בענין תחילת מלאכה - לדעת התוס
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין תחילת מלאכה לדעת התוס'**

א. ב''מ י' א' אמר ליה שאני פועל דידו כיד בעל הבית הוא והאמר רב פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום אמר ליה כל כמה דלא הדר ביה כיד בעל הבית הוא כי הדר ביה טעמא אחרינא הוא דכתיב כי לי בני ישראל עבדים עבדי הם ולא עבדים לעבדים.

ב. כתבו התוס' שם יכול לחזור בו אפי' בחצי היום - וא"ת ומאי קמ"ל והלא בפרק האומנין (לקמן דף עז.) לא פליגי רבי דוסא ורבנן אלא דר' דוסא סבר דיד פועל על התחתונה ורבנן סברי דידו על העליונה אבל לכולהו יכול לחזור בו וי"ל דקמ"ל דיכול לחזור בו וידו על העליונה כרבנן.

ג. מבואר בתוס' דבברייתא מבואר דפועל וקבלן יכולים לחזור בהם, ורב רק חידש דידו על העליונה, ויליף לה מקרא דעבדי הם, ופי' החזו''א דאילו היה ידו על החתונה היה נמנע מלחזור בו, ולכן אמרו חז''ל דידו על העליונה משום דרצון התורה שלא יהיה דבר המונע בעדו מלחזור בו.

ד. עי' רעק''א שם שהקשה על תוס' דהרי מפורש בגמ' כן, ומה ס''ל לתוס' בס''ד, דהרי כתוב בגמ' דף ע''ז א' 'אמר רב הלכה כרבי דוסא ומי אמר רב הכי והאמר רב פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום' וצ''ע היכן כתוב בדברי רב דידו על העליונה, הא רק אמר דיכול לחזור בו והרי ר' דוסא נמי ס''ל הכי, אלא דס''ל דידו על התחתונה, וע''כ כתי' התוס' דרב חידש דידו על העליונה.

ה. הרא''ש בשו''ת כלל ק''ד סי' ב' כתב כיון דקבלן לא מצי מהדר וידו על התחתונה אם חזר בו אף אם היה מוצא אחר היה יכול להטעותו, ודוקא לענין שוכר עליהם אם באת חבילה לידו היינו דוקא אם אינו מוצא פועל אחר אבל להטעותו כדי לגמור מלאכתו כמו שהוא חייב לגומרה שהרי מן הדין אינו יכול לחזור אף אם היה מוצא פועל אחר ואף אם אינו אבד יפה עשה שהטעהו עכ''ל, ומבואר ברא''ש שלא כדברי התוס' אלא קבלן אין יכול לחזור בו, וחייב לגמור מלאכתו, וא''כ י''ל דלכן ידו על התחתונה, וניחא קושיית הגמ' על רב שאמר שיכול לחזור בו, ובביאור דברי ר' דוסא שאמר ידו על התחתונה כתב המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' 'והא דקתני ידו על התחתונה לאו למימרא דמצי לחזור בו אלא אשמועינן דאם חוזר בו ואינו יכול להזמינו לדין ה"ז שוכר פועלים ביוקר עד כדי שכרם של אלו - וכעין זה בש''ך סקל''ד - א"נ הברייתא מיירי כשזה מוצא פועלים ביוקר לגמור את מלאכתו דבכי הא אפילו קבלן יכול לחזור אלא שידו על התחתונה'.

ו. ובדברי התוס' מבואר דאף קבלן יכול לחזור בו, ואין לומר דהוא משום עבדי הם, ואף בלא דברי רב ידענו דפועל וקבלן יכולים לחזור בו מכח קרא דעבדי הם, ורב רק חידש דידו על התחתונה מכח עבדי הם - ורבנן ס''ל דאע''פ שנאמר בקבלן עבדי הם אין ידו על התחתונה, כמבואר ברש''י דף ע''ו ב' דרבנן לית להו כלל ידו על התחתונה, ואף כשבעה''ב חזר בו נח' רבנן - דהרי מבואר להדיא בתוס' דף מ''ח א' דבקבלן לא נאמר עבדי הם, ובתוס' כאן מבואר דבברייתא מבואר דלכו''ע קבלן יכול לחזור בו.

