ב_ ימים טובים של ר_ה ובדעת ר_א ובעה_מ, וב_ ימים של ר_ח
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / קדוה_ח ועיבור השנה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' כ"ו אלול תשס"ט

דעת רבינו אפרים ובעה"מ דאין עושין בא"י בזה"ז אלא יום א', שהרי אם היו באים עדים עד המנחה לא היו עושים בבית הועד אלא יום א', ובזה"ז דמי לזה.

ובחי' ר"נ בן הרמב"ן הביא מה שתמה הרמב"ן ע"ז והוא בכלל ד' הרמב"ן במלחמות, דא"כ מ"ט ב' יו"ט של ר"ה הוו קדושה א' בחו"ל, הרי כיון דבא"י דמי ר"ה לשאר יו"ט שאינו נוהג אלא יום א', הרי דהא דבחו"ל עושין ב' ימים הוי משום ספיקא דומיא דשאר ימים טובים, ובדין שיהא זה ב' קדושות דומיא דשאר ב' ימים טובים של גלויות.

ונ' די"ל בזה, שהרי מבו' בד' בעה"מ דלד' רבא לעולם אם באו עדים מן המנחה ולמעלה הוו ב' הימים קודש, ואף אחר תקנת ריב"ז, וזה כפירש"י, ואך דבזה"ז דמי לבאו עדים קודם המנחה, וכמו שפירש בחי' ר"נ, ונ' דהוא משום דבזה"ז הרי לעולם הוי אלול חסר ונמצא שהיום הראשון הוא קודש, וע"כ דמי לבאו עדים עד המנחה שאין נוהגין קודש אלא אותו היום.

ונמצא לפ"ז, שאילו היו עושים בזה"ז אלול מעובר, ודאי הי' לנו לנהוג גם היום הראשון קודש, שהרי כשהיו מקדשין היום השני הי' אף היום הראשון קודש, דומיא דבאו עדים מן המנחה ולמעלה שהיו ב' הימים קודש, וה"ה אם לא באו כלל עדים, שהרי קודם תקנת ריב"ז ודאי דאף אם לא באו עדים כלל היו ב' הימים קודש, וכ"ה במהר"ם שי"ף, וכל הא דבזה"ז אין אנו עושים ר"ה אלא יום א', הוא משום דהוי אלול חסר והוי היום הא' קודש, ודמי לבאו עדים עד המנחה שאין עושין קודש אלא אותו היום.

אשר לפ"ז נמצא, דבחו"ל שעושין ב' הימים קודש משום ספיקא דיומא, והיינו דהוי ספק שמא קידשו בי"ד את היום השני, וגם בזה"ז מנהג אבותיהם בידיהם, הרי דע"כ הוו ב' הימים קדושה א', שהרי כל מה שעושין יום שני הוא משום דמספק"ל שמא קידשו בי"ד את היום השני, ואם קידשו את היום השני הרי הוו ב' הימים קודש והוו קדושה אחת, וע"כ שפיר קי"ל דב' ימים טובים של ר"ה בחו"ל הוו קדושה אחת, ודו"ק.

אך העירוני דאי"ז מתישב, דא"כ מהו שאמרו בגמ' לקמן דכ"ב: דכ"ה דבב' ימים טובים של ר"ה ביצה אסורה, ה"נ אסור לכחול עין ביו"ט שני של ר"ה ול"ד לשאר ב' יו"ט של גליות, הרי למש"נ הא דביצה אסורה לאו היינו דיו"ט שני של ר"ה אינו מחמת ספיקא דיומא, דלעולם יו"ט שני של ר"ה הוא מכח ספיקא דיומא, ואך דבצד הספק זה הוו ב' הימים קודש, וא"כ מה טעם יש בזה לאסור ביו"ט שני של ר"ה לכחול עין טפי משאר יו"ט שני.

ובאמת נ' דלמש"נ יתבאר מש"א נהרדעי דאף ביצה מותרת, וא"ת שמא עיברוה לאלול מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר.

ולמש"נ היינו דהגם דפליגי נהרדעי על רבא וס"ל דאם עיקר הקביעות הויא ביום הראשון, ל"ה היום השני קדושה אחת עם היום הראשון, מ"מ מודו דאם עיקר הקביעות הויא ביום השני, הוו ב' הימים קדושה אחת, וזה כמש"נ, וע"ז הוא שאמרו דמימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר, וע"כ לא חיישי' להכי, והגם דלגבי עיקר דין יו"ט שני חיישי' שעיברו לאלול, וגם מה"ט עושין יו"ט שני בסוכות ובשמ"ע, מ"מ לא חיישי' לזה לגבי הא דעושין "אותו היום קודש" ולמחר קודש.

ורבא דפליג ואמר דביצה אסורה, אי"ז משום דפליג עלייהו וס"ל דיש לחוש דעיברוה לאלול, אלא משום דאיהו ס"ל דשאני ב' ימים טובים של ר"ה, דאף אם היום הראשון הוא העיקר, מ"מ גם היום השני הוא קודש ודאי והוו קדושה אחת, ולפירש"י י"ל דרבא לטעמי' דאף אחר שתיקן ריב"ז שימנו למועדות מן היום הראשון, מ"מ הי' גם היום השני קודש.

