שחיטה שא_ר וכל העומד לזרוק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין פא: בדין שחיטה שא"ר וכל העומד לזרוק

**א. מחלוקת רש"י ותוס'-**

אמרינן בסוגיין שתיהן קדשים דלר"ש אינו עובר משום אותו ואת בנו דהא שחיטת ראשון שחיטה שא"ר היא דכל כמה דלא נזרק הדם לא משתרי בשר, וא"כ אינו בדין אוא"ב, ומתני' דלא כר"ש.

וכתב רש"י שם דלענין לפוטרו ממלקות דאותו ואת בנו פטור אף אם הראשון היה חולין משום שהשני שחיטה מצ"ע שא"ר היא משום מחוסר זמן שהרי שחיטת השני יש בה דין אוא"ב ופסול מטעם מחוסר זמן א"כ שחיטה שא"ר היא, אבל מ"מ היה בו איסור של אוא"ב וע"ז איצטריך לטעמא דכיון שהראשון לאו שחיטה ראויה היא אין בו כלל איסורא.

ושא"ר חלקו ע"ד רש"י ונקטו שאין חסרון שחיטה שא"ר במה שהשני יש בו דין אוא"ב [באופן שהראשון חולין], ובתוס' כתבו הטעם משום דבהכי חייביה רחמנא, דהא כל שחיטת קדשים שחיטה שא"ר הוא ומ"מ ילפינן מקרא דאוא"ב נוהג בקדשים.

וברמב"ן כתב שאי"צ לומר משום בהכי חייביה רחמנא, דהא איכא לאוקמי בראשון קדשים והשני חולין, אלא משום דכל דין שחיטה שא"ר שלו הוא רק ע"י איסור אוא"ב א"כ אם נימא שיהיה שחיטה שא"ר הרי לא יעבור באיסור אוא"ב ושוב הדין נותן דהו"ל שחיטה ראויה, ויש כאן גלגל החוזר, ולכך אמרינן דהוי שחיטה.

ומבואר בלשון הרמב"ן דה"נ לענין שחוטי חוץ יל"ע היאך מתחייב והרי אם אך ייחשב שחוטי חוץ הרי אסור באכילה ותו הו"ל שחיטה שא"ר, ותי' דכיון שכל הטעם דא"ר לאכילה הוא מכח האיסור של שחוטי חוץ ואם לא יהיה ראוי לא יעבור את האיסור הרי יש כאן גלגל החוזר ועובר באיסור שחוטי חוץ.

והנה מבואר מד' הרמב"ן דעיקר הטעם שחוטי חוץ אסורין באכילה אינו משום דין הקדשים שלא הותר, דבאמת קדשים שמתו לכמה ראשונים יצאו מידי מעילה מדאורייתא וה"נ י"ל בשחוטי חוץ, אלא דאיסור שחוטי חוץ אוסרן באכילה, וצ"ע מנ"ל איסור אכילה זה.

ועי' במקנה קידושין נז: עמד ע"ד התוס' שם דמשמע שאין איסור תורה באכילת שחוטי חוץ אבל מסיק שם שיש בו איסור משום דילפינן מחולין שנשחטו בעזרה לאסור, עיי"ש.

ומ"מ ד' הרמב"ן צ"ע דהא בגמ' פה. אמרינן בהדיא דשחוטי חוץ שחיטה שא"ר היא ובעי למילף מיניה לעלמא, ולד' הרמב"ן לאו שחיטה שא"ר היא כלל?

[ועיין בחי' הר"ן פה. שהק' היאך ילפינן מהתם דשחיטה שא"ר שמה שחיטה, והרי לאו שמה שחיטה אלא דבהכי חייביה רחמנא, ותי' הר"ן דמ"מ כוונת הגמ' ללמוד דהתם איירי בשחיטה שא"ר ויש ללמוד מזה לכל דוכתא דכתיב שחיטה דאיירי בשאינה ראויה, ולאו דינא גמרינן מיניה אלא לישנא דשחיטה איירי בשחיטה שא"ר.

אבל עיקר קו' אינה מובנת כ"כ שהרי כל מה דאמרינן דבהכי חייביה רחמנא הוא רק בתר דילפינן דשחיטה שא"ר ל"ש שיחיטה אבל אי הוה ילפינן משחוטי חוץ לכ"ד הו"א דטעמא מדשום דשחיטה שא"ר שמה שחיטה, וצ"ע.