ז. ולכא' מוכח בתוס' דאף בלא קרא דעבדי הם קבלן ופועל יכולים לחזור בהם, ולכא' משום דס''ל דתחילת מלאכה אינו קנין, וכמוש''כ המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' בדברי התוס' בדף ע''ז ב' דפי' את הברייתא דחייב בהלכו משום גרמי, ואי הוה ס''ל כדברי הרמב''ן הו''ל לפרש דחייב אף כשלא יכלו להשתכר אתמול מכח תחילת מלאכה, וע''כ דתוס' ס''ל דתחילת מלאכה אינו קנין - ועי''ש מש''כ בדברי הרא''ש -.

ח. ולפי''ז היה נראה דדעת התוס' דאין חל מידי בכל שכירות פועלים, ואין מתחייבים זה לזה כלל, ולכן יכולים לחזור בהם, אלא שאם ניזוק אידך בחזרה יש לחייבו מדינא דגרמי, וכדפי' תוס' והרא''ש את הברייתא דבהלכו חייב, דהוא כר''מ דדאין דינא דגרמי, ובדבר האבד ששוכר עליהן או מטען אפשר לפרש כרש''י בדף ע''ח א' דמנכה משכרן, אך אין חייב מאומא, אך אכתי קשה אמאי מטען, וי''ל דהוי קנס כמוש''כ הנתה''מ בסק''ג, וז''ל המהרי''ק בשורש קל''ג 'דין הוא שיהא הלה שוכר עליהן או מטען מדינא או מקנסא', ועי' נתה''מ סק''ו דכתב בדעת חד מד''א בירושלמי דאין קנין חל בפועל, ולכן גם בעה''ב אינו חייב - ויש לפרש דאין דעתו להתחייב וכקושיית הרמב''ן, אך י''ל דתחילת מלאכה הוי קנין בפועל, דמתחייב לבעה''ב, וכיון שנקנה לו חל חיוב על בעה''ב, וכיון שנלמד מקרא דאין חל מידי על הפועל ממילא אין מה שיחייב את בעה''ב -.

ט. ולפי''ז תשלומי שכיר הינו על קבלת הפעולות, וחייב כפי שקצצו ככל קציצה על קבלה, שאפשר לקצוץ שהקבלה מחייבת כפי שקצצו, ועי' תוס' בריש פרק בן סורר דאף אי לא מהני דעת אחרת מקנה לקטן, משכ''ל מעות של קטן כשקיבל שכר פעולה, ובודאי אין קציצת קטן כלום, וע''כ כוונת תוס' דאחר שעבד לו חייב לשלם לו ככל קבלה המחייבת תמורה, ולאו דב תלין נאמר על חיוב שחל מכח קבלת פעולה משום דאליו הוא נושא את נפשו.

י. ולפי''ז צ''ל דהא דבקבלן ידו על התחתונה לר' דוסא הוא קנס כמוש''כ רש''י בדף ע''ז ב', וקנסוהו אע''פ שלא נשתעבד לו, ואולי קנסוהו במקום שיש עליהם תרעומת. ולא קנסו אלא שינכה משכרו, ולא לשלם מכיסו, ובפועל לא קנסו משום הנ''ל שאולי ימנע מחמת זה מלחזור בו, ורצון התורה שלא יהיה דבר המונעו מלחזור בו, ואי ימנע מלחזור בו אף זה קצת עבדות, וז''ל רעק''א בדף י' א' 'והתורה הקפידה שא"י לשעבד עצמו ממילא אם חוזר אין ראוי לקונסו לומר דידו על התחתונה'.

יא. אלא דלכא' כל זה נסתר מדברי הגמ' דיד פועל כיד בעה''ב, וכיצד דבר זה חל אם תחילת מלאכה אינו קנין - ועי' מחנ''א שלוחין סי' י''א, וביאור הגר''א סי' קפ''ג סק''ה דאפי' התכווין להגביה לעצמו זוכה בעה''ב - ולכא' היה נראה מזה ראיה לדברי הקצוה''ח בסק''ב, דנראה בדבריו דאף תוס' מודו דתחילת מלאכה הוי קנין, אלא דא''כ צ''ע כנ''ל כיצד קבלן חוזר בו אף בלא קרא דעבדי הם.

