32 הכחשה בבדיקות ובחקירות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

א] בטעם הא דהכחשה בבדיקות כשרה בדיני ממונות, מבו' בב"ב דנ"ו: דהוא משום דלאו אדעתייהו דאינשי, ופירשו הראשונים דלא דייק בהכי וטעו בזה, עיי"ש, ולדעת התוס' אתיא כמ"ד דבמנה שחור ומנה לבן הויא הכחשה, וחטי ושערי עדיפי דטעו בהו אינשי, ולדעת ש"ר אתיא כמ"ד דבמנה שחור ומנה לבן ל"ה הכחשה, משום דלא דייקי, וה"נ בחיטי ובשערי.

ובטעם הא דבחבית של יין וחבית של שמן ל"מ, כתבו התוס' בב"ב דמ"א: דהוא משום דדייקי אינשי בהכי, וכ"ה מבו' בד' תורי"ד שם, אך בד' הר"ן בסנהדרין נראה דהוא משום דכה"ג הוו עדויות חלוקות וא"א לצרפן אף אם לא דייקי, וזהו שהביא דעת הראב"ד דאזלינן בתר הגורם וחשיב כב' עדויות, ואף דלענין לא דייקי אין לנו לילך אחר הגורם, אך בד' הראב"ד בדברי הריבות נ' דלא ס"ל כלל להא דלא דייקי, וכל הא דמכשרינן הוא משום דלא איכפת לן בהכחשתם, כיון דשוו בעיקר חיוב הממון, וע"כ כל שהן מכחישין זא"ז בגורם, דחשיב זה כהכחשה בגוף הממון, ל"מ עדותם, אך בד' הר"ן דס"ל דטעם ההכשר הוא משום דלא דייקי, צ"ל דכל שמכחישין זא"ז ל"מ עדותם, אף אם לא דייקי, ויל"פ לזה עפ"מ שדן הרשב"א בב"ק דל"ה: דעדים שאין יודעים אם חטים או שעורים אין עדותם עדות, וע"כ אף דלא דייקי, מ"מ כיון דא"א לקבל מעדותם אם הוא יין או שמן, אין עדותם עדות, ודו"ק.

ועד"ז מצינו גם בד' הרי"מ הרמ"ה והראב"ד בב"ב דנ"ו: דב' אומר אכלה אב"ג וא' אומר אכלה דה"ו ומכחשי אהדדי פשיטא דל"מ אף אם לא דייקי, ומסקינן דגם בא' אומר אג"ה וא' אומר בד"ו ל"מ, ואף דלא דייקי, והיינו משום דאינם מעידין על שנה אחת, וכ"נ בל' הרמב"ם, והרמ"ה כתב דהוא משום דהוי בכלל חקירות, אך בד' הרי"מ והראב"ד י"ל דא"צ לזה, אלא חשיב כב' עדויות ממש, דזה מעיד שאכל פירות אלו וזה מעיד שאכל פירות אלו, ודו"ק, ומיושב מה שעמד בזה הלח"מ, - ועי' ראב"ד שם שנסתפק אם הוא משום שמחליפין האכילה וההוברה, או משום דאינם שוים בתחילת החזקה ובסופה, דהגם דהשנים שבאמצע הוו בכלל החזקה, אך השנה שהוביר בתחילה או השנה שהוביר בסוף אינם בכלל החזקה, וכ"ז אינו טעם דדייק, אלא דאף דלא דייק מ"מ א"א לצרף ב' עדויות.

ויש להוסיף, דכ"ז הוא משום דל"ש בזה דינא דריב"ק, דלא אמר ריב"ק במכחישין זא"ז, ואך שבאנו לדון דהוי עדות א' ממש, וע"ז אמרינן דכל שאינם מעידין על שנה אחת או כל שזה אומר יין וזה אומר שמן, אין מצטרפין, אך אם דינא דריב"ק הוא גם במכחישין זא"ז כדעת רש"י, אין לומר כן, אך שמא גם לדעת רש"י, היכא דכולי האי מכחשי אההדי ל"ש דינא דריב"ק, עי' ל' רש"י בסנהדרין שם.

