שיעורי שביעית יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים**

[ניתן לשמוע בקול הלשון טל': [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-5, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעורי שביעית

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### **דיני**

##### **השמטת כספים ופרוזבול**

##### שיעור א

## שמיטת כספים מדרבנן

א] כתב הרמב"ם (פ"ט מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) "מצות עשה להשמיט המלוה בשביעית שנאמר שמוט כל בעל משה ידו, והתובע חוב שעברה עליו שביעית, עבר על לא תעשה שנאמר לא יגוש את רעהו ואת אחיו". עוד כתב הרמב"ם (שם הלכה ב - ג) "אין שמיטת כספים נוהגת מן התורה, אלא בזמן שהיובל נוהג, שיש שם שמיטת קרקע" וכו', ומדברי סופרים שתהא שמיטת כספים נוהגת בזמן הזה בכל מקום, ואע"פ שאין היובל נוהג כדי שלא תשתכח תורת שמיטת הכספים מישראל".

מבואר דמצות עשה מן התורה לשמט חובו בשביעית, אמנם דווקא בזמן שהיובל נוהג, אבל בזמה"ז שאין היובל נוהג אין שמיטת כספים אלא מדרבנן. עוד מדוייק ברמב"ם, דבתביעת החוב לבד עובר באיסור, אע"פ שלא שילם לו את חובו, וכמ"ש "והתובע חוב שעברה עליו שביעית" וכו'.

## אם צריך לשמט או שהוא אפקעתא דמלכא

ב] וכתב הרמב"ם (שם הלכה כח) "כל המחזיר חוב שעברה עליו שביעית רוח חכמים נוחה הימנו, וצריך המלוה לומר למחזיר משמט אני וכבר נפטרת ממני, אמר לו אעפ"כ רצוני שתקבל, יקבל ממנו, שנאמר לא יגוש והרי לא נגש, ואל יאמר לו בחובי אני נותן לך, אלא יאמר לו שלי הם ובמתנה אני נותן לך". ומקורו במשניות שביעית (פרק י משנה ח) דצריך המלוה לומר 'משמט אני'.

ונחלקו הראשונים, בגדר שמיטת כספים אם תלוי באמירתו 'משמט אני' או שהוא אפקעתא דמלכא, ובפשוטו מהא דצריך לומר שמשמט נראה שתלוי בו והוא מצווה להשמיטו, אבל כל שלא השמיטו לא נשמט החוב. וכן הוא דעת היראים (מצוה קסד).

והנה בגמ' בגיטין (לו:) מקשינן "ומי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית, ותקינו רבנן דתשמט, אמר אביי שב ואל תעשה הוא, רבא אמר הפקר ב"ד הפקר". והיינו שהקשו בגמרא שכיון שמצוה עליו לפרוע איך עמדו חכמים וציוו שלא יקיים במצוה לפרוע. ואם נימא כדעת היראים, דאין החוב נשמט עד שמשמיטו המלוה, א"כ מה הקושיא אם רבנן תקנו וצוו מדבריהם שהמלווין ישמיטו את החוב. והא אחר שיעמוד המלוה וישמט החוב שוב לא יהא מצוה לפרוע ונמצא שלא ביטל מצוות עשה.

ג] ובאמת פשטות הראשונים נראה דאינו תלוי בהשמטת המלוה, אלא הוא אפקעתא דמלכא, רק דמ"מ יש על המלוה מצוה לומר 'משמט אני', וכן מבואר ברמב"ם דכתב 'וצריך המלוה לומר למחזיר משמט אני, וכבר נפטרת ממני'. הרי דנפטר מחובו קודם שאומר משמט אני.

ואף דעת המרדכי (גיטין סי' שפ) דהוא אפקעתא דמלכא, ומה דצריך לומר משמט אני, כתב דהוא דומיא דבכור דקדוש מאליו, ואעפ"כ יש מצוה להקדישו.

ובמה שדימה זאת לקדושת בכור, העיר בדרך אמונה (פ"ט הלכא א, ד"ה מ"ע) דיש לחלק דאף שהבכור קדוש מאיליו מ"מ צריך להביאו ולהקריבו בביהמ"ק ולנהוג בו קדושת בכור, וכל דיש מצוה לעשות מעשה בפועל, שייך בזה דיבור, דבמה שמקדישו, הרי הוא מקבל ע"ע כן. וכן מצינו גם לענין שבת דמצוה לקדש בפיו את השבת, שע"י הדיבור מקבל ע"ע את תוספת הקדושה. משא"כ בחוב דאין איזה פעולה שצריך לעשות מחמת השמטת החוב, א"כ מה צורך לומר שמשמט.

