בסוגיית רחיצה ביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור י"ז**

**בסוגיית רחיצה ביו"ט והמסתעף בגדרי מתוך והואיל**

**הערה בדין בישול מים**

הנה מבואר במש כא,ב מח' ב"ש וב"ה אם מותר להחם חמין לצורך רחיצה שב"ש אוסרים וב"ה מתירים ובגמ' מבואר שנח' נמי בהבערת מדורה לצורך חימום.

ויש להעיר בעיקר האיסור של המש' שרש"י כתב שאיירי באיסור מבעיר, ולכאו' יש בזה גם משום בישול [ועי' רש"ש וש"א]. ויש שדנו שלא איירי באופן שיש איסור בישול באופן שמחמם מים לרחיצה כשאין וודאי יד"ס וא"כ אין כאן לכה"פ בישול דאורייתא ולכן לא נקט כן רש"י בסתמא שאיירי אף באיסור בישול.

ויש להעיר שברמב"ם בהל' דעות בפ"ב מבואר שאדם רוחץ כל גופו בחום שאין היד נכוית ואת ראשו בחום שהיד נכוית וא"כ בסתמא איירי שמחמם מים לרחיצה גם לראשו, וא"כ איירי בחימום ליד"ס, ויל"ע. ומ"מ בפשוטו איירי במציאות שמחממים ליד"ס שהרי המים מתקררים ועוד שהיו מערבים אותם במים אחרים לחממם וא"כ בסתמא איירי שמחמם לחום של יד"ס.

ועי' בשערי חיים על גיטין שדן בסוגיית ריבוי בשיעורים, ואגב הדברים דן בסוגיין וכתב לחקור בעיר המלאכת מחשבת של חימום מים האם הוא תיקון הנפעל במים בחימום או עצם החימום עצמו. והוכיח מדעת הראשונים שאין איסור בישול בלח שנצטנן, שע"כ חזינן שהאיסור אינו רק בחימום אלא בתיקון הנפעל במים בחימום ראשון וזה אינו בחימום שני ואכ"מ.

ומ"מ דן לפי"ז שכל חימום מים לרחיצה כיוון שכל התועלת היא רק בחימום מצד עצמו א"כ אינו מתכוין לתיקון שיש במים וכלפי זה חשיב אינו מתכוין ואף שהוא פסיק רישיה מ"מ הוא מותר לדעת הערוך ועי"ש מה שפלפל בזה לדון שלכן לא נקט רש"י משום בישול שלעולם בכל חימום לרחיצה אין בזה איסור מצד בישול המים.

והנה במה שנקט שחשיב בכה"ג אינו מתכוין יש להעיר בזה שיש לדון שכל שהוא להדיא במעשה אחד אינו בכלל אינו מתכוין ואכ"מ. מ"מ יש לדון בזה מצד מלאכה שאצל"ג שהרי אין לו תועלת בתיקון המים, וצ"ע ליישב הדבר.

מ"מ נראה להוכיח שוודאי חימום מים לרחיצה הוא בכלל איסור דאורייתא גמור של חימום מים שהרי כתב הרמב"ם ששיעור בישול לחיוב חטאת הוא כדי לסוך אבר קטן, ואיך נימא שסיכת אבר קטן אין בה איסור דאורייתא והשיעור של המלאכה נמדד לפי"ז, ודוק'. וע"כ לא חשיב אינו מתכוין ואף חשיב מלאכה הצריכה לגופה וצ"ע ליישב קושיית השערי חיים.

והנה שיטת הפר"ח שדין מתוך נאמר רק בהוצאה והבערה ועי' בדבריו שמעמיד בזה מח' הסוגיות ולדינא קיי"ל שרק בהוצאה והבערה. והמקור להוצאה מהמש' בד' יב' ולהבערה מהמש' בכא'. ועי' קושיית רע"א בגליון סי' תצה' שהמש' בכ"א איירי גם באיסור בישול המים וא"כ יש ראיה למתוך גם בבישול ודלא כהפר"ח. וחזינן נמי בדברי רע"א שוודאי יש מציאות של בישול במים כשם שיש איסור הבערה.

