כיבוד כה רמד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כה'**

**הדינים הנידונים:**

* כשעוצם עיניו, סומא.
* בבית הכסא ובית המרחץ.
* בעלי אומנויות.
* שיזהר החכם שלא להטריח, ועד כמה צריך ליזהר בזה.
* הידור לזקן בשנים, והדין בזקן רשע או גוי.
* שני ת"ח שווים והרב לתלמידו.
* מאיזה מרחק יעמוד, ועד מתי.

*יורה דעה*

*סי' רמד, ג-ט*

**כבוד תלמיד חכם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ג] אסור להעצים עיניו ממנו קודם שיגיע לתוך ארבע אמותיו, כדי שלא יצטרך לקום מפניו כשיגיע לתוך ארבע אמותיו.

## כשאינו רואה את החכם בעיניו אם פטור מלקום

והוא מהגמרא בקידושין (לב:) יכול יעצים עיניו כמי שלא ראהו, ת"ל תקום ויראת, דבר המסור ללב נאמר בו ויראת מאלוקיך. ובגמרא (שם לג.) הקשו אטו ברשיעי עסקינן, אלא יכול יעצים עיניו מקמי דלימטיה זמן חיובא, דכי מטא זמן חיובא הא לא חזי ליה דקאים מקמיה, ת"ל תקום ויראת. והנה הנחלת צבי הוכיח מכאן שכשעוצם עיניו פטור מלקום, דהא משמע בגמרא דאילו היה עוצם עיניו באמת היה פטור מלקום, רק שיש איסור להעצים עיניו. ומכח זה הוציא לדינא, שסומא פטור מלקום בפני ת"ח, והבאנו דבריו באריכות לעיל (שיעור ה'). ועיי"ש שהבאנו שהחזו"א חולק עליו, שאין סברא לפטור מלקום כשעוצם עיניו, וביאר מה שאמרו בגמרא יכול יעצים עיניו, היינו שעי"ז לא יידע מתי נכנס התלמיד חכם לתוך ד' אמותיו [מיהו גם זה קשה, שכיון שאף כשעוצם עיניו חייב לקום, מה צריך ללמוד מהפסוק שאסור לעצום עיניו, שהרי דבר פשוט הוא שכיון שחייב לקום אסור לו להעצים עיניו, שאיך יבטל מצוות עשה לקום]. ועיין בערוך השולחן (כאן דין ה) שאחר שכתב דין זה שאסור להעצים עיניו, כתב 'ונראה דה"ה שאסור לו לקום מקודם בכוונה ולילך למקום אחר אם כל כוונתו הוא בכדי שלא לקום מפניו, דחד טעמא הוא' עכ"ל, ומשמע שהבין כדברי הנחלת צבי דע"י שעוצם עיניו בורח מן המצוה, ולא שהוא מחוייב ואינו מקיים חיובו.

[סעיף ד] אין עומדים מפניהם לא בבית הכסא ולא בבית המרחץ, דכתיב תקום והדרת, קימה שיש בה הידור. **ודוקא בבית הפנימי של מרחץ, אבל בבית החיצון, עומדים**.

## בבית הכסא ובית המרחץ

והטעם שאין עומדים מפני ת"ח בבית המרחץ, הוא משום שאין זה מקום הידור. וכתב הש"ך (סק"ג) דמשמע שבבית האמצעי צריך לעמוד כיון שיש שם שאילת שלום [ובית האמצעי הוא מקום שמקצת לבושים ומקצת ערומים, והחיצון כולם לבושים]. ועי' בגר"א באו"ח (סי' פד) שכתב שדעת הרמב"ם שבבית אמצעי אסור שאילת שלום והרהור בד"ת, וממילא גם אי"צ לעמוד שם בפני תלמיד חכם. ועי' במשנ"ב (שם ס"ק ג) שהביא שכמה אחרונים סוברים שאם עומד בבית אמצעי וכולם שם לבושים יכול לברך, וא"כ ה"נ יהיה צריך לקום בפני ת"ח. ועי' בערוך השולחן (דין ו) שכתב שבבית אמצעי אם הוא ערום לא יקום ואם הוא לבוש יקום, וכתב שמטעם זה לא הזכיר הרמ"א דין בית האמצעי כיון דאין דינו קבוע.

