אין בין המודר - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים

**פרק אין בין המודר**

**לב' ב'**

א) מתני' דריסת הרגל – **במפרש** כ' לקצר דרכו, **ובחי' ר"א מן ההר** כ' דאית לי' הנאה או מפני שמקצר דרכו או מפני דבר אחר, **ובב"ח** מבואר דדוקא לקצר דרכו אסור אבל בלא זה שרי, אמנם **הט"ז והש"כ** כתבו דגם באינו מקצר אסור, דמ"מ עכשיו נהנה בזה שהולך מכאן, וכ' דדברי המפרש הם לאו דוקא, [והוכיח מהדין בסעיף ד' גבי נכנס לבקרו, דאסור גם בלא מקצר דרכו], **והב"ח** כ' להתיר דלא גרע מפורע חובו דשרי, **והש"כ** כ' דלא דמי דהתם הוי גרמא, אבל הכא נהנה ממש מקרקעו של חברו.

ר"ן ד"ה לא – **בתיו"ט** מבואר דצ"ל, דמש"כ תנור לאו היינו תנור שאופים בו, דא"כ הרי הוא כקדירה ושפוד, אלא דמיירי בתנור דמניחים בו הקדרה והשפוד לבשל ולצלות.

בגמ' מבואר דדריסת הרגל לא קפדי אנשי, והוי כר"א דויתור אסור, **והראשונים** הק' דבב"ב נ"ז ב' מוכח דקפדי, **ותוס'** בכמה מקומות **והרא"ש** בשם **ר"ת** תי', דהתם בחצר דקפדי, והכא בבקעה בימות החמה דלא קפדי, והא דלא אמרינן דמתני' בחצר ואתיא לכו"ע, מבואר **בתוס'** בכמה מקומות, דא"כ הוי מקום שכיוצא בו משכירין ואסור אפילו במודר ממנו מאכל, **וברמב"ן** בב"ב **ובת"י** כאן כתבו, דמתני' קתני סתמא ומשמע אפי' בקעה בימות החמה, **והרמב"ן בב"ב והר"ן** תי', דשם דקפדי היינו במתעכב ולא בדריסה גרידא, **והרשב"א** תי', דשם מיירי על העמדת בהמה ותרנגולים, וכך נראה **ביד רמה** שם.

**הרמב"ן** בב"ב [והובא ברשב"א] מק' על דברי ר"ת, דחצר דקפדי אסור גם במודר מאכל כיון דכיוצא בו משכירין, דהא בגמ' מבעי בסוס לרכב וטבעת ליראות אע"ג דכיוצא בו משכירין, ועל כרחך דכיון דמ"מ לצורך זה לבד, כגון רק לרכב לבית המשתה אין משכירין, אין לאסור משום זה, והכא נמי בחצר, כיון דמ"מ אין משכירין לדריסה גרידא, יהיה מותר, וכ' די"א דחלוק חצר דנכנס שלא מדעתו ובזה יש לאסור, אבל סוס וטבעת דמשאיל מדעתו, כיון דאין משכירין לצורך דבר זה שמשאילו שרי, וצריך לבאר אמאי הוי זה סיבה לחלק לגבי הדין דאם משכירין אסור, **והרא"ש** כ' דבסוס מיירי באוהבין, דהדרך שמשאילין זה לזה בחנם, וגבי טבעת כ' עוד, דעל כרחך מיירי דאין משכירין כיוצא בו, **והריטב"א** כ' דדבר שמשכירין לתשמיש מרובה, והוא אינו משאילו לזה מותר, [ובנ"י הביא דבריו, דמשאיל לתשמיש אחר ממה דהדרך להשכירו], ולכאורה יסוד דבריו הם מדברי הרמב"ן, דהוכיח מסוס וטבעת דבעי דיהיה הדרך להשכיר לדבר זה.

ב) גמ' ר"א אומר אפילו ויתור אסור – **ברמב"ן** בב"ב ק"ז א' **וברשב"א** לק' מ"ו א' מבואר דהאיסור הוא רק מדרבנן, [וברשב"א י"ל דלפי מסקנת דבריו הוי מן התורה, אך לשונו נראה דזה פשוט דהוי רק מדרבנן], **ובריטב"א** בב"ב נ"ז ב' כ' דר"א דאוסר, הוא משום דנדרים חמירי משום מעלה, ונראה דהוי רק מדרבנן, וכך מבואר בחי' **הגרע"א** ר"פ השותפין, אמנם **הקר"א** בסוגיין העיר, דממה דנפסק להלכה לחומרא באיבעיות בסמוך נראה דהוי מן התורה, דאי לאו הכי הוי ספיקא דרבנן ולהקל, [ובריטב"א מבואר גם דלחומרא, אף דמדבריו בב"ב נראה דהוי מדרבנן].

בטעמא דרבנן דפליגי על ר"א ושרי ויתור, כ' **הר"ן** דכל כהאי גונא לא חשיב נהנה מחבירו, **ובטו"א** במגילה מק', דהא בכל אסוה"נ לא מצינו היתר בהנאה כהאי גונא, **ובק"ש** ב"ב אות רנ"ו כ' לומר, דודאי גם להר"ן באם יאסור חפץ בהנאה, יהיה אסור גם בכהאי גונא דויתור, ורק במודר הנאה מחבירו שרי, דאי"ז חשוב דנהנה מחבירו, אבל מעצם החפץ ודאי דחשוב נהנה גם בכהאי גונא דויתור, והביא דכך מבואר בחי' **הגרע"א** ר"פ השותפין, [והנה **הגרע"א** שם כ' מהאי טעמא, דלפי מה דמבואר בר"ן שם דהשותפין נדרו הנאה מנכסי חבירו, אי"ז שייך למחלוקת ר"א ורבנן ולכו"ע אסור, וא"כ יל"ע לשי' הר"ן, דבגמ' בב"ב נ"ז ב' מבואר, דמתני' דהשותפין שנדרו תליא במחלוקת ר"א ורבנן, ועל כרחך דגם במדיר הנאה מנכסים אמרינן דבויתור שרי, **ובק"ש** שם כ' לומר, דשי' הר"ן דמתני' דהשותפין שנדרו, מיירי דנדרו הנאה זה מזה ולא מהנכסים, אך הגרע"א כ' דעל כרחך להר"ן מיירי דנדרו הנאה מהנכסים, דאי לאו הכי לא שייך לומר בזה דקונמות יפקיע מידי שעבוד, דכל דמשתמש מחמת שעבוד אינו חשוב נהנה מחבירו, ובר"ן מבואר דשייך לומר בזה דקונמות יפקיע מידי שעבוד, ועל כרחך דאסר הנאה מהנכסים], **ורשב"ם** בב"ב נ"ז ב' גבי שותפין דלא קפדי אהדדי, דמבואר שם בגמ' דמהאי טעמא יש להתיר במודר הנאה, כ' דשרי משום דכיון דלא קפדי מפקיר זכותו לכל בני החצר, ולגבי עמידה אין לו חלק בשדה, **והטו"א** העיר דטעם זה לא שייך לגבי ויתור, דמוסיף על המקח ואין שם הפקר כלל, [ונראה מדבריו דמ"מ בשאר דברים כגון דריסת הרגל לכל אדם ושאילת כלים, שייך לומר דכיון דאין משכירין כיו"ב, הרי הוא מפקיר חפציו לתשמיש זה], **ובק"ש** שם כ' לומר, דבויתור י"ל כהר"ן, ורק גבי שותפין שנדרו הוצרך הרשב"ם לטעם זה, משום דמיירי דאסרו הנכסים וכשנ"ת, [ויל"ע לפ"ז, מנלן דלר"א דאסר בויתור דיאסור גם בשותפין, הא שם י"ל דשרי משום דאמרינן דהפקיר החצר לעמידה, ואי"ז כלל נהנה מדבר של חבירו, ועיין לק' מ"ח ב'], ומ"מ הקשו עוד דאיך חל ההפקר, הא לא הוי לעניים ועשירים, **והטו"א** כתב לומר דשרי משום דאין דעת האדם לאסור גם מדבר זה, דדרך כל אחד לותר וליתן לשני.

**לג' א'**

ג) גמ' אימא שלא ילעוס וכו' – **הגרע"א** כ' להוכיח מהכא, דמודר הנאה אסור גם בשלא כדרך הנאה, דליתן על מכתו הוי שלא כדרך, והק' מזה על מש"כ **המג"א** בסשפ"ו סק"י דשלא כדרך שרי במודר הנאה, ועיין **בשלמ"נ** מש"כ בשם **מהר"י אלגאזי**.

תוד"ה אימא – כונת התוס' כמו דמבואר **בת"י**, דגם בחטים של מודר אסור באם לעס אותם זה שנדר הנאת מאכל ממנו, כיון דיש לו הנאה ע"י לעיסת האחר, **ובריטב"א ובש"מ** בשם **רנב"י** מוכח דמבארים דמיירי דהחטים של חבירו, והאיסור משם החטים עצמם, וכן מבואר **בטושו"ע**, [ובטושו"ע מבואר דמודר הנאה היינו דנדר מנכסי חבירו, וא"כ על כרחך צ"ל דהאיסור מצד החיטים עצמם, ועיין לק' בע"ב דברי החזו"א באוסר נכסי חבירו].

ר"ן ד"ה אמר- מש"כ בשם איכא מ"ד, זוהי שי' **הריטב"א**, וכ"נ **ברשב"א**, **ובשו"ע** מבואר דשרי כמסקנת הר"ן.

ד) גמ' בעי ר"פ וכו' – **בראשונים ובטושו"ע** מבואר הספק, כיון דאין נותן לו דבר שמביא הנאה במאכל עצמו, אמנם **בתורי"ד** מבאר, דלא מיירי כלל שצריך לזה לענין אכילה, ומבאר הספק בכהאי גונא דאצל הנהנה חשוב הנאה מרובה, והוי אצלו הנאה שיש בה שכר, האם משום זה יחשב כדבר שכיוצא בו משכירין ויהיה אסור עיי"ש.

**הרמב"ן והרא"ש** מביאים **מירושלמי** ספק, האם מותר לשאול קרדום לבקוע בו עצים, דע"י זה יהיה לו עצים לחמם המאכל, והובא **בב"י**, **ורמ"א** פסק לאסור.

**הטור** מביא **מירושלמי** ספק, האם מותר לילך לקנות לו מאכל, **ובשו"ע** פסק דאסור, והצד להתיר מבואר **בט"ז**,דכיון דיכול לקנות בעצמו, לא חשיב הנאה המביאה לידי מאכל.

ה) מתני' מקום שמשכירין כיוצא בו אסור – **ברש"י** במגילה כ', דכיון דהיה נחסר פרוטה לשכור כלי זה, משום הכי חשוב דמרויח פרוטה, **ובתוס'** שם מבואר דדוקא פרוטה, אבל פחות מפרוטה שרי, ומיהו בדבר המביא הנאה במאכל עצמו, כתבו דגם פחות מפרוטה אסור, **ובטו"א** שם הק', דאמאי לא יהיה אסור גם בפחות מש"פ, דמ"מ יכול לקנות בזה מאכל בפחות מש"פ, וכ' לומר, דאין דעת הנודר על פחות מש"פ, אך כ' דא"כ גם בהנאה שבמאכל עצמו יהיה שרי פחות מש"פ, והוכיח **מירושלמי** דמבעיא על לחמם ידיו בככר, דגם בפחות מש"פ דעתו לאסור, ועיין **בשלמי נדרים** שהביא מגמ' בשבועות, דגם פחות מש"פ אסור בנדר, וכן מבואר **בתוס'** לק' ל"ד ב'.

**בש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר, דהא דלא אמרינן דיהיה אסור לפרוע לו חובו, משום דע"י זה מרויח ממון, וכמו דאמרינן הכא גבי השאלת כלים, דהכא מיד הוא צריך לכלי, והיה מחסר ממון, אבל בפורע חובו הוי שלא בפניו ושלא בשעת הצורך, דיכל לפרוע גם לאחר זמן, [**ובת"י** כ' דהכא נותן לידו ומהני לו לעצמו, אבל בפורע חוב אינו נותן לו, ויל"ע אם כונתו לבאר אמאי אין לאסור משום כיו"ב משכירין, או דרק מבאר אמאי אין בפורע חובו איסור הנאה].

**בנ"י** מבואר בשם **הריטב"א**, דאם הוא דרכו להשכיר ואחרים אין דרכם להשכיר, אסור ליתן לו בחנם.

**בש"מ** בשם **שיטה** מבואר, דאם רוצה לשכור ממנו שרי באם ישכור ביותר, **ובש"מ** בשם **הריטב"א** מבואר, דגם בשויו שרי דהא כבר אין לו ריוח ממון.

א) מתני' שוקל לו את שקלו – בגמ' בכתובות ק"ח א' מבואר, דהטעם משום דמצוה קעביד, דתנן דתורמין על האבוד והגבוי והעתיד לגבות, וכ' **רש"י** שם, דעתיד לגבות היינו אפילו לא יגבה לאחר מכאן, ומשום הכי יכול לשקול דאינו מהנהו, דיש לו חלק בקרבנות גם אם לא יתרום, **ובתומים** סקכ"ח סק"א מק', דהגם דיש לו חלק, מ"מ אכתי יש עליו חיוב לתרום וממשכנים על כך, והרי מהנהו דפורע חובו, [ובגמ' שם קאי קודם דמשני על פורע חובו דשרי משום חנן], ובאמת כבר **בש"מ** מק' כן בשם **הרא"מ** ולא מת', ובשם **שיטה** מבואר בש"מ, דכל מה דממשכנים זה רק עד שלא נתרמה תרומה, וצריך ביאור בזה, **ובמפרש ובר"ן** כאן, **ובתוס' וברא"ש** שם, ובעוד **ראשונים** כתבו, דלפי האי טעמא בגמ', צ"ל דמתני' מיירי שתרם ואבד אחר שהגיע לידי גזבר, או שאבד מהשליח אחר שנתרמה התרומה דכבר אין אחריותו עליו, [ובכמה ראשונים מוזכר רק הגונא דאבד משליח], **ובקר"א** הק' דא"כהוא פטור מלתרום, ופשיטא דשוקל לו שקלו דלא מהני לי' כלום, **והר"ן** כ' דקמ"ל דאע"פ דהי' דרכן לפרוע אותו שרי, [והנה למסקנא שם דמוקי למתני' כחנן, י"ל דבכל גונא שרי לשקול שקלו ויתבאר לק' בע"ה].

ב) גמ' אלמא אברוחי ארי בעלמא הוא – **בתוס'** בכתובות הק', דמבואר הכא דגם היכי דאית לי' פסידא, מ"מ חשיב מבריח ארי, וא"כ אמאי בשומר שקידם ברועים ומקלות חייב הבעלים לשלם לו, וכן במשיב אבידה אם בטל ממלאכתו משלם לו כפועל בטל, ותי' דהתם שהבעלים מפסידים ממונם, עשו תקנה דישתלם מהבעלים מה דהפסיד, אבל גבי חוב אין הפסד ממון לבעלים ואין סיבה לעשות תקנה, ובב"ק נ"ח א' ובב"מ ל"א ב' דחו תי' זה, דמ"מ בסוגי' בב"ק מוכח, דגם לא בגונא דפריעת חוב פטור, אף אם אית למבריח פסידא, [ובכתובות ישבו הסוגיה דב"ק], ומשום הכי תי' שם דהיכי דברי היזקא לא חשיב מבריח ארי, ורק היכי דלא ברי היזקא חשיב מבריח ארי, דבזה מצילו רק מצער ודאגה ופטור, והא דגבי חוב לא חשיב ברי היזקא ומצילו מהפסד, כ' דכיון דחייב מן הדין לא חשיב הפסד, וחשוב רק דמצילו מצער בעלמא, ועוד כ' דחוב גם לא הוי ברי היזקא, דיכול לומר שימחל לו או ימצא מי שיפרע עבורו, וכן מבואר **ברא"ש** בב"ק **וברשב"א** שם, **והרמב"ן** בב"מ בתחילת דבריו, **וברשב"א** בב"מ בתי' ראשון תי', דהיכי דמן הדין רמיא עלי' כמו השבת אבידה, בזה אמרינן דחייב הבעלים לשלם, דאי"ז מן הדין דיוציא ממון על מצוה שרמיא עלי' ויפסיד, אבל בחוב דלא מוטל עליו לפרוע חוב חבירו, בזה פטור הבעלים לשלם, והטעם מבואר ברמב"ן, או דאמרינן דאחולי אחיל כיון דמדעתו עבד, או דתולים לקולא דהיה מוחל לו, וא"כ לא הרויחו ממון, ועל דרך חילוק זה מבואר **בריטב"א** שם, **והרמב"ן** כ' בסו"ד, וכן הרשב"א הביאו שם, דבכל מבריח ארי יש לו תורת פועל של הבעלים, והוי כפועל שעשה מלאכה לבעלים שלא מדעתו, דנוטל מבעה"ב מה שהנהו, אבל פורע חוב אין לו תורת פועל, ומה דבא ליד בעלים זה רק מחילת חובו של זה וסילוק דחקו ממנו, וזה הוי מבריח ארי ופטור.

במה שכתבו **תוס'** דגבי חוב כיון דמחוייב בזה, לא חשיב מצילו מהפסד אלא רק מצער בעלמא, כבר הק' בזה דמה סברא יש בזה, הא כיון דמחוייב אין לך מצילו מהפסד יותר מזה, **ובדרישה** סקכ"ח ד"ה מי שמשכנו כ' לומר, דהיכי דיש הפסד עשו חכמים תקנה שישלם לחבירו, כדי שיהיה זריז להציל ממון חבירו, אבל בדבר שאדם חייב לא זירזו את חבירו שיפטרנו מחיובו, ומבואר דס"ל דהוי תקנ"ח בברי היזקא, ודבריו צ"ב, דהא קודם לזה כתבו תוס' לחלק משום דהוי תקנ"ח ודחו זה, וצ"ל לפי דבריו דבתי' מחדשים דרק במקום הפסד עשו תקנה ולא במקום צער ודאגה, אך מ"מ צ"ב דמתחילה היה ניחא להו בפשיטות דאי הוי משום תקנה דגבי חוב לא תקנו, ועכשיו האריכו בזה וכתבו חילוק נוסף, **ובמהרמ"ש** שם הק' כן, אמאי לא ניחא להו לומר דהוי תקנ"ח, ורק תקנו במקום הפסד, ועכ"פ פשיטא לי' דלפי דבריהם בסוף הוי מעיקר הדין, **ובנתה"מ** שם סק"ג כ' על דרך הראשונים בב"מ, דהיכי דאיכא השבת אבידה, חשוב דיש דעת שכינה והוי כמו דעושה מדעת בעלים, וניחא לבעלים במעשיו והוי על דעת להשתלם, אבל בפרעון חוב לא שייך זה, ולכאורה בלשון התוס' לא נראה דזה כונתם, **ובשע"י** שער ג' פכ"ה בד"ה ועפ"י דרך זה כ' לומר, דהטעם בברי היזקא משום משתרשי, וגבי פרעון חוב כיון דאם היה פורע היה מקיים מצות פריעת בע"ח, לא שייך לחייב משום משתרשי, וכמו דאם ימנע אותו מלאכול, דלא יוכל לתובעו משום משתרשי, ובחי' **הגריי"ר** לב"מ כ' לבאר, דבכל מחילת חוב איכא להנאה בב' אופנים, הא' עצם זה דנפטר מחובו, והב' ההשתדלות על המחילה, וכ' דבפורע חובו של חבירו, המחילה עצמה הויא ע"י המלוה דהוא מוחל על החוב, [עיין בחי' הגרש"ש לב"מ סט"ז ובק"ש קידושין אות ל"ד דכ' לומר, דכל פורע חוב של חבירו מהני רק משום דהמלוה מוחל, אך כ' דהגרש"ש הוכיח דחשיב פרעון ממש משוקל שקלו], והפורע רק חשוב דמשתדל על המחילה, ומשום הכי לא דמי לכל מבריח ארי, דשם עצם ההצלה הויא ע"י המדיר ובהשתדלותו נצול הדבר, אבל בחוב ע"י השתדלותו הוי כמו שניתן לו מתנה מאחר, ויל"ע בלשון התוס' האיך מתפרש לפ"ז.

בעיקר הפטור דמבריח ארי כ' **הש"כ** סק"ח, דמבואר מרש"י בב"ק הטעם, דאמדינן דעתי' דלשם מצוה קעביד ודעתו לפוטרו, [ומשום הכי בכהאי גונא דהוי שלא מדעתו חייב כמבואר בסוגיה בב"ק ובתוס' שם], וצ"ב דא"כ אמאי בברי היזקא הדין דחייב, **ובשע"י** שם כ' לבאר, דרק אמרינן דדעת המבריח לעשות גם באם לא ישתלם מהבעלים, וניחא לי' גם באופן זה לעשות, אבל מ"מ אין דעתו למחול, ומשום הכי היכי דלא ברי היזקא דבזה חיובו מצד מהנה, לזה בעי דיהיה הוא חסר, וכיון דניחא לי' למעבד על כל צד לא חשיב חסר, אבל בברי היזקא חיובו מצד משתרשי, דאותו ממון שניצול חשוב כעומד במקום הממון שהפסיד, ובזה אי"צ ליחשב חסר כדי דיהיה הבעלים חייב לו, עיי"ש בדבריו.

**לג' ב'**

ג) גמ' זו דברי חנן – שי' **רש"י** בכתובות דחנן מיירי בכל בע"ח, וכן הביא **הרי"ף** שם **מירושלמי,** אמנם **התוס'** כתבו בשם **ר"ת,** דדוקא בזן את אשתו הוא דס"ל לחנן דאבד, והטעם מבואר **בתוס' ובראשונים**, או דאמרינן דהיתה מצמצמת במזונותיה, או דאמרינן דהיתה עושה ואוכלת, ונמצא דלא הרויחו ממון, אבל בשאר בע"ח החיוב ברור ולא חשיב מבריח ארי גם לחנן, [**ובב"ח** כ' לומר, דמלוה ע"פ גם לר"ת הוי מבריח ארי כיון דיכול לטעון פרעתי, **והש"כ**  סק"ה בהגה"ה חולק על זה, וכ' דא"כ אמאי לא אוקמי ר"ת למתני' במלוה ע"פ], והנה **הרי"ף והרמב"ם** בפכ"ו ממו"ל ה"ו כ' הטעם, דבכל בע"ח פטור משום דיכול לומר דהייתי מפייסו והיה מוחל לי, וכמבואר בירושלמי טעם זה, וכ"כ **התוס'** כאן **והרא"ש** בב"ק, אמנם **בת"י** כאן **ובתוס'** בב"ק כ' עוד טעם, דיכול לומר דהייתי מוצא אוהבים שהיו פורעים בשבילי החוב, והנה **בירושלמי** אחר דאמר הטעם דהוינא מפייס לי', הק' בבע"ח דוחק מאי, ומייתי ראיה דאפילו בע"ח דוחק ממתני' דשוקל שקלו והדין דאי לא שקל ממשכנים אותו, ועל זה כ' תוס' דבהכרח הטעם דאומר דהיה מוצא אוהבים שהיו פורעים בשבילו, **וברשב"א ובנ"י** וכן **בריטב"א** בכתובות כתבו, דהטעם בבע"ח דוחק דמ"מ לא בא ממון מידו ליד הלוה, וחשיב מבריח ארי ושרי במודר הנאה, דהוי רק גרמת הנאה דלא נוסף ממון ללוה אלא מה שכבר היה לו, ורק נפטר מלשלם, [ודברי הרשב"א סותרים למש"כ בב"ק כדברי תוס', דבבע"ח הוי מבריח ארי משום דלא ברי היזקא דהיה מוחל לו, ומיהו בלאו הכי הרי גם בב"מ כ' תי' אחרים על קו' התוס' בב"ק, וכשנ"ת לעיל], **ובטור** סקכ"ח הביא השי' דגם בשאר בע"ח משום דהיה מוחל לו, והביא שי' ר"ת וכ' דכך היא מסקנת הרא"ש, **ובב"י** הק' על זה דאדרבה מדברי הרא"ש מבואר דס"ל כשי' רש"י ודעימי', ועיי"ש בנו"כ מש"כ בזה, **ובשו"ע** סתם דגם בשאר בע"ח, וכ' דאפילו בע"ח דוחק, וסיים הטעם משום דהיה מוחל לו, וכ' **הלבוש** דהיינו דגם בבע"ח דוחק, אכתי י"ל דהיה מוחל לו, **והש"כ** סק"ו הק' על זה, דהא בירושלמי מייתי ראיה משוקל שקלו, ושם לא שייך לומר דהיה מוחל לו, ועל כרחך דהטעם דהיה מוחל לא קאי על בע"ח דוחק, ושם הטעם כש"כ תוס' דהיה מוצא מי שיפרע בשבילו, [**וברמ"א** כ' דבמלוה נכרי לא חשיב מבריח ארי, ומבואר **בסמ"ע** דנכרי אינו מתרצה אלא במעות, **והש"כ** שם חולק, דמ"מ יכול לומר דהיו פורעים בשבילו, ולפי דברי הלבוש אתי שפיר], **והב"ח** כ' דנראה להלכה דאם תפס הפורע מהלוה אין מוציאין מידו כשי' ר"ת, וכן מבואר **בסמ"ע** סק"ג דהלכה כר"ת, אמנם **הש"כ** סק"ה כ' דהלכה כדברי השו"ע, אך בבע"ח דוחק כ' דהוי ספיקא דדינא ואם תפס אין מוציאין, כיון דברי"ף וברמב"ם ועוד ראשונים כתבו רק הטעם דהיה מוחל, והביאו **הבאה"ט**, **והתומים** כ' דגם בבע"ח דוחק הלכה כשו"ע, **ובבאה"ג** נראה דדעתו לפסוק כהב"ח.

בירושלמי מסיק על בע"ח דוחק, דתנינן דמקריב עליו קיני זבין וזבות חטאות ואשמות [וס"ל לירושלמי דהמדיר מקריב משלו], בשלא נכנס לידיו כלום וכאן בשלא נכנס לידיו כלום, **וברשב"א ובמאירי** מבארים הירושלמי, דכיון דלא נתן כלום ליד המודר משום הכי שרי, והוא הדין בכל בע"ח דשרי משום הכי, אמנם **הש"כ** סק"ג כ' לבאר הירושלמי, לשי' הפוסקים דלא הביאו אלא הטעם דהיה מוחל לו, דהירושלמי מסיק דמה דשם רשאי להקריב, מיירי שהמודר כבר הפריש ונתן ליד כהן ואבד, דבזה נפטר כבר מלהביא עוד, **ובתומים** תמה על זה דלא מצינו דהיכי דבאו קרבנות ליד כהן דנפטר, **והקצוה"ח** כ' לבאר, דבמתני' בשקלים מבואר דאם אבדו הקינים אחר שבא ליד כהן, דתנאי ב"ד דיפרישו אחרים תחתיהם מדמי הלשכה, **ובמשובב** העיר דמ"מ אכתי יק' דקתני גם חטאות ואשמות [ועיין בפי' רש"י במעילה י"ט א' ובדבר אברהם ח"ב ס"ג], **ובחמד"ש** בכתובות ק"ח הק', דכיון דתנאי ב"ד להפריש, פשיטא דאינו מהנהו כלום במה שמקריב בשבילו.

בירושלמי מבואר דר"י אמר דרבנן פליגי דוקא בזן אשתו, דלא עלה על דעתו דתמות אשתו ברעב, אבל בבע"ח יכול לומר דמפייס הוינא לי' והיה מוחל לי, ומבואר **בריטב"א**,דבאשתו כיון דאי אפשר בלא מזונות ולא מחלה, ברי היזקא ומשום הכי פליגי, והנה הריטב"א בכתובות מבאר, דהירושלמי מסיק דבכל בע"ח הוי מבריח ארי כיון דלא בא מידו לידו, ולא דמי ליורד דהשבח ניכר, וצ"ב דאמאי בזן אישתו חייב לרבנן, אמנם **ברשב"א** מבואר, דמה דמסיק דגם בע"ח דוחק זהו רק לחנן.

**בדרישה ובסמ"ע** סק"ו מבואר, דהא דאמר ר"ת דבשאר בע"ח לא חשיב מבריח ארי, זהו רק מתקנ"ח שלא תנעול דלת בפני גומלי חסדים, וזהו לשיטתו דמש"כ תוס' דבברי היזקא לא חשיב מבריח ארי, ג"כ הוי רק משום תקנ"ח, **ובחמד"ש** בכתובות הק', דא"כ אמאי אסור לפרוע חובו לר"ת, הא יכול לומר דאי אפשי בתקנ"ח ונמצא עומד על עיקר הדין דחשוב מבריח ארי, **ובתוס'** בב"קק"ט א' כ', דלר"ת בשאר בע"ח ודאי משתרשי לי', ומבואר לכאורה דהוי מעיקר הדין.

בהא דאמרינן דהוינא מפייס לי' והיה מוחל לי, מבואר בלשון **הרמב"ן** דהיינו דתולים לקולא, **ובסמ"ע** סק"ב כ', דהוי ספק ופטור משום דהממעה"ר, **ובקר"א** הק' דא"כ איך רשאי לפרוע חובו במודר, הא מ"מ יש כאן צד דלא היה מוחל לו ונמצא מהנהו, וכמו כן יל"ע לפמש"כ הרמב"ן דפטור, דאמרינן דכיון דלא רמיא עלי' ומעצמו עשה, דאחולי אחיל לי', דא"כ אמאי שרי במודר הנאה.

**הבאה"ט** בסרכ"א סק"ה הביא בסוגר דברי **הרדב"ז**, דכמו דשרי לפרוע חובו הכא נמי שרי למחול על חוב שחייב לו עצמו, ובהג' **הגרע"א** ציין **למל"מ** דמסתפק בזה, וכ' דלהטעם דשרי משום דמפייס הוינא לי' והיה מוחל בודאי אסור, דהרי הוא המוחל ואסור, אך להטעם דהיה מוצא אוהבים שיפרעו לו, כ' די"ל דשרי, אך כ' די"ל דאסור דבזה לא חשיב כגרמא, כיון דמוחל על חוב שלו עצמו, ודוקא באחר חשיב גרמא, וכ' דקצת ראיה יש מתפול הנאה להקדש היכי דאין המחזיר אבידה רוצה לקבל שכר, וכ' **הר"ן** משום דאם היה מוחל לו מדיר נמצא מהנהו.

