6 הכישה נתחייב בה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ה' י"ז סיון תשע"ב

**א**

א] ב"מ ד"ל:, אמר רבה הכישה חייב בה, ופירש"י, ז"ל, הכישה, זה שאינו לפי כבודו אם הכישה הכאה אחת להשיבה נתחייב בה לאהדורה הואיל והתחיל, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בד' רש"י, דכ"ה הדין בכל אבידה, שאם נטלה כדי להשיבה נתחייב להשיבה לבעלים, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"ה פשטות ד' הרמב"ם בפי"א מגזו"א הי"ד, וכ"ה מבו' בד' הרי"ד בפסקיו לעיל דכ"ה:.

ובתוס' הרא"ש כתב ע"ד רש"י, ז"ל, אין הטעם כן אלא כדמפרש פ' המוכר את הספינה משום דאפסדה דאנקטה נגרי ברייתא, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן וההגמי"י פי"א מגזו"א הי"ד.

ובדעת רש"י צ"ל, כמש"כ בב"י סימן רס"ג לדון בדעת הרמב"ם, דמש"א בב"ב דאימור דאמר רבה בבע"ח דאנקטינהו ניגרי ברייתא דחויא בעלמא הוא, אך לפי האמת דינא דרבה הוא בכל אבידה.

ב] ונ' די"ל דמקור ד' רש"י לזה, ואולי לזה כיון הנימו"י בסוגיין, עיי"ש, הוא מהא דבעי בסוגיין בדרכו להחזיר בשדה ואין דרכו להחזיר בעיר מהו וכו', או"ד בשדה מיהת הוא דאיחייב לי' וכיון דאיחייב לי' בשדה איחייב לי' בעיר, ופירש"י, ז"ל, וכיון דאיחייב שהזיזה ממקומה חייב אף בעיר, עכ"ל, ובפשוטו הא דכיון דאיחייב לי' בשדה איחייב לי' בעיר, הוא מדינא דהכישה נתחייב בה.

והנה הרי בהך איבעיא לא נזכר דאיירי בבהמה, ומ' דאיירי בכל אבידה, והרי דבכל אבידה אמרינן דכל שהזיזה ממקומה והתחיל בהשבתה נתחייב בה, וביותר, דאף אי נימא דמיירי בבע"ח, י"ל דא"א לחייב בזה משום הא דאנקטינהו ניגרי ברייתא, וכמש"כ הרא"ש בסימן כ"א בדעת הרי"ף, ז"ל, ול"ד להכישה נתחייב בה דלא אנקטה נגרא ברייתא, דאדרבה הוליכה למקום המשתמר יותר מבשדה, עכ"ל, וי"ל עוד, דכיון דהוא מחויב בכך לצורך הבעלים, ליכא תביעה על מה דאנקטינהו ניגרי ברייתא, וא"א לחייבו מכח זה, ועמש"נ בזה להלן סקט"ז, ובע"כ דדינא הוא בזקן ואינו לפי כבודו דכל שהתחיל בהשבה, ה"ה מחויב להשיבה לבעלים.

ג] והנה בפירש"י כתב דאם הכישה הכאה אחת "להשיבה", ונ' מדבריו דאינו מתחייב אלא בשהכישה ע"מ להשיבה, וכ"ה להדיא במאירי, ז"ל, כלל גדול באבדה כל שהתחיל בכך גומר, אפילו לא היה דרכו בה כלל אף בשדה אם התחיל בכך, אפי' מצא בהמה והכישה נתחייב להטפל בה ולהחזירה אפי' לא היה דעתו בהחזרה גמורה אלא להדריכן, והוא הנראה לי במה שאמרו חזא עיזי דקיימן פי' שהיו עומדות על עמדן ולא היו הולכות שקל קלא שדא בהו ר"ל להדריכן, הא אם גער בהן להוציאן משדהו או שלא יכנסו לשם אין כאן התחלה במצוה, עכ"ל, ובדבריו נתישב מה שהוכיח הט"ז בסימן רס"ג מעובדא דהנהו עיזי, דהא דהכישה נתחייב בה הוא אף בשלא התחיל בדרך השבה רק דרך מתעסק בעלמא.

