ב - עד המסייע
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים ב_מ פרק שנים אוחזין

**סימן ב**

**בדין עד המסייע**

**א**

א] **כתב** הרא"ש בסימן ג', ז"ל, ומדברי ר"ת יש ללמוד דע"א פוטר מן השבועה, והביא ר"מ מרוטנבורג ז"ל ראי' לדבריו מדדרשינן בשבועות לכל עון ולכל חטאת הוא דאין קם אבל קם לענין שבועה דלא מיעטי' קרא בין לחיוב שבועה בין ליפטר מן השבועה, ועוד ק"ו הוא איזה כח מרובה כח המוחזק או כח שאין מוחזק הוי אומר כח המוחזק, א"כ ק"ו הוא מה כשהעד מסייע למי שאין מוחזק זוקק את המוחזק לישבע, כשהעד מסייע למוחזק כ"ש שיפטרנו מן השבועה וכו', - ועוד מביאין ראי' מהא דאמר בפירקין לקמן וכו' שאני הכא דקמסייע לי' שטרא, פירוש וכו' הכא פטור משום דלשון שטר שכתוב בו סלעין מסייע לי', דאמרינן חזקה דאם היו ג' לא היו העדים חתומים על סלעין סתם וכו', וכיון דפטרינן לי' משבועה בסיוע שטר בעלמא אע"פ שאין כאן עדות גמורה שאינה אלא ב', כ"ש בע"א שמעיד כדברי הנתבע, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרא"ש ב' טעמים להא דעד המסייע פוטר מן השבועה, חדא, משום דכמו דע"א נאמן לחייב שבועה ה"נ הוא נאמן לפטור מן השבועה, וק"ו הוא דאם הוא נאמן לחייב, כ"ש דיהא נאמן לפטור, והוי זה נאמנות גמורה המועלת לפטרו מן השבועה, - ועוד, משום דהוי זה כסיוע הפוטר מן השבועה, והיינו דאף אם אין נאמנות דע"א מועלת לפטרו מן השבועה, מ"מ מכלל סיוע לטענתו לא נפיק, וסיוע פוטר מן השבועה, דומיא דהא דמסייע לי' שטרא, דאי"ז עדות כלל, ואפ"ה ה"ז פוטר מן השבועה.

ב] **והנה** הרמב"ן במלחמות והרשב"א והריטב"א בסוגיין נחלקו בדין זה וכתבו דאין עד המסייע פוטר משבועת התורה, ובטעם הא דאין ע"א פוטר משום דקם הוא לשבועה, ומכח הק"ו, כתב בתשו' מהרי"ט ח"ב אהע"ז סימן כ"ז, ז"ל, דכי נקט אבל קם הוא לשבועה, חיובא הוא דוקא דנקט, דומיא דלכל עון ולכל חטאת, דחיוב שבועה לא חשיב חיוב גמור, אלא בירור דרמי רחמנא עלי' כי היכי דלודי לי' וכו', ה"נ ע"א הוי כמו רגל"ד למירמי עלי' שבועה, אבל פטור שבועה היכא דנתחייב בה מטעם מודה במקצת הטענה, אין ע"א פוטרו דאשתמוטי קמשתמיט ורחמנא רמי עלי' שבועה כי היכי דלודי לי', ומעתה לאו ק"ו הוא, דאע"ג דכח המוחזק עדיף טפי מכח שאינו מוחזק, אם יפה כח העד לחייבו שבועה כדי לברר, לא יפה כחו היכא דיש רגלים לדבר שלא לפוטרו דלא יתברר, עכ"ל, ועמש"כ השטמ"ק בשם הרשב"ץ בע"א.

**ובטעם** הא דאין ע"א פוטר מן השבועה דומיא דסיוע שטר, לכאו' צ"ל דהוא משום דסיוע דע"א גריע מסיוע דשטר, ואף דסיוע דשטר פוטר מן השבועה, מ"מ סיוע דע"א אינו פוטר מן השבועה, ושמא זהו מש"כ הרמב"ן במלחמות בטעם הא דסיוע דע"א אינו פוטר מן השבועה, ול"ד לסיוע דשטר, עיי"ש, וצ"ב, - אך זה להיפך כמש"כ הרא"ש דאדרבה ק"ו הוא, דאם סיוע שטר בעלמא פוטר, כ"ש דסיוע דע"א פוטר, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] **והנה** הרא"ש כתב, ז"ל, ויש מקשין הבל מהא דאמר לקמן שומר שמסר לשומר חייב דא"ל את מהימן לי בשבועה היאך לא מהימן לי בשבועה, ואמאי חייב יפטרנו שומר השני בעדותו משבועתו שהוא חייב, ול"ק מידי, דחיובי' דראשון בשביל דאין יכול לישבע הוא, והוא אין רוצה להאמין לשבועת השני ונתחייב לו הראשון ממון, ואין ע"א פוטר מחיוב ממון, עכ"ל.

**ובפשוטו** נראה בביאור ד' הרא"ש, דכיון דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא משום דע"א קם לשבועה לפטרו מן השבועה, הרי דכ"ז הוא בגונא דהוא חייב שבועה, אך בגונא דאינו יכול לישבע דהוא חייב ממון, אין עד המסייע פוטרו, דאין ע"א פוטר מחיוב ממון.

**אך** צ"ע, דכ"ז ניחא אם נבא לפטרו מכח הא דע"א קם לפטור מן השבועה, אך למש"כ הרא"ש בטעמא בתרא דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא דומיא דסיוע שטר דפוטר מן השבועה, א"כ מה לי דאין ע"א פוטר מחיוב ממון, הרי מ"מ כיון דיש לו סיוע דע"א אינו חייב שבועה כלל, שהרי לטעם זה אין נאמנות ע"א פוטרת אף מחיוב שבועה, אלא דכל שיש לו סיוע לטענתו מעדות העד, אינו חייב שבועה, וכ"ה דאינו חייב שבועה, ה"נ אינו חייב ממון כשאינו יכול לישבע, ואטו הא דמסייע לי' שטרא לא יועיל לפטרו היכא שאינו יכול לישבע.

ד] **ובחי'** ר' ראובן סו"ס א' כתב לישב, דהנה בעיקר מש"כ הרא"ש דסיוע ע"א הוי כסיוע דשטר, צ"ב, דכיון דע"א אינו נאמן, מה סיוע יש בעדותו, - ואי נימא דהוא סיוע בעלמא ממה שיש אחד האומר כדבריו, א"כ נימא דגם אם מסייע לו עד קרוב או פסול יועיל זה לפטרו מן השבועה.

**ובע"כ** מזה דעיקר דעדות ע"א חשיבא כסיוע, הוא מכח הא דע"א קם לשבועה, וכמו דהוא קם לענין לחייב שבועה ה"נ הוא קם לענין לפטור מן השבועה, וכמש"כ המהר"ם, וע"כ הוא דעד קרוב ופסול דאינם נאמנים אף לענין שבועה, ליכא סיוע כלל בעדותם, - ומה שהוצרכנו לפטור זה דסיוע, הוא משום דאף דאיכא לעיקר הנאמנות דע"א אף לענין לפטור מן השבועה, מ"מ י"ל דלא סגי בעדותו לכך, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דמ"מ כיון דהוא נאמן לענין שבועה, לא גרע עדותו מסיוע דשטר הפוטרת מן השבועה.

**ואשר** ע"כ כ"ז הוא היכא שלא נתחייב ממון, דנאמן הע"א על נידון זה, ואף אם לא סגי בעדותו לפטור מן השבועה, מ"מ הוי כסיוע הפוטר מן השבועה, אך כל שנתחייב ממון דבכה"ג ליכא להע"א נאמנות כלל, דאין ע"א קם לממון, אף אין בזה סיוע, דהוי כעדות דקרוב או פסול דאין בהן סיוע.

ה] **ולפ"ז** י"ל, דבזה הוא שנחלקו ש"ר וס"ל דעד המסייע אינו פוטר מן השבועה, ול"ד לסיוע דשטר דפוטר מן השבועה, והיינו משום דס"ל דאין ע"א קם אלא לחייב שבועה, אך לפטור מן השבועה אין ע"א נאמן כלל, וע"כ הו"ל כעדות דקרוב או פסול דאין בה סיוע כלל, והרא"ש דפליג ע"ז, הוא משום דפשיטא לי' דע"א קם גם לענין לפטור מן השבועה, וע"כ אף אם לא סגי לזה בעדותו, מ"מ הוי זה כסיוע הפוטר מן השבועה.

