פרק א_ 3
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**סד"א כהנים, הואיל ובני עבודה.** **בחשק שלמה** הק' דכל ישראל נמי מחוייבין בראיית פנים בעזרה, וא"כ אין יכולין להזקק לנשותיהן. ותי' דחיוב ראיית פנים הוא רק ביו"ט הראשון, ובשאר הימים יוצא יד"ח שמחה בכסות נקיה וכו', והא דביום ראשון אינו נפטר מחובת סוכה, כיון דיום ראשון חיובו מחמת דילפי' ט"ו ט"ו מפסח, וא"כ לא בעינן כעין תדורו.

**מה דירה איש ואשתו. וברש"י** ביאר דטעם הפטור משום שאינם יכולים ליזקק לנשותיהן, אמנם **בשיט"מ** אות ד' הביא גיר' אחרת, דהפטור משום דבעינן 'דירה בין ביום ובין בלילה, והני כהנים הואיל וליתנהו ביום דטרידי בעבודה' וכו'. **ובמעשה חושב** הק' דהרי גם בלילה טרידי להקטיר אימורים וכו', דמהאי טעמא אסורין אנשי הבית אב לשתות יין בלילה.

**והני כהנים הואיל ובני עבודה נינהו. וברש"י** כ' משום דאין יכולים להזקק לנשותיהן, **ובהגהות ראמ"ה** הק' דלכאורה כעין תדורו אינו דווקא תשמיש, ועו"ק דכששבו מהגולה עשו סוכות בחצרות בית ד'. וכ' דע"כ הכונה דכיון דצריכים ללון במקדש, ממילא אינם יכולים ללון איש ואשתו בסוכה, וכן צריך להגיה ברש"י.

**שם.** בפשטות משמע דגם בלילה הפטור מטעמא דא"י להזקק, והיינו משום דאם יזקקו בלילה, יהיו טמאים למחר קרי, ולא יוכלו לעשות עבודה למחר, [וכ"כ בהגהות חק נתן], ומבואר דלהו"א גם בלילה נחשבים ל'בני עבודה'.

ולפי"ז צריך להבין תי' הגמ' דרק בעידן עבודה מיפטרי, הרי גם שלא בשעת עבודה נחשבים לבני עבודה. [ויתכן דזה גופא קמ"ל דרק ה'עבודה' עצמה מפקיעה מהם שם דירה שם איש ואשתו, אבל מה שבלילה אין יכולים להזקק, זהו רק 'מניעה' שבאה מחמת העבודה, ובזה לא סגי לפטור מסוכה].

אמנם ברש"י מבואר דלמסקנא "אע"ג דאינו כעין תדורו" מחייבי, וא"כ צריך להיות חייב גם בזמן העבודה, רק ע"ז מסיימת הגמ' דבזמן העבודה, איכא פטור של הולכי דרכים.

אמנם **הרמ"א** סי' תרל"ט ס"ב, כ' לפטור מי שאין אשתו יכולה להיות עמו בסוכה, מטעם דאי"ז כעין תדורו, וכ' **המג"א** דמקור דבריו מסוגיין, **והגר"א** שם ציין דמרש"י משמע דהקמ"ל דאין צריך באמת שיהיה כעין תדורו איש ואשתו.

ולהרמ"א צ"ל דלהו"א ס"ד דכיון שאינן נזקקין גם בלילה נפטרין, קמ"ל דמה שאין נזקקין בפועל אינו סיבת פטור, [וכמו אבל ונדה דאינן נפטרין], ורק אם אינן יכולין 'לדור' שם איש ואשתו פטורין, ובעידן עבודה שהם בעזרה, ואשה אינה יכולה ליכנס לעזרה, [וע"ע **בהגהות הגר"א** בסוף המסכת], ואינו יכול לדור עם אשתו שם, לכן פטור. וכעי"ז כ' **בעולת שלמה.**

וע"ע **בבית מאיר** שכ' דמצד מה שאין נזקקין ליכא ס"ד לפוטרן, רק דהו"א דכיון דהכהנים אוכלים קדשים בעזרה, ואשתו אינה יכולה ליכנס שם, וס"ד דאם אינו יכול לסעוד עם אשתו יפטר, קמ"ל דמ"מ שלא בשעת עבודה מחייבי.