וכן נקט בפשיטות במנח"ח (מצוה תעז) דהוא אפקעתא דמלכא, והוסיף דכיון דאאפקעתא במלכא הוא, אם עבר וגבה הרי הוא גזל בידו.

## שמיטת כספים בחש"ו

ד] נחלקו הפוסקים במי שאינו בר חיובא כגון חש"ו, אם שייך לומר בהם שהוא אפקעתא דמלכא. דעת המנח"ח (שם) דאף בקטן שאינו בר חיובא, החוב נשמט כיון דהוא אפקעתא דמלכא, אמנם דעת התומים (סי' סז ס"ק כה) דאין חובותיהם נשמטים. והביאור בזה שרק חובות שמחוייב להשמיטם ממילא נשמטו מאליהם, אבל חש"ו שאינם חייבים להשמיט לא הפקיעו את החוב [וכל שבשעת שהלוו היו קטנים, אין החוב נשמט, אף שעכשיו בשמיטה הרי הם גדולים, וכמו שהביא שם משו"ת הרשב"א (ח"א סי' תשסט) דהכל הולך אחר שעת ההלואה, ולכן הקונה מגוי שטר חוב על ישראל, אינו משמט, כיון שבשעת ההלואה אינו בר חיובא].

## בספק אם יש שמיטת כספים

ה] ונפק"מ בזה גם בספיקות, שאם יש ספק בדין אם השביעית משמטת, לדעת המנח"ח כיון שהוא תמיד אפקעתא דמלכא א"כ אי"צ הלוה להחזיר המעות, דהמוציא מחבירו עליו הראיה ושמא נשמט החוב, אבל אם נימא כדעת התומים, דלא הפקיעו אלא את המחוייב לשמט, הרי בספק אין המלוה מחוייב להשמיט חובו דספק דרבנן לקולא, וממילא גם לא הופקע החוב [וה"ה לדעת היראים, פשוט דאינו צריך לשמט, ומותר לגבות את חובו, דלדעתו אינו אפקעתא דמלכא].

ומצינו דנחלקו בזה כבר הראשונים, דהנה בגמ' מכות (ג:) איכא תרי לישני במלוה את חבירו לעשר שנים, אם שביעית משמטת או לא. ופסק שם הרא"ש (פרק א סי' ג) דנקטינן לקולא דאינו משמט, וכלשונו שם "ועוד דשביעית בזמן הזה דרבנן, ואזלינן לקולא. וכן כתב הרמב"ם והרמב"ן". ומבואר דמחשיבו כספק איסור דאזלינן לקולא בדרבנן, ומוכח כדעת התומים, דאילו לדעת המנח"ח דבכל אופן הוי אפקעתא דמלכא, הרי הוא נידון כספק ממון, וצריך להיות הדין שמשמט.

אמנם בגמ' בגיטין (לז.) נחלקו לגבי שטר שיש בו אחריות נכסים אם משמט או לא, ודעת רבי יוחנן שם דאינו משמט, ומייתי שם תנא כוותיה דר"י, ובתר הכי אמרינן שם דר"י הורה למעשה דמשמט, וכמו שביאר שם 'וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה'. ופי' רש"י דאין אנו יכולין להוציא ממון מספק וכן ביאר הרשב"א שם (ד"ה אי הכי), הרי דדעת רש"י והרשב"א דכל שיש ספק אין מוציאים הממון מיד הלוה, ודלא כדעת הרא"ש.

ולדעת הרא"ש צריך לפרש בגמ' דכוונת רבי יוחנן בתורת וודאי, דא"א להביא ראיה מהברייתא שם ולכך נקטינן דמשמט, ומצינו כעין זה בגמ' שם (דף יט.) דדנו שם לענין כתב ע"ג כתב בחתימה על הגט, ומייתי ראיה לדעת ר"י מכתב ע"ג כתב לענין שבת, ואף שם אמר ר"י דכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה, וגם שם ביאר רש"י דר"י אמר זאת בדרך ספק, אמנם בדברי יחזקאל (סי' ה ענף ג אות טז) הוכיח מהירושלמי ומהרמב"ם דהוא בדרך וודאי, דא"א להביא ראיה משבת דחלוק הוא שבת מגיטין, ואף כאן צריך לבאר כך לדעת הרא"ש.

וברמב"ן בספר הזכות פי' שם, דדעת ר"י דשמיטת כספים דאורייתא, ולכך פסק שמשמט. ומבואר כדעת הרא"ש וכמו שפי' בעצמו במכות, דאם שמיטת כספים דרבנן נקטינן לקולא ואינו משמט.

