10. בגדר החיוב לדאוג למצוה קודם זמן קיומה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

# עיין שיעור שבת שובה פ"ד בענין זה

# בגדר החיוב לדאוג למצוה קודם זמן קיומה

### שיטות האחרונים בחיוב לדאוג קודם זמן החיוב לקיום החיוב

א] יש הרבה מצות שנתחיבנו על קיומם בזמן מסוים כגון שמירת שבת או שופר סוכה ולולב וכדו' ויש לעיין האם מחובת האדם כבר קודם הגעת הזמן לדאוג שיוכל לקיימם או שאין עליו חיוב לדאוג קודם הזמן ואם בהגיע הזמן הוא אנוס ולא יכול לקים המצוה יש לו פטור אונס וכן יש לדון לגבי איסורים שתלוים בזמן האם יש עליו חיוב כבר קודם הזמן לדאוג שלא יעבור על האיסור או שכל שבזמן האיסור הוא לא יכול לקים הלאו הוא אנוס ואין עליו חיוב כבר קודם הזמן לדאוג לקיום המצוה והנה מבואר בגמ' ר"ה ט"ז: שחייב אדם לטהר עצמו ברגל שנאמר בנבלתם על תיגעו ועיין טורי אבן שם שהקשה מה צריך לזה פסוק תיפוק ליה שהוא חייב בראיה בעזרה ובהבאת קרבן ראיה וחגיגה א"כ חייב לטהר את עצמו כדי לקים את חיובו וכתב שמצד חיוב הנ"ל זה רק חיוב כשמגיע הרגל ואין דין לדאוג קודם הרגל אבל נתחדש בפסוק שאדם חייב לדאוג קודם הרגל שיוכל לקים את חיובו ברגל ובפשוטו לפ"ז הוא חיוב מיוחד שהתחדש במצוה של עליה לרגל וכן עיין צל"ח פסחים ג: שכתב שהחיוב קרבן פסח זה רק מי שנמצא לאחר חצות קרוב לבית המקדש שיכול להספיק להגיע אבל מי שנמצא רחוק שלא יכול להגיע הוא נחשב אונס ואין עליו חיוב מראש לדאוג שיוכל לקים את חיובו בהגיע זמן קרבן פסח וכן עיין נשמת אדם כלל ס"ח אות ג' שכתב שאדם שאין לו שופר בעירו אינו חייב ללכת קודם ר"ה לעיר אחרת אבל בר"ה חייב לעשות הכל כדי לקים המצוה

אמנם עיין מנח"ח מצוה ה' אות י"ג ובאמרי בינה אבן העזר סל"ב ובאבני נזר או"ח סימן שכ"א ובלקח טוב כלל ו' [הובא בתורת היולדת פ"ב הערה ג'] שכתבו שפשוט שיש חיוב על כל אדם גם קודם זמן החיוב לדאוג שמתי שגיע זמן החיוב הוא יוכל לקים את החיוב ובטעם החיוב במנח"ח משמע שם שזה מכלל חיוב המצוה דהינו שמעיקר החיוב מוטל עליו לדאוג שיקים המצוה ואם הזמן שצריך לדאוג זה קודם המצוה א"כ הוא חייב לדאוג קודם אמנם באמרי בינה כתב שזה מכלל החיוב של ארור אשר לא יקים את התורה הזאת וגו' ובאבני נזר כתב שזה בכלל הדין מושבע ועומד בהר סיני דהיינו שמצד עיקר חיוב המצוה באמת כל זמן שלא הגיע זמן המצוה לא מוטל עליו לדאוג שיוכל לקיים המצוה אבל יש חיוב נפרד שמוטל על האדם לקים המצוה [ולגבי מכניס עצמו לאונס בחלקת יואב בקונטרס אונס אות ג' כתב שזה מצד לפני עור ובחוט שני שבת חלק א' כתב שזה בכלל המצוה ושמרתם את חוקתי ועשיתם אותם ויקרא י"ט] והנה עיין מנח"ח שהביא מרש"י ס"ט. שאין חיוב כרת על טמא וערל שלא עשה פסח רק אם יכל לאחר שש שעות להיטהר או למול וכן הוא בתוס' צ"ג. בד"ה אלא וכתב שזה סברא מיוחדת לגבי כרת ולכאורא הביאור שהכרת זה על מה שבפועל לא הקריב וכיון שבזמן החיוב לא יכל להקריב לא שייך לחיבו כרת ולאחרונים שזה חיוב נפרד ודאי א"ש [ואולי יש לחלק שכל מצוה של עשיה אם חפצא מסוים כגון מצה שופר לולב זה מכריח שיכין קודם החג דהרי לא יכול להכין בחג משא"כ מקרה צדדי שקרה לו וצ"ע]