ופשוט דד' רש"י והמאירי הם לטעמייהו, דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום שהתחיל במצוה, וע"כ כ"ז הוא כשהכישה כדי להשיבה או כדי להדריכה, אך כל שהכישה לצורך אחר, ולא התחיל כלל במצוה אינו חייב בה, אך לדעת ש"ר דהא דנתחייב בה הוא משום דאנקטינהו ניגרי ברייתא, אין לחלק בזה, ואף אם הכישה שלא כדי להשיבה, נתחייב בה, וז"פ.

ד] והנה בשעה"מ פ"ג מגזילה הט"ו תמה ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' בב"ב דפ"ז:, דאביי וכו' דאמרי תרוייהו הבמ"ע כגון שנטלה למוד בה וכדרבה דאמר רבה הכישה נתחייב בה, והרי דהא דהכישה נתחייב בה הוא אף בשנטלה שלא ע"מ להשיבה אלא למוד בה, והגמ' לא דחי לה אלא מטעמא אחרינא, ועי' בתרוה"כ סימן רס"ג שכתב דמש"כ רש"י כן אורחא דמילתא הוא, אך בד' המאירי מבו' להדיא לא כן, וכנ"ל.

ונראה די"ל בזה, דכל שנטלה בידו, ל"ב שיהא זה ע"מ להשיבה, דהנטילה מצ"ע הויא תחילת השבה, שהרי היא משתמרת בידו ובזמן שהיא בידו אינה אבודה, וע"כ ה"ה מתחייב בה, וכל מה שהוצרך רש"י לפרש דעשה כן ע"מ להשיבה, הוא בהכישה, שלא באה כלל לידו, וכל הא דחשבינן לה כהתחיל בהשבה, הוא רק כשעשה כן ע"מ להשיבה, ודו"ק, ועי' להלן סק"ח בהערה שנת' טעם אחר בחילוק זה.

ה] ונראה לדון עוד בזה, דהנה בפירשב"ם העיקרי ב"ב שם פירש, ז"ל, כדרבה וכו' אם הכישה אותו זקן אע"פ שאינה לפי כבודו נתחייב בה להביאה ליד הבעלים ואם אבדה אבדה לו הואיל והכניס עצמו בשמירתה, ה"נ כיון שבאה לידו חייב משום השבת אבידה, ואי משום דאבידה מדעת אין אדם חייב בהשבתה, ה"מ כי לא נגע בה אבל נטלה חייב דומיא דזקן ואינה לפי כבודו דפטור וכי הכישה חייב משום דהראה עצמו בשמירתה ואבדה בהגרמתו, עכ"ל.

וצ"ב במה שפירשב"ם דהא דחייב בה הוא שאבדה בהגרמתו, ולכאו' היינו משום דאנקטינהו ניגרי ברייתא, וצ"ע דהרי זהו מה דדחי דאימור דאמר רבה בבע"ח, אך לפ"מ דאמרינן דה"נ בנטלה למוד בה חייב, בע"כ דאף כשלא אבדה בהגרמתו חייב, וגם צ"ע במש"כ רשב"ם דהוא משום דהראה עצמו בשמירתה, שהרי בנטלה למוד בה לא הראה עצמו בשמירתה.

ונראה די"ל בזה, דבנטלה למוד בה, כיון דבעודה בידו היתה משתמרת, ומכח שהשיבה ליד התינוק אבדה, חשיב נמי שאבדה בהגרמתו, ונראה דמה"ט נמי ל"ב בזה להא דהראה עצמו בשמירתה, דל"ב לזה רק בהכישה שלא באה לידו ואינה משתמרת מכחו, וע"כ אינו חייב בה אלא משום דהראה עצמו בשמירתה, אך בנטלה למוד בה דבפועל היא משתמרת בידו, ה"ה מתחייב בה מכח זה.

והנה נמצא לפ"ז, דלדעת הני אמוראי דב"ב, הא דהכישה נתחייב בה, אי"ז כלל משום שהתחיל בהשבה, אלא משום שהיתה משתמרת בידו ואבדה מכח שהשיבה ליד התינוק, וע"כ לדעתם אף שנטלה שלא ע"מ להשיבה לבעלים, נתחייב בה.

