מ_מ דף נא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

**בס''ד**

**בור השותפין**

**א. חפר בור ט' ובא אחר והשלימה לי'.**

א. עי' פסקי רי''ד שכתב וז''ל ורבנן סברי מצי למימר ליה אילולי זה הטפה שכרית והעמקתה לא היה ניזוק הילכך אחרון חייב גם בנזקין עכ''ל - ואולי כוונתו רק לבאר טעמא דקרא -.

ב. כתב הסמ''ע בסי' ת''י סקכ''ב וז''ל האחרון חייב אפילו בנזקין, דכיון דבור זה נקרא על שם האחרון לחוד לענין תשלומין כשנפל שם ומת, נקרא ג"כ בורו לחוד לענין נזקין עכ''ל.

ג. כתב הרמב''ם בפי''ב הט''ו וז''ל עשה תל גבוה ברשות הרבים ונחבטה בו הבהמה ומתה, אם היה גבוה עשרה טפחים חייב לשלם, ואם היה פחות מעשרה פטור על מיתת הבהמה עכ''ל, ויש לעיין האם כשהראשון עשה תל ט' ובא אחר והשלימה לי' נח' רבי ורבנן, או רק בבור י' שהוסיף השני מיתה בבור חייב, אך בתל שאין הבדל בין ט' וי' ואין זה אלא מהלכ' שיעורים אין השני חייב.

ד. יש לעיין לדעת הראשונים דחייב על מה שבורו דוחף כאילו שורו דחף לבור, מדוע לא יתחייב הראשון על מיתה, ונראה שגם בהושלם ע''י קוף הראשון פטור על מיתה - וכן בכל האופנים שהשני או קוף הוסיפו ע''י חפירתם עוד נזק - הרי ממונו מפילו, והוי כשורו שהניח אחר קרנים עליו לכא' חייב בעל השור לשמור ששור לא יזיק אף ע''י קרנים אלו.

**ב. חפר בור י' ובא אחר והשלימה לכ'.**

א. רש''י בד''ה הא והא, ורבינו פרץ - הובא בשטמ''ק - כתבו דלל''ב אף בזה נח' רבי ורבנן, ופרש''י בד''ה רבנן דדרשת אחד ולא שנים ממעט גם כה''ג, ורק האחרון חייב, ועי' באבן האזל - פי"ב הי"ב - דכתב דהרי''ף פסק כל''ב דלרבנן אף בי' וכ' לרבנן רק האחרון חייב, ועי' ביש''ש דכתב דלא נח' ב' הלישנות.

ב. צ''ב מדוע האחרון חייב יותר מהראשון, ומדוע דרשת אחד ולא שנים לא יפטור את השני - וצ''ל דדרשינן מוהמת יהיה לו דהאחרון חייב -.

ג. לל''ק - וכן פסקו הראשונים - לכו''ע שניהם חייבים, וא''ת מדוע השני חייב הא אף בלעדיו היה מת, כתב הערוך השולחן בסי' ת''י סעי' ט''ז וז''ל והחופרים האחרים אין יכולים לומר להראשון כיון שחפרת שיעור מיתה למה לנו לסבול בנזק הלא גם בלעדינו היה בו שיעור מיתה דיכול לומר להם כיון דחיובי הוא מפני חפירתי ואני נקרא בעל הבור גם אתם חפרתם וגם אתם בעלי הבור וכלנו שותפים בו, והפרישה כתב וז''ל דכל המוסיף נעשה שותף עם הראשון ... דדילמא אם לא היתה עמוקה אלא עשרה לא היה שור זה מת עכ''ל - עי' בתוס' סנהדרין דף מ''ה א' וז''ל אי כתב רחמנא בור ה"א בעמוק כ"כ **דאי אפשר** שלא ימות בו כתב רחמנא והמת יהיה לו **בראוי** למות בו דהיינו עשרה עכ''ל, ועי' חזו''א בסי' י''ד סק''ג דגם בבור י' צריך אומד אם היה ראוי למות באופן שנפל עי''ש, וכן נראה בדברי הרמב''ם בפ''ג מהלכ' רוצח ה''ז - וז''ל התוס' בדף י' ב' אחד החוקק בור לי' ובא אחר והשלימו לעשרים ובא אחר והשלימו לשלשים כולם חייבין **אף על גב דבלאו איהו הוה מתה** עכ''ל, וז''ל הרשב''א בדף י' א' והו"ל כחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' ... ואף על גב דבלא האחרונים הוה מיית עכ''ל, ולכא' אי נימא דהשני חייב רק משום שהוסיף עוד אפשרות של מיתה, מדוע רק בחפר עוד י' חייב הא אף כשחפר פחות מי' ודאי הוסיף עוד הזק, ולכא' מבואר דחייב משום שהוסיף שיעור בור הממית וכ''כ הלבוש בסי' ת''י סעי' ט''ו.

ד. כתב היש''ש דאף לענין הבל כשהשני הוסיף שיעור הבל שיש בו בכדי להמית בפני עצמו, דינו כבור י' שהשלימו לכ'.

