מין במינו בשמא ובטעמא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר

חולין צח: מין במינו בשמא ובטעמא

**א. מחלוקות הרמ"א והש"ך-**

כתב הרמ"א צח-א דלענין מין באינו מינו אזלינן בתר שמא ולא בתר טעמא, ומקורו מהגהת שערי דורא-לט וב"י בשם האגור, שכתבו דכיון דקי"ל כרבא ע"ז סו. הרי אזלינן בתר שמא ולא בתר טעמא.

ובש"ך חלק ע"ז, וכתב שכל הנידון בגמ' ע"ז סו. אי אזלינן בתר שמא או בתר טעמא, היינו דוקא לענין הדין של ר"י דמין במינו אינו בטל או לדידן דכ"ה לענין יין נסך דאפי' באלף לא בטיל במין במינו, אבל לענין דין שישים הכל תלוי בטעמא ולא בשמא.

והנה פלוגתת הרמ"א והש"ך הוא בתרתי: א. היכא שנתערב מין במינו בשמא אבל אינם שווים בטעמם, דלדעת הש"ך אינו בטל ברוב שהרי יש בו טעם והרמ"א מיקל דבטל ברוב מדאורייתא.

ובפשוטו הוא דלא כד' השו"ע צח-א דחלב ובשר מיקרי אינו מינו, וכבר העירו בזה הפוסקים דבראשונים מבואר דהוי כמין במינו דחלב נמי בשר הוא כש"כ הראשונים צח., קג. בשם הראב"ד, וכתבו הפוסקים לחלק דדוקא בדינא דר"י דתלי בשמא הרי הם שוים בשמא אבל מ"מ שונים הם בטעם, ולפי"ז מבואר דבעי שישים אף ששוה בשמא ודלא כהרמ"א.

[ומיהו בפמ"ג בשפ"ד שם כתב דע"כ לא יחלוק הרמ"א על דין זה, שהרי וודאי ע"י טכע"ק יש בו איסור, וכל דינו של הרמ"א הוא לומר בהאופן השני דאף בשאינו מינו בשמא נמי נאסר ואינו בטל ברוב אף ששווים בטעמא, אבל כל הפוסקים לא נקטו כן].

ב. היכא שהם מין במינו בטעמא אבל לא שוו בשמא, דלדעת הרמ"א אית ביה איסור תורה כמין באינו מינו, ולהש"ך מותר מדאורייתא דהרי אין בו טעם ובטל ברוב הוי כמין במינו.

ובמשנת ר"א חולין-ט הביא דמחלוקת זו לכאו' נחלקו בה רש"י ושטמ"ק זבחים עח:, דהנה בגמ' שם מבואר דמין במינו בטל ברוב, והק' הגמ' מדם שנתערב ביין דאמרינן רואין אילו היה היין מים היה בו מראה דם הרי הוא חשוב דם אף דהשתא לית ביה חזותא כלל, וה"נ נימא גבי איסור והיתר דכיון שאילו היה מין בשאינו מינו היה בו טעם ה"נ במין במינו לא יתבטל ברוב.

ובשטמ"ק שם הק' מאי קושיא והרי ר"ל איירי במין במינו לגמרי אף בשמא, משא"כ דם ויין הרי הוא שתי מינים חלוקים ואף שלענין חזותא הם אותו מראה אבל מ"מ הוי כמין בשאינו מינו מכח שמם, וא"כ בזה וודאי אינו בטל ברוב אף דלית ביה חזותא?

וכתב בשטמ"ק דעיקר קו' הגמ' אסיפא סמיך גבי דם בהמה שנתערב בדם חיה, דגם בזה אמרינן רואין אף שהוא מין במינו לגמרי.

ומבואר דעת השטמ"ק כהרמ"א דאף שאין בו טעם או חזותא מ"מ אם בשמא הם שונה חשיב מין בשינו ולא בטיל.

