שיעורי תערובת ח (2)
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

**חתיכת נבילה שיש בה בשר ועצמות ונפלה לקדירת היתר עצמות האיסור מצטרפים עם ההיתר לבטל האיסור ואין צריך לומר שעצמות ההיתר מצטרפים עם ההיתר.** ואע"פ שעצמות נבילה אסורים באכילה עכ"פ מדרבנן כמבואר ברמב"ם (), מ"מ מצטרפים להיתר. והקשה הפר"ח (סק"א) איך שייך שהעצמות יצטרפו להיתר, והא העצמות אינם נותנים טעם, וא"כ אם בלא העצמות היה חמישים ותשע היתר כנגד האיסור, אף שיש כאן עצמות לא נשתנה שיעור ההיתר, שהרי העצמות אינם נותנים טעם, ורק שנתפשט הטעם גם בעצמות, ואין זה סיבה להתיר, שהרי גם ההיתר נבלע בעצמות באותו שיעור כמו האיסור, ולא נשתנה יחס האיסור וההיתר.

ומצינו ג' דרכים בזה:

א. הפרישה כתב (סק"ב) שאפילו אם נאמר שאין לחלוחית בעצמות, מ"מ מצטרפים להיתר, משום שהאיסור שנכנס בהם אינו יוצא, כיון שהוא איסור משהו ומבואר בתוס' בחולין (ק.) דכל שהוא משהו אינו יוצא, ונמצא שבתוך התערובת נתמעט שיעור האיסור, דאף שגם ההיתר נכנס לעצמות מ"מ אח"כ הוא יוצא כיון דאינו משהו, אבל האיסור אינו יוצא [ולפי"ז יהיו העצמות אסורים שהרי בהם נשאר טעם איסור שאין כנגדו ששים היתר].

אמנם כתב היד יהודה () שהוא דבר שלא יעלה על הדעת לומר שמשהו אינו יוצא, וכאן יותר קשה דהא האיסור וההיתר שניהם מאותו מין, ונמצא שיש כאן בשר נבילה ובשר כשירה, ומחמת שהנבילה היא משהו אינה יוצאת אע"פ שהיא ממש אותו מין כבשר הכשירה, וכי משום שטעם הנבילה הוא איסור ידע האיסור שלא לצאת מהעצמות, והדבר הוא פלא. עוד הקשה היד יהודה, שבט"ז () מבואר שמכלים יוצא גם משהו, וכיון שאין טעם בעצמות הרי הם כמו כלים וא"כ אף להתוס' כאן יצא הטעם [אף שהפמ"ג כתב מהט"ז שאף בכלים אין יוצא הטעם היד יהודה פליג עליו, וכן מבואר במשנ"ב (תסז סקי"ז) בשם א"ר שמכלים יוצא אף משהו].

ובפמ"ג כתב להק' על תירוץ זה, שאם העצמות מצטרפים להיתר מחמת שטעם האיסור נכנס בהם ואינו יוצא, א"כ אמאי גוף הקדירה אינו מצטרף, דנימא גם גבי הכלי שהאיסור נכנס בהם ואינו יוצא. והביא שהפרישה תי' בכלי חוששים שהוא שבע מלבלוע, וא"כ אין אנו יודעים בודאי שנבלע המשהו בקדירה, ובקדירה חדשה ג"כ אסור משום לא פלוג.

והפרי תואר (סק"א) כתב ליישב ששי חילוק בין עצמות לכלי כיון שהעצמות הם בתוך התבשיל ומוקפים בתבשיל מכל צד ועל כן הרוטב מתפשט בהם בשוה אבל הכלי כיון שבחוץ הוא מגולה אין הטעם מתפשט בשוה ועל כן אין לצרפו לבטל כיון דלא ידעי' כמה נבלע בו

ונפק"מ בין הטעמים, אם יש חרס בתוך הכלי אם הוא מצטרף, וכן נפק"מ בכלי אחר כגון כפית שנפלה בתוך הקדירה. דלפרי תואר כיון שהוא בתוך התבשיל מצטרף לשיעור ששים אבל לפרישה כל כלי אינו מצטרף. וכן נפק"מ דהנה בהדחת כלים שבסי' צה (ס"ג) מבואר שאם הדיח כלים בשריים וחלביים יחד אם יש ששים שרי [ואם אין קיי"ל לאסור], דלהפרי תואר אף בכלים מצטרפים לששים אבל לפרישה צריך שיהיה ששים במים בלא הכלים.

