בונה, בנין בכלים בהידוק ורפוי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק לך לך ז' מרחשון תשס"ח

**סימן א'**

**בגדר איסור החזרת כלי של פרקים**

**ובד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיא דתריסין**

**ובדעת הרמב"ם והרשב"א בדין החזרת כלי של פרקים ביו"ט**

**א**

א] כתב הרמב"ן במלחמות פ"ק דביצה ד., ז"ל, והשתא דקי"ל דבשאין להן ציר אלא באמצע פליגי, נטילתן מותרת אפי' בשבת, וחזרתן נמי אין בה משום שמא יתקע, שאין עשוי ליתקע בתריסין, שהרי כל עצמן לטלטלן הן עשויין, ואדרבה רפויין נינהו כדי שיהיו נוחין לתשמישן, הלכך מדינא אפי' בשבת שרי דקי"ל אם הי' רפוי מותר, ואין לך בהן צד איסור אפי' לב"ש דסברי יש בנין בכלים אלא משום גזירה אטו מן הצד, והיא גופא לב"ה משום שמא יתקע, הלכך משום שמחת יו"ט לא גזרינן גזירה לגזירה בכה"ג[[1]](#footnote-2) וכו', עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ן דמדינא שרי להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע והן רפויין גם לדעת ב"ש דס"ל דיש בנין בכלים, ואי"ז אסור אלא משום גזירה אטו מן הצד, צ"ב הטעם בזה, שהרי לב"ש דס"ל דיש בנין בכלים, אסור להחזיר אף ברפוי, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן להלן, במש"כ דר' יוחנן סבר דיש בנין בכלים וכו' הא אילו החזיר כל צרכו חייב חטאת "ובחזרה עצמה פטור אבל אסור", וכן כתבו הראשונים בס"פ כירה, ובחי' הרמב"ן שבת ר"פ הבונה כתב בתו"ד, ז"ל, ועוד דל"ה שרי ברפוי לכתחלה כדמקשינן בפ' המצניע מי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחלה, אלא ש"מ קסבר יש בנין בכלים, עכ"ל, וכ"ה במלחמות שם, ז"ל, דלרב ושמואל וכו' יש בנין בכלים וכו' הלכך אפי' ברפוי אסור כי ההיא דאמרי' התם מי איכא מידי דבכלים חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, עכ"ל, והרי דמילתא דפשיטא הוא, דלמ"ד דיש בנין בכלים אסור להחזיר אף ברפוי.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם הרמב"ן למד כן מגמ' ערוכה שם די"ב., דאמר אביי דטעמא דב"ש דאסרו בשיש להן ציר באמצע הוא משום דגזרינן ציר באמצע אטו ציר מן הצד, והרי דאף דב"ש ס"ל דיש בנין בכלים, וכמש"א שם דכ"א:, מ"מ לא אסרו בציר באמצע אלא אטו ציר מן הצד, אך צ"ב הטעם בזה, וכנ"ל.

ובפשוטו נראה שהטעם בזה הוא, משום דכל הא דאסרו ב"ש להחזיר אף ברפוי, הוא משום דגזרי' רפוי אטו מהודק, וכמו שהביא הרמב"ן בר"פ הבונה למש"א בשבת דצ"ד: מי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, ושם פירש"י, ז"ל, כיון דבכלי חייב חטאת, ביד איכא שבות גזירה אטו כלי, עכ"ל, ואשר ע"כ בתריסין שיש להן ציר באמצע שאין דרך לעשותן אלא רפויין, כדי שיהיו נוחין לתשמישן, וכמש"כ הרמב"ן, ליכא למיגזר, וע"כ שרי מדינא להחזירן אף בשבת.

אמנם צ"ב בזה, דהנה ממש"כ הרמב"ן דהא דמדינא שרי הוא משום דקי"ל אם הי' רפוי מותר, יש ללמוד תרי מילי, חדא דלא שרי להחזיר מדינא אלא בתריסין הרפויין, אך אם היו התריסין מהודקין אסור להחזירן, ועוד, דגם הא דברפויין מותר מדינא להחזירן, הוא רק לפ"מ דקי"ל כרשב"ג, אך לדעת רבנן אסור להחזירן.

והדברים צ"ב רב, דכיון דחזינן דאף לב"ש דס"ל דיש בנין בכלים ואם החזיר בהידוק חייב חטאת, אשר לדידהו אסור להחזיר כלי של פרקים ברפיון, מ"מ בתריסין הרפויין שרי מדינא להחזירן, משום שאין דרך שיהיו מהודקין, א"כ כ"ש דלרבנן דס"ל דאין בנין בכלים, הרי דאף דס"ל דמדרבנן אסרו להחזיר אף ברפוי גזירה שמא יתקע, מ"מ בתריסין הרפויין יהא מותר מדינא להחזירן.

ב] אמנם הישוב לזה נלמד מתו"ד הרמב"ן גופי', דהנה לעיל מינה כתב הרמב"ן, ז"ל, דקסבר בשיש להן ציר מן הצד פליגי דשרו ב"ה משום דאין בנין בכלים, ואע"פ "שהיא מלאכה קבועה" ודינו להיות פטור אבל אסור עלי', כדאמרי' בפרק כירה בבנין מן הצד נהי דאיסורא דאורייתא ליכא דרבנן מיהא איכא, כלומר מפני "שהיא מלאכה מתקיימת" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהא דאסור מדרבנן להחזיר כלים לרשב"ג במהודק ולרבנן אף ברפוי, אי"ז כלל משום גזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת, וע"כ ה"ז אסור מדרבנן.[[3]](#footnote-4)

והדברים מוכרחים כן בד' הרמב"ן בתו"ד שכתב, ז"ל, ומשו"ה קשיא לי' מהשוחט וכו' "ונטילתן נמי קשיא לי'", עכ"ל, ומפורש בד' הרמב"ן דכ"ה דאסור מדרבנן להחזיר כלים, ה"נ אסור ליטלן,[[4]](#footnote-5) ואם הא דאסור להחזיר כלים הוא משום גזירה שמא יתקע, הרי אין לנו לאסור אלא להחזירן, דיש לחוש בזה שיבא לתקוע, אך בנטילתן דליכא למיחש למידי אין לנו לאסור, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בר"פ כל הכלים, דבדלתות שידה תיבה ומגדל דאסרינן להחזירן גזירה שמא יתקע, לא אסרו אלא להחזירן, אך מותר ליטלן, ועמש"נ להלן סק"ה בזה, וע' עוד במש"נ להלן סק"ג בהערה שכ"ה מתבאר בד' הרמב"ן במלחמות הכא, דכל דאיסורו משום גזירה שמא יתקע אין לאסור בנטילתו.

וביותר, שהרי הרמב"ן הכא אזיל בדעת הרי"ף דס"ל דאין בנין בכלים אף בבנין גמור, ולדעתו נ' פשוט דהא דאם תקע חייב חטאת הוא משום מכה בפטיש, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות בר"פ הבונה, ומש"כ הרמב"ן בחי' שבת דק"ב: דתקע חייב חטאת משום בונה, הוא רק לטעמי' דס"ל דבעשיית כלי יש בנין בכלים, ואכמ"ל, ולפ"ז פשוט דאין חייב חטאת אלא בחיבור חלקי הכלים בתקיעה, אך בנטילת כלים המחוברין בתקיעה ליכא איסורא כלל, שהרי ליכא מלאכה בסתירת מכה בפטיש, וא"כ אין מקום כלל לאסור נטילת כלים בגזירת תקיעה, וז"פ.[[5]](#footnote-6)

ומוכח מד' הרמב"ן, דהא דאסור להחזיר כלים לרשב"ג במהודק ולרבנן אף ברפוי, אי"ז משום גזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקימת, ומדרבנן הוי זה כבנין, וע"כ מה"ט יש לאסור אף נטילת כלים המחוברין לרשב"ג בהידוק ולרבנן אף ברפיון משום דמדרבנן הוי זה כסתירה.

וצריך להוסיף בזה, דמה שאסרו בזה משום דהוי כבנין, לאו היינו משום דדמי להחזרת כלים בתקיעה שאסורה מה"ת, שהרי הרמב"ן הכא אזיל בדעת הרי"ף דאין בנין בכלים כלל, ולדידי' הא דאם תקע חייב חטאת הוא משום מכה בפטיש וכנ"ל, אלא היינו דדמי לבנין בקרקע דאסור מה"ת, וע"כ הגם דמה"ת אין בנין בכלים, מ"מ מדרבנן יש בנין אף בכלים, וזה כדעת האו"ז שהבאנו להלן סק"ה, ויש להוסיף דזה ע"ד מש"א בשבת דקל"ח. דמי איכא מידי דרבנן מחייבי חטאת ור"א שרי לכתחילה, וה"נ כיון דלב"ש יש בנין בכלים וחייב חטאת, אף לב"ה ה"ז אסור מדרבנן.

וכ"ה מבו' בד' המאירי בר"פ כל הכלים, דהגם דהא דאם תקע חייב חטאת הוא משום מכה בפטיש, מ"מ הא דאסור להחזיר כלים בהידוק הוא משום דהוי זה "בנין" של שבות, עיי"ש, וזה להדיא כמש"נ בד' הרמב"ן,[[6]](#footnote-7) אך המאירי בס"פ כירה כתב להדיא דהא דאסור לחהזיר בהידוק הוא גזירה שמא יתקע, עיי"ש, וע' להלן סק"ה מה שהבאנו עוד מד' המאירי, ומש"נ בזה.

ויש להוסיף בזה, די"ל דמה"ט הוא דס"ל לרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, שהרי חזינן דאף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ ברפוי ל"ה בנין דאורייתא, וכמבו כן בד' הרמב"ן להלן ובשבת ר"פ הבונה, וכ"כ הריטב"א והר"ן בס"פ כירה, אך בד' התוס' שם אין נראה כן, ונתבאר בזה להלן סק"כ?, וקרוב הדבר דה"נ בקרקע ל"ה בנין מה"ת ברפוי, ועמש"נ בזה להלן שם?, ואשר ע"כ לא אסר רשב"ג אלא במהודק דדמי לבנין דאורייתא ולא ברפוי שאף בקרקע אינו בנין מה"ת, ואחר העיון נראה, דואף אי נימא דבקרקע חשיב בנין אף ברפוי, מ"מ כיון דחזינן דאף למ"ד דיש בנין בכלים מ"מ ברפוי ל"ה בנין דאורייתא, והרי דבכלים לי"ל כלל חשיבות בנין ברפוי, ע"כ אף אין לאסור בזה מדרבנן משום דדמי לבנין, ודו"ק, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ג בדעת הרשב"א.

ג] האמנם צ"ע בזה, שהרי להדיא כתב הרמב"ן בהמש"ד דהא דבציר מן הצד אסור להחזיר הוא רק משום גזירה שמא יתקע, וזה דלא כמש"נ בדעתו דהא דאסור מדרבנן להחזיר כלים, הוא משום דהוי זה בנין מדרבנן ואי"ז כלל מגזירה שמא יתקע.

ונ' פשוט בזה, דהנה בחי' הרשב"א בביצה ד"י. הק' ע"ד הרמב"ן, ז"ל, אלא שקשה לי עדיין קצת דהא אמרי' התם בכירה גבי מלבנות המטה וכו' רשב"ג אמר אם הי' רפוי מותר וכו' וקי"ל כרשב"ג וכדאמרי' התם וכו' א"ל אנן כרשב"ג סבירא לן דאמר אם הי' רפוי מותר, וא"כ תריסי חנויות אם רפוין הן אף לכתחלה יהא מותר ולמה לא התירו אלא משום תחלתן, עכ"ל.

