חנוכה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

י"ז כסליו פ"א

דף מס' 1

**כבתה זקוק לה**

**כ"א א' - קסבר כבתה זקוק לה,** בפירש"י כתב דכיון דאם כבתה זקוק לה ע"כ צריך לכתחילה לעשות יפה דילמא פשע ולא מתקן לה,[[1]](#footnote-2) והפנ"י הק' דמ"ט לא פירש דהוא משום דחיישינן שמא ישכח מלתקן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה החת"ס והרש"ש.

התו"ש בסימן רס"ד סק"ג כתב דהא דאין מדליקין בפתילות ושמנים אלו בחול מכח ה"ט דשמא תכבה וכו', הוא רק כשיש לו שמן כשר דאפשר להדליק בו, דאל"כ פשיטא דמוטב שידליק בשמן פסול משלא ידליק כלל,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הפנ"י בתו"ד, והבית אפרים באו"ח סימן ס"ג ד"ה ובזה מיושב, וכ"כ הביה"ל בקונט' חנוכה והחי' הרי"מ.[[3]](#footnote-4)

אך הבגדי ישע בסימן רס"ד למג"א סק"ב כתב דאף אם אין לו שמן כשר כלל אסור להדליק משמנים אלו,[[4]](#footnote-5) דאלמוה לתקנתייהו וכל שאין לו שמן כשר לא ידליק כלל, וכן צידד החת"ס ד"ה אמנם בעיקר, וכ"כ הרש"ש דמשמע דאף אין לו פתילות ושמנים אחרים אין מדליק בפתילות ושמנים אלו, ועמש"כ בזה האבי עזרי בפ"ד מחנוכה ה"א בסו"ד.

הביה"ל כתב לדון אם הא דאין מדליקין בהן הוא אף בנרות ההידור, או דלא חששו אלא בעיקר המצוה, ועיי"ש שצידד דמותר להדליק בהן את נרות ההידור, שהרי בידו שלא לעשות כלל ההידור ואינו מחויב בו, ומהיכ"ת דניחוש בה לשמא יפשע,[[5]](#footnote-6) - ולמש"כ הבגדי ישע ודעימי' דמכח הא דחששו שמא יפשע פסלו חכמים לשמנים אלו ואין מתקיים בהן מצות נ"ח, מסתברא מילתא דהן פסולין אף לנרות ההידור, שלא חילקו חכמים בדבר.[[6]](#footnote-7)

**ומותר להשתמש לאורה,** התוס' הק' דמנ"ל לרבא דסבר רב הונא דמותר להשתמש לאורה, דילמא הא דאין מדליקין בהן בשבת, הוא משום דכבתה זקוק לה ואין יכול להדליק בשבת, אך הרמב"ן כתב דבשבת אינו זקוק לה, ונתבאר להלן, וכתבו דמהא דאמר אין מדליקין בהן בין בחול בין בשבת, ש"מ דיש טעם בפנ"ע לאסור בשבת מגזירה שמא יטה.

והפנ"י כתב דנפ"מ בזה, דבחול כל שאין לו שמן אחר חייב להדליק בשמנים אלו, ונתבאר לעיל, אך בשבת דאסור להדליק בהן מגזירה שמא יטה, אף אם אין לו שמן אחר אסור, וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סו"ג ס"ג, וכ"כ הביה"ל, - ולכאו' אף לדעת הסוברים דפסלו חכמים לשמנים אלו ואף אם אין לו שמן אחר אין מדליק בהן, מ"מ הרי ליכא איסור להדליק בהן, אלא שאין מתקיים בזה מצות הדלקת נ"ח, אך בשבת אסור להדליק בהן מגזירה שמא יטה.[[7]](#footnote-8)

\*התו"י לעיל בסוגיין כתבו דכל שיש נר אחד כשר בבית עי"ז יזכור ולא יטה שאר נרות שבחדר ושבמרתף, וכ"כ המרדכי בסימן רע"ג, וכ"כ המג"א בסימן רס"ד סק"ב בדעת הרמ"א שם, - והתו"ש שם סק"ג הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דאין מדליקין בפתילות ושמנים אלו בשבת, משום דמותר להשתמש לאורה, אף דיש לו נר כשר בבית,[[8]](#footnote-9) וכתב דצ"ל דחיישינן שמא יכלה הנר של שבת קודם הנר של חנוכה, וכבר ליכא הכירא, - והחת"ס בסוגיין כתב דאף דלבעה"ב וב"ב יש היכר ע"י נר אחד הדולק בהכשר, מ"מ בנ"ח יש לחוש לבני רה"ר העוברים בחוץ שישתמשו בו ויבואו להטות, ולהם ליכא הכירא.

**מדליקין בהן בחול וכו' קסבר כבתה אין זקוק לה,** הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דאע"פ שצריך ליתן בה שמן כשיעור שלא תכבה, מ"מ שפיר מצי להדליק בפסולי שמנים ופתילות, ול"ד להיכא שלא נתן שמן כשיעור דבודאי יכבה, ומשא"כ בפסולי שמנים ופתילות דלא יכבה בודאי, אלא דאי"ז דולק כראוי,[[9]](#footnote-10) ועד"ז כתב המאירי, וכ"כ הרמב"ן בתו"ד, דכיון דאפשר שלא יכבו, אע"פ שפעמים שכבין, לא איכפת לן, וכ"כ החמד משה בסימן תרע"ג סק"ט, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם תרע"ג סק"י, וכנראה פירש כן לד' הט"ז שם, והביאו השעה"צ שם סק"ל.

ביסוד דינא דכבתה אין זקוק לה כתב הרמב"ן דאין לך בה אלא מצות הדלקה בלבד, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תקל"ט כתב דהוא משום דהדלקה עושה מצוה וכבר הדליקה, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ג דהדלקה עושה מצוה ולפיכך אם כבתה קודם שעבר זמנה אינו זקוק לה, וכ"כ הלבוש שם ס"א דמיד שהדליק נעשית המצוה ונגמרה, "שלא תיקנו זכר לנס אלא להדליק", וע"כ אם כבתה אינו זקוק לה, וכ"כ המ"ב שם סק"א דכיון שהדליק נעשה זכר לנס ונגמרה המצוה, - ומשמע דאין מצות נ"ח כלל במה שהנר דולק, ועיקר המצוה היא במעשה ההדלקה, והא דצריך ליתן בה שמן כשיעור, הוא שיעור בעלמא, וע"כ הוא דאם כבתה אינו זקוק לה, - וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן ס"ג דלמ"ד דכבתה אין זקוק לה לא הטילו חכמים עד האדם רק שיתן בנר שמן כשיעור וידליקנה, ועיקר חיובא אקרקפתא דגברא רמי רק להדליק, "וזהו ענין פרסום הנס במה שמדליק", ושוב לא הוטל עליו חובה שיהא דולק והולך משך הזמן השיעור, ואף אם כבתה לא איכפ"ל בהכי, "שכבר יש פרסום הנס במה שהדליק", וכ"ה מבו' בד' המקו"ח בסימן תר"ע, וכ"כ האבנ"ז בסימן תק"ב סק"ט.

בספה"י לר"ת סימן ש"מ כתב דכל מצוה שעשייתה היא גמר מלאכתה מברכין עלי' בעל, אך מצוות שאין להן הפסק דכל שעה חייב להתעסק בהן, כגון תורה תפילין וכו' מברך עליהן בל', והא דבנר חנוכה מברכין להדליק, הוא משום דיש להן זמן דצריך שיהא בה שמן להיות דולקת משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, ואם לא נתן לא יצא, ואע"ג דכבתה אין זקוק לה מיצרך צריך, והביאו הרא"ש בפ"ק דפסחים סימן י', - אך הרמב"ן שם ז' ב' כתב ע"ז דאינו מחוור, והמאירי שם הק' ע"ז, דהרי ההדלקה הוא המצוה ואם כבתה אין זקוק לה, ומ"ט חשיב דאין עשייתה גמר מלאכתה, ועד"ז הק' הרי"ד בס' המכריע בסימן ס"א.

ולכאו' פליגי ביסוד דינא דכבתה אין זקוק לה, דהרמב"ן לטעמי' דס"ל דהיינו דעיקר המצוה היא בהדלקה, והא דצריך ליתן בה שמן כשיעור, הוא שיעור בעלמא, וכן ס"ל להרי"ד והמאירי, וע"כ חשיב דעשייתה היא גמר מלאכתה, - אך ר"ת ס"ל דלעולם עיקר המצוה היא במה שהנר דולק עד שתכלה רגל מן השוק, ומכח זה הוא דנתחייב בהדלקה, והא דכבתה אין זקוק לה, היינו משום דלא נתחייב לצורך זה אלא להדליק מעיקרא, וכל שכבר הדליק ואח"כ כבה, לא חייבוהו חכמים לחזור ולהדליק,[[10]](#footnote-11) וע"כ שפיר חשיב כמצוה דאין עשייתה גמר מלאכתה,[[11]](#footnote-12) שהרי קיום המצוה הוא במה שדולק הנר עד שתכלה רגל מן השוק, ואף דהגברא לא נתחייב אלא לעשות מעשה הדלקה שמכחו הוא עשוי לדלוק, מ"מ קיום המצוה הוא במה שהנר דלוק.[[12]](#footnote-13)

הבית אפרים שם כתב דמ"ד דכבתה זקוק לה, פליג ביסוד הדברים, וס"ל דלא כלתה המצוה במה שהדליק, אלא המצוה היא במה שהנר דלוק כשיעור הזה, דגם משך הזמן הדלקה הוא המצוה להיכר ופרסום הנס, וע"כ כשכבה חייב לחזור ולהדליקו.[[13]](#footnote-14)

והמקו"ח בסימן תר"ע כתב דבהדלקת המנורה א"צ שיהא בשעת ההדלקה כשיעור, ויכול להוסיף אח"כ, משום דעיקר המצוה היא שיהא דלוק כל הזמן, שהרי אם כבתה זקוק לה, ומשא"כ בנ"ח דאין המצוה אלא בתחילת ההדלקה שידליק שיעור כזה, שהרי אם כבתה אין זקוק לה, ופירש כן למש"כ השו"ע דהדלקה עושה מצוה לפיכך אם כבתה אין זקוק לה, וע"כ צריך שיהא בשעת ההדלקה כשיעור, - ומשמעות דבריו דלמ"ד דכבתה זקוק לה, א"צ להדליק בתחילה כשיעור, ויכול להוסיף אח"כ עד שידלק כל השיעור, וזה כמש"כ הבית אפרים דעיקר הפלוגתא אם כבתה זקוק לה הוא אם המצוה היא שיהא הנר דלוק, או דהמצוה היא בהדלקה.

הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב, דלמ"ד דפתילות ושמנים שאמרו חכמים וכו' אין מדליקין בהן בחנוכה, אף דבחול אין מדליקין בהן משום דכבתה זקוק לה, מ"מ בשבת כיון דא"א להזקק לה לא חיישינן ומדליקין בכל השמנים, דכ"ה דלמ"ד דכבתה אין זקוק לה מותר להדליק בהן בחול ואם כבו אין זקוק לה, אף בשבת כן לדברי הכל, ולא נאסר להדליק בהן בשבת אלא מגזירה שמא יטה, - אך בד' התוס' שם מבו' דעיקר הא דכבתה זקוק לה הוא אף בשבת.

ולמש"כ הבית אפרים והמקו"ח דטעמא דמ"ד דכבתה זקוק לה, הוא משום דלדידי' עיקר המצוה היא במה שהנר דלוק כל משך זמן ההדלקה, הדין נותן דאף בשבת דאין בידו לחזור ולהדליק, מ"מ מצותו הוא שיהא הנר דלוק בכל זמן ההדלקה, וכל שכבר הנר בתוך זמנו לא נתקיימה מצותו, ושפיר יש לאסור להדליק בפתילות ושמנים אלו שמא יכבו ולא יקיים את מצותו, וכמש"כ התוס', ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן תק"ב סקי"ד.[[14]](#footnote-15)

אך מד' הרמב"ן מבו' דאף למ"ד דכבתה זקוק לה, הוי עיקר המצוה במעשה ההדלקה, ואך דס"ל דכמו שחייבוהו מתחילה להדליק, גם חייבוהו כשכבה הנר לחזור ולהדליקו, וזהו שאמרו דכבתה "זקוק לה", וע"כ כ"ז הוא בחול שבידו לחזור ולהדליק, אך בשבת שאין בידו לחזור ולהדליק, אינו חייב בכך, וע"כ אין לאסור להדליק בפתילות ושמנים אלו שמא יכבו, דאף אם יכבו קיים את מצותו, וכ"כ השפ"א.[[15]](#footnote-16)

כ' כסליו פ"א

דף מס' 2

**כ"א ב' -** האו"ז בסימן שכ"ב כתב דאע"ג דכבתה אין זקוק לה, היינו שאינו חייב להדליק מיד, אבל אם ידליק מיד ודאי בטוב יעשה, וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה דאף דאין חייב להדליק, מ"מ הרוצה לזכות במצוה שלימה יחזור וידליק, דלא גרע מן המהדרין, והביאוהו הט"ז בסימן תרע"ג סק"י והמג"א שם סקי"ב, - וזה מתפרש טפי למש"נ בדף מס' 1 בדעת ר"ת דלעולם עיקר המצוה היא שיהא הנר דלוק בכל משך זמן ההדלקה, ואך דלא נתחייב לצורך זה אלא להדליק מתחילה, וכל שהדליק ואח"כ כבה, לא חייבוהו לחזור ולהדליק, וע"כ אף דאינו חייב בכך, מ"מ ראוי לחזור ולהדליק, ומתקיים בזה מצות נ"ח.

\*האו"ז שם הביא להא דתניא בפסיקתא דנ"ח שהותיר ביום ראשון מוסיף עליו ביום שני ומדליקו וכו' וביום שמיני עושה לו מדורה ושורפו בפנ"ע, וכתב דיש מרבותינו שרצו להביא משם ראי' דאם כבה נר מנרות חנוכה, שיוסיפו על של לילה שלאחריו ולא ידליקם מיד, והאו"ז נחלק ע"ז, דהך ברייתא איירי כגון שכך נעשה שלא נזקק לה, אך ודאי דאם ידליק מיד בטוב יעשה, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא דיש מרבותינו ס"ל דהא דכבתה אין זקוק לה היינו משום דעיקר המצוה היא בהדלקה, וכל שחוזר ומדליק אחר שכבתה אי"ז נ"ח כלל, וע"כ כיון שהוקצה השמן למצותו, צריך לחזור ולהדליקו למחר דיתקיים בזה מצותו, ואין להדליקו מיד, והאו"ז לטעמי' דס"ל דקיום המצוה היא במה שהנר דלוק, וע"כ אף דאם כבתה אין זקוק לה ולא חייבוהו לחזור ולהדליק, מ"מ כל שחוזר ומדליק הו"ל נ"ח, וע"כ אדרבה ראוי לחזור ולהדליק מיד.[[16]](#footnote-17)

**כיבה בידים בשוגג או במזיד**

בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקל"ט כתב דאם לאחר שהדליק בא לתקנה וכיבה אותה בשוגג, אינו חייב להדליקה, דהו"ל ככבתה דהדלקה עושה מצוה וכבר הדליקה, והובא בפי' הר"ן בסוגיין, - אך בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דאם בא לתקן הנרות וכיבה, צריך לחזור ולהדליק, אף אם כיבה בשוגג.

ולכאו' פלוגתא זו תליא ביסוד דינא דכבתה אין זקוק לה, דבד' הרשב"א מבו' דהוא משום דעיקר המצוה היא בהדלקה, וכל שהדליק כבר נתקיימה מצותו, וכמש"נ בדף מס' 1, וע"כ אף אם כיבה אותה בידים א"צ לחזור ולהדליק, אך המהרש"ל לטעמי' אזיל דלעולם עיקר המצוה היא שיהא הנר דלוק בכל משך זמן ההדלקה, ואך שלא חייבוהו לחזור ולהדליק, דמה"ט ס"ל דראוי לחזור ולהדליק, וכנ"ל, וע"כ כ"ז הוא כשכבתה מאלי', אך כל שכיבה הוא בידים, י"ל חייב לחזור ולהדליק.[[17]](#footnote-18)

המו"ק בסימן תרע"ג כתב דאם כיבה במזיד זקוק לה, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ב, וכתב דמ"מ לא יברך, והביאו השעה"צ שם סקל"ב, וכ"כ הביה"ל בתו"ד, - אך בד' המהר"י אבוהב בסימן תרע"ה, בדין שמש המדליק נרות בביהכנ"ס ומוליכו למקום אחר, מבו' דאף אם כיבה במזיד אינו זקוק לה,[[18]](#footnote-19) וכ"כ השפ"א בסוגיין,[[19]](#footnote-20) וכ"ה מבו' בהגה' הגרא"מ הורוויץ לקמן כ"ג ב', - ולכאו' למש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דכבתה אין זקוק לה הוא משום דעיקר המצוה היא בהדלקה, הדין נותן דאף אם כיבה במזיד א"צ לחזור ולהדליק, ורק אי נימא דלעולם עיקר המצוה היא שיהא הנר דלוק בכל משך זמן ההדלקה, ואך שלא חייבוהו לחזור ולהדליק, י"ל דאף דגם כשכיבה בידים בשוגג א"צ לחזור ולהדליק, מ"מ כל שכיבה במזיד ודאי דצריך לחזור ולהדליק.[[20]](#footnote-21)

בעיקר הנידון בדין כיבה במזיד, הוכיחו בזה מכ"ד, **א** לקמן כ"ג ב' אמרו דנר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף, ולא אמרינן שידליק נר חנוכה ויכבה וידליק נר שבת, למש"כ התרוה"ד דאף אם כבתה בער"ש אין זקוק לה, ובע"כ דאם כיבה במזיד זקוק לה, אך יש לדחות, דאף אי נימא דגם כשכיבה במזיד אין זקוק לה, מ"מ הוא אסור לכבותה, וכמש"נ להלן, (אך אכתי ילה"ע, דאף דאסור לכבותה, מ"מ ראוי שידליק ויכבה משלא ידליק כלל). - **ב** לקמן שם אמרו דמילא קערה שמן והקיפה פתילות ולא כפה עלי' כלי אפי' לאדם אחד אינו עולה, ומשמע דאינו יוצא אף יד"ח נר אחד, אף דבשעה שהדליק את הנר הראשון ל"ה זה כמדורה, ובע"כ דהוא משום דהו"ל ככיבה במזיד וזקוק לה, אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ לקמן שם כתב דבע"כ דאיירי כשהדליקן בב"א. - **ג** הפוסקים בסימן תרע"ד כתבו, דאף בזמן שמדליקין בפנים, מ"מ אם הדליק בפנים והוציא לא עשה ולא כלום משום דהרואה אומר וכו', והרי דאף דבשעה שהדליק בפנים יצא יד"ח, מ"מ כיון שהוציאו לחוץ במזיד לא יצא יד"ח, ועמש"נ בזה בדף מס' 10.

אך המנחת שלמה בח"ב סימן נ"ח אות ב' כתב לדחות, דכל שבשעת הדלקה דעתו לכבותו, הו"ל כרוח מצוי' שיכבה, והו"ל כמדליק במקום הרוח דלא יצא יד"ח,[[21]](#footnote-22) וכ"כ בס' טעמא דקרא בפר' וישב,[[22]](#footnote-23) ויתבאר בעזה"י במקומו.[[23]](#footnote-24)

הרי"ד בס' המכריע סימן ס"א כתב דאף דכבתה אין זקוק לה, מ"מ אם רוצה לכבותה קודם שתכלה רגל מן השוק אינו רשאי, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף וש"ר לקמן בסוגיין ובד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה דרק אחר שתכלה רגל מן השוק מותר לכבותה, - וי"ל דהוא משום דאם כיבה במזיד זקוק לה, וכמש"כ הפמ"ג, - אך י"ל דאף אי נימא דגם אם כיבה במזיד אינו זקוק לה, מ"מ אסור לכבותה, דכ"ה דנתחייב מעיקרא להדליק, ה"נ נתחייב שלא לכבות.

**כבתה בער"ש**

התרוה"ד בסימן ק"ב נסתפק בגונא דכבתה בער"ש קודם קבלת שבת אם זקוק לה, ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג אין זקוק לה, ואף דעיקר מצות נ"ח היא בשיהוי הדלקה שלאחר חשיכה, וי"ל דאם כבתה קודם תחילת קיום המצוה זקוק לה,[[24]](#footnote-25) מ"מ מהא דמברכין מבעו"י להדליק נ"ח, אע"ג דאכתי ליכא מצוה, בע"כ דהוא משום דא"א בענין אחר חשיבא הכשר מצוה, וע"ד מש"כ התוס' ביבמות ו' א' (ד"ה שכן) בכיבוד אב דאם אמר לו שחוט לי בשל לי, אכתי ליכא מצוה עד אחר זמן שמאכילו לאבי, ואפ"ה בעי למימר התם דלידחי ל"ת שיש בו כרת, והרי דחשיב קיום העשה בהכשר מצוה כמו המצוה עצמה, וע"כ אם כבתה אין זקוק לה, שהרי כבר הותחלה המצוה בהכשר, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ג ס"ב.

אך בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דאם כבתה בער"ש צריך לחזור ולהדליק, וכ"כ הט"ז בסימן תרע"ג סק"ט, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא אם כבתה קודם קבלת שבת, אך אם כבתה אחר קבלת שבת, יצא יד"ח, דכיון דבשבת א"א להמתין עד שקיעת החמה בהדלקה וצריך להתחיל קודם לו, מיקרי אותה שעה זמן התחלת המצוה, כמו בחול מסוף שקיעה, דכך תיקנו חכמים שידליק בשעה שיש לו היתר להדליק, ועיי"ש שכתב דבכה"ג אי"ז הכשר מצוה, אלא הוי מצוה ממש, כיון דאותה שעה הוי כמו אחר שקיעת החמה, - ועמש"כ להשיב ע"ז בתשו' בית אפרים או"ח סימן ס"ג ד"ה והמעיין בתרוה"ד.

התרוה"ד שם הוכיח דגם אם כבתה בער"ש אין זקוק לה, מהא דאמר רב דפתילות ושמנים וכו' מדליקין בהן בחנוכה בין בחול ובין בשבת, ולא חיישינן כשמדליק בהן בשבת, דשמא תכבה אחר קבלת שבת, וכל זמן משך ביה"ש אכתי ליכא קיום מצוה, ונמצא בטל מן המצוה, - אך הט"ז שם כתב לפי דבריו, דאם כבתה אחר קבלת שבת אין זקוק לה, וע"כ לא חיישינן שמא תכבה אחר קבלת שבת, דבכה"ג אין זקוק לה, ולעולם י"ל דאם כבתה קודם קבלת שבת זקוק לה.[[25]](#footnote-26)

\*בפי' התפילות לר"י ב"ר יקר בברכת ביעור חמץ הק' בהדלקת נ"ח שצריך להדליק ח' לילות, ואיך יעשה ליל שבת, שהרי צריך להדליק נ"ח קודם שיקבל שבת עליו, וא"כ הדליק ב' פעמים ביום ו', - וכתב בזה ב' דרכים, חדא, דהם אמרו שידליק ח' נרות, והאם אמרו שידליק בער"ש קודם שיקבל שבת, - ועוד, דהוא משום שנתן בנר הרבה שמן שידלק אף בשבת, ואע"פ שבשעה שהתחיל להדליק לא התחיל עדיין המצוה, מ"מ כיון דהתחלת הדלקה זו שמתחיל ער"ש היא לצורך מה שידלק בשבת, יכול לברך, ואע"פ שידבר ויפסיק בדיבור קודם שהתחיל להדליק בשבת, וכתב לדמות לזה, דה"נ מברכין על הבדיקה, אף שיפסיק בדיבור קודם הביעור, משום שא"א לו שלא להפסיק ולדבר.

ולפי הטעם הב' שכתב, מבו' להדיא דעיקר המצוה היא במה שידלק בשבת, ולפ"ז הדין נותן דאף כבתה בער"ש זקוק זה, וכמש"כ המהרש"ל והט"ז.

כ"ב כסליו פ"א

דף מס' 3

**כ"א ב' - ואסור להשתמש לאורה,** נחלקו הראשונים בטעם האיסור להשתמש לאורה, ובאלו תשמישין אסור להשתמש, ויתבאר בעזה"י לקמן כ"ב א'.

**תחילת זמן הדלקת נ"ח**

**מצותה משתשקע החמה,** נחלקו הראשונים בביאור זמן זה, **א** ההגמ"ר בסימן תנ"ה כתב דהיינו מסוף שקיעת החמה דהוא צאת הכוכבים, דקודם לכן שרגא בטיהרא מאי אהני, וכ"ה מבו' בספה"י לר"ת סימן רכ"א, וכ"כ הב"ח בסימן תער"ב ס"א והמג"א והפר"ח והגר"א שם בדעת הטוש"ע שם, וכ"כ הגר"א שם בדעת הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ב. - **ב** בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דהיינו מתחילת שקיעת שני', דהוא תחילת ביה"ש לדעתם, וכ"ה בפי' הר"ן ובמאירי. - **ג** היראים בסימן ער"ד כתב דמשתשקע החמה הוא קודם שקיעת החמה, והוא בעוד קצת היום, דכיון דהחשיך קצת ל"ה שרגא בטיהרא ובאותו זמן מתחילין בנ"א לשוב לבתיהן ומתמיהין שרואים נר בעוד היום ויודעים שמחמת מצוה היא ואיכא פרסומי ניסא, והוא לטעמי' שם דמשעה זו הוי תחילת ביה"ש. - **ד** בד' הגר"א בסימן רס"א ס"ב מבו' דהוא מתחילת שקיעה ראשונה, דהוא תחילת ביה"ש לדעתו, וכ"נ בד' הפר"ח בסימן תער"ב ס"א, וכ"כ החמד משה בסימן תרע"ט בדעת הבה"ג.

בד' הרשב"א והר"ן מבו' דהא דזמן ההדלקה הוא משתשקע החמה, הוא אף למ"ד דאכתי ל"ה ביה"ש והוא ודאי יום, והיינו דזמן ההדלקה אינו בלילה, אלא משעה שמחשיך, והזמן הראוי לזה הוא בשקיעת החמה, - אך הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סוסקי"ז כתב דהך ברייתא דמשתשקע החמה אתיא כר' יהודה דמשקיעת החמה הוא ביה"ש, אך לפ"מ דקי"ל לחומרא כר' יוסי דביה"ש כהרף עין, אין מדליקין אלא בצאה"כ, וכתב דמה"ט הוא שכתבו הפוסקים דזמנה הוא בצאה"כ, ומבו' דזמן ההדלקה הוא בתחילת הלילה, וע"כ תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי.[[26]](#footnote-27)

נחלקו הראשונים בדין הדלקה קודם שקיעת החמה, **א** הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה כתב דאין מדליקין נר חנוכה קודם שקיעת החמה, ופירש כן להא דתניא לקמן כ"ג ב' דבלבד שלא יקדים ושלא יאחר, וכ"כ הרשב"א בדעת הבה"ג,[[27]](#footnote-28) וכ"כ המאירי דקודם זמן זה אין מדליקין, דהו"ל כשרגא בטיהרא ואין בה פרסום נס, וכ"כ השו"ע בסימן תער"ב ס"א.[[28]](#footnote-29) - **ב** הרשב"א כתב דאם רצה להדליק מדליק סמוך לשקיעת החמה דהא איכא פרסומי ניסא,[[29]](#footnote-30) אלא דעיקר מצותה לחייבו להדליק אינו אלא משתשקע החמה, וכ"כ בפי' הר"ן. - **ג** הריטב"א כתב דאם רצה להדליק מתחילת שקיעה ראשונה מדליק, דכ"ז שקיעת החמה שהנר אורו מבהיק זמנו להדליק בברכה, אך קודם לכן א"א להדליק. - **ד** הארחות חיים בהל' חנוכה סימן י"ד כתב דמי שהקדים אפי' בחול מפני שהוא טרוד והדליק מפלג המנחה יצא, דלא חמיר מהבדלה דרב צלי של מוצ"ש בשבת ואומר הבדלה על הכוס,[[30]](#footnote-31) וכ"כ השו"ע בסימן תער"ב ס"א בשם יש מי שאומר, - והברכ"י שם אות א' צידד דכל שאינו טרוד ל"מ להדליק מפלג המנחה, ואם הדליק לא יצא יד"ח, וכמש"כ הרמב"ם דאין מדליקין קודם שקיעת החמה, ורק כשהוא טרוד מצי להדליק מפלג המנחה, וכ"כ המחה"ש שם סק"א,[[31]](#footnote-32) ושמא הוא ע"ד מש"כ המאירי דהא דבער"ש מדליקין קודם שקיעת החמה, הוא משום דהיכא דלא אפשר שאני, (אשר כ"ה מוכח לדעת השו"ע דאין מדליקין כלל קודם סוף שקיעה, ובע"כ דבער"ש דלא אפשר שאני).[[32]](#footnote-33)

הרשב"א והריטב"א והר"ן הוכיחו דמצי להדליק קודם שקיעת החמה, מהדלקת נ"ח בער"ש דבע"כ דמקדים ומדליק קודם חשיכה, לדעת רבה דמשתשקע החמה הוי ביה"ש, ומבו' בדבריהם דאף בער"ש ל"מ להדליק אלא סמוך לשקיעת החמה,[[33]](#footnote-34) - אך המאירי כתב דהיכא דלא אפשר שאני, ועד"ז כתב התרוה"ד בסימן ק"ב דכיון דא"א בענין אחר חשיבא הכשר מצוה, וע"כ הוא דמברכין ע"ז מבעו"י, אף דעיקר המצוה היא במה שהוא דלוק אחר צאת הכוכבים.[[34]](#footnote-35)

\*במסכת סופרים פ"כ תניא דמצות הדלקתו משתשקע החמה וכו', ואם הדליקו ביום אין ניאותין ממנו ואין מברכין עליו, שכך אמרו אין מברכין על הנר עד שיאותו לאורו, - והברכ"י בסימן תער"ב אות א' הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דאין מדליקין קודם שקיעת החמה,[[35]](#footnote-36) ודלא כמש"כ הרשב"א והר"ן.[[36]](#footnote-37)

אך הנה במס' סופרים שם תניא דאע"פ שאין ראי' לדבר זכר לדבר לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה לפני העם, ולקמן כ"ג ב' ילפינן מהך קרא בנר שבת דמדליקין אותו סמוך לשקיעת החמה, ולפ"ז הדין נותן דה"נ בנר חנוכה מצי להדליקו סמוך לשקיעת החמה, וכמש"כ הרשב"א והר"ן,[[37]](#footnote-38) - והרמב"ם דס"ל דאין מדליקין קודם שקיעת החמה, אזיל לטעמי' שפירש לסוגיית הגמ' לקמן שם בדין נר חנוכה, וילפינן מהך קרא דאין מאחרין להדליק אחר שקיעת החמה.

**מאי לאו דאי כבתה הדר מדליק לה,** בפירש"י בד"ה לשיעורא משמע דס"ד דלמ"ד דכבתה אין זקוק לה ליכא שיעור כלל להדלקת נ"ח, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שפירשו דפליגי בזה תרי לישני אם בעינן שיעור להדלקת נ"ח, ונתבאר להלן, - וצ"ב, דהרי למ"ד דכבתה זקוק לה בע"כ דאיכא שיעור להדלקת נ"ח דבעינן שידלק עד שתכלה רגל מן השוק, וע"כ הוא דכל שכבה קודם שתכלה רגל מן השוק זקוק לה, ומ"ד דאין זקוק לה לא פליג אלא דכל שהדליק כדינו וכבתה אין זקוק לה, ומהיכ"ת דלדידי' ליכא שיעור בעיקר ההדלקה.

ובהגה' הגר"ב פרענקיל בסימן תרע"ג לט"ז סק"ח מבו' לפרש בזה, דלפי הס"ד ס"ל דאם מצות ההדלקה היא להדליק עד שתכלה רגל מן השוק, לכו"ע הי' זקוק לה כשכבתה, וטעמא דמ"ד דכבתה אין זקוק לה הוא משום דס"ל דליכא שיעור כלל להדלקת נ"ח וסגי שמדליק רגע אחד, וע"כ הוא דכבתה אין זקוק לה,[[38]](#footnote-39) וכ"נ בפירש"י שכתב דבעינן שיהא שמן כשיעור "ומיהו" אם כבתה אין זקוק לה, ומשמע דס"ד דהא דאין זקוק לה הוא משום דאין שיעור כלל להדלקת נ"ח.[[39]](#footnote-40)

**סוף זמן ההדלקה**

**דאי לא אדליק מדליק,** נחלקו הראשונים בדין עבר הזמן ולא הדליק, **א** התוס' כתבו דלהך לישנא אם לא הדליק עד שתכלה רגל מן השוק אינו מדליק, וכתבו דבזה"ז אין לחוש מתי ידליק, ונתבאר להלן, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בפי' ר"ח, ובד' הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ח דמשם ואילך ליכא פרסומי ניסא ואין מצוה בהדלקתה, וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"פ והמרדכי בסימן רס"ח, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה סט"ו והכל בו בסימן מ"ד, וכ"כ הפסקי רי"ד דאם לא הדליק עד שכלתה רגל מן השוק שוב אינו מדליק, דעיקר מצוותה היא שיראו הרבים העוברין לפני ביתו, ולא משום בני ביתו, וכ"כ הריא"ז דין ד'.

**ב** הרשב"א כתב דאף אם לא הדליק בתוך זמן זה מדליק, דהא תנן כל שמצותו בלילה כשר כל הלילה,[[40]](#footnote-41) אלא שלא עשה מצוה כתקנה דליכא פרסומי ניסא כולי האי, אך מ"מ אף אם לא הדליק מדליק, ולא הפסיד אלא כעושה מצוה שלא כתקנה לגמרי, והביא דכ"כ רבינו יונה בהלכותיו, וכן משמע קצת בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א, וכ"ה בתשו' רש"י סימן נ"ב, בתשו' ר"י ב"ר יהודה דמה שאמרו דאי לא אדליק מדליק, היינו דמכאן ואילך לא עשה מצוה מן המובחר, עיי"ש,[[41]](#footnote-42) וכ"כ המחזו"ו בסימן רל"ו, דמצותה מן המובחר להדליק עד שתכלה, אך כל הלילה יכול להדליק עד הבוקר, דלא נתנו בו הזמן הזה אלא משום פרסומי ניסא דהוי אז יותר.[[42]](#footnote-43)

**ג** הריטב"א כתב דאף דאם לא הדליק בתוך זמן זה, אינו מדליק בחוץ, מ"מ הוא מדליק בפנים, דאף דלא מצי למיעבד הכירא לבני רה"ר, לא נפטר מלעשות הכירא לו ולבני ביתו, דומיא דשעת הסכנה דמניחה על שלחנו ודיו.[[43]](#footnote-44)

**ד** הראבי"ה בסימן תתקע"ב כתב דאפי' לאחר שתכלה רגל מן השוק מיחייב להדליק ולברך, ודוקא כששכח ולא הדליק, אך אם לא הדליק במזיד, אינו מדליק אח"כ, ועיי"ש שכתב ללמוד לזה מדין תפילה, דאם טעה ולא התפלל תפילת מנחה מתפלל ערבית שתים, ואם ביטל במזיד אין לו תשלומין, וכתב לפ"ז, דעד שתכלהת רגל מן השוק שכבר הדלקה בזמנה יהבי לי', ואחר שכלתה רגל מן השוק שכר מצוה בעלמא יהבי לי'.

\* בעיקר מש"כ הרשב"א דאף לאחר זמן זה מדליק, דכל שמצותו בלילה כשר כל הלילה, צ"ב, דלכאו' הטעם לומר דא"א להדליק אחר זמן זה, הוא משום דליכא פרסומי ניסא, וכמש"כ הסה"ת ודעימי', וא"כ אף דמשום קביעות הזמן כל שמצותה בלילה כשר כל הלילה, מ"מ כיון דצריך להדליק בענין שיהא פרסומי ניסא, א"א להדליק אחר שכלתה רגל מן השוק.

ולכאו' צ"ל בד' הרשב"א, דפשיטא לי' דמכח הא דליכא פרסומי ניסא, אי"ז מעכב בקיום המצוה,[[44]](#footnote-45) אלא די"ל דמכח זה קבעו חכמים זמן לקיום המצוה שהוא עד שתכלה רגל מן השוק, וע"ז הוא שהביא מהא דכל שמצותה בלילה כשר כל הלילה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראבי"ה דאחר זמן זה מדליק מדין תשלומין, ואם הא דמצות ההדלקה הוא עד זמן זה, הוא משום דאח"כ ליכא פרסומי ניסא ואין מתקיים בזה מצות ההדלקה, ל"ה מתקיים בזה דין תשלומין, ובע"כ דהא דמצות ההדלקה הוא עד זמן זה, הוא קביעות זמן בעלמא, וע"כ אף אחר זמן זה מדליק מדין תשלומין.

בד' התוס' משמע דלכתחילה מותר להתעכב ולהדליק נ"ח קודם שתכלה רגל מן השוק, וע"כ לא הצריכו אלא שלא לאחר יותר מדאי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א,[[45]](#footnote-46) וכ"נ בד' המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ה שפירש כן בדעתו, וכ"נ בד' הסה"ת בסימן רכ"ח שכתב דיכול להמתין עד שתכלה רגל מן השוק,[[46]](#footnote-47) - אך הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה כתב דאין מדליקין וכו' אלא עם שקיעתה לא מאחרין ולא מקדימין,[[47]](#footnote-48) והמ"מ שם כתב דפירש כן להא דתניא לקמן כ"ג ב' דבלבד שלא יקדים ושלא יאחר, דקאי על נר חנוכה, וכן משמע בד' הריא"ז בהל' חנוכה דין ד' דרק אם איחר מלהדליק מדליק עד שתכלה רגל מן השוק.

ובס' קונט' הביאורים כתב בשם הגרי"ז זצ"ל שפירש בד' הרמב"ם דל"ד הא דאין מאחרין להא דאין מקדימין, דהא דאין מקדימין הוא מדיני מעשה המצוה, אך הא דאין מאחרין, הוא משום דעיקר מצות נ"ח שהוא שתהא דולקת משתשקע החמה עד כלות הרגל, וכל שמאחר חסר לו חלק מגוף המצוה,[[48]](#footnote-49) וכ"כ האבנ"ז בסו"ס תצ"ט ובסימן תק"ד סק"ג וסקט"ו דאם הדליק אחר חלק מהזמן ביטל חלק מהמצוה, - וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו לקמן כ"ג ב' דהא דאין מאחרין הוא כדתניא דלא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה מלמד שעמוד הענן משלים לעמוד האש, היינו דמזה נלמד דבשעת שקיעת החמה כבר הוא זמן הראוי להדלקה, ולא אמרינן דהוא שרגא בטיהרא,[[49]](#footnote-50) ואחר דהוא הזמן הראוי להדלקה, תו אין מאחרין משום דכשמאחר חסר לו חלק בגוף המצוה.

התוס' פירשו דלישנא בתרא פליגא על לישנא קמא, וס"ל דאף אחר כלות הרגל מדליק,[[50]](#footnote-51) וע"כ אם איחר ידליק מספק, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ג', דרק לכתחילה ראוי להחמיר ולהדליק בתחילת הלילה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג בשם ר"ת, - אך הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה כתב דאם עבר זמן זה אינו מדליק, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ח, והריא"ז בהל' חנוכה, והב"ח בסימן תער"ב ס"ב והנשמ"א בכלל קנ"ד סק"א כתבו בדעת הרמב"ם דס"ל דהני לישני לא פליגי.

ולכאו' הרמב"ם והריא"ז לטעמייהו אזלי דס"ל דאין מאחרין, ונתבאר לעיל דהוא משום דכל שמאחר מחסר חלק מן המצוה, ולפ"ז י"ל דהני תרי לישני הם מיסוד אחד, דמצות ההדלקה היא שיהא דלוק משקיעת החמה עד שתכלה רגל מן השוק, וע"כ הוא דא"א להדליק לאחר הזמן, וע"כ נמי צריך ליתן בה שמן כשיעור זה, כדי שיהא דלוק כל זמן מצותו, וכאשר כ"ה משמעות ל' הריא"ז בדין ג', וע"כ שפיר י"ל דנכללו ב' דינים אלו בהא דתניא דמצותה משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, - אך לדעת התוס' וש"ר דס"ל דמותר להתעכב ולהדליק נ"ח קודם שתכלה רגל מן השוק, וא"צ שיהא דלוק משקיעת החמה עד שתכלה רגל, בע"כ דהא דבעינן שיהא בו כשיעור שידלק כל זמן זה, הוא שיעור בעלמא, דאם הוא משום דבעינן שיהא דלוק כל זמן מצותו, הרי דמכח זה גם יש להצריך להדליק בתחילת הזמן, ונמצא דהא דא"א להדליק אחר הזמן והא דבעינן שיהא בו כשיעור, הם ב' דינים חלוקים, ואין מקור מד' הברייתא ללמוד לב' הדינים, ובע"כ דהני תרי לישני פליגי.

המג"א בסימן תער"ב סק"ו כתב דלמש"כ התוס' ודעימייהו דאם איחר ידליק מספק, אין מברכין ע"ז, דספק ברכות להקל, וכ"כ הפר"ח שם ס"ב, ועיי"ש שכתב דהא דמדליק מספק ולא אמרינן דספיקא דרבנן לקולא, הוא משום פרסומי ניסא,[[51]](#footnote-52) - אך ממש"כ הרא"ש דראוי להחמיר ולהדליק נ"ח בתחילת הלילה, משמע דגם כשמדליק אח"כ מברכין ע"ז, דאל"כ ודאי דיש לו להדליק בתחילת הלילה שלא לבטל הברכה, וכ"כ המו"ק בסימן תער"ב להוכיח מסתימת ד' הטור שם,[[52]](#footnote-53) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

והראבי"ה בסימן תתמ"ג כתב בשם ר"ת דבהני תרווייהו אזלינן לקולא בשיעורא ובדלא אדליק דבשל סופרים הלך אחר המיקל, ובד' ההגמי"י בד"ק בפ"ד מחנוכה ה"ה מבו' דהיינו דמכח הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, מצי להדליק אף אחר שעבר הזמן, וגם א"צ ליתן שמן כשיעור,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הב"ח בסימן תער"ב ס"ב,[[54]](#footnote-55) ולא אמרינן דאדרבה מכח הא דהלך אחר המיקל, א"צ להדליק אחר הזמן, וכמו שנקט הפר"ח דמדינא ל"ה לנו להצריכו להדליק, אלא דמשום פרסומי ניסא מדליק מספק,[[55]](#footnote-56) - והטעם בזה הוא דמכח הא דהלך אחר המיקל, אמרינן דמתקיימת מצות ההדלקה אף אחר הזמן ואף כשאין בו כשיעור, וע"ד מש"כ התוס' במנחות ס"ו א' דמכח הא דספיקא דרבנן לקולא יכול לספור בביה"ש, - ולפ"ז ניחא הא דמברכין ע"ז, וכמש"כ התוס' שם דמברכין על ספירת העומר בביה"ש, וכ"כ בס' שלמי תודה סימן ד' אות ב', ועד"ז כתב בס' אסופת שמועות להגרי"ג אידלשטיין שליט"א, עיי"ש.[[56]](#footnote-57)

המג"א שם כתב דמסתימת ל' השו"ע משמע דמדליק כל הלילה בברכה,[[57]](#footnote-58) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** למש"כ המו"ק להוכיח דאף דמדליק מכח הספק מ"מ מברכין ע"ז, ונתבאר לעיל. - **ב** החמד משה סק"ג כתב דד' השו"ע קיימי בזה"ז דמדליקין בפנים ומתקיים מצות ההדלקה כל הלילה, וכמש"כ התוס' ודעימייהו, ונתבאר להלן. - **ג** הפמ"ג באש"א שם כתב דהוא משום דאיכא ספק ספיקא, דשמא כלישנא בתרא דמדליק כל הלילה, ושמא כדעת הרשב"א דאף לל"ק הוי זמנה כל הלילה, ועיי"ש שכתב דתליא בהנידון אם מברכין במקום ספק ספיקא, ואכמ"ל. - **ד** המחה"ש שם סק"ד כתב דהוא משום דס"ל דקי"ל כלישנא בתרא דס"ל דאף אחר שכלתה רגל מן השוק מדליק.

התוס' כתבו בשם ר"י דבזה"ז דמדליקין בפנים אין לחוש מתי ידליק, כיון דאין לנו היכר אלא לבני הבית, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' והריטב"א והר"ן והמאירי, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ח, והסמ"ג עשין דרבנן ה', והסמ"ק בסימן ר"פ, והשבה"ל בסימן קפ"ה, והראבי"ה בסו"ס תתקע"ב, והמרדכי בסימן רס"ה, וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ה, והטור בסימן תער"ב,[[58]](#footnote-59) וכ"כ הרמ"א שם ס"ב בשם י"א,[[59]](#footnote-60) - אך בד' הר"י פורת שהביאו התוס' מבו' דס"ל דגם בזה"ז הוי זמן ההדלקה עד שתכלה רגל מן השוק, וכ"כ השה"ג בפירקין בדעת הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה,[[60]](#footnote-61) וכן צידד המהר"ל בס' נר מצוה, ועיי"ש שכתב כמה טעמים לקביעות זמן זה אף כשמדליק בפנים.

ולכאו' טעם הפלוגתא בזה, דהסה"ת ודעימי' לטעמייהו דהא דאין מדליקין אחר זמן זה הוא משום דליכא פרסומי ניסא, וע"כ בזה"ז דמדליקין בפנים וליכא הכירא אלא לבני הבית, מדליקין אף לאחר זמן זה, - אך בד' הר"י פורת י"ל דס"ל דהא דאין מדליקין אחר זמן זה, אי"ז משום דבפועל ליכא פרסומי ניסא, אלא משום דקבעו חכמים זמן להדלקה, וכמש"נ לעיל מד' הרשב"א והראבי"ה, וע"כ אף דבזה"ז ליכא הכירא אלא לבני הבית, מ"מ אין מדליקין לאחר הזמן.[[61]](#footnote-62)

הסה"ת שם כתב דבזה"ז מדליקין עד עלות השחר,[[62]](#footnote-63) וכ"כ הסמ"ג והסמ"ק והשבה"ל והמרדכי וההגמי"י שם, וכ"ה מבו' בד' המחזו"ו והרשב"א דזמנו כל הלילה, - אך בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דאם איחר הזמן אף שעשה המצוה שלא כתיקונה מ"מ זמנו עד חצי הלילה שעדיין הוא פרסום הנס,[[63]](#footnote-64) אבל לאחר חצות עבר זמנו, והמג"א בסימן תער"ב סק"ו והפר"ח שם ס"ב נחלקו ע"ז.[[64]](#footnote-65)

בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן ר"פ כתב דבזה"ז שמדליקין בפנים ויכול להדליק אף לאחר הזמן, נכון להדליק בעוד שכל בני הבית ניעורין, והביאוהו הטור בסימן תער"ב וההגהמי"י ד"ק בפ"ד מחנוכה ה"ה, ומשמע דאי"ז אלא דין לכתחילה, אף אם הם ישנים יכול להדליק,[[65]](#footnote-66) - אך בהגהמי"י שבדפוסים כתב דבזה"ז כ"ז שאין בני הבית ישנים צריך פרסום נס, והמג"א בסימן תער"ב סק"ו כתב לפ"ז, דכל שבני הבית ישנים אין לברך עליהן, והחמד משה שם סטסק"ג נחלק ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקי"ז.

**שיעור השמן**

**א"נ לשיעורא,** בפירש"י כתב דהיינו דצריך שיהא בה שמן כשיעור זה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה, וכ"כ רבים מקמאי, - אך הרי"ף פירש דהיינו דאם היתה דולקת והולכת עד השיעור הזה ורצה לכבותה או להשתמש לאורה הרשות בידו,[[66]](#footnote-67) והחמד משה בסימן תרע"ג סק"ט נקט דלפי' זה א"צ שיהא בה שמן כשיעור זה, עיי"ש.[[67]](#footnote-68)

הסמ"ג עשין דרבנן ה' נקט דללישנא קמא א"צ שיהא שיעור בשמן, וכתב בשם ר"י דנהגו שלא ליתן שמן כשיעור זה, משום שנהגו כלישנא קמא, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג בשם ר"ת דאזלינן לקולא בפלוגתת לישני בשיעור הנר, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקע"ב דנהגו בנרות קטנים משום דסמכינן אשנויא קמא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ב דשמא סמכו אלישנא קמא,[[68]](#footnote-69) ומבו' דמכח הא דהלך אחר המיקל מתקיים מצות ההדלקה אף כשאין בנרות כשיעור זה, וע"כ אף היו מברכין ע"ז, ולא אמרינן דספק ברכות להקל, וזה כמש"נ לעיל.

והפר"ח בסימן תרע"ה ס"ב כתב דאם לא נתן שמן כשיעור לא יצא יד"ח, וצריך לכבותה ולחזור ולהדליק בברכה, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן תער"ב סק"ב, וכ"נ בד' הט"ז בסימן תרע"ג סוסק"י, וכמו שעמד הפמ"ג שם, אך החמד משה בסימן תרע"ג סק"ט כתב דאין חוזר ומברך, כיון דתליא בפלוגתת לישני, וכ"כ הנשמ"א בכלל קנ"ד סק"א,[[69]](#footnote-70) וכ"כ המ"ב בסימן תרע"ה סק"ח, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ג ובסו"ס תער"ב ובסימן תרע"ג סק"י.

התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דבזה"ז דמדליקין בפנים וליכא פרסומי ניסא לאותן העומדים בחוץ במשהו נמי סגי, וכ"כ בגליון תוס' שנד' בקוש"ק, וכ"כ הפסקי תוס', וכן צידד הסמ"ג עשין דרבנן ה', וכ"כ האו"ז בסו"ס שכ"ב, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב וחביריו סימן קצ"ב, וכ"נ בד' המרדכי בסימן רס"ו, וכ"כ במנהגי מהר"ש בסימן תק"מ, וכ"כ הלבוש בסימן תער"ב ס"ב,[[70]](#footnote-71) דרק ממנהגא הוא דבעינן שיהא בו כדי לדלוק חצי שעה, - אך הר"פ בהגהת סמ"ק בסימן ר"פ כתב בשם הר"ש דגם בזה"ז בעינן שיעור, והביאו הדרכ"מ בסימן תער"ב ס"א, וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י בד"ק בפ"ד מחנוכה ה"ה, ובס' הפרנס בסימן ק"נ,[[71]](#footnote-72) וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה, וכן נקטו הפוסקים בסימן תער"ב.

ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה, דלדעת התוס' תלמיד ר"י הזקן ודעימי' הא דבעינן ליתן שמן כשיעור זה, הוא כדי שיהא פרסומי ניסא להעוברים שם בכל הזמן, אך כשמדליקין בבית דאין הפרסומי ניסא אלא לאותם שבבית, וליכא תוספת פרסומי ניסא במה שידלק כשיעור זה, סגי במשהו, - אך דעת הר"ש דנתנו חכמים שיעור בשמן דהוא כשיעור שידלק משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, וע"כ אף כשמדליק בפנים צריך ליתן כשיעור זה.

והך מילתא דהא דבעינן ליתן שמן כשיעור זה, הוא שיעור בעלמא, כ"ה מבו' גם ממש"כ הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ב סק"א לדון דכשמדליק בער"ש ונתן שיעור חצי שעה מצומצם ולא ידלק בלילה חצי שעה יצא, והמ"ב שם סק"ד כתב דאם לא נתן בה שמן רק כשיעור חצי שעה, יחזור ויתן בה שמן וידליק, ומ"מ לא יברך, והיינו משום דחיישינן שכבר יצא יד"ח, והרי דל"ב ליתן שמן שידלק עד שתכלה רגל מן השוק, אלא הוא שיעור שקבעו חכמים בשמן שהוא כשיעור שידלק משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, וע"כ י"ל דגם כשמדליק מער"ש סגי ליתן כשיעור זה, וגם לדעת החולקים י"ל דהוא משום דמצות ההדלקה היא רק במה שידלק בלילה, וע"כ בעינן שיהא בו שיעור כדי לדלוק בלילה חצי שעה.

המג"א בסימן תער"ב סק"ב דקדק מל' השו"ע שם דאם הדליק זמן מה אחר שקיעת החמה א"צ ליתן שמן כ"כ רק עד שתכלה רגל מן השוק, וכ"כ הפר"ח שם ס"א, - ובס' קונט' הביאורים כתב בשם הגרי"ז זצ"ל שדקדק כן משמעות ל' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה, ופירש דהוא משום דאי"ז שיעור בהנר, אלא שיעור בהמצוה דבעינן שידליק עד זמן כלות הרגל, וע"כ כשנותן באמצע הזמן א"צ ליתן אלא עד הסוף.[[72]](#footnote-73)

אך הנה המג"א שם סק"ג כתב דגם בזה"ז צריך ליתן שמן כשיעור זה, והפר"ח שם כתב בהך דינא דכשמדליק באמצע הזמן א"צ ליתן שמן כ"כ, דהיינו רק לדין התלמוד שההיכר הוא לעוברים ושבים, אבל בזה"ז לעולם בעינן שיעור הידוע,[[73]](#footnote-74) - וצ"ב, דכיון דאף כשמדליק בפנים צריך ליתן כשיעור זה, והרי דנתנו חכמים שיעור בשמן שיהא כשיעור זה, מ"ט כשמדליק בחוץ באמצע הזמן א"צ ליתן כשיעור זה, ושו"ר שעמד בזה בקונט' חנוכה ומגילה סימן ה' אות ה'.[[74]](#footnote-75)

עוד יש להעיר בזה, דהרי כשהדליק בשקיעת החמה ולא נתן שמן כשיעור לא יצא יד"ח, וכמש"כ השו"ע בסימן תרע"ה ס"ב, והפר"ח שם כתב דצריך לחזור ולהדליק בברכה, ולכאו' מ"ש דאם הדליק חצי הזמן השני דיצא יד"ח, מאם הדליק כשיעור שידלק בחצי הזמן הראשון דלא יצא יד"ח, ושו"ר שעמד בזה בקונט' חנוכה ומגילה שם אות ד'.[[75]](#footnote-76)

**הדלקה במקום הרוח**

הריא"ז בהל' חנוכה דין ג' כתב דאם הדליקה לפני הרוח וכבתה, צריך לחזור ולהדליקה, דכיון דאינה יכולה לעמוד בפני הרוח, הרי הוא כמי שלא נתן בה שמן כשיעור, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בשם ר"ה גאון, דאי איכא זיקא או מיטרא ויודע הוא שאם מניחה שהיא מתכבה לאלתר, והניחה וכבתה, לא יצא יד"ח, וכ"כ בתשו' בעלי התוס' סימן ב'.[[76]](#footnote-77)

ובד' ר"ה גאון משמע קצת דרק אם הדבר "ידוע" שהיא מתכבה לאלתר הוא דלא יצא יד"ח, אך אם אין הדבר ידוע בודאי, אף שיתכן שתכבה והו"ל רוח מצוי' שתכבה, יצא יד"ח, אך בד' בעלי התוס' שם משמע דכל שהוא רוח מצוי' שיכבה וכבתה לא יצא יד"ח.

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה הט"ז בסימן תרע"ג סק"י כתב דאם הדליק במקום הרוח וכבתה לא יברך, דדילמא הוי כמו שמנים שאין נמשכין אחר הפתילה, והפמ"ג שם פירש דהיינו משום דשמא ל"ה ברור שיכבה, כמו שמנים פסולין דמדליק בהן, והביאו השעה"צ שם סק"ל, - והיינו דמהא דחזינן דמהני להדליק בשמנים פסולין, אף דיש לחוש שיכבו, יש ללמוד דכל שאין הדבר ברור שיכבה, שפיר דמי, וע"כ ה"נ כשכבתה מכח הרוח, יש לחוש שמא ל"ה ברור שיכבה, ויצא יד"ח, וע"כ אינו חוזר ומברך, ומשמעות הדברים דהיינו אף בדהוי זה רוח מצוי' שיכבה, דמ"מ כיון דאין הדבר ברור שיכבה, יצא יד"ח.

אך הפר"ח בסימן תער"ב ס"ב כתב דבכה"ג שהדליק במקום הרוח וכבתה הויא ההדלקה כמאן דליתא וצריך לחזור ולברך,[[77]](#footnote-78) ולכאו' מבו' מדבריו דאף דיתכן דל"ה הדבר ברור שיכבה, מ"מ כל שכבה לבסוף מחמת הרוח שכבר היתה קיימת בשעת ההדלקה, לא יצא יד"ח,[[78]](#footnote-79) וע"כ הוא חוזר ומברך.[[79]](#footnote-80)

ולכאו' ד"ז תלוי ביסוד דינא דכבתה אין זקוק לה, ונתבאר בדף מס' 1, דאם הוא משום דמצותו היא במעשה ההדלקה, והא דבעינן ליתן שמן כשיעור הוא שיעור בעלמא, מסתברא מילתא דכל שאפשר שלא יכבו, חשיב כנתינת שמן כשיעור, ואף אם כבו יצא יד"ח, - אך אם מצותו הוא שיהא דלוק, ואך דלא חייבוהו לצורך זה אלא להדליק מעיקרא, ולא נתחייב לחזור ולהדליק, מסתברא מילתא דכל דבשעת ההדלקה הו"ל רוח מצוי' שיכבו וכבו לבסוף, לא קיים את מצותו.

כ"ג כסליו פ"א

דף מס' 4

**כ"א ב' - עד דכליא רגלא דתרמודאי,** בפירש"י כתב דהוא שם אומה מלקטי עצים דקים וכו', ובפשוטו יש ללמוד מזה דאיכא מצות פרסומי ניסא גם משום הגויים, וע"כ הוא דצריך להדליק עד שתכלה רגלם,[[80]](#footnote-81) - אך יש לדחות דכל שלא כלתה רגל התרמודאי, עדיין בנ"א יוצאין לשוק לקנות עצים, ומכח זה הוא דצריך להדליק עד שתכלה רגלם,[[81]](#footnote-82) ובד' החמד משה בסו"ס תרע"ב נראה דפשיט"ל דליכא כלל פרסומי ניסא משום הגוים, עיי"ש.

הריטב"א כתב דבכל מקום הדבר הזה כפי מה שהוא, והמנהג הפשוט ששיעורו כ"ז שחנויות המוכרים שמן וכיו"ב פתוחות, ומשמע קצת דקאי גם על שיעור ההדלקה, דמשערין בכל מקום כפי מה שהוא, - והרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה כתב דכמה הוא זמן זה כמו חצי שעה "או יתר", ובקונט' חנוכה ומגילה סימן ה' אות ד' כתב בשם הגרי"ז זצ"ל שצידד לפרש דהיינו דשיעור זה דעד שתכלה רגל מן השוק תלוי ועומד בכל מקום ומקום לפי מנהגו, ובמקום שזמן שתכלה רגל מן השוק הוא יותר מחצי שעה, שיעורו הוא יותר מזה,[[82]](#footnote-83) ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דבעינן כשיעור עד שתכלה רגל מן השוק, אי"ז שיעור שהצריכו חכמים בנר, דבזה אין לחלק בין המקומות, אלא הוא משום דזמן ההדלקה עד שתכלה רגל מן השוק ובעינן שידלק הנר בכל זמן ההדלקה.[[83]](#footnote-84)

אך הרי"ף וש"ר כתבו דהוא כמו חצי שעה, ומשמע דהוא שיעור שנקבע בכל מקום ובכל זמן,[[84]](#footnote-85) וכ"נ מסתימת הפוסקים, וכ"נ גם ממש"כ הר"פ ודעימי' דגם כשמדליקין בפנים וגם כשמדליקין לאחר הזמן צריך להדליק כשיעור זה, דאי נימא דליכא שיעור זמן, אלא צריך להדליק כדי שידלק עד שתכלה רגל מן השוק באותו מקום, לכאו' אין מקום להצריך לזה כשמדליקין בפנים ולאחר הזמן, - וכ"ה מבו' ממש"כ הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ב סק"א לדון דכשמדליק בער"ש ונתן שיעור חצי שעה מצומצם ולא ידלק בלילה חצי שעה יצא, והמ"ב שם סק"ד כתב דאם לא נתן בה שמן רק כשיעור חצי שעה, יחזור ויתן בה שמן וידליק, ומ"מ לא יברך, והיינו משום דחיישינן שכבר יצא יד"ח, ואי נימא דלעולם צריך ליתן שמן שידלק עד שתכלה רגל מן השוק במקום זה, ודאי דגם בכה"ג שמדליק קודם הזמן צריך שיהא בשמן כדי שידלק עד שתכלה רגל מן השוק.

**הדלקת מהדרין**

**והמהדרין,** בפי' ר"ח כתב דהיינו המהדרין במצוות, ודימה ד"ז למה שאמרו בב"ק ט' ב' דהידור מצוה עד שליש במצוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"א דהיינו המהדרין את המצוות, ובמהדרין מן המהדרין כתב דהוא מצוה מן המובחר, וכ"כ הבעה"ע בהל' חנוכה קטז: דלהידור מצוה נר לכל אחד ואחד, וכ"נ בד' הערוך בע' הדר, - אך בפירש"י כתב דהיינו המהדרין אחר המצוות,[[85]](#footnote-86) וכ"כ בפי' ריבב"ן שהוא המחזרין אחר המצוות, ולכאו' לדעתם אי"ז חד דינא עם דין הידור מצוה שהוא לעשות המצוה בדבר המהודר, כמבו' בפירש"י בב"ק ט' ב' (ד"ה בהידור מצוה וד"ה שליש מלגיו) דהוא דבר הדור, ומדינא דזה קלי ואנוהו, והוא מל' הדר, אלא הוא ענין בפנ"ע דמחזרין אחר המצוות ומוסיפין בעשיית דבר שאין מחויבין בו, ולישנא דמהדרין אי"ז מל' הדר, אלא מל' חיזור, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל, דהמהדרין הם המכבדין את המצוות ושמחין בה.

בפי' ר"ח הביא למה שאמרו בב"ק ט' ב' דהידור מצוה עד שליש במצוה, ובחי' הגרי"ז בהל' חנוכה פירש דמכוון דבריו הוא לפרש ללישנא דהמהדרין, דמשמע דאי"ז חיוב להדר בזה, ואין בזה אף מצוה לכתחילה רק למי שרוצה להדר, וע"ז הוא שהביא לדינא דעד שליש במצוה, דמה"ט הוא דאין חייב להדר בזה, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ בפי' ר"ח בב"ק ט' ב' דאם ביקש להדר המצוה ביותר משליש הרשות בידו, והמהדר המצוה משובח כדתנן בנ"ח והמהדרין נר לכל אחד ואחד והמהדרין מן המהדרין וכו'.

אך בס' חידושי בן ארי' סימן ט' כתב דהא דשאני ההידור דנ"ח שהוא יותר משליש, הוא משום דאי"ז הידור בעלמא, דההידור והמצוה שניהם שוין, דעיקר המצוה הוא לפרסם הנס, וכל מה שמוסיפין בנרות יותר מתפרסם הנס, ובס' הוד צבי ח"א סימן ז' סק"ח הוסיף לפרש בזה, דבנ"ח כיון דתכלית המצוה הוא לפרסום הנס, א"כ כל מה שמדליק יותר הוא עושה פרסום יותר וזהו גוף המצוה, והיינו דאי"ז הידור בעלמא, אלא הוא תוספת בקיום המצוה.[[86]](#footnote-87)

**נר לכל אחד ואחד,** בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"א מבו' דהיינו דבעה"ב מדליק נרות לפי מנין אנשי הבית, וכ"ה בסידור רב סעדי' גאון, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל ובד' הריא"ז בהל' חנוכה ה"ה והמאירי והנימו"י והשיטה להר"נ, וכ"נ בל' התוס' שכתבו ד"עושה" נר לכל אחד,[[87]](#footnote-88) - אך בד' המהרי"ל בהל' חנוכה אות ח' ובתשו' סימן קמ"ה ובד' התרוה"ד בסו"ס ק"א מבו' דהמהדרין מדליקין כל אחד ואחד נר בברכה, וכ"ה מבו' בד' הלקט יושר בעמ' קנ"א, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ב, וכ"כ הרמ"ע מפאנו בס' אלפסי זוטא בסוגיין, וכ"נ בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה,[[88]](#footnote-89) וכ"נ להדיא בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן רל"ד, עיי"ש, והובאו עיקר דבריו בבעה"ע בהל' חנוכה ובטור סימן תרע"ז,[[89]](#footnote-90) - וכבר עמד ע"ז המאמ"ר בסימן תרע"ז סק"ו דד' התרוה"ד ודעימי' אינם כד' הרמב"ם, עיי"ש, וכן האריך בזה בתשו' גליא מסכת או"ח סימן ג'.