ומ"מ כנראה כל ד' הר"ן הוא לשיטת התוס' אבל לשיטת הרמב"ן לכאו' א"א לתרץ כדבריו, שהרי באמת שחיטה ראויה היא כלפי האיסור משום גלגל החוזר, וצ"ע].

וראיתי בשלמי יוסף ביאור נפלא בכל ד' הרמב"ן, עיי"ש בהקדם מה שהביא דדין שחיטה ראויה לר"ש הוא כל מקום כפי דינו, כמבואר קידושין נז. לענין צפורי מצורע שאם נשחטו שלא כמצוותן פסול, וה"נ לענין שחיטת קדשים צריך שיעשה כדין שחיטת קדשים.

והנה כששוחט קדשים בחוץ הרי וודאי בתורת שחיטת קדשים לאו שחיטה ראויה היא, וזהו דאמרינן לקמן פה. דשחיטה שא"ר היא וילפינן מיניה שחייבה תורה בשחיטה שא"ר וע"ז נידון הגמ' פה. אם ילפינן חולין מקדשים.

אבל גם שנתחדש דשחיטה שא"ר שמה שחיטה בקדשים מ"מ פשיטא ליה להרמב"ן דעכ"פ צריך להיות בו תורת שחיטת חולין, וע"ז אין גזיה"כ לחייב רק דמצ"ע חשיב שחיטה ראויה וכש"כ הרמב"ן משום גלגל החוזר.

[עי' קידושין נז: ילפינן התם איסור חולין שנשחטו בעזרה משחוטי חוץ, ומקור האיסור של שחוטי חוץ כתב רש"י שם שהוא מסברא דמי יתיר איסוה"נ שחל בה מחיים ומה יתירנו.

אבל בתוס' הק' דהא קדשים שמתו יצאו מידי מעילה.

ופי' כוונת הגמ' דכשם ששחוטי חוץ אין להם תורת קדשים לעלות למזבח ה"נ חולין בעזרה אין להם תורת היתר של חולין היינו שחיטה.

וכתב במקנה דלפי"ז משמע שאין להם אלא איסור לכתחילה בשחיטה אבל אין בו איסור אכילה, ונתקשה מגמ' פה. דשחוטי חוץ מיקרי שחיטה שא"ר משמע שיש בו איסור אכילה.

ויל"פ לפי המבואר דחשיב שחיטה שא"ר כלפי דין שחיטת קדשים שלו אבל מ"מ שחיטת חולין שבו שפיר התירה הבשר באכילה.

אבל במקו"א נתבאר דיל"פ דבאמת גם לשיטת התוס' יש איסור אכילה, ועיי"ש במקנה באורך מה שצידד בזה].

והנה ברמב"ן אח"כ הק' למה בשחוטי חוץ לא נימא שאינו חייב עד שיזרוק את הדם, וכמו לענין אוא"ב, וכתב הרמב"ן דכיון שאינו מקריב אותו כדין קדשים ממילא אי"צ לזרוק את הדם.

וביאור הדברים, דהנה חקרו האחרונים אם איסורא דשחוטי חוץ הוא בשחיטה בתורת חולין או בתורת קדשים, ועיין בקה"י-יג שתלי בפלוגתת רש"י ותוס' כט:, וס"ד להרמב"ן דחיוב של שחוטי חוץ הוא דוקא אם שוחטו בתורת שחיטת קדשים, וגזיה"כ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה אבל א"כ בעינן שיהיה דוקא ע"י זריקה כדין אוא"ב.

וע"ז תי' הרמב"ן דאיסור שחוטי חוץ הוא במעשה שחיטת חולין, ולכך אי"צ שיהיה זריקה, [אלא דמ"מ היא שחיטה שא"ר כפי דינו של הקרבן ובעי לגזיה"כ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה].

**ב. ביאור דעת רש"י-**

ודעת רש"י צ"ב דאי נפסל השני מטעם מחוסר זמן דחל בו דין אוא"ב והו"ל שחיטה שא"ר א"כ אף איסור בעלמא לא יהיה בו ואיך מתחלק האיסור מן המלקות?