אמנם הישוב לזה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, ז"ל בסו"ד, אותה ברייתא דלת של שידה וכו' עכשיו שכתבה הוא למדנו שגזרו בדלתות משום שדרכו ליתקע, וכן אמרו בתריסי חנויות שיש להם ציר מן הצד אסור, וזו היא שאמרו שם ביו"ט וכו' משום גזירה אטו מן הצד והיא גופא גזירה משום שמא יתקע, עכ"ל, והיינו דהגם דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, מ"מ בדלתות ובתריסין שדרכן ליתקע אסור אף ברפוי גזירה שמא יתקע.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הרמב"ן, דהגם שפירש דהא דאסור להחזיר כלים הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת והוי זה בנין מדרבנן, הרי לדעת רשב"ג כ"ז הוא בשמחזירן בהידוק, אך כשמחזירן ברפיון אי"ז בנין אף מדרבנן, דמה"ט שרי ר"ש במלבנות המיטה וכו' להחזירן ברפיון, והא דאסור להחזיר תריסין מן הצד אף ברפיון, הוא רק משום גזירה שמא יתקע, דכיון שדרכן בתקיעה יש לחוש שמא יתקע, וזהו שפירש כן הרמב"ן דהא דתריסין מן הצד אסורין הוא משום גזירה שמא יתקע.[[7]](#footnote-8)

ואמנם אכתי צ"ב, דאם החזרת תריסין מן הצד הויא ברפיון, ואינה אסורה אלא מגזירה שמא יתקע, א"כ מ"ט כתב הרמב"ן בתחי"ד דבתריסין מן הצד יש לאסור משום שהיא מלאכה קבועה ומתקיימת.

אך נ' פשוט בזה, שהרי כל מש"כ הרמב"ן דתריסין רפויין הן, היינו רק בתריסין שיש להן ציר באמצע, וכמו שפירש הטעם שהוא כדי שיהיו נוחין לתשמישן, אך בתריסין שיש להן ציר מן הצד ודאי דרכן אף להיות מהודקין, וזהו שפירש הרמב"ן מתחילה דהא דקשיא לי' לר' יוחנן, הוא משום דיש לאסור בתריסין שיש להן ציר מן הצד שמחזירן בהידוק, משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת.

אך במה שאמרו דגזרי' בשיש להן ציר באמצע אטו מן הצד, הרי כיון דתריסין שיש להן ציר באמצע רפויין הן, הרי דאם כל האיסור בשיש להן ציר מן הצד הי' רק במהודק, לא הי' מקום לגזור אטו זה בשיש להן ציר באמצע דרפויין הן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בחידושיו שהבאנו לעיל סק"ג דאין לגזור בשיש להן ציר באמצע אטו מן הצד, אלא אטו תריסין רפויין שיש להן ציר מן הצד, וזהו שהק' דמ"ט הן אסורין, הרי קי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, ובע"כ דכל שיש להן ציר מן הצד אסור אף ברפויין ומשום גזירה שמא יתקע, וע"כ גזרי' אטו זה אף בשיש להן ציר באמצע, וע"כ הוצרך הרמב"ן לפרש דהא דאסרינן בשיש להן ציר מן הצד, הוא גזירה שמא יתקע, ופשוט שזה הי' מקורו של הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, דבשיש להן ציר מן הצד אסור להחזיר אף ברפוי.[[8]](#footnote-9)

ד] ולפ"ז נ', דמה"ט ס"ל להרמב"ן דכל הא דמדינא שרי להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע, הוא רק משום שהן רפויין, ורק לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, והיינו משום דהא דאסור לרשב"ג להחזיר כלים בהידוק ולרבנן אף ברפוי, הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת וה"ז בנין מדרבנן, ומשום ה"ט יש לאסור גם בתריסין שיש להן ציר באמצע, דהגם דליכא למיחש בהו שמא יתקע, מ"מ כיון דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת ה"ז אסור משום בנין דרבנן, וע"כ הוא דלא שרי מדינא להחזירן ברפיון, אלא לרשב"ג דס"ל דאם הי' רפוי מותר, אשר לדידי' כל דהוי רפוי ל"ה זה בנין אף מדרבנן, ומשום שמא יתקע אין לאסור בשיש להן ציר באמצע שאין דרכן בתקיעה.

והא דשרי מדינא להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע ברפיון אף לדעת ב"ש דס"ל דיש בנין בכלים, דלדידהו הרי אסור להחזיר כלים ברפיון, היינו משום דיסוד דינא דרשב"ג דאם הי' רפוי מותר ולי"ב משום בנין דרבנן, הוא אף לדעת ב"ש דיש בנין בכלים, דכ"ז הוא במהודק, אך ברפוי אי"ז בנין אפי' מדרבנן, והא דאסור לדידהו להחזיר כלים ברפיון, הוא גזירה אטו החזרת כלי בהידוק, והך גזירה לא שייכא בתריסין שיש להן ציר באמצע, שאין דרך לעשותן אלא רפויין, וכמש"נ לעיל סק"א, וז"ב.

ה] והנה בשבת דקכ"ב: תניא דדלת של שידה וכו' נוטלין אבל לא מחזירין, ומבו' דלא אסרו אלא להחזיר הכלים, אבל נטילתן מותרת, וצ"ע מזה על מש"כ הרמב"ן הכא דאף נטילתן אסורה, ומה"ט פירש דנטילתן נמי קשיא לי' לר' יוחנן.

אמנם פשוט דלק"מ, דכל הא דס"ל להרמב"ן דאף נטילתן אסורה, הוא רק בשהן מחוברין בהידוק ולרבנן אף ברפיון, דבכה"ג הא דאסור להחזירן הוא משום דהוי כבנין מדרבנן, ומה"ט אף אסור ליטלן דהוי כסתירה מדרבנן, אך משא"כ בההיא דדלת של שידה דהא דאסור להחזירן אמרו בגמ' שם דהוא גזירה שמא יתקע, והיינו משום דאיירי ברפויין וכמש"כ הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, וע' להלן סק"ו ואילך, אשר ל"ד לבנין לרשב"ג דקי"ל כוותי', וכל איסורן הוא משום גזירת תקיעה, ע"כ לא נאסרה אלא החזרתן, אך נטילתן דליכא למיגזר בה מידי מותרת, וז"ב.

ומצאתי הדברים מפורשים בד' המאירי שם, ז"ל, דלת של שידה תיבה ומגדל "הואיל ורפויין הם" נוטלים אותן בשבת מציריהם, ואין בהם משום סתירה שאין בנין וסתירה בכלים "הואיל ונכנסין בחליותיהן ברפיון" ומ"מ חזרתם אסורה אף ברפויים ואע"פ שאין בנין מ"מ גזירה שמא יתקע שם יתד או מסמר להדקן והוא ענין הכאה בפטיש, עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' המאירי, דאם היו מהודקין הי' אסור ליטלן, והיינו משום דבכה"ג יש בנין וסתירה, והיינו בנין וסתירה דרבנן, וכמש"כ המאירי להלן דכשאינם רפויין יש בה בנין של שבות, וכל הא דשרי ליטלן הוא רק ברפויין דאין בהן בנין וסתירה אף מדרבנן, ולא נאסר אלא להחזירן גזירה שמא יתקע דהוי מכה בפטיש.

אמנם הנה בד' המאירי ס"פ כירה מפורש דהך ברייתא דדלת של שידה איירי בין במהודק ובין ברפוי, עיי"ש, וזה שלא כדבריו בפ' כל הכלים, ונ' דהוא משום דבס"פ כירה פירש להדיא דהא דאסור להחזיר כלים בהידוק הוא גזירה שמא יתקע, וכמו שהבאנו לעיל סוסק"ב, וע"כ אף במהודק אין לאסור אלא להחזיר, אך בפ' כל הכלים פירש דהא דאסור להחזיר כלים בהידוק הוא משום דכה"ג הוי בנין מדרבנן, וע"כ יש לאסור במהודק אף ליטלן, וז"ב.

ועד"ז נראה גם בדעת האו"ז שכתב בסימן כ"ט, ז"ל, ומורי ה"ר בן ה"ר משה זצ"ל הי' מקשה איך מסיקים בכלים הא סותר כלי ואע"ג דאין סתירה בכלים מ"מ מדרבנן אסור, עכ"ל, וכ"ה באו"ז סימן ע"ט במוסגר, וקשיא טובא, דא"כ מ"ט דלת של שידה וכו' נוטלין, הרי הגם דאין סתירה בכלים מ"מ מדרבנן יש לאסור.

ונ' פשוט בזה, דכל הא דיש בנין וסתירה בכלים מדרבנן הוא רק במהודק, אך ברפוי ודאי אין בנין וסתירה בכלים אף מדרבנן, וכמש"א רשב"ג בס"פ כירה דאם הי' רפוי מותר, ואשר ע"כ בההיא דדלת של שידה וכו' דאיירי ברפויין, מותר ליטלן, ורק להחזירן הוא דאסור גזירה שמא יתקע, וע"כ נמי לא אסרו להחזיר אלא משום שמא יתקע, ולא משום דמדרבנן יש בנין בכלים, כיון דאיירי ברפוי דאין בזה בנין בכלים אף מדרבנן.[[9]](#footnote-10)

ובטעמא דמילתא דאף מדרבנן אין בנין וסתירה בכלים ברפוי, נ' פשוט דהוא לפמש"כ הרמב"ן במלחמות להלן ובר"פ הבונה והריטב"א והר"ן בס"פ כירה דאף למ"ד דיש בנין וסתירה בכלים, היינו רק במהודק ולא ברפוי, וזה דלא כמשמעות ד' התוס' שם, עמש"נ בזה להלן סק"כ?, ועיי"ש שנת' לדון בדעת הראשונים, אם לדבריהם אף בקרקע אין בנין מה"ת ברפוי, או דרק בכלים ליכא חשיבות בנין ברפוי, ואשר ע"כ ה"נ הגם דמדרבנן יש בנין וסתירה בכלים, מ"מ לא אסרו רק במהודק ולא ברפוי, דהגם דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים אסרו אף ברפוי אטו מהודק, מ"מ למ"ד דמדאורייתא אין בנין וסתירה בכלים ורק מדרבנן הוא דיש בנין וסתירה, לא גזרו אטו זה ברפוי, וז"פ.

ונמצא לפי האמור, דדעת הרמב"ן בטעם הא דאסור להחזיר כלי בהידוק, הוא כדעת האו"ז דמדרבנן יש בנין בכלים, דדמי לבנין בקרקע, וע"כ אף פירוק כלי המחובר בהידוק אסור, דכ"ה דיש בנין בכלים מדרבנן, ה"נ יש סתירה בכלים, משום דדמי לסתירה בקרקע.

ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' באורך בפלוגתת הראשונים אם אסרו חכמים לפרק כלי של פרקים, ושם סק"ח נתבאר להוכיח בדעת רש"י המאורות והטור, דכל הא דתניא דדלת של שידה וכו' נוטלין, הוא רק ברפוי ולא במהודק, ומשום דבמהודק כ"ה דאסרו להחזיר משום דדמי לבנין, אסרו נמי ליטול משום דדמי לסתירה, עיי"ש.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, ז"ל, ואלמלא שכתב רבינו ז"ל אותה ברייתא של דלת של שידה וכו' נוטלין אבל לא מחזירין, הייתי אומר אתיא כת"ק דמלבנות המיטה אבל לרשב"ג אם הי' רפוי מותר, עכשיו שכתבה הוא למדנו שגזרו בדלתות משום שדרכו ליתקע, עכ"ל.

וצ"ע מנלי' להרמב"ן דהך ברייתא איירי ברפויין, דמכח זה הי' אומר דאתיא כרבנן, דילמא איירי במהודקין, וע"כ שפיר אסור להחזירן אף לרשב"ג.