ד) במפרש ובר"ן ד"ה דיהיב – מבואר בדבריהם, דלחנן אתי שפיר הא דשוקל שקלו אף בלא אבוד, ולשי' ר"ת דחנן רק בזן אשתו, א"כ לכו"ע צ"ל דמיירי באבוד וכמבואר **בת"י**, **וברשב"א** כ' דאי הטעם משום דמפייס הוינא לי' ומחיל, צ"ל בשוקל דמיירי באבוד, ולפי הגירסא בירושלמי לפנינו וכמו שהביאו תוס' בכתובות, הרי בירושלמי כבר מייתי ראיה משוקל, דגם בלא טעמא דהיה מוחל לי דחשוב מבריח ארי, וכבר העיר בזה **הקר"א**, והנה לפמש"כ **הש"כ** דשי' הרי"ף והרמב"ם, דבבע"ח דוחק הדין דלא הוי מבריח, כיון דלא מצי לומר דהיה מוחל, א"כ צ"ל בשוקל דמיירי באבוד, **והתומים** הק' דהרמב"ם סתם בזה, ומשום הכי כ' דלא כהש"כ, ולכאורה לפי דבריו צ"ל דמש"כ הרמב"ם הטעם דהיה מוחל, הוא לא בדוקא, **ובתורי"ד** כאן כ', דלפי מה דמסיק דלחנן שרי לפרוע חובו, בשוקל גם לרבנן שרי בכל גונא, דאמרינן דהוא שוקל שקלו לשם מצוה, וא"כ לא מצי לתבוע למודר שישלם לו השקל, ובזה לכו"ע חשיב דלא נתן לו מידי, ובכתובות כ' התורי"ד דרק לחנן שרי בכל גונא.

בר"ן ד"ה גזירה – בנ"י הביא בשם **הריטב"א** גם דחולק על הרשב"א, אך כ' טעם אחר, דרק ביורד דיש הנאה בעין להאחר, אמרינן דדעתו היה לתבעו אח"כ כשיהנה, ומה דהביא מיתומים, כ' דשם הוי תקנה כיון דאין עם מי להתנות, ומה דהביא משדה, כ' דשם שאני דבודאי לא יתן בחנם בזמן שהוא חייב לשני, וכל שכן במקום שקרוב לאיסור ריבית, **והרי"ף** בכתובות כ', דהא דפטור לחנן זה דוקא בפרנס, אבל בלותה חייב, ונראה דדוקא לותה בפרוש אבל בסתם פטור כשי' הר"ן, וכ' **הנ"י** דכך היא שי' כל המפרשים הראשונים, וכן סתימת **הטושו"ע** ס"ע ס"ח, וכ"כ **הב"ש** סקכ"ה**, והרמ"א** שם הביא בשם **הגמ"ר** בכתובות, דאם זה שזן היה חייב מעות לבעל, דמנכה מחובו גם בסתם, וזה כדברי הריטב"א, דבזה ודאי דעתו לנכות מהחוב, אמנם **הרמ"א** כ' דין זה גם בחו"מ סקכ"ח גבי פורע חובו של חבירו, והיינו דכהאי גונא גם ליכא להפטור דמבריח ארי, **ובסמ"ע** סק"ה **ובש"כ** סק"ח כתבו הטעם, דכהאי גונא אמרינן דדעתו היה לפרוע חובו שלו ללוה מכח שעבודא דר"נ, **והש"כ** כ' עוד טעם, דמבריח ארי פטור משום דדעתו לעשות לשם מצוה ודעתו לפוטרו וכשנ"ת, והיכי דהוא חייב אמרינן בודאי דאין דעתו לפוטרו, וזה על דרך דברי הריטב"א.

א) גמ' מידעם דנפשי' קא מהדר לי' – בגמ' בכתובות ק"ח א' מבואר דשרי משום דמצוה קעביד, וכ"כ **הרא"ש והת"י** כאן, דמצוה בעלמא קעביד ולא מהני לי' מידי, והא דאמרינן בגמ' הכא דמידעם דנפשי' ולא אמרינן דמצוה קעביד, מבואר **ברשב"א** לק' ל"ד א' **ובנ"י** לק' ל"ו ב', דההיתר של מצוה הוא רק אם אין הנאה שנמשכת אח"כ, ומשום הכי באם לא היה חשוב מידעם דנפשי', נמצא דעכ"פ יש לו למודר הנאה גם אח"כ בהשתמשות האבידה, ולזה אמרינן דמידעם דנפשי', ונמצא דההנאה רק בחזרה עצמה, ובזה אמרינן דמצוה קעביד, [וברשב"א מבואר, דזהו סברא רק לפי מש"כ לבאר, דההיתר במצוה דלא היה דעתו להדירו ממצוה, אמנם בנ"י מבואר, דגם אם ההיתר משום דאינו עושה בשביל המודר איכא לסברא זו], **והריטב"א** בכתובות כ', דמצוה הוי היתר רק על טירחא ולא על נתינת ממון, ומשום הכי בעי לסברא דמידעם דנפשי' דאין כאן נתינת ממון, **והריטב"א** כאן כ', דמשום הא דמידעם דנפשי', אין הנאת חזרה כדאי לדחות מצות השבה, וצ"ב בפי' דבריו.

בהא דמבואר בכתובות דבמידי דמצוה שרי, מבואר **ברשב"א** לק' ל"ד א', דאין דעתו לאסור מדבר של מצוה, והא דליתן צדקה אסור, כ' דכיון דבזה נמשכת ההנאה גם אחר קיום המצוה, כהאי גונא הוי בכלל דעתו לאסור, דבשעת ההנאה ליכא מצוה, אך הק' אמאי אסור ליתן לו לאכול בלא לזכות לו, דבזה המצוה וההנאה בזמן אחד בשעת האכילה, **ובריטב"א** בכתובות **ובנ"י** כאן מבואר דכיון דהוי מצוה, הרי הוא שליח דרחמנא, והוי כמו שאחד נותן לו שכר שיחזיר האבידה, דבזה חשיב דהמודר נהנה מזה שנותן לו השכר, ולא מהמדיר שמחזיר האבידה, ומ"מ מבואר בדבריהם, דזה מהני רק לגבי פעולה, אבל באם נותן לו ממון, בזה לעולם חשיב דנהנה מהמדיר ואסור, **ובר"ן** לק' ל"ט מבואר דבמידי דמצוה, המדיר עושה זה לנפשי', והמודר ממילא מתהני, ואי"ז חשוב דמהנה המדיר למודר, [וכ"כ הרשב"א בתחילת דבריו, והוסיף על זה עוד דלא חשיב מהנה, כיון דהוי מצוה יש הרבה אנשים אחרים שיחזירו לו], וכ' דמשום הכי אסור ליתן ממון, דבזה מהנהו ממש ואין לומר דהמודר נהנה ממילא, **ובתורי"ד** בכתובות כ' דשרי משום דאמר דאינו מתכוין לההנותו, אלא לקיים המצוה, **ובש"מ** בכתובות כ' בשם **תר"י**, דמשום הכי בצדקה אין להתיר משום מצוה, דהא יכול לקיים מצות צדקה בעני אחר, וזה שנותן דוקא לו חשיב מהנהו.

ב) גמ' מהני לי' פרוטה דר"י – **בתוס'** בב"מ כ"ט א' הביאו שי' **ר"ח וה"ג** דהלכה כר"י, דבסוגיה הכא כו"ע אית להו דר"י, והיינו דס"ל דלרבה כמו דלא הוי ש"ש, הכא נמי אין לאסור על המודר משום זה, ותוס' דוחים דגם רבה מודה דנפטר מליתן לעני, ורק דס"ל דאי"ז סיבה שיחשב ש"ש כיון דלא שכיח, אבל מ"מ י"ל דמודר הנאה יהיה אסור, **ובקצוה"ח** סע"ב סקל"ד ביאר בזה, דהויא הנאה כל דהו ולא שוה פרוטה, ולהיות ש"ש בעי ש"פ, אבל איסור הנאה הוי גם בפחות מש"פ.

ר"ן ד"ה פרוטה – כדברי הר"ן גם מבואר **בש"מ** בשם **הרא"מ ובריטב"א** וכן מבואר **בתוס'** בב"מ כ"ט א' בשי' **ר"ח וה"ג**, דגם מאן דס"ל דפרוטה דר"י לא שכיח, מ"מ הוי ש"ש, [אמנם לפי המבואר **במהר"ם** שם, בזה גופא פליגי התוס' על ר"ח וה"ג, וס"ל דמ"ד דפרוטה דר"י לא שכיח ס"ל כרבה], וכ"כ בשי' **הרמב"ם** דפסק כר"י והכא פסק דשרי, [ותמהו על הלח"מ דהק' על הרמב"ם דסותר עצמו], **והריטב"א** הביא שי', דכיון דלא שכיח מהאי טעמא גם לא הוי ש"ש, וחולק על זה, וכ' דרק הכא אמרינן, דכיון דלא שכיח אין לפוטרו מסתמא ממצות השבה, ובתחילת הגמ' כ', דכיון דלאו משום הנאה זו הוא מחזיר, אלא לקיים מצותו, ואילו פרוטה דר"י לא שכיח, משום הכי מחזיר, **ובר"ן** מבואר דכיון דלא שכיח לא הוי בכלל אסוה"נ, ועל דרך זה **בש"מ** בשם **הרא"מ**.

**בתוס**' בשבועות מ"ד ב' בד"ה ורב יוסף הק', לר"י דהוי ש"ש, אמאי מודר הנאה מותר לתקוע לו, וכן שרי למודר הנאה לטבול, הא מ"מ מתהני פרוטה דר"י, ותי' דיכול לכוין לתקוע ולטבול במקום שלא יבא שם עני באותה שעה, ולכאורה קו' היא למאן דאסר הכא להחזיר אבידה משום פרוטה דר"י, אבל למאן דשרי, מהאי טעמא גם שרי לתקוע ולטבול, ולפמש"כ המהר"ם בב"מ כ"ט א', שי' התוס' עצמם, דמאן דשרי הכא ס"ל כרבה ופליגי בדרבה ור"י, וא"כ משה"ק לר"י היינו כמו דמק' למאן דאסר הכא, אלא **דהגרע"א** שם מק', דשי' תוס' דהלכה כרבה, וא"כ מה ק' להו מלתקוע ולטבול, דרבא אמר דין זה, נימא דס"ל כהלכתא כרבה.

ג) במפרש ד"ה פרוטה – כפי פי', כן מבואר **בתור"פ** והובא **בתוי"ט** וכ"כ **הפנ"י** בב"ק נ"ו ב', ומבואר בדבריהם דהא דעוסק במצוה פטור מהמצוה הוי רק פטור, אבל אם רוצה שפיר יכול להתעסק במצוה אחרת, [דלא כהריטב"א בסוכה כ"ה א'], **והחת"ס** מק' דמאי טעמא דמאן דאסר, הא כיון דמחוייב להשיב, נימא לו דישיב וגם יתן פרוטה לעני, **ובת"י** מק' כן דיתן פרוטה לעני, ותי' דכיון דמ"מ אינו מחוייב ליתן, מה שנותן הוי כמתנה, ונהנה מ"מ שנפטר מפרוטה דר"י, [אך הת"י מבאר הגמ' דלא שכיח כש"כ **הרא"ש והר"ן**, ויל"ע האם גם לפי פי' המפרש, דמבואר דכיון דדרכו ליתן לא חשיב הנאה, אם זה לא סותר לתי' הת"י].

תוד"ה דמהני – במש"כ לחלק בין פורע חובו דחשיב מבריח ארי להכא, מבואר **בתיו"ט** דהיכי דהוא עצמו עושה את זה, מחשב ברי היזקא, משא"כ היכי דחבירו עושה זה, אמנם **בת"י** **ובתו"ר** לא הזכירו כלל ברי היזקא, ורק כ' דהיכי דהוא עצמו עושה אסור, **ובברכ"ש** סל"א סק"ג מבואר גם בתוס', דעיקר התי' הוא דכיון דהוא בעצמו עושה, זה חשוב הנאה, **ובבית מאיר** כ' לישב קו' התוס', דגם במבריח ארי אסור ליקח מקל של איסור הנאה ולהבריח בזה הארי, והכא נמי כיון דהוא מחזיר הרי זה כמשתמש בדבר האסור לו להבריח ארי, **ובברכ"ש** שם מבואר, דהבית מאיר ס"ל דמה דמבריח ארי שרי, אי"ז משום דלא חשיב כלל כמו דבא הנאה לידו, דבאמת שפיר יש לו הנאה, אלא דלא חשיב דנהנה מחבירו אלא דבאה לו ההנאה ממילא, ומשום הכי כל שהוא בעצמו מסלק החוב, הרי בזה הוי מעשה של נטילת הנאה ולא הוי כממילא, אמנם שי' התוס' דמבריח ארי לא חשיב כלל נהנה כיון דלא נתוסף לו כלום, ובאמת גם ליטול מקל של איסור הנאה להבריח ארי מעליו שרי, [ולכאורה נראה דגם אי לא חשיב הנאה, מ"מ יש לאסור להבריח במקל של איסור הנאה, משום דהוא משתמש באיסור הנאה], ויל"ע האיך מפרש דברי התוס', **ובדברי יחזקאל** סנ"ג אות ו' מבאר תי' התוס' כמש"כ הבית מאיר לתרץ, ואפשר דהבית מאיר ס"ל דביאור תי' התוס' כמו שהבין התיו"ט.

ד) בלשון הגמ' מבואר דאסר נכסיו של חבירו עליו, **והגרע"א** בשו"ע סרכ"א ס"ג הק', דאמאי אסור למחזיר להחזיר בכהאי גונא דבעל אבידה מודר ממנו הנאה, הא ליכא הכא שום הנאה מנכסי המחזיר, ומה בעי לטעמא דמידעם דנפשי', **ובקר"א ובאור גדול** כתבו, דהאי לישנא לאו דוקא, וצ"ל דאסר שלא יהנה חבירו ממנו, וכ"כ **בחי' ר"א מן ההר** לק' ל"ט א' גבי מה דמבואר בגמ' לדון אי שרי לבקרו באופן שנכסי מבקר אסורים על החולה, דהאי לישנא לאו דוקא דמודר הנאה היינו באומר הנייתי עליך, דמשמע בין הנאת גופו בין הנאת ממונו, **והחזו"א** כ' עוד לחדש, דהיכי דאוסר כל נכסיו על חבירו, בכלל נדרו דגם לא יהנה חבירו מגופו, וכן מבואר **במאירי** לק' מ"א ב', **ובט"ז** שם סקט"ז לגבי נכנס לבקרו דמבואר דאם נוטלים שכר אסור, דבגמ' הלשון דאסר נכסיו וכמשנ"ת, כ' דמזה יש ללמוד דגם באומר הנאת ממוני עליך, דאסור להנות גם מגופו, וכ' הטעם דחשוב כאילו קיבל ממנו השכר וחזר ונתן לו, **והגרע"א** שם מק', דגם אם יקבל השכר שרי להחזיר, דאי אפשר לאסור על חבירו דשלב"ל, והשכר שיקבל הוי דשלב"ל, וע"ע **במחנ"א** דיני נדרים סכ"ג משה"ק על זה, ולפמש"כ הקר"א והאור גדול והחזו"א, זה הוי תי' גם על קו' הט"ז, וכן מבואר **ברשב"א** לק' ל"ד ב', דמה דתפול הנאה להקדש, היינו במדיר הנאה ממנו עצמו, ולפי הט"ז דכ' דנכסיו דוקא, יק' קו' הגרע"א הראשונה, וע"ע לק' מ"א ב' אות ג' בענין זה.

**לד' א'**

ה) גמ' תנן מקום שנוטלים עליה שכר – **בר"ן** ועוד **ראשונים** מבואר, דהיינו בכהאי גונא דהיה בטל ממלאכתו, אמנם **ברמב"ם** בפה"מ [וכן מדוייק לשונו בהלכות] **ובמאירי** ביארו, דהיינו מקום שהמנהג דכל מחזיר אבידה נוטל שכר, [**והתוי"ט** מק' דהא אסור ליטול שכר, ועיין **בתפא"י** מש"כ לישב].

**בתוס' וברשב"א וברא"ש ובריטב"א** מבואר, דהיכי דהמחזיר מודר מבעל אבידה, אסור לו ליטול השכר, **ובת"י** במתני' מבואר, דמ"מ ליטול קצת פחות שרי, וכמבואר גבי מכר דלוקח בפחות, ורק המקצת צריך ליפול להקדש, **והר"ן** כ' דשרי דהוי כזבינא דרמי על אפי', דהא אם לא היה מחזיר האבידה היה משתכר במלאכתו, **ובנ"י** הביא שתי השי', **ובטושו"ע** מבואר דאסור, והנה **הב"י** כ' דשי' הרמב"ם גם דאסור וכמבואר בפ"ז ה"א, אמנם כבר העיר על זה **התיו"ט**,דהא לשי' הרמב"ם לא מיירי באופן שהיה בטל, אלא במקום שהמנהג ליתן שכר, ובזה בודאי אם יטול שכר הוא נהנה גמור, וכן מבואר **במאירי** דכ' דאסור ליטול שכר, אך כ' דזה דוקא לשי' דמיירי במקום שמנהג ליטול שכר, אבל במקום שהיה בטל ממלאכתו, בזה שרי לו לקבל השכר, וכשי' הר"ן.

בשי' **הר"ן** דמדמי לזבינא דרמי על אפי' הק' **באור גדול**, דהא באוסר הנאה מנכסים לא מהני מה דהוי זבינא דרמי על אפי', דמ"מ נהנה מהנכסים, וכ' לומר לפי המבואר לעיל, דמש"כ דאסר הנכסים הוא לאו דוקא, ומיירי שאסר הנאת גופו, **והחזו"א** כ' דמיירי דיתן לו מנכסים שבאו לו אחר הנדר, דלא חל על זה הנדר, [ועיי"ש מש"כ לומר דשי' האוסרים, הוא משום הנאה מהנכסים].

**בת"י** במתני' כ', דמש"כ דתפול הנאה להקדש, היינו קצת יותר מהשכר, דהוי כזבינא מציעא דשרי למכור רק ביותר.

**לד' ב'**

א) גמ' אמר רבא וכו' – **בתוס'** **וברא"ש** בפי' אחד, וכן **ברשב"א ובר"ן** ביארו, דמיירי דהככר תוך ד"א, וכיון דד"א זוכות לו, יכול להקדיש הככר, **ובר"ן** מבואר דאין הביאור דהוא זוכה ואח"כ מקדיש, אלא דמתחילה זוכה בד"א לצורך הקדש, וכמו הדין דמגביה מציאה לחבירו, אמנם בלשון **התוס'** **ובש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר, דקודם זכה הוא ואח"כ מקדיש, [**ובבית מאיר** כ' לפרש כן גם בדברי הרשב"א והרא"ש, **ובמחנ"א** דיני חצר סט"ז מבואר דהבין ברא"ש כש"כ הר"ן], והר"ן הוכרח לפרש דמיירי דמתחילה זוכה להקדש, דאי נימא דזכה הוא קודם, א"כ הוי כגזבר וליכא מעילה ע"י כונה לזכות, **ובבית מאיר** כ' לומר, דהיכי דזוכה רק ע"י ד"א, אכתי לא חשיב גזבר, דד"א אינם כחצרו לגמרי אלא לענין זכיה, ועיין בלשון **התורי"ד**.

**הרא"ש** כ' בשם **רא"ם** בשם **ר"י** [דברי הרא"ם מובאים **בש"מ**], דמיירי דהככר היה רחוק, ומ"מ יכול להקדישו משום דבידו לזכות דאין שם אדם אחר, **ובקצוה"ח** סר"ד סק"ג מבואר דהבין, דההקדש חל גם קודם שזוכה, דכיון דבידו לזכות, זה כבר מהני דבכוחו להקדיש שיחול מעכשיו, אמנם **הגרע"א** וכן **בבית אפרים** חיו"ד סס"ו כ', דודאי בידו לא מהני אלא שיחול לכשיזכה בככר, ולא שיחול עכשיו, ובבא"פ כ' דכן מבואר בלשון **הרא"ש** דכ' דאמר לכשאזכה בככר תהיה הקדש, וכן מבואר יותר **בש"מ** דהוי כהקדש לאחר ל' עיי"ש, אמנם שי' **התורי"ד** כהקצוה"ח, דכיון דבידו לזכות סגי בזה דכבר בכוחו להקדיש עכשיו הככר, והנה **הגרע"א** העיר, אמאי לא מוזכר בהלכה דין זה, דבידו מהני דלא חשיב דשלב"ל ויכול למכור ולהקדיש, אמנם **בביה"ל** ח"ב סמ"ט כ' לומר בשי' הראשונים דלא פי' הגמ' באופן זה, דבאמת ס"ל דלא מהני בידו לזכות, דבידו מהני רק היכי דיש דבר מעכב כמו מחובר לענין תרומה או משכון, אבל חסרון בעלות גמור לזה לא מהני בידו, **והחזו"א** כ' די"ל דמה דלא פי' הראשונים כהרא"מ, הוא משום דנראה דחל מיד ההקדש ולא רק כשיגביה, ומשום הכי פי' דהוי תוך ד"א.

ב) ר"ן ד"ה אמר – מבואר בדבריו דגזבר אינו מועל משום דלא שייך בו מעשה הוצאה, דלעולם נשאר ברשות הקדש, וכן מבואר **ברשב"א ובתורי"ד** כאן, וכ"כ **הראב"ד** בפ"ו ממעילה ה"ח דגזבר לא מעל, מפני שנטילתו אינה ניכרת דיש כאן גזילה מהקדש, **ובמל"מ** שם ה"ד הביא דברי **התוס'** בכמה מקומות דכתבו, דהא דגזבר אינו מועל הוא משום דסבור שהוא שלו, ולפ"ז במתכוין להוציא כמו הכא ימעול, **והגרע"א** במערכה ה' אות י' ציין לדברי הר"ן כאן דזה דלא כשי' התוס' בכמה מקומות, והוכיח **מתוס'** במעילה כשי' הר"ן עיי"ש.

בא"ד – במש"כ דאפשר לזכות לאחר בד' אמות, **במחנ"א** דיני חצר סט"ז כ', דמדברי **הירושלמי** שהביא **בהגמ"ר** בב"מ מוכח דאי אפשר לזכות לאחר, ובהג' **הגרע"א** שם כ', דלכאורה מוכרח לפרש הירושלמי באופן דאין סתירה לדברי הר"ן, [ולא כפי מה דמבואר מהגמ"ר בביאור הירושלמי] עיי"ש.

בא"ד – בגמ' בב"מ ח' א' דחה רבא שם לומר, דמגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו, **ובגה"ש** שם ציין להר"ן כאן דמבאר דברי רבא כאן דזכה חבירו, וכבר הק' כן **בש"מ** בשם **הרא"ם** [ויל"ע היכי מוכח בסוגיה דקנה חבירו לפי פירושו בסוגיה], וכ' דשם רבא הוי רק בדרך דחיה, אמנם בגה"ש שם ציין לדברי התוס' שם בדף י' ע"א, דמבואר דרבא ס"ל הכי לפי האמת, ועוד כ' הרא"מ דשמא במקום אחד גרסינן רבה, **ובאו"ש** פי"ב מביכורים הי"א כ' לת', דהכא חשיב דזוכה גם לעצמו, ולפמש"כ הטו"א דהא דאפשר לחלל שוה מנה על ש"פ, הוא דוקא המקדיש, וא"כ נמצא דבזה דזוכה להקדש יש לו ריוח דיוכל לחלל על ש"פ, ובמיגו דזכי לנפשי' ממש, גם רבא מודה דזוכה לאחרים, ורק מיגו דאי בעי זכי לא ס"ל כמבואר בסוגיה בב"מ שם.

בא"ד – **בקצוה"ח** ס"ר סק"א כ' להוכיח מדברי הר"ן, דלא **כהרמב"ן** בב"מ ע"ט א', דכ' דהיכי דהקדש זוכה ע"י חצר ליכא מעילה, דבזה לא הוי ההקדש ע"י אדם אלא ע"י זכיה, [והר"ן שם הביא לדברי הרמב"ן], אמנם **בבית אפרים** חיו"ד סס"ו כ', דבזכיה שפיר חשוב דהקדש זוכה ע"י דעת אחרת, [וכ' שם דגם חשוב הקדש ע"י קדושת פה, כיון דאמר דיזכה הקדש וצ"ב בזה], **ובאו"ש** פ"ה ממעילה ה"ו הוסיף בזה, דמצינו שי' ר"ת בתוס' בב"מ י' א', דהיכי דזוכה לחבירו בשבת דהוי כרגלי הממלא, כיון דכוחו לזכות לחבירו הוי רק מכח מיגו דאי בעי זכי לנפשי', ומשום הכי הוי כרגליו לענין תחומין עיי"ש, וא"כ הכא נמי שפיר חשוב דהוי הקדש מכח אדם, ולא הוי כהקדש ממילא ע"י קנין חצר של הקדש.

תוד"ה היתה – במה דמבואר דאיכא איסור גם בפחות מש"פ, הק' **בהג' מהרש"ם** מסוגיה דשבועות כ"ב א', דאמר רבינא דליכא קרבן מעילה אלא בש"פ גם בקונם, וכ' לומר דתוס' כתבו רק דיש איסור, אמנם **בקר"א** תמה, דגם בהקדש יש איסור פחות מש"פ, ואיזה חילוק יש בפחות מש"פ, בין הקדש לקונם.

**הרא"ש** מק' בשם **הרא"ם**, אמאי נקט ככר הפקר ולא הקדש, ותי' דהככר היה רחוק ומשום בידו, ולא ביאר האיך מתורץ הקו', **ובש"מ** מבואר דברי הרא"ם, דלפ"ז באמת מה דנטל להורישה מעל רק לפי טוה"נ, הוא משום דהקדש אינו זוכה ביותר מטוה"נ, דהא מה שזכה הוא הוא רק בשעור ממון זה, אבל אם יהיה של הקדש קודם, כשיורישה לבניו ימעול לפי כולה ג"כ, **ובתוס'** גם הביאו שי' זו, **ובתורי"ד** כ', דנקט הפקר לאשמועינן דמשום בידו יכול להקדיש [ולפי שיטתו דההקדש חל מיד], **והרשב"א והר"ן** כ' דלא נקט דהיה כבר שלו, משום דבזה ליכא מעילה דהוי כגזבר, אך לא תי' אמאי לא נקט ככר של הקדש, **וברא"ם** בתחילת דבריו כ', דנקט הפקר משום דהרי מיירי בשוגג, והיינו דסבור דרשאי ליטלה לעצמו, וזהו משום דכיון דהיה הפקר, טועה דכל זמן דלא החזיק יכול לחזור בו מההקדש.

ג) גמ' להורישה לבניו – כבר נתבאר שי' הרא"מ, דהטעם משום דהקדש לא זכה ביותר, ומשום הכי מועל רק בשיעור זה, **וברא"ש ובר"ן** מבואר, דכיון דלא זכו בניו משום הכי לא מעל לפי כולה, [והרא"ש כ' דלא זכו משום דלא ניחא להו למקני, והר"ן כ' משום דדעתו שיזכו רק לאחר זמן], אך מ"מ כיון דמחזיקים לו טובה מעל לפי טוה"נ, **והרשב"א** כ' דכל זמן דלא זכו בניו אינו מועל כלל, כיון דלא חל כלום, וכמבואר גבי נתן לבלן, דכל זמן דיכול לחזור ליכא מעילה, והכא מיירי אחר שנתן לבניו, ומ"מ מעל רק כפי טוה"נ, כיון דאין לו הנאה יותר מזה, ושי' הרא"ש והר"ן נראה מבואר, דבזה ימעול לפי כולה, וכמבואר **בתוס'** בב"מ צ"ט א' עיי"ש, דהא מ"מ הוציא הכל ולא בעינן שיהיה לו הנאה, [ושי' **הרמב"ם** פ"ו ממעילה דבעי הנאה ואכמ"ל].

א) גמ' ונתנה לו במתנה מהו – **הרשב"א והר"ן** כתבו, דהכא אסר הנאה מהככר ומשום הכי י"ל דשרי במתנה, אבל כשאוסר הנאה ממנו עצמו, בודאי אסור ליתן לו וכמבואר לק' מ"ג א', ומבואר בדבריהם דהצד דשרי, הוא גם ליתן, וכן מבואר **בנ"י**, אמנם **במאירי** כ' צד אחד, דודאי אסור ליתן, דהא נהנה מהככר בשעה שזוכה בו, והספק רק אחר שקיבל באיסור, אם אכתי אסור לו באכילה, [**ובנ"י** מבואר, דהיכי דאמר ככר ולא ככרי, אסור ליתן דהא נהנה בשעת נתינה, ורק בככרי י"ל דגם שרי ליתן], והנה לפי הביאור בראשונים בסמוך, דרבא אמר דאסור דאם לא כן לאיזה ענין אסר הככר, לכאורה בהכרח דהצד דשרי, הוי גם ליתן, דאם לא כן הא איכא נפ"מ טובא, אי שרי ליתן או לא, ויל"ע דהמאירי גם מבאר הגמ' כך, ולהצד שכ' דאסור ליתן, הא איכא נפ"מ בזה.

**הרמב"ם** פ"ה מנדרים ה"ד כ' לדינא דרבא, בגונא דאמר ככרי זו עליך, וכ' דאם מת או נתנה לו אחר שרי, וכמבואר בברייתא בסמוך, וכ' **הרדב"ז** דאע"ג דאמר זו, מ"מ כיון דאמר ככרי, שרי אם מת או נתנה אחר, והביא **דהרא"ש** חולק, דכ' דסוגיין מיירי דלא אמר זה, וכ"כ **במחנ"א** דיני נדרים סל"א ובהג' **הגר"א** סרכ"א סקכ"ב, **ובטור** שם גם כ' ככרי זו, **ובנו"כ** מבואר, דהטור פסק כהרא"ש לק', דגם בבית זה אין אסור במת אלא א"כ אמר גם בחייו ובמותו, ובודאי לא עדיף ככרי זו, **ובמחנ"א** שם מק', דנמצא דהרא"ש סותר עצמו, דהא הכא כ' דמיירי דלא אמר זה, ומבואר דבאמר זה לבד כבר אסור, [ועיקר הסוגיה לק' מ"ז א'].

ר"ן ד"ה או – במש"כ דאם נתנה לאחר בודאי שרי, מבואר **בנ"י** דגם אי אמרינן דדעתו לאסור לעולם, מ"מ אין דעתו לאסור אלא הנאה דאתי ממדיר למודר.

בא"ד – משה"ק דתפשוט מלק', **ברשב"א** כ' דיש לחלק בין הכא דאסר על אחרים, דבזה י"ל דאם יתן שרי, לבין אם אסר עצמו בנכסי אחרים, דבזה דעתו לאסור גם אם יתן לו האחר במתנה.