ובאמת צ"ב הטעם בזה, שהרי בזמן ביהמ"ק, לא היו הרחוקים עושין ב' ימים טובים בר"ה אלא מחמת ספק, שהרי על הצד שבאו עדים קודם המנחה, לא הי' אלא היום הראשון קודש, ונמצא של"ה היום השני קודש אלא מחמת ספק, וא"כ מ"ט בזה"ז הוו ב' הימים קדושים בודאי.

ומל' רש"י עירובין דל"ח נ' שהטעם בזה הוא, דכל מה שתיקנו חכמים לתקנת ב' ימים טובים בתורת ספק, הוא רק משום דבזמן שביהמ"ק קיים הי' ידוע להם שאין ב' הימים קדושים, וע"כ גם בזה"ז תיקנו חכמים דאין ב' הימים קדושים אלא א' מהם והוא ספק, אך בר"ה דבזמן שביהמ"ק קיים הי' להם ספק שמא ב' הימים קדושים, ע"כ תיקנו חכמים בזה"ז שיהיו ב' הימים קדושים בודאי, ואכתי צ"ב.

ובל' רש"י שם מבו', דהגם דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה היו עושים גם היום הראשון קודש, מ"מ אם לא באו עדים כל היום, לא הי' היום הראשון קודש, עייש"ה, וזה חידוש, וכ"נ גם בריטב"א שם, ז"ל, ומה שעושין שני ימים אינו מפני ספק אלא שרוצין להחמיר בו דכיון שהתחילו בו על דעת שיהא יו"ט מן התורה שיבואו עדים קודם המנחה "וגם שורת הדין מן התורה שיכולין לקדשו" הניחוהו בקדושתו כאילו הוא יו"ט ועשאוהו עם השני כיומא אריכא, עכ"ל, ובמהר"ם שי"ף בסוגיין נקט לא כן, ושוב הראוני גם ברשב"א בסוגיין ד"ה אמר רבה וד"ה אמר לי' אביי מבו' כד' המהר"ם שי"ף, עייש"ה.

ויש להוסיף, בטעמא דמ"ד דאף משחרב ביהמ"ק ביצה אסורה דהוי דבר שבמנין, ואביי פריך עלה, ואי נימא דבזמן שביהמ"ק קיים אף אם לא באו עדים כלל הי' הראשון קודש, דהתקנה היתה דכל שלא באו עדים עד המנחה, הגם שידוע שלא יקדשו את היום הראשון, מ"מ הוי הוא קודש, וע"כ גם אם לא באו עדים כלל הוי היום הראשון קודש, ניחא שפיר טעמא דמ"ד דחשיב כדבר שבמנין, דהגם שהתקין ריב"ז שיהיו מקבלין עדות החודש כל היום, אך הך תקנתא דהיום הראשון הוי קודש אף אם לא קידשוהו לבסוף, לא בטלה, ודו"ק, ושו"ר שכ"כ הרשב"א, עיי"ש.

במה שעושין ב' ימים ר"ח, בפשוטו הוא משום ספיקא דיומא, וצ"ע לפ"ז מ"ט אין עושין ב' ימים ר"ח רק בחודש מלא ולא בחודש חסר.

ובפשוטו הי' נ', דבאמת משום ספיקא דיומא ל"ה לנו לעשות ב' ימים ר"ח, דומיא דאין עושין ב' ימים בחנוכה ופורים, ואף להמפרשים דהא דאין עושין ב' ימים בחנוכה הוא משום דעד יום כ"ה באו השלוחים, והא דאין עושים ב' ימים בפורים הוא משום ולא יעבור, מ"מ י"ל דבר"ח דכל הנפ"מ היא לסדר התפילה, א"צ לעשות ב' ימים.

והא דבחודש מלא עושין ב' ימים, יל"פ דהוא משום דבזה גם בירושלים היו עושין ב' ימים, וע"כ בזה עושין ב' ימים גם בזה"ז.

וי"ל טפי, דהא דבחודש מלא עושין ב' ימים, הוא משום דינא דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין אותו היום קודש ולמחר קודש, והך דינא י"ל דהוא לא רק בר"ה אלא בכל ר"ח, שהרי בכל ר"ח שייך הא דנתקלקלו הלויים בשיר, ובכה"ג הרי הוו ב' הימים ר"ח בודאי, וע"כ אף בזה"ז עושין בכה"ג ב' ימים, ומשא"כ בחודש חסר דכה"ג בזמן שמקדשין ע"פ הראי' לא היו ב' הימים קדושים אלא מספק, ע"כ אין נוהגין כן בזה"ז.

ונפ"מ בזה דלפ"ז בב' ימים של ר"ח הוו קדושה אחת, אך לדרך קמא הוו ב' קדושות.

