ערכין פרק ד_2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק רביעי**

**ביאור פלוגתת רבי ורבנן**

א. בגמ' מבואר שלפי רבי מסברא אזלינן בתר חיובא דגברא, דהיינו בתר המצורע, ולכן מסברא עני שנתחייב קרבן מצורע עשיר חייב קרבן עשיר, ועשיר שנתחייב קרבן מצורע עני חייב קרבן עני. וילפינן מקרא ואם דל הוא שעשיר שנתחייב קרבן עני חייב קרבן עשיר, כיון שמביא הקרבן אינו דל. וכן לגבי ערכין מסברא אזלינן בתר חיובא דגברא שאם עני נתחייב חיובו של עשיר חייב ערך עשיר, אך מאידך עשיר שנתחייב חיובו של עני מסברא חייב ערך עשיר, ואע"ג דאזלינן בתר חיובא דגברא והכא ליכא קרא, כתבו תוס' שלגבי ערכין שכל אחד יכול להתחייב בעצמו ודאי אזלינן אף בתר דידיה לחומרא, ורק במצורע שאין חייב אלא מי שהוא מצורע מסברא אזלינן רק בתר חיובא דגברא. וביאר הגרי"ז כונתם דכיון שאם הנודר העשיר הרי הוא חייב כשעת נתינה כמבואר במשנה להלן, הרי זה נחשב כהעשיר הנודר עצמו כיון שהמתחייב ידו משגת.

ולפי רבנן מסברא אזלינן בתר המתחייב, דהיינו מביא הקרבן, בין בערכין בין במצורע, שאם המעריך או המצורע עשיר והמתחייב עני חייב כערך עני, ואם המעריך או המצורע עני והמתחייב עשיר חייב כערך עשיר. אלא שבמצורע איכא קרא ואם דל הוא שעני שנתחייב קרבן עשיר חייב קרבן עשיר כיון שהמצורע אינו דל. ובערכין דליכא קרא נשאר הדין דאזלינן רק בתר המתחייב. [לדעת רבי ואם דל הוא קאי על המצורע לאפוקי מצורע שאינו דל, ומיתורא דהוא דרשינן שאף מביא הקרבן צריך להיות דל. ואילו לדעת חכמים ואם דל הוא קאי על מביא הקרבן כמש"כ רגמ"ה, לאפוקי מביא קרבן שאינו דל, ומיתורא דהוא דרשינן שאף המצורע צריך להיות דל].

ב. הקשו תוס' מאי טעמייהו דרבנן שעני שנתחייב ערך עשיר חייב ערך עני, הא כיון שאמר הרי עלי לפטור מה שנתחייב פלוני אם כן הוי כנדר להדיא נ' סלעים, ואיך נפטר בערך עני. ויתכן לבאר קושייתם בתרי אנפי, בלקוטי הלכות נראה שהבין קושייתם באופן פשוט, דכיון שהמתחייב לא נדר בעצמו אלא שנתחייב לפטור חיובו של פלוני ודאי צריך למיזל בתר הנודר, כיון שלהדיא נתחייב בחיובו של פלוני ולא בחיוב עצמי. וליישב קושיית תוס' כתב שם ביאור חדש בסוגיא, עיי"ש.

ולפי"ז קושיית תוס' קיימת גם לגבי קרבנות, מדוע מסברא אזלינן בתר המתחייב ולא בתר הנודר, ואם עני נתחייב להביא קרבנו של עשיר בלא פסוק סגי בקרבן עני, הא להדיא נתחייב בחיובו של העשיר. ועי' לק"ה בסוף דבריו שהקשה כן.

וכנראה כן הבין בהערות להגריש"א, ויישב קושייתם דעניות ועשירות אינם ב' חיובים שונים, אלא יסוד החיוב אחד הוא, ועשיר משלם כפי ערך הקצוב בתורה ועני נידון בהשג יד, ובזה מקיים העני אותו קיום דין ערך של עשיר, ולכן יכול העני לפטור את העשיר בערך עני.

אך בכתבי הגרי"ז נראה דהבין קושייתם באופן אחר, דכיון שהעשיר חייב נ' סלעים ואמר העני מה שאמר זה עלי לפטור חיובו הרי זה כמפרש, דקיי"ל לעיל ד: שאינו נידון בהשג יד. [ולגבי קושיא זו לא סגי בתירוץ הגריש"א, דנדר זה אינו נידון כלל בהשג יד]. והגרי"ז יישב קושייתם, דהא דעת תוס' לעיל ז: דלא אזלינן בתר שעת הנדר אלא בתר שעת הערכת הכהן, והכא איירי בנתחייב קודם שהעריכו הכהן, ועדיין לא נקבע חיובו כעשיר, ואם המעריך יהיה עני מכאן ולהבא יעריכנו הכהן כערך עני, ולכן אין זה נחשב כמפרש.

והנה לעיל שם צידד הגרי"ז לומר דהיכא שיש לו נ' סלעים מודו תוס' להרמב"ם דאזלינן בתר שעת הנדר ולא בתר שעת הערכת הכהן, כיון שבכה"ג אין צריך הערכת הכהן כלל וכבר חל חיוב על נ' סלעים. ולפי"ז שפיר הקשו תוס' דבאופן שהוא עשיר גמור מיד כשנדר חל כל החיוב, ואם יהיה עני יתחייב כערך עשיר, ומדוע סגי בערך עני למתחייב.