ועיין בחי' הר"ן משכ"ב בדעת רש"י דס"ל לרש"י דשחיטה שכל פסולה הוא מטעם מחוסר זמן, הרי לאו שחיטה שא"ר היא לגמרי והוי ראויה במקצת, ובכה"ג אין בו מלקות דאותו ואת בנו אבל מ"מ פסול מחוסר זמן איכא, ודימה זה למה דאר"ש פא. גבי שחוטי חוץ דהוי במלקות ולא בכרת, וצ"ב בכ"ז.

ובס' לב אריה כתב דס"ל לרש"י דכיון שיש כאן גלגל החוזר יש לו איסור לכתחילה אבל מלקות ליכא, עיי"ש, וכעין סברת הרמב"ן.

אבל י"ל עפמש"כ בתחילת פירקין דדין אוא"ב בקדשים הוא דין בפנ"ע בקדשים, ונתבאר שם דדין מחוסר זמן הוא הלכה בפנ"ע ולא כתולדה מהאיסור של אוא"ב, רק עצם מה שיש בו דין אוא"ב בבהמה חשיב כמחוסר זמן, וא"כ י"ל דאף אם ישחוט שחיטה שא"ר ולא עבר בפועל את האיסור מ"מ הרי בבהמה עצמה חייל דין אוא"ב שאין לעשות בה שחיטה מעליא, וזה כבר נותן בה פסול מחוסר זמן, וכ"כ בתפא"י וביאור למהרמ"ש.

ולדברינו א"ש משה"ק במהרש"א למה לא הק' הגמ' אלא מבהמה הראשונה וה"נ יכלה להקשות דשחיטה של השני לאו שחיטה ראויה היא, ולד' הר"ן צ"ע.

ולפמש"כ א"ש דבשניה לא מהני מה דהוי שחיטה שא"ר שהרי סו"ס יש בה פסול מחוסר זמן של אוא"ב, ורק על הראשונה הק' הגמ' דכיון דהוי שחיטה שא"ר ממילא אין בו פסול.

ולדעת הר"ן צ"ב מקו' מהרש"א, ואולי י"ל דשחיטה שראויה ואינה ראויה הוא פסול חדש שאינו מפקיע ממנו שם שחיטה ראויה לגמרי, וצ"ע.

ובקוה"ע סו-ד כתב כעין מהלך זה, ושם בסי' יא-ח (בהוצ' החד' ז-ט) הק' ע"ז בנו נ.ב. מד' התוס' עח. דמשמע דכל פסול מחוסר זמן הוא ע"י האיסור ולכך אם עדל"ת תו אי ןבו משום מחוסר זמן וכשנ"ת שם?

וי"ל בתרתי:

א. כש"כ שם בשיטת התוס' דכל דבריהם הוא מקמיה דילפינן מקרא פסול מוקדשין וס"ד דפסול מחוסר זמן אינו אלא מכח האיסור בפועל, אבל לבתר דילפינן מקדשים הרי פסול מחוסר זמן הוא דין בפנ"ע.

ב. עוי"ל דלעולם עיקר הפסול הוא מחמת האיסור אף לשיטת רש"י, אלא דאף שאינו עובר בפועל על האיסור שהרי הוא שוחט שחיטה שא"ר ואין הכ"ת לשוחטה שחיטה ראויה, אבל מ"מ הרי בבהמה עצמה חל דין אוא"ב שלא לשחוט אותה שחיטה ראויה ואית בה דין אוא"ב, וסגי בזה לתת בו פסול מחוס"ז.

**ג. ביאור הס"ד דקדשים חשיב שחיטה שא"ר ול"מ כל העומד-** מבואר בסוגיין דס"ד דשחיטת קדשים לר"ש שחיטה שא"ר הוא, ואף דבלא שחיטה לא משתרי בשר מ"מ כיון שבשעת שחיטה מייד אכתי לא הותר הבשר אלא בצירוף זריקה אין ההיתר ע"י שחיטה לבד וחשיב שחיטה שא"ר.

ובגמ' פא. דעת ר"ה דשחיטת קדשים שחיטה שא"ר היא לר"ש, ומותיב רבא מברייתא דמבואר דשוחט אחד בפנים ואחד בחוץ לר"ש עובר על השני בל"ת דאוא"ב אבל אין בו משום שחוטי חוץ שכיון שיש בו איסור אוא"ב מחוסר זמן הוא ואין בו איסור שחוטי חוץ, והק' הגמ' אי שחיטת הראשון שחיטה שא"ר היא הרי יתחייב כרת על השני שהוא ככל שחוטי חוץ.

