60 הניח עירובו חוץ לאלפים אם איבד שביתת מקומו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין פ_ד - פ_ה

יום ועש"ק מצורע ו' ניסן תשס"ה

א] ד"ס., מי שהי' במזרח ואמר לבנו ערב לי במערב וכו', אם יש הימנו ולביתו אלפים אמה ולעירובו יותר מכאן מותר לביתו ואסור לעירובו, ופירש"י, ז"ל, מותר לביתו לדין ביתו, כלומר למנות שביתתו מביתו כאילו לא עירב, ואסור לעירובו לדין עירובו, למנות שביתתו מעירובו, דכיון דקידש עליו היום רחוק מעירובו יותר מאלפים, נמצא שאינו יכול להלך וליטלו, שהרי אין עירובו קונה לו אלא אלפים לכל רוח, וכיון דאינו עירוב הוי לי' שביתתו בביתו, שהרי בתחום ביתו הוה, ואף על גב דאוקמי' בשילהי מי שהוציאוהו דאי מוקמת לי' באידך גיסא דאילן קם לי' כו', אלמא אמר שביתתי רחוק מאלפים ה"ז לא יזוז ממקומו, ה"מ בבא בדרך דכיון דבמקום פלוני לא יכול לקנות דרחוק מאלפים הוה, ובמקום רגליו לא הוה ניחא לי' דליקני ליה, אין לו שביתה כלל, לפיכך לא יזוז ממקומו, אבל בעומד בביתו ועירב במקום שאינו עירוב, יש לו שביתה בביתו, דמסתמא בביתו ניחא לי' למיקני בשאין עירובו עירוב, כדתנן בפרק בכל מערבין גבי נתגלגל חוץ לתחום ספק מבעוד יום ספק משחשיכה ה"ז חמר גמל, ולא קתני לא יזוז ממקומו, ש"מ דאם אינו עירוב יש לו שביתה בביתו, עכ"ל.

ובל' רש"י מבו' ??? וכ"ה ?? אמנם בתור"פ לעיל דמ"ט

אמנם הנה בשאילתות ש' מ"ח, ז"ל, ואי אותבי' לעירובי' לבר מתחומיה, כיון דמרחק מעירובי' טפי מאלפים אמה, הו"ל כמי שיצא חוץ לתחום אלפים אמה, ותנן אפילו אמה אחת לא יכנס ואין לו אלא ד' אמות, ואי אותבי' בסוף אלפים אמה וקאים ביתי' בהך גיסא דמתא ודכי משח לי' מר למתא במשחתא מעירובי' ולביתי' נפיש מאלפים אמה וכו', ואי לא מתא גופה יהבינן לי' במדידה והוא נפיק לי' לבר מתחומה ואין לו אלא ד' אמות, עכ"ל, ומבו' בדבריו דפליג על דעת רש"י, וס"ל דכל שהניח עירובו בריחוק אלפים אמה, אף אינו קונה שביתה בביתו, ואין לו אלא ד' אמות.

וכ"ה בראב"ן במכילתין, ז"ל, לא יצא מביתו שהרי איבד שביתת העיר, ולעירובו ל"מ אזיל שהרי הוא חוץ לתחום עירובו אמה א', ותנן מי שיצא חוץ לתחום עירובו אמה א' לא יכנס, עכ"ל.

וכ"ה דעת הרשב"א בעבוה"ק הארוך, הביאו המ"מ בפ"ו מעירובין ה"ה, ז"ל, אבל בספרו הארוך כתב וכו', דאילו שבת בתוך העיר ונתן את עירובו חוץ לאלפים אמה לא יזוז ממקומו, שהרי הוא חוץ לתחום עירובו, עכ"ל, אך הביא שם המ"מ דהרשב"א בחידושיו כתב לא כן, אלא כה"ג יש לו שביתת ביתו, ויש להוסיף שכ"ה בתשובת הרשב"א שנד' בתשובות עירובין מהד' אורייתא מכת"י.

ב] והנה בפשוטו הי' נ' בביאור טעם הפלוגתא בזה, דהנה בל' השאילתות והראב"ן נ' להדיא, דהא דלא יזוז ממקומו, אין הטעם משום דבמקום עירובו ל"מ קני שביתה וממקומו עקר דעתו, וע"כ לי"ל שביתה כלל, אלא הטעם הוא משום דקונה שביתה במקום עירובו אף שהוא רחוק מעירובו יותר מאלפים, וכיון שקנה שם שביתה והוא חוץ לתחום מקום זה, הוי כיוצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, וכ"נ בל' הראב"ד פ"ז מעירובין ה"ג,[[1]](#footnote-2) ז"ל, אם יש בין המקום שהוא עומד משחשכה ומקום שנתכוין לשבות בו יותר מאלפים אמה, הרי הוא כמי שיצא חוץ לתחום ואין לו אלא ארבע אמות במקומו.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נ' פשוט, דע"כ ל"ש לחלק כד' רש"י וש"ר דשביתת ביתו שאני, דכ"ז ל"ש אלא אם הא דאמרי' לעיל ד"נ: דלא יזוז ממקומו, אין הטעם משום שקנה שביתה במקום שאמר, דודאי לא קנה שביתה במקום ההוא כיון שהוא רחוק ממנו יותר מאלפים, ואך דהגם דלא קנה שביתה במקום ההוא מ"מ אינו קונה שביתה במקומו כיון שעקר דעתו ממנו, ובזה שפיר יש לחלק דהגם דבבא בדרך ונתכוין לקנות שביתה במקום אחר עקר דעתו ממקומו ואינו קונה בו שביתה, מ"מ שביתת ביתו שאני, והטעם הוא או משום דמביתו אינו עוקר דעתו וכפירש"י וש"ר, או משום דשביתת ביתו אינה בטילה רק ע"י קניית שביתה אחרת וכל שלא קנה שביתה אחרת הוי ביתו מקומו הגם שאין דעתו לקנות שם שביתה וכד' תור"פ, אך משא"כ לדעת השאילתות והראב"ן דהא דלא יזוז ממקומו הוא משום דקנה שביתה במקום שאמר שביתתי בו וע"כ הוי כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, הרי פשיטא דאין לחלק בין בא בדרך לבין שביתת ביתו, וז"ב, ולקמן סק"ג הבאנו ד' ראב"ן גופי' שחילק בין שביתת מקום רגליו לשביתת ביתו, ונת' שם דמוכח מזה דהא דהכא לא חילק ביניהם הוא כמש"נ, דטעם הדין הוא משום שקנה שביתה במקום הרחוק והוי כיוצא חוץ לתחום, ובזה ל"ש לחלק.