ולפ"ז נראה בדעת רש"י, דמוכח מסוגיין דפליגא על הני אמוראי, והוא מהא דאמרינן דכיון דאיחייב לה בשדה איחייב לי' בעיר, ואיירי אף בבע"ח שלא הביאן בידו אלא הנהיגם לעיר, ואי נימא דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום דחשבינן דאבדה בגרמתו, הרי דאין לחייבו בבהמה שהנהיגה לעיר ולא היתה בידו, שאינה אובדת בגרמתו, ובע"כ מזה דסוגיין פליגא על הני אמוראי, וס"ל דהא דהכישה נתחייב בה, אי"ז משום שאבדה בגרמתו, אלא משום שהתחיל להשיבה, וע"כ ה"נ אם התחיל להשיבה בשדה, נתחייב בהשבתה.

ואשר ע"כ לפום סוגיא דידן דהא דנתחייב בה הוא משום שהתחיל בהשבתה, אין לחייבו אלא היכא שהכישה ע"מ להשיבה, ומשא"כ להני אמוראי דב"ב דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום שאבדה בגרמתו, היינו אף כשנטלה בידו שלא ע"מ להשיבה.[[1]](#footnote-2)

ו] ועפי"ז מתפרש בע"א מש"כ הב"י דהא דדחי דאימור דאמר רבה בבע"ח הוי דחי' בעלמא, דזה כמו שמצינו בכ"ד דלפי דעתו של מקשה השיב לו, וה"נ הוא הכא, דלטעמייהו דהני אמוראי דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום שאבדה בהגרמתו, דחינן דכ"ז הוא בבע"ח דאנקטינהו ניגרי ברייתא, אך בשאר מילי לא חשיב שאבדה בהגרמתו, אך לפי האמת דדינא דרבה הוא משום דהתחיל בהשבתה, ליכא נפ"מ בין בע"ח לבין שאר אבידות, ודו"ק.

ז] וארוחנא בזה, דהנה בשעה"מ שם הק', דהיאך מצינו למימר דהא דדחי בב"ב דאימור דאמר רבה בבע"ח הוי דחי' בעלמא, דא|כ היכי אמרינן אלא אמר רבא וכו' ר' זירא הב"ע בשנטלה למוד בה לאחרים ובשואל שלא מדעת קמיפלגי וכו', והשתא אפי' נימא דשואל הוי היכי פטר ר"י הא הו"ל לחיובי משום השבת אבידה, ורבנן דמיחייבי למ"ל טעמא דשואל שלא מדעת גזלן הוא, תיפו"ל משום השבת אבידה.

ולפמש"נ ניחא, דאף דקי"ל דדינא דהכישה נתחייב בה הוא בכל מילי, מ"מ היינו רק כשהכישה ע"מ להשיבה, אך התם שנטלה למוד בה לא נתחייב בה, וע"כ אינו חייב אלא למ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוא.

ומתישב בזה גם משה"ק הלח"מ בהל' גזילה שם ע"ד הרמב"ם שכתב דהכי כלי ביד בנו של בעה"ב וכו' ולקחו אחד מהם ונשתמש בו ה"ז שואל, לפיכך אם החזירה לקטן שהי' בידו וכו' ואבד או נשבר חייב לשלם, דלמ"ל נשתמש בו, אפי' נטלה למוד בה ה"ז חייב, להרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דדחי דאימור דאמר רבה בבע"ח וכו' הוי דחי' בעלמא, עיי"ש, ולפמש"נ ניחא, דכיון שלא נטלה ע"מ להשיבה לבעלים, אינו מתחייב בה, וע"כ רק אם נשתמש בה ה"ה חייב.

ח] ובעיקר דעת רש"י דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום שהתחיל, צ"ע, שהרי בד' רש"י בברכות ד"כ. ובשבת דפ"א: ובמגילה ד"ג. מבו' דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו, אי"ז דין מסוים בהשבת אבידה, אלא הוא משום דכבוד הבריות דוחה לכל ל"ת שבתורה בשוא"ת, ונת' בזה במק"א, וא"כ מה מהני הא דהתחיל, הרי בלא"ה הוא מחויב במצוה, ואתי כבוד הבריות ודחי לה, ומ"ט אם התחיל להשיבה כבר אין כבוד הבריות דוחה לזה, ומ"ש משאר מצוות דדחי להו כבוד הבריות בשוא"ת.