ו] **אך** בעיקר הדברים יש להעיר, דאם מצינו למימר דאף דע"א קם לענין לפטור מן השבועה, מ"מ לא סגי בעדותו לכך, וע"כ אינו פוטר מן השבועה אלא משום סיוע, א"כ מנ"ל דלענין ממון אין לע"א נאמנות כלל, הרי י"ל דגם לענין ממון איכא לעיקר הנאמנות דע"א, ואך דלא סגי בה לחייב ממון.

**וגם** בעיקר הך מילתא דבעדות ע"א בממון ליכא נאמנות כלל, יש להעיר, דהרי מצינו דעדות מיוחדת כשרה בדיני ממונות, אף דאין העדים מסייעין זל"ז, והרי דגם עדות ע"א יש בה נאמנות, ואך דלא סגי בה לענין ממון, ולזה שפיר סגי בצירוף דעדות מיוחדת.[[1]](#footnote-2)

ז] **ובזה** מתפרש עיקר מש"כ הרא"ש דעדות ע"א הוי כסיוע, ולא תיקשי דא"כ אף עדות דקרוב או פסול תהא סיוע, דשאני עדות דקרוב או פסול דאין נאמן כלל בעדותו, וע"כ אף אי"ז סיוע, ומשא"כ בעדות דעד כשר דהוא נאמן בעדותו, וכדחזינן דהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון, אף כשאין מסייעין זא"ז, הרי דאף דלא סגי בעדותו לממון, מ"מ הו"ל כסיוע.

ח] **ואי** נימא כן דהא דעדות ע"א חשיבא כסיוע, הוא משום דעד כשר נאמן בעדותו, וע"כ אף דלא סגי בה לענין ממון, מ"מ חשיבא כסיוע, הדק"ל דמ"ט אין עד המסייע פוטר היכא דאינו יכול לישבע, דאף דל"מ עדות ע"א לפטור מחיוב ממון, מ"מ כיון דהוא מסייע בעדותו לנתבע, הדין נותן שיהא פטור מן השבועה.

**ג**

ט] **והנה** הבעה"ת בשער כ"א ח"ה דין ב' כתב, ז"ל, אך אם תובעו ע"פ והלוה טוען פרעתיך והביא ע"א שפרעו ונמצא שהוא מסייע לדבריו, בהא איכא מ"ד דלוה מיפטר בלא שבועת היסת וכו', וראייתם וכו' ואקשינן ליחזי זוזי ממאן נקט וכו', ומפרשי הא ידע מהימן והוי כע"א שמסייע לתוקף בטלית ונוטל בלא שבועה, והא נמי דכוותה היא, ולדידן מסתברא לן שלא יפטרו מהיסת אע"פ שהעד מסייעו, דתקנתא דר"נ בכל דבר נתקנה, דחזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו עדיפא לי', וההיא דב"מ וכו', או נוכל לומר שעדין לא נתקנה שבועת היסת וכשתיקנוה על כל הפטורין משבועה דאורייתא ומשבועה דרבנן תיקנוה, ע"כ לא יפטר מהיסת, עכ"ל.

**והטור** בסימן פ"ד הביא לד' הבעה"ת, וכתב ע"ז, ז"ל, ולא נהירא דכמו דע"א מחייבו שבועה ג"כ פוטר מן השבועה, עכ"ל.

י] **והנה** נחלקו האחרונים בביאור דעת הבעה"ע, דהב"י בסו"ס מ"ו ובסימן פ"ד פירש דס"ל דעד המסייע אינו פוטר כלל מן השבועה, וכ"כ הפרישה בסימן פ"ד סק"ז, והש"ך בסימן ע"ה סקמ"ח, - אך בתשו' מהרי"ט ח"ב אהע"ז סימן כ"ז ובח"א סימן קנ"א פירש דמודה הבעה"ת דע"א פוטר משבועת התורה, ורק משבועת היסת הוא דאינו פוטר, משום דבכל ענין תיקנוה, וכ"כ הגידו"ת בשער כ"א שם.

**והנה** הפרישה שם כתב להוכיח כן דדעת הבעה"ת דע"א אינו פוטר כלל מן השבועה, דאי נימא דמודה דעד המסייע פוטר מן השבועה, ורק משבועת היסת הוא דאינו פוטר, א"כ מהו שהשיג עליו הטור דכמו דע"א מחייבו שבועה ג"כ פוטר מן השבועה, הרי גם הבעה"ת מודה לזה דע"א פוטר מן השבועה כמו שהוא מחייב שבועה, אלא דס"ל דאי"ז מועיל לפטור משבועת היסת, - וצ"ע מזה ע"ד המהרי"ט והגידו"ת שפירשו דמודה הבעה"ת דע"א פוטר משבועת התורה, ולכאו' אי"ז במשמעות ל' הטור.

**וגם** צ"ב בביאור עיקר הפלוגתא בזה אם כמו דע"א פוטר משבועת התורה, ה"נ הוא פוטר משבועת היסת, או דאף דהוא פוטר משבועת התורה מ"מ אינו פוטר משבועת היסת.

יא] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה בתשו' מהר"ם מרוטנבורג סיני סימן קנ"ט מבו' דעד המסייע פוטר גם מהיסת, ועיי"ש שכתב דק"ו הוא, דאם הוא פוטר משבועה דאורייתא, כ"ש משבועה דרבנן, ומבו' דמסתבר טפי דמהני ע"א לפטור משבועת היסת, מלפטור משבועת התורה, - וכ"ה גם בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, אבל במי שמחוייב שבועה מן הדין "ואפילו היסת" ואע"פ שיש ע"א מעיד כדבריו אינו נפטר משבועתו, עכ"ל, ומבו' דהוא רבותא טפי דל"מ ע"א לפטור אף משבועת היסת, והיינו דהי' מקום לומר דאף דאינו פוטר משבועת התורה, מ"מ הוא פוטר משבועת היסת.

**והנה** לפ"ז נמצאו בזה סברות הפוכות, דבד' הבעה"ת מבו' לפ"מ שפירשו המהרי"ט והגידו"ת דאף דע"א פוטר משבועת התורה מ"מ אינו פוטר משבועת היסת, והרי דלפטור משבועת היסת בעינן נאמנות אלימא טפי, ובד' המהר"ם מרוטנבורג והריטב"א מבו' דאם הוא פוטר משבועת התורה כ"ש דהוא פוטר משבועת היסת, ואדרבה הי' מקום לומר דאינו פוטר משבועת התורה והוא פוטר משבועת היסת, והרי דלפטור משבועת התורה בעינן נאמנות אלימא טפי.

**ד**

יב] **והנה** הרמב"ן וש"ר לקמן ד' ב' כתבו דאם הא דמסייע לי' שטרא אי"ז עדות גמורה, אלא סיוע בעלמא, אי"ז פוטר אלא משבועת מודה במקצת, אך הוא נשבע היסת.

**ובטעמא** דמילתא דה"ט דמסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת היסת, בפשוטו הי' נראה לפרש דהיינו, דהא דכל דמסייע לי' שטרא הוא פטור מן השבועה, הוא משום דה"ז מועיל לסלק להדררא המחייבתו שבועה, - והיינו דהרי עיקר חיוב השבועה דמודה במקצת הוא משום דנראה כמשקר, וכמש"כ התוס' לקמן ד' א' (ד"ה הצד השוה), וכל דמסייע לי' שטרא ונראית טענתו אמת, ליכא לעיקר חיוב השבועה, - וע"כ כ"ז הוא בשאר שבועות, אך בשבועת היסת דאינה מכח דררא, אלא שהטילו עליו חכמים חיוב שבועה,[[2]](#footnote-3) הרי דאף היכא דמסייע לי' שטרא, אכתי קיים חיוב השבועה, ול"מ סיוע השטר לפוטרו.

יג] **והנה** לפ"ז הדין נותן, דל"מ הא דמסייע לי' שטרא לפטור משבועת השומרים, דאף שבועת השומרים אינה מכח דררא דנראה כמשקר, אלא שהטילה התורה עליו חיוב שבועה, ובפשוטו הוא כדי להפיס דעתו של בעה"ב, וכמו שאמרו לקמן ל"ה ב',[[3]](#footnote-4) וע"כ אף היכא דמסייע לי' שטרא, קיים חיוב שבועה.