אבל ברש"י שם פי' קו' הגמ' כפשוטה מיין בדם, וע"כ ס"ל כהש"ך דכה"ג נמי הרי הוא בטל ברוב, ודלא כרמ"א.

[והנה דעת כמה אחרונים במתני' צו: דגיד וירך טעמם שוה, וכ"כ במאירי, וצ"ע לפי"ז מה שחילקה המשנה דין גיד בירך וגיד בין הגידין לתרי בבי הרי הכל מין במינו הוא, ולד' הרמ"א אשה"ט דגיד וירך הוי אינו מינו בשמא אף ששוה בטעמא וממילא מתחילה תני במתני' הדין באינו מינו ולבתר הכי תנא הדין דגיד בין הגידין דהוי מין במינו].

**ב. ביאור דעת הרמ"א-**

ודעת הרמ"א צ"ע כשה"ק הש"ך על שתי הדינים, ונבא מתחילה להדין הראשון דדעת הרמ"א להתיר היכא שהם שוים בשמא אף שניכר טעם האיסור, ותמה הש"ך כיון שנרגש בו הטעם עד שישים מה יתיר האיסור של טכע"ק?

ובחוו"ד צח-ג ייסד בזה [ועיין בזה ביתר אריכות במשנת ר"א חולין-ט] דדין שאין האיסור בטל ברוב לאו מדין טכע"ק ילפינן ליה רק משום הלמ"מ מיוחדת הוא שאינו בטל עד שישים דילפינן ליה מזרו"ב, וס"ל להרמ"א דדין הלמ"מ זו תלוי בשמא ולא בטעמא.

ודין טכע"ק לא איצטריך אלא לומר שההיתר נהפך לאיסור ואף הוא מצטרף לשיעור מלקות.

ולפי"ז שפיר אמר הרמ"א דכל שאינו מינו בשמא כבר אינו בטל אף בלא טכע"ק, דעיקר מה שאינו בטל הוא מהלמ"מ ולא מכח דין טכע"ק כלל ותלי דוקא בשמא ולא בטעמא.

ומ"מ אחרי שישים שפיר בטל שכ"ה ההלמ"מ, ומקור הלמ"מ זה כתב עפי"ד רש"י פסחים מד. עיי"ש, אבל י"ל המקור לזה מד' רש"י חולין צו: דבשר בלפת הוא מהלכות שיעורים הלמ"מ דבעי שישים, וכשנ"ת במקו"א באורך [וכל דינו של הרמ"א לא שייך אלא לשיטת רש"י אבל לשא"ר דין אינו מינו תלי בהפסקת הטעם א"א לומר כהרמ"א כלל רק כהש"ך].

ולפי"ד החוו"ד דין שישים אינו ענין לטעם כלל הלכה בפנ"ע דכל שיש שישים הרי הוא בטל בעוצם מיעוטו וכשנ"ת במקו"א דעת הר"מ ורש"י, ואכ"מ.

[ויש להוסיף, דהנה לפי"ד החוו"ד נמצא דס"ל להרמ"א דלא מהני קפילא לקולא היכא שאין שישים שהרי עצם מה שאינם שוים בשמא גורם שלא יהיה בו ביטול מהלמ"מ, ולא יהני קפילא לקולא אלא היכא שאין ידוע כמה היה וכדעת הר"ן.

וזה צ"ע שהרי בשו"ע צח-א משמע דמהני קפילא לקולא היכא דליכא שישים וכש"כ הש"ך סק"ד וצ"ע לומר שהרמ"א חולק ע"ז, ואם ס"ל דמהני קפילא לקולא א"כ ה"נ באין שוים בשמא ושוים בטעם יהני קפילא לקולא?

ויש לומר בזה דהיכא שאינם שוים בטעם מודה הרמ"א דמהני קפילא לקולא, דכל שאין בכוחו לתת טעם בתערובת שלו אין לו חשיבות, אבל היכא ששונה בשמא הרי גם ששוה בטעמא לא יהני לומר שאין בו טעם שהרי בכה"ג מה שאינו נותן טעם בתערובת הוא משום שהוא אותו טעם ולא משום שאין לו חשיבות, ושפיר אסור ע"י שהוא שונה בשמא ואינו מתבטל, ודו"ק בזה].