ובעיקר מה שנקט הגרי"ז בפשיטות דהכא איירי קודם שהעריכו הכהן כן נקט השפת אמת לדעת רבי באופן שעשיר נתחייב עבור עני, דתוס' נקטו שבזה מודה רבי דלא אזלינן בתר חיובא דגברא וחייב בערך עשיר, וכתב השפ"א דהיינו קודם שהעריכו הכהן והעמידו בדין, אך לאחר שנקבע חיוב העני בהשג יד ודאי לא יתחייב העשיר יותר מזה.

ג. כתב הראב"ד בפירושו על התו"כ מצורע פרשתא ד': ונראה לי כי העשיר שהעריך את עצמו משלים את השאר משלו, עכ"ל. כלומר, דאף שהעני שנתחייב ערך עשיר יוצא בערך עני לרבנן, מכל מקום העשיר אינו יוצא בזה וצריך להשלים לנ' סלעים. והקשה הגרי"ז דאם בנתינתו של העני לא נשלם הנדר אין זה נחשב השג יד כלל, וכל שצריך להשלים אינו מקיים את חיובו, עיי"ש. ועוד הקשה (ד"ה בגמ'), דלגבי מצורע לרבנן דלא אזלינן בתר חיובא דגברא מבואר בגמ' דבלא קרא ס"ד שאם עני נתחייב קרבן עשיר סגי בקרבן עני כמו בערכין, ואיך יצא העשיר בזה ידי חובתו, הא קיי"ל עשיר שהביא קרבן עני לא יצא. וכתב דבאמת העשיר יצטרך להביא קרבן עשיר, אלא השיעבוד של הנודר הוא רק כקרבן עני, אך אינו יכול להביא למעשה קרבן עני.

ובהערות להגריש"א כתב דברגמ"ה משמע שהעשיר נפטר לגמרי בערך העני, ודלא כהראב"ד, (לא מצאתי היכן משמע כן). וביאר, דהחיוב של העני והעשיר שוים, אלא שבפועל העני נידון בהשג יד בשעת התשלום, וכיון שהמשלם בפועל הוא העני סגי בערך עני. וכן צ"ל לגבי קרבנות מצורע.

דעת הרמב"ם בביאור פלוגתתם

הרמב"ם פ"ג ה"ו כתב: עשיר שאמר ערכי עלי או ערך פלוני ושמע העני ואמר מה שאמר זה עלי, הרי העני חייב בערך עשיר שהוא ערך שלם. והשיג הראב"ד זהו כרבי, וחכמים חולקין עליו ואומרין שאינו נותן אלא ערך עני. וכתב הכס"מ דהרמב"ם בפיה"מ כתב דרבי ורבנן לא פליגי לדינא אלא איך יהיה הערך גם כן דומה לקרבן כמו שאמר. והקשה הכס"מ הא בגמ' מבואר דפליגי אי אזלינן בתר חיובא דגברא, וכן פליגי איך לדרוש תיבת הוא, ואיך יתכן לומר דלא פליגי. ותירץ, דנהי דפליגי בדרשא דקרא, בדינא לא פליגי. וביאר הגריש"א דרבי ורבנן פליגי בסברא חיצונה אי אזלינן בתר חיובא דגברא או לא, אך למעשה לחכמים חוזרים ולומדים ערכין ממצורע דעני שנתחייב ערך עשיר נותן ערך עשיר, ואם כן לדינא לא פליגי.

והוסיף הגריש"א דיש לדון נפק"מ בין רבי לרבנן אף לדעת הרמב"ם באופן ששניהם עניים אלא שהנודר יותר עני או להפך, דאי מסברא אזלינן בתר חיובא דגברא מסתבר שהוא חייב כפי השג יד של הנודר, ואי מסברא אזלינן בתר המתחייב אלא שיש גזיה"כ שאם הנודר עשיר חייב בקרבן עשיר, בזה מסתבר שאם שניהם עניים אזלינן בתר המתחייב ואינו חייב אלא כפי השג ידו שלו.

באבן האזל יישב דעת הרמב"ם דהא דתנן עני שהעריך את העשיר נותן ערך עני היינו שאמר העני ערך עשיר עלי, וכפשטות המשנה, אך עשיר שאמר ערכי עלי ואמר העני מה שאמר זה עלי נותן ערך עשיר אף לחכמים, שהרי זה כמפרש נ' סלעים עלי, וכפי שהקשו תוס' שאי אפשר לחלוק בזה. וכל המחלוקת היא בקרבנות האם מסברא אזלינן בתר המתחייב ואיכא קרא דאם המצורע עשיר חייב כקרבן עשיר, ולא הוי כערכין שאם אמר ערך עשיר עלי אזלינן בתר השג ידו של הנודר. או שמא מסברא אזלינן בתר חיובא דגברא ואיכא קרא שאם המתחייב עשיר חייב קרבן עשיר. ולפי"ז יש לפרש דברי רבי כך, אומר עני שאף בערכין עני שהעריך את העשיר נותן מסברא ערך עשיר, ולא משום דהוי כמפרש כמו לפי חכמים אלא משום דמסברא אזלינן בתר חיובא דגברא.