ר"ן ד"ה א"ל – מבואר **בר"ן** ועוד **ראשונים**, דרבא פשט דאסור דאי לאו הכי לאיזה ענין אסר, **והגרע"א** בגה"ש בסמוך מק', דמה מק' הגמ' מהברייתא דמיירי בפרה וקרדום, דשם איכא השתמשות בדרך שאלה, וא"כ י"ל דרק לענין זה אסר, **ובחת"ס** **ובפורת יוסף** תי', דאחר דדחה לו די"ל דאסר לענין דאי אזמני', שוב אין הכרח דאסר גם אם יתן, ובכל זאת רבא נשאר בדעתו דאסור.

בא"ד – **במחנ"א** סכ"ז מעיר, דלפי מה דמביא הר"ן לק', הספק בירושלמי אי שרי לחמם בו ידיו, י"ל דלענין זה אסר, ובחי' **הגרע"א** מבואר די"ל דזה לא שכיח, ואין לומר דרק משום זה אסרה.

ב) גמ' לאפוקי דאי גנבה מיני' מיגנב – בחי' **הרשב"א** מבואר דאם נגנב ממנו ככר ואח"כ אסר, דאין ככר זה שנגנב נאסר, משום דאין דעתו על ככר זה שכבר אינו ברשותו, וגם כ' דאינו יכול לאוסרו כמו דאי אפשר להקדיש דבר שאינו ברשותו, ובבי' **הגר"א** יו"ד סרל"ד ס"ק קכ"ט לומר בשי' הרמב"ם, דבקונמות אין חסרון של אינו ברשותו כיון דהוי קדוה"ג, וכן **בקצוה"ח** סקי"ז סק"ב כ' לומר דאין חסרון של אינו ברשותו בקדוה"ג, ואכמ"ל.

גמ' דאי אזמני' עלה – **הראשונים** מבארים דבכהאי גונא נמצא דנהנה מהככר בעודו של המדיר, **וברא"ש** מבואר דמיד שמזמינו הוא נהנה במה שמכבדו אע"פ שעדיין לא אכל, **והגרע"א** מק', דא"כ גם במתנה נימא דנהנה במה שהוא נותן לו קודם שזוכה בזה, אלא על כרחך דכיון דאינו נהנה מהככר אלא כשזוכה בו, משום הכי שרי, והכא נמי אינו נהנה מהככר עצמו אלא כשאוכל, ואז זכה בו, **ובתוס'** ובשאר **ראשונים** מבואר, דהיכי דאזמני' אינו זוכה בככר, ונמצא דבשעת אכילה נהנה מהככר של המדיר, **והגרע"א** מק' דכיון דנותן לו לאכול, אמאי לא יזכה בו בשעה שנוטל, אמנם בראשונים מבואר, דבאמת אין בכלל זה הקנאה, אלא רק רשות לאכול, ומפורש זה בדברי **הש"מ** בשם **הרנב"י** עיי"ש, ועיין בזה **בק"ש** בפסחים אות קל"א.

בראשונים הביאו ביאור בגמ', דהיכי דהזמינו ואח"כ אמר ככרי עליך, אין הככר שהזמינו עליו נאסר, דכבר לא חשוב ככרו ולא הוי בכלל ככרי, והק' ממנ"פ, אם קנאו המוזמן, הרי אין בכוחו לאסור, וגם אם יאמר ככר זה, ואם לא קנאו אמאי לא יהיה בכלל ככרי, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דכיון דהזמין חבירו כבר הוציאה מרשותו, ואע"פ שבכוחו לאסור, מ"מ אמרינן דאין דעתו לאסור, **והרמב"ן** הק' על זה, דלק' מ"ג ב' מבואר דהנודר דעתו גם על מה שהפקיר, ומאי שנא הכא דאין דעתו על מה דהזמין.

**לה' א'**

א) ר"ן ד"ה תפול – מבואר **בר"ן** דבאמת גם יכול להוליך לים המלח, דעיקר הדין דיוציא מממונו כשיעור ההנאה כדי דלא יחשב נהנה, וראית הגמ' היא רק מדנקט התנא דתפול הנאה להקדש, והיינו טעמא משום דאיירי בקונמות דיש בהם דין הקדש, אמנם **ברא"ש ובת"י ובש"מ** בשם **הרא"מ** במתני' מבואר, דכיון דיש מעילה בקונמות, בעי שיתן דוקא להקדש ואינו יכול להוליך לים המלח, וברא"ש כ' דלאו כל כמיני' להפסיד להקדש, ונראה מבואר דאי"ז בתורת תשלומין, דא"כ לא היה בעי לומר דלאו כל כמיני', אלא דלא מתקיים בזה תשלומין, אלא דבאמת במה שנותן מהני דלא יחשב כלל נהנה, אלא דמ"מ בעי ליתן להקדש משום דלאו כל כמיני', וכן מבואר **בברכ"ש** סכ"א סק"ב, דאם היה בתורת תשלומין היה מחויב גם בחומש וקרבן.

ב) גמ' קונם ככר זו הקדש וכו' – **בתוס' ובתו"ר וברשב"א ובר"ן** מבואר, דהיינו דאסרה בקונם לכל העולם, והיינו קונם כללי, **והרא"ש** כ' דהיינו הקדש גמור לבדה"ב, [ולכאורה לא גרס בברייתא קונם, וכן בשבועות כ"ב א' ליכא לתיבת קונם], וכן נראה **ברש"י** בשבועות, דכ' דיש לה פדיון משום דבהקדש כתיב ופדה בערכך, וכן מבואר **בתו"ר** כאן, דזהו שי' רש"י בשבועות, והנה **בקר"א** כ', דנראה דלשי' הרא"ש בקונם כללי גם אין פדיון, ומשום הכי מוקי רישא בהקדש גמור, אמנם ברא"ש מבואר, דהא דקונם פרטי בסיפא אין לו פדיון, כיון דאין בו מעילה לכל לא אלים למתפס פדיוני', ונראה דקונם כללי יש לו פדיון, וכן מבואר בהדיא בגמ' ביבמות פ"ח א', דלמ"ד יש מעילה בקונמות יש לו פדיון, **והראשונים** הוכיחו משם דקונם כללי יש לו פדיון, אמנם בשי' רש"י אכתי יל"ע, דבגמ' ביבמות כ' על הגמ' שם, דאי קסבר יש מעילה בקונמות, דקדשי בדה"ב הן משאמר קונם דבר זה עלי, ונראה לכאורה, דמפרשים דבריו דמתכוין להקדיש לבדה"ב, ולא הוי כלל איסור נדר, [ובמ"ד דאין מעילה בקונמות כ' רש"י, דסבר דקונם לשון נדר הוא], **וברמב"ן** בשבועות כ' בתחילה, דיש חילוק בין קונם פרטי לקונם כללי, וכ' בסו"ד דלי נראה, דלר"מ דהתם, קונם ככר זה הקדש גמור הוא וקנאו גבוה, וכן פרש"י שם יש מעילה דקדשי בדה"ב הוא משאמר קונם זה עלי, ולאו דוקא בעלי, אמנם **ברש"י** בכתובות נ"ט ב' כ' על קונמות, שאינו הקדש גמור לתפוס פדיונו אלא אסור על אדם אחד, ונראה מדבריו דדוקא קונם פרטי אין פדיון, וכן מבואר **באחרונים.**

גמ' לפיכך אין פדיון – **ברא"ש ובר"ן** מבואר הטעם, דכיון דהוי רק עליו לא אלים למתפס פדיונו, **וברש"י ובר"י מיגש** בשבועות כ"ב א' כ' הטעם, דלא מצינו פדיון באיסורים, **והר"ן** שם הביא דברי רש"י, וכ' דמ"מ זה דוקא בקונם פרטי, [ועיין לעיל משנ"ת בשי' רש"י], **ובמאירי** לעיל כ"ח א' כ', דיש חילוק בין קונם פרטי לכללי, דבקונם כללי הדבר עצמו קדוש ומשום הכי יש לו פדיון, אבל בקונם פרטי אין גופו קדוש אלא שהוא מוקדש עליו, וזה הוי רק איסור, ומשום הכי אין לו פדיון, **ובקוה"ע** סנ"ב אות י"ג כ' לחלק, דקונם כללי יש בו קנין ממון להקדש, אבל בקונם פרטי אין בו קנין ממון להקדש, ומשום הכי חשיב קדוה"ג, עיי"ש.

בגמ' לק' פ"ו ב' ובכתובות נ"ט ב' מבואר, דקונמות מפקיעין מידי שעבוד כיון דחשיבי קדוה"ג, **וברש"י** בכתובות **וברא"ש** מבואר דמיירי בקונם פרטי דאין לו פדיון, ומשום הכי חשוב כקדוה"ג, וכן **בר"ן** בנדרים כ' דהוי קדוה"ג משום דאין לו פדיון, והנה לפי המבואר **ברש"י** בשבועות **ובמאירי**, דקונם פרטי אין לו פדיון משום דחשיב רק איסור, ניחא דמשום הכי גם מפקיע מידי שעבוד, אבל לפי המבואר **ברא"ש ובר"ן**, דקונם פרטי לא אלים למתפס פדיונו, מק' האחרונים דזה סברא רק לגבי פדיון, אבל גבי שיפקיע מידי שעבוד, אדרבה כל שקדושתו פחותה הוי סיבה יותר שלא יפקיע מידי שעבוד, **ובקוה"ע** שם אות י"א **ובקה"י** ח"ב סי' מ"ב כתבו, דלפי המבואר **בקצוה"ח** סקי"ז, דהא דשעבוד מפקיע מידי קדושת דמים, הוא משום דהגביה חשיבא כפדיון, דהוי כמו דנפדה על החוב, ניחא דבקונם פרטי ליכא פדיון, אמנם כ' דמסברא דברי הקצוה"ח צ"ב, ועל כרחך נראה הטעם, דכיון דהוי רק קדושת דמים יכול ליפקע בגבית החוב, וא"כ צ"ב מאי שנא קונם פרטי, **ובקוה"ע** שם אות י"ג כ' לומר, דגם הר"ן מודה לרש"י דקונם פרטי לא הוי קנין ממון, ומ"מ הוצרך לומר דלא אלים, דגם בקדוה"ג מצינו פדיון וחילול, כמו במע"ש, וא"כ לענין להפקיע מידי שעבוד שפיר מפקיע כיון דהוי קדוה"ג, אמנם **ברא"ש** בנדרים כ' הטעם דחשיב קדוה"ג, משום דלא אלים למתפס פדיונו, וזה ניחא רק אי נימא כהקצוה"ח דגם גביה הוי מתורת פדיון, **ובש"מ** בכתובות בשם **רש"י** במהדו"ק **וברשב"א** שם מבואר, דגם קונם פרטי אינו מפקיע מידי שעבוד למ"ד דיש מעילה בקונמות, **ובקוה"ע** שם **ובאחיעזר** ח"ב סי"ח סק"ג ביארו בזה, דהגם דאין להם פדיון, מ"מ זה רק משום דלא אלימי למתפס פדיונם וכשנ"ת.

**ברא"ה ובריטב"א** בכתובות נראה מבואר, דגם קונם כללי מפקיע מידי שעבוד, [דהוצרכו שם למצוא תקנה, באם יעשה קונם לכל העולם האיך יגבה הבע"ח], וכן מבואר **ברמ"א** סקי"ז, ובקצוה"ח שם סק"ג הק', דכיון דיש לזה פדיון אמאי מפקיע מידי שעבוד, **ובקוה"ע** שם אות י' כ' לומר, דהגם דמבואר ביבמות דהוי קדושת דמים, מ"מ י"ל דקנין גבוה בזה הוא מכח הקדושה, ולא דמי לכל קדושת דמים דהקדושה מחמת הממון, ומשום הכי דוקא בקדושת דמים של בדה"ב אמרינן דמהני גביה, דנפקע התורת ממון וממילא אין קדושה עיי"ש בדבריו, **ובקה"י** שם גם כ' על דרך זה, רק דכ' דבקונמות ליכא כלל קנין להקדש, [והביא דכן מבואר גם **באמרי בינה** דיני נדרים ס"ט], ומה דמהני פדיון הוא משום דשייך תורת חילול גם בקדוה"ג, וכמו דמצינו בקרבנות שהוממו, ורק בקרבנות ליכא חילול משום דחזו גופם להקרבה, עיי"ש.

בר"ן ד"ה וחכ"א – מש"כ ומספ"ל וכו', **בש"מ** בכתובות נ"ט ב' בשם **רש"י** במהדו"ק מבואר, דיוצא לחולין ע"י מעילה, והנה **במנ"ח** מצוה קכ"ז אות י"ד כ', דכל ספק הר"ן הוא רק בקונם כללי, אבל בקונם פרטי ודאי דאינו יוצא כמו דאין לו פדיון, אמנם **ברש"י** במהדו"ק שם מבואר, דגם קונם פרטי יוצא לחולין ע"י מעילה, והטעם בזה מבואר **בקר"א** **ובקוה"ע ובאחיעזר** שם, דבזה ליכא להטעם דלא אלים למתפס פדיונו, וכשנ"ת לעיל לענין שעבוד וגבית חוב.

בעיקר ספיקו של הר"ן כ' **בקוה"ע** סנ"ה אות י"א לבאר, דמספ"ל האם הקדושה של קונם תלויה בקנין של הקדש, דלפ"ז במועל יצא לחולין, כיון דע"י המעילה איכא הוצאה מקנין הקדש, או דאינו תלוי וא"כ לא יצא לחולין, ובאות ח' שם כ' לומר, דמספ"ל אי מעילה מפקיעה רק הקנין, או גם הקדושה, ובקונמות בעי שיפקיע הקדושה, דאין הקדושה תלויה בקנין וכשנ"ת, [ועיין עוד בקה"יסכ"ה אות ג'].

ג) **במל"מ** פ"ד ממעילה ה"ט נסתפק באוסר בנדר בלא התפסה, אם יש מעילה או לא, וכ' דאי מהני רק מתורת יד ודאי איכא מעילה, אך אי לא הוי מתורת יד יש להסתפק, **ובמאירי** לעיל כ"ח א' כ', דבקונם פרטי בעי שיזכיר לשון הקדש או קרבן, אבל בלשון קונם ליכא מעילה, דדעתו רק לנדר גרידא, ובקונם כללי כ', דגם בלשון קונם איכא מעילה, **ובקה"י** שם כ' לומר, דזה משום דבקונם כללי אמדינן דעתי', דגם בלשון קונם כונתו לתורת הקדש ג"כ, ועיי"ש בקה"י מש"כ עוד בעיקר הספק, **ובמנ"ח** שם נסתפק במתפיס בשלמים אם יהיה מעילה.

**במל"מ** שם נסתפק עוד, האם בכהאי גונא דאוסר על עצמו להנות משל אחר, אם יש בזה מעילה, דלא שייך להקדיש דבר של אחר, **ובקר"א ובחזו"א** כ' להוכיח ממתני' דתפול הנאה להקדש, לשי' הרא"ש דהוי משום דחל בזה תורת הקדש, ומשמע גם בכהאי גונא דאסר חבירו עליו. עוד נסתפק שם, באם אוסר הנאה ממנו ולא מהנכסים אם איכא מעילה, דהקדש לא שייך אלא בנכסים, **ובקר"א ובחזו"א** כ' להוכיח ממתני' דתפול הנאה, על כרחך מיירי דאסר הנאה מגופו, דהבעל אבידה אינו נהנה אלא מגופו של מחזיר, וכשנ"ת לעיל ל"ג ב', **ובבית יעקב** בכתובות ע"א כ', דבמודר הנאה מאדם ליכא מעילה כיון דליכא הקדש באדם, וכל דבר דאין בו מעילה בתורת הקדש, גם ליכא מעילה בקונמות, ועיין **באחיעזר** שם שהאריך בזה לענין מחובר דלא יהיה מעילה, כמו דבהקדש אין מעילה במחובר.

**במל"מ** שם נסתפק עוד באם יאסור רק באכילה, והוכיח משי' ראשונים בשבועות כ"ב א' בביאור הסוגיה שם דגם באיסור אכילה, **והקר"א** כ' דיש לפשוט מירושלמי דגם באכילה עיי"ש, וכ' לדון בפודה קונם שאסר באכילה, במה נאסר הדבר שנתפס, עיי"ש.

ד) גמ' ככרי עליך ונתנו לו במתנה וכו' – **בקוה"ע** סנ"ה אות ח'-ט' כ', דבשלמא אי אמרינן דגם בקונם פרטי יש בזה קנין להקדש לאותו דבר שנאסר, אתי שפיר מה דמבואר הכא דשייך מעילה ע"י שיזכה המודר בככר, דבזכיתו י"ל דהוא מוציא הקנין שיש להקדש לחולין, אבל אי ליכא קנין להקדש, א"כ כל מה דהוא זוכה היינו רק בגוף הככר שיהיה שלו ולא של המדיר, אבל אי"ז סיבה שיפקע האיסור, ומה מעילה שייך בזה, הא אכתי נשאר באיסורו, **והחזו"א** כ' לומר, דבאמת לא מיירי הכא שיהיה מעילה של הוצאה, אלא מעילה של הנאה, דבזכיית הככר יש לו הנאה דהוי שלו, גם אם אכתי באיסורו הוא, וכן מבואר לכאורה **במחנ"א** דיני זכיה מהפקר ס"ד, דכ' להוכיח מסוגיין דיש זכיה בדבר האסור לו, דאי לאו הכי מה שייך הכא מעילה כלל, הא כיון דלא קנאו לא מעל, כמבואר בב"מ צ"ט א', ואי נימא דהנדון דע"י מעילה יפקע קנין ההקדש ויהיה מותר ממילא, א"כ אין הנדון הכא לזכות בדבר האסור עליו, **ובת"י** נראה דאיכא מעילה דהוצאה, ועוד הק' **בקוה"ע**, דגם אי נימא דאיכא קנין להקדש, מ"מ לפי מה שנסתפק הר"ן לומר, דאינו יוצא לחולין ע"י מעילה, א"כ כיון דלא יצא הכא לחולין, ליכא מעילה, וכמו דמק' הגמ' בקידושין נ"ד ב' דאי אין מתחלל קרבן אמאי מחייב, ועיי"ש ובאחיעזר שם ובקה"י שם מש"כ לתרץ.

**ברשב"א** כ', דהספק של ר"א הוי בכהאי גונא דמוציא אח"כ, אם מעל או לא, **ובקר"א** כ' לבאר, דנסתפק כיון דאינו יוצא לחולין, [ולפ"ד המנ"ח דקונם פרטי אינו יוצא לחולין ע"י מעילה], אם איכא מעילה, **ובאבה"א** הל' גניבה פ"ב ה"א כ' לבאר, דהספק האם איכא מעילה בקונמות ע"י הוצאה מרשות עיי"ש, **ובר"ן** מבואר דהספק הוי על הנתינה מי ימעול בזה, ודלא כהרשב"א.

ר"ן ד"ה למעול נותן – **במחנ"א** דיני נדרים סל"ה ובעוד אחרונים כ' לבאר שי' הרמב"ם , דהגם דעובר בבל יחל, מ"מ אי"ז סיבה דימעול, וכש"כ הרא"ש דלא מצינו מעילה בדבר המותר לו, דמעילה לא שייכא אלא במי שאסור עליו בהנאה.

ר"ן ד"ה ירושלמי – **ברשב"א** גם הביא להירושלמי דאסור, ודין זה הובא להלכה **בטושו"ע** סרכ"א ס"א, ובביאור הספק כ' **הקר"א** לעיל ל"ד ב', דמספ"ל אם דעתו לאסור רק מאכילה או מכל הנאה, [עיי"ש דכן נראה מדברי הירושלמי], **ובשלמי נדרים** כ' בשם האחרונים, דביאור הספק האם הנאה שלא כדרך מותרת בנדרים או לא, [ועיין בזה לעיל ל"ג א' אות ג'], **ובאו"ש** פ"ד ממעילה ה"ט כ' לבאר, דהספק דכיון דגבי מעילה הדין דבעי דיפגום כדי דיעבור, י"ל דהוא הדין בנדר.

**לה' ב'**

א) גמ' איבעיא להו וכו' – **בתוס' ובר"ן** כאן כתבו דבעיא זו נפשטה בקידושין כ"ג ב' דשלוחי דרחמנא נינהו, משום דאי שלוחי דידן הא כל דאיהו לא מצי עביד שלוחי' נמי לא מצי עביד, והא דלא פשטינן הכא מהאי טעמא, הוא משום דרוצה לפשוט ממתני' או ברייתא, **והתוס'** בקידושין וביומא י"ט ב' כתבו עוד, דבקידושין מבעי לי' אי דוקא שלוחי דידן, או לכל הפחות גם שלוחי דרחמנא, והכא מבעי לי' אי גם שלוחי דידן או רק שלוחי דרחמנא, וכ"כ **הנ"י** כאן בשם **הריטב"א**, והא דאין בכהאי גונא חסרון דאיהו לא מצי עביד מבואר **בקוה"ע** סע"ו אות י"ז, דיש ב' מיני שליחות, הא' דע"י השליחות, השליח מקבל כח לעשות מה דנעשה שליח עליו, והב' דעצם המעשה אי"צ שליחות, ורק דבעי ליחס המעשה למשלח, [כגון בשליחות לדבר עבירה], ואי הוי רק שלוחי דידן, נמצא דגם כח ההקרבה הוי מכח הבעלים, ובזה יש חסרון דאיהו לא מצי עביד, אבל אי גם שלוחי דרחמנא, כח ההקרבה הוי מרחמנא, ושלוחי דידן בעי רק דיתיחס ההקרבה לבעלים, **ובתו"ר** כאן כ', דבגמ' בקידושין רק אמר דזה ודאי דלא נעשה שליח מכח צווי הבעלים, דכיון דאיהו לא מצי עביד, אינו יכול לצוות להכהן להקריב עבורו, אבל מ"מ מספקא לן הכא האם מה דרחמנא מצוהו, הוא דיהיה שליח דרחמנא, או דמצוהו להיות שליח הבעלים, **והראשונים** בקידושין כ' בשם **תוס'** עוד תי', דהכא מבעיא לן על בעלים כהן, דבכהאי גונא מספקא לן, האם יש לבעלים את כח ההקרבה ובעי להיות שליח דידי', וכ' דלפ"ז יכלה הגמ' לדחות דמתני' מיירי במודר ישראל.

**בתוס'** ביומא מבואר, דלהצד דגם שלוחי דידן, אין הקרבן נפסל אם לא יעשה בשליחות, והוי רק דין לכתחילה, **ובתוס'** בקידושין לפי פשטות דבריהם מבואר לאו הכי, אלא דכל דאמרינן דהוו גם שלוחי דידן, הרי זה מעכב בהכשר הקרבן, וכן מבואר בחי' **המהרי"ט ובעצמו"י** שם, אמנם **המהרש"א** שם מבאר דבריהם כש"כ בתוס' ביומא, **ובנ"י** כ' לק' ל"ו א' בשם **הריטב"א**, דהקרבן פסול, ואף דהרי נתבאר דכ' בשם הריטב"א לבאר הספק הכא, אי הוו גם שלוחי דידן או רק שלוחי דרחמנא, והנה עכ"פ מבואר דאי הוו רק שלוחי דידן, דזה מעכב בהכשר הקרבן לכו"ע, וכן מבואר **ברשב"א** לק' ל"ו א', אמנם **במנחת ברוך** ס"כ האריך לומר, דבדיעבד הקרבן כשר, והוי רק דין לכתחילה עיי"ש.

בחי' **ר"א מן ההר** כ' בביאור הספק, האם הכהנים ע"י הקרבתם הם מביאים הקרבן לגבוה, או דבהקרבתם הם מקבלים הקרבן לגבוה והוו שלוחי דרחמנא, עיי"ש.

**בשלמי נדרים** כ' בשם **הפנים מאירות** דמק', דאי שלוחי דידן איך אפשר להקריב קרבנות של נכרים, הא אין שליחות לנכרי, ותי' דבנכרי בודאי הוו שלוחי דרחמנא, **ובמנח"ב** שם הק' עוד, דיש להוכיח ממתני' דבכורות מ"ה ב' דכהן חרש ושוטה יכול להיות כשר לעבודה, ואמאי הא אין שליחות לחרש ושוטה, וכ' לתרץ דאין דיני השליחות בזה ככל שליחות, כיון דלא בעי למילף מתרומה, עיי"ש, ועוד כ' דאי אין השליחות מעכבת בזה ניחא.

ב) גמ' אר"י הכל צריכין דעת – **הר"ן והרשב"א** כ', דגם אי שלוחי דשמיא מ"מ בעי דעת, דרחמנא שוינהו שלוחים רק היכי דאיכא דעת בעלים, **ובתוס'** בקידושין כ"ג ב' מבואר דאי שלוחי דרחמנא, גם שלא מדעת בעלים כשר, **והעצמו"י** שם הק', דמבואר הכא דבעי דעת, וכ' לומר דהכא הכונה ידיעת בעלים, וכונת התוס' בקידושין דלא בעי רצון הבעלים, וצ"ב מה מהני ידיעת בעלים כשאינו רוצה, ועוד כ' דהוי רק דין לכתחילה, אמנם הרשב"א הביא עוד, דבסוגיה בערכין כ"א מבואר דגם לא יצא, **והקר"א** כ', דהכא מיירי על הדעת לעיקר ההקרבה וזה בודאי צריך, ותוס' שם מיירו על דעת שיהיה הוא המקריב, דאי שלוחי דרחמנא כשר גם בלא דעת הבעלים, אבל מ"מ צריך את דעתו ורצונו על עצם ההקרבה, **ובתו"ר** מבואר, דלהצד דשלוחי דרחמנא, צ"ל דמה דאמר ר"י דהכל צריכין דעת, קאי רק על ההפרשה, ויל"ע דמ"מ בסוגיה בערכין מבואר דבעי דעת בהקרבה, ובאמת בגמ' לק' ל"ו א', מביא התו"ר הגמ' דערכין דמבואר דבעי דעת, והק' דאמאי לא מייתי לה הכא ולא תירץ.

גמ' שהרי אדם מביא וכו' – **במנח"ב** סי"ז, וסי"ח ענף ג' מעיר, דלמא בגדול בעי דעת, ודוקא בקטן לא בעי דעת משום דהוי זכות לו, דכיון דאינו יכול להביא בעצמו בודאי הוי זכות בשבילו, אבל בגדול דיכול להביא בעצמו, י"ל דבעי דעת דאי"ז זכות אצלו, והנה **בתורי"ד** מבואר דהא דבעי דעת, היינו דלא מהני גם אם הוי זכות, דמ"מ בעי דעת ממש דבעינן לרצונו, ולפ"ז לק"מ, דעל זה שפיר מוכח מהא דמביאין על קטן, דבמחו"כ לא בעי דעת ממש, **ובחזו"א** גם כ' הכי, אלא דכ' דזה רק בחטאת ואשם, וכמבואר בערכין כ"א שי' שמואל, דבחטאת ואשם בעי להקריב לדעת, ולא סגי במה שהפריש לדעת, אבל בעולה ושלמים סגי בהפרשה לדעת, וביאר דבחטאת ואשם בעי דעת ממש בשעת הקרבה, דבלא זה חסר בכפרתו, אמנם **בתוס'** שם מבואר דבעי דעת, דבלא זה י"ל דאינו רוצה, ולא משום דבעי רצון בחיוב, ובתורי"ד דכ' הטעם משום לרצונו, מבואר דהוי גם בעולה ושלמים, [ואפשר דסוגיה דערכין לא שייכא להכא, דהתם כיון דהיה לו דעת בהפרשה מהני גם להקרבה], וכן **בר"ן** לק' ד"ה גופא **וברשב"א** שהביאו קו' תוס' מבהמה שנמצאת, מבואר דרי"ו קאי גם על עולה ושלמים, **ובמנח"ב** שם כ' לומר, דבהפרשה אין לומר דיועיל מטעם זכיה, וכש"כ שם בסי"ט דעכ"פ יק' איך מהני הא אין זכיה לקטן, ואפילו ע"י דעת אחרת מקנה הוי רק מזמן דבא לידי דעת קצת, וקרא רבי אפילו קטן בן יומו, ואיך יזכה בקרבן ע"י הפרשת האחר, ועל כרחך דגזה"כ היא, וכיון דבהפרשה לא בעי דעת, ילפינן מזה דכל שכן דבהקרבה לא בעי דעת, ולהשי' דאין זכין לקטן אלא מדרבנן ממילא לק"מ, דאי אפשר לומר דמקריב מטעם זכיה.

**בקר"א ובחזו"א** מבואר, דהגם דבמחו"כ לא בעי דעת, מ"מ להקריב כשמוחה אי אפשר, דזה לא מצינו דמהני.

ר"ן ד"ה משמשות – **בקר"א** כ' לתרץ, דגם אי נימא דיכולה ללדת שהיא קטנה, מ"מ זה בתוך שנת י"ב, והדין דהקדשה הקדש מדין מופלא סמוך לאיש.

ר"ן ד"ה ההיא – במש"כ הר"ן, דבשלמא בקטן לאבוה קא מזהר, הק' **הקר"א** מהיכא מוזהר, דאי משום חנוך, קטן גמור לאו בר חינוך, **ובש"מ** בשם **רי"ץ** כ', דאדם חייב להביא גם על בנו קטן שוטה, דכל קטן הוא כשוטה, ואי הוי מדין חינוך לא שייך זה בשוטה, וכמו כן **הגרע"א** מק' דנוקי קרא דיולדת, לבתו נערה שוטה, דיותר היא ברשות אביה מקטן, ואי משום חינוך לא שייך זה בבתו נערה ולא בשוטה, אלא נראה דס"ל דהטעם משום דחשוב ברשות אביו, ובמש"כ הר"ן דביולדת מזהר לבעל, העיר **בקר"א** דזה לא הוי מן התורה אלא מכח דנשתעבד, דהא בגמ' מייתי עלה דברי ר"י, אמנם כ' דלביאור הר"ן דלכו"ע חייב ולא רק לר"י, י"ל דהוי מן התורה, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ' הלשון, שחייבו הכתוב בקרבנותיה, **והר"ש** בנגעים הביא דרשה מהת"כ דחייב.

**בש"מ** בשם **הרא"מ** מבואר דלא כהר"ן, אלא דבאמת יש לפרש קרא דזאת תורת, דקאי גם על כל אדם שמביא קרבן על קטן או שוטה, [**ובקר"א** כ' לומר, די"ל דאיצטריך קרא דמביא מי שרוצה להאכילם קרבנות, דאסור להאכיל להם בידים דבר האסור], והק' דא"כ למאי מייתי כלל לדברי ר"י, וכ' לבאר דמש"כ בגמ' שכן אדם, הוי בדרך דחיה דלא נוכל למילף מהאי קרא דאפשר להביא על יולדת שלא מדעת, דאפשר דדוקא בבעל מיירי, דכיון דהוא המחוייב להביא ולו יש דעת, חשיב שפיר דאיכא דעת.

