2. בדין מצוה לחלק ומתי צריך הסיבה ובדין אין זימון לפירות ובנידון הגמ_ האם שנים מזמנין רשות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

י"ד טבת ע"ה

**סימן ב'**

**בדין מצוה לחלק בברכה ראשונה ואחרונה ובהא דבזימון אין מצוה לחלק ובגדר מצות זימון ובביאור הסוגיא דשנים מזמנים רשות**

**א]הטעם דברכה ראשונה צריך קביעות כדי להוציא את חברו**

**ב]בביאור הא דברכה אחרונה מצוה לחלק והחילוק בין זה לראשונה**

**ג]האם הדין מצוה לחלק של ברכה אחרונה זה מאותו דין של ברכה ראשונה והנפק"מ בזה לענין דיעבד וסופר מוציא בור**

**ד]בהא דכשיש זימון אין הדין מצוה לחלק ובגדר מצות זימון**

**ה]בביאור סוגית הגמ' דזימון בשנים ובדין זימון לפירות**

**הטעם דברכה ראשונה צריך קביעות כדי להוציא את חברו**

א]מבואר במשנה מ"ב. ישבו לאכול כל אחד מברך לעצמו הסיבו אחד מברך לכולן ומבואר בגמ' שלא מספיק ישיבה יחד לענין פת אלא צריך הסיבה דהינו דרק אם קבעו עצמן לאכול יחד אחד פוטר את חברו בברכה ראשונה והקשה הרשב"א מ"ב: מה טעם בזה הרי שומע כעונה וכן הרי עונה אמן כמברך ועיין ראבי"ה וכן האריך כאן בחידושי הרשב"ץ וכן הביא הא"ר סימן רי"ג מהעולת תמיד שודאי שאם רוצה יכול להוציא את חברו וזה גם לכתחילה רק נידון הגמ' בסתמא שכל שיש קביעות ביניהם נחשב בסתמא שיש כאן כונה לצאת וכל שאין קביעות ביניהם נחשב שהסתמא שאין כונה לצאת [ויתכן שגם תמיד ראוי לעשות כמו הסתמא] אמנם כל הראשונים נקטו לא כך אלא שגם אם כונה מפורשת כל שאין קביעות ביניהם כל אחד מברך לעצמו וצ"ב טעמא דמילתא ועוד צ"ב אם יש סברא שלא יהיה כאן שומע כעונה מה עוזר שנקבעו יחד לאכילה

ועיין ר"ן במגילה כ"ג: (י"ג: מדפי הרי"ף) ד"ה אבל [הובא בגר"ז קצ"ב ס"א] וכן הוא ברא"ה מ"ב: ובשו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם [סימן מ"ב הובא בספר הליקוטים ברמב"ם פרנקל פ"א הי"ב ד"ה ושהקשית] שביארו שברכת הנהנין ראוי שכל אחד שנהנה הוא עצמו יודה להקב"ה ולא על ידי אחר [ועיין במג"א סימן קס"ז סקכ"ח וכן הוא בהלכות הריטב"א פ"ה ה"ט שהביאו מקור לדבר זה מהירושלמי דמבואר דתמיד אדם מברך בשביל חברו חוץ מתפילה וק"ש וברכת המזון ומבואר הטעם בברכת המזון שמי שאכל יברך ובתפילה שצריך להתפלל בעצמו וכן בק"ש שצריך לקבל עול מלכות שמים בעצמו] [אמנם בלשון הריטב"א והרא"ה יש לדחוק שהחיסרון של ברכת הנהנין זה חיסרון אחר מהדין של ברכת המזון וצ"ע בזה]

אלא שצ"ב למה שעל ידי קביעות אחד מברך לכולם וביארו הנ"ל שכיון שנעשו כגוף אחד ברכה של אחד זה כמו ברכה של כולם וחשיבי כאילו כל אחד מברך ור"א בן הרמב"ם שם הוסיף שכה"ג שהם מצורפים יש מעלה חשובה של ברב עם הדרת מלך וזה עדיף מהענין שכל אחד יברך בעצמו ע"ש דהינו שהצירוף לא רק שזה עושה שלא יהיה החיסרון של מי שאכל הוא יברך אלא כה"ג יש כאן מעלה מיוחדת של ברב עם [והנה עיין ריטב"א בהלכות פ"ג הי"ח שכתב שאם אחד הוציא את כולם בברכת הנהנין אפילו אם כולם דיברו לפני ששתו יצאו וכן הוא בב"י סימן קס"ז בשם הרוקח ועיין ט"ז שהקשה וכי אם אחד מוציא את חברו בברכת תפילין חברו יכול לשוח קודם שיניח אמנם עיין בריטב"א שביאר שזה רק כאן שכיון שהסיבו ושתה אחד מהכוס זה כאילו שכולם שתו דהינו שדנים אותם כאדם אחד בין לגבי מעשה הברכה בין לגבי שיחול הברכה ע"ש]