**ולפ"ז** מתישב היטב מש"כ הרא"ש דהא דשומר שמסר לשומר חייב משום דאינו יכול לישבע, ואין עדות השומר השני פוטרתו, הוא משום דהוא חייב ממון ואין ע"א פוטר מחיוב ממון, ולא תיקשי דאף דאין ע"א פוטר מחיוב ממון, מ"ט לא פטרינן לי' מעיקר חיוב השבועה מכח הא דמסייע לי' ע"א, והיינו משום דבשבועת השומרים אין לפטור מכח סיוע הע"א, דאף מסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת השומרים, וכל הא דיש לפטור בזה, הוא משום טעמא דהמהר"ם דע"א נאמן לפטור מן השבועה, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דכל דאינו יכול לישבע דהוא חייב ממון, אין ע"א פוטר מחיוב ממון.[[4]](#footnote-5)

יד] **אך** הנה הבעה"מ בסוגיין כתב דעד המסייע פוטר מן השבועה, ולמד לזה מהא דמסייע לי' שטרא, והרמב"ן במלחמות שם כתב ע"ז, ז"ל, אבל בעה"מ וכו' מפני ראיותיו שהביא מדסומוכוס ומשמעתא דלקמן, לפי שנראה מדבריו דאפי' שבועה דאורייתא כגון מודה במקצת או שבועת השומרים פוטר ע"א, וזה דבר שא"א וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דמכח הראי' שהביא הבעה"מ מהא דמסייע לי' שטרא, מהני ע"א לפטור אף משבועת השומרים, וכ"ה מבו' ממשה"ק הרמב"ן שם ע"ד הבעה"מ מהא דשומר שמסר לשומר, דאין העד המסייע פוטר מן השבועה, וה"ז בא ללמד ונמצא למד דסיוע שטר מהני לפטור משבועת השומרים.

**ויש** ללמוד מזה, דהא דסיוע שטר פוטר מן השבועה, אי"ז משום דעי"ז בטל עיקר הדררא המחייבת שבועה, דזה ל"ש כלל בשבועת השומרים, אלא הוא דין בפנ"ע דבכח סיוע שטר לסייע לטענתו ולפטרו מן השבועה, ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ט ל"מ סיוע שטר לפטרו משבועת היסת.

**ה**

טו] **ונראה** לפרש הטעם בזה, דהנה בד' התוס' בב"ק קי"ח א' ד"ה רב נחמן מוכח דל"מ מיגו לפטור משבועת היסת, כמו שהוכיח השער משפט בסימן צ"ה סק"ו, וכ"כ התור"פ שם, והאו"ז במכילתין בסימן י', - והרי דאף דדעת התוס' בכ"ד דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, מ"מ אי"ז מועיל לפטור משבועת היסת.

**ומצאנו** הטעם בזה בתשו' הריטב"א סימן קצ"ט, ז"ל, והי' אפשר לומר שאפי' היסת אינו נשבע במגו דאי טעין נאנסו שאינו נשבע אפי' היסת כדעת רבותי ז"ל, אלא דבכה"ג ליכא מיגו דשבועת היסת בפקדון ומלוה בכפירה שכופר בכל תקנתא דרבנן בתראי הוא לפי שאין אדם מעיז פניו לתבוע ממון מחבירו אא"כ יש לו עליו כדאיתא בשבועות, דאילו מדינא פטור משבועה היכא דליכא שטרא, "וכיון דמדינא פטור וחייבוהו רבנן, כי אית לי' מגו נמי חייב שבועת היסת, דלא מהני לי' מגו דידי' טפי מטענה גופה, דחזרה בעצמה נאמנת מדינא וחייבוהו רבנן, שיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מגו" וכו', עכ"ל, והובאו עיקר דבריו בב"י סימן ס"ו סמ"א, ובש"ך סימן צ"ה סקי"ז.

**וביאור** הדברים, דלא מיבעיא בשבועת מודה במקצת, דהוא משום הריעותא שבטענתו, דמשום זה אינו נאמן בטענתו וחייב לישבע, וע"ז מהני מיגו להאמינו בטענתו, אלא אף בשבועת השומרים דליכא ריעותא בטענתו, מ"מ גדר חיוב השבועה הוא דאינו נאמן בטענתו, ומכח זה הוא דהוא חייב שבועה,[[5]](#footnote-6) וע"כ כל דאית לי' מיגו להאמינו בטענתו, בטל חיוב השבועה, - ומשא"כ בשבועת היסת, דלא ביטלו חכמים לנאמנות טענתו, אלא אף דהוא זוכה בטענתו, מ"מ חייבוהו חכמים לישבע עלי',[[6]](#footnote-7) וא"כ ה"נ בטענה שהוא נאמן בה מחמת מיגו, הוא חייב לישבע, שיותר גדול כח הטענה הנאמנת מחמת עצמה מן הנאמנת מחמת מיגו, ואם בטענה הנאמנת מחמת עצמה חייבוהו לישבע, ה"ה בטענה הנאמנת מחמת מיגו.

טז] **ויש** ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בפי"ג ממלוה ולוה ה"ג, ז"ל, הוציא עליו שטר מקויים והלוה טוען ואומר שטר מזויף הוא ומעולם לא כתבתי שטר זה וכו', או שטען שהוא שטר אמנה וכו', והמלוה עומד בשטרו ואומר שזה שקר טוען וכו', אבל כל אלו הטענות לא על הימנו לבטל שטר מקוים, אלא ישלם ואח"כ יטעון על המלוה במה שירצה, שאם יודה יחזיר לו ואם כפר ישבע היסת, עכ"ל.

**וצ"ע** דהיאך מצי להשביעו היסת בטענת מזויף או אמנה, הרי השטר הוי כעדות גמורה והוא מועיל להוציא ולא חיישינן לזיוף או אמנה, וא"כ מ"ט אי"ז פוטרו מן השבועה,[[7]](#footnote-8) - והדבר פשוט דשבועת מודה במקצת לא שייכא במקום דאיכא שטר המסייע לנתבע, אף דהתובע טוען שהוא מזויף או אמנה.[[8]](#footnote-9)

**ומבו'** מזה כמש"נ, דשאני שבועת מודה במקצת דהוא משום דאינו נאמן בטענתו, וע"כ כל שיש שטר כטענתו ולא חיישינן לזיוף או אמנה, אינו חייב שבועה, אך בשבועת היסת דאף דהוא נאמן בטענתו הטילו עליו חיוב שבועה, הרי דכל שטוען התובע דהשטר מזויף או אמנה, כיון דליכא עדות גמורה דאי"ז כן, הוא חייב לישבע היסת.[[9]](#footnote-10)

יז] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הראשונים דמסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת היסת, דדוקא בשבועת התורה דעיקרה הוא דאינו נאמן בטענתו, הרי דכל שמסייע לי' שטרא ה"ז מועיל להאמין לטענתו, ואינו חייב שבועה, אך שבועת היסת דאף דהוא זוכה בטענתו הוא צריך לישבע, ל"מ מידי הא דמסייע לי' שטרא, ואכתי הוא חייב שבועה, והרי אף כשטוען מזויף או אמנה כנגד השטר חייב שבועת היסת, וכ"ש היכא דליכא אלא סיוע דשטר, (וגם לא עדיף סיוע שטר, ממיגו דאינו פוטר משבועת היסת).

**ו**

יח] **והנה** לפ"ז נמצא, דאם נבא לדון בדין עד המסייע אם הוא פוטר משבועת היסת, ד"ז תליא בב' הטעמים בפטורא דעד המסייע, דלמש"כ המהר"ם דהא דהוא פוטר מן השבועה הוא משום דע"א קם לפטור מן השבועה, כמו שהוא מחייב שבועה, הדין נותן דהוא פוטר אף משבועת היסת, - אך אם הא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא משום דהו"ל כסיוע דשטר דפוטר מן השבועה, אי"ז פוטר משבועת היסת, דומיא דסיוע דשטר דאינו פוטר משבועת היסת.

**ובזה** מתפרש מש"כ הבעה"ת דעד המסייע אינו פוטר משבועת היסת, דס"ל כמש"כ הבעה"מ דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא דומיא דמסייע לי' שטרא, דכל דיש סיוע לטענתו א"צ לישבע, וע"כ אי"ז מועיל לפטור משבועת היסת, דומיא דסיוע דשטר דאינו פוטר משבועת היסת.

