פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד א כסליו ס"ח

פרק ד

**משנה א**

**בדין מטבל יותר משניים ובדין מטבל**

א]מבואר במשנה שמלח קובע ובסיפא מבואר שמטבל ואוכל ובפשוטו החילוק שאם עושה פעולת תיקון ע"י המלח כה"ג זה דומה לבישול ואסור ואם רק מטבל בתור תבלין שזה לא פעולת תיקון בעצם האוכל מותר

והנה מבואר לקמן מ"ג הנוטל זיתים מן המעטן טובל אחד אחד במלח ואוכל אם מלח ונתן לפניו חייב וביאר הר"ם שם שזה מדין מלח ומשמע שגם בטיבול בתור תבלין רק אחד מותר וכן משמעות לשונו בהלכות מעשר פ"ה הי"ח וז"ל המולח פירות בשדה נקבעו טבל הזיתים אחת אחת במלח ואכל פטור וכו' הנוטל זיתים מן המעטן טובל אחת אחת במלח ואוכל ואם מלח ונתן לפניו חייב וכן כל כיוצא בזה עכ"ל וכן משמעות הר"ש והרא"ש שם מהירושלמי שזה מדין מלח בצירוף שנים ולפ"ז בהכרח כוונת המשנה שהוא מטבל רק אחד וכן משמעות הר"ש והרא"ש לעיל שביארו הדין שמטבל בחומץ או בציר ולא ביארו במלח דמשמעות המשנה שבכל אופן מותר וס"ל שמלח אסור שנים ולכן ביארו בחומץ וכן מבואר בריבמ"ץ שביאר מטבל שזה ספיתא והרי מפורש בגמ' בב"מ ששנים אסור אלא שצ"ב החילוק וצ"ל שמלח שדרכו לשנות הפרי תמיד בשניים יש בזה קביעות ועיין חזו"א ס"ד סקי"א שנקט כביאור זה

אמנם עיין רש"י ומאירי ביצה ל"ה ע"א שנתקשו למה המשנה נקטה במלח ורש"י ביאר שהחידוש דברישא אפילו במלח מותר והמאירי כתב שההוה נקט ומבואר שאין יסוד המשנה מדין מלח אלא כפשטות הסוגיא בביצה שכיון שמניח לפניו לאכילה יש כאן יחוד לאכילת קבע ע"ש ברש"י ומשמע שמדין מלח אין סיבה לקבוע אפילו שזה בשנים ויש שם גירסא שרק בעשר נאסר ומצד יחוד ולא מצד מלח והטעם כנ"ל שפה זה רק בתור טיבול ולא בתור שינוי מהות הזיתים

והנה עיין סוגיא דב"מ צ ע"א שהגמ' דנה פועל מהו שיהבהב באור ויאכל האם זה כמו ענבים ודבר אחר שלא התירה התורה לפועל והגמ' מביאה ברייתא "בפיתם לא יאכלו אלא אם כן נטלו רשות מבעה"ב ולא יספות במלח ואוכל" והגמ' מדיקת שכה"ג יש איסור כמו ענבים ודבר אחר והגמ' שואלת שיש ברייתא שכתוב השוכר את הפועל לעדר ולקשקש תחת הזיתים הרי זה לא יאכל שכרו לבצור שכרו למסוק שכרו ללקט הרי זה אוכל ופטור שהתורה זיכתה להן קצץ אחת אחת יאכל שנים לא יאכל וסופת במלח ואוכל והגמ' דנה על מה מדובר במלח אם בקצץ א"כ וודאי מותר אלא בהכרח בסתם פועל שאוכל מדין תורה ומבואר שספיתא מותר ואביי עונה שהנידון מצד דיני מעשרות והבריתא הראשונה שזה בא"י א"כ ספיתא קובעת והבריתא השניה בחו"ל שחייב רק מדרבנן שספיתא לא קובעת ורבא אומר שוודאי שדיני חו"ל כמו א"י אלא החילוק שבבריתא הראשונה שאוכל מעיקר הדין א"כ מותר לו שנים לכן ספיתא אסור אבל הבריתא השניה מדברת בקצץ ושנים בין כה אסור בגלל מקח ורק אחד מותר וכה"ג אפילו אם ספיתא מותר עכת"ד הגמ'