**מה דירה איש ואשתו אף סוכה. ובהפלאה שבערכין** הק', דהרי גם אם ישנים בדירה אינן יכולין להזקק, וא"כ שפיר הוי כעין תדורו.

**נהי דפטירי בשעת עבודה.** בילקוט שופטים רמז תתק"ז, כ' דלא תטע לך אשרה, אפילו בית אפילו סוכה אסור לבנות בעזרה, וק' דא"כ תיפו"ל דפטור משום הך מילתא. אמנם יעוי' **בכס"מ** פ"א בית הבירה ה"ט, דכ' דאם אינן קבועין אפשר דשרי. **ובאמרי אמת** תי' דאם היו באמת חייבין, ורק א"א לעשות סוכה, יהיו מוכרחים לאכול פחות מכשיעור, ולהכי בעינן להו פטור גמור.

**שלא בשעת עבודה מחייבי. בהפלאה שבערכין** כ' דאין לפוטרם מטעם דעוסק במצוה פטור מן המצוה, והרי לשיטת הר"ן אפילו אינו עוסק בה עכשיו פטור. משום דשאני לילה דלאו זמן עבודה היא, ואינו טריד כלל בקיום המצוה.

**תוס' בד"ה ובני עבודה נינהו.** דמטעם הולכי דרכים וכו' אבל לא בלשכת בית המוקד, גיר' השיט"מ. ואולי כוונתו דבעזרה א"א לעשות סוכה, ורק בלשכת בית המוקד שרי, ולכן אינם כעוברי דרכים.

**וה"ה דמצי למינקט לוים.** ולגיר' השיט"מ דהפטור משום 'דטרידי בעבודה', יש לחלק, דלוים דעבודתם היא שמירה, אינם טרודים כ"כ כמו כהנים, ואינם פטורים. **הפלאה שבערכין.**

**בא"ד. בהפלאה שבערכין** כ' לתרץ עפמש"כ התוס' ביבמות ז: בד"ה ר"י, דטבול יום מותר ליכנס להר הבית והחיל, והלוים והרי היו שומרים מחוץ לעזרה, ושפיר היו יכולים להזקק לנשותיהן.

**סד"א הני כהנים וכו'. והגרי"ז** הק' דהרי גם לישראל הותר כלאים בציצית, ותי' דיש לחלק דבציצית הוי בגדר 'דחויה', אבל בגד"כ הוי בגדר 'הותרה'. אמנם בדברי הרמב"ם סוף הל' כלאים מבואר דההיתר של בגד"כ הוא כמו ההיתר של ציצית, ותי' הגרי"ז דצ"ל דזהו גופא תי' הגמ' דבגד"כ הוי כמו ציצית, ותרוייהו הוי רק דחויה, דהרי לא הותרו אלא בשעת עבודה. שיעורי הגרמ"ד.

**הני כהנים הואיל ואישתרי כלאיים לגבייהו.** יעוי' **בגמ' יומא** סט. דליכא כלאיים בבגד"כ משום דקשים הן, **וברש"י** שם כ' דמשו"כ גם לבישה מותרת. **והתוס'** שם פליגי דרק העלאה מותר מהך טעמא ולא לבישה. והק' התוס' מסוגיין דמבואר דאיכא 'היתר' כלאים בבגד"כ, ולרש"י א"צ היתר כיון דקשין מותרין, **ובבעה"מ** ביצה [ז. בדפי הרי"ף], כ' דרק אבנט שהוא חגור הוא קשה, ואין בו איסור, אבל חושן ואפוד הם רכים, וע"ז קאמרי' בסוגיין דהותר כלאים בבגד"כ. [וק"ק דבגמ' משמע דאיירי על כל הכהנים, ולדבריו איירי רק בכה"ג].

וע"ע **מנחת חינוך** צ"ט, דהק' דאי סוגיין איירי בכה"ג, א"כ הול"ל דס"ד דפטור מציצית, מטעם אחר, דכיון דהמעיל של כה"ג, שהיה לו ארבע כנפות, לא היה בו ציצית, א"כ ה"נ ס"ד שיפטר לגמרי. ותי' דמעיל הקדש פטור מטעם דזה אינו בכלל 'כסותך'.

