81 דעת הרמב_ם בדין נביא המדיח ונביא המתנבא בשם ע_ז
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ג' ב' מנ"א תשע"ג

א] כתב הרמב"ם בפ"ה מע"ז ה"א ב', ז"ל, המסית אחד מישראל וכו' בין שהי' המסית הדיוט בין שהי' נביא וכו' מיתתו בסקילה, המסית את רוב אנשי העיר ה"ז מדיח ואינו נקרא מסית, הי' זה שהדיח רוב העיר נביא מיתתו בסקילה והנדחים ה"ה כיחידים ואינם כאנשי עיר הנדחת עד שיהיו המדיחים שנים וכו' ואם הודחו אחריו רוב העיר נסקל, עכ"ל.

והנה בכס"מ שם פ"ד ה"ו כתב, ז"ל ומ"ש בפרק שאחר זה ואם הודחו רוב העיר אחריו נסקל, היינו לומר שאם לא הודחו אחריו רוב העיר אינו נסקל משום מדיח, אבל נסקל משום מתנבא לע"ז, עכ"ל.

והנה לפי דבריו נמצא, דמש"כ הרמב"ם כאן דאם הי' זה שהדיח נביא מיתתו בסקילה, אי"ז דין מסוים בנביא, אלא הוי זה מדין מדיח דעלמא, שהרי ד' הרמב"ם הכא לא קיימי בדין מיתת נביא שהדיח, אלא בדינא דמדיח דעלמא, וכ"ה להדיא ממש"כ הכס"מ כאן ע"ד הרמב"ם, ז"ל, הי' זה שהדיח רוב העיר נביא וכו', כלומר אע"פ שהי' נביא זה שהדיח רוב העיר, לא נשתנה דינם מאילו הי' הדיוט, וכיון שאינו אלא אחד דינם כיחידים, עכ"ל, והרי דבאמת אי"ז דין מסוים בנביא שהדיח, ומה שנקט הרמב"ם לדין זה בנביא, הוא לרבותא.

ונתחדש לפ"ז, דאף דילפינן מקרא דאין חייבין עד שיהיו ב' מדיחין, כ"ז הוא לחיוב הנידחים, אך חיובא דהמדיח, הוי אף באחד המדיח, ועי' בחזו"א סימן כ"ד סק"ז שנקט כן.[[1]](#footnote-2)

אך בעיקר ד' הכס"מ צ"ע, דלפ"ז נמצא דהרמב"ם השמיט לעיקר דינא דנביא המדיח בסקילה, ולא הובא דין זה בד' הרמב"ם בהלכותיו, - שהרי מש"כ הכא דהוא בסקילה, אי"ז מדין נביא המדיח, אלא מדין מדיח דעלמא, והיכן השמיענו הרמב"ם להך דינא דנביא המדיח בסקילה, וצע"ג.

ב] והנה הלח"מ לעיל ה"א והפר"ח נקטו, דמש"כ הרמב"ם דאם הי' זה שהדיח נביא מיתתו בסקילה, היינו בדוקא בנביא, אך הדיוט המדיח אינו חייב עד שיהיו ב' מדיחין, ורק בנביא המדיח ה"ה חייב אף דהוא יחיד, ולפי דבריהם דד' הרמב"ם הכא קיימי בדינא דנביא המדיח, בע"כ דכל שלא הודחו רוב העיר, אינו נסקל מדין נביא המדיח, וכמש"נ הטעם בזה להלן סק"ג.

ג] והנה אמנם בעיקר הך מילתא דנביא המדיח חייב אף ביחיד, צ"ע, דלכאו' כ"ז י"ל לדעת ש"ר דס"ל דאיכא חיוב מיתה בפנ"ע דנביא המדיח, אך בד' הרמב"ם נראה דס"ל דליכא דין מיתה בפנ"ע בנביא המדיח, אלא הוי חד דינא עם דין מסית ומדיח דעלמא, וכמש"כ הרמב"ם בה"א, בין שהי' המסית הדיוט בין שהי' נביא, ונ' דאי"ז ב' דינים חלוקים, אלא חד דינא הוא,[[2]](#footnote-3) - וכבר עמד בחי' רבינו דוד בס"פ הנחנקין ע"ד הרמב"ם בסהמ"צ ובהלכותיו דמבו' דליכא דין מסוים בנביא המדיח, עיי"ש.