יב. והיה מקום לומר דתוס' ס''ל דאע''פ שתחילת מלאכה הוא קנין, אין דעתם להתחייב זה לזה, דומיא דמש''כ הרמב''ן דביכולים הפועלים כעת להשתכר אינו חייב אף אחר תחילת מלאכה, וע''כ משום דאין דעת בעה''ב להתחייב כה''ג, ואה''נ באופן שנפסד בעה''ב כדבר האבד, או באופן שהפועלים יכלו להשתכר אתמול מתחייבים זה לזה, אך כשלא יכלו להשתכר אין מתחייבים, ולכן בדף ע''ו ב' לא פירשו תוס' כהרמב''ן, ולכן י''ל נקטו תוס' דקבלן ופועל יכולים לחזור בהם אף בלא עבדי הם, והיה מתיישב היטב דברי התוס' בדף ע''ו א' דנראה בדבריהם דלרבנן ניחא להו הברייתא, וע''כ משום דתחילת מלאכה הוא קנין - וכן לכא' מוכח בתוס' דף ע''ט א' ד''ה אלא, דחייב את שכרו אף באונס, ואף בלא קנין, ובאונס א''א לומר דחייב מדינא דגרמי - אלא שכוונתם להתחייב רק כשמפסידים זה את זה, ולכן לא פירשו תוס' כהרמב''ן.

יג. אלא דלכא' מוכח בדברי התוס' שתחילת מלאכה הוא קנין אף לחייב את הפועל, וחוזר בו רק מקרא דעבדי הם, דהנה כתבו התוס' כתבו התוס' בדף מ''ח א' 'מכאן אומר ר"ת דהסופר שהשכיר עצמו אם משכו ממנו קולמוס או תער שלו אין יכולין שוב לחזור בהם ואם תאמר מ"ש מפועל דיכול לחזור בו ויש לומר דפועל דוקא דכתיב ביה עבדי הם ולא עבדים לעבדים יכול לחזור בו ולא קבלן' ואי נימא דפועל וקבלן חוזרים בהם משום שאין קנין, או אף אי נימא שאין דעת בעה''ב להתחייב, מנלן לתוס' דע''י קנין פועל יכול לחזור בו, והרי לא הקשו תוס' מהברייתא בדף ע''ז ב' שמבואר שקבלן יכול לחזור בו, כדנקטו תוס' בדף י' א' דכתוב בברייתא שקבלן יכול לחזור בו, וע''כ משום דר''ת איירי בקנין, וא''כ מנלן דבקנין פועל יכול לחזור בו, הא קרא איירי בלא קנין, ומכח עבדי הם רק נלמד דידו על העליונה, אך היכן כתוב בגמ' דילפינן מיניה דאף אם היה קנין יכול לחזור בו, הא התבאר דאין דעת בעה''ב להתחייב, וא''ת דמתחייב כשנפסד בעה''ב, הרי כה''ג אין נאמר עבדי הם, וא''כ היכן ראו התוס' דנאמר עבדי הם בפועלים, הא כשאין הפסד אינו מתכווין להתחייב, כדחזינן בדברי התוס' דאף קבלן חוזר בו אע''פ שלא נאמר בו עבדי הם, וכשיש הפסד הרי לא נאמר בו עבדי הם, וכן מפורש בתי' התוס' דפועל חוזר בו רק מכח קרא דעבדי הם, וצ''ע א''כ היאך כתבו התוס' בדף י' דאף קבלן חוזר בו, ועי' בשטמ''ק שם שר''ת רק אמר אלא דאע''פ שלא התחילו במלאכה הוי כהתחילו ע''י הקנין, ומבואר בדבריו דאין מעלה בקנין יותר מתחילת מלאכה.