**בתו"ר** כ', דהא דהוצרך להביא הא דר"י דאדם מביא על אשתו, הוא משום דבשלמא בזב קטן י"ל דהוא יביא כשיגדיל, אבל בשוטה הרי אין מי שיביא, ומשום הכי אמר דבעלה יביא, וכן מבואר **בש"מ** בשם **רי"ץ**, ויל"ע דא"כ מנין לומר דאדם מביא על בניו, הא י"ל דקרא רק מרבה דהקטן יביא כשיגדיל, ובדברי הרי"ץ מבואר דאדם חייב להביא קרבן על בנו, ולפ"ז צ"ב דא"כ הרי גם גבי קטנים מבואר בגמ' דהאב מביא עליהם, ואמאי כ' דגבי קטן לא אמר מי מטפל בקרבנו.

**הרמב"ם** פ"ג ממחו"כ ה"ו כ', יראה לי דמביאין על חרש ושוטה, שהן כקטן שאינו בן דעת, **ובקר"א** מק', דכאן מבואר דמביאין, ואמאי כ' רק יראה לי, וכ' די"ל דדוקא בעל לאשתו דאשתו כגופו, [ומהאי טעמא כ' **הרמב"ם** בפה"מ בנגעים, דחייב בקרבן עשיר], ועל דרך זה כ' **בתורת הקדש** [הובא בספר המפתח], דאין להוכיח ממה דהאב מביא, די"ל דדוקא אב חשיב כבעלים בקרבן בנו.

**לו' א'**

ג) גמ' תנן הכהנים שפיגלו וכו' – **הרשב"א** וכן **בנ"י** בשם **הריטב"א** [ובש"מ מבואר בשם הריטב"א פי' אחר] ביארו בקו' הגמ', דהאמנם דראוי לחול הפיגול, דבמעשה רבה אדם אוסר דבר שאינו שלו, מ"מ כיון דלא הוי שלוחו, העבודה פסולה משום זה, ושוב לא ראוי לחול הפיגול, והנה לפ"ז צ"ב תי' הגמ' דשאני גבי פיגול דאמר קרא לא יחשב, דהא מ"מ אין כאן הכשר עבודה דיחול עליה פיגול, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ' בביאור תי' הגמ', דכיון דתלה קרא במקריב, הוי כאילו אמרו לו בעלים עשה לדעתך, ולפ"ז ניחא, אך בנ"י לא נראה דמבאר כך תי' הגמ', הגם דכ' בפי' אחד כפי' זה, **ובברכ"ש** סכ"ד נראה דמבאר תי' הגמ', דדין פיגול אינו בעיקר המעשה עבודה דחשיב עבודת פיגול, אלא דהוי דין דכל דחשב בשעת עבודה חל פיגול, וא"כ אכתי מצי למעבד עיקר העבודה בתורת שליחות, וגם יתוסף בזה מחשבת פיגול.

**והרא"ש** מבאר קו' הגמ', דלא יחול פיגול משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הריטב"א**, ותי' הגמ' לכאורה הוא, דהכא גלי קרא דמצי לאסור, **ובברכ"ש** סכ"ג כ' לבאר, דבקו' ס"ל דהוי דין במעשה, ומשום הכי שייך זה לאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ותי' הגמ' דתלוי בעובד, ולא שייך זה לדין אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, דזה נמסר לעובד, אמנם **בש"מ** בשם **הריטב"א** **ובתו"ר** נראה, דגם בקו' ס"ל דלא הוי דין במעשה, דמבארים דמשום הכי לא חשיב אוסר ע"י מעשה, דבאמת המעשה נעשה כהלכתו ורק דחישב מחשבת פסול.

**והר"ן** כ', דבמזיד ניחא להגמ' דחל פיגול, דהא בהדיא כונתו שלא לקיים השליחות, אבל בשוגג נימא דלא יחול הפיגול, דאמר לי' לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, וצ"ב דאמאי במזיד ניחא, הא אם עוקר שליחותו, יש לפסול משום זה דהוי בלא שליחות וכמו דביאר הרשב"א באמת, וכמו כן בשוגג האמנם דאינו שליח לעוותי, מ"מ יתבטל ההכשר משום זה דאינו שליח, **ובמקנה** בקידושין כ"ג ב' מבואר, דבשוגג רק החלק שעוות דהיינו הפיגול בטל משום דלא שלחו לזה, אבל חלק הכשר העבודה זה קיים דהוי לתקוני, ונראה דגם במזיד, אינו מפקיע עצמו גם מעיקר השליחות על העבודה, **ובמנח"ב** ס"כ כתב, דלשיטתו דהשליחות אינה מעכבת, ממילא דלק"מ, ותי' הגמ' יש לבאר כשנ"ת בשם הרא"מ, או על דרך שביאר הברכ"ש דתלוי בעובד, ואי"ז מכח שליחות לבעלים, אלא מכח היותו עובד בקרבן.

**הקר"א** מק' לשי' הרשב"א דקו' הגמ' גם על מזיד, דאמאי לא מק' הגמ' על עיקר דין פיגול היכי משכחת לה, ולמה הק' רק מדין דהכהנים שפגלו, **ובעיו"ט** סנ"ד כ', די"ל דמשכחת לה היכי דהבעלים הוא המקריב.

בתי' הגמ' נראה **ברא"ש** דהוי ממשמעות דקרא, **ובש"מ** בשם **רא"מ** מבואר, דהוי מיתור של האות ה"א דהמקריב.

ד) גמ' שכן אדם מביא – בקו' **הגה"ש**, הנה **בתורי"ד** כ' דהוה מצי לתרץ, דר"י לא אמר אלא אשתו פקחת, אלא דטפי עדיף לתרץ דלא יתכן שיביא, ונראה דמבאר הקו', דמדברי ר"י מוכח דמביא חטאת חלב על אשתו שוטה, וכמו דאמרינן דקרבן יולדת הוי גם על אשתו שוטה, וכן נראה **בתוס'** דביארו דהגמ' מק', דהאמנם דאי אפשר להקריב, מ"מ נימא דלהפריש אפשר, ואי הוי מקרא, מזה נלמד גם דמקריב, אך אי הקו' מדברי ר"י, י"ל דמלשון דר"י מוכח רק על ההפרשה, **והרש"ש** כ' לת', דנילף מקרא דתורה אחת ונוקי לאשתו שוטה, **והקר"א** כ' לת', דמהאי קרא דילפינן בתו"כ דבעל חייב בקרבנות אשתו, נילף דגם מביא על אשתו שוטה, דקרא מיירי בכל ענין, **ובש"מ** בשם **שיטה** כ', דהוה מצי לומר דבאמת הא גופא מנ"ל, דיכול להביא על אשתו שוטה.

גמ' אלמה אמר ר"א וכו' – **בש"מ** בשם **הרא"מ ובתו"ר** מק', דזה ברייתא בערכין כ"א, דאי אפשר להפריש קרבן חטאת על חבירו שלא מדעתו, **והקר"א** כ' לתרץ, דשם י"ל דהטעם משום דלא הוה זכות לו, דרוצה להפריש בעצמו, ובאשתו שוטה דאינה יכולה להביא בעצמה, בודאי זכות הוא לה, אבל מדברי ר"א נראה דלא הוי רק משום דלא הוה זכות, אלא דבעצם בעי דעת הבעלים ממש, [ועיין לעיל באות ג'], אמנם **בתוס'** בערכין מבואר, דבאמת מה דלא מצי להפריש הוא משום דלא הוה זכות.

גמ' הא אמר ר' ירמיה וכו' – בחי' **הגרז"ס** מק', דהטעם דהקרבן דחוי מבואר **ברש"י** בכמה מקומות דבעי לרצונו, ובשוטה לא הוי לרצונו, וא"כ כל כמה דנילף דמביא על אשתו שוטה ואי"צ דעת, בכל שוטה יהיה כשר דהא לא בעי לרצונו, וכ' לת', לפמש"כ תוס', דגם בקו' הגמ' ידענו דאי אפשר להקריב, והקו' רק על ההפרשה, ולפי הרש"ש והקר"א יק', [ועיין ברש"ש מש"כ, וצ"ב היכן מרומז זה בגמ'], **ובמנח"ב** סי"ח ענף ב' כ', די"ל דעל שוטה אי אפשר להקריב, משום דחשיב אינו מחויב וגם לא חשיב שב מידיעתו עיי"ש, ולפ"ז אתי שפיר דגם אי לא בעי דעת אי אפשר להביא, [ועיי"ש שהאריך במש"כ רש"י דהטעם משום לרצונו].

ה) גמ' א"ר זירא שה לבית אבות לאו דאורייתא – בגמ' בפסחים פ"ח א' אמרינן, דא"ר זירא שה לבית מ"מ, וכ' **רש"י** דהיינו דבעה"ב יקחנו לכל בני ביתו ואי"צ דעתן, **ותוס'** שם מבארים, דההכי פירושו דשה לבית אבות לאו דאורייתא, ומשום הכי לא אכפת לן שלא הוברר פסחו של הקטן עיי"ש, **והרמב"ם** פ"ה מק"פ ה"ב כ', דקטן שהגדיל בין פסח ראשון לשני, אם שחטו עליו בראשון פטור מהשני, וכ' **המהריק"ו** שם, דכיון דרחמנא רביה דמקריבין עליו, כבר נתקיים בו הקרבת פסח, וכבר הק' **בקהלת יעקב** למהר"י אלגזי באות ש"ב, דהא מסקינן הכא דשה לבית אבות לאו דאורייתא, ובחי' **רח"ה** כ' לישב, דהנה ברמב"ם פ"א ממחו"כ ה"ה מבואר, דרק בקרבנות חובה הוא דבעי דעת, ולפ"ז בהכרח דקו' הגמ' הכא, דנילף ממה דמביא פסח על בנו, היינו דס"ל דהאב מחוייב להביא ק"פ על בניו, דאתרבו משה לבית אבות, וא"כ י"ל דמה דמשני דלאו דאורייתא, היינו דלא הוי חובה, אבל מ"מ עיקר חלות מינוי בק"פ י"ל דזה הוי מן התורה, וזה כן ילפינן משה לבית אבות, דהאב יכול למנות כל בני ביתו, וזהו הגמ' בפסחים דא"ר זירא שה לבית מ"מ, ומ"מ לא נוכל למילף דמפריש פסח על חבירו, דאצל חברו הוי קרבן חובה ובעי דעת.

ר"ן ד"ה א"ר זירא – **בתוס'** הכא גם כ' כהר"ן, והוסיפו דמצינו כן בנשים למ"ד רשות, דמ"מ מותרות בפסח, **ובתו"ר** מוסיף דאינם בנות המנאה, **ובקהלת יעקב** שם [הובא בשלמי נדרים] מק', דהא נשים אתרבו מקרא דמכסת כמבואר בפסחים צ"א ב', וכ' לומר דגם קטנים נרבה מהאי קרא, אך לפ"ז נמצא דהוי מן התורה ולא נראה כן בראשונים, **ובתוס'** בפסחים פ"ח כ', דמאכילין לקטנים משום חינוך מצוה, ואין איסור דלא תאכילום אלא דומיא דשרצים ונבלות, ובחי' **רח"ה** שם הק', דא"כ אמאי מבואר במתני', דאם שחטו עליו ב' אפוטרופסין יאכל במקום שהוא רוצה, הא לפי דברי הראשונים יכול לאכול מכל ק"פ שירצה.

**לו' ב'**

א) גמ' איבעיא להו וכו' – **התוס' והרשב"א** מק', דהא בגמ' בב"מ כ"ב א' אמרינן, דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, וא"כ גם אם הוי זכות לו, מ"מ לא יהני כיון דליכא דעת הבעלים, ותי' דכל מה דבעינן שיהיה שלוחו לדעתו, זהו רק בתורם משל בעל הכרי על בעל הכרי, אבל בתורם משלו על בעל הכרי, ליכא לדין זה, **ובקצוה"ח** סי' רמ"ג סק"ח ביאר בזה, דדין זכין הוי רק היכי דהזוכה מקבל איזה דבר, אבל כהאי גונא דתורם משל בעל הכרי דאינו מקבל כלום, ורק דבא התורם לקיים דין הפרשה בפירות חבירו, בזה ליכא לדין זכין ובעי שליחות ממש, **ובעיו"ט** סק"ז וביותר **בברכ"ש** בב"מ סכ"א נקטו, דזה גזה"כ ודין מסוים בתרומה, דלחלות תרומה לא סגי בדין זכיה אלא בעי שליחות ממש, ובברכ"ש שם כ', דכמו דבכל קנין בעי לדעת בעלים, הכא נמי בתרומה, ולזה סגי בדין זכין, וזה הוי גם במפריש משלו על של בעל הכרי, דמ"מ בעי דעת בעלים, אלא דבתורם משל בעל הכרי בזה יש עוד דין בתרומה, דהתרומה תהא נעשית ע"י הבעלים, ולזה בעי שליחות ממש כדי דיחשב דנעשה ע"י הבעלים, **והחזו"א** כ', דהחילוק בין משל בעל הכרי לשלו, דמשל בעל הכרי לא הוי זכות, משא"כ משלו י"ל דהוי זכות, כיון דמרויח הבעל הכרי שיעור התרומה, אמנם ברשב"א נראה בהדיא, דמשל בעל הכרי גם אם יהיה זכות לא יהני, והחילוק לא הוי בשיעור הזכות שבהם.

**התוס'** כאן ובגיטין י"א ב', וכן **הרשב"א** בקידושין מ"ב א' כתבו, דמהא דמבואר בגמ' דאי תורם משלו על של חבירו הוי זכות, דאי"צ דעת בעל הכרי, מוכח דזכיה מטעם שליחות, **וברשב"א** מבואר דהראיה היא, דהא בתרומה בעי שליחות דוקא, ועל כרחך דזכיה מטעם שליחות, **ובברכ"ש** שם הק', דזה סותר למש"כ התוס' והרשב"א, דהדין דאף שלוחכם לדעתכם הוי רק בתורם משל בעל הכרי, והביא בשם מהריט"א, דהספק בגמ' הכא, דלמא הוי זכות גמור, ובזכות גמור דוקא אמרינן דזכיה מטעם שליחות, וזה סגי גם לדין דאף שלוחכם לדעתכם, ורק בתורם משל בעל הכרי, גם אם נימא דהוי זכות, מ"מ לא הוי זכות גמור, ובזה זכיה לא הוי מטעם שליחות ומשום הכי לא מהני, דבתרומה בעי שליחות דוקא וכשנ"ת, אמנם בלשון הרשב"א נראה, דהחילוק בין תורם משל בעל הכרי לתורם משלו, הוא בעיקר הדין דאף שלוחכם לדעתכם, דנאמר רק בתורם משל בעל הכרי, ולא בתורם משלו, ובברכ"ש שם כ' לבאר בעוד אופן, ואפשר דכונתו, דבאמת להדין דהתרומה תהא נעשית ע"י הבעלים, בעי רק בתורם משל בעל הכרי, אבל מתורם משלו לא בעי, ומשום הכי כל היכי דהוי זכות סגי בזה, אבל מ"מ הדין דלדעתכם, זה הוי גם בתורם משלו, וכדי דיחשב לדעתכם, זה הוי רק אי זכיה מטעם שליחות, דאי לא הוי מטעם שליחות, הרי נעשה מכח התורם, וחשיב לדעתו שלו ולא לדעת הבעלים, [**ובעיו"ט** שם **ובקוה"ע** סע"ב אות ד' כ' לומר, במה דמבואר בתוס' וברשב"א דבתורם משלו לא בעי להדין דאף שלוחכם לדעתכם, דהא דמ"מ מבואר דבעי דיהיה זכות לבעל הכרי, זהו משום דעכ"פ ניחותא דבעל הכרי בעי, כדי דיהיה אפשר להפריש על כריו, ולפ"ז יק' מה דהוכיחו מסוגיין דזכיה מטעם שליחות].

**הרמב"ן** בגיטין ס"ו א' כ', דהא דמבואר בגמ' דכל הרוצה לתרום מהני בתרומה, זהו משום דבתרומה סגי בגילוי דעת דניחא לי', וכל הרוצה הוי כנתינת רשות לתרום וסגי בזה, **והר"ן** שם הק' עליו, דהא מסיק בב"מ דבעי דשווי שליח דוקא, ולא סגי במה דמגלה דעתו אח"כ דניחא לי', **והגרע"א** כ' לבאר שי' הרמב"ן, דמה דילפינן דאף שלוחכם לדעתכם, זהו רק דבעי דבשעת תרומה יודע דניחא לי', וכל דבשעת הפרשת התרומה יש לפנינו צד חובה בהפרשה זו, לא הוי דומיא דאתם, דשם קיים הדעת בשעת ההפרשה, [**ובמהריט"א** הל' בכורות אות ז' נקט בשי' הרמב"ן, דגם היכי דאיכא צד חובה מהני אם גילה דעתו אח"כ דניחא לי', וזהו מכח מה דהביא הרמב"ן ראיה מכלך אצל יפות עיי"ש, אמנם לפי המבואר ברע"א לא יהני, ומה דהביא ראיה מכלך אצל יפות עיין **בברכ"ש** שם], **ובתה"ד** סקפ"ח כ' במשרתת, דיכולה להפריש חלה אם הבעלים אינם שם ויראה דתחמיץ העיסה, דכהאי גונא הוי ודאי זכות לבעלים, והביאו **הרמ"א** ביו"ד סשכ"ח ס"ג, **ובקצוה"ח** שם השיג על דברי התה"ד מדברי התוס' והרשב"א, דמבואר דלא מהני דין זכין היכי דתורם משל בעל הכרי, אמנם שי' התה"ד מבואר, דזה כשי' הרמב"ן דגם זכין מהני, ורק דבעי דלא יהיה צד חובה, [**והחזו"א** לשי' בביאור הרשב"א וכמו דהובא לעיל, כ' להשוות שי' התה"ד גם עם שי' תוס' והרשב"א], ושי' **הרמב"ם** בפ"ד מתרומות ה"א, דמהני אפילו אם גילה הבעלים דעתו אח"כ דניחא לי', ועיי"ש וביו"ד סשל"א בנו"כ, מש"כ בביאור שי' הרמב"ם, וכשי' הרמב"ם כן מבואר גם **בטושו"ע** ביו"ד שם.

ב) **הרמב"ם** בפ"ד מתרומות ה"ב כ' להלכה דלא בעי דעת, וכן הוא **בטושו"ע** סשל"א ס"ל, **ובכס"מ** שם כ', דהרמב"ם ס"ל דנפשטה הבעיא, מהא דמבעיא בסמוך טוה"נ של מי, ומבואר דזה ודאי דמצי להפריש, **ובמל"מ** תמה, דהא יש לבאר האיבעיא בגונא דתרם מדעת בעל הכרי, **ובב"י** סשל"א מבואר, דאין לומר דבכהאי גונא הוי האיבעיא, דא"כ בודאי הטוה"נ של בעל הכרי, כיון דרק מכח דעתו יכל התורם להפריש, **והב"ח** הק', דא"כ גם שלא מדעתו צריך להיות דיהיה של בעל הכרי, כיון דמה דמהני הוא משום דין זכין, דהוי מטעם שליחות, **והמל"מ** הביא, **דהראשונים** בקידושין כ"ג ב' כ', דהאיבעיא הכא נפשטה בגמ' בבכורות י"א א', דמבואר שם דיכול לפדות פטר חמור על שה שלו שלא מדעת בעלים, וכן י"ל בשי' הרמב"ם.

**ובתוס'** בבכורות שם כתבו, דלא דמי הגמ' שם לאיבעיא הכא, דבתרומה יש דין דאף שלוחכם לדעתכם, משא"כ בפדיון פט"ח, **ובמהריט"א** שם כ' דרך אחד בביאור התוס', דגבי פט"ח לא בעי כלל דעת הבעלים, ויכול להפריש גם שלא ברצון הבעלים, וכן מבואר **במחנ"א** דיני שלוחין סכ"ה, אמנם כ' דלפי גירסת הש"מ שם נראה ביאור אחר, דודאי גם בפט"ח בעי שיהיה ניחא לבעלים, רק דבתרומה בעי דאף שלוחכם לדעתכם, וזה מתקיים רק היכי דהוי זכות גמור, דחשוב כמו דמינוהו שליח בהדיא, אבל היכי דלא הוי זכות גמור, בזה לא חשיב דשלוחכם לדעתכם, והספק הכא אי הוי זכות גמור או לא, אבל בפט"ח גם אי לא הוי זכות גמור, מ"מ מהני מדין זכין דעלמא, [ולעיל נתבאר דברי הברכ"ש, דמבאר דבריו דבזכות שאינו גמור לא הוי מטעם שליחות, אמנם בלשון המהריט"א נראה דלעולם הוי מתורת שליחות עיי"ש].

ג) גמ' אלא לדעתו דבעל הכרי הא קמהני לי' – בשו"ת **באר יצחק** ס"א ענף ח' הק' לשי' הרמב"ם, דגם אם מגלה דעתו אח"כ דניחא לי' מהני, א"כ נוקי בכהאי גונא, ונמצא דבשעת השליחות לא עשה מדעת הבעלים ואינו מהנהו, וכ' דצ"ל דכיון דעכ"פ בעי דיגלה דעתו אח"כ דניחא לי', עכשיו שמגלה דעתו נמצא דהנהו במה שהפריש קודם, כיון דחלות התרומה תליא ברצונו שאח"כ.

ר"ן ד"ה אלא – כשי' הר"ן כן מבואר גם **בת"י** לעיל ל"ג ב', לישב לשי' ר"ת דחנן מיירי רק בזן את אשתו ולא בשאר חוב, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דלא חשיב ריוח ממון, כיון דע"י זה הפסיד המצוה של הפרשת תרו"מ.

**במנח"ב** סצ"ו ענף ב' הק' מסוגיין, על שי' התוס' בסוכה ל"ה א', דכל טבל חשוב דיש לכהן חלק התרומה, ומשום הכי אי אפשר לצאת ידי חובה באתרוג טבל, דהוי כאתרוג של שותפין, דא"כ אמאי הכא שרי במודר הנאה הא הוא מהנהו ממש, כיון דע"י שמפריש משלו, זוכה בעל הכרי בחלק התרומה שבכריו, דמעכשיו הוי שלו כל הכרי, ולפי דברי הרא"מ נראה דמיושב קו' זו.

ד) בגמ' מבואר דאסור למדיר למעבד שליחות למודר, ומבואר **בתוס'** דדוקא היכי דבעי שליחות, הוא דאסור לדעתו של מודר, אבל במה דלא בעי שליחות, כגון להחזיר אבידה שרי אפילו לדעתו, וכן מבואר **ברא"ש** כאן **ובת"י** לעיל ל"ג ב' **וברשב"א** לעיל ל"ד א', דאפילו מצוהו לעשות שרי, [**והקר"א** דייק בתוס', דדוקא לדעתו שרי, אבל אם מצוהו אסור בכל גונא], וכ' הרא"ש **דהרמב"ן** לא סבר כן, וכן **בתורי"ד ובש"מ** לעיל ל"ה ב' בשם **הרא"מ** מבואר דאסור בכל גונא, **ובטור** סרכ"א הביא לשתי השי', וכ' דשי' הרא"ש דשרי, **והשו"ע** שם ס"ב כ' דאסור, **והרמ"א** כ' דיש חולקין ומתירין, **והב"ח** כ' לאסור והביאו **הש"כ** סקי"ג, ובשי' המתירים מבואר **ברשב"א וברמ"א**, דזהו דוקא לדבר מצוה, אבל בדבר הרשות בודאי מהנהו כשמקיים שליחותו, והטעם דשרי בדבר מצוה מבואר ברשב"א, דאמרינן דלדעתי' דנפשי' קעביד לקיים המצוה, ולא משום שליחותו של המודר, **והש"כ** כ' בשם  **הלבוש** הטעם, דמצות לאו להנות נתנו ואין הנאה למודר בזה, אמנם צ"ב דלפ"ז היכי דהוי מצוה למדיר ולא למודר יהיה אסור, וברא"ש מבואר דגם להחזיר אבידה שרי.

ה) גמ' באומר כל הרוצה לתרום – **הר"ן** כ' דיש חילוק בין כל הרוצה לכל השומע, דבכל השומע הוי שליחות גמורה ואסור במודר הנאה, וכן מבואר **בתוס'** הכא בתי' הראשון **ובריטב"א ובנ"י**, וכן **ברמב"ן** בגיטין ס"ו א', דדוקא בכל הרוצה שרי במודר הנאה, **ובתוס'** בגיטין בתי' הראשון לא חלקו בין כל הרוצה לכל השומע, ובתי' השני כתבו לחלק בזה, **ובב"ש** סקמ"א סקכ"ז הביא לשני תי' התוס' לענין גט, אי דוקא באומר כל השומע הוא דמהני לענין גט, או גם באומר כל הרוצה.

ובהא דחלוק כל הרוצה מכל השומע מבואר **ברמב"ן** בגיטין, דכל הרוצה הוי רק כנתינת רשות וגלוי דעת בעלמא, ולא הוי שליחות ומשום הכי שרי הכא, אמנם **הר"ן** שם חולק, דגם בתרומה בעי שליחות וכשנ"ת לעיל, ובר"ן הכא מבואר דגם כל הרוצה הוי שליחות, רק דלא הוי שליחות גמורה, [וכן מבואר **במחנ"א** דיני זכו"מ ס"ו, דהר"ן הכא הוא לשי' בגיטין, והוי דלא כהרמב"ן], **והב"ש** שם כ', דהתוס' בתי' השני ס"ל כשי' הרמב"ן, **ובבאה"ט** שם סקי"ג הק', דהא התוס' שם נקטו בפשיטות דבתרומה בעי שליחות, ומשום הכי כ' בשי' התוס' כש"כ הר"ן הכא, דהוי שליחות מציעתא, **והתוס'** **והרא"ש** כאן כתבו דדעת איכא ושליחות ליכא, וזה נראה כהרמב"ן, ויל"ע בלשון הריטב"א והנ"י כאן.

בהא דשרי בכל הרוצה, ולא אמרינן דמ"מ שליחותי' קעביד, הנה אי נימא דליכא בזה שליחות כלל ניחא, אמנם אם גם בזה איכא שליחות וכש"כ הר"ן, הא דמ"מ שרי, מבואר בר"ן דכל דלא משוי לי' שליח בהדיא לא חשיב מהנה, **ובתוס'** בגיטין בתי' ראשון מבואר יותר, דאפילו בשליחות מעליא כמו בכל השומע, מ"מ כיון דלא צוה לו לעצמו, לא חשיב מהנהו, [ועיין בתו"ר שם שכ' דכהאי גונא מקילינן טובא במודר הנאה], **ובמפרש** מבואר דשרי, דאי לא תרים הוא יתרום אחר ואינו מהנהו, וכ' **הקר"א** דלפ"ז גם כל השומע יהיה מותר, [**ובתוס'** הכא בתי' השני מבואר, דלתרום משלו גם בכל הרוצה אסור, ולפי דברי המפרש נראה דבתורם משלו אין לומר דיהיה אחר דיתרום, אמנם בתוס' נראה דמטעם אחר כתבו דאסור, וצ"ב בעיקר דבריהם].

**התוס' והתו"ר** לעיל ל"ה ב' הק', בגמ' דמוכיחה דכהנים שלוחי דשמיא, דאי לאו הכי אמאי שרי להקריב לו קרבנותיו הא מהני לי' דעביד שליחותו, דאמאי לא מוקי למתני' דאמר הבעלים דכל הרוצה יבוא ויקריב, ותי' דמ"מ בגונא דיהיה מודר מכל הכהנים אסור אף באומר כל הרוצה, דהא אסור בכל מי שנכלל בכל הרוצה, ומתני' נראה דגם במודר מכל הכהנים שרי, ויל"ע בתי', דהא מ"מ לא מינהו לשליח ביחוד ואמאי אסור, ולפי דברי המפרש דהטעם דשרי דאחר יעשה השליחות אתי שפיר תי', אך בדבריהם כאן לא כתבו כהמפרש, **ובעיו"ט** ס"צ כ' לתרץ קו' התוס', דאי דוקא בכל הרוצה שרי, היה למתני' לכ' דמקריב לדעתו, וכמו בתרומה דקתני לדעתו.

ר"ן ד"ה הכא – בחי' **הגרע"א** הק' על דעת הר"ן, דבסו"ד הוכיח דכל התורם אינו מפסיד לא מהני גם בתרומה, מהא דאינו חייב לשלם באומר כל הזן אינו מפסיד, ומבואר דאי היה מהני בתרומה הכא נמי היה ראוי דיתחייב לשלם, והיה אסור לומר כל הזן אינו מפסיד, דכיון דמתחייב לשלם נמצא דמהנה את אשתו, וא"כ מה מייתי הר"ן ראיה מהא דמבואר בגמ' דאסור לומר כל השומע קולי יזון, דכל השומע הוי שליחות גמורה טפי מכל הרוצה, הא שם גם כל הרוצה אסור, כיון דמתחייב לשלם, וא"כ י"ל דלענין הנאה דעביד שליחותי' גם בכל השומע לא חשיב הנאה, וכתי' הראשון בתוס' בגיטין.

**לז' א'**

א) במתני' מבואר דשרי ללמדו מדרש, ומבואר בגמ' משום דאין נוטלין על זה שכר, וכ' **הר"ן** דהא דלא הוי הנאה הלימוד עצמו, דמצות לאו להנות נתנו, **ובנ"י ובש"מ** בשם **רנב"י** מבואר הטעם, דאמרינן דהמדיר עוסק במצוה דנפשי' במה שמלמדו, והמודר ממילא מתהני, ומבואר בנ"י דבלא זה היה אסור משום הנאת לימוד, **ובש"מ** בשם **הריטב"א והרי"ץ** כ', דאי"ז חשוב הנאה, כיון דיכל למצוא אדם אחר שילמדו, וכ"כ **הטו"א** בר"ה כ"ח א' [ציינו הגרע"א בגה"ש], אך הק', דאמאי הוצרך רבא שם לומר, דמותר להזות על המודר משום דמצות לאו להנות ניתנו, תפוק לי' דלא הוי הנאה דאחר היה מזה עליו, **ובשלמ"נ** כ' די"ל, דאה"נ דגם משום זה י"ל דשרי, רק דרבא לשי' דמצות לאו להנות ניתנו, נקט ההיתר משום זה, ובטו"א הק' עוד, דא"כ בכל אסוה"נ נימא דשרי היכי דיש לו של היתר, כגון להריח בבשמים של ע"ז היכי דיש לו בשמים של היתר, ועוד הק' על מש"כ הר"ן הטעם דמצות לאו להנות ניתנו, דאכתי יק' לר"י בגמ' בר"ה שם דחולק על רבא וס"ל דגם הנאת מצוה חשיבא הנאה, **ובקר"א** לעיל ל"ו א' כ', דר"י מודה גבי מודר הנאה, דמצוה לא חשיב הנאה, ואפשר דכונתו על דרך מה דהביא השלמ"נ בשם **השעה"מ**, דר"י יתרץ דאין דעת הנודר על דבר מצוה, **ובט"ז** סרכ"א סקמ"ג מבואר כהנ"י.

