8. ביאור סוגיא דעד היכן ברכת הזימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ט"ו בשבט ע"ה

**סימן ח'**

**בביאור סוגיא דעד היכן ברכת הזימון**

**א] סיכום שיטות הראשונים בסוגין**

**ב] בביאור סברת ר"ש שצריך לשמוע ברכת הזימון**

**ג] ביאור האחרונים ברא"ש ובתר"י לגבי ברכת הזימון האם זה פוטר האכילה**

**ד] סיכום השיטות והנפק"מ בזה**

**ה] האם עיקר הזימון זה להוציא אחד את השני**

**ו] נידון הגמ' שיזמנו למפרע לר"ש**

**ז] ביאור שיטת הראב"ד והרא"ש האם זימון מחיב ברכה ראשונה וגמר ברכת המזון**

**ח] בדין זימון דעשר לר"ש ביאור נידון רבינו יחיאל**

**סיכום שיטות הראשונים בסוגין**

א] גרסינן מ"ו. עד היכן ברכת הזימון ר"נ אומר עד נברך ור"ש אומר עד הזן נימא כתנאי דתנא חדא ברכת המזון שתים ושלש ותני חדא שלש וארבע מאי לאו בהא קאמיפלגי מ"ד שתים ושלש קאסבר עד הזן ומ"ד שלש וארבע קאסבר עד נברך רב נחמן מתרץ וכו' ובגמ' בהמשך להיכן הוא חוזר רב זביד משמיה דאביי אמר חוזר לראש ורבנן אמרי למקום שפסק והלכתא למקום שפסק ע"כ סוגית הגמ' ונאמרו כמה ביאורים בשלשת הקטעים בסוגין ונבאר השיטות בס"ד

שיטת רש"י שמחלוקת ר"נ ור"ש מהו ברכת הזימון וממילא עד כמה שזה כך אין יחיד אומרה ולפ"ז כוונת הבריתא שנים ושלשה דבמקום שאין זימון מברכים רק שתי ברכות ונידון הגמ' להיכן הוא חוזר הכונה במי שענה לזימון וביאר הרא"ש שהנידון לר"ש שהזן זה מברכת הזימון האם צריך לחזור ולומר את זה דהנוסח של נברך ודאי שיחיד לא אומר אותה לבד והנה לענין הלכה בפשוטו כיון שהגמ' של להיכן הוא חוזר זה כר"ש מבואר שהלכה כר"ש וכן מבואר ברש"י מ"ה: שבאחד מפסיק לשתים כתב עד הזן אמנם צ"ע למה בגמ' נ: כתב שבקרי ליה ועני הכונה רק נברך שזה כר"נ ועיין מחצית השקל סימן ר' שביאר ששם סתם כר"נ וצ"ע [ואולי יש חילוק בין קרי ליה ועני [ששם הוא לא יוצא חובת זימון] לבין אחד מפסיק לשתים [ששם הוא גם יוצא חובת זימון] ולחזו"א שבעלה של ירק לא צריך לשמוע עד הזן החילוק ברור] והנה קשה עוד עד כמה שלר"ש ברכת הזן זה רק בזימון למה שיחזור ויברך באחד מפסיק לשתים ועיין מאירי שתמה בזה ובפשוטו צ"ל שבזה הגדר שחל חובה על היחיד משא"כ נברך זה רק על השלשה ובזה מבואר למה קוראים חז"ל רק לנברך ברכת הזימון דהזן זה חובת יחיד כשיש זימון ועיין תוס' ושאר ראשונים שתמהו שמשמעות הגמ' שתמיד אומרים הזן והרשב"א הקשה עוד שא"כ למה נודה לא מתחיל בברוך דהרי לא תמיד זה סמוך להזן וכן למה הזן מתחיל בברוך הרי תמיד זה סמוך לנברך ומכח כל זה נקטו שודאי שגם רב ששת מודה שיחיד אומר הזן [ועיין פנ"י]

ובביאור סוגין ביארו שנידון ר"נ ור"ש זה במקרה שאחד לא נמצא כל הזימון עד איפה צריך להיות והנפק"מ בזה מצאנו כמה אופנים בראשונים א. תוס' כתבו שמדובר באחד מפסיק לשתים והגמ' דנה עד איפה צריך להפסיק ועיין טור שלא מספיק ששומע אלא צריך להפסיק לאכול [אמנם הרא"ה לעיל מ"ה: כתב שיכול להמשיך לאכול בזמן שמברך הזן ע"ש] אמנם הרשב"א נקט שאין לו לאכול עד שיגמור כל ברכת המזון וממילא לא שייך נידון הנ"ל ב. וברי"ף ביאר שהכונה באחד שצריך לצאת ולא יכול לברך מיד והנידון עד איפה צריך להיות בזמן הזימון דלר"ש עד סוף הזן ולר"נ עד נברך ג. ובתוס' בע"ב ביארו שמדובר באחד שיצא שקרו ליה ועני והגמ' דנה עד איפה צריך להקשיב ובסברת ר"נ שאמר עד נברך בלשון הרא"ש מבואר שזה עד שהמזמן גומר לומר ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו אמנם בתר"י כתב עד שהמברכים אומרים ברוך וכו' ואולי ס"ל שהמזמן היה עונה ביחד עימהם וצ"ע