ומסיק רבא מכח זה דלעולם אוא"ב נוהג בקדשים ורק מלקות דאוא"ב אינו נוהג בקדשים, ורו"ר גרסו הטעם משום התראת ספק הוא דרק אם נזרק הדם מחשיב שחיטה ראויה אבל אם בסוף לא נזרק הדם לא חשיב שחיטה ראויה בשחיטה לחוד.

ורש"י גרס דאף בלא טעם התראת ספק מ"מ אינו לוקה, וכפי שיטתו פ: דלענין מלקות לעולם א"א לחייב דאף אי הוי שחיטה שא"ר מ"מ אית ביה פסול מחוסר זמן בהשני.

והנה בס"ד דשחיטת קדשים לאו שחיטה ראויה היא דכל כמה דלא זריק דם לא משתרי בשר, הק' בתוס' פ: דהא אמרינן ב"ק עו: דלר"ש כל העומד לזרוק כזרוק דמי א"כ משעת שחיטה אשתרי בשר?

ובחי' הר"ן משמע שפי' דעיקר קו' הגמ' דשחיטה שא"ר היא לאו משום דבשעת השחיטה אכתי לא הותר הבשר אלא משום שאין השחיטה מתרת כלל ורק הזריקה מתרת, ולא יהני בזה גם דין כל העומד.

[ומה דמבואר ב"ק עו: דע"י כל העומד חשיב שחיטה ראויה לר"ש היינו רק למסקנא דסוגיין דלעולם חשיב שחיטה ראויה והשחיטה מתרת אלא דהוי התראת ספק שמא לא ייזרק ובכה"ג לא התירה השחיטה, וע"ז וודאי מהני כל העומד לר"ש.

וכל קו' הגמ' ב"ק הוא משום שנשפך הדם ובכה"ג לא התירה הזריקה, וע"ז משני דע"י כל העומד שפיר מהני, וכשי"ת לקמן מד' הראשונים].

אבל בתוס' נראה שכל החסרון הוא משום שהשחיטה לא התירה בשעתה, וממילא הק' בתוס' דע"י כל העומד ייחשב שפיר שחיטה ראויה.

ותי' דלא אמרינן כל העומד אלא אחר שנתקבל בכוס ולא ממש משעת שחיטה, ועוד דכיון דלא חשיב שחיטה אלא בצירוף כל העומד לזרוק לא חשיב עי"ז שחיטה ראויה שהשחיטה מצ"ע לא היתה מתרת בשעתה [והוסיפו דר' אושעיא לית ליה הסוגיא ב"ק דסברה דע"י כל העומד לזרוק חשיב שחיטה ראויה].

**ד. ביאור מסקנת הסוגיא-**

והנה בביאור מסקנת הסוגיא דלרו"ר [מלבד רש"י] מתבאר דחשיב שפיר שחיטה ראויה בקדשים, אלא דהוי התראת ספק, מצאנו שתי שיטות בראשונים:

בתוס' ושא"ר ב"ק עו: כתבו לבאר באופ"א דבאמת כל שנזרק הדם לבסוף מהני למפרע אף בלא דין כל העומד לזרוק, רק דין בפנ"ע הוא.

והוכיחו כן ממסקנא דסוגיין, דלעולם ס"ל דלא אמרינן כל העומד בסוגיין וכש"כ בתוס' בתחילת דבריהם דע"י כל העומד לא ייחשב שחיטה ראויה, רק כל שנזרק לבסוף מהני אף בלא דין כל העומד.

ומכח זה פי' התוס' ושא"ר שם קו' הגמ' ב"ק שם דשחיטת קדשים לאו שחיטה ראויה היא רק להנך דמוקי להסוגיא בנשפך הדם [וע"ז משני התם בגמ' משום כל העומד], אבל להנך דמוקי להו בשנזרק לבסוף ל"מ מידי.

ולדבריהם למסקנא נשתנה עיקר ההנחה של הס"ד, דס"ד דאף שנזרק הדם לא חשיבא שחיטה ראויה שאין השחיטה מצ"ע יכולה להתיר, וקמ"ל דשפיר השחיטה מתרת וכל שנזרק הדם חשיב שחיטה ראויה למפרע.