אך הנה ז"ל ראבי"ה סי' שצ"ז, מצאתי בשאילתות וכו' מאן דאותבי' לעירובי' לבר מתחומי' כיון דמרחק מן עירובי' טפי מן אלפים אמה הוה לי' כמי שיצא חוץ לתחום, ואין לו אלא ארבע אמות, ונראה לי דסברת רב אחאי מהאי פירוקא דפריק שמואל כגון דאיכא ממקום רגליו עד עיקרו תרי אלפי וארבע אמות דאי מוקמית לי' להך גיסא דאילן קם לי' לבר מתחומא, וקאמרינן שמא בעבר השני של אילן בחר לו ואין לו אלא ארבע אמות, דבמקום רגליו לא אבה לקנות ובמקום שרצה לו אינו ראוי לו, הילכך אין לו שביתה, ונותן עירובו חוץ לתחום היינו בכיוצא בזה, ומיסתייעא מתוספתא דעירובין פרק שלישי האומר שביתתי בגינה וכו' אבל לא הי' בתוך אלפים שלו אין לו אלא ארבע אמות בלבד, ש"מ מהא מתניתא בהדיא דמי שנתכוון לשבות במקום שאין ראוי לו שאין לו אלא ארבע אמות וכו', עכ"ל, והוא ד' רשב"ט וכמו שהביא האו"ז סי' קס"ו.

והנה מפורש בד' רשב"ט דמפרש דעת השאילתות, שאין טעמו כפשטות לשונו דקנה שביתה במקום עירובו והוי כיוצא חוץ לתחום, אלא טעמו הוא דבמקום עירובו ל"מ לקנות שביתה ובביתו לא רצה לקנות, וע"כ אינו קונה שביתה כלל ואין לו אלא ד' אמות, ולפ"ז אין לומר כמש"נ דלהשאילתות לטעמי' ל"ש לחלק כד' רש"י ודעימי', וז"פ.

ג] והנה קשיא על דעת השאילתות ודעימי' ממתני' דילן וממתני' דנתגלגל עירובו חוץ לתחום, דמהנך מתני' הוכיחו רש"י וש"ר דהגם דנתכוין לקנות שביתה במקום אחר, מ"מ כל דלא קנה שביתה שם לא איבד שביתת ביתו.

ועיי"ש בד' רשב"ט שכתב לישב ב' קו' אלו, והובאו דבריו גם באו"ז שם, ז"ל, והא דתנן בפרק בכל מערבין נתגלגל חוץ לתחום מבעוד יום אינו עירוב, ולא קתני לא יזוז ממקומו, משום שנתכוון למקום הראוי לו ואונס הוא, הלכך יש לו דין שביתה, וכיון דאינו יכול לקנות במקום שנתכוון קנה שביתה בביתו, והא דתנן וכו' מותר לביתו ואסור לעירובו, פירוש שקנה שביתה לביתו ויש לו מביתו אלפים אמה לכל רוח, ואע"ג שעירובו נתן חוץ לתחומו, התם נמי משום שנתכוון למקום הראוי לו, ושליחו הוא שעוותו שנתנו חוץ לתחומו, ואמרינן בסוף הדר וכו' ה"נ לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, תדע מדקתני ואמר לבנו לערב במערב, דבשליח מיירי, אבל עירב הוא גופי' אסור לביתו ואסור לעירובו ואין לו אלא ד' אמות וכו', וכן יעמדו דברי רב אחאי ועיקר, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' ריו"נ במתניתין, ז"ל, ואסור לעירובו וכו', דכיון דכי קדש עליו היום הי' רחוק מעירובו יותר מאלפים שאינו יכול להלך שם ולאכלו נמצא שאין עירוב זה מועיל לו אלא הוא מזיק לו, וכיון שכן יותר רוצה בביתו מבעירובו שעירב לו בנו, ואע"פ ששנינו בפ' מי שהוציאוהו וכו' לא יזוז ממקומו, לא דמי התם בבא בדרך מיירי, וכיון דבמקום פלוני לא הי' יכול לקנות שביתה שהרי רחוק מאלפים הי' ובמקום רגליו לא ניח"ל דליקני אין לו שביתה כלל שהרי הוא פשע בעצמו וכו', אבל האי ששלח ע"י שליח הי' לו לשליח לדקדק בשליחותו וכו' וכיון שלא דקדק יכול לומר האב לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וקנה שביתה בביתו וה"ה כאילו לא עירבו עליו כלל, וכדתנן בפ' בכל מערבין גבי נתגלגל וכו', ש"מ דכשאינו פושע בדבר יש לו שביתה בביתו, עכ"ל.

והנה נ' פשוט דמה שתירץ על מתני' דנתגלגל חוץ לתחום דשאני התם שנתכוון למקום הראוי ואונס הוא וכו', ניחא רק לטעמי', דמפרש דמודה השאילתות דל"מ קנה שביתה בריחוק יותר מאלפים, ואך דס"ל דאפ"ה ל"ק שביתה במקומו כיון שעקר דעתו ממנו, ובזה יש לחלק דכל שנתכוין למקום הראוי ואונס הוא אינו מאבד דין שביתתו, אך אם נפרש ד' השאילתות כפשטות לשונו ול' ראב"ן דטעמו הוא משום דמצי קני שביתה אף שהוא רחוק יותר מאלפים, וע"כ הוי כיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, א"כ הרי אין לחלק כן, וז"פ.

ובאמת הוא מבו' כן בד' ראב"ן דלא ס"ל לחלק כן, דהנה מצאנו בד' ראב"ן שעמד על קו' זו מההיא דנתגלגל עירובו, על דעת רב לעיל דמ"ט: דבאמר שביתתי תחת האילן לא קנה שביתה אף במקום רגליו ז"ל, ולא תיקשי לרב דאמר לא קנה שביתה לא במקום רגליו ולא תחת האילן, ממתני' דנתגלגל עירובו חוץ לתחום דקתני אינו עירוב וקנה שביתה בביתו, דהתם כי לא קנה שביתה דנתגלגל הרי שובת בביתו וקנה שביתה ולא אבד שביתת ביתו אלא ע"י קניית העירוב שביתה, וכי לא קנה העירוב שביתה לא אבד שביתת ביתו, אבל הכא במקום העירוב אין לו בית ואינו מתכוין לשבות אלא תחת האילן מתכוין לשבות, וכיון דלא סיים לא קנה שביתה, ובמקום רגליו אינו רוצה לשבות, הלך אין לו שביתה כלל ולא יזוז מד' אמותיו, עכ"ל.

