בדעת הרמב_ם בדין יציאת השלוחין, ובדין קביעות המועדות שבקידוה_ח, ובדין קידוה_ח למפרע
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / קדוה_ח ועיבור השנה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק ויק"פ - החדש אור לכ"ח אדר תשע"ג

**א**

א] ר"ה דכ"א:, על ב' חדשים מחללין את השבת, על ניסן ועל תשרי שבהן שלוחין יוצאין לסוריא ובהן מתקנין את המועדות וכו', ובגמ' שם, על ב' חדשים ותו לא, ורמינהו על ו' חדשים השלוחין יוצאין, אמר אביי ה"ק, על כולן השלוחין יוצאין מבערב על ניסן ועל תשרי עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, תנ"ה על כולן יוצאין מבערב על ניסן ועל תשרי עד שישמעו מפי בי"ד מקודש.

ופירש"י, ז"ל, שלוחין יוצאין מבערב כגון נראה בעליל ביום כ"ט או בליל ל' דודאי יקדשוהו בי"ד מחר,[[1]](#footnote-2) אי נמי בחדש מעובר דפשיטא לן שביום ל"א יתקדש משלא נתקדש בזמנו, שלוחין יוצאין מבי"ד ואין ממתינין עד למחר שישמעו מקודש מפי בי"ד וכו', על ניסן ועל תשרי אין שלוחין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, הלכך בשאר חדשים אין חילול שבת של עדים ממהרת יציאת השלוחין וכו', אבל בניסן ותשרי אם לא יבאו העדים היום ויתעבר החדש לא יצאו השלוחים עד מחר שאין בי"ד מקדשין בלילה, נמצאו ממעטין את הלוכן מהלך לילה ויותר וכו', עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת ומ"ט דמתניתין לניסן ותשרי עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, בשלמא היכא דנראה בעליל ביום כ"ט או בליל ל' אע"ג דודאי יקדשוהו בי"ד למחר אין יוצאין עליו לאלתר, חיישינן דלמא מימלכי ב"ד ומעברי לי' ואתי לקלקולי מועדות, אלא היכא דלא קדשוהו ביום ל' ליפקו ביום ל"א שא"א לדחותו יותר מיום ל"א, וי"ל דגזרו האי אטו האי משום דבשאר חדשים יוצאים אזה וזה מבערב, עכ"ל.

ב] אך הבעה"מ שם כתב, ז"ל, וכן זה שאמרו שאין שלוחין יוצאין מבערב עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, נ"ל שלא אמרו אלא בשנראה החדש בזמנו, ומפני הספק שמא יסכימו עליו לעברו מפני תקנת המועדות, צריכין השלוחין לשהות עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, אבל אם עבר אותו ולא קדשו בי"ד את החדש מה צורך לנו להשהותם עוד, הלא בידוע שהחדש מעובר, וכגון זה יוצאין בניסן אפי' מבערב, עכ"ל.

והנה לפ"ד בעה"מ הרי אין לפרש כד' רש"י דהא דתנן שבהן שלוחין יוצאין, הוא טעם להא דמחללין עליהן את השבת, שהרי גם בניסן ותשרי אם לא יבואו העדים היום ויתעבר החדש יצאו השלוחין בלילה, וע"כ פירש בעה"מ שם, דהא דתנן שבהן שלוחין יוצאין וכו', אי"ז טעם לחילול השבת ע"י עדים, אלא ה"ה כמונה והולך המעלות שיש לניסן ותשרי על כל החדשים, עיי"ש.

ובחי' הרשב"א הק' על פי' בעה"מ, ז"ל, אלא שק"ל קצת לשון משנתינו על ב' חדשים השלוחין יוצאין, ואם היא מעלה על יציאתם לאחר שישמעו מפי בי"ד מקודש ולא קודם לכן משא"כ בשאר חדשים שיוצאין קודם שישמעו מקודש, על ב' חדשים אין השלוחין יוצאין הו"ל למיתני, שזו היא מעלתם בכך כשאינן יוצאין כמו על השאר, עכ"ל, וכן הק' הריטב"א והר"ן, והריטב"א כתב עוד, דלישנא דקתני שבהן, מ' כפירש"י דהוא נתינת טעם להא דמחללין עליהן את השבת.

