ג (ב) - בדין אגד יד אם תלי במקום רוב גופו או במקום עמידת רגליו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

מוצש"ק בהר אור לכ"א אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג. בעי מיני' וכו' א"ל חייב ואינו דומה לידו מ"ט טעמא גופו נייח ידו לא נייח, וכתבו התוס', ז"ל, נראה לר"י כלשון אחר דגרס ידו דבתר גופו גרירא בעי עקירה גופו ל"ב עקירה, ולמאי דגרס נמי ידו לא נייח מפרש ר"י דהיינו משום דבתר גופו גריר, עכ"ל, - ובד' התוס' לקמן דצ"ב. מבו' דזהו דינא דהתם דאגד גוף שמי' אגד, ואף למ"ד התם דאגד גוף לא שמי' אגד, היינו דוקא למטה מג', אבל למעלה מג' מודה דאגד גוף שמי' אגד, עיי"ש.

והנה בדינא דאגד יד שמי' אגד, כתב בחזו"א סימן ס"ב סק"ח, ז"ל, נראה דאגד יד ואגד כלי לא דמו להדדי, דאגד כלי שמי' אגד היינו אפי' מקצתו, אבל אגד יד דוקא ברובו ברה"י וידו ברה"ר אבל אם רובו ברה"ר לא שדינן גופו בתר ידו תדע דלא אמרו אלא נטל העני מתוכה אבל הוציא בעה"ב ימינו ונטל העני משמאלו שבתוך הבית העני חייב וכו', ויש להוסיף דמבו' כן גם ממה שדנו רש"י וש"ר בעומד ברה"י ושותה ברה"ר דמ"ט אינו חייב חטאת, והיינו טעמא וכו' אבל אגד יד אין האדם והחפץ חד שאין הוצאה בגוף האדם אלא בחפצים אלא דידו בתר גופו גרירא ואין יד ברה"ר חשיבא רה"ר, ודוקא ברובו ברה"י, עכ"ל.

ומשמע מדבריו דדינא דאגד יד אינו במסוים בידו דנגררים אחר רוב גופו, אלא ה"ה בכל מיעוט גופו שנגרר אחר רובו, ואם עמד ברה"י והוציא רוב גופו לרה"ר והניח על רגליו שברה"י יהא פטור, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בקו"א סימן ש"נ דבכה"ג נגררים הרגלים אחר ראשו ורובו, עיי"ש.

ב] אמנם הנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב גם בדעת בדעת רש"י, דהא דידו לא נייח, הוא משום דבתר גופו גרירא, והוסיף לפרש בזה, ז"ל, דלעולם אין לה הנחה בפני עצמה אלא ברשות שהגוף עומד שם שהיא מונחת אגב גופו, אלא לפי שהיא אין דרכה להיות מונחת על גבי קרקע אלא הגוף הוא שעומד על גבי קרקע ולעולם היד נגררת אחריו למאן דאמר בפרק המצניע דאגד יד שמי' אגד וכו', עכ"ל.

ונראה מד' הרשב"א, דהא דידו בתר גופו גרירא ודאגד יד שמי' אגד מיוסד ע"ז דהיד אין דרכה להיות מונחת ע"ג קרקע אלא הגוף הוא שעומד ע"ג קרקע והיד נגררת אחריו, - ולפ"ז ל"ש הך דינא דאגד ברגליו האגודות לרשות אחרת, והדין נותן דאם הניח על רגליו חייב אף אם ראשו ורובו ברשות אחרת.

וכ"נ גם לפ"מ שכתב בפי' ר"ח בסוגיין, ז"ל, מ"ט ידו לא ניחא בתר גופי' גרירא ומקום שגופו עומד שם ידו חשיבא, "כי אם יעתק הגוף ידו נמשכת עמו", וכיון שהגוף בחוץ כמו"כ היד בחוץ חשיבא, עכ"ל, וכיון דהא דידו בתר גופו גרירא הוא משום דאם יעתק הגוף ידו נמשכת עמו, לכאו' כ"ז הוא כשגופו ברשות אחת וידו ברשות אחרת, אך כל שגופו ברשות אחת ורגליו ברשות אחרת, לא גרירי רגליו בתר גופו, שהרי אין רגליו נמשכין אחר גופו, אלא אדרבה גופו נמשך אחר רגליו.

וכ"נ גם למש"כ המאירי בסוגיין, דהא דידו בתר גופו גרירא הוא משום "שצריך הוא להחזירה", דלכאו' כ"ז הוא כשגופו ברשות אחת וידו ברשות אחרת, שהיא נגררת אחר גופו, אך כל שגופו ברשות אחת ורגליו ברשות אחרת, אינם נגררין אחר גופו, דבכה"ג הרי אינו צריך להחזיר הרגלים למקום גופו.