והנה מבואר בגמ' בר"ה שברכת המצוות אפילו שיצא מוציא ומצד ערבות אבל לא בברכת הנהנין וביאר רש"י ושאר הראשונים שרק על דבר שאדם חייב יש ערבות וכאן שלא יאכל ולא יברך וממילא לא חשיב חייב ולכן לא שייך בזה ערבות ורק אם הוא מברך גם לעצמו שגם הוא אכל יכול להוציא את חברו שכיון שיש לזה תורת ברכה מצד עצמו יכול להוציא את חברו גם ללא ערבות [עיין חזו"א י"ט א' שביאר הדברים] ומבואר בגמ' שבקידוש או אכילת מצה כיון שזה חובה לאכול יכול להוציאו בברכת המוציא אפילו אם הוא כבר יצא וצ"ב הרי יש כאן מחייב גם מצד הדין ברכת הנהנין וכאן יש הלכה שדוקא הוא יברך [ובפשוטו עד כמה שלא שותה עכשיו ודאי חשיב שהוא לא מצורף ועיין חזו"א י"ט ח' ובגר"ז רי"ג א' שפשיטא להו דביצא מוציא אין דין הסיבו ע"ש ועיין מה שנת"ב בסימן הבא] ועיין רא"ה וריטב"א מ"ב ששניהם כתבו שכמו שביצא לא יכול להוציא בברכת הנהנין כך בלא יצא וצ"ב מה הקשר בין שני הדברים הרי שם החיסרון שאין דין ערבות אבל עד כמה שהוא גם אוכל ויש לזה שם ברכה וכה"ג לא צריך להגיע לדין ערבות בזה יש חיסרון אחר לגמרי שבברכת הנהנין צריך שהוא עצמו יברך ולא יצא בדין שומע כעונה ועיין בר"ן הנ"ל שגם משמע שיסוד החיסרון כאן מתחיל מצד שאין כאן דין ערבות ולכאורא צ"ל שעד כמה שגם אם לא אכל היה יכול לברך לחברו דהינו שיש כאן סיבת הברכה מחמת הנהנה בזה אין החיסרון שמי שאכל יברך ורק כיון שאין כאן דין ערבות ועיקר הברכה היא מצד המברך רק שגם מיחסה לשומע בזה יש החיסרון שמי שאכל יברך ועדין צ"ב

**בביאור הא דברכה אחרונה מצוה לחלק והחילוק בין זה לראשונה**

ב] והנה מבואר בסוגין מ"ה: דשנים שאכלו מצוה לחלק ורק אם אחד סופר ואחד בור אדרבא עדיף שהסופר יוציא את הבור [ועיין בראשונים דמשמע שזה גם אם הבור יכול לברך אבל עדיף שיתיחס אליו ברכת המזון של הסופר] דהינו שאפילו ששומע כעונה אבל עדיף שאדם יברך בעצמו והקשו הראשונים מה זה שונה מברכה ראשונה דמבואר במשנה לעיל ששנים שאכלו והסיבו יחד שאחד מוציא את השני והרי גם כאן אכלו ביחד דהרי מירי שבשלשה יש חובת זימון ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א. עיין רש"י שכתב שבאמת גם ברכה ראשונה מצוה שכל אחד יברך לבד ולא שאחד יוציא את כולם והקשו הראשונים דהרי לעיל ביין מבואר שאחד מוציא את כולם וכן במעשה דבר קפרא, אמנם עיין ריא"ז [והובא בשלט"ג פ"ו ל: מדפי הרי"ף אות ד'] וכן מבואר סברא זו בכס"מ פ"א מברכות בשם הרמ"ך דברב עם הדרת מלך זה רק בשלש ולכן כאן שזה שנים הגמ' אומרת מצוה לחלק ובזה אין הבדל בין ברכה ראשונה לברכה אחרונה אבל אם יש שלש שזה ברב עם הדרת מלך כה"ג עדיף שאחד יוציא את כולם בין בברכה ראשונה ובין בברכה אחרונה ובאמת כן הוא בלשון רש"י בחולין ק"ו. שבפירות אם יהיה שלש עדיף שאחד יוציא את כולם ע"ש אמנם הראשונים כולם נקטו שהדין ברוב עם זה גם בשנים וכן נקטו שהדין שבהמוציא אחד מוציא את חברו זה גם בשנים ולכן כתבו שבהכרח לחלק בין ברכת המזון לברכה ראשונה ובטעם החילוק מצאנו כמה חילוקים בראשונים וכדלקמן

ב. עיין תוס' מ"ה. [וכן הוא ברא"ש ותר"י שם] שכתבו שברכה ראשונה שעכשיו הם נקבעים לברכה בזה חשיב קביעותם קביעות ולכן מוציאים אחד את השני משא"כ ברכה אחרונה שעכשיו הם נפרדים אין חשיבות לקביעותם ולכן כה"ג עדיף שכל אחד יברך לבד ועיין פרישה קצ"ג סק"א שדן שלהלכה שפירות לא צריך הסיבה א"כ צריך להיות שברכה אחרונה של פירות לא יהיה מצוה לחלק והרי מפורש בגמ' לא כך אמנם בפשוטו הביאור שלא צריך הסיבה אלא ישיבה כמבואר בטור ובתוס' רי"ח וכן הכריח הגר"א מהגמ' שבתחילת סעודה יין לא נפטר וא"כ ברכה אחרונה גרע וחשיב פחות מישיבה דהינו ששם נתחדש שצורת הקביעות נעשה יותר בקלות ולא שלא צריך קביעות

