יח (ג) - היכא דאין כת_י יוצא ממק_א אם הם נאמנים אף שלא בתורת עדות
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ועש"ק שמיני - פרה י"ט אדר ב' תשע"ד

דברים אלו לא נסדרו כראוי, וטעונים עוד עיון רב

**א**

א] כתובות די"ח:, אלא כי איתמר ארישא איתמר, הרי אלו נאמנין אמר רמב"ח לא שנו אלא שאמרו אנוסין היינו מחמת נפשות, אבל אמרו אנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין, מ"ט אין אדם משים עצמו רשע, ופירש"י, ז"ל, אין אדם משים עצמו רשע, אינו נאמן לפסול את עצמו מחזקתו, דקרוב הוא אצל עצמו וקרוב פסול לעדות, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דאף שאין כת"י יוצא ממק"א, לא מצינו להאמינם אלא בתורת עדות, וע"כ הוא דאם אמרו אנוסין היינו מחמת ממון אינם נאמנים, כיון דבתורת עדות אין אדם נאמן לפסול את עצמו מחזקתו.

וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בד"ה כיון שהגיד, ז"ל, בשלמא רישא כשאין כת"י יוצא ממק"א ועלייהו סמכינן כולה חדא הגדה היא דהא באותו כ"ד בכדי שאילת שלום קאמרי אבל אנוסין היינו וכו', עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דאלמלי ה"ט דחדא הגדה היא, ל"ה מהימנינן להו במה שאומרים אנוסין היינו מחמת נפשות, משום דאין חוזר ומגיד, והרי דאף שאין כת"י יוצא ממק"א, אינם נאמנים אלא בתורת עדות, וע"כ יש בזה לדינא דאין חוזר ומגיד, אך בדו"ח הגרע"א הובא ד' הגר"ש איגר שפירש בד' רש"י דהוא משום דאף בנאמנות דמיגו והפש"א איכא לדינא דאין חוזר ומגיד, וזה חידוש.

ב] ובטעמא דמילתא נת' בסימן ב' ענף א' בתרי גווני, חדא, דהוא משום דל"ש להאמין עדים בהפה שאסר אלא בתורת עדות, והיינו או משום דהואיל ד"הפה" שאסר הי' בתורת עדות, גם "הפה" שהתיר בעינן שיהא בתורת עדות, או משום משום דל"מ הפש"א לאינש דעלמא אלא לבע"ד או לעדים, והב', דלעולם ביסוד הדין מצינו להאמין עדים בהפש"א שלא בתורת עדות, ואך דהכא הרי מן הדין א"א להאמינם מדינא דהפש"א, דהו"ל כהפש"א נגד עדים, וכל הא דמהימנינן להו הוא משום דאין קיומם חשוב קיום, וכמש"כ התוס', וע"כ כ"ז הוא היכא דיש על כל דבריהם תורת עדות, וע"כ אין מתקיים השטר מכח עדותם דכת"י הוא זה, כיון דבכלל עדות זו הוא דאנוסין היו, אך כל דאין תורת עדות על מה שאמרו דאנוסין היו, שפיר מתקיים השטר ע"פ מה שהעידו דכת"י הוא זה, ותו אינם נאמנים מדינא דהפש"א, דהו"ל כהפש"א נגד עדים.

**ב**

ג] והנה אמנם צ"ע בזה, דהנה בד' הגרע"א מבו', דמש"א דבאנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין משום דאאמע"ר, ולא אמרו דהוא משום דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, הוא משום דהכא נאמנותם היא בתורת הפש"א, ול"ב שיהא עלי' תורת עדות, עי' בדבריו.