ב. בתוס' פ: מבואר טעם המסקנא משום כל העומד לזרוק כזרוק דמי, וכסוגיא ב"ק עו: דמה"ט חשיב לר"ש שחיטה ראויה, ולפי"ד לעולם למסקנא נמי נשארנו כהס"ד בפרט זה שאם אין השחיטה מתרת מייד לא חשיבא שחיטה ראויה, אלא דמ"מ ע"י כל העומד שפיר מהני ולמסקנא נתחדש דאף בסוגיין איכא דינא דכל העומד [ודלא כר"ה ור"א דנקטו דל"ש כאן מושג כל העומד כש"כ התוס' בס"ד].

ונתקשו בתוס' דאי מה"ט הוא א"כ הא מבואר ב"ק דאף אי נשפך הדם נמי אמרינן כל העומד וחשיב שחיטה ראויה א"כ ה"נ בסוגיין למה חשיב התראת ספק, הרי אף אם יישפך הדם ייחשב שחיטה ראויה?

וכתבו דהכא כיון שיש לו איסור לזרוק את הדם משום אוא"ב ל"א כל העומד לזרוק כזרוק דמי.

[ובביאור תי' התוס' עיין מהרש"ל דהאיסור הוא מכח שייעשה איסור בשחיטת הראשון למפרע אבל באיסור של השני לא אכפ"ל.

אבל במהרש"א פי' האיסור על השני וכ"ה ברמב"ן שכתב הטעם משום מחוס"ז].

וברעק"א תמה על ד' התוס' מאי קשיא להו דנימא כל העומד, והא בסוגיין ס"ד דאף אם זרק לבסוף נמי ל"מ א"כ מה יהני דין כל העומד, ורק למסקנא דמהני זריקה י"ל דה"נ מהני כל העומד [והוא באמת שיטת התוס' ב"ק ושא"ר]?

אבל דעת התוס' דידן מבואר כש"כ בהג' מל"ה דעצם מה שנתחדש בסוגיא דמהני זריקה לבסוף אינו דין בפנ"ע כשיטת התוס' ב"ק עו: ושא"ר שם, אלא שהוא גופא מכח כל העומד וכמבואר בלשון התוס' להדיא.

והביאור ששתי עניינים יש בדין כל העומד חדא דחשיב כזרוק דמי מעיקרא, ועוד דאף בכה"ג שא"א לומר דחשיב כזרוק שהרי זריקתו באיסור מ"מ כל היכא שנזרק הדם בפועל מהני להחשיב השחיטה למפרע, והדברים צ"ב בסברא היאך שייך ענין זה לדין כל העומד, וצ"ע.

**ה. שיטת רש"י ב"ק עו:-**

ובראשונים ב"ק עו: תמהו על שיטת רש"י שם דמשמע דפי' קו' הגמ' דלאו שחיטה ראויה היא גם למ"ד דאיירי שלבסוף נזרק הדם, ותמהו עליו דהא בסוגיין מבואר שאם נזרק מהני אף בלא דין כל העומד?

ולכך פי' קו' הגמ' רק לאמוראי דמוקי לה בנשפך הדם.

ודעת רש"י י"ל בפשוט כש"כ בפנ"י שם דאזיל רש"י לטעמיה פא. דלא גרס בגמ' התראת ספק היא, ולדבריו לא מצאנו מקור בסוגיא דיהני בלא דין כל העומד, ולמסקנא נמי לא חשיב התראת ספק ודלא כהתוס' רק פטור גם על צד שנזרק הדם לבסוף משום דחשיטה שא"ר היא.

[ומ"מ קצת דוחק הוא דהא משמע ברש"י דמודה בעיקרא דמילתא].

עוד י"ל דס"ל כשיטת התוס' פ: דרק ע"י כל העומד אמרינן כן ולרבנן משמע דלא ייחשב שחיטה ראויה, וממילא בס"ד התם דלית לן סברת כל העומד תו לא יהני אף בנזרק הדם לבסוף.

**ו. קו' במהלך הסוגיא לדעת רבא-**

ויש כאן מקום קו' גדולה בעיקר הסוגיא, הנה ס"ד דר' אושעיא ור"ה דשחיטת קדשים לאו שחיטה ראויה היא משום דע"י שחיטה לא משתרי בשר עד זריקה, וע"ז הוכיח רבא מברייתא דשחט אחד בפנים ואחד בחוץ לוקה על השני וממה שאינו מתחייב כרת ע"כ שחיטה ראויה היא בראשון, וכל הנידון הוא אם שחיטת הראשון חשיבא שחיטה ראויה.