והנה אי נימא כד' רשב"ט וריו"נ דהא דנתגלגל חוץ לתחום קנה שביתה במקומו ול"ד להניח עירובו חוץ לאלפים, הוא משום דבנתגלגל עירובו הוי אנוס ואינו פושע, א"כ הרי מה"ט גם ל"ק מינה ע"ד רב דס"ל דבאמר שביתתי תחת האילן לא יזוז ממקומו, ומדקשיא לי' להראב"ן מינה, מוכח כמש"נ דהראב"ן ס"ל דאין לחלק בין היכא שפושע הוא להיכא שאנוס הוא, ולמש"נ אזיל הראב"ן לטעמי' דס"ל דקונה שביתה במקום הרחוק והוי כיוצא חוץ לתחום, וע"כ ל"ש לחלק בין פושע לאנוס.

ויש להוסיף עוד, דהנה לכאו' ד' הראב"ן צ"ע רב, שהרי איהו גופי' ס"ל דאף מי שעומד בביתו והניח עירובו חוץ לאלפים לא יזוז ממקומו, והרי דלא ס"ל לחלק בין שביתת מקום רגליו לשביתת ביתו וכמו שחילקו רש"י וש"ר, ולכאו' זה סותר לדבריו הכא שחילק ביניהם ודעתו דאין מאבד שביתת ביתו היכא שלא קנה שביתה במקום אחר, ומבו' בדבריו הטעם בזה כד' תור"פ, ששביתת ביתו חיילא אף בשדעתו שלא לקנות שביתה, ואינה בטלה רק ע"י קניית שביתה במקום אחר, וע"כ כל שבפועל ל"ק שביתה במקום אחר קנה שביתת ביתו.

אמנם הברור בזה הוא עפמש"נ, דהא דס"ל דאף מי שעומד בביתו והניח עירובו חוץ לאלפים לא יזוז ממקומו, אי"ז משום דלא ס"ל לחלק בין שביתת מקום רגליו לשביתת ביתו, דלעולם בגונא דלא חיילא שביתת עירובו שפיר יש לחלק דשביתת מקום רגליו אבדה ממנו ושביתת ביתו לא אבדה ממנו, אך שאני היכא שהניח עירובו חוץ לאלפים, דס"ל דכה"ג שפיר מצי חיילא שביתת עירובו, והוי כיוצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, וע"כ בזה אין מקום כלל לחלק בין מי שבא בדרך למי שהוא בביתו וכמש"נ כן לעיל סק"ב, וז"ב ומוכרח.

ועכ"פ הדר קשיא ע"ד ראב"ן דהמניח עירובו חוץ לאלפים לא יזוז ממקומו, דמ"ש מנתגלגל עירובו חוץ לתחום דיש לו שביתה במקומו.

אך באמת לפמש"נ אין להקשות כלל בענין זה, דשאני המניח עירובו חוץ לאלפים דקנה שביתה במקום עירובו וע"כ הוי כיוצא חוץ לתחום ולא יזוז ממקומו, ומשא"כ נתגלגל עירובו דאינו עירוב שפיר קונה שביתה במקומו, אלא עיקר הקושיא היא דמ"ש דהמניח עירובו חוץ לאלפים קנה שביתה במקום עירובו, ואילו נתגלגל עירובו חוץ לאלפים לא חייל עירובו.

ד] אך נ' דע"ז י"ל בפשיטות, דהנה בעיקר דין נתגלגל עירובו דאם נתגלגל תוך לתחום או אף חוץ לתחום בתוך ד' אמות עירובו עירוב, לא נתפרש להדיא אם היינו שקונה שביתה במקום שהניח העירוב תחילה או היינו שקונה שביתה במקום שנתגלגל העירוב לשם.

והנה פשטות ד' תוס' שם דל"ה. נ' דקונה שביתה במקום שנתגלגל העירוב לשם, וע"כ הוא דנתגלגל עירובו חוץ לתחום אין עירובו עירוב, משום דאם הי' קונה שביתה שם הי' עומד עתה חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, אך אי"ז מוכרח, דיל"פ דמה"ט דאם יקנה שביתה במקום העירוב הוי כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, ע"כ כבר תיקנו חכמים דחוץ לאלפים ל"ה מקום להנחת העירוב, וע"כ ל"מ אף לקנות עי"ז שביתה במקומו, וכ"מ בחזו"א סי' ק"ט סקי"ח.

וכ"נ גם מד' רש"י שם, שפי' הטעם דאינו עירוב דממ"נ כל היכא דקנה שביתה או בביתו או בעירובו ל"מ למיזל ולמשקלי', ואם הי' הנידון שיקנה שביתה במקום שהניחו מתחילה, הרי אם יקנה שביתה שם שפיר מצי למיזל ולמישקלי, ונ' מזה שהנידון הוא שיקנה שביתה במקום שנתגלגל לשם, ואם יקנה שביתה שם ל"מ למיזל ולמישקלי'.

אמנם פשטות הדברים הוא שקונה שביתה במקום שהניח העירוב מתחילה ולא במקום שנתגלגל שם, וכ"נ להדיא בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל דל"ב: שהנידון הוא לקנות שביתה במקום שהניח עירובו מתחילה, ודימו לנידון הסוגיא שם בהניח עירובו במקום א' ונתכוין לשבות במקום אחר, וכן נקטו הגאו"י שם והחזו"א סי' פ' וסי' ק"ט סק"ו.

והנה במתני' שם מבו' דאם נתגלגל תוך לתחום הוי עירובו עירוב, הגם שנתגלגל חוץ לד' אמות ממקום שהניחו, שהרי הא דנתגלגל חוץ לתחום אין עירובו עירוב איירי בנתגלגל חוץ לד' אמות, וא"כ הרי בע"כ דאף בכה"ג מ"מ אם נתגלגל תוך לתחום הוי עירובו עירוב, וע' חזו"א סי' ק"ט סק"ו שכתב דכה"ג יכול להביא עירובו למקום שביתתו דאיירי שהוא בכרמלית אי נימא דמודה רבי בפחות פחות מד' ברה"ר, עכ"ד, אמנם צ"ע ע"ז, דא"כ נמצא דמתני' אתיא רק כרבי, דלרבנן אף בנתגלגל עירובו תוך לתחום אין עירובו עירוב, ומד' תוס' ותוס' הרא"ש שם נ' להדיא דמתני' מצי אתיא אף כדעת רבנן, ולכאו' מוכח מזה דקונה עירובו במקום שנתגלגל לשם, וע"כ לא איכפת לן כלל במה שאין יכול להביא עירובו למקום שהניחו תחילה, אך באמת אין להוכיח מזה כלל, די"ל דאה"נ אף בנתגלגל תוך לתחום ל"מ רק אם נתגלגל תוך ח' אמות, דכה"ג יכול להביאו לד' אמותיו בהיתר אף לדעת רבנן.

