חוברת המניח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

ציונים ומראי מקומות

פרק המניח

דף כ''ח ב' - דף ל''ב א'

תוכן ענינים

[כריית בור באונס ג](#_Toc30163773)

[הערות לדף כח ב - כט א ג](#_Toc30163774)

[מראי מקומות - כריית בור באונס ד](#_Toc30163775)

[בביאור מח' רבה ואביי בדף כח ב - כט א ו](#_Toc30163776)

[נתקל פושע, או לאו פושע ו](#_Toc30163777)

[בגדר פטור אונס ז](#_Toc30163778)

[עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו ט](#_Toc30163779)

[מוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילהו יב](#_Toc30163780)

[מצניע קוצותיו וכו', ומכסה בורו בדליו של חבירו טו](#_Toc30163781)

[קדרים יז](#_Toc30163782)

[ציונים והערות בסוגיית קדרים יז](#_Toc30163783)

[מראי מקומות בסוגיית קדרים כ](#_Toc30163784)

[סיכום מחלוקות הראשונים בסוגיית קדרים כו](#_Toc30163785)

[עמד בעל הקורה כח](#_Toc30163786)

הערות יתקבלו בברכה

טל' [PHONE_REMOVED]

# כריית בור באונס

## הערות לדף כח ב - כט א

א. כתבו התוס' בד''ה והתניא וא"ת ומאי פריך מולנערה לא תעשה דבר דבנפשרה ודאי מחייב ר"מ אף על פי שהנפילה היתה באונס מ"מ אחר כך היה לו לסלק עכ''ל, וצ''ב אי איירי בכה''ג מהו סברת רבי יהודה, הא כתבו התוס' בדף כט א ד''ה פליגי דאפי' הניח אחר אס''ו שלו ברה''ר חייב בעל האס''ו כשהיה לו פנאי לסלק - לכא' צ''ל דכוונת התוס' דאפשר להעמיד באפקרינהו, ואפילו הכי יש לחייב לר''מ אע''פ שכרה באונס, דאף בכרייה באונס אמרינן עשאו הכתוב וכו', וכן מבואר בתוס' ר''פ -.

ב. לכא' מבואר בקושיית התוס' הנ''ל דאף על כריית בור באונס יש לפטור לר' יהודה מדין אונס, וצ''ב הרי אינו חייב על כריית הבור, אלא חייב רק כשהיה לו פנאי לסלק, ואין כריית הבור אלא סיבה לדין עשאו הכתוב וכו', ולכא' עשאו הכתוב וכו' אינו עונש, וכמבואר בברכ''ש בסי' בסי' י''ז סק''ו וסק''ז דאין דין קלב''מ בכריית בור, משום שאינו אלא כקניית שור.

ג. כתבו התוס' בד''ה ואונס, ומפצע תחת פצע לא מרבינן אונס גמור כדפירשתי לעיל עכ''ל, ומבואר בתוס' דאילו היה זה אונס כעין אבידה לא היה קשה, וצ''ב מתוס' ד''ה והתניא דכתבו דמוכח דמתני' איירי אף בבור המזיק, ופצע תחת פצע נאמר רק באדם המזיק - ועי' קה''י סי' כ''ד, ואולי ס''ל לתוס' דאף לענין כריית בור אמרינן אדם מועד לעולם, אלא דאכתי תיקשי ממש''כ תוס' דקושיית אביי הוא על אופן שלא היה לו פנאי לסלק, ואולי י''ל דס''ל לרבה דלר''מ ילפינן מפצע תחת פצע דבכל נזיקין אין פטור אונס, והמשנה דאדם מועד לעולם, ומשמע דדוקא אדם מועד לעולם הוא כר''י ולא כר''מ -.

ד. רבה אמר לאביי 'אין מחייב היה ר"מ אפי' אזנה בידו' ודנו התוס' אם כוונת רבה שהזיקו החרסים בשעת נפילה והוי אדם המזיק, או הזיקו בתר דנייחי והוי בור, וצ''ב - קה''י סי' כ''ד - היאך נפשרה יכול להחשב אדם המזיק, הא נפל מעצמו, ואינו אלא כמניח אס''ו בראש הגג ונפלו והזיקו בהדי דאזלי דהוי אש ולא אדם ולא דמי להיתה אבן בחיקו שע''י הזזת ידו נפלה האבן, משא''כ כאן שנפלה מאליו - תוס' והרשב''א פירשו את דבריהם דיש להעמיד שע''י ההילוך נפל, וכיון שהילוכו הפיל את הכלי הו''ל אדם המזיק, ונראה דאף אם היה נופל בלאו הכי, אפילו הכי מכיון שע''י הילוכו נפל במקום אחר, הוי כראובן שזרק חץ, ושמעון הטהו למקום אחר דחייב שמעון -.

ה. לדברי התוס' הנ''ל דיש להעמיד את המשנה שנפלו החרסים מכח הילוכו, צ''ב מהו קושיית אביי על רבה מברייתא דקנקנים, הרי במתני' כרה את הבור בידים, ולכן יש לחייבו אע''פ שכרה באונס משום שבור שלו הזיק ואין פטור אונס בנזקי ממונו, משא''כ בקנקנים לא כרה את הבור, אלא הניחו בראש הגג, וכיון שנפלו ברוח שאינה מצויה, י''ל דאינו נחשב לכריית בור, וא''א ללמוד מאש שכח אחר מעורב בו חייב רק ברו''מ ולא ברוח שאינה מצויה - לכא' צ''ל דאין הבדל בין רוח מצויה ואינה מצויה אלא לענין פטור אונס, אך גם רוח שאינה מצויה נחשב כטבעו של עולם, וכך מבואר ברש''י דף כט א ד''ה ברוח, וכן מבואר ברש''י דף ג ב ד''ה ברוח -.

ו. מבואר בתוס' דרבה אמר דאין פטור אונס בבור, ואפי' אם חפר בור באונס ולא היה לו פנאי לסלק חייב, וצ''ב הרי חזינן דפטור כשהניח כיסוי שיכול לעמוד ברו''מ כמבואר בריש הכונס - עי' פנ''י, ואולי י''ל דרק שמירה פוטרת, אך אונס אינו פוטר, ועי בחי' הרמב''ן ובחי' הר''ן בב''מ דף פב ב דמבואר בדבריהם דיש לפטור כה''ג גם מכח הדין דהתורה מיעטה בשמירתן -.

ז. מבואר בתוס' הנ''ל דרבה מחייב גם כשהיה אנוס על חפירת הבור, וגם כשהיה אנוס בשמירת הבור, דהיינו דגם כשחפר באונס אמרינן עשאו הכתוב וכו', וגם כשאנוס מלשמור חייב, ואביי לא הקשה מלנערה לא תעשה דבר רק על אופן שלא היה לו פנאי לשמור, ולא הקשה על אופן שהיה יכול לסלק את הבור, וכ''כ הרשב''א, ומבואר בתוס' וברשב''א דאין מקור מולנערה לא תעשה דבר שאין עשאו הכתוב וכו' על כריית בור באונס, ובדברי אביי בדף כט א מבואר דלכו''ע פטור במפקיר נזקיו אחר נפילת אונס וכדנראה בברייתא דבנפלו ברוח שאינה מצויה פטור אף כשהיה לו פנאי לסלק, ומבואר שנח' אביי בתרתי על רבה, וצ''ב אם אין מקור מולנערה לא תעשה דבר על כריית בור באונס מדוע פטור אף כשהיה לו פנאי לסלק - י''ל דאביי ס''ל דיש ללמוד מקרא דאף כריית אונס פטור, ורק סבר שאין הכרח לכך ולכן לא הקשה על רבה, א''נ י''ל דס''ל דמסברא אין עשאו הכתוב וכו' רק כשפשע בכרייה, וכעין מש''כ התוס' דרק כשבאיסור כרהו אמרינן דעשאו הכתוב וכו', וכעין זה מבואר בברכ''ש סי' י' סק''ג -.

ח. לדברי התוס' והרשב''א הנ''ל דקושיית אביי מולנערה לא תעשה דבר הוא רק על מה שחייב לר''מ גם כשלא היה לו פנאי לסלק, ולא על אופן שהיה לו פנאי לסלק אע''פ שכרה את הבור באונס, צ''ב מקושיית אביי מהברייתא דקנקנים דאינו אלא קושיא על הא דחייב על כרייה באונס, דהרי מבואר בברייתא דפטור אף כשהיה לו פנאי לסלק, וא''כ אין ראיה שפטור כשאנוס מלשמור על בורו, וצ''ב דלא נראה בגמ' דאביי הקשה ב' קושיות שונות - וצ''ל דכיון שמוכח שיש פטור אונס על כריית בור, מוכח שיש פטור אונס גם בנזקין ולא רק בקטלא, וא''כ אף כשאנוס מלשמור יהיה פטור אונס -.

ט. מהברייתא מוכח שיש פטור אונס גם ברוח שאינה מצויה, דהיינו אונס כעין אבידה - כמוש''כ התוס' בדף כז ב ד''ה ושמואל - וצ''ב א''כ למה לי קרא בריש הכונס דהתורה מיעטה בשמירתן, הא מבואר כאן דיש לפטור מדין אונס גם בכריית בור ברוח שאינה מצויה, וא''כ מבואר שיש פטור אונס גם בנזקין אף באונס של רוח שאינה מצויה - אולי המקור של הברייתא הוא מהך קרא דהתורה מיעטה בשמירתן, אך רוח שאינה מצויה שאינו אלא כאונס כעין אבידה אינו בגדר אונס שנלמד מולנערה לא תעשה דבר -.

י. לדברי התוס' הנ''ל יש לדון לדעת רבה במה ר''י נח' על ר''מ, האם נח' בדין כרייה באונס וס''ל דאין עשאו הכתוב על כרייה באונס, אך ר''י מודה לר''מ דהאנוס מלשמור חייב, או''ד דמודה לר''מ דיש עשאו הכתוב וכו' גם באונס, אלא דס''ל דכיון שלא היה לו פנאי לסלק והוא אנוס מלשמור על הבור פטור - נ''מ כשיש לו פנאי לסלק, ונ''מ כשיש לו בור ואנוס מלשמור -.

ט. כתבו התוס' בד''ה פליגי, דאפי' אחר שהניח את אס''ו שלו ברה''ר יש לחייב את בעל האבן, ונראה קצת בתוס' דכשהיה שהות לבעל האס''ו לסלקו פטור המניח, ולכא' הטעם משום שיש יותר סיבת חיוב על בעל האבן מאשר המניח את האבן, וצ''ב הרי כשהניח את האבן נעשה האבן לשלו לענין נזקין מדין עשאו הכתוב וכו' וא''כ גם הוא בעל האבן - ונראה בתוס' דאין הכוונה בעשאו הכתוב וכו' דנעשה בעל האבן, אלא שהאחריות הוא על יוצר הבור כמו שחייב בעל הבו , וכעין החיוב של היוצר אש, אלא דא''כ צ''ב מדוע לא כתוב גם על אש עשאו הכתוב וכו' -.

י. הרבה אחרונים נקטו בדעת רש''י דף מח א דאין חיוב בבור דממונו בלא מעשה כרייה, ושור שחפר בור בחצירו סמוך לחצירו אינו חייב, וצ''ע מסוגיין דמבואר דאע''פ דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור, כשמתכווין לזכות בחרסיה חייב, ומבואר דאע''פ שכרייה באונס אינו נחשב כרייה בכדי לחייבו אחר שהפקיר, אפילו הכי חייב כשלא הפקירו, וכן צ''ע מהוכחת התוס' ממגביה את הגלל בתוך ג''ט דחייב אע''פ שלא כרה את הבור, דמבואר דאי לא זכה בהם פטור, ולא חשבינן למגביה תוך ג''ט ככורה בור.

יא. הברכ''ש בסוף סי' י' הביא שהנוב''י כתב דאמרינן אדם מועד לעולם גם על כריית בור, וצ''ב מסוגיין דמבואר דבנפלו מראש הגג ברוח שאינה מצויה פטור אף כשהיה לו אח''כ פנאי לסלקן, ומבואר דאף ברוח שאינה מצויה שאדם חייב, כורה בור פטור - הגר''ח בהלכ' שכירות כתב שאין דין אדם מועד לעולם בכריית בור ויצירת אש, והוכיח כן מדף ס', וצ''ב מדוע לא הוכיח כן מסוגיין, ואין לומר דהכא לא כרה את הבור אלא רק הניחו בראש הגג, דהרי אביי הוכיח מכאן שאף בכרייה בידים אין חייב בכריית אונס, אלא דלדברי הרשב''א בדף כח ב אין מדובר במתני' בכרייה בידים עי''ש, ולדברי הרשב''א אין ראיה מסוגיין דכורה בור בידים באונס פטור, ואדרבא מדברי הרשב''א מוכח דכורה בור באונס כעין אבידה חייב, מהא דמבואר ברשב''א בדף כח ב בד''ה אלא אפילו, דנתקל פושע אינו פושע ממש - ולכא' כוונתו דהוי כאונס כעין אבידה ולא אונס כעין גניבה, דהרי לא מצינו דרגא אמצעית בין פושע לאונס כעין אבידה - ואפילו הכי מבואר בדף כט א דע''י דהוי נתקל פושע חייב בכריית הבור אף כשהפקירו אח''כ -.

יב. הרשב''א בדף כח ב בד''ה אלא אפילו דנתקל פושע אינו פשיעה, ואפילו הכי מבואר בדף כט א דאי נתקל פושע חייב כשכרה בור ע''י שנתקל, ומבואר ברשב''א שם כדברי התוס' בדף כט א שחייב אף כשלא היה לו פנאי לסלק אפילו לאביי, וצ''ב הרי התורה מיעטה בשמירתן, וא''צ לשמור מרוח שאינה מצויה - ואולי י''ל שרק כששמר פטור, ולא כשאנוס מלשמור וצ''ע -.

יג. מבואר בסוגיין דהמניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה פטור אף כשאח''כ יכול לשמור, וצ''ב מאי שנא ממדליק אש במקום גדור, ונפלה הגדר שלא מחמת דליקה דחייב אם היה יכול אח''כ לשמור כמבואר בדף כג א - עי' באריכות בדברי האמר''מ סי' כ''ט -.

יד. יש לעיין כיצד הדין במניח אס''ו בראש הגג ויש מחיצה המונעת מהאס''ו ליפול, ונפלה המחיצה ברוח שאינה מצויה, וכעת האס''ו יכולים ליפול ברו''מ האם חייב לשמור, ויש לדון באופן שהפקירן, ולדעת רש''י הנ''ל יש לדון גם באופן שלא הפקירן - וברש''י בדף מח א ד''ה ונטנפו כליו, נראה שחייב, דאע''פ שע''י הו''ל לסלוקי וכו' אינו נחשב ככורה בור, אך אם ע''י פשיעתו נעשה בור חייב -.

טו. כעין זה יש לדון על פי המבואר בתוס' בדף נט ב ד''ה לבתה, דכשיש כבר רוח שאינה מצויה דינו כרו''מ, כיצד הדין בהניח אס''ו בראש הגג, ואינם יכולים ליפול ברו''מ, והגיע רוח שאינה מצויה, ונודע לו מכך, האם דינו כרוח מצויה, או דאזלינן בתר שעת ההנחה, וכיון שבשעת ההנחה לא היה רוח שאינה מצויה הוי כלא הניח ופטור.

טו. השטמ''ק הביא מהריב''א דאפי' לר''י דמפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה פטור, אם הפקירן אחר שהיה לו פנאי לסלק חייב, וצ''ב הרי ר''י ס''ל כמד''א דבור ברה''ר פטור, ואין מקור לדין עשאו הכתוב וכו', וא''כ כיצד יתכן שכורה בור ממש ברה''ר פטור, ובבור שלו דהו''ל למלוייה וכו' ואח''כ הפקיר חייב.

## מראי מקומות - כריית בור באונס

**כריית בור באונס**

א. קי''ל דהכורה בור ברה''ר חייב, ומבואר בגמ' בדף מט ב שחיובו מקרא דוכי יפתח וכי יכרה, 'שעל עסקי פתיחה ועל עסקי כרייה באה לו', וכמבואר בדברי ר''א שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאילו הן ברשותו ואלו הן בור ברשות הרבים וחמץ וכו', ויש לדון האם אמרינן עשאו הכתוב כשחפר בור באונס, ויש לו פנאי לסלק את הבור, האם הוי כבור שלו וחייב לסלקו, או דבכריית בור באונס לא אמרינן עשאו הכתוב וכו'.

ב. כעין זה יש לדון באש, כשיצר אש באונס האם אחראי על האש שיצר, ונידון כאש שלו וחייב לשומרו, או''ד דרק היוצר אש בפשיעה אחראי הוא על האש - עי' ברכ''ש בסי' י''ז סק''ו שחילק בין בור ואש לענין קלב''מ, דהיוצר בור וחילל שבת אמרינן עשאו הכתוב וכו' ודימהו לקונה שור, אך באש כה''ג אמרינן קלב''מ ואינו חייב על האש, אף כשיכול לשומרו אח''כ -.

ג. מצינו כמה צדדים בענין כריית בור באונס, יש לומר דרק כשכרה את הבור בפשיעה אמרינן עשאו הכתוב וכו', י''ל דאף כשרה את הבור באונס כעין אבידה, אמרינן עשאו הכתוב וכו' משום דאדם המזיק חייב כה''ג, ואמרינן אדם מועד לעולם גם לגבי כריית בור, י''ל דאף כשכרה את הבור באונס גמור אמרינן עשאו הכתוב וכו', משום שאין פטור אונס בכריית בור, ועשאו הכתוב וכו' אינו עונש, אלא דין, וכמוש''כ הברכ''ש דאין קלב''מ בכריית בור משום שאינו אלא כקניית שור.

ד. כתבו התוס' בב''מ דף פב ב ד''ה וסבר, וז''ל דלא חשיב בור אלא שנעשה בפשיעה אבל בשנעשה באונס דכעין גניבה ואבידה כמו רוח שאינה מצויה פטור עכ''ל, והוכיחו כן מהברייתא דמניח קנקנים וכו' דפטור כשנפלו ברוח שאינה מצויה.

ה. כתב הרשב''א בדף כח ב וז''ל ואני תמיה למ"ד נתקל פושע למה יתחייב כשנתקל בקרקע ונישוף באבן והלא הוא ניזוק בפשיעתו, ונ"ל מכאן דאפילו למ"ד נתקל פושע לאו פושע גמור קאמרינן אלא לאפוקי שאינו אנוס ולא כפשיעה שמתחייב עליה שומר חנם כנ"ל עכ''ל, ולכא' מבואר ברשב''א דנתקל פושע הוי כרוח שאינה מצויה, ואפילו הכי מבואר בגמ' בדף כט א דאי נתקל פושע חייב על כריית הבור, ולא מהני להפקירו, ומבואר דאמרינן עשאו הכתוב אף בכריית בור באונס כעין אבידה, ולכא' כן מוכח בדברי רש''י דף כט ב ד''ה אליבא, דכתב רש''י דלר''מ אף מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס חייב, וצ''ב הרי ר''מ סובר דנתקל פושע, וע''כ דאף למד''א נתקל פושע אינו פשיעה שחייב עליו ש''ח וכדברי הרשב''א.

ו. כתב הרמב''ן בב''מ דף פב ב וז''ל ודין הנתקל כדין גנבה ואבדה אינו דומה לא לאונס ולא לפשיעה, וש"ש כל זמן שלא נאנס חייב וש"ח כל זמן שלא פשע פטור, ומיהו גבי נזקין פטר ר' יהודה דאנוס מקרי לגבי נזקין, לא מיבעי לאחר נפילה דהו"ל בור והתורה מיעטה בשמירתו ואינו צריך אלא שמירה פחותה כשמירת ש"ח, אלא אפי' בשעת נפילה דהו"ל אש פטור דהא נמי מיעטה תורה בשמירתו ולא בעינן בנזקין שמירה מעולה כל כך כשמירת ש"ש, אלא מכי נטר כדנטרי אינש פטור בנזקין.

ז. הברכ''ש בסוף סי' י' הביא מהנוב''י - עי' נוב''י אה''ע מהדו''ת סי' ע''ח סקי''ג, ותשובה זו אינה מהנוב''י - דהכורה בור באונס חייב, וכתב הברכ''ש דיתכן שאף באונס גמור שפטור בו אדם המזיק, אפילו הכי אין פטור אונס בכריית בור, ויתבאר היטב אי נימא דכל פטור אונס אינו אלא משום דרחמנא הוא דחס עליה שלא לחייבו באונס, א''כ אין שייך פטור זה אלא לפוטרו מתשלומין, אך לא לפוטרו משמירת הבור שיצר, ואין מקום לחוס עליו מכיון שכעת בידו לשמור.

ולא מיבעיא אם עשאו הכתוב וכו' אינו עונש אלא כמוש''כ הברכ''ש דהוא צורה לקנות את הבור, אלא אפי' אי נימא דעשאו הכתוב וכו' הוא עונש - וכ''כ בחי' ר' ליב בביאור המכילתא דאין עונשין מן הדין דהכוונה על העונש דעשאו הכתוב וכו' ולא על חיוב התשלומין - י''ל דרק עונש של תשלומין או עונש הגוף חס רחמנא עליה, אך כשאינו חייב מידי, אלא רק מתחייב לשמור על הבור בזה לא נפטר באונס.

ויש לדון במה נח' אביי - אי נימא דאביי פטר כשכרה באונס והפקירו אף כשהיה לו פנאי לסלק - י''ל דס''ל דאף על עונש של עשאו הכתוב וכו' יש פטור אונס, י''ל דס''ל דהגדר בפטור אונס אינו דרחמנא חס עליה, אלא דאין לו שום אחריות על מעשיו באונס, ונידון כאילו עשאו אחר - ואין לזה שייכות לדברי החמד''ש שמעשה באונס אינו מתייחס אליו, דלא אמר החמד''ש כן אלא כשאנסוהו לעשות, ואינו יכול להימלט מהם אלא ע''י שיהרג, וכל כה''ג נידון כאילו עשאו בעל כורחו בלא בחירה, ולכן אינו מתייחס אליו, משא''כ כאן שעשאו בבחירה גמורה, אלא דאינו יודע שבהליכתו כורה בור, ולא הו''ל לאסוקיה אדעתיה, אך אין סיבה שלא יתייחס אליו, ואע''פ שעשאו שלא מדעתו אין זה סיבה שלא יתייחס אליו כדחזינן דאילו הו''ל לאסוקי אדעתיה דנפשרה היה חייב אע''פ שלא עשאו מדעתו, וכך מוכח בדברי התוס' ושאר הראשונים בסוגיין (מלבד התוס' שאנ''ץ) דמיפשט פשיטא להם דא''א להקשות מולנערה לא תעשה דבר כשכרה בור באונס והפקירו ואח''כ יכול לסלקו, ואי נימא דאין הכרייה מתייחסת אליו מדוע שיתחייב לסלק בור שלא כרה, ואין לומר דחייב משום ממונו, דא''כ במה נח' ר''י, וע''כ איירי בהפקירו וכמבואר בתוס' ר''פ, אלא שי''ל שגדר הפטור באונס הוא שנידון כאילו עשאו אחר, ולא שבאמת אינו מתייחס אליו כדברי החמד''ש -.

עוד יש לבאר בסברת אביי, דס''ל דכיון שאין צריך לחוש שיפול הכלי, ורשאי ללכת ברה''ר עם כלי, הוי כעין כורה בור ברשות שכתבו התוס' בדף כח ב דלא אמרינן ביה עשאו הכתוב וכו', וכך נראה בדברי הרמב''ן במלח' דף יג ב וז''ל הא זה דומה למפקיר נזקיו באונס דפטור דלא אמרי' היה לו לסלק הואיל ולא על עסקי כריה הוא חייב ה"נ לא אמרי' היה לו לכסות הואיל וברשות כרה עכ''ל, ושם בדף יג א כתב וז''ל אף על גב דברשות כרה ה"נ אף על פי שאינו מתחייב על עסקי כרייה דבאונס נפל ... עכ''ל, ובדעת רבה י''ל דס''ל דלא דמי לכורה ברשותו שאינו כלל תקלה לבני רה''ר.

ח. לדברי הנוב''י שהובא בברכ''ש בסוף סי' י' דאמרינן אדם מועד לעולם גם על כריית בור, צ''ב מסוגיין דמבואר דבנפלו מראש הגג ברוח שאינה מצויה פטור אף כשהיה לו אח''כ פנאי לסלקן - כך מבואר בדברי ר' יוחנן, דהרי לר' יוחנן אליבא לר''י בור ברה''ר חייב, ואפילו הכי פטור בהפקיר אחר נפילת אונס ור''מ מחייב משום נתקל פושע ואין מקור שנח' ר''מ כשהפקיר אחר נפילת אונס, וכך נראה גם בברייתא דפוטר ר''מ בקנקנים שנפלו מראש הגג, ומשמע דפוטר בכ''ג גם כשהיה לו פנאי לסלקן, וכך מפורש בתוס' סוף ד''ה פליגי, וכן מבואר ברש''י דף לא ב ד''ה דאמר דמבואר בסוגיין דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור, וכן הוא בכל הראשונים בסוגיית קדרים דהשני פטור על ממונו שהזיק מדין מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, וכך נראה מהא דברישא חייב בדיני שמים וכתבו הראשונים דרק כשהיה לו פנאי לסלק חייב בדיני שמים, וא''כ איירי ברישא כשהיה לו פנאי לסלק, ודוחק להעמיד את הסיפא דמודה ר''מ וכו' רק שכאין לו פנאי לסלק - ומבואר דאף ברוח שאינה מצויה שאדם חייב, כורה בור פטור, והגר''ח בהלכ' שכירות כתב שאין דין אדם מועד לעולם בכריית בור ויצירת אש, והוכיח כן מדף ס', וצ''ב מדוע לא הוכיח כן מסוגיין, ואין לומר דהכא לא כרה את הבור אלא רק הניחו בראש הגג, דהרי אביי הוכיח מכאן שאף בכרייה בידים אין חייב בכריית אונס, אלא דלדברי הרשב''א בדף כח ב אין מדובר במתני' בכרייה בידים עי''ש, ולדברי הרשב''א אין ראיה מסוגיין דכורה בור בידים באונס פטור.

