תרומות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות

**תרומות פ"א מ"א**

א] **חמשה לא יתרומו וכו' החרש והשוטה והקטן,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דילפינן לה מקרא דמאת כל איש פרט לקטן, אשר ידבנו לבו פרט לחרש ושוטה, - וצ"ע דמאי בעינן קרא למעטינהו, תיפו"ל שאינם בני דעת,[[1]](#footnote-2) וביותר קשיא בהא דס"ל לר' יהודה לקמן מ"ג דקטן תרומתו תרומה, משום דלא דריש לקרא דאיש, ומבו' שם דהיינו אף קטן שלא הגיע לעונת נדרים, ותיקשי דהיאך מהני תרומתו, הרי אינו בן דעת.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דהא דבעינן קרא למעטם, הוא בגונא דגדול עומד על גביו, או בגונא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, דבכה"ג מהני בעלמא, וילפינן מקרא דבתרומה ל"מ אף בכה"ג.

אך הנה מלבד דאי"ז מתישב בד' הירושלמי הכא דפריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, וכן אמרו דלמ"ד דבעלמא מהני גדול עומד על גביו, אף בתרומה מהני גדול עומד על גביו, עיי"ש, - גם בלא"ה צ"ע, דכל הא דמהני גדול עומד על גביו או מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, הוא רק היכא דסגי במחשבה וכונה בעלמא, אך בגירושין ובקנינים דבעינן דעת בעלים, ודאי דל"מ אף אם גדול עומד על גביו, וה"נ ל"מ אף אם מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, וכמש"כ הבית מאיר באהע"ז סימן קכ"א ס"ו והגר"ח בפ"ד מיבום והאו"ש פ"א ממקואות ה"ח אות י"ג והקובה"ע סימן ע"ו סק"ט,[[2]](#footnote-3) ואך שחלוקין הן בטעמם, ואכמ"ל, ובפשוטו תרומה דמיא לקנינים דבעינן בהו דעת בעלים, וא"כ מ"ט בעינן קרא למעט חרש שוטה וקטן,[[3]](#footnote-4) ועד"ז קשיא גם בד' הירושלמי דאיכא תנא דס"ל דמהני תרומת חרש כל שגדול עומד על גביו, ובמה שדנו בירושלמי דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתם.

ב] ובאמרי בינה עדות סימן מ"ח כתב לישב, דאף דחרש ושוטה אינם בני דעת, מ"מ ס"ד דכיון דטבל הוי כמו שיש לכהן חלק בו, ע"כ א"צ דעת לקריאת שם תרומה, וכעי"ז כתב האו"ש בהל' מקואות שם, בהא דפריך הירושלמי דיועיל בזה מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, עיי"ש.

אך צ"ע, דהרי עיקר קרא דמאת כל איש אשר ידבנו לבו, הוא לענין תרומת המשכן, ומינה ילפינן אף לתרומה, דכ"ה דאינם מביאין תרומת המשכן, ה"נ אינם מביאין תרומת גורן, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, (ובפי' הרש"ס כתב דכולהו תרומות איתקשו להדדי דכתיב את משמרת תרומתי), והתם מ"ט בעינן קרא למעטם.

ג] ולכאו' צ"ל בזה, דהקדש ותרומה, אין עיקרם מעשה הקנאה לרשות ההקדש ולרשות הכהנים, אלא עיקרם הוא מעשה נדר, דמה"ט מהניא שאלה בהקדש ובתרומה, משום דהוו בכלל הנדרים, ומה"ט מופלא הסמוך לאיש דנדרו נדר, אף הקדשו הקדש, (ודעת ר' יוסי לקמן מ"ג דאף תרומתו תרומה), וע"כ בזה ס"ד דסגי בזה בכוונה בעלמא, ול"ב לזה דעת בעלים, דומיא דנדרים דל"ב בהו דעת בעלים, וכמש"כ האחרונים, ואכמ"ל, וממילא דשפיר יועיל אף בחרש שוטה וקטן, וזהו דבעינן קרא למעטינהו,[[4]](#footnote-5) - ועי' גם בתורת זרעים לקמן מ"ג שכתב דבתרומה והקדש ל"ב דעת אלא בעינן מחשבה לשם תרומה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בקדשי מזבח, אך בקדשי בדה"ב דמעשה ההקדש הוי הקנאה לרשות גבוה, ל"מ בקטן לכו"ע, ורק בהקדש מזבח דמעשה ההקדש שלהן אינו אלא קריאת שם בעלמא, הוא דס"ל לר' יהודה דמהני אף בקטן.

ד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' בחולין די"ג. כתבו, דשמא הא דממעטינן חרש שוטה וקטן מקרא דמאת כל איש אשר ידבנו לבו אסמכתא בעלמא הוא, וזהו דפריך הירושלמי דיועיל הא דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, ולפ"ז צ"ל, דהא דאין תרומתם תרומה, הוא מסברא ומשום שאינם בני דעת, וזהו דפריך הירושלמי דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, ובכה"ג תועיל תרומתן.[[5]](#footnote-6)

ואמנם באמת גם לפ"ד התוס' צ"ל דל"ד תרומה לקנינים, שהרי בקנינים ל"מ אף אם מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, ובתרומה פריך הירושלמי דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, - ובע"כ מזה כמש"נ, דהקדש ותרומה דעיקרם הוא מעשה נדר, סגי בהו בכוונה בעלמא, וע"כ אף דמסברא ל"מ בחרש שוטה וקטן דאין להן מחשבה, מ"מ כל דמעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, בדין דתהא תרומתן תרומה.

ה] ובעיקר ד' התוס' דהך קרא אסמכתא בעלמא הוא, הנה בד' הר"ש לקמן מ"ג מבו' דפליג ע"ז, וזה ממש"כ שם דטעמא דר' יהודה דקטן תרומתו תרומה, הוא משום דלא יליף מקרא דמכל איש אשר תדבנו לבו פרט לקטן, וטעמא דמ"ד דתורם ואינו מקדש, הוא משום דקרא דמאת כל איש גבי הקדש דוקא כתיב, ולהדיא דהך קרא דרשא גמורה היא, ורק מכח הך דרשא הוא דאין תרומת הקטן תרומה, וע"כ לר' יהודה דלא ממעט קטן מהך קרא, הויא תרומת הקטן תרומה.

ו] בירושלמי פריך בהא דאין תרומתם תרומה, דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, ומשני דונחשב לכם תרומתכם, את שכתוב בו מחשבה אין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו, ואת שאין כתוב בו מחשבה מעשה שלו מוכיח על מחשבתו, וכאן הואיל וכתוב בו מחשבה אין מעשה שלו מוכיח על מחשבתו, ועי' בפי' הרש"ס מש"כ לפרש, וצ"ב.

והתוס' בחולין די"ג. כתבו לפרש בזה, ז"ל, פי' כיון שעיקר תרומה במחשבה וקטן אין לו מחשבה לא מסתברא שיוכיח המעשה על מחשבתו, עכ"ל, ובתורת זרעים כתב בביאור דבריהם, דכל הא דמהני מעשה המוכיח על המחשבה, הוא רק בשאר מילי דהמעשה עצמן פועלת בהן, ומשא"כ בתרומה דהמעשה הפרשה עצמה אינה פועלת כלום בחלות התרומה, וחלות התרומה אינו נעשה אלא ע"י המחשבה גרידא והיינו הקריאת שם, ע"כ ל"מ בה מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, כיון שעיקר תרומה במחשבה, עכ"ד, וצ"ב.

וראיתי לפרש לד' התוס', דל"מ הא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, רק במידי דעיקרו הוא מכח המעשה, ול"ב להמחשבה אלא לפרש את המעשה, ומשא"כ הכא דעיקר התרומה היא מכח המחשבה, בעינן מחשבה מעליא, וע"כ ל"מ מחשבת חש"ו אף היכא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, ואולי זהו מכוון התורת זרעים.[[6]](#footnote-7)

ז] ובתורת זרעים כתב לפרש עוד לד' הירושלמי, דגבי הכשר דלא כתיב מחשבה, א"צ מחשבה לשם הכשר טומאה, אלא סגי במחשבה בעלמא ליתן עליהן מים, וע"כ מהני כשמוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, ומשא"כ בתרומה דכתיב בה מחשבה, ולא סגי בהפרשה בעלמא, אלא צריך שיכוין לשם תרומה, הרי דקטן אין בו דעת לכוין לשם תרומה, אפי' כשאומר דמכוין לשם תרומה, ועיי"ש שהוכיח מד' הגר"א בביאורו שפירש כן.

ועיי"ש שכתב נפ"מ לדינא בזה, בדין הפרשת פאה, אם מהני כשהפריש קטן פאה ומחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, דלפ"ד התוס' י"ל דשפיר מהני, ומשום דעיקר חלות פאה נעשה ע"י העזיבה לעניים לשם פאה, ונמצא דחלות המעשה נעשה ע"י שניהם, ע"י מעשה העזיבה וע"י המחשבה לשם פאה, - אך אם מכוון הירושלמי דהא דמהני בהכשר, הוא משום דל"ב התם מחשבה לשם הכשר אלא סגי במחשב ליתן עליהן מים, הרי דבפאה דבעינן שיכוין לשם פאה, וכתניא בתו"כ ובתוספתא, לא יועיל אף מחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, עיי"ש.

ח] בפירש"י בשבועות דמ"ב. כתב דהא דאין נשבעין על טענת חש"ו, הוא משום דכתיב איש, והחרש והשוטה כקטנים הם בלא דעת, ועד"ז כתב בפירש"י בגיטין דכ"ג. דהא דחרש ושוטה אין נעשין שליח, ילפינן לה מדכתיב ויקחו להם איש שה לבית אבות, דאיש ולא קטן, וכ"ה בפירש"י שם ד"ה., דכ"ה דאין קטן נעשה שליח משום שאינו בן דעת, ה"ה לחרש ושוטה.

וצ"ע דלפ"ז מ"ט הכא בעינן ילפותא בפנ"ע למעט דאין חרש ושוטה תורמין, ולא ילפינן לה מקרא דאיש דממעט דאין קטן תורם, וה"ה חרש ושוטה, ועי' במלבושי יו"ט ח"א אהע"ז סימן ד' סוד"ה עוד יש לדקדק שעמד בזה, ועיי"ש שכתב לישב למש"כ התוס' בחולין די"ג. דשמא אין דרשא זו אלא אסמכתא בעלמא.

ט] ולכאו' י"ל בזה, דהנה המלבויו"ט שם לעיל מינה עמד עוד בהא דהא דתנן בבכורות דמ"ה: דהחרש והשוטה פסולין באדם, ובגמ' שם מבו' דפסולייהו הוא משום דאין שוה בזרעו של אהרן, וע"כ אי"ז מחלל עבודה, וקשיא דכיון דקטן פסול לעבודה וילפינן לה בחולין דכ"ד: מדכתיב איש, א"כ יש למעט מזה אף לחרש ושוטה, - ועוד הק', בהא דממעטינן בקידושין די"ט. בן ט' שבא על יבמתו, מקרא דאשת איש פרט לאשת קטן, ואילו חרש ושוטה שבאו על יבמתם, קנאום קנין גמור וחייבין עליהן משום אשת איש,[[7]](#footnote-8) - ועוד הק' במש"א ביבמות דק"ד: דחרש וחרשת שחלצו חליצתן פסולה משום שאינם באמר ואמרה, ותיפו"ל דאיש כתוב בפרשה וממעטינן מיני' קטן, וה"נ חרש ושוטה, ונפ"מ רבתא בזה, דבחליצת קטן קי"ל דאינה כלום, ובחליצת חרש קי"ל דהוי חליצה פסולה.[[8]](#footnote-9)

ועיי"ש במלבויו"ט שכתב לישב, דהך כללא דכל היכא דממעטינן מאיש פרט לקטן ה"ה גם חרש ושוטה, הוא רק היכא דממעטינן קטן מפני שאינו בן דעת, וע"כ ה"נ חרש ושוטה שאינם בני דעת, אך בחליצה דהא דממעטינן קטן אינו משום שאינו בן דעת, אלא גזה"כ הוא דאינו בר חליצה, וע"כ לא מדמינן דה"נ חרש ושוטה אינם חולצין, ובזה ניחא גם הא דלענין פסול עבודה ולענין יבום, דממעטינן מקרא דאיש פרט קטן, לא ילפינן מינה דה"נ חרש ושוטה, ועי' גם בקובץ ביאורים גיטין אות ט"ו שכתב כן.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז י"ל, דע"כ אף הכא בעינן קרא למעט חרש ושוטה שאין תרומתם תרומה, ולא ילפינן לה מקרא דאיש דממעט דאין קטן תורם, וה"נ חרש ושוטה, והטעם בזה הוא לפמש"כ הר"ש, דהא דבעינן לקרא דאיש למעט קטן, ולא ילפינן לה מקרא דאשר ידבנו לבו, כ"ה דממעטינן מינה חרש ושוטה, הוא משום דקטן שהגיע לעונת נדרים יש בו דעת להיות נודב, והיינו דמהא דחזינן דמופלא הסמוך לאיש נדרו נדר והקדשו הקדש, חזינן דלענין נדרים והקדשות, חשבינן לי' כבן דעת, וע"כ לא מצינו למעטו מקרא דאשר ידבנו לבו, - ולפ"ז יש מקום לומר, דאף אחר דממעטינן מקרא דאיש פרט לקטן, אי"ז משום שאינו בן דעת, שהרי לענין נדרים והקדשות חשיב כבן דעת, אלא הוא גזה"כ בפנ"ע דקטן אינו תורם,[[10]](#footnote-11) וע"כ אין ללמוד מזה דה"נ חרש ושוטה אינם תורמין, ובעינן קרא אחרינא למעט דאינם תורמין.

י] אמנם הנה בחי' הרשב"א בגיטין דס"ה. הק' על מ"ד דמהני חילול מע"ש בקטן, מהא דתנן הכא דקטן שתרם אין תרומתו תרומה, וה"ה לפדות את המעשרות, ועיי"ש שכתב בתי' בתרא, ז"ל, א"נ הכא בכל קטן ופדיון שאני דכיון שפודין שוה בשוה א"צ דעת כ"כ כמו על הפרשת תרו"מ, עכ"ל, ומבו' להדיא דהא דאין תרומת הקטן תרומה, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא הוא משום שאינו בן דעת, וע"כ פדיון מע"ש דא"צ בו דעת כ"כ, מהני אף בקטן.

יא] **והתורם את שאינו שלו,** הראשונים הביאו מירושלמי דממעטינן לה מדכתיב וזאת התרומה אשר תקחו מאתם או מדכתיב תרימו גם אתם.

ובירושלמי שם אמרו ע"ז, מה את עביד לי', בתורם את שאינו שלו או בתורם את של חבירו, נישמעינה מן הדא הפקיר כריו וכו' אין תעבדיני' בתורם את שאינו שלו אין תרומתו תרומה, ואין תעבדיני' בתורם את של חבירו, תרומתו תרומה, - והיינו דאם ממעטינן כל תורם את שאינו שלו, אף אם תרם של הפקר אין תרומתו תרומה, כיון שאינו שלו, אך אם לא ממעטינן אלא תורם את של חבירו, הרי דבתורם הפקר שאינו של חבירו, תרומתו תרומה.

ובירושלמי שם תלו בזה גם דין גזבר התורם של הקדש, דאם ממעטינן כל תורם את שאינו שלו, ל"מ תרומת הגזבר, ואם לא ממעטינן אלא תורם את של חבירו, מהני תרומת הגזבר, (ועמש"נ בזה להלן אות כ"ג), ודחי לה רב אידי, דגזבר חשיב כבעלים, וע"כ מהני תרומתו, אף אם ממעטינן כל תורם את שאינו שלו.

יב] והנה לפי פשטות ד' הירושלמי הכא לא איפשיטא האיבעיא, אך בעונג יו"ט סימן ק"ז נקט בתו"ד דמסקנת הירושלמי הכא דל"מ תורם על שאינו שלו אף שאינו של חבירו, וצ"ע, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"א כתב, דאף דלא נפשטה האיבעיא הכא, נפשטה בירושלמי פסחים פ"ג ה"ג דאמרו דל"מ להפקיר העיסה ואח"כ יקרא לה שם, דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, עי' באו"ז הל' חלה סימן רכ"ו שפירש כן בד' הירושלמי, ולהדיא דא"א להפריש חלה מן ההפקר, וכן נקטו בפשיטות בתוס' יבמות דפ"ט: ד"ה שהפקר, ובתשו' הרשב"א ח"ב סימן ר"ל, ובגהש"ס להגרע"א פסחים דל"ג., ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[11]](#footnote-12)

יג] בעיקר הא דמיבע"ל בירושלמי אם מצי לתרום משל הפקר, צ"ב דמ"ש מכל הקנינים דפשיטא דל"מ להקנות של הפקר, כיון שאינו שלו, ומ"ט שאני תרומה דאפשר דמהני לתרום משל הפקר.

ואמנם באמת כיון דחזינן דבעינן קרא למעט שאין בידו לתרום את שאינו שלו, ובלא קרא הו"מ לתרום אף את שאינו שלו, שפיר י"ל דלא נתמעט מקרא אלא תורם את של חבירו, ולא נתמעט תורם של הפקר, - אך הא גופא צ"ע, דמ"ט בעינן קרא למעט שאין בידו לתרום את שאינו שלו, ומ"ש מכל הקנינים דסברא הוא דאין אדם מקנה דבר שאינו שלו.

יד] ובכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל שנד' בס' אוצר התרומה כתב, דהא דמיבע"ל אם יכול לתרום של הפקר, דהוא משום דחלוקה הפרשת תרומה משאר עשיית חלות, דאין עשיית התרומה מתחדשת ע"י המפריש, אלא הוי בגדר בירור חלק התרו"מ הנמצא בפירות, וע"כ הוא דמיבע"ל אם יכול לתרום של הפקר, דא"צ שיהא בעלים כדי שיוכל לעשות חלות התרומה, ולא נתמעט מקרא אלא תורם את של חבירו, דזכות בעל הפירות לעכב עליו, עכ"ד, וכ"כ בקצרה באחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"י, - ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דבעינן קרא למעוטי תורם את שאינו שלו, דבלאו קרא הי' לנו לומר דמצי לתרום אף את של חבירו, כיון דאי"ז אלא בירור חלק התרו"מ.

אך אכתי תיקשי, דמהא דממעטינן לה מקרא דוזאת התרומה אשר תקחו מאתם, מבו' דגם בהקדש בעינן קרא למעט דל"מ להקדיש דבר שאינו שלו, וכ"ה מבו' בב"ק ס"ח ב' דממעטינן לה מקרא דמה ביתו שלו אף כל שלו, ותיקשי דמ"ט בעינן קרא להכי, ומ"ש מכל הקנינים דסברא הוא אינו מקנה דבר שאינו שלו.

טו] והקובה"ע בהשמטות לסימן ע"ב כתב לפרש ד' הירושלמי, דהרי מצינו לענין איסור, דאף דאינו אוסר דבר שאינו שלו, מ"מ איכא מ"ד דע"י מעשה אוסר, ובקנינים ליכא למ"ד שיוכל למכור דבר שאינו שלו ע"י מעשה, וגם אמרו בע"ז דנ"ג: דכיון דפלחו ישראל לעגל גלו דעתייהו דניחא להו בע"ז ומשו"ה נאסרו האשרות ע"י הכנענים, ובקנינים לא סגי בהכי להקנות דבר שאינו שלו אלא צריך לדיני שליחות, ומוכח מזה דא"צ לכח בעלים לאסור, אלא דבע"כ של בעל החפץ לאו כל כמיני', אבל אם הבעלים אינם מעכבים דניחא להו יכול אחר לאסור גם בלא דיני שליחות, ומה"ט י"ל דאדם אוסר דבר של הפקר, ועי' בזה במקו"ח סימן תמ"ח סק"ט ועונג יו"ט סימן פ"ב וסימן ק"ז ואמרי בינה שחיטה סימן י"ב שנחלקו בזה, ואכמ"ל, וע"כ הוא דבעינן קרא למעט דל"מ תורם את שאינו שלו, דאי לאו קרא הו"ל דדין תרומה כדין איסורים ולא כדיני קנינים, וא"צ לדין בעלים, ואם אין מי שיעכב על ידו, יכול לתרום גם שאינו שלו, וזהו גם הא דמיבע"ל אם ממעטינן אף תורם של הפקר, די"ל דגם לפי האמת אין דין תרומה כדין קנינים אלא כדין איסורים, וכמו שיכול לאסור דבר של הפקר, ה"נ יכול לתרום של הפקר, ולא מיעט קרא אלא של חבירו, ועיי"ש שהק' דאם לא מיעט קרא אלא של חבירו, מ"ט בעינן קרא להכי, ומ"ש מאיסורים דאין יכול לאסור של חבירו בלא קרא, וכתב דשמא תרומה שאני, משום דגם הבעלים צריכים לתרום, עכ"ד.

ועיקר ד"ז דתרומה דמיא לאיסורים, מצינו כן בד' האו"ז בפסחים סימן רכ"ד שכתב דהא דל"מ לתרום של חבירו, הוא משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו שלא מדעת הבעלים, ובהא דל"מ להפריש פסחו של חבירו שלא מדעתו, כתב דהוא משום שאין בידו להוציא ממון חבירו מרשותו בלא דעתו, עיי"ש, והרי דבתרומה ליכא משום הוצאת ממון חבירו מרשותו, וכל הא דל"מ לתרום משל חבירו, הוא משום דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו

אך גם לפ"ז צ"ע בהא דבעינן קרא למעט בהקדש דאינו מקדיש את שאינו שלו, ומה בעינן קרא להכי, ומ"ש מכל קנינים דל"מ להקנות את שאינו שלו.

טז] ונראה מזה כמש"נ לעיל אות ג', דהקדש ותרומה, אין עיקרם מעשה הקנאה לרשות ההקדש ולרשות הכהנים, אלא עיקרם הוא מעשה נדר, וע"כ הוא דס"ד דחיילי הקדש ותרומה אף בדבר שאינו שלו, - ויש להוסיף מש"נ במק"א מד' הרמב"ם בפ"ה מנדרים ה"ג, דהא דל"מ לאסור פירות חבירו על חבירו בנדר, הוא רק מכח הא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וכ"נ בל' הר"ן בנדרים ר"פ השותפין, אך בד' הרשב"א בר"פ המדיר מבו' דהוא מכח הא דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, וכ"נ בד' התוס' בכ"ד, ואכמ"ל, והרי דלחלות נדר ל"ב כח בעלים, וע"כ שפיר ס"ד דמצי להקדיש ולתרום דבר שאינו שלו ובעינן קרא למעוטי.

אך אכתי צ"ע דמ"מ תיפו"ל מההלכתא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ואמנם בתרומה י"ל דכיון דזהו דין הפירות, ל"ש בזה ההלכתא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, אך אכתי תיקשי דמ"ט בעינן קרא למעט דל"מ להקדיש דבר שאינו שלו, ולמש"נ להלן אות כ"א דבדבר של אחר, ל"מ לתרום אף מדעת הבעלים בלא דין שליחות, ניחא, דלזה הוא דבעינן קרא, וצ"ע בזה.

יז] העונג יו"ט בסימן ק"ז נקט דלפ"מ שדנו בירושלמי דמצי לתרום של הפקר, הרי דהא דל"מ לתרום של חבירו, הוא משום עיכוב הבעלים, וכתב דלפ"ז בדין דכל דשלחוהו הבעלים לתרום, ל"ב לדין שליחות, אלא כיון דנתנו לו הבעלים רשות ואינם מעכבין, שפיר מצי לתרום.

ועיי"ש שעמד לפ"ז במה שאמרו בקידושין מ"א ב', ואלא הא דתנן האומר לשלוחו צא ותרום תורם כדעת בעה"ב ואם אינו יודע דעת בעה"ב תורם בבינונית פיחת עשרה או הוסיף עשרה תרומתו תרומה שליחות בתרומה מנלן, ואי נימא דל"ב בעלים דוקא, א"כ מ"ט הוצרך כלל לטעמא דשליחות, ופשיטא דיכול השליח לתרום, ובע"כ מד' הבבלי דס"ל דבעינן דוקא שיהיו הבעלים מפרישין, ואם אחר מפריש ל"מ אלא מטעם שליחות, ועיי"ש שכתב לדחות, דהתם דבעינן התם לדין שליחות, הוא בגונא דתרם מיפות והבעה"ב רגיל לתרום מבינונית, דע"ז לא גלי הבעה"ב דעתי' דניח"ל, ורק מטעם שליחות הוא דמהני, עכ"ד.

והאו"ש פ"ד מתרומות ה"ב עמד עד"ז, בהא דילפינן דין שליחות מתרומה, ואם יכול לתרום אף את שאינו שלו, וכל הא דל"מ לתרום את של חבירו הוא משום עיכוב הבעלים, הרי דכל שנתנו לו הבעלים רשות לתרום ואינם מעכבים על ידו, בדין דשפיר תחול התרומה, ול"ב בזה לדין שליחות, וכאשר מצינו עד"ז בתמורה ד"ט., דאף דל"מ להתפיס תמורה בבהמת הקדש דעלמא, מ"מ אם אמרו הבעלים כל הרוצה להמיר בהמתו יבא וימיר, שפיר מהני,[[12]](#footnote-13) ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דאף אם מצי לתרום של הפקר, היינו רק לתרום מיני' ובי', אך ל"מ לתרום משל הפקר על מקום אחר, ונתבאר עוד בזה להלן אות כ"ב כ"ג, ולזה הוא דבעינן לדין שליחות, עכ"ד.

אך צ"ע ע"ז מהא דתנן הכא דנכרי שתרם את של ישראל אפי' ברשות אין תרומתו תרומה, וממעטינן לה בקידושין דמ"א: ובירושלמי הכא מדכתיב אתם גם אתם לרבות שלוחכם גם אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית, ובב"מ דע"א: מבו' דגדר המיעוט הוא דאין שליחות לנכרי, ואם בתרומה ל"ב לדין שליחות אלא סגי בנתינת רשות, ול"ב לדין שליחות אלא כשתרם מיפות וכו', או כשתורם על מקום אחר, מ"ט ל"מ תרומת הנכרי,[[13]](#footnote-14) ועי' בתורת זרעים שעמד בכעי"ז, וכתב דהא דמייתי הירושלמי הכא להא דאתם גם אתם וכו', הוא לפשוט להאיבעיא דל"מ לתרום של הפקר.[[14]](#footnote-15)

יח] אמנם נראה דיש לדון בזה, דהנה האו"ש שם הק' עוד, במה שאמרו בירושלמי בפ"ק דביכורים ה"ב, דגזל קודם יאוש ל"מ הבעלים לתרום ובעינן שיהא ברשותו, ואם מהני לתרום אף של הפקר, מ"ט ל"מ לתרום דבר שהוא שלו אף שאינו ברשותו, ועיי"ש שכתב לדון, דשמא אינו ברשותו גרע, דיש להגזלן קנין בה, עכ"ד, וכעי"ז כתב הקובה"ע בהשמטות לסימן ע"ב.

והנה באמת מצינו דכוותה בחילול רבעי, דבד' התוס' בב"ק ס"ח ב' מבו' דאף דל"מ לחלל רבעי של אחר, מ"מ מצי לחלל רבעי של הפקר, וכן הוכיח בחי' הגר"ח פ"ד מזכי'', עיי"ש, ואפ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בב"ק שם ס"ט א' דל"מ הבעלים לחלל רבעי שאינו ברשותו, - ועמד ע"ז העונג יו"ט סימן צ"ג, והוכיח מזה דהא דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, אי"ז משום קלישות כח הנגזל, אלא הוא משום דקנה הגזלן להתחייב באונסין ונכנסה קצת לרשותו, וע"כ אף דמצי לחלל של הפקר, וכל הא דל"מ לחלל רבעי של חבירו הוא משום עיכוב הבעלים, מ"מ ל"מ לחלל דבר שאינו ברשותו, משום דיש להגזלן קנין בה.

יט] אך הנה בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' פירש לזה בע"א, ז"ל, דהא דמבו' וכו' דפדיון מע"ש ורבעי שוה להקדש דבעינן בהו דומיא דביתו שיהא שלו וברשותו, כ"ז הוא דוקא בשיש להם בעלים, אבל היכא דלית להו בעלים שפיר מהניא בהו פדי' וחילול ול"ב כלל דין בעלים לעצם מעשה החילול והפדי' וכו', דהא דנוהג דין אינו ברשותו בחילול רבעי ופדיונו הוא דוקא ברבעי שיש לו בעלים דחילולו תלוי בדין בעלים ולא חייל כי אם מכח הבעלים ומדעתם, ואז הוא דנוהג גם דין אינו ברשותו, ומשום דכל דתלוי בבעלים בעינן דומיא דביתו שיהא שלו וברשותו, משא"כ ברבעי של הפקר דאין דין בעלים כלל בחילול, ממילא דלא שייך שם ענין אינו ברשותו כלל, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף דבחילול מע"ש ורבעי ל"ב שיהא בעלים וע"כ מצי לחלל של הפקר, כ"ז הוא כשאין להם בעלים, אך כל שיש להם בעלים, דינא הוא דל"מ החילול אלא מכח הבעלים, וע"כ הוא דל"מ לחלל מע"ש ורבעי שאינו ברשותו, ואי"ז משום עיכוב הגזלן, אלא הוא משום דבמע"ש ורבעי שיש לו בעלים, ל"מ החילול אלא מכח הבעלים, וכל שאינו ברשותו, ל"מ חייל החילול מכח הבעלים, דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו.

כ] ולפ"ד הגר"ח נראה, דה"נ הוא בתרומה, דאף לפ"מ דמיבע"ל דלא נתמעט אלא תורם של חבירו, ולא נתמעט תורם של הפקר, לאו היינו דל"ב כלל דין בעלים להפרשת תרומה, וכל הא דל"מ לתרום את של חבירו, הוא משום עיכוב הבעלים, אלא היינו דהגם דבדבר של הפקר שאין לו בעלים, מצי אחר לתרום, מ"מ בדבר שיש לו בעלים, ל"מ חיילא התרומה אלא מכח הבעלים ומדעתם.[[15]](#footnote-16)

ולפ"ז מתישב היטב הא דל"מ לתרום דבר שאינו ברשותו, דאף דמצי לתרום של הפקר, מ"מ כל שיש לו בעלים לא חייל אלא מכח הבעלים ומדעתם, וע"כ כל שאינו ברשותו, ל"מ הבעלים לתרום.

כא] ולפ"ז הי' נראה, דמה"ט הוא דבעינן לדין שליחות בתרומה, ול"מ משום נתינת רשות בעלמא, ומשום דכל דיש לו בעלים, ל"מ חיילא התרומה אלא מכח הבעלים ומדעתם, ולא סגי במה שאין הבעלים מעכבין.

אך הנה בחי' הגר"ח שם כתב, דאף דבמע"ש ורבעי שיש להן בעלים דבעינן לכח הבעלים ודעתם, מ"מ ל"ב בזה לדין שליחות, כיון דעיקר מעשה החילול והפדי' נעשה מכח הפודה אף שאינו הבעלים שלהם, ונהי דיש בזה עיכוב דין בעלים וצריכינן שתהא הפדי' נעשית בשביל הבעלים ומכחם ומדעתם אבל מ"מ שליחות ל"ב בזה כיון דלעצם מעשה הפדי' והחילול לא צריכינן לדין בעלים, עכ"ד, ולפ"ז ה"נ הוא בתרומה, דאם מצי לתרום של הפקר, הרי דאף בתורם את של חבירו הוי עיקר מעשה התרומה מכח התורם עצמו, ול"ב בזה לדין שליחות, וצ"ע בזה.

כב] האו"ש בפ"ד מתרומות ה"ב כתב, דאף אם מצי לתרום של הפקר, היינו רק מיני' ובי', אך ל"מ לתרום משל הפקר על פירות אחרים, והיינו משום דלתקן הרי עומד הכרי לזה להתרם ולהתיר איסור טבלו, אבל לא לעשותן כולן תרומה, - ולכאו' היינו, דכל הא דבעינן קרא למעט תורם שאינו שלו, ומיבע"ל שמא לא נתמעט אלא של אחר ולא של הפקר, הוא רק בתורם מיני' ובי', שהוא עומד לכך וזהו דינו, אך לתרום על מקום אחר, ל"ב קרא למעט, וע"כ ודאי דל"מ לתרום של הפקר על מקום אחר, וצ"ב דמ"ט בכרי א' אמרינן שהוא עומד ליתרם מיני' ובי', ומצי לתרום פרי אחד על פירות אחרים, ומה ענין פרי אחד לחבירו.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין להוכיח דל"מ לתרום של הפקר, מהא דתניא בב"ק קט"ו ב' דהי' טעון כדי יין וכו' וראה שהן משתברות לא יאמר ה"ז תרומה ומעשר על פירות שיש לי בתוך ביתי ואם אמר לא אמר כלום, ומפרשינן התם דהוא משום דהו"ל הפקירא, דשאני התם שבא לתרום על פירות שיש לו בתוך ביתו, ועיי"ש שכתב עוד, דהתם דהוא אבוד גרע מהפקר.

כג] ולכאו' יש לסייע לזה, מהא דתנן לקמן מ"ה לגירסת הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ג, ולא ממע"ש והקדש שלא נפדו, והיינו דא"א לתרום משל מע"ש והקדש על פירות אחרים, והרי בירושלמי אמרו דאם מצי לתרום משל הפקר אף מצי לתרום משל הקדש, ואפ"ה ל"מ לתרום משל מע"ש דהוא ממון גבוה ומשל הקדש על פירות אחרים.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דלעולם הקדש חשיב ג"כ כבעלים, וכל מה שאמרו בירושלמי דאם מצי לתרום של הפקר, אף מצי לתרום של הקדש, הוא משום דהתם דהגזבר תורם לצורך ההקדש, אין בעלות ההקדש מעכבת, ועי' אבי עזרי פ"ד מתרומות ה"ב בתו"ד שדן לפרש כן, אך לתרום משל הקדש על מקום אחר, לאו כל כמיני', ובעלות ההקדש מעכבת, - אך הנה בפי' הרש"ס כתב דהא דמצי לתרום משל הקדש, הוא משום דגבוה הוא ואין בו בעל בשר ודם, עכ"ל, והרי דהקדש לא חשיב כבעלים, ולפ"ז מוכח מהא דל"מ לתרום משל הקדש על פירות אחרים, דאף אם מצי לתרום שאינו שלו, מ"מ ל"מ לתרום מהם על פירות אחרים.

אך י"ל דהקדש שאני, דאף בלא מיעוטא דקרא דא"א לתרום דבר שאינו שלו, י"ל דל"ה מצי לתרום משל הקדש על פירות אחרים, דדיני ההקדש מעכבים דל"מ לעשותו תרומה שלא כפי דיני ההקדש, וצ"ע בזה.

כד] האבי עזרי בפ"ד מתרומות ה"ב כתב לפרש לד' הירושלמי, דודאי דבעינן בעלים על ההפרשה ומי שאינו בעלים בדיני ממונות אינו יכול לעשות שום חלות על התבואה, ועיקר הא דמיבע"ל בירושלמי הוא אם מלבד זה איכא דין בפנ"ע בדין הפרשת תרומה דבעינן לזה בעלים, או דכל הא דל"מ להפריש על שאינו שלו, הוא משום דכ"ה דאינו יכול להקנותו ולהקדישו ה"נ אינו יכול לעשותו תרומה, וזהו דבעי הירושלמי מה את עביד לי', כתורם את שאינו שלו, היינו דבתרומה יש דין מסוים שצריך שיהא שלו, או כתורם של חבירו, היינו דליכא דין בפנ"ע בתרומה דבעינן שיהא שלו, אלא דאם אינו שלו אין הוא בעלים לעשות שום חלות על התבואה.

ועיי"ש שכתב דזהו דמייתינן עלה מהא דגזבר תורם של הקדש, דודאי דבדיני ממונות הוי הגזבר כבעלים, וע"כ אם ליכא דין בפנ"ע בתרומה דבעינן לזה בעלים, אלא הוא משום דכל שאינו בעלים ל"מ לעשות שום חלות על התבואה, ע"כ שפיר מהניא תרומת הגזבר, אך אם איכא דין בפנ"ע בהפרשת תרומה דבעינן לזה בעלים, הרי דהגזבר לא חשיב כבעלים לענין זה, כיון דאין התבואה שלו, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז מש"א דנפ"מ בהפקיר כריו וכו'.

כה] ועד"ז כתב השערי חיים בקידושין סימן מ"ב, דהא דבעינן לקרא דאתם למעט התורם את שאינו שלו, אף דבכל חלות שבתורה בעינן בעלים, הוא דמזה נלמד דמה בעינן הפרשת בעלים, אינו רק משום שאין לו כח לפעול חלות בשל חבירו, וכמו בשאר חלויות שבתורה, אלא דגם בגוונא דיש לו כח עשי' בשל חבירו, ל"מ, ומשום דבעינן הפרשת בעל הכרי דוקא, ועיי"ש מש"כ לפרש לזה כמה מילי.

כו] **נכרי שתרם את של ישראל אפי' ברשות אין תרומתו תרומה,** הראשונים הביאו למה שאמרו בקידושין מ"א ב' ובירושלמי, דהא דנכרי שתרם את של ישראל אין תרומתו תרומה, ממעטינן לה מדכתיב אתם גם אתם, מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית, ועמש"נ לעיל סקי"ז ובהערה שם, בטעם הא דאינו יכול לתרום, אף לפ"מ דמיבע"ל בירושלמי דמצי לתרום את של הפקר.

ובתשו' יהודה יעלה סימן ע"ב הק', לדעת רש"י בב"מ ע"א ב' ודעימי' דיש שליחות לנכרי לחומרא, א"כ מ"ט אין תרומתו תרומה, והול"ל דהוי תרומה ויחזור ויתרום, - והנה אמנם האו"ש בפ"ה ממלוה ה"ד כתב דכל הא דיש שליחות לנכרי לחומרא, הוא רק במילי דממון ומו"מ וקנינים, אבל במידי דמצוה ודת כמו לחסום ע"י נכרי או לעשות מלאכה בשבת או להקיף ע"י נכרי ודאי דאין שליח דבמידי דמצות ואיסורים לא שייך שיחשבו חכמים אותן לשליח, עכ"ד, ולפ"ז ניחא, - אך הנה ההגמי"י פ"ו משבת ה"א כתב דאסור ליתן לנכרי מעות בער"ש שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לנכרי לחומרא, והרי דאף במידי דמצוה ודת יש שליחות לנכרי, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לא אמרינן דנכרי שתרם בשליחות הישראל, הוי תרומה ויחזור ויתרום.

ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, דכל הא דיש שליחות לנכרי לחומרא, הוא רק בדברים דביד הנכרי לעשותם אף בלא דין שליחות, ול"ב לדין שליחות אלא כדי שיתייחס הדבר להישראל, ובזה החמירו חכמים דיש לו שליחות, אך בדברים דבלא דין שליחות אין ביד הנכרי לעשותם כלל, לא החמירו חכמים דיש לו שליחות, וע"כ הכא דבלא דין שליחות אין תרומתו תרומה, לא החמירו חכמים שיהא לו שליחות ודתהא תרומתו תרומה.

כז] **שם בר"ש, אתם ולא שותפין,** השלנ"ל בקידושין מ"א ב' כתב דהיינו, דאע"ג דאורחייהו של שותפין לתקן ולהתעסק בשותפותם זה שלא מדעת זה, לגבי תרומה אי תרם שלא מדעת חבירו אין תרומתו תרומה עד דאתי חבירו ואמר ניחא לי, וכל כמה דלא אתי חבירו ואמר ניחא לי לא נתקנה תבואה ומאן דאכיל מינה טבל קא אכיל, עכ"ל, וצ"ב, דאם באמת יש כח לשותפין להתעסק בשותפותם שלא מדעת זה, מ"ט ל"מ אחד מהם לתרום שלא מדעת חבירו.

כח] והנה הר"ש הביא להא דפרכינן בירושלמי מהא דתנן לקמן פ"ג מ"ג, השותפין שתרומתו זא"ז, והרי דשותף תורם משל השותפות, ומשני כאן לתרומה גדולה כאן לתרומת מעשר, ופריך דכלום למדו לתרומה גדולה אלא מתרו"מ, ובפשוטו היינו משום דהך קרא דגם אתם דממעטינן מיני' שותפין בתרו"מ איירי, וע"כ רק בתרו"מ ל"מ שותף לתרום משל השותפות, אך בתרומה גדולה שפיר מהני.

והשערי חיים בקידושין סימן מ"ב הק', דמאי ס"ד דבתרומה גדולה מהני הפרשת שותפין, והרי התורם את שאינו שלו ל"מ אף בתרומה גדולה, דאל"כ מ"ט רק שותף יכול לתרום, ואדם מעלמא אין יכול לתרום, וכיון דשותף חשיב כתורם את שאינו שלו, אמאי מהני בתרומה גדולה.

ועיי"ש שכתב ללמוד מזה, דשאני שותף מתורם את שאינו שלו, דבאמת יש לשותף מצד זכויות השותפות כח להפריש גם בחלקו של חבירו, וכמו שמצינו שיש לו כח למכור את השותפות, עי' גיטין ל"א ב' דבג' פרקים יכול שותף למכור שלא מדעת חבירו, אלא דמקרא דאתם דממעטינן מיני' תורם את שאינו שלו, נלמד דאף בגונא דיש לו כח עשי' בשל חבירו, ל"מ תרומתו, ומשום דבעינן הפרשת בעל הכרי דוקא, וזהו דבעינן קרא למעט תורם את שאינו שלו, אף דבכל חלויות שבתורה בעינן בעלים, (ונת' עוד בזה לעיל אות כ"ה), וע"כ אף דיש לשותף כח עשי' בממון השותפות, מ"מ כיון שאינו בעלים על חלקו של חבירו, ל"מ הפרשתו, וזהו דס"ד דהך דינא הוא רק בתרו"מ, אך בתרומה גדולה הוי כשאר דיני התורה דסגי דיש לו כח עשי', ול"ב הפרשת בעל הכרי דוקא, וע"כ יכול שותף לתרום תרומה גדולה, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ השלנ"ל, דאע"ג דאורחייהו דשותפין להתעסק בשותפותם זה שלא מדעת זה, ויש להן כח לכך, מ"מ ל"מ אחד מן השותפין לתרום שלא מדעת חבירו, דלגבי תרומה נתחדש דין נוסף, דבעינן הפרשת בעל הכרי עצמו, ול"מ הפרשת אחר, אף אם יש לו כח עשי' בממון זה.

כט] **ולא אפוטרופין,** בגיטין נ"ב א' תנן דיתומים וכו' חייב לעשר פירותיהן, ובגמ' שם פריך מהא דממעטינן אתם ולא אפוטרופוס, ומשני דכאן לאכול כאן להניח, ופירש"י, ז"ל, להאכיל יתומים לאלתר חייבים לעשר, להניח התבואה באוצר עד שיגדלו למה לי' עשורי לכשיגדלו יעשרום הם, עכ"ל.

ובטעם הא דמצי האפוטרופוס לתרום להאכיל, אף דממעטינן מקרא דאתם ולא אפוטרופוס, כתב הרמב"ן שם בתחילת דבריו, דתקנ"ח היא שהעמידו הפירות ברשות האפטרופוס, כדי שיוכל לעשר ויאכילם, והפקר בי"ד הפקר, ומשא"כ בתורם להניח דאי"ז צורך היתומים, לא העמידו הפירות ברשותו לענין זה, וע"כ ל"מ לעשר, וכ"כ התורי"ד ותוס' הרא"ש וריטב"א ור"ן שם, והתוס' שם מ' ב'.

אך הרמב"ן שם מסיק, דמה"ת מהניא הפרשת האפוטרופוס בכה"ג, משום דזכין לאדם שלא בפניו, וזהו טעם החילוק בין להאכיל לבין להניח, דכל מה שצוו חכמים לאפוטרופסין לעשות זכות הוא ומעשיהם קיימים מד"ת, וכל שאין להם לעשות אין מעשיהם בו כלום, עכ"ד.

והרשב"א שם נסתפק אם הא דמצי האפוטרופוס לתרום להאכיל, הוא משום הפקר בי"ד, או דהוא מדינא משום דיד אפוטרופוס כיד היתומים, ולדרך זו כתב, דמדינא הן תורמין אף להניח, אלא כדי שלא יראה כמזלזל בנכסי היתומין שמא לא ידקדקו יפה בדבר אסרו להן לתרום כדי להניח כיון שאין צורך להן בדבר זה, אבל להאכיל העמידוה אדיני', וכתב לפ"ז, דהא דממעטינן מקרא דאתם ולא אפוטרופסין הוא אסמכתא בעלמא.

ל] והנה בטעמא דכל הני קמאי שפירשו דמדינא אין האפוטרופסין תורמין להאכיל אף דהו"ל זכות היתומים, ול"מ לתרום מדין זכי', וגם הרשב"א בדרך בתרא שכתב דמהני תרומת האפוטרופס מדינא, מבו' בדבריו דאי"ז מדין זכי', אלא הוא דין בפנ"ע דיד אפוטרופוס כיד היתומים, וע"כ נקט דמדינא מהני אף כשתורם להניח, הגם דאי"ז זכות ליתומים, - בפשוטו הי' נראה דהוא משום דלעולם מודו דמהני להפריש תרו"מ משל חבירו מדין זכי', וכמש"כ הרמב"ן, וכ"ה גם בתרוה"ד סימן קפ"ח, עיי"ש, והא דס"ל דאין אפוטרופוס תורם מדאורייתא, הוא משום דס"ל כדעת הני קמאי דמדאורייתא אין זכי' לקטן, והיינו או משום דזכי' מטעם שליחות ואין שליחות לקטן, או דאף דזכי' לאו מטעם שליחות, מ"מ בקטן כ"ה דאין לו שליחות ה"נ אין לו זכי',[[16]](#footnote-17) ובאמת דאף הרמב"ן גופי' שכתב הכא דמדינא מהני תרומת האפוטרופוס מדין זכי', צידד בקידושין דכ"ג: ובב"מ דע"א: דל"מ זכי' בקטן מדאורייתא, עיי"ש.

אך הנה בחי' הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה, דאף דבשאר דברים שהאפוטרופסין יכולין לעשות מדאורייתא הן רשאין בכך, ומדין זכות הוא, מ"מ בתרו"מ אין בידם לעשר מדינא, דלגבי תרומה שליח ממש בעינן ויתומים לאו בני שליחות נינהו, והא דהן מעשרין להאכיל, הוא משום הפקר בי"ד, עכ"ד, ומבו' דאף דס"ל דאפוטרופסין זכין ליתומים מדאורייתא, והיינו או מדין זכי' דעלמא, או דזכי' דאפוטרופוס עדיף, ועי' בזה בחי' הריטב"א קידושין דמ"ב., ואכמ"ל, מ"מ בתרומה ל"מ תרומתם, והיינו משום דבתרומה שליחות ממש בעינן, ול"מ לתרום את של חבירו מדין זכי', ובחי' הריטב"א בקידושין דמ"א: כתב דהא דאין אפוטרופסין תורמין הוא משום דלתרומה בעינן שליחות פרטית לתרום, - וכ"ה מבו' להדיא גם בד' הר"ן שם, דאף דבשאר מילי מהני עשיית האפוטרופוס מדאורייתא, משום דזכין לאדם שלא בפניו, מ"מ בתרו"מ ל"מ הפרשת האפוטרופוס אלא מכח הפקר בי"ד, עיי"ש.

ומצינו כן בד' הרשב"א בנדרים דל"ו:, דבגמ' שם מיבע"ל בתורם משלו על של חבירו אם צריך דעת, מי אמרינן כיון דזכות הוא לו לא צריך דעת, וכתב הרשב"א שם, ז"ל, ק"ל דהא שליחות לאו מדין דניח"ל או לא ניח"ל, אלא גזה"כ היא דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, ותדע לך שהרי האומר לחברו צא ותרום לי והלך ומצאו תרום וכו' אמרינן וכו' שאינו תרום דדילמא איניש אחרינא שמע והלך ותרם, ורחמנא אמר אתם גם אתם מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, ואע"ג דהתם ניח"ל שתקנו את כריו, וי"ל דתורם משלו על חברו שאני, דל"ב שלוחו לדעתו אלא בתורם משל בעל הכרי על בעל הכרי, אבל בתורם משלו על בעל הכרי כיון שאינו של בעל הכרי לא בעינן שליחותו ממש, ואין הדבר תלוי אלא אי זכות לו וזכין לו לאדם שלא בפניו, עכ"ל, ולהדיא בד' הרשב"א, דכיון דגזה"כ הוא דמה אתם לדעתם אף שלוחכם לדעתכם, ל"מ להפריש את של חבירו מדין זכי', ורק בתורם משלו על של חבירו, דל"ב שלוחו לדעתו, הוא דמצי להפריש מדין זכי'.

לא] ובביאור ד' הרשב"א דבתרומה ל"מ דין זכי', משום דבעינן שלוחכם לדעתכם, בפשוטו הי' נראה דס"ל דהא דמה אתם לדעתם אף שלוחכם לדעתכם הוא גזה"כ מסוימת בתרומה, דל"מ אלא בדאיכא דעת בעלים, וע"כ אף דבשאר מילי זכין לאדם שלא בפניו, מ"מ בתרומה דבעינן דעת בעלים, ל"מ אלא שליחות גמורה, דאיכא בזה דעת בעלים, וכן נקטו בברכ"ש קידושין סימן י"ט ובחי' הגר"נ ב"מ דכ"ב., עיי"ש בדבריהם.[[17]](#footnote-18)

אך כבר עמדו ע"ז בעונג יו"ט סימן ק"ט ובאחיעזר ח"א סימן כ"ט סק"י, ממש"כ הרשב"א גופי' בנדרים דל"ה:, דהא דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, הוא אף בשאר שליחות, וע"כ כתב דאם א"צ דעת הבעלים להקרבת הקרבנות, בע"כ דכהני שלוחי דרחמנא נינהו, דאי שלוחי דידן, ודאי צריכין דעת, וכדאמרינן בעלמא מה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, ועיי"ש בעונג יו"ט מש"כ בזה, ובאחיעזר שם תמה על דבריו.

לב] עוד צ"ע בזה בד' הרשב"א, דהנה ממש"כ הרשב"א שם דל"ב שלוחו לדעתו אלא בתורם משל בעל הכרי, אך בתורם משלו על חברו שפיר מהני דין זכי', מבו' לכאו' דהא דילפינן מקרא דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם, ומכח זה ל"מ לתרום את של חבירו מדין זכי', קאי רק על חלות התרומה, אך בהיתר השירים ליכא להך דינא דאף שלוחכם לדעתכם, והוי כשאר מילי דמהני בזה דין זכי', וכ"כ בברכ"ש שם ובשערי חיים קידושין סימן מ"ג ובחי' הגר"נ ב"מ שם, עיי"ש בדבריהם, - ובעונג יו"ט סימן ק"ז הוסיף לפרש בזה, דל"ב הא דבעינן דעת בעל הכרי להא דבעינן דעת בעל התרומה, דבתרומה בעינן דעת בעלים היינו דלא נתנה תורה רשות להטיל שם תרומה על הפירות רק לבעלים לחודייהו, אבל איש אחר אינו יכול להטיל שם תרומה, משא"כ בכרי לא איכפת לן שיהא משל תורם, רק שלא יהא הבעלים מעכבים, דבע"כ דבעלים אין אדם יכול לתקן, וע"כ כשניח"ל לבעלים א"צ שיהא התורם שלוחו של בעל הכרי, ואין בזה לתא דשליחות כלל, אבל על עצמה של תרומה, בעינן שהבעלים דוקא יעשו תרומה או אחרים בשליחותם, וע"כ ל"מ אלא בדאיכא דעת הבעלים, עכ"ד,

אך צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בקידושין דמ"ב. בשם התוס' שהוכיחו דזכי' מטעם שליחות, מהא דמיבע"ל בתורם משלו על של חבירו אם א"צ דעת משום דזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפנו, ובתרומה שליחות כתיבא בה, ואי לאו דחשיב כשלוחו ל"ה יכול לתרום אע"ג דזכות הוא לו, עכ"ד, ומבו' דהך קרא דאתם גם אתם, קאי גם על היתר השירים, וכבר עמדו ע"ז באמרי בינה דיני תרומות סימן ו' ובאחיעזר ח"א סימן כ"ט, עיי"ש.

ועיי"ש באחיעזר שהוכיח מזה, דמש"כ הרשב"א לחלק דבתורם משל חבירו ל"מ זכי' ובתורם משלו על של חבירו בעינן זכי', אי"ז משום דדינא דמה אתם לדעתכם אף שלוחכם לדעתכם קאי רק על חלות התרומה ולא על היתר השירים, אלא הוא כמש"כ בקצוה"ח סימן רמ"ג סק"ח דלעולם אף דבעינן שלוחכם לדעתכם מהני דין זכי', והא דבתורם משל חבירו ל"מ מדין זכי', הוא משום דדין זכי' הוא רק כשזוכה המקבל באיזה דבר, עיי"ש, או כמש"כ בברית אברהם סימן ק"א סקי"ט, דבתורם משל חבירו על של חבירו אי"ז זכות גמור, ובתורם משלו על של חבירו הוי זכות גמור, וחשיב דאיכא דעת בעלים, וכעי"ז כתב האמרי בינה שם, עיי"ש בדבריו, - ועי' עוד בחי' הגרש"ש קידושין סימן י"ט ובשיעורי הגר"ש בפ' אלו מציאות סימן ט"ז סק"ה מש"כ בביאור ד' הרשב"א בע"א, ואכמ"ל עוד בזה.

לג] **שם, ופריך והתנינן שותפין שתרמו זא"ז וכו' אלא כאן להלכה כאן למעשה,** הר"ש פירש דהיינו דלכתחילה לא יתרום גזירה שותף דלא קפיד אטו שותף דקפיד, ובדיעבד מהני תרומתו, משום דשותפין לא קפדי אהדדי בסתם, וחשיב כאילו תרם מדעת חבירו.

והנה הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ח כתב, ז"ל, והשותפין א"צ ליטול רשות זמ"ז, אלא כל התורם מהן תרומתו תרומה, עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם עמד ע"ז ממש"א בירושלמי הכא דלכתחילה אין שותף תורם משל חבירו, וכתב לדון, דמש"כ הרמב"ם כל התורם מהם, היינו דאם כבר תרם הוי תרומתו תרומה, ולעולם לכתחילה אינו תורם, אך כתב דיותר נראה בדעת הרמב"ם, דס"ל דהך ברייתא דממעטינן שותפין, פליגא אמתניתין דלקמן דמהני תרומת שותף, ואמתניתין סמכינן, ועי' בביאור הגר"א יו"ד סימן של"א סקפ"א במש"כ במקורו של הרמב"ם.

לד] בחי' הרשב"א בקידושין דמ"א: כתב בפי' בתרא, דהא דממעטינן מקרא אתם ולא אפוטרופין, אסמכתא בעלמא היא, דמדינא הוי ידן כיד יתומין ותורמין ומעשרין, וכתב ע"ז, ז"ל, והכי משמע קצת בירושלמי דגרסינן וכו' גבי אתם ולא שותפין, והא תנינן שותפין שתרמו זאח"ז וכו', כאן להלכה כאן למעשה, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, דלכאו' עיקר הא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין, היינו דלא נימא דמכח דהוא שותף בפירות יש לו כח לתרום, וילפינן מקרא דלא סגי במה שהוא שותף שיהא לו כח לתרום, ומש"א בירושלמי דאם תרם תרומתו תרומה, היינו משום דשותפין לא קפדי אהדדי וחשיב כתורם מדעת חבירו, - ולפ"ז נמצא דלעולם הא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין הוי מיעוט גמור, ואך דמ"מ באופן הרגיל מהני תרומת השותף, משום דהוי כשליח דחבירו, ומ"ט נקט הרשב"א דהך מיעוטא הוי אסמכתא בעלמא.

ונראה מד' הרשב"א, דהא דמדינא מהני תרומת שותף, אי"ז משום דהוי כתורם מדעת חבירו, אלא הוא משום דיש לשותף מצד זכויות השותפות כח להפריש גם בחלקו של חבירו, וכמש"כ בשערי חיים שהבאנו לעיל אות כ"ח, וזהו שכתב דכל הא דממעטינן שותפין הוא אסמכתא בעלמא, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א דהא דממעטינן אפוטרופסין הוא אסמכתא בעלמא, דג"ז הוא משום דהא דמדינא אפוטרופוס תורם, אי"ז מדין זכי', אלא הוא משום כח האפוטרופוס דידו כיד היתומים, וכמש"כ הרשב"א בגיטין דנ"ב., ונת' לעיל אות כ"ט ואות ל'.

לה] **שם, מאן תנא חרש דלא כר' יהודה וכו',** הר"ש פירש דטעמא דר' יהודה הוא משום דחרש אית לי' דעתא צילותא, וכתב להוכיח מסוגיית הגמ' ביבמות דקי"ג. דה"נ הוא לענין קידושין, ומבו' בדבריו, דהי' מקום לחלק, דאף דלענין תרומה, תרומת חרש תרומה, מ"מ בקידושין ל"מ, ונראה מזה כמש"נ לעיל אות ג', דתרו"מ הוי עיקרם מעשה מעשה נדר, וע"כ ס"ד דסגי בהו בכונה בעלמא ול"ב דעת בעלים, ומה"ט הוא דבעינן קרא למעט תרומת חש"ו, ולפ"ז הרי הי' מקום לומר, דאף למ"ד דתרומת חרש תרומה ולא ממעטינן לה מהך קרא, מ"מ בקידושין דבעינן דעת בעלים, ל"מ קידושי חרש, וזהו שהוכיח הר"ש מסוגיית הגמ' ביבמות דלמ"ד דתרומת חרש תרומה, הוא משום דאית לי' דעת, ומה"ט אף קידושיו קידושין.

לו] **שם, מאי תני קטן דלא כר' יהודה וכו', לא הוא שתרם, אלא אביו הוא שזימן על ידו,** בירושלמי בעי אם כשבא אביו ואימן על ידו למפרע הוי נעשית תרומה או מכאן ולהבא, ומסיק דאין נעשית תרומה אלא מכאן ולהבא, ובפשוטו הטעם שנעשית תרומה, הוא דכשבא אביו והסכים על ידו, חשיב כמעשה תרומה דהאב, - ועד"ז אמרו בירושלמי להלן, דאף דאין הגוי עושה שליח לתרום, מ"מ אם תרם הישראל פירותיו של הגוי והגוי מאמין על ידו, חשיב כתרם הגוי עצמו.

ולכאו' יש ללמוד מזה למש"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ו, דמי שיש לו נוסח כתוב להפרשת תרו"מ וכו' ואומר שיחול הכל כמו שכתוב בנוסחו כדת, שפיר דמי, עיי"ש, ומבו' בדבריו שם, דאי"ז משום דכה"ג הוי כמחשבה דמהניא בתרו"מ, אלא כה"ג הוי כדיבור גמור, ועיי"ש שלמד לזה, ממה שמצינו באהע"ז סימן ל"ח ס"א שאם אמר כתנאי ב"ג וב"ר מהני, וממש"א בסנהדרין ד"ס. דאם אמר אף אני כמוהו כשר, עיי"ש. דאי נימא דכה"ג ל"מ, היאך מהני כשבא האב והסכים ע"י בנו, וכשתרם הישראל והגוי מאמין על ידו, אף דלא אמרו הם בעצמן את נוסח ההפרשה.[[18]](#footnote-19)

ובנתיה"מ סימן קפ"ב סק"ב כתב, דאם ציוה לקטן לתרום, והמשלח אמר התבואה שיפריש קטן זה ויקרא לו שם תרומה יהי' תרומה על מותר התבואה, הוי תרומה, דהא תרומה ניטלת במחשבה, עכ"ד, ולכאו' כה"ג שאומר שיחול מה שיפריש הקטן, לא עדיף מהיכא דאומר שיחול כפי הנוסח שברשותו, וכ"ה דאם אמר שיחול מה שיפריש הקטן שפיר דמי, ה"נ אם אמר שיחול כפי הנוסח שברשותו שפיר דמי.

**פ"א מ"ב**

א] **חרש המדבר ואינו שומע לא יתרום ואם תרם תרומתו תרומה,** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב, דכ"ז הוא כשהי' חרש משעת לידתו, אבל אם נולד באדם החרשות אחר ששמע, או נשתתק אחר שהי' מדבר, מותר לו לתרום, אך בפיהמ"ש מהדו"ב כתב הרמב"ם דאם נתחרש אחרי שהי' שומע או נשתתק אחרי שהי' מדבר ה"ז לא יתרום לכתחילה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ד.

והרדב"ז שם כתב דהרמב"ם בהלכותיו חזר בו ממש"כ בפיהמ"ש, דזיל בתר טעמא, כיון שעתה אינו שומע הברכה וכן אם נשתתק כיון שעתה אינו יכול לדבר מה יועיל מה שהי' בתחילה, ועי' גם בתוס' הגרע"א שעמד בזה ע"ד הרמב"ם במהדו"ק, ועי' בתוס' אנשי שם מש"כ בזה, ועיי"ש שהק' עוד, דבע"כ איירי בכה"ג, דאם בנולד חרש, ממילא אינו מדבר, ואפי' ואפי' בדיעבד אין תרומתו תרומה, דלאו בר דעת הוא.

ב] בברכות דט"ו. מייתינן למשנתינו, ומפרשינן דטעם הא דחרש לא יתרום, הוא משום דאינו משמיע לאזניו, ואתיא כר' יוסי דהקורא את שמע ולא השמיע לאזניו יצא, או דאף לר' יהודה דאם לא השמיע לאזניו יצא, היינו רק בדיעבד, וע"כ לכתחילה לא יתרום, ועיי"ש בכל הסוגיא.

ג] וביסוד הך דינא דצריך להשמיע לאזניו, ואף לדידן דאם לא השמיע לאזניו יצא, מ"מ לכתחילה צריך להשמיע לאזניו, נחלקו רבוותא, דהנה בברכות שם מייתינן להא דתנן במגילה דהכל כשרים לקרות המגילה חוץ מחרש שוטה וקטן, ואמרינן עלה כמאן אזלא הא דחרש אינו כשר לקרות את המגילה, א"ר מתנה ר' יוסי היא וכו', ממאי דר' יוסי היא ודיעבד נמי לא דילמא ר' יהודה היא ולכתחלה הוא דלא הא דיעבד שפיר דמי, ומבו' דלר' יוסי דכל שלא השמיע לאזניו לא יצא, אף אינו מוציא אחרים, וה"נ לדידן דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, הרי דאף אינו מוציא אחרים לכתחילה.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ז' כתב, דהא דמי שאינו יכול להשמיע לאזניו אינו מוציא אחרים, הוא משום דחשיב כאינו מחויב בדבר, ועיי"ש שכתב דל"ד להא דאם יצא מוציא מדין ערבות, דדוקא במצוה שהוא מחויב בה איכא דין ערבות, אך במצוה שאינה מחויב בה ליכא דין ערבות.

אמנם הדברים צע"ג, שהרי להדיא אמרו בגמ', דלמ"ד דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, אף אינו מוציא אחרים לכתחילה, והרי דאף דהוא מחויב גמור בדבר, שהרי הוא יוצא יד"ח בדיעבד, מ"מ כיון דהוא אינו יוצא יד"ח לכתחילה, אף אינו מוציא אחרים לכתחילה, וכבר עמד בזה בקובה"ע סימן מ"ח סקי"ד בשם חותנו הגר"מ אטלס זצ"ל.

ד] והנה בד' הגרע"א נתחדש עוד, דאף דביסוד הדין אף חרש מחויב במצות מגילה, מ"מ כיון דבפועל א"א לו לקיים המצוה, חשיב כאינו מחויב בדבר, וע"כ ליכא עלי' דין ערבות, - ובקובה"ע שם הק' ע"ז, ממש"כ המג"א בסימן ל"ט סק"ה דמי שנקטעה ידו השמאלית כשר לכתיבת תפילין ולא קרינן בי' מי שאינו בקשירה אינו בכתיבה, ועיי"ש שציין לסדר חליצה, ופירש הקובה"ע שכונתו למש"כ התוס' ביבמות דמ"ד. דחרש וחרש עולין ליבום אע"ג דאינן חולצין, ולא אמרינן כל שאינו בחליצה אינו ביבום משום דבני חליצה נינהו אלא דפומייהו הוא דכאיב להו וה"נ בגידם ישנו בקשירה אלא דפומי' הוא דכאיב לי', ואי נימא דכל שהוא אנוס מקיום המצוה, ה"ה פטור ממנה וחשיב כאינו מחויב בדבר, ל"ה חשבינן לגידם כישנו בקשירה.

ועיי"ש שכתב לפרש דטעם הא דחרש אינו מוציא אחרים, הוא לפמש"א בירושלמי פ"ב דמגילה, דעברי שקרא בלעז אינו מוציא בקריאתו את הלועז, דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים, וכתב הריב"ש בסימן שצ"א דהיינו, דכיון דאינו מוציא לעצמו בזאת הקריאה, אף אינו מוציא אחרים, ול"ד למי שיצא שמוציא בכל הברכות, דהתם הוא משום דכל ישראל ערבים זל"ז וגם זה שיצא נקרא מחויב בדבר מפני חיוב חבירו שלא יצא וכו' אבל הכא ליכא למימר האי טעמא שהרי שכיון שזה יודע אשורי ואינו יוצא בקריאה זו לא יוציא אחר, עכ"ד, וכ"ה מבו' בתו"ד הר"ן במגילה רפ"ב.

ומבו' מזה, דהא דאין יכול להוציא אחרים כשאינו חייב, אין הגריעותא בהגברא אלא בהמעשה דצריך שיהא אצל המוציא מעשה מצוה, וכיון דקריאה בלעז אינה מעשה מצוה להיודע עברית אינו, יכול להוציא את הלועז שאינו יודע עברית, ומה"ט אף המדבר ואינו שומע, כיון דאצלו אינה קריאה של מצוה, אינו יכול להוציא אחרים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאפי' במדבר ושומע אם סתם את אזניו וקרא ולא השמיע לאזניו לא יצא השומע ממנו.[[19]](#footnote-20)

ובזה כתב לפרש הא דלמ"ד דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, דאינו מוציא אחרים לכתחילה, והיינו דכיון דאל המוציא הוא רק מצוה של דיעבד ולא של לכתחילה, גם אצל היוצא ממנו אי"ז רק מצוה של דיעבד, דדין שומע כעונה הוא שהשומע יוצא במצוה של העונה, עכ"ד.

ה] אמנם הנה בחי' הריטב"א במגילה די"ז. כתב ע"ד הירושלמי, דמש"א דעברי שקרא בלעז אינו מוציא את הלועז משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא אחרים יד"ח, ל"ד מה"ט ממש, דהא מחויב בדבר הוא, אלא שאינו יוצא בקריאה זו, והוי כמי שיצא שהוא מוציא, הלכך אע"פ שאינו מוציא לעצמו מוציא ללועז הזה, אלא טעם אחר יש בזה, עיי"ש בדבריו, וגם בתשו' הריב"ש שם הביא דעת הר"ר חסדאי דס"ל דשפיר מוציא העברי את הלועז, ולי"ב לדינא דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט חרש שאינו שומע, אינו מוציא אחרים יד"ח.

ו] ובאבנ"ז או"ח תל"ט כתב לפרש בזה, דהא דמי שלא השמיע לאזנו אינו מוציא אחרים, אי"ז כלל משום דאינו בר חיובא, דשפיר חשיב בר חיובא, כ"ה דחרש חשיב עולה לחליצה, וגידם חשיב ישנו בקשירה, אלא הוא משום דלמ"ד דלא השמיע לאזנו לא יצא, לא חשיב דיבור לצאת בו, וע"כ אף השומע ממנו לא יצא, ומה"ט אף לדידן דאם לא השמיע לאזניו, מ"מ כיון דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, דלא חשיב כדיבור מעליא כשאינו משמיע לאזניו, אף אינו מוציא אחרים לכתחילה אלא כשהשמיע לאזניו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט אף מי שהוא ראוי לשמוע, מ"מ כל שאטם אזניו ואינו שומע, אינו מוציא אחרים לכתחילה, והביא שכן נקט בתשו' שבו"י ח"ב סימן ל"ג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכעי"ז כתב באבי עזרי פ"ב משופר.[[20]](#footnote-21)

ז] ומבו' לפ"ז ב' דרכים בדינא דלא השמיע לאזניו, דבד' הגרע"א ודעימי' מבו' דהוא דין בפנ"ע, דאינו יוצא יד"ח בדיבורו אלא אם השמיע לאזניו, ולדידן הוא דינא דלכתחילה דצריך להשמיע לאזניו, אך לפ"ד האבנ"ז הוי זה דין בתורת דיבור, דכל שאינו משמיע לאזניו, לא חשיב כדיבור, ולדידן אף דהו"ל כדיבור, מ"מ אי"ז דיבור מעליא, וע"כ אינו יוצא יד"ח אלא בדיעבד.[[21]](#footnote-22)

ונפ"מ בזה, הוא במש"כ השפ"א במגילה די"ט: לדון, דהא דחרש לא יתרום, אי"ז משום הברכה, אלא משום גוף הפרשת התרומה, דצריך לקרות שם תרומה, ולמ"ד דצריך להשמיע לאזניו אינו קריאת שם כל שלא שמע הקריאה, ואע"ג דתרומה ניטלת במחשבה, מ"מ צריך להיות ראוי לקרות שם, עיי"ש, ולכאו' כל מקום הנידון בזה, הוא אי נימא דדינא דלא השמיע לאזניו, הוא משום דלא חשיב כדיבור, דלפ"ז י"ל דה"נ ל"מ זה לקריאת שם, אך אי נימא דהוא דין בפנ"ע, דלצאת יד"ח הוא צריך להשמיע לאזניו, ודאי דאי"ז שייך אלא במצוות, אך בקריאת שם תרומה אין מקום להצריך להשמיע לאזניו.[[22]](#footnote-23)

ח] בברכות שם א"ר חסדא דמשנתינו ר' יוסי היא דהקורא את שמע ולא השמיע לאזנו לא יצא, ועד כאן לא קאמר ר' יוסי לא יצא אלא גבי קר"ש דאורייתא אבל תרומה משום ברכה הוא וברכה דרבנן ולא בברכה תליא מילתא.

ובתוס' הרא"ש שם כתב, דמשמע דאם הוי ברכות תרומה דאורייתא, ל"ה תרומתו תרומה דהברכה מעכבת ההפרשה, דאע"ג דברכות אינן מעכבות, היינו משום דהווין מדרבנן, אבל אי הויין דאורייתא מעכבות ול"ה הפרשה, עכ"ד,[[23]](#footnote-24) והיינו דחיוב ברכה, אינו חיוב בפנ"ע, אלא הוא מכלל המצוה עצמה, שיש לעשותה בברכה,[[24]](#footnote-25) וע"כ אם היתה הברכה דאורייתא היתה מעכבת את ההפרשה, ורק משום דברכה דרבנן, אינה מעכבת את ההפרשה, ונראה דלאו היינו דכיון דברכה דרבנן, אינה מכלל המצוה עצמה, אלא היינו, דאף דגם ברכה דרבנן הויא מכלל המצוה עצמה, מ"מ לא תיקנו חכמים שתעכב את קיום המצוה, - ועי' גם בביאור הגר"א לירושלמי דפירש דהירושלמי שו"ט בהך מילתא אם הברכה מעכבת את התרומה, וזה מתפרש כנ"ל.

ובתורת זרעים הק' ע"ז, דאף אם ברכות מעכבות את קיום המצוה, ולא נתקיים בזה מצות הפרשת תרומה, מ"מ מ"ט לא תחול הפרשתו אף בלי מצוה, הרי מצינו גבי נכרי דתרומתו תרומה אף דאינו מקיים מצות הפרשת תרומה, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' הגמ' בדרך מחודשת, וצ"ע בזה.

ט] בחי' הגרע"א בברכות שם הק', דמה הוצרך להאריך דאפי' לר' יוסי תרומתו תרומה משום דברכה דרבנן ולא בברכה תליא מילתא, והיאך ס"ד דלא תהא תרומתו תרומה, הרי להדיא תנן לקמן מ"ו דאלם שתרם תרומתו תרומה, והרי דאף אם לא בירך כלל ג"כ תרומתו תרומה, וא"כ מאי גרע מי שבירך ולא השמיע לאזנו, ממי שלא בירך כלל, דתרומתו תרומה.[[25]](#footnote-26)

ובדבר אברהם ח"א סימן ט"ז הוסיף, דאף אי נימא דאה"נ מכוון הגמ' הוא גם לפרש לטעמא דמתניתין דאלם שתרם תרומתו תרומה, דהוא משום דברכה דרבנן ולאו בברכה תליא מילתא, אכתי תיקשי בהא דשו"ט הירושלמי אם מתניתין אתיא כר' יוסי, ופירש הגר"א דהוא משום דלר' יוסי י"ל דברכות מעכבות ואין תרומתו תרומה, ותיקשי דהיאך מצינו למימר דברכות מעכבות, הרי להדיא תנן לקמן דאלם שתרם תרומתו תרומה, אף שלא בירך כלל, והביא שכבר תמה ע"ז הקר"א בברכות ד"ג., עיי"ש.

ועיי"ש שכתב לפרש, דודאי דלכו"ע ברכה אינה מעכבת, ואף אם לא בירך תרומתו תרומה, וכל מה שדנו דלר' יוסי לא תהא תרומתו תרומה, וכתב הרא"ש דאם היתה ברכה דאורייתא ל"ה תרומתו תרומה, הוא רק במי שאינו שומע, דכיון שאינו ראוי לברך, ברכה מעכבת בו, מדינא דכל שאינו ראוי לבילה מעכבת בו, אך במי שבידו לברך ולא בירך, דהוא ראוי לברכה, אין הברכה מעכבת, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בס' שושנים לדוד במשנתינו, עיי"ש.

י] הדבר אברהם שם הביא קו' הגר"א וסרמן זצ"ל, במש"כ הרא"ש דאם היתה ברכת התרומה דאורייתא היתה מעכבת את הפרשת התרומה, דא"כ ברכת התורה דהויא דאורייתא תעכבת את מצות תלמוד תורה, וזה לא שמענו, ועיי"ש שהק' עוד, דאם אכן ברכת התורה מעכבת למצות ת"ת, יהא מותר ללמוד בלא ברכת התורה, כיון דבלא ברכה אינו מקיים המצוה, וכתב הגרא"ו לדון דברכת התורה אינה ברכת קיום המצוה אלא על מעשה הלימוד, וזה כמש"כ בחי' הגרי"ז בהל' מגילה בשם הגר"ח, ועיי"ש מש"כ לפקפק בזה, - והדבר אברהם כתב לישב בזה, לפי דבריו, דכל הא דאם היתה ברכה דאורייתא היתה מעכבת, הוא רק במי שאינו ראוי לברך, אך במי שהוא ראוי לברך, ודאי דאין הברכה מעכבת.

יא] כתב הרמב"ן בהשגותיו לסהמ"צ שורש ח' בסו"ד, ז"ל, וכן דרשו בזה שלילות אחר אמרו וכו' ולא שכחתי מלהזכיר שמך עליו, והדבר ידוע שאם הפריש ולא בירך אינו לוקה ואינו עובר בלאו אע"פ ששולל נפשו מזה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דחובת הברכה על הפרשת תרו"מ היא מדאורייתא, וצ"ע דלהדיא אמרו בגמ' דברכת תרומה דרבנן, וע"כ הוא דבדיעבד יצא אף אם לא השמיע לאזניו.

אך הנה בחי' הגרע"א בברכות שם, הביא מש"כ הצל"ח שם ד"מ: דאף דברכות דרבנן, מ"מ בהפרשת תרו"מ מחויב הוא מה"ת להודות לד' שזיכהו לעשות מצותו, והביא להקשות ע"ז ממש"א התם דברכה דרבנן, ותיקשי דאף דחובת ברכה היא דרבנן, הרי מ"מ יש חיוב דאורייתא לברך ולהודות, ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דמצינו למימר דברכה מעכבת, הוא רק בחיוב ברכה שהוא קודם ההפרשה, אך בשבח דלאחר קיום המצוה שזיכהו ד' לעשות מצוותיו, אינו מזיק לההרמה לומר כיון דאחר ההרמה לא עשה המוטל עליו יהי' למפרע ההרמה בטילה, ועיי"ש שפירש בזה למה שהביא רש"י שם להא דמברך על המצוות קודם לעשייתן, עכ"ד, ולפ"ז ניחא גם ד' הרמב"ן, דמש"כ דהוא חיוב דאורייתא לברך על ההפרשה, הרי חובה זו מתקיימת אף כשמברך ומודה לאחר ההפרשה, וע"כ אי"ז מעכב את ההפרשה.

יב] בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א אות קפ"א, כתב דלפ"מ דמוקמינן למשנתינו כר' יהודה דאם לא השמיע לאזניו יצא, ורק לכתחילה הוא דצריך להשמיע לאזניו, ודאי דאיירי בשליח התורם, דחרש התורם לעצמו, ודאי דיעבד מיקרי, ואין מחייבין אותו לעשות שליח,[[26]](#footnote-27) ומבו' דלר' יוסי דאינו יכול לברך כלל, אין לו לתרום אף משל עצמו, - ועי' במעדני ארץ פ"ד מתרומות ה"ד ובדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה.[[27]](#footnote-28)

?בתשו' הגרע"א סימן ל' כתב דגם בכתיבה כדיבור, איכא להגריעותא דלא השמיע לאזניו, ולכאו' הי' מקום לומר דכל גריעותא זו היא בדיבור, דחשיבות הדיבור היא כשהוא שומע את דיבורו, ועי"ז הוא שייך טפי לדיבורו, אך בכתיבה, ל"ב לשמיעה, אלא כל שהוא רואה את כתיבתו, חשיב כהשמיע לאזניו, - ועפי"ז הי' מקום לומר דבהרהור ליכא להגריעותא דלא השמיע לאזניו, דבתורת דיבור דהרהור, אין מקום להשמעה לאזניו, - ולפ"ז יתפרש בע"א הא דאם מהני הרהור מהני גם דיבור שלא השמיע לאזניו, דאי"ז בתורת ראי' מהא דמהני הרהור, אף שלא השמיע לאזניו, דבע"כ דא"צ להשמיע לאזניו, אלא היינו משום דבתורת דיבור דהרהור, אין מקום להצריך להשמיע לאזניו, וכל דיבור שלא השמיע לאזניו הו"ל כהרהור.

ועי' חזו"א שהוכיח דשומע כעונה, היינו שיוצא בדיבור חבירו, ולאו היינו דהשמיעה עצמה חשיבא כדיבור, דאל"כ היאך מהני, הרי לא עדיף דיבור זה מדיבור שלא השמיע לאזניו דל"מ, ועי' קה"י ברכות סימן י"ג שכתב לדון בזה, דבדיבור דע"י שמיעה, חשיב שפיר כהשמיע לאזניו, ויתכן דהוא תלוי בהנ"ל.

**פ"א מ"ג**

א] **קטן שלא הביא ב' שערות ר' יהודה אומר תרומתו תרומה,** בנדה דמ"ו: מייתינן למשנתינו וגרסינן התם ר' יהודה אומר אין תרומתו תרומה, וכתבו הר"ש והרא"ש דגירסא דהכא עיקר, והוכיחו כן מירושלמי, וכ"כ הגר"א בשנו"א ובביאורו ביו"ד סימן של"א סקע"ח, - אך התוס' בנדה שם גרסי דר' יהודה אומר אין תרומתו תרומה.

והנה לפום גיר' דילן דר' יהודה תרומתו תרומה, צ"ב דמ"ט תני לה בקטן שלא הביא ב' שערות, דמשמע דאיירי בסמוך להבאת שערות אלא שעדיין לא הביא, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, והו"ל למיתני קטן סתם,[[28]](#footnote-29) ועי' בתוי"ט ובמשנה ראשונה מש"כ בזה, ונתבאר להלן אות ג', - והגר"א בשנו"א ובביאורו כתב לפרש בזה, דהא דתני קטן שלא הביא ב' שערות, אי"ז מדברי ר' יהודה, אלא אתי לפרושי להא דתנן לעיל מ"א דקטן אין תרומתו תרומה, ומפרש דכ"ז שלא הביא ב' שערות הוא בכלל קטן, והוא דברי ת"ק שהוא ר"מ שהוא סתם מתניתין וכמש"א בירושלמי דלר"מ אף מופלא הסמוך לאיש אין תרומתו תרומה, וע"ז תנן דר' יהודה פליג ואומר דתרומתו תרומה.

ב] הר"ש כתב דטעמא דר' יהודה דתרומתו תרומה, הוא משום דלא יליף מאיש אשר ידבנו לבו למעוטי קטן, והביא דבירושלמי איכא מ"ד דאף לר' יהודה דתרומתו תרומה מ"מ אין הקדשו הקדש, וכתב דטעמו הוא דקרא דמאת כל איש דממעטינן מיני' קטן בהקדש דוקא כתיב.

וצ"ע בזה, דהנה הר"ש לעיל מ"א כתב דהא דבעינן לקרא דאיש למעוטי קטן, ולא ממעטינן לי' מדכתיב ידבנו פרט לקטן שאין בו דעת להיות נודב, כ"ה דממעטינן מינה חרש ושוטה, הוא משום דכשבא לעונת נדרים יש בו דעת להיות נודב, ולפ"ז נמצא דבקטן שלא הגיע לעונת נדרים, ל"ב למיעוטא דאיש, אלא יש למעטו גם מדכתיב ידבנו, וא"כ מ"ט דר' יהודה דתרומתו תרומה, והרי בשוטה מודה ר' יהודה דאין תרומתו תרומה, וגם בחרש דפליג וס"ל דתרומתו תרומה כמש"כ הר"ש לעיל מ"א, הרי פירש הר"ש שם דהוא משום דס"ל דחרש דעתא צילותא הוא, וכבר עמד בזה הרש"ש לעיל שם, עיי"ש, וכן עמד בזה בשיירי קרבן ביבמות פי"ג.

עוד צ"ע, למ"ד דמודה ר' יהודה דאין הקדשו הקדש, והא דתרומתו תרומה, הוא משום דקרא דמאת כל איש בהקדש דוקא כתיב, ולא ילפינן מיני' תרומה, דא"כ מ"ט בשוטה מודה ר' יהודה דאין תרומתו תרומה, וגם בחרש הי' מודה דאין תרומתו תרומה, אם הוה ס"ל דאין לו דעת, הרי הא דלדידן אין תרומתו תרומה, ילפינן לה מדכתיב אשר ידבנו לבו פרט לחרש ושוטה, וילפינן תרומה מהקדש, אך לר' יהודה דלא יליף תרומה מהקדש, הי' בדין שתהא תרומתו תרומה, ועמד בזה בתוס' אנשי שם, וצ"ע בזה.

ג] התוס' בחולין די"ג. כתבו דשמא הא דממעטינן חרש שוטה וקטן מקרא דמאת כל איש אשר ידבנו לבו אסמכתא בעלמא הוא, ולכאו' היינו, דהא דאין תרומתם תרומה הוא מסברא ומשום שאינם בני דעת.

וצ"ע לפ"ז דמ"ט דר' יהודה דתרומתו תרומה אף כשלא הגיע לעונת נדרים,[[29]](#footnote-30) ואם ס"ל דלהפרשת תרומה ל"ב דעת גמורה, א"כ מ"ט מודה בשוטה דאין תרומתו תרומה, וצ"ל דשוטה גרע טפי דאין לו דעת כלל, ומשא"כ בקטן, וצ"ע.

ד] והנה הר"ש לעיל מ"א הביא מתוספתא דר' יהודה ס"ל דתרומת החרש תרומה, ועיי"ש שפירש דטעמו הוא משום דחרש דעתא צילותא הוא, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' ביבמות, עיי"ש, - אך לפמש"נ בד' התוס' בחולין י"ל, דהא דס"ל דתרומת החרש תרומה, הוא דומיא דהא דס"ל דתרומת הקטן תרומה, משום דלהפרשת תרומה ל"ב דעת גמורה, - והא דבשוטה מודה ר' יהודה דאין תרומתו תרומה, הוא מתפרש לפי המבו' בד' התוס' בחולין שם לעיל מינה בד"ה מאן דשוטה אין לו דעת כלל, וחרש וקטן יש להן קצת דעת, ועי' בגל' הגרע"א סימן רס"ו ה"ה שהביא לד' התוס' אלו, ועי' גם במהרש"א שבת דקנ"ג: שכתב כן, וע"כ דוקא בחרש וקטן שיש להן קצת דעת, ס"ל לר' יהודה דתרומתן תרומה, אך שוטה שאין לו דעת כלל, אין תרומתו תרומה.

ועי' בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל שנד' בס' אוצר התרומה, בדין תרומת חש"ו סק"ז וסקי"א, שדן לפרש כן בטעמא דר' יהודה דתרומת החרש תרומה, דאזיל לטעמי' דתרומת הקטן תרומה, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"א דר' יהודה הוכיח דתרומת חרש תרומה, ממעשה בבניו של ר"י בן גודגדא שהיו כולן חרשין והיו כל טהרות שבירושלים נעשות על גביהן, ואמרו לו משם ראי' שהטהרות א"צ מחשבה ונעשות ע"ג חש"ו אבל תרו"מ צריכין מחשבה, ותיקשי בד' ר' יהודה דמה מייתי מדין שימור דתרומה וקדשים, הרי התם א"צ דעת הנצרכת לעשיית חלות, ובע"כ דלדעת ר' יהודה אף בהפרשת תרומה א"צ דעת דעשיית חלות, וסגי בכוונה בעלמא, ועיי"ש בסקי"ח שהק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא פליג ר' יהודה נמי לענין שוטה דתהא תרומתו תרומה, ולכאו' צ"ל כנ"ל דשוטה גרע טפי כיון דאין לו דעת כלל.

ה] עוד צ"ב לפ"ד התוס' דמ"ט דמ"ד בירושלמי דאף דקטן תורם אינו מקדש, והר"ש פירש דהוא משום דקרא דמאת כל איש בהקדש כתיב ולא ילפינן תרומה מיני', אך לד' התוס' דהוא אסמכתא בעלמא, לא א"ש.

וצ"ל בזה, דהנה בעיקר הא דס"ל לר' יהודה דקטן תרומתו תרומה, צ"ע היאך מהני תרומתו, הרי אינו בן דעת, ומ"ש משאר עשיות שבתורה, דל"מ עשיית קטן, ועי' בתורת זרעים מש"כ בזה, - ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות א' - ג' בביאור הא דבעינן קרא למעט חרש שוטה וקטן, והבאנו שם מש"כ באמרי בינה עדות סימן מ"ח דהוא משום דטבל הוי כמו שיש לכהן חלק בו, וע"כ א"צ דעת לקריאת שם תרומה, ועד"ז כתב באו"ש פ"א ממקואות ה"ח אות י"ג, ועי' בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל שנד' בס' אוצר התרומה שהאריך בזה, - ולפ"ז י"ל דזהו טעמא דמ"ד דמודה ר' יהודה דאינו מקדש, דכל הא דתרומתו תרומה הוא משום דבטבל יש לכהן חלק בו, ומשא"כ בהקדש הוי כשאר עשיות בתורה ול"מ עשיית קטן, וכעי"ז כתב בחזון יחזקאל במכילתין פ"א ה"ד.

ו] בתוי"ט כתב, דהא דתני קטן שלא הביא ב' שערות, היינו לאשמועינן דלא בכל קטן תרומתו תרומה, אלא כשהוא סמוך להבאת ב' שערות, דהיינו קטן שהגיע לחינוך, וכתב דזה שלא כד' הר"ש שכתב דבכל קטן קאמר ר' יהודה דתרומתו תרומה, ובמשנ"ר הק' ע"ז, דלענין תרומה מה מקום יש לחלק בין הגיע לחינוך ללא הגיע לחינוך, ועיי"ש מש"כ בזה.

והגר"א בשנו"א כתב דלר' יהודה בכל קטן אף בן ו' וז' תרומתו תרומה, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד מתרומות ה"ב כתב דבדוקא נקט בן ו' וז', דפחות מבן ו' דינו כקוף דבדוקא נקט דפחות מבן ו' דינו כקוף כמ"ש הרמ"א באו"ח סי' קנ"ט סי"א ולא שייך בו מחשבה, וגם בפעוטות אמרו בגיטין דנ"ט. דהיינו כבן ו' כבן ז', ועי' גם בחי' מהרי"ח לקמן מ"ו דנקט בפשיטות דכל שלא הגיע לעונת הפעוטות, פשיטא דאין תרומתו תרומה.

ז] **ר' יוסי אומר אם עד שלא בא לעונת נדרים אין תרומתו תרומה משבא לעונת נדרים תרומתו תרומה,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דעונת נדרים הוא שנה שלפני גדלות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנד', - אך בפיהמ"ש מהדו"ב חזר בו הרמב"ם ופירש דעונת נדרים היינו זכר בן י"ג ונקבה בת י"ב אע"פ שלא הביאו ב' שערות, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ד, ואזיל לטעמי' שכתב בפי"א מנדרים ה"ג, ז"ל, ואחר הזמן הזה שנמצא הבן בן י"ג וכו' והבת בת י"ב וכו' אע"פ שאמרו אין אנו יודעין לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו דבריהן קיימין והקדשן הקדש ונדריהן נדרים ואע"פ שלא הביאו ב' שערות, "וזו היא עונת נדרים האמורה בכל מקום", עכ"ל, וכ"ה גם דעת הבה"ג בהל' מיאון, (ועמד ע"ז הש"ש ש"ה פי"ב), והנימו"י בפ' מצות חליצה (לד: בדפי הרי"ף).

עוד נחלקו בזה, דהנה התוס' בנדה דמ"ה: ד"ה אילימא ודמ"ו: ד"ה ר"י ור"ל, כתבו דמופלא הסמוך לאיש דנדריו נבדקין, הוא שנה קודם שיביא סימנים, וע"כ הק' היאך לוקין על הקדשו, הרי הו"ל התראת ספק, דשמא לא יביא ב' שערות עד ב' שנים או ג', אך בד' הרמב"ם בפי"א מנדרים מבו', דבן י"ב לזכר ובת י"א לנקבה הוו מופלא ונדריהם נבדקין, ולא תליא בזמן הבאת השערות.[[30]](#footnote-31)

ובכ' הגרי"ז בתמורה ד"ב: כתב לפרש טעם הפלוגתא בזה, דלדעת התוס' ליכא דין שנים בגדלות כלל, וכל הא דבעינן שנים הוא כ"ה דלא ליהוי הסימנים שומא, אך לדעת הרמב"ם איכא דין שנים בגדלות, ופליגי בזה בדין בנים ה"ה כסימנים, וכמבו' בד' הגר"ח בפ"ב מאישות ה"ט, וע"כ לדעת התוס' דליכא דין שנים בגדלות כלל, ע"כ תליא דין מופלא הסמוך לאיש בשנה שלפני הסימנים, אך הרמב"ם לטעמי', דהגדלות תלוי' אף בשנים, ע"כ תלי דין מופלא הסמוך לאיש בשנים, דכל שהוא בן י"ב שנה נדריו נבדקין, וכל שהוא בן י"ג שנה נדריו קיימין, אף שלא הביא ב' שערות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[31]](#footnote-32)

ח] לדעת הרמב"ם דהא דתנן הכא דמשבא לעונת נדרים תרומתו תרומה, היינו בן י"ג לזכר ובת י"ב לנקבה, יש להסתפק אם מודה לד' ש"ר דבבן י"ב לזכר ובת י"א לנקבה אם בדקוהו והוא יודע להפלות, כ"ה דלענין נדרים כה"ג נדרו נדר, ומה שפירש למשנתינו בבן י"ג לזכר ובת י"ב לנקבה, הוא משום דבכה"ג תרומתם תרומה וא"צ בדיקה, או דס"ל דדינא דמופלא בן י"ב ובת י"א דנדריהם נבדקין, הוא רק בנדרים, אך בתרומה ל"מ בכה"ג.[[32]](#footnote-33)

ובמשכנות יעקב אהע"ז סימן מ"ב עט. ד"ה ויל"ע נקט לדעת הרמב"ם, דכל הא דתרומתו תרומה, הוא רק כשהגיע לעונת נדרים דהיינו בן י"ג לזכר ובת י"ב לנקבה, אך קודם הזמן הזה, אף אם בדקום והם יודעים להפלות, אין תרומתם תרומה, עיי"ש, אך עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות ה"ה שהוכיח בד' הרמב"ם דאף בתרומה מהני בשנה שקודם הגדלות כשבדקום והם יודעין להפלות, וצ"ע.

ט] הר"ש הביא מירושלמי דדעת ר"מ דאף אם הגיע לעונת נדרים אין תרומתו תרומה, ועיי"ש שכתב ב' דרכים, אם הוא משום דס"ל דמופלא הסמוך לאיש לאו דאורייתא, או דהוא משום דכתיב גבי תרומה איש למעוטי קטן, ומשא"כ בנדרים דבהפלאה תלה רחמנא, והריבמ"צ כתב דטעמא דר"מ הוא משום דכתיב ונחשב לכם והרמותם, את שיש לו מחשבה תורם ואת שאין לו מחשבה אינו תורם,[[33]](#footnote-34) - והתוס' בנדה מ"ו ב' כתבו דמ"ד דאין תרומתו תרומה, נמי סבר דמופלא הסמוך לאיש דאורייתא, ואך דלהקל לתקן טבל לא איתרבי להיות כגדול.

ובשערי חיים קידושין סו"ס מ"ג הק' ע"ד התוס', דהנה בפירש"י גיטין כ"ג ב' כתב דהא דנכרי שתרם תרומתו תרומה, הוא משום דהקדש הנכרי הקדש, כדילפינן מאיש איש לרבות את הנכרים שנודרים נדרים ונדבות כישראל, ותיקשי, דכ"ה דבמופלא הסמוך לאיש אמרינן דאף דנדרו נדר והקדשו הקדש, מ"מ לא איתרבי להקל לתקן טבל, ה"נ נימא בנכרי, דאף דהקדשו הקדש, מ"מ לא איתרבי להקל לתקן טבל.

ועיי"ש שכתב לישב, דמש"כ התוס' דלהקל לתקן טבל לא איתרבי מופלא, אי"ז פירכא בעלמא, אלא היינו דבהפרשת תרומה נכלל ב' עשיות, חלות התרומה, והיתר השירים,[[34]](#footnote-35) ולא נתרבה מופלא אלא לעשיית התרומה דהיא דמיא לנדר ולהקדש, אבל היתר השירים דמי לכל התורה כולה שהמופלא קטן הוא, ואינו יכול לעשות היתר שירים.

ולפ"ז ניחא דל"ד נכרי לקטן, דהא דבקטן ל"מ הפרשתו מסברא, הוא גם משום חלות התרומה, וגם משום היתר השירים, וע"כ אף דריבתה תורה מופלא דנדרו נדר והקדשו הקדש, אין לנו ללמוד מזה לענין תרומה אלא לעשיית חלות התרומה, ולא להיתר השירים, וממילא דאף התרומה אינה חלה, דא"א שתחול תרומה בלא היתר השירים, - ומשא"כ בנכרי, דלענין היתר השירים מסברא מצי למעבד שפיר, דהא בר דעת הוא, ודמי לשאר עשיות שבתורה שבידו לעשות, ורק לענין עשיית חלות התרומה דהוא חלות של קדושה הוא דס"ד דאין הנכרי ראוי לזה, וע"ז שפיר ילפינן מקרא דאיש איש דהקדשו הקדש, וכשם שיכול להקדיש, כן יכול להפריש תרומה, עכ"ד.

?והעירוני, דכ"ה משמעות ד' התוס' בגיטין ס"ה א' דכל הא דמהני חילול מע"ש במופלא, הוא נלמד רק מהא דאף בידו להתיר את הטבל באכילה, עייש"ה, ודו"ק.

י] הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ה פסק כדעת ר' יוסי דאם הגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, וכ"ה בשו"ע יו"ד סימן של"א סל"ג, ועי' בדרך אמונה בהל' תרומות שם בצה"ל ס"ק קנ"ט שהביא דכ"ה גם דעת הסמ"ג והמאירי והכו"פ והטור והרע"ב, אך הגר"א שם סקע"ח נחלק ע"ז וכתב דקי"ל כסתם משנה לעיל מ"א דכל קטן אין תרומתו תרומה, ועי' באמרי בינה תרומות סימן ח' שהאריך בפלוגתא זו.

יא] והנה באמת פלוגתא זו תליא בפי' מתניתין דלעיל דה' לא יתרומו וכו' והקטן, דבפי' הריבמ"צ במשנתינו כתב דאתיא כר"מ דלעולם אין תרומתו תרומה עד שיביא ב' שערות, וכן נקט הגר"א בביאורו שם ובשנו"א, וכתב שם דהא דתנן במשנתינו קטן שלא הביא ב' שערות, הוא לפרושי לרישא דקטן אין תרומתו תרומה, ונמצא דרישא היא כר"מ דכל קטן אין תרומתו תרומה.

אך בד' הר"ש במשנתינו שכתב דהא דלא מייתי הגמ' מר"מ דמופלא הסמוך לאיש אין תרומתו תרומה, הוא משום דמתניתין אלימא לי', נראה דמתניתין דלעיל לאו ר"מ היא, וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם שפירש דאמרו חמשה למעוטי דר' יהודה שאומר קטן שלא הביא ב' שערות תרומתו תרומה, ומ' דלא אתיא לאפוקי להא דר' יוסי, והיינו משום דדינא דהגיע לעונת נדרים דתרומתו תרומה, הוא משום דחשבינן לי' כגדול לענין תרומה, וע"כ אי"ז בכלל הקטן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות, דאף שהביא שם ה"ה לדינא דר' יוסי דהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, כתב שם ה"ב לדינא דה' לא יתרומו.

ולפ"ז נמצא, דלהרמב"ם לטעמי' דרישא לאו ר"מ היא, וליכא סתם מתניתין כוותי', שפיר קי"ל כר' יוסי דהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, וכ"ה גם לדעת הר"ש, אך לדעת הריבמ"צ דרישא ר"מ היא, קי"ל הכי, וכמש"כ הגר"א.

