7. בדין כוסס החטה וברכת האורז
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"א סיון ע"ד

**סימן ז'**

**סוגיא דכוסס את החטה והאורז**

**א]שיטות הראשונים בגדר מעשה קדירה בחטה**

**ב]בגדר מעשה קדירה דאורז**

**ג]בטעם דבעינן דוקא מעשה קדירה**

**ד]ברכת פרכיות אורז ושלוה**

**ה]בדין ספק מזונות או אדמה**

**ו]בדין תערובת אורז**

**שיטות הראשונים בגדר מעשה קדירה בחטה**

א]מבואר בסוגין דהכוסס את החטה מברך עליה בורא פרי האדמה אמנם אם הוי מעשה קדירה מברך בורא מיני מזונות ועיין ברמב"ם ובתוס' שעד כמה דהוי חיטה כמו שהיא אפילו שמבושלת עדין ברכתה בפה"א ומקורם מהא דמבואר בבריתא דיש תנאי שחילק החיטה דהינו דכל שהחטה כמו שהיא ברכתה עדיין האדמה [ובדעת הרמב"ם המאירי נקט שאם זה חי ממש ברכתו שהכל] והנה בגדר מעשה קדירה מבואר בבריתא דחילק החטה לשתים או יותר ומצאנו בלשונות הראשונים כמה הגדרות בגדר מעשה קדירה ונבאר הדברים בס"ד

א.עיין רא"ש סימן ט' לענין חיטים וכן סימן ח' לגבי אורז שכתב שאם שלקינהו ועבדינהו כעין דיסא ולא הזכיר כלל דברי הגמ' שחילקן [וכן הוא בטור] ובפשטות מצד שלמד שעיקר הקובע שבשלם כעין דיסא והגמ' רק אמרה איך ההיכי תימצי שזה נהיה כעין דיסא וצ"ב מה הכוונה כעין דיסא ועיין תוס' ד"ה הכוסס שכתבו שאין לאכול חיטים אלא א"כ נתמעכו יפה ובפשוטו שלמדו שזה הקובע בסוגין שנתמעכו יפה ויתכן שזה גם כונת הרא"ש כעין דיסא שזה נתמעך יפה וכן משמע בב"י שהשוה דעת תוס' לדעת הרא"ש ובפשוטו לכן הרא"ש לא חילק בין אורז לחיטים אפילו דבבריתא משמע שכאן גם אם זה שלם דכיון שהקובע אם זה נהיה כעין דיסא א"כ הדין אותו דבר והבריתא רק חילקה את ההיכי תימצי [וכן ביאר בביאור מרדכי] [ובזה מיושב קושית השער הציון דתוס' כתבו שנתמעכו יפה הרי גם מקצת מבואר בגר"א שזה כמו נחלק דלתוס' אין שום מעלה בנחלק אמנם בפשוטו כונת הגר"א שה"ה אם חילקו ולא שנתמעך קצת זה כמו שנחלק]

ב. עיין רמב"ם פ"ג ה"ב אכל דגן שלוק כמו שהוא מברך לפניו בורא פרי האדמה ובה"ד כתב וז"ל וכן הדגן שחלקו או כתשו ובשלו בקדירה כגון הריפות וגרש כרמל וכיוצא בהן וכל זה הוא הנקרא מעשה קדירה וכו' עכ"ל ועיין עוללות אפרים שביאר שכונת הרמב"ם כתשו שעל ידי זה הוי כמו חלוקה וזה שאר דוגמאות הגמ' שחלקם לכמה וכן הביא מכמה מקומות שריפות זה טחון טוב ולפ"ז הרמב"ם באמת הביא רק את הגמ' שאם זה מחולק הוי מעשה קדירה והרמב"ם לא הצריך שום תנאי נוסף וכן הוא בחידושי הגר"א באמרי נועם ובמעשה רב שכל שזה נחלק הוי מזונות ולא תלוי בשום דבר אחר [וכן הוא במאירי אלא שהוסיף שאם בשלם הרבה עד שנתבקעו זה כמו חלקם וברכתם מזונות ויתכן שגם הרמב"ם מודה לזה וברי"ד וריא"ז כתבו שאם זה נתמעך ונדבק כמו עיסה בזה הוי מזונות דהינו שדנו מסברא שזה דומה לאופן הגמ']