והנה מבואר בגמ' סוכה כ"ה. שעוסק במצוה פטור מהמצוה והגמ' מביאה מקור מהא דהיו אנשים שהיו טמאי מתים ולא יכול להקריב קרבן פסח וביאר רש"י דמהא דהיה מותר להם להיטמא למת מצוה אפילו שלא יוכלו להקריב קרבן פסח ובהכרח שזה מדין עוסק במצוה שכל שמגיע מצוה לידך תעשה אותה אפילו שזה גורם שלא תוכל לעשות מצוה אחרת ועיין מנח"ח שם ובאבני נזר סק"ד שכתבו שמכאן מוכח שיש איסור להיטמאות שלא לצורך מצוה מצד החיוב קרבן פסח אפילו קודם זמן ההקרבה [אמנם עיין ריטב"א בסוכה במשנה שם שכתב שהחידוש של עוסק במצוה פטור מהמצוה שמותר לו להטמאות למת אפילו שמפקיע עצמו מהמצוה שיגיע זמנה אחרי זה וביאר הטעם כי עדין לא הגיע זמן החיוב והוא לא מחויב בזה וצ"ב] אמנם עיין או"ש פ"א מק"פ הי"א שכתב שבאמת כל מצוה אין חיוב לדאוג קודם קיום המצוה והקשה בד"ה וכיון מהא דמבואר בסוף פרק האשה שמילת זכריו מעכבתו מלשחוט הפסח וביאר רש"י כגון שער"פ בשבת שלא יכול למולם וקשה הרי הוא אנוס ועכשיו לא יכול למולם וכה"ג מבואר בגמ' שזה לא מעכב בקרבן פסח וכתב שמכאן מוכח שיש חיוב עליו כבר קודם הזמן לדאוג למולם שיכול להקריב קרבן פסח ולכן הוא לא נחשב אנוס וכתב שזה חיוב מיוחד בקרבן פסח שכיון שהתורה חיבה את כל ישראל ויש פטור של דרך רחוקה שמי שרחוק אין עליו חיוב בהכרח שחיבה התורה כל אחד שיהיה ראוי לקיום המצוה של קרבן פסח דהינו שכאן יש ילפותא מיוחדת במצות קרבן פסח שצריך לדאוג קודם ואין ללמוד מכאן לשאר מצות ומיושב הגמ' בסוכה דמבואר שיש חיוב לדאוג שיהיה ראוי להקריב קרבן פסח קודם אמנם עיין צל"ח שנקט שחיוב עליה לרגל משמעות התורה שכל אדם חייב לעלות ובהכרח שיש דין לדאוג קודם הרגל להיות בבית המקדש אבל קרבן פסח אינו כן וזה ודאי קשה כנ"ל

והנה מבואר בגמ' פסחים ג: שר' יהודה בן בתירא לא עלה לרגל ולא הקריב קרבן פסח ועיין תוס' שם ובראשונים שתמהו הרי הוא חייב בקרבן פסח ובעליה לרגל וחידשו תוס' שמי שאין לו קרקע בא"י הוא פטור ממצות אלו והנה מבואר מדבריהם שיש חיוב גם קודם הרגל לדאוג שיוכל לקים מצות עליה לרגל וקרבן פסח [והצל"ח כתב שקושיתם רק על עליה לרגל אמנם בראשונים שם מבואר שהקושיא על שניהם] אמנם יתכן שמצות אלו יש סיבה מיוחדת שמשמעות התורה שהוא צריך גם קודם זמן המצוה לדאוג לקיום המצוה