בהא דאסור ללמד היכא דנוטלים שכר, לשי' **הר"ן** אתי שפיר דמהנהו בזה שאינו נוטל שכר, **ולהנ"י ורנב"י** הא דלא אמרינן דמותר משום דבמצוה דנפשי' עוסק, מבואר בדבריהם כיון דאינו נוטל שכר ונמצא דהמודר מרויח השכר, הוי הנאה הנמשכת וזה אסור גם במקום מצוה, וסברא זו מבוארת **ברשב"א** לעיל ל"ד א', רק דהוא פירש טעם דמצוה, דאין דעתו לאסור ממצוה.

בהא דשרי ללמד את בנו, כ' **הר"ן** דכמו דשרי לזון בניו הכא נמי שרי ללמדם, והא דשרי לזון מבואר בר"ן לק' ל"ח א', משום דזנם בתורת מצוה ולא בתורת פרעון חוב, ומשום הכי אע"ג דהאב נהנה שרי דחשיב הנאה דממילא, **והרא"ש** כ' דמצוה קא עביד, ושמא היה מוצא האב אדם אחר שילמד בנו, וכל היכי דאינו מהנה למודר עצמו, בטעם כל דהו אמרינן דלא חשיב הנאה, **והתוס'** במתני' כ', דהאב יכול לומר דלא היה שוכר מלמד לבנו, והובא **בתיו"ט**, **והרש"ש** מעיר על זה, דברמב"ם וטושו"ע סרמ"ה ס"ד מבואר, דחייב לשכור מלמד לבנו, **והמפרש** כ' גבי שימור דשרי, משום דהאב משמרם בזמן הלימוד, [וי"ל דדוקא על שכר שימור ק"ל, דחלק זה אינו מצוה ואין להתיר זה], **והקר"א** העיר דאכתי יק' על פיסוק טעמים.

ב) ר"ן ד"ה ולענין – מבואר דשכר בטלה שרי, **וברא"ש** בבכורות כ"ט א' **ובטושו"ע** סרמ"ו ס"ה מבואר, דשרי דוקא באופן דמוכח דבטל ממלאכתו, ועוד מבואר שם, דהיכי דאין לו פרנסה מדבר אחר שרי ליטול, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הרי"ץ** דשרי, דאם לא יטול, יצטרך לעסוק במלאכה ויתבטל מלימודו, ועוד מבואר שם דעל מה דטורח בלימודו מלבד עצם הלימוד, שרי ליטול שכר.

**ברא"ש ובטושו"ע** סרכ"א ס"ב מבואר, דהאידנא דנוטלים שכר אסור ללמד אפילו מדרש.

ר"ן ד"ה וכתיב – **בתוס'** מבואר דלימד בחנם, דכיון דהיה עשיר מסתמא לא נטל שכר, **וברא"ש** בבכורות **וברמב"ם** פ"א מת"ת ה"ז מבואר דביאור הגמ', דכאשר צוני היינו על מה שלמדו הקב"ה למשה, וכמו דהקב"ה צוהו ולמדהו בחנם, הכא נמי מלמד הוא להם בחנם, והכא נמי ילמדו הם.

ג) גמ' ורי"ו אמר שכר פיסוק טעמים – מוכח בגמ' בע"ב, דזה שרי כיון דלא הוי מן התורה, וכן מבואר **בראשונים**, ולפ"ז כ' **בהג"מ** בפ"א מת"ת אות ה' בשם **ר' שמחה**, דעל חידושי סופרים שרי ליטול שכר, וכן פסק **הרמ"א** שם, דעל תקנות דרבנן שרי ליטול שכר, **והקר"א** עמד בזה, דגם בזה מוזהרים משום לא תסור, וי"ל דהוי בכלל חוקים ומשפטים, ובמה שמבואר במתני' דמלמדו אגדות, כ' **הרא"ש ונ"י** דהיינו דברי חכמים שיש להם סמך מקרא, וי"ל דדוקא זה אסור בשכר דהחמירו בזה, אבל מה דאין להם סמך שרי ליטול שכר כמבואר ברמ"א, וא"כ אסור ללמדו.

**בירושלמי** שהביא הר"ן בד"ה ולענין, מבואר טעם אחר אמאי שרי, וכ"כ **החת"ס** דלהירושלמי אפילו אי נימא דהוי דאורייתא שרי, דלא הוי בכלל חוקים ומשפטים, וכ' לבאר, דלהירושלמי רק ללמד תורה בע"פ אסור ליטול שכר, אבל ללמד מה שנכתב שרי. **וברמב"ם** כ' דשרי ליטול שכר על תורה שבכתב ולא על תורה שבע"פ, וכ' **הקר"א** דנראה דס"ל כהירושלמי דהוי היתר בתורה שבכתב מצ"ע, ולא רק משום הפיסוק טעמים דהוי מדרבנן, אמנם **בב"י** ביאר הטעם כמו דמבואר בגמ' משום פיסוק טעמים, **והב"ח** כ', דההיתר משום דאי"ז חוקים ומשפטים, וזהו הטעם דמבואר בירושלמי.

ר"ן ד"ה בקטן – **הרשב"א** גם כ' טעם זה, ועוד כ' די"ל דמיירי במופלא הסמוך לאיש וכר"ה בנדה מ"ו א' דמופלא לוקה על בל יחל, [**ובקר"א** העיר **דבתוס' ובריטב"א** מבואר, דמבן י' כבר אינו צריך שימור], **והקר"א** כ', דלשי' **הרמב"ם** דהמדיר עובר בבל יחל אם נותן למודר, אתי שפיר הכא דאסור אף ללמד לקטן.

בדברי הרשב"א דרק בתי' השני כ' כהר"ן, הביא **בדברי יחזקאל** סט"ו ענף א' סק"ד לבאר, דס"ל דאי אפשר לאסור בנדר על קטן, כיון דאין בו איסור נדר, ועיי"ש משה"ק על זה, וכ' לבאר, דס"ל להרשב"א דאין איסור דלא תאכילום על איסור נדר דהוי איסור קל, **ובקר"א** כ' על דברי הר"ן, דלפמש"כ **תוס'** בפסחים פ"ח א' דבמקום מצוה שרי לספות לו, דלא הוי דומיא דשרצים, הכא נמי יהיה שרי דהוי במקום מצוה, **ובשלמ"נ** כ', דשם אי אפשר בענין אחר, אבל הכא הא אפשר ע"י שכר.

**לז' ב'**

ר"ן ד"ה לפיכך – **בתוס'** בב"מ נ"ז ב' נראה מבואר, דברישא גם אינו ש"ח ופטור גם מפשיעה, דכתבו דהוה מצי לומר דמה דמבואר בסיפא דחייב, היינו רק בפשיעה, **ובלח"מ** בפ"ב משכירות ה"ג כ' בשי' הרמב"ם דאין לומר הכי, דבפשיעה ברישא ג"כ חייב, דאף דאינו מקבל שכר על שבת מ"מ הוי ש"ח, דברייתא סתמא איירי שלא נסתלק בשבת משמירה לגמרי, וזה כשי' הר"ן, **ובש"כ** סס"ו ס"ק קכ"ו כ', דאף די"ל דכיון דאינו מקבל שכר על שבת ממילא אף ש"ח אינו, מ"מ י"ל דמשמע דכיון דקיבל שמירה בסתמא ועדיין הוא ברשותו הוי לי' עכ"פ ש"ח, ואכמ"ל.

תוד"ה שכר – **בתו"ר** כ' דלא התירו בחפצי שמים אלא דיבור, אבל ליטול עליהם שכר לא התירו, וכ' בשם **הרא"מ** דגם שרי ליטול שכר, והא דמבואר בברייתא דאסור, הוא משום דמיירי על של חול, ולא על של הקדש כלל, [וכ"כ **הראשונים** בב"מ נ"ח בשם **ר"ח** דמיירי בשל חול, והא דמק' הגמ' שם דאין לו דין שומר, ביארו דהקו' מזרעים דהוי שמירה בקרקע], ועיין בזה **בטושו"ע** סתקפ"ה ס"ה **ובנו"כ** שם.

בגמ' לפיכך אם אבדו אינו חייב באחריותן – **הנתה"מ** סע"ב סקי"ט כ', דהא דלא אמרינן דיהיה ש"ש משום פרוטה דר"י, משום דאינו נפטר אלא בעוסק במצוה שמוטלת עליו, אבל הכא אי"ז מוטל על כל אדם לשמור, אלא על ב"ד מוטל לדאוג שיהיה שומר, וקיום מצוה כהאי אינו פוטר מפרוטה דר"י, **ובריטב"א** בב"מ פ"ב כ', דהא דלא אמרינן דכל שומר פקדון יהיה ש"ש משום פרוטה דר"י, דאנן סהדי דאין דעתו אלא להיות ש"ח, ולכאורה גם הכא י"ל הכי דאין דעתו אלא להיות ש"ח, וע"ע בתומים סס"ו סקס"ז.

גמ' קסבר בנות מי בעיין שימור – **בקר"א** מעיר דלכאורה הא אין מצוה ללמד בנות, ועל זה לא נאמר מה אני בחנם, ולעולם שרי ליטול שכר, ובגמ' מוכח לפי גירסא זו, דגם ללמד בנות אסור ליטול שכר.

גמ' דא"ר איקא בר אבין וכו' – נראה דמאן דדריש לקרא לפיסוק טעמים ס"ל דהוי מן התורה, וכן מבואר **בתוס'**, אמנם **בריטב"א** נראה דרי"ו דס"ל דלאו דאורייתא, דריש הקרא לפיסוק טעמים, וצ"ב.

ד) גמ' עיטור סופרים אחר תעבורו וכו' – **בש"מ** בשם **הרי"ץ** מבואר על דרך פי' **הרא"ש**, וכ' דהיו רבים קוראים עם וא"ו, והסופרים הסירו הוא"ו, ועל זה אמר ר"י בגמ' דלא עשו מלבם, אלא הלכה למשה מסיני הוי כן, ועל דרך זה יש לפרש במש"כ **הר"ן** דהני אחר מיותרין הן, דלא נימא דהוסיפו מעצמם אלא הלכה למשה מסיני הוי כן.

**לח' א'**

גמ' למען תהיה לי השירה הזאת וכו' – **הר"ן** מבאר, דקו' הגמ' דבשירה לבד מאי סהדותא איכא, **והמהרש"א** מק', דודאי יש בה עדות כל הפורענות שכתוב בה, **והרא"ש** מבאר, דאי ניתן רק השירה, על מה תהיה השירה עדות, ונראה דמבאר בס"ד, דבנ"י לא נצטוו בתורה כלל, אמנם **המהרש"א** כ' לבאר, דודאי גם לס"ד נצטוו על קיום המצוות, רק דללמוד התורה מתוך הכתב, זה לא נצטוו, וזהו מה דמייתי בתחילה, דגם לימודה לימד משה לבנ"י ומסר להם ולא רק קיום המצוות, וזהו דמק' מועתה כתבו, דאם זה נצטוו לכתוב כל שכן שאר התורה, [וצ"ב מש"כ בגמ' השירה לחודא, ושוב מק' מלמען תהיה], **והחת"ס** כ' לבאר, דהס"ד דניתן רק תושבע"פ ולא תורה שבכתב, [ולא ביאר תחילת הגמ' מה מייתי ראיה], ועל זה מק', דכיון דאמר לכתוב השירה שלא תשתכח התורה, כל שכן שימסר להם כל התורה שבכתב שלא תשתכח, ועיין עוד **בש"מ** בשם **הרי"ץ**, והנה **הרמב"ם** בפ"ז מת"ת ה"א כ', דמצוה על כל אחד לכתוב התורה שנאמר ועתה כתבו לכם את השירה הזאת, כלומר תורה שיש בה שירה זו, לפי שאין כותבין התורה פרשיות פרשיות, **ובשאג"א** סל"ד כ', דעל כרחך דהרמב"ם מבאר הגמ' כהרא"ש, דלהר"ן הרי מבואר בגמ', דמלמען תהיה אמרינן בהכרח דאין הכונה לשירה לחודא, ואי"צ לומר משום דאין כותבין פרשיות.

גמ' אמר רי"ו אין הקב"ה משרה שכינתו וכו' – **הרמב"ם** בפ"ז מיסוה"ת ה"א מבאר גבור במדותיו, וכ' **הכס"מ** שם, דכמו כן יש לפרש דעשיר היינו דשמח בחלקו, [וכן מבואר **ברמב"ם** בשמנה פרקים], והק' דבסוגיין מבואר דזה כפשוטו, וכ' לומר דהרמב"ם לא כ' דבריו מכח סוגיין, ומה דלא הביא למש"כ בסוגיין, משום דאי"ז תנאי הכרחי לעיקר הא שתשרה שכינתו אלא כדי שתשרה בקביעות, וכש"כ **הרא"ש**, אמנם **הלח"מ** מביא **דבמו"נ** מבואר, דמפרש כן לדברי רי"ו, וכן בשמנה פרקים בפרק ז' מבואר דמבאר כן לדברי רי"ו, וצ"ב.

גמ' אלא על גבור וכו' – **בש"מ** בשם **הרי"ץ** כ' דיש צורך בזה, כדי דלא יצטרך לזולתו, **והחת"ס** כ' לומר דכולהו אצטריך לעניו, דאע"פ דיש בו ג' דברים אלו, גבור עשיר וחכם, מ"מ הוא עניו.

א) וזן את אשתו – שי' **הרשב"א** **והר"ן והנ"י**, דמתני' אתיא גם לרבנן דלפרוע חובו אסור, וכן לזון אשתו אסור, מ"מ זה דוקא כשזנה בתורת פרעון חוב הבעל שעליו לזון אשתו, אבל הכא מיירי דזן האשה מצ"ע, דיש לה צורך במזונות ואין דעתו כלל על חיוב הבעל במזונות, ובזה חשבינן דהבעל נהנה ממילא ולא חשיב דמהנהו, **וברא"ש** בשם **ר"ת** וכן **בש"מ** בשם **הרא"מ** כתבו גם, דאתיא אפילו לרבנן, אלא דבדבריהם מבואר הטעם בזה, דכל מה דאסור לרבנן לזון אשתו, הוא היכי דדעתו לפרוע מהבעל, וכיון דהדין דהבעל חייב לשלם לו, נמצא דמהנהו בזה שאינו תובעו אח"כ, אבל אם מתחילה נותן שלא על דעת ליפרע מהבעל, בזה לא חשיב דמהנה לבעל, דמה דאי"צ לזונה לא חשיב הנאה, דיכול לומר דהיתה מצמצמת ומתפרנסת ממע"י.

**ובתוס'** כתבו צד אחד דמתני' כחנן, וכן נראה **ברמב"ם** בפ"ו מנדרים ה"ד, דכ' דפורע חובו וכ' דלפיכך זן אשתו, ועוד כ' **תוס'** וכ"כ **הרא"מ** **והרא"ש** בשם **ר"י**, דמתני' מיירי דזן אשתו במזונות יתירים על מה דחייב הבעל, **והרשב"א** הק' על זה דא"כ מה הרבותא במה דקתני אע"פ שהוא חייב במזונותן, הא מזונות אלו באמת אסור לזון, **ובתו"ר** מתרץ, דקמ"ל דשרי ולא חיישינן למראית העין שיאמרו שנותן כל מזונותיהן, ועוד הק' **הרשב"א**, דבגמ' בע"ב אמרי דאין צ"ל דרשאי מדיר לישא בתו של מודר, דגדולה מזו אמרו דזן את אשתו ובניו אע"פ שחייב במזונותיהן, ואי שרי רק במזונות יתירים, לא הוי גדולה מזו, דהא כשנושא מתחייב לזון גם כדי חייה ולא רק מזונות יתירים, **ובתו"ר** מתרץ, דכיון דגם היא משמשתו ומעשה ידיה שלו, משום זה שרי לזונה גם כל מזונותיה, וזה היה פשוט לגמ' דמשום הכי לא חשיב דמהנה, ושפיר הוי מתני' גדולה מזו, דנותן מזונות יתירים הגם דאינו מקבל כלום, כל שכן הכא דשרי שנהנה מבתו, וכמבואר בפי' הרא"ש בגמ'.

**הרא"ש** בפסקים כ' על מתני' דזן את אשתו דברי ר"ת וי"מ כשי' ר"י, אמאי אתיא מתני' גם לרבנן וכשנ"ת, **והטור** תמה על זה, דכיון דהלכה כחנן, למה הוצרך להביא שי' אלו דאתי שפיר גם לרבנן, והנה **התוס'** לעיל ל"ג ב' הק' לשי' ר"ת, דפורע את חובו היינו דזן אשתו, דא"כ היינו מתני' דהכא דזן אשתו, ותי' דמתני' קמ"ל דאפילו בפניו ואינו מוחה חשבינן לי' כמבריח ארי ושרי, **ובת"י** שם מתרץ לפי המבואר ברא"ש הכא, דמתני' אתיא אפי' כרבנן [ועיי"ש מש"כ דאמאי אתיא גם לרבנן], ורישא דפורע את חובו אתיא דוקא לחנן, ולפ"ז כ' **הק"נ**, דכיון דבטור מבואר דשי' הרא"ש כר"ת, משום הכי הוצרך הרא"ש לבאר דמתני' אתיא כרבנן, דאי לאו הכי יק' ממתני' על שי' ר"ת, וכשה"ק תוס' לעיל.

בפי' הרא"ש ד"ה וזן – **ברשב"א** בע"ב מבואר, דמה דקתני אע"פ דחייב במזונותן, היינו בבנים קטנים, **והרא"ש** מק' על זה דהוי מתקנת אושא ולא הוי מדין המשנה, **ובשלמ"נ** כ', דעד גיל שש נראה דהוי מדינא דמתני' ולא רק מתקנת אושא, עיי"ש.

**לח' ב'**

ר"ן ד"ה שאם – כשי' הר"ן כן מבואר גם בעוד **ראשונים**, אמנם שי' **הרשב"א** דגם במזונות כדי חייה שרי, והטעם מבואר בדבריו, דבשעה ראשונה שזנה הרי אי"ז עכשיו שיעור כזה דאם לא תאכל תמות, וכן בכל שעה ושעה שזנה, וא"כ בכל פעם לא חשיב דהוא מקיימה, וכ' עוד דיש להתיר מפני שזה משיב אבידה, והיינו דכמו דמשיב אבידה שרי דלא הוי אלא כמבריח ארי הכא נמי הכא, אמנם במשיב אבידה מבואר דשרי משום דמצוה קעביד, וצ"ל דגם הכא מצוה קעביד וכש"כ **הנ"י**, דיש כאן צורך מצוה לזונה משום צער ב"ח, אמנם יל"ע דהרי במקום שנוטלים שכר מבואר דתפול הנאה להקדש, ובודאי אינו חייב לזון בהמת חבירו בחנם.

ב) ר"ן ד"ה ומדעתה – **הרשב"א** גם כ' כן לומר, דמדעתו של חתן אסור, דקא מהני לי' דעביד שליחותו, אך הק' על זה דהרי הכא לא בעי שליחות, והוי הכא כמו במקום מצוה, דהיכי דלא בעי שליחות שרי אף בשליחות וכשנ"ת לעיל ל"ו ב', **ובנ"י** מבואר כש"כ הר"ן, וכ' דאע"פ דהוי מצוה מ"מ אסור כמו בתרומה, והיינו דס"ל כהשי' דגם במקום דלא בעי שליחות אסור וכשנ"ת לעיל, **ובקר"א** כ' דזה גם שי' הר"ן הכא דאסר.

**במאירי** מבואר דגם רשאי ליתן לה נדוניא, דהוא נותן לבתו, והבת נותנת לבעלה.

ג) גמ' המדיר בנו לת"ת – **הרמב"ן והר"ן והרא"ש** בפסקים **והריטב"א ונ"י והראב"ד** מבארים, דהאב הדיר עצמו דלא יהנה מבנו, כדי שלא יתבטל מת"ת, ודברים אלו שרי משום דאין בהם ביטול תורה, [וברא"ש וברשב"א נראה דביטול מעט יש בזה], **והריטב"א** מוסיף בהיתר, משום דצריכות מלאכות אלו לאב ואין דרכו לעשותן בעצמו, ושי' **הרמב"ם** בפ"ו מנדרים הי"ז, דהאב הדיר בנו שלא יהנה ממנו, מפני שהבן בטל מת"ת, וביאר הטעם דאין כונתו אלא להנאה גדולה, ודברים אלו לגבי הבן אינם חשובים, **והרמב"ן** הק' על פי' זה, דבגמ' נראה דרק שרי בשימוש דברים אלו, ולא משמע שיתן כלום, אלא שימלא וידליק ויצלה לו דג שלו, ועוד הק' דמאי שנא הני, ואי משום דמחיותי' לא אדרי', הוה לי' לומר שיתן לו מזונות בצמצום, והיינו דהבין דלשי' הרמב"ם האב רשאי גם ליתן לו המים והדג והנר, הגם שהם של האב, אמנם **הכס"מ** כ' לומר, דגם לשי' הרמב"ם לא שרי אלא לעשות לו שימוש זה, ולא ליתן המים והדג, ומה שהק' הרמב"ן דמאי שנא הני, כ' הכס"מ דבדברים אלו איכא חיותא ואינם חשובים ואין בשימוש זה חסרון כיס, **ובטור** סרכ"ג כ' דמסקנת הרא"ש כהפי' הראשון, וכן **בשו"ע** שם ס"א כ' כהפי' הראשון, ומבואר **בנו"כ** דלפי' ראשון אמרינן, דבכהאי גונא דהרמב"ם דהאב הדיר בנו, אסור לגמרי דלגמרי הדירו, **ובב"ח** כ' דגם לשי' הרמב"ם, הא דשרי זהו רק במדירו משום דבטל מת"ת, אבל במדירו סתם אסור בכל.

ר"ן ד"ה ירושלמי – דין זה הובא **בטושו"ע** סרכ"ג ס"א, אמנם **ברמב"ם** לא הוזכר, וכ' **הכס"מ**, דכיון דלא הוזכר בבבלי, ס"ל להרמב"ם דחולק הבבלי על הירושלמי.

ד) גמ' מותר להשקותו – **בר"ן** מבואר דדוקא ההשקאה שריא מפני דרכי שלום שהיה דרכן בכך, **והריטב"א** כ' דדרכי שלום בעלמא, ונראה דהיו עושין כן מפני דרכי שלום, ומוסיף הריטב"א דאדעתא דהכי לא אדרי', **והרמב"ם** פ"ו מנדרים ה"י כ' דשרי מפני שאין בזה הנאה, **והראב"ד** הק' אמאי אין בזה הנאה, וכ' דאפשר דכונת הרמב"ם, דאין בזה הנאה של נתינה אלא ההשקאה עצמה, וזה שרי משום דהוי מצוה, **והכס"מ** כ' דאי"צ לומר דהוי מצוה, אלא מצ"ע לא חשיב הנאה, [ובחי' **ר"א מן ההר** כ' על אבל, דהוי להתנחם ולא הוי בזה הנאה], **והראב"ד** כ' דשרי מפני שיש בו חיי נפש, **והכס"מ** מק', דאיזה חיי נפש יש בכוס של מרחץ, **ובהג"ה בדרישה** סרכ"א כ' דיש בזה משום רפואה, וכן מבואר ברא"ש [ויל"ע אמאי באבל חשיב חיי נפש], אמנם **הרשב"א** מק' דהיכן מצינו היתר של חיי נפש, דהא לק' מ"ג א' מבואר דאסור ליתן לו מאכל אפילו אין לו מה יאכל, **ובלבוש** סרכ"א ס"ב כ' דשרי משום מצוה, בין באבל ובין במרחץ.

**וברא"ש** מבואר דגם שרי ליתן היין והמים משל המדיר, כיון דהנאה מועטת היא, ובבית האבל מרובים השותים ומגיע לאבל מעט, **ובנ"י** מוסיף עוד, דהוי באקראי ושרי דלא אדרי' אדעתי' דהכי, [ומ"מ כ', דהרבה הסכימו לשי' **הרא"ה** דרק השימוש שרי], והא דנקרא כוס של שלום כ' **הרא"ה**, דבאבל באים אנשי שלומו, ובמרחץ היו רגילין לשתות בחבורות אוהבין, **ובשו"ע** סרכ"א ס"א מבואר דשרי לשמשו, וכ' **הש"כ** דדוקא השימוש, אבל לא ליתן היין והמים משלו.

ה) ר"ן ד"ה את – **הב"ח** בסרכ"א כ', דמדברי שאר הפוסקים נראה דבכל ענין שרי, וכן דייק **הקר"א** ממש"כ **הרמב"ם ושו"ע** דזן עבדיו בהדי אשתו, ובאשתו גם כדי חייה שרי, וכ' **הב"ח** דמשום הכי שרי, דהעבדים יכולים לבקש מזונות או דהיו נזונים מהעדפת מע"י, **והקר"א** כ' דשרי משום דמצוה קעביד, וכש"כ הר"ן לגבי אשתו, **ובש"כ** סק"ח כ' על דברי השו"ע דשרי, משום דהויא הנאה דממילא, ויכולים להתפרנס ממע"י או לחזור על הפתחים, ולכאורה ב' הטעמים שמבואר בדבריהם, הם ב' הטעמים שנתבאר לעיל בזן אשתו, שי' הר"ן ושי' הרא"ש שם.

**לט' א'**

א) גמ' אי בשנכסי מבקר וכו' – **בחי' ר"א מן ההר** כ' דלשון זה לאו דוקא, דמודר הנאה היינו באומר הנייתי עליך, ועיין משנ"ת בזה לעיל ל"ג ב' אות ד'.

גמ' אפילו יושב נמי – **בר"ן ובריטב"א ובנ"י** מבואר דשרי משום דהמבקר עוסק במצוה דנפשי' ומודר ממילא מתהני, ועל דרך זה כ' **הרשב"א** לעיל ל"ד א' דההיתר משום מצוה, רק דהרשב"א לשיטתו מבאר דאין דעתו לאסור במקום מצוה, [**ובאו"ש** נדרים פ"ו ה"ז מעיר, דלכאורה זה שייך רק היכי דהמבקר אסר עצמו על החולה, אבל איפכא אין סברא לומר, דבמקום מצוה של המהנה דלא אסר עצמו], **והרא"ש** כ' דשרי משום דהנאת כבוד לא חשיב הנאה לאוסרה על החולה דמצוה קא עביד, ובחי' **ר"א מן ההר** כ', דהנאה זו הויא כהנאה של דיבור עמו דשריא, ואי נמי דהנאה מועטת כי האי לא אסיק אדעתי'.

גמ' אי בשנכסי חולה אסורין על המבקר וכו' – **בתו"ר** מק' דאמאי לא יהיה אסור משום דנהנה פרוטה דרב יוסף, דבזמן שמבקרו הרי הוא נפטר מליתן לעני פרוטה, וכמו דמבואר לעיל ל"ג ב' דאיכא מ"ד דמשום הכי אסור להחזיר לו אבידה, וכ' דדוקא התם דאיכא גוף האבידה, דהוא משתמש בה כשהוא מחזיר האבידה איכא איסור, אבל הכא דהוא רק עושה מעשה מצוה ע"י שמבקר המדיר, לא חשיב דנהנה מהמדיר, ועוד כ' די"ל דהכא לעולם לא יצטרך להתבטל מקיום המצוה, ואינו נפטר מפרוטה דר"י.

ב) גמ' מאי פסקא – **הריטב"א** מבאר דקו' הגמ', דמשכ"ל גם אופן דעל עמידה נוטלים שכר כגון שמרבה בעמידה, ועל ישיבה לא, ולפ"ז ביאור תי' הגמ', דאין ליטול שכר על עמידה אפילו אם מרבה בעמידה, גזירה אטו היכי דאינו מרבה, **והנ"י** מבאר קו' הגמ' דוכי א"א שיש מקום דנוטלין שכר גם על עמידה, ולפ"ז נראה דתי' הגמ' היינו זה גופא, דאסור ליטול שכר משום דהוי מצוה, וזה נראה גם שי' **הר"ן** דמבואר בדבריו דעל עמידה אסור ליטול מדינא, **וברא"ש** כ' בתי' הגמ' דאין נוטלין שכר על עמידה, משום דנראה כמבזה מצות ביקור חולים, ונראה מלשון זה דמעיקר הדין היה שרי, ובסו"ד כ' דעל הישיבה שרי דנוטל שכר טרחו וביטול מלאכתו, ומבואר דמיירי בכה"ג דיש ביטול מלאכה, ולפ"ז אתי שפיר דמעיקר הדין גם על עמידה שרי, וכעי"ז מבואר **בש"מ** בשם **הרא"מ** בע"ב. ונמצא דלהר"ן ונ"י בעמידה מעיקר הדין אסור, אבל להריטב"א והרא"ש משכ"ל עמידה דמעיקר הדין שרי, והנה **ברשב"א** מבואר מדבריו דיש היכי תמצי דשרי ליטול שכר גם על עמידה, ולהריטב"א והרא"ש י"ל דהיינו לפי האב"א, די"ל דבאמת לא אסרינן בעמידה, דהא הרשב"א פסק כאב"א.

ר"ן ד"ה ואב"א – **בריטב"א** נראה דהכא לא גזרינן, משום דבשהיה מועטת אכתי לא הוי סיבה ליטול על זה שכר, משא"כ לק' גם עמידה מועטת יותר מהצורך אסורה, **ובנ"י** מחלק בין עמידה של ביקור חולים דאין דרך לשהות יותר מהצורך, להתם דהוי עמידה בשדה, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דהכא כשישהה בעמידה יש לו צער לעמוד ולא חיישינן.