**ג. יישוב דינו של הרמ"א בשוים בשמא ואינם שוים בטעם-**

ועפי"ז בא החוו"ד ליישב גם קו' הש"ך בדינו השני של הרמ"א דכל ששוים בשמא לא אכפ"ל שיש טעם, והק' הש"ך הא טכע"ק אסור מדאורייתא?

ובאר בחוו"ד דבאמת כל דין טכע"ק הוא בא רק אחר שאין ביטול ברוב מהלמ"מ, אבל כל היכא שהצו"ר בטל ברוב תו ל"ש דין טכע"ק כלל.

ובאמת היה מקום לומר כל ד' החוו"ד אף בלא לחדש הלמ"מ מיוחדת, וזה עפ"י המבואר בראב"ד צח: דממשרת ילפינן שתי עניינים גם גילוי מילתא שאין האיסור בטל ברוב וחייב עליו בכזית בכא"פ, וגם דטכע"ק והיתר נהפך לאיסור, ונתבאר במקו"א שיטתו באורך.

אבל מ"מ מבואר דמדין טכע"ק יש ללמוד שאין ביטול ברוב, ומבואר דאם אך היה הצו"ר בטל ברוב תו ל"ש לאסור משום טכע"ק.

והוא ממש ככל ד' החוו"ד, אלא דלאו מהלמ"מ ילפינן שאינו בטל ברוב רק הוא גופא גילוי מילתא ממשרת, וי"ל דזה תלי בשמא ולא בטעמא.

ובביאור הדברים נתבאר במקו"א דאם אך היה צו"ר בטל ברוב תו ל"ש לאסור ע"י טכע"ק שהרי הוא טעם היוצא מדבר היתר ולא מן האיסור.

ואח"כ ראיתי בכו"פ צח-ד ממש ע"ד הנ"ל, דילפינן ליה ממשרת ובעינן דומיא דמשרת דהוי מין בשאינו מינו בשמא כדי שלא יתבטל ברוב.

אבל בביאור הדברים כתב באופן אחר ז"ל:"לשיטת רמ"א י"ל ה"ה כי אסרה תורה במשרת כשהאוסר והנאסר אינו מין אחד וכו' אבל כשהאוסר והנאסר מין אחד אף שמחולקים בטעם לא אסרה תורה וכו', ובפרט שיש סברא כיון שהוא שם אחד טרם בא לידי נותן טעם תיכף ההיתר שהוא מינו מתרבה עליו ומבטלו, כי אין הדבר נעשה ברגע אחד מתחילה האיסור מתפשט בהיתר כעין ספוג ששואב מים ואח"כ נותן טעם, והבליעה קודמת לנותן טעם ואין באים כאחד וכו'".

ולמדנו מדברי החוו"ד ברמ"א ומד' הראב"ד דלא רק בטעמו וממשו אמרינן שע"י הטעם אין הממשות בטלה ברוב, אלא אף לענין צו"ר לחוד נמי, שהרי הרמ"א לא איירי רק בטעמו וממשו אלא אף בטעמו ולא ממשו.

וזה דלא כשיטת רש"י דס"ל טע"ק דרבנן ולא אמרינן שע"י הטעם אין הצו"ר בטל ברוב, ונתבאר במקו"א דעת רש"י דכל הסברא דע"י הטעם אינו בטל ברוב הוא רק כלפי הממשות דאמרינן ביה חיך אוכל יטעם, אבל לא כלפי הצו"ר, ואכ"מ.

ועוד חידוש למדנו מד' הרמ"א דאף גבי טעמו וממשו ס"ל דתלי בשמא, ולא אמרינן שע"י הטעם ניכר האיסור כמבואר בדעת הרבה ראשונים דהטעם מכיר את האיסור, רק זה גופא ג"כ ילפינן מדין טכע"ק ולכך תלי נמי בשמא, וכמבואר ג"כ בד' הראב"ד דאף טעמו וממשו ילפינן בגילוי מילתא דמשרת.

