נבילה שא_ר ונטל_פ באיסוה_נ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נבילה שא_ר לגר

ע"ז סח. נבילה שא"ר לגר ונטל"פ באיסוה"נ

**א. נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ ודין נטל"פ-**

יש לדון אם יש באיסוה"נ היתר של נבילה שא"ר לגר או לכלב, ומתחילה יש לציין שכל הנידון היינו דוקא בנפסל מאכילה אחר זמנו והנידון אם יפקע ממנו גם איסוה"נ, אבל נפסל קודם זמנו וודאי לא חל בו איסוה"נ כלל דלאו אוכל הוא כלל כיון שא"ר לאכילה.

בחי' הגר"ח פי"ד מאכ"א דקדק מלשון הר"מ דבב"ח וכה"כ שאסורים בהנאה ושלא כדר"א אין בהם היתר נבילה שא"ר לגר [ובעיקר הדיוק הנה בחוו"ד-קג ושאג"א-עה חלקו ע"ז ונקטו דוודאי אף בהנך אם א"ר לאכילה פקע איסורן, אבל בהג' ברו"ט הסכים עם הגר"ח.

ועיין אבי"ע חו"מ א-ב באר לדעתם דמש"כ הר"מ לדמות דין זה לשלא כדר"א הוא משום דעיקר הילפותא דנבילה שא"ר לגר מתחלת במה שא"ר לאכילה כדרכו ועיקר האיסור הוא באכילה כדרכו אבל לבתר דילפינן פטור זה הרי אף בכה"כ פטור].

ויותר מזה חזינן דאף היכא שא"ר לכלב מ"מ לא פקע מיניה איסור הנאה, כדקי"ל נקברין אפרן אסור והרי נבילה שא"ר לגר ולכלב היא.

וכן בהא דאמרינן כא: חרכו לאחר זמנו אסור בהנאה אף שנפסל מאכילת כלב.

וכתב הגר"ח הטעם בזה בשני דרכים:

א. משום שנאסרו גם שלא כדר"א אין בו היתר נבילה שא"ר לגר, דיסוד דין נבילה שא"ר לגר הוא במה שאינו ראוי לאיסור אכילה שבו שהוא דוקא בכדר"א, עיי"ש [ולפי"ז הא דנקברין אפרן אסור בשאר איסורי הנאה שלא נאסרו שלא כדר"א אינו אלא מדרבנן].

ב. דרך אחרת כתב דבכל איסורי הנאה אין היתר נבילה שא"ר לגר, ונפק"מ משני הדרכים באיסורי הנאה שאין בהם איסור שלא כדר"ה כגון חמץ בפסח אם יהיה בו היתר נבילה שא"ר לגר [באופן שכבר חל עליו האיסור הנאה].

[ויל"ע בכוונתו אם דוקא כלפי איסוה"נ אמרינן כן אבל איסור אכילה אית ביה, או דכיון שיש בו איסוה"נ ועדיין ראוי הוא לאיסורו הרי ה"נ איסור אכילה לא פקע.

ובפשוטו היה נראה לפי שיטת הר"מ שנתבארה בסוגיא פסחים כא: הרי איסור אכילה והנאה הכל איסור אחד הוא, ויסודו איסור שימוש במאכל, ואכילה הוא אופן השימוש העיקרי ומה"ט אין מלקות בהנאה.

ולפי"ז יתכן דכל כמה שהוא ראוי לשימוש של הנאה הרי גם איסור אכילה לא פקע שהכל חד איסורא הוא (אלא דלענין אכילה יש לדון גם משום שלא כדר"א).

ובאמת דעת המל"מ פי"ד אבל הכ"א דאדרבה מה"ט שהכל איסור אחד ואכילה הוא השימוש העיקרי הרי כל שפקע איסור אכילה משום נבילה שא"ר לגר פקע ממילא גם איסוה"נ אבל הגר"ח דלא ס"ל כן ונקט שיש בו איסוה"נ י"ל דאכתי יש בו גם איסור אכילה].

ג. בנוב"י יו"ד-כו וכו"פ פז-טו נקטו בשיטת הר"מ דע"כ לא פסק כלל הפטור דנבילה שא"ר לגר אלא כר"מ דלית ליה היתר רק בסרוח מעיקרא, וכל מה שפטר הר"מ בסרחה הוא משום שלא כדר"א והוא פטור במעשה האכילה לחוד, ולכך בכה"כ ובב"ח דחייב עליהם שלא כדר"א מתחייב אף בסרחה [ועוד נתבאר כ"ז במקו"א].

אלא שנתקשה הגר"ח עפי"ז מלשון הר"מ דמשמע דנטל"פ שרי אף בהנך דבב"ח וכה"כ, והרי כל היתר נטל"פ ילפינן מנבילה שא"ר לגר [וכן קשה טובא לדעת הנוב"י ונתבאר במקו"א דעתו ואינו ענין לנידו"ד]?

וכנראה יש בזה ג' מהלכים עיקריים:

א. י"ל דשאני דין טכע"ק דאף אם אין היתר נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ ה"מ בגוף האיסור, אבל לענין טעם לחוד שפיר יש להתיר.

ובביאור הדברים מצאנו שני אופנים:

א. הגר"ח באר דדין טכע"ק יסוד דינו הוא איסור אכילה דהא בקרא דמשרת כתיב אכילה, וממילא כל שאין בו איסור אכילה אין בו פרשה של טכע"ק כלל, ורק איסור הנאה מגוף האיסור לא פקע.