ג] ולפמש"נ מד' הרשב"א והר"ח, מסתברא מילתא דאדרבה בכה"ג דרגליו ברה"י וראשו ורובו ברה"ר והניח על רובו שברה"ר, יהא פטור, דגופו בתר רגליו גריר, ולד' המאירי יש להסתפק בזה.

ויש ללמוד לזה מד' המג"א בסימן ש"נ סק"ב, עיי"ש שנקט דמש"כ הרא"ש בפ' המוצא תפילין דבהוציא ראשו לרה"ר הו"ל כמקו"פ, הוא אף בשהוציא ראשו ורובו, והגר"ז שם בקו"א עמד בזה, דהרי הא דראשו הו"ל כמקו"פ, הוא מכח הא דגריר בתר גופו, אך ראשו ורובו אינם נגררים אחר רגליו, עיי"ש בדבריו, אך בדעת המג"א נראה דס"ל דכיון דדינא דידו בתר גופו גרירא הוא משום דדרך הנחת הגוף הוא במקום רגליו, או משום דאם יעתק הגוף היד נמשכת עמו, ע"כ אף ראשו ורוב נגררים אחר רגליו.

**ב**

ד] ונראה דיש ללמוד לדין זה גם מד' התוס' לקמן די"א., שהק' בהא דתנן בעירובין דצ"ט. דלא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר וכו' אבל אם הכניס ראשו ורובו וכו' מותר, דאמאי שרי הא מפיק מרה"י לרה"ר שלוקח ברה"י ונחית בבטנו ברה"ר, ומשמעות דבריהם שם דמה"ט הי' לנו לחייבו חטאת.

והנה אי נימא דכל שעמד ברה"י והוציא רוב גופו לרה"ר והניח על רגליו שברה"י פטור, משום דנגררים הרגלים אחר ראשו ורובו, א"כ הרי נמצא דכל שהכניס ראשו ורובו, אין לחייב כלל מכח שנחו המים בבטנו שברה"ר, שהרי היא אגודה אחר ראשו ורובו שברה"י, והרי לדעת התוס' כו"ע אית להו להא דידו בתר גופו גרירא, ולא נחלקו אלא אם אמרינן לה אף בתוך ג', ובע"כ מד' התוס' דלעולם אין נגררין רגליו אחר ראשו ורובו, וע"כ שפיר הק' דמ"ט אם הכניס ראשו ורובו מותר.[[1]](#footnote-2)

ה] אמנם הנה בפירש"י בעירובין שם מבו' דלא קשיא לי' בהא דאם הכניס ראשו ורובו מותר, אלא קשיא לי' דבלא הכניס ראשו ורובו יש לאסור משום דמכניס מרה"ר לרה"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין ד"כ. והרא"ש בפ' המוציא תפילין סימן ה' ועוד מקמאי.

ומצאנו בד' הגר"ז בקו"א סימן ש"נ שעמד בזה, ופירש דטעמא דהני קמאי דלא קשיא להו דמ"ט שרי כשהכניס ראשו ורובו, הוא משום די"ל דכשרוב גופו באותו רשות גם המים נחו באותו רשות, שהאצטומכא שהם נחים בה היא למעלה בחצי העליון של האורך שמכתפו ועד עקיבו, עכ"ד.

אמנם הנה לפ"ז נמצא דפליגי התוס' במכילתין עם ש"ר במציאות הדברים, אם גם כשראשו ורובו ברה"ר איכא גוונא דמעיו הם ברה"י, וזה דחוק קצת.

ועוד ילה"ע, דהנה בפירש"י בעירובין שם הק' דמ"ט לא מפרשינן דטעם הא דאסרינן לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר, הוא משום דשתיית המים הויא הכנסה, וצ"ע דהיאך הו"מ לפרושי הכי, הרי א"כ הי' לנו להתיר בגונא דגם מעיו הם ברה"ר, אף אם לא הכניס רובו, ולכאו' מבו' מזה, דאף בכה"ג דמעיו הם ברה"ר, יש לגזור אטו גוונא דאינם ברה"ר, וא"כ לכאו' גם בהכניס ראשו ורובו הי' לנו לאסור מה"ט, אך י"ל דאם לעולם כשהכניס ראשו ורובו הוו מעיו ברשות זו, אין לגזור אטו היכא שלא הכניס ראשו ורובו וכו'.

ו] אמנם לפמש"נ הי' נראה, דבזה גופא הוא דפליגי הני קמאי, וס"ל דלעולם נגרר מיעוט הגוף אחר רובו, ולא תלי במקום עמידת רגליו, וע"כ כל שהכניס ראשו ורובו, נגרר אף מיעוטו שברשות השני' אחר ראשו ורובו, וע"כ אין לאסור בזה משום מכניס מרה"ר לרה"י, כיון דאף מיעוטו שברה"י בתר רובו גריר,[[2]](#footnote-3) אך בד' רש"י בזה צ"ע, שהרי דעת רש"י לקמן דצ"ב. דלדעת רבא לא אמרינן כלל דידו בתר גופו גרירא, והא דפטרינן בהוציא ידו למעלה מג', הוא משום דלא נח, ולפ"ז הרי ליכא טעם כלל לפטור בהוציא ראשו ורובו והכניס המים למיעוטו שבפנים, וצ"ע.