ה. דעת רש''י בדף י' ב' דהמרבה בחבילה אף שהוסיף אש שיכול להזיק בפני עצמו פטור, וכן נראה שפסק השו''ע בסי' תי''ח סעי' י', והקשו תוס' שם מאי שנא מבור י' ובא אחר והשלימו לכ' דאף השני חייב - ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''א סק''ה שנראה בדבריו שמסקנת התוס' הוא כרש''י - ובישוב דברי רש''י י''ל דשאני אש דהוי אש אחת, ואין אש מסויימת שהיא של השני, משא''כ בבור כ' החלק של השני חפר עומד בפני עצמו, ותוס' ס''ל דהוי כב' מזיקים - כ''כ החזו''א בסי' ה' סק''ה - עי''ל דבאש מחוייב על יצירת המזיק, וכיון שהיה כבר אש שהיה יכול להזיק לא יצר השני מזיק, משא''כ בבור החיוב על בור שלו שהזיק, ואין נצרך עשיית המזיק אלא בכדי שיחשב ברשותו מדין עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, וי''ל דבזה א''צ יצירת מזיק, אלא די ביצירת הבור - ועי' בחי' ר' נחום דחילק בין מרבה בחבילה דודאי האש של הראשון היתה מזיקה ולכן השני פטור, משא''כ בבור י' אינו ודאי הורג כמבואר בדברי התוס' בסנהדרין דף מ''ה א', ולכן השני שהוסיף בכח הבור חייב, ולדבריו בבור עמוק הרבה שכתבו התוס' בסנהדרין דא''א שלא ימות בו המוסיף י''ט פטור, ויש לעיין לפי דבריו מדוע בבור י' והשלימו לי''ט אין חייב מכח מה שמוסיף בכח הבור להמית, ולכא' מוכח דאין חיוב על מה שמוסיף בכח הבור להמית, אם היה ביכולת הבור להמית, ורק כשהגדיל את המזיק חייב, וזה רק כשלא היה ביכולת הבור להמית, ולא די במה שגרם יותר אפשרוית של נזק, אולם הובא לעיל מהפרישה שבי' וכ' השני חייב משום שיתכן ולא היה מת בבור הי' וזה כדברי ר' נחום בישוב דברי רש''י -.

ו. בור י' ובא אחר והשלימה לל', לכא' השני חייב ב' חלקים מהנזק, ובפרט לדעת הערוך השולחן דבח' וט' בעל הח' משלם יותר מהשני שחפר רק טפח, אולם הערוך השולחן כתב דשאני ח' וט' דיש יותר נזק בט' מאשר בח', ולכן דנים כל אחד לפי מה שחפר, משא''כ בי' וכ' אין יותר נזק בכ', ולכן אין נ''מ אם חפר עוד י' או עוד כ'.

**ג. חפר בור ח' ובא אחר והשלימה לט'.**

א. רוב הראשונים כתבו דשניהם חייבים גם לרבנן, אך ר' יהונתן - הובא בשטמ''ק דף י א - והרא''ה - הובא בשטמ''ק כאן - כתבו דרק האחרון חייב לרבנן, אע''פ שבי' וכ' לכו''ע שניהם חייבים, ואולי סברתו דט' מזיק יותר מח' וכל שהוסיף השני נזק רק הוא חייב, משא''כ כ' אינו מוסיף מאומה על י' ולכן שניהם חייבים, ולכא' צ''ל דס''ל דדרשת אחד ולא שנים אינו אלא כשהשני הוסיף נזק, ולא כדברי הרשב''א שהקשה מדוע בעקרו חוליא בבת אחת אין דורשים אחד ולא שנים והוצרך לתרץ דכחד חשיבי

ב. לפי ל''ב דבי' וכ' גם נח' רבי ורבנן, לכא' ה''ה בח' וט', דבתרוייהו כל אחד עשה מה שהראשון עשה, בח' וט' כל אחד עשה שיעור נזקין, ובי' וכ' כל אחד עשה שיעור מיתה, אולם במהרש''א מבואר דאף לל''ב בח' וט' אף לרבנן שניהם חייבים עי''ש.

ג. ובדברי הרא''ה מבואר הפוך מדברי המהרש''א דכתב דאע''פ שבח' וט' רק האחרון חייב, בי' וכ' תרוייהו חייבים, וביארו על פי הגמ' בדף צ''א א' דיש אומד לנזקין, ועד בור י' צריך לאמוד אם היה יכול להנזק, אך מבור י' א''צ אומד דבור י' יכול להזיק כל דבר, וא''כ י''ל דעד י' יש תוספת בשם המזיק של הבור, וכל כה''ג אזלינן בתר האחרון, משא''כ בבור י' א''א להוסיף בכח המזיק, אע''פ שאין הכרח שינזק או ימות בבור י', אך כיון שיש כח בבור י' להזיק הכל ולהמית, אין נחשב כה''ג לתוספת בשם מזיק דבור, דלא הוסיף לו כח לעשות סוג נזק שלא היה לו קודם, אע''פ שגרם שיהיה יותר פעמים נזק בבור.

ד. כשיש אומד שלא היה ניזוק בבור ח', כתב האולם המשפט שהראשון פטור, ונח' כשהיה ניזוק גם בבור ח' האם מתחלקים בשוה בתשלומים, או בעל הח' משלם ח' חלקים, האולם המשפט בס'י' ת''י סעי' י''ג נקט שמתחלקים בשוה, והערוך השולחן נקט שהראשון משלם יותר.

**ד. חפר בור י' ובא אחר והשלימה לי''א.**

א. תוס' בדף י' ב' כתבו שהשני פטור, וכ''כ הרשב''א שם דף י' א', ומש''כ תוס' בדף נ''א א' דלרבנן רק השני חייב כתב היש''ש דהוא רק לפי הס''ד, וכך מפורש ברשב''א שם, וכ''כ הגר''א בסי' שפ''א סק''ה, אולם המאירי בסוגיין כתב וז''ל אפילו השלים הראשון לעשרה ובא אחד והשלים לאחד עשר או ליותר אחרון חייב מעתה החופר בור עשרה ובא אחר והשלימו לעשרים ובא אחד והשלימו לשלשים אחרון חייב **הואיל והוסיף** בהבלא או בחבטא - ונראה בדבריו שפסק כל''ב -.