וכבר עמד כן בחזו"א סימן נ' סק"י, ע"ד התוס' בשבת דמ"ח. שכתבו דבענין שהוא רגילות לתקוע אסור להחזיר אפי' רפוי גזירה שמא יתקע, ולמדו לזה מהא דאסרינן החזרת שידה תיבה ומגדל גזירה שמא יתקע, וכתב ע"ז החזו"א דנראה דעתם דכל שלא תקע בכלל רפוי ומותר, וע"כ קשיא להו מההיא דדלת שידה וכו' דגזרי' שמא יתקע, וניחא להו דשאני דלת השידה דרגילות לתקוע וע"כ אסור, וזה מוכח דאם הי' דעתם לחלק בין רפוי למהודק אין להם ראי' מההיא דדלת השידה לאסור ברגילות לתקוע, די"ל דהתם במיהדק, עכ"ד.

והנה אמנם בדעת התוס' נת' במק"א? להוכיח כן, דס"ל דליכא אלא ב' דרגות דכל שהוא בחוזק ואומנות הוי כתקיעה וחייב חטאת, וכל שאינו בחוזק ואומנות הוי רפוי דמותר אף מדרבנן לרשב"ג דקי"ל כוותי', אך בד' הרמב"ן אי"ז מתישב, שהרי מבו' בכ"ד שדעתו דאיכא ג' דרגות, תקיעה שחייבין עלי' חטאת, הידוק דפטור אבל אסור, ורפוי דמותר לכתחילה לרשב"ג דקי"ל כוותי'.

ובפשוטו צ"ל בזה, כמו שמצינו במאירי ס"פ כירה בשם הראב"ד, שכתב דכל שאין דרכו להשמט ואדם קפיד בהשמטתם אף ברפוי גמור אסור גזי' שמא יתקע, ולמד כן ממה שאסרו בדלת שידה וכו' בפ' כל הכלים "ולא חילקו בין רפוי לשאינו רפוי", עכ"ד, ויל"פ כן גם בד' הרמב"ן.

אך לפמש"נ נ' פשוט בזה בע"א, שהרי בגמ' ר"פ כל הכלים מפרש רבא להך ברייתא, דהא דלא מחזירין הוא גזירה שמא יתקע, ובדלתות המהודקין אסירי משום דמדרבנן הוו כבנין, וא"צ לגזירה שמא יתקע, ומדאמר רבא דאיסורן הוא גזירה שמא יתקע, ש"מ דאיירי בדלתות הרפויין.

ז] והאמנם דהיא גופא קשיא, דמנלי' לרבא דהך ברייתא איירי ברפויין, והוצרך לחדש דאף ברפויין אסור גזירה שמא יתקע, דילמא איירי במהודקין, דאסור להחזירן משום דהוי כבנין מדרבנן.

אך זה מתישב בפשיטות, דהרי תניא דנוטלין אבל לא מחזירין, ובמהודקין הרי אסור אף ליטלן משום דהוי זה כסתירה מדרבנן, וכמש"כ המאירי, וכנ"ל סק"ה, ובע"כ דאיירי ברפויין, וע"כ מותר ליטלן, והא דאסור להחזירן הוא משום גזירה שמא יתקע, וז"פ, ולפ"ז נמצא, דמהך מילתא גופא דתניא דנוטלין הוכיח הרמב"ן דאיירי ברפוי, דבמהודק אסור אף ליטלו.

ח] וניחא עוד בזה, דהנה בעיקר הא דפריך הגמ' בר"פ כל הכלים דמאי קסבר וכו' ואי אין סתירה בכלים אין בנין בכלים, צ"ב דמאי קפריך, הרי הגם דאין בנין וסתירה בכלים, מ"מ מדרבנן אסור להחזיר, וכדתניא בברייתא בס"פ כירה, ואטו לא ידעו אביי ורבא להך ברייתא.

ולפמש"נ נ', דס"ד דכל מה שמצינו שאסור להחזיר מדרבנן, הוא משום דמדרבנן הוי זה כבנין, ואשר זהו דפריך דאי קסבר דאין סתירה בכלים, ואף מדרבנן ל"ה זה כסתירה, א"כ מ"ט אין מחזירין, הרי כ"ה דאי"ז סתירה מדרבנן ה"נ אי"ז בנין מדרבנן, וע"ז משני רבא, דלעולם אין בנין בכלים ואין סתירה בכלים וע"כ מותר ליטלן, ולפ"ז הרמב"ן והמאירי היינו דאיירי ברפוי, אשר ל"ה כבנין מדרבנן, והא דאסור להחזיר הוא גזירה שמא יתקע, והך גזירה ל"ש אלא בהחזרה ולא בנטילה, וכמדומה שזה ביאור נכון בפשט הסוגיא.

ויש להוסיף, דגם לדעת הריטב"א והר"ן בס"פ כירה, דהא דאסור להחזיר כלים בהידוק אי"ז משום דהוי כבנין מדרבנן, אלא הוא משום גזירה שמא יתקע, נמי ניחא סוגיית הגמ', דמעיקרא ס"ד דהא דאסור להחזיר כלים בהידוק, אי"ז משום גזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דהוי זה כבנין מדרבנן, ואשר זהו דפריך, דמדשרי ליטלן ש"מ דאיירי בגוונא דאי"ז סתירה אף מדרבנן, וא"כ מ"ט לא מחזירין, וע"ז משני רבא דלעולם אין בנין וסתירה אף בכלים המהודקין אף מדרבנן, והא דלא מחזירין הוא גזירה שמא יתקע, וע"כ לא נאסרה אלא החזרתן, ומש"כ הריטב"א והר"ן דהא דאסור להחזיר הוא משום שמא יתקע, הוא מיוסד על ד' רבא הללו, דמשני דטעם איסור החזרה הוא גזירה שמא יתקע.

ט] ובעיקר מש"נ לעיל סק"ז בד' הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, צריך להוסיף בזה דברים.

דהנה לעיל סק"ב נתבאר בדעת הרמב"ן במלחמות בביצה, דאף הא דאסר ת"ק להחזיר כלים ברפיון, אי"ז משום גזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דהוי זה בנין מדרבנן, וזה ממש"כ הרמב"ן שם ואע"פ "שהיא מלאכה קבועה" ודינו להיות פטור אבל אסור עלי', כדאמרי' בפרק כירה בבנין מן הצד נהי דאיסורא דאורייתא ליכא דרבנן מיהא איכא, כלומר מפני "שהיא מלאכה מתקיימת", עכ"ל, והנה התם הרי איירי ברפוי, (וכדאמר לי' אנא כרשב"ג ס"ל דאמר אם הי' רפוי מותר), והרי להדיא דאף הא דאסר ת"ק ברפוי הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת והוי זה בנין דרבנן.

אמנם הנה בד' הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה מוכח לא כן, שהרי הרמב"ן דן לפרש דהא דתניא דדלת של שידה וכו' נוטלין ולא מחזירין, אתיא כת"ק דאסר אף ברפוי, והנה הרי בגמ' ר"פ כל הכלים מפרש רבא דהא דלא מחזירין הוא גזירה שמא יתקע, ומהא דהוה ניח"ל להרמב"ן להעמידה כת"ק, מוכח דס"ל דהא דאסר ת"ק אף ברפוי הוא משום גזירה שמא יתקע.

והדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בחי' ר"פ הבונה, ז"ל, ות"ק אף על פי דסבר אין בנין בכלים בלא תקיעה כדקאמר ואם תקע חייב, מ"מ גזר כל חזרה אפי' כשהוא רפוי לכתחלה שמא יתקע, עכ"ל, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בס"פ כירה, עיי"ש.

והנה בפשוטו הי' נ' לפ"ז, דגם הא דאסר רשב"ג להחזיר בהידוק, הוא גזירה שמא יתקע, וכמש"כ כן הריטב"א והר"ן בס"פ כירה, דהגם דבד' הרמב"ן במלחמות בביצה מבו' דהוא משום דהוי זה בנין מדרבנן, אך הרי התם ס"ל דגם הא דאסר ת"ק ברפוי הוא משום דהוי זה בנין מדרבנן, אך לפ"מ דס"ל בשבת דהא דאסר ת"ק ברפוי הוא גזירה שמא יתקע, ה"נ הא דאסר רשב"ג במהודק הוא גזירה שמא יתקע, ולפ"ז אין מתישב מש"נ לעיל סק"ז לבאר בהא דל"ה ניח"ל להרמב"ן לפרש לברייתא דדלת של שידה וכו' במהודקין.

אך לקושטא דמילתא נראה דאי"ז כן, דהגם דס"ל להרמב"ן התם דהא דאסר ת"ק אף ברפוי הוא משום גזירה שמא יתקע, היינו משום דבנין רפוי בכלים ל"ד כלל לבנין, וע"כ אין לאסרו אלא מגזירה שמא יתקע, אך בהא דאסר רשב"ג במהודק יל"פ דס"ל להרמב"ן דהוא משום דדמי לבנין, ומה"ט יש לאסור אף להחזיר, ושפיר נתישבו דברינו, ועמש"נ בסימן ב' סק"ח בהערה לפרש עד"ז בדעת רש"י.

י] וסמך לזה נראה, ממש"כ בחי' הרמב"ן ר"פ הבונה, ז"ל, ואפשר דהא דאמר רשב"ג בפ' כירה אם הי' רפוי ה"ז מותר, משום דס"ל אין בנין בכלים בלא תקיעה הילכך הואיל וכשאינו רפוי לאו אב מלאכה הוא כשהוא רפוי מותר לכתחילה, ות"ק אף על פי דסבר אין בנין בכלים בלא תקיעה כדקאמר ואם תקע חייב, מ"מ גזר כל חזרה אפי' כשהוא רפוי לכתחלה שמא יתקע, "ואילו הי' סובר רשב"ג שהמחזיר חייב חטאת ה"ל לאפלוגי בהא דאמר ת"ק אם תקע חייב, ועוד דל"ה שרי ברפוי לכתחילה וכו', אלא ש"מ קסבר אין בנין בכלים, עכ"ל.

וד' הרמב"ן צ"ב רב, דמה הוצרך לדון דשמא ס"ל לרשב"ג שהמחזיר חייב חטאת, ומהיכ"ת נימא דפליג בזה רשב"ג על ת"ק דס"ל דאינו חייב אלא אם תקע, הרי אדרבה רשב"ג מיקל טפי, דת"ק אסר מדרבנן אף ברפוי, ורשב"ג שרי ברפוי.

ונ' פשוט בביאור ד' הרמב"ן, דס"ל דבגזירה שמא יתקע אין לחלק בין מהודק לרפוי, ואם במהודק גזרינן שמא יתקע, ה"נ יש לגזור ברפוי, ולא ס"ל כמש"כ הריטב"א הר"ן והנמו"י בס" כירה דברפוי ל"ש לגזור שמא יתקע, ע' בדבריהם הטעמים בזה, ואשר ע"כ קשיא לי' דמ"ט דרשב"ג דלא שרי אלא ברפוי, הרי כיון דשרי ברפוי בע"כ דלא ס"ל להגזירה שמא יתקע, וא"כ מ"ט אסר במהודק, ומכח זה הי' מקום לפרש, דרשב"ג ס"ל דיש בנין בכלים, וע"כ הגם דלא ס"ל להגזירה שמא יתקע, מ"מ במהודק אסור מדינא, וזהו שהוצרך הרמב"ן להוכיח לא כן.

ולפ"ז קרוב הדבר לומר, דלפ"מ שהוכיח הרמב"ן דמודה רשב"ג דאין בנין בכלים, הרי דהא דאסר רשב"ג במהודק, אי"ז משום גזירה שמא יתקע, דא"כ מ"ט לא אסר ברפוי, אלא הוא משום דכל דמהודק והוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ לא אסר אלא במהודק דהוי מלאכה קבועה ומתקיימת טפי, ודמי טפי לבנין, וזה כמש"נ.