יד. עוד יש להוכיח דחיוב תשלום של פועל אינו רק אחר שעבד וחייב ככל קבלה המחייבת תמורה, מהא דנח' אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אן אינה אלא לבסוף, וכן נלמד מקרא דאינה משתלמת אלא לבסוף ואילו לא היה חלות של שכירות פועלים לא היה שייך מח' אלא הוה אזלינן בתר דעת בני אדם, אם דעתם להתחייב אחר קבלת כל הפעולות או על כל פעולה ופעולה, וכן היה צריך לאמוד את דעת בני האדם אם זמן הפרעון הוא מיד או בסוף, ולא היה צריך ללמוד דבר זה מקרא, וע''כ דחל חלות שכירות פועלים ע''י תחילת מלאכה, וכן יש להוכיח מהא דטרחו הראשונים לומר שיש קנין מחודש בפועלים של תחילת מלאכה, והרי בכל שכירות פועלים יש קנין כסף כמוש''כ הריטב''א בדף ע''ג ב' דבההיא הנאה דסמיך עליה מתחייב בדבר האבד - ואולי יש לומר דרק באופן שביד בעה''ב לשכור פועלים אחרים, או שביד הפועלים להשתכר במקום אחר, בזה אמרינן דכל אחד סומך על חבירו, ובההיא הנאה וכו', משא''כ באופן שעליו דיבר הרמב''ן דלא יכלו הפועלים להשתכר אין בההיא בהנאה וכו' - וע''כ דאין דעת בני אדם להתחייב אלא רק על דבר האבד, אך שאר החיובים דעתם כפי שהוא הדין, ולכן רק משום דין שכירות פועלים מתחייבים זה לזה - דומיא דשומרים שיש בכל שומרים בההיא הנאה כמבואר בדף צ''ד א', ואפילו הכי טרחו בדף צ''ט א' לבאר היכן הקנין בשומרים - עוד יש להוכיח כן מדברי הקצוה''ח דהתחייבות על דבר מסויים הוא קנין דברים, וא''כ כיצד פועל או קבלן מתחייבים לעבוד, הא עבודה דידהו הוא דבר מסויים, וע''כ דיש חלות של שכירות פועלים, וכיון שחל על הפועל חלות זו מחוייב לעבוד, ועי' שו''ת הריטב''א סי' קי''ז וז''ל שלא אמרו שהפועל יכול לחזור בו אלא בשוכר /במשכיר/ עצמו באמירה **כדין פועל של תורה**, אבל כל שנשתעבד בקנין לטפויי מילתא אתא שלא יוכל לחזור בו, וכל כי האי גוונא תנאי שבממון הוא שהוא קיים, כמתנהו על שאר כסות ועונה.

טו. ולכא' מוכח מדברי התוס' דתחילת מלאכה הוא סיבה לחייב את הפועל, וחוזר רק מדין עבדי הם, והא דקבלן נמי חוזר בו צ''ל כמוש''כ המחנ''א דבקבלן אין תחילת מלאכה קנין - והמחנ''א רצה לומר כן אליבא דהרמב''ן, ולפי''ז הרישא דבהלך חייב איירי רק בשכיר ולא בקבלן, והרמב''ן כתב דרש''י ס''ל כדבריו, והיה מאד מתיישב דברי רש''י שכתב שהרישא בפועל איירי, והסיפא בקבלן, וצ''ב הרי בגמ' להלן יש צד שר''ד נח' גם בפועל, ועוד צ''ב דהרי הרישא איירי רק בחזרת בעה''ב, ובחזרת בעה''ב אין חילוק בין שכיר לקבלן, וע''כ כדברי המחנ''א דבסיפא מבואר דאף בהתחילו במלאכה אין בעה''ב חייב לשלם להם, ומבואר ברש''י בד''ה במה דברים אמורים, דהיכא, דבסיפא איירי גם בחזרת בעה''ב - ויש לעיין על דברי המחנ''א מדברי הרמב''ן שכתב בסוף דבריו 'והני מילי בדבר האבד אבל אם הוקרו פועלים אפילו **התחילו במלאכה** אינו שוכר עליהן אלא ממה שעשו **בקבלנות** וכר' דוסא' והיה נראה שיש תחילת מלאכה גם בקבלן מדכתב הרמב''ן דאפי' וכו' ואם תחילת מלאכה אינו קנין מה החידוש שאינו שוכר עליהן אפילו התחילו במלאכה, ויש לדחות דכוונת הרמב''ן לומר דרק בקבלן מנכה ממה שעבד, ולא בפועלים אפי' התחילו במלאכה, משום דבפועלים כתיב עבדי הם, אך יש לעיין מתחילת דברי הרמב''ן שכתב על דברי רש''י 'והתם זה נתחייב בכל שכרן שהרי נותן להם יותר ממה שעשו, וכיון שכן למה אינו נותן שכרן משלם, אלא מתני' בשמוצאין להשכיר עצמן בקבלנות אחרת' ולכא' נתחייב בשכרן רק ע''י תחילת מלאכה וצ''ע - ותוס' בדף י' א' לא נחתו לטעמא דחזרה, אלא רק דייקו מהברייתא דיכולים לחזור בהם, אך י''ל דטעמם חלוק, ודין חזרה בפועל נלמד מקרא דעבדי הם, ורב חידש מכח עבדי הם אמרינן נמי דידו על העליונה, וקבלן חוזר משום שאין תחילת מלאכה קנין, ותוס' כלל לא הזכירו קבלן בדבריהם, רק כתבו שבברייתא מבואר שפועל חוזר בו ואינו חידוש של רב, וא''ת היכן כתוב בברייתא דפועל יכול לחזור בו, הא לא איירי בברייתא אלא בחזרת קבלן, ואי בקבלן אין תחילת מלאכה, מנלן דפועל יכול לחזור בו, י''ל דהרי מבואר בדף ע''ז ב' דר' דוסא איירי אף בפועל.