ומה"ט לא דן הרי"מ כלל משום דינא דריב"ק, דהא פשיטא לי' דל"ש בזה דריב"ק כיון דמכחשי אהדדי, ולא דן אלא אם מצינו לחשבן כעדות אחת ממש, או לא, ודו"ק.

ב] בטעם החילוק בין הכחשה בדיני ממונות דכשרה לדיני נפשות דפסולה, מבו' בל' הר"ן דהוא משום דבדיני ממונות לא דייקי ובדיני נפשות דייקי, וצ"ע דאם בדיני נפשות דייקי, וגם בדיני ממונות כה"ג היתה עדותן בטלה, היאך מכניסין עפי"ז לכיפה.

ונראה בפשוטו, דההיא דכיפה איירי בהכחשה בעוקצי תאנים, והתם אף אם דייק אין לנו לפסול מן הדין, והוי זה גזה"כ מסוימת בדיני נפשות, - והר"ן לא כתב דבדיני ממונות הוא משום דלא דייקי, אלא במנה שחור ומנה לבן דהוי הכחשה בגוף העדות, אך בעוקצי תאנים דל"ה בגוף העדות, הרי אף אם הוא משקר לא איכפת לן, והוי זה גזה"כ בדיני נפשות, וע"כ מכניסין לכיפה.

ועד"ז נ' בד' תורי"ד ב"ב דמ"א: שכתב דבדיני נפשות דייקי בבדיקות כיון דבי"ד מרבין לבדוק, ובדיני ממונות לא דייקי, ונ' ג"כ כנ"ל דבעוקצי תאנים לא סגי בהא דדייקי, ובעינן מלבד זה לגזה"כ לפסול בזה, ולהרי"ד נ' דהוא מוכח כן, דעיי"ש בדבריו דמבו' דהא דהכחשה פוסלת אי דייקי, הוא משום דא' מהן הוא עד חמס, ולכאו' זה ל"ש בעוקצי תאנים דאי"ז כלל מגוף העדות, ולכאו' אינו נפסל לעדות עי"ז, ול"ד למנה שחור ומנה לבן דהוי שינוי בגוף המעשה, ואף שינוי מקום המעשה י"ל דהוי כשינוי בגוף המעשה, ובע"כ דהתם הוי דין מסוים בדיני נפשות.

והנה עכ"פ מבו' בד' הרי"ד דכל הא דבדיני נפשות פוסל, הוא משום דדייקי בהכי, וכן נ' בד' הר"ן, - אך בד' רבינו יונה ב"ב דנ"ו: נראה להדיא לא כן, עיי"ש שהק' דמ"ש דיני ממונות מדיני נפשות, ואם משום דל"ב דו"ח, א"כ גם הכחשה בחקירות לא תפסול, והנה הא דתלה לדינא דהכחשה בבדיקות בדין דו"ח, הוא משום דדינא דנכון הדבר, הוא מכלל דיני דו"ח, - וע"ז תירץ רבינו יונה דבאמת גם בחקירות אינו פוסל אא"כ דייקי בהכי, ומבו' בלשונו דהוי צירוף דב' הטעמים דלא דייקי ודל"ב דו"ח, ולפ"ז הרי מבו' דבדיני נפשות פוסל אף אם לא דייקי, משום דאי"ז נכון, ובדיני ממונות ל"ב נכון משום דל"ב דו"ח, אך מ"מ אם דייקי מיפסל, משום דהויא עדות כל א' ע"א בהכחשה, וכמש"כ רבינו יונה שם, עייש"ה.

והנה אמנם בדיני נפשות דל"מ א"א לומר דהוא משום ע"א בהכחשה, דא"כ היאך מכניסין לכיפה, ואין לומר דעוקצי תאנים הוא דין אחר, שהרי רבינו יונה בתחילת דבריו דימה זל"ז, וגם א"כ מה הק' רבינו יונה מ"ש דיני ממונות מדיני נפשות הרי בע"כ חלוקין הן בהכחשה בעוקצי תאנים, ורחוק לומר דקושייתו היא לדעת רב חסדא, אלא לעולם כיון דלא דייקי ל"ה ע"א בהכחשה, ומ"מ ל"מ משום דאי"ז נכון, וכמש"נ.