ויש להוסיף שהרמב"ם אזיל לשיטתו שאם היה עשיר בשעת הנדר והעני אפילו העני קודם העמדה בדין חייב ערך עשיר, ואם כן לא יתכן מציאות שיתחייב כערך עני. אך לפי"ז אם שניהם עניים אלא שהנודר עני יותר או להפך ונתחייב קודם העמדה בדין, הרי הוא חייב כפי השג יד שלו עצמו, דהשתא הוי כקרבנות דאזלינן מסברא בתר המתחייב, משא"כ לרבי, וכמש"כ לעיל בשם הגריש"א.

וכתב באבן האזל דאכתי איכא נפק"מ במצורע בין רבי לחכמים בעשיר שנתחייב קרבנו של מצורע עני ועבר והביא קרבן עני שלא כפי דינו, דלפי חכמים הטעם שחייב קרבן עשיר הוא מסברא דאזלינן בתר המתחייב, וחידש הגרא"ז דהא דאזלינן בתר המתחייב היינו שלא יוכל לפטור מה שנתחייב ע"י קרבן עני כיון שהוא עשיר, אך כיון שהמצורע עצמו עשיר עיקר חיוב הקרבן הוא קרבן עני, ובדיעבד יצא ידי חובתו. משא"כ לרבי דמסברא אזלינן בתר המצורע וילפינן מקרא שאם מביא הקרבן עשיר חייב בקרבן עשיר, הרי עיקר מחייב הקרבן הוא עשיר ולא יצא ידי חובתו. ויישב בזה מה שסתם הרמב"ם בהל' מעשה הקרבנות דאם המצורע עני מביא קרבן עני ולא פירש דהיינו דוקא כשגם מביא הקרבן הוא עני, עיי"ש. וכתב שם שהגרא"מ שך הקשה על דבריו מהא דאשה מצורעת בעלה מביא עליה קרבן עשיר, דאף שהיא עניה כיון שהוא עשיר והוא חייב להביא קרבנותיה הרי הוא חייב קרבן עשיר. ולדברי הגרא"ז דכל החיוב של קרבן עשיר לרבנן הוא מחמת שנתחייב כן ולא מעיקר הקרבן, הרי הכא הבעל לא נתחייב כלל אלא שהוא חיוב מצד חיובי הכתובה, ומדוע לא סגי בקרבן עני כעיקר הדין. עיי"ש מה שיישב לו.

**דף יז ע"ב**

**ר' יהודה אומר אפילו עני והעשיר וחזר והעני נותן ערך עשיר**

בביאור פלוגתתם י"ל בכמה אנפי:

א, איירי באופן שהיה עני בשעת הנדר והעשיר בשעה שהעריכו הכהן וחזר והעני בשעת התשלום, לרבנן נותן ערך עני כיון שגם בשעת הנדר וגם בשעת התשלום הוא עני, ולר' יהודה ערך עשיר כשעה שהעריכו הכהן. ומש"כ תוס' לעיל ז: דאזלינן בתר שעת הערכת הכהן ולא בתר שעת הנדר, היינו בהיה עשיר בשעת הנדר והעני בשעת הערכת הכהן, אך אם היה עני בשעת הנדר אזלינן נמי בתריה לפוטרו מערך עשיר. ואם השג ידו בשעת הנדר ובשעת התשלום אינו שוה, אזלינן בתר הגבוה שביניהם. ובחזון איש סי' כ"ט ס"ק י"ד נסתפק בזה לדינא, האם בכה"ג מודו תוס' דאזלינן בתר שעת הנדר וכמש"כ, או שמא אזלינן רק בתר שעת הערכת הכהן.

ולשיטת הרמב"ם דאזלינן בתר שעת הנדר ודאי יש לפרש פלוגתתם בכה"ג, דאם היה עני בשעת הנדר ועשיר גמור בשעת הערכת הכהן וחזר והעני, לר' יהודה אזלינן לחומרא גם בתר שעת הערך, ולרבנן אזלינן רק בתר שעת הנדר והתשלום.

ב, את"ל דלעולם אזלינן בתר שעת הערכת הכהן, וכיון שהעריכו בעשירות חייב בערך עשיר, יש להעמיד פלוגתתם בהעריכוהו ב' פעמים, בתחילה העריכוהו כעני ואח"כ העשיר והעריכוהו שנית ושוב העני, לרבנן אזלינן בתר הערכה ראשונה או בתר התשלום (הגבוה שביניהם), ואין משמעות להערכה שניה לקבוע דין, ולר' יהודה אף הערכה שניה קובעת דינו להחמיר. וכן העמיד החזון איש שם פלוגתתם.

ג, את"ל דלכו"ע הערכה שניה קובעת או את"ל דלכו"ע אין משמעות להערכה שניה, יש להעמיד פלוגתתם בהעריכוהו תחילה כעני ואח"כ העשיר ולא העריכוהו ואח"כ בזמן התשלום העני, ור' יהודה סובר שעצם המצב של עשירות מחייבו כערך עשיר אע"פ שלא נקבע כן ע"י ערך כהן. ואע"פ שאם בשעת הנדר היה עשיר והעני קודם הערכה מודה ר' יהודה שדינו כעני, היכא שהעשיר אחר הערכה הרי זה קובע דינו כעשיר גם בלא הערכה. אמנם החזון איש נקט בפשיטות שבלא הערכה אין משמעות להעשיר.