ג) **בנ"י** ובחי' **ר"א מן ההר** מבואר, דגם במקום שנוטלין שכר אם יתן שכר שרי, וכמו כן מבואר **ברשב"א** לעיל ל"ו ב' ובחי' **ר"א מן ההר** דאם יפול הנאה להקדש דשרי, והתורי"ד כ' דאסור גם בשכר דכיון דמשתכר לו נמצא דנהנה המודר מגופו וגרע מלוקח דשם כשנהנה לא הוי מדבר האסור אבל הכא נהנה מגופו ואינו זוכה בגוף עצמו [ובאבידה שאני שאינו משתכר לו]. **ובלבוש** כ' כהתורי"ד, אך ביאר הטעם דכיון דהמבקר יטול שכר, א"כ נמצא דאינו עושה בשביל מצוה, ומשו"ה אמרינן דמהנהו בזה, וסברא זו מבוארת **בפה"מ** להרמב"ם לעיל ל"ג א' במשנה, ולפ"ז באם תפול הנאה להקדש צריך להיות דשרי, דהמבקר עשה בשביל מצוה, **ובש"כ** סקי"ט כ' דפשוט דשרי היכי דנותן שכר.

ד) גמ' דלא אדרי' מן חיותי' – **ברא"ש** מבואר דדוקא זה שרי דנהנה מכל אחד המבקרו, אבל שאר חיי נפש כגון אכילה ושתיה אסור לקבל, **ובש"מ** בשם **רנב"י** מבואר דדוקא ביקור, דהוי במקום צער דחולי והנאה מרובה היא אצל החולים. ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דחשיב חיותי' משום דמאריך חייו, **ובר"ן** לק' מ"א ב' מבואר דמהאי טעמא אפשר דיש להתיר לרפאותו בסם של הרופא, אמנם **המחנ"א** דיני נדרים סכ"ג כ' לומר, דכל מה דאמרינן דמחיותי' לא אדרי', זה דוקא היכי דאוסר את האחר מלהנות ממנו, ובזה אמרינן דכיון דהכא הוי חיותי' דידי' אין דעתו לאסור חבירו, אבל היכי דהוא אוסר עצמו מלהנות מחבירו בזה בודאי הוי הכל בכלל נדרו, ולפ"ז לא שייך כלל לומר דיהיה שרי לקבל אכילה ושתיה, [והק' שם על הר"ן אמאי אסור באין לו מה יאכל, אמנם בדברי הרנב"י נתישב זה, ועיין לק' מ"א ב' משנ"ת דברי הרשב"א בזה].

ר"ן ד"ה עולא – מש"כ להביא ראיה מבסמוך, בחי' **הרשב"א** דחה די"ל דהכי הוא אורחא, דיפרש דאינו אוסר במקום חיותו ולא יפרש במקום חיות בנו, אמנם כ' דאם מפרש, א"כ בודאי גם בישיבה שרי, דאינו מוציא לחצאין, **ובב"י** כ' לומר בשי' **הרמב"ם** דס"ל דעולא מוקי במפרש, ומשו"ה לא הביא זה בהלכה דזה פשוט.

**לט' ב'**

ה) ר"ן ד"ה [בע"א] ולענין – במש"כ דהלכה כשמואל וגם יושב שרי, כ"כ גם **הרשב"א**, אמנם **בטושו"ע** סרכ"א ס"ד מבואר דרק עומד שרי כעולא, **והגרע"א** שם ציין לדברי הר"ן.

בא"ד – במש"כ דהלכה כאב"א דלעולם אסור בישיבה, כ"כ גם **הרמב"ן והרשב"א**, אמנם **ברמב"ם** פ"ו מנדרים ה"ח **ובטושו"ע** שם מבואר, דרק היכי דנוטלים שכר אסור וכמו דאמר שמואל, ובהג' **הגר"א והגרע"א** ציינו דהר"ן כ' דהלכה כאב"א.

**הרי"ף והרא"ש** ועוד **ראשונים** מביאים התוספתא דשרי להעיד לו, וכן מבואר **בטושו"ע** שם, **ובריטב"א** מבואר הטעם דמצוה קעביד, **והלבוש** כ' דשרי משום דאין נדרים חלין לבטל לאו מן התורה, ויש לאו לכבוש עדותו, אמנם **הש"כ** בסק"ל הק' על זה דהא נדרים חלים על דבר מצוה, ועוד כ' דהכא יחול על איסורים ג"כ כיון דהוי בכולל, וכן מבואר **ברשב"א** לעיל ל"ד א', דמשום טעמים אלו הדין דאפשר לאסור לבקר חולה, הגם דהוי מצוה, והנה **במחנ"א** ס"א **ובאבני מילואים** סע"ב סק"ב כ' לומר, דהיכי דמדיר גופו לא חל על מצוה, כיון דגופו משועבד למצוה, ובכה"ג נדר הוי כשבועה, ולפ"ז אתי שפיר דברי הלבוש דכ' דהכא דלא יחול לבטל לאו, וכבר עמד בזה בחי' **הגרש"ש** בס"י, דברשב"א שהובא מוכח דלא כהמחנ"א והאב"מ, והש"כ כ' דנראה דגם שרי מתחילה לראות להעיד לו, הגם דבזה ליכא איסור אם לא יראה ולא יעיד, ועל כרחך דשרי דלא חשיב הנאה, [ולא כ' משום מצוה] ויל"ע אם נימא דלראות להעיד חשיב עכ"פ מצוה או לא, ואי נימא דלא, א"כ לפמש"כ הריטב"א דשרי משום מצוה, יהיה אסור לראות להעיד.

ו) גמ' גיהנם דכתיב וכו' – **הר"ן** וכן **הש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דמה דאמר דנבראו היינו דעלו במחשבה, **והמהרש"א** הק', דא"כ מה מק' הגמ' בפסחים נ"ד א' דאיך אמרינן דנברא בע"ש, הא שפיר י"ל דבמחשבה עלו קודם בריאה, ומ"מ לא נברא עד ע"ש, **ובמפרש** מבואר דקודם לעולם, היינו ביום שני, ומבאר **המהרש"א** דלפ"ז צ"ל דהיינו קודם גמר בריאת העולם, דביום ג' נשלם בריאת הארץ, והביא דכן מבואר בפסחים נ"ד א', דאור דגיהנם נברא ביום שני, אמנם **במלא הרועים** מק', דבגמ' שם מסיק דחללה נברא קודם בריאת העולם לגמרי, והאור דידה ביום שני, ולפי דברי המפרש היה צריך לומר דהכל נברא ביום שני, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דמאתמול דרשינן ב' דרשות, האחד מלת אתמול, דהיינו ביום שני וכמו שכ' המפרש, וזה קאי על האור דידה, והב' מהאות מם דמאתמול, דקודם בריאת העולם לגמרי, וזה קאי על חללה.

ר"ן ד"ה אם – **בתורי"ד** כ' בשם **ר"ת** דקאי על סיחון ועוג, **ובש"מ** בשם **רא"ם** דחה זה, עיי"ש.

גמ' ובכל יום ויום – **רש"י** בסנהדרין ק"י א' כ' בזה ב' טעמים, האחד שכך גזר עליהם המקום, והב' דכיון דהקפיד המקום על שלא מחו לכבודו, משום הכי אינם רוצים לצאת בכל יום משום כבוד המקום, וכ"כ **המפרש** כאן.

גמ' אפילו גדול אצל קטן – **בש"מ** בשם **רא"מ** כ', דהא דלא אמרינן דיהיה פטור משום זקן ואינו לפי כבודו, הוא משום מצינו דגם הקב"ה בא לבקר החולה, ומצות ביקור חולים גם ילפינן מאחרי השם תלכו דתנהג במדותיו של הקב"ה, **ובשלמ"נ** כ' לומר, דרק בהשבת אבידה דהוי מצוה של ממון אמרינן לפטור זה, אבל ביקור חולים נוגע לחיי נפש.

גמ' ובבן גילו – **הרמב"ם** בפי"ד מאבל ה"ד כ', דכל המבקר את החולה כאילו נטל חלק מחליו והקל עליו, ולא הזכיר דוקא בבן גילו, ועיין במו"צ שם שכ' דכן נראה במדרש דהוי בכל אדם, **ובטושו"ע** סשל"ה ס"ב כ', דאפילו בן גילו שנוטל א' משישים מחליו צריך לבקרו, וכ' **הדרישה** דנראה מזה, דבאינו בן גילו אינו נוטל כלום, [ומלשון **הטור** מבואר דנוטל לעצמו, ומשום הכי יש רבותא דאעפ"כ מבקרו, וכן מבואר בגמ' בב"מ ל' ב', אמנם מלשון הרמב"ם דכאילו נוטל, דייקו דלמבקר לא בא מהחולי כלום, והרמב"ם לא הזכיר בן גילו וכשנ"ת].

בגמ' שם – **בחת"ס** מבואר דאם יכנסו בבת אחת שישים אנשים שהם בני גילו, דיתרפא לגמרי.

**מ' א'**

ז) גמ' לא איכא דקא אתי – **בשלמ"נ** כ' לבאר, דהיה חולה באחד מהדברים שמבואר לק' מ"א א' דאין לבקר החולה, ומשום הכי לא בקרו אותו, וכך היה בתלמיד דר"ע, ובא ר"ע וחידש דביקור חולים אינו רק לדבר עמו, אלא גם לפקח על צרכיו, וזה צריך בכל חולה, וכן מבואר בשו"ע סשל"ה ס"ח, דמ"מ נכנסים בבית החיצון ודורשין בו אם צריך לכבד ולרבץ.

גמ' אלא מה שכרו בעוה"ז – מש"כ דישמרהו מיצה"ר, כ' **המהרש"א** כיון דגרם לו להתרפאות ונמחלו עונותיו כמבואר לק', משום הכי מקבל שכר זה, **והקר"א** כ' משום דגרם לחולה לפשפש במעשיו, ומש"כ דיחייהו מיסורין מבואר בדבריהם, כיון דגם הוא גרם זה לחולה, ומש"כ דהכל מתכבדין בו, כ' מהרש"א כיון דכיבד וריבץ לפניו, והקר"א כ' דבא גדול אצל קטן ולא חש לכבודו.

א) גמ' ופליגא דשמואל – **התוס'** בבכורות כ', דהגם דטעמי' דשמואל, דאף בזמן הגשמים, מ"מ אין לך טפח יורד מלמעלה שאין תהום עולה לקראתו טפחיים וכש"כ בר"ן, מ"מ פעמים שגם מתברך בלא ירידת גשמים, ומשום הכי סותר לרב דאין זה עדות דירדו גשמים במערבא, **וברמב"ן** בשבת כ' עוד, דאין זה סהדא רבה, ונראה דמבאר דרב אמר דהוי עדות על רבוי גשמים במערבא, ולשמואל אינו כן דהעיקר מתברך מכיפי', **ובר"ן** וביותר **בריטב"א ובנ"י** נראה, דכל עיקר דברי רב הוא לומר דאין לטבול בפרת משום האי טעמא, וא"כ לא שייך כלל לומר דמודה לשמואל.

ברא"ש ד"ה אין – בדברי **הרא"ש** מבואר, דהא דלא אמרינן קמא בטיל, הוא משום דיש כאן ב' דברים, האחד דדרכו ליגדל והשני דגדל בלא הפסק, ונראה דהכל ענינו אחד, **והרשב"א** בשבת כ' בשם **ר"ת** רק להא דהוי בלא הפסק, **והריטב"א** כ', דכיון דסופו לירד הוי כמו דירד בבת אחת, **ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דכל דבר דבא מאיליו לא אמרינן קמא קמא בטיל, וזה נראה כמו הדבר הראשון שכ' הרא"ש דדרכו ליגדל, ובתוס' בבכורות ובשבת וכן **הריטב"א** כתבו, דכל שעכשיו בטל בשישים אמרינן בי' דחוזר וניעור, **והתוס'** בבכורות כתבו עוד בשם **ר"ת** דרק מדרבנן אסור לטבול, ומשום מראית העין, **ובנ"י** מבואר, דלשי' הראב"ד דרק במקום שמתרחב מחמת הנוטפין הוא דפסול אתי שפיר, דבאמת אמרינן קמא קמא בטיל, ורק דבמקום הרחבתו נראה דהוי רק מי גשמים, ומשום הכי פסול.

**מ' ב'**

ב) ר"ן ד"ה אלא – **ברמב"ן** כאן מבואר, די"ל דיש נהרות דאפילו בתשרי יש לחוש שרבו נוטפין, דכל מקום לפי ענינו, ובשבת כ' בתחילת דבריו, דשמא יש להקל בשאר נהרות דרואים שנוסף בהם רק מעט, ורק פרת יש לחוש בו, דהיה מתוסף הרבה.

בא"ד – מה דהביא מתני' דמים המכזבין, הנה כ"כ **הרמב"ן**, **והריטב"א** כ' דאינו שייך להכא, דשם מיירי לגבי מה דבעי מים חיים, דכל נהר שפוסק אחת לשבוע אינו חשוב מים חיים, וכן מבואר **ברמב"ם ובר"ש וברא"ש** שם.

**במרדכי** בהל' מקואות ובשבועות סתשמ"ה נראה דגם לשי' ר"ת, מ"מ בנהרות המכזבין חוששין דרבו מי גשמים, והובא בב"י, ומבואר **במרדכי**, דרואים אם היה נהר כזה מכזב בא"י דאין יורד שם כ"כ גשמים, חוששין, **והב"י** הק' דצריך להיות לפי מקומו, **ובב"ח** מבאר דכיון דבא"י היה מכזב, שפיר יש לחוש דהכא דוקא משום רוב הגשמים לא נתיבש, **והרמ"א** כ', דנהר שפוסק כשאין גשמים יורדים, יש לחוש גם לשי' ר"ת, **והגר"א** ציין על זה דברי הר"ן, **והחזו"א** כ', די"ל דבכהאי גונא דמיירי הר"ן דפוסק רק פעם בכמה שנים לא ניחוש, ואין ראיה מדברי הרמ"א, וכ' שם לדון להקל בזה, דלשי' הרמב"ם והר"ש והרא"ש אין המשנה שייכת כאן, אך כ' בסו"ד דיש להחמיר בדאורייתא.

בא"ד – **הריטב"א והנ"י** כ' לבאר, דשמואל מחמיר יותר מרב, דלשמואל אפילו אם לא רואים רבוי בנהר, מ"מ חיישינן דבלא גשמים היה הנהר מתמעט, ועתה יש בו רוב מי גשמים, ורק בתשרי דאין מצוי שיתרבה ע"י מי גשמים שרי לטבול, ומ"מ להלכה מודו דכל דלא חזינן רבוי מים, דלא חיישינן לרוב מי גשמים, דרק שמואל ס"ל הכי.

ג) ר"ן ד"ה אבוה – **רש"י** בבכורות כ' פי' אחד, דבימות הגשמים התיר להם לטבול בנהר, דרק בניסן דכבר ירדו גשמים מרובים חשש לרבו הנוטפים, וחולק על שמואל דחייש בכל השנה, **והרמב"ם** בפ"ט הי"ג מבאר, דמפצי בתשרי כדי דיעמדו המים ולא יהיו זוחלין, ומבואר **בכס"מ** דס"ל דגם בתשרי חייש, ודלא כהראשונים שביארו דבתשרי לא חייש, **והריטב"א** בשבת **והנ"י** כ', דאבוה דשמואל חייש דוקא בניסן, ולא בשאר ימות החמה, ולפי שיטתם דשמואל דחייש הוא אפילו אם לא חזינן רבוי, ועל זה חולק אבוה דשמואל, וס"ל כרב דכל שהולך כדרכו לא חיישינן, ורק בימות הגשמים ובניסן חייש משום גשמים והפשרת שלגים.

ד) ר"ן ד"ה ולענין – מש"כ **הר"ן** דכל הנהרות מכיפי' דפרת הם מתברכים, הנה **בתוס'** בבכורות כתבו עוד, דגם כל הנהרות מתברכי מכיפייהו, והא דנקטינן בבכורות פרת משום דהוא חשוב, **והרמב"ן** בשבת כ' דנקט פרת, משום דהוא רבה הרבה יותר משאר נהרות, אבל גם שאר נהרות מכיפייהו מתברכי.

**בפרישה** סר"א סק"ז בהגהה מבואר, דגם בזמן הפשרת שלגים אמרינן דהאויר והעולם מלוחלחין, וגם התהום מתלחלח ונובע יותר, ומשום הכי שרי, ועיין **בקר"א** מש"כ.

**ברמב"ן** מבואר, דגם לשמואל דמתיר, מ"מ ביום הגשמים ממש מודה דיש לחוש לרבו הנוטפים, וכן מביא **הב"י** בשם **רי"ו**, **ובריטב"א**  מבואר יותר, דרק לא תולים דגשמים בא"י גרמו לפרת להתרבות, אבל אם ירדו גשמים סמוך למקום שנתרבה, חיישינן דהוי מחמת הגשמים, אמנם כבר כ' **הרשב"א** ועוד ראשונים, **דבר"ת** שהתיר, מבואר דגם ביום גשמים עצמו שרי.

**ברמב"ן** מבואר כש"כ הר"ן, דלמעשה לא סמך שמואל על הא דאמר דמכיפי' מתברך, אמנם **ברא"ש** הל' מקואות ס"י כ' בשם **רבינו מאיר**, דשמואל דאסר הוא משום גזירה שיבואו לטבול בחרדלית, דשם לא הוי נהר ולא שייך לומר דמכיפי' מתברך, ולא ידעו דנהר שאני, אמנם רב על כרחך דחולק על עיקר דברי שמואל, דהא אמר דסהדא רבה פרת, ונראה מדבריו דגם אבוה דשמואל ס"ל כרב, **והגרע"א** מק' דמנ"ל הא, די"ל דאבוה דשמואל ס"ל כשמואל דרק משום גזירה אסור, **ובב"י** סר"א מביא **מהמרדכי** דכ' כרבינו מאיר, ובאות ג' מבואר **בב"י**, דשי' המרדכי דכל עיקר פסול זוחלין הוי מדרבנן, וכבר העיר בזה **הב"ח**, דהמרדכי לא מיירי אלא בנהר, דהא דפוסלין הוא רק משום גזירת חרדלית וכשנ"ת.

**השו"ע** סר"א ס"ב כ' דיש לחוש לרבו הנוטפים, וכ' **הרמ"א** דכן ראוי להחמיר ולהורות, וכ' דנהגו להקל כר"ת במקום שאין מקוה ואין למחות בידם, ומבואר **בש"כ** סקט"ו, דבמקום שיש מקוה אין לטבול בנהר, [וזה על פי המבואר בב"י בשם מהרי"ק].

ה) בר"ן ד"ה מיהו – שי' **הר"ן והריטב"א** דאין חילוק בין דין זוחלין לדין כ"ש, דהיכי דאינו מטהר בזוחלין גם בעי מ' סאה, והיכא דסגי בכ"ש גם מטהר בזוחלין, אמנם **ברמב"ם** בפה"מ **ובר"ש וברא"ש** מבואר, דיש חילוק בין דין זוחלין לדין כ"ש, ומה דמבואר במתני' דשוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכ"ש, היינו במקום אחד, [ורק דחלוקים באיזה אופן מיירי מתני' וכמשי"ת בע"ה], ובביאור החילוק מבואר בחי' **רח"ה** פ"ט ממקואות ה"ו ב' אופנים, האחד דהכשר דזוחלין נאמר על מי מעיין, ומשום הכי כל שרבו נוטפים, בטלים המי מעין ברוב נוטפים ובעי אשבורן, אבל הכשר דכ"ש נאמר על עצם המעין, וכל שמחובר למעין, תורת מעין בו ובזה לא שייך לומר דיבטל ברוב נוטפין, דאכתי מחובר למעין ויש בו הכשר דכ"ש, והשני דהדין דבעי מ' סאה הוי דין בשעור המקוה, ופחות ממ' סאה אין כאן פסול בעצם המים, אלא רק חסרון שעור, ומשום הכי כל היכי דיש מעט מי מעין דבהן הדין דסגי בכ"ש, שוב מצטרפים המים הנוטפין להכשרו, דכיון דבאותו כ"ש יש בו הכשר טבילה ושעור שלם, שוב אין חסרון שעור בשאר המים דהם מצטרפים לאותו כ"ש, וממילא דגם לא שייך בזה ביטול ברוב, משא"כ לענין זוחלין הוי פסול בעצם המים, ובזה איכא לדין רוב כמו בכל התורה, **ובשע"י** שער ג' פכ"ו ד"ה ונלענ"ד כ' לבאר בשי' הר"ש, דהכשר דזוחלין במעין הוא רק במקום זחילתם הטבעיי, ואם ימשכו להלן ממקום זחילתם, גם הם לא יטהרו בזוחלין, ומשום הכי לא שייך לומר דמכח השקה יוכשרו המי גשמים לטהר בזוחלין, דמ"מ אין לומר בהו דהוי מקום זחילת המעין, [ורק במיעוט מהני דהוא נחשב ממש לחלק מהמרובים], אבל לגבי כ"ש הרי זה דין במים בעצמם, ומדין השקה חל דין זה גם במי גשמים.

והנה בבי' **הגר"א** סר"א סק"ו כ' על פי דברי הריב"ש, דהדין זוחלין והדין דכ"ש תלוי זה בזה, דפסול דזוחלין הוא משום דלא חשיבי חיבור, וא"כ כל היכי דסגי בכ"ש גם לא בעי חיבור, ומשום הכי מטהרים גם בזוחלין, ולפי דבריו לכאורה בהכרח צ"ל כשי' הר"ן הכא, דאין חילוק בין זוחלין לכ"ש, אמנם **באמ"מ** ס"א סק"ד **ובחזו"א** כ' דגם י"ל לפי דבריו, דהא דבעי אשבורן הוא משום דבזוחלין אין הנוטפים חשיבי מחוברים למי המעין, ואינם נכשרים עמו, משא"כ באשבורן הוי חיבור, ומשום הכי מטהרים בכ"ש דדינם כדין מי המעין, [אמנם באמ"מ בסק"ח חזר בו עיי"ש], ובחזו"א כ' דמ"מ לשי' הר"ש אי אפשר לבאר כן, עיי"ש.

**מא' א'**

ו) **הר"ן** מביא למתני' דמקואות פ"ה מ"ג גבי מעיין דמושך כנדל וכו', והביא שי' **הראב"ד** דבמקום שהיה הנהר מושך מתחילה, גם אם רבו שם נוטפים על הזוחלין כשר, ורק במקום שלא היה מהלך מתחילה פסול, ובזה מיירי הכא בגמ' דמבואר דפסול, ועוד הביא שי' **הרמב"ם** וכך היא שי' **הרא"ש** בפירושו במשנה שם, דהיכי דריבה במקום גומת המעין, כשר גם אם רבו הנוטפים, ורק אם רבו במשך הנהר פסול, ומבואר **בר"ן** ועוד **ראשונים** דגם לפ"ז, מ"מ דוקא במקום שהיה מהלך מתחילה כשר, וזהו סיפא דמתני' דאם היה עומד ורבה עליו והמשיכו דאינו מטהר בזוחלין, ובלשון **הרמב"ם** בפה"מ ובהלכות וביותר בלשון **הרא"ש** שם נראה, דדוקא במקום חדש לגמרי פסול, אבל אם רק נתרחב המקום שהיה מהלך מתחילה כשר, **ובכס"מ** וכן **בב"י** כ' לומר בשי' הרמב"ם, דלא בעי דוקא שירבה במקום הגומא, ורק בא לאפוקי היכא דהיו מי גשמים ורק נגעו במי המעין, דזה אינו מכשירם לטהר בזוחלין, אמנם כבר עמד על דבריו **החזו"א**, דברמב"ם בהי"ג נראה, דהיכי דנתרבה במשך הנהר דפסול, וזהו דינא דגמ' דידן, **והריטב"א** כ' בשם **ר' פנחס**, דמתני' דהתם לא מיירי שרבה מי גשמים יותר ממי המעין, דבזה פסול בכל מקום, ומיירי רק שהוסיף מי גשמים, [**והרמב"ן** בשבת דחה פי' זה], **והר"ש** במשנה שם מבאר, דמתני' לא מיירי כלל דרבה מים, אלא דרבה והרחיב מקום המעיין, דבזה הדין דהיכי שהיה מהלך מתחילה נשאר על דינו, והיכי דהרחיב פסול בזוחלין.

בביאור שי' **הראב"ד** דבמקום שלא היה מהלך מתחילה פסול אם רבו הנוטפים, כ' **הריטב"א** דשם המקום מוכיח שאין מימי הנהר כלל אלא מי נוטפין, **ובשע"י** שם ד"ה אמנם נקט, דכונתו דהוי רק מדרבנן מפני מראית העין, ובאמת דכך הוא הלשון **בריטב"א** בשבת דהוי מפני מראית העין.

ז) ר"ן ד"ה אבל – במש"כ ועוד דמשמע דאגומא דמתני' איירי, דנראה מבואר דמתני' ודאי איירי בריבה במקום המעיין, מבואר בדברי **החזו"א**, דמתני' מיירי שהמים עומדים ולא זוחלין, ומשום הכי בזה ודאי מיירי בריבה במקום הגומא.

**הריטב"א** כ', דלשי' **ר' פנחס** דמתני' מיירי דלא רבו מי גשמים על מי המעין, צ"ל דבמקום שלא היה נמשך מתחילה, גם בלא רבו מי גשמים פסול, דזהו סיפא דמתני', וכ' דהטעם מפני מראית העין, **ובב"י** הביא דכ"כ **המהרי"ק** בשרש קט"ו, וכ' דאף **דברי"ו** מבואר כמהרי"ק, מ"מ שי' שאר הראשונים דכשר, ולהלכה יש להכשיר, והנה **הר"ן** הוכיח דכשר מעדות דראב"צ דזוחלין שרבו כשר, ועל כרחך לא אצטריך אלא לכהאי גונא, אמנם **הר"ש** **ובמרדכי** שבועות סתשמ"ה כ', דראב"צ קמ"ל דאפילו היכי דאין במי מעין שעור הכשר טבילה, מ"מ כשר דמצטרפין הנוטפים להכשר, [**והרמב"ם והרא"ש** כ', דקמ"ל דחשיב מים חיים למצורע וזב], **ובב"י** כ' דמדלא ביארו כהר"ן, דקמ"ל דכשר גם במקום שלא נמשך מתחילה, מוכח דס"ל דכהאי גונא ודאי כשר כיון דמתבטלים הנוטפין בזוחלין, וכבר עמדו על דבריו **בש"כ** סקי"א **והגרע"א**, דאדרבה לא פירשו כהר"ן, משום דס"ל דלא כהר"ן וס"ל דפסול.

ח) **הריטב"א** כ', דלשי' הראב"ד ודעימי' דבמקום שהיה מהלך כשר גם ברבו נוטפים, זהו כמו דמצינו בשאובין, דכל שיש מ' סאה כשרים, אפילו ריבה שאובין כל היום כשר, ולשי' ר' פנחס דפסול, כ' דחלוק משאובין, דשאובין רק מדרבנן פסול וכ"כ **הב"ח**, ועיין **בשע"י** שם שהאריך בזה, **ובתה"ד** סרנ"ד [הובא בב"ח] כ', דשאובין שאני דשם כשר ע"י זריעה, דנחשב מיד כמחובר ובטל מתורת שאובין, אבל גבי פסול זוחלין לא שייך האי טעמא, **ובט"ז** סק"ג כ' לומר דפסול רק משום גזירה, דיבוא לטבול במקום שיורדים המי גשמים לנהר, ושם הוי מקום מדרון והוי קטפרס ולא חשיב חיבור, **ובשע"י** שם ביאר לפי דברי הר"ש שהובא לעיל מ' ב', דהכשר דזוחלין הוא דוקא משום דכך הוא הילוכו הטבעיי של המעיין, דלזה לא שייך להכשיר נוטפין ע"י השקה.

**הרמב"ן והרשב"א** בשבת כ' בתחילה, דגם בלא רבו נוטפים אלא הם מחצה על מחצה פסול, ולא דק משום דבלאו הכי אי אפשר לצמצם, ואח"כ כ' דאם מי גשמים נמשכו למעין כשר במחצה על מחצה, ורק בנמשכו מי מעין למי גשמים פסול, **והב"י** הביא בשם **הראב"ד** דרק לענין זב ומצורע דבעי מים חיים פסול במחצה על מחצה, אבל בזוחלין מחצה על מחצה כשר, **ובשע"י** שם ד"ה ובזה כ', דגם אם לא מתבטלים המי גשמים יש להכשיר, דעכ"פ אינם חוצצים ונמצא טובל במי המעין, **ובש"כ** סק"י כ' דצ"ע לדינא.

**מא' ב'**

א) גמ' רפואת ממון בהמתו – בפי' **הרא"ש ובתוס'** מבואר דאסור, משום דליכא מצוה לרפאות בהמת חבירו, **והרשב"א** מק' דאין לך השבת אבידה יותר מזה דמציל בהמת חבירו, ובחי' **ר"א** **מן ההר** כ' דליכא מצוה כיון דאין זה ודאי דתתרפא, דפעמים אדרבה מתה הבהמה ע"י מעשה הרפוי, משא"כ גבי אדם גם בספק נפשות איכא מצוה, דדרשינן בסנהדרין ע"ג א' והשבותו לו לרבות אבידת גופו, ולא נתבאר כ"כ אמאי באדם הוי גם בספק יותר מממון חבירו, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן** וכן **הרא"ש** בפסקים ביארו דליכא מצוה, כיון דאפשר ע"י אחר, משא"כ גבי אדם לא מן הכל זוכה להתרפאות, ובכהאי גונא דלא יהיה רופא אחר, אה"נ דגם בבהמתו שרי, והביאו כן **מירושלמי**, **ובטושו"ע** סרכ"א ס"ד מבואר כן להלכה.

**הגרע"א** בגה"ש מק', בהא דמבואר בראשונים דאם הוי מצוה, שרי לרפאות בהמת חבירו כמו דמחזיר אבידתו, דהא שם מבואר בגמ' דשרי משום דמדעם דנפשי' מהדר לי', והוא רק מונע דאחרים לא יקחו לעצמם, אבל הכא הרי משביח נכסיו ברפוי הבהמה, אמנם **ברמב"ן וברשב"א** מבואר, דגם גבי רפואת בהמתו חשוב דמדעם דנפשי' מהדר לי', ועיין **בחזו"א** מש"כ בזה, **והגרע"א** כ' בתוך דבריו דמפטם בהמתו אסור, ורפוי עדיף ממפטם בהמתו, **ובחזו"א** העיר דהתם הוי ממזון של המדיר משא"כ הכא.

