שכ ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

##### שיעור ה

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **סוחט**

##### סימן שכ סעיף ט - יד

עניינים הנידונים

* **באיסור לרסק השלג והברד.**
* **ההיתר ליתן קרח בתוך כוס ואם מותר לרסק בידיים.**
* **גלידה שנמסה, אם נאסרה.**
* **ההיתר לשבר את הקרח כדי ליקח מים שתחתיו.**

# האיסור לרסק את השלג והברד

א] [סעיף ט] **השלג והברד אין מרסקין אותם, דהיינו לשברם לחתיכות דקות כדי שיזובו מימיו. אבל נותן הוא לתוך כוס של יין או מים והוא נמוח מאליו ואינו חושש. וכן אם הניחם בחמה או כנגד המדורה ונפשרו מותרים:** [סעיף יא] **צריך ליזהר בחורף שלא יטול ידיו במים שיש בהם שלג או ברד. ואם יטול יזהר שלא ידחקם בין ידיו שלא יהא מרסק.** ובטעם האיסור כתב המ"ב (ס"ק לג) "דדמי למלאכה שבורא המים האלו [הוא דעת רש"י בשבת נא: ד"ה כדי], א"נ גזירה שמא יסחט פירות העומדין למשקין" [דעת הרמב"ם פכ"א הי"ג]. ומצינו נ"מ בין הטעמים לענין סבון מוצק. דלקמן (סי' שכו סעיף י) כתב הרמ"א "ואסור לרחוץ ידיו במלח. וכ"ש בבורית שקורין זיי"ף בלשון אשכנז [סבון מוצק] או בשאר חלב שנימוח על ידיו והוי נולד". ועיי"ש במ"ב (ס"ק ל) דלטעם דהאיסור הוא משום גזירה שמא יסחוט פירות אין איסור בסבון דאינו עומד למשקין כמו שלג וברד שעומדין למשקין [משא"כ אם הטעם משום בורא יש לאסור. אמנם בלא"ה כתב שם המ"ב דיש בזה גם איסור ממחק].

# בהיתר ליתן לתוך כוס

ב] ובמה שהתירו ליתן בתוך כוס יין או מים. כתב המ"ב (ס"ק לד) "ואינו חושש. כיון דלא עביד מעשה בידים לא גזרו ביה. ויש מתירין אפי' לרסק בידים לתוך הכוס, והטעם דכיון שנתערב במה שבתוך הכוס ואינו בעין לא גזרו ביה כלל". ושורש הדברים, דנחלקו הראשונים בטעם שהתירו ליתן בתוך כוס מים, דיש שפי' הטעם כיון דלא עביד מעשה ונימוח מעצמו, ויש שפי' דהטעם כיון שאינו ניכר דמתערב מיד במים. והנה לטעם שההיתר כיון שנימוח מעצמו בלא מעשה, א"כ אין נ"מ אם הוא בתוך מים או נמס מעצמו בחמה. וכן פסק השו"ע דמותרים אף בנימוח כנגד החמה או המדורה, ופי' במ"ב (ס"ק לה) דאף לכתחילה שרי להניחו כנגד החמה, ומאידך אסור לרסק בידים בתוך כוס מים דבזה הוא עביד מעשה. אמנם לטעם דההיתר דאינו ניכר דמתערב במים, א"כ אף בידים שרי לרסקו במים, דסו"ס אינו ניכר, אך כנגד החמה אסור אף דהוא ממילא, כיון דניכר.

ג] והנה כאן במ"ב לא הכריע בזה לדינא, אמנם לעיל (סי' שיח ס"ק קיח) כתב להחמיר בזה, ולא התיר לטוח שם שומן ע"ג בשר כנגד המדורה אלא כשלא מרסקו בידים. וביאר שם בשעה"צ (ס"ק קמו) דטוב להחמיר לכתחילה כדעות שאוסרים לרסק בידים, וכמו שמשמע בשו"ע כאן. וכן בשו"ע כאן (סעיף יא) הזהיר לנוטל בחורף במים שיש בהם שלג, שלא ידחקם בידיו שלא יהא מרסק. וכתב בבה"ל (ד"ה יזהר) בשם המג"א דזה תלוי בפלוג' הנ"ל, דהלא השלג מתרסק לתוך מים, ולשיטות שמתירים לרסק בתוך כוס ה"ה הכא. וסיים בבה"ל דאין להקל בזה, דדין זה העתיקו כמה וכמה ראשונים. א"כ אף כאן נראה דהכריע במחלוקת זו לחומרא.