ולדעת רש"י נראה טעם אחר לחלק ביניהם, דהרי בד' רש"י מבו' דבמנה שחור ומנה לבן ל"מ אלא מכח דינא דריב"ק, ולפ"ז הרי דכ"ז בדיני ממונות, אך בדיני נפשות דל"מ דריב"ק, גם ל"מ סייף וארירן, - אך בעוקצי תאנים י"ל דמודה רש"י דל"ב לריב"ק, והתם בע"כ צ"ל דהוא דין מסוים בדיני נפשות, אך לדעת רב חסדא דלית לי' דבן זכאי, ולא פסל הכחשה בבדיקות אלא דומיא דמנה שחור ומנה לבן, נראה דזהו הטעם לחלק ביניהם, ודו"ק.

והנה בד' התוס' ב"ב דמ"א: מבו' דגם הא דבארנקי שחורה וכו' עדותן קיימת הוא משום דלא דייקי, והרי דאם היו דייקי היתה עדותן בטלה, אף שאי"ז מגוף העדות, ולפ"ז הרי דאי נימא דבדיני נפשות דייקי בהכי, הרי דאין עדותן עדות כלל, וצ"ע דא"כ היאך מכניסין אותו לכיפה, וי"ל בתרי גווני, או דלעולם גם בדיני נפשות לא דייקי, והא דל"מ הוא מגזה"כ דנכון הדבר, והוא דין מסוים בדיני נפשות, וע"כ מכניסין לכיפה, וזה ע"ד שנת' בדעת רבינו יונה, ואך דבדעת התוס' ניחא טפי, די"ל דבדיני ממונות ליכא לדין זה, והוא דין מסוים בנפשות, וע"כ ל"ב לזה לגבי הכנסה לכיפה, או דנימא דגם הא דבדיני ממונות אם דייקי עדותם בטלה, הוא רק מגזה"כ דנכון, וע"כ מכניסין אותו לכיפה, וע"ד שנת' בד' רבינו יונה, אך דרך זו אינה נראית, שהרי בד' התוס' שם מבו' דכל דדייקי ה"ה נפסלין לעדות, ומה"ט הק' דיהא חשוב כנמצא קאו"פ, וא"כ ודאי דאין מקום לומר דיועיל זה להכניס לכיפה, שהרי אין לנו אלא ע"א, ובע"כ כדרך קמא, דלעולם גם בדיני נפשות לא דייקי, ואפ"ה ל"מ עדותן משום דאי"ז נכון.

ולפ"ז אם נדון לגבי דיני קנסות אם פוסלת בהן הכחשה בבדיקות, הנה לפ"ד רבינו יונה הרי כיון דבעינן בהו דו"ח, אף פוסלת בהן הכחשה בבדיקות, אך לדעת ש"ר נראה דאינה פוסלת בהן, והיינו או משום דכ"ה דבדיני ממונות לא דייקי בבדיקות ה"נ בדיני קנסות, או משום דהגזה"כ לפסול בהכחשה בבדיקות אף אם לא דייקי הוא רק בדיני נפשות ולא בדיני קנסות.

ואם נדון בדין שעיקרו דיני נפשות ויש בו נפ"מ לדיני ממונות אם פוסלת בו הכחשה בבדיקות, לכאו' אם טעם החילוק בין דיני ממונות לדיני נפשות, הוא משום דבדיני ממונות לא דייקי ובדיני נפשות דייקי, וכמש"כ הר"ן, הרי דכל דעיקר עדותן היא לנפשות לכאו' אמרינן דדייקי בה, ותו ל"מ עדות זו גם לדיני ממונות, - ואך דלמש"נ מ"מ בבדיקות דעוקצי תאנים, תועיל עדותם לממונות, דהתם הוא גזה"כ שאין ממיתין עפי"ז, והרי אף מכניסין לכיפה ע"ז, - ולדעת תוס' ורבינו יונה שנת' בדעתם דלעולם גם בדיני נפשות לא דייקי, ואפ"ה פסול, הרי דכיון דבדיני ממונות לא פסלינן כל דלא דייקי, והיינו להתוס' משום דפסול זה לא נאמר רק בדיני נפשות, ולרבינו יונה משום דביטלו לדו"ח בדיני ממונות, תועיל עדותם לדיני ממונות.