ב) ר"ן ד"ה אבל – במש"כ בסוף דבריו דמחיותי' לא אדרי', הנה **הרשב"א** כ' כן בלשון אפשר, ויש לבאר דמספקא לי' בזה כשנ"ת לעיל ל"ט א' דברי **המחנ"א**, דכ' לומר דרק היכי דהחולה אסר למבקר דלא יהנה ממנו, בזה אמרינן דהיכי דמשום זה יפסיד החולה מידי דחיותי' לא אדרי', אבל היכי דהחולה אסר עצמו שלא יהנה, בזה כונתו דאפילו מידי דחיותו לא יהנה, ומשום הכי כ' לומר דלא כהר"ן הכא, **והמחנ"א** הק' על הר"ן, דאמאי אין לו מה יאכל אסור לו ליקח מזון, הא מידי דחיותו לא אדרי', **וברשב"א** כאן מבואר דאה"נ דיהיה שרי, גם באין לו מה יאכל ליקח מזון, והא דמבואר במתני' דאסור, איירי בהדירו חבירו שלא יהנה ממנו, ועיין לעיל ל"ט א' משנ"ת דברי הראשונים בסברא זו דמחיותי' לא אדרי'.

**בר"ן** מבואר דאסור דיהיה הסם משל מדיר, וכן מבואר **בנ"י**, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דשרי, ולשיטתו דמצוה שרי משום דאדעתי' דהכי לא אדרי', והא דאסור באין לו מה יאכל, זה משום דנמשך הנאתו אחר שנגמר המצוה, ולפ"ז כ' דהכא שרי להניח עליו סם משל מדיר, כיון דהוי ההנאה בשעת קיום המצוה, אבל ליתן סם שימשח החולה בעצמו אסור, דההנאה הויא אחר קיום המצוה.

ג) **הרמב"ן** מביא **ירושלמי** דרב יוסי ורב יודן, חד אמר דכאן במדירו מגופו וכאן במדירו מנכסיו, וחד אמר כאן בשיש לו מי שירפה וכאן בשאין לו מי שירפה, וכ' הרמב"ן דמסתברא, דלפי גמ' דידן דלא שנא מדירו מנכסיו ולא שנא מגופו הוי חד דינא, ומבואר **בריטב"א** דהיינו דבתרוייהו אסור לרפאות בהמתו, וכ"כ **הרא"ש** דגמ' דידן לא מפליג בין מדירו מנכסיו למדירו מגופו, והנה בפי' הירושלמי דמחלק בין מדירו מגופו למדירו מנכסיו, כ' **ר"א מן ההר** דהיכי דמדירו מנכסיו שרי לו לרפאות בהמתו, דבזה אינו נהנה מנכסיו אלא מגופו של המדיר, וזה לא אסר, אבל מדירו מגופו אסור לו לרפאות דהרי נהנה מגופו, וכ"כ **האו"ש** בפ"ו מנדרים ה"ז, ולפ"ז מבואר דלא **כהחזו"א** שהובא לעיל ל"ג ב', שכ' לומר דכל מדיר מנכסים בכלל זה גם איכא לגופו, אמנם בחי' **ר"א מן ההר** כ', דנראה דהרמב"ן מבאר הירושלמי בענין אחר, ונראה דהיינו ממש"כ דלפי גמ' דידן אין חילוק בין מדיר מנכסיו למדיר מגופו, ולפמש"כ ר"א מן ההר, גם לפי גמ' דידן, לכאורה צריך להיות חילוק בין מדיר מגופו למדיר מנכסיו, דמדיר מנכסיו יהיה שרי לרפאות אפילו אם יש רופא אחר, דמ"מ אינו נהנה מנכסיו, ולפי דברי החזו"א יש לבאר כונת הרמב"ן והרא"ש, דלפי גמ' דידן גם מדירו מנכסיו אסור, משום דבכלל נכסיו גם איכא לגופו של המדיר, וכשנ"ת לעיל ל"ג ב', וכן מבואר **במאירי** בסוף העמוד דגם היכי דאוסר נכסיו בכלל זה גם גופו.

ד) גמ' אבל אומר לו וכו' – **בתוס'** ובחי' **ר"א מן ההר** מבואר דשרי, משום דאין איסור להנאותו מדיבור, וכ"כ בגמ' לעיל ל"ח ב', דמהאי טעמא שרי להשיא עצה לבתו גדולה שתנשא למודר, [ובחי' **ר"א מן ההר** כ' עוד טעם, דיכל לשאול אחרים מה יפה לה], **ובר"ן** כ' דכיון דהוא אינו נותן הסם, נמצא דההנאה ממילא אתיא, ולא הוא עצמו חשוב מהנה, דהדיבור לבד אינו מהנהו כלום, אלא רק דע"י זה יודע איזה סם להניח, והנה **ברא"ש** בפסקים כ', דגמ' דילן גם ס"ל דהא דאסור, הוא משום דאפשר ע"י אחר, דאמרינן דאבל אומר לו סם פלוני יפה לה, ואפשר דבעלים עבדי לה, ולכאורה נראה דמבאר דמהאי טעמא שרי לומר, דזה אי אפשר ע"י אחר, אבל לרפאות, זה יכול הבעלים עצמו כשיאמר לו.

**הב"י** מביא דברי הר"ן דהוי הנאה דממילא, וכ' דמשמע דאם נוטלים שכר לומר איזה סם יפה, אסור לומר, **והרש"ש** לעיל ל"ה ב' כ' די"ל דגם בכהאי גונא שרי, כיון שאין מגיע ליד המודר כלום, וכ' דאפשר דהאמירה אליו ג"כ חשובה כמו דמגיע לידו מאומה.

**בגליון מהרש"א** סרכ"א ס"ג מעיר, דלפי דברי הראשונים דאסור לרפאות משום דאפשר ע"י אחר, בכהאי גונא באבידה דיהיה אחר דיכול להחזיר, יהיה אסור למדיר להחזיר, וכ' לחלק דברפואה דהבעלים כאן, כל דיכול להביא רופא אחר אין עליו המצוה לרפאות, אבל באבידה כיון דהבעלים אינם כאן, ממילא המצוה על כל אחד ואחד, וגם ביש אחר שרי, וכ"כ **החזו"א.**

ה) מתני' ורוחץ עמו וכו' – **בר"ן** ועוד **ראשונים** מבואר, דבגדולה או בימות החמה ליכא הנאה, אמנם **בתורי"ד** כ', דגם באמבטי גדולה יש הנאה כל דהוא, וכן במטה גם בימות החמה יש הנאה כל דהוא, ושרי משום דאי"ז חשוב הנאה, וכ' דטעמי' דר"מ, משום דאסר גם הנאה כל דהוא, ובשאר **ראשונים** מבואר משום גזירה, וכ' **התורי"ד** עוד, דגבי מטה יש ג' שיטות, דלת"ק דמתני' אפילו קטנה בימות הגשמים שרי, דחשיב רק הנאה כל דהוא, ובשאר **ראשונים** מבואר, דר"י מפרש לדברי ת"ק.

**הגרע"א והקר"א** מק', דאמאי לא קיי"ל כר"מ, הא הלכה כר"מ בגזרותיו, וכ' **הקר"א** לומר, דרבא דשרי למודר לטבול במעין בימות הגשמים כמבואר בר"ה כ"ח א', מוכח דלא גזר אטו ימות החמה, ומוכח דאין הלכה כר"מ דגזר.

ו) מתני' ואוכל עמו על השלחן – **ברשב"א ובש"מ** בשם **רנב"י** כ', דהא דלא אסרינן לעלות על שלחן אחד כמו דאסור בבשר וחלב, דהכא שאני דאימת נדרים עליהם, **והרא"ש** כ' דכיון דנדרו זה מזה, א"כ מסתמא שונאין זה את זה, ומשו"ה לא חיישינן שיאכל משל חבירו, וכ"כ **בב"י ובש"כ ובבאה"ג.**

מתני' אבל לא מן התמחוי – **במפרש** כ' הטעם, דהבעה"ב מרבה בשביל המדיר ונמצא דהמודר שאוכל נהנה מהמדיר, וכ"כ **הריטב"א** דשמא ירבו בשביל המדיר, [ויל"ע אי מיירי דוקא בכהאי גונא דכונת בעה"ב דהמדיר הוא זה שיהיה זכאי לאכול מה שהרבו, ומהנה למודר שנותן גם לו לאכול, דאם הרבו לשניהם ורק דהסיבה היתה מחמת המדיר, כהאי גונא לכאורה הוי גרמא בעלמא], ובהא דשרי בתמחוי החוזר מבואר **ברמב"ם** בפה"מ ובפ"ו ה"ט, דהיינו דאם אכל המדיר ונשאר והחזיר לבעלים, ויודע דאח"כ יתן הבעה"ב למודר, מ"מ רשאי המודר לאכול ואין חוששין שמא הניח נתח טוב בשבילו, ונראה דאם יניח באמת, דיהיה אסור למודר לאכול, ורק דכהאי גונא לא חיישינן לזה, וכן מבואר בחי' **ר"א מן ההר**.

מתני' ולא יעשה עמו באומן – **הריטב"א והנ"י** כ', דהיינו דדרך עובדי אדמה לחפור שורות שורות וכל אחד בורר שורה לעצמו, ויל"ע דנימא דדוקא בכהאי גונא דיש לו אפשרות שלא לחפור בסמוך לו אסור, אבל אם אי אפשר לו באופן אחר יהיה שרי, דחשיב דעושה לעצמו וחבירו נהנה ממילא, ועיין **ברמב"ם** בפה"מ ובהלכות דביאר למתני' בענין אחר.

**מב' א'**

א) גמ' נכסים אלו – **בב"ח** כ' לומר דגרסינן רק נכסי, אמנם **ברא"ש ובר"ן** מבואר דגרסינן גם אלו, אמנם אם גרסינן נכסי או נכסים, הנה בסוף הסוגיה מבואר **ברשב"א ובר"ן** דיש שתי גירסאות, **וברא"ש** מבואר דגרסינן נכסים, [אמנם במהלך הסוגיה פעמים דכתבו נכסים, ופעמים נכסי, ועיין בע"ב האיך הדין למסקנא בנכסי אלו].

**בקה"י** סכ"ח כ', דודאי מיירי בסוגיין דאסר גוף הקרקע והאילנות ולא רק הפירות, דהפירות לבד הוו דשלב"ל, דהא מבואר דיכול לאסור קודם שביעית מה שיגדל בשביעית, וגם דהפירות הרי הם הפקר מיד בתחילה ואינם באים לרשותו לעולם, ועל כרחך דאסר גוף האילנות, ומזה הוכיח דחל הפקר גם על הקרקע והאילנות לפירות, דאי לאו הכי אמאי לא חל על זה איסור גם בשביעית, הא הוי שלו וממילא יאסרו הפירות, וכמו דלרב ושמואל דנאסר גם בשביעית, על כרחך הוא מהאי טעמא דאסר הקרקע והאילנות וכשנ"ת, והעיר לפ"ז על הרמב"ם דכ' בפ"ה מנדרים הט"ז, דהאוסר פירותיו על חבירו הוי ספק אם מותר בגידולין, ומאי שנא מהכא, דכיון דאסור באילן לפירות דהפרי נאסר, הכא נמי נימא בכל הגידולין של הפירות, דהפרי הוי כאילן לפירות דממנו צומח הפירות, וכ' דצ"ל דכיון דכלה הזרע, גרע מהכא דהאילן קיים עיי"ש.

**מב' ב'**

תוד"ה אלא – **בקר"א** כ' לישב, דלא הוכיח ממתני' דאי אתה נהנה לי, דבכהאי גונא לא אסר כלל הנכסים אלא שלא יהנה ממנו, ובודאי דאחר מיתה הבן יירש ויהיה מותר בנכסים, והנדון רק באומר נכסי דאוסר הנכסים, והא דבאומר בחיי ובמותי אסור, הוא משום דעל כרחך דדעתו לאסור גם נכסיו, דהא ממנו עצמו לא שייך לאסור לאחר מיתה.

**ברשב"א ובר"ן ובנ"י** מבואר דבנכסי אלו תופסים לשון אחרון דאמר אלו, ואסור גם בנתנה לאחר או לאח"מ, וכתבו דכן נפשט **בירושלמי** גבי ביתך זה, דתופסים לשון זה, אם נתנה לאחר, וכן מבואר עוד **בריטב"א** לק' מ"ז א' דנפשט בירושלמי, אמנם **ברא"ש** שם מבואר, דהוי בעיא דלא אפשטה בירושלמי, ותלוי בדין דתפוס לשון ראשון, וכיון דלהלכה דהוי ספק אם תפוס לשון ראשון או לשון אחרון, הכא נמי בזה הוי ספק, **וברמב"ם** פ"ה ה"ד כ', דבככרי זו הדין דאם נתנה לאחר דשרי, **ובב"י** סרט"ז כ', דממש"כ שם בה"ה מבואר, דהכא נמי בנכסי אלו או פירותי אלו שרי, וכן מבואר בחי' **ר"א מן ההר**, וכ' דלפ"ז הכא נמי בביתך זה יהיה הדין דשרי, וכן מבואר **ברדב"ז** על הרמב"ם שם, **והב"ח** כ' די"ל דבביתך זה מודה הרמב"ם דאסור ותופסים לשון זה, דדוקא באוסר על אחר אמרינן דלא אסר גם לכשיצא מרשותו, אבל באוסר על עצמו יש לנו לחוש יותר דאסר לעולם, וכמבואר בר"ן דיש לחלק בזה, **ובקר"א** כ' לומר, דגבי ככרי זה י"ל מטעם אחר דאינו אסור לעולם, דמה דאמר זה הוא בא לאפוקי שאר ככרות, והכא נמי בבית אם יש לו כמה בתים, אמרינן דאין הוכחה ממה דאמר זה, ודוקא ביש לו רק בית אחד הוי הוכחה, **ובשו"ע** שם ס"ו מבואר ג' שיטות, האם הוי ודאי אסור, או ספק, או ודאי שרי עיי"ש, ובס"ח גבי ככרי זו כ' רק שי' הרמב"ם, דמותר בנתנה לאחר, ותמה **הש"כ** בסקכ"ד, אמאי לא הביא להשי' החולקים, וכמו שהביא בס"ו.

בגמ' לק' מ"ז א', בעי אבימי באומר קונם בית זה שאתה נכנס, האם מצי לאסור גם על לאחר שיצא מרשותו, ופשט רבא ממתני' דבחייו ובמותו, וכ' שם הר"ן דאע"ג די"ל דבחייו ובמותו שאני, מ"מ הגמ' שם לא ניחא לה לחלק בזה, ורק דהיה נדון אם שייך כלל לאסור על לשיצא מרשותו וזה פשט שפיר, **וברשב"א** שם גם כ' על דרך זה, וסיים דאע"ג דדחינן הכא די"ל דבחיי ובמותי שאני, מ"מ דחיה בעלמא היא, וספיקא דאורייתא היא ולחומרא, אמנם **הרא"ש** שם כ' דאבימי מיבעיא לי' בכהאי גונא דאמר בחיי ובמותי, **והב"י** הק' דא"כ ביתך לבד דשרי, היינו על כרחך דאמר בחיי ובמותי, דאי לאו הכי גם בית זה שרי, וכיון דאמר בפירוש בחיי ובמותי איך אפשר לומר דשרי לאח"מ, **והב"ח** כ' לומר דכיון דיש לשונות הסותרים, דביתך משמע דוקא מחיים, משום הכי אמרינן להקל דמסתמא אין אדם אוסר לאח"מ, **והקר"א** הק', דכל זה שייך בב' לשונות דסותרים במשמעותם, כגון ביתך זה, אבל במפרש בהדיא בחיי ובמותי בודאי אוסר גם לאח"מ, והק' עוד על עיקר דברי הרא"ש והטור, דהא מסקינן בסוגיה, דרב ושמואל אמרו דאפילו בנכסים אלו לבד, הדין דאסור גם לאח"מ או נתנה לאחר, [וזה ק' גם על הרשב"א דכ' דהוי ספיקא דאוריתא, ולכאורה בגמ' מבואר דודאי אסור], **והב"ח** **והקר"א** כ' לומר, דהרא"ש דכ' לק' דאבימי מיבעיא לי' באמר בחיי ובמותי, זהו רק משום דאי לאו הכי האיך פשט רבא ממתני', אבל ודאי להלכה גם בבית זה לבד אסור לעולם, **ובשו"ע** ס"ה מבואר להלכה, דגם בלא בחיי ובמותי אסור לעולם.

ב) גמ' ארעא נמי אפקרה – **באב"מ** סע"ב סק"ב ד"ה אלא מק', דהא קונמות מפקיעין מידי שעבוד, ובראשונים לק' מ"ו מבואר, דמשום הכי יש לאסור על השוכר ליכנס לבית ששכר אם הדירו המשכיר, והכא נמי יפקיע מידי הזכות שיש לו ליכנס בשדה, **ובהגה"ה** שם כ' לומר, דבשכירות יש לו רק שעבוד וזכות להשתמש, אבל הכא הוי הפקר של הגוף לגמרי לגבי דריסת הרגל, ועיין **בקה"י** סכ"ח שהאריך בזה לבאר, דבהקדש ושחרור מפקיע גם מידי קנין בגוף לפירות, ורק בקונמות יש לחילוק זה.

גמ' ארעא נמי אפקרה – **ברא"ש ובר"ן** מבואר דגרסו רחמנא אפקרה, **ובתוס'** מבואר דגרסו כמו דלפנינו, ומ"מ ביארו דרחמנא אפקרה, ומזה הוכיח **המהרי"ט** בח"א סמ"ג בתחילת התשובה, דבשביעית חל ההפקר ממילא, ואי"צ דהבעלים יפקירו, וכ' **דהב"י** כ' לאו הכי, אלא בעי שהבעלים יפקיר, ועיין עוד בזה במנ"ח מצוה פ"ד, ואכמ"ל.

גמ' אמר עולא וכו' – **ברא"ש** מבואר ב' צדדים, האם בכהאי גונא רק למודר הנאה אסור ליכנס או גם לכל אדם, **ובר"ן** בע"א כ', דלעולא אי"ז דין ששייך דוקא למודר הנאה, אלא הוי דין בדיני ממונות, ונראה מבואר דגם לכל אדם אסור ליכנס בכהאי גונא.

**מג' א'**

א) גמ' ובשלמא לא ילוה וכו' – עיין **ברא"ש** מש"כ לבאר, **ובאו"ש** פ"ו מנדרים הט"ז כ' לבאר, דמשום הכי לא ילוה, דבזמן דמלוהו מקיים מצוה ונפטר מפרוטה דר"י, ולמ"ד לעיל ל"ג ב' דאין מחזיר אבידה משום פרוטה דר"י, הכא נמי יהיה אסור למודר להלוות דיש לו הנאה של פרוטה דר"י, וזה מה דאמר בגמ' בשלמא לא ילוה, היינו למאן דס"ל דאסור להחזיר אבידה, והא דאכתי ק' מלא ישאל, זהו משום דמשאיל אינו חשוב דעוסק במצוה ליפטר מפרוטה דר"י, וכמבואר בשו"ת הר"ן סי"ט [והובא בסמ"ע סע"ב סקכ"א ובש"כ שם], דרק משאיל ספר חשיב עוסק במצוה ונפטר מפרוטה דר"י, אבל כל משאיל אינו נפטר.

גמ' אביי אמר גזירה וכו' – **בתוס' וברא"ש** מבואר דרק בשאלה והלואה גזרינן, אבל במקח לא גזרינן, וצ"ל דמיירי בזבינא מציעא, והא דליכא גזירה במקח מבואר בתוס', דבשאלה רגילות הוא דאם משאיל לאחד גם הוא משאיל לו [וכן בהלואה], אבל במקח ליכא לטעם זה, אמנם **ברשב"א ובר"ן ובנ"י** מבואר דגם במקח גזרינן, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ו הט"ז, **ובטור** סרכ"א סתם דלא ימכור, **ובב"י ובב"ח** מבואר דאסור משום גזירה, **ובפרישה** כ' דמיירי בזבינא מציעא, **ובש"כ** סקל"ו הק' על הפרישה דביאר דרק בזבינא מציעא, דכל מקח אסור משום גזירה, **ובשלמ"נ** ביאר דהפרישה ביאר כן, משום דשי' הרא"ש כך היא דבמקח לא גזרינן, אמנם ממה דהביא הטור בסרכ"ז לדברי הרמב"ם, דמחלק בין אסר מיחיד או מכל ישראל וכשי"ת, נראה דס"ל כהרמב"ם דגם במקח גזרינן, **ובריטב"א** כ' הטעם דאסור כש"כ תוס', דדרך השואל להשאיל ודרך הלוה להלוות, ונראה לפ"ז דבמקח ליכא להגזירה וכמבואר בתוס', אמנם בתחילה הביא הריטב"א לכל הדין דמתני', גם דלא ימכור ולא יקח, ועל זה הביא דברי אביי דכולהו משום גזירה, ונראה דגם במקח איכא להגזירה, [ועיין מש"כ **הגרע"א** לת' על עיקר הקו' מהא דלעיל ל"א באופן אחר].

ר"ן ד"ה אביי – מש"כ בשם הרמב"ם הוא בפ"ז ה"ז, וכ' דהכא נמי שרי למודר להשאיל ולהלוות, ומבואר **ברמב"ם** דאינו תלוי אם נדר מכל ישראל, אלא אם נדר מאומה שלמה, **ובטושו"ע** סרכ"ז הביאו דברי הרמב"ם, על כהאי גונא דנדר מכל ישראל, **ובש"כ** סק"ז כ' דלאו דוקא מישראל, אלא הוא הדין מכל אומה וכמבואר ברמב"ם .

בא"ד – **בתוס'** תי' על מה דהק' מלק' מ"ז, לפמשנ"ת דרק בשאלה והלואה אסור משום דדרך שישאיל וילוה לו, וא"כ בשאר הנאות לא גזרינן, ועל מה שתי' הר"ן, הק' **הלח"מ**, דלק' מ"ז מיירי גם על דריסת הרגל, ואמאי בזה אין לחוש דאתי למשקל, וכ' לומר דכיון דדריסת הרגל אסור רק משום ויתור, וזה הוי רק מדרבנן, בזה לא גזרינן, וכבר הק' על דבריו, דהא בר"ן מבואר דגם האיסור להשאיל הוי משום ויתור, ובכל זאת מבואר דגזרינן, **ובשלמ"נ** כ' לומר, דהר"ן כ' זה רק לריב"ח, דמוקי שנדרו הנאה זה מזה, אבל לאביי דמבאר משום גזירה, על כרחך צ"ל דהוי הנאה גמורה, ולא רק ויתור, [**ובקר"א** כ' להוכיח, דבאמת שי' הר"ן דויתור אסור מן התורה, ומשום הכי גזרינן לאביי].

ב) מתני' אם הי' דרכו לחרוש וכו' – **בר"ן** מבואר דעצם לשונו לא משמע אלא דהוא לא יחרוש, ורק דאם אין דרכו אמרינן על כרחך דכונתו דלא יהנה בחרישתו, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, אמנם **הרא"ש ותוס'** כתבו, דאמרינן דכונתו לאסור את מי שדרכו לחרוש, ומשום הכי בדרכו לחרוש כל אדם מותרין, דאין דרכם לחרוש שדהו, ולפ"ז כ' **הרא"ש**, דהיכי דאין דרכו, הוא מותר ורק שאר בני אדם אסורים, דהרי בכהאי גונא רק דרך אחרים לחרוש ואותם אסר, והגירסא לפנינו במתני' דהוא וכל אדם אסורין, **ובטור** פסק כהרא"ש דהוא מותר, אמנם **הרמב"ם והשו"ע** פסקו דגם הוא אסור.

**ברמב"ם** פ"ח הי"ב, וכן **בנ"י ובש"מ** בשם **רנב"י** מבואר, דהדין דמתני' הוי כלל בכל מקום דאומר קונם מאיזה דבר, דאם דרכו לעשות זה, רק הוא אסור, ואם אין דרכו, הוא וכל אדם אסורין.

ג) מתני' המודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל וכו' – **בתוס' וברא"ש** מבואר, דמה דקתני אין לו מה יאכל הוא לאו דוקא, ואורחא דמלתא נקט, וכן מבואר **בטושו"ע** סרכ"א ס"ז, **ובתוס'** כתבו לגבי היה ביתו לבנות, דקמ"ל דאע"פ שאין צורך מזון כל כך שרי, ונראה דאי ליכא צורך כלל אסור, וכן נראה **בר"ן ובנ"י** דקמ"ל דאף לצורך בנין התירו, וממש"כ התוס' דאין לו מה יאכל דלאו דוקא, נראה דאי"צ שיהיה כלל צורך, ויל"ע בזה, **ובכס"מ** פ"ז הי"ב כ' לומר בשי' הרמב"ם, דבאין לו מה יאכל שרי לכתחילה, ובביתו לבנות ושדה לקצור שרי רק בדיעבד, ובלשון **הטושו"ע** מבואר דהכל שרי לכתחילה.

מתני' הולך אצל חנוני וכו' – **הרמב"ם בפה"מ** כ' דשרי משום דמותר לפרוע חובו, ומבואר דמה דהחוני נותן למודר הוא בדרך של חוב, ומשום הכי חשיב המדיר פורע חוב של המודר, וכן מבואר **בש"מ** בשם **הרא"מ** דהוי פורע חובו, אמנם **התוס'** בב"ק ק"ט א' [הובא בתיו"ט כאן] כ', דמתני' מיירי דהחנוני נותן למודר דרך מתנה, וכ' דמשום הכי לא קשה מהכא על שי' ר"ת, דכל מה דשרי לפרוע חובו הוא רק בזן את אשתו, דיכול לומר דהיתה נזונת ממעשה ידיה.

מתני' היו מהלכין בדרך ואין לו מה יאכל – מבואר **בתוס' וברא"ש**, דבזה דוקא באין לו מה יאכל התירו, וכ"כ **הש"כ** בסרכ"א סקנ"ב, **ובש"מ** בשם **הרנב"י** כ', דלא זו אף זו קתני, דלא מבעי, היכי דנותן החנוני או הפועל משלו, אלא אפילו אם הוא נותן לאחר, והאחר נותן מה שקיבל מהמדיר, גם שרי, ונראה מדבריו דאין חילוק לדינא בין הרישא לסיפא, ולפי התוס' והרא"ש וכן להלכה, נמצא דיש חילוק, דרישא אין לו מה יאכל לאו דוקא, וסיפא הוי דוקא, **והגרע"א** כ' לדקדק מדברי הרע"ב, דס"ל דרק במניח על הסלע שרי רק באין לו מה יאכל, אבל כשנותן לאחר שרי גם בלא זה.

ד) בגמ' בכתובות ע' ב' מבואר, דשרי למדיר לומר כל הזן אינו מפסיד, ומבואר **ברא"ה ובריטב"א ובר"ן** שם, דכיון דלאו שליחותי' קעביד ואינו חייב לשלם לו, משום הכי שרי, וכמו במתני' דשרי לומר לחנוני משום דאינו מתחייב לשלם לו דאינו שלוחו, **ובפרישה** סרכ"א סקמ"ב וסרל"ה סק"ב כ' דחייב לשלם בכהאי גונא, ומ"מ שרי במודר הנאה דלאו שליחותי' קעביד, וכ"כ **הש"כ** סרכ"א סק"נ וסרל"ה סק"ח, **והלבוש והט"ז** סרכ"א סקל"ו כ' דאינו חייב לשלם, **והגרע"א** שם ציין להראשונים דכתבו דאי"צ לשלם, ובשי' הפרישה והש"כ, כ' **בבית מאיר** אה"ע ס"ע, דכיון דאמר כל הזן אינו מפסיד נעשה ערב, כיון דהוציא מחמת אמירתו, ומ"מ אינו שלוחו ומשום הכי שרי אף במודר הנאה, **ובקצוה"ח** סקכ"ט סק"א כ'דחייב לשלם, כיון דמתחייב בדיבור, והוי כאומר הריני מתחייב לך מנה, דשי' הרמב"ם דאפשר להתחייב בדיבור, והש"כ כ' דהלכה כהרמב"ם, ומשום הכי גם הכא כשאומר כל הזן אינו מפסיד, הרי זה כאומר דאם יזון לפלוני דמחייב עצמו לשלם לו, והראשונים שכתבו דפטור, זהו משום דס"ל דאין אדם מתחייב באמירה בעלמא, **ובש"כ** סקכ"ט סק"ו כ', דאם אומר כל מי שיתנדב להלוות לפלוני אני נכנס ערב עבורו, דאין בזה ערבות, דדמי לאומר כל הזן אינו מפסיד, **והגרע"א** מעיר דהש"כ סותר משנתו, **והקצוה"ח** כ' לישב לפי דבריו, דמה דכ' הש"כ דדמי לכל הזן, היינו רק דחזינן דלא חשיב שליחות בכהאי גונא, ובערב בעי דוקא שליחות, דאי לאו הכי הוי אסמכתא, וכמבואר בלשון הרשב"ם בב"ב קע"ג ב' עיי"ש, [**והנתה"מ** שם חולק], אבל מ"מ בכל הזן חייב לשלם מתורת התחייבות, וכשנ"ת.

בדברי הבית מאיר והקצוה"ח מבואר, דעצם זה דמתחייב לשלם עבור מה שיתן למודר, דלא חשיב דמהנה לו, ורק היכי דנותן בשליחות המדיר, זה הוא דחשיב דמהנה למודר, והנה **במחנ"א** דיני שלוחין ס"ט העיר בגמ' בכתובות, דנימא דאין שלד"ע, וממילא לא עביד שליחותו של המדיר, **והגרע"א** העיר על דבריו, דאי"צ לתורת שליחות, וגם באם יפרנס נכרי דאינו בר שליחות, מ"מ חשיב מהנה, כיון דעכ"פ היא נהנית ממנו במה שמחייב לשלם עבורה, והוי כנזונת מדידי'.

א) קסבר הפקר כמתנה – **בנתה"מ** סרס"ב סק"ג כ', דגבי הפקר מצינו מחלוקת ר"י ורבנן, אי יוצא מרשות בעלים קודם שזוכה אחר, אבל ביאוש לכו"ע אינו יוצא מרשות בעלים עד שבא ליד זוכה, ונראה מדבריו דהפקר לר"י הוא כמו יאוש לדידן, והיינו דע"י ההפקר חל היתר זכיה, ורק דאינו יוצא מרשות בעלים עד שיזכה אחר, **וברמב"ן** בפסחים ל"א ב' כ' גבי אבידה דהרי הוא של מוצאו, דתלוי במחלוקת ר"י ורבנן הכא, האם חשיב דברשות בעלים הוא עד שיזכה בו אחר, ובהג' **הגרא"ז** שם כ' דמוכח מהרמב"ן דלא כהנתה"מ, אלא דביאוש לרבנן יוצא מרשות בעלים לגמרי, [ועיי"ש מש"כ לדחות], ומבואר עוד ברמב"ן, דלר"י דהפקר אינו יוצא מרשות בעלים, הכא נמי יאוש, ולא אמרינן דהוי דין רק במה שמפקיר הבעלים מדעתו, [ועיין **בחת"ס** שכ', דבשביעית והפקר ב"ד, גם ר"י מודה שיוצא לגמרי מרשות בעלים].

