פרק ז_2
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**דף ע"ג ע"א**

**פרק שביעי - אלו מנחות נקמצות**

**הערה בר"פ ואלו מנחות**

בגמ' מנלן דכתיבא כתיבא ודלא כתיבא כתיב בה וזאת תורת וכו' ופירש"י דכתיב בה "ההוא דכתיב בה והנותרת וכו'" מבו' מפירש"י דאין נידון הגמ' על הדין קמיצה וכמו שפירש"י בתחילת הסוגיא דבכולהו כתיב קמיצה או אזכרה אלא נידון הגמ' על הדין שיריים המותרים ע"י הקמיצה. ובשיטמ"ק (מהדו' עז והדר מהתוס' חיצוניות) העיר ע"ד רש"י דגם קמיצה לא כתיב בכל המנחות וכגון במנחת מאפה תנור וא"כ יש לפרש סוגיית הגמ' על הקמיצה, ובאמת צב"ט שי' רש"י.

והעירוני לבאר בזה דהנה בקראי דפר' ויקרא אי' לפר' מנחת מאפה תנור ומנחת מחבת ולא כתיב שם קמיצה ובפר' מרחשת כתיב "ואם מנחת מרחשת קרבנך וגו' והבאת את המנחה אשר יעשה מאלה וגו'" ופירש"י וז"ל: אשר יעשה מאלה מאחד מן המינים הללו עכ"ל הרי שפירש"י דהתורה פירשה עתה דין הקמיצה בכולם ומה"ט א"ש מה שס"ל לרש"י דהוי כמאן דכ' קמיצה או אזכרה בכולהו, אמנם בתרגום יהונתן פירש ד"מאלה" היינו מן הסולת ומן השמן דכתיב לעיל מינה ולפי"ז אין הקרא אזיל על הפרשיות הקודמות וא"ש לפי פירוש זה מה שתמה בשיטמ"ק על פירש"י דאיכא נמי פרשיות דלא כתיב שם קמיצה.

אלא דיש להעיר טובא על פירש"י דאי ס"ל דקרא ד"מאלה" אזיל על הפרשיות הקודמות ומה"ט הוי כמאן דכתיב אזכרה בכולהו א"כ המשך הקראי דכתיב "והנותרת" נמי נימא דכמאן דכתיבא בכולהו וא"כ מ"ט ע"ז כן כתבה הגמ' דכתיבא כתיבא ודלא כתיבא וכו' וצע"ג.

**בדין חלוקת קדשים**

**בביאור השפ"א בדין החלוקה בקדשים**

**א.** בגמ' מנין שאין חולקים וכו' יש לעי' האם דינא דברייתא בבאו לחלוק מדעתם, ויעוי' בשפ"א שהכריח דודאי לא איירי במתרצין כך לחלוק דהא במתנה יכול ליתן לחבירו ואעפ"י שאין יכול לקדש בזה אשה מ"מ יכול לאכול או להאכיל חבירו וא"כ להוי כנותן מנחתו לחבירו וחבירו נותן לו במתנה זבחו ודוחק לומר דגם כה"ג אסרה תורה, וע"כ פירש דלולי הגזה"כ היה יכול לכוף חבירו לעשות חלוקה של זבח כנגד מנחה כמו שכופין על מדת סדום בגוד או אגוד וקמ"ל קרא דדין החלוקה הוא במנחה עצמה אבל אם יתרצו כולם לחלוק באופ"א מותר.

ולכאו' ביאור דבריו דהנה ביאר הגר"ח (הל' בכורות) דחלוקת קדשים אינה חלוקת "שותפות" אלא חלוקה בעלמא, ובפשטות להשפ"א הא גופא ילפי' מקרא דבלא הגזה"כ הו"א דיש להם שותפות ממון בהקרבן ודינם כחלוקת שותפים ויכולים לכפות זא"ז ככל דיני חלוקת ממון שעושים גוד או אגוד וילפי' מקרא דאין להם זכות ממון ויש להם דין חלוקה בהמנחה עצמה.

אמנם זה אינו דאי נימא דכל הגזה"כ לחדש שאין להם זכות ממון מ"ט צריך לכל קראי דסוגין, אלא ביאור כוונת השפ"א דאעפ"י שאין להם זכות ממון מ"מ בדין החלוקה עצמה היה מקום לדון שיכפו זא"ז לעשות חלוקה יותר ראויה ודו"ק.

**ביאור החזו"א בדין הנ"ל**

**ב.** ויעי' בחזו"א (אבהע"ז קמ"ח לדנ"ג) דס"ל פשוט דאין הגזה"כ שאין הקדשים ממון כהנים (ולכאו' משום סברא הנ"ל דא"כ אי"צ קרא לכאו"א בפנ"ע) ותמה לפי"ז ל"ל קרא שאין חולקים זבח כנגד מנחה הא אין הם בעלים לקצוץ זה תמורת זה. וביאר החזו"א דההו"א שברצו לחלוק באופ"א עיקר חלוקה כך הוא, וע"ז הצריכה הברייתא דרשא לכל חלוקה וחלוקה שאין מועלת הסכמתם לקבוע דין חלוקה באופ"א.

מבואר מדברי החזו"א דאי"צ לחדש כדברי השפ"א דבלא קרא היו יכולים "לכוף" על חלוקה של גוד או איגוד אלא דעכ"פ היה הו"א שיכולים לקבוע דין חלוקה באופ"א ונתחדש שדין החלוקה הוא רק במנחה עצמה. וביאור הדברים דאם היו יכולים לקבוע דין חלוקה אחר כל שנתן לחבירו חלקו במנחה זו יהא לו זכות ליטול מהזבח ולא יוכל חבירו לעכב עליו ואחר שנתחדש דא"א לחלוק באופן זה אעפ"י שיכולים ליתן אחד לחבירו מ"מ אם נתן לחבירו חלקו במנחה ואח"כ חבירו אין רוצה ליתן לו חלקו שבזבח אין לו זכות ליטול במקומו חלקו בזבח [ואינו אלא כאין עומד בדיבורו גרידא] ודו"ק.

ובאמת תמה שם החזו"א (בתחילת דבריו) דמנ"ל לברייתא ללמוד מהאי קרא גם באופן שרצו לחלוק שמא הברייתא בא לחדש שאין יכולים לכוף לחלוק מנחה כנגד זבח אולם מדעתם מהני החלוקה. וביאר דזה פשוט דאי"ז חלוקה שוה לכפות על חלוקה זו וע"כ ההו"א היא רק על חלוקה מדעת, ובאמת יש להעיר להשפ"א דס"ל דההו"א שהיו כופין דא"כ י"ל דהגזה"כ שאין כופים אולם עדין "חלוקה" מדעת מהני (ועי' להלן בענין הבא במה שיתבאר בזה).

העולה מהדברים דהגזה"כ לא היה בדין הממון אלא בדיני החלוקה, ואף אחר הגזה"כ אין "איסור" לחלוק מנחה כנגד זבח אלא הדין הוא היאך צורת החלוקה.

**ראיה מהשיטמ"ק דלא כהאחרונים הנ"ל (והערה מהגמ' בקידושין)**

**ג.** אמנם מהשיטמ"ק יש להביא ראיה שלא כדבריהם דיעוי"ש שביאר טעם האיסור לחלוק משום בזיון קדשים ומבו' דאי"ז דין בצורת חלוקה אלא יש איסור שלא לעשות כזה משא ומתן ולחלק חלק זה תמורת חלק אחר [ואף שנתינה שרי מ"מ באופן שרוצה תמורה על נתינתו הוי בזיון קדשים].

והנה הגמ' בקידושין (דנ"ג ע"א) דנה האם הכהן יכול לקדש אשה בהחלק שבא לידו והכריחה דע"כ אי"ז ממונו מהא דאין חולקים וכו', וצ"ב דהתינח להאחרונים הנ"ל כל הטעם שאין דיני חלוקה כדין שותפות הוא משום שאין להם זכות ממון אולם להשיטמ"ק שמא יש להכהנים זכות ממון ואעפי"כ יש בזיון בחלוקה אחרת. וצ"ל דאם היה זה ממונם לא היה מסתבר שהיה קפידא על אופן החלוקה ודווקא משום שהוא חלוקה בדבר שהוא ממון גבוה שייך קפידא הנ"ל. [ועי' בענין הבא שיתבאר דלתי' הב' שבתוס' בסוגין א"א לומר הכרח זה.]

**נפק"מ בין שיטות הנ"ל בחלוקת קק"ל בחלק בעלים**

**ד.** והנה נתבאר בברייתא דיש איסור חלוקה גם בקק"ל, ויש לעי' האם שייך איסור זה גם בחלק הבעלים [לר"י הגלילי שממון בעלים הוא], ובפשטות הוא תלוי במח' הראשונים דלשי' רש"י בקידושין שגם חלק הבעלים לאחר שחיטה משולחן גבוה קא זכי שייך בזה דינא דסוגיין אולם לשי' התוס' שחלק הבעלים הוי ממון בעלים גם אחר שחיטה לא שייך בזה איסור חלוקה. אמנם לכאו' כ"ז אי נימא שדינא דסוגיא הוא נידון בדיני החלוקה בממון גבוה אולם לשי' השיטמ"ק שהוא איסור חלוקה בבשר קדשים משום בזיון קדשים שייך איסור גם בחלק הבעלים אף שהוא ממונם.

ולהנתבאר להכריח בשי' השיטמ"ק דכל שהוא ממונו לא שייך בזיון קדשים (וכדמוכח בסוגיא דקידושין) עדיין איכא נפק"מ הנ"ל גם לשי' השיטמ"ק ודו"ק.

**בביאור החילוק בין קדשים לגזל הגר אחר חלוקה [והערה על השיטמ"ק הנ"ל]**

**ה.** והנה נתבאר להלן בהמשך הסוגיא שגזל הגר אחר שבא ליד כהנים ה"ז ממונם ואפי' לקדש בו אשה, ובתוס' תמהו ממה שמבו' בגמ' בב"ק דאין יכולים לחלוק גזל הגר כנגד גזל הגר, וביארו התוס' דקודם שבא לידם אין יכולים לחלוק זה כנגד זה אולם אחר שבא לידם זכו ביה ועושים בו ככל דין ממון ואפי' לקדש בו אשה. וצ"ב לפי"ז מה ראיית הגמ' בקידושין מברייתא ד"אין חולקים וכו'" דאי"ז ממונם לקדש בו אשה שמא לאחר שבא לידם יש להם בחלקם זכיה גמורה להיות ממונם. (ועמדו בזה התוהרא"ש והשיטלנ"ל בקידושין והקר"א ועול"ש והגר"ח ועוד].

ובתוס' הרא"ש בקידושין תי' דדווקא בגזל הגר שייך דין זה משום שקודם חלוקה איקרי "אשם" ואחר חלוקה קרי ביה "אשר ישיבו לך הוא" ע"כ לאחר חלוקה הוא שלו לקדש בו אשה משא"כ בחלוקת קדשים. ובחי' הגר"ח (הל' בכורות) עמד בזה וביאר באופ"א דבקדשים איכא תרי קראי "לך" ו"מן האש", עוד ביאר דבקדשים שהם ממון גבוה גם אחר חלוקה אין זוכה בהם משא"כ בגזל הגר שהוא ממון הדיוט אעפ"י שאין לו חלק בהם קודם חלוקה מ"מ לאחר חלוקה הוא ממונו לגמרי, וכעי"ז מבו' גם בעול"ש עיי"ש.

ובשיטמ"ק (שהובא לעיל) עמד בזה וביאר דבקדשים טעם האיסור אחר חלוקה משום בזיון קדשים והיינו לשיטתו שאי"ז דין מדיני חלוקה גרידא אלא איסור לחלוק באופן זה וס"ל דגם אחר החלוקה שייך בזיון קדשים. אמנם יש לתמוה דהנה נתבאר לעיל להכריח מהגמ' בקידושין דאם זה ממונו לא שייך בזיון קדשים וא"כ שמא לאחר חלוקה הוא שלו ושוב לא שייך בזה דין בזיון קדשים, ודברי הגמ' בקידושין להשיטמ"ק צ"ע.

והעיר הר"א שטרסברג ליישב בזה דכוונת השיטמ"ק דמשום שיש בזיון קדשים בחלוקת קדשים ע"כ מסתבר שאין כוונת התורה שיהא שלהם וימכרום אלא הוא נשאר ממון גבוה ומה"ט שייך בזה איסורי חלוקה.

**בביאור ג' ביאורי התוס' בדין אין חולקין מחבת כנגד מחבת**

**א.** הקשו בתוס' על המבו' בגמ' ד"בע"מ חולק" והא מבו' בברייתא דאין חולקין אפי' מחבת כנגד מחבת, והיינו דס"ל להתוס' דפשטות דברי הברייתא דאין חלוקה אפי' במנחה אחת. [וקצ"ב הכרחם לזה דהא להדיא משמעות הברייתא דאין חולקים "מחבת כנגד מחבת" ולפו"ר הכוונה מנחת מחבת אחת בעד מנחת מחבת אחרת, ואולי ס"ל דאין סברא לחלק בין מחבת כנגד מחבת לאותה מחבת]. וביארו התוס' בג' אופנים **א.** דלשון איש חולק ואפי' בע"מ אין הכוונה חלוקה גמורה אלא אין מקפידים על לקיחתו **ב.** ד"אין חולקים" הכוונה שאין להם זכות ממון אבל "חולק" דבע"מ היינו שמקבל חלק גרידא **ג.** שבאותו מנחה עצמה יש זכות חלוקה וכוונת הסוגיא שאין זכות חלוקה במנחה אחת כנגד מנחה אחרת.

והנה גם לפי"מ שחידשו התוס' בתירוצם הג' דיש להם זכות חלוקה באותו חלק עצמו מ"מ אי"ז זכות "ממון" וכמבו' להדיא בגמ' בקידושין (והכרח לזה דאם היה זה שלו לא היתה מניעה שיוכל לתת חלקו נגד חלק אחר במנחה אחרת) אלא הוא זכות חלוקה גרידא למצוות אכילה [כעין קבלת רשות מבעה"ב לאכול דווקא בשוה ממאכל מסוים שדין כולם לקבל בו בשוה ואין להם בו זכות ממון כלל], ובזה נחלקו תי' הא' והג' שבתוס' האם אפי' באותה מנחה עצמה אין זכות חלוקה או שכל חידוש התורה שאין יכולים לקבוע דיני חלוקה במנחה כנגד זבח או מנחה כנגד מנחה אבל בהמנחה עצמה דינם לחלוק בשוה.

**האם לאחר חלוקה יש לכהנים "זכות" אכילה היוצאה בדיינים**

**ב.** ויש להטעים פלוגתא הנ"ל, דהנה אף שנתבאר בגמ' בקידושין שבקדשים אין לכהנים זכות ממון מ"מ יש לדון האם הזכות אכילה שיש להם הוי זכות ממונית [רק לאכילה ומה"ט אין יכולים לעשות בזה שאר צרכיהם] או שהוא רק מצוות אכילה גרידא, ובחי' הגרש"ר (ב"ק סי' י"ג) דן בזה והביא מדברי התוספתא בשקלים שהאוכל קד"ק לאחר זריקת דמים משלם את הקרבן ומבו' שהוא זכות ממונית [וע"ע בקה"י ב"ק סי' י"ג ובחזו"א קידושין סי' קמ"ח], אמנם העירו בזה לדברי התוס' בשבת (דקמ"ט ע"ב) דמבו' שאי"ז ממונו להוציאו בדיינים.

ואולי י"ל דבזה פליגי ב' תירוצי התוס' אם באותה מנחה עצמה יש דיני חלוקה, דלהתי' א' אי"ז זכות ממונית וע"כ אין בזה דיני חלוקה כלל (דאין להם שום זכות שיהא בה דין חלוקה) והתי' הג' ס"ל דיש להכהנים זכות ממונית לאכילה ומה"ט ס"ל דיש דין חלוקה על זכות זו. ומ"מ ודאי אי"ז מוכרח דודאי י"ל דגם להמבו' בתוספתא שיש זכות ממונית היינו אחר שבא לידם ומאידך י"ל דגם אם אין זכות ממונית מ"מ יש דין חלוקה על המצוות אכילה וכמו שנתבאר לעיל.

**ביאור תי' הב' שבתוס' שנתחדש בקרא דאי"ז ממונו**

**ג.** והנה נתבאר תי' הב' שבתוס' דנתחדש בקרא שאי"ז ממונו לקדש בו אשה, והוא צע"ט דאם נתחדש שאין זכות ממון מ"ט הוצרכה הברייתא לחדש זאת בכמה בבות.

וצ"ל בזה דמכל הבבות בהברייתא אין ראיה שאי"ז חלוקה שאין בה זכות ממון דשפיר י"ל דאעפ"י שיש להם זכות ממון שמחמתו יש דין חלוקת שותפות מ"מ חידוש התורה שבחלוקת שותפות זו אין יכולים לכוף זא"ז לחלוק כחלוקת שותפות בעלמא בגוד או איגוד של זבחים כנגד מנחות (וכסברת השפ"א בענין קודם אות א') ורק מהא שאין יכולים לחלוק אפי' באותה מנחה מוכרח שאין להם זכות ממון.

אלא דיתבאר לפי"ז דכ"מ שאין יכולים לחלוק היינו לכפות חלוקה אחרת אבל מדעתם יכולים לקבוע "חלוקה" אחרת [וכשקבעו חלוקת זבחים כנגד מנחות ויבוא חבירו ליטול גם את החלק שקבעו שיקבל בעד הזבח לא יוכל למונעו] והוא צע"ט. ובדוחק י"ל דס"ל להאי תירוץ דמסברא לא שייך לקבוע חלוקה באופן זה.

עוד האיר בזה הר"י לאבנשטיין דודאי אין הביאור דבכל הבבות באה הברייתא לחדש שאין כופין חלוקה כזאת (מדין גוד או איגוד) משום שהם ב' מינים גרידא דהא ודאי בכל חלוקת שותפות דעלמא בחולין יוכלו לכפות חלוקה של גוד או איגוד אפי' בבהמות כנגד סולת [והכרח לזה ממה שביארה הברייתא חילוקי הדינים שיש בין הקרבנות ומ"ט זה סיבה לדיני חלוקת שותפות], אלא יסה"ד דמשום שהם ב' מצוות נפרדות ע"כ אין לדון זאת כחדא שיוכלו לכפות גוד או איגוד וכדו' אלא יש דין חלוקה בכל מצוה ומצוה בפנ"ע, ומעתה סברא זו הוא טעם שלא יוכלו גם מדעתם לקבוע חלוקה באופן זה כיון שהם מצוות חלוקות. [ובזה א"ש מש"כ השפ"א (לעיל בענין קודם אות א') שהכרחנו מדבריו שבאם חידשה תורה שאין כופין ה"ה אין חולקים בו מדעתם והערנו לעיל (שם אות ב') ע"ד דמ"מ שמא יוכלו לחלוק מדעתם ולהנ"ל א"ש דמאחר שהם מצוות חלוקות ממילא סברא הוא שאין יכולים לקבוע חלוקה כזאת].

אלא שעדיין יש נפקותא עצומה בין תירוצי התוס' דהנה כל הכרח זה הוא דווקא במנחה כנגד זבח וכדו' אבל במנחה כנגד מנחה ע"כ חידשו התוס' שאי"ז ממונו כלל אחר חלוקה וע"כ דס"ל להתוס' שבזה לא שייך לדונו כב' מצוות שלא תהא בהם חלוקה, ומעתה אם יקבעו מדעתם לחלוק מנחה כנגד מנחה יוכלו לחלוק, וצ"ע בכ"ז.