שוב מצאתי דברים בזה בשו"ת הרי"ד סימן ל"ב, ז"ל, ומה ששאלת על ר"ח למה אנו עושים ר"ח שני ימים יפה שאלת, ודע לך שאין טעם ר"ח כמו ב' ימים טובים, שב' ימים טובים אנו עושין בעבור ספק אבל ב' ימים של ר"ח לא בעבור ספק אנו עושין שא"כ כל ר"ח נעשה ב' ימים ואפילו חדש מלא, אלא טעם הדבר כך נ"ל, כבר ידוע כי חודשה של לבנה היא כ"ט ימים ומחצה ויום ל' הי' ראוי לחלקו חציו לחדש שעבר וחציו לחודש הבא, אבל לא נוכל לחלק היום לחצאין, מפני זה תקנו חכמים לעשות החדשים אחד מלא ואחד חסר. ואפ"ה הדין הי' שביום ל' נקבע לקדש החודש, שכיון שמקצתו קודש כולו קודש ולמחר בל"א לא נקדש, אבל כיון שתקנו חכמים ליתן כל יום ל' לחודש שעבר, אנו מקדשין יום ל"א למנות ממנו יום ראשון לחודש, ואע"פ שאנו מקדשים יום ל"א אנו מקדימים ומקדשים יום ל', מפני שהוא זמנו של קידוש, שהרי חצי היום הוא ראוי להיות לחודש שבא וצריכין אנו לקדש החדש בזמנן, הלכך אנו מקדשין יום ל' מפני שחציו הוא לחדש הבא והוא זמן הקידוש, ועוד אנו מקדשין למחר להיות מונים ממנו שלא נמנה מיום ל' אלא מיום ל"א ומפני זה אנו אומרים אית לנו ר"ח פלוני יום פלוני ויום פלוני בשבת וחשבוניה ומנייניה יום פלוני, להודיע כי יום ל' אנו מקדימים ומקדשין כדי לקדש החדש בזמנו ויום ל"א אנו מקדשין להיות מונים ממנו ושניהם נקראים ר"ח זה לקידוש וזה למנין, וכך היו עושין מימות הנביאים כדכתיב בדוד ביום החדש השני, ואע"פ שהמולד לא יפול ביום ל', אחר הקביעות שתקנו לנו ב"ד אנו הולכים ולא אחר המולד, עכ"ל.

והרי שעמד הרי"ד על קו' זו דמ"ט אין עושין ב' ימים ר"ח גם בחודש חסר, ולמד מזה דאין עושין ב' ימים ר"ח מכח הספק, אלא משום דהיום הראשון נמי תורת ר"ח עליו משום שהוא זמנו של קידוש.

וכד' הרי"ד מבו' בל' הרמב"ם פ"ח מהל' קידוה"ח ה"ד, ז"ל, יום ל' לעולם עושין אותו ר"ח בחשבון זה, אם היה החדש שעבר חסר יהיה יום שלשים ר"ח הבא, ואם יהיה החדש שעבר מלא יהיה יום ל' ר"ח הואיל ומקצתו ר"ח, ויהיה תשלום החדש המלא שעבר, ויהיה יום ל"א ראש החדש הבא וממנו הוא המנין, והוא יום הקביעה, ולפיכך עושין ראשי חדשים בחשבון זה חדש אחד יום א' בלבד וחדש אחד ב' ימים, עכ"ל, אך עי' להלן שנת' דד' הרמב"ם אינם כד' הרי"ד, דלד' הרי"ד מבו' דגם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו עושין ב' ימים ר"ח בודאי, אך בד' הרמב"ם נראה דהוא רק בזמן שקובעין ע"פ החשבון.

והנה לפ"ז הרי ודאי דב' ימים של ר"ח קדושה אחת הם, שהרי הא דעושין ב' ימים אי"ז מספק, אלא הוא בתורת ודאי.

ובזה ניחא מש"כ המג"א סימן ק"ח דאם שכח יעלה ויבא במנחה ביום א' דר"ח, מתפלל ערבית שתים בליל ב' דר"ח, והק' בס' בנין אריאל, דממ"נ אם היום הא' הי' ר"ח, הרי היום הב' אינו ר"ח, אך לפי המבו' בד' הרמב"ם והרי"ד אי"ז כן, וכבר כתב כן במחזיק ברכה שם, דלפ"ד הרי"ד ניחא ד' המג"א, וגם לפמש"נ מתחילה לדון דעושין ב' ימים משום דינא דעושין אותו היום קודש ולמחר קודש, נמי ניחא, דע"כ הוי זה קדושה אחת, ושו"ר שכ"כ הצל"ח בברכות דכ"ו: וד"ל:, וכ"ה בגל' הגרע"א באו"ח שם.

והגרע"א כתב לפ"ז דבב' ימים טובים של גלויות לא יהא הדין כן, ואם שכח ביום הראשון והתפלל מנחה של חול, לא יתפלל ערבית שנים, עיי"ש.

ובד' הרי"ד מבו', דהא דכתיב בשאול ביום החודש השני, הוא משום דהי' החודש מעובר, ואפ"ה עשו גם את היום הראשון ר"ח, משום שמקצתו ראוי לקידוש.

אך בסמ"ג עשין מ"ז מבו' לא כן, ז"ל, השיב רבינו משולם בר קלונימוס שלמדנו עיבור החדש ועיבור השנים גם מפשוטן של מקראות שבנביאים, שהרי כתוב במעשה יהונתן ודוד ויהי החדש וישב המלך על הלחם לאכול ויפקד מקום דוד ולא דבר שאול מאומה ביום ההוא, וגומר ויהי ממחרת החדש השני ויפקד מקום דוד ויאמר שאול אל יהונתן בנו מדוע לא בא בן ישי גם תמול גם היום אל הלחם, מלמד שהיו ב' ימים ראש חדש והי' אותו חדש מעובר כפי החשבון שביד חכמים יודעי בינה לעתים לחסר ולעבר, אע"פ שבזמן המקדש היו בית דין מקבלין עדות החדש, מ"מ ל"ה מקדשים ר"ח כי אם יום ל' או יום ל"א לפי מסורת חשבון הלבנה שבידם, עכ"ל.