ג. ובתוס' בחולין כתבו שברכה ראשונה דהם נהנים כולם בזה יש יותר סברא שאחד יוציא את כולם משא"כ ברכה אחרונה שזה לאחר ההנאה וצ"ב כוונתם ובפשוטו זה סברא בצירוף בדעתם לדבר שעושים והמ"ב בסימן רי"ג סק"ט הביא את לשונם ובסימן קס"ז הביא את תוס' בסוגין וצ"ב שזה שני טעמים שונים

ג. ובשם הרשב"ם הביאו הנ"ל וכן הוא בר"ן במגילה כ"ג. הנ"ל שברכת המזון שזה דאוריתא בזה עדיף שכל אחד יברך משא"כ ברכה ראשונה שזה דרבנן כה"ג הקילו שכל אחד יכול להוציא את חברו ועיין פמ"ג מ"ז קצ"ג א' וכן בצל"ח בסוגין שכתבו לחדש שגם בכזית שהברכת המזון דרבנן אחד מוציא את השני אמנם ודאי שאין זה במשמעות הדברים וצ"ל שכיון שברכת המזון בעיקרו דאוריתא לכן כה"ג החמירו והנה לפ"ז הגמ' בחולין שבפירות מצוה לחלק זה רק במעין ג' שזה דאוריתא אבל בסתם פירות שזה בורא נפשות שהוא דרבנן אין מצוה לחלק וכן הוא במאירי מ"ה. וכן נקט בפרישה קצ"ג סק"א אלא שכתב שלדעת הראב"ד שפירות לא עוזר הסבה ה"ה ברכה אחרונה ע"ש אמנם זה לא מתאים אם הראשונים שיש זימון למעין ג' ועוד דא"כ מוכרח שמעין ג' דאוריתא והרי נקטינן מעיקר הדין לא כך אמנם יתכן שמכוון הראשונים שברכה אחרונה שיש לו עיקר מהתורה חמיר מברכה ראשונה שאין לו עיקר מהתורה אבל זה לא משנה אם עכשיו זה דאוריתא או לא

**האם הדין מצוה לחלק של ברכה אחרונה זה מאותו דין של ברכה ראשונה והנפק"מ בזה לענין דיעבד וסופר מוציא בור**

ג]והנה העולה מהנ"ל אם נבוא לדון האם הדין קביעות שנצרך לברכה ראשונה הוא אותו דין קביעות שנצרך לברכה ראשונה נחלקו בו הראשונים לראשונים שביארו שיש סברא לחלק מצד הקביעות בין ברכה ראשונה לאחרונה א"כ בפשוטו זה אותו הלכה רק שברכה אחרונה חשיב שאין קביעות אמנם לראשונים שיסוד החילוק מצד שברכה אחרונה זה דאוריתא א"כ מצד מצב הקביעות זה אותו דבר רק שיש כאן הלכה נוספת שגם במצב קביעות בברכה אחרונה עדיף שכל אחד יברך לבד מצד חשיבותה ועיין ריטב"א ורא"ה [מ"ב: מ"ה:] שכתבו לחלק שברכה אחרונה כיון שלא צריך ברכה במקומה לכן לא חשיבי עדין בקביעותם ולכן אחד לא מוציא השני אמנם בפת בכל אופן בשנים כל אחד מברך וזה מצד דהוא דאוריתא דהינו שיש כאן הלכה מיוחדת לגבי ברכה אחרונה וכנ"ל ובדבריהם [רא"ה מ"ה: ריטב"א..] מבואר שההבדל בין שנים לשלש מצד שבשלש יש יותר ברוב עם הדרת מלך ולכן רק כה"ג העדיפו את הענין שאחד יוציא את כולם ע"ש

והנה בפשוטו הוא מוכח עוד מברכת המזון דמבואר בגמ' שמי שלא אכל לא יכול להוציא מישהו אחר ועיין תוס' לקמן שדנו שזה מצד שלא יכול לומר שאכלנו אמנם הרא"ש והרשב"א שם הביאו את הירושלמי דמי שאכל יברך וביארו שזה אסמכתא דצריך שמי שאכל יברך והוי כברכת הנהנין והנה בברכת הנהנין הרי הדין שבמקום שזה ברכת המצוה יכול להוציא אחד את השני וכמבואר בגמ' בר"ה לגבי קידוש ומצה וכאן אפילו שזה ברכת המצות לא יכול להוציא אחד את השני דהינו שבברכה אחרונה הסברא שמי שאכל יברך זה יותר חמור מאשר לגבי ברכה ראשונה [ועיין בהלכות הריטב"א ובר"ן במגילה דמבואר שגם הדין דמצוה לחלק הוא מצד דין הירושלמי] אמנם יתכן לחלק דביין ומצה כיון שהאכילה היא מצו החשיב שהוא חייב בברכה אבל בברכת המזון כיון שהאכילה היא רשות לכן לברכה יש דמיון לברכת הנהנין שלכן אין כאן ערבות ויש בזה ההלכה שמי שאכל הוא יברך ועין בלשון הרטב"א בר"ה שזה גזירה אטו ברכת הנהנין אמנם בלשונות הראשונים לא משמע כן אלא שכתבו שזה כברכת הנהנין]