ג] והנה כתב הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח ה"י, ז"ל, שלוחי ניסן ושלוחי תשרי אין יוצאין אלא ביום ר"ח אחר שתעלה השמש עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, ואם קדשו בי"ד בסוף יום כ"ט וכו' ושמעו מפי בי"ד מקודש יוצאין מבערב, ושלוחי שאר הו' חדשים יש להם לצאת מבערב אחר שנראה הירח אע"פ שעדיין לא קדשו בי"ד את החדש, הואיל ונראה החדש יצאו, שהרי למחר בודאי מקדשין אותו בי"ד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם שדעתו כדעת בעה"מ, דהא דבניסן ותשרי אין השלוחין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, הוא רק בשנראה החדש בזמנו, אך אם לא נראה בזמנו א"צ השלוחין להמתין,[[2]](#footnote-3) ותיקשי לדידי' משה"ק הראשונים על פי' זה, דהו"ל למיתני שבהן אין השלוחין יוצאין, וגם דלישנא דקתני שבהן מ' דהוא נתינת טעם להא דמחללין עליהן את השבת, ואי"ז כמונה והולך המעלות שיש להן על שאר החדשים.

ד] עוד צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, דהנה הבעה"מ שם פירש, דהא דבניסן ותשרי אין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, הוא מפני הספק שמא יסכימו עליו לעברו מפני תקנת המועדות, והנה טעם זה אינו מתישב בדעת הרמב"ם ומתרי טעמי, חדא, שהרי כתב הרמב"ם שם פי"ח הי"א, דבעת שיראה הירח בזמנו מקדשין לעולם וא"א לא לדחות ולא לעבר, ועוד, שהרי כתב הרמב"ם שם פ"ג הי"ח דבניסן ותשרי אין מאיימין על העדים שהעידו על החדש שנראה בזמנו כדי לעברו, ואף שבאו העדים אחר כמה ימים, ותיקשי דא"כ מ"ט בניסן ותשרי אין השלוחין יוצאין מבערב אחר שנראה הירח, הרי בודאי יקדשו אותו בי"ד למחר, וגם אם לא יקדשוהו למחר יקדשוהו אח"כ וימנו את החדש מיום ל'.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהא דאין השלוחין יוצאין בהן מבערב אחר שנראה הירח, הוא משום דחיישינן שמא לא יבואו עדים למחר לבי"ד, והא דבשאר חדשים יוצאין, הוא משום דבשאר חדשים דליכא בזה קלקול המועדות, אין חוששין לכך, שהוא חשש רחוק, שהרי נראה הירח בירושלים ורחוק הדבר שלא יעידו עדים כשרים ע"ז, אך בניסן ותשרי דיש לחוש לקלקול המועדות, יש לחוש לכך.

אך אי"ז מתישב היטב בל' הרמב"ם, שכתב דבשאר חדשים יוצאין מבערב אחר שנראה הירח, שהרי למחר "בודאי" מקדשין אותו בי"ד, ומ' דאין מקום לחוש כלל שלא יבואו עדים ולא יתקדש החדש למחר, אלא בודאי יתקדש למחר, וע"כ הוא דבשאר חדשים יוצאין השלוחין מבערב, ותיקשי לפ"ז דא"כ מ"ט בניסן ותשרי אינם יוצאין מבערב אחר שנראה הירח, הרי בודאי יקדשו אותו בי"ד למחר.

עוד צ"ע בזה, דאם אכן הא דבניסן ותשרי אינם יוצאין מבערב ובשאר החדשים יוצאין מבערב, הוא משום דבניסן ותשרי שיש לחוש לקלקול המועדות חישינן שמא לא יבואו עדים למחר, אך בשאר חדשים דליכא בזה קלקול המועדות אין חוששין לכך, א"כ תיקשי דמ"ט על אלול ה"ה יוצאין מבערב, הרי ג"כ יש לחוש שמא לא יבואו עדים למחר, ויתקלקל ר"ה, ותיקשי נמי דמ"ט באדר ה"ה יוצאין מבערב אף למקומות הרחוקים שאין מגיעין אליהן שלוחי ניסן, הרי יש לחוש שמא לא יבואו עדים למחר, ויתקלקל פסח, ובפשוטו י"ל, דכיון דבלא"ה עושין ב' ימים ר"ה וב' ימים פסח, וכל חשש הקלקול הוא רק אם יהיו ב' החדשים מלאים, לא חיישינן להכי, וצ"ע.