והנה אי נימא דהנידון בנתגלגל עירובו הוא לקנות שביתה במקום שנתגלגל, והיינו משום שדעתו מתחילה היתה לקנות שביתה במקום שהעירוב שם, וע"כ כל שנתגלגל למקום אחר בדין שיקנה שביתה במקום שנתגלגל לשם, ניחא דע"כ אם נתגלגל חוץ לתחום אין עירובו עירוב, ול"ה ככל המניח עירובו חוץ לאלפים שקונה שביתה במקום עירובו, והטעם בזה הוא, דהגם דמצי חייל עירוב חוץ לאלפים ממקומו, מ"מ היכא שנתגלגל עירובו לשם אינו קונה שם שביתה, שודאי אין דעתו לקנות שביתה במקום שנתגלגל לשם אשר עי"ז יהא דינו שלא יזוז ממקומו, ול"ד למי שהניחו חוץ לאלפים שהי' דעתו לקנות שביתה במקום זה, וז"פ.

אך אי נימא כפשטות הדברים דהנידון בנתגלגל עירובו הוא לקנות שביתה במקום שהניחו מתחילה, והא דאם נתגלגל עירובו חוץ לתחום אינו עירוב לכאו' הוא משום דל"מ חייל עירוב אם הוא חוץ לתחום עירובו, וא"כ הרי מה"ט בדין שאם הניח עירובו חוץ לאלפים ממקום עמידתו לא יהא עירובו עירוב, ולכאו' כ"ש הוא, דאם אף בשבא לקנות שביתה בתוך אלפים למקום עמידתו מ"מ כיון שהעירוב הוא חוץ לאלפים ל"מ קני שביתה, כ"ש דל"מ לקנות שביתה חוץ לאלפים ע"י עירוב המונח שם.

אך נ' די"ל בזה, דשאני נתגלגל עירובו דבעינן שיקנה שביתה במקום שהניחו מתחילה הגם שאין העירוב שם, ובעי' בזה לדין "הואיל" ומצי מייתי לי' לעירובו למקום שביתתו, וע"כ כל שהעירוב חוץ לאלפים ולא מצי מייתי לי' למקום שביתתו אינו עירוב, ומשא"כ בהניח העירוב חוץ לאלפים שהעירוב הוא במקום שקונה שביתה ול"ב לדין הואיל, י"ל דשפיר מהני אף דהעירוב הוא חוץ לאלפים שלו ול"מ לבא וליטלו, וז"פ.

ה] ובמה שתירץ רשב"ט על מתני' דילן דהא דלא איבד שביתת ביתו הוא משום דאמרי' לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, צ"ב, דלכאו' זה ניחא לדעת ראב"ן אשר כ"ה פשטות ל' השאילתות, דהא דלא יזוז ממקומו הוא משום שקנה שביתה במקום עירובו והוי כיוצא חוץ לתחום, אשר בזה י"ל דכל דשלח אחר לערב ועירב לו חוץ לאלפים לא חייל עירוב זה, וע"כ קונה שביתה בביתו, שהרי לעולם כל דלא קנה שביתה במקום עירובו קנה שביתה בביתו, וכמש"כ ראב"ן על מתני' דנתגלגל עירובו, והא דהמניח עירובו חוץ לאלפים לא יזוז ממקומו הוא משום דקנה שביתה במקום עירובו, אך משא"כ בשלח אחר לערב דלא שלחו לקלקל, ל"ק שביתה במקום עירובו, וממילא דקני שביתה בביתו, אך לדעת רשב"ט גופי' דהא דלא יזוז ממקומו הוא משום שעקר דעתו מביתו, א"כ צ"ע דמה יהני הא דלא שדרי' לעוותי, הרי מ"מ איהו עקר דעתו מביתו, והיאך יקנה שביתה בביתו.

והנה באמת בל' ריו"נ נ' לפרש בזה, שהרי הא דהיכא דל"מ לקנות שביתה במקום עירובו איבד שביתת מקומו, הוא דוקא היכא דהוי פושע, אך היכא שאינו פושע לא איבד שביתת מקומו, ומה"ט הרי בנתגלגל עירובו חוץ לתחום לא איבד שביתת מקומו כיון שאינו פושע, ואשר ע"כ ה"נ בשלח שליח כיון דלא שדרי' לעוותי ל"ה פושע שהוא נתכוין לערב במקום הראוי, וע"כ כה"ג אף שעקר דעתו ממקומו לא איבד שביתת מקומו, דומיא דנתגלגל חוץ לתחום דאף דעקר דעתו ממקומו לא איבד שביתת מקומו כיון דאינו פושע.

אך באמת בלא"ה לק"מ, שהרי ז"פ דכל מה שעקר דעתו משביתת מקומו הוא רק היכא שהניח הוא או שלוחו עירוב במקום אחר, אך אם לא הניח השליח כלל עירוב במקום אחר הרי שהגם ששלחו להניח עירוב והוא סבור שעשה השליח שליחותו והניח לו עירוב, מ"מ כה"ג לא עקר דעתו ממקומו, והיינו משום דהא דעקר דעתו ממקומו חייל ע"י זה שהונח עליו עירוב אחר, דזה מפקיעו משביתה במקום אחר, ואשר ע"כ ה"נ אם מצי אמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, וה"ז כאילו לא הניח השליח עליו עירוב, הדר דינא דיש לו שביתת מקומו, וז"פ.

ואין להעיר ע"ז, דא"כ מה הקשו הראשונים מנתגלגל עירובו חוץ לתחום, הרי גם בזה נימא דכיון דהעירוב לאו מידי הוא לא עקר דעתו ממקומו, אך פשוט דל"ד כלל, שהרי התם אם יתקרב למקום עירובו שפיר יועיל לו העירוב, והרי שהעירוב מעליא הוא, ואך דל"מ לו לקנות שביתה כיון שהוא חוץ לאלפים ממקום רגליו, ומשא"כ היכא דהעירוב לאו מידי הוא, דכה"ג לא עקר דעתו משביתת מקומו.

ו] ושיטה אחרת בענין זה, היא שיטת הרמב"ם ??והרי"ד, דס"ל דלעולם לא איבד שביתת מקומו היכא שבפועל לא קנה שביתה במקום אחר, וכמו שיתבאר בס"ד.