והנה עיין ב"י שדן לגבי ברכה ראשונה האם הדין הסיבה הוא לעיכובא והביא מהרוקח ומשו"ת הרשב"א שזה רק דין לכתחילה אבל בדיעבד יוצא גם ללא הסיבה אמנם הרא"ש כתב שלא יצא ידי חובתו ועיין ביאור הגר"א [וכן מבואר בב"י] שכתב המקור שזה לא מעכב מהגמ' שמצוה לחלק בסוגין ולגבי פירות [חולין ק"ו.] ומבואר שזה רק מצוה אבל זה לא לעיכובא אמנם עיין מג"א שכתב שאין זה דומה דשם מדובר שנקבעו יחד לאכול רק שבכל אופן מצוה לחלק אבל במקום שלא היה קביעות כלל בזה הוא לעיכובא והנה בפשוטו הוא תלוי בנ"ל דעד כמה דברכה אחרונה זה כברכה ראשונה מצד הקביעות רק ששם החמירו א"כ ודאי שאין ללמוד מהלכה אחת לשניה אמנם עד כמה שהסברא שכאן שהם מסתלקים חסר בצירוף א"כ בפשוטו זה כמו ברכה ראשונה ללא קביעות וא"ש ראית הב"י והגר"א, אמנם בדעת הרא"ש צ"ל שאפילו שכתבו שברכה אחרונה שעומדים להחלק חסר בצירוף אין הכונה שחשיב שאין כאן צירוף כלל אלא זה רק סברא שרק לכתחילה עדיף שכל אחד יברך אבל אין זה מעכב כמו ללא צירוף כלל

והנה עיין רשב"א שהקשה על הא דמבואר שצריך קביעות לגבי ברכה ראשונה הרי מבואר בגמ' מ"ה: שר' יוחנן ס"ל ששנים שאכלו כאחת אחד מהן יוצא בברכת חברו ועיין מג"א סקכ"ח שהקשה מה קושיתו הרי זה רק בדיעבד וצריך קביעות כדי שיוכל לכתחילה ומזה הוכיח שללא הסיבה זה מעכב בדיעבד אמנם צ"ע מנ"ל לרשב"א שזה מעכב ולהשאר בקושיא ובפשוטו הביאור דהרשב"א מ"ה: ביאר דדעת ר' יוחנן שאין מצוה לחלק ודלא כבריתא עוד ביאר שהכונה מצוה לכתחילה אבל אם רוצה לצאת מחברו יכול וכאן משמע שזה רק בדיעבד ולא שרק ללא סיבה עדיף שהוא יברך, אמנם עיקר דברי הרשב"א צ"ע דהרי הגמ' מ"ה: כתוב מפורש שנים שאכלו כאחת דהינו שהיה הסיבה ורק כה"ג אחד מוציא את השני אמנם ללא הסיבה אין אחד מוציא את השני ולכאורא בהכרח דהרשב"א נקט שהטעם שמצוה לחלק כיון שעומדים להסתלק בטל הצירוף ומבואר שגם אם בטל הצירוף אחד מוציא את השני או שרק לכתחילה לא מוציא וכאן מבואר שזה דין גמור והניח בצ"ע אמנם בהכרח צ"ל שמה שעומדים להסתלק זה לא כמו שלא הצטרפו כלל [ולא מסתבר לומר סתם שיש חומרא בברכה ראשונה מברכה אחרונה] ולפ"ז ירד ראית הב"י דהרשב"א הוכיח שהדין של קודם אכילה הוא חמור מלאחר אכילה וממילא יתכן שזה גם מעכב

והנה מבואר בגמ' שסופר מוציא בור ואין מצוה לחלק ויש לעיין האם דין זה הוא גם בברכה ראשונה ללא קביעות כלל או שזה רק כאן שאכלו יחד ועיין גר"ז קצ"ב ס"א דמבואר שלא מוציא אמנם בחזו"א סימן י"ט סק"א משמע שנקט שמוציא וכן הוא בראש יוסף ד"ה מצוה ולכאורא הוא תלוי האם זה מעכב בדיעבד דלשיטות שבברכה ראשונה זה מעכב בדיעבד א"כ מסתבר שגם סופר לא מוציא בור דלא מסתבר שדבר שמעכב בדיעבד בכל אופן כה"ג יוצא וכן מבואר הסברא בחידושי הר"ן חולין ק"ו. ע"ש אמנם לשיטות שזה רק דין לכתחילה א"כ מסתבר דיסוד הדין שסופר מוציא בור שזה עדיף מהדין לחלק וכמו שדימו הדברים לגבי בדיעבד ה"ה לגבי זה אמנם עדין יתכן שזה בדיעבד יותר גדול וכדמוכח מר' יוחנן שיש בזה סברא לחלק [ויש בזה נפק"מ גדולה דמצוי דבמקום ספיקות מבקשים ממישהו אחר להוציאו ובמקום שלא היה שום קביעות כה"ג זה רק מועיל מדין סופר מוציא בור] ועיין ר"ן בר"ה לגבי תפילה שכתב שסופר מוציא בור כמו כאן ומשמע שגם במקום שאמרו שכל אחד יברך לבד זה לא סברא לעיכובא וכדעת הב"י