**שם.** יעוי' **בתוס' במנחות** מ:-מא. בד"ה תכלת דכ' ר"ת לחלק בין היתר כלאים בציצית להיתר כלאים בבגד"כ, דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים, אבל בגד"כ לא לביש אלא בעידן עבודה. ולפי"ז נמצא דבאמת אין 'היתר' בבגד"כ, דהרי ליכא איסור כלאים בזה כיון דאינו לובש 'להנאתו', וק' דבסוגיין מבואר דאיכא היתר. ויתכן דזהו תי' הגמ' ד"נהי דאישתרי בעידן עבודה", היינו דכל ההיתר הוא רק זמן העבודה שאי"ז כלל להנאתו, וא"כ נמצא דבאמת אין היתר.

**ובשו"ת בית הלוי** ח"א סי' א' סק"ד, כ' דסוגיין אליבא דר' יהודה, דגם אם לובש שלא להנאתו אסור, דס"ל דדבר שאינו מתכוון אסור. ועוד תי' דדווקא במוכרי כסות התירו משום דהוא לבוש בבגדים אחרים, ואי"ז פסי"ר דיהנה מהבגדים, ומשא"כ בבגדי כהונה. וזה דלא כהר"ת דכ' דגם בבגד"כ אינו נחשב שלובש להנאתו.

**שלא בעידן עבודה מי אישתרי.** ונחלקו בזה **הרמב"ם והראב"ד** בפ"י כלאים הל"ב, דשיטת הרמב"ם דשלא בשעת עבודה עובר בכלאים, והראב"ד חולק דבמקדש עצמו מותר כל היום. ופשטות תי' הגמ' משמע כהרמב"ם, וכ"כ שם הרדב"ז. ובאמת דלהרמב"ם גם ק', **דהרדב"ז** שם כ' דגם להר"מ, כהן גדול מותר גם שלא בשעת עבודה, וא"כ גם להר"מ א"א לומר דזהו גופא תי' הגמ'.

וע"ע **בשיט"מ במנחות** שם אות כז', דתי' הגמ' דההיתר הוא רק "במקום העבודה", והיינו במקדש. וזה ממש כהראב"ד. וכ"כ **בכס"מ** פ"ח כלה"מ הי"ב.

וע"ע **בתוס' במנחות** שם, דכ' לבאר תי' הגמ' בשם ר"ת, דההיתר הוא רק על בגדים "המיוחדים לעבודה", אבל בבגדי חול הרי אסורין בכלאים, ולפי"ז ל"ק על הראב"ד.

ועוד אפ"ל דגם להראב"ד כל ההיתר הוא רק ביום ולא בלילה, כיון דלילה לאו זמן עבודה, וכ"מ מדבריו בפ"ח מכלי המקדש הי"ב. ולפי זה תי' הגמ' דכל ההיתר הוא רק בזמן עבודה, היינו ביום, ולא בלילה דלאו זמן עבודה. אמנם יעוי' בהשגות הראב"ד ביצה דהביא י"א דמחלקים דביום מותר גם שלא בשעת עבודה, ומשא"כ בלילה, אמנם הראב"ד שם פליג ע"ז.

**בביאור פלוגתת הר"מ והראב"ד**, עי' **בשאג"א** סי' כ"ט דביאר דלהרמב"ם הוי גדר 'דחויה', דעשה דעבודה דוחה ל"ת דכלאים, [וא"כ צריך ללבוש את האבנט אחרון כדי שיחול דין הדחייה], ולהראב"ד הוי בגדר 'הותרה' ולכן מותר גם שלא בשעת עבודה. ובשם **הגרי"ז** דבין להר"מ ובין להראב"ד הגדר הוא דעצם ה'לבישה' מתירה את האיסור, ופליגי, דלהר"מ שם 'לבישה' הוי רק בשעת העבודה. ולהראב"ד כל לבישה במקדש יש לה שם לבישה. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דלפ"ז י"ל דתי' הגמ' דדווקא ה'לבישה' מתירה את האיסור, אבל עצם האיסור כלאים לא הותר כלל.

בענין כלאים בכהן גדול שלא בשעת עבודה. הובא לעיל **דברי הרדב"ז**, דגם הר"מ מודה דכהן גדול שאני ומותר גם שלא בשעת עבודה, ו**בביה"ל** ח"א סי' ג' ביאר דהכה"ג צריך ללבוש את הבגדים בכל רגע, כדי שהציץ ירצה על הטומאה. **ובצפנת פענח** (כלאים עמ' 27), כ' דכהן הדיוט אינו מקיים מצוה בלבישה, ומשא"כ כה"ג.