אבל לא ירדתי לעומק כוונת דבריו כלל, דהא קי"ל דין טכע"ק גם לענין איסור הנאה כמבואר בראשונים בסוף ע"ז [ורק בדעת הראב"ד נקט הר"ן דלא אמרינן טכע"ק לענין איסוה"נ], ואיך נקט הגר"ח דדין טכע"ק יסודו איסור אכילה, וגם מ"ט אם יפקע איסור אכילה יפקע איסור הנאה ומ"ש מגוף האיסור דלעולם נשאר איסור הנאה, וצ"ב.

ואולי כוונת הגר"ח דכלפי טכע"ק מודה הוא לד' המל"מ דאיסור אכילה והנאה יסודם אחד ובזה וודאי עיקר האיסור הוא שימוש של אכילה, וכל שפקע איסור אכילה אין בו גם איסוה"נ.

משא"כ לענין גוף האיסור שם האיסור אכילה והנאה אינם תלויים זב"ז וההנאה ג"כ עיקרית כמו האכילה ומה"ט לא פקע איסור הנאה.

אבל עצ"ע דהא וודאי בכה"כ דלא כתיב בהו אכילה מ"מ יש בהם דין טכע"ק אף שכל איסורם הוא איסוה"נ לחוד וע"כ אין יסוד דינו אזהרת אכילה[[1]](#footnote-2), וצע"ג.

ואולי גם הגר"ח כוונתו דדוקא היכא שיש מציאות של אכילה סגי לדין טכע"ק אף שאין בו איסור אכילה רק איסור הנאה, אבל היכא שא"ר לגר אין בו מציאות של אכילה כלל, מיהו אי"ז משמעות כוונת הגר"ח.

והגר"ח הוסיף אח"כ בדבריו לענין ב"י וב"י דבלא כזית בכא"פ ודין אכילה ל"ש כלל מושג ושם טכע"ק ומה"ט אין בו משום ב"י כלל, א"כ י"ל דה"נ לענין איסוה"נ בלא מציאות של אכילה לא חל שם טכע"ק כלל, ויל"ע בכ"ז.

ב. אבל ברעק"א (בהשמטות סוף ע"ז) ומקו"ח תמב-ב וחי' הרי"מ ע"ז סז., כתבו בנו"א בזה, דכיון דדין טכע"ק ילפינן ממשרת א"כ לא נתחדש אלא דומיא דהתם והתם דאיירי לענין נזיר הרי הוא איסורי אכילה ויש בו היתר נבילה שא"ר לגר וה"נ נטל"פ שרי ביה, וממילא כדילפינן דין טכע"ק לשאר איסורי תורה לא נתחדש אלא בכה"ג אבל בטעם פגום לא, ואף בכה"כ ובב"ח שאין היתר של נבילה שא"ר לגר מ"מ אין בו איסור בנטל"פ.

אלא שלדרך זו לכאו' היה נראה דלא סגי בזה לתרץ ד' הר"מ דתינח לענין כה"כ אבל בב"ח ילפינן ביה דין טכע"ק מיניה וביה מאיסור בב"ח כמבואר קח., ורק לד' הגר"ח אשה"ט גם לענין בב"ח דסו"ס עיקר דין טכע"ק הוא איסור אכילה.

אבל רעק"א כתב דאף לענין בב"ח י"ל כן, דכל מה דילפינן דין טכע"ק מבב"ח הוא רק לענין יצירת הבב"ח אבל טכע"ק היוצא מבב"ח אח"כ זה דינו ככל איסורין ובעי ילפותא דמשרת.

ולפי"ד רעק"א נמצא לכאו' חומרא גדולה דלענין ליצור דין בב"ח בזה לא יהיה היתר של נטל"פ, וזה צ"ע טובא לומר כן דהא קי"ל דקדירה שאב"י אין בו איסור תורה גם לענין בב"ח כיון שהוא טעם פגום.

מיהו יש מקום לדון להתיר עפי"ד הכו"פ דאף שנקט שאין היתר נטל"פ כלל בב"ח מ"מ ביצירת הבב"ח שפיר יש היתר דלאו דרך בישול הוא.

א.ג. עוי"ל בעיקר קו' הגר"ח דלעולם באיסורי הנאה אין היתר שא"ר לגר ורק פקע מיניה איסור אכילה, וממילא באכילת נטל"פ אין איסור כלל שאין לאסור מתרת הנאה שאין לו כלל הנאה מאכילת האיסור וכש"כ הר"ן ע"ז סז., ודו"ק [וה"נ אם יאכל אפר הנקברין אין לו הנאה ממנו ושרי אם לא שעושה לרפואה שאז הוא נהנה, וכש"כ בחזו"א או"ח קטז-ה בדין הד'].

שו"ר כנראה מהלך זה מבואר בחי' ר"ד פסחים מה:, עיי"ש הק' היאך שרינן נטל"פ בחמץ שהוא איסור הנאה ותי' דהואיל והוא פגום אין דרך הנאתו באכילה, וכנראה הוא ע"ד הנ"ל.

אבל גם מהלך זה צ"ע לפי שיטת הר"מ דס"ל דאיסור אכילה והנאה הכל חד איסורא הוא ועיקר איסורו בשימוש של אכילה והנאה, ואם אין היתר נבילה שא"ר לגר באיסורי הנאה ה"נ לא פקע מיניה איסור אכילה.

ואין לומר דמ"מ כיון שהאיסור הוא בהנאת אכילה הרי בנטל"פ אינו נהנה מן האיסור ואין בו איסור אכילה, שהרי נתבאר במקו"א בסוגיא פסחים דעיקר האיסור הוא בשימוש ובאכילה חשיב שימוש בחפץ אף היכא שאינו נהנה.

