שביעית פ_ט מ_ז
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ז**

א] **עד אימתי נכנסין עניים לפרדסאות עד שתרד רביעה שני',** הריבמ"צ והר"ש פירשו דקאי על שאר שני שבוע, דעד רביעה שני' נכנסין עניים לפרדסאות ללקט לקט שכחה ופאה, וכמש"א בב"ק דפ"א. דמהלכין בשבילי הרשות עד שתרד רביעה שני', דבא"י אין מזיק דריסת הרגל לארץ עד שתרד רביעה שני'.

והנה בב"מ ד"י: אמרינן דזכי להו רחמנא לעניים להלך בשדה וללקט הפאה, וצ"ל לפ"ז דהא דלאחר רביעה שני' אינם רשאין ליכנס, הוא משום דלא זכי להו רחמנא להלך בשדה, כשה"ז מזיק לה, וע"כ אחר רביעה שני' דקשה לה דוושא, אינם רשאין ליכנס, ובחזו"א סימן ט"ו סקי"א כתב די"ל דהוא רק משום דהבעה"ב יוציא להן הלקשו"פ לחוץ, עיי"ש.

אך הנה הריבמ"צ כתב דהא דעד רביעה שני' נכנסין, הוא משום דכתיב מהיות טוב אל תקרא רע, וזה כמש"א בב"ק דפ"א: דהא דמהלכין בשבילי הרשות הוא משום דמהיות טוב אל תקרא רע, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דמעיקר הדין לא היו העניים רשאין ליכנס לשדה ללקט לקשו"פ אף קודם רביעה שני', וכל הא דהן מותרין ליכנס הוא רק מכח הא דמהיות טוב אל תקרא רע, וע"כ הן אסורין ליכנס לאחר רביעה שני' דקשה לה דוושא, - וצ"ל דאף שאמרו דזכי להו רחמנא לעניים להלך בשדה וללקט הפאה, מ"מ כיון דזכות זו היא רק לצורך לקיטת הפאה, ע"כ כל שהבעלים מתרצים להוציא להן הלקשו"פ לחוץ אינם זכאין ליכנס לתוך השדה אלא מכח הא דמהלכין בשבילי הרשות.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז משמו"י הי"ח כתב דקאי גם על שביעית, דהעניים נכנסים במוצאי שביעית לאסוף פירות שביעית עד שתרד רביעה שני', ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דאע"ג דאוכלין בענבים עד הפסח ובזיתים עד עצרת של מוצאי שביעית דאינם כלים עד אותו זמן, מ"מ אין נכנסין אחר רביעה שני' שהוא במרחשון, משום הפסד דוושא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ובחזו"א סימן ט"ו סקי"א עמד בזה, דכיון דרחמנא אפקרה לשדהו ליכנס בה כמש"א בנדרים דמ"ב., איך רשאי לזורעה ולמנוע רגלם של בנ"א משם, ולמה לא יהא כסג שדהו ומשמרה, ומ"ש שמינית משביעית עצמה שאם יניח כלים בדרך פרדסו שאם ילכו ישברו כליו בהכרח, בדין שהולכין כדרכן ואינן חוששין, וה"נ לאחר שתרד רביעה שני' אם עדיין יש פירות שביעית בשדהו שהן הפקר ורחמנא אפקרה לשדהו ליכנס בה, כי זרעה מאי הוי, ועיי"ש שכתב דאפשר דאיירי באמת במניח להן דרך ליכנס ליטול את הפירות, ועד רביעה שני' רשאין ללכת דרך פרדסות.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ח כתב די"ל בזה, דכל הא דאפקרה רחמנא לשדהו ליכנס בה, הוא רק בשביעית עצמה, כדילפינן לה במכילתא מדכתיב והשביעית תשמטנה ונטשתה, אבל אחר שביעית אף דהפירות עדיין הפקר, מ"מ הקרקע אינה הפקר, ואין להן רשות לקלקל שדהו ופרדיסו בלא רשותו, רק יכולין לתבוע פירותיהן, וע"כ אין רשאין ליכנס אלא עד רביעה שני', דעד שעה זו רשאין כל אדם ליכנס, אך אחר רביעה שני' דקשי לה דוושא אסור להן ליכנס, אלא יכולין לתבעו שיוציא להן הפירות, עכ"ד, וכ"כ במעדני ארץ סימן ז'.