יב] **שם בר"ש, ר' יהודה אומר תרומתו תרומה, לכתחילה לא יתרום,** עד"ז מצינו בתשו' הרמב"ם סימן צ"ח בדינא דקטן שהגיע לעונת נדרים, דאף דאף תרם תרומתו תרומה, מ"מ לכתחילה אין ראוי לתרום עד שיביא ב' שערות, ולא נתפרש בד' הר"ש והרמב"ם הטעם בזה, - ובס' שערי אמונה כתב לפרש בד' הר"ש, דהא דלכתחילה לא יתרום הוא דומיא דהא דתנן לקמן מ"ו דשכור לא יתרום משום שאינו יכול לתרום מן המובחר, וכתב די"ל עוד, דהוא גזירה אטו שוטה.

יג] **שם, בגין דר' יהודה דהוא אמר תורם ואינו מקדש,** הר"ש בסו"ד פירש דטעמא דתורם ואינו מקדש, הוא משום דקרא דמאת כל איש דממעטינן מיני' קטן גבי הקדש דוקא כתיב, ועי' בפי' הרש"ס שכתב טעמים אחרים בזה, ועמש"נ לעיל אות ה' לפרש בזה בע"א לדעת התוס'.

יד] **שם, ואפי' כמ"ד אינו תורם מקדש,** בפי' מהר"א פולדא פירש דהיינו, דאפי' למ"ד דאינו תורם עד שיביא ב' שערות, מ"מ כל שהגיע לעונת נדרים ה"ה מקדיש, ובפשוטו הטעם בזה, דס"ל דמופלא הסמוך לאיש דרבנן, וע"כ אף דהקדשו הקדש, מ"מ אינו תורם, גם יל"פ כמש"א בירושלמי לעיל מינה דממעטינן לה מקרא דונחשב לכם תרומתכם דאת שאין לו מחשבה אינו תורם, והריבמ"צ פירש דהירושלמי קאי על הא דאף מופלא אינו תורם, ויל"פ עוד למש"כ התוס' בנדה דמ"ו: די"ל דאף אם מופלא הסמוך לאיש דאורייתא, מ"מ אין תרומתו תרומה דלהקל לתקן טבל לא איתרבי להיות כגדול.

אך הגר"א פירש דקאי על קטן שלא הגיע לעונת נדרים, דאף לת"ק ור' יוסי דאינו תורם ה"ה מקדיש, וכ"נ בד' הרש"ס דמפרש כן, וצ"ל דהטעם בזה הוא או דאף דמדאורייתא אין הקדשו הקדש ותרומתו תרומה, מ"מ מדרבנן תיקנו שיהא הקדשו הקדש, או דלעולם מדאורייתא הקדשו הקדש, דלא ס"ל לדרשא דאיש, והא דאין תרומתו תרומה הוא מקרא דונחשב לכם תרומתכם, וכ"כ בתורת זרעים, וצ"ע.

טו] התוס' בגיטין דס"ה. כתבו, דלמ"ד דכשהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, כשם שחל שם תרומה על פיו ומשתרי טבל באכילה, ה"נ מתחלל מע"ש על ידו,[[35]](#footnote-36) ובחי' הרשב"א שם נסתפק דשמא אף קודם שהגיע לעונת נדרים מצי לפדות מע"ש, ואף דאין תרומתו תרומה, דפדיון שאני דכיון שפודין שוה בשוה א"צ דעת כ"כ כמו על הפרשת תרו"מ, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות י', ועי' בדרך אמונה פ"ד מתרומות סקנ"ב שהביא מפי' הר"ש לתו"כ בחוקותי פר' ח' שנסתפק בזה.

טז] במשכנו"י אהע"ז סימן מ"ב עח. ד"ה עתה הק', לדעת התוס' דמופלא הסמוך לאיש הוא שנה קודם שיביא ב' שערות, דא"כ מ"ט תרומתו תרומה ומותר לאכול את השירים, ומ"ט לא חיישינן שמא לא יביא ב' שערות בתחילת שנת י"ג, וכתב דביותר תיקשי במש"א בנדה דמ"ו: די"ל דר' יוסי ס"ל דתרומה בזה"ז דאורייתא, וכתב דצ"ל דהוא משום דחזקה דרבא מהניא מדאורייתא, ואף דאיכא חזקת טבל ומצינו למימר סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, אפ"ה לא חייש ר' יוסי, ועיי"ש דבסוגיית הגמ' בנדה מ' דרבא חדית להא דאיכא חזקה שהביא סימנים, ולא מייתינן סייעתא לזה מדינא דמופלא הסמוך לאיש, עכ"ד.

עוד צ"ע בזה, דהרי אמרינן בנדה דמ"ח: דכי קאמר רבא חזקה למיאון, אבל לחליצה צריכה בדיקה, והרי דלמילי דאורייתא לא סמכינן על חזקה דרבא, וא"כ היאך סמכינן על הפרשתו של מופלא להתיר איסור טבל דאורייתא, ורחוק לומר דאה"נ אין השירים נאכלין עד שיתברר שהביא ב' שערות בתחילת שנת י"ג.

וכבר עמד עד"ז הש"ש ש"ה פי"א במש"כ התוס' בנדה דמ"ו: דהא דלוקין על הקדשו, ולא אמרינן דהתראת ספק היא, הוא משום דאזלינן בתר רוב שמביאין ב' שערות בזמנן, והק' הש"ש, דהרי ל"מ חזקה דרבא למילי דאורייתא, ועיי"ש שדן לישב, דלעולם מדאורייתא אזלינן בתר חזקה דרבא, ואך מדרבנן הוא דהחמירו שלא לסמוך ע"ז למילי דאורייתא, ולכאו' היינו, דכל מה שהצריכו בדיקה, הוא רק במקום דאפשר, אך לענין דינא דהתראת ספק, דא"א לתקן לזה, סמכינן על החזקה, [[36]](#footnote-37) - ומצינו כן בד' הרמב"ן במלחמות בפ"ק דחולין והרשב"א שם ד"ג. דהא דל"מ חזקה דרבא לענין חליצה, הוא משום דלא סמכינן על חזקה במקום דאפשר לברר, עיי"ש, ועי' בית אפרים אהע"ז סימן מ"ז וכת"ס או"ח סימן קכ"ט שהאריכו בזה, (ועיי"ש בבית אפרים במה שעמד בסתירת ד' הרשב"א בזה, ואכמ"ל), ועי' ביאוה"ל סימן ל"ט סוד"ה קטן שהביא פלוגתא בזה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט מהניא חזקה דרבא דמכח זה סומכין על הפרשתו של המופלא להתיר איסור טבל דאורייתא, דכל הא דל"מ חזקה דרבא למילי דאורייתא, הוא רק בגונא דאיכא לברורי, אך הכא דא"א לברר עכשיו אם יביא ב' שערות אח"כ, סמכינן על חזקה זו, ולפ"ז נמצא דלדעתם ודאי דלכתחילה אין למופלא לתרום, כיון דאין סומכין על חזקה דרבא במילי דאורייתא, ורק אחר שתרם, הוא דסמכינן על חזקה זו, כיון דא"א לברר.

ובש"ש שם פט"ו כתב לישב בזה בע"א, דהא דל"מ חזקה דרבא למילי דאורייתא, הוא משום דאי"ז רוב גמור, אלא הו"ל כספק הרגיל, וע"כ ל"מ זה למילי דאורייתא, משום דלא אתי ספק ומוציא מידי ודאי קטנות, וע"כ במופלא הסמוך לאיש, שפיר מהני חזקה דרבא, דמכח זה אמרינן דמסתמא יביא ב' שערות בזמן, דבכה"ג לא מרע לחזקה ולא שייך בי' אין ספק מוציא מידי ודאי, משום דשמא ימות אמרינן, עיי"ש, - וגם לפ"ז ניחא הא דמהניא החזקה דרבא, דמכח זה סומכין על הפרשתו של המופלא להתיר איסור טבל דאורייתא.

יז] במל"מ פ"ב מנזירות הי"ג נסתפק בדינא דמופלא לאיש, אם כ"ה דנתרבה דנדרו נדר, ה"נ יכול לישאל על נדרו, או דלא מרבינן לי' אלא לענין נדרים, ועי' באמרי בינה הל' נדרים סימן כ"ח שהאריך בזה.

ונראה דאף אי נימא דיכול לישאל על נדרו, מ"מ בדינא דר' יהודה דאף קטן שלא הגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, אין יכול לישאל ע"ז, - והטעם בזה הוא, משום דחלוק דינא דר' יהודה דתרומת קטן תרומה, מדינא דר' יוסי דכשהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, דדינא דר' יוסי היינו, דכל שהגיע לעונת נדרים חשבינן לי' כגדול לענין תרומה, ודעת ר"ה בנדה דמ"ו. דאם הקדיש ואכל לוקה, והיינו משום דחשבינן לי' כגדול לענין ההקדש, וע"כ י"ל דאף מצי לישאל, אך בדינא דר' יהודה דתרומת קטן תרומה, דהיינו דאף דקטן הוא מ"מ תרומתו תרומה, ודאי דל"מ לישאל על תרומתו, כיון דקטן הוא ואינו בר שאלה.[[37]](#footnote-38)

יח] בתורת זרעים נסתפק במופלא הסמוך לאיש, אם יכול לתרום במחשבה, או להקדיש הקדש וצדקה בלב, וזה למש"כ הריטב"א בשבועות דכ"ו: דהקדש בלב אינו בכלל הנדרים לעבור בבל תאחר, והיינו דדין הקדש בלב הוא דין בפנ"ע הנלמד מקרא דנדיב לב, ולפ"ז אפשר דלא נתרבה מופלא הסמוך לאיש לענין נדרים אלא לענין נדרי הפלאה ולא לענין הקדש בלב, - ועי' במעדני ארץ פ"ד מתרומות ה"ה ד"ה אולם שכתב דל"מ לתרום במחשבה, משום דאין מחשבת קטן כלום, וסייע לזה מהא דממעטינן תרומת מופלא מקרא דונחשב דאת שאין לו מחשבה אין לו תורם, ומ' דאף אם תרומתו תרומה, מ"מ פשיטא דאין לו מחשבה,[[38]](#footnote-39) אך עיי"ש שהביא מהמנ"ח במצוה תק"ז והמשנ"ר שנקטו דמהני תרומתו במחשבה, ועמש"כ בזה בדרך אמונה תרומות פ"ד בצה"ל ס"ק קנ"ב.

ועיי"ש במעדני ארץ במה שהאריך בפלוגתת רבוותא אם כיון דתרומת המופלא תרומה, אף נעשה שליח לאחרים להפריש תרומה, ועמש"כ בזה בדרך אמונה שם בצה"ל ס"ק קנ"ג ובביאוה"ל שם ה"א, ואכמ"ל.

**פ"א מ"ד**

א] **אין תורמין זיתים על השמן ולא ענבים על היין,** הר"ש הביא מירושלמי דפרכינן אהא דתנן הכא דאף בדיעבד אין תרומתו תרומה, מהא דתנן לקמן מ"י דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו ואם תרם תרומתו תרומה, ומשני רב הילא בשם ר' יוחנן דהא דהכא אין תרומתו תרומה הוא מפני גזל השבט, והיינו מפני הטורח שיש טורח בזיתים וענבים לעשותם שמן ויין, ורב מנא משני דהא דהכא אין תרומתו תרומה הוא משום דהוא צריך לתרום לפי מידת השמן והוא אינו תורם אלא לפי מידת הזיתים, ואף אם תרם לפי מידת השמן, אין תרומתו תרומה, דגזרינן שמא בפעם אחרת לא יתרום לפי מידת השמן.

והר"ש הק' לפי' קמא דהא דל"מ תרומתו הוא משום גזל השבט, דאכתי תיקשי מהא דתנן לקמן דאם תרם מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו דאין תרומתו תרומה, ומ"ט לא אמרינן דאין תרומתו תרומה משום גזל השבט, וכתב דאין לתרץ דדוקא בזיתים וענבים הוא דאין תרומתו תרומה דיש בהן טורח טפי, דבירושלמי הכא דעת ר' יוחנן גופי' דאף בשאר דברים אין תרומתו תרומה, וכתב דהא דתנן הכא דאין תרומתו תרומה הוא כשתרם שלא מדעת הכהן, דיש בזה משום גזל השבט, והא דתנן התם דתרומתו תרומה הוא כשנטל רשות מן הכהן, דליכא בזה משום גזל השבט, וע"כ אף דלכתחילה לא יתרום מ"מ אם תרם תרומתו תרומה.

אך הנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ד כתב דאם תרם מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו תרומתו תרומה, ושם הי"ח כתב דאם תרם מזיתים על השמן ומענבים על היין אין תרומתו תרומה משום טורח כהן, וסתימת דבריו משמע, דכל הך דינא דאין תרומתו תרומה, הוא רק בזיתים וענבים דיש בהן טורח טפי, אך בשאר מילי תרומתו תרומה, וכ"כ הרע"ב לקמן מ"י, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, ומשה"ק הר"ש ממש"א בירושלמי דלר' יוחנן גופי' אף בשאר דברים אין תרומתו תרומה, עי' חזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ו שכתב לפרש הירושלמי שם בע"א לפי גיר' הגר"א, ועי' גם בקה"י זרעים סימן ח' שכתב כעי"ז.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא מספרי דילפינן לה מקרא דכדגן מן הגורן, מן הגמור, וכ"כ הרע"ב, - ובתוס' הגרע"א הק', דהרי הא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו אינו מעכב בדיעבד, והכא אף בדיעבד אין תרומתו תרומה משום הפסד כהן, ומ"ט פירש הרע"ב דהוא משום דינא דמן הגמור.

ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות כתב לישב, דעיקר הא דיש בזה משום גזל השבט, מבו' בירושלמי דהוא משום הטורח, וע"כ כ"ז הוא רק משום דאיכא דינא דצריך ליתן לו מן הגמור, וע"כ זה שנותן לו מאינו גמור מיחשב גזל השבט, אבל אם ל"ה דינא שצריך ליתן לו מן הגמור, ל"ה גזל השבט במה שנותן לו משאינו גמור, וע"כ בע"כ דיסוד דינא דמתניתין הוא מהך דכדגן מן הגורן דצריך ליתן לו מן הגמור, ומכח זה הוא דחל דין גזל השבט שלא יהא תרומתו תרומה אף בדיעבד.

ג] בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ח משמע, דאין תורמין מזיתים הנכבשים על השמן, דגם בזה איכא מפני טורח כהן, ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב, דזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאין תורמין מזיתים על הזמן הוא מכח דינא דמן הגמור, דלפ"ז הרי דכיון דזיתים הנכבשין ג"כ הוו גמור, שפיר תורמין מהן על השמן, ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות הק' בזה, דאם ליכא בזה לדינא דמן הגמור, מ"ט יש בזה משום גזל השבט, הרי אינו מחויב כלל ליתן לו מן השמן.[[39]](#footnote-40)

ועיי"ש שכתב לישב, דהנה בעיקר דינא דכדגן מן הגורן יש להסתפק אם יסודו הוא זכות כהן שהישראל צריך ליתן לו מן הגמור, או דהוא דין בפנ"ע במעשה ההפרשה, והנה מהא דקי"ל דגם אין תורמין מן הגמור על שאינו גמור, אף דבזה ל"ש זכות כהן, בע"כ דהוא דין בפנ"ע במעשה ההפרשה, אך נראה דמלבד זה נכלל בדין גמור גם גזל כהן, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיא דביצה י"ג א', ואכמ"ל,[[40]](#footnote-41) - ולפ"ז י"ל, דגם בתורם מזיתים העומדים לאכילה עד שמן, נהי דשניהם הוין בכלל גמור, אבל מ"מ כיון דהא דהזיתים נחשבים בכלל גמור הוא משום דלעולם לא יהי' מהן שמן, א"כ כ"ז הוא לענין הזיתים בעצמן, אבל לענין לתרום מהן על שמן דין אינו גמור עליהן, דמאחר דיסוד הדין של גמור הוא חלות דין זכות של כהן בחובת נתינה מן הגמור, א"כ הרי חל בהשמן חיובא שצריך לתת לו מן הגמור שלהן שהוא שמן ולא מזיתים, וע"כ ממילא דאין תורמין מהן, וזהו שכתב הרמב"ם דאם תרם מזיתים הנכבשים על שמן אין תרומתו תרומה, משום גזל השבט, והיינו משום דחלה זכות כהן לתת לו מהשמן מכח דינא דגמור, דהוא חיובא לבעלים לתת לכהן מן הגמור, ומשום זה הוא דנחשב גזל השבט, עכ"ד.

ד] דעת הרמב"ן בפי' התורה דברים י"ד כ"ב, דזיתים וענבים אין מעשר שלהם מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, וכ"נ בד' רבינו יונה בברכות פ' אלו דברים מא. בדפי הרי"ף,[[41]](#footnote-42) ולפ"ז לכאו' כל שתרם מזיתים על השמן ומענבים על היין מן הדין אין תרומתו תרומה, דהוי כתורם מן הפטור על החיוב, אך לכאו' כשדעתו לעשות מזיתים ומענבים אלו שמן ויין, מודה הרמב"ן דחיילא עלייהו תרו"מ, דהוי כדבר שלא נגמרה מלאכתו, וצ"ע.

אך הנה לקמן מ"ט תנן דתורמים משמן על זיתים הנכבשים, והרי דלא חשיב כתורם מן החיוב על הפטור, וכבר עמד ע"ז בתוס' הגרע"א לקמן פ"ב מ"ו, והק' ג"כ ממשנתינו, דמבו' דכל הא דאין תורמין מזיתים על השמן, הוא משום הפסד כהן, ועיי"ש בתפא"י שכתב דצ"ל, דאף דזיתים וענבים אלו אין חייבין בתרו"מ, מ"מ חיילא בהו ההפרשה, כיון שבידו להביאו לכלל חיוב, אך בל' הרמב"ן בב"מ דפ"ח: מבו' דלהצד דאין זיתים וענבים שחישב עליהן לאכילה חייבין, לא משכח"ל שיהיו ענבים תרומה, אלא כשדעתו לעשות מהן יין והקדים תרומתם בענבים, וצ"ע.

ה] **ואם תרמו ב"ש אומרים תרומת עצמן יש בהן וב"ה אומרים אין תרומתן תרומה,** הריבמ"צ פירש דהיינו דלדעת ב"ש דאם הפריש ב' סאין זיתים, הוו אותם הב' סאים חולין מתוקנים, ויש בהן תרומת עצמן, וכתב דהיינו לוג, דזהו שיעור תרומה דידהו, ועד"ז פירשו הר"ש והרא"ש,[[42]](#footnote-43) - ובטעמא דב"ה דאין תרומת עצמן תרומה ואף הן עצמן אינם מתוקנין, פירש הריבמ"צ דהוא משום דאם תאמר נפטר מה שבידו יבואו לפטור גם את השמן, והשמן אינו נפטר, דאי נימא דנפטר יבא לעשות כן לכתחילה, ועי' רש"ש במש"כ לפרש עוד בטעם הפלוגתא דב"ש וב"ה.

ובמנחת שלמה ח"א סימן ס"א סק"ג כתב דטעמא דב"ש דאותם הב' סאים מתוקנים, הוא משום דבהפרשת תרו"מ לא אמרינן דעיקר ההפרשה היא רק על השירים, והתרו"מ עצמן ניתרין ממילא, אלא היינו דההפרשה היא גם על התרומה עצמה לפי חשבון, וע"כ אף דמה שתרם מן הזיתים על השמן ל"ה תרומה, מ"מ מה שתרם מן הזיתים על עצמן שפיר חל, וזהו שאמרו בירושלמי דטעמא דב"ש הוא דנעשה כאומר ה"ז תרומה עלי' ועל שלמטן, והיינו דכשהוא מפריש מן הזיתים על השמן, הו"ל כאומר ה"ז תרומה על הזיתים עצמן ועל השמן, וע"כ אף דהפרשתו על השמן לא חיילא, מ"מ הפרשתו על הזיתים עצמן שפיר חיילא, עכ"ד, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז ד"ה וכל מה, דמבו' כן בדבריו.

ו] ובס' אוצר התרומה הובאו ד' האפיקי ים שהאריך בנידו"ז, ועיי"ש שהוכיח דלעולם בהפרשת תרו"מ אין ההפרשה אלא על השירים, מהא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, ומבו' בד' הראשונים בכ"ד דהיינו דהוי מעשר וטבל מעורבין זב"ז, והאריך בזה באפיקי ים ח"א סימן י"ב, ואי נימא דלעולם ההפרשה היא גם על התרו"מ עצמם לפי חשבון, א"כ מ"ט הוי מעשר וטבל מעורבין זב"ז, הרי הי' בדין דכ"ה דחיילא הפרשתו על השירים, יחול גם מה שהפריש על המעשרות עצמן, ויהיו מעשר וחולין מעורבין זב"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש עפי"ז ד' הירושלמי הכא, דכל דינא דב"ש הוא רק בתרומה, אך בתרומת מעשר אין הדין כן, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז סוד"ה וכל מה, שכתב לפרש עד"ז, עכ"ד.

ובמנחת שלמה שם סוסק"ג כתב לישב, דהא דלא חייל מה שהפריש על המעשרות עצמן, הוא משום דאין השירים ניכרין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע דמ"ט הכא ס"ל לב"ש דתרומת עצמן בהן, אף דאין השירים ניכרין, ועי' חזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ו וסקכ"ז שכתב בתו"ד דאפשר דטעמא דב"ה הוא משום דאין השירים ניכרין, וצ"ע, - ועמש"נ עוד בענין זה לקמן פ"ד מ"א אות י"ט.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי כשתרם מן הענבים על ענבים ועל יין, ובזה הוא דס"ל לב"ש דאף דהתרומה שתרם על היין לא חיילא, מ"מ התרומה שתרם על הענבים חיילא, וב"ה ס"ל דאף התרומה שתרם על הענבים לא חיילא.

והנה לפי' זה צ"ע דמ"ט דב"ה דאף תרומת עצמן אין בהן, ומ"ט לא אמרינן דאף דמה שתרם על היין לא חייל, מ"מ מה שתרם על הענבים שפיר חייל, ובחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז ד"ה והנה כתב דהוא משום קנסא, עיי"ש.[[43]](#footnote-44)

אך בפשוטו י"ל דהרמב"ם שפירש כן, לטעמי' אזיל בפ"ה מתרומות ה"ג, עיי"ש שכתב דאם היו לו נ' סאה חטים ונ' סאה שעורים בבית א' והפריש על הכל ב' סאין חטים אינה תרומה, והרי דלא אמרינן דאף דמה שתרם על השעורים לא חייל, מ"מ מה שתרם על החטים חייל, אלא אף מה שתרם על החטים לא חייל, ובחזו"א דמאי סימן י"א סוסקכ"ז כתב דצ"ל דהוא מדינא דאת וחמור, ועיי"ש בסימן ט"ו סקי"א ד"ה הפריש, במש"כ לדון בזה, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא לא חיילא אף ההפרשה שהפריש על הענבים, מדינא דאת וחמור, ועי' באור גדול במש"כ לדון בזה בדינא דקני את וחמור.[[44]](#footnote-45)

ח] בתוס' שאנץ בעדיות פ"ה מ"ב, גריס במשנתינו דאם תרמו ב"ש אומרין אין תרומתן תרומה וב"ה אומרים תרומתן תרומה, ופירש דהיינו דלב"ש אף דאין תורמין לכתחילה, מ"מ בדיעבד תרומתו תרומה, ולב"ה אף בדיעבד אין תרומתו תרומה.

ט] בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, מבו' דהא דתנן הכא דאין תרומתו תרומה, היינו דהוי טבל גמור, וע"כ יכול לעשותן תרו"מ על מקום אחר, ונתחדש לפ"ז, דאף דמדאורייתא תרומתו תרומה, וכל הא דאין תרומתו תרומה אינו אלא מדרבנן, משום גזל השבט או משום דאינו תורם לפי מידת השמן, מ"מ מכח זה ביטלו חכמים להפרשתו והוי טבל גמור.

והמהר"י קורקוס בפ"ה תרומות הי"ח הק' ע"ז מסוגיית הגמ' ביבמות דפ"ט, דפליגי בהא דתנן דמן הטמא על הטהור במזיד לא עשה ולא כלום, דלרב חסדא היינו דלא עשה ולא כלום כל עיקר דאפי' ההיא גריוא הדר לטיבלי', ולר"נ ברבי אושעיא היינו לא עשה ולא כלום לתקן את השירים אבל תרומה הוי, ובגמ' שם פריך על רב חסדא, דמי איכא מידי דמדאורייתא הוי תרומה ומשום דילמא פשע אפקוה רבנן לחולין, ומשני דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, וכיון דאנן קי"ל כרנב"א, ומשום דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, א"כ מ"ט הכא אין תרומתו תרומה.[[45]](#footnote-46)

ועיי"ש שכתב דהכא שייך מיגדר מילתא טפי, שאם אתה אומר שתהי' תרומה ירגיל עצמו בכך ולא יחוש לטורח כהן כי יסבור שאין לחוש לכך ולא יחזור ויתרום, וגם כי כיון שהוא דבר מצוי ראוי לחוש לו ויש כח ביד ב"ד לעקור דבר מן התורה משום מיגדר מילתא, משא"כ בטמא על הטהור, דאי"ז נקרא מיגדר מילתא לעקור בשבילו דבר תורה, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש טעם החילוק בזה.

ובמלאכת שלמה כתב בשם הר' יהוסף, דהא דאין תרומתו תרומה, הוא משום דיש כח בידם חכמים לעשות התרומה טבל, ואפשר לומר שכל התורם ע"ד רבנן הוא תורם, וצ"ע, עכ"ל.

י] בדרך אמונה פ"ה מתרומות ס"ק קפ"ז כתב, דבזה"ז דבלא"ה אין נותנין לכהן, הוי תרומתו תרומה בדיעבד, ועיי"ש בצה"ל במש"כ לדון בדין מעשר עני.

יא] תנן בעדיות פ"ה מ"ב, תורמין זיתים על שמן וענבים על יין כדברי ב"ש, וב"ה אומרים אין תורמין, ובתוס' שאנץ שם הק', דהכא תנן דלכו"ע אין תורמין, ולא נחלקו אלא אם בדיעבד תרומתו תרומה, ובסו"ד הביא מירושלמי בפירקין דאמרינן דלית כאן זיתים על שמן, אלא שמן על זיתים, ועיי"ש שכתב דהכא איירי שלא מדעת כהן, והתם איירי מדעת כהן, ולכך לב"ש תורמין לכתחילה, ולב"ה אין תורמין לכתחילה, אך בדיעבד תרומתו תרומה, עכ"ד.

וצ"ע דמ"ט דב"ש דתורמין לכתחילה, הרי אין תורמין משאינו גמור על הגמור, ואי נימא דאיירי בתורם מזיתים הנכבשים על שמן, דהוי מן הגמור על הגמור, א"כ מ"ט דב"ה דאין תורמין אף מדעת הכהן, הרי כיון דאף הזיתים הנכבשים הוי מן הגמור, לכאו' כל הא דאין תורמין מהן על השמן, הוא משום זכות הכהן, וכל שתורם מדעת הכהן שפיר דמי, ושמא טעמא דב"ה הוא כמש"כ התוס' שאנץ שם בתחילת דבריו, דזיתים ושמן ב' מינים הם, ואף דלפמש"כ בסו"ד מודו ב"ה דאם תרם תרומתו תרומה, מ"מ ס"ל דלכתחילה אין תורמין, דדמי לב' מינים, וצ"ע.

יב] **שם בר"ש, אבל אם נטל רשות מן הכהן וכו' ואע"ג דלכתחילה אסור, מ"מ דיעבד תרומתו תרומה,** בטעם הא דלכתחילה אסור אף כשנטל רשות מן הכהן, כתב הרא"ש דהוא משום דשמא פעם אחרת יעשה כן שלא מדעת הכהן, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, תיפו"ל משום דינא דמן הגמור, והרי אסור אף לתרום מן הגמור על שאינו גמור, אף דבזה ליכא פסידא לכהן, וא"כ ה"נ יהא אסור לתרום משאינו גמור על הגמור, אף מדעת הכהן, ועי' במהר"י קורקוס פ"ה מתרומות הי"ח שפירש כן, - ושמא י"ל דד' הרא"ש קיימי בגונא דתורם מזיתים הנכבשים על שמן, דבכה"ג ליכא בזה לדינא דמן הגמור, וכל הא דל"מ לתרום הוא משום זכות הכהן, וכמש"נ לעיל אות ג', ובזה הוצרך לפרש דהא דאין תורמין אף מדעת הכהן, הוא משום דשמא יעשה כן פעם אחרת שלא מדעת הכהן.

יג] **שם, וא"ת לר' מנא וכו' זיתים על זיתים לישתרי וכו',** בתוס' הגרע"א הק', דודאי אין לתרום לכתחילה מזיתים על זיתים, מכח דינא דמן הגמור, - ובהגהות הגראמ"ה הק' עוד, די"ל דהא דאין תורמין לכתחילה מזיתים על זיתים הוא משום גדר מי חטאת, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן י"א סוסקכ"ד שעמד בזה.

**פ"א מ"ה**

א] **אין תורמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה ומן ההפקר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דילפינן לה מדכתיב ובא הלוי כי אין לו חלק ונחלה עמך, יצאו אלו שידך וידו שוין בו.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלקט שכחה ופאה הם לעניים, וע"כ לא יפריש תרומה הראוי' לפירותיו מאחד מאלו שהן ממון עניים, אבל ההפקר הי' עולה בדעתינו שמפריש ממנו התרומה הראוי' לפירותיו כיון שיש לו בו זכות, לפי שההפקר מותר לכל אדם,[[46]](#footnote-47) והא דאין תורמין מן ההפקר הוא קרא דובא הלוי וגו', עכ"ד, וכ"כ הרע"ב.

ובתוי"ט תמה ע"ז, דאם הא אין תורמין מלקשו"פ הוא משום שהם ממון עניים, א"כ מאי קמ"ל, הרי פשיטא דאין אדם פוטר עצמו מחובו במה שהוא של אחרים, ובע"כ דאיירי בעני עצמו שיש לו כרי של טבל, ואפ"ה אין תורמין מהן, משום שהן פטורין מן המעשרות, וכ"כ הרמב"ם גופי' בפ"ה מתרומות הי"ב,[[47]](#footnote-48) ועי' בשיעורי הגר"ש בפרק אלו מציאות סימן י"א סק"ב מש"כ בדעת הרמב"ם, ונת' להלן אות ה'.

ב] במל"מ פ"ב מתרומות ה"ט נסתפק בהא דפאה פטורה מן המעשר, אם היא פטורהן משעה שהפריש, או דאין פטורין אלא לאחר שזכו בה הענייים, ונפ"מ דאם הפריש ובא עשיר ולקח פאה בערמה באומרו שהי' עני או באונס אם חייב העשיר להפריש מעשר, ועיי"ש שהוכיח ממש"א בגיטין דמ"ז. דנכרי שליקט לקט שכחה ופאה ה"ה חייבת במעשר, משום דאדעתא דנכרי לא אפקרינהו, ומבו' דאין הפאה פטורה מן המעשר עד שבאה לרשות עני, אך הק' ע"ז מהא דתנן דשבולת של לקט שנתערבה בקציר צריך להביא ב' שבלים וכו' כ"ה דלא ליפרוש מן הפטור על החיוב, ומבו' דה"ה פטורה אף קודם שבאה ליד עני, ועי' בתוס' הגרע"א בפאה פ"ד מ"ט במש"כ לדחות הראי' מהתם, וכתב דיש לחלק, דאף דלקט פטור מיד, מ"מ פאה אינה פטורה מיד, דשאני פאה שתלוי' בדעתו של בעה"ב, עכ"ד.

ובס' קרית מלך רב שם תמה ע"ד המל"מ, דלפ"מ שהוכיח מסוגיא דגיטין מבו' דאף לקט ושכחה אין פטורין מן המעשר עד שיבואו ליד העני, שהרי איירי בנכרי שליקט לקט שכחה ופאה, וכן עמדו בזה הברכ"י באו"ח סימן תל"ד ובתוס' הגרע"א פאה פ"ד מ"ט, ועיי"ש בקרית מלך רב מש"כ בזה, ועי' בברכ"י שם שתמה על דבריו.

ומה שהוכיח המל"מ מההיא דגיטין, עי' בחי' הריטב"א שם שפירש דאיירי במקום שאין שם עניים ואין ראויים לבא שם עניים, דבכה"ג ל"ה הפקר כלל, עכ"ד, והביאוהו הברכ"י והגרע"א שם, אך בשם י"מ כתב הריטב"א דאיירי אף כשיש עניים, ואפ"ה אם שקיל לה גוי חייב במעשר, ולכאו' הוא כד' המל"מ, - ועיי"ש בברכ"י שכתב עוד דהתם הוא משום דהו"ל כהפקר בטעות, וכמש"כ התוס' בגיטין שם והר"ש בפ"ו דפאה.[[48]](#footnote-49)

ג] ובעיקר הנידון בזה עי' גם בברכ"י שם שהביא מד' הר"ש בפ"ו דפאה מ"א ושטמ"ק ב"מ ד"ל: בשם תוס' שאנץ דמיד שקרא עלי' שם פאה נפטרה מן המעשרות, ופירשו כן בסוגיית הגמ' ב"ק דכ"ח., ועי' בקה"י סימן א' ובשיעורי הגר"ש בפרק אלו מציאות סימן י"א סק"ג, במש"כ לישב סוגיית הגמ' שם לדעת המל"מ.

אך מאידך בד' הרא"ש בפ"ה דפאה מ"ד מבו' להדיא דאין לקשו"פ פטורין מן המעשרות עד שיבואו ליד העני, והוכיחו כן במקד"ד תרומות סימן ג' ובתורת זרעים פ"ה פ"ד מ"ט ובשיעורי הגר"ש שם סק"ב, אך בקה"י שם כתב דט"ס נפלה בד' הרא"ש.

ד] ובתוס' הגרע"א שם כתב לתמוה בעיקר הנידון בזה, דכיון דהא דלקט שכחה ופאה פטורין מן המעשר, ילפינן לה מקרא דובא הלוי וגו' יצאו אלו דיש לו חלק ונחלה עמך, וא"כ מיד שנעשו לקט שכחה ופאה שייך טעם זה ונפטרו.

ובחי' הגר"ש ב"מ סימן כ"א סק"ז כתב בדעת המל"מ, דלפטורא דידך וידו שוין, לא סגי בעצם החלות דין שבחפץ דידך וידו שוין, אלא כל הפטור הוא במה שבאה לו הבעלות מכח סיבת זכי' שידך וידו שוין בהן, והיינו דגם הכהן והלוי היו יכולין לזכות בהן מכח אותה סיבת זכי',[[49]](#footnote-50) ומה שנסתפק המל"מ בזה, הוא כמש"כ בתוס' הרי"ד פאה פ"ד ה"ב, דהוא אם לקשו"פ הוו ממון עניים מיד בשעת ההפרשה, או דאין יוצאין מרשות הבעלים עד שזכה בהן העני, דאם הוו ממון עניים מיד, הרי נמצא דזכיית כל העניים אתיא מכח זכי' דידך וידו שוין, וע"כ הן פטורין מיד מן המעשר, אך אם אכתי לא נעשו ממון עניים ולא יצאו מיד הבעלים עד שבאו ליד העני, אכתי לא מיפטרי מן המעשר, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה.

ה] בשיעורי הגר"ש בב"מ שם כתב לישב לפ"ד המל"מ, למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאין תורמין מן הלקשו"פ הוא משום שהן ממון עניים, אשר צ"ע דמה הוצרך לזה תיפו"ל דהן פטורין מתרו"מ, ולהנ"ל י"ל דס"ל דאין לקשו"פ פטורין מן המעשר אלא לאחר שזכו בה עניים, וקשיא לי' דבמשנתינו משמע דבכל ענין אין תורמין מן הלקשו"פ, ואף קודם שזכו בהן עניים, וע"ז הוא דכתב דהא דאין תורמין מהן הוא משום שהם לעניים ואין לבעה"ב בהן זכות.

ומשה"ק התוי"ט דמאי קמ"ל פשיטא דאין תורמין משל אחרים, ג"כ ניחא לפ"ז, דהרי מהא דאינם פטורין מן המעשר עד שיזכה בהן העני, מבו' דכ"ז שלא זכה בהן עני, עדיין לא נעשו ממון עניים, ואין בהן אלא דין מתנות עניים, וע"כ ס"ד דיהא ביד הבעלים להפריש מהן, וקמ"ל מתניתין דהואיל וחייל עלייהו שם מתנו"ע ויש לעניים זכות לקיטה בה, ע"כ אין תורמין מהן, דמלבד דעצם הזכות לקיטה חשיב זכות ממון, גם השם מתנו"ע גרידא בתבואה מפקיע את כח בעלותו מלעשות שם תרומה, עכ"ד.

ויש להוסיף בזה, דהרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב כתב דהא דאין תורמין מלקשו"פ, הוא משום שהם לעניים "ואין לכהן בהן שום מתנה", ומבו' דהא דל"מ לתרום מהן, אי"ז משום דאין תורמין מדבר שאינו שלו, דא"כ הרי גם אם הי' דין הלקשו"פ דנותנין מהן תרו"מ, ל"ה מצי הבעלים להפריש מהן על פירותיו, אלא היינו דכיון דדין הלקשו"פ לינתן כולם לעניים, ע"כ לאו כל כמיני' לתרום מהן ולהפקיע זכות העניים, וזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל, דבאמת כ"ז שלא זכה בהן עני, עדיין לא נעשו ממון עניים, וכל הא דאין תורמין מהן, הוא משום דדינם לינתן לעניים.

ו] בעיקר מש"א בירושלמי דהא דהפקר פטור מן המעשר הוא מקרא דובא הלוי, כ"ה גם בירושלמי ריש מעשרות, הביאו הר"ש שם, וכ"כ התוס' בב"ק דס"ט. סוד"ה כל שלקטו, - ובירושלמי במעשרות שם אמרינן דיש לפטור הפקר גם משום דכתיב ראשית דגנך ולא של הפקר, ואף דאם משום זה הרי דכל שהפקיר שבלים וחזר וזכה בהן היו חייבין במעשרות, דומיא דהקדיש קמה וחזר ופדאה דחייבת במעשרות, וע"ז בעינן לקרא דובא הלוי, לפטור אף בכה"ג דהפקיר וחזר וזכה משום דידך וידו שוין.

והנה בפירש"י בפסחים דנ"ו. וב"ק דכ"ח. כתב דהא דלקט שכחה ופאה פטורין מן המעשר הוא משום דהוו הפקר והפקר פטור מן המעשר, והתוס' בב"ק שם נחלקו ע"ז וכתבו דהא דהן פטורין מן המעשר אי"ז טעם הפקר, דקי"ל כב"ה דהפקר לעניים אינו הפקר עד שיפקיר אף לעשירים כשמיטה,[[50]](#footnote-51) אלא ילפינן לה מדכתיב ובא הלוי וגו', עכ"ד, וכ"כ בשטמ"ק ב"מ ד"ל: בשם תוס' שאנץ, וכ"נ גם בד' התוס' בפסחים דנ"ז. סוד"ה אלא, ומבו' בדבריהם דהא דהפקר פטור מן המעשר, אי"ז מקרא דובא הלוי, אלא הוא מקרא אחרינא, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בפ"ק דמעשרות מ"א דילפינן לה מדכתיב זרעך, המיוחד לך ולא המופקר לכל אדם שאין לו בעלים, וצ"ע.

ז] בנתיה"מ סימן רס"ב סק"ג כתב דיאוש אינו פטור מן המעשר כ"ז שלא זכה בו אחר, משום דיאוש לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, ודמי להפקר לר' יוסי דאינו פטור מן המעשר עד דאתי לרשות זוכה, - ועי' בשיעורי הגר"ש פרק אלו מציאות סימן א' סק"ט דכ"ז הוא למשמעות ד' הנתיה"מ שם דמהני חזרה מיאוש, וע"כ דמיא להפקר דר' יוסי דלא מיפטר ממעשר עד שבא לרשות זוכה, אך למש"כ התרוה"כ בסימן רס"ב סק"ה להוכיח דל"מ חזרה מיאוש, ה"ז פטור מן המעשר מיד, ול"ד להפקר דר' יוסי דמצי לחזור בו, וע"כ אינו פטור מן המעשר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ח] **ולא ממעשר ראשון שניטלה תרומתו,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בשבלים והפריש ממנו תרומת מעשר ולא הפריש ממנו תרומה גדולה, וקמ"ל דה"ה פטור מתרומה גדולה, וע"כ אין תורמין ממנו, וכתבו דלפ"ז הרי דמהא דתנן שניטלה תרומתו, מבו' דכ"ז שלא ניטלה ממנו תרומת מעשר מצי לתרום ממנו, והביאו מספרי זוטא דילפינן לה מקרא דבן לוי שרצה לעשות ממעשר ראשון תרומה גדולה עושה.

ובמל"מ פ"ה מתרומות הי"ג כתב בזה, דדין זה כמו זר נחשב בעיני, דמאחר שמעשר זה אינו טבול לתרומה גדולה איך מפריש ממנו תרומה גדולה על טבל הטבול לתרומה גדולה, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם שם פ"ג הכ"ב דפליג על דין זה,[[51]](#footnote-52) - ובאמת נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב, עיי"ש דגריס במשנתינו ולא ממעשר ראשון שלא ניטלה תרומתו, ופירש דקמ"ל דאף דהמעשר ראשון חייב בתרומ"ע, מ"מ כיון שהוא פטור מתרומה גדולה, אין מפרישין ממנו תרומה גדולה על מקום אחר.

ט] בעיקר מש"כ הר"ש דמעשר ראשון הטבול לתרומ"ע מפרישין ממנו תרו"ג על מקום אחר, הק הרש"ש, ממש"כ הר"ש בפ"ג דחלה מ"ט, דא"א להפריש מדמאי על טבל שנתערב בחולין, כיון דדמאי אינו חייב בתרומה גדולה, והרי דאף דהוא טבול לתרומת מעשר, מ"מ א"א להפריש ממנו תרומה גדולה.

ובתורת זרעים כתב בדעת הר"ש, דכל הך דינא דכ"ז שלא ניטלה ממנו תרומ"ע מפרישין ממנו תרומה גדולה על מקום אחר, הוא רק במעשר ראשון שהקדימו בשבלים, - והטעם בזה הוא לפי המבו' בירושלמי בפ"ק דחלה מ"ג, דהא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, היינו דבההפרשה דתרומ"ע יוצא גם ידי חובת תרומה גדולה, עיי"ש, ונמצא לפ"ז דכ"ז שלא הפרישו ממנו תרומ"ע, עדיין הוא טבול לתרומה גדולה, וע"כ שפיר מפרישין ממנו תרומה גדולה על מקום אחר, עכ"ד, וכ"כ בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל שנד' בס' אוצר התרומה, עיי"ש שהאריך בזה.

ועיי"ש שעמד בזה, דמל' הספרי זוטא משמע דדוקא על מקום אחר יכול להפריש ממנו תרומה גדולה, אך לא מצי להפריש תרומה גדולה מיני' ובי', ואי נימא דהא דמצי להפריש ממנו על מקום אחר, הוא משום דכ"ז שלא הפריש תרומ"ע, עדיין לא נפטרו פירות אלו מתרומה גדולה, א"כ מ"ט ל"מ להפריש תרומה גדולה מיני' ובי', וכתב דצ"ל דזהו דין הך תרומה גדולה דפתיכא במעשר ראשון, דדינה ליפטר ע"י שיפריש ממנו תרומ"ע ויתקיים בזה אף דין תרומה גדולה, ומ"מ ילפינן מקרא דמצי להפריש ממנו תרומה גדולה על מקום אחר, וצ"ע.

י] אך בעיקר הדברים צ"ע, דמלבד דבל' הספרי זוטא לא משמע כלל דאיירי בכה"ג דהקדימו בשבלים, - גם לכאו' עיקר הדברים אין מתישבים עם מש"כ הר"ש במשנתינו, דאף מע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה "כדפרישית במעשר ראשון", ומ' דחד דינא הוא, ואם הא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הוא משום דבהפרשת תרומ"ע יוצא גם ידי חובת תרומה גדולה, הרי ל"ש הך דינא כלל במע"ש שהקדימו בשבלים, ועמש"נ בזה להלן אות ?, וצ"ע בזה.

יא] בחזו"א דמאי סימן ד' סק"כ כתב, דאף דיכול להפריש ממעשר ראשון תרומה גדולה על מקום אחר, מ"מ צריך לשייר כדי תרומת מעשר ולעשותה תרומ"ע על התרומה שהפריש, דלא מסתבר שיהא פוטר ממונו בממונו של כהן, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט במשנתינו דהוא מילתא דפשיטא דא"א לבן לוי לשלם חוב תרומה גדולה שעליו מתרומ"ע שכבר נתחייב לתתה לכהן, ונמצא לפ"ז, דאותה התרומה גדולה שהפריש על מקום אחר, עדיין היא טבולה לתרומ"ע, - וצ"ע לפ"ז, מ"ט מהני הפרשתו, הרי אף דמעשר ראשון זה טבול לתרומ"ע, מ"מ בפשוטו כל דבהפרשה זו שמפריש ממנו אין נפטר חיוב עצמו, הו"ל כתורם מן הפטור על החיוב, דאף דחשבינן לי' כחיוב, כיון שהוא חייב בתרומ"ע, מ"מ אם בהפרשה זו אין מתקיים חיובו, לכאו' חשיב כתורם מן הפטור על החיוב, וצ"ע בזה.

יב] הראב"ד בפ"ה מתרומות הי"ג פירש למשנתינו, דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בכרי דחייב בתרומה גדולה, והא דל"מ לתרום ממנו על מקום אחר, הוא משום שניטל ממנו תרומ"ע ומקצתו מתוקן.

ועיי"ש במל"מ שפירש דהיינו, דכל שניטל ממנו תרומ"ע, אף שעדיין הוא טבול לתרומה גדולה, מ"מ ל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, כיון שהוא אינו טבול אלא לתרומה גדולה, והטבל שמפריש עליו טבול אף לתרומ"ע, ובחזו"א דמאי סימן ד' סקי"ח הוסיף לפרש בזה דהיינו, דכיון דהמעשר ראשון כבר ניטלה ממנו תרומ"ע ואיקליש טבלו והתרומה באה עכשיו לגמור את היתירו, וזה שמפריש עליו התרומה באה לאיקלושי ולא לגמור, אי"ז מינא דידי'.[[52]](#footnote-53)

ועיי"ש בחזו"א שכתב דלפ"ז ה"נ בטבל שהפריש ממנו מעשר ראשון קודם תרומה גדולה, דהשירים חייבין בתרומה גדולה, אף אם הקדימו בכרי, דכל הא דבהקדימו בכרי פטור מתרומה גדולה, הוא רק המעשר עצמו, אבל השירים חייבין בתרומה גדולה, וכמש"כ הר"ש בפאה פ"ה מ"ב, אין מפרישין תרו"ג מטבל זה על טבל גמור, שהרי שירים אלו כבר איקלישו, דכל שהפריש מהן מעשר ראשון יצאו מטיבול של תרומת מעשר, שהרי התרומ"ע בתוך המעשר הן, עכ"ד.

יג] הראב"ד שם כתב, דאם לא ניטל ממנו כלום יכול הוא לתרום "מה שיש בו מתרומה גדולה" על מקום אחר, ובמל"מ שם בתחילת דבריו פירש דהיינו דאינו יכול לעשות כולו תרומה גדולה על מקום אחר, מאחר שעשירית מעשר זה הוא לכהן משום תרומ"ע, אך כל מה שיש חוץ משיעור תרומ"ע יכול לעשותו תרומה גדולה, ומש"כ הראב"ד מה שביש בו מתרומה גדולה, הוא לאפוקי תרומ"ע שיש בו.

אך בסו"ד כתב לפרש דהיינו, דדוקא השיעור שיש מתרומה גדולה מצ"ע הוא דיכול לתרום על מקום אחר, אבל יותר משיעור זה אינו יכול לתרום לפי שיש בו תרומ"ע, ודוקא השיעור שיש בו מתרומה גדולה אין בו חלק מתרומ"ע, וכתב לפ"ז, דלאחר שהפריש חלק התרומה גדולה שהי' בו על מקום אחר, מפריש מן השאר תרומ"ע, ואח"כ תרומה גדולה, עכ"ד, וצ"ב בגדר הדברים, דכיון דבתרומה גדולה שיפריש ממנו על מקום אחר, לא יפטר חיובא דידי', (וע"כ אחר שמפריש מן השאר תרומ"ע חוזר ומפריש תרומה גדולה), א"כ מה טעם יש לחלק דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר אלא כפי שיעור התרומה שהי' ראוי להפריש ממנו על עצמו.

יד] והנה למש"כ המל"מ בדרך קמא, נתחדש דאף שהפרישו לתרומה גדולה, מ"מ עדיין תרומה גדולה זו חייבת בתרומ"ע, וע"כ הוא צריך לשייר עשירית ממנו ולעשות תרומ"ע על כולו, - וצ"ל דהגם דכל מעשר ראשון שהקדימו בכרי דחייב בתרומה גדולה, בפשוטו ודאי דכשמפריש ממנו תרומה גדולה, א"צ להפריש על חלק התרומה תרומ"ע משאר המעשר, היינו רק משום דתרומה גדולה זו חלה מכח דין המעשר ראשון עצמו, וע"כ ליכא דין תרומ"ע על תרומה זו, ומשא"כ הכא שעשאו תרומה על מקום אחר, ואין תרומה זו מכח דין המעשר ראשון עצמו, ע"כ ל"מ זה להפקיע דין התרומ"ע שהי' למעשר ראשון זה.

אמנם במקד"ד סימן ג' עמד בזה, דאי נימא דבמעשר ראשון שהקדימו בכרי דחייב בתרומה גדולה, דמן הדין יכול לעשותו הכל תרומה גדולה, אלא שישייר משהו לשירים, אף א"צ שיישייר א' מעשרה לתרומ"ע, דכיון דאין שיעור לתרומה מעיקרא יש בו מעשר ראשון רק חלק א' מעשרה ממה שישייר מתרומה, וככל טבל שעושאהו כולו תרומה גדולה דא"צ להפריש ממנו מעשר ראשון, א"כ מ"ט כשמפריש ממנו על מקום אחר, צריך לשייר ממנו כשיעור תרומ"ע, - ועיי"ש שכתב לחדש, דל"ד תרומ"ע למעשר לענין זה, דמעשר אף שהוא ג"כ א' מעשרה, מעיקרא הוי שיעור רק א' מעשרה במה שישתייר אחר התרומה, ומשו"ה יכול לעשות תרומה כמה שירצה, ומשא"כ בתרומ"ע, הרי כיון שקרא שם מעשר הוי תרומ"ע א' מעשרה ממנו, ואף שהמעשר טבול לתרומה, התרומה שמפריש מן המעשר אינו ממעט בשיעור תרומ"ע, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בזה, וצ"ע.

טו] הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ג כתב דאין תורמין ממעשר ראשון שלא ניטלה תרומתו, ובמהר"י קורקוס ובכס"מ שם כתבו דכן הי' גירסתו במשנתינו, וכ"ה בפיהמ"ש הנדמ"ח, ופירש שם דהיינו דכיון דהמעשר ראשון פטור מתרומה גדולה, ע"כ אין מפרישין ממנו תרומה גדולה על מקום אחר, וזה דלא כמש"כ ש"ר במשנתינו ע"פ הספרי זוטא, ונת' לעיל אות ח' ובהערה שם.

אך המל"מ שם פירש לדבריו, דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בכרי דהוא טבול לתרומה גדולה, ומאי דתנן שלא ניטלה תרומתו, היינו שלא ניטלה ממנו תרומה גדולה, אבל תרומ"ע ניטל ממנו, ואפ"ה אין תורמין ממנו תרומה גדולה על טבל הטבול לתרומה גדולה ולתרומ"ע, וזה כד' הראב"ד.

טז] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש למשנתינו, דהיינו דכשיש ללוי זרע מאדמתו החייב בתרומה, ויש לו מעשר שלקחו מישראל, אין ראוי לו להוציא ממנו שיעור התרומה החייבת לזרעו ושיתננה לכהן, לפי שיש לכהןבאותו מעשר חק וזכות והיא תרומ"ע, וע"כ יפריש ממנו תחילה תרומ"ע ואח"כ יפריש ממנו התרומה החייבת לזרעו.

ובתוי"ט פירש לדבריו, דאיירי במעשר ראשון שהפריש מטבל שכבר הורמה ממנו תרומה גדולה, ומ"מ כיון דהוא חייב בתרומ"ע, מצי להפריש ממנו תרו"ג על מקום אחר, וכמש"כ הר"ש, ואך דאפ"ה צריך לחשב שיעור התרומ"ע שבו, לפי שא"א לבן לוי לשם חוב תרומה גדולה שעליו מתרומ"ע שכבר נתחייב לכהן, ועיי"ש שכתב דזה מילתא דפשיטא, ותמה דמאי קמ"ל מתניתין.

יז] אך במל"מ שם פירש לד' הרמב"ם, דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בכרי שהוא טבול לתרומה גדולה, ומ"מ אין יכול להפריש ממנו תרו"ג על מקום אחר, לפי שכל מה שיוצא ממעשר זה בעד פירות אחרים שיש לו, העשירית ממנו אינו שלו אלא של כהן בעד תרומ"ע, ואף שיפריש אח"ז תרומ"ע, הרי אינו מפריש אלא העשירית ממה שנשאר ואינו מפריש בעד התרו"ג, ואף את"ל שאח"כ יכול להפריש תרומ"ע על הכל, מ"מ בשעה שהפריש תרומה גדולה ממעשר זה, הי' מעורב בתוכו תרומ"ע, וכגון דאם הפריש ק' גרעינים בעד תרומה גדולה, נמצא שהעשרה היו תרומ"ע.

ובחזו"א דמאי סימן ד' סקי"ט הוסיף לפרש הטעם בזה, דהוא משום דטבל זה חלוק מטבל גמור שהוא טבול לתרומ"ע, ואע"ג דכל טבל טבול לתרומ"ע, מ"מ מעשר ראשון טבול טפי, שהרי כבר נפטר כל הכרי מתרומ"ע ונתיחד חלקו של כהן בהאי מעשר, וכתב דמה"ט בין אי נימא דהתרומה מיפטר מתרומ"ע ובין אי נימא דהיא חייבת בתרומ"ע, אין ראוי לעשותה תרומ"ע על אחרים, דאם היא פטורה מתרומ"ע, אין ראוי לקפח חלקו של כהן לעשותה על אחרים, ואם היא חייבת בתרומ"ע, אין טבל זה כשאר טבל דתרומה גדולה משתריא בהרמתה והכא עדיין היא טבולה לתרומ"ע.

ועיי"ש שכתב דנמצא, דמה שאוסר הראב"ד מתיר הרמב"ם ומה שמתיר אוסר, דלדעת הראב"ד אם הפריש מהמעשר ראשון תרומ"ע ואיקליש טבלו אין מפרישין ממנו תרו"ג על מקום אחר, ואם לא הפריש ממנו תרומ"ע, מפרישין ממנו תרו"ג על מקום אחר, ולדעת הרמב"ם אם הפריש מהמעשר תרומ"ע מפרישין ממנו תרו"ג על טבל גמור, ואם לא הפריש מהמעשר תרומ"ע, אין מפרישין ממנו תרו"ג על מקום אחר.

יח] **ולא ממע"ש והקדש שנפדו,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דאיירי במע"ש שהקדימו בשבלים דפטור מתרומה גדולה, וכ"כ הרע"ב, - ובתוי"ט תמה ע"ז דהרי הא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, ילפינן לה מקראי, וא"כ מנ"ל דאף מע"ש שהקדימו בשבלים פטור, וכתב דאולי הוא מסברא מפני דשם מעשר א' הוא, וכ"כ בגבורת ארי יומא ט' א', דילפינן מע"ש ממעשר ראשון.

ובתוס' הגרע"א כתב, דהא דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, היינו כשנפדה אחר המירוח, דומיא דהקדש, דאיירי כשהי' הקדש בשעת מירוח וכמש"כ הראשונים, וע"כ הוא פטור, משום דבשעת מירוח דחל חיוב תרומה הי' ממון גבוה, עכ"ד, וכ"כ בהגהות הגרא"מ הורוויץ, וכ"ה בשאג"א סימן צ"ז.

אך המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות ב' כתב, דממה שלא פירשו הר"ש והרע"ב דהא דמע"ש שנפדה פטור מתרומה גדולה, מיירי דוקא כשמירחו בהיותו מע"ש קודם פדיון, כמו שפירשו כן בהא דהקדש שנפדה פטור, משמע דס"ל דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור אפי' אם מירחו אחר פדיון, דטעם פטורו אינו משום דהוי כהקדש, אלא הוא דומיא דהא דפטרינן במעשר ראשון שהקדימו בשבלים, דילפינן מע"ש ממעשר ראשון, וכ"ה משמעות ל' הר"ש שכתב דפטור מתרומה גדולה כדפרישית במעשר ראשון, ומ' דחד דינא הוא, ויש לדחות.

אך כבר תמה המהרי"ט אלגאזי שם ממה שאמרו בירושלמי פ"ק דחלה ה"ג, דהא דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה הוא משום דהוי ממון גבוה, והריבמ"צ והר"ש שם כתבו, ומשמע שגרסו כן בירושלמי (וכ"ה גיר' הגר"א שם), דכל הא דפטור הוא כשמירח ופדה, אבל אם פדה ומירח חייב, והיינו משום דכל פטורו הוא משום דהוי ממון גבוה דומיא דהקדש, וע"כ לא מיפטר אלא כשהי' ממון גבוה בשעת המירוח, דבשעת חובתה היתה פטורה, אך עי' באבנ"ז יו"ד סמן תט"ז שכתב לפרש בע"א טעם הא דפדה ומירח חייב, עיי"ש.

יט] אמנם הנה גירסת הגר"א בירושלמי שם, דאמרינן עלה, הוי מעשר ראשון הואיל וכל עמא מודי שהוא כנכסיו חייב, הוי פליגי היא, - והיינו דלפ"מ שאמרו דהא דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה הוא משום דהוי ממון גבוה, וע"כ לא מיפטר אלא כשמירח ואח"כ פדה, הרי דבמעשר ראשון דלכו"ע הוי ממון הדיוט, ה"ה חייב בתרומה גדולה אף כשהקדימו בשבלים, ופליג על ר' אבהו דפטר במעשר ראשון שהקדימו בשבלים, - ולפ"ז נמצא דלפ"מ דקי"ל דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הרי דמכח זה יש לפטור אף במע"ש שהקדימו בשבלים, ול"ב להא דהוי ממון גבוה, וע"כ יש לפטור אף אם פדה ואח"כ מירח, - ועמש"כ בזה בחזו"א דמאי סימן ד' ס"ק כ' כ"ג כ"ד.

ועי' עוד במהרי"ט אלגאזי שם שהוכיח מד' הירושלמי במע"ש פ"ה ה"ב, דהא דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, אי"ז משום דהוי ממון גבוה, אלא הוא משום דילפינן לי' ממעשר ראשון, עיי"ש.

כ] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בירושלמי שם לעיל מינה אמרו, בהא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, דהיינו כשמירח ואח"כ הפריש תרומ"ע שבו, אבל אם הפריש תרומ"ע ואח"כ מירחו לא בדא, כשהפריש ממנו עליו אבל אם הפריש ממקום אחר עליו לא בדא, - ומבו' לפ"ז דהא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, היינו רק דע"י הפרשת התרומ"ע מתקיים גם דין התרומה גדולה, וע"כ אם הפריש תרומ"ע ממקום אחר, ה"ה חייב בתרומה גדולה, דבהפרשה זו אין מתקיים דין התרומה גדולה, כיון שהתרומ"ע שהפריש עליו כבר הופרש ממנה תרומה גדולה, ומה"ט נמי אם הפריש תרומ"ע ואח"כ מירח ה"ה חייב בתרומה גדולה, דבשעת המירוח נתחייב בתרומה גדולה, ול"מ ליפטר מכח התרומ"ע שהפריש תחילה.

והנה לפ"ז הרי פשוט, דאין מקום כלל ללמוד מע"ש ממעשר ראשון, דכ"ה דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, ה"נ מע"ש שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, שהרי כל הא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הוא משום דע"י הפרשת התרומ"ע מתקיים דין התרומה גדולה, וטעם זה ל"ש כלל במע"ש, וכבר עמד ע"ז החזו"א בדמאי סימן ד' סקכ"ג, ועי' גם במעדני ארץ פ"ג הי"ג אות א' ובמנחת שלמה ח"ב סימן ק"ד.

והנה המהרי"ט אלגאזי בריש הל' חלה הוכיח דדעת הבבלי היא דלא כהירושלמי, והא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הוא אף כשהפריש תרומ"ע ואח"כ מירח, ואף כשהפריש עליו תרומ"ע ממקום אחר, וכתב דזהו דעת הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ג שלא חילק בזה, וכמו שעמד ע"ז המל"מ שם.

ולפ"ז י"ל, דאף אם לדעת הירושלמי לא פטרינן במע"ש שהקדימו בשבלים, אלא כשמירח ואח"כ פדה, וכל הא דפטור הוא משום דממון גבוה הוא, כ"ז הוא להירושלמי לטעמי' דהא דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, הוא משום דע"י הפרשת התרומ"ע מתקיים דין התרומה גדולה, וע"כ לא מצינו ללמוד מע"ש ממעשר ראשון, ואין לפטור במע"ש שהקדימו בשבלים, אלא משום דהוי ממון גבוה, - אך לפ"מ דקי"ל דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה בכל ענין, שפיר י"ל דילפינן מע"ש ממעשר ראשון, וע"כ אם הקדים מע"ש בשבלים, ה"ה פטור מתרומה גדולה, אף אם פדה ואח"כ מירח.

כא] בחזו"א דמאי סימן ד' סקי"ט ד"ה ובמ"ש כתב, דמש"כ הר"ש לפרש להא דתנן מע"ש והקדש שנפדו, דאיירי במע"ש שהקדימו בשבלים, אי"ז מתישב לדעת הראב"ד דמפרש לרישא דמעשר ראשון שניטלה תרומתו, במעשר ראשון שהקדימו בכרי, - ועיי"ש שכתב דיל"פ לדעתו דאיירי בהקדים מעשר ראשון ומע"ש לתרומה, וא"כ כבר הופרש תרומ"ע מן השני ואין תורמין ממנו על טבל גמור וכדין מעשר ראשון שנטלה תרומתו.

אמנם הנה משמעות ד' הראב"ד בפ"ז ממעשר ה"ג, דטבל שהקדימו והפרישו ממנו מע"ש, אין מפרישין ממנו תרומה גדולה על טבל שלא הפרישו ממנו מע"ש, עיי"ש בדרך אמונה בביאוה"ל בשם הישועות מלכו, וזה ע"ד הא דס"ל דאין מפרישין מטבל שהפרישו ממנו תרומ"ע על טבל שלא הפרישו ממנו תרומ"ע, אך זה תליא במש"נ לעיל אות י"ב ובהערה שם בזה, ולפ"ז מתפרש הא דתנן הכא מע"ש והקדש שנפדו, דאיירי במע"ש שהקדימו בכרי, ואף דהוא חייב בתרומה גדולה, מ"מ אין תורמין ממנו על טבל גמור.

כב] הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ג גריס במשנתינו, מע"ש והקדש "שלא נפדו", והמהר"י קורקוס והרדב"ז שם פירשו לפ"ז, דהא דאין תרומתו תרומה, הוא משום דהמע"ש הוי ממון גבוה, וע"כ ל"מ לפטור טבלו בשל גבוה, - ובחזו"א דמאי סימן ד' סקי"ט ד"ה ולגי' כתב, דאף דודאי דיכול לתרום על המע"ש מיני' ובי', וכאשר כ"ה מבו' בל' הרמב"ם שם דכל הא דאין תרומתו תרומה הוא רק כשמפריש על פירות אחרים, היינו משום דזו היא מצותן ותיקונן לאכילה, אבל על אחרים אינו יכול להפריש, ועמש"נ לעיל מ"א אות כ"ג אם יש ללמוד מזה, דאף לצד האיבעיא בירושלמי, דיכול להפריש משל הפקר ומשל הקדש, היינו רק מיני' ובי', אך ל"מ להפריש מהן על מקום אחר, עיי"ש.

כג] והנה הרדב"ז שם, דהא דתני לה במע"ש שלא נפדה, היינו משום דאם נפדה כבר, הו"ל מן הפטור על החיוב ולא איצטריך למיתניי', אבל היכא שלא נפדו סד"א עדיין טבל הוא, קמ"ל דמע"ש ממון גבוה הוא, עכ"ד, וגם הכס"מ שם כתב דתנן מע"ש והקדש שלא נפדו, וכ"ש כשנפדו דחולין גמורין הן, וצ"ב, דהיכי איירי, דאם איירי כשהפריש תחילה תרומה גדולה ואח"כ הפריש מע"ש, הרי לכאו' אף קודם שפדה המע"ש הו"ל מן הפטור על החיוב, שהרי מע"ש זה פטור מן התרומה, ואם איירי כשהקדים המע"ש בכרי דה"ה חייב בתרומה גדולה, הרי אף אחר שנפדה המע"ש עדיין הוא חייב בתרומה גדולה, - ועי' בחזו"א שם שפירש כן בד' הרמב"ם, דאיירי כשהקדים המע"ש בכרי דהוא חייב בתרומה גדולה, וע"כ אחר שנפדה תורמין ממנו, דהו"ל מן החיוב על החיוב, ודוקא קודם שנפדה אין תורמין ממנו, כיון דהוי ממון גבוה, ול"מ לפטור טבלו בשל גבוה, ובסו"ד כתב ע"ד הכס"מ דאינו מובן.

כד] בעיקר דינא דמע"ש שהקדימו, מצינו דבר חידוש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ספ"ק דדמאי, עיי"ש שכתב דאם היו לו ק' סאין של חטין והקדים מע"ש למעשר ראשון, הוא מפריש תחילה ט' סאין ואומר ה"ז מע"ש, ומפריש אח"כ י' סאין ואומר ה"ז מעשר ראשון, כ"ה הגיר' בפיהמ"ש הנדמ"ח, אך גיר' הדפוסים אינה כן, ומבו' דכיון דמדינא יש להפריש מעשר ראשון תחילה, הרי דאחד מעשר שדינו להפריש מעשר ראשון, אינו מחויב כלל במע"ש, וע"כ א"צ להפריש מע"ש אלא ט', ועי' חזו"א דמאי סימן ד' סקי"ז וסימן י' סק"ג ד"ה שם ויראה מש"כ בזה, ודבריו בסימן ד', הם ע"פ הגיר' בפיהמ"ש שבדפוסים דמפריש י' למע"ש.

והנה בטעמא דמילתא הי' מקום לפרש, דהוא משום דמה שמפריש לבסוף למעשר ראשון איגלאי מילתא דמעולם ל"ה מחויב במע"ש, וע"כ הוא דא"צ להפריש מע"ש אלא על השאר, - אך ראיתי להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר ה"ג, ז"ל, ויש לאדם לקבוע מע"ש ופודה אותו וחוזר ועושה אותו מעשר ראשון על אותן הפירות או על פירות אחרות, עכ"ל, והוא מירושלמי בפ"ק דדמאי, ואי נימא דמה שהפריש למעשר ראשון איגלאי מילתא דל"ה מחויב במע"ש, א"כ היאך מצי לקבוע מע"ש ולפדותו ואח"כ לעשותו מעשר ראשון על אותן הפירות, הרי אחר שעושה אותו מעשר ראשון, איגלאי מילתא דלא הי' מחויב במע"ש, ובטלה הפרשת המע"ש שהפריש תחילה.

ואשר ע"כ נראה, דטעם הא דא"צ להפריש מע"ש אלא על השאר, הוא משום דזהו מידת המעשר שיש בהכרי, דכיון דדינא הוא דמפרישין תחילה מעשר ראשון ואח"כ מע"ש, ע"כ מידת המעשר שבכרי היא אחד מעשר מן המשתייר אחר הפרשת המעשר ראשון, וע"כ אף דאם הקדים מע"ש, מחויבים כל הק' סאין במע"ש, מ"מ מידת המע"ש שצריך להפריש אינה אלא ט' סאין, וע"י הפרשת הט' סאין, נתקן כל הכרי.

כה] **ולא מן התלוש על המחובר,** בפירש"י בקידושין ס"ב א' כתב, דהא דאין תורמין מן התלוש על המחובר, הוא משום דמחובר אינו חייב בתרומה דראשית דגנך כתיב מידי דמידגן שנאסף בכרי, וע"כ לא חל שם תרומה על התלוש שהופרש עליו, והתוס' שם תמהו ע"ז, דא"כ אף בתלוש קודם שנתמרח לא תהא תרומתו תרומה, וממה שאמרו דמעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, מבו' דחיילא ההפרשה קודם מירוח, והכי תנן להדיא לקמן מ"י דהתורם מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו דהיינו קודם מירוח תרומתו תרומה, ועיי"ש שכתבו דהא דמחובר פטור נפקא לן מדכתיב ממנו, דדריש בספרי ממנו ולא מן המחובר, וע"כ אתא קרא למימר דאפי' בדיעבד נמי אסור, דאי משום לכתחילה אתא, תיפו"ל משום דכתיב דגנך ומחובר לאו מידגן הוא, וכ"כ הרשב"א שם.

ובחי' הריטב"א שם כתב, דתימה גדול הוא היאך יטעה רש"י ז"ל בזה, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דה"ק, דאע"ג דדרשינן דגנך דיגונך, מ"מ לא נפיק מפשטי' דגנך היינו שבא לכלל דיגון דהיינו תלוש, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י, שכתב דדגנך מידי דמידגן, ולא כתב דאידגן אלא דמידגן, עכ"ד, ועי' עוד בכ' הגרי"ז בנזיר י"ב א' ובמנחות ע' א', ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ב עמ' 366 ובאבי עזרי פ"ה מתרומות ה"ט ופי"ג ממכירה הט"ו מש"כ בדעת רש"י.

כו] והיראים בסימן קמ"ח כתב, ז"ל, אמר ר"ל מעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה וכו', למדנו שהתורם בעודו בשבלים פטור, כגון כגון שאמר לא יחול שם תרומה עד שתמרח ויגיע לחיוב וכענין הזה מועיל דקי"ל כר"א בן יעקב, עכ"ל, ונתחדש בדבריו, דבאמת כ"ה דל"מ ההפרשה במחובר, ה"נ ל"מ ההפרשה בשבלים, וכל הא דמהניא ההפרשה בשבלים, הוא רק כשאמר שלא יחול שם תרומה עד שיתמרח ויגיע לחיוב, ובכה"ג מהניא ההפרשה אף במחובר, כמו שאמרו בקידושין שם.

ובביאור ווי העמודים שם הק' ע"ז, מהא דתנן הכא דאין תורמין מן התלוש על המחובר ולא מן המחובר על התלוש ואם תרם אין תרומתו תרומה, ולקמן מ"י תנן דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, ואם תרם תרומתו תרומה, ואם כל הא דאם תרם על דבר שלא נגמרה מלאכתו תרומתו תרומה, הוא רק כשאמר שלא יחול שם תרומה עד שתגמר מלאכתו, א"כ הרי בכה"ג אף כשתרם מן התלוש על המחובר ומן המחובר על התלוש תרומתו תרומה, - עוד צ"ע בזה, דאם כל הא דחיילא הפרשת המעשר ראשון בשבלים, הוא רק כשאמר שלא יחול שם מעשר ראשון עד שיתמרח, א"כ מ"ט הוא פטור מתרומה גדולה, ולכאו' הו"ל כמעשר ראשון שהקדימו בכרי דחייב בתרומה גדולה, וצ"ע בזה.

כז] בכ' הגרי"ז במנחות שם פירש בתחילת דבריו, דלדעת רש"י הא דאין תורמין מן המחובר, הוא משום דאינו מחויב כלל בתרו"מ, אך לדעת התוס' הא דאין תורמין מן המחובר, אי"ז חיסרון בהתבואה, אלא הוי זה חיסרון בהפרשה דאין מפרישין מן המחובר מקרא דממנו, וצ"ל לפ"ז, דהא דאין תורמין מן התלוש על המחובר, הוא משום דבכלל עשיית התרומה הוא גם היתר השירים, (עמש"נ לעיל מ"ג אות ט), וגם בעשיית השירים נאמר הך דינא דבעינן שיהא מן התלוש.

ועיי"ש שהק' ע"ז, מהא דמיבע"ל התם בשבולת שמירחה בכרי ושתלה וקרא עלי' שם במחובר מהו, אם כיון דמרחה טבלה לה וכי קרא עלי' שם במחובר קדשה לה, או"ד כיון דשתלא פקע לי' טיבלא מינה, ואי נימא דהא דאין תורמין מן המחובר, הוי זה חיסרון במעשה ההפרשה, א"כ הרי פשיטא דכיון דזרעה והוי מחובר דלא יועיל לו הפרשתו, ומה מהני הא דטבלה כבר, כיון דבשעת הפרשה הוא שוב מחובר, וגם במחובר בעלמא הרי אין החסרון בהתבואה אלא רק במה שהוא מחובר, וה"נ הכא הרי הוי מחובר, וכתב דצ"ל דגם לדעת התוס' אי"ז חיסרון בהפרשה גרידא, אלא היינו דמחובר אין לו דין תרו"מ כלל, אלא דאי"ז כדעת רש"י דהוא משום דל"ה התבואה גמורה למעשר, אלא דהוא חיסרון דמחובר אינו מחויב בתרו"מ מגזה"כ דממנו, ועי' גם באבי עזרי בפ"ג מתרומות ה"ט ובפי"ג ממכירה הט"ו שעמד בכעי"ז.

כח] אך הגרי"ז שם בסו"ד כתב די"ל, דאף אם הא דאין תורמין מן המחובר הוי חיסרון בהקריאת שם, מ"מ כל שנתחייבה כבר בתלוש, ה"ז משוי להקריאת שם להפרשה גמורה,[[53]](#footnote-54) וצ"ב.

ולכאו' יש להוכיח כן, דהנה השטמ"ק שם כתב, דאף להצד דלא חייל הקריאת שם במחובר, מ"מ ה"ה אסורה באכילה משום טבל, ועי' בכ' הגרי"ז שם מש"כ בביאור דבריו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דאין תורמין מן המחובר, הוי זה דין בההפרשה דל"מ הפרשה במחובר, וזהו דמיבע"ל דאף בכה"ג שמירחה ושתלה, לא חיילא עלי' קריאת שם תרומה, אף דהויא טבל גמור.

ובאמת דגם לפ"מ שפירש הר"ש לקמן פ"ט מ"ז, דלהצד דפקע טיבלא מינה ה"ה מותרת באכילה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ו, ג"כ משמע דהא דאין תורמין במחובר הוי דין בההפרשה, דאי נימא דהוי זה דין בחיוב הפירות דאינם מתחייבין במחובר, הרי הדין נותן דכל שכבר נתחייבו לא פקע חיובם מהן, ובע"כ מזה דעיקר הא דאין תורמין מן המחובר הוי זה דין בההפרשה, ומה"ט הוא דפקע הטבל, דטבל שאין בו דין הפרשה, פקע מיני' איסור טבל, ועי' מעדני ארץ תרומות פ"ב הט"ו אות ב' בתחילת דבריו שפירש כן, וראיתי להוסיף, דמה"ט הוא שהעמידו בגמ' להאיבעיא אם חיילא הקריאת שם, אף דמיבע"ל נמי אם ה"ה אסורה באכילה, והיינו משום דעיקר האיבעיא היא לגבי הקריאת שם, ודין הטבל הוא בתולדה מזה.

כט] ובעיקר האיבעיא דהתם, יש להעיר, דכיון דמיבע"ל אם חייל עלי' שם תרומה, א"כ מ"ט מיבע"ל דוקא בגונא שמירחה תחילה בכרי ואח"כ שתלה, הרי ה"נ הו"ל למיבעי בגונא שחזר ושתלה קודם שמירחה, דכיון דקודם שחזר ושתלה חייל עלי' קריאת שם, דהמקדים ותורם בשבלים תרומתו תרומה, א"כ אף אחר שחיברה חיילא עלי' קריאת שם תרומה, ומשמע דבכה"ג פשיטא לן דלא חייל עלי' שם תרומה,[[54]](#footnote-55) וצ"ב הטעם בזה, ויש לדון בזה ע"פ מש"נ לעיל, וצ"ע.

ל] בתוס' הגרע"א הביא מש"כ התוס' בסנהדרין ט"ו א' דאף למ"ד דהעומד ליקצר כקצור דמי, מ"מ לענין תרומה לא אמרינן הכי, ואין תורמין מן המחובר, אף בדבר העומד ליקצר, ואף שכבר נתייבש כל צרכו וא"צ עוד לינק מן הקרקע, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ג א' שאמרו בדינא דתתן לו ולא לאורו, דהוא רק כשלא היתה לו שעת הכושר, ואמרו שם דתבואה שהחמיצה במחובר לא היתה לה שעת הכושר, ובתשו' הרשב"א ח"ז סימן כ' דהא דתבואה מחמצת במחובר, הוא רק כשנתבשל לגמרי במחובר וא"צ כלל ליניקה, וכיון שנתייבשה לגמרי במחובר, כמאן דמנחא בכדא דמיא ומקבלת חימוץ אם ירדו עלי' גשמים, ומבו' להדיא לפ"ז, דאף שנתייבשה התבואה וא"צ כלל לקרקע, לא חייל עלי' שם תרומה, וע"כ חשיב דל"ה לו שעת הכושר.

ובחזו"א ליקוטים סימן ג' סק"א כתב להוסיף בזה, דכ"ז הוא כשעדיין יש לו איחוי עם השרשים ומגיע עדיין הנקה להפירות, אלא שזה ללא צורך או לגירעון, אך כל שנסתלק החיות ממנה ואינה עומדת בקשר יניקה עם האילן, חייל עלי' שם תרו"מ, עיי"ש שהוכיח כן, אך במקד"ד סימן נ"ה סק"ב עמ' 366 נקט לא כן.[[55]](#footnote-56)

לא] **ולא מן החדש על הישן ולא מן הישן על החדש,** הר"ש הביא מספרי בפרשת ראה י"ד כ"ב, דילפינן לה מדכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"א, וכן פירש"י בר"ה י"ב ג' ובחולין קל"ו א' ובבכורות נ"ג ב', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דילפינן לה מדכתיב והרמותם ממנו תרומת ד', ר"ל ממנו בעינו, שיוציא החק שחייב לו מאותו המין ולא ממין אחר, וכ"ה בספרי פר' קרח פיסקא ק"כ.

והמהרי"ט בקידושין ס"ב א' פירש דהא דבעינן תרי קראי, הוא משום דמקרא דהיוצא השדה שנה שנה, לא שמעינן עיכובא, וע"ז אתי קרא דממנו, דממעטינן מינה כל מידי דלכתחילה אין מעשרין, דאף בדיעבד אין תרומתו תרומה, עכ"ד, - אך בד' הכס"מ בהל' תרומות שם מבו', דמקרא דהיוצא השדה שנה שנה שמעינן דה"ז מעכב בדיעבד, עיי"ש.[[56]](#footnote-57)

לב] והנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דהא דאין תורמין מן החדש על הישן, הוא משום דחשבינן להו כב' מינים, ופירש כן בהא דממעטינן לה מקרא דממנו, דעיקרו אתא להא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, וכ"ה בפי' רבינו הלל בספרי שם.

אך לדעת ש"ר דילפינן לה מקרא דהיוצא השדה שנה שנה, נראה דהא דאין תורמין מן הישן על החדש, אי"ז משום דחשבינן להו כב' מינים, אלא הוא דין בפנ"ע, - ובחזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פ"א מתרומות הכ"ב כתב לפרש ליסוד הדין בזה, דהיינו דכל שנה מתחייבין פירותיהן במעשרן, ושנה זו אינה מתחייבת בפירות של שנה אחרת, והוי מפטור לחיוב ומחיוב לפטור.

לג] והנה החזו"א שם כתב לפ"ז, דמהא דבחלה אין מפרישין מן החדש על הישן, וכמבו' בחלה פ"ד מ"ד, יש ללמוד דגם בחלה צריך חיוב על הגידול שיחול על הגידולין מצות חלה, דאם אין לחלה קשר לגידול, לא שייך להגדיר בו חדש וישן, ששורש חילוקן בגידול, וכ"כ בקצרה בחזו"א שביעית סימן ב' סק"ב.

אך למש"כ בחי' הגר"ח שם דחיוב חלה לא תלי כלל בגידול, עיי"ש, בעכצ"ל דהא דאין מפרישין מן החדש על הישן, אי"ז משום דכל שנה הוא חיוב בפנ"ע, וי"ל דהוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ורבינו הלל דחשבינן להו כב' מינים, וע"כ אף דחיוב חלה אינו כלל מכח הגידול, מ"מ יש בזה לדינא דאין מפרישין מן החדש על הישן, וצ"ע בזה,[[57]](#footnote-58) וי"ל עוד, דהא דאין מפרישין חלה מן החדש על הישן, אינו אלא מדרבנן, דגזרו אטו תרו"מ, וכבר נחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל.

לד] והנה בצפנת פענח פ"ו ממתנו"ע ה"ה ופ"א מתרומות הכ"ב בסו"ד נסתפק בפירות חו"ל שנכנסו לארץ דחייבין בתרו"מ מדבריהם, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ב, (וכ"ה גיר' הרמב"ם במתניתין דחלה פ"ב מ"א), אם אזלינן בתר שנת גידולם, או אזלינן בתר השנה שנכנסו לארץ ונתחייבו, ונסתפק גם לגבי חיוב מעשר שני ומעשר עני, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מתנו"ע שם מש"כ בזה.[[58]](#footnote-59)

והנה אי נימא דהא דאין תורמין מן הישן על החדש הוא משום דהוו כב' מינים, לכאו' פשוט דאזלינן בתר שנת הגידול, - וכל מקום הספק הוא אי נימא דהא דאין תורמין מן הישן על החדש, הוא משום דבכל שנה הוא חיוב בפנ"ע, דבזה יש להסתפק אם תליא בשעת הגידול, או תליא בשעת החיוב.

ומצאתי במהרי"ט אלגאזי בהל' חלה סוף אות ב' ד"ה ואפשר לישב דמבו' בתו"ד דפשיטא לי' דפירות חו"ל שנכנסו לארץ דחייבין בחלה, אזלינן בתר שעת גידולן, עיי"ש.

לה] **ולא מפירות הארץ על פירות חו"ל ולא מפירות חו"ל על פירות הארץ,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דילפינן לה מדכתיב וכל מעשר הארץ מזרע הארץ, והוא מספרי פר' קרח פיסקא ק"כ.

וצ"ב דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי פירות חו"ל פטורין מן המעשרות, והו"ל מפריש מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, - ובפי' רבינו הלל שם מבו', דמהך קרא דכל מעשר הארץ מזרע הארץ, הוא דילפינן להא דפירות חו"ל פטורין מן המעשרות, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

והלבוש בסימן של"א סנ"ח כתב דמהכא ילפינן להך דינא דאין תורמין מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, עיי"ש, ועי' במהרי"ט אלאגזי בהל' חלה סוף אות ב' שצידד עד"ז בדעת התוס', דקרא אסמכתא בעלמא הוא, דאסמכוה להא דאין תורמין מן הפטור על החיוב, אקרא דכל מעשר הארץ מזרע הארץ.

לו] אמנם בדעת הרמב"ם צידד המהרי"ט אלאגזי שם, דהא דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל ומפירות חו"ל על פירות הארץ, גזה"כ הוא, ואף בלא הא דהו"ל מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, - ועיי"ש שכתב נפ"מ בזה, דאף דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה, מ"מ אין מפרישין מזע"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ונת' להלן אות ?, וכ"כ המשנה אחרונה, ועי' גם במשך חכמה פר' קרח י"ח כ"ו שדן לפרש כן, - ובישועות מלכו פ"ה מתרומות הי"ב כתב להוכיח כן, לדעת הכס"מ שם פ"א הכ"ב דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא, ומהא דתנן סתמא דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל, משמע דאף בכה"ג שנתחייבו פירות חו"ל מדאורייתא, אין תורמין מזע"ז.[[59]](#footnote-60)

לז] הריבמ"צ והר"ש הביאו מתוספתא, דאין תורמין מפירות א"י על של סוריא ולא משל סוריא על פירות א"י, והריבמ"צ הוסיף וכנראה גריס כן בתוספתא דאם תרמו אין תרומתן תרומה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ב.

והמהר"י קורקוס שם הק', דכיון דפירות סוריא חייבין מדרבנן, א"כ מ"ש ממש"כ הרמב"ם שם הט"ז דאם תרם משאינו נקוב על הנקוב, תרומה ויחזור ויתרום, ואם תרם מעציץ נקוב על שאינו נקוב תרומה ולא תאכל עד שיוציא עלי תרו"מ ממקום אחר, וכ"כ הרמב"ם שם הי"ד בתורם מדבר שחייב מדאורייתא על דבר שחייב מדרבנן, ובתורם מדבר שחייב מדרבנן על דבר שחייב מדאורייתא.

ועיי"ש שכתב דיש לחלק, דשאני הכא שהם מב' מקומות, ולכך אוקמוה אדינא, דמדינא ודאי תורם מן החיוב על הפטור או איפכא אינה תרומה כלל, וחכמים הם שהחמירו שם ואמרו דתרומתו תרומה, וכאן שהם ב' מקומות שהחילוק הוא רב אוקמוה אדינא,[[60]](#footnote-61) ועיי"ש שהק' דמנין לו לרבינו לחלק כן, ולמש"נ לעיל מד' הריבמ"צ דגרסינן הכי הכי בתוספתא, ניחא.

ובסו"ד כתב דשמא אה"נ אף הכא דינא הוא דהויא תרומה ולא תאכל וכו' או דתרומה ויחזור ויתרום, וכ"נ בביאור הגר"א יו"ד סימן של"א ס"ק ק"א, עיי"ש שכתב דהא דאין תורמין מפירות א"י על של סוריא ומשל סוריא על פירות א"י, הוא משום דאין תורמין מד"ת על ד"ס, ולא מד"ס על ד"ת.

לח] והמהרי"ט אלגאזי בהל' חלה שם כתב בביאור ד' הרמב"ם, דכיון דילפינן מקרא דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל ומפירות חו"ל על פירות הארץ, לא דרשינן טעמא דקרא, ואמרינן דגזה"כ הוא דאין תורמין מזע"ז, אף אם שניהם חייבין בתרומה, וע"כ אף דפירות סוריא חייבין מדרבנן בתרו"מ, מ"מ אם תרם מפירות הארץ עליהן או תרם מהן על פירות הארץ, אין תרומתו תרומה, וכ"כ הישועות מלכו בהל' תרומות שם.[[61]](#footnote-62)

והנה המל"מ שם הי"ז נקט בפשיטות דתורמין מפירות עציץ שאינו נקוב החייבין מדרבנן על פירות חו"ל, והישועות מלכו שם כתב לפי דבריו, דאין תורמין מזע"ז, דאף דתרוייהו חייבין מדרבנן והו"ל מן החיוב על החיוב, מ"מ כיון דהוא דין בפנ"ע דאין תורמין מפירות חו"ל על פירות הארץ, וע"כ הוא דאין תרומתו תרומה כלל, ולא אמרינן דתרומה ויחזור ויתרום, ע"כ אף אם תרם מהן על טבל דרבנן, אין תרומתו תרומה, עכ"ד, - ובדרך אמונה בביאוה"ל שם, הביא מד' התוס' במנחות ל"א א', וספר התרומה הל' א"י, דמפורש בדבריהם דאפשר לתרום מפירות חו"ל על פירות א"י שהם מדרבנן, עיי"ש, ועמש"נ בזה להלן אות ט' בהערה, ועיי"ש בדרך אמונה במה שהאריך הרבה בענין זה.

לט] ובתורת זרעים כתב, דהא דהכא אין תרומתו תרומה, אף באותם הארצות החייבות מדרבנן, הוא משום דשאני תרומת חו"ל דעיקר תורת תרומה שלה שאני משאר תרומה, כדאיתא בבכורות כ"ז א' דתרומה חו"ל אוכל והלך ואח"כ מפריש ואינה טובלת את הכרי באיסור טבל, נמצא דאינה אלא מצות הפרשה בעלמא, אבל אינה הפרשה כלל על תיקון הכרי, ונמצא דלגבי תיקון הכרי הוי מפריש מן החיוב על הפטור לגמרי ומן הפטור לגמרי על החיוב, וע"כ אין תרומתן תרומה כלל, - ועוד, דבלא"ה אפי' לגבי הפרשת התרומה עצמה, כיון דתרומת חו"ל קיילא משאר תרומה דרבנן, כדאיתא בבכורות שם דאינה אסורה אלא למי שטומאה יוצאת עליו מגופו וגם מותר לבטלה ברוב ולאכלה בימי טומאתו, ע"כ קילא משאר תרומה דרבנן ונחשבת כפטור לגבי פירות הארץ.

ועיי"ש שכתב עוד, דמה"ט אף אם תרם מפירות הארץ על פירות סוריא או מפירות סוריא על פירות הארץ אין תרומתו תרומה, דאף דהחיוב של סוריא הוא בתורת ארץ ישראל דעשאוה כארץ ישראל מדרבנן וכמבו' בכ"ד, מ"מ דין תרומתה כדין תרומת חו"ל לכל הדינים, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מביכורים ה"י דאף חלת סוריא דינה כחלת חו"ל דאינה אסורה אלא למי שטומאה יוצאת עליו מגופו, וה"נ הוא לענין שאר הדינים שהקילו בחלת חו"ל, וע"כ אם תרם מפירות הארץ על פירות סוריא או מפירות סוריא על פירות הארץ, אין תרומתו תרומה, עכ"ד, וכ"כ בכ' הגר"ח החדש במשנתינו ובמנחות ל"א א', עיי"ש,[[62]](#footnote-63) וכ"ה מבו' בד' המלבושי יו"ט חובת קרקע סימן י"ז ד"ה ובזה שביארנו.

אמנם בעיקר הדברים יש להעיר, דאמנם דעת הרמב"ם היא כן, דהקילו בתרומת סוריא בכל הדינים שהקילו בתרומת חו"ל, ואך דדינא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, לא מצאנוהו בתרומת סוריא, וכ"כ בדרך אמונה פ"א ממעשר סקמ"ד, אך דעת ש"ר אינה כן, וכמו שהביא בדרך אמונה פ"ז מתרומות סקנ"א, עיי"ש, ולדעתם אין לפרש דמה"ט הוא דאם תרם מפירות הארץ על פירות סוריא או איפכא, אין תרומתו תרומה, ושמא ס"ל דבאמת בכה"ג תרומתו תרומה, ולא גרסי בתוספתא דאין תרומתו תרומה.

מ] במלבושי יו"ט חובת קרקע סימן י"ז ד"ה ובזה שביארנו כתב, דאם הפריש ממקום שכבשו עולי בבל על מקום שכבשו עולי מצרים, הרי דאף להסוברים דמקום שכבשו עולי בבל חייב מדאורייתא, מ"מ הו"ל כתורם מדבר החייב מדאורייתא על דבר החייב מדרבנן, דתרומתו תרומה ולא תאכל וכו', ול"ד למפריש מפירות הארץ על פירות חו"ל דהו"ל מן החיוב על הפטור, והיינו משום דתרומת חו"ל חלוקה בדינה מתרומת א"י, אך תרומת מקום שכבשו עולי מצרים, שוה בדינה לתרומת א"י, - ועיי"ש שנסתפק לדעת הרמב"ם דגם מקום שכבשו עולי בבל אין חייב בתרו"מ בזה"ז אלא מדרבנן, אם כשהפריש ממקום שכבשו עולי בבל על מקום שכבשו עולי מצרים, אם כיון דשניהם אין חיובן אלא מדרבנן א"צ לחזור ולתרום, או דכיון דמקום שכבשו עולי בבל חמור יותר, ע"כ לא תאכל התרומה על שיוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר.

ובחזו"א שביעית סימן ג' סקל"ב בתו"ד נקט, דבזה"ז מצי להפריש ממקום שכבשו עולי בבל על מקום שכבשו עולי מצרים ואיפכא, ול"ה כתורם מפירות הארץ על פירות חו"ל ומפירות חו"ל על פירות הארץ, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"א מתרומות ה"ח עמד בזה, ממש"כ בתשו' מהר"ם ד' פראג סימן תכ"ג דאין תורמין מדבר דחיובו הוא חד דרבנן, על דבר דחיובו הוא תרי דרבנן, דהו"ל כמן החיוב על הפטור, והביאו הב"י בסימן ש"ל,[[63]](#footnote-64) ועיי"ש שהאריך לדון בעיקר הך מילתא דאין תורמין מחד דרבנן על תרי דרבנן, וצ"ע בזה.

**פ"א מ"ו**

א] **האלם,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דהא דאלם לא יתרום, הוא משום דאינו יכול לברך, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ובפ"ד מתרומות ה"ד.

והאו"ז בח"א סימן שס"ז הוכיח מזה, דל"מ אדם להוציא את חבירו בברכת התרומה, דאי נימא דמצי להוציאו, א"כ אלם ג"כ יתרום ואחר יברך על גביו, והובא בהג"א פ"ק דחולין סימן ג', והביאו הב"י והדרכ"מ ביו"ד סימן א', והב"ח שם סי"ב פירש דהוא משום דהו"ל כברכת הנהנין, דכל שאינו אוכל אינו מוציא את חבירו, דלא ליתהני ולא ליברך, וכ"כ הפר"ח שם סקל"ג.

והט"ז שם סקי"ז הק' ע"ד האו"ז דמ"ש מברכת המצוות דאע"פ שיצא מוציא משום דכל ישראל ערבין זל"ז, וכתב דהוא משום דדוקא בכל המצוות שאדם צריך לעשות בגופו דוקא ולא ע"י אחר, משו"ה הכרח הוא באם אינו יכול לברך דיברך אחר, משא"כ בתרומה ושחיטה דאפשר לעשות ע"י אחר א"כ אותו שיעשה המצות יברך ולא נחלק המצוה לזה והברכה לזה.[[64]](#footnote-65)

ב] האו"ז שם נסתפק, אם אלם יוצא בברכת אחר כששניהם שוחטין, הואיל ואלם עצמו אינו ראוי לברך, והשאג"א בסימן ו' ובגל' הגרע"א ליו"ד סימן א' פירשו טעם הספק, דהוא משום די"ל דכל הא דשומע כעונה, הוא רק במי שיכול לענות, אך מי שאינו יכול לענות, אינו יוצא בשמיעה, ומשום דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו.

אך בד' הרא"ש בפ"ק דחולין סימן ג' מבו' דאלם יוצא בברכת אחר, וע"כ הוא מותר לשחוט לכתחילה, ופירש כן בד' הרמב"ם בפ"ד משחיטה ה"ט, והב"י ביו"ד סימן א' כתב בדעתו, דהא דתנן הכא דאלם לא יתרום, היינו דהכא לא תני תקנתא, אבל אה"נ שאם בירך לו אחר לכתחילה נמי תורם.

ג] המעדני ארץ בפ"ד מתרומות ה"ד כתב, דלמש"כ בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן קפ"א דהא דמדבר ואינו שומע לא יתרום, הוא רק בשליח התורם לאחר, דלעצמו ודאי דיעבד מיקרי ואין מחייבין אותו לעשות שליח, הרי דה"נ הא דתנן הכא דאלם לא יתרום, הוא רק בשליח התורם, אך בתורם של עצמו, כיון דברכה אינה מעכבת, אינו חייב למסור את ההפרשה לאחרים, ועיי"ש שהוכיח מכ"ד דאינו רשאי לתרום אף מפירותיו.

אך בעיקר מש"כ כן בדעת המהריל"ד, הנה לכאו' בד' המהריל"ד שם מפורש דהא דמדבר ואינו שומע תורם מפירותיו, הוא רק לדעת ר' יהודה דבדיעבד יצא אף אם לא השמיע לאזניו, אך לדעת ר' יוסי דלא יצא בדיעבד, ה"ה אסור לתרום מפירותיו, משום שא"א לו לברך כלל, עיי"ש, ולפ"ז ה"נ אלם אינו רשאי לתרום אף מפירותיו.[[65]](#footnote-66)

ד] בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ט, בתשו' הגר"ב איגר, כתב להוכיח דכתיבה לאו כדיבור דמי, מהא דאלם לא יתרום מפני שאינו יכול לברך, ואי כתיבה כדיבור דמי, הרי יכול לברך ע"י הכתיבה.

והגרע"א שם בסימן ל' השיב ע"ז דאף אם כתיבה כדיבור, מ"מ לא עדיפא מדיבור שלא השמיע לאזניו, וע"כ הוא דאלם לא יתרום, דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו הברכה, עכ"ד, ועי' גם בדבריו בסו"ס ל"ב שהביא כן מד' התומים בסימן צ"ו סק"ה דמבו' בתו"ד דאף אם כתיבה כדיבור, לא עדיפא מדיבור שלא השמיע לאזניו, - ונתחדש בזה, דלא נימא דרק בדיבור בפה איכא גריעותא במה שלא השמיע לאזניו, דאי"ז דיבור מעליא, אך בדיבור דע"י כתיבה ליכא גריעותא במה שלא השמיע לאזניו, ויש מקום לומר דהתם מהני מה שהוא רואה את כתיבתו, דכ"ה דבדיבור בפה בעינן שישמע את דיבורו, ה"נ בדיבור שע"י כתיבה בענן שיראה את כתיבתו, וי"ל דהוא להגרע"א לטעמי' דס"ל דדינא דצריך להשמיע לאזניו הוא דין בפנ"ע, ואי"ז דין בתורת דיבור דכשלא השמיע לאזניו ל"ה דיבור מעליא, ונת' בזה לעיל מ"ב אות ז', וצ"ע.