ובהמשך הגמ' שדנה שברכת המזון זה שתי ברכות בזה הרא"ש הביא מר"י שביאר שהכונה שבמקרה שענה לזימון אחרי זה כשחוזר ומברך לעצמו מברך רק עוד שני ברכות אמנם הרי"ף ביאר שהכונה שאפשר לחלק ברכת המזון לכמה אנשים וכל אחד יברך חלק אבל ברכה אחת אין לחלק לשתים ובפשוטו מצד שאין דין שומע כעונה על חצי ובזה הגמ' תולה שאם נברך זה בכלל ברכת הזימון א"כ אין לחלק הכי הרבה רק לשלש אמנם אם אין זה בכלל ברכת הזימון א"כ אפשר לחלק ברכת המזון לארבע אנשים דנברך יגיד אחד וברכת הזן יגיד מישהו אחר [והמג"א דקדק מלשון הרי"ף שאם יש ברכה שרק אפשר לברכה מתוך שתים שאי אפשר לחלקה לא מברכים גם את שאר הברכות דברכות מעכבות זו את זו והאבן העוזר דחה שכונת הרי"ף ביחס לברכה זו אבל את שאר הברכות ודאי יברכו והבה"ל סימן קפ"ג ס"ו נקט שאם ברכות לא מעכבות זו את זו הוא גם מדרבנן ולכן כתב שגם בשהה לגמור את כולה לא יחזור לראש אמנם החזו"א סימן כ"ח סק"ח ד"ה סדר נקט שמדרבנן ודאי מעכבות זו את זו ולכן בשהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש אמנם הרמב"ן שכתב אם נימא דברכות מעכבות זו את זו מבואר שנסתפק גם מדרבנן אמנם בדעת המג"א מוכרח כחזו"א]

ובביאור נידון הגמ' להיכן הוא חוזר מצאנו שלש ביאורים בראשונים רש"י וכן בתוס' ר"י ובריא"ז ביארו שהכונה באחד מפסיק לשתים והגמ' דנה לר"ש שכבר יצא בברכת הזן האם צריך לחזור ולאומרה ועיין תוס' שתמהו הרי חזר ואכל ולמה שלא יברך על מה שחוזר ואוכל ובפסקי הרי"ד העמיד סוגין שלא חזר ואכל לחם אלא פרפרת אמנם תוס' הביאו לבאר שהכונה באחד שיצא לשוק שקרי ועני דהינו במקרה שהוא לא חזר ואכל ובזה הגמ' דנה לרב ששת האם כשבא לברך חוזר לראש או לא ובבעל המאור ביאר שהכונה באחד שקרי ליה ועני ושמע ברכה או שתים האם חוזר לראש או לא ועיין רמב"ן שנראה שהנידון האם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש [וכן משמע מה שכתב או שתים] ותמה הרמב"ן מה זה ענין לסוגין אמנם הרי"ף ביאר שהגמ' דנה בכל מעשה הזימון האם המזמן חוזר ואומר נברך שאכלנו משלו ובטובו חינו או שרק אומר כמו כולם והצד שיצטרך לחזור עיין רמב"ן שכתב ביאור אחד כדי שכל ברכת הזימון יהיה סמוך לברכת המזון כמו כולם עוד ביאר שיש כאן נידון האם חשיב שהה כדי לגמור את כולה דברכת הזימון זה דבר אחד לעצמו ולכאורא הכונה שהרי סיום הזימון מצידו זה ההוספה של ומטובו חיינו והרי הפסיק באמצע לעניית המברכים ובתר"י ביאר שהאמירה הראשונה זה לשון ציווי והאמירה השניה לשון הוה ע"ש [והנה משמעות הרמב"ן שנידון הגמ' גם לר"ש וצ"ע הרי השיעור לגמור את כולה צריך להיות עד סוף הזן ואולי יש לזה גם תורת ברכה מצד עצמה וכן מבואר במ"ב סימן קצ"ח שנקט שעונים אמן לאחר המזמן ועיין מג"א קצ"ב סק"א]