**תוס' בד"ה הני כהנים.** נשים לא ליחייבו בכלאים. **ובנהור שרגא** יבמות ד. הק' דה"נ יהיה מותר כלאים בלילה, למ"ד לילה לאו זמן ציצית הוא. ותי' התוס' דהשוה הכתוב אשה לאיש, לא יתרץ הך קו'.

**בא"ד. וי"ל השוה הכתוב אשה לאיש. ובתוס' ביבמות** ד. כ' דשמא איכא שום ריבוי לענין כלאים. **ובקובץ הערות** סי' י"א אות ג', כ' דהכא ל"ש לומר השוה הכתוב אשה לאיש, כיון דלו-יצוייר איש שאינו בכלל ציצית, כגון סומא לר' יהודה, ג"כ נדרוש סמוכין ויפטר משעטנז, וא"כ ה"ה אשה דדינה כאיש.

**בא"ד. וא"ת ונימא כיון דאיתנייהו** וכו'. ועי' **ריטב"א שבועות** כ' ע"ב, דכתיב בציצית, 'בני ישראל' וילפי' דבנות ישראל פטורות. ו**הריטב"א** **בקידושין** לג: תי' דכיון דדרשי' חדא דרשה מהא דסמוכין, תו לא דרשי' עוד דרשה, שסותרת את הכלל דנשים פטורות ממ"ע שהזמ"ג.

**בא"ד. הואיל ואיתרבו לאכילת חמץ.** וביאר **בהגהות ר"ב רנשבורג**, ד'היקש' 'בחד קרא', עדיפא מהיקשא לתפילין דכתיב בקרא אחרינא. ומשא"כ ציצית ושעטנז הוי 'סמוכים', והיקש עדיף מינייהו ואפילו סבקרא אחרינא. אמנם **בחק נתן** כ' דהיקשא לחומרא עדיפא, מהיקשא דתפילין דהוי לקולא. ועי' **במראה כהן**, דמסתברא דחיוב מצה תלוי באיסור חמץ, ומשא"כ בציצית וכלאים.

**כהנים איצטריך ליה.** עי' **בשיט"מ** אות ו', דהק' מגמ' דזבחים דכהנים בעבודתם פטורים מתפילין, ותי' דפטורין מטעמא דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, וא"כ הפטור הוא רק רק אם עי"ז מתבטלין מעבודה, אבל הכא איירי כשיש שהות להניחם קודם העבודה.

אמנם **בבית הלוי** סי' ג', הק' דהרי גם הניחם קודם העבודה, יתבטל מהעבודה משום דמחוייב במשמוש תפילין. ועוד דהרי בעבודה בעינן שיחשב לשמה, וא"כ הרי מסיח דעתו מהתפילין. [ויעוי' מה שהובא לעיל עמ' י', מהנצי"ב והגרי"ז, אם היסח הדעת הוא איסור, או רק דבאותו הזמן לא מקיים מצוה]. ועי' **במקדש דוד** טהרות סי' מ"ה סוף אות ד', דלא איכפ"ל מהיסח הדעת, כיון דתפילין אינן מטמאין אותו, מטעם דבמקדש אין טומאת ידים.

אמנם יעוי' שיטת **הר"ן** סוכה כה. דגם כשאפשר לקיים שניהם פטור, וא"א לתרץ כהשיט"מ דלעיל, וכ' בהגהות **רש"ש טויבש**, דצ"ל לפ"ז דהך ברייתא ס"ל כמ"ד דעוסק במצוה אינו פטור מן המצוה.

**ובערך דל** תי' דבאמת פטור מהתפילין, והא דאמרי' דחייבין, היינו דישנו בכלל קשירה והנחה, ונ"מ דהוא כשר לכתוב תפילין.

וע"ע **במקדש דוד** סי' ל"ו ג', דתי' דאיירי בין עבודה לעבודה, שאין להם פנאי להפשיט הבגדים, דמצד עוסק במצוה ליכא, ומחוייבין מ"מ בתש"ר.

וע"ע **בבית הלוי** שם, דר"ל דסוגיין איירי בכהן גדול, דלובש בגדים אפילו שלא בשעת עבודה, וכשיטת הרמב"ם וכמש"נ לעיל, Sאינו 'עוסק' במצוה, ומחוייב בתפילין.