**ובדעת** הטור דפליג ע"ז, נראה דהוא משום דס"ל דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא גם כמש"כ המהר"ם דכ"ה דע"א קם לחייב שבועה, ה"נ הוא קם לפטור מן השבועה, וע"כ הוא פוטר אף משבועת היסת.[[10]](#footnote-11)

יט] **ולפ"ז** מתפרש מש"כ הטור לחלוק ע"ד הבעה"ת משום דכמו דע"א מחייבו שבועה ג"כ פוטר מן השבועה, אף דגם הבעה"ת מודה דעד המסייע פוטר מן השבועה, ולא נחלק אלא בשבועת היסת, ונתעוררתי לזה מח"א, - והיינו משום דלדעת הבעה"ת כל הא דעד המסייע פוטר מן השבועה, הוא משום דמסייע לטענתו, וע"כ הוא דאינו פוטר משבועת היסת, וע"ז הוא שנחלק הטור דע"א פוטר מן השבועה כמו שהוא מחייב שבועה, וממילא דהוא פוטר אף משבועת היסת.

כ] **ונראה** דזהו מש"כ המהר"ם והריטב"א דמסתבר טפי דמהני ע"א לפטור משבועת היסת, מלפטור משבועת התורה, והוא להיפך ממש"כ הבעה"ת דאף דהוא פוטר משבועת התורה אינו פוטר משבועת היסת, - והיינו משום דלהבעה"ת דהא דע"א פוטר מן השבועה הוא משום דהוא מסייע לטענתו, אי"ז מועיל לפטור משבועת היסת דבכל ענין נתקנה אף שהוא נאמן בטענתו, - אך נידון המהר"ם והריטב"א הוא דמהני ע"א לפטור מן השבועה, משום דאף דאינו קם לממון, מ"מ הוא קם לפטור מן השבועה, וכמש"כ כן המהר"ם שם, ובזה מסתבר טפי דע"א נאמן לפטור משבועת היסת דקיילא, ול"ה כחיוב ממון, מלפטור משבועת התורה דחמירא, וי"ל דהויא כחיוב ממון.[[11]](#footnote-12)

**ויש** להוסיף, דהנה התוס' בקידושין ע"ג ב' סוד"ה בד"א פירשו להא דפריך הכא דליחזי זוזי ממאן נקט, דהיינו שיהא כע"א לפטור את מי שמסייע "אפי' משבועת היסת", ומשמע מדבריהם דהוא רבותא טפי דע"א מועיל לפטור אף משבועת היסת,[[12]](#footnote-13) - וי"ל דהוא משום דס"ל דהא דע"א פוטר מן השבועה, אי"ז משום דהוא נאמן לפטור מן השבועה, אלא הוא משום דהרגל"ד שמכח עדותו מועיל לפטור מן השבועה,[[13]](#footnote-14) וכמש"כ כן בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן כ"ז, וע"כ הוא רבותא טפי דה"ז מועיל לפטור אף משבועת היסת.

**ז**

כא] **ומצינו** עוד נפ"מ בין ב' הטעמים בהא דעד המסייע פוטר, במש"כ בתשו' ושב הכהן בסימן פ' לדון דאין ע"א פוטר מן השבועה, אלא כשהוא מסייע לטענת הנתבע, אך כל שאינו מסייע לטענתו, אף דלפי עדותו הוא פטור מן השבועה, ל"מ עדותו לפטרו, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא אם הא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא משום הא דהוא מסייע לטענתו, דומיא דסיוע דשטר, אך למש"כ המהר"ם דהא דעד המסייע פוטר מן השבועה הוא משום דע"א נאמן לפטור מן השבועה, הרי דאף בכה"ג דאינו מסייע לטענת הנתבע הוא נאמן לפטור מן השבועה.

כב] **והנה** המל"מ בפ"ה משאלה ה"ו כתב לדון אם עד המסייע פוטר מן השבועה כשהנתבע טוען שמא, וכתב בזה, ז"ל, אבל בעד אחד המסייע לנתבע דטעמא ל"ה בשביל שהוא מכחיש את התובע אלא בשביל שהוא מסייע לנתבע, משו"ה אמינא דדוקא כשטוען ברי הנתבע דאז מסייעו ממש פוטרו מן השבועה, אבל כשטוען איני יודע דאז אינו מסייע ממש אינו פוטר אותו מן השבועה, אף שהוא מכחיש ממש לתובע, עכ"ל.

**ובגל'** הגרע"א בחו"מ סימן ע"ה לסמ"ע סק"ז כתב דמד' הרא"ש מבו' דאין חילוק בזה, וזה ממשה"ק הרא"ש בשומר שמסר לשומר, דמ"ט אין השומר השני פוטר את הראשון מן השבועה, אף דהראשון אינו יודע שמתה כדרכה, ואין השני מסייע לו ממש.

כג] **והנה** למש"כ הושב הכהן י"ל, דכל הא דס"ל להרא"ש דעד המסייע פוטר אף כשהנתבע טוען איני יודע ואין העד מסייע לו ממש, אלמלי הא דהוא חייב ממון ואין ע"א פוטר מחיוב ממון, הוא מכח הא דע"א נאמן לפטור מן השבועה, דכיון דיש לו נאמנות גמורה לפטור מן השבועה, שפיר מהניא עדותו לפטור אף כשהנתבע אינו יודע, ואין עדותו מסייעת לטענת הנתבע, אך אם באנו לפטור מכח הסיוע שבעדותו, הרי דכיון דהנתבע עצמו טוען איני יודע, ואין העד מסייע לו ממש, אי"ז מועיל לפטרו, דהא דסיוע פוטר מן השבועה, הוא משום דעי"ז נראית טענתו אמת, וא"צ לישבע עלי', וכ"ז הוא כשהוא טוען כן, אך כל שהוא עצמו אינו טוען כן בברי, ל"מ הסיוע לפטרו.

כד] **ואם** כנים הדברים, מתישב היטב מש"כ הרא"ש דהא דשומר שמסר לשומר חייב ואין השומר השני פוטרו מן השבועה, הוא משום דהוא חייב ממון ואין ע"א פוטר מן הממון, ולא תיקשי דמ"ט אי"ז מועיל לפטור משום הסיוע שבעדותו דה"ז פוטר מן השבועה, דומיא דסיוע דשטר, ונתעוררתי לזה מח"א, והיינו משום דכיון דהשומר הראשון אינו יודע שמתה כדרכה, ואין השומר השני מסייע לטענתו, לי"ב לדינא דסיוע דפוטר מן השבועה, ולא באנו לדון שתועיל עדות השומר השני לפטור מן השבועה, אלא משום דע"א נאמן לפטור מן השבועה, וע"ז שפיר כתב הרא"ש דכיון דהשומר הראשון אינו יכול לישבע והוא חייב ממון, אין ע"א פוטר מחיוב ממון.[[14]](#footnote-15)

**ח**

כה] **ובביאור** פלוגתת הראשונים אם ע"א פוטר מן השבועה דומיא דסיוע שטר, נראה, בהקדם, דהנה ביסוד הדין דע"א מחייב שבועה, נראה שנחלקו הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א בשבועות מ"ה ב' הביא מה שהוכיח הר"י מיגש דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, משבועת ע"א דאיכא למימר מיגו ואפ"ה לא מיפטר משבועה, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, ומע"א ליכא ראי', דהתם עשאו רחמנא לע"א לגבי שבועה כשנים לגבי ממון, דבכל מקום ששנים מחייבים אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, ובשנים בממון לא מפטר במיגו דמיגו במקום עדים לא אמרינן, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם.

**אמנם** הנה הרא"ש שם בסימן ג' כתב ע"ד הר"י מיגש, ז"ל, וגם בע"א לא ידענא מאי מיגו איכא, עכ"ל, ומשמע מדבריו דאם הי' מיגו לנתבע, הי' מועיל לפטרו מן השבועה, ולא ס"ל למש"כ הרשב"א והר"ן דע"א לשבועה כשנים לגבי ממון וכו' ול"מ מיגו לפטרו.[[15]](#footnote-16)

**וגם** מד' הר"י מיגש שלמד מהא דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, דל"מ מיגו לפטור אף משאר שבועות, מבו' דס"ל דאין לחלק בין שבועת ע"א לשאר שבועות מכח הא דע"א לשבועה כשנים לממון, ואם הי' מועיל מיגו לפטור משאר שבועות, הי' מועיל גם לפטור משבועת ע"א, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

כו] **עוד** מצינו שנחלקו הראשונים בזה, דהנה הר"ן בפ' כל הנשבעין הביא משה"ק הראשונים בנסכא דר' רבא, דמ"ט אינו נאמן לישבע דדידי' חטף במיגו דאי בעי אמר לא חטפי דמהימן בשבועה, וכתב לישב, ז"ל, דה"ט דלא מהימן בשבועה למימר דידי חטפי מיגו דאי בעי אמר לא חטפי, לפי שהתורה האמינה ע"א לענין שבועה כב' לענין ממון, וכדתניא בפ' שבועת הדיינים כל מקום שב' עדים מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, וכיון שיש לו נאמנות לענין שבועה כב' לענין ממון יש לבעל הדין לשלם או לישבע להכחיש העד, אבל כל שלא הכחישו לא מצי למימר דידי חטפי לענין שבועה, כ"ה דלא מצי למימר הכי בשנים לענין ממון, עכ"ל, ועד"ז כתב הרשב"א בב"ב ל"ד א', דכשם שלא אמרינן מיגו במקום עדים לגבי ממונא, ה"נ אית לן למימר דלא אמרינן מיגו במקום ע"א לאפטורי מן הממון אלא בשבועה שחייבה עליו תורה, דהיינו לאכחושי העד.

