סימני טהרה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / סימני טהרה

חולין נט. סימני טהרה

**א. סימני עופות אם גורמים הטהרה או סימן על המין-**

דנו האחרונים יש לדון אם סימני טהרה הם סימן על המין שהוא מין טהור, או שהוא עצמו מגדיר את המין כמין טהור [ומסתבר דאף כפי צד זה אינו מגדיר על כל בהמה ובהמה רק מגדיר את המין, שמין שיש לו סימני טהרה טהור].

א. הנה גבי עופות בפשוטו וודאי אין העיקר הסימן עצמו רק במינים והסימן אינו אלא מורה על המין, וראיה לכל הראשונים מהמבואר סא. דעוף הבא בסימן אחד טהור אבל אם הוא פו"ע אסור אף שיש בו סימן טהרה וכן בשאר עופות שיש להם שני סימני טהרה טהור אם מכיר שאינו עורב, ומ"מ עורב אסור.

ואין לומר דשאני עופות הטמאים שהם דורסים ודריסה היא סימן טומאה דתינח גבי עורב [לשיטת רו"ר שהוא דורס] אבל פו"ע חד מינייהו לא דריס ומ"מ טמא, ומשמע מזה שטהרה וטומאה תלויה במין ולא בסימנין.

ומבואר כן להדיא בחי' הרמב"ן סא. ז"ל:"וכן אם לא היה לו סימן טהרה כלל אלא שאינו דורס מותר וכו'", עיי"ש בכמה פעמים נקט שכל מה דבעי סימן אחד הוא כדי לידע שאינו דורס אבל בלא סימן נמי מן הדין שרי.

וכ"מ לשון הר"מ בסה"מקמט שכתב מצות והבדלתם לידע סימני בהמה ובעשה-קנ כתב מצוה לבדוק בסימני עוף שיהיו קצת מינים ממנו מותרים, משמע שעיקר ההיתר הוא מכח המין.

ועי' בשו"ת מהרי"ט-נא כתב להדיא דסימני עופות הם סימן על המין [אלא שנקט גם בסימני בהמה], ומה"ט אם יש ספק על שני סימנין לא חשיב ס"ס שהכל מתיר אחד של המין והסימן אינו מתיר רק מלמד על המין.

מיהו בחי' הגר"ח פ"א מאכ"א נקט בדעת הר"מ שהסימן הוא גורם את הטהרה, עיי"ש בדברים מחודשים, וכנראה לפי"ד צ"ל דאף דפו"ע נמי יש להם סימן טהרה מ"מ גזיה"כ הוא לאסור מין פו"ע אף שיש בו סימני טהרה, ודוחק, וע"ע מש"כ בענין סימני עופות.

אבל מקור יש להביא לד' הגר"ח מד' התוס' נדה שיובאו לקמן.

**ב. דגים ובהמות-**

אלא שעדיין יש לדון גבי דגים ובהמות, ובצפנ"פ פ"א מאכ"א כתב מקור לחלק בין עופות לבהמות ודגים, שהרי סימני עופות לא נתפרשו בתורה כדתנן נט. רק נתפרשו המינים משא"כ גבי דגים ובהמות נתפרשו הסימנין י"ל שהם גורמים את הטהרה [וכן נקט שם בדבריו].

והנה לענין בהמות עיין בשו"ת מהרי"ט-נא מבואר דעתו שסימני בהמה הם סימן על המין, והביא ראיה מהמבואר בכורות ה: דכללא הוא דיוצא מן הטמא טמא ויוצא מן הטהור טהור.

וכתב בתשובת מהרי"ט-נא דמדין זה מוכח שאין הסימנין אלא סימן על המין ואין גורמים טומאה וטהרה, ומה"ט כל שהוא יוצא ממין טהור הרי הוא טהור גם בלא סימנין וכל שיוצא מטמא טמא אף בסימני טהרה, והוא מקורו של מהרי"ט הנ"ל.

ולענין דגים מצאנו בזה דברים מפורשים בראשונים, עיין לקמן סו: כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר ויש שיש לו סנפיר ואין לו קשקשת, ומקשי בגמ' א"כ למאי הלכתא כתב רחמנא סנפיר, ומשני להגדיל תורה ולהאדיר.

ובזית רענן על הילקוט פרשת שמיני [לבעל מג"א] נתקשה בתי' הגמ' להגדיל תורה ולהאדיר שלא מצאנו תי' זה בשום מקום ואיזה הגדלת תורה יש כאן הרי נדע מה טמא ומה טהור גם בלא הסנפיר, עיי"ש משכ"ב והבאנו במקו"א.