וי"ל בזה, למש"נ במק"א, דהא דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, אי"ז מדין דחי' דכבוד הבריות עדיף ודוחה את הל"ת, אלא היינו משום שלא נתחייב האדם במצוה במקום כבוד הבריות, ולפ"ז שמא י"ל, דכ"ז הוא בשלא התחיל במצוה, דבכה"ג אמרינן דלא הטילה עליו תורה את המצוה במקום ביזוי כבודו, אך כל שהתחיל במצוה והכניס עצמו בחיוב זה, והמתחיל במצוה אומרים לו גמור, ה"ה מתחייב מכח זה במצוה, ולא פטרינן לי' משום כבוד הבריות, וצ"ע אם י"ל כן.

ובברכ"ש סימן י"ח וסימן כ"ה כתב בשם הגר"ח, דהוא משום דאחר שנטל את האבידה ה"ה מתחייב לחבירו בחיוב ממון בהשבתה, עיי"ש, ונראה דהיינו דפטורא דזקן ואינו לפי כבודו הוא רק במקום שאינו מחויב לחבירו בהשבתה, אך כל שנתחייב לחבירו בהשבתה, אין לפטרו משום כבוד הבריות, כ"ה דהחייב חוב לחבירו, חייב לפרעו לו אף במקום כבוד הבריות, ועי' אבהא"ז פי"א מגזו"א הי"ד.[[2]](#footnote-3)

ט] שו"ר בנימו"י מגילה ד"ג:, ז"ל, ובכל הני נמי אם מוחלין על כבודם חייבים לקיים העשה, ולפיכך אמרינן גבי השבת אבידה שאם הכישה הזקן או שדא לה פיסא חייב להחזירה, שהרי מחל, ועוד דהתם שמא מעשיו גרמו לה שתאבד, עכ"ל, וכ"נ גם בד' הר"י מלוניל בסוגיין, ז"ל, אבל אם הכה אותה וכו' נתחייב בה להחזירה, דהואיל והתחיל ומחל על כבודו גומר דכבודו מחול, עכ"ל, וצ"ב.

גם צ"ע דלפ"ז הוא רק בשהתחיל ע"ד להשיבה לגמרי דמחל על כבודו, או עכ"פ בשההתחלה עצמה הויא שלא לפי כבודו, שהרי בההיא דשדא לה פיסא, לא הי' דעתו להשיבה לגמרי, ובע"כ דסגי במה שההתחלה עצמה אינה לפי כבודו, וצ"ב, וא"כ מ"ט אמרינן דכיון דאיחייב בשדה איחייב בעיר, ופי' הר"י מלוניל דהוא משום דלא גרע מהכישה דנתחייב בה, והרי התם לא מחל כלל על כבודו, שהרי דרכו להחזיר בשדה, וצע"ג.[[3]](#footnote-4)

שוב נתעוררתי די"ל בזה אף דאי"ז כ"כ במשמעות לשונם, דאין כוונת הר"י מלוניל והנימו"י דהא דהוא חייב לגמור ההשבה הוא משום שמחל על כבודו, דלעולם הא דחייב לגמור ההשבה הוא משום דכל שהתחיל בהשבה ה"ה חייב לגמרה, ומה שפירשו הר"י מלוניל והנימו"י שמחל על כבודו, היינו משום דכל הא דכשהתחיל הוא חייב לגמרה, הוא רק כשהי' מחויב בכך, וע"ד שכתב הב"י בסימן רס"ג והגרע"א דאף דהכישה לא נתחייב רק בבע"ח, מ"מ כשדרכו להחזיר בשדה והתחיל ה"ה חייב להחזירה גם בעיר, וע"ז הוא שכתבו דכיון כשהתחיל להשיבה מחל על כבודו, ונמצא דהתחיל את ההשבה בחיוב, וע"כ הגם שאח"כ כבר אינו מוחל על כבודו, מ"מ כיון שהתחיל להשיבה בחיוב נתחייב לגמרה, ודו"ק.