**בביאור סברת ר"ש שצריך לשמוע ברכת הזימון**

ב] והנה בהא דמבואר דר"ש ס"ל שברכת הזימון עד הזן דהינו שהשומעים צריכים לשמוע עד הזן עיין רא"ש שהביא בשם ר"י שנתקשה למה זה נחשב ברכת הזימון הרי כל אחד אומר אותה וכתב לבאר שכיון שאין בזה הזכרה אם לא ישמע עד הזן זה לא יראה שמזמנים עליו ועיין ב"י שנקט שזה גם דעת תוס' והרא"ש ומשמעות הדברים שבאמת זה לא מברכת הזימון רק יש תנאי לזימון שהשומעים יהיו עד סוף ברכת הזן ועיין לשון הטור סימן ר' שביאר שבאחד מפסיק לשתים זה עד הזן שזה ברכת הזימון וכתב הב"י שאין זה מדוקדק דזהו לשיטת רש"י אבל לתוס' אין זה מכלל ברכת הזימון וכונתו כנ"ל שרק צריך שיהיו שם אבל אין צריך שיצא בזה וכן עיין סימן קפ"ג ס"ז שכתב שגם לר"ש אם השומעים מברכים ברכת המזון לא צריכים לשמוע מהמזמן אלא יכולים לברך באותו זמן ורק לרש"י צריכים לשמוע מהמזמן ובפשוטו כונתו שכיון שכל הטעם שצריך לשמוע שיראה שמזמן בזה אם אחרי זה מברך אין חיסרון זה [ואין כונתו שרבינו פרץ ס"ל כרש"י שיחיד לא ואמ ברכת הזן שזה כבר כל הראשונים דחו הדבר] וכן עיין סימן ר' בביאור סברת רבינו יחיאל [והראוני דעל דרך זה מבואר ברא"ה לעיל מ"ה: שכתב שבזמן ברכת הזן יכול לאכול כיון שכל הענין שיראה שהחבורה עדין קימת ולא יעזוב המקום דהינו שאין השומעים צריכים לשמוע ברכת הזן בתור שזה ברכת הזימון]

אמנם צ"ב דהרי בפשוטו זה ודאי מוכח דברכת הזימון זה חלק מברכת הזן דהרי הרי"ף בסוגין ביאר שאי אפשר לחלק ברכת הזימון מברכת הזן לשני בני אדם מצד שזה נחשב ברכה אחת ולפ"ז צ"ע למה זה עצמו לא סיבה שצריך לשמוע עד סוף הברכה מצד שזה ברכה אחת אמנם יש מקום לומר שאפילו שזה ברכה אחת אבל השומעים לא צריכים לצאת חלק זה דכל דין זימון שלהם זה הנברך אמנם עיין חזו"א ל' סק"ב וכן ל"ב סק"א שהקשה שכיון שלא שייך שומע כעונה על חצי ברכה א"כ לא שיך שיצאו את חובת הזימון ללא שיצאו גם את ברכת הזן [והנה לשיטת רעק"א שאם המברך אומר ברכה שלמה יכול לצאת חצי ברכה ממנו א"כ לא קשה כלל אמנם החזו"א נקט לא כך וכן הביא הקה"י מהרא"ש וכן משמעות הב"י סימן נ"ט במה שביאר למה הרא"ש לא אמר אם החזן וסמך על סיום החזן ע"ש] ומכח זה הוכיח שזה ודאי שלרב ששת צריך לצאת את כל הברכה מהמזמן

והנה מבואר מדברי החזו"א שנקט שבכל זימון גם אם השומעים עונים ברוך שאכלנו בכל אופן יש חלק מהזימון שצריכים לצאת מדין שומע כעונה ולכן הקשה שלא שיך שומע כעונה לחצי ברכה[[1]](#footnote-2) ובפשוטו מקורו מהא דמבואר בשו"ע סימן קצ"ג ס"א וקצ"ה ס"ה דהמזמן לא יכול לזמן אם השומעים לא שומעים אותו דהינו אפילו שהם עונים אם כולם אבל כל שלא שמעו אותו זה לא עוזר ובפשוטו מצד שצריך להוציאם בברכת הזימון [ומה שכתב המ"ב סימן קצ"ה סקי"א דבשמע הציבור עונה יכול לענות באמת לא יצא חובת זימון ורק יכול לענות כמו אדם שלא התחיב בזימון כלל והוא אכל] אמנם יש להוכיח מהמ"ב שנקט לא כך דעיין סימן ר"א בשער הציון שכתב שהיום שכל אחד מברך לבד אין ענין לברך דהרי לא מוציא את השני בכלום וכתב לדחות שאולי מה שכולם עונים זה רק כעניה וזה לא ממש כברכה ומבואר שלא צריך להוציאם מדין שומע כעונה בברכת הזימון וכן עיין סוף סימן קצ"ט דפשיטא ליה שגם חרש מצטרף לזימון וכתב שעדיף שלא יזמן מצד שהוא לא שומע ולכתחילה צריך להשמיע לאוזניו ומבואר שיוצא חובת זימון ללא ששומע ואם צריך להגיע לדין שומע כעונה א"כ מה שייך שיזמן [והגר"ז שם חלק] ובהכרח שלא צריך כלל להגיע לדין שומע כעונה ומה שצריך לשמוע מהמברך זה מצד שהצורה של העניה ששמע ממנו ולכן חרש שלא יכול לשמוע ועומד במקום שיכולים לשמוע ורואה אותו מברך חשיב שמתקיים תנאי זה [ולפ"ז יש מקום גדול לדון דגם אם רמקול לא חשיב שמיעה אבל כאן שלא צריך דין שומע כעונה אלא זה רק צורה שמתיחס העניה לברכת המזמן בזה וודאי יתכן שרמקול זה לא גרע מחרש ומבואר שזה מועיל גם לגבי ברכת הזן וצ"ע]