ונתבאר שם להוכיח זה ממה שאסרו שלא כדר"א גבי בב"ח ואף שאיסורו בהנאת אכילה וכן מהא דמבואר פסחים כב. דלמ"ד אין בגידין בנו"ט אסור באכילה והנאה ואף שאין בו הנאה באכילה מ"מ אסרוהו וחשיב שימוש של אכילה, וא"כ ה"נ נטל"פ נמי.

ד. בכו"פ פז-ד עמד בקו' זו היאך שרינן נטל"פ באיסורי הנאה והרי אין בהם היתר נבילה שא"ר לגר כמבואר בהא דנקברין אפרן אסור, ותי' דאפרן אסור אינו אלא דרבנן אבל מדאורייתא יש היתר נבילה שא"ר לגר לענין איסוה"נ וכיון שאינו אלא מדרבנן י"ל שלא גזרו כן בטעם לחוד, עיי"ש [וכנראה זהו ביאור ג"כ בשיטת הר"מ הנ"ל שלא התיר נבילה שא"ר לגר בכה"כ שבאיסורי הנאה גזרו עליהם מדרבנן ורק בטעם התירו].

**ב. הערה בדין נקברין אפרן אסור אם הוא מדאורייתא-**

ואגב ילה"ע שמצאנו ג' אופנים באחרונים די"ל דאפרן אסור אינו מדין תורה רק מדרבנן:

א. יל"פ הדברים כפשט ד' הכו"פ דהיתר נבילה שא"ר לגר חייל גם באיסוה"נ.

ב. יל"פ עפי"ד המל"מ פי"ד אבל הכ"א דכל דפקע מיניה איסור אכילה פקע נמי איסוה"נ וכש"כ הר"מ פיה"מ כריתות בנקודה הנפלאה, וכ"כ בפמ"ג יו"ד שפ"ד סה-יא.

אח"כ ראיתי שאין לדרך זו מובן כ"כ, דממ"נ אם איסור אכילה והנאה שני איסורים הם הרי אף אם יפקע איסור אכילה מ"מ ישאר איסוה"נ, ואם הכל איסור אחד הוא הרי לא יפקע גם האיסור אכילה שהרי אכתי ראוי לגר הוא לענין איסור הנאה[[2]](#footnote-3).

[ועיין בגרש"ר פסחים-יא תמה על המל"מ היאך יפרנס הדין דנקברין אפרן אסור, וכתב שהוא משום נגרם מאיסוה"נ וכש"כ במנח"ב-סז, אבל בפמ"ג מבואר דלדעת המל"מ אינו אלא איסור מדרבנן, וכדעת הרבה פוסקים דאיסור אפר הנקברין לאו דאורייתא הוא.

ועצ"ע דמשמע במל"מ דלית ביה איסורא כלל היכא דפקע מיניה איסור אכילה, וע"ע בגרש"ר שתמה ע"ד המל"מ מחרכו דא"ר לאכילה ומ"מ לא פקע מיניה איסור הנאה].

והנה במל"מ כתב הטעם דפקע איסור אכילה משום דהוי שלא כדר"א, אבל כבר העיר עליו בגרש"ר שם דבזה מסתבר דלא פקע מן החפצא דין איסור אכילה וממילא יהיה אסור בהנאה, רק הו"ל למינקט משום נבילה שא"ר לגר.

ג. בהגר"א יו"ד-קנה נראה עיקר ההיתר משום שלא כדר"א, דאיסור אפר עיקרו אינו איסור חדש דחייל באפר אלא שיסוד האיסור הוא במה שמשתמש בהאיסור ע"י אפרו, וכיון דהוי שלא כדר"ה שרי מדאורייתא ורק מדרבנן אסור, ועפי"ז כתב דבב"ח שנאסר גם שלא כדר"ה אסור מה"ת להנות מאפרו, וכ"נ במקו"ח תמה-א.

ונמצא דלדעת הסוברים שאיסור הנקברין הוא איסור תורה צ"ל דס"ל כש"כ הגר"ח דלענין איסוה"נ אין היתר נבילה שא"ר לגר ואף דפקע מיניה איסור אכילה אכתי אית ביה איסוה"נ, וגם אין בו היתר שלא כדר"א וכנראה ביאור הדברים דעיקר איסור האפר אינו משום שמשתמש בעיקר החפץ אלא משום נגרם מאיסוה"נ כש"כ מנח"ב-סז, וכלפי איסור זה שחל בחפץ חשיב שפיר דרך הנאתו גם באפר שהרי באפר כן הוא דרך הנאתו.

ויש להוסיף דמה"ט נמי י"ל דס"ל דאין בו היתר נבילה שא"ר לגר, מלבד די"ל דכלפי איסוה"נ לא נתחדש דין א"ר לגר עוד י"ל דאיסור זה שחל בחפץ משום נגרם הרי הוא ראוי להנאה ולא אכפ"ל מה שא"ר לאכילה דמ"מ כלפי איסוה"נ חשיב ראוי לגר.

ויסוד הדברים עפמש"כ הגר"ח דדין א"ר לגר הוא משום שיש פטור שלא כדר"א ואין החפץ ראוי לשימוש של אכילת איסור, אבל כל כמה דכלפי איסור הנאה חשיב דר"ה הרי ממילא לא יחול בו פטור א"ר לגר שהרי הוא ראוי לשימוש].

**ג. בד' הר"ן בזה-**

והנה מד' הר"ן יש ללמוד בשני עניינים אלו:

א. במש"כ הגר"ח לדון אם יש היתר נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ, הנה בפשוטו דעת הר"ן נראה מבואר דאף באיסורי הנאה יש ההיתר של א"ר לגר דאל"כ מה נתקשה בפת שעיפשה ותיפו"ל דחייב בהנאה.