יז. ולפי''ז בפועל תחילת מלאכה הוי קנין וכדברי הרמב''ן, ואע''פ שכתבו תוס' דחייב מדינא דגרמי, כתבו כן לחייב אף בלא הלכו, אך בהלכו יש לחייב גם כשלא היו יכולים להשתכר אתמול וכמוש''כ הרא''ש, אלא דלכא' א''א לומר כן בתוס', דהרי כתבו תוס' 'וכי מפליג בסמוך בין לא הלכו החמרים להלכו ומצאו שדה לחה הוה מצי לפלוגי אף בלא הלכו כלל בין יכולין עוד להשתכר בין חוזר בו אחר שלא מצאו עוד להשתכר אלא אורחא דמילתא נקט דבהלכו לא שכיח שימצאו עוד להשתכר ואם לא הלכו מסתמא כשבא לחזור חוזר מיד בעוד שימצא להשתכר' ומכאן הוכיח המחנ''א דס''ל לתוס' והרא''ש דאין תחילת מלאכה קנין, דאי תחילת מלאכה הוי קנין, א''כ ניחא היטב מה דאמרה הברייתא הלכו, בכדי לאשמועינן דחייב אף כשלא יכלו להשתכר אתמול, והרא''ש כתב דבכה''ג אפי' אין תרעומת, וכתב המהר''ם שי''ף דלכן לא פ' הרא''ש את הברייתא כדברי הרמב''ן, והמחנ''א מסתמא נקט שא''א לומר שמכח זה לא פי' הרא''ש את דברי הברייתא כהרמב''ן, דאין קושי לומר שכתבו בברייתא שיש תרעומת וכדביאר הריטב''א בג' דרכים, ולא היה הרא''ש דוחה את פירוש הרמב''ן מכח זה, אלא דס''ל להרא''ש דפי' הברייתא הוא מכח דינא דגרמי, ואין מקור לתרעומת באופן שלא יכלו להשתכר אתמול.