**אבל בקרבנות אינו כן אפילו מת אביו וכו'**

נאמרו בראשונים ד' ביאורים אמאי קאי אפילו מת אביו.

א, רש"י לפנינו נקט דסיפא מילתא אחריתי היא, וקאי בין בערכין ובין בקרבנות (כן כתב בלקוטי הלכות), דאם בשעה שמעריכו הכהן היה אביו גוסס והיתה ספינתו בים ולא נגמר זמן השכירות הרי זה נחשב כעני ונותן מה שיש לו ופטור. וכן פירש ר"י בתוד"ה לא צריכא.

ב, תוס' נקטו דזהו ביאור ל"אבל בקרבנות אינו כן", ופירשו בתחילה דבערכין הכהן ממתין מלהעריכו עד שימות אביו ועד שתגיע ספינתו, ובקרבנות אינו כן. וכן כתבו בד"ה לא צריכא בשם רש"י. והקשו תוס' הא בערכין קיי"ל אין לך אלא מקומו ושעתו. ולכאורה יש לחלק בין דבר שצריך מעשה, כגון להעלות את המרגלית למקום אחר או לעשות מלאכה ולהשתכר, לבין דבר שאינו צריך מעשה כמו באביו גוסס וספינתו צריכה להגיע מהים.

ג, עוד פירשו דקאי ארישא ובאופן שהיה גוסס בשעת המחייב ואח"כ מת אביו, או שהיתה ספינתו בים בשעת המחייב ואח"כ הגיע הספינה, דבקרבנות אזלינן בתר הבאת החטאת או האשם ובאותה שעה היה עני, ואילו בערכין אזלינן לחומרא בתר שעת נתינה. אך הקשו תוס' אם כן מאי פריך פשיטא, הא יש כאן חידוש דאזלינן בקרבנות רק בתר המחייב, ואפילו העשיר אח"כ פטור. ועי' בהגהות הגר"א שיישב דזה כבר שמעינן מאבל בקרבנות אינו כן, ולכן הוצרכה הגמ' להוסיף חידוש שהיה אביו גוסס בשעת המחייב. ועוד כתב דרש"י מיאן בפירוש זה, משום דפירש אבל בקרבנות אינו כן בין בעני והעשיר בין בעשיר והעני, ואילו לתוס' קאי רק על עני והעשיר.

ד, עוד כתבו תוס' בשם י"מ דקאי על ר' יהודה דעני העשיר וחזר והעני נותן ערך עשיר, אבל בקרבנות אם היה עני והעשיר וחזר והעני, כיון שבשעת המחייב היה עני נותן קרבן עני. ואח"כ המשנה מוסיפה דבר בפ"ע שאפילו אם בשעה שחזר והעני היה אביו גוסס חשיב עני, וחידוש זה קיים רק בקרבנות, שהרי בערכין לר' יהודה חשיב עשיר גם בלא ירושה מאביו. אך פירוש זה צ"ע דעיקר החידוש שאם היה אביו גוסס לא חשיב כעשיר קיים גם בערכין, כגון שהיה עני מתחילה ועד סוף או לרבנן דחשיב כעני, ומדוע נקט לה בקרבנות דוקא.

וברמב"ם הביא את הדין שאפילו אביו גוסס חשיב כעני בהל' שגגות לגבי קרבנות, ומשמע דנקט כפירוש התוס' דסיפא קאי על קרבנות. והקשה הגרי"ז דהא דספינה ודאי קאי על ערכין, דהא מוקי לה כר' אליעזר שנותנים לו צמדו וחמורו, ודין זה ודאי שייך רק בערכין ולא בקרבנות. ולכן כתב דסיפא ודאי חוזר על ערכין. אמנם בתוס' מבואר דקאי רק על קרבנות, דפירשו בזה את המשנה אבל בקרבנות אינו כן, וצ"ע.

**עני והעשיר אשר תשיג יד הנודר וכו'**

רש"י ביאר דמשמע בתר שעת נדר אזלינן, וכתבו האחרונים דלפי"ז צריך לגרוס להפך, עשיר והעני אשר תשיג יד הנודר, דהיינו שעת הנדר בעשירות, עני והעשיר על פי אשר תשיג והרי עכשיו ידו משגת. אך רגמ"ה כתב על פי אשר תשיג משמע בתר פה אזלינן דהיינו כשעת הנדר, ולפי"ז שפיר יש לגרוס כמו לפנינו עני והעשיר אשר תשיג יד הנודר היינו עכשיו, עשיר והעני על פי אשר תשיג, דהיינו בשעת הנדר. וכתב בלק"ה שלפי תוס' דשעת נדר היינו שעת הערכת הכהן על כרחיך צריך לפרש על פי אשר תשיג יד הנודר יעריכנו הכהן, דהיינו כפי השג ידו בשעת הערכת כהן.

**ר' שמעון סבר דבר המכפרו**

פירש רגמ"ה דהחטאת באה לכפר על החטא שגרם לצרעת, דאמרינן לעיל על ז' דברים נגעים באים. ובהערות להגריש"א הקשה מהגמ' בשבועות ח. דחטאת דמצורע אינה באה לכפר, שכבר נתכפר בנגעו. ולכן כתב דחשיב דבר המכפרו משום שבעלמא חטאת מכפרת.