ב. לשיטת תוס' והרשב''א שהשני פטור, יש לעיין אם פטור רק ממיתה, אך לגבי נזקין הוי' כדין ח' וט', דהרי מבואר בשיטת רבי דבט' וי' האחרון חייב גם בנזקין, וכך נראה בדברי רבינו פרץ דשניהם חייבים בנזקין, אך היש''ש והב''ח כתבו דפטור השני לגמרי ולכא' כוונתם דפטור אף מנזיקין, וצ''ל - חי' ר' שמואל סי' י' - דאע''פ שלרבי בט' וי' גם האחרון חייב על נזקין, בי' וי''א פטור, אע''פ שבשניהם לא הוסיף מידי, שאני ט' וי' שהוסיף לענין מיתה, והועיל ונעשה בעל הבור לענין מיתה נעשה שותף בבור גם לענין נזקין.

ג. את''ל דפטור גם מנזקין, יש לעיין בי' וכ' דשניהם חייבים, האם השני חייב רק במיתה, או גם בנזקין, וברא''ש מפורש שחייב גם בנזקין, וצ''ב מאי שנא מי' וי''א, הא לענין נזקין אין נ''מ בין י' וי''א לי' וכ', וצ''ל - חי' ר' שמואל, וכן מבואר בתוך דברי המהר''ם בסוגיין - דבי' וי''א חייב בעל הבור למיתה גם על נזיקין מקרא דאחד ולא שנים - ולדברי הרא''ה לכא' א''א לומר כן עי' להלן - ובבור י' וכ' כל אחד הוא בעל בור של מיתה, ולכן שניהם חייבים גם על נזקין - ויש לעיין מדוע שיעור הבור של השני הוא י''ט, הא בורו מתחיל בעומק הקרקע, ויש שם יותר הבל, וכן שור המגיע לשם מגיע ע''י נפילה, וא''כ יש כח בבורו להמית אף בפחות מי''ט, ואולי י''ט הוא מהלכ' שיעורין וצ''ב -.

ד. את''ל דפטור אף מנזקין, יש לדון האם גם לרבי הדין כן, או''ד - כ''כ בחי' ר' שמואל סי' י' - דרק לרבנן דדרשינן שבעל הבור של מיתה חייב גם על הנזקין, אמרינן דה''ה איפכא בי' וי''א בעל הי' חייב על הנזקין ולא השני, משא''כ רבי שלא דרש כן ס''ל דתרוייהו חייבים על נזיקין, דהיינו דדין י' וי''א הוי כדין ט' וי', ובתרוייהו נח' רבי ורבנן.

ה. כתבו התוס' והרשב''א דלדעת המקשן נח' רבי ורבנן גם בבור י' וי''א, ומבואר דלרבנן רק האחרון חייב, וזה להפך ממסקנת הגמ' לפי דעת התוס' והרשב''א דרק הראשון חייב, ובין לס''ד ובין למסקנא דרשינן א' ולא' שנים על בור י' וי''א, אלא דלדס''ד רק השני חייב, ולמסקנא רק הראשון חייב, וסברת המקשן הוא דדרשינו דתמיד האחרון חייב, וסברת המסקנא הוא דמי שעשה בור של מיתה חייב.

ו. לדעת המקשן משמע דלרבי י' וי''א הוי כי' וכ', וא''כ גם בי' וי''א יתחייב השני גם על מיתה, וצ''ב הא לא עבד שיעור מיתה, ובשלמא לרבנן י''ל דדרשינן דתמיד האחרון חייב, אך לרבי מדוע יש לחייב את השני על מיתה, וצ''ל דכיון שהוסיף כח הזק בבור נשעה שותף בבור, ויש לעיין אם גם למסקנא הדין כן, ורק לרבנן דדרשינן שבעל הבור של מיתה חייב גם על נזקין השני פטור לגמרי, או''ד דבלא הכרח מהברייתא אין סברא לחייב את השני גם על מיתה.

ז. יש לעיין באופן שברור שלא היה השור מת בבור י' ומת רק מחמת הוספת הטפח של השני, לכא' אף בכה''ג לדעת התוס' והרשב''א השני פטור, דאין נחשב שיצר מזיק למיתה, מכיון שהבור יכל להמית, ואין נחשב כמוסיף כח בבור להזיק אלא כשמוסיף בו הזק שלא היה יכול הבור לעשות, ולא במה שגרם עוד נזקים, ולכא' הראשון פטור בכה''ג, וא''א לחייב את הראשון על נזק שלא היה נעשה בלא השני, אע''פ שעשה בור למיתה, וכמו במרבה בחבילה שלכא' אין הראשון חייב על נזק שלא היה נעשה ע''י האש שלו - או משום שלא היה מגיע למקום הזה, או שלא היה מספיק חום באש שלו - וצ''ע.

**בגדר דין אחד ולא שנים**

יש לפרש דבבור אחד א''א לחייב שנים.

יש לפרש דדרשינן דתמיד האחרון חייב.

יש לפרש דדרשינן דהאחרון חייב כשהוסיף כח הזק בבור.

יש לפרש דדרשינן דבכל הבור של מיתה, חייב אף בנזקין.

א. בדברי הרשב''א מבואר דדרשינן דא''א לחייב ב' על בור אחד, ולכן הקשה הרשב''א מדוע בעקרו שנים חוליא בבת אחת לא דרשינן הכי, ועי' נמוק''י בדף ל' א' דכתב וז''ל ואי סתריה אינש מעלמא שלא ברשות ל"ש רעוע ול"ש בריא הסותר חייב והמצניע פטור ואף על גב דברעוע מצניע הוא דחייב דפושע הוא מ"מ השתא הסותר חייב דלא גרע מכורה אחר כורה דאחרון חייב עכ''ל, וז''ל הנמוק''י בסוגיין ועקרו בבת אחת חוליא מקרקעותיו והשלימו לעשרה דאין כאן אחרון דתרווייהו כי הדדי משוו ליה ואף על גב דרבנן דרשי כי יכרה אחד ולא שנים לחייב האחרון היינו בכורה אחר כורה.

