45 מהדו_ב  -  בן פקועה א - בדין חלב דשליל, וביסוד דין אוירא לר_ל ולר_ יוחנן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

יום ג' ט' אדר תשע"ז

**א**

א] חולין דע"ה., איכא דאמרי כל היכא דלא כלו לו חדשיו לא כלום הוא, כי פליגי היכא דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי ואכל, ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה חדשים גרמי, ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים ואוירא גרמי.

ובד' רש"י ותוס' שם מבו', דלדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, הרי דמה"ט הוא דכל שנשחטה אמו חלבו מותר, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה, דהרי עכשיו איכא אוירא.

והראש יוסף לקמן דצ"ב: דן לפרש דהוא משום דעכשיו הוי כשחוט וכבר לא חשיב זה כאוירא דבהמה, והק' שהרי לא הלכו בו אלא אחר עסקי אכילה בלבד, - וע"כ פירש דטעם ההיתר הוא משום דכבר הותר בשעת הלידה.

וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א שכתב דאם שחט עובר במעי אמו, יהא מותר החלב אף לדעת ר' יוחנן, כיון דכבר הותר בשעת השחיטה ושוב אינו נאסר, ומבו' דס"ל דהא דהחלב מותר לדעת ר"ל, הוא משום שכבר הותר בשעת השחיטה ושוב אינו חוזר ונאסר, וע"כ נקט דיש להתיר מכח זה גם לדעת ר' יוחנן.[[1]](#footnote-2)

ב] והראש יוסף שם הק' דלפ"ז גם לר' יוחנן יש להתיר מכח ה"ט, שהרי לא נאסר קודם שיצא לאויר העולם, - וכתב דאה"נ גם לר' יוחנן יש להתיר, והרא"ש שלא כתב כן, הוא משום דפליג ע"ד התוס'.

אך צ"ע דהרא"ש גופי' בתוס' הרא"ש כתב כד' התוס', ושמא בפסקיו חזר בו, - גם צ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש רק טעם הא דלר' יוחנן הוא מותר אחר שחיטה, ולא הוצרכו לפרש טעם הא דלר"ל הוא מותר.

גם צ"ע דא"כ מ"ט תלינן לדין הקרבה בפלוגתייהו, הרי גם לר"ל יש עליו עכשיו תורת חלב, ואך שהותר בשחיטת אמו, וגם לר' יוחנן הוא כן, ועיי"ש בראש יוסף שעמד בזה.

**ב**

ג] ונראה די"ל בזה, דהנה התוס' לקמן דפ"ט: הקשו במה שאמרו שם דאיסור גיד לא חייל בשליל, שהרי כל הא דשרי ר' יהודה הוא רק כשנשחטה אמו, אך בעודו במעי אמו אסור, וא"כ איסור גיד חייל מעיקרא, והתוס' הרא"ש שם כתב לישבדאף דאם תלש גיד ה"ז אסור, מ"מ בעינן אוירא דחלב וגיד, ובעודו במעי אמו לא נאסר, עיי"ש.

וצ"ע בטעמא דהתוס' שלא כתבו כן, אף דאינהו גופייהו ס"ל בסוגיין ולקמן דק"ג. דלא חייל איסור חלב עד שיצא החלב לאויר העולם, וביותר דהתוס' לקמן ד"צ. כתבו להדיא דאף בגיד לא חייל האיסור עד שיצא לאויר העולם, ועמד ע"ז בדו"ח הגרע"א מכת"י שם, ושמא מכוון התוס' להקשות דמ"ט תלי זה בפלוגתא דר"י ורבנן,[[2]](#footnote-3) אך עכ"פ נראה בדבריהם דניחא להו מה שאמרו שם דחייל איסור גיד מיד בשעת יצירתו.

ד] עוד יש להעיר בזה, דהנה התוס' לקמן בסוגיין כתבו דהא דמיבע"ל אם מהני שחיטה לעובר במעי אמו, הוא משום דקודם שיצא לאויר העולם אכתי ל"ה בהמה בפנ"ע אף לדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי,[[3]](#footnote-4) - והנה לפ"ז נלמד, דאף לדעת ר"מ לא חייל איסור חלב וגיד קודם שיצא לאויר העולם, ודלא כהמבו' בד' תוס' הרא"ש לקמן דפ"ט: דלר"מ ל"ב אוירא דגיד, ונת' לעיל סק"ג בהערה.