אמנם עיין מג"א שנקט שהלשון כתשו הכוונה שהוריד הקליפה ונקט דריפות הכונה דגן שהורידו הקליפה ועיין כס"מ שדייק כן מלשון הרמב"ם דגן "כמו שהוא" שכל שהורידו קליפתו שזה כבר לא כמו שהוא, מברך מזונות דהינו שהרמב"ם הוסיף עוד דוגמא שלא מובאת בגמ' ועיין עוללות אפרים סימן י"א שהביא מכמה מקומות ברמב"ם שריפות זה תבשיל שחוק וכן שכתוש הכונה שזה נתמעך וכמו שזה התחלק ולפ"ז הרמב"ם באמת כתב את דין הגמ' וכנ"ל [אמנם הברכת ראש כתב שבגמ' במו"ק י"ג: יש מ"ד שחילקא הכונה שהורידו הקליפה והגמ' דוחה מכח דין בהלכות נדרים ולא מכח ברכות בהכרח שלענין ברכה זה באמת סיבה למזונות אמנם אין זה מוכרח דיתכן שלשאול הגמ' לא יכלה ואדרבא למסקנא שהבריתא לא אמרה את זה אינו כן]

ג.עיין רבינו יונה שכתב וז"ל ומדאמרינן וכן דיסא דכעין חביץ קדירה שמעינן שלא יברך על דיסא אלא כשנכתשו החיטים ונדבקו ונעשו דומיא דחביץ קדירה אבל אם בשל החיטים שלימים והגרעינים עומדים שלמים אינו מברך עליהם אלא בורא פרי האדמה כמו אם היה כוסס את החטה עכ"ל ועיין מג"א סק"ב שביאר כשיטתו שהכונה כתושים שהורידו הקליפה והר"י הוסיף תנאי שזה ידבק וביאר שזה הכוונה דיסא כעין חביץ קדירה וכונת הר"י שהגרעינים עומדים שלמים שלא קילפו אותם וכה"ג זה לא נדבק והנה מתחילת דבריו מבואר שצריך קילוף ונדבק אבל מסוף לשונו משמע שהחיסרון שהגרעינים שלמים אבל אם קלפו זה מזונות ויש בזה סברא שעצם זה שהם במצב שיכולים להידבק זה מספיק אמנם המג"א נקט שההוה נקט שעיקר המכון שזה נדבק ורק שבמקולף זה נדבק ובשלא מקולף זה לא נדבק והנה לדברי המג"א הדבר פלא שאת האופן המובא בגמ' שחילקם לא הביא כלל ורק הביא אופן אחר שזה כשזה מקולף ודייק כן מהגמ' אמנם אם נימא שהכונה כתשו שזה נחלק לכמה וכעוללות אפרים הנ"ל א"כ א"ש שהעתיק תנאי הגמ' שחילקם אלא שהוסיף שצריך שזה ידבק ודייק מלשון הגמ' כעין דיסא וכמו שדיקו התוס' והנה בדבריו מבואר שהקובע שזה נדבק דהינו דלא כתוס' שזה נתמעך וכן מבואר במג"א שזה שני דברים אמנם עיין ביאור מרדכי סקכ"ד שדן שזה אותו כוונה ועיין פסקי הרי"ד שכתב שצריך חילקם והוסיף שגם אם בשלם שלמים ונתמעכו ונדבקו כעין דיסא ברכתו מזונות חזינן שיש מעלה מיוחדת שנדבקו שזה ממש כעין תבשיל והכונה שדרך מזון לא לאכול אחד אחד אלא לאכול הרבה ביחד כאכילה אחת

והנה לענין הלכה עיין מחצית השקל שנקט בכונת המג"א שתמיד זה תלוי בנתמעך ונדבק שרק אז זה סיבה לברך בורא מיני מזונות אמנם הפמ"ג וחיי אדם ושאר אחרונים נקטו שאם חילקם בכל מקרה זה מזונות [ובאמת יש כאן חידוש דהרי בלשון תוס' ורבינו יונה מבואר שצריך דוקא נדבק וכעין דיסא] ואם הם שלמים וקלופים בזה לדעת הרמב"ם הוי מזונות ולדעת רבינו יונה רק בנדבקו וכתב המ"ב שלהלכה רק בנדבקו הוי מזונות וכן מבואר במג"א סק"ז לגבי מרק אם חטים שברכתם אדמה וביאר הפמ"ג דזה מקולף ולא נדבק, אמנם עיין מג"א סק"ב שכתב שהני שעורים גענצי וכו' רק בנדבקו ונתמעכו ברכתן מזונות ועיין א"ר סק"ה שהקשה הרי זה מקולף ויש מהם מחולקים וכתב שדעת השל"ה שגם במחולקים צריך נתמעכו ונדבקו אמנם עיין נשמת אדם נ"ד סק"ה שכתב שבשל"ה מבואר שכיון שזה לא נחלק וכתב שכיון שיש מיעוט שנחלקו הולכים לפי הרוב דהינו שאין כאן הדין כל שיש בו כה"ג [וא"ש למג"א שגם במיני דגן שזה אדמה יש הדין כל שיש בו ואין זה דומה להמוציא במזונות שנסתפק המג"א קס"ח הובא בגר"ז סי"ג שיהיה דין כל שיש בו] אמנם עדיין מבואר שאפילו שזה ללא קליפתן לא מועיל נדבקו לבד אלא צריך גם נתמעכו דהינו שהדרך תבשיל זה שמתמעכים ומחמת זה נדבקים וצ"ע על המ"ב שסתם לא כך ומספיק נדבקו והנה עיין ט"ז סקי"א שכתב ששעורים שנטחנו ונתבשלו הוי מזונות וכתב הפמ"ג דמשמע שאפילו שזה מקולף זה לא מספיק ורק בנחלק ובפשוטו מדובר בנדבק ונתמעך כדרך תבשיל וזה כעוללות אפרים לעיל