וכתב בלב אריה דסימני טהרה אינם בגדר סימן על המין שהוא מין טהור מצ"ע, אלא שהם עצמם מגדירים את המין כמין טהור, ולפי"ז י"ל דשפיר מיקרי להגדיל תורה ולהאדיר, כיון דהשתא יש בדג זה שתי סיבות להכשר והכשרות היא ג"כ מכח הסנפיר.

וכדבריו מבואר להדיא בריטב"א נדה נא: ז"ל:"דלסמוך וודאי בקשקשת סגי לן ומיהא כתב רחמנא סנפיר דלא סגי דלא להוי התם כיון שיש שם קשקשת, ואולי גם הוא גורם טהרתו" [ובתוס' סו: ומאירי נדה שם ונמו"י ע"ז לט. פי' הגמ' באופ"א], ונמצא בפשוטו הוא פלוגתא בין מהרי"ט להריטב"א.

אבל ראיתי בספר דור רביעי נט. שהיטיב לבאר חילוק בין סימני דגים לבהמות וחגבים, שהרי בתורה נאמרו שמות הבהמות ול"ל שמות אלו אם כבר ניתנו סימנין [ותינח שא"א לתת רק שמות בלא סימנין משום שיתכן שישתנו השמות עם הזמנים אבל איפכא צ"ע], והרי גבי דגים לא אמרה תורה שמותיהם רק הסימנין לחוד?

וכתב לבאר דגבי סימני דגים הסימן הוא גורם הטהרה ולא שם המין משא"כ גבי בהמות, ובאר הדברים עפי"ד הרמב"ן בפי' עה"ת ויקרא יא-ט שטעם הסנפיר וקשקשת הוא משום שדגים אלו שוכנים בחלק העליון של המים שהם צלולים והאויר נכנס בהם ומשפיע עליהם ולכן יש בהם קצת חום דוחה שפעת הלחות, עיי"ש, ומה"ט הסימנין הם גורמים את הטהרה גבי דגים לכו"ע[[1]](#footnote-2).

ובאמת גבי בהמות לא באר הרמב"ן שום טעם לסימנין שלהם ובאר בס' דור רביעי משום דבהנך אינו אלא סימן על המין ואין טעם מיוחד בסימנין אלו.

לפי"ז אין כל פלוגתא בין מהרי"ט להריטב"א וד' הריטב"א איירי גבי דגים משא"כ ד' מהרי"ט גבי בהמות ולא פליגי, ויכול מהרי"ט להודות לפשט הריטב"א בגמ'.

מיהו כנראה א"א לומר כן שהרי לפי"מ שהוכיח מהרי"ט ממתני' בכורות מדין יוצא דע"כ הוא סימן על המין הרי לפי"ז מבואר במשנה בכורות שגם לענין דגים הוא כן, שהרי תנן בכורות ז: דג טמא שבלע דג טהור מותר וטהור שבלע טמא אסור לפי שאינו גידולו, משמע מזה דאם היה גידולו היה דינו כמו בבהמות כדתנן בכורות ה: דאזלינן בתר האם.

וע"כ צ"ל לדעת מהרי"ט דאף לענין דגים סבר שהוא רק סימן על המין, ולפי"ז וודאי הוא סתירה לד' הריטב"א (והרמב"ן הנ"ל).

**ג. ראיה מראשונים שסימני בהמה גורמים ההיתר-**

ויש ראיות מד' הראשונים דבהמות נמי הסימנין גורמים את הטהרה ושלא כד' מהרי"ט.

א. הביא שם בספר דור רביעי מד' הר"מ פ"ב מאכ"א שהאוכל מבהמות שאינם מפורשות בתורה לוקה משום ק"ו שאם סימן אחד של טומאה אסור כ"ש בשני סימנין, ועיין מ"מ ורמב"ן מה שדנו שאין מזהירין מן הדין[[2]](#footnote-3).

ומבואר שהסימנין גורמים טומאה וטהרה ושייך ללמוד זה מק"ו אבל אם אינם אלא סימן על המין לאו מתורת ק"ו הוא אלא שגם בשני סימנין הרי מוכח לנו שהוא ממין טמא.