והנה שיטת המרדכי שאם נקרע לו הציצית בשבת מותר ללבוש הבגד כיון שהוא אנוס בקיום המצוה אמנם המג"א סי"ג נקט שמדרבנן יש איסור ורק שזה מותר מצד כבוד הבריות ודן בלא הכין מער"ש וכתב לדמות לגמ' לגבי אבנים של בית הכסא שאם לא הכין מערב שבת אסור לו לקחת בשבת מוקצה מצד קנס אפילו שיש כאן סיבה להתיר וה"ה כאן ועיין רעק"א שכתב לדיק מכאן שאם בשוגג הוא לא הטיל הציצית כה"ג לא קנסו אותו והוא יכול ללבוש הבגד ללא ציצית ולכאורא צ"ע דאם נימא שגם קודם זמן המצוה מוטל על האדם החיוב לדאוג שיוכל לקים את חיובו א"כ כאן שיודע שמחר ילבש הבגד והוא יתחיב בציצית א"כ בערב שבת הוא כבר חייב לדאוג שיהיה ציצית בבגד וכמו שצריך לדאוג קודם ר"ה שיהיה לו שופר בר"ה ועיין דרכי משה שהביא שהיו שנהגו שבטלית של שבת לא הטילו ציצית כי תמיד הם אנוסים וצ"ע כנ"ל ובפשוטו מבואר כאן חידוש שגם אם יש חיוב קודם זמן החיוב לדאוג שבזמן החיוב אדם יכול לקים המצוה כל זה בחיוב שכבר נמצא כמו ר"ה שזה ודאי יגיע וכדו' אבל חיוב ציצית שזה חל מכח הלבישה שזה דבר שמתחדש כה"ג אין חיוב מדאוריתא לדאוג שמתי שיגיע החיוב הוא יהיה יכול לקים המצוה ולכן אין חיוב לקבוע המזוזה קודם שמגיע לדור בה כדי שמיד שבא לדור יהיה מזוזה

### בחיוב לדאוג קודם שבת שלא יצטרך לחלל שבת

ב] והנה בפשוטו ה"ה לענין מצות עונג שבת וסעודת שבת זה תלוי בנ"ל האם יש חיוב קודם שבת לדאוג שיוכל לקים את חיובי שבת והנה שיטת הרי"ף שאסור לצאת בספינה ג' ימים קודם שבת מצד שמבטל עונג שבת וגם קודם ג' ימים מבואר שמותר מצד שאז זה כבר לא משפיע עליו ומבואר שללא זה היה חייב גם לדאוג קודם שבת לחיוב קיום עונג שבת אמנם יתכן ששם נלמד מפסוק שיש חיוב קודם שבת מצד שכתוב והיה ביום השישי והכינו את אשר יביאו דהינו שיש חיוב לדאוג קודם שבת לסעודת שבת ושאר דיני עונג שבת

והנה יש לעיין האם יש חיוב קודם שבת לדאוג שלא יצטרך לחלל שבת באונס או לצורך פיקוח נפש ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל ועיין גמ' בפרק ר"א דמילה שבמקומו של ר"א היו כורתים עצים כדי לעשות פחמים וסכין למילה ועיין תוס' יבמות י"ד. שזה כדי להראות את החיבוב מצוה ועיין או"ש פ"א מקרבן פסח דבפשוטו מבואר שאין חיוב להכין קודם שבת שלא יצטרך לחלל שבת בהיתר של דחית מילה אמנם יתכן שמילה לר"א זה היתר גמור והרי זה כקרבנות שבת ועיין מ"ב סימן שד"מ סקי"א שמי שנמצא במדבר שמותר לו לחלל שבת כדי פרנסתו שאם יש יום אחד שיודע שאז זה לא שבת הוא חייב לעשות מלאכה אז לכל ימי השבוע ועיין שער הציון שם סק"ט שמזה נלמד שאיש הצבא שחיב לעשות מלאכה שהוא מחויב לעשות הכל שהמלאכה תעשה מערב שבת ועיין מחנה ישראל פכ"ח שכתב שחייב להוציא את כל ממונו קודם שבת כדי שלא יצטרך לחלל וכמבואר ביור"ד סימן קנ"ז שאדם צריך להוציא את כל ממונו כדי שלא יעבור על לאו דאוריתא ומבואר בדבריו שיש חיוב לדאוג קודם שבת שלא יצטרך לחלל שבת ומבואר עוד שזה חיוב גמור שצריך להוציא על זה את כל ממונו ובפשוטו זה כדעת המנח"ח הנ"ל ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סוף סימן של"ח שכתב שחיבים להכין קודם שבת כל מה שנצרך לחולה וליולדת וכן הוא במנחת שלמה ח"א ס"ז אות ו' בד"ה ואף והנה בח"ח מבואר חידוש שזה לא חיוב ככל מ"ע שצריך עד חומש אלא שזה מכלל החיוב של האיסור שצריך כל ממונו