ועוד הוציא מזה רבא דאף בגוונא שהשני שחיטת קדשים בפנים ויש לדון עליו משום שחיטה שא"ר הרי אם נזרק הדם בפועל חשיב שחיטה ראויה וממילא לעולם הוי כהתראת ספק, וכתבו התוס' הטעם דלא אמרינן כל העומד משום דאיכא איסור לזרוק את הדם.

וצ"ע דמברייתא לא שמענו אלא דשחיטת הראשון חשיבא שחיטה ובזה י"ל משום כל העומד, אבל מה"ת לרבא להוציא מזה דאף מהני זריקה דלבסוף גם בגוונא דליכא משום כל העומד?

וקו' זו היא בין לשיטת התוס' ב"ק ובין לשיטת התוס' דסוגיין.

ומיהו ע"ד הפשט היה מקום קצת ליישב לשיטת התוס' דסוגיין דאף בגוונא דנזרק לבסוף מתורת כל העומד הוא וכש"כ במל"ה, וא"כ כיון שנתחדש לרבא דמהני כל העומד ממילא מהני אף באיסור לענין אם נזרק בפועל בסוף.

[ועוד שמעתי ליישב בזה לשיטת התוס' דסוגיין, דבאמת לשיטת התוס' פ: דבשחיטת השני בהכי חייביה רחמנא אף אם הויא שחיטה שא"ר י"ל דלעולם אף למסקנא דרבא ל"מ זריקה דלבסוף לעשותו כשחיטה ראויה בכל דיני תורה, ורק הכא גבי אוא"ב דחייבה תורה בשני אף בלא שחיטה ראויה כלל ס"ל לרבא להגביל את החידוש דלא יהני אלא בשנזרק לבסוף.

והביאור דכיון שחידש רבא דכל שחיטת קדשים חשיבא שחיטה מכח כל העומד לזרוק ורק בצירוף הזריקה חשיבא שחיטה ראויה, א"כ ממילא ס"ל לרבא עוד דאף בשניה דבזה אמרינן בהכי חייביה רחמנא מ"מ י"ל שלא חידשה תורה אלא באופן דעכ"פ נזרק לבסוף שהרי לעולם בעי צירוף של הזריקה ורק חי' תורה דאף בלא כל העומד יהני אבל מ"מ זריקה מיהת בעינן.

משא"כ לר"ה דל"מ כל העומד להחשיב את הראשון שחיטה ראויה דסו"ס אין השחיטה מתרת ה"נ לא מסתבר לומר בשניה שהצריכה תורה זריקה לבסוף.

[אבל אינו נראה דתינח לתי' השני בתוס' פ: דלא מהני כל העומד להחשיבו שחיטה ראויה לר"ה כלל אבל לתי' הראשון מהני אלא דלא אמרינן הכי אלא משעה שנתקבל בכוס, א"כ אף לר"ה י"ל כן שלא חידשה תורה בשניה אלא בצירוף זריקה שהרי גם לדידיה מהני זריקה וכל העומד להחשיבו שחיטה ראויה רק שאין כאן הכ"ת לדין כל העומד, ודו"ק].

וכ"ז לשיטת התוס' דסוגיין אבל לשיטת רש"י דחיוב השני לאו משום בהכי חייביה רחמנא הוא א"א לומר כן, ולשיטתו פא. באמת אי"צ לזה, ולא חידש לנו רבא דחשיב שחיטה ראויה ע"י זריקה בסוף כלל, רק דמצ"ע הוא פטור ולא משום התראת ספק, ולעולם לרבא הוי שחיטה ראויה כל שחיטת קדשים מכח דין כל העומד ומ"מ הכא פטר שהרי הוא מחוס"ז.

וגם כל מהלך זה דלא כשיטת התוס' והראשונים ב"ק דנקטו דמהני סברת כל העומד להחשיבו כשחיטה ראויה אף בכל דיני התורה ולא רק בדין אוא"ב].

ולשיטת תוס' ב"ק ושא"ר ג"כ לכאו' צ"ב דעיקר חידוש המסקנא הוא דהשחיטה חשיבא מתרת ע"י כל העומד ומה"ת לרבא להוציא מזה דיהני אף בנזרק באופן שאין בו משום כל העומד?