אך פשוט דאי"ז מוכח כלל, דשפיר י"ל, דהגם דס"ד דהרמב"ן לפרש דרשב"ג ס"ל דיש בנין בכלים, משום דל"ה ניח"ל לפרש דס"ל דהגזירה שמא יתקע הויא רק במהודק ולא ברפוי, מ"מ אחר שהוכיח לא כן, בע"כ דס"ל לרשב"ג דהגזירה שמא יתקע הויא רק במהודק, וכמש"כ כן הריטב"א ודעימי' בס"פ כירה, וכנ"ל.

**ב**

יא] בחי' הרשב"א ביצה ד"י. כתב ע"ד הרמב"ן, ז"ל, אלא שקשה לי עדיין קצת דהא אמרי' התם בכירה גבי מלבנות המטה וכו' רשב"ג אמר אם הי' רפוי מותר כלומר ואפי' בשבת ואפי' לכתחלה וקי"ל כרשב"ג וכדאמרי' התם וכו' א"ל אנן כרשב"ג סבירא לן דאמר אם הי' רפוי מותר, וא"כ תריסי חנויות אם רפוין הן אף לכתחלה יהא מותר ולמה לא התירו אלא משום תחלתן, ושמא לא התיר רשב"ג אלא ברפוין ממש הא ברפוין ואינן רפוין והחזיר כל צרכו פטור אבל אסור וכ"כ שם מורי הרב רבי' יונה ז"ל, והלכך תריסי חנויות שאינן רפוין לגמרי בשיש להם ציר מן הצד אסור אפי' לב"ה ואפי' לא החזיר כל צרכו גזירה שמא יתקע ויחזיר כל צרכו וכו', עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, שהרי בחי' הרשב"א לעיל מינה הביא ד' הרמב"ן, ז"ל, אבל אנן דקי"ל דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים ובתריסין שיש להן ציר באמצע פליגי ואף הן אינן נדחקים לעולם ורפוין הן, הלכך אפי' בשבת שרי לסלק, ואף להחזיר נמי מדינא שרי דקי"ל כרשב"ג דאמר התם בשלהי פרק כירה דאם הי' רפוי מותר, עכ"ל.

והנה הרי פירש הרמב"ן להדיא, דהא דמדינא שרי להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע, הוא רק משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, אך לרבנן דס"ל דאף רפוי אסור, יש לאסור להחזירן, וכמש"נ הטעם בזה באורך לעיל ס"ק א – ד, וא"כ לפמש"כ הרשב"א דאיירי ברפוי ושאינו רפוי דמודה רשב"ג דאסור להחזירו, א"כ תיקשי דמ"ט שרי מדינא להחזיר בשיש להן ציר באמצע.

ועד"ז ילה"ע, שהרי בד' הרמב"ן מבו' דלא שרי מדינא להחזירן אלא משום שהן רפויין, אך אם היו מהודקין הי' אסור מדינא להחזירן, ולכאו' לפ"ד הרשב"א דאיירי בשהן רפויין ואינם רפויין דבעלמא אסר בזה רשב"ג, ואפ"ה בתריסין שיש להן ציר באמצע שרי מדינא להחזירן, א"כ הרי בדין דה"נ יהא מותר להחזירן אף אם הן מהודקין.

והאמנם י"ל דהרשב"א פליג ע"ד הרמב"ן, וס"ל דבציר באמצע שאין דרך לתקוע יש להתיר אף למ"ד דאף רפוי אסור, ויש להתיר אף אם הי' מהודק, אך זה סתום בד' הרשב"א שלא הזכיר שבא לחלוק על ד' הרמב"ן.

עוד צ"ב, דכיון שפירש הרמב"ן להדיא דטעמא דמדינא שרי להחזירן, הוא משום דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, ואפ"ה אסרינן בזה משום גזירה אטו תריסין מן הצד, הרי מוכח בדבריו מיני' ובי' דהגם דשרי רשב"ג ברפוי, מ"מ בשיש להן ציר מן הצד אסור אף ברפוי, והטעם בזה הוא משום שדרכן ליתקע, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, והבאנו דבריו לעיל סק"ג, וא"כ מהו דקשיא לי' להרשב"א ע"ד הרמב"ן מכח סוגיית הגמ' בכירה, הרי בד' הרמב"ן גופי' מוכח דתריסין שיש להן ציר מן הצד חמירי, ואם הך מילתא גופא קשיא לי' להרשב"א, דלא ניח"ל לחלק ולאסור טפי בשיש להן ציר מן הצד, הי' לו להקשות ע"ד הרמב"ן שאי"ז מתישב מיני' ובי', ומ"ט הוצרך להקשות מסוגיית הגמ' בס"פ כירה.

יב] והנה בביאור משה"ק הרשב"א נראה, דפירש לד' הרמב"ן, דהא דבתריסין שיש להן ציר מן הצד אסור אף ברפוי, הוא משום דכל הא דשרי ברפוי, הוא רק בכעין תריסין שיש להן ציר באמצע, דליכא למיגזר שמא יתקע, משום שאין עשויין ליתקע שהרי כל עצמן לטלטלן הן עשויין, וכמש"כ הרמב"ן, אלא אתינן לאסור משום דדמי לבנין, ובזה הוא דקי"ל דאם הי' רפוי מותר, דרק מהודק דמי לבנין, אך בתריסין מן הצד דאיכא למיגזר שמא יתקע, יש לאסור אף ברפוי.

וע"ז הוא שהק' הרשב"א, שהרי בס"פ כירה אמרי' דאף במלבנות המיטה וכו' ובמיטה גלליתא אם הי' רפוי מותר, והתם הרי שפיר יש לגזור שמא יתקע, דל"ד לתריסין שיש להן ציר באמצע שאין עשויין ליתקע משום שכל עצמן לטלטלן הן עשויין, ואפ"ה אם הי' רפוי מותר, ולא גזרינן שמא יתקע, וא"כ מ"ט בתריסי חנויות רפויין אסור להחזירן.

יג] ולפ"ז אולי י"ל בביאור תי' הרשב"א, דהגם דאסר רשב"ג אף ברפוי ושאינו רפוי, מ"מ חלוק הוא הא דאסר רשב"ג במהודק ואסרו רבנן אף ברפוי, מהא דאסר רשב"ג ברפוי ושאינו רפוי, דהא דאסר רשב"ג במהודק ואסרו רבנן אף ברפוי, הוא משום דהוי זה מלאכה קבועה ומתקיימת ומדרבנן הוי זה כבנין, אך הא דאסר רשב"ג ברפוי ושאינו רפוי, הוא משום גזירה שמא יתקע.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הרשב"א, דלעולם מודה הרשב"א לד' הרמב"ן דכל הא דשרי מדינא להחזיר תריסין הרפויין שיש להן ציר באמצע, הוא רק לפ"מ דקי"ל כרשב"ג, דלרבנן דאסרי ברפוי משום דדמי לבנין, יש לאסור אף בתריסין שיש להן ציר באמצע, הגם שאין לחוש בזה שמא יתקע, אך לרשב"ג דשרי ברפוי וס"ל דל"ד לבנין, הרי דהגם דמודה ברפוי ושאינו רפוי שאסור, הרי היינו רק משום גזירה שמא יתקע, אך בתריסין שיש להן ציר באמצע דל"ש הך גזירה אין לאסור מדינא.

ואשר ע"כ נמי לא שרי מדינא להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע, רק בשהן רפויין ואינם רפויין, אך אם הוו מהודקין אסור, דהגם דבעלמא אסר רשב"ג אף ברפוי ושאינו רפוי, אך הרי היינו רק משום גזירה שמא יתקע, אשר זה ל"ש בתריסין שיש להן ציר באמצע, ומשא"כ במהודקין דאסר בהן ר"ש משום דדמו לבנין, שפיר יש לאסור אף בתריסין שיש להן ציר באמצע, וא"ש היטב ד' הרשב"א, אך עמש"נ בסימן ב' סקי"ג לדקדק מד' הרשב"א דס"ל דמותר לסלק תריסין המהודקין, ועיי"ש סק"ח בהערה שנת' להוכיח כן גם מהא דס"ל להרשב"א דלמ"ד דאין בנין וסתירה בכלים שרי לשבור חבית, ולא אסרינן לה משום דדמי לסתירה.

יד] אך עיקר הדברים אינם מתישבים, דכיון דאסר רשב"ג אף ברפוי ושאינו רפוי, א"כ מהיכ"ת נימא דהא דאסר במהודק והא דאסר ברפוי ושאינו רפוי הוו מתרי טעמי, וצ"ע בזה.

וקצת י"ל בזה, דס"ל להרשב"א דהא מילתא הוא מילתא דפשיטא דהגם דמה"ת אין בנין וסתירה בכלים מ"מ מדרבנן יש בנין וסתירה בכלים, וכמש"כ כן האו"ז בסימן כ"ט והבאנו דבריו לעיל סק"ה, וע"כ במהודק פשיטא דיש לאסור משום בנין וסתירה, ורק ברפוי ואינו רפוי דאף בקרקע אינו בנין מה"ת, ואף אי נימא דבקרקע הוי זה בנין מה"ת (עמש"נ להלן סק"?), מ"מ בכלים ל"ה זה בנין אף למ"ד דיש בנין בכלים, ע"כ אין לאסרו בכלים משום בנין וסתירה, וכמש"נ לעיל סק"ב דמה"ט הוא דס"ל לרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, אלא משום גזירה שמא יתקע.

והגם דנתבאר בדעת הרשב"א דהא דלת"ק אף רפוי אסור הוא משום דס"ל דאף רפוי דמי לבנין, אך י"ל דלדעת רשב"ג דמחלק בין רפוי דשרי לרפוי ושאינו רפוי דאסור, בע"כ דהא דאסר ברפוי ואינו רפוי לאו היינו משום דדמי לבנין, דא"כ הי' לו לאסור אף ברפוי, אלא הא דאסר ברפוי הוא משום גזירה שמא יתקע, והך גזירה לא שייכא אלא ברפוי ואינו רפוי ולא ברפוי גמור, וכמו שפירשו הראשונים בס"פ כירה הטעם דברפוי ל"ש גזירה שמא יתקע.

**ג**

טו] כתב הרמב"ם פכ"ב משבת הכ"ה, ז"ל, התוקע חייב משום בונה לפיכך כל הדלתות המחוברות לקרקע לא נוטלין אותן ולא מחזירין גזירה שמא יתקע, אבל דלת שידה תיבה ומגדל ושאר דלתות הכלים נוטלין ולא מחזירין וכו'. ושם הכ"ו, ז"ל, ואין מחזירין מנורה של חליות ולא כסא המפוצל ולא שולחן המפוצל וכיוצא בהן מפני שנראה כבונה, ואם החזיר פטור שאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים, ואם הי' רפוי מותר להחזירו, עכ"ל.

ובלח"מ שם הכ"ה כתב, ז"ל, קשה דאמאי נוטלין דהא מיחזי כסותרן אע"ג דאין בנין ואין סתירה בכלים, ומ"ש ממנורה של חוליות שכתב רבינו שאין מחזירין מפני שנראה כבונה ה"נ מיחזי כסתירה, דאי שייך בנין שייך סתירה כדמוכח בגמ', עכ"ל.

אמנם הרי באמת מפורש בגמ' ר"פ כל הכלים דהא דאסור להחזיר דלת של שידה וכו' הוא רק משום גזירה שמא יתקע ולא משום דנראה כבונה, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בהכ"ה, ולפ"מ שדן החזו"א בסימן נ' סק"י להגי' בד' הרמב"ם הוא מפורש כן בדבריו, וע"כ ניחא שפיר הא דנוטלין, דכיון דכל האיסור הוא משום גזירה שמא יתקע, אין לאסור אלא בהחזרה ולא בנטילה, וכמו שפירשו כן הריטב"א והשיטה להר"נ שם.