אמנם עיין במחנה ישראל שם שהוסיף שעל זה נאמר בתורה ששת ימים תעבוד ועשית כל מלאכתיך ויום השביעי שבת לא תעשה בו מלאכה שכונת התורה שצריך לדאוג משך השבוע שכל המלאכות יעשו ובשבת לא יצטרך לעשות מלאכה ולפ"ז יתכן שבאמת בעלמא אין חיוב לדאוג קודם זמן המצוה שיוכל לקים המצוה ורק בשבת יש ילפותא מיוחדת שזה כך

והנה מבואר בגמ' שאסור להפליג בספינה קודם השבת ג' ימים רק קודם ג' ימים ולצורך מצוה מותר אפילו ביום ו' והנה דעת הבעל המאור שהכונה שיצטרכו לחלל שבת בשבילו ובזה נתחדש שג' ימים זה נראה כמכין עצמו לחלל שבת וקודם ג' ימים מותר ובפשוטו איסור זה הוא רק מדרבנן ולכן לצורך מצוה זה מותר ועיין ריב"ש סימן ק"א שכתב מפורש שמדובר שנעשה שם מלאכות דאוריתא וכן פסק השו"ע סימן רמ"ח ס"ד והנה שיטת הבעל המאור שאסור למול בשבת אם יודעים שיצטרכו אחרי זה לחמם מים מצד פיקוח נפש ובפשוטו הביאור כמבואר בקה"י סימן ט"ו שיש חילוק בין תוך שבת לקודם שבת שתוך השבת שיש חיוב שמירת שבת בזה אסור לגרום שיצטרך לחלל שבת משא"כ קודם השבת ולכאורא מבואר מכאן שאין חיוב לדאוג קודם שבת שיצטרך לשמור שבת והנה היה מקום לומר שכיון שיש כאן חילול שבת בהיתר של פיקו"נ אין זה בגדר חילול שבת ולכן אין דין לדאוג לזה אמנם בפשוטו א"כ אין מקום לחלק בין קודם שבת לתוך שבת ובפשוטו סברת הבעל המאור לאסור בשבת זה מדאוריתא [וכדנקטו רוב האחרונים עיין מנחת אריאל שבת י"ט שהביא את דבריהם] והנה הבה"ל שם הביא באמת מהרדב"ז והמהר"י בן לב שנקטו שבאמת כל ההיתר שם זה רק אם יש ספק אם יצטרכו לחלל שבת אבל אם ודאי שיצטרכו לחלל שבת אין היתר לצאת אפילו לדבר מצוה אמנם יש לדון שגם שיטתם רק שזה איסור מדרבנן שהרי לגבי מילה ביום ה' המ"ב פסק שאין בזה איסור אפילו שזה יגרום חילול שבת אמנם יתכן ששם זה לא ודאי שיגרם חילול שבת אמנם עדין צ"ב לומר שהמחנה ישראל לעיל והמ"ב זה לשיטתו ועוד שגם לדעתו מצאנו שאסור לגרום שיצטרך לחלל שבת אבל לא מצאנו שחייב לדאוג שלא יצטרך לחלל שבת [ובשש"כ כתב שרופא שיודע ודאי שיצטרך ליסוע לביה"ח אין חיוב קודם שבת כיון שזה בשב ואל תעשה] ועוד שבמחנה ישראל כתב שחייב לדאוג בתחילת השבוע שמא לא יספיק לגמור ומבואר שגם במקום ספק חייב לעשות כן

ובפשוטו מבואר על פי הנ"ל שיש חילוק שכל דבר שיודע שיצטרך לעשות בשבת חייב לדאוג שזה יעשה קודם שבת ומצד החיוב של והכינו וגו' אמנם זה לא סיבה שאסור לו להיות במצב שיצטרך לחלל שבת ולפ"ז ודאי הדין כמבואר באגרות משה או"ח קמא סימן קל"א שרופא שיש לו משמרה בשבת חייב לעשות הכל להגיע שם קודם שבת אפילו שיעשה לו על ידי זה צער שהוא ללא משפחתו וכדו' וצ"ע על השש"כ פ"מ הערה ס"ד בשם הגרשז"א שהתיר בכה"ג מצד שזה דבר מצוה שהרי זה לא היתר על דבר שיכול לעשותו קודם שבת וכן הוא שם בפל"ב הערה ק"ד וכדמבואר במ"ב לגבי מי שבמדבר שחייב לטרוח שלא יצטרך לעשות חילול שבת בהיתר של פיקוח נפש אמנם מסברא הדבר צ"ע