## ברבו מובהק

ועי' בפת"ש (סק"ג) שהביא שדעת הלח"מ (הל' ת"ת פ"ו ה"ב) דדין זה שלא לקום בבית המרחץ הוא אף בפני רבו מובהק, אבל בספר ארבעה טורי אבן חולק, שזה דין דוקא בת"ח שהוא מדין הידור ואין הידור בבית המרחץ, אבל ברבו מובהק ובאביו שחיוב הקימה הוא מדין מורא אין חילוק, וחייב לקום גם בבית הכסא, ובזה ביאר למה כתב השו"ע דין זה דוקא כאן בסי' רמ"ד, שהוא הלכות קימה בפני ת"ח, ולא הזכיר דין זה בסי' ר"מ וסי' רמ"ב [והבאנו דבריו לעיל שיעור ה].

[סעיף ה] אין בעלי אומניות חייבים לעמוד בפני תלמיד חכם בשעה שעוסקים במלאכתן, ואם הוא עוסק במלאכת אחרים ורוצה להחמיר על עצמו לעמוד מפניו, אינו רשאי.

## בעלי אומנויות

והטעם שאין בעלי אומניות חייבים לעמוד בפני ת"ח, מבואר בגמרא (קידושין לג.) שחיוב הידור הוא במקום שאין חסרון כיס.

## ברבו מובהק

ודעת הארבעה טורי אבן (הנ"ל) דלעניין רבו מובהק ואביו גם בעלי אומנויות חייבים לקום, כיון שחיוב הקימה הוא מדין מורא ולא מדין הידור בלבד [ואף שלגבי אביו קיי"ל דמשל אב, מ"מ אין לומר שלא יעמוד מחמת הפסד, כמבואר לעיל בסי' רמ ס"ה, שמבטל ממלאכתו כדי לכבדו].

## אם הוא איסור או רק שאינם חייבים

ולשון הגמרא 'אין בעלי אומניות רשאין לעמוד מפני תלמידי חכמים בשעה שעוסקין במלאכתם'. והקשו התוספות (שם ד"ה אין) מה שייך לומר לשון 'שאין רשאין', שמשמע שאיסור הוא. וכתבו התוספות ב' פירושים. **א.** דמיירי באומנים אצל אחרים, לכך אינם רשאים. **ב.** דלשון אינן רשאים היינו שאינן חייבים. ופסק הטור כב' התירוצים, שאם הוא אומן אצל עצמו אינו חייב אבל מותר לו לקום בפני ת"ח, אבל אם הוא אומן אצל אחרים אינו רשאי להחמיר על עצמו. ובבית יוסף הביא דברי הר"ן (קידושין יג: מדפי הרי"ף), שיש לומר שאף כשהוא אומן של עצמו אינו רשאי, וטעמו דכיון שרוב בעלי אומניות אינן עומדים, אם זה עומד יראו הללו כמזלזלין בכבוד תלמידי חכמים. מיהו למעשה פסק בשו"ע דלא כהר"ן, וכשהוא אומן לעצמו שרי להחמיר.

## אם בזה"ז בעלי אומניות חייבים לקום

ובערוך השולחן (אות ח) כתב עפ"י מה שכתב הש"ך להלן שדוקא בזמן חז"ל היה טרחא לעמוד כיון שהיו יושבים על הקרקע, אבל בזה"ז שיושבים על הספסל אין טרחא כל כך לעמוד, ועפ"ז כתב שבזה"ז גם בעלי אומנויות יעמדו, כיון שאין זה הפסד כל כך, וכל מה שפטור מלעשות הידור הוא במקום שיש חסרון כיס, אבל אם אינו הפסד ואין חסרון כיס, מחוייב לעשות הידור [ואף שהפוסקים סתמו ולא כתבו כחידושו של הערוה"ש, מ"מ היסוד ברור שכל שאינו מפריע לו מעבודתו מחוייב לעמוד, וכל הפטור הוא רק במקום טורח].

[סעיף ו] אין ראוי לחכם שיטריח על הצבור לכוין לעבור לפניהם שיעמדו מפניו, אלא ילך לו בדרך קצרה, כדי שלא ירבו לעמוד. ואם יוכל להקיף הדרך כדי שלא יעבור לפניהם, זכות הוא לו.

## אם בזה"ז צריך ליזהר להקיף

והש"ך (סק"ד) כתב שבזה"ז שאין טורח כל כך לעמוד כיון שישובים על הספסלים אין קפידא בזה, ומ"מ לא יכוין לעבור כדי שיעמדו מפניו. אבל הברכי יוסף (אות י) חולק שאף בזה"ז לא יעבור אף כשלא מכוין.