[ועיין במשנת ר"א חולין-ט מש"כ הטעם דלא ס"ל להרמ"א הך סברא של הוכר האיסור, ומיהו אין דבריו מספיקים שהרי נתבאר במקו"א דעיקר סברת הראשונים דטעם מכיר את האיסור אינו משום הכרה בעלמא רק משום שהאיסור נחשב קיים בתערובת, וע"ז לא הועילו דבריו כלום, וצ"ל דלא ניח"ל להרמ"א בסברת הראשונים].

ומ"מ אכתי לא נתיישב לי הענין כה"צ דהא משמע באגור ושערי דורא וכ"ה בהגר"א דדין זה תלי במחלוקת אביי ורבא ע"ז סו. וצ"ע מנ"ל דתלי זב"ז, וכל מחלוקתם הוא לענין דין דבמשהו אינו בטל אבל לענין הלמ"מ של שישים מה"ת שהוא תלוי במחלוקתם ודלמא לכו"ע הוא בשמא.

**ד. סתירת דבריו מהדרכי משה-**

ויש לעיין בדעת הרמ"א, דהנה בדרכי משה סוס"י קג הביא מהאו"ה דאין היתר נטל"פ אלא בטכע"ק אבל בטעמו וממשו אין בו היתר נטל"פ.

ותמה ע"ז בד"מ דהא לר"ת טכע"ק נמי דאורייתא, וכל דין טעמו וממשו הוא מכח טכע"ק, ולמה לא יהיה גם בו היתר נטל"פ.

והנה בדבריו מבואר להדיא כש"כ הגר"ח הל' מאכ"א דדין טעמו וממשו הוא מכח דין טכע"ק, ורק מכח זה יש בו היתר נטל"פ.

אבל צ"ע איך יכול הרמ"א לומר כן והרי הוא תלי דין טעמו וממשו בשמא ולא בטעמא ואיך יתכן שהטעם שלא בטל הוא מתורת טכע"ק והרי אף בשוים בטעמא אינו בטל?

גם עיקר דבריו שם תמוהים דוודאי לכל הראשונים דטכע"ק דרבנן וודאי דין טעמו וממשו אינו תלוי בדין טכע"ק, וכנראה לא אמר כן אלא בשיטת ר"ת, אבל גם בשיטת ר"ת נתבאר במקו"א מד' הטור גבי קיוהא דדין טעמו וממשו אינו תלוי בטכע"ק.

ואולי צל"פ בדוחק כוונת הרמ"א שאין כוונתו לומר דטעמו וממשו הוא מדין טכע"ק, רק כוונתו דכל דין טכע"ק היינו כש"נ בחוו"ד קה-ב דנתחדש שאין ביטול ברוב על הצו"ר ויסוד איסורו הוא מכח הצו"ר, וא"כ ה"נ דין טעמו וממשו נתגלה בהאי מילתא שאינו בטל ברוב, ועצ"ע בשיטת הרמ"א.

ובאמת בעיקר דעת הרמ"א דדין טכע"ק תלי בשמא צ"ע היאך יהיה בו היתר נטל"פ והרי סו"ס מין בשאינו מינו אינו בטל אף בשוים בטעמא א"כ ה"נ בנטל"פ?

וכנראה כל ד' הרמ"א לא יתכנו אלא בשיטת הר"ן דלאו מתורת ביטול אתינן בנטל"פ רק משום היתר דאינה ראויה לגר, אבל צ"ע שהרי הרמ"א קג-א ואו"ח תמז-י החמיר דבעינן ביטול בשביל נטל"פ ובחמץ בפסח או בריה יאסור במשהו, וצע"ג.