ב. איתא במדרש דלעת"ל החזיר יהיה מותר, ובאר באוה"ח פ' שמיני שיתחיל להעלות גרה[[3]](#footnote-4), ודוחק לומר שישתנה כל המין ומשמע מזה דבאמת הסימנין הם גורמים את הטהרה וכיון שיתחיל להיות להם סיבה בגופם ליצר סימני טהרה מוגדרים כמין טהור.

ועיין במנח"ש ב-צז בסופו שכתב דאף אם יצליחו ע"י זריקה לעשות שהגמל יפריס פרסה וודאי אסור, והוסיף דאף שראה בספר אחד לבאר הגמ' יגדיל תורה ויאדיר שהסימנין הם גורמים את ההיתר מ"מ אין לסמוך פירוש כזה להלכה, וכנראה אישתמיט ליה ד' הריטב"א נדה נא: שכ"כ.

אלא שהוסיף דאף אם הסימנין גורמים את ההיתר היינו דוקא אם הם ממש בתכונתם של המין ולא כשבאים ממקום אחר, וכנראה ביאור הדבר כש"כ לעיל שהסימנין מגדירים אותו כמין טהור או טמא אבל אם נוצרו בידי אדם אין מגדירים את המין.

והנה כזאת מבואר להדיא במדרש זה שהבאנו דלעת"ל יותר החזיר מה"ט.

ומ"מ מסתבר דע"י זריקה וודאי לא סגי אבל אם יהיה שיבוט של מין טמא שישנו את הגנטיקה שלו שיהיה לו סימני טהרה אולי יש להתירו ודוקא ע"י זריקה אסר במנח"ש, וצ"ע, וע"ע בשבט הלוי ז-קכא ובמנח"י בתשובות נוספות סי' נט מש"כ בזה.

[אמנם ילה"ע בזה שהרי פשוט שאם יעשו שיבוט של קשקשת לחוד לא סגי וצריך גם לעשות סנפיר, ולפי"ז לא יהיה מקום לקו' הגמ' כיון דכל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר ל"ל דכתב רחמנא סנפיר והרי נפק"מ לשיבוט דלא סגי בקשקשת בלא סנפיר.

ולפי"ז יש מקום לתרץ קו' הגמ' דהאידנא שיש לנו שיבוט של דגים אתי שפיר למה הוצרכה התורה לכתוב סנפיר, אבל הגמ' לא תי' כן, ואולי מותר לומר שהוא מטעם שלא היה בזמנם דבר זה].

ג. והנה נפק"מ הפשוטה מנידון זה בטמא שנולד מן הטהור וטהור שנולד מן הטמא, דמבואר בכורות ה: דכללא הוא דיוצא מן הטמא טמא ויוצא מן הטהור טהור.

וכתב בתשובת מהרי"ט-נא דמדין זה מוכח שאין הסימנין אלא סימן על המין ואין גורמים טומאה וטהרה, ומה"ט כל שהוא יוצא ממין טהור הרי הוא טהור גם בלא סימנין וכל שיוצא מטמא טמא אף בסימני טהרה, והוא מקורו של מהרי"ט הנ"ל, וכן הביא בחי' הגרי"ז מנחות כט. דעת הגר"ח.

מיהו באבנ"ז או"ח תפז-ו נקט להיפך דמלישנא דמתני' משמע שאינו אלא מתורת יוצא מן הטמא, וכתב הטעם בזה משום דלעולם הסימנין גורמים את ההיתר אלא דמ"מ טהור הנולד מטמא חשיב טמא משום יוצא מן האיסור, וטמא הנולד מטהור מותר משום חלות דין טהרה ע"י שהוא יוצא מן הטהור.

וכ"מ בלשון התו"כ פ' שמיני יכול אף טמא הנולד מן הטהור לא תאכל [כמו טהור הנולד מטמא] ת"ל גמל, משמע דבעי ילפותא לזה.

ועוד נתבאר במקו"א באורך כל ענין זה, ולא אשנהו שוב.

**ד. תרנגולתא דאגמא-**

חולין סב:,נדה נ:, תרנגולא דאגמא אסיר תרנגלתא דאגמא שריא.

בתוס' חולין כתבו שא"א לפרש שאחד זכר ואחד נקיבה מאותו מין שהרי כל היוצא מן הטהור טהור ואיך יהיה הזכר אסור?

ופי' שהם שני מינים שונים לגמרי ואחד אסור בין זכרים שבו ובין נקבות שבו והשני מותר.