אבל פשוט נראה דלשיטת הנך ראשונים הרי גם למסקנא נשארה הגמ' דלא מהני כל העומד מצ"ע לעשותו כשחיטה ראויה, ועיקר חידוש המסקנא הוא דע"י שנזרק לבסוף מהני השחיטה, וחשיב שגם השחיטה מתרת, ולא משום כל העומד, ורק ממילא כיון דמהני זריקה דלבסוף ממילא שייך ג"כ כל העומד, והכל חד חידושא הוא, ושפיר הוכיח רבא דאי בראשון חשיב שחיטה ראויה ע"י כל העומד א"כ כל שנזרק לבסוף לכו"ע יהני אף בלא דין כל העומד.

וכל הסוגיא ב"ק דמהני כל העומד לעשותו שחיטה ראויה הוא רק אחר מסקנא דסוגיין דמהני זריקה בפועל וכש"כ רעק"א.

**ז. ביאור ד' רש"י ובעה"מ-**

ברש"י פא. ד"ה התראת ספק, ובד"ה חייב, הצריך שנזרק דמו של ראשון בפועל שעי"ז חייב על השני [וכ"ה ברגמ"ה ד"ה שלמים], ותמה בראש יוסף ל"ל שנזרק דמו של ראשון והרי בזה וודאי נימא כל העומד שהרי אין כאן איסור כלל?

והנה רש"י הביא שיש גורסים דפטור משום התראת ספק, וכתב רש"י לתמוה ע"ז דאף למ"ד שמה התראה מ"מ הכא הוי פטור משום מחוס"ז וכשנ"ת לעיל.

ובבעה"מ הביא שיש שתי' קו' רש"י [מלבד ד' הראשונים דבהכי חייביה רחמנא] שיש לחלק בזה אם כבר נזרק דמו של ראשון ואח"כ שחט השני אין בו משום אוא"ב שהרי לאו שחיטה ראויה היא, אבל אם אכתי לא נזרק דמו הרי אם נשפך דמו אכתי השני כשר לכך יש בו משום אוא"ב דלאו מחוסר זמן הוא [וגם רש"י יתכן דמודה בזה אלא דפי' דכבר נזרק דמו של ראשון].

ועיקר דבריהם צע"ג תיפו"ל משום כל העומד לזרוק כזרוק דמי?

וכנראה לדברי מהרש"ל אשה"ט שיש איסור בראשון ולא אמרינן ביה כל העומד.

אבל י"ל דלא מהני כל העומד אלא לדיני קרבן זה או אפי' לדו"ה שהוא בבהמה זו אבל לא לתת דין אוא"ב בבהמה אחרת.

אבל צ"ע פא: דמקשינן מפרת חטאת שחיטה ראויה היא לר"ש דעומד ליפדות כפדוי דמי, וצ"ע דחזינן דמהני עומד ליפדות לתת דין אוא"ב בשני, אם הראשון היתה פרת חטאת?

ועיין בעה"מ שהק' על הי"מ דא"כ פרת חטאת לכאו' אינו אלא התראת ספק דלמא לא יפדה לבסוף כמו גבי זריקה [וכנראה אין הקו' אלא בשהראשון היתה פ"ח].

וכתב בעה"מ ליישב דמשמע דאפי' איסור ליכא וע"ז הק' הגמ' למה אין איסור ובשלמא מלקות ליכא משום התראת ספק אבל למה אין איסור.

ולבעה"מ אין קו' הגמ' משום כל העומד שבאמת הגמ' לא הזכירה זה רק הקו' מהא דליכא איסורא בפדה לבסוף, ורק בגמ' ב"ק הזכירה בזה כל העומד לענין טומאת אוכלין או דו"ה שהוא דיני הקרבן עצמו.

לעיין בסברת התוס' לחלק בין פדיה לזריקה דעיקרה משום שאין חסר אלא השחיטה וחשיב שהיא מתרת, וא"ש בזה קו' רעק"א שם שכל קו' רק לתי' השני אבל לתי' הראשון לא תיקשי מב"ק, שהרי כל מה שחולק הוא בזריקה משום דבעי קבלה אבל לא בפדיה, ותי' השני אין מובן לחילוקם דסו"ס בעי כל העומד, אבל י"ל דכיון שכבר חל כל העומד א"כ השחיטה היא המתרת משא"כ בזריקה הרי כל העומד חייל רק אחרי השחיטה ואין השחיטה מתרת.