ב. לדברי הרשב''א צ''ב מדוע בי' וכ' או בח' וט' שניהם חייבים, וצ''ל דרק בדבר אחד א''א לחייב ב', אך בי' וכ' כל אחד חייב על החלק שהוא חפר, וא''ת מדוע בט' וי' לא אמרינן דבעל הט' יתחייב על החלק שלו, תי' הרשב''א וז''ל ה"מ באחד חופר תשעה ובא אחר והשלימה לעשרה **שנסתלקו מעשה ראשון** שלא היה בהן אלא נזק ובא זה **והוציאו מבור של נזקין** **ועשאו** בור של מיתה, אבל אחד חופר שמנה ובא אחר והשלימו לתשעה שניהם חייבים **שהרי בורו של זה כשל זה** והרי הוא כא' חופר י' ובא אחר והשלימו לעשרים ואחד לשלשים שכולן חייבין.

ג. בדברי הרא''ה מבואר דבח' וט' רק האחרון חייב, ובי' וכ' תרוייהו חייבים, ולכא' מבואר בדבריו שלא כדברי הרשב''א, ואף בח' וט' יש מיעוט, ולא משום דס''ל דהוי בור אחד, דא''כ אף בי' וכ' נימא הכי, וע''כ ס''ל דלא התמעט בקרא דא' ולא שנים שא''א לחייב ב' על בור אחד, אלא התמעט שאם האחרון הוסיף כח הזק בבור האחרון חייב, ובי' וכ' אין נחשב שהוסיף כח הזק בבור, דהיינו דמוהמת יהיה לו דרשינן דמיעוטא דא' ולא שנים בא ללמדינו שהמוסיף על הבור חייב בכל הנזק, ולפי''ז אין מקום לקושיית הרשב''א מדוע בעקרו חוליא בבת אחת אין מיעוט דא' ולא שנים, דהרי לדברי הרא''ה אפשר לחייב שנים כדמוכח בי' וכ' אע''פ שבח' וט' רק האחרון חייב, וע''כ דכל הדרשא אינו אלא לחייב את האחרון שהוסיף על הכל - ולכא' לדברי הרא''ה א''א לומר כנ''ל דבי' וי''א אין השני חייב על נזקין מדין א' ולא' שנים -.

ד. בל''ב מבואר דנח' רבנן ורבי גם בי' וכ', ולדברי הרשב''א י''ל דסברת הל''ב דבור כ' הוי כבור אחד, וגם בזה דרשינן אחד ולא שנים - וצ''ב מדוע האחרון ולא הראשון, דלכא' יש יותר סיבה לחייב את הראשון שחידש מזיק, מהשני שאף בלעדיו היה ניזוק - ולדברי הרא''ה לכא' צ''ל דנח' ב' הלישנות בגדר המיעוט, האם המיעוט הוא שא''א לחייב ב' על בור אחד ותמיד האחרון חייב, או שהמיעוט שהאחרון חייב כשהוסיף נזק.

ה. כתבו התוס' והרשב''א דלדעת המקשן נח' רבי ורבנן גם בבור י' וי''א, ולכא' לדבריו דרשינן אחד ולא שנים בכל גוונא ותמיד האחרון חייב בין במיתה ובין בנזקין.

ו. דעת התוס' והרשב''א בדף י' דבי' וי''א השני פטור, וכתב הב''ח דהשני פטור גם מנזקין, וצ''ב מאי שנא ח' וט', מי' וי''א לענין נזקין, ולכא' צ''ל דלרבנן דרשינן דבעל הבור של מיתה חייב גם על נזקין, ולכן הראשון חייב והשני פטור, ולדברי הרשב''א שהדרשא הוא אחד ולא שנים, דרשינן דהאחד הוא זה שהוא בעל הבור של מיתה, ולכן לדעת הרשב''א גם בי' וי''א י''ל דרק הראשון חייב, אך אין לתרץ דבט' יש תוספת בכח המזיק, משא''כ בי''א אין תוספת, ולכן אף לרבי האחרון יהיה פטור גם מנזיקין, דא''כ מדוע בי' וכ' גם השני חייב, והרא''ה כתב בדעת רבנן דבח' וט' רק האחרון חייב, ולדבריו צ''ל דלא דמי לי' וכ' ששניהם חייבים משום שהשני לא הוסיף בכח המזיק, וא''כ לדבריו ע''כ בי' וי''א נמי יהיו שניהם חייבים על נזקין אף לרבנן, דכיון דהדרשא היא גם בח' וט' אין דרשא שבעל הבור של מיתה חייב על נזקין, אלא רק דרשא שהאחרון שהוסיף בכח המזיק חייב, אך מדברי הרא''ה מפורש דבי' וי''א השני פטור, ונראה בדבריו שפטור גם על נזיקין, וצ''ע מאי שנא מי' וכ'.

ז. דנו האחרונים באחד שכרה בור וכיסהו ובא אחר וגילהו אם רק הפותח חייב, או שגם הכורה חייב, ולכא' לדברי הרשב''א א''א לחייב את שניהם מדין אחד ולא שנים, וכאן אין שייך תי' הרשב''א דכחד חשיבי -.