דהנה המקור לומר דכל שעקר דעתו ממקום רגליו לא קני שביתה, הוא מדעת רב לעיל דמ"ט: ומשנויא דגמ' לעיל ד"נ: כגון דאיכא מ???

אמנם עיי"ש בתורי"ד שפירש הדין לדעת רב, ז"ל, אלא שביתתו היא במקומו, דכיון דלא קנה שביתה באילן לא איבד שביתת מקומו, ואין חילוק בין עיר ובין שדה, דכי היכי דבעיר כל זמן שלא קנה עירובו יש לו שביתת העיר דאדעתא דהכי עוקר שביתת העיר אם קנה לו עירובו אבל אם לא קנה עירובו הרי הוא כבני העיר, ה"ה נמי בשדה אדעתא דהכי עוקר שביתתו ממקום רגליו אם קנה לו שביתה באילן ואם לא קנה באילן לא קנה שביתת רגליו, והכין פירוש השיטה אמר רב לא אמר כלום כל עיקר דאפילו לתחתיו של אילן נמי לא מצי אזיל, כלומר לא מיבעיא דלא קנה אותם הד' אמות הסמוכין לעיר שיוכל ללכת לביתו, אלא אפילו כל תחתיו של אילן לא קנה שביתה שיהא לו רוחב תחתיו של אילן חמר גמל, אלא שביתתו במקום רגליו, ומה שאמר שביתתי תחת האילן לא קנה כלל וכאלו לא אמר דמי וכו', עכ"ל.

ועיי"ש שכתב עוד בביאור הסוגיא בד"נ:, ז"ל, ומאי דאמרי' לקמן תניא כוותי' דרב כו' עד בד"א כשסיים ד"א שקבע לא יזוז ממקומו, אין פירושו כדפריש המורה שאין לו ממקום רגליו כלל, אלא על אותם האלפים שממקום שקבע שביתה קאמר, שאם הי' אותו מקום מקום שאינו מסויים שאין לו מחיצות או שהי' יותר מבית סאתים, אם קבע וסיים האמות שלו או לצפון או לדרום יש לו אותן ד' אמות וחוץ להן אלפים אמה, אבל אם לא סיים איזה ד"א קנה או לצפון או לדרום לא יזוז מאותן המקום ואילך אפילו אמה אחת, שלא קנה שם שביתה כלל כיון שהוא רחב הרבה ולא סיים איזה ד"א קנה ואין מודדין לו אלא ממקום רגליו, ואלו לשמואל אע"ג שלא סיים איזה ארבע קנה, קנה שם ד"א הגרועות שבהם וכו', עכ"ל.

ולדעתו גם מש"א בגמ' ד"נ: דאמר לך שמואל הבמ"ע כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי, דאי מוקמית לי' באידך גיסא דאילן קם לי' לבר מתחומא, אין המכוון דכה"ג אסור לו לזוז מד' אמותיו, שהרי לדעתו אף אי מוקמת לי' באידך גיסא דאילן ולא קנה שם שביתה, מ"מ קנה שביתה במקומו ויש לו ממקומו אלפים אמה לכל רוח, אלא המכוון הוא על אותן האלפים שממקום שקבע שביתה, שאסור לו לזוז מאותו המקום שקבע שביתה אפי' אמה אחת, וכמו שפירש הרי"ד לישנא דברייתא לדעת רב, וה"נ הוא לפום שנויא דשמואל, וז"פ.

והנה אמנם הי' מקום לומר דבכה"ג שיש יותר מאלפים אמה בין מקום רגליו לבין המקום שקבע שם שביתה, מודה הרי"ד דאסור לו לזוז מד' אמותיו, די"ל שדעתו כדעת הנך ראשונים דס"ל דמצי קני שביתה אף בריחוק יותר מאלפים אמה, וכיון שקונה שם שביתה הוי כיוצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, ול"ד לשאר גווני דלא קנה שביתה דס"ל להרי"ד דקונה שביתה במקומו, אך טפי נראה דלהרי"ד לטעמי' אין מקור לכ"ז, שהרי מפרש דלרב מתפרש הא דתנן לא יזוז ממקומו שהוא מן המקום שקבע שביתה ולהלן, ובפשוטו מתפרש עד"ז גם לפום שנויא דשמואל, ואין לנו מקור לומר דמצי קני שביתה חוץ לאלפים.

ז] ובדעת הרמב"ם בזה, הנה ז"ל הרמב"ם פ"ז מעירובין ה"ה, הקונה שביתה ברחוק מקום ולא סיים מקום שביתתו לא קנה שביתה שם, כיצד וכו' הרי זה לא קנה שביתה ברחוק, ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו כשחשכה, עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, אף זה אינו כן, אלא הולך עד אותו מקום שהוא בתוך תחומו, ואם רצה לילך מאותו מקום ואילך מחמירין עליו אם בא למדוד מצפונו מודדין לו מדרומו, עכ"ל.

ועיי"ש במ"מ שכתב בביאור דעת הרמב"ם, ז"ל, ופסקו בהלכות הלכה כשמואל משום דתניא כותי' כדאיתא התם, וזהו פירוש דברי שמואל לדעת רבינו, ושמואל אמר לא אמר כלום לביתו, כלומר שאינו יכול להלך מן האילן לביתו ואפילו הוא בתוך אלפים אמה לאילן, אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל, דקסבר שמואל במקומו קנה שביתה ויש לו להלך אלפים אמה עד תחתיו של אילן, אבל כיון שמגיע תחת האילן אין לו לזוז ממקומו, לפי שלא קנה שביתה באילן, לפי שנעשה כחמר גמל שכשאתה אומר קנה שביתה בצפון מודדין לו ואומרים שבדרום קנאה ואם אתה אומר בדרום אומרים שבצפון קנאה ואין שביתתו ברורה, לפיכך לא קנה שם שביתה כלל ונתבארו דברי רבינו שכתב כאן וכו'. אמר לך שמואל הב"ע כגון דאיכא וכו' אינו ר"ל לא יזוז ממקומו כלל כדברי הר"א ז"ל שכתב למעלה, אלא לכשיגיע לשם לא יזוז ממקומו לפי שלא קנה שם שביתה אלא א"כ סיים ד"א שקבע והן בתוך אלפים אמה ממקום רגליו, וזה דעת רבינו, עכ"ל.