ד] ונתבאר דההיתר להניח כנגד החמה כמ"ש השו"ע, הוא משום דס"ל דטעם ההיתר בכוס מים משום דנימוח מאליו בלי מעשה. וכתב המ"ב (ס"ק לה) "ולדעת רמ"א בסי' שיח סעיף טז בהג"ה, גם הכא יש להחמיר, דאף דנמוח מאליו אסור משום נולד, ואינו דומה לתוך הכוס, דהתם הוא מעורב במים ואינו ניכר". והוא דעת בעל התרומות דשומן שהפשיר כנגד המדורה אף שהפשיר מעצמו, וכן שלג שנמס מעצמו, אסור משום נולד. ולא התירו בתוך הכוס אלא משום דאינו ניכר דמתערב במים. וכתב שם הרמ"א דנהגו להחמיר, ובמקום צורך אפשר להקל. ולכאו' אם מחמירים כדעת בעה"ת, אפשר להקל לשבר בידים בתוך הכוס כיון שאינו ניכר, וכמו שנתבאר דדינים אלו תלויים זה בזה. מ"מ גם בזה צריך להחמיר וכמו שבארנו, דרק לחומרא חיישינן לבעל התרומות, ולא להקל בריסוק בידים בתוך הכוס.

# החילוק בין שומן או קרח שנמס לסחיטת פירות לתוך אוכל

ה] ועיין בר"ן (שבת כד. בדפי הרי"ף) שהקשה בשם הרמב"ן על בעה"ת, דשומן לעולם אוכל הוא אפי' אחר שנמס, ומ"ש משאר פירות דאינם עומדים לסחיטה דמותר לסוחטם כיון דעדיין שם אוכל על המיץ, ואפי' תותים ורימונים מותר לשתות את המיץ שנסחט מעצמו כל שהכניסם לאוכלים, וא"כ אף שומן כן כיון דעדיין שם אוכל עליו. ותי' הר"ן דאינו כן, דשומן כל זמן שלא קרש הרי הוא זב וצלול ודרכו בכך, ומשום כן חשיב כפירות העומדים למשקין, דשם משקה עליו אחר שנימוח.

# גלידה שנמסה

ו] ונחלקו פוסקי זמנינו בגלידה אם מותר להוציאה מהמקפיא בזמן שנמסה מעצמה באויר הבית. והנה לענין דיעבד כשהגלידה נמסה בוודאי אין לאוסרה באכילה, דאף הרמ"א לא החמיר כבעה"ת אלא לכתחילה. ומ"מ נראה דאף לכתחילה שרי, דגלידה בוודאי אינה עומדת למשקין כשתימס, דדרכה לאוכלה כשהיא קפואה. ודינו כקו' הרמב"ן בשומן דלא גרע משאר פירות שמותרין בסחיטה, ותי' הר"ן לא שייך כאן.