והנה מבואר בגמ' ששנים אסור לספות במלח מצד קביעות של מעשר ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד וכן במאירי שהקשו הרי המשנה אצלינו אומרת שמותר לטבל במלח ונקטו שוודאי משמע שגם שנים או יותר מותר ותירצו שספיתא זה יותר ממטבל ועיין דרך אמונה שהביא מאחד מהראשונים שמרכך את זה אם מלח ומבואר שס"ל כנ"ל מרש"י שמטבל זה במלח ואפילו יותר משנים [והנה לשון רש"י שם לא יספות לא יטבול ומשמע שזה טבילה רגילה וצריך לדחוק שהכוונה טבילה אם ריכוך דהרי רש"י בביצה מדויק שמצד מלח גם שנים מותר]

והנה עיין חזו"א שנקט שספיתא זה טיבול רגיל וכן הוא בריבמ"ץ על משנתינו שהוא מטבל והקשה איך אביי סבר לאסור אפילו אחד בא"י הרי כתב מפורש במשנה שמטבל ותירץ שגם כוונת אביי על שנים אלא שס"ל שבזה עצמו בחו"ל מותר אמנם עיין רש"י שם שכתב שלאביי הבריתא מדברת על הסיפא וכן הוא ברא"ש והריטב"א שם וביארו דאל"כ יש פה ראיה לספק הגמ' לעיל ולכן העמיד על סיפא בקצץ ולקח רשות ולכן אין חיסרון[[1]](#footnote-2) ועד כמה שראשונים אלו העמידו בקצץ בהכרח מדובר באחד ובכל אופן אביי אסר ודלא כחזו"א ובהכרח צ"ל כנ"ל מהראב"ד שספת זה יותר מסתם טיבול במלח וא"כ אין שום מקור מכאן לאסור טיבול במלח בשניים אלא שיתכן שיש מקור לאסור ממ"ג אלא ששם אפשר לבאר כרש"י הנ"ל

ועיין תוס' שם ועוד ראשונים שהקשו למה הגמ' לא עונה שהבריתא שאוסרת מלח זה בלא קצץ ומצד שפועל לא אוכל אם דבר אחר והבריתא השניה שמתירה זה בקצץ שאין חיסרון מצד שהתורה לא זיכתה לו וחידוש הבריתא שזה לא קובע ותירצו שאם לא שמצאנו שיש ברייתא שאוסרת ספיתא לא צריך לחדש שמותר שמהיכי תיתי שיאסור וכוונתם שלרבא הרי הבריתא הראשונה אסרה מצד מעשר לספות שנים במלח א"כ הבריתא השניה צריכה לחדש שאחד מותר אבל לאביי אין שום מקור לאסור ועיין חזו"א ורש"ש שהקשו הרי יש משנה מפורשת שמלח אסור בשנים כמבואר במ"ג אמנם האמת יורה דרכו שס"ל לתוס' כרש"י הנ"ל ששם זה לא מצד דין מלח כלל ומצד המשנה של מלח אין זה עניין כלל לכאן שזה בתור טיבול או ריכוך זמני וכל המקור לאסור הוא מצד הבריתא אצלינו ולפ"ז אין שום מקור בטיבול לאסור שנים וס"ל כהראב"ד הנ"ל וז"ב

והנה הגמ' בביצה דנה על המשנה של מכאן אני אוכל למחר ואומרת שזה קובע כיון שיחד את זה לאכילה ושואלת מהמשנה במעטן שר"א אומר שכיון שהוא מחזיר את המותר מותר והנה לרש"י א"ש דמיון הגמ' שהמשנה זה מצד יחוד לאכילה אבל לר"מ שהנידון מדין מלח א"כ מה הדמיון וצ"ל שכוונת הגמ' שכמו שלעניין מלח ס"ל לר"א שזה לא קובע ודנים כל אחד בנפרד ה"ה לעניין יחוד לאכילה

ועין חזו"א ס"ד סקי"א שהאריך בביאור סוגיא זו ודן בשני הביאורים הנ"ל

ב]מבואר במשנה שאם סחט לתוך ידו חייב וצ"ב אפילו שזה נחשב כגמר מלאכה אבל אין פה ראית פני הבית ומשמע שמדובר בשדה כמו שאר המשנה ועיין חזו"א ס"ד סקי"ד שביאר שכאן הרי אין דעתו להוליך לבית אלא להשתמש בשדה וא"כ זה כמו מוליך לשוק אלא שללא מעשה חלוקה משאר הזיתים דנים שגם זיתים אלו עומדים עדיין להגיע לבית או שזה חלק מכל הזיתים שלא נגמרו מלאכתם והסחיטה לתוך ידו מחלקת ולפ"ז באמת אם ירצה להביא את זה לבית זה עדיין לא חייב וא"ש שלא מנו את זה אם הדברים שקובעים אמנם בר"ם מבואר שזה קובע ממש