**ב**

ה] ונראה לישב, דהנה מצינו שיטה חדשה בפי' המיוחס להרמב"ם לעיל די"ט:, ז"ל, שלחו לי' למר עוקבא אדר הסמוך לניסן לעולם חסר, מותיב רב נחמן וכו' עד דמצוה לקדש ע"פ הראי', פי' פעמים אע"פ שהוא דבר ידוע שהוא יום ר"ח, שלוחין יוצאין ומודיעין שנראה החדש, כדי לקדש על הראי' ולא על החשבון, ואע"פ שהחשבון והראי' שוין, עכ"ל.

וביאור דבריו, הוא לפמש"כ בפירושו בסוגיין, דהא דתנן דעל ב' חדשים מחללין את השבת היינו דהשלוחין יוצאין עליהן בשבת, עיי"ש, ועפי"ז פירש דהא דפריך התם דאי אמרת לעולם חסר אמאי מחללינן, היינו דמ"ט אין השלוחין יוצאין קודם השבת, כיון דידוע שיתקדש החדש ביום השבת, וע"ז משני דמצוה לקדש על הראי', והיינו דמצוה שיצאו השלוחין ויודיעו מכח הראי' ולא מכח החשבון.

ו] וביאור הדברים הוא, דהנה בעיקר מה שנקט הרמב"ם בפירושו דבניסן ותשרי מחללין השלוחין את השבת, הוא מתפרש עפמש"כ הרמב"ם בפ"א מקידוה"ח ה"ז, ז"ל, מ"ע מה"ת על בי"ד שיחשבו וידעו אם יראה הירח או לא יראה, ושידרשו את העדים עד שיקדשו את החדש, "וישלחו ויודיעו את שאר העם באיזה יום הוא ר"ח כדי שידעו באיזה יום הן המועדות", שנא' אשר תקראו אותם מקראי קדש ונא' ושמרת את החקה הזאת למועדה, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרמב"ם, דמכלל מצות קידוה"ח, הוא להודיע את העם באיזה יום הוא ר"ח כדי שידעו באיזה יום הן המועדות, וכיון דהוי זה בכלל מצות קידוה"ח, ע"כ ה"ז דוחה את השבת, - ויש להוסיף, דהרי עיקר הא דמצות קידוה"ח דוחה את השבת, מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח ה"ב דהוא משום תקנת המועדות שהן דוחין את השבת, ומשום קרבן ר"ח שהוא דוחה את השבת, וע"כ כיון דנתחדש דגם שילוח השלוחין להודיע לעם באיזה יום הוא ר"ח כדי שידעו באיזה יום הן המועדות, הוי בכלל תיקון המועדות, ע"כ ה"ז דוחה את השבת.

ולפ"ז נראה, דזהו דפריך דאם לעולם חסר, א"כ מ"ט מחללין השלוחין את השבת, ואין יוצאין קודם השבת, שהרי ידוע שיתקדש החדש ביום השבת, וע"ז משני דמצוה לקדש על הראי', והיינו דכיון דמצוה לקדש את החדש ע"פ הראי', הרי דגם מצות שליחת השלוחין, היא להודיע לעם שנתקדש החדש ע"פ הראי', וע"כ אין השלוחין יוצאין קודם השבת, אף שידוע להן בודאי שיתקדש החדש בשבת.

ז] ולפ"ז נראה, דאף דהרמב"ם בהלכותיו חזר בו, וכתב בפ"ג ה"ח דאין השלוחין מחללין שבת, והיינו דאף דהוי זה בכלל מצות קידוה"ח ותיקון המועדות, אך ילפינן מקרא בסוגיין דעל קריאתם אתה מחלל ואי אתה מחלל על קיומם, ולפ"ז מתפרש הסוגיא לעיל בע"א, אך מ"מ י"ל דבהך דינא דמצוה שיודיעו השלוחין לעם ע"פ הראי', המבו' לפ"ד הרמב"ם בפירושו בסוגיית הגמ' לעיל, לא חזר בו הרמב"ם.