והנה במקד"ד שם כתב, דהא דבשביעית נכנסין כל השנה ואף לאחר רביעה שני', הוא משום דבשביעית ליכא זרעים, והא דקשי דווא הוא משום הזרעים הצומחין, וכמש"כ רש"י בב"ק דפ"א., אך אי נימא דהא דאין נכנסין לאחר רביעה שני', הוא משום דלא אפקרה רחמנא לשדהו לאחר השביעית, הרי נמצא דבשביעית עצמה ה"ה רשאין ליכנס אף בגוונא דקשי לה דוושא וכיו"ב, משום דאפקרה רחמנא לשדהו ליכנס בה.

ג] בטעמא דהריבמ"צ והר"ש שפירשו למשנתינו לענין לקשו"פ ולא פירשוה לענין פירות שביעית וכד' הרמב"ם, נראה בפשוטו דהוא משום דס"ל דבשביעית דאפקרי' רחמנא לשדהו ה"ה רשאין ליכנס אף לאחר רביעה שני', ודוקא בלקשו"פ אינם רשאין ליכנס, משום דבזה לא אפקרה רחמנא לשדהו, כמבו' בד' הריבמ"צ וכנ"ל.

וי"ל עוד, דהנה בחזו"א סימן ג' סקכ"ג כתב לצדד, דאף דפירות שביעית שיצאו לשמינית, נוהג בהן איסור סחורה וחובת ביעור, היינו רק בדינים אלו הנוהגין אף בתלוש, אך דין הפקר שאינו אלא במחובר אינו נוהג בשמינית, וכיון שהגיע שמינית הוו של בעלים כמו שזכה בהן והן שלו עד ביעור, ובסוף דבריו כתב דממשנתינו לפי' הרמב"ם מבו' דדין הפקר נוהג אף בשמינית, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ביכורים פ"ב מ"ו, וי"ל דבזה הוא שנחלקו הריבמ"צ והר"ש וס"ל דל"ה הפירות הפקר אלא בשביעית, וכ"כ בקה"י סימן ט', ועיי"ש שהוכיח דכ"ה דעת הר"ש, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דדין ההפקר אינו מחמת קדושת הפירות כאיסור סחורה והפסד, אלא הוא מחמת קדושת הארץ, דאסור לשלוט עלי' בין בעבודה להצמיח ובין באסיפת פירותי' דרך בעלות מה שצמח ממילא, וע"כ כשנכנסה שמינית דליכא כבר איסור השתלטות על הקרקע, ליכא נמי מצות תשמטנה ונטשתה, ואין הפירות הפקר, עכ"ד.

ד] **מאימתי נהנין ושורפין בתבן ובקש של שביעית משתרד רביעה שני',** הר"ש הביא מירושלמי דאמרו דכיון שנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, ופירש לפ"ז למשנתנו דהיינו דאסור לשרוף תבן וקש או ליהנות בו הנאה של איבוד כגון לתתו בתוך הכר משום איסור הפסד, ובזה הוא דתנן דכשתרד רביעה שני' דנתבטל מה שבשדה ממאכל חי' פקעה קדו"ש ממה שבבית, ומותר לשרפו או ליהנות בו הנאה של איבוד.

ובתוי"ט כתב דהטעם בזה הוא, משום דליכא למימר כלה לבהמתך מן הבית, אלא שאילו אם הי' זה המין מבחוץ בשדה לחי' הי' לה שתאכל ממנו, אבל הואיל וזה המין נתבטל כבר ונסרח כל מה שהי' ממנו בשדה, א"כ אילו הי' זה שבבית ג"כ בשדה כבר הי' עבר ובטל מן העולם ול"ה לה לחי' שתאכל ממנו, וע"כ א"צ לכלות מן הבית, כיון שלא נחסר לחי' כלום במה שהכניס זה לביתו, עכ"ד, ובתוס' חדשים הק', דטעם זה אינו מספיק אלא להא דאין בהן דין ביעור, אך לא נתפרש בזה מ"ט פקעה מהן קדו"ש, דמכח זה מותר לשרפן וליהנות בהן הנאה של איבוד, - גם בעיקר מש"כ התוי"ט דדין ביעור הוא רק כשכלה ע"י אכילה, ולא כשכלה ע"י שנסרח מה שבשדה, עי' במשנ"ר ובחזו"א סימן י"ג סק"ה שתמהו ע"ז, ונת' לעיל מ"ד אות י"ב י"ג.[[1]](#footnote-1)