אבל בתוס' נדה נ: כתבו בתחילת דבריהם לפרש (וזו שיטת רש"י שם), שבאמת הם זכר ונקיבה, ומ"מ אין להכשיר משום כל היוצא מן הטהור טהור שהרי האם לא ילדה ישירות את האפרוח רק הטילה ביצים והאפרוח נולד מעצמו לא חשיב יוצא מן הטהור.

וכן הוסיפו שאין לאסור את הנקבה משום שנולדה מזכר טמא [למ"ד זוז"ג אסור] דהא מבואר תמורה לא. דאפרוח טריפה שרי דלכי גביל מסרח.

וכתב בקו"ש חולין-כז לבאר יסוד פלוגתת בעלי התוס' אם בעופות יש לנו כללא דיוצא מטמא טמא או יוצא מטהור טהור, דשיטת התוס' נדה דסימני טומאה וטהרה גורמים את הדין ולפי"ז כללא דיוצא מן טמא הוא איסור מכח האם וכן כללא דיוצא מן הטהור הוא חלות היתר מכח האם.

ובזה כתבו התוס' דכיון שאינו יוצא ישירות רק ע"י הביצה אין לו שם יוצא וממילא אינו מקבל הדין מכח האם.

[ונתבאר במקו"א שי"ל בזה בנו"א דאף אם הסימנין גורמים את הדין מ"מ הוא מקבל את סימני האם ולכך הוי ממש מין טמא].

אבל שיטת התוס' חולין דסימנים הם מלמדים על המין וממילא לא אכפ"ל מה שלא יצא ישירות מהאם סו"ס הרי הוא בנה של האם ויש לו שם המין שלה.

וגם יש להוסיף דעצם פי' התוס' נדה שיש לחלק במין אחד בין הזכר לנקיבה מתיישב היטיב רק לפי שיטתם, שהרי אם הסימנין מלמדים על המין הרי לא מסתבר לחלק בין הזכר לנקיבה, וע"כ שהם מגדירים את הטומאה והטהרה וממילא יש מקום לחלק בין הזכר לנקיבה.

[ועיי"ש בתוס' נדה דבסו"ד חזרו בהם מפי' זה משום דלא מסתבר שיהיה מין אחד חלוק הזכר מהנקיבה, וכנראה ביאור דבריהם דאף שדעתם שהסימנין גורמים את הדין ואינם סימן על המין מ"מ הם גורמים את הדין על כלל המין ולא על כל בהמה ובהמה בפנ"ע ואינו מסתבר לחלק בין זכר לנקיבה באותו המין.

וכן משמע בריטב"א נדה שכתב כד' התוס' אף דס"ל בדף נא: גבי סימני דגים שהם גורמים את הדין, מיהו אי"ז ראיה מוכרעת ויתכן לחלק בין סימני דגים לבהמות כש"כ במקו"א].

ולפי"ז יש כאן הערה גדולה, דנמצא לנו בד' התוס' נדה דאף בעופות נקטו שהסימנין גורמים את הדין שאם הם מלמדים על המין ל"ש לומר דבעוף יותר טהור הנולד מן הטמא.

וזה צ"ע רב שהרי נתבאר דפשטות הסוגיא סא. משמע דסימני עופות הם לכו"ע רק סימן על המין, ולפי"ז וודאי תיקשי ד' התוס' דהכא גבי עופות קיימי ואיך נקטו שהוא גורם את הדין.

וכן באמת שיטת מהרי"ט-נא גם גבי סימני עופות שהם רק מלמדים את המין, וצ"ע היאך יפרש ד' התוס' בנדה אלו, ועיין בזרע אברהם יד-כד [להגר"מ זעמבא] מש"כ ליישב, ואין דבריו מתיישבים, וצע"ג.

וזה קצת מקור לד' הגר"ח דאף סימני עופות גורמים את הדין.

אח"כ ראיתי בחזו"א יו"ד יג-יא שכתב לבאר ד' התוס' דדוקא בכ"ד עופות טמאים המין גורם את האיסור, אבל בשאר עופות שיש להם סימני טומאה הסימנין גורמים את הדין וממילא אם אין בולד סימני טומאה שפיר טהור ואין בו משום יוצא שהרי אינו יוצא ממש מהאם רק מהביצה כש"כ התוס'.