**יש לדון האם קרא דא' ולא ב' מחייב את השני או פוטר את הראשון**

א. שורש הספק הוא האם יש סברא לחייב את השני על כל הנזקין אף בלא קרא, ולא איטצריך קרא אלא לפטור את הראשון, או''ד דמסברא א''א לחייב את השני יותר מחצי התשלומין - ובסברא יותר נח לומר שהפסוק בא לפטור, מאשר לומר שהפסוק מחייב את מי שאין לו סברא להיות חייב, דהוי כעין קנס לחייבו, אך אולי אין החידוש אלא דע''י הוספה במזיק עשאו הכתוב לכל המזיק ברשותו, וחייב מכח שהבור שלו, ועי' בחי' ר' ליב שכתב דכל דין עשאו הכתוב וכו' הוא עונש -.

ב. את''ל דיש סברא לחייב את השני בכל הנזק, א''כ ע''כ אין נצרך הפסוק אלא לפטור את הראשון, וא''כ להך גיסא דבטם טפח הראשון פטור, ע''כ השני חייב מסברא, ויש לבאר דכיון דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, אין פוקעת בעלותו, וספק הגמ' אינו אלא אם יש סיבה לחייב את הראשון או שנסתלקו מעשה ראשון, אך אי נימא דבלא קרא אין חייב השני על הכל, י''ל דרק משום הגזה''כ דחייב את הכל יש סברא לחייבו אף בטם טפח, דילפינן מקרא לחייבו אף על מה שאין סברא לחייבו, וכך לכא' ע''כ צ''ל לדברי ר' פרץ בדף כ''ב א' דעשאו הכתוב אינו אלא דחייבה התורה את יוצר המזיק, ולא חל מידי בכריית הבור, וא''כ ע''כ אין סברא לחייבו בטם טפח, ורק מכח חי' התורה יש מקום לחייבו.

ג. והוא נ''מ לדעת רבי היאך הדין בבור ט' הפקר והשלימו לי' האם יש לחייב את השני על כל הנזק, ואת''ל דחייב, א''כ אף לרבי יש להסתפק כיצד הדין בטם טפח, והרא''ש כתב שלרבי אין ספק, ויש לבאר דכיון דפשיטא דהראשון חייב, פשוט שאין השני חייב את הכל, אלא דלפי''ז יהיה חייב השני חצי מתשלומין, ובדברי הגמ' מבואר דיש צד דמאי דעביד שקיל ונפטר לגמרי, וא''כ לכא' מוכח דאין לחייב מסברא את השני בטם טפח, וי''ל דכיון דרבנן דורשים א' ולא ב' א''א לחייב את שניהם, וכיון דיש יותר סברא לחייב את הראשון, מכיון שעל השני יש סברא מאי דעביד שקיל חייב רק הראשון, אך לרבי אה''נ יתחייב גם השני.

ד. לפי מה שהתבאר לעיל דלדברי הרא''ה אין כתוב בדרשת א' ולא שנים שא''א לחייב שנים, אלא שאם השני הוסיף השני חייב את הכל, א''כ א''א לפרש שלרבנן השני פטור בטם טפח מדין אחד ולא שנים, וא''כ לכא' מדברי הרא''ה מוכח שאין סברא לחייב את השני בטם טפח, וא''כ גם יהיה מוכח דקרא דא' ולא ב' בא לחייב את השני, דאל''כ כיצד יש צד שיהיה חייב רק השני בטם טפח.

ה. נ''מ בכל זה האם באש השני חייב, כשהשני הגדיל את האש, ועי''ז יכול האש להזיק יותר, ואח''כ כיבה את האש שהוסיף, או רק בבור שהתחדש שהשני חייב יותר ממה שיש לחייבו חייב אף בטם טפח, א''נ י''ל דרק בבור דעשאו הכתוב וכו' יש סברא לומר דאין מתבטלת בעלותו, משא''כ באש דלא נאמר בו עשאו הכתוב וכו'.

ו. בבור ח' והשלימו לט' שניהם חייבים על נזקין, האולם המשפט כתב דמתחלקים בשוה, והערוך השולחן כתב שכל אחד משלם לפי חלקו, ולכא' אם יש סיבה לשני לשלם את הכל מובן ששייך לחייב את השני בחצי מהתשלומין - מאידך י''ל דהראשון שחפר ח' נידון כח' בני אדם שכל אחד חפר טפח - אך אם אין סיבה אלא לחייבו על מה שהוסיף לכא' א''א לחייבו יותר מחלקו.

**בדברי הרשב''א**

א. בפשטות הזק שור או מיתת שור, אינו אלא ב' אופנים של נזק, ואמדו חז''ל דאם מת בבור ט' לא מת מחמת הבור, וכן אם הוזק בבור שהאומד שאין בו כח להזיק את ההזק שנעשה אינו חייב וכמבואר בדף צ''א א'.

ב. ולפי''ז היה צריך להיות הדין שכמו שלרבנן המשלים לי' חייב, ה''ה בור של ח' והשלימו לט' האחרון חייב, משום שהוסיף כח הזק בבור, וכ''כ הרא''ה בסוגיין, ור' יהונתן בדף י' א', אולם ברוב הראשונים מבואר דח' וט' דינו כי' וכ', וא''כ לכא' מוכח בדבריהם דאין מיתת שור עוד אפשרות של נזק, אלא בור הממית שונה מבור שאינו ממית.