ז] וכמדומה דיש ללמוד לזה מד' הגרע"א, דהנה בחי' הגרע"א בעירובין דצ"ט. הביא לפלוגתת רש"י שם והתוס' שם ד"כ. בטעם הא דלא אסרינן לשתות משום הכנסת המים, וכתב ע"ז, ז"ל, דעל פירש"י ק"ל וכו', ואין לדחוק ולומר וכו', דמ"מ כל כמה דל"ה ס"ל סברא זו דלא נייח ול"ה מיקרי מקו"פ וכו', תיקשי לי' מתני' דהכא במכניס ראשו ורובו אמאי מותר והא הוי עקירה מרשות זה והנחה ברשות זה וכו', עכ"ל.

וכבר נת' בסימן ב' (ב) סק"ג בהערה להעיר בד' הגרע"א, דמאי קשיא לי' מהא דשרינן בהכניס ראשו ורובו, הרי בד' רש"י ותוס' בעירובין שם מבו' דלא קשיא להו כלל מ"ט שרינן כשהכניס ראשו ורובו, ולא הק' אלא על מש"א התם דטעם האיסור כשלא הכניס ראשו ורובו הוא מגזירה שמא יביאם אצלו, ובע"כ דבכה"ג ליכא הכנסה כלל לרה"י, וא"כ שפיר ניחא מתניתין אף להס"ד דל"ה ס"ל לסברא זו דלא נייח, ובאמת לפום הס"ד הי' מתפרש טעם הא דאסרינן אם לא הכניס ראשו ורובו בע"א, ול"ה בעינן לפרושי דהוא מגזירה שמא יביאם אצלו.

ונראה מוכח מד' הגרע"א, דמפרש דהא דלא קשיא להו לרש"י ותוס' מ"ט שרינן כשהכניס ראשו ורובו, הוא משום דמיעוטו שבפנים גריר בתר ראשו ורובו שבחוץ, וע"כ אין לאסור בזה משום מכניס מרה"ר לרה"י, דאף מיעוטו שבפנים אין דינו כרה"י, - ולפ"ז הרי נמצא דלפום הס"ד דל"ה ס"ל להא דידו לא נייח דבתר גופו גריר, שפיר יש לאסור אף כשהכניס ראשו ורובו, כיון דמכניס המים למיעוטו שבפנים, דהרי לא ס"ל לעיקר הך דינא דמיעוט הגוף נגרר אחר רובו, וזהו שהק' הגרע"א דלהס"ד תיקשי לי' מתניתין, וז"ב.

**ג**

ח] אך נראה די"ל דלא פליגי התוס' במכילתין עם רש"י ותוס' בעירובין בעיקר הדין בזה, ולעולם מודו דלעולם נגרר מיעוט גופו אחר רובו, והא דקשיא להו בהא דשרי כשהכניס ראשו ורובו, טעם אחר יש בזה.

דהנה נת' בסימן ג' (א) סקי"ב דפליגי קמאי בביאור דעת רבא לקמן דצ"ב. דאם הוציא ידו למעלה מג' פטור ולמטה מג' חייב, דדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דאם הוציא למטה מג' חייב, הוא משום דהגם דאף בכה"ג אמרינן דידו בתר גופו גרירא והיד אינה נחה ברשות זו, מ"מ כל דהוי בתוך ג' איכא הנחה על החפץ בפנ"ע, ואף שהוא אגוד בידו ל"מ זה לפטרו, דאגד יד לא שמי' אגד, אך דעת התוס' והבעה"מ לקמן דצ"ב. דהוא משום דכל הא דידו בתר גופו גרירא הוא רק כשהיא למעלה מג', אך כל שהיא בתוך ג' וה"ה נחה ברה"ר, לא גרירא בתר גופו.

ונת' שם סקי"ד דנפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בגונא דהיד הויא בתוך ג' והחפץ שבידו הוא למעלה מג', דלדעת הרמב"ן ודעימי' ה"ה פטור, דכיון דהחפץ הוא למעלה מג', ליכא הנחה על החפץ בפנ"ע, ואף דהיד היא בתוך ג', הרי היד בתר גופו גרירא, ואינה נחה ברשות זו, אך לדעת התוס' והבעה"מ ה"ה חייב, דכיון דהיד הויא בתוך ג' לא גרירא בתר גופו, וממילא דאף החפץ שלמעלה מג' הוי מונח ברשות זו.