**הערה על תירוץ זה מהגמ' בקידושין**

**ד.** והנה נתבאר לעיל להכריח מהסוגיא בקידושין דע"כ אם אין יכולים לחלוק אין הם בעלים, ומעתה שוב צ"ב היאך כ' התוס' דב"אין חולקין מנחה כנגד מנחה" נתחדש שאין הם בעלים הא מתחילת הברייתא מהא שאין יכולים לחלוק יש להכריח שאין הם בעלים (דאל"ה היו יכולים לחלוק אפי' מין כנגד מין אחר).

והמוכרח לתירוץ זה דבאמת אפי' אם הם בעלים שייך האיסור שלא לחלוק מין כנגד מין אחר וביאור כוונת הגמ' בקידושין להכריח רק מהבבא שאין חולקין בהמנחה עצמה דע"כ לא באה התורה לחדש בזה איסור כיון דאין סברא לאסור חלוקה כה"ג אלא כוונת התורה ללמדינו שאין הם בעלים. [ויש להעיר על עיקר ביאור זה "דאין חולקין" דרישא הכוונה לחלוקה הפשוטה ו"אין חולקין" דסיפא הכוונה שאין נעשים בעלים וצ"ב].

**דף ע"ג ע"ב**

**קרבן עכו"ם**

**ביאור דברי ר"ה דשלמי עכו"ם עולות נינהו**

**א.** בגמ' אמר ר"ה שלמי עכו"ם עולות נינהו וכו' אב"א סברא עכו"ם ליבו לשמים ואב"א קרא "אשר יקריבו לה' עולה". ולכאו' כל דינא דסוגיין דווקא אם יקדיש זכר לשלמים דכה"ג יכול להיות לעולה אולם אם יקדיש נקבה לשלמים אין היא ראויה לעולה ולא תהא כאן הקרבה כלל בין להטעם שהוא מסברא (דלא היתה כוונתו לשלמים הנאכל) ובין להטעם שהוא מקרא (דאין לו אלא עולה), ויעוי' לקמיה מה שיש לדון בזה. [ויש להעיר על הסברא ד"ליבו לשמים" היאך מועיל מה שחושב בליבו נגד מה שמוציא בפיו, וביותר צ"ע לפי"מ שהביא השמועות חיים מה"מעשה חושב" דאין לעכו"ם הקדש בלב א"כ היאך מועיל מה שבליבו. וצ"ל דמשום שאנן סהדי שרוצה קרבן כליל ע"כ שבאמירתו "שלמים" אין כוונתו לקרבן שלמים הנאכל אלא לקרבן כליל לה' שהוא עולה].

וכ' הקר"א והליקו"ה דאיכא נפק"מ אם הוא מקרא או מסברא באופן שיפרש להדיא שרוצה קרבן שלמים הנאכל דאם הוא מסברא כה"ג יהא דינו לשלמים ואם הוא מקרא לא יהא דינו לשלמים.

והנה בהמשך הסוגיא אי' פלוגתת תנאי איזה קרבנות עכו"ם מביאים דר"י הגלילי ס"ל דמביאים כל קרבנות הבאים בנדבה ור"ע ס"ל דאין להם אלא עולה[[1]](#footnote-1). ולביאור הליקו"ה הנ"ל מתבאר דלהצד שדברי ר"ה הם מסברא ע"כ ס"ל כר"י הגלילי דשייך בעכו"ם הקרבת שלמים אלא שהיה ליבו לעולה ולהביאור דטעמיה דר"ה מקרא ע"כ ס"ל כר"ע דאין לעכו"ם אלא עולה, וכ"כ הקר"א, והוא קצת דוחק.

עוד יש להעיר דלפי"ז תמיהת הגמ' משלמים שנתנן לישראל היינו רק להטעם שהוא מקרא ולא להטעם שהוא סברא דהא משכח"ל בעשה להדיא שלמים.

עוד יש להעיר דלפי"ז לאחר שתמהה הגמ' ממנחות ששייריהם נאכלים והוכיחה הגמ' לבאר דר"ה ס"ל כר"ע והברייתא כר"י הגלילי ע"כ שחזרה הגמ' מהטעם שהוא מסברא וע"כ הוא מקרא.

ואולי י"ל דר"ה לב' הטעמים ס"ל כר"ע שאין להם אלא עולות אלא דהוצרכה הגמ' לבאר מ"ט לר"ה כשהפריש שלמים נעשו עולות (דאי לית להו שלמים לא יהא כאן הפרשה כלל) וע"כ ביארה הגמ' דהסברא היא שליבו לשמים או שהוא מקרא (וכמו שיבו' להלן).

ובאמת דכן מבו' לשי' הר"מ שפסק (בפ"ג ממעה"ק ה"ב) כר"ע שאין לעכו"ם אלא עולות ואעפי"כ ביאר (שם בה"ג) דעכו"ם שהביא שלמים דינם לעולה משום שליבו לשמים וצ"ב מ"ט הוצרך לזה למאי דפסק כר"ע וע"כ הביאור כהנ"ל דעדיין הוצרך הר"מ לפרש מ"ט כשהפריש שלמים נעשו עולות ובזה ביאר כסברת הגמ' דליבו לשמים וכוונת העכו"ם לקרבן כליל שהוא עולה.

**האם ר"ה ס"ל דנעשים "קרבן עולה"**

**ב.** אלא דעדיין יש להעיר דהנה פירש"י בתחילת הסוגיא דאליבא דר"ה עכו"ם שנדב להביא שלמים עולות הן "וה"ה דמנחתן כליל" וצ"ב דאם ר"ה ס"ל כר"ע שאין להם אלא עולה א"כ אין להם קרבן מנחה. ובליקו"ה ביאר עפ"י דרכו הנ"ל דכוונת רש"י להצד שטעמיה דר"ה מסברא דשפיר ס"ל כר"י הגלילי ששייך שאר קרבנות ומנחות אלא שכוונתו להקריבו כליל, וא"כ דינו שתהא כמנחת נסכים שקרבה כולה ואינה נקמצת [ואעפ"י שמנחת נסכים בג' לוגין יצטרך להוסיף], והוא קצת דוחק בדברי רש"י.

עוד צ"ע דיעוי' בתוס' (דס"א ע"ב) דנקטו דאליבא דר"ה יש לעכו"ם מנחת נסכים שהיא כליל, ודוחק לומר שהתוס' לההו"א דסוגין.

עוד יש להעיר דלפי"ז תמיהת הגמ' ממתני' דאלו מנחות נקמצות ושייריהם נאכלים הוא רק להביאור שהוא מסברא ולא להביאור שהוא מקרא דהא תמיהת הגמ' מהא שנאכלת ולא מעצם מה שיש קרבן מנחה (וכמו שפירש"י, ועי' בחי' הגרא"ל שהכריח כן מהא שלא תמהה הגמ' מכמה משניות שיש מנחה לעכו"ם). עוד צ"ב דאם כוונת ר"ה (להביאור שהוא מקרא) לחדש שאין להם אלא עולה הו"ל לפסוק להדיא כר"ע. וביותר יש לתמוה להצד שטעמיה מקרא דאף אי ילפי' מקרא שאין להם אלא עולות מ"מ מ"ט כשהפריש שלמים נעשים לעולה. ובדוחק י"ל דהילפותא מהאי קרא שהפרשות העכו"ם לשאר קרבנות יהפכו להיות עולה [וזה חידושא דר"ה][[2]](#footnote-2).

והנודע בבי מדרשא לבאר בזה דלהצד שילפי' מקרא אין כוונת ר"ה ששלמי עכו"ם נעשים לעולות אלא אעפ"י שהם שלמים ילפי' מקרא שדינם כליל כהקרבת עולה, ולפי"ז א"ש דברי ר"ה דכשהקדיש שלמים דיני עבודת הקרבן כשלמים (היינו "לשם שלמים" ושחיטתם בדרום כשלמים) אלא שדין הקרבתם כליל כעולה (וע"ע בכנסת הראשונים בארוכה להכריח ביאור זה). ומעתה א"ש דברי רש"י ש"ה"ה מנחתם כליל" והיינו דאליבא דר"ה עכו"ם שייך גם בשאר קרבנות אלא שדין הקרבתן כליל וה"ה כשהקדיש מנחות דינם שהם כליל.

ויש להעיר דלכאו' איכא נפק"מ בין הטעמים הנ"ל דאם הגזה"כ דמתהפך להיות עולה אין שייך דינא דעולא אלא כשהקדיש זכר הראוי לעולה אולם אי נימא שהוא קרבן שלמים אלא שהקרבתו כליל שפיר משכח"ל גם בנקבה, וראיתי במנח"א שהביא נפק"מ זו. עוד יש לדון נפק"מ בזה דאי נימא שהוא שלמים עם הקרבת כליל א"כ גם מנחה עם לוג שמן יהא דינה כליל ואי"צ להביא העכו"ם דווקא מנחת נסכים עם ג' לוגין. [ועי' בסוה"ד מה שהארכנו דשמא למסקנא במנחה שאינה ראויה לעולה אין הדין כן].

**ביאור שי' ר"ע**

**ג.** אמנם צ"ע דלפי"ז ר"ה כמאן ס"ל, וע"כ צ"ל דר"ה ס"ל בשי' ר"ע דאין כוונתו ללמוד מהאי קרא שאין להם אלא קרבן עולה אלא ילפי' שכל קרבנותיו יהא כליל. ובאמת שהוא דוחק גדול בדברי הברייתא דיליף ר"ע מהאי קרא ש"אין לו אלא עולה בלבד".

עוד העיר המנח"א דלפי"ז מ"ט פליג ר"ע על ר"י הגלילי בלבונה, ובדוחק י"ל דלא בא לחלוק על דבריו אלא בא לחדש שכל הקרבנות שהזכיר ר"י הגלילי ללומדם מכמה קראי איהו יליף מקרא ד"אשר יקריבו לה' לעולה" ששייכים בו כל הקרבנות בהקרבת כליל וה"ה לבונה. ויש להביא ראיה לזה מעוה"ע, דהנה הר"מ פסק כר"ע דאין להם אלא עולה ואעפי"כ כ' דיש להם גם עולה"ע ומבו' דר"ע גופיה ס"ל דיש להם עוה"ע ואעפ"י שר"י הגלילי מנה גם עופות מ"מ ר"ע לא פליג עליה בהא.

ועדיין צע"ט המשך הסוגיא שתמהה על ר"ע היאך קרבו נסכים והא שפיר איכא הקרבת כליל לר"ע גם בשאר קרבנות וא"כ א"ש שיהא לר"ע מנחת נסכים שהיא כליל. וביאר המנח"א דכוונת הגמ' על נסכי יין שאי"ז הקרבת כליל כיון שמנסכים אותם לשיתין ולא להקטרה. וכ"כ העול"ש (בדס"א) בביאור דברי התוס' שם דס"ל דהמיעוט לר"ע הוא דווקא על מנחת יין ולא על מנחת נסכים שהוא כליל [והוא מדויק ברש"י העליון בסוגיין שביאר הנסכים על יין וא"ש לשיטתו שמדוקדק מדבריו דעיקר הנידון היה שאין להם שלמים הנאכל ויש להם מנחת כליל].

עוד י"ל בזה דאף שבהו"א הבינה הגמ' בטעמיה דר"ה שהוא מדין "עולה להוי" מ"מ אחר שהביאה הגמ' טעמא דר"ה כר"ע ע"כ ס"ל דיש להם דווקא עולה וכמו דס"ל לר"ע. אלא דלפי"ז מוכרח דילפי' ב' דינים מקרא א. דיש להם רק עולות ב. דהשלמים נעשים לעולות והוא קצת דוחק.

עוד י"ל בזה דגם אליבא דר"ע לא נתחדש בקרא אלא ד"להוי עולה" והיינו רק קרבן שיכול להיות ממש כעולה (שהוא הקרבת בהמה כליל ולא מנחה ולבונה או נסכים) וא"ש כל המשך הגמ' בפשיטות [אלא דלפי"ז מוכח דמש"כ רש"י "וה"ה מנחתן כליל" היינו רק להצד שהוא מסברא כהליקו"ה ודלא כמו שכתבנו לתרץ עפ"י ביאור זה דגם להצד שהוא מקרא ילפי' כל הקטרות שהם כליל].

ובחי' הגרא"ל כ' לאידך גיסא דבהו"א הבינה הגמ' דדינא דר"ה לא תלוי בר"י הגלילי ור"ע אלא ס"ל לגמ' דכוונת ר"ה לחדש דאפי' לר"י הגלילי שנתחדש שעכו"ם יכול לנדוב כל הקרבנות מ"מ חידשה תורה שתהא הקרבתן כליל, ותמהה הגמ' מהברייתא דמבו' שמנחת עכו"ם נאכלת דע"כ כל דברי ר"ה אליבא דר"ע ולא כר"י הגלילי וא"כ אליבא דאמת י"ל דאין לר"ה אלא קרבן עולה כר"ע ולא שאר לבונה או מנחה ונסכים ודו"ק.

**בשי' הר"מ בקרבנות עכו"ם**

**א. עכו"ם שנתן שלמיו לישראל (לרש"י ולהר"מ)**

נתבאר בגמ' "עובד כוכבים שהתנדב להביא שלמים נתנן לישראל ישראל אוכלן וכו'" וצ"ב הא כיון שבהפרשתו נעשה לעולה היאך יכול ליתן לישראל. וע"כ צ"ל דאיירי שהפריש מעיקרא עבור הישראל וכ"מ שהומעט עכו"ם משאר קרבנות היינו מקרבנות לעצמו אבל יכול להפריש עבור ישראל גם שאר קרבנות, וביותר מכך חידש הקר"א בנזיר (דס"א) דאפי' חטאת יכול להפריש עבור ישראל חברו (ויבו' עוד להלן).

אמנם בר"מ (פ"ג ממעה"ק) כ' וז"ל: נדר שלמים ונתנן לישראל ע"מ שיתכפר בהן ישראל ומבואר מדבריו לפו"ר דאיירי שהפריש שלמים ואח"כ נתנן לישראל [וכריהטת לשון הגמ'] וצ"ב הא נעשה מיד לעולה. ויש ליישב בזה עפ"י הנ"ל דאי"ז נהפך לעולה אלא דינו להקרבת כליל כעולה וכל שקודם ההקרבה שינה זאת עבור ישראל ע"כ דין הקרבתו כשלמי ישראל.

**ביאור הנ"ל (בשי' הר"מ) גם לטעמא דר"ה שהוא מסברא**

**ב.** אלא דיש לתמוה טובא בזה דלפי"ז דינא דסוגיין שייך דווקא להביאור בר"ה שהוא מקרא אולם להביאור שהוא מסברא כיון שדעתו לעשותו לעולה נעשה מיד לעולה ואין יכול לעשותו לשלמים עבור חבירו, ומעתה צע"ט דכיון שהר"מ פסק כר"ה משום הסברא נמצא שנעשה מיד לעולה והיאך יכול לעשותו של ישראל.

ובמקור ברוך (סי' י"ג) ביאר להיפך מהנתבאר לעיל דלהצד שהוא מקרא ס"ל לר"ה כר"מ שנעשה מיד לעולה ולהצד שהוא מסברא נעשה לשלמים אלא שרצונו שיהא כליל וע"כ דינו להקרבת עולה ולפי"ז שייך לבאר כביאור הנ"ל בשי' הר"מ, אמנם ודאי דבריו מחודשים טובא דכל שעשה שלמים ורצונו שיהא כליל היאך יהא תלוי דין ההקרבה ברצונו, וע"כ צ"ל (כמו שנתבאר לעיל) לאידך גיסא דלהצד שהוא מסברא עושה מתחילה לעולה ולהצד שהוא מקרא ס"ל שביאור הגזה"כ דכל קרבן שעושה דין הקרבתו כליל ומעתה צע"ט דהר"מ שפסק כהסברא היאך פסק דאחר שהפריש שלמים יכול ליתנו לישראל.

והעיר הר"ד גרבוז דהנה נתבאר לעיל דלהצד שהוא מסברא ה"מ אם אמר סתמא אבל אם אמר להדיא שעשה שלמים נעשה שלמים ומעתה י"ל דהר"מ איירי שנדר להדיא לשלמים ומה"ט לא נעשה עולה וע"כ יכול ליתנו לישראל. [ויש לדקדק כן מלשון הר"מ דבתחילת דבריו כ' "עכו"ם **שהביא** שלמים מקריבים אותם עולות שהגוי ליבו לשמים" ובהמשך דבריו "**נדר** שלמים ונתנן לישראל ע"מ שיתכפר בהם ישראל וכו'" ויש לדקדק בדבריו דבאופן הב' כ' הלשון "נדר שלמים" משום שאיירי שלהדיא רצה שלמים וע"כ לא נעשו לעולה].

אלא שעדיין הדברים צ"ע דהא הר"מ (שם ה"ב) פסק כר"ע שאין לעכו"ם אלא עולות וא"כ אין יכול לעשות שלמים והיאך מהני הפרשתו לשלמים שאח"כ יתנה לישראל.

**האם עכו"ם יכול להפריש שאר קרבנות לר"ע**

**ג.** וצ"ל בזה דאעפ"י שאין לעכו"ם אלא עולות היינו שאין להם אלא הקרבת עולה אולם יכולים להפריש שאר קרבנות ויסה"ד מבו' בחי' רי"ז הלוי פ"ג ממעה"ק דעכו"ם בר הפרשה בשאר קרבנות עיש"ה. ויעוי' בכנסת הראשונים שהאריך בזה והביא ראיה לזה ממה שמבו' בר"מ (פ"ד מקר"פ ה"ט) שעכו"ם יכול להפריש קרבן פסח ויכול להקריבו לכשנתגייר (ומקור הדברים מהירושלמי). [והא דלא אמרי' בפסח דליבו לשמים ויהא לעולה (ובפרט להר"מ שפסק כטעם זה) דהעכו"ם יודע דפסח עיקרו לאכילה ואין ליבו לשמים.]

עוד הביא ראיה לזה מהסוגיא בזבחים דמ"ה דממעטים עכו"ם ממעשר בהמה והובא בר"מ בהל' תמורה, וצ"ב לפי"מ שפסק הר"מ שאין לעכו"ם אלא עולות מ"ט צריך למעט הני, וע"כ דהתם נתמעט שהוא לאו בר הפרשה כלל אולם בשלמים דליכא מיעוט יכול להפריש אלא שאין בזה הקרבה.

[וע"ע בקר"א שדן בהפריש לבונה לר"ע האם דינו לדמי עולה או שהפרשתו לאו הפרשה, ובאבי עזרי (הל' קר"פ) עמד ע"ד דמוכח מהר"מ דאעפ"י שאין לו אלא הקרבת עולה מ"מ הפרשה מיהא אית ליה (מלבד חטאת וכדו' שגם בישראל לית ליה אי אינו מחויב) וא"כ ה"ה בהפריש לבונה].

ומעתה ביאור שי' הר"מ דכשהפריש שלמים אעפ"י שאין לו אלא הקרבת עולה מ"מ מועילה ההפרשה אלא שאין לו הקרבה וכל שנתנן לישראל מהני שיהא שלמי ישראל. [אלא דעדיין צ"ע דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום וע"כ שאין הוא בעלים על הכפרה למוכרה לאחר והיאך הכא יכול למכור, וראיתי בכנסת הראשונים שהביא דבעכו"ם שלאו בר ריצוי הוא יכול למכרו לאחר, וצ"ע בזה].