ג. וכן מבואר בדברי הרשב''א בסוגיין שכתב וז''ל והא דפטרי רבנן כורה אחר כורה אפילו לנזקין, ה"מ באחד חופר תשעה ובא אחר והשלימה לעשרה שנסתלקו מעשה ראשון שלא היה בהן אלא נזק ובא זה **והוציאו** מבור של נזקין **ועשאו** בור של מיתה, אבל אחד חופר שמנה ובא אחר והשלימו לתשעה שניהם חייבים שהרי בורו של זה כשל זה והרי הוא כא' חופר י' ובא אחר והשלימו לעשרים ואחד לשלשים שכולן חייבין.

ד. וכן מבואר בדברי הרשב''א בריש דף נ''א א' דאין חייב בבור של ו''ט אף שנפל כדרכו ולא באופן של אגנדר אגנדורי, והוכיח כן וז''ל ועוד שהרי **בור בור** כתיב אחד למיתה ואחד לניזקין ואמרינן מה בור יש בו כדי להמית עשרה **אלמא בור של ניזקין אינו של מיתה** ואם איתא של נזקין ושל מיתה הכל אחד וכשנפל כדרכו עכ''ל, ולכן כתב הרשב''א דאע''פ שיש בבור ו' בכדי להמית כשנפל כדרכו אין חייב וז''ל שלא חייבה תורה אלא בבור שיש בו לעולם כדי להמית ואפילו במגנדר עכ''ל, ומבואר בדברי הרשב''א דאין בור ט' פטור על מיתה משום שאין בור ט' יכול להמית, אלא אפי' כשיכול להמית לא חייבה התורה אלא בבור שיש בו כח להמית בכל גוונא, ובבור של נזקין לא מצינו שאינו חייב על נזק שלא היה יכול לקרות באגנדר אגנדורי, ומבואר שחלוק בור שאינו ממית מבור הממית.

ה. הרשב''א הביא מהירושלמי דרק בור של מיתה פטור על כלים, אך בור ט' חייב על כלים, ונראה - עי' חי' ר' ליב סי' נ''א - דבור של נזקין ובור של מיתה ב' מזיקין הן, וז''ל הרשב''א בדף ג' א' וליתא דבור עשרה ובור תשעה הרי הן כקרן שהמועדת משלם נזק שלם ותמה אינו משלם אלא חצי נזק לפי **שכל אחד מהן אב בפני עצמו** - יש לעיין לדברי הירושלמי כיצד הדין בחפר בור י' ובא אחר וטמם טפח, האם יתחייב הראשון על כלים, או דיכול לומר שחפר בור שאין חייבים עליו בנזקי כלים -

ו. בדברי הרשב''א מבואר דמיעוט דאחד ולא שנים אינו מיעוט דווקא בהשלימו לי', אלא בכל בור, ואפילו הכי חלוק בור ט' וי' מבור י' וכ', ונראה ברשב''א דבור י' אינו גם בור ט', אלא **'הוציאו** מבור של נזקין' ולכן נחשב בור אחד של מיתה, ועל בור אחד התמעט שאין ב' חייבים בכורה אחר כורה, משא''כ בבור י' וכ' נשאר בור של י' אלא שיש עוד בור של י' ולכן כל אחד חייב מחמת החלק שלו, ואין מחייבים ב' על בור אחד - ולכא' א''א לומר שיש כאן ממש ב' בורות, דהרי לרבנן פטור בנפל מחמת אבן שעל פי הבור, ובנתקל בקרקע ונישוף באבן, ואפילו הכי כאן חייב ואין נחשב שנפל ע''י הבור של הראשון, וע''כ משום שהכל נחשב בור אחד, ואפילו הכי אין מיעוט של אחד ולא שנים משום שיש ב' חלקים בבור, וכל אחד חייב על הבור מחמת החלק שלו וצ''ע - ולכא' כך צ''ל גם בדברי רש''י בדף י' ב' שחילק בין מוסיף אש שיכולה בפני עצמה להזיק שהאחרון פטור, למוסיף עוד י''ט דחייב, דבאש הוא אש אחד, ואין שום חלק מסוים באש שיצרו רק השני, משא''כ בבור י' והשלימו לכ' שהי' האחרונים עשאן רק השני, ואולי תוס' שהקשו על רש''י ס''ל דאף בור כ' הוי בור אחד, ולא ס''ל כדברי הרשב''א דכל בור התמעט מא' ולא שנים, אלא התמעט רק בור שהשלימו למיתה.

ז. כתב הרשב''א בדף נ''ג ב', וז''ל דע"כ לא אמרו אלא בשהכוהו עשרה בי' מקלות דליכא איש כי יכה כל נפש אבל הכא כיון שדחפוהו ביחד כחד חשבינן ליה, ודומיא דכי יכרה איש בור דבעי' אחד ולא שנים ואפ"ה כשעקרו שניהם חוליא בבת אחת קרינא ביה איש בור עכ''ל, ותוס' בדף נ''ג ב' והרמב''ם בפד' מהלכ' רציחה ה''ו פטרו אף בכה''ג.

ח. בור י' שאין בו הבל, ובא אחר וסיידו וכיידו ועי''ז נוסף הבל למיתה, לכא' הראשון אינו חייב אלא על הזק חבט, ויש לעיין אם השני חייב רק על ההבל, או גם על החבט, ולכא' לדברי הרשב''א א''א לחייב ב' על בור אחד, וא''כ בע''כ צ''ל דהשני חייב רק על ההבל, אך י''ל דכיון דדרשינן אחד ולא שנים רק השני חייב על הבור בין בהזק הבל ובין בהזק חבט, ודבר זה לכא' תלוי האם אפשר לומר שיש כאן ב' בורות, והראשון בעל הבור של חבט, והשני בעל הבור של הבל, או''ד דאין כאן אלא בור אחד, ובסוגיית הרחיבה מבואר בל''ק דהשני חייב רק על חבט, והראשון חייב על ההבל, ויש לעיין אם הראשון חייב גם על חבט, ובדברי הרמב''ם נראה שאם השני חייב הראשון פטור, ולדברי הרשב''א שא''א לחייב שנים על בור אחד יבואר היטב דברי הרמב''ם שהראשון פטור - ועי' בפ''ח שם שהקשה מדוע לא נימא דתחילתו בפשיעה לגבי חבט וסופו באונס לגבי הבל, ומבואר בדבריו שאינו נחשב ב' בורות -.