ולפ"ז הרי מתפרש בפשוטו טעם הא דבניסן ותשרי אין השלוחין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, דהגם דנראה הירח בלילה וידוע לנו בודאי שיקדשו בי"ד את החדש למחר, וכמש"כ הרמב"ם, מ"מ אין השלוחין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, כדי להודיע לעם את קביעות הר"ח ע"פ הראי', וזה אינו מתקיים אלא כששמעו השלוחין עצמן את קידוש בי"ד ע"פ הראי', דבלא ששמעו מפי בי"ד, הרי אף שידוע להן דודאי יקדשו בי"ד את החדש ע"פ הראי', מ"מ ידיעה זו עצמה לא הויא מכח הראי' דהעדים, וע"כ אין מתקיים בזה דינא דקידוש ע"פ הראי'.

ובזה הוא דחלוק ניסן ותשרי משאר חדשים, דהנה לפמש"כ הרמב"ם בפ"א דמצות יציאת השלוחין הוא כדי שידעו באיזה יום הן המועדות, הרי פשוט דמצות יציאת השלוחין מה"ת היא רק בניסן ותשרי, אך בשאר חדשים ליכא למצות יציאת השלוחין מה"ת, ובאותם החדשים שהשלוחין יוצאין אי"ז אלא מתקנ"ח כדי שידעו העם אימתי התענית וכו', וע"כ באותם החדשים א"צ שיודיעו השלוחין ע"פ הראי', אלא כל שידוע להם דודאי יקדשו בי"ד את החדש, מצו לצאת ולהודיע, וע"כ הן יוצאין בערב אחר שנראה הירח, כיון דודאי יקדשו בי"ד את החדש למחר.

ח] ולפ"ז נראה לדעת הרמב"ם, דזהו דתנן דעל ב' חדשים מחללין את השבת וכו' שבהם השלוחין יוצאין לסוריא, ולאו מעלות בעלמא קחשיב, אלא היינו דהרי הא דרק על ב' חדשים אלו מחללין את השבת, הוא משום תקנת המועדות, וה"נ הא דבהן השלוחין יוצאין לסוריא, הוא משום תקנת המועדות.

ויתכן דיש להוסיף בזה, דהא דתני שבהן השלוחין יוצאין הוא ללמוד מזה, דמכלל עיקר מצות קידוה"ח הוא קביעות המועדות, וע"כ הוא דהשלוחין יוצאין על ניסן ותשרי כדי שידעו העם באיזה יום הן המועדות, וע"כ נמי בדין חילול שבת לצורך קידוה"ח, אין מחללין אלא בניסן ותשרי לצורך תיקון המועדות.

ובזה ניחא גם הא דתנן שבהן השלוחין יוצאין, והק' הרשב"א ודעימי' דהו"ל למיתני שבהן אין השלוחין יוצאין, אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דהא דבניסן ותשרי אין השלוחין יוצאין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, הוא משום דנתחדש בהן מצות יציאת השלוחין, ולקיום מצוה זו בעינן שישמעו מפי בי"ד מקודש, כדי שיודיעו את העם ע"פ הראי', ומשא"כ בשאר חדשים דליכא לעיקר מצות יציאת השלוחין, ה"ה יוצאין אף קודם ששמעו מפי בי"ד מקודש, וזהו דתנן שבהן השלוחין יוצאין, והיינו דבהן איכא מצוה ביציאת השלוחין, ואך דהגמ' פריך על לישנא דמתניתין, דהרי גם בשאר חדשים השלוחין יוצאין, וע"ז משני דעל כולן השלוחין יוצאין מבערב, ועל ניסן ועל תשרי עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, אשר היינו משום דדין יציאת השלוחין בניסן ותשרי הוא מכלל מצות קידוה"ח, ומשא"כ בשאר חדשים, וזהו דתני שבהן השלוחין יוצאין, וז"ב.

**ג**

ט] והנה הרש"ש בסוגיין הק' בהא דאין מחללין את השבת אלא על ניסן ותשרי משום תיקון המועדות, שהרי גם באדר ובאלול תלוי תיקון המועדות, שאם לא יחללו את השבת עליהן ויתקדש החדש ביום ל"א, א"כ כשיראו ירחי ניסן ותשרי ביום כ"ט לקביעותן לא יוכלו לקדשן אז דאין חדש פחות מכ"ט יום.