והנה בשו"ע הגירסא ששלקן וכתב המג"א דמשמע אפילו בקליפתן וכתב שזה בנתמעכו אמנם המ"ב הביא מהאחרונים שגרסו חילקן ולפ"ז אין לנו מקור שמועיל נתמעכו בבישלם בקליפתן אמנם המ"ב העתיק דין זה וצ"ל שמסברא נקט שכל שזה כעין דיסא הוי מזונות ועיין בלשון הרי"ד והריא"ז שגם אם לא קילפן אבל אם נתבקעו ונדבקו כעין דיסה חשיב מעשה קדירה אמנם בדבריהם מבואר שצריך נדבקו ובמאירי כתב שכל שנתבשלו הרבה ונתבקעו זה כמו נחלקו

והנה בעיקר מה דנקטו הפוסקים דבנתחלקו לא צריך נתמעכו על ידי הבישול הנה ברבינו יונה מבואר שחלוק אורז מחיטה דבאורז לא צריך שיחלק אלא גם בשלם ברכתו מזונות משא"כ בחטה ועיין ב"י שנסתפק האם כונתו שגם לא צריך שזה יתמעך ומבואר שפשיטא ליה שבחטה גם בנחלקה צריך שיתמעך אמנם עיין דרכי משה הארוך שכתב נתמעך קצת דהינו שזה פשיטא ליה דבחיטה שחלקוה זה ודאי התמעך קצת וממילא דן דמה דבאורז לא צריך לחלקו אבל צריך שיקרה לזה התכונה של חלוקה בחיטה

**בגדר מעשה קדירה דאורז**

ב]עיין רבינו יונה שכתב שחלוק אורז מדוחן וחטה שבחטה ודוחן צריך דוקא שכתשו אותו דהינו שחולק או שקילפו אותו משא"כ אורז אפילו אם הוא שלם בכל אופן ברכתו מזונות ועיין ב"י שנסתפק האם צריך נתמעך קצת או לא ובשו"ע סתם הדברים אמנם הרמ"א כתב שצריך שיתמעך ועיין בה"ל שביאר שזה כלשון הרבה ראשונים שלא חילקו כלל בן אורז לשאר דברים אלא שכתבו שבשניהם צריך נתמעך וע"ש שכתב להחמיר בזה אלא שהביא בשם הפמ"ג שבנתקלף כיון ששיטת הרמב"ם שגם בחיטים ברכתו מזונות א"כ באורז ודאי אפשר להקל ולכאורא צ"ע שכל הראשונים שכתבו שאורז צריך נתמעך מצד אפילו שבגמ' מדויק לא כך זה מצד דס"ל שגם חיטה כונת הגמ' נתמעך ולכן אין הבדל במה המדובר וכל הגמ' ההוה נקט וא"כ מאותו טעם גם קילוף זה לא סיבה וכן בחיטה חלוקה חציה ולא נתמעך אין סיבה שזה יעזור וצ"ע ובפשוטו מבואר כנ"ל שנקט שכו"ע מודו דבנתחלק שזה אופן דגמ' ודאי הוי מזונות גם ללא נתמעך ונדבק אלא דתוס' ורבינו יונה חידושו עוד אופן בנתמעך או נדבק ובזה הביא שבראשונים מבואר שגם אורז זה כך דהינו במקרה שזה לא נחלק ולא דייקו את דברי הגמ' [אמנם לכאורא פשטות הדברים לא כך וכנ"ל מהדברי מרדכי]