ה] התוס' במנחות נ"ה א' כתבו להוכיח דתרומה ניטלת במחשבה, מהא דתניא בתוספתא בפירקין דמפני מה אמרו אלם לא יתרום מפני שאינו יכול לברך, משמע דאי מברך אע"פ שלא ידבר בהרמה שפיר דמי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"א כתב הגר"ב איגר להוכיח מזה, דכתיבה לאו כדיבור דמי, דאי כתיבה כדיבור, הרי דאף אם תרומה אינה ניטלת במחשבה, מ"מ שפיר מצי אלם לתרום ע"י כתיבה שהיא כדיבור, ועיי"ש שכתב דע"ז ל"מ מש"כ הגרע"א דאף דאלם לא יתרום אף אם כתיבה כדיבור, הוא משום דהו"ל כדיבור שלא השמיע לאזניו, והיינו משום דבהפרשת תרומה, אף אם בעינן דיבור, מ"מ א"צ להשמיע לאזניו, - והטעם בזה י"ל, דהוא משום דקי"ל דבדיעבד יצא יד"ח אף אם לא השמיע לאזניו, ורק לכתחילה הוא דבעינן להשמיע לאזניו, וזה הוא רק במצוות ולא בהפרשת תרומה, וי"ל עוד, דאף אם בדיעבד לא יצא יד"ח כשלא השמיע לאזניו, מ"מ בהפרשת תרומה מהני אף דיבור זה, וזה תליא במה שדנו בנדרים וכיו"ב, אם מהני דיבור שלא השמיע לאזניו, עי' קר"א נדרים ע"ז ב' ותשו' כת"ס יו"ד סימן ק"ד ובס' דרך המלך פ"ב מנדרים ה"ג ד"ה ויש להסתפק, ואכמ"ל.

ו] החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ה ד"ה ואם בירך נסתפק אם מברכין על הפרשה במחשבה, עיי"ש, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הט"ז הביא מש"כ האו"ש בפ"ג ממילה דלהדיא מבו' בד' הרא"ש בע"ז פ"ד סימן ט' דמבו' להדיא בדבריו דמברכין על הפרשה במחשבה, עיי"ש, ועיי"ש שכתב להוכיח עוד לזה, מהא דתנן הכא דאלם לא יתרום ואמרו בירושלמי דהוא מפני הברכה, והתוס' בכ"ד הוכיחו מזה דאפשר לתרום במחשבה, והתוס' במנחות נ"ה א' כתבו דמשמע דאי מברך אע"ג שלא ידבר בהרמה שפיר דמי, ומבו' בהדיא דשייך לברך על המחשבה, דאם אין חיוב כלל לברך כשתורם במחשבה א"כ למה אסור לאלם לתרום הרי גם פקח מותר לו לתרום כה"ג בלי ברכה ועיי"ש שכתב דאין לומר דבאמת אסור לתרום במחשבה שמפקיע את הברכה, דא"כ למה תני אלם ליתני כל אדם לא יתרום במחשבה שמפקיע את הברכה, דהא אלם ע"כ תורם במחשבה ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] בתשו' הגר"ב איגר בסימן כ"ט שם, הביא משה"ק הגר"י פיק על מש"כ הב"י באו"ח סימן תל"ב דאין מברכין על ביטול חמץ, משום דביטול הוי בלב ואין מברכין על דברים שבלב, וכ"ה בטור סימן תל"ו,[[66]](#footnote-67) שהרי בתרומה כתיב ונחשב וקי"ל דנותן עיניו ומחשבה מהני, ואפ"ה מברכין על הפרשתו, ועיי"ש מש"כ בזה, ובסו"ד כתב די"ל דכל מה שמצינו בש"ס דתרומה במחשבה היינו מדאורייתא, אבל תקנת חז"ל הי' באמת שלא להפריש רק בדיבור ולא במחשבה, ושפיר תקנו ברכה עלי', עכ"ד, אך לכאו' זה שלא כד' התוס' במנחות שהוכיחו ממשנתינו דמהניא תרומה במחשבה, וע"כ כל הא דאלם לא יתרום, הוא רק משום הברכה, ולפ"ז מוכח דאף מדרבנן מצי לתרום במחשבה.

והגרע"א בתשובתו שם סימן ל' הק' על דבריו, ועיי"ש שכתב לישב, דכיון דשורש ענין הפרשה הוי מעשה ליתנו לכהן, אף שעתה אינו עושה מעשה מ"מ מחשבתו לקראו בשם תרומה שסופו לבא לידי מעשה מקרי מעשה, משא"כ בביטול בלב דנגמר ונעשה הכל במחשבה, עכ"ד, ועי' באמרי בינה דיני שבת סימן כ' ד"ה עוד י"ל מש"כ עוד בזה.

ח] **והשכור והסומא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינם תורמין הוא לפי שאין יודעין לברור היפה ודין התרומה לברור מן היפה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ד, וכ"כ הריבמ"צ בטעמא בתרא, ובטעמא קמא כתב דהוא משום דחיישינן שיפחתו מהשיעור שאמרו חכמים בתרומה.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ה מביכורים הט"ו, דהסומא והשכור מפרישין חלה לכתחלה שאין בעיסה רע ויפה כדי שיכוונו ויפרשו מן היפה, עכ"ל, אך דעת הריבמ"צ והר"ש בחלה פ"ד מ"ו, דגם בחלה אין מפרישין מן הרע על היפה, ואכמ"ל, ובדרך אמונה שם ס"ק קל"ו כתב דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי', דהא דשכור וסומא אינם תורמים לכתחילה, הוא משום שאין יודעין לברור היפה, וע"כ בהפרשת חלה דליכא רע ויפה, ה"ה תורמים לכתחילה, אך למש"כ הריבמ"צ דהא דשכור וסומא אינם תורמים לכתחילה, הוא גם משום דחיישינן שיפחתו מהשיעור שאמרו חכמים, הרי דאף אי נימא דבהפרשת חלה ליכא רע ויפה, מ"מ אין סומא ושכור מפרישין, שמא יפחתו מהשיעור שאמרו חכמים בחלה.

ט] והנה בשו"ע סימן של"א סל"ב כתב, דבזה"ז דתרומה אזלא לשריפה מפני הטומאה, תורמים שכור וסומא ואפי' לכתחילה, וכתב הגר"א שם סקע"ז, ז"ל, דשכור וסומא הטעם משום דא"י לכוין לתרום מן היפה, ובזה"ז א"צ, כמ"ש בסעיף נ"ב, עכ"ל, - ודין זה הוא גם לטעמא דהריבמ"צ דהא דשכור וסומא אין תורמין, הוא משום דחיישינן שיפחתו מהשיעור, דבזה"ז שהתרומה עומדת לשריפה מפני הטומאה, שיעורה בכ"ש, וכמש"כ בשו"ע שם סעיף י"ט.

והנה בשו"ע שם כתב, דאף בזה"ז אינם תורמין מעשר ראשון, והש"ך שם סקל"ב פירש דהוא משום דדוקא תרומה דא"צ שיעור תורמין, ומשא"כ במעשר ראשון שצריך שיעור ומדידה ואלו אינם יכולים לכוין המדידה, ולכאו' יש לאסור בזה גם משום דבמעש"ר אף בזה"ז אין תורמין מן הרע על היפה, וכמש"כ בשו"ע שם סעיף נ"ב, אך נפק"מ בטעם זה, דאינם תורמין אף תרומת מעשר, אף דאזלא לשריפה ותורמין אותה מן הרע על היפה, וכ"כ בדרך אמונה בפ"ד מתרומות צה"ל ס"ק קל"ד, - ולכאו' מבו' דס"ל דקי"ל גם כטעמא דהריבמ"צ דהא דשכור וסומא אין תורמין הוא משום דחיישינן שיפחתו מהשיעור.

י] ואמנם צ"ע בזה ממש"כ בשו"ע סימן שכ"ח ס"ב דהסומא והשכור מפרישין חלה לכתחילה, ופירש הש"ך שם סק"ד דהוא משום דהא דאין תורמין לכתחילה, היינו משום דחיישינן שמא יתרמו מן הרעה על היפה, ומשא"כ בחלה דאין בעיסה רע ויפה, וכמש"כ הרמב"ם, והרי דקי"ל דכל הא דאינם תורמין הוא רק משום דחיישינן שמא יתרמו מן הרעה על היפה, ולא משום דחיישינן שיפחתו מן השיעור.

אך הישוב לזה נלמד ממש"כ הש"ך דהא דאינם תורמין מעשר ראשון, הוא משום שצריך שיעור "ומדידה", ואלו אינם יכולים לכוין המדידה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא במעשר ראשון שאינו ניטל באומד אלא במידה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר הי"ד, והשו"ע שם סעיף ע"ו, אך בתרומה גדולה שניטלת באומד, וכדתנן לקמן מ"ז, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ד, הרי דכל הא דאינם תורמין, הוא רק משום דחיישינן שמא יתרמו מן הרעה על היפה, - ולפ"ז ניחא הא דהן מפרישין חלה, דאף חלה ניטלת באומד, וכמש"כ הגר"א בשנו"א דמאי רפ"ה, וע"כ אין לחוש שיפחתו מהשיעור, וגם אין לחוש שיפרישו מן הרע על היפה, כיון דאין בעיסה רע ויפה.

יא] ונפ"מ רבתא בכ"ז לדינא, הוא אם מותרין שכור וסומא לעשר דמאי, דלכאו' הי' נראה דלדעת הרמב"ם דהא דאינם תורמין הוא משום דחיישינן שמא יתרמו מן הרעה על היפה, הרי בדמאי דקי"ל דניטל מן הרעה על היפה, וכמש"כ הרא"ש בדמאי פ"ה מ"ג, ועי' דרך אמונה פ"ה מתרומות בצה"ל סק"ט, הן מותרין לעשר, אך לדעת הריבמ"צ דהא דאינם תורמין הוא גם משום דחיישינן שמא יפחתו מהשיעור, אף אינם מעשרין דמאי, דלא מצינו שהקילו בדמאי לענין זה, - ולפמש"נ מד' הש"ך נמצא, דאף לדעת הרמב"ם אינם רשאין לעשר דמאי, כיון דהוא צריך שיעור ומדידה ואלו אינם יכולין לכוין המדידה.

ונפ"מ עוד בזה, לדעת הסוברים דבמע"ש א"צ להפריש מן היפה, עי' בדרך אמונה פ"ה מתרומות בצה"ל סק"ז, דמ"מ אין רשאין השכור והסומא להפריש מע"ש, כיון דהוא צריך שיעור ומדידה ואלו אינם יכולין לכוין המדידה.

יב] בפמ"ג יו"ד סימן א' מש"ז י"ז כתב לדון אם שכור וסומא תורמין, כשאחר עומד ובורר חלק יפה, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הב"י שם דהא דתנן דאלם לא יתרום, אף דאם בירך אחר, יכול האלם לתרום, הוא משום דהכא לא תני תקנתא, הרי י"ל דה"נ בשכור וסומא דאין תורמין, דאם אחר עומד ובורר חלק יפה ה"ה תורמין, וכתב לישב לפ"ז הא דלא כייל מתניתין עמהם חרש המדבר ואינו שומע, והוא משום דאיהו לית לי' תקנתא, ומשא"כ כל המנויים במשנתינו דיש להם תקנה.

אך עיי"ש שכתב דממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמה שכפל בסוף לא יתרומו הוא לחיזוק הענין, שלא יפריש תרומה אחד מאלו לכתחילה "בשום פנים" וכו', שאסור "בשום פנים" לכתחילה, עכ"ל, משמע דבשם פנים אין להם תקנה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דהוא משום דבשכור וסומא התורה מיעטה לכתחילה, והרמותם כל חלבו, מי שיכול לברור חלק יפה, עכ"ד, וצ"ל דמ"מ בזה"ז דא"צ לתרום מן היפה, ליכא גם להך דינא, וכמש"כ בשו"ע סימן של"א סל"ב, וצ"ע.

יג] **והערום,** הט"ז ביו"ד סימן א' סקי"ט כתב דבזה ל"מ שיברך אחר ויהפוך פניו לצד אחר, ויצא הערום בברכתו מדין שומע כעונה, כיון דהערום צריך לכוין לשמוע הברכה והוא אסור בכך לכתחילה, והפמ"ג במש"ז שם הביא מפרי תואר שם סקי"ח שהק' דמ"ט הוא אסור לשמוע הברכה, הרי קי"ל דהרהור לאו כדיבור דמי, וכן הק' באלי' רבה סימן ע"ה סק"ז, והתבו"ש בסקס"ט כתב דשומע כעונה אסור בערום כיון דהוי כעונה, וכ"כ בשפ"ד שם סקל"ז בביאור ד' הפרישה שהביא הש"ך שם, וכ"כ באלי' רבה סימן ע"ה סק"ז בשם אביו, והתבו"ש והאלי' רבה שם הביאו מקור לזה מד' התוס' בברכות כ' ב' ד"ה כדאשכחן בסיני, עיי"ש.[[67]](#footnote-68)

והמג"א בסימן פ"ה סק"ב כתב דערום אסור לכוון לשמוע הברכות לצאת בברכתו דליכא למימר בי' שומע כעונה דהא אסור לענות, וכ"כ במ"ב סימן ע"ה סוסקכ"ט, ובאלי' רבה שם פירש לדבריו דהוא משום דאסור לו להיות כעונה, אך בשו"ע הגר"ז בקו"א סימן ע"ה סק"ד, נראה דמפרש בדבריו דאי"ז כד' הפרישה והש"ך והט"ז, דהוא משום דאסור לערום להיות שומע כעונה, אלא היינו דכיון דאינו יכול לענות, לית בי' לדינא דשומע כעונה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ועי' בספר דעת תורה סימן ק"ד ס"ז שהאריך בענין זה אם אמרינן שומע כעונה כשאסור לו לברך, ולכאו' כיון דקי"ל דאמרינן שומע כעונה אף באלם שא"א לו לענות כלל, כ"ש דבהני גווני אמרינן שומע כעונה, וצ"ע.

יד] **שם בר"ש, ושכור אמרינן בפ' הדר וכו' שכור כל שאינו יכול לדבר בפני המלך,** מבו' בד' הר"ש, דשכור דתנן הכא דאינו תורם, היינו כשאינו יכול לדבר לפני המלך, והנה לפ"ז מתפרש גם מש"א בירושלמי אח"כ דשכור מברך ברהמ"ז משום דכתיב ואכלת ושבעת וברכת אפי' מדומדם, דהיינו אף בשכור שאינו יכול לדבר לפני המלך, - וכ"כ הרמב"ן בברכות כ"ב א', ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דאף דשכור שהתפלל תפילתו תועבה, היינו דוקא בתפילה משום דבעי כוונה יתירה כעומד לפני המלך, - ועיי"ש בדבריו שהוכיח עוד דשכור רשאי לברך, מהא דתניא בירושלמי הכא, דהא דשכור וסומא לא יתרמו, הוא מפני שאינם יכולין לתרום מן המובחר, והרי דהם ראויים לברך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך הנה למש"כ התוס' בעירובין ס"ד א' והרא"ש שם סימן ה' דמה שאמרו בירושלמי דשכור מברך ברהמ"ז הוא בשתוי, ונת' להלן אות ט"ו, אך שכור אינו מברך ברהמ"ז מ' דהא דתנן הכא דשכור לא יתרום, הוא אף בשתוי, - וכ"כ המאירי במגן אבות ענין ג', עיי"ש שכתב דמסקנת הירושלמי הכא דשכור אינו מברך, ומה שהוצרכו בשכור להא דאינו יכול לתרום מן המובחר, אי"ז בשכור גמור אלא בשתוי, עיי"ש,[[68]](#footnote-69) וכ"כ המאירי בקצרה בברכות כ"ו א'.[[69]](#footnote-70)

טו] **שם, שכור מהו שיברך, א"ל ואכלת ושבעת וברכת ואפי' מדומדם,** התוס' בברכות ל"א ב' פירשו דהיינו, דאפי' הוא שתוי ושכור כ"כ שאינו יכול לדבר כראוי מברך, דהכי משמע ושבעת וברכת, וכ"כ הרא"ש שם סו"ס ט', - והתוס' בעירובין ס"ד א' והרא"ש שם סימן ה' פירשו דמה שאמרו בירושלמי דהוא מברך ברהמ"ז, היינו בשתוי, דאף בתפילה בדיעבד תפילתו תפילה, ונסתפקו שם בדין שכור אם כי היכי דאם התפלל תפילתו תועבה, ה"נ אין ברכתו ברכה, עיי"ש,[[70]](#footnote-71) - אך הרמב"ן בברכות כ"ב א' הביא מד' הירושלמי אלו דאף שכור מברך ברהמ"ז, עיי"ש, והאחרונים נחלקו אם כן הוא גם דעת התוס' והרא"ש בברכות, (ושלא כדבריהם בעירובין), עי' דרישה סימן קפ"ה וט"ז שם סק"ב ומג"א שם סק"ג, ואכמ"ל.

והמאירי במגן אבות ענין ג' פירש לד' הירושלמי, דהא דבעי ר"ז שכור מהו שיברך, הוא בשתוי, ואמר לו ואכלת ושבעת וברכת, כלומר בכדי שביעה, אבל כל שנשתכר לא, ואפי' מדומדם ר"ל שנתאדמו פניו מחמת היין, לא צריכא דלא, כלומר א"צ לומר שאינו מברך, עכ"ד, - ועיי"ש שכתב דאף להמפרשים בד' הירושלמי דשכור מברך ברהמ"ז, י"ל דהיינו רק בברהמ"ז מצד שעל עסק אכילתו ושתייתו היא באה, אבל שאר ברכות אינו מברך, עיי"ש.

טז] **שם, מהו שיקרא את שמע וכו', א"ל ולא יראה בך ערות דבר ערות דיבור, ותני חזקי' בין לקרות ובין לברך,** לגיר' זו פשיטא מהא דולא יראה בך ערות דבר ערות דיבור, דשכור אינו רשאי לקרות קר"ש, - והא דתני חזקי' בין לקרות ובין לברך, פירשו הרש"ס והגר"א דהיינו דס"ל דאף אינו רשאי לברך ברהמ"ז, וכ"כ הגר"א באו"ח סימן צ"ט.[[71]](#footnote-72)

והרמב"ן בברכות כ"ב א' הביא מד' הירושלמי הכא, דשכור מותר בברכה, ובקר"ש העלוה בספק, וכתב דמסתברא דקורא, - והמאירי במגן אבות ענין ג' פירש בדעתו, דשאלת מהו לקרות קר"ש לא השיבו בה כלום, ותשובת אליהו על ערום היתה, וכ"ה הגיר' בירושלמי שלפנינו,[[72]](#footnote-73) וכן פירשוה המהר"א פולדא והפני משה, אך בד' הרמב"ן שלפנינו אין נראה כן, וצ"ע, - ועי' בביאוה"ל סימן קפ"ה שפירש בדעת הרמב"ן, דחזקי' דתני בין לקרות בין לברך, פליג וס"ל דכ"ה דשכור מותר לברך ה"נ הוא מותר לקרות, ולפ"ז מש"כ הרמב"ן דבקר"ש העלוה בספק, היינו דפליגי בה אמוראי.

ובעיקר הפלוגתא בזה בדין שכור בברכות, עי' בשו"ע או"ח סימן קפ"ה ס"ה וברמ"א סימן צ"ט ס"א, ובנו"כ שם, ואכמ"ל.

**פ"א מ"ז**

א] **אין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין,** הר"ש והרא"ש כתבו דמצוה לעשות מאומד כדי שיתרום בעין יפה, וכ"כ התוס' בגיטין ל"א א' ובמנחות נ"ד ב' ובבכורות נ"ח ב', ופירשו דהיינו דמתוך שירא לצמצם שלא יטול פחות נוטל בעין יפה.

והתוס' במנחות ובבכורות שם כתבו דמדאורייתא לא שייך כלל דין אומד, דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, אלא לפי שנתנו בה חכמים שיעור, שייך בה אומד, עכ"ד, - ועי' בגהש"ס לירושלמי שכתב, דלמש"כ התורי"ד בקידושין נ"ח ב', דאע"ג דחטה אחת פוטרת את כל הכרי ויצא מידי טבל, מ"מ לקיום מצות נתינה צריך להפריש כדי נתינה, וילפינן לה מדכתיב תתן לו, שפיר י"ל דדין אומד הוא דאורייתא.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאסור להפריש תרומה גדולה במידה, כיון שלא נתבאר לה בכתוב שיעור וכו', וסמכו זה על קרא דונחשב לכם תרומתכם, דבמחשבה אתה תורם ולא בדבר אחר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ד דאין תורמין תרומה זו לא במדה וכו' לפי שלא נאמר בה שיעור, עכ"ל, וצ"ב דמה לי שלא נאמר בה שיעור, ומה טעם יש בזה לאסור לתרום באומד.

והרדב"ז שם כתב בביאור ד' הרמב"ם, דהא דאסור לתרום באומד, ילפינן לה מקרא דונחשב לכם, וגזה"כ הוא דבמחשבה אתה תורם ולא במידה, וכ"נ בד' הקרית ספר שם, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרמב"ם דהטעם הוא לפי שלא נאמר בה שיעור, היינו דכל הא דדרשינן הכי לקרא דונחשב, הוא לפי שלא נאמר בה שיעור, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמה"ט הוא דלא דרשינן להך קרא על תרומת מעשר אלא על תרומה גדולה, משום דתרומת מעשר שיעורה ידוע והקפיד הכתוב על שיעורה, ונמצא דהא דדרשינן להך קרא על תרומה גדולה, הוא משום שלא נאמר בה שיעור.

אך צ"ב גדר הדין בזה, דכיון דמדאורייתא ליכא שיעור לתרומה גדולה וחטה אחת פוטרת כל הכרי, מה מקום יש לאסור לתרום במדה, ומי גרע היכא דתורם במדה, מהיכא דתורם חטה אחת, - ושמא המכוון הוא כמש"כ הכס"מ שם, דכיון שהתורה לא נתנה בו שיעור, אין לעשות בענין שנראה שהוא מקפיד על השיעור שלא ציותה תורה.[[73]](#footnote-74)

והמרכה"מ שם כתב בביאור ד' הרמב"ם, דאסרו חכמים לתרום במדה, כדי שלא יאמרו המרבה והממעיט תרומתו או פירותיו מקולקלין, ואסמכוה רבנן אקרא, - וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דסמכו זה על קרא דונחשב, ומשמע דאסמכתא בעלמא הוא.

ג] הראב"ד בהשגות בהל' תרומות שם כתב, דטעם הא דאין תורמין לא במדה וכו', הוא משום שלא נתנה בו תורה שיעור, וע"כ מוטב שיתרום באומד ולא במדה, שכיון שיתן דעתו להקפיד ולתרום במדה שמא יוסיף או ימעט במדות, ונמצא מקלקל את התרומה או את הפירות, עכ"ד.

והכס"מ שם הק' ע"ז דנראה כאילו הוא טעם הפוך, דהשתא שהוא תורם באומד קרוב לודאי שתרומתו או פירותיו מקולקלים ברוב הפעמים, ואילו הי' תורם במדה במשקל ובמנין לעולם לא יבא לידי כך, ועיי"ש שכתב דבד' הראב"ד נראה דטעמו הוא משום דכשאינו נותן דעתו להקפיד ולתרום במדה אע"פ שיוסיף או ימעט אין בכך כלום, אך הק' ע"ז, דמה לנו ולקפידתו שאם הוא מוסיף או ממעט אע"ג שאין מקפיד קלקל מ"מ, ואם אינו מוסיף ולא ממעט אע"פ שהוא מקפיד תיקן, עכ"ד.

והמל"מ שם כתב בביאור ד' הראב"ד, דכשהוא תורם באומד, כיון שיודע הוא שאינו יכול לכוין היטב ודעתו הוא הן חסר הן יתר מכונתו, ובתרומה ליכא שיעור, אבל כשהוא תורם במדה, דעתו לתרום דוקא מה שהוא כונתו, ואם יוסיף או ימעט נמצא מקלקל את התרומה או את הפירות, - ועיי"ש שתמה על משה"ק הכס"מ שאם הוא מוסיף או ממעט אע"ג שאינו מקפיד קלקל, דדין זה הוא במעשר שיש לו שיעור, אבל בתרומה דליכא שיעור, ליכא קלקול אלא כשהוא מקפיד, אבל כל דליכא הקפדה מה קלקול שייך, דאף אם מיעט הרי חטה אחת פוטרת את כל הכרי, ומאידך אף אם ריבה, הרי יכול להרבות בתרומה כל ששייר מקצת, דאיכא שיירי' ניכרין, וכ"כ הפר"ח בס' מים חיים שם.

ד] הריבמ"צ כתב דהא דאין תורמין לא במידה וכו' הוא משום דבעינן מן המוקף, ובתחילת דבריו משמע דכל הא דאין תורמין במידה וכו' הוא רק משום הא דבעינן מן המוקף, וכ"נ ממה שהביא מירושלמי דנראין הדברים בתרומה גדולה שצריכה לתרום מן המוקף, וממה שפירש להא דדריש בירושלמי מנין שאין תורמין לא במדה וכו', דאתי שלא מן המוקף, וממש"כ דלפיכך לא דייקי למנות דקי"ל מצוה וחובה מן המוקף, אך בסו"ד משמע דב' דינים יש בזה, חדא, שאסור למנות ולמדוד ולשקול, ועוד דלא יביא מן המוקף, וצ"ע.

ובעיקר מש"כ הריבמ"צ דמכח הא דבעינן מן המוקף אין לתרום במידה, צ"ב מה ענין זל"ז, - ובסוף דבריו משמע דהיינו, דדינא דמן המוקף הוא דיהא כל הכרי במקום אחד והוא יתרום מאיזה שרוצה, וע"כ יש לתרום מאומד, דכשהוא תורם מאומד יש בידו בשעה שתורם לתרום ממה שרוצה, ומשא"כ כשמודד תחילה ואח"כ תורם את מה שמדד, הוי כמו שאין בידו בשעה שתורם לתרום מאיזה שרוצה, דאין בידו לתרום אלא מחלק זה שמדד, וע"כ אין מתקיים בזה דינא דמן המוקף.

ה] בפירש"י בביצה י"ג ב' פירש בהא דתרומה גדולה ניטלת באומד, ז"ל, דניטלת באומד, שתרומה גדולה לא נתנה בה התורה שיעור וכו', ורבנן הוא דאמרי שיעור עין יפה ובינונית ורעה, הלכך באומד סגי, דאי נמי לא יהיב כשיעור חטה אחת פוטרת כל הכרי, עכ"ל, ובפירש"י במנחות נ"ד ב' כתב, ז"ל, באומד, שאם יש לו פירות הרבה א"צ למדוד, אלא באומד יטול אחד מחמשים, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו, דלעולם מותר לתרום תרומה גדולה במדה ובמשקל ובמנין, והא דתרומה ניטלת באומד, היינו דסגי באומד, וא"צ למדוד, וכ"נ גם בד' רש"י בגיטין ל"א א', וכ"נ בתשו' רב האי גאון שנד' בתשו' הגאונים החדשות הוצאת אופק סימן קי"ד, וכ"כ הרמב"ן בגיטין שם בשם רבים אומרים, ועי' ריטב"א שם שהאריך לפרש כן.[[74]](#footnote-75)

ו] והנה הרמב"ן בגיטין שם דחה לפי' זה, מכח הא דתנן הכא, דאין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין אבל תורם הוא את המדוד ואת השקול ואת המנוי, ומכח מש"א בירושלמי הכא, א"ר אלעזר כיני מתניתין מודד טבלו ומכניסו לביתו ובלבד שלא יתרום במנין.

אך הריטב"א שם כתב לפרש, דהא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה ולא במנין ולא במשקל, ל"ד כפשטה דאין תורמין, אלא היינו דא"צ לתרום, - והא דתנן אבל תורם הוא את המדוד ואת המנוי ואת השקול, היינו דהוא צריך לתרום במדה או במנין את המנוי והשקול, דכיון דמנוי הוא אינו כראוי שיתרום באומד, אך מ"מ אם תרם באומד אף את המנוי תרומתו תרומה, דהא לא כתיב מנין בתרומה, אלא שאינו רשאי לעשות כן לכתחילה, - ומש"א בירושלמי כיני מתניתין במודד טבל ומכניסו לביתו ובלבד שלא יתרום מן המנין, היינו דאתי לפרש דהא דאמרינן דמדוד צריך מנין, היינו כל מדוד, ואפי' נמדד על דעת להכניסו בביתו, דכשמכניסין אותו בבית אורחא דמלתא דמדד אותו לידע כמה הוא, וא"צ שיהא נמדד ע"ד לתרום אותו במנין, והיינו לישנא דבלבד שלא יתרום אותו במנין, עכ"ד.

ז] בפי' רבינו נתן אב הישיבה פירש למשנתינו, דהא דאין תורמין במדה וכו', היינו דאין תורמין לפני שנתמלא המדה או המשקל, לפי שצריך לברך על התרומה, ואם יתרום לפני שנתמלא המדה ויצטרך להוסיף או לפחות נמצא שעל מה שהוסיף לא בירך, או שפחת ממה שכבר בירך עליו ועשאו קודש, אבל תורם את המדוד כו' היינו אחר שגמר המדה והמשקל והמנין אז יתרום ויברך, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ג מתרומות ה"ד שהק' דלפ"ז היאך יתפרש הא דתנן בסיפא דלא יתרום בסאה שחצי' מדה.

ח] בתשו' רב האי שבתשוה"ג החדשות סימן קי"ד כתב דאף בחלה סגי להפריש מאומד, כיון דאם הוציא פחות מכשיעור יצאה מידי טבל, וזה לטעמי' דעיקר דינא דאומד, היינו דסגי להפריש מאומד, כיון דחטה אחת פוטרת כל הכרי, - ועי' גם בשנו"א בפי' הקצר בדמאי פ"ה מ"א שכתב דחלה דמיא לתרומה גדולה דאסור לדקדק אלא שיתן לפי ראות עיניו, - ועמש"כ בזה במעדני ארץ תרומות פ"ג ה"ד ובדרך אמונה בביאוה"ל שם.

ט] **אבל תורם הוא את המדוד ואת השקול ואת המנוי,** בירושלמי שהביאו הריבמ"צ והר"ש מפרשינן לה דהיינו, דאף דאסור לתרום במדה ובמשקל ובמנין, מ"מ מודד את הטבל, ומפריש ממנו תרומה באומד, והריטב"א בגיטין ל"א א' פירש בע"א, והבאנו לדבריו לעיל אות ו'.

ובתוספתא פ"ג ה"ג תניא, ר' יהודה אומר מודד אדם את טבלו ומכניסו לתוך ביתו ובלבד שלא יתרום במדה וכו', ריבר"י אומר לא במדה ולא במדוד וכו', אמרו לו מעשה שהיינו מלקטין תאנים אחרי אביך ואמר לנו היו מונין, א"ר שמעון בן אלעזר מעשה בזקן אחד בערדסקיס שהי' שוקל את כלכלתו מלאה וחוזר ושוקלה ריקנית והי' ר"מ משבחו, - ומבו' דפליגי תנאי בהכי, ודעת ר' יהודה ור"מ דמותר למדוד את הטבל, אך דעת ריבר"י דאסור למדוד את הטבל.

י] ועי' בחס"ד שם שהוסיף לפרש דלת"ק אליבא דר' יהודה מותר למדוד את טבלו אך ליכא שום מעליותא בכך, ולדעת רבנן דאמרו לו ס"ל דעדיף טפי לעשות כן למדוד או לשקול או למנות את טבלו, דבהכי יתרום בעין יפה, דאי לאו דהכי עדיף, ל"ה קאמר ר' יהודה לתלמידיו היו מונין, אלא היא גופא קמ"ל דבהכי עדיף טפי, ורשב"א משמי' דר"מ מוסיף, דאפי' לשקול את הכלכלה מלאה ברישא, ואח"כ לחזור ולשקלה ריקנית כדי לדעת בצמצום משקל טבלו שיחשוב לנכות שיעור הכלכלה, וכל כי האי ודאי דמיחזי כתורם במשקל, אפ"ה סבר ר"מ דה"ז משובח, כיון דאינו שוקל את התרומה עצמה אלא את הטבל.

יא] ובעיקר הך מילתא אם מצוה למדוד את הטבל, או אי"ז אלא רשות בעלמא, הנה בפי' המהר"א פולדא פירש בד' הירושלמי דאי"ז אלא רשות בעלמא, וקמ"ל דלא חיישינן דימדוד ג"כ את התרומה, וכ"כ הפני משה.

אך הנה הגר"א בשנו"א כתב דאת הטבל צריך למדוד, ועיי"ש שפירש דזהו הא דקאמר ר"א כיני מתניתין וכו', דאתי לשנויי להא דפריך מהא דתנן לקמן פ"ד מ"ו דהמודד משובח וכו', וע"ז משני ר"א דהא דתנן התם דהמודד משובח קאי על הטבל, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי,[[75]](#footnote-76) ומבו' לפי דבריו דאף לת"ק דתוספתא אליבא דר' יהודה מצוה למדוד את הטבל, ודלא כמש"כ החס"ד.

וכ"נ מסוגיית הגמ' בביצה כ"ט א', דאמרינן התם דמודדת אשה קמח ביום טוב ונותנת לתוך עיסתה, כדי שתטול חלה בעין יפה, ופירש"י שם דהיינו, דשיעור חלה א' מכ"ד לכהן, וכשאינה יודעת מדת עיסתה היא מקמצת ואומרת אין כאן כ"כ, אבל כשיודעת מדת עיסתה יודעת מה תפריש ועינה יפה בה, עכ"ל, והרי דמצוה למדוד תחילה, והתירו משום זה לאיסור מדידה ביו"ט.

יב] **אין תורמין בסל ובקופה של מדה אבל תורם הוא בהן חציין או שלישן,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהא דאין תורמין בסל ובקופה של מדה, הוא משום שהרואה אומר במדה הוא תורם, ובמלאכת שלמה תמה ע"ז בשם ה"ר יהוסף, דמה אנו צריכין לטעם דרואה, הרי הוא תורם במדה ממש, - אך לכאו' מכוון הדברים הוא, דאיירי כשלא נתן את התרומה בכלים אלו לשם מדה, שהרי כשתורם בהן חציין או שלישן, לא נתן את התרומה שם לשם מדה, וה"נ כשתורם את כולם, איירי כשלא נתן שם לשם מדה, וע"כ מדינא אי"ז בכלל הא דאין תורמין במדה, ואפ"ה כיון דהם כלים של מדה, ה"ז אסור, משום שהרואה אומר דהוא תורם במדה.

יג] ולדעת הריטב"א בגיטין ודעימי' דליכא איסור לתרום במדה, ופירש הריטב"א דהא דתנן דאין תורמין לא במדה וכו' היינו דא"צ לתרום במדה, כתב בדרך אמונה פ"ג מתרומות בצה"ל סק"ע דצ"ל דה"נ מפרש להא דתנן הכא דאין תורמין בסל ובקופה וכו', דהיינו דא"צ לתרום בסל של מדה ויכול לתרום חצי', ואף הא דתנן בסיפא דלא יתרום בסאה חצי' שחצי' מדה, דהיינו דא"צ לתרום בזה, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב, דכיון דכבר תני ברישא דא"צ לתרום במדה ובמשקל ובמנין, מ"ט הדר ותני דא"צ לתרום בסל של מדה.

וע"כ נראה לפרש לפ"ד הריטב"א, דהא דתני הכא דאין תורמין בסל וכו', קאי על הא דתנן דתורם הוא את המדוד וכו', ופירש הריטב"א שם דהיינו, דכל שמדד את הטבל, ה"ה צריך לתרום במדה, דכיון דהטבל מדוד הוא, אינו כראוי שיתרום ממנו באומד, וע"ז הוא דתני דאין תורמין בסל ובקופה שהן של מדה אבל תורם הוא בהן חציין או שלישן, והיינו שאם הי' הטבל בסל ובקופה שהן של מדה, אינו רשאי לתרום ממנו באומד, אלא צריך לתרום במדה, שאף שלא נתן את הטבל שם לשם מדה, מ"מ כיון שהוא כלי מדה, הו"ל כדבר המדוד שאינו רשאי לתרום ממנו באומד, אבל אם אין הטבל ממלא את כל המדה אלא חציין או שלישן, ה"ה רשאי לתרום ממנו באומד, - וזהו גם הא דתני דלא יתרום בסאה חצי' שחצי' מדה, דאם הי' הטבל בסאה חצי', כיון דחצי' מדה, הו"ל כטבל המדוד, ואינו רשאי לתרום ממנו באומד.

יד] **לא יתרום בסאה חצי' שחצי' מדה,** הריבמ"צ פירש דהיינו, דלא יתרום בכלי שמכיל סאה חציו, משום דחצי סאה הוא מדה דתרקב, ואתי למיתרם במדה, והיינו דאף דעכשיו אינו מודדו, מ"מ כיון דאיכא כלי מדה דחצי סאה, יש לחוש שאם יתרום בכלי שמכיל סאה חציו, יבא לתרום במדה.

אך הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו, דפעמים שיש במדה שנתות, וע"כ לא יתרום בסאה חצי', דאיכא למיגזר דילמא אתו לתרום במדה, - ובפי' הרש"ס כתב דכל הא דאסור לתרום בסאה חצי', הוא רק בגונא שיש במדה זו שנתות, ויודע כמה מחזקת עד שם, ונמצא שהוא תורם במדה, וכ"נ בד' המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, - אך בל' הר"ש והרא"ש משמע, דאף דבמדה זו ליכא שנתות, מ"מ כיון שפעמים שיש שנתות במדה, אסור לתרום בה, וכ"כ בתפא"י.

טו] לקמן פ"ד מ"ו תנן, דהמונה משובח והמודד משובח ממנו והשוקל משובח משלשתן, ובירושלמי בפירקין פריך מהא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין, ומשני ריב"ל כאן בתרומה גדולה כאן בתרומת מעשר, ותני אבא אלעזר בן גמלא אומר מנין שאין תורמין לא במדה וכו' מה תרומה גדולה במחשבה אף תרומת מעשר במחשבה.

והר"ש פירש בתחילת דבריו דמכוון הירושלמי הוא לפרש, דאתיא כרבנן דפליגי עלי' דאבא אלעזר, וס"ל דתרומת מעשר אינה ניטלת באומד, והא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה וכו' הוא בתרומה גדולה דניטלת באומד, והא דתנן לקמן דהמונה משובח וכו' הוא בתרומת מעשר דאינה ניטלת באומד, - והק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי לקמן, דהמונה משובח מן התורם מאומד, ומשמע דמאומד נמי הויא תרומה אלא דהמודד משובח, ותיקשי דאם אתיא כרבנן, הרי אין תרומ"ע מאומד כלל, ואם אתיא כאבא אלעזר הרי מצוה לעשות מאומד, וכתב די"ל דרבנן מודו לאבא אלעזר דמאומד הויא תרומה, אבל אין מצוה לעשות מאומד, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בביצה דמשמע דלרבנן אסור לעשות מאומד, והא דלי"ב משום מרבה במעשרות, היינו משום דאינו מרבה במתכוין, אלא מתכוין לאמוד יפה, וע"כ אף אם לא כיון כדין, ל"ה מרבה, וכ"כ התוס' בגיטין ל"א א', וכ"כ התוס' במנחות נ"ד בחד פירושא.

טז] והנה בטעמא דמודו רבנן דאף תרומת מעשר מאומד הויא תרומה, ולי"ב משום מרבה במעשרות, כתב היש"ש בגיטין פ"ג סימן כ"ה, דהוא משום דאף רבנן מודו דמקשינן תרומת מעשר לתרומה גדולה, והא דאסור לכתחילה הוא שמא ירבה במכוון ויהיו מעשרותיו מקולקלין, א"נ דמצוה יותר לעשות מכוון כמו שצותה תורה, שיהי' דרך מעשר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דודאי מודו רבנן לאבא אלעזר, דילפינן תרומת מעשר מתרומה גדולה דניטלת במחשבה, ודיש רשות לבעה"ב לתרום, עכ"ד, ועי' בפנ"י בגיטין שם שכתב מקור אחר לזה.

יז] ובגדר הך דינא דמהני התרומה מאומד, אף אם הרבה במעשרות, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דמצי לקבוע את המעשר ע"פ האומד, וע"כ לית בי' משום מרבה במעשרות, דכיון שדעתו ע"פ האומד דהוי זה עשירית, זהו שיעור מעשר שאמרה תורה.

ויש להוסיף, דהרי שיעור תרומת מעשר אינו דיש חלק מסוים העומד לתרומת מעשר, שהרי חזינן דמצי להפריש תרומת מעשר בין במנין ובין במדה ובין במשקל, ואך דהמודד משובח מן המונה והשוקל משובח משלשתן, ואף דכשמפריש במנין שיעורו חלוק מן המפריש במדה, וכשמפריש במדה שיעורו חלוק מן המפריש במשקל, מ"מ מתקיים בזה דין השיעור דתרומת מעשר, והיינו משום דעיקר דינא דתרומת מעשר, הוא ליתן חלק דחשיב כמעשר מכל המעשר ראשון, וע"כ כל דיש ע"ז תורת מעשר בחד צד, או במנין או במדה או במשקל, מתקיים בזה דינא דתרומת מעשר,[[76]](#footnote-77) - וע"כ שפיר י"ל דאף אם לפי האמת אין בזה שיעור מעשר כלל, לא במנין ולא במדה ולא במשקל, מ"מ כיון דע"פ האומד הוי זה מעשר, לא חשיב כמרבה במעשרות, וכעי"ז כתב בדברות משה גיטין פ"ג הערה ס"ג, עיי"ש.

יח] אמנם הנה לפ"ז הי' הדין נותן, דאף אם הפריש מאומד ונתברר שפחת משיעור מעשר, לא חשיב כממעט במעשרות, אלא כיון דע"פ האומד יש בזה שיעור מעשר, חשבינן לי' כהפריש כשיעור.

אך משמעות ד' הר"ש והתוס', דכל הא דמהני לדעת רבנן, הוא רק אם הוסיף על שיעור המעשר, וע"ז הוא שכתבו דלי"ב משום מרבה במעשרות, אך אם פחת משיעור המעשר, הו"ל כממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין, ולפ"ז י"ל טעם אחר בהא דלכתחילה אין תורמין באומד, והיינו משום דחיישינן שיטעה ויטול פחות משיעור מעשר, אך למש"נ להלן אות כ"ד יש לפקפק בזה.

ובע"כ לפ"ז דהא דכשהוסיף על שיעור המעשר ע"פ האומד, לא חשיב כמרבה במעשרות, אי"ז משום דזהו שיעור מעשר שאמרה תורה, אלא הוא דין מסוים בהא דמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, דהיינו רק כשהוסיף במתכוין, ולא כשנתכוין לאמוד יפה ולא כיון כדין, ולפ"ד היש"ש ילפינן לה מההיקש לתרומה גדולה, וצ"ב.

יט] הר"ש בפי' בתרא כתב, דאף לאבא אלעזר לא ילפינן אלא מועיל מאומד, ולא שיהא מצוה מאומד, וכתב לפ"ז, דמכוון הירושלמי הוא לפרש דמתניתין אתיא כאבא אלעזר, והא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה וכו' הוא בתרומה גדולה שמצותה מאומד, והא דתנן התם דהמונה משובח וכו', הוא בתרומת מעשר, דאף דאם הפריש מאומד תרומתו תרומה, מ"מ המונה משובח וכו', וכ"כ הרא"ש, וכ"כ התוס' במנחות נ"ד א' בחד פירושא, וכ"כ הרמב"ן בגיטין ל"א א', עיי"ש, וכ"כ הרשב"א בביצה י"ג ב'.[[77]](#footnote-78)

ולכאו' כ"ה מוכרח למש"כ הרמב"ם והראב"ד לפרש טעם הא דתרומה גדולה ניטלת למצוה באומד, ונת' לעיל אות ב' ג', דלדעתם ל"ש הך דינא כלל בתרומת מעשר, ובע"כ דאף לאבא אלעזר לא ילפינן תרומת מעשר מתרומה גדולה, אלא דמועיל מאומד.[[78]](#footnote-79)

כ] והנה הר"ש והרא"ש כתבו בתחילה לפ"ז, דהא דלאבא אלעזר מפרישין מאומד ולא חיישינן שמא ירבה במעשר, הוא משום דאינו מרבה במתכוין,[[79]](#footnote-80) - אך שוב כתבו להוכיח מסוגיית הגמ' במנחות דאף במרבה במתכוין חשיב עין יפה, וכתבו דלפ"ז לית לי' לאבא אלעזר דמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, אלא במעשר שני ומעשר עני שלא הוקשו לתרומה, - והיינו דלאבא אלעזר ילפינן מתרומה, דכ"ה דבתרומה אף דחטה אחת פוטרת את הכרי, מ"מ מצי להוסיף, ה"נ בתרומת מעשר, אף שנאמר בה שיעור מעשר, וא"א לפחות, מ"מ מצי להוסיף על השיעור, וכ"ה בתוס' מנחות נ"ד א' ד"ה כשם.[[80]](#footnote-81)

כא] והנה לעיל אות י"ח נתבאר דלדעת רבנן, אף אם מהני להפריש באומד אף אם הוסיף על השיעור, מ"מ ל"מ אם פחת מן השיעור, עיי"ש, ובפשוטו הי' נראה, דה"נ הוא לדעת אבא אלעזר, דגם לדידי' כל הא דמהני כשהפריש באומד אף אם נתברר שהוסיף על השיעור, הוא משום דאינו מרבה במתכוין, ובכה"ג ליכא לדינא דמרבה במעשרות, או משום דילפינן מתרומה דמצי להוסיף על השיעור אף במתכוין, אך כשנתברר שפחת מן השיעור, פירותיו מקולקלין, שהרי אם פחת במתכוין ודאי דפירותיו מקולקלין, דבקרא כתיב מעשר, וע"כ ה"נ אם הי' סבור לפי האומד שהוא מעשר ונתברר שהוא פחות מן המעשר, פירותיו מקולקלין.

ולכאו' יש ללמוד כן ממש"כ הר"ש והרא"ש, דהא דמצוה לתרום מאומד הוא כדי שיתרום בעין יפה, והתוס' בכ"ד פירשו דהיינו דמתוך שירא לצמצם שלא יטול פחות נוטל בעין יפה, עכ"ד, ומבו' דאם יטול פחות הוו פירותיו מקולקלין, וע"כ הוא ירא שמא יפחות, ונוטל בעין יפה, - וכ"נ ממש"כ בחי' המאירי בביצה י"ג ב', דאם ימעול באומד דעתו קולר תלוי בצוארו.

אך מאידך ממש"כ הר"ש, דהא דלא חיישינן שנטל בעה"ב תרומת מעשר מאומד, הוא משום דאין דרכו דבעה"ב לעשות מאומד תרומת מעשר מפני תרעומת לוי "וכהן" אם יטעה באומד שלו, וכ"כ התוס' במנחות נ"ד א' ובבכורות נ"ח ב', (ובגיטין ל' ב' כתבו דאינו תורם מאומד שאינו רוצה להפסיד לא ללוי ולא לכהן, מבו' דאף אם טעה ונטל פחות מכשיעור, מהני, וע"כ יש לחוש לתרעומת הכהן אם יטול תרומת מעשר פחות מכשיעור, וצ"ע בזה.

כב] והך מילתא דכל שתרם באומד מהני אף אם פחת מן השיעור, הנה כ"ה להדיא בחי' הריטב"א בביצה י"ג ב', ז"ל, ניטלת באומד, פי' בלא מדה אלא באומד בין לפחות בין להוסיף על המעשר, והא דכתב רחמנא מעשר מן המעשר דהיינו במדה זהו למצוה, א"נ למי שיודע מדתו שמצוה למדוד, עכ"ל.

ויש ללמוד לזה גם ממה שפירש"י בביצה שם, ז"ל, ובתרומה גדולה וכו' דניטלת באומד, שתרומה גדולה לא נתנה בה התורה שיעור וכו', הלכך באומד סגי, דאי נמי לא יהיב כשיעור חטה אחת פוטרת כל הכרי, אבל גבי לוי מעשר מן המעשר כתיב וצריך למדוד, עכ"ל, ומבו' דהא דתרומת מעשר אינה ניטלת באומד, הוא משום דחיישינן שיפחות מן השיעור, ולפ"ז משמע דטעמא דאבא אלעזר דאף תרומת מעשר ניטלת באומד, הוא משום דילפינן תרומת מעשר מתרומה גדולה, דאף אם טעה באומד ופחת מן השיעור שפיר דמי.

כג] שוב נתבוננתי לפרש לענין זה, דלעולם כל שהי' סבור ע"פ האומד שהוא מעשר, ואח"כ נתברר שהוא יותר ממעשר או פחות ממעשר, לי"ב משום מרבה וממעט במעשרות, כיון דזהו שיעור מעשר ע"פ האומד, וכ"ה דמצי לקבוע שיעור מעשר ע"פ מנין ומדה, ה"נ מצי לקבוע שיעור מעשר ע"פ האומד.

ומה שהוצרכו הראשונים לפרש דהא דלי"ב משום מרבה במעשרות הוא משום שאינו מתכוין להרבות, הוא משום מה שכתבו דכל שמפריש המעשר באומד הוא מפריש בעין יפה, ובכה"ג הרי מסופק הוא באומד, ויודע הוא שיתכן שהוא יותר מן המעשר, ואפ"ה הוא מפריש כן, כיון שהוא ירא לפחות, ובכה"ג לא מצינו למימר דאף אם הרבה על המעשר יש ע"ז תורת מעשר, כיון דהוי זה מעשר לפי האומד, שהרי הי' האומד בעין יפה, ויודע הוא דקרוב הדבר דהוא יותר ממעשר, וע"ז פירשו הראשונים דכיון שאינו מתכוין להרבות, אלא מתכוין לאומד יפה, שיהא בו בודאי שיעור מעשר, לי"ב משום מרבה במעשרות.

כד] ולפ"ז נראה, דלא סתרי ד' הראשונים כלל בדין הפריש באומד ונתברר שפחת מן השיעור, דלעולם אם הי' סבור ע"פ האומד דיש בזה מעשר, ונתברר שטעה באומד שלו ואין בזה מעשר, לא חשיב כלל כממעט במעשרות, דכיון דע"פ האומד הי' בזה שיעור מעשר, יש ע"ז תורת מעשר, דמצי לקבוע מעשר ע"פ האומד.

ומש"כ הראשונים דכשהוא מפריש באומד ה"ה מפריש בעין יפה שהוא ירא לפחות, היינו דכל שהוא מסופק באומד, ה"ה מפריש בעין יפה, שיהא בזה ודאי כשיעור, דבכה"ג אם יפחות ויפריש פחות מן השיעור, הוי ממעט במעשרות, שהרי מעיקרא הי' מסופק בכך ולא הי' הדבר מוכרע בדעתו ע"פ האומד שיש בזה מעשר.

ובזה ניחא הא דמותר לתרום באומד, ולא חיישינן שיטעה באומד שלו ויהא ממעט במעשר, כיון דבאמת כל שתרם באומד, וע"פ האומד הי' בזה שיעור מעשר, אף אם נתברר שטעה באומד ולי"ב שיעור מעשר, ל"ה ממעט במעשרות, - ורק אם מעיקרא הי' מסופק באומד, והפריש כפי האומד המועט, הוא דיש בזה משום ממעט במעשרות, וכמדומה שהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

כה] בחי' הריטב"א בגיטין ל"א א' פירש דאף בתרומה גדולה אין מצוה לתרום מאומד, והא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה וכו', היינו דא"צ לתרום במדה, והוא רשאי לתרום באומד, ונת' לעיל אות ה' ו', וכתב דלפ"ז הא דפרכינן בירושלמי ממתניתין דלקמן, היינו דהכא תנן דלכתחילה מותר לתרום באומד, והתם תנן דלכתחילה צריך לתרום במנין, ומשני דהכא בתרומה גדולה, דא"צ לתרום במנין, והתם בתרומת מעשר, דאף לדעת אבא אלעזר דאם תרם מאומד מהני, מ"מ כיון דכתיב שיעור באורייתא מנין עדיף.

ובהמשך דבריו שם כתב, דהא דבתרומת מעשר צריך לתרום במנין אף לדעת אבא אלעזר, הוא משום דאף בתרומה גדולה כל שהטבל מדוד, צריך לתרום במדה, וכמו שפירש שם לסיפא דמתניתין, דאבל תורם הוא את המדוד וכו', וע"כ בתרומת מעשר דהמעשר מסתמא מנוי הוא,[[81]](#footnote-82) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כו] בעיקר מש"כ הר"ש בפי' בתרא ודעימי' דלרבנן אין תרומת מעשר ניטלת באומד, בפשוטו הי' נראה, דאם עבר ונטל באומד ונתברר אח"כ שנטל כשיעור תרומתו תרומה, ואם נתברר שהוסיף על השיעור, הו"ל כמרבה במעשרות דמעשרותיו מקולקלין.

וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש באבות פ"א מט"ז, דהא דתנן אל תרבה לעשר אומדות, היינו מפני שהוא מן הספיקות, ולכאו' היינו דכשמפריש באומד הוי ספק שמא לא הפריש כשיעור, אך אם נתברר שהפריש כשיעור, שפיר דמי, וכ"ה להדיא בפי' הרע"ב באבות שם, וכ"ה מבו' גם מפירש"י בביצה י"ג ב' (שהבאנו לעיל אות כ"ב), דמשמע דכל הא דאין נוטלין תרומת מעשר מאומד, הוא משום דחיישינן שיטעה ויפחות מן השיעור.

כז] אך הנה בחי' הרמב"ן בגיטין שם כתב בתו"ד, ז"ל, אלא רבנן, ותורם באומד ל"ה תרומה כלל בתרומת מעשר, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א בביצה י"ג ב', ז"ל, ובהא פליגי רבנן עלי' דלדידהו אינה ניטלת כלל באומד אלא בדקדוק דמעשר מן המעשר כתיב, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בגיטין שם, ז"ל, דלרבנן לא מהני כלל דמנין בעינן, עכ"ל, ומשמעות דבריהם, דכשתרם באומד אין תרומתו תרומה כלל, אף אם כיון את השיעור, ושמא יש לדחות, דל"ד הוא דאין תרומתו תרומה כלל, ועיקר המכוון דאין תרומתו תרומה לפי האומד.

והי' מקום לפרש הטעם בזה, דכיון דחזינן דמצי להפריש תרומת מעשר בין במנין ובין במדה ובין במשקל, אף דאין השיעורים שוין, בע"כ דעיקר דינא דתרומת מעשר הוא, ליתן מעשר כפי העולה ע"פ המידה, ואין הדין ליתן חלק שהוא מעשר ע"פ האמת, וע"כ כל שלא מדדו ונתן באומד, אף אם כיון את המידה, אין ע"ז תורת מעשר.

אך זה נסתר מהא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין ופירותיו מתוקנים, והרי בכה"ג שמדד את כל החלק שהפריש למעשר יחד, נמצא דהמעשר בפנ"ע אינו מדוד, ואפ"ה יש ע"ז תורת מעשר, ופירותיו מתוקנים, וצ"ע בזה.

כח] **שם בר"ש, ומשני ריב"ל כאן לתרומה גדולה כאן לתרומת מעשר, ותני אבא אלעזר וכו',** בביאור הגר"א לירושלמי כתב דתרי שנויי נינהו, חדא, דכאן בתרומה גדולה כאן בתרומת מעשר, ועוד, דכאן וכאן בתרומת מעשר הא רבנן הא ר"א בן גמלא, דר"א בן גמלא סבר דאף תרומת מעשר צריך לתרום באומד, - ולפ"ז מבו' דאף לר"א בן גמלא אי"ז מצוה בעלמא לתרום תרומת מעשר באומד, אלא הו"ל איסור לתרום במדה ובמשקל ובמנין, וע"כ אסרו אף לתרום בסל ובקופה שהן של מדה, ועי' במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"י שעמד בכעי"ז.

כט] **שם, א"ר חנינא תפתר בשלשתן ולית שמע מינה כלום,** הרמב"ן בגיטין ל"א א' פירש בסו"ד דהיינו, דלדעת ר' הונא אתיא מתניתין כאבא אלעזר, דאף בתרומת מעשר מהני באומד, אלא דהמונה משובח ממנו, ולדעת ר' חנינא אתיא מתניתין כרבנן, דאף בדיעבד ל"מ תרומת מעשר באומד, וזהו דמפרש דהא דתנן השוקל משובח משלשתן, היינו משובח בשלשתן, אך באומד ל"מ כלל.

אך לפי' קמא דהר"ש דלאבא אלעזר מצוה לתרום תרומת מעשר מאומד, ומתניתין דלקמן רבנן היא, ומודו רבנן דבדיעבד מהני באומד, צ"ל דהא דא"ר חנינא תפתר בשלשתן, אי"ז משום דס"ל דל"מ תרומת מעשר מאומד, דאין משמע בד' הר"ש דמש"כ דבדיעבד מהני באומד, פליגי בה אמוראי, אלא היינו כפי' המהר"א פולדא שם, דלדעת ר' חנינא לא איירי מתניתין כלל מן התורם באומד, עיי"ש, ועי' בפי' הרש"ס לקמן שם שפירש לד' ר' חנינא בדרך מחודשת.

ל] ובביאור הגר"א לירושלמי לקמן שם פירש, דרב הונא סבר דמתניתין קאי על טבל לתרומה גדולה, ולכן אף האומד משובח אלא שהמונה משובח מן התורם באומד, ודחי ר' חנינא דלעולם יכול לאוקמי מתניתין בתרומת מעשר שמצוה למדוד במידה ואין האומד משובח כלל, והא דקתני משלשתן דמשמע דאף התורם באומד משובח, ל"ד אלא בשלשתן, אבל האומד אינו משובח כלל, עכ"ד, ולפ"ז נמצא, דמודה ר' חנינא דמהני תרומת מעשר באומד, והא דאמר דתני בשלשתן, הוא משום דאי תני משלשתן, משמע דאף האומד משובח, ובתרומת מעשר אין האומד משובח.

אך בעיקר מש"כ הגר"א דבתרומה גדולה המונה משובח מן התורם באומד, צ"ע שהרי להדיא תנן הכא דאין תורמין לא במדה וכו', והיאך נימא דהמודד משובח מן התורם באומד, ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"י כתב דצ"ל דמפרש כדעת רש"י ודעימי' דהא דתנן הכא דאין תורמין לא במדה וכו', היינו דא"צ לתרום במדה, - אך אכתי צ"ע, דבמשנתינו משמע דלכתחילה א"צ לתרום במדה, והתם תנן דהמונה משובח וכו', ולפי הריטב"א בגיטין, זהו דפריך הירושלמי ממתניתין דהתם אמתניתין דהכא, ונת' לעיל אות כ"ג, וצ"ע בזה.

לא] **שם, ובשלהי פ"ק דביצה משמע דלרבנן אסור לעשות מאומד וכו',** לדעת הני קמאי דס"ל דאף לרבנן מהני תרומת מעשר מאומד, צ"ל דהא דפריך התם דהא מדידה בעי, היינו משום דלכתחילה אין לתרום באומד, וכדתנן דהמונה משובח וכו', וזהו דפריך דמ"ט תני דכותש ומחשב, הרי לכתחילה יש לתרום במידה.

לב] **שם, ונראה דלית לי' לאבא אלעזר מרבה במעשרות וכו',** בתורת זרעים כתב לדון בזה, דלעולם מודה אבא אלעזר לדינא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, ואך דכ"ז הוא במפריש במדה ובמשקל ובמנין, אך במפריש באומד ליכא להך דינא, והיינו משום דלדעתו איכא תרי דיני דהפרשה, דאיכא דין הפרשה במדה ובמשקל ובמנין, וזה אם הרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין ועוד איכא דין הפרשה באומד, ובזה כל מה שמרבה הכל נכלל בהאומד, ואפי' מרבה במתכוין הכל נחשב לעין יפה.

ועיי"ש שכתב עוד, דאף כשמפריש במדה ובמשקל ובמנין ואינו מדקדק בשיעורן המכוון כדרך המודדים והשוקלים והמונים, אלא מוסיף בהמדה והמשקל, אי"ז נקרא מפריש במדה ובמשקל ובמנין, אלא מפריש באומד, משום דהמדידה גופא הוי דרך אומד, ולא משכח"ל דינא דהמרבה במעשרות, אלא כשבתחילה הפריש במדה ובמשקל ובמנין, וחזר והוסיף ע"ז ואח"כ קרא שם על הכל, או כשטעה בהמדה והמשקל והמנין, - וע"כ במפריש תאנים על הגרוגרות במנין, חשבינן לה כמפריש באומד, ולי"ב לדינא דמרבה במעשרות, עכ"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש לפי דבריו לסוגיית הגמ' בבכורות נ"ח ב', ואכמ"ל.

**פ"א מ"ח**

א] **אין תורמין שמן על זיתים הנכתשין,** בפי' הרש"ס כתב דזיתים הנכתשין, היינו זיתים שעתיד לכתשן, וכ"כ במלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, וכ"כ הגר"א בשנו"א, - והיינו דכיון שעתיד לכתשן ולדרכן הו"ל דבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ אין תורמין שמן עליהן, דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ט כתב דזיתים הנכתשין הם זיתים שהתחיל לכתשן ולהוציא שמנן, וע"י שהתחיל לכתשן ולהוציא משנן נעשו דבר שלא נגמרה מלאכתו, עכ"ד, וצ"ב שהרי כל שהן עומדין לעשות מהן שמן, הרי אף קודם שהתחיל לכתשן הו"ל דבר שלא נגמרה מלאכתו, - וצ"ל דאיירי כשהי' דעתו עליהן מתחילה לאכילה, וכבר נגמרה מלאכתן, ובכה"ג אף אם חישב עליהן לעשות מהן שמן, ל"מ מחשבתו להפקיע מזה תורת דבר שנגמרה מלאכתו, דמחשבתו דמעיקרא הויא כמעשה, ואין מחשבה מוציאה מידי מעשה, ורק ע"י שעשה מעשה והתחיל לכתשן, נעשו כדבר שלא נגמרה מלאכתו, וצ"ע.[[82]](#footnote-83)

ב] והנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ו כתב, דמאימתי תורמין את הזיתים משיטענו, והיינו אף דעדיין אי"ז גמר מלאכה המחייב בתרו"מ, מ"מ סגי בזה לדינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, - ובדרך אמונה שם ס"ק ר"ו הק' דלמש"כ הרמב"ם דזיתים הנכתשין הם זיתים שהתחיל לכתשן, א"כ הרי חשבינן להו כדבר שנגמרה מלאכתו, דמותר לתרום ממנו, ומ"ט אין תורמין מן השמן עליהן, וכתב דצ"ל דאף שמותר לתרום מהן עצמן, מ"מ כשתורם מן השמן עליהן, נראה כתורם מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו ואסור מדרבנן, וזהו מש"כ הרמב"ם שם הי"ט דהא דאין תורמין שמן על זיתים הנכבשין, הוא משום שזה "דומה" לתורם מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, והיינו משום דמן הדין הו"ל כתורם על דבר שנגמרה מלאכתו, ואך דכיון שתורם מן השמן עליהן, ה"ז דומה לתורם על דבר שלא נגמרה מלאכתו.

ג] **ואם תרם תרומה ויחזור ויתרום,** בירושלמי פריך מהא דתנן לקמן מ"י דאם תרם מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, תרומתו תרומה, ומ"ט הכא אמרינן דיחזור ויתרום, ומשני דהוא מפני גדר מי חטאת שלא יהיו מי חטאת בטלין, - ובד' הירושלמי לא נתפרש להדיא היאך מתישב בזה סתירת המשניות, - ובפי' הריבמ"צ נראה דמפרש דבאמת לא נתישב בזה סתירת המשניות, ומה"ט סתר ר' מנא להך מתניתין, ומתרץ דלא תימא שמן על זיתים, אלא זיתים על שמן וענבים על יין, ואף דלעיל מ"ד תנן דאם תרם זיתים על שמן וענבים על יין אינה תרומה, פלוגתת תנאי היא, עיי"ש בכל דבריו.

ד] והר"ש והרא"ש לעיל מ"ד פירשו דעיקר שנויא דירושלמי הוא דמתניתין דהכא איירי כשאין התרומה הראשונה קיימת ומתניתין דלקמן איירי כשהתרומה הראשונה קיימת, וכמו שאמרו בירושלמי הכא, דכשהתרומה הראשונה קיימת קורא לה שם ודיו, וזהו דמפרשינן דהא דיחזור ויתרום הוא משום גדר מי חטאת, דזהו הטעם לחלק בין היכא דאין התרומה הראשונה קיימת להיכא דהתרומה הראשונה קיימת, - ועיי"ש שכתבו לפרש בזה, דגדר מי חטאת הוא, דעיקר טהרה שהיו עושין בגבולין הוא משום סרך תרומה, וע"כ כשאין הראשונה קיימת חייבוהו לחזור ולתרום, דמחמת התרומה על כרחו יטהר הכהן ויזה עליו כדי לאוכלה בטהרה.

והנה אמנם כל שתרם כדין ונאבדה התרומה, לא חייבוהו לחזור ולתרום משום גדר מי חטאת, דדוקא הכא שתרם מדבר שלא הי' ראוי לתרום, הוא שחייבוהו לחזור ולתרום בכה"ג שנאבדה התרומה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם, וכ"כ בפי' מהר"א פולדא, - ובחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ד כתב בתו"ד, דהא דכשאין התרומה קיימת יחזור ויתרום, הוא כשאינה קיימת בשעה שעשה את הזיתים שמן, אך אם בשעה שעשאן שמן היתה קיימת, ואח"כ אבדה, א"צ לחזור ולתרום, והיינו משום דכשעשה את הזיתים שמן, כבר הוי הזמן הראוי לתרומה, וע"כ אם היתה התרומה קיימת בשעה זו, אף אם אבדה אח"כ, א"צ לחזור ולהפריש.

ה] הגר"א בביאורו ובשנו"א פירש לשנויא דירושלמי, דבתורם שמן על זיתים הצריכו לחזור ולתרום, משום דטורח הוא לטבול האנשים ולהזות עליהם מי חטאת שמא נטמאו במת, וכשאנו אומרים דבדיעבד תרומתו תרומה, לא ידרוך בטהרה רק שמן מעט ויפריש מזה על הכל, נמצא מי חטאת יהיו בטלין, וע"כ החמירו הכא דיהא תרומה ויחזור ויתרום, וכעי"ז כתב בפי' הרש"ס, ועיי"ש שכתב דבזה נתישב הא דתנן לקמן דאם תרם תרומתו תרומה, דהתם איירי בשאר פירות דלא שייך בהו טעם זה,[[83]](#footnote-84) וכ"ה מבו' בד' התוי"ט בשלהי פירקין, ובתוס' הגרע"א שם תמה ע"ז, וצ"ע.

וכפי' זה נראה בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות, שכתב בהלכה ו' דאם תרם מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו תרומתו תרומה, ובהלכה י"ט כתב דאם תרם משמן על זיתים הנכבשין או מיין על ענבים הנדרכים תרומתו תרומה ויחזור ויתרום מן הזיתים והענבים בפנ"ע, וסתימת דבריו נראה, דבשאר פירות כה"ג תרומתו תרומה, ובזיתים וענבים כה"ג, תרומה ויחזור ויתרום, ועי' מהר"י קורקוס בהי"ט שעמד על סתימת ד' הרמב"ם בזה, ועיי"ש מש"כ לדון לישב סתירת המשניות בע"א.

ו] ולפי' הגר"א ודעימי', מה שאמרו בירושלמי דכל הא דתרומה ויחזור ויתרום הוא רק כשאין התרומה קיימת, היינו משום דאם התרומה קיימת, א"צ לחזור ולתרום תרומה אחרת, אלא קורא שם לתרומה הראשונה פעם שני', - וכ"ה מבו' בד' הירושלמי שאמרו דאם היתה הראשונה קיימת קורא לה שם ודיו, והרי דעיקר דינא דתרומה ויחזור ויתרום הוא אף כשהתרומה הראשונה קיימת, ואך דבכה"ג א"צ לחזור ולתרום תרומה אחרת, אלא מצי לחזור ולקרוא שם לתרומה הראשונה.[[84]](#footnote-85)

ז] ולפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש, דעיקר הגזירה דגדר מי חטאת היא כשאין התרומה הראשונה קיימת, צ"ע, דא"כ מ"ט אמרו בירושלמי דכשהתרומה הראשונה קיימת קורא לה שם ודיו, ומ"ט הוא צריך לחזור ולקרוא לה שם, הרי בכה"ג שהיא קיימת ליכא לעיקר גדר מי חטאת.[[85]](#footnote-86)

עוד צ"ע, דאם אכן אף כשהתרומה הראשונה קיימת הוא צריך לחזור ולקרוא לה שם, א"כ היאך סתם לן תנא לקמן מ"י דתרומתו תרומה, ולא תני דצריך לחזור ולקרוא לה שם, וצ"ע בזה.

ח] בפי' הרש"ס כתב, דכיון דעיקר הא דיחזור ויתרום הוא משום גדר מי חטאת, ע"כ בזה"ז דאין לנו טהרה, אף אם תרם שמן על זיתים הנכתשין, תרומתו תרומה, ובמעדני ארץ שבייעית סימן ט' סק"ח כתב לדקדק מד' הכפתור ופרח דאף בזה"ז איכא להך דינא, אך כתב דממה שהשמיט בשו"ע לדין זה, משמע דס"ל דאי"ז שייך בזה"ז, ולכאו' כן נראה מד' הרמב"ם שהביא להך דינא בסתמא, ולא פירש דהוא משום גדר מי חטאת, ומשמע דאף בזה"ז הדין כן, דאם איכא נפ"מ בטעמא דגדר מי חטאת, דאי"ז שייך בזה"ז, הי' להרמב"ם להביא לזה, וצ"ע.

ט] **הראשונה מדמעת בפני עצמה,** במלאכת שלמה כתב, דהא דתני בפני עצמה, הוא לאשמועינן דהראשונה הויא תרומה גמורה, וע"כ היא מדמעת אף אם נתערבה בפני עצמה, ול"ד לההיא דלקמן פ"ג מ"א דהויא הראשונה ספק תרומה, והשני' ספק תרומה, וע"כ אין הראשונה מדמעת בפני עצמה.

י] ובתוי"ט נסתפק אם כיון דהראשונה מדמעת בפני עצמה, הוי דינה ככל מדומע, שמוכרה לכהן חוץ מדמי תרומה שבה, או דהכא כיון דנותן לכהן אף את התרומה השני' בחינם, עי' בדבריו לעיל מינה שנסתפק בזה, אם הוא צריך ליתן גם את השני' בחינם, ועי' משנה ראשונה מש"כ בזה, ועי' בדרך אמונה בצה"ל פ"ה מתרומות ס"ק תל"ו שכתב דלפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש לטעמא דגדר מי חטאת, הוא צריך ליתנה לו בחנם, ע"כ כשחזרה הראשונה ונדמעה א"צ להוציא דמי תרומה, דאין כאן גזל השבט, כיון שכבר נתן גם השני' בחינם.

יא] **אבל לא שני',** הר"ש הביא מירושלמי, דשני' לא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ, והיינו משום דהשני' אינה אלא תרומה אלא מדרבנן, - והרע"ב כתב דאינה נאכלת עד שיפרישו עלי' תרו"מ "ממקום אחר", והרש"ש עמד ע"ז דמ"ט ל"מ להפריש עלי' מיני' ובי', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בדרך אמונה פ"ה מתרומות בצה"ל ס"ק תמ"ט מש"כ בזה.

**פ"א מ"ט**

א] **ותורמין שמן על זיתים הנכבשים,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו הזיתים הכבושים העומדים לאכילה, וכ"כ הרע"ב דהוא זיתים מלוחים וכבושים ביין או בחומץ וחשיבי דבר שנגמרה מלאכתו וע"כ תורמים מן השמן עליהן, ומשמע דרק אחר שנכבשו חשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו, ותורמין מן השמן עליהן, - אך במלאכת שלמה הביא דה"ר יהוסף פירש דהנכבשין היינו שרוצה לכובשן אע"פ שעדיין לא כבשן, וכ"כ בפי' הרש"ס, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"ה מבו' בד' הר"ש, ונת' בדבריו להלן אות ח'.[[86]](#footnote-87)

ב] והנה בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ז' נשאל בדין הזיתים הנלקחים מן הנכרים וכובשין אותם ישראל בחומץ או במלח, אם הוי גמרו ביד ישראל וחייב לעשר או לא.

והרדב"ז שם כתב, דהמנהג הוא שלא לעשרן, ותמה ע"ז, דודאי הן חייבין במעשרות, דחשיב כנגמרה מלאכתן ביד ישראל, וכתב דטעם המנהג הוא שסמכו על הא דתנן הכא דתורמין שמן על זיתים הנכבשים, ופירשו דמדקתני הנכבשים משמע העומדות ליכבש, דומיא דענבים לעשותן צימוקים, ובשלמא אם נגמרה מלאכתן היינו דתורמין שמן עליהם אבל אם לא נגמרה הא תנן אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו.

ועיי"ש שכתב ע"ז דאין ראוי לסמוך ע"ז, חדא דאין הדעת סובלת שהזתים המרים כלענה שא"א לאוכלן אפי' ע"י הדחק יקראו דבר שנגמרה מלאכתו, והא דתנן תורמין שמן על זיתים הנכבשים היינו אחר שכבשום ונעשו ראויים לאכילה זו היא גמר מלאכתן ולפיכך תורמין שמן עליהם, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב, ומשמע להדיא מדבריהם דקודם שנכבשו לא חשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו, עכ"ד.

ובברכ"י יו"ד סימן של"א אות י"ח, הביא שכ"כ המהרח"ו בשער המצוות, ז"ל, הזיתים המרים שממתקים אותם ע"י ישראל הם גמר מלאכתן ע"י ישראל וכו', אבל הזיתים השחורים המתוקים, וכבר היו ראויים לאכילה ע"י הדחק, פטורים מהמעשר אף שמתקן אח"כ הישראל, עכ"ל.

ג] אך החרדים בפרק נ"ב אות י"ב נחלק ע"ז וכתב, דגמר מלאכת הזיתים היא כגמר מלאכת כל פירות האילן, ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב בשם מרן הב"י, דאין גמר מלאכה תלוי בהכשר הפרי לאכילה, שהרי כמה ירקות אין ראויין לאכילה עד שיבושלו, ואפ"ה תנן הירק הנאגד משיאגוד, וכ"כ השל"ה בשער האותיות אות הקו"ף באות קל"ד, ועי' גם בפאת השולחן פי"ג סקכ"א שהאריך בזה, וכ"כ בחכמת אדם שערי צדק פ"א ס"ח, ובחזו"א מעשרות סימן ה' סק"ב.

ובפאת השולחן שם כתב, דמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דזיתים הנכבשים היינו זיתים הכבושים העומדים לאכילה, אין כונתו שכבר נכבשו, אלא שדרכם לכבשם לאכילה ולא לשמן.

ד] בתוס' הגרע"א לקמן פ"ב מ"ו הק' ממשנתינו ע"ד הרמב"ן בפי' התורה דברים י"ד כ"ב, דזיתים וענבים אין מעשר שלהם מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, וכ"נ גם בד' רבינו יונה בברכות פ' אלו דברים (מא. בדפי הרי"ף), דא"כ היאך תורמין משמן על זיתים הנכבשים, הרי הו"ל כתורם מן החיוב על הפטור, ועיי"ש בתפא"י מש"כ בזה, ועי' בזה בחזו"א שביעית סימן ז' סקכ"ד, ונת' עוד בזה לעיל מ"ד אות ד', - ועמש"כ בזה במקד"ד סימן נ"ה סק"ב, ונת' להלן אות י"א, ובאות י"ב בהערה.

ה] **ויין על ענבים לעשותן צימוקים,** הרע"ב כתב בתו"ד דתורמין יין על צימוקים, והתוי"ט כתב דלאו בדוקא כתב כן, ודנימא דקודם שעשאן צימוקים אין תורמין עליהן, אלא כלומר על ענבים העומדים ליעשות צימוקים, ועמש"נ בזה להלן מ"י אות ב' בהערה.

ו] הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ח כתב, דהא דתורמין שמן על זיתים הנכבשים ויין על ענבים לעשותן צימוקין, הוא משום דהוי כתורם מן היפה על הרע, ולפ"ז אין תורמין מזיתים הנכבשים על השמן ומענבים על היין, דהוי כתורם מן הרע על היפה, וכ"כ בלחם שמים ובמשנה ראשונה.

ז] **הרי שתרם וכו' ונמלך לדורכן א"צ לתרום,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו, דאף שאחר שחזר וכתשם חזרו להיות לא נגמרה מלאכתם, א"צ להפריש מהן תרומה פעם שני', לפי שכשהפריש התרומה, כל אחד מהן נגמרה מלאכתו הי' אז לפי אותה מחשבה, וכ"כ הר"ש והרא"ש דכיון דמתחילה תרם בהיתר, א"צ לחזור ולתרום.

והנה בתשו' הר"ב אשכנזי סימן ב' כתב בדין ענבים הנלקחים מן הנכרי והי' דעתו ליין, והישראל נמלך עליהן לאכילה, וכתב דכיון שדעתו של הנכרי לא היתה אלא ליין, ל"מ מה שנמלך הישראל עכשיו לחשוב את מלאכת הנכרי כמירוח למפרע, כי אפי' הי' נמלך בעל המלאכה עצמו אינו מועיל למפרע, כגון אם ליקט הישראל ענבים לאכילה וחיפה אותם, דהן אסורין לאכול מהן עראי, הרי אפי' אם יהא נמלך אח"כ לדורכם, לא יהא מותר לאכול מהם עראי בעבור שנמלך לדורכה, ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממשנתינו, דתנן דאם תרם וכו' ונמלך לדורכם א"צ לתרום, ואמרינן עלה בירושלמי מפני שנמלך הא לא נמלך תרומה ויחזור ויתרום, הרי מה שנמלך בעל המלאכה אינו מעלה ומוריד לחייבו, כ"ש לפוטרו, עכ"ד.

ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"ז סק"א הק' דמה ראי' איכא לזה ממשנתינו, הרי שאני הכא שכבר תרם ועשה מעשה, ומה יש לו עוד לעשות, עכ"ד, ולכאו' היינו, דלעולם י"ל דמה שחישב עליהן לדורכם, מהני לבטל את הגמר מלאכה, ואך דמ"מ כיון דבשעה שתרם הי' זה בהיתר, א"צ לחזור ולתרום.

ובדעת הר"ב אשכנזי נראה דס"ל, דאם הי' מהני מה שנמלך למפרע, דמכח זה הוה אמרינן דכל שנמלך על הענבים לאכילה, חשיב כנתמרחו ברשות הגוי, ודאף שנמלך על ענבים לדורכן, ל"ה חשיב כתרם בהיתר, שהרי נתברר שכבר בשעה שתרם הו"ל דבר שלא נגמרה מלאכתו, ובע"כ מזה דמה שנמלך אינו מועיל למפרע, וע"כ אף דמכאן ולהבא מהני מחשבתו לבטל את הגמר מלאכה, מ"מ כיון שבשעה שתרם הי' זה בהיתר, א"צ לחזור ולתרום.[[87]](#footnote-88)

ח] **שם בר"ש, אין תימר וכו' כלומר אם תרצה לתרץ דזיתים הנכבשים וצימוקים דבר שנגמרה מלאכתו הוא,** מבו' בל' הר"ש, דפירכת הירושלמי היא גם מהא דתורמין שמן על זיתים הנכבשים, דמ"ט ל"ה כתורם על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ומבו' לפ"ז דמפרש דזיתים הנכבשים הם זיתים העומדים לכובשן, דלפי' הרמב"ם דהוא זיתים שכבר נכבשו, ודאי הוי דבר שנגמרה מלאכתו, וזהו דפריך דמ"ט לי"ב משום הא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו.

ט] **שם, אין לך אסור לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו אלא גורן ויקב בלבד,** בביאור שנויא דהירושלמי נחלקו רבוותא, ונת' בזה להלן מ"י אות א' ואילך, עיי"ש.

י] בפי' הרש"ס כתב דשנויא דירושלמי הוא גם על זיתים ועתידין להיות נכבשין, עיי"ש, ומבו' מדבריו, דלענין חיוב מעשר לא חשיב כנגמרה מלאכתן עד אחר שנכבשו, ורק לענין לתרום עליהן חשבינן להו כדבר שנגמרה מלאכתו.

ואמנם נראה דאי"ז מטעמא דהרדב"ז שהבאנו לעיל אות ב' דא"א לאכלם אלא ע"י כבישה, דא"כ אף לא היו תורמין עליהן, כיון שהן מחוסרין תיקון גמור, וכמש"נ להלן מ"י אות ג', והא דבאמת ליכא להך טעמא, הוא כמש"כ החרדים בשם הב"י, דדמי לכל ירקות שאין ראויין לאכילה עד שיתבשלו, ואפ"ה הוי גמר מלאכתן משיאגוד, - אלא הטעם בזה הוא משום דעיקר כבישת הזיתים היא כדי שיתקיימו, כמו צימוקים בענבים, וכמש"כ כן הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, וע"כ כי היכי דענבים שעתיד לעשותן צימוקים, אינם מתחייבין במעשר עד שיעשה אותם צימוקים ויעמיד ערימה, ה"נ הוא בזיתים שעתיד לכובשן, דאינם מתחייבין במעשר עד אחר שנכבשו, - וע"כ נמי ניחא הא דתורמין עליהן, דכי היכי דתורמין על ענבים שעתיד לעשותם צימוקין, דלענין לתרום עליהן חשבינן להו כדבר שנגמרה מלאכתו, כיון דאינם מחוסרין תיקון גמור, ה"נ תורמין על זיתים שעתיד לכובשן.[[88]](#footnote-89)

ובדעת החרדים ודעימי' דס"ל דזיתים שלא נכבשו חשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו למעשר, ול"ד לענבים שעתיד לעשותם צימוקים, כתב בחזו"א מעשרות סימן ה' סק"ב דהוא משום שאין הכבישה ענין חשוב כמו צימוק של ענבים ויובש של תאנים, וחשיב גמר מלאכה של הזיתים משימלא את הכלי.

יא] **שם, ובירושלמי פליגי היאך תורם, רבי אומר לפי שמנן, רשב"ג אומר לפי אוכלן,** במקד"ד סימן נ"ה סק"ב, כתב בתחילה לפרש טעם הפלוגתא בזה, דרבי ס"ל דרק תירוש ויצהר חייב מן התורה, וע"כ כשתורם שמן על זיתים צריך להפריש כפי השמן שיש בזיתים, אבל לא על השאר דהוי מן החיוב על הפטור, ומה שתורם על השמן שיש בזיתים הוא מן החיוב על החיוב, דאף שלא הוציא השמן מן הזיתים, כיון דאינו עתיד להוציאן שהרי הן זיתים הנכבשים, הרי נגמרה מלאכתו ותורמין עליו, ורשב"ג דס"ל בתורם שמן על זיתים דתורם אף לפי אוכלו אך לא על הגרעינין, ס"ל דאף תרומת זיתים הוא דאורייתא ומשו"ה תורם על הכל ול"ה מן החיוב על הפטור, - אך עיי"ש שכתב דאי"ז מתישב, דא"כ תיקשי לדעת רבי, דכשתורם לפי שמנן, במה ניתר גוף הזיתים לאכילה, והרי מדרבנן חייבין הזיתים עצמן במעשרות כשאר פירות, ובמה ניתרים.

ועיי"ש שכתב לפרש דטעמא דרבי הוא, משום דזיתים אינן מתאכלין אלא אגב השמן שבהם, דלאחר שסחטן הגפת אינו מטמא טומאת אוכלין ואפילו חישב עליהן לא מהני כדאמרינן בתוספתא טהרות, וע"כ ס"ל לרבי דכיון שתורם על השמן שבו א"צ לתרום על הגפת כיון דבאפי נפשי' לאו אוכל הוא, ורשב"ג ס"ל דכיון דעכ"פ ה"ז נאכל אגב השמן, כולו חייב במעשרות.

יב] והנה בירושלמי אמרו דהכל מודין בכלוסכין שהן תורמין לפי אוכלן, ובפי' הרש"ס הביא מהערוך דמפרש דכלוסכין הם זיתים גדולים הראויים לאכילה ואינם עושים שמן, - ובמקד"ד שם כתב דמוכח מזה כדרך בתרא, דטעמא דרבי דתורמין לפי שמנן, הוא משום דזיתים אינם מתאכלין אלא אגב השמן שבהם, וע"כ בזיתים אלו דמתאכלין בלא שמן, הוי כולו אוכל וכולו חייב במעשר,[[89]](#footnote-90) ובדבריו מתישב משה"ק בדרך אמונה בצה"ל פ"ה מתרומות ס"ק שצ"ד, עיי"ש.

**פ"א מ"י**

א] **אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו,** בירושלמי לעיל מ"ט פריך מינה על הא דתנן התם דתורמין יין על ענבים לעשותן צימוקים, ומשני דאין לך אסור לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו אלא גורן ויקב בלבד.

ובפי' הרדב"ז תרומות פ"ה הי"ח הק' ע"ז, דא"כ תרתי מתנייתא למה לי דתנן אין תורמין שמן על זיתים הנכתשים ולא יין על ענבים הנדרכות, ותנן אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, הרי כל הא דאין תורמין על דבר שלא נגמרה מלאכתו הוא רק בגורן ויקב, וכבר תני לה, ועוד הק' ממש"כ הרמב"ם סתם אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו ומשמע דכל הדברים אע"פ שאינם גורן ויקב.

עוד קשיא ע"ז, ממש"כ הר"ש במשנתינו, דלא נגמרה מלאכתו הוא זיתים וענבים ועתיד לדורכן ולכותשן וכו' וכמו כל הני דתנן בפ"ק דמעשרות ואיזהו גורנן למעשרות, עכ"ל, ומשמע להדיא דאף בשאר מילי אין תורמין על דבר שלא נגמרה מלאכתו, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הרא"ש, ולכאו' זהו שלא כד' הירושלמי שאמרו דכל האיסור לתרום על דבר שלא נגמרה מלאכתו הוא רק בגורן ויקב.

ב] ואמנם הנה בעיקר מה שפירש הרדב"ז לד' הירושלמי, דכל עיקר הך דינא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, לא נאמר אלא בגורן ויקב, אך בשאר מילי תורמין אף על דבר שלא נגמרה מלאכתו,[[90]](#footnote-91) - הנה באו"ש פ"ה מתרומות ה"ד נסתפק בזה, דיל"פ לד' הירושלמי דלעולם אף בשאר מילי קפיד רחמנא שלא לתרום על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ואך דלא חשבינן לה כלא נגמרה מלאכתו לענין זה, אלא בדבר המחוסר מעשה כמו גורן ויקב, דכשהוא בשבלים הוא מחוסר מלאכה גמורה, וכן ענבים לעשות מהן יין, אך ביין על צימוקים דאינם מחוסרים מלאכה גמורה, חשבינן להו כדבר שנגמר מלאכתו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.[[91]](#footnote-92)

ומד' הרא"ש לעיל מ"ט שכתב דזיתים הנכבשים וענבים לעשות מהן צימוקים, הוי כנגמרה מלאכתן למעשר כיון שאין עתיד לעשות מהן שמן ויין, נראה להדיא דמפרש דהא דתורמין עליהן לכתחילה, הוא משום דחשבינן להו כנגמרה מלאכתן לענין זה, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס לעיל שם, עיי"ש שכתב דיין על ענבים ועתידין להיות צימוקין או עד זיתים ועתידין להיות נכבשין, לא חשיב שלא נגמרה, ועיי"ש שנקט דבשאר מינים, כ"ז שלא נגמרה מלאכתן להתחייב במעשר, אף חשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו דאין תורמין עליו, ורק בזיתים וענבים הוא דאמרינן דלא חשיב כלא נגמרה מלאכתן דאין תורמין עליהן רק דומיא דיקב, וצ"ב.

ולפ"ז ניחא קו' הרדב"ז דתרתי מתנייתא למה לי, וניחא נמי מש"כ הרמב"ם סתם דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, דבאמת הך דינא הוא בכל מילי, והאמנם דל"ב גמר מלאכה המועיל לחייב במעשר, וזה נלמד מד' הרמב"ם שם הלכה ה' ו' י"ח, עיי"ש.

ג] ויש להוסיף, דהנה לעיל מ"ט אות ב' ג' הבאנו פלוגתת האחרונים אם זיתים קודם שנכבשו חשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו, ונקטו דאם הא דתני הכא זיתים הנכבשין, היינו זיתים העומדין לכובשן, מבו' דאף קודם שנכבשו חשבינן להו כדבר שנגמרה מלאכתו, - ולכאו' צ"ע, דאף אם קודם שנכבשו חשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו, מ"מ שפיר תורמין עליהן, דרק בגורן ויקב קפיד רחמנא, וכמו שאמרו בירושלמי, - ונראה מדבריהם דאף בשאר מילי אין תורמין עליהן אם הן מחוסרין תיקון גמור, וע"כ אם זיתים שלא נכבשו חשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו משום דאין ראויים לאכילה קודם הכבישה, אף לא היו תורמין עליהן.

ד] **ולא מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו,** בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ח נסתפק, אם מותר לתרום מזיתים העומדים לשמן על זיתים הנכבשים, ומענבים העומדים ליין על ענבים לאכילה, ולא חשיב כתורם מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, כיון שנותן את התרומה לכהן ובטלה מחשבתו, ורק אם דעתו לעשות את שלו שמן ויין, איכא משום טורח השבט וגדר מי חטאת, וגם יש בזה מצוה להפריש מן הגמור, אבל כל שחלקו גמור, מפריש עליו מכרי של זיתים העומדים לשמן, שזה שפורש מן הכרי לעשותן תרומה אינן במחשבה.

ועיי"ש דמסיק, דכיון דסתם זיתים וענבים לדריכה הן עומדין ובלא מחשבה חשיבי כלא נגמרה מלאכתן, עדיין לא קיים מצות גורן ויקב להפריש מן הגמור, וע"כ אין תורמין מהן על זיתים הנכבשים ועל ענבים העומדין לאכילה, - וכתב דכן נראה מהא דתנן הכא אין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, ובכלל זה הוא ענבים העומדים לדריכה על צמוקים, עכ"ד.

ה] בפשוטו הא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, הוא חד דינא עם הא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, וילפינן להו מחד קרא דכדגן מן הגורן.

אמנם הנה בחי' הריטב"א ביומא י' ב', נסתפק דאסור לתרום מפירות שלא ראו פני הבית על פירות שראו פני הבית, דומיא דהא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ב הק' ע"ז, שהרי אדרבה מצוה לתרום קודם ראיית פני הבית, דהא אמרינן דא"א לגורן שתיעקר אא"כ ניטלה הימנו תרומה גדולה,[[92]](#footnote-93) וכתב ללמוד מזה, דאף דמותר וגם מצוה לתרום קודם ראיית פני הבית, זה רק מיני' ובי', דהאיסור לתרום קודם גמר מלאכה ליכא קודם ראיית פני הבית, אבל בזה דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו יש בזה עוד איסור אחר מפני שאינן שוין, ובזה נסתפק הריטב"א דאפשר דהוא גם קודם ראיית פני הבית.

וכ"ה מבו' להדיא בפירש"י בנדה דמ"ז:, ז"ל, הלכה כדברי כולן להחמיר, כיון שאין אדם בוש לאכול בתוכה קובעת למעשר שאין אוכלין מפירות הנכנסים לה עד שיתעשרו, ולהפריש מהן על טבל אחר אסור עד שיהי' לה שומר קבוע, עכ"ל, ומבו' להדיא דאף דמותר לתרום מפירות שלא ראו פני הבית, ול"ד לפירות שלא נגמרו מלאכתן דאין תורמין מהן, מ"מ אסור לתרום מהן על פירות שראו פני הבית ונתחייבו במעשר,[[93]](#footnote-94) והרי דאיכא איסור בפנ"ע לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, וצ"ע בזה.

ו] ועד"ז יש לדון עוד, דהנה בפי' הרע"ב במשנתינו כתב, דהא דתנן דאם תרם תרומתו תרומה, הוא דוקא בשאר פירות, אבל התורם מן הזיתים על השמן או מן הענבים על היין, אין תרומתו תרומה, ועמש"נ בזה לעיל מ"ד אות א', ובמלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שהק' ע"ז, דבירושלמי אמרו דדינא דמתניתין הוא רק בגורן ויקב, אבל כל שאר הפירות מותרין, ובפשוטו צ"ל בדעת הרע"ב, כמש"נ לעיל אות ב', דאף בשאר פירות המחוסרין תיקון גמור אין תורמין עליהן.

ובדרך אמונה תרומות פ"ה צה"ל סקפ"ט כתב, דאף דהא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו או מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא רק בגורן ויקב, מ"מ הך דינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, הוא אף בשאר פירות, ועיי"ש בביאוה"ל בה"ד בזה, - וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דאיכא דין בפנ"ע דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, כיון שאינם שוין.[[94]](#footnote-95)

ז] במקד"ד שם כתב לפ"ז, דאף דמותר לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו לצורך, וכמש"כ שם לעיל מינה דמה"ט אם רוצה לאכול ממנו קבע, מותר לתרום ממנו, וכן המוכר לאחר, מותר לתרום אף מדבר שלא נגמרה מלאכתו, כיון דאסור למכור טבל, מ"מ אף בכה"ג אסור לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, כיון דאינם שוין.

ואמנם בעיקר מש"כ המקד"ד, דהמוכר לאחר מותר לתרום אף מדבר שלא נגמרה מלאכתו, עיי"ש שהביא דבאו"ש פ"ה מתרומות ה"ד נקט דאף בכה"ג אסור לתרום, וכן מסיק בחזו"א דמאי סו"ס י"א, עיי"ש, ועיי"ש שכתבו מה"ט דמותר למכור טבל קודם גמר מלאכה, כיון דאסור לעשרו.

ח] ובאו"ש שם כתב לישב בזה מש"כ התוס' בבכורות י"א ב' בד"ה טבלים, דבלוקח מע"ה קודם מירוח לא אמרינן דרוב ע"ה מעשרין הן, וקשיא ע"ז ממה שאמרו בביצה ל"ה ב', דמעשרין דמאי מע"ה אף בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ופירש"י שם דהוא משום דיש שמעשרין קודם גמר מלאכה ומדה הנוהגת היא ותלינן בי' לקולא, ולפי הנ"ל ניחא, דמש"כ התוס' בבכורות דקודם גמר מלאכה לא אמרינן דרוב ע"ה מעשרין הן, הוא משום דאסור לתרום קודם גמר מלאכה, וע"כ כ"ז הוא בדגן, שאסור לתרום קודם גמר מלאכה, אך בתאנים במקום שרוב בנ"א דורסין דמותר לתרום קודם גמר מלאכה, דדמי לענבים שעתיד לעשותם צימוקים דמותר לתרום מהן, אמרינן דרוב ע"ה מעשרין אף קודם גמר מלאכה, עכ"ד,[[95]](#footnote-96) ועי' במקד"ד שם מש"כ ע"ז.

ט] בתור"פ ביצה י"ג ב' כתב בתו"ד, דמותר להפריש מתבואה שנתמרחה בכרי על תבואה שהיא בשבלים, ומבו' בדבריו דהיינו כשמפריש שתחול התרומה אחר שיתמרחו השירים, והביאו בדרך אמונה תרומות פ"ה בצה"ל סקצ"ב, - וראיתי להעיר בזה, דלדעת היראים במצוה קמ"ח דל"מ תרומה בשבלים, אלא כשאומר שלא יחול שם תרומה עד שתמרח, ונת' לעיל מ"ה אות כ"ו ולהלן אות י"א, מוכח דאף בכה"ג דמפרש שתחול התרומה אחר שימרח, יש בזה להאיסור לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו.[[96]](#footnote-97)

י] בביאור הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק ק"ב כתב, דמשמע דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו אף על עצמו, וכמ"ש במתניתין ספ"ק דחלה ואין ניטלין אלא מן הגמור, עכ"ד, ובאו"ש פ"ה מתרומות ה"ד כתב דהוא מתלמיד טועה, שכתב משמע על משנה מפורשת והרחיק עדותו לספ"ק דחלה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל תרומות פ"ה ה"ד בסו"ד מש"כ דמכוון הגר"א להוכיח דהך דינא הוא מדאורייתא, עיי"ש.

ובעיקר ד"ז דדינא דמשנתינו הוא דין דאורייתא, הנה הש"ך ביו"ד סימן של"א סק"פ כתב לא כן, דכל עיקר הך דינא דאין תורמין אלא מן הגמור, אינו אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא, ועיקרו למין על שאינו מינו אתא,[[97]](#footnote-98) - ובדרך אמונה בביאוה"ל שם ובצה"ל שם סקצ"ב, כתב דמד' הר"ש במשנתינו והראשונים בקידושין מ"ו ב' שהקשו דמ"ט אם הפריש תרומה בשבלים תרומתו תרומה, מבו' דס"ל דהוא דין דאורייתא, עיי"ש, - וצ"ע, דהראשונים לא דנו כלל שלא תחול התרומה מכח הדין דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, אלא דנו דכיון דליכא חיוב קודם גמר מלאכה, אף לא תחול ההפרשה,[[98]](#footnote-99) ושפיר י"ל דהא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, אי"ז אלא דין דרבנן.

ועי' בחו"ב סימן א' סק"ה שהביא מד' המהר"י קורקוס בפ"ה מתרומות ה"ב דמבו' דס"ל דהך דינא דאין תורמין אלא מן הגמור הוא דין דאורייתא, ועיי"ש שהאריך הרבה בענין זה, והוכיח מכ"ד מד' הראשונים דאי"ז אלא דין דרבנן, וצ"ע בזה.

יא] **שם בר"ש, וא"ת ומדבר שלא נגמרה מלאכתו וכו' מ"ש ממפריש חלה מן הקמח וכו',** עמש"נ לעיל מ"ה אות כ"ו דדעת היראים במצוה קמ"ח דבאמת ל"מ לתרום בעודו בשבלים, וכל הא דחיילא התרומה בעודו בשבלים, הוא רק אם אמר דלא יחול שם תרומה עד שתמרח ויגיע לחיוב, ועיי"ש מש"נ להקשות בזה.