ב. הט"ז (סק"א) כתב שיש בעצמות לחלוחית לבטל את האיסור, ומחמת זה מצטרפים לבטל את האיסור כי הטעם שבהם מבלבל את טעם האיסור. והקשה הפמ"ג מסי' פ"ו ס"ה דמבואר שאף קליפי הביצים מצטרפים אע"פ שאין להם טעם, ואם הביאור שהעצמות מצטרפים הוא מחמת שיש בהם לחלוחית, א"כ קליפות שאין בהם לחלוחית לא היה להם להצטרף.

ג. היד יהודה () כתב לבאר שבאמת אין בעצמות לחלוחית לבטל, ומ"מ מותר כי אין צריך שיהיה ששים בהיתר כדי לבטל את הטעם, אלא כל שהאיסור נו"ט בששים כמותו שוב נחלש הטעם, ומחמת זה אף עצמות יכולים להצטרף, דהא הטעם של האיסור נתן טעם בכל ההיתר שלפניו ואף העצמות קיבלו טעם ממנו, ועל כן כשיש ששים אפילו עם העצמות מותר התבשיל. אמנם העצמות עצמם יהיו אסורות, דהא הטעם שקיבלו מהאיסור לא נתבטל, שהרי אם היו מחצה עצמות אף שבכל התבשיל לא יורגש הטעם כיון שמחצית מהטעם נכנס לעצמות, ועל כן בתבשיל יש ששים כנגד טעם האיסור, הא מ"'מ בתוך העצם הטעם נשאר ביחס של אחד לשלושים, כיון שלעצמות עצמם אין טעם ודו"ק. ונפק"מ אם יפלו העצמות אח"כ לקדירה אחרת, שהם אוסרים עד שיהיה ששים בתבשיל כנגד האיסור הבלוע בעצם [שהוא לפי חשבון כמה היתר היה כנגד האיסור בקדירה הראשונה].

הקשה היד יהודה ()איך שייך שיצרפו את העצמות להיתר, והא העצמות אינם בולעים בשיעור שווה כמו התבשיל שהוא רוטב, וא"כ אמאי מהני ששים. איברא דעיקר הקושיא כבר הקשה הפמ"ג (כאן) גבי כל רוטב איסור שנפל לרוטב עם חתיכות, איך מצרפים החתיכות לששים, הא אין הטעם מתפשט בשווה, והיד יהודה כ' ליישב קושייתו דחכמים ידעו שהכל נבלע בשווה, [כבר כתב כן הפמ"ג עצמו] אמנם העצמות שלא נתפרש בשום מקום שהם מצטרפים א"כ י"ל שאינם מצטרפים כיון שאין ההתפשטות בשווה. וכתב לחדש שבאמת אין מצרפים את העצמות אלא במקום שנפלה חתיכת איסור, אבל אם נפל רוטב אין מצרפים העצמות לבטל. אמנם כתב הבדי השולחן () שלא מצינו בפוסקים שכתבו כן.

כתב הפמ"ג לדון אמאי צריך בכל מקום ששים כנגד האיסור ולא סגי בחמישים ותשע, והא טעם האיסור מתפשט אף באיסור עצמו, וא"כ בצירוף עם חתיכת האיסור יש כאן ששים. וכתב ליישב שאחר שנכנס לאיסור חוזר ויוצא, וצ"ב מה מהני והא כל מה שיוצא חוזר אח"כ ונכנס, וא"כ שוב יש כאן התפשטות בששים. והיד יהודה () כתב ליישב, שבאמת צריך התפשטות בששים ואחד, וזהו שאמרו חכמים שצריך ששים חוץ מחתיכת האיסור. אלא דקשה על זה שא"כ כשנפל איסור לח היה צריך ששים ואחד, וכתב היד יהודה שאף בלח יש לומר כן שהטעם חוזר ומתפשט בלח, כמו דאמרי' בחתיכה [וה"נ י"ל שכפית בלועה שהטעם חוזר ונבלע בכלי כמו בשאר המקומות].