**המפריש ע"מ שיכפר בו חבירו (בישראל ועכו"ם)**

**עכו"ם שהקדיש חטאת או נזירות ע"מ שיכתפר בו ישראל**

**א.** נתבאר לעיל (בענין הקודם) לבאר דמבו' בסוגיין דאעפ"י שעכו"ם אין לו אלא קרבן עולה מ"מ אם מקדיש שלמים ע"מ שיתכפר ישראל מהני. ויש לדון האם הוא דווקא בקרבנות הבאים בנדבה או גם בקרבנות חובה.

והנה נתבאר בגמ' דאיצטריך לר"י הגלילי תרי קראי בנזירות חד שאינו בנזירות וחד שהוא לאו בר קרבן נזירות. ובתוס' בנזיר דס"א תמהו דאם ילפי' מקרא דאינו בנזירות א"כ אין שייך בקרבן נזירות ואי"צ למעטו, וביארו דהתורה מיעטה שאין יכול להפריש קרבן נזירות עבור ישראל אחר. וצ"ב דכיון שהוא קרבן על נזירות ואין שייך בזה מ"ט איצטריך קרא למעט ומבו' דהעכו"ם יכול להפריש גם קרבנות חובה עבור ישראל, וכ"כ הקר"א בנזיר (דס"א) דעכו"ם יכול להפריש קרבן חטאת שיתכפר בו ישראל. [ובאמת צ"ב מ"ט מיעטה התורה נזיר טפי משאר קרבנות, והיה מקום לומר דמינה ילפי' דקרבנות חובה שאין שייך בהם אין יכול להפריש עבור חבירו אמנם להקר"א הנ"ל צ"ע מ"ט חידשה תורה דווקא בנזיר].

אלא דכבר העיר בדעת קדושים דרוש ז' (לבעל "ושב הכהן") דכ"ז דווקא לר"י הגלילי דאיכא מיעוט מיוחד לזה אולם לר"ע דליכא מיעוטא יהא שייך בהפרשת קרבן נזיר על ישראל נזיר המחויב בקרבן זה.

**בעלות הבשר של המביא או של המתכפר.**

**ב.** בגמ' ע"מ שיתכפר בהן ישראל ישראל אוכלן. מבו' מסוגיית הגמ' שהמפריש ע"מ שיתכפר בו חבירו בעלות הבשר של המתכפר. ויעוי' בזכרון שמואל (סי' ע"ח) שחידש דבקרבן יש ב' חלקים נפרדים א. המתכפר ב. המביא והמקריב (עיי"ש ראייתו לזה), ודן לחקור במקדיש שיתכפר חבירו מיהו המקריב והמביא של הקרבן וכ' לחדש שם שהמקדיש הוא המביא והמקריב ורק הכפרה עולה למי שהקדיש עבורו את הקרבן, והביא שם שהרצה הדברים לפני הגרי"ז ואמר לו ששאל להגר"ח בגוונא הנ"ל מיהו הבעלים על הממונות של הקרבן ואמר לו הגר"ח דהמתכפר הוא הבעלים על הממונות וא"כ ק"ו שהמתכפר הוא בעלים על ההבאה וההקרבה, ולפי"ז פשוט שהבשר הוא להמתכפר וכמבו' בסוגיין.

אמנם בזכרון שמואל (שם סקי"א) נקט דהסברא היא שהמקדיש נשאר המביא והמקריב וע"כ חידש דגם זכות הבשר הוא שלו ולא של המתכפר, אלא שתמה מסוגיין וביאר דצ"ל דכיון שהעכו"ם שהקדיש אסור בבשר ע"כ זוכה הישראל בבשר.

**תמיה מהגמ' בב"ק שהניזק אוכל בשר**

**ג.** ובאבי עזרי (הל' תמורה) הביא את דברי הגר"ח ותמה מסוגיית הגמ' בב"ק (די"ג ע"ב) ששלמים שהזיקו אליבא דר"י הגלילי שקק"ל ממון בעלים גובה מבשרה וניזק אוכל בשר ומתכפר מביא לחם ומבו' שהבשר של הבעלים ולא של המתכפר.

וצ"ל בביאור הדברים דהנה מצינו דלר"י הגלילי שקק"ל ממון בעלים יכול הבעלים למכור חלק הבשר, וצ"ב טובא דהנה נחלקו הראשונים האם לר"י הגלילי חלק הבעלים לאחר שחיטה מממון גבוה קא זכי או שהוא נשאר ממון בעלים כמו קודם שחיטה, והתינח אם הוא ממון הדיוט א"ש שיכול למכור הבשר אולם אם גם חלק הבעלים משולחן גבוה קא זכו מסתבר שהזכיה היא להמתכפר ולא להלוקח, ועי' בזכרון שמואל (שם) שעמד בזה וכ' דצריך לדחוק שהתורה זיכתה לבעל הממון קודם שחיטה. עוד כ' שם דלפי דרכו שהמקדיש הוא המביא א"ש שיכול המקדיש למכור הקרבן שעי"ז יהיה הלוקח המביא והמקריב ומה"ט הבשר שלו.

ומעתה יש לבאר דבההיא דבב"ק כיון שלהניזק יש זכות לגבות הקרבן ע"כ הוי כאדם שקנה את הקרבן שהתורה זיכתה לו את הבשר [או משום שהוא היה בעל הממון קודם השחיטה או משום שנעשה המביא והמקריב] וע"כ הבשר דידיה, אבל בעלמא י"ל שהבשר על המתכפר.

**ע"מ שיתכפר בו כהן כהן אוכלן**

**ד.** נתבאר חידוש דינה דברייתא דכשהקדיש עכו"ם שיתכפר בו ישראל בעלות הבשר של הישראל (או משום שהוא המביא או משום שכשאין המביא אוכל דין הוא שיהא של המתכפר) ועדיין צ"ב מה נתחדש בנתן לכהן כהן אוכלן יותר מנתן לישראל. וציינו לדברי הדעת קדושים (שם) שביאר בזה שאם הכהן יקריבן יהא בו הדין של "איש את קדשיו לו יהיו" לענין שיהא הכל שלו ולא יתחלק לכל הבית אב, וכ"כ הגרי"ז. והנה להנתבאר מהגר"ח שהמתכפר הוא המביא אש"ה אולם לביאור הגרש"ר דהמביא הוא העכו"ם הוא חידוש גדול דהכא שהוא מתכפר גרידא איכא האי דינא. וע"כ צ"ל דהעכו"ם נתמעט מלהיות מביא בשאר קרבנות [וכמו שיבו' להלן מהגרי"ז] ומה"ט הכא המביא הוא הישראל ושפיר קרי' ביה איש את קדשיו וגו'.

**עכו"ם אין מביא נסכים**

**הטעם שאין כופין עכו"ם על נסכים**

**א.** בגמ' עכו"ם ששלח עולתו ושילח עמה נסכים קריבין משלו ואם לאו קריבים משל ציבור, ותמה השיטמ"ק מ"ט אין כופין אותו ותי' דעכו"ם לאו בר כפרה. ולדברי השיטמ"ק י"ל דחידוש הברייתא אליבא דר"ע שיכול הוא להביא נסכים אבל אין כפייה בעכו"ם לא בקרבן ולא בנסכים.

אמנם שי' התוס' בע"ז (ד"ה ע"ב) שעכו"ם שנדר מחויב להביא קרבנו [ובטעם החיוב עי' ברעק"א בגה"ש שם, ובאבנ"מ (סי' א') ובקה"י ע"ז (סי' ב')] ומעתה צ"ע לדידיה מ"ט אין כפייה על הנסכים, ויעוי' במנח"א שביאר בזה עפ"י פלוגתת הרעק"א (מנחות דנ"א) והעונג יו"ט (סי' פ"ז) האם חיוב נסכים נכלל בהנדר או שהוא דין מדיני ההקרבה להביא עם הקרבן נסכים, ואי נימא שהוא חיוב מדיני הקרבן א"ש שאת הנדר מחויב לקיים ולא את הדינים שיש בהקרבה להביא עמו נסכים.

**הערות על ביאורי הגמ' בברייתא ד"האזרח"**

**ב.** בגמ' מאן תנא להא דת"ר "האזרח" אזרח מביא נסכים ואין העכו"ם מביא נסכים יכול לא תהא עולתו טעונה נסכים ת"ל "ככה", ותמהה הגמ' דאי ר"י הגלילי הא אמר אפי' יין נמי ואי ר"ע הא אמר עולה אין מידי אחרינא לא וכו' [ביאור תמיהת הגמ' דכוונת הברייתא (לגירסת רש"י) דאין מביא נסכים לבד אבל מביא נסכים עם קרבנו ומה"ט תמהה הגמ' דלר"י מביא נסכים לחוד ולר"ע אין מביא כלל]. ותי' הגמ' א. דהברייתא כר"י הגלילי וגם לדידיה אין מביא יין ב. דהברייתא כר"ע ומודה הוא שמביא נסכים עם עולתו.

ויש להעיר על תי' הגמ' דהברייתא כר"י הגלילי דכיון דיין לחודיה לית ליה ואעפי"כ נתרבה שבא עם הזבח א"כ י"ל כן גם לר"ע, וצ"ל דס"ל לגמ' (בתי' זה) דמקרא דעולה יש ללמוד דדווקא עולה ולא נסכיה וע"כ אין מביא נסכים אפי' עם הקרבן.

עוד יש להעיר על ביאור הגמ' דהברייתא כר"ע א"כ מ"ט צריך קרא למעט נסכים הבאים בפנ"ע, וכבר עמד בזה השפ"א. ואי נימא כמו שנתבאר לעיל בארוכה דגם לר"ע נתמעטו רק האכילה ולא קרבנות כליל א"ש שהוצרכה הברייתא למעט דמ"מ יין לשיתין אף שהוא כליל אין יכול להביאו כיון שהוא לשיתין. [וע"ע להלן ליישב ב' הערות אלו עפ"י דברי הגרי"ז]

**בירור שי' הר"מ בדין נסכי עכו"ם**

**ג.** ברבינו גרשום גרס ברישא דברייתא דאין העכו"ם מביא "עליהם" נסכים (והובאה גירסתו בתוס') ויש לתמוה לגירסא זו מהי תמיהת הגמ' הא שפיר יש לפרש הברייתא כר"ע דאין העכו"ם מביא נסכים אפי' עם הקרבן ומ"מ קרבנו טעון נסכים והבי"ד מביאים אותם.

וצ"ל בזה דהנה בר"מ (פ"ג ממעה"ק) כ' עולות הנכרים מביאים עמהם נסכים שנאמר "כל האזרח וכו'" אבל נסכיהם קריבים משל ציבור שנאמר "ככה תעשו וכו'" והיינו דהר"מ גרס כגירסת רבינו גרשום שהעכו"ם אין מביאים "עליהם" נסכים אלא שבי"ד מביאים עליהם. אמנם תמהו הנו"כ דבמס' שקלים מבו' שהעכו"ם ששלח נסכים קריבים משלו וכ"פ הר"מ בפ"ד מהל' שקלים, ועי' בלח"מ שכ' דאין מביאים נסכים היינו אין חייבים להביא, ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי במה שתמה ע"ז.

וביאר הגרי"ז דהעכו"ם לא נתמעט ממעשה ההקדש אלא מלהיות "מביא" הקרבן, ולפי"ז ביאר דמשום שחידשה תורה שאם אינו מביא מביאים משל ציבור ע"כ ריבתה תורה הבאה אעפ"י שאין "מביא" וע"כ כשהקדיש נסכים יכולים הם לבוא משלו אעפ"י שאין הוא "מביא" דלא גרע מהבאת הציבור, ובזה מיושב דברי הר"מ דמהני מה שנתנדב נסכים שיבואו נסכיו עם הקרבן ומ"מ אין העכו"ם "מביאים" נסכים.

אלא שתמה הגרי"ז ע"ז מסוגיין דמאי פירכת הגמ' דברייתא דנכרי ששלח נסכיו וכו' דלא כר"ע הא לר"ע ג"כ יכולים להקדיש אלא שאין הם "מביאים" הקרבן, עוד תמה שם כמו שתמהנו על גירסת רבינו גרשום דהא גם לר"ע אין הוא מביא נסכים ובאים משל ציבור, וביאר שם דאם נתמעט עכו"ם מקרא ד"האזרח" שאין הוא "מביא" נסכים שפיר ילפי' מ"ככה" דמ"מ קרבנו טעון נסכים אולם לר"ע שנתמעט מקרא דאין להם אלא עולות בלבד נמצא שלא נתרבו בהם רק קרבנות עולה וע"כ אין קרבנו טעון נסכים ולא יביאו אף משל ציבור (או ממה שהקדיש).

ולפי"ז יש ליישב ב' התמיהות שהערנו ע"ד הגמ' דדווקא לר"י הגלילי ניחא דאעפ"י שאין "מביא" יין מ"מ קרבנו טעון יין משא"כ לר"ע ס"ל לגמ' שאין לו תורת קרבן רק עולה ולא של יין, וא"ש נמי איצטריך קרא לר"ע שאין הוא מביא נסכים דמאחר שאיתרבי שקרבנו טעון נסכים שוב ממילא היה מקום לומר שנתחדש שהוא גם "מביא" נסכים ואיצטריך קרא דהאזרח למעט דאעפ"י שהוא בתורת קרבן נסכים מ"מ אין הוא "מביא" נסכים ונסכיו יבואו משל ציבור.

**בדין כהן מקריב מנחת חוטא דידיה**

**האם נידון הגמ' דווקא במשמר שאינו שלו**

בגמ' דת"ר והיתה לכהן כמנחה שתהא עבודתה כשרה בו, ובפי' רש"י (העליון והתחתון) ובפי' רגמ"ה ביארו החידוש שנתחדש בקרא שהכהן יכול להקריב מנחת חוטא דידיה ולכפר בהקרבתו על עצמו [ולכאו' חידוש זה הוא בין במנחה ובין בקרבן חטאת אלא שנכתב בפרשת מנחה], וכ"ה להדיא בגמ' להלן (דע"ד ע"א) שעיקר הילפותא שהכהן יכול להתכפר ע"י עצמו עיי"ש.

ויש להעיר ע"ד השיטמ"ק (אות ח) שתמה על סוגיית הגמ' דמאחר שדרשי' מההיקש למנחה שחובתו אינה נאכלת היאך ילפי' "שמביא מנחתו במשמר שאינו שלו", ותמוה דכלפי החידוש שיכול להביא קרבן חטאו אין חילוק בין אם הוא במשמרו ובין אם הוא במשמר אחר. [ושמעתי לדחוק דהנה הגמ' להלן תמהה "הא מהכא נפקא מהתם נפקא מנין לכהן שבא ומקריב קרבנותיו בכל עת וכו'" ולפו"ר מבו' בגמ' דבהו"א הבינה שחידוש הברייתא שיכול להקריב בכל עת (ובאמת צ"ב לפי"ז הלשון שתהא עבודתה "כשרה" בו), ורק למסקנא חידשה הגמ' שהחידוש הוא שיכול להביא על חטאו, ומעתה י"ל שהשיטמ"ק ביאר כפי ההו"א בגמ'. (ובשי' שאר ראשונים הנ"ל שפי' כבר בהו"א שנידון הגמ' שיכול להביא על חטאו צ"ל דתמיהת הגמ' דסתמא דברייתא משמע שמביא כל הקרבנות ואפי' מנחת חוטא)].

וכעי"ז ראיתי להעיר בקו' שיירי מנחה (להר"י וינברג) על לשון הר"מ (פ"ד מכלי המקדש ה"ז) וז"ל: וכן כהן שהיה לו קרבן ה"ז בא למקדש ומקריבו בכל יום שירצה שנאמר וכו' ואפי' חטאתו ואשמתו הוא מקריב ומכפר ע"י עצמו, וכו' עכ"ל וצ"ב מ"ט הביא הר"מ האי הלכתא בתוך ההלכה של כהן המקריב במשמר שאינו שלו.

וביאר בזה עפ"י מש"כ המנ"ח (מצוה תק"ט אות ו') דיש חילוק בין כהן המקריב במשמרו לכהן המקריב שלא במשמרו, דבמשמרו דין הקרבתו מדין שלוחי דרחמנא ושלא במשמרו מקריב מכח עצמו, ומעתה י"ל דכל ההו"א דלא יוכל להקריב קרבן חטאו הוא רק שלא במשמרו דבזה לא נתנה לו התורה כח שיקריב מכח עצמו משא"כ במשמרו שהוא מדין שלוחי דרחמנא לא היה הו"א שלא יוכל להקריב גם קרבן חטאו, ולפי"ז דברי השיטמ"ק הנ"ל אש"ה. [ועיי"ש במנ"ח שדן האם בהקרבת קרבן עצמם במשמר שלהם הם שלוחי דרחמנא או שכלפיהם לא חידשה התורה שליחות, ואי נימא הכי אין מקום לחילוק הנ"ל ודו"ק].

**דף ע"ד ע"א**

**מנחת חוטא לר"ש**

**ספק הירושלמי בגדר הקטרת השיריים לר"ש (והנפק"מ בזה)**

א. בגמ' תניא אידך ר"ש אומר מנחת חוטא של כהנים נקמצת והקומץ קרב בעצמו והשיריים קרבים בעצמן ראבר"ש אומר הקומץ קרב בעצמו והשיריים מתפזרים על בית הדשן. בתוס' סוטה (כ"ג ע"א) הביא ספק הירושלמי האם השיריים לר"ש נידונים כקומץ או כשיריים, ונפק"מ להקטרתם בלילה או לאח"מ או בחישב מהקומץ על השיריים אי הוי פיגול.

ביאור ספק הירושלמי האם הקמיצה הוי עבודת קמיצה גרידא ודין השיריים כדין הקומץ וכל מה שהועילה הקמיצה רק לענין שיעשו בהם מעשה הקטרה בפנ"ע או שהקמיצה קובעת שאר המנחה ליתן להם דין שיריים [ולהלן יתבאר דין הקטרת השיריים לצד זה], ומעתה ביאור הנפק"מ בירושלמי דאם יש להם דין הקטרה גמורה אין הקטרתם כשרה בלילה, ואין הקטרה לאח"מ, ואין שייך פיגול [דאין כאן מתיר וניתר (וע"ע במנח"א בזה)], ואם הקומץ קבע שאר המנחה כשיריים יכול להקטירם בלילה ולאח"מ ושייך פיגול מהקומץ על השיריים.

והנה לכאו' יש עוד נפק"מ עצומה בין צדדי הירושלמי האם הקטרת השיריים מעכבת הכפרה, דלהצד שהוא כקומץ א"כ גם השיריים הם חלק מהמכפר ואם לא יקטירם או אפי' אם חסרו לא יהא לו כפרה משא"כ אם הוא דין שיריים הכפרה תלויה רק בקומץ [וראיה לזה דהא כ' הירושלמי נפק"מ אם באה לאח"מ והיינו משום דאין כפרה לאח"מ ומבו' שהוא תלוי בצדדים הנ"ל].

עוד הביא המנח"א נפק"מ בזה דאם יש להם לשיריים דין קומץ אי"צ להקטיר מקודם הקומץ ואח"כ השיריים, ויעוי' ברש"י בסוטה (דס"ג) דמבו' דמקטיר הקומץ ואח"כ השיריים ולפי"ז מבו' מדבריו שאין על השיריים דין קומץ אלא דין שיריים, וכן יש לדון דלהצד שגם השיריים אין צריכים קידוש שני (ואי"ז מוכרח ודו"ק).