לדעת הרמב"ם ודעימי' דבעה"ב מדליק נרות לפי מנין אנשי הבית, י"ל דהוא הידור מצוה להוסיף בהפרסומי ניסא כמנין בני הבית, וכ"ה מבו' בד' הגליא מסכת באו"ח סימן ו', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וכ"נ ממש"כ הריטב"א והשיטה להר"נ לדון דאם עושין הידור דמהדרין מן המהדרין בפנ"ע, נמצא דפעמים דהם פחות נרות מן המהדרין, ומ"ט הוי זה הידור טפי, והרי דההידור דמהדרין הוא להוסיף במנין הנרות,[[90]](#footnote-91) - אך הריא"ז כתב דאינו מדליק על הקטנים שאינם מחוייבין, וכ"כ המאירי דמדליק לפי מנין בני ביתו הגדולים, ומבו' דההידור הוא דתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד ואחד,[[91]](#footnote-92) - ועמש"כ בזה בס' כנסת אברהם סימן ו' וסימן ח'.

לדעת הרמ"א דכל אחד ואחד מדליק בפנ"ע, כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י"ג דההידור הוא שלא לצאת בהדלקת בעה"ב, אלא להדליק בפנ"ע, וכתב דמה"ט מברך כל אחד אף אם אין מברכין על ההידור, דכיון דאינו יוצא בהדלקת בעה"ב, ממילא מחויב מדינא, וכ"כ בגל' הגרע"א (בד"י) בסימן תרע"ו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תרע"א סוסק"א ובאש"א בסימן תרע"ד סק"א, ובהגה' הגר"ב פרענקיל למג"א סימן תרע"ד סק"א, ובתשו' כתב סופר או"ח סימן קל"ג וסימן קל"ד,[[92]](#footnote-93) ובחי' הגרי"ז בהל' חנוכה,[[93]](#footnote-94) - והגרע"א שם תמה לפ"ז, על מש"כ הרמ"א בסימן תרע"ד ס"א דנהגו להחמיר שלא להדליק אפי' מנר לנר דעיקר מצותו אינו אלא נר אחד והשאר אינו למצוה כ"כ ולכן אין להדליק זמ"ז, והמג"א שם פירש דהיינו משום דבנר אחד סגי לכל הבית, ולהנ"ל הרי כיון דאין רצונו לצאת בהדלקתו של זה הוא מחויב מדינא בהדלקה והוי נ"ח ממש, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, וצ"ב.

אמנם הנה בתשו' הרמ"א סימן צ"ט משמע להדיא דהא דהמהדרין מברכין על הדלקתן, הוא משום דמצי לברך על הדלקה דמשום הידור, וכ"נ בד' התרוה"ד בסו"ס צ"ט, ומבו' לפ"ז דלעולם יוצאין המהדרין בהדלקת בעה"ב, ואך דמ"מ הידור הוא שתהא להן הדלקה בפנ"ע, והן מברכין על הידור זה,[[94]](#footnote-95) וכ"ה מבו' ממש"כ המ"ב בסימן תרע"ה סק"ט, דאף דנשים א"צ להדליק הדלקת המהדרין, מ"מ אם רוצות להדליק מברכות כשאר מ"ע שהזמ"ג דנשים מברכות,[[95]](#footnote-96) - ולפ"ז ניחא הא דנהגו שלא להדליק נרות אלו מן הנר הראשון.

בחי' הגרי"ז בהל' חנוכה פירש טעם הפלוגתא דהרמב"ם והרמ"א, דתליא בפלוגתת קמאי אם איכא הידור מצוה אחר שפירש מן המצוה, דהרמב"ם לטעמי' בפ"ב ממילה ה"ד דליכא הידור מצוה אחר שפירש מן המצוה, וכיון דהא דנר לכל או"א הוא משום הידור מצוה, א"א שתהא הדלקה מיוחדת לכל או"א, דא"כ נמצא דההדלקה השני' היא רק משום הידור בלבד והיא נפרדת מעיקר המצוה וזה א"א, ובע"כ דהא דנר לכל או"א הוא דמדליקין נרות בעד כולם והכל הדלקה אחת, ונעשית עצם המצוה בהידור, אך הרמ"א לטעמי' ביו"ד סימן רס"ה ס"ה דאיכא הידור מצוה אף כשפירש מן המצוה, וע"כ שפיר יש לפרש דהא דנר לכל אחד ואחד היינו דכל אחד בפנ"ע מדליק, דגם באופן זה הוי בכלל הידור מצוה,[[96]](#footnote-97) ועמש"כ האבי עזרי שם להעיר ע"ז, ומש"כ בזה בקונט' חנוכה ומגילה סימן י"ב.

בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דאף דהמהדרין מדליקין נר לכל אחד, מ"מ איש ואשתו סגי להו בנר אחד, וכ"כ הא"ר בסימן תרע"א סק"ג ובסימן תרע"ז סק"ד, ופירש דהוא משום דאשתו כגופו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תרע"א סק"א, והמ"ב שם סק"ט, והמ"ב בסימן תרע"ה סק"ט הביא מתשו' עולת שמואל סימן ק"ה דאף דמדליקין כל אחד בפנ"ע מ"מ אשה א"צ להדליק, דהויין רק טפילות לאנשים,[[97]](#footnote-98) - אך הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"א והריא"ז בהל' חנוכה דין ה' כתבו דהמהדרין מדליקין נר לכל אחד ואחד בין אנשים ובין נשים, ומשמעות דבריהם דהוא אף בשביל אשתו, ועמד ע"ז הברכ"י בסימן תרע"א אות ב', וכן דדק הפמ"ג במש"ז שם מד' הרא"ש בסימן ח', עיי"ש.[[98]](#footnote-99)

ובפשוטו אזלי לטעמייהו, דהרמב"ם והריא"ז לטעמייהו דבעה"ב מדליק כמנין כל בני הבית, יש לו להדליק אף כנגד אשתו, אך לפ"מ שנהגו דכל אחד מבני הבית מדליק, אין האשה מדלקת משום דהיא כגופו של בעה"ב, ומתקיים דין הדלקתה בהדלקתו של בעה"ב,[[99]](#footnote-100) ואף שאר נשים א"צ להדליק, משום דהן טפילות לאנשים, וא"צ שיהא להן הדלקה בפנ"ע.[[100]](#footnote-101)

הרמ"א בסימן תרע"ה ס"ה כתב דלדידן דכל אחד מבני הבית מדליק בפנ"ע קטן שהגיע לחינוך צריך להדליק ג"כ, אך כבר נתבאר לעיל מד' הריא"ז והמאירי דאין מדליקין אלא כמנין בני הבית הגדולים, והמג"א בסימן תרע"ז סק"ח הביא לד' הריא"ז, והמ"ב שם סקי"ג ובביאוה"ל בסימן תרע"ה הביא גם לד' המאירי, - והמחה"ש בסימן תרע"ז סק"ח פירש בטעמא דהריא"ז, דהוא משום דליכא דין חינוך אלא בדבר שיש בו חיוב על הגדול מצד הדין, אבל בזה דגם בגדול ליכא כי אם משום הידור מצוה, אינו מחויב לחנך בו הקטן, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תרע"ה ס"ה, - וי"ל עוד דפלוגתא זו היא לטעמייהו, דלהריא"ז והמאירי דבעה"ב מדליק כמנין כל בני הבית, ואין בני הבית עצמן מדליקין, ל"ש בזה דין חינוך,[[101]](#footnote-102) אך להרמ"א דכל אחד ואחד מדליק בפנ"ע שפיר שייך בזה דין חינוך.

**הדלקת מהדרין מן המהדרין**

**והמהדרין מן המהדרין וכו',** התוס' כתבו דההידור דמהדרין מן המהדרין הוא בנר איש וביתו, דכשמוסיף והולך או פחות והולך יש יותר הידור, אך אם עושה נר לכל אחד, אף אם יוסיף מכאן ואילך, ליכא היכרא שיסברו שכך יש בנ"א בבית,[[102]](#footnote-103) ועמש"כ הפר"ח בסימן תרע"א ס"ב לפרש לזה, ומש"כ הביה"ל לקמן כ"ג א' לפרש בע"א, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי והמאורות והפסקי מהרי"ח, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"א ס"ב, - אך הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"א כתב דהמהדרין מן המהדרין מדליק נר לכל אחד ואחד בלילה הראשון ומוסיף והולך בכל לילה ולילה נר אחד, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הריא"ז בהל' חנוכה דין ה', וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ב.[[103]](#footnote-104)

בטעמא דהרמב"ם ודעימייהו דס"ל דהמהדרין מן המהדרין מדליקין נרות כמספר הימים לכל אחד ואחד, ולא חיישינן להא דאין ניכר ימים הנכנסים והיוצאים, כתב הגר"א בסימן תרע"א ס"ב דהוא משום דס"ל דעיקר הא דפוחת והולך או מוסיף והולך אי"ז כנגד ימים הנכנסים והיוצאים, אלא כנגד פרי החג ומשום דמעלין בקדש, וע"כ א"צ שיהא ניכר מנין הימים, וכ"כ הפר"ח שם בסו"ד, ועד"ז כתב הברכ"י שם אות א' בשם דרשות הראנ"ח, אך הריטב"א כתב דגם אם הא דמוסיפין הוא משום דמעלין בקדש, אין מדליקין לכל אחד ואחד, דא"כ לא יהא ניכר דמשום מעלין בקדש הוא, ועמש"כ הקה"י בסימן י"ז, והמנחת שלמה בח"ב סימן נ"ח אות ב' והכנסת אברהם בסימן ז' ענף ב' עוד בזה.

הביה"ל לקמן כ"ג א' עמד בד' התוס', דהרי שמא ל"ב הכירא של מספר הימים רק בעת ההדלקה, ולא בשעת הראי' אח"כ, ושפיר איכא הכירא דרואין כל אחד מדליק כמספר הימים, ועיי"ש שהוכיח מזה שדעתם כדעת הרמב"ם ודעימי' דדין המהדרין הוא דבעה"ב מדליק כמנין אנשי הבית, וכ"כ בתשו' גליא מסכת או"ח סימן ו'.

הדרכ"מ בסימן תרע"א סק"א כתב בשם מהר"א מפראג, דלדידן שמדליקין בפנים ויודעין בבית כמה בנ"א בבית וליכא למיחש שמא יאמרו כך בנ"א הם בבית, אף לדעת התוס' מנהגינו נכון, וכתב עוד, דמאחר שמדליקין בפנים, יכול כל אחד להדליק במקום מיוחד וא"צ להדליק כולן בטפח הסמוך לפתח,[[104]](#footnote-105) וניכר הנרות שמדליק כל אחד ואחד, ואיכא הכירא כשמוסיף והולך בשאר הלילות, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב דיזהרו ליתן כל אחד ואחד נרותיו במקום מיוחד, כדי שיהא היכר כמה נרות מדליקין, וכ"ה גם בתשו' הרמ"א סימן פ"א.[[105]](#footnote-106)

הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ג כתב דמנהג פשוט וכו' שיהיו כל אנשי הבית מדליק נר אחד בלילה הראשון ומוסיפין והולכין וכו' עד שנמצא מדליק בליל שמיני ח' נרות בין שהיו אנשי הבית מרובין וכו', והב"י בסימן תרע"א כתב דנראה דמנהגם הוא כדעת התוס', דאל"כ מ"ט אינן עושין כהמהדרין מן המהדרין, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ה פירש לד' הב"י דהיינו דבד' הרמב"ם משמע דאין טעם המנהג כדעת התוס', שהרי לא הביא כלל לדעתם, אלא היינו דלא קיבלו עליהן להיות מהדרין מן המהדרין, ודי להן בהידור אחד, ונהגו לעשות רק את ההידור דמוסיף והולך ואין עושין את ההידור דנר לכל אחד ואחד,[[106]](#footnote-107) ולפ"ז הדין נותן דאם רוצה אדם לעשות את ב' ההידורים הוא משובח ביותר, וזהו שכתב הב"י דאף דהרמב"ם פירש כן בטעם המנהג, משום דפשיט"ל דהמהדרין מן המהדרין עושין את ב' ההידורים, מ"מ אחר שמצנו לדעת התוס', יש לפרש דזהו טעם המנהג, ולא נימא דלא רצו להיות כהמהדרין מן המהדרין, וע"כ אף אם רוצה לעשות את ב' ההידורים אין לו לעשות כן.[[107]](#footnote-108)

החיי אדם בכלל קנ"ד סכ"ה כתב דאף דאם יש לו שמן בצמצום ולחבירו ליכא כלל, מוטב שידליק כל לילה אחד ויתן לחבירו שידליק עכ"פ אחד, מ"מ אם הוא מבני ביתו, וא"כ עיקר המצוה אינו חל כלל על חבירו, אלא שהוא רוצה להיות מן המהדרין, מוטב שיהי' הוא מהמהדרין מן המהדרין, וכ"כ המ"ב בסימן תרע"א סק"ו, - ומבו' מדבריהם דכ"ז הוא משום דאין לו לבטל מצות ההידור דילי', כדי שיקיים חבירו את ההידור, אך אלמלי כן הי' ראוי שיתן לחבירו כדי שיקיים לההידור דהמהדרין, משידליק בעצמו כמנין הימים ויקיים את ההידור דמהדרין מן המהדרין,[[108]](#footnote-109) - וצ"ע, שהרי בד' התוס' ודעימייהו מבו' דההידור דמהדרין מן המהדרין עדיף מההידור דמהדרין, וע"כ עדיף להדליק לפי מנין הימים, אף דמכח זה אינו מדליק נר לכל אחד ואחד.[[109]](#footnote-110)

כ"ד כסליו פ"א

דף מס' 5

**כ"א ב' - חד אמר טעמא דב"ש וכו',** בד' המהר"ל בנר מצוה מבו' דהני אמוראי לא פליגי, אלא הא דעושין כנגד ימים הנכנסין הוא דומיא דפרי החג, והא דעושין כנגד ימים היוצאין הוא משום דמעלין בקדש ואין מורידין, עיי"ש,[[110]](#footnote-111) וכ"נ להדיא במסכת סופרים פ"כ ה"ג דמייתי לתרוייהו, - אך הפר"ח והגר"א בסימן תרע"א ס"ב פירשו דהני אמוראי פליגי, וכתבו דנידון התוס' אם יש לחוש להא דאין ניכר מנין הימים, תליא בפלוגתא זו, - והביה"ל כתב לפרש בד' התוס' דלא תלו לדבריהם בפלוגתא זו, דס"ל דלכו"ע עיקר ההידור הוא שיהיו הנרות לפי מספר הימים שנעשה בהן הנס, דאל"כ למה לו להוסיף או לפחות, אלא דנחלקו אם עיקר פלוגתייהו הוא דלב"ש תיקנו שיהא דוקא כנגד ימים הנכנסין ולב"ה תיקנו שיהא דוקא כנגד היוצאין, או דכו"ע מודו דמן הדין הי' לעשות ההידור כנגד ימים הנכנסין או כנגד ימים היוצאין, אלא דלב"ש תיקנו כנגד הנכנסין דומיא דפרי החג, ולב"ה תיקנו כנגד היוצאין משום דמעלין בקדש, וכ"כ השפ"א,[[111]](#footnote-112) - ועמש"כ בזה באורך בתשו' גליא מסכת או"ח סימן ו'.

בעיקר הפלוגתא בטעמא דמוסיף והולך מצינו כמה נפ"מ,[[112]](#footnote-113) **א** הביה"ל כתב דנפ"מ הוא בגונא דיש לו ביום הג' ב' נרות, דאם טעמא דב"ה הוא כנגד היוצאין, א"צ להדליק רק נר אחד, דליכא הידור כלל במה שידליק ב' נרות דאי"ז כנגד היוצאין, אך אם טעמא דב"ה הוא משום דמעלין בקדש אף בכה"ג ידליק ב' נרות, דאף דא"א לו להעלות, מ"מ אין לו להיות מוריד ולהדליק רק נר אחד. - **ב** הביה"ל שם כתב דלמש"כ בדעת התוס' דלכו"ע עיקר ההידור הוא כנגד הימים, בכה"ג שאין לו ביום הג' אלא ב' נרות לכו"ע ידליק נר אחד, ועמש"נ בזה להלן, אך נפ"מ בפלוגתייהו כשאין לו ביום החמישי אלא ד' נרות, דלמ"ד דלב"ה תיקנו דוקא כנגד הימים היוצאין, לא ידליק אלא נר אחד, כיון דא"א לו להדליק כנגד הימים היוצאין, ולמ"ד דמודו ב"ה דמצי להדליק כנגד הנכנסין, אלא דמשום מעלין בקדש תיקנו שידליק כנגד היוצאין, הרי דכל דא"א לו להדליק ה' נרות כנגד היוצאין, יש לו להדליק ד' נרות כנגד הנכנסין.[[113]](#footnote-114) - **ג** השפ"א כתב דנפ"מ כשאין לו ל"ו נרות לקיים מצות מוסיף והולך בכל הלילות, דלמ"ד דטעמא דב"ה הוא משום ימים היוצאין, יתחיל לקיים המצוה כל מה דאית לי' ב' וג' לילות ובשאר הלילות ידליק אחד אחד, אך למ"ד דטעמא דב"ה הוא משום דמעלין בקדש, צריך להניח ללילות אחרונות ההידור כסדר כל העולם ובלילות ראשונות ידליק אחד אחד כדי שלא להוריד בקודש.[[114]](#footnote-115) - **ד** השבה"ל בסימן קפ"ו כתב דמי שהי' בדרך וכו' ול"ה לו נר להדליק, כשבא לביתו באמצע ימי חנוכה מדליק כמו שמדליקין שאר בנ"א באותו הלילה, וכ"נ בתשו' מהרי"ל סימן כ"ח, וכ"כ הדרכ"מ בסימן תער"ב סק"ג, ונחלק ע"ד ה"ר מנחם מירזבור"ק שכתב דבכה"ג מדליק נר אחד כשמתחיל להדליק, דלדידי' הו"ל ליל ראשון, - וכל מקום הנידון בזה הוא למ"ד דטעמא דב"ה הוא משום דמעלין בקדש, אך למ"ד דטעמא דב"ה הוא כנגד ימים היוצאין ודאי דאף אם לא הדליק בימים הראשונים, מ"מ כשמתחיל להדליק מדליק כמנין הימים.[[115]](#footnote-116)

במש"כ הביה"ל לדון בדין מי שאין לו ביום השלישי אלא ב' נרות, מצינו עוד בדבריו לקמן כ"ב א' שכתב בפשיטות דאינו מדליק אלא נר אחד, דליכא הידור כלל בהדלקת ב' נרות, וכ"כ החיי אדם בכלל קנ"ד סכ"ה, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ה דמוטב בכה"ג שלא ידליק אלא נר אחד, דע"י שמוסיף ואינו מוסיף כמנין הראוי לאותו לילה, כל המוסיף בזה גורע המנין וממעט בנס של לילה זו, ומשא"כ כשאינו מדליק אחד דאינו גורע, כיון דנר אחד אינו לזכרון מספר הימים, וכ"כ המ"ב בסימן תרע"א סק"ה, - אך האבי עזרי בהל' חנוכה כתב דכשאין לו ג' נרות מ"מ מדליק ב' נרות, ולא אמרינן דאין ההידור אלא בג' נרות, דודאי דיש הידור גם בשני ביום השלישי, ואף אם אינו יכול לעשות את כל ההידור, לא אמרינן דבשביל זה לא יעשה כלל, ולא גרע יום שלישי מיום השני, ועמש"כ בס' מכתבים ומאמרים ח"ו מכתב תרנ"ח ותרנ"ט לפרש עוד לזה.[[116]](#footnote-117)

הביאוה"ל בסו"ס תרע"ג כתב דאם כבה נר אחד קודם שהשלים להדליק את נרות ההידור, צריך לחזור ולהדליקו, דבעינן שבשעת ההדלקה יהיו כל הנרות לפי חשבון הימים ואז נחשב למהדרין מן המהדרין,[[117]](#footnote-118) ולכאו' הוא ע"ד ד' התוס' דבעינן שיהא ניכר בהדלקה מנין הימים, וכל שאינו ניכר אין מתקיים בזה דין ההידור.

והביה"ל לקמן כ"ב א' כתב לדון בגונא שכבה אחד מנרות ההידור, אם אמרינן דתו ליכא מצוה כלל בשאר הנרות, ומותר להשתמש לאורן, לדעת הסוברים דאף אם כבה בתוך הזמן מותר השמן בהנאה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**מקום ההדלקה**

**מצוה להניחו על פתח ביתו מבחוץ,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שלפנינו משמע דהיינו בפתח ביתו לחצר, וכ"כ התוס' הרא"ש והשיטה להר"נ בדעתו, (וכ"נ בד' השבה"ל בסימן קפ"ה, והתניא רבתי בסימן ל"ה), וכ"כ הרא"מ בביאור הסמ"ג בהל' חנוכה, והמהר"ם בסוגיין, והב"ח בסימן תרע"א ס"ד,[[118]](#footnote-119) וכ"ה מבו' בדבריו לקמן כ"ג א' ד"ה חצר שיש לה ב' פתחים ובפי' הר"ן לקמן שם, וכ"נ בד' הריא"ז, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין דרבנן ה', וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"י בשם ר"י. - **ב** בד' הריטב"א בשם רש"י מבו' דהיינו דמניחה בתוך החצר סמוך לפתח החצר לרה"ר, וכ"נ בד' הרשב"א שפירש כן לדבריו, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א בשם רש"י, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן מ"ה א' ד"ה מקמי חברי. - **ג** הרשב"א והפסקי רי"ד כתבו דמניחה ברה"ר סמוך לפתח חצירו, וכ"כ רי"ו שם בשם י"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס',[[119]](#footnote-120) וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן תרע"א ס"ה.

הרשב"א והרי"ד הוכיחו דמניחו ברה"ר, מהא דתנן דפטר ר' יהודה כשהניח חנוני נ"ח מבחוץ, והרי דמניחין נ"ח ברה"ר, ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש והשיטה להר"נ כתבו דהתם איירי בחנות הפתוחה לרה"ר ואין חצר לפניו, ובכה"ג מניח את הנר ברה"ר,[[120]](#footnote-121) וזה לטעמייהו דלדעת רש"י מניחה מחוץ לפתח, אלא דכשביתו פתוח לחצר מניחו בחצר, וכשביתו פתוח לרה"ר מניחו ברה"ר. - **ב** הריטב"א כתב דאף לדעת רש"י מצי להניח בחוץ ממש, וכן הי' מנהגם, אלא דקמ"ל דה"נ מצי להניחו סמוך לחוץ מבפנים בענין שיכירו בו בני רה"ר, וזה לטעמי' דלדעת רש"י מניחה בפתח החצר לרה"ר, אלא דא"צ להניחה מחוץ לפתח, אלא יכול להניחה מפנים לפתח.[[121]](#footnote-122) - **ג** הרא"מ בהגה' הסמ"ג בהל' חנוכה כתב דאע"ג דאין מצותו בחוץ כיון דלפרסומי ניסא קמכוין פטור.[[122]](#footnote-123)

התוס' הוכיחו דמניחו בפתח החצר, ממה שאמרו לקמן כ"ג א' דחצר שיש לה ב' פתחים צריכה ב' נרות, אך בפירש"י לקמן שם פירש דהא דיש לה ב' פתחים היינו דיש לבית ב' פתחים לחצר, וכ"כ בפי' הר"ן שם ובפסקי הריא"ז, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן ה' וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ז בשם ר"י, ואזיל לטעמי', וכמש"כ כן התוס' הרא"ש בסוגיין.

והתוס' הוכיחו עוד ממה שאמרו לקמן כ"ג ב' דנר שיש לה ב' פיות עולה לב' בנ"א, אך בפירש"י לקמן שם פירש דהא דעולה לב' בנ"א היינו למהדרין העושין נר לכל אחד ואחד, ואזיל לטעמי', וכמו שעמדו ע"ז הגליון תוס' (שהובא בקוש"ק) והמהרי"ט והמהרש"א.

\*בתשו' גליא מסכת או"ח סימן ו' הק', דלדעת התוס' דמדליקין על פתח החצר, א"כ היאך מדליקין שם כל בני החצר כמהדרין מן המהדרין, הרי אין ניכר מנין הימים שיסברו שכך בתים יש בחצר, וכמש"כ התוס' דמה"ט אין עושין המהדרין מן המהדרין נר לכל אחד ואחד,[[123]](#footnote-124) - ועיי"ש שהוכיח מזה דלדעת התוס' הוי ההידור דמהדרין שמדליק בעה"ב כמנין בני הבית, ובזה הוא שכתבו התוס' דכיון דבשעת ההדלקה אינו ניכר מנין הימים ל"מ, אך כשיש כמה בתים בחצר, וכל אחד מדליק בפנ"ע, הרי בשעת ההדלקה ניכר מנין הימים וסגי בהכי.[[124]](#footnote-125)

\*בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן רל"ד כתב דהרבה בנ"א הדרים בחצר אחת, אם משתתפין כולן בשמן יוצאין כולן בנר אחד, אבל מי שרצה לחבב ולהדר את המצוות כל אחד ואחד מדליק נר לעצמו, והביא להא דתניא דמצות נ"ח נר איש וביתו והמהדרין נר לכל אחד ואחד,[[125]](#footnote-126) והביאוהו הבעה"ע בהל' חנוכה, והשבה"ל בסימן קפ"ה, והטור בסימן תרע"ז, ופירשו דהא דכל אחד ואחד מדליק נר לעצמו, הוא על פתח ביתו.

והב"ח שם כתב לפרש לזה, שהוא כדעת התוס' דמדליקין על פתח החצר לרה"ר, וכמש"כ כן הטור בסימן תרע"א, וכיון שהן דרים יחד בחצר סגי להו מדינא בנר אחד, אלא דמשום הידור כל אחד ואחד מדליק גם נר לעצמו על פתח ביתו, ואין מדליק כל אחד ואחד בפתח החצר, וכדעת התוס' ודעימי' דהמהדרין מן המהדרין אין עושין נר לכל אחד ואחד.

אך הנה בד' הבעה"ע והשבה"ל נראה להדיא שדעתם דמדליקין על פתח הבית, וע"כ פירשו להא דנר שיש לה ב' פיות עולה לב' בנ"א כפירש"י דקאי על המהדרין,[[126]](#footnote-127) ולפ"ז צ"ב דהיאך יוצאין כולן בנר אחד שמדליק אחד מהן על פתח ביתו, הרי אי"ז כלל פתח של הבתים האחרים, ועמד ע"ז בהגה' פתח הדביר על בעה"ע סקכ"א, עיי"ש, וצ"ע.

כ"ז כסליו פ"א

דף מס' 6

**כ"א ב' -** לדעת רש"י ודעימי' דמניחין נ"ח בפתח הבית לחצר, כתב בחי' הר"מ קזיס דהא דמדליקין שם הוא כדי שיהא פרסום הנס לבני רה"ר העוברים לפני פתח החצר ורואין דרך הפתח הנרות הדולקין על פתחי הבתים, והא דמדליקין בפתח הבית ואין מדליקין בפתח החצר, הוא כדי שיהא ניכר נר כל אחד ואחד על פתח ביתו, ועיי"ש שכתב דמ"מ אף מי שפתח ביתו אינו נראה לבני רה"ר מדליק על פתח ביתו, וסגי בהכי שיהא פרסום הנס לבני החצר, כי לא חילקו חכמים בדבר, - אך בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה נקט דלדעת רש"י ל"מ להניח נ"ח בפתח הבית, אלא כשהוא נראה לבני רה"ר, וצ"ע.

לדעת התוס' ודעימי' דמניחין נ"ח בפתח החצר, לא נתפרש אם ה"ז מעכב להניחה בפתח החצר, ול"מ להניחה בפתח הבית לחצר, - ויש ללמוד לזה ממש"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א דמצוה להניחה בפתח החצר לרה"ר, ויש נוהגין להדליקה מבפנים לפתח הסמוך לחצר, גם משום דבפתח החצר לרה"ר ליכא מזוזה, משום שיטלוה הגוים, ובפתח הבית לחצר יש מזוזה, ויהא מזוזה מימין ונ"ח בשמאל, והרי דאי"ז מעכב להניחה בפתח החצר לרה"ר, וגם אם מניחה בפתח הבית לחצר שפיר דמי, וע"כ הוא דכדי שיהא מזוזה מימין ונ"ח משמאל, עדיף להניחה בפתח הבית לחצר, - וכ"נ ממש"כ הטור בסימן תרע"ז בשם רב שר שלום דאנשים הרבה הדרים בחצר אחד, אף דשורת הדין שמשתתפין כולן בשמן ויוצאין כולן בנר אחד, מ"מ להידור מצוה כל אחד ואחד מדליק לעצמו על פתח ביתו, והרי דאף דדעת הטור בסימן תרע"א דמדליקין נ"ח בפתח החצר, מ"מ כל שבאין להדליק כל אחד ואחד, מדליקין בפתח הבית, והיינו משום דאם ידליקו בפתח החצר, לא יהא ניכר מנין הימים, ובע"כ דאי"ז לעיכובא להדליק בפתח החצר,[[127]](#footnote-128) ומסתימת ד' רי"ו והטור משמע דהוא אף כשאי"ז נראה לבני רה"ר, (שהרי דבר המצוי הוא דאין כל פתחי הבתים נראין ברה"ר, ואפ"ה סתמו דמניחין בפתח הבית), והיינו משום דסגי במה שהוא נראה לבני החצר, וצ"ע.

**הדלקה בחלון**

**אם הי' דר בעלי',** בפירש"י כתב דהיינו דאין לו מקום בחצירו להניחה שם, וכ"כ בפי' הר"ן ובנימו"י והאו"ז בסימן שכ"ג, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ השבה"ל בסימן קפ"ה והתניא רבתי בסימן ל"ה דהיינו משום דאין לו בית בחצר להניחה שם, ואזיל רש"י לטעמי' דמניחה בפתח ביתו לחצר, וע"כ כשהוא דר בעלי' דאין ביתו פתוח לחצר אין לו מקום בחצר הראוי להניחה שם.[[128]](#footnote-129)

ולדעת התוס' ודעימייהו דמניחה בפתח החצר לרה"ר, צ"ב דמ"ט אם הי' דר בעלי' א"א לו להניחה בפתח החצר לרה"ר, והב"י בסימן תרע"א ס"ה כתב דהוא משום דמיירי כשאין העלי' פתוחה לחצר או לרה"ר,[[129]](#footnote-130) אלא שהיא פתוחה לבית, ואם מניחה על פתח הבית או על פתח החצר, לא מינכרא מילתא דמשום עלי' הוא, וע"כ הוא מניחה בחלון הסמוך לרה"ר.[[130]](#footnote-131)

**מניחה בחלון הסמוכה לרה"ר,** בפירש"י כתב דמניחה "מבפנים" כנגד החלון הסמוכה לרה"ר, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ השבה"ל בסימן קפ"ה, והתניא רבתי בסימן ל"ה, ובד' הפר"ח בסימן תרע"א ס"ה מבו' דאזיל רש"י לטעמי' דס"ל דכשמניחה בפתח ביתו מבחוץ מניחה בתוך החצר, ולדעת הרשב"א והריטב"א היינו דמניחה מבפנים לפתח החצר לרה"ר, וה"נ כשמניחה בחלון מניחה בפנים, אך בחי' הר"מ קזיס פירש בד' רש"י דאתא לאשמועינן דיכול להניחה אף מבפנים, אך שפיר יכול להניחה מבחוץ,[[131]](#footnote-132) - אך בפי' רבינו פרחי' כתב בשם ר"ה גאון דמניחה בחלון שכנגד רה"ר "מבחוץ", וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א, וכ"כ הפר"ח שם לדעת התוס' ודעימייהו,[[132]](#footnote-133) ומבו' בדבריו דה"ז לעיכובא להניחה מבחוץ, עיי"ש,[[133]](#footnote-134) וכנראה דהוא משום דבעינן שיהא ניכר שבא להדליק כדי שיראו בני רה"ר, ורק עי"ז איכא פרסומי ניסא לבני רה"ר.[[134]](#footnote-135)

הפר"ח בסימן תרע"א ס"ה כתב דאף לדעת רש"י דכשמניח בפתח מניחה בפתח ביתו לחצר, מ"מ בדר בעלי' שאינו מניחה בפתח אלא בחלון, מניחה בחלון הסמוך לרה"ר, ואינו מניחה בחלון הפתוח לחצר, וזהו דקמ"ל דמניחה בחלון "הסמוכה לרה"ר", - ועיי"ש שהביא משה"ק בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה, דלדעת התוס' ודעימייהו דגם כשמניח בפתח הוא מניחה ברה"ר, מאי קמ"ל דהדר בעלי' מניחה בחלון הסמוך לרה"ר, והפר"ח כתב לישב דקמ"ל, דלא נימא דכיון דלא מצי לקיים מצות חכמים להניחו על פתח חצירו, יניחנו בפתח ביתו אע"ג דלי"ב פרסומי ניסא כולי האי, קמ"ל דבחלון הסמוך לרה"ר עדיף טפי, משום דאיכא פרסומי ניסא טפי.

**הדלקה בפנים**

**ובשעת הסכנה מניחה על שלחנו ודיו,**[[135]](#footnote-136)התוס' לקמן מ"ה א' ד"ה מקמי חברי כתבו בתי' בתרא דהיינו רק בשעת סכנת שמד שגזרו שלא להדליק נ"ח, אך בשעת סכנת חברים, אינו מניחה על שלחנו, ולכאו' היינו דאיירי היכא דאיכא סכנת נפשות, ורק בכה"ג הוא דמניחה על שלחנו,[[136]](#footnote-137) - אך הריטב"א כתב דלא איירי בסכנת נפשות, דא"כ פשיטא דעל מ"ע לא יהרג, אלא אפי' סכנת צער או איבה.

ובדעת התוס' צ"ל, דאף דבמקום סכנת נפשות פשיטא דאינו מדליק בחוץ, מ"מ ס"ד דאין מתקיימת מצות ההדלקה אלא כשהוא ניכר לבני רה"ר דאיכא פרסומי ניסא לבני רה"ר, ואף דמשום הסכנה א"א לו להדליקה בחוץ, מ"מ גם א"א לו להדליקה בפנים, וזהו דקמ"ל דבכה"ג מניחה על שלחנו.[[137]](#footnote-138)

הריטב"א כתב בשם הרא"ה, דכשנושב רוח שא"א להדליקה בחוץ מדליקה בפנים בביתו,[[138]](#footnote-139) וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בשם ר"ה גאון, וכ"כ בסדר ר"ע גאון ובס' הלכות קצובות בהל' חנוכה,[[139]](#footnote-140) ומבו' דאי"ז תקנה בפנ"ע לשעת הסכנה, אלא כל שאין בידו להדליק בחוץ מדליק על שלחנו, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דלמש"כ הסה"ת דכשמדליקין בפנים יכול להדליק כל הלילה, הרי דה"נ בזמן שהיו מדליקין בחוץ, אם לא הדליק עד שתכלה רגל מן השוק מדליק בפנים, דמשום דלא מצי למעבד הכירא לרה"ר לא נפטר מלעשות הכירא לו ולב"ב, שהרי בשעת הסכנה מניחה על שלחנו ודיו, וכ"כ המהר"ל בס' נר מצוה דהדין נותן כן, ותמה לפ"ז ע"ד התוס',[[140]](#footnote-141) - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בהא דנר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף, דאי נימא דמותר להשתמש לאורה, הי' בדין שיעשה נר אחד ועולה לו לכאן ולכאן, והול"ל דמניחה על שלחנו ודיו, כדרך שאמרו בשעת הסכנה, וכ"כ הגר"א בסימן תרע"ג ס"א,[[141]](#footnote-142) וכ"כ המחה"ש שם סק"ב בביאור ד' המג"א שם,[[142]](#footnote-143) וכ"נ גם בד' הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ד והכל בו בסימן מ"ד בשם הראב"ד, - וכ"כ בס' המאורות בסוגיין דמי שהוא בים בספינה מדליק בברכה ומניחה במקומו ודיו, כיון דאנוס הוא לא גרע משעת הסכנה.[[143]](#footnote-144)

אמנם הנה בד' הסה"ת בסימן רכ"ח מבו' דאף דבזה"ז שמדליקין בפנים מדליקין כל הלילה, מ"מ בזמן שהיו מדליקין בחוץ אם עבר הזמן אין מצוה בהדלקתה, וכ"ה גם בד' הסמ"ק בסימן ר"פ, והתוס' לעיל בסוגיין, והרא"ש בסימן ג', והמרדכי בסימן רס"ה, והפסקי מהרי"ח, והארחות חיים בהל' חנוכה סט"ו והכל בו בסימן מ"ד, ומבו' דרק בשעת הסכנה הוא דמניחה על שלחנו ודיו, וע"כ הוא דבזמן שהיו מדליקין בחוץ, אף אם עבר הזמן וכבר א"א לו להדליק בחוץ, אינו מדליק בפנים, ועמש"כ בזה המהר"ל בס' נר מצוה, והשפ"א בסוגיין.[[144]](#footnote-145)

בדעת הסוברים דכל שאין בידו להדליק בחוץ מדליק בפנים, יש להסתפק אם היינו דהא דצריך להדליק בחוץ אי"ז אלא דין לכתחילה, וע"כ אף המדליק בפנים בשעה שבידו להדליק בחוץ יצא יד"ח, - או דלעולם אף דמתקיימת עיקר מצות ההדלקה בפנים, מ"מ אכתי הוא מחויב בפרסומי ניסא לבני רה"ר, וצריך לחזור ולהדליק בחוץ, ורק כשאין בידו להדליק בחוץ יש לו להדליק בפנים ולקיים עיקר מצות ההדלקה, - ויש מקום לדון עוד, דכל שבידו להדליק בחוץ, אם הדליק בפנים לא יצא כלל, דכיון דמוטל עליו להדליק בחוץ, לא יצא יד"ח כשלא עשה כן, ורק כשאין בידו להדליק בחוץ, אף אם אי"ז משום סכנה, אלא משום הרוח או משום שאין לו נר וכיו"ב, מדליק על שלחנו.[[145]](#footnote-146)

\*לקמן כ"ב ב' אמרינן בהא דהדליקה בפנים והוציאה לחוץ לא עשה ולא כלום, דאם הדלקה עושה מצוה, מה"ט הוא דלא יצא, משום דהדלקה במקומו בעינן, ופירש"י דכיון דצריך להניחה על פתח ביתו מבחוץ, צריך שתיעשה ההדלקה במקום חיובא דהיינו בפתח החצר מבחוץ, וכ"כ הריא"ז, ולכאו' מבו' מזה דכל שבידו להדליק בחוץ והדליק בפנים לא נתקיים בזה כלל מצות נ"ח,[[146]](#footnote-147) ועמד ע"ז השפ"א בסוגיין, (ועי' בדבריו לקמן שם במש"כ לדון בזה), וכ"ה להדיא בד' הגר"א בסימן תרע"ה ס"א, עיי"ש, וכ"נ בד' הלבו"ש שם.[[147]](#footnote-148)

בקונ' חנוכה ומגילה סימן ג' אות ג' כתב בשם הגרי"ז זצ"ל דבשעת הסכנה הוא תקנה מיוחדת דמניח על שלחנו, וע"כ אף אם אפשר ליחידים להניח על פתח הבית, מ"מ פטורין מלהניח בחוץ, דכיון דאם היו כולם מדליקין בחוץ הוי סכנה, הוי בכלל שעת הסכנה שתיקנו חכמים דמניח על שלחנו.[[148]](#footnote-149)

האו"ז בסימן שכ"ג תמה דבזה"ז דליכא סכנה, מ"ט אין אנו מדליקין בחצירות, - והבעה"ע בהל' חנוכה כתב דאחר שנהגו על הסכנה נהגו,[[149]](#footnote-150) אך כתב דמי שיכול להניחה מבחוץ מניחה מבחוץ, ואם לאו על פתחו, והביאוהו השבה"ל בסימן קפ"ה, והתניא רבתי בסימן ל"ה, וכ"כ האהל מועד בשער מו"ק דרך א', דעכשיו נהגו להניחו על הפתח ומבפנים ואע"פ שאינו בשעת הסכנה.

בד' המג"א בסימן תרע"א סק"ו מבו' דבזה"ז דמדליקין בפנים, אף אם יכול להדליק בחלון הסמוך לרה"ר, אינו חייב לעשות כן, אלא שראוי להדליק שם, וכ"ה להדיא בד' הפמ"ג שם, ובד' השעה"צ שם סק"ל, וזהו שכתבו לדון אם ידליק בטפח הסמוך לפתח בתוך י', ולא ידליק בחלון למעלה מי', וכ"ה מבו' החיי אדם בכלל קנ"ד סט"ז, והמ"ב בסימן תרע"א סקל"ח.[[150]](#footnote-151)

ובד' המחה"ש שם מבו', דהא דתניא דאם הי' דר בעלי' מניחה בחלון, היינו דחייב להניחה בחלון וא"א לו להניחה על שלחנו, ורק בזה"ז דמדליקין בפנים יכול להניחה על שלחנו אף כשיכול להניחה בחלון, אלא דעדיף טפי להניחה בחלון אף שהוא למעלה מי', עיי"ש.

**בטעם הא דבעינן נר אחר**

**צריך נר אחרת להשתמש לאורה,** הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דהיינו משום דאסור להשתמש לאורה, וע"כ צריך נר אחר דישתמש לאור נר זה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ד, והכל בו בסימן מ"ד, ורי"ו בנתיב ט' ח"א.

אך בפירש"י כתב דהא דצריך נר אחר הוא לעשות היכר לדבר,[[151]](#footnote-152) וכ"כ בפי' רבינו פרחי' דצריך לעשות נר אחר ליהנות לאורו, כדי שיהיה שם היכר חנוכה, וכ"כ הנימו"י, וכ"כ הבעה"מ דאף למ"ד דמותר להשתמש לאורה, צריך נר אחר, שלא יהא הרואה אומר לצרכו הוא דאדלקה, וכ"כ המאירי דאף אם א"צ להשתמש לאורה, צריך נר אחר, שלא יאמרו לצרכו הדליק.[[152]](#footnote-153)

בפי' הר"ן כתב דאף דמודה רבא דאסור להשתמש לאורה, וא"כ פשיטא דצריך נר אחר, קמ"ל הכא דאע"ג דבשעת הסכנה כיון דמניחו על שלחנו בעל כרחו משתמש לאורה, אפ"ה צריך נר אחר לעשות היכר בדבר, ועמש"כ בדעתו הפר"ח בסימן תרע"ג ס"א, והמאמ"ר בסימן תרע"א סק"ז, והשבו"י בח"א סימן ל"ט בתשו' הגר"ד אופנהיים.

בד' הרשב"א לעיל בסוגיין מבו' דאף אם הא דצריך נר אחר הוא משום היכר, וכמש"כ הבעה"מ, מ"מ אף כשלא הניח נר אחר יצא, וזהו שהק' בהא דנר ביתו ונ"ח נר ביתו עדיף, דמ"ט לא ידליק נר אחד לנ"ח ויניחנו על שלחנו, וכ"כ המחה"ש בסימן תרע"ג סק"ב, ופירש כן בד' המג"א שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תרע"א ס"ה, ולמד לזה מד' המג"א בסימן תרע"ח סק"ג, - אך בד' הפר"ח בסימן תרע"א ס"ו משמע דאם הדליק נ"ח על שלחנו ול"ה נר אחר עמו, לא יצא יד"ח, וכן צידד הפמ"ג באש"א שם סק"ו,[[153]](#footnote-154) וכתב דבכה"ג מכבה ומניחה במקום הכירא,[[154]](#footnote-155) או מדליק נר אחר ואח"כ נ"ח, וכתב דמ"מ לא יברך.

בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ח מבו' דכל הא דצריך נר אחר, הוא רק כשמניח נ"ח על שלחנו, אך כל שמניחו בפתח או בחלון א"צ נר אחר, וכ"כ בפי' רבינו פרחי', וכן צידד המאירי, - ועיי"ש שכתב דמנהגו להדליק נר אחר אף בלא צורך תשמיש, ומנהג אבותינו ורבותינו בידינו, והביאו הביאוה"ל בסימן תרע"א ס"ה, - ובתשו' הרמ"א בסימן פ"א כתב בדעת הר"ן דא"צ נר אחר אלא כשמניחה על השלחן, דא"א שלא להשתמש לאורה, ולא כשמניחה בפתח הבית, אך כתב דנהגו להניח שמש כשמדליק בפנים אף כשמניח בפתח ולא על שלחנו, ודקדק כן מד' הטור, - ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן תרע"א סק"ז, והמחה"ש שם סק"ה, והשבו"י בח"א סימן ל"ט.[[155]](#footnote-156)

רי"ו בנתיב ט' ח"א כתב דכשמניח נר אחר להשתמש לאורו מניחו בפנ"ע, דאל"כ יאמרו על כולן לצרכו הדליקן,[[156]](#footnote-157) והלבוש בסימן תרע"ג ס"ב כתב עוד דהוא כדי שיהא היכר שאינו מן המנין הצריך לאותו לילה, וכ"נ בד' הגר"א שם, וכמש"כ השעה"צ שם סקט"ו.

למש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דצריך נר אחר, הוא כדי להתיר להשתמש לאורו, מבו' דכל שיש נר אחר מותר להשתמש לאור כל הנרות, וכן הוכיחו הפר"ח בסימן תרע"ג ס"א, והגר"א בסימן רס"ד ס"א, - ועיי"ש שכתבו דלדעת רש"י והר"ן אי"ז מועיל להתיר, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תרע"ג ס"א ד"ה יהי' לאור הנוסף, ואכמ"ל.

\***בכ"ה בכסליו וכו',** הרמב"ם בפ"ג מחנוכה ה"ב כתב דכשגברו ישראל על אויביהם ואבדום בכ"ה בחדש כסליו הי', והפר"ח בסימן תר"ע ס"א הק' דא"כ מ"ט אנו מדליקין בליל כ"ה הו"ל להדליק בליל כ"ו, וכתב לישב דהא דקבעו יום כ"ה הוא משום הנצחון, וז' ימים האחרים קבעו משום נס פך השמן, שלא הי' הנס אלא בשאר הימים, (וזה כמש"כ המאירי בסוגיין, ונתבאר להלן), ועמש"כ ע"ז הברכ"י שם אות א', - אך המאירי בסוגיין כתב דתגבורת זה שגברו על אויביהם הי' בכ"ד בכסליו, ולפ"ז ניחא,[[157]](#footnote-158) - ועמש"כ עוד בזה בהגה' האור גדול ביומא פ"ז מ"ד, והמנחת ברוך סימן ק"ט ענף א'.

\***טמאו כל השמנים שבהיכל,** התוס' נסתפקו אם כבר גזרו על הגוים שיהיו כזבים, ואי נימא דאכתי לא גזרו עליהן שיהיו כזבים, צ"ב דהיאך טמאו כל השמנים, ובביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה, כתב דהוא משום דבגדיהם היו בחזקת טמאי מת, או משום דשיקצו את המזבח והקריבו עליו ותקרובת ע"ז מטמאה באהל, עיי"ש.

**בדקו ולא מצאו אלא פך אחד של שמן שהי' מונח בחותמו של כה"ג,** התוס' עמדו דמ"ט לא נטמא השמן בהיסט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' התוס' מבו' די"ל דעדיין לא גזרו על הגוים שיהיו כזבים, ול"ה מטמאין בהיסט. - **ב** התוס' כתבו דאם כבר גזרו עליהן שיהיו כזבים, צ"ל שהי' מונח בחותם בקרקע שלא הסיטו הכלי, ועד"ז כתב בפירש"י דהכירו שלא נגעו בו,[[158]](#footnote-159) ובע"כ הוצרך לזה כ"ה שלא יטמא בהיסט, דאל"כ הרי אף אם נגעו בו אין כ"ח נטמא מגבו, (וכמש"כ כן בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן). - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דלא חיישינן להיסט, דאילו הסיטוהו ל"ה מניחין אותו, והיו שוברין אותו לראות אם יש בו זהב או מרגליות, וכ"כ הר"ן, ועד"ז כתב בחי' מהרי"ט. - **ד** בפי' ריבב"ן כתב די"ל שהי' הפך קטן, ופכין קטנים אין נטמאין בהיסט הזב, משום דלא בא לכלל מגע, וכ"כ בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה, והב"ח בסימן תר"ע.[[159]](#footnote-160)

**נעשה בו נס וכו',** בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה הק' דמ"ט הוצרכו לנס זה, הרי טומאה הותרה בציבור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"מ שם כתב דטומאת השמן לא הותרה בציבור, משום דאי"ז אלא מכשירי ההדלקה, וכתב לדמותו להא דאין מכשירי מילה דוחין את השבת.[[160]](#footnote-161) - **ב** הפר"ח בסימן תר"ע ס"א כתב דהוא משום דנטמא השמן בטומאת זיבה או בטומאת ע"ז, וטומאות אלו לא הותרו בציבור, והבית מאיר שם הסכים לדין זה, ועיי"ש במש"כ לפרש לקו' הרא"מ.[[161]](#footnote-162) - **ג** בתשו' חכם צבי סימן פ"ז כתב דאף דהותרה טומאה בציבור, מ"מ רצה הקב"ה להראות חיבתם לפניו ועשה להם נס זה, ועד"ז כתבו הפנ"י והראש יוסף בסוגיין, ועמש"כ המנחת ברוך בסימן ק"ט.

**טעם הא שקבעו ח' ימים**

**והדליקו ממנו ח' ימים וכו',** התוס' הרא"ש הק' דמ"ט קבעו ח' ימים, הרי הנס ל"ה אלא ז' ימים, שהרי הי' בו שיעור ללילה אחד, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' הרא"ש כתב שחילקו את הפך לח' והדליקו בכל לילה השמינית, ואע"ג שאמרו דתן לה מידתה כדי שתהא דולקת מערב עד בקר, היינו היכא דאפשר, וכ"כ הר"א מזרחי בביאור הסמ"ג בהל' חנוכה, (והמנחת ברוך בסו"ס ק"ט תמה ע"ז, עיי"ש), וכ"כ בגל' תוס' בקוש"ק,[[162]](#footnote-163) וכ"כ הבית יוסף בסימן תר"ע. - **ב** התוס' הרא"ש כתב עוד, דנתנוהו בלילה הראשון כולו בתוך המנורה, ולא דלק ממנו בכל לילה אלא שמינית, וכ"כ בס' המאורות, ועד"ז כתב הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ב דביום הראשון הי' להשמן לכלות ולא כלה, והב"י בסימן תר"ע כתב די"ל דבלילה הראשון נתנו כל השמן בנרות ודלקו כל הלילה ובבוקר מצאו הנרות מלאים שמן וכן בכל לילה ולילה. - **ג** התוס' הרא"ש כתב עוד, דלאחר שהריקו השמן מן הפך בלילה ראשונה נשאר הכלי מלא וניכר הנס אף בלילה הראשון, וכ"כ הבית יוסף שם. - **ד** המאירי כתב דבלילה הראשון מברכין על הגאולה ועל הודאת מציאת הפך, והארחות חיים בהל' חנוכה ס"ב כתב די"א דבלילה הראשון הוא משום שחנכו את הבית מעבודה שביטלו היונים. - **ה** השאילתות בסימן כ"ו כתב דל"ה בו להדליק "אפילו" יום אחד ונעשה להם נס והדליקו ממנו ח' ימים, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א.[[163]](#footnote-164) - **ו** בפי' הר"י מלוניל כתב דהאריכו אלו הימים כשיעור החג שהוא ח' ימים להזכיר בהן הנס, שלא נעשה נס כזה לישראל, דאילו פרעה לא גזרו על המצוות ויון הרשעה גזרה.[[164]](#footnote-165) - **ז** הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ב כתב בשם הבעל העתים, דלפי שביטלו מהם מצות מילה שהיא לח' ימים קבעו ח' ימים.

\*האבודרהם בסדר תפילות החנוכה כתב בשם בעל העתים שהק' דמ"ט אין עושין ט' ימי חנוכה משום ספיקא דיומא, כמו שעושין בחג הסוכות ט' ימים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעל העתים תירץ דשאני חג הסוכות שהוא מה"ת והחמירו חכמים בספיקו, לפי שאין אנו קובעין עתה על פי הראי',[[165]](#footnote-166) אבל חנוכה שהיא מדבריהם, הם אמרו לעשות שמונת ימי חנוכה, והם אמרו חשבון המולדות, ועד"ז כתב הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ב בשם הבעל העתים, דכיון דהוא מדבריהם לא החמירו בו כ"כ. - **ב** הכנה"ג בהג' טור בסימן תר"ע אות י"א כתב דהוא משום דדוקא במועדים אנו עושים יום אחר מספק, דיש לחוש לאיסורא שמא היום קדש ואנו נוהגים בו חול, אבל בחנוכה שאין הטעם אלא להזכיר הנס שנעשה בזמן ההוא שהדליקו בצלוחית ההיא ח' ימים, אין צורך להוסיף אחר. - **ג** הפר"ח בסימן תר"ע ס"א כתב דהוא משום דרצו לרמוז ג"כ ביטול מצות המילה. - **ד** הפר"ח שם כתב עוד, דהכי עדיף טפי שידעו בכיוון כמה הי' הנס לא פחות ולא יותר. - **ה** הברכ"י שם הביא מס' עץ חיים, דהוא משום דבחנוכה ל"ה ספק בזמן הבית שהיו שלוחין, ובט"ו ימים מגיע אחרון שבישראל לנהר פרת, ועיי"ש מש"כ ע"ז, אך המו"ק שם דחה לזה, עיי"ש. - **ו** המרומי שדה בר"ה י"ח א' כתב דהוא משום דא"א לחוש בחנוכה לספיקא דיומא, דאם ידליקו ביום השני נר אחד וב' נרות מספיקא דיומא, הו"ל תלתא, ויהא נראה שהוא יום ג'.[[166]](#footnote-167)

**לשנה אחרת קבעום וכו',** הריטב"א כתב דהיינו דבשנה הראשונה לא קבעום ח' ימים, שלא היו יודעים כמה ימשך הנס, וכל שהשמן הי' נמשך היו עושין יו"ט.

**ועשאום ימים טובים בהלל והודאה,** בפירש"י כתב דהא דעשאום ימים טובים, אינו שאסורין במלאכה, שלא נקבעו אלא לקרות הלל ולומר על הנסים בהודאה, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"א, והאבודרהם בסדר הדלקת נ"ח, - והתשב"ץ קטן בסימן ק"ע כתב עפי"ז בשם המהר"ם דסעודות חנוכה הם סעודות הרשות, דלא עשאום יו"ט אלא להלל והודאה ולא למשתה ושמחה, וכ"כ השו"ע בסימן תר"ע ס"ב.

והנימו"י כתב דגירסת הרי"ף היא ועשאום ימים טובים, ול"ג בהלל והודאה, ומשמעות דבריו דלפ"ז הא דעשאום ימים טובים אי"ז להלל והודאה, אלא הוא לענין משתה ושמחה,[[167]](#footnote-168) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מחנוכה ה"ג דתיקנו חכמים שיהיו ח' ימים הללו ימי שמחה והלל, וכ"כ התוס' בתענית י"ח ב' ד"ה הלכה דימי חנוכה הם ימי משתה ושמחה, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרצ"ט דיש בהן שמחה ועונג, וכ"כ היש"ש בב"ק פ"ז סימן ל"ז דעשאום ימים טובים למשתה ושמחה, והסעודות שעושים בהם הם סעודות מצוה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - והדרכי משה בסימן תר"ע סק"א הביא ממרדכי הארוך שכתב דקבעום יו"ט משום חנוכת המזבח, ואף דהכא אמרו דקבעום יו"ט משום הנס, היינו דמשום חנוכת המזבח קבעו משתה ושמחה, ומשום הנס קבעו להלל ולהודות, וכתב די"ל דמה"ט נהגו במשתה ושמחה, - והרמ"א שם ס"ב כתב בשם י"א דיש קצת מצוה בריבוי הסעודות בהן,[[168]](#footnote-169) ועמש"כ הגר"א שם.

\*המאירי כתב דהא דגומרין את ההלל בכל ח' ימי החנוכה, ול"ד לפסח דאין גומרין את ההלל אלא ביום ראשון, הוא משום דבכל יום הי' הנס מתרבה ומתחדש יותר, וכ"ה בד' הרי"ף לפי הגירסא שלפנינו, וכ"כ התוס' בתענית כ"ח ב' ד"ה ויו"ט, והשבה"ל בסימן קע"ד בשם אחיו, - והשבה"ל שם כתב בשם רש"י, דהוא משום דכל יום חלוק משלפניו בנרותיו, ודמי להא דגומרים את הלל בכל ימי הסוכות, משום דחלוקין בקרבנותיהן, וכ"כ המחזו"ו בסימן רל"ח, והאבודרהם בסדר חנוכה,[[169]](#footnote-170) - והשבה"ל כתב עוד, דהוא משום דחנוכה נקראת על שם שנתחנך הבית והוכשר לעבודה, ועשו חנוכה בתחילת חינוכם לעבודה בקרבן, ואין קרבן בלא שיר, והרי אנו קורין כל יום נשיאים, וכל יום נשיא שלו חלוק משל חבירו, וא"כ כל נשיא צריך לגמור הלל על קרבנותיו, ואין ראוי לחדש קריאת נשיא אחד בלא קריאת הלל.

**הנחת נ"ח בתוך י"ט**

**מצוה להניחה בתוך י',** בד' הרא"ש והנימו"י משמע דהא דמצוה להניחה בתוך י', הוא משום דיש בזה פרסומי ניסא טפי, דדבר העשוי לאור אין דרך להניחה כ"כ למטה, וכ"כ הרא"ש בס"פ הכונס, וכ"נ בד' המרדכי בסימן רס"ו, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א, וכ"כ הלבוש בסימן תרע"א ס"ו דהוא משום דעיקר תשמישו של אדם הוא למעלה מי', ואין דרך להניח דבר העשוי לאור למטה מי',[[170]](#footnote-171) וע"כ ניכר בהן לכל שהם משום פרסומי ניסא טפי, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ו, והמחה"ש שם סק"ו, והמ"ב שם סקכ"ז, - אך הריטב"א כתב דהא דמצוה להניחה בתוך י', הוא משום דהוי הוא ונרו ברשות אחת לגמרי, דכל תוך י' חשיב רשות, כמו שמצינו לענין רה"ר וסוכה דשיעורם בי' טפחים, וכן אמרו בסוכה ה' א' דלא ירדה שכינה למטה מי', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א דשיעור י"ט הוא דומיא דשיעור סוכה, עיי"ש.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** הריטב"א כתב דאפשר דל"ב להניחה בתוך י' אלא במניחה ברה"ר, אך בזה"ז שמניחין אותה בפנים אין קפידא בדבר, דעד לרקיע כולי' חד שיעורא ורשותא חשיב, וזה לטעמי' דהא דמצוה להניחה בתוך י' הוא כדי שיהא הוא ונרות ברשות אחת, וע"כ י"ל דכשמניחים אותה בפנים אין קפידא בדבר משום דעד לרקיע הוי רשות אחת, אך לדעת הרא"ש ודעימי' דהא דמצוה להניחה בתוך י' הוא משום דיש בזה פרסומי ניסא טפי אין לחלק בזה, ואך דלדעת המרדכי כל שמניחה בפנים בגונא דליכא פרסומי ניסא לבני רה"ר א"צ להניחה בתוך י', ונתבאר להלן. - **ב** הלקט יושר בח"א עמ' ק"נ כתב בשם התרוה"ד דאם תחתון של נר בתוך י"ט, אע"פ שעליון גבוה הרבה אין בכך כלום, ולכאו' ד"ז מתישב לטעמא דהריטב"א דהא דמצוה להניחה בתוך י' הוא משום דבעינן שיהא הוא ונרו ברשות אחת, וי"ל דכל שתחתון של נר הוא בתוך י"ט, חשיב דהנר הוא ברשות אחת עמו, אך לדעת הרא"ש ודעימי' דהא דמצוה להניחה בתוך י' הוא משום דיש בזה פרסומי ניסא טפי משום דדבר העשוי לאור אין דרך להניחה כ"כ למטה, הדין נותן דתליא במקום השלהבת,[[171]](#footnote-172) וכמש"כ כן בכתבי קה"י סימן ט"ו, ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"ו סימן ס"ה.

המרדכי בסימן רס"ו כתב דעכשיו שהרגילו להניחה בפנים אין קפידא להניחה למעלה מי' דאיכא פרסום, והמחה"ש בסימן תרע"א סק"ו פירש דהיינו משום דבלא"ה ליכא הכירא כי אם לבני בית, והם יודעים שהודלק למצוה, - והב"י בסימן תרע"א ס"ו כתב דמד' הטור שלא חילק בזה, משמע דאף כשמדליקין בפנים מצוה להניחה בתוך י', וכ"נ מסתימת דברי ש"ר.[[172]](#footnote-173)

**דאי ס"ד למעלה מי' לימא לי' הי' לך להניח למעלה מגמל ורוכבו,** הרשב"א הק' דאף דמוכח מזה דמצוה להניחה למטה מגמל ורוכבו, מ"מ מנ"ל דמצוה להניחה בתוך י', וכתב דכיון דאפקת לי' מכ' אמה, מוקמינן לי' בתוך י' שהוא הכשר סוכה, שנתנו לו חכמים שיעור אחד ידוע מן השיעורים הקבועים בשאר המצוות, - והריטב"א כתב דכיון דחזינן דתוך גמל ורוכבו עדיף טפי מפני שקרובה לו ונראית תוך רשותו, הרי דמכח זה מצוה להניחה בתוך י', דהוי איהו ונרו ברשות אחת.

ולכאו' עיקר קו' זו, היא לפ"מ שפירשו דהא דבעינן להניחה בתוך י' הוא כדי שיהא הוא ונרו ברשות אחת, וע"כ ה"נ הי' מקום לומר דבעינן שיהא בתוך גמל ורוכבו שהיא קרובה לו ונראית תוך רשותו, וזהו שהק' דמנ"ל דבעינן להניחה בתוך י', - אך לדעת ש"ר דהא דמצוה להניחה בתוך י' הוא משום דיש בזה פרסומי ניסא טפי דדבר העשוי לאור אין דרך להניחו כ"כ למטה, הרי דאי נימא דאין מצוה להניחה בתוך י', אין טעם לומר דיהא מצוה להניחה בתוך גמל ורוכבו, דאין בזה פרסומי ניסא טפי, ובע"כ דהא דל"ה לו להניח למעלה מגמל ורוכבו, הוא משום דמצוה להניחה בתוך י'.

**ודילמא אי מיטרחא וכו',** הסה"ת בסימן רכ"ח כתב דאע"ג דאמר רבא מצותה להניחה בתוך י', דחינן לה,[[173]](#footnote-174) וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג דכיון דנדחה הדקדוק של רבינא, אין קפידא בהכי, וכ"כ המאירי, וכ"כ הנימו"י בדעת הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לדין זה, וכן השמיטוהו הרי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמ"ע מפאנו בס' אלפסי זוטא.[[174]](#footnote-175)

אך בפי' ר"ח כתב דמצוה להניחה בתוך י' טפחים, וכ"כ הרשב"א דלא שבקינן מאי דאיפשיטא להו לרבא ורבינא ונקטינן מאי דאידחי בגמרא בדרך דילמא בעלמא, וכתב דכן פסק רבינו יונה, וכ"כ הריטב"א בשם רבותיו, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' ובס"פ הכונס, ושם כתב כן גם בשם הרמ"ה, וכ"כ התור"פ בב"ק ס"ב ב' בשם ר"י, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן ה' בשמו, וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"פ, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ח בשם מהר"ם, והס' המנהיג בהל' חנוכה, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"א ס"ו.