**רחיצה מדין אוכל נפש**

יעוי' במשנ"ב ריש סי' תקי"א שהביא מח' ראשונים ביסוד ההיתר דבית הלל לחמם מים לרחיצה האם הוא משום שגם רחיצה הוי בכלל צורך או"נ או מצד היתרא דמתוך שאע"פ שאינו בכלל או"נ בכ"ז הוא מותר. שבתוס' ובר"ן כתבו שההיתר הוא מדין מתוך ומדקדק המשנ"ב שברשב"א בעבודת הקודש נראה שהוא מדין או"נ, וכן מבואר בדברי הרמב"ם בפי' המשניות שהנאת הגוף חשיב צורך או"נ[[1]](#footnote-2).

וכבר רע"א שם דן שאולי ההיתר של המש' אינו מדין מתוך אלא מדין או"נ וא"כ לא קשיא לדעת הפר"ח שלעולם אין מקור משם לדין מתוך בבישול, אך דוחה שהרי אם היתרא דהמש' הוא מדין או"נ א"כ שוב לא יהיה מקור כלל לדין מתוך אף לא בהבערה שהרי הפר"ח כתב שכל המקור הוא מהמש' בכא' וא"כ לא פירש דין המש' מדין או"נ, ונשאר בצ"ע בדעת הפר"ח.

אך יעוי' בשעה"צ שציין שיש שיטה אמצעית בדין המש' והוא בדברי הרמב"ם בהלכות שכתב שלא כדבריו בפי' המשניות שבאמת מצד חימום המים רחיצה הוא בכלל או"נ אך לא בגלל שצורך הגוף הוי בכלל או"נ אלא מדין סיכה כשתייה, והיינו שרחיצה חשיב או"נ כי רחיצה מדין סיכה וסיכה מדין שתייה.

ועולה שלדעת הרמב"ם דין רחיצה הוא מדין או"נ אך היתרא דהבערת מדורה לחימום הוא מדין מתוך שהרי חימום הגוף אינו בכלל סיכה כשתייה ובעינן להיתרא דמתוך. וא"כ נראה ששיטת הפר"ח יכולה להתפרש לדעת הרמב"ם דמחדא יש ראיה מהמש' לדין מתוך בהבערה וזה מהדין של מדורה שמתפרש מדין מתוך אך כלפי הבערת מים שיש שם גם הבערה וגם בישול, התם אינו מדין מתוך אלא מדין אוכל נפש, ואתי שפיר קושיית רע"א שלעולם הראיה מהמש' היא רק למתוך בהבערה ולא בבישול ודוק'.

ועולה ג' שיטות בביאור דין המשנה שלתוס' והר"ן כל המש' מדין מתוך ולהרשב"א ופי' המשניות להרמב"ם כל הנידון מדין אוכל נפש ולרמב"ם בהלכות, רחיצה הוא מדין או"נ כשתיה ומדורה לחימום מדין מתוך.

ויש להעיר שברשב"א בחי' בשבת מדויק שנקט נמי שהוא מדין מתוך, עיי"ש, ויל"ע בדקדוק המשנ"ב בדברי הרשב"א בעבודת הקודש שאינו מוכרח לכאו'. ועי' בקהילות יעקב שהביא לקושיית השעה"מ איך נקטו הראשונים שכל הנאת הגוף בכלל או"נ וגם רחיצת כל גופו שא"כ צע"ג אמאי מבואר בגמ' בכתובות שבעילה אינה בכלל היתר או"נ ומותר רק מדין מתוך הרי הוא בכלל הנאת הגוף.

ויישב בקה"י שע"כ צ"ל שכוונת הרשב"א שכל הנאת הגוף בכלל או"נ אינו כפשוטו אלא היינו לומר שמדין מתוך כל צורך או"נ הוא בכלל ההיתר וע"ד שיטת היראים שזה גופא דין מתוך שיש היתר או"נ לכל צורך ביו"ט אך אין הכוונה שהוא מעיקר דין או"נ, ועי' [וע"ע לקמיה מה שנתבאר בשיטת הרשב"א].

**בדין 'ראויים לשתיה' בתוס' בשבת ובירושלמי**

יעוי' בתוס' בשבת לט' שכתבו בדעת ב"ש שאינו מספיק מה שהמים ראויים לשתייה אלא בעינן שישתה מהם בפועל שהרי ב"ש לית להו מתוך. ודקדק רע"א שם בגליון שמשמעות דבריהם שאם ב"ש סברי מתוך אז מובן התנאי של ב"ש שבעינן ראויים לשתייה.

ומקשה שם שעד כמה שמודו לדין מתוך אין תנאי שהמים יהיו ראויים לשתייה שהרי מתוך מתיר לצורך הרחיצה וא"כ מה התנאי שיהיו ראויים לשתייה. ולכאו' ראויים לשתיה לכאו' מישך שייך לדין הואיל אך הכא דנים מצד מתוך.