אך לפי המבו' בד' רש"י, דלא מהימנינן להו הכא אלא בתורת עדות, הדק"ל, דמ"ט הוצרכנו להא דאאמע"ר, ותיפו"ל דלפי דבריהם דהעידו שקר הוו רשעים, ואינם נאמנים בעדותם, - וכמש"א ביבמות דמ"ז., בנתגיירתי ביני לבין עצמי דאינו נאמן משום דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי.[[1]](#footnote-2)

ד] וי"ל בזה בכמה גווני, חדא, דעד כאן לא אמרו "לדבריך", אלא בההיא דיבמות דכל מה שבא לפסול את הבנים הוא משום דהוא נתגייר בינו לבין עצמו, וע"ז שפיר אמרי' דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, כיון דכל עדותו לפסול הבנים הוא משום דגוי הוא, ואי אינו גוי אין מקום לפסול הבנים, אך משא"כ בסוגיין, הרי אין פסול השטר תלוי במה שחתמו שקר "מחמת ממון", וע"כ ליכא למימר בזה לדבריך, שהרי אין עדותם תלוי' בהכרח במה שרשע הוא, שהרי יתכן דאף דהשטר הוא שקר, מ"מ הם אינם רשעים, משום שהיו אנוסין מחמת נפשות, או משום שהיו שוגגין או מוטעין.

וי"ל עוד, כמש"כ בשערי חיים סו"ס נ"ד לפ"ד התומים בסימן פ"ז סקכ"ז דרשע שלא נודע פסולו בבי"ד, אינו פסול, וע"כ אף לפי דבריהם אינם פסולין לעדות.

וי"ל עוד, דהוא משום דה"ט ד"לדבריך" הוא שנוי בפלוגתא, דהרי ביבמות שם ס"ל לרבינא דלא אמרי' לדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי, וע' בשו"ת הגרע"א סי' קכ"ח ד"ה וה"ה, ובפרי יצחק ח"ב סי' ל"ח, וחזו"א סי' ב' סקי"א, שפירשו כן דרבינא פליג על רנב"י, ולא ס"ל להא ד"לדבריך", וע"כ מפרשינן דהא דבאנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנין הוא משום דאאמע"ר, ולא מפרשינן דהוא משום דלדבריך, כיון דטעם זה הוא שנוי בפלוגתא.

**ג**

ה] והנה בפירש"י בד"ה הפה שהתיר, ז"ל, ופסולי עדות דקאמרי היינו טעמא, דלאו בעדותן משוו נפשייהו רשעים, אלא דאמרי קרובים היינו או עבדים היינו ועכשיו אנו משוחררים, עכ"ל.

ומ' מד' רש"י, דרק כשאומרים עבדים היינו הוצרך לפרש דאומרים שעכשיו הם משוחררים, אך כשאומרים קרובים היינו, א"צ לפרש דאומרים שעכשיו נתרחקו, והיינו משום דרק עדות שהם עבדים שהן פוסלין את עצמן לכל עדויות, הויא עדות על עצמן, וע"כ וע"כ אינם נאמנים לומר שעדיין הם עבדים, אך עדות שהם קרובים למלוה או ללוה או קרובין זל"ז, דהוו עדים כשרים, אלא שהן פסולין לזה, לא חשיבא כעדות על עצמן, וע"כ הן נאמנין בכך, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן, ז"ל, לפיכך נראה כלשון האחר שפרש"י קרובים, והאי דקתני היינו, לאו דוקא, א"נ בקרובים מנשותיהן ונתרחקו, עכ"ל, ומבו' להדיא, דאף אם לפי עדותם עדיין הם קרובים, ה"ה נאמנים.

ו] ואמנם צ"ע בזה, דלפ"מ דקי"ל דאמרינן "לדבריך", א"כ היאך הם נאמנים בכה"ג, ומ"ט לא אמרינן דלדבריכם קרובים אתם ואין עדות לקרובים, והרי בזה הרי פסול השטר הוא מכח פסולם, וגם מיפסלי אף בלא שנתברר פסולן בבי"ד.