ט. כל הנ''ל אינו אלא אם עשאו הכתוב וכו' הוא שהכרייה הוא סיבה שעשאו הכתוב וכו' והוי כבור שלו, וכדמוכח בדברי הר''ן בפסחים, ובדברי הרמב''ם בפי''ב ה''ב, ובדברי הרשב''א בשו''ת ח''ד סי' רל''ז, אך בדברי רבינו פרץ בדף כב א מבואר דעשאו וכו' אינו שנעשה לו, אלא דחייב כמו שחייב על שלו, ולדבריו א''א לומר דכרייה באונס פטור משום שין עשאו הכתוב וכו', אלא ע''כ דבאונס הוי כעשאו אחר, ובזה נח' אביי ורבה בגדר פטור אונס, אם הוא רק פטור מחיובים, או דנידון כשעשאו אחר, ולפי''ז יהיה מבואר דבבור דממונו חייב אף בלא כרייה כלל, וא''א לתרץ דשאני הכא דיש כרייה באונס, דכל זה ניחא אם נחשב שיש כאן כרייה, אלא שאין עשאו וכו' בכרייה באונס, אך להנ''ל ע''כ דהוי כאילו עשאו אחר, וא''כ ע''כ דבבור דממונו חייב אף בלא כרייה, ובדעת רש''י שנקטו האחרונים דצריך כרייה ניחא, דהרי הרשב''א בדף ג ב כתב בשם רש''י דבור נקרא ממונך ע''י עשאו הכתוב וכו', ולפי''ז ביצירת אש באונס לדעת ר''פ דינו כבור ופטור, משא''כ לרש''י יתכן שרק בבור פטור משום שאין עשאו וכו' באונס, אך באש שחייב אע''פ שאין עשאו וכו' י''ל דחייב.

י. כתב התוס' שאנ''ץ - הובא בשטמ''ק דף ו א - בסוגית פוקתין ביבותוהן וז''ל אף על פי שברשות חייבים לשלם, ולא דמי למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטורי כיון דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסים והזיקו פטור עכ''ל, ומבואר בדבריו דכשכרה בור בידים חייב אף בכריית בור באונס, ורק בנפשרה שאינו אלא כעין אס''ו בראש הגג כמוש''כ הרשב''א פטור, ולא דמי להפקיר רשותו ובורו דלא כרה בור המזיק, משא''כ בפותקיו ביבותיהן, ולכן בפותקין ביבותיהן אמרינן עשאו הכתוב וכו' משא''כ בכרייה ברשותו.

## בביאור מח' רבה ואביי בדף כח ב - כט א

נח' התוס' והרשב''א עם הרא''ש ור' פרץ והרי''ד, אם רבה ס''ל דאפי' כשלא היה לו פנאי לסלק חייב לר''מ, או''ד רק כשהיה לו פנאי לסלק מחייב ר''מ.

א. בתוס' וברשב''א מבואר דס''ל לרבה דר''מ מחייב אף בכריית בור באונס, ואף כשאנוס ולא היה לו פנאי לסלק, ואין פטור אונס בנזיקין לא על כריית בור ולא על הבור שהזיק באונס, אך בשטמ''ק הובא שהרא''ש ור' פרץ והרי''ד כתבו דרק כשהיה לו פנאי לסלק חייב לר''מ, ולא נח' ר''מ ור''י אלא אם חייב כשכרה בור באונס ואח''כ יכול לסלק.

ב. לדעת התוס' והרשב''א לא הקשה אביי מולנערה לא תעשה דבר על כריית בור באונס, אלא רק על מה שהיה אנוס מלשמור על הבור, דהיינו דאין מקור מולנערה לא תעשה דבר שאין עשאו הכתוב וכו' על כריית בור באונס, אך לדעת הרא''ש ור' פרץ והרי''ד שאף לרבה אין חייב לר''מ כשלא היה לו פנאי לסלק, ע''כ קושיית אביי הוא על כריית הבור, דמכח ולנערה לא תעשה דבר אין דין עשאו הכתוב על כריית בור באונס.

ג. לדעת הרא''ש ור' פרץ והרי''ד לדעת רבה מח' ר''מ ור''י הוא האם בכריית בור באונס אמרינן עשאו הכתוב וכו', אך לדעת התוס' והרשב''א יש לדון אם נח' בזה, או שאף לר''י אמרינן עשאו הכתוב וכו' בכריית בור באונס, ולא נח' אלא אם חייב כשאנוס מלסלק את הבור.

ד. לדעת הרא''ש ור' פרץ והרי''ד אביי ורבה נח' רק בדין כריית בור באונס, דלרבה נח' בזה ר''מ ור''י, ולאביי לכו''ע אין עשאו הכתוב וכו' על כריית בור באונס, אך לדעת התוס' נח' בתרתי, לרבה לר''מ חייב גם על כריית בור באונס, וגם כשאנוס מלסלק, ולאביי פטור בתרוויהו, ועי' בשטמ''ק שהביא תוס' שאנ''ץ דכתב דאביי הקשה על רבה מולנערה וכו' דאין חייב כלל על כריית בור באונס, אף כשהיה לו פנאי לסלק - דהיינו דתוס' הקשו היכן כתוב בולנערה וכו' שפטור כשהיה לו פנאי לסלק, ותי' תוס' שהקושיא על אופן שלא היה לו פנאי לסלק, והרא''ש והרי''ד ור' פרץ תי' שזהו כוונת הגמ' וכי תימא ה"מ לענין קטלא אבל לענין נזקין חייב, אך התוס' שאנ''ץ תי' דאף על אופן שיש לו פנאי לסלק יש ללמוד מולנערה לא תעשה דבר דפטור - וא''כ נח' רבה ואביי רק בדין זה, אם יש לחייב אליבא דר''מ בכריית אונס כשהיה לו פנאי לסלק.

ה. אביי הוכיח דכורה בור באונס פטור מהברייתא דקנקנים דבנפלו ברו''מ פטור אף כשהיה יכול אח''כ לסלק, וצ''ב מהו הראיה ממניח בראש הגג, לכורה בור בידים, דהרי כתבו התוס' דבמתני' נחשב כרייה בידים, ובמניח קנקנים בראש הגג אינו חייב אלא מצד השוה של אש ובור, וכיון שאין חיוב באש אלא ברוח מצויה, אין מקור לחייב במניח בראש הגג, וכתב הברכ''ש בסי' י' סק''ב להוכיח מכאן דהכורה בור בגרמא חייב, ולכן במניח בראש הגג ונפל אפי' ברוח שאינה מצויה הוי כריית בור בגרמא, ואי הכורה בור באונס חייב אף כאן היה צריך להיות חייב - וצ''ע א''כ מדוע צריך בדף ו א ללמוד אס''ו בראש הגג מצד השוה דאש ובור, הרי אף כורה בור בגרמא חייב, וקשה לומר, דרק מכח במה הצד הכורה בור בגרמא חייב, דהרי באש לא מצינו שחייב כשיצר אש בגרמא -.

ו. והיה מקום ליישב דאין שום נ''מ בין רוח מצויה לרוח שאינה מצויה, ותרוויהו נחשבים כטבעו של עולם, וכל החילוק ביניהם אינו אלא שברוח שאינה מצויה יש לפוטרו מדין אונס, ואי כורה בור באונס חייב אין נ''מ כלל בין רוח מצויה לרוח שאינה מצויה, וכמו שברו''מ ילפינן מהצד השוה לחייב אס''ו בראש הגג ברוח מצויה, כמו כן יש ללמוד מצד השוה בנפלו ברוח שאינה מצויה אם אין פטור אונס, וכך מבואר ברש''י בסוגיין, ובדף ג ב ד''ה בין, דהפטור ברוח שאינה מצויה באש ובבור אינו אלא פטור אונס.

ז. מבואר בסוגיין ג' שיטות בביאור מח' ר''מ ור''י, רבה נקט דנח' בכרה בור באונס, אביי פי' שנח' אם נתקל פושע, ועוד נח' אם בור ברה''ר חייב, ר' יוחנן פי' דנח' רק אם נתקל פושע או אינו פושע, ועי' ברש''י דף לא ב ד''ה ראשון שכתב שרבא פי' שנח' רק בדין מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה, ולכו''ע נתקל פושע, ולדבריו מודים חכמים לר''מ וכו' מתפרש כמו לאביי דסתם אס''ו אינו מפקירן, ומודה ר''מ וכו' הוא בהפקירן ומודה ר''מ דמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור.

## נתקל פושע, או לאו פושע

י''ל דנתקל הוא פושע ממש, י''ל דהוי כאונס כעין אבידה, י''ל דהוי כאונס כעין גניבה וחייב ש''ש בו, י''ל דהוי אונס גמור ואף ש''ש פטור.

נח' התנאים אם נתקל פושע או לאו פושע, ויש לדון למד''א נתקל פושע האם הכוונה שאינו אנוס כעין גניבה, ולכן חייב מדין אדם המזיק, או''ד דנתקל פושע הוא פושע ממש, וכן יש לדון למד''א נתקל לאו פושע האם אינו פושע אך הוי כאונס כעין אבידה, או''ד דאינו פושע כלל והוי כאונס כעין גניבה, או''ד דהוי אונס גמור ואף ש''ש פטור בו.

א. מצינו ג' שיטות למד''א נתקל לאו פושע אם דינו כאונס כעין אבידה, או כאונס כעין גניבה, או כאונס גמור, תוס' בב''מ דף פב ב ד''ה וסבר, כתבו וז''ל דנתקל הוי לרבי יהודה כעין גניבה דהוי קרוב לאונס ולכך פטור אדם המזיק עכ''ל, ובריטב''א שם מבואר שלמד''א נתקל לאו פושע הוי אונס גמור והוא אונס יותר מגניבה וז''ל והא דאמרינן לאו פושע הוא לאו דוקא אלא לומר שהוא אנוס, דאי כפשטיה שומר שכר למה פטור, ובנמוק''י בסוגיין מבואר דהוי כאונס כעין אבידה, דכתב לדייק מהלשון נתקל לאו פושע 'ומדנקט האי לישנא דמשמע דלא הוי אונס גמור' וכתב דאדם המזיק חייב בכה''ג, וכ''כ הר''ח בסוגיין, וכ''כ השטמ''ק בדף כח ב בשם הרי''ד והתוס' שאנ''ץ דנתקל לאו פושע אינו אונס גמור, וכה''ג חייב לרבה על כריית בור לר''י, משא''כ באונס גמור נח' ר''מ ור''י.

ב. למד''א נתקל פושע יש לדון אם הוא פושע ממש, או דהוי כאונס כעין אבידה, לדברי הנמוק''י והר''ח הנ''ל דלמד''א נתקל לאו פושע, הוא כאונס כעין אבידה, ע''כ נתקל פושע הוא פשיעה גמורה, אך הרשב''א בדף כח ב כתב וז''ל ואני תמיה למ"ד נתקל פושע למה יתחייב כשנתקל בקרקע ונישוף באבן והלא הוא ניזוק בפשיעתו, ונ"ל מכאן דאפילו למ"ד נתקל פושע לאו פושע גמור קאמרינן אלא לאפוקי שאינו אנוס ולא כפשיעה שמתחייב עליה שומר חנם כנ"ל, ומבואר ברשב''א - כן כתב הדברי יחזקאל בסי' נ' סק''ו - דנתקל פושע אינו אלא כאונס כעין אבידה, ולכא' כן מוכח בדברי רש''י, וכמבואר לעיל.

ג. מבואר בגמ' דלר''מ דנתקל פושע חייב על כריית הבור ובתוס' והרשב''א מבואר דאפי' כשלא היה לו פנאי לסלק חייב, ולדברי הנמוק''י והר''ח דהוי פושע גמור ניחא, אך לדברי הרשב''א דהוי כאונס כעין אבידה, מבואר דבאונס כעין אבידה גם נחשב כריית בור להתחייב אפי' אם יפקירנו אח''כ, וגם חייב אע''פ שלא היה לו פנאי לסלק, ולענין כריית הבור כתב הברכ''ש בסי' י' סק''ה בשם הנוב''י דדין אדם מועד לעולם נאמר גם על כריית בור, והגר''ח בהלכ' שכירות הוכיח שביצירת אש לא נאמר אדם מועד לעולם, ודימה בור לאש, וכך מוכח מדברי הר''ח והנמוק''י דאף בכריית בור לא נאמר אדם מועד לעולם, וכ''כ הנמוק''י להדיא בדף ל א דכשסתר בעל הכותל הרעוע את כותלו ונפלו קוצים והזיקו בדרך נפילה חייב מדין אדם המזיק, אך כשהזיקו אחר שנפלו פטור משום דלא הו''ל לאסוקי אדעתיה שיהיה קוצים בכותל, אך לדברי הרשב''א מוכח דחלוק בור מאש - וכמו שחילק הברכ''ש בסי' י''ז סק''ו לענין קלב''מ בין בור ואש - ולדברי התוס' בדף כח ב ד''ה ואונס וד''ה והתניא מבואר דלדעת רבה אליבא דר''מ חייב על כריית בור אף באונס כעין גניבה, אע''פ שאדם המזיק פטור בו, וא''כ מצינו ג' שיטות בדין כריית בור באונס, האם חייב רק בפשיעה, או גם באונס שכעין אבידה, או אפי' באונס כעין גניבה, ואולי אפי' באונס גמור שש''ש פטור עליו.

ד. ובדברי הרשב''א שכתב כתוס' דלמד''א נתקל פושע חייב גם כשלא היה לו פנאי לסלק, צ''ב הרי אונס כעין אבידה התחדש רק באדם המזיק, ולא בממון המזיק - ולדברי הרשב''א גם לר''י חייב אלא דלר''י נתקל לאו פושע והוי כאונס כעין גניבה, או אונס גמור - ואולי י''ל דבבור די שמכסה בכיסוי שיכול לעמוד ברוח מצויה, משא''כ באדם שעלה לגג ונפל ברוח שאינה מצויה חייב, ולא די שיעשה גדר שיכולה לעמוד ברוח מצויה, אך כשלא שמר אין הבדל בין אדם לבור, ובתרוייהו אין אונס כעין אבידה פוטר, אלא דבבור שמירה פוטרת משא''כ באדם.

## בגדר פטור אונס

יש לחקור אם פטור אונס הוא פטור מעונש משום דרחמנא חס עליה, או דלמא דמעשה באונס הוי כאילו עשאו אחר, ואין לאדם אחריות על מעשה שעשה באונס

א. יש לבאר את דברי הגמ' וכי תימא ה"מ לענין קטלא אבל לענין נזקין חייב, דאונס פטור מעונש, אך לא מחיוב תשלומי נזקין שאינו עונש, אלא סיבת החיוב הוא הפסד חבירו.

ב. תוס' והרשב''א ועוד ראשונים בשטמ''ק כתבו דא''א להקשות מולנערה וכו' כשכרה בור באונס ואח''כ יכול לסלקו, ומפורש בדבריהם דאף אביי לא הקשה מולנערה דהוי כאילו עשאו אחר, אלא אינו אלא פטור משום דחס רחמנא עליה, וכיון שיכול לסלקו אין מקום לפטור אונס, אך התוס' שאנ''ץ כתב דאף על זה יש להקשות מונערה וכו' וא''כ מבואר בדבריו דאביי סבר דכריית בור באונס הוי כאילו חפרו אחר.

ג. אביי פטר בכרייה באונס והפקירו אף כשיכול אח''כ לסלקו, וכן ס''ל לרבה בדעת ר''י, ולכא' מוכח דס''ל דאונס הוי כעשאו אחר, אך י''ל על פי מש''כ בחי' ר' ליב דעשאו הכתוב וכו' הוא עונש, וא''כ ס''ל דאף מעונש זה פטרה התורה, ורבה ס''ל דרק מחיוב תשלומין פטרה התורה, ולא מעשאו הכתוב וכו' שאינו חיוב ממון, אלא רק חיוב סילוק הבור, עי''ל דלא אמרה התורה עשאו הכתוב כשעשה בהתר, וכיון שרשאי ללכת ברה''ר עם כד על כתיפו וא''צ לחוש לנפשרה הוי ככרה בור בהתר, אך התבאר לעיל דלדברי רבינו פרץ דאין הכוונה בעשאו הכתוב וכו' דנעשה שלו, אלא דחייב כאילו מהוא שלו, ולדבריו ע''כ צ''ל דכרייה באונס אינו מחייבו משום דהוי כעשאו אחר.

ד. מבואר בגמ' דבכריית בור באונס ויכל לסלק חייב בדיני שמים, ואי נימא דבאונס הוי כעשאו אחר מדוע חייב בדיני שמים, ולדבר המאירי בריש הכונס חייב בדיני שמים הוא חיוב גמור ונפסל לעדות, ואולי י''ל דאונס הוי כעשאו אחר רק לחייב בדיני אדם, אך אי נימא דאונס אינו אלא פטור משום דרחמנא חס עליה, י''ל דאין מקום לחוס עליו כשיכול למנוע את הנזק מחמת מעשה שעשה באונס, וחיובו בדיני שמים הוא מצד אדם המזיק בגרמא.

ה. יש לדון באדם שזרק חץ באונס גמור, ואח''כ יכול לעצור את החץ, ולהנ''ל י''ל דכמו חייב בדיני שמים בברייתא ואין פטור אונס משום שיכל לסלק, א''כ ה''ה בחץ ויכול לעצור את החץ אין בו פטור אונס ויתחייב אף בדיני אדם כשהזיק בכוחו, ואף אי נימא שחיובו על זריקת החץ, ולא על מה שכוחו מזיק, מכיון שאין מקום לחוס עליו כשיכול כעת לעצור את החץ אין פטור אונס.

ו. מבואר בתוס' בריש דף כט א דבכל כורה בור בפשיעה אין נותנים לו זמן לכסות את הבור, וצ''ב הרי חיובו מתחיל רק אחר שכרה את הבור, ולפני כן לא היה חייב להכין כיסוי, ובפרט אם כריית הבור אינו סיבה לחייבו אלא הוא רק סיבה לעשאו הכתוב וכו' ומחמת שהוא ברשותו חייב, א''כ הוי כיורש בור ולא הספיק לשמור דלכא' הוי כאנוס מלשמור שפטור לדעת אביי אף לר''מ, ואולי י''ל על פי דברי התוס' בביצה דף כה ב ד''ה אורח דאין פטור אונס על מי שלא נהג כדין אף על איסור אחר שאינו קשור לכך, אלא כל שאילו היה נוהג כדין באיסור אחד לא היה נכשל באיסור אחר, אין פטור אונס, ולכא' הביאור הוא דאונס הוא פטור משום דחס רחמנא עליה, ואין פטור זה שייך רק כשנהג כדין אף בדבר שאינו קשור לאיסור שעבר אם מחמת כן עבר על האיסור, וא''כ י''ל דה''ה כאן אילו לא היה עובר איסור בחפירת הבור לא היה בורו מזיק ואין בכה''ג פטור אונס, ולפי''ז כשרשאי לעשות בור כפותקין ביבותיהן יתנו לו זמן לשמור לדעת הלבוש שחייב אף שם לשמור - וה''ה היוצר אש במקום שיזיק ולא יהיה לו פנאי לשמור, עבר על איסור בהדלקת האש מחמת איסור גרמא בנזקין, ומחמת כן אין לו פטור אונס אף מחמת אש -.

ז. עי' באבן האזל בריש הלכ' נזק''מ אות ט''ז דכתב דאם הוא לא שמר, ובא אחר ושמר, וחתרה ויצאה, א''א לפוטרו מדין אונס, מכיון שהוא לא שמר ואיך יבא בטענת אונס, ולכא' סברא זו הוא רק אם פטור אונס הוא משום דרחמנא חס עליה, וכיון שהוא לא שמר אין מקום לחוס עליו - ולפי''ז אם הלך לשמור וראה שהוא כבר שמור יהיה פטור, ואין דין דווקא שהוא ישמור, דהרי עשה את המוטל עליו, אך בדברי הברכ''ש סי' כ''ג מבואר דאפי' בכה''ג חייב, דהשמירה פוטרת, ורק כשהוא שמר חל בו הפטור עי''ש, ועי' בחרח''ה הלכ' נזק''מ שכתב דבמסר לשמור ולא שמר השומר חייב הבעלים, אך כששמר השומר וראו הבעלים שיצאה הבהמה, כל שלא נודע לשומר הבעלים פטורים משום דכיון דנחשב שמור כלפי השומר הוי נגיחה של פטור, וכ''כ אח''כ האבן האזל באות י''ז 'ואולי דבאמת נימא דשמירה הוא פטור אבל לא מטעם דין אונס אלא דהתורה פטרה להבעלים כששמר מזיק שלו והוא פטור בפני עצמו ולא מטעם אונס'.

# 'עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו'

יש לדון האם הכוונה דחל ע''י כריית בור חלות של עשאו הכתוב וכו' ונעשה ברשותו לענין נזקין - ויתכן שאינו ממש שלו, אלא רק ברשותו כעין גזלן שחייב על נזקי הבהמה משום שהוא ברשותו, וכעין שומר - או''ד דלא חל מידי, ואין הכוונה אלא דחייבתו התורה כאילו הוא שלו, וחיובו כחיובו של היוצר אש.

**דברי הראשונים והאחרונים שאינו נעשה שלו**

א. כתבו תלמידי ר''פ - שטמ''ק דף כב א - לכך נראה לפרש דלכולי עלמא חייב אפילו כשהדליק בגחלת שאינה שלו והא דקאמר משום ממונו לאו דוקא אלא רצה לומר תקלה וילפינן לה מבורו, ואף על גב דבורו שהפקירו פטור מכל מקום כיון שמצינו שחייבתו תורה על חפירת בורו כמו כן יש לנו לומר שחייבתו תורה על האש בשביל הדלקתו את האש עכ''ל, ומבואר דאין הבדל בין אש לבור, ובתרוייהו חייב אע''פ שאינו שלו - ואולי לא אמרו עשאו הכתוב באש, משום דילפינן אש מבור דחייב אע''פ שאינו ממונו -.

ב. כתב התרוה''כ סוף סי' שצ''ב וז''ל והנראה בזה דמה שאמרו אשו משום ממונו מ"מ לאו דין ממונו ממש לו ... ולא קאמרו אשו משום ממונו אלא אשו שפשע בה, ולזה לדעתי אמרו אשו אף שלדעת רוב המפו' חייב אפי' לר"ל על אשו של אחרים, אבל אמרו אשו ע"ד שאמרו [כט, ב] ב' דברים אינן ברשותו ש"א ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו בור בר"ה דרחמנא קרי' בעל הבור לפי שפשע וחפרו ה"נ אשו שפשע.

ג. כתב הגרשש''ק ב''ק סי' א' וז''ל וכן בבור חייבתו תורה על מה שהמזיק שלו הזיק, ומה שהבור שלו זה בא לו ע"י כרייה ופתיחה, היינו שהוא הכין את המזיק ועי"ז נקרא בעלים עלי', כמו שבדברים שנוגעים לזכות האדם מוסכם ע"פ דיני התורה ודיני העמים שכל מי שממציא דבר חדש בעולם הוא הבעלים עלי' לכל דבר זכות, כ"כ קראה התורה לאיש המכין תקלה בשם בעל הבור ובעל האש וחייבה בנזקין את בעל המזיק עכ''ל.

ד. כתוב באבן האזל פי''ג ה''ה: וע"כ דעכ"פ אנו למדין מבור ואש דמה שעשה המזיק חייב על זה כאילו הוא ממונו.

ה. רעק''א הקשה מדוע לא כתוב במשנה ולא זה וזה דממונו הוא כהרי הבור שאינו ממונו, וצ''ב הרי גם באש חייב כשאינו ממונו לדברי התוס', ואי נימא כדברי ר''פ ואש חייב כשאינו ממונו רק משום דילפינן ליה מבור ניחא, אלא דהיה אפשר לומר דאף באש עשאו הכתוב וכו' ונעשה שלו וילפינן ליה מבור, ולכן הקשה רעק''א - ואף אי נימא דבאש א''צ ממונו, יקשה קושיית רעק''א מדוע לא אמרה המשנה לא זה וזה שהוא ממונו כהרי האש שאינו ממונו -.

**דברי הראשונים דנעשה שלו לענין נזקין**

א. כתוב בשו''ת הרשב''א ח''ד סי' רל''ז: שאלת הא דאמרינן התם בפ"ק דב"ק (ו ע"א) גבי ההיא דאמר רבא לאתויי בורו המתגלגל ברגלי אדם וברגלי בהמה ... אמאי לא פרכינן מה לשור שכן ממונו דתו לא מצי למימר בור יוכיח, תשובה על זה העברת עיניך דבור כממונו הוא שכן עשאו הכתוב כממונו - לכא' כוונת השואל הוא דאולי א''צ מעשיו גרמו לו בשור, משום שהוא ממונו, אך בבור שאינו ממונו חייב רק משום מעשיו גרמו לו ולכן לא שייך על זה צד השוה, משום שאינו קולא וחומרא, אלא סברא שממונו הוא המחייב, משא''כ בבור דמעשיו גרמו לו הוא המחייב, ועל זה תי' הרשב''א דהרי גם בור נחשב ממונו מדין עשאו הכתוב וכו', וא''כ א''א לומר דבור צריך מעשיו גרמו לו בכדי לחייבו יותר משור -.

ב. הר''ן בפסחים - דף ג א ברי''ף - כתב וז''ל בור ברה"ר, דקרייה רחמנא בעל הבור ואף על פי שאין רה"ר קנויה לו עכ''ל, ואילו היה סובר שאינו נעשה שלו אלא רק דחייבה התורה, היה לר''ן לומר דמהא דחייבתו התורה מוכח דעשאו הכתוב וכו' ומדכתב הר''ן דהראייה מדקרייה רחמנא בעל הבור מוכח דנעשה בעל הבור, ומהחיוב לחוד א''א ללמוד ענין זה, אלא רק מדקרייה בעל הבור, וא''כ באש שאין כתוב בעל האש, לא יהיה דין עשאו הכתוב וכו' וכדברים אלו כתבו בתוס' חכמי אנגליה שם דרק בבור אמרו עשאו וכו' ולא באש משום שבאש אין כתבו בעל האש, אלא רק בבור, ולכן בבור נצרך גם שיהיה בעל הבור משא''כ באש.

ג. כתב הרמב''ם בפי''ב מהלכ' נזק''מ וז''ל החופר בור ברשות הרבים ... הרי בעל הבור חייב לשלם נזק שלם שנאמר בעל הבור ישלם ... אבל אם הפקיר רשותו ובורו או שהפקיר בורו שברשותו או הקדישו **הרי זה פטור שנאמר בעל הבור ישלם מי שיש לו בעלים** וזה הפקר ובתחלה ברשות חפר מפני שחפר ברשותו עכ''ל, וצ''ב מדוע הוצרך הרמב''ם לומר שפטור שנאמר בעל הבור, כיצד היה אפשר לחייבו אילו לא נאמר בעל הבור, הא אינו שלו וברשות חפר, ולכא' כוונת הרמב''ם דאילו לא היה כתוב בעל הבור היה אפשר לומר דחייב כמו באש שחיובו משום שיצר את האש, וכיון שהוא יצירה שלו הרי הוא כשלו, ואילו היה כן גם בבור היה חייב אף במפקיר רשותו ובורו, מכיון שהוא יצר את הבור, ואין סיבה לפוטרו מחמת מה שעאשן ברשות, כמו שהיוצר אש חייב אע''פ שיצרו ברשות, ועל זה כתב הרמב''ם דבבור אין לחייבו מחמת היצירה לחוד, אלא נצרך בעל הבור, וכיון שעשאו ברשות לא אמרינן עשאו הכתוב וכו' וכיון שאינו בעל הבור פטור.