**ה. ראיית החוו"ד מקמח-**

ובחוו"ד הוכיח דלא משום טכע"ק הוא דאינו בטל שהרי אף בקמח בקמח אף שאין נבלע זב"ז ול"ש לומר בו היתר נהפך לאיסור מ"מ אינו בטל ברוב, כמבואר בש"ך-קט עפי"ד התוס' פסחים מד., ואכ"מ.

וביד יהודה סק"ז תמה ע"ז דמה ענין היתר נהפך לאיסור לדין שאינו בטל ברוב, ולצורך מה שאינו בטל ברוב אי"צ דוקא דין היתר נהפך לאיסור וסגי במה שלעולם כשיאכל את ההיתר ירגיש ג"כ טעם האיסור, שהם מעורבים כ"כ זב"ז, וא"כ אין האיסור בטל ברוב.

ומיהו עיין בלשון הש"ך שם שנראה מדבריו הטעם שאין ביטול ברוב הוא משום דהיתר נהפך לאיסור, וכנראה הוא מקורו של החוו"ד להקשות ע"ז מקמח בקמח.

ובאמת כבר תמה רעק"א בהג' למה לי להש"ך זה כדי שלא יתבטל ברוב ואף בלא היתר נהפך מבואר בכ"ד שאין בו ביטול ברוב, והבאנו במקו"א ד' האבנ"ז יו"ד-תלא דנקט דבאמת ס"ל להש"ך דרק ע"י היתר נהפך לאיסור אין ביטול ברוב, ואכ"מ.

ולפי"ז הרי מתבאר דאזיל הש"ך לשיטתו, דדעת הרמ"א דכל שהוא בטל ברוב תו ל"ש היתר נהפך, ולדעת הש"ך הוא איפכא דלעולם היה מקום לומר שהוא בטל ברוב אבל ע"י היתר נהפך הוא מסלק את הביטול ברוב, וא"כ שפיר הק' על הרמ"א דכל שיש טכע"ק מה אכפ"ל שהם שוים בשמא מ"מ יתבטל ברוב, ודו"ק.

[ודע שכל יסוד האבנ"ז כמובן אינו אלא בטכע"ק אבל בטעמו וממשו וודאי מודה הש"ך לד' רעק"א דאף בלא היתר נהפך אין הממשות בטלה ברוב, שהרי אף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו אסור, וז"ב וכמה ראיות יש לזה אבל אין להרחיב בזה שהוא דבר פשוט כביעא בכותחא, ונתבאר עוד במקו"א].

**ו. ביאור הט"ז בד' הרמ"א-**

ובעיקר ד' הרמ"א עיין בדף האחרון להט"ז שכתב דוודאי מודה הרמ"א אם יש שינוי גדול בטעם שאסור אף בשוים בשמא וחשיב אינו מינו.

וכל ד' הרמ"א הוא באופן שאין אלא שינוי מועט בטעם ובזה אזלינן בתר שמא שאם הכל אותו המין לא מהני שינוי מועט כזה לאסור ורק ע"י שהם מינים שונים מהני שינוי טעם כזה לאסור.

ועיי"ש דלענין דברים שאוסרים במשהו הרי ס"ל לרבא שהכל נקבע לפי השם לחוד ואף בטעמים שונים לגמרי, אבל הכא לענין איסור טעם וודאי ע"י שינוי טעם גמור ייאסר, וכל הנידון הוא בשינוי מועט אם יצטרף השם לחלקו לשני מינים.

והוסיף דהא גם במין בשר אחד עינינו רואות שיש שינוי בטעם בין חתיכה לחתיכה, ומ"מ וודאי ייחשב מין במינו ואי"צ שישים, אבל כל שהוא משונה בשמא כבר חשיב מין אחר ויש בו דין טכע"ק.

וסייע לזה מפלוגתא דאביי ורבא גבי חמרא חדתי בעינבי דלאביי אזלינן בתר טעמא והכל טעם אחד וחשיב מין במינו לאסור במשהו, ולרבא אזלינן בתר שמא והוי אינו מינו והוא בנו"ט, וצ"ע היאך ייאסור בנו"ט לרבא והרי הוא אותו טעם, אע"כ דלרבא ע"י שינוי המין חשיב כאינו מינו גם בשינוי קטן בטעמא.