אך הא גופא צ"ע, דמ"ט לא אסרינן בדלת של שידה אלא משום גזירה שמא יתקע, ולא אסרינן משום דנראה כבונה, וכמש"כ הרמב"ם בהכ"ו דאסור להחזיר משום דנראה כבונה, ובחזו"א סימן נ' סק"י הק' להיפך, דל' הרמב"ם בהכ"ו מפני שנראה כבונה עדיין לא מתישב דהו"ל למימר שמא יתקע.

טז] ושמעתי לפרש בזה בפשיטות, עפי"ד הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה, דההיא דדלת של שידה איירי ברפויין, והא דאסור להחזיר הגם דקי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר הוא משום שדרכו ליתקע, אשר לפ"ז מתבארים היטב ד' הרמב"ם, דבמחזיר מנורה של חוליות וכו' דאיירי במהודקין וכמש"כ הרמב"ם שם דאם הי' רפוי מותר, ה"ז אסור משום דנראה כבונה, ובזה באמת יש לאסור גם לפרקן משום דנראה כסותר, ומשא"כ בדלת של שידה וכו' דאיירי ברפויין, וכאשר כן מדויק ממש"כ הרמב"ם בהכ"ו דאם הי' רפוי מותר להחזירו, ובהכ"ה לא כתב כן, והיינו משום דבדלת של שידה שיש לחוש שמא יתקע ה"ז אסור אף ברפוי, הרי אינו נראה כבונה, וכל הא דאסור להחזירן הוא משום גזירה שמא יתקע, וע"כ לא אסרו אלא להחזירן דאיכא למיחש בזה שמא יתקע, אך נטילתן מותרת, ולהלן סק"? נת' סמך גדול לזה מד' הרמב"ם בהל' יו"ט, עיי"ש.

וכבר הבאנו לעיל סק"ה שהדברים מפורשים כן בד' המאירי בר"פ כל הכלים, דכל הא דדלת של שידה וכו' נוטלין, הוא רק משום דאיירי ברפויין וע"כ אין בזה בנין וסתירה מדרבנן, וע"כ הגם שאסור להחזירן מגזירה שמא יתקע, מ"מ נטילתן מותרת, ונת' שם שכ"ה גם דעת הרמב"ן והאו"ז דכל הא דתניא דנוטלין איירי רק ברפוי, אך במהודקין אסור אף ליטלן, עיי"ש.

יז] אך אכתי צ"ע סתימת ד' הרמב"ם, שכתב דדלת שידה וכו' נוטלין, ולא פירש דכ"ז הוא ברפויין, אך במהודקין אסור ליטלן משום דנראה כסותר, וי"ל דהוא משום שאין דרך הרמב"ם לפרש דבר שלא נתפרש בגמ'.

ונ' די"ל בזה, דהנה במש"כ הרמב"ם דכל הדלתות המחוברות לקרקע לא נוטלין אותן ולא מחזירין גזירה שמא יתקע, תמה המ"מ שם, ז"ל, ותמה אני למה הוצרכו לגזרה דשמא יתקע במה שמחובר לקרקע, שהרי בלא תקיעה חייב משום בונה כמבואר פרק עשירי, עכ"ל.[[10]](#footnote-11)

ובב"י סימן ש"ח כתב בדעת הרמב"ם, דשאני דלתות כלים המחוברין בקרקע שאין בהן משום בנין אא"כ תקע, ומשא"כ דלתות קרקע יש בהן בנין אף שלא תקע, עיי"ש.

ובמאירי ר"פ כל הכלים עמד בזה ע"ד הרמב"ם, וכתב לישב, ז"ל, הא אם לא תקע הא אם לא תקע אינו בנין מפני שהוא עראי וכו', עכ"ל, וכ"כ הב"ח בסימן ש"ח.

אך כבר תמה ע"ז המרכה"מ בפ"י משבת הי"ד, שהרי תניא להדיא בעירובין דק"ב:, ציר דלת שידה תיבה ומגדל במקדש מחזירין וכו' ואם תקע חייב חטאת, של בור ושל דות ושל יציע לא יחזיר ואם החזיר חייב חטאת, וכן פסק הרמב"ם בפ"י שם, ז"ל, המחזיר דלת של בור ושל דות ושל יציע חייב משום בונה, עכ"ל, והרי להדיא דבדלת של בור ודות אם החזיר חייב חטאת אף שלא תקע, ומזה הוא שתמה המ"מ בפכ"ב ע"ד הרמב"ם.

יח] ונ' דבעכצ"ל בזה, דאף דיש בנין בקרקע בלא תקיעה, כ"ז הוא במהודקין, אך ברפויין אין בנין אף בקרקע, וע"כ בדלתות המחוברין לקרקע ברפיון, כל הא דאסור להחזירן הוא משום גזירה שמא יתקע,[[11]](#footnote-12) ומה שלא אסרו בזה אלא גזירה שמא יתקע, ולא גזירה שמא יהדק, הוא משום דהיכא דהדלת נכנסת ברפיון, ל"ש הידוק כלל, ואין לחוש אלא שמא יתקע,[[12]](#footnote-13) ואולי זהו מכוון המאירי שכתב דאם לא תקע אינו בנין מפני שהוא עראי, דודאי אם הוו מהודקין הי' חייב אף בלא תקיעה, וכמפורש בברייתא דעירובין דק"ב: ופסקה הרמב"ם בפ"י ה"ד, אלא כיון דאיירי ברפויין וכמש"כ המאירי לעיל מינה, ע"כ אם לא תקע אינו בנין.[[13]](#footnote-14)

ולפ"ז הרי מתבאר מעיקר ד' הרמב"ם דאיירי בדלתות הרפויין, וע"כ אף במחוברין לקרקע אין אסור אלא משום גזירה שמא יתקע, וע"כ סתם הרמב"ם דדלת שידה וכו' נוטלין, ולא הוצרך לפרש דכ"ז הוא דוקא ברפויין, שהרי מעיקר דבריו מתבאר דאיירי בדלתות הרפויין, וכמש"נ.

יט] ובעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם דאף במחובר לקרקע ל"ה בנין אלא במהודק ולא ברפוי, יש להביא סמך לזה, ממש"כ הרמב"ם בהכ"ו ואין מחזירין מנורה של חליות וכו' מפני שנראה כבונה וכו', ואם הי' רפוי מותר להחזירו, עכ"ל, והרי דאף דהא דאין מחזירין הוא משום שנראה כבונה, מ"מ אם הי' רפוי מותר להחזירו.

וקרוב הדבר לפרש שהטעם בזה הוא, משום דאף בקרקע אין בנין וסתירה ברפוי, וע"כ בזה אינו נראה כבונה, והרי אף בקרקע לא אסרו ברפוי, אלא משום גזירה שמא יתקע, ולא משום דנראה כבונה, וכ"ש דבכלים אי"ז נראה כבונה, ורק במהודק דבקרקע יש בו בנין וסתירה, הרי דאף בכלים ה"ז נראה כבונה, וז"פ.

אך אי"ז מוכח, דאף אי נימא דבקרקע יש בנין וסתירה ברפוי, מ"מ י"ל דבכלים ליכא חשיבות כלל לבנין וסתירה ברפוי, וע"כ אף למ"ד דיש בנין וסתירה בכלים, הוא רק במהודק, וכדלהלן, וע"כ לא אסרו חכמים בנין וסתירה בכלים אלא במהודק דה"ז נראה כבונה ולא ברפוי.

כ] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ן בחי' ובמלחמות ר"פ הבונה ובמלחמות פ"ק דביצה מבו', דאף למ"ד דיש בנין בכלים לא נאסר מה"ת אלא במהודק ולא ברפוי, וכ"ה בחי' הריטב"א והר"ן בס"פ כירה.?

אמנם מד' התוס' נ' דפליגי בזה?

ומד' הריטב"א בס"פ כירה מבו' שמפרש כן למש"א שם דבנין מן הצד הוא, דקאי למ"ד דיש בנין בכלים, וזה תלוי בפלוגתת הראשונים בביאור דעת רב ושמואל, וד' הריטב"א קיימי דרב ושמואל ס"ל דיש בנין וכלים, ואשר ע"כ מתפרש מש"א דבנין מן הצד הוא למ"ד דיש בנין בכלים, ודו"ק, אך מד' התוס' שם מבו' לא כן, וכן בד' הרמב"ן במלחמות פ"ק דביצה מבו' דפירשה כמ"ד דאין בנין בכלים, עיי"ש.?

ונפק"מ רבתא בזה, דלפ"ד התוס' והרמב"ן מבו' מל' הגמ', דהא דלמ"ד אין בנין בכלים אין חייבין בלא תקיעה, הוא משום דהוי זה בנין מן הצד, אך לפ"ד הריטב"א נ' דלמ"ד דאין בנין בכלים ל"ב לה"ט, אלא אדרבה רק אי עביד תקיעה מיחייב, וכל דלא עביד תקיעה אין טעם כלל לחייבו, ורק למ"ד דיש בנין בכלים הוא דבעי' לה"ט דהוי בנין מן הצד, ודו"ק.?

ולפ"ז הרי לדעת הרמב"ן ודעימי' דגם למ"ד דיש בנין בכלים אין חייבין אלא בהידוק ולא ברפוי, מסתבר דה"נ הוא בקרקע דאין בנין מה"ת ברפוי, ולהאמור יל"ע בהוכחת החזו"א דבמחובר יש בנין מה"ת ברפוי, דלפמש"נ יש לדחות.

אך י"ל, דאף דגם למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ ברפוי אין בנין, כ"ז הוא בכלים, אך בקרקע יש חשיבות בנין גם ברפוי, ואשכחן דכוותה בפירש"י בעירובין דק"ב:, ז"ל, והעליון כאן וכאן אסור, דכיון שיצא העליון כולו נופל והוי כבונה, וקא סבר יש בנין בכלי וכו', של בור ושל דות, דהוי בנין המחובר לקרקע, חשיב בנין בכל דהו, עכ"ל, ומבו' דאף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ החזרת ציר התחתון לא חשיבא כבנין, ול"ד לדלת של בור ודות החזרת ציר התחתון חשיבא כבנין, דכל דמחובר לקרקע חשיב בנין בכל דהו.

**ד**

כא] יש להסתפק לדעת ב"ש דאסור מדרבנן להחזיר כלים ברפיון, אם אף נטילתן אסורה, או דרק החזרתן אסורה גזירה שמא יהדק, אך נטילתן מותרת.

ונ' ראי' ברורה בזה, מהא דס"ל לב"ש בביצה די"א: דאין מסלקין את התריסין ביו"ט, והנה הרמב"ן במלחמות שם ובר"פ הבונה והרשב"א שם ד"י. פירשו דאיירי בתריסין הרפויין, ומבו' להדיא דלב"ש דיש בנין בכלים אסור לסלק אף ברפוי.

עוד מוכח כן, מהא דפריך בר"פ כל הכלים, אהא דתניא דדלת של שידה וכו' נוטלין אבל לא מחזירין, דמאי קסבר, אי קסבר יש בנין בכלים יש סתירה בכלים, והנה הרי הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה פירש להך ברייתא דאיירי ברפוי, אשר בזה ל"ה בנין וסתירה מה"ת אף למ"ד דיש בנין וסתירה בכלים, ולא נאסרה החזרתן אלא מדרבנן, ואפ"ה אמרו בגמ' דלדידי' אף נטילתן אסורה, ואף אי נימא כמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם? מ"מ מבו' דגם לפ"מ דמשני לא אתיא אלא כמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים, אך אי נימא דמכוון הרמב"ן דאיירי בין ברפוי ובין במהודק, וכמש"כ הראב"ד, י"ל דהגמ' פריך על מהודק.

