חבורה המגרש 4 בענין כריתות
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / המגרש - הרב משה יפהן

חבורה. בענין כריתות.

מבואר מדברי הגמ' דרבנן דורשים כריתות כדי למעט דבעינן שלא תהא אגודה בו. ובא למעט דאם מגרש ע"מ שחלא תשתי יין וע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם איננה מגורש. ור"א בן עזריה דורש כריתות למעט דבעינן דבר הכורת בינו לבינה. כדי למעט דמגרש ע"מ שלא תנשאי לפלוני אין זה גט. ור"א בן עזריה דורש שתי הדרשות מכרת כריתות. ולעומת זאת רבנן דורשים רק דרשא אחת ואינם דורשים את כרת כריתות. ומבואר בגמ' דאם מתנה ואומר לה ע"מ שלא תשתיי יין כל ימי חיי או חיי פלוני הרי זה כריתות ויתכן דהם ימותו משא"כ באופן שאומר לה ע"מ שלא תשתי יין כלי ימי חייכי אין זה כריתות. מה שאין כן באומר לה ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חייכי דלעולם לא תותר בשתיית יין.

והנה יש לעיין מדוע במגרש את האישה ע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם אין זה כריתות. וכן באופן שאומר לה הרי את מגורשת ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חייכי אין האישה מגורשת. הרי זה רק תנאי. וכתוב ברש"י ד"ה אין זה כריתות דהטעם דאין זה כריתות משום דעד יום מותה קשורה בו. ואין מפרידן אלא המוות.

והנה יש לעיין בטענת ר"א בן עזריה דהוא טוען דשיור וכן באופן דאומר ע"מ שלא תנשאי לפלוני גם לא חשיב כריתות ויל"ע דהרי גם יתכן דהפלוני ימות ומדוע נחשב שאין זה כריתות ומאי שנא מאופן שאומר ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חיי פלוני.

ולכאורה הביאור הוא באופן זה. דיש ב' מיני חסרונות של כריתות יש חיסרון כריתות שהיא אגודה בו לעולם ולא יחול הניתוק ממנו עד המוות וזה הוא חסרון של כריתות בקשר ביניהם ויתכן דאגידות כזו תעשה על ידי תנאי. אמנם יש אופן שהגירושין עצמן אינם גירושין של כריתות ונראה דזה טענת ר"א בן עזריה דבאופן שעושה שיור של חוץ הרי הגירושין עצמן יש בהם שיור ואין החיסרון כריתות מחמת שהיא קשורה לבעל בעולם על ידי התנאי אלא דהגירושין לא ניתקו לגמרי את האישות כי יש שיור וכמו"כ חידש ר"א בן עזריה באופן שהתנאי היה שלא תוכל לינשא לפלוני א"כ יוצא דבטל למעשה האפשרות שלה לינשא לפלוני יוצא דהגירושין במהותן לא התירו לה לינשא לכל אדם וזהו חסרון הכריתות וזה שני הדיני כריתות שנאמר כאן ובאמת בעינן לזה שתי דרשות כמדובר שילפינן לה מכרת כריתות ור"א ושאר החכמים דלא אמרו את טענתו של ר"א בן עזריה הם סוברים דמכריתות רק ילפינן דצריך להיות ניתוק מהבעל לגמרי אבל לא נאמר דבעינן גירושין שיכרתו את כל האישות. אלא מה שהם כורתים צריך להיות לגמרי שלא יהא קשר ביניהם אמנם במה שהם לא כורתים אז לא אכפת לנו שיש קשר ביניהם ולכן לא ילפינן מכריתות אפילו למעט שיור. ובע"מ אפשר שר"א סובר דכיוון דזה כל ימי חיי פלוני אין זה לעולם ומה שהיא מנועה מחמת תנאי לינשא אין זה מגדיר את זה כחיסרון בכריתות אלא כשאר תנאים שהיא רק תלויה בו.

ולכאורה כך הוא מסקנת הגמ' דרק בתולה דבר כל ימי חייה אין זה גט אבל תולה בחייו או בחיי אחרים הרי היא מגורשת. וכיוון דפסקינן כרבנן ורבי יוסי אמר דמסתברא כר"א בן עזריה אם כן מסברא אמרינן דהלכה כר"א בן עזריה דלא חשיב כריתות וכך נראה ברש"י פב: שביאר טענת חכמים דנמצא דלא התירה גט זה לכל אדם דבפשטות המכוון בדבריו דהיינו ר"א בן עזריה דבעינן דבר הכורת בינו ובינה שתהיה מותרת לכל אדם ולא שתהא מופרשת מאדם והיינו דהמכוון ברש"י הוא דיש כאן חסרון כריתות.