**בהא דכשיש זימון אין הדין מצוה לחלק ובגדר מצות זימון**

ד] והנה צ"ב עד כמה שיש סברא לגבי ברכה אחרונה שלא מועיל קביעות מטעמים הנ"ל א"כ איך יש בכלל זימון הרי צריך קביעות וכאן שאין קביעות לא שייך זימון והניחא לרמב"ן שלחובת זימון לא צריך קביעות א"ש אבל להסכמת הראשונים שכל הדין זימון רק אם היה קביעות של אכילה א"כ עד כמה שעכשיו נפקע הקביעות למה יש חובת זימון והנה לרשב"ם וסיעתו שבאמת יש כאן קביעות כמו ברכה ראשונה רק שיש כאן חומרא שכל אחד מברך לבד א"ש אמנם לראשונים שכתבו שלאחר אכילתם בטל הצירוף א"כ צ"ב איך שייך זימון ויש מקום לומר שיסוד חיוב זימון לא צריך צירוף בזימון עצמו אלא שכל שהיה כאן אכילה מצורפת חל חובת זימון אבל באמת לא צריך צירוף בעצם מעשה הזימון אמנם עיין ריטב"א מ"ה: לגבי זימון למפרע שביאר שכיון שבטל צירופם לכן אין לזמן ע"ש [אמנם יתכן שיש ראשונים שחלקו על זה] ובפשוטו הביאור שעד כמה שיש עליהם חיוב זימון ממילא הם מצורפים דהינו שכל הסברא שבגמר האכילה הם לא מצורפים זה רק עד כמה שבאמת אין שום קשר ביניהם אבל אם הם חיבים לזמן יחד זה עצמו מגדיר שהם עדין מצורפים ובכל אופן זה ודאי שביחס למעשה זימון הם נחשבים מצורפים

אמנם עדין צ"ע למה מתי שיש זימון אחד מוציא את חברו והניחא לראשונים שהסיבה שללא זימון אין אחד מוציא את חברו בגלל שחסר בצירוף א"כ יתכן שכל שיש חיוב זימון חשיב מצורפים וכנ"ל ואין סיבה שאחד לא יוציא את חברו אמנם לראשונים שיש כאן סברא שברכת המזון שזה דאוריתא ראוי שכל אחד יברך לבד א"כ למה שכאן כל אחד לא יברך לבד ועיין ישועות יעקב קצ"ב סק"א שכתב על פי לשון רש"י בסוגין ד"ה ואמר ר' זירא שזימון חשיב ברכת שניהם דהינו שבצורה של זימון שגם השומע משתתף בברכה אין החיסרון שכל אחד יברך לבד וסברא זו מבוארת בצל"ח בע"א בד"ה חד אמר שכתב שלמ"ד ששנים מזמנים רשות כל שיש בור וסופר חיבים לזמן דעל ידי זה לא יהיה החיסרון דמצוה לחלק דכל שמזמנים חשיב ברכת שניהם וכלשון רש"י הנ"ל ועיין בה"ל סימן קצ"ג ס"א ד"ה אינו שהביא מהברכת אברהם דאפילו דבאינו מבין לא יוצא בשומע כעונה אבל בזימון יוצאים ולכאורא הוא מטעם הנ"ל שכה"ג זה עדיף מדין שומע כעונה ויש מקום לומר עוד שכל שמצורפים למצות זימון כה"ג חשיבי כחד וממילא אין החיסרון שכל אחד צריך לברך ובחזו"א ל' סק"א כתב וז"ל דכיון דנחשב קביעותן לברכת הזימון לא נראה עוד להחמיר ולהצריכם ליחלק בשאר ברכות עכ"ל דהינו שיש כאן סברא חיצונית שאין זה מן הראוי לחייבם להיחלק כל שעשו מעשה זימון יחד

אמנם יש לדון בזה עוד דהנה בעיקר דין המבואר במשנה שלשה שאכלו כאחד חייבים לזמן צ"ב מהו הענין המיוחד שיש בזימון ויש לבאר בזה שלשה אופנים א. עיקר המעלה זה מה שמוסיפים כאן עוד ברכה של המברך והעונים וכן הוא בלשון רש"י במשנה וברשב"ץ בגמ' שחיבים לזמן הכונה לומר את ברכת הזימון וכן מבואר בפשטות בב"י סימן קצ"ג שנקט שאין שום ענין שכולם יצאו בברכת המזמן וכן נקט החזו"א סימן ל' סק"א וכנ"ל