יח. ואולי י''ל דס''ל לתוס' דתחילת מלאכה אינה מחייבת את בעה''ב לשלם, אע''פ שהוא מחייב את הפועלים לעבוד, משום שההתחייבות של בעה''ב הוא לשלם על הפעולות, והתחייב לתת להם לעבוד, אך כששדהו לחה אע''פ שהוא בפשיעתו, א''א לכופו לתת להם לעבוד, וא''כ אין על מה לשלם, וכך מבואר להדיא בדברי הראשונים בטעמא דמילתא דבאונס פטור, משום שלא עבדו וז''ל הר''ן בדף ע''ז א' דאפי' קבלן כך הוא דינו שאם קבל קמה לקצור וקצר חציה ובאו אחרים וגמרוה או נמלים וקרסמוה זכה בשכירותו דדוקא בפועל הוא דאמרינן פסידא דידיה הוא **לפי ששכרו אינו אלא כפי טרחו וכל שאינו טורח אינו נוטל** אבל קבלן אין שכרו תלוי אלא בגמר מלאכה וכשנגמרה בין על ידו בין על ידי אחרים נוטל קבלנותו, וז''ל הנמוק''י דכיון דלא הוי פשיעה דבע"ה טפי מדפועלים **והפועל תלוי שכירותו בעשיית פעולה א"כ כל שלא עשה פעולתו פסידא דידיה הוא** עכ''ל, וצ''ב לדבריהם מדוע כשפשע בעה''ב חייב, הא אין משלם על מה שזכה בהם, כמבואר בגמ' דמשתלמת מתחילה ועד סוף, או בסוף, וכן מבואר ברוב הראשונים דבחלה הפועל אינו חייב לשלם לו, ואין אומרים דנסתחפה שדהו, עכ''פ בשיטת התוס' י''ל דהכי ס''ל, ולכן ס''ל לתוס' דחייב רק מדינא דגרמי.

יט. אולם בתחילת דברי התוס' נראה שלרבנן ניחא להו, וע''כ משום דתחילת מלאכה מחייב את בעה''ב, וא''כ הדר קושיא לדוכתא מדוע לא פירשו התוס' כן את דברי הברייתא, ומכח קושיא זו גם א''א לומר דס''ל לתוס' דהלכו אינו תחילת מלאכה.

כ. ולכן נראה ליישב על פי דברי הרמב''ן, דכתב הרמב''ן 'ובזה יפה כח פועל מכח בעל הבית שפועל חוזר בו בדבר שאינו אבד ואפילו בחצי היום, וטעמא דמילתא ...'וצ''ע הרי הטעם משום דעבדי הם כתיב וכמוש''כ הריטב''א, ומדוע צריך לבאר מהו החילוק בין בעה''ב לפועלים, וצ''ל דהוקשה לרמב''ן אחרי שהפועל יכול לחזור בו, מדוע דעתו של בעה''ב להתחייב, וע'ז תי' הרמב''ן וכו', וא''כ י''ל דתוס' לא ס''ל כתי' הרמב''ן, ולכן אין בעה''ב מתחייב, משום שהעבד יכול לחזור בו, ואה''נ בדבר האבד י''ל דאף הפועלים מתחייבים, ואינם יכולים לחזור בהם כמוש''כ כמבואר במהרי''ק סי' קל''ג - וז''ל דהתם דוקא הוא דשוכר עליהן או מטען משום דנשכרו לו לעשות מלאכתו וכי הדרי בהו עבדי שלא כדין שהרי שכירין או קבלים /קבלנים/ ננהו ולא מצו למהדר בהו דאף על גב דגם בשכירות אמרינן דשוכר עליהם או מטען בדבר האבד וקי"ל דפועל יכול לחזור בו וכו' מ"מ פשיטא דכל כמה דלא הדר ביה **או דלא מצי הדר כגון בדבר האבד** שכירו דבע"ה הוא וחייב לעשות מלאכתו - וכן הוא בפ''ח וברעק''א, ולכן ניחא לתוס' אליבא דרבנן דבעה''ב מתחייב במקום שיכלו להשתכר אתמול דומיא דפועלים שמתחייבים בדבר האבד - אף אם אין בעה''ב חייב בכה''ג מדין דבר האבד, כדנראה מדברי התוס' שלא הקשו מכח דין דבר האבד, אלא רק מדינא דגרמי לר''מ, וע''כ ס''ל לתוס' דדבר האבד הוא רק בחזרת פועלים ולא בחזרת בעה''ב, ואכהמ''ל בטעמא דמילתא - אך כשלא יכלו להשתכר אתמול אינו מתחייב משום שהפועל אינו מתחייב מכח קרא דעבדי הם.