וכד' המ"מ בביאור דעת הרמב"ם מבו' ג"כ בד' הריטב"א בשלהי ד"נ: שכתב דהרמב"ם פסק כדעת שמואל, ומצינו כן גם בפי' ר"ח בן שמואל, ז"ל, ושמואל אמר וכו', אע"פ שלא קנה שביתה תחת האילן קנה שביתה במקום הוא עומד ששקעה שם חמה ומשם יש לו אלפים אמה לכל רוח כדין כל מי שלא עשה עירוב, והאי דקאמר וכו', ובסו"ד כתב נמצא עתה לדעת הפירוש הראשון שפירשנו והוא סברת ה"ר משה וכו', עכ"ל, ומבו' דמפרש דעת הרמב"ם כפי' המ"מ, דס"ל דלשמואל קנה שביתה במקום שהוא עומד.

ולפ"ז נמצא לכאו', דלדעת הרמב"ם פליגי בהך מילתא גופא רב ושמואל, דדעת רב דאף שלא קנה שביתה במקום שאמר, מ"מ כבר איבד שביתת מקום רגליו ואין לו שביתה כלל ולא יזוז מד' אמותיו, ואילו דעת שמואל דכיון שלא קנה שביתה במקום שאמר ה"ה קונה שביתה במקום רגליו.

אמנם באמת נ' שאי"ז כן, דהנה עיקר פי' זה צ"ע טובא, חדא כמו שתמה הגר"א בביאורו סי' ת"ט סק"כ דלישנא דגמ' דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל דחוק מאד לפי' זה, ועוד קשיא כמו שתמה ?? ממש"א בגמ' מ"ט דרב וכו', ולפי' זה הרי בהך מילתא לא פליגי כלל רב ושמואל דלא קנה שביתה תחת האילן, ואך דפליגי אם איבד שביתת מקומו או לא, וא"כ הרי בעי' לפרושי הטעם גם לדעת שמואל ומ"ט הזכיר רב, ועוד קשיא ממש"א בגמ' ד"נ:

ואשר צ"ל בזה, דעיקר פלוגתת רב ושמואל אינה אם כל שלא קנה שביתה במקום שאמר איבד שביתת רגליו, אלא עיקר פלוגתתם היא בטעמא דלא קנה שביתה במקום שאמר, ובזה הוא דתליא פלוגתייהו אם איבד שביתת רגליו, דדעת שמואל היא דהא דלא קנה שביתה במקום שאמר הוא משום שלא סיים המקום ואילו הי' קונה שם שביתה הי' נעשה חמר גמל, וע"כ כה"ג אין דעתו לקנות שם שביתה, ואשר ע"כ כיון שמשום דעתו אינו קונה שביתה במקום שאמר, לא איבד שביתת מקומו, כיון שבכה"ג אין דעתו כלל לקנות שביתה במקום אחר, אך דעת רב דהא דלא קנה שביתה במקום שאמר הוא רק משום דלא סיים אתרי' או משום דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, אך איהו דעתו לקנות שם שביתה, וע"כ איבד שביתת מקומו.

ולפ"ז ניחא לישנא דשמואל דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל, וכמו שפירש המ"מ דכיון דאילו הי' קונה שביתה תחת האילן הי' נעשה חמר גמל ואין שביתתו ברורה, ע"כ לא קנה שם שביתה כלל, והיינו דמה"ט אין דעתו לקנות שביתה בענין זה, וע"כ הוא קונה שביתה במקומו, וע"כ הזכיר שמואל להא דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל, דזהו עיקר הטעם דפליג על רב, דמה"ט אין דעתו לקנות שביתה במקום שאמר, וע"כ אינו מאבד שביתת מקומו, ואשר ע"כ לא הוצרכו לפרש בגמ' אלא מ"ט דרב, דלדעת שמואל נתפרש בדבריו הטעם שאינו קונה שביתה במקום שאמר דהוא משום דנעשה תחתיו של אילן חמר גמל וע"כ אין דעתו לקנות שביתה שם, אך לדעת רב אין לפרש שזהו הטעם שלא קנה שביתה במקום שאמר, דאילו הי' זה הטעם הי' בדין שלא יאבד שביתת מקומו וכאשר כן ס"ל לשמואל מה"ט, וע"כ בעינן לפרושי טעמא דרב דדינא הוא דל"מ קני שביתה במקום שאמר משום דלא סיים אתרי' או משום דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו??.

והנה עוד צ"ע בדעת הרמב"ם לדרך זו, ממש"א שם ד"נ:,

אמנם העיקר בזה נ', דבאמת הרמב"ם לא גריס להך שנויא דגמ' דהבמ"ע כגון דאיכא ממקום רגליו וכו', וע"כ לא הזכיר הרמב"ם לדין זה.

ונ' מקור לזה דל"ג לה מד' הרי"ף, דהנה הרי"ף העתיק לד' הגמ' דתניא כוותי' דשמואל ולא העתיק לשנויא דגמ' דאמר לך שמואל, ונ' מזה דלא גריס לה, והאמנם אי"ז ראי' גמורה, די"ל דכיון שהרי"ף מתחילה פסק כדעת רב וכמש"כ בספר העתים ובחי' המאירי, ע"כ לא העתיק לשנויא דגמ' לישב הברייתא לדעת שמואל, וכן נ' ממש"כ הרי"ף שם, ז"ל, ואע"ג דרב ושמואל הלכה כרב באיסורי, בהא הלכתא כשמואל, דהא דתניא כותיה דשמואל שייכא בהא דת"ר שנים ששאלו חלוק וכו' וקי"ל דהלכתא היא, הלכך הלכתא נמי כהאי דתניא כותיה דשמואל דתרוייהו חד טעמא נינהו, עכ"ל, ונ' מל' הרי"ף דמכח סוגיא דידן אין להכריע כמאן קי"ל, כיון דלכל חד איכא ברייתא דמסייעא לי', אך כיון דברייתא דב' ששאלו חלוק אתיא כשמואל, וההיא ברייתא הלכתא היא, ע"כ קי"ל נמי כדעת שמואל, וכ"ה בפי' ר"י בן חכמון בפי' ד' הרי"ף, ז"ל, ואע"ג דקי"ל הלכתא כרב באיסורי וכו', הא האי ברייתא מסייעא, ואע"פ דאיכא ברייתא אחרינא דמסייגא לי' לרב, הא איכא ברייתא אחריתא נמי דמסייעא לי' לשמואל, וכוותי' שייכא ההיא תניא דבסוף מס' יו"ט וכו' עכ"ל, והנה אם גרסי' בגמ' להך שנויא דאמר לך שמואל הבמ"ע וכו', א"כ הרי ליכא ברייתא כלל דמסייעא לי' לרב, וא"צ להכריע בין הברייתות, ונ' מזה דהרי"ף ל"ג להך שנויא, וכן בפי' ר"י בן חכמון לא העתיק להך שנויא דגמ', וכן נ' גם ממה שפסק הרי"ף מתחילה כדעת רב, ולפום גירסא דילן הי' לו לפסוק כדעת שמואל, כיון דאיכא ברייתא דמסייעא לי' ומאידך ברייתא לא קשיא עלי, וכמש"כ בעה"מ שם דמה"ט יש לפסוק כדעת שמואל והסכים לזה הרמב"ן במלחמות שם, אך ע"ז י"ל כדעת הראב"ד שהביאו הראשונים שם דהך שנויא דמשני שמואל אהך ברייתא דחיקא הוא, וע"כ קי"ל כרב, וצריך עוד בדיקה בזה.