ובחי' הר"ן בס"פ הנחנקין תמה ע"ד הרמב"ם, והוא מד' רבינו דוד שם, ז"ל, והתמה על הרמב"ם ז"ל שכלל נביא המדיח עם המסית בפ"ה מהלכות ע"ז לפי שמיתתו בסקילה דהלכה כדברי חכמים נמצא שאין חלוק בין נביא המדיח להדיוט המסית והמדיח, וקשה דודאי לא שוו מסית הדיוט לנביא מדיח, שהמסית אינו חייב אלא על ע"ז בלבד, והנביא המדיח חייב אפילו על שאר המצות בעוקר גוף המצוה לדעת רב המנונא שהלכה כמותו וכו', ואפי' אליבא דרב חסדא דס"ל דנביא המדיח לא מיחייב אלא בע"ז בלבד, מ"מ אכתי לא שוו אהדדי מסית לנביא המדיח, שהמסית אין חייב אלא על עיקר ע"ז והנביא המדיח חייב אפי' על ל"ת ועשה שבה ואפילו אונתצתם את מזבחותם, עכ"ל.

אך בד' הרמב"ם מבו' דס"ל, דלא נתחדש דין מיתה בנביא המתנבא להדיח יותר מבכל מדיח, והא דילפינן בגז"ש דהדחה הדחה היינו, דכל שהדיח הנביא ה"ה חייב מפרשת מדיח, אך כשלא נתקיימו בו תנאי הדחה, אינו חייב אלא משום נביא שקר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש ובסהמ"צ ל"ת כ"ו דהמתנבא לעבוד ע"ז בשם ה' או בשם ע"ז מיתתו בחנק, ויליף לה מהך קרא דהנביא ההוא יומת, והוא חנק ככל מיתה האמורה בתורה סתם, והרי דהא דילפינן הדחה הדחה דמיתתו בסקילה, הוא רק כשנתקיימו בזה תנאי הדחה, אך כל שאין בזה תנאי הדחה, והיינו שלא עבדו רוב אנשי העיר, וכדלהלן, מיתתו בחנק, - וכ"נ גם בד' הרמב"ם בספ"ט מיסוה"ת דנביא שנתנבא לעבוד ע"ז מיתתו בחנק, והיינו בגוונא שלא נתקיימו בו תנאי הדחה, וכבר כתבו כן האחרונים.[[3]](#footnote-4)

ויותר מזה נ' מד' הרמב"ם בסהמ"צ ובהקדמתו לפיהמ"ש, דכלל לא ילפינן מהך קרא לחיוב בפנ"ע דנביא המדיח בסקילה, שהרי פירש הרמב"ם דעיקר החיוב דבהך קרא היא מיתת חנק ומדין נביא השקר ומתנבא בשם ע"ז, והיינו כמש"נ, דלא ילפינן מהגז"ש דהדחה הדחה דעיקר החיוב דהך קרא הוא בסקילה, אלא ילפינן מינה דאם נתקיימו בזה תנאי הדחה, ה"ה חייב סקילה.

ומה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דכל שלא עבדו רוב העיר אינו חייב סקילה, דכיון דחיובא דמדיח אינו אלא בשעבדו רוב אנשי העיר, וכמש"כ הרמב"ם לעיל פ"ד ה"ו, ה"נ נביא המדיח אינו חייב סקילה מדין מדיח אלא בכה"ג שעבדו רוב אנשי העיר, וכל שלא עבדו רוב אנשי העיר אין חיובו אלא מדין נביא השקר, ובחנק.

ולפ"ז צ"ע, דאם אכן לא נתחדש בנביא המדיח חיוב בפנ"ע, וחיובו הוא מדין מדיח דעלמא, מ"ט בנביא המדיח ה"ה חייב אף כשהוא יחיד, ובכל מדיח דעלמא אינו חייב אלא בשהם שנים.

ד] ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ם, ז"ל, וא' האומר אמרה לי ע"ז עבדוה, או שאמר אמר לי הקב"ה עבדו ע"ז ה"ז נביא שהדיח, עכ"ל, וצ"ע שהרי בדין מדיח דעלמא כתב הרמב"ם לעיל פ"ד ה"ה, ז"ל, אין עושין עיר הנדחת עד שידיחוה מדיחיה בלשון רבים ויאמרו להן נלך ונעבוד או נלך ונזבח או נלך ונקטיר או נלך וננסך או נלך ונשתחוה או נלך ונקבל באלוה וכו', עכ"ל, ומ' דכל שלא הדיחוה בלשון רבים, אין עליהן דין מדיח כלל, ואינם נסקלין, וא"כ מ"ט נביא המדיח נסקל אף שלא הדיח בל' רבים, ואי דנימא דאדרבה כל שלא הדיחו בל' רבים אין עליהן תורת מדיח, והוו כמסית שנסקל אף שלא עבד הניסת, א"כ מ"ט בנביא שהדיח שלא בל' זה אינו חייב סקילה אם לא הודחו רוב העיר, הרי הו"ל ככל מסית דחייב אף שלא עבד הניסת.