המשנה למלך מסתפק מה הדין באופן שעשה תנאי ע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם או תתני לי מאתיים זוז האם נחשב תנאי שאין בו כריתות דהרי דברי התנאי הם לעולם או דכיון דבידה לנתק את השייכות על ידי שתתן לו מאתיים זוז הרי היא מגורשת. ועיין באבני מילואים סי' קמ"ג סק"ב דרצה לפשוט את הספק מקושיית התוס' דהקשו דבאופן שמגרש אחת ע"מ שתמות אחת מכם מדוע זה נחשב חסרון כריתות מפני שתלה גם במיתתה אבל הרי תלה גם במיתת חברתה וזהו ממש השאלה של המשנה למלך דמצד אחד תלה את התנאי בדבר שהוא לעולם מצד שני בידה לנתק את השייכות אם תעשה פעולה. האם זה נחשב דבר שהוא לעולם. ובתוס' מבואר דלא חשיב דבר שהוא לעולם. אמנם באמת התוס' הקשו ואפשר דמהגמ' מוכח כהצד השני של המשנה למלך דאדרבה כיוון דהוא תלה את התנאי בדבר שהוא לעולם אין זה נחשב כריתות אלא דמסברא לכאורה מובן הסברא של תוס' דכיוון דיש לה אפשרות לקיים את התנאי ע"י שתתן לו מאתיים זוז מדוע חשיב שהתנאי הוא לעולם ומה סברא יש בזה ובעצם זהו שאלה על עצם ספיקו של המשנה למלך מהיכי תיתי דזה ייחשב דהתנאי הוא לעולם.

והנה צריך לומר יסוד גדול בדיני תנאים דיש תנאי שהוא נקרא תנאי קיום ויש תנאי דהוא נקרא תנאי ביטול. ואפרש שיחתי דיש תנאי דהגירושין תלויים בקיום התנאי וכל החלות הוא תלויה בזה שיתקיים התנאי ובוודאי מצינו שני מיני תנאים תנאי של ע"מ דזה חל מעכשיו ותנאי של אם דזה חל לכשייתקים והנושא של תנאי ביטול ותנאי קיום. זה נושא חדש דאפילו אם נאמר כל האומר ע"מ כאומר מעכשיו מכל מקום יש תנאי שכל הגירושין תלויים בקיום התנאי וכשיקיים את התנאי יחולו הגירושין למפרע ומכל מקום הרי הם תלויים בקיום התנאי וזה נחשב תנאי קיום אמנם יש תנאי ביטול דהגירושין חלין בכל גוונא אלא דיש תנאי דאם יארע כך וכך יחול ביטול על הגירושין.

ויתכן דזה הביאור בספק של המשנה למלך. דהיכן דאומר ע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם אם כן זה תנאי ביטול ואם כן הקיום של הגירושין תלוי בזה שבאמת לא תלך לבית אביה לעולם. וכשמוסיף או ע"מ שתתני לי מאתיים זוז הרי זה תנאי קיום דיהיה קיום אם תתן לו מאתיים זוז ובזה לא הקשו התוס' דזה פשיטא דכיוון דהקיום הוא בדבר שאינו לעולם דהיינו שתתן לו מאתיים זוז. הרי היא מגורשת. אמנם בציור שהתוס' דיברו שם הרי הקיום תלוי בזה שתמות דרק בזה תהא מגורשת והקיום בזה הוא דבר שהוא לעולם אז אה"נ דהוא תלה גם במיתת חברתה מכל מקום הקיום תלוי גם רק במיתה שלה ואם כן לא יתכן דהקיום של הגירושין יהיה תלוי בדבר שבמהותו אינו כריתות. וממילא יש לדון דאין להביא ראיה מהציור של התוס' לציור של המשנה למלך דיתכן דהציור של התוס' היא לחומרא. יותר מהציור של המשנה למלך.

ויש להביא ראיה לנידון זה ממה שחידש רבינו חיים הלוי בדברי הרמב"ם. דהנה שיטת הרמב"ם היא שיטה מחודשת בסוגייא. דכתב הרמב"ם בפ"ח הי"ב דאם אמר לה הרי זה גיטך ע"מ שלא תנשאי לפלוני אינו גט. הא למה שזה דומה לאומר לה ע"מ שלא תשתי יין זה לעולם או שלא תלכי לבית אביך לעולם או כל ימי חייכי. אבל אם אמר לה ע"מ שלא תנשאי לפלוני חמישים שנה הרי זו מגורשת.

והנה הרמב"ם דימה המגרש ע"מ שלא תנשאי לפלוני, למגרש על מנת שלא תלכי לבית אביך לעולם. ולא משמע כמו שביארנו דהרמב"ם פסק כר"א בן עזריה ולא הוי גט משום דיש כאן חסרון כריתות חדש דלה הוי דבר הכורת בינו לבינה אלא משמע דהוי חסרון כריתות. דומיא דחסרון כריתות שלא תשתי יין כל ימי חייכי ודבר זה צ"ב דהרי כאן עשה תנאי ע"מ שלא תנשאי כל ימי חיי פלוני וכיוון שכשימות פלוני בטל התנאי מדוע חשיב שאין זה כריתות. ומאי שנא מאל תשתי יין כל ימי חיי פלוני וזה דוחק לומר דהרמב"ם רק פסק דיש כאן חסרון כריתות אבל לאו מעטיה דדבר זה קשה דאין זה משמעות לשון הרמב"ם.

