שיעורי תערובת עב-עג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – עב - עג

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ג

## עוד בעניין תערובת חנויות

**עוד** בעניין תערובת החנויות, כשנודע שיש איסור באחת מהחנויות ואינו יודע איזה חנות שדעת הב"ח והש"ך שהו"ל קבוע כיון שהספק הוא על החנויות ובחוו"ד (ס"ק ג) כתב להקשות איך יהיה בזה דין קבוע, הא כיון שאין ידוע האיסור והוא מעורב בחתיכות של היתר א"כ מתבטל האיסור ברוב ההיתר שלגבי תערובת חד בתרי אין חילוק אם הם במקום אחד או בכמה מקומות וכן הקשה החזו"א (סי' לז ס"ק כא) ועוד הקשה מדין מי ששלח שליח לקדש את האשה דמבואר בתוס' בנזיר יב. שאין זה קבוע מה"ת ואע"פ שהנשים אינם מעורבות, הרי שאין קבוע מה"ת אלא א"כ ניכר מקום האיסור. וא"כ למעשה הרבה אחרונים הסכימו שתערובת חנויות אי"ז קבוע [חוו"ד רע"א יד יהודה וחזו"א].

## תשעה חנויות כשרות ואחת טריפה אבל יש בה הרבה בשר

**ובחוו"ד** (ס"ק ג) כתב שדין קבוע שייך דוקא בספק במוכרים, שבתשע חנויות אין הולכים אחר רוב הבשר אלא לפי מספר המוכרים, ולכך אם היה תשע חנויות של בשר כשר ואחת בשר טריפה, אע"פ שחנות הטריפה יש בה בשר יותר מכל החנויות הכשרות יחדיו מ"מ אזלינן בתר רוב המוכרים, וטעם הדבר מפני שהספק הוא מאיזה מוכר בא הבשר ולא על החתיכות. וזה כל דין קבוע שאין הולכים אחר רוב הבשר כי במקום שהספק הוא על המוכרים והמוכרים חשיבי קבועים דלא שייך בהם ביטול ברוב [אבל אם יהיה ספק על הבשר עצמו באמת לעולם אינו קבוע, כי יתבטל האיסור ברוב]. והיד יהודה (ס"ק יב) ג"כ הסכים שאף כשבחנות הטריפה יהיה רוב בשר אין הולכים אחר רוב הבשר, אבל מ"מ כתב שאין הולכים לפי רוב המוכרים אלא העיקר הוא לילך בתר הקונים, וכן הסברא נותנת שהרי הבשר נופל מאחד הקונים, וא"כ אין חילוק בין מי שקנה הרבה בשר למי שקנה מעט בשר שכל אחד יכול ליפול ממנו הבשר, ולכך הולכים בתר רוב הקונים שאם רובן קונים בחנויות הכשרות הו"ל רוב כשר, ואפילו אם אלו שקונים בחנות הטריפה דרכם לקנות הרבה בשר מ"מ אין הולכים אלא בתר מספר הקונים.

**והגאון** ר' דוד שפרבר (בהג' על החוו"ד) הוכיח מהגמרא ב"ב (צג.), גבי המוכר זרעי פשתן לחברו ולא צמחו שנחלקו התנאים אם חייב באחריותן או לא, ודעת חכמים שאינו חייב באחריותן משום שרוב לוקחים צריכים לזרעוני פשתן לאכילה ולרפואה, ואזלינן בתר רוב לוקחים, ודעת רבי יוסי שחייב באחריותן משום שהולכים בתר רוב זרעונים, שמי שקונה לזריעה קונה יותר ממאה ממי שקונה לאכילה ולרפואה, וכמו שביאר כ"ז הרשב"ם (שם צג: ד"ה אמרו לו), וא"כ מבואר מזה שהולכים או בתר הזרעים או בתר הקונים, אבל אין הולכים לפי רוב החנויות [שזהו רוב המוכרים].