וביותר מוכרח כן לפי"ד הצל"ח ביצה ב. דאף למסקנת הר"ן דראוי לחמע אין איסור באכילתו רק בהנאה, וא"כ ע"כ קו' הר"ן היתה בדין הנאה, ומבואר

אבל יל"ד זה דס"ל להר"ן דדין ב"י וב"י אינו אלא בחמץ שיש בו איסור אכילה, וכש"כ הר"ן ריש פסחים דחומרא של ב"י הוא משום שיש בו כרת באכילתו וע"ע פסחים ה. דמקשינן השבתה לאכילה, וזהו שהוקשה להר"ן אמאי חייב לבער וע"כ הוצרך לתרץ דאית ביה איסור אכילה דראוי לחמע.

ולפי"ז י"ל דאף לד' הצל"ח י"ל כן, דס"ל להר"ן דאם היה בו היתר של נבילה שא"ר לגר ופקע מיניה איסור אכילה לגמרי תו אין בו ב"י וב"י כלל, וע"ז תי' הר"ן דראוי הוא לחמע ואין בו היתר אכילה, ורק אם אוכלו לא יתחייב עליו לפי"ד הצל"ח משום שלא כדר"א, וי"ל דכיון דעיקר החפצא חשיב חמץ סגי להתחייב בב"י וב"י אף דבפועל אם יאכלנו לא חשיב מעשה אכילה, דכל מידי דהוי חמץ לענין איסור אכילה החמירה בו תורה בב"י וב"י.

והנה אם נפרש דעת הר"ן דנבילה שא"ר לגר מותר אף באיסוה"נ היה נראה שהר"ן יחלוק גם על עיקר ד' הר"מ שאסר כה"כ ובב"ח אף בא"ר לגר, ולהר"ן שרי שהוא נבילה שא"ר לגר ואף באיסורי הנאה שרי.

אבל יתכן דעת הר"ן כמהלך הראשון של הגר"ח בטעמו של הר"מ, דס"ל שאין היתר נבילה שא"ר לגר בדבר שנאסר גם שלא כדר"א, וכל ד' הר"ן הוא רק לענין חמץ שאינו נאסר אלא בדר"א.

ב. בנידון השני שכתב הגר"ח דאף אם אין היתר נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ מ"מ טכע"ק שלהם אין בו איסור, הנה הר"ן הוכיח ממה שיש היתר של נטל"פ דע"כ יש היתר שא"ר לגר גם בעיקר החמץ.

והנה בד' הר"ן מבואר שדן אם יש היתר נבילה שא"ר לגר בחמץ, וכנראה עיקר הנידון שלו הוא משום דבאיסוה"נ יש מקום לומר שאין היתר נבילה שא"ר לגר.

[ועיי"ש בר"ן שהביא דעת הי"מ שאין היתר נטל"פ בפסח, והנה אין נראה לפרש דעתם דס"ל שאין היתר נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ, דאטו בכל איסוה"נ נמי אסור נטל"פ והרי מבואר ע"ז סח. דאף בכה"כ יש היתר נטל"פ.

רק טעמם הוא כש"כ הר"ן שם בלשונו דבאיסורי משהו אין היתר נטל"פ, ורק הר"ן דחה דבריהם משום נבילה שא"ר לגר, וע"ז דן הר"ן אח"כ אם יש היתר זה גם בחמץ, ופשוט].

ומבואר מזה דלא ס"ל להר"ן כשני המהלכים שנתבארו בשיטת הר"מ לחלק דנטל"פ מותר אף שאין בו היתר נבילה שא"ר לגר.

חדא מבואר שלא כד' הגר"ח ומקו"ח ורעק"א ופשיטא ליה להר"ן שאין להתיר טכע"ק אם לא שיהיה היתר נבילה שא"ר לגר גם בעיקר האיסוה"נ, וע"ע בשאג"א-עה שג"כ ס"ל כהר"ן והוכיח מדנטל"פ שרי בכה"כ ה"נ יש בהם פטור נבילה שא"ר לגר.

[ע"ע במקו"ח משה"ק ע"ד הר"ן מסוגיא ע"ז סח. דנטל"פ בכה"כ מותר, א"כ מה הוכיח הר"ן מנטל"פ, ואין קו' מובנת דהא בפשוטו להר"ן יהיה בו גם היתר דנבילה שא"ר לגר, ואף דקי"ל שאסור שלא כדר"א מ"מ אם החפצא עצמו הסריח הוא פטור אחר כש"כ בחוו"ד ג-א, ואף בכה"כ יש פטור זה, וכבר תמה עליו במגן האלף].

**ד. סתירה הפוכה בדעת הר"ן והר"מ-**

ועוד מבואר דלא ס"ל להר"ן מש"כ במהלך האחרון דנטל"פ אין בו הנאה ואין איסורו רק מתורת אכילה וכלפי איסור אכילה יש היתר נבילה שא"ר לגר וכש"כ החזו"א גבי אפר הנקברין שמותר באכילה שאין בו הנאה [אם לא לרפואה שיש הנאה].

וצ"ע באמת במה חלק הר"ן על ענין זה, והרי וודאי נטל"פ אין בו הנאה באכילתו.

