יושב ומצפה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בהא דקי"ל כר' יהודה במוקצה מחמת איסור, מבו' בשו"ת הריב"ש סימן צ"ג דהוא משום דקי"ל בזה מיגו דאיתקצאי, וע"כ אי נימא דל"מ תנאי אלא לר"ש ולא לר"י, כיון דלר"י אית לי' מיגו דאיתקצאי, א"כ גם להלכה לא יהני תנאי, עיי"ש, וכ"ה מבו' במג"א סימן רע"ט.

בטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש אף בבע"ח שמתו, ול"ד להא דאסר בכוס קערה ועששית משום דאין יושב ומצפה, נחלקו הראשונים?

והנה בחי' הרשב"א ביצה דכ"ז: כתב, ז"ל, הא דחולין שריא, כלומר ואפי' בריאה, וא"ת ומ"ש מגרוגרות וצמוקים דמודה בהו אפילו ר"ש דהכא דאין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה, וקערה ועששית נמי דמודה בהו רבי שמעון, י"ל דהנך שאני דדחי להו בידים, עכ"ל.

אמנם בחי' הרשב"א שם ד"ל: כתב, ז"ל, הכא יושב ומצפה אימתי תפול סוכתו, ואפי' למר בר רב יוסף דאמר חלוק היה ר' שמעון אפילו בבעלי חיים שמתו, לא דמיא סוכה לבעלי חיים דמיתה בבע"ח שכיחא, עכ"ל.

וצ"ב סתירת ד' הרשב"א, דבדבריו בדכ"ז: מבו' דהא דחלוק ר"ש בבע"ח שמתו, אי"ז משום דחשיב יושב ומצפה, אלא הוא משום דהיכא דלא דחיי' בידים ל"ב יו"מ, ואילו בדבריו בד"ל: מבו' דהא דחלוק ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דחשיב כיו"מ כיון דמיתה בבע"ח שכיחא.

ונ' לישב ונתעוררתי לעיקר הדברים מידידי הרנ"כ שליט"א, דהנה לדעת הסוברים דל"ב ר"ש יושב ומצפה אלא היכא דדחיי' בידים, אך היכא דלא דחיי' בידים שרי אף אם אינו יו"מ, צ"ע דא"כ מ"ט אסר ר"ש בבכור משום שאין יו"מ, הרי התם לא דחיי' בידים, וכבר עמד בזה הרמב"ן במלחמות פ"ג דביצה די"ג., ז"ל, אלא מתוך הדברים נלמוד שלא הודה ר"ש במוקצה מחמת איסור אלא כשהקצה אותו לאיסורו כגון שמן שבכוס ושבקערה ועששית דאיהו דחיי' בידים כדאיתמר בפ"ק דשחיטת חולין, "וטעמו של ר"ש בבכור לפי שא"א לעולם אלא באיסור ומי יימר דמיזדקיק לי' חכם בעבירה", עכ"ל.

ולמדנו מזה, דאיכא תרי גווני דאסר ר"ש, חדא הוא היכא דדחיי' בידים שהקצה אותו לאיסורו, דבכה"ג הגם דאם הוא יושב ומצפה ודעתי' עלי' שרי ר"ש, מ"מ היכא דאין יו"מ ואין דעתי' עלי' אוסרתו הקצאת האיסור אף אחר שפקע האיסור, ועוד, הוא היכא דלא דחיי' בידים וליכא הקצאת האיסור, דמ"מ אם ליכא גוונא שיהא הדבר מותר אלא באיסור, מסח דעתי' מיני', ואין ההקצאה מכח האיסור, אלא מכח שא"א שיהא הדבר ראוי לו בשבת.