ו] והנה בשו"ע (סי' סז סעיף י) פסק כדעת הרא"ש, וז"ל "המלוה את חבירו וקבע לו זמן לעשר שנים או פחות או יותר, אין שביעית הבאה בתוך הזמן משמטתו, דהשתא לא קרי ביה לא יגוש". ולכאו' יש להוכיח דקיי"ל דדנים זאת כספק איסור שמספק אין המלוה צריך לשמט חובו, וכמו שבארנו בדעת התומים. אמנם בביאור הגר"א שם (ס"ק כד) ציין המקור לזה, מתוס' בבבא בתרא (קמה: ד"ה ואין) דכן פסק שם ר"ת, והוכיח זאת משושבינות שאינה משמטת דקיי"ל דהמלוה לי' שנים אינה משמטת. ולפ"ז אין להוכיח מה דעת השו"ע בזה, כיון דפסק בדרך וודאי דאינו משמט, ולא משום ספק איסור לקולא.

## בדעת הגר"א בזה, ובהלואת נכרי

ז] ובאמת דעת הגר"א מוכח דס"ל כדעת המנח"ח דהוא אפקעתא דמלכא אף למי שאינו בר חיובא, וא"כ לשיטתו מוכרח לפרש כך בשו"ע, כיון דאם נחשב לספק ממון הרי הוא פטור. דהנה בביאור הגר"א (סעיף יז ס"ק ל) הביא מהספרי (פרשת ראה פיסקא קיב) דגוי שהלוה את ישראל אינו משמט דכתיב את רעהו פרט לאחרים. ויש לתמוה מה צריך מיעוט לגוי שאינו משמט, הרי אינו בר חיובא [ומעצם הדרשה בספרי אין ראיה, דאפשר דקאי על גוי שלווה מישראל, דאין הישראל מצווה להשמיט החוב, אבל הגר"א פי' זה על גוי שהלוה לישראל, וא"כ צ"ע מדוע צריך מיעוט], וע"כ צ"ל דדעת הגר"א דהוא אפקעתא דמלכא וכדעת המנח"ח, והיה צריך להיות כן גם בגוי [וידוע מ"ש החזו"א (או"ח סי' קיח סק"ה ד"ה כתב עוד) לענין חמץ של נכרי הנמצא ביד ישראל דיכול לבערו, דממון העכו"ם משועבד למשפטי התורה, וה"ה הכא לענין פירות הנכרי בשביעית], אי לאו דמיעטה התורה את הגוי. אבל בחש"ו שלא נתמעטו, א"כ הוי אפקעתא דמלכא ונשמט החוב.

[וידוע מה שנחלקו המבי"ט והב"י לענין מעשר פירות נכרי בשביעית, דנחלקו אי יש בהם קדושת שביעית, וכבר נתבאר (דבר השמיטה פרק ז אות ז) בשם החזו"א דכו"ע מודו דהפקר פירות שביעית הוי אפקעתא דמלכא, ואין קנין לנכרי להפקיע מקדושת ארץ ישראל, ופליגי אם גם בפירות נכרי הוי אפקעתא דמלכא, או דכיון שאינו בתורת שביעית לא הפקירה התורה פירותיו. והנה מדברי הגר"א יש להוכיח כדעת המבי"ט דפירות נכרים נעשים הפקר, דדוקא לגבי שמיטת כספים יש מיעוט את רעהו ולא של אחרים, משא"כ לענין פירותם].

## אם צריך ב"ד חשוב לפרוזבול

ח] והנה דעת שמואל (גיטין לו:) דאין כותבין פרוזבול אלא בב"ד חשוב כרב אמי ורב אסי דכוחם יפה להוציא ממון, וכן פסק הרמב"ם (פ"ט הלכה יז) וז"ל "אין כותבין פרוזבול אלא חכמים גדולים ביותר כבית דינו של רבי אמי ורבי אסי שהן ראויין להפקיע ממון בני אדם, אבל שאר בתי דינין אין כותבין". וכן פסק השו"ע (סעיף יח) "פרוזבול אינו משמט, ואינו נכתב אלא בבית דין חשוב, דהיינו שלשה בקיאים בדין ובעניין פרוזבול, ויודעים עניין שמיטה, והמחום רבים עליהם באותה העיר". אמנם דעת הרמ"א שם להקל בזה, וז"ל "וי"א דכותבין פרוזבול בכל בית דין, ונראה לי דיש להקל בזמן הזה". וכמו דמבואר שם בגיטין (לז.) דרבנן דרב אשי הקילו בזה ומסרי מילייהו להדדי.