רש"י כתב דקאי ארישא דקרא וכפר עליו הכהן וסמיך ליה וכו', והקשה הרש"ש דבגמ' איתא ושלשתן מקרא אחד דרשו, משמע דכולהו ילפי מלטהרתו. ועי' כתבי הגרי"ז כאן מש"כ ליישב.

**תוד"ה רבי יהודה, דהא ודאי כולהו מעכבי**

הרמב"ם פ"י מנזירות ה"ח כתב דהאשם והעולה אינן מעכבין לא בתגלחת טומאה ולא בצרעת. והראב"ד שם נחלק לגבי אשם, אך לגבי עולה הסכים שאינו מעכב. וברמב"ם פ"א ממחו"כ ה"ט נקט (לגבי קרבן יולדת) דהאשם והעולה אינם מעכבים מלאכול בקדשים אלא החטאת בלבד, ובכסף משנה כתב דטעות סופר הוא ורק העולה אינה מעכבת, אך האשם מעכב. ובלחם משנה בנזירות שם חולק עליו. ומבואר מיהא דעולה ודאי אינה מעכבת. ובכס"מ פי"ד ממעה"ק הי"ז כתב דאע"פ שר' ישמעאל אומר כשם שחטאתו מעכבת כך אשמו ועולתו מעכבת, הרמב"ם פסק דלא כר' ישמעאל.

והנה רש"י ורגמ"ה כתבו זהו אשם המכשירו לבא במקדש ולאכול בקדשים, וצ"ע דאף אם נאמר דס"ל כהרמב"ם שעולה אינה מעכבת, מכל מקום החטאת ודאי מעכבת.

**דף יח ע"א**

**תוד"ה ואלא, מאי דרשי רבנן מואם מך הוא מערכך**

כלומר, רבנן דלא דרשי ואם מך הוא עד שיהא במכותו מתחילה ועד סוף, ומכל מקום דרשי אם דל הוא לכל חד כדאית ליה. ועי' שיטמ"ק שיישב דלהלן כד. דרשינן ואם מך הוא ולא אשתו ובניו. ושם הקשה לר' יהודה דדריש עד שיהא במכותו מתחילה וע"ס מנלן ולא אשתו ובניו, ותירץ דשקולים הם ויבואו שניהם, עיי"ש.

**כגון שהיה אביו גוסס**

כתב בהערות להגריש"א שדוקא להחשיבו כעשיר עכשיו לא מתחשבים במה שאביו גוסס, אך במה שמסדרין לו מזון ל' יום וכסות י"ב חדש, בכה"ג שאביו גוסס משערים גם את מה שעתיד ליפול לירושה, דחשיב שיש לו מזון לל' יום וכסות יב"ח. ובשפת אמת כאן נסתפק בזה.

**שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף**

בזבח תודה דייק דקאי אף למ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, דמכל מקום התשלום בפועל הוא רק בסוף, וכיון שלא הגיע זמן התשלומין חשיב כעני. והוכיח מכאן דחוב שלא הגיע זמנו נחשב כעני לענין ערכין. ובהערות להגריש"א כתב דיש חולקים על זה, והקשה מסוגיין מאי שנא חוב דעלמא משכירות למ"ד ישנה לשכירות מתחילה וע"ס. ותירץ על פי הקצה"ח קכ"ו סקי"ג שאף שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף היינו שלבסוף הוי מלוה למפרע, אך כל עוד שלא נגמר השכירות לא חשיב מלוה.

עוד כתב שם דלגבי בכור שיורש פי שנים במחוזק ולא בראוי, וקיי"ל דחוב נחשב לראוי, אם יש לאב כסף בחשבון בנק הרי זה נחשב לראוי ואין הבכור נוטל פי שנים. אך אם הבנק של ישראל ועשו היתר עסקא הרי הפלגא פקדון ודאי נחשב למחוזק, ולגבי הפלגא מלוה כתב דיש בזה נידון באחרונים כיון שאינו יכול למשתי ביה שכרא האם חשיב כראוי או כמחוזק.

**אתה הקשית דמים לערכין**

רש"י פירש דכתיב בפרשת ערכין "נדר בערכך נפשות". אך רגמ"ה פירש דכתיב בבהמה טמאה "והעריך אותה הכהן", והרי אין ערכין לבהמה אלא דמים ומאי טעמא מפיק לה בלשון ערכין, אלא להקיש דמים לערכין לדינים אלו.

**שיתן כשעת נתינה**

מבואר בגמ' שדמים תלוי בשעת נתינה ולא בשעת הנדר. ומאי טעמא איתא במשנה להלן כ. שהאומר דמי עלי ומת לא יתנו היורשים שאין דמים למתים, ואף שבשעה שנדר היה לו דמים מכל מקום אזלינן בתר שעת נתינה.

וטעם הדבר פירש רש"י, דמי יודע מה היה שוה בשעת נדר. והקשו תוס' דבאופן שיודעים להדיא שהיה שוה יותר בשעת נדר מדוע נפסיד להקדש ולא נדון כשעת הנדר. ולכן כתבו דיש איזה גזיה"כ לדון כשעת הנדר. וברגמ"ה כתב דילפינן מדכתיב ונתן את הערכך ביום ההוא, והאי ערכך היינו דמים דהא איירי התם בשדה אחוזה. [צ"ב דלגבי מרגלית לקלים דריש לפסוק זה על ערכין ויליף לדמים בהיקש, ולגבי שעת נתינה דריש ליה על דמים ולא על ערכין].