ואולי אף שבדבר שא"ר לכלב כמו אפר הנקברין אין בו הנאה באכילתו מ"מ בדבר שא"ר לאדם או בנטל"פ שהוא ראוי לאדם ורק אינו מוסיף בכלל התערובת שפיר יש בו איסור הנאה, ואף שכתב הר"ן ע"ז סז. שאינו מוסיף בתערובת היינו שאין הוספתו חשובה לענין להחשב אכילה שנחשיב את האיסור קיים בתערובת, אבל מ"מ איזה הנאה אית ליה ואית ביה איסור הנאה, וצ"ע.

אבל י"ל מהלך אחר בד' הר"ן, דס"ל דכיון שאין היתר נבילה שא"ר לגר באיסורי הנאה הרי לא הותר גם האכילה.

וביאור הדברים עפמש"כ המל"מ פ"ה יסוה"ת דעיקר איסור איסור אכילה והנאה הכל איסור אחד של השתמשות והנאת אכילה אסרה תורה, וכיון שאין היתר של נבילה שא"ר לגר הרי אסור גם בשימוש של אכילה.

ואף שעיקר האיסור הוא בהנאת אכילה ואילו הכא בנטל"פ אינו נהנה בפועל מן האיסור, מ"מ הרי נתבאר לעיל דלמהלך זה וודאי אסורה אכילה גם בלא הנאה דסו"ס חשיב שימוש בחפץ.

ולפי"ז נראה ברור שיהיה חייב באכילתו אף באפר שהרי אף שאין בו הנאה חשיב אכילה ועובר באיסור, ורק באוכל האפר יש לפוטרו משום שלא כדר"א, אבל גבי נטל"פ ס"ל להר"ן שאינו בכלל שלא כדר"א [ודלא כהכו"פ פז-טז] שהרי אוכלו בתערובת ובצורה כזו אין פגם באכילתו.

מיהו כ"ז ניחא אם שיטת הר"ן היתה כהר"מ שאיסור אכילה והנאה הכל איסור אחד על שימוש בחפץ, אבל נתבאר במקו"א דפשטות דעת הר"ן עצמו בחי' פסחים כא: דאף באיסוה"נ הרי האכילה אסורה ככל איסורי אכילה והוא איסור בפנ"ע, וא"כ מסתבר שיהיה היתר נבילה שא"ר לגר כלפי אכילה, וצ"ע לפי"ז מה הוכיח הר"ן מנטל"פ.

[ונמצא לנו סתירה הפוכה בדעת הר"ן והר"מ, שהר"מ ס"ל שאיסור אכילה והנאה הכל איסור אחד ומ"מ ס"ל שיש לחלק בין נטל"פ לאיסוה"נ בעיניה, ואילו הר"ן ס"ל שהם שני איסורים נפרדים ומ"מ ס"ל להוכיח מנבילה שא"ר לגר לענין נטל"פ].

**ה. עוד בגדר נקברין אפרן אסור-**

בגדר איסור אפר הנקברין, עיין כו"פ פז-ד הק' היאך יתכן לומר אל"ס מותר גבי בב"ח והרי קי"ל נקברין אפרן אסור וחד מינייהו בב"ח ואף שנסחט כל החלב ע"י האש?

וגם למ"ד אל"ס אסור תיקשי לשיטת התוס' קיב. דאין איסור אלא אם נשאר בו משהו?

ועיין בפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח שהביא מהמנחת יעקב שכתב להתיר האפר בהנאה כיון שנפרד הבשר מהחלב לגמרי, אלא שהק' ע"ז מד' הר"מ דמבואר דאפרן אסור, ובהג' רעק"א כתב דחידוש הוא שהביא הפמ"ג ד' המנ"י התמוהים אלו שהרי וודאי נקברין אפרן אסור.

וכתב בפמ"ג דשמענו מזה דאם נפרד הבשר מהחלב עדיין נשאר באיסורו, אבל מ"מ צ"ע לשיטת התוס' דס"ל שאם נפרד שרי וכן תיקשי למ"ד אל"ס מותר.

ובפשוטו צ"ל כש"כ מנח"ב-סז דמ"מ יש לאסור את האפר כדין נגרם מאיסוה"נ ואף שאין בו סיבת האיסור סו"ס הוא נגרם מאיסוה"נ, וכ"כ אמ"ב פסח-ז.

ומ"מ אין בזה הכרח שכל איסורו הוא דוקא מה"ט ויש מקום לומר שיש בו גם איסור מכח עצם האיסור וכש"כ לעיל שאין היתר נבילה שא"ר לגר באיסוה"נ ורק לענין בב"ח צ"ל כן.

ועוד נתבאר במקו"א להכריח ענין זה מד' הפנ"י והגר"א דהנאה מאפר מיקרי שלא כדרך, וע"כ הביאור שכל האיסור הוא בהנאה מחפץ הראשון וכלפי זה מיקרי שלא כדרך, ואכ"מ.

**ו. מוצרים שא"ר לאכילה-**

במג"א תסז-י כתב שהטב"ק אסור לשהותו כיון ששורין אותו בשכר שעורין וצריך לסוגרו בחדר, ובמ"ב סקל"ג הביא דבריו.

תמה עליו בבי"מ שם וכן בדברי חיים וש"א דהא נפסל מאכילה וא"ר לגר קודם פסח ובכה"ג הותר לשהותו (בתערובת, ואם נפסל מכלב שרי בכל ענין)[[3]](#footnote-4)?

א. במהר"ם שי"ק או"ח-רמב דדוקא דבר שנתעפש וא"ר לאכילה יש בו היתר נבילה שא"ר לגר, אבל בעושה מוצר במיוחד לצורך ריח וכה"ג באופן שא"ר לאכילה אבל כך הוא צורת המוצר אין בו שום גריעותא במה שא"ר לגר שאי"ז קלקול בדבר.