יב] **שם, וי"ל דשאני הכא דרבי קרא,** כ"כ הר"ש והרא"ש גם בחלה פ"ב מ"ה, וכ"כ הרמב"ן בקידושין מ"ז ב' בתחילת דבריו, - ועיי"ש דמסיק, דלעולם חלה היא כתרומה, דכ"ה דבתרומה ל"מ להפריש קודם הבאת שליש, ה"נ בחלה ל"מ להפריש בעודה קמח, וכ"ה דבתרומה אוכלין עראי עד שימרח ואם תרם תרומתו תרומה, אף בחלה אוכלין עראי עד שתתגלגל ומשנתנה מים אם הפרישה חלתה חלה, קצרו של דבר, קמח כפירות מחוברים, נתן מים כמי שתלשן ולא מירח, גלגל כמירוח, עכ"ד, והר"ש והרא"ש שלא כתבו כן, הוא לטעמייהו דלא ס"ל לעיקר הך דינא דמצי להפריש משעת נתינת המים, ואכמ"ל, - ועי' בחי' הגר"ח פ"ח מביכורים ה"ו שחילק בין דין הפרשת תרו"מ בשבלים, לדין הפרשת חלה אחר נתינת המים.

יג] במשנת ר"א זרעים סימן ח' סק"ה כתב, דהא דבעינן קרא להא דמהניא הפרשה בשבלים, הוא משום דמסברא כיון דליכא חיוב הפרשה, אף אין ההפרשה מועלת, ועיי"ש שכתב דהא דגלי קרא דמהניא הפרשה בשבלים, הוא משום שההפרשה עצמה קובעת ומחייבת, שהרי כל מה דבעינן גמר מלאכה ומירוח הוא כדי לעשותו קבע למעשר, וע"י זה חל דין טבל, ולזה גילתה התורה דההפרשה עצמה קובעת, ועיי"ש שכתב לפ"ז בדעת רש"י דל"ש הפרשה בשבלים בגוי, למ"ד דמירוח גוי פוטר, משום דכ"ה דאין מירוח הגוי מחייב, ה"נ שאר עניני קביעות למעשר לא שייכי בגוי.

יד] **שם, התורם ענבים ועתיד לעשותן צימוקים וכו' תרומה וא"צ לתרום שני' וכו',** משמע דלכתחילה לכו"ע אסור לתרום מענבים שעתיד לעשותן צימוקים, ורק אם עבר ותרם תרומתו תרומה, ולב"ש אף אם עבר ותרם, צריך לתרום שני', ובאו"ש פ"ה מתרומות ה"ד כתב דבע"כ אי"ז כן, ולב"ה תורמין אף לכתחילה, וכדתנן לעיל מ"ט דתורמין יין על ענבים לעשותם צימוקים, ומפרש בירושלמי דהוא משום דאין לך אסור לתרום וכו' אלא גורן ויקב בלבד, - אך בחסדי דוד כתב דהך ברייתא פליגא אתנא דמתניתין, וס"ל דאף בשאר מילי אין תורמין אלא מן הגמור, ורק בדיעבד תרומתו תרומה.

וראיתי לדון עוד בזה, דהנה ל' הירושלמי הוא, דאין לך אסור לתרום "מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו" אלא גורן ויקב בלבד, ומ' דרק הך דינא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא רק בגורן ויקב, אך הך דינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא אף בשאר מילי, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאסור לתרום מענבים שעתיד לעשותם צימוקים.[[99]](#footnote-100)

ויש מקום לפרש עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות ו', די"ל דאיכא דין בפנ"ע דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, כיון דאינם שוין, ודין זה הוא אף בשאר פירות, ולפ"ז י"ל דד' התוספתא קיימי בשהפריש מענבים אלו על צימוקים, וצ"ע.

יד] **שם, אמרו ב"ש לב"ה הרי הוא אומר כמלאה מן היקב וזה לא תרם מן היקב,** בחזון יחזקאל כתב לפרש דהיינו, דכ"ה דבענבים שעתיד לעשותם יין אין מפרישין מהן עד שיעשה מהן יין, וילפינן לה מדכתיב כמלאה מן היקב, ה"נ אם עתיד לעשותן צימוקים, אין מפרישין מהן כ"ז שלא נגמרה מלאכתן.

אך באו"ש פ"ה מתרומות ה"ד כתב לפרש לד' התוספתא, דקאי על הא דתנן לעיל מ"ט דאם הפריש מן הענבים ונמלך לדרכם תרומתו תרומה, ובזה הוא שנחלקו ב"ש וב"ה, דב"ש ס"ל דבכ"ג צריך לתרום שני', שנאמר כמלאה מן היקב, וזה לא תרם מן היקב, שהרי נעשה יקב, והוא תרם ענבים, וע"ז השיבו ב"ה דכתיב וכל מעשר הארץ מזרע הארץ מפרי העץ קודש לד', אם אומר אתה צריך לתרום שני' אף הוא לא קיים קודש לד', שבשעה שתרם מפרי העץ שפיר תרם כדין, וכבר הי' קודש לד', עכ"ד, ובחזון יחזקאל שם כתב ע"ז, דאי"ז מתישב בהא דתניא בתוספתא שם להך פלוגתא גם בתורם רמונים ועתיד לעשותם כרי.

**פ"ב מ"א**

א] **אין תורמין מן הטהור על הטמא,** בירושלמי ילפינן לה מקרא דונחשב לכם תרומתכם כדגן מן הגורן וכמלאה מן היקב, מה דגן א"א שיהא מקצת טמא ומקצת טהור, אף גורן שלא יהי' מקצתו טמא ומקצתו טהור, וכתבו דקרא אסמכתא בעלמא היא, ועיקר טעמא הוא משום דבעינן מוקף, וגזרינן שמא יתרום שלא מן המוקף משום דמסתפי דילמא נגע טמא בטהור ויטמאנו, ומה"ט בתרומת מעשר דל"ב מוקף, תורמין מן הטהור על הטמא, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ר"צ, ובתוס' הרא"ש סוטה ל' א'.[[100]](#footnote-101)

ב] אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ז כתב, ז"ל, אין תורמין מן הטהור על הטמא וכו' והלכה למשה מסיני שעיגול של דבילה שנטמא מקצתו תורמין לכתחלה מן הטהור שבו על הטמא שבו וכו', עכ"ל, וממה שסתם דהא דבעיגול של דבילה תורמין מן הטהור שבו על הטמא שבו, הוא מהלמ"מ, מ' דהוא הלמ"מ גמורה, ומבו' לפ"ז דס"ל דאין תורמין מן הטהור על הטמא הוא מדאורייתא, ועי' בדרך אמונה שם בצה"ל ס"ק קכ"ד שהביא פלוגתת האחרונים בדעת הרמב"ם בזה.

ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ח כתב להוכיח בזה, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ביכורים פ"ב מ"ה, דהא דביכורים ניטלין מן הטהור על הטמא, הוא משום דהפירות אינם מקב"ט בעודן מחוברין לקרקע, עכ"ד, ופירש המקד"ד דהיינו דבע"כ דקרא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, לא קאי על ביכורים, דביכורים מצות הפרשתן במחובר, ואז ל"ש טומאה כלל, ואם כל הא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, הוא מכח דינא דמן המוקף, הרי דבביכורים דל"ב מן המוקף, ל"ש כלל דינא דמן הטהור על הטמא, ובע"כ מד' הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דאין תורמין מן הטהור על הטמא.[[101]](#footnote-102)

ועי' עוד בתורי"ד ב"ק קט"ו ב', דמבו' בדבריו דס"ל דהא דאין תורמין מן הטהור על הטמא הוא דין בפנ"ע, ואי"ז משום גזירת מן המוקף, עיי"ש

ג] בנובי"ת אהע"ז סימן קמ"ב כתב, דבזה"ז לא שייך דינא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, דכיון דהא דאין תורמין הוא משום דבעינן שיתרום מן המוקף, הרי דבזה"ז ממ"נ, אם הוכשרה, לא משכח"ל שתהא טהורה, ואם לא הוכשרה אינו מתיירא להקיף, ולכן השמיטו הטוש"ע לדין זה דאין תורמין מן הטהור על הטמא, עכ"ד, ועי' במעדני ארץ תרומות פ"ה ה"ז אות ג' מש"כ בזה.

אמנם הנה סתימת ד' הרמב"ם בהל' תרומות שם משמע דאף בזה"ז אין תורמין מן הטהור על הטמא, ופשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דאין תורמין מן הטהור על הטמא הוא דין בפנ"ע, ואי"ז משום גזירה דמן המוקף, וע"כ ודאי דאף בזה"ז שייך דין זה.

ד] **באמת אמרו העיגול של דבלה שנטמא מקצתו תורם מן הטהור שיש בו על הטמא שיש בו,** במעדני ארץ פ"ה מתרומות ה"ז אות ד' נסתפק אם בכה"ג חייב לתרום מן הטהור על הטמא, או רשאי לתרום גם מן הטמא על הטמא, - ובל' הרמב"ם בהל' תרומות שם שכתב, שעיגול של דבלה שנטמא מקצתו "תורמין לכתחילה" מן הטהור שבו על הטמא שבו, מבו' להדיא דאי"ז אלא היתר לכתחילה לתרום בכה"ג מן הטהור על הטמא, אך אם רצה תורם מן הטמא על הטמא.

ה] הר"ש והרא"ש הביא מירושלמי דפריך דמכיון שנטמא מקצתו אין כולו טמא, ומשני במחובר במי פירות, ופירשו דאתיא כר"ע דס"ל בעיסה שנילושה במי פירות ונגע טבו"י במקצתו לא פסל את כולו, - אך הריבמ"צ פירש לד' הירושלמי, דאיירי דמקצת העיגול מחובר במשקין ונטמא, ומקצתו מחובר במי פירות, ואינו מקב"ט כלל, דמי פירות אינם מכשירין, עכ"ד.

ובטעם הא דלא פירשו הר"ש והרא"ש כד' הריבמ"צ, דלפ"ז אתיא ככו"ע, י"ל דלטעמייהו אזלי, דהנה לפ"ד הריבמ"צ מבו', דהך דינא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, הוא אף כשהטהור לא הוכשר כלל לקבל טומאה, וי"ל דכ"ז הוא לטעמי' דמשמעות דבריו דהא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, הוא מדאורייתא, ואי"ז משום גזירה דמן המוקף, וע"כ אף כשלא הוכשר הטהור לקבל טומאה, אין תורמין ממנו על הטמא, אך למש"כ הר"ש והרא"ש דהא דאין תורמין מן הטהור על הטמא הוא משום דגזרינן שמא יתרום שלא מן המוקף משום דמסתפי דילמא נגע טמא בטהור ויטמאנו, הרי דכל שלא הוכשר הטהור לקבל טומאה, ל"ש הך גזירה כלל, ותורמין מן הטהור על הטמא,[[102]](#footnote-103) ובע"כ דהא דתנן הכא בעיגול של דבילה דתורמין מן הטהור שבו על הטמא שבו, איירי כשהוכשר כולו לקבל טומאה, והא דלא נטמא כולו ע"י שנגעה טומאה במקצתו, אי"ז משום שלא הוכשר מקצתו לקבל טומאה, אלא משום דמי פירות אינם חיבור.

ו] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהעיגול שנטמא מקצתו לא נטמא כולו, הוא לפי שהוא מחובר מחלקים נפרדים, וע"כ אינו נחשבו כגוף אחד להיות חיבור ולהתטמא כולו, ובתוס' אנשי שם נקט, דזה דלא כמו שאמרו בירושלמי דאיירי במחובר במי פירות, אלא היינו דאיירי במחוברין ע"י דריכה בלא מי פירות, ובכה"ג ל"ה חיבור, ועיי"ש שכתב דהירושלמי שהעמיד למשנתינו במחובר במי פירות, וע"כ הוא דל"ה חיבור, רצה להעמיד למשנתינו גם כר"י בתוספתא פ"ב דטבו"י דעיגול דבילה הוי חיבור, ועי' בתורת זרעים מש"כ בזה.

אך בחזו"א טבו"י סימן ג' סקכ"ב פירש, דמה שאמרו בירושלמי במחובר במי פירות, היינו דעיקר הא דעיגול שנתחבר ע"י דריכה אינו חיבור, הוא משום שחיבורו הוא ע"י המי פירות שבו, וע"כ ל"ה חיבור, ועיי"ש שכתב לפ"ז על משמעות ל' הירושלמי, דפעמים שחיבורן חיבור גמור שלא ע"י מי פירות, וכתב דלא איתפרש, דהא לעולם חיבורן רק ע"י מי פירות, ועי' בדבריו שם סימן ד' סקי"ג משה"ק לפ"ז, ואכמ"ל.

ז] **ר"א אומר תורמין מן הטהור על הטמא,** הר"ש הביא מירושלמי דאמר ריבר"י בד"א כשנטמא מששילה ומשקיפה שכבר נראה לתורמו בטהרה, אבל אם נטמא עד שלא שילה ועד שלא קיפה לא, וכתב הר"ש דמשמע מתוך הלשון דתורמין מן הטהור דוקא קאמר ר"א, ודלא כמש"כ הר"ש לעיל מינה דעיקר דינא דר"א הוא דמותר לתרום מן הטהור על הטמא, דלא גזרינן שמא יתרום שלא מן המוקף, וכ"ש דתורם מן הטמא על הטמא דעדיף טפי, והיינו דעיקר דינא דר"א הוא, דכיון שכבר נראה לתורמו בטהרה, נתחייב ליתן מן הטהור, וע"כ אף שנטמא אח"כ, יש לו לתרום עליו מן הטהור, ומשא"כ כשנטמא קודם שנראה לתורמו בטהרה, דעדיין לא נתחייב ליתן מן הטהור, ה"ה רשאי לתרום מן הטמא.

אך בפי' הרש"ס כתב לפרש לד' הירושלמי, דלא קאי כלל על דברי ר"א, אלא קאי על מה שאמרו שם לעיל מינה, דאם הי' בדעתו לעשות תפושה אחת וליתנם בבור א', ונמלך לעשותן ב' תפוסות ונתנם בב' בורות, תורמין מזע"ז, דדמי לעיגול של דבילה וכו' דתורמין מן הטהור שבו על הטמא שבו, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא היכא דנראה לתורמו בטהרה קודם שנטמא, דאהניא מחשבתו ושרי לתרום מן הטהור על הטמא, ומשא"כ היכא דלא נראה לתורמו בטהרה, לא אהניא מחשבתו, ותורם מן הטמא מיני' ובי', ובס' ניר הוסיף לפרש בזה, דאם נראו לתרום בטהרה, והי' יכול לתרום מזע"ז אפי' לא חשב מתחילה להורידן לבור א', ע"כ כשנטמא א' מהן מהניא לזה מחשבתו שחישב בתחילה להורידן לבור א', ומשא"כ כשלא נראה לתרום בטהרה, ולא הי' שעת הכושר לתרום מזע"ז, רק מכח מחשבתו שחישב בתחילה להורידן לבור א', ל"מ לזה מחשבתו.

ח] **שם בר"ש, ולפי הנך דרשות הי' אסור לתרום תרומ"ע מן הטהור על הטמא כיון דבעינן לאהרן בכהונתו וכו', והך דרשא אסמכתא בעלמא היא,** הגר"א בשנו"א נקט דלעולם הוי דרשא גמורה, והא דמותר לתרום מן הטמא על הטמא, הוא משום דכתיב ממנו, דמשמע אף אם הוא טמא מ"מ מפריש ממנו, ועי' במהר"י קורקוס פ"ה מתרומות ה"ז מש"כ לישב עוד בזה.

ט] **שם, ומודה ר' נחמי' בדמאי,** משמע דאף דבדמאי מודה ר' נחמי' דמותר לתרום מן הטמא על הטמא, מ"מ אף בדמאי אין תורמין מן הטמא על הטהור, - ועי' בדרך אמונה תרומות פ"ה בצה"ל ס"ק ק"ע שנסתפק בדין זה, אם תרומ"ע של דמאי ניטלת אף מן הטמא על הטהור, כיון דהיא ניטלת אף מן הרע על היפה.

י] **שם, כשנטמאת בעודה אגודה, אבל נטמאת קלחים ואגדה לא,** במלאכת שלמה הביא מהחרדים שפירש הטעם בזה, דכשנטמאת והיא קלחים, כיון שנאסר אז לתרום מן הקלח הטהור עליו, אע"פ שאח"כ עשאן אגד א', לא הותר לתרום ממנו על הטמא, וכ"כ בחזו"א ליקוטים סימן ג' סק"ב, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא לגבי עיגול, שאם נטמא חצי העיגול ואח"כ חיבור לו חצי עיגול אחר ועשה הכל גוף א' כמופרד הוא ואין מפרישין ממנו על הטמא

והרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ז השמיט לדין זה, ועי' במעדני ארץ שם סק"ד ובדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה.

**פ"ב מ"ב**

א] **אין תורמין מן הטמא על הטהור,** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום הפסד כהן, וכ"כ בפירש"י יבמות פ"ט א', וכ"כ התוס' שם,[[103]](#footnote-104) ועיי"ש שכתבו עוד, דהוא גזירה אטו היכא דלא היתה לו שעת הכושר, דאין תרומתו תרומה מדינא דתתן לו ולא לאורו, או דהוא מדינא דמכל חלבו דצריך לתרום מן היפה, ומן הטמא על הטהור הוי מן הרעה על היפה.[[104]](#footnote-105)

ב] אך הריבמ"צ כתב דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא משום דכתיב תתן לו ולא לאורו, וכ"כ בפירש"י שבת כ"ה ב', ובתורי"ד קידושין נ"ח ב', וכ"כ התוס' ביבמות פ"ט א' בשם הריב"ן, וכ"כ הריטב"א בנדה ו' ב' במפריש חלה טמאה.

והתוס' שם הקשו ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ג א' דאמרינן התם במפריש חמץ תרומה בפסח דאינה קדושה, משום דכתיב תתן לו ולא לאורו, ופריך עלה מהא דתנן הכא דאם תרם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, ואמאי לימא לו ולא לאורו, ומשני ל"ק התם היתה לו שעת הכושר הכא ל"ה לו שעת הכושר, ומבו' דהכא דהיתה לו שעת הכושר ליכא משום תתן לו ולא לאורו, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, דליכא הכא משום תתן לו ולא לאורו, כיון שהיתה לו שעת הכושר.

ובדעת רש"י בשבת ודעימי' הי' נראה דס"ל, דלעולם עיקר הך דינא דתתן לו ולא לאורו, הוא אף היכא דהיתה לו שעת הכושר, ורק הך דינא דאף אם תרם אין תרומתו תרומה, הוא רק כשלא היתה לו שעת הכושר, אך אם היתה לו שעת הכושר, וכבר הי' ראוי שתחול עליו תרומה, לא פקע דין זה ע"י שנעשה אינו ראוי לאכילה.

אמנם אכתי צ"ע, דהרי מעיקר מה שאמרו בפסחים שם דבמפריש חמץ תרומה אינה קדושה משום תתן לו ולא לאורו, מבו' דממעטינן מינה אף בגוונא דאף השירים אסורין, וא"כ אם אף כשהיתה לו שעת הכושר איכא לעיקר דינא דתתן לו ולא לאורו, הי' בדין שיהא אסור להפריש אף מן הטמא על הטמא, ומ"ט תנן הכא דרק מן הטמא על הטהור אין תורמין, אך מן הטמא על הטמא תורמין, ושמא גם לענין זה יש לחלק בין היכא דלא היתה לו שעת הכושר, להיכא דהיתה לו שעת הכושר, וצ"ע.

ג] אך מד' הריבמ"צ למדנו לישב לזה בע"א, עיי"ש שכתב דהא דאם תרם תרומתו תרומה הוא משום דכתיב ראשית ששירי' ניתרין לזרים והאי נמי ניתרין לזרים, לאפוקי תרומת חמץ בפסח שאינה תרומה דאין שירי' ניתרין לזרים, והוא כדעת ר"ה ברי' דר"י בפסחים ל"ג ב' דהא דמפריש חמץ תרומה בפסח אינה קדושה, הוא משום דאין שירי' ניכרין לישראל.

ונראה מד' הריבמ"צ דמפרש, דאה"נ לדעת רנב"י שם דמפרש דהא דמפריש חמץ תרומה בפסח אינה קדושה, הוא משום דתתן לו ולא לאורו, בע"כ דדינא דתתן לו ולא לאורו מעכב בדיעבד, ולפ"ז הרי דמהא דתנן הכא דאם תרם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, בע"כ דכל שהיתה לו שעת הכושר לי"ב משום תתן לו ולאורו, - אך לדעת ר"ה ברי' דר"י דהא דמפריש חמץ תרומה בפסח אינה קדושה, הוא משום דאין שיירי' ניכרין לישראל, שפיר י"ל דדינא דתתן לו ולא לאורו אינו מעכב בדיעבד, וע"כ הוא דאם תרם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, ואין לנו לומר דדינא דתתן לו ולא לאורו הוא רק כשלא היתה לו שעת הכושר, - וכ"כ הערול"נ ביבמות שם.

ולפ"ז י"ל, דלפ"מ דקי"ל דהך דינא דתתן לו ולא לאורו הוא רק דין לכתחילה, הוי גדר הדין משום מצות נתינה שנתחייב ליתן דבר הראוי לו, וכ"ה בל' הריטב"א בנדה שם, וע"כ כ"ז הוא כשמפריש מן הטמא על הטהור, אך כשמפריש מן הטמא על הטמא שפיר דמי, דחובת נתינה אינה מחייבתו ליתן יותר מן הטבל עצמו.

ד] באחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"ז כתב, דבהפרשת מעשר ראשון, מפרישין מן הטמא אף הטהור, כיון דמעשר ראשון מותר לאכילה אף בטומאתו, וליכא בזה הפסד כהן ולוי, וגם לא שייך בזה הגזירה אטו היכא דלא היתה לו שעת הכושר, עכ"ד.[[105]](#footnote-106)

ונתחדש בדבריו, דאף דכשמפריש מעשר ראשון בטומאה, יהא גם התרומת מעשר בטומאה, ויש בזה משום הפסד כהן, מ"מ ליכא בזה איסורא, וכנראה היינו דהפרשת מעשר ראשון, אינה הפרשה כלל לצורך התרומ"ע, אלא עיקר ההפרשה היא לצורך המעשר ראשון עצמו, וכיון דבהפרשת המעשר ראשון עצמו ליכא הפסד ללוי, שפיר דמי, וצ"ע בזה.

ד] **ואם תרם בשוגג תרומתו תרומה,** הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דמפרש ר' אבא בר ממל דלא עלתה על דעתו לעבור על ד"ת אלא מתכוין לתקן טבלו, ואם תאמר אין תרומתו תרומה נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה וכו', ובירושלמי שם אמרינן לטעם זה, דמה"ט לא אמרינן דאין תרומתו תרומה משום טעות, שלא עלתה על דעתו לעבור על ד"ת, וע"ז הוא דאמרינן דלא ניח"ל לבטל התרומה משום זה, דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה.

וצ"ע בזה מהא דתנן לקמן פ"ג מ"א דהתורם חבית של יין ונמצאת של חומץ אינה תרומה, וכתב הר"ש שם, דאף לרבנן דיין וחומץ מין א' הוא, ואם תרם מן החומץ על היין תרומתו תרומה, מ"מ אם הי' דעתו לתרום מן היין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, וכ"כ התוס' וש"ר בב"ב פ"ד ב' ובנדה ב' ב', ופירשו דהוא משום דהו"ל תרומה בטעות, וצ"ע דמ"ט לא אמרינן דודאי לא ניח"ל לבטל התרומה משום זה, דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה.

ה] ובאמת מצינו בד' הרמב"ן בב"ב שם שהק', דמ"ש תורם מן הטמא על הטהור בשוגג דתרומתו תרומה, מתורם יין ונמצא חומץ דאין תרומתו תרומה, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ולפי הפי' הראשון שכתב שם לעיל מינה לחלק בין תורם יין ונמצא חומץ לתורם קישות ונמצאת מרה לא קשיא, דמן הטמא על הטהור מין אחד הוא לגמרי ואי"ז טעות וכו', ואף לפי הפירוש האחרון כיון שהם מין אחד לגמרי ואין בעצמן שום שינוי אינו נקרא טעות, עכ"ל, ועד"ז גם בתו"ד התוס' ביבמות פ"ט א', דהא דתורם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה ול"ד לתורם יין ונמצא חומץ, הוא משום דבמן הטמא על הטהור תרם אותו שם שנתכוין לו, עיי"ש.

אך צ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו בירושלמי הכא, דהא דבתורם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, ולא אמרינן דהוא טעות, הוא משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', וטעם זה שייך גם בתורם יין ונמצא חומץ.

ו] ואולי י"ל בזה, דכל ה"ט דנמצאת מבריחו מן הקלה וכו', הוא רק משום דליכא טעות בעיקר ההפרשה, שהרי נתכוין לתרום מדבר זה, ואך שבאנו לדון דאיכא אומדנא דמוכח שדעתו לתרום כדין ואין רצונו שתחול התרומה על הטמא, וע"ז הוא דאמרינן דליכא אומדנא ע"ז, משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה, אך בתורם יין ונמצא חומץ, דאיכא טעות בעיקר ההפרשה, ל"מ ה"ט דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו'.

ז] וי"ל עוד, דהא דתורם יין ונמצא חומץ הוי טעות, אי"ז כלל מכח האיסור לתרום מן החומץ על היין, אלא הוא משום דאיכא דניח"ל בחמרא ואיכא דניח"ל בחלא, וע"ד שאמרו בב"ב שם לענין מקח דיין ונמצא חומץ שניהם יכולין לחזור בהן, משום דאיכא דניח"ל בחמרא ואיכא דניח"ל בחלא, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בב"ב שם והריטב"א בקידושין מ"ו ב' דגם בתורם מן היין על החומץ בטעות אין תרומתו תרומה, - ולפ"ז י"ל דכל מה שאמרו בירושלמי דאי"ז טעות משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', הוא רק הכא שבאנו לבטל התרומה משום שאין רצונו לעבור על איסור, וע"ז אמרינן דזה אינו טעם כלל לבטל התרומה, כיון דאדרבה אתה מבריחו מן הקלה ומכניסו לחמורה, וכ"נ מל' הירושלמי, דא"כ אתה "מבריחו מן הקלה" ומכניסו בחמורה, וזה שייך רק בגונא שבאנו לבטל התרומה כדי להבריחו מן הקלה, אך אם יש טעות בעיקר התרומה, מאן לימא לן דאי"ז טעות משום שאינו רוצה ליכשל באיסור.

אך לא נתישבו בזה ד' הראשונים שהקשו דמ"ש תורם יין ונמצא חומץ דאין תרומתו תרומה, מתורם קישות ונמצאת מרה ותורם מן הטמא על הטהור בשוגג דתרומתו תרומה, ולפי הנ"ל הרי שאני תורם קישות ונמצאת מרה ותורם מן הטמא על הטהור בשוגג, דכל הטעות שבזה הוא משום דאין רצונו לעבור על איסור, וע"כ בזה אמרינן דאי"ז טעות משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', ומשא"כ בתורם יין ונמצא חומץ דהוי זה טעות מצד עצמו, ול"מ ע"ז הא דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', וצ"ע בזה.

ח] ובעיקר הנידון בזה, הנה נפ"מ רבתא בזה לדינא, במעשה שהי' שקנה הבעל טבעת של זהב וקידש בה את אשתו, ואח"כ נמצא שהטבעת היא של כסף ומצופה זהב, ובאנו לדון דאין הקידושין חלים, משום דהוי זה מק"ט ואין הטבעת כלל של הבעל, וזה מלבד מה שיש לדון דהוא טעות בקידושין, דהאשה נתרצתה להתקדש בעד טבעת של זהב, ואכ"מ, ויש שהורו דאין מקח הטבעת בטל, משום דודאי נתרצה הבעל למקח זה, דאל"כ יהא שרוי עם אשתו באיסור, ולמדו לזה מד' הירושלמי הכא, דבתורם מן הטמא על הטהור בשוגג אין התרומה בטילה משום הטעות, דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה.

אך לפמש"נ אין הדין כן, שהרי הך גוונא דמי לתורם יין ונמצא חומץ שכתבו הראשונים דאין תרומתו תרומה משום דהוי תרומה בטעות, ולא אמרינן דתהא התרומה קיימת משום דא"כ יכשל באיסור טבל, והיינו או משום דכל דאיכא טעות בעיקר ההפרשה, ל"מ לקיים את התרומה מכח הא דא"כ נמצאת מכניסו בחמורה, או משום דטעם זה הוא רק כשכל הטעות שבזה הוא מכח האיסור, וכנ"ל, - וע"כ בהך גוונא דקנה טבעת של זהב ונמצאת של כסף, דהוי טעות בעיקר המקח, ודאי דהמקח בטל, אף דעי"ז יהא הבעל שרוי עם אשתו באיסור.

ט] **וכן בן לוי וכו',** הריבמ"צ פירש, וכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש, דהיינו דאם הי' ללוי מעשר הטבול לתרומ"ע, וייחדו להפריש ממנו תרומ"ע על שאר מעשרות, ואותו שייחד הי' טמא, דמי לתורם תרומה גדולה מן הטמא על הטהור, דבשוגג תרומתו תרומה ובמזיד אין תרומתו תרומה, - והמלאכת שלמה בסו"ד כתב, דלא זו אף זו קתני, דלא מיבעיא טבל גמור דאם תרם מן הטמא על הטהור במזיד לא עשה ולא כלום, משום דאיכא גם פסידא דכהן, וגם גזירה שמא יתרום שלא מן המוקף, אך במעשר הטבול לתרומ"ע דליכא טעמא דשמא יתרום שלא מן המוקף, שהרי מותר להפריש תרומ"ע שלא מן המוקף, הו"א דאף אם תרם במזיד תרומתו תרומה, קמ"ל.

י] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דתנן הכא דבשוגג תרומתו תרומה, היינו שהי' שוגג ולא ידע שהוא טבל, ומבו' דאיירי בגונא, דאם הוא טבל א"א להפריש ממנו, ואם אינו טבל א"א להפריש ממנו, וצ"ב, ועי' בתוי"ט ובמלאכת שלמה מש"כ לפרש בדבריו, ועי' בדרך אמונה תרומות פ"ה ה"ח בביאוה"ל, מש"כ בביאור ד' הרמב"ם,[[106]](#footnote-107) ועיי"ש במה שהביא מפי' רבינו נתן פי' חדש במשנתינו, וצ"ע.

יא] **ר' יהודה אומר אם הי' יודע בו מתחילה אע"פ שהוא שוגג לא עשה כלום,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו, דכיון דמתחילה הי' יודע שהוא טמא, אף שאח"כ שגג, לא עשה כלום, דהוי שוגג קרוב למזיד, - והרמב"ם בפיהמ"ש פירשה בע"א, וזה ע"פ דבריו שהבאנו לעיל אות י', וצ"ב.

והרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ח, כתב דאם ידע ושגג שמותר לתרום מן הטמא על הטהור ה"ה כמזיד,[[107]](#footnote-108) והרדב"ז והכס"מ שם כתבו שפסק כר' יהודה, וחזר בו ממש"כ בפיהמ"ש דאין הלכה כר' יהודה, ובתוס' הגרע"א כתב דהיינו דהרמב"ם מפרש דהא דתנן אע"פ שהוא שוגג, היינו שטועה בדין ואומר מותר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז לישנא דהי' יודע בו "בתחילה" אינו מדוקדק כ"כ, וכתב דהרמב"ם בהלכותיו באמת השמייט תיבת בתחילה.

אך המהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם, דמקורו הוא מד' הירושלמי, דבכה"ג שהוא אומר מותר, חשיב כמזיד, ולא תליא כלל בדר' יהודה, וכ"ה בפי' הרש"ס, וכ"כ הפמ"ג ביו"ד סימן צ"ט שפ"ד סקי"ב.

יב] בפסחים ל"ב א' תניא דהמפריש תרומת חמץ דברי הכל אינה קדושה, ובגמ' שם ל"ג א' א"ר נחמן בר יצחק דילפינן לה מדכתיב תתן לו ולא לאורו, וכתבו התוס' שם דלא איצטריך להך קרא אלא למ"ד דחמץ בפסח מותר בהנאה, דלמ"ד דהוא אסור בהנאה, נפקא לן מונתן לכהן את הקודש דבר הראוי להיות קודש, או מתתן לחודי' שאין ליתן אלא מידי דשרי בהנאה לכל הפחות דשייכא בי' נתינה, ומותבינן עלה מהא דתנן הכא דאם תרם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, ומשני דשאני הכא דהיתה לו שעת הכושר, ומשא"כ התם דלא היתה לו שעת הכושר, והוא בגוונא שהחמיץ במחובר, ורב הונא ברי' דר' יהושע אמר דהא דמפריש תרומת חמץ אינה קדושה, ילפינן לה מדכתיב ראשית ששירי' ניכרין לישראל, יצאה זו שאין שירי' ניכרין.

ובד' הרמב"ם והר"ש והרא"ש במשנתינו מבו' דקי"ל כרנב"י, דכל שלא היתה לו שעת הכושר אין תרומתו תרומה, משום דתתן לו ולא לאורו, וכ"כ התוס' ביבמות פ"ט א' ובמנחות כ"ה ב', וכתבו לפ"ז, דכל הא דאם תרם מן הטמא על הטהור תרומתו תרומה, הוא רק כשהיתה לטמא שעת הכושר, אך אם הוכשר במחובר ותלשה אדם טמא דחל עלי' הכשר וטומאה בב"א, כיון דעדיין משקה טופח עלי', אין תרומתו תרומה.

אמנם בד' הריבמ"צ במשנתינו מבו' דלא קי"ל כרנב"י דהא דתרומת חמץ אינה קדושה הוא משום דתתן לו ולא לאורו, והוא משום דדינא דתתן לו ולא לאורו אינו מעכב בדיעבד, אלא קי"ל כרב הונא ברי' דר' יהושע דהוא משום דאין שירי' ניכרין, ונת' לעיל אות ג', וכ"כ המלאכת שלמה במשנתינו בדעת הרמב"ם בהלכותיו שלא הביא לדין זה דבמפריש מן הטמא שלא היתה לו שעת הכושר אין תרומתו תרומה, וכתב דהחרדים תירץ ונתן טעם למה חזר בו ממש"כ בפיהמ"ש, וכ"כ המראה הפנים במשנתינו והערול"נ ביבמות פ"ט א' בדעתו, עיי"ש בדבריהם.[[108]](#footnote-109)

יג] הר"ש והרא"ש כתב, דלא חשיב דלא היתה לו שעת הכושר, אלא כשנטמא בשעת תלישתו, אך כל שנטמא אחר תלישתו, חשיב דהי' לו שעת הכושר, וכ"כ התוס' ביבמות ובמנחות שם, - ולמדו לזה ממה שאמרו בפסחים שם דרק אם החמיץ במחובר חשיב דלא הי' לו שעת הכושר, אך אם החמיץ בתלוש חשיב דהי' לו שעת הכושר.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב כתבו דכל שהי' טמא קודם שתגמר מלאכתו ולא בא לעונת המעשרות, חשיב דלא היתה לו שעת הכושר, ואין תרומתו תרומה, ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז דכל שנטמא בתלוש, חשיב שפיר דהי' לו שעת הכושר, כיון דמיד שתלשה אם קרא עלי' שם תרומה מהני, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בפסחים, ועי' חזו"א ליקוטים סימן ג' סק"ב במש"כ עוד בזה.

ובחזו"א שם כתב, דאין נפ"מ בזה כ"כ לדינא, כיון דמדרבנן מיהא חייב אף דלא היתה לה שעת הכושר, ובלא"ה דעת הרמב"ם דמעשר בזה"ז דרבנן, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"ד סוד"ה קודם שכתב דלכאו' נפ"מ בזה להפריש מהן על פירות אחרים, דפירות אלו הוו תרי דרבנן, ופירות אחרים הוו חד דרבנן, אך כתב דעיקר דינא דתרי דרבנן אינו ברור, וציין למש"כ בפ"א ה"ח בביאוה"ל.

יד] ובעיקר מש"כ החזו"א דאף אם לא היתה לו שעת הכושר ה"ה חייב מדרבנן, הנה עיי"ש שדקדק כן מל' הרע"ב במשנתינו שכתב, ז"ל, ודוקא שהיתה לה שעת הכושר וכו' קודם שנטמאה דמדאורייתא תרומה מעלייתא היא, אבל אם נטמאת קודם וכו' ל"ה תרומה "מדאורייתא" ואם תרם אפי' שוגג אין תרומתו תרומה, עכ"ל, ומשמע דרק מדאוריתא אינה תרומה, אך מדרבנן היא חייבת בתרומה, - וצ"ע דלכאו' אין מכוון הרע"ב כלל לפרש דרק מדאורייתא אינה תרומה ומדרבנן הויא תרומה, אלא מכוון דבריו הוא לפרש, דשאני היכא דהי' לה שעת הכושר, דכל הא דאין תורמין הוא רק מדרבנן, וע"כ בדיעבד תרומתו תרומה, ומשא"כ כשהי' לה שעת הכושר דהא דאין תורמין הוא מדאורייתא, וע"כ אף בדיעבד אין תרומתו תרומה.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"ד כתב, דיש לחייב בזה מדרבנן דלא גרע מלקט שכחה ופאה שעשאן גורן דחייב מדרבנן, דמי יודע אם נטמאת במחובר או לא, ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה.[[109]](#footnote-110)

טו] אך בד' האו"ש פ"ב מתרומות הי"ז מבו' דפשיטא לי' דכל שלא הי' לו שעת הכושר, אינו חייב בתרו"מ אף מדרבנן, עיי"ש, והבאנו דבריו להלן אות כ"ג, וכ"ה מבו' בד' הגבו"א ביומא ח' ב', וכ"נ מד' עוד מרבוותא.

ולכאו' יש להוכיח כן מהא דתניא בפסחים ל"ב א', דפליגי תנאי בדין תשלומי תרומה באוכל תרומת חמץ בפסח, ותני עלה דבד"א במפריש תרומה והחמיצה, אבל מפריש תרומת חמץ דברי הכל אינה קדושה, ומשמעות הדברים דהיינו, דבמפריש תרומת חמץ לכו"ע ליכא דין תשלומי תרומה, משום דאינה קדושה כלל, ואי נימא דכל הא דאינה קדושה מכח דינא דתתן לו ולא לאורו הוא מדאורייתא, אך מדרבנן היא קדושה, א"כ אכתי תליא בפלוגתת תנאי אם יש בזה דין תשלומי תרומה מדרבנן, ובע"כ מזה דאף מדרבנן ליכא דין תרומה בפירות שלא הי' להם שעת הכושר, וצ"ע בזה.

טז] בגבו"א יומא ח' ב' נקט, דאף דיסוד דינא דתתן לו ולא לאורו הוא דין בהפרשת התרומה, מ"מ מכח זה אף הוא פטור מתרו"מ, וכ"כ העמודי אור בסימן ע"ג והעונג יו"ט בסימן קי"א בהגה"ה ובסימן קי"ד והחזו"א בדמאי סימן ד' סק"ג ובליקוטים סימן ג' סוסק"ב.

ועיי"ש שדימו ד"ז, למש"כ התוס' בבכורות י"ב ב', בהא דפריך התם דעיסת שביעית תהא פטורה מן החלה, משום דאי מטמיא בת שריפה היא ורחמנא אמר לאכלה ולא לשריפה, וכתבו התוס', דאע"ג שיכול להפריש על עיסה זו מעיסה אחרת שאינה של שביעית, מ"מ הך לאו בת חלה היא ולא מצי לאפרושי מגופה הוי כמו מן החיוב על הפטור, עכ"ד, ומבו' לפ"ז דדינא הוא דכל עיסה דא"א להפריש עלי' מיני' ובי', הרי דמכח זה אף א"א להפריש עלי' ממקום אחר, ונפטרת היא עצמה מן החלה, וה"נ הוא בפירות שלא הי' להן שעת הכושר, דכיון דא"א להפריש עליהן מיני' ובי', אף א"א להפריש עליהן ממקום אחר, ופטורין הן עצמן מתרו"מ,[[110]](#footnote-111) ועי' גם באו"ש פ"ד מע"ז הי"א שהוכיח כן מד' התוס', אך עיי"ש שהוכיח מד' הירושלמי דלא כן, אלא אף בכה"ג ה"ה חייב בתרו"מ, ועי' עוד בדבריו בפ"ב מתרומות הי"ז שנקט דבכה"ג הוא פטור מתרו"מ.

יז] והעונג יו"ט שם כתב להוכיח כן, מהא דלא ממעטינן מקרא דתתן לו ולא לאורו, אלא כשלא היתה לו שעת הכושר, ולכאו' כיון שנתמעט דאין תרומה חלה על דבר שאינו ראוי אלא לאורו, מאי נפ"מ אם לא היתה לו שעת הכושר או היתה לו שעת הכושר, ובע"כ דמכח הא דתתן לו ולא לאורו אף לא חל עליו איסור טבל כלל ול"מ עליו הפרשה ממקום אחר, וע"כ כ"ז הוא כשלא היתה לו שעת הכושר, אך אם היתה לו שעת הכושר, אף דבשעת הפרשה כבר היא טמאה, מ"מ איסור טבל כבר חל עליו קודם שנטמא ותו לא פקע, וכיון דאית בי' איסור טבל, חל עליו נמי קדושת תרומה כשעשאו תרומה, ואף בנטמא קודם מירוח כבר חל עליו תורת טבל, דאף דמותר לאכול בלא הפרשה, מ"מ כבר מיקרי טבל, וכדחזינן מהא דמהני הפרשתו.

ועיי"ש שכתב עוד, דטעם הא דכל דל"מ להפריש מיני' ובי', אף לי"ב איסור טבל כלל, הוא למש"כ הרא"ש בנדרים י"ב א' דהא דחלת אהרן ותרומתו ל"ה דבר הנדור, הוא משום דמעיקרא נמי אסור משום טבל ופיו לא אסר אלא התיר שהוציא השירים מידי טבל, ומבו' דאיסור טבל הוא מפני קדושת התרומה שבכל הכרי, וע"כ היכא דלא מצי להפריש מיני' ובי' ל"ה טבל,[[111]](#footnote-112) עכ"ד.

יח] אך הנה בשאג"א סימן צ"ז כתב, דמהא דתניא דמפריש תרומת חמץ אינה קדושה, משמע דקדושה הוא דלא חלה עלי', אבל מ"מ התבואה בת חיוב תרו"מ היא, וכ"כ הפרי יצחק ח"א סימן ל"ז והאחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"ג.

ועיי"ש בפרי יצחק שכתבו דל"ד לעיסת שביעית, דאם א"א להפריש עלי' מיני' ובי', אף א"א להפריש עלי' ממקום אחר, ופטורה היא עצמה מן החלה, דשאני התם דכל המין של שביעית לאו בת חלה הוא, ומשא"כ בתרומת חמץ או טמא, דמין זה הוא בר תרו"מ, ומקרה הוא שא"א להפריש עליו מיני' ובי', שפיר מצי להפריש עליו ממקום אחר, ולא חשיב כמן החיוב על הפטור, וע"כ גם נפטר הוא עצמו מתרו"מ,[[112]](#footnote-113) ועיי"ש בד"ה הן אמת, שכתב לישב עוד בע"א, וכעי"ז כתב האחיעזר שם, ועי' במנחת שלמה ח"א סימן ל"ט מש"כ עוד בע"א.

יט] והפרי יצחק והאחיעזר שם כתבו להוכיח דאף כשלא היתה לו שעת הכושר ה"ה חייב בתרו"מ ומצי להפריש עליו ממקום אחר, ממש"כ הראשונים במשנתינו דהא דתורם מן הטמא על הטהור תרומתו תרומה, הוא כשהיתה לו שעת הכושר, ולעיל במתניתין דהתורם מן הטהור על הטמא תרומתו תרומה לא כתבו כן, ומשמע דהא דהתורם מן הטהור על הטמא תרומתו תרומה, הוא אף כשלא היתה להטמא שעת הכושר.

והפרי יצחק כתב להוכיח עוד, ממש"כ התוס' ביבמות פט א' דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור ואם תרם במזיד אין תרומתו תרומה, הוא גזירה אטו היכא שלא היתה לו שעת הכושר, ולפ"ז הרי דמהא דבתרם מן הטהור על הטמא אף במזיד תרומתו תרומה, מוכח דבתורם מן הטהור על הטמא אין לגזור אטו היכא שלא היתה לו שעת הכושר, כיון דאף אם לא היתה לו שעת הכושר, מצי לתרום עליו מן הטהור, וכן הוכיח האחיעזר שם בסוף הסימן, אך ראיתי לדחות, די"ל דלא שכיח שיתרום אדם מן הטהור על הטמא, (כיון שהוא מפסיד בכך), וע"כ לא גזרו אטו זה.[[113]](#footnote-114)

ועי' באחיעזר שם במש"כ להוכיח לזה עוד מכ"ד, ועמש"כ ע"ז במעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות ב', ואכמ"ל.

כ] ומה שהוכיח העונג יו"ט דמכח דינא דתתן לו ולא לאורו אף ליכא ע"ז איסור טבל, מהא דמפלגינן בין היכא דלא היתה לו שעת הכושר להיכא דהיתה לו שעת הכושר, הנה בד' השאג"א בדיני חדש סימן י"ב מבו' שפירש, דהא דהיכא דהיתה לו שעת הכושר תרומתו תרומה, הוא משום דבכה"ג חשבינן לה כתתן לו, כיון שהי' שעה אחת שהי' ראוי לו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט כ"ש דהיכא שהוא עתיד להיות ניתר לאחר זמן, חשיב כתתן לו, וכתב לפ"ז דלדעת רב הונא דכל דאין שירי' ניכרין לישראל אין תרומתו תרומה, ל"מ הא דיהא לו היתה לאחר זמן, שהרי לדעתו דאפי' אם היתה לו שעת הכושר ל"מ כיון דעכשיו אין שירי' ניכרין לישראל, י"ל דכמו ששעת הכושר דלעבר לאו מילתא היא, ה"נ היכא שההיתר עתיד לבא לאחר זמן ל"מ, הואיל ובשעת הפרשה אין שירי' ניכרין לישראל, עיי"ש בדבריו,[[114]](#footnote-115) ועי' קוב"ש פסחים אות ק"נ שכתב כעי"ז.

כא] ובקוב"ש שם אות קנ"ב הק' ע"ד השאג"א ודעימי' דס"ל דאף בגונא דלא היתה לו שעת הכושר, יש עליו איסור טבל, מהא דמשמע בכ"ד דאיסור טבל תלוי במצות תרומה ומעשר, והיכא דפטור ממצות תרומה ליכא איסור טבל, דהרי הא דלקוח פטור ממעשר ילפינן, עשר תעשר תבואת זרעך ולא לקוח, דבלקוח ליכא מצוה לעשר, ותיקשי דמנלן דליכא איסור טבל בלקוח, ובע"כ דאיסור טבל תלוי במצות מעשר.

אך בדעת השאג"א ודעימי' נראה פשוט דס"ל דל"ד כלל, דודאי דכל שנתמעט דלי"ב לחיוב הפרשת תרו"מ, אף לי"ב לאיסור טבל, דאיסור טבל הוא מכח חיוב ההפרשה, ומשא"כ הכא דלא נתמעט כלל דליכא לחיוב ההפרשה, אלא נתמעט דא"א להפריש מדבר שאינו ראוי אלא לאורו, וע"כ שפיר י"ל דאף דאין בידו להפריש, מ"מ יש ע"ז איסור טבל, וי"ל דהוא משום דמצי להפריש ע"ז ממקום אחר, וכמש"כ הפרי יצחק.

כב] באו"ש פ"ב מתרומות הי"ז נסתפק, בגונא שנטמא הטבל בשעת תלישתו בטומאה דרבנן, אם כיון דמדרבנן אינו ראוי לא חשיב כתתן לו, או דכיון דמדאורייתא הוא ראוי חשיב כתתן לו, ועי' גם בעמודי אור סימן ע"ג שכתב לדון בזה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בגונא דחיוב תרו"מ הוא מדאורייתא, אך בגונא דאינו חייב אלא מדרבנן, ודאי דאתי טומאה דרבנן ומפקע טבל דרבנן, ע"ד מה שאמרו בנדה מ"ז א' בדין מדומע, דאם חלה בזה"ז דרבנן, אתי דימוע דרבנן ומפקע חלה דרבנן, ועי' במעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות א' ד"ה ואחרי שנתבאר וד"ה ועכ"פ, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"ד מש"כ בזה.

כג] באו"ש פ"ב מתרומות הי"ז עמד, במש"כ הרמב"ם שם פ"א הכ"ב דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין במעשרות מדבריהם, דמ"ט השמיט הרמב"ם דין תרומה דעסיק בי' ונקט מעשר, ועי' בדרך אמונה בפ"א שם בצה"ל ס"ק ת"א שכתב לדחות, דמצינו כן בד' הרמב"ם בפ"א שם בכ"ד שנקט מעשר.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהוא משום דפירות אלו לא הי' להם שעת הכושר עד שבאו לארץ, דאם הפריש מהם בחו"ל, אין תרומתו תרומה, אלא מדין תרומת חו"ל, וכיון שנטמאו קודם ביאתם לארץ בטומאת ארץ העמים, דלעולם הם בחזקת מוכשרים, עיי"ש בדבריו שפירש לזה, ע"כ א"א להפריש מהם תרומה, מדינא דתתן לו ולא לאורו, וע"כ אינם חייבין בתרומה, ואינם חייבים אלא במעשר שהוא נאכל בטומאה, עכ"ד, ומבו' בדבריו דפשיטא לי' דכל שלא הי' לו שעת הכושר אינו חייב אף מדרבנן, (וע"כ אף דד' הרמב"ם שם קיימי על חיוב מעשר מדבריהם, מ"מ אינו חייב בתרומה, כיון דלא היתה לו שעת הכושר), ועמש"נ בזה לעיל אות י"ד ט"ו.

ובמעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות א' ד"ה גם פשוט כתב עד"ז, דכיון דפירות חו"ל שנכנסו לארץ אין חייבין אלא אם נגמר מלאכתן בארץ, ואם הפריש קודם גמר מלאכה אין תרומתו תרומה, ע"כ אף אם נטמאו בארץ קודם גמר מלאכה, חשיב דלא היתה להם שעת הכושר, ויש בזה לדינא דתתן לו ולא לאורו, - ועי' עוד בדבריו שם סוף אות ב' שעמד ע"ד האו"ש, דלפ"ז גם לא יהא בהן חיוב תרומ"ע, וזה ודאי אינו, ועיי"ש מש"כ לדון לחדש בזה, דבתרומ"ע ל"ב שיהא לו שעת הכושר, ואכמ"ל.

כד] השאג"א בדיני חדש סימן י"ב כתב דהך דינא דתתן לו ולא לאורו, הוא רק בתרומה, אך בחלה דלא כתיב בה "לו", אלא כתיב מראשית עריסותיכם תתנו לד' תרומה, ליכא להך דינא, ועיי"ש שכתב דאין לומר דאע"ג דלא כתיב לו לגבי חלה, מ"מ כיון דחלה דין תרומה עליו, יש בזה גם לדינא דתתן לו ולא לאורו, דבע"כ דלענין זה אין דין תרומה עליו, דאל"כ הרי הי' בדין, דכמו דתרומה טמאה שלא היתה לה שעת הכושר אין שם תרומה חל עלי', ה"נ היכא דלא היתה לה שעת הכושר לא יהא חל שם חלה עלי', וכיון דשעת הכושר של חלה הוא גלגול העיסה, א"כ אם נטמא העיסה קודם גלגול לא תהא החלה קדושה משום שאינה ראוי' אלא לאורו, ובכ"ד מפורש דאף עיסה שנטמאה קודם גלגול חייבת בחלה ומצי להפריש ממנה, עכ"ד, וכ"כ בחזו"א ליקוטים סימן ג' סק"ג, ועיי"ש שהניח בצ"ע מ"ט לא מקשינן חלה לתרומה לענין זה, ועי' בעונג יו"ט סימן קי"ד מש"כ דרך מחודשת בטעם הא דלא שייך הך דינא בחלה.[[115]](#footnote-116)

כה] אך הנה בגבו"א יומא ח' ב' כתב, דאף דלבי חלה לא כתיב לו יתירא, מ"מ כיון דחלה יש לה דין תרומה לכל דבר, ע"כ כל שהיא אסורה באכילה, א"א להפריש עלי' מדינא דתתן לו ולא לאורו, וכתב שם דמכח זה אף אינה נטבלת לחלה.

ולכאו' כ"ה מבו' מד' הני קמאי שכתבו דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא משום דכתיב תתן לו ולא לאורו, ולפ"ז הרי דמהא דאף בחלה אין תורמין מן הטמא על הטהור, בע"כ דמקשינן חלה לתרומה לענין זה, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א נדה ו' א', דכשמפריש חלה טמאה אין מתקיים מצות נתינה כראוי, דרחמנא אמר תתן לו ולא לאורו, וא"כ הדין נותן דכל שלא היתה לה שעת הכושר, אף לא תחול ההפרשה בדיעבד,[[116]](#footnote-117) אך למש"כ העונג יו"ט בטעם הא דליכא להך דינא בחלה, הרי דאף דלענין דין ההפרשה לכתחילה ילפינן חלה מתרומה, מ"מ לענין הא דל"מ בדיעבד, לא מצינו למילף זמ"ז.

ועד"ז יש להוכיח ממש"כ התוס' ביבמות פ"ט א', דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא גזירה אטו היכא דלא היתה לו שעת הכושר, דאין תרומתו תרומה, ולפ"ז הרי דמהא דאף בחלה אין מפרישין מן הטמא על הטהור, יש ללמוד דאף בחלה איכא להך דינא דכל שלא היתה לו שעת הכושר ל"מ להפריש.

כו] ולפמש"כ הגבו"א דאף בחלה איכא להך דינא דתתן לו ולא לאורו, צ"ל הא דעיסה טמאה חייבת בחלה, אף שנטמאת קודם גלגול, הוא משום דכל שנטמאת אחר שנתלשה, חשיב דהי' לה שעת הכושר, כיון שהי' בידו לעשות ממנה עיסה, ודוקא בנטמאת בשעת תלישה, הוא דחשיב דלא הי' לה שעת הכושר, ול"מ מה שבידו לתלשה, וצ"ב הטעם בזה.

ובאחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"ד כתב לפרש בזה, דעיקר דינא דתתן לו ולא לאורו הוא דין בההפרשה, וע"כ תליא במה שלא היתה לו שעת הכושר בתלוש, ולא תלי בשעת מירוח, ולפ"ז הדין נותן, דלפ"מ דמיבע"ל במנחות ע' א' דשבולת שמירחה ושתלה ל"מ להפריש ממנה, הרי דאף למש"כ השטמ"ק שם דלא פקע איסור טבל ממנה, מ"מ אם נטמאת בשעת תלישה, חשיב כלא הי' לו שעת הכושר, כיון דדינא דשעת הכושר, לא תלי כלל בחלות איסור טבל, אלא במה שהוא ראוי להפרשת תרומה, ואשר ע"כ כ"ז הוא רק בתרו"מ דבעודם במחובר אין להם כח הפרשה, ותלישה דלו ולא לאורו אינה מביאה לידי כח הפרשה, ומשא"כ בחלה דהא דהמפריש חלתו קמח לא עשה ולא כלום, אי"ז מגזיה"כ בכח הפרשה, אלא שלא נתחייב משום טבל, ואם הוה משכח"ל שיחול חיוב טבל דחלה על קמח, הי' מועיל ג"כ ההפרשה, וכל הא דל"מ להפריש, הוא משום שלא הגיע לכלל חיוב, ע"כ כיון דלו ולא לאורו אינו פועל רק על כח ההפרשה, ומשום טבל מיהא חייב, ע"כ בחלה שפיר הוא מצי להפריש, שהרי כל הא דל"ה מצי להפריש קודם גלגול, הוא משום דאין עלי' תורת טבל, וע"כ אחר גלגול בטומאה שיש עלי' תורת טבל שפיר מצי להפריש, ול"ד לתרומה, דבמחובר אין לו כח הפרשה, ובזה הוא דאמרינן דכל שבשעת התלישה הוי לו ולא לאורו, לא ניתן לו כח הפרשה, עכ"ד.[[117]](#footnote-118)

כז] במעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות א' תמה, דהיאך מפרישין בזה"ז תרומה מן היין הנעשה מענבים שבצירתם היתה לכך, הרי אמרו בשבת י"ז א' דהבוצר לגת הוכשר מיד, וכן פסק הרמב"ם בפי"א מטומאת אוכלין ה"א, וא"כ בזה"ז דכל הבוצרים הם בחזקת טמאים, נמצא שהכשר הענבים וטומאתם באים כאחד תיכף עם שעת הבצירה, ולא היתה לו שעת הכושר, ואף דאין טומאה זו אלא מדרבנן, הרי עכ"פ כלפי תרומה בזה"ז דרבנן, חשיב דלא היתה לו שעת הכושר, וכמש"נ לעיל אות כ"ב,[[118]](#footnote-119) ועי' בס' אמרות טהורות פסחים סימן מ"ב שהאריך הרבה בנידון זה לפי המציאות שבזה"ז, ואכמ"ל.

**פ"ב מ"ג**

א] **המטביל כלים בשבת,** הר"ש הביא מסוגיית הגמ' בביצה ד' דעות בטעם איסור טבילת כלים בשבת, והרי"ף בביצה שם הביא לטעמא דרב יוסף דגזירה משום סחיטה, ולטעמא דרב ביבי דגזירה שמא ישהה, והרא"ש שם סימן י"ג כתב דלפ"ז מותר להטביל כלים חדשים, דלא שייך בהו הני טעמי,[[119]](#footnote-120) ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דקי"ל כטעמא דרבה דהוא גזירה שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, וכטעמא דרבא דנראה כמתקן, וע"כ אסור אף להטביל כלים חדשים.

והמ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ח כתב דלכו"ע יש לאסור להטביל כלים חדשים ביו"ט משום דנראה כמתקן, דאף להני אמוראי דלית להו טעמא דנראה כמתקן כלי, ה"מ גבי טבילת טומאה, שאפי' קודם טבילה הי' הכלי ראוי להשתמש בו בטומאה לטמא ולמי שאין אוכל חוליו בטהרה, ומשו"ה לא חשיבא הטבילה תיקון, אבל כלים הנקחין מן הנכרי דקודם טבילה לא חזו ודאי טבילתן מחזיא כמתקן כלי ואסירא לכולי עלמא, עכ"ד.

ב] ובשו"ע או"ח סימן ש"כ ס"ז כתב דמותר להטביל כלי חדש הטעון טבילה, ויש אוסרים, והפמ"ג במש"ז שם סק"ה הק', דלמש"כ בשו"ע יו"ד סימן ק"כ דטבילת כלי מתכת דאורייתא, הי' לנו לאסור לטבול כלים חדשים, למש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח דאסור לטבול כלים בשבת משום דמיחזי כמתקן, ועד"ז הק' היש"ש בביצה פ"ב סימן י"ט ע"ד הב"י שכתב דלדעת הרמב"ם מותר לטבול כלים חדשים בשבת, ובביאוה"ל שם כתב דאפשר דס"ל דבטבילת כלים חדשים לא שייך מתקן, כיון דאף אם ישתמש בהכלי בלא טבילה אין המאכל נאסר בדיעבד, ועיי"ש מש"כ להוסיף טעם בזה, ואכמ"ל אך צ"ע, דכיון דהרא"ש כתב להדיא דלטעמא דרבא, יש לאסור אף בטבילת כלים חדשים, מנלי' להב"י דהרמב"ם פליג ע"ז.[[120]](#footnote-121)

ג] **במזיד לא ישתמש בהן,** בב"ק ע"א א' אמרו דאף לדעת ר' יוחנן הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא, אי"ז אסור אלא באכילה ולא בהנאה, ובמ"ב סימן שי"ח סק"ד כתב כן אף לדידן, דמותר ליהנות מדמי' של המלאכה, ובשעה"צ שם למד לזה מסוגיית הגמ' בב"ק.

ומצינו כן בד' הראבי"ה בסימן אלף פ"ג, ז"ל, ובפרק אלו נערות גרסינן מעשה שבת, פי' במזיד, פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר מעשה שבת דאורייתא וחד אמר דרבנן, והלכה כדברי המיקל, וקי"ל דבמזיד אסור באכילה ומותר בהנאה, עכ"ל.

ובקה"י ח"ב סו"ס ז' עמד בזה, שהרי להדיא תנן הכא דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, והרי דגם שאר הנאות אסור, ומה שאמרו בב"ק שם דאינו אסור אלא באכילה ולא בהנאה, הוא רק לדעת ר"י הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא, ואיסור זה אינו אלא באכילה, אך מה שאסרו חכמים מעשה שבת מקנסא, הוא אף בהנאה.

ד] והנה היש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"א כתב, בדין המבשל בשבת, דאסור אף ליתנו לכלבים דכיון שאסרו משום מעשה שבת לו ולאחרים ביומו, דהיינו שלא יהנה ממנו כלל, א"כ אף לכלבו אינו יכול ליתן, עכ"ד, ומבו' מדבריו, דכל הא דאסור ליתנו לכלבים, הוא רק בשבת, דכיון שאסרוהו אף לאחרים כדי שלא יהנה ממנו כלל, ה"ה אסור אף ליתנו לכלבו, אך במוצ"ש דאינו אסור אלא לו, והוי האיסור מקנסא בעלמא, משום שעבר על איסור שבת, אינו אסור אלא באכילה ולא בהנאה.[[121]](#footnote-122)

ולפ"ז ניחא מש"כ הראבי"ה דמעשה שבת מותר בהנאה, ולא תיקשי מהא דתנן הכא דהמטביל כלים במזיד לא ישתמש בהן, דהכא איירי מתניתין בהאיסור להשתמש בהן בשבת עצמה, שבזה אסרוהו אף לאחרים כדי שלא יהנה ממנו כלל, ואיסור זה הוא אף בהנאה, אך ד' הראבי"ה קיימי באיסורא דמעשה שבת במזיד אף במוצ"ש, ובזה הוא שכתב דאינו אסור אלא באכילה, דדמי לאיסורא דמעשה שבת לר"י הסנדלר שאינו אסור אלא באכילה - וניחא בזה גם ד' המ"ב דמותר ליהנות מדמי' של המלאכה, דדבריו קיימי כשבא למכור לאחר השבת, דכ"ה סתמא דמילתא, וכ"נ בד' המ"ב שם דקאי על הא דאסור לו לעולם, ואיסור זה הוא רק באכילה.[[122]](#footnote-123)

ה] אמנם הנה הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח כתב דהמטביל כלים במזיד לא ישתמש בהן עד מוצ"ש, ובביאוה"ל ריש סימן שי"ח כתב דמשמע דבמוצ"ש מותר להשתמש בהן אפי' לו, והק' דכיון שפסק הרמב"ם כר' יהודה דבמבשל במזיד אסור לעולם, מ"ט הכא לא אסר אלא עד מוצ"ש, דלא מצינו דמחלק ר' יהודה בדין מזיד בין מלאכה דאורייתא למלאכה דרבנן, עיי"ש, ומבו' להדיא בדבריו דגם איסורא דמוצ"ש הוא גם בהנאה, וע"כ הי' בדין לאסור להשתמש בכלים שהטביל אף במוצ"ש, ואמנם דגם אי נימא דאיסורא דמוצ"ש אינו רק באכילה, לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, שכתב שם הט"ו דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל עד מוצ"ש, והרי דאף באכילה לא אסרוהו במוצ"ש, ועמד ע"ז בשעה"צ סימן של"ט סקכ"ד, ולפ"ז הדר צ"ב מש"כ המ"ב דמותר ליהנות מדמי' של המלאכה, משום שלא אסרו מעשה שבת בהנאה.

גם בעיקר ד' המ"ב צ"ע ממש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ג, ז"ל, ישראל שעשה מלאכה בשבת אם עבר ועשה בזדון אסור לו "ליהנות" באותה מלאכה לעולם, עכ"ל, ולהדיא דאף איסורא דמעשה שבת לעולם, הוא גם בהנאה.

ו] אמנם הנה באמת המ"ב גופי' שם כתב, ז"ל, "ליהנות" מאותה מלאכה דקנסוהו רבנן, ומ"מ מותר לו ליהנות מדמי' של המלאכה, עכ"ל, ומ' להדיא, דלא התיר ליהנות מגוף הדבר שנעשה בו המלאכה, אלא ליהנות ממכירתו, וכנראה ס"ל דגם מה שאמרו בגמ' דלר"י הסנדלר אין מעשה שבת אסור אלא באכילה ולא בהנאה, היינו רק בהנאת מכירה, וכמו שפירש"י בכתובות ל"ד א' דמוכרו ונותנו לנכרים, אך לעולם אסור ליהנות מגופו,[[123]](#footnote-124) וכן נראה שנקט באג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ו ענף ג', וח"ב סימן ע"א, וצ"ע בזה.[[124]](#footnote-125)

ז] ובמנחת שלמה ח"א סימן ה' כתב לפרש בזה, דמה שאמרו בב"ק דמעשה שבת מותר בהנאה, היינו דאף דמחמת הבישול נעשה כבשר טריפה ונאסר באכילה, וה"ה אסור אף אם אינו נהנה ממלאכת האיסור, וכמש"כ בתשו' הרשב"א דהוא אסור אף אחר שנצטנן, וכמש"כ המג"א בסימן שי"ח סק"א מתשו' הרשב"א דאף בליעת הכלים אסורה, (אך אין ד' המג"א מוסכמים, ואכמ"ל), מ"מ לא נעשה התבשיל כערלה או כהקדש שאסור אף בהנאה, וע"כ אין אסור מעשה שבת באותן ההנאות שהי' יכול ליהנות גם מקודם, כגון ליתן התבשיל במתנה או להאכילו לבהמתו באופן שאינו נהנה כלל מהבישול, אך מ"מ אם בא ליהנות הנאה כזו שלא הי' יכול ליהנות מקודם ורוצה ליהנות ממלאכת עבירה, לא קאי ע"ז הסוגיא שם, ואיסור זה נלמד ממשנתינו דהמטביל כלים בשבת אסור, או ממתניתין דשבת קכ"ב א' דנכרי שהדליק נר בשביל ישראל אסור ישראל ליהנות מזה, ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב דלפ"ז הי' מקום לומר, דהא דאסר ר' יהודה למבשל עצמו לעולם, הוא רק בהאיסור אכילה, אך איסור ההנאה בהנאה שלא הי' יכול ליהנות מקודם, הוא רק בשבת, ועיי"ש דמסיק דלא כן, עכ"ד, ועי' גם בקה"י ח"ב סו"ס ז' שכתב כן בקצרה.

וי"ל עוד עד"ז, דאיסורא דהנאה דמעשה שבת, הוא רק כשעשה לצורך הנאה זו, וע"כ במשנתינו שהטביל כלים כדי להשתמש בהן, ה"ה אסור להשתמש, אך הנאה שלא עשה המלאכה לצרכה, מותרת, וכ"כ בתהל"ד סימן שכ"ה סקכ"ט, ועד"ז מצינו בד' הפר"ח ביו"ד סימן צ"ט, שכתב במבטל איסור לכתחילה, דמותר למכרו לאחרים, (ודלא כמש"כ הרמ"א והש"ך שם), ומ"מ אם ביטלו ע"מ למכרו, משמע בדבריו דאסור למכרו לאחרים, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן נ' בדעתו, עיי"ש, - ועמש"כ בענינים אלו בס' מאורות נתן סימן ד', ובס' תחומי שבת סימן מ"א.

ח] הר"ש והרא"ש הביאו לסוגיית הגמ' בביצה י"ז ב', גבי מי שלא הניח עירובי תבשילין, דבעי למידק מהכא דעבר ואפה אסור, ודחי לא צריכא דאית לי' כלים אחריני, וההיא דהמעשר בשבת דבמזיד לא יאכל, בדאית לי' פירי אחריני, וההיא דהמבשל בשבת במזיד לא יאכל, הוא משום דאיסורא דשבת שאני.

ומשמעות דבריהם דאף לפ"מ דמשני דאיסורא דשבת שאני, אכתי קיימינן דהא דמטביל בשבת לא ישתמש בהן, הוא משום דאית לי' כלים אחריני, והא דמעשר בשבת לא יאכל, הוא בדאית לי' פירי אחריני, - וזה מתפרש למש"כ רש"י בביצה שם, דהא דאיסורא דשבת שאני, הוא משום דהוא איסור סקילה, ומשא"כ בעבר ואפה, דאי"ז אלא איסור דרבנן, וע"כ מה"ט הי' לנו להתיר במטביל כלים בשבת ובמעשר בשבת, והא דאסרינן בזה הוא רק כשיש לו כלים ופירות אחרים.

ט] אך הנה בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ח' פירש דהא דמשני דאיסורא דשבת שאני, היינו דרק בשבת אסרו דבר שנעשית בו מלאכה, אך ביו"ט לא אסרו, וכתב לפ"ז, דלפ"מ דמשני לבסוף דאיסורא דשבת שאני, ניחא גם הא דאסרינן במטביל בשבת ובמעשר בשבת, וליכא נפ"מ אם אית לי' כלים ופירות אחרים או אין לו, ובכל ענין אסור, והביאו הב"י באו"ח סימן תק"ג.

י] והנה הרמב"ם בפכ"ג משבת הט"ו כתב, דהמגבי' תרו"מ בשבת או ביו"ט במזיד לא יאכל, ובביאוה"ל סימן תקכ"ז סכ"ג כתב דממש"כ דאף במגבי' תרו"מ ביו"ט לא יאכל, מבו' דפליג ע"ד הרשב"א, וס"ל דהא דמשני דאיסורא דשבת שאני, לאו היינו דשאני איסורא דשבת מאיסורא דיו"ט, אלא היינו כפירש"י דשאני איסור סקילה, ולפ"ז הא דאסרינן במעשר בשבת, ול"ד לעבר ואפה בלא עירוב תבשילין דמותר, הוא משום דאית לי' פירי אחריני, ול"ד לעבר ואפה בלא עירוב תבשילין דמותר, דאיירי בדלית לי' אוכלין אחרים.

אך הנה סתימת ד' הרמב"ם בהל' שבת שם, דמעשר בשבת אסור אף אם לית לי' פירי אחריני, ומאידך סתימת דבריו בפ"ו מיו"ט ה"י דעבר ואפה בלא עירוב תבשילין מותר, אף אם אית לי' אוכלין אחרים, ועמש"כ הלח"מ בהל' יו"ט שם, ושמא ס"ל כמשמעות ד' הרא"ה בביצה שם, דבמעשר בשבת, כיון דזימנין דאית לי' פירי אחריני, ע"כ אסרו לעולם, ולפ"ז י"ל, דבעבר ואפה, כיון דסתמא דמילתא אין לו אוכלין אחרים, ע"כ לא אסרו אף אם אית לי' אוכלין אחרים.

ובנשמת אדם כלל ט' סק"ט כתב בדעת הרמב"ם, דמפרש דהא דמשני דאיסורא דשבת שאני, היינו דבין במטביל, ובין במעשר ומבשל, הוי זה מלאכה האסורה בשבת, ולכן אם עבר ועשה במזיד אסור, ומשא"כ במבשל ביו"ט דאין מלאכה זו אסורה מצ"ע, וכל האיסור הוא כשעושה כן לשבת, ע"כ אם עבר ואפה מותר, עכ"ד, ועמש"כ הראשון לציון בביצה שם קצת בע"א.[[125]](#footnote-126)

יא] **הנוטע בשבת שוגג יקיים מזיד יעקור,** בירושלמי הכא מייתינן להא דתניא דלא תמלא אשה קדירה וכו' ואם נתנה אסורין למוצ"ש עד כדי שיעשו, ואמרינן עלה דר' יוסי אמר בשוגג כר' יהודה, דלא אסר במבשל בשבת בשוגג אלא בו ביום, וא"ר מנא יאות א"ר יוסי, הנוטע בשבת וכו' ר' יהודה אומר וכו' בשבת בין בשוגג בין במזיד יעקור, מפני שהנאת שבת עליו, וכאן מכיון שאתה אומר המתן למוצ"ש עד כדי שיעשו, כמי שלא נהנה ממלאכת שבת.

ובטעמא דמילתא דבנוטע בשבת אמרינן שיעקור כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, ולא סגי לשאר מלאכות דסגי במה שממתין במוצ"ש בכדי שיעשו, ועי"ז לא חשיב כנהנה ממלאכת שבת, פירש הרידב"ז שם דשאני בשאר מלאכות, דכיון דראוי לאכול תיכף ואת אומר לו המתן עד כדי שיעשה, מוכח שהוא משום שלא יהנה מחמת שבת כלום, אבל גבי נטיעה בשבת דאין הוכחה בכדי שיעשה דלא נהנה מחמת שבת כלום דהא לא משכח"ל בכדי שיעשה, ע"כ הוא צריך לעקור, וכ"כ במג"ש ביצה כ"ד ב', ובביאוה"ל סימן שי"ח ס"א.

ובמקד"ד שביעית סימן ? כתב לפרש, דהוא משום דדוקא בשאר מלאכות, כל שהוא ממתין במוצ"ש בכדי שיעשו, כבר אינו נהנה ממלאכת שבת, ומשא"כ בנטיעה דל"ש שימתין, דהא האילן גדל והולך ונמצא לעולם הוא נהנה ממה שנטע בשבת, וע"כ הוא צריך לעקור.

ויל"פ עוד בזה, דהנה בתוי"ט במשנתינו כתב דהא דבנוטע יעקור, ול"ד למבשל בשבת דמותר במוצ"ש, לדעת ר"מ, הוא משום דהכא אפשר לעקור ולבטל את הנטיעה, משא"כ בבישול דא"א לעקור הבישול, עכ"ד, - ולפ"ז י"ל, דה"נ הוא לדעת ר' יהודה, דכל הא דבשוגג שרי לאחר בכדי שיעשו, ולא חשבינן לי' כנהנה ממלאכת שבת, הוא רק משום דא"א לעקור את הבישול, וע"כ כל שהמתין בכדי שיעשו והי' בידו לבשל במוצ"ש, לא חשיב כנהנה ממלאכת שבת, אך בנוטע שאפשר לעקור ולבטל את הנטיעה, הרי דכל שאינו עוקר, חשבינן לי' כנהנה ממלאכת שבת.

יב] ובעיקר קו' התוי"ט דמ"ט מודה ר"מ בנוטע דיעקור, ול"ד למבשל בשבת דמותר במוצ"ש, הנה יש מקום לפרש כמש"כ האחרונים הנ"ל לדעת ר' יהודה, והיינו דכל הא דשרי ר"מ במוצ"ש, הוא רק במבשל בשבת איכא הכירא במה שאסרו לו בשבת, ומשא"כ בנוטע דבלא"ה אינו יכול ליהנות בשבת, ליכא הכירא, וע"כ הצריכוהו לעקרו במוצ"ש, או דהוא משום דבנוטע דהאילן הולך וגדל לעולם הוא נהנה ממלאכת שבת, ועי' בתוס' חדשים ובתפא"י ובמשנ"ר מש"כ טעמים אחרים בזה.

והאמנם דיש מקום לומר, דהני טעמי הם רק לדעת ר' יהודה, דס"ל דהא דהמבשל בשבת לא יאכל, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וע"כ הוא אסור בכדי שיעשו, וע"כ בנוטע אמרינן דיעקור, כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אך לדעת ר"מ דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, ומבו' בד' הראשונים בכ"ד, דלפ"ז הא דבמזיד לא יאכל, אי"ז כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אלא הוא קנסא בעלמא, י"ל דאין לחלק כן.

אך באמת לפ"מ דקי"ל דמבשל בשבת בשוגג מותר במוצ"ש מיד, וא"צ להמתין בכדי שיעשו, דעת התוס' והרא"ש בכ"ד דהוא משום דאף לדעת ר' יהודה אין האיסור כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אלא הוא קנסא בעלמא, ואפ"ה חזינן דשאני דין נוטע בשבת בשוגג דיעקור, וכתב הביאוה"ל דהוא משום דליכא הכירא, ולפ"ז י"ל כן גם לדעת ר"מ.

ועד"ז י"ל גם אי נימא דטעמא דנוטע בשבת בשוגג יעקור לר' יהודה, הוא משום דהאילן גדל והולך לעולם, וי"ל דאף אם אין טעם האיסור לר' יהודה כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אלא הוא קנסא בעלמא, מ"מ בנוטע דכל מה שיתוסף לאחר השבת הוא מכח הנטיעה שנטע בשבת, ע"כ קנסוהו והצריכוהו לעקור במוצ"ש, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא לדעת ר"מ, דמה"ט אף דס"ל דמבשל בשבת מותר במוצ"ש מיד, מ"מ בנוטע בשבת יעקור, וכ"כ בקה"י ח"ב סימן ז'.

יג] באפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף א' כתב להוכיח ממשנתינו כמש"כ המנ"ח במצוה רח"צ, דזורע בשבת חייב אף אם חזר וליקטו, דלמש"כ הרש"ש בשבת ע"ג א', דהזורע בשבת וחזר וליקטו קודם שהשריש פטור, א"כ מ"ט תנן הכא דבשוגג יקיים, ומשמע דאף קודם שנקלט, ומ"ט אינו חייב לעקרו כדי לתקן עי"ז את האיסור למפרע, ובע"כ דכל שנטע בשבת חייב אף אם חזר וליקט קודם שהשריש, וע"כ כשנטע בשוגג א"צ לעקור.

אך עיי"ש שכתב, דאכתי תיקשי מהא דתניא בגיטין נ"ג ב', דר' יהודה אומר דהנוטע בשביעית בשוגג יקיים, ותיקשי דמ"ט א"צ לעקור קודם שנקלט, דבשביעית איכא איסור בפנ"ע בקליטת הזרע, עיי"ש שהוכיח כן, ובע"כ דמתניתין איירי בנודע אחר הקליטה, וה"נ לענין שבת י"ל דאיירי בכה"ג, - ועיי"ש שכתב דלא תיקשי דמתניתין סתמא קתני, דאי נימא דאיסור נטיעה אינו נגמר אלא כשהשריש אח"כ, ע"כ הא דתנן הנוטע בשבת מתפרש דעבר על איסור נטיעה, והיינו כשהשריש אח"כ.

אמנם הנה בחזו"א שביעית סימן כ"ו ג' נקט בפשיטות דהא דתנן הכא דנוטע בשבת בשוגג ייקים, הוא אפי' עדיין לא נקלט, שלא יתוקן איסור שבת בעקירתו, וכתב לפ"ז, דגם הא דבנוטע בשביעית לר"מ יקיים, הוא אף קודם שנקלט, דאף לגבי שביעית ליכא איסור בקליטת הארץ, ואינו ענין לשביתת הארץ כל שאין עובדין בה, עכ"ד.

יד] **שם בר"ש, ובירושלמי וכו' אבל בקטנים מערים ומטבילן וכו', וצריך לישב לכל הטעמים מ"ש כלים גדולים מכלים קטנים,** בכס"מ פכ"ג משבת ה"ח כתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה דבכלים קטנים מותר, משום דלכל הטעמים שאמרו במס' ביצה יש לאסור אף בכלים קטנים.

והמאירי בביצה י"ח א' כתב לפרש לד' הירושלמי, דכל הא דאסור להטביל כלי, הוא דוקא בכלי גדול שהרואים מכירים בו שלא לשאיבה הוא עשוי, אבל קטנים כגון דלי מערים עליהם כאלו מכוין לשאוב בהם אע"פ שא"צ לשאוב מים, וטהורים מאליהם,[[126]](#footnote-127) וכעי"ז כתבו בפי' מהר"א פולדא ובפני משה, - ולפ"ז הוי זה דומיא דהא דמייתי עלה בירושלמי להא דתני ר' אושעיא דממלא אדם כלי טמא מן הבור ומערים עליו ומטבילו, ודמי למה שאמרו בביצה י"ח א' דמדלין בדלי טמא והוא טהור.[[127]](#footnote-128)

טו] והב"י באו"ח סימן שכ"ג כתב ללמוד מד' הירושלמי דממלא אדם כלי טמא מן הבור, דמה שהתירו לדלות בדלי טמא, אי"ז דוקא בדלי, אלא ה"ה בשאר כלים, ועיי"ש שהביא שכן כתבו הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ד, והביאו המ"מ בפ"ד מיו"ט, וההגמי"י בהל' שבת שם.

והמג"א שם סקי"ג כתב דכשמערים וטובל כה"ג לא יברך, דאז אינו מוכח שעושה לשם טבילה, והביא שכ"כ התשב"ץ, והביאוה"ל שם הק', דא"כ באשה נדה דקי"ל ביו"ד סימן קצ"ז דמותרת לטבול בשבת, והוא משום דנראה כמיקר, ולא מצינו מי שיאמר דדוקא בלא ברכה, ועוד, דא"כ היאך התירו למלאות מים על סמך זה, ומי עדיף מערום דתנן לעיל פ"א דאינו תורם משום דאינו יכול לברך, וכתב דצ"ל דאיירי כשהוא צריך לכלי זה בשבת ואין לו כלי אחר, וכ"כ במ"ב שם סקל"ו דאם יש לו כלי אחר אסור לטבול, משום שמפסיד הברכה, ועיי"ש שכתב לדון דמותר לברך בעת שמשקע הכלי בתוך המים ומטבילו, דכיון דבעצם הטבילה לא מינכר מילתא כלל משום דנראה כרוצה למלאות מים, לא גזרו רבנן על טבילה כזו, וממילא מותר לברך ג"כ, ועיי"ש שכתב שנחלקו בזה הרמב"ם והתוס', ואכמ"ל.

טז] **שם, והא דאמר בפ' כירה טבל וכו' שאם עבר ותיקנו מתוקן וכו',** בחי' המאירי בביצה י"ז ב' כתב די"ל, דמה שאמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, לאו למימרא דמצי למיכל מיני', אלא מתוקן הוא שיצא מידי טבל ומותר בטלטול משא"כ בעוד שהוא טבל שאסור אף בטלטול,[[128]](#footnote-129) ועיי"ש שכתב דמסוגיית הגמ' שם ל"ד א' משמע דאפי' באכילה מותר, ומה שאמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, היינו דאחרים מותרין לאכלו, אבל הוא לא יאכל, ואע"ג דמבשל בשבת אסור אף לאחרים, התם איכא איסור תורה, אבל מעשר ליכא אלא אסורא מדרבנן משום דמחזי כמתקן, עכ"ד.

ובשעה"מ פכ"ג משבת הט"ו כתב דמד' הראשונים שעמדו על מה שאמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, ופירשו דאיירי כשאין לו פירות אחרים, או איירי בשוגג, מבו' דפליגי ע"ד המאירי, וס"ל דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל אף לאחרים, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בהל' שבת שם, עכ"ד.

יז] **שם, ואע"ג דקניס ר"מ בדרבנן שוגג אטו מזיד הכא וכו' לא קניס כדאמרינן בפ' הניזקין וכו',** הגר"א באו"ח סימן שי"ח ס"א כתב, דמש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת דהמעשר בשבת בשוגג יאכל, והמטביל כלים בשבת בשוגג ישתמש בהן, אף דס"ל דקי"ל כר' יהודה דהמבשל בשבת אף בשוגג לא יאכל, הוא משום דר' יהודה לא קניס שוגג אטו מזיד אלא בדאורייתא, עכ"ד, וצ"ע דמה הוצרך לזה, הרי אף לדעת ר"מ דקניס בדרבנן שוגג אטו מזיד, מ"מ הכא לא קניס, משום דגברא לתקוני טבלי' ולטהורי מאני' קא מיכוין.

ועד"ז צ"ע במש"כ הגר"א שם לעיל מינה להכריע, דקי"ל דבין בדאורייתא ובין בדרבנן לא קנסינן שוגג אטו מזיד, וכתב בזה, ז"ל, ועוד דבהדיא אמר בירושלמי פ"ב דתרומות וכו' א"ל אין לי אלא משנה המעשר והמבשל בשבת בשוגג יאכל במזיד לא יאכל, וא"כ הלכה כר"מ דבשוגג יאכל כו', וגם בדרבנן לא קניס כדאמר ר' יוחנן הנ"ל וכו', ולכן סתם רבי בתרומות שם המעשר והמבשל שהמעשר הוא דרבנן וכן המטביל כלים כו' והמבשל הוא מן התורה, וכסתם זה פסק ר' יוחנן, עכ"ל, וצ"ע דזה דלא כסוגיית הגמ' בגיטין שם, דמשנתינו אתיא כר"מ דבדרבנן קניס שוגג אטו מזיד, דסתם משנה ר"מ, והא דהכא לא קניס הוא משום דלתקוני טבלי' ולטהורי מאני' קא מיכוין, וע"כ לא קנסינן לי'.

יח] בעיקר הא דתנן הכא דאסור לעשר בשבת, הנה הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ט כתב דאיסורו הוא משום שנראה כמתקן דבר שלא הי' מתוקן, ושם הי"ד כתב דהוא משום שזה דומה למקדיש אותן פירות שהפריש, ועוד, מפני שהוא כמתקן אותן בשבת, עכ"ל,[[129]](#footnote-130) ובחי' המאירי ביצה ג' ב' כתב דאסור לעשר בשבת משום גזירת בורר, וכעי"ז מבו' בתרוה"ד סימן פ"ד, (וכ"כ באבנ"ז או"ח סימן תי"ח סקט"ז), ועי' במג"א סימן ת"ק סקי"ב שתמה ע"ז.

ובתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז עמד ע"ד הרמב"ם דמ"ט כתב לדין זה ב' פעמים בסמוך, ומ"ט במקום א' נתן טעם א' ובמקום א' נתן ב' טעמים, ועי' מ"מ בהי"ד שם מש"כ בזה, ועיי"ש שכתב לישב, דבפעם הראשונה כיון הרמב"ם לומר שהוא אסור בשבת, ולזה סגי בטעמא דמתקן, אך להיות אסור ביו"ט לא סגי בטעמא דמתקן, דכל אוכ"נ מותר לתקן ביו"ט,[[130]](#footnote-131) ודלא כמש"כ התוס' בחגיגה ח' א' דגם ביו"ט יש לאסור משום מתקן, (וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בביצה ט' א', ועי' בקה"י ביצה סימן ח' שהאריך בזה), וע"כ הוצרך הרמב"ם בהי"ד גם להא דדומה למקדיש, דמה"ט ה"ז אסור אף ביו"ט, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בהי"ד שכתב שהוא כמתקן אותם "בשבת", להשמיענו דחשש מתקן הוא רק בשבת, עכ"ד.

יט] ובמרכה"מ בהל' שבת שם ה"ט כתב, דנפ"מ בב' הטעמים בזה, דאיכא גוונא דאין לאסור אלא משום מתקן, והוא בגונא דקרא שם לתרומ"ע של דמאי בער"ש, שכתב הרמב"ם שם הט"ז דלא יטלם בשבת ואע"פ שייחד מקומן מקודם השבת, ובזה הוי כל האיסור משום דהוי כמתקן, - ומאידך איכא גוונא דאין לאסור אלא משום הקדש, והוא, כשהפריש מעשר ראשון ולא הפריש מע"ש, דמשום מתקן ליכא כיון דהפירות עדיין אסורין משום טבל, וגם המעשר עצמו אינו מתוקן, שעדיין הוא טבול לתרומ"ע, ומשום הקדש איכא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

והצ"פ שם הי"ד כתב דנפ"מ עוד בב' הטעמים בזה, דאיכא גוונא דאין לאסור אלא משום מתקן, והוא בהפרשת מעשר עני, דאין ע"ז קדושה כלל, ול"ה כמקדיש, ואינו אסור אלא משום מתקן, וכ"כ במרכה"מ ספ"ד מיו"ט, ומאידך איכא גוונא דאין לאסור משום מתקן אלא משום מקדיש, והוא בחלת חו"ל דאוכל והולך ואח"כ מפריש, ולא חשבינן לההפרשה כתיקון, וכל האיסור בזה הוא משום דהוי כמקדיש,[[131]](#footnote-132) עכ"ד, - והעירו דנפ"מ עוד בזה, בדין הפרשת תשלומי תרומה בשבת, דאין בזה משום מתקן, אלא משום מקדיש.

ובס' אוצר חיים בסופו אות כ"ג כתב בשם הגרי"ז זצ"ל דנפ"מ בהא דה"ז אסור משום מתקן, הוא דמכח זה הוא דהמעשר בשבת לא יאכל, דאם הי' כל האיסור בהפרשת תרו"מ משום מקדיש, הרי הוי האיסור בהפירות שהפריש, אך בהפירות שנתקנו לא עביד איסורא, והיו מותרין באכילה, ורק משום דה"ז אסור משום מתקן, הוי האיסור בהפירות שנתקנו, וע"כ הן אסורין באכילה.

כ] עוד נפ"מ בזה, דהנה בהגהת המל"מ פ"ה ממעשר הכ"ג נסתפק אם מותר לעשר בשבת דבר שלא נגמרה מלאכתו, ואף דשבת קובעת למעשר, מ"מ כיון דאין איסורו אלא מדרבנן, ל"ה כמתקן, ודמי לכלי שנטמא בולד הטומאה, דל"ה כמתקן, ובשעה"מ שם תמה ע"ז מכ"ד דמבו' דאסור להפריש אף מטבל דרבנן,[[132]](#footnote-133) עיי"ש, ומבו' דפשיטא לי', דבלא הא דשבת קובעת למעשר, והיינו לדעת הסוברים דאינה קובעת אלא אחר גמר מלאכה (אף קודם ראיית פני הבית), מותר לעשר מדבר שלא נגמרה מלאכתו, דלא חשיב כמתקן.

ובגל' הגרע"א שם הביא מש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה ט' א' דאין מגביהין תרומה ומעשרות בשבלין אע"פ שלא נטבלו, וכתב הגרע"א דהטעם בזה הוא משום דשם תרומה עלי' ואסורה לזרים, וע"כ מיקרי מתקן, עכ"ד, וזהו כמו שאמרו בביצה ט' א' דאין מפרישין חלת חו"ל ביו"ט אף דאוכל והולך ואח"כ מפריש, משום דהיא אסורה לזרים, ופירשו כמה מקמאי שם דמה"ט חשבינן לי' כמתקן, ונת' להלן אות כ"ג.

אמנם הנה בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם כתב, ז"ל, דאע"ג דאמרינן אוכל והולך ואח"כ מפריש, מ"מ כיון שקריאת השם מהני למיסר לזרים, הו"ל כמקדיש או כמגבי' תרו"מ ואסור וכו', ועוד דא"כ שבלים שבגורן שהוא יכול לאכול ממנה עראי אמאי אינו מותר להגבי' מעשר, שהרי אינו תיקון כלל, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דאסור להפריש תרו"מ בשבלים, אי"ז משום דחשבינן לי' כמתקן, אלא אף דאינו תיקון כלל, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל כמקדיש, ומה"ט הוא דאין מפרישין חלת חו"ל ביו"ט, דכיון דהיא אסורה לזרים, הו"ל כמקדיש.[[133]](#footnote-134)

ולפ"ד הרמב"ן נראה, דמותר להפריש מעשר עני בשבלים, דכיון דבמפריש בשבלים לא חשיב כמתקן, אף דהי' אסור בלא ההפרשה באכילת קבע, וכל הא דאסור להפריש, הוא משום דה"ז אסור לזרים, והו"ל כמקדיש, וכמו שאמרו כן בגמ' בביצה שם בטעם האיסור להפריש מחלת חו"ל, דהוא משום דאסורה לזרים, הרי דאין לאסור בהפרשת מעשר עני, דהוא מותר לזרים, ולא חשיב כמקדיש.

כא] והנה בשבת קמ"א ב' תנן, דר' יהודה אומר אף מעלין את המדומע באחד ומאה, ובגמ' שם קמ"ב א' פריך עלה דהא קא מתקן, ומסיק דס"ל כרשב"א דשרי במדומע ע"י דנותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר, ופירש"י, דהואיל דבלא העלאה מתחיל ואוכל אין תיקון בהעלאתו.

והרמב"ן במלחמות בביצה שם כתב, דכל הא דשרי ר' יהודה, הוא רק במדומע דמעיקרא תרומה והשתא תרומה, אבל בחלת חו"ל מודה דאסור להפריש, כיון דמעיקרא חול והשתא חלה, עכ"ד, ולפי הנ"ל היינו, דבמדומע אין לאסור משום מקדיש, כיון דמעיקרא תרומה והשתא תרומה, וכל מה שדנו לאסור בזה, הוא משום דהו"ל מתקן, וכלישנא דגמ' בשבת שם, וע"ז הוא שאמרו דס"ל לר' יהודה דלא חשיב כמתקן, כיון שהוא רשאי לאכול ע"י שנותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר, אך בחלת חו"ל יש לאסור משום מקדיש.

ובטעמא דרבנן דס"ל דאין מעלין את המדומע, יש להסתפק, אם היינו משום דס"ל דחשיב כמתקן, או הוא משום דס"ל דכיון שהוא מייחד סאה אחת להיות תרומה, הו"ל כמקדיש, ובד' הרמב"ן שם משמע דטעמא דרבנן הוא משום דהו"ל כמקדיש, וע"כ דן בתחילת דבריו דדינא דהפרשת חלת חו"ל תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה,[[134]](#footnote-135) אך התורי"ד בשבת שם כתב דטעמא דרבנן הוא משום דהוי כמתקן, וכ"כ במרכה"מ פכ"ג משבת ה"ט, - ובתוס' הגרע"א בשבת שם מבו' דמד' התוס' בכ"ד מוכח דטעמא דרבנן הוא משום דפליגי על רשב"א וס"ל דאין המדומע ניתן ע"י שנותן עיניו וכו', וע"כ הוי כמתקן.

כב] עוד נפ"מ בזה, דהנה התוס' בגיטין ל"א א' הקשו, דכיון דתרומה ניטלת במחשבה, מ"ט אין מגביהין תרו"מ בשבת, ומ"ש ממדומע דשרי ר' יהודה להעלותו בשבת, משום דס"ל כרשב"א דנותן עיניו בצד זה ואוכל בצד זה, וע"כ לא חשיב מתקן בשבת כשמעלהו כיון דאפשר במחשבה, וה"נ בתרומה דאפשר במחשבה, וכתבו דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן אבל תחלת תיקונו של טבל לא שרינן משום דאפשר במחשבה, עכ"ד, וכ"כ התוס' בבכורות נ"ט א'.

ובד' המהרש"א בגיטין שם מבו' שפירש בד' התוס', דבאמת מותר לתרום תרו"מ במחשבה, ואך דלא שרינן להפריש במעשה מכח הא דאפשר במחשבה, ול"ד למדומע דשרי להעלותו משום דאפשר במחשבה, דשאני מדומע שכבר הוא מתוקן, וכ"כ הרש"ש שם, וכ"כ בשעה"מ פ"ד מתרומות הט"ז, והקשו דא"כ מ"ט טבל הוי מוקצה בשבת, הרי אפשר לתקנו במחשבה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה גם באמרי בינה שבת סימן כ' ובקה"י ח"ה סימן מ"ז, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט ממעשר ה"ז, וכ"ה בשטמ"ק ביצה ל"ה א', עיי"ש, וכ"נ בד' הראב"ן בביצה ט' א', אך י"ל דדבריו הם רק ביו"ט, עיי"ש.

אך בתוס' הרא"ש בשבת קכ"ז ב' כתב דבטבל גמור לא התירו אף ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר, עיי"ש,[[135]](#footnote-136) וכן האריך התורי"ד בשבת קמ"ב א', עיי"ש.

ולכאו' כל מקום הנידון בזה הוא אם כל האיסור בהפרשת תרו"מ הוא משום דהוי כמתקן, כמבו' בד' התוס' שם, אך למש"כ הרמב"ם דיש לאסור גם משום דהוי כמקדיש, ודאי דה"ז אסור אף במחשבה, דומיא דכל הקדש דאסור אף במחשבה, וכמו שהוכיחו מסוגיית הגמ' בפסחים ס"ו א', ול"ד להעלאת מדומע, דס"ל לר' יהודה דלא חשיב כמקדיש דמעיקרא תרומה והשתא תרומה, וכמש"כ הרמב"ן בביצה, אך צ"ע בל' הרמב"ן שם דמשמע דרק קריאת שם אסורה, אך ליתן עיניו וכו' ליכא איסורא, וכ"נ בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, וצ"ל דהיינו רק במדומע, וצ"ע.

כג] ומכלל הדברים נלמד, דמד' התוס' ודעימייהו שדנו להתיר להפריש בשבת במחשבה, מבו' דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דהא דאין מפרישין תרו"מ, הוא רק משום דהוי כמתקן, ולא אסרינן בזה משום דהוי כמקדיש.

וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בביצה ט' א', דדעת כמה מקמאי שם דקי"ל דמותר להפריש חלת חו"ל ביו"ט, משום דחלת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש ול"ה מתקן, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מיו"ט ה"ח, וגם לדעת ש"ר שם דאסור להפריש חלת חו"ל ביו"ט, פירשו התוס' והרשב"א והרא"ה והמאירי שם, דכיון דהיא אסורה לזרים, ע"כ חשיב כמתקן, עיי"ש, ומד' כולם נלמד, דלא אסרו כלל בהפרשת תרו"מ משום דהוי כמקדיש.

וכ"ה מבו' גם בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו, ז"ל, שבהפרשת תרומות לא אסרו אלא משום דדמי למתקן וכו', מפני שא"צ אלא להפריש וא"צ להקנות ולתת לכהן מיד, אבל בפדיוה"ב שמקנה לו הסלעים בפדיון בנו זה ודאי דמי למו"מ, עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי בביצה ל"ו ב', ז"ל, וטעם איסור זה מפני שהוא מתקן וכו', ואין איסור זה מטעם מו"מ, אע"פ שמשתנה מרשות לרשות, שהרי אף כהן שיש לו שדות צריך להפריש תרומותיו ואין כאן שנוי רשות שהרי הן שלו, עכ"ל, ואמנם גם הרמב"ם לא אסר בזה משום מו"מ, אלא משום דהוי כמקדיש, (ונפ"מ דבמעשר עני דליכא קדושה, לא אסרינן משום מו"מ), אך מ"מ נראה להדיא מד' הריב"ש והמאירי דגם לא אסרינן בזה משום דהוי כמקדיש.