והטעם בזה נ' פשוט, שהרי הא דלמ"ד דיש בנין וסתירה בכלים אסרו חכמים להחזיר אף ברפוי, אי"ז מגזירה שמא יהדק, אלא היינו דגזרו רפוי אטו מהודק, דמי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, וע"כ ה"נ יש לגזור נטילת כלים הרפויין אטו מהודקין, ומשא"כ למ"ד דאין בנין וסתירה בכלים, דלדידי' לא גזרי' רפוי אטו תקיעה, דל"ד כלל זל"ז, והא דאסרו הוא משום גזירה שמא יתקע, ע"כ ליכא למיגזר אלא בחזרתן ולא בנטילתן, וכמו שפירשו הריטב"א והשיטה להר"נ שם.

חידושי הריטב"א מסכת שבת דף מז עמוד א

דאפי' תימא יש בנין בכלים כיון שהוא רפוי בנין מן הצד הוא וכדאמרינן לקמן

ושמעתי עוד לפרש בזה לפ"ד הגרא"ז, ולפ"ז י"ל דבקיבוץ חלקים אינו חייב על סתירה, וע"כ המגבן אינו חייב על סתירה, עמש"כ בזה בתהל"ד סו"ס שי"ט ובשבה"ש די"ב:.

בד' הרמב"ן מצינו בב' דוכתי שדן לחייב אף בלא תקיעה אף דאין בנין בכלים, חדא בס"פ כירה לגבי מיטה של תרסיין לדעת רב ושמואל, וב' בר"פ הבונה לגבי תריסין, עיי"ש.

ויל"ע אם יש ללמוד מזה דכל שדרכו בכך והוי תיקון גמור בכך חייב אף בלא תקיעה, וצ"ע בזה.

] כתב הרמב"ם פ"ד מיו"ט הי"ג, ז"ל, כלים שהן מפוצלין כגון מנורה של חליות וכסא ושלחן שהן חתיכות חתיכות מעמידין אותן ביום טוב והוא שלא יתקע, לפי שאין בנין בכלים, עכ"ל.

והיינו דהגם דבשבת קי"ל דאסור להחזירן וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ו, מ"מ ביו"ט התירו להחזירן, וזה כמש"כ התוס' בביצה דכ"ב. דחלוק בזה דין יו"ט מדין שבת, וביו"ט לא החמירו חכמים הואיל ואין בנין בכלים.[[14]](#footnote-15)

והנה כתב הרשב"א בעבוה"ק ש"ג, ז"ל, זוקפין את המנורה ביו"ט להדליק בה את הנר ואפילו היא של חוליות, לפי שאין בנין וסתירה בכלים, ולפיכך אפילו אין חוליותי' רפויין אלא רפויין ואין רפויין מותר לזוקפה ביו"ט, אע"פ שכיו"ב אסור אפי' לטלטלה בשבת וכו', ויראה לי שלא אמרו אלא במנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותיה, אבל עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזוקפה, עכ"ל.

והנה מש"כ הרשב"א דמנורה שעשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזוקפה, פשוט שלמד לזה ממש"א בביצה די"א: דבציר מן הצד לכו"ע אסור, אשר היינו משום גזירה שמא יתקע, וכמו שפירש כן הרשב"א בחי' ביצה ד"י., ואשר ע"כ ה"נ במנורה לא הותר לזוקפה אלא היכא שאין עשוי' לתקוע חוליותי', אך כל שעשוי' לתקוע חוליותי' ויש לחוש שמא יתקע, לא התירו לזוקפה.

אמנם הנה המ"מ בהל' יו"ט שם כתב ע"ד הרשב"א, ז"ל, ואין נראה כן מדעת רבינו, ואי"ז כתריסין שיש להם ציר מן הצד שחוששין שמא יתקע, משום דהתם קרוב הוא מאד לתקוע מפני הציר שהוא מן הצד, משא"כ כאן, עכ"ל.[[15]](#footnote-16)

] ובביאור פלוגתת הרמב"ם והרשב"א נ' ברור דאזלי לטעמייהו, דהנה כבר נת' לעיל סק"? בדעת הרמב"ם בהל' שבת, דחלוק הוא איסורא דהחזרת דלת שידה וכו', מאיסורא דזקיפת מנורה, דאיסורא דזקיפת מנורה פירש הרמב"ם דהוא משום דנראה כבונה, וע"כ אם הי' רפוי שאינו נראה כבונה מותר, ואילו איסורא דהחזרת דלת שידה פירש הרמב"ם דהוא משום גזירה שמא יתקע, ומה"ט אסור להחזירו אף אם הוא רפוי, דכל היכא שיש לגזור שמא יתקע יש לאסור אף ברפוי, עיי"ש.

ולפ"ז הרי מהא דבכל כלי של פרקים הותר להחזירו ברפוי, הרי מוכח דבכל כלי של פרקים ליכא למיחש שמא יתקע, ורק בדלת שידה הוא דאיכא למיחש שמא יתקע, וכמו שפירש הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה שגזרו בדלתות משום שדרכו ליתקע, ומה"ט אסור להחזירן אף ברפוי.

אשר לפ"ז הרי פשוט דאין ללמוד מהא דלא התירו להחזיר תריסין שיש להן ציר מן הצד ביו"ט, דה"נ לא התירו להחזיר מנורה שעשוי' לתקוע חוליותי', שהרי הא דלא התירו להחזיר תריסין בשיש להן ציר מן הצד, הוא משום גזירה שמא יתקע, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ב, אך במנורה דלא גזרו שמא יתקע, וכדחזינן שאם היתה רפוי' מותר להחזירה, והא דאסור להחזירה הוא רק משום שנראה כבנין, לא החמירו לאסור להחזירה ביו"ט.

ואשר זהו מש"כ המ"מ דהא דשרי להחזיר מנורה ול"ד לתריסין שיש להן ציר מן הצד, הוא משום דהתם קרוב הוא מאד לתקוע, ומשא"כ כאן, עכ"ד, והיינו דבמנורה שאי"ז קרוב מאד לתקוע, לא גזרו כלל שמא יתקע, וכל הא דאסור להחזירה בשבת הוא משום שנראה כבנין, וביו"ט לא החמירו לאסור מכח זה.

והא דחלוק איסורא דנראה כבנין שלא אסרוהו ביו"ט, מאיסורא דמכח גזירה שמא יתקע שאסרוהו אף ביו"ט, נ' פשוט דהוא משום דבגזירה שמא יתקע שיש לחוש שיבא לידי מלאכה דאורייתא יש לאסור טפי, ויש להוסיף להא דתנן בעירובין דק"ב: דמחזירין ציר התחתון במקדש וכו' והעליון כאן וכאן אסור, ותניא בגמ' שם, דהא דהעליון אסור אף במקדש הוא גזירה שמא יתקע, ופסקה הרמב"ם פכ"ב משבת הכ"ה, והטעם בזה פירשו התוס' בעירובין שם, דהגם דאין שבות במקדש, מ"מ שבות גדולה כזה לא התירו במקדש, וכיון דאף במקדש לא התירו לשבות זו, כ"ש דביו"ט אין להתיר לזה.

] אמנם הרשב"א דלמד דין מנורה מדין תריסין, אזיל לטעמי' דס"ל בחי' ביצה ד"י., דכ"ה דבכל כלי של פרקים קי"ל כרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, ה"נ בתריסין אם היו רפויין מותר להחזירן, וכ"כ בעבוה"ק סוף ש"א.

ולדעתו הרי לא מצינו דחלוק דין החזרת תריסין, מדין החזרת כלי של פרקים, שהרי בתרוייהו לא אסרו אלא במהודק או ברפוי ואינו רפוי, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דלא התירו להחזיר תריסין שיש להן ציר מן הצד, משום גזירה שמא יתקע, דה"נ אסור לזקוף מנורה משום גזירה שמא יתקע.

וע"כ פירש הרשב"א, דכל הא דהתירו לזקוף מנורה, הוא רק בשאין עשוי' לתקוע חוליותי', דבכה"ג ליכא למיחש שמא יתקע, אך כל דאיכא למיחש שמא יתקע, לא התירו להחזירה, וז"ב.

] ונ' להוסיף בזה בד' הרשב"א, דהנה בד' הרשב"א בביצה ד"י. מבו', דהא דאסור להחזיר כלי של פרקים ברפוי ושאינו רפוי הוא משום גזירה שמא יתקע.

והנה לפ"ז הרי דהא דבשבת אסור לזקוף מנורה של חוליות רפוי' ואינה רפוי', הוא משום גזירה שמא יתקע, ולפ"ז צ"ב טעם מה שחילק הרשב"א דאם אין עשוי' לתקוע חוליותי' מותר להחזירה ביו"ט ואם עשוי' לתקוע חוליותי' אסור להחזירה ביו"ט מגזירה שמא יתקע, שהרי אף בגונא דאין עשוי' לתקוע חוליותי' אסרו לזוקפה מגזירה שמא יתקע, וא"כ מ"ט חלוק דינם ביו"ט, דלא התירו לזוקפה אלא אם אין עשוי' לתקוע חוליותי'.

ואם לא נימא דהרשב"א בעבוה"ק הדר בי' ממש"כ בחידושיו, הרי בעכצ"ל בחד מתרי גווני, או דנימא, דלעולם אין לחוש שמא יתקע רק במנורה העשוי' לתקוע חוליותי', והא דבשבת אסור לזקוף אף מנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי', הוא גזירה אטו מנורה העשוי' לתקוע חוליותי', אך ביו"ט משום שמחת יו"ט לא גזרו גזירה לגזירה, ובנוס"א י"ל, דהא דבשב אסור לזקוף אף מנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי', הוא משום דלא פלוג רבנן, וביו"ט משום שמחת יו"ט לא אסרו אלא בגונא דאיכא למיחש שמא יתקע, או דנימא דהגם דאף במנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי' יש לחוש שמא יתקע, ואפ"ה התירו לזוקפה ביו"ט, מ"מ במנורה שעשוי' לתקוע חוליותי' שיש לחוש טפי שמא יתקע, לא התירו לזוקפה ביו"ט.

ונ' טפי כדרך קמא, שהרי נראה דמה שחילק הרשב"א בדין מנורה בין היכא שאין עשוי' לתקוע חוליותי' להיכא דעשוי' לתקוע חוליותי', למד כן מהא דלגבי תריסין חלוק דין תריסין שיש להן ציר באמצע שאינם עשויין ליתקע מדין תריסין שיש להן ציר מן הצד שעשויין ליתקע.

והנה בטעם הא דאסור להחזיר בשבת תריסין שיש להן ציר באמצע, מבו' בחי' הרשב"א בביצה שם דהוא משום גזירה אטו תריסין מן הצד, וא"כ מסתבר לפרש דה"נ הא דאסור להחזיר מנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותי' הוא גזירה אטו מנורה שעשוי' לתקוע חוליותי'.

והנה אמנם מש"כ הרשב"א דהא דאסור להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע הוא גזירה אטו מן הצד, אמרו כן בגמ' שם די"ב..

אך באמת בד' הגמ' שם הי' מקום לפרש בע"א, דלעולם הא דאסור בשבת להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע אי"ז כלל גזירה אטו ציר מן הצד, אלא הוא משום דנראה כבנין, או משום דגם בהו יש חשש מועט שמא יתקע, אך משום ה"ט לא הי' לנו לאסור ביו"ט, שהרי התירו לזקוף מנורה של חוליות, וכל הטעם לאסור להחזירן ביו"ט הוא גזירה אטו ציר מן הצד, ובזה הוא דפליגי ב"ש וב"ה אם גזרי' ציר באצמע אטו ציר מן הצד או לא גזרינן.

ואיך שיהי', הרי לפ"ד הרשב"א הדבר פשוט דפלוגתת ב"ש וב"ה אם מותר להחזיר תריסין ביו"ט, ופלוגתייהו אם זוקפין מנורה ביו"ט, חדא פלוגתא היא, דב"ש ס"ל דבין בתריסין שיש להן ציר באמצע ובין במנורה שאין עשוי' לזקוף חוליותי', לא התירו להחזיר ביו"ט, וטעמייהו הוא משום דס"ל דיש בנין בכלים, וע"כ אם יחזירן בהידוק ה"ה חייב חטאת, וע"כ אסרו להחזירן אף ברפוי גזירה אטו מהודק, וב"ה ס"ל דבהני תרי גווני מותר להחזיר ביו"ט, והיינו משום דכה"ג דאין עשוי ליתקע, לא החמירו לאסור ביו"ט.