ומלשונו משמע עיקר סברתו דהוי כעין אחשביה וכה"ג שזהו עיקר שימושו מהני אף בהנאה לעשות אחשביה, ולפי"ז אינו אלא איסור דרבנן ואין איסור להשהותו בבית [אבל ראיתי בשבות יצחק ענייני פסח הביא מהגריש"א שסברתו היא מעיקר הדין ולא מטעם אחשביה וכד' השו"מ דלקמן].

ובשואל ומשיב מהדו"ק א-קמא ג"כ צידד לאסור עיי"ש גבי יי"ש שערבו בו חמץ אבל א"ר לאכילה ומשתמשים בו להאיר אסור להשתמש בו בפסח ואין בו היתר נבילה שא"ר לגר, ומלשונו משמע שהוא איסור תורה ממש [וכ"ז כמובן רק לענין איסורי הנאה אבל באיסורי אכילה צריך שיהיה ראוי לאכילה דוקא][[4]](#footnote-5).

אמנם הסברא בזה תמוהה שהרי לעולם דין א"ר לכלב ולגר תלוי בהאכילה, שהרי להנאה הוא ראוי ומ"מ כיון שא"ר לאכילה לא חשיב אוכל ולא חייל ביה גם איסוה"נ, וא"כ ה"נ הכא מה לי שכך הוא מיוצר ולא נפגם מהנאה מ"מ לאו אוכל הוא?

וצריך לחלק בדוחק דשא"ה שמעיקרא מיוצר באופן שלא יעמוד לאכילה רק להנאה לא אכפ"ל שנפגם מאכילה, אבל אין ביאור ברור בזה.

ולהלכה עיין במנח"י ה-ה שכתב שאי"צ להחמיר בדין זה וכ"נ בהליכות שלמה גבי סבונים וכה"ג שכל שנפסל מאכילת כלב שרי, וכ"נ באול"צ ח"ג פסח-חו, אבל בקובץ תשובות להגריש"א א-מט נטה להחמיר בזה.

ועיי"ש שתמה ע"ד השו"מ משו"ע או"ח תמב-י גבי דיו שעשוי משכר שעורים מותר לשהותו ואף לכתוב בו כיון שהוא פסול מאכילה, וכבר נתקשה בזה במהר"ם שיק ותי' אינו ברור כ"כ.

כמו"כ צ"ע לפי"ז מד' השו"ע תמב-ד שהתיר לשהות את התריאק"ה ואף להנות ממנו [ורק לאוכלו אסור משום אחשביה] והרי הוא עשוי בכוונה לכך.

ב. בבי"מ כתב דדוקא טב"ק העשוי לעשן בפיו אסור משום אחשביה באכילתו כש"כ הרא"ש גבי חרכו שאסור באכילה משום אחשביה וס"ל להבי"מ דה"נ לענין עישון הוי כאכילה לענין זה[[5]](#footnote-6), אבל טב"ק העשוי להריח לחוד אין בו אחשביה כמו בהנאה ושרי.

וכנראה דאף אם יש לאסור מטעם אחשביה ה"מ בסבונים או טבק וכה"ג שהוא אוכל וסך בכוונה אבל משחת שיניים או שפתון וכה"ג שאינו בולע בכוונה ל"ש אחשביה, ולכך אם א"ר לאכילה הרי גם אם יש בה חמץ מותרת, וכ"כ בחוט שני פסח פ"ז ואול"צ שם ובקנה בושם א-כה ג"כ היקל במי פה[[6]](#footnote-7).

ועי' שו"ע תמב-י לענין דיו שמותר לכתוב בו ולא חיישינן שיתן לתוך פיו, דלאו אחשביה הוא בכה"ג.

וכמובן שהוא סברא אחרת מד' השו"מ דלפי"ד השו"מ הוא ענין בעיקר ההיתר של נבילה שא"ר לגר ולא משום דאחשביה במעשה האכילה והדין נותן דאף לשהותו ולהנות ממנו אסור (אלא דצ"ע מד' השו"ע דלעיל), משא"כ להבי"מ מותר לשהותו ולהנות בשאר הנאות דלא שייך בהם אחשביה.

ורק יש לדון איסור לשהותו גם להבי"מ משום שמא יבוא לאוכלו, שהרי מבואר בשו"ע שאם נפגם קודם זמנו מותר לשהותו וכתב המ"ב שלא גזרו שמא יבוא לאוכלו כיון שהוא פגום, לפי"ז היה נראה שגם לדעת הבי"מ גבי טבק יש חשש שיבוא לאוכלו.

ואולי לדעתו כך תתבאר כוונת המג"א שכתב שצריך לסוגרו בחדר, ועי' מש"כ במקו"א לענין תרופות.

ובאמת יל"ע בלשון המג"א שצריך לסוגרו בחדר ומשמע שלא הצריכו למכור לעכו"ם דוקא, והרי רק בחמץ של עכו"ם הקילו במחיצה?

ואולי ס"ל דכיון דמצ"ע אינו בכלל חמץ כלל ואינו עובר עליו הוי כחמץ של עכו"ם שהקילו במחיצה ורק בחמץ מעליא שבא לסמוך על ביטול בזה הצריכוהו ביעור.

אמנם כ"ז לדעת הבי"מ אבל לדעת השו"מ שהוא ממש בכלל ב"י וודאי יצטרך למכור וצ"ע לשון המג"א בזה].

ועפ"י הנ"ל יל"ד לענין בורית וכה"ג באופן שנתקלקל האיסור [קודם זמן איסורו] עד שא"ר לגר, ויש לדון בזה בתרתי:

חדא לפי"ד השו"מ הנ"ל לאסור [באיסורי הנאה].

