו שלמים, הוא משום שקבעתו שעת שחיטה בשם פסח וזה שלא הקריבו דחהו בידים, וע"כ לא יקרב עוד הוא עצמו שלמים, דאי"ז מותר הפסח אלא פסח דחוי, עכ"ד, ובפשוטו הי' מקום לפרש דהוי זה דין בהלכות מותר הפסח, דכל הא דמותר הפסח קרב שלמים היינו רק היכא שלא דחאו מפסח, אך הנה בד' התוס' שם מפורש דהיינו משום פסול דחוי דעלמא, ועיי"ש שכתבו דאפי' רב דאמר אין בע"ח נדחין ופליג אר' יוחנן בפ' שני שעירי, היינו דוקא כגון דלא דחיי' בידים וכו', עכ"ד, והרי להדיא דאף הך דינא הוי משום פסול דחוי דעלמא, ואך דבזה מודה רב דאף בעלי חיים נדחין, כיון דאלים הדחוי דדחיי' בידים, ועמש"נ הטעם בזה להלן ??? ובסו"ס ב', וכ"ה מפורש גם בחי' רבינו דוד דהך מתני' הויא משום פסול דחוי דעלמא, ועיי"ש שכתב דהו"מ בגמ' למימר על הך מתני' דש"מ דבע"ח נדחין ודדחוי מעיקרו הוי דחוי, והרי דהא דאינו קרב שלמים הוי משום פסול דחוי דעלמא.

ולכאו' נ' ללמוד כן גם מסוגיית הגמ' שם דצ"ח., אהא דתנן התם דהמפריש פסחו ומת לא יביאנו בנו אחריו לשם פסח אלא לשם שלמים, ופריך עלה דאי מית אחר חצות היאך יביאנו לשם שלמים הא קבעתי' חצות, ומשני רב אשי דר"ש היא דאמר בעלי חיים אינן נדחין, והיינו דהגם דדינא דמתני' דנמצא אחר חצות ירעה אתיא אף כר"ש, ומשום דדחיי' בידים, אך במתו הבעלים דלא דחיי' בידים תליא בהפלוגתא אם בעלי חיים נדחין, ולכאו' מבו' מזה דעיקר הדין דכל שקבעתי' חצות אינו קרב הוא עצמו שלמים, הוא משום פסול דחוי דעלמא, וע"כ לר"ש דבעלי חיים אינן נדחין קרב הוא עצמו לשלמים.

ואמנם צ"ב בזה, מ"ש בהך גוונא פסול דחוי דעלמא, הרי לא נדחה בהמה זו רגע א' מהקרבה, שהרי היתה ראוי' ליקרב פסח, וכשהקריב פסח אחר מיד היתה ראוי' ליקרב שלמים, ומ"ש בה פסול דחוי דעלמא, ולכאו' פסולה פסול אחר הוא, דכיון דדחי לה בידים מהקרבתה נדחתה אף מליקרב שלמים, אך ל"ש פסול זה לפסול דחוי דעלמא.

ונ' ללמוד מזה, דאף פסול דחוי דעלמא אינו משום דכל דהשתא לא חזי נדחה ותו לא הדר חזי, אלא שורש פסול דחוי הוא, דמה שנדחה מהקרבה פוסלו לעולם ליקרב, ו"מעשה הדחוי" הוא שפוסלו ליקרב, וכגון הא דמזבח שנפגם כל קדשים שהיו קדושים באותה שעה פסולין, אין הטעם בזה משום דשעה א' ל"ה ראויים להקרבה, וע"כ תו לא הדר מיחזו להקרבה, אלא הטעם בזה, דכיון דבשעת פגימת המזבח נדחו מהקרבה, הרי דמה שנדחו מהקרבה הוי זה מעשה הפוסלן ליקרב לעולם.

ואשר ע"כ ניחא דאף דינא דמתני' דפסח שנמצא קודם שחיטת הפסח דנדחה ואינו קרב הוא עצמו שלמים, נמי הוי מדין דחוי דעלמא, דהגם דל"ה רגע א' שלא הי' ראוי ליקרב, מ"מ כיון שהקריב פסח אחר ודחה לפסח זה מדינו, הוי זה מעשה דחוי על פסח זה, ונפסל ליקרב לעולם.

ג] ונ' עוד מקור לזה, ממש"כ רש"י כריתות דכ"ז., ז"ל, בעלי חיים נדחין וכו' או לא וכו', ואי קשיא לפשוט לי' מדקי"ל חטאת שכיפרו בעלי' מתה, אלמא נדחין, הלכה למשה מסיני הוא ואין למידין מינה, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דההלכתא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הויא משום פסול דחוי דעלמא, ואך דלא ילפי' מינה דבעלי חיים נדחין, דאין למדין מהלכה, וצ"ב דבפשוטו ההלכתא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הוי דומיא דשאר חטאות המתות, ומ"ש זה לפסול דחוי.