ז] ובשבט הלוי (ח"ז סי' מ) כתב להתיר בענין דומה ומטעם אחר, דנשאל שם על דבר מנהג הנשים שיוצאות לטייל בשבת בזמן שהחום מעיק, ומוצאים לדרך בקבוק מים קפואים כדי לשתותם בדרך. והשיב להיתר, ע"פ מה שכתב המג"א (בסי' שיח ס"ק מ"ב. והביאו במ"ב שם ס"ק קו) דמותר להניח הפשטיד"א קודם שהוסק התנור אף שאח"כ נימס ונימוח, ותמה עליו הפמ"ג דהכא לאו משום בישול אסרו, ומאי נ"מ שאינו נמס מיד אלא כשידליקו את התנור. ולמד השבט הלוי דע"כ ס"ל למג"א דגם לרמ"א דאף בלי מעשה אסור, מ"מ צריך מעשה כל דהו, והנחת הפשיטד"א כנגד החמה או המדורה חשיב מעשה, משא"כ קודם ההיסק נחשב כממילא דאינו מעשה להדיא, ומשום הכי שרי. וה"ה הכא דהוצאת הקרח מהמקפיא הוא מעשה הוצאה ולא מעשה הפשרה כהנחתו נגד המדורה, ואח"כ מעצמו הוא נמס בחום החדר, ומשום הכי שריא. אמנם דעת הגרשז"א (שש"כ פרק י' הערה י) דכל שיש לו מים אחרים אין לשתות ממים אלו שהופשרו, דחיישינן לחומרא כספר התרומות [ונראה דס"ל דאף שהמים השניים אינם קרים, אעפ"כ לא חשיב דיעבד להתירו, דגם מים פושרים מרווים את צמאונו].

ומ"מ נראה דבגלידה אף לדעת הגרשז"א אפשר להקל, וכמו שבארנו דשייך פה את קו' הרמב"ן בשומן, דכאן כו"ע מודו דחשיב אוכל והוי כשאר פירות [מיהו ובדרך כלל השאלה נוגעת לענין דיעבד, ובזה בלא"ה היקל שם הרמ"א].

# טעם ההיתר לשבר את הקרח כדי ליטול מים שתחתיו

ח] [סעיף י] **מותר לשבר הקרח כדי לטול מים מתחתיו:** [סעיף יג] **דורס שלג ברגליו ואינו חושש:** [סעיף יד] **הר"מ מרוטנבורג מתיר להטיל מי רגלים בשלג. והרא"ש היה נזהר:** ובטעם שמותר לשבר את הקרח כדי ליטול מים מתחתיו, פי' המ"ב (ס"ק לו) דשבירת הקרח אינו מלאכה ולא אסרהו אלא כשמתכוון למימיו, ומבואר דעתו דכל שאינו מתכוון שרי. וכן פי' לעיל (ס"ק לב) דמותר לשבור חתיכה מהקרח ואפי' אם יזובו קצת מימיו, א. כיון שלא מתכוון לכך, ב. שהולך לאיבוד. וכאן בסעיף יא פי' דמשום אינו מתכוון בלחוד שרי. אמנם בדינא דסעיף יג דמותר לדרוס על השלג בשבת אף שנמוח בכך, פי' המ"ב א. משום אינו מתכוון. ב. דהט"ז כתב שהוא דבר שא"א ליזהר בזה לכך לא גזרו בו. ומבואר דעת הט"ז דאין להתיר משום אינו מתכוון. וכן בסעיף יד פי' המ"ב בטעם שהתיר הר"מ מרוטבורג להטיל מ"ר בשלג, דדומה לדריסה על השלג, והרא"ש אוסר משום דס"ל דכיון דעביד מעשה גרע טפי. ומבואר דאף שאינו מתכוון למימיו ובוודאי גם הולך לאיבוד אסור, וכמבואר בדריסה לדעת הט"ז דהתירו רק משום דא"א ליזהר בזה ולא סגי שאינו מתכוון לזה. וא"כ קשה במ"ש המ"ב לפרש ההיתר לשבר הקרח כיון דאינו מתכוון. ובאמת היתר דשבירת חתיכה מהקרח הוא מהב"י, ושם כתב להני ב' טעמים שהביא המ"ב דהולך לאיבוד וגם אינו מתכוון. ועוד הוסיף טעם ג' דכיון שמימיו מועטים לא גזרו בזה [ועיין בחזו"א סי' נו ה' (בסוף ד"ה צנורות) כתב דאין לחוש במימיו מועטים גבי סחיטה]. וקצת צ"ב על המ"ב שלא כתב גם טעם זה.