והנה אמנם לדעת ש"ר דנתחדש דין מיתה בפנ"ע בנביא שהדיח, הרי ודאי דל"ב שידיח בל' רבים, אך לדעת הרמב"ם גופי' דלא נתחדש דין מיתה בפנ"ע בנביא שהדיח, וחיובו הוא מדין מדיח דעלמא, צ"ע דא"כ מ"ט ה"ה חייב אף בשלא הדיח בל' רבים, ול"ה כמדיח דעלמא דאינו חייב אלא בשהדיח בל' רבים.

ה] ונראה בדעת הרמב"ם דס"ל, דהגם דחיובא דנביא שהדיח הוא מדין מדיח דעלמא, מ"מ הא דיש על הדחתו תורת הדחה, אי"ז מדין מדיח דעלמא, שהרי אדרבה מדין מדיח דעלמא י"ל דאין לחייב כלל בנביא המדיח, די"ל דהוי כשלוחין שנתמעטו מדין מדיח, לפ"מ שפירש המאירי בסנהדרין דקי"א:, (אך הרמב"ם השמיט להך דינא דהן ולא שלוחין, וצ"ע), וגם י"ל דכיון שאינו אומר לעבוד, אלא מספר מה שנאמר לו, לא חשיב כמדיח, אלא מה דיש על הדחתו תורת הדחה, הוא משום זה עצמו שהוא בא בנבואה להדיח, והיינו דאיכא תרי גווני דהדחה, דאיכא הדחה שהוא בא בעצמו להסית ולהדיח, ויש הדחה שהוא בא בשם נבואה להסית ולהדיח, ותרוייהו בכלל הדחה הם.

ולפ"ז נראה, דזהו דס"ל להרמב"ם דכל הא דבעינן בהדחה ב', והא דבעינן שיאמר בל' רבים, הוא רק בהדחה דהדיוט, אך בהדחה דנביא, יש עלי' תורת הדחה אף בשהוא יחיד ואף בשלא אמר בל' רבים, וע"כ הוא חייב.

ו] אך ילה"ע לפ"ז, דהנה בד' הרמב"ם נראה להדיא, דכל שהיו המדיחים ב' נביאים, יש בזה לדין עיר הנדחת, ואף שלא הדיחו בל' רבים, והרי דכיון דנתחדש דהדחה דנביא חשיבא כהדחה אף בשלא הדיחו בל' רבים, אף יש בזה לחיובא דעיר הנדחת, ואילו בדינא דב' מדיחים חזינן, דאף דבנביא שהדיח יש ע"ז תורת הדחה אף ביחיד, מ"מ אינה נעשית עיר הנדחת, וי"ל.

ואי נימא דמש"כ הרמב"ם דהמדיח חייב אף ביחיד, אי"ז דין מסוים בנביא המדיח, אלא הוא אף בהדיוט המדיח, וכאשר כ"ה מבו' בד' הכס"מ, וכנ"ל, ניחא, דע"כ אין נעשית העיר עיר הנדחת, דלענין הדחה דיחיד ליכא נפ"מ בין הדחה דהדיוט להדחה דנביא, וכ"ה דבהדחה דהדיוט אין העיר נעשית עיר הנדחת, אף שיש ע"ז תורת הדחה לחייב את המדיח, ה"נ בהדחה דנביא אינה נעשית עיר הנדחת, ומשא"כ בהדחה שלא בל' רבים, דהא דאין העיר נעשית עיר הנדחת, הוא משום דאין ע"ז תורת הדחה, הרי דבנביא דיש ע"ז תורת הדחה, אף נעשית העיר עיר הנדחת.