המג"א בסימן תרע"א סק"ו כתב דאם דר בעליה מניחה בחלון אפי' הוא למעלה מי', והמחה"ש שם כתב דהיינו דעדיף להניחה שם מלהניחה במקום אחר למטה מי', משום דעכ"פ איכא קצת היכר לבני רה"ר, וכ"כ החיי אדם בכלל קנ"ד סט"ז דיניחנה שם ולא יניחנה בטפח הסמוך לפתח בתוך י', - אך הפמ"ג בסימן תרע"א שם פקפק בזה, די"ל דהאידנא מצוה טפי בטפח הסמוך לפתח בתוך י' טפחים,[[175]](#footnote-176) - והשעה"צ שם סק"ל הסכים לד' המג"א ודעימי', דהא דבעינן היכר לבני רה"ר, יש מקור גדול בגמ' דאמרו עד דכליא רגלא דתרמודיא, ואמרו דמצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ, אך הא דמצוה להניח למטה מי', הוא שנוי בפלוגתת הראשונים.[[176]](#footnote-177)

**הנחת נ"ח למעלה מג"ט**

בס' המאורות כתב דאפי' למטה מי"ט כשרה והוא שתהי' גבוהה למעלה מג"ט מן הקרקע, וכ"ה בארחות חיים הל' חנוכה ס"ג ובכל בו בסימן מ"ד, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ח דמהר"ם הי' מניח למעלה מג"ט, וכ"כ הטור בסימן תרע"א דהמהר"ם הי' מדקדק להניחה למעלה מג"ט, - והב"י שם פירש דהוא משום דכל למטה מג' כארעא סמיכתא דמי, והלבוש שם כתב דהיינו דכיון דהוי כארעא סמיכתא אין הבריות משגיחין עליו, אך הב"ח שם כתב דכיון דכארעא סמיכתא דמי כאילו הניח בקרקע דמי ואין ניכר שבעה"ב הניחה שם, וכ"כ המחה"ש שם סק"ו והמ"ב שם סקכ"ו, וצ"ב.[[177]](#footnote-178)

בד' המאורות והארחות חיים והכל בו משמע להדיא דכל שהניחה למטה מג"ט פסולה, - אך הפר"ח בסימן תרע"א ס"ו כתב דמסתברא שאם הניחה למטה מג"ט יצא, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ו, וכתב דכ"ה משמעות ל' הטור דהמהר"ם הי' מדקדק וכו', ומשמע דהוא דוקא למדקדקים, והמ"ב שם סקכ"ו.

**הנחת נ"ח למטה מכ' אמה**

**נ"ח שהדליקה למעלה מכ' אמה פסולה,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא שלטא בי' עינא וליכא פרסומי ניסא, והפמ"ג במש"ז בסימן תרע"א סק"ה כתב דכל שהשלהבת היא למעלה מכ' אמה פסולה, אף שמדליק בנרות ארוכים, דתחתית הנרות היא בתוך כ', והביאו השעה"צ שם סקל"ג.

הראבי"ה בסימן תתמ"ג כתב בשם אביו רבינו יואל דלדידן שמניחין מבפנים אפי' למעלה מכ' אמה כשרה, וכמו שאמרו בסוכה ב' דכל שדפנות מגיעות לסכך אפי' למעלה מכ' אמה כשרה דהא שלטא בי' עינא, - אך הראבי"ה כתב ע"ז שיש לחלק למבין, וכ"כ הטור בסימן תרע"א דל"ד להתם דבעינן שתשלוט עינו בגג, וכיון שמחיצות מגיעות לגג עי"ז ישלוט עינו בגג, ומשא"כ הכא דבעינן שישלוט עינו בנרות, וכיון שהוא למעלה מכ' דלא שלטא ביה עינא ל"מ הגג שהוא עדיין למעלה ממנו, דלא שלטא בי' עינא טפי מכח זה,[[178]](#footnote-179) ועמש"כ הב"י שם בשם המהר"י אבוהב בביאור ד' רבינו יואל, (ובעיקר דבריו דהא דלמעלה מכ' לא שלטא עינא הוא משום דהאויר מזיק לעינים, כ"ה בפי' הר"י מלוניל בריש סוכה).

הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהא דהדר בעלי' מניחה בחלון הסמוך לרה"ר, הוא אף כשהוא גבוה לבני רה"ר למעלה מכ' אמה, דבדידי' משערינן, כיון דלא אפשר אלא בהכי, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דלא אפשר אלא בהכי וא"א לו להניח הנרות במקום דשלטא עינא דבני רה"ר, הו"ל כשעת הסכנה דמניחה על שלחנו ודיו,[[179]](#footnote-180) וכיון דלגבי הבית אי"ז למעלה מכ' שפיר דמי, וזהו שכתב דבדידי' משערינן, - והא דמניחה בחלון ואינו מניחו בתוך הבית, י"ל דהוא משום דה"ז ניכר מעט לבני רה"ר, וע"כ ה"ז עדיף טפי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תרע"א סק"ה.

אך הפר"ח שם ס"ה כתב דדבר ברור הוא שאם החלון למעלה מכ' אמה, שמניחה על פתח ביתו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ח, והמחה"ש שם סק"ו, והמ"ב שם סקמ"ב, וכ"כ החיי אדם בכלל קנ"ד סט"ז.

כ"ט כסליו פ"א

דף מס' 7

**הדלקה בטפח הסמוך לפתח**

**כ"ב א' - מצוה להניחה בטפח הסמוך לפתח,** בפירש"י כתב דהוא משום דאם ירחיקנה להלן מן הפתח אינו ניכר שהבעה"ב הניחה שם, ועד"ז כתב בפי' רבינו פרחי', דהוא משום דאם ירחיק הנר מן הפתח הרבה, אינו נראה כאילו הוא נרו של אותו הפתח כלל, והריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהיינו רק כשהוציאה מבחוץ ברה"ר, דכל שמרחיקה יותר מטפח אינו ניכר שבעה"ב הניחו שם, אך כל שמניחו בפנים אין לחוש להקריבו לפתח,[[180]](#footnote-181) - ולכאו' לפ"ז הדין נותן דאף כשמניחו בפתח החצר לרה"ר מבפנים לפתח, א"צ להניחו בטפח הסמוך לפתח, ומש"כ בפירש"י דמצוה להניחה בחצר או ברה"ר בטפח הסמוך לפתח, היינו דבין כשמניחה בפתח הבית לחצר מבחוץ, ובין כשמניחה בפתח הבית לרה"ר מבחוץ, צריך להניחה בטפח הסמוך לפתח.[[181]](#footnote-182)

בפירש"י לקמן מ"ה א' ד"ה מקמי חברי כתב דנותנו בטפח הסמוך "לרשות הרבים", וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ח, והסמ"ק בסימן ר"פ, ולכאו' היינו כשמניחה בפתח החצר לרה"ר מבפנים, ובכה"ג הוא דצריך להניחה בטפח הסמוך לפתח, דהוא הטפח הסמוך לרה"ר, ומשמעות הדברים דהא דצריך להניחה בטפח הסמוך, אי"ז כדי שיהא ניכר שבעה"ב הניחה שם, אלא כדי שיהא ניכר שהונח שם לצורך פרסום הנר לבני רה"ר, וע"כ הוא דצריך להניחה בטפח הסמוך לרה"ר, וצ"ע.

בד' הפוסקים בסימן תרע"ו ס"ה משמע דדין טפח הסמוך לפתח אינו מעכב, ואף אם הדליק חוץ לטפח יצא יד"ח, עיי"ש, וצ"ע.

**הנחה בימין או בשמאל**

**ר"א ברי' דרבא אמר מימין,** השאילתות בסימן כ"ו כתב דהוא כדי שיהיו ב' מצוות במקום אחד נ"ח ומזוזה, ולפ"ז הדין נותן דבפתח שאין בו מזוזה, א"צ להניחו מימין, ועמד ע"ז ההעמ"ש שם סק"כ וסקכ"ב, עיי"ש, - אך מד' כמה מקמאי שכתבו דבפתח שאין לו מזוזה לכו"ע מניחו בימין, ומשום דבכה"ג מודו כולהו לר"א ברי דרבא, ונתבאר להלן, מבו' דטעמא דר"א ברי' דרבא דמניחו בימין, אי"ז משום דהוא מקום המזוזה, אלא הוא משום דמכבוד המצוה הוא להניח בימין, וכמש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ז, וכן דרך שאר המצוות בימין, וכמש"כ בפי' הר"ן בסוגיין, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן מ' דבכל מילי דמצוה ימין עדיף.

**משמאל וכו' כדי שתהא מזוזה מימין ונ"ח משמאל,** השאילתות בסימן כ"ו הוסיף דיבא בעה"ב בטלית מצוייצת ביניהן,[[182]](#footnote-183)וכ"כ הריטב"א והמאירי והשיטה להר"נ בסוגיין, והבעה"ע בהל' חנוכה, והשבה"ל בסימן קפ"ה, ובתשו' מהרי"ל סימן מ' הוסיף דהוא לקיים החוט המשולש לא במהרה ינתק.

הלח"מ בפ"ד מחנוכה ה"ד כתב בדעת המ"מ שם, דאף דמצוה להניחה משמאל, מ"מ אם הניחה בימין יצא,[[183]](#footnote-184) וכ"כ הפר"ח בסימן תרע"א ס"ז, והמ"ב שם סקל"ג.

הסה"ת בסימן רכ"ח כתב דאם מניחה בחלל הפתח עצמו, מניחה מחצי' לצד שמאל של כניסה, וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"פ, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"א ס"ז, - ועמש"כ בזה הב"י שם בשם המהר"י אבוהב, ומש"כ הב"ח שם, והט"ז שם סק"ו, והפר"ח והיד אפרים שם, ואכמ"ל.

בגליון תוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם רבינו אפרים, דבבית שאין לו מזוזה יניח בימין משום כבוד מצוה, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס תתקע"ב דמי שאין לו מזוזה בפתחו מדליק בימין, דכל הא דקי"ל דמניחה משמאל, הוא כדי שיהא נ"ח בשמאל ומזוזה בימין, אך היכא דליכא לה"ט מניחה בימין, והביא דכן הורה רבינו אפרים, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ג, וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ז, וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין בשם יש מי שכתב, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"א ס"ז, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן מ', עיי"ש, - אך הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ג והכל בו בסימן מ"ד כתבו דאף בפתח שאין לו מזוזה מדליקין אותה בשמאל ולא חילקנו בין זו לזו, וכ"כ ההעמ"ש בסימן כ"ו סקכ"ב בדעת השאילתות שם, וכתב דהוא משום דלא פלוג רבנן.

השבה"ל בסימן קפ"ה כתב בשם רבינו אפרים, דבזה"ז שאין מדליקין מבחוץ מוטב להניח מצד ימין מבפנים, ותמה ע"ז דכיון דהא דמניחין בשמאל הוא כדי שתהא מזוזה מימין ונ"ח משמאל, מאי נפ"מ בין היכא שמדליק בחוץ להיכא שמדליק בפנים.

**איסור השתמשות בנ"ח**

**אסור להרצות מעות נגד נ"ח, כי אמריתה קמי' דשמואל אמר לי וכי נר קדושה יש בו,** לעיל בריש סוגיין פליגי אמוראי אם אסור להשתמש לאורה, ובטעמא דמ"ד דאסור להשתמש לאורה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם כתב דהוא כדי שיהא ניכר שהוא נר מצוה,[[184]](#footnote-185) ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ו' דהוא משום דהרואה אומר לשם תשמיש זה הדליקה ולא לשם מצוה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין לדעת שמואל, (ונתבאר להלן), וכ"כ הרשב"א לעיל שם בסו"ד. - **ב** הרמב"ן שם כתב דהוא משום ביזוי מצוה, וכ"כ הרשב"א שם בפי' בתרא, וכ"ה מבו' בד' התוס' בריש סוגיין בסוד"ה ומותר ובד' הר"ש שהביא התוס' הרא"ש בסוגיין, שכתבו דרב יוסף הכא ס"ל כמ"ד התם דאסור להשתמש לאורה. - **ג** הרשב"א שם כתב בפי' קמא דכיון דע"י נס שנעשה במנורה תקנו, ע"כ עשאוה כמנורה שאסור להשתמש לאורה, וכ"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב הבעה"מ בסוגיין. - **ד** התוס' הרא"ש בסוגיין כתב דהוא משום דהוקצה למצותו, ועד"ז כתב המאירי לעיל שם די"א דהוא משום דהקצהו מדעתו לגמרי, כיון דהן זכר לנרות ולשמן היכל, והו"ל כנוי סוכה וכהדס של מצוה דאסור ליהנות מהן.

הבעה"מ בסוגיין כתב דאם אסרינן להשתמש באורה משום ביזוי מצוה, לא נאסר אלא להשתמש לדבר הרשות, אך כל שמשתמש לדבר מצוה לי"ב ביזוי מצוה ושרי, ומה"ט הוא דשרי שמואל להדליק מנר לנר, ולי"ב משום ביזוי מצוה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, וכ"כ הבעה"ע בהל' חנוכה, והשבה"ל בסימן קפ"ה, - אך הרמב"ן לעיל שם כתב דאף כשהוא משתמש לדבר מצוה, מ"מ כל שהוא משתמש ממצוה זו לאחרת הו"ל ביזוי מצוה, דמיחזי כמאן דלא חביבא לי' מצוה זו ועביד מצוה אחריתי,[[185]](#footnote-186) ולא התירו אלא להדליק מנר לנר משום דתרוייהו חדא מצוה היא,[[186]](#footnote-187) וכ"כ הרשב"א שם בפי' בתרא,[[187]](#footnote-188) וכ"כ הטור בסימן תרע"ג בשם הרא"ש דאף תשמיש דמצוה אסור.

נחלקו הראשונים בדעת רב אסי ושמואל, אם ס"ל כמ"ד דאסור להשתמש לאורה, או כמ"ד דמותר להשתמש לאורה, **א** הבעה"מ כתב דרב אסי ושמואל ס"ל כמ"ד דמותר להשתמש לאורה, דס"ל דאין בה סרך קדושה ולי"ב איסור הנאה, ופליגי על מ"ד לעיל דאסור להשתמש לאורה, דס"ל דאסור להשתמש לאורה אף תשמיש של מצוה, משום דהם זכר לנרות ושמן של היכל, וע"כ הן אסורין בהנאה, ולרב אסי אסור להרצות מעות כנגדה, דהוא תשמיש רשות ושל חול, ויש בזה משום ביזוי מצוה, ולשמואל כיון דאין משתמש בגוף הנר לי"ב משום ביזוי מצוה, ומודה שמואל דכל דמשתמש בגופו לתשמיש הרשות יש בזה ביזוי מצוה, ומה"ט אסר שמואל להדליק ממנה נר אחר, ולא התיר לקמן בסוגיין אלא להדליק מנר לנר. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דס"ל דמותר להשתמש לאורה אף תשמיש דרשות, ולא ס"ל דהוקצה למצותו, ולא אסר רב אסי אלא בהרצאת מעות דהוא ביזוי יתירא, ושמואל פליג דליכא קדושה בנר, ולי"ב משום ביזוי מצוה, ועד"ז כתב ההשלמה. - **ג** הרמב"ן בריש סוגיין כתב דמודה רב אסי דאסור להשתמש לאורה אף תשמיש דמצוה, וקמ"ל דאפי' הרצאת מעות שהוא עיון קל ואינו נראה כנהנה שמרחוק הוא מרצה אותן, אפ"ה אסור, וע"ז הוא דפליג שמואל וס"ל דכיון דאין בנר קדושה ליכא איסור בהרצאת מעות, ועד"ז כתבו הרשב"א שם והריטב"א בסוגיין. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דלדעת שמואל הא דאסור להשתמש לאורה, הוא משום דהרואה אומר לצרכו הוא דהדליקה, וע"כ שרי בהרצאת מעות, דאי"ז תשמיש אלא הנאה בעלמא,[[188]](#footnote-189) וכיון דליכא קדושה בנר לא נאסר בהנאה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בסוגיין, - ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ו', דהא דקמ"ל רב אסי דאסור להרצות מעות, אף דכבר אמרו דאסור להשתמש לאורה, הוא משום די"ל דלא נאסר להשתמש לאורה אלא בתשמיש קבוע, שהרואה אומר לשם תשמיש זה הדליקה ולא לשם מצוה, ומשא"כ בהרצאת מעות דהוא תשמיש עראי. - **ה** בפי' רבינו פרחי' כתב דאף דאסור להשתמש לאורה, הוצרך רב אסי להשמיענו דאסור להרצות מעות כנגדה, משום דהמנין יתכן לאדם למנות מעות בלא נר, וע"כ ס"ד דמותר למנות מעות כנגד, כיון דאי בעי הי' מונה בלא נר, וקמ"ל דאף זה אסור. - **ו** בתשו' רשב"ם בסו"ס ראב"ן כתב דרב אסי ס"ל דאסור להשתמש לאורה, ומה"ט הוא דאסור להרצות מעות, והא דנקט ריצוי מעות, אחד מן התשמישין הצריכין לאור הנר נקט, ולישנא קלילא הוא טפי מלשון אסור להשתמש לאורה, ואורחא דמילתא נקט, ולפ"ז הרי דשמואל דשרי להרצות מעות, הוא משום דס"ל דמותר להשתמש לאורה, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש בדעת הר"ש.

לעיל בסוגיין אמרו דא"ר זירא אמר רב פתילות ושמנים וכו' מדליקין בהן בחנוכה בין בחול בין בשבת, משום דכבתה אין זקוק לה ואסור להשתמש לאורה, ואמרוה רבנן קמי' דאביי משמי' דר' ירמי' ולא קיבלה וכו' והדר אמרוה קמי דאביי משמי' דר' יוחנן וקיבלה, והתוס' שם כתבו דקי"ל הכי דאסור להשתמש לאורה, כרב ור' יוחנן, ואביי נמי קיבלה וכו', וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין וש"ר.

אך הבעה"מ בסוגיין כתב לפי דבריו, דקי"ל כרב אסי דמותר להשתמש לאורה תשמיש של מצוה, דלי"ב משום ביזוי מצוה, דאין בנר קדושה, אך תשמיש הרשות אסור, משום ביזוי מצוה, וכ"נ בד' ההשלמה, דקי"ל כרב אסי דלא נאסר אלא להרצות מעות דהוא תשמיש בזיון, והביה"ל לעיל בסוגיין כתב בדעתו, דכל הא דקיבלה אביי הוא להא דכבתה אין זקוק לה, וגם לא אמרו משמי' דר' יוחנן אלא להך מילתא, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' רש"י לעיל שם.

והב"ח בסימן תרע"ג ס"ב והחמד משה שם סק"ד כתבו דגם דעת הבעה"ע הוא כן, דקי"ל כמ"ד דמותר להשתמש לאורה, וזהו שכתב דלא נאסר להשתמש לאורה אלא תשמיש של חול, משום ביזוי מצוה, - אך בד' הבעה"ע שלפנינו מפורש דקי"ל כמ"ד דאסור להשתמש לאורה,[[189]](#footnote-190) ודמה"ט מדליקין נ"ח בשבת בפתילות ושמנים שאמרו חכמים דאין מדליקין בהן בשבת.[[190]](#footnote-191)

בד' הרמב"ן והרשב"א והמאירי בריש סוגיין מבו' דהא דאסור להרצות מעות כנגד נ"ח, הוא אף כשהוא נעשה מרחוק, וכל הא דשרי שמואל הוא בכה"ג שנעשה מרחוק שאינו נראה כנהנה ממנה, - אך הרא"ש בסימן ז' כתב דקמ"ל רב אסי דתשמיש עראי של גנאי כגון הרצאת מעות אסור לפי שידיו סמוכות לנר לעיין בהם יפה, והב"י בסימן תרע"ג דקדק מדבריו דתשמיש עראי שאינו של גנאי, דהיינו דא"צ להיות ידיו סמוכות לנר שרי,[[191]](#footnote-192) ועמד ע"ד הטור ורי"ו שלא כתבו לד"ז, וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה לדינא, - אך הט"ז בסימן תרע"ג סק"ג והמג"א שם סק"ב כתבו לדינא לאסור בזה, עיי"ש.

המג"א שם הוכיח דכל תשמיש עראי אסור, מהא דנר ביתו ונ"ח נר ביתו קודם משום שלום ביתו, ואי נימא דתשמיש עראי שרי, יקנה נ"ח וידליקנה בביתו ויהא גם שלום בית,[[192]](#footnote-193) - אך החמד משה שם סק"ג כתב דאכילת שבת היא תשמיש קבע, וע"כ ה"ז אסור, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה ויש מי שמתיר.[[193]](#footnote-194)

הריטב"א לעיל בסוגיין כתב בשם הרא"ה דאסור לדבר עם חבירו בפתח לאור הנ"ח, ועי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך המאירי שם כתב דכל שאינו בא להשתמש לאורה איזה תשמיש, אף שהוא עומד שם, לי"ב איסורא, וכתב דכן ראה קצת רבנים נוהגים לעמוד שם ולדבר עם חבריהם בלא נר אחר.

והמהריק"ש בסימן תרע"ג כתב דמותר לילך לאור נ"ח לפי תומו כדי שלא יכשל, שאינו מחויב להעצים עיניו דלא מיקרי תשמיש, והביאוהו הפר"ח שם, והשעה"צ שם סקי"א.

בתשו' הרמ"א סימן פ"א מבו' דאף הנרות שמדליקין המהדרין מן המהדרין, אסור להשתמש לאורם, וכן צידד הגן המלך בסימן מ"ב, וכ"כ המ"ב בסימן תרע"ג סק"ז.

הפמ"ג באש"א סימן תער"ב סק"א כתב דמשמע דאם הדליק נ"ח בעוד היום גדול, אע"ג דעדיין לאו זמן הוא, אין משתמשין לאורה, וכנראה פירש כן להא דתניא במס' סופרים (שהביא המג"א שם), דאם הדליקו ביום אין נאותין ממנו.

**להשתמש לאורה לאחר זמן ההדלקה**

הרי"ף לעיל בסוגיין כתב דנ"ח שהי' דולק עד שתכלה רגל מן השוק, מותר להשתמש לאורו, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"ב ס"ב,[[194]](#footnote-195) - אך הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דאסור להשתמש לאורה כ"ז שהיא דולקת אף לאחר הזמן, משום ביזוי מצוה,[[195]](#footnote-196) אך מותר לכבותה וליהנות ממנה, וכ"כ רי"ו בנתיב ט' ח"א בשם יש מהגאונים,[[196]](#footnote-197) - ובתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב לאסור בזה מפני הרואה.

הב"ח בסימן תרע"ב ס"ב כתב דכל הא דמותר להשתמש לאורה לאחר שתכלה רגל מן השוק, הוא רק ללישנא בתרא דהא דתניא מצותה עד שתכלה רגל מן השוק הוא לשיעורא, אך ללישנא קמא דלא הוזכר שום שיעור, אסור להשתמש בה אף אחר שתכלה רגל מן השוק,[[197]](#footnote-198) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף דקי"ל כלישנא בתרא דבעינן שיעור, היינו להחמיר, אך לא להקל, - והא"ר שם סק"ב כתב דמ"מ אם התנה בפירוש שאינו מקצה השמן אלא כשיעור המצוה, מותר להשתמש בו לאחר הזמן, וכ"כ המחה"ש שם סק"ד.

**וכי דם קדושה יש בו וכו',** הבעה"מ כתב דטעמא דשמואל דשרי להרצות מעות כנגדה ול"ד לכיסוי הדם ברגל, הוא משום דאינו משתמש בגופו של נר, וכתב לפ"ז דכל דמשתמש בגופו של נר, מודה שמואל דאסור, וע"כ אסור להדליק נר של רשות מנ"ח, וכ"כ עוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך ההשלמה כתב דטעמא דשמואל דשרי, הוא משום דל"ד לדם דעושה גוף המצוה בבזיון, ומשא"כ בנ"ח שכבר נעשית המצוה כהלכה.[[198]](#footnote-199)

\***שלא יהיו מצוות בזויות עליו,** בסוכה ל"ז ב' אמר רבה דאתרוג של מצוה מותר להריח בו, דכיון דלאכילה קאי כי אקציי' מאכילה אקציי', והבית מאיר בסימן תרנ"ג ס"א עמד בזה, דאף דלא הקצה את האתרוג מריח, מ"ט לא אסרו להריח בו משום ביזוי מצוה, כ"ה דאסור להרצות מעות נגד נר חנוכה משום ביזוי מצוה, - ועיי"ש שכתב דביזוי מצוה לא שייך אלא בשעת מצותה, כגון נ"ח בשעה שדולק, וכן נוי סוכה דכל שעה היא זמן מצותו, ומשא"כ באתרוג דמיד שלקחו בידו יצא בו, וכבר אי"ז זמן מצותו, וע"כ לי"ב משום ביזוי מצוה, דהרי ילפינן לה מדם, ולא מצינו איסור ביזוי בדם אלא בשעת מצותו,[[199]](#footnote-200) - והקה"י בסימן י"ח כתב בדעת הטור דלא נאסר להשתמש בחפצא דמצוה משום ביזוי מצוה אלא כשמבטלו ממצותו, והא דאסור להרצות מעות נגד נ"ח, הוא משום דמתמעט הפרסומי ניסא ע"י השתמשותו, דאינו ניכר כ"כ שהוא נ"ח, דהרואה אומר דהדליק לצרכו, וע"כ יש בזה משום ביזוי מצוה.

אך השאילתות בסימן קכ"ו כתב דהא דאסור להריח בהדס של מצוה הוא משום ביזוי מצוה, וכתב דה"נ אסור לקשור דבר בחוטי הציצית, משום ביזוי מצוה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במגילה כ"ה ב', והבית מאיר שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט מותר להריח באתרוג של מצוה, - אמנם בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין משמע דמשום ביזוי מצוה בפנ"ע אין לאסור להריח, והא דאסור להריח בהדס הוא משום דאחר דאסור בתשמיש חול משום ביזוי מצוה, הקצהו מדעתו לגמרי ונאסר אף להריח בו, ולפ"ז ניחא, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן כ"ד והובא גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ט, דבאתרוג דאינו עומד לריח ריחא לאו מילתא היא, וכ"נ גם בד' הראבי"ה בסימן תנ"ח, והביאו המרדכי בפסחים סימן תקמ"ז, וע"כ הוא דמותר להריח בו, ואכמ"ל.

**סוכה תניא וכו',** מבו' דאיסור הסתפקות מנויי סוכה דמי לאיסור כיסוי הדם ברגל, ולאיסור הרצאת מעות כנגד נ"ח, דהוא משום ביזוי מצוה, והתוס' הק' מסוגיית הגמ' לקמן מ"ה א' דמשמע דאיסורם הוא במיגו דאיתקצי למצותה, ונתבאר באורך במ"מ מוקצה ב' דף מס' 9.

**שמן שנשתייר מנ"ח**

נחלקו הראשונים בדין השמן שנשתייר מנ"ח, **א** השאילתות בסימן כ"ו כתב דשמן שנשתייר מנ"ח אסור להשתמש בו אף לאחר חנוכה, מפני שהוקצה למצותו, ועושה לו מדורה ושורפו,[[200]](#footnote-201) וכ"כ התוס' לקמן מ"ד א', ד"ה שבנר ובקערה והרא"ש בסימן ט',[[201]](#footnote-202) וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל כ"א ב' בשם מקצת הגאונים, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"ז ס"ד,[[202]](#footnote-203) ועמש"נ במ"מ מוקצה ב' דף מס' 9 בטעם הא דל"ד להא דמותר להסתפק מעצי ונויי סוכה לאחר החג, ולהא דמותר להסתפק מן השמן שנשתייר מנר שבת. - **ב** בתשו' ר"ה גאון שבתשו' הגאונים שע"ת סימן צ"ב כתב דמותר להסתפק מן השמן שנשתייר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל כ"א ב' בדעת הרי"ף ונקטו כן לעיקר. - **ג** התורי"ד לקמן מ"ה א' כתב דאסור להסתפק ממנו בכל ח' ימי החנוכה, דדמי לאתרוג שהקצהו לכל ז' ימים, דאדעתא דהכי שם אותו שידליק בו כל ח' ימי חנוכה, אך הנותר ביום השמיני שרי, וכ"כ הריא"ז בהל' חנוכה דין י"ב.[[203]](#footnote-204)

הרי"ף לעיל בסוגיין כתב דאם היתה דולקת והולכת עד שתכלה רגל מן השוק ורצה לכבותה הרשות בידו, והרמב"ן וש"ר למדו מדבריו דס"ל דהשמן שנשתייר מנ"ח מותר בהנאה, - אך ההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ה והמרדכי בסימן רס"ו כתבו בשם מהר"ם דרק כשנתן שמן יותר מכשיעור ונשתייר, מותר ליהנות ממנו, אך אם נתן שמן כשיעור וכבתה אסור להשתמש במותר,[[204]](#footnote-205) וכ"ה מוכח בד' הרא"ש בסימן ג' ובסימן ט', ומד' הטור בסימן תרע"ב ובסימן תרע"ז, וכמש"כ הב"י בסו"ס תרע"ז, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ז ס"ד.

בעיקר מש"כ השאילתות ודעימי' דאסור ליהנות בשמן הנותר, צ"ב, שהרי אף בעוד הנר דולק לא נאסר להשתמש בו אלא משום ביזוי מצוה, וא"כ לאחר שכבה ולי"ב משום ביזוי מצוה, מ"ט יהא אסור ליהנות ממנו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל בסוגיין והמ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ה, דמה"ט יש להתיר ליהנות ממנו לאחר שכבה, משום דלא נאסר להשתמש בו בעודו דולק אלא משום ביזוי מצוה,[[205]](#footnote-206) - וי"ל למש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, דאחר שאסור להשתמש בנ"ח משום ביזוי מצוה, תו הוקצה למצותו, ועד"ז כתב הרמב"ן לקמן מ"ה א' בדין נוי סוכה, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 9, - וי"ל עוד, דאף דנאסר להסתפק ולהדליק במותר השמן משום דהוקצה למצותו, מ"מ ל"ה לנו לאסור להשתמש בו בעודו דולק ומשמש למצותו, ואי"ז אסור אלא משום ביזוי מצוה.

א' טבת פ"א

דף מס' 8

**הדלקה מנר לנר**

**כ"ב א' - רב אמר אין מדליקין מנר לנר,** בפירש"י כתב דהיינו מנר לנר דחנוכה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ט שפירשה בנ"ח, וכ"ה בד' עוד מקמאי, וצ"ב דמ"ט לא פירש דקאי גם על הדלקה דנר מנר שבת, ועמש"כ השפ"א כמה טעמים בזה, ועמש"כ החת"ס (בד"ה איברא).[[206]](#footnote-207)

אך בפי' רבינו פרחי' כתב דהיינו מנר שבת לנר שבת או מנר חנוכה לנר חנוכה, - והך מילתא דדמי דין הדלקה מנר שבת לנר שבת, לדין הדלקה מנ"ח לנ"ח, כ"ה גם בד' המחזו"ו בסימן רל"ח, והסה"ת בסימן רכ"ט, והסמ"ג עשין דרבנן ה', והסמ"ק בסימן ר"פ, והראבי"ה בסימן קצ"ט, והארחות חיים בהל' חנוכה סימן י"ז, והכל בו בסימן מ"ד.

הביה"ל נסתפק אם הא דאין מדליקין מנר לנר, הוא אף כשבא להדליק נר השלישי מנר השני, כשבא להדליק כמנין הימים, דבזה י"ל דשרי, שהרי כ"ז שלא הדליק כל הנרות, עדיין לא נגמר ההידור כלל, וזה לפ"מ שנקט דאם אין לו ביום השלישי אלא ב' נרות, אינו מדליק אלא נר אחד, ונתבאר בדף מס' 5, ונמצא דבשעה שמדליק ממנו הנר השלישי אכתי לי"ב מצוה כלל, ועיי"ש שהביא מד' ההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ט והדרכ"מ בסימן תרע"ד סק"א דמבו' דאסור להדליק מנרות ההידור, אף קודם שהדליק כל הנרות, ועיי"ש שכתב לדון להוכיח כן גם מסוגיית הגמ' לקמן, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה.

**ושמואל אמר מדליקין,** הריטב"א כתב דכל הא דשרי הוא כשמדליק ממנו נ"ח, אך כל שמדליק ממנו דבר חול מודה שמואל דאסור משום ביזוי מצוה, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן בדין מע"ש, דשמא לא יכוין משקלותיו וקא מפיק להו לחולין, וכ"כ הבעה"מ לעיל בסוגיין, והסה"ת בסימן רכ"ח ורכ"ט, וכ"כ המחזו"ו ושאר קמאי שהבאנו לעיל.

לעיל בסוגיין שרי שמואל להרצות מעות כנגד נ"ח, וצ"ע דא"כ מ"ט אסר להדליק נר של חול מנ"ח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ לעיל בסוגיין כתב דלא שרי שמואל אלא בהרצאת מעות, דאינו משתמש בגופה, ובכה"ג ס"ל דלי"ב משום ביזוי מצוה, ול"ד לכיסוי ברגל, אך כל שמשתמש בגופו של נר להדליק נר אחר, דמי לכיסוי ברגל דיש בו משום ביזוי מצוה. - **ב** לדעת הסוברים דלא שרי שמואל אלא בהרצאת מעות שהיא תשמיש עראי, וע"כ הוא דס"ל דלי"ב משום ביזוי מצוה, י"ל דהדלקת נר אחר גריעא מינה ויש בזה משום ביזוי מצוה. - **ג** בתשו' הרא"ש כלל ג' סימן ט"ו מבו' כמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ג דהא דאסור להדליק נר של חול מנ"ח, הוא משום אכחושי מצוה דאסור להשביח נר של חול בהכחשת נר של מצוה,[[207]](#footnote-208) אך לפ"מ שהוכיחו הראשונים לאסור בהדלקת נר של חול ממה שאמרו שלא לא יכוין משקלותיו וכו', מוכח דה"ז אסור משום ביזוי מצוה.

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דשרי שמואל להדליק מנר לנר ע"י קיסם ולא חיישינן שימלך שלא להדליק ממנו נר של מצוה, דומיא דהא דחיישינן במע"ש שמא לא יכוין משקלותיו ומפיק להו לחולין, הוא גם משום דכשימלך שלא להדליק ממנו, יכבה לקיסם זה ולא ישתמש בו כלל, ומבו' דכל הא דאיכא ביזוי מצוה בהדלקת נר של חול מנר מצוה, הוא רק כשהוא מדליקו לתשמישו, וע"כ כל שמכבהו ואינו משתמש בו, לי"ב משום ביזוי מצוה.

אך התרוה"ד בסימן ק"ז כתב דאסור להדליק מנר לנר ע"י קיסם, אם יש לחוש שיכבה ברוח קודם שיגיע לאותו נר מצוה שרוצה להדליק, דדמי להא דשמא לא יכוין משקלותיו, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ד ס"א, והט"ז שם סק"ב נחלק ע"ז, ועמש"כ ע"ז הא"ר שם סק"ב, והפמ"ג שם, ומבו' דכל שאינו משתמש בקיסם להדלקת נר של מצוה, יש בהדלקתו משום ביזוי מצוה, אף שאינו משתמש בו כלל.

**רב אמר אין מתירין מבגד לבגד,** בטעם האיסור בזה,[[208]](#footnote-209) מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום מפני דמבזה הטלית הראשונה שכבר הקצה אותה לדבר מצוה,[[209]](#footnote-210) וכ"כ בפירש"י במנחות מ' ב' ד"ה ש"מ מתירין, ובפי' הר"י מלוניל שם, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:, וכ"כ השאילתות בסימן קכ"ו דהוא משום ביזוי מצוה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי מו"ק ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה אות כ"ג. - **ב** התוס' בסוגיין ובמנחות שם כתבו לדמותו להא דאסור ליטול המזוזה מפתח הבית, והפמ"ג במש"ז בסימן ט"ו סק"ב כתב לדעתם אי"ז משום בזיון, דבבית לא שייך ביזוי, אלא הוא משום דאין לבטל את מצות הטלית, וכמש"כ התוס' במנחות שם, ועיי"ש מש"כ נפ"מ לדינא בזה, ונתבאר במ"מ ציצית דף מס' 23. - **ג** בפי' רבינו פרחי' כתב דתליא בהפלוגתא בסוגיין אם הוא משום אכחושי מצוה, והיינו משום דהציצית הישן כחוש הוא, ותבא מצוה כחושה, או דהוא משום ביזוי מצוה, שנראה שאין בלבו מן המצוה חשיבות כלל.

**ושמואל אמר מתירין מבגד לבגד,** התוס' כתבו דאע"ג דשמואל ס"ל דחובת טלית היא, אפ"ה מתירין כיון שעושהו לצורך בגד אחר, והתוס' במנחות מ"א ב' ובפסחים ק"א א' הוסיפו דהוא משום דטוב שיתן הציצית באותה הטלית שרוצה להתעטף בה, והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו דאף למ"ד דחובת טלית, מצוה טפי בטלית שהוא רוצה ללבוש, וע"כ כשר הדבר ליטלם מכאן וליתנם בטלית אחרת שרוצה ללבוש, והפמ"ג באש"א בסימן ט"ו סק"ב כתב דעדיף שיהא המצוה בגופו,[[210]](#footnote-211) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. הוכיח מהא דשרי שמואל להתיר מבגד לבגד, דס"ל דציצית חובת גברא הוא, דאל"כ היאך הוא מתיר הציצית מבגד לבגד, הרי בגד זה עצמו חייב בציצית.

בפירש"י כתב דהא דמתירין מבגד לבגד היינו מבגד ישן לבגד חדש, והפסקי רי"ד כתב דטעם הא דשרי הוא כיון דלדבר מצוה בעי לה לקושרה בטלית אחרת נאה הימנה מותר, ומבו' דאסור להתיר מבגד חדש לבגד חדש, - אך בד' התוס' שאסרו להתיר ע"מ שלא להניח בבגד אחר, ונתבאר להלן, מבו' דכל שמניח בבגד אחר שרי, אף כשמתיר מבגד חדש לבגד חדש, והב"ח בסימן ט"ו כתב דגם מש"כ רש"י מבגד ישן לבגד חדש אורחא דמילתא נקט, אך מדינא דשרי אף מבגד חדש לבגד חדש,[[211]](#footnote-212) והפמ"ג במש"ז בסימן ט"ו סק"ב צידד דכל דציצית מצויין בעיר אין להתיר מבגד לבגד, והביאו המ"ב שם סק"ב.

התוס' כתבו דלכו"ע אין מתירין שלא להניח בבגד אחר,[[212]](#footnote-213) ומבו' בדבריהם דהוא אף לפ"מ דקי"ל דציצית חובת גברא, וכמש"כ דלכו"ע אין מתירין שלא להניח בבגד אחר,[[213]](#footnote-214) וכתבו דהא דמתירין ציצית מטלית של מתים, הוא משום דדוקא בטלית של חי שהוא בר חיובא אין מתירין, - אך הרמב"ן במלחמות בשלהי מו"ק ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה אות כ"ג כתב דלא נאסר להתיר אלא כשרוצה בו ובמצותו אלא שנוטל מקצת חוטין מזה ונותנן לזה ונמצא כמכחיש אותה מצוה, אך כל שבא לבטל הטלית ממצותה, הו"ל כסוכה לאחר ז' שמותרת, ומשמעות דבריו שם דהוא אף לדעת רב דאין מתירין מבגד לבגד, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשמו.[[214]](#footnote-215)

התוס' הק' לדעת שמואל דמתירין מבגד לבגד, ממה שמצינו בב"מ ק"ב א' דנענש אותו שנטל את המזוזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתי' קמא דהתם נטלה שלא ע"מ להניחה בבית אחר, אך כל שנוטל ע"מ להניח בבית אחר שרי, וכ"כ השאילתות בסימן קכ"ו, והביאו בפי' הר"א מלוניל בב"מ שם, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בב"מ שם בשם גאון, ובחי' תלמיד הרשב"א שם. - **ב** התוס' כתבו בפי' בתרא, דמזוזה שאני שעשוי להציל מן המזיקין, ועד"ז כתבו התוס' בב"מ ק"א ב' ד"ה לא יטלנה, וכ"כ ההג"א בסימן ז' דבמזוזה אסור אף לצורך בית אחר, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן רצ"א, והלבוש שם ס"ב, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ט"ו ס"ב בדעת השו"ע. - **ג** הריטב"א בב"מ שם כתב דשאני מזוזה, דכיון דחלה קדושת שכינה בבית זה אין לו לסלקה משם. - **ד** התוס' הרא"ש בסוגיין כתב בתי' הב' דשאני התם שלא היה הבית שלו, וכיון שהניחה ל"ה לו להסירה מבית של אדם אחר לבית שלו, וצ"ב.

**משום ביזוי מצוה,** נחלקו הראשונים בטעם הא דהו"ל ביזוי מצוה, **א** בפירש"י כתב דהוא במה שמדליק קיסם שאינו מן המצוה בנר של מצוה. - **ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהרואה סובר שלצרכו הוא עושה להוליכה בבית. - **ג** בפי' רבינו פרחי' כתב דהוא משום שנראה נר המצוה אצלו כקינסא שמדליק בו נרותיו.

**משום דקא מכחיש מצוה,** בפירש"י כתב דהיינו דמיחזי כמאן דשקיל נהורא ושואב קצת מלחלוחית שמנו,[[215]](#footnote-216) והריטב"א הוסיף לפרש, דאע"פ שהשלהבת הראשונה ה"ה בכחה כמו בתחילה כי נר אחד מדליק נרות הרבה שאין להם סוף, מ"מ הוא נראה כמכחיש כשנוטל ממנה שלהבת זה, וכתב דע"ד האמת הוא עושה בה חיסרון, אלא שאינו ניכר, - ובפי' רבינו פרחי' כתב דמשום אכחושי מצוה, היינו משום דבעת הטיית הנר כדי להדליק בו נר אחר א"א שלא ירד משמנו קצת לחלוחית ושואב אותו הנר האחר, ומכחיש מצוה זו, - ועמש"כ המלא הרועים לפרש בע"א.

**איכא בינייהו דקא מדליק משרגא לשרגא וכו',** לפירש"י ולפי' הר"י מלוניל בטעם הא דבהדלקה מנר לנר איכא ביזוי מצוה, מתפרש הא דכשמדליק משרגא לשרגא לי"ב ביזוי מצוה, דכל הא דיש בזה משום ביזוי מצוה, הוא רק כשמדליק ממנו נר שאינו של מצוה, או דהוא רק כשנראה כמדליק לצרכו.

אך לפי' רבינו פרחי' דטעם הא דיש בזה ביזוי מצוה הוא משום דנראה נר המצוה אצלו כקינסא שמדליק ממנו נרותיו, צ"ב דא"כ מ"ט כשמדליק משרגא לשרגא לי"ב משום ביזוי מצוה, - ומאידך צ"ע דלמש"כ רבינו פרחי' דאכחושי מצוה הוא משום דבעת הטיית הנר וכו', לכאו' אין לנו לאסור במדליק ע"י קיסם, דרק כשמטה הנר כדי להדליק נר אחר יש בזה אכחושי מצוה, אך כשמדליק ע"י קיסם לי"ב אכחושי מצוה כלל, ושמא גירסא אחרת היתה לו.

\***אלא אי אמרת בקינסא נמי שרי הא תיהוי תיובתא,** השאג"א בסימן צ"ז הוכיח מסוגיית הגמ' בבכורות ט' ב' דמע"ש בגבולין אסור בהנאה, משום דהקפידה תורה להפקיע לאיסור בכסף צורי, עיי"ש,[[216]](#footnote-217) וכ"כ המנחת ברוך בסימן ל"ד ענף א',[[217]](#footnote-218) - ועיי"ש שהק' לפ"ז דא"כ מאי פריך הכא דמ"ט אין שוקלין כנגדו דינרי זהב ואפי' לחלל עליו, הרי יש לאסור בזה משום דהוא אסור בהנאה, וכתב לישב, דאף דאסור לשקול כנגדו משום איסוה"נ, מ"מ כל ששוקל כנגדו כדי לחלל עליו מע"ש אחר, ל"ה הנאה האסורה, דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ובזה לא אסרו אלא משום ביזוי מצוה.[[218]](#footnote-219)

**שמא לא יכוין משקלותיו וקא מפיק להו לחולין,** בפירש"י כתב דהיינו דשמא לא ימצאם טובים או ימצאם יתירים ויחוס עליהן ולא יחלל המעשר עליהן, ונמצא שביזה המעשר שלא לצורך, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן רכ"ח ועוד מקמאי שלמדו מזה דמודה שמואל דאסור להדליק נר של חול מנ"ח.

אך הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ט כתב דהא דאסור הוא גזירה שמא יכוין ממנו משקלות ונמצאו הפירות חסרים והוא שוקל בהן מעות לחלל עליהם מעשר אחר נמצא מוציא מעשר לחולין בפחות בדמיו, - והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דגריס הכא שמא יכוין משקלותיו, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, אך כתב דיש לישב דבריו גם להגירסא דשמא לא יכוין משקלותיו, והלח"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט כתב לדון בזה.

\*המהר"י קורקוס שם כתב די"ל בדעת הרמב"ם דל"ג הכא סלע של מע"ש, אלא מע"ש, וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, ומיירי בפירות, ובזה הוא דאמרינן דהא דאין שוקלין כנגדו דינרי זהב, הוא משום דהפירות תמיד הם הולכין וחסרין, שמתייבשים או מרקיבים או עכברים אוכלין מהן, וחיישינן דכשיכוין משקל אלו הפירות וידע שמשקלם י' ליטרין, ישקול מכאן עד חדש כנגדן מעות לחלל עליהם מע"ש וכן יעשה תמיד ולא ישים אל לבו שחסרו והפירות חסרין והוא שוקל תמיד כנגדן, ונמצא מעשר יוצא לחולין בפחות מדמיו, אך מעות של מע"ש מותר לשקול כנגדן, דליכא למיחש למידי, וכ"כ הלח"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט, - אך כתב די"ל דגריס הרמב"ם סלע, וגזר סלע אטו פירות,[[219]](#footnote-220) והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"כ דמעות של מע"ש אין שוקלין כנגדן.[[220]](#footnote-221)

\*הלח"מ בהל' חנוכה שם כתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דאין שוקלין כנגד פירות של מע"ש הוא משום דשמא יכוין משקלות וכו', א"כ ה"נ אסור לשקול כנגד פירות אחרים, משום דאפשר דהפירות חסרו, וכתב דאה"נ דיש לאסור אף בפירות אחרים, ומש"כ הרמב"ם להך דינא במע"ש, הוא משום מש"כ בתחילת דבריו דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, דהוא משום בזיון, והוא רק בפירות של מע"ש,[[221]](#footnote-222) - והמרכה"מ שם כתב דבפירות חולין לא שייך למיגזר שמא יעשם משקולת, שהרי עומדים לאכילה ולסחורה, ורק בפירות מע"ש בגבולין שאין בהן היתר אכילה, הוא דחיישינן שמא כשמתעכב להעלותם לירושלים יכוין מהם משקולת, - וי"ל עוד, דמה שאסרו לשקול כנגד פירות של מע"ש גזירה שמא יכוין ממנו משקלות, אי"ז איסור מחודש שאסרו מגזירה דשמא יכוין משקלותיו, אלא היינו דכיון דנאסר לשקול כנגד מע"ש משום בזיון קדשים, ובאנו להתיר משום דהוי זה לצורך מע"ש, הרי דע"ז הוא דאמרינן דכיון דיש לחוש שמא יכוין משקלותיו וכו' ואי"ז האופן הראוי למע"ש, ע"כ הדר דינא דיש בזה משום ביזוי קדשים, וע"כ אין לאסור בזה אלא בפירות של מע"ש,[[222]](#footnote-223) וכ"נ להדיא בד' המאירי, דאף כששוקל לצורך מע"ש יש בזה משום קצת ביזוי, אלא דכיון דהוי לצורך אותה מצוה שרי, וכל שיש קצת חשש לדבר אחר לא התירו לזה, ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ג ממע"ש הי"ט בסו"ד.

\*בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה משמע דקי"ל כמ"ד דאסור להדליק מנר לנר ע"י קינסא, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ג מתמידין הי"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, והלח"מ בהל' חנוכה ובהל' תמידין שם הק' דא"כ הרי דמה"ט יש לשקול כנגד מע"ש, ומ"ט הוצרך לפרש בהל' מע"ש דהא דאין שוקלין כנגדו הוא משום דשמא יכוין מהן משקלות, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה המרכה"מ בהל' חנוכה שם, והדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם.

ב' טבת פ"א

דף מס' 9

**כ"ב ב' - זו נר מערבי,** בפירש"י כתב דלמ"ד במנחות דמזרח ומערב מונחין, קרי מערבי נר שני, ולמ"ד דצפון ודרום מונחין קרי מערבי נר האמצעי, וכ"כ בפירש"י ביומא ל"ט א' ד"ה והי' נר ובמגילה כ"א ב' ד"ה נר מערבי, וכ"כ התוס' במנחות צ"ח ב' ד"ה מדכתיב, ובפי' הראב"ד בתמיד ספ"ג ורפ"ו, והרמב"ן בסוגיין ובר"פ תצוה, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, - אך בפירש"י במנחות שם ד"ה מדכתיב כתב דלמ"ד דמזרח ומערב מונחין, קרי נר מערבי לנר החיצון של צד מערב, והרמב"ן בסוגיין כתב דרש"י הכא חזר בו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"א, ובפיהמ"ש מהדו"ק שם פ"ג ה"ט, והשטמ"ק במנחות פ"ו ב'.

\*בפירש"י כתב דלמ"ד דצפון ודרום מונחין הא דכתיב אל מול פני המנורה יאירו שבעת הנרות, היינו דהיו פונין שאר הנרות כלפי האמצעי, ובפירש"י בר"פ בהעלותך כתב דהיינו דהפתילות שבהן היו פונין כלפי נר האמצעי, ובחי' הגרי"ז שם כתב דלפ"ז אי"ז מדיני המנורה, שהרי אין להפתילות ענין למעשה המנורה, אלא מדיני ההדלקה, שיהו מאירין כלפי האמצעי, - ועיי"ש שעמד בזה בד' הרמב"ם בפ"ג מביהב"ח ה"ה שקבע להך דינא בכלל דיני מעשה המנורה, וכתב דהנרות עצמן פניהם לצד האמצעי, ומשמע דהוא מדיני מעשה המנורה, וכתב דאאל"כ דהרי הצווי דאל מול פני המנורה וגו' הי' לאהרן, ואם הוא מדיני מעשה המנורה, הרי נעשה ע"י בצלאל, ומה ענין אהרן לכאן, ובע"כ דהוא מדיני מעשה ההדלקה, אלא דס"ל דדין זה נאמר על הנרות עצמן ולא על הפתילות. וכיון שהנרות היו קבועין במנורה, נמצא דהי' מעשה המנורה דכל הנרות פונין כלפי הנר האמצעי, וע"כ הביא הרמב"ם להך דינא בהל' ביהב"ח, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ובה הי' מסיים,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' מסיים בה ההטבה, דהי' מטיבה בבין הערבים, והי' אוחזה בידו או מניחה בכלי עד שנותן שמן ופתילה ומדליקה, ומדליק ממנה את השאר, - אך התוס' פירשו בשם ריב"א, דבעוד שהפתילה ישנה בנר במערבי דולקת הי' מדליק ממנה השאר והי' מטיבה וכו' ומדליקה מן השאר, וכ"כ הריטב"א, וכתבו דלפ"ז הא דבה הי' מסיים קאי על ההדלקה, והתוס' הרא"ש כתב לסייע לזה, מהא דתני תחילה ממנה הי' מתחיל ואח"כ בה הי' מסיים, ועוד דלפ"ז מתפרש מתחיל ומסיים בחד גוונא.

והגרי"ז בקונט' יומא עמ' 25 כתב בדעת רש"י שלא פירש כד' התוס', דהוא לטעמי' שכתב בתו"ד דמקרא דלהעלות נר תמיד ילפינן דבעינן שתהא תחילת ההדלקה בנר המערבי, וע"כ א"א לפרש כפי' ריב"א דהדליק את הנר המערבי לבסוף, אך התוס' לטעמייהו שפירשו במנחות פ"ו ב' דהא דילפינן מקרא דלהעלות נר תמיד, הוא דבעינן שיהא נר קבוע להדליק ממנו שאר נרות והוא נר מערבי, וע"כ שפיר י"ל דהיתה הדלקתו מאוחרת להדלקת שאר הנרות.

התוס' הק' על פירש"י דאם הי' אפשר להדליק מן הישנה, ידליק ממנה כל הנרות, ולי"ב משום ביזוי מצוה ואכחושי מצוה, כיון שכבר הוציאה מן הנר, - והתוס' במנחות פ"ו ב' כתבו לישב דא"א לעשות כן, משום דדרשינן בתו"כ להעלות נר תמיד דבעינן שיהא נר קבוע להדליק שאר נרות, והוא נר מערבי, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"ן בסוגיין, - אך לא נתישבו בזה ד' רש"י שפירש להא דילפינן מקרא דלהעלות נר תמיד בע"א, וכמש"נ לעיל, וצ"ע.

**והא הכא כיון דקביעי נרות לא סגי דלא משקיל ואדלוקי וכו' קשיא וכו',** בחי' הגרי"ז בקונט' יומא עמ' 24 הק' דכיון דמצותו הוא להדליק כל הנרות מנר המערבי, וזהו עיקר דינו, מ"ש בזה ביזוי מצוה ואכחושי מצוה, - ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י ניחא, דלדידי' ליכא דינא שתהא הדלקת כל הנרות מנר המערבי, אלא דינא הוא דבעינן שתהא התחלת ההדלקה מנר המערבי, וכיון שהתחיל ההדלקה בו הדליקו ממנו שאר נרות, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א בח"א סימן ש"ט דלאו דינא הוא להדליק כל הנרות מהנר המערבי, ושפיר פריך דמ"ט לי"ב משום ביזוי מצוה ואכחושי מצוה, אך לדעת התוס' דילפינן מקרא דבעינן להדליק כל הנרות מנר המערבי, קשיא דמ"ש בזה ביזוי מצוה ואכחושי מצוה, כיון דזהו עיקר דינו מד"ת, ומה מייתי מינה לנ"ח, דליכא שום דינא מהיכן ידליק.[[223]](#footnote-224)

\*בס' בני יונה ביו"ד סימן ער"ד כתב דמהא דמייתי ממנורה, מבו' דאף דהתם ז' קני מנורה מעכבין זא"ז, ונמצא דיש תועלת בנר זה במה שמדליקין את זה, דאי לא הא לא הא, מ"מ יש בזה משום ביזוי מצוה ואכחושי מצוה,[[224]](#footnote-225) ועיי"ש מש"כ לפ"ז לדינא בדין ס"ת, - אך החת"ס בסוגיין כתב דלמש"כ התוס' דממנו הי' מדליק הוא מהנר הישן שהי' דולק ביום, הרי דנר זה אין לו תועלת משאר הנרות, דדוקא בלילה מעכבין הנרות זא"ז, דמערב עד בקר כתיב, וע"כ יש בזה משום ביזוי מצוה ואכחושי מצוה, - והשפ"א בסוגיין כתב דלפ"מ שנסתפק החי' הרי"מ דאף דז' קני המנורה מעכבין זא"ז, מ"מ הדלקתן אינה מעכבת זא"ז, וכן הביא הכלי חמדה בפר' במדבר מהאבנ"ז והיד המלך, ע"כ יש בזה משום ביזוי מצוה ואכחושי מצוה.

**בין למ"ד משום ביזוי מצוה,** הריטב"א הק' דמאי מקשינן מינה למ"ד דמשום ביזוי מצוה, הרי אע"ג דנרות קביעי, י"ל דהי' נוטל הפתילה בידו ומדליק בה לחברתה, וכתב דד"ז אסור לכו"ע, והוי ביזוי מצוה טפי מקינסא,[[225]](#footnote-226) - וכתב לפ"ז, דאף לשמואל דשרי להדליק מנר לנר ע"י קינסא, אסור ליטול הפתילה דמצוה ממקומה להדליק בה נ"ח אחר, אך ליטול הנר והפתילה יחד שרי, דמה"ט הוא דאם ל"ה הנרות קבועין במנורה, היו נוטל הנר המערבי להדליק ממנו שאר נרות.

**מאי הוי עלה,** התוס' הק' דמאי קמיבע"ל הרי משמע דהלכה כשמואל דעבד רבה כוותי', וא"כ שרי להדליק מנר לנר אפי' ע"י קינסא, דהרי פלוגתייהו היא בקינסא ומשום ביזוי מצוה, דמ"ד דטעמא דרב הוא משום אכחושי מצוה איתותב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאינו תופס דברי רבה עיקר וקי"ל כרב, ומיבע"ל אם לדידי' אסור מנר לנר אפי' בלא קינסא משום דהנחה עושה מצוה, או דהדלקה עושה מצוה ומותר להדליק מנר לנר בלא קינסא, דלא חיישינן לאכחושי מצוה, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', וכתב די"ל עוד דאף דקי"ל כשמואל, מ"מ מפרשינן דפלוגתייהו היא באכחושי מצוה, (דהא דמותבינן ממנורה אי"ז תיובתא גמורה), אך ע"י קינסא מודה שמואל דאסור משום ביזוי מצוה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א.[[226]](#footnote-227) - **ב** התוס' כתבו בשם ריב"א דקי"ל כשמואל, ומיבע"ל אם שרי רב להדליק מנר לנר בלא קינסא, ובע"כ דשמואל שרי אף ע"י קינסא, או"ד דאסר רב להדליק מנר לנר אפי' בלא קינסא, משום דהנחה עושה מצוה, ויש בזה ביזוי מצוה, ובזה הוא דשרי שמואל, אך ע"י קינסא אף שמואל מודה דאסור.[[227]](#footnote-228) - **ג** הריטב"א כתב דמיבע"ל אם הלכתא כרב או כשמואל, ופשיט דהלכתא כשמואל ושרי להדליק מנר לנר אף ע"י קינסא, ואפ"ה אם הנחה עושה מצוה אין מדליקין מנר לנר, ונתבאר להלן.

**הדלקה עושה מצוה או הנחה עושה מצוה**

**ואי הנחה עושה מצוה אין מדליקין מנר לנר,** התוס' כתבו בפי' קמא דהיינו משום דאם הנחה עושה מצוה, ואין המצוה בהדלקה, הו"ל כמדליק מנר לנר ע"י קינסא דאסור, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש בסימן ח',[[228]](#footnote-229) והוכיחו מזה דקי"ל דאין מדליקין מנר לנר ע"י קינסא, - אך הריטב"א כתב דאף דלמ"ד דהדלקה עיקר מצוה מדליקין מנר לנר אפי' ע"י קינסא, משום דהוא לצורך הדלקה דמצוה, וליכא ביזוי דמצוה קמייתא, מ"מ אם הנחה עיקר מצוה אין מדליקין מנר לנר, דהוי צורך הדלקה זו כעין דבר של חול, ועד"ז כתב השיטה להר"נ לקמן בסוגיין בשם הרא"ה.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דמדליקין מנר לנר, דלד' התוס' בפי' בתרא קי"ל כשמואל דמדליקין מנר לנר אף ע"י קינסא, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והר"ן פירש כן גם בד' הרי"ף, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשם הבעה"ע, וכ"כ הראב"ד בפ"ד מחנוכה ה"ט, והסה"ת בסימן רכ"ט, והמחזו"ו בסימן כ"ב ובסימן רל"ח, והסמ"ג עשין דרבנן ה', והסמ"ק בסימן ר"פ, והריא"ז בהל' חנוכה דין י"א, והראבי"ה בסימן קצ"ט, והאו"ז בסימן שכ"ד, וההגמ"י בד"ק בהל' חנוכה שם בשם רבינו שמחה, והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ז בשם רבינו משולם, והפסקי מהרי"ח בסוגיין, - אך לד' התוס' בתי' קמא קי"ל דאין מדליקין מנר לנר ע"י קינסא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש בסימן ז', והרא"ש פירש כן גם ב' הרי"ף, וכ"כ בס' המאורות בשם הרב אב"ד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ד, וכ"כ המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט בדעתו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג, - והטוש"ע בסימן תרע"ד ס"א הביאו לב' הדעות.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ש"מ כתבו דאף דמדינא מדליקין מנר לנר, מ"מ כיון שנהגו העולם להחמיר אין לשנות המנהג, וכ"כ המרדכי בסימן רע"א בשם הר"ש משאנץ, וההגמ"י בפ"ד מחנוכה ה"ט, והפסקי מהרי"ח בסוגיין, - וההגמי"י בד"ק שם כתב דטעם המנהג, הוא משום דעיקר המצוה היא נר איש וביתו, והאחרים הם רשות והם רק הידור מצוה,[[229]](#footnote-230) והביאו הדרכ"מ בסימן תרע"ד ס"א, וכ"כ בהג"ה שם, ולפ"ז אף שנהגו שלא להדליק נ"ח מנ"ח, מ"מ בשאר נרות של מצוה מדליקין מנר לנר, כמבו' בד' הדרכ"מ שם, וכ"כ המ"ב שם סק"ח,[[230]](#footnote-231) (ועמש"כ בזה המג"א והפמ"ג שם).

הרמב"ן לעיל כ"א ב' כתבו דכל הא דשרי להדליק מנר לנר הוא משום דתרוייהו מצוה אחת נינהו דנ"ח, וכ"כ בפי' הר"ן שם, וכ"כ הרשב"א שם בפי' בתרא, ולפ"ז אסור להדליק נר של מצוה אחרת מנ"ח, וכ"כ הגר"א בסימן תרע"ד ס"ב, והחמד משה שם סק"ג, - אך הסה"ת בסימן רכ"ט כתב דמותר להדליק קיסם מנר שבת של שבת כדי להדליק בה נר של חנוכה או איפכא,[[231]](#footnote-232) והביאוהו כמה מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"ד ס"ב.[[232]](#footnote-233)

**הדלקה עושה מצוה וכו' הנחה עושה מצוה,** בפירש"י כתב דהדלקה עושה מצוה היינו דמצותה תלוי' בהדלקה כדאשכחן במנורה, והנהחה עושה מצוה היינו דעיקר מצותה תליא בהנחה, ואין ההדלקה מצוה כולי האי, והריטב"א פירש לדבריו דהיינו דודאי איכא מצוה בהדלקה, אלא מיבע"ל אם עיקר מצוה בהדלקה, או עיקר מצוה בהנחה, והך מילתא דגם למ"ד דהנחה עושה מצוה, הויא ההדלקה מכלל המצוה, כ"ה מבו' גם בד' השיטה להר"נ לקמן בסוגיין שנסתפק דלמ"ד דהנחה עושה מצוה מברכין להדליק ולהניח, (וכן משמע גם ממש"כ בפי' הר"ן דכיון דהדלקה עושה מצוה מברכין להדליק "בלבד"), - אך בד' הרמב"ן משמע דלמ"ד דהנחה עושה מצוה, הוי עיקר המצוה בהנחת נר דלוק, ואין ההדלקה כלל מכלל המצוה.

הרמב"ן והרשב"א כתבו דלמ"ד דהנחה עושה מצוה, צריך להדליק תחילה ולהניח הנר דלוק במקומו, ול"מ להניח ואח"כ להדליק, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בפי' קמא, וכתב דהוא משום דבעינן הנחה חשובה בנר דולק.[[233]](#footnote-234)

אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מכבה ומניחה מבו' דשפיר מהני להדליקה לאחר שמניחה,[[234]](#footnote-235) וכ"כ הריטב"א לקמן שם בשם התוס', וכתב דהוא משום דבעינן להדליקה אחר ההנחה, כדי שתהא ההדלקה מוכחת לצרכה, ומשמעות דבריו דלדעתם צריך להדליקה אחר ההנחה, ול"מ כשמדליקה קודם ההנחה.[[235]](#footnote-236)

**הי' תפוס נ"ח ועומד**

**התם הרואה אומר לצורכו הוא דנקיט לה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהרואה אומר דנקיט לה כדי להשתמש בה ליכא פרסומי ניסא, וכ"כ הריא"ז דין י"ז והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ט, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סו"ס קכ"ה כתב דמה"ט לא נתקיים בזה כלל מצות הדלקה, דמעיקר מצות הדלקה הוא לעשות בענין שהיא היכר דהוא משום מצוה ולא יטעו הרואים, ובמקום שיש לתלות דהוא לצורכו וליכא היכר לא קיים כלל המצוה, דלי"ב פרסומי ניסא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שעשה כן דצריך לחזור ולהדליק, מברך על הדלקה זו, ודלא כמש"כ הפר"ח בסימן תרע"ה ס"א דלמש"כ הר"ן לקמן כ"ג א' דאין מברכין על הדלקה דמפני החשד, ה"נ בהדלקה דאינה מועלת משום דהרואה אומר וכו', אין חוזר ומברך, כיון שאין חוזר ומדליק אלא משום חשש הרואים, וכ"כ בגל' הגרע"א לפר"ח שם, וכ"כ החכמת שלמה בסימן תרע"א ס"ח, וכ"כ המאמ"ר בסימן תרע"ה סק"ו, אלא שפירש הטעם בזה בע"א, ועמש"כ בזה הברכ"י בסימן תרע"ה אות ג' ד"ה וק"ק.