הנה נתבאר דעת הב"י שבאמת לר"ש המברך לא צריך להוציא את השומעים בברכת הזן בתור ברכת הזימון ורק מדיני הזימון הם צריכים לשמוע שיראה שיש כאן זימון אמנם הבאינו דהחזו"א נקט שבהכרח שהוא גם מוציא את השומעים בברכת הזן דאל"כ לא שייך שומע כעונה על חצי ברכה ובראיתו יש לדון וכנ"ל אמנם בפשוטו משמעות הראשונים שלא ביארו כר"י אלא שהטעם שצריך לשמוע את כל הברכה מצד שכיון שזה ברכת הזימון לכן צריך לשמוע הברכה ובפשוטו צריך לצאת כדין שומע כעונה וביותר דגם לר"י יתכן שזה הטעם שצריך לשמוע אבל גדר הדין לא סתם שישמע ולא יצא אלא שלכן זה סיבה שכל זה מכלל חובת השומעים לשמוע וממילא יוצאים מדין שומע כעונה ובזה ביאר הט"ז סימן ר' סק"ב את לשון הטור שזה ברכת הזימון שנתקשה בזה הב"י

והנה הרי"ף סיים שהלכה כר"נ דכן עמא דבר דכל אחד מברך ברכת הזן אלמא ברכת הזן אינה בכלל זימון ובפשוטו משמע שס"ל כרש"י שלר"ש יחיד לא אומר הזן וכן נקט ברשב"ץ אמנם הרי כל הראשונים דחו דבר זה בשני ידיים ולא הביאו שזה שיטת הרי"ף ועוד שהרי"ף ביאר נידון סוגין לגבי מי שצריך לצאת ואם ס"ל כרש"י א"כ למה לא ביאר הנידון לגבי האם יחיד צריך לומר הזן שזה נידון הרי יותר מצוי אלא בהכרח כונתו שעמא דבר שזימון זה רק נברך והוסיף שכן מסתבר שהרי הזן כל יחיד מברך וא"כ לא מסתבר שזה מכלל ברכת הזימון ועיין ביאור הגר"א סימן ר' ובגליון הגמ' שכתב שתוס' ישבו קושית הרי"ף ולכאורא כונתו דהרי"ף הבין שזה ממש מכלל הברכה ולכן כתב שזה חידוש שזה ברכת יחיד וזה גם מכלל ברכת הזימון ותוס' ישבו שזה לא מכלל הזימון רק שיש דין צדדי שהאדם יהיה שם כדי שיראה שהוא מצטרף לזימון [ואין לומר כונתו שכתבו דגם לר"ש יחיד אומר דמה הוצרך לצין לתוס' עיקר הדבר שר"ש לא אמר כזה דבר]

והנה עיין רא"ש שהביא את פירוש תוס' שנידון סוגיא לגבי מי שמפסיק לחברו ובביאור הבריתא ביאר שמדובר במי שענה זימון לאיפה חוזר וע"ש שהקשה שזה דוחק שצריך להבין לבד שעל זה ר"ש דיבר וכן שעל זה הבריתא מדברת והביא את פירוש הרי"ף שמדובר על מי שרוצה לצאת ושהבריתא מדברת על כמה אפשר לחלק הברכת המזון ע"ש ועיין מעדני יו"ט שהקשה שהקושיא מהבריתא מיושבת אבל עדין סתימת רב ששת לא משמע שמדובר באחד שרוצה לצאת ולמה לביאור הרי"ף ניחא ובפשוטו כוונת הרא"ש שלתוס' ביאור סוגין רק מצד שזה יראה זימון ולא שהנידון מצד עצם החלות זימון וכדהבאינו מהב"י א"כ הנידון על מקרה מסוים שלא הוזכר בגמ' אבל לרי"ף שהגמ' מדמה לדין שומע לעונה בחצי ברכה א"כ אדרבא נידון סוגין כפשוטו עד היכן ברכת הזימון והנפק"מ למי שממהר לצאת או מי שמפסיק לשתים או בעלה של ירק וכדו' ורק לתוס' שיש כאן נידון מצד המחזי ואין זה תלוי מצד עצם הדין זימון א"כ קשה שזה אוקימתא שלא מוזכר בגמ' אמנם עדין צ"ב שאפשר גם בתוס' לבאר הגמ' כנ"ל וצ"ל שנקט מסברא שלגבי הדין להיכן חוזר אין ראיה שזה ממש מעצם הזימון אלא כיון ששמע כיון לצאת וצ"ע [ומה שביאר בתוס' במי שמפסיק מצד שצריך הדוגמא שמובא בגמ' לעיל משא"כ לביאור הרי"ף הגמ' לא דיברה על דוגמא ואפשר לבאר באופן אחר]