אלא שלכאורא לדעת הראשונים שגם במוליך לשוק צריך ראית פני הבית עיין ס"ד שהארכנו בזה צ"ע אם לא שנימא שיש כאן מעשה קביעות וכן משמעות הר"מ פ"ג הי"ט אלא שצ"ע למה זה לא הוזכר בירושלמי אם הדברים שקובעים

ועין פ"ג מ"ד סק"ב מה שהקשינו מה צריך להגיע לבור קטן תיפו"ל שאין כאן מחזיר את המותר

ג]מפני שהוא בור קטן עיין מש"כ לעיל פ"א מ"ז סק"א

ד] **המקפה לתבשיל פטור לקדירה חייב מפני שהוא כבור קטן :**עיין ר"ש ורא"ש שהכוונה שלקח יין קודם קיפוי ועשה קיפוי בקדירה ריקנית זה כמו בור קטן וזה מתחייב אבל לתוך תבשיל זה תמיד נידון כמו לקיחתו שזה חלק מהיין הלא גמור ושזה כמו קודם גמר מלאכה והנה מבואר שצריך קיפוי וצ"ע דהחזו"א ס"ד סק"כ הביא תוספתא אבל לא יקבל בכלי להיות משתמש ממנו והולך ומבואר שכה"ג שזה עומד לשימוש ולא לאכילה מידית זה עצמו מחלק וא"כ למה צריך קיפוי ואולי הכוונה שאם רוצה להשתמש אם קיפוי צריך קיפוי ואם לא באמת מתחייב מיד

וברמב"ם ביאר שלא היה כאן פעולת קיפוי אלא שלקח יין ואם שם תוך תבשיל זה פטור וביאר החזו"א שאז זה מוגדר כאכילה מידית וממילא זה לא מתחלק משאר התבואה אבל אם שם בקדירה ריקנית שזה עומד לשימוש מתמשך זה מתחלק משאר התבואה וחייב וכנ"ל מהתוספתא

**משנה ב**

א]עיין סימן ג שהארכנו בדין קביעות דשבת וע"ש סק"ה דדעת ר"ל שרק יחוד לשבת קובע ולפ"ז צ"ל שהתינוקות יחדו בצורה שמחשבתם ניכרת מתוך מעשיהם אמנם ר' יוחנן ס"ל שאפילו אם לא יחד לשבת זה נקבע ולפ"ז הריבמ"ץ נקט שמדובר שלא היה מחשבתם ניכרת מתוך מעשיהם ולכן עד שבת זה מותר ורק בשבת זה נאסר אע"ג שלא היה כאן יחוד והרא"ש נקט שגם לר"י מדובר שחל המחשבה שלהם והמשנה נקטה כזה אופן לחדש שגם כה"ג עד שבת זה עדין לא נאסר וע"ש שמסברא צ"ע למה זה לא נאסר

ב]**כלכלת שבת:**ע"ש שיש שנקטו שזה כל דבר שיחדו לשבת אמנם דעת הר"מ שזה רק עץ שמיוחד לשבת אמנם יתכן שכוונתו שכה"ג זה נאסר אפילו ללא יחוד מיוחד וכן דעת הר"ש והרא"ש שרק בכלי שמיוחד לשבת נתחדש כאן שזה נאסר לפני שבת

ג]בביאור דברי ר' יהודה הר"ש נקט שיחד כלכלה לשלוח לחברו והשאלה האם זה קובע והר"מ ביאר ששלח לו לשבת והנידון האם כאן חסר ביחוד כי חברו ישנה את זה

**משנה ג**

א]עיין לעיל מ"א שהבאינו שדעת רש"י שהביאור בדין אם מלח ונתן לפניו חייב שיש כאן יחוד לאכילת קבע ושזה עצמו קובע ור"א ס"ל שאם מחזיר את המותר א"כ אין כאן יחוד לאכול את הכל אלא כל אחד בנפרד שאין זה אכילת קבע