**בטעם דבעינן דוקא מעשה קדירה**

ג] והנה בעיקר הא דבעינן כל התנאים הנ"ל כדי שיהיה ברכתו בורא מיני מזונות והרי אין הטעם מצד שזה לא ראוי לאכילה דהרי גם בקליות הדין שברכתו האדמה כמבואר בשו"ע ועיין תר"י שביאר החילוק בין אורז לחיטה לשיטתו מצד שאורז דרכו לאכלו שלם משא"כ חטה ודוחן אין הדרך לאוכלו אלא על ידי כתישה ועיין מג"א סק"י לאחר שהביא הנידון לגבי אורז שכתב שמעינן מהכא דכל דבר שדרך אכילתו בכך מברך בורא מיני מזונות דהינו שכל החיסרון כי אין זה דרך אכילתו ועיין הגהות הגר"ח צאנזר שמכח זה כתב על שעורים שהיום הדרך לאוכלם כתבשיל לא לחלקם ממילא זה סיבה למזונות אמנם הרי דעת הרא"ש והרבה ראשונים שגם אורז צריך מעוך אפילו שכתב רבינו יונה שדרכו לבשלו שלם ויש מקום לומר שזה סברא שכדי שיהיה לזה חשיבות לקבוע ברכה לעצמו ולברך עליו על המחיה צריך שיהיה בזה שינוי מהותי שזה נהיה פת או תבשיל וזה כגדרים שקבעו לנו חז"ל וכן הוא בלשון החיי אדם והגר"ז ויתכן לבאר עוד שכיון שכל חשיבותם בתור אכילת מזון שבזה, קבעו חז"ל הגדרים שזה צורת האכילת הדבר לצורך מזון [דהינו שפליגי וס"ל שאין החיסרון מצד שזה לא דרך אכילתו אלא דאין לזה חשיבות ללא השינוים כגדרי חז"ל הנ"ל]

ויש מקום לומר עוד שגם רבינו יונה שכתב שזה חיסרון שזה לא דרך אכילתו כל זה לאחר שזה מעשה קדירה ורק שיש עוד תנאי בצורת החטה והאורז אבל עצם זה שצריך שיהפך לתבשיל ולא על קליות זה מצד שכל שלא היה כאן שינוי מהותי בעיקר הדבר זה לא סיבה לברכת מזונות ועיין תר"י ריש פרקין שכתב שתמרים אין ברכתן מזונות מצד דלא קבעי ושלא היה בזה שום שינוי וכן הוא בצל"ח י"ב. ד"ה והנה, שכל שלא היה בזה שום שינוי אלא שזה בצורת בריאתו זה עצמו סיבה שלא יהיה לו ברכה אחרת אמנם עיין אבן העוזר שביאר שכל מה שאורז חי לא מברכים מזונות מצד שזה כמו דבר שדרכו לאכול מבושל ואוכלו חי וזה יורד חד דרגא ממזונות לאדמה דהינו שעד כמה שזה היה הדרך היו מברכים עליו מזונות

והנה דנו הראשונים שיברכו מעין ג' על כוסס את החטה או כל שלא נתקימו התנאים דסוגין ומבואר בדבריהם שזה ודאי שלא יברכו על המחיה ורק דנו אולי יש ברכה של האדמה ופרי האדמה וגם בזה נקטו רוב הראשונים שאין על זה ברכה מעין ג'. ועיין בתוס' בסוגין, וברבינו יונה והרשב"א מ"ד. שביארו שכיון שאין זה דרך אכילתו דהינו שדרך אכילתו הוא על ידי שהוא נהיה תבשיל, ועיין לשון הרשב"א בשם הראב"ד וכן הוא בלשונות הרא"ה והריטב"א בסוגין ולעיל לגבי קמח שאין זה דרך אכילת מזון דהינו שעיקר חשיבות המיני דגן והאורז זה בזה שהוא אכילה של מזון ולכן צריך דרך אכילת מזון והנה בפשוטו אותו טעם שאין בזה מעין ג' זה עצמו הסיבה שלא מברכים בורא מיני מזונות ולפ"ז מבואר שנחלקו הראשונים בטעם שצריך מעשה קדירה האם מצד שזהו דרך אכילתו או מצד שצריך דרך אכילת מזון אמנם לא הוזכר בדבריהם סברא שאין לזה חשיבות רק בנעשה מעשה קדירה מצד שצריך שינוי מהותי וכנ"ל מהצל"ח או סתם סברא שצריך חשיבות מיוחדת וכלשון החיי אדם והגר"ז, אמנם אין זה מוכרח דיתכן שבורא מיני מזונות ודאי החיסרון מצד שזה רק בדרך מזון או כסברא הנ"ל וכל נידון הראשונים אבל שזה לכל הפחות יהיה כמו שבעת המינים ועל זה כתבו כנ"ל אמנם אין זה נכון דא"כ עדין יתכן מקום שזה דרך אכילה ולא דרך אכילת מזון ויצטרכו ברכה מעין ג' על האדמה ועל פרי האדמה והרי בדברי הראשונים משמע שבדבריהם נתישב הכל ובהכרח שסברתם היא גם הסיבה שלא מברכים בורא מיני מזונות