ד. כתב הריטב''א פסחים ו ב וז''ל שני דברים אינן ברשותו של אדם וכו'. כתב הרי"ט בשם רבו הרא"ה ז"ל דאע"ג דאין זכייה באיסורי הנאה לדין ממון, יש בהם זכייה להוסיף בהן איסור, ולפיכך דורון של חמץ ששלח גוי לישראל בפסח אסור לאחר הפסח.

ה. כתב הרשב''א בדף ב א וז''ל שדרכן להזיק וממונך ושמירתן עליך. ובור נמי אף על גב דאינו ממונו קרי ליה ממונך מפני שעשאו הכתוב כממונו כדאמרין שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאלו הן ברשותו כן פרש"י ז"ל, ואינו מחוור דמ"מ אין לקרותו ממון ... ובגמרא דקתני מאי שנא בור דממונך ושמירתו עליך מסתבר לי דהתם לרבותא קאמר הכי לומר אפילו את"ל כיון דאוקמיה רחמנא ברשותך הרי הוא כממונך הני נמי ממונך עכ''ל, וקצת נראה מדבריו דאוקמיה רחמנא ברשותיה ונעשה שלו לענין נזקין, ואינו רק שהטילה עליו התורה את האחריות, וכמבואר בדבריו בשו''ת הנ''ל, ובדברי רש''י דבור הוי ממונו ע''י עשאו הכתוב, באש צ''ל דאין חייב כשאינו ממונו וכמוש''כ רש''י בדף כב א, ויוצר אש חייב משום שנקנה לו ע''י היצירה, משא''כ בור ברה''ר אינו נקנה לו ע''י יצירת הבורף ורק מכח עשאו הכתוב וכו' חייב.

ו. כתב הנמוק''י בריש פרק קמא וז''ל שור ממונו הוא ובור נמי ואפי' הפקיר רשותו בעל הבור קרייה רחמנא - וזה לכא' ממש כדברי הר''ן בפסחים -.

ז. כתב רש''י בפרשת משפטים פכ''א וז''ל בעל הבור, בעל התקלה, אף על פי שאין הבור שלו, שעשאו ברשות הרבים, עשאו הכתוב **בעליו** להתחייב עליו בנזקין עכ''ל, ומשמע שעשאו הכתוב בעליו, ולא רק דחייבתו התורה כבעליו.

ח. בדף ו א מה לפותקין ביבותיהן שכן ברשות שור יוכיח, וכתב התוס' שאנ''ץ וז''ל ולא דמי למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטורי כיון דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסים והזיקו פטור עכ''ל, וצ''ב מהו הדמיון בין אונס לברשות, הא ברשות נלמד משור דחייב, וצ''ל דקושייתו הוא דחזינן דבאונס לא אמרינן עשאו הכתוב וכו' ולכן מפקיר נזקיו פטור, ואם באונס לא אמרינן עשאו הכתוב וכו', יש לומר כן אף כשעשה ברשות, ועל זה א''א לומר שור יוכיח, דבשור הרי הוא ממונו משא''כ בבור, וע''ז תי' התוס' שאנ''ץ שכעושה בידים יש עשאו גם באונס, וכל דברי הגמ' הוא אחרי שיש עשאו וכו' מי יימר דחייב עשעשה ברשות, ועל זה שייך לומר שור יוכיח, וכל זה אינו שייך אא''כ עשאו וכו' הוא דין שחל, דיש לדון אם חל כשעשאו ברשות או באונס, אך אם אינו אלא שחייב באחריות הבור שיצר, ולא חל מידי, אלא הוא מציאות שיצירה שלו הוא אחראי עליו א''א לומר שברשות לא יהיה אחראי - ולא דמי לאונס דיש לדונו כאילו עשאו אחר -.

ט. כתב האבן האזל בפי''ב ה''ב דאף דילפינן בור ברה"ר ובור ברשותו משני למודים, הם רק סבות לחייב בור אבל ממילא אמרינן דבור ברה"ר נעשה בעל הבור דהא חד קרא הוא כי יכרה וגו' בעל הבור ישלם, וזהו מה דאמרינן שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאלו הן ברשותו ואלו הן בור ברה"ר וכו' והיינו דחופר בור ברה"ר נעשה בעל הבור.

י. כתב הדרישה סי' תי''ג סק''א 'ואף אם הפקירם אחר כך הוה ליה מפקיר נזקיו אחר פשיעה **ולא הוה הפקר**' כתב כן על מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, ולשונו דלא הוי הפקר, ולא שחייב אע''פ שחל ההפקר, ולכא' כוונתו משום דאחר נפילת פשיעה אמרינן עשאו הכתוב וכו', ולא מהני להפקיר את בורו.

**עוד מדברי הראשונים**

א. כתב המאירי בפסחים דף ו ב וז''ל ששני דברים הם שאינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאלו הן ברשותו בור ברשות הרבים שאע"פ שאינו ברשותו למכור את מימיו ולמחות ביד מי שירצה לשאוב מהם קראתו תורה בעל הבור כדי לחייבו על נזקיו וכן חמץ משש שעות ולמעלה שהוא אסור לו בהנאה והרי הוא כחמץ של אחרים ולא היה ראוי לחייבו אלא שהכתוב הטיל חיוב ביעורו עליו ומאחר שמ"מ אינו ברשותו אין בידו עוד לבטלו, ובב''ק דף כט ב כתב שני דברים אינן ברשותו של אדם ועשאו הכתוב **לחיובו** כאלו הן ברשותו בור ברשות הרבים וחמץ משש שעות ולמעלה כמו שהתבאר במקומו.

ב. כתב רבינו דוד פסחים דף ו ב וז''ל שמכיון שהגיע זמן איסור כבר יצא מרשותו והוא מתחייב בו מגזה''כ ושוב לא יועיל אם יאמר שאין דעתו עליו שכל שאינו ברשותו אין לו עסק בו כלל, אלא כמי שמבטל חמצו של חבירו.

ג. שטמ''ק ב''ק דף לא א מהגליון: וא"ת והרי לעיל אמרנו דבורו חשוב ממונו אף על פי שהפקיר אותו, יש לומר דבשלמא גבי בור אף על פי שהפקיר אותו חשיב ליה ממונו כדאמרינן לעיל שלשה דברים אינם ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאלו הן ברשותו וחשיב שפיר ממונו.

**הוכחות ונ''מ**

א. כתבו התוס' והרשב''א בדף כח ב, והרמב''ן במלח' בדף יג ב, והרמב''ם בפי''ב ה''ב, והרא''ש בפ''ה סי' ז' דמפקיר רשותו ובורו פטור משום שחפר בהתר, וכעת אינו ממונו, ואם החיוב בכורה בור ברה''ר הוא כמו חיובו של יוצר אש, א''כ כמו שהיוצר אש ברשות חייב, ה''ה יוצר בור יש לחייבו אע''פ שכרה בהתר, ומשום שיצירה שלו נידון כשלו לענין נזקין, ולכא' רק אי נימא דבבור חייב רק משום שנעשה לשלו ניחא דכשעשה ברשות לא חל דין עשאו הכתוב וכו' - ובפרט לפי מש''כ בחי' ר' ליב דעשאו הכתוב הוא עונש - אך יש לדחות על פי מש''כ הברכ''ש והאבי עזרי דבבור בחיוב רק מחמת שהכשיר את הנזק, וכורה בור ברשותו לא הכשיר את הנזק, שהרי בשעה שכרה א''א להנזק בו.

ב. מבואר בגמ' דף כט ב דההופך את הגלל בתוך ג''ט אם נתכווין לזכות חייב השני, ואם לט נתכווין לזכות חייב הראשון, וצ''ב מדוע אם נתכווין לזכות חייב השני, הא כבר שייך לראשון מדין עשאו הכתוב וכו', ותוס' בדף כט א הוכיחו מזה שהנותן אס''ו של חבירו לרה''ר חיי בעל האס''ו, ונראה שהנותן פטור דומיא דהופך את הגלל, וצ''ב הרי הראשון התחייב מדין עשאו הכתוב וכו', ונראה מזה שעשאו הכתוב וכו' אינו ממש בעלות, וי''ל דעשאו הכתוב הוא רק כל היכא דאין בעלים גמורים, וכ''כ הצל''ח בפסלחם דהחופר בשדה הפקר, ואח''כ זכה אחר בשדה פקע החיוב מהחופר וחייב בעל השדה, ואדרבא יש להוכיח מזה שעשאו הכתוב וכו' הוא בעלות, דאל''כ מדוע הבעלים חייב יותר מהחופר, וע''כ משום שהחופר חייב רק משום עשאו הכתוב וכו' וכשיש בעלים גמור לא עשאו הכתוב וכו'.

ג. חפר בור ברה''ר ומכרו לאחר, עי' שהאריך בזה השער משפט בריש סי' ת''י, ומסיק דאינו נמכר, ומשמע בדבריו דשייך לחופר, רק שאינו יכול למוכרו עי''ש, והמהרי''ל דיסקין כתב דיש ירושה על בור ברה''ר, ומבואר בדבריו דנעשה שלו, ולולי דבריו היה מקום לומר דהוי רק ברשותו וכלשון הגמ' עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, וכמו שגזלן ושומר חייב על נזקי הבהמה, והעירו אי נימא דהוי ממש שלו, מדוע כל בור אינו שור לדעת רב הא עשאו הכתוב וכו' ובור דממונו הוי שור, וז''ל הנוב''י או''ח סי' כ'כי בודאי אין שום חיוב על היורשים לבער חמץ זה ואינם עוברים על בל יראה כלל כיון שבעת שמת מורישם כבר היה אחר חצות ... ואפי' בחייו כבר לא היה נחשב שלו ואיננו ברשותו. וכמ"ש בגמ' שני דברים אינם ברשותו של אדם בור ברה"ר וחמץ משש שעות ולמעלה. ואף שעשאו הכתוב כאילו ברשותו לענין שעובר עליו בבל יראה לדידיה עשה הכתוב שכבר היה שלו ועשאו הכתוב כאילו לא נפיק מרשותו אבל אינו שלו להורישו ליורשיו שיעברו גם הם בבל יראה וכשמת נשאר חמץ זה הפקר ואין לו בעלים כלל עכ''ל.

ד. כרייה באונס, אי נימא דעשאו הוא שנעשה שלו, י''ל דאין עשאו בכרייה באונס, ולכן מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור אף כשיש לו אח''כ פנאי לסלק, אך לדברי ר''פ שאין כתוב בעשאו וכו' שהוא שלו, אלא שחייב כמו שבשלו חייב, וכמו באש שחייב, א''כ ע''כ צ''ל דאונס אינו רק פטור מעונשין, אלא נידון כאילו עשאה אחר, ולכן אינו חייב, ולפי''ז כשלא הפקירו דחייב, ע''כ אינו משום שיש מעשה כרייה באונס, אלא שא''צ מעשה כרייה, ורק אי נימא דאונס אינו אלא פטור מחיובים, י''ל דהוי מעשה כרייה, ויש מקום לומר דבלא מעשה כרייה אין חייב בבור דממונו, ורק עשאו הכתוב וכו' אין באונס.

# מוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילהו

**ציונים והערות בסוגיית מוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילהו**

א. יש לחקור האם השני פטור, משום שהראשון חייב, או שאין סיבת חיוב על השני, מכיון שהוא כיסה מאי דעביד שקיל, והוי כלא כיסה את הבור - לשון הלבוש בסי' ת''י סעי' ג' הוא וזה האחרון פטור שהרי האחרון **לא עשה כלום** עכ''ל ומשמע כהצד השני וכ''כ האבני נזר או"ח סי' ג' סקי"ד, סי' ז', רצ"ט סק"ה, יו"ד סי' צ"ט סק"א, רע"ו סק"א, שנ"ו סק"א, שס"ג סק"ו, תנ"ח סקי"ד, אבה"ע קנ''ב, קנ"ג סק"י, שנ"ה סק"ב, חו"מ קנ"ג ובערוך השולחן סי' ת''י, ובדובב מישרים ח''א סי' נ''ז וסי' צ''ז, וח''ג סי' ס', מבואר כהצד השני, ובמחנ''א ובברכ''ש סי' כ''ג ובשרידי אש סי' ל' מבואר כהצד הראשון, ובחו''ש הגרב''ד סי' ט''ז מבואר דהרמב''ם סבר כהצד השני -.

ב. יש לחקור האם הראשון חייב משום שהשני פטור, או''ד דהראשון חייב אף אילו היה גם השני חייב, משום שהראשון אינו יכול להיפטר בלא ששמר על בורו - לצד הראשון באות א', הראשון חייב בלא שייכות לחיובו של השני, ורק משום כן השני פטור, אך לפי הצד השני יש לחקור האם סיבת החיוב על הראשון הוא משום שהשני פטור, או''ד דהראשון חייב אף אילו היה השני גם חייב, עוד יש לדון לחייב את הראשון משום שעליו לחוש שיטלהו המכסה, והוי ככיסה בורו בכיסוי שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה, אך יתכן שזה אינו סיבה לפטור את השני עי' להלן אות י''ד -.

(ועי' ברכ''ש בסי' כ''ג דכתב שהחופר בור וכיסהו ובא אחר ופתחו, אין הראשון חייב אף בכדי שידע, ובאבן האזל פי''ב ה''ז מספ''ל בזה - ובתוס' רי''ד דף נב א מבואר דכשידוע מי הפותח רק הפותח חייב, וכשאין ידוע מי פתח הכורה חייב - ולדברי הברכ''ש היה מקום לומר שהראשון חייב רק משום שהשני אין לו דין פותח, אך אילו היה השני חייב היה הראשון פטור, אך מבואר בדברי הברכ''ש שאע''פ שיש סיבת חיוב על השני, והשני חייב לדעת הראב''ד כל עוד שלא נודע לראשון, אפילו הכי הראשון חייב, משום שכל שלא כיסהו אינו נפטר, ורק כשכיסהו נפטר אף כשאחר גילהו ונודע לו, ויש לדון לדברי הברכ''ש כיצד הדין בכיסה את בורו, ובא אחר וגילהו וחזר וכיסהו ונתגלה ע''י רוח שאינה מצויה, האם גם בכה''ג רק השני חייב, או שבכה''ג גם הראשון חייב, וקצת נראה בדברי הברכ''ש שגם בכה''ג הראשון פטור).

ג. יש לדון מהו ההבדל בין כיסהו לטממה, לפי הצד הראשון ההבדל הוא כלפי הראשון, דבטממה נסתלקו מעשיו, משא''כ בכיסהו, לצד השני צ''ל שההבדל הוא כלפי השני, דסברת מאי דעביד שקיל אינו אלא כשנשאר בור, ולא כשהסתלק הבור.

ד. יש לדון כיצד הדין בבור הפקר מגולה, וכיסהו וחזר וגילהו - לכא' לצד הראשון חייב, ולאידך גיסא פטור - ובאמר''מ סי' כ''ט סק''כ העמיד את ההופך את הגלל בגלל הפקר, ואפילו הכי השני פטור, ובגמ' מבואר דההופך את הגלל הוא כמו מכסה בור וגילהו -.

ה. ראובן חפר בור, ושמעון כיסהו, ולוי גילהו - לצד הראשון לכא' אף בכה''ג ראובן חייב ולוי פטור, לצד השני לוי חייב, וכן נראה בלבוש הנ''ל דכתב דהשני פטור 'שהרי האחרון לא עשה כלום' ויש לעיין בדינו של ראובן, עי' לעיל אות ב', ועי' במ''מ בפי''ב ה''ו שכתב וז''ל לפי שהיה לו לחוש שמא יבוא הלה ויטול כסויו ולפיכך היה לו לבעל הבור לכסותו משלו ואם לא כיסהו משלו אפילו בא **אחר** וגלהו חייב -.

ו. ראובן פתח כיסוי של בור, ושמעון כיסה וחזר וגילה - היונם אלם סי' נ''ז כתב דאף בכה''ג הראשון חייב והשני פטור, אך בספר שרידי אש סי' ל' כתב דהראשון פטור והשני חייב, דנסתלקו מעשה ראשון כשכיסו את בורו, ולכא' מבואר בדבריו כהצד הראשון מהא דכתב שהשני חייב, ולפי הצד השני א''א לחייב את השני, ולפי הצד הראשון היה מקום לומר אי נימא דלא אמרינן דע''י הכיסוי נסתלקו מעשה ראשון אלא יש סיבה לחייב את הראשון כמבואר ביש''ש עי' להלן, דשניהם חייבים, ואין סברא לפטור את הראשון מחמת חיובו של השני, משום שכל הסברא שחיוב של הראשון פוטר את השני אינו אלא משום שהראשון הוא כורה והשני אינו אלא פותח, ולכן יש יותר סיבת חיוב על הראשון, אך כשהראשון רק פותח, יש סיבת חיוב על שניהם בשוה, ולכא' לפי הצד השני גם בכה''ג הראשון חייב והשני פטור, אך היה מקום לדון לפי הצד השני דבכה''ג שניהם פטורים, הראשון משום דנסתלקו מעשיו, והשני משום מאי דעביד שקיל, ועי' בחי' ר' נחום בפ''ק אות ו' דהביא בשם הגר''ח דהפותח כיסוי וחזר וכיסהו, ונתגלה ברוח שאינה מצויה ונודע לו פטור, דנסתלקו מעשיו, והגרנ''פ הוכיח מתוס' שחייב, וכן מפורש ביש''ש בריש הכונס דחייב, וכ''כ בחו''ש הגרב''ד סי' ט''ז ואף הוסיף שם דאף בכה''ג דהפותח חזר וכיסהו נתגלה ברוח שאינה מצויה, רק הפותח חייב ולא הכורה -.

ז. כתב הראב''ד - בהשגות פי''ב ה''ו - דהראשון חייב רק בכדי שידע, ויש לעיין אם בנתיים חייב השני, ולכא' תלוי בב' הצדדים הנ''ל - להסוברים דפטור משום מאי דעביד שקיל ודאי א''א לחייב את השני, ובברכ''ש סי' כ''ג כתב שהשני חייב, ולכא' מבואר בדבריו כהצד הראשון, וכן מבואר בתוך דברי המחנ''א בהגהות על הרמב''ם פי''ב ה''ו דהשני חייב עי''ש -.

ח. דעת הרמב''ם שהראשון חייב מיד, וצ''ב אם נודע לו שהבור מכוסה, מדוע עליו לחוש שיטלנו המכסה, ובפרט כשכיסה המכסה בכיסוי שאינו שלו - כתב הערוך השולחן די''ל דכיון שרשאי השני ליטול את הכיסוי עליו לחוש שיטלנו, ועי' סמ''ע סי' ת''י סק''ג, האבן האזל בפי''ב ה''ו חקר בביאור דברי הרמב''ם אם פטור משום שעליו לחוש שיטלנו, או שאע''פ שאינו כרו''מ שיטלנו חייב מכיון שלא שמר חייב, דהשמירה פוטרתו, אך כשלא שמר א''א לפורטו מדין אונס מכיון שאינו אנוס כשאינו שמור גם מרוח שאינה מצויה, כ''כ האבן האזל בריש הלכ' נזק''מ אות י''ז, וכך נקט הברכ''ש סי' כ''ג סק''ב וסק''ג בדעת הרמב''ם שכיון שהוא לא שמר אין לו לא פטור שמירה ולא פטור אונס עי''ש, ובאבן האזל כתב דבראב''ד מוכח שאין צריך דווקא הוא לשמור, וכתב הברכ''ש דאף הראב''ד מודה בעלמא דרק השמירה פוטרת, ורק בכיסוי של בור ס''ל להראב''ד דבור מכוסה אינו בור, ופקע ממנו האחריות על הבור כל עוד הבור מכוסה, ולכן אף כשאחר כיסה נפטר, משא''כ בשור שמור רק השמירה פוטרת, ולכא' צ''ב לדברי הראב''ד מדוע השני אינו נידון כפותח בור מכוסה אי נימא דבור מכוסה אינו בור, וא''א לומר דהוי כיש רו''מ שינטל, דהרי הראב''ד פטר את הראשון בכדי שידע וע''כ לא ס''ל דהוי כרו''מ שינטל, ולכא' מוכח בדברי הראב''ד כהצד השני, שהשני נפטר מסברת מאי דעביד שקיל, וא''כ השני יפטר אף בזמן שהראשון פטור, והמחנ''א והברכ''ש לא כתב כן וצ''ע, ואולי י''ל דכהוא כיסה יש בו גם פטור שמירה, מלבד מה שנסתלק הבור, וכשיש לו פטור שמירה, רק הפותח חייב, משא''כ כשנפטר רק משום שפקע שם מזיק מהבור, כשהתגלה הבור אף ע''י אחר, יש יותר סיבה לחייב את הכורה מאשר הפותח -.

ט. האם מותר למכסה לפתוח את הבור - לכא' תלוי בב' הצדדים הנ''ל, ובערוך השולחן הנ''ל מבואר דרשאי לפותחו, וכן מבואר באבני נזר והדובב מישרים הנ''ל, וכן נקט הדברות משה ב"ק פ"א עמ' רל"א -.

י. אחרי שכיסהו השני, עבר הראשון, וגילהו הניח את הכיסוי בצד הבור ואח''כ חזר וכיסהו, ולא ידע השני והיה סבור שהוא כיסה, וגילהו, האם הראשון חייב או השני - לצד השני ברור שהשני חייב שהרי לא שייך לומר מאי דעביד שקיל, משא''כ לצד הראשון יש לדון לפי דעת הרמב''ם שהראשון חייב משום שעליו לחוש שיטלנו השני שסבור שכיסהו, וא''כ י''ל דהוי ככיסה בכיסוי שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה, אי נימא דאדם העושה בהתר הוי כרוח מצויה עי' חזו''א סי' ב' סקי''א, וממילא השני נחשב כמגלה כיסוי שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה עי' להלן אות י''ד, אך הברכ''ש בסי' כ''ג סק''ג כתב דאין כוונת הרמב''ם והמ''מ דחייב הראשון מיד משום דהוי כרוח מצויה, אלא אע''פ דהוי רוח שאינה מצויה חייב משום שלא שמר, ואין החופר בור נפטר אלא כששמר, אך כשאחר כיסה אין נפטר בכך, וחייב מיד אף כשהתגלה ברוח שאינה מצויה, ובדברי הערוך השולחן נראה קצת דהראשון חייב מיד משום שהשני רשאי ליטול את הכיסוי, ולכן הוי כרוח מצויה עי''ש -.

יא. אחרי שכיסהו השני, עבר הראשון וצבע את הכיסוי, ומחמת כן המכסה סבור שהוא כיסוי אחר, ואף על פי כן גילהו - לכא' לפי ב' הצדדים השני פטור והראשון חייב, אלא שיש לדון כנ''ל בדעת הרמב''ם האם חייב מיד מכיון שלא שמר, ואין לו פטור שמירה, או''ד דסברת הרמב''ם הוא שהיה עליו לחוש שיטלנו, וכאן לא היה צריך לחוש ואינו חייב עד שיודיעהו -.

ב. יש לדון כשלא גילהו השני שכיסה אלא נפל ברוח שאינה מצויה, האם לדעת הרמב''ם חייב מיד, או רק בכדי שיודיעוהו - עי' ברכ''ש סי' כ''ג סק''ה -.

יג. חפר בור ולא כיסהו, ונתכסה מאליו, ונתגלה ברוח שאינה מצויה, יש לדון האם לדעת הרמב''ם חייב מיד או רק בכדי שידע - אם חייב כי היה עליו לחוש שיטלנו המכסה א''כ בכה''ג יפטר, אך אם אין לו פטור כשלא שמר אף כאן יתחייב -.

יד. יש לדון במצא בור מגולה וכיסהו בכיסוי של בעל הבור, וחזר וגילהו - עי' חזו''א סי' ב' סק''כ דכתב דנראה דאף בכה''ג פטור וצ''ע -.

טו. יש לדון טמם את הבור בעפר שלו, האם רשאי ליטלו - עי' חזו''א סי' ב' סק''כ דצידד שאסור לו ליטלו והוא חייב והראשון פטור, ולא דמי למכסה בורו בדליו של חבירו, מכיון שכאן הוא עצמו סתמו עי''ש -.

יד. יש לדון באופן שראובן חפר בור וכיסהו בכיסוי שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה, ובא שמעון ופתח את הכיסוי - יש לדון לפטור את שמעון מב' סיבות, יש לדון לפוטרו משום שאינו נחשב ליוצר מזיק, מכיון שהיה הבור יכול להזיק ברו''מ, אך לפי הצד שחיובו של הראשון הוא סיבה לפטור את השני, א''כ מכח דין מכסה בור וגילהו יש גם סיבה לפוטרו, מכיון שהראשון לא נפטר ע''י כיסוי זה, ועי' בברכ''ש סק''ג וסק''ה שדן בכיסהו בכיסוי שאינו יכול לעמוד ברו''מ, והתליע אם כלפי התלעה הוי כשמר, או דדינו כלא שמר כלל -.

טז. יש לדון בחפר בור וטממו בעפר שיכול לצאת ברוח שאינה מצויה, ויצא העפר ברוח שאינה מצויה, האם חייב החופר, או דכיון שאין כאן בור נסתלקו מעשיו, ואת''ל דחייב, יש לדון כשלא כיסהו ובא אחר וטממה באופן זה, האם דומה לטממה או לכיסוי - י''ל דאף אם כשטממה והתגלה ברוח שאינה מצויה חייב, אפילו הכי כל עוד שיש עפר נסתלקו מעשיו, וממילא יש סיבה לחייב את השני, ולא שייך בו סברת מאי דעביד שקיל, אך להך גיסא דחיוב השני תלוי בחיובו של הראשון מכיון שיש סיבה לחייב את הראשון י''ל דהשני פטור -.

יז. לפי הצד הראשון שיש סיבה לחייב את השני מדין פותח בור, ונפטר רק מכח שהראשון חייב, א''כ באופן שהגביה את הגלל וזכה בו דחייב, י''ל דחייב משום שכיון שהוא שלו יש יותר סיבה לחייבו מהראשון, ולא אמרינן עשאו הכתוב וכו' כשיש בעלים על הבור, ולא דמי לאחר שהניח את אבנו ברה''ר דאין כלל מעשה כרייה של בעל האבן - כעין זה כתב החזו''א בסי' ב' סקי''ט - וע''כ צ''ל כן בדעת הראב''ד שכתב שחייב אע''פ שלא זכה בו, אלא די שהתכווין לזכות בו, ואם אין כאן פתיחת בור, ואינו ממונו, אין על מה לחייבו - ועי' להלן אות כ''א - ותוס' בדף כט א שהוכיחו מכאן שבעל האבן חייב אף בלא עשה כרייה כלל, אולי י''ל שנקטו כהצד השני שגם כאן אין דין כורה או פותח לשני כלל.