**קמ"ל דלא מעכבי אהדדי כדתנן** וכו'. **בשפ"א** כ' דאיכא לדחויי דדווקא היכא שיכול להניח תפילין של יד, מניח תש"ר כיון דהוא ראוי לתש"י, אבל בכהנים דאינו 'יכול' להניח תש"י פטור. וביאר דסברת הגמ' דכיון דשלא בעידן עבודה הוא 'ראוי' לתש"י, ה"נ מניח תש"ר. ומ"מ כ' דמי שאין לו יד כלל, שאינו ראוי להניח תש"י, פטור. אמנם **בשאג"א** סי' ל"ז נקט דתש"ר ותש"י הוי כב' מצוות בפנ"ע, וא"כ גם מי שאין לו יד יכול להניח תש"ר.

**שם**. עי' **בספר האשכול** ח"ב עמ' 90, דהביא יש מהגאונים דס"ל דגם בזה"ז כהנים פטורים מתפילין של יד, דהפטור הוא לאו דווקא בשעת העבודה.

**ומאי שנא דיד** וכו'. **בשיעורי הגרמ"ד** הק' דהך קרא איירי במכנסיים, וכיון דילפי' כתונת ממכנסים, ה"נ נילף מצנפת ממכנסיים, ואמאי בעינן קרא מיוחד למצנפת.

**דכתיב ילבש על בשרו.** עי' **רש"י בזבחים** יט. דאע"פ דתפילין הוי מצוה שבגופו, אין אומרים דמחמת חביבות המצוה אינה חציצה.

**שלא יהיה דבר חוצץ.** **וברש"י** כ' דאינו יכול להניחו על הבגד, משום והיה לך לאות וכו', ובדבריו משמע דאיכא דין חציצה בתפילין, וכ"כ **הרא"ש** בהל' תפילין. אמנם **הרשב"א** ס"ל דליכא חציצה בתש"ר ולכאורה ה"ה בתש"י, דהילפותא היא רק באיזה מקום להניח, וא"כ יכול להניח על הבגד, וצ"ע. שיעורי הגרמ"ד.

**תנא שערו היה נראה בין ציץ למצנפת.** **וברא"ש** הל' תפילין סו"ס י"ח, הוכיח מסוגיין דאיכא דין חציצה בתש"ר, אמנם **הרשב"א** ח"ג רפ"ב, נקט דליכא חציצה, ועי"ש בדברי חמודות דכ' בשם **הר"ן** מגילה כב ע"א, דשאני מצנפת דאסור להניח עליה דבר אחר של מצוה. ועוד הביא מהרשב"א דכ' לחלק דשאני מצנפת דהיא חפצא דמצוה ולכן הוי חציצה, אבל שאר מילי לא הוי חציצה. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' ליישב ע"פ דברי המג"א או"ח כ"ז סק"ו, דדווקא בגד עבה הוי חציצה, וא"כ י"ל דמצנפת דהיא גבוהה, הוי כבגד עבה.

**ששם היה מניח תפילין.** מסקנת הסוגיא דכהנים חייבין בתפילין, והרמב"ם הביא הך ברייתא בפ"י מכלי המקדש ה"ג. אמנם אח"כ בה"ו כ' דכהנים אם רצו להניח מניחים. ומבואר דאיננם חייבים. ועי' **בבית הלוי** ח"א סי' ג' אות ב', דכ' דסוגיין איירי בכהן גדול, דיכול ללבוש בגד"כ גם שלא בשעת העבודה, ואינו עובר בכלאים, וכמש"נ לעיל בשיטת הרמב"ם, וכיון דאינו עוסק בעבודה עכשיו, מחוייב בהנחת תפילין. אבל כהנים דלובשים בגד"כ רק בשעת העבודה, א"כ הוי עוסקים במצוה ופטורים מהמצוה, ולכן רק אם רוצים מניחים.

**הואיל וכהנים איתנייהו בתקיעה דכולי שתא. בס' החינוך** שפ"ד, הוכיח דתקיעת החצוצרות בכל השנה מוטל על הכהנים ולא על הלוים. ועי"ש שהוכיח מד' **הרמב"ם** דרק ביו"ט ובר"ח מוטל על הכהנים, ובשאר השנה מוטל על הלוים. **ובמנ"ח** שם כ' דלהר"מ תקיעת חצוצרות בכל השנה היא מדרבנן.