ולפ"ז יש מקום לומר, דהגם דבבע"ח שמתו לא דחיי' בידים ול"ב יו"מ, מ"מ אלמלי הא דמיתה בבע"ח שכיחא, הי' מודה ר"ש דהויא הנבילה מוקצה, דהגם דהיכא דלא דחיי' בידים ליכא הקצאה מכח האיסור, מ"מ יש בזה הקצאה מכח הא שאין הדבר עשוי כלל להיות ראוי בשבת, והגם דל"ד לבכור שא"א לעולם אלא באיסור וכמש"כ הרמב"ן, ומשא"כ הכא הרי "אפשר" שיהא מותר שלא באיסור, מ"מ י"ל בדעת הרשב"א דאף דאפשר שיהא מותר הדבר שלא באיסור, מ"מ כל שאי"ז מצוי כלל, מודה ר"ש דמקצה לי' מדעתי'.

ולפ"ז י"ל, דנידון הרשב"א בדכ"ז: ונידון הרשב"א בד"ל: ב' נידונים חלוקין הן, דהרשב"א בדכ"ז: דן מ"ט לא אסר מרבר"י משום דינא דמוקצה מחמ"א באין יו"מ, וע"ז תירץ דהתם דחיי' בידים, אך היכא דלא דחיי' בידים ליכא הקצאה מכח האיסור, אך הרשב"א בד"ל: דן משום הדין שנתחדש בסוגיא דהתם דאף דלא דחיי' בידים כמש"כ התוס' בשבת דמ"ד. דסוכה ל"ח דחיי' בידים, מ"מ כיון שאין הדבר עשוי כלל שתיפול סוכתו, ה"ה מקצה לי' מדעתי', וע"ז דן הרשב"א דמ"ט לא אסרינן בבע"ח שמתו משום הך דינא, דהגם דבבע"ח שמתו לא דחיי' בידים, הרי גם בסוכה לא דחיי' בידים, ואפ"ה כיון שאין הדבר עשוי כלל שתפול מודה ר"ש דמקצה לי' מדעתי', וא"כ ה"נ בבע"ח שמתו שאין הדבר עשוי שימותו, הי' לנו לאסור אף לר"ש משום דמקצה לי' מדעתי', וע"ז תירץ דל"ד סוכה לבע"ח דמיתה בבע"ח שכיחא, ועשוי הדבר שתמות בהמתו, וע"כ לא מקצה לי' מדעתי', והאמנם דהגם דמיתה שכיחא, מ"מ ודאי לא שכיחא טפי מכוס קערה ועששית, וכמש"כ כן הרשב"א במשמה"ב ב"א סוף ש"ד, וזהו שהק' הרשב"א בדכ"ז: דא"כ מ"ט שרי ר"ש בבע"ח שמתו ומ"ש מהא דאסר בכוס קערה ועששית, וע"ז הוא שתירץ דהני שאני דדחי להו בידים, וז"ב.

והנה בחי' הרשב"א בחולין דט"ו. כתב, ז"ל, ואיכא מ"ד דאפילו ר"ש דלית לי' מוקצה מחמת איסור מודה הוא בשוחט שאסור, ואפי' מבדר"י דאית ליה דחלוק היה ר"ש בבעלי חיים שמתו. הכא מודה דמודה בה ר"ש, דשאני התם דאדם יושב ומצפה אימתי תמות בהמתו דמיתה שכיחא. אבל שוחט דבר רחוק הוא שיהא יושב ומצפה אימתי תשחט בהמתו בשבת, עכ"ל.

והנה בתוה"ב בית א' סוף ש"ד הביא הרשב"א פלוגתת הראשונים בזה, ז"ל, השוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא וכו', יש מי שפירש אפי' בחולה שחלה בו ביום, דמשום מוקצה ליכא דהא קי"ל כר"ש בשבת דלי"ל מוקצה וכו', ויש מי שפירש דבמוקצה דבע"ח שנשחטו מודה ר"ש שאין אדם מצפה אימתי תשחט בהמתו וכו'.

ובמשמה"ב שם כתב, ז"ל, ומה שאמר דר"ש מודה בבע"ח שנשחטו דלא גרעי מכוס וקערה, א"כ יודה אף בבע"ח שמתו, דיותר עשויין כוס וקערה ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, ואין אדם מצפה אימתי תמות בהמתו הבריאה וכו', עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט תמה כן הרשב"א על ד' הרא"ה, ולא תמה כן ע"ד הסוברים דמודה ר"ש בבע"ח שנשחטו שאסורין, והרי דבעי יו"מ אף היכא דלא דחיי' בידים, וא"כ מ"ט מתיר ר"ש בבע"ח שמתו, הרי יותר עשויין כוס וקערה ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, וכמו שהשיג ע"ד הרא"ה.