הריטב"א כתב דהא דל"מ בכה"ג שהי' תפוס נ"ח ועומד, הוא משום דאין מתקיימת מצות הדלקה אלא במקומה שהיא מוכחת שהודלקה למצוה, וכל שלא עשה כן לא עשה כלום וצריך לכבותה ולהניחה במקומה, והיינו דבעינן שיהא ניכר בהדלקה עצמה שהיא למצוה, וכל שאי"ז ניכר בהדלקה עצמה, אין מתקיים בזה מצות הדלקה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שכתב דהא דמדליקין מנר לנר הוא בפתילות ארוכות, וכ"כ המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט, והרי דא"א להדליק בעודו בידו ולהניח אח"כ, ועמד ע"ז הפמ"ג במש"ז בסימן תרע"ה סק"ב, ובאש"א שם סק"א, וכ"כ הא"ר בסימן תרע"ה סק"ד ללמוד מד' הלבוש שם ס"א, ודרשות מהר"ש סימן שס"ט.

אך בפירש"י מכת"י שהובא במהד' עוז והדר מבו' דאף למ"ד דהדלקה עושה מצוה מהני כשהדליקה ואח"כ הניחה, וכ"כ הריא"ז דין י"ז, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ דהא דל"מ כשהוא תפוש בידו אי"ז אלא משום היכר שלא יאמרו דנקיט לה לצרכו, וא"צ לכבותה, ודיו שיניחנה במקומה כמות שהיא, דעי"ז כבר מינכרא מילתא דאי"ז לצרכו, וכן הוכיח הראש יוסף לקמן בסוגיין מד' התוס', וכ"נ ממש"כ הרא"ש בסימן ז' דהי' תופש נ"ח בידו ועומד "ולא הניחה" לא עשה כלום, ועמד ע"ז הראש יוסף, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן קצ"ט בתו"ד, וכ"כ הט"ז בסימן תרע"ה סק"ג, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ד, והמאמ"ר שם סק"ו, והפמ"ג במש"ז שם.

הט"ז שם כתב ללמוד לד"ז, ממש"כ בפירש"י דהי' תפוש נ"ח ועומד, היינו דהי' תפוש נ"ח בידו משהדליקה עד שכבתה, ומשמע דאם אחזה בידו מעט זמן ואח"כ הניחה כשהיא דולקת יצא, - אך הא"ר שם סק"ד די"ל דד' רש"י קיימי להס"ד דהא דל"מ הוא משום דהנחה עושה מצוה, וע"כ אף הניחה אח"כ יצא, אך לפ"מ דמסקינן דהא דל"מ הוא משום דהרואה אומר וכו', אף אם אחזה בידו מעט זמן לא יצא, אלא צריך להניחה קודם ההדלקה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ו, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הר"ן שהעתיק לד' רש"י אלו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

\* בד' הט"ז שם נתחדש דמצטרף הזמן שהי' בידו לשיעור חצי שעה, אך בד' הראשונים אין מקור לזה, וצ"ב דמ"ט ה"ז מצטרף, הרי הרואה בשעה זו אומר דלצרכו הוא דאדליק, ונמצא דבשעה זו ליכא פרסומי ניסא,[[236]](#footnote-237) ולכאו' צ"ל דע"י שהניחו אח"כ ניכר דגם כשהי' בידו ל"ה זה לצרכו.[[237]](#footnote-238)

אך הנה הא"ר בסימן תרע"ד סק"ב כתב דכיון דאם אחזו קצת זמן ואח"כ הניחו יצא, א"כ גם אם כבתה קודם שהניחה, מ"מ כשחוזר ומדליקה ומניחה מעט זמן עד שהוא חצי שעה בצירוף הדלקה ראשונה יצא, ונתחדש בדבריו דמצטרפין ב' הדלקות לקיום מצות נ"ח, ונתבאר להלן, - וצ"ב דלכאו' בכה"ג שאחזו קצת זמן וכבה, ליכא הכירא דההדלקה הראשונה ל"ה לצרכו, ומ"ט היא מצטרפת לקיום מצות נ"ח.[[238]](#footnote-239)

הפר"ח בסימן תרע"ה ס"א צידד להלכה ולא למעשה, דמנורות של מתכת הנהוגות שיש להם ח' פיות והם מיוחדות להדליק בהן בחנוכה ולא נעשו אלא לכך והדבר ידוע לכל שאין משתמשין בהן, אם אחזה בידו עד שכבתה יצא, דאין לחוש שיאמרו דלצרכו הוא מאחר שאין דרך בכך,[[239]](#footnote-240) והביאו הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, וכתב דלכתחילה אין לעשות כן, אך בדיעבד אף אם אחזו בידו יצא.[[240]](#footnote-241)

הברכ"י בסימן תרע"ה אות ג' כתב בתו"ד דבזה"ז שמדליקין בפנים וכל ההיכר הוא לבני הבית, ל"ש טעמא דהרואה אומר לצרכו, דבני הבית ידעי דהדליקה לשם נ"ח, וכ"ש כשבירך לפניהם ברכת נ"ח, ודימה ד"ז למש"כ הב"י שם בשם המהר"י אבוהב, - ונחלק בזה ע"ד האחרונים שם שנקטו דאף בזה"ז שמדליקין בפנים ל"מ כשהדליקה בפנים והוציאה לפתח הבית, משום דהרואה אומר וכו'.

ה' טבת פ"א

דף מס' 10

**הדליקה בפנים והוציאה**

**כ"ב ב' - הדליקה בפנים והוציאה לא עשה ולא כלום וכו' הדלקה במקומה בעינן,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דהמצוה היא בהדלקתה, בעינן שתיעשה במקום חיובא, וע"כ כל שהדליקה בפנים ל"מ, דמצותה היא בפתח ביתו מבחוץ, וכ"כ הריא"ז והשיטה להר"נ, ומבו' לפ"ז דבזמן שמדליקין בחוץ, אם הדליקה בפנים לא עשה ולא כלום, ולא נתקיים בזה כלל מצות הדלקה,[[241]](#footnote-242) וכ"ה מבו' בד' הגר"א והלבו"ש בסימן תרע"ה, ונתבאר להלן, - וקשיא מזה ע"ד הריטב"א לעיל כ"א ב' דמשמעות דבריו אף בזמן שמדליקין בחוץ והדליק בפנים, נתקיימה עיקר מצות ההדלקה, ונתבאר בדף מס' 6.

אך הנה החמד משה בסימן תרע"ה סק"א כתב בדעת הרי"ף ודעימי' דמה שאמרו דלמ"ד דהדלקה עושה מצוה ל"מ משום דהדלקה במקומה בעינן, היינו דאם מדליקה בפנים ומוציאה הרואה אומר דלא הדליקה לצרכה אלא הי' דלוק לצרכו, וע"כ הוא דצריך להדליקה במקומה שיראו שמדליקה לשם מצוה, ואך דס"ד דכ"ז הוא למ"ד דהדלקה עושה מצוה, אך אם הנחה עושה מצוה, הרי דאף דהרואה אומר שההדלקה מעיקרא היתה לצרכו, מ"מ כיון שמניחה לשם נ"ח שפיר דמי, עיי"ש,[[242]](#footnote-243) - ולפ"ז י"ל דאף אם כשמדליק בפנים יצא יד"ח, מ"מ כל שמדליק בפנים והוציא לחוץ לא עשה ולא כלום, משום דהרואה אומר דהדליק לצרכו, והיינו משום דדין ההדלקה לכתחילה הוא בחוץ, וע"כ כל שהדליקה בפנים והוציאה מיחזי שהדליק לצרכו.

הב"ח בסימן תרע"ה ס"א כתב דבזה"ז שמדליקין בפנים, הרי דכל שהדליקה בפנים והוציאה, חשיב שפיר כהדלקה במקומה, וכל הא דל"מ הוא משום דהרואה אומר וכו', וכ"כ המג"א שם סק"ג, והגר"א שם פירש דהיינו כשהדליקה בפנים והוציאה לפתח הבית, והפר"ח כתב דלדידן לא משכח"ל דל"מ משום דהדלקה במקומה בעינן, אלא כשהדליקה בבית שכנו והביאה לביתו, דכל שהדליקה בביתו, הרי בכל מקום שהניחה יצא, והו"ל הדלקה במקומה, - אך הברכ"י שם אות ג' כתב בתו"ד דלמ"ד דבעינן הדלקה במקומה, הרי דכל שמנהגו תמיד להדליק בטפח הסמוך לפתח, והדליקה במקום אחר, ואח"כ הניחה בטפח הסמוך לפתח, לא יצא, וצ"ע.

**התם נמי הרואה אומר לצרכו הוא דאדלקה,** הריטב"א כתב דהיינו משום דאע"ג דהנחה עיקר מצוה בעינן דתהוי הדלקה שלה מוכחת שהיא לצורך ההנחה, וכ"כ השיטה להר"נ, - אך הנה בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מכבה ומגביהה מבו' דלא פסיקא להו הך מילתא דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה בעינן שתהא ההדלקה מוכחת שהיא לצורך ההנחה, ולפ"ז צ"ל דהא דבהדליקה בפנים והוציאה לחוץ והניחה ל"מ, הוא משום דכיון דהרואה אומר דלצרכו הוא דאדלקה, הוא סבור דגם ההנחה היא לצרכו, וכ"כ החזון יחזקאל.

הריא"ז כתב דהא דהדליקה בפנים והוציאה לא עשה כלום הוא משום דעיקר מצותה היא ההדלקה וצריך שידליקנה בחוץ במקום חיובה, והיינו דכל הא דמפרשינן דהא דל"מ הוא משום דהרואה אומר וכו', הוא למ"ד דהנחה עושה מצוה, אך לפ"מ דקי"ל דהדלקה עושה מצוה א"צ לטעם זה, אלא הא דל"מ הוא משום דצריך שידליקנה במקום חיובה, וכ"כ האגודה בסימן ל"ו, וכ"נ בד' המאירי, וכן משמע בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ט, וכמש"כ הב"ח והפר"ח בסימן תרע"ה ס"א, והראש יוסף בסוגיין,[[243]](#footnote-244) וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוכה ב' א' ד"ה דאורייתא והריטב"א שם, ובד' הרשב"א בעירובין ב' א', וכ"נ גם בד' התוס' בעירובין שם (ד"ה סוכה דאורייתא), וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ו.

אך הרי"ף כתב דהא דהדליקה בפנים והוציאה לא עשה ולא כלום הוא משום דהרואה אומר וכו', וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והסמ"ג עשין דרבנן ה', והשבה"ל בסימן קפ"ה, ורי"ו בנתיב ט' ח"א, והטוש"ע בסימן תרע"ה ס"א, - והאחרונים תמהו ע"ז, דהרי לפ"מ דקי"ל דהדלקה עושה מצוה א"צ לטעם זה, והא דל"מ הוא משום דהדלקה במקומה בעינן,[[244]](#footnote-245) - ועמש"כ בזה הב"ח בסימן תרע"ה ס"א, והט"ז שם סק"ב, והמג"א שם סק"ג, והגר"א שם, והברכ"י שם אות ג', ואכמ"ל.

**העברת נ"ח ממקום למקום כשב' המקומות ראויין להדלקה**

המהרי"ו בדינין והלכות סימן ל"ב כתב דאין לטלטל נ"ח ממקומם עד שדלקו כבר חצי שעה, והביאו הדרכ"מ בסימן תרע"ה סק"א והמג"א שם סק"ב.

אך המג"א בסימן רס"ג סקכ"ג דקדק מד' היש"ש בס"פ הכונס דרק אם הדליקה בפנים והוציאה לחוץ לא יצא משום דהרואה אומר וכו', אבל אם הדליקה בחוץ שהוא מקום הדלקתה מותר לטלטלה ממקום למקום, והביאוהו המחה"ש בסימן תרע"א סק"ז, והמ"ב בסימן תרע"ה סק"ו, (ובשעה"צ שם סק"ו פירש כן גם בד' הפר"ח שם), ועיי"ש במ"ב במש"כ בזה,[[245]](#footnote-246) - ובפשוטו הוא משום דרק כשההדלקה עצמה אינה במקומה, ה"ז נראה כהדלקה דלצרכו, אך כל שההדלקה היא במקומה, וגם אם הי' מניחה שם הי' יוצא יד"ח, אי"ז נראה כלל כהדלקה דלצרכו.

הב"ח בסימן תרע"ה ס"א כתב דאף בזה"ז שמדליקין בפנים והויא הדלקה במקומה, מ"מ אם הדליק בפנים והוציאה לחוץ ל"מ משום דהרואה אומר, וכ"כ המג"א שם סק"ג, והגר"א שם כתב דה"נ ל"מ כשמדליק בפנים ומוציאה לפתח הבית, - ובגל' הגרע"א בד"י למג"א בסימן תרע"א סק"ז ובתשו' מהדו"ת סימן קכ"ה כתב ללמוד מזה, דאף כשהדליק במקום הדלקה, מ"מ כל שהעבירה למקום אחר לא יצא, וכתב לפ"ז דאם הדליקה בתוך כ' והורידה למטה לא יצא, ועיי"ש שעמד בזה דהוא דלא כמש"כ המג"א בסימן רס"ג דאם הדליק בחוץ וטלטלה ממקום למקום יצא.

אך הנה המ"ב בסימן תרע"א סק"ל כתב דאם הדליקה למטה מכ' ונטלה משם והניחה במקום אחר תוך כ' יוצא דהא הוי הדלקה במקומה דשני המקומות כשרים, והשעה"צ שם סקל"ג כתב דהוא פשוט כן, ובסימן תרע"ה סק"ו הביא למש"כ המג"א בסימן רס"ג דכל שההדלקה והנחה היא "במקום אחד בפנים או בחוץ" מותר לטלטל ממקום למקום, והביא מש"כ הפמ"ג דלכתחילה יש ליזהר בזה, ושם סק"ה כתב דאפי' בזה"ז שמדליקין בפנים, מ"מ אם הדליק בפנים והוציאה לא יצא משום דצריך שיהא הדלקת הנרות במקום שיניחם לבסוף משום דהרואה אומר, - ומבו' להדיא דמחלק בזה, דכל דהוו ההדלקה וההנחה במקום אחד בפנים או בחוץ, מותר לטלטל ממקום למקום, אך כל שהדליק בפנים והוציא לחוץ, או הדליק בחוץ והכניס לפנים, אף דב' המקומות הוו מקום הדלקה, מ"מ הרואה אומר וכו' ולא יצא.[[246]](#footnote-247)

\*בעיקר הא דגם כשהדליק במקום הראוי להדלקה והעבירה למקום אחר ל"מ משום דהרואה אומר וכו', צ"ב, דכיון דבשעת ההדלקה הויא הדלקה מעליא, הרי דאף שהעבירה למקום אחר והרואה אומר וכו', לא גרע מכבתה דאין זקוק לה, ובפשוטו צ"ל דהוא משום דכל שכבתה במזיד זקוק לה, או משום דכשהדליק מעיקרא ע"מ לכבות הו"ל כהדליק מקום הרוח דלא יצא יד"ח, ונתבאר בזה בדף מס' 2, - ובהגה' הגר"ב פרענקיל למג"א סימן תרע"ה סק"ג כתב דכל שהוציא לחוץ גרע מכבתה, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכל שהוציאה לחוץ ועי"ז נראה דההדלקה דמעיקרא היתה לצרכו, ה"ז פוסל את ההדלקה דמעיקרא.[[247]](#footnote-248)

**הדליקה למעלה מכ' והורידה לתוך כ'**

התוס' לעיל כ"ב א' ד"ה נ"ח שהניחה למעלה מכ' כתב דאם הדליק נ"ח למעלה מכ', ל"מ למעטה ולהניחה כמו שהיא דולקת כדמוכח לקמן, והתוס' הרא"ש שם כתב דהיינו משום דהו"ל כהדליקה בפנים והוציאה לחוץ דלא עשה ולא כלום, - והתוס' בעירובין ב' א' ד"ה סוכה דאורייתא ובסוכה ב' א' ד"ה דאורייתא כתבו דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה ל"מ בכה"ג, משום דהרואה אומר לצרכו הוא דאדלקה, וכ"כ הרשב"א בעירובין שם והריטב"א בסוכה שם, וכ"כ היש"ש בס"פ הכונס.

אך בד' הריטב"א שם משמע דלא פסיקא לי' הך מילתא דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה ל"מ בכה"ג, עיי"ש, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ג והכל בו בסימן מ"ד דכל הא דל"מ בכה"ג הוא רק משום דהדלקה עושה מצוה, וכ"נ בד' הב"י בסימן תרע"א ס"ו והרמ"א שם, ועמש"כ המג"א שם סק"ז והפר"ח שם, - והמאמ"ר שם סק"י כתב בדעתם דס"ל דרק כשהדליק בפנים והוציא לחוץ הוא דיש לחוש שהרואה אומר וכו', ומשא"כ כשהיא מונחת במקומה אלא שהיא למעלה מן הגובה הראוי, וכן נקט החמד משה שם סק"ז.[[248]](#footnote-249)

\*הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ז כתב דאם הטיב הכהן את הנרות והוציאן לחוץ מותר לזר להדליקן, והמער"ק בפ"ד מחנוכה ה"ט כתב בשם המהר"ח אבואלעפיא שהק' דכיון דמקום המנורה הוא בהיכל, מ"ט מהני כשמדליק בחוץ ומכניסה, ולא אמרינן דהדלקה במקומה בעינן, וכמש"כ הרמב"ם בהל' חנוכה שם דמה"ט הוא דל"מ בנ"ח שהדליקו בפנים והוציאו, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה האבנ"ז בסימן תק"ה סק"ב.[[249]](#footnote-250)

**עששית שהיתה דלוקה מער"ש**

**מכבה ומגביהה וכו',** התוס' הק' דמ"ט מכבה וחוזר ומדליק ולא סגי בהגבהה והנחה, ומ"ט גרע מהדליקה חש"ו דכשרה למ"ד דהדלקה עושה מצוה,[[250]](#footnote-251) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמיירי שהדליקה מתחלתה לצורך שבת,[[251]](#footnote-252) וע"כ הוא דל"מ, וגרע מהדליקה חש"ו דכיון שמדליקה בזמנה ניכר הדבר שהוא מדליקה לשם חנוכה. - **ב** בפירש"י בד"ה דולקת כתב דאיירי בשהדליקה בער"ש למצות נ"ח,[[252]](#footnote-253) והרמב"ן כתב דכיון דהודלקה מאתמול, הרואה אומר לצרכו הוא דאדלקה אתמול, דאין ידוע עכשיו למאי הודלקה אתמול, וע"כ אף הודלקה אתמול לשם נ"ח ל"מ, וכ"כ הרשב"א. - **ג** הרמב"ן כתב די"ל עוד, דלמ"ד הנחה עושה מצוה צריך להדליקה כשהוא בידו ואח"כ יניחה, ואם הונחה בפסול נפסלה אותה הדלקה לגמרי, וע"כ הוא דצריך לכבותה ולהגביהה ולהדליקה ולעשות הנחה בהכשר. - **ד** הריטב"א כתב דהא דמכבה ומדליקה אע"ג דמאתמול הודלקה לשם מצוה, הוא משום דבכל לילה בעיא הדלקה באפי נפשה, ומשמע דמה"ט הוא דגם למ"ד דהנחה עושה מצוה צריך לכבותה ולהדליקה, ול"מ ההדלקה שהדליק אתמול, וזה ניחא להריטב"א לטעמי' דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה הוי גם ההדלקה מכלל המצוה.

**הדליק כשלא הי' בשמן כשיעור**

**ש"מ הדלקה עושה מצוה,** הרא"ש בסו"ס ז' כתב דכיון דהדלקה עושה מצוה, צריך שיהא שמן בנר כדי שיעור קודם ההדלקה, ואם הדליק ואח"כ הוסיף שמן עד כדי שיעור לא יצא יד"ח,[[253]](#footnote-254) - ובהגה' הגרא"מ הורוויץ הק' דמ"ט לא יצא יד"ח, הרי ההוספה עצמה הויא הדלקה וחייבין עלי' בשבת,[[254]](#footnote-255) - ובס' חי' בן ארי' סימן ח' כתב דאף דהמוסיף שמן בנר חייב משום מבעיר, מ"מ אי"ז מועיל לנ"ח, דאי"ז מעשה הדלקה, כיון דכבר הי' הנר דולק, ועמש"כ בזה הגרי"ג אדלשטיין שליט"א בס' אסיפת שמועות.

בד' הרא"ש משמע דאלמלי הא דהדלקה עושה מצוה, הי' מועיל אף כשהוסיף שמן עד כדי שיעור בצירוף עם השמן שהי' מעיקרא, ול"ב שיהא עתה שמן כשיעור, - ויש להסתפק אם גם לפ"מ דקי"ל דהדלקה עושה מצוה, מצינו לצרף ב' הדלקות בזאח"ז שבכל אחת ליכא כשיעור, או דכיון דהדלקה עושה מצוה בעינן שיהא בההדלקה כשיעור, והדלקה דפחות מכשיעור לאו מידי היא.

והא"ר בסימן תרע"ד סק"ב כתב שהי' תפוס נ"ח בידו וכבה קודם שהניחו, כשחוזר ומדליקה ומניחה מעט זה עד שהוא חצי שעה בצירוף הדלקה ראשונה יצא, ומבו' דמהני לצרף ב' הדלקות לצאת יד"ח,[[255]](#footnote-256) - אך בד' המ"ב בסימן תרע"ה סק"ח משמע דבכה"ג של"ה בה בשעת הדלקה כשיעור, צריך שיהא בשעת ההדלקה השני' כשיעור, וא"א לצרף לב' ההדלקות, וכ"נ בד' האש"א מבושטשטש שם ס"ב בדין ב' נרות שעוה, עיי"ש.[[256]](#footnote-257)

**הדלקת נ"ח ע"י קטן**

**הדליקה חש"ו לא עשה ולא כלום,** הבעה"ע בהל' חנוכה כתב דמסתברא דהיינו כשלא הגיע לחינוך, אבל אם הגיע לחינוך ואיכא מנהגא הכל תלוי במנהג, והביאו השבה"ל בסימן קפ"ה, והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ב, והמאירי ופי' הר"ן בסוגיין, והר"ן פירש דמש"כ דאיכא מנהגא וכו', הוא כמו שאמרו בירושלמי דמגילה דהתקינו שיהיו קטנים קורין לרבים,[[257]](#footnote-258) וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ה ס"ג בשם יש מי שאומר.

אך הבה"ג בסימן כ"ד כתב דקטן אינו מוציא בהדלקת נ"ח עד שיהא בן י"ג שנה ויום אחד, והביאו הראבי"ה בסימן תקס"ט,[[258]](#footnote-259) וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"נ בד' הריא"ז דין י"ג, - וכ"כ הפר"ח בסימן תרע"ה ס"ג והגר"א שם והמ"ב שם סקי"ג לדעת הסוברים דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול במקרא מגילה, דאף דמגילה היא מדרבנן, מ"מ הגדול הוי חד דרבנן והקטן הוי תרי דרבנן.

המג"א בסימן תרפ"ט סק"ד עמד בד' השו"ע שם שכתב דכל קטן אינו מוציא את הגדול במקרא מגילה, ובסימן תרע"ה פסק כדעת הבעה"ע דקטן שהגיע לחינוך מוציא את הגדול,[[259]](#footnote-260) ועמש"כ בזה הפר"ח בסימן תרע"ה ס"ג, והא"ר בסימן תרפ"ט סק"ט, והחמד משה שם סק"ג, והמחה"ש שם סוסק"ד, והפמ"ג באש"א שם סק"ד, ובפתיחה כוללת ח"א אות חי"ח.[[260]](#footnote-261)

ובתשו' חכם צבי החדשות סימן י"ג כתב לישב דבחנוכה כיון דלאו אקרקפתא דגברא מוטל חיוב ההדלקה, אלא אחד מבני הבית מדליק בפתח החצר ושוב אין חיוב על אחר, אע"פ שלא שמעו הברכה ולא ראו ההדלקה, וע"כ סגי בקטן שהגיע לחינוך המדליק בפתח החצר, ומשא"כ בקריאת המגילה המוטל על כל אחד לקרות או לשמוע המגילה, אין קטן שהגיע לחינוך מוציא את הרבים, - והזכרון שמואל בסימן י"ט סק"ד כתב לפרש, דבנ"ח אין החיוב על בעה"ב שיעשה מעשה הדלקה, אלא הוא חיוב על הבית שיודלק בו נ"ח, וכל שמדליק אחד מבני הבית, אי"ז מדין מוציא אחרים יד"ח, אלא דמ"מ בעינן שיהא בר חיובא, דאל"כ אין ע"ז שם הדלקת נ"ח, ולפ"ז י"ל דמש"כ התוס' דקטן שהגיע לחינוך אינו מוציא את הגדול במקרא מגילה, משום דלא אתי תרי דרבנן ומפיק חד דרבנן, הוא רק בהא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים, דתרי דרבנן חשיב כלאו בר חיובא לגבי חד דרבנן, אל לענין הא דכל שאינו חייב בדבר אין ע"ז שם מעשה מצוה, ליכא נפ"מ בין חד דרבנן לתרי דרבנן, וכל שחייב מדרבנן הוי מעשה מצוה דרבנן.

מד' הבעה"ע דקטן שהגיע לחינוך מוציא את הגדול, נראה דהא דמהני הדלקת אחר לפטור את בעה"ב ל"ב בזה לדין שליחות, דאם הוה בעינן בזה לדין שליחות, הרי אין שליחות לקטן, ול"ד להא דהוא מוציא במקרא מגילה, דהתם יוצא השומע ע"י דשומע כעונה, ול"ב לדין שליחות, - וכ"נ גם ממש"כ הריא"ז דהא דהדליקה חש"ו לא יצא יד"ח, הוא משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים יד"ח, ולא אתי עלה משום דאינם בני שליחות, - וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ט סק"א דאי"ז מדין שליחות, וכן האריך היד אפרים בסו"ס תל"ב, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן י"ז, ובמש"כ שם כמה אנפי לפרש לד' הבעה"ע בע"א, ואכמ"ל.

**הדלקת נ"ח ע"י אשה**

**אשה ודאי מדליקה,** המאירי כתב דאף מדלקת היא להוציא את האחרים, הואיל והיא מחויבת בדבר, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן ד', והראבי"ה בסימן תתמ"ג, והאו"ז בסו"ס שכ"ד, והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ב, ורי"ו בנתיב ט' ח"א, וכ"כ הפוסקים בסימן תרע"ה ס"ג, - אך המאירי כתב בשם קצת מפרשים דאין האשה מדלקת אלא לעצמה,[[261]](#footnote-262) וכן נסתפק בזה הראבי"ה בסימן תקס"ט לדעת הבה"ג דבמגילה אין הנשים מוציאות את האנשים, אם ה"נ הוא בנ"ח.[[262]](#footnote-263)

**שאף הן היו באותו הנס,** בהגה' פתח הדביר לבעה"ע הל' חנוכה סק"כ עמד בזה, דהרי עיקר הדלקת נ"ח הוא משום נס פך השמן, וכמו שאמרו לעיל כ"א ב', וזה ל"ש בנשים, וכתב דצ"ל דעיקר היו"ט הוא על הנסים ועל המלחמות ועל התשועות, כמו שאומרים בעל הנסים, אלא דהדלקת הנרות היא משום נס פך השמן, וע"כ קבעו דכל שחייב בנס חנוכה, חייב להדליק נרות.[[263]](#footnote-264)

הרמב"ם בפ"ג מחנוכה ה"ד כתב דכל שחייב במקרא מגילה חייב בהדלקת נ"ח, ומבו' לפ"ז דעבדים דאין חייבין במקרא מגילה, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"א ה"א דרק עבדים משוחררין חייבין, אף אין חייבין בנ"ח, - והפר"ח בסימן תרפ"ה ס"ג כתב דאף לדעת הסוברים דעבדים חייבין במקרא מגילה, מ"מ אינם חייבין בנ"ח, אף דדין עבד הוא כאשה, והיינו משום דכל הא דנשים חייבות הוא משום דאף הן היו באותו הנס, ובעבדים ליכא לה"ט, והיינו למש"כ בפירש"י דהא דהיו הנשים באותו הנס, הוא משום דגזרו יוונים על כל בתולות וכו' וע"י אשה נעשה הנס, והני טעמי לא שייכי בעבדים,[[264]](#footnote-265) - אך בד' הפמ"ג במש"ז בסימן תר"ע סק"ה משמע דס"ל דדין עבדים תליא בפלוגתת רבוותא בסימן תרפ"ט ס"א אם עבדים חייבין במקרא מגילה.[[265]](#footnote-266)

**אכסנאי**

**אכסנאי חייב בנ"ח,** בד' הרא"ש בסימן ח' משמע דקמ"ל דאינו נפטר בנרו של בעה"ב משום דל"ה בכלל איש וביתו, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' חנוכה, וזהו שהוסיף דאפי' שכיר ומלמד תינוקות חייב, (דס"ד דהם הוו טפי בכלל איש וביתו), ונתבאר להלן בהערה, - אך בפי' הר"ן כתב דקמ"ל דאין דין נ"ח כדין מזוזה דכל מי שאין לו בית פטור מן המזוזה, ועד"ז כתבו הארחות חיים בהל' חנוכה סי"ד והכל בו בסימן מ"ד.

נחלקו רבוותא מהו דהוי בכלל אכסנאי דחייב בנ"ח ואינו נפטר בהדלקת בעה"ב, ומהו דהוי בכלל בני ביתו, וכמה דעות בדבר, **א** המאירי כתב בשם חכמי התוס', דב' בע"ב הדרים בבית אחד וסמוכין על שלחן אחד, ואפי' בן גדול ונשוי בבית אביו צריכין להשתתף, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה סי"ד בשם י"א,[[266]](#footnote-267) והפמ"ג במש"ז בסימן תרע"ח סק"ג דקדק מד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תקמ"א ותקמ"ב דחתן הסמוך על שלחן חמיו צריך להשתתף, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תרע"ז ס"א ד"ה לתת פרוטה ובשעה"צ שם סקי"ט בדעת הפר"ח, עיי"ש.[[267]](#footnote-268) - **ב** הארחות חיים שם כתב דבן גדול הסמוך על שלחן אביו אינו כאכסנאי, וכ"כ המאירי, והביאוה"ל בסימן תרע"ז ס"א (ד"ה לתת פרוטה) כתב בדעתו דרק בן הסמוך על שלחן אביו הוי בכלל בני ביתו, ומשא"כ באדם אחר הסמוך על שלחנו.[[268]](#footnote-269) - **ג** המג"א בר"ס תרע"ז צידד דכל הא דבחורים צריכין להשתתף, הוא כשהוא אוכל בפנ"ע, אך כל שהוא סמוך על שלחן בעה"ב הוא בכלל בני ביתו, ומדינא א"צ להדליק, וסייע לזה ממש"כ הב"י שם בשם המהר"י אבוהב,[[269]](#footnote-270) וכ"כ הדה"ח בסימן קפ"ה ס"א, והחיי אדם בכלל קנ"ד סל"ב, והמ"ב בסימן תרע"א סק"ח ובסימן תרע"ז סק"א.[[270]](#footnote-271)

הפמ"ג באש"א סימן תרע"ז סק"ג כתב דהא דאכסנאי צריך להדליק, הוא אף כשהוא אוכל על שלחן בעה"ב, ול"ה כבני ביתו, כיון דאורח הוא ולמחר ילך לביתו, וכ"כ המ"ב שם סק"ד דרק כשהוא סמוך על שלחן בעה"ב בקביעות הוי בכלל בני ביתו,[[271]](#footnote-272) וכ"כ בתשו' בית דוד סו"ס תע"ב דלא חשיב כבן הסמוך על שלחן אביו, אלא כשהוא סמוך על שלחנו כל השנה, ולא סגי במה שהוא סמוך על שלחנו בימי החנוכה, עיי"ש.

ז' טבת פ"א

דף מס' 11

**השתתפות בפרוטה**

**כ"ג א' - משתתפנא בפריטי,** הרמב"ם בפ"ד מחנוכה הי"א כתב דהאכסנאי משתתף עם בעה"ב בשמן, וכ"כ הטור בסימן תרע"ז בתו"ד, והשו"ע שם ס"א, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ב כתב דצריך שיהא לו חלק בשמן "ובפתילות",[[272]](#footnote-273) ועמד ע"ז הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ח סק"ג, והניח בצ"ע, וכן מצינו בד' רבינו דוד בפסחים ז' ב' שכתב דהדלקה בשמן "ובפתילות" של חבירו אינה כלום, והבאנו דבריו להלן.

הרשב"א שם כתב דכ"ה דמהני כשמשתתף עם בעה"ב, ה"נ מהני כשבעה"ב מקנה לו חלק בשמן ובפתילות, והביאו המג"א בסימן תרע"ז סק"א, והמ"ב שם סק"ג, - והשעה"צ שם סק"ט כתב דהיינו כשמקנה לו באחד מדרכי הקנין, ולא באמירה בעלמא.[[273]](#footnote-274)

האגודה בפירקין כתב דכשמשתתף האכסנאי עם בעה"ב, צריך בעה"ב להוסיף מה שיתן לו חבירו, והב"ח בסימן תרע"ז ס"א פירש דהוא משום דאם ליכא היכר שהוסיף בשביל חבירו, איכא חשדא למימר דלא הוסיף, ועיי"ש שכתב לפ"ז דא"צ להוסיף כל מה שנתן לו, וסגי במה שמוסיף מקצת, דעי"ז ניכר דנשתתף, במה שהוסיף על מה שהי' רגיל, וכ"נ בד' המג"א שם סק"א, והפמ"ג באש"א שם, וכ"כ הדה"ח בסימן קפ"ה ס"ב, והמ"ב שם סק"ג ובשעה"צ שם סק"ח הסכים לדבריהם, - אך הא"ר שם סק"ב תמה ע"ז, ופירש דהא דצריך להוסיף, הוא משום דהמדליק חייב ליתן כשיעור חצי שעה מממונו, וע"כ צריך להוסיף כנגד כל מה שנתן לו חבירו, דאל"כ נמצא שלא נתן הוא כדי חיובו,[[274]](#footnote-275) ונתחדש בדבריו דלקיום מצות נ"ח בעינן שיהא השמן שלו, ועמש"נ בזה להלן, - והפר"ח שם כתב דממש"כ בתשו' הרשב"א דמהני שיקנה לו בעה"ב חלק בשמן ובפתילות, משמע דא"צ להוסיף כלל בשביל האכסנאי,[[275]](#footnote-276) והכריע כן לדינא, וכ"נ בד' הגן המלך בסימן מ'.

\*הפמ"ג שם והשעה"צ שם סק"ח כתבו בשם הא"ר דצריך להוסיף בעד האכסנאי שמן בשיעור חצי שעה, - וצ"ב, דלא נתפרש בד' הא"ר אלא דצריך להוסיף כנגד כל מה שנתן חבירו, ולא סגי במה שיוסיף מעט שמן, ומשום דאם אינו מוסיף אלא מעט שמן, נמצא דליכא חצי שעה מממונו, ולא כתב דצריך שיוסיף עוד חצי שעה בעד האכסנאי, אלא שצריך שיוסיף כנגד מה שנתן האכסנאי, והרי ממה שאמרו דמשתתף בפרוטה, משמע דסגי שיש לחבירו כ"ש בשמן, וכמש"כ הפמ"ג שם, - ושמא ס"ל דלמש"כ הא"ר דבעינן שיהא חצי שעה מממונו, ה"נ בעינן שיהא חצי שעה מממון האכסנאי.[[276]](#footnote-277)

**השתתפות בכמה בעלי בתים המחויבים בהדלקה**

בתשו' הגאונים סימן רל"ד כתב דהרבה בנ"א הדרים בחצר אחד שורת הדין אם משתתפין כולן בשמן יוצאין כולן בנר אחד, והביאוהו הבעה"ע בהל' חנוכה, והשבה"ל בסימן קפ"ה,[[277]](#footnote-278) והטור בסימן תרע"ז, - והבעה"ע שם כתב דזה נלמד ממה שאמרו הכא באכסנאי דמשתתף בפריטי, - ונלמד מזה דדין השתתפות בפריטי אינו דין מסוים באכסנאי, דאין הבית שלו ואין עליו חובת הדלקה בפנ"ע, אלא אף כמה בנ"א הדרים בבתים שבחצר, דכל אחד חייב בהדלקה בפנ"ע, מקיימים את מצותם בהדלקה אחת שמדליקין בשותפות,[[278]](#footnote-279) - ועד"ז כתבו השבה"ל שם והתניא רבתי בסימן ל"ה בשם תשו' רש"י, ונד' בתשו' רש"י סימן מ"ה, דדעת שאר רבותינו דב' בעלי בתים הדרים בבית אחד, א"צ אלא להשתתף יחד, וכ"כ הסה"ת בסימנים בסימן רכ"ט דאנשים הרבה בבית אע"פ שחלוקין באכילה ישתתפו יחד לקנות נר אחד, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם חכמי התוס', וכ"כ הלבוש בסימן תרע"ז ס"ג, והפמ"ג במש"ז בסימן תרע"א סק"א.

אך בתשו' רש"י שם כתב בשם הר"ד הלוי דהצריך לב' בע"ב הדרים בבית אחד להדליק ב' נרות זה בפתח וזה בפתח זה, וכ"כ הפר"ח בסימן תרע"ז ס"א דב' בע"ב החלוקין בעיסתן ל"מ להו שיתוף וכל אחד צריך להדליק,[[279]](#footnote-280) והפמ"ג באש"א שם סק"ג הסתפק בזה, ובסק"ח הביא לפלוגתת הלבוש והפר"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה עמו.

**האם אף בהדלקה שמדליק לעצמו בעינן שיהא השמן שלו**

הרמב"ן בפסחים ז' א' האריך בכללי הברכה אלו מצוות מברכין עליהן בעל ואלו מצוות מברכין עליהן בלמ"ד, וכתב דכל מצוה שאדם יוצא בה לכתחילה יד"ח ע"י אחר קבעוה בעל, והק' מהא דבהדלקת נ"ח מברכין להדליק, אף דאפשר לעשותה ע"י שליח, וכתב דשאני התם שההדלקה מצוה עצמה היא שעשה מצוה, ואיתמר בפ' במה מדליקין דצריך לאישתתופי בפריטי ואינו יוצא אלא בשל עצמו, וכ"כ הר"ן שם דהא דמברכין להדליק, הוא משום דצריך לאשתתופי בפריטי, וכיון שאינו יוצא אלא בשל עצמו, הרי אין מצוה זו יכולה להתקיים ע"י אחר,[[280]](#footnote-281) - ונתחדש בדבריהם דהא דצריך האכסנאי להשתתף, אי"ז דין מסוים באכסנאי, דכיון דעיקר ההדלקה היא משום חיובו של בעה"ב, אין האכסנאי יוצא בה אלא כשיש לו חלק בשמן, אלא אף המדליק ע"י שליח, צריך שיהא השמן שלו, ובלא"ה אינו יוצא יד"ח, וע"כ הוא דחשיב כמצוה שאינה מתקיימת ע"י אחר.

ובחי' רבינו דוד בפסחים שם כתב, דמצות נ"ח אינה ע"י שליח, שאם קנה פתילות ושמנים והדליק בשביל חבירו לא עשה כלום, ואין ראוי לברך כלל, דהוי כמו שהניח תפילין ונתעטף בציצית בשביל חבירו, ורק כשהכין בעה"ב בביתו השמנים והפתילות יכול אחר שיברך במקומו והוא שומע ויוצא ידי ברכה, שהברכה על עיקר הדלקה היא, ר"ל התקנת השמן והפתילות, שהדלקה בשמן ופתילות של חבירו אינה כלום, ומעתה כשזה מדליק ומברך, להוציא לזה שהוא שומע הוא עושה, דדמי לתפילין וציצית דעושה הוא המצוה וחבירו מברך להוציאו,[[281]](#footnote-282) - ולכאו' מכוון הדברים הוא דהדלקת נ"ח בעינן שידליק הוא עצמו, והו"ל כמצוות שבגופו דא"א לעשותם ע"י שליח, וכדמדמי לה להנחת ציצית והתעטפות בציצית בשביל חבירו, ורק ע"י דהוי השמן והפתילות שלו, הוא דחזינן לה כהדלקה דילי'.[[282]](#footnote-283)

ובד' הרמב"ן ורבינו דוד והר"ן לא נתפרש דבעינן שיהא השמן שלו, אלא כשנעשית ההדלקה ע"י אחר, אך כשמדליק בעצמו י"ל דל"ב שיהא השמן שלו,[[283]](#footnote-284) והיינו משום דרק כשמדליק ע"י אחר אם אין השמן שלו, לא חזינן לה כהדלקה דילי', והו"ל כמצוות שבגופו דא"א לעשותם ע"י שליח, וכנ"ל, - אך בד' הא"ר בסימן תרע"ז סק"ב מבו' דאף המדליק לעצמו צריך שיהא השמן שלו, וכל שאין שמן שלו כשיעור חצי שעה לא יצא יד"ח, וע"כ הוא דכשמשתתף האכסנאי בפרוטה, צריך בעה"ב להוסיף שמן כנגד כל מה שנתן לו חבירו, וצ"ע.[[284]](#footnote-285)

**אם צריך האכסנאי להדליק לעצמו משום דין מהדרין**

בעיקר הא דנשתתף ר' זירא בפריטי, הק' הביה"ל דאטו ל"ה ר' זירא מן המהדרין דמדליקין נר לכל אחד ואחד, וכתב דלדעת התוס' דהמהדרין מן המהדרין אין מדליקין נר לכל אחד מבני הבית, ניחא, וגם לדעת הרמב"ם דמדליקין נר לכל אחד ואחד, הרי דעתו דהבעה"ב עצמו מדליק נרות כמנין בני הבית, אך אין כל אחד מבני הבית צריך להדליק, וי"ל דה"נ הכא הי' הבעה"ב שדר בו ר' זירא מדליק נרות גם בעד ר' זירא, ונשתתף עמו ר' זירא בפריטי.[[285]](#footnote-286)

אך אכתי קשיא לדעת הרמ"א ודעימי' דדין ההידור דמהדרין הוא שידליק כל אחד מבני הבית נר בפנ"ע,[[286]](#footnote-287) - ואמנם בד' הראבי"ה בסימן קצ"ט משמע דאף דדין ההידור הוא שידליק כל אחד בפנ"ע, מ"מ באכסנאי שמוסר לו בעה"ב ביתו בחינם, ליכא לדין הידור זה,[[287]](#footnote-288) וכ"ה מבו' בתשו' מהרש"ל בסימן פ"ה דאין בזה הידור כלל,[[288]](#footnote-289) וכ"ה מבו' להדיא בד' הפוסקים בסימן תרע"ז דבאכסנאי ליכא לדין ההידור דמהדרין שידליק נר בפנ"ע, וזהו שנחלקו בדין אכסנאי שיש לו פתח לעצמו אם מברך על ההדלקה, (ונתבאר להלן), והרי דל"ה ככל מהדרין המברכין על הדלקתן, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם בסוסק"ז ובשעה"צ סק"י, דכל הא דנכון שידליק האכסנאי בפנ"ע, הוא רק משום דעת הסוברים דבזה"ז שהמנהג להיות מן המהדרין, יבואו לחשדו, ולא משום קיום דין המהדרין עצמו.

**אכסנאי שיש לו פתח לעצמו**

הרי"ף כתב דהא דאכסנאי משתתף בפריטי, הוא כשאין לו פתח לעצמו, אך כל שיש לו פתח לעצמו חייב להדליק משום חשד, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', והטוש"ע בסימן תרע"ז ס"א,[[289]](#footnote-290) - והכנה"ג בהגב"י שם אות א' כתב דלמש"כ הר"ן לקמן בסוגיין דאין מברכין על הדלקה מפני החשד, ה"נ הכא אינו מברך על הדלקתו, וכ"כ הפר"ח שם, - אך המג"א שם סק"ד כתב דיש לחלק, והמחה"ש שם כתב דהוא משום דכל שמדליק בפנ"ע, הרי אינו משתתף עם בעה"ב, וכל שאינו משתתף הרי הוא חייב מדינא בהדלקה,[[290]](#footnote-291) וכ"כ בהגה' הגר"ב פרענקיל שם,[[291]](#footnote-292) וכ"כ הפמ"ג שם בתו"ד, והמ"ב שם סק"ח.[[292]](#footnote-293)

**אכסנאי שמדליקין עליו בביתו**

**בתר דנסיבי איתתא וכו' לא צריכנא דקא מדליקי עלי בגו ביתאי,** הסה"ת בסימנים בסימן רכ"ט כתב דתלמידים הבאים ללמוד חוץ מביתם א"צ ליתן בנר אם יודע שאשתו וכו' או אביו ואמו מדליקין בשבילו במקומו, והובאו דבריו במחזו"ו בסימן רל"ח, וכ"כ בס' הפרנס בסימן קנ"ב, - וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך רב זירא להשתתף קודם שנשא אשה, ולא נפטר במה שהדליקו אביו ואמו בביתו, ובס' שלמי תודה סימן י"ט סק"א כתב לישב, לפ"מ שאמרו בירושלמי בפ"ק דקידושין דר' זירא ל"ה לו אב ואם, וע"כ הוא שהוצרך להשתתף.

אך הסמ"ק בסימן ר"פ כתב, דבחורים שהם בבית רבם וכו' משתתפין עם בעה"ב, ואם יש להם אשה המדלקת בתוך ביתם אינם צריכים, ומבו' דבחורים אינם נפטרין במה שמדליקין אביהם ואמם בביתם, ורק כשיש להם אשה המדלקת בתוך ביתם הוא דהם נפטרין בהדלקתה, וכ"נ להדיא בד' המהרי"ל בהל' חנוכה ס"ח ובתשו' סימן קמ"ה, ובד' הפוסקים בסימן תרע"ז,[[293]](#footnote-294) - ובפשוטו הוא משום דבחור שהוא בקביעות חוץ לביתו, לא חשיב כלל כסמוך על שלחן אביו, ול"ה מכלל בני הבית,[[294]](#footnote-295) - וי"ל עוד, דאף אם לגבי הא דידו כיד אביו חשוב כסמוך על שלחן אביו, מ"מ ל"ה מכלל בני הבית, כיון שאינו דר בבית זה, וע"כ אינו נפטר בהדלקה שמדליקין בבית.[[295]](#footnote-296)

הלקט יושר בח"א עמ' קנ"ב כתב דפעמים שאיש ואשתו חייבין בנ"ח, כגון שאין להם בית מיוחד, ואין שניהם יחד, ומבו' דכל הא דנפטר הבעל בהדלקת אשתו, הוא רק כשהיא מדלקת עליו בביתו, אך כל שאינה מדלקת בביתו, אין הבעל נפטר בהדלקתה, וה"נ אין האשה נפטרת בהדלקת בעלה בכה"ג, - וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן תרע"ז סקט"ז דהדלקת הבעל חוץ לביתו אינה פוטרת את האשה, עיי"ש.

**אכסנאי שמדליקין עליו בביתו אם רשאי להדליק בעצמו**

התרוה"ד בסימן ק"א כתב דאחד מהגדולים הורה, דאכסנאי שהוא נשוי, רשאי להדליק בברכה חוץ לביתו, דאף דאינו חייב להדליק, מ"מ אם רוצה יכול להדליק ול"ה ברכה לבטלה, דהוי נמי בכלל המהדרין, ועוד דשמא ישכחו בני ביתו ולא ידליקו, ואחד מהגדולים תלמידו נחלק עליו, וכתב דכיון דהוא פטור מן הדבר נקרא הדיוט אם יעשה, וכ"ש דהוי ברכה לבטלה, כיון דלא מצינו מהדרין זה בתלמוד, - והתרוה"ד שם הכריע דיכול להדליק בברכה כה"ג מדין מהדרין, דכ"ה דיש הידור בנר לכל אחד ואחד בבית אחד, ה"נ יש הידור בנר לאיש ונר לאשתו בב' מקומות,[[296]](#footnote-297) והפמ"ג במש"ז סימן תרע"ז סק"א עמד בזה, דא"כ מ"ט סמך ר' זירא על הא דהיו מדליקין בביתו, וכי ל"ה מן המהדרין, - ובתשו' מהרי"ל סימן קמ"ה כתב דאי"ז ברכה לבטלה, דכיון דאין רוצה לצאת בשל אשתו, ממילא חל חיובא עלי', והביאו המג"א בסימן תרע"ז סק"ט, ועד"ז כתבו בתשו' מהר"י ברונא סימן נ', והט"ז בסימן תרע"ז סק"א, וכ"כ הלבוש שם סוס"א דיכול להדליק ולברך, ובלבד שיכוין וכו' שלא ירצה לצאת במה שמדליקין עליו בביתו.

אך הב"י בסימן תרע"ז ס"ג נחלק ע"ד התרוה"ד, דאין לסמוך ע"ז לברך ברכה שאינה צריכה,[[297]](#footnote-298) - ובתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דהיכא שאינו רוצה לצאת בהדלקה של אשתו שמדלקת עליו בבית, לאו כל כמיני', ואינו יכול לברך,[[298]](#footnote-299) וכ"כ הפר"ח בסימן תרע"ז ס"א בסו"ד, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סק"ה, - ומש"כ המ"ב שם סקט"ז בזה לדינא.

ח' טבת פ"א

דף מס' 12

**מקום ההדלקה במי שאוכל במקום אחד וישן במקום אחר**

**כ"ג א' -** הטור בסימן תרע"ז כתב בשם הרא"ש, דבן האוכל אצל אביו וכו' ויש לו בית מיוחד לשינה, צריך להדליק, דכיון שיש לו בית מיוחד לשינה והעולם רואין אותו נכנס ויוצא בו איכא חשדא אם אינו מדליק, ואף בזה"ז שמדליקין בפנים איכא חשד משום השכנים העוברים ושבים לפני פתח הבית ורואים שאינו מדליק, ומבו' דמן הדין הוא יוצא יד"ח בהדלקה שמדליקין במקום אכילתו, וע"כ א"צ להדליק במקום השינה, אלא משום חשד, - וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקמ"ב דמי שאוכל על שלחן בעה"ב אפי' שוכב בבית בפנ"ע, א"צ להדליק, והוא יוצא יד"ח במה שמשתתף עם בעה"ב,[[299]](#footnote-300) - וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"ז ס"א דכל דליכא חשד ידליק במקום שאוכל, והט"ז שם סק"ב כתב לדמותו להא דלענין עירוב אזלינן בתר מקום פיתא.[[300]](#footnote-301)

אך בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דחתן האוכל בבית חמיו אם ישן בבית אחר פשיטא שמחוייב להדליק במקום שישן, ומשמעות דבריו דאי"ז משום חשד, אלא מדינא צריך להדליק שם, וכ"כ הט"ז שם בדעתו, וכ"נ בדיני מהרי"ו סימן ל"א, וכ"כ בתשו' שארית יוסף סימן ע"ג,[[301]](#footnote-302) ופירש כן גם בד' הרא"ש, וצ"ע.

בד' הרא"ש משמע דמשום החשד הוא מדליק במקום לינתו, וא"צ להשתתף במקום אכילתו, וכ"נ להדיא בד' השו"ע בסימן תרע"ז ס"א, וכן נקטו האחרונים שם דאינו משתתף בפרוטה, (וכתבו מכח זה דמצי לברך על ההדלקה במקום לינתו), - ומבו' מזה דאף דמקום פיתא עיקר, מ"מ מתקיימת מצות ההדלקה גם כשמדליק במקום לינתו,[[302]](#footnote-303) ואף דלכתחילה צריך להדליק במקום האכילה, כמש"כ הרמ"א בסימן תרע"ז ס"א,[[303]](#footnote-304) מ"מ גם אם הדליק במקום הלינה יצא יד"ח, וכ"נ גם מעיקר הא דיש בזה משום חשד, ואם אי"ז מקום הדלקה כלל, לא מצינו דאיכא דין חשד בכה"ג, אך בשם החזו"א הביאו דס"ל דיש להדליק במקום האכילה, ול"מ כלל אם הדליק במקום הלינה, וצ"ע מהכא.[[304]](#footnote-305)

\*למש"כ הט"ז דהא דמדליקין במקום האכילה הוא משום דמקום פיתא עיקר, הדין נותן דבגונא דאי הוו ממטו לי' לאכול במקום לינתו טפי הוה ניח"ל, אזלינן בתר מקום לינה, דומיא דעירוב דאזלינן בכה"ג בתר מקום לינה, כמו שאמרו בעירובין ע"ג א' בדין עירובי תחומין, ובד' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דה"נ הוא לענין עירובי חצירות, וכן צידד המאירי שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ד רפ"ג, וכ"כ המג"א בסימן ש"ע סק"י, (והביאוה"ל שם ד"ה וישן).

**הדלקה שלא בביתו**

בתשו' הריב"ש סו"ס קי"א כתב דאין אדם יוצא יד"ח נ"ח בהדלקה שבביהכנ"ס, וצריך לחזור ולהדליק בביתו דמצות נ"ח נר איש וביתו, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ז, ומבו' דמצות נ"ח היא להדליק בביתו, וכל שמדליק במקום אחר אינו יוצא יד"ח,[[305]](#footnote-306) - ובד' התוס' בסוכה מ"ו א' ד"ה הרואה מבו' דאף מי שאין לו בית, אין בידו להדליק נ"ח שלא בביתו, דמצות ההדלקה מתקיימת רק בהדלקה בבית.[[306]](#footnote-307)

אך הארחות חיים בהל' חנוכה סימן י"ז והכל בו בסימן מ"ד כתבו דהא דנהגו להדליק נ"ח בביהכנ"ס, הוא כדי להוציא מי שאינו בקי ושאינו זריז בזאת המצוה, ועד"ז כתב התניא רבתי בסימן ל"ה דנהגו כן בעבור מי שלא הי' לו שמן להדליק נ"ח, ולכאו' מבו' מדבריהם דמתקיימת מצות הדלקה אף שלא בביתו, ואמנם ודאי דמצות ההדלקה היא בביתו, (כדתניא לעיל כ"א ב'), ואינו יוצא יד"ח בהדלקה במקום אחר, אלא דמלבד חובת ההדלקה בביתו איכא חובת גברא להדליק, וחובה זו מתקיימת אף בהדלקה בביהכנ"ס, וצ"ע.

בס' המאורות לעיל כ"א ב' כתב דהמהלך בספינה מדליק נ"ח ומניחה במקומו ודיו, דכיון דאנוס הוא לא גרע משעת הסכנה, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה סימן י"ח, ומבו' דאף ספינה הוי מקום הדלקה, - אך בפירש"י לקמן בסוגיין בד"ה הרואה מבו' דהבא בספינה אינו מדליק נ"ח, וכ"כ התורי"ד שם והרא"ש בסימן ח', ובתשו' מהרש"ם ח"ד סימן קמ"ו כתב דהוא משום דספינה לא חשיב כבית, ומקום הדלקת נ"ח הוא בביתו,[[307]](#footnote-308) - אך בפי' הר"י מלוניל שם מבו' דהוא משום דאין לו נר להדליק, וכ"כ בס' הפרדס לרש"י, ובשבה"ל בסימן קפ"ו.

בד' הב"ח בסימן תרע"ז ס"ג מבו' דהאוכל סעודה אחת בבית חבירו, יכול מן הדין להדליק שם נ"ח, אלא דצריך לילך ולהדליק בביתו משום החשד, - אך הט"ז שם סק"ב כתב דהסועד אצל חבירו בשעת ההדלקה א"א לו להדליק שם, וצריך לילך ולהדליק בביתו, דהו"ל כמו שעומד בשעת ההדלקה על רחוב העיר, דאין שייך לו שם הדלקה, וכ"כ המג"א שם סק"ז.[[308]](#footnote-309)

ובד' המ"ב שם סקי"ב משמע להדיא דכ"ז הוא משום דיש בית להדליק שם, אך באכסנאי שאין ביתו אצלו, מדליק אף במקום שמתאכסן בו באקראי, - ובזה מתפרש מש"כ הפר"ח שם ס"א דמי שהלך הוא וכל ב"ב לסעוד אצל אביו כל ח' ימי חנוכה, אף שביום אוכל אכילת עראי בביתו, מדליק בבית שאוכל וישן שם בלילה, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה במקום שאוכל), ומשמע דאם הלך לשם רק ליום אחד, הו"ל כאקראי בעלמא, ואינו מדליק שם, ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן כ"ג סק"ג, ובדין אכסנאי ודאי דגם אכסנאי ליום אחד מדליק שם, והרי דשאני מי שהוא בביתו, ממי שאין ביתו אצלו,[[309]](#footnote-310) וצ"ע.

בהגה' הגר"ב פרענקיל בסימן תרע"א ס"ז כתב דלמש"כ הריב"ש דהא דאין יוצאין בהדלקת נ"ח בביהכנ"ס הוא משום דמצות נ"ח נר איש וביתו, י"ל דאורח המדליק בנרות ביהכנ"ס א"צ להדליק באכסניא, דגופי' נפטר במה שהדליק בעצמו בביהכנ"ס, ובביתו מדליקין עליו,[[310]](#footnote-311) - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דאכסנאי שמדליקין עליו בביתו א"צ להדליק כלל באכסניא, מ"מ משום הידור יש לו להדליק באכסניא, וכמש"כ הרמ"א בסימן תרע"ז ס"ג, ולקיום דין ההידור סגי במה שהוא מדליק בביהכנ"ס, וא"צ שתהא ההדלקה בביתו.[[311]](#footnote-312)

**כל השמנים כולן יפין לנר,** המאירי לעיל כ"א א' כתב בשם התוס' דהיינו דנוי מצוה להדליק בשמן ולא בנרות שעוה משום שהנס הי' בשמן, וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה דמצוה להדליק בשאר שמנים ולא בנרות שעוה, וכ"נ בתשו' מהר"י מברונא סימן ל"ט, והביאו המ"ב בסימן תרע"ג סק"ד, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תרע"ו סוסק"ה.[[312]](#footnote-313)

אך הדרכ"מ בסימן תרע"ג סק"א כתב בשם המהר"א טירנא והמהר"א מפראג דשעוה מצוה מן המובחר כמו שמן זית, משום דצליל נהורי' טפי מכל השמנים, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, - ובד' המ"ב שם סק"ד משמע דאי"ז סותר לד' המהר"י ברונא דמצוה בשל שמן טפי, דאף דמכח זה יש להדליק בשמן זית ולא בנרות שעוה, מ"מ כל שאין לו שמן זית מצוה טפי להדליק בנרות שעוה דצליל נהורייהו טפי משאר שמנים, אך אי"ז כמש"כ המאירי דהא דכל השמנים כולן יפין לנר, היינו דנוי מצוה להדליק בהן ולא להדליק בנרות שעוה, וכ"כ המהרש"ל והפמ"ג, וצ"ע.

**ושמן זית מן המובחר וכו' האי צליל נהורי' טפי,** מבו' דכל הא דמצוה מן המובחר להדליק בשמן זית, הוא משום דצליל נהורי' טפי, - אך הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ז והכל בו בסימן מ"ד כתבו דמצוה מן המובחר להדליק בשמן זית לפי שבו הי' הנס, וכ"כ הלבוש בסימן תרע"ג ס"ב, והשל"ה במס' תמיד פ' נר מצוה ס"א,[[313]](#footnote-314) ותמה בזה בתשו' בנין עולם או"ח סימן ל"ד.[[314]](#footnote-315)

**משיך נהורי',**[[315]](#footnote-316)בפירש"י כתב דהיינו דאינו ממהר לכלות כשמן זית, והשפ"א כתב דאי"ז משום שיכבה מהר, שהרי יכול להוסיף שמן יותר, אלא היינו דכשהאש מכלה רוב שמן אין האור יפה, וגם דכשא"צ לשרוף הרבה הוא מאיר ביותר.

**ברכת הרואה**

**הרואה נר של חנוכה צריך לברך,** התורי"ד כתב דכל שהוא עתיד להדליק בביתו אינו מברך על הראי', וכ"כ הרשב"א והר"ן בפי' הרי"ף והמאירי, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ז בשם רש"י, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ט, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרע"ו ס"ג,[[316]](#footnote-317) - אך הריטב"א כתב בשם י"א דאף אם דעתו להדליק הוא עצמו בביתו מברך על הראי', וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ה, וכ"כ הב"ח בסימן תרע"ו ס"ב והט"ז שם סק"ב בדעת רש"י לפי הגירסא שלפנינו, וכ"כ הפר"ח שם ס"ג בדעת הרמב"ם בפ"ג מחנוכה ה"ד,[[317]](#footnote-318) והריטב"א כתב דלדעתם הוא חוזר ומברך בשעה שמדליק, אך האו"ז שם כתב דכל שבירך על הראי', אינו מברך כשידליק אלא ברכת להדליק, שהרי כבר בירך כשראה, וכ"כ הפר"ח שם.

הרשב"א כתב די"א דאף מי שמדליקין עליו בתוך ביתו מברך על הראי', וכ"כ המאורות והמאירי והריא"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתמ"ג, והארחות חיים בהל' חנוכה ס"ט, וכ"כ הגר"א בסימן תרע"ו ס"ג בדעת רש"י, וכן הכריעו הב"ח שם ס"ג, והפר"ח שם, והא"ר שם סק"ד, - אך הרשב"א והר"ן כתבו דכל שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', דלא מצינו יוצא במצוה שחוזר ומברך על הראי', וכ"כ ההשלמה בשם ה"ר אשר, והסמ"ג עשין דרבנן ה', וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ו ס"ג, וכן הכריעו הט"ז שם סק"ד, והמג"א שם סק"א.

והמחה"ש שם סק"א פירש בטעמא דהרשב"א ודעימי', דהוא משום דהא דהרואה מברך, אי"ז חיוב בפנ"ע לברך, אלא עיקר החיוב הוא בההדלקה, אלא דאם לא קיים ההדלקה תיקנו לברך תמורתו על הראי', וע"כ כל שמדליקין עליו בביתו וקיים מצות ההדלקה, אינו מברך על הראי', ועד"ז כתב הפמ"ג שם, - ומבו' מדבריו דבזה הוא שנחלקו ש"ר וס"ל דהא דהרואה מברך, הוא חיוב בפנ"ע לברך כדי להודות על הנס, וע"כ אף אם מדליקין עליו בביתו, כיון דהוא עצמו לא בירך ברכות אלו, מברך על הראי',[[318]](#footnote-319) וזהו מש"כ המאורות, דאף דכשמדליקין עליו בביתו נפטר מן ההדלקה, מ"מ היאך יפטר מן הברכות אחר שלא שמע.[[319]](#footnote-320)

בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י"ג כתב דכל מש"כ הרשב"א ודעימי' דכל שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', היינו משום דבירכה אשתו על ההדלקה, אך כל שהדליק ולא בירך, מברך אח"כ על הראי', דמהיכ"ת נימא דיגרע כחו במה שהדליק, מאילו לא הדליק דהי' מחויב בברכת נ"ח מצד רואה, וכי בשביל שהדליק ג"כ פקע ממנו חיוב זה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תרע"ו סק"ב, והמ"ב שם סק"ד.

אך הפמ"ג שם סוסק"ד כתב די"ל דלדעת הסוברים דכשאשתו מדלקת עליו אין מברך על הראי', ה"ה דבכה"ג אינו מברך, והיינו דכיון דהא דכשאשתו מדלקת עליו אינו מברך על הראי', הוא משום דרק כשלא קיים ההדלקה תיקנו לברך תמורתו על הראי', וכנ"ל, ע"כ י"ל דכל שקיים ההדלקה, אף שלא בירך עלי', אינו מברך על הראי', וכ"נ קצת מל' הרשב"א והר"ן שכתבו דלא מצינו "יוצא" במצוה שחוזר ומברך על הראי'.