ובפשטות יש לדון נפק"מ בזה אם צריך להקטיר השיריים ע"ג עצים והאם יש בו דין מלח דאם יש להם דין הקטרה כהקומץ יש להם כל דיני הקטרה על עצים ועם מלח אם אין להם דין הקטרת קומץ יש לדון שלא יהא בהם דין עצים ומלח (והוא תלוי בהגדרת הקטרת השיריים וכדלהלן).

**דן להוכיח דגם להצד שהוא משום "קומץ" אי"ז הקטרה רגילה**

**ב.** ולכאו' יש להכריח שאי"ז הקטרה גמורה דאי נימא שיש לזה דין קומץ גמור מ"ט עושים הקמיצה הא לא נשתנה דין השיריים מדין הקומץ כלל [והתינח אם יש להם דין הקטרה אחר (וכמו שיתבאר להלן) א"ש דהקמיצה מבררת החלק גבוה להקטרה גמורה אולם אם הקטרתם שווה מה גורמת הקמיצה]. עוד צ"ב להאי צד בירושלמי לשון ר"ש "והשיריים קריבים בעצמן" דבמה נשתנה דין השיריים שנחשיבם כקרבים לעצמם.

אמנם אי"ז הכרח די"ל בזה דהקמיצה מועלת לענין שנעשים כב' חלקי קרבן נפרדים ואין מצרפים פחות מכזית מהקומץ ופחות מכזית מהשיריים להקטרה אחת, וכ"כ במנח"א, והוסיף בזה עוד נפק"מ דאף שמותר להקטיר כזית כזית מ"מ לכתחילה יש להקטיר כל הקומץ כאחד ולפי"ז ע"י הקמיצה נעשו כב' חלקים נפרדים שאין מצוה להקטירם ביחד, ועוד הביא נפק"מ דהקמיצה קובעת שכ"א נחשב כחצי מתיר ולא כחצי קומץ. ולפי"ז י"ל שעבודת הקמיצה היא כדי לעשות את המנחה לב' חלקים נפרדים שיש בהם כל הנפק"מ הנ"ל.

**ראיית המקד"ד מהבבלי לספק הירושלמי (והתמיה על דבריו)**

**ג.** ובמקד"ד כ' להביא ראיה מהבבלי שאין להם דין הקטרה גמורה מהא דנתבאר בגמ' דאליבא דר"ש אין השיריים מוקטרים במערכה אלא בתפוח [דהא תמהה הגמ' על ראב"ש שס"ל שמתפזרין על בית הדשן "אי דלמעלה היינו אבוה" וביארו רש"י (העליון) והשיטמ"ק דדשן דלמעלה היינו התפוח ועלה קאמרה הגמ' "היינו דאבוה"] ומבו' דאין בשיריים דין הקטרה גמורה אלא דינם בתפוח בלא עצים.

אלא דיש להעיר ע"ז דבירושלמי עצמו הביא ראיה דדינו כשיריים ולא כקומץ מהא דלראבר"ש מתפזר על בית הדשן וביאר הירושלמי דאם הכוונה בית הדשן דלמעלה היינו אבוה אלא ע"כ היינו דשן שלמטה שהוא לאיבוד ומהא הביא ראיה שגם לר"ש יש ראיה שדינו כשיריים [ויעוי' להלן שנברר כוונתו היאך הביא ראיה מראר"ש לרבנן], מבו' מדברי הירושלמי שאם היה כוונת ראב"ש לדשן שלמעלה אעפ"י ש"היינו אבוה" לא היה ראיה שדינו כשיריים אעפ"י שדינו בתפוח, וע"כ מבו' שגם כשהוא בתפוח והוי כקומץ אי"צ עצים, וצ"ב הדברים.

**ביאור הגרי"ז בהקטרה ע"ג התפוח (והתמיה על דבריו)**

**ד.** בכתבי הגרי"ז ביאר הדברים דגם אם הוי כקומץ אין דינו שיעשו בו "מעשה הקטרה" אלא דינו שיהא מוקטר וע"כ סגי במה שמוקטר ע"ג המזבח בלא עצים. אמנם יש לתמוה טובא ע"ז דהנה נתבאר לעיל דמבואר בירושלמי להצד שהוא כקומץ שהקטרתו הוא חלק מהמכפר ולפי"ז ע"כ שעושים בו מעשה הקטרה ואין דינו רק שיהא מוקטר. ולפי"ז אי נימא שמוכרח בדברי הירושלמי שגם לרבי עושים ההקטרה על התפוח יהא מוכרח שעושים שם מעשה הקטרה שהוא חלק מהמכפר ואעפי"כ אין דינה כהקטרה גמורה על עצים והדברים צ"ב.

**ביאור הצד בירושלמי שבאים משום שיריים**

**ה.** ויש לברר הצד בירושלמי שבאים משום שיריים ולפו"ר הכוונה כעין שפיכת שיריים [ביאור הדברים דהקטרת הקומץ הוא כזריקה וא"כ י"ל דגמר ההקטרה הוא כעין גמר הזריקה שהיא השפיכת שיריים]. ויעוי' במנח"א שהעיר דבירושלמי מבו' דלהצד שהוא כשיריים מקטירים בלילה וא"כ התינח אם שפיכת שיריים כשירה בלילה [וכמו שנקטו הליקו"ה והגרי"ז] א"ש אולם אי נימא דאין כשר בלילה [וכמו שנקטו הקר"א והחזו"א] א"כ היאך דן הירושלמי להכשירו בלילה. ויעוי"ש שביאר דכוונת הירושלמי שהוא מדין הקטרת אימורים [ואף שכל קומץ יש בו הקטרת אימורים (וכמבו' בר"מ) מ"מ בשיריים יש רק דין הקטרת אימורים לחוד].

אלא דיש להעיר ע"ז דיעוי"ש בירושלמי שהוכיח דדינם כשיריים משי' ראבר"ש שמתפזרים על בית הדשן וכבר תמה המהרש"א (בסוטה) היאך פשטינן מראב"ש שהולך לאיבוד לר"ש שכולו קרב, ובמנח"א הביא מהפני משה שביאר דלא מסתבר שפליגי בעיקר גדר דין השיריים אלא דפליגי מהו דין השיריים האם להקרבה או לאיבוד.

ולכאו' מוכח מהא ששיריים בירושלמי הכוונה לשפיכת שיריים ולא להקטרת אימורים דאי נימא שכוונת הירושלמי שאין בו קיום זריקה אבל יש בו דין הקטרה גמור כאימורים עדיין צ"ע היאך יש לדמותו לראבר"ש שדינו לאיבוד ולא להקטרה וע"כ דלכו"ע הוא "שיריים" והמח' מה דינם ודו"ק.

**בדברי רש"י בסוטה "דל"ל לר"ש כל שממנו לאישים" (והוכחה לנידון הנ"ל)**

**ו.** ברש"י בסוטה (דכ"ג) כ' וז"ל: ור"ש דריש ליה לקרא התם הכי וכו' הא כיצד הקומץ קרב לעצמו והשיריים קרבים לעצמם "ולית ליה כל שממנו לאישים כלל" ור"א בר"ש פליג עליה ואמר קומץ קרב לעצמו ושיריים מתפזרים לאיבוד, עכ"ל. וצע"ט מש"כ דלית ליה לר"ש וכו' והא לר"ש השיריים קרבים מדינא. ויעוי' במהרש"א שגרס באופ"א וז"ל: ור"א סבר ליה כאבוה דבעי ליה קמיצה ומיהו שיריים קרבים לעצמן לית ליה דכל שממנו לאישים וכו' אלא קומץ קרב לעצמו ושיריים מתפזרים על בית הדשן עכ"ל. ומבו' לפי"ז דהטעם שראב"ש לא ס"ל כאבוה הוא משום כל שממנו לאישים.

ולכאו' עדיין הוא תימה דאם דינו להקטרה מה שייך ביה כל שממנו לאישים, ונראה להוכיח מהא כמו שנתבאר בהוכחה מהירושלמי דבאמת גם לר"ש אי"ז קיום דין "הקטרה" על התפוח אלא כדין שפיכת שיריים וילפי' לה מדין "כליל" שתהא לכה"פ נשרפת על התפוח, ור"א בר"ש פליג דלא מסתבר לדרוש באופן זה דכיוון שההקטרה היא רק בקומץ ע"כ אין דין השיריים על דשן שלמעלה משום "כל שממנו לאישים" ודו"ק.

**בביאור דברי רש"י והשיטמ"ק שמוקטר בתפוח שבמזבח**

**ז.** במקד"ד תמה דאי נימא שדין הקטרת השיריים הוא כקומץ היאך מקטירו על התפוח הא מבו' בחולין (ד"צ ע"ב) דגיה"נ של עולה שאסור בהקטרה משום משקה ישראל חולצו לתפוח וע"כ מבו' שאין קיום הקטרה בתפוח. ובקה"י בחולין (סי' ל') כ' דהנה התפוח כשר להקטרה (דהא כל המזבח כשר להקטרה) אלא שאינו מקום המיוחד להקטרה וע"כ אם דעתו להקטרה הוי הקטרה ובגיה"נ של עולה שאין דעתו להקטרה אלא לשם עצים אין כאן הקטרה. [ובכתבי הגרי"ז הוסיף בזה דפסול ממשקה ישראל אינו "איסור" הקטרה אלא אין לו הכשר הקטרה וע"כ כל שנותנו על התפוח לשם עצים אין כאן הקטרה].

ויש להוסיף עוד בביאור הדברים עפ"י הנתבאר לעיל מהגרי"ז דכיוון שההקטרה על התפוח היא בלא עצים ע"כ מה שנותנו בלא עצים אי"ז מעשה הקטרה אלא חשיב כ"מוקטר" וסגי בזה לקיים דין השיריים, ולפי"ז י"ל דבדבר שיש לו דין שיהא מוקטר מתקיימת ההקטרה ובדבר שאין דינו להקטרה אין מתקיימת ההקטרה והו"ל כעצים.

**בדין קרבן עצים לרבי (כקרבן חוטא לר"ש)**

**ח.** והנה מצינו כעין מנחת חוטא לר"ש בקרבן עצים לרבי דקומץ וגם השיריים נשרפים. [כן הוא שי' התוס' ד"כ ע"ב אמנם רגמ"ה ס"ל דהשאר ניתנים לכהנים]. ויעוי' בתוס' (שם) שתמהו וז"ל: ומה קמיצה שייך בעצים הא אין בהם שיריים וכולם נשרפים וי"ל דאשכחן כה"ג במנחת חוטא לר"ש וכו'. ויש להעיר דבמנחת חוטא לר"ש שי' הבבלי שקרב בתפוח והקמיצה גורמת שהשיריים יהא להם דין הקטרה אחר שאינו עיקר ההקטרה ונמצא שהקמיצה ביררה חלק גבוה אולם בעצים שהכל מוקטר אין הקמיצה עושה כלום ומהו ראיית התוס'.

והביאור בדברי התוס' דגם מנחת עצים לרבי שאר העצים נשרפים לא מדין "קרבן עצים" אלא נשרפים מדין "עצי המערכה" [ונפק"מ שאי"צ לתתם על עצים אחרים], ומעתה א"ש דמיון התוס'. אלא שיש להעיר לאידך גיסא דא"כ הקמיצה ביררה את הקומץ שיהא קרבן משאר העצים שישרפו גרידא ומהו תמיהת התוס' "מה שייך קמיצה בעצים". וצ"ל דעיקר תמיהת התוס' דלא מצינו קמיצה שאינו "מתיר" על השיריים ובזה חידשו שמצינו כעי"ז שהקמיצה מבררת דין הקטרה בהקומץ אף שאין מתיר השיריים וכמו שנתבאר.

**בשי' ראבר"ש שמתפזרים על בית הדשן**

**ג' שיטות הראשונים באיזה דשן נשרף וביאורם**

**א.** בגמ' ראבר"ש אומר הקומץ קרב לעצמו והשיריים מתפזרים על בית הדשן ומסקי' דהפיזור הוא בדשן שלמטה לאיבוד, ונחלקו הראשונים באיזה דשן שלמטה מפזרים אותו שי' רש"י (שהביאו התוס') שמתפזר על בית הדשן בחוץ ושי' התוס' שמתפזר על בית הדשן שבעזרה שבו שורפים פרים הנשרפים, ושי' ר"ת שמתפזר בבית הדשן שאצל הכבש שמניחים בו תרומה"ד ומוראה ונוצה שבעוה"ע. [ואולי הכרחו שהוא בית הדשן שבצד המזבח מהא דקרי ליה "בית הדשן" ולא "בית השריפה" כמו בכל סוגיית הש"ס שמתבאר בפסולים שיצאו "לבית השריפה" עוי"ל דס"ל דמשום שאין זה פסול אלא כשר אין ראוי שיתפזר במקום פסולים. (וע"ע באות ד' שיתבאר עוד טעם מחודש בהכרחו שהוא מקום תרומה"ד)].

והנה התוס' תמהו על שי' רש"י שנפסל ביוצא, ובצ"ק כ' ליישב פירש"י דמש"כ התוס' "שבו שורפים פרים הנשרפים" מבואר בגמ' בזבחים (פ' טבו"י) דהיינו דווקא כשהם פסולים אבל כשהם כשרים מבו' במתני' (שם) ששורפים אותם בחוץ ואין חיסרון שנפסלים ביוצא משום שכך דינם וה"ה לפירש"י דין השיריים הכשרים שבמנחת כהן שמעיקרא ישרפו בחוץ.

עוד תמהו התוס' על שי' ר"ת דהיאך נשרף בבית הדשן שבצד מזרח הא ודאי נצטנן התרומה"ד של עלוה"ש שהיה קודם התמיד, וביאור תמיהם דאם לא ישרף מיד יפסל בלינה, וע"כ הכריחו שהוא ניתן בדשן שבעזרה שבו שורפים פסולים.

ויעוי' בצ"ק שכ' ליישב שי' ר"ת דהנה בגמ' ביבמות ד"ק ע"א מבואר שאם יש ספק על מנחה אם היא של ישראל ודינה שנקמצת או שהיא של כהנים ודינה שהיא כליל קומץ ומקטיר והשיריים עביד להו כדר"א שמתפזרים על בית הדשן, ורש"י ותוס' פליגי שם האם הוא בית הדשן שבצד הכבש או שבעזרה שבו שורפים פסולים, ובתוס' הוכיחו כדבריהם דהא הוי פסולו דבעלים ותעובר צורתו וכיון שפסול הוא דינו אחר עיבור צורה במקום ששורפים פסולים. ולפי"ז ביאר הצ"ק שי' ר"ת דכיון שצריכים השיריים עיבור צורה א"ש שדינם במקום תרומה"ד כדי שיפסלו בלינה וישרפו אחר עיבור צורה.

ודבריו צב"ט דהתם שאין להם דין שריפה אלא אסורים בהקטרה מספק מחמת הבעלים א"ש שטעונים עיבור צורה משא"כ בסוגין שדינם מדינא לשריפה מ"ט יעשה בהם עיבור צורה וא"ש תמיהת התוס' היאך ניתנים שם הא יפסלו בלינה.

ובברכת הזבח ובשפ"א כ' ליישב דהכא אין להם "דין שריפה" אלא "מתפזרים" על בית הדשן וכל שפיזרם נתקיים מצוותם ולא אכפ"ל שילינו אחר קיום מצוותם[[3]](#footnote-3). [ולדבריהם צ"ל דמה שמבו' בגמ' ביבמות (ד"ק ע"א) ובסוטה (דכ"ג) דעביד להו כדר"א היינו כעין דבריו דהא התם הוא דין שריפה ודו"ק].

**ביאור מתפזר על בית הדשן ביבמות**

**ג.** והנה לביאור זה כל דברי ר"ת שמתפזר על בית הדשן שסמוך לכבש היינו דווקא בסוגין שדינו בכך אולם בגמ' ביבמות שהוא משום ספק הו"ל כפסולים גמור שדינו להשרף במקום פסולים, אמנם להנתבאר בתוס' שם שבסוגיא שם הוא ספק טעון עיבור צורה א"ש דהתם ניבעי לר"ת לתתו בבית הדשן כדי שלא ישרף מיד אלא יהא בו עיבור צורה וישרף ע"י התרוהמ"ד דלמחר ודו"ק. [ונמצא דלפי"ז לפירש"י (שהביאו התוס' בסוגיין) התם אין נשרף בחוץ דהא נשרף מספק ואי"ז מצוותו (ודמיון הגמ' לראב"ש אינו דמיון גמור), ולשי' התוס' דין שריפתו במקום פסולים (וכן נקטו התוס' ביבמות עיי"ש) ולשי' ר"ת בשניהם נשרף בבית הדשן שבצד מזבח אלא דהוא מב' טעמים דבסוגיין הוא מדין "מתפזר" שאין דין שישרף והתם הוא בשביל שיפסל בלינה].

אמנם בקר"א תמה ע"ד התוס' ביבמות שנקטו שבעי עיבור צורה וס"ל דריהטת הסוגיא שם שנשרף מיד ועי"ש שחידש דמעיקרא כך הוקדשה ודבריו חידוש גדול שהוא תלוי בההקדשה לקבוע דין השיריים וצ"ע.

[ויעוי' בשיטמ"ק בסוגיין שתמה על הסוגיא ביבמות היאך מתפזרת על בית הדשן דילמא מנחת כהן היא ובעיא כולה הקטרה ואי לא הוי חסירה ופסולה ותי' דצריך ואין לו תקנה בין לר"א ובין לרבנן, ולכאו' כוונתו דמחמת שנפסלת א"א להקטירה, וצ"ב דבסוגיא שם מבו' להדיא שמקטיר הקומץ והשאר מתפזר. וע"כ פשוט דאין כוונתו שאין מקיים דין הקומץ אלא הכוונה שלכו"ע להצד שזה מנחת כהן אין מקיים הקטרת כליל משום החיסרון (ואין איסור להקטיר הקומץ כיון דבשעת הקטרתו היה הקומץ שלם)].

**דין מנחת סוטה הנשואה לכהונה שמנחתה מתפזרת על בית הדשן**

**ב.** בגמ' בסוטה (דכ"ג ע"א) מבו' שנשואות לכהונה מנחותיהם נשרפות [שאין מנחתה נאכלת משום שיש לכהן חלק בה ואינה עולה כליל משום שיש לה חלק בה] וע"כ דינה שנקמצת ושייריה מתפזרים על בית הדשן.

וברש"י שם מבו' שהוא מדין ספק וכהסוגיא ביבמות [ומה"ט אליבא דר"א שמעלהו לשם עצים עושה תנאי עיי"ש בדבריו] אמנם בתוס' שם כ' שהוא מדינא [וז"ל דהוי כתערובת דליכא שום ספק אלא ודאי מקצתן ראויה להקטיר ומקצתה ראויה לאכול ולהקטיר עיי"ש בדבריהם], וכן נקט הקר"א בריש פירקין עיי"ש.