ועוד לדעת הסוברים שיש סיכה כשתיה בכל איסורין, וכיון דהוי כשתיה הרי ע"י סיכה אחשביה גם בזה כמו בעישון לדעת הבי"מ [ואף אסור לשהותו בפסח שמא יאכלנו].

ועיין בפר"ח קיז-ד מבואר מדבריו דלענין סיכה כשתיה אף לשיטות הסוברים שיש בכל איסורין דין סיכה כשתיה מ"מ לא חשיב דאחשביה ואם נפסל הסבון מאכילה שרי, וכן צידד בחזו"א דמאי ד-יג [ולכאו' הוא דלא כהבי"מ הו"ד בקובץ תשובות שם, אמנם יתכן לחלק בין עישון לסיכה][[7]](#footnote-8).

ואמנם בנקוה"כ סי' קיז כתב "ראיתי מחמירים שלא לסוך בבורית של חלב ונכון הוא".

ובביאוה"ל סוס"י-שכו כנראה מבואר לאסור בזה, עיי"ש ברמ"א מש"כ שאין לסוך הידים בבורית או בחלב (תרבא) בשבת משום מוליד, ובהגר"א שם כתב דבחלב אף בחול אסור משום דסיכה כשתיה, ואמנם דעת ר"ת בתוס' נדה לב. שאין סיכה אלא בשמן של תרומה ולא בחלב אבל הגר"א נקט שיש לאסור גם בחלב.

ועפי"ז כתב בביאוה"ל שיש להחמיר לאסור לסוך בבורית העשויה מחלב, והנה משמע דמיירי גם בבורית שא"ר לאכילה [כמבואר בפר"ח דבורית שבימיהם היתה אינה ראויה], ומ"מ אסר משום סיכה כשתיה, וכ"נ באגרו"מ או"ח ג-סב דע"י סיכה כשתיה שייך אחשביה דלא כהפר"ח[[8]](#footnote-9).

אמנם לא הבנתי כלל היאך יתכן לומר דין אחשביה בסך, הרי דין נבילה שא"ר וודאי תלי באכילה ולא סגי מה שהוא ראוי לסיכה שהרי הגם שהוא ראוי לסיבה מותר, א"כ מה יועיל דאחשביה הא מ"מ לענין אכילה לא אחשביה, ואין לדבר מובן כלל ובפשוטו נראה כד' הפר"ח דל"ש בזה אחשביה.

ולכאו' צ"ל דד' הגר"א לא קאי על בורית אלא על חלב שהזכיר הרמ"א, אבל בביאוה"ל מבואר דקאי גם על בורית והרי היא פגומה, וצ"ל בע"כ דאיירי בסבון שאינו פגום, ושו"ר בקובץ בית אהרן וישראל מה שבאר הגרז"נ גולדברג דכל דברי נקוה"כ וביאוה"ל להחמיר הוא בסבון העשוי מאפר ואינו פגום כש"כ הש"ך לשיטתו בנקוה"כ צה-טו, משא"כ בסבון של ימינו.

וכ"נ להלכה כל הפוסקים [הגרשז"א והאול"צ-ו וכן הגריש"א] דלא שייך סיכה כשתיה בסבון של ימינו שהוא פגום, ועי' ערוה"ש קיז-כט שהמנהג להקל בסבון פגום, ורק לענין פסח יש מחמירים משום חומרא דחמץ.

ובאמת גם בסבון העשוי מאפר הרי הסכמת הפוסקים דג"ז חשיב שנפגם כש"כ הט"ז צה-טו הביא מהצ"צ שהבורית פגומה, וכ"נ בנוב"י יו"ד-נז וחכ"צ-קא, ועדיין צ"ע חומרת הביאוה"ל בזה [ועי' ביד אפרים סי' צה דאף הש"ך יודה בסבון של ימינו שפגום ע"י האפר הרבה].

עוד בגדרי אחשביה לענין תרופות נתבאר בדין נבילה שא"ר לכתחילה.

1. ראיתי בזכ"י-לז דבר נאה בזה בביאור ד' הר"מ בסה"מ-קצד דמלבד האיסור הכללי שיש בע"ז משום לא ידבק בידך מאומה יש ביין נסך איסור נוסף מיוחד מקרא דישתו יין נסיכם.

   והר"מ כתב שיש לו ראיה ברורה ע"ז דהא אמרו ר"י ור"ל כל איסורין שבתורה בנו"ט חוץ מטבל ויי"נ דבמינו במשהו ושלא במינו בנו"ט, וע"כ יש ביי"נ איסור תורה.

   והרמב"ן תמה מאי ראיה והרי סתם יינם ג"כ בכלל זה אף שאינו אלא דרבנן, עיי"ש באורך.

   ובזכ"י באר עפי"ד הגר"ח דס"ל להר"מ שאין דין טכע"ק אלא באיסורי אכילה ולא באיסורי הנאה, ומה"ט הכריח הר"מ דיי"נ יש בו איסור מתורת מאכ"א ולא רק משום לא ידבק בידך מאומה דא"כ לא יהיה בו דין טכע"ק כלל.

   אבל בפשוטו דבריו לא יתכנו שהרי כה"כ לא כתיב בהו אכילה ומ"מ יש בו דין טכע"ק, וכש"כ.