**הרחיבה**

בדברי הגמ' והראשונים נאמרו בזה ו' שיטות, רבה נקט דפטור בכ''ג, ר' שיזבי אמר דיש צד לחייב בכ''ג, ובדעת רב אשי לדעת הרמב''ם חייב בכ''ג מלבד אם נפל מהצד שלא הרחיב ומת בהבל, לדעת הטור - וכן נראה קצת בדברי תוס' והרא''ש והרשב''א - לל''ק חייב על החבט בכ''ג, ופטור על ההבל, ולל''ב חייב רק כשנפל מהצד שהרחיב וחייב בכה''ג גם על ההבל, ולדברי המאירי חייב רק כשנפל מהצד שהרחיב ומת מחמת חבטה.

א. בביאור סברת רבה כתב הדרישה בסי' ת''י וז''ל דרבה דהשיב לו הרי מיעט הבלא כוונתו דאף שמת מחמת חבטה מכל מקום הוא פטור דמה עשה דהא כבר היה בהבור כדי להמית בין בהבלא בין בחבטה וזה לא הוסיף בהיזק אלא מיעט בהיזק שלא ימות מחמת הבלא כל כך במהרה כבתחלה, וכעין זה כתב הפ''ח בישוב קושיית התוס' וז''ל ומ"מ נ"ל לתרץ שאינו מן התימה אף על גב דהרחיב ונפל באותו צד שמכיון שעל מה שמת בו הקיל הוא שלא ימות לפיכך אין לחייבו.

ב. בסברת ר' שיזבי כתב הדרישה וא"ל רב שיזבי אדרבה הסברא נותנת שאפילו אם ימות מחמת הבל יהיה נקרא שותף בהתקלה כיון שהועילו מעשיו באם יזדמן ליפול שום דבר באותו מקום צר שהרחיב אזי יפול משם מה שלא היה כן אילו לא הרחיב עכ''ל, וכתב הדרישה שלכן יש סברא לחייבו כשמת בהבל אף כשנפל מהצד שלא הרחיב, וזהו גם הסברא בדברי רב אשי לחייב אף כשנפל מהצד שלא הרחיב כשמת בחבטא וז''ל הרא''ה או דילמא **קמה ליה ברשותיה** לאחיוביה עלה הוא נמי בהדי אידך וז''ל הפ''ח וראיתי למהר"ר ואלק כהן ז"ל שכתב דכיון שהרחיב מקרי בעל הבור לגבי חבטה אף כשיפול מצד השניה ע"כ, וכ''כ הפרישה וז''ל כיון שפשע בבור זה והקריב צד היזק באם יזדמן דבר באותו צד משום הכי יקרא גם כן בעל התקלה להתחייב אף אם נפל מצד השני.

ג. בדברי רב אשי נח' הראשונים, דעת הרמב''ם דכשנפל מהצד שהרחיב חייב אף כהוזק מחמת ההבל, וכשנפל מהצד השני, חייב רק כשהוזק מחמת החבט, וכתבו המ''מ והב''י והב''ח דהרמב''ם נקט שלא נח' ב' הלישנות, והל''ק איירי כשנפל מהצד שלא הרחיב, והל''ב איירי כשמת מחמת ההבל, וכתבו הב''י והב''ח דנקט הרמב''ם כן משום קושיית התוס' דאין סברא לפטור כשנפל מהצד שהרחיב אף כשהוזק מחמת הבל, וכן אין סברא לפטור כשמת מחמת חבט אף בנפל מאידך גיסא 'כיון שעשה מעשה בבור אין ראוי ליפטר' ולכן נקט הרמב''ם שלא נח' ב' הלישנות, ועי' עוד בדרישה מש''כ לבאר כן בדברי הגמ'.

ד. תוס' נח' על הרמב''ם ונקטו בלישנא קמא דפטור כשמת מחמת ההבל אף כשנפל מהצד שהרחיב, וכן מבואר ברא''ש דנח' ב' הלישנות וקי''ל כל''ב, וז''ל הטור דודאי פליגי אהדדי דללישנא קמא אין חילוק מאיזה מקום נפל וללישנא בתרא אין חילוק בין אם מת בחבטה או בהבלה.

ה. בדברי הרא''ה מבואר דלכו''ע אם נפל מהצד שהרחיב חייב אף כשמת מחמת ההבל, ולא נח' רבה ור' שיזבי ורב אשי אלא כשנפל מהצד שלא הרחיב, דעת רבה דפטור, ודעת ר' שיזבי דחייב, ולל''ק דעת רב אשי כר' שיזבי וחייב כשמת מחמת חבט, ולל''ב דעת רב אשי כרבה ופטור, ולפי''ז י''ל דאף הרמב''ם סבר דנח' ב' הלישנות, ופסק כל''ק.