ויש להוסיף בזה, דלכאו' אם אכן לא גרסי' להך שנויא דאמר לך שמואל וכו', תיקשי דמ"ט הוצרכו בגמ' למימר אהך ברייתא דתניא כוותי' דשמואל דרב תנא הוא ופליג, ומה בעינן לזה הרי אידך ברייתא מסייעא לי' לרב ופסק רב כהך ברייתא, אמנם באמת הרי"ף לא העתיק למש"א דרב תנא הוא ופליג וכן בפי' ר"י בן חכמון לא העתיק לזה, ונראים הדברים דבאמת ל"ג גם לזה, וא"ש.

ועכ"פ נמצא לפ"ז שאין לנו מקור כלל לומר דכל שלא קנה שביתה משום שהוא רחוק יותר מאלפים איבד שביתת מקומו, וניחא לפ"ז דלא קשיא ממתני' דנתגלגל חוץ לתחום שלא איבד שביתת מקומו.

ואכתי קשיא ממש"א דהיכא דאיכא באילן פחות מח' אמות, ומד' הרי""ף שהביאו דחו שאין ראי' דפסק כדעת הרמב"ם, די"ל דהביא כן משום דס"ל דהלכה כרב, ורק אח"כ חזר בו ותיקן דהלכה כשמואל, וכמו שהביאו בספר העיתים ובחי' המאירי

ח] אמנם דעת הגר"א דהרמב"ם פסק כדעת רב, וס"ל דלדעת רב קנה שביתה במקומו, וזה כדעת התורי"ד שהבאנו לעיל סק"ו, ולפ"ז ניחא כל פסקי הרמב"ם, ואך הק' הגר"א ע"ז ממה שפסק הרמב"ם פ"ח מעירובין ה"א דאם טעה ועירב לב' רוחות או שאמר לב' צאו וערבו עלי א' עירב עליו לצפון וא' עירב עליו לדרום מהלך כרגלי שניהם, ושם ה"ב כתב לדינא דברייתא דבמיצעו עליו את התחום לא יזוז ממקומו, וקשיא דאם פסק הרמב"ם כשמואל לא הי' לו לפסוק כברייתא זו, שהרי אמרו ע"ז בגמ' דתניא כוותי' דשמואל ודרב תנא ופליג, וכתב הגר"א דאפשר דגירסא אחרת הי' לו שם, עכ"ד.

ט] ויש להוסיף בענין זה, במש"נ בריש דברינו פלוגתת הראשונים בטעם הא דאם הוא רחוק מסוף האילן יותר מאלפים וד' אמות דלא יזוז ממקומו, אם הוא משום דהגם דל"מ לקנות שביתה במקום שקבע מ"מ איבד שביתת רגליו, או היינו משום שהוא קונה שביתה במקום שקבע, הגם שהוא רחוק ממנו יותר מאלפים, וע"כ הוי כיוצא חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות.

והנה בד' הרמב"ן מצאנו שי' חדשה בבי' הסוגיא שם, וכמו שיתבאר בס"ד, ונ' לכאו' דלפי פי' הרמב"ן מוכח לפרש דהטעם הוא משום שהוא קונה שביתה במקום שקבע וע"כ הוי כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, וכמשי"ת.

דהנה הרי"ף בסוגיא שם כתב דהלכתא כוותי' דשמואל מכח הא דת"ר שנים ששאלו חלוק זה לילך בו שחרית לבהמ"ד וזה לילך בו ערבית לבהכ"נ וכו' מיצעו עליו את התחום ה"ז לא יזוז ממקומו, וקי"ל דהלכתא היא, הלכך הלכתא נמי כהאי דתניא כותיה דשמואל, דתרוייהו חד טעמא נינהו, עכ"ל.

והבעה"מ שם כתב ע"ז, ז"ל, ואנן לא ידעינן היכא שייכא הא בהא, לפי שהחלוק תלוי בבעלים והבעלים יש להם תחומין וכו'.

ועיי"ש במלחמות שכתב ע"ז, ז"ל, אמר הכותב והרי המערב לב' רוחות או שאמר לב' עבדיו צאו וערבו עלי מסיים מקום שביתתו הוא, ואם קונה בשתיהן תא לו שביתה בשתיהן, ואם אין אדם קונה בב' מקומות לא יקנה כלל, והיכי שייכא הא בדרב דאמר משום דלא סיים אתרי' וכו', אבל הענין כך הוא, לדעת רב אין אדם קונה בשביתה שלו ח' אמות, ולפיכך באילן שיש תחתיו ח' אמות ואמר תהא שביתתי תחתיו לא אמר כל עיקר, דח' אמות כולן אינו קונה, וד' מתוך ח' לא סיים, וכאן אמרו בברייתא שהוא זוכה בח' אמות לשביתתו ואפי' במקומות חלוקין ויש לו שביתה כאן וכאן למקום הראוי לשניהם, הלכך גבי אילן נמי כיון שאמר תחתיו של אילן זוכה הוא בד' אמות של אילן לצפון ובד' אמות שלו לדרום ובלבד למקום הראוי לשניהם, ומעתה אף בחלוק שהשאילוהו הבעלים מערב יו"ט לזה בשחרית ולזה בערבית על כרחך אתה צריך להקנות לו מקום שביתה בח' אמות ברשותו של זה בשחרית בד' אמות לצפון וברשותו של זה בערבית בד' אמות לדרום, וביהשמ"ש צריך לזכות בב' שביתות הללו, והרי הוא כמערב לב' רוחות וכו', ולדעת רב אינו יכול להיות לו שביתה בב' מקומות כלל, ומה שאמר שהוא תלוי בבעלים והבעלים סיימו מקומו אינו כלום כמו שפירשתי שאף כאן סיימו וע"כ החלוק עצמו קונה שביתה הוא, אלא ודאי הנך תרי מתניאתא בני חד בקתא אינון ותרוייהו מסייעי לשמואל וכו', וכן זו ששנוי' בתוספתא עבד של ב' שותפין יצא בעירוב שניהם וכו' ואם מיצעו את התחום לא יזוז ממקומו אף זו כד' שמואל היא שנוי' וכו', עכ"ל.