ועיין ברשב"א ובר"ן שתי' דבר חי' דבעינן שיותר התנאי שהיא נאסרה מחמתו עליו. אבל באומר על מנת שלא תנשאי לפלוני לעולם לא הותר התנאי דהרי הפלוני מת משא"כ באומר ע"מ שלא תשתי יין הרי הותר היין לאחר מיתתו. ויש להעיר על דבריהם דאם כן תיקשי מדוע הוצרך ר"א בן עזריה לשתי דרשות תיפו"ל באומר ע"מ שלא תנשאי לפלוני דאינה מגורשת משום שלא חשיב כריתות. ואפשר דזה גופא מה שנתגלה בדרשא אלא דאין זה הלכה חדשה של כריתות כמו שביארנו בתחילת דברינו אלא דזה גילוי דחשיב שהיא תלויה בו או דהיא ברשותו לעולם. ואפשר שהוא סבר דהוי גילוי רק על שיור דלא הוי כריתות אמנם לגבי ע"מ מסברא רבנן פליגי עליה והם טוענים דזה דומה לע"מ שלא תשתי יין לעולם.

וביתר ביאור מצינו במשנה למלך בסעיף י' דהוא הקשה מאי שנא מהמבואר בפרק מי שאחזו באומר ע"מ שתינקי את בני ע"מ שתשמשי את אבא דשם לכוארה גם לא בטל לעולם דלעולם כל זמן שהבן קייים חייבת להניק כל זמן שהאבא קיים חייבת לשמשו ואין זמן שזה בטל. והמשנה למלך ביאר חילוק בין אם חייב אותה לעשות דבר דהיא אינה מחויבת לבין אם אסר עליה דבר. והנה היה שייך לומר דזהו חילוק בלעבטיש. דכאן למעשה היא לא יכולה לינשא לפלוני לעולם אמנם כאן דהיא חייבם לעשות אינה חייבת לעשות לעולם. אמנם לפי המדובר דיש חילוק בין תנאי ביטול לתנאי קיום דתנאי ביטול יסודו. דהגט יתבטל אם תעשה כך וכך וכיוון דהוא מת כבר אין כאן את אפשרת הביטול אמנם עדיין הגירושין תלויין בזה שהיא לא תנשא לפלוני רק זה מתקיים ממיילא וזה נחשב שזה תלוי בה משא"כ באומר ע"מ שתשמש את אבא לעולם. כאן כשמת האבא אין הקיום תלוי בזה שתשמש את האבא כיוון שכבר מתן.ואיננה תלויה בו אמנם באומר ע"מ שתשמשי את אבא. הוא תנאי קיום

וכעין זה יש בחי' רבינו חיים הלוי על הש"ס שביאר באופן זה דהטעם דכל ימי חייכי אין זה גט אין זה משום חיסרון האגידות כדביאר רש"י דהרי היא תלויה בו. אלא דהוי תנאי קיום דכל הגט לא נשלם רק בע"י קיום התנאי והקיום התנאי הוא רק על ידי מיתתה. וא"כ נמצא דהגט נגמר רק לאחר מיתתה ואין זה גט. ולכן גם ע"מ שלא תנשא לפלוני וכדומה. אף אם מת הפלוני אין זה גט משום שהתנאי היה רק כשלא נשאת לפלוני כל ימי חייה וזה מה שיקיים את הגט. ואם כן יוצא דהקיום רק לאחר מיתתה דהרי הגט תלוי בזה שלא תנשא לפלוני כל ימי חייה משא"כ באומר ע"מ שתשמשי את אבא. הרי מעיקרא התנאי הוא שתשמשי את אבא כל זמן שהוא חי. וכן בכל תנאי שהוא רוצה שהיא תעשה כגון שתתן לו מאתיים זוז. אין הקיום חל לאחר מיתה. אמנם כל יסודו של רבי חייים זה לאחר שהוא חידש דיש תנאי קיום וכדי שיחול הגט בעינן שיתקיים התנאי ובאופן זה התנאי חל לאחר מיתה. ויש לעיין בזה. **מאי שנא חיי פלוני וכו'**. עיין ברשב"א שהקשה. מאי פריך הרי יש חילוק רב ביניהם דחיי פלוני הרי יש היכי תימצי של כריתות לאחר מיתת פלוני משא"כ באופן שאומר כל ימי חיי הרי אין זמן של כריתות בחייהם דאחר מיתתו כבר לא נוגע הכריתות. עיי"ש שכתב שסברא הגמ' דאין לחלק ביניהם ולא פי' הטעם. ולכאורה צ"ל דאה"נ דלאחר מיתת הבעל לא היה צורך בגט דהיה מתיר אחר אמנם למעשה היא כבר מותרת מכח הגט ולא מכח המיתה וממילא זה נחשב שיש כריתות ביניהם גם בדברים שנעשו אחרי מיתתו. אמנם בחי' ר' ראובן יבמות סי' לה. סק"ד ביאר ע"פ היסוד דמיתת הבעל הגם שהוא מתיר את האיסורים מ"מ אינו מנתק את האישות כמו גט. וממילא הגט שחל מקודם פועל גם לאחר מיתתו יותר ממה שפעלה המיתה. עיי"ש.