והנה בהא דמבואר שם שאם אומר מכאן אני אוכל למחר זה קובע רש"י שם ס"ל שזה יחוד לאכילה וקובע אמנם ברשב"א ור"ח שם מבואר שזה רק עושה גמר מלאכה והכונה שזה מחלק את זה משאר הגרוגרות הלא גמורים וממילא שם זה מתחייב ע"י שבת וצ"ע א"כ למה כאן זה מתחיב ואם ס"ל כר"מ שזה מדין מלח א"ש אמנם לביאור רש"י צ"ב ונראה שלא קשה שכאן שאין דעתו להביא את זה לבית אלא לאכול את זה כאן ממילא זה מתחייב כיון שזה מחולק משאר התבואה וזה כמו עומד להוליך לשוק ופשוט

אמנם דעת הר"מ וכן נראה בר"ש והרא"ש שזה מדין מלח עיין לעיל מה שביארנו בדעתם

**משנה ד**

**בביאור דין מזיגה**

א]בעניין מזיגה עיין ר"ש כאן ומקורו מהרש"י בשבת שזה וודאי שאם מוציא מהגת זה מתחייב וראב"צ גוזר שמא יוציא ור"מ לא גוזר ולרבנן גם לא גוזרים אלא שבחמין שהוא לא מחזיר את המותר זה נקבע וצ"ב למה מחוץ לגת זה נקבע ומ"ש מכל אכילת ארעי שמותר ועיין תורי"ד ותוס' שאנץ בשבת שביארו שכאן שהיה פעולת מזיגה זה מעשה החשבה ורק כה"ג אם מוציא מחוץ לגת זה מתחייב ובפשוטו הכוונה שכה"ג זה מתחלק משאר היקב וממילא כיון שאין דעתו להביא לבית לא צריך ראית פני הבית וזה כמו מוליך לשוק אמנם לדעת הראשונים שתמיד צריך ראית פני הבית צ"ב למה כאן זה מתחייב ואולי איירי ביקב בבית אלא שצ"ב שכאן זה ר"מ והוא ס"ל שחצר קובע קודם גמר מלאכה ואע"ג שמבואר בתוספתא דענבים ועתיד לעשותן יין לא קובע אבל כאן כבר עשה מזה יין וצ"ע או שס"ל שמזיגה זה גם קובע אלא שצ"ב למה לא מנו את זה אם הדברים הקובעים

אמנם דעת הר"מ שמזיגה בצונן לא מחייב אפילו אם הוציא החוצה ומזיגה בחמין קובע אפילו בפנים וביאר שזה מדין בישול וצ"ב א"כ מה הגמ' מקשרת את זה לדין מחזיר את המותר וצ"ל שכאן זה לא בישול גמור ועד כמה שהיה מחזיר זה לא היה קובע והטעם שזה לא בישול גמור יתכן ע"פ הבה"ל ס' שי"ח שעירוי למים לא מבשל אפילו בכלי ראשון ומה שזה כן בישול דכאן לא צריך גדרי בישול רגילים כמו שיד נכוית נקט החזו"א שזה דין מיוחד לעניין מעשרות שזה מבשל אפילו בכלי שני או שכאן שזה משקים חסר בדין בישול וכדחזינן בר' מאיר שס"ל שזה לא קובע

ועיין לעיל פ"ג מ"ד סק"ב שלכאורא מוכח בר"מ שמצד שאינו מחזיר את המותר לבד זה לא סיבה לחייב

**משנה ה**

**בדין קילוף ובגדר האיסור אכילת קבע**

א]מבואר במשנה שהמקלף שעורים חייב ובירושלמי שזה בשניים ובחיטים אם נתן לתוך חיקו ארבע זה מחייב ובטעם החיוב דעת תוס' בביצה וברשב"א וריטב"א שם שזה מצד שכה"ג זה גמר מלאכה ועיין לשון תוס' שם אם ממלא את ידו וצ"ע א"כ אין כאן ראית פני הבית והנה לראשונים שמוליך לשוק חייב ללא ראית פני הבית א"כ גם כאן שלא רוצה להוליך לבית עד כמה שזה גמר מלאכה וזה מתחלק משאר התבואה ממילא זה מתחייב אמנם לראשונים שתמיד צריך ראית פני הבית צ"ב והיה מקום לומר שלקח את זה לבית אמנם בירושלמי מבואר שאם זה סמוך לגורן הוא לא מתחייב כי הוא מחזיר את המותר ומשמע שהמשנה במרחיק מהגורן ולא במוליך לבית וצ"ב