והנה מבואר במ"ב סימן ש"ל סק"א בשם הס"ח שיולדת שקרבו ימיה ללדת מן הראוי שתכין כל צריכה קודם שבת כדי שלא תצטרך לחלל שבת ומבואר שזה רק ראוי אמנם הביאור דשם זה רק שיש חשש שתלד בשבת ויתכן עוד דשם זה התחדשות של פיקו"נ שיוצר בשבת ובזה אין חיוב קודם שבת לדאוג לזה וכנ"ל לגבי ציצית ורק דבר שודאי יצטרכו בשבת וכן הוא בשש"כ פל"ב הערה ק"א ק"ד ובפשוטו אם התחילו צירים קודם השבת חשיב שיש כאן כבר ודאי סיבה לחילול שבת וצריך ליסוע קודם שבת לבית חולים מעיקר הדין וכנ"ל

והנה עיין העמק דבר פ' קורח שכתב שמי שצריך בשבת לעשות מלאכה לצורך חולה וער"ש הוא יו"ט עדיף שיעשה ביו"ט מדין הקל הקל ובפשוטו הדבר צ"ע שהרי מבואר שמותר אפילו להכנס לסכנה קודם שבת אפילו שיצטרך לחלל שבת כל שכן שאין היתר לחלל יו"ט בשביל צורך של שבת אמנם לנ"ל א"ש שכאן שהנידון שאת הצורך של שבת יכול לעשות קודם שבת בזה ודאי שיש לו חיוב גמור רק שכאן שזה איסור בזה צריך להגיע לדין הקל הקל

והנה עיין נשמת אדם כלל ס"ח שחייל שחיב לחלל שבת אם יכול להחליף את שבת ליום אחר ודאי שהוא חייב דהרי בשבת יש לו ודאי דין לעשות הכל שלא יחלל שבת אמנם אם ביום ו' חייב לעשות מלאכה ובגלל זה לא יכול להתפלל כיון שזה דבר מצוה הוא חייב להחליף את זה לשבת כדין מפליג בספינה שמותר לצורך מצוה קודם שבת אפילו שיצטרך לחלל שבת אמנם לנ"ל אין זה דומה דשם כל ההיתר כי רק מכניס למצב של חילול שבת אבל כאן שהנידון שאת החילול הנצרך יעשה קודם שבת בזה ודאי שהוא חייב לעשות קודם שבת ובדבריו מבואר דלא כמ"ב לגבי מי שבמדבר אלא שקודם שבת אין חיוב לדאוג שלא יחלל שבת במקום מצוה [ועיין ספר משנת פיקו"נ סל"ו שהאריך בזה]

### בנידון האחרונים האם להעדיף מצוה חשובה שלא הגיע זמנה

ג] עיין מ"ב סימן צ' סקכ"ח שהביא מהרדב"ז ח"ד סי"ג שתפוס שהשר נתן לו רשות לצאת יום אחד ודן האם עדיף שיחכה ליוה"כ שהתפילה יותר חשובה או לפורים שיוכל לשמוע המגילה והכריע שכיון שעכשיו יש חיוב לפניו של יום זה אין לו לדחות דבר זה מפני חיוב של יום אחר ובחכם צבי סימן ק"ו ובנשמ"א כלל ס"ח חלק עליו והביא מהגמ' במנחות מ"ט שמסתפקת מוספין של היום או תמידין של מחר האם תדיר עדיף או מקודש עדיף והגמ' מכריעה ששניהם שוים ויעשה מה שרוצה ומבואר שדוחים חיוב של היום מפני חיוב של מחר שהוא יותר חשוב ולמסקנא איזה שירצה יעשה מצד ששני הדברים שקולים ולפ"ז תפילה של יוה"כ שזה יותר מקודש יעשה כמו שרוצה עכ"ד והנה בפשוטו נידון זה תלוי בכל הנ"ל דאם כל שלא הגיע עדין זמן החיוב אין מוטל על האדם קיום המצוה של מחר א"כ ודאי שחיוב של היום קודם אמנם אם נימא שאדם יש לו חיוב כבר קודם זמן המצוה לדאוג שיוכל לקים המצוה א"כ גם כאן יש לו חיוב כבר קודם זמן החיוב לקים את חיובו ואם המאוחר הוא חיוב יותר גדול הוא קודם ובפשוטו כל דיון הגמ' בדברים שניהם אותו דרגת חיוב רק הגמ' דנה מה עדיף אבל ודאי שאם אחד חיוב יותר אלים זה קודם