ובש"ך בדף האחרון דחה דיוקו דכוונת הגמ' בנו"ט היינו בשישים דשכנגדו באינו מינו נו"ט, וכ"מ ברש"י רה"ע שם שכתב "וכל היכא דאתמר בנו"ט ואין טעמו ניכר הוא בשישים", משמע דאף לענין איסור שישים חיב כמין במינו ומ"מ צריך שישים מדרבנן.

ובעיקר הנידון שהעלה הט"ז בדין שישים דלא סגי בטעם קלוש להחשיבו כאינו מינו בטעמא [וסברתו נקט בין לענין טכע"ק ובין לענין טעמו וממשו], הנה כ"כ בפר"ח (צח-ז בסופו בד"ה וגם) דבשר וכבד חשיב מין במינו כמו חמרא חדתא בעינבי כמבואר ע"ז סו. דשווה בטעמא אף שיש קצת הבדל בטעם. ועיי"ש שהוסיף דקפילא א"י לטעום בכה"ג דאל"כ ליתבי לקפילא.

ועיין נובי"ת או"ח-סו נתווכח בזה עם השואל שרצה ליישב ד' הש"ך קיח-ח גבי חלב טהור עם חלב טמא שאין בו איסור תורה משום דבטל ברוב ואף שיש בו שינוי קצת בטעם, ובנוב"י מצא לו שכ"כ בפר"ת צח-ה ד"ה ולבא, דדעתו ג"כ דבעי שינוי גמור דוקא.

אבל הנוב"י דחה דבריו דמה לי שינוי קטן ומה לי גדול כל שהוא נרגש יש בו דין טעם.

וע"ע חוו"ד צח-ג בסו"ד שכתב דלדעת הש"ך שהכל תלוי בטעם ולא בשמא הרי מסתבר דאף בדבר שהטעמים שבו דומים מ"מ כל שיש שינוי קצת והקפילא מרגיש נאסר, וכעי"ז דעת החת"ס יו"ד-פז, וטעמם פשוט שהרי דין טכע"ק תלוי במה שהוא נרגש לטועם ואף בשינוי קצת כל שהוא נרגש אינו מתבטל.

ודעת הט"ז והפר"ח דבעי שינוי גמור צ"ב, סו"ס הרי הוא ניכר בטעמא וחיך אוכל יטעם [ומשמע דאף אם הקפילא מרגיש ג"כ לא נאסר], ונתקשה בזה טובא בבדה"ש צח-א.

וי"ל דלא מיבעיא לדין טכע"ק די"ל דבעי שינוי גמור דוקא ורק עי"ז הוא בפרשת טכע"ק, אלא אף לדין טעמו וממשו י"ל דלא סגי בזה, דסו"ס חשיב הכל טעם אחד וכש"כ הט"ז שאף באותו מין יש שינויים קלים בין טעם לטעם, וא"כ לא קרינן ביה חיך אוכל יטעם במה שנשתנה קצת הטעם כל שעדיין הוא בכלל טעם בשר וכה"ג, ורק אם הוא קיים כטעם שונה חשיב שהוא קיים בתערובת בפנ"ע.

[ויתבאר יותר עפמש"כ דדין טעמו וממשו שאין עיקר הסברא משום שהוא ניכר ואין כאן תערובת אלא שהוא קיים בתערובת בפנ"ע ולא נתבטל בתערובת שהרי הוא משפיע את טעמו].

וע"ע בס' בדה"ש רסי' צח הוכיח כן, דהנה כתב הש"ך דחלב ובשר שמן חשיב מין במינו בטעמא וכל מש"כ השו"ע דחשיב מין בשא"מ הוא בבשר כחוש, ומ"מ נסתפק בפמ"ג בבשר שמן וכחוש אי חשיב מין במינו.