וברשב"א בשבת מביא שני דרכים בירושלמי בדעת ב"ש האם מה שהצריכו ראויים לשתייה היינו שישתה בפועל או מצד שיהיו המים ראויים לשתיה אף שאינו שותה בפועל. ומבואר שלצד שלב"ש בעינן שישתה בפועל א"כ לב"ה בעינן שיהיו לכה"פ ראויים לשתייה.

ויעוי' בשעה"צ סק"ז שמזכיר לדברי הירושלמי וכתב שסתימת הבבלי משמע דליתא לתנאי זה, עיי"ש. ונראה שהשעה"צ הוקשה לו דינא דהירושלמי אולי שייך לנקוט כך לדינא [וציין שכ"ה בחי' הר"ן בשבת] והכריע להקל מסתימת הבבלי, וצ"ע מה באמת הנידון בירושלמי שעליו דן בשעה"צ האם קיי"ל הכי לדינא.

וצ"ע בעיקר דברי הירושמי והתוס' שבעינן ראויים לשתייה, שבפשוטו הוא מדין הואיל כאמור, שכל שראויים לשתיה אע"פ שמחמם לצורך רחיצה מותר מדין הואיל ויכול לקחתם לשתייה. וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן שהוא מצד הואיל ואע"פ שהואיל נאסר מדרבנן כתב שם שכל האיסור דרבנן בהואיל הוא כגון שמבשל לצורך חול אך בכה"ג שסו"ס מחמם לצורך יו"ט אין בזה אף לא איסור דרבנן.

אלא שכ"ז ניחא בדעת הירושלמי לב"ש דאע"פ דלית להו מתוך אית להו הואיל ולכן מותר אך מה הביאור לצד שתנאי זה נאמר לדעת ב"ה הרי ב"ה אית להו מתוך ולא בעינן לדין הואיל וא"כ אף באינם ראויים לשתייה יהיה מותר.

ולכאו' הירושלמי אזיל כדעת רבה לעיל יב' דלית ליה לדין מתוך וא"כ גם דינא דב"ה יתבאר רק מדין הואיל ולכן בעינן ראויים לשתייה. ובאמת יעוי' ברשב"א שהק' אית יתפרש דינא דמתני' לדעת רבה וכתב שגם רבה מודה שיש דין מתוך והוא מוכח ממש' זו וכל דבריו לעיל יב' הוא שאין ראיה מהמש' שם לדין מתוך אך שפיר מודה שממשנה דידן מוכח לדין מתוך.

וכבר בקה"י העיר שמצאנו לשיטת רב פפי בכתובות ד"ז שחלק לגמרי על דין מתוך יעוי' שם ולדבריו אכתי צ"ע. וא"כ נראה שיש אפשרות נוספת לבאר דין המש' גם לולי דין מתוך, והוא מדין הואיל ולכן בעינן שיהיו המים ראויים לשתייה ואז מותר אף מדרבנן כדברי ר"נ בן הרמב"ן שהוא לצורך יו"ט, וזה הפשט בירושלמי לדעת ב"ה.

ואמנם נראה ברור בדברי השעה"צ [לעיל] שוודאי לא ביאר כן בכוונת הירושלמי שהרי א"כ אין כלל מקום לדון לדידן להצריך תנאי זה דהירושלמי שהרי לדידן קיי"ל לדין מתוך וא"כ לא צריך להגיע לזה שההיתר מצד הואיל ונצטרך שיהיו המים ראויים לשתייה, ופשוט.

**שני דינים בדין 'מתוך'**

ועי' ברע"א שם שדן לבאר שיטת תוס' ע"ד מה שמבואר ברשב"א וברמב"ן שם שב"ש לית להו מתוך וה"ה דלית להו הואיל וכתבו הראשונים שהדינים תלויים שמאן דלית ליה מתוך לית ליה הואיל, וזהו שכתבו התוס' שלא מהני מה שהמים ראויים לשתייה לב"ש ויהני מדין הואיל שהרי לית להו מתוך וממילא לית להו הואיל, ויתפרש כדרכו של ר"נ בן הרמב"ן כאמור לעיל.