**פ"ב מ"ד**

א] **אין תורמין ממין על שאינו מינו,** הר"ש והרא"ש הביאו מגמ' בכורות נ"ג ב', דילפינן לה מדכתיב כל חלב יצהר וכל חלב תירוש ודגן, אמרה תורה תן חלב לזה וחלב לזה, וילפינן תירוש ודגן, ודגן ודגן, בק"ו, - והרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ב כתב דילפינן לה מדכתיב כדגן מן הגורן וכמלאה מן היקב, ועי' מהר"י קורקוס ורדב"ז שם מש"כ בזה.

ב] והנה בתמורה ה' א' פריך לאביי דאמר דאי עביד מהני, והרי ממין משאינו מינו דאמר רחמנא כל חלב יצהר ליתן חלב לזה וחלב לזה, ותנן אין תורמין ממין על שאינו מינו ואם תרם אין תרומתו תרומה, אלמא לא מהני, ומשני אמר לך אביי שאני התם דאמר ראשיתם ראשית לזה וראשית לזה.

והנה לפ"מ דפריך דיהא הדין דאם תרם תרומתו תרומה, הרי דהא דאין תורמין ממין על שאינו מינו הוי דין איסור, אך בפשוטו לפ"מ דמשני דילפינן מקרא דאין תרומתו תרומה, שוב ליכא בזה איסור כלל, אלא עיקר דינא דקרא הוא דל"מ ההפרשה ממין על שאינו מינו.

והנה אמנם במע"ש פ"ה מי"א תנן, בדין וידוי מעשר, לא עברתי ממצותך, לא הפרשתי ממין על שאינו מינו, והי' מקום ללמוד מזה, דאיכא איסורא בהפרשה ממין על שאינו מינו, אך בחזו"א דמאי סימן ב' סק"ד כתב, דהא דמתודה שלא הפריש ממין על אינו מינו, היינו כשלא חזר והפריש קודם שאכל, אך אם חזר והפריש קדם שאכל נראה דאינו מעכב, דאין הפרשה ממין על שאינו מינו עבירה בהפרשה אלא באכילה, וכ"ה מוכרח מהא דתנן התם גם שלא הפרשתי מן התלוש על המחובר ומן המחובר על התלוש, ובזה לכאו' ודאי דליכא איסורא.

ג] **כל מין חטים אחד,** בחולין קל"ו ב' מייתינן להא דתניא היו לו ב' מיני תאנים שחורות ולבנות וכן ב' מיני חטין אין תורמים ומעשרים מזע"ז, ר' יצחק אומר משום ר' אלעאי ב"ש אומרים אין תורמין וב"ה אומרים תורמין, ועיי"ש בתורת חיים שכתב, דמשנתינו אתיא כר' יצחק דס"ל דלב"ה תורמין ממין חטים א' על מין אחר, וכ"כ המלאכת שלמה.[[136]](#footnote-137)

ד] והנה בגמ' שם אמרינן דלר' אלעאי דיליף התם ראשית הגז מתרומה, כ"ה דתרומה אינה ניטלת ממין על שאינו מינו, אף ראשית הגז לא, וכדתנן היו לו ב' מינים שחופות ולבנות מכר לו שחופות אבל לא לבנות זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו, - והמאירי שם כתב דלענין תרומה קי"ל דאם היו לו ב' מיני חטים או תאנים שחורות ולבנות תורמין מזע"ז, וכדתנן במשנתינו, וה"נ לענין ראשית הגז, אם היו לו ב' מיני גיזה, כגון גיזה לבנה וגיזה שחורה, ה"ז נותן מזע"ז.

אך הנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ג פסק כמשנתינו, דכל מין חטים א', וכל מין תאנים וגרוגרות ודבילה א', ובפ"י מביכורים ה"ט כתב דאם היו ב' מיני גיזה זה נותן לעצמו וזה נותן לעצמו, ועי' בתשו' פנים מאירות ח"א סו"ס ו' שתמה בזה, ועמש"כ בזה השערי צדק פ"ט בבינת אדם.

ה] ובאו"ש בהל' ביכורים שם כתב לישב בזה, דהנה הראשונים בחולין שם הק', דמאי פריך על ר' אלעאי מהך ברייתא דב' מיני חטים, הרי בהך ברייתא תניא דר' יצחק משום ר' אלעאי ב"ה אומרים תורמין, ועיי"ש מש"כ בזה, והבאנו דבריהם לעיל אות ד' בהערה, וי"ל בזה, דעיקר הא דפריך הוא, דכ"ה דבתרומה אין תורמין ממין על שאינו מינו, כשהם ב' מינים גמורים, אף בראשית הגז אין נותנין ממין על שאינו מינו, וע"כ בדין דאין נותנין משחופות על לבנות, דאף למ"ד דבתרומה כל מין חטים א' הוא, היינו משום דבתרומה קפדינן על מיני כלאים, וכל החטים מין א', דלאכילת כהן קיימי, ומשא"כ בצמר דללבישה, חלוקת מינים תליא במראה, כמו שחופות ולבנות,[[137]](#footnote-138) - והא דמייתינן התם להך ברייתא דב' מיני תאנים וב' מיני חטים, ולא מייתינן להא דתנן הכא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, הוא משום דבהך ברייתא שמענו דר' אלעאי גופי' ס"ל דאין מפרישין בתרומה מין על שאינו מינו, דרק בב' מיני חטים ס"ל לב"ה דתורמין מזע"ז, אך בב' מינים מודו דאין תורמין מזע"ז,[[138]](#footnote-139) - ולפ"ז שפיר פסק הרמב"ם דלענין תרומה כל מין חטים א' הוא, ולענין ראשית הגז הוו שחופות ולבנות ב' מינים ואין נותנין מזע"ז.

ו] והנה בספר חסידים סימן תתמ"ח הביא להא דתנן לקמן פ"ד מ"ח דלר"א אין תאנים שחורות מעלות את הלבנות, וכתב דכיון ששחורות ולבנות ב' מינין, ע"כ אם בירך על גודגדניות אדומות שהחיינו ואח"כ ראה שחורות צריך לחזור ולברך עליהן, והובאו דבריו בתרוה"ד סימן ל"ג ובב"י או"ח סימן רכ"ה.

ובתשו' הלכות קטנות ח"א סימן רל"א תמה ע"ז, דאדרבה מהא דתנן הכא דכל מין חטים א' וכל מין תאנים א', יש ללמוד דחשבינן להו כמין א', והא דאין מעלין זא"ז, הוא משום דלא נכנסו לספק כלל, וכן הק' בתשו' פנים מאירות ח"א סימן ו', ועי' גם בביאור הגר"א בסימן רכ"ה ס"ד שתמה על דין זה, ומש"כ שם על סוגיא דחולין קל"ו ב', עי' משה"ק ע"ז הרש"ש בחולין שם, ועי' בתשו' שבות יעקב ח"ב סימן ל"ז מש"כ בישוב ד' הספר חסידים, ועי' עוד בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות ה"ג.

ז] **כל מין תאנים וגרוגרות ודבילה מין אחד,** הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"י כתב דאין תורמין מן הלח על היבש ומן היבש על הלח כיצד וכו', והוא מתוספתא במכילתין פ"ד ה"ה, ובטעמא דמילתא כתב בש"ך סימן של"א סקפ"ג דהוא משום דה"ז דומה לב' מינים וע"כ גזרו בו, וכיון דמדינא לא חשיב כב' מינים, ע"כ בדיעבד תרומתו תרומה.

והחס"ד בפי' על התוספתא הק' ע"ז מהא דתנן הכא דתאנים וגרוגרות מין א' ותורמין מזע"ז, ועיי"ש שכתב לפרש ד' התוספתא בע"א, ובדרך אמונה בהל' תרומות שם הביא לישב, דשאני גרוגרות דיכול לשולקן ולהחזירן לכמות שהן, וכמו שאמרו במנחות נ"ה א', ועיי"ש בביאוה"ל מש"כ עוד בזה.

ח] **כל מקום שיש כהן תורם מן היפה,** הרמב"ן בהשגות סהמ"צ בשכחת העשין מצוה ט' הביא מספרי דילפינן לה מדכתיב ואמרת אליהם בהרימכם את חלבו ממנו, ועיי"ש שכתב דיש למנות לזה במנין המצוות, ואי"ז מצוה אחת עם מצות הפרשת התרומה, דכיון דהתורם מן הרע על היפה תרומתו תרומה, כבר קיים ראשית דגנך תירושך ויצהרך תתן לו, אבל עבר על עשה זה שנצטוה להרים חלבו ממנו, עכ"ד, ובשכחת הלאוין מצוה ז' כתב דבתרומת מעשר ילפינן לה מדכתיב ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו, ואם תרם מן הרעה על היפה עבר בל"ת.

אך הרמב"ם בסהמ"צ עשין קכ"ט דהא דכתיב ולא תשאו עליו חטא בהרימכם את חלבו ממנו, הוי לאו הבא מכלל עשה ואינו נמנה במנין הלאוין, ולא פירש הרמב"ם להדיא מ"ט לא מנה להמצוה לתרום מן היפה, דילפינן לה מדכתיב מכל חלבו את מקדשו ממנו, במנין העשין, ומשמעות דבריו שם דס"ל דזה הוי מכלל מצות הפרשת תרו"מ, ואי"ז מצוה בפנ"ע.

ט] ובכ' הגרי"ז תמורה ה' א' עמד ע"ד הרמב"ן שכתב דכיון דאי"ז מעכב, ע"כ ה"ז מצוה בפנ"ע, שהרי י"ל דלעולם הוא חלק ממצות תרומה דאינו מעכב, אבל מ"מ לא השלים המצוה בכל חלקי', וכאשר כ"ה בהא דאין תורמין משאינו גמור על גמור ושלא מן המוקף, דהוו מכלל מצות הפרשת תרומה, אע"ג דאם עבר ותרם תרומתו תרומה, ואי"ז מצוה בפנ"ע, וא"כ ה"נ י"ל בהא דאין תורמין מן הרעה על היפה.

ועיי"ש שכתב לישב, דשאני הא דאין תורמין משאינו גמור על הגמור ודאין תורמין אלא מן המוקף, דהוא דין במעשה ההפרשה, דאי"ז דין בהתרומה דבעינן שתהא מן הגמור, שהרי אף אין תורמין מן הגמור על שאינו גמור, ומשא"כ בהא דאין תורמין מן הרעה על היפה, דהוי זה דין בהתרומה שתהא מן היפה, ואי"ז דין בהפרשה דאין מפרישין מן הרעה על היפה,[[139]](#footnote-140) - וע"כ כיון דלדעת הרמב"ן אין נכלל במצות תרומה אלא תיקון הכרי והפרשתו, וע"כ ס"ל בהשגות סהמ"צ שורש י"ב דהפרשת תרומה ונתינתה נמנין לב' מצוות, ע"כ דין מן היפה, דאינו דין בהפרשה, נמנה למצוה בפנ"ע, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי', דס"ל דהפרשת תרומה ונתינתה נמנין כמצוה אחת, עכ"ד.

ט] **וכל מקום שאין כהן תורם מן המתקיים,** בכ' הגרי"ז בתמורה ה' א' הק' דכיון דדינא הוא דצריך לתרום מן היפה, ולדעת הרמב"ן הוא עשה ול"ת, היאך נפקע דין זה במקום שאין כהן, דתורם מן המתקיים, ועיי"ש שהק' עוד במש"כ בשו"ע סימן של"א סעיף נ"ב וסעיף ס"ג דבזה"ז שהכל הולך לאיבוד א"צ לתרום מן היפה, דמ"ט נפקע המצוה לתרום מן היפה.

ועיי"ש שכתב לישב, דהא דצריך לתרום מן היפה, הוא מדין הנתינה לכהן, דהמתנות כהונה מחויב להיות מן היפה, וע"כ במקום שאין כהן, דלצורך הנתינה לכהן עדיף טפי לתרום מן המתקיים, צריך ליתן מן המתקיים, וע"כ נמי בזה"ז דהתרומה הולכת לאיבוד, לא שייך דין יפה כלל, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בפלוגתת הרמב"ם והרמב"ן אם ה"ז נמנה למצוה בפנ"ע, ואכמ"ל, עכ"ד.

והנה עד"ז מצינו בד' הקרית ספר פ"ה מתרומות, ז"ל, ובמקום שאין כהן תורם מן המתקיים עד שיבוא לידי כהן, דהא הוי חלב לדידי' דאי תורם ממה שאינו מתקיים הא פסדי, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דתורם מן המתקיים, הוא מכח הא דצריך לתרום מן היפה, ולכאו' הוא משום דעיקר הא דצריך לתרום מן היפה, הוא לצורך הנתינה לכהן, וע"כ קביעות שם יפה ורעה, אינו לפי הפרי עצמו, אלא לפי מה שיהא ראוי לכהן, וע"כ במקום שאין כהן, חשבינן להמתקיים כיפה, אך יתכן, דאף אם הוי זה דין בהפרשה עצמה, שתהא מן היפה, ואי"ז מכח מצות הנתינה, מ"מ קביעות שם יפה ורעה הוא לפי מה שיהא ראוי לאכילת הכהן, דזהו קיום דין התרומה.

י] ובמש"כ הגרי"ז דמה"ט הוא דבזה"ז א"צ לתרום מן היפה, הנה בד' הגר"א מציינו שפירש לזה בע"א, דהנה בביאור הגר"א סימן של"א סקצ"ה, כתב על הך דינא, ז"ל, דבזה"ז כו', דכל מה שתורם הוי מהרע, ועתוס' דיבמות פ"ט א' ד"ה אין, ועוד אור"י כו', עיי"ש שכתבו דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא משום דהוי כתורם מן הרעה על היפה, עכ"ל,

ובביאור דבריו נראה, דבד' התוס' שם נתחדש, דתורת יפה ורעה, לא תליא בהפרי עצמו, אלא תליא במה שהוא ראוי לכהן, וע"כ אף דפרי טמא אין גריעותא בגופו, מ"מ כיון שאינו ראוי לאכילת הכהן חשבינן לי' כרעה,[[140]](#footnote-141) - וע"כ ממילא דבזה"ז דהכל אינו ראוי כלל לכהן, ליכא נפ"מ בין יפה לרעה, אך אם הי' זה דין בפנ"ע, לתרום מפרי יפה, הי' שייך דין זה אף בזה"ז.[[141]](#footnote-142)

יא] ובעיקר דין זה דבמפריש תרומה טמאה דאינה ראוי' לכהן א"צ לתרום מן היפה, הנה הרמב"ן בהשגות סהמ"צ בשכחת הלאוין מצוה ז' כתב לא כן, ז"ל, ולשון ספרי וכו', בהרימכם את את חלבו ממנו למה נאמר, לפי שהוא אומר והרמותם ממנו תרומת ד' מעשר מן המעשר, אין לי אלא תרומה טהורה תרומה טמאה מנין תלמוד לומר בהרימכם את חלבו ממנו, דרשו מזה הפסוק שיהיו בנשיאות חטא הלוים אם יפרישו מן הרע על היפה, ורבו ממנו "אפי' בתרומה טמאה שאינה ראוי' לכהן" וכו', כי בכל המעשרות ואפי' בתרומ"ע הטמאה נמנענו מזה, עכ"ל,[[142]](#footnote-143) ובפי' תולדות אדם להמרכה"מ על הספרי, כתב דהא דאף בתרומה טמאה צריך להפריש מן היפה הוא מדין התנאה לפניו במצוות, ובעמק הנצי"ב שם כתב, דהוא משום כבוד קדושת התרומה, - והגר"א שכתב דבתרומה טמאה א"צ להפריש מן היפה, אזיל לטעמי' בהגהות הספרי שם דל"ג להך בבא.

יב] בעיקר מש"כ הקרית ספר, דהא דבמקום שאין כהן תורמין מן המתקיים, הוא משום דבזה מתקיים הדין לתרום מן היפה, ראיתי להעיר דלכאו' הדבר תלוי בפלוגתת רש"י והרמב"ם.

דהנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"א כתב דאף דבמקום שאין כהן תורם גרוגרות על התאנים, והוא משום דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, מ"מ אם רגיל לעשות תאנים גרוגרות תורם מן התאנים על הגרוגרות אפי' במקום שאין שם כהן, עכ"ד, והמהר"י קורקוס שם פירש דהיינו, דכיון שרגילין באותו מקום לעשות גרוגרות, תורמים תאנים כיון שהוא מן היפה וקרינן בי' בהרימכם את חלבו, ואח"כ יעשה גרוגרות כדי שיתקיימו ולא יפסידו, - ועיי"ש שהביא מד' רש"י במנחות נ"ה א' דמבו' בדבריו, דבמקום שרגילין לעשות תאנים גרוגרות מותר לתרום גרוגרות על התאנים, אם אינו ממעט במעשרות, ותמה ע"ז, דהרי דינא הוא דיש לתרום מן היפה כדכתיב והרימכם את חלבו ממנו, אלא שבמקום שאין כהן חששו להפסד כהן, אבל היכא דאיכא כהן, לכו"ע יעשה ישראל את המוטל עליו לתרום מן היפה כדכתיב, והכהן יעשה מה שירצה, ואף דאין הכהן מפסיד במה שתורם מן הגרוגרות, מ"מ צריך הוא לתרום מן היפה, ועיי""ש שכתב דאפשר דס"ל לרש"י, דיפה נקרא מה שיש בו יותר תועלת לכהן, וכיון שעתיד כהן זה לעשותו גרוגרות וזה נותן לו גרוגרות עשויים ה"ז נקרא יפה, עכ"ד.

ומבו' לפ"ז, דפליגי רש"י והרמב"ם בעיקר הא דבמקום שאין כהן תורמין מן המתקיים, דדעת רש"י דהיינו דכל שאין כהן, ותועלת הכהן היא לתרום מן המתקיים, חשבינן לי' כיפה, וע"כ ס"ל דה"נ במקום שרגילין לעשות תאנים גרוגרות, חשבינן להגרוגרות כיפה, - אך הרמב"ם ס"ל, דהא דבמקום שאין כהן תורמין מן המתקיים, היינו דכיון דיהא הפסד כהן במה שיתרום מן היפה, ע"כ אינו תורם מן היפה, אלא מן המתקיים, וע"כ במקום שרגילין לעשות תאנים גרוגרות, דליכא הפסד כהן במה שיתרום מן התאנים, ע"כ אף אין כהן תורם מן התאנים, דמתקיים בזה דינא דבהרימכם את חלבו, וצ"ע בזה.

יג] בעיקר מש"כ הגרי"ז דהא דצריך לתרום מן היפה הוא מכח מצות הנתינה לכהן, ראיתי להעיר בזה מהא דתניא בספרי ס"פ קרח, בהרימכם את חלבו ממנו ה"ז אזהרה לכהנים וללוים, ובעמק הנצי"ב שם פירש דהיינו, דגם מתרומת עצמן הן צריכין לתרום מן המובחר, וכתב דהטעם בזה הוא משום דהא דצריך לתרום מן היפה הוא משום כבוד קדושת התרומה, עכ"ד, והי' מקום לדון דשמא אף אם הוא משום מצות הנתינה, מ"מ גם בכהן ולוי איכא מצות נתינה, ואך דמתקיים מצות הנתינה במה שהם זוכין בזה בעצמן, אך הנה בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש י"ב מבו' להדיא דבכהנים ולויים דהן מפרישין לעצמן ליכא מצות נתינה כלל, עיי"ש, גם יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ן ודעימי' דאף בתרומה טמאה שאינה ראוי' לכהן, צריך לתרום מן היפה, ונת' לעיל אות י"א.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, בלוקח טבלים ממורחים מן הנכרי, דאמרו בבכורות י"א ב' דמעשרן והן שלו, משום דמעשרן והוא שלו, משום דאמר לי' קאתינא מכח גברא דלא מצית אישתעויי' דינא בהדי', ויש להסתפק אם הוא צריך לתרום מן היפה, והוא תליא בהנ"ל, דאם הא דצריך לתרום מן היפה, הוא מכח מצות הנתינה, הרי דבהך גוונא דליכא מצות נתינה, א"צ לתרום מן היפה, אך אם הא דצריך לתרום מן היפה, הוא משום כבוד קדושת התרומה, הרי דאף בכה"ג צריך לתרום מן היפה.

וראיתי להוסיף בזה, דהנה בב"מ נ"ו א' מבו' דבדמאי מותר לתרום מן הרעה על היפה, אמנם לענין דינא דמן המוקף, מבו' בד' הר"ש בדמאי פ"א מ"ג דלדעת ר"ת מוכח דאף בדמאי צריך לתרום מן המוקף, וצ"ע מ"ש זמ"ז, הרי ב' דינים אלו אינם מעכבין, ומ"ט הקילו בדמאי דא"צ לתרום מן היפה, ולא הקילו דא"צ לתרום שלא מן המוקף, - ואי נימא דהא דצריך לתרום מן היפה, הוא מכח מצות הנתינה, י"ל דע"כ בדמאי דא"צ ליתן את המעשרות דהמע"ה, ואף תרומת מעשר דנותן לכהן, אי"ז מעיקר תקנת דמאי, ואכמ"ל, א"צ לתרום מן היפה, ומשא"כ בהא דצריך לתרום מן המוקף, דהוא דין מדיני ההפרשה, הצריכו לזה גם בדמאי.

ושו"ר בצפנת פענח פ"א מכלאים ה"א שכתב כתב כן, דהא דבדמאי א"צ לתרום מן היפה, הוא משום דעיקר דינא דמן היפה הוא משום הנתינה לכהן, ובדמאי דא"צ ליתנו לכהן, א"צ לתרום מן היפה, וכתב לפ"ז דבלוקח טבלים ממורחים מן הנכרי א"צ לתרום מן היפה, וכתב עוד, דאף כהן התורם צריך לתרום מן היפה, משום דגם הכהן שמפריש התרומה ונוטלה לעצמו הוא ג"כ בגדר מתנה שנותנה לעצמו, עיי"ש בדבריו.

יד] **ר' יהודה אומר לעולם הוא תורם מן היפה,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דטעמא דר' יהודה הוא משום דכתיב את חלבו, לעולם בעינן חלבו, ואי פסדא תפסיד ומה בכך, - ומשמעות דבריהם, דטעמא דת"ק דתורם מן המתקיים, אי"ז משום דמתקיים בכך דינא דאת חלבו, וכמש"כ הקרית ספר, והבאנו דבריו לעיל אות ט', אלא הוא משום דבכה"ג דיהא הפסד במה שיתרום מן היפה, א"צ לתרום מן היפה, ובזה הוא שנחלק ר' יהודה וס"ל דלעולם בעינן חלבו, ואף אם מכח זה תיפסד התרומה.

טו] והרא"ש כתב דאם אין כהן יעשה מן התאנים גרוגרות מדמי כהן, ויש להסתפק אם פליג ע"ד הריבמ"צ והר"ש, וס"ל דכל הא דלעולם צריך לתרום מן היפה, הוא רק משום שבידו לעשות מן התאנים גרוגרות, ולא יפסדו, אך הכא שהם עשויים ליפסד, מודה דתורם מן היפה, או דלעולם עיקר דינא דר' יהודה הוא כד' הריבמ"צ והר"ש דלעולם בעינן חלבו, ואי פסידא תפסיד ומה בכך, ואך דס"ל דמוטל עליו לעשות מן התאנים גרוגרות כדי שלא תפסד התרומה, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ז, דאף דמן הדין א"צ הישראל ליטפל בתרומה ולהביאה מן הגורן, מ"מ אם היתה חי' או בהמה אוכלתה שם ואינה משתמרת שם, מהם התקינו חכמים שיטפל בה ויביאנה לעיר ויטול שכר הבאתה מכהן.

ויש להוכיח לזה, מהא דפליגי רבנן ור' יהודה לקמן מ"ה אם תורמין בצל קטן שלם, או תורמין חצי בצל גדול, וכתב הרא"ש דאיירי במקום שאין כהן, ורבנן לטעמייהו דתורמין מן המתקיים, ור' יהודה לטעמי' דתורמין מן היפה, והנה הרי התם לא מצינו שיש לו תקנה שיתקיים החצי בצל גדול, ואפ"ה ס"ל לר' יהודה דתורמין מן היפה, ומבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דלעולם בעינן חלבו ואי פסידא תפסיד, וכמש"כ הריבמ"צ והר"ש.

טז] בעירובין כ"ח א' תניא, דהשחליים והגרגיר שזרען לירק מתעשרין ירק וזרע, זרען לזרע מתעשרין זרע וירק, והתוס' שם כתבו דברישא דתני ירק וזרע הוי ירק עיקר, ובסיפא דתני זרע וירק הוי זרע עיקר, ונפ"מ נמי לעניין מן הרעה על היפה, דכשירק עיקר הוי ירק יפה, וכשזרע עיקר הוי זרע יפה, והוי מן הזרע על הירק מן היפה על הרעה, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש במעעשרות פ"ד מ"ה, - אך בחי' הריטב"א בעירובין שם תמה ע"ז, דהיאך מחשבתו בזריעה משוי לי' יפה או רע.

ובדרך אמונה בביאוה"ל תרומות פ"ב ה"ה כתב בביאור הפלוגתא בזה, דהתוס' והרא"ש ס"ל דהא דצריך לתרום מן היפה, אין ענינו לטובת הכהן, אלא שכל דבר שאדם נותן למצוה צריך ליתן מן היפה שלו להראות חביבות המצוה שנותן להקב"ה מן היפה, וכמש"כ הרמב"ם בסוף הל' איסורי מזבח, ולכך צריך ליתן מה שנחשב אצלו יפה, והריטב"א ס"ל דהא דצריך לתרום מן היפה הוא משום טובתו של כהן, וע"כ תליא במה שאצל העולם או אצל הכהן נחשב יפה, - ועיי"ש שכתב דלכאו' תליא ד"ז בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, דלרבנן דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים הוא משום דעיקר דינא דמן היפה הוא משום טובתו של הכהן, ובכה"ג שאין כהן, טובתו של כהן שיתרום מן המתקיים, ולר' יהודה דלעולם תורם מן היפה, הוא משום דלא חיישינן לטובתו של כהן, אלא שהוא יתן מן היפה שלו, אך מד' התוס' והרא"ש שכתבו כן לדינא, אף דקי"ל כרבנן, צ"ל דאף דעיקר דינא דמן היפה תליא במה שאצלו יפה, מ"מ אם ליכא כהן ויהא הפסד לכהן במה שיתרום מן היפה, מוטב שלא יתרום מן היפה, - ועיי"ש שכתב עפי"ז לדינא, דהיכא דלבעלים חביב מין א', ולרוב העולם ליכא נפ"מ בזה, הרי דלדעת התוס' והרא"ש צריך לתרום מן החביב לו, ולדעת הריטב"א א"צ לתרום מן החביב לו, ועי' גם בדבריו בפ"ה ה"א מש"כ בזה.

יז] אמנם הנה יש להוכיח דעיקר הא דצריך לתרום מן היפה, לאו היינו דצריך שיתן הבעלים מן היפה שלו, אלא היינו דצריך שתהא התרומה יפה, וזה ממה שאמרו ביבמות פ"ט ב' דהתורם מן הטמא על הטהור, חשיב כתורם מן היפה על הרעה, וכ"כ התוס' שם ע"א, דמה"ט הוא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, והרי דאף דכלפי הבעלים ליכא גריעותא בהטמא, אם אינו אוכל חולין בטהרה, מ"מ כיון דלגבי התרומה הוי הטמא רע, חשיב כתורם מן הרעה על היפה.

ומש"כ התוס' והרא"ש דכל שזרען לירק הוי הירק עיקר וחשיב הירק יפה, וכשזרען לזרע הוי זרע עיקר וחשיב הזרע יפה, נראה דאי"ז משום דאזלינן בתר המין היפה אצל הבעלים, דא"כ לא הי' לנו לילך אחר דעתו בשעת הזריעה, אלא אחר דעתו בשעת ההפרשה, - ובע"כ דלעולם לא אזלינן בתר המין היפה אצל הבעלים, והא דכשזרען לירק הוי הירק יפה וכשזרען לזרע הוי הזרע יפה, הוא משום דמהני מחשבתו בשעת הזריעה, לקבוע דהעיקר הוא הירק או דהעיקר הוא הזרע, ולעולם הדבר דהוא העיקר חשיב כיפה.

יח] ואמנם גם לפ"ז יש ללמוד מד' התוס' והרא"ש, דהא דצריך לתרום מן היפה, אי"ז משום תועלת הכהן, דא"כ ליכא נפ"מ במה דחשבינן להירק כעיקר או להזרע כעיקר, דזה אינו גורם דיהא לכהן תועלת טפי בהירק או בהזרע, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דצריך לתרום מן הדבר היפה, ובזה הוא דס"ל דתורת יפה ורע נקבע לפי מחשבתו בשעת הזריעה.

ובדעת הריטב"א שנחלק ע"ז, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דל"מ מחשבתו בשעת הזריעה לקבוע מהו היפה והרע, או הוא משום דס"ל דהא דצריך לתרום מן היפה הוא משום תועלת הכהן, וע"כ אף אם מהניא מחשבתו בשעת הזריעה לחשוב דהירק הוא העיקר או הזרע הוא העיקר, מ"מ אי"ז טעם להצריך לתרום מן העיקר, כיון דלגבי הכהן ליכא נפ"מ במחשבתו.

ונמצא לפ"ז, דלדעת התוס' דהא דצריך לתרום מן היפה אי"ז משום תועלת הכהן, אלא הוא דין בפנ"ע דצריך לתרום מן הדבר היפה, בע"כ דהא דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, לאו היינו דבכה"ג דאין כהן מתקיים דין מן היפה במה שתורם מן הדבר המתקיים, וכמש"כ הקרית ספר, אלא היינו דאף דבמה שתורם מן המתקיים אין מתקיים דין מן היפה, מ"מ משום הפסד כהן הותר לתרום מן הרעה על היפה, וכמשמעות ד' הריבמ"צ והר"ש, - אך לדעת הריטב"א י"ל דהא דתורם מן המתקיים, הוא משום דעיקר הא דצריך לתרום מן היפה הוא משום תועלת הכהן, וע"כ במקום שאין כהן והוי תועלת הכהן לתרום מן המתקיים, מתקיים בזה דינא דמן היפה.

יט] ונפ"מ עוד בזה, כמבו' ממש"נ לעיל אות י' י"א, הוא במש"כ בשו"ע סימן של"א סעיף נ"ב וסעיף ס"ג דבזה"ז שהכל הולך לאיבוד א"צ לתרום מן היפה, ונת' לעיל אות י' מד' הגר"א, דהוא משום דבזה"ז כל מה שתורם הוי מהרע, ובאות י"א הבאנו מד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ דאף במפריש תרומה טמאה דאינה ראוי' לכהן צריך לתרום מן היפה, ונת' שם מד' המרכה"מ דהוא מדינא דהתנאה לפניו במצוות, ובעמק הנצי"ב כתב דהוא משום כבוד קדושת התרומה.

ולכאו' תליא בהנ"ל, דאם עיקר הא דצריך לתרום מן היפה הוא משום תועלת הכהן, הרי דבזה"ז דהכל הולך לאיבוד, א"צ לתרום היפה, אך אם הא דצריך לתרום מן היפה, הוא דין בפנ"ע דצריך לתרום מן הדבר היפה, הרי דאף בזה"ז דהכל הולך לאיבוד, מ"מ צריך לתרום מן היפה, ואף דתורם מן הטמא על הטהור חשיב כתורם מן הרעה על היפה, היינו משום דלעולם חשבינן לתרומה טמאה כרעה לגבי תרומה טהורה, אך כל שהכל טמא, צריך לתרום מן היפה שבה על הרעה שבה.

כ] **שם בר"ש, והא דתניא וכו' תורמין תאנים על גרוגרות במנין וכו' ולא מן הגרוגרות על התאנים במידה,** במנחות נ"ד ב' מוקמינן לה בתרומה גדולה הניטלת באומד, ובתרומ"ע דלאבא אלעזר בן גומל ניטלת בעומד, וע"כ כשפריש תאנים על הגרוגרות יש לו להפריש במנין, משום דמידת הגרוגרות מועטת ממידת התאנים, וע"כ מפריש בעין יפה במנין, וכשמפריש מן הגרוגרות על התאנים הוא מפריש בעין יפה במידה.

ובגמ' שם מייתינן דא"ר אלעזר ב"ר יוסי, דאבא הי' נוטל י' גרוגרות שבמקצוע על צ' שבכלכלה, ומבו' דעיקר הדין הוא להפריש לפי המנין, ובגמ' שם מייתינן מינה דלכמות שהיו משערינן, דאם כמות שהן משערינן, נמצא דהוא ממעט במעשרות, ומשני דכי אתא רב דימי א"ר אלעזר, שאני גרוגרות הואיל ויכול לשולקן ולהחזירן לכמות שהן.

ובחי' הרמב"ן בשבת צ"א א' מבו' דרבנן פליגא בזה על ר"א ב"ר יוסי, וס"ל דאף דיכול לשולקן ולהחזירן לכמות שהיו, מ"מ משערינן להו כמות שהן,[[143]](#footnote-144) וכ"כ הרשב"א שם, אך בל' הריטב"א שם משמע דלא ס"ל כן, וכ"כ בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' רנ"א, וכתב דקי"ל כרבנן, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך בכפתור ופרח פכ"ד נקט דרבנן לא פליגי על ר' יוסי, ומה ששנינו דתורמין מן הגרוגרות על התאנים במדה הוא לעין יפה, דהא ר' יוסי דנימוקו עמו הוה עביד בה עובדא, ובכל דוכתא אמרינן מעשה רב, וכן נקט בחזו"א עוקצין סימן ג' סוסק"ד דקי"ל דתאנים שיכול לשלקן מתשערין כמות שהיו, וצ"ע.

כא] בחי' הריטב"א בשבת שם כתב בתו"ד, בהא דלר"א ב"ר יוסי תורמין גרוגרות על התאנים במנין, ז"ל, דאילו התם גבי תרומה תורם הוא כגרוגרת על תאינה שלימה, מאי אמרת דכיון דצמקה הא לית בה כשיעור תאנה דתרים עלי', ל"ק דהא אמרינן דאית בה שיעור כיון שיכול לשלקה, ומהני ה"ט גם בעודה מצומקת וכו', הא ודאי אילו גבי תרומה בא לתרום חצי גרוגרת על עשר תאנים לא שמענו שתהא תרומתו תרומה אפי' תפחה ועומדת כגרוגרת, עכ"ל, והדברים צ"ב רב.

ושמא המכוון בזה, דהא דמצי לתרום גרוגרות על התאנים במנין, הוא משום דבתרומה נתחדש אופן דהפרשה במנין, וע"כ אף דודאי א"א להפריש במנין כשיש גדולים וקטנים והוא מפריש מן הקטנים, וע"כ מן הדין ל"ה בידו להפריש גרוגרות על התאנים במנין, מ"מ מכח הא דאפשר לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, מצי להפריש מהן במנין, ואכתי צ"ע בזה.

**פ"ב מ"ה**

א] **תורמין בצל קטן שלם אבל לא חצי בצל גדול, ר' יהודה אומר לא כי אלא חצי בצל גדול,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו, דבצל קטן שלם הוא מתקיים טפי, וחצי בצל גדול הוא יפה ממנו וטוב לאכילה, ובזה הוא שנחלקו רבנן ור' יהודה, ואיירי במקום שאין כהן, ורבנן לטעמייהו דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, וע"כ תורם מבצל קטן שלם שהוא מתקיים, ור' יהודה לטעמי' דאף במקום שאין כהן תורם מן היפה, וע"כ תורם מחצי בצל גדול שהוא יפה, ופירשו דזה הוא גם הא דקאמר ר' יהודה דתורמין בצלים מבני המדינה על הכופרין, של בני המדינה יפין משל כופרין, ושל כופרין מתקיימין משל בני המדינה, ור' יהודה לטעמי' דאף במקום דאין כהן תורמין מן היפה.

ומקור דבריהם, הוא מסוגיית הגמ' בברכות ל"ט ב', דאמרינן התם הביאו לפניהם פתיתין ושלמין, א"ר הונא מברך על הפתיתין ופוטר את השלמין, ור' יוחנן אמר שלמה מצוה מן המובחר, אבל פרוסה של חטין ושלמה מן השעורין דברי הכל מברך על הפרוסה של חטין ופוטר את השלמה של שעורין, ואמר ר' ירמי' בר אבא כתנאי,[[144]](#footnote-145) תורמין בצל קטן שלם אבל לא חצי בצל גדול רבי יהודה אומר לא כי אלא חצי בצל גדול, מאי לאו בהא קמיפלגי, דמר סבר חשוב עדיף, ומר סבר שלם עדיף, ודחינן דהיכא דאיכא כהן כו"ע לא פליגי דחשוב עדיף, כי פליגי דליכא כהן, דתנן כל מקום שיש כהן תורם מן היפה וכל מקום שאין כהן תורם מן המתקיים, ר' יהודה אומר אין תורם אלא מן היפה, ופירש"י שם דחצי בצל אינו מתקיים, ומבו' לפ"ז, דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא לטעמייהו אם במקום שאין כהן תורם מן המתקיים או תורם מן היפה.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא, דלרבנן בצל קטן שלם הוא עדיף וחשוב יותר, בין במקום שיש כהן דהוא יפה, ובין במקום שאין כהן דהוא מתקיים, ולר' יהודה חצי בצל גדול הוא חשוב יותר, ולכאו' מודה ר' יהודה דבצל קטן שלם מתקיים יותר, והא דס"ל דבכל ענין תורמין מחצי בצל גדול, הוא לטעמי' דאף במקום שאין כהן תורם מן היפה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בהלכותיו פ"ה ה"ב, שכתב דתורמין בצל שלם אע"פ שהוא קטן ולא חצי בצל אע"פ שהוא גדול, ולא חילק דהוא דוקא במקום דאין כהן, ומבו' דאף במקום דיש כהן תורמין בצל שלם קטן, שהוא חשוב טפי.

והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו, דקי"ל כר' ירמי' בר אבא, דס"ל דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא אפי' במקום שיש כהן, משום דס"ל לת"ק דשלם עדיף, וכאשר כן נראה מהא דקאמר רנב"י התם דירא שמים יצא ידי שניהם, וממה שאמרו שם ששמת שלום בין התלמידים, וכ"כ התוי"ט.

ג] והמהר"י קורקוס כתב עוד לפ"ז, דמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דלת"ק בצל קטן שלם הוא יפה יותר, לאו היינו שהוא יותר טוב לאכילה, דודאי מודה ת"ק שהגדול הוא מוטעם יותר, אלא כיון שהוא שלם נקרא יפה וחשוב כיון דחשיב לי' לאינשי טפי מן החתוך, כמדמינן לה בברכות שם לדין ברכה אם חשוב עדיף או שלם עדיף, אף דאין השלם טוב לאכילה יותר מן הפרוסה, וקרינן בי' בהרימכם את חלבו.[[145]](#footnote-146)

ואמנם הנה צ"ע לפ"ז בהא דתנן דכן הי' ר' יהודה אומר תורמין בצלים מבני המדינה על הכופרין וכו', וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהיינו דבצלים בני המדינה הם בצלים גדולים והכופרין הם בצלים קטנים, ור' יהודה לטעמי' דס"ל שהבצל הגדול חשוב יותר, קאמר דאין תורמין מן הכופרין על בני המדינה, והוכיח ר' יהודה שהבצלים הגדולים חשובין, ממה שהוא מאכל פוליטיקין, עכ"ד, ומבו' לפ"ז, דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא דלרבנן בצל גדול אינו יפה יותר מקטן, ולר' יהודה הוא יפה יותר מקטן, וזה דלא כהמבו' בסוגיית הגמ' בברכות דלכו"ע בצל גדול הוא יפה יותר, ואף שנחלקו אם שלם עדיף או חשוב עדיף.

ד] לעיל מ"ד נת' באורך לדון, אם הא דמצוה לתרום מן היפה, הוא משום תועלת הכהן, או דהוא דין בפנ"ע להפריש תרומה מן הדבר היפה, ולכאו' יש להוכיח לזה מפלוגתא דרבנן ור' יהודה הכא, דלדעת הרמב"ם פלוגתייהו היא אם שלם עדיף או חשוב עדיף, וגם לדעת ש"ר דעת ר' ירמי' בר אבא דפליגי בהכי, ומדמי דה"נ לענין קדימה בברכה פליגי אם שלם עדיף או חשוב עדיף, - והנה הרי הנידון בברכה אם שלם עדיף או חשוב עדיף, היינו דמשום כבוד הברכה יש לברך על הדבר המעולה טפי, ובזה הוא שדנו אם שלם חשיב כדבר מעולה טפי, או חשוב חשיב כדבר מעולה טפי, ומהא דמדמינן לה לפלוגתא דהכא, בע"כ דגם הא דמצוה לתרום מן היפה, הוא דין בפנ"ע להפריש תרומה מן הדבר המעולה, ובזה הוא שנחלקו אם שלם חשיב כדבר מעולה טפי, או חשוב חשיב כדבר מעולה טפי, - אך אי נימא דהא דמצוה לתרום מן היפה, הוא משום תועלת הכהן, וליכא כלל דין בפנ"ע לתרום מן הדבר המעולה, הרי דודאי דיש לתרום מחצי בצל גדול דהוא יפה טפי, ואין מקום להצריך לתרום מבצל קטן שלם, דאף אם חשיב כדבר מעולה טפי, מ"מ ליכא בזה תועלת לכהן טפי.

ה] אמנם הנה כ"ז הוא לפמש"כ התוס' שם דהא דחצי בצל גדול קרי חשוב, הוא לפי שהוא טוב לאכילה יותר מן הקטן, וכ"כ הראשונים במשנתינו, ולפ"ז הרי דהא דלר' יהודה תורם ממנו, הוא מכח דינא דמצוה לתרום מן היפה, וע"כ מהא דס"ד דרבנן פליגי ע"ז משום דס"ל דשלם עדיף, מוכח דהא דמצוה לתרום מן היפה, אי"ז משום תועלת הכהן, אלא הוא דין בפנ"ע לתרום מן הדבר המעולה.

אך הנה בפירש"י שם כתב דהא דחצי בצל גדול קרי חשוב, הוא מפני שיש בו יותר מבצל שלם קטן, ולפ"ז הרי אין הנידון בזה כלל מכח הא דמצוה לתרום מן היפה, אלא הא דלר' יהודה תורם חצי בצל גדול, הוא משום דהוי זה כבוד התרומה לתרום דבר גדול טפי, וע"כ שפיר ס"ד דרבנן דפליגי ע"ז וס"ל דתורמין בצל קטן שלם, הוא משום דס"ל דשלם עדיף מחשוב, אך עי' בפנ"י שם שפירש לד' רש"י בע"א, ואכמ"ל.

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לדעת הרמב"ם קי"ל דיש לתרום מן השלם, אף כשהחצי יפה לאכילה טפי, - וגם לדעת ש"ר דקי"ל דיש לתרום מן החצי, משמעות הגמ' בברכות שם, דכ"ז הא רק משום דהוא יפה טפי או משום דהוא גדול טפי, אך אם הי' החצי בצל גדול שוה לבצל קטן שלם, לכו"ע תורמין מבצל קטן שלם, דכ"ה דלענין ברכה מברכין על השלם, ה"נ לענין תרומה יש לתרום מן השלם, - וכ"ה מבו' להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם ותר"י והרשב"א שם, שכתבו דמהא דכשיש כהן תורמין מחצי בצל גדול, יש ללמוד דחשוב עדיף משלם, והרי דלענין תרומה ג"כ איכא דין לתרום מן השלם, וכל הא דתורמין מחצי בצל גדול ולא מבצל קטן שלם, הוא משום דחצי בצל גדול הוא יפה טפי.

והנה הא דצריך לתרום מן השלם, כתב המהר"י קורקוס שם דהוא מדינא דבהרימכם את חלבו, דהשלם חשוב לאינשי טפי, וכ"נ גם לדעת ש"ר, דממה שדנו אם שלם עדיף או חשוב עדיף, בע"כ דגם הא דתורמין מן השלם הוא מדינא דבהרימכם את חלבו, וע"כ י"ל דשלם עדיף מחשוב, ולפ"ז נמצא, דדינא דאורייתא הוא לתרום מן השלם, וצ"ע מש"כ בתוס' חדשים לקמן פ"ג מ"א דמשום מצוה מן המובחר יש לתרום מן השלם, ולהנ"ל אי"ז מצוה מן המובחר בעלמא, אלא הוא דין דאורייתא, והתורם משאינו שלם על השלם קעביד איסורא.[[146]](#footnote-147)

ז] והנה לכאו' הי' נראה, דהך דינא דיש לתרום מן השלם, הוא אף בזה"ז דהתרומה הולכת לאיבוד, שהרי הא דמצוה לתרום מן השלם, אי"ז משום תועלת הכהן, אלא הוא משום כבוד מצות הפרשת תרומה, וזה שייך אף בזה"ז.

וצ"ע לפ"ז במש"כ בשו"ע סימן של"א סעיף נ"ב וסעיף ס"ג דבזה"ז א"צ לתרום מן היפה, ואי נימא דאף בזה"ז צריך לתרום מן השלם משום כבוד מצות הפרשת תרומה, לכאו' מה"ט הי' בדין דה"נ צריך לתרום מן היפה, דאף דהתרומה הולכת לאיבוד וליכא תועלת לכהן בהפרשה מן היפה, מ"מ משום כבוד מצות הפרשת תרומה, יש לתרום מן היפה, כ"ה דיש לתרום מן השלם,[[147]](#footnote-148) וגם צ"ע במה שלא נזכר דיש לתרום מן השלם.

ח] ולכאו' בעכצ"ל בזה, למש"כ המהר"י קורקוס שם, דהמעליותא דשלם הוא משום דחשיב לי' לאינשי טפי, ולפ"ז י"ל, דע"כ אף יש בזה משום תועלת הכהן, כיון שדעת בנ"א רואה את נתינת השלם כנתינה מעליא טפי, וע"כ לעולם י"ל דהא דאין תורמין מן הרעה על היפה, הוא משום תועלת הכהן, ואפ"ה יש בכלל זה גם דיש לתרום מן השלם, ואמנם מסברא הי' נראה טפי, דל"מ הא דחשיב לאינשי טפי, אלא דמה"ט חשבינן לי' לדבר מעולה טפי, אך מ"מ ליכא בזה משום תועלת הכהן, וצ"ע בזה.

ט] בתלמידי רבינו יונה בברכות שם כתב, ז"ל, ולענין מחלוקת רבי יהודה ורבנן נראה דהלכתא כר' יהודה דאמר חצי בצל גדול וסבר דבתר חשוב אזלינן דהא חזינן דתלמודא כוותי' ס"ל דאמר חשוב עדיף ומברך על הפרוסה של חטים ופוטר את השעורים, ועוד דבגמרא אמרי' בהדיא כל מקום שיש כהן כ"ע לא פליגי דחשוב עדיף, כי פליגי בשאין כהן וכו' דמשמע דדברי הכל הוא לכל שאר דברים דחשוב עדיף, עכ"ל.

ובדרך אמונה תרומות פ"ה סק"ז הביא מדבריו דס"ל דקי"ל כר' יהודה דאף במקום שאין כהן תורם מן היפה, ועי' במהר"י קורקוס שם מש"כ ע"ד תר"י, וצ"ב, - וצ"ע, דלכאו' מכוון ד' תר"י הוא דקי"ל כר' יהודה למאן דמפרש לפלוגתייהו במקום שיש כהן, ופליגי אם שלם עדיף או חשוב עדיף, ונפ"מ לענין ברכה אם מברך על הפרוסה של חטים או על השלימה של שעורים, וע"ז הוא שכתב דקי"ל כר' יהודה, והוכיח כן ממה שאמרו דמברך על הפרוסה חטים ופוטר את השעורים, ומהא דדחי דבמקום שיש כהן כו"ע לא פליגי דחשוב עדיף, - אך לפ"מ דדחינן דפלוגתייהו היא במקום שאין כהן, אם תורם מבצל קטן שלם דהוא מתקיים, או מחצי בצל גדול שהוא חשוב, ודאי דקי"ל כרבנן דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים.

**פ"ב מ"ו**

א] **תורמין זיתי שמן על זיתי כבש,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דזיתי שמן הם הזיתים העומדין לסחיטת שמנן, והם מרובים בשמנן וחשובים יותר מאלו שאינן ראוין אלא לכבישה מחמת מיעוט שמנן, וע"כ תורמין מזיתי שמן על זיתי כבש דהוי תורם מן היפה על הרעה, ואין תורמין מזיתי כבש על זיתי שמן דהוי תורם מן הרעה על היפה, וכ"כ הרע"ב.

ובמלאכת שלמה הביא שכתב ה"ר יהוסף לתמוה ע"ז, דאם זיתי שמן עומדין להוציא שמנן, היאך תורמין מהן, הרי אין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכן הק' בתוס' הגרע"א, ועיי"ש שכתב לפרש דזיתי שמן גם הם רגילות לכבשן, והם יותר משובחין מזיתי כבש כיון שהם שמנים, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש שכתבו דזיתי שמן יותר טובים לאכילה.

ובתפא"י ומשנ"ר כתבו דצ"ל דמכוון הרמב"ם והרע"ב הוא, שהם ראויים להוציא שמן, ולעולם איירי כשייחדם לאכילה, וכ"כ בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ח.

ב] **ויין שאינו מבושל על המבושל,** בירושלמי אמרו דר' יהודה הוא, והריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו, דיין שאינו מבושל הוא יפה ואינו מתקיים, ויין מבושל הוא מתקיים ואינו יפה, והא דלעולם אין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, ואף במקום שאין כהן, אתיא כר' יהודה דאף במקום שאין כהן תורמין מן היפה, ופירשו דגם בהא דאין תורמין מזיתי כבש על זיתי שמן, דזיתי שמן מתקיימים יותר, ומ"מ אין תורמין מהן על זיתי שמן אף במקום שאין כהן, ואתיא כר' יהודה, וכן פירש בס' המכריע סימן כ"ד.

אך הרמב"ן בב"ב צ"ז ב' פירש דמה שאמרו דר' יהודה היא, היינו דהך בבא הוי המשך לבבא דלעיל דתורמין בצלים מבני המדינה על הכפרים וכו', דר' יהודה קאמר לה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות הי"ח שסתם דאין תורמין מזיתי כבש על זיתי שמן ואין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, ולא חילק דבמקום שאין כהן תורמין מהן, ובע"כ דס"ל דלי"ב לדינא דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, וכ"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו,[[148]](#footnote-149) ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו בירושלמי דר' יהודה היא, היינו משום דהוי המשך לבבא דלעיל, וכמש"כ הרמב"ן, והמהר"י קורקוס שם כתב לפרש ד' הירושלמי לדעת הרמב"ם בע"א, עיי"ש, - והאו"ז בהל' סעודה סימן קס"ב פירש לד' הירושלמי בע"א, ונת' להלן.

ג] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דר' יוחנן קאמר דמחלפא שיטתי' דר' יהודה דתנן לקמן בפ' בתרא, אין מבשלין יין של תרומה מפני שממעיטו ר' יהודה מתיר מפני שמשביחו, והכא משמע דלר' יהודה שאינו מבושל יפה מן המבושל, ובע"כ דמחלפא שיטתי' דר' יהודה, - ור' אלעזר משני דאינה מוחלפת תמן בכהן והכא בבעלים, - ובביאור שנויא דר' אלעזר, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.[[149]](#footnote-150)

**א** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו, דלעולם לדעת ר' יהודה שאינו מבושל יפה לשתי', וע"כ אין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, ואף דמבושל מתקיים טפי, ור' יהודה לטעמי' דאף במקום שאין כהן תורמין מן היפה, וכנ"ל, והא דמותר לכהן לבשל יין של תרומה, הוא משום דהוא מתקיים לו.

**ב** הרי"ד בספר המכריע סימן כ"ד פירש דהיינו, דלעולם שאינו מבושל יפה דהא שתו לי' כו"ע אבל המבושל לא שתו לי' כו"ע, וע"כ ישראל התורם יש לו לתרום משאינו מבושל שהוא טוב וראוי לשתי' לכל העולם, אבל המבושל מעטים הם בעולם השותים אותו, וע"כ לא יתרום אלא דבר הראוי לשתי', - אך הכהן שרצה לבשלו ולשתותו מותר, שכיון שהוא אוהב לשתות את המבושל, אדרבה יותר ויותר משביחו כשמבשלו, דרק לסתם בנ"א אין המבושל יפה, אך למי שאוהב לשתות, יותר ויותר הוא משתבח בבישולו.

**ג** בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ד פירש, דאף דכהן מותר לבשלו מפני שמשביחו, אע"פ שהוא ממעיטו ממידתו, מ"מ הבעלים אין מפרישין מן המבושל על שאינו מבושל, לפי שהבעלים מפרישין אותו לפי מידתו שהי' קודם שנתבשל, ולפיכך אסור מפני שנותן לכהן פחות מן הראוי לפי מידתו של עכשיו, ויש להסתפק אם בגונא שתורם לפי מידתו אחר שנתבשל שרי, או דאף בכה"ג אסור, דגזרינן שמא יבא להפרישו לפי מידתו שהי' קודם שנתבשל, - וכ"כ הרא"ש בפ' המוכר פירות סימן י' בפי' קמא, והוסיף לפרש, דהא דאין לתרום לפי מידה שהי' מן היין קודם שבישלו, הוא לפי שהכהן חפץ יותר ברבוי יין בלא בישול, ולכך חשיב לי' רע לגבי כהן.

ונתחדש בד' הרא"ש, דמן הדין משערין לפי מידת היין קודם שנתבשל, ואך דכיון שהכהן חפץ יותר בריבוי יין בלא בישול, ע"כ חשבינן לה כתורם מן הרעה על היפה, ונתחדש דאף דהיין עצמו אינו רע, מ"מ כיון שמידתו פחותה, הוי בכלל דינא דאין תורמין מן הרעה על היפה, - וכ"נ גם מד' הרשב"א, והיינו משום דאי נימא דמן הדין משערין כפי מידתו אחר שנתבשל, א"כ מהיכ"ת נימא דהבעלים מפרישין לפי מידתו שהי' קודם שנתבשל.[[150]](#footnote-151)

**ד** הרא"ש שם כתב עוד, דהא דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, הוא משום דיש אנשים שאינן יכולין לשתות יין מבושל לפי שמחמת חוזקו כואב לו בראשו, וע"כ חשיב רע לכהן אם אין דרכו לשתותו, וכעי"ז כתב הרשב"א בב"ב צ"ז ב', - ונתחדש לפ"ז, דסגי במה שלמיעוט האנשים הו"ל רע, דאסור לתרום ממנו, והוי בכלל תורם מן הרעה על היפה, אך צ"ע דהיאך תורם משאינו מבושל על המבושל, הרי לרוב האנשים מבושל עדיף טפי, וכדתנן לקמן בפי"א דהוא משביחו, וא"כ הו"ל תורם מן הרעה על היפה, וצ"ל כמש"כ הרמב"ן בב"ב שם, דכיון דיש ביד הכהן לבשלו, לא חשיב כתורם מן הרעה על היפה.

**ה** הרמב"ן בב"ב צ"ז ב' פירש, דאף דר' יהודה מתיר לבשל יין של תרומה מפני שמשביחו, מ"מ כיון שיש מקצת בנ"א שאין רוצין בו, ה"ה מפחית דמיו שאין לוקחין קופצין עליו ומפסיד ממונו של כהן, וע"כ אין תורמין ממנו על שאינו מבושל, - והא דתורמין שאינו מבושל על המבושל, אע"פ שהמבושל משובח, הוא משום דאפשר לבשלו אע"פ שיתמעט, וע"כ לא חשיב כתורם מן הרעה על היפה, עכ"ד.

ולמדנו מד' הרמב"ן דדינא הוא דאין תורמין מדבר ששויו מועט על דבר ששויו מרובה, אף דהדבר ששויו מועט הוא יפה טפי, משום שהוא מפסיד ממונו של כהן, - ובמקד"ד סימן נ"ה סוסק"ח כתב כן מדעתו, ולמד לזה מהא דתניא בתוספתא בפ"ק דפאה ה"ז, דמשום ד' דברים אמרה תורה ליתן פאה בסוף שדהו וכו', ואחד שלא יניח את היפה ויתן מן הרעה, ותיקשי דמ"ט לא יהא רשאי לכתחילה להפריש מן הרעה, דהא בפאה ליכא קרא דולא תשאו עליו חטא כו', ובע"כ דהתם מיירי ברעה ששוה פחות ואיכא משום גזל עניים, עכ"ד.

והנה בדרך אמונה תרומות פ"ה סק"ד כתב דמה שאחד מחירו יותר, אינו נקרא יפה, ומותר להפריש מזע"ז, ומה"ט יכול להפריש בסוכות מאתרוג פסול על אתרוג כשר, דהעיקר תלוי ביפה יותר לאכילה ולא במחירו, עכ"ד, וצ"ע מד' הרמב"ן דאסור לתרום מדבר ששויו מועט שמפסיד ממונו של כהן,[[151]](#footnote-152) - ומש"כ בצה"ל שם ללמוד לדין זה מתוספתא בדמאי פ"ה הכ"א, דמפרישין תרומ"ע ממקום הזול למקום היוקר, יש לחלק, דהתם הם שוים זל"ז, ואך דבמקום זה הם ניקחים ביוקר ובמקום זה הם ניקחים בזול, ובזה לא חשיב כמפסיד ממונו של כהן, כיון שאפשר להוליכו ממקום הזול למקום היוקר.

ועי' עוד בחי' הריטב"א ב"ב צ"ז ב', ובראבי"ה סימן תכ"ג, במש"כ לפרש לשנויא דר' אלעזר, ואכמ"ל.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"א כתב דיין כשנתבשל נחסר בבישול ומשביח טעמו וריחו, ובזה הוא דפליגי ת"ק ור"י אם אסור לבשלו מפני שממעטו ממידתו או מותר לבשלו מפני שמשביחו, - ובפ"ה מתרומות הי"ח כתב, דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, והמהר"י קורקוס שם הק', דלפ"מ שפירש דמבושל משביח טעמו וריחו, מ"ט אין תורמין ממנו על שאינו מבושל, וכתב דהוא משום דהמבושל חזק ביותר וקשה לשתי', ואע"פ שטעמו וריחו משבחין, שותיו הם מועטין לסבת חזקו, ושאינו מבושל הוא יותר נוח לשתי' ושותיו מרובין, הלכך יפה נקרא דבתר רובא אזלינן, עכ"ד, וזה כעין מש"כ האו"ז, - וי"ל עוד דס"ל כמש"כ הרשב"א והרא"ש דהא דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, הוא מפני שמפרישין אותו לפי מידתו שהי' קודם שנתבשל וכו', או כמש"כ הרשב"א והרא"ש עוד, דהוא משום שיש אנשים שאינם יכולים לשתותו, או כמש"כ הרמב"ן דהוא משום שפוחתו מדמיו.

ה] בתשו' תשב"ץ ח"א סימן פ"ה כתב, דהא דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, אי"ז משום דהוי תורם מן הרעה על היפה, שהרי המבושל יפה טפי וכדתנן לקמן, אלא הוא משום דבעינן ראשית דגנך תירושך ויצהרך, והאי לאו תירוש הוא דהא אשתני, עכ"ד, וצ"ב.

ו] **זה הכלל כל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזע"ז וכו' וכל שאינו כלאים בחבירו תורם וכו',** במשנ"ר הק', דהא תירוש ויצהר אינם כלאים זב"ז, ואפ"ה אין תורמין מזע"ז, ובבכורות נ"ד א' אמרינן דילפינן תירוש ודגן, ודגן ודגן, בק"ו מתירוש ויצהר שאינם כלאים זב"ז, וכ"ש תירוש ודגן דגן ודגן שהם כלאים זב"ז, וכתב דכלאים ל"ד, אלא כלומר כל שאינו מינו לא יתרום, וכל שהוא מינו תורם, והיינו דהא דתירוש ויצהר אינם כלאים זב"ז, הוא משום דאין איסור כלאים באילנות, אך אילו הי' איסור כלאים באילנות, היו אסורין משום כלאים שהרי ב' מינים הם, וכ"נ בחזו"א כלאים סימן ג' סק"ג סוד"ה וא"ת, עיי"ש, - אך במעדנ"א בפ"ה מתרומות כתב דא"צ לזה, דאף דתירוש ויצהר לי"ב לאיסור זריעת כלאים, מ"מ יש בהן לאיסור הרכבה, וכיון דהם ב' מינים לענין איסור הרכבה, אין תורמין מזע"ז, וכ"כ בדרך אמונה פ"ה מתרומות סק"ל.

ז] ובחזו"א כלאים שם כתב, דב' מינים דאין בהן איסור כלאים, משום שהן דומין זה לזה במראיתן, ואיסור כלאים תלוי במראית העין, אף תורמין ומעשרין מזע"ז, ואף דבעצמותם הם ב' מינים, מ"מ כיון דהא דאין תורמין ממין על שאינו מינו ילפינן בבכורות נ"ד א' מק"ו שכל שאסורין זב"ז אין מעשרין מזע"ז, ע"כ באותם המינים דאין בהן איסור כלאים ליכא ק"ו, וגם לא מצינו למילפה במה מצינו מתירוש ויצהר, כיון דמינים אלו חשובין כמין א' לענין כלאים, עכ"ד.

ח] בפסחים ל"ה א' תניא דכוסמין מין חטים שבולת שועל ושיפון מין שעורים, ובפירש"י שם כתב דהיינו לענין תרומה דאין תורמין מין על שאינו מינו, ותורמין חטין על כוסמין, והמהר"ם חלאוה שם תמה ע"ז מהא דתנן הכא דכל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזע"ז, וחטין וכוסמין הם כלאים זב"ז, כדתנן בריש כלאים, וכן הק' המאירי והר"ן שם.

ט] בחזו"א כלאים סימן ג' סק"ז נסתפק בלימון ואתרוג ואשכליות ותפו"ז, אם הן מין אחד לענין כלאים מצד השתוותן בטבען, דהן גדילין על כל מים, והן מתקיימים במחובר משנה זו לחברתה, ונסתפק עוד דאף אם מצ"ע הם כב' מינים, מ"מ שמא אינם כלאים זב"ז משום השתוותן במראה ובתבנית, - ועפי"ז כתב החזו"א בקונט' הל' תרו"מ, דתפו"ז ואשכליות ולימון ואתרוג כולם מין בפ"ע ואין תורמין מזע"ז, אך אם הפריש תפו"ז על אשכליות ולימון ואתרוג יש להחמיר שלא לאכול את התפו"ז דאפשר דכל הני מין אחד, אבל חייב להפריש עוד הפעם מאותו המין דילמא ב' מינים הם ועדיין הפירות בטבלן, עכ"ד.

י] במנחת שלמה תנינא סימן קי"ד נסתפק אם תורמין ומעשרין מן הקליפה הלבנה של התפו"ז על התפו"ז, אי נימא דהקליפה הלבנה חייבת מדאורייתא בתרו"מ, והשואל שם כתב, דחשבינן להו כמין א', משום דאינם כלאים זב"ז, ובמנחת שלמה כתב ע"ז דלאו ראי' היא, דהך כללא דכל שאינם כלאים וכו', הוא רק סימן לידע אם הוא מין א' או לא, ולאו היינו דזה עצמו גורם היתר, וע"כ הכא דלא שייכי כלל באיסור כלאים, י"ל דחשיבי כב' מינים, - ועיי"ש שכתב לדון, דכיון דאם היו הפירות והקליפות גדלים כל א' בפנ"ע, הי' אסור להרכיב זב"ז, כיון שטעמם רחוק זמ"ז, וע"כ הוה חשבינן להו כב' מינים לענין כלאים, - אך עיי"ש דמסיק דלא חשבינן להו כב' מינים, ועיי"ש מש"כ להוכיח כן, ואכמ"ל.

**פ"ג מ"א**

א] **התורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח תרומה ויחזור ויתרום,** בקידושין מ"ו ב' אמרו דמדאורייתא תרומה מעליא היא, ככל תורם מן הרעה על היפה, וביבמות פ"ט א' אמרו, דהא דתרומה ויחזור ויתרום אף דהוא שוגג, ול"ד לתורם מן הטמא על הטהור דבשוגג תרומתו תרומה, הוא משום דהו"ל שוגג קרוב למזיד דאיבע"ל למיטעמי',[[152]](#footnote-153) והתוס' שם כתבו, דאף דבכל תורם מן הרעה על היפה אף במזיד תרומתו תרומה וא"צ לחזור ולתרום, מ"מ הכא דנמצאת מרה דלא חזיא כ"כ לאכול כמו שאר רעה, החמירו דיחזור ויתרום.[[153]](#footnote-154)

ב] וביבמות שם אמרו, דהא דתרומה ויחזור ויתרום, ול"ד לתורם מן הטמא על הטהור במזיד דאין תרומתו תרומה, ולדעת רב חסדא הדר ההוא גריוא לטיבלא, הוא משום דהכא איירי בשוגג דלא עביד איסורא, והתם איירי במזיד דעביד איסורא, והתוס' שם כתבו דהיינו, דבמזיד דעביד איסורא, שויוה רבנן כאילו לא תרם כלל והדר ההוא גריוא לטיבלא, דאם אמרת תרומה הוא אתי למיפשע דהא שוי נפשי' רשע, ומשא"כ בשוגג דלא עבד איסורא מדעת, לא חשיד דילמא פשע, ועיי"ש שכתבו דאין לפרש דבשוגג דלא עבד איסורא לא קנסוה אבל מזיד קנסו, דאי"ז קנס דהדר לטיבלא, דטפי הוי קנס הא דיחזור ויתרום דצריך להפריש ב' תרומות.

ג] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי, דהא דתורם אבטיח ונמצא סרוח תרומה ויחזור ויתרום, הוא משום דדילמא ל"ה סרוח מעיקרא, אך אם הי' סרוח מעיקרא אין תרומתו תרומה כלל, והיינו משום שאינו ראוי לאכילת אדם, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ועי' בחזו"א דמאי סימן ט"ו סק"א, - והא דתורם קישות ונמצאת מרה תרומה ויחזור ויתרום, הוא משום דעשו אותה כספק אוכל, ואמרו שם דלכל דבר הו"ל כספק אוכל, וכתבו הר"ש והרא"ש דזה דלא כסוגית הגמ' ביבמות.[[154]](#footnote-155)

והנה הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"ב כתב בתורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח, דתרומה ויחזור ויתרום, דאין אחת משתיהן מדמעת בפני עצמה, והאוכל אחת משתיהן אינו חייב חומש, ובתוס' אנשי שם במשנתינו כתב דמוכח מזה דפסק כד' הירושלמי דהא דתרומה ויחזור ויתרום הוא משום ספק, וע"כ אין הראשונה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, אך לד' הבבלי דמדאורייתא תרומה מעליא היא, ה"ה מדמעת וחייבין עלי' חומש.[[155]](#footnote-156)

ד] הכס"מ בהל' תרומות שם כתב, דמש"כ הרמב"ם דתורם אבטיח ונמצא סרוח הוי ספק תרומה, הוא משום דהוי ספק אם הסריח קודם התרומה או אחר התרומה.[[156]](#footnote-157)

אך באבהא"ז שם נדפס בס' כרם ציון תרומות כתב, דממה שנקט הרמב"ם שם בחבית של היין החילוק בין החמיצה קודם לאח"כ, ובאבטיח לא חילק כן, משמע דס"ל דלעולם כך דינו דחשבינן לי' כספק אוכל, דומיא דקישות ונמצאת מרה שאמרו בירושלמי דעשו אותה כספק אוכל, וס"ל להרמב"ם דאף דמעיקרא אמרו בירושלמי דתורם אבטיח ונמצא סרוח הוא מטעם ספק מתי נסרח, מ"מ לפי המסקנא דאמר ר"י עשו אותה כספק אוכל, מרשינן כל המשנה כן, וכולם מדין ספק אוכל, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם הכ"ג שג"כ דקדק כן מד' הרמב"ם, והביא דכ"ה בתוס' הרא"ש קידושין מ"ו ב', עיי"ש.

ה] בחי' הרשב"א בעירובין כ"ח ב' כתב, דהא דבתורם קישות ונמצאת מרה, מדאורייתא תרומתו תרומה, ול"ד לשקדים המרים דתניא התם דפטורין מן המעשר, הוא משום דהכא אינה מרה גמורה עד שלא תאכל, ומשא"כ בשקדים המרים דאינם נאכלים כלל בלא מיתוק, וע"כ אין עליהן תורת אוכל והן פטורין מן המעשר, וכעי"ז כתב הריטב"א שם, וכעי"ז כתב בחי' הראב"ד קידושין מ"ו ב'.

והמאירי בקידושין שם כתב דטעם החילוק ביניהם הוא, דשקדים המרים הוא מין בפנ"ע שתולדתו בכך, ומשא"כ בקישות דתולדה שלו מתוקה, אלא שלאיזה סיבה נתחדש בה מרירות, עכ"ד, והנה ממה שלא חילק ביניהם כד' הרשב"א, נראה דס"ל דאף מרה אינה ראוי' לאכילה כלל, וצ"ע דא"כ מ"ט היא חייבת במעשר, ומה לי דמעיקרה היא מתוקה, הרי מ"מ כיון שנתחדש בה מרירות ואינה ראוי' לאכילה, בדין דיפקע ממנה חיוב מעשר.[[157]](#footnote-158)

ואולי י"ל בזה, לפ"מ שאמרו בעירובין כ"ח ב' דשקדים המרים יכול למתקן ע"י האור, וטעמא דמ"ד דאינם חייבין במעשר, ול"ד לחטים וכיו"ב דאינם ראויים לאכילה אלא ע"י תיקון, ואפ"ה הן חייבין במעשר, הוא משום שאינם עומדין לכך, וכמש"כ הראשונים שם, - ולפ"ז י"ל בדעת המאירי, דאף דמרה אינה ראוי' כלל לאכילה, מ"מ היא ראוי' לאכילה ע"י תיקון, דומיא דשקדים המרים דראויים לאכילה ע"י תיקון, ובזה הוא שחילק המאירי, דשקדים המרים דהוא מין בפנ"ע דתולדתו בכך, אין עליו תורת אוכל, אף שהוא ראוי לאכילה ע"י תיקון, ומשא"כ בקישות דתולדה שלו מתוקה אלא שלאיזה סיבה נתחדש בה מרירות, וע"כ כל שעדיין היא ראוי' לאכילה ע"י תיקון, יש עלי' תורת אוכל, ואכתי צ"ע בזה.

ו] **תרומה ויחזור ויתרום,** בחי' הגרע"א בקידושין מ"ו ב' הסכים לד' אחיו הג"ר בונם, דהתורם מן הרעה על היפה, מוטל עליו לישאל על התרומה, כדי לעקור דיבורו למפרע ולתקן מה שעשה, וכתב דהוא חידוש בעיניו דלפ"ז נולד דין חדש, דבתורם מן הרעה על היפה ונתערב לא בטל, דהוי דבר שיש לו מתירין, כיון דמצוה לישאל עליו.

וצ"ע לפ"ז בהא דתנן הכא דתרומה ויחזור ויתרום, ומשמע דכך מורים לו, והרי אדרבה מוטל עליו לישאל על התרומה, וביותר תיקשי בהא דתנן בסיפא דהראשונה אינה מדמעת בפנ"ע וכו' נפלו שתיהן למקום א' מדמעות כקטנה שביניהם, ולדעת הרמב"ם קאי גם על תורם קישות ונמצאת מרה, דחשבינן לה כספק תרומה, ותיקשי דמ"ט אין תרומה זו אוסרת אלא בשיעור דימוע, הרי כיון דמצוה לישאל עלי' הו"ל כדשיל"מ דאפי' באלף לא בטל.

ושמא י"ל בזה, דכל מש"כ הגרע"א דמוטל עליו לישאל עלי', הוא רק כשתרם מן הרעה במזיד, דמוטל עליו לישאל כדי לתקן את האיסור, אך הכא דתרם ממנה בשוגג, אין מוטל עליו לישאל, אך צ"ע, דאף דנימא דכשתרם מן הרעה בשוגג אין מוטל עליו לישאל, מ"מ הכא דהוי שוגג קרוב למזיד דאיבע"ל למטעמי', וכמו שאמרו ביבמות פ"ט א', לכאו' בדין דמוטל עליו לישאל, וי"ל עוד, דהכא איירי אחר שבאה ליד כהן, דא"א לו לישאל עלי'.

ז] **התורם חבית של יין ונמצאת של חומץ וכו',** הר"ש והרא"ש הביאו מתוספתא וירושלמי דאתיא כרבי דס"ל דיין וחומץ ב' מינים, אך לרבנן דהוו מין א', תרומתו תרומה, ועמש"נ להלן אות י"א בדעת כמה מקמאי דאתיא אף כרבנן, ובתו"ד מבו', דאף לדעת רבנן אסור לתרום מן החומץ על היין דהו"ל כתורם מן הרעה על היפה, אלא דאם עבר ותרם תרומתו תרומה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"א דאין תורמין חומץ על היין, וכתבו הרדב"ז והכס"מ שם דהוא משום דהו"ל כתורם מן הרעה על היפה, וכ"ה מבו' בפירש"י נדה ב' ב', ובפי' רשב"ם ב"ב צ"ו א', ובמאירי ב"ב פ"ד ב', וכ"נ בד' התוס' ביבמות פ"ט א' סוד"ה קישות, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.[[158]](#footnote-159)

ואמנם הנה ד"ז שנוי בפלוגתת הראשונים, בפי' מה שאמרו בב"ב פ"ד ב' דלענין מקח וממכר מודו רבנן דיין ונמצא חומץ הוי מק"ט, דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי, אלא לענין מעשר ותרומה וכדר' אלעא דאמר וכו' מכאן לתורם מן הרעה על היפה שתרומתו תרומה, אבל לענין מו"מ דכו"ע איכא דניח"ל בחמרא ולא ניח"ל בחלא, ואיכא דניח"ל בחלא ולא ניח"ל בחמרא, - דהריטב"א שם פירש, דהא דמייתי לההיא דר' אלעא, הוא משום דאל"כ הוה ס"ד דלגבי תרומה אפי' לכתחילה תורמין מזע"ז וליכא קפידא, וא"כ אף לענין מו"מ ל"ה מק"ט, ולהכי אשמועינן דודאי קפידא גמורה היא, אלא דלענין תרומה מהני בדיעבד מגזה"כ, עכ"ד, וזה כדעת הני קמאי דאין תורמין חומץ על היין, משום דהו"ל כתורם מן הרעה על היפה, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן של"א ס"ק ק"ז דמהגמ' בב"ב משמע דחשבינן לי' כתורם מן הרעה על היפה.

אך הרמב"ן בב"ב שם פירש דהא דס"ד מעיקרא דלרבנן אם מכר לו יין ונמצא חומץ ל"ה מק"ט, הוא משום דרבנן קאמרי דמין א' הוא ותורמין מזע"ז, ולא חשיב כתורם מן הרעה על היפה, מדלא קתני התורם יין על חומץ תרומתו תרומה, וא"כ לדידהו חשבינן ליין וחומץ כב' יינות יפים דכל חד חזי למילתי' ויפה הוא לו דל"ה מק"ט, וע"ז משני דשאני גבי תרומה דאף אם תרם מן הרע על היפה תרומתו תרומה, אלא שיש בזה נשיאות חטא, וע"כ ביין וחומץ כיון דאיכא דניח"ל בחלא אין כאן נשיאות חטא, ומשא"כ לגבי מו"מ דאע"פ שאין זה יפה מזה ומין א' הוא, מקפידין בנ"א בכך, וע"כ הו"ל מק"ט, עכ"ד, ומבו' לפ"ז דלרבנן מותר לתרום לכתחילה מן החומץ על היין, דכיון דאיכא דניח"ל בחלא, לא חשבינן לי' כתורם מן הרעה על היפה, וכ"כ הר"ן שם, וכ"נ בתוס' ישנים יבמות פ"ט א'.[[159]](#footnote-160)

ח] והנה הרמב"ן שם לעיל מינה הביא להא דתניא בתוספתא במכילתין פ"ד, ריבר"י אומר משום אביו תורמין יין על החומץ, ואין תורמין חומץ על היין אלא לפי חשבון, ולגיר' זו מבו' להדיא דמותר לתרום מן החומץ על היין, ולא חשיב כתורם מן הרעה על היפה.[[160]](#footnote-161)

אך בדעת ש"ר דאסור לתרום מן החומץ על היין, צ"ל דל"ג לתיבות אלו דאלא לפי חשבון, וכמש"כ הגר"א ביו"ד שם דט"ס הוא, והחס"ד בתוספתא שם כתב דתיבות אלו שייכי לדלעיל, עיי"ש, - וכ"ה בירושלמי לעיל ספ"ב, דאמר ריבר"י משום אביו, תורמין מן היין על החומץ אבל לא מן החומץ על היין, עבר ותרם תרומתו תרומה.[[161]](#footnote-162)

ט] הרמ"ה בב"ב שם כתב, דכיון דסתם מתניתין דהכא כרבי, וכדתניא בתוספתא דדברי רבי היא, וכן אמרו בירושלמי דרבי היא, הלכתא כוותי', דהו"ל סתם במתניתין ומחלוקת דברייתא דהלכה כסתם מתניתין.

אך הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"א פסק כדעת רבנן דיין וחומץ מין אחד הוא, וכ"כ הרשב"א בנדה ב' ב' והריטב"א והמאירי בב"ב פ"ד ב', - ובביאור הגר"א יו"ד סימן של"א ס"ק ק"ח כתב דהא דלא קי"ל כרבי דסתם משנתינו כוותי', הוא משום דסתם משנה לעיל ספ"ב הוא דלא כרבי, וכמו שאמרו בירושלמי שם,[[162]](#footnote-163) ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דגם משנתינו אתיא אף כרבנן, וזה כמש"נ להלן אות י"א בדעת כמה מקמאי, ולא סתרי סתמא דמתניתין אהדדי.

י] בנדה ב' ב' תניא דהי' בודק את החבית להיות מפריש עלי' והולך ואח"כ נמצאת של חומץ וכו', ומבו' דאם בשעת ההפרשה היתה חומץ, אין תרומתו תרומה, ובפירש"י שם כתב דאתיא כרבי דס"ל דיין וחומץ ב' מינים, דלרבנן דמין א' הוא, אף אם נמצא חומץ תרומתו תרומה, וכ"כ בפי' רשב"ם ב"ב צ"ו א', וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו.

אך הר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דבתוספתא משמע דאתיא אפי' כרבנן, ופירשו דהוא משום דנתכוין לתרום יין, וע"כ כל שנמצא חומץ אין תרומתו תרומה, דהוי תרומה בטעות, וכ"כ התוס' בב"ב פ"ד ב' ובנדה ב' ב', והרמב"ן וש"ר בב"ב שם, והרמ"ה שם צ"ו א', והרשב"א והריטב"א בנדה שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"א והכ"ב.

יא] והנה הר"ש והרא"ש כתבו, דאף דמודו רבנן דאם נתכוין לתרום יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, מ"מ משנתינו דאין תרומתו תרומה אתיא כרבי, וכמו שהביאו מהתוספתא והירושלמי, והיינו משום דהכא איירי בגונא דבלבו שיהא תרומה בכל ענין בין ימצא חומץ ובין ימצא יין, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בב"ב פ"ד ב' שכתב דסתם מתניתין דהכא הוא כרבי, אף שכתב שם צ"ו א' דמודו רבנן דאם נתכוין לתרום יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה.[[163]](#footnote-164)

אך התוס' ביבמות פ"ט א' כתבו בשם ר"י, דמשנתינו אתיא אף כרבנן, כיון דלא נתכוין לעשות חומץ תרומה והוי תרומה בטעות, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ הרמב"ן בב"ב פ"ד ב', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"א והכ"ב, עיי"ש.

יב] בטעם הא דתורם יין ונמצא חומץ הוי תרומה בטעות ואינה תרומה נחלקו הראשונים, דבל' התוס' ביבמות פ"ט א' מבו', דהוא משום דאין דעתו לתרום מן הרעה, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, ולפ"ז הדין נותן, דרק אם תרם יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, אך אם תרם חומץ ונמצא יין תרומתו תרומה, וכ"נ להדיא בד' המאירי בקידושין מ"ו ב', עיי"ש, וכ"כ הכס"מ בפ"ה מתרומות הכ"א שזהו הגיר' הנכונה בד' הרמב"ם שם, ופירש הטעם בזה, דכיון שנתכוין לתרתום מן הרע על הרע ועלה בידו מן היפה על הרע, שפיר דמי שהרי מין א' הוא, וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן של"א סקצ"ה.

יג] אך הנה הרא"ש במשנתינו גריס בתוספתא, דהי' בלבו לתרום חומץ על חומץ ומה שבידו יין, אין תרומתו תרומה, ומבו' דאף אם תרם חומץ ונמצא יין, אין תרומתו תרומה וכ"ה גיר' דפו"י בד' הרמב"ם שם, וכן הביאו וכן הביאו הסמ"ג עשין קל"ד והרש"ס בפירקין בשמו, וכ"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז שם, וכ"כ הרמב"ן והמאירי בב"ב פ"ד ב'.

וכ"ה מבו' גם לגיר' הר"ש וש"ר בתוספתא, וזה מהא דתניא ברישא, דהי' בלבו לתרום יין על יין ומה שבידו יין, היין תרום ויחזור ויתרום את החומץ, ופירש הר"ש דהיינו, כגון שיש שם נ' חביות של יין והי' בלבו לתרום מן היין על היין והפריש אחת מהן על כולן, דאם מה שבידו יין והשאר יש מהן יין ויש מהן חומץ, הרי דהחביות הנמצאות של יין מתוקנות הן שתרומתן בחבית שבידו, אבל החביות של חומץ טבל נינהו כבתחילה ויחזור ויתרום אותם, ועד"ז פירשו הרמב"ן בב"ב שם והרשב"א ביבמות פ"ט א', ומבו' לפ"ז דכל שנתכוין לתרום יין על היין, ונמצא יין על החומץ, אין תרומתו תרומה, וכ"כ הריטב"א בקידושין מ"ז ב' לפרש לדין זה, ולפ"ז ה"נ אם נתכוין לתרום חומץ על חומץ, ונמצא מה שתרם יין, דאין תרומתו תרומה.

ומבו' לפ"ז, דהא דבתורם יין ונמצא חומץ, הוי תרומה בטעות, אי"ז משום דאין דעתו לתרום מן הרעה, אלא הוא משום דלא נתכוין לתרום ממין זה,[[164]](#footnote-165) ולכאו' היינו דדמי למו"מ דביין ונמצא חומץ שניהם יכולין לחזור בהן, משום דאיכא דניח"ל בחמרא ואיכא דניח"ל בחלא, וה"נ לענין תרומה הוא כן, דכל שתרם יין ונמצא חומץ או שתרם חומץ ונמצא יין, הו"ל תרומה בטעות, - ובההיא דהתוספתא נתחדש טפי, דאף אם תרם יין ונמצא יין, מ"מ כל שהי' דעתו לתרמו על היין, ונמצא דמה שתרם עליו הוא חומץ, אין תרומתו תרומה, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הו"ל תרומה בטעות, דאם הי' יודע שהדבר שתרם עליו הוא חומץ, הי' תורם עליו מן החומץ.[[165]](#footnote-166)

יד] התוס' ביבמות שם הקשו, בהא דהתורם קישות ונמצאת מרה תרומתו תרומה, דמ"ש מהא דהתורם יין ונמצא חומץ דאין תרומתו תרומה משום דהוי תרומה בטעות,[[166]](#footnote-167) וכתבו בשם ר"י, דשאני יין וחומץ, דאע"פ שהם מין אחד מכל מקום ב' שמות הן זה יין וזה חומץ, ולכך הוי טעות טפי ול"ה תרומה, אבל קישות ונמצאת מרה ל"ה טעות כ"כ, דלקישות נתכוין וה"ה קישות, וכתבו דמה"ט הוא דאם תרם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, כיון דתרם אותו שם שנתכוין לו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, והרמב"ן והריטב"א בב"ב פ"ד ב', - והריטב"א ביבמות שם הוסיף לפרש דהיינו, דבתורם יין ונמצא חומץ, כיון דב' שמות הן, "מה שהוציא בשפתיו הי' טעות" והפרשה בטעות אינה הפרשה.

ולעיל פ"ב מ"ב אות ה' נת' להעיר ע"ד הראשונים, ממה שאמרו בירושלמי שהביאו הר"ש והרא"ש שם, דהא דתורן מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, ול"ה כתרומה בטעות, הוא משום דאם תאמר אין תרומתו תרומה נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה וכו', והיינו דלא ניח"ל לבטל התרומה משום זה, דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה, - וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הראשונים דהא דבתורם מן הטמא על הטהור בשוגג תרומתו תרומה, הוא משום דשם א' הוא, אך בתורם יין ונמצא חומץ, דב' שמות הם, אין תרומתו תרומה, אף דגם בזה שייך ה"ט דהירושלמי דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה ומכניסו בחמורה.

ועיי"ש שנת' לדון בזה, דכל ה"ט דנמצאת מבריחו מן הקלה וכו', הוא רק משום דליכא טעות בעיקר ההפרשה, שהרי נתכוין לתרום מדבר זה, ואך שבאנו לדון דאיכא אומדנא דמוכח שדעתו לתרום כדין ואין רצונו שתחול התרומה על הטמא, וע"ז הוא דאמרינן דליכא אומדנא ע"ז, משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה, אך בתורם יין ונמצא חומץ, דאיכא טעות בעיקר ההפרשה, ל"מ ה"ט דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו'.

טו] ועיי"ש שנת' לדון עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות י"ג מד' רבים מקמאי, דאף תורם חומץ ונמצא יין אין תרומתו תרומה, ומבו' דהא דהו"ל טעות, אי"ז כלל מכח האיסור לתרום מן החומץ על היין, אלא הוא משום דאיכא דניח"ל ביין ואיכא דניח"ל בחומץ, ולפ"ז י"ל דכל מה שאמרו בירושלמי דאי"ז טעות משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', הוא רק הכא שבאנו לבטל התרומה משום שאין רצונו לעבור על איסור, וע"ז אמרינן דזה אינו טעם כלל לבטל התרומה, כיון דאדרבה אתה מבריחו מן הקלה ומכניסו לחמורה, וכ"נ מל' הירושלמי, דא"כ אתה "מבריחו מן הקלה" ומכניסו בחמורה, וזה שייך רק בגונא שבאנו לבטל התרומה כדי להבריחו מן הקלה, אך אם יש טעות בעיקר התרומה, מאן לימא לן דאי"ז טעות משום שאינו רוצה ליכשל באיסור, - אך נת' שם דאי"ז מתישב בד' הראשונים שהקשו דמ"ש תורם יין ונמצא חומץ דאין תרומתו תרומה, מתורם קישות ונמצאת מרה ותורם מן הטמא על הטהור בשוגג דתרומתו תרומה, ולפי הנ"ל הרי שאני תורם קישות ונמצאת מרה ותורם מן הטמא על הטהור בשוגג, דכל הטעות שבזה הוא משום דאין רצונו לעבור על איסור, וע"כ בזה אמרינן דאי"ז טעות משום דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', ומשא"כ בתורם יין ונמצא חומץ דהוי זה טעות מצד עצמו, ול"מ ע"ז הא דא"כ נמצאת מבריחו מן הקלה וכו', וצ"ע בזה.

טז] המאירי בקידושין מ"ו ב' כתב, דכ"ה דבתורם יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, ה"נ בכל תורם מן היפה ונמצא רע אין תרומתו תרומה, והא דתנן הכא דהתורם קישות ונמצאת מרה תרומתו תרומה, הוא משום דכל הא דבתורם יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, הוא רק משום שבדק וגילה בדעתו שאינו רוצה אלא ביפה, ובכה"ג הוא דאם נמצא חומץ אין תרומתו תרומה, ומשא"כ בתורם קישות ונמצאת מרה, אע"פ שהי' סבור שאינה מרה, מ"מ לא גילה דעתו בכך, שאין הדבר מצוי לבדוק, ובזו אמרו שהוא תרומה, עכ"ד.

יז] הר"ש הביא מירושלמי לעיל ספ"ב דאמרינן דאמר ריב"ל מסתברא יודה רבי לד"ת, מ"ט דרבי דאם אומר אתה כן שמותר לתרום מיין אחומץ, אף הוא סבור מימר שמותר לתרום מחומץ על יין, וכתב דמשמע לפ"ז דלא אסר רבי אלא לכתחילה, וכתב דא"א לומר כן, דבהדיא קתני במשנתינו ובתוספתא דאם עד שלא תרמה החמיצה אינה תרומה.

אמנם הנה התוס' ותוס' הרא"ש ביבמות פ"ט א' כתבו עפי"ד הירושלמי דאף לרבי אם במתכוין תורם מן החומץ על היין הויא תרומה, כיון דמדאורייתא הוי מין אחד, ועיי"ש שכתבו דהא דקאמר רבי דיין וחומץ ב' מינים הם, היינו שעשאוהו חכמים כשני מינין ול"ה תרומה היכא דטעה שהי' מתכוין ליין ונמצא חומץ, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דקתני הכא ובתוספתא דאם עד שלא תרמה החמיצה אינה תרומה, - אך צ"ע בגדר הדברים, דמ"ט מכח מה שתיקנו שאין לתרום מן היין על החומץ, חשבינן להו ליין וחומץ כב' מינים חלוקין, דמה"ט אם נתכוין ליין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה.

יח] עוד צ"ע בזה, מסוגיית הגמ' בב"ב פ"ד ב', דס"ד דהא דתנן דיין ונמצא חומץ שניהם יכולין לחזור בהן, אתיא כרבי דיין וחומץ ב' מינים הם, ואם כל פלוגתת רבי ורבנן היא מדרבנן, מה ענין זה לגבי מכירה, ואמנם לד' התוס' ותוס' הרא"ש מהני הא דלרבי עשאום רבנן כב' מינים, דמה"ט אם נתכוין לתרום מן היין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, אך לכאו' כ"ז הוא לענין תרומה, אך לענין מו"מ דליכא להתקנ"ח, מ"ט יהא תלוי בפלוגתת רבי ורבנן.

והגר"א בשנו"א במשנתינו כתב דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דלרבי אף מדאורייתא אין תורמין מזע"ז, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בריש נדה, עיי"ש, אך הוכחה זו היא רק לטעמי' דס"ל דהא דתניא דהבודק את החבית וכו' אתיא כרבי.

ובחזו"א כלאים סימן ג' סק"ט פירש בד' הירושלמי בריש כלאים, דאמוראי דהתם ס"ל דדינא דרבי הוא מדאורייתא, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות הכ"א מש"כ בענין זה באורך.

יט] ובחזו"א בכלאים שם כתב, דלהני דס"ל דלרבי יין וחומץ הוו ב' מינים מדאורייתא, טעמא דרבי הוא, דאע"ג דילפינן בבכורות נ"ד א' ק"ו מכלאים, מ"מ למאי דידעינן כונת התורה שאין תורמין ממין על שאינו מינו, משגחינן בהנאת המין, ורבנן סברי דכל שאינו כלאים זב"ז לא ילפינן, עכ"ד.

וצ"ע דאם פלוגתת רבי ורבנן הוא אם הא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, תליא בהנאת המין, או תליא במה דהוי כלאים זב"ז, הרי הוי זה פלוגתא מסוימת בהל' תרומות, ומאי ס"ד בב"ב שם דדין מוכר יין ונמצא חומץ תליא בפלוגתייהו.

כ] **הראשונה אינה מדמעת בפנ"ע ואין חייבין עלי' חומש,** הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"ב פירש דהך בבא קאי גם על תורם קישות ונמצאת מרה ואבטיח ונמצא סרוח, וכבר נת' לעיל אות ג' דהוא משום דס"ל דקי"ל כד' הירושלמי, דהא דבתורם קישות וכו' תרומה ויחזור ויתרום, הוא משום דהוי ספק, וע"כ אף אינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, אך למה שאמרו בבבלי ביבמות דמדאורייתא תרומה מעליא היא, ה"ה מדמעת וחייבין עלי' חומש, והא דתנן הכא דאינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש קאי על תורם יין ונמצא חומץ וספק אם החמיצה קודם התרומה או אחר התרומה.

כא] התוס' בכ"ד כתבו דהא דתרומה אינה בטילה אלא באחד ומאה, אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא היא בטילה ברוב, ובאו"ש פט"ו ממאכ"א הט"ז האריך לדון דמדאורייתא אין תרומה בטילה אלא באחד ומאה, עיי"ש בדבריו, ולכאו' תיקשי ע"ז מהא דתנן הכא דהראשונה אינה מדמעת, והרי דאיסור מדומע אינו אלא מדרבנן, וע"כ אזלינן בספיקו לקולא.

אך הנה האו"ש שם כתב בתו"ד, במה שאמר ר"ל ביבמות פ"ב א' דלא אמרינן שאני אומר אלא כשרבו חולין על התרומה, אשר מזה הוכיחו התוס' דמדאורייתא בטילה התרומה ברוב, דהיינו משום דהא דתרומה אינה בטילה אלא באחד ומאה הוי דבר שאינו מפורש בתורה, וע"כ הקילו בספיקו ומוקמינן חולין על חזקתייהו דחולין לתוך חולין נפלו, ודוקא בלא רבו לא תלינן לקולא, משום דהוא דבר המפורש בתורה, וגזרו בספיקו, וכתב דמצאנו כן במשנתינו דתנן דכל אחת בפנ"ע אינה מדמעת, ולכאו' תיקשי מינה ע"ד הרמב"ן בע"ז ע"ד א' שכתב דלדעת ר' יהודה דמין במינו לא בטל, הא דתרומה בטילה באחד ומאה, הוא מגזה"כ, ואטו נימא לדעתו דר' יהודה פליג על דינא דמשנתינו, ובע"כ דאף דמדאורייתא אין התרומה בטילה אלא באחד ומאה, מ"מ בספק מוקמינן להחולין אחזקתייהו, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דינא דמשנתינו, גם אי נימא דאף לדידן אין תרומה בטילה מדאורייתא אלא באחד ומאה.

כב] החוו"ד בסימן קי"א סק"א הק', לדעת ר"י שהביאו התוס' בכ"ד, דספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת אסור ולא חשבינן לה כספק ספיקא, וגם לא שרינן לה משום ספק דרבנן לקולא, משום דעיקר הספק נולד בדאורייתא, וכמש"כ הדרכ"מ ביו"ד סימן נ"ז והש"ך בכללי ס"ס אות י"ט והפר"ח שם סק"ח, וא"כ מ"ט הכא אין הראשונה מדמעת, ומצינו בזה כמה דרכים בד' האחרונים.

**א** החוו"ד שם כתב, דדין דימוע קייל, ומעיקרא לא תיקנו דין דימוע, אלא בודאי תרומה, ולא בספק תרומה, והסכים לזה היד יהודה שם סק"א, עיי"ש.

**ב** הרי"ף והרא"ש בפרק כל שעה כתבו בדין חטין שאינם מבוקעין, דכיון דלא איפסקא הלכתא עבדינן לחומרא דהו"ל ספק דאורייתא, וה"מ למיכלינהו בעינייהו, אבל אי משתכחי בהדי בשולא ולא נתבקעו כיון דאיסור חמץ במשהו מדרבנן הוא לא אמרינן כו' דהו"ל ספק דרבנן ואזלינן לקולא, עכ"ל, ובשעה"מ בסוף הל' מקואות כלל ו' הק', דמ"ט אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, הרי כיון דהחטין מצ"ע אסורין הן מכח ספק דאורייתא, הי' לנו לאסור גם כשנתגלגל להיות איסור דרבנן לענין תערובות.[[167]](#footnote-168)

ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן י"ח סקי"ג כתב לישב, דכל הא דלא מקילינן בספק איסור שנתערב משום ספק דרבנן, הוא דוקא בדבר חשוב דמדרבנן אינו בטל, וע"כ חשבינן לי' כספק דאורייתא, ומשא"כ בחמץ דה"ה בטל, והחמירו חז"ל שלא לאוכלו הגם שהוא בטל, הרי דהוי זה איסור דרבנן ובספיקו אזלי' לקולא, - ויל"פ בגדר הדברים דהיינו, דבדבר חשוב דאינו בטל, היינו דמדרבנן אכתי קיים בו האיסור דאורייתא, וע"כ לא מקילינן בספיקו, ומשא"כ בחמץ בפסח, דאף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא שהרי בטל הוא, וכל עיקר איסורו הוי מדרבנן, - ולפ"ז הרי דה"נ הוא בדינא דמדומע, דגדר הדברים הוא דאף דהוא בטל, שהרי אינו דבר חשוב וכיו"ב דאינו בטל מ"מ אסרו חכמים כל שאין מאה כנגד התרומה, ע"כ הוי זה איסור דרבנן, ובספיקו אזלינן לקולא.

**ג** בשערי ישר ש"א פ"ח כתב, דהא דבספק דאורייתא שנתגלגל לדרבנן לא אזלינן לקולא, הוא משום דמחמת הספק נתחדש איסור ודאי, וע"כ כ"ז הוא דוקא בדבר חשוב וכיו"ב, אבל בתרומה דמניעת ביטול ברוב בתרומה הוא מחמת חשיבות דין תרומה, הרי דאף דספק תרומה הוא אסור בודאי, הוי איסור זה ככל האיסורים דבטלין ברוב, וע"כ אף דאיכא ספק אם יש בזה לחשיבות התרומה שאינה בטילה, הו"ל ככל ספק דבר חשוב, שבטל ברוב, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בטעם ד' הרי"ף והרא"ש דחטים שאינם מבוקעות אינם אוסרות את התבשיל.[[168]](#footnote-169)

**ד** בזכר יצחק ח"ב סימן ג' כתב לישב, למש"כ התוס' בנדה מ"ז א' דגדר איסור מדומע, הוא דנעשה הכל כתרומה, וע"כ אף אם הוי עיקר הספק בדאורייתא, מ"מ כשבאנו לדון אם חייל איסור מדומע על ההיתר, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ומשא"כ בשאר הדברים דאינם בטלים, דאין ההיתר נאסר, אלא דהאיסור אינו בטל, ע"כ כיון דהספק שעל האיסור עצמו, הוי ספק דאורייתא ולחומרא, אף אינו בטל ברוב.