ב. יש מקום לומר שעיקר ענין הזימון זה שאחד מוציא את חברו דהינו שקיום המצוה יחד זהו עיקר המעלה ורבנן רק הוסיפו כה"ג שבח בתחילת ברכת המזון ועיין ריטב"א פ"ו ה"א שכתב וז"ל ולפי שעשו צירוף והוא מברך ויוצאין בברכותיו תיקנו לשון זה של נברך או של ברכו בעשרה ועיין מאירי תחילת פרקין שכתב שבברכת הזימון לא הוזכר שם ומלכות כיון שזה רק התראה לכוין בברכת המזון דהינו שאין כאן תוספת ברכה שזהו כל עיקר ענין הזימון [אמנם יתכן שגדר הזימון הוא תוספת ברכה וכמבואר בראב"ד הובא בטור סימן קפ"ח] ובפשוטו ביאור זה רק יתכן אם בשלש יש יותר ברב עם אמנם יתכן שזה נלמד מהפסוק של גדלו וגו' שכל שמברכים שלש ביחד יש בזה מעלה מיחדת, עוד יתכן שאכילה של לחם שלש אנשים זה צירוף יותר אלים ומקור לסברא זו דתוס' בקושיתם על רש"י שהמוציא מצוה לחלק מבואר שיש בזה חילוק בין שנים לשלש ודימו פירות לשנים ומבואר שזה סברא בצירוף שביניהם

ג. אמנם יש לבאר שזה צירוף של שני הדברים יחד דהינו שמוסיף בתחילה שבח אמנם עיקר אמירת השבח משמעו באו ונברך יחד ולכן עיקר קיום הזימון הוא על ידי שאחד מוציא את השני וכן מבואר בלשון השער הציון קצ"ג סקכ"ב שכתב וז"ל ואיך יאמר נברך והכונה שנברכנו יחד אחרי שלבסוף מוכרחים הם להתחלק עכ"ל ועיין גר"ז קפ"ג ס"י שכתב וז"ל ואע"ג שאין מזמנים אלא כשמצטרפים לברך כולם ברכת המזון בבת אחת דהינו שאחד מברך לכולם ולא שכל אחד מברך לעצמו שאין כאן זימון כלל וכו' עכ"ל [וע"ש שבדיעבד גם אם כל אחד מברך לבד ושומעים המזמן חשיב שמברכים כולם יחד אבל עיקר הזימון שהיחד הוא שאחד מוציא את כולם] וכן הוא בלשון הר"ן מגילה כ"א: הנ"ל שכתב וז"ל ולפיכך החמירו שיברך אותה כל אחד לעצמו ואסמכוהו למילתיהו מדכתיב ואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך אלא א"כ איכא **זימון של שלשה ביניהו דחשיבי צירוף ואיכא שבח וצירוף יותר כשמצטרפים** וכו' עכ"ל דהינו שעיקר הצירוף הוא מכלל השבח אמנם כל זה בצירוף למעשה הזימון כמו שפתח א"כ איכא זימון ועיין בשו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם הובא בספר הליקוטים פ"א הי"ב בד"ה ושהקשית, שכתב בטעם שבשלשה אין מצוה לחלק ואדרבא נקט שאסור לחלק זה גם ביחס לצאת בברכת המזון וז"ל דהשלשה ברכה מתוספא להו והיא ברכת הזימון ומפני זה אינן רשאין לחלק עכ"ל ומפורש כנ"ל שהמעלה זה התוספת ברכה אמנם צורת קיומה שאחד מוציא את כולם

והנה נתבאר מכל הנ"ל דבמה שאחד מוציא את חברו בזימון יש בזה שני שיטות שיש צד לבאר שאין זה מעיקר הזימון כלל וא"כ לפ"ז צריך להגיע להסברים הנ"ל למה בזימון אחד מוציא את השני, אמנם יש שביארו שאדרבא מעיקר צורת הזימון זה שאחד מוציא את השני וכל עיקר הזימון הוא בזה שלאחר ברכת הזימון אחד מוציא את חברו ויש צד לבאר שעיקר הענין שאחד יוציא את השני ויש מקום לבאר שזה מצד שזה תוכן ברכת הזימון

והנה יש לדון האם בשלשה שלא מזמנים יש ענין שאחד יוציא את השנים או לכל הפחות האם כה"ג יכול ובפשוטו לדרך הראשונה ודאי שלא יכול להוציאו אמנם לדרך הב' יש ענין שאחד יוציא השנים ולדרך השלישית בפשוטו כל הענין הוא רק עד כמה שמזמנים והנה עיין תוס' מ"ק כ"ג: ד"ה ואין מברכים שכתבו לגבי אונן שצריך לומר שלא מזמנים עמו אמנם עדין יתכן שאחד מברך ומוציא את כולם וצריך מימרא לומר שגם את זה לא עושים ומבואר כנ"ל שבדין זימון עיקרו שכאן אחד מוציא את השנים ובסוגין מבואר שהיו אמוראים שסברו שרק אם יש גדול יש דין זימון אבל אם לא חילוק ברכות עדיף ומשמעות הגמ' שהסיבה שלא יהיה זימון מצד שהחילוק ברכות עדיף כה"ג דהינו שרק אם הברכת המזון תהיה על ידי גדול יש בזה ענין ומבואר שגם כשמזמנים יש החיסרון שלא כל אחד מברך לבד רק המעלה של הזימון חשובה יותר ופה זה לא שייך אמנם עיין ט"ז סימן קצ"ג שכתב שגם עד כמה שלא זימנו למה שאחד לא יוציא את השנים וכתב שהיה להם שני טעויות ומבואר בדבריו שעצם זה שיש שלש זה סיבה שאחד יוצא השנים ולא רק מצד שעושים זימון