וצ"ע ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן דפ"ט: וד"ק: דמבו' להדיא דעכ"פ לדעת ר"מ חייל איסור גיד קודם יציאתו לאויר העולם, וע"כ לא קדים איסור מוקדשים ואיסור בהמה טמאה לאיסור גיד.

ה] וביותר צ"ע בזה, ממש"כ התוס' לקמן ד"צ. ד"ה הכא במבכרת, דאיסור גיד לא חייל עד שיצא לאויר העולם, ולכאו' דבריהם אתיין גם לדעת ר"מ, שהרי רישא ר"מ היא,[[4]](#footnote-5) וזה דלא כמו שאמרו שם לעיל מינה ולקמן ד"ק: דלדעת ר"מ חייל איסור גיד בשעת יצירתו.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ו] ונראה בדעת התוס', דעיקר הא דבעי אוירא דחלב היינו משום דבלא"ה הוי זה כחלק מהבהמה ול"ה זה כבהמה בפנ"ע, וע"כ כ"ז הוא בחלב דבעינן חלב שור כשב ועז ובעינן שיהא בהמה בפנ"ע, אך בגיד דהגמ' התם אזלא דחייל איסור גיד בשעת יצירתו ול"ב חדשים, וכתבו התוס' שם דהוא או משום דשאני גיד מחלב, או משום דס"ד דאף בחלב ל"ב חדשים, ממילא דאין לנו להצריך אוירא דחלב, שהרי ל"ב כלל שיהא על הגיד תורת בהמה בפנ"ע.

ולפ"ז נראה, דמש"כ התוס' בד"צ דאף בגיד לא חייל האיסור קודם שיצא לאויר העולם, הוא משום דבמסקנת הגמ' נתחדש דאף בגיד בעינן חדשים, כמשמעות ל' התוס' שם, (ומה"ט נקטו שם דלדעת ר"ל בעינן אוירא), וע"כ אף בעינן שיצא לאויר העולם.[[6]](#footnote-7)

ז] ובדעת התוס' הרא"ש דס"ל דאף דבגיד ל"ב חדשים, מ"מ בעינן אוירא דגיד, נראה, דהנה בטעם הא דבעינן אוירא דחלב ואוירא דגיד, הי' מקום לפרש דהוא משום דהוא ע"ד הא דבעינן חדשים, כדי לחשבו כבהמה, וה"נ בעינן אוירא, ואך שנתחדש דסגי באוירא דחלב וגיד לחודייהו.

אמנם הנה יש להוכיח דלא כן, ממה שאמרו לקמן שם דלדעת ר' יהודה דגיד הנשה אינו נוהג בשליל, לא חייל איסור גיד בעודו במעי אמו, ופירש התוס' הרא"ש דהיינו משום דאינו חל קודם שיצא לאויר העולם, וצ"ע דהיאך נלמד הך מילתא מהא דאינו נוהג בשליל, הרי הא דאינו נוהג בשליל היינו דהוא מותר אחר שחיטת אמו, דאין לפרש דמכוון דבריו הוא דאינו נוהג במעי אמו, דהרי ליכא בזה נפ"מ כלל, דלעולם כשהוא בא לאכלו יצא ממעי אמו, והיאך שמעינן מינה דלא חייל איסור גיד אלא כשיצא הגיד לאויר העולם.

ויש ללמוד מזה, דהא דלא חייל איסור גיד קודם שיצא הגיד לאויר העולם, הוא מכח הא דהוא ניתר בשחיטת אמו, דמכח זה הוא דאמרינן דכל שהוא במעי אמו ויש בו לההיתר דכל בבהמה תאכלו, לא חייל עלי' איסורא, דזהו דנתחדש בדינא דכל בבהמה תאכלו, דהוא נטפל לאמו, ומכח זה הוא מותר אחר שחיטתה, וע"כ מכח זה הוא מותר בעודו במעי אמו.[[7]](#footnote-8)

וכ"ה מבו' גם מסוגיית הגמ' לקמן ד"ק: דאמרינן דבבהמה טמאה חייל איסור גיד מעיקרא משום דלי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, ולהדיא דכל הא דלא חייל איסור הגיד קודם שיצא הגיד לאויר העולם, וכמש"כ התוס' הרא"ש דזהו מכוון הגמ', הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וע"כ בבהמה טמאה דליכא לההיתר דכל בבהמה תאכלו, חייל האיסור קודם שיצא לאויר העולם.[[8]](#footnote-9)

ח] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דאף איסור גיד לא חייל קודם שיצא לאויר העולם, אף דלאיסור גיד ל"ב שיהא עליו תורת בפנ"ע, דהרי הא דבעינן אוירא דגיד, אי"ז משום דבלא"ה אינו בהמה בפנ"ע, אלא הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וע"כ אף דבגיד ל"ב שיהא בהמה בפנ"ע, מ"מ לא חייל עליו האיסור קודם שיצא לאויר העולם.