**ד**

ז] ונראה לישב, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דהא דכשאין כת"י יוצא ממק"א לי"ב משום הא דאין חוזר ומגיד, משום עלייהו סמכינן וכולה חדא הגדה היא וכו', וע"כ הוא דבעינן שיאמרו אנוסין היינו בתוכ"ד, אף דבעלמא ס"ל דה"ה נאמן בהפש"א אף לאחר כ"ד, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה שהביא השטמ"ק לקמן דכ"ג., צ"ב, דהרי הא דיש בזה משום חוזר ומגיד, הוא משום עדות השטר, וא"כ מה מהני הא דהו"ל חדא הגדה עם עדות הקיום.

ובפשוטו הביאור בזה הוא, דהא דלי"ב משום חוזר ומגיד מעדות השטר, הוא משום דמהני עדותם דאנוסין היו, לבטל לקיום השטר, דכיון דלפי דבריהם אין עליו תורת שטר, אין קיומם חשוב קיום, וע"כ ל"ש בזה הא דאין חוזר ומגיד, ולא מיבעיא אי נימא דבשטר שאינו מקוים ליכא משום אין חוזר ומגיד, דממילא כל שמכח דבריהם אין קיומם חשוב קיום לא אמרינן דאין חוזר ומגיד, אלא אף אי נימא דגם בשטר שאינו מקוים איכא משום אין חוזר ומגיד, מ"מ ל"מ הא דאין חוזר ומגיד, אלא שאין דבריהם מתקבלים לבטל את עדותם הראשונה, אך שפיר מתקבלים דבריהם שלא יתקיים השטר.

וכ"נ להדיא בפירש"י לקמן די"ט:, ז"ל, אפי' תרוייהו נמי אמרי תנאי היו דברינו לא ליתהימנו, דכיון שהעידו על כתב ידן קיימו השטר כמות שהוא כתוב וכי אמרי תנאי היו דברינו הוו להו מגידים וחוזרים ומגידים וכו', אלא ע"כ לאו חתימה מקויימת הוא דכיון דתוכ"ד מסקי דבורייהו ואמרי אבל תנאי היה ביניהן, אמרינן הני למיעקר סהדותייהו שאמרו כתב ידינו הוא קאתו ולומר לא חתמנו אלא ע"מ שיקיים את התנאי וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דלי"ב משום חוזר ומגיד, הוא משום דעקרו לעדות הקיום ולא נתקיים השטר כלל, וכן מתפרשים ד' רש"י בסוגיין בד"ה אלא דאמרי, ז"ל, וכיון דעלייהו סמכינן הא בתוכ"ד עקרוה לסהדותייהו והפה שאסר התיר, עכ"ל, ומש"כ דעקרוה לסהדותייהו, היינו דעקרו לעדות הקיום, וכאשר כ"ה להדיא בדבריו לקמן שכתב, דלמעיקר סהדותייהו שאמרו כתב ידינו הוא קאתו.

ח] ומש"כ רש"י דחדא הגדה היא, ומבו' דהא דליכא בזה משום חוזר ומגיד, הוא משום דהוי זה חדא הגדה, והיינו כמש"כ רש"י לעיל מינה דהא דאין חוזר ומגיד הוא משום דחדא הגדה כתיבא, כבר פירשו בזה דהיינו, דהגם דהא דלי"ב משום חוזר ומגיד מעדות השטר, הוא משום דאין קיומם חשוב קיום, אכתי הי' בדין שיהא בזה משום חוזר ומגיד מעדות הקיום, דכיון שבאנו באמירת אנוסין היינו לבטל את הקיום, יש בזה משום חוזר ומגיד מן הקיום, וע"ז הוא דפירש"י דחדא הגדה היא עם הגדת הקיום, וע"כ לי"ב משום חוזר ומגיד מעדות הקיום, ועמש"נ עוד בזה בענף ?.