ונראה די"ל בזה, דעיקר הא דמחללין את השבת משום תיקון המועדות, היינו משום דהוי זה מכלל המצוה דקידוה"ח, וכדילפינן מקרא דאלה מועדי ד' אשר תקראו אותם במועדם, והיינו דבכלל מצות קידוה"ח המוטלת על בי"ד, היא לקבוע את המועדות שבחדש זה, וע"ז הוא דמחללין את השבת.

אשר לפ"ז נראה פשוט, דכ"ז הוא בקידוה"ח דניסן ותשרי, דבכלל מצות קידוה"ח דחדשים אלו, הוא לקבוע את המועדות, אך בקידוה"ח דאדר ואלול, הרי דכיון דאין המועדות בחדשים אלו, הגם דנפ"מ בקידוה"ח דחדשים אלו לענין המועדות שבחדשים אחרים, מ"מ אי"ז בכלל המצוה דקידוה"ח דחדשים אלו, וע"כ הוא דאין מחללין את השבת באדר ובאלול לצורך תיקון המועדות, שהרי אי"ז בכלל מצות קידוה"ח המוטלת על בי"ד בחדשים אלו לקבוע את המועדות, ודו"ק.

י] ונראה להוסיף עוד בזה, דהנה ביסוד הא דקביעות המועדות הויא בכלל המצוה דקידוה"ח, נראה דהוא משום דהקידוש שמקדשין בי"ד את החדש, אי"ז קידוש במסוים על יום ר"ח, ודממילא מכח זה נקבע מנין הימים שאחריו, אלא הוי הקידוש על כל ימי החדש.

ונראה מקור לזה, דהנה דעת הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח הט"ו הט"ז דאם קידשו בי"ד את החדש אחר כמה ימים ע"פ עדים שראו את הירח בזמנו, מונין לאותו החדש מיום ל', עיי"ש.

ובמנ"ח מצוה ד' כתב בזה, ז"ל, אך קשה על הר"מ דלפי דבריו בניסן ותשרי מקדשין למפרע אף על פי שלא הקריבו מוסף ר"ח ור"ה אלא ביום ל"א וכשמקדשין למפרע יום ל', א"כ הי' ר"ח ביום ל', מ"מ לא משגחינן מה שנתקלקלו בקרבנות, וגם להר"מ קודם חצי חודש מקדשין למפרע ונתקלקלו ביוה"כ גם שעשו יוה"כ י"א לחודש ולא עשו התענית והקרבנות ביוה"כ כלל מ"מ אין משגיחין ע"ז כדי שיתקדש החודש בזמנו, ובאמת משנה מפורשת להיפך ע' ר"ה דף ל"ב בראשונה היו מקבלין עדות החודש כל היום פעם אחת נשתהו העדים לבא ונתקלקלו הלוים בשיר וכו', ע"כ התקינו שלא יהיו מקבלין אלא עד המנחה א"כ עשו ר"ה ביום ל"א, ולדעת הר"מ גם לאחר מנחה וגם ביום מחר ולאחר עשרה ימים היו מקדשין החודש ביום ל' אע"פ שנתקלקלו, ובמשנה מבואר שהתקינו דלאחר אותו יום לא יהיו מקבלין עדות רק שיהי' ר"ח ביום ל"א וכ"פ הר"מ שם וכו', והנלע"ד לפי חומר הנושא דבאמת לכאו' תמוה מאוד דאם באו עדים אחר יוהכ"פ מקדשין למפרע ולא עשו ר"ה ויוהכ"פ כלל ואין לך קלקול גדול מזה, אלא נראה כיון דתוה"ק מסרה המועדים לבית דין אתם אפי' מזידים ואפילו מוטעים א"כ אין לך מועדים אלא אלו כי כן גזיה"כ, א"כ כשלא באו ביום למ"ד ונעשה החודש מעובר על פי ב"ד כי כן הדין, א"כ הקריבו קרבנות של ר"ח ביום ל"א וכן עשו יוה"כ ביו"ד לל"א ובאמת כדין עשו כיון דהב"ד מסכימים, ואח"ז אף דהב"ד חוזרים ומקדשים יום ל' מ"מ מה שהיו עושין הקרבנות יום ל"א וגם היו עושין יוהכ"פ לחשבון כדין עשו כי כך גזרה תוה"ק, וא"כ אף שמקדשין למפרע אין כאן קלקול כלל וכו', ע"כ במשנה דפעם אחת נשתהו לבא ונתקלקלו ניחא מאוד דאם היו מקבלין היום העדים א"כ היום ר"ח ובאמת לא הקריבו מוספין וגם נתקלקלו בשיר, ע"כ התקינו שלא יהיו מקבלין היום כלל, א"כ החודש לע"ע מעובר ומקריבין יום ל"א קרבנות של ר"ח, ובאמת אח"ז ביום ל"ב יכולים לקבל העדים ולעשות ר"ח ביום ל' מ"מ הקריבו קרבנות כדינם, אבל אם יקבלו העדים היום א"כ לא יקריבו כלל כי אין שהות מן המנחה ולמעלה ע"כ אין מקבלין היום ומקריבין למחר ואח"ז באמת קובעין ר"ח ביום ל' ומ"מ אין כאן קלקול כי כ"ז שלא קבעו יום ל' הוי יום ל"א ר"ח וכו', עכ"ל.

