10 עיסת הכלבים ד - בהא דמטמאה טומאת אוכלין
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' כ"ד סיון תשע"ה

**א**

א] חלה פ"א מ"ח, עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה חייבת בחלה וכו', אם אין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה וכו' בין כך ובין כך מטמאה טומאת אוכלין.

ובפי' הריבמ"צ כתב, ז"ל, מטמא טומאת אוכלין, דכל אוכל שלא נפסל מאכילת הכלב, לעניין טומאה אוכל הוא, גם זו העיסה של כלבים אע"ג דלאדם לא חזיא לכלב מיהא חזיא, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דמפרש דכל שאין הרועים אוכלין ממנה, היינו שעירב בה מורסן ואינה ראוי' כלל לאכילת אדם, וע"כ כל הא דהיא מטמאה טומאת אוכלין הוא משום שהיא ראוי' לכלב, וכיון שמתחילה קודם שעירב בה המורסן, הי' עלי' תורת אוכל לקבל טומאה, אינה עולה מידי קבלת טומאה עד שתיפסל לכלב.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב פירש, ז"ל, לפי שהכלל אצלינו שכל המיוחד לאוכל אדם יטמא טומאת אוכלין וא"צ מחשבה, כלומר שא"צ שיחשב עליו למאכל אדם, אלא כל שהוא מיוחד מתטמא עד שיפסל מלאכול לאדם וכו', ואין ספק שעיסה זו מה' המינין היא וכל מין מהן מיוחד לאדם בלי ספק, עכ"ל, ואזיל לטעמי' בפ"ב מטומאת אוכלין הי"ד והי"ח, דאוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, וכל הא דתנן דטמא עד שיפסל לכלב היינו כשנפסל אחר שנטמא, עיי"ש, וע"כ פירש דהא דאף כשאין הרועים אוכלין ממנה היא מטמאה טומאה אוכלין, הוא משום דכל שהוא מיוחד מתטמא עד שיפסל מלאכול לאדם, ועיסה זו לא נפסלה מאכילת אדם, - וזה מתישב היטב לטעמי', דאיירי כולה מתניתין בגונא שהיא ראוי' לאכילת אדם, והא דתנן דאין הרועים אוכלין ממנה היינו שחישב עלי' לאכילת הכלבים, וע"כ ה"ה מקב"ט, וכ"ה בחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ, עיי"ש שכתב דמהא דתנן דהיא מטמאה טומאת אוכלין, בע"כ דאיירי כשהיא ראוי' לאכילת אדם, וכונתו היא לדעת הרמב"ם דכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, וז"פ.

ב] ויש להוסיף בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מטומאת אוכלין ה"א, ז"ל, כל אוכל המיוחד למאכל אדם וכו' מקב"ט, וכל שאינו מיוחד למאכל אדם ה"ז טהור ואינו מקב"ט אא"כ חישב עליו וייחדו למאכל אדם, עכ"ל, ומבו' דמלבד הא דבעינן שיהא האוכל ראוי לאכילת אדם, בעינן נמי שיהא מיוחד לאכילת אדם, והוא מתניתין בפ"ג דעוקצין ובפ"ק דטהרות, וזהו גם מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הכא דכל שהוא מיוחד לאדם מקב"ט.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלמש"כ הרמב"ם שם פ"ב הי"ד דאוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, הרי דה"נ אוכל שבטל יחודו לאכילת אדם, אינו מקב"ט.

אך מהא דתנן הכא דבין כך ובין כך מקב"ט אוכלין, הגם דאחר שעירב בה מורסן ועשאה ע"ד כלבים, אינה מיוחדת לאכילת אדם, מבו' דדוקא אם נפסלה מאכילת אדם אינה מקב"ט, אך כל שהיא ראוי' לאכילת אדם, אלא שבטל יחודה לאדם, עדיין היא מקב"ט, - ובאמת דכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בהל' טומ"א שם, דרק אם נפסל ונסרח עד שאינו ראוי לאכילת אדם אינו מקב"ט, והרי דכל שלא נסרח עד שאינו ראוי לאכילת אדם, אלא נסרח עד שכבר אינו עומד לאכילת אדם, עדיין הוא מקב"ט, ובזה נת' במק"א לישב ד' הרמב"ם בפט"ו מטומאת מת ה"ב, ואכמ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] ובטעמא דמילתא נראה, לפמש"נ במק"א, דחלוק הוא ביסוד הדין הא דאוכל שאינו ראוי לאכילת אדם אינו מקב"ט, מהא דאוכל שאינו מיוחד לאכילת אדם אינו מקב"ט, וזה מהא דחזינן בדין משקה, דאף דאם אינו ראוי לשתיית אדם אינו מקב"ט, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מטומ"א הי"ד, וצ"ע בזה בכ"ד, ואכמ"ל, מ"מ כל שהוא ראוי לשתיית אדם, ה"ה מקב"ט אף אם אינו מיוחד לשתי', כאשר כ"ה מת' להדיא מד' הרמב"ם בפ"א מטומ"א.