ה] ובפי' הרא"ש מבו' להדיא דיש במינים אלו דין ביעור כשתרד רביעה שני', ומכח דין הביעור הוא דהן מותרין בשריפה ובהנאה של איבוד, ובחזו"א סימן י"ג סק"ה פירש דהיינו דאחר שקיים מצות ביעור, ה"ה מותרין בהפסד, וכתב דה"נ דהן מותרין בסחורה, דהא תרוייהו מקרא דלאכלה נפקי, וכנראה היינו דיסוד הדין דלאכלה ולא להפסד, הוא דלא ניתנו פירות שביעית לזכות בהן אלא לאכילה, וכמבו' בכ"ד דלאותם הדברים שלא ניתנו להן פירות שביעית, הוו כקודש ואי"ז דילי', ובזה הוא שנתחדש דאחר שביער פירות שביעית וחוזר וזוכה בהן, ה"ה זוכה בהן לגמרי, וע"כ הן מותרין בהפסד, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הר"ש דפקעה מהן קדו"ש, היינו דכל הנפ"מ בדין קדו"ש, הוא דה"ז אסור בהפסד ובסחורה, וכיון דאחר שביערם וחזר וזכה בהן ה"ה מותרין בהפסד ובסחורה, חשיב דפקע מהן קדו"ש.

אמנם כבר עמד החזו"א שם דמשמעות ד' הר"ש דהא דפקע קדו"ש מאותן שבבית הוא רק משום דאי"ז מתקיים לחי' בשדה, וכמש"כ דילפינן לה מדכתיב ולחי' בראוי לחי', אך כל דה"ז מתקיים לחי', ואך שנלקט כל מה שבשדה ומכח זה איכא דין ביעור, לא פקעה מיני' קדו"ש, וכן מ' מהא דתני להך דינא בתבן וקש, ולא תני דכל פירות שביעית שקיים בהן דין ביעור מותרין בהפסד, וצ"ב, - גם בעיקר מש"כ החזו"א דאחר שקיים דין ביעור פקעה קדושתן, עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה משמו"י הכ"ג שהק', דלקמן מ"ח פליגי תנאי, ולר' יהודה עניים אוכלין אחר הביעור ולא עשירים, ולדידי' ודאי דלא פקעה קדו"ש אחר שביער כדין, דאל"כ ל"ש דינים מי יכול לאכול, ומ' דגם ר' יוסי דפליג דאף עשירים אוכלין אחר הביעור, לא פליג בהא דלא פקעה קדו"ש, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ועיי"ש שהביא דהחזו"א בסימן י"א סק"ו נקט כן לדינא דאחר הביעור פקעה קדו"ש, אך בסימן כ"ו בסוף סדר השביעית נקט דלא פקעה קדו"ש לאחר הביעור.[[2]](#footnote-2)

ו] ובחזו"א שם עמד עוד בזה, דכ"ז לא א"ש אלא לדעת הר"ש ודעימי' דביעור אינו שריפה אלא הפקר, אך לדעת הרמב"ם והראב"ד דביעור הוא שריפה, אין מקום כלל להתיר הפסד אחר הביעור, שהרי הוא חייב לשרפו, וא"כ מהו שאמרו בירושלמי דמשנסרח בשדה הותר מה שבבית, ולמה אינו חייב לבער, ועיי"ש שכתב דאפשר דמפרשי לה בל' בתמי', דל' המשנה מ' דמשתרד רביעה שני' שורפין בתבן אפי' בתבן שלא נסרח, וע"ז מתמהינן דמ"ט יותר מה שבבית, ומשני דתני ר"ה דאותן שלא נסרחו אסורין אפי' אחר ג' שנה, ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות ד' הראב"ד בפ"ד משמו"י ה"ו, דכל ההיתר במשנתינו הוא רק בהתבן והקש שבשדה שנסרח, אך בד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"ג שסתם כל' משנתינו, מ' דאף התבן שבבית מותר, וצ"ע, עכ"ד.