ועיי"ש ברע"א שציין כמה קושיות גדולות בדברי הראשונים ויתבאר לקמיה. ובאמת בלשון התוס' אינו מוכח שכוונתם ע"ד דברי הרשב"א וכן יעוי' בראש ובתו"ר שם שנראה שאין כונתם ע"ד הרשב"א אלא שלעולם הנידון מצד מתוך ובכ"ז יש נידון שיצטרכו שהמים ראויים לשתייה, וצ"ב.

והנה שיטת רש"י בדין מתוך שהוא מותר אף ללא צורך כלל וכבר הקשו הראשונים שא"כ מה המיעוט גבי עכו"ם וכלבים הרי מותר גם שלא לצורך כלל ובשטמ"ק ועוד כתבו שצורך עכו"ם וכלבים גרע טפי משלא לצורך כלל כיוון שמיעטה אותם התורה בהדיא.

וקשה עוד אמאי אסור לצורך מחר, ובשעה"מ הביא מדברי הר"ן בכת"י שכל האיסור לצורך מחר הוא מצד הכנה. אמנם אחר כל זאת אכתי צ"ע מה נימא גבי צורך יו"ט שאינו שווה לכל נפש אמאי אסור הרי לכאו' זה וודאי לא גרע משלא לצורך כלל, ועי'. ובקרבן נתנאל כתב שבאמת גרע משלא לצורך כלל וצב"ט למעיין.

ואמנם יעוי' בשטמ"ק כתובות ד"ז, שלעולם שני דינים איתנייהו בדין מתוך, שיש אופן של מתוך במעשה עצמו שכל שהמעשה עצמו ראוי לצורך או"נ הותר המעשה גם שלא לצורך או"נ. אך יש מקרה שגוף המעשה אינו נידון כצורך או"נ וכמו בעילה ביו"ט שהוא מצד איסור עשיית חבורה שהוא מצד איסור נטילת נשמה, ושם דין מתוך הוא בעיקר שם המלאכה, שכיוון ששחיטה הותרה ביו"ט א"כ גם עשיית חבורה שיש בה צורך יו"ט הותרה מדין מתוך, ודוק'.

ועיי"ש שמדייק ברש"י שכשיש מתוך על המעשה לא צריך צורך קצת ובזה חולק רש"י על שאר ראשונים אך בבעילה וכעי"ז שהוא מצד מתוך במלאכה שם גם רש"י מודה שבעינן צורך קצת. ומעתה אם נבוא לדון על צורך או"נ שאינו שווה בכל, א"כ גוף המעשה אינו נידון כצורך או"נ שהרי סו"ס אינו שווה לכל נפש אלא שבעינן להגיע למתוך במלאכה וא"כ שם גם רש"י מודה שבעינן צורך קצת[[2]](#footnote-3).

וא"כ מה שהקשינו אמאי צורך או"נ שאינו שווה בכל גרע משלא לצורך כלל, ולהאמור מיושב שבאמת בכה"ג שהוא או"נ שאינו שווה בכל גם רש"י מודה שבעינן צורך קצת, וממילא צורך שאינו שווה בכל לא מהני אף לדין צורך קצת ולכן אסור אף לשיטת רש"י ודוק'.

ויעוי' בקה"י שכתב ע"ד האמור מדעתו והן הם הדברים האמורים בשטמ"ק בכתובות. ולפי"ז כתב לבאר דעת רב פפי בכתובות שגם רבה ורב פפי מודו שכל שהמעשה הוא מעשה של או"נ וכל הנידון כלפי הצורך בזה מודו לדין מתוך וכל שחלקו הוא רק כלפי מתוך במלאכה כמו הוצאת אבנים או בעילה, ודוק'.

**ביאור חדש בדין ראויים לשתייה במתני'**

ומעתה יש לדון במש' דידן במקום שמחמם מים לרחיצה, שאם אין המים ראויים לשתייה א"כ גדר המתוך הוא מתוך במלאכה שהרי המעשה מצד עצמו אינו מעשה של או"נ, ועי'. אך אם המים ראויים לשתייה א"כ אף אם מחמם לרחיצה סו"ס המים ראויים גם לשתיה וא"כ גוף המעשה הוא מעשה של או"נ, וכאן המתוך הוא רק במעשה שיהיה מותר לעשות מעשה של או"נ אף שלא לצורך או"נ.