והנה דנו תוס' לקמן על שכר שיברכו מזונות וכן הוא בתוס' וצ"ע דלמה להחשיבו כמו תבשיל שעורים ולא כמו כוסס שעורים דמי יימר שזה משביע כמוהו ומשמע שכל החיסרון שזה שלא כדרך וכאן הוי כדרך אמנם באמת בשו"ת הרא"ש כלל ט"ו ד' וכן בתוס' שאנץ פסחים ב: דן שיברכו אדמה ויתכן מצד סברא הנ"ל שודאי שאין בזה המעלה שזה דרך מזון [ויתכן דנפק"מ בלשונות הראשונים לענין בדיעבד האם יוצאים במזונות אם נימא דבעלמא לא יוצאים שאם זה רק חיסרון שזה לא כדרך אכילתו מסתבר שיוצא כמו חי ומבושל משא"כ אם החיסרון שאין זה דרך אכילת מזון ולכן זה לא נחשב כמזון א"כ יתכן שזה מעכב בדיעבד עוד יתכן נפק"מ בנידון האבן העוזר והמג"א האם יש כל שיש בו מכוסס חטה דאם זה חיסרון של שלא כדרך יתכן שכל שאוכלו במציאות זה חשיב משא"כ אם זה לא דרך אכילת מזון א"כ כה"ג חשיב כדבר שהוא לא מזון ודו"ק]

אמנם לראשונים שגם בכוסס יש ברכה על האדמה וכו' א"כ יתכן שבאמת לגבי מזונות צריך חשיבות מזון וכל מה שזה לא מזונות מצד שאין לזה חשיבות מזון ולא מצד שזה שלא כדרך וכן מבואר באבן העוזר שדן לגבי כל שיש בו בכוסס את החטה ותלה דבר זה בראשונים האם יש ברכה מעין ג' אמנם לרא"ה הנ"ל אין זה ענין דודאי דהוי דרך אכילה רק שלמעין ג' צריך דרך אכילת מזון

העולה מהנ"ל דבהא דצריך דוקא מעשה קדירה מצאנו שני נוסחאות בראשונים א. שרק אז זה דרך אכילתו ב. שכל חשיבות הדגן זה כדרך אכילת מזון ורק בצורה של תבשיל או פת חשיב דרך אכילת מזון והנה דנו בדברים שבזמן חז"ל לא היה חשיב דרך אכילת מזון והיום הוי דרך אכילת מזון והנה לדעת הראשונים שהחיסרון מצד שזה לא דרך אכילה בזה ודאי מסתבר שכל דור ודור כדרכו כמבואר בהגהות הגר"ח צאנזר ובפרט לאבן העוזר שזה כמו החיסרון של חי ומבושל שבזה מפורש בפוסקים כנ"ל אמנם אם החיסרון מצד שצריך דרך אכילת מזון בזה יש מקום לדון שזה גם כגדרי דרך אמנם יתכן שבזה לא מספיק שזה דרך אלא שרק באכילה בצורה שמצד עצמה יש לזה חשיבות אכילת מזון הוי מזונות ומה שאנשים יקבעו לאכילת מזון לא בצורה הראויה אין לזה עדין החשיבות של אכילת מזון אמנם בלשונות הראשונים לא משמע כך אלא כנ"ל שזה מצד דרך אכילת האנשים ולפ"ז יש להסתפק האם זה משתנה לכל דור או שנקבע כמו בזמן חז"ל

**ברכת פרכיות אורז ושלוה**

ד]והנה דנו לענין פרכיות אורז מה ברכתם והנה הרי בקליות אפילו שזה עבר תהליך של תיקון שזה ראוי לאכילה בכל אופן מבואר שאין ברכתו מזונות ובפשוטו גם כאן זה לא עובר תהליך בישול או אפיה אלא כעין קליה ולפי הגדרים שחז"ל קבעו לנו יש מקום לדון שאין זה בגדר תבשיל או פת אמנם הרי מבואר בגמ' שתיתא עבה ברכתו מזונות ועיין רש"י ומאירי ועוד הרבה ראשונים שביארו שזה קמח קלוי דהינו שלא היה כאן בישול ולכן העמידו בקמח קלוי שזה ראוי לאכילה ומבואר לכאורא שגם ללא בישול כל שמעמידו שיהיה ראוי לאכילה יש לו חשיבות מזון [וגם בהרבה ראשונים שהעמידו שזה תבשיל יתכן שזה מצד שללא זה הוא עיסה ולא רצו להעמיד בקמח קלוי אמנם עדין אין לנו מקור מהגמ' שגם ללא בישול הוי מעשה קדירה] והנה ברטב"א ורא"ה העמידו דוקא בבישול ומשמע שנקטו באמת שרק דרך בישול יש לו מעלת מזון ועיין רמב"ם שיש שגרסו שלקו אמנם ברמב"ם פרנקל מובא מרוב הגירסאות שקלהו וכן הוא פשטות הראשונים וכנ"ל אמנם יתכן שכל שזה נעשה דרך עיסה הוא ודאי חשיב מזון וכמו שהבאינו לעיל מהרי"ד והריא"ז לגבי חיטים שלמים וכן הביא בוזאת הברכה בבירור ההלכה סימן כ"ז בסופו וא"כ כאן בפרכיות יתכן שזה לא חשיב דרך עיסה עוד יתכן שכל שזה נעשה מקמח שזה צורת אכילתו למזון רק בזה לא צריך בישול