והנה כמה מן האחרונים פירשו שפלוגתת בעה"מ והרמב"ן היא, דהבעה"מ ס"ל דכלים אין שביתתן שביתת עצמן כרגלי הבעלים, אלא כל דינם הוא שהן נגררין אחר הבעלים, וע"כ ל"ש בזה דינא דלא סיים אתרי', ואילו הרמב"ן פליג וס"ל דהן קונין שביתת עצמן כרגלי הבעלים, וע"כ שייך בזה דינא דלא סיים אתרי'.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן, דא"כ לא הי' לו להרמב"ן להאריך בביאור דעת רב, אלא הול"ל דמש"כ בעה"מ שהחלוק תלוי בבעלים והבעלים יש להן תחומין, אי"ז כן אלא החלוק קונה שביתת עצמו.

אמנם באמת בד' הרמב"ן מתבאר דמפרש פי' חדש בביאור פלוגתת רב ושמואל בסוגיא שם, דהנה בד' רש"י ותוס' וש"ר שם מבו', דהא מילתא דפשיטא היא דל"מ לקנות שביתה אלא בד' אמות

רשב"ט "והדתניא לקמן בשמעתין מי שאמר לשני עבדיו צאו ועירבו עלי אחד עירב עליו בצפון ואחד עירב עליו לדרום וכו', התם לא שינו בשליחותם, אלא הוא טועה שסבר שמערבין בשתי רוחות".

לדעת רמב"ן בביאור סוגיא ד"נ: נ' משנויא דגמ' לדעת שמואל דקני שביתה חוץ לאלפים וע"כ לא יזוז ממקומו.

1. אלא דהראב"ד איירי רק במי שאמר שביתתי במקום פלוני, ולא איירי בנותן עירובו, וי"ל דבנותן עירובו מודה הראב"ד דאינו קונה שביתה בשהוא רחוק ממקום עירובו יותר מאלפים אמה, וניחא לפ"ז דינא דנתגלגל עירובו חוץ לתחום שאינו עירוב, אך אם לא נחלק כן, צ"ל כמש"נ להלן סק"ד לישב לדעת ראב"ן דמצי חייל עירוב חוץ לאלפים אמה דמ"ש מנתגלגל עירובו חוץ לתחום דלא חייל עירובו, עיי"ש, והטעם בזה יל"פ בתרי גווני, חדא די"ל דבעירוב בפת ל"מ בכה"ג משום שאינו יכול להגיע למקום עירובו וליטלו, וכמבו' טעם זה בפירש"י במתניתין דילן ולעיל דל"ה. ועיי"ש בריטב"א, ומשא"כ בשאמר שביתתי במקום פלוני דליכא לה"ט שפיר מצי קני שביתה אף ברחוק יותר מאלפים, וי"ל עוד לפמש"כ התוס' לעיל דל"ה. דהא דל"מ בנתגלגל חוץ לתחום הוא משום שאם הי' קונה שם שביתה הי' עומד עתה חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות הלכך תקנו רבנן שלא יהא עירוב אלא כשהוא חוץ לתחום, ולפ"ז י"ל דכל הך תקנה הויא רק בעירוב בפת דקי"ל שהוא קולא דרבנן שלא יצא ויערב ברגליו, ולא בעירוב ברגל שהוא עיקר עירוב, ושביתתי במקום פלוני דמי בזה לעירוב ברגל, כמש"כ בחי' הרשב"א לקמן דס"א:, ויש להוסיף, דכיון דלא אמרו לערב בפת אלא להקל, ע"כ בכה"ג שלא יהא זה קולא אלא חומרא שיהא כיוצא חוץ לתחום, תיקנו חכמים שלא יועיל עירוב בפת. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הראב"ד שם קאי עמש"כ הרמב"ם, ז"ל, אבל אם לא הי' רחוק ולא עני, או שלא נשאר מן היום כדי שיגיע אפילו רץ בכל כחו, או שהי' בין המקום שנתכוין לשבות בו ובין המקום שהוא עומד בו כשחשכה יתר מאלפים אמה, או שלא כיון המקום שקנה בו שביתה, הרי זה לא קנה שביתה ברחוק מקום, ואין לו אלא אלפים אמה לכל רוח ממקום שהוא עומד בו כשחשכה, עכ"ל, והראב"ד לא השיג אלא על גוונא שיש בין המקום שהוא עומד משחשכה ומקום שנתכוין לשבות בו יותר מאלפים אמה, אך על אידך גווני לא השיג, והנה על גוונא שלא כיון המקום שקנה בו שביתה, מבו' בראב"ד שם ה"ה שדעתו דקי"ל כשמואל דקנה תחת האילן, וע"כ לא השיג הכא, אך על אידך גווני צ"ב מ"ט לא השיג.

   אך לפי מה שנראה בל' הראב"ד דהא דלא יזוז ממקומו אי"ז משום דעקר דעתו אלא משום דקנה שביתה במקום שאמר וע"כ הוי כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, ניחא בפשיטות, דע"כ בשאר גווני דל"מ מה שאמר שביתתי במקום פלוני, כעשיר או בגונא שאינו יכול להגיע למקום זה עד חשיכה, ולא קנה שביתה במקום זה, י"ל דמודה הראב"ד לדעת הרמב"ם בזה שהוא קונה שביתה במקום עירובו.

   אך באמת בלא"ה ניחא, שכבר נת' להלן סק"ה דכל הא שמאבד שביתת מקומו הוא רק בשהניח עירוב במקום אחר, אך אם באמת לא הניח עירוב במקום אחר, הרי שהגם שהוא מחשב שהניח עירוב במקום אחר לא אבד שביתת מקומו, ואשר ע"כ ה"נ בגווני דל"מ אמר שביתתי במקום פלוני, כעשיר או בגונא שאינו יכול להגיע למקום זה עד חשיכה, ולא חייל מידי ע"י אמירתו, לא איבד שביתת מקומו, ומשא"כ בשהי' ראוי לקנות שם שביתה, ואך דכשחשיכה הי' בין המקום שהוא עומד לבין מקום שנתכוין לשבות בו יותר מאלפים אמה, בכה"ג הוא דאיבד שביתת מקומו. [↑](#footnote-ref-3)