**מי דמי התם חצוצרות הכא שופר.** ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דאפשר לחלק עוד, דבשופר המצוה היא השמיעה, ובחצוצרות המצוה היא עצם התקיעה, כמבואר בסה"מ עשה נ"ט. ועוד דבחצוצרות אינו דווקא בכהנים אלא זה מחיובי הקרבן, אבל שופר המצוה היא על כאו"א.

**והני כהני הואיל וליתנייהו במצוה דיובל.** עי' **בטורי אבן** ר"ה כט. דהק' דלרבנן הדין הוא שישראל שירש אבי אמו לוי גואל כלוי, והיינו דאי"ז דין בלוים, אלא ב'ערי הלוים', וא"כ זה שייך גם בישראל, ואמאי אמרי' דווקא בלוים. ועי"ש מש"כ, ותי' דסוגיין אזלא אליבא דרבי דפליג אדרבנן. ועוד אפ"ל דהכהנים והלויים הם הגורמים את דיני המקום.

**תוס' בד"ה מוכרין.** וס"ד דבתי ערי חומה וכו' וליפקו ביובל. ולפי"ז למסקנא באמת דאינם יוצאים ביובל, ובס' ברכת כהן הק' דמקרא מלא הוא דכתיב שבתי ערי חומה של הלוים יוצא ביובל, וצריך למחוק המילים 'וסלקא דעתך', וכ"כ להגיה בהפלאה שבערכין.

וכ' דלפ"ז צ"ל דהגמ' מייתי דאין יובל בכהנים, מהא ד'מקדישין', ואיירי במקדיש שדה אחוזה וגאלה אחר, דאין יוצאת ביובל לכהנים. ועוד אפ"ל דהתוס' איירי כשלא גאלה אחר, וקיי"ל לקמן כה: דלכהנים יוצאת בדמים, ואין ע"ז דיני יובל.

**מבטלין עבודתם.** עי' **בר"ן** מגילה ג, דאם א"א לעשות שניהם, עבודה דאורייתא דחייא מגילה דרבנן. והא דאמרי' ד'מבטלין' עבודתם, היינו דמבטלים זמן העבודה שהוא משהאיר המזרח, כדי לקרות עם הציבור משום פרסומי ניסא. כ"מ בתוס' שם.

אמנם **בפסקי התוס'** אות י"ט, דמגילה דוחה אפילו כשעובר זמן ההקרבה, **ובריטב"א** מגילה שם דרבנן עוקרים דבר מהתורה בשב ואל תעשה. וע"ע **בט"ז** תרפ"ז סק"ב, דמגילה הוי מדברי קבלה והוי כדאורייתא, ולכך דוחה עבודה.

**וישראל במעמדן. הרמב"ם** השמיט ישראל במעמדן. ובס' גור אריה יהודה סי' כ"ב, תי' דמבואר בגמ' תענית כו. דביום שיש בו הלל לא היה מעמד, ועי' בגמ' לקמן י: דבקריאת מגילה איכא נמי דין הלל, ובמאירי כ' דמאי שאין לו מגילה צ"ל הלל, והרמב"ם פסק דקריאת המגילה היא הלל, ולכך לא היה מעמד בפורים, וא"ש.

**הכל חייבין בזימון.** ומבואר דהס"ד הוא על זימון, ולא על ברכת המזון, אמנם אח"כ הגמ' מייתי מקרא דואכלת ושבעת', דאיירי בברכת המזון. וצ"ל דהפשיטות היא דיש לזה דין אכילה גמורה, כיון דעיקר האכילה נקבע ב'שביעה'. וע"ע בשיעורי הגרמ"ד.

אמנם **בכלי חמדה** פ' עקב [דף מז'], נקט דהגמ' איירי לענין ברכת המזון, וס"ד דכיון דמצות לאו ליהנות ניתנו, א"כ אינו יכול לברך על ההנאה ממצות אכילת קדשים. ודחה דא"כ להו"א גם ישראלים יהיו פטורים בשאר אכילות מצוה. וביאר עוד דברכהמ"ז היא על ההנאה שבאכילה, והכא עיקר ההנאה היא הכפרה, ואינו יכול לברך על מקצת הנאה, וקמ"ל דסגי במקצת הנאה להתחייב ברכהמ"ז. ועוד כ' דהכהן מכווין לכפרה ולא לאכילה, וקמ"ל דמ"מ א"צ כוונה לאכילה, ובעצם השביעה סגי.