**ובאמרי** ברוך וכן בב"מ כתבו להוכיח מהרשב"א והריטב"א (חולין צד: צה.) שאין הולכים בתר רוב הבשר אלא לפי רוב החנויות, שבגמרא (שם) דנו במי שהודה שמכר טריפה לגוי אם נאסרו כל החנויות מחמת אותו טריפה, וכתב הרשב"א וז"ל 'ואף על גב דחדא טריפה היא, כיון דברוב חנויות שבמקולין מוכרין ממנה ה"ל כרוב טריפה, א"נ כמחצה על מחצה'. ומבואר שנסתפק הרשב"א אם יש בזה דין קבוע [מיהו אינו ברור כ"כ במאי נסתפק הרשב"א אי הו"ל קבוע, דאי מיירי בחתיכות הראויות להתכבד ודאי הו"ל כקבוע, ואי אינו חהר"ל למה לא יתבטל]. ולהצד שאי"ז קבוע כתב שאף שרוב הבשר כשר מ"מ כיון שרוב החנויות מוכרות מהבשר הטריפה הו"ל רוב טריפה, ומוכח דאזלינן בתר המוכרים ולא בתר הבשר. מיהו בב"מ וכן בנוב"י נסתפקו בזה להלכה אי אזלי' בתר רוב החנויות או בתר רוב הבשר [מיהו לדעת היד יהודה לכאורה לא שייך כל זה, כיון שלעולם יש לנו לילך בתר רוב הקונים ובאמת רוב פעמים אם יש חנות גדולה שיש בה הרבה בשר יהיה בה יותר קונים, ורק אם באמת אין רוב קונים אז יהיה נידון זה אי אזלי' בתר רוב החנויות או בתר רוב הבשר].

## דין קבוע הוא בין לקולא ובין לחומרא

**בש"ך** ס"ק טו כתב שקבוע הוא בין לקולא ובין לחומרא, והיינו שאף אם היה רוב חנויות טריפה מ"מ אינו אלא ספק, ונפק"מ לעניין תערובת דהו"ל ס"ס. וביד יהודה (ס"ק יד) כתב שלכאורה איך שייך שיהא ספק זה שהרי לעולם לא יכנס לחנות טריפה לקנות שם בשר ואי מיירי כשקנה בחנות ואח"כ נסתפק מאיזה חנות קנה הרי נודע האיסור לאחר שפירש [ואף שלשאר העולם ידוע האיסור הרי להם אין כאן ספק כלל], וא"כ י"ל שדוקא לחומרא חשיב כקבוע אבל לקולא הרי יש לנו לומר שכיון שנודע האיסור לאחר שפירש יש לנו להחמיר שהוא כמו שנודע האיסור בפרישה ונזיל בתר הרוב שהוא טריפה. מיהו לדעת הרא"ה מיושב שפיר שדעתו שכל שהספק הוא באיזה חנות קנה הו"ל קבוע מיהו רוב האחרונים לא נקטו כדעת הרא"ה [כף החיים, מנח"י, ויד יהודה סוף ס"ק יא].

## גזירה שמא יקח מהקבוע

**וכתב** השו"ע **אבל בשר הנמצא בשוק או ביד גוי מותר כיון שרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה דכל דפריש מרובא פריש.** וכתב הש"ך (ס"ק יז) שכל זה רק במקום שניכר האיסור במקומו, אבל אם אין האיסור ניכר במקומו כמו בתערובת בהמות אין להתיר בפירש, גזירה שמא יקח מהקבוע, ורק כשניכר האיסור אין חשש שיקח מהקבוע. ולדעת הש"ך שכל תערובת חנויות הו"ל כקבוע, א"כ בתערובת חנויות אין להתיר בפירש. ובפרי מגדים (ש"ד ס"ק נז) הביא מהאו"ה שדעתו שכל שיש חשש איסור תורה אין חוששים שמא יקח מהקבוע, שרק בדבר האסור מדרבנן חששו, שבספק איסור יקח מהקבוע. ולפי"ז בתערובת חנויות, אי נסבור כדעת הש"ך שתערובת חנויות הוי קבוע דאורייתא, אין בזה גזירה שמא יקח מהקבוע.