יח. יש לעיין באס''ו ברה''ר, וחפר בור קטן והניח שם את האס''ו, ועי''ז אין האס''ו יכולים להזיק, האם דמי למכסה בור, או לטממה - מבואר בגמ' דגלל בידו תוך ג''ט הוי ככיסוי ולא כטממה, ואולי הוא משום שצריך הוא לאחוז את הגלל, וכשיפסיק לאוחזו יפול, וא''כ בציור הנ''ל יחשב לטממה, וכעין זה יש לדון בהניח את הגלל ע''ג אבן תוך ג''ט ומחמת כן אינו יכול להזיק -.

יט. בור המתגלגל שגלגלוהו בני אדם בכוונה, האם הראשון חייב או המגלל חייב - י''ל דהחילוק בין הופך את הגלל דכתב הרשב''א דחייב כשהרחיקו ג''ט לבור המתגלגל הוא דכאן הוא בכוונה, ושם הוא שלא בכוונה, דשלא בכוונה הוי כרו''מ, משא''כ בכוונה השני חייב כ''כ התוס' רי''ד בדף כד ב, אך יש שכתבו דהחילוק הוא בין דבר שדרכו להתגלגל שנחשב ככריית בור כלפי כל מקום שיכול להגיע ע''י רגלי אדם ובהמה, וממילא חייב אף כשגלגלוהו בכוונה, משא''כ גלל שאינו דבר שמתגלגל אין כאן כרייה של הראשון כלפי מקום אחר, עי' חי' ר' נחום דף ו א, ועי' דברי משפט סימן ש"צ סק"ב שכתב בדעת רש"י לעיל י"ט ב' דאף אם הרחיק את הגלל יותר מג"ט פטור -.

כ. המניח אס''ו הפקר בראש הגג, והיו יכולים ליפול ברו''מ, ובא אחר והניחו ברה''ר, האם הראשון חייב או השני חייב - החזו''א בסי' ב' סקי''ז הוכיח מסוגיין דהשני חייב, מהא דההופך את הגלל למעלה מג''ט חייב, משום שנחשב בידו מעל ג' לטממה וחזר וחפרה, וא''כ הוא הדין כשלקחו מראש הגג הוי כטממה -.

כא. המניח אס''ו בראש הגג, ובא אחר והגביה ג''ט והחזירו למקומו, האם הראשון חייב או השני חייב - עי' חזו''א סימן ב' סקי"ח דכתב דהראשון חייב, וחילק בין זה שאינו עדיין בור, לגלל שהוא בור עי''ש -.

כא. כתב רש''י ד''ה כשהפכה לפחות מג', וז''ל דמתחילה לא הגביה שלשה הלכך לאו הגבהה היא דכבור פתוח דמי ולא נסתם הבור מעולם עכ''ל, ולכא' כשהגלל בידיו הוי כבור מכוסה, שהרי אינו יכול להזיק, ואפילו הכי כתב רש''י דכבור פתוח דמי, וע''כ משום דנידון ככיסוי שיכול להנטל ברו''מ, וכלל אינו נחשב כיסוי, ואולי יש לדחות דגלל שאני מכיסוי, משום דכל רגע מחדש את אחיזתו בגלל, ואילו יפסיק לאוחזו יפול - וכסברת רבינו פרץ בדף לא - ולא דמי לכיסוי שיש מצב קיים של כיסוי, ולפי''ז אין כוונת הגמ' במסקנא לדמות הופך את הגלל למכסה בור מגולה, ורק לס''ד דאיירי במגביה יותר מג' אמרה הגמ' כן, ולפי''ז יש לדון לאידך גיסא דאם נתכוון לזכות בו ודעתו ליטלו, א''כ דמי לטממה, וכל הסיבה שכשהגלל בידיו הוי בור הוא רק משום שאין דעתו ליטלו אלא לחזור ולהניחו, וכן הוא בלשון הרמב''ן בקידושין כו א וז''ל ורש"י ז"ל נזהר בה ופירש ואף על גב דלאו הגבהה מעלייתא היא קנה להתחייב בנזקין כמפקיר נזקיו הואיל ודעתו לזכות בה שמאותה שעה **נסתלקו מעשה ראשון** עכ''ל, ונסתלקו מעשה ראשון הוא לשון הגמ' על טממה, ולפי''ז אין צריך לומר כדלעיל אות י''ז בדעת הראב''ד.

# מצניע קוצותיו וכו', ומכסה בורו בדליו של חבירו

**ציונים והערות בסוגיית מצניע קוצותיו וכו', ומכסה בורו בדליו של חבירו**

א. יש לחקור האם בעל הדלי פטור משום שבעל הבור חייב, דכיון שיודע בעל הבור שיטול בעל הדלי את דליו, הוי ככיסה את בורו בכיסוי שיפול ברוח מצויה, או''ד דבעל הדלי פטור משום דהדלי שלו ורשאי לנוטלו, וכיון שהשני פטור ואינו נחשב כפותח בור לכן הראשון חייב - כתב הנמוק''י וז''ל חייב בעל הבור דה"ל לאסוקי אדעתיה שזה יטול את דליו עכ''ל ויש לפרש את דבריו לפי ב' הדרכים -.

ב. האם מותר לבעל הדלי ליטול את דליו - לפי הצד הראשון אין מקור מסוגיין דרשאי ליטול את דליו, דהרי הוי כפותח בור, וכל הסיבה שפטור הוא רק משום שפשע בעל הבור משום שיודע שיטול בעל הדלי את דליו, אך כיון שהוא פעולת אדם, אינו נידון כרוח מצויה שינטל הכיסוי, ולכן א''א לפטור את הנוטל משום שאינו נחשב פותח בור, אלא פטור משום שהראשון חייב -.

ג. יש לדון כיצד הדין כשטמם בעל הבור את הבור בעפר של חבירו - י''ל דבכה''ג נסתלקו מעשה ראשון, וא''א לחייב את בעל הבור, וממילא יש לחייב את השני, ולאידך גיסא שיש זכות לבעל הדליל ליטול את שלו, לכא' גם בכה''ג רשאי ליטול את שלו, וא''כ תרוייהו פטורים, אך דבר זה תלוי האם נחשב מעשה האדם כרוח מצויה כשרשאי ליטול את שלו, עי' חזו''א סי' ב' סקי''א דדן דרק כשהוא איסור אין מעשה אדם בכוונה נחשב רוח מצויה, וא''כ אף בטממה לכא' אינו נחשב אפי' ככיסוי משום שעומד להינטל ברוח מצויה -.

ד. כיסה בורו בדליו של חבירו, ובא אחר שאינו בעל הדלי ונטל את הדלי, האם בעל הבור חייב, או הפותח את הבור - לצד הראשון יש לחייב אף בכה''ג את הראשון, מכיון שנחשב כלא כיסה את בורו, וכיון שבעל הבור חייב, הפותח פטור, ולאידך גיסא יתכן שהפותח חייב ובעל הבור פטור, השטמ''ק הביא מאירי שכתב וז''ל והוא הדין נטל אחר הדלי ולא בעליו שחייב בעל הבור שהרי מכל מקום פשע בכסויו עכ''ל, אך יתכן שהרמ''ה נח' עי' אות ה' -.

ה. מצניע קוצותיו בכותל רעוע, ובא אחר שאינו בעל הכותל וסתר את הכותל, האם חייב המצניע, או הסותר - כתב הנמוק''י בשם הרמ''ה וז''ל ואי סתריה אינש מעלמא שלא ברשות ל"ש רעוע ול"ש בריא הסותר חייב והמצניע פטור ואף על גב דברעוע מצניע הוא דחייב דפושע הוא מ"מ השתא הסותר חייב דלא גרע מכורה אחר כורה דאחרון חייב עכ''ל, ויש לדון אם הרמ''ה נח' על המאירי, וכתב הדברי יחזקאל סי' נ' דיש לחלק בין אופן שיש כבר בור, לאס''ו בראש הגג שאינו בור, ובכה''ג רק כשנפל ברו''מ חייב, אך בנפל ברוח שאינה מצויה פטור אע''פ שיכל ליפול ברוח מצויה, ולכן רק כשסתר בעל הכותל חייב המצניע, דהוי כרו''מ שיסתור את כותלו, אך אין רו''מ שיבא אחר ויסתור שלא ברשות את כותל חבירו, ולדברי הראשונים להלן אות ו' דס''ל דגם באס''ו יש כבר שם בור בראש הגג, אין לחלק בין דלי לכותל לענין אחר שנטל את הדלי או סתר את הכותל -.

ו. מדוע פטור בעל הכותל שסתר את כותלו הרעוע, הא הוי כחופר בור ברה''ר, ולא דמי לבעל הדלי הלוקח את דליו דאין זכות לבני רה''ר שהדלי של אחר ישמש ככיסוי, אך בכותל אין הכותל ככיסוי על הקוצים אלא אין הקוצים נחשבים עדיין לבור, וא''כ הסותר הוי כחופר בור - כתב הנמוק''י וז''ל בעל הכותל פטור דלא ה"ל לאסוקי אדעתיה מילתא דלאו אורחא למעבד עכ''ל, וכתב הדברי יחזקאל דמדברי רש''י ותוס' מוכח דפטור גם כשידע שיש שם קוץ, וכן מבואר בדברי התוס' רי''ד, וביאר הדברי יחזקאל דס''ל דיש שם בור על האס''ו אף טרם שנפלו מראש הגג, והנמוק''י נקט שאין שם בור על האס''ו טרם שנפלו -.

ז. מבואר בדברי הנמוק''י הנ''ל דאם ידע בעל הכותל שיש קוצים בכותל הרעוע, בעל הכותל חייב, יש לעיין האם המצניע גם חייב, או רק בעל הכותל חייב - יש לדון שאם נודע לבעל הכותל, אין נחשב כרוח מצויה שיסתור את כותלו לפני שיסיר את הקוץ, והוי כהניח אס''ו בראש הגג ויכל ליפול ברו''מ ונפל ברוח שאינה מצויה, עוד יש לדון דכיון שידע שיש קוץ וסתר את הכותל בכוונה, אין מתייחס כלל למניח, והמניח אס''ו בראש הגג, ובא אדם והניחו ברה''ר אין חייב המניח את האס''ו, ואינו נידון כבור המתגלגל, או משום שגם בבור המתגלגל כשגלגלו אדם בכוונה מחוץ לג''ט חייב רק המגלגל, או משום שבבור המתגלל הרי זה כבר בור, משא''כ אס''ו בראש הגג שאינו נחשב עדיין לבור, ואי נימא דרש''י ותוס' פטורו את הסותר גם כשידע שיש שם קוצים, יהיה מוכח בדבריהם דבבור המתגלגל פטור המגלגל אף כשגלגלו בכוונה, וא''ת מאי שנא ממזיז את הגלל, צ''ל דגלל אין דרכו להתגלגלג ברגלי בני אדם -.

ח. מבואר בדברי הנמוק''י הנ''ל דאם ידע בעל הכותל שיש קוצים בכותל הרעוע, בעל הכותל חייב, ובמכסה בורו בדליו של חבירו פטור בעל הדלי אע''פ שנטלו בכוונה, וא''כ צ''ב כיצד דימתה הגמ' את ב' האופנים - תי' הדברי יחזקאל דדמיון הגמ' הוא רק לגבי זה דיש להחשיב את הכיסוי ככיסוי שיכול להנטל ברו''מ, ובדלי הוי רו''מ גם כשניטל בכוונה, משא''כ בכותל הוא רו''מ רק כשסתרו ולא ידע שהצניעו שם קוצים, ולכא' מבואר שאף אדם בכוונה נחשב רוח מצויה כשמותר לו ליטול את הכיסוי, דאל''כ מהו הדמיון לדלי -.

ט. יש לדון כיצד הדין במניח קוצותיו בכותל רעוע, ומת המצניע, ואח''כ סתרו בעל הכותל, האם חייב בעל הכותל - לדעת הנמוק''י שהמצניע פטור משום אונס, אף בכה''ג יפטר, ולכא' אפי' אם נודע לו, משום דהו''ל כמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, אך עי' בנמוק''י מש''כ בשם הרא''ש וכ''כ התוס' בסוגיין, ולדבריהם חייב בעל הכותל -.

י. יש לדון באופן הנ''ל שמת המצניע, וידע בעל הכותל שיש קוצים בכותלו - לדעת הנמוק''י ודאי חייב בעל הכותל, אך אי נימא דרש''י ותוס' נח' וס''ל דבעל הכותל פטור גם כשידע שיש קוצים בכותלו, יש לדון אם פטור בעל הכותל משום שיש לחייב את המצניע, או''ד דאף כשהמצניע מת אין חייב בעל הכותל, משום שנחשב שהיה כבר בור, וכבור המתגלגל דודאי פטור המגלגל שלא בכוונה אף כשמת בעל הבור, וא''כ יתכן שאף בכוונה פטור מהאי טעמא דנחשב שהיה כבר בור כלפי כל מקום שהיה הבור יכול להגיע -.

יא. יש לדון כיצד הדין כשהזיקו הקוצים בדרך נפילה, יש לדון לחייב את בעל הכותל מדין אדם המזיק, ויש לדון לחייב את בעל הקוצים מדין אש - הנמוק''י כתב דחייב הסותר, ומשמע שהמצניע פטור, ובתוס' דף ו א נראה דאם גלגל אדם שלא בכוונה את האבן והזיק בהדי דאזלי שניהם חייבים, וא''כ לכא' אף כאן יתחייבו שניהם, ולכא' סברת הנמוק''י הוא דכשיש אדם המזיק, ואש המזיק, מחייבים רק את האדם ולא את בעל האש, משא''כ כשהזיקו אחר נפילה, בזה כתב הנמוק''י בשם הרא''ש להיפך דיש יותר סיבה לחייב את המצניע שפשע יותר מבעל הכותל -.

יב. יש לדון כשאדם עומד על כיסוי הבור, האם גם בכה''ג מותר לבעל הכיסוי ליטול את הכיסוי מתחת האדם ועי''ז יפול האדם לבור - בכה''ג הוי כאדם המזיק, והוי כעין בידקא דמיא דחשוב כוחו, ויש לדון אם אף בכה''ג אמרינן דזכותו ליטול את שלו - כתב הדרכי משה בסי' ת''י ועיין בזה בתשובת הרא"ש כלל ק"א סימן ג' שכתב באחד שסמך חבית ברשות הרבים באבן חבירו ובא חבירו ולקחו ונשברה החבית חייב דה"ל לסמכה באבן אחר וא"כ מ"ש מכיסוי דפטור כשנטלו ועיי"ש, וכתב הדברי יחזקאל דכל הפטור של בעל הדלי הוא משום דאינו נחשב כפותח בור, משום שעומד להינטל, ולכן פטור הנוטל, אך אין זה סיבה לפטור אדם המזיק, וכמוש''כ הנמוק''י דבהזיק בהדי דאזלי חייב בעל הכותל, ולכא' היה מקום לחלק בין סותר את כותלו דבזה זורק את הקוצים ואינו רשאי להזיק, משא''כ כשרק לוקח את שלו, י''ל דרשאי ליטול את שלו, ואין זכות לניזק לתובעו שלא יטול את שלו, ועי' רמ''א סי' שפ''ג סק''ב, וסמ''ע סי' ת''י סקמ''ד -.

יג. המצניע קוצותיו בכותל ברי של הפקר, ואחרי הרבה שנים נעשה רעוע ונפל הכותל, האם נידון כמניח אס''ו בראש הגג ונפל ברו''מ, מכיון שידוע שאחרי הרבה שנים יפול הכותל וא''כ הוי כרוח מצויה - תוס' ושאר הראשונים הקשו מדוע ברעוע א''צ בעל הכותל לחוש שהצניעו כשהיה הכותל בריא, ומבואר בדבריהם דאם באמת היה כן בעל הכותל חייב והמצניע היה פטור, וצ''ב מאי שנא ממצניע בכותל רעוע, הא כל כותל בסוף יהיה רעוע, ומדוע המצניע יותר פושע כשמצניע בכותל רעוע, ונראה בדברי הראשונים שאינו נידון כמניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברו''מ, מכיון שאינו יכול ליפול כעת ואי נימא דאס''ו בראש הגג יש עליו שם מזיק של בור, י''ל דרק כשעשה בידים את הבור חייב, אך אם כשהניח את האס''ו לא היה יכול האס''ו ברוח מצויה, אע''פ שידוע שלאחר זמן יהיה רוח מצויה שיפילנו פטור, מכיון שנעשה בור רק משעה שיכול ליפול ברוח מצויה, אך אם כל אס''ו אינו בור בראש הגג אלא רק אחר שנפל א''א לומר כן וצ''ע, ועי' בר''פ בדף ו ב בסוגיית כותל ואילן, שדן אם אפשר להחשיב את בניית הכותל כיצירת אש, או מכיון שכעת אינו מזומן להזיק אינו נחשב למעיר את הבערה -.

# קדרים

## ציונים והערות בסוגיית קדרים

א. רב נחמן בר יצחק אמר אפילו תימא לא היה לו לעמוד היה לו להזהיר ולא הזהיר, ונראה בתוס' וברא''ש בסוגיין, וכך מפורש ברשב''א בסוגיין דאף באופן שדין האדם כבור חייב כשהיה לו להזהיר (ז''ל התוס' הראשון שאין אנוס כ"כ הוי אדם המזיק מטעם שהיה לו לעמוד **או להזהיר** והשני שהוא אנוס יותר אין נחשב **מטעם זה** כ"א בור עכ''ל, וז''ל הרא''ש ... דחשבינן גופו כבור, ואף על גב דתרוייהו אנוסין בנפילתן ופושעין במה שלא עמדו או שלא הזהירו ... וברשב''א מבואר דגוף השני נידון כבור ופטור על כלים, ואח''כ כתב דאף בזה לרנב''י חייב כשהיה לו להזהיר עי''ש) וצ''ב מדוע לעיל בדף כט א חייב רק כשהיה יכול לסלקו, ולא אמרינן דאף לאחר נפילת אונס חייב משום שהיה לו להזהיר ולא הזהיר - יש לעיין אם צ''ל דהסוגיא שם הוא כר' יוחנן ולא כרנב''י, או דאדם השוכב שאני באופן שדינו כבור -.

ב. לדעת רנב''י דחייב כשהיה לו להזהיר, מאי שנא מהסוגיא בדף נב א דנותנים לו זמן לכרות ארזים וכו' ולא אמרינן דחייב משום שהיה לו להזהיר - יש לעיין אם רנב''י סבר כשיטת שמואל דאף שם חייב מיד להעמיד שומר, או דאדם השוכב שאני אף באופן שדינו כבור -.

ג. האחרונים כתבו דבור דממונו חייב רק משום שיש בו פשיעת כרייה מחמת דהו''ל למלויי ולא מלייה, וצ''ע מדברי רנב''י דחייב אף בלא היה יכול לעמוד אלא רק להזהיר דאין כאן פשיעת כרייה - ולא מבעיא לפי המבואר ברא''ש דאמרינן היה לו להזהיר אף אם חייב רק מדין בור, אלא אפי' אם חייב מדין אדם, מכיון שאינו הולך ומזיק ע''כ נלמד מהצד השוה מבור ואדם, ואם בבור צריך פשיעת כרייה א''א ללומדו מבור, ואולי י''ל דשאני הכא שנפל, ואע''פ שנתקל לאו פושע יש כאן כרייה באונס, אך לכא' בדברי התוס' א''א לומר כן מדהוכיחו בדף כט א מנפילת אונס היכא דלא אפקרינהו, לאחר שהניח אס''ו שלו ברה''ר -.

ד. מבואר במתני' דעמד בעל הקורה חייב בכלים, וכן מבואר בסוגיין דיש אופנים שאף שמואל מודה שאדם השוכב והוזקו בו נידון כאדם ולא כבור, וצ''ב כיצד נלמד מאדם, הא אדם הולך ומזיק, וכמבואר במתני' דא''א ללמוד בור ממבעה - אף למד''א מבעה זה אדם - משום שאדם הולך ומזיק.

ה. החזו''א בסי' א' סק''א ובסי' ד' סק''ד נקט דנלמד מהצד השוה מבור ואדם, וכיון שעיקרו אדם חייב על כלים, וצ''ב מאי שנא מאס''ו דלא אפקרינהו דלא אמרינן כן לשמואל, וע''כ משום שצורת ההזק הוא צורת בור, וא''כ אף באדם נימא הכי.

ו. מבואר בגמ' - בהוה אמינא - דהראשון נידון כאדם וחייב על כלים, והשני נידון כבור ופטור על כלים, וצ''ב הרי בתרוייהו יש ללמוד מהצד השוה מבור ואדם, וממ''נ אם אמרינן דנידון כאדם אף על השני נימא הכי, ואם נידון כבור מדוע הראשון נידון כאדם, ומדוע יש חילוק אם נפל באונס גמור או לא, הא אין חיובו על מה שנפל, אלא על מה שהיה לו לעמוד ולא עמד וחייב על מה שניזוקו בו, וכן יש לעיין בדברי התוס' שהקשו על פי' ר''ח מעמד מבעל הקורה, ולא הקשו על רש''י משום דרש''י כתב דהוי בור רק אי נתקל לאו פושע, משא''כ לדעת הר''ח אף אם נתקל פושע הוי בור, וצ''ב כנ''ל הרי אינו חייב מחמת הנפילה, אלא מחמת מה שהוזקו בו, וא''כ מדוע יש חילוק כיצד נפל - ועי' מה שכתב ר''פ לחלק בין קדרים לעמד בעל הקורה -.

ז. מבואר בסוגיין דיש אופנים שאף שמואל מודה שאדם השוכב והוזקו בו נידון כאדם ולא כבור, ויש להסתפק האם גם בשור שרבץ והוזקו בו מודה שמואל לרב דהוי שור, ולא דמי לאס''ו שאינו שור אלא רק ממונו, או דלמא דשור שהוזקו בו נמי דמי לאס''ו דלא אפקרינהו - עי' אבן האזל פ''ב ה''כ דנקט דהוי שור, והביא מהחשק שלמה דאינו אלא בור עי''ש, ועי' מש''כ התוס' רי''ד בדף מח א, ועי' קובץ ביאורים עמ' ס''ג ועמ' ס''ה -.

ח. מבואר בגמ' - בהוה אמינא - דהשני אינו אלא בור לשמואל, אך לרב אינו בור, ויש לעיין אם לרב דינו כשור, או כאדם, ונ''מ לד' דברים - עי' בחי' ר' שלמה סי' ו -

ט. עי' בבעה''מ דכתב דהוי אדם לרב, אולם בלשון הרשב''א בסוף ד''ה ומקשינן כתב דלרב הוי שור, וצ''ב אם דינו כשור ולא כבור, מהאי טעמא יהיה אדם ולא רק שור.

י. יש לעיין בדברי רש''י שדן לגבי אדם אם שייך להפקירו, בדף לא ב ד''ה מאי כתב רש''י וז''ל דבגופו לא משוינן ליה דין בור דנימא מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס הוא אלא מזיק ממש הוא דאדם לא הוי בור אבל אממונו פטור עכ''ל, ובד''ה אלא לרב כתב רש''י וז''ל דאמר אי לא אפקריה לא הוה בור בשלמא ממון איכא למימר דמפקיר איניש אלא גוף מי מפקיר.

יא. במתני' דף לא ב עמד בעל הקורה וכו' ומבואר דדינו כאדם וחייב על כלים, וצ''ב הא ניזוק בקורה ולא בגופו, וא''כ מדוע נחשב אדם ולא בור - ועי' בתור''פ בסוגיין, ובנמוק''י בדף לב א, ובתוס' רי''ד דף מח א, ובאבן האזל פ''ב ה''כ -.

יב. יש לעיין האם באופן שהוזקו באדם דינו כאדם ולא כבור, האם כשנהרג אדם יתחייב משום רוצח, ולכא' פשוט שדינו כאדם רק לענין נזקין, ולא לענין רציחה - כ''כ בחי' ר' שלמה סי' ו' - ובפרט לפי מש''כ החזו''א דנלמד מהצד השוה מבור, וצ''ב מאי שנא מאדם שנפל מראש הגג ברוח מצויה שגם כתב החזו''א שצריך ללומדו מצד השוה של אדם ואש, דמבואר בתוס' בכתובות דף לג ב דחייב גלות, ומבואר דלא רק לענין נזקין דינו כאדם אלא גם לענין רציחה.

יג. יש לעיין האם באופן שהוזקו באדם דינו כאדם ולא כבור, חייב בד' דברים, או דכיון דנלמד מצד השוה מבור, אין חייב בד' דברים, ובאדם שנפל מראש הגג חייב בד' דברים ויש לעיין אם אף כאן הדין כן - עי' חזו''א סי' ד' סק''ד, ובגליונות חזו''א על חרח''ה הלכ' יסודי התורה, ועי' בחי' הגרשש''ק יבמות סי' ל''ז -.

יד. עוד יש לעיין האם כשמכח גופו נעשה בור, האם הוי כאדם שחפר בור וחייב, או דפטור מדין איש בור ולא בור בור - ברמב''ן במלח' מבואר דאי נתקל פושע ונעשה בור מחמת גופו הוי כאדם שחפר בור, אך אולי כוונתו דהנפילה גרמה לכריית בור, ויש חיוב בכריית בור בגרמא וא''כ אף אי גופו הוי בור, בור שנעשה מכח גופו חייב, לא משום שגופו כרה בור, אלא שנפילתו גרמא בור, ולפי''ז המוציא בהמת חבירו, אע''פ שאם הבהמה הזיקה פטור, אם הבהמה חפרה בור חייב, ולא יפטר משום איש בור ולא שור בור, ועי' בחרח''ה הלכ' שכנים בפי''א שכתב 'ונראה דזה לא שייך רק היכא דחיובו הוא על עשיית הנזק, דאמרינן דכיון דהוא גרם הנזק ע"כ חייב, משא"כ בעשיית המזיק, בזה לא מצינו דין גרמא, שיתחייב אם עשה את המזיק ע"י גרמא' ועי' חזו''א שם, וחי' ר' שלמה שם -.