ג] בטעם החילוק בין הכחשה בבדיקות דכשרה בדיני ממונות להכחשה בחקירות דפסולה, דעת הראב"ד בכתוב שם ורבינו יונה וריטב"א ב"ב דנ"ו: דהוא משום דבבדיקות לא דייקי וברוב חקירות דייקי, ואה"נ בחקירות דלא דייקי כדיוטא תחתונה ועליונה, והריטב"א הביא גם לשעה ב' ושעה ג', עדותן קיימת, והראב"ד כתב עפי"ז דאיכא בדיקות דדייקי בהו, כחטים ועדשים, אך רבינו יונה כתב דמלישנא דרב יהודה מבו' דבכל בדיקות לא דייקי, ולדעת התוס' אין לדייק כן, שהרי לדעתם רבא פירש לד' רב יהודה דלא אמר במנה שחור ומנה לבן, ורבינו יונה אזיל כדעת הרמב"ן והריטב"א דרבא אתי לאיפלוגי על רב יהודה.

ובעה"מ שם כתב דהוא משום דבחקירות שההזמה תלוי' בהן דייקי, ובבדיקות שאין ההזמה תלוי' בהן לא דייקי, וכ"כ הר"ן בסנהדרין, ואך שכתב דבדיוטא וכו' לא דייקי אף דהוו חקירות, ובעה"מ כתב דחשיב כמקום א' ואינם בכלל חקירות, וזה כדעת הרמ"ה, ובתורי"ד שם דמ"א: כתב כן בטעם הא דבחבית של יין ושל שמן עדותן בטלה, משום דבי"ד עתידין לשאלן על כך, וע"כ דייקי בהכי.

ומד' הרמ"ה בסנהדרין ובב"ב דנ"ו: נראה דדינא הוא, דבחקירות דהוו מגוף העדות דתליא בהו הזמה, הרי דכל דמכחשי זא"ז א"א לצרפן, ומשא"כ בבדיקות שאינם מגוף העדות, וההיא דדיוטא העליונה ודיוטא התחתונה פירש הרמ"ה דלא חשיב כחקירות, וזה ע"ד שמצינו בדבריו לענין חבית יין ושמן.

ודעת ראב"ן בשו"ת סימן מ"ג, דהגם דדעת רב יהודה דעדות המכחשת בחקירות פסולה, ליתא לדרב יהודה משום דקי"ל דדיני ממונות ל"ב דו"ח, והוי חקירות כבדיקות, אך אם בעיא דו"ח ל"מ, ויל"פ דהוא משום דאם בעי דו"ח ה"ה מדייק בזה, אך בפשוטו א"צ לזה, דאם בעי דו"ח א"א לצרף עדות שאינה שוה בחקירות, דחשיב כשינוי בגוף העדות.

ועיי"ש בראב"ן דגם אם א' אומר ביום א' וא' אומר ביום ב' מצרפין עדותן, אך אם ב' אומרין ביום א' לוה וב' אומרין שהי' המלוה או הלוה עמו, הויא עדות מוכחשת, וצ"ע החילוק ביניהם, וצ"ל, דכל ששניהם מעידין על מעשה א' ואך שחלוקין הן בזמן, מישבים דבריהם דהי' מעשה א' וטעה א' בזמן, אך כל שההכחשה היא על גוף המעשה אין מישבים דבריו.