אבל נסתפק שם די"ל דאף בכל עופות אם יש לאם סימני טומאה נאסר גם הולד, ודוקא בתרנגולתא ותרנגולא שאחד טהור ואחד טמא בזה יש לדון לייחס את הולד להאם ולא לאב כיון שהוא דומה לאם שאין בו, אבל בשאר עופות טמאים שיש להם סימני טומאה הרי הולד אסור גם אם אין לו סימנין, עיי"ש.

**ה. בדין בדיקת סימנין-**

כתב בריב"ש-קצב דאמרינן נט. היה הולך במדבר וכו' ובלבד שיכיר ערוד וא"י לסמוך על הרוב שאינן ממין ערוד משום מצות והבדלתם שצריך שיהיה בדיקה ורוב לאו בדיקה הוא.

ודוקא גבי פרס ועזניה אמרו סב. דלא חיישינן להו משום שאין מצויין ביישוב היינו שאין מצויין כלל ואין כאן ספק כלל אינו בכלל מצות והבדלתם.

מיהו עתוס' סג: גבי ביצים שחוששין שהוא מעוף טמא והק' התוס' לשיטת רש"י שאין עופות טמאים אלא כ"ד ולא יותר [דלא כשיטת התוס' סא. שמאותם כ"ד נלמד על כל העופות אבל לעולם יש הרבה עופות טמאים] א"כ ניזל בתר רובא טהורים?

וכתבו דמ"מ יש הרבה מיני נשר וסה"כ אין רוב עופות טהורים, ובר"ן כתב דאיירי במקום מסויים שיש הרבה עופות טמאים.

מבואר דעתם דמצ"ע יכול לסמוך על הרוב ולכאו' הוא סתירה לד' הריב"ש?

אבל י"ל עפמש"כ בזכ"י-פ דלענין איסור יוצא מן הטמא אין מצות והבדלתם ואין המצוה אלא בעוף טמא עצמו.

ועפי"ז תתיישב קו' הכו"פ פג-ד למה לא נתקשו הראשונים כן גם בעוף הבא לפנינו ל"ל בדיקת סימנין הרי רוב טהורים, ולהנ"ל א"ש דבזה מודו לד' הריב"ש דאיכא מ"ע דוהבדלתם [ועי' לקמן בהע' שי"ל שאין מצוה זו בעופות].

ועפ"י יסוד זה כתב בזכ"י-פ לבאר הסוגיא ע"ז מ. מחלוקת אם יכול לסמוך על ראשו או רובו או דבעינן תרוייהו לזהות שאינו דג טמא, ואמרינן מחלוקת בצירן אבל בגופן לכו"ע בעי ראשו ורובו, וצ"ע הק' התוס' דהא ציר נמי איסור דאורייתא הוא [ושיטתם התם דציר דגים אסור מדאורייתא דלא כהרבה ראשונים חולין צט:], עיי"ש מש"כ לתרץ, ובזכ"י תי' דדוקא בציר מהני אבל בגופן יש חיוב והבדלתם א"א לסמוך על ראשו או רובו.

בכו"פ תי' דכיון דהוי מיעוט השכיח צריך בדיקה וא"א לסמוך על הרוב מתורת איכא לברורי כמו בדיקת ריאה אבל לענין הביצים א"א לבדוק בסימנין [עיין סד.] ומה"ט יכול לסמוך על הרוב.

ואולי י"ל בנו"א עפי"ז דלעולם א"א לסמוך על הרוב משום והבדלתם אבל בביצים שא"י להכיר ע"י סימניהם לא נאמרה מצות והבדלתם.

מיהו יסוד הזכ"י לאו דכו"ע הוא, עיין לקמן סו: דכל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר וכתב בכו"פ דאינו אלא רוב לחוד ומ"מ סמכו ע"ז להתיר מבואר דלית ליה יסוד הזכ"י[[4]](#footnote-5), מיהו כבר בלא"ה דחו הפוסקים דבריו מהסוגיא שם.

ובעיקר מצות והבדלתם, בר"מ סה"מ-קמט ובחינוך-קנג כתבו שנצטוינו לבדוק סימני בהמה וחיה כשנרצה לאכול מהם.

ודעת הרמב"ן שאין בזה מצוה מיוחדת אלא דכיון שאסור לאכול טמאה ממילא חייב לבדוק [והסכים עם סברתו בחינוך].

ובגדר מצוה זו לשיטת הר"מ, כתבו במגיה למל"מ ובמנח"ח שפי' דעת הר"מ עפי"ד המ"מ פ"א מאכ"א ה"א שדקדק מלשון הר"מ פ"ב דדוקא אם אכל טמאה ביטל מצוה זו והוא לאו הבא מכלל עשה שלא לאכול טמאה, וכן מבואר בלשון הר"מ בסה"מ להדיא.