טו. עוד יש לעיין האם דינו כאדם לענין אונס, או מכיון שצורת הזיקו הוא כבור אינו חייב אלא בפשיעה - ולכא' החילוק בין הראשון לשני אף אם נתקל לאו פושע, הוא שהראשון הוי כאונס כעין אבידה, והשני נידון כאונס כעין גניבה, וא''כ יהיה מבואר דדינו כאדם לענין אונס, אך י''ל דדינו כאדם שחייב על אונס רק לענין להחשיב את גופו אדם ולא בור, אך לענין חיוב תשלומין אינו חייב אלא משום שהיה לו לעמוד או להזהיר, ועי' בחי' רח''ה הלכ' שכירות דנקט דדינו כאדם לענין אונס אלא שיש לפטור מדין שניהם ברשות עי''ש, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ד וסק''ו - ויש לעיין אם הדין שוה באונס, וד' דברים, ואיש בור, ובכולם הוי או אדם או בור, או שיש לחלק בין הדינים.

טז. יש לעיין באדם שנפל מראש הגג ברוח מצויה - יש לדון באופן שעלה לראש הגג, ויש לדון באופן שהעלוהו לראש הגג והיה יכול לרדת - ומחמת נפילתו נעשה בור, האם כמו שחייב בד' דברים כך גם הוי כאדם שכרה בור, משום שכובד גופו כרה בור, או דלמא אמרינן איש בור ולא אש בור ופטור.

יז. יש לעיין אם נתקל בגופו ונישוף בקרקע, דבבור בכה''ג פטור לשיטת התוס' בדף כח ב, האם כאן שדינו כאדם חייב, או''ד דאינו חייב יותר ממה שבור חייב - דומיא דאס''ו לרב שלכא' אינו חייב בנתקל באס''ו ונישוף בקרקע, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ד -.

יח. וככל הנ''ל יש לדון בעמד בעל הקורה, והאם הדין שוה בקדרים ועמד בעל הקורה, עי' בנמוק''י בדף לב א ובתוס' רי''ד בדף מח א דחילקו בין קדרים לעמד בעל הקורה.

יט. יש לדון אם רק כשהקורה עליו חייב, או אף בהניח את הקורה על הקרקע חייב מדין אדם - ויש לדון אם תינוק הנופל מהגג, והיו תחתיו כרים וכסתות, והניח סכין מתחתיו, האם הוי רוצח, או רק גרם רציחה, ועי' בדף כו ב בזרק תינוק מראש הגג, ובא אחר וקבלו בסייף, דמבואר דהמקבלו בסייף נחשב רוצח לכו''ע אילו לא היה מת, אלא דשם איירי דאוחז בידו את הסייף, ועוד יתכן דשם איירי דהקכה בו בסייף ולא רק אחזו -.

כ. את''ל דרק כשעומד ועליו הקורה נחשב אדם, האם גם כששוכב והקורה עליו חייב.

כא. בקדרים כשדינו אדם, האם כשניזוק בדברי המחובר אליו הוי אדם, כגון שניזוק בנעליו וכד' האם כל מה שעליו נטפל אליו ונידון כמוהו, או רק כשניזוק בגופו חייב.

כב. הרוכב על סוס, ועצר ועי''ז ניזוק הרוכב מאחוריו, האם נידון כאדם או כבור ופטור על כלים, האם דמי לעמד בעל הקורה, או דשאני קורה שהקורה עליו, משא''כ כאן שהאדם על הסוס - ונ''מ למעשה במכונית שעצרה וניזוק המכונית שאחוריו - וכן יש לדון אם הזיק הסוס בדרך הילוכו, אם נידון כרגל ופטור ברה''ר, או נידון כאדם וחייב - עי' שו''ת הרא''ש כלל' ק''א סי' ה' דחשוב אדם המזיק, ובחזו''א סי' ד' סק''ח תמה עליו, ועי''ש לחייבו מדין מעמיד וכדעת הרשב''א דמעמיד חייב מדין אדם המזיק -.

כג. הרמב''ן במלח' כתב דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי חייב הראשון על גופו וממונו שלא הפקירו, משום שהיה לו לעמוד ולסלק ולא עמד, והשני חייב על מה שגופו הזיק מדין בור, אך על ממונו פטור משום שאינו נוהג בבור שיהיה זה חופר בור וזה מתחייב, וצ''ב מדוע אין סברא זו על הראשון, הא נתקל לאו פושע, וא''כ גם הראשון לא כרה את הבור, ואין לומר דכרייה באונס הוי כרייה, דא''כ מדוע א''א כן על השני - וצ''ל דהראשון הו''ל אונס כעין אבידה, משא''כ השני הו''ל אונס כעין גניבה, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ה דכתב דסברת הרמב''ן לפטור את השני אינו משום שצריך כרייה בבור, אלא משום שהכרייה מתייחסת לראשון השני פטור אע''פ שהראשון גם פטור, והיה אפשר לומר דבעצם השני גם כרה את הבור, אלא דכיון שהכרייה מתייחסת לראשון עי''ז אין הכרייה מתייחסת לשני, וכיון שצריך כרייה בבור השני פטור -.

כד. עוד צ''ב - שלטי הגיבורים - לדברי הרמב''ן מדוע השני חייב כשגופו הזיק הא דעת הרמב''ן דגופו אינו אלא בור - ואף אילו היה אדם היה קשה לדברי החזו''א שחייב רק מכח צד השוה של בור ואדם - ומדוע על גופו אין סברא דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב - ועי' בדברי הראב''ד שהובא בשטמ''ק כאן שכתב כסברת הרמב''ן וסיים וז''ל ואי ממונא הוא לאו אנא שדיתיה הכא ולא עלאי דידי רמי לנטורי ולסלוקיה אבל אגופו מיהא חייב שהיה לו לעמוד ולא עמד שהרי סופו ודאי לעמוד שם, ועי' בדברי החזו''א בסי' ד' סק''ה -.

כה. יש להסתפק בדעת הרמב''ן כשראובן נטל את שמעון ונתנו ברה''ר, לכא' ראובן חייב ככורה בור, ויש לדון אם שמעון חייב, או שבכה''ג אף על גופו אמרינן דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ולא אמר הרמב''ן אלא כשגרם לו הראשון ליפול - משום שרק גרם לו ליפול, אך נופל מכח כובד גופו, ולכן נחשב ככורה בור כלפי עצמו, ועי' חזו''א סי' ד' סק''ה ולדבריו לכא' אף בכה''ג חייב -.

כו. עוד יש לדון בציור הנ''ל לסוברים שע''י שהיה לו לעמוד הוי אדם, האם גם בכה''ג אמרינן הכי, או''ד דרק בצירוף נפילתו אמרינן הכי, ואע''פ שנפל באונס מצרפים את מה שהיה לו לעמוד לחייבו.

כז. יש להסתפק בדעת הרמב''ן אילו השני פשע בנפילתו, האם גם בזה אמרינן דהראשון נחשב הכורה, והשני פטור משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, או רק כשהשני אנוס אמרינן הכי - ולשון הרמב''ן הוא 'ועוד אם הראשון פושע **והשני אנוס** ללישנא בתרא למה לא יתחייב הראשון בנזקי ממונו של שני שהרי השני אומר לניזק לאו אנא כריתיה אלא ראשון כרייה והוא פושע' ומשמע דרק משום דהשני אנוס אמרינן הכי -.

כח. יש לדון לדעת הרמב''ן אם הראשון פשע, האם חייב גם על גוף השני מדין בור, או''ד דכיון שהשני חייב על עצמו מדין בור כיון שהיה לו לעמוד, פטור הראשון, ואכתי יש לדון אם טרם שהיה לו פנאי לעמוד חייב הראשון על גופו שהזיק, או שלא אמר הרמב''ן כן אלא על ממון השני - אולי כיון שהשני נחשב כורה על גופו, משום שע''י כובד גופו נפל, מתייחס הכרייה רק לשני ולא לראשון -.

כט. יש לדון האם גם כשממון השני נתקל בממון הראשון, אין השני חייב על ממונו בדלא אקפריה, או דרק כשנתקל בגוף הראשון אמרינן דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב - עי' חזו''א סי' ד' סק''ה -.

ל. כיוצא בו יש לדון אם בכה''ג חייב הראשון על ממון השני שהזיק, למד''א נתקל פושע, או שלא אמר הרמב''ן כן אלא רק בבור שנעשה מחמת גופו, ולא בבור שנעשה מחמת ממונו.

לא. כתב השלטי הגיבורים דדעת הרמב''ם דהראשון חייב על הזק השלישי בממון השני, וכן חייב הראשון על הזק רביעי בממון השלישי, וכן אפי' יהיו אלף כה''ג יתחייב הראשון על כולם, וצ''ב בשלמא ממון השני שנפל ע''י גוף הראשון יתכן להחשיבו כריית בור ע''י אדם, אך כיצד שייך לחייבו על ממון השלישי שנעשה בור ע''י השני או ממונו של השני, הא הוי בור שכרה בור, וא''כ הו''ל איש בור ולא בור בור - ואין לתרץ דחייב משום שכרה בור ע''י נפילתו בגרמא, ומחמת נפילתו חייב, ולא מחמת גופו, דהרי הרמב''ם כתב דנתקל לאו פושע והראשון חייב רק משום דהו''ל לעמוד ולא עמד, ואולי ס''ל דנתקל לאו פושע הוי כאונס כעין אבידה, ונחשב כה''ג לכורה בור, אך בתוס' מבואר דאם נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, עי''ל דס''ל דהנופל מחמת גופו הוי כאילו גופו הפילו, ולכן גופו נחשב לכורה את כל הבורות בגרמא -.

לב. כתב רש''י ד''ה תרגמא 'וא"נ לא אפקריה שורו הוא וטפח באפיה שהרי אנוס הוא', וצ''ב - רש''ש - הרי היה לו פנאי לסלק, ולכא' מבואר ברש''י דבור דממונו אינו חייב בלא כרייה, ואף לא מהני סברת הו''ל למלוייה להחשיבו ככרייה, ולכא' א''א לומר ברש''י שפטור משום שהראשון כרה, דהרי רש''י כתב דפטור כי הוא אנוס ולא הזכיר את הראשון, ומה שכתב רש''י בצד הראשון שרק באפקרינהו פטור, וכ''כ בד''ה דאמר, הוא משום שיש לומר שיש כרייה של השני שנתקל, ואע''פ שאנוס הוא הוי כרייה באונס, וצ''ב מדברי רש''י בדף מח א ד''ה ונטנפו כליו, דכתב רש''י ואף על גב דאיהו לא כרייה אלא הגמל כרהו כיון דבשעת נפילה דידיה הוא ועליה לסלוקיה כמו דכרייה איהו דמי ואף על גב דמפקר ליה בתר שעתא עכ''ל - וצ''ל דכיון שחייב לשמור על ממונו שלא יהפך לבור, מחמת פשיעתו נעשה בור, משא''כ כשממונו הוא כבר בור, ולא נעשה ממונו לבור אלא רק נשאר בור אין כאן פשיעת כרייה, וכן מבואר בדברי המאירי שם, א''נ י''ל דמחוייב לשמור שממונו לא יהפך לבור, אך אינו מחוייב לסלק ממונו שהוא כבר בור -.

לג. כתב רש''י בד''ה ראשון דרבא העמיד את הברייתא אף כרבנן, וס''ל דאף לרבנן נתקל פושע, ולא נח' אלא במפקיר נזקיו, וצ''ב א''כ מדוע הראשון חייב על ממונו כשהפקירו, הא לרבנן מפקיר נזקיו אף אחר נפילת פשיעה פטור, ומפורש ברש''י ד''ה דאמר דאיירי בהפקיר את ממונו ומהאי טעמא השני פטור, וכתב רש''י משום דהו''ל מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, וצ''ב הרי לרבנן אף אחר נפילת פשיעה פטור - ואף תוס' לא הקשו אלא דהיה לרבא להעמיד את הברייתא כרבנן, ולא הקשו מדוע הראשון חייב, ועי' בשטמ''ק שהביא את דברי ר''פ שפירש שרש''י כתב כן בכדי ליישב מדוע לא העמידו את הברייתא כרבנן דנתקל לאו פשוע, ולכן כתב רש''י דאף רבנן ס''ל דנתקל פושע, אך תמה על זה דאכתי אפשר להעמיד את הברייתא כרבנן דפטור משום מפקיר נזקיו, וכעין זה כתוב בתוס', והשטמ''ק בשם הרא''ש יישב את דברי רש''י דלא כתב רש''י דאף לרבנן נתקל פושע בכדי להעמיד את הברייתא לכו''ע, או כדברי ר''פ הנ''ל, אלא רש''י כתב כן בכדי להעמיד את הברייתא כההלכה, וקי''ל כרבנן לענין זה, אך לענין מפקיר נזקיו קי''ל דבור ברה''ר חייב, ולכן לענין זה אפשר להעמיד את הברייתא כר''מ, ועי' מש''כ הפנ''י ליישב -.

לד. יש לבדוק האם יש צד בראשונים בס''ד ובמסקנא דע''י סברת היה לו לעמוד לחוד הוי אדם, אף בלא שום פשיעה בנפילה, דבדברי הרא''ש והרשב''א מפורש דאינו אדם בלא פשיעה בנפילה - ולכן כתב הרא''ש דלדינא אינו אלא בור, והרשב''א כתב בסוף דבריו דלכן אע''פ שהראשון הוא אדם אף למד''א נתקל לאו פושע, השני אינו אדם משום שהוא יותר אנוס מהראשון, אך לכא' בדברי הרא''ש בדעת הרי''ף מבואר דדי בהיה לו לעמוד להחשיבו אדם - ויש לדון אם גם רש''י ותוס' ושאר הראשונים בסוגיין ס''ל הכי -.

לה. הקשה רבינו פרץ על הך גיסא דע''י היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, מדוע בעמד בעל הקורה נחשב אדם, וצ''ב הרי הגיע למקום זה ע''י הילוך, וחייב על ההילוך למקום זה, ולא על מה שהיה לו להמשיך ללכת - צ''ל דכיון דרשאי להגיע למקום זה א''א לחייבו על כך, וכל החיוב אינו אלא על מה שלא היה לו להשאר כאן, וכן מבואר בדברי רעק''א דהקשה על דבר הרא''ש דע''י היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, מדוע בעמד לכתף חייב על כלים מחמת שהיה לו להזהיר, הא רשאי לכתף וכל חיובו אינו אלא על מה שהיה לו להזהיר, ומבואר בדבריו דא''א לחייבו על מה שבא לכאן, מכיון שרשאי לבא לכאן, ואין אומרים דאינו רשאי לבא לכאן אם לא יזהיר, אלא שבדברי ר''פ בתירוצו מבואר דאינו רשאי לעמוד אם אינו מזהיר -.

## מראי מקומות בסוגיית קדרים

דנו הראשונים האם נזק מחמת אדם השוכב נחשב אף לשמואל כאדם המזיק וחייב על כלים, או דאינו אלא בור ופטור על כלים

**למד''א נתקל פושע**

א. נח' הר''ח ושאר הראשונים האם למד''א נתקל פושע אפשר לומר שאינו אדם, לגירסת הר''ח בלישנא בתרא אף אם נתקל פושע אינו אלא בור - והוכרח הר''ח לפרש כך, משום דללישנא בתרא כוונת הברייתא דכולם פטורים על ממון שהוזק, אף שהוזק בגופו, וע''כ הראשון פושע בנפילתו מהא דחייב על ממונו שהזיק, ואפילו הכי פטור כשממון הוזק בגופו, וא''א לומר דחייב משום דלא אפקרינהו דא''כ מדוע השני פטור, משא''כ לדעת החולקים על הר''ח אין כתוב בברייתא אלא דפטורים על ממונם שהזיק, אך לא כתוב שממון שהוזק בגופו פטור - ולדעת שאר הראשונים אין צד שאם נתקל פושע הוי בור, והוכיחו כן מעמד בעל הקורה דחייב על כלים, וסברת הר''ח דאינו אדם כתב הבעה''מ וז''ל מיהו אף על גב דה"ל פושע אין זה חשוב אדם אלא בור כיון דלאו מכחו קא אזיל הנזק אלא תקלה הוא שנתקל האחר בו עכ''ל, אמנם לדינא לדעת התוס' אף לדעת הר''ח למסקנא נידון כאדם אפי' אם נתקל לאו פושע, אך לדעת בעה''מ המסקנא היא כל''ב ואף הראשון אינו אדם, ולשיטתו קשה אף למסקנא מעמד בעל הקורה, וכן הקשה הרמב''ן במלח' על הבעה''מ.

ב. כתב רבינו פרץ - הובא בשטמ''ק - וז''ל ויש לומר דגבי עמידה דבעל הקורה נמי איכא מעשה בעמידה כיון שנעקר מן ההילוך ועמד ... ועוד יש לומר דלעולם גבי אדם לא פקע מיניה דין אדם המזיק ליחשב בור אלא דוקא בשניזוקים בו באותו ענין שאפילו אם היה מת האדם המזיק היו ניזוקים בה בענין זה כגון גבי קדרים שנתקל האחד בחבירו לאחר שנפל חבירו והשתא ניחא מעמד בעל הקורה אפילו לכתף דמחייב משום דהיה לו להזהיר אף על גב דלא הוי מעשה בפשיעה זו מכל מקום נחשב אדם המזיק משום עמידתו שאינו ראוי באדם מת וגם קורתו בידו כל זה אינו ראוי להיות ניזוק על ידי מת ומכל מקום היכא דיש מעשה בתחילת הפשיעה חשבינן ליה אדם המזיק לעולם אפילו היכא שהיה ראוי לבא ההיזק על ידי מת כגון הראשון עכ''ל, וכתב האבן האזל בפ''ב ה''כ ובפי''ג ה''י דלדבריו יהיה מתורץ קושיית התוס' על הר''ח דשאני עמד בעל הקורה דמוחזק מכוחו ולכן הוי אדם, ולא דמי לקדרים שהיה נשאר שם אף אילו היה מת, אלא דאי נימא דכל סברת רבינו פרץ דמוחזק מכוחו אינו אלא לבאר מדוע נחשב שמונח כאן על ידו, דכיון שמוחזק מכוחו הוי כמביאו לכאן כל רגע ורגע, א''כ כ''ש כקדרים שהביאו לכאן ממש הו''ל להחשב אדם, וכך מוכח בדברי ר''פ - שלא הובא בשטמ''ק - דר''פ הביא אח''כ את דברי הר''ח והקשה עליו מעמד בעל הקורה, ותמה אהבן האזל על דברי ר''פ דהא לפי מש''כ לא קשה מידי, ולכא' כוונת ר''פ אינו אלא דהוי כמביאו לכאן, אך כיון דהניזק בא למזיק אין הבדל אם כעת מביאו לכאן או לפני כן, אלא דאכתי אע''פ שר''פ לא התכווין לזה, אך יש לתרץ את דברי הר''ח על פי חילוקו של ר''פ, דס''ל להר''ח דכיון שאילו היה מת לא היה מוחזק הקורה לכן הוי כאדם ממש, ולא דמי לקדרים שאינו עושה מאומה בשעת הנזק, וכך לכא' מבואר בנמוק''י בדף לב א ובתוס' רי''ד בדף מח א - הובאו לשונותיהם להלן -.

ג. הרמב''ן כתב דאף לדברי הר''ח אין צד שאם נתקל פושע אינו נידון כאדם, אלא לל''ב נתקל לאו פושע, והא דחייב על ממונו שהזיק הוא משום דאיירי דלא אפקרינהו, ואפילו הכי השני פטור על ממונו שהזיק, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב.

ד. לדעת רש''י ותוס' לל''ק תרוייהו הוי אדם, ולכא' היה אפשר לומר דתרוייהו הוי בור וכהל''ב לדעת הר''ח, אלא דתוס' הוכיחו מעמד בעל הקורה דאם הוא פושע הרי הוא אדם, ולכן ע''כ הראשון הוא אדם, וכיון שרבא לא חילק בין הראשון לשני כשגופו הזיק אלא רק כשממונו הזיק ע''כ גם השני הוא אדם, עי''ל דכיון שלל''ב ע''כ הראשון הוי אדם, יותר מסתבר שאף לל''ק הראשון הוי אדם, וההבדל בין ל''ק לל''ב הוא רק לגבי השני, מאשר לומר שההבדל הוא לגבי הראשון,

ה. יש לעיין מדוע בעל הקורה נידון כאדם, הא לא ניזוקו בגופו, אלא בקורה, ולדברי רבינו פרץ ניחא דכיון דכל רגע מחזיק את הקורה, ואילו היה מת הקורה היתה נופלת, לכן נידון כאדם, ולפי''ז אין שום קשר בין הא דקורה נידון כאדם, להא דאדם השוכב נידון כאדם, דבקורה הוי כאדם משום אחיזת האדם, ובאדם השוכב הוי אדם משום שניזוקו בגופו, אלא דדבר זה תלוי בהבנת דברי ר' פרץ וכנ''ל.

**למד''א נתקל לאו פושע**

א. ברש''י ותוס' מבואר, דלמסקנא אף אם נתקל לאו פושע, הוי אדם מחמת שהיה לו לעמוד ולא עמד, ולכן אע''פ שהשני אינו פושע ולכן פטור על ממונו שהזיק, אפילו הכי כשניזוקו בגופו דינו כאדם המזיק, ונראה בדבריהם דהא דחייב משום שהיה לו לעמוד ולא עמד, אינו סיבה רק להוציאו מכלל אונס, אלא דמחמת שהיה לו לעמוד נחשב אדם ולא בור, וא''כ היה לו לעמוד נצרך לב' ענינים גם להחשיבו אדם, וגם להוציאו מכלל אונס.

ב. הרא''ש כתב דלמד''א נתקל לאו פושע דינו כבור, ומה שמבואר בגמ' דהשני נידון כאדם אע''פ שמוכח שאינו פושע מדפטור על ממונו שהזיק, אינו אלא לדעת ר''מ דנתקל פושע, ולדידיה אמרינן דאף השני הוי פושע קצת, ולכן נידון כאדם, אך למד''א נתקל לאו פושע דהוי אונס גמור אינו אלא בור, ולכן פסק דאינו אלא בור דהא קי''ל נתקל לאו פושע, ולכא' כוונתו דלמד''א נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, משא''כ למד''א נתקל פושע, אע''פ שהשני אינו פושע, אך אינו אלא כאונס כעין אבידה שאדם חייב עליו ולכן נידון כאדם - ובדברי הרשב''א בסוף דבריו מפורש דאף אם נתקל לאו פושע הוי אדם מכח היה לו לעמוד, אך כתב דהשני שאנוס יותר אינו אדם, וא''כ מבואר בדבריו דלא סגי בהיה לו לעמוד לחוד להחשיבו אדם, וא''כ אע''פ שבדין נחלק על הרא''ש, אך מודה הרשב''א לסברת הרא''ש דלא די בסברת היה לו לעמוד להחשיבו אדם - ובדברי רש''י ותוס' הנ''ל אין מפורש שלא כדברי הרא''ש, אך מסתימת דבריהם שכתבו שהשני אנוס בנפילתו ונידון כאדם, ולא כתבו לחלק בין מד''א נתקל פושע למד''א נתקל לאו פושע נראה דאף למד''א נתקל לאו פושע נידון כאדם -.

ג. הרא''ש נקט בדברי הרי''ף, דאף למד''א נתקל לאו פושע הראשון נידון כאדם המזיק, והשני נידון כבור, ופירש ראשון דמנפשיה נפל אף על פי שהיה אנוס בשעת נפילה אינו טרוד כ"כ והיה לו לעמוד או להזהיר ופושע הוא בזה וחשיב גופו כאדם המזיק ... אבל שני שנכשל בראשון נפילתו מרובה וטרוד בעמידתו ומסתייה אי עבדינן גופו בור משום דהוה לו לעמוד עכ''ל - ולעיל כתב הרא''ש דדוחק לחלק בין הראשון לשני, אלא דלעיל ס''ל להרא''ש דע''י היה לו לעמוד בלחוד אינו אדם, אלא רק מחמת הנפילה נחשב אדם, ועל זה כתב דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור, אך בדברי הרי''ף נקט הרא''ש דהוי אדם מחמת שהיה לו לעמוד, ובזה אין דחוק החילוק בין הראשון לשני, ואע''פ ששניהם פושעים ולכן אף השני חייב מדין בור, לא די בפשיעה להחשיבו אדם, אלא רק כשיכול לקום בקל נחשב אדם -.

ד. הרשב''א נקט דלמד''א נתקל לאו פושע אינו אלא בור, וכתב דלכן השני אינו נידון כאדם אלא רק לבור אפי' למד''א נתקל פושע, ולא ס''ל כחילוק הרא''ש הנ''ל, ובסוף דבריו כתב הרשב''א דיש להעמיד את כל הסוגיא כמד''א נתקל לאו פושע, ואפילו הכי הראשון נידון כאדם, והשני רק כבור משום שהשני אנוס יותר, ויש לדון אם כוונתו דאנוס יותר בנפילתו, או כוונתו כדברי הרא''ש בדעת הרי''ף דאנוס יותר מלעמוד ולהזהיר.

ה. רש''י ותוס' כתבו דללישנא בתרא דשניהם פטורים כשממונם הזיק, ע''כ אף הראשון אינו פושע וכמד''א נתקל לאו פושע, ואפילו הכי יש חילוק בין הראשון לשני, משום שהשני אנוס יותר, והיה אפשר לבאר כנ''ל דהראשון הוי כאונס כעין אבידה, והשני הוי כאונס כעין גניבה, אך בתוס' מפורש דלמד''א נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין אבידה, ולכן להך מד''א גם אדם המזיק פטור, ולכן כתבו דהוא דוחק, דכיון שאף הראשון הוא כאונס כעין גניבה, ע''כ נידון כאדם רק משום שהיה לו לעמוד, ולא מחמת הנפילה, וא''כ מדוע לא נימא הכי על השני - ולא ניחא להו לחלק בין אונס כעין גניבה ששומר שכר חייב עליו, לאונס גמור שאף ש''ש פטור, דכיון שאדם המזיק פטור אף באונס כעין גניבה א''א לומר שנחשב מחמת הנפילה לאדם המזיק - והתוס' כתבו דאע''פ שהוא דוחק אין לחוש כיון דלא קאי הכא למסקנא.