**ביאור האחרונים ברא"ש ובתר"י לגבי ברכת הזימון האם זה פוטר האכילה**

ג] ובפשוטו הדבר [שצריך לצאת לר"ש בברכת הזימון] מבואר בהמשך הסוגיא דהגמ' דנה להיכן הוא חוזר ובתוס' ר"י ביאר שהכוונה בחזר ואכל וברא"ש תמה שהרי חזר ואכל וזה עצמו מחייב ברכת המזון [ויתכן שכמו שברכת הזימון מתיחסת לכל האוכל כך ברכת המזון] אמנם ע"ש שאם לא חזר ואכל באמת לא צריך לחזור ולברך וכן נקט הטור בדעתו ומשמעות לשון הרא"ש שגם בחוזר ואוכל מה שלמעשה מברך הזן זה מצד האכילה השניה אבל על האכילה הראשונה יצא כבר בברכת הזימון וכמו שהאריך החזו"א סימן ל"ב [אמנם לכאורא בשהה כדי לגמור את כולה באונס צריך לחזור לראש וכן אם דיבר למג"א שזה סיבה לחזור לראש וצ"ב סתימת לשון הרא"ש] והנה אם נימא שאין מדיני הזימון לצאת את הברכה של הזן א"כ למה שיצא ברכת הזן על מה שאכל ויברך פעמים ברכת הזן וכן מתי שלא מתכונן לאכול לחם שבזה ודאי מבואר ברא"ש שלא חוזר ומברך הזן וצ"ע למה שיכוין לצאת ברכת הזן ויחלק ברכת המזון לשנים ובפשוטו מבואר דמצד דיני הזימון שיצא ברכה זו וממילא הוא יוצא בזה ברכת הזימון ולא שזה סתם דין לשמוע [והא דלא צריך לחזור ולברך המוציא עיין חזו"א שהאריך ובפשוטו הביאור שכיון שבירך רק מצד החובת זימון ולא בתור לגמור הסעודה זה לא סיבה לברכת המוציא ועיין בזה לקמן]

והנה מבואר בגמ' שאיכא מ"ד שחוזר לראש וצ"ע עד כמה שלא חזר ואכל ובהכרח יצא בברכה זו למה שיחזור לראש ועיין חזו"א ל"ב סק"א שנתחדש כאן ששיך לצאת הברכה של הזן רק ביחס ליציאת ברכת הזימון ולא ביחס לדין ברכת המזון ואפילו שלברך כה"ג ודאי אסור ואי אפשר אבל בדין שומע כעונה שאין דין ברכה לבטלה אפשר לחלק הדברים כך ע"ש שהאריך, וע"ש שלדעת הרי"ף שאין נידון סוגין כלל לאיפה חוזר מי שענה אלא על המברך א"כ אין מקור בסוגין שבהכרח יוצא ברכת הזן יש מקום לומר שלכו"ע גדר הדבר כנ"ל וכן מבואר בתר"י שנקט שאם דעתו לאכול א"כ ודאי לא רוצה לצאת בברכת הזן ורק באין דעתו לאכול בזה נקט שדעתו לצאת אפילו שאין דעתו כרגע לגמור ברכת המזון וצ"ל שודאי שלכתחילה להסמיך ברכת הזימון לברכת המזון או לצאת את ברכת המזון מהמברך ואפילו בחלק אמנם מבואר שזה רק לר"ש ומשמע שלר"נ זה לא כך ובהכרח מצד שזהו ברכת הזימון ומן הראוי לצאת ממש מהמזמן וכנ"ל ובדעת הרא"ש מבואר שאפילו שביאר הגמ' כרי"ף אבל נקט שבלא חוזר ואוכל לחם יוצא בברכת המזון וכן אם אוכל לחם יש לו מחייב חדש דהינו שנקט מסברא דלא כנ"ל שלא שיך לצאת ברכת המזון רק ביחס לברכת הזימון

והנה האחרונים נקטו בדעת הרא"ש שגם מודה לתר"י דהינו שבדעתו לאוכל עוד לחם ודאי מן הראוי שלא יצא ברכת הזן ורק באין דעתו לאכול לחם בזה יוצא ברכת הזן ובאוכל פרפרת דנו שצריך ברכה אחרונה נפרדת אמנם לגבי דבר שצריך בורא נפשות בזה יתכן שיוצא בברכה שניה דברכת המזון ע"ש סוף סימן ר' בבה"ל אמנם גם לפ"ז עדיין משמע שמעיקר דין הזימון זה שיוצא הברכה ממש ולכן כל שלא חוזר ואוכל לחם אומרים שיצא ברכת המזון אפילו שממשיך לאכול ובשיבולי הלקט כתב שאסור לו לברך וכל קולא זו לכאורא ודאי כדי לצאת עיקר דין זימון ומבואר לר"ש שעיקר הדין זימון שיצא ברכת הזן וכנ"ל ובבה"ל רצה לדחוק את לשון הרא"ש ע"ש אמנם אין זה במשמעות הרא,ש וכן דבריו דלא ככל האחרונים

**סיכום השיטות והנפק"מ בזה**

ד] העולה מהנ"ל דבעיקר דין זימון לרב ששת המבואר בסוגין שצריך לשמוע עד הזן יש בזה שלשה ביאורים א. דהב"י נקט שלא צריך לצאת בזה אלא זה רק כדי שיראה שהוא מצטרף לזימון ויש מקום לדון שזה לא מעכב ועל דרך זה הבאינו לעיל מהרא"ה ושלכן יכול לאכול אז אמנם הט"ז והחזו"א [וכן הוכחנו בכונת הרי"ף והרא"ש] נקטו שזה ממש חלק מברכת הזימון וממילא צריך לשמוע מצד עיקר הדין זימון ובגדר הדבר מצאנו שני ביאורים דחזו"א נקט בדעת התר"י שצריך לצאת מדין שומע כעונה רק ששיך לצאת רק את דין הזימון ובפשוטו כן נקטו האחרונים שאם לא רוצה לברך לא יוצא כלל חובת ברכת המזון ודעת הרא"ש שכל המושג של ברכת הזימון שיוצא את הברכה של ברכת הזן ולכן כל שלא אכל לחם אחרי זה ממילא יצא את ברכת הזן