ולכאו' יש דקדוק גדול כדברי התוס' (והקר"א) דהנה לשון הגמ' שם "ואפי' רבנן לא פליגי עליה דראבר"ש אלא במנחת חוטא של כהנים דבת הקרבה היא אבל בהא אפי' רבנן מודו" והתינח אם הוא מדינא א"ש הלשון שבסוטה מודו שמדינא נשרפת בבית הדשן אולם אם הוא מספק צ"ב הלשון "מודו" דהא לראבר"ש הוא מדינא ולרבנן הוא נשרף מספק. אמנם בלא"ה בגמ' ביבמות איירי שנשרפת לרבנן מספק וגם שם הביאה הגמ' לשון זה וע"כ אי"ז דקדוק כלל.

והנה יהא נפקותא גדולה בזה דלהנתבאר בשי' רש"י דכ"מ דס"ל בסוגיין שמוציאים השיריים להשרף בבית הדשן בחוץ הוא משום שמצוותה בכך א"כ לפי"מ דס"ל בביאור הסוגיא שם שהוא ספק לא ישרף בחוץ וכן לשי' ר"ת כ"מ שבסוגיין "מתפזרת" בבית הדשן משום שדינה בכך אולם התם אם הוא מדינא שפיר י"ל "שמתפזרת" משום שדינה לאיבוד ולא לשריפה אולם אם הוא משום ספק דינה בשריפה. אמנם פשוט דמ"מ הוי פסולו בבעלים שטעון עיבור צורה וע"כ דינה בבית הדשן כדי שיעובר צורתו וישרף למחר, וכמו שנתבאר לעיל.

**חידוש הערול"נ בביאור שי' ראבר"ש**

**ד.** והנה בפשטות ה"פיזור על בית הדשן" לראב"ש הוא דין איבוד וכריהטת הסוגיא, ומה"ט כ' התוס' ביבמות (ד"ק ע"א) דבההוא דהתם שנשרפת מדין ספק ע"כ טעון עיבור צורה ונשרפים במקום פסולים. והעיר המהרש"א דלפי"ז הו"ל למימר לרבנן דעביד כמו שעושה לכל הספיקות שתעובר צורתו ויצאו לבית השריפה, ועי"ש מש"כ בזה.

עוד העיר הערול"נ כהערת השיטמ"ק הנ"ל דלהצד שהוא של כהן אין יוצא יד"ח הקטרה כיון שאין כאן הקטרת כליל, וע"כ חידש הערול"נ דבפיזור על הדשן מתקיים הקטרה קצת. והנה מלבד שעצם דבריו חידוש דשייך קיום מקצת ההקטרה בדשן שלמטה היותר חידוש הוא מש"כ דמתקיימת בזה הקטרת כליל דמנחת כהן [ולא איירי במנחת חוטא שדינה בכך לראבר"ש אלא במנחת נדבה דדינה בכליל במזבח וא"כ היאך מתקיימת בהקטרה בבית הדשן שלמטה] וצ"ע.

ולפי חידוש הערול"נ א"ש יותר שי' ר"ת ששורפין בבית הדשן שסמוך לכבש שאינו מקום שריפת פסולים דדווקא דשן זה שיש בו קיום דין תרומה"ד ואינו מקום שריפת פסולים יש בו מקצת הקטרה.

עוד הוסיף במילואים לקר"א (רודנסקי) ליישב בזה פשיטות הירושלמי מראב"ש לר"ש דלפי"ז גם לראב"ש יש בזה קיום דין דכליל במקצת במה שהוא למטה וכל פלוגתתם אם למעלה או למטה, ובזה ביאר ג"כ כוונת רש"י בסוטה דטעמה דראב"ש דהוא למטה משום כל שממנו לאישים והיינו דמשום ה"ט יש לדרוש שקיום דין הכליל ע"י הקטרה בדשן דלמטה ולא ע"י הקטרה בדשן של מעלה, אלא שעיקר דברי הערול"נ מחודשים מאד.

**הערה בריח ניחוח במנחת חוטא**

בגמ' מסתברא נדבתו הו"ל לרבויי שכן תדירה, לא חטי, בסים ריחיה. ופירש"י (העליון) ב' פירושים א. שנדבה בלולה בשמן ולבונה וריחו נודף ב. דבנדבה כתיב ריח ניחוח ובמנחת חוטא לא כתיב בה ריח ניחוח. ובתוס' תמהו על פי' הב' דא"כ מ"ט לא תני ג"כ שמן ולבונה, ובעול"ש כ' ליישב דגם לדידהו יש כאן ב' מעלות "בסים" היינו שמן ולבונה "וריחיה" היינו ריח ניחוח.

ועדיין יש להעיר לפי' הראשון מ"ט לא קתני החילוק של ריח ניחוח וצ"ל דס"ל דבתרוייהו יש ריח ניחוח אלא דלא כתיב גרידא, ובדעת הפי' הב' יש להסתפק האם כוונתו להחשיב כחומרא מה שלא נכתב בפי' גרידא או שמא ס"ל דבאמת אין במנחת חוטא ריח ניחוח.

ויש בזה ב' נפק"מ א. האם צריך לחשוב במנחת חוטא לשם ריח ניחוח ב. דהנה כ' הנצי"ב דבזה"ז אעפ"י שמדינא מקריבים אעפ"י שאין בית מ"מ אין הקרבה משום שאין ריח ניחוח חוץ מפסח שלא כתיב בה ריח ניחוח, ולפי"ז יש לדון דה"ה במנחת חוטא בזה"ז יכול להקריבו אם אין בה דין ריח ניחוח ודו"ק.

**דף ע"ד ע"ב**

**מנחת שמן ומנחת יין**

**בפלוגתת התנאי האם יש מנחת שמן**

**א.** בגמ' מסייע ליה לשמואל דאמר שמואל המתנדב שמן קומצו ושייריו נאכלים, ביאור דברי הגמ' דלעיל (ס"פ כל התדיר) איפלגי אמוראי בשי' ר"ט דמתנדבין שמן האם כולו לאישים או קומצו ושייריו נאכלים וממתני' שלא מנתה מנחת שמן במנחות שכולם למזבח מוכח כשמואל שקומצו. והעיר הקר"א דשמא מתני' כת"ק דר"ט ועיי"ש מש"כ ליישב בזה.

עוי"ל דהנה בגמ' בזבחים (דע"ז ע"א) מבו' דגם לת"ק מביא מנחת שמן לתקוני גברא ועי' בתוס' שם שתמהו ע"ז, ובמקד"ד (יא, ב) הוכיח דמבו' דגם לת"ק שייך מנחת שמן אלא שאין מתנדבין אותו לכתחילה ולפי"ז פלוגתת אמוראי הנ"ל שייכת גם לת"ק ושפיר מסייע ליה לשמואל.

**ג' שיטות בצורת הקמיצה בשמן**

**ב.** בעיקר דינא דשמואל דשמן קומצו יש ג' שיטות מהי צורת הקמיצה דברש"י ותוס' בסוגיין מבו' ששמן עב וראוי לקמיצה [וצב"ט היאך נשאר בשלמותו ולא יהא בו שום חיסרון], וברבינו גרשום כ' "שיקפנו" ובתיו"ט במשניות כ' שקומצו בכלי. וברש"ש יומא (דמ"ז) תמה ע"ד מהסוגיא שם דילפי' שאין עושים מדה לקומץ. ויש ליישב דשמואל לשיטתו (לעיל די"ט ע"ב) דבדיעבד עושה מידה לקומץ וא"כ לדידיה שפיר קומצו ע"י כלי. ובלא"ה י"ל פשוט דכאן כך הוא צורת דינו מעיקרא שיהא בכלי ודווקא בדברים הנקמצים שייך הגזה"כ שלא יהא בכלי אלא ע"י קמיצה (מנח"א).

ונראה דגם להתויו"ט אין הכוונה דהוא רק שיעור הקטרה גרידא אלא הוא "קמיצה" ע"י הכלי דעצם הבירור לגבוה מן המנחה ע"י הכלי היא עבודת קמיצה אלא שיכול לעשותו ע"י כלי ומה"ט שייך פיגול כשמוציא עם הכלי מן השמן שיעור קומץ שהוא ב' זיתים (וכמש"כ שם בתיו"ט)].

**בביאור החילוק בין יין לשמן**

**ג.** והנה ברש"י ותוס' מבו' דהחילוק בין שמן ליין דשמן עב ויין דליל, ובקר"א תמה ע"ד מ"ט הוצרכו לזה הוא ילפי' לה מקראי בזבחים (ס"פ התדיר), ובאמת דלרבינו גרשום ותויו"ט י"ל דשייך קמיצה גם ביין [ע"י שיקפנו או ע"י כלי] אלא שהחילוק ביניהם הוא משום קראי הנ"ל, אולם ברש"י ותוס' ביארו החילוק משום הסברא והוא צ"ע כנ"ל.

עוד יש להעיר בזה דהנה התם פליגי האם שמן נקמץ או לא האם דון מינה ומינה (היינו ממנחה לגמרי ששיעורו בלוג ונקמץ) או דון מינה ואוקי באתרה (היינו כנסכים שהם ג' לוגים ואינם נקמצים), ומבו' דלכו"ע הוא דומה לנסכים אלא דס"ל למ"ד שנקמצת דילפי' לה ב"דון מינה ומינה", ולכאו' התינח אם אין חילוק ביניהם באופן האפשרות לקמוץ א"ש שה"אוקי באתרה" הוא כנסכים אולם אם שמן ראוי לקמיצה ויין אין ראוי לקמיצה מ"ט שמן דומה ליין וצ"ב.

**ביאור ההו"א שיהא קמיצה ביין**

**ד.** בס' שיח השדה (ח"ג) העיר היאך היה ס"ד שיהא קמיצה ביין ויהיו השיריים נאכלים בעזרה הא יש איסור שתיית יין בעזרה [ועיי"ש שהוסיף דאין לתרץ שיחלקו פחות מרביעית לכל כהן וכהן דבעזרה יש איסור אפי' במשהו, ואם בא לערבו עם דברים אחרים שמא אין בזה קיום דין מנחה] ועיי"ש שכ' לתרץ דמשכח"ל שישתו בלשכות הפתוחים לעזרה.

עוי"ל בזה שכל ההו"א היא שיהא נקמץ והקומץ קרב לעצמו והשיריים קרבים לעצמם וכמו שמצינו בכל מנחת כהנים אליבא דר"ש שנקמצת והקומץ והשיריים שניהם נקטרים.

**בביאור שי' המ"ד דיין מזלפו לאישים**

**ה.** במנח"א הביא חקירת המקד"ד האם להאי מ"ד הוא דין "הקטרה" או דין "ניסוך" ועיי"ש הנפק"מ והראיות לזה, ולכאו' יש להביא ראיה לזה מדברי רש"י ותוס' בסוגיין שכ' לדון שיהא קמיצה ביין וכ"מ שדחו זאת רק משום שהוא צלול והתינח אם הוא משום הקטרה א"ש שיהא בו קמיצה אולם אם הוא מדין ניסוך מ"ט יהא דינו בקמיצה. ובדוחק י"ל דהקמיצה היא לברר החלק גבוה וגם בזה יש לדון האם דינו בהקטרה או בניסוך. [והנידון בזה מהו צורת האכילת מזבח של היין (במנחת יין) האם בהקטרה או בניסוך] וצ"ע.

**בדין מתנה ראשונה של שמן**

**האם המתן שמן הראשון בכלי הוא מעשיית המנחה**

**א.** נתבאר במתני' דבעי' ג' מתנות שמן ויש לברר האם המתנה ראשונה בכלי הוא מעצם עשיית המנחה או שהוא רק הכ"ת לנתינת הסולת שתהא "סולת בשמן תעשה", ועי' במנח"א במה שהביא נפק"מ בזה האם יכול ליתן השמן בחוץ והאם לכתחילה יעשה ע"י כהן עיי"ש באורך. עוד נפק"מ בזה למה שדן בחזו"א (כה, ג) דהעשייה צריכה להיות בסולת ושמן קדושים וע"כ דן שיש לקדשם קודם נתינתם בכלי [ולא מהני שיקדשו בב"א עם נתינתם] ויש לדון במתנה ראשונה האם צריך לקדש השמן מקודם ותלוי בצדדים הנ"ל. ובחזו"א (שם ובסי' כ"ה, ו') מבו' שגם המתן שמן הראשון צריך שיהא בפנים ושיהא קודש קודם נתינתו ומבו' שהוא חלק מעשיית המנחה.

**האם המתן שמן הראשון הוא לצורך הבלילה או לצורך הטיגון**

**ב.** עוד יש לברר האם המתן שמן הראשון הוא לצורך הבלילה או לצורך הטיגון ולכאו' זה תלוי במח' רבי ורבנן דלרבנן שחלות בוללן י"ל שנתינת השמן מתחילה הוא לצורך הבלילה משא"כ לרבי שחלות בוללן ע"כ שהוא לצורך הטיגון.

אמנם מצינו מתן שמן בתחילה שאינו לא לצורך הבלילה ולא לצורך הטיגון, דהנה נחלקו הראשונים האם במאפה תנור היה מתן שמן בתחילה ושי' התוס' (דע"ה ע"א ד"ה מה) דהיה מתן שמן ולפו"ר הוא גם אליבא דרבי שחלות בוללן ומבו' שגם במנחה הנאפית יש דין נתינת שמן בתחילה אף שאי"צ לזה לא לבלילה ולא לטיגון אלא לאפיה. [ולפי"מ שדקדק בשיטמ"ק בשי' רש"י (כת"י) שגם רבנן מודו שחלות בוללן יש ראיה זו גם בשי' רבנן אי ס"ל כהתוס' שגם במאפה תנור היה מתן שמן בתחילה].

אמנם בישר וטוב (דנ"ה ע"א) חידש דבמאפה תנור לשי' התוס' לא היה הנתינת שמן [אליבא דרבי (או לרבנן לרש"י כת"י הנ"ל)] קודם נתינת הסולת אלא קודם נתינת הפתיתים (אחר האפיה) משום שאי"צ לזה לא לבלילה ולא לטיגון [ועיי"ש מה שביאר שם דברי התוס' בדנ"ה לפי"ז (ויבו' להלן)].

**האם יש שיעור למתן שמן הראשון**

**ג.** נחלקו האחרונים האם יש שיעור למתן שמן הראשון דבמשנל"מ (פי"ג ממעה"ק ה"ה) מבו' שאין לו שיעור וכ"כ במקד"ד (ח, א), אמנם בחזו"א (כה, א) מבו' ששיעורו בכזית וצידד דאין רשאי להוסיף דבזה מפסיד המתן שמן לבלילה. ויש להעיר דכ"ז דווקא לרבנן אולם לרבי שחלות בוללן ע"כ ענין המתן שמן הראשון הוא בשביל הטיגון וא"כ לא שייך קפידא הנ"ל שעי"ז מפסיד הנתינה לבלילה.

ובאמת נראה שהוא מוכרח דהנה נחלקו האחרונים היאך מטגן המנחה דבתפא"י (פ"ב אות ו') כ' שבמחבת ומרחשת מוסיף שמן בטיגון [כדי שיהא מטוגן או מרחשת] אולם במקד"ד (ח, א) הביא מהאבן העוזר (או"ח סי' קע"ח) שהטיגון הוא בשמן שיש בתוך המנחה, ויש להעיר לרבי שחלות בוללן היאך נעשה מטוגן או רוחש וע"כ הוא ע"י המתן שמן שנותן בכלי וא"כ צריך ליתן הרבה שמן כדי שעל ידו יוכל לעשות הטיגון.

**החילוק בין מחבת ומרחשת למאפה תנור**

**ד.** נחלקו הראשונים בהחילוק בין מחבת למרחשת שי' רש"י במתני' שמחבת יש לה שולים קענים ומרחשת עמוקים אמנם שי' הר"מ (מעה"ק פי"ג ה"ז) שמחבת היא בלא שולים וע"כ השמן יוצא ונשרף ונעשית המנחה קשה ובמרחשת יש לכלי דפנות וע"כ המנחה רוחשת בתוך השמן והיא רכה. עוד כ' בנשמ"א (כלל נד) שנחלקו הראשונים היכן הוא מקום הטיגון דברש"י עה"ת ובזבחים ד"ט מבו' שכלים הנ"ל היו נותנים על האש ולא בתנור ובר"מ (פי"ג ה"ו) משמע שהיו נותנים הכלי בתוך התנור [וכן נקט החזו"א כה, ז], ולשיטה זו ע"כ החילוק בין מחבת ומרחשת למאפה תנור דמחבת ומרחשת ניתנים בתוך כלי בתנור ובמאפה תנור הפת מודבקת בתנור (כמו כל אפיית פת בתנור).

אלא דיש להעיר להסוברים שמחבת נעשה בתנור דא"כ צ"ב טובא מה החילוק בין מחבת למאפה תנור הא בשניהם נאפה בתנור בלא שולים ומ"ש אם הוא על ריצפת התנור או על טס של מתכת בתנור. [ולשי' התפא"י (הנ"ל) שמוסיף שמן בטיגון א"ש אולם לשי' האבן העוזר שאין מוסיף שמן צ"ע].

והנה לשי' הר"מ יש חילוק גדול דבמנחת מחבת ומרחשת היה נתינת שמן בתחילה ועי"ז היתה העיסה מטוגנת משא"כ במנחת מאפה תנור לא היה שמן רק לאחר האפיה, אמנם לשי' התוס' צ"ב. ויש ליישב עפ"י הישר וטוב (הנ"ל) דגם לשי' התוס' שבמאפה תנור היה נתינת שמן היינו קודם נתינת הפתיתים ולא בתחילה וע"כ הוא רק אפיה ולא טיגון.

ועדיין צ"ב לשי' רבנן (להסוברים שפליג ארבי וס"ל שחלות בוללן) א"כ היו החלות של מחבת כמו החלות של מאפה תנור ואין חילוק באפייתם. וע"כ צ"ל דעצם מה שבמאפה תנור הדביקוהו בתנור חם ובמחבת נתנוהו מודבק על מחבת בתנור יש חילוק באפייתו.

**דף ע"ה ע"א**

**מתנה ראשונה של שמן במנחת מאפה תנור**

**פלוגתת התוס' והר"מ אם היה מתן שמן בכלי**

**א.** בתוס' (ד"ה מה) מבו' דאעפ"י שמנחת מאפה תנור נתמעטה מיציקה מ"מ לא נתמעטה ממתן שמן בכלי קודם לעשייתן, ובפשטות כוונתם שדין נתינת השמן במנחה זו הוא קודם הסולת כמו כל המנחות. אמנם בר"מ מבו' דבמנחת מאפה תנור לא היתה נתינת שמן לכלי [ובאמת צ"ב הטעם בזה, ואין לומר דנתינה זו רק במנחות שענינם בטיגון כמחבת ומרחשת דהא במנחת סולת ג"כ עושים נתינה לשמן קודם הבלילה].

ובמשל"מ תמה על שי' התוס' דאי נימא שהיה מתן שמן במאפה תנור א"כ מ"ט פליגי ברקיקין האם מושחן וחוזר ומושחן או מושח והשאר לכהנים הא יכול ליתן בתחילה הכל חוץ משיעור משיחה [ועי' להלן בענין החילוק חלות מרקיקין במה שיתבאר בזה].

ויעוי' בתפא"י (חומר בקודש פ"ב אות מ"א) שכ' דגם לשי' התוס' דווקא בחלות היה מתן שמן בכלי אבל ברקיקין גם מתן שמן ראשון לא הוי, ולפי"ד אין מקום לקו' המשל"מ (וכן כתב ליישב בישר וטוב) אמנם מהמשל"מ מבו' שלא חילק בזה.