ז] ובתורת זרעים לעיל מ"ב כתב, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דביעור הוא שריפה, נמצא דאיסורא דלאכלה ולא להפסד אינו אלא עד זמן הביעור, אבל משחל עליו חובת הביעור, הרי דאדרבה הוי ההפסד מצוה, ולפ"ז זהו דתנן דמשתרד רביעה שני' דהגיע זמן הביעור דתבן וקש, מותר לשרפן וליהנות בהן הנאה של איבוד, דאיסורא דפירות שביעית לאחר הביעור הוא רק באכילה ולא בהנאה, וזהו מש"א בירושלמי דכיון דנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, והיינו דכיון דהוסרח מה שבשדה והגיע זמן הביעור, הותר מה שבבית לאבדו, עכ"ד, - ועי' עוד באו"ש פ"ה משמו"י הכ"ג שפירש טעם אחר בדין זה, וצ"ע.

ח] בחי' רבינו דוד בפסחים דנ"ב. כתב דמש"א הכא דמאימתי נהנין בתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', לא באו לומר שאותה שעה היא שעת הביעור, אלא שמאותו זמן ואילך התבן והקש מוסרחין ע"י הגשמים ואדם רשאי לשרפן ואין בהן דין פירות שביעית שאמרו בהן לאכלה ולא להפסד, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דהן מותרין בהפסד, אי"ז משום דין הביעור, אלא הוא משום דהן מוסרחין ע"י הגשמים, וכ"ה גם במאירי תענית ד"ו: דכיון דנסרחו ויצאו מתורת אוכל בהמה ה"ה מותרין בהפסד, וכ"ה בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פ"א, דאחר דאינם ראויין לבהמה הוו כעצים ואין בהן קדו"ש, וכ"ה בפי' הרש"ס, - והנה לפ"ז לכאו' אין להתיר אלא בתבן וקש שבשדות דהן מוסרחין ע"י הגשמים ויצאו מתורת אוכל בהמה, אך תבן וקש שבבתים אסורין בהפסד, אך המאירי והר"ש שם הביאו לד' הירושלמי דכיון שנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, וצ"ע.

ט] הר"ש כתב דבפ"ק דתענית גרסינן בכל הספרים עד אימתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית עד שתרד רביעה שני', ותמה על גיר' זו בתרתי, חדא, דאף קודם שתרד רביעה שני' אסור לשרוף תבן וקש של שביעית משום איסור הפסד, ועוד דגם אחר שתרד רביעה שני' שהגיע זמן הביעור מותר לכל הפחות לעניים, - אמנם הנה בספה"י לר"ת סימן שנ"ג גריס התם עד אימתי נהנין בתבן וקש של שביעית, ול"ג תיבת שורפין, וכ"ה גיר' הרא"ש הכא, ולפ"ז ניחא קו' הר"ש הראשונה, ומשה"ק הר"ש דאף אחר הביעור מותר לכל הפחות לעניים, כתב הרא"ש דהא דתני דעד אימתי נהנין, היינו עד אימתי נהנין בלא ביעור, ואה"נ דגם אחר שתרד רביעה שני' ה"ה מותרים אם ביערם.

י] באו"ז הל' ערלה סימן של"ב כתב, ז"ל, השיב ריב"א דצ"ל להר"ר יהונתן הכהן זצ"ל, כתבת כלה לחי' מתי בשביעית או בשמינית, כך פי' ר"ת בספה"י סימן שנ"ג בשמינית כדתנן עד מתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית עד שתרד רביעה שני', ואי בתבן וקש של שביעית האיך אפשר שתהא נקצר במרחשון תבואה שגדלה שליש בששית, ועוד תניא אוכלים בענבים עד הפסח ובזיתים עד עצרת ובגרוגרות עד חנוכה ובתמרים עד הפורים ואי בשביעית א"א להנות אא"כ בששית, הלכך על כרחין שנת שמינית הי' ביעור כל אחד כמו שמפורש בזמנו וכו', עכ"ל, וכעי"ז ביראים מ' קנ"ח ובסמ"ג מ' קמ"ז, ומשמעות הדברים דדינא קאמרי דדין ביעור אינו אלא בשמינית, ובשביעית ליכא דין ביעור אף אם כלה לחי' מן השדה, וי"ל דהיינו, דיסוד דין ביעור הוא משום שלא ניתנו פירות שביעית אלא להשתמש בהן בשנת השביעית עצמה, ולא הותר להניחם לשנה השמינית אלא כ"ז שלא כלו פירות השביעית, ועמש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות י"ב לפרש לפ"ז ד' התוס' בנדה ד"ח. דדמי שביעית מתבערים עד ר"ה של שמינית, - אך הנה בד' הר"ש לעיל מ"א מבו' דאם משכחת דבר הכלה בשביעית, הוי זמן ביעורו בשביעית, וכ"ה מבו' בחי' רבינו דוד והר"ן בפסחים דנ"א:, והובאו דבריהם לעיל מ"א אות י"ז.