ט] ולפ"ז נראה דהתוס' במכילתין שהק' דמ"ט שרי בהכניס ראשו ורובו, הרי מכניס המים מרה"ר לרה"י, לטעמייהו אזלי, דס"ל דכל דהויא ידו בתוך ג' לא גרירא בתר גופו, ואף אם החפץ הוא למעלה מג' ה"ה חייב, - וע"כ שפיר קשיא להו בהכניס ראשו ורובו, דמ"ט לא אסרינן משום דמכניס המים מרה"ר לרה"י, וליכא למימר דמיעוט גופו שבפנים בתר רובו גריר, שהרי מיעוטו שבפנים עומד ע"ג קרקע, ובכה"ג הרי אינו נגרר אחר רוב גופו, וע"כ אף שהמים שנחים בגופו הוו למעלה מג', מ"מ כיון דאף גופו שבפנים אינו נגרר אחר רובו, הויא הנחת המים למעלה מג' הנחה מעליא, ככל מניח ע"ג אדם שבתוך הרשות דחייב, אף דהחפץ עצמו הוא למעלה מג'.

ובדעת שאר קמאי דלא קשיא להו בהא דשרינן בהכניס ראשו ורובו, י"ל דס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי' דאף כשידו בתוך ג' גרירא בתר גופו, וכל הא דמחייבינן בשהוציא ידו למטה מג', הוא משום דהחפץ שבידו הוי מונח בפנ"ע, וממילא דאין לחייב אלא בדהוי החפץ בתוך ג', וע"כ שפיר ניחא להו הא דשרינן כשהכניס ראשו ורובו, ולא אסרינן משום דמכניס המים למקום מיעוטו, כיון דמיעוטו בתר רובו גריר, ואף דמיעוט זה עומד ע"ג קרקע, מ"מ כיון שהמים שנחים בגופו הוו למעלה מג', לי"ב איסורא.

1. והנה המג"א בסימן ש"נ סק"ב הק' ג"כ לקו' זו דהו"ל כמכניס מרה"ר לרה"י, על הא דשרינן כשהכניס ראשו ורובו, וכתב דכיון שנתנן בפיו הו"ל כמקו"פ כיון שהוא במקום אחד ופיו במקום אחר, וכבר הבאנו לעיל סק"ג דהגר"ז בקו"א עמד בזה, דבכה"ג דהכניס ראשו ורובו, מ"ט הו"ל פיו כמקו"פ, הרי ראשו ורובו אין נגררין אחר רגליו, - אך הנה לפמש"נ נמצא, דמעיקר קו' המג"א מבו' דס"ל דרגליו שברשות זו אין נגררין אחר ראשו ורובו שברשות אחרת, והרי דעיקר הא דידו בתר גופו גרירא, הוא משום דדרך הנחת הגוף הוא במקום רגליו, או משום דאם יעתק הגוף היד נמשכת עמו, וע"כ אין רגליו נגררין אחר ראשו ורובו, וע"כ ממילא דאדרבה ראשו ורובו נגררין אחר רגליו, וכמש"נ לעיל שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בד' הגר"ז דלא ניח"ל לפרש כן, אף דאיהו גופי' שם כתב דבכה"ג דרגליו ברה"י וראשו ורובו ברה"ר הוו רגליו מקו"פ שהן נגררין אחר ראשו ורובו, עיי"ש, וא"כ הרי מה"ט אין מקום לאסור כלל משום הכנסת המים, - ואף לפום קו' התוס' דלא ס"ל לפטור משום הנחת המים בפיו שהוא מקו"פ, היינו רק משום דלא ס"ל דמכח הא דבתר גופו גריר חשבינן לי' כמקו"פ, או משום דס"ל דהנחת המים בפיו לא חשיבא הנחה, וכאשר כ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש בעירובין ד"כ. שנחלק ע"ד רש"י בהך מילתא, אך מ"מ אין לאסור משום הכנסת המים למקום מיעוטו, כיון דבתר רובו גריר.

   ואחר העיון נראה, דס"ל להגר"ז דאף דמיעוטו בתר רובו גריר ואינו חייב משום הכנסה מרה"ר לרה"י, מ"מ אכתי הי' לנו לאסור בזה מדרבנן, וזהו דקשיא לי' דמ"ט שרי לכתחילה כשהכניס ראשו ורובו, - אך יש מקום לדון בזה, דבפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' בע"ב, דמהני הא דידו בתר גופו גרירא, דמכח זה לי"ב אף איסור דרבנן, ומה"ט מן הדין מותר להחזיר ידו לפנים, ולא מיבע"ל אלא דשמא הויא ידו ככרמלית, או דקנסינן לי' שלא להחזירה, ואמנם זה תלוי בביאור טעם ההיתר שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)