**וגם** בתי' הריב"ם שהביאו הראשונים בב"ב שם, מבו' בל' הרמב"ן והרשב"א שם דהוא דין מסוים בשבועת ע"א, דהעד נאמן כ"ז שלא נשבע, עיי"ש בדבריהם.

**אך** בד' רבינו יונה והתוס' הרא"ש שהביא השטמ"ק בב"ב שם, מבו' דלתי' ריב"ם אי"ז דין מסוים בשבועת ע"א, אלא ה"ה בשאר השבועות, וזהו דקשיא להו דמ"ט נאמן שומר בהחזרתי במיגו דנאנסו, והרי דלא ס"ל לחלק בזה בין שבועת ע"א לשאר השבועות.

**ט**

כז] **ונראה** מזה, דנחלקו הראשונים ביסוד דינא דשבועת ע"א, דדעת הרמב"ן והרשב"א והר"ן דהיינו דהע"א נאמן על הממון כשנים לענין שבועה, וע"כ ס"ל דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, וע"כ נמי ס"ל דהא דבנסכא דר' אבא ל"מ לו מיגו דלא חטפי ליפטר, הוא דין מסוים בשבועת ע"א, ומשום דכ"ז שלא נשבע להכחישו הוא נאמן והוי כשנים.

**אך** בדעת הר"י מיגש והרא"ש ודעימי' נראה דס"ל דלא נתחדש בשבועת ע"א דהוא נאמן כשנים לענין שבועה, ואינו נאמן אלא כנאמנות ע"א בממון, וכמש"נ לעיל סק"ו דגם בממון איכא לע"א נאמנות, וכדחזינן דהוא מצטרף עם אחר לחייב ממון, אף כשאין מסייעין זא"ז, ואך דאף דלענין ממון לא סגי בנאמנות דע"א, מ"מ לענין שבועה סגי בנאמנות זו.[[16]](#footnote-17)

כח] **ויש** להביא סמך לזה, ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מעדות, ז"ל, אין חותכין דין מן הדינין על פי ע"א וכו', ומפי השמועה למדנו שקם הוא לשבועה וכו', בב' מקומות האמינה תורה ע"א, בסוטה שלא תשתה מי מרים ובעגלה ערופה שלא תערף כמו שביארנו, וכן מדבריהן בעדות אשה שיעיד לה שמת בעלה, עכ"ל, וראיתי לדקדק בד' הרמב"ם, שכתב דבב' מקומות האמינה תורה ע"א, ולא כתב דבג' מקומות האמינתו, שהרי נאמן הוא לשבועה, וגם יש לעמוד על שינוי הלשון, דבהא דע"א מחייב שבועה כתב הרמב"ם דע"א "קם" לשבועה, ובדין ע"א לסוטה ובעג"ע כתב הרמב"ם "שהאמינה" תורה ע"א.

**ומשמע** מדברי הרמב"ם, דבאמת לא האמינה תורה ע"א נאמנות גמורה אלא בסוטה ובעגלה ערופה, דנאמן הע"א להעיד בסוטה שלא תשתה ובעגלה ערופה שלא תערף, אך הא דע"א קם לשבועה, לאו היינו דלענין שבועה הוא נאמן נאמנות גמורה, אלא היינו דלחיוב שבועה דאינו חיוב גמור, סגי בנאמנות דע"א, וזה כמש"נ בדעת רבו הר"י מיגש.[[17]](#footnote-18)

כט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, וכל מקום שע"א מועיל, אשה ופסול כמו כן מעידים, חוץ מע"א של שבועה שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר "הראוי להצטרף עם אחר" ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו וכו', עכ"ל.

**ולמש"נ** נראה דהטעם בזה הוא, דבעדות סוטה ועגלה ערופה שחידשה תורה נאמנות לע"א, האמינה תורה אף לאשה ופסול, אך בהא דע"א נאמן לשבועה, שלא נתחדש בזה נאמנות לע"א, אלא היינו דכיון דע"א אית לי' נאמנות מסוימת, שהרי עדותו מועלת לממון בצירוף עם אחר, סגי בנאמנות זו לחייב שבועה, הרי דע"כ עדות אשה ופסול דליכא בעדותם נאמנות כלל, שהרי אינה מועלת לחייב ממון אף ע"י צירוף אינה מועלת לחייב שבועה.

**ואשר** זהו מש"כ הרמב"ם שאין מחייבין שבועה אלא בעדות כשר הראוי להצטרף עם אחר ויתחייב זה הנשבע ממון על פיו, והיינו דרק עדות כשר דאית בה נאמנות, שהרי היא ראוי' להצטרף עם אחר לממון, הוא דמהניא לחייב שבועה, אך עדות אשה ופסול דלי"ב נאמנות כלל, ל"מ לחייב שבועה.[[18]](#footnote-19)

**י**

ל] **ולפ"ז** י"ל דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם מהא דסיוע שטר פוטר מן השבועה, יש ללמוד דה"נ סיוע דע"א פוטר מן השבועה, דהרא"ש לטעמי' דהא דע"א מחייב שבועה, היינו משום דסגי בנאמנות דע"א לחייב שבועה, וכיון דחזינן דנאמנות דע"א יש בה כח לחייב שבועה, ודאי דלא גרעא נאמנות זו מסיוע דשטר הפוטר מן השבועה, ואם סיוע דשטר שאינו מועיל לחייב שבועה, פוטר מן השבועה, כ"ש סיוע דע"א דחזינן דיש בכחו לחייב שבועה, דהוא פוטר מן השבועה.

**אך** הרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דס"ל דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דהאמינתו תורה כשנים לענין שבועה, וע"ד הא דהאמינה תורה ע"א בסוטה ובעגלה ערופה, ולפ"ז לא מצינו דנאמנות דע"א מילתא היא, וע"כ אף דסיוע דשטר פוטר מן השבועה, מ"מ סיוע דע"א לאו כלום הוא, ואינו פוטר מן השבועה.

לא] **ובזה** נראה לפרש גם טעם מה שנחלקו הרמב"ן ודעימי' על מש"כ המהר"ם דק"ו הוא דאם כשהעד מסייע למי שאין מוחזק זוקק את המוחזק לישבע, כשהעד מסייע למוחזק כ"ש שיפטרנו מן השבועה, דמש"כ המהרי"ט שהבאנו לעיל סק"ב, לכאו' אינו מתישב למש"כ הראשונים דע"א לשבועה כשנים לממון, - והיינו משום דהמהר"ם והרא"ש לטעמייהו דס"ל דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דסגי בנאמנות קלישתא דע"א לחייב שבועה, וזהו שלמדו מזה מסברא דכ"ש דסגי בנאמנות דע"א לפטור מן השבועה, דלפטור משבועה את המוחזק, סגי בנאמנות קלישתא מלחייב שבועה ולזכות את שאינו מוחזק, אך הרמב"ן ודעימי' דהא דע"א מחייב שבועה, הוא נאמנות שחידשה תורה בע"א לענין לחייב שבועה, וע"כ לענין לפטור מן השבועה דלא נתחדשה נאמנות זו, אינו נאמן.

**ואמנם** דאכתי הי' מקום ללמוד להך מילתא במידת הילפותא דק"ו, דאם חידשה תורה נאמנות בע"א לחייב שבועה, ק"ו דחידשה בו תורה נאמנות לפטור מן השבועה, - אך יתכן דזה ליכא למילף מק"ו, דאטו בסוטה דע"א נאמן לומר שנטמאה, נילף מק"ו דע"א נאמן לומר שלא נטמאה,[[19]](#footnote-20) וצ"ע.