ט] ולפ"ז נראה, דכיון דעיקר נאמנותם במה שאומרים קטנים ופסולי עדות היינו הוא לעקור ולבטל את הקיום, ע"כ שפיר הן נאמנים בכך אף דהוו קרובים למלוה או ללוה, דהנה מד' רש"י והרמב"ן דס"ל דה"ה נאמנים אף דלפי עדותם עדיין הם קרובים, יש ללמוד דס"ל דעדי קיום הקרובים למלוה או ללוה כשרים, דלדעת הסוברים דהם פסולין, א"כ הרי דכל שעדי הקיום עצמם אומרים שהם קרובים, וה"ה נאמנים בכך, דלא חשיב זה כעדות על עצמם, וכנ"ל, ל"מ הקיום, ול"ה בעינן להא דהם אומרים שהשטר פסול משום שהיו קרובים בשעת חתימת השטר, ובע"כ דעדי קיום הקרובים למלוה או ללוה כשרים, וע"כ כל הא דהכא ל"מ הקיום, הוא משום שהם אומרים שהיו קרובים בשעת חתימת השטר.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט שפיר מהימנינן להו באמירתם שהיו קרובים בשעת חתימתם, כיון דלעדות קיום אף קרובים כשרים, ע"כ גם לעדותם המבטלת את עדות הקיום, אף קרובים כשרים, וצ"ע בזה.

**ה**

י] והנה באמת יל"ד עוד עד"ז, דגם כשאומרים קטנים היינו ועכשיו גדולים אנחנו, או פסולין היינו ועכשיו אנו כשרים, אך אכתי תיקשי, דלפי דבריהם אין עדותם עדות, משום דהו"ל תחילתו בפסלות.

והנה אמנם בס' דברי יחזקאל סימן י"ט סק"ב כתב דהכא ליכא למיתי עלה משום תחילתו בפסלות, כיון דעיקר פסלותו של השטר אינו במה שאומר שחתם עצמו בפסלותו, אלא במה שאומר שלא חתם עמו בגדלותו ובכשרותו, ונמצא דזהו עיקר העדות והתחלתו דהיינו שראה שמיום שהוא כשר לא חתם עצמו על שטר זה, והגדה זו הו"ל תחילתה וסופה בכשרות, עכ"ד.

אמנם יש לפקפק בזה, דהאמנם בגוונא שהן זוכרים שלא חתמו על שטר זה בגדלות ובכשרות, שפיר יש להאמינם בעדותם ולא חשיב כתחילתו בפסלות, אך הרי ודאי דאיירי הכא גם בגוונא שאינם זוכרים שלא חתמו על שטר זה בגדלות ובכשרות, אלא שהן זוכרים שחתמו עליו בקטנותם או בפסלותם, ובכה"ג הרי הויא עיקר עדותם שחתמו על שטר זה בקטנותם או בפסלותם, וחשיב זה כתחילתו בפסלות, - ועי' בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל בסוגיין שכתב כן, דאף דאם מעידים שלא חתמו בכשרות ליכא משום תחילתו בפסלות, מ"מ כל שעיקר עדותם היא שזוכרים שהיו פסולין כשחתמו על השטר, הו"ל כתחילתו בפסלות, - ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט הן נאמנים, ולא אמרינן דלדבריכם אין על עדותכם תורת עדות משום דהו"ל תחילתו בפסלות.

יא] ולפמש"נ הי' מקום לדון דהוא משום דלעדות קיום הכשירו אף דתחילתו בפסלות, וכדעת רוב קמאי לקמן דכ"ח., וע"כ אף הם נאמנים לביטול הקיום.

אך באמת אי"ז מתישב, חדא, דלקמן שם אמרינן דהוא שיהא גדול עמו, ובד' הראשונים שם נראה דהיינו דלא הכשירו לתחילתו בפסלות, אלא משום דאיכא עד א' כשר, וכיון שלא הוכשר פסולא דתחילתו בפסלות לגמרי, לכאו' בדין שלא יהיו נאמנים לביטול הקיום, ועוד, דכיון דמה שהכשירו לתחילתו בפסלות, הוא קולא בקיום שטרות דרבנן, לכאו' אי"ז מועיל לעדות ביטול הקיום, דבזה אדרבה י"ל דלא יהיו נאמנים, וצ"ע בזה.