ז] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה בחזו"א סימן כ"א סוסק"ב נסתפק בדינא דנביא המדיח, אם מיתתו בע"א כדין נביא השקר, או מיתתו בכ"ג, כיון דיצא לדון בשם חדש, ועי' מנ"ח מצוה תקי"ח בזה, ופשוט דכל מקום הספק בזה הוא לדעת ש"ר, דנתחדש דין סקילה בנביא המדיח, ואף בשהדיח לעבור על אחת משאר מצוות, או עכ"פ בשהדיח לעבור על עשה ול"ת שבע"ז, דבזה י"ל דמיתתו הויא מדין נביא השקר, ואך שנתחדש דבנבואת שקר לעבור על ד"ת, ה"ה חייב סקילה, אך לדעת הרמב"ם דדין סקילה בנביא המדיח הוא מדין מדיח דעלמא, ודאי דהו"ל ככל מדיח דמיתתו בכ"ג.

ח] והנה בד' הרמב"ם שכתב דא' האומר אמרה לי ע"ז עבדוה, או שאמר אמר לי הקב"ה עבדו ע"ז ה"ז נביא שהדיח, מבו' דדינא דנביא המדיח הוא גם בנביא המדיח בשם ע"ז, ומפרש כן לקרא דכי יקום בקרבך נביא או חולם חלום וגו', דאיירי בין במתנבא בשם השם ובין במתנבא בשם ע"ז, ועי' פר"ח שם שתמה ע"ז, ועי' גם בחזו"א סימן כ"ד סק"ז בזה.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת כ"ו ובהקדמתו לפיהמ"ש, ונת' לעיל סק"ג, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפירקין ה"ז, ז"ל, ואסור לערוך דין ותשובה עם המתנבא בשם ע"ז ואין שואלין ממנו אות ומופת, ואם עשה מעצמו אין משגיחין עליו ואין מהרהרין בו, וכל המחשב באותות שלו שמא אמת הן עובר בלא תעשה שנאמר לא תשמע אל דברי הנביא ההוא, עכ"ל, והרי דהך קרא דלא תשמע אל דברי הנביא ההוא, איירי גם במתנבא בשם ע"ז.

והנה אמנם לדעת ש"ר דאיכא דין מיתה בפנ"ע בנביא שהדיח, הרי דעכ"פ אי נימא דחיובו הוא מדינא דנביא השקר, ואך דנתחדש דנבואת שקר לעבור על ד"ת חמירא ומיתתו בסקילה, הרי ודאי דכ"ז הוא במתנבא בשם השם ולא במתנבא בשם ע"ז, אא"כ נימא דכ"ה דנתחדש דנבואת שקר לעבור על ד"ת חמירא ומיתתו בסקילה, ה"נ נבואה בשם ע"ז לעבור על ד"ת חמירא ומיתתו בסקילה, אך הרמב"ם לטעמי' שלא נתחדש דין מיתה בפנ"ע בנביא שהדיח, וכשנתקיימו בו תנאי הדחה ה"ה חייב מדין מדיח דעלמא, וכשלא נתקיימו בו תנאי הדחה ה"ה חייב מדין נביא שקר דעלמא, וע"כ שפיר י"ל דבהך קרא נכלל גם מתנבא בשם ע"ז, דכשנתקיימו בו תנאי הדחה ה"ה חייב מדין מדיח דעלמא, וכשלא נתקיימו בו תנאי הדחה ה"ה חייב מדין מתנבא בשם ע"ז דעלמא.

ומה שכללה התורה לתרוייהו יחד, הוא משום דעיקר הכתוב בא ללמדינו שלא נשמע לדבריו אף שהוא נותן אותות ומופתים, ודין זה הוא בכל גוונא, בין כשהוא מתנבא בשם השם ובין כשהוא מתנבא בשם ע"ז, וע"ז כתיב והנביא ההוא או חולם החלום ההוא יומת, ונכלל בזה כמה דיני מיתה, מיתת מדיח דבסקילה, ומיתת נביא השקר דבחנק, ומיתת מתנבא בשם ע"ז דבחנק.

ט] והנה אמנם בד' הרמב"ם בסהמ"צ מבו', דמיתת נביא המתנבא בשם השם לעבוד ע"ז, ומיתת נביא המתנבא בשם ע"ז לעבוד ע"ז, הוא דין מיתה אחד, וכ"נ בד' הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש, ומנה שם לנביא המתנבא בשם ד' לעבוד ע"ז דמיתתו בחנק, ולנביא המתנבא בשם ד' לעקור אחת מן המצוות דמיתתו בחנק, לב' דיני מיתה, עיי"ש, אך בד' הרמב"ם בהלכותיו אין נראה כן.