**ל"צ דקאכלי קדשים. ובשיט"מ** אות א', גורס דקאכלי כהנים, ובגמ' אח"כ לגבי 'צירוף' אמרי' "דקאכלי כהנים". והס"ד דהגמ' דליכא זימון משום דהאכילה היא 'כפרה', ונחלקו בזה, דלהרמב"ם בפ"י מעה"ק ה"א, דרק אכילת כהנים היא מצוה, ולפ"ז הגיר' היא 'כהנים'. אמנם לרש"י בפסחים נט. דגם אכילת בעלים הוי כפרה, שפיר גרסי' 'קדשים', דגם אכילת הבעלים בכלל.

**ואכלו אותם אשר כופר בהם.** לכאורה דסוגיין איירי באכילת שיירי המנחות, דע"ז שייך זימון, וק' דהא הך קרא איירי בבשר קדשים, והרמב"ם כ' דמצות אכילת שיירי המנחות ילפי' מוהנותרת מן המנחה וכו'. ועי' בברכת כהן דכ' ליישב דאיירי באכילת לחמי תודה ואיל הנזיר, דילפי' להו מהך קרא. ועי"ל לפ"ד דאכילת בשר מצטרפת לשיעור שביעה דברכהמ"ז.

**והא כפרה היא. וברגמ"ה** דהס"ד הוא משום דהאכילה היא 'חובה'. ולפ"ז להו"א גם שאר אכילות חובה כגון מצה, א"צ זימון.

**ל"צ דקאכלי כהנים.** ומשמע בגמ' דלס"ד דווקא ב' כהנים אינן מצטרפין, אבל ב' זרים וא' כהן מצטרפין. ועי' **ברגמ"ה** דכ' בהו"א דאיירי בב' זרים וא' כהן.

**תרומה או קדשים.** צ"ל דאיירי בחזה ושוק דנאכלין בכל העיר, אבל בקדשי קדשים דנאכלין בעזרה ל"ש צירוף, כיון דישראל אינם יכולים להכניס חולין לעזרה. ועי' **באבן האזל** אהבה עמ' לו'.

**תוס' בד"ה והך.** ומכאן נראה וכו'. **ובשיט"מ** כ' דה"ה אדם שאוכל מפת של עכו"ם וחבירו אינו אוכל. וכ"ה **בתוס' בברכות** מה ע"א.

**בא"ד. ומיהו נראה וכו'. ובשיט"מ** אות יז', כ' בשם הרא"ש, דכיון דהשתא אינם יכולים לאכול, אינם מצטרפים. ותלוי אם זימון הוא מצד דהוי 'סעודה אחת', או דזה 'קביעות' אחת.

**בא"ד.** בענין ב' שאכלו בשר, וא' אכל חלב, אי מצטרפין. עי' **בחק נתן** דהביא די"א דנותנין לברך לאותו שאכל חלב, כיון דיכול להצטרף לאוכלי הבשר, אבל איפכא לא. וכ' שם לדחות דדווקא במודרי הנאה דאסורין לעולם אין מצטרפין, אבל מי שאוכל בשר הרי מותר לאחר זמן. אמנם לדברי הרא"ש שהובא לעיל, מבואר דכל זמן שלא איתשילו אסורין, וא"כ ה"נ אינן מצטרפין השתא. וכ' לחלק דדווקא התם דמחוסרי מעשה, אבל הכא הרי מותר ממילא לאחר זמן.

**כל כהן שאינו שוקל אינו חוטא**. ועי' **בשיט"מ** בהשמטות אות ה', דהכא איירי בתרומה של קרבנות, דשבט לוי היו בכלל.

**אלא שהכהנים דורשין** וכו'. **הגרי"ז** הק' דהרי הכא אי"ז 'מנחת כהן', אלא מנחת ציבור, [ועי' לקמן דברי רש"י במנחות], ומהיכי תיתי דתלוי במעות של הכהנים, וגם אם אינם נותנים מעות, סו"ס הוא קרב עליהם. ועי' **במקדש דוד** סי' י"ט אות י', דמוכח מהכא דזה תלוי בנתינת המעות. ולפ"ז כהן שיתן מעות למנחת ישראל, מנחתו תשרף, ולהיפך אינה נשרפת. וכ"מ **ביראים** סי' ס"ד.