## אף כשבודאי יקומו, יזהר שלא יעשו כן לכבודו

ועיין בערוך השולחן (דין ח) שהביא שמהרי"ל כשהיה אוסף בבית הכנסת נדבות היה לוקח עמו ספר תורה כדי שיקומו מפני הס"ת ולא מפניו, וזהו חידוש, דלכאורה כל הדין שצריך הת"ח להקיף הוא כדי שלא להטריח את הציבור, וא"כ מה מועיל בזה שלקח עמו ס"ת, הא מ"מ צריכים הציבור לקום מפני הס"ת, ויש להם טירחא זו שצריכים לקום. ומוכח מזה שמלבד הדין שלא להטריח צריך ליזהר ת"ח שלא יקומו לכבודו, ועוד כתב הערוך השולחן (שם) שיש מהרבנים הנוהגים כשעולים לתורה נושאים חומש עמהם בעלייתם ובירידתם מהבימה, וגם זה חידוש, שהרי אין חיוב לקום בפני החומש ומה מועילים בזה, ואולי מראים בזה שאין כאן קימה רק לכבודו כיון שיש קצת כבוד גם לחומש.

## אם בשביל שלא להטריח ראוי שיפסיד מצוות

ובספר תורה לשמה [סי' רעג, יש אומרים שחיברו הבן איש חי אבל אין זה ברור] הביא מעשה בחכם אחד שהיה בחדר שבגג בית המדרש, וביקשוהו לירד למטה לבית שבו היו מתפללים, כי רצו לכבדו לפתוח את ההיכל, ולא רצה אותו זקן לירד, כי חשש שאותם שהיו אצלו על גג בית המדרש יקומו מלפניו ביציאתו ובחזרתו, והשואל שם ערער על זה שלא היה לו להפסיד המצוה מחמת כן. והתורה לשמה הסכים עם אותו זקן, דעשה כהוגן שנמנע מלירד, והביא ראיה לזה ממגילה (כב:) שאיתא שם שרב לא נפל אפיים, וביארה הגמרא שהוא משום שהיה לפניו רצפה של אבנים ואסור להשתחוות עליה, וביארה הגמרא ששאר העם לא היה לפניהם רצפה של אבנים, אבל רב לא הלך למקום שאר הציבור, כדי שלא להטריח את הציבור. ופירש רש"י שאם היה הולך למקום הציבור היו העם צריכים לקום מלפניו, ולכן נמנע ולא הלך, ומבואר שרב ביטל מצוות נפילת אפיים כדי שלא להטריח את הציבור.

אכן נראה ברור שמצוה גמורה אין לו להפסיד מחמת חשש זה שיטריח על הציבור, כגון אם צריך לילך ליקח לולבו בבית הכנסת, ודאי לא נאמר שיפסיד נטילת לולב בשביל זה, ורק דברים אלו שאינם חובה גמורה, יפסיד. ונראה שבשביל לקבל עליה ודאי ראוי לקבל, ולא יפסיד בשביל שלא להטריח.

## אם הוא איסור גמור או רק אינו ראוי

והנה לשון השו"ע שאין ראוי לחכם להטריח, ומשמע שאינו איסור גמור, וכן לשון הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ו ה"ג), ובמה' פרנקל הביאו שיש רמב"ם ישן שכתוב שם לשון איסור, מיהו גם לגירסא זו נראה שאינו איסור גמור.

## כשמקיף כדי שלא להטריח מאריכים לו ימיו

ובגמרא (קידושין לג.) איתא דאי מקיף חיי, ופירש רש"י דמאריך ימים, והיינו משום שהצריכוהו להקיף ומפסיד זמן, לזה מובטח לו שיאריך ימים ואינו מפסיד מזה.

[סעיף ז] אפילו חכם שהוא ילד עומד בפני הזקן המופלג בזקנה, ואינו חייב לעמוד מלא קומתו אלא כדי להדרו. ואפילו זקן גוי, מהדרים אותו בדברים ונותנים לו יד לסומכו.