ובשיטמ"ק הקשה על רש"י מתוספתא חומר בבהמה מבאדם שהאומר דמי בהמה עלי ומתה חייב, דמי פלוני עלי ומת פטור. ותירץ, דלפי רש"י יש מקום לומר שאין הכונה שחייב כבהמה חיה אלא כבהמה מתה, והחילוק דבהמה יש לה דמים גם לאחר שמתה משא"כ אדם. אך הקשה מהגמ' לקמן שור זה עלי עולה ומת בית זה עלי קרבן ונפל חייב לשלם, ומשמע דחייב לשלם דמי בית שלם ושור חי. ולכן כתב דרש"י מודה בבהמה ובית לפי שאדם יודע שומת הבהמה, אבל באדם שצריך שומא חייב כשעת נתינה.

וביארו האחרונים (שפת אמת זבח תודה והערות להגריש"א) דעת רש"י, דכל דבר שצריך שומא מעיקרא דעתו בשעת הנדר להתחייב כפי שישומו אותו, ויותר מזה לא נתחייב, ואף שאנו יודעים שבשעת הנדר היה שוה יותר מכל מקום אמדינן שלא נתחייב סכום זה אלא דעתו להתחייב כפי שישוה בשעת השומא. משא"כ בהמה ושאר דברים שאינם צריכים שומא דעתו להתחייב כדמיו עכשיו. ועי' חזון איש סי' כ"ט סק"ה וסק"ו.

ובשפת אמת בתחילה כתב דעת רש"י דלעולם דעתו להתחייב כפי שישומו אותו לאחר מכן, ואף בדבר שצריך שומא. והקשה דאם כן סברא זו קיימת גם בערכין, ומדוע הוצרך לבאר את הס"ד דאזלינן בתר שעת נתינה משום היקש לדמים, הא אותה הסברא שיש בדמים יש גם בערכין. ולבסוף כתב כמש"כ לעיל דבדבר שצריך שומא דעתו להתחייב כפי שישומו אותו, וסברא זו אינה קיימת בערכין שהרי ערכו קצוב, והוי כבהמה ששומתה ידועה דלא אזלינן בתר שעת נתינה. אך הקשה בהערות להגריש"א לאידך גיסא, דאם כן מדוע היה ס"ד להקיש ערכין לדמים דאזלינן בתר שעת נתינה, הא בדמים הוי סברא משום שאין שומתו ידועה, ובאמת בבהמה ששומתה ידועה לא אזלינן בתר שעת נתינה, ופשוט שערכין דומה לבהמה, ולמה לי קרא לאפוקי מההקיש. עיי"ש מה שיישב בדוחק.

ומהא דהקשה השיטמ"ק מהתוספתא רק לדעת רש"י משמע שלפי התוס' ניחא, דהגזיה"כ נאמרה רק באדם ולא בבהמה. ואם כן אין כונת תוס' לפסוק שהובא ברגמ"ה, דפסוק זה נאמר בשדה אחוזה.

בליקוטי הלכות נסתפק בין לדעת רש"י בין לדעת תוס' מה הדין באומר דמי עלי מעכשיו, האם מהני מה שפירש מעכשיו שיתחייב כפי שעת נדרו או לא.

כתבו השפת אמת וליקוטי הלכות שהרמב"ם השמיט דין זה דאזלינן בתר שעת נתינה משום שסמך על מה שפסק את המשנה דדמי עלי ומת פטור, והיינו משום דאזלינן בתר שעת נתינה.

**יום שלושים כלמטה הימנה**

צ"ע מנ"ל דיום ל' כלמטה, הא לא נאמר שנה בהאי קרא וליכא גזירה שוה. ובכסף משנה ריש הל' ערכין כתב דלפי ר' אליעזר ילפינן ממנין לויים במדבר דבעינן חדש ויום אחד יותר על מנין השנים, ואף לרבנן דלא ילפי מהתם להא מלתא מכל מקום ילפי מהתם דיום ל' כלמטה דהא כתיב התם ומעלה. ועוד כתב דכיון דכתיב ואם מבן חדש משמע שיהא שלם, דהיינו שיהא יתר על החדש יום אחד. ודבריו צ"ע דבגמ' בבכורות מט. איתא שלפי חכמים ילפינן פדיון הבן ממנין הלויים דיום ל' כלמטה, ור' עקיבא מספק"ל דשמא שני כתובים הבאים כאחד אין מלמדין, דהיינו ערכין ומנין הלויים. ומבואר דכאשר נאמר חדש הפשטות היא שיום ל' כלמעלה, אלא דאיכא ילפותא בערכין דיום ל' כלמטה, וילפותא זו אינה ממנין הלויים דהא חשיב ליה ב' כתובים.