כא. ועי' רשב''א ב''ב דף ט' א' שכתב 'שאין התחלת מלאכה עושה דבר לגבי חזרת הפועל אלא לגבי חזרת בעל הבית כדאיתא בפרק השוכר את האומנין' ונראה בדבריו שאין משתעבד הפועל כלל, דהרי בדבר האבד חייב אף בלא תחילת מלאכה, וכשאינו אבד יכול לחזור בו אף אחר תחילת מלאכה, וכל הנ''מ בתחילת מלאכה לגבי הפועל אינו אלא לענין יד פועל כיד בעה''ב, אך בדברי התוס' נראה דבאופן שיכלו הפועלים להשתכר אתמול מתחייב בעה''ב מדין תחילת מלאכה, ולהנ''ל ע''כ גם הפועל מתחייב, דאל''כ אין דעת בעה''ב להתחייב, ובדעת הרשב''א י''ל דתחילת מלאכה אינו אלא קנין לחייב את בעה''ב, אך אינו קנין לחייב את הפועלים, וכך נראה קצת בדברי הש''ך עי' בדבריו בסי' של''ג ס''ק ד', ז', י''א, י''ד, ל''ד.

כב. ולפי''ז חייב בעה''ב כשיכלו הפועלים להשתכר לא רק מדינא דגרמי אלא גם מכח תחילת מלאכה, ואף לר''מ לכא' יש נ''מ בין אם חיובו מדינא דגרמי או משום תחילת מלאכה, דיעויין בדברי הקצוה''ח סי' של''ג סק''ב דאע''פ שאין חיוב מדינא דגרמי על מניעת רווח, וכוונת התוס' דחייב מדין שבת, וחייב רק לר''מ משום שרק גרם שבת, ולפי''ז באופן שהוזלו הפועלים ויכול להשתכר לכא' מדין שבת אינו חייב, דהרי לא מנעו מלעבוד, משא''כ מדין תחילת מלאכה מחוייב להשלים לו את ההפרש ממה שהתחייב לו למה שנשכר כמוש''כ הרמב''ן, וכן הוא נ''מ אם עובר בבל תלין, ואם יכול לשלם בשוה כסף, וכן מדינא דגרמי אין חיוב על יורשיו.

יח. ולפי''ז יש בגוונא דאין דרשת עבדי הם, פועל חייב לעבוד ואינו יכול לחזור בו - וכך מבואר בפתחי תשובה בחוזר מחמת יוקר דחייב לעבוד - משא''כ קבלן שאין בו קנין דתחילת מלאכה.

יט. ואכתי יש להקשות להך גיסא בדף ע''ז ב' דר' דוסא נח' גם בפועל, ולכא' משום דלא דרש דרשת עבדי הם, וא''כ מדוע פועל יכול לחזור בו, וצ''ל דדרש ר' דוסא דרשת עבדי הם, ורק בדין ידו על התחתונה נח' ר' דוסא, ונח' רק על מה שרב למד מקרא דעבדי הם דידו על התחתונה.

כ. לפי כל זה בחזר בו בעה''ב דידו על התחתונה ופירשו תוס' כרש''י דבהוזלו פועלים משלם להם סלע וחצי, והרמב''ן פירש את דברי רש''י דהוא מדין תחילת מלאכה, והריטב''א ביאר את דברי רש''י דהוא מדין דבר האבד, אך לדברי התוס' דאין בעה''ב מתחייב לשלם לפועל, צ''ב מדוע שישלם יותר ממה שקצץ, וזהו קושיית הר''י שהובא הריטב''א, ודברי הר''י מיושבים היטב להנ''ל ואזיל לשיטתו בג' התוס' הנ''ל, אך לדברי התוס' כאן דכתב כרש''י צ''ב, וי''ל דאע''פ שמדינא דגרמי אינו חייב בהוזלו פועלים כמבואר ברעק''א, וכ''ש לדברי הקצוה''ח דחייב רק מדין שבת, אך מודו התוס' דחייב מדין דבר האבד כהריטב''א, ואע''פ שלא הקשו תוס' בדף ע''ו ב' מדין דבר האבד אלא רק מדינא דגרמי, י''ל דכיון שאין מפורש במתני' שיש דין דבר האבד בחזרת בעה''ב, וידו על התחתונה אפשר לבאר כדברי ר' פרץ, לכן ניחא להו לתוס' להקשות מדינא דגרמי, אך י''ל דלדינא מודו תוס' דבעה''ב חייב מדין דבר האבד.