**ה** באחיעזר ח"ב סו"ס ט"ו כתב, דהא דספק דאורייתא שנתערב אסור, ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, הוא משום דספק דאורייתא הוי כגופו של איסור ודאי מדרבנן, דל"מ בו ביטול ברוב, וע"כ כ"ז הוא רק בגונא שאפשר להחזיק האיסור בתורת ודאי מדרבנן, ומשא"כ הכא בתורם חבית של יין ונמצא חומץ דתרומה ויחזור ויתרום, ועל כל א' הוי ספק תרומה, א"א לומר על כל א' שהוא ודאי תרומה מדרבנן, דהא אם הראשונה תרומה השני' חולין, ואם השני' תרומה הראשונה טבל או חולין, וע"כ בספיקו עומד והו"ל ספק דימוע דלקולא.[[169]](#footnote-170)

כג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דתנן דהראשונה אינה מדמעת, היינו שאם נפלה לבדה בתוך חולין לא נהי' הכל מדומע, אלא מפריש מאותן החולין כשיעור התרומה בלבד שנפלה מהן, ונתחדש בדבריו, דאף דהויא ספק תרומה, מ"מ יש בה דין הרמה, - ועד"ז כתב הרע"ב לקמן מ"ב, בהא דתנן דנפלו שנתיהן למקום א' מדמעות כקטנה שבשניהם, וכתב הרע"ב דהיינו דאם יש בחולין ק' כנגד הקטנה אין נעשים מדומע, אלא נוטל מן החולין כשיעור אלו הב' תרומות.

ובתוס' אנשי שם לקמן שם הביא מס' משנת חכמים שעמד בזה ע"ד הרמב"ם והרע"ב, דמ"ט צריך להרים בכה"ג, הרי עיקר דין הרמה הוא משום גזל השבט, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הט"ו, והוא מירושלמי רפ"ב דערלה, ומה"ט ליכא דין הרמה בתרומה שאין הכהנים מקפידין עלי', וא"כ הכא דאי"ז אלא ספק תרומה, ומספק א"צ ליתנה לכהן בחינם, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מתניתין ובפ"ה מתרומות הכ"ג, מ"ט יהא בזה דין הרמה, ועיי"ש שכתב די"ל דלא פלוג רבנן, וע"ד מש"כ התוי"ט לקמן פ"ה מ"ב בשם התוס', וכ"כ הר"ש שם, וכ"כ הרש"ש והאור גדול שם, ועמש"נ לקמן מ"ב אות ב' לדון עוד בד' הרע"ב.

כד] ואולי י"ל עוד בזה, דהנה במקד"ד סימן נ"ז ד"ה הנה אמרי' כתב בדעת הרמב"ם בפ"ח מביכורים ה"ט דבעיסה דספק אם היא חייבת בחלה, ה"ה צריך ליתן את החלה לכהן בחינם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ג ממעשר הכ"א, וכמש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל שם, - ובמקד"ד שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם הכא דהוא נוטל דמים מן הכהן דהמע"ה, ועיי"ש מש"כ בזה.

אמנם הנה באמת יש לדקדק בל' הרמב"ם בהלכותיו שכתב דנותנן לכהן "אחד" ונוטל מן הכהן דמי הגדולה, וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהוא נותנם לאותו כהן, ונותן לו הכהן דמי הגדולה, וכ"ה משמעות ל' הירושלמי, וצ"ב דמ"ט יש לו ליתנם לכהן אחד, הרי לכאו' אף אם הוא נותנם לב' כהנים, מצי ליטול דמים מן הכהן שנותן לו את הגדולה דהמע"ה, וכאשר כ"ה במאירי פסחים ק"ז א' שכתב דאינו חייב ליתן לכהן אלא את הראשונה של חומץ, ועל השני' אומר לו הבא ראי' וטול, אלא שמוכרה לכהנים בזול.

כה] ונראה די"ל בזה, דהרמב"ם לטעמי' אזיל דבכל ספק תרומה דינא הוא שנותנה לכהן בחינם, דכיון דמספק הוא תרומה, קבעו חכמים דיש בה נתינה בודאי, וכל הא דהכא מצי ליטול מן הכהן דמי הגדולה, הוא משום דהכא בע"כ דאחת מן התרומות היא שלו וא"צ ליתנה לכהן, ולא שייך לדון דאיכא דין נתינה לכהן על שתיהן, וע"כ הוא נוטל מן הכהן את דמי הגדולה,[[170]](#footnote-171) ואשר ע"כ כ"ז הוא כשהוא נותנם לכהן אחד, דבכה"ג אנו דנים על ב' התרומות יחד, וכיון דבע"כ אחת מהן היא שלו וא"צ ליתנה לכהן, מצי ליטול מן הכהן את דמי הגדולה, אך כל שהוא נותנם לב' כהנים, אנו דנים על כל תרומה בפנ"ע, והו"ל ככל ספק תרומה שנותנה לכהן בחינם.

ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרמב"ם הכא דאם נפלה אחת מהן לבדה בתוך חולין יש בזה דין הרמה, הגם דעיקר דין הרמה הוא משום גזל השבט, והיינו משום דבאמת גם הכא איכא על תרומה זו בפנ"ע דין נתינה לכהן, דמה"ט אם הוא נותנה לבדה לכהן, ל"מ ליטול ממנו את דמי', וע"כ שפיר יש בזה דין הרמה.

כו] **ואין חייבין עלי' חומש,** כה"ג תנן בחלה פ"ג מ"ו בגר שנתגייר והיתה לו עיסה וספק אם נעשית קודם שנתגייר או אחר שנתגייר, דאין חייבין עלי' חומש, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דהוא ספק והמע"ה.

ובפי' הרא"ש שם עמד בהא דתני דאין חייבין עלי' חומש, ומשמע דקרן חייבין עלי', וכתב לפרש דהא דמשלם את הקרן, הוא משום דתשלומי תרומה כפרה נינהו, וע"כ מפריש תשלומין ונעשים תרומה מספק ומוכרן לכהן, עכ"ד, וכ"כ הרע"ב שם, ולפ"ז הרי דה"נ בהא דתנן הכא דאין חייבין עלי' חומש, דאת הקרן הוא צריך להפריש, משום דתשלומי תרומה כפרה נינהו.

ובתוס' הגרע"א בחלה שם תמה ע"ז, דהנה עיקר הא דתשלומי תרומה הוו כפרה, הוכיחו כן התוס' בכתובות ל' ב' מהא דאין הכהן יכול למחול, ולפ"ז הרי מוכח דאף החומש הוי כפרה, שהרי במתניתין לקמן רפ"ו משמע דאף על החומש אינו יכול למחול, וא"כ מ"ט א"צ להפריש אלא את הקרן ולא את החומש, - ובמשנה ראשונה שם כתב לישב, דאף דגם החומש אתי לכפרה, מ"מ כיון דאינו מעכב, לא הצריכוהו להפרישו.

כז] אמנם הנה התוס' ביבמות צ"ט ב' ובכתובות ל' ב' כתבו בהא דתנן בכהנת שנתערב ולדה בולד שפחתה ושחררו זא"ז וכו' דאם אכלו תרומה אין משלמין קרן וחומש, דאף דאין משלמין, מ"מ הן צריכין להפריש משום כפרה, עיי"ש, ומבו' דאף את החומש הוא צריך להפריש מספק, ובמל"מ פ"י מתרומות הי"ד כתב דלפי דבריהם ה"נ הוא בספק תרומה, דאף דאינו משלם קרן וחומש, מ"מ הוא צריך להפריש את הקרן והחומש, ובתוס' הגרע"א בחלה שם עמד על דבריו שלא הביא לד' הרא"ש והרע"ב שכתבו דא"צ להפריש את החומש.

ולדעת התוס' תיקשי, דמ"ט תנן דאין חייבין עלי' חומש, ולא תני דאין חייבין עלי' קרן וחומש, ובתוס' הגרע"א כתב די"ל דלרבותא נקט כן, שהרי האוכל תרומת עצמו כגון ישראל שנפל לו תרומה מאבי אמו כהן הדין דנותן קרן וחומש לכהן והכהן משלם לו כפי הדמים שהי' יכול למכור את התרומה שאכלו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"ב, וה"נ בחלה זו דאילו איתא בעיני' הדין דמוכרה לכהן, והייתי אומר דדינו כתרומת עצמו ואם אכלה נותן החומש לכהן, ולזה אשמועינן דאף החומש סגי בהפרשה כיון דהוא ספק תרומה.

והרש"ש שם כתב, דהא דנקט דאין חייבין עלי' חומש, הוא משום דאת הקרן חייב לשלם כדין גוזל את חבירו, עכ"פ כשאכלה אחר שבאה ליד הכהן שמכרה לו הגר, ועיי"ש במש"כ לדון כשאכלה מיד הגר, אם הוא חייב לשלם לו קרן, וע"כ תני דאין חייבין עלי' את החומש.[[171]](#footnote-172)

כח] והנה הרמב"ן במלחמות בכתובות ל"ה א' נקט דמהני קלב"מ לפטור מחיוב תשלומי תרומה, והביא כן גם בשם הבעה"מ והראב"ד, וזה שלא כד' התוס' בכתובות ל' ב' ובפסחים כ"ט א' שכתבו דל"מ קלב"מ לפטור מחיוב תשלומי תרומה משום דכפרה הוא, - ובס' ישועות מלכו נקט בדעתם דפליגי ע"ד התוס', וס"ל דתשלומי תרומה ל"ה כפרה, וע"כ ס"ל דמהני קלב"מ לפטור מזה,[[172]](#footnote-173) וכ"ה גם דעת הר"ש לקמן פ"ז מ"א דתשלומי תרומה ל"ה כפרה, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דלדעתם באוכל ספק תרומה, א"צ אף להפריש קרן וחומש, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שם שסתם וכתב דפטור, ולא כתב דצריך להפריש, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ עוד בזה.

כט] **שם בר"ש, דמסיק ר' יונה בעי ולכל מילי עשאוה כספק אוכל וכו' וחייבין עלי' חומש ולוקין עלי' אם אכלו חוץ לחומה,** צ"ע דכיון דאינה אלא ספק אוכל מ"ט חייבין עלי' חומש מספק, ומ"ט לוקין עלי' מספק, ובביאור הגר"א לירושלמי גריס ואין חייבין עלי' חומש ואין לוקין עלי', ופירש דכיון דדילמא לאו אוכל היא ע"כ אין חייבין עלי' חומש,[[173]](#footnote-174) וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הכ"ב דאף בתורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח אין חייבין עלי' חומש, והוא משום שפסק כד' הירושלמי דהא דתרומה ויחזור ויתרום הוא משום ספק, וכמש"כ בתוס' אנשי שם.

ולגיר' דילן צ"ל, דמן הדין הויא אוכל גמור, ומה שאמרו דעשאוה כספק אוכל אי"ז אלא דין דרבנן, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' בב"ב קמ"ג א', וכ"נ בתוס' הרא"ש יבמות פ"ט א' וקידושין מ"ו א', וכיון דמדאורייתא הויא תרומה גמורה, ע"כ חייבין עלי' חומש, ובמע"ש כה"ג לוקין עליו אם אכלו חוץ לחומה, - אך צ"ע בפירוש מה שאמרו בירושלמי דלכל דבר כספק אוכל היא וכו', ומשמע דכל דינים אלו הם משום שעשאוה כספק אוכל, ולכאו' הרי אדרבה הא דחייבין עלי' חומש ולוקין עלי' אם אכלו חוץ לחומה, הוא משום דמדינא הויא אוכל גמור,[[174]](#footnote-175) - ועוד צ"ע ממה שאמרו בירושלמי שם, דמכח הא דהוי כספק אוכל, מטהרינן בככר שנטמא בספק רה"י ומגעו ברה"ר, עיי"ש, ומבו' דמדינא אי"ז אלא ספק אוכל, וצ"ע בזה.

ל] בפי' הרש"ס כתב, דמה שאמרו דלוקין עלי' אם אכלו חוץ לחומה, כדי נסבה, דמעשר ירק מדבריהם, אלא מאי לוקין מדבריהם, וכ"כ בפי' מהר"א פולדא, - ובשו"ת שבט הלוי ח"ב סימן קפ"ט כתב דלמש"כ היראים במצוה קמ"ז דמע"ש נוהג מדאורייתא אף בירקות, עיי"ש, ניחא מה שאמרו דלוקין עלי' אם אכלו חוץ לחומה, דהוא מלקות דאורייתא.

לא] **שם, הי' בלבו לתרום יין על יין וכו' מה שבידו יין היין תרום ויחזור ויתרום את החומץ,** הר"ש פירש דאיירי כשיש שם נ' חביות של יין והי' בלבו לתרום מן היין על היין והפריש אחת מהן על כולן, ובזה הוא שאמרו דאם מה שבידו יין והשאר יש מהן יין ויש מהן חומץ, החביות הנמצאות של יין מתוקנות הן שתרומתן בחבית שלפניו, אבל חביות הנמצאות של חומץ טבל נינהו כבתחילה ויחזור ויתרום אותם, ועד"ז פירשו הרמב"ן בב"ב פ"ד ב' והרשב"א ביבמות פ"ט א', ועמש"נ לעיל אות י"ג ללמוד מזה דהא דבתורם יין ונמצא חומץ הוי תרומה בטעות, אי"ז משום דאין דעתו לתרום מן הרעה, אלא הוא משום דלא נתכוין לתרום ממין זה, עיי"ש.

והנה מבו' עוד לפ"ז, דאף שמקצת מן ההפרשה לא חלה, מ"מ אותו המקצת שראוי לחול חייל, ובדרך אמונה פ"ה מתרומות בצה"ל ס"ק תס"ו כתב דזה שלא כדעת הרמב"ם שם ה"ג שכתב דאם היו לו נ' סאה חטים ונ' סאה שעורים בבית א' והפריש על הכל ב' סאין חטים אינה תרומה, והרי דלא אמרינן דאף דמה שתרם על השעורים לא חייל, מ"מ מה שתרם על החטים חייל, אלא אף מה שתרם על החטים לא חייל, ובחזו"א דמאי סימן י"א סוסקכ"ז כתב דצ"ל דהוא מדינא דאת וחמור, והרמב"ם לטעמי' דס"ל דאת וחמור לא קנה כלל כשאמר כולכם, ועי' בדבריו בסימן ט"ו סקי"א ד"ה הפריש במש"כ לדון בזה.

אך י"ל דהכא עדיף טפי, דכיון דהא דההפרשה על היין בטילה, הוא משום טעות, לי"ב לדינא דקני את וחמור, וכמש"כ כן בחזו"א דמאי סימן ט"ו סקי"א דמ"ד דקני את וחומר לא קנה כלל, הוא אף כמ"ד דנדר שהותר מקצתו לא הותר כולו, דהתם טעות מבטל את הדיבור, הלכך מה שאינו טעות קיים.

**פ"ג מ"ב**

א] **נפלה אחת מהן לתוך החולין אינה מדמעתן נפלה שני' למקום אחר אינה מדמעתן,** בפי' הרש"ס כתב, דאף דכבר תנן לה לעיל מ"א דהראשונה אינה מדמעת בפנ"ע וכן השני', מ"מ מהתם לא שמעינן אלא דאם נפלה הראשונה או השני' בפנ"ע אינם מדמעת, והכא קמ"ל דאף אם נפלה הראשונה ולא דימעה ואח"כ נפלה השני' למקום אחר, דהו"א דמדמעת דאל"כ מיעקרא תקנתא דרבנן, קמ"ל.

ולכאו' נתחדש בזה טפי, שהרי בעלמא קי"ל דאם ודאי נפל איסור לתוך א' מב' קופות, אף דהוי מין במינו דמדאורייתא בטל, לא שרינן לב' הקופות משום ספק דרבנן, אלא שניהם אסורין, והיינו עכ"פ בבאו לישאל בב"א, או כשהם של אדם א' דהו"ל כבא לישאל בב"א, ואכמ"ל, והכא קמ"ל דאף דודאי דאחת מן החולין מדומעת, לא אסרינן להו, וכבר עמד ע"ז ביד יהודה סימן קי"א סק"ג, וכתב דהוא משום דבדימוע הקילו דספק תרומה אינה מדמעת, וכמש"כ החוו"ד שם סק"א, והבאנו דבריו לעיל מ"א אות כ"ב, וע"כ אף בכה"ג דודאי נפלה תרומה לתוך אחת מן הקופות, ליכא לדין דימוע, והיינו דהא דספק תרומה אינה מדמעת, אי"ז משום דספק דרבנן לקולא, אלא הוא דין בפנ"ע מקולי דימוע, וע"כ אף בכה"ג דממ"נ נפלה תרומה לאחת מהן, ליכא לדין דימוע.[[175]](#footnote-176)

ב] **נפלו שתיהן למקום אחד מדמעות כקטנה שבשתיהן,** הרע"ב כתב דהיינו, דאם יש בחולין ק' כנגד הקטנה, אין נעשים מדומע, אלא נוטל מן החולין כשיעור אלו הב' תרומות שנפלו בהן ונותנן לכהן, והשאר חולין כמו שהיו, ועי' בתוס' אנשי שם בשם משנת חכמים, דאף דליכא בזה משום גזל השבט מ"מ יש בזה דין הרמה, דלא פלוג רבנן, וכ"כ הרש"ש והאור גדול, ונת' בזה לעיל מ"א אות כ"ג.

אמנם אכתי צ"ע, דאף דשפיר י"ל דהוא צריך להרים כשיעור התרומה הגדולה, אף דליכא בזה משום גזל השבט, שהרי הוא נוטל דמי' מן הכהן, מ"מ מ"ט יהא צריך להרים כשיעור ב' התרומות, הרי ודאי דאחת מהן אינה תרומה, וצע"ג.

ג] במשנה ראשונה הביא מס' משנת חכמים שהק', דהיאך משכח"ל להך דינא דנפלו שתיהן למקום אחד מדמעות כקטנה שביניהם, הרי הא דתרומה אוסרת באחד ומאה, הוא רק במינו, אך בשאינו מינו הוא בנו"ט, וכיון דהכא אחת מהתרומות היא יין והשני' היא חומץ, הרי דבין אם נפלו לתוך יין ובין אם נפלו לתוך חומץ, לא הי' לנו להצריך שיהא בתערובת ק' כנגד הקטנה שביניהם, שהרי אפשר דהתרומה היא אינו מינו של החולין והיא בטלה בס', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בערול"נ נדה ב' ב' מש"כ בזה, - ובדרך אמונה פ"ה מתרומות ס"ק רמ"ט כתב לישב בפשיטות, דאיירי דהחמיצה גם התרומה השני' ונפלו שתיהן לתוך החומץ, ועיי"ש בצה"ל ס"ק תק"כ מש"כ עוד בזה.

ד] הרא"ש הביא מירושלמי שאמרו דכהן נותן לו דמי אחת מהן, ומיבע"ל אם דמי גדולה או דמי קטנה, ופשיט דנותן לו דמי גדולה דיד כהן על התחתונה, ומייתינן לה מהא דתנן הכא דנפלו שתיהן למקום אחד מדמעות כקטנה שבשתיהן, וכ"ה בפי' הר"ש שלפנינו לעיל מ"א, אך הרא"ש כתב בשמו דגריס דפשיט דנותן לו דמי קטנה, וצ"ב היאך פשיט לה ממתניתין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם, ובפ"ה מתרומות הכ"ב.

וצ"ב דמה הוצרך להא דתנן הכא דנפלו שתיהן למקום אחד מדמעות כקטנה שבשתיהן, הרי יש ללמוד לזה גם גם מהא דתנן לעיל דהראשונה אינה מדמעת בפנ"ע, והרי דלא החמירו בה לחשבה כתרומה ודאי, וע"כ ממילא הדין נותן דהכהן נותן לו דמי הגדולה.

אמנם באמת מהא דתנן הכא דנפלו שתיהן למקום אחד מדמעות כקטנה שבשתיהן, משמע דאף דכבר ידעינן דאם נפלה אחת בפנ"ע אינה מדמעת, מ"מ ס"ד דאם נפלו שתיהן למקום אחת מדמעות כגדולה שבשתיהן, - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דאף דכל תרומה בפנ"ע אינה אלא ספק תרומה ולגבי דין דימוע אין אנו דנים אותה כתרומה, מ"מ כל שאנו דנים על ב' התרומות יחד, הרי דכיון דודאי אחת מהן היא תרומה, ויש בזה דין תרומה לענין דימוע, תו יש מקום לומר דיהא דין הדימוע כגדולה שבהן,[[176]](#footnote-177) וזהו דקמ"ל מתניתין דאף בכה"ג שאנו דנים על ב' התרומות יחד, מצינו לדון דהקטנה היא התרומה, וע"כ אין מדמעות אלא כקטנה שבשתיהן.

ה] ואמנם צ"ע דמאי מיבע"ל דשמא אין הכהן נותן לו אלא את דמי הקטנה, הרי כיון דדינא הוא דהמע"ה, ודאי דהדין נותן דאינו חייב ליתן לכהן אלא את הקטנה, ועל הגדולה מצי ליטול דמים, ובד' הגר"א בשנו"א משמע דהוא משום די"ל דכיון דהכהן צריך להוציא מידו, אינו משלם אלא הקטנה, ולכאו' היינו דיש מקום לדון דהכהן חשיב כמוחזק, ואין ביד הבעלים להוציא ממנו אלא את דמי הקטנה, - אך צ"ע דא"כ היאך פשיט לה מהא דתנן הכא דאינם מדמעות אלא כקטנה שביניהם.

ולכאו' צ"ל בזה, דצד האיבעיא דאין הכהן נותן לו אלא את דמי הקטנה, הוא משום דל"ד לכל ספק תרומה דהמע"ה, דהתם כיון דהמע"ה ליכא דין נתינה לכהן כלל, אך הכא כיון דחדא מינייהו ודאי תרומה היא, י"ל דמכח זה החמירו דיהא דין נתינה על שניהם, ואך דכיון דממ"נ חדא מינייהו לאו תרומה היא, מצי לתבוע מהכהן את דמי אחת מהן, וע"כ כיון דיתכן דהקטנה היא החולין, ל"מ לתבוע ממנו אלא את דמי הקטנה, - וזהו דמייתינן מהא דתנן דאינה מדמעת אלא כקטנה שביניהם, והרי דאף דודאי אחת מהן תרומה היא, יש בידו לדון דהקטנה היא התרומה, וממילא דה"נ א"צ ליתן לכהן אלא את הקטנה, והגדולה הויא ככל ספק תרומה דמוכרה לכהן בדמי תרומה דהמע"ה, ואכתי צ"ע בזה.[[177]](#footnote-178)

**פ"ג מ"ג**

א] **השותפין שתרמו,** הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ח כתב דפירות השותפין חייבין בתרו"מ שנא' מעשרותיכם, אך הרשב"א בפסקי חלה שער ב' כתב, דקי"ל כר' אלעאי בחולין קל"ה א' דבהמת השותפין פטורה מראשית הגז, ובגמ' שם קל"ו א' מסקינן דלדידי' פירות השותפין פטורין מתרו"מ.

ובמעדני ארץ בהל' תרומות שם הק' ע"ד הרשב"א ממשנתינו דמבו' דפירות השותפין חייבין בתרו"מ,[[178]](#footnote-179) וי"ל דהך מתניתין היא דלא כר' אלעאי, וכמו שדן הרשב"א שם דמתניתין דחלה דעיסת השותפין חייבת בחלה, היא דלא כר' אלעאי, וכתב לישב, דודאי דכל הא דפירות השותפין פטורין מתרו"מ, הוא רק כשגדלו הפירות בשותפות, והכא איירי כשלקחו השותפין פירות, ובכה"ג ודאי חייבין הפירות בתרו"מ.

ב] **ר"ע אומר תרומת שניהם תרומה, וחכ"א תרומת הראשון תרומה,** הר"ש הביא מירושלמי דאם בממחין אף ר"ע מודה, ואם בשאינן ממחין אף רבנן מודו, אלא כי אנן קיימין בסתם, ר"ע אומר סתמן אינם ממחין ורבנן אמרי סתמן ממחין, ופירשו הר"ש והרא"ש דהיינו, דאם השותף בקי לתרום, תרומתו תרומה, דניח"ל לשותף חבירו שיתרום כיון שהוא בקי, ואם אינו בקי, ודאי לא ניח"ל והו"ל תורם שלא ברשות, - ועי' בפי' ריבמ"צ שפירש בע"א, וצ"ב.

והרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ד מתרומות ה"ח כתב דתליא אם הן ממחין "זה על זה, והרדב"ז והכס"מ שם פירשו דהיינו שהיו סומכין זע"ז, והוא מל' המחהו אצל חנוני, ובזה הוא שאמרו דאם הן סומכין ע"ז, ודאי דתרומת הראשון תרומה, ואם אינם סומכין זע"ז ודאי דאין תרומת השני תרומה, ופלוגתייהו הוא בסתמא, אך המהר"י קורקוס והט"ז בסימן של"א סק"כ פירשו לד' הרמב"ם בע"א, וצ"ע.

ג] והנה הרמב"ם שם כתב, ז"ל, תרם אחד מהן ובא השני ותרם תרומה שני' שהרי לא ידע שחבירו תרם, אם היו ממחין זה על זה תרומת השני אינה תרומה, ואם ל"ה ממחין ותרם הראשון כשיעור אין תרומת השני תרומה, לא תרם הראשון כשיעור תרומת שניהן תרומה, עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם עמד ע"ז, דבירושלמי מוקמינן למשנתינו בסתמא, וכתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם ואם אינם ממחין, היינו דאין ידוע שהוא ממחין, והוא הסתם הנזכר בירושלמי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

אמנם צ"ע, דלכאו' עכ"פ יש בכלל ד' הרמב"ם גם בגונא דידוע דאינם ממחין, וא"כ היאך כתב הרמב"ם דגם בכה"ג אם תרם הראשון כשיעור אין תרומת השני תרומה, הרי בירושלמי אמרו דאם אינם ממחין אף רבנן מודו, וצ"ע בזה.

ד] בעיקר הא דמצי שותף לתרום את חלק חבירו, כתב הלבוש בסימן של"א סל"ה דהוא משום דמסתמא כל אחד שליחות חבירו עושה, והביאו הש"ך שם סקס"ה, ובפשוטו הוא משום דכל דניח"ל לחבירו בכך, מצי לתרום את חלקו מדין זכי', - אך למש"כ הרשב"א בנדרים ל"ה ב' דל"מ לתרום את של חבירו מדין זכי', צ"ל דשותף עדיף וחשיב כמו שעשאו שליח, וצ"ע.[[179]](#footnote-180)

ד] הר"ש הק' מהא דאמרינן בריש האיש מקדש דאתם ולא שותפין, וכתב דאתיא כר"ע דאמר תרומת שניהם תרומה, דלדידי' ל"מ תרומת השותף על חלק חבירו, וזהו דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין דל"מ לתרום את חלק חבירו, - והביא מירושלמי לעיל ברפ"ק דפרכינן לה, ומשני דכאן להלכה כאן למעשה, ופירשו הר"ש לעיל ברפ"ק והרא"ש במשנתינו דהיינו דדיעבד תרומתו תרומה דשותפין לא קפדי אהדדי וחשיב כאילו מדעת חבירו, אבל לכתחילה לא יתרום גזירה שותף דלא קפיד אטו שותף דקפיד, וכן פירשו באו"ז הל' חלה סימן רכ"א, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בקידושין מ"א ב', שכתב עפי"ד הירושלמי, דהך דרשא אסמכתא בעלמא היא.

אך הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ח כתב, ז"ל, והשותפין א"צ ליטול רשות זמ"ז, אלא כל התורם מהן תרומתו תרומה עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם כתב די"ל דמש"כ הרמב"ם דכל התורם מהן תרומתו תרומה, היינו רק בדיעבד, אך לכתחילה אינו תורם וכמו שאמרו בירושלמי, ועיי"ש שכתב דיותר נראה בד' הרמב"ם דאף לכתחילה הוא רשאי לתרום, דהא דדרשינן אתם ולא שותפין דאין שותף תורם, פליגא אמתניתין ואמתניתין סמכינן, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו מקור ד' הרמב"ם לדחות לד' הירושלמי שאמרו דכאן להלכה כאן למעשה, וכ"כ המאירי בגיטין נ"ב א', דמה שאמרו בגמ' אתם ולא שותפין, אין הלכה כן, אלא השותפין תורמין אחד בלא דעת חבירו.

והגר"א בסימן של"א סקפ"א הוסיף לפרש בזה, דטעמא דהרמב"ם הוא משום דגמ' דידן לא ס"ל הא דירושלמי, דברפ"ב דקידושין משמע דאפי' דיעבד ל"מ, ממש"ש הואיל כו' אתם ולא שותפין כו' ולא התום את שאינו שלו, ומדקאמר ולא התורם כו' משמע דאפי' דיעבד וכו', והיינו דמשמע דמיעוטא דשותפין הוא דומיא דתורם את שאינו שלו דאין תרומתו תרומה, וכן אתי כולהו בכה"ג כגון בשותפין שלא תרם כשיעור וכו', עכ"ל, והיינו דהא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין הוא היכא דהשותף מקפיד, כגון שתרם שלא כשיעור, ובכה"ג נלמד מקרא דל"מ לתרום את חלק חבירו, אך בסתמא דלא קפיד, שפיר מצי לתרום.[[180]](#footnote-181)

ה] ובאמת צ"ע בד' הירושלמי, דמאי פריך מקרא דאתם ולא שותפין, הרי אף לרבנן דתרומת הראשון תרומה, היינו רק בסתמא, אך אם אינם מומחין, אין תרומת הראשון תרומה, וכן אם תרם הראשון שלא כשיעור, או אם גילה השותף בדעתו שהוא מקפיד, ושפיר בעינן קרא למעט בכה"ג דל"מ לתרום את חלק חבירו.

ויש להוסיף, דהנה הר"ש כתב דהא דאמרינן אתם ולא שותפין אתיא כר"ע דתרומת שניהם תרומה, וכ"כ הר"ש לעיל ברפ"ק דפירכת הירושלמי היא מחכמים ולא מר"ע, והרי הא דלר"ע תרומת שניהם תרומה, הוא משום דס"ל דסתמן אינן מומחין, וא"כ כ"ה דלר"ע בעינן קרא למעט דאין תרומתו תרומה, משום דסתמן אינן מומחין, ה"נ לדעת רבנן בעינן קרא למעט דאין תרומתו תרומה בגונא דאינם מומחין.

ובפשוטו צ"ל דהירושלמי פריך אלישנא דאתם ולא שותפין, דמשמע דבסתמא ל"מ שותף לתרום את חלק חבירו, וע"ז פרכינן דלחכמים הרי בסתמא שותף תורם חלק חבירו.

ו] אך צ"ע רב בזה, דהנה בירושלמי שם משני מתחילה דכאן לתרומה גדולה כאן לתרומ"ע, ופריך כלום למדו מתרומה גדולה אלא מתרומ"ע, והנה בהא דס"ד לחלק בין תרומה גדולה לתרומ"ע, לכאו' היינו בסתמא, דאם הן מומחין ודאי דאף בתרומ"ע תרומת הראשון תרומה, וכדחזינן הכא דפשיט"ל להירושלמי דבמומחין אף לר"ע תרומת הראשון תרומה, והרי דאף דר"ע דריש לקרא דאתם ולא שותפין, וכמש"כ הר"ש, מ"מ כל שהן מומחין תרומת הראשון תרומה, ואם אינם מומחין ודאי דאף בתרומה גדולה אין תרומתו תרומה על חלק חבירו, וכמו שאמרו בירושלמי הכא בפשיטות, ובע"כ דמכוון הירושלמי הוא בסתמא, דבתרומה גדולה תרומת הראשון תרומה, ובתרומ"ע אין תרומתו תרומה על חלק חבירו, - וזה צ"ע, דכיון דהא דבסתמא תרומת הראשון תרומה, הוא משום דסתמן מומחין, מה מקום יש לחלק בזה בין תרומה גדולה לתרומ"ע, וכיון דאף בתרומ"ע אם הן מומחין הוי תרומת הראשון תרומה, בדין דאף בסתמא תהא תרומתו תרומה.

ז] ואולי י"ל בזה, דהנה בעונג יו"ט סימן ק"ז כתב, דאף בעשיות דל"ב בהו עשיית הבעלים, מ"מ כל שהבעלים מעכבין א"א לעשות בשלהן כנגד דעתם, עיי"ש בדבריו, וי"ל דעד"ז הוא גם בשותפין, דאף בלא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין, ומכח חלקו בפירות הי' בידו לתרום את כל הפירות, דהו"ל כעשיית בעלים, מ"מ כל שחבירו מעכב, ודאי דל"מ לתרום את חלקו, וזהו דפרכינן לרבנן מהא דממעטינן דאתם ולא שותפין, ולא מצינו לפרש דהיינו כשהשותף מקפיד, דבכה"ג ל"ב קרא למעוטי.

ומש"כ הר"ש דלר"ע ניחא הא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין, נראה די"ל בזה, דהוא משום דפלוגתת ר"ע וחכמים ל"ה בהאומדנא, אם בסתמא לא ניח"ל בתרומת השותף או דבסתמא ניח"ל בתרומת השותף, כאשר כ"ה משמעות ל' הירושלמי שנחלקו אם סתמן אינן מומחין או סתמן מומחין, אלא נחלקו בדינא דשותפין, דלר"ע מן הדין ל"מ שותף לתרום חלק חבירו, דהו"ל כתורם את שאינו שלו, ורק אם ניח"ל לחבירו בתרומתו, הוא דתרומתו תרומה, משום דהו"ל כעשאו שליח, וע"כ בסתמא דלית לי' ניחותא להדיא בתרומתו, ל"מ לתרום את חלק חבירו, אך לחכמים מן הדין מצי שותף לתרום את חלק חבירו, ואך דכל דחבירו מקפיד ל"מ לתרום, וע"כ כשאינם מומחין דלא ניח"ל לחבירו בתרומתו, ל"מ לתרום את חלק חבירו, אך בסתמא דלית לי' קפידא להדיא בתרומתו, מצי לתרום את חלק חבירו.

ואשר זהו דפריך בירושלמי, לדעת רבנן דתרומת הראשון תרומה, מהא דממעטינן אתם ולא שותפין, דמזה נלמד דאין ביד השותף לתרום את חלק חבירו והו"ל כתורם את שאינו שלו, ולרבנן הרי מן הדין יש ביד השותף לתרום את חלק חבירו, ורק אם חבירו מקפיד ל"מ לתרום את חלקו, וע"ז ל"ב קרא למעוטי, וזהו שכתב הר"ש דלר"ע ניחא, דלדידי' באמת מן הדין אין ביד השותף לתרום את חלק חבירו, ורק אם ניח"ל לחבירו מהני תרומתו משום דהו"ל כשליח.

ועד"ז מתפרש הא דמשני הירושלמי מעיקרא, דכאן לתרומה גדולה כאן לתרומ"ע, והיינו דבתרומ"ע דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין, דמכח חלקו בפירות ל"מ לתרום את כל הפירות, הרי דאף דאם הן מומחין תרומתו תרומה, משום דניח"ל לחבירו בכך והו"ל כשליח, מ"מ בסתמא אין תרומתו תרומה, אך בתרומה גדולה דלא ממעטינן שותפין, הרי דהגם דאם אינם מומחין אין תרומתו תרומה, משום דלא ניח"ל חבירו בתרומתו, מ"מ בסתמא תרומתו תרומה, ואכתי צ"ע בזה.[[181]](#footnote-182)

ח] בתורי"ד קידושין מ"א ב' כתב בתחילת דבריו לישב להא דתנן הכא דשותפין תורמין, אף דממעטינן אתם ולא שותפין, ז"ל, נראה לי לתרץ דשותפים דהתם מיירי שהיו שותפים בפירות ואוכלין אותן בשותפות, ומשו"ה כל חד וחד ניחא לי' דניתרום חברי' וחברי' נמי שייך בגוויהו ול"ה תורם שאינו שלו, אבל שותפין דהכא מיירי שהיו שותפין בזריעת השדה אבל הפירות כל אחד לוקח חלקו ומוליך ואכלן בביתו דומיא דאריסין ומשו"ה אינו תורם חלק חברו שאין לו שום זכות בחלקו, עכ"ל, אך הביא דבירושלמי פריך לה ומשני בע"א.

ומשמעות דבריו, דעיקר החילוק בין האופנים, אינו בהאומדנא אם ניח"ל במה שיתרום חבירו, אלא הוא דבגונא דהן שותפין בפירות, כיון דחברי' נמי שייך בגוויהו ל"ה תורם שאינו שלו, ומשא"כ בגונא שאינם שותפין בפירות, ל"מ לתרום חלק חבירו כיון שאין לו שום זכות בחלקו, אך בפסקי רי"ד גיטין נ"ב א' משמע טפי דהחילוק בין האופנים הוא אם ניח"ל במאי דעביד חברי', - וצ"ע דהרי אף בגונא דהן שותפין בפירות, כל הא דמהני תרומתו הוא רק משום דניח"ל במאי דעביד חברי', וא"כ מ"ט בעינן ג"כ שיהא שייך בגוויהו.

וצ"ל בזה, דכל הא דמהני הא דניח"ל במאי דעביד חברי', הוא רק משום שיש לו חלק בהן, ול"ה בכלל תורם את שאינו שלו, וע"כ אף דמ"מ ל"מ לתרום כנגד דעת חבירו, מ"מ כיון דסתמא דמילתא ניח"ל במאי דעביד חברי', מהני תרומתו, אך בגונא שאין לו שום זכות בחלק חבירו, דממעטינן מקרא דהוי כתורם את שאינו שלו, לא סגי במה דניח"ל במאי דעביד חברי', והיינו או משום דבתרומה לא סגי בזכי' ובעינן שיעשהו שליח, או משום דאין המכוון דרצונו שיתרום חבירו, אלא שאינו מקפיד ע"ז, וע"כ לא חשיב זה כזכי'.

ט] **ר' יוסי אומר אם תרם הראשון כשיעור אין תרומת השני תרומה וכו',** הר"ש הביא מירושלמי דמיבע"ל אם כשיעור תורה קאמר, או כשיעור חברים, ופי' הר"ש דשיעור תורה היינו חטה אחת דפוטרת את כל הכרי, ושיעור חברים היינו שיעור שתיקנו חכמים א' מחמשים.

והמהר"י קורקוס בפ"ד מתרומות ה"ח תמה על פי' זה, דאם כשיעור תורה היינו חטה אחת, א"כ מהו שלא כשיעור, ואי נימא דשלא כשיעור היינו שתרם יותר משיעור תורה, לא משמע כן כלל, ואיך יאמר כשיעור במה שאין לו שיעור.

ובפי' מהר"א פולדא כתב דשלא כשיעור הוא שתרם כשיעור חכמים, דע"ז מקפיד השותף, ובתוס' אנשי שם הוסיף לפרש, דאם תרם כשיעור תורה, דהוא הפחות שבשיעורים, לא מצי להקפיד עליו, דפחות מהכי ל"ה מצי לתרום, ולכך הואיל וכבר נתקן אין תרומת השני תרומה, אך אם תרם יותר משיעור תורה, הוי תרומת השני תרומה, דבזה מקפיד השני, עכ"ד, - וצ"ב דלכאו' אדרבה כל שתרם הראשון כשיעור תורה, כיון דמדרבנן צריך להפריש כשיעור, וכל שמפריש פחות מכשיעור הוא עובר על דברי חכמים, מ"ט נימא דאין השותף מקפיד ע"ז, ומ"ש מכל שליח שתרם, שאם תרם פחות מכשיעור אין תרומתו תרומה, וכדתנן לקמן פ"ד מ"ד, ומאידך כל שתרם כשיעור חכמים, כיון דהדין הוא להפריש כן, מ"ט נימא דהשותף מקפיד ע"ז.

י] והרמב"ם בפיהמ"ש והריבמ"צ פירשו דכשיעור תורה היינו אחד מחמשים, וכשיעור חברים פירש הרמב"ם דהוא כשיעור שתרם חבירו, ובזה הוא דמיבע"ל אם כשיעור תורה קאמר, דרק אם תרם כשיעור אחד מחמשים תרומתו תרומה על הכל, אך אם תרם פחות מכשיעור אין תרומתו תרומה על חלק חבירו, או כשיעור חברים קאמר, דאם תרם כשיעור שתרם חבירו תרומתו תרומה, ואם תרם פחות משיעור זה אין תרומתו תרומה.

יא] הר"ש הביא למה שאמרו בירושלמי, דאי תעבדיני' כשיעור תורה לית ר' יוסי כרבנן, ואי תעבדיני' כשיעור חברין ר' יוסי כרבנן, ולפירושו היינו, דד' חכמים מתפרשים כשתרם הראשון כפי הדין, וע"כ אם לר' יוסי כל הא דתרומת הראשון תרומה הוא רק כשתרם כשיעור תורה חטה אחת, פליג על ד' חכמים, ואם לר' יוסי הא דתרומת הראשון תרומה הוא כשתרם כשיעור חכמים א' מחמשים, ה"ה מפרש את ד' חכמים.

והרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב גריס בירושלמי דאם כשיעור תורה קאמר הוא מסכים עם חכמים, ואם כשיעור חכמים קאמר הוא חולק על חכמים, וכ"נ בדבריו בפ"ד מתרומות ה"ח שכתב דאם תרם הראשון כשיעור אין תרומתו תרומה, וסתימת דבריו משמע דהיינו שתרם כשיעור אחד מחמשים, וזה כמש"כ בפיהמ"ש דהלכה כחכמים וכמו שביאר ר' יוסי, וכן פירש המהר"י קורקוס שם בדעתו, וכתב דלגיר' קמייתא, צ"ל דהרמב"ם פסק כר' יוסי, אף שהוא חולק ע"ד חכמים, עיי"ש, וגם בביאור הגר"א סימן של"א סקפ"ב כתב דמד' הרמב"ם משמע דתליא במה שתרם כשיעור אחד מחמשים.[[182]](#footnote-183)

אך בד' הכס"מ שם מבו' שמפרש בד' הרמב"ם דמש"כ אם תרם הראשון כשיעור, היינו כשיעור שתרם חבירו, וזה עפי"ד הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק דגריס בד' הירושלמי, דאם כשיעור חבירו קאמר ה"ה מסכים עם חכמים, וכ"כ הש"ך בסימן של"א סקס"ה בשם הלבוש.

יב] **שם בר"ש, ע"ד דר"ע סאה של ראשון חצי' טבל וחצי' תרומה וכו'** מבו' דאף שתרם הראשון משל השותפות, דאם תרם משלו, חיילא כל התרומה, דהתורם משלו על של חבירו קי"ל דא"צ דעת בעלים, חיילא התרומה בודאי על חצי', וכאשר כ"ה מוכח מהא דתנן דתרומת שניהם תרומה, ומשמע דמהניא להתיר את הטבל, ולכאו' זה ניחא לדעת רש"י בגיטין מ"ז ב' דבישראל וגוי שהי' להם שדה בשותפות, דטבל וחולין מעורבין זב"ז, היינו דכל חטה וחטה הויא חצי' טבל וחצי' חולין, וה"נ הכא כל חטה וחטה הוי חצי' של זה וחצי' של זה, וע"כ חיילא התרומה על חצי הסאה, אך לדעת התוס' שם דאין ידוע מהו הטבל ומהו החולין, צ"ע דא"כ היאך חיילא בודאי הפרשתו על חצי', הרי אפשר שכל סאה זו שהפריש היא של חבירו, ומאידך מ"ט אמרו דחצי' טבל, הרי יתכן דכל סאה זו שהפריש היא שלו, וחיילא התרומה על כולה, ועמש"נ להלן אות י"ג בד' התורת זרעים בזה.

ולכאו' צ"ל בזה, דאף אם בעיקר הקנין הוי חצי זה של ראובן וחצי זה של שמעון, מ"מ כיון דכ"ז שהן שותפין יד שניהם שוה בכל הפירות, ע"כ כל שהפריש תרומה, חיילא ההפרשה על מחצה.

יג] אך אכתי תיקשי במה שאמרו דסאה של חצי' תרומה וחצי' טבל, וצ"ע דהיאך חיילא הפרשת השני בודאי, הרי כיון שהראשון תיקן את חלקו, אפשר דכל סאה זו שהפרישה השני, כבר הורם ממנה תרומה, וא"א להפריש ממנה, - ולכאו' צ"ל דכיון דכ"ז שלא חלקו יד שניהם שוה בכל הפירות, ע"כ אין דעת הראשון להפריש על חלקו האמיתי, אלא על מחצה מכל הפירות,[[183]](#footnote-184) וע"כ הוו כל הפירות מחצה חולין ומחצה טבל.

אמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דאף אם חלקו אח"כ את הפירות, יהא דין כל הפירות דמחצה חולין ומחצה טבל, ואף למ"ד דיש ברירה, כיון דכך היתה דעתו בההפרשה, להפריש על מחצה מכל הפירות, אך בחי' הריטב"א בקידושין מ"א ב' כתב להדיא דרק למ"ד דאין ברירה הוא דהוו טבל וחולין מעורבין זב"ז, ומבו' דלמ"ד דיש ברירה הוי חלקו של זה חולין וחלקו של זה טבל, וצ"ע בכ"ז.

יד] **שם, ובספ"ק דתמורה מייתי מתניתין דהכא וכתובה שם הגיר' בע"א וכו',** בפירש"י בתמורה שם דמ"ד התם דאין תרומת שניהם תרומה, היינו דאפי' של ראשון אינה תרומה, דכיון דחזר השני ותרם גלי אדעתי' דלא ניח"ל בתרומת הראשון והו"ל ראשון תורם שלא מדעת וכן שני, עכ"ל, והתוס' שם תמהו ע"ז, ופירשו דהא דאין תרומת שניהם תרומה, היינו דשל ראשון תרומה ולא של שני, וכן פירש הר"ש.

ובד' רש"י נתחדש דלדעת ר"ע כל דלא ניח"ל לשני בתרומת הראשון, הו"ל ראשון תורם שלא מדעת, ואין תרומתו תרומה אף על חלקו, וצ"ב הטעם בזה.

ובתורת זרעים כתב דהוא משום דס"ל לר"ע אין ברירה, כדמשמע בסוף מעילה, וא"כ הרי אפשר דכל הפירות שהפריש לשם תרומה הם של חבירו ואין לו שום חלק בהן, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז מתישב לדעת רש"י בגיטין דאם אמרינן אין ברירה אין לך כל חטה וחטה שאין חצי' של שניהם, וכתב דבזה גופא הוא דפליגי תנא דמתניתין ותנא דהתם אליבא דר"ע, עיי"ש בדבריו, - וצ"ע דא"כ מ"ט אין תרומת הראשון תרומה בודאי, והי' בדין שתהא תרומת ספק.

ושמא יל"פ בד' רש"י, דהואיל ואם תחול תרומת הראשון על חלקו, יהיו הפירות חצים תרומה וחצים חולין, והוא מפסיד בכך את חלקו של חבירו, הרי דמדיני השותפות אין לו רשות לתרום כן, וצ"ע בזה.[[184]](#footnote-185)

טו] **שם, ועל כרחין גיר' דהתם משובשת וכו',** התוס' בתמורה שם עמדו בקו' זו, דהכא תנן דלר"ע תרומת שניהם תרומה, והתם תניא דלר"ע אין תרומת שניהם תרומה, וכתבו בשם ר"י דהתם מיירי כשנתנו רשות זל"ז לתרום ומשו"ה תרומת הראשון תרומה לר"ע, שהרי מדעת חבירו תרם, והשני אינו כלום דנתן לחבירו רשות לתרום וכבר תרם, ור"א סבר דתרומת שניהם תרומה, דגלי אדעתייהו דכל חד לא ניח"ל בתרומת חבירו, אבל הכא מיירי כשלא נתנו רשות זל"ז, הלכך כל חד אדעתא דנפשי' תרם, וע"כ ס"ל לר"ע דתרומת שניהם תרומה במקצת, עכ"ד.[[185]](#footnote-186)

וצ"ע, דאם התם מיירי שנתנו רשות זל"ז לתרום, א"כ מ"ט דר"א דתרומת שניהם תרומה משום דגלי אדעתייהו דכל חד לא ניח"ל בתרומת חבירו, והרי בשעה שתרם הראשון, עדיין לא גילה השני דעתו שחזר בו מהרשות שנתן לחבירו, והיאך מהני מה שגילה דעתו אח"כ דלא ניח"ל בזה, לבטל לתרומת הראשון שלא תחול אף על חלקו, ועי' בדרך אמונה פ"ד מתרומות צה"ל ס"ק רט"ז שעמד בזה, וצ"ע.

?בשו"ע סימן של"א סל"ה כתב, בהך דינא דשותפין שתרמו וכו', דבזה"ז אין דין זה אלא במעשר, אבל בתרומה, כיון שאין לתרומה שיעור, בין כך ובין כך אין תרומת השני תרומה, והש"ך שם סקס"ה הק' ע"ז, דבשלמא בתרומה טהורה איכא למימר עין רעה ועין יפה ושייך לומר אם תרם הראשון כשיעור שתרם חבירו כו' אבל במעשר מאי כשיעור שתרם חבירו כו' הלא לעולם צריך להפריש המעשר במדה שלא יגרע ולא יוסיף מדינו, ועיי"ש שכתב דבזה"ז בין במעשר ובין בתרומה תרומת השני אינה תרומה, דבמעשר כיון שהפריש הראשון מעשר כראוי הרי הפירות מתוקנים ואין בתרומת השני כלום, ובתרומה נמי בזה"ז כיון דשיעורה בכל שהוא וזה שהפריש הראשון הרי הפירות מתוקנים ואין בתרומת השני כלום, עכ"ד.

**פ"ג מ"ד**

א] **אבל אם הרשה וכו' או את עבדו או את שפחתו,** בפי' הרש"ס הביא לפלוגתת ר' אלעזר ור' ינאי בגיטין כ"ג ב' אם עבד הוא בר שליחות, דדעת ר' אלעזר דילפינן מה אתם ישראל אף שלוחכם ישראל, אך עבד אינו נעשה שליח, ודעת ר' ינאי דילפינן מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית, ואף עבד נעשה שליח, וכתב דלדעת ר' ינאי איירי הכא בעבדו ושפחתו הכנענים, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דזהו דקמ"ל מתניתין דאף עבד ושפחה נעשין שליח, דלדעת ר' אלעזר צ"ל דאיירי הכא בעבדו ושפחתו העבריים דיש להן שליחות, והק' דשפחה לא שייכא אלא כשלא הביאה ב' שערות, דאם הביאה ב' שערות מאי בעיא גבי', וא"כ קטנה היא ואינה בת שליחות, וכתב דצ"ל דאיירי בתרומת ירק דרבנן, וכדמוקמינן דכוותה בגיטין ס"ה א'.

ב] **אם עד שלא תרם ביטל אין תרומתו תרומה,** הר"ש הביא מירושלמי דפריך מינה לר"ל דאמר אין אדם מבטל שליחותו בדברים, ומשני דתפתר כגון שאמר לו לך וקבע בצפון והלך וקבע בדרום, ופירש הר"ש דהיינו שאמר לשליח לתרום מן הצפון של כרי ושינה ותרם מן הדרום, דבכה"ג אע"ג דליכא קפידא, יכול לבטל בדיבור, ושוב כתב דשמא מכוון הירושלמי הוא כמו שאמרו בבבלי שקדם בעה"ב ותרם את כריו, ועמש"נ בזה להלן אות ה', וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מתרומות ה"ט.

והטור בסימן של"א הק' ע"ד הרמב"ם, דאם שינה, הרי אף אם לא ביטל השליחות אין תרומתו תרומה,[[186]](#footnote-187) אך בד' הר"ש מבו' דבכה"ג ששינה ותרם מן הדרום, ליכא קפידא, וע"כ כל הא דאין תרומתו תרומה, הוא רק משום שביטל הבעה"ב את שליחותו, וכ"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז בהל' תרומות שם.

ג] ואמנם צ"ב, דאם ליכא קפידא דבעה"ב על שינוי זה, וע"כ אם לא ביטל את שליחותו, תרומתו תרומה, א"כ מ"ט אם ביטל את שליחותו אין תרומתו תרומה, הרי ביטול השליחות לחוד ל"מ דאין אדם מבטל שליחותו בדברים, והשינוי בפנ"ע אינו מבטל את התרומה, משום דאין בזה קפידא, ומ"ט אם נצטרפו שניהם, מהני זה שלא תהא תרומת השליח תרומה.

והמהר"י קורקוס שם פירש בזה, דכיון ששינה ותרם בדרום, אף דאין דרך להקפיד, מ"מ שחזר בו, מצאה חזרה וקפידא מקום לחול וחלה, והרדב"ז שם כתב דכיון דאיכא תרתי שינוי קצת מדעת בעל הבית ותו דביטלו, ע"כ אין תרומתו תרומה, וצ"ב.

ד] ובקה"י סימן ט' כתב לפרש בזה, דכל כה"ג ששינה מדברי המשלח, כבר אינו שליח, ול"מ מעשיו מדין שליחות, דהשליחות לא נתפסה רק על אופן שאמר לו המשלח בפירוש, רק דמ"מ מהני מעשיו מדין זכי', דמאחר שעשאו שליח, הרי גילה דעתו דניח"ל שיתרום לו אדם זה, וכיון שאינו מקפיד על המקום שיתרום ממנו, ע"כ מהני תרומתו מדין זכי', ואשר ע"כ כל שביטל את שליחותו, הרי הגם דאין שליחותו בטלה משום דאין אדם מבטל שליחותו בדברים, מ"מ כל ששינה ותרם מן הדרום, אשר אי"ז בכלל שליחותו, ואך שבאנו לדון דתהא תרומתו תרומה מדין זכי', הרי ודאי דכל שחזר בו וגילה דעו שאינו רוצה בשליחותו, כבר אי"ז זכות לבעה"ב, וע"כ אין תרומתו תרומה, ועיי"ש שכתב דכ"ז אינו מתישב לדעת הסוברים דל"מ לתרום את של חבירו מדין זכי', ועיי"ש מש"כ בזה, וכעי"ז כתב בחי' הגר"נ פ' השולח אות כ"ה.[[187]](#footnote-188)

ה] הר"ש הביא לסוגיית הגמ' בקידושין דפרכינן מינה לר"ל דס"ל דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, ומשני רבא דהבמ"ע שקדם בעה"ב ותרם את כריו, דהו"ל מעשה.

ובכ' הגר"ח החדש שם הק', דבכה"ג שקדם בעה"ב ותרם אין אחר תרומה כלום, ול"ב בזה לדין ביטול שליחות, וא"כ מ"ט הוצרכו בגמ' להא דהו"ל מעשה,[[188]](#footnote-189) ועיי"ש שכתב לישב, דנפ"מ בגונא שתרמו השליח ובעה"ב בב"א, ומה שאמרו דקדם בעה"ב ותרם, הוא לאפוקי שלא תרם אחר השליח, ובכה"ג הוא דבעינן לדין ביטול השליחות, דאי לאו משום ביטול הי' הדין דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, ול"ה חל תרומה כלל לא של בעה"ב ולא של השליח, ורק משום דאתי מעשה ומבטל דיבור, חיילא תרומה הבעה"ב, עכ"ד, - והיינו דכיון דבמשנתינו תנן דאם עד שלא תרם "ביטל" אין תרומתו תרומה, מבו' דהא דאין תרומת השליח תרומה, הוא משום שביטל הבעה"ב לשליחותו, ובכה"ג שקדם בעה"ב ותרם, ל"ב לדין ביטול שליחות, וע"כ בע"כ דאיירי בכה"ג שתרמו שניהם בב"א, דבכה"ג בעינן לדין ביטול שליחות.

אמנם צ"ע בזה, דלישנא דמתניתין היא דאם עד שלא תרם ביטל אין תרומתו תרומה, ומשמע דהא דאין תרומת השליח תרומה הוא משום ביטול השליחות, ובכה"ג שתרמו שניהם בב"א, הרי דאף בלא ביטול השליחות לא היתה תרומת השליח תרומה, ועיקר הנפ"מ בביטול השליחות, הוא דמכח זה חיילא תרומת בעה"ב, ואי"ז במשמעות מתניתין, וי"ל דקמ"ל דאין תרומת השליח תרומה גם משום ביטול השליחות, ומכח זה הוא דחיילא תרומת בעה"ב.

ו] ובשם אא"ז הגר"ח זצ"ל שמעתי לישב בזה בתרי אנפי, חדא, דאיירי כשקדם בעה"ב ותרם את כריו לאחר ל', ועוד, דאיירי בגונא שקדם בעה"ב ותרם, ואח"כ נשאל על תרומתו, ובהני גווני כל הא דאין תרומת השליח תרומה, הוא רק משום שבמה שקדם בעה"ב ותרם, נכלל דהוא מבטל לשליחות השליח, וכ"כ בס' שרידי אש גיטין סימן ח' סק"ח.[[189]](#footnote-190)

ובשערי חיים גיטין סימן כ"ו סק"ג כתב לישב עוד, דאיירי בגונא שקדם בעה"ב ותרם חצי מן הכרי, ואח"כ תרם השליח לחצי הכרי השני, ובכה"ג הי' בדין שתחול תרומת השליח, וכל הא דאין תרומתו תרומה, הוא משום דבמה שקדם בעה"ב ותרם נכלל ביטול על שליחות השליח לתרום את חצי כרי זה, ומכח זה בטלה כל השליחות, דשליחות שבטלה מקצתה בטלה כולה.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל הא דאם ביטל עד שלא תרם אין תרומתו תרומה, הוא כששינה השליח צוויו כגון שתרם ממזרח הכרי והוא צוהו להפריש ממערבו, אבל אם לא שינה ממה שצוהו הרי מעשיו קיימין ואע"פ שביטל, לפי שהכלל אצלינו אין אדם מבטל שליחותו בדברים, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ט, - והראב"ד שם תמה ע"ז, דכל הא דמוקמינן לה בירושלמי בכה"ג, הוא לדעת ר"ל דאין אדם מבטל שליחותו בדברים, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דאתי דיבור ומבטל דיבור, הרי דכל שביטל בעה"ב את השליחות, אין תרומת השליח תרומה, אף אם לא שינה השליח, וכן הק' הטור בסימן של"א.

והמהר"י קורקוס שם כתב לישב, דגבי תרומה וכיו"ב מודה ר' יוחנן דלא אתי דבור ומבטל השליחות, ול"ד לקידושין, דבקדושין אורחייהו דנשי למקפיד ולא לינשא רק למי שלבן חפץ כי יש קפידה רבה בדבר, ולכך סבר רבי יוחנן דבדיבור לחוד חוזרת, אבל כרי העומד ליתרם אין דרך להקפיד אם יתרום זה או זולתו כיון שעומד לכך, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבעינן קרא למעט תורם שלא ברשות דמה אתם לדעתכם וכו', ואילו לגבי קידושין אין הדבר צריך לאמרו, (עוד הוכיח כן מהא דשותף תורם שלא מדעת שותפו ואריס תורם שלא מדעת, ואפי' שלא ברשות מהני תרומתו אם בא בעה"ב ואמר כלך אצל יפות, ומשא"כ בקידושין), וכיון שכן לדעתכם קרינן בי' הואיל ועשאו שליח ולא סגי דיבור לבטולי שליחותי' דלא להוי תרומה, וצ"ב.

ח] ובחי' הגר"נ בפ' השולח אות כ"ה כתב לפרש בזה, דהא דשאני תרומה משאר החלויות, הוא משום דדין הכרי הוא להתרם, וע"כ כל מאי דרמי על הבעלים הוא רק לעשות מעשה הפרשה גרידא, ואי"ז דומה לשאר חלויות שבתורה, דכל שאר החלויות חלות מכח הבעלים, משא"כ בתרומה דהכרי עומד להתרם, בעי' רק הפרשה גרידא ואין החלות חלה מכח הבעלים, וזהו דקס"ד דא"צ בזה למעשה הבעלים כלל ומהני תורם שאינו שלו,[[190]](#footnote-191) ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דכיון דהתרומה קיימא ופתיכא בהכרי, וכל ענין ההפרשה הוא רק להפריש את התרומה מהכרי ולברר את התרומה מהשיריים, ומשו"ה קס"ד דאדם תורם דבר שאינו שלו.

ולפ"ז י"ל, לפ"מ שאמר הגרב"ד זצ"ל בשם הגרי"י מפוניבז', דבכל שליחות לעשיית חלות איכא דעת בעלים במעשה השליח, ודעת זו היא הפועלת את החלות, וי"ל לפ"ז, דזהו ענין ביטול השליחות, דלעולם גם לאחר הביטול לא בטלה עצם השליחות ואכתי חשיב השליח כשלוחו, וכל ענין הביטול הוא רק לבטל את דעת המשלח ועי"ז אין השליח יכול לפעול את החלות עבור המשלח,[[191]](#footnote-192) דבכל שליחות דעלמא בעי' לדעת המשלח וע"י המינוי איכא דעת בעלים בעשיית השליח, ולאחר הביטול דליתא לדעת המשלח אין השליח יכול לפעול את החלות, - וזהו מש"כ המהר"י קורקוס, דל"מ ביטול שליחות בתרומה, והיינו דכיון דל"מ ביטול השליחות לבטל את עצם השליחות, ול"מ זה אלא לבטל את דעת הבעלים, הרי דכ"ז הוא בשאר חלויות שבתורה, ומשא"כ בתרומה י"ל דל"מ כלל ביטול שליחות, והיינו משום דגם לאחר דילפינן מקרא דאתם, דאין אדם תורם דבר שאינו שלו, אי"ז ככל החלויות שבתוכה דבעינן לכח הבעלים ודעתם כדי לפעול את עצם החלות, אלא הוי זה גזה"כ בעלמא דבעינן מעשה בעלים, וע"כ אף אם ביטל בעה"ב את השליחות, כיון דאין השליחות עצמה בטלה, ול"מ ביטול השליחות אלא לבטל את דעת הבעלים, שפיר מתקיים בעשייתו דין מעשה בעלים, וע"כ הויא תרומתו תרומה, וכל הא דאין תרומתו תרומה הוא רק בששינה את המקום, דל"ה שלוחו לכך, ול"מ אלא מדין זכי', וכל שביטל את שליחותו וגילה דעתו דאינו רוצה שיתרום השליח, כבר אי"ז זכות, עכ"ד.

ט] ובשיעורי הגר"ש קידושין אות שנ"ט כתב ג"כ לפרש בד' הרמב"ם, דהוא משום דבתרומה ל"ב דעת בעלים, אלא בעינן שתעשה התרומה ע"י הבעלים, וכתב דלפ"ז ל"ד תרומה לשאר קנינים, וסגי בה בשליחות מעשה בעלמא, דעי"ז חשיב כאילו עשאו המשלח, וע"כ כל שעשה שליח לתרום, מצי השליח לתרום, גם משום דין שליחות לעשיית חלות, וגם משום דין שליחות מעשה, - ולפ"ז י"ל, דאף דקי"ל דאתי דיבור ומבטל דיבור, מ"מ כל שביטל את השליח שלא בפניו, אכתי חיילא תרומת השליח, דבשליחות מעשה ל"מ ביטול שלא בפניו, - וע"כ כל הא דאין תרומתו תרומה, הוא כששינה השליח מצווי המשלח, דאף דליכא בזה קפידא, מ"מ לא מצינו למיתי עלה מדין שליחות מעשה, כיון שלא עשה השליח את צווי המשלח, ואך דמ"מ בדין דתהא תרומתו תרומה משום דינא דשליחות לעשיית חלות, דהשליח יש בידו כח לעשות החלות, וע"ז שפיר מהני ביטול המשלח, עכ"ד.[[192]](#footnote-193)

י] הרדב"ז בהל' תרומות שם כתב די"ל בדוחק בדעת הרמב"ם, דאף דקי"ל דאתי דיבור ומבטל דיבור, כ"ז הוא לגבי קידושין, שאם יתקיים הדיבור הראשון אין בו חזקה, אבל גבי תרומה דאף אם יתקיים הדיבור הראשון יש בו חזקה, דתרומה איתא בשאלה, לא אתי דיבור ומבטל דיבור, עכ"ד, וצ"ב דמה מהני הא דביד המשלח לישאל, דמכח זה נימא דל"מ לבטל את השליחות בדברים.

ומעיקר ד' הרדב"ז מבו' דפשיטא לי' דכל ששלח שליח לתרום, ביד המשלח לישאל על התרומה, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ש"כ כתב לדון בזה, ודעתו נוטה כן דביד בעה"ב לישאל, ועיי"ש שכתב דצריך שיתחרט על עיקר מה שנתן דעתו על דעתו של זה השליח, ועי"ז ממילא בטל שליחות קמייתא וצריך לחזור ולמנות שליח מחדש, ואף דבעלמא אחר שנעשה השליחות תו ל"מ לבטל השליחות, מ"מ בעושה שליח לתרום עבורו דהוי זה כנדר, דעיקר השליחות הוא שמוסר לו דעתו שכל מה שידור השליח יהא כאילו הוא נדרו, ע"כ כל שהוא מתחרט על מה שמסר דעתו לזה השליח נתבטל המעשה מעיקרא, עכ"ד, ועי' גם בבאר יצחק יו"ד סו"ס כ"ח ובאחיעזר ח"ב סימן ל"ז סק"ה שהוכיחו דהמשלח יכול לישאל, ועי' במעדני ארץ בהל' תרומות שם במש"כ לדון בדין זה.[[193]](#footnote-194)

יא] **הפועלים אין להן רשות לתרום, חוץ מן הדרוכות שהן מטמאים את הגת מיד,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דדרוכות היינו פועלים חברים ששכרום עמי הארץ לדרוך הענבים כדי להפריש תרומה בטהרה, והן רשאין לתרום עד שלא יגעו בו הבעלים ע"ה ויטמאו את הגת.[[194]](#footnote-195)

ובתוי"ט כתב, דמש"כ הר"ש ששכרום כדי להפריש תרומה בטהרה, היינו דמה ששכר חברים, הוא כדי שעי"ז יהא אפשר להפריש בטהרה, ואין לומר ששכרם כדי להפריש תרומה בטהרה, דא"כ היינו הרשה.

אך הנה בד' הרא"ש מפורש ששכר את הפועלים להפריש בטהרה, וכ"נ בד' הריבמ"צ, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן שכ"ח, וצ"ע לפ"ז, דמאי קמ"ל דהן יכולין להפריש, - והט"ז ביו"ד שם סק"ג כתב בדעת הסמ"ק, דקמ"ל דאף אם לפעמים אינו אומר לו בפירוש שיפריש תרומה, אלא שוכרו סתם לעשות מלאכתו, ודאי ניח"ל, עיי"ש.

יב] הרמב"ם בפ"ד מתרומות הי"ג כתב דהא דהן רשאין לתרום, הוא משום שאם ירצו לטמא את היין ה"ה מטמאים מיד, ולפי שמסר להן והאמינן על כן ה"ה כשלוחין ואם תרמו תרומתן תרומה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - והרדב"ז שם פירש דהיינו, דכיון שאם ירצו לטמא את הגת יכולין, והוא מסר להם והאמינם ע"ז, ע"כ אמרינן דאף האמינם על התרומה, והוו כשלוחיו, וכ"כ המרכה"מ שם, וכ"נ בד' המהר"י קורקוס שם, ועי' במעדני ארץ שם מש"כ בזה.

יג] הראב"ד בהל' תרומות שם כתב, דהא דהן רשאין לתרום, הוא משום דהיין הוא משקה והטומאה מצוי' בו מיד משהלכו בו שתי וערב, וע"כ הזריז לתקנו קודם שיקבל טומאה ה"ז משובח, ובודאי ניח"ל לבעה"ב שיתרמו קודם שידרכו, - ועיי"ש במרכה"מ שכתב, דלפ"ז הא דנקיט דרוכות ל"ד הוא, אלא ה"ה המפקיד יין פתוח אצל חברו אם הנפקד זריז ותקנו ה"ז משובח, עכ"ד.[[195]](#footnote-196)

יד] בל' הריבמ"צ והר"ש מבו' דהדרוכות רשאין לתרום לכתחילה, אך בל' הרמב"ם בהלכותיו משמע דרק אם תרמו תרומתן תרומה, אך לכתחילה אין להן לתרום, - ולכאו' אזלי לטעמייהו, דלהריבמ"צ והר"ש דהא דהן תורמין, הוא משום דזהו בכלל מה ששכרם בעה"ב, כדי לשמור מן הטומאה, ע"כ הן רשאין לתרום לכתחילה, אך לדעת הרמב"ם דהא דהן תורמין הוא משום שמסר להם והאמינם, אך אי"ז צורך של בעה"ב שיתרמו, הרי דהגם דאם תרמו תרומתן תרומה, מ"מ י"ל דלכתחילה אין להן לתרום, כיון שלא עשאם שליח בפירוש.

טו] הסמ"ק במצוה רמ"ו כתב בדין בעה"ב שנתן קמח לגבל לעשותו עיסה, דאם בעה"ב אומר דניח"ל שיפריש הגבל יפריש, ואם הפריש שלא ברשות חלתו חלה, מידי דהוה אפועלים שהלכו שתי וערב בגת התורמין שלא מדעת בעה"ב, ולא דמי להא דאמר אי דלא שויי' שליח מי הויא תרומה, דפועלים שאני שהם קצת שייכי בי', עכ"ד.

והב"י ביו"ד סימן שכ"ח תמה ע"ז, דמה מייתי מהא דפועלים שהלכו שתי וערב תורמין שלא מדעת בעה"ב, הרי הכא הטעם לדעת הרמב"ם משום שמסר להם והאמינם על הטומאה, וזה ל"ש כלל בחלה בזה"ז שכל העיסות נגבלות בטומאה, וגם לדעת הר"ש דאיירי בבעלים ע"ה שהשכירו פועלים חברים וכו', פשיטא דאינו ענין לחלה, דהכא שאני שלכך השכירם להפריש לו תרומה בטהרה.

טז] **שם בר"ש, ביטל, דלאחר שמינה שליח לתרום ביטל שליחותו לאחר שהלך לו מלפניו,** משמעות ל' הר"ש דהא דבעינן לדין ביטול שליחות, הוא כשביטל את השליח שלא בפניו, אך אם ביטלו בפניו, ודאי דל"מ לתרום, וכ"כ התוס' בקידושין נ"ט ב', דאף למ"ד דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, היינו כשחזרה בה בלא אמירתה לשליח, אך אם אמרה לשליח אין רצוני שתקדשני, פשיטא דאינה מקודשת, דאטו משום דאמרה לו תיהוי לי שליח לקדשני לא מצי' חוזרת, - אך בפירש"י בקידושין שם פירש דאיירי אף כשחזרה בפני השליח, ואפ"ה ל"מ חזרתה למ"ד דלא אתי דבירו ומבטל דיבור, - ועמש"כ לפרש בזה בקה"י גיטין סימן כ"ה ובאבי עזרי פ"ו מגירושין ה"ז, ובחי' הגר"נ פ' השולח אות י"ד, ואכמ"ל.

יז] **שם, ובירושלמי תני מאימתי תורמין את הענבים משהלכו בהן שתי וערב וכו',** הר"ש כתב דלא שיתרמו היין שבבור על הענבים, דהא אין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, אלא לוקחין מן היין שבבור מיד כשיעור תרומת הכל, שאם יבואו בעלים ויטמאו קודם שיגמר, יש להם יין מזומן להפריש על הכל בטהרה.[[196]](#footnote-197)

והאחרונים הקשו ע"ד הר"ש, דאם אינם תורמין מיד, אלא מפרישין את חלק התרומה, ואינם תורמין אלא לאחר שנגמרה מלאכתו, א"כ לבסוף כשיתרמו הו"ל תורם מן הטהור על הטמא,[[197]](#footnote-198) - ובספר ניר כתב לישב, דבשעה שמפרישין את חלק התרומה, הם מתנים עלי', דכשתגמר דריכת הענבים יחול שם תרומה ע"ז, וע"כ אף דאין ההפרשה חלה אלא אחר שנטמאו השירים, מ"מ כיון דבשעת מעשה ההפרשה הוי הכל טהור, הו"ל כתורם מן הטהור על הטהור,[[198]](#footnote-199) ובזה ניחא משה"ק התפא"י בבועז ע"ד הר"ש, דאם אינם תורמין עכשיו, א"כ פשיטא דהן רשאין לעשות כן.

אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הר"ש שכתב דלא שיתרמו וכו' אלא לוקחין וכו' כשיעור תרומת הכל, וגם כתב דאם יטמאו יש להם יין מזומן להפריש על הכל בטהרה, והרי דאינם מפרישים כלל עד לאחר גמר המלאכה, וצ"ע.

יח] הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ד הביא לדינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, ובה"ו כתב, מאימתי תורמין את הגת משיהלכו בה שתי וערב, ומבו' להדיא בדבריו דפליג ע"ד הר"ש, וס"ל דכל שהלכו בה שתי וערב, חשיב כדבר שנגמרה מלאכתו, ומותר לתרום ממנה, ובחי' הגרי"ז בהל' תרומות הק', דהרי גמר מלאכה דיין הוא משיקפה ושמן משירד לבור, וכדתנן בפ"א דמעשרות וברמב"ם בפ"ג ממעשר, וא"כ מ"ט מותר לתרום ממנה.

ועיי"ש שכתב לישב, לפ"מ שאמרו בירושלמי לעיל בפ"ק, דפריך בהא דתורמין יין על ענבים לעשותן צימוקים, שהרי גמר מלאכה דצימוקים הוא משיעמיד ערימה ונמצא דהוא תורם על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ומשני אין לך אסור לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו אלא גורן ויקב בלבד, ולפ"ז נראה דגם בגורן ויקב עצמם, לא איכפת לן בדין הפרשה רק שיהא בו שם גורן ושם יקב, דהיינו בזיתים וענבים שיהא בהם שם יין ושם שמן, דזהו עיקר פירושא דיקב, יין ושמן, אבל בשארי גמר מלאכה שאינו נוגע לעיקר שם יין ושמן, כמו הך דמשיקפה, זה לא איכפת לן בדין הפרשה, כמו דלא איכפת לן בהעמדת ערימה, - וע"כ כל שכבר הלך עליהן שתי וערב, דמשעה זו יש עליהן תורת משקין, כדתניא בתוספתא פי"א דטהרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מטומ"א הכ"ד, הוו בכלל יקב, כיון דיש בהן שם יין ושמן, ולא שם זיתים וענבים, וע"כ הוא דתורמין עליהן, דבשאר גמר מלאכות לא איכפת לן לענין הפרשה, רק בשם גורן ויקב בלבד,[[199]](#footnote-200) ומבו' בד' הגרי"ז, דמה שאמרו בירושלמי דאין לך וכו' אלא גורן ויקב בלבד, קאי גם על הך דינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו, ועמש"נ לדון בזה לעיל פ"א מ"י אות י"ד ובהערה שם.

**פ"ג מ"ה**

א] **האומר תרומת הכרי זה בתוכו וכו' ר"ש אומר קרא שם, וחכ"א עד שיאמר בצפונו או בדרומו,** הר"ש והרא"ש הביאו לסוגיית הגמ' בעירובין ל"ז ב', דהתם מפרש רבא דטעמא דמ"ד דכשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש לא מהני, הוא משום דבעינן ראשית ששירי' ניכרין, ואביי פריך עלי' דאלא מעתה היו לפניו ב' רמונים של טבל ואמר אם ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה ואם לא ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה, ה"נ בין ירדו בין לא ירדו דאין בדבריו כלום, וכי תימא ה"נ והתנן תרומת הכרי הזה ומעשרותיו בתוכו וכו' ר"ש אומר קרא השם, ומשני, שאני התם דאיכא סביביו, ואיבע"א כדקתני טעמא אמרו לו לר"מ אי אתה מודה שמא יבקע הנוד ונמצא זה שותה טבלים למפרע.

ומבו' דלשנויא קמא, מודה ר"ש דבעינן ראשית ששירי' ניכרין, והא דמהני כשאומר תרומת הכרי זה בתוכו, הוא משום דאיכא סביביו, דבתוכו משמע באמצעיתו, ואף דלא סיים המקום באמצעיתו דהוי תרומה, ואין כל השירים ניכרין, מ"מ כיון שאיכא שירים הניכרים בצדדים, סגי בהכי, ולשנויא בתרא ס"ל לר"ש דל"ב שירי' ניכרין, - והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דס"ל לר"ש ל"ב כלל קביעות מקום, וע"כ אף אם אמר תרומת הכרי בו, קרא שם.[[200]](#footnote-201)

ב] ובטעמא דרבנן דס"ל דל"מ עד שיאמר בצפונו או בדרומו, כתב הר"ש דמודו דבתוכו משמע באמצעיתו, ומ"מ ס"ל דלא מהני, משום דלא חשיב מקום מסוים עד שיאמר בצפונו, - ולכאו' לפ"מ שאמרו בבבלי דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, הרי דהא דלא סגי במה שאמר בתוכו, הוא משום דרבנן ס"ל דלא סגי במה שמקצת שירי' ניכרין אלא בעינן שיהיו כל שירי' ניכרין.

אך צ"ע דא"כ מ"ט אם אמר בצפונו או בדרומו מהני, הרי לא סיים המקום בצפונו או בדרומו שחלה התרומה, וכמבו' כן בירושלמי דהצפון עצמו הוי מדומע, ופליגי תנאי בשיעור המקום דחשיב כצפון, וצ"ע בזה.

ג] הרמב"ן בחולין י"ד א' הק', בהא דמהני ההפרשה כשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו', דהא בעי למימר לצפונו או לדרומו, כדתנן הכא, ואף ר"ש לא פליג אלא כשאמר תרומת הכרי לתוכו דאיכא סביביו, והתם לא קתני לצפונו או לדרומו, ועוד שא"א לומר כן במדת הלח שהרי הכל מעורב, ואם הי' קורא שם מעתה הי' אסור להסתפק ממנה כלל,[[201]](#footnote-202) - ועיי"ש שכתב בשם גאון, דלמאן דאית לי' ברירה, כיון שאמר שאני עתיד להפריש, ל"ב למימר לצפונו או לדרומו, שכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, וכתב הרמב"ן דכ"ה מסקנת הגמ' בעירובין, דלמאן דאית לי' ברירה ל"ב לומר לצפונו או לדרומו, אם אינו קורא שם מעתה, אלא אומר שאני עתיד להפריש, - והרשב"א שם הוסיף לפרש, דאף דלשנויא דרבא בעירובין שם, מבו' דאף למאן דאית לי' ברירה בעלמא, גבי נוד לא קרינן לה שירי' ניכרין, כיון דאין ניכרין בשעת קריאה ובשעת שתי', מ"מ לפ"מ דמסקינן התם דטעמא דמאן דאסר, הוא משום גזירה שמא יבקע הנוד, הרי דלעולם חשבינן לה כשירי' ניכרין, כיון דיש ברירה.[[202]](#footnote-203)

ד] ובביאור הא דכה"ג חשיב כשירי' ניכרין פליגי רבוותא, דהנה בקצוה"ח סימן ס"א סק"א כתב, דלמש"כ התוס' בתמורה ל' א' דהיכא שלא הוכר האיסור מהני ברירה, אף אם לא תלה מעיקרא במה שיתברר, א"כ אם אומר ב' לוגין בתוכו תרומה, הוא מותר לשתות מן היין, דאמרינן דכל מה ששותה היתר נינהו, משום ברירה, ועיי"ש שכתב דהא דלא שרו ר' יהודה ור"י ור"ש לעשות כן, דבזה ליכא למיחש שמא יבקע הנוד, שהרי אף אם יבקע הנוד אינו שותה טבלים למפרע, הוא משום דס"ל דאין ברירה, או משום דבכה"ג לא חשיב כשירי' ניכרין.

ובתשו' הקצוה"ח שהובאה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע"ד, כתב לפרש לדבריו, דהא דכשאומר ב' לוגין בתוכו תרומה, לא חשיב כשירי' ניכרין, אף דאפשר לבררם אח"כ, ול"ד לב' לוגין שאני עתיד להפריש דחשיב כשירי' ניכרין, הוא משום דבב' לוגין שאני עתיד להפריש אינו תורם רק מה שיהי' עתיד להפריש, ואם לא יפריש למחר הרי אין כאן תורם רק זה שיהי' עתיד להפריש, וזה שיהי' עתיד להפריש הו"ל שיריים ניכרין, אבל ב' לוגין בתוכו הוי תרומה תיכף בתוכו, רק החולין שישתה יהי' על סמך ברירה, אבל בשעה שתורם אין כאן שיריים ניכרין, ואם אח"כ כשישתה החולין יהי' ניכר ע"י ברירה אבל בשעה שתורם אין כאן שיריים ניכרין, עכ"ל, ובתשו' הבית אפרים שם סימן ע"ב תמה ע"ז, דגם באומר שאני עתיד להפריש ע"כ שרוצה שיחול התרומה מיד דאל"כ שותה טבל, וא"כ נימא דבשעת שתי' ל"ה שירי' ניכרים, וע"כ ששותה על סמך שיפריש אח"כ ויהי' שירי' ניכרי' למפרע, דל"ב שיהא ניכר לנו, אלא באמיתת הדבר תלוי, דכל שיהיו מבוררים ועומדים בפנ"ע לבלתי היות שם ערוב אע"פ שלא הקיפה ידיעתינו בירור הדברים רק ע"י הפרשה שאח"כ עמדנו על הבירור למפרע די בכך, וא"כ אף באומר ב' לוגין בתוכו תרומה, לדעת התוס' דשייך בזה ברירה, למה לא תחול התרומה ויהא מותר לשתות על סמך זה שכשיתרום אח"כ יהי' נברור למפרע איזה החולין ואיזה התרומה והוי שירי' ניכרים למפרע, עכ"ד,

ומבו' שנחלקו הקצוה"ח והבית אפרים בטעם הא דכה"ג דאמר ב' לוגין שאני עתיד להפריש חשיב כשירי' ניכרין, דהקצוה"ח ס"ל דהוא משום דעיקר ההפרשה היא מכח מה שיתברר לבסוף, ואם לא יתברר לבסוף לא יהא תרומה כלל, וע"כ הוא דחשיב כשירי' ניכרין, אך הבית אפרים ס"ל, דאף אם אין ההפרשה מכח מה שיתברר לבסוף, מ"מ אם יש ברירה, וה"ז מתברר לבסוף, שפיר חשיב כשירי' ניכרין.

ה] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דטעמא דרבנן הוא משום דכתיב ונחשב לכם תרומתכם והרמותם, מה התורם במסיים אך המחשב במסיים, - ויש להסתפק, אם הא דבעינן מקום מסוים, הוא משום דבעינן שיהיו השירים ניכרין, והוא כמו שאמרו בבבלי דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, ואך דלהבבלי ילפינן לה מקרא דראשית, ולהיושלמי ילפינן לה מקרא דונחשב והרמותם, או דהוא דין בהתרומה, דבעינן שתהא במקום מסוים, ולפ"ז פליגי הבבלי והירושלמי ביסוד דינא דרבנן, דלהבבלי הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, ולהירושלמי הוא משום דבעינן שתהא התרומה במקום מסוים, - ובל' הרע"ב משמע דדינא דמקום מסוים, הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, עיי"ש, וצ"ע.

ו] והריבמ"צ בתחילת דבריו כתב דהא דמהני לר"ש אף דבעינן שירי' ניכרין, הוא משום דכל שאמר בתוכו סביבי הכרי הוו שירים, וטעמא דחכמים הוא משום דמה מחשבה במסיים אף התורם במסיים, ומבו' דגריס כגיר' שלפנינו בירושלמי, ודלא כמש"כ הר"ש דצ"ל מה התורם במסיים אף המחשב במסיים, וצ"ע, אבל אינו מסיים החולין רבין עליו ומבטלין.

ומשמעות דבריו, דיש בזה ב' דינים, דאיכא חד דינא דבעינן שירי' ניכרין, ומודה לזה ר"ש, והא דס"ל דכשאמר תרומת הרי זה בתוכו קרא שם, הוא משום דסביבי הכרי הוו שירים, והו"ל שירי' ניכרין, ורבנן מודו להך מילתא דכה"ג חשיב כשירי' ניכרין, והא דס"ל דל"מ בכה"ג, הוא משום דילפינן מקרא דבעינן מקום מסוים ולזה לא סגי במה שאמר בתוכו, דעדיין אי"ז מקום מסוים.

ונתחדש עוד בד' הריבמ"צ, דהא דבעינן שתהא התרומה במקום מסוים, הוא משום דכל שאינה במקום מסוים החולין רבין עליהן ומתבטלין, וצ"ב.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לד' ר"ש דקרא שם, דהיינו שהוא חייב להוציא מאותו הכרי כל המתנות שהזכיר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ח, דאם אמר בצפונו או בדרומו קרא שם וחייב להפריש ממנו תרומתו.

ובפשוטו מבו' בד' הרמב"ם, דכשאמר בצפונו או בדרומו, עדיין לא חיילא התרומה, דאם כבר חיילא התרומה, היאך יכול להפריש אח"כ ממנו תרומתו, דאף אם נימא דדבריו מתפרשים דמה שיפריש יהא תרומה, הרי קי"ל דבדאורייתא אין ברירה, אלא חייל רק קריאת שם דממקום זה תהא התרומה, וזה מהני להתיר את השירים,[[203]](#footnote-204) - ועיי"ש במעדני ארץ בסו"ד במה שהביא מד' היש"ש והמהרלב"ח בדין זה, ועי' גם בדבריו במנחת שלמה קמא סימן ס' סק"ז מש"כ בזה, ועי' גם במקד"ד סימן נ"ה סק"ה ובכ' הגרי"ז תמורה ד' א' שעמדו ע"ד הרמב"ם אלו, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם שהוכיח מד' ש"ר דפליגי ע"ד הרמב"ם בזה.

ח] והרמב"ם שם פי"ג הט"ו כתב, דכשאמר תרומת הכרי בצפונו, חולקין אותו לשנים והחצי שבצפון לשנים, ונמצא רביע הכרי שהוא צפון צפוני הוא המדומע, עכ"ל, והוא מירושלמי הכא, ומבו' דכשאמר תרומת הכרי בצפונו, חיילא התרומה, וע"כ הוי כל החלק הצפוני מדומע, ולכאו' זה שלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ג, ועי' בתוס' אנשי שם שעמד על סתירת ד' הרמב"ם בזה, ונדחק לפרש לד' הרמב"ם בפ"ג בע"א, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ב שכתב לפרש ד' הרמב"ם בע"א, ועמש"כ בזה הגרא"ז זצ"ל בכרם ציון, - ובמעדני ארץ בפ"ג שם אות ה' ד"ה והנה בפיה"מ כתב דצ"ל שהולכין בזה אחר כונת הלב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה

ט] מעיקר מה שאמרו בירושלמי, דכשאמר תרומת הכרי בצפונו הוי החצי או הרביע הצפוני מדומע, מבו' דאף דאין כל השירים ניכרין, שהרי בחלק הצפוני אין השירים ניכרין, מ"מ כיון דמקצת השירים ניכרין, שפיר חיילא התרומה, וזה כמו שאמרו בבבלי בטעמא דר"ש דמהני כשאמר תרומת הכרי בתוכו, דהוא משום דאיכא סביביו, ומקצת מן השירים ניכרין, ועמש"נ בזה לעיל אות ב'.

ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ב כתב לפרש הטעם בזה, דהא דבעינן שירים ניכרין, אי"ז דין בהשירים דשירים שאינן נכרין ל"מ הפרשה עלייהו, אלא הוא דין בהתרומה דכל שאין לה שירים נכרין אין זה ראשית, דבעינן ראשית ששירי' נכרין ואינה תרומה, וע"כ כל שיש לה מקצת שירים ניכרין והויא ראשית ונעשית תרומה, אפשר לה להתיר אף את אותן השירין שאינם ניכרין.

י] ועיי"ש שהק' בזה, דאף דאותו חלק התרומה שבא להתיר את החלק הדרומי יש לו שירים ניכרין, אך אותו חלק התרומה שבא להתיר את החלק הצפוני, הרי אין לו שירים כלל, ואמאי מהני, - וכתב דבהא דחיילא התרומה בכה"ג, י"ל, דכיון דאין שיעור לתרומה, הרי דכל שמפריש איזה שיעור כגון אחד מכ', לאו היינו דכל חטה של תרומה מתרת י"ט חטים, אלא היינו דכל התרומה יחד פוטרת כל חטה וחטה מהשיריים, כיון דאין שיעור לתרומה ובכל משהו מן התרומה יכול לפטור כמה שיריים שירצה, וע"כ נמצא דלכל מקצת מן התרומה איכא שירים ניכרין, שהרי כל מקצת תרומה מתרת הכל, וע"כ שפיר מהני, - אך אכתי תיקשי בהא דמהני הפרשה לצפונו או לדרומו במעשרות, דבמעשרות דיש להן שיעור קבוע, הרי דכל חטה מן המעשר מתרת כנגדה ט' חטים מן השיריים, וא"כ כשאומר מעשר בצפונו, נמצא דאותו המעשר שהוא להתיר חלק הצפוני אין לו שירים כלל, ומ"ט מהניא ההפרשה בכה"ג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יא] **ר"א חסמא אומר האומר תרומת הכרי ממנו עליו קרא שם,** בביאור דעת ר"א חסמא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** הר"ש כתב בדרך קמא, דר"א חסמא ל"ב כלל שירי' ניכרין, וכ"כ הריבמ"צ בדרך בתרא, - והיינו דבכה"ג שאמר תרומת הכרי ממנו עליו, הרי לא קבע מקום לתרומה כלל, וגם לא תלה במה שיברר לבסוף, וע"כ לכו"ע לא חשיב זה כשירי' ניכרין, ומהא דס"ל דבכה"ג קרא שם, בע"כ דל"ב כלל שירי' ניכרין.

**ב** הר"ש כתב בדרך בתרא, דאתא ר"א חסמא למימר דדוקא בתרומה ל"ב מקום מסוים אבל במעשרות בעינן, - וכמדומה דדרך זו היא לפ"מ שאמרו בירושלמי דגם לדעת ר"ש חיילי התרו"מ אף כשלא קבע מקום כלל, ותיקשי לפ"ז דר"א חסמא היינו ר"ש, - ובע"כ צ"ל דפליגי בדין מעשרות, דלר"ש אף המעשרות חיילי בלא קביעות מקום, ולר"א חסמא דוקא תרומה חיילא בלא קביעות מקום, אך מעשרות לא חיילי אלא כשקבע להן מקום,[[204]](#footnote-205) וזהו דקאמר ר"א חסמא דהאומר תרומת הכרי ממנו עליו קרא שם, לאשמועינן דדוקא בתרומה קרא שם בכה"ג, אך במעשרות לא קרא שם בכה"ג.

**ג** הריבמ"צ כתב בדרך קמא, דבתרומה שוין ר"א ור"ש, ובמעשרות פליגי, דאליבא דר"ש לא קרא אלא אם אמר מעשרותיו בתוכו, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דלעולם איירי ר"א חסמא כשאמר "בתוכו", וע"כ חשיב דשירי' ניכרין, וכדעת ר"ש, וכמו שפירש הריבמ"צ לעיל מינה, דהא דס"ל לר"ש דכשאמר תרומת הכרי זה בתוכו קרא שם, הוא משום דס"ל דחשיב כשירי' ניכרין, דכיון שאמר בתוכו סביבי הכרי הוו שירים, ופלוגתת ר"ש ור"א חסמא היא, דלר"ש אף במעשרות ל"מ אלא אם אמר "בתוכו", ולר"א חסמא דוקא בתרומה בעינן שיאמר בתוכו, אך במעשרות מהני אף אם לא אמר בתוכו, דל"ב שירי' ניכרין אלא בתרומה ולא במעשרות.

ועד"ז מתפרש מש"כ הרא"ש דר"א חסמא סבר דדוקא בתרומה בעינן מקום מסוים אבל במעשרות ל"ב מקום מסוים, והיינו דלר"א חסמא דוקא בתרומה בעינן שיאמר תרומת הכרי בתוכו, אך במעשרות מהני אף אם לא אמר בתוכו, אך שמא ט"ס נפלה בד' הרא"ש, וצ"ל דדוקא בתרומה ל"ב מקום מסוים אבל במעשרות בעינן מקום מסוים, וכמש"כ הר"ש.

יב] **ראב"י אומר האומר עישור מעשר זה עשוי תרומ"ע עליו קרא שם,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו, דאם אמר תרומ"ע זה בתוכו ל"מ כ"ז שלא הופרש המעשר, אבל אם הופרש קרא שם, והרע"ב הוסיף לפרש, דראב"י פליג בזה על ר"ש, דאמר תרומ"ע זה בתוך הכרי קרא שם, אף שעדיין לא הפריש את המעשר.

ולכאו' מכוון הדברים הוא, לפמש"כ הר"ש בכ"ד דמאי פ"ב מ"ד וחלה פ"ג מ"ט וביכורים פ"ג מ"ג, והרא"ש בדמאי פ"ז מ"ז, דא"א להפריש תרומ"ע קודם שמפריש מעשר ראשון, ושלא כדעת הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ה דבדיעבד חיילא הפרשת התרומ"ע קודם הפרשת המעש"ר, ובזה הוא דס"ל לראב"י, דלא סגי במה שקרא שם למעש"ר, אלא בעינן שיפרישנו, וכ"ז שלא הפריש את המעשר ראשון, ל"מ לקרוא שם לתרומ"ע, ואף דקריאת השם דמעש"ר עצמו חיילא אף שלא הפרישו, (דלא מצינו שנחלק ראב"י בזה על ר"ש), מ"מ א"א להפריש ממנו תרומ"ע, כ"ז שלא הפרישו, וצ"ב.

יג] והריבמ"צ פירש דראב"י ס"ל כחכמים, וקאמר דאע"פ דל"מ עד שיאמר בצפונו או בדרומו, ה"מ דקאי המעשר בתוך הכרי, אבל כשמופרש המעשר מן הכרי, ואמר עישור מעשר זה עשוי (ו)תרומ"ע עליו, קרא שם, - ולכאו' היינו דבתרומ"ע ל"ב מקום מסוים, וע"כ אף דמעש"ר לא חייל כשלא סיים לו מקום, מ"מ כל שהמעש"ר הוי במקום מסוים, וקרא שם לתרומ"ע במקום שאינו מסוים, שפיר מהני.

אך צ"ע, שהרי עיקר דינא דמקום מסוים, ילפינן לה מדכתיב ונחשב לכם תרומתכם, והך קרא הוא בתרומ"ע, והיאך נימא דבתרומה ובמעשר בעינן מקום מסוים, ובתרומ"ע ל"ב מקום מסוים,[[205]](#footnote-206) וצ"ע בזה.

יד] בפירש"י בעירובין ל"ז ב' כתב דהא דתנן ברישא האומר וכו' תרומת מעשר זה בתוכו, מילתא אחריתי היא, כלומר או אם הי' כרי של מעשר ואמר תהא תרומ"ע שלו בתוכו קרא שם, עכ"ד, - והנה לפ"ז לא מצינו דלר"ש חיילא הקריאת שם דתרומ"ע, אף קודם שהפריש את המעשר ראשון, ועי' במשנ"ר שכבר עמד בזה, וגם מבו' להדיא לפ"ז, דלחכמים דפליגי על ר"ש וס"ל דלא קרא שם, היינו אף כשהמעשר מופרש מן הכרי ומפריש ממנו תרומ"ע, - וצ"ע היאך יתפרשו לפ"ז דברי ראב"י.

טו] **שם בר"ש, ובירושלמי אמרי' וכו' אתיא דר"ש כב"ש וכו',** הר"ש פירש דמכוון הירושלמי הוא למה שאמרו ב"ש לעיל פ"א מ"ד דאם תרם זיתים על השמן וענבים על יין תרומת עצמן בהן, והיינו דמקצת מן הזיתים ומן הענבים נעשו תרומה על עצמן, ומזה נלמד דס"ל דאם אמר תרומת הכרי בתוכו קרא שם, שהרי התם לא סיים מקום כלל לתרומה, ואין שירי' ניכרין כלל.[[206]](#footnote-207)

והנה בפשוטו נראה לפ"ז, דטעמא דב"ה דפליגי לעיל שם וס"ל דאין תרומתן תרומה, הוא משום דלא סיים מקום לתרומה זו ואין שירי' ניכרין כלל, אך הנה בפי' הריבמ"צ לעיל שם פירש טעמא דב"ה בע"א, עיי"ש, וצ"ע.

עוד צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, שפירש לעיל שם לדינא דב"ש בע"א, דאיירי כשתרם מן הענבים על ענבים ועל יין, ובזה הוא דס"ל לב"ש דאף דהתרומה שתרם על היין לא חיילא, מ"מ התרומה שתרם על הענבים חיילא, ולפ"ז היאך יתפרש מה שאמרו בירושלמי דאתיא דר"ש כב"ש, וצ"ע בזה.

טז] כתב הרמב"ם בפי"ג מתרומות הט"ו, ז"ל, סאה תרומה שנפלה לתוך הכרי, ואמר תרומת הכרי זה לתוכו, במקום שנפלה אותה סאה שם נסתיימה תרומת הכרי, ונדמע הכל בתרומה שנפלה ובתרומת הכרי, עכ"ל, והוא מירושלמי הכא, והראב"ד השיג דהוא בעיא בירושלמי, אך בד' הרמב"ם נראה דהירושלמי קאמר לה בניחותא, - ונתחדש בזה, דלדינא דשירי' ניכרין ל"ב שיהא ניכר לנו היכן מקום התרומה, שהרי בהך גוונא אין ידוע לנו כלל מקום התרומה, שהרי לא ידענו היכן הסאה תרומה שנפלה, אלא כל שחלה התרומה במקום מסוים, חשיב כשירי' ניכרין, - ורק כשאמר תרומת הכרי בתוכו, דלא חלה התרומה במקום מסוים, ואף כלפי שמיא לא גלי מקום התרומה, וכמש"כ כן האחרונים במקדש אחת מב' אחיות, הוא דלא חשיב כשירי' ניכרין.