**בביאור סוגית הגמ' דזימון בשנים ובדין זימון לפירות**

ה] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם בזימון יש החיסרון של מצוה לחלק יש לדון בו בביאור הסוגיא דזימון בשנים, דהנה הגמ' דנה האם שנים מזמנין רשות ואומרת שר' יוחנן ס"ל דאין שנים מזמנין רשות ואחרי זה מביאה את אביי דס"ל דמצוה לחלק ובפשוטו יש כאן שני נידונים אחד האם שייך זימון בשנים ויש עוד נידון שגם עד כמה שאין זימון אבל יתכן שאחד יכול להוציא את חברו ואדרבא יתכן שיש בזה מעלה של ברוב עם ובזה חידש אביי שמצוה לחלק ובפשוטו עד כמה שהיה דין זימון בשנים רשות ודאי שלא שיך לדון שכיון שמצוה לחלק לכן אין זימון בשתים דהרי כמו שבכל זימון אין את הדין מצוה לחלק ה"ה כאן ובהכרח שבדברי אביי מבואר שני דברים א. שאין זימון בשתים [ובטעם הדבר או כמבואר בצל"ח מצד לשון הזימון או שכיון שאין חיוב זימון זה עצמו סיבה שלא לזמן דרבנן קבעו את ברכת הזימון רק למצב שזה מחיב זימון ועיין ריטב"א ד"ה לומר שביאר שאין דבר שבקדושה בפחות משלשה] ב. שמצוה לחלק ועיין רי"ף שהביא רק את אביי והביאור כנ"ל שכאן מבואר הכל וכן הוא בלשון הרא"ה והריטב"א שכתבו על אביי שכיון ששנים לא מזמנים רשות

אמנם עיין פנ"י על תוס' ד"ה אם רצו וכן בצל"ח ד"ה אמר אביי שכתבו לבאר שכונת אביי שכיון שמצוה לחלק ושכל אחד יברך לבד לכן שנים לא מזמנים דהינו דהמציאות של זימון זה שאחד מברך ומוציא את השני וכיון ששנים מצוה לחלק דהינו שאדרבא עדיף שכל אחד יברך לבד ממילא לכן עדיף שלא יזמנו וע"ש שכתבו לחדש לפ"ז דבסופר שמוציא בור שבין כה צריכים להוציא אחד את השני ולא נחלקים בזה באמת גם שנים מזמנים ואדרבא כתב הצל"ח שחיבים לזמן דבזה אין כל כך את החיסרון שאחד מוציא את השני וכנ"ל מרש"י והנה לדבריהם צ"ב מה שונה כאן מכל זימון וצ"ל או שבשנים שזה פחות ברב עם הדרת מלך ממילא הענין לחלק הוא יותר גדול או דכיון שאין חיוב לזמן ממילא כה"ג שחסר בצירוף יש כאן יותר הענין שכל אחד יברך לבד ועיין בזה לקמן [אמנם הפנ"י דייק מתוס' שזה גם סברת ר' יוחנן מהא דהביאו על הגמ' ששנים לא מזמנים את רש"י שמצוה לחלק גם בברכה ראשונה אמנם הצל"ח ביאר שלר' יוחנן זה מצד שלא שיך זימון בשנים שכל צורת הזימון רק שייך בשלש ולדבריו גם סופר ובור לא מזמנים אמנם אביי ס"ל שמטעם אחר לא מזמנים]

ולכאורא נראה דנידון הנ"ל האם הדין מצוה לחלק זה סיבה שלא לזמן או שזה רק לאחר שאין זימון יש לו מקור ברבותינו הראשונים דהנה מבואר בגמ' חולין ק"ו. דהיו שני אמוראים שאכלו פירות ולא נתנו לשלישי לאכול פירות כדי לזמן והגמ' מדייקת א. שאין מזמנין על הפירות [מהא דלא נתנו לו לאכול כדי שיהיה להם זימון] ב. ששנים שאכלו מצוה לחלק ועיין תוס' ורשב"א שנקטו שכונת הגמ' ששנים שאכלו מצוה לחלק זה נידון סוגין דהינו שגם בפת מצוה לחלק ולא לזמן ועיין תוס' ורשב"א שהקשו מה הראיה בפירות שאין זימון גם בשלש א"כ ודאי שגם בשנים אין זימון אבל בלחם שיש זימון בשלש אולי גם בשנים יש זימון רשות ועיין רשב"א שהניח בקושיא אמנם בתוס' ישבו דאם היה בלחם זימון שנים רשות ה"ה בפירות היה זימון שנים או שלשה רשות ומהא דהם לא דאגו לזמן חזינן שאין זימון בפירות כלל וא"כ ה"ה בלחם אין זימון כלל דהינו שיסוד הנידון של זימון בשנים האם יש זימון במקום שאין את התנאי שיהיה חובה אמנם עיין ריטב"א שכתב לבאר שבאמת כונת הגמ' שמצוה לחלק אין הכונה בלחם אלא שבפירות מצוה לחלק מהא דלא הוציאו אחד את השני [וכן מבואר בפשוטו ברש"י וביותר דברש"י מבואר דבשלשה ראוי שאחד יוציא את כולם וזה כרש"י לעיל ששלשה אין מצוה לחלק ועיין רא"ה שם שגרס ש"מ שלשה שאכלו מצוה לחלק [וכן הוא בחידושיו ברכות סוף פ"ח] דהינו דזה כשיטתו שבלחם ההבדל בין שנים לשלש מצד שבשלש יש ברב עם וא"כ יש מקום לחלק כך גם לענין פירות והוכיחה הגמ' מהא דלא נתנו לו פירות שללא זימון אין ענין שאחד יוציא שנים] ואחרי זה כתב שאפשר לומר שכונת הגמ' שזה מקור ללחם רק שכונת הגמ' דמהא דפירות אין אחד מוציא את השני חזינן שאדרבא יש מצוה לחלק ושאחד לא יוציא את השני א"כ זה גם סיבה שלא יזמנו בשתים לענין לחם עכ"ד