הב"ח בסימן תרע"ו ס"א כתב דמי שלא בירך בלילה הראשון, צריך לברך ברכת שהחיינו בליל ב', ואע"פ שאשתו הדליקה עליו בליל ראשון, מ"מ מידי ברכת שהחיינו לא נפטר, - אך המג"א שם סק"ב כתב דלדעת הרשב"א ודעימי' דכשמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', ה"ה דכשמדליק בליל ב' אינו מברך שהחיינו,[[320]](#footnote-321) והאחרונים שם כתבו דהב"ח שכתב דבכה"ג מברך שהחיינו בליל ב', הוא לטעמי' דס"ל דאף כשמדליקין עליו בביתו מברכין עלי הראי'.

התוס' בסוכה מ"ו א' ד"ה הרואה נר של חנוכה הק' דמ"ש דבשאר מצוות כגון לולב וסוכה לא תיקנו שיברך הרואה, וכתבו דשאני נ"ח משום חביבות הנס, וגם משום שיש כמה בנ"א שאין להם בתים ואין בידם לקיים המצוה,[[321]](#footnote-322) ועוד, דאין שייך לתקן לרואה ברכה שאין העושה מברך, ודוקא בנ"ח שהמדליק מברך שעשה נסים, מברך אף הרואה ברכה זו, - והמג"א בסימן תרע"ו סק"א כתב להוכיח מדבריהם דכל שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', והמחה"ש שם פירש דהיינו דאי נימא דאף כשמדליקין עליו בביתו מברך על הראי', בע"כ דהוא משום דאיכא חיוב בפנ"ע לברך להודות על הנס, וא"כ ל"ד ללולב וסוכה דליכא אלא למצות הנטילה והישיבה, וממשה"ק התוס' דמ"ש מלולב וסוכה, בע"כ דגם בנ"ח עיקר החיוב הוא בהדלקה, אלא דאם לא קיים ההדלקה תיקנו לברך תמורתו על הראי', וזהו שהק' דמ"ט לא תיקנו כן בסוכה ולולב, דכל שאינו יושב בסוכה ואין לו לולב ליטול יברך תמורתו על הראי', ועד"ז כתב הפמ"ג שם, אך הלבו"ש שם פירש לדבריו בע"א.

בס' הפרדס שער ח' כתב לפרש טעם הא דבחנוכה מברכין על הראי', ול"ד לשאר מצוות, דהוא משום דנ"ח עושה זכרון לנס כשנכנסו יונים להיכל, והו"ל כרואה מקום שנעשו בו נסים לאבותינו שמברך ע"ז, וה"נ חייב לברך כשרואה נ"ח, ומשא"כ בשאר מצוות,[[322]](#footnote-323) - וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הרפואה דדמי ברכת שעשה נסים לברכת ראיית מקום שנעשה בו נס, עיי"ש.

בד' הריא"ז בהל' חנוכה דין ט"ו מבו' דמי שאינו מדליק נ"ח, חייב לראות נ"ח,[[323]](#footnote-324) ומכח זה הוא דמי שהוא בין הגוים צריך להדליק, ונתבאר להלן, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ז, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"ז ס"ג,[[324]](#footnote-325) - אך הפר"ח שם נחלק ע"ז דליכא חיוב בראיית נ"ח, אלא שהרואה חייב לברך.

הריא"ז שם כתב דאם הי' עומד בין הגוים אע"פ שאין לו בית לעצמו ולא פתח לעצמו חייב להדליק נר לעצמו,[[325]](#footnote-326) ואע"פ שאשתו מדלקת בביתו, שהרי אין הנס מפורסם אצלו, ואינו רואה נ"ח לברך עליו בין הגוים אם לא ידליק הוא לעצמו, וכ"כ המרדכי בסימן רס"ז בשם ר"י, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה סי"ג בשם רבינו משולם, וכ"כ המאירי בשם י"א, וכ"כ השו"ע בסימן תרע"ז ס"ג,[[326]](#footnote-327) והרמ"א שם פירש דהיינו משום דחייב לראות הנרות, וע"כ הוא דצריך להדליק נר, כדי שיהא לו פרסומי ניסא, וכ"ה גם בתשו' הרמ"א סימן צ"ט.[[327]](#footnote-328)

אך המאירי בסוגיין נחלק ע"ז דאינו מדליק בכה"ג, וכ"כ הפר"ח בסימן תרע"ז ס"ג, וכתב דהוא משום דליכא חיוב כלל בראיית נ"ח, אלא דהרואה מברך, ועיי"ש שכתב דאף אם רוצה להדליק כדי לברך ע"ז ברכת הרואה, לאו מילתא היא, דכיון שאינו חייב להדליק, הו"ל נר הרשות ואי"ז נ"ח, וא"א לברך ע"ז ברכת הרואה.

לדעת הריא"ז ודעימי' דצריך להדליק, כתב בתשו' הרמ"א סימן צ"ט דבכה"ג מברך גם ברכת להדליק, דלא גרע מן המהדרין דמברכין, ואף לדעת הב"י דאכסנאי שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הדלקתו, מ"מ בכה"ג שמדליק מפני שחייב לראות, לא גרע ממהדרין, ומברך, - אך בתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב בתו"ד דאינו מברך בכה"ג על ההדלקה.

**ברכת שעשה נסים ושהחיינו במי שאינו רואה נ"ח**

המאירי כתב דמי שאין לו להדליק ואינו במקום שיהא אפשר לו לראות, י"א שמברך לעצמו שעשה נסים ושהחיינו בלילה הראשון, ושעשה נסים בכל הלילות, והסכים לדבריהם, - ולכאו' לדעתם הא דהרואה מברך, אי"ז ברכה כלל על הראי', שהרי אף מי שאינו רואה מברך, אלא הוא חיוב ברכה בפנ"ע, להודות על הנס, ולברך על הזמן דחנוכה, אלא שתיקנו להסמיך הברכה על הראי', וע"כ פשוט דלדעתם אף אם מדליקין עליו בביתו מברך בשעת הראי', וכמש"כ המאירי לעיל מינה.

אך המאירי במגילה ד' א' כתב דבחנוכה אין מברכין זמן על היום אלא על ההדלקה, עיי"ש, - וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א ודעימי' דכל שהדליקו עליו בביתו אינו מברך בליל ב' שהחיינו, ומבו' דלא תיקנו ברכת שהחיינו על הזמן דחנוכה, דא"כ היאך הוא נפטר מזה במה שהדליקה אשתו ובירכה שהחיינו, אלא על ההדלקה, וע"כ כל שכבר הדליקה אשתו ובירכה ברכת שהחיינו, אינו חוזר ומברך, - וכ"כ הפר"ח שם ס"א דאין מברכין שהחיינו אלא על ההדלקה או על הראי', אבל בלא"ה לא יברך, ול"ד לזמן דרגל דאומרו אפי' בשוק,[[328]](#footnote-329)

**ומדליק מברך ג',** נחלקו הראשונים בזמן הברכה, **א** הריטב"א כתב דנהגו לברך ג' הברכות קודם הדלקה, משום דכל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן, וכ"כ המהרי"ל בהל' חנוכה ובתשו' סימן קמ"ה, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"ו ס"ב. - **ב** הריטב"א כתב די"א דברכת להדליק נר חנוכה שהיא ברכת המצוות מברך קודם ההדלקה, אך ברכת שעשה נסים ושהחיינו מברך אחר שהתחיל להדליק שיהא רואה נסו ויברך עליו, כעין הרואה נ"ח, וכתב דאין לשנות המנהג, וכ"כ המאירי.[[329]](#footnote-330) - **ג** האבודרהם בהל' חנוכה ורי"ו בנתיב ט' ח"א כתב בשם רבינו יונה דבליל א' מברך ג' ברכות אלו קודם ההדלקה, דכל המצות מברך עליהן עובר לעשייתן, ובליל ב' מברך קודם ההדלקה להדליק, ושעשה נסים מברך אחר שמדליק נר ראשון קודם שידליק נר ב' שהוא נס אותו היום, וה"נ הוא בשאר הימים.[[330]](#footnote-331)

ט' טבת פ"א

דף מס' 13

**ברכת נ"ח**

**כ"ג א' -** **מברך וכו' אקב"ו להדליק נר של חנוכה,** השבה"ל בסימן קפ"ה כתב בשם ה"ר יוסף דט"ס הוא, דאין מברכין בלמ"ד, משום דמצי להדליק ע"י שליח, וצ"ל אקב"ו על מצות הדלקת נ"ח, וכמו שאמרו כן בירושלמי בפ' לולב הגזול, - אך דעת ש"ר דמברכין להדליק, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בספה"י לר"ת סימן ש"מ כתב דהוא משום דכל מצוה שאין לה הפסק, מברכין עלי' בל', ואף דנ"ח יש לה הפסק, מ"מ כיון דצריך שיהא בה שמן להיות דולקת משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, ואם לא נתן לא יצא, ואע"ג דכבתה אין זקוק לה מיצרך צריך, והביאו הרא"ש בפ"ק דפסחים סימן י'.[[331]](#footnote-332) - **ב** הרמב"ן בפסחים ז' א' כתב דכל מצוה שאפשר לעשותה ע"י שליח מברכין עלי' בעל, והא דבהדלקת נ"ח מברכין להדליק אף דאפשר לעשותה ע"י שליח, הוא משום דצריך להשתתף בפריטי ואין יוצא אלא בשל עצמו, וכ"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב בחי' רבינו דוד שם, והמאירי שם תמה ע"ז, ונתבאר בדף מס' 11. - **ג** הרמב"ן שם כתב עוד, דכיון שהרואה נמי מברך, ומצוה לראות משום פרסומי ניסא,[[332]](#footnote-333) קבעוה בל'.[[333]](#footnote-334) - **ד** הרמב"ן שם בסו"ד כתב דהא דמברכין על הפרשת תרו"מ בל', אף שאפשר להפריש ע"י אחר, הוא משום דאינה נעשית אלא ע"י שליח שעשאום הבעלים, ול"ד לביעור חמץ ולמילה, וכ"כ הר"ן שם, ובד' המג"א בסימן תרע"ו סק"ד מבו' כמש"כ המחה"ש שם דמה"ט הוא דבהדלקת נ"ח מברכין להדליק, משום דל"מ אחר להדליק שלא מדעת הבעלים, וכ"כ הריטב"א בפסחים שם.[[334]](#footnote-335) - **ה** המאירי בפסחים שם האריך דכל מצוה שעושה לעצמו ונעשית המצוה סמוך לברכה מברכין בל', אף אם אפשר לעשותה ע"י שליח, וע"כ הוא דבהדלקת נ"ח מברכין להדליק. - **ו** הרי"ד בס' המכריע בסימן ס"א האריך דכמו שירצה אדם כך יברך או לעשות או על המעשה, וכ"כ בפסקי רי"ד בפסחים שם, וכ"כ הריא"ז שם ה"א דין כ"ד דאם רצה המברך מברך לעשות ואם רצה מברך על המעשה, והכל לפי רצונו של אדם ולפי צחות לשונו הוא מברך.[[335]](#footnote-336)

הפסקי רי"ד והריא"ז בפסחים שם כתבו דהמדליק נ"ח לאחר, מברך בעל, וכמו שאמרו בפסחים שם בברכת המילה דכיון דלא סגיא דלא איהו מהיל מברכין בעל, וכ"ה מבו' בד' המאירי שם, וכ"כ בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה, והביאו הב"ח בסו"ס תרע"ו, - אך המג"א שם סוסק"ד כתב דלמש"כ הר"ן דבנ"ח לא חשיב כמצוה שאפשר לעשותה ע"י שליח, הרי דאף כשמדליק לאחר מברך להדליק, וכ"כ השכנה"ג שם בהגב"י אות א' דהמנהג דאף כשמדליק לאחר מברך להדליק, והביאו הא"ר שם סק"ב.[[336]](#footnote-337)

**רב אויא אמר מלא תסור, רב נחמן אמר שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך,** הריטב"א כתב דטעמא דר"נ דס"ל דלי"ב משום לא תסור, אף שאמרו בברכות י"ט ב' דכולהו אלאו דלא תסור אסמכינהו רבנן, הוא משום דמצוה זו אין לה שום עיקר מה"ת, וכ"כ הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שורש א', דרב אויא ס"ל דכשם שכל הגזירות והסייגים של דבריהם סמוכין על לאו דלא תסור, כך המצוות שחידשו כגון נ"ח סמוכין על אותו הלאו, ור"נ ס"ל שאין סמך באותו הלאו אלא לדברים שיש בהם עיקר בתורה, שהם כעין פירוש התורה, אבל המצוות המחודשות מהן, הם בכלל שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך, שהיא צוואה לקבל מן הזקנים על הכלל, וכ"כ בדרשות הר"ן דרוש ז', ועד"ז כתב השיטה להר"נ.

**ומפרישין אותו ערום ובין השמשות,** הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש בדמאי פ"א מ"ד פירשו דתרתי קתני, חדא, דמפרישין אותו ערום, משום דאין מברכין עליו, ועוד דמפרישין אותו ביה"ש, כדתנן לקמן ל"ד א' דספק חשיכה מעשרין את הדמאי, - אך השיטה להר"נ פירש דחדא קתני, דאדם שהוא ערום ואין לו שהות ללבוש לפי שהוא ביה"ש יכול להפריש, ונתחדש לפ"ז, דאף דאין מברכין על הפרשת דמאי, מ"מ אין ערום מפריש לכתחילה, אלא כשאין לו שהות ללבוש, וצ"ע.

**ברכה על מצוה שחיובה מספק**

**רבא אמר רוב ע"ה מעשרין הן,** בפירש"י כתב דהיינו דלעולם ספק דדבריהם בעי ברכה, ודמאי אפי' ספק ל"ה אלא חומרא בעלמא דרוב ע"ה מעשרין הן, והרמב"ן וש"ר הק' ממה שאמרו בברכות כ"א א' דספק קרא קר"ש אינו חוזר וקורא משום דקר"ש דרבנן, והרי דבספק אינו מברך, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דכיון דתיקנו רבנן וגזרו על הדמאי, הו"ל מצוה של דבריהם, דומיא דיו"ט שני שהוא תקנ"ח ובעי ברכה,[[337]](#footnote-338) אלא דכיון דרוב ע"ה מעשרין הן עבוד רבנן הכירא דלא לימרו כדאורייתא דמי להו לרבנן, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ו סימן א', ועד"ז כתב בתשו' הרמב"ם סימן של"ג.[[338]](#footnote-339) - **ב** הרמב"ן וש"ר כתבו די"ל דאף דבספק אם בירך ברכה שחייבין בה מדרבנן אינו חוזר ומברך, מ"מ כל שהספק הוא בעיקר חיוב המצוה, והוא צריך לעשות המצוה משום ספק דאורייתא, אף הברכה של דבריהם צריך לעשות עמה, אך הביאו מד' הרי"ף בפ' ר"א דמילה דנולד מהול, אף שצריך למולו מספק, אין מברכין על מילתו, והרי דאף היכא דהספק הוא בעיקר חיוב המצוה, אין מברכין ע"ז, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפ"ג ממילה ה"ו ובפ"ו מסוכה הי"ג, וכ"כ באגרות הרמ"ה סימן ט"ז, ובתשו' הר"ש שם בסימן ס', והבעה"ע בהל' שחיטה ריש ח"ו, ותר"י בברכות כ"א א', והראבי"ה בסימן רפ"ה.[[339]](#footnote-340) - **ג** הרשב"א כתב די"ל דרבא לא פליג אדאביי, אלא פירוקא אחרינא הוא דמפרק בדמאי, אך אף כל ספק דדבריהם אינו טעון ברכה, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר ה"ד בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ הגר"א בסימן תרפ"ח ס"ד בדעת הרמב"ם בפ"ג מחנוכה ה"ה.

**הדלקה מפני החשד**

**חצר שיש לה ב' פתחים,** בפירש"י כתב דהיינו שיש לבית ב' פתחים פתוחין לחצר, וכ"כ בפי' הר"ן ובפסקי הריא"ז, וכ"כ הסמ"ג עשין דרבנן ה' וההגמי"י בפ"ד מחנוכה ה"ז בשם ר"י, והתוס' הרא"ש לעיל כ"א ב' פירש דאזיל לטעמי' דס"ל דמדליקין בפתח הבית לחצר, - אך התוס' לעיל שם פירשו דאיירי כשיש לחצר ב' פתחים לרה"ר, והוכיחו מזה דמדליקין בפתח החצר.

**צריכה ב' נרות וכו' משום חשדא,** בפי' הר"י מלוניל כתב דאף דצריך להדליק ב' נרות, מ"מ א"צ לברך אלא בפתח אחד, וכ"כ המאירי, וכן צידד בפי' הר"ן, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ח.

ובטעם הא דאינו מברך על ההדלקה בפתח השני, כתב הר"ן דהוא משום דאין ההדלקה שם אלא משום החשד, והלבוש בסימן תרע"א ס"ח פירש דהיינו משום דאי"ז אלא משום חשד הרואה ואי"ז למצוה, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח בסימן תרע"ז ס"א וביו"ד סימן י"ג סק"ה דאי"ז מצוה דרבנן גמורה לברך עלי',[[340]](#footnote-341) וביו"ד שם נחלק ע"ז דכיון דמדרבנן צריך להדליק, אע"ג דלא הצריכו להדליק אלא משום חשד בעלמא, מצוה דרבנן היא, ומחייב לברוכי עלה, - אך הארחות חיים בהל' חנוכה סי"ג והכל בו בסימן מ"ד כתבו דהוא משום דחובת גברא היא ושתיהן מצוה אחת שאין החיוב אלא מפני החשד,[[341]](#footnote-342) ואף אם ב' מצוות הן, כיון שעושה שתיהן בב"א די לו בברכה אחת.

ובד' הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ז סק"ד והלבו"ש שם מבו' דאף דהא דא"צ לברך הוא משום שכבר בירך על ההדלקה בפתח הראשון, מ"מ לאו היינו דנתכוין בברכה זו לפטור אף את הפתח השני וחיילא הברכה גם על הדלקה זו, אלא אף באכסנאי שנפטר בהדלקת בעה"ב, מהניא לי' הברכה שבירך בעה"ב דא"צ לברך על מה שמדליק בפתחו מפני החשד, אף שלא שמע הברכה, וגם לא נתכוין לפטור בברכה זו את הדלקתו,[[342]](#footnote-343) וכל הא דמצי לברך בהדלקה שמדליק בפתחו, הוא משום דמתכוין שלא לצאת בברכת בעה"ב, וגם לא השתתף עמו בפרוטה, עיי"ש.[[343]](#footnote-344)

מד' הארחות חיים והכל בו מבו' דהא דצריך להדליק בפתח השני מפני החשד, היינו דמפני החשד חייבוהו בהדלקת נ"ח בפתח השני, ומברכין ע"ז להדליק נ"ח, וע"כ הוא דהו"ל מצוה אחת עם ההדלקה בפתח הראשון, - ונפ"מ דלפ"ז הרואה את הנר שהדליקו בפתח השני, מברך ע"ז ברכת הרואה, ואף אסור להשתמש לאור נר זה, וצריך להדליקה ע"י בר חיובא.[[344]](#footnote-345)

\*בתשו' שבו"י ח"ג סימן מ"ח כתב דאף דקי"ל דכבתה אין זקוק לה, מ"מ צריך להניח שם את הנותר מן הנר, משום חשד, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט איכא חשד בב' פתחים, הרי יכולים לדונו לכף זכות שהדליק בפתח זה, אלא שכבתה ונטלה משם, - והביה"ל לעיל כ"א א' צידד דאף דאין זקוק לה משום עיקר מצות נ"ח, מ"מ זקוק לחזור ולהדליקה משום חשד, ועמד ע"ז מסתימת ד' הפוסקים.

אך למש"כ הארחות חיים והכל בו דהא דצריך להדליק בפתח השני מפני החשד, היינו דמפני החשד חייבוהו בהדלקת נ"ח בפתח השני, לכאו' אין מקום לומר דאף דכבתה זקוק לה, מ"מ צריך להניח שם את הנותר מן הנר, דלא מצינו דנתחייב לעשות מעשה בפנ"ע לסלק החשד, אלא דמכח זה נתחייב בהדלקה, וגם אין לומר דצריך לחזור ולהדליק מפני החשד, דא"כ הרי נמצא דכבתה זקוק לה, - וצ"ל דאדרבה כיון דאי"ז דין בפנ"ע לסלק החשד, אלא דחייבוהו בהדלקת נ"ח באופן דליכא חשד, שפיר אמרינן דכבתה אין זקוק לה, וא"צ לחזור ולהדליק מפני החשד, שהרי בשעת ההדלקה ל"ה חשד, ושפיר קיים את מצות ההדלקה, ומה שאח"כ כבה הנר ואיכא חשד, אי"ז מחייבו לחזור ולהדליק.[[345]](#footnote-346)

**אבל מרוח אחת לא צריך,** הדרכ"מ בסימן תרע"א סק"ח כתב בשם הכל בו, דאף אם ב' הפתחים הם מרוח אחת, אם הפ פתוחים לב' בתים, אע"פ ששתיהן של אדם אחד, אפ"ה מדליקין בשתיהן משום חשד,[[346]](#footnote-347) וכ"כ הרמ"א שם ס"ח, ועמש"כ המחה"ש שם סקי"ג לפרש הטעם בזה, והגר"א שם כתב לדקדק כן מד' רש"י, - אך המג"א שם סקי"ג נחלק ע"ז, עיי"ש.

**לעולם משום חשדא דבני מתא,** המאירי כתב דהא דאין חוששין לחשד דבני עיר אחרת, הוא משום דאינם תולין הענין אלא להעדר ידיעתם, - אך המג"א בסימן תרע"א סקי"ב כתב דהוא משום דאנשים נכרים אין מצוים ברחובות בלילה.[[347]](#footnote-348)

**כי היכי דבהאי פיתחא לא אדליק בהך פיתחא נמי לא אדליק,** הא"ר בסימן תרע"א סקט"ו הק' דמהיכ"ת יחשדו בני מתא שלא הדליק בפתח אחר, הרי יודעים שיש לבית זה ב' פתחים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הא"ר שם כתב דהיינו משום שיסברו שהי' לו להדליק גם ברוח זה משום חשדא דעלמא שאין יודעין שיש לו פתח אחר, וכיון שלא הדליק בזה מסתמא לא הדליק גם בזה, - **ב** בחי' מהרי"ט בסוגיין כתב דעיקר החשד, הוא משום דכיון דעבדינן הידור בנרות מרובות לכל אחד ואחד, כל שיש ב' פתחים יש לו לחלקן נר אחד מכאן ונר אחד מכאן דהוי פרסום ניסא טפי לעוברים ושבים,[[348]](#footnote-349) וכיון שיודעין בו שיש לו בני בית מרובים, איכא חשד דלא הדליק כלל, ולפ"ז כל שהוא דר לבדו, ליכא חשד כלל, וצ"ע. - **ג** בתשו' חכם צבי סימן צ"א כתב דהוא משום חשד בנ"א שאינם בקיאים וסבורים דמן הדין הוא להדליק בכל הפתחים משום פרסומי ניסא, וכל שרואין שלא הדליק בפתח זה, יסברו שלא קיים כל עיקר מצות נ"ח, דכמו שלא הדליק בפתח זה אף שאינו אלא למצוה מן המובחר, אף בפתח השני שהוא עיקר מצות נ"ח לא הדליק, ועד"ז כתב הראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ע'.

הריטב"א כתב דכיון דהא דצריך להדליק בב' הפתחים הוא משום חשד דבני העיר, ע"כ היכא דידוע שעיקר תשמישו הוא בפתח האחד, די לו שידליק שם,[[349]](#footnote-350) וכתב דכן נהגו, ולכאו' אי"ז מתישב למש"כ הא"ר והחכם צבי בטעם החשד, וצ"ע.

הסה"ת בסימן רכ"ח כתב דבזה"ז שמדליקין בפנים, ליכא שום חשד וא"צ להדליק אלא לפתח אחד, וכ"כ הסמ"ק בסימן ר"פ, ובתשו' הרשב"א בח"א סימן תקמ"א, והריטב"א בסוגיין, והמרדכי בסימן רס"ו, והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ג, והכל בו בסימן מ"ד, - ובטעם הא דליכא חשד, כתב הסה"ת שם דהוא משום דבני הבית יודעין שב' הפתחים של אדם אחד הם,[[350]](#footnote-351) וכ"כ הסמ"ק והריטב"א והמרדכי והטור בסימן תרע"א, - אך הארחות חיים והכל בו כתבו דהוא משום שהנכנס יראה הנר באיזה פתח שיכנס.

הריטב"א כתב דאנו שמדליקין סמוך לפתח דנראה לעוברים, צריך להדליק בב' הפתחים משום חשד, וכ"כ הטור בסו"ס תרע"א, - והדרכ"מ שם סק"ט כתב דזה לפי המנהג שהי' בימי הטור שהיו מדליקין בפתח הבית, אך לפי המנהג בזה"ז שמדליקין בבית החורף שהוא בפנים ממש, וליכא הכירא כלל לעוברים ושבים, אף אם יש לבית הרבה פתחים, א"צ להדליק רק באחד, וכ"כ הרמ"א שם ס"ח, - ובהגה' הגר"ב פרענקיל שם עמד בזה, דלמש"כ המג"א שם סק"ח דאם יש לו חלון הסמוך לרה"ר יניחנו בחלון, א"כ בגונא דיש לו חלונות לרה"ר בב' רוחות, מ"ט לא יצטרך להדליק בב' הרוחות.[[351]](#footnote-352)

\*בברכות ח' ב' וס"א א' אמרו דאסור לעבור אחורי ביהכנ"ס בשעה שהצבור מתפללין, ולא אמרן אלא דלית ליה פתחא אחריתא אבל אית ליה פתחא אחריתא לית לן בה דאמרי בפתחא אחריתא עייל, והב"י בסימן תרע"א ס"ח הק' דא"כ מ"ט הכא לא אמרינן דאע"ג דרואין שלא הדליק בפתח אחד, לא יבואו לחשדו, שיאמרו שהדליק בפתח השני, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הלבוש שם ס"ח, והב"ח שם, והט"ז שם סק"ט, והמג"א שם סקי"ב, ובחי' מהרי"ט בסוגיין, והראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ע', ובתשו' חכם צבי סימן צ"א, ואכמ"ל.

\***ומנא תימרא דחיישינן לחשד,** בתשו' חכם צבי סימן צ"א הק' דבכ"ד אמרו דחיישינן לחשד ולא פריך דמנא תימרא, ועוד דמ"ט לא מייתי להא דתנן בשקלים פ"ג מ"ב דאין התורם נכנס וכו' משום והייתם נקיים, ועיי"ש שכתב לפי דבריו דהכא אין החשד אלא משום בנ"א הטועים בדין, ונתבאר לעיל, וזהו דפריך דמנא תימרא חיישינן לחשד כה"ג, ומייתי מהא דחיישינן לחשד בפאה, דהתם נמי אינו אלא חשד של הטועין, דהרי מדינא א"צ להניח פאה בסוף השדה דוקא.

**נר שיש לו ב' פיות עולה לב' בנ"א,** נחלקו הראשונים היאך איירי, **א** התוס' לעיל כ"א ב' כתבו דמשמע דהיינו לב' בתים, והוכיחו מזה דמניחין הנר על פתח החצר, דאם מניחין הנר על פתח הבית הו"ל לזה בימין ולזה בשמאל. - **ב** בפירש"י כתב דהיינו למהדרין העושין נר לכל אחד ואחד,[[352]](#footnote-353) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הבעה"ע בהל' חנוכה, והראבי"ה בסימן תתמ"ג, והשבה"ל בסימן קפ"ה, והאו"ז בסימן שכ"ו והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ח, ואזיל רש"י לטעמי' דס"ל דמניחין הנר על פתח הבית, וכמש"כ כן הגליון תוס' והמהרש"א לעיל שם. - **ג** המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ד כתב דאיירי כגון שפתחי בתי ב' בנ"א סמוכין זל"ז, בכדי שהנר הוא לכל פתח בטפח הסמוך לו, וכ"כ הנימו"י.[[353]](#footnote-354) - **ד** המ"מ שם כתב עוד, דאיירי בב' בנ"א הנכנסין בפתח אחד והם חלוקין בעיסתן ואינן סמוכין על שלחן אחד שכל אחד צריך להדליק, וכ"כ הנימו"י,[[354]](#footnote-355) ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל דהוא לב' אכסנאין שאינם נשואין,[[355]](#footnote-356) שצריכין להשתתף או להדליק בפנ"ע.[[356]](#footnote-357)

**לא כפה עלי' כלי עשאה כמדורה ואפי' לאחד אינה עולה,** בפירש"י כתב דהיינו דעשאה כמדורה שהאש מתחברת לאמצעיתה ואינו דומה לנר, והמהר"ל בס' נר מצוה כתב דהא דבכה"ג אינו יוצא יד"ח הוא משום שהנס נעשה בנר, מפני שהנס נעשה בנר, וזה אינו נר אלא מדורה, ועד"ז כתב הלבוש בסימן תרע"א ס"ד.

בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דאיירי כשהדליקו שניהם בב"א, דאם הדליקו בזאח"ז יצא הראשון למ"ד דכבתה אין זקוק לה, - אך כבר כתבו דלדעת הסוברים דאם כיבה במזיד זקוק לה, י"ל דהכא כשהניח לחבירו להדליק בנר זה, הו"ל ככיבה במזיד דזקוק לה, וגם י"ל דכיון דידוע שעתיד השני להדליק, הו"ל כהדליק במקום הרוח דלא יצא יד"ח.[[357]](#footnote-358)

הבעה"ע בהל' חנוכה כתב דמסתברא דאם הרחיקן זמ"ז עד כאצבע, אינם כמדורה ויצא יד"ח, והובא בשבה"ל בסימן קפ"ה ובארחות חיים בהל' חנוכה סי"ח ובפי' הר"ן והמאירי בסוגיין, וכ"כ הטור בסימן תרע"א בשם הרא"ש, - אך הטור שם כתב דאפי' הרחיקם אין להתיר בלא כפיית כלי, דמה גבול יש בהרחקה, דאם הפתילות גסות והלהב גדול אפי' יותר מכאצבע מתחברות, ואם הם דקות אפי' פחות מכאצבע סגי, וע"כ קאמר כפיית כלי דהוא מילתא דפסיקתא, והפר"ח שם ס"ד כתב דהיינו דכיון דאין גבול ידוע לכך, לא פלוג רבנן, ובכל ענין ל"מ, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דמדלא אשכח תקנתא אלא בכפיית הכלי או בב' פיות, משמע דלא סגי בהרחקת פתילות.

בפי' הר"י מלוניל נסתפק בהא דנר שיש לה ב' פיות עולה לב' בנ"א, אם הוא רק כשיש כיסוי על פי הנרות, דאל"כ ה"ז כמדורה ואפי' לאדם אחד אינו עולה, או דאף דאין עליו כיסוי עולה לב' בנ"א, דכיון דיש לה ב' פיות אי"ז נראה כמדורה, ואף אם מוקפת פיות מכל סביבותי', - ובד' הריטב"א מבו' דמהני הא דיש לה ב' פיות דעי"ז אי"ז נראה כמדורה, ועמש"כ בזה המאירי.

**נר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף משום שלום ביתו,** בפירש"י כתב דהוא כדאמרינן לקמן ותזנח משלום נפשי זו הדלקת נר בשבת, שבני ביתו מצטערין לישב בחושך,[[358]](#footnote-359) והראש יוסף כתב דמכוון דבריו הוא, דאף אם אין לו מה יאכל, אפ"ה נר שבת חובה שלא יכשלו בהילוכם ולא לישב בחושך, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רס"ג סק"ד וסק"ט דאף מי שאוכל בחצר אפ"ה נר ביתו עדיף משום שלום בית, - אך הרשב"א כתב דודאי דנר ביתו לצורך סעודה קאמר,[[359]](#footnote-360) ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דנר ביתו עדיף משום שלום ביתו, הוא כמש"כ הגר"ז בסימן רס"ג ס"ד דבני ביתו מצטערין בני ביתו לישב בחושך "ולאכול",[[360]](#footnote-361) וי"ל עוד כמש"כ המאירי די"מ דמשום שלום ביתו הוא משום דהמצוה מסורה לאשתו.[[361]](#footnote-362)

**נר ביתו וקידוש היום נר ביתו עדיף משום שלום ביתו,**[[362]](#footnote-363)הר"ן כתב דהא דנר ביתו עדיף אף דקידוש היום דאורייתא, הוא משום דאפשר לקדש אריפתא, וכן משמע בד' הרשב"א, ובגל' הגרע"א בסימן רע"א ס"א הוכיח מזה דס"ל דקידוש על היין או על הפת הוא מדאורייתא, - אך הריטב"א כתב דאפשר שיוצא בקידוש של תפילה כמו שיוצאים ביוהכ"פ, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ט משבת ה"א וה"ו דמדאורייתא יוצאין ידי קידוש בדברים, וכ"כ התוס' בסוכה ל"ח א' ד"ה מאי קושיא ובנזיר ד' א' ד"ה מאי היא, - והתוס' בפסחים ק"ו א' ד"ה זוכרהו ובשבועות כ' ב' ד"ה נשים חייבות נסתפקו בזה.

הרמב"ם בפ"ד מחנוכה הי"ב כתב דאפי' אין לו מה יאכל אלא מן הצדקה, שואל או מוכר כסותו ולוקח שמן ונרות ומדליק,[[363]](#footnote-364) והמ"מ שם כתב שלמד לזה מהא דתנן בר"פ ערבי פסחים שאפי' עני שבישראל לא יפחות מד' כוסות, והוא משום פרסומי ניסא, וכ"ש בנ"ח דעדיף מקידוש היום, והלח"מ שם תמה ע"ז, ועמש"כ בזה האחרונים שצוינו בסהמ"פ שם, ועמש"כ הגר"א בסימן תרע"א ס"א בע"א.

הא"ר בסימן תרע"א סוסק"א כתב דהא דמחוייב לשאול, הוא לנר אחד שחייב בו מדינא, אך לשאר הנרות דמהדרין א"צ לשאול, והוכיח כן ממש"כ המג"א בסימן תרע"ח סק"ג דהא דנ"ח קודם לקידוש היום, הוא נר אחד, וכ"כ החמד משה שם סק"א, והפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א סק"א, והביאוה"ל שם, - אך האו"ש בהל' חנוכה שם כתב דהוא גם לצורך ההידור והתוספות.[[364]](#footnote-365)

\*הרמב"ם בפ"ה משבת ה"א כתב דאפי' אין לו מה יאכל שואל על הפתחים ולוקח שמן ומדליק את הנר, אך לא נתפרש בדבריו דצריך למכור כסותו, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, - ולדעת הסוברים דאינו מוכר כסותו לנר שבת, נסתפק בהגה' מעט צרי בספ"ד מחנוכה בגונא דמוכר את כסותו ואין לו מזה רק לנר אחד, אם אמרינן דנר ביתו קודם, או דכיון דלנר ביתו אינו מחויב למכור כסותו, אין נר ביתו קודם בכה"ג, ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן כ"ז סק"ב, ובס' ברכת אליהו להגרא"ב פינקל זצ"ל.

הבה"ג בהל' חנוכה כתב דכשבא להדליק נ"ח ונר שבת, מדליק תחילה נ"ח, דאם ידליק נר שבת בתחילה, נאסר להדליק נ"ח, משום דקיבל עליו שבת, - והרמב"ן בסוגיין נחלק ע"ז וכתב דאדרבה מקדימין נר ביתו לנ"ח, והיינו דנר שבת קודם דתדיר, וגם הוא עדיף טפי משום שלום ביתו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והריטב"א הוסיף דנר שבת קודם דעי"ז איכא היכר טפי ופרסומי ניסא בהדלקת נ"ח, - והטור בסימן תרע"ט כתב בשם התוס' דיכול להדליק של שבת תחילה ואח"כ של חנוכה, ובד' הב"י שם מבו' דהיינו דאיזה שירצה יקדים, ועמש"כ ע"ז הדרכ"מ שם סק"א.

**ובלבד שלא יקדים ובלבד שלא יאחר,** בפירש"י בד"ה מאחרה ומדלקה מבו' דקאי על נר שבת, וכ"ה בפי' ר"ח ובפסקי רי"ד, וכ"כ התוס' לקמן כ"ה ב' סוד"ה חובה והרשב"א והר"ן שם, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ה מבו' שפירש דקאי על נ"ח,[[365]](#footnote-366) וכמש"כ המ"מ שם.[[366]](#footnote-367)

**הזכרת חנוכה בברהמ"ז**

**מהו להזכיר של חנוכה בברהמ"ז,** בטעם הא דמיבע"ל בזה ול"ד לתפילה דמזכיר, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דבתפילה פשיט"ל דמזכיר שהרי להלל ולהודאה נקבעו. - **ב** התוס' כתבו דבתפילה פשיט"ל דמזכיר משום דתפילה בציבור היא ואיכא פרסומי ניסא, ומשא"כ בברהמ"ז שבבית דליכא פרסומי ניסא כולי האי, וכ"כ הר"ן. - **ג** השאילתות בסימן כ"ו כתב דהוא משום דשאני תפילה דחובה היא, ומשא"כ בסעודה דרשות,[[367]](#footnote-368) וכ"כ הבה"ג בהל' חנוכה.

**אינו מזכיר ואם בא להזכיר מזכיר בהודאה,** בד' הרמב"ם בפ"ב מברכות ה"ו משמע דחובה היא להזכיר חנוכה בברהמ"ז, ועמש"כ בזה הכס"מ הלח"מ והמער"ק שם, - והאו"ז בסימן שכ"ז כתב דעכשיו שנהגו להזכיר, נעשית עלינו חובה, וכ"כ המאירי.[[368]](#footnote-369)

**הזכרת חנוכה בברכת מעין ג'**

בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן ע' כתב דאין מזכירין חנוכה בברכת מעין ג', ומצינו בזה כמה טעמים, **א** המהר"ם מר"ב שם כתב דהוא משום דאין מזכירין חנוכה אלא היכא דאיכא הודאה, ובברכת מעין ג' ליכא הודאה, וכ"כ הלבוש בסימן ר"ח סי"ב, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. - **ב** הדברי חמודות בפ' כיצד מברכין סוס"ק קל"ה כתב דהוא משום דלא חייבו להזכיר בברכת מעין ג', אלא מה שהוא כתוב בתורה, ומשא"כ בחנוכה שאינו אלא תקנת חכמים. - **ג** הגר"א בסימן ר"ח סי"ב כתב דהוא משום דאף בבהמ"ז א"צ להזכיר מצד הדין, אלא מצד המנהג, ובמעין ג' ליכא מנהג כלל, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ט. - **ד** בכ' הגר"ח בברכות מ"ד א' כתב דהוא משום דבברכת מעין ג' אין כוללין אלא מה שקובע ברכה לעצמו, והא דמזכירין בה שבת ויו"ט, הוא משום דאם טעה בברהמ"ז ולא הזכיר שבת ויו"ט מברך ברוך אשר נתן וכו', ומשא"כ בחנוכה דלי"ב ברכה בפנ"ע, דאם שכח ולא אמר על הנסים בברהמ"ז, אינו מברך ברכה בפנ"ע, וע"כ אין מזכירין אותה בברכת מעין ג'.[[369]](#footnote-370)

1. הביה"ל בקונט' חנוכה דקדק בל' רש"י שכתב דפשע ולא מתקן, דהול"ל שלא יחזור להדליקה, וכתב דס"ל דאם יכבה לגמרי אין לחוש שיפשע בו ולא ידליקנו, שהרי אין לו מקום טעות וסברא להקל בו, ואם בשאט נפש יפשע ולא ידליק, הרי גם מעיקרא לא ידליק כלל, אלא דגם כשעודו דולק אלא שהוא חשוך והולך וכבה אין מתקיים בו המצוה, כיון דאין בו שום הידור והיכר למצוה וככבה לגמרי חשיב, וצריך לתקנו, וחיישינן דיפשע בו דכיון דעדיין הוא דולק יסבור שדיו בכך, ועיי"ש שהביא למש"כ בפירש"י לקמן מ"ד א' בהא דתניא דמסתפק מן השמן שכבה, דהיינו קודם שכבה אלא שהוא כבה והולך, וה"נ מתפרש מה שאמרו הכא דכבתה זקוק לה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' כ"ז הוא כשאין לו שמן אחר, אך כשיש לו שמן אחר והדליק בשמנים אלו לא יצא יד"ח, ואף אם לא כבה צריך לחזור ולהדליק בברכה, - ואמנם הנה החת"ס כתב דנפ"מ במש"כ דפסלו חכמים לשמנים אלו, דמי שהדליק בשמנים פסולין ורואה נ"ח אחר משמן הטוב צריך לברך, ומבו' דלפ"ד התו"ש ודעימי' א"צ לברך, אך לא כתב דנפ"מ דצריך לחזור ולהדליק בברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והביה"ל שם כתב לדקדק כן מל' רש"י שכתב דצריך לכתחילה לעשות יפה, והיינו כשיש לו שמן יפה, דאם אין לו שמן יפה א"א לומר דצריך לעשות, כיון שאין בידו לעשות. [↑](#footnote-ref-4)
4. לכאו' מש"כ דאסור להדליק בשמנים אלו ל"ד הוא, דהא דאין מדליקין בהן אי"ז איסור, דלא גרע כשמדליק בהן מהיכא שאינו מדליק כלל, אלא היינו דפסלו חכמים לפתילות ושמנים אלו, ואין מתקיים בהן מצות ההדלקה, וע"כ הוא דאם אם אין לו אחרים אינו מדליק בהן, וכ"כ החת"ס דמעיקרא לא תיקנו חכמים הדלקה בשמנים אלו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך הק' דמהא דא"ר הונא דאין מדליקין בהן בין בחול ובין בשבת, משמע דשוין הן בדיניהם, וכ"ה דבשבת אסור להדליק בשמנים אלו את כל הנרות, ה"נ בחול אין מדליקין בהן את כל הנרות, - וכתב לסייע מזה לדעת המג"א בסימן רס"ד סק"ד דמותר להדליק בשבת בנר פסול כשיש אצלו נר כשר, וע"כ אף בשבת מדליקין בהן את הנרות הנוספים, - ודבריו הם למש"כ התו"ש שם סק"ו דלד' המג"א מותר אף לכתחילה להדליק בנר פסול בכה"ג, אך הפמ"ג והלבו"ש שם צידדו דלא התיר אלא להשתמש בדיעבד, אך לכתחילה אין מדליקין אף בכה"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם הנה בד' התוס' ד"ה ומותר מבו' דאם בשבת ל"ה לחוש שמא תכבה וכו' ולשמא יטה, היו מדליקין בהן בשבת, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן, ואי נימא דפסלו חכמים לפתילות ושמנים אלו, בעכצ"ל דלא נפסלו אלא במקום דאיכא להגזירה דשמא תכבה וכו', ולפ"ז שפיר י"ל דמדליקין בהן את נרות ההידור, - אך י"ל דגדר הדין הוא דאין מתקיים מצות הדלקה בנרות דיש לחוש שיכבו ויפשע וכו', וע"כ אף מצות נרות ההידור אין מתקיימת בהן, ול"ד להיכא דאף אם יכבו תתקיים מצותן, דבכה"ג שפיר מתקיימת מצות ההדלקה בנרות אלו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל דזהו מש"כ רש"י דצריך לכתחילה לעשות יפה דילמא פשע וכו' ובשבת אסור שמא יטה לצורך תשמיש, והיינו דבחול ליכא איסור להדליק בהן, אלא דמשום מצות הדלקת נ"ח צריך לעשות יפה וכו', אך בשבת אסור להדליק בהן, - אך הביה"ל פירש בד' רש"י דבחול צריך לעשותו יפה כשיש לו שמן מעליא, אך בלא"ה מדליק בשמנים אלו, ובשבת אף כשאין לו שמן אחר אסור להדליק בהן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאיירי כשאין לו שמן אחר כשר ולא הדליק נר שבת, דבכה"ג הרי מדליקין בהן בחול, - אך הבגדי ישע שם כתב דאף כשאין לו שמן אחר אין מדליקין בהן בחול, ונתבאר לעיל, וכתב דלפ"ז שפיר י"ל דאיירי כשאין לו שמן אחר ולא הדליק נר שבת, וכ"כ החת"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-9)
9. צ"ע אם היינו דגם אם הוא רוח מצוי' שיכבו, מ"מ כיון דאי"ז "ודאי" שיכבו חשיב כנתינת שמן כשיעור, או דהיינו דאי"ז רוח מצוי' שיכבו, וע"כ הוא דחשיב כנתינת שמן כשיעור, והא דלמ"ד דכבתה זקוק לה אין מדליקין בהן, הוא משום דאף דאי"ז רוח מצוי' שיכבו, מ"מ חששו שמא יכבו ויפשע ולא יחזור וידליק, - ובד' המאירי מבו' דכל הא דמותר להדליק בהן הוא רק משום דסתם הדברים דאינו כבה בשיעור זה, אך בד' החמד משה מבו' דכל שהוא ספק אם תכבה שפיר דמי, וכן משמע בד' הרמב"ן, ועמש"נ בזה בדף מס' 3 בפלוגתת רבוותא בזה בדין הדלקה במקום הרוח כשאינו ודאי שיכבה, ובמש"נ שם ביסוד הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזהו שנחלקו אם כבתה "זקוק לה" או אין "זקוק לה", דנחלקו עד כמה הוא זקוק ואחראי לקיום ההדלקה, - וכ"נ בד' הפסקי רי"ד, שכתב שנר חנוכה שכבתה אינו זקוק להדליקה פעם אחרת כדי שתהא דולקת עד השיעור, אלא "כיון שהדליקה פעם אחת שוב אינו צריך". [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מתפרש גם מש"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן מ"ח אות ו' להוכיח דמברכין על הדלקת נר שבת ולא חשיב כמצוה דאין עשייתה גמר מצותה, מהא דמברכין על נר חנוכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י"ג צידד עפי"ד ר"ת והרא"ש דמי שלא בירך קודם ההדלקה מברך אח"כ, כיון דכל משך ההדלקה עדיין מצותו קיימת ונמשך, וע"כ דמי לציצית ותפילין דמברך אף לאחר הנחתן, דכיון דעדיין עוסק במצוה הוי כמו קודם עשייתן, ועיי"ש שכתב דאף דאינו דומה לגמרי דשם עוסק במצותן וכו' ומשא"כ בנר חנוכה דכל דבשעת ההדלקה הי' בו שמן כשיעור, אף אם אח"כ כבתה אין מוטל עליו להדליקו ואין שום גרעון במצוה מה שאינו דולק יותר, וא"כ י"ל דמיקרי עברה מצוותה, מ"מ כיון דכייל הרא"ש בחדא לקרותם שיהוי מצוה, י"ל דמקרי עובר לעשייתן, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאף דכבר קיים הגברא את חיובו בשעת ההדלקה, מ"מ כיון דקיום המצוה הוא במה שהנר דולק בכל זמן משך ההדלקה, הוי כמצוה דעשייתה נמשכת ומיקרי עובר לעשייתן. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם מבו' בדבריו שם ד"ה ובזה מיושב ובד"ה ובמאי דכתיבנא, דלאו היינו דכל שכבתה לא קיים מצוה כלל, דלעולם כל שדלק מקצת מקצת החיוב, קיים בזה מצות נ"ח, והברכה שבירך ע"ז ל"ה ברכה לבטלה, והא דזקוק לה הוא חיוב אחר שהטילו חכמים שיהא דולק והולך עד שתכלה רגל וכו', וכל שלא חזר והדליק, אף דלא קיים תיקון חכמים בפרטי המצוה, מ"מ שפיר חיילא הברכהה על המקצת שדלק בזמן חיובא. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך החת"ס כתב, דאף דבחול מצותו הוא שיהא דולק כשיעור הזה, מ"מ בשבת דא"א לו לחזור ולהדליק, לא תיקנו אלא מצות הדלקה ותו לא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דא"א לח' ימי חנוכה בלא שבת, וע"כ מעיקרא כך תיקנו דבחול מצותו שיהא דולק, ובשבת מצותו בהדלקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. והאבנ"ז שם כתב בע"א, דהא דכבתה זקוק לה היינו דאף דמצותו היא בהדלקה, מ"מ כיון דכ"ז שדולק מצוה היא, שהרי אסור להשתמש לאורה לבטל ההיכר או לכבותה בתוך הזמן, ע"כ אפי' אם כבתה, כיון שעדיין הנר קיים מחויב להדליקו, כיון דהוא נר חנוכה, אך אם נאבד נר זה אינו חייב להדליק נר אחר, וזהו שאמרו כבתה זקוק "לה" דהוא זקוק לאותו הנר, דאם ידליק נר אחר אינו כלום כיון שכבר יצא יד"ח ונר האחר הוא חול, וע"כ הוא דבשבת אין לאסור להדליק בפתילות ושמנים אלו מכח החשש דיכבה, דאף אם יכבה יצא יד"ח במעשה ההדלקה, - והך מילתא דהא דכבתה זקוק לה הוא רק בנר זה, נסתפק בזה הביה"ל, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז טעם הפלוגתא אם כבתה זקוק לה. [↑](#footnote-ref-16)
16. והאו"ז שם כתב עוד, דהך ברייתא דאם הותיר ביום ראשון מוסיף עליו ביום שני ומדליקו, ס"ל דכבתה זקוק לה, ואין מצותה נטולה הימנה כשכבתה עד שתדליק כולה, הלכך אם הותירה ביום א' או כבתה מוסיף עלי' ביום שני, אך לפ"מ דקי"ל דכבתה אין זקוק לה, משמע דאין זקוק לה וגמרה לה מצותה לגמרי, דאי איתקצאי למצותה כ"כ שצריך להוסיף עלי' כל הלילות וכו', סברא הי' דכ"ש דאם כבתה זקוק לחזור ולהדליק באותו הלילה, וכתב דכ"ה משמעות לישנא דאין זקוק לה, דמשמע דאין זקוק לה כלום, - ולכאו' דבריו מתפרשים לטעמי' דעיקר המצוה הוא במה שהנר דלוק בכל משך זמן ההדלקה, והא דכבתה אין זקוק לה היינו דלא חייבוהו לחזור ולהדליק, וע"כ אי נימא דאיתקצאי השמן למצותו, הדין נותן דמכח זה יהא עליו לחזור ולהדליקו, ואין לו להמתין למחר ולהוסיף עליו, דהרי הוקצה למצות לילה זה, ובע"כ דלמ"ד דכבתה אין זקוק לה, כיון דמעיקרא הי' דינו דאם יכבה אין זקוק לו, לא הוקצה כל השמן למצוה, ורק למ"ד דכבתה זקוק לה, דאף אם כבתה עדיין הוא זקוק לחזור ולהדליק, הוקצה כל השמן למצוה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזהו שהוצרך הרשב"א שם לפרש להך מילתא דהא דכבתה אין זקוק לה הוא משום דהדלקה עושה מצוה, דלא נימא דלעולם המצוה היא שיהא דלוק ואך דלא חייבוהו לחזור ולהדליק, ודלפ"ז י"ל דכל שכיבה בידים צריך לחזור ולהדליק. [↑](#footnote-ref-18)
18. והב"י שם הביא לד' המהר"י אבוהב, אלא שנשמטו בדבריו כמה תיבות, ומה"ט לא הביאו האחרונים לדבריו. [↑](#footnote-ref-19)
19. והוכיח כן מהא דפריך מהא דתניא דמצותה וכו' עד שתכלה רגל מן השוק, מאי לאו דאי כביא הדר מדליק לה, ומ"ט לא דחינן דהיינו דאם כיבה במזיד הדר מדליק לה, - וצע"ג, שהרי לפ"מ דס"ד דלמ"ד דכבתה אין זקוק לה ליכא שיעור בנ"ח, הרי דזהו עצמו טעם הא דאין זקוק לה, דסגי במה שמדליק רגע אחד, ונתבאר בדף מס' 3, וע"כ פשיטא דגם אם כיבה במזיד אין זקוק לה, דלא גרע היכא דכיבה במזיד, מהיכא דנתן בה מעיקרא שמן דידלק מעט זמן, ורק לפ"מ דקי"ל דאיכא שיעור בנ"ח, הוא די"ל דאם כבתה במזיד זקוק לה. [↑](#footnote-ref-20)
20. והגוו"ר בס' גן המלך סימן מ"ג כתב דאם כיבה במזיד צריך לחזור ולהדליק, דאי נימא דיצא בהדלקה הראשונה, א"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, הרי מיד כשידליקנה יכבנה ואין זכר לנס כלל, - אך לכאו' י"ל דאף אי נימא דגם כשכיבה במזיד א"צ לחזור ולהדליק, מ"מ אסור לכבותה, וכמש"נ להלן, ושפיר הועילו חכמים בתקנתם. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שכתב לדון בזה, לפי המבו' בד' התוס' בב"ק ל"ג א' דאם דאם זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות שהיו עתידין להסתלק, חייב, מ"מ כל שקדם הוא עצמו וסילקן פטור, אף שהי' דעתו מעיקרא לסלקן, והיינו משום דבידו לחזור בו, וע"כ לא חשיב כרוח מצוי' לחייבו על הזריקה, וא"כ ה"נ נימא הכא, דאף שהדליק ע"מ לכבות, מ"מ כיון שבידו לחזור בו ולא לכבות, יצא יד"ח, - אך כתב לחלק בזה בין חיובי מזיק לקיום מצוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך כבר הוכיחו מד' המהר"י אבוהב בסימן תרע"ה, והביאו הב"י שם (אלא שנשמטו בדבריו כמה תיבות), בדין שמש המדליק נ"ח בביהכנ"ס ומוליכו אחר למקום אחר, דאף אם כיבה במזיד, ואף אם הדליק מעיקרא ע"מ לכבות, יצא יד"ח, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם בד' המהר"י אבוהב שהבאנו לעיל מבו' דהא דכיבה במזיד אין זקוק לה, הוא אף בכה"ג שהי' דעתו מעיקרא לכבותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. לכאו' לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דאם כבתה אין זקוק לה, הוא משום דעיקר המצוה היא בהדלקה, הדין נותן דגם אם כבתה בער"ש אין זקוק לה, דכבר קיים את מצותו בהדלקה, - ומד' התרוה"ד ודעימי' שדנו בזה, נראה דס"ל דעיקר המצוה היא במה שהנר דלוק, אלא דאם כבתה לא חייבוהו לחזור ולהדליק, ובזה י"ל דהיינו רק כשדלק מעט בלילה, דכבר התחיל בקיום המצוה, וזהו שכתב התרוה"ד דכיון דההדלקה הו"ל הכשר מצוה, חשיב דכבר התחיל המצוה, וע"כ אם כבתה אינו זקוק לה, - וכ"ה מבו' גם בד' התרוה"ד בסימן רס"ט שלמד דין פדיון הבן כשנותן המעות לכהן מבעו"י ע"מ שיהא פדוי בהן בשבת, מדין הדלקת נ"ח בער"ש מבעו"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובתשו' בית אפרים או"ח סימן ס"ג תמה חתנו ע"ד הט"ז, דאכתי תיקשי דמ"ט מדליקין בהן בשבת, ולא חיישינן שמא יכבה קודם קבלת שבת ויפשע ולא יחזור וידליק, - והבית אפרים השיב דבד' התרוה"ד מבו' שלא הוכיח אלא מהא דלא חיישינן שתכבה אחר קבלת שבת וא"א לו להדליק, ולא הוכיח מהא דלא חיישינן שתכבה קודם קבלת שבת ויפשע ולא ידליק, אך הגר"א בסימן תרע"ג ס"ב הוכיח כן, וכן עמד ע"ז החמד משה שם, - ובע"כ דלא חיישינן שמא יפשע ולא יחזור וידליק, אלא כשכבר דלק זמן מה בחיוב וכבתה ולא חזר והדליקה, דאינו מבטל ענין המצוה לגמרי, דמה שהוא זקוק לחזור ולהדליק אינו אלא מפרטי המצוה, ודמי לתפילין דמצותן כל היום ואם חלצן חובה לחזור ולהניחם, ומ"מ אם לא חזיר והניחם חלה הברה על מה שהניח עד עתה, ובזה חיישינן שיתעצל להדליק שוב כשכיבה ולא יגמרו המצוה בכל פרטי' כתיקונה, אך לא חיישינן שיכבה קודם קבלת שבת ולא יחזור וידליק, כיון דעי"ז יהא ביטול המצוה לגמרי, דכ"ה דלא חיישינן שלא ידליק, ה"נ לא חיישינן שלא יחזור וידליק, - ועיי"ש בד"ה והנה במ"ש לעיל במש"כ לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם צ"ע, דאם זמן ההדלקה הוא בתחילת הלילה, מ"ט לר' יהודה מדליק בשקיעת החמה, אף דאי"ז אלא ספק לילה, ורחוק לומר דהוא מכח דינא דספיקא דרבנן לקולא, - ושמא י"ל דהוא משום דביה"ש אינו יום גמור, כאשר כ"ה מבו' בכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ כבר חשיב כלילה לענין זמן ההדלקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכתב דלדעתו מדליקין בער"ש משתשקע החמה עד שהכסיף העליון וישוה לתחתון, לכאו' צ"ל עד שהכסיף התחתון, - וצ"ע דכיון דהוא זמן מועט כ"כ, היאך סמכו חכמים ע"ז שידליקו כל ישראל בזמן זה, ולא חששו למכשול, ועמד בכעי"ז האבנ"ז בסימן תצ"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. והביאוה"ל שם עמד בזה, דהרמב"ם לטעמי' דמפרש להא דתניא לקמן כ"ג ב' ובלבד שלא יקדים לענין נר חנוכה, אך לדעת ש"ר דהוא לענין נר שבת, אשר כ"כ השו"ע גופי' בסימן רס"ג ס"ד ליכא מקור להך דינא, וכתב דאפשר דהוא מסברא דשרגא בטיהרא מאי אהני, וכאשר כ"ה בד' המאירי, ועיי"ש שעמד בזה, דלהשו"ע גופי' דמשקיעת החמה היינו מסוף שקיעה דהוא צאה"כ, ודאי דגם כשמקדים קצת קודם לכן, מינכר אור הנר, ועיי"ש שכתב עוד דגם לדעת הרמב"ם מצי להדליק מעט קודם שקיעת החמה, והוכיח כן מהא דמדליקין בער"ש קודם שקיעת החמה, אך בד' השו"ע מבו' דלדעת הרמב"ם אין מדליקין קודם שקיעת החמה, וכ"כ הגר"א שם, והא דבער"ש מדליקין קודם שקיעה החמה, צ"ל כמש"כ המאירי דהיכא דלא אפשר שאני. [↑](#footnote-ref-29)
29. וכתב לדמותו למה שאמרו לקמן כ"ג ב' בנר שבת דעמוד האש משלים לעמוד הענן, והיינו דבמדליק סמוך לשקיעה איכא היכר דלצורך שבת מדליקו, ולפ"ז א"א להדליק מפלג המנחה, אלא סמוך לשקיעה, דומיא דנר שבת דאין מקדימין, (ורק כשמקבל עליו שבת הוא דמצי להקדים ולהדליק, משום דאי"ז הקדמה, וכמש"כ התוס' וש"ר בברכות כ"ז א', והשו"ע בסימן רס"ג ס"ד), - וצ"ל דאף למשמעות ד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תקל"ט דעיקר מצות נ"ח הוא במעשה ההדלקה, וע"כ הוא דכבתה אינו זקוק לה, מ"מ שפיר מתקיים מצות ההדלקה אף כשמדליק סמוך לשקיעה, כיון שהוא ניכר דהוי ההדלקה לצורך הלילה, שהרי מצות ההדלקה אינה רק בלילה, שהרי מדליקין בתחילת שקיעה שני' אף למ"ד דאכתי יום גמור הוא. [↑](#footnote-ref-30)
30. מבו' בדבריו, דהצד דא"א להדליק קודם שקיעת החמה, אי"ז משום דשרגא בטיהרא וכו' ואין ניכר ההדלקה, דא"כ אין ללמוד דבדיעבד מהני מפלג המנחה מהא דמצי להבדיל מפלג המנחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכ"ה משמעות ד' הארחות חיים, דלעיל מינה הביא פלוגתת רבוותא אם קודם שקיעת החמה אין מברכין, או דמצי להדליק סמוך לשקיעת החמה, ובסו"ד כתב דכל שהוא טרוד והדליק מפלג המנחה יצא. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובד' הברכ"י שם מבו' דנקט מכח זה לדינא כד' הארחות חיים דמצי להדליק מפלג המנחה, דהרמב"ם וש"ר לא פליגי ע"ז, וכ"כ השעה"צ שם סק"ה, - אך החיד"א בס' כסא רחמים על מס' סופרים פ"כ חזר בו, ונקט דש"ר חלוקין על הארחות חיים, וכאשר כ"נ ממה שעמדו הרשב"א ודעימי' בהא דמדליקין נ"ח בער"ש קודם שקיעת החמה, ואם כשהוא טרוד מצי להדליק מפלג המנחה, כ"ש דבער"ש מצי להדליק מפלג המנחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. והנה אמנם הרשב"א כתב לדמותו לדין הדלקת נר שבת, והתם כתבו הראשונים דכל שמקבל שבת מצי להדליק דאי"ז הקדמה, - אך מסתבר דכ"ז הוא לענין נר שבת, אך לענין נר חנוכה אין מועיל מה שמקבל עליו שבת. [↑](#footnote-ref-34)
34. והמג"א בסימן תרע"ט סק"ב הביא לד' התרוה"ד, ועיי"ש שכתב דמצי להדליק מפלג המנחה, ולמד ד"ז מהא דמי שהוא טרוד ל"מ להדליק אלא מפלג המנחה, - וכבר רמז הגר"א שם דלד' הרשב"א והר"ן אין הדין כן, דלדעתם ליכא נפ"מ בין ער"ש לשאר ימים, ולא מצי להדליק אלא סמוך לשקיעת החמה, וגם לדעת המאירי דבער"ש מדליקין קודם שקיעת החמה משום דא"א, מצינו בדבריו לקמן כ"ג ב' דיש לו להסמיכם לשקיעה ככל שיוכל. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך בהגה' חשק שלמה על המ"ס פירש דמה שאמרו דאין מברכין עליו, היינו דאין מברכין בורא מאורי האש, עיי"ש, - ויש שפירשו דהיינו דאין מברכין ברכת הרואה קודם הלילה, ובזה מתפרש הא דתניא דאין ניאותין ממנו, והרי דחשיב כנר חנוכה, וע"כ הוא דאין ניאותין ממנו. [↑](#footnote-ref-36)
36. והמחה"ש שם סק"א כתב דמש"כ הארחות חיים דכל שהוא טרוד מצי להדליק מפלג המנחה, אי"ז נסתר מד' המסכת סופרים, דהיכא דטרוד שאני. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובד' הריא"ז בהל' חנוכה דין כ"ד נראה להדיא דמכח ה"ט ראוי להקדים ולהדליק נ"ח קודם שקיעת החמה, דומיא דנר שבת שאמרו לקמן דיש להקדים ולהדליקו סמוך לחשיכה, - אך בד' הרשב"א מבו' דא"צ להקדים, אלא דאם רצה להקדים רשאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. אמנם יש להעיר בזה, דהנה הלבוש בסימן תער"ב ס"ב כתב דאף לדעת הסוברים דכשמדליק בפנים ליכא שיעור לההדלקה, ונתבאר להלן, מ"מ בעינן שיהא בו שידליק זמן מה שלא ידליק ויכבה מיד, וכ"נ ממש"כ הנשמ"א בכלל קנ"ד סק"ב לדון דאף אם ל"ב שיעור בנ"ח, מ"מ כל שהדליק במקום הרוח לא יצא יד"ח, כיון דיכול לכבות מיד, ולפ"ז לכאו' אין לפרש דהא דכבתה אין זקוק לה הוא משום דליכא שיעור להדלקה, דא"כ מ"ט אין זקוק לה אף כשכבתה מיד, - אך י"ל, דהא דבעינן שיהא בו שידליק זמן מה, אי"ז משום דקיום המצוה הוא במה שהנר דלוק זמן מה, אלא הוא משום דכל שמדליק נר עומד ליכבות מיד, לא חזינן לה כמעשה הדלקה, וע"כ אי"ז טעם שיהא זקוק לה כשכבתה מיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
39. ויש להעיר לפ"ז, במש"כ התרוה"ד דאף אם כבתה בער"ש אין זקוק לה, ולכאו' כ"ז הוא לפ"מ דמסקינן דלכו"ע בעינן שיעור להדלקת נ"ח, ואפ"ה אם כבתה אין זקוק לה, ולפ"ז י"ל דה"נ אם כבתה בער"ש אין זקוק לה, אך לפ"מ דס"ד דהא דכבתה אין זקוק לה הוא משום דא"צ שיעור להדלקת נ"ח, הרי דבער"ש דבפשוטו ודאי דצריך ליתן בה כשיעור שתדלק בשקיעת החמה, הדין נותן דאם כבתה זקוק לה, ולפ"ז לדעת הסוברים דקי"ל דא"צ שיעור להדלקת נ"ח, (ונתבאר להלן), אם כבתה בער"ש זקוק לה, - ושו"ר שכבר עמד בזה האבנ"ז בסימן תק"ד סקי"ח, ועיי"ש בסקי"ט במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-40)
40. יש להעיר, דמ"ט הוי בכלל כל שמצותה בלילה, הרי מצות ההדלקה לא תליא בהזמן דלילה, שהרי מדליקין בשקיעת החמה אף דעדיין הוא יום, וכמש"נ לעיל בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב דביום אינו מדליק משום דליכא פרסומי ניסא, ובלילה אחר אינו מדליק שכבר עבר זמנו, - ומבו' דעיקר זמן ההדלקה הוי ביום זה, ואף ביום הוי בכלל זמנו, אלא דאינו מדליק משום דליכא פרסומי ניסא, ובלילה אחר אינו מדליק אף דאיכא פרסומי ניסא, משום שכבר עבר זמנו, - ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א דהוי דבר שמצותו בלילה דכשר כל הלילה, והרי דעיקר מצותו היא בלילה. [↑](#footnote-ref-42)
42. והטור בסימן תער"ב כתב דאחר שכלתה רגל מן השוק עבר עיקר מצותה, ומ"מ עדיין זמנה כל הלילה ודלא כהרמב"ם, והב"י שם פירש דטעמא דהטור דזמנה כל הלילה, הוא משום דתליא בפלוגתת תרי לישני, וכדעת התוס' והרא"ש ודעימייהו, וע"כ מדליק לאחר הזמן מספק, ועמד לפ"ז בל' הטור, עיי"ש, - אך בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש משמע דס"ל כד' הרשב"א דאחר שכלתה רגל מן השוק עבר עיקר זמנה, ומ"מ עדיין זמנה כל הלילה, ועמד ע"ז המאמ"ר בסימן תער"ב סק"ד, וכתב דיש לפרש כן גם בד' הרא"ש, וכ"כ הכנה"ג בהגב"י שם בשם הראנ"ח בדעתו, וכ"כ הפר"ח שם. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך בד' התוס' ועוד מקמאי מבו', דאף דבזמן שמדליקין בפנים מדליקין אף אחר הזמן, מ"מ בזמן שמדליקין בחוץ אם עבר הזמן ולא הדליק אינו מדליק כלל, והיינו משום דהתקנ"ח דמניחה על שלחנו היא רק בשעת הסכנה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-44)
44. וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דכל שא"א לו בפועל להדליק בחוץ מדליק על שלחנו ודיו, ונתבאר בדף מס' 6, והרי דהפרסומי ניסא לבני רה"ר אינו מעכב. [↑](#footnote-ref-45)
45. דאי נימא דלכתחילה אסור להתעכב, א"כ מהו דתניא דמצותה עד שתכלה רגל מן השוק, דהרי בדיעבד מדליק אחר אף שכלתה רגל מן השוק, ולכתחילה צריך להדליק מיד, ואף די"ל דכל שהדליק קודם שתכלה רגל מן השוק קיים המצוה כתקנה, וכל שהדליק אח"כ לא קיים המצוה כתקנה, מ"מ משמעות הברייתא דדינא קתני דצריך להדליק עד זמן זה, וכיון דבדיעבד מצי להדליק אף אחר זמן זה, בע"כ דקודם זמן זה מצי להדליק לכתחילה. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך העירו די"ל דהוא משום דס"ל דתרי לישני פליגי, ולל"ק דזמן ההדלקה הוא עד שתכלה רגל מן השוק, ליכא שיעור, ולל"ב דאיכא שיעור ליכא כלל זמן לההדלקה, דאי נימא דזמן ההדלקה הוא עד שתכלה רגל מן השוק וגם בעינן להדליק כשיעור שידלק בכל זמן זה, ודאי דמכח זה יש לו להדליק בתחילת הזמן, - והעירו עוד, די"ל דגם לל"ב כיון דהצריכו חכמים שיעור כדי שתדלק משקיעת החמה עד שתכלה רגל מן השוק, ודאי דמכח זה יש לו להדליק בתחילת הזמן, דהרי עיקר מה שהצריכו חכמים שיעור זה, הוא משום דזהו הזמן הראוי להדלקה, ומכח זה יש להצריך לכתחילה להדליק בתחילת הזמן, וכל מש"כ התוס' דלכתחילה יכול להתעכב, הוא בזה"ז שמדליקין בפנים ובלא"ה ליכא פרסומי ניסא לבני רה"ר, והא דבעינן להדליק כשיעור הוא שיעור בעלמא, אך בל' הסה"ת מבו' להדיא דאף כשמדליקין בחוץ יכול להתעכב לכתחילה עד סמוך לסוף הזמן. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח דהא דקמ"ל דאם לא אדליק מדליק, היינו דס"ד דאם לא הדליק כבר עבר זמנה, והביאו הראבי"ה בסימן תתקע"ב, והרי דעיקר הזמן הוא להדליק מיד בשקיעת החמה, ומה"ט הוא דס"ד דא"א להדליק אח"כ, וע"כ מסתברא מילתא דאף דאי לא אדליק מדליק, מ"מ לכתחילה צריך להדליק בשקיעת החמה, אך לדעת ש"ר נראה דעיקר הא דקמ"ל הוא דאחר הזמן אינו מדליק, (וכמש"נ בהערה כ"ב להוכיח מד' התוס' ודעימי'). [↑](#footnote-ref-48)
48. ופירש דמה"ט הוא שכתב הרמב"ם בתחילת דבריו אין מדליקין נ"ח קודם שקיעת החמה, ולא כתב גם דאין מדליקין אחר שקיעת החמה, דהא דאין מדליקין קודם שקיעת החמה הוא דין במעשה ההדלקה, אך הא דאין מאחרין אי"ז דין במעשה ההדלקה, אלא דאם איחר חיסר מגוף המצוה. [↑](#footnote-ref-49)
49. והיינו דדביתייהו דרב יוסף שהיתה מאחרת ומדלקת, הוא משום שהיתה סבורה שאין ראוי להדליק בשקיעת החמה, דעדיין אין אור הנר ניכר כ"כ, וזהו דמייתי לה רב יוסף מההיא דעמוד הענן ועמוד האש, דמיד בשקיעת החמה כבר הי' עמוד האש קיים. [↑](#footnote-ref-50)
50. ונראה מזה שפירשו דלל"ק דאי לא אדליק מדליק, עיקר הא דקמ"ל הוא דאחר הזמן אינו מדליק, וע"כ לל"ב דלא נתפרש כן יכול להדליק אף לאחר הזמן, דלפ"מ שפירש הר"ח דלל"ק עיקר הא דקמ"ל הוא דאף שלא הדליק מיד בשקיעת החמה יכול להדליק אח"כ, הרי דאי נימא דל"ב פליג על דין זה, הדין נותן דכל שלא הדליק בשקיעת החמה אינו מדליק אח"כ. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובס' ספק דברי סופרים בביאורים ח"א סימן כ"ד אות א' כתב די"ל דכ"ז הוא רק משום דבודאי לא פרסם הנס, וע"כ מחייבינן לי' מספק, אך בכל ספק אם קיים מצות נ"ח, א"צ לחזור ולהדליק מספק, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-52)
52. וזה לפ"מ שפירש הב"י בד' הטור דמש"כ דעדיין זמנה כל הלילה, הוא מספק, וממה שסתם הטור וכתב דזמנה כל הלילה, משמע דמברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולכאו' עכ"פ כשמדליק אחר הזמן צריך ליתן שמן כשיעור, דאל"כ לא יצא לב' הלשונות, - ואמנם משמעות הדברים דאף כשהדליקו אחר הזמן הדליקו בנרות קטנים, - ושמא הוא משום גם להך לישנא דבעינן שיעור היינו רק כשמדליק בתחילת הזמן, אך כל שמדליק אחר הזמן א"צ ליתן שמן כשיעור, וכמש"כ כן האבנ"ז בסימן תק"ד סק"ז, וזה ע"ד שכתבו כמה מקמאי דכשמדליק בפנים א"צ ליתן שמן כשיעור, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. צ"ע דמ"ט לא אמרינן דכיון דבכל אחד מן הלשונות איכא קולא וחומרא, לי"ב להא בשל סופרים הלך אחר המיקל, וכמש"כ התוס' בביצה י"ד א', ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן ד', ובס' ספק דברי סופרים בביאורים סימן כ"ד אות ב'. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך בהגמי"י שבדפוסים שם כתב להיפך דד' הראבי"ה בשם ר"ת הם כד' הרמב"ם, ולכאו' היינו דמכח הא דאזלינן בב' הלשונות לקולא א"צ להדליק אחר שעבר הזמן, וגם אם אין לו שמן כשיעור א"צ להדליק, אך הנשמ"א בכלל קנ"ד סק"א פירש לדבריו בע"א, וצ"ע, - ובפסקי מהרי"ח בסוגיין מבו' דמכח הא דאזלינן בב' הלשונות לקולא א"צ להדליק אחר שעבר הזמן, וגם יכול להדליק בשמן פחות מכשיעור, - וכ"ה בד' הראבי"ה בסימן תתקע"ב דמכח הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל מדליקין בנרות קטנים, וגם מבו' בדבריו דא"א להדליק אחר הזמן, אך משמעות דבריו דאי"ז מכח הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, (וי"ל דהוא לטעמי' שם דעיקר הא דנתחדש בהברייתא לל"ק הוא דאפשר להדליק אף אחר שקיעת החמה, וכמש"כ בפי' ר"ח), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי"ש במש"כ לדון ממש"כ הריטב"א והר"ן בסוכה מ"ו ב' דבביה"ש של שאר הימים אין נוטלין לולב דספיקא דרבנן לקולא, ולא אמרינן דמכח דינא דספיקא דרבנן לקולא מתקיים מצות לולב אף בביה"ש, ועמש"כ בזה בס' ספק דברי סופרים בביאורים ח"א סימן כ"ד אות ב'. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך במעשה רב כתב בשם הגר"א דאחר זמן שתכלה רגל מן השוק מדליק בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-58)
58. והטור שם כתב דאף לדידן צריך לדקדק, שאע"פ שמדליקין בפנים כיון שמדליקין בפתח הבית והוא פתוח יש היכירא לעוברים ושבים, והדרכ"מ שם ובסימן תרע"א סק"ט כתב דהיינו דבזמן הטור היו מדליקין בפתח הבית במקום הניכר לעוברים ושבים, אך בזה"ז דמדליקין בפנים ממש דליכא הכירא כלל לעוברים ושבים, א"צ לדקדק להדליק בשקיעת החמה, - אך בהגה' הרמ"א שם ס"ב כתב דטוב ליזהר גם בזה"ז להדליק קודם שתכלה רגל מן השוק, והביאוה"ל שם כתב דהוא כמש"כ הטור דמדליקין בפתח הבית ואיכא הכירא לעוברים ושבים, וצע"ג, דלהדיא כתב הדרכ"מ דבזמנם היו מדליקין בפנים ממש דליכא הכירא כלל לעוברים ושבים, ודמה"ט א"צ לדקדק להדליק בשקיעת החמה, ולכאו' בעכצ"ל דהא דטוב ליזהר, הוא לחוש לדעת הסוברים דאף כשמדליקין בפנים אין מדליקין לאחר זמן זה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובתשו' מהרש"ל סימן פ"ה כתב דאם איחר הזמן אף שעשה המצוה שלא כתיקונה מ"מ זמנו עד חצי הלילה שעדיין הוא פרסום הנס אבל לאחר חצות עבר זמנו [↑](#footnote-ref-60)
60. אך החמד משה בסימן תער"ב סק"ג כתב די"ל דמודה הרמב"ם לדין זה, ומה שסתם בזה, הוא משום דדין הש"ס נקט וכדרכו בכל מקום. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך המהר"ל שם פירש הטעם בזה בע"א, דהא דזמן ההדלקה הוא עד שתכלה רגל מן השוק, הוא משום דעיקר המצוה היא להדליק כאשר עדיין מתעסקין בעסקיהם, וזהו קודם דכליא רגל דתרמודאי מן השוק שעדיין הולכים בני אדם לקנות, וכיון שכן, אפי' אם מדליקין מפנים, כיון שהולכים לצורך עסקיהם הולכים גם לבית חביריהם בשביל עיסקא, וכאשר כלה רגל דתרמודאי, ששוב אין להם עסק בשוק, הם נשארים בביתם ואין אחד הולך לבית חבירו, וע"כ אינו מדליק אחר זמן זה. [↑](#footnote-ref-62)
62. לכאו' הוא כדעת הסוברים דתחילת זמן ההדלקה הוא בצאת הכוכבים, וה"נ סוף זמן ההדלקה הוא בעלות השחר, אך לדעת הסוברים דתחילת זמן ההדלקה הוא בשקיעת החמה, אף דאכתי הוי ספק יום, הדין נותן דגם סוף ההדלקה הוא אחר עלות השחר, ולדעת הסוברים דהוא בשקיעה ראשונה, הדין נותן דסוף ההדלקה הוא בהנץ החמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. לא נתפרש להדיא בדבריו אם היינו רק בזה"ז שמדליקין בפנים, ויש פרסומי ניסא אף אחר שכלתה רגל מן השוק, ונתחדש לפ"ז דאף בזה"ז הו"ל מצוה שלא כתיקונה, או דהיינו אף בזמן שמדליקין בחוץ, דמ"מ איכא פרסומי ניסא כ"ד אף אחר שכלתה רגל מן השוק. [↑](#footnote-ref-64)
64. והפר"ח שם פירש בד' המהרש"ל דהא דעד חצי הלילה איכא פרסום הנס, הוא משום שיש בנ"א שאין שוכבין עד חצי הלילה, ותמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
65. ויש לסייע לזה, שהרי לא מצינו דמי שדר יחידי א"א לו להדליק על שלחנו בשעת הסכנה. [↑](#footnote-ref-66)
66. כן גירסת הר"ן והמאירי בד' הרי"ף, אך בד' הרי"ף שלפנינו כתב בפי' קמא דצריך ליתן שמן לתוכו כדי שיהא דולק והולך עד השיעור הזה, ודאם הי' דולק והולך ורצה לכבותה וכו', וכ"כ המחזו"ו בסימן רל"ו והמ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ה בשמו, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ובד' המ"מ והרא"ש מבו' דהם ב' פירושים, אך בד' המחזו"ו משמע דהוא פי' אחד. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובעיקר מש"כ הרי"ף דאחר הזמן מותר להשתמש לאורה, נתבאר באורך בדף מס' 7, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך בד' הרא"ש בסימן ה' והטור בסימן תרע"ה שכתבו דאם לא נתן שמן כשיעור לא יצא יד"ח, ולא אמרינן דמספיקא אזלינן לקולא, כמש"כ כן הרא"ש בדין עבר הזמן ולא הדליק, משמע דס"ל דלישנא קמא לא פליג בזה על לישנא בתרא דבעינן שיעור, אלא שהוסיף דא"א להדליק לאחר זמן זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועיי"ש שכתב דאף דלדעת הרמב"ם דב' הלישנות לא פליגי זע"ז, צריך לחזור ולהדליק בברכה, מ"מ כיון דלדעת כמה מקמאי תליא בפלוגתת לישני, ודעת כמה מקמאי דנהגו כלישנא קמא דאין שיעור לשמן, א"צ לחזור לברך, דספק ברכות להקל. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שכתב דמ"מ בעינן שיהא בו שידליק זמן מה שלא ידליק ויכבה מיד, - אך ממש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן דבמשהו נמי סגי לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-71)
71. ויש שהגיהו בדברי ס' הפרנס, דבזה"ז שיעור השמן כדי שתהא דולקת משקיעת החמה עד שתעלה עמוד השחר, והיינו דכיון דהפרסום הוא לבני ביתו, הוי זמן הפרסום כל הלילה, וע"כ צריך שיהא בזמן כדי שידלק כל הלילה, אך לכאו' אין מקור להגי' כן, ועמש"כ בהערות לס' הפרנס הנדמ"ח. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואמנם לדעת הסוברים דלכתחילה א"צ להדליק בתחילת הזמן, לכאו' אין לפרש דהא דבעינן ליתן שמן כשיעור הוא משום דבעינן שידלק כל הזמן, דא"כ הי' בדין להצריך לכתחילה להדליק בתחילת הזמן, ובע"כ דהוא שיעור בעלמא, - ועוד יש להעיר דלדעת התוס' ודעימייהו דל"ב פליגא על ל"ק וס"ל דמדליקין לכתחילה אף אחר הזמן, ואפ"ה ס"ל דצריך ליתן כשיעור, לכאו' בע"כ דהוי שיעור בעלמא, דרחוק לומר דכשמדליק בתחילת הזמן חייב ליתן כשיעור (ואם לא נתן כשיעור לא יצא יד"ח) אחר דלכתחילה א"צ להדליק בתחילת הזמן, וכבר עמד ע"ז האבנ"ז בסימן תק"ד, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ לפרש טעם הא דקבעו חכמים דבעינן שיהא בנר כשיעור זה.