והטעם בזה, דהא דאוכל שאינו ראוי לאכילת אדם אינו מקב"ט, ילפינן לה מקרא דמכל האוכל אשר יאכל, וכמש"כ הרמב"ם שם דמשקה שנפסל משתיית אדם אינו מקב"ט שנא' אשר ישתה, ואף אם יש עליו שם אוכל, מ"מ כיון שאינו ראוי לאכילה אינו מקב"ט, וע"כ ה"נ הוא במשקה, דאף דהוי מז' משקין ויש עליו שם משקה, מ"מ כל שאינו ראוי לשתיית אדם אינו מקב"ט.

אך הא דאוכל שאינו מיוחד לאכילת אדם אינו מקב"ט, היינו משום דכל שאינו מיוחד לאכילת אדם, ליכא עלי' שם אוכל כלל, - וע"כ כ"ז הוא באוכל, דלא נאמרו בתורה מינים מסוימים דיש עליהם שם אוכל, אלא כל דבר בעולם שהוא מיוחד לאכילה יש עליו שם אוכל, וכל דבר שאינו מיוחד לאכילה אין עליו שם אוכל, אך במשקה, הרי הא דיש עליו תורת משקה, אינו משום שהוא עומד לשתי', אלא הוא משום דהוא מז' משקין, ע"כ אף אם אינו עומד לשתי' ה"ה מקב"ט.

ד] ולפ"ז נראה דע"כ אף דאוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, מ"מ אוכל שבטל יחודו לאדם עדיין הוא מקב"ט, והיינו משום דהא דאוכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, היינו דאף דכבר חל עליו שם אוכל, מ"מ כיון שאינו ראוי לאכילה אינו מקב"ט, ומשא"כ בהא דאוכל שאינו מיוחד לאדם אינו מקב"ט, דהוא משום דאין עליו שם אוכל, הרי דכל שכבר הי' מיוחד לאדם וחל עליו שם אוכל, תו אף שבטל יחודו לאדם לא בטל שם אוכל מיני', וע"כ ה"ה מקב"ט, ודו"ק.

?צ"ע בד' הרא"ש שכתב דה"ז נאכל לאדם ע"י הדחק.

1. אמנם הנה שו"ר במקד"ד סימן מ"ב סק"א שנקט בדעת הרמב"ם דאף אם בטל יחודו לאדם אינו מקב"ט, והוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"א מטומ"א ה"ז, ועיי"ש שעמד ע"ז מדינא דמשנתינו למש"כ הרא"ש דהא דמטמא טומאת אוכלין הוא משום דחזי לאדם ע"י הדחק, והרי דאף דאי"ז מיוחד לאדם ה"ז מקב"ט, וכתב דהרא"ש פליג בהך מילתא ע"ד הרמב"ם, עכ"ד, - ומשמע מדבריו דכל הא דחשבינן לעיסה זו כאינה מיוחדת לאדם, הוא רק משום דאינה ראוי' לאדם אלא ע"י הדחק, אך אם היתה ראוי' לאדם לגמרי, הרי דאף שדעתו להאכילה לכלבים, לא בטל יחודה לאדם.

   ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ם דאיירי הכא בעיסה הראוי' לאדם לגמרי, הרי דאף אם חישב עלי' לכלבים, לא בטל יחודה לאדם, וניחא הא דמטמאה טומאת אוכלין, אף אי נימא דכל שבטל יחודו לאדם אינו מטמא טומאת אוכלין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)