## נמצא ביד הישראל גדול אם חוששים שלקח מהקבוע

**כתב** הש"ך (ס"ק יח) בשם הרוקח שכמו שכתב השו"ע שאם נמצא ביד גוי הו"ל כפירש ואזלינן בתר הרוב, ה"ה אם נמצא ביד קטן. ובפרי מגדים כתב, עי' פר"ח (ס"ק טז) שקטן חריף דינו כנמצא ביד גדול, ומשמע שאם נמצא ביד גדול אסור, ואינו דומה לקטן וגוי. וכתב הפרי מגדים דצ"ב במאי מיירי, שאם ראינוהו יוצא מהחנות הטריפה, א"כ ודאי אסור ואף בגוי וקטן יש לאסור, כיון שראינו מהיכן יצא, ואי מיירי כשלא ראינו שיצא מהחנות הטריפה, א"כ אמאי בגדול ישראל יהיה אסור. והביא שכן מבואר להדיא ברשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א יד:) שאם לקח אחד מהקבוע ונפל מידו חשיב פירש ומותר. וא"כ אמאי כתב השו"ע דוקא גוי, וכן הש"ך הוסיף דוקא קטן, והרי ה"ה גם בגדול ישראל.

**וביאר** שיש חילוק, שאם נמצא ביד גוי או קטן אינו צריך לשאול, אבל בישראל גדול צריך לשואלו. אמנם היד יהודה (ס"ק טז) הקשה, חדא אמאי נצריך כלל לשאול את הישראל שהרי מסתמא אין לנו לחוש כלל שהבשר שביד הישראל הוא נבילה או טריפה, ועוד קשה שאי נימא שצריך לשאול אמאי לא נצריכו לשאול את הגוי ג"כ, שהרי מבואר בש"ך בסי' קכז (ס"ק כ) שאף הגוי נאמן על שלו לומר שהוא איסור כל זמן שהוא בידו, וכן הקשה בשערי יושר (שער ד' פ"ג). וכתב השערי יושר לחדש מחמת קושיא זו, שכיון שהגוי אין נוגע לו הנידון אם הוא איסור או היתר, ומחמת זה בשעה שלקח מהקבוע לא היה לו נידון אם לקח מהחנות הכשרה או מהחנות הטריפה, לכך לא חשיב שנולד הספק בקביעות, אלא רק לאחר שפירש, ולכן אף כשהוא ביד הגוי ונאמן הגוי, מ"מ אין זה ספק אלא בשעה שפירש. משא"כ בישראל שהספק נוגע גם לאותו ישראל שלקח מהחנות, ע"כ אם יש לנו ספק מהיכן לקח חשיב שנולד הספק בקביעות [כיון שיש נפק"מ בספק זה כבר משעה שנלקח מהחנות]. ובקטן נראה שחשיב נוגע לו אולי משום איסור לא תאכילום שאסור להאכיל את הקטן, אלא שקטן סתם אין לו נאמנות, אבל קטן וחריף מבואר ברמ"א סי' קכז סעי' ג שצריך רגלים לדבר להאמינו, וכאן בצירוף זה שהוא בידו חשיב כרגליים לדבר [כ"כ בשערי יושר שם].

## נמצא ביד גוי בדברים האסור לעכו"ם כגון אבר מן החי

**והנה** בגליון מהרש"א דן באבר מן החי, שיש להסתפק שכיון שאבר מהחי אסור גם לגוי א"כ אף ביד גוי הוי כקבוע. וכ"כ הקצה"ח (סי' רצב ס"ק ב) לעניין עכו"ם שגזל, שאע"פ שכל שביד עכו"ם הוי כפירש, לעניין גזל אינו כן, כיון שהוא אסור אף לעכו"ם. מיהו הנתיה"מ (שם ס"ק יז) פליג, שכיון שהנפק"מ לדינא הוא בחיוב השבה ועכו"ם אינו מצווה ע"ז, הרי אין זה נוגע לו למי להחזיר החוב. אמנם לעניין עיקר הסברא אינו חולק על הקצה"ח שכל שנוגע לו הרי הוא כמו ישראל. מיהו השערי יושר (שם) כתב שנראה לו שכיון שהגוי אינו מקפיד בגזל א"כ אין זה נוגע לו, וא"כ לגביו אין זה ספק כלל כיון שלא איכפ"ל [והגרש"ז כתב שנראה לו כמו הגרש"ש שכל שלא איכפ"ל לעולם אינו קבוע].