אך צ"ע מסוגיית הגמ' בפסחים, דאם כהנ"ל, הרי אין ללמוד מהא דא' אומר בג' וא' אומר בה' דעדותם קיימת, דה"נ בהזמה בעינן למיהב להו כל טעותם, ואמנם דעת תור"פ שם דגם בהזמה איירי רק בכה"ג שמכחישין זא"ז, דבע"כ עלינו לומר דטעו, אך מד' התוס' שם שהק' דנתלה הטעות במזימים מבו' לא כן, וכן הוכיח המאירי מסוגיא ערוכה בפ' היו בודקין, ולפ"ז הדק"ל.

ובעיקר הדברים נראה, דאף בכה"ג שא' אומר בא' וא' אומר בב', מ"מ אם יבואו ויזימו שבב' הימים היו עמהן, שפיר יהא בזה חיוב הזמה, דלאו היינו דבכה"ג אין מקבלין את החקירה כלל, אלא היינו דבכה"ג מקבלין שהי' או בא' או בב', ועד"ז הוא בדיוטא עליונה ודיוטא תחתונה, שאם יעידו שלא היו לא שם ולא שם יהא זה הזמה, ובשיעורי הגרש"ר כתב לא כן, וצ"ע.

בטעמא דרבא דמחלק בין מנה שחור ומנה לבן לארנקי שחורה, דעת התוס' בב"ב דמ"א: דהוא משום דבזה דייקי ובזה לא דייקי, ועפי"ז כתבו דרבא אזיל אף כרשב"א, ושאני מנה ומאתים דלא דייקי בהכי.

אך בד' הר"ן נראה דטעם החילוק, דבמנה שחור ומנה לבן הוי הכחשה בגוף העדות, וע"כ עדותן בטלה, ומשא"כ בארנקי שחורה וארנקי לבנה דאי"ז בגוף העדות, ע"כ עדותם קיימת אף דמכחשי אהדדי, ועפי"ז כתב בדעת רב יהודה, דס"ל דבמנה ומאתים לא חשיב כהכחשה בגוף העדות אלא במנה השני, ומשא"כ במנה שחור ומנה לבן דחשיב כהכחשה בגוף העדות, אך הרמב"ן והריטב"א בב"ב דמ"א: כתבו דרבא פליג על רב יהודה, ועי' לעיל דכ"ה מבו' בד' רבינו יונה שם דנ"ו:.

והנה לדעת התוס' דלא דייקי בהכי, אין להקשות דממ"נ חד מינייהו פסול, וכ"כ הריטב"א הר"ן והנימו"י שם דמה"ט לא פסלינן לא' מהן, משום די"ל דטעה, והרמ"ה בסנהדרין גם כתב לישב כן דאיכא למימר דטעי חד מינייהו והניח בצ"ע, ונראה להדיא בדבריו, דאי"ז עיקר הדין דמצטרפי, ורק במשה"ק דחד מינייהו פסול הוצרך לכך והניח בצ"ע.

ובתורי"ד ב"ב דמ"א: פירש דהטעם דמצטרפי, הוא אף דדייקי, משום דליכא הכחשה בגוף העדות אלא במנה השני, ועיי"ש בדבריו שכתב דבמנה שחור ומנה לבן הטעם דכשר, הוא משום דלא דייקי בהכי, ואילו במנה ומאתים דייקי ואפ"ה עדותם קיימת משום דאי"ז הכחשה בגוף העדות, וצע"ג מסוגיא דסנהדרין דמדמינן להו, והרי לפ"ד הרי"ד ב' דינים חלוקים הם ומב' טעמים, ולכאו' גם טעמא דהרי"ד במנה ומאתים דאי"ז גוף העדות, ל"מ על מנה שחור ומנה לבן, ואף אי נימא דהוא גם במנה שחור ומנה לבן, אכתי לא א"ש ד' הרי"ד, שכתב טעם אחר במנה שחור ומנה לבן משום דדייקי, ובגמ' הרי אמרינן דהוא דומיא דמנה ומאתים.