והרי להדיא בדבריו, דבחודש מעובר לא היו מקדשין ר"ח אלא יום ל"א, ויום ל' לא הי' קדוש בקדושת ר"ח, ולפ"ז נ' דהא דכתיב בקרא ויהי החדש, היינו דמספק נהגו בו כר"ח, אך אחר שעיברו את החודש, נתברר שהיום הראשון ל"ה ר"ח, ורק היום השני הי' ר"ח, והא דכתיב ויהי ממחרת החדש השני, הגם דהי' זה יום ראשון לחודש, ונתברר שלא הי' אלא יום זה ר"ח, מ"מ קרי לי' השני, משום שבפועל נהגו קדושת ר"ח גם ביום שלפניו.

אך באמת אי נימא דגם לדעת הרי"ד עיקר קדושת ר"ח היא ביום השני, ורק איכא דין דרבנן דגם היום הראשון יהא עליו קדושת ר"ח, אין ד' הסמ"ג סותרים לד' הרי"ד.

ובאמת בלא"ה אין דבריו סותרים לד' הרי"ד, דאף אי נימא דאיכא קדושת ר"ח על היום הראשון, הרי הא מיהא דאין בי"ד מקדשין אותו, אלא הוי זה ממילא, וזהו שכתב הסמ"ג דקידשו בי"ד ליום ל"א.

ושמא אדרבה יל"פ ד' רבינו משולם ע"ד ד' הרי"ד, דהנה בעיקר ד' רבינו משולם צ"ע דמנלי' דלא קידשו את היום הראשון משום החשבון, ודילמא מה שלא קידשוהו הוא משום שלא באו עדים, וממילא דאין להביא מזה מקור לדבריו דהיו מעברין את החדש, דלכאו' כונתו להביא דמעברין את החדש אף כשאפשר לקדשו בזמנו - אך שמא כונתו להוכיח דלא נימא דהי' א' מלא וא' חסר, דא"כ הי' ידוע ביום הראשון שלא יהי' ר"ח, ולא היו נוהגים בו כר"ח.

ושמא י"ל דכונתו, דאם לא באו עדים וע"כ לא קידשוהו, א"כ ל"ה היום הראשון ר"ח כלל, ומהו דכתיב בקרא דהי' יום החדש, ובע"כ דהי' בידם לקדשו ביום הראשון, ואפ"ה דחוהו ליום השני, ובכה"ג יש גם על היום הראשון קדושת ר"ח, וע"ד ד' הרי"ד, ואך דלהרי"ד הוא בכל גוונא, ולרבינו משולם הוא רק כשיש עדים ביום הראשון, וצ"ע עוד בזה.

ובפירש"י בשמואל כ' כ"ז מפרש, דהא דכתיב ויהי ממחרת החדש השני, היינו ממחרת חידוש הלבנה ביום שני לחודש, וזה שלא כד' הרי"ד ורבינו משולם.

ויל"ע לדעת הרי"ד, אם היו עושין היום הראשון ר"ח גם להקריב בו מוסף ר"ח, דכן הוא מעיקר הדין, דב' הימים הם ר"ח, ואם כן הוא, נמצא דכל הא דנתקלקלו הלויים בשיר, ל"ה אלא בר"ה, ולא בכל ר"ח, וזה מחודש מאד.

לפי יסוד ד' הרי"ד נ' לפרש מש"כ הר"ן בנדרים דמונים המנין בשטרות מיום א' דר"ח, אשר בפשוטו אינו מובן, מ"ט נמנה מיום הראשון, אחר שעיקר הר"ח הוא היום השני, אך לפ"ד הרי"ד הוא מתפרש היטב, והגם דלענין המנין למועדים מונים מן היום השני, מ"מ בשטרות הי' הדרך למנות מן היום הראשון, ובעיקר דין זה, עי' תשב"ץ ח"א סימן קנ"ג שהאריך לסתור לזה, אלא מונים מיום ב' דר"ח, עיי"ש.

בתשב"ץ שם בתו"ד כתב, ז"ל, וא"ת וכי מאחר שעשית אותו ר"ח אתמול איך תחזור ותעשה אותו ר"ח היום ותעשה לו שני ראשים כאחד, זו אינה קושיא כלל, דא"כ תמה על עצמך והיאך התפללת אתמול תפלת מוסף של ר"ח וגם הזכרת ר"ח בתפלות ובברהמ"ז והיום אתה עושה כן, וכי אפשר להיות ב' ראשים לחדש, אלא שאין קשה כלל שכן הוא מנהג מועדותינו וקביעותינו, והכל יודעים שאע"פ שבתורת מנהג אנו עושים כן אבל קבועא דירחא אנן בקיאינן בי', וכיון שהם יודעין שאין אחד מהם אלא משום מנהג וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו שלא כד' הרמב"ם והרי"ד, אלא אין עושין היום הראשון אלא בתורת מנהג, אך גם בדבריו נ' דאי"ז משום ספיקא דיומא, וע"כ אולי כונתו לד' הרמב"ם והרי"ד, ומה שעושין ר"ח משום שמקצתו ראוי לקידוש, הוי זה מנהגא.

אך באמת יותר נראה דכונתו דהשתא הוא בתורת מנהג דמנהג אבותינו בידינו, ולעולם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' זה בתורת ספיקא דיומא, וע"ז ל"ה קשיא לי' מידי, היאך מזכיר בב' ימים, שהרי הוא מזכיר מספק.