והנה הבאינו לעיל דמבואר ברש"י סוכה כ"ה שמותר להיטמאות למת מצוה קודם פסח אפילו שלא יוכלו לעשות את הפסח מצד שמצוה שעכשיו מוטלת עליו אין לדחותה מחמת חיוב של זמן יותר מאוחר ובאמת מבואר בגמ' זבחים ק. שאם כבר חל עליו חיוב פסח דהינו לאחר חצות אסור להיטמאות ע"ש ועיין מו"ק ט: שמצוה הבאה לידך שאי אפשר לעשותה על ידי אחרים אל תפלס אלא המצוה הבאה לידך עשה [ועיין חכם צבי הנ"ל] ועיין הגהות הגראמ"ה בסוכה כ"ה שהקשה שזה סותר לגמ' במנחות דמבואר שהגמ' דנה שידחה מוסף של היום בשביל קיום התמיד של מחר ותירץ שכיון שיש דין שימור לתמיד של מחר א"כ בזה שמקריב מוסף של היום הוא מבטל חיוב של עכשיו אבל באמת ודאי שחיוב של היום קודם לחיוב של מחר ובשפ"א זבחים צ. כתב שתמיד כיון ששמו שהוא תמיד ממילא חסרון של יום המחרת זה מחסר בחיוב של היום ועיין תשובה ט' שדן האם תפילין וסוכה ולולב מה עדיף וכתב שאין בזה נפק"מ שהרי ביחס לדאוריתא קודם סוכות ודאי שכיון שעכשיו חיב בתפילין זה לא ידחה מחמת חיוב של מחר וכן ביו"ט של סוכות שהוא פטור מתפילין ודאי שסוכה ולולב עדיף ומבואר דעתו כרדב"ז הנ"ל שכל שיש עליו חיוב עכשיו אין לדחותו מפני חיוב אחר של לאחר זמן אמנם עיין שאג"א סימן ס"ב בד"ה נחזור לענינינו ואילך שנקט שספק הגמ' גם במקרה הפוך שיש תמיד של היום ומוסף של מחר שהמוסף קודם וצ"ב החילוק בין זה לגמ' בסוכה ועיין אבי עזרי הלכות תפילה שכתב שרק במת מצוה שעל ידי שהוא טמא ממילא חל עליו פטור מקרבן פסח אמרינן שיעשה מה שמוטל עליו אבל במקום שישאר חייב רק לא יוכל לקים אמרינן שמה שחיוב יותר חשוב הוא קודם ויתכן עוד שדוקא שם שהעסק בדבר הראשון הוא הגורם שלא יקים השני אבל כאן עדין חיב בקרבן השני רק במקרה אין לו ובזה לא שייך הפטור של עוסק במצוה וצ"ע

וע"ש בדבריו שדן לגבי אם יש לו כוס יין אחד ויוצא יו"ט סמוך לשבת וכתב שבקידוש הלילה שזה דאוריתא רק בשבת ולא ביו"ט וודאי ששבת קודם אמנם לענין קידוש היום בזה דן שיו"ט זה יותר מקודש וזה תלוי בספק הגמ' דהינו שזה ודאי שיש חיוב לדאוג לקים חיובו גם קודם שהגיע זמן החיוב רק שיתכן שדבר שחובתו עכשיו הוא קודם וחיוב דרבנן זה ודאי לא סיבה להקדים

והנה עיין מג"א רע"א סק"א שאם יש לו כוס יין ויוצא ער"ש ביו"ט ישמור הכוס לשבת כיון שזה חיוב דאוריתא [והובא במ"ב סק"ב] ובפמ"ג שם הובא בשער הציון ג' הקשה שכיון שעכשיו יש לו חיוב דרבנן למה ידחה אותו בגלל חיוב של מחר וברעק"א תשובה ט' פשיטא ליה כשאג"א שודאי שחיוב דאוריתא של מחר קודם לחיוב דרבנן של היום אמנם עיין מחצית השקל ולבושי שרד שם שביארו שרק כיון שיכול לקדש על הפת לכן אמרינן שקידוש היום עדיף והנה הרדב"ז הזכיר גם שיכול לצאת לפורים והנה מגילה זה דבר קבלה ויש לדון שזה כמו דאוריתא ביחס לסתם תפילה בציבור ועיין ערוך השולחן שדן שקריאה של יום שזה דברי קבלה זה עדיף משל לילה [והנה מבואר בגמ' שנר שבת וקידוש היום נר שבת קודם מצד שלום בית ועיין חיי אדם שהקשה תיפו"ל שזה מגיע קודם ומזה הוכיח כחכם צבי אמנם לנ"ל א"ש שהקידוש דאוריתא וכן זה סיבה שזה יקדים