ולדעת הר''ח שבל''ק חלוק הראשון מהשני אין קשה, משום שלדעת הר''ח הראשון פושע והשני אינו פושע, והראשון חייב אף על ממונו שהזיק, ורק לגירסא השניה לל''ב תרוויהו אינם פושעים כדמוכח מהא דאף הראשון פטור כשממונו הזיק - ואח''כ כתבו התוס' די''ל דאע''פ שנתקל פושע פטור על ממונו כמד''א מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור - אך בתוס' מבואר דהר''ח העמיד את הל''ק אף כרבנן דנתקל לאו פושע ואפילו הכי יש חילוק בין הראשון לשני וא''כ גם לדברי ר''ח יש את הדוחק הנ''ל, וצ''ב מדוע הוצרכו התוס' להעמיד את הל''ק כרבנן, ורק לגירסא השניה שאף הראשון פטור על ממונו שהזיק ע''כ צ''ל כן, אך לדברי הר''ח לכא' אין הכרח לכך, וא''כ היה אפשר להעמיד כר''מ ולא יהיה את הדוחק הנ''ל, וצ''ל דע''כ קאי אף לרבנן, דאל''כ יש ב' חילוקים בין הראשון לשני, דהראשון הוא אדם, וגם חייב על ממונו שהזיק, והשני הוא בור וגם פטור על ממונו שהזיק, ולכן צ''ל דקאי אף כרבנן ואף הראשון פטור על ממונו שהזיק, ולפי''ז צ''ל דאליבא דהר''ח הל''ק הוא כרבנן, והל''ב הוא כר''מ, דהרי לל''ב ההבדל בין הראשון לשני הוא דהראשון חייב על ממונו שהזיק והשני פטור, וע''כ משום דהראשון פושע בנפילתו, ובבעה''מ מבואר דב' הלישנות הם כר''מ, ולדבריו לל''ק יש ב' הבדלים בין הראשון לשני, ואף הרשב''א שגרס כגירסת רש''י ותוס' ס''ל כן דיש ב' הבדלים בין הראשון לשני - אלא שדעת הר''ח בדף כט דלמד''א נתקל לאו פושע הוי אונס כעין אבידה, וכ''כ הנמוק''י שם, וא''כ ניחא החילוק בין הראשון שאינו אלא כאונס כעין אבידה, לשני די''ל דהוי כאונס כעין גניבה -.

ו. הרא''ש גם כתב ככל הנ''ל דלל''ב הוא דוחק לחלק בין הראשון לשני מכיון שתרוייהו אנוסים, ואפילו הכי כתב הרא''ש דיש לחלק בין השני שנפל שנידון כאדם אע''פ שנחשב אנוס ולכן פטור על ממונו שהזיק, לבין מאן דסבירא ליה נתקל לאו פושע שנידון כבור, משום שלמד''א נתקל לאו פושע הרי הוא כאונס כעין גניבה כמוש''כ התוס', ולכן אין סברא לחלק בינו לבין השני שאנוס יותר, משא''כ למד''א נתקל פושע י''ל שהשני נידון רק כאונס כעין אבידה, ולכן יש לדונו כאדם.

ז. ובדברי הרשב''א מבואר דאף למסקנא י''ל כן, ולא ס''ל כתוס' והרא''ש דדוחק לחלק כן, ואולי משום דס''ל לרשב''א דנתקל לאו פושע אינו אלא כאונס כעין אבידה, ולכן מובן החילוק בין הראשון שאינו אלא כאונס כעין אבידה, לשני שהוא אונס כעין גניבה, אך לכא' א''א לומר כן בדברי הרשב''א, דהרשב''א כתב בדף כח ב דאף למד''א נתקל פושע אינו אלא כאונס כעין אבידה, וא''כ ע''כ למד''א דנתקל לאו פושע נידון כאונס כעין גניבה, ואולי סברת הרשב''א הוא דאונס כעין גניבה אע''פ שאדם המזיק פטור בו, אפילו הכי נידון כמעשה האדם, ולכן יש לאדם שייכות לזה שגופו נעשה בור, משא''כ אונס גמור אינו נידון כמעשה האדם כלל.

ח. לדברי הבעה''מ אין שום צד בגמ' שהשני יחשב אדם, ורק על הראשון שי''ל בו נתקל פשוע היה צד שיהיה אדם, ומבואר בדבריו דא''א להחשיבו אדם מכח סברת היה לו לעמוד, אלא רק מכח נתקל פושע.

**האם מכח סברת היה לו לעמוד, או להזהיר נחשב אדם, או דלא הוי אדם בלא פשיעה בנפילתו**

א. בדברי הרא''ש מבואר דבסברת היה לו לעמוד לחוד אינו נחשב אדם המזיק, ולכן למד''א נתקל לאו פושע אינו אלא בור, וכן פסק הרמב''ם, ויש לדון בדברי רש''י ותוס' דקצת נראה בדבריהם דאף אם נתקל לאו פושע הוי אדם, האם הוי אדם מחמת סברת היה לו לעמוד בלחוד, או דנצרך גם פשיעה בנפילתו, ולכא' לדעת התוס' דנתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, אין שום פשיעה בנפילתו.

ב. אולם בדברי הרשב''א בסוף דבריו כתב די''ל דאף למד''א נתקל לאו פושע הוי פושע מכח היה לו לעמוד, ואפילו הכי כתב דהשני שאנוס יותר אינו אלא בור אע''פ שהיה לו לעמוד, ומבואר בדבריו דבסברת היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, ורק משום שאינו אונס גמור בנפילתו הוי אדם, ולכא' כוונתו דהראשון הוא כאונס כעין גניבה שש''ש חייב בו והשני הוי כאונס גמור שאף ש''ש פטור בו.

ג. בדברי הרא''ש בדעת הרי''ף נראה דע''י היה לו לעמוד נחשב אדם, ממש''כ הרא''ש לחלק דהראשון יותר פושע במה שלא עמד מהשני, והרי אף השני חייב מדין בור, וא''כ מה החילוק בין הראשון לשני, וע''כ דע''י מה שהיה לעמוד ולא עמד נחשב אדם, ובזה חילק הרא''ש בין הראשון לשני, וכתב דאע''פ שהשני פושע ולכן חייב מדין בור, אפילו הכי לא די בפשיעה זו להחשיבו אדם, וברא''ש מבואר דאף ע''י היה לו להזהיר ולא הזהיר נחשב אדם, וא''כ כתוב בדברי הרא''ש דאף ע''י מה שהיה לו להזהיר ולא הזהיר נחשב אדם, וא''צ שהמצאותו במקום זה יהיה מחמת פשיעתו, אלא די במה שהנזק נעשה בפשיעתו בכדי להחשיבו אדם.

ד. ולפי זה כשבני אדם הניחהו בע''כ ברה''ר, ויכול לעמוד, לדברי הרשב''א והרא''ש אינו אלא בור, ויש לדון אם גם רש''י ותוס' מודו לדברי הרשב''א, ואע''ג דתוס' מיאנו בחילוק זה, וכתבו דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור, אכתי י''ל דס''ל לתוס' כדברי הרא''ש דאף השני אינו אונס גמור אלא כאונס כעין אבידה, ולכן הוי אדם, אך באונס גמור אולי לכו''ע אינו אדם מכח סברת היה לו לעמוד - אך נראה קצת ברש''י ותוס' כנ''ל דאף למד''א נתקל לאו פושע הוי אדם -.

ה. ויש לדון בהעלוהו לראש הגג בע''כ, ויכול לרדת, ונפל ברוח מצויה, האם גם בזה חייב גלות ומיתה כשהרג אדם, או שכל מה שכתבו התוס' בכתובות דף לג ב דחייב גלות אינו אלא בעלה לראש הגג, אך בשוא''ת לחוד אין גופו יכול להחשב אדם, ורק כשיש בהתחלה עשייה מצידו הוי אדם, ולכא' לדברי תלוי בהנ''ל, אם מחמת היה לו לעמוד ולא עמד לחוד יכול להחשב אדם, אך יש לחלק בין נפל מראש הגג שנופל מחמת כובד גופו, ולכן הוי אדם בכל גוונא, ורק בניזוקו באדם נצרך שייכות לגברא בהפלתו ולא די בהיה לו לעמוד.

ו. הרמב''ן במלח' - בדף יג א ברי''ף - כתב דנתקל פושע והזיק בשעת נפילה אינו אדם המזיק, אלא הקרקע הוא הדוחפו עי''ש, ולדבריו לכא' א''א לומר דע''י נתקל פושע הפיל את גופו, ואפילו הכי למסקנא נידון כאדם וחייב על כלים, אלא דהרי כתוב ברמב''ן שיש לחייב את הראשון על ממון השני שהזיק, אף אם גופו של הראשון אינו אלא בור, וע''כ דחייב על מה שגרם בנפילתו שהממון של השני יהיה בור, ומבואר דחשוב מעשה האדם, דאילו לא היה זה כי אם אש לא היה חייב על ממון השני מדין איש בור ולא אש בור, וצ''ע, וכן יש לעיין מהמבואר דהנופל מראש הגג ברו''מ חייב ד' דברים אע''פ שהרוח הפילתו, וא''כ מדוע כשהקרקע הפילתו לא יחשב אדם משום שכובד גופו מפילו - עי' מש''כ האור גדול בסי' א' ד''ה אמנם אף ליישב את דברי הרמב''ן, ועי במה שנתבאר באריכות בענין ביאור דברי הרמב''ן בענין נתקל פושע -.

ז. התוס' ר''פ - הובא בשטמ''ק - הקשה על הל''ב דהשני אינו אלא בור, ממתני' דעמד בעל הקורה, דאע''פ שלא עביד מעשה אלא רק היה לו ללכת, דינו כאדם ולא כבור, עי''ש שתי' בתרי אנפי, ור' פרץ הקשה כן רק על הל''ב, וע''כ משום דלל''ק יש מקום לפרש שהשני הוא אדם רק מכח היה לו לעמוד, ולא מכח הנפילה.

**האם נחשב כאדם אף כשאינו פושע גמור**

דהיינו דכיון דאין גופו נחשב לאדם כשלא פשע במה שנפל או במה שהיה לו לעמוד, יש לדון איזה דרגת פשיעה נצרכת, האם רק פשיעה גמורה, או אף אונס כעין אבידה, או דדי אפילו באונס כעין גניבה ורק באונס גמור שאף ש''ש פטור עליו לא מהני

ואין הנידון כאן לענין לחייבו בתשלומין, אלא לענין להחשיבו אדם, ויתכן שאף אם נחשב אדם אינו חייב באונס כאדם עי' להלן.

א. בדברי הרא''ש מבואר דלמד''א נתקל לאו פושע, אינו אלא בור, אך למד''א נתקל פושע, אע''פ שהשני אינו פושע הוי אדם, ומבואר בדבריו דא''צ פשיעה גמורה בכדי להחשיבו אדם, ודי באונס כעין אבידה, אך באונס כעין גניבה אינו אלא בור.

ב. בדברי הרשב''א - בסוף דבריו - מבואר דאף למד''א נתקל לאו פושע י''ל דהוי אדם, אך באונס גמור אינו אדם, ומבואר בדבריו דבכדי להחשיבו לאדם די אף באונס כעין גניבה, ורק באונס גמור אינו אדם.

ג. אי נימא דאף ע''י שהיה לו לעמוד הוי אדם, נמי יש לדון כנ''ל, אם התביעה לעמוד אינו אלא כעין אונס אם נידון כאדם או כבור, ואי נימא דדי באונס כעין אבידה בכדי להחשיבו אדם, י''ל דבלא שהיה לו לעמוד אין נחשב אדם מחמת היה לו להזהיר, אלא שמחמת היה לו לעמוד א''א לחייבו בתשלומין משום שהוא אונס כעין אבידה, אך אפשר מכח זה להחשיבו אדם, אך לחייבו א''א בלא סברת היה לו להזהיר.

**להך גיסא דהוי אדם וחייב על הכלים, האם הוי אדם אף לשאר החילוקים שיש בין אדם המזיק לממון המזיק**

האם הוי אדם המזיק, והוי כמזיקו בידים, או דאינו אלא כהזק בור, וחייב על כלים דומיא דאס''ו לרב דחייב על כלים, ובאדם מודה שמואל לרב.

א. הנמוק''י בדף לב א הקשה מדוע בעמד בעל הקורה חייב על כלים לדעת שמואל, ותי' וז''ל דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור (היא) דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי עכ''ל, ואפילו הכי בקדרים אי נתקל פושע חייב על כלים, ולא הוקשה לנמוק''י, וע''כ משום שהוזק בגופו, ורק בקדרים שהוזק בקורה הוקשה לנמוק''י, ולכא' מוכח מדבריו דבקדרים אע''פ שאינו נחשב כהזק בידים, אפילו הכי כיון שניזוק בגופו דינו כאדם לענין כלים - אלא שהנמוק''י ס''ל דאף הראשון אינו אלא בור, אך לכא' משום דנתקל לאו פושע, ולגירסת הר''ח ע''כ בל''ק הראשון הוי אדם, ולגירסת רש''י ותוס' בל''ב הראשון ע''כ הוי אדם, ולא הוקשה שם לנמוק''י מדוע לשמואל חייב על כלים, ועי' קה''י נזיר סי' ה' -.

ב. כשאדם נתקל בו ומת, לכא' פשוט שאינו נחשב רוצח ואינו חייב מיתה וגלות, ואינו אדם אלא רק לענין נזקין, ולכא' משום מש''כ החזו''א בסי' א' סק''א ובסי' ד' סק''ד דצריך ללמוד מבור דחייב אף כשלא הזיק אלא ניזוקו בו, ולכן אע''פ שמבור נלמד שא''צ הולך ומזיק, ודינו כאדם, אך לענין רציחה א''א ללמוד מבור - ובחי' ר' שלמה פשיטא ליה כן דאינו חייב מיתה, אולם במנחת שלמה על מסכת ב''ק פשיטה ליה דחייב מיתה, ודן אם חייב גם בחלל שבת ע''י שנתקלו בו -.

ג. יש לדון לענין חיוב ד' דברים, ומקום הספק הוא אם ד' דברים אינו הלכותיהן של אדם, וא''כ י''ל דכמו שחייב בכלים אע''פ שנלמד מבור, משום שבור אינו אלא גילוי מילתא בעלמא דא''צ הולך ומזיק, א''כ ממילו חייב גם בד' דברים, או''ד דד' דברים אינו דומה כלל לחיוב על הזק ממון, ועי' בחרח''ה הלכ' טוען ונטען דחילק בין נזקין לחבלות ביסוד חיובן, ובנפל מראש הגג ברוח מצויה מבואר דחייב בד' דברים, ואולי יש לחלק בין נפל מראש הגג דכובד גופו גורם, ובכה''ג א''צ ללמוד מצד השוה לחייבו, וחייב מדין אדם, משום שאין נ''מ הא הוא עושה או גופו עושה, וא''צ ללמוד מאש דחייב בכה''ג, ורק בסוגיין דאין הוא מזיק ואין גופו מזיק אלא ניזוקין בו נצרך ילפותא מבור לחייבו, ולכן י''ל דאף פטור מד' דברים, ויש להוכיח מדברי התוס' בכתובות דף לג ב דפטור מד' דברים, מדהוכיחו התוס' דנופל מראש הגג חייב גלות, מהא דחייב ד' דברים, ומבואר בתוס' שא''א לחלק בין ד' דברים לגלות, ואילו היה חייב כאן ד' דברים, אע''פ שאינו חייב גלות, אולי גם נופל מראש הגג חייב ד' דברים ולא גלות - עי' חזו''א סי' א' סק''א וסי' ד' סק''ד, ועי' בסי' ב' סק''ב סוף ד''ה ונראה דאפי' -.

ד. ברמב''ן במלח' מבואר דאם נתקל פושע חייב הראשון על מה שממון הב' הזיק את השלישי, ונחשב בור שכרה הראשון, והיה נראה בדברי הרמב''ן דנחשב אדם אף לענין כריית בור, ולא אמרינן דהתמעט מאיש בור ולא בור בור, אולם בדברי הרמב''ן נראה דאף אם גוף הראשון נידון רק לבור דינא הכי, וע''כ אין נחשב חופר בור מחמת שנתקלו בגופו, אלא מחמת שבנפילתו גרם לכריית בור, וס''ל דכורה בור בגרמא חייב, וכן מבואר בשלטי הגיבורים דכתב בדעת הרמב''ם דהראשון חייב אף על המון של השלישי והרביעי ואפי' אלף, אע''פ שהשלישי נתקל בשני, שלכל היותר הוי בור של הראשון ולא אדם, ואפילו הכי נקט דחשוב כריית בור וע''כ משום שנחשב ככורה בור בגרמא ע''י נפילתו, ושאר הראשונים שהעמידו את דברי רבא כמד''א נתקל פושע, ואפילו הכי מבואר דאין הראשון חייב על מה שהממון של השני הזיק, ע''כ ס''ל דאין חיוב על כריית בור בגרמא, וגם מוכח בדבריהם דאע''פ שנחשב לאדם לענין חיוב כלים, אין נחשב לאדם לעני כריית בור, ונחשב לבור שכרה בור, ולא לאדם שכרה בור - עי' חזו''א סי' ד' סק''ה -.

ה. יש לדון - עי' חזו''א סי' ד' סק''ו - אם דינו כאדם לענין אונס, ויש לדון כשנפל באונס כעין אבידה, ויש לדון לענין כשהיה יכול לסלקו בדרגת אונס כעין אבידה, ובחרח''ה הלכ' שכירות כתב דדינו כאדם לענין אונס, אלא דפטור מדין שניהם ברשות עי''ש.

ו. יש לדון - חזו''א סי' ד' סק''ד - אם נתקל בו ונישוף באבן דבבור פטור בכה''ג לדעת התוס' (ועי' באריכות בכל ענין זה במש''כ בסוגיית קדרים, ובענין עמד בעל הקורה).

ז. החזו''א הוכיח דאין חייב משום אדם לחוד, מדברי המשנה 'ולא זה וזה שדרכן לילך ולהזיק כהרי הבור שאין דרכו לילך ולהזיק' ואילו היה אדם חייב גם כשניזוקין בו, אפשר ללמוד ממבעה למד''א שהוא אדם דחייב אע''פ שאינו הולך ומזיק, וע''כ דהחיוב מדין אדם אינו אלא מכח צד השוה של אדם ובור, ויש שרצו ליישב על פי דברי הרשב''א בדף ב' ב' שכתב וז''ל מסתברא לי דלא אמרו כן אלא בנזקי בור מפני שהוא חדוש וליכא בכלהו נזיקין דכותיה לפי שאין דרכו לילך ולהזיק ועוד שאינו שלו ואפ"ה עשאו הכתוב כאילו הוא שלו ועוד שהניזק בא לרשותו של מזיק דהיינו חלל הבור עכ''ל, וצ''ב מה ההבדל בין אינו הולך ומזיק, למש''כ שהניזק בא רשותו של מזיק, הא בבור ברה''ר איירי כמבואר ברשב''א דהוא חידוש בבור שחייב אע''פ שאינו שלו, וע''כ כוונת הרשב''א דבור אינו יכול לזוז ממקומו, וגם הניזק בא וניזוק בבור, ואין הבור מזיק - ואפי' בהבל, השור שנופל לתוך הבור הוי כמשתמש בהבל להזיק את עצמו - וא''כ דברי המשנה 'שאין דרכו לילך ולהזיק' הכוונה שאינו הולך ממקום למקום, וא''כ י''ל דלכן א''א ללומדו מאדם אף מאדם השוכב, מכיון שאדם השוכב יכול ללכת ממקום למקום - ויש שפירשו שהקולא שאין בו רוח חיים הוא שאין הכח המוליך את המזיק בתוך המזיק, ולכן חסר בשם מזיק, וא''כ לפי''ז המשך המשנה מתפרשת שבבור אין כלל כח מוליך וכנ''ל, ולכן חסר בשם מזיק, ויש שפירשו שלכן כותל ואילן שהזיקו בהדי דאזלי אינו אלא בור, משום שאינם יכולים ללכת מחוץ למקום הנפילה, וחסר בהם את תכונת הולך ומזיק - ואי נימא הכי לכא' יהיה חייב כאן באונס ובד' דברים, וצ''ע לענין איש בור, ולענין נתקל בו ונישוף בקרקע, וכן צ''ע לענין רוצח.

אלא שלכא' מפורש בדברי הגמ' כדברי החזו''א בביאור מתני' דבור אין דרכו לילך ולהזיק, דהרי אף בבור המתגלגל אמרה הגמ' מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק, ובור המתגלגל הרי מתגלגל ממקום למקום, וא''כ הרי הוא הולך ומזיק, והו''ל לגמ' למימר דאין בור רוח חיים, וע''כ דהחסרון שאינו הולך ומזיק הוא משום שהניזק בא למזיק.

ולפי''ז המניח אש ברה''ר, ובא שור לאש וניזוק בו השור וכליו, היה צריך להיפטר על כלים, משום שהניזק בא למזיק, אך י''ל דכיון דצורת ההזק הוא צורת הזק של אש דינו כאש, אע''פ שחייב בכה''ג רק מכח צד השוה של אש ובור, וכמוש''כ הרא''ש בדף ו' א', ואפי' באש שאינה יכולה ללכת כלל י''ל דחייב על כלים - ולא דמי להבל דאין החיוב מחמת ההבל לחוד, אלא נחשב שהבור מזיק ע''י ההבל שבו ואכה''ל, ולכן צורת ההזק הוא הזק של בור -.

**אדם רץ ברה''ר, ומניח אדם את רגלו, או חפץ, ועי''ז נפל, האם נידון המניח את כף רגלו או חפץ כאדם או כבור.**

א. כשמניח חפץ ועי''ז נפל, לכא' מפורש בסוגיין דאינו אלא בור, דהא אף בקדרים מניח את ממונו במקום שיבא השני מיד אחריו ויתקל ויפול, ואף אם נתקל פושע אין הראשון חייב על ממונו אלא מדין בור - ויש לדחות דלא איירי בהניח את ממונו בידיו, אלא בכוחו, ולכן אין נחשב אלא ככח כוחו, ועי' במה שהתבאר באריכות בענין עמד בעל הקורה -.

ב. הראשונים הקשו על הר''ח ממתני' דעמד בעל הקורה, ומבואר בדבריהם דנחשב שם אדם רק משום שמונח עליו, ולכן הקשו דאף כאן יחשב גופו כאדם למד''א נתקל פושע, אך אילו היה חייב שם גם כשהניחו ברה''ר היה קשה גם לשיטתם מדוע אין ממונו נחשב אדם, אך המניח קורה ברה''ר ועי''ש ניזוק הכד פטור משום שדינו רק כבור דפטור על כלים, ולכא' הקורה נידונת כאדם משום שמוחזק ע''י האדם והוי כאדם האוחז מקל דנידון כידא אריכתא דידיה - וכמו האוחז מקל והכה בו דאינו נידון ככוחו אלא כגופו, ואם זרק ע''י מקל אינו נחשב לכח כוחו - ורק משום שמוחזק על ידו - וכמוש''כ ר' פרץ דכיון שאם ימות יפול הקורה הוי כמעשה דידיה - הוי כגופו, אך השוכב ברה''ר, ועליו קורה, אין זה אלא כקורה המונחת ברה''ר, ולפי''ז ודאי שגם בעמד בעל הקורה לא יתחייב גלות כשמת על ידו, דכיון שאין נחשב שמשתמש בהילוך חבירו להורגו אינו נחשב רוצח, ורק בנזקין חייב מכח צד השוה של אדם ובור, ולפי''ז הרוכב על חמור, ועצר את החמור וניזוקו עי''ז בחמור, אינו נידון כאדם, ולא דמי לעמד בעל הקורה, משום שהקורה מוחזקת ע''י האדם, משא''כ ברוכב ע''ג החמור.

(וז''ל הפנ''י בסוגיין דהוזקו כלים בכלים אפילו הראשון פטור ולא דמי לאם עמד בעל הקורה שחייב בדמי החבית אף על גב דהוי ממון בממון דשאני התם שהקורה עודנו עליו וכגופו דמי **והרי זה דומה לאדם ששיבר במקל שבידו** כלי של חבירו דמחייב ועוד דאפילו חמור שהזיק במשאו חשבינן כגופו ומשלם מכל שכן באדם גופא אבל כאן גבי קדרין דאיירי שהקדירות הנשברים הזיקו לאחר שמוטלים על הארץ וא"כ אין לחושבם כגופו אלא כממונו או כבורו עכ''ל - וצ''ב דשובר במקל שבידו לא גרע מזורק אבן דכוחו כגופו, ואפי' אם אין המקל כגופו יש לחייבו, משא''כ כאן רק אם נחשב כגופו חייב -.)

ג. כשהניח את כף רגלו לכא' בזה איירי בסוגיין, וכיון שבמניח את ממונו אינו אדם, ע''כ אין נידון המניח כמשתמש בהילוך האדם להפילו, וא''כ אף ברגלו א''א לחייבו מהאי טעמא, וע''כ דינו כאדם רק משום צד השוה של אדם ובור, ולשיטת הר''ח בל''ב אינו אדם אף אם נתקל פושע.

ד. הטעם שאין דנים את המניח את ממונו או גופו כמשתמש עם הילוך חבירו להזיקו, צ''ל דלא הוי אלא כעין בידקא דמיא, דהמים השניים אינן נידונים ככוחו, אלא רק כגרמא, מכיון שאין פעולה ישירה במים, אלא ע''י סילוק הבידקא כאן, המים שם יוצאים, וה''ה כאן ההילוך דמי ממש לכח שני, ולכן אינו אלא גרמא, ועי' בקונ' דינא דגרמי להרמב''ן דדן דכל כרוה בור יחשב כגרמי, וכתב שאינו גרמי עי''ש.

ה. רבינו פרץ בתי' השני כתב דבעמד בעל הקורה הוי אדם משום שכל רגע הרי הוא מחזיק את הקורה, דהרי אם ימות יפול הקורה, ולכן יש כאן עשייה דידיה כל רגע ורגע, ויש לפרש דבריו בב' אופנים, י''ל דכיון דהוי כעושה כל רגע, א''כ אף ברגע האחרון שהכד סמוך לקורה הוי כמביאו לכאן, וא''כ נידון ככח ראשון, והוי כבידקא דמי בכח ראשון, ויש לפרש דלא דמי לכח ראשון דהמים נשענים על הבידקא, ולכן נחשב עשייה בידים ולא רק בגרמא, אלא כוונת ר' פרץ דכיון דעושה מעשה עי''ז נטפל לגופו, וכיון שעושה מעשה הוי כהביא את גופו לכאן, ולפי דרך זו הוי רק כדין נזק שניזוקו בגופו, ואינו חייב אלא מכח הצד השוה של אדם ובור, אך לפי הצד הראשון הוי אדם ממש ויתחייב שם גם ברציחה, ולפי זה א''צ לומר דהקורה חשיב כגופו משום שטפל אליו והוי כידא אריכתא, אך תוס' ושאר הראשונים שהקשו על הר''ח מעמד בעל הקורה ע''כ לא ס''ל כן, אלא דרבינו פרץ עצמו הביא אח''כ את דבר הר''ח והקשה עליו מעמד בעל הקורה, וא''כ מוכח דכוונת ר''פ כהצד הראשון.