ונ' בביאור ד' רש"י, ע"פ המבו' בסוגיית הגמ' בפ' ולד חטאת דהא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הוי רק בדהויא החטאת דחוי', וע"כ לדעת רבנן בעי' שתהא אבודה דאית בה דחוי, וגם לדעת רבי אמרו שם דהוא משום דמפריש לאיבוד כאבוד דמי, ונת' במק"א בדעת רש"י דהיינו דאי"ב דחוי דאיבוד, אך בלא דחוי דאיבוד ליכא דין מיתה, ונ' ללמוד מזה, דהא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה אי"ז הלכתא בעלמא כשאר חטאות המתות, דא"כ מ"ט בעי' שאף תהא החטאת דחוי', ובשאר חטאות המתות ל"ב לזה, אלא גדר ההלכתא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הוא דהקרבת חברתה דוחה אותה מהקרבה, וע"כ הוא דמתה, וע"כ בעי' לזה דיהא גם דחוי בגופה שתהא אבודה, והיינו דההלכה דמתה הויא בדאית בה ב' דחויין, דחוי דאיבוד ודחוי בהקרבת חברתה.

וכן יש ללמוד גם מדעת רב הונא בפ' ולד חטאת דהכל מודים שאם משך א' מהן והקריבה השני' מתה, וצ"ב דלפ"ז נמצא דאיכא תרי גווני דחטאת שכיפרו בעלי' מתה, חדא היכא שנתכפר בשאינה אבודה דאבודה מתה, ועוד היכא שמשך ונתכפר באבודה דשאינה אבודה מתה, וצ"ב מנלן תרי דיני חטאת המתה, הרי בההלכה לא נאמר אלא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה, וממ"נ או דהיינו בכיפר בשאינה אבודה, או דהיינו במשך, (אך במק"א הבאנו ד' מהר"י קורקוס דבאמת הוי זה ב' חטאות המתות, וזה משלים למנין ה' חטאות המתות, ואכמ"ל), ונ' דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הוא משום דהקרבת חברתה דוחה אותה, וע"כ בעי' שיהא אף דחוי בגופה, דכה"ג הוא דנדחית בהקרבת חברתה, וע"ז אמרי' דהיכא דמשך א' מהן והקריבה דהוי זה מעשה דחוי טפי, מהני זה לדחותה אף בלא דאית בה דחוי דאיבוד.

ועכ"פ לפ"ז מבו' ד' רש"י דקשיא לי' דנילף מינה דבעלי חיים נדחין, כיון דההלכתא דחטאת שמתו בעלי' מתה הוא משום פסול דחוי.

אך אכתי צ"ב, דהגם דהא שהיא מתה הוי משום דחוי, אך לכאו' אי"ז שייך לפסול דחוי דעלמא, דהוי משום דלא חזי השתא להקרבה ותו לא הדר חזי, אך בחטאת שכיפרו בעלי' הרי אין דחוי' מכח מה דהשתא לא חזיא להקרבה, שהרי חטאת נשיא דזכר היא, הויא חזיא השתא להקרבת עולה אלמלי שהי' דינה למיתה, אלא מעשה הקרבת חברתה דוחה אותה, ולכאו' אי"ז שייך לפסול דחוי דעלמא, ואמנם יש ללמוד מד' רש"י אלו כמש"נ לעיל, דאף פסול דחוי בעלמא הוא משום דמעשה דחויו מהקרבה דוחה ופוסל אותו, וע"כ שפיר אמרינן דהא דחטאת שכיפרו בעלי' מתה הוי זה משום פסול דחוי דעלמא, וז"ב.

ויש להוסיף בזה, דלמש"כ התוס' בפסחים הנז' דאפי' רב דס"ל דבעלי חיים אינן נדחין מודה בפסח שנמצא קודם שחיטה משום דדחיי' בידים, א"כ ה"נ ליכא למילף מחטאת שכיפרו בעלי' שמתה דבעלי חיים נדחין, דהתם דחיי' בידים, אך לכאו' אי"ז נכון, דהגם דהיכא שנמצאה לפני כפרה, חשיב דדחיי' בידים, אך באבודה בשעת כפרה לכאו' אי"ז דחי' בידים, ויל"ע בזה.

ד] ומעתה נ' לדון, דכיון שנתבאר דאין מציאות דחויו מהקרבה דוחאתו לעולם, אלא מעשה הדחוי הוא שפוסלו ליקרב, הרי י"ל דלא מצי חייל פסול דחוי רק בשעת חלות הדחוי, וכל שבשעה שנדחה מליקרב לא חייל בי' פסול דחוי, תו ל"מ חייל בי' פסול דחוי, דמעשה הדחוי הוא רק בשעה ראשונה שנדחה מליקרב, אך אח"כ כבר לי"ב מעשה דחוי, שהרי כבר קודם לכן לא הי' ראוי ליקרב, וע"כ ל"מ חייל בי' פסול דחוי.