יא] **שם בר"ש, תבן של שביעית אין נותנין אותו בכר, נתנו בכר בטל,** בחזו"א סימן י"ג סק"ח כתב דהא דנתנו בכר בטל, היינו משום דקדושתו היא מדין מאכל בהמה דסתמו עומד לכך, וכיון שנעשה כלי פרח מני' שם מאכל, ועיי"ש שכתב דזהו טעם האיסור ליתנו לתוך הכר, דכיון דכשנתנו בכר חשיב כמבוער ופקעה קדושתו ממנו, הו"ל כסחורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ולכאו' עד"ז מתפרש גם דינא דאין נותנין אותו לתוך הטיט, אך בחזו"א שם פירש בע"א, וצ"ע.

יב] **שם, וסתם תבן וקש חזי למאכל בהמה ויש בו קדו"ש,** מבו' בד' הר"ש דהא דיש קדו"ש בתבן וקש, הוא מכח הא דהן ראויים למאכל בהמה, - אמנם הנה במקד"ד סימן נ"ט סק"ד עמד בזה, דבשבת דקכ"ח. מוכח דסיאה ואזוב וקורנית עומדין למאכל בהמה טפי מתבן וקש, והרי בסיאה ואזוב וקורנית תנן לעיל פ"ח מ"א דתליא במחשבתו, ובתבן וקש לא מצינו דיהא תלוי במחשבתו, ועיי"ש שכתב דהא דקדו"ש חלה עליהן הוא משום דהן פסולת אוכל, ותניא בתוספתא פ"ז ה"ב דשביעית חלה על פסולת אוכל, ולפי דבריו צ"ל דמש"כ הר"ש דהא דיש בהן קדו"ש הוא משום דהן ראויין למאכל בהמה, היינו דאף פסולת אוכל אין עליו קדו"ש, אלא כשהוא ראוי לתשמישי השביעית, ובזה נתחדש, דאף אם אין עיקר עמידתו לכך, מ"מ קדו"ש חלה עליו, כיון שהוא פסולת אוכל, אך כל שאינו ראוי כלל לתשמישי השביעית, ל"ש כל שיהא בו קדו"ש, דלא עדיף מדבר שחל עליו קדו"ש ואח"כ נפסל ואינו ראוי לאכילת אדם ובהמה, דפקעה ממנו קדו"ש, וע"כ כל הא דיש קדו"ש על תבן וקש, הוא רק משום שהן ראויין למאכל בהמה, אך בד' המקד"ד שם לעיל מינה נראה שנקט דיש קדו"ש על פסולת אוכל, אף כשאינו ראוי כלל לתשמישי השביעית, עיי"ש במש"כ בדין קליפין, וצ"ע.

1. ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דהא דאין בתבן וקש דין ביעור, הוא משום דאינם עיקר הפרי, והוי כמו קליפי רמון והנץ שלו שכתב הכס"מ דאין לו ביעור משום דאינו עיקר הפרי, עכ"ד, אך גם בזה לא נתפרש טעם הא דפקעה מהן קדו"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובעיקר דין קדו"ש לאחר הביעור, עי' במנחת שלמה סימן נ"א אות כ' שכתב, דאף אם צריך לנהוג קדו"ש לאחר הביעור, מ"מ כיון דלדעת רש"י עיקר חובת הביעור הוא להפקירם במקום דריסת חי' ובהמה, ואף לדעת הרמב"ן שנחלק ע"ז, משמע דמודה עכ"פ שמותר לעשות כן אם ירצה, הרי דכיון דאם הניח הפירות כך ולא זכה מותר שפיר להאכיל לבהמה אף מאכל אדם, א"כ מהיכ"ת לומר דלאחר שזכה יהא אסור לעשות כן ולהאכיל לבהמה, אך עיי"ש שהביא בשם הרידב"ז שנקט דאחר שזכה בהן אסור להאכיל מאכל אדם לבהמה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)