## החיוב לעמוד בפני כל זקן

דין זה שצריך לקום מפני כל זקן, הוא מהא דקיי"ל (קידושין לג.) כאיסי בן יהודה, דמפני שיבה תקום כל שיבה במשמע. ומצינו בגמרא (שם) דרבי יוחנן היה קם מפני סבי ארמאי, דאמר כמה הרפתקי עדו עלייהו דהני, ופירש רש"י הרפתקי, מקראות וצרות, וראו נסים הרבה ומופתים. וכן כתב החינוך (מצוה רנז) שיש לכבדו מפני שברוב שניו ראה והכיר קצת במעשי השם ונפלאותיו. והוא דבר נפלא שזה שהם ראו ניסים ומופתים זה טעם לכבדם. אכן לא קיי"ל כרבי יוחנן, כדאיתא בגמרא דרבא לא היה קם אבל היה עושה הידור, ואביי היה סומכם, ופירש הרמב"ם דההידור שאמר רבא היינו הידור בדברים, וכך פסק השו"ע דאי"צ לקום בפני זקן גוי, אלא רק להדרו בדברים, וליתן לו יד לסומכו, כרבא ואביי.

## החיוב לכבד זקן ארמאי מדאורייתא או מדרבנן

ובכס"מ (הל' ת"ת פ"ו ה"ט) כתב שלכאורה דין זה צ"ב, דכיון שאנו מצריכים לעשות הידור גם לזקן ארמאי, א"כ מוכח דאנו מפרשים את הפסוק מפני שיבה דכל שיבה משמע ואפילו גוי, וא"כ איך שייך לחלק בין הזקנים, שבזקן ישראל צריך לקום מפניו, ובזקן גוי רק מהדרו בדברים. וביאר שם דאף דילפינן מהפסוק שצריך לכבד כל זקן, מ"מ כל אחד לפי מה שהוא, ואין לכבד את הגוי כמו הישראל, ולכך בגוי אין לקום מלפניו אלא רק להדרו בדברים. ומבואר שהבין הכסף משנה שהוא דין דאורייתא. אכן בהגהות 'בני בנימין' (על הרמב"ם שם) כתב שהחיוב להדר זקן ארמאי אינו אלא מדרבנן.

## גוי שאינו שומר זמב"נ וזקן רשע

והחיוב להדר גוי לכאורה הוא בכל גוי אפילו שאינו שומר ז' מצוות ב"נ, ואף שמצינו לעיל (ס"א) שזקן רשע אין לקום מלפניו, מ"מ י"ל שיש דין להדרו בדברים כמו זקן ארמאי, מיהו אם הוא לוחם כנגד התורה נראה פשוט שאין דין גם להדרו בדברים.

## מהו הידור בדברים

והידור בדברים אין הכוונה לשבחו, דהא אסור לשבח גוי משום 'לא תחנם', וגם ברשע אסור משום מחניף לרשעים, אלא הכוונה רק להתעניין בשלומו וכדו'.

[סעיף ח] שני חכמים ושני זקנים, אין אחד צריך לקום מפני חבירו, אלא יעשה לו הידור. **ואפילו הרב לתלמידו יעשה לו הידור קצת**.

## שני ת"ח שווים והרב לתלמידו

ועי' בגר"א שהביא ראיה שיש חיוב לת"ח להדר זה את זה בשווים, ומה שכתב הרמ"א שהרב יעשה לתלמידו הידור קצת, כתב הגר"א שאינו מן הדין, אלא מנהג חסידות הוא כמו שעשה המהר"ם לתלמידיו.

[סעיף ט] הרואה חכם עובר, אינו עומד עד שיגיע לתוך ארבע אמותיו, וכיון שעבר מלפניו יושב. ואם הוא רבו מובהק, עומד מלפניו מלא עיניו, ואינו יושב עד שיתכסה מעיניו או עד שישב במקומו.

## אם כשעבר החכם יושב מיד או עד שיעבור ד"א

ועי' בש"ך (סק"ז) שהביא שרש"י והרא"ש פירשו שחכם שעובר ממתין עד שיעבור החכם ד' אמות מאחוריו ואז יושב, והוא כגירסת הגמרא לפנינו (קידושין לג:) חכם עובר עומד מלפניו ד' אמות, וכיון שעבר ד' אמות יושב. וכתב הגר"א שהרמב"ם לא גרס ב' פעמים ד' אמות, אלא גרס וכיון שעבר יושב. ומשמע מהגר"א שכן דעתו להקל כדעת הרמב"ם, וכן פסק הברכי יוסף (אות יב). ובחיי אדם (כלל סט דין ג) כתב ב' הדעות, וא"כ לכאורה היה לנו להחמיר, כיון שהחיוב לקום לת"ח הוא מדאורייתא, וצ"ת.

## כמה הוא מלא עיניו

וברבו מובהק עומד מלפניו מלא עיניו, וכתב הש"ך (סק"ח) בשם סמ"ק שהוא רס"ו אמות.