**דקדוקים בשי' התוס' בדין הנ"ל**

**ב.** הגמ' (דע"ד ע"ב) ביארה המשנה "כל המנחות הנעשות בכלי טעונות וכו'" דהוא למעוטי מנחת מאפה, ועי' בתוס' שביארו וז"ל: לא מקרו נעשית בכלי דקסבר אין תנור מקדש. לכאו' מבו' מדברי התוס' שאי"צ כלי שרת במאפה תנור וצ"ב הא איכא נתינת שמן בתחילה.

והעירו דיש ליישב פשוט דאין ראיה כלל מדברי התוס' דלא היה כלל כלי קודש אלא י"ל דכוונת הגמ' כמ"ש ברש"י (העליון) במתני' שבמנחת מאפה תנור לא היה **כל** מעשיה בכלי דהא אפייתה לכה"פ היה בכלי חול ומה"ט שפיר נתמעט מאפה תנור ממתני' ויש לבאר כן גם כוונת דברי התוס' ולפי"ז אין ראיה לנידון דידן מדברי התוס' כלל.

**ראיה מדברי התוס' דנ"ה ע"א לנידון הנ"ל**

**ג.** והנה במתני' דנ"ה ע"א מבו' שכל המנחות נילושות בפושרים ובתוס' שם הביאו מהגמ' בפסחים דהטעם דלא חיישי' לחימוץ משום שנעשית במקום זריזים דאמר מר בללה חוץ לחומת עזרה פסולה, ותמהו התוס' וז"ל: ומיהו קשיא ממנחת מאפה תנור וכו' ולישתן ועריכתן בחוץ כלחם הפנים דמ"ש **כיון דלא בעיא שמן עד לאחר אפיה** כדאמר לקמן החלות בוללן א"כ לא קידשה עדיין והויא לישתן בחוץ וי"ל וכו' מבו' לפו"ר מדברי התוס' דלא היה כלל שמן במנחת מאפה תנור קודם אפיה ומה"ט תמהו התוס' דא"כ אי"צ לעשייתם בכ"ש בפנים. ובאמת בחזו"א תמה מדבריהם בסוגיין ובמקד"ד ביאר בדבריהם דס"ל דלא היה נתינת שמן בכלי וכשי' הר"מ.

ולכאו' יש להכריח עוד כדברי המקד"ד דהנה נתבאר בתוס' הטעם דלישתן בפנים כיון דמידת יבש נתקדשה, ותמהו התוס' דא"כ מ"ט לא ביארה הגמ' בפסחים דזה הטעם דלישתן בפנים וביארו וז"ל: ושמא נקט ההוא טעמא דהוי בכל המנחות כגון מנחת סולת מחבת ומרחשת אפי' למ"ד מדת יבש לא נתקדשה עכ"ל, ביאור דבריהם דהגמ' נקטה טעם שגם להאי מ"ד עכ"פ במנחות אלו שהיה בהם שמן לישתן בפנים ואין בהם חשש חימוץ בפושרים, וצ"ב הא לפו"ר התוס' איירי אליבא דרבי (וכמו שנקטו בתמיהתם כדאמר לקמן "החלות בוללן" והיינו אליבא דרבי וכן ברש"י בפסחים שם מבו' דהסוגיא כרבי), וא"כ תמוה מ"ט נקטו מחבת ומרחשת טפי ממאפה תנור הא בשניהם אליבא דרבי בוללן אחר האפיה, וכבר תמה בזה החזו"א. ולכאו' מוכרח בכוונתם דבמנחת מחבת או מרחשת היה עכ"פ מתן שמן בתחילה משא"כ במאפה תנור.

אמנם העירני הר"ד גרבוז דעדיין תקשי לביאור זה לשון הגמ' שם דאמר מר בללה חוץ לחומת עזרה פסולה הא אין הטעם משום ה"בלילה" אלא משום המתן שמן. [ואין לומר דהמתן שמן שבתחילה הוא חלק מהבלילה דהתינח בסולת (או במחבת ומרחשת לרבנן) שבוללים עם השמן הוא חלק מהבלילה משא"כ במחבת או מרחשת לרבי דאין בוללים עד האפיה ע"כ המתן שמן אינו לצורך הבלילה]. ועי' במה שיתבאר להלן בביאור דברי התוס' באופ"א.

**ראיה מתוס' להלן דצ"ה ע"ב דלא כהמקד"ד**

**ד.** עוד יש להעיר על מה שנקט המקד"ד להוכיח מהתוס' דאין מתן שמן בתחילה דיעוי' בתוס' דצ"ה ע"ב דמבו' דבחביתין הטעם שצריך כ"ש בלישה הוא משום הבלילה וכו' עייש"ה בדבריהם ואכמ"ל, וצ"ב הא בחביתין לכו"ע היה מתן שמן בתחילה ומ"ט לא ביארו התוס' דצריך לכלי שרת משום מתן זה. וע"כ דמתן זה שהוא מועט אין בו הדין שלא לתתו בכלי חול (ולא נתבאר בו הדין שגנאי הדבר וכו') וא"כ גם בתוס' (דנ"ה ע"א) יש לבאר כוונתם דמה שאין בלילה עד האפיה אי"צ כ"ש. אלא דיש להעיר טובא לפי"ז דאי כוונת התוס' לתמוה משי' רבי מ"ט תמהו התוס' רק ממאפה תנור ולא ממחבת ומרחשת.

**בדברי התוס' בפסחים דל"ו ע"א**

**ה.** בגמ' בפסחים (דל"ו ע"א) מבו' שהטעם שהמנחה נילושה בפושרים ולא חיישי' לחימוץ משום שנעשית במקום זריזים והביאה הגמ' המקור מבלל חוץ לחומת העזרה פסולה וצ"ל דאף אי נימא שאין דין לישה בפנים (עי' בזה לעיל ד"ט ע"א) מ"מ כוונת הגמ' דכיון שעשו הבלילה בפנים ע"כ גם הלישה בפנים. וברש"י שם פירש הסוגיא כרבי [עי' בחזו"א הטעם בזה]. ותמהו התוס' "והא הכא במנחת מאפה תנור איירי שהיתה נילושה בפושרים וכו'" ועי' בחזו"א שביאר דגם התוס' פירשו הסוגיא כרבי והעיר לפי"ז דכוונת התוס' לתמוה גם על מחבת ומרחשת והוא דוחק.

עוד צ"ב לפי"ז המשך לשון התוס' שם "ושאר מנחה שנבללת בעזרה (היינו "נילושה" בעזרה, מהרש"א) לפי שהבלילה היתה בכלי שרת" ולפי"ד מהרש"א צ"ל דכוונתם למנחת סולת וקצ"ב דנחשב ל"שאר מנחה". עוד צע"ט דיעוי' בתוס' בסוגין שהביאו דרבי חזר בו, ודוחק לפי"ז דסוגית הגמ' כרבי.

**ביאור ה"ישר וטוב" בדברי התוס' (דנ"ה ע"א) ופסחים (דל"ו ע"א)**

**ו.** ב"ישר וטוב" ביאר שי' התוס' הנ"ל באופ"א עפ"י המבו' לעיל משי' רש"י כת"י (וכמו שקדק בדבריו השיטמ"ק) דאף שנחלקו רבנן ורבי במחבת ומרחשת האם עשו הבלילה בהיותן סולת או לאחר אפיה מ"מ בחלות דמאפה תנור לכו"ע נבללו אחר אפיה, ולפי"ז כוונת התוס' הנ"ל לתמוה אליבא דרבנן דהתינח מחבת ומרחשת הוצרכו לעשות בכלי שרת משום הבלילה משא"כ במאפה תנור. [וכ' שם דלפי"ז צריך לגרוס בדברי התוס' דנ"ה ע"א "החלות טעונות בלילה" דהא איירי התוס' בחלות דמאפה תנור גם אליבא דרבנן].

עוד הוסיף שם לבאר הטעם דלא הוצרכו לכלי קודש משום השמן של המתן שמן הראשון (כמו במחבת ומרחשת אליבא דרבי) משום שבמחבת ומרחשת הוצרכו לנתינה זו קודם הבלילה כיון שצריך את השמן להטיגון משא"כ במנחת מאפה תנור אף לשי' התוס' שהיה נתינת שמן לא נתנוהו קודם הסולת אלא קודם הפיתים לצורך הבלילה.

ויש להעיר טובא על דבריו דהנה בתוס' בסוגיין (דע"ה ע"א ד"ה מה) מבו' דלא איצטריך קראי למתן שמן הראשון בכל מנחה משום שג' המתנות למדין זו מזו מסברא כעין גילוי מילתא עי' היטיב בדבריהם, ואי נימא כדברי ה"ישר וטוב" היאך לומדים זה מזה אליבא דרבי הא במרחשת ענין הנתינה הוא לצורך הטיגון ולא לצורך הבלילה ומנ"ל מתן שמן בתחילה במאפה תנור אחר האפיה קודם הבלילה, וצ"ע.

**בחילוק חלות מרקיקין**

**החילוק בבלילתם או בעשייתם**

**א.** במנ"ח (מ' קט"ז) כ' דלא ידעתי חילוק בין חלות לרקיקים אלא שזה נבלל וזה נמשח [וכ"ה משמעות רש"י (העליון) ע"ח ע"א ד"ה רקיק וחלות]. אמנם זה צע"ט מסוגיין שדנה שיהיו החלות נמשחין והרקיקין נבללין. ויש ליישב דאין כוונת הגמ' שיעשו שניהם בשניהם אלא או שניהם בחלות ואחד ברקיקין או להיפך, אמנם ברש"י ביאר בהמשך הסוגיא שתמהה "מאי תלמודא וכו'" דתמיהת הגמ' שיהיו שניהם בלולים ושניהם משוחים והוא צ"ע דא"כ לא יהא חילוק בין חלות לרקיקין.

עוד יש להעיר מדברי המשל"מ שתמה לשי' התוס' דבמנחת מאפה תנור יש נתינת שמן בתחילה א"כ ברקיקין ישים שמן בתחילה חוץ משיעור המשיחה (ולא יהא שאר השמן מתחלק לכהנים), ואי נימא שכל החילוק ביניהם הוא בבלילת השמן או במשיחתו א"כ אם ישים בתוכו לא יהא זה רקיקין אלא חלות [ואף שלא עשה כדין הבלילה מ"מ השם חלה הוא משום שיש בה שמן ורקיק אין בו שמן].

וע"כ דיש חילוק ביניהם בעצם עשייתם וכמש"כ האבן עזרא דחלות הם עבים ורקיקים הם דקים, וכ"כ התפא"י (חומר בקודש פ"ב אות מ"ב) והחזו"א (כ"ה, יג) עיי"ש. [והוא מאוד מסתייע מן הלשון "רקיקין" דמשמע שהם דקים].

**בהטעם שאם החליף ביניהם הוא לעיכובא**

**ב.** בלח"מ (פי"ג ממעה"ק) הביא דברי הרא"ם שכ' שאם עשה משיחה בחלות או בלילה ברקיקין הוא לעיכובא וכמבו' בסוגיין, ותמה הלח"מ דהא מבו' במתני' דאם לא בלל או לא משח כשר וא"כ בהחליף ועשה החלות במשיחה בלא בלילה הו"ל כלא בלל וכשר ואם עשה הרקיקין בבלילה בלא משיחה הו"ל כלא משח שכשר. וביאר במנח"א דמ"מ כיון שחילקתם תורה ע"כ בחלות ורקיקין יש קפידא שהחלות יהיו בלולים והרקיקין יהיו משוחין ולא בלולין [ועיי"ש שבזה ישב קו' המשל"מ הנ"ל שאם יתן השמן בתחילה ברקיקין יש להחשיבם כבלולים ואי"ז רקיקין].

**בדין השמן שבמנחת רקיקין**

**פלוגתת האחרונים בדין שאר השמן הנאכל לכהנים**

**א.** בגמ' תניא אידך רקיקים הבאים בפנ"ע וכו' [ועי' בליקו"ה שהביא ב' הדעות משום שבסמ"ג הביא שניהם ולא הכריע להלכה] ויש לעי' לשי' מ"ד ששאר השמן מתחלק לכהנים האם מחזירו לביסה וקומץ ואח"כ השמן מתחלק לכהנים או שאי"צ להחזירו לכלי, ויש בזה פלוגתא באחרונים דהנה נתבאר לעיל קושיית המשנל"מ על שי' התוס' שבמאפה תנור היה מתנה ראשונה בכלי א"כ מ"ט דמ"ד מושחן ושאר השמן נאכל לכהנים הא יכול ליתן הכל במתנה הראשונה חוץ משיעור המשיחה [ויש להוסיף בביאור קושייתו דאין לומר שכן דינו במעט שמן בתחילה ובמשיחה ואין כלל דין להכניסו במנחה דהא נתבאר בגמ' (דק"ו ע"א) דגם להאי מ"ד איכא מאן דס"ל שאם יהא מחצה חלות ומחצה רקיקין שאר השמן מחזירו לחלות ומבואר שעיקר דינו שיהא בהמנחה אלא שא"א, ולפי"ז תמה המשנל"מ דיתן השמן בתחילה (ועי' לעיל מש"כ הישוב בזה)].

ובחזו"א (כה, י) תמה ע"ד דאין כאן דבר מחודש דלעולם השמן לכהנים אלא דנכלל וכאן שאמרה תורה משיחה נשאר השמן בעין וניתר עם הקמיצה ונאכל לכהנים. ולכאו' יסוד פלוגתת המשנל"מ והחזו"א האם דינו להחזירו לכלי, עוד מצינו בליקו"ה (די"ח ע"א) שתמה היאך לא משח כשר יהא חוסר שמנה, ואי נימא כהבנת החזו"א שדינו בכלי אין כאן חיסר שמנה. [והעירו לדחות דשמא כוונת המשנל"מ והקה"י שנותנים בכלי אלא שס"ל שאם אי"ז מתערב בהמנחה אין השמן בא עם המנחה והוא דוחק גדול] ויעוי' בקר"א (דע"ה ע"א) סד"ה מנחה הבאה במש"כ בדברי הר"מ דלהדיא מבו' מדבריו שאין מחזירו לכלי.

והנה לפו"ר ביאור פלוגתתם דהחזו"א ס"ל שגם הנשאר יש לו דין שמן של המנחה שצריך היתר ע"י הקומץ אולם האחרונים הנ"ל ס"ל שכל דין השמן מעיקרא ברקיקין הוא רק למשיחה וכל שנתקיים דינו אי"צ היתר קמיצה ודינו שנאכל לכהנים ואפי' קודם קמיצה והוא צע"ג.

עוד יש לעי' לפי"ז היאך הדין במנחת רקיקין של כהן ולכאו' יהא דינו ג"כ כהנ"ל לשי' אחרונים אלו דהא דין השמן רק למשיחה ולא להקטרה, אמנם העיר הר"י גנוט ממשנה ערוכה בזבחים (דצ"א ע"א) דמותר רקיקי כהנים מזלפו ע"ג אישים וע"כ הוא כהמ"ד שאין מושחן וחוזר ומושחן ודינו שמזלפו ע"ג אישים ומבו' שם במתני' שהשאר נאכל לכהנים. [עוד העירו שזה מבו' להדיא בתורת הקדשים שכ' שבמנחת כהן משום ששמנה מרובה ואין יכול למושחה לחזור ולמושחה **אף** לדעה ראשונה הכל לאישים ומבו' דפשיט"ל דלהשי' שבישראל מתחלקת לכהנים במנחת כהן כולה לאישים].

וצ"ל בזה דע"כ ודאי אין הביאור דהשמן השייך למנחה הוא רק השמן הצריך למשיחה דא"כ מ"ט הוא מתחלק לכהנים ונשאר קד"ק שדינו להאכל בעזרה (כמבו' במתני' דצ"א ע"א) הא אינו מן המנחה וע"כ דאף שנקטו האחרונים דאי"צ שיהא בשמן זה מעשה קמיצה [דהחלק הנקמץ בהשמן הוא רק החלק הנמשח] ואי"צ שיהא בכלי מ"מ צריך הוא לההיתר של הקמיצה אמנם יש לתמוה בזה ממה שמצינו בלבונה שאין עושה בה הקמיצה ואעפי"כ דינה להיות בביסה עם המנחה בשעת קמיצה. וצ"ל דהתם הוא גזה"כ (כמו שמבו' בתו"כ הדרשה בזה) ואין ללמוד מהתם לשיירי מנחה שכבר הפריש מהם החלק שמתערב עם המנחה שדינו להקטרה.

ומעתה א"ש מה שבמנחת כהנים שייך בזה הגזה"כ של "וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל" שכל הסולת והשמן מקטירים אותו ואין דינו רק למשיחה. [ויש להעיר טובא מה הוצרך התורת הקדשים לחדש דלמ"ד מושחן וחוזר ומושחן גם במנחת כהן משיח (ששמנה מרובה בג' לוגין) כולה לאישים. ואולי הו"א דלהאי מ"ד כל דין הקטרתו רק יחד עם המנחה וע"כ הוצרך לחדש דגם להאי מ"ד יהא בו הקטרה לאישים אף כשאין יכול למושחו ולחזור ולמושחו].

**בדין השמן במחצה חלות ומחצה רקיקין**

**ב.** נתבאר בגמ' דלמ"ד שברקיקין מושחן וחוזר ומושחן אם עשה אליבא דר"ש מחצה חלות ומחצה רקיקין חולק השמן מחצה לחלות ומחצה לרקיקין ומושח ושאר השמן מחזירו לחלות, ופירש"י דמחזירו לחלות לבלילה וביאר במנח"א כוונתו דלא נימא שיהא זה כמתן שמן בעלמא אלא הוא לצורך בלילה. אלא שצע"ט מ"ט צריך לחצות מעיקרא מחצה לזה ומחצה לזה.

והיה מקום לבאר דמחצה חייב להיות בבלילה אבל המחצה השני רצה עושה בו מושח וחוזר ומושח רצה בוללו [ונתחדש להאי מ"ד שמותר לו להחזירו לחלות] וכ"כ חזו"א (כ"ה, א'). אמנם צ"ע דיעוי' בגמ' דק"ו ע"א דגם להאי מ"ד במנחת רקיקין מושחן והשאר מתחלק לכהנים [ואין פלוגתת תנאי אלו לשיטתם לקמן בבריתא שנחלקו מהו דין כל מנחת רקיקין] וא"כ ע"כ לדידיה דווקא מחזירו לחלות ודו"ק.

ועי' במנח"א שם שביאר דהבלילה נעשית רק במחצה שחצה לחלות והשמן הנשאר מן הרקיקין שהחזירו לחלות אין מקיים בו בלילה ואם יעשה הבלילה חוץ לחומת העזרה כשרה או בנבלל מאליו. וצע"ט הא נתבאר ברש"י שמחזירו לחלות "לבלילה" וע"כ שיש בו דין בלילה.

וצ"ל בביאור דבריו דודאי דין ההחזרה הוא כדי שיהא בלול בהמנחה אבל אין בו "מצוות בלילה" וע"כ א"ש דברי רש"י שמחזירו לבלילה היינו כדי שיהא בלול במנחה אבל צריך לחצות משום שבחלק זה אין קיום מצוות בלילה.