אמנם עדין יתכן שעיקר המכוון בבישול או מתי שזה כעין עיסה הוא שעל ידי זה יש כאן כדבר אחד ולא שזה אכילה של אחד אחד וא"כ כאן שזה התאחדות של כמות של אורז א"כ חשיב כמו תבשיל שזה עיקר המכוון בתבשיל וביותר יש לדון למה דנתבאר לעיל שעיקר החיסרון שזה לא דרך מזון א"כ צורה זו שהיא דרך מזון ברכתו מזונות וגם אם היה אופן זה בזמן חז"ל ולא היה הדרך יתכן שכבר נקבע שאין זה דרך מזון אבל כאן שצורה זו לא היתה בזמן חז"ל א"כ אדרבא יתכן שגם בזמן חז"ל כזו צורה היתה חשובה דרך מזון ובפרט לאבן העוזר שזה רק חסרון כמו חי ומבושל שזה ודאי משתנה בכל דור א"כ ה"ה כאן ועיין וזאת הברכה בירור כ"ז שהביא שדעת הגרשז"א שכיון שזה כמו קליה לא חשיב תבשיל ודעת הגריש"א שכיון שזה נדבק אחד לשני וזה דרך מזון ברכתו מזונות

וכן דנו לענין שלווה והנה בא"י אין זה עומד למזון אלא לתענוג בעלמא וכמו חיטה קלויה בזמן חז"ל ולראשונים שצריך דוקא שעומד לאכילת מזון א"כ ודאי שברכתו אדמה אמנם לראשונים שהחיסרון מצד שזה שלא כדרך [וכדחזינן מתוס' שדנו שגם שכר זה מזונות] יש לדון שכאן זה כדרך אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שרוב אכילת החיטים לא עומד לאכילה זו אלא רק אכילה מועטת זה עצמו סיבה שיחשב שלא כדרך וצ"ע אמנם יש מקומות שכולם אוכלים את זה למזון ונסתפק בזה באגרות משה ח"ד סימן מ"ד מ"ה אמנם בזה יש מקום לומר שכיון שאופן זה עצמו בזמן חז"ל לא היה לו חשיבות של אכילה למזון כה"ג אין הדברים משתנים וכנ"ל ולענין פצפוצי אורז לכאורא זה ממש כעין קליה של חטים שלכאורא בזה ודאי שאין זה דרך אכילת מזון וברכתו בורא פרי האדמה

ולענין אם שורה שלוה בחלב ואין כאן שום בישול בזה אם נימא ששתיתא צריך דוקא בישול א"כ גם כאן כל שזה לא מבושל לא יעזור אמנם אם נימא ששם לא צריך בישול אם נימא שכל שזה דרך עיסה חשיב מעשה קדירה ה"ה כאן אמנם אם נימא שזה סברא מיוחדת בקמח או ששם זה נהיה ממש כדבר אחד א"כ כאן יתכן שזה לא מספיק וצ"ע בזה

**בדין ספק מזונות או אדמה**

ה]העולה מהנ"ל שיש כמה אופנים שיש להסתפק בהם האם ברכתם מזונות או שברכתם בורא פרי האדמה א. חיטה קלופה שלא נתמעכה ונדבקה ב. חטה שנחתכה ולא נדבקה ונתמעכה ג. חטה מעוכה בקליפתה ד. פרכיות אורז וכנ"ל [אמנם יש דברים שהאחרונים הכריעו בזה] ויש לדון מה ראוי לעשות מספק והנה יש אחרונים שנקטו לברך אדמה עיין בט"ז סק"ח לענין אורז שלא נתמעך שכתב סברא להעמיד בברכה הראשונה וכן נקט הפמ"ג א"א י' אמנם יש מקום לדון מסברא שאפילו אם ננקוט שבדיעבד על כל דבר יוצאים בברכת מזונות וכן ודאי יוצאים בברכת האדמה כיון שזה פרי האדמה אבל עדיף לברך שהכל וכן מבואר במאמר מרדכי ובשל"ה ובנהר שלום [כמבואר במ"ב לענין ספק אורז או דוחן] והסברא בזה דלברך מזונות על דבר שהוא לא עומד למזון זה ודאי חשיב בדיעבד דזה בגדר שבח לא נכון אפילו אם זה לא בגדר שקר וכן שבספק העץ או אדמה גם אם בדיעבד יוצא בהעץ כגון בלא עיקר הפרי בכל אופן עדיף לברך אדמה כמבואר במג"א ולברך אדמה יש סברא לומר שכיון שיש כאן מעלה שזה מזין וחלק זה לא נכלל כלל בברכה של אדמה משא"כ אם מברכים שהכל אפילו שזה ברכה כוללת אבל כלול בזה שבח על הכל ומקור לסברא זו ברבינו יונה שביאר שפת קטניות אין לברך אדמה כיון שאשתני למעליותא ולכאורא כונתו שיש כאן עוד שבח שזה מזין ואם יברך אדמה לא מודה על שבח זה משא"כ אם מברך שהכל אמנם יתכן שעד כמה שיש הכרעה שזה כאחד מהם עד כמה שכל הצד להחמיר מצד ברכה לבטלה עד כמה שאין כאן חשש ברכה לבטלה זה סיבה לעשות כעיקר ההכרעה