אך בדעת התוס' נראה, דאף אי נימא דהא דלא חייל האיסור בעודו במעי אמו, הוא משום דיש בו לההיתר דכל בבהמה תאכלו, כ"ז הוא לגבי חלב, דכל איסורו הוא משום דהוא בהמה בפנ"ע, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז דהוא בכלל שחיטת אמו, אין עליו תורת חלב, אך בגיד, הרי דהגם דשחיטת אמו מתירתו, מ"מ אי"ז טעם שלא יהא אסור באיסור גיד, דהרי אף שהוא טפל לאמו בשחיטתו, אכתי יש עליו תורת גיד,[[9]](#footnote-10) - ודוגמא לדבר יש להביא, דאטו להס"ד דגמ' לעיל דע"ד: דלדעת ר"ל אף דם השליל מותר, לא יהא הדם אסור קודם שיצא לאויר העולם, הרי אף שהוא נטפל לאמו בשחיטתה, אי"ז טעם שלא יהא עליו תורת דם, שהרי אף אם הוא אבר מאיברי אמו, לא עדיף מדם האברים דאסור.

ט] ובדעת התוס' הרא"ש נראה, דודאי מודה דדם השליל אסור אף קודם שיצא ממעי אמו, אף להס"ד דשחיטת אמו מתירתו, ואפ"ה ס"ל דגיד הנשה אינו נאסר קודם שיצא ממעי אמו, אף דל"ב בו חדשים.

והטעם בזה הוא, דהנה בהא דבגיד ל"ב חדשים, נראה דלאו היינו דהוא אסור אף בתורת אבר מאיברי אמו, דא"כ מ"ט בחלב בעינן חדשים, הרי בתורת אבר מאיברי אמו שפיר הוי כחלב שור כשב ועז, - ובע"כ מזה דא"א לאסור את החלב בתורת אבר מאיברי אמו, כיון דבתורת זה ל"ה זה חלב הכליות, וה"נ אין לאסור את הגיד בתורת אבר מאיברי אמו, דבתורת זה ל"ה גיד דעל כף הירך.

ולפ"ז בע"כ דלעולם איסור גיד השליל הוא מכח שאנו דנים את העובר כדבר בפנ"ע, וע"כ הו"ל גיד דעל כף הירך, והא דל"ב חדשים הוא משום הוא משום דלעולם אף קודם החדשים מצינו לדון את העובר כדבר בפנ"ע, והא דבעינן חדשים הוא כדי שיהא על העובר בפנ"ע תורת שור כשב ועז, אך בגיד דל"ב לזה, וכל גיד דעל כף הירך אסר רחמנא, ל"ב חדשים.

ואשר זהו דס"ל להרא"ש, דכיון דכל איסור הגיד הוא משום שאנו דנים את העובר כדבר בפנ"ע, דבתורת אבר מאיברי אמו ל"ה הגיד אסור, ע"כ כל דהוא טפל לאמו בשחיטתה, וחשבינן לי' כאבר מאיברי אמו, אין תורת גיד עליו.[[10]](#footnote-11)

**ד**

י] ולפ"ז נראה, דחלוק הוא דין האוירא דבעינן לדעת ר' יוחנן מדין האוירא דבעינן לדעת ר"ל, דלדעת ר"ל הא דבעינן אוירא הוא משום דבלא"ה לא חשיב כבהמה, דחדשים לחוד לא גרמי לחשבו כבהמה, אלא חדשים ואוירא גרמי, וע"כ לא סגי באוירא דחלב, ובעינן אוירא דבהמה, דלא חייל תורת בהמה על מקצת מן הבהמה בפנ"ע, - אך דינא דאוירא דבעינן לדעת ר' יוחנן, אי"ז משום דלא חשיב כבהמה ע"י חדשים לחוד, דא"כ ל"ה מהני ע"ז אוירא דחלב, אלא הוא דין בפנ"ע דלא חייל האיסור קודם שיצא לאויר העולם, ומשום דהוא בכלל ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וכנ"ל.