ולפ"ז צ"ע בטעם איסור התריסין, ויל"פ כחילוק הגר"א דזה הוי טפי צורך יו"ט, ז"ל הגר"א, וזה שבס"א אסור בציר מהצד שמא יתקע וכאן שרי אפילו במהודק משום דכאן משום שמחת י"ט משא"כ שם דליכא אלא משום התירו כו', עכ"ל.

אך יל"פ דבתריסין האיסור משום שמא יתקע, וזה אסרו גם ביו"ט, וע"כ הוצרכו לאסור אטו מן הצד, ודו"ק.

וזה מדויק היטב בל' הרמב"ם.

וזה סמך גדול לכל מש"נ בדעת הרמב"ם.

והנה מג"א תקי"ט סק"ד כתב, ז"ל, משמע דלא איירי ברפוי ואפ"ה שרי אע"ג דבשבת אסור כמ"ש סי' רע"ט בי"ט לא גזרו כיון דאין בנין וסתירה בכלים וכ"מ דעת הרמב"ם וכ"כ התוספות בביצה ומה"ט כ' מהרי"ל עכו"ם שהביא כ' תחום מות' לפתחו בי"ט עכ"ל.

ובביאור הגר"א תמה ע"ז, ז"ל, צ"ע דהא לא התירו בי"ט אלא משום שמחת י"ט כמש"ש ט' י' וע' סימן ש"ח סי"ט וזה שבס"א אסור בציר מהצד שמא יתקע וכאן שרי אפילו במהודק משום דכאן משום שמחת י"ט משא"כ שם דליכא אלא משום התירו, עכ"ל.

אך בדעת המג"א י"ל כמש"נ, דלעולם התירו איסור נראה כבנין ביו"ט, ובס"א לא נאסר אלא משום שמא יתקע, אך לפתוח אגרת דאיסורו משום סתירה דרבנן לא נאסר.

והדבר מוכח שהרי בפתיחת אגרת חזינן דגם סתירה אסורה, וע"כ דאין הטעם משום שמא יתקע, והא דבדלת שידה נוטלין איירי ברפוי, וא"כ הדבר נוטה ככל מש"נ, ודו"ק.

כתב בעבוה"ק שער ג', ז"ל, זוקפין את המנורה ביום טוב להדליק בה את הנר ואפילו היא של חוליות, לפי שאין בנין וסתירה בכלים. ולפיכך אפילו אין חוליותי' רפויין אלא רפויין ואין רפויין מותר לזוקפה ביום טוב, אע"פ שכיוצא בה אסור אפילו לטלטלה בשבת, וכל שכן ברפויי' גמורה שהיא אף בשבת זוקפין אותה, ויראה לי שלא אמרו אלא במנורה שאין עשוי' לתקוע חוליותיה, אבל עשוי' לתקוע חוליותי' אסור לזוקפה, עכ"ל.

ולמש"נ לעיל לא התיר הרשב"א אלא ברפוי' ושאינה רפוי', אך בהידוק אסור להחזיר, משום דבזה דמי לבנין וזה לא הותר, וצ"ע סתימת ד' הרשב"א.

גם בד' הרשב"א מבו' דלא כסברת החזו"א דאף שמותר להחזיר ברפוי מ"מ אסור לטלטל.

ראבי"ה סימן תשל"ו הוכיח דאסור להחזיר אפי' ברפוי, דהא אפי' בדאית לי' חידקי גזרינן דדמי לחוליות, והיינו דאם רפוי מותר, אין מקום לגזור בשל חוליות.

במש"נ בדין בנין בכלים ברפוי לד' ב"ש, הנה ל' הגמ' בביצה מיחזי כבנין, אך בל' רש"י שם נ' להדיא דהוי זה בנין גמור, וע' חזו"א דג"כ נוטה דהוי זה בנין גמור.

ולהמפרשים דאיירי ברפוי, ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים אם ב"ש אסרי מדאורייתא אף ברפוי, וז"פ.

ויש להעיר בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דב"ש הוא משום שנראה כבונה, ולכאו' לפי דבריו דאיירי במהודק, הרי לב"ש הוי זה בונה גמור, ומהו שפירש דנראה כבונה.

ואולי כוונת הרמב"ם דמה"ט אסור אף ברפוי משום שנראה כבונה, ועכ"פ זה מקור למש"נ דלדעת הרמב"ם אין בנין בכלים ברפוי אף למ"ד דיש בנין בכלים, ודו"ק.

1. ויש להעיר, דלכאו' אף לדעת ב"ש הא דאסור להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע, הוי זה גזירה לגזירה, דגזרי' ציר באמצע אטו ציר מן הצד, ובציר מן הצד גופי' הא דאסור ברפוי הוא גזירה אטו מהודק, וכמש"כ הרמב"ן להלן.

   אך נ' פשוט בזה, דהא דאסור להחזיר תריסין שיש להן ציר באמצע, אי"ז כלל משום גזירה לגזירה, אלא הוי זה חדא גזירה, דכיון שאסור מה"ת להחזיר תריסין שיש להן ציר מן הצד בהידוק, אסרו אטו זה להחזיר אף ברפיון ואף בשיש להן ציר באמצע, והיינו דהחזרת תריסין שיש להן ציר באמצע ברפיון, אסורה אטו החזרת תריסין שיש להן ציר מן הצד בהידוק, הגם שיש ב' חילוקים ביניהם, דהוי זה ברפיון והוי זה ציר באמצע, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם העירוני בזה, דלכאו' מד' הרשב"א יש להוכיח שדעתו דאף לדעת ב"ש דיש בנין בכלים, מצינו למימר דשרי להחזיר ברפוי ולא אסרו בזה חכמים, והאמנם בחי' הרשב"א בביצה הביא פי' הרמב"ן דלמ"ד דיש בנין בכלים אסרו אף ברפוי בגזיר וזה ממש"כ בחי' הרשב"א שבת דמ"ו., בהא דפליגי ב"ש וב"ה דלב"ש אין זוקפין את המנורה ביו"ט וב"ה מתירין, די"ל דאיירי במנורה רפוי' וכדברי רשב"ג דאם הי' רפוי מותר, והק' ע"ז הרשב"א, דאי ההיא ברפוי' תיקשי לן דהא בהדיא ר"ג מחמיר כדברי ב"ש, ואילו במטה רפוי' מתיר רשב"ג אפי' לכתחלה, ומי נימא דמיקל רשב"ג במה שהיו בית אביו מחמירין, עיי"ש, ואי נימא דכל הא דשרי רשב"ג ברפוי, הוא רק משום דס"ל דאין בנין בכלים, אך למ"ד דיש בנין בכלים ודאי יש לאסור אף ברפוי, א"כ בלא"ה תיקשי הכי, שהרי בגמ' בביצה פירשו טעמא דב"ש משום דיש בנין בכלים, וא"כ ר"ג דמחמיר כוותייהו ס"ל נמי דיש בנין בכלים והי' אוסר אף ברפוי, ונמצא דרשב"ג מיקל במה שהיו בית אביו מחמירין, ובע"כ מד' הרשב"א דאף למ"ד דיש בנין בכלים שפיר יש להתיר ברפוי, וצ"ע בזה.

   והעירוני עוד בזה, דהנה לפמש"כ הרמב"ן במלחמות ר"פ הבונה דברייתא דר"פ כל הכלים בדלת של שידה וכו' איירי ברפוי, הרי דממש"א בגמ' שם דאי יש בנין בכלים יש לאסור, מוכח דלמ"ד דיש בנין בכלים אסור אף ברפוי, אך הרשב"א דפליגי ע"ז לטעמי' אזיל, דס"ל בביצה ד"י. דבכל גווני שרי רשב"ג ברפוי לגמרי, ולפ"ז הרי בע"כ דההיא דדלת של שידה איירי בשאי"ז רפוי לגמרי, וע"כ שפיר אמרו בגמ' דלמ"ד דיש בנין בכלים ה"ז אסור, אך לעולם י"ל דרפוי גמור שרי אף למ"ד דיש בנין בכלים.

   וע' עוד בד' ראבי"ה סימן תשל"ז שכמדומה מבו' בדבריו דרשב"ג דשרי ברפוי הוא גם אם יש בנין וסתירה בכלים, ועיי"ש שכתב עוד דרב ושמואל דאמרו המחזיר קני מנורה בשבת חייב חטאת, הוא אף ברפוי, וס"ל דיש בנין בכלים אף ברפוי.

   ובעיקר ד' הרשב"א הנז', הנה שוב העירוני דיש לתמוה ע"ז, מהא דתניא בשבת דקמ"ו. רשב"ג אומר מביא אדם את החבית של יין ומתיז ראשה בסייף ומניחה לפני האורחים בשבת ואינו חושש, והנה בחי' הרשב"א שם מבו' דהא דשובר אדם את החבית ולי"ב משום סתירה, הוא משום דאין בנין וסתירה בכלים, ולפ"ז הרי מהא דשרי רשב"ג להתיז ראשה של חבית בסיף, מוכח דס"ל דאין בנין וסתירה בכלים, וא"כ נמצא שהי' רשב"ג מיקל במה שהיו בית אביו מחמירין, דאינהו ס"ל כב"ש דיש בנין וסתירה בכלים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם בחי' הריטב"א והר"ן ס"פ כירה מפורש, דטעם הא דאסור להחזיר, הוא משום גזירה שמא יתקע, עיי"ש.

   וגם מש"נ בדעת הרמב"ן דגם הא דאסור להחזיר כלים ברפיון לת"ק הוא משום דהוי זה בנין מדרבנן, הנה בד' הרמב"ן בחי' ובמלחמות ר"פ הבונה מפורש לא כן, ויתבאר בזה בעזה"י להלן סק"ט ואילך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"פ שהרמב"ן למד כן מד' ר' יוחנן, שהרי מכח זה אמר ר' יוחנן דמוחלפת השיטה וב"ה סברי דאין מסלקין תריסין ביו"ט, והרי להדיא דאף נטילת התריסין אסורה, ומינה נלמד דנטילת כלים המחוברין בהידוק אסורה, ונמצא לפ"ז לדעת ר' יוחנן, דכל הא דאסרו ב"ה ליטול התריסין, הוא רק בתריסין המהודקין, אך תריסין הרפויין מותר ליטלן, (האמנם כ"ז הוא לרשב"ג דקי"ל כוותי', אך לת"ק דאסר אף ברפוי משום דס"ל דזה נמי הוי מלאכה קבועה ומתקיימת, אף נטילתן אסורה), אך באמת אי"ז מתישב, שהרי בד' הרמב"ן שם מבו' דלא פסיקא לי' אם ר' יוחנן מחליף למתני' דתריסין או למתני' דהשוחט, עיי"ש, ועמש"נ עוד בסימן ? סק"? דלדעת הסוברים דמותר לפרק כלי המחובר בהידוק צ"ל דר' יוחנן מחליף למתני' דהשוחט, או דר' יוחנן ס"ל דיש בנין וסתירה בכלים, ונת' שם שהדברים מפורשים כן בד' הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם צ"ע בזה בד' הריטב"א שבת דקכ"ב:, ז"ל, דכל היכא דעביד תקיעה בחזקה ביתדות איכא מלאכה דאורייתא משום [מכה בפטיש], וכיון דכן אפילו כשאינו תוקע אוסרין שמא יתקע כיון דאורחא דדלתות למעבד בהו תקיעה, אבל בנטילתם לא גזרו שאינם תקועין אטו תקועין, עכ"ל, וכעי"ז כתב בשיטה להר"נ שם, ומבו' דהגם דהא דהיכא דעביד תקיעה חייב, הוא משום מכה בפטיש, מ"מ גם בנטילת דלת תקועה איכא חיובא, והא דשרי ליטול דלת שידה תיבה ומגדל, הוא משום דאיירי בשאינם תקועין, ולא גזרו שאינם תקועין אטו תקועין, דדוקא בהחזרה אסרו, שמא יבא לתקוע, ובנטילה ל"ש הך גזירה, והיינו כמו שביאר בשיטה להר"נ דלא גזרו אין תקועין אטו תקועין "אחרים", וע"כ לא גזרו אלא בחזרה שיש לחוש שיתקע "באלו", וצ"ע רב בזה, והעירוני דאולי י"ל קצת בזה, דנטילת דלת תקועה הויא נמי מכה בפטיש, עכ"פ בגוונא שנתקנת הדלת לשימוש עי"ז, כעין שמצינו בפירש"י ביצה ד"י. בתריסי החנויות. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומצינו כן גם בד' הט"ז, שכתב בסימן שי"ג סק"ו, דהא דאם תקע חייב הוא משום מכה בפטיש, ושם סק"ז כתב דבכוס ודאי צריך ליזהר "שלא לפורקה" כלל וכו', והוא מד' מהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן ל"ו, והרי דהאיסור מדרבנן להחזיר אי"ז אטו תקיעה, דא"כ אין מקום לאסור לפרק, שהרי מה"ת מותר אף לפרק כלי תקוע, שלא נאסר סתירת מכה בפטיש, ובע"כ דהאיסור מדרבנן להחזיר הוא משום דדמי לבנין, וע"כ גם אסור לפרק דדמי לסתירה.