    ועיי"ש בסקט"ז שכתב דאף דלדעת התוס' ודעימייהו צריך ליתן כשיעור אף כשמדליק באמצע הזמן, מ"מ שפיר כתב המג"א לדינא דלא כן, כיון דלדעת הרמב"ם ודעימי' א"צ ליתן כשיעור, ולדעת הסמ"ג ודעימי' קי"ל דלעולם ל"ב ליתן כשיעור. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובזה מתפרש מש"כ הפמ"ג במש"ז סימן תרע"ג סק"י דאם אין לו שמן כשיעור אינו מדליק כלל, ונסתפק דשמא ידליק בלא ברכה, דתליא בפלוגתת תרי לישני, וכ"כ באש"א בסימן תער"ב סק"ו, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב, וצ"ב דמ"ט לא אמרינן דידליק באמצע הזמן, ויהא בידו גם לברך ע"ז, ועד"ז יש להעיר גם במש"כ הארחות חיים (ספינקא) בסימן תער"ב אות ד' בשם כמה מן האחרונים שדנו בדין מי שיש לו שמן כשיעור ליום אחד, אם ידליק רק ביום הראשון, או שיחלקו לכל הימים וידליק בכל יום פחות מכשיעור, ולכאו' מ"ט לא אמרינן דידליק בכל יום סמוך לסוף הזמן, ובע"כ דדבריו קיימי בזה"ז שמדליקין בפנים דצריך להדליק כשיעור, אך יש להעיר, שהרי דעת כמה מקמאי דבזה"ז א"צ שיעור כלל, (ונתבאר לעיל), וא"כ ודאי דאף אם אין לו כשיעור יש לו להדליק. [↑](#footnote-ref-74)
74. ויש מקום לומר דהוא משום דא"א להדליק בחוץ אחר שכלתה רגל מן השוק, וע"כ אין מקום להצריך ליתן שמן שידלק כשיעור זמן זה, כיון דמה שידלק אחר שכלתה רגל מן השוק אין ע"ז תורת נ"ח כלל, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן תער"ב סק"א, עיי"ש, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, - אך צ"ע, שהרי השו"ע שם ס"ב כתב דאם עבר זה הזמן ולא הדליק מדליק והולך כל הלילה, וכיון דיש תורת נ"ח גם על מה שמדליק אחר הזמן, מ"ט אם מדליק באמצע השמן סגי שיתן שמן כשיעור שידלק עד שתכלה רגל מן השוק, ול"ד למדליק בפנים דצריך ליתן שמן כשיעור, ואמנם באמת בד' הפמ"ג שם מבו' דכל הא דבאמצע הזמן א"צ ליתן שמן כשיעור, הוא רק להסוברים דא"א להדליק לאחר הזמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. וצ"ל דהיינו משום דדין ההדלקה הוא להדליק עד שתכלה רגל מן השוק, וכל שמדליק בשקיעת החמה, כיון דדינו הוא ליתן שמן כשיעור שידלק עד שתכלה רגל מן השוק, ע"כ כל שלא נתן שמן כשיעור זה לא יצא יד"ח, אך כשמדליק באמצע הזמן, זהו דינו להדליק עכשיו שידלק עד סוף הזמן, וע"כ סגי במה שנותן שמן כשיעור שידלק עד סוף הזמן. [↑](#footnote-ref-76)
76. מבו' בדבריהם דכל הא דלא יצא יד"ח הוא כשכבתה לבסוף, אך כל שלא כבתה לבסוף, אף אם הוא מכח התחדשות שאירע אח"כ, יצא יד"ח, ולפ"ז שפיר מהני להדליק במקום הרוח ואח"כ לסגור את התיבה שמניחין בתוכה את הנרות, ואכמ"ל, - אך בהגה' טהרת השלחן לבאה"ט סימן תרע"ג סקי"א כתב דאף אם לא כבתה לא יצא יד"ח, דהו"ל כמו שנתן שמן פחות מכשיעור דלא יצא יד"ח, וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בסימן קנ"ד סק"ב בתחילת דבריו שדן לפרש כן, וזהו שכתב די"ל דכיון דיתכן שתכבה מיד לא יצא יד"ח, עייש"ה, אך כנראה דמסקנתו היא דלא כן. [↑](#footnote-ref-77)
77. ונחלק על מש"כ הכנה"ג בהג' טור בסימן תרע"ג אות ב' דא"צ לחזור ולברך, דמצות הדלקה הא עבדא, ודימה ד"ז למש"כ הרשב"א בתשו' דאף אם כיבה בידים אין זקוק לה משום דמצות הדלקה הא עבדא, וד' הכנה"ג צ"ב. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך הנה הפר"ח בסימן תר"פ ס"א כתב דכל שהדליק במקום שאינה יכולה לעמוד בפני הרוח אינו כלום וצריך לכבותה ולחזור ולהדליקה בברכה, וצ"ע, דבכה"ג דעדיין לא כבתה מעצמה, הרי יתכן של"ה נכבית מחמת הרוח, וא"כ מ"ט הוא חוזר ומברך, וכבר נתבאר לעיל דבד' הראשונים מבו' דכל הא דכשהדליק במקום הרוח לא יצא יד"ח, הוא רק כשכבתה, ולכאו' בע"כ דדבריו קיימי בגונא דהדבר ברור שתכבה, - ולפ"ז שמא י"ל דגם דבריו בסימן תער"ב מתפרשים בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומצינו עוד שנחלקו עד"ז בטעם הא דמדליקין בשמנים הפסולין אף שהן עשויין ליכבות, דבד' המאירי לעיל בסוגיין מבו' דהוא משום דסתם הדברים דאינו כבה בשיעור זה, ומשמע דאם הי' זה רוח מצוי' שיכבו, ל"ה יוצא יד"ח, - אך בד' הרמב"ן משמע דהוא משום דאפשר שלא יכבה, וכ"כ החמד משה בסימן תרע"ג סק"ט, ונתבאר בדף מס' 1, ומשמע דאף דהרוח מצוי' שיכבו, מ"מ כיון דאין הדבר ודאי, יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך הערוך בע' תרמד כתב בשם תשו' הגאונים דתרמודאי הם עצים שנקראים כך, וכ"כ הרי"ף ועוד מקמאי, ובפי' קמא כתב הערוך דהם עניים המלקטין עצים, ולפ"ז אין ללמוד מזה דאיכא פרסומי ניסא משום הגויים. [↑](#footnote-ref-81)
81. והנה אמנם בספה"י לר"ת סימן רי"ד כתב דתרמודאי הם מוכרי עצים שהן מסבבין בעיר לעת ערב, ולפ"ז אין לפרש כן, ואך די"ל בדעתו דהתרמודאי הם מישראל, ואין ללמוד מזה דאיכא פרסומי ניסא משום הגויים. [↑](#footnote-ref-82)
82. ויש להעיר, דד' הרמב"ם שם לא קיימי על שיעור ההדלקה, אלא על זמן ההדלקה, עיי"ש, ובזה מסתברא מילתא דכל שבפועל מתאחר כלות הרגל מצי להדליק אף אחר חצי שעה, וע"ד מש"כ התוס' וש"ר דכשמדליק בפנים מצי להדליק אף לאחר הזמן משום דאיכא פרסומי ניסא, אך בשיעור ההדלקה י"ל דלא חילקו חכמים בין המקומות והזמנים, - עוד יש להעיר, דאם הולכין בכל מקום לפי מנהגו, מ"ט לא כתב הרמב"ם אלא או יותר, ולא כתב גם או פחות, דבמקום שכלות הרגל מן השוק הוא קודם חצי שעה, סגי ליתן שמן כשיעור זה, אך אי נימא דד' הרמב"ם קיימי על זמן ההדלקה, י"ל דבכל מקום מצי להדליק בתוך חצי שעה, דדמי להיכא דליכא רגל בנ"א כלל בלילה, דמ"מ מצי להדליק, ואך דכל שבפועל מתאחר כלות הרגל, מצי להדליק אף אחר חצי שעה, וכנ"ל, שו"ר מש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן ג' אות א'. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולפ"ז נמצא דלדעת הסוברים דהא דבעינן כשיעור עד שתכלה רגל מן השוק הוא שיעור בעלמא, ונתבאר בדף מס' 3, אין לחלק בין המקומות. [↑](#footnote-ref-84)
84. וביותר משמע כן מד' הטור בסימן תער"ב שכתב דמצותה מסוף שקיעת החמה עד חצי שעה מן הלילה, ולא הזכיר כלל דתליא בזמן שתכלה רגל מן השוק. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך בפירש"י שעל הרי"ף כתב דהיינו המהדרין את המצוה, וזה כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולכאו' ד"ז מתישב לפירש"י ודעימי' דהמהדרין היינו שמחזרין אחר המצוות, ולא די להם בהדלקת נר אחד, אלא מוסיפין עוד נרות לפרסום הנס, וה"נ מתפרש גם המהדרין מן המהדרין, אך לדעת הר"ח ודעימי' דהמהדרין הוא שעושין את המצוה בהידור, הוי זה כענין ההידור שמצינו בשאר מצוות. [↑](#footnote-ref-87)
87. והביה"ל וחגליא מסכת הוכיחו כן ממש"כ התוס' דהמהדרין מן המהדרין אין עושין נר לכל אחד ואחד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-88)
88. עיי"ש שכתב דחתן האוכל בבית חמיו אם יש יכולת בידו לא ישתתף אלא "ידליק לעצמו" משום המהדרין, והרי דהמהדרין מדליקין לעצמן. [↑](#footnote-ref-89)
89. והראבי"ה בסימן קצ"ט כתב בתו"ד לענין נר שבת, דאם ב' בע"ב דרים ביחד, דמי להא דתניא והמהדרין נר לכל אחד ואחד, וכ"ש לשאינן קרויין בני ביתו, ולכאו' מכוון דבריו דכל אחד מדליק בעצמו, ומשמע דה"נ הוא בדין ההידור בנ"ח. [↑](#footnote-ref-90)
90. דאי נימא דההידור דמהדרין הוא שתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד ואחד, אי"ז ענין כלל לההידור דמהדרין מן המהדרין, דמתקיימת מצות בעה"ב עצמו ע"י כמה נרות, ושפיר י"ל דהוי זה הידור טפי. [↑](#footnote-ref-91)
91. והעירו דיש ללמוד כן גם מד' הרמב"ם, שהשמיט למה שאמרו לקמן כ"ג א' דאשה ודאי מדליקה, ובע"כ דהוא נלמד ממש"כ שם דמדליק כמנין אנשי הבית וכו' בין אנשים בין נשים, והרי דדין ההידור הוא שתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד, וע"כ כל הא דמדליק בעד הנשים, הוא משום דנשים חייבות בנ"ח, אך שו"ר בפר"ח בסימן תרע"ה ס"ג שכתב דהרמב"ם לא השמיט להך דינא דנשים חייבות בנ"ח, שזה נכלל במש"כ בפ"ג ה"ד דכל שחייב בקריאת המגילה חייב בהדלקת נ"ח, ולפ"ז אין ללמוד מד' הרמב"ם דדין ההידור הוא שתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד ואחד.

    עוד יש להוסיף, דבד' החיי אדם בכלל קנ"ד סכ"ה והמ"ב בסימן תרע"א סק"ו מבו' דכל שמדליק בעה"ב עצמו כמנין הימים ואין שאר בני הבית מדליקין, מקיים הבעה"ב את חיובו כמהדרין מן המהדרין, ורק שאר בני הבית אין מקיימין את דין המהדרין, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' החת"ס בסוגיין (במש"כ בטעם הא דלא נהגו הנשים לעשות כהמהדרין, ומבו' דאף דהנשים אינם עושות כן, מ"מ בעה"ב מקיים את חיובו כמהדרין), ולכאו' כ"ז הוא לדעת הרמ"א ודעימי', דלדעת הרמב"ם ודעימי' בכה"ג אין מקיים בעה"ב את דין ההידור, - אך למש"נ בדעת הרמב"ם דדין ההידור הוא שתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד, יש מקום לדון דגם לדעת הרמב"ם מקיים בעה"ב בכה"ג את דין ההידור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף אי נימא דמותר להשתמש בנרות דמשום הידור, מ"מ אסור להשתמש בנר שמדליק כל אחד ואחד, דדינו כדין נר של בעה"ב, - וכתב עוד, דאף אי נימא דאם כבו נרות ההידור בער"ש קודם קבלת שבת אינו חייב לחזור ולהדליקן, מ"מ אם כבה הנר של אחד מבני הבית בער"ש קודם קבלת שבת, חייב לחזור ולהדליקו, דלא יצא כלל ידי מצוה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שכתב דגם לדעת הרמ"א דכל אחד בפנ"ע מדליק, ליכא נפקותא כלל אם הוא בעצמו עושה מעשה ההדלקה או אחד מדליק עבורו, דגם עיקר נ"ח דאיש וביתו יוכל להדליק מי שהוא ואף שאינו מבני הבית רק שיהא בר חיובא, אלא עיקר הנפקותא שבין שיטת הרמב"ם והרמ"א היא, דלדעת הרמב"ם כל הנרות הם הדלקה אחת וליכא נרות מסוימים והדלקה מיוחדת לכל אחד ואחד, ולדעת הרמ"א כל אחד מדליק בפנ"ע בנרות מסויימים והדלקת מיוחדה ואין יוצאין בנרות של בעה"ב. [↑](#footnote-ref-94)
94. והעירו דנפ"מ בזה לדינא בגונא דאין לבן הבית כדי להדליק כשיעור דמוסיף והולך ואין לו אלא נר אחד, דלפ"ד הגרע"א ודעימי' הדין נותן דלא ידליק כלל ויצא בהדלקתו של בעה"ב כדין לקיים ההידור דמהדרין מן המהדרין, כמבו' בד' התוס' (בד"ה והמהדרין מן המהדרין) וש"ר דהידור זה עדיף, אך למשמעות ד' התרוה"ד והרמ"א ידליק נר זה ויתקיים ההידור דמהדרין מן המהדרין בהדלקת בעה"ב.

    ובד' המ"ב בסימן תרע"א סק"י מבו' דבכה"ג ידליק נר אחד, וכ"נ בדבריו בסימן תרע"ז סוסק"ז, - אך באמת בד' המ"ב בסימן תרע"א סק"ו מבו' דההידור דמהדרין עדיף מן ההידור דמהדרין מן המהדרין, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז ודאי דיש לו להדליק נר אחד, אף אם עי"ז לא יקיים לההידור דמהדרין מן המהדרין. [↑](#footnote-ref-95)
95. והיינו דאם הא דהמהדרין מברכין, הוא משום דאין יוצאין בהדלקת בעה"ב, הרי דה"נ נשים העושות כמהדרין ואין יוצאות בהדלקת בעה"ב מברכות, שהרי נשים חייבות בנ"ח, ול"ב להא דיכולות נשים לברך אף כשלא נצטוו, ובע"כ דהא דהמהדרין מברכין הוא משום דמברכין על ההידור, וע"כ אף דנשים אינם מצוות בההידור, מ"מ כל שעושות כן יכולות לברך ע"ז. [↑](#footnote-ref-96)
96. וי"ל עוד, דהרמב"ם לטעמי' דמהדרין היינו שמהדרין את המצוות, ועושין את המצוה באופן מהודר, וע"כ פירש דהיינו דמדליק בעה"ב כמנין בני הבית, דהוי הידור בהדלקתו, - אך בדעת הרמ"א י"ל דס"ל כמש"כ בפירש"י דמהדרין היינו דמהדרין אחר המצוות, דאף דמדינא הם יוצאין בהדלקת בעה"ב, מ"מ הן מהדרין שיהא לכל אחד הדלקה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ומש"כ בסימן תרע"א דהוא משום דאשתו כגופו, היינו דמה"ט ל"ש בה דין הידור כלל, ואף אם היא רוצה להדליק אינה מברכת ע"ז, ומשא"כ בשאר נשים דאף דא"צ להדליק, מ"מ אם רצו להדליק מברכות, וכמש"כ המ"ב בסימן תרע"ה שם. [↑](#footnote-ref-98)
98. אך בהגה' הגר"א על הרא"ש הגי' בדבריו, עיי"ש, ולפ"ז אין מקור לד"ז מד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועד"ז הוא למש"כ החת"ס בסוגיין דטעם הא דאין הנשים נוהגות להיות מן המהדרין, הוא משום דכל כבודה בת מלך פנימה, וע"כ לא נהגו לצאת ולהדליק, דכ"ז שייך למנהג דידן דדין המהדרין הוא דכל אחד מבני הבית מדליק, אך להרמב"ם ודעימי' לטעמייהו דבעה"ב מדליק כמנין כל בני הבית, ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-100)
100. אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"נ לעיל בדעת הריא"ז והמאירי דעיקר דין המהדרין הוא דתתקיים מצות ההדלקה ע"י נר לכל אחד ואחד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ואף למש"נ לעיל בדעת הריא"ז והמאירי דגדר ההידור הוא שתתקיים חובת כל אחד בנר בפנ"ע, מ"מ כיון דאין הקטן עצמו מדליק, ליכא בזה לדין חינוך. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובד' התוס' וש"ר מבו' דגם ביום הראשון ל"ה מדליקין אלא נר אחד, והיינו משום דאם ידליק ביום הראשון כמנין בני הבית, שוב לא יהא היכר ביום השני למנין הימים, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש והמאירי והטוש"ע, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תרע"א סק"ב, - אך הנה הא"ר שם סק"ד כתב כתב דביום הראשון א"צ היכר, והפמ"ג באש"א שם סק"ב והשעה"צ שם סקט"ז והביאוה"ל שם (ד"ה כדי שיהא) כתבו דטעמא דהמג"א הוא משום דלא פלוג, וצ"ע דהוא שלא כד' הראשונים דאף ביום הראשון אין מדליקין אלא נר אחד, - וצ"ל דדבריו קיימי בדינא דהרמ"א שם דמדליקין כל אחד במקום מיוחד כדי שיהא היכר כמה נרות מדליקין, ובזה הוא שכתב דביום הראשון א"צ לזה, דגם אם ידליק ביום הראשון ב' נרות במקום אחד, מ"מ ביום השני כשיראו שהדליק בב' מקומות ב' נרות, יהא ניכר שהוא היום השני. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ה מבו' שנחלקו הרמב"ם והתוס' בטעם הא דהמדליקין כמנין הימים חשיבי כמהדרין "מן המהדרין", דלדעת הרמב"ם הוא משום דהן עושין ב' הידורים, דמדליקין נר לכל אחד ואחד, ומדליקין כפי מנין הימים, אך לדעת התוס' הוא משום דההידור דמוסיף והולך עדיף מההידור דנר לכל אחד ואחד. [↑](#footnote-ref-104)
104. צ"ב, דגם כשמדליקין בטפח הסמוך לפתח, בידם להדליק אחד למעלה ואחד למטה, שיהא ניכר שהוא ב' הדלקות, והרי החיי אדם בכלל קנ"ד סי"א צידד דבמנורה שלנו שיש בה ח' פיות, מותר להדליק ב' בני אדם, זה בקצה זה וזה בקצה זה, שהרי הכל רואין שהדליקו שנים, דאל"כ הי' מדליק כסדר אחד אצל חבירו, והביאו המ"ב בסימן תרע"א סקי"ב, וכ"ש בכה"ג, אך מד' הרמ"א מבו' דלא סגי בזה להיכר, - וזה דלא כמו שנהגו בזה"ז שמדליקין כמה בני הבית במקום אחד, זה למעלה וזה למטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. וי"ל דהתוס' וש"ר שחששו לזה, ולא כתבו דידליק כל אחד במקום מיוחד, אף שהיו מדליקין בפנים, הוא משום דס"ל דדינא דמהדרין הוא שידליק בעה"ב כמנין כל בני הבית, וכמו שהוכיחו הביה"ל והגליא מסכת מדבריהם, וע"כ ס"ל דבעינן שיהיו כל הנרות במקום אחד, דכ"ה דבהדלקת ח' נרות ביום השמיני, פשוט דבעינן שיהיו כולן במקום אחד, ול"מ שידליק ח' נרות בח' מקומות, ה"נ הוא בהדלקת בעה"ב כמנין כל בני הבית דהוא הדלקה אחת ובעינן שיהא הכל במקום אחד, וכ"ה מבו' בתו"ד הגליא מסכת באו"ח סימן ו', עיי"ש, - ואמנם זה מתישב רק אי נימא דדין ההדלקה כמנין בני הבית הוא להוסיף בהדלקה ובפרסום הנס כמנין בני הבית, אך אם הוא משום דבעינן שתתקיים מצות כל אחד בהדלקה בפנ"ע, לכאו' אין להצריך שיהיו כל הנרות במקום אחד, והמהרי"ט לקמן כ"ג נקט בתו"ד בפשיטות דא"צ שיהיו במקום אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה נקט דלדעת הרמב"ם אם עושין כמנהג ספרד, אין מתקיים בזה כלל דין ההידור, וכ"כ הלח"מ בהל' חנוכה שם, וכ"נ בס' המאורות בסוגיין, וצ"ב, ועמש"כ הברכ"י בסימן תרע"א סוף אות א'. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך הב"ח בסימן תרע"א ס"ב פירש גם בד' הרמב"ם דטעם המנהג הוא כד' התוס', וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-108)
108. ומה"ט הוא דלחבירו הי' עדיף שיתן לו נר אחד ויקיים לההידור דמהדרין, משידליק בעה"ב כמנין הימים, אף דבזה יקיים אף הוא לההידור דמהדרין מן המהדרין. [↑](#footnote-ref-109)
109. וצ"ל בזה, דאמנם לדעת התוס' ודעימייהו דהמהדרין מן המהדרין אינם עושין נר לכל אחד ואחד, בע"כ דההידור דכנגד מנין הימים עדיף מההידור דנר לכל אחד ואחד, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דהמהדרין מן המהדרין עושין גם נר לכל אחד ואחד, הרי דאדרבה ראוי טפי לקיים את ההידור דנר לכל אחד ואחד, כדחזינן דהידור זה עושין אותו כל המהדרין, ואת ההידור דמוסיף והולך אין עושין אלא המהדרין מן המהדרין, וכ"כ בתשו' בנין עולם או"ח סימן ל"ד בתו"ד דנר לכל אחד חמור יותר דהוא למהדרין, ונר של הוספה בכל לילה אינו אלא למהדרין מן המהדרין. [↑](#footnote-ref-110)
110. והשבה"ל בסימן קפ"ה כתב בשם ר"י חסיד, דהא דפוחת והולך כנגד פרי החג, הוא משום שמצינו רמז לחנוכה אחר סוכות, דבפר' אמור לאחר פרשת החג כתיב ויקחו אליך שמן זית זך רמז לנרות חנוכה, - והמהרש"א בח"א כתב דעיקר הא דלב"ש פוחת והולך הוא משום דבלילה הראשון הי' ח' חלקים שמן והיו פוחתין והולכין מלילה ללילה, ומה שאמרו דהוא כנגד פרי החג, היינו דאין לנו לחוש להא דמעלין בקדש, דדמי לפרי החג דלא חיישינן לכך משום דאיכא טעמא שיהיו הגוים פוחתין והולכין. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מה לי דמעלין בקדש ואין מורידין, ומ"ט אינו מדליק בכל הימים נר אחד, ובע"כ דעיקר ההידור הוא להדליק כנגד הימים, ול"מ הא דמעלין בקדש אלא דמה"ט מדליקין כנגד הימים היוצאין ואין מדליקין כנגד הימים הנכנסין. [↑](#footnote-ref-112)
112. השפ"א כתב לדון דנפ"מ בגונא דהדליק בליל א' ג' נרות, דלמ"ד דטעמא דב"ה הוא משום דמעלין בקדש ואין מורידין, אינו רשאי לפחות, ועיי"ש שדחה לזה דאין ענין לילה אחד לחברתה להיות נקרא מורידין, וגם דהנרות שהוסיף בלילה הראשון אינם בכלל קדושת המצוה. [↑](#footnote-ref-113)
113. צ"ב, דכיון דמשום הא דמעלין בקדש תיקנו חכמים להדליק כנגד הימים היוצאין, מהיכ"ת נימא דאיכא הידור במה שידליק מדעתו כנגד הימים הנכנסין. [↑](#footnote-ref-114)
114. יש מקום לדון בזה, דלא מצינו דמי שהדליק כמה לילות כמהדרין או כמהדרין מן המהדרין, חייב להדליק כן גם בשאר הימים משום דאין מורידין, ורק כשבא להדליק את הדלקת המהדרין מן המהדרין הוא דאמרינן דאין לו לעשות את ההידור באופן שפוחת והולך משום דאין מורידין, וע"כ הדין נותן דידליק בימים הראשונים כפי מנין הימים, ובימים האחרונים ידליק נר אחד, ועפי"ז יש לדון גם במש"כ הביה"ל דמי שאין לו ביום ג' אלא ב' נרות, ידליק את ב' הנרות משום דאין מורידין, ולהנ"ל כיון דאין מתקיים בזה הדלקת המהדרין מן המהדרין, לי"ב משום הא דאין מורידין. [↑](#footnote-ref-115)
115. ולמש"כ הביה"ל בדעת התוס' דגם למ"ד דטעמא דב"ה הוא משום מעלין בקדש, מ"מ עיקר ההידור הוא שיהיו הנרות לפי מספר הימים, ודאי דאף אם לא הדליק ביום הראשון מדליק ביום השני כפי מנין הימים, וכ"כ השפ"א. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך לכאו' למש"כ התוס' דבעינן שיהא ניכר בהדלקתו מנין הימים, ומה"ט דאין המהדרין מן המהדרין מדליקין לכל אחד ואחד, דאין ניכר בזה מנין הימים, הדין נותן דכשמדליק ב' נרות ביום השלישי אין מתקיים ההידור כלל, דאין ניכר בזה מנין הימים, ואדרבה י"ל דהוא גורע בזה, וכמש"כ הכת"ס. [↑](#footnote-ref-117)
117. לכאו' מבו' מדבריו דאף דכבתה אין זקוק לה, מ"מ אם חוזר ומדליק, יש ע"ז תורת נר חנוכה, וע"כ מתקיים עי"ז דין ההידור, דאם אי"ז נ"ח אלא נר בעלמא, ל"ה מתקיים עי"ז דין ההידור, - אך שמא י"ל דהוא משום דמצי להדליק נרות בפנ"ע לקיום דין ההידור, ומתקיים ההידור אף אם אי"ז בצירוף עם נר העיקר, - ונפ"מ דלפ"ז מי שיש לו ב' מקומות שראוי להדליק בהן, ומקום אחד הוא בתוך י' ואין בידו להדליק שם אלא נר אחד, יש לו להדליקו שם, ולהדליק במקום השני נרות כמנין הימים, ועוד, דמי שלא הי' לו ביום השני אלא נר אחד והדליקו, ואחר שכבה נזדדמנו לו ב' נרות, ידליקם עכשיו, וכ"כ בס' שלמי תודה סימן י"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-118)
118. והב"ח שם הוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן כ"ג ב' דהא דנר שיש לו ב' פיות עולה לב' בנ"א הוא למהדרין העושין נר לכל אחד ואחד, וכ"כ הבעה"ע בהל' חנוכה, והראבי"ה בסימן תתמ"ג, והשבה"ל בסימן קפ"ה, ולא פירש כד' התוס' הכא דהוא לב' בנ"א הדרים בחצר בב' בתים, והיינו משום דלדידי' אין מניחין הנרות בפתח החצר אלא בפתח הבית, - ויש להוכיח כן גם ממש"כ בפירש"י בהא דהדר בעלי' אינו מדליק בחצר, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-119)
119. דלפ"מ שפירשו דהא דתניא דמניחה על פתח ביתו היינו כשביתו פתוח לרה"ר, הרי דהא דתניא מבחוץ היינו דמניחה ברה"ר סמוך לפתח ביתו, וה"נ כשביתו פתוח לחצר דמניח בפתח החצר, הוא מניחו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-120)
120. וכן רמז לזה הריא"ז שכתב דמניח מצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ, בין שהיה ביתו פתוח לחצר בין שהיה ביתו פתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובפירש"י לקמן כ"ב א' כתב דמצוה להניחה בחצר או ברה"ר בטפח הסמוך לפתח, והפר"ח בסימן תרע"א ס"ה עמד בזה דאי"ז כמש"כ בפירש"י הכא דמניחה בחצר, - אך לכאו' לד' התוס' הרא"ש מתפרשים ד' רש"י דאם ביתו פתוח לחצר מניחה בחצר ואם ביתו פתוח לרה"ר מניחה ברה"ר, ולד' הריטב"א מתפרשים דבריו דמניחה סמוך לפתח החצר לרה"ר בחצר מבפנים לפתח או ברה"ר מבחוץ לפתח, והפר"ח שעמד בזה הוא לטעמי' שכתב דלעולם לדעת רש"י אין מניחין ברה"ר.

     ואמנם מש"כ בפירש"י שם דהא דצריך להדליק בטפח הסמוך לפתח הוא כדי שיהא ניכר שבעה"ב הניחו שם, מתישב לד' התוס' הרא"ש דמניחו על פתח הבית לחצר, וכל שמרחיקו מפתח הבית אין ניכר שבעה"ב הניחו שם, אך אם מניחו על פתח החצר לרה"ר מבפנים, מ"ט הוא ניכר טפי שבעה"ב הניחו שם כשהוא סמוך לפתח מכשמניחו באמצע החצר רחוק מן הפתח, ובד' הריטב"א לקמן בסוגיין משמע דאה"נ כל הא דצריך להדליק בטפח הסמוך לפתח, הוא רק כשמדליק ברה"ר מחוץ לפתח, אך אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב דמצוה להניחה בחצר או ברה"ר בטפח הסמוך לפתח. [↑](#footnote-ref-122)
122. והפר"ח בסימן ס"ב ב' תמה ע"ז מהא דפריך לקמן בסוגיין דאי ס"ד למעלה מי' לימא לי' הי' לך להניח למעלה מגמל ורוכבו, וה"נ כיון דעיקר מצותה היא מבפנים, לימה לי' הו"ל להניחה מבפנים, - וזה למשמעות ד' הרא"מ דעיקר המצוה היא להניחה מבפנים, ואפ"ה אם הניחה מבחוץ פטור משום דנתכוין לפרסומי ניסא, אך למש"כ הריטב"א דמניחה מבחוץ או מבפנים ומנהגם הי' להניחה מבחוץ, י"ל דאף דיכול להניחה מבפנים, מ"מ כיון דמנהגם הי' להניחה מבחוץ, פטור. [↑](#footnote-ref-123)
123. לכאו' י"ל, דכל מש"כ התוס' דאין ניכר מנין הימים, הוא משום דיתלו שנתרבו בני הבית, וכמש"כ הריטב"א, אך כשיש כמה בתים פתוחין לחצר ומדליקין בפתח החצר כמנין הבתים הפתוחין לו, שפיר ניכר שמוסיפין כמנין הימים, וגם יתכן דידוע הוא כמה בתים פתוחים לחצר, וע"כ כשמדליקין ביום הראשון ה' נרות וביום השני י' וכו', איכא הכירא למנין הימים. [↑](#footnote-ref-124)
124. וי"ל עוד והוא מבו' כן בתו"ד הגליא מסכת שם, דמש"כ התוס' דאין ניכר מנין הימים, ולא אמרינן דידליק כל אחד במקום מיוחד, הוא משום דדינא דמהדרין הוא שידליק בעה"ב כמנין כל בני הבית, ובעינן שידליק כל הנרות במקום אחד, - אך בהא דמדליקין כל בני החצר בפתח החצר, בידם להדליק כל אחד במקום מיוחד, דאף דמדליקין כולן בטפח הסמוך לפתח, מ"מ מצי להדליק זה למעלה וזה למטה, ושפיר ניכר מנין הימים. [↑](#footnote-ref-125)
125. ונראה להדיא מזה כמש"כ הרמ"א דדין ההידור דהמהדרין, הוא שידליק כל אחד ואחד נר לעצמו. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכ"נ ממש"כ השבה"ל שם לתמוה על הך דינא דיוצאין בנר אחד בשותפות, דאיכא למיחש לחשדא, דאפי' בחצר אחת אמרינן אם יש לה ב' פתחים צריכה ב' נרות, כ"ש הכא, - ולכאו' הוא כפירש"י דיש לה ב' פתחים היינו דיש לבית ב' פתחים לחצר, וזהו שהק' דכיון דאף בית אחד שיש לו ב' פתחים לחצר צריך ב' נרות משום חשד, כ"ש הכא דכמה בתים פתוחין לחצר דצריך נר בכל פתח, אך אם הא דיש לה ב' פתחים, היינו דיש לחצר ב' פתחים לרה"ר, אי"ז ענין להך גוונא דיש כמה בתים פתוחין לחצר, ואין לחצר אלא פתח אחד לרה"ר, - ועכ"פ מבו' מזה דדין ההדלקה הוא בפתח הבית, ומה"ט הוא דכל שיש לבית ב' פתחים לחצר צריך ב' נרות. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בד' הב"ח שם משמע דלעולם הם מדליקין בפתח החצר, ומלבד זה מדליק כל אחד שיש לו בית בפנ"ע על פתח הבית נר אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. י"ל דאיירי כשאין העלי' פתוחה לחצר, אלא היא פתוחה לבית, דאם העלי' פתוחה לחצר, שפיר יש לו מקום בחצר הראוי להניחה שם, - אך בד' הב"י בסימן תרע"א ס"ה מבו' דלדעת רש"י איירי אף כשהעלי' פתוחה לחצר או לרה"ר, והיינו שיורדים ממנה בסולם לחצר או לרה"ר, ואפ"ה א"א לו להדליק שם, וצ"ע דאף דא"א להדליק בחצר למטה, בסוף הסולם, משום דאין פתח העלי' שם, מ"מ מ"ט ל"מ להדליק למעלה סמוך לפתח העלי', - ושמא הוא משום דאין רואין ברה"ר את פתח זה. [↑](#footnote-ref-129)
129. מבו' בדבריו דאם העלי' פתוחה לרה"ר, מניחה ברה"ר סמוך לפתח, ויש ללמוד מזה, דכל שיש סולם היורד מביתו לרה"ר, מניחה ברה"ר סמוך לסולם, - ונתחדש בזה תרתי, חדא, דלא אמרינן דאין על הסולם תורת חצר, משום דאין משתמשין בו אלא לעלי' וירידה, וא"א להדליק שם, - ועוד דמצי להדליק שם אף דסתמא דמילתא אין שם צוה"פ. [↑](#footnote-ref-130)
130. והנה אמנם למש"כ התוס' דהך ברייתא קיימא בדליכא חצר אלא שביתו סמוך לרה"ר, י"ל דרק בכה"ג הוא דאם הי' דר בעלי' מניחה בחלון, דא"א לו להניחה על פתח הבית, כיון דאי"ז חשוב כלל כפתח דילי', אך כל שיש חצר והיא משמשת גם לבני העלי', שפיר מצי להניחה על פתח החצר, וכ"כ לדון בחי' הר"מ קזיס. [↑](#footnote-ref-131)
131. ולמש"כ הריטב"א דאף לדעת רש"י יכול להניחה ברה"ר מבחוץ לפתח, הדין נותן דה"נ כשמדליקה בחלון מצי להדליקה מבחוץ, והפר"ח שפירש דב' רש"י דצריך להדליקה מבפנים, לטעמי' אזיל דס"ל דלדעת רש"י ל"מ להניחה ברה"ר מבחוץ לפתח, והיינו משום דבעינן שתהא ההדלקה ברשותו. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובחי' הגר"א גריס כן גם בד' רש"י שמדליק מבחוץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-133)
133. וזהו שכתב דכל דאיכא רוח או גשמים ואם יניחה שם תכבה, מניחה על שלחנו ודיו, והרי דכשמניח מבפנים לחלון אין מתקיים דין ההדלקה בחלון, וע"כ הוא דכל דא"א להדליקה בחלון מבחוץ, מניחה על שלחנו, ואם הי' מתקיים דין ההדלקה בחלון כשמדליק מבפנים כנגד החלון, הי' בדין דבכה"ג דא"א להדליק מבחוץ משום אוח או גשמים, יניחה מבפנים לחלון, (דאין שם גשמים, וגם יתכן דהרוח אינה מגעת לשם), - וכ"ה מבו' גם ממש"כ בסידור רב עמרם גאון ובס' הלכות קצובות בהל' חנוכה, דאם אינו יכול להדליקה שם מפני הרוח או מפני הליסטים, מניחה על שלחנו ודיו, והרי דצריך להניחה מבחוץ לחלון, וע"כ יש לחוש שם לליסטים. [↑](#footnote-ref-134)
134. ובזה מתפרש דעת הסוברים דכשמדליק בפתח צריך להדליק מבחוץ לפתח, ול"מ להדליק מבפנים לפתח. [↑](#footnote-ref-135)
135. בסידור רב סעדי' גאון כתב, דיעמיד שלחן במיוחד ויניחן עליו, ומשמע דל"מ להניחה על שלחן שבביתו, אלא צריך להעמיד שלחן במיוחד ולהניח עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובפי' הר"ן כתב דהא דמניחה על שלחנו, הוא משום דמאן דחזי סבר דאי"ז נר דמצוה, - אך הב"ח בסימן תרע"א ס"ח כתב דאף דאיכא חשש סכנה אף כשמניח על שלחנו, מ"מ לא עקרו למצות ההדלקה לגמרי, משום דבשעת השמד אסור לשנות אפי' ערקתא דמסאני, אך מה שהיו משנין להניחה על השלחן, אין המצוה נעקרת בזה, עיי"ש, - ואמנם בד' הר"ן מבו' דאם הי' חשש סכנה אף כשמניח על שלחנו, ל"ה מדליק כלל, ואזיל לטעמי' לקמן מ"ט א' דבביטול מ"ע לא יהרג אף בשעת השמד. [↑](#footnote-ref-137)
137. וי"ל דהתוס' והריטב"א לטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דס"ל דשלא במקום הסכנה אין מתקיים כלל מצות נ"ח בהדלקה בפנים, ונתבאר להלן, וזהו דס"ד דבשעת הסכנה דא"א לו להדליק בחוץ אינו מדליק כלל, וקמ"ל דבשעת הסכנה תיקנו חכמים דמניח על שלחנו, - אך הריטב"א לטעמי' דאף שלא בשעת הסכנה מתקיים מצות נ"ח בהדלקה בפנים, וס"ל דד"ז הוא פשיטא ולא הוצרך להשמיענו, אלא עיקר הא דקמ"ל הוא דא"צ להניח בחוץ, ובע"כ דלא איירי במקום סכנת נפשות דא"כ פשיטא דאינו מניח בחוץ. [↑](#footnote-ref-138)
138. ומשמע שלמד לזה מהא דאף משום צער או איבה מניחה על שלחנו, ושמא היינו דאי נימא דהיינו רק במקום סכנת נפשות, י"ל דאף במקום הרוח עליו לעשות עששית העומדת בפני הרוח, ול"מ להניחה על שלחנו, אך כיון דאף משום צער או איבה מניחה על שלחנו, ה"נ במקום הרוח מניחה על שלחנו. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"נ ממש"כ בסידור רב סעדי' גאון דאם הי' דר בעלי' מניחה בחלון וכו', "ואם זה א"א לו" יעמיד שלחן במיוחד ויניחן עליו, ומשמע דבכל גוונא דא"א לו להניח בפתח ביתו ובחלון מניחה על שלחנו. [↑](#footnote-ref-140)
140. וי"ל דמזה הוא שלמד הר"י פורת דאף בזה"ז שמדליקין בפנים אין מדליקין אחר הזמן שתכלה רגל מן השוק, ונתבאר בדף מס' 3, משום דאי נימא דבזה"ז מדליקין כל הלילה, מ"ט בזמן הש"ס אמרו דאחר הזמן אינו מדליק, ולא ידליק בפנים, וכמו שהוכיח כן המהר"ל. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך בד' הגר"א בסימן רס"ד ס"א מבו' דדעת רש"י דבזמן שמדליקין בחוץ אם הדליק בפנים לא יצא, אף אם א"א לו להדליק בחוץ משום שאין לו אלא נר אחד, עיי"ש, וכן נקטו הפר"ח בסימן תרע"ג ס"א, והא"ר בסימן תרע"ח סק"ב, והנזירות שמשון בסימן תרע"ג לט"ז סק"ד. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך הפמ"ג שם פירש לד' המג"א שם ובסימן תרע"ח סק"ב בע"א, ולפי דבריו מבו' בד' המג"א דבזמן שמדליקין בחוץ, אף אם אין לו נר להדליק בחוץ, אינו מדליק בפנים, וע"כ רק בזה"ז דמדליקין בפנים הוא שנסתפק המג"א דכשאין לו אלא נר אחד ידליק נר חנוכה, ועמד ע"ז בקונט' חנוכה ומגילה סימן ג' אות ה'. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דהא דאם הי' דר בעלי' מניחה בחלון, הוא אף כשהוא למעלה מכ' אמה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-144)
144. והמהר"ל שם כתב לדון בדעת התוס', דשמא כיון דבתחילת הלילה הי' בידו להדליק בחוץ דאיכא פרסומי ניסא, לא מצי להדליק על שלחנו, ורק כשא"א לו להדליק בחוץ, הוא דעקרו חכמים לתקנתם שתיקנו שיניח בחוץ, אך עיי"ש שכתב דהוא שנויא דחיקא, ולכאו' היינו, דאף דיש מקום לומר דכל שבידו להדליק באופן דאיכא פרסומי ניסא אינו יוצא יד"ח בהדלקה בפנים דליכא פרסומי ניסא, מ"מ אחר שעבר הזמן וכבר א"א לו להדליק בע"א, הדין נותן דידליק, והק' עוד דאכתי מ"ט אם לא הדליק בתחילת הלילה מחמת אונס, אינו מדליק אחר שתכלה רגל מן השוק. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובל' ס' המאורות משמע דרק כשהוא אנוס מצי להדליק על שלחנו ולברך ע"ז, אך כשאינו אנוס אינו מברך על הדלקה בפנים, - וכן משמע בד' המחה"ש בסימן תרע"ג סק"ב דאף דבכל ענין שא"א לו להדליק בחוץ מניחה על שלחנו, מ"מ אם אפשר לו להדליק בחוץ אינו יוצא יד"ח בהדלקה בפנים, - וכ"ה מוכח מד' הגר"א שכתב בסימן תרע"ה ס"א דבזמן הש"ס אם הדליק בפנים לא יצא, ובגמ' אמרו ע"ז דלא עשה ולא כלום, והרי דלא נתקיים בזה מצות ההדלקה כלל, אף דבדבריו בסימן תרע"ג ס"א מבו' דאם אין לו בער"ש אלא נר אחד, הדין נותן דיניח על שלחנו, דומיא דשעת הסכנה, ואמנם ד"ז הוא חידוש טפי, דאף בכה"ג דמצד עיקר ההדלקה מצי להדליק בחוץ, אלא שאין לו שמן, ג"כ חשיב כמו שא"א להדליק בחוץ ומצי להדליק בפנים, (וי"ל דזהו מש"כ הגר"א בסימן רס"ד ס"א דבכה"ג ל"מ להדליק בפנים, דמה שאין לו שמן, אינו חושבו כשעת הסכנה).