אמנם דבריו צע"ט דהנה כ' רש"י "דמשיחת רקיקין קודם לבלילת החלות" וצ"ב מ"ט, [והיה מקום לומר להנתבאר דכדי שיהא נבלל עם החלות צריך להקדים אפיית הרקיקין ולמושחן ולהשים השמן בסולת של החלות ולבוללן כדי שיהא בלול בסולת. אמנם כ"ז ניחא אם ס"ל לרש"י כת"י דאליבא דרבנן גם בחלות מאפה תנור סולת בוללן וע"כ צריך להמתין עם אפייתן כדי שיוכל לבלול עם הסולת אולם אם חלות בוללן יכול להוסיף להבלילה של החלות גם אחר שבללן מקודם ואי"צ להקדים המשיחה לבלילת הרקיקין. עוד צ"ב דלפי"ז הו"ל לרש"י לומר שימשחם קודם לאפיית החלות ולא קודם "ללישתן".]

וע"כ ביאור כוונת דברי רש"י שמחזירו לקיים בו "מצוות בלילה" וס"ל לרש"י דאין בילה אחר בילה וע"כ צריך להמתין ולא לבלול החלות עד שימשח הרקיקין. [ויש להעיר מדברי רש"י אלו ע"ד החזו"א שנקט שמנחה שחסרה אחר הבילה יכול להוסיף ולבלול משום שאפשר להוסיף לבלילה ויהא כבילה אריכתא וצ"ע], ועי' חזו"א (כ"ה , ב').

**בהטעם שהר"מ פסק כת"ק שמושחן וחוזר ומושחן**

**ג.** והנה הר"מ פסק כמ"ד שומשחן וחוזר ומושחן וצ"ע מ"ט לא פסק כר"ש בר"ח בשי' ר"ש שהוא סתמא דמתני'. ושמעתי מהר"א אלפר לבאר בזה די"ל שיסוד פלוגתת ר"ש ורבנן בזה הוא לשיטתם האם יש מנחת שמן, וביאור הנידון בזה דהנה טעמי פלוגתתם האם ללמוד מכל מנחה שיש בה שמן דת"ק ס"ל דהשמן שבנמחה הוא כקיום דין בפנ"ע ומה"ט ס"ל ללמוד מהא דמתנדבין שמן ור"ש ס"ל שהשמן בא רק לתועלת הסולת וע"כ אין בא בפנ"ע.

ומעתה י"ל דיסוד פלוגתתם כאן הוא לשיטתם הנ"ל, דת"ק ס"ל דהשמן בא בפנ"ע יש דין קיום בהשמן וצריך לבוללו עם המנחה כדי שיוקטר ור"ש ס"ל שהשמן דינו לייפות המנחה וכל שמושחו אי"צ לחזור ולמושחו ומה"ט השאר נאכל לכהנים. ולפי"ז הר"מ שפסק כמ"ד שמתנדבין שמן מה"ט פסק שמושחן וחוזר ומושחן.

אמנם יש להעיר טובא ע"ז דכ"ז א"ש לביאור האחרונים דאין חוזר ומחזירן לכלי אולם להחזו"א שמחזירו והקמיצה עולה גם עליו (ואין בזה שום חידוש) א"כ מקוים גם דין השמן גם למ"ד שנאכל לכהנים ואין שייך בזה ביאור הנ"ל שהוא לשיטתם ודו"ק.

**בדיני מנחת סולת**

**[לישה, עשר חלות, פתיתה]**

**האם היתה לישה**

א. כל המנחות הנאפות בתנור או במחבת ומרחשת היה בהם לישה [היינו עם מים] לצורך האפיה או הטיגון, ויש לדון האם במנחת סולת היתה לישה. וברש"י כת"י (במתני' דע"ד ע"ב) משמע שהיתה לישה, וכן מבו' לפו"ר ברש"י ריש פירקין שכ' שהיתה נקמצת עיסה ולכאו' "עיסה" הוא ע"י לישה עם מים ולא בבלילת שמן לחוד. וכן מבו' בתוס' (דנ"ה ע"א) שביארו הסוגיא בפסחים דל"ו שהיתה נילושה בפושרים גם על מנחת סולת ומבו' שהיה בה לישה.

והנה מדברי רש"י הנ"ל יש ראיה שהיה בה לישה קודם הקמיצה אמנם מדברי התוס' דנ"ה לכאו' אין הכרח לזה די"ל בכוונתם שהיו לשים השיריים כדי לאפותן ולאוכלן וקודם הקמיצה היה בה רק בלילה. אמנם העירוני דמהא שביארו הסוגיא בפסחים הנ"ל גם במנחת סולת והתם ראיית הגמ' מהבלילה ע"כ שאיירי קודם הקמיצה ואעפי"כ מבו' בגמ' שהיתה לישה.

אמנם ברש"י (העליון) בסוגין מבו' שהיתה נקמצת סולת וכן מבו' ברש"י (די"א ע"א) כ' דקומצה קמח ומשמע דלא היה בו לישה [וכן מבו' מדבריו בפסחים (דל"ו ע"א) עיי"ש] וכן משמע בר"מ (פ"י ממעה"ק) דכ' דין לישה רק במאפה תנור מחבת ומרחשת ולא בסולת. ולכאו' ביאור הנידון בזה האם הלישה הוא מצורת המנחה או שהוא רק לצורך אפיה.

ובס' "תורת המנחה" כ' לבאר פלוגתת רש"י והר"מ אם יש דין לישה במנחת סולת דהוא לשיטתם אימתי עושה הלישה במנחות דברש"י מבואר שהלישה קודם לבלילה ובר"מ מבו' (כפי הגירסא בברייתא דע"ה ע"א) שעושה הבלילה ואח"כ הלישה, ולפי"ז לרש"י הלישה מסייעת גם לבלילה ולהר"מ דינה רק לאפיה ומה"ט לרש"י שייך לישה גם במנחת סולת ולהר"מ אי"ז אלא במנחות הנאפות ודו"ק.

**בדין עשר חלות במנחת סולת**

**ב.** הנה לפו"ר מנחת סולת קומצה סולת ונקטרת ואין שום דינים בצורת אכילת השירים אחר הקמיצה, אמנם ברש"י כת"י (דע"ו ע"א) מבו' שעושה ממנה י' חלות וכן נקט הלח"מ (פי"ג ממע"ק ה"י) בשי' הר"מ וכן נקט הרע"ב והתיו"ט בפ"י מ"ה. אמנם הקר"א (ע"ה ע"א) והמקד"ד (ח, א) נקטו דלא שייך דין י' חלות אחר הקמיצה וכן מבו' ברש"י עה"ת פר' ויקרא והוא סתירה לרש"י כת"י לעיל.

[אלא דגם אם אין דין עשר חלות מ"מ יש דין לאפותה ולאכלה מצה. ויעוי' בקר"א שהביא מהמשנל"מ שמבו' בתו"ד שאי"צ כלל לאפותה ורשות לאוכלה בלא אפיה או בישול ותמה עליו הקר"א דהא קרא כתיב "מצות תאכל במקום קדוש"].

ובקו' "מעשה המנחות" (להר"ד שבדרון) הביא דברי הגור ארי' שכ' ליישב דברי רש"י בדע"ו שיש דין עשר חלות היינו קודם הקמיצה בעודן עיסה ומש"כ רש"י עה"ת שאין דין שיהא עשר חלות היינו אחר האפיה דבמנחת סולת כיון שהוא אחר הקמיצה אין דין י' חלות וכסברת האחרונים הנ"ל דאין שום דינים אחר הקמיצה. ועי' בקו' הנ"ל שהביא עוד ראיה מדברי השיטמ"ק (דע"ו) שכ' דלמ"ד מגבלה במים עושה י' חלות וע"כ כוונתו קודם הקמיצה (דלאחר הקמיצה לכו"ע נותן מים) ומבו' לפי"ז להדיא שגם במנחת סולת שייך דין י' חלות בעודן עיסה קודם הקמיצה.

עוד יש להביא ראיה מהלח"מ בשי' הר"מ שהי' חלות הוא בעודו עיסה, דהנה בר"מ אי' (פ"י הט"ו) וז"ל: אבל הסולת אם יחלקוה ביניהם וכו' מבו' מדברי הר"מ שמנחת סולת היתה מתחלקת בהיותה סולת, והעיר בס' "מבואי הקדשים" דאי נימא שהי' חלות באפיה לא מסתבר שכל כהן צריך לעשות מחלקו י' חלות, ועוד דמסתבר שהדין י' חלות הוא מדיני עשיית המנחה והיאך יתחלק קודם גמר עשייתו, ואי נימא שהעשר חלות הוא בהיותו עיסה א"ש.

**בדין פתיתה במנחת סולת**

**ג.** והנה יש לדון האם יש דין פתיתה במנחת סולת [ואי נימא שהדין י' חלות הם אחר הקמיצה והאפיה הנידון יהא האם יהא בזה גם דין פתיתה (שלא לצורך הקמיצה) אולם אי נימא שהדין י' חלות הוא קודם הקמיצה (וכמו שנתבאר לעיל בשי' רש"י) א"כ יש לדון דשמא שייך ג"כ פתיתה [ואיירי בעיסה שהיא קשה ולא רכה וע"כ נשברת בקיפולה].

והנה ברש"י די"ח ע"א מבו' שענין פתיתה שייך רק במנחות הנאפות כגון מחבת ומרחשת ומאפה תנור ועוד כ' שם וז"ל: פתיתה לאחר אפייתן פותתן וקומץ וכו' ובשיטמ"ק (שם אות ח') דקדק מדבריו וז"ל: פירש"י דלאחר אפייתן וכו' משמע מתוך פירושו דאין פתיתה במנחת סולת, וכו' עכ"ל. ביאור כוונתו דההוכחה מפירש"י "דלאחר אפייתן פותתין **וקומץ"** ומבו' שדין פתיתה היא אחר אפיה קודם הקמיצה וזה אין שייך במנחת סולת.

אלא שהשיטמ"ק שם גופיה פליג וכ' וז"ל: ולקמן משמע דכולם באין חלות אלא שהמנחה סולת היתה נקמצת קודם אפיה ומ"מ היתה בהם פתיתה עכ"ל, וכ"כ בסוגין (דע"ה אות ו') להוכיח ממתני' דכל המנחות טעונות פתיתה ואפי' מנחת סולת. ויעוי' עוד ברש"י העליון שביאר הסוגיא להלן בהיה עומד ומקריב מנחות במנחת העומר ולפי"ז מבו' מדבריו דגם במנחת סולת יש פתיתה.

והנה מדברי השיטמ"ק הנ"ל מבו' שהפתיתה היא אחר אפייה, ויש להעיר דה"מ לת"ק משא"כ לר"ש בסיפא דמתני' שבפתיתה לצורך קמיצה לא שייך דין פתיתה במנחת סולת [ובעיקר פלוגתת ת"ק ור"ש יעו'י בענין הבא].

והנה יש להביא לזה ראיה ממתני' שיש פתיתה גם במנחת חוטא לרבנן אף שאין בה אפיה, דהנה כ' רש"י (העליון) לגרוס בדברי ר' שמעון מנחת "נדבה" של כהנים וכו' וביאור דבריו דמנחת חוטא לר"ש נקמצת וע"כ איירי ר"ש במנחת נדבה, ודקדק המשנל"מ (פי"ג ממעה"ק ה"י) מדברי רש"י דבשי' ת"ק לא פירש כן וע"כ דאיירי אף במנחת חוטא וצ"ב הא אין שם שמן וכולה כליל. ולכאו' צ"ל בשי' רש"י דאחר הקמיצה לש וחולק לי' חלקים [ואין לומר שעושה עיסה ואח"כ קומץ דהא נחלקו אמוראי (לקמן דנ"ד) האם יכול לשים בה מים ומבו' דגם למאן דמכשר דלכתחילה אסור ליתן בה מים] והוא ראיה דשייך דיני י' חלות ופתיתה לאחר הקמיצה.

אמנם בשלמ"י (בהערות) הביאו לתמוה טובא בזה על עיקר דקדוק המשנל"מ בשי' ר"ש שמנחת חוטא יש בה פתיתה הא ע"כ הפתיתה אחר הקמיצה והיאך שייך שיהא דין זה אליבא דר"ש דס"ל שכל הפתיתה היא רק לצורך קמיצה וצע"ט.

**בדיני הפתיתה (ובביאור פלוגתת רבנן ור"ש)**

**ביאור פלוגתת רבנן ור"ש במתני' בטעם הפתיתה**

**א.** מתני' מנחת ישראל וכו' העולה ממתני' דלת"ק מנחת ישראל קופל לד' ומבדיל ומנחת כהן קופל לד' ואין מבדיל ומנחת חביתין קופל לשנים ואין מבדיל ולר"ש לא היה פתיתה במנחת כהנים, משום שלא היה בהם קמיצה.

ויעוי' ברש"י (העליון) וברבינו גרשום שמבו' שההבדלה במנחת ישראל הוא לקיים מצוות פתיתה ואעפי"כ במנחת כהנים כופל כדי לקיים "קצת" פתיתה ואין מבדיל משום שדינה להיות כליל, ומבו' מדבריו שיש דין שיהא שלם ולכך אינו מבדיל. אמנם ברש"י (כת"י) ביאר דהכופל כדי לקיים מצוות פתיתה וההבדלה היא לצורך הקמיצה ומה"ט מנחת ישראל מבדיל ומנחת כהן אינה מבדיל.

והעיר הר"ד גרבוז דיהא נפק"מ בזה אם צריך כהונה אליבא דר"ש שהבלילה והיציקה צריכים כהונה דאם הוא מדיני הפתיתה צריך שיעשה ע"י כהן ואם הוא לצורך הקמיצה גרידא אין בזה דין עשייה כלל. עוד יהא נפק"מ בזה במנחת סולת (אם עושים בה פתיתה אחר הקמיצה).

אלא שיש ראיה מפירש"י דגם לרבנן יש דין פתיתה לצורך קמיצה דהנה ברש"י (די"ח ע"א) ביאר דלא פתת כשר היינו דלא פתת אלא כדי קמיצה כשר ומבו' שפתיתה להקמיצה מעכבת, ויעוי' במנח"א (עמ' ס') שהביא מהאחרונים דפירשו כוונת רש"י דבלא"ה יש חיסרון הכ"ת היאך יקמוץ אמנם בליקו"ה שם במתני' משמע שהפתיתה כדי קמיצה היא לעיכובא משום דין פתיתה (והביא נפק"מ בזה האם מהני בנפתת מאליו בשיעור קמיצה) ולפי"ז לרבנן דין הפתיתה הוא משום ב' דינים גם שיהא מנחת פיתים וגם לצורך הקמיצה ולר"ש הוא רק לצורך הקמיצה.

**ביאור פלוגתת ת"ק ור"ש האם יש פתיתה במנחת כהן**

**ב.** וביאור פלוגתת ת"ק ור"ש במנחת כהן מבו' ברש"י (כת"י) שת"ק ס"ל שהפיתים אינו לצורך הקמיצה וע"כ יש פתיתה בין במנחת ישראל ובין במנחת כהן ולפו"ר בהא גופא פליג ר"ש וס"ל דגם הפיתים עצמם הם לצורך הקמיצה, וביאר במיוחס להרשב"א דר"ש הוא דדריש טעמא דקרא ומה"ט ס"ל דטעמא דפתיתה הוא לצורך קמיצה ואינה שייכת במנחת כהנים.

והנה מבו' בסיפא דמתני' "וכולם פותתן כזיתים" ופירש"י (כת"י) שנחלקו בצורת הפתיתה דר"ש ס"ל "וכולם פותתן כזיתים", ופי' במיוחס להרשב"א שר"ש דריש ליה לקרא באופ"א "יכול פירורים גדולים ת"ל פיתין אי פיתין יכול פחות מכזית ת"ל אותה" ובפשטות הם ב' פלוגתות דלא שייכא אהדדי.

אמנם במיוחס לרשב"א מבו' שיסוד הפלוגתא אחת היא דיעוי"ש שתמה היאך לת"ק קומצו כשהם ד' חתיכות גדולות וע"כ הכריח דודאי גם לת"ק היה פותת אחד מן החתיכות לחתיכות דקות ומהם היה קומץ אבל שאר המנחה אינה פותתה כ"א לג' חלקים. [מבו' מדברי המיוחס להרשב"א שאי"צ שתהא כל המנחה ראויה לקמיצה ובהערות לס' אחד מן הראשונים ציין שכן מבו' גם במיוחס להרשב"א ד"כ ע"ב לגבי מנחת עצים].

נמצא לפי"ז דלת"ק ה"פיתים" אינם פיתים הראויים לקמיצה אלא שֵם המנחה הוא פיתים וע"כ צריך שתהא פתיתה ומלבד זאת צריך לפתות חלק אחד לצורך הקמיצה משא"כ לר"ש כל הפתיתה היא לצורך הקמיצה ומה"ט ע"כ צורת הפיתים הוא כזיתים שעי"ז היא ראויה להקמץ [ויש להעיר דא"כ מ"ט לר"ש לא יהא סגי בפתיתת שיעור קומץ בלבד (דהא הפתיתה היא לצורך קמיצה) וצ"ל דמ"מ אמרה תורה לפתות כל המנחה פיתים וע"כ הצריכה תורה שכל המנחה תהיה כזיתים (ולפי"ז לר"ש יש קצת ראיה מה"ת שבעי' שכל המנחה תהיה ראויה לקמיצה, ויש לדחות)].

ועי"ש במיוחס לרשב"א מקודם שביאר לפי"ז מ"ט הוצרכה התורה לכתוב פתיתה תיפו"ל מדבעי קמיצה, וביאר לפי דרך הנ"ל דאי משום קמיצה היה סגי שיפתות רק כשיעור הקמיצה וע"כ הוצרכה התורה לכתוב פתיתה שיעשה ד' חלקים לקיים מצוות פתיתה. אלא שהעירוני לתמוה על שיטתו דא"כ מ"ט קומץ ומבדיל כל החלות הא צריך להבדיל לצורך הקמיצה רק חלה אחת ושאר החלות יכפול בלא הבדלה וצ"ע.

והנה בתוס' (די"א ע"א) מבו' כשי' רש"י (כת"י) והמיוחס לרשב"א דדין "וכולם פותתן כזיתים" הוא דווקא לר"ש ואעפי"כ פליג על חידוש המיוחס לרשב"א שחלק אחד פותת לפירורים לצורך הקמיצה אלא ס"ל דאליבא דת"ק פותתן לד' חלקים וקומץ מפתיתים אלו ואחר הקמיצה מוחק וחותך החתיכות היוצאים מן הקומץ.

**שי' רש"י (העליון) והר"מ דסיפא דמתני' לכו"ע**

**ג.** ברש"י (העליון) כ' וז"ל: וכולם פותת כזיתים שיכול לפותתן עד שיהיו הפתיתין כזיתים וכו' מבואר מדבריו דסיפא דמתני' לאו מדברי ר"ש הוא אלא דינא הוא שחייב לכה"פ לפתות ארבעה אבל רשאי לפתות עד כזית. ובר"מ (פי"ג ה"י) כ' וז"ל: וכיצד פותת אותן כופל החלה לשנים והשנים לארבעה ומבדיל ואם היתה המנחה של זכרי כהונה אינו מבדיל[[4]](#footnote-4) ופותת, וכולם פותתן כזיתים וכו' עכ"ל מבו' מהר"מ שפסק כסיפא דמתני' והיינו משום שפירש שהסיפא היא לכו"ע.

ולכאו' נראה דגם לביאור זה דין הפתיתה לכזיתים הוא לא כדי שיהא שֵם מנחת פיתים אלא לצורך הקמיצה [דלשי' ראשונה נתבאר במיוחס לרשב"א שחלק אחד היה פותת כדי שיוכל לקמוץ ולשי' זו לכו"ע היה פותת בשביל הקמיצה כל המנחה לכזיתים] ולפי"ז דין זה הוא דווקא במנחת ישראל ולא במנחת כהנים.