לכאו' יש להעיר, דלפ"מ שלמד המהר"ם דכל שמחייב שבועה ה"נ פוטר מן השבועה, נימא דה"נ הדררא דמודה במקצת דמחייבת שבועה, ה"נ היא פוטרת מן השבועה, וזה לא מצינו, - ומוכח דלא כן, ממש"כ המהר"ם דכל משאיל"מ צריך שכנגדו לישבע, ול"ד לנסכא דר' אבא דא"צ לישבע, דהוא משום דהע"א פוטרו מן השבועה, ומבו' דבמודה במקצת אין הדררא דמודה במקצת פוטרת את התובע מן השבועה.

אך נראה דדוקא בע"א דהוא נאמן לחייב שבועה, ובדעת מהר"ם והרא"ש נראה דפליגי על מש"כ התוס' דחיוב שבועת ע"א הוא משום דנראה כמשקר, אלא ס"ל דהיינו משום דסגי בנאמנות דע"א על חיוב שבועה, הרי דכיון דהוא נאמן לחייב שבועה כ"ש דהוא נאמן לפטור מן השבועה, ומשא"כ במודה במקצת דהוא דררא דסגי בה לחוש שהוא כן ולחייב שבועה, אי"ז טעם שתפטור מן השבועה, ועפי"ז יש לפקפק במש"כ החי' הרי"מ בסימן ע"ה סק"ב דלפ"ד המהר"ם הדין נותן דכל ראי' המועילה להוציא ממון תועיל לפטור מן השבועה, עיי"ש.

ויש להוסיף, דבעיקר מש"כ המהר"ם ללמוד מק"ו דכ"ה דע"א נאמן לחייב שבועה ה"נ נאמן לפטור מן השבועה, הק' הגר"ב איגר דאף דסגי בעדות ע"א לאשוויי ספק ולהצריך שבועה, מנ"ל דסגי בעדות ע"א לסלק הספק ולפטור מן השבועה.

אך בדעת המהר"ם נראה דס"ל דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום דהוא נאמן לגבי שבועה, וע"כ שפיר יליף מק"ו דה"נ הוא נאמן לפטור מן השבועה, - והגר"י וינברג הוסיף, דזה מתפרש לפ"מ שמצינו בכ"ד דשבועה חיוב הוא, וכדחזינן דשביעית משמטת את השבועה, וחזינן דאם אמר נשבעתי נאמן, וכיון דע"א נאמן לחייבו בחיוב זה, כ"ש דע"א נאמן לפטרו מחיוב זה, - וזה מתישב עם מש"נ, דע"כ במודה במקצת ל"ש ללמוד בק"ו דכ"ה דה"ז מועיל לחייב שבועה, ה"נ ה"ז מועיל לפטור מן השבועה.

ונפ"מ בנידו"ז הוא במש"כ הגרע"א בכ"ד לדון אם ע"א נאמן לומר דמחל על השבועה, וכן במש"כ הגרע"א בסוגיין בפשיטות דאינו נאמן להכחיש את העד המחייב ולהעיד שלא ראה, דאם הא דע"א פוטר מן השבועה הוא משום סיוע, או משום דהרגל"ד שבעדותו מועלת לבטל לחיוב השבועה, הרי דאי"ז שייך כלל כשמעיד שמחל על השבועה, וגם כשמעיד שהעד המחייב לא ראה, בפשוטו אי"ז טעם לפטור, אך אם הא דע"א פוטר מן השבועה, הוא משום דלגבי חיוב שבועה נאמן ע"א, מסתבר דאף הוא נאמן לומר שמחל על השבועה, וכ"כ הגרע"א בחד דוכתא דהצד דנאמן לומר דמחל, הוא משום דלגבי שבועה ע"א נאמן כשנים.

במש"נ בדברינו דלדעת המהר"ם והרא"ש הא דע"א מחייב שבועה, אי"ז משום דנראה כמשקר, אלא הוא משום דלענין חיוב שבועה סגי בנאמנות דע"א, וזה דלא כמש"נ מכבר דהוא משום דנראה כמשקר, ומה"ט נתבאר שם בדעת הרא"ש דלי"ב לדינא דע"א בהכחשה לאו כלום הוא, וגם לי"ב לדינא דכל משום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים נראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרא"ש דהיכא דמשאיל"מ ל"מ ע"א לפטור, וזה ניחא אם נאמנות דע"א פוטרת מן השבועה, אך אם חיוב שבועת ע"א הוא משום הרגל"ד, וה"נ אמרינן דכל שיש רגל"ד כדבריו אינו חייב שבועה, הדין נותן דבכה"ג בטל חיוב השבועה ולא נימא משאיל"מ, ואמנם למש"כ הגר"ר דכל שהוא חייב ממון אין לע"א נאמנות כלל, ניחא, אך למש"נ בענף ב' לפרש בע"א, לא א"ש.

אך בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן כ"ז מבו' דחיוב שבועה דע"א הוא משום הרגל"ד, והא דה"ז פוטר מן השבועה, הוא משום דכ"ה דרגל"ד כנגד טענתו מחייב שבועה, גם אם יש רגל"ד לטענתו ה"ז פוטר מן השבועה, עיי"ש, וצ"ע.

?יש להוסיף די"ל דזהו טעמא דהר"י מיגש והרמב"ם דס"ל דבעינן טענת ברי בשבועת ע"א, משום דשבועת ע"א דמי לכל השבועות, אך לדעת ש"ר אי"ז כן, וגם לדעת הרא"ש נתבאר דאי"ז משום דררא?.

בד' הראשונים לא נתפרש מה השיבו ע"ד מהר"ם דקרא משמע בין לחייב ובין לפטור, ועמש"כ בזה השטמ"ק בשם הרשב"ץ, ומש"כ בתשו' מהרי"ט ח"ב אהע"ז סימן כ"ז.

ולכאו' יש מקום לדון עוד, דלפטור מן השבועה, חשיב כקם לממון, כיון דעי"ז הוא זוכה בממון, ומשא"כ לחייב שבועה, כיון דיש בידו ליפטר מן הממון ע"י שישבע, לא חשיב כקם לממון.

כתבו התוס' לקמן ד' א' ד"ה הצד השוה, ז"ל, וי"ל דבהצד השוה שבהן יש טענה חשובה דכשמודה מקצת או עד מכחישו נראה דמשקר ולכך יש שבועה, עכ"ל, והרי דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דנראה הנתבע כמשקר, ואיכא דררא לטענת התובע, - ועיי"ש ברמב"ן ועוד מקמאי דפליגי וכתבו דאין לפרש לה בשבועת ע"א, וי"ל דהוא משום דפליגי ביסוד הדין וס"ל דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום שהוא נאמן בטענתו, ואכמ"ל.

ולפ"ז נ' לדון, דכל מש"כ הר"ן דבע"א המחייב שבועה, אמרי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, וע"כ הי' מן הדין שלא יהא נאמן העד השני להכחישו, ואך דלעולם חשיב כבא השני בב"א, כ"ז הוא לטעמי', דיסוד הדין דע"א מחייב שבועה, הוא שהוא נאמן על הממון לגבי חיוב שבועה, וכיון שהאמינתו תורה לגבי חיוב שבועה, דמי לכל מקומות שהאמינה תורה לע"א שה"ה כשנים ואין נאמן העד הבא אחריו להכחישו.

אך לדעת התוס' דהא דע"א מחייב שבועה, הוא משום דסגי בעדותו לאשוויי דררא, מסתבר דל"ש כלל הא דכל מקום שהאמינה תורה ה"ה כשנים, שהרי לא האמינתו תורה כלל, אלא אף דאינו נאמן נאמנות גמורה, מ"מ איכא רגל"ד ודררא מכח עדותו.

וגם למש"נ בדעת הרא"ש דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום דהוא נאמן לחייב שבועה, אך אי"ז נאמנות גמורה, אלא דסגי בנאמנות דע"א לחייב שבועה, יש מקום לומר דל"ש בזה דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, שהרי לא האמינתו תורה כלל, ולא נתחדש נאמנות לע"א לענין שבועה, אלא אף דאינו נאמן לגמרי, ונאמנותו היא כנאמנות ע"א בעלמא, מ"מ סגי בעדותו לחייב שבועה.[[20]](#footnote-21)

ושוב אח"ז רב מצאתי בעזה"י הדברים מבוארים בכתבי ר"ח הלוי בסוגיין, ז"ל, בע"א יש להסתפק אם חיוב שבועה שלו הוא כמודה במקצת, ומיקרי עדות בדבר המחייב שבועה, או דהשבועה הוא משום דהימנתו התורה על זה, ואע"ג שעיקר עדותו הוא שחייב ממון, מ"מ הואיל ואינו נאמן לממון, ממילא נשאר עדותו לשבועה לבד דמהימן עלה, אבל אה"נ דשבועת הע"א הוא משום נאמנותו, - ונפ"מ לענין כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי כאן שנים, דאי נימא דהוי דבר המחייבו שבועה, לא שייך לומר כל מקום שהאמינה, משא"כ אם נימא דהשבועה הוי מדין נאמנות העד, והעדות הוא שמחייבו, ע"כ שפיר שייך לומר כל מקום שהאמינה.