     ובקונט' חנוכה ומגילה סימן ג' אות ג' כתב בשם הגרי"ז זצ"ל דבשעת הסכנה הוא תקנה מיוחדת, אך ממש"כ שם בשם הגרי"ז מבו' שנקט דאי"ז דין מסוים בשעת הסכנה, וה"ה כשאינו יכול להדליק בחוץ מפני הרוח או משום אונס אחר, ומ"מ אף בכה"ג אם אח"כ נפסק הרוח צריך לחזור ולהדליק בחוץ, עיי"ש, והביאו בשם הגרי"ז דכשהדליק בפנים מפני הרוח ואח"כ נפסק הרוח חזר והדליק בחוץ בברכה, וזה מתישב טפי אי נימא דלעולם אף דמתקיימת עיקר מצות ההדלקה בפנים, אכתי הוא חייב בפרסומי ניסא לבני רה"ר, וע"כ הוא דצריך לחזור ולהדליק בחוץ, אף אם בשעה שהדליק בפנים ל"ה בידו להדליק בחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובדוחק י"ל, דכיון דמצותו להניחה על פתח ביתו מבחוץ, ע"כ דעתו שלא לצאת בה יד"ח עד שיוציאנה לחוץ, שלא יקיים המצוה באופן דדיעבד, ושו"ר עד"ז בדברות משה סימן כ"ו הערה כ', - אך אי"ז מתישב כלל בל' רש"י והריא"ז דמבו' דבפנים אי"ז מקום חיובא, וכ"ה ל' המ"ב בסימן תרע"ה סק"ה. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך למשמעות ד' הריטב"א דאף במקום שאפשר להדליק בחוץ, מ"מ אם הדליק בפנים נתקיים בזה עיקר מצות ההדלקה, וע"כ נקט דפשיטא דבמקום סכנת נפשות מניח על שלחנו, ונתבאר לעיל בהערה, בע"כ צריך לפרש בע"א להא דלמ"ד דהדלקה עושה מצוה אם הדליקה בפנים והוציאה לחוץ לא עשה ולא כלום, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-148)
148. וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ שם בתו"ד דאף מחמת אונס או מחמת הרוח מדליק בפנים, ואם הוי זה תקנה מיוחדת לשעת הסכנה ואף מי שאין סכנה במה שידליק בחוץ מניח על שלחנו, אף שאפשר לו להדליק בחוץ, הדין נותן דבאונס אחר אינו מדליק בפנים. [↑](#footnote-ref-149)
149. ומשמע מזה דגם כשבידו להדליק בחוץ, מ"מ אם הדליק בפנים יצא, ואי"ז אלא דין לכתחילה להדליק בחוץ, וכיון שכבר נהגו בשעת הסכנה להדליק בפנים נהגו, - דאי נימא דכל שבידו להדליק בחוץ ה"ז מעכב ואם הדליק בפנים לא יצא, מה מהני הא שנהגו בשעת הסכנה להדליק בפנים דמכח זה נימא דאף אחר שעת הסכנה א"צ להדליק בחוץ, וי"ל. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועד"ז מצינו בד' הדרכ"מ בסימן תרע"א סק"ט והב"ח שם סט"ו דמדליקין בבית החורף, אף שבידם להדליק בפתח דאיכא הכירא לעוברים ושבים, כאשר כן הי' המנהג בימי הטור, - והנה אמנם אף כשהיו מדליקין כנגד הפתח ל"ה מתקיים בזה המצוה להניח במקום הפתוח לרה"ר, משום דל"ה הפתח פתוח כל זמן ההדלקה, אלא שפעמים שהי' פתוח, וכאשר כ"ה להדיא בד' הב"ח בסו"ס תרע"א, וכ"נ בד' המג"א בסימן תר"פ סק"א והמ"ב שם סק"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן תרע"ה ס"א, אך חזינן דלא נתחייבו להדליק כנגד הפתח ולהניח הפתח פתוח. [↑](#footnote-ref-151)
151. והפר"ח בסימן תרע"ג כתב דהוצרך רש"י לכך, משום דס"ל דדעת רבא דמותר להשתמש לאורה, ובע"כ דהא דצריך נר אחר הוא משום היכר, וכ"כ הגר"א בסימן רס"ד ס"א, - אך הביאוה"ל בסימן תרע"א ס"ה פירש לד' רש"י דהיינו דאף אם אין רוצה כלל להשתמש לאורה, מ"מ צריך נר אחר שיהא היכולת בידו להשתמש לאורה, ועי"ז ניכר שהנר הראשון הוא לשם מצוה, דאל"כ כיון שעומד על השלחן יאמרו שלצרכו הדליקה, וכ"נ בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-152)
152. לכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, והוא במש"כ הלקט יושר עמ' קנ"ב בשם התרוה"ד דעבד נופל להעלותו נזקקין למו, ואילו האדון כי יפול אין איש בא להקימו, והיינו דהנר עצמו אם כבתה אין זקוק לה, והשמש שכבה זקוק לו, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דהא דצריך נר אחר, הוא משום דאסור להשתמש לאורה, וע"כ אף אם הדליק נר אחר וכבה זקוק לו, שלא יבא להשתמש לאור נ"ח, אך לדעת הסוברים דהא דצריך נר אחר, הוא משום היכר, הרי דכל שבשעת ההדלקה הי' נר אחר ואח"כ כבה, לא גרע מהיכא שכבה הנר עצמו שאינו זקוק לו. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולכאו' היינו כדעת רש"י ודעימי' דהא דצריך נר אחר להשתמש לאורה, הוא כדי שיהא היכר, ולפ"ז י"ל דכל דאין נר אחר לא יצא יד"ח, אך לדעת הרשב"א ודעימי' שהוא כדי להתיר להשתמש לאורה, ודאי דיצא יד"ח אף כשאין נר אחר. [↑](#footnote-ref-154)
154. נתחדש בדבריו דאף דשפיר מהני להדליק תחילה נ"ח ואח"כ להדליק נר אחר, כאשר כ"ה המנהג, כ"ז הוא כשהי' בדעתו כן בשעת הדלקת הנ"ח, אך כל שלא הי' כן בדעתו, לא יצא יד"ח נ"ח, ול"מ שידליק עכשיו נר אחר, - ושו"ר בחזון יחזקאל לקמן כ"ב ב' ד"ה הנה איתא שצידד לפ"ד התוס' דצריך להדליק נר אחר קודם שמדליק נ"ח ואם הדליק תחילה נ"ח ל"מ, עיי"ש, אך לא נהגו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. והארחות חיים בהל' חנוכה ס"ד והכל בו בסימן מ"ד כתבו דעכשיו שנהגו להניח נ"ח מבפנים בטפח הסמוך לפתח, די לנו בזה להיכר, שהרי מניחין אותה במקום שאין רגילין להניח נר בשאר הימים, וגם אינו מקום הראוי להשתמש, - ובד' הריטב"א משמע דאף כשמדליק בפתח צריך נר אחר, משום דאסור לדבר עם חבירו לאור נ"ח, - ובד' רי"ו בנתיב ט' ח"א מבו' דבכל מקום שדרך להדליק נר, צריך נר אחר להשתמש לאורה, אך במקום שאין דרך להדליק נר, א"צ נר אחר, ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן תרע"ג סוסק"ד, ומש"כ בהגה' הגר"ב פרענקיל למג"א סימן תרע"א סק"ה. [↑](#footnote-ref-156)
156. והארחות חיים בהל' חנוכה ס"ד כתב דיש מחכמי צרפת שמצריכין שיניח הנר האחר למטה מנ"ח דוקא ולא למעלה ולא כנגדה, והב"ח בסו"ס תרע"ג כתב דהוא משום דהנר שמונח מלמטה, ממנו יתפשט האור למעלה וממנו עיקר התשמיש, וכיון שאסור להשתמש אלא לאותו הנר בלבד, ע"כ יניחו אותו דוקא למטה, - ועיי"ש שהביא מהמהרי"ל בהל' חנוכה דיניח השמש למעלה, ונתן סימן לדבר, שרפים עומדים ממעל לו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והא"ר שם סק"י כתב דלפ"ז רק כשמניח הנ"ח למטה מי"ט מניח השמש למעלה, אך כשמניחו למעלה מי"ט מניח השמש למטה ממנו, אך הפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב דבד' הב"ח משמע דבכל גוונא מניח השמש למעלה, וכתב דכן המנהג, וכ"כ המ"ב שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-157)
157. והברכ"י בסימן תר"ע אות א' צידד דגם ד' הרמב"ם מתפרשים עד"ז, והביא כן מס' בתי כהונה, אך בספרו כסא רחמים עמ"ס סופרים פ"כ ה"ג חזר בו, והביא מכמה ספרים דהנצחון הי' ביום כ"ה. [↑](#footnote-ref-158)
158. וזה מתפרש כמש"כ הארחות חיים בהל' חנוכה ס"א והכל בו בסימן מ"ד דהי' מונח הפך בתוך שידה הקבועה בכותל, שלא היו יכולים האויבים להסיטה והי' פתחה סגור וחתום בחותמו של כה"ג, ובסגירת הפתח בחותם הכירו שלא נגעו בפך, ועד"ז כתבו התוס' תלמיד ר"י הזקן והריטב"א. [↑](#footnote-ref-159)
159. ונתחדש בדבריהם דכ"ה דהפכין קטנים אין נטמאין בהיסט הזב, ה"נ מה שבתוכן אינו נטמא בהיסט הזב, ועמד ע"ז בתשו' נובי"ת או"ח סימן קל"ז, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. והבכור שור בסוגיין ובתשו' חכם צבי סימן פ"ז תמהו טובא ע"ז, - ועמש"כ הבית מאיר בסימן תר"ע לפרש ד' הרא"מ בע"א. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך המנחת ברוך בסימן ק"ו תמה ע"ז, דאף דטומאת הזב עצמו לא הותרה בציבור, מ"ט טומאת מגע זב הותרה בציבור, ועיי"ש (בענף ג') שכתב דאף למ"ד בירושלמי בפסחים פ"ז ה"ז דמגע זב לא הותר בציבור, היינו רק בכהן הטמא במגע זב, אך טומאת קדשים שנטמאו במגע הזב הותרה בציבור, ואכמ"ל, וכ"כ החזו"א במנחות סימן כ"א סק"ג, ועמש"כ בענין זה האו"ש בפ"ז מקר"פ ה"ח, ובכ' הגרי"ז במנחות ו' א'. [↑](#footnote-ref-162)
162. ועיי"ש שהוסיף דאמרו דמוטב יהא שמן מעט בכל לילה משלא יהא כלל לשאר לילות, - ובזה מתישב משה"ק המאירי על פי' זה דהיאך היו סומכין על הנס בלילה הראשון, - וי"ל עוד בזה, למש"כ המקו"ח בסימן תר"ע דבהדלקת המנורה מהני ליתן מתחילה שמן פחות מכשיעור, ולהוסיף אח"כ עד שידלק כשיעור, ועיי"ש שהוכיח כן, ולפ"ז י"ל דשפיר נתנו בתחילה מעט שמן, וסמכו ע"ז דאם לא יארע נס יוסיפו שמן, ולדרך זו מתישב משה"ק המנחת ברוך בסו"ס ק"ט, דכיון דמדינא מדליקין אף בשמן טמא, כמש"כ שם ענף א', אלא דלכתחילה מהדרינן אטהרה, הי' להם להדליק בחצי לוג, ולמחר ידליקו בשמן טמא, (והנה אמנם המנחת ברוך שם נקט דאיכא שיעור בשמן שיהא בו חצי לוג, ולא סגי במה שידלק כל הלילה, עיי"ש, ולפ"ז לא א"ש, אך מד' המאירי מבו' דאם היו סומכין על הנס, ל"ה בעינן חצי לוג), ועד"ז כתב בתשו' אמרי יושר ח"ב סימן ז' סוסק"א. [↑](#footnote-ref-163)
163. והברכ"י בסימן תר"ע אות א' עמד ע"ז דלפי דבריהם ניחא דהי' הנס כל ח' ימים, - אך בספרו כסא רחמים עמ"ס סופרים פ"כ ה"ג צידד דנפלה ט"ס בדבריהם, וכ"ה ברי"ו הנדמ"ח מכ"י, דל"ה בו להדליק [כי אם] יום אחד. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דעיקר קביעות הימים טובים אינו משום נס פך השמן, דבלא"ה היו שמחים ומזכירין מעשה נסים כשיעור יו"ט הארוך מכל המועדות, אלא שלא היו מדליקין נרות אלא מהללים ומרוממים כשאר המועדות, וכשבא ונכפל להם נס בשמן, הוסיפו להדליק הנרות להזכיר כפילת הנס. [↑](#footnote-ref-165)
165. מבו' בדבריו דהא דעושין יו"ט שני, אי"ז משום דכך נהגו בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', ומנהג אבותינו בידינו, אלא הוא משום דאין קובעין ע"פ הראי' אלא ע"פ החשבון, וע"כ הוא דבחנוכה דהיא מדבריהם, אמרינן דהם אמרו והם אמרו, וצ"ב, ושמא ס"ל דאם היו מקדשין ע"פ הראי', והי' ידוע לנו אימתי קידשו את החדש, ל"ה שייך בזה הא דמנהג אבותינו בידינו, שהרי גם אבותינו לא נהגו יו"ט שני כשהי' ידוע להם אימתי קידשו את החדש, וכל הא דמהני הא דמנהג אבותינו בידינו, הוא משום דאין מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-166)
166. וצ"ל דהוא משום דא"א לנהוג ספיקא דיומא כלפי המהדרין מן המהדרין, לא תיקנו כלל לחוש לספיקא דיומא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. וכ"ה במגילת אנטיוכוס דעשאום ימי משתה ושמחה, וכמה מן הגאונים והראשונים סמכו על מגילת אנטיוכוס, והתורי"ד בסוכה מ"ד ב' והשבה"ל בסימן קע"ד כתבו דיש מקומות שנהגו לקרותה בחנוכה בציבור, (וכתבו דאין מברכין עלי'), - וכ"נ גם ממש"כ המחזו"ו בסימן רל"ד דרמז לחנוכה מה"ת מהא דכתיב אחר כל המועדות בפר' אמור ויקחו אליך שמן זית זך וכו', ומדכתבי' עם המועדות למדנו שהוא יו"ט כשאר ימים טובים. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכתב שם דנוהגין לומר זמירות ושבחות בסעודות שמרבים בהם ואז הוי סעודת מצוה, וכ"כ הדרכי משה בשם מנהגי מהר"א טירנא, והמג"א שם סק"ד הביא מש"כ המרדכי בפסחים סימן תר"ה בשם מהר"ם, והוא בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תר"ה דאף בנישואי בת ת"ח לע"ה, אם אומרים זמירות ותשבחות הוי סעודת מצוה, והפמ"ג שם תמה בזה דא"כ בכל הסעודות יקילו בכך, וציין למש"כ בתשו' חוות יאיר סימן ע'. [↑](#footnote-ref-169)
169. ונתחדש בזה, דאף דאין חלוקין בנרותיהן אלא למהדרין מן המהדרין, סגי בזה דיהא כל יום חלוק משלפניו ויגמרו בו את ההלל. [↑](#footnote-ref-170)
170. אך הרא"ש בס"פ הכונס פירש לזה בע"א, דנר העשוי להאיר מניחין אותו במקום גבוה להאיר למרחוק, וע"כ כל שמניחו בתוך י' ניכר שלא הניחו כדי להאיר. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"נ ממש"כ השו"ע בסימן תרע"א ס"ו דמצוה להניחו למטה מי"ט ואם הניחו למעלה מי"ט יצא, אבל אם מניחו למעלה מכ' אמה לא יצא, והרי הא דמניחו למעלה מכ' תליא במקום השלהבת, וכמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ה, והשעה"צ שם סקל"ג, ומשמע דה"נ הא דלמטה מי' קאי על מקום השלהבת. [↑](#footnote-ref-172)
172. והא"ר שם סקי"א כתב דהעולם אין נזהרין להניחה בתוך י', וכתב דסומכים על המרדכי דכשמדליקין בפנים ליכא קפידא, ובצירוף הא דלדעת הרי"ף והרמב"ם לא קי"ל כלל להך דינא, והביאו המ"ב שם סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך בסימני סה"ת בסימן רכ"ט כתב דבתוך י' עדיף טפי, וצ"ע אם הוא דלא כמש"כ בפנים דנדחה דינא דרבא, או דהיינו דאף דנדחה דינא דרבא, ולא תיקנו חכמים כן להניחה בתוך י', מ"מ כיון דשמעינן מד' רבא דאיכא טפי פרסומי ניסא כשמדליק בתוך י', עדיף טפי לעשות כן, ויש שפירשו דזהו מש"כ בפסקי מהרי"ח בשם ר"י, דאע"פ שנדחה ראייתו, מ"מ למה לא יקפיד לכתחילה. [↑](#footnote-ref-174)
174. והמאירי כתב דאדרבה מצוה להדליקה למעלה מי' כדי להרבות בפרסומה, וכ"נ בס' המאורות שכתב דאפי' למטה מי' טפחים כשרה, וכ"כ הארחות חיים בהל' חנוכה ס"ג, והכל בו בסימן מ"ד, ומשמע דטפי עדיף להניחה למעלה מי', ובזה מתישב מש"כ בספר סדר היום דלא יניח למטה מי' טפחים, ונתישב מה שתמה ע"ז הא"ר בסימן תרע"א סקי"א, וכמש"כ המחזיק ברכה שם אות ב', וכ"כ המאמ"ר בסימן תרע"א סק"ח בד' האר"ח והכל בו, - ובד' הרמ"ע מפאנו שם משמע דאם הניחה בתוך י"ט פסולה, משום דלי"ב פרסומי ניסא ולא הכירא, ודמי ללמעלה מכ' אמה דפסולה, וצ"ע.

     והרמ"ע מפאנו שם כתב דיש להניחו בשמאל כנגד מקום המזוזה מימין, ויהא מקום המזוזה גבוה מעט, וזהו הידור מצוה, והביאו הברכ"י בסימן תרע"א בשיו"ב אות ג'. [↑](#footnote-ref-175)
175. וזה מתפרש כמש"נ לעיל, דכיון שנהגו להדליק בפנים, הרי דאף אם בידו להדליק בחלון הסמוך לרה"ר, אינו חייב בדבר, וע"כ שפיר י"ל דעדיף טפי להניחה בטפח הסמוך לפתח בתוך י'. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומשמע דכ"ז הוא משום דכשמניחה בטפח הסמוך לפתח בתוך י' ליכא היכר כלל לבני רה"ר, אך בגונא דגם כשמניחה למטה מי' הוא ניכר לבני רה"ר, אלא דכשמניחה למעלה מי' איכא פרסומי ניסא טפי, שהוא ניכר טפי, או שהוא כנגד רה"ר שמצויים שם יותר בנ"א, יש להניחה בתוך י', והוא נידון המצוי מאד, ונחלקו בזה חכמי הדור. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולכאו' נפ"מ בין הטעמים, דלפ"ד הא"ר ודאי דסגי במה שהשלהבת היא למעלה מג' טפחים, אך לד' הב"ח י"ל דבעינן שתהא המנורה עצמה למעלה מג"ט, - וממה שכללו המאורות והמרדכי והטור יחד לדין למטה מי' ולמעלה מג', משמע דתליא במקום השלהבת, כ"ה דלמטה מי' תליא במקום השלהבת, וכנ"ל, וכ"נ ממה שכללו השו"ע עם דין למעלה מכ', דתליא במקום השלהבת, וכמש"כ הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-178)
178. והפר"ח שם ס"ו כתב דלמש"כ התוס' בסוכה ב' ב' וכיון דדפנות ל"מ הא דדפנות מגיעות לסכך אלא בסוכה דרחבה טובא, ומשא"כ בנ"ח, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ה, - ויש להוסיף, דלמש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה שם ל"מ כלל הא דדפנות מגיעות לסכך דעי"ז שלטא עינא בסכך עצמו, והא דמהני הוא משום דא"א שלא יהא היושב בה משים אל לבו שהוא עומד תחת סכך, כיון דחזי נפשי' דמכסי ותחת קירוי הוא עומד. [↑](#footnote-ref-179)
179. ואזיל לטעמי' דס"ל דאי"ז תקנה מסוימת בשעת הסכנה, אלא כל שא"א להדליק בחוץ, מניח על שלחנו, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך כתב דהמהר"ם הי' מקפיד להניחו מבפנים בטפח הסמוך לפתח לאחורי הדלת כשהי' סגור, וכן נקטו הפוסקים דגם כשמדליק בפנים יש להניחו בטפח הסמוך לפתח. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך לדעת הסוברים דמש"כ רש"י לעיל בסוגיין דמניחה בחצר, היינו דמניחה בפתח החצר לרה"ר מבפנים, צ"ע דבכה"ג הרי ליכא לה"ט דכל שמרחיקה יותר מטפח אינו ניכר שבעה"ב הניחה שם. [↑](#footnote-ref-182)
182. לדעת הסוברים דהדלקת נ"ח היא בלילה, נמצא דבשעה זו ליכא קיום מצוה כלל בטלית מצויצת, לדעת רוב קמאי דאף כסות יום פטורה בלילה, וצ"ב דא"כ מה תוספת מעלה יש במה שבא הבעה"ב בטלית מצויצת ביניהם, ועמדו ע"ז ההעמ"ש שם, והארצות החיים בסימן י"ח סק"ו, עיי"ש, וממש"כ המאירי דיבא בעה"ב "בתפיליו" ובטלית מצוייצת ביניהם, נראה דהוא משום דההדלקה היא בשקיעת החמה, דהו"ל ביה"ש, (וכמבו' בדבריו לעיל כ"א ב'), ועדיין אינו חולץ את התפילין. [↑](#footnote-ref-183)
183. ומשמעות דבריו דלא פסיקא לי' ד"ז, וצ"ב דאמנם לדעת הסוברים דאף כשאין לו מזוזה מניח נ"ח בשמאל, דכבר נקבע מקום ההדלקה בשמאל, יש מקום לדון דה"ז מעכב, אך לפ"מ דקי"ל דכל שאין לו מזוזה מניח נ"ח בימין, וכל הא דמניח בשמאל הוא כדי שיהא מסובב במצוות, מ"ט נימא דה"ז מעכב בקיום מצות נ"ח. [↑](#footnote-ref-184)
184. הביה"ל לעיל שם צידד לפ"ז, דלא נאסר להשתמש לאורה אלא לבני הבית דהנר הוא שלהם, וכשישתמשו בו ליכא היכר דיאמרו הרואים דלצרכו הדליקו, אך אחרים ההולכים ברחוב מותרין להשתמש בו, דלא יבואו לומר דבשביל תשמיש של זה הדליקו הבעה"ב, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דזהו הא דקמ"ל רב אסי הכא דאסור להרצות מעות משום ביזוי מצוה, דאיירי באחרים ההולכין ברחוב דמותר להן להשתמש דרך הילוכן, ומ"מ תשמיש גנאי אסור משום ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובד' הריטב"א משמע דהא דאיכא ביזוי מצוה אף בתשמיש דמצוה, הוא משום דכל שהוא משתמש בו ה"ז ממעט בפרסומי ניסא, וע"כ הוא דהוי זה ביזוי מצוה, וכ"ה מבו' גם בד' המאורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-186)
186. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמין במינו אינו בטל, ומשא"כ בשאר מצוות שנראות כמבטלות זא"ז, וכ"כ בפי' הר"ן שם, - וזה מתפרש למש"כ בחי' רבינו דוד בפסחים קט"ו א' בשם הרמב"ן דהא דמצוות מבטלות זא"ז, אין הכוונה בביטול טעם ממש, אלא שאכילת המצה שהיא מצוה עליו היא בטלה ממנו כשאוכלה עם דבר של רשות, ועד"ז כתב המהר"ם חלאוה שם בשמו, דהוא משום מעלת המצוות שתיקנו לעשות כל מצוה בפנ"ע, וכ"נ בפי' הר"ן שם, - וה"נ הוא בדינא דאסור להשתמש לאורה, דבעינן שיהא אור הנר למצות נ"ח לבדה, ולא ישמש למצוה אחרת. [↑](#footnote-ref-187)
187. אך בפי' קמא כתב, דלעולם אין לאסור להשתמש לאורה תשמיש דמצוה משום ביזוי מצוה, אלא הא דאסור להשתמש לאורה אפי' תשמיש של מצוה, הוא משום דהרואה אומר לצרכו הוא דאדלקה, ובהרצאת מעות כנגדה ליכא לה"ט, וה"ז אסור משום ביזוי מצוה, ולכאו' כ"ה לפ"ד הרמב"ן במלחמות ובחי' בסוגיין, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפי' זה, הרי דכל שמשתמש בה מרחוק לדבר מצוה לי"ב איסורא, דכיון דהוא תשמיש דמצוה לי"ב משום ביזוי מצוה, וכיון דהוא משתמש בה מרחוק לי"ב להא דהרואה אומר וכו', אך לפי' קמא אף בכה"ג אסור.

     עוד יש להוסיף, למש"כ הרשב"א בתחילת דבריו די"ל דהאיסור להשתמש לאורה הוא משום דעשאוהו כמנורה, לכאו' מה"ט הוא דאסור אף תשמיש של מצוה, וכ"נ להדיא בד' הר"ן, אך צ"ב בד' הר"ן בפי' הרי"ף שבתחילת דבריו פירש דהוא משום דעשאוהו כמנורה, ובסו"ד כתב דהוא משום דאף בתשמיש דמצוה איכא ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועד"ז כתב הרשב"א בריש סוגיין בפי' קמא דהא דאסור להשתמש לאורה הוא משום דהרואה אומר וכו', ומכח זה לא נאסר בהרצאת מעות, אלא דלרב אסי ה"ז אסור משום ביזוי מצוה, וע"ז הוא דפליג שמואל. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובפשוטו צ"ל בדעתו דס"ל דטעמא דמ"ד דאסור להשתמש לאורה הוא משום ביזוי מצוה, ותשמיש של מצוה שרי, - אך הט"ז בסימן תרע"ג סק"ד כתב בדעתו דאסור להשתמש לאורה משום דבעינן היכר, ואף תשמיש של מצוה אסור, וכל הא דשרי בתשמיש של מצוה הוא בתשמיש עראי דאי"ז מגרע לההיכר, וכמש"כ הרא"ש, ולא נאסר אלא משום ביזוי מצוה, וכיון דהוא תשמיש של מצוה לי"ב משום ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-190)
190. והא דשרינן להדליק נ"ח בשבת בפתילות ושמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בשבת, ולא חיישינן שמא ישתמש בהן לדבר מצוה ויטה, עמש"כ הב"ח והחמד משה שם, והט"ז שם סק"ד, והיד אפרים שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-191)
191. מבו' בדבריו דהא דשרי כשא"צ ידיו להיות סמוכות לנר, הוא משום דאי"ז תשמיש של גנאי, והט"ז שם סק"ג תמה ע"ז, עיי"ש, והחמד משה שם סק"ב הסכים לד' הב"י, דודאי דהרצאת מעות אי"ז תשמיש של גנאי, אלא דכל שמקרב ידיו לנר ומשתמש בו, הוא דרך גנאי לנ"ח, דנראה דלא חשיב כעיניו נר זה של מצוה, ומשא"כ כשמשתמש בריחוק מקום, דאי"ז גנאי לנ"ח, כיון שהוא עראי ואינו מקרב ידיו לנר. [↑](#footnote-ref-192)
192. המחה"ש שם פירש לדבריו, דאף דבזמן הש"ס היו מדליקין בחוץ, מ"מ בכה"ג דא"א לו להדליק בחוץ, הי' יוצא יד"ח בהדלקה בפנים, דדמי לשעת הסכנה, אך הפמ"ג פירש דדבריו קיימי בזה"ז דמדליקין בפנים, וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם בכל ענין דא"א לו להדליק בחוץ יוצא יד"ח בהדלקה בפנים, דומיא דשעת הסכנה, ונתבאר בדף מס' 6.

     ובעיקר דברי המג"א אלו, עמדו המחה"ש והפמ"ג שם והלבו"ש בסימן תרע"ח, דהוא סותר לדבריו בסימן תרע"ח סק"ב, ועיי"ש במש"כ לישב, - ובהגה' הגר"ב פרענקיל בסימן תרע"ח כתב לישב היטב, דכל מש"כ המג"א שם להדליק נ"ח על שלחנו אף דבע"כ הוא משתמש בו, הוא רק בזמן שמדליקין בפנים, אך בזמן שמדליקין בחוץ, והוא מדליקו בפנים כדי להשתמש בו, ל"ה כשימוש בע"כ, שהרי לצורך זה הדליקו בבית ולא הדליקו בחוץ כמצותו, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-193)
193. העירו, שהרי בד' הרא"ש מבו' דהטעם לחלק בין תשמיש קבע לתשמיש עראי, הוא משום דבתשמיש קבע הרואה אומר לשם תשמיש זה הדליקה ולא לשם מצוה, ומשא"כ בתשמיש עראי, ולפ"ז הדין נותן דל"מ להדליק במקום סעודתו ולאכול לאורה, אף אי נימא דאכילה חשיבא כתשמיש עראי, דכיון דצריך להדליק נר במקום הסעודה, ודאי דיש לחוש שיאמרו דהדליקה לצורך סעודתו. [↑](#footnote-ref-194)
194. ובד' הדרכ"מ שם סק"א מבו' דהוא אף בזה"ז שמדליקין בפנים, - ונתחדש בדבריו דאף דבזה"ז הוי זמנה כל הלילה, מ"מ כיון דשיעורה הוא כדי שתדלק חצי שעה, ע"כ אחר שדלקה חצי שעה ל"ה נר של מצוה, ומותר להשתמש לאורה, - ויש ללמוד כן מד' הרשב"א לעיל בסוגיין שהביא לד' הרי"ף, אף דדעתו דזמן הדלקת נ"ח הוא כל הלילה, ורק למצוה כתקנה צריך להדליק קודם שתכלה רגל מן השוק. [↑](#footnote-ref-195)
195. והוכיח כן מהא דשרי להדליק נ"ח בשבת בפתילות ושמנים שאסרו להדליק בהן בשבת, משום דאסור להשתמש לאורה, ולא חיישינן שישתמש בהן לאחר הזמן, דא"א לצמצם שלא ליתן שמן אלא כשיעור בלבד, וכן הוכיח בס' המנהיג בהל' חנוכה. [↑](#footnote-ref-196)
196. והמאירי בריש סוגיין כתב בשם קצת גאונים, דלא הותר להשתמש לאורה אחר הזמן, אלא כשנוטלה ממקומה, וכ"נ בתשו' הגאונים שע"ת סימן רל"ג שכתבו דאם הוצרך לה לאחר שכלתה רגל מן השוק מכניסה ומשתמש לאורה, והביאו הבעה"ע בהל' חנוכה. [↑](#footnote-ref-197)
197. וזה לדעת הסוברים דללישנא קמא ליכא שיעור כלל להדלקה, וע"כ כל מה שהדליק הוא בכלל החפצא דמצוה. [↑](#footnote-ref-198)
198. והטור בסימן כ"א כתב בשם השאילתות דאסור לקשור בחוטי הציצית, דדמי להא דאסור לכסות ברגל שלא יהיו מצוות בזויות עליו, כתב דאפשר לחלק, דכשמכסה ברגל עושה המצוה דרך בזיון, ומשא"כ הכא, והב"י שם הק' דמ"ש מהא דאסור להרצות מעות כנגד נ"ח, ועיי"ש שכתב דטעם האיסור בזה, דכשנהנה מהמצוה היא בזוי' בעיניו, וכיון דחזינן דקפיד רחמנא גבי דם שלא יהו מצות בזויות עליו, ילפינן מיני' לכל ביזוי מצוה ואפי' ביזוי כ"ד, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י"ח. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך אי"ז מתישב במש"כ הרא"ה והריטב"א בסוכה שם דהדס שבסכך או בדפנות מותר להריח בו, דכששימש מעשה עץ שימש, ולא אקציי' אלא מהבערה, והרי דאף בעודו משמש למצוה, מותר להריח בו, משום שלא הקצהו מכך, ומד' הרא"ה והריטב"א אלו מבו' דלא ס"ל כמש"כ המהר"ם מר"ב ודעימי' דהא דמותר להריח באתרוג, הוא משום דריחא לאו מילתא, כיון דאינו עומד לריח, (ונתבאר להלן), - ואמנם באמת מצינו בסוכה י' ב' דמותר לשטוח בגד על הסוכה, ולא אסרינן לה משום ביזוי מצוה, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן תרל"ח סק"ג, וההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובד' הריטב"א לעיל כ"א ב' מבו' דלדעתם אף הפתילות שנשתיירו אסורין, וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ האבודרהם בסדר חנוכה, והטור בסימן תרע"ז, - והעירו דהיאך הוא שורף את הפתילות, הרי כל הנקברין לא ישרפו שמא יבא ליהנות באפרן, - ולכאו' מוכח מזה דהאפר אינו אסור מכח ההקצאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. והתוס' והרא"ש גרסי דהוא ברייתא, וכן הביא האו"ז בסימן שכ"ב מפסיקתא, והוא בפסיקתא רבתי פיסקא ג'. [↑](#footnote-ref-202)
202. וממש"כ דעושה לו מדורה ושורפו, משמע דאסור להשתמש בו לנר שבת או לנר ביהכנ"ס, דהוקצה למצות נ"ח, - אך הפמ"ג באש"א בסימן תרע"ז סקי"א ובמש"ז שם סק"ד נסתפק בזה אם מותר להשתמש בו לנר ביהכנ"ס, ובמש"ז שם כתב דתליא בהפלוגתא אם מותר להשתמש בנ"ח תשמיש קדושה, (וכתב די"ל דנר של ביהכנ"ס דהוא לכבוד ולא להתפלל אצלו שרי לכו"ע), והחכמת שלמה שם ס"ד התיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובד' הריא"ז שם נתחדש דגם הנר עצמו הוקצה למצותו, ואסור להדליק בו נר אחר לעשות בו חפציו, והאבנ"ז בסימן ת"ק סק"ז כתב דנידו"ז אם הכלי הוי בכלל ההקצאה, תליא במה שדנו רבוותא אם בעינן כלי בנ"ח, עיי"ש, ואמנם לדעת השאילתות ודעימי' דהשמן אסור אף לאחר חנוכה, ודאי דהכלי מותר, וכמש"כ האבנ"ז שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-204)
204. וכ"נ בד' האו"ז בסימן שכ"ב דכל הא דתניא בפסיקתא דמותר השמן אסור, הוא כשכבתה באמצע הזמן, ועיי"ש שכתב דהך ברייתא ס"ל דכבתה זקוק לה ואין מצותה נטולה הימנה כשכבתה עד שתדליק כולה, וע"כ אם כבתה ולא חזר והדליקה באותה לילה מוסיף עלי' ביום שני וכו', אך לפ"מ דקי"ל דכבתה אין זקוק לה, היינו דאין זקוק לה וגמרה לה מצותה לגמרי, ולא איתקצאי למצותה, ועמש"נ בדף מס' 2 בהערה בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-205)
205. והנה אמנם למש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דטעמא דמ"ד דאסור להשתמש לאורה, הוא משום דהוקצה למצותו, ואי"ז משום ביזוי מצוה, ניחא, אך ש"ר לא פירשו כן. [↑](#footnote-ref-206)
206. וי"ל עוד למש"כ הביאוה"ל בסימן רס"ג ס"א לדון במש"כ הסה"ת דמדליקין נר מנר שבת, דהרי בנר שבת ליכא חובה אלא בהדלקת נר אחד, וא"כ היאך הותר להדליק נר אחר מנר זה, הרי הנר השני הוי כמו נר של חול, וכתב דיש לדחוק דמש"כ הסה"ת ודעימי' להתיר בזה, הוא בב' בע"ב הדרין בבית אחד דלכל אחד יש מצות הדלקה, וכתב דשמא הוא משום דכל מה שמתוסף אור יש בו יותר שלום בית ושמחה יתירה, וע"כ הוי הכל בכלל עונג שבת ומיקרי נר של מצוה, - וי"ל דמה"ט הוא שפירש"י דאיירי בנר חנוכה, דבנר שבת אסור להדליק נר אחר ממנו. [↑](#footnote-ref-207)
207. ולפ"ז י"ל, דאף למש"כ ההשלמה לעיל בסוגיין דלשמואל מותר להשתמש לאורה, ול"ד לכיסוי ברגל שנעשה גוף המצוה בבזיון, מ"מ מודה שמואל דאסור להדליק נר של חול מנ"ח, משום אכחושי מצוה. [↑](#footnote-ref-208)
208. בפירש"י כתב דבמנחות מפרש טעמא דמאן דאסר להתיר מבגד לבגד, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן, והראש יוסף בסוגיין והקר"א במנחות מ"א ב' עמדו בזה דלא מצינו במנחות שם דנתפרש טעמא דמאן דאסר, - אך בד' הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סק"ב נראה שפירש דמכוון ד' רש"י הוא למה שאמרו במנחות שם דבטלית שבלתה מותר להתיר, ומזה נלמד דטעם האיסור הוא משום בזיון הטלית. [↑](#footnote-ref-209)
209. והפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ב כתב דהא דלא אסרו בזה משום ביזוי הציצית, הוא משום דמטילו בטלית אחרת, וליכא בזיון להציצית, אלא להטלית, ועמש"כ הברכ"י שם אות ד' באורך דמש"כ התוס' דאסור להסיר הציצית כשאינו מניחם בבגד אחר, הוא משום בזיון הציצית, ונחלק ע"ד הר"ד שרירו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-210)
210. ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דהוא חובת מנא, היאך מניח טלית בלא ציצית, וכתב למש"כ המרדכי, דליכא איסור בטלית בלא ציצית, אלא מ"ע לעשות ציצית, וכשאין לו אף בחול הוי כמו שבת, ובמק"א נתבאר די"ל דלמ"ד דחובת מנא, מודו כו"ע לדינא דהמרדכי, ואכמ"ל, - אך צ"ע דמ"מ היאך מותר להתיר הציצית מבגד לבגד, הרי בשעה שמתיר עד שמטיל הציצית בבגד השני הוא מבטל מצות ציצית בידים מבגד זה, ואינו מקיים מצות ציצית בבגד השני, ועמד בזה העמק ברכה ציצית אות ט'. [↑](#footnote-ref-211)
211. ועמש"כ בזה הברכ"י שם אות א', והפמ"ג באש"א שם סק"ב, והמגן גיבורים שם סק"א, והארצוה"ח בהמל"א שם סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-212)
212. והעולת תמיד בסימן ט"ו סק"ב צידד דהיינו רק כשיתבטל המצוה, אך כל שיתנו בו ציצית אחר שרי, - אך בד' כל הפוסקים שם שכתבו דמותר להתיר ציצית כדי ליתן ציצית אחרים נאים, ועמש"כ הברכ"י שם אות ב' באורך בדין זה, ומש"כ המגן גיבורים שם סק"ב וסק"ד, והארצוה"ח שם סק"א, מבו' דבלא"ה אסור. [↑](#footnote-ref-213)
213. אך המחה"ש בסימן ט"ו סק"ב לדון דד' התוס' קיימי רק למ"ד דציצית חובת טלית, אך כתב דממש"כ התוס' דהא דנענש במזוזה הוא משום דל"ה בדעתו להניחה בבית אחר, מבו' דאף דמזוה חובת הדר היא, מ"מ אסור ליטלה כשאין דעתו להניחה בבית אחר, וה"נ יש לאסור בציצית אף לפ"מ דקי"ל דחובת גברא הוא, וכתב דזה מקור השו"ע שם שהביא לדינא לד' התוס', אף דקי"ל דציצית חובת גברא. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולמש"כ התוס' דאין מתירין ע"מ שלא להניח בבגד אחר, נסתפק הפמ"ג באש"א בסימן ט"ו סוסק"ב אם מותר להתיר מטלית המחויב מה"ת לטלית המחויב מדרבנן, והארצוה"ח בהמל"א שם סק"ה צידד דשרי להתיר מטלית של צמר לטלית של שאר מינים, והביאו המ"ב שם סק"א, אך הארצוה"ח גופי' שם סק"ז כתב דאסור להתיר ציצית מטלית של גדול לטלית של קטן, והמ"ב שם כתב דאף דטלית של קטן חייב מדרבנן מ"מ אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-215)
215. ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דרש"י ל"ג משום דקא מכחיש מצוה, אלא משום אכחושי מצוה, והייו משום דאינו מכחיש כלום, אלא מיחזי כמכחיש, - ועיי"ש שהביא להא דתניא בספרי בפר' בהעלותך פיסקא צ"ג דהי' משה דומה לנר שמונח ע"ג מנורה ודלקו ממנו נרות הרבה ולא חסר אורו כלום, והובא בפירש"י שם י"א י"ז. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך המהרי"ט בקידושין ל"ח א' כתב בתו"ד דמע"ש קודם פדיון אינו אסור בהנאה, והמנ"ח במצוה תמ"ב נסתפק בזה אם מע"ש בגבולין אסור בהנאה, דכל מקום שנא' לא תאכל איסוה"נ במשמע, ועמש"כ העמק ברכה לולב אות י"ד. [↑](#footnote-ref-217)
217. ועיי"ש שכתב דכיון דמע"ש לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ודאי דהוא אסור בכל הנאות, - אך לכאו' י"ל דלא נאסר מכח זה אלא בהנאה של כילוי, אך הנאה שאינה של כילוי מותרת. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש במע"ש שם דלהדיא נראה בדבריהם דעיקר הא דאין שוקלין כנגדו הוא משום ביזוי מצוה, - וגם במש"כ המנחת ברוך דכל ששוקל כנגדו כדי לחלל מע"ש אי"ז הנאה אסורה, הק' האבי עזרי בפ"ג ממע"ש הי"ט דלכאו' בכה"ג ליכא למימר מצוות לאו ליהנות ניתנו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. והדרך אמונה שם הביא מפי' ר"ה גאון בסוגיין שם שנד' באוצה"ג שפירש דאסרו בדינרים של מע"ש לשקול כנגדן, שמא יש בהן חיסרון, ואי שקיל כנגדן דינרין אחרים לחלל על ידן מע"ש אחר, מפיק לחולין תבואת מע"ש, והרי לא שקיל דמים כנגדן שהרי יש בהן חיסרון במשקלותיו, עכ"ל, והרי דגם במעות של מע"ש חיישינן שיהא בהן חיסרון ולא יכוין משקלותיו, - והמרכה"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט הביא למש"כ הרמב"ם בפ"ח מגניבה ה"ד, דאין עושין משקולת של ברזל ועופרת ושאר מתכת מפני שמעלין חלודה ומתחסרין. [↑](#footnote-ref-220)
220. ולדעת הלח"מ דמותר לשקול כנגד מעות של מע"ש, צ"ל דמש"כ הרמב"ם דמעות של מע"ש אין שוקלין כנגדן, הוא כשאינו שוקל כדי לחלל מע"ש אחר, דבכה"ג ה"ז אסור משום ביזוי מצוה, אך כל ששוקל כנגדן כדי לחלל מע"ש אחר, דליכא בזה משום ביזוי מצוה, שרי. [↑](#footnote-ref-221)
221. וזה ניחא לטעמי' דס"ל דלא אסרו אלא בפירות ולא במעות, דלמש"כ המהר"י קורקוס דאסרו אף במעות מע"ש גזירה אטו פירות, בע"כ דהוא דין מסוים בפירות מע"ש. [↑](#footnote-ref-222)
222. ויש לסייע לזה ממה שכלל הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ט להא דאין שוקלין כנגד מע"ש אפי' דינרי זהב, ולהא דאין שוקלין כנגדו כדי לחלל עליו מע"ש אחר, אשר בפשוטו ב' דינים נינהו דלא שייכי זל"ז, שהרי הא דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, אי"ז משום החשש דשמא יכוין ממנו משקלות וכו', (דכיון דאינו שוקל כדי לחלל עליו מע"ש, ליכא בזה לה"ט דשמא יכוין ממנו משקלות) אלא משום ביזוי מע"ש, (וכמש"כ כן הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מע"ש), והא דאין שוקלין כנגדו כדי לחלל עליו מע"ש אחר דלי"ב משום ביזוי מצוה, הוא משום דשמא יכוין ממנו משקלות, ולמש"נ ניחא דחד דינא הוא, דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב משום ביזוי מע"ש, ואף כששוקל כנגדו כדי לחלל מע"ש לא התירו לזה, מגזירה שמא יכוין ממנו משקלות, וע"כ אף בכה"ג אסרו משום ביזוי מע"ש. [↑](#footnote-ref-223)
223. ומצינו בד' הריטב"א שכתב בפי' בתרא דהא דסליק בקשיא ולא בתיובתא, הוא משום דדילמא שאני ביהמ"ק דא"א להדליק אלא מיני' ובי' דהכי הוה גמירי לה, - אך לא נתפרש בדבריו, דאם אכן הכי גמירי לה, א"כ מאי פרכינן מינה כלל. [↑](#footnote-ref-224)
224. והביה"ל כתב ללמוד מזה, דאף בנרות ההידור אסור להדליק זמ"ז, אף דכ"ז שלא הדליק את כל הנרות לי"ב קיום מצוה כלל, - אך עיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דנר המערבי הי' מצותו שיהא דולק תמיד, הרי דיש בו קיום מצוה אף כשהוא דולק בפנ"ע, וזהו דמייתינן מהא דהיו מדליקין כל הנרות מהנר המערבי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-225)
225. צ"ב דמנ"ל דה"ז אסור אף לדעת שמואל, הרי י"ל דתליא בפלוגתא דרב ושמואל אם אסרו משום ביזוי מצוה, - וצ"ל דס"ל דשמואל דשרי להדליק ע"י קינסא, אי"ז משום דלא חייש לביזוי מצוה, אלא דס"ל דבכה"ג שמדליק קינסא לצורך הדלקת נר אחר לי"ב משום ביזוי מצוה, אך כשנוטל הפתילה ומדליק ממנה, הרי דאי נימא דלשמואל לי"ב משום ביזוי מצוה, הי' לנו להתיר גם לדעת רב, שהרי מדליק ממנה את הנר עצמו, וכיון דבע"כ דלדעת רב יש בזה משום ביזוי מצוה, במה שנוטל הפתילה ממקומה, לא מצינו דפליג שמואל ע"ז. [↑](#footnote-ref-226)
226. והר"ן כתב דאי"ז מתישב בד' הרי"ף שהביא להא דאמר אביי דכל מילי דמר עביד כרב לבר מהני תלת דעביד כשמואל, והרי דקי"ל כשמואל דמדליקין מנר לנר אף ע"י קינסא, - אך הרא"ש פירש בד' הרי"ף דס"ל דמסקינן דפלוגתא דרב ושמואל הוא במדליק מנר לנר בלא קינסא, כמשמעות ל' מחלוקתן, אף ע"י קינסא אף לשמואל אסור, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט. [↑](#footnote-ref-227)
227. והר"ן הוסיף לפרש דהיינו משום דכשמדליק מנר לנר, אע"פ שבשעת ההדלקה אין הנר של מצוה, סופו שיהא נר של מצוה לאחר הנחה, ומשא"כ בקינסא דלא יהא לעולם הוא עצמו מצוה, י"ל דמודה שמואל דאסור, - ולדעת התוס' גופייהו דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה מהני להדליק אחר ההנחה, ונתבאר להלן, י"ל דבכה"ג הוא דשרי שמואל להדליק מנר לנר אף דהנחה עושה מצוה, משום דמתקיימת המצוה בשעת ההדלקה, וע"כ ל"ד להדלקה ע"י קינסא, ושו"ר שכן נקט האבנ"ז בסימן תק"ה סק"ג. [↑](#footnote-ref-228)
228. והרשב"א פירש דהוא משום דלמ"ד דהנחה עושה מצוה צריך להניח לאחר ההדלקה, ונמצא דבשעת ההדלקה עדיין לא נתקיימה המצוה, ודמי להדלקה ע"י קינסא, - אך בד' התוס' לקמן בסוגיין מבו' דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה מהני להדליק לאחר ההנחה, ונתבאר להלן, ולפ"ז צ"ל דהא דדמי להדלקה ע"י קינסא, הוא משום דאין עיקר המצוה במעשה ההדלקה. [↑](#footnote-ref-229)
229. אך בסידור רש"י סימן י"ז כתב דנהגו כן לאפוקי נפשי' מפלוגתא, דרב אמר דאין מדליקין מנר לנר. [↑](#footnote-ref-230)
230. ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דאף דאין מדליקין את שאר הנרות מהנר הראשון, מ"מ מותר להדליק את הנר השלישי מהנר השני, כיון דתרוייהו אינם אלא להידור, אך שמא גם בזה נהגו שלא להדליק, שחששו שמא ידליק מהנר הראשון. [↑](#footnote-ref-231)
231. והגר"א בסימן תרע"ד ס"ב כתב דהסה"ת לטעמי' אזיל דשרי להדליק אף ע"י קינסא ולא אסר משום ביזוי מצוה, אך לדעת האוסרים להדליק ע"י קינסא, אף אסור להדליק נר של מצוה אחרת, דיש בזה ביזוי מצוה, וכמש"כ הר"ן לעיל דמצוות מבטלות זא"ז, - והדמש"א שם פירש לדבריו, דפלוגתת רבוותא אם מותר להשתמש בנ"ח תשמיש של מצוה, תליא בהפלוגתא אם מדליק מנר לנר ע"י קינסא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. המאמ"ר שם סק"ד כתב דצ"ל בדעת השו"ע, דאף לדעת האוסרים להשתמש בנ"ח תשמיש של קדושה, שהביאם השו"ע בסימן תרע"ג ס"א, מ"מ מותר להדליק ממנו נר של מצוה אחרת, - וצ"ב, שהרי להדיא כתבו הרמב"ן ודעימי' דכיון דאסור להשתמש בו אף תשמיש של קדושה, לא הותר להדליק ממנו אלא נ"ח, שהוא מצוה אחת. [↑](#footnote-ref-233)
233. והוצרך הריטב"א לזה לטעמי' דאף למ"ד דהנחה עושה מצוה, הוי המצוה גם בהדלקה, וע"כ הי' בדין דיועיל להניח ואח"כ להדליק, וכל הא די"ל דל"מ הוא משום דבעינן הנחה חשובה בנר דולק, - אך בד' הרמב"ן והרשב"א משמע דהא דל"מ, הוא משום דמצות הנחה היא להניח נר דולק, והיינו משום דלמ"ד דהנחה עושה מצוה הוי המצוה בההנחה דנר דולק, ואין ההדלקה מכלל המצוה, וכל שהניח ואח"כ הדליק ל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכן הוכיח הראש יוסף ממש"כ התוס' בד"ה דאיבעיא להו דהנפ"מ אם הדלקה עושה מצוה או הנחה עושה מצוה, הוא אם הדליקה חש"ו או הניחה, ולא כתבו דנפ"מ אם מדליקין אחר ההנחה או קודם ההנחה. [↑](#footnote-ref-235)
235. וצ"ע שהרי להדיא אמרו דלמ"ד דהנחה עושה מצוה יש להכשיר כשהדליקה בפנים והוציאה, אלמלי הא דהרואה אומר וכו', והרי דמהני להדליק ואח"כ להניח, - וצ"ל דכל הא דל"מ הוא כשמדליק כשהוא בידו ואח"כ מניח, דבכה"ג בשעת ההדלקה נראה שהוא לצרכו, ובכה"ג הוא דל"מ, וע"ד מש"כ הריטב"א דלמ"ד דהדלקה עושה מצוה אם הי' תפוס בידו ואח"כ הניח ל"מ, משום דלא מיקיימא מצות הדלקה אלא במקומה שהיא מוכחת שהודלקה למצוה, ורק בהדליקה בפנים כשהיא מונחת והוציאה, הוא דס"ד דמהני, וי"ל עוד, דכל מש"כ הריטב"א דל"מ, הוא רק לפ"מ דמשני דבהדליקה בפנים והוציאה ל"מ משום דהרואה אומר וכו' ופירש הריטב"א דהיינו דבעינן שתהא ההדלקה מוכחת שהיא לצורך ההנחה, ומה"ט גם ל"מ כשמדליקה ואח"כ מניחה.

     והנה אמנם למשה"ק התוס' בעששית שהיתה דולקת, דמ"ט לא סגי במה שמגביהה ומניחה, והיינו משום דסגי בההנחה לחודה, אף דההדלקה ל"ה כלל לשם נ"ח, כ"ש דמהני כשהדליק ואח"כ הניח, אך שמא י"ל דלפ"מ שתירצו התוס' דהא דל"מ הוא משום דהודלקה מתחילה לצורך שבת, ה"נ ל"מ כשהדליקה ואח"כ הניחה, דאין ניכר דההדלקה היא לצורך נ"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. וועוד יש להעיר, דהרי הט"ז כתב ללמוד כן ממש"כ בפירש"י דהי' תפוש משהדליקה עד שכבתה, ולכאו' בד' רש"י דקיימי גם להס"ד דהוא משום דהנחה עושה מצוה, ודאי בעינן שיהא שיעור אחר ההנחה, ואין הזמן שהיא בידו מצטרף, ומש"כ רש"י עד שכבתה, שמא הוא משום הך לישנא דא"צ שיעור בנ"ח, (או דס"ל דכשמדליק בסוף הזמן סגי במה שיש בה כדי לדלוק עד סוף הזמן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. ובזה מתפרש מש"כ המ"ב בסימן תרע"ד סק"א דדינא דהט"ז הוא כשהי' זמן מועט בידו דעל זמן מועט אין להקפיד, והיינו דאם הי' רוב הזמן בידו ואח"כ הניחו, ל"מ, דבכה"ג אי"ז ניכר דגם מעיקרא ל"ה זה לצרכו, - אך יש להעיר, דלפ"מ שלמד הט"ז לד"ז ממש"כ בפירש"י דהי' תפוש משהדליקה "עד שכבתה", משמע דסגי במה שהניחה קודם שכבתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-238)
238. וכנראה צ"ל, דכיון שכבתה ע"י הרוח וחזר והדליקה, ה"ז ניכר דאף ההדלקה הראשונה ל"ה לצרכו, וע"כ היא מצטרפת לקיום מצות נ"ח. [↑](#footnote-ref-239)
239. ולכאו' לפ"ז ה"נ הוא בדינא דהדליקה בפנים והוציאה לחוץ בגונא דלא מיפסל אלא משום דהרואה אומר וכו', דכל שהוא ניכר דאי"ז לצרכו שפיר דמי, - וה"נ הוא בהא דצריך נר אחר להשתמש לאורה, לדעת הסוברים דהוא משום היכר, ובהא דצריך להניחה בתוך י' לדעת הסוברים דהוא משום דניכר דאי"ז לצרכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-240)
240. ולפ"מ שצידד הפר"ח דבכה"ג אין לחוש דיאמרו דהוא לצרכו, לכאו' בזה"ז דאין דרך כלל להדליק נר לצורך תשמישו, לעולם אין לחוש שיאמרו דהוא לצרכו, - ועד"ז נסתפק בס' חכמת שלמה בסימן תרע"ה אם במקום שכל העולם משתמשין רק בנר שעוה וחלב ואין מנהגם להשתמש בשמן זית, והוא הדליק בשמן זית, אי נימא דבזה ל"ש לומר דהרואה אומר לצרכו הוא דנקט לה, דאין דרך בנר כזה לצרכו, וכן בגונא שהי' מן המהדרין והי' תפוס בנרות הרבה כשיעור הימים, ואין דרך להשתמש בהרבה נרות יחד, או דאף בכה"ג ל"מ משום דלא פלוג רבנן בתקנתם. [↑](#footnote-ref-241)
241. אך בקונט' חנוכה ומגילה סימן ד' אות ד' כתב די"ל דהא דלא עשה ולא כלום, היינו דלא עשה כלום במה שהוציאה לחוץ, ולא קיים בזה את המצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ, אך שפיר קיים את עיקר מצות ההדלקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-242)
242. והנה הט"ז בסימן תרע"ה סק"ב בלישנא דגמ' דהתם נמי הרואה אומר וכו', דמשמע דאינו מסתבר כ"כ כמו בההיא קמייתא דרבא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, והחמד משה סק"א הק' דאם אי"ז מסתבר כ"כ, א"כ אף שהוכרחו בגמ' לפרש כן להצד דהנחה עושה מצוה, מ"מ לפ"מ דמסקינן דהדלקה עושה מצוה יש לנו לפרש דהא דל"מ הוא משום דהדלקה במקומה בעינן, ומ"ט כתבו הרי"ף וש"ר דהוא משום דהרואה אומר וכו', וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ה, ועמש"כ הלבו"ש שם לפרש לד' הט"ז, - ולהנ"ל ניחא, דכל הא דל"ה מסתבר דיש בזה משום הא דהרואה וכו', הוא רק למ"ד דהנחה עושה מצוה, דס"ד דלדידי' לא איכפת לן דהרואה אומר שההדלקה היא לצרכו, אך לפ"מ דמסקינן דהדלקה עושה מצוה, ודאי דיש בזה משום הא דהרואה אומר וכו', ובזה מתישב גם משה"ק הגרע"א שם, דהמקשן השני שהק' מהא דהדליקה בפנים והוציאה, מ"ט ניח"ל טפי לפרש דטעמא דרבא בהי' תפוס משום הרואה, ובהדליקה בפנים משום דהדלקה עושה מצוה, דלמא בהיפוך דהנחה עושה מצוה, ובהי' תפוס מדינא לא יצא, ובהדליקה בפנים הוא משום הרואה. [↑](#footnote-ref-243)
243. והב"ח בסימן תרע"ה כתב דנפ"מ בזה, דאף בנר שבת דלי"ב משום פרסומי ניסא כדי לחוש להרואה, מ"מ בעינן הדלקה במקומה, וכמש"כ כן המרדכי בסימן רע"ג, והאגודה באות ל"ו, אך הא"ר שם סק"ב הביא מהמהרי"ו בסימן קצ"ג דאף דהא דל"מ הוא משום דהרואה אומר וכו', מ"מ מה"ט ל"מ גם בנר שבת ויו"ט, והביאו המג"א בסימן רס"ג סקכ"ג, - והפר"ח בסימן תרע"ה ס"א פקפק בעיקר דין זה, דאף אם הדלקה במקומה בעינן היינו רק בנ"ח, אך בנר שבת דעיקרו הוא משום שלום ביתו ל"ב הדלקה במקומה, ועמש"כ בזה הברכ"י שם אות ג'. [↑](#footnote-ref-244)
244. והחמד משה שם סק"א כתב לישב, דמה שאמרו דלמ"ד דהדלקה עושה מצוה ל"מ משום דהדלקה במקומה בעינן, הוא גם משום דהרואה אומר דהוא לצרכו, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-245)
245. ומשמעות דבריו דגם לדעת המהרי"ו, דאין לטלטלן, מ"מ אם עבר וטלטלן ממקום למקום יצא, - וכ"נ ממש"כ בסימן תרע"א סק"ל בפשיטות דאם הדליק בתוך כ' והעבירה למקום אחר בתוך כ' יצא, ובשעה"צ שם סקל"ג כתב דהוא פשוט, ולא תלה לזה בפלוגתא זו.

     ויש להוסיף, דהמג"א בסימן רס"ג כתב ללמוד להך דינא דכל שהדליק במקומה מותר להעבירה ממקום למקום, מד' המהרי"ו בסימן קצ"ג, ולכאו' לפ"ז סתרי ד' המהרי"ו לדבריו הכא דאין לטלטל נ"ח ממקומם עד שדלקו כבר חצי שעה, ונראה מזה דמש"כ המהרי"ו שלא לטלטלן הוא זהירות בעלמא, אך מודה דגם אם טלטלן יצא יד"ח, ויש לסייע לזה, שהרי למ"ד דהנחה עושה מצוה, דעת הרמב"ן ודעימי' דלעולם הוא מדליקה במקום אחד ומוליכה למקום אחר, ולא אמרינן דהרואה אומר וכו', וי"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. ולכאו' הטעם בזה, דהא דכשהעבירה ממקום למקום בפנים או בחוץ לי"ב להא דהרואה אומר וכו', אי"ז משום דכשההדלקה היא במקום הראוי אי"ז נראה כהדלקה דלצרכו, וכמש"נ לעיל, אלא הוא משום דכל הא דהרואה אומר וכו', הוא כשהדליקה שלא במקומה, דבכה"ג הוא סבור שהדליקה שם לצרכו, וכשנמלך עלי' למצוה העבירה למקומה, אך כל שהדליקה במקומה, דאף לצורך מצותה ל"ה צריך להעבירה ממקום למקום, אין הרואה סבור שהדליקה לצרכו, דמה שהעבירה ממקום למקום, אינו מורה שהדליקה מתחילה לצרכו, - ואשר ע"כ כ"ז הוא כשהעביר ממקום למקום בפנים או בחוץ, אך כל שהדליק בפנים והוציא לחוץ, דנראין הדברים שהוציאה לחוץ לצורך פרסומי ניסא לבני רה"ר, וכן כשהדליק בחוץ והכניס לפנים שנראין הדברים שהכניסה לפנים לצורך פרסומי ניסא לבני הבית, סבור הרואה שהדליקה מתחילה לצרכו.