ובאמת רש"י שם כתב דכיון שילפינן ששנת ה' ושנת כ' כלמטה הוא הדין יום ל', ולכאורה קשה כנ"ל דבזה ליכא גזירה שוה. ותירצו הרש"ש שם ושפת אמת כאן דבמתני' מבואר דאיכא למילף מבמה מצינו משנת ששים, אלא דאיכא למפרך דהתם להחמיר והכא להקל, אמנם לאחר דאיכא גזירה שוה לשנת ה' ושנת כ' שוב איכא למילף במה מצינו יום ל' משנת ה' ושנת כ' דתרוייהו להקל. אך עדיין צ"ע מדוע חשיב ב' כתובים הא ליכא קרא להדיא בערכין דיום ל' כלמטה. ותירץ הרש"ש דאילו ילפינן כל התורה ממנין הלויים אין צריך קרא בערכין לשנת ס' כלמטה, דיש ללמוד יום ל' ממנין הלויים ושוב ללמוד במה מצינו לשנת ה' ושנת כ', ושוב ללמוד בגזירה שוה או בקל וחומר לשנת ס', וזה הכונה ב' כתובים דמהא דאצטריך קרא לערכין ש"מ דלא ילפינן מלויים.

נראה שלדעת הב"ח והש"ך בסי' ש"ה שלאחר כ"ט יום י"ב שעות ותשצ"ג חלקים אפשר לפדות אף ביום שלשים משום שעבר חדש שלם, הוא הדין לגבי ערכין. שוב מצאתי כן במנ"ח מצוה ש"נ. [ולולי קרא היום האחרון של החדש נחשב כלהבא, כלומר שלאחר כ"ח יום י"ב שעות ותשצ"ג חלקים אפשר לפדות].

**שנאמר ואם מבן ששים שנה ומעלה**

פשטיה דקרא ומעלה בא לומר עד לעולם, לאפוקי מבן חמש שהוא עד בן עשרים ובן עשרים שהוא עד בן ס'. אלא דדריש נמי לשון ומעלה דהיינו משנת ס"א ושנת ששים כלמטה.

**תוד"ה יכול, מש"ה מייתי ת"ל עד יום האחד וכו'**

צ"ע טובא, דהאי קרא נמי איירי לענין אכילת מצה. ואפשר דדריש האי קרא נמי על שלאחריו. ועי' ר"ב רנשבורג שיישב קושיית תוס' על פי המכילתא דאף מקרא שבעת ימים תאכל מצות לא ידעינן יום ראשון.

**דף יח ע"ב**

**אפילו תימא רבי שקולי משקלי קראי וכו'**

יש לדון לדעת חכמים מה היה הדין לולי קרא ומעלה, ובפשטות י"ל ששנת עשרים אינה בכלל הערך של מבן עשרים ואינה בכלל הערך של עד בן עשרים, ואינו חייב בערך כלל. אך אי אפשר לומר כן, דלפי"ז אי אפשר ללמוד מדכתיב ואם מבן ששים שנה ומעלה ששנת ששים כלמטה, דאפשר שבאמת אינו לא בכלל למטה ולא בכלל למעלה. ועל כרחיך דהיה פשוט לגמ' דהוי בכלל אחד מהם ולא ידעינן מהו, כמו לפי רבי.

**אבע"א שאני סמנים דגופו מסמנים דראשו**

בפ"ח דנגעים מ"ה תנן דכל שאינו ראוי לטמא בנגע הבהרת אינו מעכב את הפריחה, כלומר, שאם פרחה בכולו חוץ ממקום שאינו ראוי לטומאת בהרת חשיב פריחה בכולו ונטהר בכך. ומייתי דוגמא לזה ראש וזקן שאינם ראויים לטמא בבהרת אלא בנתקים. ומהאי טעמא כף הרגל אינה מעכבת את הפריחה, דאינה ראויה לבהרת משום דחשיב בית הסתרים כמש"כ הר"ש שם פ"ו מ"ח. ובשפת אמת ביאר עפי"ז את הגמ' כאן, דתירוץ קמא קאי על ראשו, דאינו מטמא בסימנים דגופו וממילא חשיב כמקום שאינו ראוי לבהרת, ותירוץ שני קאי על רגליו דבעינן לכל מראה עיני הכהן לאפוקי בית הסתרים. והוסיף דבכל חד מינייהו סגי, דאם מראשו ועד רגליו אינו כולל ראשו הוא הדין אינו כולל רגליו וכן להפך. [הרא"ש בנגעים שם כתב דכף הרגל אינו מטמא בבהרת דאינו בכלל עור בשר לפי שעורו קשה, ובגמ' כאן משמע כהר"ש].

אך רש"י כתב דתירוץ שני מהני בין לראשו בין לרגליו, דבראשו אינו יכול לראות מחמת השער [צ"ע דבלא"ה אין הראש וזקן ראויין לטמא בבהרת], וברגליו בין אצבע לאצבע. ותמה המל"מ פ"ו מטומאת צרעת ה"א דבמשנה איתא כף הרגל ומנ"ל לרש"י למעט בין אצבע לאצבע. ועוד דלהדיא מרבינן בתו"כ את כל בשרו להביא בין אצבעות ידים ורגלים. [עי' שפת אמת שצידד בדעת רש"י דבין האצבעות הוי מקום הראוי לבהרת ומכל מקום אינו מעכב את הפריחה, ולכן אם פרח באותו מקום בלבד הרי הוא טמא כמו דפריחה מטהרת בראש לבד, ויישב בזה קושיית תוס', והדברים מחודשים].