ולכאו' יש להוכיח מזה דדעת הרמ"א כדעת הרא"ש דבספק אזלינן לקולא דאינו משמט. וכן הוכיח בשער המשפט (סוף ס"ק ד), אמנם בביאור הגר"א שם ביאר דעת הרמ"א דאזיל לשיטתו דפסק (סעיף כ) דפרוזבול אין צריך דווקא כתיבה אלא סגי בדיבור, וכמו שמצינו ברבנן דרב אשי דמסרי מילייהו להדדי. ובר"ן שם ביאר בשם הרמב"ן דשני הדינים האלו תלויים זה בזה, דאמר שמואל שם דפרוזבול הוא עולבנא דדיינא ואי איישר חייל אבטלינה, וע"כ ס"ל דאינו נכתב אלא בב"ד חשוב וכן דווקא בכתיבה, וכן פסקו השו"ע והרמב"ם דלא סגי בדיבור אלא בת"ח שבאמת מתכוונים ליתן ולמסור את החוב [וכמו שמצינו לענין ריבית, דת"ח מותרים ליתן במתנה כיון שבאמת מתכוונים לזה]. אמנם ר"נ שם אמר להיפך דאי איישר חייל אקיימניה, ודעתו להקל בפרוזבול בין לענין שלא צריך ב"ד חשוב ובין לענין שסגי בדיבור. וביאר הגר"א דדעת הרמ"א להלכה כר"נ להקל בזה, נמצא לא פסק כן מחמת הספק אלא בתורת ודאי פסק כן.

## מחילה על זמן החוב

ט] והנה בזמנינו יש לדון שאין ב"ד חשוב שיכול להוציא ממון, וא"כ לדעת הרמב"ם והשו"ע לכאו' אין פרוזבול מועיל. ומצאנו בפוסקים עצה שלא ישמט החוב גם בלא פרוזבול ע"י שימחול המלוה את זמן החוב עד לאחר ר"ה, והוא ע"פ המבואר בש"ך (סי' עג ס"ק ה, וכן בקצוה"ח שם ס"ק א) דהארכת זמן ההלוואה חשיב מחילה וא"צ קנין, וכבר כתב המחנ"א (הלכות זכיה מהפקר סי' יא) דמחילה מועלת אף בע"כ של הלוה, וא"כ בערב ר"ה ימחול המלוה ללוה את זמן הפרעון עד אחר ר"ה של שמינית, ולא ישמט החוב.

אלא דא"כ קשה אמאי הוזקק הלל לתקן פרוזבול, הא יש עצה פשוטה שימחול על הזמן, וכן הקשה בדרך אמונה (פ"ט הט"ז בבה"ל ד"ה כשראה) ותי' דלא רצו למחול הרבה קודם ר"ה עד לאחר ר"ה, דרצו לגבות את החוב, וחששו להמתין עד ער"ה ממש שמא ישכחו למחול את הזמן וישתמט החוב, אבל פרוזבול אפשר לעשות זמן הרבה קודם ר"ה. שוב ראיתי באגרו"מ (חו"מ ח"ד סי' טו) שכתב שיתכן שכל בי"ד קבוע חשיב שיכול להוציא ממון כיון שע"פ בי"ד יכול לקבל היתר לילך לעש"ג [ובלא היתר מבי"ד אסור, נמצא שיש כח ביד בי"ד להוציא ממון].

## השמטת כתובה

י] והנה בגיטין (דף יח.) נחלקו רב ושמואל מאימתי כתובה משמטת, דעת רב משתפגום ותזקוף, ושמואל סגי ליה בחדא או שתפגום או שתזקוף עליו במלוה. ופסקו הרמב"ם (פ"ט הלכה יג) והשו"ע (שם סעיף יז) לקולא כדעת שמואל, וביארו שם המהר"י קורקוס והכס"מ דקיי"ל כשמואל בדינא, ולפי מה שנתבאר דדעת הרא"ש ועוד ראשונים לדונו כספק איסור, יש לעיין בזה אם ישתנה הדין ונפסוק כרב. ועיין בשער המשפט (ס"ק ז) שהעיר מהב"י שפסק כר' ששת שצריך לפרוזבול ג' דיינים משום שהלכה כר' ששת באיסורא. ולענ"ד חלוקים הדינים שלענין כתובה שהנידון הוא אם נשתנתה החוב להיות הלואה, זה שאלה של ממונות, ובזה קיי"ל כשמואל, אבל אם צריך ג' דיינים או ב' דיינים בפרוזבול זה שאלה בתקנת פרוזבול, שזה שאלה של איסורים.