## נמצא ביד ישראל מומר

**ולעניין** הלכה לגבי ישראל מומר, כתבו היד יהודה (ס"ק טז) וכן החזו"א (סי' לז ס"ק יג), שאף שהמומר לא איכפ"ל מ"מ כיון שזה נוגע לו הו"ל קבוע, מיהו אם המומר יודע מהיכן קנה הרי לו אין זה ספק, ורק למי שקנה ממנו מתחיל הספק ונולד הספק כשהוא פריש וכל דפריש מרובא פריש, ורק אם המומר אינו יודע מהיכן קנה יהיה בזה דין קבוע.

**וכיון** שמסתמא אין לחשוש שאינו יודע היכן קנה הרי מסתמא הו"ל כפירש, וא"כ יהיה מותר לקנות מהמומר. אלא א"כ יודעים שנכנס לשדה ואין ידוע שם מהו הערלה ומה אינו ערלה, הרי יודעים שאין המומר יודע בשעה שלקח א"כ הו"ל קבוע.

## כשמסתבר שיש ישראל אחד שיודע ואין אנו יודעים מיהו

**הנה** הרמ"א סי' קיד (סעי' י) כתב גבי חילתית שאם ידוע שמקצת הגויים נותנים יין בחילתית מותר לקנות מהן דכל דפריש מרובא פריש, אמנם אסור לקנות מהן בבתיהם דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. והנה התם אין ידוע מקום האיסור, וביאר הכו"פ שאם היה גוי שעושה כן בקביעות, א"כ מסתבר שיש ישראל אחד שיודע מקום האיסור, ולכך הו"ל קבוע אף שאין יודעים מיהו הישראל שיודע. ובחוו"ד (ס"ק ו) פליג על הכו"פ, שא"כ אמאי כתבו התוס' בנזיר (יב.) שבשליח שקידש את האשה אסור לכל העולם רק מדין קנס, והרי האשה והשליח יודעים שנתקדשה, וא"כ אמאי חשיב שאינו ידוע האיסור. ומסיק החוו"ד בזה הלשון 'כל זמן שאין אצלו בשעת לידת הספק או אח"כ איסור והיתר ידועים במקומם לא הוי קבוע', והיינו שצריך שאנו נדע שיש אחד שיודע, ובחזו"א (לז, יג) דייק מהחוו"ד שצריך שיהיה אחד בעיר שידע האיסור, ולכאורה כוונתו לדייק מה שכתב החוו"ד שצריך שידעו במקומם [אמנם בלשון החוו"ד היה אפשר לבאר שכוונתו שהאיסור ידוע במקומו, ולא שאותו אדם שיודע יהיה בעיר].

**מיהו** לא נתבאר בדברי החוו"ד איך ליישב דין זה דסי' קיד אמאי חשיב קבוע, וביד יהודה (ס"ק יא ד"ה הנה כבר הבאתי) כתב דלא כהכו"פ, ובאמת אם אין ידוע הישראל שיודע, אין לאסור מחמת זה, ומה שכתוב בסי' קיד דחשיב קבוע, ביאר היד יהודה שמחמת שהמוכר יודע והוא יש לו נאמנות כמבואר בש"ך בסי' קכז סק"כ, הו"ל קבוע אע"פ שהעכו"ם אינו רוצה לומר אם הוא איסור.

**והנה** ברמ"א

בסי' תקיג (סעי' ו) פסק לעניין ביצים ביו"ט שאחר השבת אם שרי לקנות מהגוי, שאפשר לסמוך על דברי הגוי במסיח לפי תומו, והיינו שכיון שרוב הביצים נולדו קודם יו"ט סמכינן על הרוב. ובמשנ"ב שם (ס"ק לא) הביא מחלוקת ראשונים אם מותר לקנות מהגוי בביתו, דהרי זה קבוע. והנה התם ג"כ אינו ידוע האיסור, ושם לא שייך גם סברת הכו"פ, שדוקא בדבר שעושה בקביעות יש סברא קצת לומר שכיון שעושה כן בקביעות מסתבר שיש ישראל אחד שיודע, אבל לעניין הביצים שאין יודעים אם נולד ביו"ט, אין סברא לחשוש שיש ישראל אחד שיודע. ולדעת היד יהודה שמספיק שהעכו"ם יודע מובנת שיטת המחמירים, ולפי"ז ביאור שיטת המקילים היא דס"ל שלא מהני ידיעת המוכר הגוי, וכדעת הכו"פ והחזו"א.