ועיין תוס' יומא ל"ד: שביארו שנחלקו רבי ורבנן לגבי האם ביש תמיד אחד האם עדיף להקריב בבוקר או בערב והשפ"א הקשה הרי אין מעבירין על המצוות אמנם יש לדון שבזמן החיוב של תמיד של הבוקר אין עדין חיוב של בין הערבים אמנם יתכן שבבוקר כבר חל חיוב להקריב שני תמידים רק שזמן ההקרבה הוא אחד בבוקר ואחד בין הערביים וצ"ע

והנה עיין שדי חמד מערכת יוה"כ סימן א' אות י' שדן במי שאם יצום בצום גדילה לא יוכל לצום ביוה"כ האם עדיף שלא יצום בצום גדילה או שכיון שעכשיו הוא חייב בצום גדילה אין לו היתר שלא לצום בשביל מצוה של מחר וע"ש שהאריך לתלות דבר זה במחלוקת של הרדב"ז והחכם צבי הנ"ל אמנם כאן הרי זה דרבנן ביחס לדאוריתא ובזה ודאי יתכן שדאוריתא קודם וכנ"ל וע"ש בסופו שדן שכל הנידון ביחס לקיום מצוה מה עדיף אבל כאן שעושה איסור שאוכל בצום גדילה יתכן שאין היתר לעשות איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא שהרי תמיד העמידו דבריהם במקום כרת שאסור לעשות איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא אמנם יש לדון שאם מעיקר חיוב הצום הוא כבר קודם הצום לדאוג שיוכל לצום יתכן שבזה שצם קודם יוה"כ זה מעמיד את האכילה ביוה"כ כקום עשה וצ"ע וע"ש שדן עוד שכיון שקודם שבת מותר להפליג לצורך מצוה ממילא ודאי גם מותר לצום קודם יוה"כ לצורך מצוה אמנם לנ"ל יש לדון שכאן הנידון שיש דבר שצריך לעשות בזמן האיסור לעשותו קודם בזה וודאי יש חיוב לעשותו קודם וצ"ע

והנה עיין מ"ב סימן תפ"ג סק"א שאם יש לו רק ב' כוסות בליל הסדר יקדש על הראשון ויאמר הגדה ללא כוס וברכת המזון יברך אם כוס ומבואר במ"ב שעדיף ברכת המזון כי מרויח השיטות שברכת המזון טעונה כוס וביאר המחצית השקל שברכת המזון עדיף כי זה תדיר ועיין בני ראם סימן ט' שהקשה שעד כמה שמבואר בגמ' בסוכה שכל שמגיע חיוב מצוה זה קודם אפילו שעל ידי זה לא יעשה חיוב אחר א"כ כאן עכשיו יש לו חיוב של כוס שני ומה יתירו לו שלא לקים את חיובו ורק לחכם צבי יתכן כנ"ל

והנה יש לעיין במה שמבואר שמותר להיכנס לסכנה קודם שבת אפילו שיצטרך לחלל שבת וצ"ע הרי יש כאן מצות שמירת שבת ועד כמה שיש חיוב לדאוג למצוה של מחר א"כ מצד החיוב של שמירת שבת יתחיב שלא להפליג וביותר שלדבר חול משמע שמותר ביום ראשון ולמה שלא יאסר מצד החיוב של קיום מצוה של שבת ואפילו אם נימא שמצד האיסור כיון שיש לו היתר של פיקוח נפש או אונס זה לא חיסרון אבל מצד קיום המצוה ודאי צריך לדאוג והנשמת אדם כתב שמחמת התפילה של שבת זה סיבה להחליף משמרתו ליום ו' אבל מחמת שמירת שבת זה לא סיבה והא תמוה שודאי שזה חיוב עדיף והנה הגרש"ש נקט שהדין של הבעל המאור שאסור לגרום סכנה בשבת זה מצד ביטול מצות שמירת שבת וכן הוא באבני נזר או"ח תנ"ה ג' ונפק"מ שמי שאוכל ביוה"כ מחמת סכנה לא מקים המצוה של ועניתם אמנם עיין תורת היולדת פרק נ"ט בהגהה שהביא מהגריש"א שלא מבטל בזה המצות עשה וצ"ע וראיתי להעיר מהגר"ח שמולאביץ בן הגר' אברהם דהאחרונים דנו האם הקל הקל זה דרבנן או דאוריתא ואם בכל איסור שעושה הוא מבטל הקיום עשה א"כ ודאי שצריך למעט במלאכה כגון לעשות בשינוי כדי לקים המצוה ואינו מוכרח דגם ביחס לחיוב עשה יש ההיתר של פיקוח נפש