והנה עיין ב"י סימן קפ"ג שהביא מהשיבולי הלקט שראוי לברך אם המזמן כי לא יכולים לכוין ולצאת כך ברכת המזון והביא שהארחות חיים הביא מרבינו פרץ שברכה ראשונה ישתוק וישמע ושהמהר"ם היה יוצא הכל מהמזמן והב"י כתב דמה שכתב שהזן צריך לשמוע זה לרש"י אבל לביאור הרא"ש ותוס' מועיל גם מה שמברך עימם והנה ודאי שכולם מברכים הזן רק כונתו לנ"ל בביאור סברת רב ששת האם מצד שזה ברכת הזימון או שזה רק מצד שיהיה היכר שמזמן דא"כ גם אם מברך עמו זה יעזור והנה הב"י נקט שאין ענין מצד זימון שאחד יוציא את כולם אמנם המג"א סימן קצ"ג וקצ"ה נקט שזה ודאי שעיקר צורת זימון זה שאחד מוציא את כולם רק חידש שאם המזמן מברך בקול וכולם מברכים יחד עמו זה גם נחשב שמברכים יחד ומתקים דין הזימון [כן ביאר דבריו בגר"ז סימן קפ"ג] אמנם בסימן קפ"ג כתב שברכה ראשונה ישתוק ויצא מהמזמן וצ"ב הטעם שכיון שנקט שמדיני זימון מועיל מה שמברך יחד למה צריך לשמוע ברכה ראשונה מהמזמן ובפשוטו מבואר שדעתו להלכה שהזן זה חלק מברכת הזימון ודבר זה חייבים לצאת מהמברך ובמ"ב כתב שיברך אם המזמן לפחות ברכה ראשונה דהינו שחידש שגם לענין הדין של רב ששת מועיל מה ששומע ומברך באותו זמן וזה על דרך הב"י שזה רק מצד היכר רק שצריך גדר שמברך עמו וצ"ע

אמנם הגר"א ציין לסימן נ"ט ומשמע שבאמת יוצא מדין שומע כעונה וגם אומר יחד וכן משמע קצת בדרכי משה והנה לכאורא אם צריך לצאת מדין שומע כעונה מצד שזה חצי ברכה א"כ חייבים גם לשמוע וכנ"ל ואם נימא ששיך שומע כעונה על הדין זימון א"כ א"ש גם עצת האחרונים שבבת אחת יוצא דין ברכת המזון וגם יוצא דין שומע כעונה על דין הזימון אמנם האחרונים כתבו שיסים קודם ואחרי זה ישמע המזמן וצ"ע שבזה הוא מפסיק באמצע השומע כעונה ואם נימא שכל הענין שיראה שמזמן ולא צריך לצאת כדין שומע כעונה א"ש טפי שלא מפריע שמברך באותו זמן

והנה הפמ"ג כתב במ"ז שם שיכול לשמוע עד הזן ואז יחזור ויברך מתחילה דהינו שזה דינא דגמ' דצורת הזימון דאחד המפסיק לשתים ולכאורא למאי דנוהגים לברך יחד אין עדיפות מה שמברך רק ברכה ראשונה אמנם לרא"ש כה"ג לא יכול לחזור אחרי זה ולברך ברכה ראשונה ושיכוין לא לצאת יתכן שגם לא יצא זימון משא"כ אם אומר יחד זה עדיף שיתכן שזה מועיל גם לדעת הרא"ש וכנ"ל וצ"ע בכל זה

והנה יש לעיין האם בדין עלה של ירק צריך לשמוע עד הזן ובשער הציון קצ"ז סק"י וכן הוא בגר"ז קצ"ה וקצ"ט ס"י נקטו שצריך לשמוע עד הזן אמנם החזו"א סימן ל"א סק"ב כתב שכיון שהוא לא צריך לצאת חובת זימון וכל המטרה רק שעל ידי הם יצאו חובת זימון בזה הוא לא צריך לשמוע עד הזן והנה לכאורא להבנת הב"י שיש כאן דין שמיעה ללא שיוצא בזה יתכן שגם כאן זה כך ובפרט אם זה כדי שיראה שהוא מזמן אמנם אם זה גדר של שומע כעונה ביחס לברכת הזימון בזה יש לדון שכל שלא אכל לחם מה שיך שיצא ברכת הזן וכן לדעת הרא"ש שחזינן שיסודו שיוצא ממש ברכת הזן בזה הוא חידוש גדול שגם אם הוא לא חייב ברכת המזון כלל יכול לצאת כדין שומע כעונה ביחס לברכת הזימון