וא"כ היה אפשר לבאר דברי הירושלמי שיש תנאי אף לב"ה שיהיו המים ראויים לשתיה מצד שנקטינן כמו דין המתוך במעשה ולא מתוך במלאכה, ועי'. ועד"ז יש לבאר כוונת התוס' לדעת ב"ש שאם היו סוברים מתוך היה מובן אמאי בעינן מים ראויים, והק' רע"א מאי שייטא מים ראויים לדין מתוך, כאמור.

אך למבואר בשטמ"ק אתי שפיר שלעולם אפשר שב"ש מודה לדין מתוך במעשה באופן שהמים ראויים, ועי'. ולפי"ז היינו השו"ט בתוס' בשבת, שדנו לומר שב"ש יסברו דין מתוך באופן שראויים לשתייה וכל שחלקו זה רק במתוך במלאכה וע"ז הוכיחו להדיא לא כך שהרי ב"ש פליגי גם במדורה והתם הוא מתוך במעשה שהרי המדורה ראוי לבישול ואפייה כמש"כ שם, ודוק'.

ואמנם צ"ע לבאר כן בדברי הירושלמי שהרי ב"ש לכאו' פליגי במדורה כמבואר בבבלי ולכאו' מדורה הוא מעשה של או"נ שהרי ראוי לתבשיל כאמור, וא"כ אמאי באמת פליגי ב"ש הרי במתוך במעשה מודו וכמו גבי חימום לרחיצה בראויים לשתייה, ואולי כ"ז ראיה שאי"ז הפשט בירושלמי, וצ"ע [ושמא י"ל שמדורה אינו מעשה של או"נ כיוון שהוא היסק גדול ואין כל ההיסק ראוי לאפייה, אך בתוס' מבואר לא כך].

ומ"מ ביאור זה בירושלמי ובתוס' אינו לדינא כלל שהרי לדידן וודאי קיי"ל לדין מתוך בשני האופנים הם במתוך במעשה וכן מתוך במלאכה שהרי קיי"ל מתוך להתיר בעילה שהוא מתוך במלאכה כאמור. וא"כ אכתי צ"ע בכוונת השעה"צ שהביא לדינא דהירושלמי להל' ורק דן שיש לדקדק מהשמטת הבבלי דלא כוותיה, וצ"ע.

**סברת הראשונים דמאן דלית ליה מתוך לית ליה הואיל**

וכאמור רע"א ביאר בכוונת התוס' ע"ד דברי הרשב"א והרמב"ן שב"ש דלית להו מתוך לית להו הואיל. הרשב"א בשבת כותב שההיתר בחימום לרחיצה שכל הנאה בכלל או"נ, ועי' בהמשך דבריו שנראה להדיא שהוא מדין מתוך, וצ"ב.

ובקה"י ביאר בכוונת הרשב"א שמש"כ שכל הנאה בכלל או"נ, היינו בכלל היתרא דמתוך וכשיטת היראים, וכאמור. והנה לדברי הרשב"א שכותב שמאן דלית ליה מתוך לית ליה הואיל ע"כ מבואר שבדין מתוך שמענו חלות היתר על המעשה ודומיא דהואיל וממילא שייך לדון ולדמות שהדברים תלויים, ועי'.

אך לשיטת היראים גדר מתוך אינו אלא גילוי שהמלאכה הותרה לכל צורך ביו"ט ואינו חלות היתר על גוף המעשה שנתחיל לדון ולדמות לפרשת הואיל, ועי' בזה.

ועיי"ש ברע"א שהקשה מכמה גמ' מפורשות דלא כדברי הרשב"א, מהסוגיא בפסחים מז,ב בדין הואיל, במבשל גיד הנשה ביו"ט ומבואר שהוא לדעת ב"ש דלית להו מתוך ומבואר להתיר מדין הואיל. וא"כ גמ' מפורשת שאף מאן דלית ליה מתוך אית ליה הואיל, ועי' בדבריו עוד בכ"מ שהערים בזה כמה מקומות שאף מאן דלית ליה מתוך אית ליה הואיל.

ויש שהקשו עוד מעיקר דין עירוב תבשילין שמדאורייתא מותר לבשל מיו"ט לשבת והוא מדין הואיל כמבואר בגמ' בפסחים מו,ב, והרי ב"ש לית להו מתוך וא"כ לית להו הואיל וא"כ כל דין עירוב תבשילין הוא רק לב"ה, אתמהא.