**ו**

יב] בעיקר מש"נ בד' רש"י דמש"כ דחדא הגדה היא, היינו דמה"ט ל"ה חוזר ומגיד מעדות הקיום, צ"ב, שהרי עיקר ד' רש"י שם הם לפרש דמ"ט ל"ה חוזר ומגיד מעדות השטר, ומ"ט הדגיש רש"י בזה להא דל"ה חוזר ומגיד מעדות הקיום, - ועד"ז ילה"ע עוד, דאם נידון רש"י הוא דמ"ט ל"ה חוזר ומגיד מעדות הקיום, א"כ הרי גם לל"ק דרמב"ח צריך לפרש לזה, שהרי כל הא דלל"ק דרמב"ח ליכא משום אין חוזר ומגיד, בפשוטו הוא משום דבעדות שבשטר ליכא משום חוזר ומגיד וכמש"כ הרמב"ן, אך אם באנו לדון דיהיו חוזרין ומגידין משום עדות הקיום, תיקשי כן גם לדעת רמב"ח.

ונראה פשוט בזה, דהנה בשיעור הגר"ר שליט"א כתב לפ"ד רש"י אלו, דכל שאומר אנוסין וכו' חשיב זה כחזרה מעדות הקיום ויש בזה משום חוזר ומגיד, וע"כ ל"מ רק בתוכ"ד דהו"ל חדא הגדה, דלפ"ז גם עדים אחרים שאמרו כתב ידם הוא זה, ולאחר זמן אמרו דהיו פסולין, הו"ל כחוזר ומגיד משום עדות הקיום, ואין עדותם מועלת כלל.

אך לכאו' נראה, דודאי אי"ז בכלל חוזר ומגיד, שהרי הא דמקיימין השטר בעדותו על החתימות, אי"ז משום דנכלל זה בהגדתו, אלא משום דע"ז אין אנו מסתפקים מעצמינו, הגע עצמך, הרי שהעידו ג' כתי עדים על חזקת ג' שנים, וכל כת העידה על שנה, אטו נימא דכת אחת ל"מ להעיד כנגד כת אחרת, משום דהו"ל כחוזר ומגיד, כיון דמכח עדותם נתקיימה החזקה, וה"נ הכא דכוותה, והרי חזינן דגם אם אומר בב"א אנוסין היינו בעינן להפש"א, ובלא"ה הו"ל קיום מעליא, וא"כ ודאי א"א לומר דה"ז נכלל בעדותו, שהרי בכה"ג ודאי אי"ז בכלל עדותו.

וע"כ נראה דכל ד' רש"י הם רק בכה"ג, דאינו חוזר ומגיד מעדות השטר, ואך שבאנו לדון דיועיל לבטל את הקיום, ובזה יל"ד משום חוזר ומגיד, - ונמצא לפ"ז, דבעדים אחרים שיאמרו אחר כ"ד דאנוסין היו, לא מהימנינן להו משום הפש"א, אף לדעת רש"י דמהני הפש"א לאחר כ"ד, דכלפי זה הו"ל כחוזר ומגיד, אך מ"מ שפיר הו"ל תו"ת, ואי נימא דבתו"ת מהני הפש"א להכריע, הרי דיועיל הפש"א גם לאחר כ"ד, כיון דל"ב לבטל הקיום, אלא אף שהקיום קיים, מ"מ מהני הפש"א להכריע ככת זו.

יש להוסיף, במש"נ לעיל, דלכאו' תיקשי דמ"מ מ"ט קורעין את השטר, הרי ע"ז כבר בעינן לנאמנותם, והו"ל תחילתו בפסלות, אך נראה כמש"נ לעיל לדעת הרשב"א, דאחר דבטל הקיום, תו הם נאמנים לחזור בהן אף שלא בנאמנות עדות, - ומשא"כ בל"ק דרמב"ח דל"ה נאמנים לחזור בהן אלא בנאמנות עדות, וכמש"נ.

1. וי"ל בזה לפ"מ שעמד בקוה"ע, דבפסול רשע ליכא למימר לדבריך, כיון דכל פסולו הוא משום חשש משקר, ונת' בזה במק"א באורך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)