והנה המג"א סימן קצ"ב סק"א הביא מהשל"ה שהמסובים יענו אמן לאחר שהמברך אומר ברוך וכו' ועיין מג"א שלכאורא לשיטות שקי"ל כר"ש זה אמצע ברכת הזימון וזה סיבה שלא לענות אמנם כתב שמשמעות הרמ"א שכן עונים ולכאורא אם גדר הדבר שזה ממש ברכת הזימון והם יוציאם בזה מדין שומע כעונה א"כ אין לענות אמן באמצע אמנם אם כב"י שזה רק כדי שיראה שמזמנים דהינו שזה הלכה לשמוע אבל לא שיוציאם א"כ יכולים לענות אמן באמצע וצ"ע

**האם עיקר הזימון זה להוציא אחד את השני**

ה] והנה מבואר שלפנים משורת הדין שנים מפסיקין לאחד וכן אחד שמפסיק לשנים יוצא ידי זימון ולכאורא מבואר שיסוד הדין זימון זה רק להגיד את ברכת הזימון ולא שאחד יוציא את השני רק לענין ברכת הזן זה תלוי בר"ש ור"נ אמנם האחרונים סימן קצ"ג כתבו שפשטות וודאי שעיקר הדין זימון זה שאחד מוציא את השני וכן הוא לשון הרא"ש תחילת פרקין שהענין לתת לשלישי לאכול כדי שיהיה ברוב עם הדרת מלך וביותר דבאחרונים מבואר שכל מה שצריך הסיבה בברכת הזימון כיון שללא זה לא יכולים להוציא אחד את השני [עיין מג"א קצ"ג סק"ח וכן משמע בלשון הרא"ש וכן הוא בתר"י ריש פרקין שכתב שצריך הסיבה במשנה כדמוכח מהגמ' מ"ב שלענין ברכת המזון צריך הסיבה וצ"ע אולי גם ללא הסיבה לא מוציאים אחד את השני אלא בהכרח שזה כל דין הזימון] וצ"ל שבאמת באחד מפסיק לשתים זה מחמת צורך מיוחד שזה סיבה לעשות הדין זימון רק על יד תוספת הברכה ולא שאחד מוציא את השני והאחרונים כתבו שהיום שקשה להקשיב זה גם סיבה לעשות כך ועיין רש"י שלפנים משורת הדין כדי לכבד את בנו ומבואר שמצד חסד זה לא סיבה ולנ"ל ניחא שמפסיד הדין לכתחילה ולפ"ז יתכן שהיום בין כה לא יוצאים גם מצד חסד זה סיבה וכמו שכתב המ"ב [והמג"א נקט שכדאי לותר על דין זימון בעשר כדי שישמע את ברכת המזון מהמברך וכן הוא בדרכי משה וכן הביא השער הציון מהדרך החיים וכפשטות לשון הרא"ש ]

והנה הגמ' לעיל מ"ה: מביאה שהיו אמוראים שלא זימנו כי סברו שזה רק בגדול אחד מחברו והטעם שלא זימנו הגמ' אומרת כי חילוק ברכות עדיף ועיין חזו"א ל' סק"ד שהקשה דלר"נ שברכת הזימון זה רק עד הזן א"כ שיברכו כל אחד בנפרד ולמה הזימון זה סיבה מחיבת שאחד יוציא את השני ולכאורא זה ראיה כרב ששת וכן לרבינו יונה ששיך לצאת רק את החובת זימון א"כ שיצאו החובת זימון ויברכו לבד וכן לאחרונים שמועיל שאומרים יחד למה שלא יעשו כך וע"ש מה שדחק בכונת הגמ' והנה הב"י כתב שאין ענין שאחד יוציא את כולם והב"ח סימן קצ"ג הקשה עליו מסוגין ומשמע שלדבריו זה ניחא וכן לרמ"א וכן הוא בפמ"ג ולכאורא הביאור שזה ודאי שיסוד הדין זימון זה שאחד מוציא את השני ורבנן לא תיקנו דין זימון אלא במקום שזה נעשה לכתחילה רק שמותר לקיימו בצורה של בדיעבד ולכן כאן שחילוק ברכות עדיף ואת הדין זימון לכתחילה אין זה סיבה שלא תיקנו דין זימון כלל אמנם לב"י שאין ענין מצד דיני זימון שאחד יוציא את השני בזה קשה א"כ למה שלא יהיה דין זימון ללא האפשרות שאחד יוציא את השני ולכאורא יש לבאר כמו שביאר החזו"א ל' סק"א שאין זה נאות לתקן זימון ושכל אחד יברך לבד ולכן כל שיש כאן חובת זימון זה מחיב להתיר לזמן יחד ואם זה מצב שמצוה לחלק זה עצמו סיבה שלא לתקן חובת זימון וצ"ע בזה ולולי הראיה מסוגיא זו לכאורא היה ניחא יותר שהדין להוציא אחת את השני זה כמו כל ברכה ראשונה שכל שמצורפים עדיף שאחד יוציא את השני אבל כל שלא אוחזים בברכת המזון זה לא שייך ולא שזה מדיני הזימון אמנם משמעות הראשונים שצריך הסיבה מצד שאחד מוציא את השני משמע שזהו דין זימון