**בנתה"מ** שם מבואר, דלר"י אינו נפטר ממעשר מטעם הפקר, אלא כשבא ליד זוכה, דאז יוצא מרשות בעלים, אמנם **באפיקי ים** ח"ב סכ"ו לומר, דגם קודם שזכה אחר, כיון דכל אחד יכול לזכות, הרי ידך ויד הלוי שוין בו, ורק אם חוזר בו אמרינן דבטל ההפקר מעיקרא, ומשום הכי חייב במעשרות, אמנם אח"כ הביא דברי הרא"ש בע"ב, דמבואר דהפקר תוך ג', דיכול לחזור בו כל זמן שלא זכה אחר, דאם יאכל מהפירות בלא כונה לזכות דיהיה חייב במעשרות, וכ' לומר דמ"מ יהיה חלוק מיאוש, דשם אינו יכול לחזור בו, משא"כ תוך ג' דיכול לחזור משום הכי לא חשיב ידך וידו שוין, ומשום כך עד שזוכה אחר חייב במעשרות.

**הביה"ל** ח"א סמ"ח אות ג' כ' להוכיח, מהא דר"י אסר במתני' למודר, דהכא נמי אחר יאוש לשי' הנתה"מ דאכתי הוי של בעלים, לא יוכל מודר לזכות בחפץ, כיון דנמצא דנהנה מהבעלים, וכמו לר"י דחשיב דנהנה מהבעלים, ונראה דמבאר דהפקר לר"י הוי כמו יאוש, וכשנ"ת דברי הנתה"מ לעיל, **ובקצוה"ח** סרע"ג סק"א כ' לבאר בשי' הרמב"ם דהפקר מטעם נדר, דבאמת אכתי הוי של הבעלים, ורק דאסור לחזור, ומכח זה חשוב כמו דאינו ברשותו, ומבואר דס"ל דגם בכהאי גונא שרי כבר למודר לזכות בחפץ, וזה נראה דלא כהביה"ל, **ובקה"י** סל"ב סק"ב כ' על דברי הביה"ל, די"ל דדוקא אם יכול לחזור בו, בזה הוא דאסור כל שאינו יוצא מרשותו עד שזוכה בזה האחר, דכיון דמניחו לזכות בזה הוא דחשיב כמהנהו, אבל אם אינו יכול לחזור בו, אף אי נימא דהוי של הבעלים עד הזכיה, מ"מ שרי כיון דלא חשיב דנהנה מהמדיר, כיון דזוכה בזה בעל כרחו ואינו צריך לדעתו.

**בשע"י** שער ה' פכ"ג [ונמצא גם בחי' הגרש"ש סכ"ד] כ' לבאר במחלוקת ר"י ורבנן, דכו"ע מודו דעיקר תורת הפקר, היינו דמחיל בחפץ דין דזה מופקר לכל אדם, וכל מי שרוצה יכול לקחת ולזכות בחפץ, ורק דרבנן סברי דמשום זה דחל בחפץ דין זה, כבר הוי סיבה דיפקע הבעלות של הבעלים, ור"י ס"ל דכל זמן דלא זכה אחר, אכתי הוי של הבעלים, עיי"ש.

**מג' ב'**

גמ' אלא אמר רבא וכו' – **בתוס'** בע"א אחר שכתבו הטעם בר"י כמו דאמר רי"ו דהפקר כמתנה, סיימו דאהפקר דוקא פליג אבל אנותן מתנה לא פליג, ויל"ע לפי דברי רבא, האם גם בנותן פליג משום מתנת בית חורון, **ובנ"י** כ' כתוס' דרק על הפקר חולק, הגם דהרי"ף מביא רק הטעם דרבא, ונראה דגם לרבא אמרינן דרק על הפקר פליג, אמנם **ברשב"א** בכתובות ע' ב' מבואר, דגם במתנה חולק ר"י, [וכן נראה פשטות לשון **הריטב"א** כאן אך אינו מוכרח, עיי"ש].

ב) גמ' כל ג' ימים וכו' – שי' **הר"ן** דתוך ג' יכול לחזור גם אם זכה אחר, **והרא"ש** בתחילה וכן **הרשב"א** כתבו, דאם זכה אחר או אפילו הוא בתורת זכיה מהני, ונפטר ממעשר ותו לא מצי לחזור בו, **וברא"ש** כ' עוד צד, דאם זכה הוא הוי כחזרה, ונראה דמ"מ גם לפי צד זה, אם זכה אחר לא מצי לחזור בו, [אמנם יל"ע במש"כ דביום אחד עקרו חשש רמאין שלא לבטל ההפקר לגמרי, ואי בזכה אחר אינו יכול לחזור, אין ההפקר מתבטל לגמרי], **ובכס"מ** פ"ב מנדרים הי"ז כ' בשי' **הרמב"ם** שם, דדוקא זכה אחר לא מצי לחזור, אבל אם יזכה הוא הוי כחזרה, **והלח"מ** שם הק', דהרמב"ם כ', דמפקיר כרמו ולמחר קדם וזכה ובצרו פטור, ואי נימא דזכה הוא תוך ג' הוי כחזרה, צריך להיות חייב מדרבנן עכ"פ, ומוכח מזה דשי' הרמב"ם, דגם זכה הוא תוך ג' הוי זכיה ולא חזרה.

**הרא"ש והרשב"א** מק', אי נימא דזכה הוא תוך ג' גם פטור ממעשר, מה הרויחו חכמים בתקנתם, הא יכול לעולם לזכות ויפטר ממעשר, ותי' דירא שמא כשיתחיל לזכות בפירות בצד אחד, יבוא אחר ויזכה בפירות בצד השני, **והרשב"א** תי' עוד, דאה"נ דבאם יחזור ויזכה דלא הועילו, מ"מ בזה אי אפשר לומר דלא יהני זכייתו, דאין לחלק בינו לבין אחר, וכיון דזכית אחר מהניא, על כרחך צ"ל דגם זכייתו תהני, **ובפרישה** סרע"ג הק' על התי' הראשון, דאכתי יש לחוש דיחזור ויזכה בשדה עצמה ע"י חזקה, דבזה קונה כל השדה בבת אחת, וכ' לומר דגם בזה ירא שיקדימו אחר, והרא"ש יכל לתרץ גם הכי וחדא נקט, וכ"כ **בסמ"ע** סקי"ג, **ובנתה"מ** שם סק"ב כ' לומר, דבאמת אם יזכה בכל השדה לא יפטר ממעשר, דזה ודאי אמרו דיהיה כחזרה, ורק בזוכה בפירות דאינו מבטל כל ההפקר בפעם אחת, בזה הוא דמהני לפטור ממעשר, וכ' דזה מוכרח, דלפי דברי הרא"ש דזכיה פוטרת, ק' דאמאי תקנו כלל דיכול לחזור בו, הא אם לא יתקנו, הרי הדין דחזרתו לא תועיל כלל, ואיזה חשש יש ברמאים, הא אם יפקירו ויחזרו הרי לא תועיל חזרתם, ואם יזכו, הרי גם אחר התקנה מהניא זכייתם לפטור ממעשר, ועל כרחך דמהני דעכ"פ אם יזכו בכל השדה בבת אחת דלא יפטר ממעשר, אמנם הנה ברשב"א בתי' השני עכ"פ, צ"ל בהכרח דאפילו אם יזכה בכל השדה דיפטר ממעשרות, דהא כ' דאין לחלק בינו לאחר, וצריך ישוב לקו' הנתה"מ.

**הרא"ש** בסוף הסוגיה כ' בשם **רא"מ**, לבאר כל הסוגיה אליבא דרבא, דאמר דטעמא דר"י משום גזירה דמתנת בית חורון, וכ' דהכא נמי במפקיר שדהו יש לגזור דלא יפטר ממעשר, ומשום הכי גם אחר ג' צריך להיות דיכול לחזור בו לר"י, והא דמבואר דלרבנן אתי שפיר מה דתוך ג' מצי לחזור בו, ביאר דכיון דאין ההפקר מפורסם, חיישינן דיאמרו דאוכל טבל בלא לעשר, וכ"כ **התוס'**, ומבואר בתוס' דברישא גם אחר שזכה אחר מצי לחזור בו וכשי' הר"ן, [**וברא"מ** מבואר, דלפ"ז אינו שייך כלל למה דמבאר בגמ' אח"כ משום חשש רמאין, אמנם **התוס'** כתבו בתוך דבריהם דגזרו מפני הרמאים, וצ"ב בכונתם, ועיין מש"כ בזה בספר **קהלת יעקב** אות קי"ג].

ר"ן ד"ה תניא – מדבריו נראה דברמאין מן התורה לא הוי הפקר, וכן נראה בדבריו לק' מ"ד ב' בד"ה אי הכי, אמנם **ברא"ש וברשב"א** לא הוזכר זה, ופשטות דבריהם נראה דכל עיקר הדין הוי דרבנן, וגם ברמאין מ"מ מן התורה הוי הפקר.

ג) **הרי"ף והרמב"ם** בפ"ב מנדרים הי"ז ובשו"ע סרע"ג ס"ט הביאו דין הברייתא להלכה, אמנם **הרא"ש והטור** לא הביאו דין זה, והנה **ברא"ש** מבואר דדין הברייתא**,** הגם דעיקרו היה מפני הרמאין, וזה שייך רק בשדה לפטור ממעשר, מ"מ אגב זה כבר תקנו כן בכל הפקר, **ובמחנ"א** דיני זכיה מהפקר ס"ח וכן **בחו"י** [הובא בקצוה"ח סק"ג] כתבו לומר דרק בשדה תקנו, וכ' דכן נראה **ברמב"ם** דהביא דין הברייתא כמו שנשנית על מפקיר שדה, וכן הוא **בשו"ע,** אמנם **בסמ"ע** סקי"ג הביא לדברי הרא"ש דאגב זה תקנו בכל הפקר, **ובקצוה"ח** שם הביא דברי **התוס'** לק' מ"ה, דכ' לומר בהא דמבואר שם דבעי הפקר בפני ג', דזה דוקא בקרקעות דאיכא חשש רמאין, ולפ"ז כ' הקצוה"ח דגם הכא י"ל דהוי דוקא בקרקע, אך כ' דדעת הפוסקים נראה דאין לחלק בכך.

**בריטב"א** מבואר דהא דשרי במתני' למודר, אע"פ דמבואר בגמ' דכל ג' ימים יכול לחזור בו, דמ"מ כל שאינו חוזר בו אמרינן דהוי הפקר, ומבואר דאם אינו חוזר בו הוי הפקר מיד בשעה שהפקיר, וכן בספר **קהלת יעקב** שם כ' לבאר דמשום הכי שרי במתני', [אמנם בשי' **הרא"ש** יל"ע אי ס"ל הכי, דכ' דאם אינו זוכה מההפקר חייב במעשרות תוך ג', ומבואר דאינו הפקר עד שזוכה או עד לאחר ג' ימים, ואפשר דחייב משום חשש שמא יחזור בו, ויל"ע אם אחר שאוכל בלא כונה לזכות, יכול המפקיר לחזור בו], **ובמחנ"א** שם כ' להביא ראיה מזה, דרק בשדה תקנו וכשנ"ת ומשום הכי שרי במתני', **ובהג"ה** שם כ' לת' עוד, או משום דבשעת הדחק העמידו על דין תורה, או דכהאי גונא חשיב דלא שכיח, ולא תקנו בכהאי גונא.

**מד' א'**

ד) גמ' מופקרת ליום אחד – **בלבוש ובסמ"ע** סרע"ג סקי"ד כ', דמהני הפקר לזמן כמו דשביעית הויא הפקר לזמן, אמנם בחי' **הגרע"א** מבואר דנקט דשביעית הויא הפקר לעולם, והיינו דהפירות שחל בהם הפקר הם מופקרים לעולם, **ובשע"י** שער ה' פכ"ג ביאר דברי הסמ"ע, דהא מבואר לעיל מ"ב דגם יש הפקר בקרקע לכנס לאכול הפירות, וזה הוי רק לזמן, [ולעיל נתבאר דברי **הקה"י** דגם האילן מופקר דקל לפירות, וא"כ לכאורה הכל הוי הפקר לזמן, דהפירות הפקר ממילא, אחר דהאילן חל בו הפקר בקנין פירות שבו].

**ברא"ש** מבואר דאם יזכה אחד בתוך הזמן דיהיה שלו לעולם, וכן נראה **בב"י** או"ח סרמ"ו, דכ' שם על מפקיר בהמתו לשבת, דאחר לא יוכל לזכות, כיון דבאותו זמן הוי מושכר לנכרי, ואי נימא דרק לגבי אותו זמן אפשר לזכות, מה אכפת לי' דיזכה אחר, ובחי' **הגרע"א** העיר בזה, דאמאי זוכה שיהיה שלו לעולם כיון דלא הפקיר אלא לזמן, וכ' לומר דהוי בדרך תנאי, דאם לא יזכה אחר לא יחול ההפקר כלל, אך כ' **דבטור** גבי מפקיר בהמתו בשבת אי אפשר לומר כן, דהא מפקיר כדי דלא יעבור על איסור שביתת בהמתו, ואי נימא דהוי על תנאי, כיון דלא זכה אחר נמצא דבטל ההפקר ועובר, **ובאב"מ** סכ"ח סקנ"ג הק', אמאי אחר שנגמר הזמן בטל ההפקר, הא **בר"ן** בגיטין פ"ג כ' בשם **הרא"ה**, דמוכר שדה גוף ופירות ליום אחד, אינו חוזר לו כיון דכבר פסקה, והכא נמי גבי הפקר נימא דפסקה, וכ' דלפי המבואר בסוגיה, דבהפקר לזמן מודו רבנן דמצי לחזור בו, ואכתי הוי שלו עד דמטא ליד זוכה, ניחא דלא שייך לומר פסקה, דהא אכתי הוי שלו, אך הק' דבטור גבי מפקיר בהמתו, על כרחך צ"ל דהוי הפקר גמור, דאי לאו הכי אכתי עובר על שביתת בהמתו, ונימא פסקה, וכ' דאה"נ דמוכח מזה דס"ל דלא כהרא"ה, וגם במוכר לא נימא דפסקה, ומבואר מדבריו דאי"ז מתורת תנאי, ויל"ע דא"כ אמאי הוי של הזוכה לעולם, ועיין **בשע"י** שם מש"כ בענין זה.

**הרמב"ם** בפ"ב מנדרים הי"ח הביא לדין זה דבהפקר לזמן יכול לחזור בו, וכן הוא **בשו"ע** סרע"ג ס"י, **ובמחנ"א** דיני זכיה מהפקר ס"ב הק' על מה דמבואר בטור, גבי מפקיר בהמתו לשבת דמהני, דכיון דיכול לחזור בו אכתי הוי שלו ועובר, וכ' לומר דר"פ שממנו הביא הטור דין זה, ס"ל להלכה דברייתא כר"י, ולרבנן אינו יכול לחזור בו, ועוד כ' לחלק דדוקא בסתם אמרינן דיכול לחזור בו, כמבואר בר"ן דבזה מודו רבנן דאין דעתו שיהיה הפקר גמור עד שיבוא ליד נותן, אבל במפקיר בהמתו דאי לא הוי הפקר גמור אכתי עביד איסור, אמרינן דודאי מפקיר לגמרי, ואפילו דהוי לזמן.

ה) גמ' משזכה בה בין הוא בין אחר – **בר"ן** מבואר, דהא דיכול הוא לזכות הגם דאכתי לא יצאה ממנו, דמ"מ כמו דאחר שזוכה חשיב דזוכה מהפקר, הכא נמי הבעלים חשיב דזוכים מהפקר, אמנם **הרשב"א** כ' דבאמת מעיקר הדין לא שייך בו זכיה, דהוי ממנו לעצמו, אלא מתורת הפקר ב"ד נגעו בה, דאמרו דיחשב כזוכה מהפקר, וכ' דתקנו כן או כדי שלא תחלק בהפקר, או דלא לשתכח תורת הפקר, דאם הוא לא יוכל לזכות יאמרו דהוי כמתנה, ובתחילה מבואר בדבריו דיהיה פטור לגמרי ממעשר, אמנם בהמשך הסוגיה מבואר בדבריו, דמדרבנן עכ"פ חייב במעשרות, דכיון דמן התורה היה חייב, הגם דהוי הפקר על ידי תקנ"ח, מ"מ לא רצו להקל בדין מעשרות, וחייבוהו מדבריהם, [וזה לשיטתו בביאור הגמ' בסמוך וכשי"ת בע"ה], **ובתוד"ה** אמר כ' בסוף דבריהם, דבחנם נקט הוא, והיינו דבאמת אם זכה הוא יהיה חייב במעשר, [ומש"כ משום גזירה, זהו לשיטתם דגם לר"י הוי רק משום גזירה, דביארו הסוגיה כרבא, דטעמי' דר"י משום מתנת בית חורון, וכשנ"ת], **ובתורי"ד** כ' לומר דלא גרסינן בין הוא, דבאמת לא מצי לזכות וליפטר ממעשר אלא לחזור בו.

גמ' שנה ושבוע דלא שכיחי – **ברא"ש ובר"ן** מבואר דמשום הכי אמרינן, דלא גמר בדעתו שיהיה הפקר גמור עד שיזכה בו אדם, ומודו לר"י בכהאי גונא, אמנם **הרשב"א** כ', דכיון דהפקר גרוע הוא, ומוכח דמפקיר רק כדי לפטור ממעשרות, [וזה איפכא מדברי הר"ן בד"ה ואי, דכ' דבכהאי גונא ליכא לחשש רמאין], וגם חוזר בו, בזה הוי תקנ"ח דחייב לעשר, **והרא"ש** בשם **הרא"מ** ביאר הגמ' לפי שיטתו, דהסוגיה קאי דטעמי' דר"י רק משום גזירת מתנת בית חורון, דהכא נמי מה דגם לרבנן מצי לחזור, זהו מדרבנן, דכיון דלא שכיח יטעו לומר דלא הוי הפקר, ואי יפטור ממעשרות יאמרו דאוכל טבל.

**הרשב"א** כ', דלעולא י"ל דרק לרבנן אם זכה הוא מהני, אבל לר"י לעולם זכה הוא הוי כמו חזרה, וזהו לשי' דלר"י מה דמהני זכה הוא, זהו רק מדרבנן וכשנ"ת, וכיון דמוקמינן לברייתא כרבנן, אין לנו מקור לומר דלר"י אם זכה הוא, תקנו דיחשב כזכה מהפקר.

ו) גמ' ורישא היינו טעמא וכו' – והא דבסיפא לא אמרו דמהאי טעמא לא יוכל לחזור אחר ג', מבואר **במפרש וברשב"א** דכיון דלא שכיח, לא תקנו בזה.

גמ' אבל דאורייתא לא הוי הפקר – **הר"ן** מבאר דגם אחר תקנ"ח דאינו יכול לחזור בו, מ"מ לא באו להקל על דין תורה לפטור ממעשרות, וגם אחר תקנה אמרינן דלענין דין תורה אין בו תורת הפקר וחייב במעשרות, ורק בדין דרבנן פטור, **והרא"ש** כ' לבאר, דכיון דאמרו דלא מצי לחזור, גם מן התורה פטור דהפקר ב"ד הפקר, וקו' הגמ' דדלמא אתי לעשורי, היינו דיש לחוש דכיון דרק רבנן הם שאמרו דיהיה הפקר, יטעו לומר דמן התורה באמת חייב ויבואו לעשר על עציץ נקוב, **והרשב"א** כ' כהרא"ש, דע"י תקנ"ח נפטר ממעשרות גם מדין תורה, ורק דכיון דע"י תקנתם נפטר ממעשרות, אמרו דיהיה חייב מדרבנן, שלא להקל ע"י תקנתם.

**בק"ש** ח"ב סי"ד אות ב' הק' על הר"ן, דכיון דמ"מ אמרו חכמים דיכול לזכות בזה אחר, נמצא דממילא יש כאן הפקר ב"ד לענין הממון, ואיך אמרו דמ"מ יהיה חייב במעשר מן התורה, [ועיי"ש מש"כ לומר בזה ובסו"ד נשאר בקו'], **ובקה"י** סכ"ט כ' לבאר, דהגם דיש כח לב"ד להפקיר ומהני דאף מן התורה כבר לא יהיה של הבעלים, מ"מ גם יש כח ביד חכמים לומר דמן התורה ישאר של הבעלים, ומ"מ כל אדם יוכל לזכות ולהשתמש בזה מדבריהם, וכמו כל שאר תקנ"ח דיש תוקף לדבריהם, והכא אמרו רק דמדבריהם יהיה של הזוכה, אבל לא עשו כאן כלל הפקר ב"ד, וברא"ש גם נראה דשייך לשני אופנים אלו, דמתחילה כ' דמן התורה חייב במעשרות כיון דהוי הפקר מדבריהם, ואח"כ כ' לומר דגם מן התורה פטור ממעשרות, משום דהפקר ב"ד הוי הפקר אף לענין דין תורה, ובאם יקדש אשה תהיה מקודשת, ומבואר דמתחילה נקט לומר דהוי הפקר רק לענין דבריהם, ובאם יקדש בזה אשה לא תהיה מקודשת מן התורה, ולכאורה נראה דגם בתחילת דבריו ידע דשייך הפקר ב"ד דיהני גם לדאורייתא, אלא דס"ד דהכא לא הוי הפקר בדרך זו, אלא דאמרו רק דיהיה הפקר מדבריהם, וזה כדברי הקה"י.

**הרא"ש** מק' לפי שי' הר"ן, דגם אחר התקנה אכתי חייב במעשרות מן התורה, דאמאי מבואר בגמ', דאם יתקנו דגם מיום ראשון לא מצי לחזור בו, דיש לחוש לרמאים, הא הרמאים לא ירויחו כלום, דאכתי חייב במעשרות מן התורה, **ובקר"א** כ' דהר"ן לשיטתו אין זה קו', דהרי שי' הר"ן דתוך ג' ימים גם אם זכה הוא, כיון דיכול לחזור בו אינו נפטר ממעשרות, וזה הוי גם לר"י רק משום תקנ"ח, דהא מן התורה אם כונתו לזכות ולא לחזור בו, אינו חייב במעשרות, וא"כ אם יאמרו דלא מהני לחזור מיום ראשון, אה"נ דבכהאי גונא דיחזור יהיה חייב מן התורה, מ"מ באם יזכה יהיה פטור גם מן התורה, ויש לחוש לרמאין דיפקירו ויזכו, והרא"ש שהק' הוא לשיטתו, דבאמת גם תוך ג' ימים אם זכה הוא פטור ממעשרות, ורק בחוזר חייב וכשנ"ת לעיל, ומשום הכי הק' דא"כ לא ירויחו הרמאים כלום, [**והרשב"א** כ' דלפי פירושו ניחא, דהרויחו דמן התורה נפטר].

**הרא"ש** כ' שי' **הרא"מ**, דרבה דאמר מפני הרמאין, היינו דמשום הכי מן התורה לא הוי הפקר, דבעינן דומיא דשביעית דאין צד רמאות, ותוך ג' ימים מן התורה לא הוי הפקר, ומדרבנן היה ראוי לומר דגם אחר ג' ימים, וכמו בגונא דמתני' דגזרינן משום מתנת בית חורון גם לאחר ג' ימים, [**ובתוס'** מבואר דמוכח דגזרינן גם אחר ג' ימים, מהברייתא דאמר אמתי בזמן שנדרו קודם להפקרו, ולא חילק בין תוך ג' ללאחר ג' ימים], רק דהכא לא אמרו כן דלא לשתכח תורת הפקר, ולפ"ז נמצא דר"י ורבנן נחלקו בתרתי, האחד אי תוך ג' ימים לא הוי הפקר מן התורה, והב' אם אחר ג' ימים גזרינן דמדרבנן יהיה אסור משום מתנת בית חורון, והוכרח לבאר כן דמפני הרמאין הוי סברא מן התורה, דאם לא כן מה מק' הגמ' בסמוך מברייתא דמפקיר כרמו לר"ל אמאי פטור, הא מן התורה גם לר"י חייב, דהא הרא"מ מבאר דהסוגיה קאי דטעמי' דר"י משום גזירת מתנת בית חורון, ועל כרחך דבתי' דמפני הרמאין, הוי סיבה דמן התורה לא הוי הפקר, אמנם **בתוס'** מבואר שי' **ר"י** דגם לפי ביאור הרא"מ בסוגיה, הא דמפני הרמאין הוי רק דין דרבנן, ומה דמק' הגמ' ממפקיר כרמו, הוא משום דעכ"פ היכי דמוכח דעשה ברמאות, כמו הא דלמחר השכים ובצרו, בזה בודאי מן התורה לא הוי הפקר, [ולכאורה כונתו דאי לאו הכי, גם רבנן לא היו גוזרים דלא יהיה הפקר כל היכי דיש צד רמאות].

**מד' ב'**

ז) גמ' אלא לר"ל וכו' – **הר"ן** כ' דכיון דלא מבואר בברייתא דבצר לשם זכיה, מיירי דבצר סתם, וכל שבוצר סתם אמרינן דאינו בוצר לשם זכיה אלא כונתו לחזור בו, [וכן מבואר **ברשב"א** לעיל, אלא דמבואר בדבריו, דמ"מ לעולא דרישא כרבנן, ורק מתקנ"ח יכול לחזור בו, בזה אמרינן דגם בוצר סתם, דעתו לזכיה ולא לחזרה], אמנם **הרא"ש** כ' להוכיח מהא דלא משני בגמ' דמיירי דבצר בתורת זכיה, דברישא דתוך ג' ימים חוזר, זהו גם היכי דכונתו לזכות, דאמרינן דהוי כחזרה וכשנ"ת לעיל דהרא"ש כ' ב' צדדים בזה, אמנם **הקר"א** מק' דגם אי נימא הכי, מ"מ הרי זה רק מדרבנן, דהרי בסיפא מבואר דזכה הוא פוטר ממעשר, [וברא"ש מוכח דס"ל כהר"ן, דזכה הוא מהני גם לר"י לפטור ממעשר], ואכתי נימא דברייתא דאורייתא קתני, ומהאי טעמא מבואר בר"ן דאי מיירי בזכיה גם לר"ל ניחא, הגם דס"ל דגם בזכה תוך ג' ימים אינו פוטר והוי כחזרה, דמ"מ זה רק מדרבנן.

**מה' א'**

ח) גמ' הא דאפקרי' באנפי תרין – **בר"ן** מבואר החילוק, דבפני תרי ליכא קלא, ואמרינן דאדעתא דחד מהנך אפקרי', **ובנו"ב** יו"ד סקנ"ד מבואר דלפי דברי הר"ן, רק אחד מאלו שהפקיר לפניהם יכול לזכות, והק' דא"כ הוי כהפקר רק לעשירים דלא מהני, וכ' לומר דהיכי דמפקיר בפני אלו שמפקיר להם מהני, עיי"ש, אמנם **הרא"ש** כ', דלפי' זה נמצא, דגם ר' יוחנן דאמר בפני תרי אינו הפקר, היינו רק עד שיזכה אחר, ולא נראה כן, ומשום כך פירש, דבפני תרי לא הוי הפקר כלל, ולפ"ז אין טעמא דר"י משום דהפקר כמתנה, וכן נראה **ברשב"א**, [אמנם צ"ב מש"כ דברייתא לעיל מיירי במפקיר בפני תרי, הא לפי דבריו בפני תרי אינו הפקר כלל].

**הרא"ש** כ' בשם **הרא"מ**, דלריב"ל דדבר תורה בפני אחד הוי הפקר, הוא הדין בינו לבין עצמו, וכ"כ בפסקים בשם **הר"ש**, והק' דאפשר דדוקא בפני אחד, דאם יזכה יוכל להחזיק, דיהיה נאמן לומר דהפקיר הבעלים, במיגו דנתנה לו, אבל בינו לבין עצמו דאין מי שיודע מההפקר, י"ל דלא הוי הפקר מן התורה, וכ' דא"כ בקרקע היה בעי ג', דשם אין האחד נאמן לומר דהבעלים הפקיר, **והרמב"ם** פ"ב הט"ז כ' כלשון ריב"ל, דבפני אחד הוי הפקר מן התורה, וכ' **הכס"מ** דנראה דעכ"פ בעי בפני אחד דלא כהרא"ש, **ובטור** כ' דברי הרמב"םודברי הרא"ש, **ובשו"ע** סרע"ג ס"ז כ' דברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א דהוא הדין בינו לבין עצמו.

**הריטב"א והנ"י** כ', דהא דבמתני' שרי לרבנן הגם דלא הוי בפני ג', ומדרבנן הרי בעי ג', דכיון דהוי שעת הדחק, אקמוה על דין תורה, וכ"כ **הב"ח** **והש"כ** סרכ"א סקנ"ג בתי' אחד, **והקר"א** מביא דברי **התוס'** בב"מ ל' ב', דהיכי דמפקיר בלב שלם, לא בעי בפני ג' גם מדרבנן, **ובתוס' ובש"מ** בשם **הרא"מ** כ', דבעי בפני ג' רק בקרקע דיש חשש רמאין, וכ"כ **הש"כ** שם בתי' אחד, ועוד כ' **הב"ח והש"כ** שם בתי' אחד, דמה דאמרו בפני ג', היינו רק דבפחות יכול לחזור בו, אבל כל דאינו חוזר הוי הפקר גם בפני אחד.

בגמ' בשבת י"ח ב' מבואר, דלב"ש אדם מפקיר כליו בע"ש, דלא יעבור על שביתת כליו, וכ' **הרא"ש** בשם **הרא"מ**, דכיון דמן התורה לא בעי בפני ג', משום הכי לא בעי שם ג', וכ"כ בפסקים בשם **הר"ש**, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר, דהא דמדרבנן לא בעי בפני ג', זהו משום דהעמידו שם על דין תורה, [**ובסמ"ע** סרע"ג סקי"א כ' דהטעם ברא"ש, משום דכיון דאם לא יהיה הפקר נמצא דעביד איסור, מפקיר בלב שלם ומשום הכי לא הצריכו ג', אמנם **במחנ"א** בדיני זכיה מהפקר ס"ח כ' דלפי טעם זה, גם אם מן התורה בעי ג', מ"מ שם לא היה צריך], **ובתוס' ובש"מ** בשם **רא"מ** כ', דרק בקרקע בעי ג' וכשנ"ת, **והתוס'** בשבת כ', דכיון דמסתמא מפקיר להו לא בעינן ג', ומבואר בבי' **הגר"א** סרמ"ו סק"י, דכונתם דכיון דמסתמא מפקיר, הרי זה הפקר מפורסם, והוי כמו דמפקיר בפני ג', **והרשב"א**  שם כ' דמתורת הפקר ב"ד מהני.