י] כתב המ"ב (ס"ק לו) "כתב המג"א דבנהר או באר אסור, דכיון דהוא מחובר לקרקע יש בו משום חשש בנין וסתירה. אבל הרבה אחרונים חולקין עליו וס"ל דשם מים עליהן ואין שייך בו בנין וסתירה. ולצורך שבת יש להקל. והתוספות שבת (ס"ק כד) חולק על המג"א, ומביא משו"ת שב יעקב (סי' יז) דעיר שמוקפת בנהר ומחיצות הנהר לעומק משמשים כעירוב עבור העיר, הדין הוא דאף אם קפא הנהר לא בטיל המחיצות, ועדיין הוי עירוב. ומבואר דמחשיבים זאת למים ולא כבנין שיבטל את המחיצות. והוסיף דכבר נהגו כל העולם להקל לשבור את הקרח בנהרות כדי לטבול בשבת, ואף דעת המ"ב להקל לצורך שבת. ולקמן במ"ב (סי' שסג ס"ק קכא) נוטה להחמיר בזה לענין עירובין, ואפשר דדוקא לענין עירובין דסו"ס בזמן שקפא אין מחיצה, אבל לדונו כבנין שיהיה בו דין סתירה היקל במקום צורך שבת.

**דינים העולים:**

1. אסור לרסק ברד או שלג. והטעם א. דדמי למלאכה שבורא את המים. ב. גזרו בו שמא יבוא לסחוט פירות העומדין למשקין.
2. מותר ליתן שלג או ברד לתוך כוס יין או מים אף שנימוח בתוכו. והטעם. א. דנימוח מעצמו בלי מעשה. ב. דאינו ניכר דמתערב מיד במים.
3. נחלקו הפוסקים אם מותר לרסק בידים בתוך הכוס [והוא תלוי בטעמים הנ"ל], ודעת השו"ע נראה לאיסור, וכן הכריע המ"ב לעיל בסי' שיח.
4. לדעת השו"ע מותר אף להניחו כנגד המדורה או החמה וימס מעצמו [והוא תלוי ג"כ בטעמים הנ"ל], והרמ"א סובר (לעיל סי' שיח) דנהגו להחמיר בזה, ובמקום צורך אפשר להקל.
5. להוציא גלידה מהמקפיא ונמס מעצמו בחדר, נחלקו בו הפוסקים. ונראה להקל בזה שלא נאסר לאחר שנמס, דגם אחרי שנמס עדיין שם אוכל לו [וכן הקשה הרמב"ן בהמסת שומן, ותי' הר"ן לא שייך בזה].
6. להוציא מים קפואים מהמקפיא כדי שיופשרו בחום החדר או בטיולו בחוץ, לדעת השבט הלוי שרי, דדמיא להנחה על התנור קודם היסק שהתירו המג"א, ודעת הגרשז"א דאם יש לו מים אחרים לא ישתה ממים אלו.
7. מותר לשבור חתיכה מהקרח, וכן לשבור הקרח כדי ליטול מים מתחתיו. מטעם א. דאינו מלאכה להדיא ולא אסרו אלא במתכוון לכך. ב. שהמים הולכים לאיבוד. ג. מימיו מועטים.
8. דורס אדם על השלג אע"פ שהוא נימוח, דאינו מתכוון לכך. ולט"ז משום דא"א ליזהר בזה לא גזרו.
9. הר"מ מרוטנבורג התיר להטיל מ"ר על השלג, דומיא דדריסה על השלג. והרא"ש היה נזהר בזה, ולא דמי לדריסה דכאן עביד מעשה להדיא. והכרעת המ"ב מהט"ז והא"ר להקל, ואם אפשר בלא טורח טוב ליזהר.
10. נהר או באר המחוברים לקרקע, וקפאו. דעת המג"א דיש בו משום בנין וסתירה, והתו"ש מתיר, דכבר נהגו לשבר הקרח ולטבול טבילת מצוה ואין מוחה בידם. וכן דעת המ"ב במקום צורך שבת.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**