## ההלכה לעניין לקנות פירות בשוק כשאין יודעים אם הם ערלה

**והנה** בחזו"א נקט בפשיטות שמה שהמוכר יודע אם הוא איסור או היתר אין זה טעם להחשיבו כקבוע, כיון שאין למוכר נאמנות [היינו שאין לו נאמנות להיתר, וס"ל להחזו"א שכל שאינו נאמן להיתר לא חשיב שיש לו נאמנות ואי"ז אוסר], ומחמת זה כתב החזו"א (סי' לז ס"ק יד) שאם יש מוכר בעיר ואין ידוע אם מוכר ערלה, כל שידוע שרוב הפירות אינם ערלה לכאורה היה לנו להתיר כיון שהו"ל כפירש, וידיעת המוכר לא מעלה ולא מוריד כיון שאינו נאמן. וכתב עוד שאף שאפשר לברר מ"מ עכשיו אין אדם יודע בעיר, ואפילו אם יש אחד בעיר ואינו מכירו נראה שלא מיקרי קבוע [והיינו דלא ס"ל כהכו"פ הנ"ל]. והוסיף שאף ששייך להכיר בשדה את הערלה [ע"י מומחה], הרי הבעלים ידעו האיסור ולכך אין להם ספק ולא נולד הספק בקבוע [וקצת סותר דבריו לעיל, שכתב שאין המוכר נאמן ולכך אף כשהוא יודע אי"ז עושה קבוע, וכן אח"כ חזר וכתב שאף שאפשר שהבעלים עצמם נסתפקו בשעה שליקט מ"מ כיון שאינו נאמן לא מיקרי קבוע בידו, וצ"ת]. וגם כתב שאין אנו יודעים שבעל הפרדס יודע.

**והנה** כ"ז כשאין ידוע בודאי שבא ערלה לעיר, אבל אם ידוע בודאי שבא ערלה לעיר, הוי קבוע אלא א"כ יש מאתיים כנגד אותם פירות ערלה הידועים. מיהו באמת אם יהיה ידוע בודאי שבאו לעיר פירות ערלה אפשר שאף מאתיים לא מהני, שהרי דין מאתיים שמבטלים ערלה הוא דוקא כשהם בכלי אחד. ומבדרא בי מדרשא בשם מרן הגריש"א לאסור כל שיש אחוז מסויים של ערלה שאז יהא ברור בודאי שיש ערלה בעיר [אין ברור כ"כ מהם אותם אחוזים, והוא דבר שצריך בירור אצל מומחים מהו שיעור האחוזים שאז בודאי יהיו פירות ערלה בעיר, ואי נימא שאין דין דוקא שיהא אחד בעיר שיודע האיסור א"כ הוא שיעור מועט מאוד]. אכן יש סוברים שכל שאין ודאי ערלה לא חשיב קבוע אע"פ שבאחוזים מסויימים מסתבר שיש ערלה בעיר, מ"מ לא חשיב קבוע אא"כ ידוע שיש ערלה.

**ולפי"ז** יהא מותר לקנות בכל מקום כל שאינו ידוע שיש אחד שיודע האיסור, מיהו אם יודע הוא מאיפה באו הפירות [כגון שכתוב על האריזה], כיון ששייך לברר בקל אפשר שיהא מחוייב לברר. ועיי"ש בחזו"א (לז, יד) שנסתפק אם בעל החנות לא מכיר את האיסור ובע הפרדס אינו יודע שפירות אלו נלקחו ממנו, אם חייבים לברר כדי לעשותו קבוע, ונראה שם שדעתו להקל בזה ונשאר בצ"ע, ועכ"פ במקום שיתכן שביום זה לא לקטו כלל מהערלה, אין זה ודאי שיש ערלה, ואי"ז קבוע, ובזה לא נסתפק החזו"א, וכל ספיקו של החזו"א הוא רק כשיודע שאחר הבירור ידע בודאי שיש ישראל שיודע האיסור.

**אמנם** לכו"ע ראוי להדר לקנות רק עם השגחה, שלמעשה כל הסומך על כל דפריש, אם אכל ערלה חשיב תקלה כמ"ש השערי יושר (ש"ג פ"ו ד"ה ונראה).

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**