ו. לדברי הרא''ש והתוס' נח' ב' הלישנות אם נעשה בעל הבור לגבי חבט, או שנעשה בעל הבור לגבי נפילה מהצד שהרחיב, אך לדברי הרמב''ם - וכן לדברי הרא''ה לל''ק - צ''ב אם נעשה בעל הבור לגבי חבט אף כשנפל מהצד שלא הרחיב, משום דכיון שהוסיף חבט קמה ליה ברשותיה להתחייב אף כשלא ניזוק מחמתו, מדוע לא נימא בכי לגבי הבל, דכיון שהוסיף אפשרות שינזק בהבל כשיפול מהצד שהרחיב, חייב אף כשנפל מאידך גיסא, ובשלמא אילו היה הדין שפטור בכ''ג על ההבל ניחא, דכיון שמיעט הבל א''א להחשיבו כבעל הבור לגבי הבל, אך הרמב''ם פסק דחייב על ההבל כשנפל מהצד שהרחיב, וא''כ נחשב בעל הבור אף לענין הבל, וא''כ מדוע לא יתחייב אף כשנפל מאידך גיסא כמו שחייב על חבט כשנפל מהצד שלא הרחיב, וצ''ל דכלפי הבור של הבל שגם מיעט בהזק, נעשה בעל הבור רק כלפי הצד שהרבה בהזק, משא''כ כלפי בור של חבט שלא מיעט בנזק, נעשה בעל הבור לגמרי - ועי' בדברי הרשב''א דכתב דמיעט הבלא יכול להתפרש דלא אהנו מעשיו והוא הדין אם לא מיעט ולא רבה, ואף לפי''ז י''ל דכיון שלא הרבה הבל אינו חייב אלא כלפי הצד שהרחיב, משא''כ לגבי חבט שהוסיף חבט, דהוסיף עוד קרקע שאפשר להנזק בה, ולפי''ז יתחייב בחבט רק כשהרחיב עד עומק הבור, ולא רק כשהוסיף רק בפי הבור, ועי' רש''י בד''ה הרחיבה וז''ל אחד חופר בור י' ובא חבירו והרחיב **פיו** -.

ז. במאירי נראה דכל הסוגיא אינה אלא כשנפל מהצד שהרחיב, אך כשנפל מאידך גיסא לא מיבעיא ליה ופשיטא דפטור, ונח' ב' הלישנות אם חייב כשמת מחמת הבל, או דס''ל להמאירי דלא נח' ב' הלישנות, ול''ק איירי שהרחיב מכל הצדדים, ול''ב איירי דהרחיב רק מצד אחד - ואולי גם תוס' והרא''ש ס''ל כן ואע''פ שכתב הרא''ש דנח' ב' הלשינות י''ל כנ''ל דנח' ב' הלישנות אם מת מהצד שהרחיב ומת בהבל, אך לכו''ע אינו חייב כשמת מהצד שלא הרחיב -.

ח. הבעל הגולה בסי' ת''י סעי' ט''ז נקט לדינא שאין צד לחייב כשנפל מהצד שלא הרחיב, ול''ק איירי דאין ידוע באיזה צד נפל, וכך פי' גם את דברי הרמב''ם עי''ש.

ט. התוס' רי''ד בדף נג א כתב וז''ל אבל כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור לא הבור הזיקו אלא קרקע עולם, והבור לא עשה אלא תקלה בעלמא ואמנם כי שמואל מחייב בהאי תקלה כאילו הבעלים דחוהו שם ... דכך חשיבא לי' תקלת הבור כאלו הבעלים דחוהו שם שכל מעשה הבור גרמא הוא, והבורא חייבו בגרמא זו כאלו עשה מעשה בידים עכ''ל, וצ''ע לדבריו היאך אפשר לחייב את השני כשנפל מהצד שלא הרחיב, ולכא' ע''כ צ''ל דהרי''ד נקט כהמאירי דאין צד לחייבו, ולכא' כן מבואר גם בנמוק''י - ברי''ף דף כ''א א' - וז''ל ואנן קי"ל כמאן דדאין דינא דגרמי וכתב הרא"ה ז"ל בשם רבו ז"ל שזה אינו דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה"ה לשאר נזקין עכ''ל, ולכא' כוונתו דחידשה התורה בבור שהכורה חייב על מה שגרם נזק, וס''ד דחייב גם כששורו גרם נזק ע''י כריית בור - ואכתי צ''ע מטם טפח וסילק אבניו היאך אפשר לחייבו, ובשלמא במשלים לי' דחייב על הכל משום שי''ל שיש לשני סיבה להיות חייב על הכל, ואף לרבי בבור ט' הפקר והשלים לי' האחרון חייב הכל, אך בטם טפח לכא' מוכח דדי במה שהוא בעל הבור, וא''צ שמעשיו יזיקו וצ''ע -.

י. יש לעיין האם הסברא לחייב את המרחיב אף כשנפל מאידך גיסא הוא רק משום דין עשאו הכתוב וכו' ולכן ע''י הגדלת המזיק עשאו הכתוב להבור ברשותו, אך באש אין חייב באופן כשהגדיל את האש ועי''ז האש יכולה להזיק לעוד צד, על הצד שבלאו הכי האש הייתה מזיקה - לדעת רש''י דבכה''ג פטור השני, או גם לדעת התוס' והרשב''א ור''פ כשאין באש שלו לבד בכדי להזיק - או''ד דאף בלא עשאו הכתוב וכו' יש סברא לחייב את מי שהגדיל את המזיק על כל הנזקין, משום שהמזיק אחד ויש לו חלק במזיק.

יא. עי' אולם המשפט בסי' ת''י סעי' ט''ו שכתב, שלדעת הרמב''ם כשנפל מהצד שהרחיב, ומת בחבט, כיון שיש ב' סיבות לחייבו חייב ג''ט ואידך משלם רביע, וכשנפל מהצד שלא הרחיב הראשון משלם ג''ח, משום שגם נפל מחמת הראשון, וגם יש לו שותפות בחבט, ושהני שאין לו אלא שותפות בחבט משלם רביע.