ולפמש"נ נ' בביאור ד' הרשב"א, דמפרש טעמא דהני דס"ל דמודה ר"ש בבע"ח שנשחטו דאסורין, דאי"ז חד דינא עם הא דאסר בכוס קערה ועששית, דהא דאסר התם הוא משום דדחיי' בידים, אך בבע"ח דלא דחיי' בידים אין לאסור מה"ט, דאם הוה אסרינן מה"ט בבע"ח, הי' לנו לאסור אף בבע"ח שמתו, שהרי יותר עשויין כוס קערה ועששית ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, וכמש"כ הרשב"א, אלא הא דאסר ר"ש בבע"ח שנשחטו, הוא משום דאין אדם יושב ומצפה כלל שתישחט בהמתו, ובדבר שאינו עשוי להיות כלל, מודה ר"ש דמקצה לי' מדעתי', ואשר ע"כ לא אסר ר"ש אלא בבע"ח שנשחטו ולא בבע"ח שמתו, משום דמיתה שכיחא והדבר עשוי שתמות בהמתו, וע"כ לי"ב הקצאה מכח הא דאין הדבר עשוי להיות, וגם לי"ב הקצאה מכח האיסור ככוס קערה ועששית, משום דלא דחיי' בידים.

אך על ד' הרא"ה שפירש הטעם לאסור אף לר"ש בבע"ח שנשחטו, משום דדמי לכוס קערה ועששית, והרי דס"ל דאף היכא דלא דחיי' בידים בעי ר"ש יושב ומצפה, שפיר תמה הרשב"א דא"כ מ"ט שרי ר"ש בבע"ח שמתו, הרי יותר עשויין כוס קערה ועששית ליכבות ממיתת בע"ח הבריאין, ואם אף היכא דלא דחיי' בידים בעי' יו"מ, הי' לנו לאסור בבע"ח שמתו, ודו"ק.

ובחי' הרשב"א שבת דקמ"ד: כתב, ז"ל, ועוד כתב ז"ל והוא הנכון דאין מוקצה שקפץ מעצמו אוסר אלא למלאכתו, כגון שוחט בשבת שאסור משום מוקצה, הא כל שלא עבר על השבת ואפי' בשוגג ממילא הותרה וכו', אלא שנראה להוסיף על דבריו, דלאו דוקא שוחט, אלא גופה של בהמה אפי' מתה מעצמה, אע"פ שלא עבר על השבת כלל ואפילו בשוגג, אפ"ה אסורה להאכילה לכלבים ומשום מוקצה וכדברי האומר מודה היה רבי שמעון בבע"ח שמתו, אלא דהתם טעמא אחרינא הוא, דכיון דא"א לו להכינה ולהתירה ביומה, לגמרי מקצה לה מדעתו, דאין אדם יושב ומצפה מתי תמות בהמתו, אבל כל מידי דאפשר ומצוי לבא ביומו בלא איסור לא מקצה ליה מדעתו, עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' הרשב"א, דטעמא דמ"ד דמודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין, אי"ז משום דהוי מוקצה מחמת איסור דאין יושב ומצפה, שהרי אין הקצאת האיסור אלא למלאכתו, אלא הוא משום דמקצה לה מדעתו משום שאין עשוי כלל שתמות בהמתו.

ולכאו' ד' הרשב"א סותרים למש"כ בריש ביצה, ז"ל, והרמב"ן ז"ל תירץ דכל דבר העומד לאכילה אע"ג שקפץ עליו איסור שבת ועל כרחו של מכין לא יצא מהכנתו, ודעתו לאכול כשתבא לו שעת היתר וכו', ול"ד לשמן שבנר ולא לסוכה דהנהו דחייה בידים