יא] ונראה לדון לפרש הטעם בזה, דהנה בעיקר דינא דקידוה"ח למפרע, בפשוטו מפרשים דהיינו דמקדשים את ר"ח למפרע, ונתחדש דשייך לקדש למפרע, אך הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ג הט"ז, ואם עמדו העדים בעדותן ונמצאת מכוונת וכו' "מקדשין אותו וחוזרין ומונין לאותו החדש מיום שלשים" הואיל ונראה הירח בלילו,[[3]](#footnote-4) עכ"ל, ונ' להדיא בל' הרמב"ם, דאין מקדשין את יום ר"ח, אלא מקדשין את החדש, ומכח זה חוזרין ומונין לאותו החדש מיום ל', דאי נימא דמקדשין את ר"ח ביום ל', מהו שכתב דחוזרין ומונין מיום ל' הואיל ונראה הירח בלילו, הרי זהו היום שקידשו, והול"ל דמקדשין את יום ל' הואיל ונראה הירח בלילו, והרמב"ם לא כתב כן, אלא כתב דמקדשין אותו, וחוזרין ומונין מיום ל', וכ"נ גם מל' הרמב"ם שם הט"ו, ומשתדלין בי"ד "שלא יקדשו חדש זה" הואיל ויצא שמו מעובר, עכ"ל, והרי דהנידון הוא אם יקדשו "חדש" זה, ואין הנידון על קידוש ר"ח.

ונראה הביאור בזה, דעיקר הקידוש אינו במסוים על יום ר"ח, אלא הוא על כל ימי החדש, וע"כ י"ל דלעולם א"א לקדש למפרע כלל, והא דמקדשין בי"ד באמצע החדש, היינו דמקדשין את ימי החדש הנשארים ע"פ העדות, ומכח קידוש זה הוא דמונין להן מיום ל'.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז ניחא הא דהמועדות שעשו עד עכשיו לא היו בטעות כלל, שהרי אף דמקדשין בי"ד עכשיו את החדש, ל"מ הקידוש למפרע כלל, וקביעות החדש דעד קידוש הבי"ד לא נתבטלה כלל, ורק מכאן ולהבא הוא דמקדשין בי"ד את החדש, ומונין לו מיום ל', ולפ"ז נמצא דגם מכאן ולהבא אנו דנים דעד היום שקידשו בי"ד הי' מנין ימי החדש מיום ל"א, ורק מהיום שקידשו בי"ד הוא דהוי מנין ימי החדש מיום ל', ומצינו עד"ז בד' הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיא דלוי איקלע לבבל, דבני בבל קובעין ע"פ החשבון, וכשנודע להן היום שקידשו בני א"י, ה"ה נגררים אחריהן, אך כ"ז שלא נודע להם, הויא קביעותם ע"פ החשבון.[[5]](#footnote-6)

יב] ולפ"ז נראה, דזה יסוד הא דקביעות המועדות הויא בכלל המצוה דקידוה"ח, דכיון דכשהן מקדשין את החדש ה"ה מקדשין גם את ימי המועדות, ע"כ הוי זה בכלל המצוה דקידוה"ח, וזה נראה גם במש"כ הריטב"א לעיל די"ח: ובסוכה דמ"ג. דאין לנו מועדות אא"כ קידשו אותם בי"ד, ומ' דבעינן קידוש בי"ד על המועדות עצמן, וזה מתפרש כנ"ל, וא"צ למש"כ בכמה מספרי המחברים דאיכא דין קידוש בפנ"ע על המועדות.