ולכאו' יש להביא ראי' מהעדאת עדים דילפינן במה הצד, ובע"כ דחיוב שבועתן שוה דהעדות הוי דבר המחייבו שבועה, וממילא הלא אין לנו להוסיף הך דינא דמהימן לגבי שבועה, - אכן אי"ז מוכרח, די"ל דהחיוב שבועה הוא באמת מצד נאמנותו, ורק מהחליף מממון לשבועה ילפינן חיוב שבועה ג"כ, ודו"ק, עכ"ל.

עוד יש להוסיף, דהטור בסו"ס מ"ו כתב בשם הרמ"ה דבע"א המחייב שבועה אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, עיי"ש, ובד' הרמ"ה גופי' בב"ב קכ"ח ב' מבו' דאם הי' מועיל מיגו לאפטורי משבועה, הי' פוטר אף משבועת ע"א, והרי דאף דלא ס"ל דע"א לשבועה הוי כשנים ממש, וע"כ ל"ה המיגו כמיגו במקום עדים, מ"מ ס"ל דיש בזה לדינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים.

לכאו' למש"כ הרא"ש דהוי כסיוע בעלמא, הדין נותן דלא תפטור משבועת ע"א, כמו דאין ראיות פוטרות משבועת ע"א, וכמש"כ האחרונים, וכ"כ הקצוה"ח בסימן פ"ד סק"ד דמסייע לי' שטרא אינו פוטר משבועת ע"א, - אך בד' הרא"ש לא משמע כן כלל, ואינו מוכרח, ולמש"נ ניחא, דלדעת הרא"ש ראיות פוטרות גם משבועת ע"א.

והרמב"ן במלחמות כתב ע"ד הבעה"מ דעד המסייע פוטר משבועת מודה במקצת ושבועת השומרים, והשמיט שבועת ע"א, ויש לפרש ע"פ הנ"ל, - אך יש לפרש דהוא משום דבזה הוי ע"א בהכחשה, וכמש"כ הר"ן.

המהר"ם כתב דכיו"ב דפיו הוא אדם אחר, ולכאו' הרי אי"ז הודאת בע"ד, והי' לנו לומר כיו"ב אם יבא הבע"ד השני ויודה, וזה לכאו' פוטרו, וצ"ע.

וגם עיקר מש"כ המהר"ם דהו"ל למיפרך דמה לפיו וע"א שאינם בהכחשה ע"י כיו"ב, צ"ב, דהרי הא דע"א אינו בהכחשה ע"י כיו"ב, ול"ד להעדאת עדים, אי"ז משום דשבועת ע"א אלימא מהעדאת עדים, אלא הוא משום דהשני אינו נאמן, ומ"ט הוי זה פירכא, וכנראה דזה עצמו דבפועל א"א להכחישו על כיו"ב, הוא מעלה בשבועת ע"א, וצ"ע.

1. ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דאף דבעדות מיוחדת דיש ב' עדים על חיוב הממון, הוא דניתנה להם תורת נאמנות, אך כל דליכא אלא ע"א לא ניתנה לו תורת נאמנות כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף שאמרו בשבועות מ' ב' דטעם חיובא דשבועת היסת הוא משום דחזקה אין אדם תובע אא"כ יש לו עליו, אי"ז אלא טעם לתקנת השבועה, אך לאו היינו דעיקר חיוב השבועה הוא משום שהוא נראה כמשקר, ומוכח כן בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף למש"כ הרמב"ן לקמן צ"ז א' דהא דחיוב שבועת השומרים הוא בטענת שמא הוא משום דאמר רחמנא רמי שבועה עליה כי היכי דלינטר נטירותא מעלייתא ושלא יפשע בה, ותו דזמנין דפשעו בה ודמי להו לאונס ואמרי בדדמי, אי"ז אלא טעם להא דחייבתו תורה לישבע, אך אי"ז ריעותא בטענתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך כמדומה דאי"ז מתישב, דאי נימא דסיוע שטר ל"מ לפטור משבועת השומרים, משום שאינה מכח דררא דנראה כמשקר, הדין נותן דה"נ ל"מ סיוע שטר לפטור משבועת המשנה, דג"כ אינה מכח דררא דנראה כמשקר, אלא תיקנו חכמים שבועה כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ותוקף, ובד' הרא"ש נראה להדיא דמש"כ לדמותו לסיוע שטר דפוטר מן השבועה, הוא גם טעם להא דבסוגיין מהני ע"א לפטור מן השבועה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וה"נ הוא בשבועת המשנה כשבועת שכיר, דאף דעיקר השבועה אינה מכח ריעותא בטענתו, אלא כדי שלא ילך השכיר בפחי נפש, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבועות מ"ה א', מ"מ מכח זה ביטלו חכמים לנאמנות טענתו, כאשר כ"ה מבו' מהא דפרכינן בשבועות מ"ה א' דליתבי' לי' בלא שבועה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזהו שפירש"י בשבועות מ' ב' ד"ה היסת דלישנא דהיסת הוא לשון שומא ששמו חכמים עליו שבועה, כמו אם ד' הסיתך בי, והראשונים בר"פ כל הנשבעין כתבו דשבועות המשנה אינם שבועות היסת, - והיינו דשבועת היסת הוא שומא ששמו עליו חכמים, ול"ד לשאר השבועות דאינו זוכה בממון אלא ע"י השבועה, אלא אף דהוא זוכה בממון בטענתו, מ"מ הטילו עליו חכמים שבועה, ומשא"כ בשבועת המשנה דאינו זוכה בממון אלא ע"י שבועה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם הנה הש"ך בסימן פ"ב סקכ"ב כתב דבטענת מזויף אינו יכול להשביעו היסת אחר הפירעון, ולפי דבריו צריך לדחוק בל' הרמב"ם דמש"כ דבכל אלו הטענות משביעו היסת, לא קאי על טענת מזויף, - אך גם לפ"ז מ"מ בטענת אמנה מצי להשביעו היסת. [↑](#footnote-ref-8)
8. והוא מוכח כן דאל"כ הרי דכל לוה המוציא שובר שפרע מקצת ההלואה, יהא ביד המלוה לחייבו שבועת מודה במקצת, ע"י שיטען דהשובר הוא מזויף או אמנה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם לכאו' כ"ז הוא משום דליכא בשטר עדות גמורה שאינו מזויף ואינו אמנה, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ז מגירושין ה"ט דאם הביא ב' עדים שהגט מזויף ה"ה בטל, ול"ה כתרי ותרי, וכ"כ השו"ע באהע"ז סימן קמ"ב ס"ב, והיש"ש בפ"ק דגיטין סימן ה' הוסיף, דאף אם קיימו את הגט, ה"ה בטל, דזיופי זייף וחתים, והרי דליכא עדות בשטר שאינו מזויף, וצ"ע במש"כ הקצוה"ח בסימן מ"ו סק"י בתו"ד דעדים אחרים שאומרים דהשטר מזויף הוא הו"ל כתרי ותרי, והיינו משום דכל שהשטר מזויף נמצא דלא חתמו עדים אלו כלל, וע"כ ל"ד לעדים האומרים שהיו עדי השטר קטנים או אנוסים, - וגם באמנה כתב הש"ך בסימן מ"ו ס"ק קט"ו בשם רבינו ירוחם דאם באו עדים אחרים ואמרו דהוא אמנה, נאמנים, ול"ה כתרי ותרי, וכשאומרים שלא ידעו עדי השטר שהוא אמנה, ודאי דל"ה כתרי ותרי, וכמש"כ הש"ך שם ס"ק קי"ד דאף עדי השטר נאמנים בכה"ג, ולא חשיב כחוזר ומגיד, - וע"כ שפיר י"ל דהוא חייב שבועת היסת, דאם הי' בשטר עדות גמורה שאינו מזויף ושאינו אמנה, בפשוטו ל"ה מקום לחייב את הנתבע שבועת היסת, דדמי להיכא דמביא עדים כטענתו דאינו חייב שבועה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך העירוני דבתשו' ושב הכהן סימן פ' מבו' דס"ל דאף הא דע"א פוטר משום סיוע, מועיל לפטור אף משבועת היסת, עיי"ש דדבריו שם קיימי בשבועת היסת, וצ"ע דמ"ש מסיוע דשטר דאינו פוטר משבועת היסת. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף, דשבועת התורה דאמרינן בה משאיל"מ, חשיבא טפי כחיוב ממון, ומשא"כ בשבועת היסת דלא אמרינן בה משאיל"מ, ול"ה כחיוב ממון. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך לא ברירא לי דמכוון התוס' שם הוא להא דמהני הע"א לפטור אף משבועת "היסת" שהיא מתקנתא דרב נחמן, שהרי בזמן המשנה עדיין לא תיקנו שבועת היסת, וא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דה"ז מועיל לפטור אף משבועת היסת, וי"ל דכונתם היא להא דמהני הע"א לפטור משבועת המשנה, ול' היסת שנקטו, הוא להא דאי"ז שבועה דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. וזה מתישב עם משמעות התוס' לקמן ד' א' דחיוב שבועת ע"א, אי"ז משום דהע"א נאמן לחייבו שבועה, אלא הוא משום דנראה כמשקר, ונתבאר להלן סקכ"ז בהערה, ולפ"ז בע"כ דהא דע"א פוטר מן השבועה, אי"ז משום דהוא נאמן לפטור מן השבועה, אלא משום דהרגל"ד שמכח עדותו מועיל לסייע לנתבע ולפטרו מן השבועה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ונפ"מ בזה, במש"כ הגרע"א בכ"ד לדון לפ"ד הרא"ש אם עד המסייע פוטר בחשוד שנתחייב שבועה, אף דאינו יכול לישבע, ולמש"נ נמצא דאף דאינו יכול לישבע שפיר יועיל הע"א לפטרו מכח הסיוע שבעדותו, - דכל מש"כ הרא"ש דכל שאינו יכול לישבע ל"מ עד המסייע לפטרו, הוא רק כשהוא טוען איני יודע, דאין העד מסייע לטענתו, אך כל שהוא טוען בברי שהוא פטור דהעד מסייע לטענתו, שפיר יש לפטרו מן השבועה אף כשאינו יכול לישבע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם הנה הקצוה"ח בסו"ס פ"ד והגרע"א בגליון שו"ע סימן ע"ח לש"ך סקט"ו נקטו בפשיטות עפי"ד הר"ן דל"מ חזקה לפטור משבועת ע"א, ועד המעיד על פירעון בתוך זמנו מחייב שבועה, ונראה מדבריהם שנקטו דלא נחלק הרא"ש ע"ד הר"ן בזה, - וגם בחי' הגרע"א בסוגיין הק' על מש"כ הרא"ש להוכיח דעד המסייע פוטר מן השבועה, מהא דלא פריך דמה לפיו וע"א דכשהן מחייבין שבועה אין כיוצא בהן פוטר מאותה שבועה, מכח הא דפשיטא לי' דל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א, ובתשו' אחיו הג"ר בונם כתב לדון בזה דשמא הרא"ש לא ס"ל כן, - וגם בדו"ח הגרע"א במערכה בסוגיא דפוגמת נקט בפשיטות דל"מ אנן סהדי לפטור משבועת ע"א.