והנה אמנם בסוגיית הגמ' בעירובין שאמרו דכשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש ל"מ משום דאין שירי' ניכרין, מבו' דאף דבכה"ג חיילא התרומה על מקום מסוים, שהרי מהני מה שיפריש לבסוף לברר את מקום התרומה, מ"מ כיון דעכשיו אי"ז השירים ניכרים לנו, חשיב דאין שירי' ניכרין, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם פ"ג ה"ח שעמד בזה, - וצ"ל בפשיטות דהתם שאני, דבשעת ההפרשה עצמה, ליכא מקום מסוים דחיילא בו התרומה, ורק מכח מה שיברר לבסוף נקבע מקום התרומה, ומשא"כ בגוונא דהרמב"ם, דכבר עכשיו איכא מקום מסוים דחיילא בו התרומה, ובכה"ג חשיב שפיר כשירי' ניכרין, אף שאין מקום התרומה ידוע לנו.[[207]](#footnote-208)

יז] כתב הרמב"ם בפי"ג מתרומות הט"ז, ז"ל, היו לפניו ב' כריים, ואמר תרומת ב' כריים בא' מהן, הרי שניהם מדומעין, עכ"ל, והוא מירושלמי הכא, וצ"ב דהרי בכה"ג לא נתברר כלל מקום התרומה, ואין השירים ניכרין כלל, ומ"ט חיילא התרומה.[[208]](#footnote-209)

ובחזו"א דמאי סימן י"א סק"י כתב לפרש בזה, דכיון דאפשר לקבוע מעשרות כרי זה בחברתה אף שאין מייחד מקום, דכיון דהשירים מיוחדין חייל מעשר אף שהמעשר מעורב, ה"נ כשאומר מעשר ב' הכריים באחת מהן אע"ג דלא פירש בשל איזה כרי מקרי ספק אבל לא מקרי אין שירי' ניכרין, עכ"ל, - וצ"ב, דכשאומר מעשרות כרי זה בחברתה, חשיב שפיר דשירי' ניכרין, שהרי השירים כולן ניכרין, ומה דהתרומה אינה ניכרת לא איכפת לן, אך כשאמר תרומת ב' כריים באחת מהן, הרי אין השירים ניכרין כלל, ומ"ש אם אמר תרומת הכרי בתוכו, או אמר תרומת ב' כריים באחת מהן, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ג שם, וצ"ע.

יח] הרמב"ם שם כתב עוד, ז"ל, היו לפניו ב' סאין וכרי א', ואמר הרי א' מן הסאים האלו עשוי' תרומה על הכרי הזה, הרי א' מהן תרומה ואין ידוע איזו היא, היו לפניו ב' כריים וסאה א' ואמר ה"ז תרומה על אחד מן הכריים האלו, ה"ה תרומה ונתקן א' מהן ואין ידוע איזה הוא המתוקן מן הטבל עכ"ל, והוא מירושלמי הכא.

ובפשוטו הטעם בזה, דברישא הרי כל השירים ניכרין, וגם חשיב דמקום התרומה מסוים, שהרי נסתיים התרומה מן הטבל שהפריש עליו, ומה שמעורב התרומה עם טבל אחר, לא איכפת לן, - ובסיפא נמי הרי מקום התרומה מסוים, וחשיב נמי דשירי' ניכרין, שהרי ניכרים השירים מן התרומה שהפריש, ומה שמעורבין השירים עם טבל אחר, לא איכפת לן, ועי' במערכת הקנינים פט"ז ד"ה הרי מפורש, ובמעדני ארץ שם פ"ג ה"ח אות ד' ד"ה עוד דבר חשוב, שפירשו לזה.

יט] אמנם הנה בפי' הר"ן בפ' ערבי פסחים כב: בדפי הרי"ף כתב, בדין הבודק את החבית להיות מפריש ממנה, דצריך שיציין מקום בפי' או בשולי', דאי לא אלא דאמר סתמא לתוכה, לא אמר כלום, עיי"ש, ולכאו' הוא משום דכל שאמר לתוכה, אין מקום התרומה מסוים, וע"כ לא אמר כלום, - ונתחדש לפ"ז תרתי, חדא, דלא סגי במה שהשירים ניכרין, אלא בעינן שיהא מקום התרומה עצמו מסוים,[[209]](#footnote-210) וזה כמש"נ לעיל אות ה' לדון בד' הירושלמי, דאיכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא מקום התרומה מסוים, ועוד, דאף דהוא מפריש ממנה על יין אחר, ונסתיימה התרומה מן הטבל שהפריש עליו, מ"מ כיון דאין מקום התרומה עצמו ניכר, ל"מ.

אך קשיא טובא ע"ז, מהא דהמרבה במעשרות פירותיו מתוקנין ומעשרותיו מקולקלין, והרי דאף דאין מקום המעשרות ניכר, שהרי המעשרות שהפריש, הוו מקצתן מעשר ומקצתן טבל, מ"מ שפיר חיילא ההפרשה, וע"כ הוו פירותיו מתוקנין, והרי לדעת רבנן בעינן קביעות מקום אף במעשרות, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש, וצ"ע בזה.

כ] בפירש"י בחולין י"ד א', פירש בהא דאסרי ר' יהודה ודעימי' בב' לוגין שאני עתיד להפריש, דהוא משום דלית לי' ברירה וחייש שמא תרומה שתה, ובחי' הגרע"א שם כתב ללמוד מדבריו, דאף למ"ד דאין ברירה חיילא התרומה, ומעורב התרומה בתוך היין ובכל טיפה טיפה מספקינן שמא זהו התרומה,[[210]](#footnote-211) וכמש"כ התוס' בעירובין ל"ז ב' בשם מהר"י, וכ"נ גם בפירש"י בב"ק ס"ט ב', ז"ל, אוסרין, דלית להו ברירה לומר מן החולין הוא שותה ותרומה ומעש"ר נותרין בנוד, עכ"ל.

ובחזו"א דמאי סימן ט' סק"י הק' ע"ז, דהיאך אפשר שתחול התרומה בכה"ג, הרי אין שירי' ניכרין, - והיינו דאמנם למ"ד דיש ברירה, כתבו הרמב"ן והרשב"א בחולין שם דחשיב כשירי' ניכרין, כיון דכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, אך למ"ד דאין ברירה, אין שירי' ניכרין כלל, ומ"ט חיילא התרומה, ועיי"ש בחזו"א שכתב מכח זה לפרש ד' רש"י בע"א.

ונראה די"ל בזה בפשיטות, למש"כ בפי' ריב"ן מכות י"ט ב', דהא דתנן ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה במקומן, הוא משום דס"ל דל"ב ראשית שיהא שירי' ניכרין, עכ"ד, ומבו' דס"ל דאף דיש ברירה, מ"מ חשיב דאין שירי' ניכרין, ובע"כ דהא דחיילא התרומה, הוא משום דל"ב שירי' ניכרין, ובחי' הריטב"א שם הביא כן בשם רש"י, - ולפ"ז הרי דה"נ לר' יהודה ודעימי' דאוסרין, הרי לפ"מ דמפרשינן דטעמייהו הוא משום דאין ברירה, נמצא דלא פליגי על הא דל"ב שירי' ניכרין, ורק לדעת רבא בעירובין ל"ז ב' הוי טעמא דר' יהודה ודעימי' משום דבעינן שירי' ניכרין, וע"כ שפיר חיילא התרומה אף שאינה מבוררת.

כא] והנה בפירש"י בכ"ד פירש, דהא דתנן בהלוקח יין מבין הכותים, דאומר ב' לוגין וכו' ומיחל ושותה מיד, היינו דהוא מחלל מע"ש שהוא יכול לחללו, ופירש דהוא משום דבמה שאפשר לעשות בלא ברירה, לא סמכינן אברירה, והתוס' בכ"ד הקשו ע"ז, דהיאך יכול לחלל המע"ש בלא קביעות מקום, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש במשנתינו דמע"ש שבחפץ זה יהא מחולל על מעות אלו ולא קבע לו מקום, ל"מ עד שיאמר לצפונו או לדרומו.[[211]](#footnote-212)

אך למש"כ הריב"ן דהך תנא דהלוקח יין מבין הכותים, ס"ל דל"ב שירי' ניכרין וע"כ מהניא ההפרשה אף בלא קביעות מקום, מתישבים היטב ד' רש"י, דע"כ להך תנא שפיר חיילא הפרשת המע"ש, אף שלא קבע לו מקום כלל, ושפיר מצי לחללו.

כב] בחי' הריטב"א במכות שם הביא לד' רש"י, דהך תנא דהלוקח יין מבין הכותים ס"ל דל"ב ראשית ששירי' ניכרין, ועיי"ש שכתב דיש מתרצים, דלאפוקי' משום טבל ל"ב הפרשה ויכול למישתי מיני' בהפרשה לתוכו כ"ז שישתייר שם שיעור תרו"מ, ולחייב על אכילתו משום זר שאוכל תרו"מ הוא דבעינן סיום מקום, ועיי"ש שדחה לזה, דלא משמע הכי מהא דקתני דלא אמר כלום עד שיאמר לצפונו או לדרומו, דמשמע לא אמר כלום אף לאפוקה משום טבל, דעלה מתניא התם.

ולכאו' דבריהם מתפרשים ע"ד מש"כ הרמב"ם שהבאנו לעיל אות ז' דמצי לקבוע מקום שממנו תהא התרומה, ומהני זה להתיר את השירים, אף דעדיין לא חיילא התרומה, וזהו דס"ל דכשאמר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו', קבע דתרומת יין זה תהא בתוכו, וסגי בהכי להתיר את שאר היין בשתי', דבהך דינא דקביעות מקום, ל"ב שיהיו השירים ניכרין, ובהך מילתא פליגי ע"ד הרמב"ם, דס"ל דאף בקביעות מקום זו, בעינן שיהיו השירים ניכרין, ול"מ אלא אם קבע מקום בצפונו או בדרומו.

ומה שאמרו בגמ' דל"מ ההפרשה בכה"ג אלא משום דיש ברירה, נראה פשוט דהוא משום דאם אין ברירה, הרי ליכא קביעות מקום כלל, שהרי קבע את מקום ההפרשה באותם הלוגין שהוא עתיד להפריש, ואם אין ברירה, הרי לא נתברר מה הוא עתיד להפריש, וממילא דלא חיילא הקביעות מקום כלל,[[212]](#footnote-213) ורק משום דיש ברירה, הוא דחיילא הקביעות מקום, שנקבע שמקום התרו"מ הוא באותם הלוגין שהוא עתיד להפריש, ואף דעדיין לא חיילא ההפרשה משום שאין שירי' ניכרין, מ"מ הקביעות מקום שפיר חיילא.

**פ"ג מ"ו**

א] **המקדים תרומה לביכורים,** בתפא"י כתב דאף דהפרשת ביכורים היא במחובר והפרשת תרומה היא בתלוש, משכח"ל שהקדים תרומה לביכורים, כשאמר שיהא תרומה לכשיתלשו, ובתפארת יעקב כתב לדון בזה, דבכה"ג ליכא איסורא כלל, כיון דאין התרומה חלה אלא כשנתלשו, ולא חשיב שהקדים התרומה לביכורים, - ועיי"ש שכתב לפרש בפשיטות, דאיירי כשלא הפריש ביכורים במחובר, דהוא מפרישם בתלוש, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מביכורים הי"ט, ובכה"ג הוא שאסור להקדים תרומה לביכורים.

ב] **אע"פ שהוא עובר בל"ת,** בירושלמי דמאי פ"ז ה"ו מבו', דמלבד שהוא עובר בל"ת, הוא עובר גם בעשה, דמצוה להפריש המתנות כסדר, והביאוהו הר"ש שם והתוס' בתמורה ד' א', ובמנ"ח מצוה ע"ב עמד על הרמב"ם והחינוך שלא מנו לעשה זה.

ג] בתמורה ד' א' פליגי אמוראי במקדים תרומה לביכורים, אם הוא לוקה, ומפרשינן התם דטעמא דמ"ד דאינו לוקה, אף דבדיבורי' איתעביד מעשה, וחשיב כלאו שיש בו מעשה, דומיא דמימר דלוקה משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, הוא משום דהו"ל לאו שניתק לעשה, דכתיב מכל מעשרותיכם תרימו, ופירש"י דדרשינן להך קרא למעשר שהקדימו בכרי, דעבר על לאו דלא תאחר שהקדים מעשר לתרומה, ונתקי' ללאוי ממלקות והעמידו בחוזר ומפריש, והתוס' שם ד"ה כהנים הוסיפו לפרש, דאע"ג דהך עשה קאי על מקדים מעשר לתרומה, ולא קאי על מקדים תרומה לביכורים, מ"מ אף המקדים תרומה לביכורים אינו לוקה, משום דמהך קרא שמעינן דיכול לתקן אם עיות והקדים תרומה לביכורים, דכך לי אם הקדים מעשר לתרומה כאילו הקדים תרומה לביכורים, עכ"ד.

והרמב"ם בפ"ג מתרומות הכ"ג כתב דאין לוקין על לאו זה, והמהר"י קורקוס שם פירש דהיינו משום דהו"ל לאו הניתק לעשה, ובמעדני ארץ שם הק', דלפ"מ דקי"ל דלאו שקדמו עשה לוקין עליו, מ"ט אין לוקין על לאו זה, הרי הו"ל כלאו שקדמו עשה,[[213]](#footnote-214) וכמש"כ כן בשטמ"ק בתמורה שם, דמה שאמרו בגמ' דהו"ל לאו הניתק לעשה, הוא כמ"ד דלאו שקדמו עשה אין לוקין עליו, - ועיי"ש שכתב די"ל, דהא דאין לוקין על לאו זה, אי"ז משום דהוי לאו הניתק לעשה, אלא הוא משום דהוי לאו שאין בו מעשה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' שכתב בפ"א מתמורה ה"א ובפי"ח מסנהדרין ה"ב דמימר הוי לאו שאין בו מעשה, ומפי השמועה למדו שלוקין עליו, והרי דס"ל דאף דבדיבורי' איתעביד מעשה חשיב כלאו שאין בו מעשה, וה"נ במקדים תרומה לביכורים, חשיב כלאו שאין בו מעשה, וע"כ אין לוקין עליו,[[214]](#footnote-215) ועיי"ש במש"כ לישב עוד בע"א, ואכמ"ל, וכבר כתבו כן האמרי בינה בדיני תרומות סימן כ"א, והישועות מלכו בפ"א מתמורה.

והאמרי בינה שם כתב להוכיח כן, ממה שלא כתב הרמב"ם, דאם הקדים תרומה לביכורים או מעשר לתרומה, ולא הפריש אח"כ, לוקה, כמש"כ בפ"א מנערה בתולה ה"ז, דאם אינו יכול לקיים עשה שבה לוקה, ועוד, דבפי"ח מסנהדרין ה"ד שמנה הרמב"ם מנין הלוקין, מנה כמה לאוין הניתקין לעשה דהוא לוקה כשלא קיים העשה, ולא מנה שם מקדים תרומה לביכורים דאם לא קיים העשה לוקה, ובע"כ דהא דהמקדים תרומה לביכורים אינו לוקה, אי"ז משום דהוי לאו הניתק לעשה, אלא הוא משום דהו"ל לאו שאין בו מעשה.

ד] במנ"ח מצוה ע"ב כתב, דאם הקדים תרומה לביכורים, מצוה לישאל עליו, דעי"ז הוא מתקן את האיסור, ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות הכ"ג אות ח' כתב, דאף שכתב המנ"ח במצוה רפ"ה דאם הקדיש בע"מ למזבח ואח"כ נשאל על ההקדש, ה"ה לוקה, דנהי דההקדש יוצא לחולין, מ"מ עבר על הלאו, דלא מצינו בשום מקום דאם בשעת הדיבור היא עבירה דתועיל שאלה, מ"מ כ"ז הוא במקדיש בע"מ דהאיסור הוא בעצם ההקדש, אך במקדים תרומה לביכורים, דהאיסור הוא במה שע"י הפרשת התרומה הוא מאחר את הביכורים דא"א עוד להפריש בזמנו, הרי דכל שנשאל על התרומה, נתברר שלא איחר כלל את הביכורים והפרישו שפיר בזמנו, וע"כ ה"ז מתקן את האיסור, עכ"ד.

ובחזו"א דמאי סימן ד' סקכ"א כתב, דאף דמקדים תרומה לביכורים מצוה לישאל עלי' ויתוקן האיסור, כ"ז הוא כשעדיין לא אכל מן הכרי, אבל אם כבר אכל א"א לישאל עליו, דנמצא דאכל טבל,[[215]](#footnote-216) ועיי"ש שנסתפק דשמא אין דין שאלה כשכבר אכל, דכיון דאין הטבל בעולם ע"כ קנה תרומה ומעשר ועדיף מאתא ליד כהן, עכ"ד, ולפלא שלא הביא ד' הדרכי משה ביו"ד סימן שכ"ג והש"ך שם סק"ו דאף אחר שאכל את העיסה, מצי לישאל על החלה, ואך דבכה"ג אין לו לישאל, דעי"ז נמצא שאכל טבל, - ועי' בס' בני ראם סימן י' שכתב לדון בגונא דאכל חצי שיעור מן הכרי, אם יש לו לישאל עליו, כדי שיהא בידו איסור קל של ח"ש, ולא יהא בידו איסור חמור של מקדים תרומה לביכורים, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

ה] **מה שעשה עשוי,** הר"ש הביא מירושלמי שאמרו דממה שהוא עובר בל"ת, אתה יודע מה שעשה עשוי ולוקה, וכתב הר"ש דאתיא כאביי דאמר דכל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד מהני, דאי לא מהני אמאי לקי, אך לדעת רבא דאי עביד ל"מ, הא דהכא מה שעשה עשוי, הוא כמו שאמרו בתמורה ה' ב' דילפינן לה מדכתיב מכל מעשרותיכם תרימו.

ובכ' הגרי"ז בתמורה ה' א' כתב בתו"ד, דיל"פ דד' הירושלמי הם אף כמ"ד דאי עביד ל"מ ולקי על הא דעבר על מימרא דרחמנא, ומ"מ הכא אם ל"ה מה שעשה עשוי, ל"ה עובר על הלאו ולוקה, והיינו משום די"ל דעיקר האיסור אינו בהפרשת התרומה קודם לביכורים, אלא על קלקול הסדר מה שהפריש ביכורים אחר תרומה, ואין האיסור בהפרשת התרומה, אלא באיחור הביכורים, וע"כ אי נימא דלא חיילא הפרשתו, ולא נתאחרו הביכורים, ליכא בזה איסור כלל.[[216]](#footnote-217)

ו] גרסינן בירושלמי, אימתי הוא עובר, ר"ח בר אבא אמר מתחילה, רב שמואל ב"ר יצחק אמר בסוף, מה נפיק מבינייהון, לסירוף הכרי, ע"ד דר"ח בר אבא עובר, ע"ד דר"ש ב"ר יצחק אינו עובר, ופירש הרש"ס דפליגי אם הוא עובר על איסור מקדים, כשהקדים את המאוחר, או דאינו עובר אלא כשהפריש אח"כ את המוקדם, וכן פירש המהר"א פולדא, ופירש לפ"ז דזהו מה שאמרו דאיכא ביניהו לסירוף הכרי, והיינו כשנשרף הכרי ולא הפריש ממנו את המוקדם, דלר"ח בר אבא כבר עבר על האיסור כשהקדים את המאוחר, ולר"ש ב"ר יצחק לא עבר כיון שלא איחר את המוקדם, אך הרש"ס גריס "לצירוף הכלי", ועיי"ש מש"כ לפרש בזה.

ובס' לקח טוב כלל ה' סקי"ב יט. נסתפק לפי' זה בטעמא דמ"ד דאינו עובר אלא בסוף, אם היינו דעיקר האיסור הוא במה שמאחר את המוקדם, וע"כ הוא דאינו עובר אלא לבסוף, או דלעולם עיקר האיסור הוא במה שמקדים את המאוחר, ואך דס"ל דאין ע"ז שם קדימה, אלא כשהפריש את ב' המתנות והקדים זל"ז, אך כל שלא הפריש אלא את המאוחר, אי"ז ע"ז שם קדימה, וע"כ אינו עובר.[[217]](#footnote-218)

ועי' בנועם ירושלמי בתו"ד שנקט דודאי דעיקר האיסור הוא בהקדמת המאוחר, ואך דר"ש ב"ר יצחק ס"ל דאינו עובר אלא כשהפריש אח"כ את המוקדם, ועי"ז הוא עובר למפרע, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בדין דאינו לוקה, דבשעת העבירה הו"ל התראת ספק, ועיי"ש מש"כ בזה באורך, - וראיתי בס' יד הלוי שכתב בשם הגרי"ד סאלאוויציק שהוכיח כן, ממה שלא אמרו דאיכא בינייהו כשהפריש אחד את המאוחר ואח"כ הפריש חבירו את המוקדם, אם הראשון עובר או השני עובר, ובע"כ דלכו"ע הוי האיסור בהקדמת המאוחר, ואף למ"ד דאינו עובר אלא כשהפריש אח"כ את המוקדם, מ"מ עי"ז הוא עובר למפרע במה שהקדים את המאוחר, וע"כ ודאי דהראשון עובר.

ז] והנה בתמורה ד' ב' אמרינן דאיסורא דמקדים תרומה לביכורים הוי לאו הניתק לעשה, דכתיב מכל מעשרותיכם תרימו, ופירש"י דהעשה הוא במה שהוא חוזר ומפריש, - ומוכח מזה דעיקר האיסור הוא בהקדמת המאוחר, דאי נימא דהאיסור הוא במה שמאחר את המוקדם, הרי דהפרשה זו עצמה היא שנאסרה, ולא יתכן שתהא היא ניתוק להלאו, וזה כדעת ר"ח בר אבא, - אך אי נימא דגם לדעת ר"ש ב"ר יצחק הוי עיקר האיסור בהקדמת המאוחר, וכל הא דבעינן שיפריש אח"כ את המוקדם, הוא דעי"ז חשיב שהקדים תחילה את המאוחר, שפיר י"ל דאף דע"י הפרשת המוקדם הוא עובר באיסור למפרע, מ"מ יש בזה גם ניתוק להלאו.

ח] אמנם בעיקר הדברים הק' בספר ניר, דאם אינו עובר אלא לבסוף, מה חטא בסוף, וכי בא לימלך כיצד מורין לו, ולא מצינו כעי"ז בכל איסורין שבתורה דאם בא לימלך אומרים לו ליתן מעש"ר כיון שכבר הקדים מע"ש, וכשהוא עושה כן אז עובר, ואי נימא דע"י שהוא מפריש את המעש"ר לבסוף, הוא עובר למפרע, י"ל קצת, ועי' במקד"ד סימן נ"ה סק"ז, וכן הק' גם בלקח טוב שם יט: ד"ה והנה.

ובלקח טוב שם ד"ה ונראה אחר העיון מסיק דמכוון הירושלמי הוא בע"א, דכיון דלאו זה דמלאתך ודמעך לא תאחר הוא לאו הניתק לעשה, וכמש"א בתמורה ד' ב', פליגי הני אמוראי בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל במכות ט"ו ב' אם קיימו ולא קיימו או ביטלו ולא ביטולו, ודעת הרי"ף והרמב"ם דאף למ"ד דקיימו אינו לוקה כ"ז שאפשר לקיים את העשה, ורק אם נתבטל העשה ה"ה לוקה, ואך דאף אם נתבטל העשה ממילא לוקה, והיינו משום דעיקר העבירה היא בשעת עשיית המעשה, ואך דכ"ז שבידו לקיים את העשה ולתקן את הלאו אינו לוקה, אך כל שנתבטל העשה ואין בידו לתקן את הלאו ה"ה לוקה, ולמ"ד דביטלו אינו לוקה אלא אם ביטל את העשה בידים, והיינו משום דס"ל דעיקר העבירה נשלמת בשעת ביטול העשה, וע"כ אם נתבטל העשה מאליו אינו לוקה, - וזהו דפליגי הכא, דדעת ר"ח בר אבא דהוא עובר מתחילה, דעיקר העבירה היא בשעה שעבר והפריש את המאוחר, ואך דמ"מ אם אח"כ יקיים את העשה, ה"ז מתקן את הלאו, ודעת ר"ש ב"ר יצחק דאינו עובר אלא לבסוף, דאין העבירה נשלמת אלא במה שביטל את העשה לבסוף, - ואיכא בינייהו לסירוף הכרי, שנשרף הכרי אח"כ ולא קיים את העשה, דלר"ח בר אבא ה"ה לוקה, כיון דכבר אין בידו לקיים את העשה, ולר"ש ב"ר יצחק אינו לוקה, כיון שלא ביטל את העשה בידים.

ט] גרסינן בירושלמי ר"ש בר אבא בעי, מעש"ר שהקדימו בשבלים עובר או אינו עובר אלא על סדר, ובביאור האיבעיא כתב הרש"ס דכיון דמעש"ר שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, ע"כ י"ל דלא חשיב כמקדים מעש"ר לתרומה, כיון דאינו חייב כלל בתרומה, וכן פירש המהר"א פולדא, ולפ"ז ל"ש הך איבעיא למ"ד דאינו עובר אלא לבסוף, לפ"מ שפירשו הם דלדידי' אינו עובר אלא כשפריש אח"כ את המוקדם.

ובנועם ירושלמי הק', דאף דמעש"ר שהקדימו בשבלים פטור מתרו"ג, היינו דחלק המעשר פטור מתרו"ג, אך שאר הכרי חייב בתרו"ג, וכמש"כ רש"י בביצה י"ג ב' והר"ש בפאה פ"ה מ"ב, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ג, וא"כ מ"ט לא יעבור, ועמש"נ להלן לדון בזה, אם האיסור דמקדים תלוי בפירות שמפריש או בשירים, - ועיי"ש שכתב לפרש דטעם האיבעיא הוא דשמא אינו עובר אלא לאחר מירוח דאז חייב להפריש, אבל כ"ז שלא נתמרח שאינו חייב עדיין להפריש, אינו עובר, וכתב דכ"ה לגיר' הגר"א דגריס או אינו עובר אלא על הגורן, וכ"כ הרידב"ז בביאור גיר' זו, וכ"כ במקד"ד סימן נ"ה סק"ז, וכ"כ במנ"ח מצוה ע"ב, בביאור ד' רש"י בשבת דאינו עובר כשהקדים בשבלים.

ובמקד"ד שם נסתפק לפ"ז, להצד דכשהקדים בשבלים אינו עובר, אם ה"נ כשהקדים קודם ראיית פני הבית אינו עובר, כיון דעדיין אינו מחויב בהפרשה, או דבכה"ג ה"ה עובר, ולפ"מ שפירשו הרש"ס ודעימי', תלוי דין זה בפלוגתת הראשונים אם מעש"ר שהקדימו קודם ראיית פני הבית חייב בתרומה גדולה, ואכמ"ל, ועיי"ש שהוכיח מהירושלמי ברפ"ג ממעשרות דהוא עובר, ויש לפרש בזה, למש"כ בחי' הגרי"ז הל' מעשר, דהשעה המחייבת בתרו"מ היא המירוח, ודינא דראיית פני הבית הוא דין קביעות לענין חלות טבל על הפירות, עיי"ש, - אך במנ"ח מצוה ע"ב נקט דכל שהקדים קודם ראיית פני הבית אינו עובר, וכ"כ באפיקי ים ח"א סימן מ"ד סק"ג.

י] ובעיקר הדין בזה, הנה בפירש"י בשבת קכ"ז ב' ד"ה שהקדימו בשבלים, כתב, ז"ל, ישראל הי' לו להפריש תרומ"ג תחילה וכו', שאם הקדים מעשר לתרומה לוקה וכו', וה"מ משנתמרח בכרי לוקה אם הקדים מעשר לתרומה, אבל הקדים למעשר קודם לתרומה בשבלים אינו לוקה, עכ"ל, אך בפירש"י בביצה י"ג א' ד"ה קנסא, מבו' דאף כשהקדים מעש"ר בשבלים עובר באיסורא דלא תאחר, עיי"ש, ועי' באפיקי ים שם סק"ב שעמד בסתירת ד' רש"י בזה, ועיי"ש במש"כ בזה.

יא] באפיקי ים ח"א סו"ס מ"ד נסתפק אם איסורא דמקדים תלוי בפירות שמפריש, או תלוי בשירים, ונפ"מ בגונא דמפריש מעשר מפירות שעדיין לא הרים מהם תרומה גדולה, על כרי שכבר הרים ממנו תרומה גדולה, אם הוא עובר, ועיי"ש שכתב דהוא פלוגתת רש"י ורגמ"ה בתמורה ד' א', דמד' רש"י שם מבו' דבכה"ג אינו עובר, ובד' רגמ"ה מבו' דאף בכה"ג הוא עובר, עיי"ש, ובמעדנ"א פ"ג מתרומות הכ"ג סק"ז הוכיח מד' התוס' בתמורה שם דבכה"ג הוא עובר, ועיי"ש שהאריך דגם רש"י מודה לזה.

ובמעדנ"א שם כתב, דה"נ אם מפריש מע"ש מפירות שכבר הופרש מהם מעש"ר על פירות אחרים הטבולים גם למעש"ר, דהוא עובר בלאו מפני שמקדים לתקן את השירים ממע"ש לפני שהופרש עליהן מעש"ר, דב' האופנים נכללים בלאו דלא תאחר, עיי"ש, וכ"כ בדרך אמונה שם ס"ק ר"י, - והנה אמנם מד' הרש"ס והמהרא"פ שהבאנו לעיל אות ט' נראה דס"ל דבכה"ג ליכא איסורא, וזהו דמיבע"ל במעש"ר שהקדימו בשבלים דאינו עובר, משום דהוא פטור מתרומה גדולה, ואף דהשירים חייבין בתרומה גדולה, והקדים לתקנם ממעש"ר לפני שהופרש עליהן תרומה גדולה, אך באפיקי ים שם סק"ה כתב דיל"פ דאיירי כשהכרי שעישר עליו כבר הורמה ממנו תרו"ג, ואין הקדמה אלא בהמעשר עצמו, ובזה הוא דמיבע"ל אם חשיב כמקדים, כיון דהמעשר עצמו פטור מתרומה גדולה.

**פ"ג מ"ז**

א] **יקדמו הביכורים שהם ביכורים לכל,** הר"ש כתב דל' ביכורים דריש דלכך קרנהו רחמנא בכורים, א"נ משום דכתיבי בפרשת כי תשא עד שלא נצטוו על התרומות, והרש"ש עמד ע"ז דהו"ל לאתויי קרא דפר' משפטים דקדים, וצ"ע, והריבמ"צ פירש עוד, דהביכורים קודמים לכל דת"ר כיצד מפרישין את הביכורים רואה תאנה שביכרה, והיינו דהפרשת ביכורים היא במחובר, והפרשת תרומה אינה אלא בתלוש.

ובפירש"י בתמורה ד' א' הביא ממכילתא דדריש לה, דיוקדמו ביכורים לתרומה, משום דביכורים חמירי דאית להו ד' שמות ראשית ומלאה ותרומה וביכורים ותרומה אין לה אלא ג' שמות ראשית ודמעה ותרומה, ויוקדם תרומה למעש"ר שאין לו אלא ב' שמות כגון מעשר ותרומ"ע, ויוקדם נמי מעש"ר דאית לי' ב' שמות למע"ש דאין לו אלא שם א' כגון מע"ש.

ב] **ומעשר ראשון לשני שיש בו ראשית,** נת' להלן אות ה' דדעת הרמב"ם דאם עבר והפריש תרומ"ע קודם למעשר ראשון מה שעשה עשוי, ויש להסתפק אם בכה"ג שעבר והפריש תרומ"ע קודם מעש"ר, עדיין קודם מעש"ר למע"ש, או דכיון דכל קדימת מעש"ר למע"ש הוא משום שיש בו ראשית, הרי דכל שכבר הפריש תרומ"ע, והמעש"ר שמפריש עכשיו אין בו ראשית, אינו קודם למע"ש, ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות הכ"ג סק"ב ד"ה רבינו כתב דאף בכה"ג קודם המעש"ר למע"ש, עיי"ש.

ג] בכו"פ פרק א' כתב, ז"ל, וסדורן תרומה גדולה לכהן, אחרי' מעש"ר ללוי, אחריו תרומ"ע לכהן, אחריו אם מע"ש אם מעשר עני, אבל אם לא עשה כסדר הזה אע"פ שהוא עובר בל"ת מה שעשה עשוי, עכ"ל, ומבו' דמכלל דיני הקדימה הוא להקדים תרומ"ע למע"ש, ואם הקדים מע"ש לתרומ"ע עבר בל"ת, ובדרך אמונה פ"ג מתרומות ס"ק קצ"ט הביא מקונט' הל' תרו"מ מהחזו"א פ"ב ה"י דתרומ"ע אין בו דין קבוע ואין מע"ש מעכב הפרשת תרומ"ע ואין תרומ"ע מעכב הפרשת מע"ש, ועיי"ש שתמה ע"ד הכו"פ, שהרי תרומ"ע על הלוי להפריש, ומה מקום יש לאסור על הישראל להפריש מע"ש קודם לתרומ"ע, והביא שם מל' הרמב"ם בפ"ו ממתנו"ע דסדר תרו"מ הוא שמפריש תחילה תרומה גדולה ואח"כ מעש"ר ואח"כ מע"ש, והלוי מפריש ממעש"ר שלקח תרומ"ע.

ונראה בדעת הכו"פ, דאף דודאי דכל שאין בעה"ב עצמו מפריש תרומ"ע אלא הלוי מפריש, ליכא להאיסור דלא תאחר, כיון דאין מוטל על בעה"ב כלל להפריש את התרומ"ע, מ"מ כל שבעה"ב עצמו מפריש תרומ"ע, כדקי"ל כאבא אלעזר בן גמלא דיש לו רשות לבעה"ב לתרום תרומ"ע, ה"ה אסור להקדים המע"ש לתרומ"ע, ואם הקדים עבר בל"ת, - ונתחדש לפ"ז, דהאיסור להקדים המתנות זל"ז, אי"ז מכח חובת ההפרשה, אלא אף בתרומ"ע דאין מוטל על בעה"ב להפריש, ומה"ט הוא רשאי להפריש מע"ש קודם שיפריש הלוי תרומ"ע, מ"מ כל שבא בעה"ב להפרישו, אסור להקדים לו את המע"ש, וצ"ע.

ד] אמנם בעיקר הדברים יש להעיר טובא, דהרי האיסור להקדים המתנות זל"ז, הוא רק בב' מתנות שמפריש מאותם הפירות, או בב' מתנות שמפריש על אותם הפירות, עמש"נ בזה ?, וא"כ מה מקום יש לאסור להקדים מע"ש לתרומ"ע, הרי אין הפרשתם כלל מאותם הפירות, ולא על אותם הפירות, דאת התרומ"ע הוא מפריש מן המעש"ר והוי הפרשתו על המעש"ר, ואת המע"ש הוא מפריש משאר הפירות והויא הפרשתו על שאר הפירות, ודמי למעש"ר שהקדימו בשבלים דפטור מתרומה גדולה, דלכאו' מותר להפריש ממנו תרומ"ע קודם שמפריש משאר הכרי תרומה גדולה, והיינו משום דאין ההפרשה מאותם הפירות, ולא על אותם הפירות, וצ"ע בזה.[[218]](#footnote-219)

ה] בד' הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ה מבו', דאם הפריש תרומ"ע קודם שהפריש מעש"ר, מה שעשה עשוי, וכ"כ המהר"י קורקוס שם ה"ג, וכ"ה גם משמעות דבריו בפ"י ממאכ"א ה"כ, וכמש"כ הרדב"ז שם,[[219]](#footnote-220) וכן דעת החינוך במצוה רפ"ד, אך דעת הר"ש בדמאי פ"ב מ"ד וחלה פ"ג מ"ט וביכורים פ"ג מ"ג והרא"ש בדמאי פ"ז מ"ז, דא"א להפריש תרומ"ע קודם שמפריש מעש"ר.

והנה במנ"ח מצוה רפ"ד כתב, דאם הקדים תרומ"ע למעש"ר אין בזה להאיסור דמלאתך ודמעך לא תאחר, והוכיח כן מהא דחשיב הכא המקדים מעשר לתרומה ושני לראשון, ולא חשיב המקדים תרומ"ע למעש"ר, עיי"ש בדבריו, - אמנם הנה בד' הרמב"ם בהל' מעשר שם מפורש דאין להקדים תרומ"ע למעש"ר, וצ"ע במש"כ המנ"ח שם לדון דשמא אף לכתחילה מותר להקדים התרומ"ע למעש"ר, ואי נימא דליכא בזה להאיסור דלא תאחר, צ"ע מ"ט הוא אסור להקדימו,[[220]](#footnote-221) ובאמת בד' הרדב"ז שם משמע דהא דאסור להקדימו, הוא משום האיסור דלא תאחר, עיי"ש, וכ"נ גם בכו"פ פרק א', דיש בזה להל"ת דלא תאחר, עיי"ש.

והנה הכס"מ שם ה"ו כתב, דהא דאף בדמאי אסור להקדים תרומ"ע קודם למעש"ר, אף דבדמאי התירו להקדים מע"ש למעש"ר, הוא משום דתרומ"ע היא מעשר מן המעשר, ואם אין המעשר היאך יפריש מעשרו, עכ"ד, ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות הכ"ג סק"ב ד"ה והנה פירש בדעתו דאף בדיעבד לא חיילא הפרשת תרומ"ע קודם למעש"ר, - אך לכאו' בל' הרמב"ם שם ה"ה מבו' להדיא דרק לכתחילה הוא דאין להקדים תרומ"ע למעש"ר, ובעכצ"ל בביאור ד' הכס"מ, דאף דבדיעבד אם הקדים תרומ"ע למעש"ר מה שעשה עשוי, מ"מ לכתחילה אסור להקדים, משום דדין התרומ"ע הוא לבא מעשר מן המעשר, ואם מקדים את התרומ"ע למעש"ר, אין הפרשת התרומ"ע כראוי, ואף דאי"ז מעכב, מ"מ אין מתקיים מצות הפרשת תרומ"ע כדינה, - ונראה דמה"ט הוא דאף בדמאי לא התירו להקדים תרומ"ע למעש"ר, דלא התירו בדמאי, אלא להקדים מע"ש למעש"ר, דליכא בזה גריעותא בעיקר ההפרשה, אך להקדים תרומ"ע למעש"ר דיש בזה גריעותא בעיקר ההפרשה, לא התירו חכמים בדמאי.

ו] ובעיקר מש"כ המנ"ח דליכא בזה להאיסור דלא תאחר, נראה דהטעם בזה הוא, שהרי הא דאין להקדים מעש"ר למע"ש, הוא משום דמעש"ר יש בו ראשית ומע"ש יש בו ראשית, אך מהיכ"ת יקדם מעש"ר לתרומ"ע, הרי תרומ"ע הויא ראשית, ולא עדיף המעש"ר שיש בה ראשית מהתרומ"ע, - ואמנם יש מקום לדון, דאחר דמצד עיקר דיני ההפרשה יש להקדים מעש"ר לתרומ"ע, משום דדין התרומ"ע הוא לבא מעשר מן המעשר, תו יש בזה גם להאיסור דלא תאחר, דכל הא דבעינן הכא להני טעמא דיקדמו ביכורים וכו', הוא משום דבלא"ה מהיכ"ת כלל דביכורים הם קודם התרומה וכו', אך במעש"ר דמצד עיקר דיני ההפרשה הוא קודם לתרומ"ע, יש בזה להאיסור דמלאתך ודמעך לא תאחר, אך י"ל, דכיון דהא דיש להקדים מעש"ר לתרומ"ע, אי"ז מכח דזהו סדר המתנות, אלא הוא משום דבעינן שתהא התרומ"ע מעשר מן המעשר, ליכא בזה להאיסור דלא תאחר, וצ"ע.[[221]](#footnote-222)

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דדמאי כתב, דאם היו לו ק' סאין של חטין והקדים מע"ש למעשר ראשון, הוא מפריש תחילה ט' סאין ואומר ה"ז מע"ש, ומפריש אח"כ י' סאין ואומר ה"ז מעשר ראשון, כ"ה הגיר' בפיהמ"ש הנדמ"ח, אך גיר' הדפוסים אינה כן, ונתחדש בדבריו, דכיון דמדינא יש להפריש מעשר ראשון תחילה, הרי דאחד מעשר שדינו להפריש מעשר ראשון, אינו מחויב כלל במע"ש, וע"כ א"צ להפריש מע"ש אלא ט', ועמש"נ לעיל פ"א מ"ה דהוא משום דזהו מידת המע"ש שיש בכרי, דכיון דדינא הוא דמפרישין תחילה מעשר ראשון ואח"כ מע"ש, ע"כ מידת המעשר שבכרי היא אחד מעשר מן המשתייר אחר הפרשת המעשר ראשון, וע"כ אף דאם הקדים מע"ש, מחויבים כל הק' סאין במע"ש, מ"מ מידת המע"ש שצריך להפריש אינה אלא ט' סאין, וע"י הפרשת הט' סאין, נתקן כל הכרי, ועיי"ש שנת' להוכיח דאין הטעם משום דמה שמפריש לבסוף למעש"ר איגלאי מילתא דמעולם ל"ה מחויב במע"ש.

אך בחזו"א דמאי סימן ד' סקי"ז כתב ע"פ הגיר' בפיהמ"ש שבדפוסים, דהוא מפריש י' למע"ש, ועיי"ש מש"כ לדון בטעמא דמילתא, ועיי"ש מש"כ לדון עפי"ז בדין הקדים מעש"ר לתרו"ג, כיצד הוא מפריש תרו"ג ותרומ"ע, ועמש"כ עוד בענין זה בקונט' הל' תרומות מהחזו"א ספ"ב, - ועי' גם במעדני ארץ פ"ג מתרומות הכ"ג סק"ג במש"כ בזה, ועיי"ש בד"ה אבל שכתב דמ"מ יש בידו להפריש מתחילה ט' סאין למע"ש על צ' סאין, ואח"כ יפריש למעש"ר אותם י' סאין שלא הפריש עליהן מע"ש, עיי"ש.

**פ"ג מ"ח**

א] **המתכוין לומר תרומה ואמר מעשר וכו' לא אמר כלום עד שיהא פיו ולבו שוין,** בקידושין נ' א' אמרינן דהא דבמחויב קרבן כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, אף דבליבי' לא ניח"ל, הוא משום דדברים שבלב אינם דברים, והרמב"ן שם הביא בשם ר"ת שהק' מהא דתנן הכא דהמתכוין לומר תרומה ואמר מעשר לא אמר כלום, אלמא אמרינן בליבי' לא ניח"ל,[[222]](#footnote-223) וכתב הרמב"ן דלאו' קו' היא, דשאני טעות דאין דבורו דבור, דלישני' הוא דאיתקיל לי', אבל הכא שהי' בלבו לומר רוצה אני ואמר רוצה אני, אע"פ שאין לבו רוצה, דברים שבלב הן ואינן דברים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ התוס' בפסחים ס"ג א' ד"ה המתכוין, - ומבו' בדבריהם שם, דלאו היינו דכיון דאיתקל דיבורי', אין ע"ז תורת דיבור כלל, אלא היינו דכיון שלא נתכוין לכך כלל, הו"ל כאנוס, ובעינן האדם בשבועה פרט לאנוס, והרשב"א שם מדמי לה לנדרי שגגות דלא חיילי.[[223]](#footnote-224)

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהעיקר אצלנו גמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, ומבו' מדבריו דהא דלא חייל הכא מה שגמר בלבו, הוא משום דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, וצ"ע דהרי הא דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, הוא בנדרים ושבועות, אך תרומה והקדש חיילי במחשבה, וא"כ מ"ט בנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר ובנתכוין לומר עולה ואמר שלמים לא חייל מה שגמר בלבו, - ואמנם התוס' בערכין ה' א' דנו לפרש דבאמת חייל מה שגמר בלבו, עיי"ש,[[224]](#footnote-225) אך בד' הרמב"ם הרי מבו' דמפרש למשנתינו דלא חייל אף מה שגמר בלבו, וע"כ הוצרך להא דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, ותיקשי דבתרומה והקדש דחיילי במחשבה, מ"ט לא חייל מה שגמר בלבו.

ג] והאור גדול בח"א סימן ל"ו כתב לישב בזה, דהא דהכא לא חייל מה שגמר בלבו, הוא משום דמה שהוציא בפיו סותר למה שגמר בלבו, דא"א שיהיו פירות אלו תרומה ומעשר, וא"א שתהא בהמה זו עולה ושלמים, ובכה"ג לא חיילא מחשבת לבו, וכמש"כ כן הר"ש והרא"ש, ועמש"נ להלן אות ה' ואילך, ואך דכ"ז הוא בנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר או עולה ואמר שלמים, דדברי פיו סותרים למה שגמר בלבו, אך בנתכוין לומר שאיני נכנס לבית זה ואמר לזה, הרי לא סתרי דברי פיו למה שגמר בלבו, שהרי אפשר שיהא אסור ליכנס לזה ולזה, והא דלא חייל מה שגמר בלבו, הוא משום דנדרים לא חיילי במחשבה, - ועיי"ש שכתב דבזה מדוקדק הא דנקט התנא בתרומה ובהקדש בגונא דפיו סותר ללבו, ובנדרים נקט בגונא דאין פיו סותר ללבו, משום דבתרומה והקדש דחיילי במחשבה כל הא דלא חייל מה שגמר בלבו, הוא רק כשדבריו פיו סותרים למה שגמר בלבו, אך בנדרים דלא חיילי במחשבה, בכל ענין לא חייל מה שגמר בלבו, - וזהו שכתב הרמב"ם דטעם הא דלא חייל מה שגמר בלבו, הוא משום דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, ואתא לפרושי הא דכשנתכוין לומר שאיני נכנס לבית זה ואמר לזה לא חייל מה שגמר בלבו, אך הא דבנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר לא חייל מה שגמר בלבו, הוא משום דדברי פיו סותרים למה שגמר בלבו, והובאו עיקר דבריו באפיקי ים ח"א סימן כ"ד ובדבר אברהם ח"א סימן ט"ז במילואים ענף א' וענף ב'.

והאור גדול שם בסימן ל"ז הוכיח כן מד' הש"ך ביו"ד סימן רנ"ח סק"ה שכתב, במש"כ הרמ"א שם דאם רצה לומר על סלע זה והוציא בשפתיו על אחר, הוי טעות ואינו כלום, ז"ל, ואותו שהוציא בפיו בטעות אינו לצדקה, אבל אותו שחשב בלבו חייב ליתן לצדקה וכו', ואפשר דהכא מיירי שגמר בלבו שאותו סלע שחשב לא יהא לצדקה עד שיוציאנה והוציא אחר בפיו דשניהם אינם כלום, עכ"ל, ומבו' דס"ל דכיון דצדקה חיילא במחשבה, שפיר חייל מה שגמר בלבו, אף שהוציא בשפתיו סלע אחר, וגם למש"כ הש"ך בתי' בתרא דלא חיילא מחשבתו, הוא רק אם חשב להדיא שלא יחול במחשבתו, אך בסתמא שפיר מהניא מחשבתו, והיינו משום דבכה"ג דאין דברי פיו סותרים למחשבתו, שפיר חייל מה שגמר בלבו.

ד] אך עיי"ש באור גדול שהביא להקשות ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק הי"ב, ז"ל, אין הנודר ולא המתנדב חייב עד שיהא פיו ולבו שוין, כיצד המתכוון לומר הרי עלי עולה ואמר שלמים וכו' לא אמר כלום, עכ"ל, והרי להדיא דאף בנדר דהרי עלי, כל שנתכוין לומר הרי עלי עולה ואמר שלמים, לא חייל אף מה שגמר בלבו, ואף דשפיר שייך שיתחייב גם בעולה וגם בשלמים, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דאף בכה"ג דאפשר שיתקיימו שניהם, מ"מ חשבינן להו כמכחישין זא"ז, וע"כ לא חיילא גם מחשבת לבו, ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' גם בד' הט"ז בסימן רנ"ח סק"ב והש"ך בסימן של"א סקע"ה וסקע"ו והגר"א בשנו"א במשנתינו, דאף היכא דאפשר שיתקיימו שניהם חשבינן להו כמכחישין זא"ז, (ועמד על סתירת ד' הש"ך לדבריו בסימן רנ"ח, דכל דאפשר שיתקיימו שניהם, שפיר חייל מה שגמר בלבו, ועי' גם באחיעזר ח"ב סימן כ"ד סק"ח שעמד בזה), ויש להוסיף, דכ"ה מבו' להדיא גם בד' השטמ"ק בערכין ה' א' בשם הרא"ש, עיי"ש, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ט"ז במילואים ענף א' סוסק"א שהוסיף לפרש לזה, - ולפ"ז הדר צ"ע מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דל"מ מחשבתו הוא משום דגמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, דלכאו' זה אינו טעם אלא להא דל"מ מחשבתו בנדר, ותיקשי דמ"ט בתרומה ובעולה ל"מ מחשבתו, ובדבר אברהם שם ענף ב' נקט דבאמת ד' הרמב"ם בפיהמ"ש אין מתישבים עם דבריו בהלכותיו, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש נדרים סימן ג' סק"ה, ואכמ"ל.

ה] אמנם כבר עמדו בזה, דלכאו' עיקר ד' הרמב"ם הם סוגיא ערוכה בשבועות כ"ו ב', דגרסינן התם, אמר שמואל גמר בלבו צריך שיוציא בשפתיו שנא' לבטא בשפתים, מיתיבי בשפתים ולא בלב גמר בלבו מנין ת"ל לכל אשר יבטא האדם בשבועה, הא גופה קשיא וכו', א"ר ששת תריץ ואימא הכי בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת סתם מנין ת"ל לכל אשר יבטא האדם, - ומבו' להדיא דהא דכשגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, לא חייל מה שגמר בלבו, הוא מדכתיב לבטא בשפתים, דמזה ילפינן דלא חייל בלב, - ואך דקשיא ע"ז, דא"כ בתרומה והקדש דחיילי במחשבה, מ"ט לא חייל בכה"ג מה שגמר בלבו, ולמש"נ להלן אות ז' בד' הר"ש והרא"ש, י"ל גם ד' הרמב"ם.

ו] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דלא חייל מה שגמר בלבו, הוא משום דכתיב מוצא שפתיך וכתיב לבטא בשפתים וכתיב כל נדיב לב, בעינן גומר בלבו ומוציא בשפתיו, ודוקא כשפיו ולבו מכחישין זא"ז, אבל אם אינם מכחישין זא"ז חייל מה שגמר בלבו בתרומה והקדש, - ובפשוטו מבו' בדבריהם דילפינן מקרא דאף דתרומה והקדש חיילי במחשבה, מ"מ כל כל שפיו ולבו מכחישין זא"ז לא חייל מה שגמר בלבו, וכ"ה מבו' להדיא בד' השטמ"ק בערכין ה' א' בשם הרא"ש, עיי"ש, (וכ"נ גם בדבריו בנדרים כ"א א' ד"ה מותר ליכנס).

אך האחיעזר בח"ב סימן כ"ד סק"ח תמה ע"ז, דלא מצינו בגמ' לדרשא זו, ועוד דקראי דנדיב לב ומוצא שפתיך תשמור כתיבי בהקדש, ובתרומה הא ילפינן מונחשב ולא כתיב גבי' מוצא שפתיך, ומנלן בתרומה היכא דפיו מכחישו דל"מ מה שחשב בלבו, ועיי"ש שכתב דבע"כ דהא דל"מ מחשבת לבו, הוא מסברא, דדברים שבלב אינם דברים היכא דסותר למה שאמר בפיו, עכ"ד, ומשמע שפירש כן גם בד' הר"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט האריך הר"ש להביא להני קראי, וכתב דבעינן גומר בלבו ומבטא בשפתיו, ועי' בפרי יצחק ח"ב סו"ס נ"ב מש"כ בזה.

ז] וראיתי לפרש בזה, דמקור ד' הר"ש לדרשא זו, הוא מסוגיית הגמ' בשבועות כ"ו ב' הנז', דאמרינן התם דמקרא דלבטא בשפתים ילפינן דאם גמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, אינו אסור בפת חטין, וס"ל להר"ש דמהא דגם בתרומה והקדש ל"מ מחשבתו בכה"ג, בע"כ דגם בתרומה והקדש ילפינן מהך קרא דל"מ מחשבתו בכה"ג.

ואמנם דלכאו' אי"ז מתישב, שהרי הגמ' שם קאי בנדרים דבעינן בהו ביטוי שפתים ובכל ענין ל"מ בהו מחשבתו, וע"ז הוא דקאי קרא דל"מ כשגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, והיאך נילף מזה, דגם בתרומה והקדש דחיילי במחשבה, ל"מ מחשבתו כשפיו ולבו מכחישין זא"ז.

ולמדנו הישוב בזה, ממש"כ הברכ"ש בקידושין סימן א' סק"ו בשם הגרי"ז, דבהקדש יש ב' דינים, דין דמחשבה מהניא, ודין דהיכא דגמר בלבו להוציא בשפתיו דאז נעשה ההקדש ע"י דיבור והוא מדין לבטא ובעינן התם כל הדינים דאיתנייהו בנדרים מקרא דלבטא, עכ"ד, - ומבו' בדבריו דבאמת הך דינא דביטוי שפתים אינו רק בנדרים, אלא אף בהקדש, דהוי בכלל הנדרים, איכא להך דינא דביטוי שפתים, ואף דילפינן מקרא דהקדש חייל במחשבה, מ"מ כל שגמר בלבו להוציא בשפתיו לא חייל אלא מכח הביטוי שפתים.

וביאור הדברים הוא, דבשאר מילי דסגי במחשבה, הרי אף כשהוציא בשפתיו, הוי עיקר החלות מכח דעתו שנתפרשה בדיבורו, אך בהקדש דהוי בכלל הנדרים, הרי דאף דהקדש חייל במחשבה, מ"מ כל שהוא מוציא בשפתיו, חייל ההקדש מכח הביטוי שפתים, דכי היכי דנדרים חיילי ע"י הביטוי שפתים, ה"נ הקדש מצי חייל ע"י הביטוי שפתים, וע"כ כל שנתכוין להוציא בשפתיו ודיחול ההקדש ע"י דיבורו, בעינן בזה לכל דיני ביטוי שפתים, ועי' בברכ"ש שם ד"ה והנה, שפירש כן, דרק בהקדש הוא דאם גמר בלבו להוציא בשפתיו, בעינן דיני ביטוי שפתים, ומשא"כ בקידושין וקנינים.

ואשר זהו מש"כ הר"ש, דמהא דכתיב לבטא בשפתים, ילפינן דנדרים חיילי ע"י ביטוי שפתים, וה"נ הקדש ותרומה דהוו בכלל הנדרים חיילי ע"י ביטוי שפתים, וע"כ הגם דאם גמר בלבו, חיילי הקדש ותרומה במחשבה, מ"מ כל שגמר בלבו להוציא בשפתיו, לא חיילי אלא ע"י ביטוי שפתים, וע"כ כל שנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר או עולה ואמר שלמים, לא חייל מה שגמר בלבו, ואכתי צ"ע בזה, וגם יש להעיר דהוא דלא כמש"כ השטמ"ק בערכין ה' א' בשם הרא"ש.

ח] התורי"ד בב"ב קמ"ו ב' כתב, ז"ל, ובמאי דתנן נמי בפ"ג דתרומות המתכוין לומר וכו' לא אמר כלום עד שיהא פיו ולבו שוין, התם אע"ג דמעשה מוכיח כמו הלב, בטל הלב היכא דהוציא אחר בשפתיו, שנמצא הפה מכחיש את הלב, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דלא חיילא הכא מחשבת לבו, אף דתרומה והקדש חיילי בלב, הוא משום דפיו מכחיש את לבו, ודינא הוא דכל דפיו מכחיש את לבו, לא חיילא מחשבת לבו, וזה כמש"כ האור גדול ודעימי' בביאור ד' הר"ש, וזהו דקשיא לי' דכיון דהמעשה מוכיח כמו הלב, יתבטלו דברי פיו ויחול מה שבלבו, וכתב דל"מ אומדנא דמוכח במקום שפירש בפיו להדיא לא כן.

וכ"נ גם מד' הריטב"א בקידושין נ' א', שכתב דהא דלא חייל הכא מה שאמר בפיו, אף דדברים שבלב אינם דברים, הוא משום דלא נתכוין בלבו להוציא דברים שהוציא בשפתיו אלא דאיתקיל לי' לישני', וכיון שכן הוה כטועה גמור וכאנוס ולא מהני, דבעינן האדם בשבועה פרט לאנוס, וכתב ע"ז, ז"ל, תדע שהרי הוא מותר אף במה שנתכוין בלבו להוציא, משום דהוו דברים שבלב ואינם דברים, כיון שלא הוציאן בפיו וליכא ביטוי שפתים, עכ"ל, וצ"ע דמה הביא מהא דלא חייל מה שנתכוין בלבו, דדברים שבלב אינם דברים, הרי תרומה והקדש חיילי במחשבה, והא דהכא לא חייל, בע"כ דהוא מטעם אחר, - ולכאו' הוא מתפרש ע"ד ד' התורי"ד, דהא דלא חייל הכא מה שגמר בלבו, הוא משום דדברי פיו סותרים למחשבתו, ומזה הוא שהוכיח הריטב"א דדברים שבלב אינם דברים, ול"מ דברים שבלב לבטל את דברי פיו, אך צ"ע במה שסיים הריטב"א דליכא ביטוי שפתים, דמזה משמע דהוא דין מסוים בנדרים דבעינן בהו ביטוי שפתים.

ט] הטו"א בחגיגה י' א' באבני שהם הק' כן מדעתו, דמ"ט לא חייל הכא מה שגמר בלבו לעולה או לתרומה, אף דהקדש ותרומה חיילי במחשבה, - ועיי"ש שכתב דאע"ג דתרומה והקדש חיילי במחשבה, מ"מ כל שגמר בלבו להוציא בשפתיו לא חייל במחשבה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבועות כ"ו ב', וע"כ בנתכוין לומר תרומה או נתכוין לומר עולה, שנתכוין להוציא בשפתיו, ע"כ כל שלא הוציא בשפתיו, לא חיילי מכח מה שגמר בלבו, עכ"ד, והיינו דכל הא דתרומה והקדש חיילי במחשבה, הוא רק כשהי' דעתו שיחול ע"י מחשבתו, אך כל שגמר בלבו להוציא בשפתיו, והי' דעתו שיחול ע"י דיבורו, לא חיילי ע"י המחשבה.

והאור גדול בח"א סימן ל"ו עמד ע"ד הטו"א מד' הר"ש במשנתינו שכתב דהא דלא חייל מחשבת לבו, הוא משום דפיו ולבו מכחישין זא"ז, - והק' עוד ע"ז ממש"כ התוס' בפסחים ס"ג א', במה שאמרו התם דאם גמר בלבו לומר בין למולים בין לערלים ולא הספיק לומר למולים עד שנגמרה שחיטה בערלים, דלר"מ ל"ב פיו ולבו שוין, וכתבו התוס' דמזה מוכח דל"ה פיגול במחשבה בעלמא עד שיוציא בשפתיו, דאי במחשבה תליא מילתא בשלא הספיק לומר למולים אמאי פסול לר' מאיר הלא גמר בלבו נמי לומר למולים, עכ"ד, ולד' הטו"א הרי אף אם פיגול הוי במחשבה בעלמא, מ"מ התם שנתכוין להוציא בשפתיו, לא חיילא מחשבתו עד שיוציא בשפתיו.[[225]](#footnote-226)

י] ובחי' הגר"ש בנדרים סימן ג' סק"ב עמד בזה עוד, ממש"כ בפי' הרא"ש בריש נדרים כתב בהא דבעינן לדין ידות, דאע"ג דגמר בלבו לידור, אי לאו דחשבינן להו כאילו הוציא בשפתיו ל"ה נדר, כדאמרינן בפ"ג דשבועות אמר שמואל גמר בלבו צריך להוציא בשפתיו, עכ"ד, ומבו' דאם היו נדרים חלים במחשבה, ל"ה בעינן לדין ידות, ומבו' דמילי דחיילי במחשבה, הוא אף היכא דגמר בלבו להוציא בשפתיו, ודלא כמש"כ הטו"א, ועי' בקר"א ובשלמי נדרים בנדרים שם שעמדו ע"ד הרא"ש בזה, מכ"ד דחזינן דהיכא שגמר בלבו להוציא בשפתיו לא חייל במחשבה.[[226]](#footnote-227)

אך לכאו' יש מקום לומר בזה, דמש"כ הטו"א דכשגמר בלבו להוציא בשפתיו לא חייל מה שגמר בלבו, לאו היינו דכל שגמר בלבו להוציא שפתיו, ל"מ חייל מכח מה שגמר בלבו, אלא מכח דיבורו, אלא היינו דכל שגמר בלבו להוציא בשפתיו, אין דעתו שיחול אלא כשיוציא בשפתיו, אך אחר שהוציא בשפתיו, שפיר מצי חייל גם מכח מה שגמר בלבו, וכ"נ באחיעזר ח"ב סימן כ"ד סק"ב, ועי' גם בפרי יצחק ח"ב סו"ס נ"ב שדן לפרש כן, - וע"כ בנתכוין לומר תרומה ואמר מעשר או עולה ואמר שלמים, שלא הוציא בשפתיו כפי מחשבתו, לא חייל מה שגמר בלבו, שהרי אין דעתו שיחול התרומה והעולה אלא כשיוציא כן בשפתיו, וכל שהוציא בשפתיו דברים אחרים, אין דעתו שתחול מחשבת לבו, אך בידות נדרים, הרי דאם היו נדרים חלין במחשבה, שפיר הי' חל מה שגמר בלבו, שהרי נתכוין שיחול כשיוציא בשפתיו דיבור הידות, וכל שהוציא כן בשפתיו שפיר חייל מה שגמר בלבו, ושו"ר שכבר כתב כן הקה"י בנדרים סימן ב'.

יא] בתוספתא פ"ג ה"ב תניא, הי' הולך להפריש תרומה וכו', הפרישן אם עתיד לקרות להם שם אין בהן קדושה עד שיקרא להן שם, ואם אין עתיד לקרוא להן שם כיון שהפרישן נתקדשו, ובאפיקי ים ח"א סימן כ"ד סקי"א הביא מהמהרש"ם שהוכיח מזה כדינא דהטו"א, דכל שגמר בלבו להוציא בשפתיו לא חייל כלל.

אך הדבר אברהם בח"א סימן ט"ז במילואים בסופו כתב דד' התוספתא אינם ענין לנידו"ד, דכל מה די"ל דחייל מה שגמר בלבו אף שהי' דעתו להוציא בשפתיו, הוא כשגמר בלבו להוציא בשפתיו עכשיו, דיחד עם הדיבור ולפניו איכא גם מחשבה, ובזה י"ל דאינו מקפיד שתחול התרומה רק ע"י הדיבור, וה"ה חלה ע"י מחשבתו, אך כשגומר בלבו שיעשה סאה זו תרומה וחושב שיוציא הדבר בשפתיו ויקרא שם לאחר זמן, הרי אין כאן מחשבה כל עיקר לחלות התרומה עכשיו, שהרי אדרבה הוא רוצה לקרוא שם בעתיד, ואם תחול התרומה עכשיו, מה ענין לקריאת שם בעתיד, וכי יש קריאת שם על מה שהוא קדוש ועומד כבר בקדושת תרומה, וזהו דתניא דאם הפריש והוא עתיד לקרוא להן שם לאחר זמן, אין בהן קדושה עד שיקרא להן שם, דאין כאן מחשבה כל עיקר לחלות התרומה עכשיו, ועי' בחזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה שכתב כעי"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דפליגי בזה תנאי בתוספתא דמע"ש פ"ד הט"ו, ואכמ"ל.

יב] בתשו' מהר"ם שהובאה בתשו' מיימוניות נשים סימן ג' נשאל בדין ראובן ששלח שליח לקדש לו את לאה, וכשבא השליח לקדשה אמר הרי את מקודשת לי, ונשבע שכסבור הי' שאמר לראובן ולא נתכוין אלא לקדשה לראובן, ועיי"ש שכתב דא"צ גט מן השליח, דקי"ל דהקדש טעות אינו הקדש והמתכוין לומר תרומה ואמר מעשר נעשר ואמר תרומה עולה ואמר שלמים וכו' לא אמר כלום, - וכתב עוד, דהא דהוא נאמן לומר שכך הי' בדעתו להוציא בפיו וטעה, ואף אדם אחר סומך עליו, ומותר לשחוט הבהמה בחוץ ולהאכיל התרומה לזרים, הוא משום דע"א נאמן באיסורים היכא דלא איתחזק איסורא, ואף שהוחזק לפנינו איסור כ"ז שלא אמר שטעה בדיבורו, מ"מ לא חשיב כאיתחזק איסורא אלא היכא דאף לדברי העד הבא להתיר האיסור מכאן ולהבא, מודה הוא דמעיקרא אסור הי', עכ"ד, והובאו עיקר דבריו בתוס' הגרע"א במשנתינו.

**פ"ג מ"ט**

א] **הגוי והכותי תרומתן תרומה וכו',** בפירש"י קידושין מ"א ב' כתב דאיירי כשתרמו את שלהן, והא דתרומתן תרומה, הוא משום דס"ל דאין קנין לגוי בארץ ישראל להפקיע מידי מעשר, ודמירוח גוי אינו פוטר מן התרומה, וע"כ חייבין הפירות בתרומה, ועיי"ש שכתב דר"ש במשנתינו דתרומת הגוי אינה מדמעת, הוא משום דס"ל דמירוח הגוי פוטר.

והרמב"ן וש"ר הקשו ע"ד רש"י, דאם טעמא דר"ש דאין תרומתו תרומה, הוא משום דמירוח הגוי פוטר, הרי שפיר משכח"ל דתהא תרומתו תרומה, בגונא שמירחו ישראל ברשות הגוי דליכא לפטורא דמירוח גוי, והיאך סתם ר"ש דתרומת הגוי אינה מדמעת, - והך דינא דכל שמירחו ישראל ברשות הגוי ליכא לפטורא דמירוח גוי, כ"ה מבו' גם בד' התוס' שם, ופירשו לפ"ז דרבנן דאמרי דתרומתו תרומה אתיא אף כמ"ד דמירוח הגוי פוטר, וכן פירש בדבריהם המהרי"ט אלגאזי בפ"ק דבכורות אות נ"א.[[227]](#footnote-228)

אמנם מד' רש"י מבו' דס"ל דפטורא דמירוח גוי, לא תלי בעושה המירוח, אלא תלי בהרשות שנעשה בה המירוח, וכאשר כ"נ להדיא בפירש"י בגיטין מ"ז א' ד"ה דיגונך, וכ"נ גם בדבריו בבכורות י"א ב' ד"ה דאמרחינהו, וכמש"כ בשטמ"ק שם בשם תוס' הרא"ש, וע"כ כל שהתבואה היא ברשות גוי, אף שמירחה ישראל, יש בזה לפטורא דמירוח גוי, וזהו דסתם ר"ש דתרומת הגוי אינה מדמעת, דאף אם מירח ישראל ברשות הגוי, ה"ז פטור.[[228]](#footnote-229)

ב] והנה הרמב"ן וש"ר שם הק' עוד ע"ד רש"י, דמשכח"ל דתהא תרומתו תרומה, וכגון שהפריש בשבלים קודם מירוח, וכן הק' בתוס' הרא"ש שם.

ובמשנת ר"א זרעים סימן ח' סק"ג כתב בדעת רש"י, דהנה הא דבשבלים חיילא ההפרשה, ול"ד לכל הפטורים שמצינו בתרו"מ דל"מ ההפרשה, הוא משום דשאני קודם מירוח דהוא עשוי להתחייב ע"י מירוח, וע"כ מצי חיילא עלי' ההפרשה, ומשא"כ בשאר הפטורים,[[229]](#footnote-230) והא דבפטורא דלקוח ל"מ ההפרשה, כמבו' במנחות ל"א ב', אף שכתבו התוס' בכ"ד דאם יחזור הבעלים הראשונים ויקח ממנו יתחייב במעשר, הוא משום דדוקא קודם מירוח שהוא עשוי להתחייב ביד בעלים זה, הוא דחיילא ההפרשה, אך בלקוח דאינו עשוי להתחייב ביד בעלים זה, ל"מ הפרשתו, - ולפ"ז הדין נותן, דתבואה של גוי ל"מ בה הפרשה בשבלים, כיון שאינו עשוי להתחייב ביד הגוי, דמירוח הגוי פוטר, ואף דהוא עשוי להתחייב ע"י שימכרנו הגוי לישראל וימרחו הישראל, לא סגי בזה שתחול ההפרשה, וכנ"ל.[[230]](#footnote-231)

ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לרש"י לטעמי' דס"ל דמירוח ישראל ברשות גוי פוטר, ונמצא דאין התבואה עשוי' כלל להתחייב ברשות הגוי, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דמירוח ישראל ברשות גוי חייב, הרי נמצא דהתבואה עשוי' להתחייב אף ברשות הגוי, וע"כ להרמב"ן ודעימי' לטעמייהו, שפיר מהניא גם ההפרשה בשבלים, כיון שהוא עשוי להתחייב ברשות זו.

ג] אמנם הנה מד' תוס' הרא"ש שם משמע דס"ל דמירוח ישראל ברשות הגוי פוטר, דכתב דמשכח"ל שתהא תרומתו תרומה כשהפריש בשבלים, ולא כתב דמשכח"ל נמי כשמירח ישראל ברשות הגוי, ואפ"ה ס"ל דמהניא ההפרשה בשבלים, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בבכורות י"א ב' ד"ה דמרחינהו וד"ה טבלים ובד' הר"ש בפ"ק דפאה מ"ו, ומבו' מזה דס"ל דאף דאין התבואה עשוי' להתחייב ברשות הגוי, מ"מ שפיר מהניא ההפרשה בשבלים.

ובמשנת ר"א שם סקי"ב כתב דלדעתם אין לפרש דהא דמהניא ההפרשה בשבלים, הוא משום דהוא עשוי להתחייב אם ימכרנו הגוי לישראל וימרח הישראל, שהרי דעת התוס' והר"ש שם דלקוח קודם מירוח פטור, וגם דעתם דאף בלוקח מן הגוי איכא לפטורא דלקוח, ושלא כדעת ר"י שהביאו התוס' בב"מ פ"ח א', ונמצא דליכא היכ"ת כלל שתתחייב תבואה זו בתרומה, ואפ"ה מהניא ההפרשה בשבלים, - ועיי"ש שכתב דלדעתם צ"ל דהא דחיילא ההפרשה בשבלים, אי"ז כלל משום דה"ז עשוי להתחייב, אלא בלא"ה מהניא ההפרשה, והא דבכל הפטורים מתרו"מ ל"מ ההפרשה, היינו משום דאיכא דבר הפוטר המפקיע את התבואה מתרו"מ, וגם מירוח גוי, אי"ז רק דליכא להמירוח המחייב, אלא הוי זה דבר הפוטר,[[231]](#footnote-232) ובסו"ד כתב דיש לדחות, דלעולם ל"מ ההפרשה, אלא אם הוא עשוי להתחייב, וע"כ הוא דבמירוח גוי וכו' ל"מ ההפרשה, והא דבתבואת גוי מהניא מהניא ההפרשה בשבלים, הוא משום דמשכח"ל שתבא התבואה לידי חיוב אם יתגייר הגוי עצמו קודם המירוח.

ד] במשנת ר"א שם סק"ה כתב די"ל עוד בדעת רש"י, דהא דמהניא ההפרשה בשבלים אף שעדיין לא נתחייב בתרו"מ, הוא משום דההפרשה עצמה קובעת ומחייבת, דכל הא דבעינן גמר מלאכה ומירוח, הוא כדי לעשותו קבע למעשר ועי"ז חל דין טבל, ובזה נתחדש דההפרשה עצמה קובעת, וע"כ למ"ד דמירוח גוי פוטר, אף ל"מ הפרשתו בשבלים, דכמו דאין מירוח הגוי מחיב, ה"נ שאר עניני קביעות למעשר כגון ראיית פני הבית וחצר לא שייכי בגוי, וע"כ גם ההפרשה בשבלים ברשותו ל"מ לקבוע למעשר, וע"כ לא חיילא ההפרשה.

ה] בעיקר ד' רש"י דבתבואת גוי ל"מ ההפרשה בשבלים, יש לפרש עוד, דהנה בעיקר דעת רש"י דמירוח ישראל ברשות גוי פוטר, יש להסתפק אם היינו משום דבכה"ג חשיב כמירוח גוי, כיון דהפירות הם של גוי, או היינו משום דפטורא דמירוח גוי, אינו כלל משום מעשה המירוח, אלא הוא משום דרשות הגוי היא רשות הפטורה מתרו"מ, וכל דבשעת מירוח דהוא שעת חובתן של הפירות, היו הפירות ברשות הפטורה מתרו"מ, ה"ה פטורין לעולם, משום דבשעת חובתן היו פטורין, וכדתנן בפאה פ"ד מ"ח ובחלה פ"ג מ"ד כה"ג לענין הקדש, דכל דבשעת חובתן היו ברשות הקדש, ה"ה פטורין.

ואי נימא דהא דמירוח ישראל ברשות גוי פוטר, הוא משום דרשות גוי היא רשות הפטורה מתרו"מ, י"ל דע"כ הוא דבתבואת גוי ל"מ ההפרשה בשבלים, דכיון דרשות הגוי היא רשות הפטורה מתרו"מ, הרי דהגם דקודם מירוח עדיין לא נקבע הפטור דרשות הגוי, דה"ז נקבע רק בשעת המירוח דהוא שעת חובתה, מ"מ כ"ז שהיא ברשות הגוי הפטורה מתרו"מ, ל"מ בה ההפרשה, - והגם דאם לקח הגוי מן הישראל לאחר מירוח, לא פקע מינה חיוב תרו"מ, אלמלי פטורא דלקוח, היינו משום שכבר נתחייבה התבואה בתרו"מ, וע"כ אף שבאה לרשות הפטורה מתרו"מ, לא פקע ממנה חיובא דתרו"מ, אך כל שהיא ביד הגוי קודם מירוח שעדיין לא נתחייבה בתרו"מ, הרי דכיון דרשות הגוי היא רשות הפטורה מתרו"מ, ל"מ בה ההפרשה.

ו] ובדעת התוס' בבכורות ודעימייהו דס"ל דאף דמירוח ישראל ברשות גוי פוטר, מ"מ מהניא בתבואת גוי הפרשה בשבלים, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דפטורא דמירוח הגוי הוא דמעשה המירוח דגוי פוטר, ואף אם מירח הישראל ברשות גוי, חשיב כמירוח דגוי, או דלעולם מודו דפטורא דמירוח הגוי הוא משום דרשות גוי הויא רשות הפטורה, וכל שהיתה התבואה בשעת חובתה ברשות הפטורה, ה"ה פטורה לעולם, והא דס"ל דמהני בזה ההפרשה בשבלים, הוא משום דעיקר פטורא דרשות הגוי, הוא רק בשעת מירוח דהוא השעה הקובעתה בתרו"מ, וכ"ה להדיא בחי' הגר"ח בפ"א מתרומות הכ"ב ד"ה והנה בעיקר עיי"ש בדבריו.[[232]](#footnote-233)

ז] במש"כ רש"י שם דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאין קנין ביד גוי להפקיע מידי מעשר, נחלקו ע"ז התוס' וש"ר וכתבו דאתיא אף כמ"ד דיש קנין, וכגון שגדלה שליש ביד ישראל ואח"כ לקחה הגוי.

וי"ל בדעת רש"י, דס"ל כמש"כ התורי"ד בקידושין שם, דאף למ"ד דגוי איתא בתרומה דנפשי', היינו דוקא בתרומה דנפשי' שגדל בשדהו, אבל אם קנה טבל מישראל אינו רשאי לתורמו הוא אלא ישראל הקונה ממנו, עכ"ד, וזהו שפירש"י דהא דתרומתן תרומה, הוא כמ"ד דאין קנין, ולא מצינו לאוקמה כשגדלה שליש ביד הישראל ואח"כ לקחה הגוי, דבכה"ג שנתחייבה מכח הישראל, ל"מ הפרשת הגוי כלל, ושו"ר שכבר כתב כן המקנה שם מ"א א' ד"ה עוד נראה.

ומצאתי הדברים מבוארים כן בד' רש"י בערכין ו' א' ד"ה מכריו, ז"ל, של תבואת עצמו, עכ"ל, ומשמע להדיא דל"מ הפרשתו של הגוי, אלא בתבואת עצמו, ולא בתבואה שקנה מישראל, וכ"כ בס' יקר הערך שם בדעתו.

ח] ובחי' הנצי"ב בקידושין שם כתב ג"כ כן בדעת רש"י, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בהך מילתא דל"מ תרומת הגוי להתיר טבל של ישראל, דהנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, תרומתן תרומה, ליאסר לזרים, עכ"ל, ומשמע דכל הא דתרומתן תרומה הוא ליאסר לזרים, אך אין חייבין עלי' מיתה, וכלישנא דמתניתין דחייבין עלי' חומש, ולא תני דחייבין עלי' מיתה וחומש, והוא משום דנתמעט תרומת גוי מקרא דאשר ירימו, דאין חייבין עלי' מיתה, ועיי"ש במש"כ לפרש לזה ע"פ הסוגיא דתמורה ב' ב' ופירש"י שם, - וע"כ כל הא דמהני תרומת הגוי הוא רק על טבל של גוי, דמעיקרא אינו מחויב ביותר מהפרשה זו, אך בטבל של ישראל, ל"מ תרומת הגוי להתירו, כיון דתרומתן קיילא, ואין מתקיים בזה דין הטבל.

ט] **ר' יהודה אומר אין לגוי כרם רבעי, וחכ"א יש לו,** הריבמ"צ פירש דפלוגתייהו היא אם יש קנין לגוי בא"י להפקיע מכרם רבעי, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן קמ"ח סייע לזה מהא דמסקינן בב"מ ק"א א' דר' יהודה ס"ל דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר.

והנה הר"ש והרא"ש הק' על פי' זה, דבמנחות ס"ו ב' שמעינן לי' לר' יהודה דאמר תורמין משל גוי על של ישראל ומשל ישראל על של גוי, והרי דס"ל דאין קנין לגוי בא"י, ובתשו' הרשב"א החדשות שם כתב לישב, דהתם איירי בתבואה שהביאה שליש ביד ישראל, ובאה ליד הגוי קודם מירוח ומירחה גוי, וטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דמירוח הגוי אינו פוטר, וכדמפרש רבא במנחות שם דפלוגתא דתנאי אם תורמין משל גוי על של ישראל וכו', הוא אם מירוח הגוי פוטר, עיי"ש בדבריו.[[233]](#footnote-234)

ובתשו' הרשב"א שם הביא מש"כ השואל רבינו אליהו מעכו לישב קו' הר"ש, והובאו דבריו גם בתוי"ט במשנתינו, דהתם טעמא דר' יהודה הוא משום דכתיב דגנך דגנך ב' פעמים, ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות, והרשב"א שם תמה ע"ז, ז"ל אם באת לומר דאע"ג דבעלמא יש קנין לגוי, גבי תבואה רביי' רחמנא ולומר דאין לו קנין לפטור תבואה ותבואתו קודש, חולין הוא לך, דלא חילקה תורה בקניני הגוי שיקנה לתבואת הכרם ולא יקנה לתבואת השדה, עכ"ל, והרשב"א שם כתב לדון לפרש ד' השואל בע"א, אך בפירושו שהביא התוי"ט מפורש דמכוון דבריו הוא לחלק בזה בין כרם רבעי לתרו"מ.

י] הר"ש והרא"ש כתבו דמודה ר' יהודה דאין קנין לגוי בא"י, וכל הא דס"ל דאין לגוי כרם רבעי הוא בסוריא, ובזה הוא דס"ל לר' יהודה דיש קנין לגוי, ורבנן ס"ל דאף בסוריא אין קנין לגוי.

והנה בגיטין מ"ז א' מפרשינן לברייתא דהתם, דבסוריא יש קנין לגוי משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ולפ"ד הר"ש והרא"ש נמצא לכאו' דהך ברייתא אתיא כר' יהודה, אך רבנן ס"ל דאף בסוריא אין קנין לגוי, והיינו או משום דס"ל דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, או משום דס"ל דאף דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש ול"ה סוריא כא"י אלא מדרבנן, מ"מ לא הקילו שיהא בה קנין לגוי.

אך הנה הגר"א בשנו"א כתב, דמודו רבנן דבתרו"מ יש קנין לגוי בסוריא, ואך דס"ל דכרם רבעי דמי לערלה וכלאי הכרם שנוהגין בשל גוי אף בסוריא ובחו"ל, ור' יהודה דס"ל דיש קנין לגוי בסוריא להפקיע מידי כרם רבעי, ול"ד לערלה וכלאי הכרם שנוהגין אף בשל גוי, הוא משום דס"ל דילפינן קדש קדש ממעשר, מה מעשר פטור הגוי בסוריא, אף כרם רבעי אינו נוהג בשל גוי בסוריא, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בביאור הגר"א יו"ד סימן רצ"ד סקכ"ח, ועיי"ש שלמד לזה מירושלמי פ"ה דמע"ש ה"ב,[[234]](#footnote-235) ועי' בחזו"א ערלה סימן י"א סקט"ו מש"כ ע"ד הגר"א, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ט"ו.

יא] ובחי' הרשב"א ב"ק ס"ט א' האריך דפליגי בה אמוראי בירושלמי שם, דדעת ר' ביבי דטעמא דר' יהודה הוא משום דיליף כרם רבעי ממע"ש, דאינו נוהג בסוריא בשל גוי, אך דעת ר' זירא דמודה ר' יהודה דלא ילפינן כרם רבעי ממע"ש לענין זה, ונוהג כרם רבעי בחו"ל, אף דמע"ש אינו נוהג שם, אלא טעמא דר' יהודה הוא או משום דס"ל דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מידי רבעי, או דאיירי בסוריא וס"ל דבסוריא יש קנין לגוי להפקיע מידי רבעי, וכתב הרשב"א שם דלדעת ר' זירא, הא דמודה ר' יהודה דנוהג ערלה בפירותיו, אף דיש קנין לגוי להפקיע, הוא מדרבנן, עכ"ד,[[235]](#footnote-236) ועי' בחזו"א שם סקי"ד מש"כ ע"ד הרשב"א.

יב] השאג"א בדיני חדש סימן ג' סוף כח: כתב בתו"ד, ז"ל, כיון דלא תלה איסור חדש בקדושת הארץ שהרי איסורו נוהג אפילו בחו"ל, א"כ לא שייך בי' לומר יש קנין לגוי להפקיע מידי איסורו, דמה הפקעה שייכא בי' כיון שאיסורו נוהג בחו"ל דמופקע ועומד הוא, ואפ"ה איסור חדש נוהג, כ"ש שנוהג בא"י, דאפי' למ"ד יש קנין לגוי לענין מעשרות להפקיע מקדושתו, היינו דווקא מעשר שתלוי בקדושת הארץ דווקא שהרי אינו נוהג בחו"ל, משו"ה ס"ל דה"נ יש קנין לגוי בא"י להפקיע מקדושתו, וקרקע של גוי בא"י כחו"ל דמי, דפקע קדושת הארץ מקרקע זו של גוי כאילו הוא חו"ל, אבל לענין חדש שנוהג אפילו בחו"ל גמור מן התורה. וא"כ קרקע גוי בארץ ישראל. אפילו למ"ד יש קנין לגוי להפקיע א"י מקדושתה, מ"מ לא גרע קרקע זו של א"י מחמת הפקעת קדושתה מקרקעות חו"ל גמור וכו', עכ"ל, וכ"כ עוד שם בהמש"ד ל. דבדבר הנוהג בחו"ל, ל"מ הא דיש קנין לגוי בא"י, עיי"ש, וכן נקט בחי' הגר"ח פ"א מתרומות הכ"ב בסו"ד, עיי"ש.

אמנם הנה הרשב"א בב"ק שם כתב דבד' הירושלמי במע"ש שם מבו' דלדעת ב"ה נטע רבעי נוהג מדאורייתא בסוריא, וכתב דאתיא כמ"ד דערלה נוהגת בחו"ל מדאורייתא, וה"נ נטע רבעי נוהג בחו"ל מדאורייתא, עכ"ד, - ומבו' לפ"ז מדבריו, דאף דערלה ונטע רבעי נוהגין בחו"ל מדאורייתא, מ"מ למ"ד דיש קנין לגוי בא"י, ליכא דין ערלה ונטע רבעי בשל גוי בא"י,[[236]](#footnote-237) וצ"ב דאף דיש קנין לגוי בא"י להפקיע את קדושתה, מ"מ מ"ט גריעא קרקע זו מחו"ל שנוהג בה ערלה ונטע רבעי.[[237]](#footnote-238)

ומוכח מד' הרשב"א, דעיקר הפלוגתא אם יש קנין לגוי בא"י, אינה אם מהני קנין הגוי להפקיע קדושת א"י, אלא טעמא דמ"ד דיש קנין לגוי בא"י, הוא משום דכל החובות שנאמרו על הקרקע, לא נאמרו על קרקע הגוי דלאו בר חיובא הוא, וטעמא דמ"ד דאין קנין לגוי בא"י, הוא משום דאין קנינו של גוי בקרקע קנין גמור, וע"כ ל"מ קנינו להפקיע את החובות שעל הקרקע, וכי היכי דלחד מ"ד בגיטין מ"ז א' אין קנין לגוי בא"י לחפור בה בורות שיחין ומערות, דאין קנינו של גוי בא"י קנין גמור, ה"נ לאידך מ"ד דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר, היינו דאין קנינו בקרקע קנין גמור.

יג] עוד צ"ע בזה בד' הרשב"א, דלפמש"כ שם דערלה ונטע רבעי נוהגין מדאורייתא בחו"ל, א"כ מ"ט דמ"ד דבא"י אין קנין לגוי להפקיע מידי כרם רבעי, ובסוריא יש קנין לגוי להפקיע משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ולכאו' עיקר מה שאמרו דבסוריא יש קנין גוי להפקיע, הוא משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש ואין סוריא חייבת בתרו"מ אלא מדרבנן, וע"כ הקילו שיהא בה קנין לגוי להפקיע, וכ"ה מבו' בפירש"י גיטין מ"ז א' ד"ה בסוריא, דכיון דמעשר דידה דרבנן, ע"כ יש בה קנין לגוי להפקיע, אך בכרם רבעי שנוהג מדאורייתא אף בחו"ל, א"כ מ"ט יהא בה קנין בסוריא להפקיע מידי כרם רבעי, ועי' בחזו"א ערלה סימן י"א סוסקי"ד שכנראה כונתו להקשות כן.[[238]](#footnote-239)

ונראה דהרשב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר, היינו דאין קנינו של גוי בא"י קנין גמור, ול"מ קנינו להפקיע את החובות שעל הקרקע, - ונראה לפ"ז דכ"ז הוא בא"י, דבזה נתחדש דאין קנין לגוי בא"י לענין זה, וע"ד הא דס"ל לאידך מ"ד דבא"י אין קנין לגוי לחפור בה בורות שיחין ומערות, אך בחו"ל, שפיר יש קנין גמור לגוי, ומהני קנינו להפקיע את החובות שעל הקרקע, כ"ה דלאידך מ"ד יש קנין לגוי בחו"ל לחפור בה בורות שיחין ומערות, וע"כ בחו"ל ליכא חיוב כרם רבעי בשל גוי, דיש קנין לגוי בחו"ל להפקיע מידי רבעי, וע"כ הוא דס"ל לר' יהודה דאף בסוריא יש קנין לגוי להפקיע מידי רבעי, דאף דמדרבנן הוי סוריא כא"י, מ"מ כיון דמדאורייתא אין סוריא כא"י, דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ע"כ יש בה קנין לגוי להפקיע מידי רבעי.[[239]](#footnote-240)

יד] בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן א' כתב בדין חדש בשל גוי, ז"ל, ודבר תימא הוא למה לא לנהוג בשל גוי, דמ"ד יש קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר דריש לי' מקרא דגנך ולא דגן גוי, ואי לאו קרא תבואת גוי בעי עישורי, ובחדש כתיב ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו ואפי' בחו"ל דכתיב מושבותיכם, מהיכ"ת לן למימר דלא לנהוג בשל גוי, והלא ערלה דאינה נוהגת אלא בארץ, ואפ"ה נוהגת בנטיעת גוי וכו', וכ"ש חדש שנוהג מה"ת אף בחו"ל, שנוהג אף של גוי, עכ"ל.

והשאג"א בדיני חדש סימן ג' כתב לפרש ד' הרא"ש, דאתי להוכיח דטעמא דמ"ד דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מידי מעשר, אי"ז משום דמהני קנין הגוי להפקיע לקדושת א"י, שהרי חזינן דאף דערלה אינה נוהגת אלא בארץ, מ"מ היא נוהגת בשל גוי, והרי דל"מ קנין הגוי להפקיע לקדושת הארץ, אלא הא דיש קנין לגוי לא"י להפקיע מידי מעשר, הוא מגזה"כ דדגנך, והוא דין מסוים בחיוב תרו"מ, וע"כ ערלה וחדש שלא נתמעטו מקרא, ה"ה נוהגים אף בשל גוי, ועי' בחזו"א שביעית סימן א' ס"ק ב' ג' במש"כ לפרש כן באורך.

טו] אך בד' הראשונים במשנתינו שכתבו דפלוגתא דר' יהודה וחכמים הוא אם יש קנין לגוי בא"י או בסוריא להפקיע מידי מעשר, ובד' הרשב"א בב"ק שם שכתב דגם לענין ערלה יש קנין לגוי להפקיע, מבו' דהא דיש קנין לגוי להפקיע, אי"ז דין מסוים בתרו"מ, אלא הוא אף בשאר מצוות הקרקע, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בגיטין ס"ב א' ותוס' הרא"ש בסנהדרין כ"ו שכתבו דדין שביעית בשל גוי, תליא בהפלוגתא אם יש קנין לגוי בא"י, - וכן הוכיח בחזו"א שביעית סו"ס ו' מד' הירושלמי בכלאים פ"ז ה"ג והתוס' בע"ז ס"ד א' דלמ"ד דיש קנין לגוי בא"י, אין איסור כלאים בשדה גוי.

אמנם הנה באמת בד' הר"ש והרא"ש במשנתינו לא נתפרש דטעמא דרבנן דיש לגוי כרם רבעי, הוא משום דס"ל דאין קנין לגוי בא"י, - וי"ל בדעתם דטעמא דרבנן הוא משום דלא נתמעט גוי כלל מחיובא דרבעי, ולא כתבו הר"ש והרא"ש אלא דטעמא דר' יהודה הוא משום דיש קנין לגוי, בא"י או עכ"פ בסוריא, והיינו דר' יהודה דקאמר דאין לגוי כרם רבעי, בע"כ דס"ל דמן הדין אין רבעי נוהג בקרקע של גוי, ואך דמ"מ אם אין קנין לגוי בא"י להפקיע, ומשום דבא"י אין קנינו קנין גמור, וכמש"נ לעיל אות י"ג, ודאי דנוהג רבעי בקרקע של גוי בא"י, וזהו שכתבו דטעמא דר' יהודה הוא משום דיש קנין לגוי להפקיע מידי רבעי,[[240]](#footnote-241) - ובזה מתפרש היטב הא דס"ל לרבנן דיש לגוי כרם רבעי אף בסוריא, אף דלענין תרו"מ קי"ל דיש קנין לגוי בסוריא, והיינו משום דלרבנן לא נתמעט כלל רבעי בשל גוי, וע"כ אף בסוריא ה"ה נוהג בשל גוי, וזה ע"ד מש"נ לעיל אות י' מד' הגר"א.

וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בב"ק שם, שלא הוצרך לפרש דהא דנוהג ערלה בשל גוי אינו אלא מדרבנן, אלא לדעת ר' יהודה דס"ל דרבעי אינו נוהג בשל גוי, וכיון דרבעי שוה דינו לערלה, בע"כ דמן הדין אף ערלה אינה נוהגת בשל גוי, ורק מדרבנן הוא דהיא נוהגת בשל גוי, אך לדעת רבנן דרבעי נוהג בשל גוי, היינו משום שלא נתמעט כלל ערלה ורבעי בקרקע של גוי, וע"כ ה"ה נוהגין בשל גוי מדאורייתא אף בחו"ל.

טז] הרמב"ם בפ"י ממע"ש ה"י כתב, ז"ל, ויש לגוי נטע רבעי, שאם בא לנהוג במצוה זו ה"ה קדש כנטע רבעי של ישראל עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דלרבנן יש לגוי נטע רבעי, היינו שאם בא לנהוג במצוה זו ה"ה קדש, אך מודו רבנן דליכא חיוב נט"ר בפירות הגוי, - וכ"ה גם משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאם מקיימים הגוים מצוות יש מקצת שכר, והואיל ומקבלין עליהן מקצת שכר מעשיהן בהן קיימים.

ובתורת זרעים כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דאף דערלה נוהג בשל גוי, מ"מ רבעי אינו נוהג בשל גוי, והיינו משום דערלה ורבעי חלוקים בעיקר יסוד דינם, דדינא דערלה עיקרו הוא דין איסור שחל איסור בגוף הפירות, אך בל דינא דרבעי עיקר יסודו וחלות קדושתו אינו אלא משום מצות הבאתו ואכילתו בירושלים, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וע"כ בגוי דאינו שייך במצוות, אינו נוהג גבי' נט"ר, כיון דאין כאן מצות אכילה לגבי הבעלים, ומשא"כ לענין ערלה דאינו תלוי כלל במצוה, שייך שפיר גם בפירות הגוי, וזהו דס"ל לר' יהודה דאין לגוי כרם רבעי, וטעמא דרבנן דיש לגוי כרם רבעי, בע"כ דהוא משום דסברי דגם הגוי שייך במצוה זו אם בא לנהוג בה, ועיי"ש שכתב לפרש בזה הא דתני להך דינא הכא ביחד עם הא דתרומתן תרומה, וכ"כ במשכנות יעקב יו"ד סימן ס"ז (ד"ה והרא"ש והר"ש), - ועד"ז כתב בחזו"א ערלה סימן י"א סקי"ב ומעשרות סו"ס ז'.[[241]](#footnote-242)

והחזו"א במעשרות שם כתב, דמש"כ הרמב"ם דאם בא הגוי לנהוג במצוה זו ה"ה קדש, היינו אם הי' דעתו שיקדשו בקדושת רבעי בשעה שהגיעו לסמדר ובוסר, אך אם בשעה זו ל"ה דעת הגוי שיוקדשו בקדושת רבעי, ה"ה פטורין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יז] בעיקר הך מילתא שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דאם מקיים הגוי מצוה יש מקצת שכר, מצינו כן גם בד' הרמב"ם בפ"י ממלכים ה"י, ז"ל, בן נח שרצה לעשות מצוה משאר מצות התורה כדי לקבל שכר, אין מונעין אותו לעשותה כהלכתה, עכ"ל, והוא נלמד מסוגיית הגמ' בקידושין ל"א א', שאמרו בדמא בן נתינה שכיבד את אביו דיש לו שכר דאינו מצווה ועושה.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ג ממילה ה"ז דגוי שמל את עצמו ה"ה מקיים בכך מצוה, וכ"ה להדיא בתשו' הרמב"ם סימן קמ"ח, עיי"ש שכתב דמותר לישראל למול הגוי אם רוצה הגוי לכרות הערלה ולהסירה, לפי שכל מצוה, שהגוי עושה, נותנין לו עלי' שכר, אבל אינו כמי שהוא מצווה ועושה, וכתב דבלבד שיעשנה כשהוא מודה בנבואת משה רבינו המצווה זאת מפי ד' יתעלה ומאמין בזה, ולא שיעשנה לסיבה אחרת או ע"פ דעה שראה לעצמו, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ן בקידושין ל"א א', ז"ל, אבל מי שעושה מצוות התורה כתיקונן, אע"פ שלא נצטווה הוא בהם כגון נשים "וגוים" מקבלים עליהם שכר, שכל דרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, עכ"ל, וכ"ה משמעות ד' המאירי בסנהדרין נ"ט א', עיי"ש.

ובאג"מ יו"ד ח"ב סימן ז' כתב, דכל מש"כ הרמב"ם במשנתינו דיש לגוים קצת שכר, הוא רק במצוות כהקדש וצדקה, דשייכי גם לגבי גוים, אבל בשמירת שבת ויו"ט והנחת תפילין וציצית וסוכה ולולב ושופר ואכילת כשרות וזהירות משעטנז וכיו"ב, אין להם שום שכר ע"ז, דאין שייכין כלל למצות אלו כיון דליתנהו בקבלת התורה ואינם מצות לדידהו כלל, ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם בהל' מלכים דבן נח שרצה לעשות מצוה משאר מצוות התורה כדי לקבל שכר אין מונעין אותו וכו', הוא רק היתר אבל לא יקבל שכר ע"ז, ומש"כ כדי לקבל שכר, הוא מחשבת הבן נח, דאם הי' מקבל שכר, איך שייך לחדש שלא ימנעו אותו, דכיון דד' רוצה בזה ונותן לו שכר, אין נמנע אותו מזה, ועיי"ש במש"כ בד' המאירי בסנהדרין, ובמה שנדחק בל' הרדב"ז בהל' מלכים שם, - ועיי"ש שכתב עוד, דגם מש"כ הרמב"ם בהל' מילה דיש לו מצוה במילה, הוא כשמל לשם גירות, אך לא הי' לפניו ד' הרמב"ם המפורשים בתשו', דגוי שמל את עצמו, נותנין לו עלי' שכר כמי שאינו מצווה ועושה, אמנם בד' הרמב"ן בקידושין, י"ל דהוא רק במצוות דשייכי גם לגבי גוים, וכמו שהביא מהא דדרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום.