אמנם יש מקום לדון דאין זה ברור כלל שיוצאים בברכה של מזונות או האדמה דהנה בעיקר הנידון האם יוצאים בכל דבר בברכת מזונות הנה מקור הדברים שיוצאים זה בחיי אדם ומקורו דהנה הגמ' עירובין ל. שואלת על שמואל מהמשנה של הנודר מהמזון מותר במים ומלח ועונה באומר כל הזן עלי ועיין תוס' שהקשו דלמה לחולקים על רב ושמואל לא קשה הרי לא מברכים מזונות על כל דבר ותירצו שלדבריהם באמת כל דבר זה מזון דהינו שלשון מזון הכונה זיין רק שרבנן לא תיקנו מזונות אלא על דבר שדרך בני אדם לקבוע עליו סעודה והנה למאי דלא קי"ל כשמואל אלא שעל אורז מברכים מזונות א"כ קי"ל כמ"ד שכל דבר זה מזון רק שיש סברא מיוחדת לגבי ברכות אמנם לכאורא זה אינו דהרי להלכה נפסק שהמשנה של נדר זה דוקא באומר כל הזן והטעם מצד שמשמעות רב הונא שזה לכו"ע וכן הגמ' מביאה מר' יוחנן שם שגם ס"ל שהמשנה דוקא באומר כל הזן ולא באומר מזון וביאר הנשמת אדם שזה מצד שבלשון בני אדם מזון זה רק חמשת מיני דגן דהרי זה הטעם שלא מוזכר לגבי נדר שגם אורז ודוחן אסור אבל לגבי ברכה כיון שבלשון תורה מזון זה כולל הכל ממילא מסתבר שבדיעבד יוצאים עכ"ד אמנם עיין גאון יעקב שכתב שיתכן שלמסקנא שכוונת המשנה באומר כל הזן יתכן שבאמת שלשון מזון זה רק דבר שסעיד כלשון רש"י מ"ד. ורק אורז ודוחן שזה סעיד חשיב מזון

והנה באמת במאירי כתב שלגבי נדר גם אורז אסור חזינן שנקט שלמסקנת הגמ' דלא כשמואל א"כ מזון זה כולל חמשה מיני דגן ואורז ולפ"ז אדרבא סתם דבר זה לא מזון וגם אם נימא דלא כנ"ל ומצד לשון בני אדם שזה רק חמשה מיני דגן אבל לגבי ברכה יתכן שודאי רק דבר שדרך בני אדם לקבוע עליו כמזון הוא סיבה לברכת מזונות וביותר דעיין ברא"ש ובתר"י בסוגין שכתבו שמסתבר שדוחן זה כאורז כיון שזה דבר שזן וסעיד ולא כתבו כיון שאדם קובע ומשמעות לשונם שלמסקנת הגמ' לא כל דבר חשיב סעיד שזה מזון אלא רק דברים אלו וכן הוא בלשון הראב"ד בהשגות על הרי"ף פ"י דפסחים וכן בהרבה ראשונים מ"א נקטו לענין ברכת המזון שלא מוציא כל מיני מאכלים כי זה לא מזון ויתכן שבאמת גם בהו"א של הגמ' שמזון זה כל דבר שזן אבל מה שרק אורז זה מזונות הוא מצד שרק על מה שסעיד תיקנו ברכה ולכאורא לרי"ף שדוחן אין ברכתו מזונות מצד שבזה קי"ל כשמואל בהכרח שיסוד סברת שמואל כי צריך דרגת מזון יותר אלימא ולכן אפילו שלענין אורז לא קי"ל כמותו אבל דוחן שזה קצת פחות סעוד קי"ל כמותו ולא סתם מצד הלשון וכן בהכרח זה הנידון בהו"א דאל"כ מהמשנה בעירובין יש ראיה גם על דוחן ומה הגמ' שואלת שכבר יש תיובתא על שמואל וכמו שהקשה בביאור מרדכי ודו"ק וז"ב

אמנם עיין רעק"א שדן לענין תמרים ויין שיוצאים במזונות אפילו שנקט ששאר דברים לא יוצאים אמנם הרי לענין נדר אפילו לראשונים שאורז אסור אבל תמרים ויין מותר ומבואר בלשון המאירי שזה סעיד אבל זה לא מזון ובפשוטו עצם זה שלא קובעים על זה למזון זה גם סיבה שזה לא יחשב מזון ויתכן שזה גם סברא לברכה ראשונה וכדחזינן שהראשונים דנו שלא יוצאים על זה בברכת המזון אמנם להלכה הרי קי"ל שיוצאים בברכת המזון ולפ"ז מסתבר שה"ה אורז אמנם באורז שזה אדמה יש מקום לומר שזה גרע שאין זה בגדר מזון כלל