ובתורי"ד שם הק' דחד מינייהו פסול, והביא תי' רבינו יצחק כדעת חכמי בריסק, והוא תירץ דאינו נפסל לאותה עדות, וזה כתי' רבינו יונה בסנהדרין, והרי"ד הק' לדעת רבא דאם אתכחוש באכילה אתכחוש גם באבהתא, ותירץ דהכא העד השני מסייע לו בזה, ונ' דהיינו, דעיקר דינא דרבא היא דכיון דעדותו עדות אחת היא, חיילא ההכחשה על כל העדות, וכלישנא דרבא דאתכחוש נמי באבהתא, וזה ל"ש היכא שהעד השני מסייע לו, ואכתי צ"ע.

והנה הרי"ד שם דל"א: חילק לדעת רבא, דבגניבה וטביחה לא אמרינן עדות שבטלה, משום דהוי על ב' ממונות, ומשא"כ באכילה ואבהתא דהוו עדות אחת להעמיד קרקע זו בידו, ולפ"ז צ"ע דמה הק' לרבא ממנה ומאתים, הרי גם בזה הו"ל כב' עדויות, ואולי כיון דהוי מעשה א' חשיב כעדות אחת, אך אי נימא דאיירי במנה לו מנה ואח"כ מנה עוד מנה, וכדלהלן, לכאו' דמי ממש לגניבה וטביחה דחשיב כעדות אחרת.

וראב"ן בשו"ת סימן מ"ג כתב דהטעם דלא אמרינן דחד מינייהו פסול, הוא משום דאין מכחישין זא"ז בעיקר העדות, וע"כ מצרפין עדותן במה דאפשר, וצ"ע דבמנה ומאתים הרי א' מעיד שקר על מאתים, ומ"ט אינו נפסל, ומה מהני הא דמצרפין עדותן.

בטעם מ"ד דאף בב' כתי עדים בטלה עדותן, מבו' בפירש"י סנהדרין דל"א. דהוא משום דאמרינן דתרוייהו משקרין, ותיבות שבכלל מאתים מנה הוא דיבור לעצמו, ודלא כמו שנשתבש בדפוסים, - ועד"ז מצינו בד' התוס' ביבמות דקי"ח. בטעמא דמ"ד דא' אומרת מת וא' אומרת נהרג לא תנשא, דהוא משום דדילמא שתיהן משקרות, וצ"ב.

ויל"פ דהיינו, דכיון דכל כת יש ספק על עדותה אם היא עדות שקר, אין ע"ז תורת עדות, דעדות צריכה שתברר לנו בודאי, ועדות מסופקת ל"ה עדות בתורת ודאי, ול"ד לעד שהוא ספק פסול, דלהצד שהוא כשר, עדותו מבררת לנו לגמרי, ודו"ק.

ויל"פ עוד דהוא ע"ד ד' הרמב"ם בדיני נפשות דל"מ כשאי"ז נכון הדבר. - גם יל"ד דהוא מדינא דנמצא א' קאו"פ, אך אין נראה כן בד' התוס'.

ויל"ד עוד לפ"ד ראב"ן שהק' דגם בב' כתי עדים לא תועיל עדותם כלל, דהוי מלוה א' ולוה א', ותירץ דאי"ז הכחשה בעיקר העדות, וי"ל דבזה פליג אידך מ"ד, אך עיקר ד' הראב"ן צע"ג, שהרי גם במלוה א' ולוה א' גובין כהפחות שבשניהם, והרי"ד ב"ב דמ"א: פירש כן דזהו טעמא דרשב"א דלא נחלקו בב' כתי עדים, עיי"ש, ועי' תומים סימן ל"א בזה.

ובביאור הא דמפלגינן בנזיר שם בין זה אומר ב' וזה אומר ה' לזה אומר ב' ולא ה' וזה אומר ה' ולא ב', ועד"ז חילק ראב"ן גם במנה ומאתים דאם זה אומר מנה ולא מאתים וזה אומר מאתים ולא מנה ל"מ, וצ"ע שהרי גם כשאינם אומרין כן להדיא, הן מכחישין זא"ז, דאל"כ ודאי היתה עדותם קיימת מדריב"ק.