בעיקר נידון זה, יל"ד גם בדין וסתות, בראתה ב' פעמים בר"ח ופעם ג' בא' דר"ח, אם ה"ז מצטרף לקביעות וסת, וכן בראתה ג' ראשי חדשים, אם חוששת לא' דר"ח, ונחלקו בזה הפוסקים, ולמש"נ דב' ימים של ר"ח הוו קדושה אחת ושניהם הוו ר"ח בתורת ודאי, יש להבין דהן מצטרפין לקביעות וסת, ודהקובעת וסת לר"ח חוששת אף לא' דר"ח, אך טפי נ' דאינם מצטרפין והקובעת וסת לר"ח אינה חוששת לא' דר"ח, משום דכלל לא חיילא קביעות וסת החודש ליום ר"ח, אלא ליום א' בחודש, (דכל קביעות וסת החודש היא למנין ימי החודש), ודו"ק.

צ"ע בעיקר הדברים מסוגיא דעירובין ספ"ג דגם בר"ח הוא אומר בתפילה אם היום אם מחר, עיי"ש, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרי"ד והרמב"ם, - ואולי ל"ה מתנה אלא ביום השני, ואי"ז במשמעות לישנא דגמ'.

עוד צ"ע בד' רש"י ב"מ דנ"ט: דמבו' דבחודש מלא היו נופלים על פניהם ביום ל', וצ"ע דעכ"פ משום ספיקא דיומא ל"ה לו ליפול על פניו, ועי' מהרש"א שם, וצ"ל דהי' ידוע לו ע"פ החשבון שלא יקדשו את יום ל', וצ"ע.

עוד העירוני בענין זה, ממש"א בכ"ד דתמוז דהאי שתא מליוה מליי' מדכתיב קרא עלי מועד, ובפירש"י פסחים דס"ט. כתב דיום עיבור החודש קרוי מועד, ויום עיבור החודש הוא יום ל' כמבו' בכ"ד, וצ"ב, ובפירש"י שבעין יעקב בתענית פירש, ז"ל, משום דכתיב קרא עלי מועד לשבור בחורי, ונקטינן שחודש חסר שבא אחר חודש מלא עבדינן ב' ימים ר"ח והוי יום ראשון השלמה לר"ח שלמעלה ממנו לעשותו מלא, ונמצאו ב' ימים טובים בחודש מלא, אחד בתחילתו ואחד בסופו, עכ"ל, ולפ"ז הרי מבו' להדיא דיום א' דר"ח הוי ר"ח בודאי וחשיב כמועד.

אך הנה מצאתי בפסקי ריא"ז בספ"ק דר"ה, והובא בשה"ג שם, ז"ל, בזה"ז אנו נוהגים לעשות ר"ח אחר חדש מלא ב' ימים, שמקדשין יום ל' ול"א ומתפללין בשניהם תפילת מוסף, לפי שרוב הפעמים המולד נולד ביום ל' קודם חצות (וא"א) [ואפשר] שתראה הלבנה בו ביום וראוי לקבוע בו, ובימים הראשונים לא היו עושים כן, כמבו' בקונט' הראיות בפ"ב של תענית, עכ"ל, והרי שנחלק ע"ד זקנו הרי"ד, וס"ל דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' לא היו עושין ב' ימים ר"ח, ולא זכינו לאורו של קונט' הראיות בתענית, אך כפי הנראה עמד שם על קו' זו, דממש"א דר"ח איקרי מועד דכתיב קרא עלי מועד, נראה דיום א' דר"ח הוי ר"ח בודאי, ולא זכינו לדבריו בזה, - וכנראה דיש מקום לפרש דמש"א דר"ח איקרי מועד מדכתיב קרא עלי מועד, היינו שאיחרו את קריאת המועד ליום ל"א, אך בל' רש"י בפסחים אין נראה כן, וצ"ע.

ובעיקר ד' הריא"ז דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' לא היו עושין ב' ימים ר"ח, הנה באמת כן נראה גם בד' הרמב"ם, דאף שכתב בפרק ח' דהיום הראשון הוי ר"ח משום שמקצתו ר"ח, ומבו' דהוי ר"ח בודאי, מ"מ ממה שהביא לדין זה בפרק ח' בדיני הקביעות ע"פ החשבון, נראה להדיא דרק כשקובעין ע"פ החשבון הוא כן, וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, יום ל' לעולם עושין אותו ר"ח "בחשבון זה" וכו', ולפיכך עושין ראשי חדשים "בחשבון זה" חדש אחד יום א' בלבד וחדש אחד ב' ימים, עכ"ל.

והטעם בזה הוא, דכשקובעין ע"פ הראי', הרי דביום הראשון שלא נראתה הלבנה ל"ה ר"ח כלל, אך משא"כ כשקובעין ע"פ החשבון, הרי דלפי החשבון הוי היום הראשון מקצתו ר"ח, וע"כ יש עליו קדושת ר"ח, ודו"ק.

ומצאתי עיקר הדברים מבוארים בד' רבינו חננאל שהביא בפי' רבינו בחיי בפר' בא, עיי"ש שדעתו דמתחילה היו קובעין ע"פ החשבון, וכתב להוכיח כן, ז"ל, וכן תמצא מדברי דוד ליהונתן שאמר הנה חדש מחר ואנכי ישב אשב עם המלך, ומהיכן היה יודע דוד שמחר חדש לולא שעל פי החשבון היו קובעים, כי אולי לא תראה הלבנה ולא יקבעו מחר חדש, ולא עוד אלא שהדבר מוכיח שהיו קובעים שני ימים ר"ח וכו', הלא הדבר מוכיח שהיו באותו החדש שני ימים של ר"ח כמנהגנו עד עכשיו וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דבזמן שקובעין ע"פ הראי', ל"ה היום הראשון ר"ח כלל, ורק משום שהיו קובעין ע"פ החשבון הוא שהיו ב' הימים ר"ח, וזה כמש"נ מד' הרמב"ם.