וצ"ב היאך שייך שיהיה גם מין במינו עם בשר כחוש, וע"כ ששינוי קטן בטעם אינו משפיע רק בצירוף שהוא דבר אחר, וע"ע בבדה"ש-צח בכ"ז.

**ז. ביאור הסוגיא ע"ז סו. גבי תבלין-**

והנה לכאו' יש ראיה גדולה לד' הרמ"א מסוגיא ע"ז סו., עיי"ש בגמ'

הביאה מברייתא דג' תבלינים מצטרפים לאסור את התבשיל גבי ערלה, והוכיחה מזה הגמ' דאזלינן בתר טעמא ודלא כרבא דבתר שמא אזלינן, והנה התם איירי באינו מינו שהרי תבלין בקדירה ע"כ לאו מינו הוא ואוסר בנו"ט, ומבואר דאף לענין איסור של נו"ט תלי בפלוגתא דאביי ורבא.

ועיין בש"ך ז"ל:"ואע"ג דקי"ל כרבא וכו' היינו לענין יי"נ וטבל שאוסרים במשהו מין במינו וכן לענין תרומה וערלה ששיעורן למעלה משישים במינו", וצ"ע דהא בגמ' לענין תבלין באינו מינו עסקינן.

וכבר עמדו בזה בכו"פ סק"ד וחוו"ד סק"ג [ובחי' בי"מ ע"ז שם רצה ליישב עפי"ד התוס' שם דאיירי גם לענין יבש ביבש במאתיים ולענין זה שפיר תלי באביי ורבא, וכעי"ז בכו"פ צידד מתחילה, עיי"ש, אבל תמה הבי"מ על עיקר ד' התוס' דהא בשאינו מינו לא גזרו גזירת מאתיים בלח ומה"ת יהיה יבש חמור טפי מלח בזה להצריך מאתיים].

ותי' בכו"פ דאף דס"ל להש"ך דאף לרבא דין שישים וטעם תלי בטעמא היינו בין האיסור לההיתר, דאין האיסור אוסר את ההיתר אלא ע"י דלאו מינו הוא בטעמא, אבל לענין לצרף כמה מיני איסור לאסור את ההיתר בזה אין מצטרפים לאסור אלא ע"י שהם שווים בשמא.

והוסיף בכו"פ ביאור הדברים דדומיא דמשרת ילפינן שהאיסור שאוסר את ההיתר הוא רק מין אחד, אבל כמה מינים א"י לאסור את ההיתר אלא אם הם מצטרפים ע"י שהם שווים בשמא או בטעמא וזה תלי בפלוגתא דאביי ורבא [ועצ"ע מנ"ל דתלי גם דין זה באביי ורבא ודלמא כו"ע מודו בזה], אבל צ"ע יסוד ענין זה והרי עיקר הדין הוא שהטעם אוסר ומה אכפ"ל מכמה מינים הגיע, וצ"ע.

ובחוו"ד צח-ג תי' באופ"א עפי"ד המחודשים שם בקו' הגמ' דכיון שיש כאן ג' מיני תבלין הרי איסורין מבטלין זא"ז וכל שתיים מתוכם יבטלו את השלישי, וממילא תו אין כאן איסור כלל, והרי האיסורים עצמם שווים בטעמם ויכולים לבטל את האיסור השלישי [וכעין בדין בשו"ע צח-ב דמין במינו ואינו מינו יכול המינו לבטל זא"ז].

וע"ז תלי בגמ' דלאביי דאזלינן בתר טעמא הרי האיסורין בינם לבין עצמם חשיבי מין במינו ואין מבטלים זא"ז רק מחזקים זא"ז שאין איסור אחד בטל קצתו בקצתו, אבל לרבא דחשיבי כמין באינו מינו דאזלינן בתר שמא הרי הם מבטלים זא"ז, עיי"ש, והבאנו דבריו בסוגיא ע"ז שם, ואכ"מ.