אמנם דעת רש"י והרמב"ם והמאירי שזה חייב מצד שזה אכילת קבע דהיינו שיש כאן יחוד לצורת אכילה שהיא לא אכילת ארעי ולפ"ז א"ש שלא צריך ראית פני הבית

והנה הגמ' שם אומרת שלעניין שבת מותר לעשות באופן שקובע למעשר והגמ' שואלת שכמו שזה קובע למעשר כך זה יאסר בשבת והגמ' עונה מלאכת מחשבת אסרה תורה ועיין תוס' שהקשו אם כרש"י שזה מצד אכילת קבע מה זה שייך לדין שבת שיסודו מצד גמר מלאכה

ועיין קה"י בביצה שם שכתב לחקור ביסוד דין איסור אכילת קבע האם יש כאן איסור דרבנן שאפילו שזה לא התחייב במעשר אבל רבנן אסרו אכילת קבע או שאין כזה איסור אלא כל שמיחדו לאכילת קבע זה עצמו הגמר מלאכה וזה עצמו מחשיבו כדבר גמור אבל אין איסור בעצם באכילת קבע ולפ"ז יישב את רש"י והר"מ שאפילו שביארו שהחיסרון מצד שזה אכילת קבע אבל זה עצמו הגמר מלאכה

והנה יש להוכיח מכמה דוכתי דלא כיסוד זה א. ע"ש ובחזו"א ס"ד סק"י שהוכיחו מתוס' במנחות שנקטו שמירוח עכו"ם זה לא פוטר מהאיסור אכילת קבע שהיה קודם ומבואר מפורש שגם במקרה שזה לא יכול להיקבע ולהתחייב בכל אופן יש איסור אכילת קבע

ב. עוד יש להוכיח משיטת הרשב"א בביצה ל"ה ששבת קודם גמר מלאכה אסור לאכול בשבת אבל זה לא קובע לשבת ועיין סימן ד שהבאינו כך מעוד ראשונים וחזינן מפורש שזה איסור בעצם

ג.לראשונים שגם במוליך לשוק צריך ראית פני הבית אם נימא שזה גזה"כ וודאי שהדין קבע הוא איסור בעצם דאפילו שזה מיוחד לקבע זה עדיין לא סיבה לאסור

ד.דעת ר"א הובא ביצה ל"ה ע"א דס"ל דהתחיל באשכול יגמור מוצאי שבת או חוץ לחצר ולכאורא גדר הדברים שאין כאן גמר אבל זה אכילת קבע ומבואר שזה איסור בעצם[[2]](#footnote-3)

אמנם עדיין יתכן שאע"ג שיש איסור בעצם האכילת קבע אבל הרי זה וודאי שיחוד לאכילת קבע גם קובע ואם גדר הדברים שזה כמו גמר א"כ יתכן שמצד זה הגמ' שואלת

ב]מבואר במשנה לעניין כסבר שירקה פטור ורק אם חושב לאוכל זה חייב ועיין ר"ש שזה דבר שהוא לא אוכל גמור ולכן רק אם מחשבה זה אוכל ועיין ירושלמי שזה לא דוקא בשעת זריעה אלא גם אם עושה דבר לגלות דעתו אחרי זה

ועיין סימן ב סקכ"ה שהבאינו דהירושלמי דן במשמר פירותיו לעצים דהיינו לשריפה ולא לאכילה האם זה מתחייב במעשר ומביא ראיה ממשנתינו ודוחה שכאן יש דבר שחייב במעשר משא"כ שם ומשמע שכאן זה אוכל גמור מצד עצמו אלא שלא נוטעים אותו אדעתא להשתמש בו

1. אמנם הרמב"ן שם יישב שמדובר שנטל רשות [↑](#footnote-ref-2)
2. י"ב טבת ס"ח

   אמנם מצאתי ברשב"א בפסקי חלה דביאר הא דהירושלמי הוצרך לטעם מיוחד לאסור אכילת ארעי בעיסה קודם חיובה לאחר נתינת מים יותר מכל תבואה קודם גמר מלאכה דבתבואה באכילת קבע יש כאן קביעות משא"כ כאן אם לוקח פחות מכשיעור לא יעזור קביעות דאין כאן שיעור חזינן שזה לא איסור בעצם דא"כ לא קשור אם יש קביעות או לא ובאמת הרשב"א חולק בהכניס דרך גג וס"ל שמותר אכילת קבע וצ"ע ועיין עוד פ"ב מ"ה סק"ג [↑](#footnote-ref-3)