ו. אך בדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד לכא' מבואר כאידך גיסא וז''ל התוס' רי''ד בדף מח א דהיכא אמרי' דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו אף על פי שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי ... מדתנן התם הי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור ואם עמד בעל קורה חיי' אלמא כל היכי דעמד בעל קורה ובא בעל חבית ונתקל בו חייב בנזקי חבית ולא חשבי' לבעל קורה בור שנפטר בו את הכלים כמה שחשבנו את הקדרין וטעמא דמילתא הוא מפני שעומד על רגליו וכל נזק שעושה אפי' ע"י תקלה שנכשלים בו כמזיק בגופו דמי ולא חשבי' לי' בור ליפטר בו את הכלים אלא כשהוא נפל לארץ (והם) ה"נ בזה השור כל זמן שעומד על רגליו ונתקל בו בעל הבית כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין.

וכן הוא לכא' בנמוק''י בדף לב א וז''ל והא דלא דיינינן ליה כבור כיון דניח גופיה לשמואל דאמר כל תקלה כי האי בור היא ונפטר מן החבית דלא מצינו בור שחייב בו על הכלים משום דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי.

**בגירסת הר''ח**

א. שיטת התוס' דלגירסת הר''ח יש ג' לישנות, וללישנא ג' תרוייהו הוי אדם - ואין הבדל למסקנת הגמ' בין ב' הגרסאות - והוצרכה הגמ' לומר לישנא שלישית משום דאליבא דרב קשה על ב' הלישנות, משום שלרב לעולם גופו של אדם חייב על כלים, וכיון שרבא אמר את דבריו גם אליבא דרב ע''כ ס''ל דתרוייהו הוי אדם אף לשמואל, דהרי אמר רבא את דבריו גם אליבא דשמואל.

ב. שיטת בעה''מ דלגירסת ר''ח אין אלא ב' לישנות, משום דרבא ס''ל כשמואל, ואליבא דרב נמי אין הגוף נחשב אדם משום סברת התוס', אלא כיון דהוי כממון דלא אפקרינהו תרוייהו חייבים על כלים - ונקט הבעה''מ דכמו שממונו הוי שור גופו הוי אדם, ולכא' אף אם היה גופו נחשב שור היה מתיישב, אלא דהבעה''מ סבר דהוי אדם ולכן כתב כן - ולכן העמידה הגמ' את הברייתא דהוזקו כלים בכלים, וא''כ אף רב סבר כל''ב דהחילוק בין הראשון לשני הוא כשממונם הזיק, דהראשון פושע והשני אינו פושע, ולא נח' אלא אם גוף הראשון והשני הוי אדם או בור, דלרב כמו שאס''ו לא אפקרינהו הוי שור, כך גופו הוי אדם.

ג. י''ל דהבעה''מ לא פירש כתוס' משום דס''ל דא''א להחשיב את השני כאדם לדעת שמואל, דכיון שאינו פושע בנפילתו, א''א להחשיבו אדם מכח מה שהיה לו לעמוד לחוד, ולכן ע''כ תי' הגמ' אינה אלא לדעת רב, ולא לדעת שמואל, אך התוס' שנקטו לפי גירסתם דהשני יכול להיות אדם אע''פ שאינו פושע, יכלו לומר שאף לגירסת הר''ח השני נחשב אדם למסקנא.

ד. בדברי התוס' מבואר דלגירסת הר''ח ל''ק הוא אף כרבנן, ולכא' הוצרכו לומר כן מכיון שלא הוזכרו בדברי רבא ב' הבדלים בין הראשון לשני, ואי נתקל פושע מלבד החילוק בין הראשון לשני אם גופו הוי אדם או בור, יש גם חילוק בין הראשון לשני לענין ממונם שהזיק, דהראשון חייב על ממונו שהזיק, והשני פטור, ואזלו התוס' לשיטתם שכתבו לפי גירסתם דלל''ק גם השני הוא אדם, ולא ניחא להו למימר שהשני הוא רק בור כדברי הרשב''א משום שלפי''ז יהיה ב' חילוקים בין הראשון לשני, אך הבעה''מ כתב דהל''ק הוא כר''מ, והוזקק לומר כן משום דהל''ב הוא כר''מ, ולדברי התוס' יש קצת דוחק בזה שהל''ק הוא גם כרבנן, ובל''ב הוא רק כר''מ.

**בדברי הרי''ף**

א. הרי''ף פסק דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי הביא הרי''ף את דברי רבא וז''ל אמר רבא ראשון חייב בנזקי שני בין דאיתזק בגופו בין דאיתזק בממונו ושני חייב בנזקי שלישי בדאיתזק בגופו אבל לאו בדאיתזק בממונו מ"ט דא"ל האי בירא לאו אנא כריתיה עכ''ל, וצ''ב מדוע הראשון חייב על ממונו, הא כיון דנתקל לאו פושע הו''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, ואי איירי בדלא אפקרינהו מדוע השני פטור על ממונו.

ב. הרמב''ן במלח' ביאר דכוונת הרי''ף דלא אפקרינהו, ואפילו הכי השני פטור, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, וכ''כ הראב''ד בפי''ג על דברי הרמב''ם שם.

ג. הרא''ש ביאר דכוונת הרי''ף במה שכתב 'דאיתזק בממונו' אינו ממונו דמזיק, אלא ממונו דניזק, ולעולם אף הראשון פטור על מה שממונו הזיק משום דהו''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, ואף על הראשון אמרה הגמ' דאמר ליה האי בירא לאו אנא כריתיה, ולכן הברייתא פטרה גם את הראשון על מה שממונו הזיק, והחילוק בין הראשון לשני לענין כלים שניזוקו בגופו הוא, דהראשון נחשב כאדם המזיק וחייב על כלים משא''כ השני, ואע''פ ששניהם אנוסים, יש לחלק בין הראשון לשני עי' מש''כ הרא''ש לחלק ביניהם.

ד. מבואר בתוס' דמסקנת הגמ' לב' הגרסאות דתרוייהו הוי אדם, אלא דדנו הראשונים אם רק לרב הוצרכה הגמ' לומר כן, אך לרב אפשר לומר כמו הלישנא בתרא, או דלמא דאחרי תי' הגמ' בדעת רב, אין סיבה לא לומר כן אף בדעת שמואל, ובדברי הרי''ף צ''ל - כ''כ הלח''מ בפי''ג, והגר''א בסי' תי''ג סק''ד - דלא אמרה הגמ' כן אלא רק לדעת רב, ולכן פסק הרי''ף כלישנא בתרא, ולא כמסקנת הגמ' בדעת רב, והרא''ש פירש את דברי הרי''ף לפי גירסת רש''י ותוס', ולכן הדין בל''ב דהראשון הוא אדם והשני הוא בור אך הרמב''ן במלח' פי' את דברי הרי''ף כגירסת הר''ח, ולכן הדין בל''ב דתרוויהו הוי בור, והחילוק בין הראשון לשני הוא כשממונם הזיק וכנ''ל.

ה. הרא''ש הוכרח לפרש בדברי הרי''ף 'דאיתזק בממונו' הכוונה ממון הניזק, משום שהוקשה לו היאך חייב הראשון על ממונו הרי ס''ל להרי''ף דנתקל לאו פושע, וכיון שהראשון חייב על ממון השני ע''כ דינו כבור, וא''כ ע''כ נקט הרי''ף שלא כגירסת הר''ח, דהרי לגירסת הר''ח לל''ב אין הראשון אדם, ולמסקנא תרוייהו הוי אדם, וברי''ף מבואר דיש חילוק בין הראשון לשני כשניזק הממון, וע''כ ס''ל להרי''ף כגירסת רש''י ותוס', ופסק הרי''ף כהל''ב, אך הרמב''ן שפירש ברי''ף כפשטות דבריו 'דאיתזק בממונו' הכוונה בממון המזיק, ולא חילק הרי''ף בין הראשון לשני אלא לענין זה, ולא לענין ממון הניזק, ע''כ דבזה אין הבדל בין הראשון לשני, ומוכח ברי''ף דגרס כהר''ח ופסק כל''ב דתרוייהו דינם כבור ולא כאדם.

ו. הקשה הלח''מ על דעת הרא''ש בדברי הרי''ף, דכיון דקי''ל כל''ב, ולא כהמסקנא, לא היה להרי''ף להביא את דברי הגמ' דלאו אנא כריתיה שנאמר בל''ק לגירסת הרא''ש, ולדברי הרמב''ן ניחא כיון דס''ל להרי''ף כגירסת הר''ח שנאמר לשון זה בל''ב, ולכא' כוונת הרא''ש דהרי''ף העתיק את סברת הגמ' בל''ק בכדי לבאר מדוע לל''ב תרוייהו פטורים על ממונם שהזיק.

**בדברי הרמב''ן במלח'**

א. כתב הרמב''ן דהשני אין חייב על ממונו שהזיק אף בדלא אקפריה, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ויש לעיין האם רק לדעת שמואל הדין כן, או אף לדעת רב דחשוב שור הדין כן, וקושיית הגמ' מהברייתא הוא רק על הראשון, ולא על השני, ובברכ''ש סי' א' כתב דאף לרב אינו חייב, ולכא' מכיון דאף לרב מצרך צד השוה מבור כמוש''כ התוס' בדף ג ב, א''כ אם בור אינו חייב כה''ג, אף לרב לא יתחייב.

ב. ברמב''ן מבואר דהראשון חייב אע''פ שנתקל לאו פושע, משום דאיירי בדלא אפקריה ולכן חייב, וכ''כ הראב''ד בדעת הרמב''ם בפי''ג, אולם בטור כתב שהראשון חייב אע''פ שהפקירו, אע''פ שפסק הטור דנתקל לאו פושע, וצ''ע הרי פסק הטור דמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור, ואולי יש ליישב על פי מש''כ התוס' שאנ''ץ - בשטמ''ק בדף ו א - על פותקין ביבותיהן וז''ל ולא דמי למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטורי כיון דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסים והזיקו פטור עכ''ל, ומבואר בדבריו דחלוק נותן תקלה בידים ברה''ר, למניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה, ומפקיר נזקיו אינו אלא באס''ו בראש הגג, ובדף כח ב פי' הרשב''א דלא הוי כרייה בידים אלא כאס''ו בראש הגג עי''ש, וכל זה דווקא בנפשרה, אך בנתקל ס''ל להטור דהוי כרייה בידים - כשיטת בעה''מ בדף כח, ולא כשיטת הרמב''ן שם - ולכן הראשון חייב, והשני פטור כסברת הרמב''ן דהשני לא כרה לא ברצון ולא באונס.

**בדברי הרשב''א**

א. מבואר ברשב''א דלל''ק יש חילוק בין הראשון לשני בתרתי, הראשון נחשב אדם, וחייב על ממונו, והשני שאינו פושע אינו אלא בור, ופטור על ממונו, ורש''י ותוס' מיאנו לפרש כן משום דלא נראה בדברי רבא שיש ב' חילוקים בין הראשון לשני.

ב. הרשב''א שנקט שאם נתקל לאו פושע אינו אלא בור, אזיל לשיטתו שפירש בלישנא בתרא ברבא דנתקל פושע, ורק לכן נידון כאדם, ואפילו הכי פטור על ממונו שהזיק, משום דס''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה פטור - ואח''כ כתב דאולי יש לפרש דנתקל לאו פושע אך כתב שהוא דוחק, ולכן לא הוצרך לפרש מדוע הראשון הוא אדם אע''פ שנתקל לאו פשוע -.

ג. הרשב''א כתב במסקנת דברי רבא אליבא דרב שחייב כשהוזק ממון בגוף הראשון או השני מדין שור, ואזיל לשיטתו דהשני אינו אלא בור, ולכן הוצרך לומר דלרב הוי שור, ולא אמר דהוי אדם.

ד. ומבואר בדברי הרשב''א דאין צד שלמד''א נתקל לאו פושע יחשב האדם לאדם, אלא אינו אלא בור, ורק בסוף דבריו כתב די''ל דיחשב אדם אף למד''א נתקל לאו פושע, אלא שגם שם מפורש בדבריו שאינו אדם מכח היה לו לעמוד אלא מכח נפילתו, ולכן השני דאנוס טפי אינו אלא בור.

## סיכום מחלוקות הראשונים בסוגיית קדרים

א. רש''י כתב דרבא ס''ל דאף לרבנן נתקל פושע, תוס' נח' וס''ל דרבא העמיד את הברייתא כר''מ.

ב. הרשב''א גרס כרש''י ותוס', ואפילו הכי ס''ל בל''ק ובמסקנא דהשני אינו אלא בור, ולדבריו יש ב' הבדלים בין הראשון לשני, אך רש''י ותוס' והרא''ש נקטו דלל''ק ולמסקנא אף השני הוי כאדם.

ג. האי בירא לאו אנא כריתיה, לדעת הרמב''ן הכוונה שלא כרה לא ברצון ולא באונס, ולדעת שאר הראשונים הכוונה שלא כרה בפשיעה, ופטור מדין מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס.

ד. בדברי הרא''ש והרשב''א מבואר דא''א להחשיב את גופו לאדם ע''י סברת היה לו לעמוד, ורק מחמת הנפילה שייך להחשיבו אדם, אך בדעת הרי''ף כתב הרא''ש דמכח היה לו לעמוד לחוד הוי אדם.

ה. דעת הרא''ש דלמסקנא למד''א נתקל לאו פושע אין גופו אלא בור, וכל דברי רבא אינם אלא כמד''א נתקל פושע, וכ''כ הרשב''א בתחילת דבריו, אך בדעת הרי''ף נקט הרא''ש דדברי רבא הם כמד''א נתקל לאו פושע ואפילו הכי הראשון הוי אדם, וכ''כ הרשב''א בסוף דבריו, וכן נח' בזה הבעה''מ והרמב''ן, הבעה''מ העמיד את דברי רבא כמד''א נתקל פושע, והרמב''ן העמיד את דברי רבא כמד''א נתקל לאו פושע.

ו. בתוס' והרא''ש מבואר דאין לחלק בין נפל באונס כעין גניבה לאונס גמור, אלא בתרוייהו הוי אדם, ורק בס''ד אמרו כן אך הוא דוחק, אך הרשב''א בסוף דבריו חילק כן ולא ס''ל דהוא דוחק.

ז. נח' הראשונים בל''ב בביאור הטעם דהראשון פטור כשממונו הזיק, האם משום דל''ב הוא כרבנן דנתקל לאו פושע, או דאע''פ דנתקל פושע פטור כמד''א מפקיר נזקיו פטור אף אחר נפילת פשיעה.

ח. בביאור קושיית הגמ' הניחא לשמואל ... אלא לרב ... יש ג' שיטות בראשונים, לדעת רש''י ותוס' הקושיא על ל''ב דרבא, לדעת התוס' לגירסת הר''ח הקושיא לב' הלישנות - ולכן אמרו תוס' דהוי כעין אמר מר, משום שאין הקושיא על ל''ב, אלא על כל דברי רבא, לדעת הבעה''מ אין הקושיא לא על ל''ק ולא על ל''ב, דאין הקושיא אלא על רב, כיצד יפרש רב את הברייתא, אך על רבא אין קשה משום דס''ל כשמואל.

ט. דעת הרמב''ן דלמד''א נתקל פושע, הראשון חייב על מה שניזוקו בממון השני, משום שנחשב כורה הבור, ובדברי רש''י ותוס' והבעה''מ מבואר שאינו חייב - אולי נח' אם כורה בור בגרמא חייב -.

י. שיטת בעה''מ דלרב כמו שאס''ו דלא אפקרינהו הוי שור, אדם הוי אדם, וברשב''א מבואר דמהאי טעמא אינו אלא שור, ולא אדם.

יא. כשהשני לא הפקיר את ממונו, הרבה ראשונים נקטו דחייב כשהיה לו פנאי לסלק, ובסוגיין פטור רק משום שהפקירן, אך הרמב''ן נקט דיש לפוטרו משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ורש''י והרשב''א הסתפקו בזה.

יב. בראשונים מבואר דלמד''א נתקל לאו פושע, אם הפקיר את ממונו פטור מדין מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, אך הרמב''ם פסק דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי כתב דהראשון חייב כשממונו הזיק, וכתב הטור דהדין כן אף כשהפקיר את ממונו.

יג. תוס' והרמב''ן במלח', דימו קדרים לעמד בעל הקורה, וכתבו שלא יתכן שלמד''א נתקל פושע אינו אדם כדמוכח מעמד בעל הקורה, וכן הקשה **תוס' ר''פ** על הר''ח, אולם הנמוק''י בדף לב א והתוס' רי''ד בדף מח א חילקו בין עמד בעל הקורה, שהאדם עומד, לבין קדרים שהאדם שוכב.

**מח' הר''ח והבעה''מ והרמב''ן, עם רש''י ותוס' והרא''ש והרשב''א**

יד. גירסת הר''ח והבעה''מ והרמב''ן, וגירסת רש''י ותוס' והרא''ש והרשב''א שונים בגרסתם בג' מקומות, בל''ק לגירסת רש''י הגירסא האי בירא לאו אנא כריתיה, ולכן השני פטור על ממונו שהזיק, ולגירסת הר''ח הגירסא ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים, ולכן השני פטור כשגופו הזיק כלים, בל''ב, לר''ח הוא כל''ק דרש''י, לרש''י הוא כגירסת ל''ק בר''ח, למסקנא לרש''י הגירסא לעולם כדאמר מעיקרא, אך לדעת הר''ח מעולם לא אמרו כן, וכ''כ הלח''מ בפי''ג דהר''ח לא גרס כן, ולר''ח הוא לישנא שלישית והוא כל''ק לדעת רש''י.

טו. לדעת הר''ח לל''ב אף אם נתקל פושע אינו אלא בור, ותוס' והרמב''ן הוכיחו מעמד בעל הקורה דהוי אדם, ולדבריהם אין צד דאם נתקל פושע דינו כבור ולא כאדם.

טז. לגירסת רש''י לל''ק תרוייהו הוי אדם, ואין צד בגמ' שהראשון אינו אדם, לגירסת ר''ח לל''ב - שהוא כגירסת רש''י בל''ק - תרוייהו הוי בור.

**מח' התוס' והבעה''מ בגירסת הר''ח**

יז. לדעת התוס' מסקנת הגמ' לגירסת הר''ח אינה כל''ב, אלא כל''ק אליבא דגירסת רש''י ותוס', דתרוייהו הוי אדם, אך בדברי הרי''ף צ''ל כדברי הבעה''מ דקי''ל כל''ב, ורק אליבא דרב הוצרכה הגמ' לשנות מל''ב.

יח. שיטת בעה''מ דרבא ס''ל כשמואל, וקושיית הגמ' אינה על רבא, אלא קושיית הגמ' הוא דבברייתא מוכח כשמואל, והיאך רב יפרש את הברייתא שגופו פטור על כלים ושיטת התוס' דאף לגירסת הר''ח רבא קאי בין לרב ובין שמואל, וקושיית הגמ' היא על רבא על ב' הלישנות.

יט. לשיטת התוס' לגירסת ר''ח מסקנת הגמ' דתרוייהו הוי אדם, וכדמוכח במתני' דעמד בעל הקורה, ולכן אף לשמואל הוי אדם, ושיטת בעה''מ דהגמ' לא חזרה בה, אלא דלרב תרוייהו הוי אדם משום שלרב בור דממונו הוי שור, ומהאי טעמא בור דגופו הוי אדם, וסברא זו אינה שייכת לשמואל, ולכן לשמואל תרוייהו הוי בור, ונמצא דלשיטת התוס' יש ג' לישנות לגירסת הר''ח, ולבעה''מ אין אלא ב' לישנות.

כ. שיטת התוס' דלגירסת ר''ח ל''ק קאי אף כרבנן, ולכן אין אלא חילוק בין הראשון לשני אם ניזוקו בכלים בגופו, אף שיטת הבעה''מ דקאי כר''מ, ולפי''ז יש גם חילוק בין הראשון לשני כשהוזקו בממונם, ולשיטת התוס' ל''ק הוא גם כרבנן, ול''ב הוא רק כר''מ, ולבעה''מ ב' הלישנות הם כר''מ.

כא. לשיטת התוס' אף לגירסת הר''ח אפשר להחשיב את השני כאדם אע''פ שאינו פושע בנפילתו, ולכן למסקנא אף שהני הוא אדם, ולדעת הבעה''מ אין שום צד בגמ' להחשיבו אדם, ורק יש צד להחשיבו כאדם אם נתקל פושע, ורק לרב הוי כאדם כמו שאס''ו דלא אפקרינהו הוי כשור.

**מח' הרא''ש והרמב''ן בדברי הרי''ף**

כב. הרא''ש פי' דמה שכתב הרי''ף בין דאיתזק בממונו, הכוונה שניזוק הניזק בממונו, וס''ל דהראשון הוא אדם, והרמב''ן פי' דכוונת הרי''ף דניזוק גופו בממון המזיק, אך גופו אינו אלא בור.

כג. לדברי הרא''ש הרי''ף גרס כגירסת רש''י ותוס', לדברי הרמב''ן הרי''ף גרס כגירסת הר''ח.

כד. לדברי הרא''ש לאו אנא כריתיה שכתב הרי''ף, אינו מדברי הגמ', דהרי הגמ' לא כתבה כן לפי הל''ב, אלא הרי''ף כתב כן בכדי לפרש את הברייתא שפטור אף **הראשון** על ממונו שהזיק, לדברי הרמב''ן הוא מדברי הגמ' שבאה לפרש את דברי רבא מדוע **השני** פטור על ממונו שהזיק.

כה. לדברי הרא''ש הרי''ף איירי באפקרינהו ולכן תרוייהו פטורים על ממונם שהזיק, ובדלא אפקרינהו אף השני חייב על ממונו שהזיק, לדברי הרמב''ן הרי''ף איירי בכה''ג שלא הפקיר ואפילו הכי השני פטור משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב.

כו. לדברי הרא''ש כתוב ברי''ף דאע''פ שנתקל לאו פושע ע''י היה לו לעמוד נחשב אדם, דברי הרמב''ן למד''א נתקל לאו פושע אינו נחשב אדם ע''י מה שהיה לו לעמוד.

כז. לדברי הרא''ש ס''ל להרי''ף דאע''פ ששניהם אנוסין יש לחלק בין הראשון לשני, והראשון הוא אדם ושהשני הוא בור, לדברי הרמב''ן אין חילוק ותרוייהו הוי רק בור.

# עמד בעל הקורה

מבואר במתני' דאם עמד בעל הקורה חייב, ומבואר דחייב על כלים - אף לשמואל - וצ''ב הרי הוזקו בקורה ולא באדם, ומדוע נחשב אדם הא אינו אלא כמניח בור ברה''ר.

יש לדון האם בעל הקורה נחשב כמו שהאדם הזיק, או שאינו אלא כעין נזק בור, וחייב על מה שהוזקו בו.

האם בעל הקורה חייב רק משום שהקורה מונחת עליו, וחייב משום שהקורה נחשבת כגופו, או דלמא שחייב אף כשהניח את הקורה על הקרקע.

נ''מ כשרצח בכה''ג האם יהיה חייב מיתה או גלות, או דלמא דאין חייב אלא בנזקין, וכמו שבקדרים אף אי נידון כאדם, לכא' אינו נחשב רוצח.

א. היה מקום לומר דחייב מדין אדם אף אם הניח את הקורה על הקרקע והוזקו בו, דכיון שבעל החבית הולך, ונמצא במהלך של הילוך, דמי לאדם הנופל מראש הגג ולא היה מת, והניח אדם סכין על הקרקע ועי''ז מת, דלכא' יש לחייבו כעין מקרב הדבר אצל האש, והוי כעין המקרב דבר אצל חץ שלכא' נידון כרוצח - וכ''כ בספר לבוש מרדכי -.

ב. אולם בדברי התוס' והרמב''ן בסוגיית קדרים לכא' מפורש שחייב רק משום שהקורה עליו, מדהקשו על הסוברים דאפי' אם נתקל פושע אין הראשון נידון כאדם, מאי שנא מעמד בעל הקורה, ואם חייב בעל הקורה אף כשהניח את הקורה, קשה אף לשיטתם מדוע אינו חייב על ממונו כדין אדם, וע''כ דפירשו את המשנה שהקורה נחשבת כחלק ממנו, וחייב רק כשהקורה עליו, ולא כשהניחו, ולכן הקשו מדוע כשהוזקו בגופו אינו חייב אף על כלים.

ג. ולכא' צ''ל דא''א לחייבו כשהניח את הקורה על הקרקע, וכל חיובו אינו אלא משום שאוחז את הקורה, ועי''ז נחשב חלק מגופו, וחייב מכח שהוזקו בו, ולא נחשב שהוא הזיק, ולא יתחייב אלא בנזקין מכח צד השוה של אדם ובור, וכך מבואר בדברי הפנ''י בסוגיית קדרים וז''ל הפנ''י בסוגיין דהוזקו כלים בכלים אפילו הראשון פטור ולא דמי לאם עמד בעל הקורה שחייב בדמי החבית אף על גב דהוי ממון בממון דשאני התם **שהקורה עודנו עליו וכגופו דמי** והרי זה דומה לאדם ששיבר במקל שבידו כלי של חבירו דמחייב עכ''ל, וכך מבואר בדברי החזו''א בסי' א' סק''א דחייב רק מכח צד השוה של אדם ובור.

ד. ולפי''ז בעמד בעל הקורה, ורק אח''כ התחיל ללכת אדם, נמי יתחייב על כלים, משא''כ אם נפרש כנ''ל אות א' א''כ הוי כמניח סכין ואח''כ נפל אדם דאינו אלא גרמא, ולא יהיה חייב כמו בקדרים על כלים, משום שניזוק בקורה ולא בגופו, ואין נחשב הקורה כגופו אף כשמונח עליו הקורה, אך אי נימא דהקורה נחשבת כמוהו יתחייב אף בכה''ג.

ה. ויש לדחות, על פי מש''כ הרמב''ן במלח' בריש המניח, דנתקל פושע אין נחשב שהפיל את הכד שהיה מונח עליו, אלא נחשב שהקרקע הפילו, וא''כ י''ל דאע''פ שבהניח את הקורה על הקרקע חייב, בקדרים שלא הניח את ממונו על הקרקע א''א לחייבו, וא''כ לעולם י''ל דקושיית הראשונים היא שיהיה חייב כשניזוקו בגופו, כמו שהמניח סכין מתחת לנופל חייב, והוכיחו כן מעמד בעל הקורה דחייב אע''פ שלא ניזוקו בגופו, וע''כ חייב אף כשיניח את הקורה על הקרקע, וא''כ כשהניח את גופו על הקרקע נמי יש לחייבו, ואע''פ שכתב הרמב''ן שהקרקע מפילו, אפילו הכי אחר שהקרקע התקילו כובד גופו מפילו על הקרקע, וכדחזינן דרוח שהפילו מראש הגג הוי אדם, ורק על הכד שנפל כתב הרמב''ן דהקרקע הפילו, דכשנתקל הכד שהיה עליו נופל ממנו, ונופל מכח הכובד שלו, ולא מכח נפילת האדם.