ולפ"ז הרי הדבר ברור כמש"נ, דדוקא קביעות המועדות דחדש זה, הויא בכלל מצות קידוה"ח, אך קביעות המועדות של החדש שלאחריו, אף דהם תלויין בקידוש חדש זה, מ"מ אי"ז בכלל מצות קידוה"ח דחדש זה, דהרי כשמקדשין בי"ד את חדש זה, אין בכלל זה קידוש מועדות אלו, וע"כ הוא דאין מחללין את השבת על אדר ועל אלול, אף דתלוי בזה המועדות דניסן ודתשרי, וכמש"נ.

יג] ולפ"ז מתישב היטב לדעת הרמב"ם, הא דבאלול יוצאין השלוחין מבערב, אף דקובעין עפי"ז את ר"ה, וכן באדר יוצאין השלוחין מבערב אף למקומות הרחוקים דקובעין עפי"ז את פסח, שהרי לדעת הרמב"ם הא דבניסן ותשרי אין השלוחין יוצאין מבערב, הוא משום דמצוה לקדש על הראי', ובעינן שיודיעו השלוחין את קביעות המועדות ע"פ הראי', וכ"ז הוא בניסן ותשרי דבכלל מצות קידוה"ח שבהן, הוא לקבוע את המועדות ולהודיע את העם את קביעות המועדות, אך באדר ואלול דאין בכלל מצות קידוה"ח שבהן לקבוע את המועדות שבניסן ובתשרי, הרי פשוט דגם לי"ב למצות יציאת השלוחין דאורייתא, וע"כ כל שהן יודעין בודאי שיקדשו בי"ד למחר את החדש, ה"ה יוצאין מבערב, וא"צ להמתין עד שישמעו מפי בי"ד מקודש, וז"ב.

1. מ' להדיא בל' רש"י, דאף אם נראית הלבנה ביום כ"ט, אין בי"ד מקדשין את החדש אלא למחר, וזה שלא כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ ראוהו בי"ד ובפ"ב מקידוה"ח ה"ט, - והנה מקור ד' הרמב"ם לדין זה, מבו' בפירושו ר"פ ראוהו בי"ד ובמאירי שם, דהוא מסוגיית הגמ' שם, עיי"ש, - אך כל המקור בזה, הוא להרמב"ם לטעמי' דס"ל דאם נראית הלבנה ביום ל' סמוך ללילה, אין מקדשין את יום ל', כמבו' בדבריו בפ"א מקידוה"ח ה"ו ובכ"ד, וכ"כ המאירי שם, אך לרש"י לטעמי' שכתב לעיל ד"כ: ולקמן דכ"ה. דבכה"ג מקדשין את יום ל', אין מקור כלל מהתם, וע"כ שפיר ס"ל דא"א לקדש את יום ל' קודם יומו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בס' שקל הקדש בהל' קידוה"ח שם בביאוה"ל הק', במש"כ הרמב"ם דשלוחי ניסן ותשרי אין יוצאין מבערב, דלכאו' בגונא דידוע לבי"ד ע"פ החשבון שלא יראה הירח ביום ל', בדין דיצאו השלוחין מבערב דיום ל', וכתב לישב, דגם בכה"ג יש לחוש שמא ימלכו למחר לאיים על העדים כדי לקדשו לצורך, וע"כ אינם יוצאים מבערב, עכ"ד, ודבריו צ"ע, שהרי בד' הרמב"ם שם הי"ט מבו' דס"ל דאין מאיימין על העדים להעיד שראו את הירח אף שלא ראוהו, וכל הא דמאיימין על העדים הוא רק כשהעידו שנראה ונתקלקלה עדותן, עיי"ש, וכמדומה דהיינו רק משום שבאמת נראה הירח בזמן זה, וע"כ מאיימין עליהן כדי שיתקדש החדש בזמן הראוי לו, (והרי בגונא דאין הירח ראוי ליראות בליל ל', אין בי"ד יושבין כלל ביום ל', וכמש"כ הרמב"ם בפ"א ה"ו, וכתב שם דאם באו עדים בכה"ג יודע בודאי שהם עדי שקר, וסתימת דבריו נ' דלעולם אין מקבלין עדותם בכה"ג).