   [ואולי כוונת הזכ"י דשאני איסור דלא ידבק בידך שעיקרו משום ריוח ממון ולא מתורת מאכ"א אבל שאר איסורי הנאה אית בהו טכע"ק, והדברים צ"ב]. [↑](#footnote-ref-2)
2. אבל באמת אינו מוכרח כ"כ די"ל דסו"ס כיון שעיקר השימוש הוא באכילה אזלינן בתר אכילה וכל שא"ר לאכילה הותר אף שראוי בהנאה, וכעי"ז מבואר בפר"ח יו"ד קיז-ד לענין סיכה כשתיה דעי"ז לא ייחשב ראוי לגר כיון שא"ר לאכילה אף שראוי לסיכה וכ"ש הכא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמו"ק דחה דברי המג"א מה"ט ופשוט לו להיתר והביא שכן דעת אביו החכ"צ, ועי' במחזיק ברכה או"ח רי-יא דמ"מ הח"י ושאר אחרונים העתיקו ד' המג"א לדינא ע"כ צריך להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אח"כ ראיתי דעיקר הנידון בזה צ"ע דלא עדיף מכופת שאור שייחדה לישיבה שמותרת ובטל ממנה שם אוכל ומבואר במ"ב בשם הפמ"ג דאף בהנאה מותרת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפי"ד הבי"מ יש לדון בסיגריה העשויה מאיסור אכילה אם מותר לעשן אותה, שיש מקום לדון דחשיב כאכילה ואסור [ויתכן לצדד שגם הבי"מ ס"ל שבאיסורי אכילה אין איסור בכה"ג, ועיקר איסורו משום איסוה"נ אלא דבכהאי הנאה אמרינן אחשביה כמו באכילה, וצ"ע].

   ואמנם גם בבי"מ כתב שאינו אלא משום חומרא דחמץ ולא מעיקר הדין ובשאר איסורים משמע דשרי ולא חשיב כאכילה, ועי' במנח"י ה-טז הביא ממהרש"ק להקל משום דלא חשיב כאכילה שהרי גם בתענית קי"ל שמותר לעשן [וכן קי"ל עיקר הדין שאינו טעון ברכה], ועוד כתב להתיר משום שנפסל מאכילת כלב ופשיטא ליה שאין בו משום אחשביה כהבי"מ [ולפי"ז בגוונא שלא נפסל יש לחוש עליו].

   [והנה בפוסקים דנו אם מותר להדליק מקטרת (פיפ"א) מנר של חלב שאסור באכילה, ועי' בשע"ת או"ח רי-ט,פתחי תשובה צב-ז ודרכ"ת צב-קפח ואמנם משמע שם עיקר הנידון שם הוא משום שבשעת הדלקה שואף קצת מן החלב אבל אינו העישון עצמו ומ"מ מסתבר לכאו' דלדעת האוסרים שם ה"נ אסור בסיגריה העשויה ממאכ"א, ולא עיינתי בנידון זה].

   אמנם כ"ז לענין ד' הבי"מ אבל יל"ד בכ"ז מטעם אחר משום ריחא מילתא, אלא דבזה קי"ל להלכה דריחא לאו מילתא הוא, מיהו שיטת התוס' ע"ז סו: דאף רבא מודה דריחא מילתא והוי כאכילה אלא דשאני בת תיהא שהיין מזיקו ל"ח כאכילה [כ"ה פשט ד' תוס' כפי"ד מהרש"א ואמונת שמואל-מה ועי' מהר"ם שם ובמקו"א נתבאר] א"כ בכגון עישון יל"ד לאסור אף באיסורי אכילה אלא דבלא"ה קי"ל כשא"ר דריחא לאו מילתא הוא, ועוד נתבאר באורך במקו"א ענין זה אם יש ריחא באיסורי אכילה לשיטת התוס', ואכ"מ.

   ואמנם כ"ז באיסורי אכילה אבל יש לדון באיסוה"נ מתורת איסוה"נ, ואמנם בשעה"מ פי"א מאכ"א כתב להתיר מטעם ריחא בכגון דא ואף באיסורי הנאה, אבל דבריו שם מחודשים ואכ"מ, ובמ"ב-תסז משמע דבכל איסורי הנאה וודאי אסור, ואכ"מ עי' מש"כ בדין ריחא. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם יל"ע לענין משחת שיניים שהרי הוא טועם אותה ויש לדון בה משום איסור טעימה, ויש לדון לאסור משום טעימה באיסורין לדעת האוסרים אף שפולט אח"כ, ונתבאר במקו"א לדון להקל בפגום אף בהכנסה לפיו.

   גם יל"ע אם החומר שנותן את הטעם אינו שייך להחמץ אם יש בזה אחשביה, עי' מש"כ לענין תרופות.

   ודע דלהמקילים סגי במה שנפסל מאכילת אדם ואי"צ שייפסל מכלב, ואף גבי חמץ דקי"ל דראוי לחמע עד שייפסל לכלב מ"מ הכא שהוא בתערובת א"ר לחמע בו כש"כ החזו"א בכ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. הרי מבואר דעת הפר"ח שאף אם סיכה כשתיה מ"מ דין נבילה שא"ר לגר אינו תלי אלא באכילה עצמה [כעי"ז עיין במל"מ פי"ד אבל לענין הנאה דלא אכפ"ל שראוי להנאה מ"מ כל שלענין אכילה א"ר פקע איסור הנאה דאורייתא, ונתבאר במקו"א לדון בדבריו טובא מהא דנקברין]. [↑](#footnote-ref-8)
8. אלא שכתב דלצוך רפואה יש להתיר עפמש"כ המחנ"א בחי' עהר"מ הל' מאכ"א דסך לרפואה לא אמרינן סיכה כשתיה. [↑](#footnote-ref-9)