עיין שו"ע רל"ב סי"ז שמי שנדר שלא ילך לחמיו אלא אם יהיה אונס וסיבב לעצמו אונס זה לא נחשב אונס ועיין מיוחסות רע"ב שמי שנדר שידור אם חמיו וסיבב לעצמו אונס שלא חשיב אונס הובא בחלקת מחוקק ס"נ ועיין חזון נחום ח"א כ"ח שהביא לזה כמה מקורות והביא שהישועות ישראל החו"מ הביא מהירושלמי פ"ט דנזיר שעבד שקיבל על עצמו נזירות שרבו כופהו לשתות יין שהוא לוקה כיון שהוא גרם לאונס לא חשיב אונס ובעין יצחק אבן העזר ע"ח ע,ו כתב שכל גדולי האחרונים כתבו שאדם חיב לדאוג קודם המצוה שיוכל לקים המצוה וצ"ע מהמג,א בציית לפני שבת וכן איך יכול ללבוש הרי מעמיד עצמו בחיב ולא מקים ויש לדון במי שמקנה בגדיו שיהי אנוס שלא יוכל לקרוע במקדש האם עדיף שלא יגיע

ועיין מהרי"ט סימן כ"א לגבי מכניס עצמו לאונס שזה לא אונס אמנם כתב שלגבי חלות הנדר זה כן אונס והביא הריב"ש לגבי תחילתו בפשיעה ודן מאסתר שנאסרה אפילו שאחרי זה היא אנוסה ודן שאחרי זה הוא מרצונה דהינו שדימה פיקוח נפש לאונס ודימה הדין לבעלה לדין פסול לעדות ע"ש היטב

שו"ת הריב"ש סימן קעא

אבל מה שיש לעיין בזה שאם זה היה יודע בהסכמת הקהל שלא יראה אדם במקו' הצחוק למען לא יצוהו המלך לצחוק וזה לא חשש להסכמת' והלך שם כי נתאוה לצחוק בחשבו שכאשר יראנו המלך יצוה עליו לצחוק. אם נאמר שבעתה הנה הוא כמזיד גמור שהרי הוא עצמו הערים לגרום הצווי ובמקומות אמרו דהערמה החמירו בה רבנן טפי ממזיד כדאיתא בפ' שני דביצה (יז:). ואף אם אמר לו המלך בערב שבת אם יצחוק ביום ראשון והוא ענהו שיעשה כפי אשר יצונו היה לו להמתין שישלח המלך בעדו לא שיתראה הוא בעצמו לפניו. והרי זה כאותה ששנינו בפ' השוכר את הפועלים (צג:) לענין אונסין ששומר שכר פטור עליהן הליסטים הרי הוא אונס, הארי והדוב והנמר והברדלס והנחש הרי אלו אונסין, אימתי בזמן שבאו מאיליהן אבל אם הוליכן במקום גדודי חיות ולסטים אין אלו אונסין. ואפשר לחלק ולומר דהתם הוא לענין חיוב הנזק שנתחייב בו מן הדין והוא רוצה לפטור את עצמו מחמת האונס וכיון שהוא גורם האונס הרי הוא פושע וגורם האונס ואין ראוי שיהי' פוטר אותו האונס ההוא. אבל בנדון זה אף אם מתחלה פשע בהראות עצמו במקום הצחוק אין זה מחייבו בחרם. וכשהמלך צוה עליו וצחק מפני פקוח נפש הרי עתה אנוס הוא בשעת הצחוק ולא חל עליו החרם. שאין כונת הקהל שיהרג ולא יעבור, שהרי אם בא לפנינו לישאל היינו מורים לו שיצחוק ולא יעבור על מצות המלך וגם המעות אינם אסורים לו כמו שבארתי למעלה.