**רש"י בד"ה אינו חוטא.** עי' **רש"ש** דצריך להגיה "כל העובר" דכי תשא, דהתם שבט לוי היו בכלל.

**רש"י בד"ה שלנו. זיל בתר רובא. ובמל"מ** פ"ז ממעילה מבואר דזה מדין ביטול ברוב. ואע"ג דקי"ל דמטבע חשוב ואינו בטל, היינו רק מדרבנן, **מהר"ץ חיות**. ועוד אפ"ל דכוונת רש"י, דכשדנים על המנחה אמרי' דזה הגיע מהרוב, והרוב הוא ישראל. שיעורי הגרמ"ד.

וע"ע **רש"י מנחות** מו: דכ' רש"י דלא אמרי' דמנחת כהן נשרפת, אלא במנחה שמביאה מתוך ביתו.

**דמייתי להו ומסר לציבור.** וילה"ק אמאי צריך מסירה לציבור, תסגי בעצם ההקדש לבדק הבית. ותי' בס' השג יד עפמש"כ בדובר מישרים, דכלפי שחיטת חולין בעזרה, ל"מ הקדש, ולכך בעינן מסירה לציבור.

**והני כהנים הואיל וליתנייהו בשקלים** וכו'. **ובשיט"מ** בהשמטות אות ו' הק' דלעיל גבי מנוול ומוכה שחין דרשי' דכיון דאינו בדמים אינו בערכין, וילפי' מריבוי דמ"מ הם בכלל ערכין, ואילו הכא לגבי כהנים לא מרבי' לה מקרא. ותי' דדמים וערכין הוי ענין אחד, ולכך ממעטי' למנוול ומכש"ח.

**שם.** עי' **בחשק שלמה** דכ' דה"ה לוים. אמנם **הרמב"ן** שמות ל' כ' דגם לוים חייבים במחצית השקל.

**שם.** עי' **בשער המלך** פ"א שקלים, דהק' דקטנים ונשים יוכיחו, דאינם בכלל שקלים וישנם בערכין, וכ' דקטנים אינו ראיה, כיון דאתי לכלל חיוב 'לכשיגדיל', חשיב ישנו בשקלים.

**א"ל אביי האי וכל ערכך לכל ערכין שאתה מעריך** וכו'. וק' דהרי גם אביי לא יליף מהך דרשה, רק דס"ד לדמות שקלים לערכין. **ובמוצל מאש** כ' דהדרשה דערכין אינם פחותין מסלע, היא הדרשה הפשוטה, ואביי מק' מה הס"ד דלא דרשי' הכי.

**ופדויו מבן חודש תפדה בערכך**. ועי' **בהעמק דבר** שם דפי' ד'בערכך' היינו כפי דין הערכין שזהו חמשת שקלים, וק' דבגמ' הכא מסקי' דבערכך לא קאי על ערכין. ברכת כהן.

**הכי נמי דכל דאיתיה בערכין. ובמהרי"ט אלגאזי** לבכורות פ"ח אות ע"ג, הק' למה לא אמר אביי דבפדה"ב וערכין איכא היקשא דערך ערך. אמנם עי' **בהפלאה שבערכין** דביאר דאביי ורבא פליגי בפלוגתא דאמוראי בבכורות נא ע"ב, אי ילפיק פדה"ב מערכין בגז"ש דערך ערך.

**אלא מעתה גבי איל האשם. ובשפ"א** הק' דהרי מסקי' דלא דרשי' הך דרשה, וצ"ל דמ"מ התנא היה צריך להשמיענו דטומטום בכלל איל האשם, כדתנן הכא דכהנים בכלל ערכין. **ובהגהות רד"ל** תי' עוד דבאמת כהנים איתרבו מנפש, ולעולם הך דרשה קיימא לאביי.

**טומטום ואנדרוגינוס וכו'.** אמנם זה ודאי דישנם בכלל דינא ד'מעריכין'. והא דלא דרשי' דנילף מאיל האשם, דיהיו בכלל 'נערכין, היינו משום דאיכא קרא דזכר ודאי וכו' למעטם מכלל נערכין. **חק נתן.**