**ב**

י] ובדעת ש"ר דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום דאנקטינהו ניגרי ברייתא, צ"ע גדר חיוב זה, ומ"ט הוא מתחייב בהשבתה מכח הא דאנקטינהו ניגרי ברייתא.

ובפשוטו הי' נראה דגדר הדין בזה הוא, דכל הא דפטרה תורה את זקן ואינו לפי כבודו, ולא הטילה עליו להשיב, הוא רק בסתם אבידה, אך כל דאנקטינהו ניגרי ברייתא והוסיף הוא באיבוד, לא פטרתו תורה מן ההשבה, וע"כ הוא חייב בהשבתה.

ועד"ז יל"פ גם בסוגיא דב"ב בדין אבידה מדעת, דמשמע דבאבידה מדעת דבע"ח דהכישה נתחייב בה, וכ"כ רבינו יונה שם, וזה למש"נ במק"א דדין אבידה מדעת דהתם היינו דליכא חיוב השבה על מה שאיבד האדם מדעתו, והיינו דלא הטילה תורה על האדם להשיב את מה שאיבד חבירו בידים, וע"ד דינא דעזוב תעזוב "עמו", וכ"ז הוא בסתם אבידה, אך אם הוסיף הוא באיבודה, מוטל עליו להשיבה.

יא] אמנם הנה בחי' הרמב"ן לעיל דכ"ה: כתב בדין ספק הינוח ונטל, דכל הא דלא יחזיר הוא כשהלך משם דיש לחוש שבאו הבעלים שם וכו', אך אם לא זז משם יחזיר, וכתב ע"ז, ז"ל, שכיון שאינו מצווה מתחלה להחזירה אע"פ שהגביהה לא נתחייב בה כיון שהחזירה למקומה, דלא אמר רבה הכישה נתחייב בה אלא בבעלי חיים דאנקטינהו נגרי ברייתא, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.

ומבו' בדבריהם, דבהינוח בבע"ח, אם הכישה נתחייב בה, משום דאנקטינהו ניגרי ברייתא, וכ"נ גם בד' תוס' ותוס' הרא"ש שם דבבע"ח הוה ניחא להו בפשוטו דאם נטל לא יחזיר, והנה אי נימא דהא דמחייבינן לי' בדאנקטינהו ניגרי ברייתא, הוא משום דבכה"ג לא פטרתו תורה מן ההשבה, הרי דכ"ז הוא בזקן ואינו לפי כבודו, דאבידה היא, ובזה הוא דאמרינן דאף דלא הטילה עליו תורה להשיבה, מ"מ כל שהוסיף באיבודה נתחייב בה, אך בספק הינוח דהא דלא מיחייב בהשבתה, הוא משום דאי"ז תועלת הבעלים, מ"ט אם אנקטינהו ניגרי ברייתא נתחייב להשיבה ליד הבעלים.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ בחי' הר"ן לעיל שם, דהא דכשהלך משם אינו רשאי להחזירה למקומה שמא באו הבעלים, הוא ע"ד דינא דאנקטינהו ניגרי ברייתא, והרי דהגם דאי"ז אלא חשש שמא באו הבעלים, וודאי יתכן דטפי עדיף להשיבה למקומה, דומיא דספק הינוח בדבר שיש בו סימן במקום המשתמר לגמרי, דכתב הר"ן שם דלא יטול, ומ' מדבריו דגם אם נטל יחזיר, משום דלפי הצד דהוי הינוח ה"ה מפסיד לבעלים, וה"נ הכא הרי לפי הצד שלא באו הבעלים לשם, ה"ה מפסיד להן, מ"מ כיון דיש לחוש דאיבדה מן הבעלים, ה"ה חייב להשיבה ליד הבעלים, והרי דהא דבאנקטינהו ניגרי ברייתא נתחייב בה, אי"ז משום דבכה"ג לא פטרה תורה את הזקן מהשבה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל דבר של חבירו שהוסיף באיבודו, ה"ה חייב להשיבו ליד הבעלים.

יב] ומצינו הביאור בזה בד' הר"ן לעיל שם, ז"ל, דכיון דאנקטינהו ניגרי ברייתא וגרם הפסד לבעלים, "נעשה שומר שלהם" ואינו נפטר אלא בחזרה גמורה, עכ"ל.