והנה משמעות ד' הרמב"ם בסהמ"צ ובהקדמתו לפיהמ"ש שם דהמתנבא בשם ע"ז אינו חייב, אלא בשמתנבא לעבדה, אך אם מתנבא דברים אחרים בשם ע"ז אינו חייב, אך הרמב"ם בפירקין ה"ו כתב דהוא חייב בכל נבואה בשם ע"ז, וכאשר כ"ה מפורש במתניתין סנהדרין דפ"ט., וצע"ג היאך תתישב משנה זו לד' הרמב"ם בסהמ"צ ובהקדמתו לפיהמ"ש, ועי' חזו"א סימן כ"א סק"ב שרמז להעיר בזה.

ופשוט דהוא תלוי זב"ז, דהרמב"ם בסהמ"צ ובהקדמתו לפיהמ"ש שכלל באיסור זה דמתנבא בשמה אף מתנבא בשם ד' לעבוד ע"ז, והרי דעיקר דינא דמתנבא בשמה הוא שהוא מתנבא לעבוד ע"ז, הרי דה"נ במתנבא בשם ע"ז אינו חייב אלא בשנתנבא לעבוד ע"ז, אך הרמב"ם בהלכותיו שחילק לחיובא דנביא שנתנבא בשם ד' לעבוד ע"ז ונביא שנתנבא בשם ע"ז לתרתי, והרי דחיובא דמתנבא בשם ע"ז אינו משום שהוא מתנבא לעבוד ע"ז, אלא משום שהוא מתנבא בשם ע"ז, ע"כ ה"ה חייב בכל נבואה שהוא מתנבא בשמה, וז"פ.

ל' הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש, ואם לא נתאמתה נבואתו מיתתו בחנק. ותתאמת נבואת הנביא במה שאומר, כשיטען אדם שנתנבא כמו שביארנו, "והי' ראוי לה כלומר שיהיה מבעלי החכמה והדת פרוש משכיל כליל המדות הטובות לפי הכלל שאצלינו אין הנבואה שורה אלא על חכם גבור ועשיר וכו' אם הי' הגון לה כפי שצריך ואמר שנתנבא", נאמר לו הבטיחינו הבטחות והודיעינו הודעות ממה שהודיעך ה' והוא אומר, אם נתקיימו כל הבטחותיו ידענו אמתת נבואתו, ואם כזב במשהו מדבריו אפילו בקטנים שבהם אז נדע שהוא שקר, עכ"ל, ומ' דגם חיובא דנביא השקר, הוא רק במי שראוי לה, שאנו דנים על נבואתו, ועי' מנ"ח שכתב כן.

1. ועיי"ש בחזו"א שכתב דה"נ הוא במדיחין שמחוץ לעיר, דאף דלי"ב לדין עיר הנדחת, מ"מ כיון שבאו להדיח כל העיר, יצאו מדין מסית לדין מדיח, ואין חייבין אא"כ הדיחו את רוב העיר, - ועיי"ש שכתב להסתפק בעיר שיש בה רובו של שבט או ירושלים, אם יש בהן דין מדיח לפטרו בלא שמעו לו רוב העיר. - ועיי"ש סקי"ב שנקט דבכל עיירות שאין ראויות לעיר הנדחת, כעיר שיש בה פחות מק' או רובו של שבט, וירושלים או סמוך לספר, דינו כמסית ונסקל אף שלא שמעו לו בני העיר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין לומר, דדינא דנביא המדיח הוא רק בהדחת רבים, אך בהדחת יחיד ליכא כלל לדינא דנביא המדיח, שהרי בגמ' לעיל דס"ז. מפורש דלדעת ר"ש דנביא שהדיח בחנק, הוא אף בנביא שהדיח יחיד, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בחזו"א סימן כ"ד סק"ז כתב, דכל שבא הנביא להסית ולהדיח, יצא מכלל נביא השקר, והלכך במקום שפטור משום מדיח, פטור גם משום נביא השקר, וזה חידוש רב, וצ"ע המקור לזה, - ועיי"ש שכתב דד' הרמב"ם בספ"ט מיסוה"ת קיימי בשאומר על עצמו שנצטוה שיעבוד ואינו אומר לאחרים שיעבדו, וע"כ אינו ענין למדיח, וה"ה חייב משום נביא השקר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)