ועיי"ש בתור"פ הכהן, ונראה בכונתו, דכשא' אומר שאמר ב' ואחד אומר שאמר ה', מפרשינן שנזר ה' זאח"ז שאמר הריני נזיר ב' ג' ד' ה', וע"כ נמצא ששניהם מעידין על מעשה א', ומשא"כ כשאומר ב' ולא ה' וה' ולא ב' אינם מעידין על מעשה א', עייש"ה, - ונ' לפ"ז דלעולם זה שאומר ב' היינו ב' ולא ה', שהרי ודאי מכחיש שלא נזר עוד נזירות בזמן זה, ואך מכוון הגמ' דאינו מכחיש את המעיד שנזר ה' אלא במה שמוסיף, ולא במה שאומר שנזר ב', ומשא"כ כשהמעיד ה' אומר שנזר ה' בב"א, הרי דהמעיד ב' מכחיש את דבריו, ודו"ק.

ועיי"ש בתוס' הרא"ש ובתור"פ הכהן שכתבו דלכאו' לפ"ד גם בדיני ממונות הוא כן, דל"מ כשאחד אומר מנה ולא מאתים וא' אומר מאתים ולא מנה, וכ"כ ראב"ן, ועי' מאירי שנסתפק בזה, ז"ל, אלא שיש לחוש ולומר שזה שאמר ה' ולא ב' אפשר בלא שום הזכרת ב', אבל במאתים א"א למנין מאתים אלא אחר מנין מנה, עכ"ל, ויל"פ כונתו, דבמנה ומאתים לעולם אינם מכחישין זא"ז, שהרי מאתים הוא מנין מעות, וא"א למנין מאתים בלא מנין מנה, ונראה דהיינו, דגם אם נתן לו את המאתים בב"א, יש בזה נתינה דמנה ודעוד מנה, ודו"ק.

ובתורי"ד בנזיר שם פירש, דמכוון הגמ' הוא להיפך, דבמונה לכו"ע אי"ז הכחשה, די"ל דהאומר ב' לא שמע שנזר עוד, ורק אם זה אומר שנזר ה' בב"א, הוא דהו"ל הכחשה, - ופירש הפלוגתא בגמ' שם, אם במונה והעיד א' שנזר ב' ולא ה', אם הו"ל הכחשה, או דגם בכה"ג אמרינן דלא שמע יותר, ואי"ז הכחשה, ואמרינן בגמ' שם דהוא ק"ו מהא דמכשרי ב"ש בב' כתי עדים אף שמכחישין זא"ז, כ"ש בכה"ג דאין מכחישין זא"ז, וצ"ע מאי תלי זב"ז, ומ"ט אם היו פוסלין בב' כתי עדים, הי' מקום טפי לפסול בכה"ג, הרי בב' כתי עדים הטעם דלא איכפת לן ההכחשה, ובכת א' במונה הטעם הוא משום דליכא כלל הכחשה.

הרמב"ם פסק במנה ומאתים דמצרפין עדותם, ובנזירות פסק דל"מ אלא בב' כתי עדים, ובמאירי נזיר שם נראה לחלק בין דין נזירות לבין דיני ממון, וצ"ב הטעם בזה, - ובס' אורח מישור בנזיר שם כתב די"ל דבין ב' לה' לא טעו אינשי, וע"כ נמצא דא' מהן פסול, ובאמת א"צ להא דא' מהן פסול, אלא דכל הא דאין הכחשה פוסלת הוא רק משום דלא דייקי, וכנ"ל, - והי' מקום לדון עוד לפי' המפרש והמאירי שם דאיריי בנזירות דב' שנים ודה' שנים, דהוו ב' מיני נזירויות, וע"כ א"א לצרף, ועי' כ' הגרי"ז שם שהק' באמת היאך הן מצטרפין לפי' המפרש, אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש נ' להדיא דמפרש לה בה' נזירויות, וזהו שכתב דסתם נזירות ל' יום.