ונ' דוגמא לזה, ממש"א בתמורה דכ"ב: דאבודת לילה ל"ש אבודה, ואמרו שם דאף לרבנן דרק אבודה בשעת כפרה מתה, ואבודה בשעת כפרה לעולם הויא אבודה ביום, עד כאן לא קאמרי רבנן אבודה בשעת כפרה מתה אלא היכא דעיקר אבידתה ביום, אבל היכא דעיקר אבידתה בלילה לא, ונ' בביאורו ע"ד הנ"ל, שהרי הא דאבודה מתה הוא משום דהאיבוד דחי לה, וע"כ אמרי' דרק מעשה האיבוד הוא דהוי מעשה דחי', וע"כ כל שבשעת מעשה האיבוד לא חייל בה דחי' מהקרבה, תו אינה נדחית, דמציאות האיבוד ביום אינה דוחה אותה מהקרבה, כיון דאף קודם לכן כבר היתה אבודה, ורק היכא שעיקר אבידתה ביום חייל בה דחוי במעשה האיבוד, דבזה הוא שנדחתה מהקרבה.

ולפ"ז מיושב היטב קו' הגרע"א, דע"כ בחטאת שנתערבה בעולה לי"ב פסול דחוי למ"ד דבעלי חיים אינן נדחין, ולא אמרי' דמ"מ אחר שמלק א' מהן אכתי דחוי הוא, ויחול פסול דחוי בשעה זו דכבר שחוט הוא, אך לפמש"נ כיון דלא חייל בי' פסול דחוי בשעה שנתערבו זב"ז, תו אף אחר שמלקו לא חייל בי' פסול דחוי, שהרי ליכא מעשה דחוי נוסף אחר המליקה, אלא דחויו אחר המליקה הוא משום התערובת דחטאת בעולה שהיתה בחייו, וע"כ נמצא דאחר שנמלק כבר לי"ב מעשה דחוי, דמה שאינו ראוי ליקרב משום התערובת הרי כבר הי' קיים קודם לכן, וליכא מעשה דחוי השתא, וע"כ לא חייל בי' פסול דחוי.

ה] ובזה נ' לדון לישב גם מש"כ התוס' בזבחים די"ב. ובחולין דס"ט: והתורי"ד בקידושין ד"ז., דהא דהאומר רגלה של זו עולה, אינה נדחית, הוא משום שבידו להקדישה.

וראיתי להעיר ע"ד התוס', דאכתי תיקשי דכשמוכרה לאחר החייב עולה יחול בזה דחוי, דהשתא הוי כבהמה של ב' שותפין, שכבר אין בידו להקדישה, ועמש"נ בזה בסי' ד' סק"ו.

אך לפמש"נ יל"ד לישב בזה, דכיון דבשעה שהקדיש הרגל, לא חייל פסול דחוי, תו אף אחר שמכרה לאחר שכבר אי"ז בידו להקדישה לי"ב פסול דחוי, דרק מעשה ההקדש דהרגל הוא דדחי לה, דבדחוי מעיקרא עצם מעשה ההקדש הוא הוי מעשה הדחוי, דהיינו דמכח ההקדש הי' דינו שיחול בו דין הקרבה ולא חייל בי', וזהו עצמו הוא מעשה הדחוי, אך אח"ז כבר ליכא מעשה דחוי, כיון שכבר אינו ראוי להקרבה קודם לכן, ואשר ע"כ כיון דבשעה שהקדיש הרגל הי' זה בידו להקדישה כולה ולא חייל פסול דחוי, תו אף אחר שמכרה לאחר וכבר אין בידו להקדישה לא חייל בה פסול דחוי.

אך יש לפקפק בזה, שהרי הא דמעיקרא לא חייל בה פסול דחוי, הוא משום דבידו להקדישה, ולכאו' היינו דלא חשיבא כלל דחוי' מהקרבה, כיון שבידו להקדיש כולה, ולפ"ז נמצא דדחוי' מהקרבה חייל בשעה שמכרה לאחר, דבשעה זו הוא דנדחית מהקרבה, וא"כ הי' בדין דיחול בה פסול דחוי בשעה זו, ויש לפלפל בזה, וצ"ע כעת.

וע' עוד בסו"ס ב' מש"נ לפי דרך זו גדר הדין דבעלי חיים אינן נדחין, ועיי"ש שנתבאר לפ"ז מש"כ התוס' בפסחים דהיכא דדחיי' בידים מודה רב דבעלי חיים נדחין, ומש"כ התוס' ביומא דהיכא דלא חזי לעולם למה שהופרש לשמו הוי דחוי אף למ"ד דבעלי חיים אינן נדחין, ואכמ"ל בזה.