**בגדר סברת הואיל**

והנה בעיקר סברת הואיל מצאנו לדברי התוס' בפסחים מו' שהקשו שיהיה היתר מלאכה בשבת הואיל ויהיה חולה שיש בו סכנה ותירצו שהוא לא שכיח. ובדבריהם למדנו שעניין סברת הואיל הוא לעמידת את הצורך של המלאכה לפנינו וממילא יהיה מותר לעשותה, ועי'.

אך החזו"א כבר העיר על דברי התוס' שלכאו' אין נראה כן, שלעולם הואיל אינו מעמיד את הצורך לעשיית המלאכה, אלא הואיל מגדיר את שם המלאכה כמלאכה לצורך או"נ, והיינו שכיוון שיכול להיות שהמלאכה תהיה לאורחים ממילא מוגדר שהמלאכה נעשית לצורך או"נ ולא צריך לראות לפנינו את הצורך בפועל, ועי' בזה.

וממילא דן שכ"ז רק ביו"ט שגוף המלאכה הותרה אך בשבת שהמלאכה נאסרה לא שייך כלל לדון בסברת הואיל, ודוק' היטיב. ונראה לומר שבאמת תרוויהו איתנייהו בדין הואיל וכמו שיתבאר.

וכלפי עיקר היתר מלאכת או"נ ביו"ט, מבואר בראשונים שהוא משום שמלאכת או"נ היא מלאכת אכילה ולא נאסר ביו"ט אלא מלאכת עבודה. ואעפ"כ מבואר בתוס' בפסחים פד' שיש גדר של דחייה במלאכת או"נ. ויעוי' במקו"א באורך בעניין זה שנראה מוכח שאין הדברים סותרים שלעולם יש היתר ב'שם' המלאכה שהיא מלאכת אכילה אך לעולם בעינן צורך יו"ט שיתיר לעשות בפועל את המלאכה ורק כלפי זה יש לדון אם זה בגדר דחייה או הותרה, ועי'.

ומעתה כשדנים על צורך שהוא לא שווה לכל נפש א"כ חסר בשני החלקים, גם המלאכה אינה או"נ וגם בצורך חסר שהוא אינו שווה לכל נפש. וכלפי שני החלקים אמרינן לדין 'מתוך', שיש מתוך בשם של המלאכה להתיר אותה ויש מתוך גם על הצורך אע"פ שאינו צורך או"נ.

וא"כ אפשר ליישב סתירת דברי הרשב"א, שמחד כתב שכל הנאה היא בכלל או"נ ומאידך כתב שבעינן להגיע לדין מתוך. ויתבאר שאם באנו לדון אם יש צורך או"נ ביו"ט כלפי זה כתב שכל הנאה היא בכלל או"נ כלפי הצורך, אך כשהנידון להגדיר את עצם המלאכה כמלאכה או"נ ולא כמלאכת עבודה לזה לא מהני סברא זו וע"כ בעינן לדין מתוך, ודוק'.

והנה נתבאר שגם בדין הואיל יש שני בחינות, יש את מה שהואיל מעמיד צורך לפנינו כמבואר בתוס' בפסחים, ויש את חלות ההיתר של הואיל בשם של המלאכה כמבואר בחזו"א. ונראה שכל דברי הראשונים שמאן דלית ליה מתוך לית ליה הואיל הוא כלפי שם המלאכה שאם סברת 'מתוך' להרחיב את ההיתר של המלאכה לא אמרינן א"כ וודאי לא אמרינן שסברת הואיל תועיל לזה.

אך אם באנו לדון כלפי החלק הנוסף בדין הואיל שמעמיד לפני את הצורך יו"ט, כלפי זה גם מאן דלית ליה מתוך לא פליג שאפשר לסבור לסברת הואיל ועי' בזה.

אם כנים הדברים נראה שיש ליישב קושיות רע"א, שהסוגיא בפסחים במבשל גיד וכן במבשל לצורך מחר כמו בעירוב תבשילין [ואף שבגיד יש להסביר בזה טפי] לכאו' הפשטות שלא נחשב שהוא מלאכת עבודה וכל שחסר זה רק הצורך יו"ט, שהרי סו"ס הוא מעשה של או"נ רק עושה לצורך מחר ועי'.

וא"כ אף מאן דלית ליה מתוך והיינו שאין היתר של מתוך להפקיע שם של מלאכת עבודה וה"ה גם הואיל אך כשהנידון בבישול שהוא מעשה של או"נ ואין נידון של הואיל ומתוך בגוף המלאכה אלא רק בצורך יו"ט התם לכו"ע אמרינן לסברת הואיל ואתי שפיר היטיב.