והנה בדברי תוס' והרשב"א מבואר שגם אם ללא זימון מצוה לחלק אבל עדין עד כמה שיהיה זימון זה עצמו סיבה לא לחלק ודלא כסברת הפנ"י והצל"ח אמנם מביאור הריטב"א מבואר שזה עצמו שגם ללא זימון מצוה לחלק [וכגון בפירות] זה גם סיבה שלא יזמנו וכסברת האחרונים הנ"ל וז"ב והנה מבואר מביאור התוס' שהסברא בסוגין שלא מזמנים בשתים לא מצד שבשנים זה לא מתאים [וכסברת הצל"ח] דא"כ מה זה ענין לפירות שגם בשלש אין זימון רשות אלא זה סברא שבמקום שאין חיוב אין זימון ויתכן מצד שחסר בצירוף ויתכן מצד שלא משתמשים אם ברכה זו אלא במקום חיוב [עוד מבואר בתוס' שאם מזמנים רשות ודאי שעדיף לזמן מצד תוספת שבח אבל אם אין זימון ורק יש נידון האם אחד מוציא חברו בזה ודאי הוא רשות ואין ראיה מהם שמצוה לחלק ועיין רעק"א שתמה הרי ללא שמצוה לחלק אדרבא הרי ברב עם הדרת מלך אמנם יש מקום לומר שבזימון הרי חזינן שאין חיסרון מצד הדין מצוה לחלק וא"כ עד כמה שיזמן זה כמו כל זימון משא'כ לגבי להוציא לחברו ס"ל לתוס' שיש צד שזה שוה וממילא אין ראיה שמצוה לחלק אמנם כל זה אם לא דנימא שמה שאין חיוב זימון זה סיבה להיחלק ודו"ק ]

והנה הגמ' שואלת מנשים שיכולות לזמן והגמ' עונה דאיכא דיעות והנה שיטת רש"י שבכל אופן זה רשות אמנם שיטת הרא"ש שזה חובה והנה לכאורא הניחא אם הביאור כסברת הצל"ח שנידון סוגין מצד ששנים חסר בצורת הזימון בזה יתכן ששלשה נשים זה עדיף אבל למבואר בגמ' בחולין שזה אותו נידון של שלשה בפירות חזינן שהנידון לא מצד הנוסח אלא מצד שכיון שזה לא חובה זה עצמו הסיבה לחלק א"כ למה אשה שזה רשות זה אחרת ובפשוטו באמת לרש"י בהכרח שנידון סוגין כביאור הריטב"א לגבי פירות ואין זה ענין לגבי פת בשנים וכמבואר בדברי רש"י שם ודו"ק ובפשוטו צ"ל דיש כאן שני דוגמאות שזה לא סיבה לתקנת זימון והנידון האם במקום שזה לא סיבה לתקנת זימון אפשר לזמן או לא משא"כ נשים זה אותו מצב שהוא סיבה לתקנת זימון רק יש סיבה חיצונית שלא תיקנו עליהם זימון וצ"ע עוד יתכן לנ"ל סק"ד ששנים חסר בצירוף ושלש זה צירוף יותר אלים א"כ יתכן שפירות בשלש ולחם בשנים שניהם אין זימון דחסר בצירוף וא"ש דמיון הגמ' וצ"ע בזה

והנה כתב הרשב"א ל"ז. בשם הראב"ד דבאכל פירות לאחר הסעודה כיון שיש צירוף לגבי הפת ממילא גם במעין ג' אחד יכול להוציא את כולם דהינו שגם ללא זימון אחד מוציא את כולם ובפשוטו ששנים או פירות רק מצד שחסר בצירוף אחד לא מוציא את השני ולכן כאן שלא חסר בקביעות אחד מוציא את השני ועיין סימן הבא סק"א שהארכנו בדברי הראשונים בסוגיא ל"ז.