ובביאור הדברים נראה, לפ"ד הגר"ח דקודם שנטל את האבידה אין עליו אלא מצות השבה, אך אינו מחויב בכך לחבירו, ואחר שנטלה ה"ה מתחייב לחבירו בהשבתה, ונראה דע"ז הוא דמהני הא דגרם הפסד לחבירו, דמכח זה הוא מתחייב לחבירו בהשבתה אף בלא שנטלה.

ומה"ט הוא דמחייבינן בזקן ואינו לפי כבודו שהכישה, וזה למש"נ לעיל סק"ח דכל שנתחייב לחבירו בהשבתה לא מיפטר משום כבוד הבריות, וע"כ לא מיפטר זקן ואינו לפי כבודו אלא בשלא הכישה, דאף אם נטלה, אינו מתחייב לחבירו בהשבתה, דכל הא דמתחייב בנטילת האבידה בהשבתה, הוא רק באבידה שמוטל עליו ליטלה ולהשיבה לבעלים, אך כל שהכישה וגרם הפסד לבעלים, ה"ה מתחייב מכח כך לחבירו בהשבתה, ותו לי"ב לפטורא דזקן ואינו לפי כבודו.

ואשר זהו גם מש"כ הראשונים לעיל דכ"ה:, דאף דבספק הינוח לא יטול, מ"מ כל שגרם הפסד לבעלים ונתחייב מכח זה לחבירו בהשבתה ונעשה שומר עלי', אינו רשאי להשיבה למקומה, והיינו דהרי התוס' שם כתבו דכל שנטל נתחייב בשמירתה ואינו רשאי להחזירה, וש"ר לא פליגי ע"ז, אלא משום דכשאין דינו ליטול, אינו מתחייב בנטילתו, אך מודו ליסוד הדברים דכל שנתחייב אינו רשאי להחזירה, וע"כ כל שגרם הפסד לבעלים דמכח זה הוא חייב בה, אינו רשאי להחזירה.

יג] אמנם הנה ז"ל ר"ת בשו"ת ספה"י סימן פ"ט והובא גם בתשו' מיימוני נזיקין סימן י"א, בדין סוס שהי' ממושכן לראובן ושמעון והפקידוהו ביד הגוי, והשאילו הגוי ללוי מדעת שמעון, ונגזל מידו, ז"ל, נראין הדברים ששמעון הזיק שעבודו של ראובן וכו', וקיי"ל וכו' דהמזיק שיעבודו של חברו חייב, וגם אם הי' רוצה ראובן הי' חוזר על לוי ורצה מזה גובה רצה מזה גובה ובע"ד דידי' הוא, שאפי' בעלמא אם הכישה נתחייב בה וכו', עכ"ל.

ולכאו' נראה מד' ר"ת, דהא דהכישה נתחייב בה הוא מטעם מזיק, דהואיל והכישה ואנקטינהו ניגרי ברייתא, ומכח זה היא נאבדת, הו"ל כמזיק, וע"כ הוא מחויב להשיבה לבעלים, וזהו שלמד ר"ת מינה, דה"נ אם השאילו הגוי ללוי מדעת שמעון ונגזל מידו, הו"ל שמעון כמזיק, וצ"ע בזה.

והראוני בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל דכ"ה:, ז"ל, ואם נטל לא יחזיר וכו', ומ"מ הוא עשה איסורא שנטלה והפסיד את בעל האבידה, ומשו"ה לא יחזירנו לאותו מקום דכיון שהגביהו נתחייב להחזירו לבעליו דשמא ודאי הניח הוא, ואם יחזירנו לאותו מקום וימצאנו גוי ויקחנו, נמצא שלא החזירו לו והוי כמי שגזלו, ואמרינן לקמן בפירקין הכישה נתחייב בה, ולא שייך למימר הכא משיב אבידה, דכיון דאין בו סימן הי' לו להניחו, וכיון שנטלו הפסידו, עכ"ל, וצ"ב.

עוד הראוני במהר"ם שי"ף לעיל בסוגיין, ז"ל, ומ"מ אי"ז מחוור בעיני מכמה טעמים, וא' מנהון הוא שהטעם שהכישה לא משום השבה נתחייב, רק מדין מיחייב בה וקיימא ברשותי' וכו', עכ"ל, וצ"ב בכונתו.