**בדין ריבוי בשיעורים בחימום מים**

ויש לעי' עוד בקושיא שניה דרע"א על התוס' בשבת לט' ששם כתבו התוס' בדעת ב"ש דלית להו מתוך להתיר חימום מים לרחיצה שמ"מ כשמחמם לשתיה יכול לרבות מים באותה קדירה והוא מותר מדין ריבוי בשיעורים.

וראיית תוס' מהגמ' בעי' לט' שהתירו לחמם לתינוק אגב היתר חימום מים ליולדת ואף שלא היה סכנה לתינוק והוא ראיה להיתר ריבוי בשיעורים. ותמה שם רע"א שהראיה משם היה מקום לדחות דהתם דווקא התירו לצורך מצוות מילה דהתינוק, ואדרבה היה לתוס' להביא גמ' ערוכה בביצה כא' ממלאה אישה קדירה בשר אע"פ שאינו צריך אלא לכזית שמפורש להיתר ריבוי בשיעורים ביו"ט.

וכדברי רע"א נמצא בדברי התו"ר שם שהביא ראיה לריבוי מהגמ' בעי' ודחה שאפשר ששם הוא לצורך מילה ואין ראיה ואז כתב להביא ראיה מהגמ' בכא' ממלאה אישה קדירה ודחה דהתם ההיתר הוא מצד שמשביח התבשיל ע"י ריבוי הבשר ולכן מותר.

ועיקר דבריו בביאור הגמ' הוא כמו שמצאנו בדברי הרא"ה בסוגיא שם וכמו שנראה בב"י ריש סי' תקג' בדעת הרשב"א, עיי"ש, שהיתרא דת"ק אפשר שאינו היתר של ריבוי בשיעורים אלא כמו היתרא דרשב"א שהוא מצד שבח הבשר תבשיל.

אך צ"ע בדברי התו"ר שהרי בגמ' מבואר שמותר להוסיף גם מים בחבית והתם ליכא לטעמא דרשב"א שהרי תוספת המים לא מועילה מידי בחימום, וע"כ שהיתר ריבוי בשיעורים שנינו וא"כ הדרא קושיא לדוכתא אמאי לא הביאו ראיה מגמ' זו.

והנה עיקר קושיית רע"א נראה שנרמזה בקוצר בדברי השעה"צ סקי"ח על דברי הרמ"א שהתיר לרבות מים לרחיצת התינוק והוא מדין ריבוי בשיעורים וכתב השעה"צ שיש להביא ראיה לזה מהרמ"א בסי' תקי"ב שהתיר לרבות בקדירה לצורך עבוד ושפחתו.

וכתב שם במוסגר שלא ציין למבואר בגמ' בביצה של ממלאה אישה קדירה בשר שיש היתר של ריבוי בשיעורים שהרי שם אינו מרבה להדיא לצורך אחר רק בלי צורך יו"ט ובזה שנינו היתר ריבוי בשיעורים אך כל שמרבה להדיא לצורך דבר האסור מאן יימר שהוא מותר, וע"ז ציין לרמ"א בסי' תקי"ב שמבואר שגם באופן שמרבה לצורך עבדו ושפחתו שאסור לבשל להם ביו"ט הוא בכלל היתר ריבוי בשיעורים.

והיה נראה שעד"ז יש לבאר כוונת התו"ר שבעיקר הגמ' בכא' יש מקום טובא לחלק שבד"כ תוספת בשר לא עביד בלא טעם, וע"כ איירי באופן שבאמת אית ליה צורך מחר ולכן מרבה כבר ביו"ט לצורך חול. וכלפי זה ס"ל לתו"ר שאין כלל היתר של ריבוי בשיעורים וכל ע"כ כל ההיתר מצד שהבשר משביח את התבשיל ואף לדעת ת"ק, כאמור.

אך בריבוי מים, אפשר שלא איירי בדווקא דאית ליה להדיא צורך למחר ושפיר איירי באופן שאינו מדקדק בתוספת המים ובכה"ג שפיר שנינו היתר ריבוי בשיעורים כל שמרבה בלי טעם וצורך להדיא למחר, וע"ד סברת הר"ן בהיתר ריבוי בשיעורים שהוא משום שלא הקפידה תורה שידקדק בכמות שמבשל ליו"ט, וממילא כל ההיתר דווקא בכה"ג ולא בממלא לצורך מחר.