   ובעיקר הקו' לכאו' י"ל בפשיטות, דאה"נ דבכה"ג יוצאין העדים מבערב, וי"ל דבכה"ג ה"ה יוצאין אף קודם יום ל', ומה שלא הזכיר הרמב"ם לזה, הוא משום דהרמב"ם לא איירי אלא ביציאת השלוחין על ר"ח דביום ל', ולא איירי הרמב"ם כלל ביציאת השלוחין על ר"ח דביום ל"א, - והרי לא הזכיר הרמב"ם כלל, דכשלא קידשוהו בזמנו יוצאין בליל ל"א, והיינו משום דלא איירי כלל ביציאה על ר"ח דיום ל"א, וע"כ גם לא הזכיר להא דכשידוע שאין הירח ראוי ליראות בליל ל', דהן יוצאין מבערב דיום ל', וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. מש"כ הרמב"ם הואיל ונראה הירח "בלילו", הוא כפי' המבו' בפי' הרמב"ם ר"פ ראוהו בי"ד, דא"א לקדש את יום ל' ע"פ ראי' שראו ביום ל' קודם שקיעה"ח, וכ"נ גם בד' הרמב"ם שם הט"ו ובפ"ח ה"ח, עיי"ש, ועי' במאירי שם שהאריך בזה, - ועפי"ז מבו' מקור ד' הרמב"ם דאם ראו ביום כ"ט קודם השקיעה מקדשין ע"פ ראי' זו את יום ל', וזה מהא דפריך דלמ"ל חקירת עדים ומשני כגון שראוהו בלילה, ומ' דאם ראוהו ביום ה"ה מקדשין מיד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפירושו שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרנ"כ סייע לזה, מהמבו' בל' הרמב"ם דא"א לקדש אלא באותו החדש, אך אחר סוף החדש א"א כבר לקדש את החודש שעבר, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דלעולם א"א לקדש למפרע, אלא הוי הקידוש על ימי החדש שנשתיירו, וע"כ אחר שכבר כלה החדש, א"א לקדש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח הי"ח, ז"ל, יראה לי שאין מחלוקת החכמים בדבר זה אלא בשאר החדשים חוץ מניסן ותשרי, או בעדי ניסן ותשרי שבאו אחר שעברו הרגלים, שכבר נעשה מה שנעשה ועבר זמן הקרבנות וזמן המועדות, אבל אם באו העדים בניסן ותשרי "קודם חצי החדש" מקבלין עדותן ואין מאיימין עליהן כלל, עכ"ל, וצ"ע דאף אחר חצי החדש, עדיין יש לנו לקבל עדותם כדי לתקן את סוף המועדות, ואולי לא רצו חכמים לפחות יום מן המועדות, וג"ז חשיב כקלקול הקרבנות, ובזה יל"פ דקדוק ד' הרמב"ם, דברישא כתב אחר שעברו הרגלים, ומ' דאחר שנשלמו, ובסיפא כתב קודם חצי החודש, והיינו משום דאחר המועדות הוא תלוי בבדיקת העדים וכמש"כ הרמב"ם לעיל, וקודם חצי החודש לעולם מקדשין, ובתוך המועד לעולם אין מקדשין, משום דהוי זה סתירה לתקנת המועדות, (ועכ"פ ניחא זה לדעת הסוברים דמעברין לצורך), ודו"ק.

   ולפמש"נ בדעת הרמב"ם דכשמקדשין אחר יום ל', אין הקידוש למפרע כלל, אלא ה"ה מקדשין את ימי החדש הנשארים, יש מקום לחדש, דאם יקדשו בי"ד את החדש ביום ט"ז ניסן, ומכח זה הוי יום זה י"ז ניסן, לא נימא דמכח זה לא יהא פסח אלא עד יום כ"א לפי מנין זה אלא יהא הפסח עד יום כ"ב למנין זה, והיינו משום די"ל דעיקר דינא דפסח הוא דמיום ט"ו הוי הפסח ז' ימים, וע"כ אף אם קידשו בי"ד אח"כ את החדש, מ"מ כיון דאין הקידוש משנה את קביעות ימי החדש למפרע, יש לנו למנות ז' ימים לפסח מיום ט"ו, ויהא הפסח עד יום כ"ב, ונמצא דאין הקידוש מועילין כלל לתיקון המועדות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)