**נידון הגמ' שיזמנו למפרע לר"ש**

ו]הגמ' אומרת ששלשה שבירכו לא יכולים לזמן מצד שאין זימון למפרע עיין חזו"א שהקשה דלר"ש שזימון זה רק אם ברכת הזן א"כ מה שייך שיזמנו אם אין כאן ברכת המזון והנה מבואר בגמ' מגילה שיש מושג של פריסה על שמע ודעת רש"י ותוס' שם שהכונה שחוזרים כל ברכת יוצר כדי לומר קדושה ויתכן שגם כאן ללא החיסרון של אין זימון למפרע זה סיבה לומר ברכת הזן וצ"ע ועיין חת"ס סימן י"ז

**ביאור שיטת הראב"ד והרא"ש האם זימון מחיב ברכה ראשונה וגמר ברכת המזון**

ז]עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שנקט שבאחד המפסיק לשתים צריך ברכת המוציא והרשב"א נקט שכונתו שצריך לגמור ברכת המזון וביאר כונתו שעצם זה שאמר ברכת נברך שזה תחילת ברכת המזון הוי הפסק וסיבה לברכה ראשונה ב. שיש כאן הסברא של מיכל וכו' שאפילו אם נברך זה לא בגדר ברכת המזון שמחלק הסעודה אבל יש כאן הסברא של מיכל וברוכי וכו' ג. זה עצמו סברא שיגמור ברכת המזון שכיון שהתחיל ברכת המזון חל עליו חיוב לגמור ברכת המזון ד. והוסיף עוד שלא ראוי לאכול באמצע ברכת המזון והנה הרא"ש גם הביא דעת הראב"ד ובפשוטו כונתו כנ"ל אמנם האחרונים נקטו שרק ס"ל שמברך המוציא אבל לא שצריך לגמור ברכת המזון וצ"ע דהרי שואל שלא מתאים שיאכל באמצע ברכת המזון והנה הרא"ש חלק וס"ל שלא צריך לחזור ולברך ועיין בה"ל שביאר שזה מצד שלא יצא ברכת הזן אמנם למה דביארנו לעיל שמשמעות הרא"ש שיצא ברכת הזן צ"ב למה זה לא הפסק והחזו"א יצא לחדש שכל שמתכונן להמשיך זה לא הפסק ורק בבירך בתור גמר אכילתו זה הפסק להכל אמנם בפשוטו ברכת המזון זה ודאי הפסק ומשמעות הרא"ש שכאן שמברך רק בתור לקים דין זימון זה לא הוי הפסק

**בדין זימון דעשר לר"ש ביאור נידון רבינו יחיאל**

ז]עיין טור שהביא דרבינו יחיאל שאל את הרא"ש בשלשה המפסיקים לשבע איך יזמנו אחר כך כשממשיכים נודה לך והרא"ש עונה שכה"ג שעונים לשבע לא צריכים ברכת הזן ועיין ב"י שזה מצד שכה"ג הם לא יוצאים חובת זימון באמת ורק מצטרפים לעשר והוסיף שגם לתוס' שצריכים לשמוע כדי שיראה שזה זימון כאן שיש שם ה' זה מספיק וכתב הטור שלא קי"ל כר"י אבל נפק"מ בשלשה שמפסיקים שלא צריכים לשמוע עד הזן וכן שלא יצאו חובת ברכת הזן עכ"ד והנה צ"ב ר' יחיאל שדן בתחילה שצריך לצאת חובת זימון א"כ למה דן שיחזור ויזמן הרי כבר זימן כמבואר ברא"ש שלא מזמנים על אותה סעודה ומשמע שאם זה אותם שלשה יכולים לזמן ועיין חידושי הגר"א נ: שכן פשיטא ליה אמנם בפשוטו אינו כן ויתכן שר' יחיאל גםידע את סברת הרא"ש שכאן לא צריכים לצאת את חובת הזימון אבל נקט שכדיש יוכלו לענות צריכים לצאת כמו כל ברכת הזימון וחידש לו הרא"ש שאינו כן וצ"ע

והנה המג"א קצ"ג ובמ"ב סקי"ז נקטו שבזימון של עשר אם יוצא חובת הזימון זה ודאי שצריך לשמוע עד הזן אמנם החזו"א ל"א סק"ב נקט שכאן ר"ש מודה שברכת הזימון זה רק נברך ולא צריך לשמוע עד הזן ולכאורא אין מקום לזה אלא לסברת השניה של הב"י אמנם כל האחרונים נקטו לא כך וכן הכריח הצל"ח בסוגין מהא דהגמ' לא העמידה שזה ארבע בזימון של עשר אלא בהכרח שעד כמה שיוצאים חובת זימון לר"ש זה עד הזן ובדרך החיים כתב כחזו"א שביחיד המפסיק לתשע אפילו שיוצא חובת זימון לא צריך לשמוע עד הזן

1. ובעיקר האי ענינא בפשוטו מהא דמבואר דבזמנם היו רגילים להוציא בברכת הזן וא"כ לכאורא צ"ב איך יכול לומר בעצמו נברך הרי יש כאן שומע כעונה לחצי ברכה אמנם כיון שהזן יש לו תורת ברכה לבד אין בזה חיסרון אמנם צ"ב עד כמה שברכת הזימון זה עדן הזן ובמפסיק צריך לצאת א"כ ביחס לברכת הזימון זה חצי ברכה וצ"ב [↑](#footnote-ref-2)