שו"ר עוד בזה בספה"י לר"ת סימן תשמ"ה, ז"ל, ומה שאנו עושין ב' ימים ר"ח לפי שאין חדשה של לבנה פחותה מכ"ט יום וחצי, ולאחר כ"ט וחציו בחציו האחד של שלשים יום מתחדשת הלבנה והוא יום שלשים וראוי לקדש אותו חצי יום, ולפיכך תיקנו לעשות אחד ר"ח של שלשים יום ואחד של שלשים ואחד, שהרי איך נקדש חצי יום שלשים, עתה תקח כ"ט יום וחצי וכ"ט יום וחצי שהן ב' חדשים, הן פחות אחד אחד, עתה עשה חדש א' של כ"ט ותקדש אמש, שלאחריו עשה מל' יום, כי תקח החצי של זה שעבר שעשינו מכ"ט בלא חצי והחצי של אחר הרי זה של ל' יום, כי ראוי להתקדש מפני החצי האחר שאינו מן הדין אלא מכ"ט יום וחצי, וגם יום ל"א יום שלאחריו נקדש, עכ"ל, וכנראה באו הדברים משובשים בדפוס, אך עכ"פ מבו' בדבריו דב' הימים של ר"ח קדושים בודאי.

עוד העירוני בזה ממש"א בר"ה דכ"ה., ת"ר פעם אחת נתקשרו שמים בעבים ונראית דמות לבנה בכ"ט לחדש כסבורים העם לומר ר"ח ובקשו בי"ד לקדשו, אמר להם ר"ג כך מקובלני מבית אבי אבא אין חדושה של לבנה פחותה מכ"ט יום ומחצה וב' שלישי שעה וע"ג חלקים, ואותו היום מתה אמו של בן זזא והספידה רבן גמליאל הספד גדול, לא מפני שראוי' לכך אלא כדי שידעו העם שלא קידשו בי"ד את החדש, - ואי נימא דא' דר"ח יש עליו קדושת ר"ח, א"כ היאך הספידה ר"ג, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מבו' דגריס דהי' זה בכ"ז לחודש, ולפ"ז ניחא, דאמר להם ר"ג דאי"ז יום הראוי לר"ח כלל, משום דאין חידושה של לבנה פחות מכ"ט ומחצה וכו', וממילא דאין על יום זה קדושה כלל, וגם לגיר' דילן, י"ל דהי' מעשה זה ביום כ"ט לחדש כלישנא דהברייתא, והיו סבורים לקדש את יום כ"ט.

אך הראוני במאירי שם, ז"ל, אע"פ שר"ח אסור בהספד, אם נראתה הלבנה ולא נמלכו בי"ד לקדשו, אינו אסור בהספד מאיזה טעם שנמנעו לקדשו, שאין ר"ח לענין זה, אלא יום הקבוע ר"ח מפי בי"ד או יום ל"א מאליו כ"ז שלא נתקדש יום ל', עכ"ל, והרי להדיא דמפרש דהי' מעשה זה ביום ל', ומזה למד שכל שלא קידשוהו בי"ד, אינו אסור בהספד, והרי דאין עליו קדושת ר"ח, אך ל' המאירי שאינו ר"ח "לענין זה", וצ"ב.

עוד העירוני בזה, למה שפירש"י שם דאיסור ההספד הוא משום דהוי יו"ט, והרש"ש פירש דקאי על ר"ה, ולפ"ז ניחא, דאף אם יש קדושת ר"ח גם על היום הראשון, מ"מ קדושת ר"ה היא רק על היום השני.

ואך דילה"ע בזה, דהרי בר"ה תיקנו שעושים אותו היום קודש ולמחר קודש, וא"כ גם אם לא קידשו בי"ד את החדש ביום זה, הוי קודש ואסור בהספד. - אך זה ניחא למש"נ לעיל מד' רש"י דכל הא דעושין אותו היום קודש, הוא רק כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך אם לא באו עדים כלל, אין עושין אותו קודש.

שו"ר באור גדול סימן נ"ח שעמד בענין זה, ועיי"ש שכתב?.

והנה בנדרים ד"ס: אמרינן דר"ח הוי כלהבא בל' בנ"א, ודעת הר"ן שם דאף ביום א' לחדש כותבין בשטרות ב' וכו', והתשב"ץ ח"א סימן קנ"ג האריך לחלוק ע"ז, והנה מבו' בגמ' דהא דבל' בנ"א הוי היום הראשון כלהבא, הוא משום דקרו לי' אינשי ריש ירחא, ולכאו' בזמן שמקדשין ע"פ הראי', הרי ל"ה קרו לי' ריש ירחא, שהרי כל שלא קידשו אותו, ל"ה ר"ח כלל, והרי התם קיימינן בזמן שמקדשין ע"פ הראי', וצ"ל דמ"מ כיון דהיו עושין אותו ר"ח מספק, ע"כ הוו קרו לי' ריש ירחא.