    אמנם הנה בד' הש"ך בסימן ע"ח סקט"ו מבו' דחזקה אין אדם פורע תוך זמנו מועלת לפטור משבועת ע"א, ואזיל לטעמי' בסימן ע"ה סקל"ד דמשמע דס"ל דמיגו פוטר משבועת ע"א, והקצוה"ח שם סק"ט תמה עליו מד' הר"ן, - וכ"ה מבו' בד' הנתיה"מ בסימן ע"א סק"א דחזקה דאין אדם פוטרת תוך זמנו ושאר אנן סהדי מועילין לפטור משבועת ע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש לפרש לזה בתרי גווני, חדא, דלעולם הא דע"א מחייב שבועה הוא משום דהוא נאמן לחייב שבועה, ואך דלאו היינו דלענין שבועה הוא נאמן כב', אלא היינו דלענין שבועה סגי בהנאמנות דע"א, - וי"ל עוד, דהא דע"א מחייב שבועה, אי"ז כלל משום דהוא נאמן לחייב שבועה, אלא דמיא לשבועת מודה במקצת, דהוא משום דמכח הודאתו איכא דררא לטענת התובע, וה"נ הוא בשבועת ע"א, דמכח עדותו יש דררא לתביעת התובע.

    ומד' המהר"ם והרא"ש שכתבו דכמו דע"א קם לחייב שבועה ה"נ הוא קם לפטור מן השבועה, משמע כדרך קמא, דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום דהוא נאמן לחייב שבועה, וה"נ הוא נאמן לפטור מן השבועה, - אך בד' התוס' לקמן ד' א' ד"ה הצד השוה נראה להדיא כדרך בתרא, דעיקר שבועת ע"א הוא משום דיש טענה חשובה דכשעד מכחישו נראה כמשקר, ובתשו' מהרי"ט ח"ב אהע"ז סימן כ"ז נראה שפירש כן גם בד' המהר"ם והרא"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם דבנאמנות ע"א לחייב שבועה, לא נימא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, ודלא כמש"כ הר"ן בסוגיין, והטור בסימן מ"ו בשם הרמ"ה, - והעירני ח"א להוסיף בזה, דהרי מבו' בל' הרמב"ם דלא "האמינה" תורה לע"א לגבי שבועה, וע"כ אי"ז בכלל כל מקום "שהאמינה" תורה ע"א דהרי הוא כשנים. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם ודאי דגם לדעת הסוברים דגדר חיוב שבועת ע"א הוא שהאמינתו תורה כשנים לענין שבועה, כ"ז הוא בעד כשר ולא בעד פסול, אך אין הטעם כמש"כ הרמב"ם דבעינן עד הראוי להצטרף עם אחר, דטעם זה הוא רק להרמב"ם לטעמי' דגדר שבועת ע"א הוא דנאמנות זו דע"א סגי בה לחייב שבועה, וזה הוא רק בעד כשר שראוי להצטרף עם אחר ואיכא נאמנות מסוימת בעדותו.

    ויש מקום לדון נפ"מ בזה, דהנה בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן רכ"ח נסתפק בב' אחים שהעידו אם מחייבין שבועה, דלגבי שבועה אולי לא חשיב נמצא אחד קאו"פ, כיון דאין לנו שום פסול בכל אחד ובאחד הי' די לשבועה, וכתב דלמש"כ הרמב"ם דרק עד שראוי להצטרף לחיוב ממון מחייב שבועה, א"כ הדין ברור שאינם יכולים לחייב שבועה, עכ"ד, ולמש"נ יתכן דלדעת הרשב"א והר"ן דהא דע"א מחייב שבועה הוא משום שהאמינתו תורה כב' לענין שבועה, יתחייב בכה"ג שבועה, דלדעתם ל"ב עדות ע"א הראוי' להצטרף לחייב ממון, אך אכתי יש מקום לפסול בזה מדינא דנמצא אחד מהן קרוב או פסול, וכמש"כ כן המאירי בב"ב נ"ז א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. והאמנם לפ"מ דקי"ל דאין ע"א נאמן אלא על הטומאה, י"ל דהיינו משום דרגלים לדבר משום שקינא לה ונסתרה, וכדתניא בסוטה ג' א', וע"כ אינו נאמן לומר שלא נטמאה, אך למ"ד בריש סוטה דנאמן ע"א אף על הסתירה, אטו נילף מינה בק"ו דנאמן לומר דלא נסתרה ודלא נטמאה, ונפ"מ אם הוא נאמן לומר שלא נסתרה, להני רבוותא דס"ל דל"מ הא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, היכא דגם השני נאמן. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואף דדעת המהר"ם והרא"ש דבאיסורין אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ה"ה כשנים, יש מקום לומר, דשאני נאמנות ע"א באיסורין דהיא נאמנות גמורה שהאמינתו תורה, וכדחזינן מדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ומשא"כ בנאמנות ע"א לשבועה, דאינה נאמנות גמורה, אלא דסגי בנאמנות קלישתא דע"א לחייב שבועה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)