הפתחי תשובה (סק"א) הביא מחלו' אחרונים גבי מליחה אם מצטרפים העצמות לשיעור ששים, וכגון אם מלחו עוף טרף עם עופות כשרים ויש ששים בעופות כנגד העוף הטרף רק בצירוף העצמות. דהנה מבואר בסי' צח (ס"ד ברמ"א) דכלים אינם בולעים במליחה, ואם נדמה עצמות לכלים א"כ אין העצמות מצטרפים לששים כיון שאינם בולעים ע"י מליחה, וכתב הפ"ת שהוא ספק ולכן אם הוא איסור כחוש שמן הדין אוסר רק כדי קליפה ורק משום חומרא דאין בקיאים מהו דבר שמן החמירו להצריך ששים, א"כ יש לסמוך ולצרף העצמות, אבל באיסור שמן שהאיסור מפעפע עד ששים יש להחמיר שלא לצרף העצמות, שיש לחשוש שהעצמות אינם בולעים.

ומקור נידון זה הוא מהב"ח (ד"ה ויש להקשות) דכתב להקשות אמאי מצטרפים עצמות האיסור לבטל את האיסור, והרי יש לאסור העצמות משום שהם דבוקים לאיסור, והאיסור מתפשט בתחילה שם קודם שיצא מהחתיכה, ונאסרו העצמות, וא"כ אדרבה צריך שיהיה בהיתר ששים אף כנגד העצמות. והט"ז (סק"א) כתב ליישב שאף שאנו מחמירים גבי כלים שנעשים בעצמם חנ"נ [לשיטתו לעיל], זה דוקא בכלי חרס אבל עצמות אפשר בהגעלה וע"כ אינם נעשים חנ"נ. והכרתי () הקשה איך שייך להגעיל את העצמות כיון שיש בהם לחלוחית. ומבואר שדעת הט"ז לדמות העצמות לכלים ממש, והכרתי ס"ל שאינו ככלי [ואין דעת הט"ז שאין כלל לחלוחית בעצמות כמשנ"ת לעיל שהט"ז ס"ל שיש בעצמות לחלוחית ומחמת זה מצטרפים להיתר, אלא דס"ל שאין כ"כ לחלוחית ודמי יותר לכלי מלאוכל].

והנה עולה מזה נפק"מ גם במקום שלא היה ששים ונאסר הכל, אם שייך להתיר את העצמות שהיו בתוך התבשיל ע"י הגעלה. והיד יהודה () כתב להסכים עם הט"ז להתיר העצמות ע"י הגעלה, דכל הטעם שאין מועיל הגעלה אם אין העצמות ככלי, הוא משום שאין הגעלה באוכלים, והביא שדעת הרבה ראשונים שיש הגעלה באוכלים, ובהיתר כתב הש"ך \*\*מג"א\*\*\* [תנז סקל"ח? הובא לעניין הבצל סי' צד] לסמוך שיש הגעלה באוכלים, וא"כ כאן בעצמות יש להקל שמהני הגעלה. ועוד כתב שאף לדעת הרשב"א יש לומר שבמקום שיש רק קצת לחלוחית לא נסרך הטעם כ"כ.

ויש עוד נפק"מ שהנה באוכלים קיי"ל שאין בלוע יוצא בלא רוטב, אבל בכלים קיי"ל שיוצא טעם בלא רוטב, וא"כ יש לדון גם בזה אם עצמות דומים לכלים או לאוכלים. וכן להיפך דקיי"ל שבבלוע שמן יוצא מאוכל לאוכל בלא רוטב אבל מכלי לכלי אין יוצא וא"כ יל"ד גבי העצם אם תבליע בכלי כשבלוע בה איסור שמן וכתב היד יהודה שמעצם לאוכל צריך לחשוש כי יש בו קצת לחלוחית, אבל מעצם לכלי אחר אי"צ לחשוש ורואים שהוא משהו אמצעי