ועי' עוד בחזו"א ב"ק סימן ט"ז סקכ"א שנראה בדבריו, דהא דהכישה נתחייב בה משום דאנקטה ניגרי ברייתא, היינו דמשום זה הו"ל כגזלן, עיי"ש.

ועמש"נ עוד בדברינו בדין פרה בין הכרמים, בפלוגתת הרא"ש והריטב"א אם יש לחייב בפרה שהוציאה משום אבידת הקרקע, מכח הא דאנקטה ניגרי ברייתא, עיי"ש.

כתב בשטמ"ק, ז"ל, ולענין פסק כתב הרמ"ך וזה לשונו מצא בהמה במקום הנראה שהוא אבד כגון שאינה סמוכה למקום מרעה חייב ליטפל בה הכישה והלכה מעט נתחייב בה ואם אבדה משלם וכן אם הנהיגה בקול חייב או שזרק לה צרור והלכה נראה לומר כיון שעקרה יד ורגל כקנוי', עכ"ל, ומבו' דבעינן לתורת משיכה, ורק משום דההכשה חשיבא כמשיכה, דעקרה יד ורגל, הוא דנתחייב בה, ועי' בשיעורי הגר"ח בדין הכישה ברה"ר.

1. ועד"ז י"ל עוד, למש"כ הרמ"ה בב"ב שם, ז"ל, כגון שנטלה למוד לו בתוכה, שהי' לו למוד בשלו וליתן לתוכה ביד התינוק, וכיון דנטלה קיימא לי' ברשותי', עכ"ל, ומבו' דכל הא דס"ד דנתחייב בה, הוא רק משום שלא הי' לו ליטלה, וכנראה עד"ז הוא בזקן ואינה לפי כבודו שהכישה, דכיון דאנקטה ניגרי ברייתא, לא הי' לו להכישה, ולפ"ז הרי דממש"א בסוגיין דכיון דאיחייב לי' בשדה איחייב לי' בעיר, אף שהי' עליו להחזירה מן השדה, מבו' דפליגא על אמוראי דהתם, וס"ל דכל שהתחיל בהשבה ה"ה חייב לגמרה. - ואין לפרש דגם לאמוראי דהתם הא דנתחייב בה הוא משום שהתחיל בהשבה, דא"כ ל"ה מתחייב אלא בשנטלה ע"מ להשיבה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם ילה"ע בזה, דא"כ מ"ט אינו חייב אלא בשהכישה כדי להשיבה, הרי הא דכשהגבי' האבידה הוא חייב בהשבתה, הוא אף בשהגבי' אותה שלא ע"מ להשיבה, ועמש"נ בזה בדברינו בדין ספק הינוח שנטלו ע"מ להחזירו, ומזה נ' טפי דדעת רש"י דהא דלי"ב לפטורא דזקן ואינו לפי כבודו, הוא משום דהתחיל במצוה, וע"כ כ"ז הוא בשהכישה ע"מ להשיבה, דהתחיל להתעסק במצוה, וצ"ע בזה.

   ולמש"נ לעיל סוסק"ד לדון דרק בהכישה בעינן שיהא זה לצורך ההשבה, ומשא"כ כשנטלה ה"ה מתחייב בה אף כשלא נטלה ע"מ להשיבה, י"ל דבהכישה אינו מתחייב בהשבה אם לא הכישה ע"מ להשיבה, דכיון שלא באה לידו, לא חשיב כמגבי' אותה אלא בשהכישה ע"מ להשיבה, ודו"ק, וזה טעם אחר מהטעם שנת' לעיל שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בתרוה"כ סימן רס"ג שכתב לפרש דהא דהכישה נתחייב בה הוא משום דגילה דעתו שאינו מקפיד על כבודו, וכתב עפי"ז לבאר דעת הרי"ף בדרכו להחזיר בשדה ואין דרכו בעיר, דלא יחזיר בעיר, ולי"ב לדינא דהכישה נתחייב בה, דהוא משום דלא גילה דעתו שאינו מקפיד על כבודו, שהרי דרכו להחזיר בשדה, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-4)