     אך יש להעיר בזה ממש"כ המג"א בסימן רס"ג סקכ"ג דלפ"מ דקי"ל דכל הבית הוא מקום הראוי להדלקת נר שבת, שפיר מהני כשהדליק במקום אחר והניחם אח"כ על השלחן, והרי דאף דלכתחילה צריך להדליק במקום האכילה, מ"מ כיון דכל הבית הוי מקומו, אין הרואה אומר דהוא לצרכו, ולפ"ז הדין נותן דה"נ יש להכשיר כשהוציא נ"ח במפנים לבחוץ או שהכניס מבחוץ לבפנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובס' שלמי תודה סימן ט"ז סק"ג כתב בשם הגרי"מ פיינשטיין זצ"ל דמה"ט גם אם כיבה בידים במזיד לא יצא יד"ח, דעי"ז הרואה אומר שהיתה ההדלקה מעיקרא לצרכו, דאם ל"ה ההדלקה לצרכו ל"ה מכבה. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ הט"ז דאם הי' תפוס נ"ח בידו ואח"כ הניחה יצא, ולמשה"ק התוס' בסוגיין בעששית שהיתה דולקת וכו' דבהגבהה והנחה סגי, והרי דבכה"ג לא אמרינן דהרואה אומר וכו', אף שהעבירה ממקום למקום, - אך בדעת החולקים י"ל דשאני הכא שהדליקה למעלה מכ' שאינו מקום הראוי, ובכה"ג הוא דאמרינן דהרואה אומר וכו', ומשא"כ בהני גווני שהיתה מעיקרא במקום הראוי. [↑](#footnote-ref-249)
249. ולכאו' י"ל למש"כ המקו"ח בסימן תר"ע במש"כ הרא"ש דכיון דהדלקה עושה מצוה בעינן שיהא בה בשעת הדלקה כשיעור, דכ"ז הוא בהדלקת נ"ח דעיקר המצוה היא במעשה ההדלקה, אך בהדלקת המנורה אי"ז כן, משום דעיקר המצוה היא שיהא דלוק כל הזמן, שהרי אם כבתה זקוק לה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דכל הא דהדלקה במקומה בעינן הוא רק בהדלקת נ"ח דעיקר המצוה היא בהדלקה, אך בהדלקת המנורה דעיקר המצוה הוא שיהא דלוק, שפיר מהני אף כשמדליקה בחוץ ומכניסה, ועפי"ז יש לדון במש"כ המרדכי והאגודה דאף בהדלקת נר שבת בעינן הדלקה במקומה. [↑](#footnote-ref-250)
250. ובגל' תוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בפי' קמא דל"ג לה, אלא גרסינן מגביהה וחוזר ומניחה מיבע"ל. [↑](#footnote-ref-251)
251. הראש יוסף הק' דכיון דהדליקה לצורך שבת, הרי הדליקה בפנים, וא"כ פשיטא דצריך לכבותה, דהו"ל כהדליקה בפנים והוציאה לחוץ דל"מ משום דהרואה אומר וכו', ועוד, דהול"ל מכבה ומוליך לחוץ ומדליקה, ועמש"כ בזה הברכ"י בסימן תרע"ה ס"ג בתו"ד, אך לכאו' יש מקום לדחוק דאיירי בשעת הסכנה דמניחה על שלחנו. [↑](#footnote-ref-252)
252. הראש יוסף הביא מד' רש"י דפליג ע"ד התוס' וס"ל דאף שהדליקה מער"ש לשם מצות נ"ח צריך לכבותה, אף למ"ד דהנחה עושה מצוה, וכ"כ השפ"א, - אך הפר"ח בסימן תרע"ה ס"א כתב די"ל דלא פליג ע"ד התוס', ומש"כ דאיירי כשהדליקה לשם נ"ח, הוא לפ"מ דמסקינן דהדלקה עושה מצוה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סוסק"ג. [↑](#footnote-ref-253)
253. הפר"ח בסימן תרע"ה ס"ב כתב דכיון דלא יצא יד"ח צריך לכבותה ולחזור ולהדליק בברכה, - אך החמד משה בסימן תרע"ג סק"ט כתב דאין חוזר ומברך, כיון דתליא בפלוגתת לישני, וכ"כ הנשמ"א בכלל קנ"ד סק"א, והמ"ב בסימן תרע"ה סק"ח, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ג ובסו"ס תער"ב ובסימן תרע"ג סק"י. [↑](#footnote-ref-254)
254. ובס' חי' בן ארי' סימן ח' כתב די"ל, דהא דל"מ הוא משום דלא הוסיף שמן כשיעור, ונמצא דבכל הדלקה בפנ"ע ליכא שיעור, וזה ל"מ, ונתבאר להלן, - אך לכאו' מסתימת ד' הרא"ש משמע דגם אם הוסיף שמן כשיעור לא יצא יד"ח, וכ"כ החיי אדם בכלל קנ"ד סכ"ב דאף אם הוסיף בה שמן שדולק אפי' כל הלילה לא יצא יד"ח. [↑](#footnote-ref-255)
255. אך שמא י"ל דהתם עדיף, דבההדלקה הראשונה הי' בה שמן כשיעור, אלא דלא יצא בה בפנ"ע יד"ח משום שהיתה בידו. [↑](#footnote-ref-256)
256. וראיתי להעיר בזה מהא דלמ"ד דכבתה זקוק לה ודאי דא"צ שיהא בהדלקה השני' בפנ"ע כשיעור, ומצטרפין ב' ההדלקות, ואמנם דבזמן שהיו מדליקין בחוץ, הרי כל שמדליק באמצע הזמן סגי שידלק עד סוף הזמן, (וכמש"כ המג"א בסימן תער"ב סק"ב והפר"ח שם ס"ב), ונמצא דסגי בהדלקה השני' בפנ"ע, אך לכאו' גם כשמדליקין בפנים, אין זקוק אלא לחזור ולהדליק את השמן שנשתייר, וא"צ שיהא בהדלקה השני' בפנ"ע כשיעור, - אך למש"כ הבית אפרים ודעימי' דלמ"ד דכבתה זקוק לה אין עיקר המצוה במעשה ההדלקה, אלא במה שהנר דלוק, ניחא דע"כ לדידי' כל שהי' נר דלוק חצי שעה, - וי"ל עוד, דהתם עדיף משום שהי' בשעת ההדלקה הראשונה כשיעור, והו"ל הדלקה מעליא, וכל הא דל"מ הוא משום דבפועל לא דלק כשיעור, ובזה מהני להשלים בהדלקה אחרת, אך יש לפקפק בזה, דאם מהני לצרף ב' הדלקות לקיום מצות נ"ח, הדין נותן דליכא גריעותא במה שלא הי' בהדלקה הראשונה כשיעור. [↑](#footnote-ref-257)
257. ובד' הבעה"ע שלפנינו והשבה"ל משמע דרק במקום דאיכא מנהג הוא דהוא מוציא את הגדול, - אך בד' המאירי והשו"ע משמע דבכל מקום הוא מוציא את הגדול, - ובד' הארחות חיים שם משמע דיש בזה ב' דעות, דהר"י בר אבא מארי כתב דהוא מוציא את הגדול, והבעה"ע כתב דהיכא דאיכא מנהגא אזלינן בתר מנהגא, אך צ"ב, דהרי הר"י בר אבא מארי הוא הבעה"ע. [↑](#footnote-ref-258)
258. ועיי"ש שנסתפק דשמא הוא מוציא את הנשים דחיובן שוה, - והיינו דס"ל דהא דאינו מוציא את הגדול, אי"ז משום דלא אתי תרי דרבנן ומפיק חד דרבנן, אלא הוא משום דל"ד חיובא דקטן לחיובא דגדול, ולענין מקרא מגילה כתב דהוא משום דנשים וקטן אינם חייבין בקריאה אלא בשמיעה, ולענין נ"ח לא נתפרש בדבריו גדר הדברים. [↑](#footnote-ref-259)
259. החמד משה שם סוסק"ג עמד בזה, דהשו"ע בסימן תרע"ה לא פסק כד' הבעה"ע, אלא כתבו בשם יש מי שאומר, והמחה"ש שם סק"ד כתב דמש"כ המג"א דהשו"ע פסק ל"ד הוא, ועיקר הקו' היא דמ"ט לענין מגילה לא הביא לב' הדעות, - אך הפמ"ג באש"א שם כתב דהשו"ע שם פסק כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-260)
260. וצ"ע לכל הדרכים, שהרי הבעה"ע גופי' למד להא דקטן שהגיע לחינוך מוציא, מהא דבמגילה הוא מוציא את הגדול, ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דבמגילה אין קטן שהגיע לחינוך מוציא את הגדול, ליכא מקור דבנ"ח הוא מוציא, וכבר רמז לזה המג"א שם. [↑](#footnote-ref-261)
261. וצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו לקמן בסוגיין דנפטר ר' זירא במה שהיו מדליקין עליו בתוך ביתו, היינו שהיתה האשה מביאה איש שידליק, וכמש"כ כן בביאור הרא"מ על הסמ"ג בהל' חנוכה. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך בסימן תתמ"ג כתב דאף דבמגילה אינה מוציאה את האיש, מ"מ בנ"ח היא מוציאה את האיש, וכ"כ הסמ"ג שם, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם לחלק ביניהם, - ועמש"כ טעמים אחרים בזה בתשו' מהר"ש הלוי או"ח סימן כ"ד, והכנה"ג בהגה' טור בסימן תרע"ה, והא"ר שם סק"ו, והפמ"ג באש"א סימן תרע"ט סק"ד ובראש יוסף במגילה ד' א'. [↑](#footnote-ref-263)
263. ויש להוסיף, שהרי תניא במס' סופרים דאחר שמדליק אומר הנרות הללו אנו מדליקין על הישועות ועל הנסים ועל הנפלאות, אשר עשית לאבותינו ע"י כהניך הקדושים, והרי דגם הדלקת נ"ח הוא על כל הישועות והנסים והנפלאות שנעשו, אלא שמה שקבעו לפרסם הנס ע"י הדלקת נרות, הוא משום נס פך השמן, וע"כ הוא דנשים שהיו באותם הנסים חייבין בהדלקת נ"ח. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך למש"כ התוס' הרא"ש ע"פ הירושלמי דהא דאף הן היו באותו הנס, הוא משום דגם הם היו באותה סכנה, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, לכאו' אין לחלק בזה בין קריאת המגילה להדלקת נ"ח. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובכ' הגרי"ז בערכין ג' א' כתב דהפלוגתא אם עבדים חייבין במקרא מגילה תליא בביאור ה"ט דאף הן היו באותו הנס, דאם היינו דמה"ט לי"ב לפטורא דמ"ע שהזמ"ג, הרי דה"נ עבדים חייבין, כיון דהן חייבין במצוות כאשה, אך אם הוי זה חיוב בפנ"ע מכח הא דהיו באותו הנס, הרי דבעבדים דליכא לה"ט, אינם חייבין, אך י"ל דטעם הסוברים דעבדים חייבין במקרא מגילה, הוא משום דגם הם היו באותו הנס, וכמש"כ כן הפר"ח בסימן תרפ"ט, והפמ"ג באש"א שם סק"ב וסק"ד וסק"ט, ובראש יוסף במגילה ד' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-266)
266. ובד' המאירי מבו' דהוא רק בבן נשוי, ולכאו' הוא כמש"כ כמה מרבוותא בהא דבן גדול הסמוך על שלחן אביו ידו כיד אביו, דכל שהוא נשוי ל"מ סמיכות ואין ידו כיד אביו, וכ"כ הרמ"א בסימן שס"ו ס"י, - ואמנם בד' הארחות חיים לא נתפרש דהוא רק בנשוי, אך ממש"כ דאין ידו כיד אביו, משמע דהוא בנשוי, דכל שאינו נשוי הרי ידו כיד אביו, וכמש"כ הארחות חיים בהל' עירובין ס"ט, אך נחלקו בזה רבוותא בדין זיכוי עירוב ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, ואכמ"ל, - וכ"ה סתימת הדברים דנר איש וביתו, דיש בכלל זה גם בניו הגדולים, והרי בדין מהדרין כתבו הריא"ז והמאירי דמדליקין לפי מנין בני ביתו הגדולים, והרי דמדינא הוו בכלל נר איש וביתו. [↑](#footnote-ref-267)
267. וכנראה למד לזה ממש"כ הפר"ח שם בבן האוכל אצל אביו, דכל שאינו סמוך על שולחן אביו והם חלוקים בעיסתם, אע"פ שנכנסים בפתח אחד ל"מ שיתוף, ומשמע דכשהוא סמוך על שלחן אביו בעי שיתוף, - וכ"ה מוכח ממש"כ הפר"ח שם ללמוד לד"ז דכשהם חלוקים בעיסתם ל"מ שיתוף מד' המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ד, וזה ממש"כ המ"מ שם דב' בנ"א החלוקין בעיסתם ואינם סמוכין על שלחן אחד כל אחד צריך להדליק, וכ"כ ואי נימא דכשהם סמוכין על שלחן אחד סגי להו בנר אחד וא"צ שיתוף, הרי י"ל דמכוון המ"מ הוא דכל שאינם סמוכין על שלחן אחד ל"ה כאיש וביתו דסגי להו בנר אחד, אך שפיר י"ל דמהני להו שיתוף. [↑](#footnote-ref-268)
268. ולכאו' הוא ממש"כ המאירי שם לחלוק ע"ד חכמי התוס' רק בבן שבבית אביו, ולא בב' בע"ב הסמוכין על שלחן אחד, - אך לכאו' יש מקום לומר דב' בע"ב הסמוכין על שלחן אחד, אין אחד מהם סמוך על שלחן חבירו ונטפל אליו, אלא הן סמוכין יחד על שלחן אחד, ומשא"כ באכסנאי הסמוך על שלחן בעה"ב י"ל דהוי מכלל בני ביתו. [↑](#footnote-ref-269)
269. והמחה"ש שם כתב דאף דד' המהרי"א קיימי בבן גדול הסמוך על שלחן אביו, מה לי בן גדול ומה לי אחר, - אך למש"כ הביאוה"ל בד' המאירי מבו' דיש לחלק בזה בין בן הסמוך על שלחן אביו לאחר הסמוך על שלחנו. [↑](#footnote-ref-270)
270. והמ"ב שם כתב בשם הפמ"ג בסימן תרע"ז דה"ה משרתיו הסמוכין על שלחנו, ולא מצאתי כן בד' הפמ"ג שם, ושמא כונתו למש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תרע"א סק"א דעבדיו הסמוכין על שלחנו הוו בכלל ב"ב, וכ"כ באש"א בסימן תרע"ח סק"ג בעבדו העברי, - ומצינו בד' הבעה"ע בהל' חנוכה שכתב דאף שכיר ומלמד תינוקות חייב להדליק והפתח הדביר שם סקכ"א כתב דהיינו דאף דהן סמוכין על שלחן בעה"ב, ל"ה בכלל איש וביתו, - ועיי"ש שכתב דממש"כ הבעה"ע לד"ז רק בשכיר ומלמד תינוקות, משמע דבחורים הסמוכין על שלחן בעה"ב הוו בכלל איש וביתו, ודוקא שכיר ומלמד תינוקות שאוכלין בשכרן, ל"ה בכלל איש וביתו, - ולפ"ז ה"ה דמשרת שאוכל בשכרו ל"ה בכלל איש וביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-271)
271. ובשעה"צ שם סקי"א הביא כן מד' המאירי, - וצ"ע דבד' המאירי מבו' דאף כשהוא סמוך על שלחנו בקביעות ל"ה בכלל בני ביתו וכמש"כ הביאוה"ל שם ס"א ד"ה לתת פרוטה בדעתו. [↑](#footnote-ref-272)
272. והמג"א בסימן תרע"ז סק"א והא"ר שם סק"ב והמ"ב שם סק"ג והדה"ח בסימן קפ"ה ס"ב הביאו לד' הרשב"א, והשמיטו למש"כ דמקנה לו חלק אף בפתילות, ושו"ר שעמד ע"ז בהגהות הגרב"פ למג"א שם, - עוד יש להוסיף, דאמנם ד' הרשב"א שם קיימי כשבעה"ב מקנה לו חלק במתנה, אך לכאו' ה"ה כשהוא משתתף בפרוטה, היינו דעי"ז יש לו חלק בשמן ובפתילות, וכ"כ הקיצוש"ע בסימן קל"ט סי"ט. [↑](#footnote-ref-273)
273. ולפ"ז לכאו' הא דמשתתף בפרוטה, היינו משום דמעות קונות, וזה מתישב למש"כ הרמ"א בחו"מ סימן קצ"ט ס"ג דאף בנותן מעות על יין לקידוש בשבת קנה, דכל כה"ג העמידו חכמים דבריהם על ד"ת, ועמש"כ בזה באורך בס' שלמי תודה סימן כ"א. [↑](#footnote-ref-274)
274. וצ"ב, דלדעת רבים מקמאי דאחר שכלתה רגל מן השוק אי"ז זמן הדלקה כלל, ומה שדולק בשעה זו אין ע"ז תורת נ"ח כלל, מה מהני הא דיש להבעה"ב שמן כשיעור חצי שעה מממונו, הרי דקיום המצוה הוא במה שידלק עד שתכלה רגל מן השוק, ובזה אין כל השמן מממונו, ומה שיש עוד שמן מממונו שידלק אחר שתכלה רגל מן השוק, אי"ז כלל מכלל הנ"ח. [↑](#footnote-ref-275)
275. והמחה"ש שם סק"א כתב דלמש"כ האגודה ודעימי' דכל דמשתתף בפרוטה צריך להוסיף שמן בשבילו, ה"נ כשמקנה לו הבעה"ב חלק בשמן צריך להוסיף מעט על שיעור חצי שעה, דלא עדיף מאילו נתן לו מעות. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך למשמעות ד' הא"ר דא"צ שיוסיף בעד האכסנאי שמן בשיעור חצי שעה, צ"ל דהיינו משום דעיקר ההדלקה היא של בעה"ב, והאכסנאי נפטר בהדלקתו, וע"כ סגי במה שיש לבעה"ב שמן בשיעור חצי שעה מממונו. [↑](#footnote-ref-277)
277. והשבה"ל נחלק ע"ז, דכיון דאינם דרים בבית אחד, יש בזה משום חשד, וע"כ צריך כל אחד להדליק בפנ"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-278)
278. והריטב"א לקמן בסוגיין כתב בדין חצר גדולה שדרים בה בע"ב הרבה כל אחד בחדרו או בעלייתו, הי' נראה כי די לכל בני החצר שידליקו נר אחד חנוכה בפתח החצר כדי לעשות היכרא לרה"ר וישתתפו כולם בו, וזה כדעת הני רבוותא דאף כמה בנ"א הדרים בחצר אחת סגי להו בהדלקה אחת בשיתוף, - אך הריטב"א שם כתב ע"ז, די"א דכיון דאמרינן מצות חנוכה נר איש וביתו מדליק כל אחד מהם בביתו וא"צ להדלקה בחוץ כלום, דהו"ל כמי שדר בעלי' וכו', וצ"ב, ויש שפירשו דהיינו דכיון דמצות חנוכה נר איש וביתו, א"א שיצאו בני כמה בתים בהדלקה אחת, וע"כ צריך כל בית להדליק, וא"א שידליקו כולם בפתח החצר, דאי"ז ניכר נרו של מי הוא, וע"כ מדליק כל אחד בביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-279)
279. ועיי"ש שלמד לזה מד' המ"מ בפ"ד מחנוכה ה"ד, וכבר נתבאר בדף מס' 10 בהערה כ"ט, דכ"ז הוא לטעמי' דס"ל דאף כשהן סמוכין על שלחן אחד לא סגי להו בנר אחד בלא שיתוף, ובע"כ דמש"כ המ"מ דכשאינם סמוכין על שלחן אחד כל אחד צריך להדליק, היינו דל"מ להו שיתוף, - אך לדעת הסוברים דכל שהן סמוכין על שלחן אחד סגי להו בנר אחד וא"צ שיתוף, י"ל דמכוון המ"מ הוא דכל שאינם שאינם סמוכין על שלחן אחד ל"ה כאיש וביתו דסגי להו בנר אחד, אך שפיר י"ל דמהני להו שיתוף. [↑](#footnote-ref-280)
280. והמאירי שם תמה ע"ז, דמה ענין הא דבעינן שיהא השמן שלו, שיהא נידון כאילו צריך ליעשות בגופו, והרי שחיטת פסחו וקדשיו אף כששוחט ע"י אחר צריך שיהא שלו, ואפ"ה מברכין ע"ז בעל, - ושמא י"ל בדעת הרמב"ן והר"ן, דהא דבעינן שיהא השמן שלו, אינו דין בפנ"ע שאין מתקיימת מצות ההדלקה אלא בשמן שלו, אלא היינו דעי"ז חשיב דהויא ההדלקה מכחו, שהוא מעמיד את השמן להדלקה, וע"ד מש"כ רבינו דוד שם, (ונתבאר להלן), וע"כ הוא דחשיב דא"א לעשותה ע"י שליח, ומשא"כ בשחיטת פסח וקדשים, דאף דבעינן שיהיו שלו, אי"ז כדי שיהא חשוב ששחיטתם היא מכחו, ושפיר חשיב דהם נעשין ע"י שליח. [↑](#footnote-ref-281)
281. ועיי"ש שכתב דאע"פ שכמה פעמים אדם מברך על נ"ח בביתו של חבירו והוא אינו שם, הרי יש שם אשתו וב"ב שהמצוה שלהם ואפשר להם לברך וזה בא ומוציאם ידי הברכה, אבל בבית חבירו שאין שם אדם אינו יכול לברך, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן קכ"ח דאם מדליק אדם נ"ח של חבירו, לא יברך, אא"כ יעמוד משלח בצידו ויוצא בברכתו, והב"ח בסימן תרע"ו הביא לדבריו, וכ"כ המג"א שם סק"ד, והפמ"ג במש"ז בסימן תרע"ה סק"ד, והמ"ב שם סק"ט.

     ויש שפירשו דזהו גם מש"כ המ"ב בסימן תרע"ז סק"ד בשם האחרונים דאכסנאי המשתתף בפרוטה צריך לשמוע הברכות מבעה"ב, והיינו דכיון דאינו מכלל בני הבית, אלא דמתקיים בזה אף מצוה דילי', צריך שתעלה הברכה אף למצותו, וע"כ צריך שישמע הברכות, ועד"ז מצינו בד' המ"ב בסימן רס"ג סק"ל בדין כמה בע"ב המתאכסנים יחד, דישתתפו כולם וידליק אחד ויברך ויכוין להוציא כולם בברכתו וגם הם יכוונו לצאת בברכתו, אך באמת במקור הדברים בא"ר שם סק"א ובפמ"ג באש"א שם סק"א מבו' דהא דצריך האכסנאי לשמוע הברכה, הוא משום דאל"כ יהא צריך לברך על הראי'. [↑](#footnote-ref-282)
282. ומש"כ רבינו דוד "התקנת" השמן והפתילות, לכאו' ל"ד הוא, דא"צ שיעשה הבעה"ב את מעשה התקנת השמן והפתילות, וסגי במה שהוא מעמיד את השמן והפתילות דילי' להדלקה, דעי"ז הו"ל כהדלקה דילי'. [↑](#footnote-ref-283)
283. ושו"ר שכתב כן בתשו' הדרת מרדכי להגר"מ מאושמינא סימן ב', ויישב בזה למשה"ק דלב"ש דמוזהר על שביתת כליו, היאך הדליקו נ"ח בער"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-284)
284. והמ"ב בסימן תרע"ג סוסק"ב הביא מש"כ בתשו' שואל ומשיב לדון בדין שמן גזול אם כשר לנ"ח, והשואל ומשיב שם כתב לדון בזה משום מצהב"ע, ומשמע דליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא השמן שלו.

     ויש להוסיף, דבד' הגר"ז בסימן רס"ג ס"ט במוסגר וס"י מצינו דאינו יוצא יד"ח נר שבת, אלא בדהוי השמן שלו, אך דבריו שם לא קיימי כשמדליק הוא עצמו בביתו, דדבריו בס"ט הם כשמדליקין עליו בביתו, ודבריו בס"י הם כשמדליק בביתו של חבירו, ומשמע דכל שמדליק הוא עצמו בביתו א"צ שיהא השמן שלו. [↑](#footnote-ref-285)
285. לכאו' אי"ז במשמעות הדברים שהדליק הבעה"ב נרות גם כנגד ר' זירא, - וי"ל דדין ההידור הוא להדליק נרות כנגד בני הבית עצמן, ולא כנגד האכסנאים, אך לכאו' אי"ז מתישב אי נימא דדין ההידור דמהדרין, הוא דתתקיים מצות הדלקה ע"י נר לכל אחד ואחד, (וכמש"כ בדף מס' 4 מד' הריא"ז והמאירי). [↑](#footnote-ref-286)
286. והביה"ל שם כתב דמודה הרמ"א דעיקר דין המהדרין מתקיים במה שמדליק בעה"ב נרות כמנין בני הבית, ורק בזה"ז נוהגין כן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-287)
287. ומשמעות הדברים דהוא משום דמסר לו בעה"ב ביתו בחינם, וע"כ לא חשיב כאחד מבני הבית, אלא כאורח בעלמא, - ושמא היינו דהרי חזינן דס"ד דאכסנאי אינו חייב כלל בנ"ח, וכמו שפירשו הר"ן ודעימי', ואף לפ"מ דקמ"ל דהוא חייב בנ"ח, מ"מ לי"ב לדין ההידור דנר לכל אחד ואחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתב דמה שהאידנא הבחורים מחמירים על עצמם שלא להשתתף בפריטי, ועדיפי לדעתייהו מר' זירא, זהו מנהג אשכנז שמגביהין הטפל ומניחין העיקר, אך כתב דחתן הדר בבית חמיו, אם יש יכולת בידו לא ישתתף אלא ידליק לעצמו משום המהדרין, "שהרי הוא איש וביתו", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-289)
289. ובד' המג"א בסימן תרע"א סוסקי"ג מבו' דהיינו אף בגונא דבבעה"ב כה"ג א"צ להדליק בב' הפתחים, מ"מ באכסנאי צריך להדליק, וכ"כ המחה"ש בסימן תרע"ז סק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-290)
290. וצע"ג בטעמא דהכנה"ג והפר"ח שנחלקו ע"ז וס"ל דאינו מברך, אף דאינו משתתף עם בעה"ב ובכה"ג הוא חייב בהדלקה, ועמש"נ בזה בדף מס' 13 בהערה. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך כמה מן האחרונים פירשו דהוא משום דכל הא דאין מברכין על הדלקה מפני החשד, הוא משום דה"ז נפטר בברכה הראשונה שבירך, וזה ל"ש בההיא דאכסנאי, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה. [↑](#footnote-ref-292)
292. ובד' השעה"צ שם סקט"ז מבו' דמש"כ המג"א דיש לחלק, הוא גם בגונא דמדליקין עליו בביתו, ומשמעות דבריו שם דגם מש"כ הכנה"ג והפר"ח דאינו מברך, הוא כשמדליקין עליו בביתו, וצ"ע דלהדיא קיימי ד' המג"א שם על אכסנאי שאין מדליקין עליו בביתו, וגם ד' הכנה"ג והפר"ח קיימי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-293)
293. ונפ"מ רבתא בזה הוא בדין בחורים שבישיבות, דחייבין להדליק, ואין נפטרין במה שמדליק אביהם בביתם, - ואמנם יש שכתבו דהם נפטרין בהדלקת ראש הישיבה, דהם סמוכין על שלחנו, - אך הדבר פשוט דאינם נפטרין בכך, ומתרי טעמי, חדא, דאינם סמוכין על שלחן רה"י, דאין ניזונין מממונו אלא מממון הישיבה, - ועוד, דאף אם היו ניזונים מממונו, מ"מ כיון שאינם דרים עמו בביתו, אינם נפטרין בההדלקה שמדליק בביתו, דאי"ז ביתם, דאין הדלקת בעה"ב פוטרת אלא את בני הבית, אך כל שאינם מכלל בני הבית, אף אם חשיבי כסמוכין על שלחן בעה"ב, אינם נפטרין בהדלקה זו. [↑](#footnote-ref-294)
294. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ הנימו"י דכיון דאינסיבנא, היינו שלקחתי אשה "ובית" לעצמי, ומשמע דכל הא דנפטר בהדלקת אשתו, הוא משום דהוי הבית שלו, וע"כ הוא דהבחורים שאין הבית שלהן, אינם נפטרין בהדלקת בעה"ב, כשאינם דרים בפועל בבית, - עוד י"ל, למש"כ הגר"ז בסימן רס"ג ס"ט במוסגר דאינו יוצא יד"ח נר שבת כשמדליקין עליו בביתו, אלא כשהוא משלו, ומבו' שם בדבריו דה"נ הוא במי שסמוך על שלחן אחרים, דכל שאינו עמהם בביתם, אינו יוצא בהדלקתם, משום דאין מדליקין משלו, ולכאו' ה"ה הוא בנ"ח, וע"כ אין הבחורים יוצאין במה שמדליקין בביתם, כיון דאי"ז משלהם. [↑](#footnote-ref-295)
295. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דאף ב' בנ"א הסמוכין על שלחן אחד סגי להו בהדלקה אחת, לא מצינו דאיכא מעליותא טפי במה שהוא סמוך על שלחן אביו וטפל אליו, וע"כ ודאי י"ל דאף אם חשיב כסמוך על שלחן אביו, מ"מ אינו נפטר בהדלקה שמדליקין בבית אביו, כיון שאינו דר שם. [↑](#footnote-ref-296)
296. ועיי"ש שכתב דהתנא לא פסיקא לי' למיתני הך מהדרין, דלא שכיחא כולי האי, וכיון דמצינו בתלמוד מהדרין ומהדרין מן המהדרין, אי"ז כמוסיף על התלמוד שהוא גורע, - ומבו' בדבריו דבבית אחד ליכא הידור שידליקו איש ואשתו נר לכל אחד, וכמש"כ האחרונים דאשתו כגופו, אך בב' בתים יש בזה הידור שיהא נר לאיש ונר לאשתו, ואף שלא נתפרש הידור זה בתלמוד, מ"מ יש לדמותו לההידור שמצינו בנר לכל אחד ואחד. [↑](#footnote-ref-297)
297. הכנה"ג בהגב"י שם אות ו' עמד ע"ד הב"י שלא הביא לד' המהרי"ל שכתב דכיון שאינו רוצה לצאת בשל אשתו ממילא חל חיובא עלי', ועיי"ש שכתב דמכוון ד' הב"י הוא, דאף דמכח ה"ט לי"ב משום ברכה לבטלה, מ"מ הוי ברכה שא"צ, כיון שהי' יכול לצאת בהדלקת אשתו ולא רצה, ועמש"כ הברכ"י שם אות ב', והמ"ב שם סקט"ז ובשעה"צ סקכ"ה נקט דגם מכוון הב"י הוא דלאו כל כמיני' שלא לצאת בהדלקת אשתו. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועיי"ש שכתב דמ"מ אם אינו יודע שאשתו מדלקת עליו יכול להדליק ולברך, וצ"ב, דלפ"מ דס"ל דאין בידו שלא לצאת בהדלקת אשתו, מ"ט כשאינו יודע אם היא מדלקת יכול להדליק בברכה, הרי לפי הצד שאשתו מדלקת, הוא יוצא בהדלקתה, וביותר צ"ב במש"כ שם דהיכא דלא ידע שהדליקה עליו ובא באותו לילה צריך לחזור ולהדליק ולברך, לפי שחל עליו חובת חכמים, - ובד' הלבו"ש בסימן תרע"ז לט"ז סק"א מבו' דהוא משום דמודה המהרש"ל דבידו שלא לצאת בהדלקת אשתו, אלא דאין רשאי לעשות כן משום ברכה שא"צ, אך כל שהוא מסופק רשאי לומר שאינו רוצה לצאת בהדלקת אשתו, ול"ה כברכה שא"צ, כיון שעושה כן מחמת הספק, וכ"נ גם בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"א, ועיי"ש שעמד במש"כ המהרש"ל דכשלא ידע שהדליקה עליו וחזר לביתו בלילה צריך לחזור ולהדליק ולברך, וגם המג"א שם בריש הסימן נחלק לדינא ע"ד המהרש"ל וכתב דבכה"ג לא יברך, ועמש"כ המחה"ש שם לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-299)
299. והדרכ"מ שם סק"א כתב דבזה"ז דאנו מדליקין בפנים לגמרי, ליכא למיחש כלל לעוברים ושבים, ואפשר דבכה"ג מודה הרא"ש דמדליק במקום שאוכל ולא במקום ששוכב, - והשו"ע שם ס"א פסק כד' הרא"ש דבכה"ג צריך להדליק במקום השינה, והוא משום חשד, והרמ"א שם כתב דבזה"ז שמדליקין בפנים ידליק במקום שאוכל, והמ"ב שם סקי"א כתב בשם האחרונים דגם הדעה הראשונה מודה בזה"ז. [↑](#footnote-ref-300)
300. עוד הביאו בשם החזו"א דהרוצה להדליק במקום לינתו יאכל שם ב' סעודות, וצ"ע לכאו' אף כשאוכל שם סעודה אחת כבר חשיב כמקום פיתא, ולענין דין עירובי חצירות הוא אוסר בכה"ג אף במקום זה, ומ"ט א"א להדליק שם, - וכנראה אזיל החזו"א לטעמי' דס"ל דליכא אלא בית אחד שהוא ביתו לענין נ"ח, (ומה"ט ס"ל דהמדליק במקום לינה לא יצא יד"ח, ונתבאר להלן), וע"כ כדי להדליק במקום הלינה, בעינן שיהא מקום זה מקום דירתו העיקרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-301)
301. ועיי"ש שכתב דמה שמדליקין בזה"ז בבית החורף שהוא מקום האכילה, אך דמקום הלינה הוא בחדר אחר, הוא משום דידוע שכל אחד יש לו בקירוב תיכף אצל מקום אכילה מקום לינה, וע"כ מיקרי ההדלקה במקום לינה. [↑](#footnote-ref-302)
302. דאם אין מתקיימת מצות ההדלקה במקום לינתו, מהיכ"ת דמכח הא דצריך להדליק שם מכח חשד, אף מתקיים בזה עיקר מצות ההדלקה, והרי לא נתפרש בגמ' דבכה"ג מדליק במקום הלינה משום חשד. [↑](#footnote-ref-303)
303. ואמנם בד' הרשב"א והרא"ש לא מצינו להך מילתא דלכתחילה צריך להדליק במקום אכילתו, ולא נתפרש בדבריהם אלא דהוא יוצא יד"ח בהדלקה שבמקום אכילתו. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה סימן כ"ג סק"א, - וצ"ע, דהרי כל המקור להא דמדליקין במקום אכילה הוא מדינא דהכא, וכיון דהכא אף דמקום אכילה עיקר מהני להדליק במקום הלינה, מהיכ"ת דבגווני אחריני ל"מ להדליק במקום הלינה. [↑](#footnote-ref-305)
305. ומש"כ הריב"ש ללמוד לזה מהא דנר איש וביתו, אף דהתם עיקר המכוון הוא דכל בני הבית סגי להו בנר אחד, לכאו' הוא משום דעיקר הא דנר איש וביתו הוא מכח הא דמצות ההדלקה היא בבית, וע"כ הוא דכל בני הבית סגי להו בנר אחד. [↑](#footnote-ref-306)
306. ויש להסתפק אם הוא משום דעיקר מצות ההדלקה היא בביתו, או דהוא משום דבעינן שיהא ניכר שהדליקו שם, דעי"ז הוא דאיכא פרסומי ניסא, דמה"ט הוא דמצוה להדליק בטפח הסמוך לפתח, וכמש"כ בפירש"י לעיל כ"ב א', וכל שאין לו בית אף אם ידליק שם, אינו ניכר שהדליקו הוא שם. [↑](#footnote-ref-307)
307. ועיי"ש שכתב די"ל דהוא בספינה שאינה מקורה שאינה בגדר בית כלל, אך הנוסע ברכבת הוי כשכר לו בית דירה לאכול ולישן שם וחייב בנ"ח, וכ"כ הערוה"ש בסימן תרע"ז ס"ה דהנוסע ברכבת חייב בנ"ח. [↑](#footnote-ref-308)
308. ועיי"ש שהביא כן מד' השארית יוסף בסימן ע"ג, - ויש להעיר, דבד' השארית יוסף שם מבו' דעיקר טעמו הוא משום דס"ל דהולכין אחר מקום לינה, אך אם היו הולכין אחר מקום אכילה, שפיר י"ל דסגי במה שאוכל שם עכשיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. אך יש לדחות, דמש"כ הפר"ח שהולך לסעוד כל ח' ימי החנוכה, הוא משום דאל"כ מצי להדליק בביתו, והיינו דבכה"ג שהולך ליום אחד, אף דמצי להדליק במקום שהולך לשם, מ"מ גם מצי להדליק בביתו, וכ"ה משמעות ד' הט"ז והמג"א, דרק כשאוכל אצל חבירו סעודה אחת באקראי אינו מדליק שם, אך כשהלך לדור שם יום אחד מדליק שם, - ואמנם אכתי צ"ע בזה, דהפר"ח שם כתב דהא דבכה"ג מדליק בבית שאוכל וישן שם, ואין מדליק בביתו, הוא משום דכיון דאין שום אדם שם למי ידליק, וכ"ש בזה"ז שמדליקין בפנים וההיכר לבני הבית, ומבו' דאף כשהלך הוא וב"ב לכל ימי חנוכה לבית אחר, מ"מ גם ביתו חשיב כבית דילי' הראוי להדלקת נ"ח, אלא דא"א לו להדליק שם, (וי"ל דהוא רק משום דלא עקר מביתו לגמרי, וכמש"כ שם דהי' אוכל ביום אכילת עראי בביתו), ולכאו' טעמים אלו שייכי גם כשהלך לבית אביו ליום אחד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-310)
310. השעה"צ שם סקנ"ב הביא לדבריו בקצרה, ומסתימת דבריו משמע דהוא אף באכסנאי שאין מדליקין עליו בביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-311)
311. ולכאו' הטעם בזה, דהא דאין יוצאין יד"ח בהדלקה בביהכנ"ס, אי"ז משום דביהכנ"ס אינו מקום הדלקה כלל, אלא הוא משום דחייבוהו חכמים להדליק בביתו, - וע"כ כל שנתקיימה מצות ההדלקה בביתו, אלא שבאנו לדון משום ההידור שידליק בפנ"ע, ה"ז מתקיים אף בהדלקה בביהכנ"ס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-312)
312. והמהר"ל בס' נר מצוה האריך דנר של שעוה פסול לנ"ח דאינו נקרא נר אלא אבוקה, דרק כשנותנין שמן בכלי ומניחין שם הפתילה נקרא נר, ולא כשכורכין השעוה על הפתילה, ואין יוצאין יד"ח נ"ח אלא בנר, מפני שהנס נעשה בנר, והביאו העט"ז בסימן תרע"ג סק"א, - אך הא"ר שם סק"ב תמה ע"ז, וכ"כ המחה"ש שם סק"א דאין נוהגין כן, והביאו השעה"צ שם סק"ד, ומש"כ שם דטעמא דהמהר"ל הוא משום דהנס נעשה בשמן, לכאו' שיטפא דלישנא הוא. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובד' הארחות חיים והכל בו יש לפרש דמכוון דבריהם דמה"ט הוא דמצוה להדליק בשמן זית ולא בנרות שעוה, משום שהנס נעשה בשמן, וכ"ה משמעות דבריהם שם דקאי על הא דאין להדליק בנרות שעוה, אך הא דמצוה להדליק בשמן זית ולא בשאר שמנים הוא משום דצליל נהורי' טפי, אך בד' הלבוש והשל"ה מפורש דגם הא דמצוה בשמן זית יותר מבשאר שמנים הוא משום דבו נעשה הנס. [↑](#footnote-ref-314)
314. ועיי"ש שכתב לדינא לפ"ז, דמי שאין ידו משגת להדליק נרות של שמן זית כמהדרין מן המהדרין וכשידליק נרות של שעוה יוכל להדליק כמהדרין מן המהדרין, דידליק נרות של שעוה כמהדרין מן המהדרין, דכיון דהא דשמן זית מצוה מן המובחר, הוא משום דצליל נהורי' טפי, ודאי דמה שמוסיף ומדליק כמהדרין מן המהדרין עדיף טפי משום פרסומי ניסא דעי"ז מתפרסם הנס יותר שהי' בכל לילה, דאף דלמש"כ הפוסקים דמצוה מן המובחר בשמן זית משום שהי' בו הנס, שייך בזה פרסומי ניסא טפי, מ"מ בגמ' לא משמע הכי, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל קנ"ד סק"ד, והובאו דבריהם במ"ב סימן תרע"א סק"ז. [↑](#footnote-ref-315)
315. כ"ה גירסת רש"י ותוס' הרא"ש, - אך בד' התוס' נראה דגרסי משום דנפיש נהורי' טפי, וכ"ה בכתי"מ. [↑](#footnote-ref-316)
316. ובד' ההגמי"י בפ"ג מחנוכה ה"ד בשם רבינו שמחה והראבי"ה מבו', דאף דמדינא שייכא ברכת הראי' בכה"ג, מ"מ א"צ לברך עד שיסדר כולם על הדלקת הנר שבביתו, מידי דהוי אסוכה דמסדר כולהו אכסא, ועד"ז כתבו הריטב"א בשם י"א וההשלמה והמאורות, - ובס' המנהיג בהל' חנוכה כתב דכל שרואה קודם שהדליק מברך, ואם רוצה לסדרם על הדלקתו ולא יברך עד שידליק בביתו הרשות בידו כדי לחבבו מאד, וכתב לדמותו להא דבסוכה מסדר כולהו אכסא. [↑](#footnote-ref-317)
317. ובתשו' הרמב"ם סימן רכ"ב משמע להדיא, דאף מי שבירך על ההדלקה בביתו חוזר ומברך על ראיית נר אחר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-318)
318. ולכאו' לפ"ז הא דמי שמדליקין עליו בביתו מברך על הראי', אינו רק כשהוא אכסנאי במקום אחר, אלא הוא אף כשהוא דר בביתו ולא הי' בשעת ההדלקה בבית ולא שמע את הברכות, ולפ"ז הדין נותן לדעה זו, דאשה וכל בני הבית הנפטרין בהדלקת בעה"ב, כל שלא שמעו את הברכות מבעה"ב, מברכין על הראי', וכן מצינו בד' הפוסקים בסימן תרע"ז בדין אכסנאי, דאף שנשתתף עם בעה"ב בפריטי, מ"מ כל שלא שמע את הברכה, י"ל דצריך לברך על הראי', - אך באמת מצינו בד' השו"ע בסימן רס"ג ס"ו והביאוה"ל שם, דמי שהוא בביתו נפטר בברכת אשתו אף שלא שמע את הברכה וא"צ לברך על הדלקה שמדליק בחדר אחר, ומי שאינו בביתו צריך לברך על הדלקה שמדליק בחדרו כדי שלא יכשל, אף שהוא יוצא יד"ח הגוף בהדלקת אשתו, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, ושאני אכסנאי דאינו מכלל בני הבית, - ובזה מתישב מה שלא הזהירו הפוסקים דהנשים היוצאות בהדלקת בעה"ב צריכות לשמוע הברכות, כמש"כ כן בדין אכסנאי, ושמא הוא משום דאורחא דמילתא הוא דהן נמצאות בשעת ההדלקה ושומעות את הברכות, אך בד' המג"א בסימן תער"ב סק"ה והמ"ב שם סק"י משמע דמדינא א"צ שיהיו בשעת ההדלקה, והיינו משום דהן נפטרין בברכתו אף כשלא שמעו את הברכה, וא"צ לברך על הראי'. [↑](#footnote-ref-319)
319. וכ"נ מד' כמה מקמאי שכתבו דהא דכשהוא עתיד להדליק בביתו אינו מברך על הראי', הוא משום דיש לו לסדר כל הברכות על ההדלקה שמדליק בעצמו, והרי דאף כשהוא עתיד להדליק בביתו ולקיים את המצוה בעצמו, שייכא ברכה על הראי', וגם ממש"כ דיש לו לסדרן על ההדלקה, (וכתבו לדמותו למה שאמרו כן לענין ברכת הזמן), מבו' דהוא חיוב בפנ"ע לברך ברכה זו, אלא דראוי לסדרה על ההדלקה, (ודמי לברכת הזמן דהוא חייב בברכה זו, וצריך לסדרה על הכוס).

     אך צ"ע בד' ההשלמה שכתב דמי שמדליקין עליו בתוך ביתו א"צ לברך, וכתב דמי שעתיד להדליק בביתו אינו מברך משום דכשיקיים מצותו יברך ומצוה לכנפן ולא לפזרן, ולכאו' למש"כ דכל שמדליקין עליו בתוך ביתו א"צ לברך, אף דלא בירך בעצמו, הרי דמה"ט כשעתיד להדליק בביתו לא יברך, - ובעכצ"ל דאף כשמדליקין עליו בביתו ואשתו מברכת ע"ז, א"צ לברך, מ"מ כשרואה קודם שהדליק, הי' מקום לדון דיברך עכשיו ולא יברך בשעת ההדלקה, אלא דמצוה לכנפן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. ולכאו' מוכח מזה כמש"כ הגרע"א ודעימי' דהא דכשמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', הוא משום דבירכו בביתו על ההדלקה, וע"כ ה"נ אינו מברך בליל ב', - דאם נימא דאף כשהדליק הוא ושכח ולא בירך אינו מברך על הראי', ואפ"ה בכה"ג הוא מברך ברכת הזמן בליל ב', וכמש"כ השו"ע שם ס"א, הרי הדין נותן דאף דכשאשתו מדלקת עליו בביתו אינו מברך על הראי', מ"מ מברך ברכת הזמן בליל ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועיי"ש שכתבו דלטעם זה אכתי תיקשי דמ"ט במזוזה לא תיקנו ברכת הרואה, אף דיש בנ"א שאין להם בתים ואין בידם לברך על המזוזה, - וכבר עמדו בזה דלכאו' שאני מזוזה דכל שאין לו בית ליכא לעיקר סיבת החיוב, ומשא"כ בנ"ח דאף כשאין לו בית איכא לעיקר סיבת החיוב, ואף דבפשוטו מי שאין לו בית פטור מנ"ח, וא"צ לקנות או לשכור בית כדי לקיים מצות נ"ח, מ"מ הרי עיקר המחייב אינו הבית, אלא דמקום הקיום הוא בבית. [↑](#footnote-ref-322)
322. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאף מי שמדליקין עליו בביתו, מ"מ כיון שלא בירך הוא עצמו על הנס, צריך לברך על הראי', והפרדס לעיל מינה הביא להפלוגתא בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-323)
323. ולדעתו י"ל דעיקר הא דהרואה מברך, הוא משום דאיכא מצוה בהראי', והיינו דמי שאינו מדליק בעצמו, מצוה עליו לראות נ"ח, כדי שיהא לו פרסומי ניסא, וע"ז הוא דמברך, - ולפ"ז י"ל דאף דגם מי שמדליקין עליו בביתו מברך על הראי', מ"מ מי שדר בבית אינו מברך על הראי', אף אם לא שמע את הברכות, עמש"נ לעיל בהערה לדון בזה, והיינו משום דדר בבית אית לי' הדלקת נ"ח גמורה, ואינו מצווה לראות נ"ח, ורק מי שאינו דר בבית, הרי דהגם דנפטר מעיקר מצות נ"ח ע"י מה שמדליקין עליו בביתו, מ"מ אכתי מצוה עליו לראות נ"ח, וצריך לברך ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. ודבריהם שם קיימי במי שמדליקין עליו בביתו, - ובתשו' הרמ"א סימן צ"ט כתב דכ"ז הוא לדעת הסוברים דאף מי שמדליקין עליו בביתו מברך על הראי', אך לדעת הסוברים דאינו מברך על הראי', אף אינו חייב לראות, - אך המאמ"ר בסימן תרע"ז סק"ד בדעת השו"ע, דאף דמי שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', מ"מ הוא חייב לראות הנר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-325)
325. מבו' דאם הי' לו פתח לעצמו הי' צריך להדליק שם, וכ"ה גם בד' הארחות חיים, והיינו מפני החשד, ומבו' לפ"ז דאף בעיר שאין בה ישראל חייב להדליק בפתח מפני החשד, ודלא כמש"כ המאמ"ר בסימן תרע"ז סוסק"ד, - ונתחדש עוד בזה, דכל שאין לו פתח לעצמו ליכא חשד, אף שאין בעה"ב מדליק, ולא אמרינן דכל הא דבאכסנאי שאין לו פתח לעצמו ליכא חשד, הוא משום דבעה"ב מדליק בפתח, וכ"ה מבו' בד' המאמ"ר שם. [↑](#footnote-ref-326)
326. הפר"ח שם כתב דאי"ז מתישב רק לדעת הסוברים דאף מי שמדליקין עליו בביתו מברך על הראי', וכ"כ הגר"א שם, ועמד לפ"ז על סתירת ד' השו"ע בזה, - אך המאמ"ר שם סק"ד כתב בדעת השו"ע דס"ל דאף דמי שמדליקין עליו בביתו אינו מברך על הראי', מ"מ הוא חייב לראות, וע"כ כל שהוא בין הגוים צריך להדליק, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ד ובשעה"צ סקכ"א. [↑](#footnote-ref-327)
327. אך בד' המאירי משמע להדיא דאין ההדלקה כדי שיראה, אלא דמי שאין בידו לראות, צריך להדליק, והיינו דמי שאינו מדליק בעצמו, אית לי' קיום נ"ח בראיית הנר, אך כל שאין לו נר לראותו, הוא מחויב להדליק, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדין סומא שמדליקין עליו בביתו, אם הוא צריך להדליק. [↑](#footnote-ref-328)
328. אך השעה"צ בסימן תרע"ו סק"ג נסתפק בדין מי שלא בירך שהחיינו בשעת ההדלקה בכל הלילות, אם מברך על עצם הזמן דחנוכה, דומיא דהא דקי"ל דזמן אומרו אפי' בשוק, דקאי על עצם היו"ט, והביא לד' המאירי, והניח בצ"ע, ועי' גם בדבריו בביאוה"ל בסימן תרצ"ב ס"א, - וצע"ג, דהיאך הוא מתישב עם מש"כ המ"ב גופי' שם סק"ז לדינא דהמג"א דכל שמדליקין עליו בביתו אינו מברך שהחיינו בליל ב', דמוכח מזה דלא תיקנו ברכת שהחיינו על עצם הזמן דחנוכה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-329)
329. ולכאו' לדעתם הא דהרואה מברך ב', אי"ז תקנה בפנ"ע שתיקנו לרואה שיברך, אלא גם כשהמדליק מברך הויא הברכה על הראי', וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם (שער הסוף ענין הרפואה), ומתישב בזה קו' התוס' דמ"ש משאר מצוות דאין הרואה מברך, והתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו דס"ל דהא דהרואה מברך, הוא תמורת קיום המצוה, וכמש"כ המחה"ש והפמ"ג, - ולפ"ז הדין נותן דאף כשמדליקין עליו בביתו צריך לברך על הראי'. [↑](#footnote-ref-330)
330. ורי"ו שם כתב ע"ז דלא ראיתי נוהגין כן, וכן הסכימו הב"י בסימן תרע"ו והדרכ"מ שם סק"ג, והב"י שם הביא כן מד' המהרי"ק בסימן קפ"ג, וכ"נ בד' הרמ"א שם ס"ב, וכ"כ הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-331)
331. והרמב"ן בפסחים ז' ב' כתב ע"ז דאינו מחוור, והמאירי שם הק' ע"ז, דהרי ההדלקה הוא המצוה ואם כבתה אין זקוק לה, ומ"ט חשיב דאין עשייתה גמר מלאכתה, ועד"ז הק' הרי"ד בס' המכריע בסימן ס"א, - ועמש"נ בדף מס' 1 בביאור הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-332)
332. נתחדש בד' הרמב"ן דבכלל הא דהרואה מברך נכלל דמצוה לראות ולברך, - אך המאירי שם נחלק ע"ז דהראי' אינה מצוה מוטלת עליו. [↑](#footnote-ref-333)
333. המאירי שם תמה ע"ז, דהרי הא דהרואה מברך הוא ברכת שעשה נסים, ומה טעם יש בזה דמכח זה אף ברכת להדליק היא בלמ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-334)
334. משמעות דבריהם דל"מ להדליק נר אחר שלא מדעתו [↑](#footnote-ref-335)
335. ולפי דבריהם הרי דמה שאמרו הכא דמברך להדליק אינו סותר למה שאמרו בירושלמי דמברך על הדלקת, דהדבר תלוי בדעתו אם לברך להדליק או לברך על הדלקת. [↑](#footnote-ref-336)
336. ולכאו' יש לדון עוד בטעם המנהג, למש"כ המהר"ח או"ז ודעימי' דאם מדליק אדם נ"ח של חבירו, לא יברך, אא"כ יעמוד משלח בצידו ויוצא בברכתו, וכיון דהוא מברך להוציא את חבירו מברך להדליק, דכ"ה דאם הי' חבירו מברך הי' מברך להדליק, אף כשהוא מברך להוציאו מברך להדליק, ומה שאמרו בגמ' דכל דעושה המצוה לאחר מברך בעל, הוא במילה ובשחיטת קדשים דאינו מברך להוציא את חבירו, אלא מברך על עשיית המצוה דילי', וכיון דאינו מחויב לעשותו אינו מברך בל'. [↑](#footnote-ref-337)
337. מבו' בדבריהם דמה שחייבו חכמים לעשר דמאי, הוי חיוב ודאי, ואך דמ"מ כיון דתיקנו חכמים כן מכח הספק, ס"ל לאביי דא"צ ברכה, (וכמש"כ כן בתשו' הרמב"ם), וע"ז הוא דפליג רבא, ועמד ע"ז הקה"י בזרעים סימן ד', ומתישב בזה משה"ק בתשו' חזו"א סימן ש"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-338)
338. ועיי"ש שכתב דעיקר הא דפריך רב עמרם מדמאי, הוא משום דתיקנו חכמים בו מצות הפרשה, ואם מברכין על מצוה דרבנן, הי' בדין שיברכו על הדמאי, וע"ז משני אביי דרק דבר שאין עיקר תקנתו מפני הספק תיקנו עליו ברכה, ומשא"כ בדמאי שעיקר תקנתו מפני הספק, ולרבא כל הא דאין מברכין על הדמאי אף שתיקנו בו חכמים מצות הפרשה הוא מפני שרוב ע"ה מעשרין הן, - אך צ"ב במש"כ הרמב"ם שם בסו"ד דהא דבמצוה שנסתפק לנו אם אנו חייבין בה אין מברכין עלי', נלמד מהא דמברכין על הסוכה בשמיני ספק שביעי, והתם הרי הוי בכלל התקנ"ח דספיקא דיומא, ואפ"ה אין מברכין ע"ז, וי"ל. [↑](#footnote-ref-339)
339. והתר"י שם כתב לפרש הטעם בזה, דכיון שהוא מסופק בדבר של תורה אם אמר אם לא אמר, מחוייב הוא עכשיו לומר הדבר "כתקנו" ואומר אותו בברכה כאלו לא קרא כלל, - ולכאו' הוא מתפרש לפ"מ שמצינו בכ"ד דדין ברכת המצוות אינו חובה בפנ"ע, אלא הוא מדיני המצוה שהיא טעונה ברכה, וע"כ כל שהוא מחויב בעשיית המצוה מספק, יש לו לעשותה כדינה ולברך עלי'. [↑](#footnote-ref-340)
340. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הגרע"א במהדו"ת סו"ס קכ"ה לדון בטעם הא דהיכא דצריך לחזור ולהדליק משום דהרואה אומר וכו', צריך לחזור ולברך, והמאמ"ר בסימן תרע"ה סק"ה כתב דצריך לחזור ולברך, משום דלא בירך ע"ז כלל, עיי"ש, - אך יש לדחות, למש"נ להלן מד' הפמ"ג והלבו"ש די"ל דהא דאין מברכין על הדלקה מפני החשד, הוא משום דכבר נפטר בברכה שבירך מתחילה, וא"צ שתחול הברכה גם על הדלקה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-341)
341. והפליתי בסימן י"ג סק"ד פירש כן גם בד' הר"ן, עיי"ש, וכ"נ בד' הדרכ"מ בסימן תרע"א סק"ח שפירש כן, וכ"כ המאמ"ר בסימן תרע"ה סק"ה, וכ"ה גם בדבריו בסימן תרע"ז סק"ג דיש לפרש כן, וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן כ"ג, והביאו השע"ת בסו"ס תרע"א, - והמאמ"ר והמכתם לדוד פירשו כן במש"כ המג"א בסימן תרע"ז סק"ד די"ל דאכסנאי המדליק בפתחו מפני החשד צריך לברך, עיי"ש, אך כמה מן האחרונים פירשו לדבריו בע"א, ונתבאר בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-342)
342. וזה ע"ד מה שמצינו בדין מדליקין עליו בביתו, די"א דהוא נפטר בברכה שבירכו בביתו, ואף ביום השני אינו מברך ברכת שהחיינו, ועד"ז מצינו בד' הביאוה"ל בסימן רס"ג ס"ו בדין נר שבת דהבעל נפטר בברכה שבירכה אשתו, עיי"ש, ובדף מס' 12 בהערה נתבאר לדון די"ל כן גם לענין נ"ח, דבכה"ג שהוא דר בבית מודו כו"ע שהוא נפטר בברכה שבירכו בביתו אף כשלא שמע הברכה, אך נתבאר שם דהיינו רק בבני ביתו ולא באכסנאי. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובזה מתפרש מש"כ הכנה"ג בהגב"י והפר"ח שם דאין האכסנאי מברך בהדלקה שמדליק בפתחו מפני החשד, אשר קשיא טובא, דכיון שאינו משתתף עם בעה"ב בפרוטה, הרי מדינא הוא חייב להדליק בפתחו, ומ"ט אינו מברך ע"ז, - ובע"כ צ"ל דהוא משום דאף דאינו משתתף עם בעה"ב בפרוטה, ואכתי איכא עלי' חובת גברא להדליק, מ"מ עיקר מצות נ"ח מתקיימת בהדלקה שהדליק בעה"ב, וע"כ אף הוא נפטר בברכת בעה"ב וא"צ לברך, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-344)
344. ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ בהגה' טהרת השלחן בסימן תרע"א ס"ח דא"צ להדליק בפתח השני אלא נר אחד, דהא מעיקר הדין סגי בנר אחד, אך י"ל דכיון דכל מה שחייבוהו בהדלקה בפתח השני, הוא משום החשד, ובנר אחד סגי לסלק החשד, לא חייבוהו אלא בהדלקה זו, ולי"ב לדין מהדרין. [↑](#footnote-ref-345)
345. ויש להוסיף, דהנה לדעת הסוברים דאף בזמן שמדליקין בפתח אם הדליק על שלחנו יצא, צ"ע דמ"ט א"צ לחזור ולהדליק בפתח מפני החשד, ועד"ז צ"ע גם במי שמדליק בחלון, כשאינו מרוח אחת עם הפתח, - ולכאו' בע"כ דעיקר התקנ"ח דמפני החשד הוא דחצר שיש לה ב' פתחים "צריכה ב' נרות", וכל שבא להדליק בפתח, הוי מקום ההדלקה בב' הפתחים, וע"ד הא דלענין פאה נקבע דמקום נתינת הפאה הוא בסוף שדהו, אך כל שמדליק על שלחנו, ליכא דין בפנ"ע להדליק בפתח מפני החשד, ועפי"ז יש לפקפק במש"כ רבים דבזה"ז שרבים מדליקין בפנים, אך המדליק בפתח א"צ להדליק בב' פתחים, דליכא חשד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. ובד' הכל בו לפנינו והארחות חיים בהל' חנוכה סי"ג לא נמצא דין זה, אלא דבריהם קיימי בזה"ז שמדליקין בפנים ויש לו ב' פתחים לב' בתים מב' רוחות, עיי"ש, ולכאו' הוא לטעמייהו דהא דליכא חשד בזמן שמדליקין בפנים, הוא משום דהנכנס יראה הנר באיזה פתח שיכנס, (ונתבאר להלן), וזה ל"ש בב' בתים, ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן תרע"א סקי"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. ונפ"מ רבתא בזה הוא במש"כ הראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ע' ד"ה ומעתה בנידון שלפנינו ללמוד מהכא לענין אחר דאין חוששין אלא לחשד דבני המקום, עיי"ש, וזה כד' המאירי, אך לד' המג"א דוקא הכא הוא דאין חוששין לחשד דבני עיר אחרת. [↑](#footnote-ref-348)
348. מבו' בדבריו דמצי להדליק נר לכל אחד ואחד במקומות חלוקין, ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בהערה בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-349)
349. נתחדש בדבריו דדין ההדלקה הוא בפתח שעיקר תשמישו שם, וצ"ע אם הוא לעיכובא. [↑](#footnote-ref-350)
350. צ"ע, דהרי מסקינן הכא דאין החשד משום שיסברו שהוא ב' בתים, אלא משום שיסברו דכ"ה שלא הדליק בפתח זה לא הדליק בפתח האחר, ועמש"כ בזה הראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ע', והשכנה"ג בהג' טור בסימן תרע"א אות י"ג, והב"ח שם ס"ח, והא"ר שם סקט"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-351)
351. והעירו דיש מקום לדון בזה, דמה שחייבו להדליק בב' פתחים מפני החשד, היינו משום דהוו ב' מקומות הדלקה, ונתחייב להדליק בב' המקומות, אך כל שאין לו אלא מקום הדלקה אחד, אף אם משכח"ל דיש בזה חשד, לא נתחייב אלא בהדלקה אחת, וזה ע"ד מש"נ לעיל בהערה דהמדליק על שלחנו לא נתחייב להדליק בפתח מפני החשד, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בב' פתחים, דכל פתח הוא מקום הדלקה לעצמו, אך בחלון אין כל חלון מקום הדלקה לעצמו, ואי"ז אלא היכ"ת שיהא הנר נראה ברה"ר, וכל החלונות הוו כמקום הדלקה אחד, שהוא מדליק בביתו באופן שיהא נראה ברה"ר, וע"כ א"צ להדליק בב' החלונות. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובדעת התוס' דלא ניח"ל לפרש כן, כתבו המהרי"ט והמהרש"א לעיל שם דהוא לטעמייהו דס"ל דהמהדרין מן המהדרין אין עושין נר לכל אחד ואחד, - וי"מ דהוא משום דס"ל דדין המהדרין הוא שמדליק בעה"ב נרות כמנין בני הבית, וכמו שהוכיחו האחרונים מדבריהם, ונתבאר בדף מס' 4, וע"כ אי"ז מתישב בלישנא דעולה לב' בנ"א, ועמש"כ הברכ"י בסימן תרע"א אות ה' בע"א. [↑](#footnote-ref-353)
353. הלח"מ שם הק' ע"ז דהרי הדלקת נ"ח היא בשמאל, וא"כ היאך משכח"ל שיהיו שניהם סמוכין זל"ז, וכמשה"ק התוס', וכתב דאפשר דס"ל להמ"מ דאי"ז מעכב בדיעבד, - והא"ר בסימן תרע"א סק"ט כתב די"ל דאיירי בפתח שאין בו מזוזה דמדליקין מימין, ועמד ע"ד התוס' דלא ניח"ל בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-354)
354. הא"ר בסימן תרע"א סק"ט כתב דהתוס' דלא פירשו כן, י"ל דהוא משום דפליגי וס"ל דאף בכה"ג מדליקין נר אחד, כדי שיהא היכר למנין הימים, וכתב שהוא כדעת הסה"ת ודעימי' דאף ב' בע"ב הדרים בבית אחד, משתתפין בנר אחד, (ומבו' שפירש בד' המ"מ דבב' בע"ב הדרים בבית אחד לא סגי בשיתוף, וכמש"כ הפר"ח בסימן תרע"ז ס"א בדעתו, (ונתבאר בדף מס' 11), - וצ"ע שהרי מבו' בד' התוס' דבב' בתים הפתוחין לחצר, מדליקין שניהם בפתח החצר, ולא חיישינן להא דליכא היכר למנין הימים, ועמש"כ בזה הגליא מסכת ונתבאר בדף מס' 4, וא"כ מ"ט בב' בע"ב הדרים בבית אחד אין מדליקין שניהם, - וצ"ל דהא דבב' בתים הפתוחין לחצר מדליקין שניהם, הוא משום דידוע דיש ב' בתים בחצר, ושפיר איכא הכירא למנין הימים, ומשא"כ בב' בע"ב הדרים בבית אחד דאין הדבר ידוע כמה בע"ב דרים בכל בית, וע"כ אם ידליקו שניהם, ליכא היכר למנין הימים. [↑](#footnote-ref-355)
355. צ"ב מ"ט העמידה בב' אכסנאין, הרי סגי באכסנאי אחד, דעולה נר זה לנרו של בעה"ב ולנרו של האכסנאי, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-356)
356. ועיי"ש שכתב דלהדליק בפנ"ע היינו להוסיף נר עליהן, - ומשמעות דבריו דכשאין האכסנאי משתתף בפרוטה, אין האכסנאי עצמו מדליק, אלא בעה"ב מדליק נר גם בעד האכסנאי, דעיקר מצות ההדלקה היא על בעה"ב, אלא דסגי בנר אחד לו ולכל ב"ב, וכיון דהאכסנאי אינו מכלל ב"ב, בעינן שיוסיף נר בעד האכסנאי, וזה דבר חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-357)
357. ואמנם טעמים אלו אינם מתישבים לדעת הסוברים דל"ב שיעור בהדלקת נ"ח, דלפ"ז אף אם כיבה במזיד ואף אם הדליק במקום הרוח אינו זקוק לה, דלא גרע מהיכא שהדליק מעיקרא בשמן מועט דיצא יד"ח, אך למש"כ הלבוש בסימן תער"ב דאף היכא דל"ב שיעור, מ"מ בעינן שיהא בו שידליק זמן מה שלא ידליק ויכבה מיד, (ונתבאר במקומו), ניחא. [↑](#footnote-ref-358)
358. לפ"ז כל הא דנר ביתו עדיף הוא בשבת, - אך בד' הריטב"א משמע להדיא דאיירי אף בחול, דנר שמדליק בביתו עדיף משום שלום ביתו, וכן נסתפק בזה ההלק"ט בח"ב סו"ס קפ"א. [↑](#footnote-ref-359)
359. ובעיקר ד' הרשב"א צ"ע אם הוא משום דס"ל דעיקר מצות הדלקת נר שבת הוא במקום אכילה, או דאף דמצות נר שבת היא אף שלא במקום אכילה, כאשר כ"ה מוכח מהא דמדליקין נר ביוהכ"פ שחל בשבת, מ"מ הא דנר שבת עדיף משום שלום ביתו, הוא רק במקום אכילה, וכ"כ התהל"ד בסימן רס"ג סק"ג, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מד' המג"א שם סק"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-360)
360. וכ"ה להדיא בד' השאילתות בשאילתא ס"ד וקכ"ב דהא דנר שבת קודם, הוא משום דאי ליכא נר לא מתאכיל לי' ולא משתתי לי' ומיעניא שבתא וליכא שלמא בביתי'. [↑](#footnote-ref-361)
361. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מחנוכה הי"ד דהוא משום דהשם נמחק כדי לעשות שלום בין איש לאשתו, ולפירש"י הרי שלום ביתו הוא שלום כל בני ביתו, וכ"כ המשנת יעקב שם בדעתו. [↑](#footnote-ref-362)
362. הרשב"א הק' דלמ"ל משום שלום ביתו, תיפו"ל משום דאפשר לקיים שניהם ולקדש על פת, וכתב דהוא משום דמצוה מן המובחר לקדש על יין, וכ"כ הר"ן. [↑](#footnote-ref-363)
363. העו"ת בסימן תרע"א ס"א כתב דאינו חייב להשכיר את עצמו, כמו בד' כוסות, דשאני הכא דאית לי' היכר נס כשרואה נרות בבית חבירו, ומשא"כ בד' כוסות דליכא היכר כלל אי לי"ל ד' כוסות על שלחנו, והא"ר שם סק"א והמאמ"ר שם סק"ב נחלקו ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-364)
364. לכאו' מכוון דבריו, דאף דאינו חייב כלל בההידור, וגם למש"כ כמה מן האחרונים דבזה"ז קיבלו עלייהו כחובה, (ומה"ט לא הביאו הטוש"ע לדין נר איש וביתו), מ"מ הרי בד' הרמב"ם מבו' דשפיר רשאי לנהוג בנר איש וביתו, מ"מ דין ההידור הוא גם למכור את כסותו, וכל שלא מכר את כסותו ביטל את דין ההידור, ואינו מכלל המהדרין. [↑](#footnote-ref-365)
365. ובקונט' חנוכה ומגילה סימן א' אות ב' כתב בשם אביו, דהא דהדליקה דביתייהו דרב יוסף נ"ח, הוא משום דרב יוסף הי' סומא, וזה מקור נאמן למש"כ בתשו' מהרש"ל סימן ע"ז דסומא שיש לו אשה, אשתו מדלקת עליו, והביאו המג"א בסימן תרע"ה סק"ד. [↑](#footnote-ref-366)
366. ומזה הוא שלמד הרמב"ם דאין מדליקין נ"ח קודם שקיעת החמה, וכן דצריך להדליקה מיד בשקיעת החמה ואין לאחר, - ועמש"נ בדף מס' 3 בדעת ש"ר בזה. [↑](#footnote-ref-367)
367. ומשמעות דבריו שם דלפ"ז בשבת דהסעודה חובה היא חייב להזכיר, וכ"כ בפי' רבינו פרחי'. [↑](#footnote-ref-368)
368. והראבי"ה בסימן תקס"ג כתב דכיון דנהיגי עלמא להזכיר וגם בירך ע"ד להזכיר שוי' עלי' כחובה, וכתב דאם לא הזכיר חוזר, ועמש"כ ע"ז התרוה"ד בסימן ל"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-369)
369. ורבים פירשו בזה בע"א, דהוא משום דשאני דין ההזכרה בשבת ויו"ט דהוא דין הזכרה בעלמא, ואינה מכלל הברכה, ומשא"כ בהזכרת חנוכה דאי"ז הזכרה בעלמא, אלא הוא תוספת הודאה, והיא מכלל ברכת ההודאה, דבחנוכה מוסיפין בההודאה, - וע"כ אף דמזכירין שבת ויו"ט בברכת מעין ג', מ"מ אין מזכירין חנוכה, דכיון דבברכת מעין ג' אין אומרים אלא חלק מכל ברכה, ואין אומרים לכל ההודאה שבברכת הארץ, ע"כ גם אין אומרים על הנסים. [↑](#footnote-ref-370)