## השמטת עיסקא

יא] עוד יש לתלות בנידון הנ"ל, מה שכתב השו"ע (סעיף ג) "מי שיש לו עיסקא משל חבירו, שביעית משמטת פלגא שהיא מלוה". ובקצות החושן (ס"ק ב) הביא מחלוקת ראשונים בזה, אם מלוה שצריך להעמידה בעיסקא דינה כפקדון או כמלוה, ונפק"מ מזה דלכאו' לדעת הרא"ש דבספק אזלינן לקולא אינו משמט, א"כ לפ"ז אפשר שכיון שהוא מחלוקת ראשונים יש להקל אף חלק המלוה אינו משמט, והוא מצוי במי שהפקיד כסף בבנק ולא עשה פרוזבול [ויתבאר עוד בשיעור יג] אם מותר לגבות לכה"פ את חצי המלוה שבו [והוא מצוי מאוד בבעלי תשובה שלא עשו קודם לכן פרוזבול, אם מותר להם ליקח הכסף מהבנק]. אמנם בספר שמיטת כספים כהלכתה (עמו' מא) כתב בשם הפנ"ח, דבההיתר העיסקא הנהוג בימינו, דהלווה יכול להוציאו לכל דבר, אין דינו כעיסקא ומשמט את כולו, וכ"כ בדרך אמונה (ס"ק לד) בשמו, ועיי"ש בצצה"ל (ס"ק סד) דכתב "ואין הספר תחת ידי לראות טעמו".

**דינים העולים:**

1. מצות עשה לשמט את החוב בשביעית, והעובר ע"ז ותובע חובו בשביעית, עובר בעשה ולא תעשה [ובתביעה לחוד עובר באיסור אף שלא גבה]. ובזמן הזה דאין היובל נוהג, אינה נוהגת אלא מדרבנן. והמחזיר חוב שהשמיטתו שביעית רוח חכמים נוחה ממנו, אלא דהמלוה צריך לומר 'משמט אני', ואז יאמר הלוה אעפ"כ [רמב"ם].
2. דעת היראים דאין החוב נשמט עד שיאמר משמט אני, אמנם דעת הרמב"ם והמרדכי, וכן פשטות דעת רוב הראשונים, דשמיטת כספים הוי אפקעתא דמלכא, אלא דיש עליו מצוה לומר משמט אני, וכן כתב המנח"ח דהעובר וגובה החוב, עובר גם בלא תגזול.
3. חוב של חש"ו שאינם בר חיובא, לדעת המנח"ח נשמט החוב, כיון דהוא אפקעתא דמלכא, ולדעת התומים אינו משמט, דלא הפקיעו אלא למחוייב. ואף בגדלו אח"כ אינו נשמט דאזלינן לפי שעת ההלואה [תומים בשם הרשב"א].
4. נחלקו הראשונים, בכל ספק שמיטה, אם נידון כספק ממון ופטור, או כספק איסור דרבנן ואזלינן לקולא, דעת הרמב"ם והרמב"ן והרא"ש, דנחשב כספק איסור ואינו משמט. ודעת רש"י והרשב"א [וכן דעת הגר"א] דנידון כספק ממון, ופטור כדין הממע"ה.
5. המלוה את חבירו לעשר שנים אינה משמטת, לדעת הרא"ש כן הלכה משום שספק הוא ואזלינן לקולא, ולדעת הגר"א נקטינן להלכה כן וכדעת תוס' בבבא בתרא.
6. דעת הרמב"ם והשו"ע דאין פרוזבול נכתב אלא בב"ד חשוב שכוחם יפה להוציא ממון, ודעת הרמ"א דבכל ב"ד אפשר לכתוב פרוזבול. ובזמנינו לכאו' אין ב"ד חשוב שיכול להוציא ממון [ודעת האגר"מ שאפשר שכיון שבי"ד יכול ליתן היתר לילך לעש"ג חשיב יכול להוציא ממון]. ולכאו' יש גם אפשרות שימחול המלוה בערב ר"ה את זמן הפרעון עד אחר ר"ה ומהני, עפ"י הש"ך דנחשב למחילה, ודעת המחנ"א דיכול למחול בע"כ של הלוה.
7. מי שיש לו עיסקא של חבירו אינו משמט אלא חצי מלוה [שו"ע]. והקצוה"ח הביא מחלו' בזה, דאפשר דגם לק המלוה דינו כפקדון ואינו משמט. ולכאו' לדעות הראשונים דבכל ספק אזלינן לקולא, אף בזה כן הוא. אמנם בהיתר עיסקא הנהוג בזמנינו כתב בדרך אמונה דמשמט את כולו, כיון שיכול להוציאו לאיזה עסק שירצה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**