אבל בחינוך-קעג מבואר דאף אם אכל טהורה בלא בדיקה ביטל מצוה זו שהוא מצות עשה בבדיקה ובלא בדיקה לא התירה תורה לאכול [וכן נקט בלב שמח בדעת הר"מ ג"כ דלא כהכס"מ], וכתב ע"ז במנח"ח שהוא חידוש גדול [ולפי"ז יובן יותר חידושו של הזכ"י דל"מ רוב דאף על צד שהיא טהורה לא מהני עד שידע ע"י הסימנין].

אבל ברדב"ז ח-א כתב שאין סברא לומר כן ובוודאי אם אכל טהורה לא ביטל המצוה.

ודע דדעת קצת אחרונים שיש מצוה בידיעת סימני הטהרה בפנ"ע מתורת לימוד ואף אם אינו אוכל כלל, והוא כעין מצות ידיעת קידוה"ח, עיין בפי' הרד"ע על הר"מ שכ"כ וכ"נ בצפנ"פ ריש מאכ"א, ועיין בקרני חגבים-א בזה.

וע"ע ברש"י עה"ת סוף פרשת שמיני שיש מצוה לידע ולהכיר בהם והיינו לא לימוד בלבד אלא שיכיר גם במציאות את הסימנין וכ"נ ברא"ם.

עוד צידד בצפנ"פ שצריך לדעת את הסימנים עצמם ולא סגי בידיעת כל המינים, ובאר זה לפי הצד שאין המין גורם את ההיתר רק הסימן לכך יש מצוה בידיעתו.

ולפי האמור היה מקום לדון שלא אמר החינוך כן אלא גבי בהמה שתלוי בסימנין אבל בעוף עיקר ההיתר שלו תלוי במין ולא אכפ"ל מהסימן כלל לכך לא שייך מצות בדיקה בסימנין ואם לא בדק לא ביטל עשה, ובאמת החינוך לא הביא כן גבי עוף.

ועפי"ז יש לדחות מש"כ לעיל ליישב קו' הכו"פ סג: מ"ט אין סומכים על רוב בעוף הבא לפנינו ונתבאר הטעם משום מצות והבדלתם, אבל לפי המבואר הרי התם בעופות איירי וי"ל דבזה אין מצוה זו.

לענין איסור שרץ אם תלוי בסימנין או במין הבאנו בסוגיא דנתבאר במקו"א בענין ביצת טמאה ואהורה ד' הגרי"ז מנחות כט. ואכ"מ.

1. ולפי"ז יתבאר היטיב הטעם שאם משירן כשיוצא מן המים מותר, וכבר העיר בשחיטת חולין שאם הוא גורם הטהרה היאך יותר גם אחר שנשרו, ובפשוטו לק"מ שהרי נתבאר לעיל שהסימן הוא מגדיר את המין ולא בכל בהמה בפנ"ע.

   אבל לפי"ד הרמב"ן מתבאר יותר בפשיטות שעיקר הסימן תלוי בשעה שהוא במים שעי"ז יוצאת ממנו הליחה.

   אח"כ ראיתי דלפי"ז נמצא דמ"מ אין הסימנין גורמים ממש את הטהרה אלא מה שהוא שוכן בגובה המים. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכתב במ"מ דאחר שכבר נאסר בעשה אפשר להזהיר מן הדין ולחייבו מלקות, ועיין שאג"א-פא וצל"ח פסחים מא. הוכיחו מתוס' פסחים שם דלא כהמ"מ.

   ועיין אבהא"ז איסו"מ ה-ו מש"כ דהכא אינו אלא גילוי מילתא בעלמא ודלא כהמ"מ.

   וע"ע פסחים ז: דיליף חמץ משאור ולא אמרינן אין עונשין מה"ד, ועי' פנ"י וצל"ח שם מש"כ ליישב עפי"ד המ"מ הנ"ל דחמץ כבר נטצוטה במ"ע, אמנם נסתפק אם אמר המ"מ דוקא בלאו הבמכ"ע או גם בנצטוה ע"ז מכח מ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמקו"א הבאנו קו' הפרדס יוסף למה לא ייאסר משום יוצא, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי גם בזה הוא לא שכיח כלל כמו פרס ועזניה. [↑](#footnote-ref-5)