שו"ר בתשב"ץ שם שכתב בתו"ד, ז"ל, וא"ת דבמתני' לא עסקי' בשיש שם ב' ימים ר"ח אלא שנתעבר החדש ולא עשו יום ל' ר"ח, דהא לא אפשר דהא בימי המשנה כן היו נוהגין כדמוכחא מתני' דנדרים, וא"ת משנה זו קדומה לאותה משנה וביני ביני נתחדש ענין זה, והנה אע"פ שסברא זו רעועה א"א לקיימה כלל, שהרי יונתן בן עוזיאל תרגם ביום החדש הזה ביום עבור ירחא תנינא, ויונתן אמר לדוד מחר חדש ועדין לא באו עדים אלא שהיה יום ל' לעולם ר"ח "מן הספק" בין יבואו עדים בין לא יבואו, מפני שאע"פ שהוא מותר בעשיית מלאכה היו נוהגין בו איסור הנשים, וכן נראה ג"כ מהגמ' בפ"ג דמגלה וכ"כ שם רש"י ז"ל וזהו שתרגם יונתן אשר נסתרת שם ביום המעשה ביומא דחולא, א"כ אף בימי הנביאי' היו נוהגין מנהג זה כ"ש בימי המשנה, א"כ לעולם כשהחדש מעובר עושין שני ימים ר"ח, עכ"ל, והיינו דכיון דמחמת הספק לא היו עושין בו מלאכה, ע"כ הוו קרו לי' אינשי ריש ירחא, ומ' בדבריו דלא היו מזכירין בו של ר"ח, וזה מתישב עם ד' רש"י בב"מ שהי' בו נפילת אפים, ועם ד' התוס' בר"ה דהיו אומרים בו שיר של חול מספק.

כתב הב"ח בתשו' סימן קמ"ה, ז"ל, ואע"פ שהשנה שהנער נולד בו בר"ח טבת היתה חסרה ועכשיו השנה שלימה, לית לן בה, דמ"מ מקצת יום א' הוי, דאנן ל"ב אלא שיעברו י"ג שנה שלימים אע"פי שאינן מעל"ע, עכ"ל.

ובאלי' רבה סימן נ"ה כתב ע"ז, ז"ל, נראה פירושו דבשנה שנולד הי' כסליו חסר ול"ה רק יום א' ר"ח טבת, ועכשיו כסליו מלא ויש ב' ימים ר"ח טבת, מ"מ נעשה בר מצוה ביום א' דר"ח טבת, ולי הי' נראה לדעת מג"א הנ"ל דלא נעשה בר מצוה עד יום שני דר"ח, דיום א' דראש חודש נחשב יום ל' דחדש העבר, ויש לחלק קצת, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו החילוק בזה, ובגל' הגרע"א ובמ"ב שם הביאו בסתמא לד' הב"ח, ובשעה"צ שם נראה שנקט דלדינא הסכים הא"ר לד' הב"ח, וצ"ב הטעם בזה.

והנה מסתימת ד' הב"ח שם נראה דהוא משום דא' דר"ח נמי הוי ר"ח והוו ב' הימים כיומא אריכתא, וע"כ כשהתחיל היום דר"ח ה"ה נעשה בר מצוה, וזהו שכתב דכל הא דהוא נעשה בו בר מצוה הוא רק משום דל"ב מעל"ע, דאילו הוה בעינן מעל"ע הוה בעינן שיגיע ליום ב' דר"ח, ורק משום דסגי במקצת היום, סגי גם במקצת הר"ח, והיינו משום דב' הימים הוו כיומא אריכתא, וכנ"ל, ולפ"ז לכאו' אי"ז מתישב עם ד' המג"א בסימן נ"ה שהוכיח דיום ל' שייך לחדש שעבר, ועי' תשב"ץ ח"א סימן קנ"ג שהאריך הרבה בזה.

עוד צ"ע, דלפ"ז הדין נותן דגם הנולד בא' טבת והי' כסליו מלא, יהא בר מצוה בא' דר"ח טבת, כיון דב' ימי ר"ח הוו כחדא, וזה לא שמענו.

והי' מקום לפרש ד' הב"ח בע"א, דלעולם חשבינן ליום ל' לחדש כאותו היום, אלא שפעמים מקדשין אותו לר"ח ופעמים אין מקדשין אותו, וע"כ כל שנולד ביום א' טבת שהוא ל' כסליו, נעשה בר מצוה בל' כסליו, - אך גם לפ"ז הי' בדין דהנולד בל' כסליו ובשנת י"ג הי' כסליו חסר, יהא בר מצוה בא' טבת, והמג"א בסימן נ"ה נקט להדיא דבנולד בל' חשון, ובשנת י"ג הי' חשון חסר, לא אמרינן דיום לידתו הוא א' כסליו, עיי"ש.

והעירוני דשמא נימא דלעולם הוא נעשה בר מצוה בזמן המוקדם, והיינו דבין אם הוי יום לידתו במנין ימי החודש, ובין אם הוי יום לידתו במה דהוי זה ר"ח, ה"ה נעשה בר מצוה, וע"כ הנולד בא' כסליו נעשה בר מצוה בא' דר"ח כסליו, ומאידך בנולד בא' דר"ח כסליו שפיר דן המג"א דיעשה בר מצוה בכ"ט חשון.

עוד ילה"ע בזה, דאם מכוון ד' הב"ח הוא משום דהוי זה ר"ח, א"כ כ"ז הוא בזה"ז דהוו ב' הימים ר"ח בודאי, וכמש"נ לעיל, אך בזמן שקידשו ע"פ הראי' דלא הי' ר"ח אלא מספק וכמש"נ מד' הרמב"ם, לא יהא הדין כן, וזה מחודש, ולפ"ז אין מקום לדמות ד' הב"ח לדינא דנדרים ד"ס:, דהתם הוא גם בזמן שקידשו ע"פ הראי'.