וכן לענין ברכת אדמה עיין ריטב"א ורא"ה ברכות מ: ובריטב"א בהלכותיו שנקטו שכל דבר שתיקנו על זה מזונות לא יוצאים באדמה וסברתם שכיון שהיה כאן תקנה נוספת לשבח על החלק של המזון אין זה נפטר בברכה של אדמה וכן מבואר בנהר שלום כאן ובמאמר מרדכי ובמטה יהודה ולכאורא לפ"ז כל שיש כאן ספק בברכה ואין כאן הכרעה לענין איסור ברכה לבטלה צריך לברך שהכל [ועיין מ"ב לענין ספק אורז או דוחן כתב לברך שהכל אמנם לגבי אורז לא קלוף הביא את הפמ"ג שיוצא באדמה ומשמעות הדברים שבדיעבד יוצאים באדמה אמנם דן לגבי בדיעבד אמנם לענין לכתחילה ודאי שיש כאן צד שלא יוצאים] וצ"ע בזה

**בדין תערובת אורז**

ו]מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים האם אורז ברכתו בורא מיני מזונות וקי"ל שאורז ברכתו מזונות כמו שהגמ' מוכיחה מהבריתא ודעת הרא"ש ורבינו יונה שזה גם בדוחן וה"ה בכל דבר שמזין וסעיד דהינו שדרך בני אדם לאוכלו בתור דבר שסועד אמנם דעת הרי"ף שזה רק באורז ולא בדוחן ובפשוטו הביאור כמבואר בנחלת דוד שכיון שחזינן בריב"נ שאורז זה לחם א"כ חזינן שזה מזון יותר משאר דברים א"כ גם לרבנן זה כך שרק אורז חשיב מזון ובביאור מרדכי סימן כ' רצה לומר שס"ל שאין דרך לקבוע סעודה עליו ובפמ"ג מ"ז י"א כתב כי אין דרך לעשות ממנו פת ולפ"ז בשאר דברים יתכן שיודה לראשונים

והנה עיין רי"ף שכתב שאורז על ידי תערובת לא מברכים מזונות והרמב"ם למד שהכוונה אפילו על ידי תערובת כל שהוא ומצד שלשון הגמ' שדנה בתחילה על ידי תערובת לא, משמע אפילו תערובת כל שהוא שזה מוריד המעלה של דבר שזן וכל מה שחידשה הגמ' זה רק בחמשה מיני דגן דאדרבא חשיב עיקר אמנם הראשונים כולם חלקו על זה ובלשון המ"ב דרבו ככולו דהינו שזה לא חשיב על ידי תערובת אמנם לפ"ז בחצי גם לא יברכו מזונות ובא"ר מבואר שמברכים מזונות

אמנם צ"ע מקור הרי"ף שבאורז אין את ההלכה של כל שיש בו הרי לשמואל שברכתו האדמה ודאי שאין ההלכה של כל שיש בו אבל לדידן שזה מזונות אולי יש בזה ההלכה של כל שיש בו וכן הוא באמת שיטת הריא"ז והנה נחלקו האחרונים האם בחטה שברכתה אדמה יש הדין כל שיש בו שדעת המג"א סק"ז שיש בזה ההלכה של כל שיש בו והאבן העוזר חולק מצד שכיון שאין ברכה מעין ג' חזינן שזה לא חשוב ה"ה לגבי תערובת ולכאורא למג"א מבואר שהחשיבות לא מצד ברכת מזונות אלא מצד מה שזה חשוב שזה מין שעומד לתזונה ולכן גם בצורה שלא עומד לתזונה זה כך ולכאורא לפ"ז יש מקום לומר שאם באורז היה החשיבות של שיש בו אז גם לשמואל שזה אדמה היה צריך להיות כך ומהא דלא ס"ל כך א"כ גם לדידן זה כך דלא מסתבר לעשות מחלוקת ויתכן שגם לאבן העוזר כל זה לדידן דמה שזה אדמה כי זה לא סעיד אבל לשמואל הרי לא חולק במציאות שזה סעיד רק ס"ל שלענין ברכה לא תקנו אלא על דבר שזה עיקר המזון ובפרט לתוס' שהחיסרון מצד הלשון א"כ בודאי א"ש אמנם כבר הוכחנו מהרי"ף דלא כתוס' ובדעת הריא"ז יתכן שלמד שיסוד סברת שמואל שס"ל שלאורז אין מעלת סעיד ולכן זה גם סברא לענין כל שיש בו