**בירור שי' ר"ש במנחת כהן משיח**

**ד.** במשנל"מ (פי"ג ממעה"ק ה"ד) הביא בשם הרא"ם דאעפ"י שר"ש ס"ל דכל המנחות שאין נקמצות אין בהם פתיתה אבל מ"מ במנת כהן משיח כתיב "מנחת פיתים" וע"כ כופל הוא לשנים.

אלא שבשנל"מ תמה ע"ז דהא כך היא שיטת ת"ק במנחת כהן משיח ור"ש דפליג הזכיר בדבריו גם מנחת כהן משיח דפליג על ת"ק, וכבר עמד ע"ז במיוחס לרשב"א והכריח מהא דר"ש ס"ל דאפי' לשנים לא היה כופל ותמה כנ"ל דהא קרא מפורש הוא שנקרא "מנחת פיתים" וביאר דע"כ כוונת הקרא אליבא דר"ש שעשייתה כמנחת פיתים בעלמא. ועי' במשנל"מ שם שהביא כביאור זה מה"קרבן אהרן" ותמה ע"ד כמה תמיהות ואכמ"ל. [ובחזו"א (כו, ז) נקט כדברי הרא"ם שכופלה לשנים ועיי"ש במה שישב הטעם שהזכירו ר"ש].

ובשי' הר"מ בדין מנחת כהן משיח יעוי' בדבריו (שם) ובמש"כ הלח"מ ובמה שהאריך בזה במל"מ ואכמ"ל.

**שי' ר' ישמעאל שמחזירן לסלתן**

**ה.** בגמ' מובא שי' תנא דבי ר' ישמעאל שמפרכן עד שמחזירן לסלתן, וביאור שיטתו דאף אי ס"ל שסולת בוללן מ"מ הוא מדיני הפתיתה שיפרכן עד שיהא סולת. והנה שי' רבי שמחבת ומרחשת ומאפה תנור חלות בוללן ויש מקום לומר דאיהו ס"ל כתנא דבי ר' ישמעאל שמפרכן עד שמחזירן לסלתן ומה"ט שייך בהם בלילה, אמנם בחזו"א (כה, ט) מבו' דרבי אינו מוכרח לסבור כתנא דבר"י ואפי' שהם פיתים גדולים שייך בהם בלילה (וראיה לזה מדברי הגמ' דגם בחלות תודה שאין פיתים ס"ל לגמ' דהחיסרון רק בכמות השמן שנבלע בחלות ולא במהות הבלילה בחלות שלמות).

ובס' מבואי הקדשים (עמ' קע"ט) העיר ע"ד רש"י שהביא בכמה מקומות כשי' ר' ישמעאל דיעוי' בריש פירקין שכ' "ומחזירן לסלתן" וכן פירש בדף ס"ג ע"ב (אלא דהתם נתקשה החזו"א כ"ה, ב' דאזיל בשי' ר"ש דאיהו להדיא ס"ל במתני' דפותתן כזיתים) ובפסחים דל"ו ע"א (ועי' מנ"ח מ' קט"ז שעמד בזה) וכן מבו' בדבריו (די"א ע"א) שכ' דהטעם שבמנחת מחבת ומרחשת צריך מחיקה וז"ל: דלאחר שהן אפויין פותתן וקומץ הלכך "א"א לפותתן דקות כ"כ" וכשהוא קומץ יוצאות וכו' מבו' מדבריו דמשום שהן אפויות אעפ"י שפותתן מ"מ אינם דקות כ"כ והיינו שהמחזירן לסלתן אינו חוזר לסולת ממש וצריך מחיקה, ועי"ש שדן לבאר דשמא רש"י פי' בכל דוכתא כרבי (וכמו שמבו' מדבריו בכמה דוכתי) וס"ל דרבי ס"ל כתנא דבי ר"י ודלא כהחזו"א הנ"ל.

**הערות בסוגית חביצא**

**ביאור תמיהת הגמ' מ"ליקט מכולם" לרש"י ותוס'**

**א.** בגמ' אמר רב יוסף וכו' מנא אמינא לה דתניא היה עומד ומקריב וכו' וצ"ב ראיית הגמ' הא התם כזית ולא יותר הוא משום שכך הוא דין הפתיתה. וברש"י (כת"י) מבו' שהראיה היא שבכזית מברך המוציא אמנם ברש"י (העליון) משמע שדקדקה הגמ' שבפחות מכזית אין מברך המוציא.

והנה שי' רש"י שחביצא היא פת מבושלת וכבר עמדו התוס' לפי"ד על הדמיון למנחה וביארו דצ"ל בשיטתו שטיגון דמנחה חשיבא כבישול [ולכאו' כוונתם למנחת מרחשת שהיא מטוגנת בשמן עמוק וע"כ יש להחשיב זאת לבישול (או שמא כל שהוא בכלי ולא בתנור אי"ז כאפיה לענין המוציא)], אלא שעדיין תמהו התוס' מקושיית הגמ' מ"ליקט מכולם כזית ואכלו וכו'" והתם לא איירי במנחה (וכמ"ש התוס' ד"ה ליקט להוכיח מהא דקתני ואם חמץ וכו'), ובאמת היא תמיה על שי' רש"י בסוגיין שגם הכריח כדברי התוס' הנ"ל, אמנם ברש"י בברכות פי' דליקט מכולם המנחות קאי ולפי"ז רישא דברייתא איירי גם על מנחת מרחשת שהיא מטוגנת ומה"ט תמהה הגמ' מהאי ברייתא (טה"ק, שפ"א).

והנה בתוס' פי' הסוגיא דחביצא הן פתיתים דקים המדבקים אותם ע"י דבש או חלב וצ"ע איך מתורץ לדידהו ראיית הגמ' מליקט מכולם דהא התם איירי שלא דיבקו. ולכאו' צ"ל דס"ל להתוס' דמשום שלרב יוסף בהו"א אפי' נשאר בהם תואר לחם מברכים עליהם במ"מ ע"כ דס"ל דכל פירורים פחות מכזית בטל מהם מעלת לחם לברך המוציא ולכך תמהה הגמ' מליקט מכולם. [וצ"ל לביאור זה דמה שנקט רב יוסף "חביצא" הוא לחדש בפירורים שיש בהם כזית אעפ"י שהם מדובקים עם שמן ודבש נשאר בהם ברכת המוציא, וראיה לזה ממה שהביא רב יוסף ראיה לדבריו מהיה עומד וכו' דהתם מוכח רק שבכזית עדיין יש עליו ברכת המוציא]. אלא שעדין צ"ע מהו תירוץ הגמ' דאיירי בעירסן הא גם בחביצא דיבקן ביחד.

**ביאור הגרי"ז בסוגיין**

**ב.** בכתבי הגרי"ז ביאר ראיית הגמ' דבתחילה ס"ל לגמ' דברייתא דליקט מכולם איירי באפה כל מין ומין פחות מכזית ומבו' לפי"ז דאפי' כה"ג חל שם פת עליהם, ומעתה ראיית הגמ' דאם בפחות מכזית חל שם פת ע"כ סברא הוא דגם כשהיה פת ופתתה לא יתבטל שם לחם מחמת החביצה ומשום דכל מעלת החביצא דנשתנה להיות חפצא אחר ומחמת כן אין לו מעלה במה שבא מלחם גדול ולהנתבאר בברייתא שאפי' בפחות מכזית יש לו דין פת מה יועיל שאיבד מעלת בא מלחם גדול הא גם לשיעור זה יש דין פת. ודחיית הגמ' למסקנא דיש להעמיד גם ברייתא זו בבא מלחם גדול ואין ראיה שחל שם פת על פחות מכזית.

והעירו דביאור הגרי"ז שייך גם לפירש"י, וצ"ל דלפי' רש"י החיסרון משום השינוי בעצם ה"חפצא" ולא משום שאיבד מעלת לחם גדול ודו"ק.

**דף ע"ו ע"א**

**בדין אפרשינהו בלישייהו**

**פלוגתת הראשונים היאך צורת ההפרשה בלישה**

א. בגמ' אמר רב טובי בר קיסנא אמר שמואל לחמי תודה שאפאן ארבע חלות יצא והא בעי' ארבעים למצוה והא בעי אפרושי תרומה מינייהו וכו' דאפרשינהו בלישיייהו. נחלקו הראשונים מהו צורת "אפרשינהו בלישייהו" דברש"י בנדה (ד"ו ע"ב**)** ובר"ן וברא"ש בנדרים (די"ב ע"ב) מבו' שחילק אותם לעשר עיסות והפריש תרומה ואח"כ חיברם באפייתם אמנם בר"מ (פ"ט ממעה"ק) מבו' דגם כשעשה ד' עיסות גדולות והוציא מהם תרומה ואח"כ אפה אותם ד' חלות מהני. [ויעוי' בשפ"א בסוגיין שכ' שמסוגיית הגמ' יש ראיה להראשונים, דמ"ט הוצרכה הגמ' לומר "אפרשינהו בלישייהו" הול"ל לגמ' לומר שד' חלות היינו חוץ מן התרומה, וע"כ דס"ל לגמ' שההפרשה צריכה להיות מעשר חלות וע"כ צריך לעשות ההפרשה בלישה כדי שיוכל לעשות מהם עשר עיסות ולהפריש].

והנה הקשו התוס' בסוגיין היאך יכול להפרישם בלישייהו והא אין מתקדשים אלא לאחר אפייה וע"כ חידשו דודאי אי"ז אלא יחוד בעלמא ולא חל שם תרומה עד לאחר אפיה [והכוונה לאחר שחיטה, וכמו שפתחו בתחילת דבריהם דעד השחיטה לא מתקדש הלחם ואין יכול לתרום], והעיר המקד"ד (כט, ב) דמדברי התוס' מוכח כהר"מ ודלא כהראשונים דהא ס"ל דלא חל שֵם תרומה רק לאחר אפיה וע"כ דלשיטתם אי"צ לחלקם לעשר עיסות.

**ביאור המקד"ד בטעם פלוגתתם**

**ב.** וביאר שם במקד"ד יסוד פלוגתת הראשונים מהו דין אחד מעשרה דהראשונים ס"ל דהוא אחד מעשר חלות וע"כ צריך שיהיו אחד מעשרה ממש והתוס' ס"ל שהוא אחד מעשרה משיעור הסולת ומה"ט אי"צ שיעשה י' חלות ומהני שיפריש עשירית בעודו בלישייהו ויחול התרומה רק בשעה שיתקדש הלחם אעפ"י שלא יהיו אחד מעשרה.

ביאור דבריו דהנה ודאי יש דין בתודה שיהא עשר חלות (וכמו שיבו' להלן בפרק התודה שהוא המקור לכל המנחות ואכמ"ל) אלא שיש לחקור האם דין זה הוא רק מדיני המנחת תודה אבל מדיני התרומה דינו בעשירית מהסולת או שמדין התרומה שיהא אחד מעשרה חלות וע"כ צריך לעולם שבשעת ההפרשה יהא אחד מעשרה, וביאר המקד"ד דבזה נחלקו הראשונים הנ"ל דהראשונים ס"ל שהוא דין בהתרומה שיהא אחד מעשרה וע"כ צריך לחלק לעשר עיסות והתוס' פליג דאעפ"י שהתרומה חלה רק כשהוא חלה אחת מהני משום שמדיני התרומה רק שיהא עשירית מהסולת. אלא שעדיין צ"ע שי' הראשונים דס"ל שמקיים התרומה מי' חלות כשהם בלישה הא עדיין לא חל שם תרומה וכהכרח התוס'.

וביותר צ"ע דהרא"ש בנדרים ס"ל כהתוס' דלא חל התרומה עד שחיטת הזבח ואעפי"כ ס"ל כהר"ן דצריך שיעשה י' עיסות ויפריש לכהן, וא"כ הדרא קושיה לדוכתא דאין הפרשה מי' חלות כיון שעדיין לא חלה התרומה. ולכאו' מוכח כהמנ"ח (סוף מצוה קמ"א) שהדין אחד מעשרה בראשונים אינו מעיקרא דדינא אלא הוא הכ"ת שתהא המידה מכוונת ולא יצטרך משקל אחר האפיה ולפי"ז אין ראיה מהראשונים הנ"ל שיש דין בתרומה שתהא מעשר חלות ודו"ק.

**עוד ביאור בדברי הראשונים הנ"ל**

**ג.** עוד י"ל בביאור שי' הראשונים דאיירי שעשה מעשה הפרשה שיחול בשעה שישחט הזבח (וכמו שביאר העול"ש בסוגיין עיי"ש הכרחו) ולפי"ז שפיר י"ל שהדין הפרשה אחד מעשרה הוא דין במעשה ההפרשה (כמו מוקף) ומה"ט סגי במה שבשעת מעשה ההפרשה בלישייהו היו אחד מעשרה. [ולפי המבו' במקד"ד שכל דין העשרה שיהא מעשר חלות הוא דוחק.]

וביותר י"ל בזה דהנה בתוס' בסוגיין מבו' (בסוף דבריהם) דלא חל בהפרשה כלום אלא רק מברר החלות שאותם רוצה להפריש אמנם בתוס' בנדה ד"ו ע"ב מבו' דחלה מיהא ההפרשה לענין שאסור לשנותם ולפי"ז י"ל בשי' הר"ן והרא"ש דס"ל כהתוס' בנדה ומה"ט יש כאן חלות הפרשה וסגי בזה כדי שיחשב להפרשת אחד מעשרה.

**בשי' הראב"ד בדין אפאן י' חלות**

**ד.** עוד יש לבאר שי' הר"ן והרא"ש באופ"א דהנה ברשב"א ובריטב"א בעירובין (דפ"א) הביאו דברי הראב"ד שתמה היאך מועיל לאסוף הקמח לעירוב חצירות ולאפות פת אחת לכולם דנמצא שכולם מערבים בפרוסות, ותי' הראב"ד וז"ל: ואפשר דסמכינן לה אההיא דגרסי' במנחות לחמי תודה שאפאן ד' חלות יצא ואקשינן וכו' דמפריש להו בלישייהו, תרומה הוא דבעי לאפרושה בלישה משום דלא אפשר לערובי תרומה שהוא לכהן וכו' אבל שאר החלות כולם אעפ"י שהם בחלה אחת כשרות ולא אמרי' כאו"א פרוסה הוא ולא שלמה וכו' אלמא דלכל חד וחד קרינן ליה שלמות והכ"נ קרינן ביה לכאו"א ככר שלם, עכ"ל. ובראשונים תמהו ע"ד דארבעים חלות למצוה ולא לעיכובא.

וכבר הביאו לבאר שי' הראב"ד די"ל דס"ל כהראשונים שדין הוא להפריש התרומה בעשר עיסות ומה"ט ס"ל דכה"ג גם באפיה יש להחשיב זאת כעשר חלות ואעפי"כ אין בהם חיסרון פרוס. ומעתה יש לבאר לאידך גיסא שי' הרא"ש כהראב"ד דאעפ"י שס"ל שלא חל התרומה עד השחיטה מ"מ משום שעשה י' עיסות אף שאפאם כאחד יש להחשיב זאת כתרומה של עשר חלות וכמבו' כראב"ד ודו"ק.

**בחידוש הרא"ש שנותן לכהן בלישייהו**

**ה.** אלא שבדברי הרא"ש מבואר חידוש גדול וז"ל בנדרים (שם): אלא דאפרשינהו בלישה אחר שעשה מכל מין ומין עשר חלות **ונתן אחת מכל מין לכהן** ומתשע הנותרים עשה חלה אחת וכו' מבו' מדברי הרא"ש שאחר ההפרשה בלישה שייך נתינה לכהן, וא"כ מבו' מדבריו שהקדושת דמים של החלות טובלת לתרומה ושייך בזה הפרשה ונתינה קודם שנעשו לקדושת הגוף בשחיטה, ואולי זהו כוונת התוס' שם שאחר ההפרשה אסור לשנותם היינו משום שחל מיהא דין תרומה אף שעדיין לא חל הקדוה"ג דקדשים.

[אלא שעדין דברי התוס' שם צע"ט דיעוי"ש שביארו בדבריהם שמה"ט יכול להתפיס בתרומת לחמי תודה, ואי נימא שחל רק תרומה הא א"א להתפיס בתרומה. והר"א פרקש ביאר בזה די"ל דס"ל להתוס' כהר"ן שמה שאין מתפיס בתרומה הוא משום ההיתר לכהנים ולפי"ז הכא שאסורים לכהן יכול להתפיס בתרומה (אלא שחידוש הוא לומר שקודם השחיטה גם התרומה אוסרת). והר"י לאבנשטיין ביאר בזה דבאמת יכול להתפיס בקדושת הדמים שבלחמי תודה אלא שהגמ' איירי שהתפיס ב"תרומת לחמי תודה" וע"כ הכריחו התוס' שחל התרומה אולם ההתפסה היא בקדושה, ואף שמלשון התוס' לא משמע כן מ"מ י"ל ביאור זה בשיטות הראשוניםדלא חל התרומה דהא מיהא אין יכול להחשב כתרומת לחמי תודה שיכול להתפיס בקדושת דמים, וצ"ע בזה.]

אלא שאם זה ביאור דברי הרא"ש ודאי יש כאן סתירה בדבריו שכ' שם דאפרשינהו בלישה לאו דווקא משום דקודם שחיטת הזבח לא שייך לקרותם "תרומת לחמי תודה" והא לפי המבו' בהמשך דבריו הוי תרומה כבר בלישה. [ועי' בגליון הרעק"א ע"ד הרא"ש אלו שציין לדברי התוס' בנדה ד"ו ע"ב וכוונתו שמדברי התוס' מבו' דשייך לקרותם תרומה גם קודם שהוקדשו בקדוה"ג].

1. ולכאו' היינו פלוגתא דזבחים (דקט"ז ע"א) האם יש לעכו"ם רק עולות או גם שלמים, ועי' בקר"א (שם) שכ' דהפלוגתא שם היא בבמה והכא הפלוגתא במקדש ואין שייכות בין המחלוקות. [↑](#footnote-ref-1)
2. עוד יש להעיר דלביאור זה גם אם יפריש חטאת יהא זה עולה ומ"ט נקט ר"ה דווקא שלמי עכו"ם (ודוחק לומר שהוא לאו דווקא), אמנם פשוט דגם להצד שנתחדש בקרא שהפרשתו נעשית לעולה היינו הפרשות של קרבן נדבה ולא הפרשת חובה דלא שייך ביה ואין כאן הפרשה כלל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונראה פשוט שאין כוונתם דמחמת שנבלעים בבית הדשן הולכים לאיבוד דר"ת גופא ס"ל בזבחים שאין נבלעים ומה"ט תמהו על דבריו דאחר התמיד נצטנן ואינו נשרף ויפסלו בלינה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויעוי' בחזו"א (כו, ט) שהעיר על לשון הר"מ שכ' על מנחת זכרי כהונה שאינו מבדיל "ופותת", דצ"ב מהו לשון ופותת הא יש דין פתיתה גם במנחת כהנים ועי"ש מש"כ לגרוס בדבריו. ולפו"ר צריך לדחוק ד"אינו מבדיל" ו"פותת" היינו דאף שאינו מבדיל מ"מ פותת. [↑](#footnote-ref-4)