יא] ולפ"ז י"ל, דע"כ חלוק הדין לדעת ר"ל מלדעת ר' יוחנן, דלדעת ר"ל דאוירא גרים ובלא אוירא לא חשיב כבהמה בפנ"ע, ואי"ז מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, ע"כ אף לענין הקרבה אינו בכלל חלב, אך לדעת ר' יוחנן דאף בלא אוירא חשיב כבהמה בפנ"ע, וכל הא דאינו אסור, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, הרי דכ"ז הוא לענין אכילה, אך לענין הקרבה שפיר הי' בדין שיהא בכלל חלב.[[11]](#footnote-12)

ובזה ניחא מה שהוצרך הרא"ש לפרש דטעם ההיתר הוא מהגזה"כ דכל בבהמה תאכלו, דהגם דגם בעודו במעי אמו הוא מותר, מ"מ זה עצמו הוא מכח הגזה"כ דכל בבהמה תאכלו, אך יש להעיר, דלכאו' ל"ה בעי הרא"ש לדמותו להא דחותך מעובר שבמעי' מותר וחותך מן הטחול ומן הכליות אסור, דלכאו' ההיתר מכח שחיטת אמו, היינו דהוא טפל לאמו ואינה בהמה בפנ"ע ומכח זה לא חשיב כחלב הכליות, וע"כ הוא דחלב הבהמה עצמה אסור, וחלב העובר מותר.[[12]](#footnote-13)

יב] אמנם יש לפקפק בזה, דמשמעות ל' התוס' לקמן דק"ג., ותוס' הרא"ש שם ולקמן דפ"ט:, דהא דלר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, הוא דומיא דדינא דר"ל דבעינן אוירא, ואך דפליגי דלר"ל בעינן אוירא דלידה ולר' יוחנן סגי באוירא דחלב.

והטעם בזה הוא, דאף דין האוירא לר"ל הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' ותוס' הרא"ש לקמן ד"ק: בתי' קמא דדין האוירא בהפילה נפל הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו,[[13]](#footnote-14) ובפשוטו ה"נ הוא דין האוירא לר"ל, וע"כ נמצא דדין האוירא לר"ל ודין האוירא לר' יוחנן הם מיסוד אחד, דכל שהוא במעי אמו והוא טפל לאמו בשחיטתה אין עליו תורת בהמה בפנ"ע, ואך שנחלקו אם סגי לזה במה שיצא החלב ממעי הבהמה וכבר אינו טפל לבהמה, דעי"ז חשיב כחלב דבהמה, או דבעינן שיצא כל העובר ממעי הבהמה, דעי"ז יש עליו תורת בהמה.

יג] ואשר ע"כ נראה דטעם הא דלר"ל אין על החלב תורת חלב אף אחר שחיטת אמו, הוא משום דאף דנשחטה אמו ויצא לאויר העולם חי, לא חשיב זה כאוירא, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בב"ק דמ"א., ונת' בזה באורך בסימן ב', עיי"ש.