   אמנם הנה בד' הט"ז שם מוכח, דהאיסור מדרבנן להחזיר הוא שמא יתקע, ולפ"ז צ"ע מ"ט אסור לפרק כלי המחובר בהידוק, ונת' בזה במק"א?. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, נטילתן מותרת אפי' בשבת, וחזרתן נמי אין בה משום שמא יתקע וכו', הלכך מדינא אפי' בשבת שרי דקי"ל אם הי' רפוי מותר וכו' אלא משום גזירה אטו מן הצד, עכ"ל, מבו' דחלוק דין נטילתן מדין חזרתן, דנטילתן מותרת בשבת, וחזרתן הגם דמדינא הי' לנו להתיר, מ"מ אסירא גזירה אטו מן הצד, וכ"ה להדיא בל' הרשב"א בחידושיו, ז"ל, ובתריסין שיש להן ציר באמצע פליגי ואף הן אינן נדחקים לעולם ורפוין הן, הלכך אפי' בשבת שרי לסלק ואף להחזיר נמי מדינא שרי וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק סוף ש"א, ז"ל, ולמה התירו לו להחזיר והלא יש כאן משום שבות, עכ"ל, והרי דלא הוצרך לפרש אלא הא דהתירו לו להחזיר, אך הא דמותר לסלק ניחא.

   וצ"ב שהרי לעיל מינה נקט הרמב"ן דכלים האסורין להחזירן אסור אף ליטלן, וע"כ פירש דנטילתן נמי קשיא לי' לר' יוחנן, וא"כ מ"ט בתריסין לא נאסר מכח גזירה אלא חזרתן ולא נטילתן.

   אך זה ניחא בפשיטות, שהרי הא דנאסר חזרתן, הוא גזירה אטו מן הצד, דהתם אסור להחזירן משום גזירה שמא יתקע, דאין בזה משום בנין, כיון דאיירי ברפוי, וכיון דכל האיסור הוא משום גזירה שמא יתקע, אין לאסור אלא חזרתן, אך נטילתן דל"ש בה הך גזירה מותרת, וכאשר כן תניא להדיא בר"פ כל הכלים, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב ולהלן סק"ה, וכל מה שאסר הרמב"ן ליטול כלים שאסור להחזירן, הוא רק במהודק דיש בזה משום בנין אף לרשב"ג, דבזה אסור אף ליטלן משום שיש בזה משום סתירה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומה שפירש הרמב"ן לדעת ר' יוחנן דהאיסור הוא משום דהוי מלאכה קבועה ומתקימת, ולכאו' הרי יש לאסור גם משום גזירה שמא יתקע, דמכח זה יש לאסור גם ברפוי, הנה מלבד די"ל דהרמב"ן עדיפא מינה קאמר, וגם י"ל דאי משום הגזירה דשמא יתקע, ל"ה מפיך לה ר' יוחנן, דשמא באמת לא גזרי' שמא יתקע, גם י"ל דניח"ל להרמב"ן לפרש כן, שהרי הרמב"ן שם לא פסיקא לי' אם ר' יוחנן מפיך למתני' דתריסין או למתני' דהשוחט, ואי נימא דר' יוחנן מפיך למתני' דתריסין, דב"ה סברי דאין מסלקין תריסין ביו"ט, הרי מבו' דאף נטילת התריסין אסורה, ובע"כ דהאיסור הוא משום דהוי מלאכה קבועה ומתקימת, דאי משום גזירה שמא יתקע, לא נאסר אלא להחזיר, וכנ"ל סק"?, ועמש"נ לעיל סק"? בהערה לדון שזה הי' מקורו של הרמב"ן דנטילתן נמי קשיא לי' לר' יוחנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה לפ"ד האו"ז, פשוט דהא דאסר רשב"ג להחזיר במהודק, אי"ז כלל משום גזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דמדרבנן יש בנין וסתירה בכלים.

   האמנם באו"ז סימן ע"ח מפורש דהא דאסור להחזיר הוא מגזירה שמא יתקע, עיי"ש.

   אך נ' דהתם אזיל האו"ז דאף מדרבנן אין בנין וסתירה בכלים, כמבו' בדבריו שם אות י"ב דסתירה בכלים מותרת אף מדרבנן, וכ"ה בדבריו סימן ס"ח וסימן ש"ס, וע"כ פירש דהא דאסור להחזיר הוא משום גזירה שמא יתקע, אך למש"כ בסימן כ"ט בשם רבו דמדרבנן יש בנין וסתירה בכלים, הרי מדה"ט הוא דאין מחזירין במהודק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובחזו"א סימן נ' סק"י דן להגי' בל' הרמב"ן, דמש"כ גזירה שמא יתקע, קאי על דלת שידה וכו', דע"ז אמרו בגמ' דהא דאסור הוא משום גזירה שמא יתקע, וסמך לזה, הוא ממה שעמד הב"י בסימן ש"ח ע"ד הרמב"ם דמ"ט לא נתן טעם אמאי אין מחזירין דלתות הכלים, (ועיי"ש שכתב דמש"כ בסוף ההלכה גזירה שמא יתקע קאי גם אהא דאין מחזירין דלתות הכלים), וזה סמך להגי' בד' הרמב"ם דמש"כ גזירה שמא יתקע קאי על דלתות הכלים. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם צ"ע, שהרי להדיא אמרו בגמ' ר"פ כל הכלים דבדלת לול דמחבר בארעא יש לאסור משום בנין וסתירה, וכבר יישב בזה הב"י בסימן ש"ח לפי דרכו, ז"ל, י"ל דכיון דכלים הם אף על גב דמחוברים לקרקע הם לא פסיקא לן מילתא למימר דמשום דמחברי בארעא אית בהו בנין וסתירה, ומ"מ אפשר למימר הכי, והיינו דאמרינן קסבר כיון דמחברי בארעא וכו' כלומר אפשר למימר דסבר הכי, וכי אסיקנא גזירה שמא יתקע תו לא צריכין לטעמא דכיון דמחברי בארעא, עכ"ל, וי"ל עד"ז גם למש"נ, דמעיקרא קאמר דאפשר למימר דסבר דיש בנין וסתירה בכלים אף ברפוי, ולפי מאי דמסיק דגזירה שמא יתקע תו א"צ לטעם זה.

    ולמש"נ יל"ד עוד בזה, דמעיקרא ס"ד דאיירי בדלתות המהודקין, אשר בהן יש לאסור משום בנין וסתירה, אך לפ"מ דמשני רבא בע"כ דאיירי ברפויין, וע"כ אין בהן משום בנין וסתירה, אך יש לפקפק בזה מכמה פנים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומצינו דכוותה בד' הרשב"א בעבוה"ק סוף ש"א, ז"ל, היו רפויין גמורים מחזירין ואפי' בשיש להן ציר מן הצד ואפי' בשבת וכו' והוא שלא יתקע, עכ"ל, ולא כתב הרשב"א דהוא שלא יהדק, משום דברפויין ל"ש הידוק, ורק תקיעה הוא דשייך בהו.

    אך אכתי ילה"ע בזה בד' הרמב"ם, דכיון דבמהודק חייב חטאת, יש לאסור להחזיר ברפיון אטו מהודק, וכמש"כ כן הראשונים בס"פ כירה והרמב"ן בר"פ הבונה, ומשום דמי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, וצ"ל דהרמב"ם פליג ע"ז, וס"ל דהגם דבמהודק חייב חטאת אין לאסור אטו זה ברפוי, וכל הא דאסור ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם אכתי צ"ע רב בד' הרמב"ם, דאם אף הא דאין מחזירין דלתות המחוברין לקרקע הוא משום גזירה שמא יתקע, א"כ מ"ש דבדלתות המחוברין לקרקע אסרו אף את נטילתן, ואילו בדלת שידה וכו' שרי ליטלן, ולפ"מ שדן החזו"א להגי' בד' הרמב"ם, א"ש היטב.

    ועי' ב"ח סימן ש"ח שכתב בזה דבכלים אף בתקע אי"ז אסור אלא מדרבנן, ולא נאסר אלא חזרתן ולא נטילתן, ומשא"כ בדלתות המחוברין בקרקע דאם הן תקועין אסור ליטלן מדאורייתא משום סתירה, אף אסרו ליטלן בשאינם תקועין גזירה אטו תקועין, עכ"ד, ובמרכה"מ פ"י הי"ד הק' ע"ז, שהרי להדיא כתב הרמב"ם שם הי"ג דהתוקע חייב אף בכלים, אך המאירי ר"פ כל הכלים כתב כן בדעת הרמב"ם, דמש"כ בפכ"ב דהתוקע חייב משום בונה הוא רק במחובר לקרקע, וצ"ע בזה.

    ויש להוסיף בזה, דהנה הב"ח כתב דבכלים אף התוקע אינו אסור אלא מדרבנן, אך הנה בד' המאירי שם מבו' דהתוקחע חייב משום מכה בפטיש, אך גם לפ"ז ניחא ישוב הב"ח, דכיון דכל חיוב התוקע אינו אלא משום מכה בפטיש, אין אסור אלא החזרת הכלים בתקיעה, אך נטילת כלים התקועין אינה אסורה, דסתירת מכה בפטיש אי"ז מלאכה, וע"כ הוא דשרי ליטול דלתות הכלים,

    וע' עוד במרכה"מ שם מש"כ בדעת הרמב"ם דברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-14)
14. וראיתי בס' חו"ב שהעיר בזה, ממש"א בס"פ כירה?

    ואולי י"ל עוד בזה, דרבנן דאסרי אף ברפוי הוא מגזירה שמא יתקע, וזה אסרו גם ביו"ט, אך לדידן דאסור רק במהודק הוא משום דנראה כבנין, וכמש"נ עד"ז בדעת הרמב"ן בחידושים, וע"כ לא אסרו ביו"ט, וזה פלפול? [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם בביאור הגר"א סימן תקי"ט ביאר טעמא דהרמב"ם בע"א, ז"ל, וזה שבס"א אסור בציר מהצד שמא יתקע וכאן שרי אפילו במהודק, משום דכאן משום שמחת יו"ט משא"כ שם דליכא אלא משום התירו כו', עכ"ל.

    ? [↑](#footnote-ref-16)