ובתוס' הקשו מהגמ' בזבחים שפריחה מטהרת בראש לחוד כמו שמטהרת ברגלים, והא הכא מבואר שראשו ורגליו אינם בכלל הפריחה. ותירץ בשיטמ"ק דהכא איירי בכף הרגל והתם איירי בחלק העליון של הרגל. וצ"ל דעיקר קרא עד רגליו קאי על כף הרגל שאינו מעכב את הפריחה, אלא דהתם דריש לה נמי לענין חלק העליון של הרגל שהוא בכלל פריחה המטהרת, דהוא הדין ראשו יש בו דין פריחה בפ"ע, וצ"ע.

**כולן מעת לעת**

בגמ' להלן לא. איתא לגבי בתי ערי חומה דרבנן ילפי מדכתיב ימים דאזינן בתר שעות, דאם מכר באמצע היום יכול לפדות עד אותה שעה בשנה הבאה. וכן לענין קדשים איתא בזבחים כה: דשעות פוסלות בקדשים. [כלומר, דיכול לשחוט ולזרוק הדם גם באותו תאריך שנולד בו עד שעה שנולד, ואם לא אזלינן בתר שעות מיד בכניסת היום של אותו תאריך שנולד בו נעשה בן שנה ונפסל, ועי' כתבי הגרי"ז כאן ושם]. ונחלקו הראשונים מה הדין לגבי ערכין עבד עברי שדה אחוזה ושנים דגדלות, תוס' להלן לא. כתבו בשם ר' אלחנן שדוקא בבתי ער"ח אזלינן בתר שעות ולא בשאר דברים, ובשם תוס' כתבו דכולהו ילפינן מבתי ער"ח. ובנדה מז: נקטו תוס' כדעת ר' אלחנן דבשאר מילי לא אזלינן בתר שעות, ובר"ה י. נקטו כדעת תוס' דבכולהו אזלינן בתר שעות.

ובמל"מ פ"ב מאישות הכ"א דייק מרש"י כאן ד"ה מעת לעת שכתב אותו יום ואותה שעה דבכולהו אזלינן בתר שעות, ומאידך מרש"י ביבמות לד. הוכיח דלענין גדלות לא אזלינן בתר שעות, ומיד בכניסת היום שנולד בו נעשה גדול.

להלכה קיי"ל דלענין גדלות לא אזלינן בתר שעות, וכתב בהערות להגריש"א דיש מחמירים כשיטת תוס' בר"ה למיזל בתר שעות, ונפק"מ שאם נולד באמצע הלילה וקרא ק"ש בתחילת הלילה, כשיגיע אותה שעה יקרא שוב, דשמא הק"ש שקרא בתחילה היתה בקטנותו. וכתב דהוא מנהג טוב.

תוס' הקשו למה לי קרא לקדשים דלא אזלינן בתר שנת עולם הא יש להוכיח כן משום דאל"ה לא משכח"ל תמידין בר"ה. ובתירוצם ביאר השיטמ"ק דאה"נ אין צריך קרא לזה, וקרא אתא לשעות. והנה תירוץ זה יתכן רק לשיטת הראשונים דבשאר דברים לא אזלינן בתר שעות, אך לשיטת הראשונים דכולהו ילפינן מבתי ער"ח אין צריך קרא לקדשים. ואולי י"ל דקדשים מחולין לא ילפינן, ולקדשים אצטריך קרא.

**תוד"ה שנתו, שהרי לעולם הוא בן שנתו**

כלומר, דאי אזלינן בתר הרצאה השנה מסתיימת תמיד בסוף היום, שהרי נראה להרצאה מיום שמיני ללידתו. ומוכח מכאן דלענין הרצאה היה פשוט לתוס' דלא אזלינן בתר שעות, ומיד בתחילת יום שמיני ללידתו כשר להקרבה.

ובתוס' הרא"ש בנדה תירץ דמנינן משעת הרצאה. וליישב קושיית תוס' י"ל דס"ל דאף לענין הרצאה אזלינן בתר שעות. ובשפת אמת יישב באופן אחר.

**תוד"ה ובשביעית, אבל מעל"ע של שאר שנים מנלן**

תוס' בנדה מח. כתבו: אלא בתחלה אימא ל' יום לפני ר"ה יהיו חשובים שנה ומשם ואילך ה' שנים שלמים, עכ"ל. וזה מדויק יותר, דלא שייך לומר בשנים שבאמצע שלא יצטרכו שנה שלמה אלא על השנה הראשונה בלבד. ובמהר"ם שם הוכיח מתוס' דהס"ד שלא אזלינן בעבד עברי בתר מעל"ע היינו שנימא ל' יום בשנה חשובים שנה, ולא כרש"י שפירש דאזלינן בתר שנות עולם. [אפשר דתוס' ביארו כן מתחילת הסוגיא דשנה האמורה בקדשים וכו' מעל"ע לאפוקי שלא נאמר ל' יום חשובים שנה. אך לשון מנין עולם לא משמע כן. ועוד דאם כן קושיית תוס' ד"ה שנתו לא קשה כלל, דלא היה ס"ד לפסול בר"ה אלא כשעברו ל' יום. ואילו התוס' רא"ש בנדה הקשה כקושיית תוס' וכתב דברי התוס' כאן].