ובשו"ת בנין ציון סימן קנ"א כתב, ז"ל, ועל דבר הספק של מעכ"ת נ"י במי שנולד ביום א' דר"ח אדר בשנה פשוטה ונעשה בר מצוה בשנת העבור, לענ"ד נראה פשוט דלא נעשה ב"מ עד א' דר"ח אדר ב' וכו', שממש"כ השו"ע דינו במי שנולד בכ"ט אדר ראשון ואחר באחד לאדר שני ונעשו ב"מ בשנה פשוטה שאז מי שנולד בכ"ט צריך להמתין עד כ"ט ומי שנולד באחד לחדש נעשה ב"מ באחד לחדש, משמע בפי' שאם הי' נולד הראשון בל' לאדר ראשון אז פשיטא דנעשה ב"מ בשנה פשוטה ביום ראשון דר"ח אדר ולא אמרינן דלא נעשה ב"מ עד ל' לאדר שהוא ר"ח ניסן, אלא ע"כ דב' ימי ר"ח לא חשבינן רק כיומא אריכתא וכמש"כ הח"מ, וכן מוכח ג"כ ממה שכתב הר"י מינץ בתשו' להוכיח שמי שנולד באדר בש"פ לא נעשה ב"מ עד אדר שני וז"ל כיון דאדר ראשון הוא ודאי חדש העבור מסברא יש לנו לומר אלו נולד בניסן ובשבת י"ג יהי' עבור הדבר פשוט דאמרינן דבניסן יהי' ב"מ ולא באדר הכי נמי נימא דבאדר השני יהי' ב"מ ולא באדר הראשון שהוא חדש העבור ולא נקרא אותו אדר אלא שבט ואלו קרא אותו שבט פשיטא שהיינו אומרים שהי' ב"מ באדר ה"נ ל"ש וכי בשביל קריאת השם שקראו לו אדר נכניס זה להיות בר עונשין ח"ו ולא נאמר נתעברה שנה נתעברה לו עכ"ל, הרי שפשיטא לו דאדר שני הוא עיקר אדר ואדר ראשון דיינינן לי' לענין ב"מ כשבט א"כ גם אם נימא דמי שנולד ביום א' דר"ח אדר חשבינן לנולד בל' דשבט מכ"מ לא הגיע יום זה עד א' דר"ח אדר שני, עכ"ל.

והנה במה שהביא מד' המהר"י מינץ, צ"ע רב, דהרי חזינן דמי שנולד באדר א' ובשנת י"ג הויא שנה פשוטה, אינו נעשה בר מצוה אלא באדר, ולא אמרינן דאדר א' הוי במקום שבט, וא"כ ה"נ להיפך, מי שנולד בל' שבט בשנה פשוטה, ובשנת י"ג הויא שנה מעוברת, בדין דיהא בר מצוה בל' שבט, והיאך נימא דלא הגיע יום זה עד אדר"ח אדר ב', הרי אדר הראשון לא חשיב כלל כשבט, ולא כתב המהר"י מינץ אלא דגם לא חשיב כאדר.

ועיקר מש"כ הבנין ציון דבכה"ג אינו נעשה ר"ח אלא בא' דר"ח אדר ב', למש"נ הוא צ"ע, דכיון דנולד בל' שבט, ועיקר מנינו הוא לחדש שבט, בדין דיהא בר מצוה בל' שבט, ואף לפ"ד הב"ח דהנולד בא' טבת נעשה בר מצוה בא' דר"ח טבת, י"ל דהוא רק דסגי במה שהגיע יום ר"ח, אך מאידך סגי במה שהגיע יום ל' שבט, וכמש"נ לעיל, - וגם אי נימא דטעמא דהב"ח הוא משום שנולד ביום ל' כסליו, וחשבינן לי' כאותו היום, הרי ודאי דבנולד ביום ל' שבט, נעשה בר מצוה בל' שבט.

ובאופן ההפוך שנולד ביום אדר"ח אדר ב', ושנת י"ג היא פשוטה אם נעשה בר מצוה באדר"ח אדר, או בא' ניסן, הדבר תלוי בב' הדרכים שנתבארו בביאור ד' הב"ח, וודאי דהדעת נוטה דאינו נעשה בר מצוה אלא בא' ניסן, וצ"ע בזה.

ועי' מנחת יצחק ח"ו סימן ח' וח"ח סימן ז' שנקט לעיקר דבכה"ג הוא נעשה בר מצוה בא' דר"ח אדר, עיי"ש בטעמו ובמקורותיו, וצ"ע עוד בזה.

ועיי"ש שלמד לזה מדינא דהמג"א בסימן תקס"ח לענין יא"צ לגיר' המחה"ש שם וכ"ה במ"ב, ועי' אג"מ יו"ד ח"ג סימן קנ"ט דלדינא אינו ברור, כיון שלא נתבררה הגיר' בד' המג"א, אך לכאו' י"ל דד' המג"א הם רק לענין יא"צ, דכיון דיום זה שוה ליום פטירת אביו בהך מילתא, סגי בזה לקבעו ליא"צ, ושו"ר בשו"ת מלמד להועיל ח"א סימן קי"ד שפירש כעי"ז