1. אך צ"ע, דלכאו' כל הא דאמרינן דבשעת השחיטה הותר החלב ושוב אינו חוזר ונאסר, הוא רק בשחיטת האם דיש בזה לדינא דכל בבהמה תאכלו, ובזה הוא דאמרינן דאף אם דבר האסור אינו בכלל ההיתר, מ"מ כל שכבר הותר אינו חוזר ונאסר, אך בשחיטת עצמו מהיכ"ת יהא לדין זה, וכנראה זהו שנסתפק הגרע"א שם בדין זה, וצ"ל, דלא אסרה תורה משום חלב, כל שכבר הותר מתחילה לאכילה, וע"כ אף אם הותר בשחיטת עצמו, אינו נאסר אח"כ, וכ"ה מבו' גם בד' הראש יוסף שם, במש"כ ע"ד הרא"ש, דלדעת ר"ל ל"ב להא דשחיטת הבהמה מתרת את העובר טפי מהא דהיא מתרת את עצמה, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' הרא"ש מבו' דהך דינא דבעינן אוירא דגיד, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"מ ל"ב לזה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם דלפ"מ דמשני דאיירי במבכרת או בולדות קדשים וכמ"ד דבהוייתם הם קדושים, הויא רישא וסיפא ר' יהודה ומציעתא ר"מ, ולהדיא דפשיטא לי' דלדעת ר"מ חייל איסור גיד אף בלא אוירא דגיד, וע"כ איסור גיד קדים, דאין לומר דהוא משום דלדעת ר"מ דבן ט' אינו ניתר בשחיטת אמו, חייל איסור גיד כשנעשה בן ט' אף קודם שיצא לאויר העולם, שהרי לדעת הרא"ש גופי' גם לדעת ר"מ ניתר בן ט' בשחיטת אמו, ורק כשיצא חי לאויר העולם הוא דאינו ניתר, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה בס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין שליט"א בהל' מאכ"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בדבריהם אלו, דהפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בדין חלב אם חדשים גרמי או חדשים ואוירא גרמי, אי"ז פלוגתא מסוימת בדין חלב, אלא פלוגתייהו היא גם לגבי שאר מילי, וע"כ גם דין שחיטת העובר עצמו תליא בפלוגתייהו, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן דצ"ב: דפלוגתייהו היא רק בחלב, אך בגיד לכו"ע ל"ב אוירא, והיינו משום דר"ל יליף לה מדמיעט קרא לחלב השליל מהקרבה, ולא נלמד מזה אלא דבחלב בעינן חדשים ואוירא, - וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן ד"צ. ד"ה הכא במבכרת דלדעת ר"ל בעינן אוירא גם בגיד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם התוס' הרא"ש לקמן דפ"ט: כתב דלמסקנת הגמ' צ"ל דרישא וסיפא ר' יהודה ומציעתא ר"מ, אך התוס' לא פירשו לזה, וסתימת דבריהם משמע דלא הדרינן בן ממש"כ לעיל מינה בד"ה והא מתניתין דרישא אתיא כר"מ דגיד הנשה נוהג בשליל. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירוני דיש מקום לפרש, דזה עצמו נתחדש במסקנת הגמ' שם דלא חייל איסור גיד עד שיצא הגיד עצמו לאויר העולם, ומעיקרא ס"ד דל"ב אוירא דגיד, וע"כ הוא שאמרו דלר"מ חייל איסור גיד בשעת יצירתו, - ולפ"ז ניחא מ"ט לא פירשו התוס' מעיקרא דמכוון הגמ' הוא להא דבעינן אוירא דגיד, והיינו דמעיקרא שאמרו דלר"מ חייל איסור גיד בשעת יצירתו, הרי בע"כ דס"ל דל"ב אוירא דגיד, וזהו שהק' התוס' דא"כ גם לר' יהודה חייל האיסור במעי אמו, - אך למסקנת הגמ' דמבו' דלא חייל איסור גיד במעי אמו, בע"כ דהוא משום דבעינן אוירא גיד, ואה"נ דגם לדעת רמ לא חייל האיסור במעי אמו, וצ"ע.

   ושמעתי לפרש עוד בזה, דבאמת גם מעיקרא ס"ל דבעינן אוירא דגיד, ואך דכיון דבגיד ל"ב חדשים, והא דבעינן אוירא דגיד הוא מכח ההיתר דכל בבהמה, ע"כ לא חשיב דאיסור מוקדשים קדים, כיון דאף הי' ע"ז תורת גיד, ואך דהי' דבר המתירו, גם י"ל כמש"כ היד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד בדעת הרשב"א, דכיון דכשיבואו לאכול הגיד בע"כ יוציאוהו לאויר העולם, חשיב דכבר חל איסור גיד, - ואך דכ"ז הוא לענין דלא חשיב דאיסור מוקדשים קדים, אך מאידך כל שבא איסור אחר לחול עליו בשעת לידתו, שפיר מצי חייל, כיון דבפועל ל"ה עליו איסור גיד, ולא חשיב דאיסור גיד קדים, ודו"ק, - ומקור ד' התוס' לכך, הוא ממה שאמרו דלר"מ לא קדים איסור מוקדשים לאיסור גיד, ואף דגם לר"מ בעינן אוירא דגיד, וכנ"ל, ובע"כ דאף דבעינן אוירא דגיד, מ"מ לא חשיב דאיסור גיד קדים, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונתחדש לפ"ז דכל מש"כ התוס' בדפ"ט: בתי' קמא דבגיד ל"ב חדשים, כ"ז הוא לס"ד דבעינן לאוקמי למתניתין בולדות קדשים וכמ"ד דבמעי אמם הם קדושים, ולפ"ז בעכצ"ל דבגיד ל"ב חדשים ול"ד לחלב, אך למסקנת הגמ' שפיר בעינן חדשים אף בגיד, - ועד"ז הוא גם במש"כ התוס' לקמן ד"ק: בתי' בתרא דבגי ל"ב חדשים, דכ"ז הוא לס"ד דהתם, והרי בלא"ה הס"ד דהתם לא אתיא כמסקנת הסוגיא דלקמן ד"צ. דאיסור גיד לא חייל בשעת יצירתו ובעינן אוירא דגיד, (אך יש לדחות, דלענין זה כבר ידעינן מעיקרא דהיינו רק בבהמה טהורה ולא בבהמה טמאה, וכמש"כ התוס' לקמן שם דכבר מעיקרא קים לן דבהמה טמאה כאוירא דמי).