וא"כ אפשר ליישב דעת התוס' מקושיית רע"א שהק' אמאי לא הביאו התוס' ראיה לריבוי מים לצורך רחיצה מהגמ' בד' כא', כאמור. ולדברי השעה"צ אתי שפיר שהרי אין מקור מהגמ' להדיא לאופן שמרבה להדיא לצורך חול [וגם גבי בשר דלא כהתו"ר לעיל] וכמו שהשעה"צ אזיל להביא ראיה מהרמ"א גבי עבוד ושפחתו ה"ה התוס' הוצרכו להביא ראיה מהגמ' בעירובין גבי ניחם ליה אגב אימיה דהתם מרבה להדיא לצורך דבר אחר.

**העולה לדינא בריבוי בשיעורים במים**

והעולה לכאו' שנח' התוס' והתוס' רא"ש במרבה להדיא לצורך מחר או לצורך דבר האסור האם הוא בכלל ריבוי בשיעורים שלרא"ש באמת אינו בכלל ריבוי בשיעורים, ולתוס' אמנם היה הו"א כזו אך הביאו ראיה שמותר גם בכה"ג.

ולכשתימצי לומר מח' זו נמצאת לפנינו באחרונים כמבואר באורך בשיעור קודם, שדעת הבי"מ שכשם שאין היתר של ר"ש בן אלעזר בשבח פת לגוי ה"ה אין היתר ריבוי בשיעורים לגוי, ואף לגבי עבדו ושפחתו אין היתר. אך השעה"צ סי' תקו' כבר דקדק הסוגיות שכל האיסור הוא רק בשל גוי אך לצורך גוי יש היתר כמבואר ברמ"א בסי' תקי"ב.

באופן שלכאו' הרמ"א כאן שכתב להיתר ריבוי בשיעורים אזיל לדרכו אך יש לדון האם האחרונים שחלקו על הרמ"א בסי' תקי"ב [עיי"ש בבאה"ל שהביאם] יחלקו גם כאן. שהרי בתו"ר מבואר שגם במרבה להדיא לצורך מחר אסור, ובבי"מ נראה לא כך, אך יל"ע מה הדין במרבה לצורך שאינו שווה לכל נפש האם דומה לצורך מחר או דומה לצורך גוי שיודה הבי"מ לאסור, ועי'.

ויעוי' באמרי בינה בהל' שבת סי' יב' מתייחס לדברי התוס' בשבת ולקושיית רע"א, ומיישב שם שוודאי אין ראיה מהגמ' בכא' שהרי שם אינו מתכוין לדבר האסור והרי כל שמתכוין לדבר האסור הוא בכלל עיסה חציה של נכרי שמבואר לאיסור, וע"כ הביאו התוס' ראיה ממקום אחר, שאע"פ שחציה של גוי אסור לרבות אך בעושה להדיא לצורך אחר הוא מותר עיי"ש.

ואפשר שכ"ז מתבאר כדברי השעה"צ בסי' תקו' שאע"פ שמצד הגמ' מבואר שיש איסור ריבוי בחציה של גוי מ"מ בעושה בשביל גוי אינו בכלל זה, והיא היא ראיית התוס' מהגמ' בעירובין [והתו"ר לשיטתו דחה מדברי הגמ' ששם הוא היתר לצורך מילה][[3]](#footnote-4).

1. ואמנם לא כתב המשנ"ב נפק"מ בין הטעמים אך יש לדון שמא יש בזה נפק"מ וכגון לדין מכשירים שאם רחיצה הוא או"נ יהיה בזה דין מכשירין אך מה שמותר רק מדין מתוך לכאו' אינו בכלל היתרא דמכשירין להך מלאכה ויש לעי' בזה עוד בסוגיית דמכשירין לקמן ואין כאן מקומו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"ע האם זה מתאים עם דברי רש"י לפנינו בגמ' בביצה יב' גבי הוצאת אבנים שמותר מדין מתוך הרי שם הוא לכאו' מתוך במלאכה שהרי הוצאה באבנים אינו מעשה של או"נ וא"כ שם יצטרכו צורך קצת, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. א"ה, לכאו' מבואר מדבריו שכל הנידון לאסור הוא רק נידון של איסור דרבנן ולכן יהיה מותר לצורך מילה, וכמו שנקט הרב בשיעור קודם שגם ריבוי לגוי לא נאסר אלא מדרבנן, וכ"כ נמי בשבט הלוי ח"ו סי' צ"ו. [↑](#footnote-ref-4)