ו. ואף לדעת הבעה''מ שם שנחשב שהוא הפיל את הכד, אכתי הפילו רק בכוחו, והמקרב האש אצל הדבר או הפוך אין זה אלא כוחו, וא''כ הוי כח כוחו, ורק על גופו שנחשב שכובד גופו מפילו הוי כהפילו בידים.

ז. ובסוגיית קדרים מבואר דאף כשא''א לחייבו על הנפילה, חייב מדין אדם כשנזיקו בגופו, כך מבואר בל''ב שם, ואף למסקנא השני נחשב אדם אע''פ שאינו פושע בנפילתו, אלא שהרא''ש כתב דהוי כאונס כעין אבידה שחייב על זה אדם, אך בל''ב א''א לומר כן, וכן בדברי הרשב''א בסוף דבריו מבואר דאף באונס כעין גניבה חייב, וע''כ דאין חייב משום דהוי כמניח סכין מתחת לאדם הנופל, אלא חייב משום שהוזקו בו, וכמוש''כ החזו''א שנלמד מצד השוה של אדם ובור, אלא שאין הכרח שזה גם החיוב בעמד בעל הקורה, די''ל ששם שאינו אלא קורה ולא ניזוקו בגוף האדם א''א לחייב כמו שחייב בקדרים, וע''כ שם כל החיוב רק משום דהוי כמניח סכין מתחת לאדם הנופל, והראשונים שהקשו רק הקשו דאי נתקל פושע יש לחייבו מכח המשנה דעמד בעל הקורה, דהיינו דכוונתם להקשות דאע''פ שי''ל שאדם השוכב אינו אלא בור, וכמו שלשמואל בור דממונו הוי רק בור, כך אדם השוכב הוי רק בור, אך אי פשע בנפילה יש לחייבו מטעם אחר, משום דהוי כמניח סכין תחת הנופל.

ח. ואולי י''ל דאף אם נתקל לאו פושע יש לחייבו מטעם דהוי כמניח סכין תחת הנופל, די''ל דכל פטור אונס אינו אלא דרחמנא הוא דחס עליה, אך הוי מעשיו לכל דבר, וא''כ י''ל דהזורק חץ באונס, ואח''כ יכול לעצור את החץ, יהיה חייב מיתה, דתו אין טעם לחוס עליו, דהרי היה יכול לעצור את מעשה ההריגה שלו, ולכן אף אי נתקל לאו פושע כיון שהיה לו לעמוד, חייב על מעשה הנפילה, וחייב משום דהוי כמניח סכין תחת הנופל, ובזה חילק הרשב''א בין אונס כעין גניבה דהוי מעשה שלו ונפטר רק מקרא דולנערה לא תעשה דבר, ואינו אלא פטור משום דחס רחמנא עליה, משא''כ באונס גמור אין אחראי כלל על מעשיו, והתוס' לא ניחא להו לחלק ביניהם, ויש לפרש דס''ל דהגדר באונס כעין גניבה ואונס גמור שוים בגדרם.

ט. ולכא' מסברא נמי יש לחייב אף כשהניח את הקורה, וכנ''ל דהוי כמניח סכין תחת הנופל, אלא דאולי יש מקום לחלק אדם הנופל, לאדם ההולך, דאע''פ שהליכתו הוי כרוח מצויה, כיון שנחשב אדם שלא בכוונה, אך י''ל דאינו נחשב כמצב קיים, ולא דמי לאדם שנפל, ואע''פ שאינו התחדשות במה שהולך, אך גם אינו מצב קיים מכיון שיש לו בחירה שלא ללכת, ובכדי שיחשב מקרה בדבר אצל האש י''ל דלא די בזה שאינו התחדשות, אלא צריך מצב קיים, ואכהמ''ל, ולפי''ז רק במכונית הנוסעת, שיש מצב של נסיעה, ורק אם יעצור את המכונית היא תעצר, יחשב נוסע לפני כן שנעצר לאדם המזיק.

י. עוד יש לדון דלא שייך כלל לדון את המניח סכין תחת הנופל, כרוצח, דמצינו מקרב הדבר אצל האש או מקרב האש אצל הדבר, וכאן אין זה לא מקרב הניזק, ולא מקרב המזיק, אלא האדן הנופל הוא הניזק, והוא גם הדבר המזיק, וכיון שלא נגע לא במזיק ולא בניזק, אינו אלא כבידקא דמיא בכח שני, דהיינו המים השניים שאינו אלא גרמא, דהיה מקום להקשות בכל בידקא דמיא מדוע אין חייב בנזקין, הא הכח ראשון הוא כוחו, כוחו יצר אש, וע''כ צ''ל דהאש נוצרה עוד לפני שהמים הראשונים נפלו, ובעצם פתיחת הסכר כבר הוו המים השניים אש, וכיון שלא נגע בהם הוי כיוצר אש רק בגרמא, וא''כ ה''ה כאן.

יא. ולפי''ז ע''כ אין החיוב בעמד בעל הקורה אלא משום שהקורה נחשבת כחלק ממנו, וכנ''ל מהפנ''י, ויש לעיין מדוע הקורה נחשבת כחלק ממנו, הפנ''י כתב דהוי כאדם המכה במקל דחייב עליו, ולכא' יש לחייבו אף אם אינו כגופו, הא ודאי לא גרע מכוחו, אלא דלכא' פשוט שאף הזורק אבן ע''י מקל חייב, ואינו נחשב כח כוחו, וע''כ משום שהמקל הוא כידא אריכתא שלו, וא''כ י''ל דגם כשאוחז קורה הוי כידא אריכתא שלו, אלא שא''כ גם קורה המונחת על אדם השוכב יהיה כגופו, דהרי אילו יזוז והקוה תזיק יחשב גופו ולא כוחו, ואף על פי כן י''ל דאם הקורה מונחת עליו כששוכב אינו אלא בור, די''ל דהא דהמקל הוי כגופו אינו משום דהמקל עצמו הוא כגופו, אלא דאינו כוחו מכיון שאינו נחשב כמפעיל דבר אחר ככל כוחו שמפעיל כח והכח עושה, ה''ה כשמכה במקל אין הכח שבמקל מזיק, ולכן הוי כגופו, וסברא זו אינה שייכת כשרק ניזוקו בו, ובזה צריך שיהיה טפל לגופו, ויש לדון מדוע נטפל לגופו.

יב. ואולי נטפל לגופו משום שכל רגע אוחזו וכמוש''כ רבינו פרץ דכיון שאילו היה מת היה נופל הקורה, ואולי מחמת כן הוי כגופו, ולפי''ז אם שוכב ומונחת עליו קורה אינו כגופו, ויש לדון אם נעליו שעליו וגד' נחשבים כגופו, כשניזוקו בנעל שהיה מזיק אף אם הנעל היתה מונחת בלא שהאדם היה כאן, ואולי כל מלבוש טפל אליו, ואולי כל הקשור אליו הוי כגופו, ודליל הקשור אליו גם יחשב כגופו וצ''ע, וכן יש לעיין הרוכב על חמור - או נוסע במכונית - ועמד ועי''ז ניזוקו בו, האם דמי לעמד בעל הקורה, או שאינו אלא בור ופטור על כלים.

יג. ומצינו בראשונים אופן שלישי בביאור הא דעמד בעל הקורה חייב, דהנה התבאר דהמניח סכין תחת הנופל אינו אלא ככח שני, והנה כתב הרמ''ה בסנהדרין דף עז ב דהחילוק בין מסלק תריס שאינו אלא גרמא, לסילוק בידקא דהכח ראשון חשוב כוחו וז''ל ולא דמיא הא מילתא לזרק בו חץ ותריס בידו דאלו התם כי סלקיה לתריס מיקמי דנימטי גירא לגביה הוא דסליקיה דאי לבתר דמטא לגבי תריס אף על גב דהוה מסליק ליה לתריס תו לא הוה אזיל גירא טפי ולא הוה מיקטיל אלא ודאי על כרחיך בדסלקיה מקמי דנמטי לגביה עסקינן ואמטול הכי פטור דכי סלקיה לאו מידי עבד מאי אמרת סוף חץ לבא הא אמרן כל סוף הורג לבא פטור דגרמא בעלמא הוא אבל הכא דכי סלקיה לעפרא דמפסיק בין מיא לדידיה מיא **הוו נגעי בההוא עפרא גופיה** כי סלקיה לעפר גירי דידיה ואמטול הכי מיחייב תדע דהא מיית מחמת מיא דאתו לבתר הכי פטור כדאמרינן והני מילי בכח ראשון כלומר היכא דמיית מחמת מיא דאתי בכח ראשון כי סלקיה לההוא מדעם דמפסיק בינתיים והיינו מיא דמיעקרו מדוכתייהו בשעת חילוק הדבר והמפסיק **ואינון מיא דמיקרבי לדבר המפסיק** אבל מיא דאתו בתר הכי והיני כח שני פטור דגרמא בעלמא הוא כדפרשינן עכ''ל - ועי' חזו''א סי' א' סק''ה דאין חייב על המים השניים משום שלא נגע במים - וא''כ י''ל דלכן כשמחזיק כל רגע את הקורה, הוי כמביאו לכאן ברגע שחבית נוגעת בו, ולכן הוי ככח ראשון, ולא דמו כלל לקדרים שאינו עושה מידי כמוש''כ ר' פרץ, וא''כ בעמד בעל הקורה יהיה חייב רק כשאוחזו, ואפילו הכי יתחייב גם ברציחה, ואין חייב משום דהוי כגופו, ולא משום דהוי כמניח סכין מתחת לנופל, אלא דמי למניח סכין כשהנופל כאן והסכין נוגעת בו, וכל כה''ג אינו נחשב גרמא, אלא ככח ראשון, ורק משום שהנופל אינו ליד הסכין נחשב כח שני כמוש''כ הרמ''ה.

יד. ולכא' כך מבואר בדברי הנמוק''י בדף לב א, ובדברי התוס' רי''ד בדף מח א וז''ל הנמוק''י על מתני' דעמד בעל הקורה 'והא דלא דיינינן ליה כבור כיון דניח גופיה לשמואל דאמר [לעיל דף כח ב] כל תקלה כי האי בור היא ונפטר מן החבית דלא מצינו בור שחייב בו על הכלים משום דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור (היא) דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי' וז''ל התוס' רי''ד וז''ל התוס' רי''ד בדף מח א דהיכא אמרי' דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו אף על פי שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי ... מדתנן התם הי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור ואם עמד בעל קורה חיי' אלמא כל היכי דעמד בעל קורה ובא בעל חבית ונתקל בו חייב בנזקי חבית ולא חשבי' לבעל קורה בור שנפטר בו את הכלים כמה שחשבנו את הקדרין וטעמא דמילתא הוא מפני שעומד על רגליו וכל נזק שעושה אפי' ע"י תקלה שנכשלים בו כמזיק בגופו דמי ולא חשבי' לי' בור ליפטר בו את הכלים אלא כשהוא נפל לארץ (והם) ה"נ בזה השור כל זמן שעומד על רגליו ונתקל בו בעל הבית כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין עכ''ל, ומבואר בדבריו דחלוק קדרים מעמד בעל הקורה, ולכא' לדבריו א''א להקשות מעמד בעל הקורה לקדרים, ובעמד בעל הקורה הרי זה כמעשה גמור, ואולי אף לענין רציחה, משא''כ בקדרים אף אי הוי אדם אינו אלא כהזק של בור.

טו. בדף כו ב אמר רבה זרק תינוק מראש הגג ובא אחר וקבלו בסייף פלוגתא דר' יהודה בן בתירא ורבנן, ואיירי דאף בלא הסייף היה מת, אך אם בלא הסייף לא היה מת לכו''ע חייב המקבלו בסייף, וצ''ב הא לא הרגו, אלא רק הניח סייף, ולכא' מוכח מכאן או דהמניח סכין מתחת הנופל חייב, ומוכח דהוי גם רוצח, ונחשב כמעשה רציחה, אך י''ל דרק משום שאוחזו, הוי ככל רגע מביאו לכאן, ולכן חייב וכדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד (ואולי דוקא כאן חשוב רוצח, משום דהוי ככל רגע מביאו מהקרקע למקום שנמצא, ולכן הוי כמכניס את הסייף בגופו, אך אילו היה אדם בא מהצד, אע''פ שנחשב שמביאו בכל רגע לכאן א''א לדונו כמכניס את הסייף בגופו, ודו''ק)

טז. אך אולי י''ל דקבלו בסייף אין הכוונה שאוחזו, אלא הכוונה שעושה פועלת הריגה בסייף ממש, ורוצח ממש, ולכא' האוחז סייף, הוי כעין מצמצם, שיש סיבה שיפול הסייף, והא מונעו מליפול, ואי נימא דמצמצם כה''ג אינו חייב, דאינו מצמצם את האדם, אלא את הסכין, א''כ א''א לומר שחייב כאן רק כשאחז את הסייף, אך באמת אינו כן, דבמצמם אינו אלא מעכב את הדבר המוציאו, ואינו נמצא כאן מחמתו, אלא מחמתו לא יצא, משא''כ כאם מחמת אחיזתו נמצא במקום זה, שוב ראיתי באבן האזל שכתב וז''ל דבעל קורה כיון שהוא מחזיק הקורה ודאי חשיב מעשה ואף דלא עשה מעשה בשבירה מ"מ הוי מזיק דלא גרע ממצמצם דכבש עליו לתוך המים דלא עשה מעשה אלא שאינו מניחו לצאת ומ"מ חשיב מעשה ברוצח וכן באדם המזיק דילפינן מרוצח, אבל זהו דוקא בבעל הקורה דעיקר החזקת הקורה חשיב מעשה ואפשר דגם העמידה חשיב מעשה דכיון דאם לא הי' עומד בכונה הי' נופל א"כ עמידתו חשיב מעשה אבל ראשון דנפל אף דהנפילה חשיב מעשה כיון דפשע אבל עכשיו דשוכב על הקרקע לא הוי בזה שום מעשה.

יז. הרמב''ן נקט בסוגיית קדרים דלמד''א נתקל פושע דינו כאדם, ולמד''א לאו פושע דינו כבור, והנה דעת הרמב''ן דאדם חייב גם באונס כעין גניבה, ואם כדברי הלבוש מרדכי דאף כשהניח את הקורה חייב, היה חייב גם אם הניח באונס, וא''כ הרמב''ן שדימה את קדרים לעמד בעל הקורה היה צריך לחייב גם אם נתקל לאו פושע, ולכא' מוכח ברמב''ן שאינו חייב משום שנחשב שהזיק, אלא חייב מחמת שניזוקו בו, ובכדי לחייבו מדין אדם כשניזוקו בו, צריך להחשיב את גופו כמוהו, וזה רק כשבפשיעה הביא את גופו לכאן.

יח. הנמוק''י כתב דכשעמד בעל הקורה חייב, אע''פ שאינו אלא הוזקו זה בזה, משום שבעל הקורה הוא שלא ברשות, ובעל החבית הוא ברשות, ואי נימא דכשאוחז את הקורה נידון כאדם משום דהוי כמביאו לכאן כל רגע, והוי כקבלו בסייף, לכא' נחשב להזיקו ולא להוזקו, אך י''ל דאע''פ שנחשב למעשה, אך לגבי דין שניהם ברשות תלוי בצורת ההזק אי הוזק או הזיק, ואינו תלוי אם דינו כאדם המזיק ממש, או דינו כעין בור.

**דינים העולים**

התבאר שיש ג' דרכים לבאר את דברי המשנה, י''ל דחייב אף בהנחת הקורה על הקרקע וכתוב במתני' דחשוב עשייה ממש בכה''ג, או''ד דחייב רק כשהוא עליו, וכתוב במתני' דהקורה נחשבת כגופו, וחייב משום שהוזקו בו, אע''פ שלא עשה מידי, או''ד דחייב רק כשהקורה עליו וכתוב במתני' דכיון שעומד הוי כמביא את הקורה לכאן, ולא משום דהוי כגופו, אלא חייב משום שנחשב למביא את הקורה לכאן בכל רגע, ובקדרים אי אפשר לפרש כן אלא רק כב' הדרכים הנ''ל.

א. הניח בעל הקורה את הקורה על הקרקע והוזקו בו, היה מקום לחייב כעין דין מקרב הדבר אצל האש, אך בדברי התוס' והרמב''ן בסוגיית קדרים לכא' מוכח לא כך מהא דאין חייב הראשון על ממונו מדין אדם המזיק, והובא לדחות דשאני התם דהוי ככח כוחו, אך בדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד מפורש שאינו חייב כשאין הקורה עליו, ונחשב אדם רק משום עמידתו, ועי' בפסקי הריא''ז בפ' כיצד הרגל שהביא את דברי הגמ' דהמסלק כרים וכסתות פטור, ואח''כ כתב בשם הרי''ד דאם הניח אבן על הכרים וכסתות חייב, ומבואר בדבריו דאינו בור, אלא נידון כאדם המזיק, ואולי משום דאזלינן בתר מעיקרא, וברגע הנחת האבן נשבר הכלי, וזה לא שייך בעמד בעל הקורה שאין שייך להחשיב את החבית כנופלת מראש הגג ולהחשיבו כמנא תבירא - אך אולי במכונית הנוסעת יש להחשיבו כמנא תבירא - וכן לפי''ז לא יתחייב בהניח אבן ועי''ז נהרג תינוק הנופל אי אין חייב מיתה הזורק מראש הגג ובא אחר וקבלו בסייף.

ב. כשהקורה עליו יש לדון אם הוי אדם אף לגבי רציחה, או דאינו אלא כעין בור, ובדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד נראה דהוי אדם ממש, אך אולי גם לדבריהם אינו אלא סיבה להחשיבו אדם ולא בור, אך אין נחשב כמשעה הזק אלא רק שניזוקו בו ולא יהיה חייב ברציחה.

ג. תוס' והרמב''ן נח' על התוס' רי''ד והנמוק''י וס''ל דעמד בעל הקורה דמי לקדרים, ולא חילקו בין אדם העומד לאדם השוכב, ויש לדון בדבריהם אם ס''ל דאף בשוכב הוי אדם ממש, ואפי' אם הניח את הקורה יתחייב אפי' ברציחה, או''ד דס''ל דאף בעומד אינו אדם ממש, ואין חיובו אלא משום שניזוקו בו וכעין בור.

ד. אי נימא דהוי אדם ממש וחייב אף ברציחה ניחא הא דאף לשמואל חייב על כלים, אך אי אינו אדם ממש, אלא נלמד כדברי החזו''א סי' א' סק''א דנלמד מצד השוה של בור ואדם, צ''ב מדוע כאן מודה שמואל - עי' במה שהתבאר בענין זה בסוגיית קדרים - וזה לכא' קושיית הנמוק''י, ולדברי הנמוק''י דהוי אדם משום עמידתו, אכתי יקשה בקדרים מדוע הוי אדם למד''א נתקל פושע, ולכא' מה שיהיה הביאור כאן אפשר גם לבאר בעמד בעל הקורה, וא''כ צ''ב מהו קושיית הנמוק''י, ולכא' מוכח בדברי המוק''י דאין הקורה נטפלת לאדם, ולכן הקשה דהוי ככל בור, אך בניזוקו בגופו ניחא ליה דהוי אדם - אלא שהנמוק''י ס''ל דאף הראשון אינו אלא בור, אך לכא' משום דנתקל לאו פושע, ולגירסת הר''ח ע''כ בל''ק הראשון הוי אדם, ולגירסת רש''י ותוס' בל''ב הראשון ע''כ הוי אדם, ולא הוקשה שם לנמוק''י מדוע לשמואל חייב על כלים - ולכן הוצרך לבאר דבעמד בעל הקורה חייב משום עמידתו, ויש לדון כנ''ל, אם כיון שעומד הוי כגופו, והוי כבור כמו בקדרים, או כיון שעומד הוי אדם ממש, וחייב גם ברציחה.

ה. הרא''ש חילק בין אם נתקל באונס כעין גניבה לאונס כעין אבידה, ויש לפרש דבריו בתרי אנפי, י''ל דאם נתקל כעין אבידה חייב על הנחת גופו על הקרקע כמו שחייב על הנחת הקורה על הקרקע, ולכן רק באונס כעין אבידה דבו חייב אדם המזיק חייב, ולדרך זה ניחא מאד דברי הרא''ש, אך אי נימא דאין נחשב אדם המזיק בהנחת הקורה על הקרקע, צ''ל דס''ל להרא''ש דהא דגופו נחשב אדם, אינו אלא כשהניח את גופו במקום זה, ואם הניח את גופו באונס כעין גניבה דנלמד מולנערה וכו' שאין נחשב כמעשיו באונס, הוי כהונח גופו על הקרקע ע''י אחר, ואינו גופו נידון כאדם בכה''ג, ואין גופו אלא כאבנו בלבד.

ו. הרא''ש כתב דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור וז''ל ושינויא דחיקא הוא דאין חיוב שניהם על הנפילה אלא במה שלא עמדו או לא הזהירו ובפשיעה זו שניהם שוין - וכעין זה כתבו התוס' - ולדרך הראשון יש לפרש דברי הרא''ש בתרי אנפי י''ל דכוונת הרא''ש דבע''כ אינו אדם מחמת הנחת גופו על הקרקע כמו הנחת קורה על הקרקע, דהרי הניחו באונס שאדם המזיק פטור עליו, וא''כ א''א לחייבו כאילו הזיק בידים, אלא ע''כ אע''פ שרק הוזקו בו נידון כאדם משום שהיה לו לעמוד, וא''כ מה ההבדל כיצד נפל, אך י''ל דכוונת הרא''ש דדוחק לומר דאף כשהוא אנוס בהנחת הקורה חייב משום שהיה יכול לסלק, ועי''ז בטל האונס וחייב על הנחת הקורה, דא''כ מאי שנא בין דרגות האונס, ולפי הדרך השניה כוונת הרא''ש להקשות דבע''כ נידון גופו כאדם לא מחמת נפילתו, אלא מחמת שהיה לו לעמוד, וא''כ מהו ההבדל כיצד נפל.

ז. תוס' והרמב''ן וכן תוס' ר''פ הקשו דאי נתקל פושע בע''כ הוי אדם, כדחזינן בעמד בעל הקורה, ויש לפרש קושייתם בתרי אנפי, יש לפרש קושייתם דכמו שבעמד בעל הקורה הוי אדם לא מחמת שניזוקו בגופו, דהרי הקורה אינו גופו, אלא הוי אדם אף כשהניח את הקורה על הקרקע, וא''כ גם כשהניח את גופו על הקרקע בפשיעה נימא הכי, דהוי אדם המזיק ממש, אך יש לפרש דכוונתם דבעמד בעל הקורה ע''כ חייב משום שהוי כגופו, ומוכח דאע''פ שעומד וניזוקו בו דין גופו כאדם, א''כ אף אם ניזוקו בגופו נימא הכי, לדרך בראשונה הקשו רק אם נתקל פושע משום שאם נתקל לאו פושע והוי כאונס כעין גניבה א''א לחייבו על הנח גופו על הקרקע, ולדרך השניה הקשו רק אם נתקל פושע, משום שאין מקור מעמד בעל הקורה דהוי אדם כשלא הביא את גופו לכאן בפשיעה.

ח. לפי הדרך הראשונה קושית התוס' היא דאע''פ שאין גופו נידון כאדם, כיון שרק נתקלו בו, אך כשפשע בהבאת גופו יש לחייבו כאדם שהזיק, ולא רק משום שהוזקו בו, וקושוית התוס' היא דאע''פ דאנן ס''ל דגופו נידון כאדם אע''פ שרק ניזוקו בו, אך אם נתקל פושע הוי מזיק ממש - והתבאר לעיל דאולי י''ל דאף אם נתקל לאו פושע י''ל דהוי מזיק ממש אלא שאין לו פטור אונס - וא''כ תוס' דנו מב' סיבות שונות לגמרי להחשיבו אדם, אך לדרך השניה אין צד שנחשב אדם המזיק ממש, ודנו תוס' רק לחייבו על מה שניזוקו בו מדין אדם לחייבו על כלים, ובזה חילקו בין נתקל פושע לנתקל לאו פושע.

ט. נ''מ בכל זה כנ''ל אם חייב גם ברציחה, והנידון גם בקדרים, וגם בעמד בעל הקורה - עי' בחי' ר' שלמה דפשיטא ליה דבקדרים אינו נחשב רוצח, וכך לכא' מבואר בדברי החזו''א, ובספר מנחת שלמה על מסכת ב''ק נקט בפשיטות דנחשב רוצח, ודן אם גם יחשב חילול שבת - והחזו''א בסי' ד' דן גם כן אם דינו כאדם שחייב גם באונס, ואם נעשה עי''ז בור אם נחשב איש בור, או רק בור בור, ואם נחשב אדם לחייבו ד' דברים, ואם נחשב אדם לחייבו גם בנתקל בו ונישוף בקרקע שלדעת התוס' בבור פטור.

י. בנמוק''י ובתוס' רי''ד מבואר דכיון שעומד ומחזיק את הקורה נחשב אדם המזיק, ודנו לפי''ז כיצד הדין כשאדם זרק אבן, ובא אדם וניזוק בו, אך האבן לא הזיקו, כגון שזרקו ממערב למזרח, ובא אדם מצד צפון לצד צפון ונתקע באבן, דבפשטות אינו אלא בור, אך עפ''י דבריהם י''ל דכיון שהאבן מוחזקת באויר מכח הזורק, הוי כקורה המוחזקת מכח האדם, אך לכא' ב' הדרכים בביאור דבריהם אינו כן, אי נימא דהא דמוחזק מכוחו אינו אלא סיבה להטפילו אליו ונחשב לגופו, פשוט שכל זה רק שייך כשהקורה עליו, ולא באבן שזרקו - ואף אי נימא כדמבואר בקושיית הנמוק''י דכחו נידון כגופו וחייב על מה שכוחו עושה, כל זה ביחס לכוחו שזורק את האבן, ולא לאבן - אך גם אי נימא דלדבריהם הוי אדם המזיק ממש וחייב אף ברציחה, כל זה רק כשמוחזק בידו, אך בכוחו לכא' אינו אלא כח כוחו, דהאבן הוא כוחו, וכח הילוך האדם נחשב לכוחו, וא''כ אינו אלא כח כוחו.

יא. החופר בור ויש אדם שכבר הולך, ונפל לבור, לכא' לדברי הלבוש מרדכי הוי אדם המזיק, וכל דין בור אינו אלא כשההולך התחיל ללכת אחרי שחפר את הבור, דבכה''ג א''א להחשיבו כמשתמש עם ההילוך להזיקן, וכעין דין מקרב האש אצל הדבר או מקרב הדבר אצל האש, מכיון שההילוך עדיין אינו בעולם.