   ונפ"מ רבתא בזה לדינא, בדין תלש גיד מבן ח', דבפשוטו דין זה תליא בב' תי' התוס' לקמן דפ"ט: וד"ק:, אך לפמש"נ לדינא דעת התוס' דגם באיסור גיד בעינן חדשים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם יש מקום לדחות, דמכוון הגמ' הוא, דאם הי' נאסר הגיד קודם שיצא לאויר העולם, ל"ה השחיטה מתירתו, - אך לכאו' אי"ז מתישב שהרי לדעת ר"מ מבו' בסוגיא שם דחייל איסור גיד קודם שיצא, ומ"מ בבן ח' שחיטתו מתירתו, ואמנם אי נימא דלר"מ תליא ההיתר מעיקרא במה שיהא בסוף ולר' יהודה לא תליא בזה, וכמש"כ הגרי"ג אדלשטיין שליט"א בס' הערות וביאורים הל' מאכ"א, יש מקום לישב. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"נ גם בד' התוס' לקמן דק"ג., דמשמעות דבריהם דמש"כ שם דבעינן אוירא דחלב, פירשו כן במש"כ רש"י דהא דלא חייל איסור חלב קודם שנולד הוא משום כל בבהמה תאכלו, - וכ"ה גם בדו"ח הגרע"א מכת"י לקמן דפ"ט:, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דבד' התוס' בסוגיין בד"ה ה חלב מבו', דהא דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, הוא משום דאין שם חלב עליו, וכ"ה מבו' ממה שכתבו בד"ה לדברי המתיר אוסר דזהו דמיבע"ל דלא תועיל שחיטת העובר בעודו במעי אמו, והרי דגדר הא דאינו נאסר קודם שיצא לאויר העולם, הוא דכיון שהוא נטפל לאמו בשחיטתה, אין תורת בהמה בפנ"ע עליו. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בדעת התוס' י"ל, דל"מ הא דהוא טפל לאמו בשחיטתה, אלא דמה"ט אין עליו חשיבות דבהמה, אך בגיד דל"ב שיהא עליו חשיבות דבהמה, שפיר הוא אסור אף דהוא טפל לאמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בדע"ה. שפירש בד' הרשב"א בדצ"ב:, דגם לדעת ר' יוחנן ל"ה חלב לענין אכילה, אך לענין הקרבה שפיר הוי חלב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו דאי נימא דהא דהוא מותר אחר שחיטה, הוא גזה"כ בעלמא, לכאו' אי"ז טעם שלא יחול עליו איסור קודם שחיטת אמו, והטעם לומר שלא יחול עליו איסור קודם שחיטת אמו, הוא משום דגדר התירו בשחיטת אמו הוא דהוא טפל לאמו ול"ה כחלב הכליות, וע"כ גם ל"ח עליו איסור קודם שחיטתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם הנה לתי' בתרא דהתוס' שם לכאו' אין מקור לזה, די"ל דהא דבעינן אוירא הוא ע"ד הא דבעינן חדשים, ובגיד דל"ב חדשים, ה"נ ל"ב אוירא, ויש לסייע לזה מד' התוס' לקמן דקכ"ו: ד"ה יכול ותוס' הרא"ש שם, דמבו' בדבריהם דהא דבעינן אוירא הוא משום דבלא"ה לא חשיב כחלב שור כשב ועז, עיי"ש, והעירוני דמד' התוס' בסוגיין שהוצרכו לפרש לל"ב דטעם הא דשרי החלב לאחר שחיטה, הוא משום דניתר בשחיטת אמו, ובל"ק לא הוצרכו לפרש כן, משמע דהא דלל"ק בעינן אוירא אי"ז בתולדה מהא דשחיטת אמו מתירתו, ויש לדחות.

    ויש להוסיף, דגם לתי' קמא דהתוס' שם הי' מקום לומר, דמש"כ דבהמה טמאה כאוירא דמיא, אשר מזה מבו' דדין האוירא הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, היינו רק בדין האוירא דבעינן בהטילה נפל לל"ק דר' יוחנן, אבל דין האוירא לר"ל הנלמד מהא דמיעטי' רחמנא מכלל שליל, י"ל דאינו מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)