יח] **תרומת הנכרי מדמעת וחייבין עלי' חומש, ור"ש פוטר,** בתו"י יומא נ"ו א' הביא בשם רבינו אלחנן, דלר"ש לטעמי' דס"ל במנחות ס"ו ב' דכותים גרי אריות הן, אף תרומת הכותי אינה תרומה, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב, ז"ל, אין נ"ל, דכותים שאני, ממאי [מ]דתנן הכותי והנכרי שתרמו תרומתן תרומה ותנן בדוכתא אחריתי תרומת נכרי מדמעת ור"ש פוטר ולא מדכר כותי, ש"מ דמודה בה דתרומתו מדמעת, וטעמא כיון שגר הוא בידו לתקן עצמו מיד ובני ברית קרינן בי', עכ"ל, והובאו דבריו בתוס' הגרע"א במשנתינו, ונתחדש בדבריו, דאף למ"ד דכותים גרי אריות הן, ולא חשיבי כישראל, מ"מ מהניא הגירות לענין שאם יקבל עליו עול מצוות הוי ישראל גמור, וצ"ב,[[242]](#footnote-243) - ועי' בקר"א במנחות ס"ז א' מש"כ ע"ד התו"י.

יט] בפירש"י בקידושין מ"א ב' פירש דטעם הפלוגתא דרבנן ור"ש הוא, דרבנן ס"ל דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשר, ומירוח הגוי אינו פוטר, ור"ש ס"ל דמירוח הגוי פוטר, ועמש"נ בדעתו לעיל אות א' ואילך.

אך התוס' וש"ר בקידושין שם פירשו דאיירי הכא בגונא שפירותיו חייבין בתרו"מ, והא דס"ל לר"ש דאין תרומתו תרומה, הוא משום דכתיב בתרומה בני ישראל, וממעטינן מינה גויים, ובחי' הריטב"א שם כתב דמה"ט אין על תרומתו דין תרומה כלל, דגוי לאו בר הפרשה הוא, והרי מה שתרם כשאר תבואתו שהיא טבל.[[243]](#footnote-244)

כ] והתוס' שם הביאו דלהדיא אמרו כן בתמורה ג' א', דהא דלר"ש ליכא מעילה בקדשי גויים, הוא משום דילפינן מעילה בגז"ש דחטא חטא מתרומה, ובתרומה כתיב בני ישראל ולא גויים, ולהדיא דר"ש ממעט מקרא דבני ישראל, דאין תרומת הגוי תרומה, וקשיא טובא מזה ע"ד רש"י שפירש דטעמא דר"ש דאין תרומת הגוי תרומה, הוא משום דמירוח הגוי פוטר מדכתיב דגנך ולא דגן הגוי.

ונראה בדעת רש"י, והדברים מבוארים כן בד' הנצי"ב בקידושין שם, דהנה כבר נת' לעיל אות ז' בדעתו דס"ל כמש"כ התורי"ד בקידושין שם, דאף למ"ד דגוי איתא בתרומה דנפשי', היינו דוקא בתרומה דנפשי' שגדל בשדהו אבל אם קנה טבל מישראל אינו רשאי לתורמו הוא אלא ישראל הקונה ממנו, עיי"ש, וכעת ראיתי שכ"כ המקנה בקידושין מ"א א' ד"ה עוד נראה, ונת' באות ח' מד' הנצי"ב דטעם הא דל"מ לתרום טבל דישראל, הוא משום דאף דתרומת הגוי תרומה, מ"מ אין חייבין עלי' מיתה, וממעטינן לה מקרא דמקדשי בני ישראל אשר ירימו, וע"כ כל הא דמהני תרומת הגוי הוא רק על טבל של גוי, דמעיקרא אינו מחויב ביותר מהפרשה זו, אך בטבל של ישראל, ל"מ תרומת הגוי להתירו, כיון דתרומתן קיילא, ואין מתקיים בזה דין הטבל.

ולפ"ז נמצא דמלבד דינא דר"ש דתרומת הגוי אינה תרומה משום דפירותיו פטורין, עוד איכא דין נוסף, דל"מ הפרשת הגוי בפירות של ישראל, משום שנתמעטה הפרשת הגוי דאין חייבין עלי' מיתה, ורק משום זה הוא דס"ל לר"ש דלעולם אין תרומת הגוי תרומה, דאם היתה מועלת הפרשת הגוי בפירות של ישראל, הרי שפיר משכח"ל שתהא תרומת הגוי תרומה, וכמשה"ק התוס' וש"ר שם ע"ד רש"י, ומזה הוא דילפינן למעילה, דקדשי גויים אין חייבין עליהן משום מעילה.

כא] בגמ' שם ממעטינן מקרא דאין הגוי נעשה שליח להפריש תרומה, ופריך דלמה לי קרא, תיפו"ל דאין הגוי בתורת תרומה, ומשני דס"ד דהואיל ואיתי' בתרומה דנפשי', אימא שליח נמי עביד, ופריך דלר"ש דפטר, מ"ט בעי קרא למעט דאינו נעשה שליח, ומבו' דלדעת ר"ש דאין תרומת הגוי תרומה, חשיב דהגוי ליתי' בתרומה דנפשי', וע"כ מן הדין אינו נעשה שליח, לפי שאינו בתורת תרומה.

ובכ' הגרי"ז בתמורה ג' א' הק', דלדעת רש"י דהא דאין תרומת הגוי תרומה, הוא משום דמירוח הגוי פוטר, מ"ט חשבינן לי' דליתא בדנפשי', הרי הא דאינו יכול להפריש תרומה, הוא משום דהתבואה פטורה, ואי"ז משום דליתא בעניין תרומה, אלא משום דאין לו תבואה שחייבת, ואף ישראל אינו יכול להפריש מתבואה הפטורה.

ובמשנת ר"א סו"ס ט' כתב לישב, לפמש"כ רש"י בגיטין כ"ג ב' ד"ה שתרמו דהא דתרומת הגוי תרומה, ילפינן לה מהא דהקדשו הקדש כדילפינן מאיש איש לרבות את הגויים שנודרים נדרים ונדבות כישראל, והרי דס"ל דבעינן ילפותא לזה דמהניא הפרשת הגוי, ולפ"ז י"ל, דלר"ש דס"ל דמירוח הגוי פוטר, ולא משכח"ל שיהיו פירותיו חייבים, לא ילפינן מהך קרא לענין תרומה, וממילא דהא דאין הפרשתו הפרשה, הוא גם משום דאין לו כח להפריש, וע"כ שפיר חשיב דליתא בתרומה דנפשי', ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ש בקידושין שם אות שמ"ה.

כב] וי"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות ז' ואות כ' בדעת רש"י, דס"ל כמש"כ התורי"ד בקידושין שם, דלכו"ע ל"מ הפרשת הגוי על טבל של ישראל, ונתחדש לפ"ז, דאף דבטבל דישראל ל"מ הפרשת הגוי, מ"מ כיון דמצי להפריש מטבל דידי', חשבינן לי' שהוא בתורת הפרשת תרומה, וע"כ ס"ד דמצי להפריש מטבל דישראל בשליחות הישראל, - ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא משום דאיכא תורת טבל גם ברשות הגוי, ומשכח"ל שתהא הפרשת הגוי תרומה, אך לדעת ר"ש דרשות הגוי היא רשות פטורה וליכא אלא טבל דישראל, הרי דכיון דדינא הוא דל"מ הפרשת הגוי להתיר טבל דישראל, שפיר חשיב דאינו בתורת תרומה.

כג] ובכ' הגרי"ז שם עמד עוד בזה, לדעת התוס' דלר"ש ממעטינן מקרא דאין תרומת הגוי תרומה, ואין בידו לעשות חלות תרומה, דא"כ הרי מה"ט גם אינו יכול להיות שליח של ישראל על הפרשת תרומה, כיון שאין בידו לעשות חלות תרומה, ומ"ט בעינן להא דליתי' בדנפשי', - ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דהא דממעטינן מקרא דאין תרומת הגוי תרומה, אינו דין בחלות התרומה, דאינו יכול לעשות חלות תרומה, אלא הוא משום דגוי מופקע מדין תרומה, ומשו"ה אין תרומתו תרומה אף דהתבואה היא טבל, וע"כ בתורת שליחות בשביל ישראל, שפיר הי' מהניא הפרשתו, וכל הא דל"מ הפרשתו בשליחות הישראל הוא משום דליתא בנפשי', עכ"ד.

כד] הריבמ"צ הביא מירושלמי, דאף לדעת ר"ש הוי תרומת הגוי תרומה דבר תורה, דמדמי תרומה לקדשים, דקדשי גויים הוו קדשים דבר תורה, ואפ"ה ס"ל דאין חייבין עלי' חומש, דומיא דקדשים, דס"ל לר"ש דקדשי גוייים אין חייבין עליהן משום פיגול נותר וטמא ור"ש פוטר, - וצ"ל לדעתו, דמה שאמרו בקידושין דלר"ש פשיטא דגוי אינו נעשה שליח דישראל לתרום, משום דליתא אף בתרומה דנפשי', היינו משום דהגם דתרומתו תרומה, מ"מ כיון דאין עלי' קדושת תרומה גמורה ואין חייבין עלי' מיתה וחומש, ל"מ ליעשות שליח לישראל לתרום תרומת ישראל דהיא תרומה גמורה וחייבין עלי' מיתה וחומש, וכ"כ בכ' הגרי"ז בתמורה ג' א', ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[244]](#footnote-245)

כה] אך בד' הר"ש והרא"ש מבו' דלר"ש אין תרומתו תרומה כלל מדאורייתא, ורק מדרבנן היא אסורה לזרים, וכ"ה גם לפ"מ שפירש"י בקידושין מ"א ב' בטעמא דר"ש, וכ"ה גם בחי' הריטב"א שם דאין תרומתו תרומה כלל וילפינן לה מדכתיב בני ישראל.

כו] הר"ש והרא"ש הקשו בהא דתנן דר"ש פוטר, דבמנחות ס"ז מסקינן אליבא דר"ש דאמר מירוח הגוי פוטר, דתרומתו בארץ אסורה לזרים ומדמעת מדרבנן, וכתב דצ"ל דהא דתנן דר"ש פוטר אחומש קאי, אבל מודה דמדמעת, וכ"כ התוס' במנחות ס"ז א',[[245]](#footnote-246) אך בתוס' הגרע"א הוכיח מד' התו"י ביומא נ"ו א' דס"ל דלר"ש אף אינה מדמעת, ולכאו' תיקשי לדידהו מסוגיית הגמ' במנחות שם דמדרבנן הויא תרומת הגוי תרומה ומדמעת.

וי"ל בזה בפשיטות, דהנה באמת בעיקר מש"כ הר"ש והרא"ש ע"פ סוגיית הגמ' במנחות דמודה ר"ש דמדרבנן הוי תרומת הגוי תרומה ומדמעת, נראה דלדעת התוס' וש"ר בקידושין אין הדין כן, שהרי לדעתם טעמא דר"ש דאין תרומת הגוי תרומה, הוא משום דילפינן מקרא דבני ישראל ולא גויים, וממילא דאף אחר שגזרו משום בעלי כיסין דמירוח הגוי אינו פוטר ופירותיו חייבין בתרומה, מ"מ ל"מ הפרשת הגוי כלל, דהרי אף מדאורייתא איכא גוונא דפירותיו חייבין בתרומה, ומ"מ ל"מ הפרשתו, וא"כ אף אחר שגזרו חכמים שיהיו פירותיו חייבין בתרומה, ל"מ הפרשתו, וזהו דתנן הכא דר"ש פוטר, ואף אינה מדמעת, - ומה שאמרו במנחות שם דאף למ"ד דמירוח הגוי פוטר, מ"מ מדרבנן תרומתו תרומה ומדמעת, אי"ז כדעת ר"ש, אלא כדעת רבנן דתרומת הגוי תרומה, וע"כ אף דמדאורייתא דמירוח הגוי פוטר אין פירותיו חייבין בתרו"מ, וממילא דאין תרומתו תרומה, מ"מ אחר שחייבו חכמים את פירותיו בתרומה משום גזירת בעלי כיסין, הויא תרומתו תרומה ומדמעת, - וניחא שפיר מש"כ התו"י דלר"ש אין תרומת הגוי מדמעת.

אמנם מד' הר"ש והרא"ש שעמדו בזה, מבו' דס"ל כדעת רש"י, דהא דתנן הכא דר"ש פוטר, הוא משום דס"ל דמירוח הגוי פוטר, וזהו שכתבו דבמנחות מסקינן דאף למ"ד דמירוח הגוי פוטר, מ"מ מדרבנן הויא תרומתו תרומה משום גזירת בעלי כיסין, ובע"כ דהא דתנן הכא דר"ש פוטר לא קאי אדימוע, ושו"ר הדברים מבוארים כן בקצרה בכ' הגרי"ז במנחות שם.

כז] כתב הרמב"ם בפ"ד מתרומות הט"ו, ז"ל, הגוי שהפריש תרומה משלו דין תורה שאינה תרומה לפי שאינו חייב, ולגיר' זו מבו' דדעת הרמב"ם היא דקי"ל דמדאורייתא אין תרומת הגוי תרומה משום דאינו בר חיובא בתרו"מ, וע"כ אף אם הפריש אין הפרשתו הפרשה,[[246]](#footnote-247) וכ"ה מבו' בקרית ספר שם שכתב תרומת נכרי משלו אינה תרומה מדאוריתא דכתיב בני ישראל ויקחו לי תרומה ולא נכרים, עכ"ל, והרי דאף בגוונא דפירותיו חייבין בתרו"מ, מ"מ אין הפרשתו הפרשה, ואך דבדבריו מבו' דהא דאינה הפרשה, הוא ממיעוטא דקרא, וצ"ע, וכ"כ הישועות מלכו שם.[[247]](#footnote-248)

ובכ' הגרי"ז בתמורה ב' ב' כתב להוכיח כן, דאי נימא דמכוון הרמב"ם הוא שאינה תרומה משום דאין התבואה חייבת, משום דהוי דגן גוי או משום מירוח דידי', א"כ אפי' אם הפריש ישראל נמי לאו כלום הוא, ובע"כ דאיירי בגונא דהתבואה חייבת, ואפ"ה ל"מ הפרשתו משום שאינו חייב בתרו"מ, ועיי"ש שכתב בשם הגר"ח בביאור טעם זה, דלעולם כיון דאיירי בתבואה החייבת בתרו"מ, הרי דאף דהגויים אינם חייבין במצוות, מ"מ היתה צריכה להיות הפרשתו הפרשה מקרא דאיש איש דנודרין נדרים ונדבות כישראל, ורק משום דאיכא קרא דבני ישראל ולא גויים דילפינן מינה שהופקעו הגויים מדין תרו"מ, ממילא דאף אין הפרשתו הפרשה.

כח] והנה נת' לעיל אות ט"ז מש"כ הרמב"ם בפ"י ממע"ש ה"י, דהא דיש לגוי נטע רבעי, היינו שאם בא לנהוג במצוה זו ה"ה קדש כנטע רבעי של ישראל, והרי דאף דאינו חייב ברבעי, מ"מ יש בידו לנהוג במצוה זו, וצ"ע דמ"ש מתרומת הגוי, דמשום דאינו חייב בתרומה, אף אין תרומתו תרומה, - ולד' הגר"ח ניחא, דברבעי דהא דאין לגוי נטע רבעי, הוא משום דאינו מחויב, הרי דאם רצה לנהוג רבעי ה"ה קדש, משום דיש ביד הגוי לקיים את המצוות, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, אך בתרומה דילפינן מקרא שהופקעו הגויים מדין תרו"מ, ע"כ אף אין הפרשתו הפרשה.

כח] והנה הרמב"ם שם כתב דמדבריהן גזרו שתהי' תרומתו תרומה משום בעלי כיסין, שלא יהי' זה הממון של ישראל ויתלה אותו בעכו"ם כדי לפוטרו, עכ"ל, וצ"ע דאף דמשום גזירת בעלי כיסין גזרו שיהיו פירותיו חייבין בתרומה, מ"מ מה טעם יש בזה שתהא תרומתו תרומה, הרי כיון דמדאורייתא אין תרומתו תרומה אף בפירות המחוייבין בתרו"מ, א"כ ה"נ אף אחר שחייבו חכמים את פירותיו בתרומה, הי' בדין דאף דהפירות חייבין, מ"מ אין תרומת הגוי עצמו תרומה, - ועי' במהר"י קורקוס שם שפירש לדעת הרמב"ם גזירה דבעלי כיסין בע"א, ועיקר הגזירה היא שתהא תרומתו תרומה, ועי' גם בתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' ד"ה ודע דההוא ובתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן קצ"ב שכתבו כן, ואך שנחלקו בטעם הגזירה בזה, עיי"ש, ועמש"כ עוד בזה בחזו"א שביעית סימן א' סקכ"ג.

ובכ' הגרי"ז בתמורה שם כתב לפרש בזה, דהא דמדאורייתא אין תרומת הגוי תרומה, הוא משום דמהא דמירוח גוי פטור, נלמד דגוי מופקע מדין תרומה, וע"כ אף ל"מ הפרשתו אף כשהפריש מפירות החייבין בתרומה, וכמש"נ לעיל בשם הגר"ח, וע"כ אחר שחייבו חכמים את פירות הגוי משום גזירה דבעלי כיסין, ומדרבנן אין הגוי מופקע מתרומה, ע"כ אף מהניא הפרשתו, דאף דהוא פטור מן המצוות, מ"מ שפיר מהניא הפרשתו, כיון דגויים נודרים נדרים ונדבות כישראל, וכעי"ז כתב בשיעורי הגר"ש בקידושין מ"א ב', עיי"ש.

**פ"ד מ"א**

א] **המפריש מקצת תרומה ומעשרות מוציא ממנו תרומה עליו,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דכשהפריש מקצת תרומה ומעשרות חיילא ההפרשה על אותו המקצת, ואך דהוא צריך להוסיף ולהשלים לכשיעור, ובזה הוא דתנן, דמוציא מן הכרי את שאר התרומה, ואמרינן דהטבל הוא שעלה בידו ולא מה שכבר מתוקן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דכשהפריש מקצת תרומה ומעשרות לא חיילא ההפרשה כלל וה"ה טבל כשהי', ובזה הוא דתנן דהוא מפריש מאותו מקצת את המתנות הראויות לו ואינו מפריש עליו ממקום אחר, ונת' הטעם בזה להלן סק"?, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ז ובפ"א ממעשר הט"ו.

ב] והראב"ד בהל' מעשר שם תמה ע"ד הרמב"ם, מהא דתניא בתוספתא פ"ח דדמאי דהממעט במעשרות מעשרותיו מקולקלין ופירותיו מתוקנים, והרי דלא אמרינן דכל שמיעט במעשר לא חייל המעשר כלל, אלא שפיר חייל המעשר, וע"כ הוו פירותיו מקולקלין, דהוו חולין וטבל מעורבין זב"ז, ומעשרותיו מתוקנים.

והמהר"י קורקוס שם כתב בישוב דעת הרמב"ם בתרי גווני, חדא, דס"ל דמשנתינו פליגא על התוספתא וקי"ל כמתניתין, וע"כ לא הזכיר הרמב"ם שם הי"ד אלא לדין מרבה במעשרות, וגם בסוגיית הגמ' במנחות נ"ד ב' לא הוזכר רק דין מרבה במעשרות, ועוד, דהא דהממעט במעשרות חיילא ההפרשה, היינו כשהי' סבור שלא יוציא יותר ושבאותו מעט נתקן הכלי, וע"כ הוי מעשר גמור, ומשא"כ הכא שהפריש ע"ד שהוא מקצת המעשרות ויודע הוא שחייב יותר, ה"ה כמי שחילק את הגורן ולא עשה כלום, עכ"ד, וכדרך בתרא כתב גם הרדב"ז בתשו' ח"ה סימן קמ"ו, וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר בפ"ג מתרומות לענין תרומה, עיי"ש, וכן האריך הפרי יצחק בח"א סימן ל"ד, עיי"ש.

והך מילתא דהכא איירי כשהפריש ע"ד שהוא מקצת המעשרות ודעתו להוסיף, מוכח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ז להך דינא לענין תרומה, ותיקשי ממש"כ הרמב"ם שם ה"ו, דתרם ועלתה בידו אחד מס"א ה"ז תרומה ויחזור ויתרום פעם שני' כדי להשלים השיעור שבדעתו, והרי דאף שהפריש פחות מכשיעור שפיר חיילא התרומה, ובע"כ דכל מש"כ הרמב"ם דאין תרומתו תרומה, הוא כשהי' בדעתו להוסיף עליו, דבכה"ג הוי כמי שחילק את הגורן ולא עשה כלום, ומשא"כ בגוונא דהרמב"ם בה"ו, שהי' סבור שיש בתרומתו כשיעור, שפיר חיילא התרומה, ועמש"נ עוד בזה לקמן מ"ג אות ?.

ג] אמנם הנה במל"מ בפ"א ממתנו"ע הט"ו כתב בדעת הרמב"ם להיפך, דכל שהי' דעתו להפריש פחות מכשיעור ולא הי' בדעתו להפריש יותר, לא חיילא ההפרשה כלל, דלא מיבעיא במעשרות דיש להן שיעור מה"ת, דאם הפריש פחות מכשיעור דלאו מידי הוא, אלא אף בתרומה דאין לה שיעור מה"ת, מ"מ כיון דמדרבנן יש לה שיעור, אם הפריש פחות מכשיעור לא חיילא ההפרשה כלל, ומשא"כ היכא שהפריש פחות מכשיעור ודעתו להפריש יותר, שפיר חיילא ההפרשה, עיי"ש בדבריו,[[248]](#footnote-249) ועיי"ש שנסתפק לפ"ז, דשמא לדינא לא נחלק הראב"ד ע"ד הרמב"ם, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי.

והפרי יצחק שם ד"ה אולם תמה ע"ז ממה שאמרו בשבת י"ז ב' דגזרו על גידולי תרומה גזירה משום תרומה טהורה ביד ישראל, ופריך רבא עלה דאי חשידי להכי אפרושי נמי לא ליפרשו כיון דאפשר למעבד חטה אחת כדשמואל ולא עביד הימוני מהימני, ופירש"י שם, דהיינו דממה שהפרישו כשיעור ולא הפרישו חטה אחת, ש"מ שאינם חשודין, ואי נימא דאם הפריש חטה אחת ל"מ ההפרשה והוי טבל מדרבנן, א"כ מאי פריך, הרי שפיר י"ל דאף דאינם חשודין על הטבל, מ"מ הן חשודין על גזל הכהן, והרי חזינן דלא חשדינן להו שיאכלו איסור דרבנן, דאל"כ לא הועילו חכמים בגזירתם שגזרו דגידולי תרומה תרומה, ובע"כ דכל שעבר והפריש חטה אחת, חיילא ההפרשה והותר הכרי באכילה, וע"כ שפיר אמרו דממה שהפרישו כשיעור, ש"מ שאינם חשודין.

עוד הק' הפרי יצחק שם בד"ה עוד צע"ג מסוגיית הגמ' בקידושין נ"ח ב', דמפרשינן בחד לישנא דטעמא דמ"ד דהגונב טבלו של חבירו משלם לו דמי טבלו, הוא משום דאית לי' דשמואל דחטה אחת פוטרת את הכרי, ופירש"י דמה"ט אמר לי' בעל הטבל אל הגנב כולה דידי הוא דפטרנא נפשי בחטה אחת לתרומה, ואי נימא דכל שהפריש פחות מכשיעור ל"מ ההפרשה והוי טבל מדרבנן, א"כ היאך מצי למימר שהי' פוטר עצמו בחטה אחת, הרי אכתי יהא זה טבל דרבנן, וכן הק' בחי' רמ"ש בקידושין שם, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

ובאבי עזרי בפ"א ממעשר הט"ו בסו"ד הק' עוד, ממש"כ הרמב"ם ברפ"ג מתרומות, ז"ל, תרומה גדולה אין לה שיעור מה"ת וכו', "ולכתחילה" לא יפריש אלא כשיעור שנתנו חכמים, עכ"ד, ולהדיא דרק לכתחילה אין לו להפריש פחות מכשיעור שנתנו חכמים, אך אם עבר והפריש פחות מכשיעור תרומתו תרומה, - ועיי"ש שהק' עוד ממש"כ הרמב"ם שם דבזה"ז שהיא עומדת לשריפה מפני הטומאה יש לו להפריש כ"ש לכתחילה, ואי נימא דחכמים נתנו שיעור בעיקר דין התרומה ואינה חלה אם תרם פחות מכשיעור, מהיכ"ת נימא דבזה"ז שהיא עומדת לשריפה סגי פחות מכשיעור, ובע"כ דדין השיעור שנתנו חכמים, הוא דין לכתחילה, וע"כ בזה"ז שהיא עומדת לשריפה לא שייך לחייבו לתרום לשריפה.[[249]](#footnote-250)

ד] בעיקר הקו' בד' הרמב"ם ממש"כ דתרם ועלתה בידו אחד מס"א ה"ז תרומה ויחזור ויתרום, כבר עמד ע"ז בתשו' מהרי"ט ח"א סימן י"ח, ועיי"ש שכתב לישב דמש"כ הרמב"ם דכשהפריש פחות מכשיעור אינה תרומה, איירי בתרומת מעשר דיש לה שיעור מן התורה מעשר מן המעשר, ואם פיחת מן השיעור אין עלי' דין תרומה כלל, ומשא"כ בתרומה גדולה כיון דמה"ת חטה אחת פוטרת את הכרי, הויא תרומה, עכ"ד.

ובמעדני ארץ בהל' תרומות שם ד"ה נראה הק' ע"ז, שהרמב"ם בפ"ג שם אכתי לא הזכיר כלל דין תרומ"ע, ואיירי התם בדיני תרומה גדולה, - ועיי"ש שהק' עוד, דאף דמה"ת חטה אחת פוטרת את כל הכרי, היינו דוקא כשגמר בדעתו לתקן את כל הכרי בחטה אחת, ומשא"כ במתכוין להוסיף, נשאר הכרי בטבלו, דחשיב מקצת התרומה כמו מקצת מעשר, - אך בדעת המהרי"ט נראה, דאמנם אם דעתו להפריש חטה אחת על מקצת מהכרי, נשאר שאר הכרי בטבלו, אך כל שדעתו להפריש חטה אחת על כל הכרי, הרי דאף אם דעתו להוסיף ולהפריש עוד על כל הכרי, מ"מ שפיר מהניא הפרשתו להתיר את כל הכרי, וזה ניחא למש"כ המקד"ד בסימן נ"ה סק"ב דבתרומה דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, אף כשמפריש אחד מנ', לאו היינו דכל חטה פוטרת מ"ט חטים כנגדה, אלא היינו דכל התרומה יחד פוטרת כל חטה וחטה מהשירים, והבאנו דבריו לעיל פ"ג מ"ה אות י'.

ה] **מוציא ממנו תרומה עליו אבל לא למקום אחר,** הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ הירושלמי דאיירי בגונא שהי' בדעתו להפריש עדיין השאר, והר"ש כתב דפליגי בזה בירושלמי, ודעת ר"ש בשם ר"ז דהוא אף בסתם, ומתו"ד הירושלמי מבו' דטעמא דר"ז הוא משום דאף בסתם אמרינן שדעתו להפריש עדיין השאר, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א יו"ד סימן י"ח, וע"כ מצי לחזור ולהוציא מאותו הכרי עצמו עד שישלים לשיעור התרומה דהטבל הוא שעלה בידו ולא מה שכבר מתוקן, מ"מ ל"מ להפריש מן הכרי על מקום אחר, דשמא מן המתוקן הוא מוציא עליהן ולא מן הטבל.

והנה טעם הא דכשלא הי' בדעתו להפריש עדיין השאר, ל"מ לחזור ולהוציא מאותו הכרי עצמו, הוא משום דבכה"ג הוי כל הכרי חולין וטבל מעורבין זב"ז, וע"כ א"א לו להפריש ממנו, דשמא עלה בידו החולין, וצ"ב לפ"ז דמ"ט אם הי' בדעתו להפריש עדיין השאר, מצי לחזור ולהוציא מאותו הכרי עצמו, ומה מועיל הא דהי' בדעתו להפריש, הרי אכתי כיון דחיילא הפרשת המקצת, הו"ל חולין וטבל מעורבין זב"ז, ומ"ט תלינן שעלה בידו הטבל.

ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן י"ח כתב מתחילה לפרש דטעם הא דמהניא ההפרשה, הוא משום דיש בילה, ועיי"ש שהק' ע"ז דהא דקי"ל דלכל אין בילה חוץ מיין ושמן.[[250]](#footnote-251)

ו] אמנם הנה הרא"ש כתב, דהא דמצי לחזור ולהוציא מאותו הכרי עצמו, הוא משום דכשאדם תורם כריו א"א לו להוציא כל התרומה בב"א אלא מרים וחוזר ומרים, הלכך אפי' הפסיק ביניהם יום או יומים אין לחוש, דמה לי הפסק מועט ומה לי הפסק מרובה, אך מ"מ ל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, דכיון דמקצתו מתוקן אין להפריש על טבל גמור, וצ"ב.

ולכאו' ביאור ד' הרא"ש הוא כמש"כ בתשו' מהרי"ט שם, דהא דמהניא ההפרשה, הוא משום דאע"ג דחלה שם תרומה על מה שהוציא לדעת הר"ש והראב"ד, מ"מ אינו מועיל להוציאו מידי טבל עד שיפריש כשיעור, וכשחוזר ומוציא גמר הפרשה הויא, והו"ל כאילו הפריש הכל בב"א,[[251]](#footnote-252) אבל כשהוא מפריש על מקום אחר, ה"ז כמו שמפריש מן המחויב במקצת על המחויב לגמרי, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"א במוסגר בביאור ד' הרא"ש, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דאין מעשרין ממנו על מקום אחר, אף דעדיין הוא טבל גמור, מ"מ כיון דכבר הופרש עליו מקצת אין חיובו שלם וחשיב כפטור לענין טבל גמור שלא הופרש עליו כלל, וצ"ב.

ושמא המכוון בזה הוא, דהנה בפשוטו במעשרות דיש להן שיעור, הרי דכשיש לו כרי דק' כור ומפריש י' כור למעשר, היינו דכל חטה וחטה פוטרת ט' חטין כנגדה, אך שמא י"ל דאף דודאי מצי להפריש שתפטור כל חטה וחטה ט' חטין כנגדה, מ"מ שייך גם שתחול ההפרשה דכל הי' כורין על כל הק' כורין, דמצינו לדון את כל הכרי כדבר אחד שיש ממנו דין הרמה די' כורין, וכל שמפריש ממנו י' כורין, הוי זה הפרשה על כל הכרי, - ולפ"ז י"ל, דכל שמפריש מקצת תרומה ומעשרות ודעתו להפריש עדיין השאר, לא אמרינן דאין הפרשתו אלא על מקצת מן הכרי, דא"כ הרי נמצא דהמקצת שהפריש עליו הוי חולין, והשאר שלא הפריש עליו הוי טבל, והוי חולין וטבל מעורבין זב"ז, אלא הויא הפרשתו מקצת הפרשה על כל הכרי, וע"כ נשתייר כל הכרי בטבלו, שלא הופרש עליו אלא מקצת מן התרומה ומן המעשר, ומ"מ שפיר חייל שם תרומה ומעשר על מה שהפריש,[[252]](#footnote-253) - וע"כ נמי ל"מ להפריש מן הכרי על מקום אחר, דכיון שכבר הופרש על כל הכרי מקצת מן התרומה ומן המעשר, אין חיובו שלם, וחשיב כפטור לענין טבל אחר שלא הופרש עליו כלל.

ז] אמנם בעיקר דרך זו, כבר עמד המהרי"ט שם דאי"ז במשמעות ל' הירושלמי שאמרו דהא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, הוא משום דמזה ומזה עלה בידו, והר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דשמא מן המתוקן עלה בידו, והיינו שהרי לדרך זו הא דל"מ להפריש ממקום אחר, אי"ז משום דשמא הוא מן המתוקן, אלא משום דבודאי נקלש הטבל, וא"א להפריש ממנו על מקום אחר.[[253]](#footnote-254)

עוד צ"ע בזה ממש"כ הראב"ד בהל' מעשר שם להוכיח דאף כשהפריש מקצת מן המעשר חיילא ההפרשה, מהא דהממעט במעשרות מעשרותיו מתוקנים ופירותיו מקולקלים דהוו טבל וחולין מעורבין זב"ז, ולפי הנ"ל הרי בע"כ דל"ד הפרשת מקצת דהכא לממעט במעשרות, דהתם חיילא ההפרשה על מקצת מן הכרי, והוי טבל וחולין מעורבין זב"ז, והכא הוי זה מקצת הפרשה על כל הכרי, ועדיין כל הכרי בטבלו, וא"כ שפיר י"ל דבכה"ג לא חיילא הפרשת המעשר כלל, דבההיא דממעט במעשרות, לא מצינו כלל דמצי חיילא הפרשת המעשר, בלא שנתקן הכרי עי"ז, דהתם הרי הויא ההפרשה על מקצת מן הכרי, ואותו מקצת נתקן לגמרי, אך הכא דהוא מפריש על כל הכרי מקצת מן המעשרות, שפיר י"ל דלא חיילא ההפרשה כלל, ובע"כ מד' הראב"ד דאף הכא חיילא ההפרשה על מקצת מן הכרי והו"ל טבל וחולין מעורבין זב"ז, וע"כ שפיר כתב הראב"ד, דודאי דחלה הפרשתו, דהוי כממעט במעשרות דמעשרותיו מתוקנים, וצ"ע בזה.

ח] בתוס' אנשי שם כתב לפרש לד' הרא"ש, דכיון שהי' דעתו מתחילה להשלים, ע"כ שפיר מצי לתרום ממנו עליו, דהו"ל כמו שהתנה בפירוש דאינו תורם על מה שיוציא אח"כ, וע"כ כשמוציא אח"כ לתרום אמרינן דטבל הוא מוציא, - ועיי"ש שכתב דאף לפ"מ דקי"ל דבדדאוריתא אין ברירה, מ"מ י"ל דהו"ל כמתנה שלא תחול התרומה עד שעשה שיוציא התשלום, דבזה א"צ לברירה,[[254]](#footnote-255) וכעי"ז כתב בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"א בתחילת דבריו, - וכתב דמה"ט הוא דמצי להפריש ממנו עליו ולא מצי להפריש ממנו על מקום אחר, דאין בכלל תנאו, אלא דאינו תורם על מה שיוציא ממנו עליו, אך לא התנה דאינו תורם על מה שיוציא ממנו על מקום אחר, ועיי"ש שכתב דטעמא דר"מ דפליג וס"ל דאף מוציא הוא ממקום אחר תרומה ומעשרות, הוא משום דס"ל דיש בכלל תנאו גם דאינו תורם על מה שיוציא ממנו על מקום אחר, עכ"ד.

ט] הריבמ"צ פירש דטעמא דת"ק הוא דכל שמוציא מאותו הכרי עצמו כדי שיעור תרומה, מהני, משום דיש לומר דהטבל עלה בידו, ושמא כונתו משום דיש ברירה, והא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, הוא משום שמקצת הכרי טבול למעשר ולא לתרומה, ואתי למעבדינהו תרומה, והוי מן הפטור על החיוב, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דלעולם מן הדין כמו דמצי להפריש ממנו עליו משום דיש ברירה, ה"נ מצי להפריש ממנו על מקום אחר דגם בזה י"ל דיש ברירה, ואך דחיישינן דאם יפריש ממנו על מקום אחר, שמא יעשה את כולו תרומה על מקום אחר, וזה ל"מ, משום דמקצת הכרי טבול למעשר ולא לתרומה, והוי מן הפטור על החיוב.

י] במל"מ בפ"א ממתנו"ע הט"ו הק' ע"ד הראב"ד ודעימי' דמפרשי למשנתינו דאף שהפריש מקצת מעשר חייל ע"ז קדושת מעשר, ממה שאמרו בירושלמי בריש פאה, דלמ"ד דיש לו שיעור מלמטה, אם נתן פחות מכשיעור אין עליו תורת פאה כלל, ומ"ש מעשר מפאה, - ועיי"ש שכתב דהכא מיירי במפריש מקצת מעשר ודעתו להשלים, וע"כ איכא קדושת מעשר על מה שהפריש, ומשא"כ כשהפריש פחות מכשיעור ואין דעתו להשלים, לא חיילא ההפרשה כלל, עכ"ד.[[255]](#footnote-256)

ובתורת זרעים בריש פאה כתב לישב, דחלוק בזה הפרשת פאה מהפרשת מעשר, דהפרשת מעשר עיקר חיובו הוא על התבואה, וע"כ אין החיוב על כללות התבואה, אלא על כל גרעין וגרעין חל חיוב בפנ"ע, ואם יש לו כרי גדול, הרי הרשות בידו להפריש ולתקן רק חלק מן הכרי, וע"כ אם הפריש מקצת מן המעשר, אמרינן דאפ"ה חייל בו דין מעשר, משום דאע"פ שאינו יכול להיות מעשר על כל הכרי, מ"מ ה"ה נעשה מעשר על מקצת מן הכרי לפי השיעור שיש בו ומשא"כ בפאה דעיקר חיובו הוא על השדה, אינו יכול לחלק ולהפריש פאה רק על חלק מן השדה, דחיובו הוא על כללות השדה, וע"כ אם פיחת משיעורו, אין עליו תורת פאה כלל, דלא שייך לומר דיעשה פאה ויפטר חלק מן השדה לפי השיעור שבו, משום דהחיוב הוא על כל השדה, ול"ש כלל להפריש על חלק מן השדה, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' ר' ראובן נדרים סימן ה' ד"ה ולענ"ד נראה.[[256]](#footnote-257)

יא] הרמב"ם בפיהמ"ש גריס במשנתינו אבל לא "ממקום" אחר, ועיי"ש שפירש בזה, דאף דאותו המקצת שהפריש אינו תרומה ולא מעשרות וה"ה טבל כמו שהי', מ"מ יש לו להפריש מאותו המקצת המתנות הראויים לו, דאם הפריש ממנו תחילה תרומה, יש לו להפריש ממנו התרומה הראוי' לו, ואם הפריש ממנו מעשר, יש להפריש ממנו המעשר הראוי לו, ואין לו להפריש על אותו המקצת שהפריש תרומה ומעשרות ממקום אחר, הואיל וזה שהפריש ע"ד שהוא מקצת תרומה ומעשרות הפרישו, עכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ז ובפ"א ממעשר הט"ו.

יב] ובטעם הך דינא דאינו יכול להפריש על אותו המקצת תרומה ומעשר ממקום אחר, כתב הלבוש בסימן של"א סע"ז, דהוא דין דרבנן, דכיון שכבר קרא לאותה המקצת תרומה ומעשר, לא יפריש עליו מטבל שיש לו ממקום אחר עליהן, מפני שנראה כמפריש מטבל על תרומה, עכ"ד, וכ"כ הט"ז שם סקכ"ז והש"ך שם ס"ק ק"ו.

ואמנם צ"ע בזה, דהנה בד' הרמב"ם מבו' דאם הפריש אותו המקצת תרומה, אף דאין יכול להפריש עליו תרומה ממקום אחר, מ"מ יכול להפריש עליו מעשר ממקום אחר, ואם הפריש אותו המקצת מעשר, אף דאין יכול להפריש עליו מעשר ממקום אחר, מ"מ יכול להפריש עליו תרומה ממקום אחר, ואי נימא דהא דאינו יכול להפריש עליו ממקום אחר, הוא משום שנראה כמפריש מטבל על תרומה, מ"ט כ"ז הוא כשבא להפריש עליו את מה שהפריש מתחילה, הרי גם אם מפריש עליו מתנה אחרת ממקום אחר, ה"ז נראה כמפריש מטבל על תרומה.

יג] ובחזו"א דמאי סימן י"א סקי"ט כתב דהוא מדרבנן דהואיל ואיקרי עליהן שם קדש אתא לזלזולי בקדש, אבל כשהגדירו שאין מפרישין עליהן הוי גדר לשם קודש, ובדרך אמונה בפ"ג מתרומות סקס"ה פירש בדבריו דהיינו, דהואיל ונקרא עליהן שם קודש, תיקנו שמפירות אלו שהפריש לא יפריש עתה התרומה רק מיני' ובי', כדי שיהא עכ"פ חלק מזה תרומה ולא יבואו לזלזל בתרומה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דלא הצריכו להפריש עליו מיני' ובי' אלא את אותה המתנה שהפריש מתחילה.

יד] בצפנת פענח פ"ו מערכין הל"א כתב לפרש בד' הרמב"ם, דהא דצריך להפריש עליו מיני' ובי', הוא מעיקר הדין, והיינו משום דאף דלא חלה עליו הקדושה, מ"מ לענין זה חל עליו דממקום אחר לא יוציא עליו רק ממנו עליו, ועיי"ש שדימה ד"ז להא דתנן לעיל פ"ג מ"ה דהאומר תרומת הכרי בתוכו קרא שם, ופירש הרמב"ם דהיינו דהוא חייב להוציא מאותו הכרי כל המתנות שהזכיר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ח כשאמר בצפונו או בדרומו, והרי דאף דעדיין לא חיילא התרומה, דאם כבר חיילא התרומה, היאך יכול להפריש אח"כ ממנו תרומתו, דאף אם נימא דדבריו מתפרשים דמה שיפריש יהא תרומה, הרי קי"ל דבדאורייתא אין ברירה, מ"מ מהניא הקריאת שם דממקום זה תהא התרומה, וכ"כ הצ"פ גם בפ"ב מתרומות, - ולפ"ז מבו' היטב הא דא"צ להפריש ממנו עליו אלא את אותה המתנה שהפריש מתחילה, דע"ז מהני הקריאת שם דיש לו להפריש ממנו עליו, אך מתנה אחרת שלא הפריש מתחילה, שפיר הוא מצי להפריש ממקום אחר עליו.

והנה בד' הצ"פ שם מבו', דהא דמהניא ההפרשה דהוא צריך להוציא ממנו עליו, הוא מדין נדר, עיי"ש, אך צ"ע דבדינא דתרומת הכרי בתוכו, הרי חזינן דה"ז מועיל להתיר את השירים, ואם כל הא דהוא צריך להוציא מאותו הכרי את המתנות שהזכיר, הוא מדין נדר, מ"ט ה"ז מועיל להתיר את השירים.

טו] ולכאו' י"ל על דרכו, דהא דצריך להפריש ממנו עליו, אי"ז מדין נדר בעלמא, אלא הוא מדין הפרשת תרומה, דבדינא דתרומת הכרי בתוכו דקרא שם וצריך להוציא מאותו הכרי כל המתנות שהזכיר, נתחדש דאף דאכתי לא חיילא התרומה, מ"מ חיילא הקריאת שם דממקום זה תהא התרומה, וזה מהני להתיר את השירים, והיינו משום דעיקר איסור טבל הוא משום התרומה שבתוכו, וע"כ כל שקבע מקום מסוים דשם יהא מקום ההפרשה של התרומה, אף דעדיין לא חיילי התרומה, מ"מ מהני זה להתיר את שאר הכרי באכילה, דכבר אין מעורב בו תרומה, וה"נ הכא דכוותה, אף דכל שהפריש מקצת תרומה או מעשר לא חיילי התרומה והמעשר, מ"מ חייל הקריאת שם דממקום זה תהא התרומה והמעשר, וע"כ הוא צריך להפריש ממנו עליו, ול"מ להפריש עליו ממקום אחר, ועד"ז כתב במעדני ארץ בהל' תרומות שם סק"ב, אלא שנקט שם דהך דינא אינו אלא מדרבנן, עיי"ש.

טז] ואמנם צ"ע בזה, דאם הא דצריך להפריש ממנו עליו, הוא משום דחיילא הקריאת שם דממקום זה תהא התרומה והמעשר, הי' בדין דיהא צריך להפריש ממנו על כל הכרי, ומ"ט סגי במה שהוא מפריש ממנו עליו.

ונראה דהטעם בזה הוא, דכל הא דמהניא קריאת שם לקבוע שממקום זה תהא התרומה והמעשר, הוא רק אם קבע בזה דכל התרומה או המעשר דהכרי תהא ממקום זה, אך אם אומר דתהא מחצית מתרומת הכרי בתוכו, ל"מ זה מידי, - ולפ"ז י"ל דע"כ כשהפריש מקצת תרומה או מקצת מעשר, ל"מ הקריאת שם לקבוע שממקום זה תהא מקצת התרומה או מקצת המעשר דכל הכרי, שהרי אי"ז קביעות אלא על מקצת מן התרומה ומן המעשר, וזה ל"מ מידי, וכל הא דמהניא הפרשתו, הוא רק לקבוע דהתרומה או המעשר דהמקצת שהפריש, תהא ממנו, והיינו משום דאם היתה חלה הפרשתו, הרי הי' כל התרומה או המעשר דאותו המקצת ממנו,[[257]](#footnote-258) וע"כ אף דלא חיילא הפרשתו, מ"מ ה"ה מועלת לקבוע דממקום זה תהא התרומה או המעשר דאותו המקצת, ואכתי צ"ע בזה.

יז] המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם כתב די"ל דהרמב"ם גריס כגיר' שלפנינו אבל לא "למקום" אחר, והיינו משום דתרוייהו איתינהו, שלא יוציא עליו ממקום אחר רק מיני' ובי', וגם לא ממנו על מקום אחר, עכ"ד, וכ"כ המרכה"מ שם דודאי מודה הרמב"ם דאסור להפריש ממנו על מקום אחר.

אך לפי הגיר' שבנוסח המשנה להרמב"ם אבל לא "ממקום" אחר, לא נתפרש כלל במשנתינו דא"א להפריש ממנו על מקום אחר, וכ"נ מד' הרמב"ם בהל' תרומות ובהל' מעשר שלא הביא לדין זה, ונראה להדיא דשפיר מצי להפריש ממנו על מקום אחר.

יח] ואמנם הנה למש"כ הלבוש ודעימי' דטעם הא דל"מ להפריש עליו ממקום אחר, הוא משום שנראה כמפריש מטבל על תרומה, הרי הדין נותן דה"נ ל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, שנראה כמפריש מתרומה על טבל, - ולפ"ז הרי דממשמעות ד' הרמב"ם דמצי להפריש ממנו על מקום אחר, מוכח דהא דל"מ להפריש עליו ממקום אחר, אי"ז משום דנראה כמפריש מטבל על תרומה, אלא הוא כדי שלא יבואו לזלזל בשם קדש, או משום דחיילא הקריאת שם דממקום זה תהא התרומה, וע"כ אף דל"מ להפריש עליו ממקום אחר, שפיר מצי להפריש ממנו על מקום אחר, דבזה ליכא להני טעמי, ועי' במעדני ארץ בהל' תרומות שם סק"ב שעמד בעיקר הדברים.

יט] במנחת שלמה ח"א סימן ס"א נסתפק בדין הפרשת תרומ"ע, אם ההפרשה היא רק על השירים וההיתר של התרומ"ע עצמה נעשה ממילא מחמת שם תרומ"ע דחייל עלה, או שהפרשת התרומ"ע הוי גם על עצמה, ואם יש לו ק' סאה מעשר ראשון והוא נוטל מהם י' לתרומ"ע אמרינן דט' מהן הוו תרומ"ע של הצ', והעשירי הוא תרומ"ע של אותם הט', עיי"ש שהאריך בזה, ועמש"נ בזה לעיל פ"א מ"ד אות ה' ו'.

ועיי"ש שכתב להוכיח לזה מדינא דמשנתינו לפ"ד הרמב"ם, דכשהפריש מקצת תרומה או מקצת מעשר, ה"ה חייב לתקן את אותו המקצת ממנו ולא ממקום אחר, ואי נימא דהפרשת המעשר עצמו היא רק על השירים, ומה שהמעשר עצמו מותר הוא רק מחמת שם מעשר שחל עליו, א"כ כיון שהמפריש מקצת לא עשה ולא כלום, מהיכ"ת יתתחייב משום כך בחיוב בחדא לתקן אותו המקצת ממנו ולא ממקום אחר, ובע"כ דעישור מן המעשר הוי מעשר על המעשר, וע"כ שפיר שייך לומר דמהני מיהת קריאת שם דידי' לענין זה שנשאר עכ"פ חייב לתקן אותו המקצת דוקא מיני' ובי' ולא ממקום אחר, עכ"ד.

ואמנם כל הוכחה זו היא אי נימא דהא דצריך להפריש ממנו עליו, הוא משום דמהניא הקריאת שם לקבוע שתהא הפרשת התרומה והמעשר ממנו, וכמו שנקט כן במעדני ארץ בהל' תרומות שם, דלפ"ז מוכח דהפרשת התרומה והמעשר הויא אף על התרומה והמעשר עצמן, ובזה הוא דאמרינן דאף דאין הפרשתו חלה, מ"מ ה"ה מועלת לקבוע שיפריש את התרומה והמעשר ממנו, דאם הפרשת התרומה והמעשר אינה על התרומה והמעשר עצמן, נמצא שלא קבע כלל שהתרומה והמעשר דאותו המקצת תהא ממנו, ומ"ט ה"ז מועיל לקבוע שתהא הפרשת התרומה והמעשר ממנו, - אך אי נימא דהא דצריך להפריש ממנו עליו הוא משום דאם מפריש עליו ממקום אחר, ה"ז נראה כמפריש טבל על תרומה, או דהוא כדי שלא יבואו לזלזל בקדש, אין מקור מזה כלל דהפרשת התרומה והמעשר הויא אף על התרומה והמעשר עצמן, ואכמ"ל.

כ] **ר"מ אומר אף מוציא הוא למקום אחר תרומה ומעשרות,** הריבמ"צ כתב דטעמא דר"מ הוא דלא חיישינן שיבא לעשותן תרומה ולפטרן מן המעשר, שהרי המרבה במעשר עושה אותן תרומה ופוטרן מן המעשר, אך הכא כן, וצ"ע, עכ"ד, וצ"ב מכוון הדברים.

כא] והראב"ד בפ"א ממעשר הט"ו כתב דטעמא דר"מ הוא משום דס"ל דיש ברירה, וע"כ יכול לתרום ולעשר ממנו על כרי אחר ויאמר סאה של טבל שהיא בכרי הזה יהא מעשר על ט' שבכרי הזה,[[258]](#footnote-259) והמהר"י קורקוס שם הק' ע"ז, דבכמה מקומות שהוזכרו דיני ברירה לדעת ר"מ, לא הזכירו למשנתינו, ומשמע דלאו בהכי תליא.

ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ב כתב דיש ללמוד מדבריו, דבממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין, לא אמרינן דכל חטה וחטה מהשירים ניתרת לפי חשבון, דא"כ הרי ידוע לנו דמה שעלה בידו מקצתו מתוקן ומקצתו אינו מתוקן, ולא שייך בזה ברירה, אלא אמרינן דמקצת מהשירים מתוקנים ומקצת אינם מתוקנים, וע"כ שפיר מהני בזה דינא דברירה דעי"ז נתברר דחטים אלו שהוא עושה אותם עכשיו תרומה ומעשר, עדיין טבל הם.[[259]](#footnote-260)

ובחזו"א דמאי סימן י"א סקי"ח הק' ע"ד הראב"ד, דלא שייך הכא דינא דברירה, דרק כשתלה הפרשתו מתחילה במה שיתברר לבסוף, הוא דמהני דינא דברירה, אך הכא דלא תלה הפרשתו מתחילה במה שיתברר, וחיילא ההפרשה בתערובת, ל"מ בזה דינא דברירה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין נ' ב', ועיי"ש שציין לד' התוס' בסוטה י"ח א' ותמורה ל' א' בנידו"ז, ואכמ"ל, - ושמא י"ל, דאף הכא מפרשינן שדעתו לתרום כפי מה שיברר לבסוף, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דברירה, וצ"ע.[[260]](#footnote-261)

**פ"ד מ"ב**

**מי שהיו פירותיו במגורה ונתן סאה לבן לוי וסאה לעני וכו',** נחלקו הראשונים בביאור דינא דמשנתינו וד' דעות בדבר.

א] **א** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו, דאם נתן סאה לבן לוי וסאה לעני, ה"ז מוציא ח' סאין ואוכלן, לפי שכבר הפריש מתנותיהן, וכאילו הי' י' סאין והפריש מהן סאה מעשר ראשון וסאה מעשר עני ונשארו ח', ואע"פ שאינו יודע אם אותן הסאין שנתן ללוי ולעני קיימות בשלימותן או שנאכל מקצתן, וחכמים פליגי וס"ל דאינו מפריש אלא כפי השיעור הנותר מן הסאה שנתן, דאם נותר חצי', מפריש עליו ד' סאין, ואם נותר רביעתה מפריש עליו ב' סאין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר ה"ט.

ובטעם פלוגתת ר"מ וחכמים כתב התפא"י, דר"מ לטעמי' דאית לי' ברירה, וע"כ הוא רשאי להפריש ח' סאין ולאכלם דיש ברירה שעל אלו הח' סאין הפריש כל המעשרות, וע"כ א"צ שיהיו המעשרות קיימין בשעה שמוציא את הח' סאין, דכבר חלה ההפרשה מעיקרא, וחכמים ס"ל דאין ברירה, ואין מתקיים ההפרשה אלא כשנוטל את הח' סאין לאכלן, וע"כ אינו מפריש אלא לפי חשבון, דבעינן שיהיו הב' סאין קיימין בשעה שמוציא את הח' סאין, וכעי"ז כתב במשנה ראשונה, עיי"ש.[[261]](#footnote-262)

ב] והנה במלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שפירש כן בטעמא דר"מ, ועיי"ש שפירש דלחכמים דאין ברירה, א"א לו להפריש ח' סאין כלל, דההפרשה חלה מתחילה על כל הכרי לפי חשבון, והוי טבל וחולין מעורבין זב"ז.

אמנם בדעת הרמב"ם שכתב דלרבנן מצי להפריש ח' סאין, ולא אמרינן דהוי טבל וחולין מעורבין זב"ז, צ"ל כמש"כ הרידב"ז, דהכא מיירי כשאמר בשעת הקריאת שם, שכונתו בה לתקן את מה שיאכל, ואינו מפריש על כל הכרי, ול"ד להא דתנן לעיל מ"א במפריש מקצת תרו"מ, דהתם איירי במפריש מקצת תרו"מ על כל הכרי, וע"כ ל"ה טבל וחולין מעורבין זב"ז, והיינו דכיון שאמר דהוא מפריש על מה שיאכל, חיילא ההפרשה אח"כ כשיוציא את הח' סאין, ונת' להלן אות ג'.

ג] והנה במשנ"ר נקט, דלדעת חכמים דס"ל דאין ברירה צריך שיחזור ויאמר אלו הב' סאין שעשיתי מעשר יהיו מעשר על אלו הח' סאין שאני מפריש עתה, והיינו דכיון שאמר שהוא מפריש על מה שיאכל, הרי דלחכמים דאין ברירה, לא חיילא ההפרשה כלל, וע"כ צריך לחזור ולקרוא שם על אותם הב' סאין שהפריש, ועיי"ש שהק' דלא משמע כן מל' הרמב"ם בהלכותיו.

וצ"ל בזה לפמש"כ האחרונים דכל הא דאין ברירה, הוא רק בגונא דבעינן שיחול למפרע קודם שנתברר, אך כל שאומר שיחול לאחר שיתברר, לא תלי בדינא דברירה, וי"ל דה"נ הכא לדעת רבנן דאין ברירה, מפרשינן להקריאת שם שקרא מתחילה, שתחול בשעה שיוציא את הח' סאין, ובכה"ג שפיר חייל ולא תלי בדינא דברירה, וע"כ א"צ שיחזור ויקרא שם אח"כ, וכ"כ בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מעשר שם.

ד] **ב** הריבמ"צ והר"ש בפי' בתרא פירשו, דלר"מ יכול להוציא ח' סאין ולא חיישינן שמא נאבדו או שמא נשרפו, אלא מפריש עליהן בחזקת שהן קיימין, ולחכמים ל"מ להוציא ח' סאין, דחיישינן שמא נאבדו או נשרפו, וכתב התוי"ט דהא דאם נאבדו או נשרפו ל"מ הפרשתו, הוא משום דאין ברירה, וצ"ע דהרי ר"מ ס"ל דיש ברירה, וגם למש"כ התוס' בגיטין כ"ה ב' דלית לי' לר"מ ברירה אלא כשמברר דבריו ומתנה בפירוש, לכאו' בע"כ דהכא איירי בכה"ג שפירש דמפריש על מה שיוציא ויאכל, דאל"כ הרי הו"ל כממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין.

ה] והנה המהר"י קורקוס והכס"מ כתבו דפי' זה הוא כפי' הרמב"ם, וכ"כ במלאכת שלמה, - וצ"ע, דבד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דמודה ר"מ דאם ידוע שאינם קיימין אינו מפריש עליהן, ואך דס"ל דבסתמא הוו בחזקת שהן קיימין, אך בד' הרמב"ם משמע טפי דאף אם ידוע דאינם קיימין, ה"ה מפריש עליהן, והיינו משום דיש ברירה וחיילא ההפרשה מעיקרא, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בהלכותיו, שכתב דאם אכלו מהן וכו' אינו מפריש עליהן אלא לפי חשבון, והרי דלדעת ר"מ אף אם ידוע שאכלו מהן, ה"ה מפריש עליהן.

ויש להוכיח כן עוד, דהנה הריבמ"צ כתב דהא דלחכמים אינו מפריש עליהן, הוא משום דחיישינן שמא נאבדו או נשרפו, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהצד דאינם קיימין הוא משום שנאכלו, וכ"כ הרמב"ם בהלכותיו, - והנה אי נימא דגם לדעת הרמב"ם הוי פלוגתייהו כשאין ידוע אם הפירות קיימין, ור"מ ס"ל דלא חיישינן שנאכלו, ורבנן ס"ל דחיישינן שנאכלו, תיקשי, דמ"ט יש לנו לחוש שאכלום, הרי אסורין הן לאכלם, שהרי אם יאכלו אותם, לא חיילא ההפרשה, והוי זה טבל, ובע"כ דפלוגתייהו הוא כשידוע שאכלו הלוי והעני מן הפירות, ובכה"ג הוא דס"ל לחכמים דל"מ הפרשתו, ור"מ ס"ל דאף בכה"ג מהניא ההפרשה שהפריש מתחילה, דיש ברירה.

ו] והנה התוי"ט הק' על פי' זה, דמ"ט דחכמים דחיישינן שאינם קיימים, ומ"ש מהא דתנן בספ"ג דגיטין דהמניח פירות להיות מפריש עליהן וכו' מפריש עליהן בחזקת שהן קיימין, ועיי"ש שכתב לישב, דהתם הפירות אצלו נשארים, ואין כאן חשש שנאכלו אלא שמא נאבדו, ולהא לא חיישינן דלא שכיח, אבל הכא שנתנום לאחרים ללוי ולעני, יש לחוש שמא נאכלו, עכ"ד.

אך צ"ע בזה, דבד' הריבמ"צ מבו' להדיא דלא חיישינן שמא נאכלו, אלא חיישינן שמא נאבדו או נשרפו, והיינו משום דאין לחוש שנאכלו, שהרי אסורין הלוי והעני לאכלם, וכנ"ל, וכבר עמד ע"ז בתוס' אנשי שם, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ז] **ג** הר"ש והרא"ש בפי' קמא כתבו דאיירי בפועל האוכל אצל בעה"ב, וראה את בעה"ב שנתן ממגורתו סאה ללוי וסאה לעני, ובזה ס"ל לר"מ דיכול הפועל לאכול מן המגורה ח' סאין, דסתמא נתן את הסאין בתורת מעשר ראשון ומעשר עני, והרי יש כאן ח' סאין מתוקנין, ואף שלא ראוהו מפריש תרומה גדולה, לא נחשדו עמי הארץ ע"ז, ולחכמים תלינן דלא הפריש בעה"ב אלא לפי חשבון סעודה זו בשביל פועל שסועד אצלו, והשאר הוי מתנה בעלמא שנתן ללוי ולעני,[[262]](#footnote-263) ולפ"ז אסור הלוי לאכול את הסאה שנתן לו, עד שיוציא ממנו מעשר עני, ועי' ברש"ש שעמד בזה.

ובתוס' אנשי שם הק', דהרי הא דחשוד ע"ה על המעשר, הוא משום דחייס אממוני', וא"כ כאן שראינוהו שנתן ללוי, מ"ט נימא דבמתנה נתן לו ולא למעשר, ועיי"ש שכתב דצ"ל, דכיון שלא נתן לו כפי השיעור המגיע לכל המגורה, יש הוכחה שלא למעשר נתן לו אלא למתנה בעלמא, וניחא לפ"ז הא דתני להך דינא בגונא שנתן סאה ללוי וסאה לעני, ולא תני לה בגונא שנתן מעשר מן התבואה ללוי ומעשר לעני, והיינו משום דבכה"ג מודו רבנן דתלינן שנתנם לשם מעשר.

ח] **ד** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בפי' ב' פירשו, דאיירי כשנתן סאה ללוי וסאה לעני והלכו ומדדום ונמצאו חסרים, דלר"מ נאמן בעה"ב שנתן להן סאה ואמרינן שנאבד מה שחסר, וע"כ הוא מפריש עוד ח' סאין ואוכלן, ולחכמים אינו נאמן לומר שהפריש סאה, וע"כ ל"מ להפריש אלא כפי הנמצא ביד הלוי והעני.

וצ"ע אם לפי' זה איירי כשבא בעה"ב עצמו לאכול, וגם בזה ס"ל לחכמים דכיון שמצאום הלוי והעני חסרים, תלינן דטעה בעה"ב בהפרשתו, ול"מ להפריש אלא כפי הנמצא ביד הלוי והעני, וכן נקט בדרך אמונה מעשר פ"ז סקע"ח, או דאיירי כשבא פועל לאכול, ובזה הוא דס"ל לחכמים דאין הבעה"ב נאמן לומר שנתן להם סאה, אך אם בא בעה"ב עצמו לאכול, ודאי דהוא נאמן לעצמו, ואין מונעים אותו, וצ"ע.

ט] הר"ש הביא מירושלמי דאמרו דפשיטא הדא מילתא נשרפו הפירות התרומה בטבלה, נשרפה התרומה לכשיאכלו הפירות קדשה התרומה למפרע, ומבו' בד' הירושלמי דאיירי הכא דהפריש על מה שיוציא ויאכל,[[263]](#footnote-264) וע"כ אם נשרפו הפירות, ולא הוציא ואכל מן הפירות, בטלה ההפרשה, והוו המעשרות בטבלן, אך אם נשרפו המעשרות, הרי דכשהוציא ואכל את הפירות, קדשו המעשרות למפרע, כיון דיש ברירה, ול"ב שיהיו המעשרות קיימין בשעה שמוציא את הח' סאין ואוכלן.

והר"ש כתב דפי' בתרא שפירש אינו מתישב בד' הירושלמי, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דלפי' בתרא הרי נמצא דגם לדעת ר"מ ל"מ ההפרשה אם נאבדו או נשרפו הפירות, וכל הא דמפריש עוד ח' סאין ואוכלן, הוא משום דלא חיישינן שנאבדו, וזה דלא כמו שאמרו בירושלמי דאף אם נשרפה התרומה לכשיאכלו הפירות קדשה התרומה למפרע.

י] אך גיר' הגר"א, נשרפה התרומה הפירות בטבלן, לכשיאכלו הפירות קדשה התרומה למפרע, ובשנו"א פירש הטעם בזה, דלא נתקדש המעשר עד שיאכלו הפירות ואז נתקדש המעשר למפרע.[[264]](#footnote-265)

ובאור גדול כתב לפרש בזה, דהא דבעינן שיהיו המעשרות קיימין בשעת שמפריש את הח' סאין, הוא משום דאין ברירה, והא דאם המעשרות קיימין חיילא ההפרשה למפרע, הוא כמש"כ הנתיה"מ בסימן ס"א סק"ג, דכל הא דאין ברירה הוא רק בגונא דא"א לו לחול לאחר שיתברר, אך כל דמצי לחול לאחר שיתברר, אף ה"ז חל למפרע, עיי"ש, - ועי' בטל תורה במש"כ בביאור גיר' זו בע"א, וצ"ע.

**פ"ד מ"ג**

א] **שיעור תרומה וכו',** בחולין קל"ז ב' אמרו דשיעורים אלו אינם אלא מדרבנן, דמדאורייתא חטה אחת פוטרת את כל הכרי,[[265]](#footnote-266) ומדרבנן צריך לתרום בשיעורים אלו, ועמש"נ להלן ?בפלוגתת אמוראי בירושלמי.

והרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"א כתב דהא דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, ילפינן לה מדכתיב ראשית דגנך, כל שהוא, ועד"ז כתב בפירש"י בגיטין ל"א א' ובע"ז ע"ג ב' דהוא משום דלא נתנה בו תורה שיעור אלא ראשית דגנך כתיב ואפי' כ"ש, אך בד' הרמב"ם י"ל דאין המכוון רק דלא נתנה בו תורה שיעור, אלא המכוון הוא דראשית דגנך משמע אפי' כ"ש, וכמש"כ התוס' ביומא כ"ד א' דראשית דגנך משמע אפי' דגן אחד, - ובד' ראבי"ה סימן תתקל"ז מבו' דילפינן לה מדכתיב ונחשב, דמינה ילפינן דתרומה גדולה ניטלת באומד, ומזה ילפינן דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, וע"כ היא ניטלת באומד, דאף אם יפחות, שפיר דמי.

ב] התוס' בפסחים ל"ב ב' ד"ה מין הקשו דמ"ט חטה אחת פוטרת את כל הכרי, הרי כתיב תתן לו, ואין נתינה פחות משו"פ, וכמו שאמרו התם בחיוב תשלומי תרומה דאין נתינה פחותה משו"פ, וכתבו דכל הא דאין נתינה פחות משו"פ, הוא דוקא התם דנתינה קיימא אתשלומין, אך בעלמא אע"ג דכתיב נתינה ל"ב שו"פ, וכעי"ז כתבו התוס' בב"מ מ"ז א', ובגיטין כ' א כתבו קצת בע"א.

אך התוס' בשבת כ"ה ב' ד"ה תתן נקטו דאף נתינה דתרומה היא בשו"פ, ולכאו' דבריהם מתפרשים כמש"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ב א', דאע"ג דחטה אחת פוטרת את כל הכרי אף כשאין בה שו"פ, כדמוכח ממה שאמרו בע"ז ע"ג ב' דהא דטבל אוסר בכ"ש, הוא משום דכהתירו כך איסורו, והרי ודאי דטבל אוסר בכ"ש אף כשאין בו שו"פ, מ"מ לקיום מצות נתינה, צריך ליתן שו"פ, וכ"כ היראים בסימן קנ"א.[[266]](#footnote-267)

והיראים שם הוסיף לפרש, דהך מילתא דלהוציא מידי טבל סגי בכ"ש, הוא משום דאיסור טבל נפקא לן בשלהי הנשרפין סנהדרין פ"ג א' מדכתיב ולא יחללו את קדשי בני ישראל אשר ירימו לד', בעתידים לתרום הכתוב מדבר, אלמא כל הנקרא הרמה מוציא מידי טבל, והרמה הוא אף בפחות משו"פ, ועיי"ש מש"כ לפרש המקור לזה דהרמה דתרומה גדולה הוא בכ"ש.

והנה בתוס' הרא"ש ב"מ מ"ז א' כתב דאין לומר דהא דחטה אחת פוטרת ל"ד הוא אלא שו"פ בעינן, שהרי אפי' אם אין בכל הכרי שו"פ יכול לתקנו, - אך בדעת התוס' בשבת ודעימייהו נראה, דכיון דלעולם חטה אחת פוטרת אף כשאין בה שו"פ, והא דצריך ליתן שו"פ הוא לקיים מצות נתינה, הרי דכ"ז הוא כשיש לו בכרי שו"פ, אך כל שאין בכל הכרי שו"פ, לא נתחייב כלל בנתינה דשו"פ, וע"כ שפיר הוא מקיים את דינו אף דאינו נותן שו"פ.

ג] התורי"ד בקידושין נ"ח ב' כתב, דכיון דכתיב תתן לו, בעינן כדי נתינה ומצוה ליתן לו דבר חשוב, כדדרשינן בחולין קל"ה א' לגבי ראשית הגז מדכתיב תתן לו, דבעינן שיהא בו כדי מתנה, והוא כדתנן בשלהי פאה דאין פוחתין מחצי קב חטים וקב שעורים וכו',[[267]](#footnote-268) אך מ"מ אף דמצותו בכך, אם אינו רוצה לקים מצוה זו ותרם חטה אחת מכל הכרי, נתקן ויצא מידי טבלו, אלא שלא קיים מצות נתינה, עכ"ד, וכעי"ז כתב בנובי"ת יו"ד סימן ר"א, עיי"ש, וזה שלא כד' התוס' וש"ר שנקטו דאף דכתיב תתן לו סגי בנתינה דכ"ש, וגם שלא כד' התוס' בשבת ודעימייהו דס"ל דסגי בנתינה דשו"פ.

ובמל"מ פ"ו ממתנו"ע ה"ז כתב בביאור ד' הרי"ד, דאף דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, מ"מ מצוה מן המובחר להפריש כדי נתינה כדי לקיים מצות ונתן, ונתחדש בדבריו דאי"ז אלא מצוה מן המובחר, וצ"ע דהרי"ד שם מדמי לה להא דאין תורמין מן הטמא מן הטהור משום מצות נתינה, ומ"מ אם תרם תרומתו תרומה, אלא שחיסר מצוה, והתם הרי אסור לתרום מן הטמא, ומשמע דה"נ הכא אסור לתרום פחות מכדי נתינה, - ועיי"ש שכתב דשיעורא דאחד מנ' אינו לקיום מצות נתינה, דלקיום מצות נתינה א"צ להפריש אחד מנ', אלא בעינן שיהא בתרומה כדי נתינה, ובאו חכמים והוסיפו ואמרו דצריך להפריש אחד מנ', אך לא באו חכמים לפחות משיעור כדי נתינה, דאם באחד מנ' לא יהא בו כדי נתינה, ה"ה צריך להוסיף כדי לקיים מצות נתינה, ועיי"ש מש"כ להקשות ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין קל"ז ב'.

אך במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"א אות ב' כתב, דלא נתכוין התורי"ד דצריך להפריש יותר מהשיעור שנתנו חכמים כדי לקיים מצות נתינה, דלא נתפרש כן בשום מקום, וגם דאי"ז מסתבר דאם יש לאדם ב' או ג' גרוגרות ה"ה חייב ליתן לכהן יותר ממה שמשייר לעצמו, אלא מכוון ד' התורי"ד הוא, דבפחות מכדי נתינה אינו מקיים מצות נתינה, וע"כ אם יש לו הרבה תרומה צריך ליתן לכל כהן וכהן כדי נתינה, וע"כ נמי לענין עיקר ההפרשה אם הוא רוצה לקיים מצות נתינה, ה"ה צריך להפריש כשיעור נתינה, אך מ"מ אינו מחויב בכך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע.

ד] **עין יפה אחד מארבעים וכו' והבינונית מחמשים והרעה מששים,** בחולין קל"ז ב' אמרו רב ושמואל רב דתרומה בששים, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דתרומה עין יפה אחד מארבעים, ומשני דבדאורייתא א' מארבעים ובדרבנן א' מששים, ופירש"י דשיעורא דא' מארבעים הוא בתרומה שהיא מה"ת, כגון תרומת תירוש ויצהר, אך בתרומה דרבנן דפירות האילן וירקות, א"צ ליתן אלא א' מששים.

ובמל"מ פ"ג מתרומות ה"ג הק' ע"ז מהא דתניא בתוספתא פ"ה דתרומות דאלו ניטלין א' מששים וכו' והכליסין והחרובין וגמזיות ותרמוסין וכו', ומבו' דרק פירות אלו שאינם חשובין ואין הכהנים מקפידין עליהן, ניטלין לכתחילה א' מששים, אך שאר פירות האילן אין ניטלין לכתחילה א' מששים, ועיי"ש שכתב דמד' התוספתא מוכח כדעת הרמב"ם, דכל פירות האילן חייבין בתרו"מ מדאורייתא, וע"כ אינם ניטלין לכתחילה א' מששים, ורק פירות שאינם חשובין, ניטלין לכתחילה א' מששים, וכתב דבירקות שאין חייבין בתרו"מ אלא מדרבנן, ה"ה ניטלין לכתחילה א' מששים, דדמי לפירות עציץ שאינו נקוב דניטלין לכתחילה א' מששים, וכמש"כ הרמב"ם שם.

ה] אך במעדני ארץ שם כתב, דממה שסתם הרמב"ם ולא פירש דתרומת ירק ניטלת לכתחילה א' מששים, משמע דס"ל דלא קי"ל כסוגיא דחולין, אלא אף בתרומה דרבנן איכא לשיעורי עין יפה ועין בינונית, ורק בתרומת חו"ל ובעציץ שאינו נקוב, הקילו דא"צ להפריש אלא א' מס', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד מכ"ד בד' הרמב"ם, - ועיי"ש שכתב, די"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דתרומה בימי עזרא אינה אלא מדרבנן, ולפ"ז הרי דמהא דתנן הכא דשיעור תרומה עין יפה א' מארבעים וכו', אף דהתנא ודאי מיירי גם בזמן בית שני, מוכח דאף בתרומה דרבנן תורמין בעין יפה, וסוגיית הגמ' בחולין אתיא כמ"ד דתרומה בזה"ז דאורייתא, עכ"ד.

ובדרך אמונה שם בצה"ל סקנ"ג הביא לד' הרשב"ם ועוד מקמאי בב"ב קמ"ג א' שכתבו דבקשות תורמין א' מחמשים, והרי דאף דקשות הוא ירק ואין תרומתו אלא מדרבנן, צריך לתרום א' מחמשים, ועיי"ש ובביאוה"ל שם מש"כ עוד בזה.

ו] הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"א כתב, דבזה"ז דהתרומה עומדת לשריפה מפי הטומאה, יש לו להפריש כ"ש לכתחילה, וכ"כ בסה"ת הל' א"י, וכ"כ בטוש"ע יו"ד סימן של"א, ובכו"פ פרק א' בשם רוב הגאונים.[[268]](#footnote-269)

ובסה"ת שם הק' ע"ז, מהא דתנן בשלהי חלה דמכזיב ועד הנהר ב' חלות וכו' של אור יש לה שיעור, והרי דאף דהיא טמאה ועומדת לשריפה, מ"מ צריך להפריש כשיעור, ועיי"ש שכתב לחלק, דשאני התם, שהן קרובים אל מקום טהרה ונאכלת ושם יש לה שיעור, וע"כ הצריכו להפריש כשיעור גם בחלה זו, ומשא"כ בזה"ז דכל התרומה הולכת לשריפה, ועוד, דבזה"ז כל תרומה אינה אלא מדרבנן דלא קדשה לע"ל, וע"כ א"צ להפריש כשיעור עכ"ד.

ז] והגר"א ביו"ד שם סקל"ה תמה ע"ד הרמב"ם שכתב בפ"ה מביכורים ה"ט דאף בחלה בזה"ז צריך להפריש כשיעור, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ב ס"ד, ומ"ש תרומה בזה"ז דא"צ להפריש כשיעור, מחלה בזה"ז דצריך להפריש כשיעור, והביא שם ד' השל"ה בשער האותיות אות ק' (קדושת האכילה אות קי"ט) שנדחק בד' הרמב"ם דאף בחלה בזה"ז הוא רשאי להפריש כ"ש, עיי"ש, - ובביאור הגר"א לירושלמי פ"ד ממע"ש ה"א כתב לדינא דאף בזה"ז צריך להפריש כשיעור,[[269]](#footnote-270) וכ"כ בכפו"פ פרק מ"ה בשם מהר"ר אליעזר זצוק"ל.

ח] ובדעת הרמב"ם שחילק בזה בין תרומה בזה"ז לחלה בזה"ז, כתב המבי"ט בתשו' ח"ג סו"ס מ"ז, דהוא משום דבתרומה בזה"ז מוקמינן לה אדאורייתא, משום דיש עמה תרומת מעשר דיש בה שיעור מה"ת, ולא נפקע שם תרומה מתרומה זו, ומשא"כ בחלה צריך להפריש כשיעור אף בטמאה, כדי שיהא כדי נתינה לכהן כשנותנה לו, כדי שלא יפקע שם תורת חלה מעיסה זו, וכתב דמ"מ כ"ז הוא כשנותן החלה לכהן, אך אחר דאין דרך הכהן ליקח את החלה להסקה, סגי להפריש כ"ש, ועי' באו"ש פ"ג מתרומות ה"א מש"כ לישב בזה בע"א.

ט] ובאבי עזרי בפ"א ממעשר הט"ו כתב לישב, דחלוק הוא השיעור שקבעו חכמים בהפרשת תרומה, מהשיעור שקבעו חכמים בהפרשת חלה, דבהשיעור שקבעו חכמים בהפרשת תרומה כתב הרמב"ם ברפ"ג מתרומות, ז"ל, "ולכתחילה" לא יפריש אלא כשיעור שנתנו חכמים, ומבו' דדין השיעור שקבעו חכמים הוא רק דינא דלכתחילה, דיש עליו להפריש כשיעור זה, אך בהשיעור שקבעו חכמים בהפרשת חלה כתב הרמב"ם ברפ"ה מביכורים, ז"ל, וראשית זו אין לה שיעור מה"ת וכו', ומד"ס שמפרישין אחד מכ"ד מן העיסה וכו' והנחתום מפריש אחד ממ"ח, ולא כתב הרמב"ם דהוא לכתחילה, והרי דבחלה היתה התקנה בעיקר דין הפרשתה וחיובה שצריכה שיעור, ואשר ע"כ הוא דבתרומה בזה"ז סגי להפריש כ"ש, דכיון דכל השיעור שקבעו חכמים הוא רק דלכתחילה יש להפריש כשיעור זה, ע"כ בזה"ז דהיא עומדת לשריפה לא שייך לחייבו לכתחילה לתרום כשיעור, ומשא"כ בחלה שקבעו חכמים דזהו שיעור ההפרשה, ע"כ אף בזה"ז דהיא עומדת לשריפה, צריך להפריש כשיעור זה, ועד"ז כתב במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"א אות ג', עיי"ש.[[270]](#footnote-271)

י] ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ח כתב לישב, דחלוק הוא השיעור שקבעו חכמים בהפרשת תרומה, מהשיעור שקבעו חכמים בהפרשת חלה, דהשיעור שקבעו חכמים בהפרשת תרומה, הוא משום הפסד כהן, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, ועי' במשנת יעקב פ"ג מתרומות ה"א בסופו שדחה לזה, וע"כ בזה"ז דהיא עומדת לשריפה וליכא הפסד כהן שיעורה בכ"ש, אך השיעור שקבעו חכמים בהפרשת חלה, אי"ז משום הפסד כהן, אלא ילפינן לה מקרא דכתיב תתנו שיהא כדי נתינה, ואף אם הוא אסמכתא, מ"מ מדרבנן הוא שיעור ככל השיעורים, וע"כ אף בזה"ז דהיא עומדת לשריפה וליכא הפסד כהן, צריך להפריש כשיעור, עכ"ד.

יא] במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ב כתב להסתפק אם השיעורים שקבעו חכמים, הוא לקיים מצות נתינה לכהן, אך כהן המפריש מפירותיו ונוטלה לעצמו, סגי בהפרשת כ"ש, או שקבעו חכמים לשיעורים אלו גם לעיקר שיעור ההפרשה, ואף כהן המפריש מפירותיו ונוטלה לעצמו, צריך להפריש כשיעורים אלו.

ועיי"ש שכתב שנחלקו בזה האחרונים, דבנובי"ת יו"ד סימן ר"א בהג"ה מבנו הגר"ש כתב בפשיטות דכהן המפריש לעצמו מפריש רק חטה אחת,[[271]](#footnote-272) וכ"כ בס' פתחא זוטא כלל א' אות י' בשם הגרע"א, אך בחסדי דוד ומנחת ביכורים לתוספתא במכילתין פ"ה ה"ז מבו' דס"ל דאף כהן המפריש לעצמו צריך להפריש כשיעורים אלו, ובדרך אמונה פ"ג מתרומות ה"ב בצה"ל סקכ"ב הביא דכ"כ גם בהגה' האמרי ברוך בדמאי פ"ה מ"ב, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד.

יב] **תרם ועלה בידו א' מששים תרומה וא"צ לתרום, חזר והוסיף חייב במעשרות,** הר"ש כתב דהא דחזר והוסיף חייב במעשרות, הוא משום דכבר נפטר ואין שם תרומה חל על מה שהוסיף, וכ"כ הרא"ש, ומשמע מדבריהם דאין על התוספת שם תרומה כלל, וא"צ ליתנה לכהן, והיא מותרת לזרים.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם הוסיף על התרומה הראשונה ה"ז חייב להפריש מאותה התוספת מעשרות ואז יאכלנה הכהן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ו, ז"ל, אותה התוספת חייבת במעשרות, ומפריש ממנה הכהן המעשרות ואח"כ יאכלנה, עכ"ל, ומבו' דיש על התוספת שם תרומה והיא ניתנת לכהן, וצ"ע הטעם בזה, דכיון דכבר נפטר הכרי וא"צ לחזור ולתרום, מ"ט אם חזר והוסיף יש עלי' שם תרומה.

יג] ובעיקר ד' הרמב"ם נחלקו האחרונים, דהנה במקד"ד סימן נ"ה סק"ח כתב על ד' הרמב"ם, דאשכחן כה"ג שהוא תרומה שיהא צריך ליתנו לכהן ולא לענין שאר דברים, בפי' הריב"ן שהביאו התוס' ביבמות פ"ט ב', בתורם מן הנקוב על שאינו נקוב, דאינו תרומה אלא לענין שהוא צריך ליתנו לכהן, עכ"ד, והנה התוס' שם כתבו דאף דהיא ניתנת לכהן, מ"מ אינה אסורה לזרים, ואם דינא דהכא דמי לההיא דהתם, הרי דה"נ הכא, אף דהתרומה ניתנת לכהן, מ"מ אינה אסורה לזרים.

אך במעדני ארץ בהל' תרומות שם סק"ב פירש בד' הרמב"ם דאף היא אסורה לזרים, ועיי"ש שהביא דכ"ה להדיא בד' המהר"י קורקוס שם פי"א הכ"ב, דמבו' בדבריו דמפרש מש"כ הרמב"ם שם דגידולי תוספת תרומה חולין, והוא מתוספתא במכילתין פ"ח ה"ב, דאיירי בגונא שעלה בידו א' מששים וחזר והוסיף, וכיון דאין התוספת תרומה גמורה, וכדחזינן דצריך הכהן להוציא ממנה מעשרות, ע"כ לא גזרו בזה על הגידולין, וכ"כ החס"ד בפירושו לתוספתא שם, ומבו' להדיא מזה, דאף דכשעלה בידו א' מששים א"צ לחזור ולתרום, מ"מ כל שחזר ותרם יש על התוספת תורת תרומה ליאסר לזרים.[[272]](#footnote-273)

יד] המל"מ בפ"א ממתנו"ע הט"ו ד"ה ועדין נסתפק בגונא שהפריש פאה כשיעור, ודעתו להפריש יותר, אם מה שהוסיף יש לו דין פאה ליפטר מן המעשר, וכתב דאין להוכיח לזה מהא דתנן הכא דאם עלה בידו א' מששים תרומה וא"צ לתרום חזר והוסיף חייב במעשרות, אף דנימא דאיירי הכא כשהי' דעתו להפריש אחד ממ' או אחד מנ', דשאני הכא שהי' דעתו להפריש מה שעלה בידו דוקא, אלא שטעה באומד שהי' סבור שתרם א' ממ' או מנ' ועלה בידו אחד מס', ובזה הוא דאמרינן דאם חזר והוסיף חייב במעשר, אבל כשלא טעה באומד אלא שדעתו הוא לתרום ולחזור ולתרום, י"ל דכמו דאם תרם הכל בב"א יש על הכל דין תרומה, ה"נ כשדעתו לתרום ולחזור ולתרום, יש על הכל דין תרומה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובפרי יצחק ח"א סימן ל"ד ד"ה והנה המל"מ כתב להוכיח דבכה"ג שדעתו להפריש יותר, יש תורת תרומה אף על התוספת, מהא דתנן לעיל מ"א דהמפריש מקצת תרומות ומעשרות מוציא ממנו תרומה עליו, ומד' הירושלמי שם מבו' דמדאורייתא הוא צריך להשלים התרומה, וכ"ה מבו' בד' הראשונים שם, וע"כ לדעת ר"מ אף מצי להפריש ממנו על מקום אחר, ול"ה כמן הפטור על החיוב, ואף לדעת רבנן דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, הוא רק מכח דשמא עלה בידו מן המתוקן, והרי דאף דמדאורייתא חטה אחת פוטרת את כל הכרי, מ"מ כל שדעתו להוסיף ולא רצה לפטור את הכרי אלא בשיעור שלם, אין הכרי נפטר עד שיפריש את כל מה שבדעתו, וא"כ ה"נ אם הפריש כשיעור דרבנן ודעתו להוסיף, אין הכרי נפטר עד שיפריש כל מה שבדעתו, דלענין דאורייתא ליכא נפ"מ אם הפריש כשיעור דרבנן או הפריש פחות מכשיעור, עכ"ד.

ואמנם לכאו' יש מקום לחלק בזה בין האופנים, והיינו דהנה בההיא דלעיל מ"א מבו' בפשוטו בירושלמי ובד' הראשונים שם, דהוו השירים טבל וחולין מעורבין זב"ז, ונת' לעיל שם אות ז', והרי דהתם איריי בגונא שדעתו להפריש למקצת התרומה על מקצת מן הכרי, ובכה"ג ודאי דאין התרומה מתרת אלא אותו מקצת שהפריש עליו, ועדיין הוי שאר הכרי טבל וצריך להוסיף ולהפריש עליו, וכל מה שנסתפק המל"מ הוא בגונא שהפריש מקצת תרומה על כל הכרי, ודעתו להוסיף ולהפריש עוד תרומה, דומיא דמשנתינו דהפריש ועלה בידו א' מששים, שהי' דעתו להפריש לתרומה זו על כל הכרי, דבזה שפיר י"ל דכבר נפטר הכרי, ואין בידו להוסיף עליו, וצ"ע בזה.

טו] התוס' בגיטין כ"ה א' כתבו בהא דתנן דהלוקח יין מבין הכותים אומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה, י' מעשר ראשון, ט' מע"ש, דל"ד קאמר י' וט', דכשהסיר ב' לוגין לתרומה נותרו צ"ח לוגין, וכתב די"מ דאין המעשר מתמעט משום תרומה גדולה, כיון דחטה אחת פוטרת את הכרי, וכ"כ בתוס' הרא"ש בכ"ד ובפי' הר"ש והרא"ש בדמאי פ"ז מ"ד בשם י"מ, והרא"ש שם הוסיף לפרש דהיינו, דכל שהפריש יותר מחטה אחת, הוי המותר טבל ביד כהן, וע"כ צריך הישראל לתקנו, ונתחדש בזה דכדי לקיים חובת הפרשת תרומה כשיעור חכמים, מוטל על הישראל לתקנו, ועי' בדבריהם שם שתמהו ע"ז.

ולכאו' יש לתמוה על דעה זו ממשנתינו, דתנן דחזר והוסיף חייב במעשרות, ומבו' להדיא דרק משום שתרם מתחילה אחד מס"א ואח"כ חזר והוסיף, ה"ז חייב במעשרות, אך אם תרם מתחילה כשיעור חכמים, פטורה כל התרומה ממעשרות, וצע"ג.

טז] **עלה בידו א' מששים ואחד תרומה ויחזור ויתרום,** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאיירי כשתרם מאומד ונמצא באומד שלו א' מס"א, וכ"ה להדיא בתורי"ד ב"ק קט"ו א', ומבו' להדיא מזה, דאף דדין התרומה לינטל מאומד, מ"מ לא אמרינן דקביעות התרומה הוא ע"פ האומד, וכל דע"פ האומד הוא אחד מנ' או אחד מס', מתקיים בזה שיעור תרומה שאמרו חכמים, אלא כל שנתברר שטעה ואין במה שהפריש אחד מס', לא נתקיים בזה שיעור חכמים, וע"כ הוא צריך לחזור ולתרום.

ועמש"נ לעיל פ"א מ"ז אות כ"א כ"ב לדון בזה לדעת אבא אלעזר בן גמלא דמעשר ראשון ותרומה גדולה ניטלות מאומד, אם מהני אף כשנתברר שפחת מן השיעור, ונת' שם שנחלקו בזה הראשונים, ולכאו' להני קמאי דס"ל דכל שהפריש באומד מהני אף אם נתברר שפחת מן השיעור, והיינו משום דנקבע שיעור מעשר כפי האומד, לכאו' ה"נ הכא כל שהפריש באומד ועלה בידו אחד מס"א, נתקיים בזה שיעור תרומה שאמרו חכמים, ולדעתם בע"כ דאיירי הכא כשהפריש בלא אומד, וע"כ הוא דצריך לחזור ולתרום, וצ"ע בזה.[[273]](#footnote-274)

יז] ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ג סוסק"ג הק', דכיון דאם הפריש באומד ונתברר שטעה באומד שלו ופחת מן המעשרות צריך לחזור ולתרום, א"כ התורם בעין רעה אחד מששים, היאך הוא מותר לתרום באומד, הרי בקל הוא יכול לטעות ולמעט קצת מן השיעור ונמצא שהוא אוכל טבל מדרבנן, - ולא עמדתי על הדברים, שהרי להדיא כתבו הר"ש והרא"ש לעיל פ"א מ"ז, דהא דמצוה לתרום תרומה גדולה מאומד, הוא כדי שיתרום בעין יפה, וכ"כ התוס' בגיטין ל"א א' ובמנחות נ"ד ב' ובבכורות נ"ח ב', ופירשו דהיינו דמתוך שירא לצמצם שלא יטול פחות נוטל בעין יפה, והרי להדיא דבאמת כשתורמין מאומד, יש לו לתרום בעין יפה, כדי שלא יטול פחות.

יח] משמעות משנתינו דבכה"ג שעלה בידו א' מששים ואחד, דהוא צריך לחזור ולתרום, פטורה התוספת ממעשרות, וכ"ה להדיא בירושלמי לגיר' הגר"א,[[274]](#footnote-275) וכ"כ הקרית ספר בפ"ג מתרומות והמרכה"מ שם פי"א הכ"ב.

ובפשוטו מבו' מזה, דהא דכשעלה בידו א' מששים ואחד, תרומה ויחזור ויתרום, הוא דינא דאורייתא, וכ"כ בפרי יצחק ח"א סימן ל"ד ד"ה ולכן נלע"ד, ועיי"ש שפירש דהוא משום דכל שמפריש תרומה ודעתו להוסיף אין הכרי נפטר עד שיפריש כל מה שבדעתו, ונת' בזה לעיל אות י"ד, וע"כ כל שעלה בידו פחות מכשיעור, כיון דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם שדעתו שאם יעלה בידו פחות מכשיעור יוסיף על התרומה, ה"ה צריך לחזור ולתרום, ומשא"כ בגונא שעלה בידו א' מששים, דאף שדעתו דאם יעלה בידו פחות מכשיעור יוסיף על התרומה, הו"ל דברים שבלב ואינם דברים.

ואמנם קשיא בזה, דאם חשבינן לה כדעתו להוסיף, וע"כ הוא צריך לחזור ולתרום מדאורייתא, א"כ הרי לדעת הרמב"ם לעיל מ"א ובפ"ג מתרומות הי"ז דהמפריש מקצת תרומה אינה תרומה, הי' בדין דאף הכא לא תחול הפרשתו כלל, ומהא דתנן הכא דתרומה ויחזור ויתרום, מבו' להדיא דהתרומה שתרם יש עלי' תורת תרומה, ובע"כ דכיון שהי' סבור שעלה בידו כשיעור, לא חשיב כדעתו להוסיף, וע"כ שפיר חיילא התרומה,[[275]](#footnote-276) ועמדו ע"ז באבי עזרי פ"א ממעשר הט"ו ד"ה וע"כ נראה, ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ו סק"ג.

יט] ובאבי עזרי שם כתב לפרש בזה, דהא דבמפריש מקצת תרומה אינה תרומה, הוא משום דכל שדעתו להפריש יותר, אמרינן דאין כונתו שיהא עכשיו תרומה שיתיר השירים, אלא מפריש הוא מקצת מקצת, והתרומה תחול כשיגמור ההפרשה כולה, וע"כ עכשיו עדיין אינה תרומה כלל, ומשא"כ הכא שתרם ועלה בידו א' מששים ואחד, כיון שהי' דעתו שתחול התרומה עכשיו, ע"כ שפיר חלה התרומה עכשיו, ואף דאמדינן לדעתו דאינו רוצה לפחות מכשיעור, מ"מ לא אמרינן מכח זה שלא תחול התרומה כלל, אלא אמרינן מכח זה שתחול התרומה על חלק מן הכרי לפי חשבון, והוי הכרי טבל וחולין מעורבין זב"ז, עכ"ד.[[276]](#footnote-277)

כ] אך במעדני ארץ שם נקט, דמהא דהכא הויא תרומתו תרומה, ול"ד למפריש מקצת תרומה דלדעת הרמב"ם אינה תרומה, בע"כ דהכא כיון שטעה והי' סבור שיש בזה כשיעור, הוי כמפריש ואין דעתו להוסיף, דמן התורה הוי תרומתו תרומה גמורה, וכל הא דיחזור ויתרום אינו אלא מדרבנן, ועמש"נ להלן אות כ"ד מד' התורי"ד, ואפ"ה היא פטורה מן המעשר,[[277]](#footnote-278) ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דתנן הכא דיחזור ויתרום במדה ובמשקל ובמנין, ונת' להלן אות כ"ב, והוכיח כן עוד, ממה שפירשו המרכה"מ והאו"ש בפי"א מתרומות הכ"ב דמש"כ הרמב"ם שם דגידולי תוספת תרומה חולין הוא בגונא שעלה בידו א' מששים ואחד, והרי דאף דצריך לחזור ולתרום, אי"ז תרומה גמורה, ולא גזרו על גידולי'.

כא] **כמות שהוא למוד,** בירושלמי פליגי בה אמוראי, דדעת רב כהנא דאינו יכול לחזור ולתרום אלא כמות שהוא למוד, ודעת ר' יוחנן דיכול לחזור ולתרום אפי' אחת על אחת, והא דתנן כמות שהוא למוד, היינו שלא יפחות מכמות שהוא למוד,[[278]](#footnote-279) ובתוספתא פ"ה ה"ו פליגי בה תנאי, דת"ק קאמר דמוסיף אפי' אחד על אחד, ורשב"ג אומר כמות שלמוד.

ובטעמא דמ"ד דאינו יכול לחזור ולתרום אלא כמות שהוא למוד, כתב הרש"ס דהוא משום דבכה"ג שפיחת משיעורו ובא להוסיף, לא נתנו לו רשות להוסיף אלא כמות שהוא רגיל בגרנות אחרות.

ולכאו' מוכח מזה דמדאורייתא הועילה הפרשתו להתיר את כל הכרי, וכל הא דיחזור ויתרום אינו אלא מדרבנן, ובזה י"ל דלא התירו חכמים להסיף אלא כמות שהוא למוד, אך אי נימא דמדאורייתא לא הועילה הפרשתו להתיר אלא אלא לפי חשבון, ומקצת הכרי עדיין הוא טבל, מ"ט לא יהא בידו להפריש אף יותר ממה שהוא למוד, וצ"ע בזה.

כב] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דהא דתנן כמות שהוא למוד, הוא פי' להא דתנן במדה ובמשקל ובמנין, והיינו דמותר לו להפריש את התוספת כדרך שהוא רגיל למדוד פירותיו במדה או במשקל או במנין, וכ"כ במל"מ בפ"ג מתרומות ה"ו בדעתו, ובמעדני ארץ שם סק"ד הק' ע"ז דאי"ז מתישב בד' רשב"ג בתוספתא, וצ"ע.

וכ"נ עוד מד' הרמב"ם, דהנה לפ"מ שפירשו ש"ר דהא דיחזור ויתרום כמות שהוא למוד, היינו דיחזור ויתרום כפי מה שהוא רגיל לתרום, משמע דלא תליא במה שהי' בדעתו לתרום בהפרשה זו, אלא תליא במה שהוא רגיל לתרום, ועי' במעדני ארץ שם במש"כ לתמוה בזה, אך הרמב"ם בהל' תרומות שם כתב דיחזור ויתרום פעם שני' "כדי להשלים השיעור שבדעתו", ומבו' דלא תלי כלל במה שדרכו לתרום, אלא במה שהי' בדעתו לתרום בהפרשה זו, ואזיל לטעמי' שפירש להא דתנן כמות שהוא למוד בע"א.[[279]](#footnote-280)

כג] **במדה ובמשקל ובמנין,** הראשונים פירשו דהיינו, דאף דתנן לעיל פ"א מ"ז דאין תורמין במדה ובמשקל ובמנין אלא באומד, מ"מ הכא שחוזר ותורם מותר לתרום במדה ובמשקל ובמנין, דרק בתרומה הראשונה העיקרית צריך לתרום באומד, אך בתרומה זו שמוסיף ותורם א"צ לתרום באומד.

והרדב"ז בפ"ג מתרומות ה"ו הוסיף לפרש בזה, דכיון שחטה אחת פוטרת כל הכרי מה"ת, ולא חייבו בתוספת זה אלא כדי שיתרום לפי מה שהוא למוד, הלכך תורם במדה אם ירצה, עכ"ד, ומבו' להדיא מדבריו, דכל הא דצריך לחזור ולתרום אינו אלא מדרבנן, וע"כ התירו לו לתרום במדה, ועי' במעדני ארץ שם אות ג' שהוכיח כן מהך דינא, דא"צ לחזור ולתרום אלא מדרבנן.[[280]](#footnote-281)

ואמנם באבי עזרי בפ"א ממעשר הט"ו בסו"ד כתב די"ל, דאף דהא דצריך לחזור ולתרום הוא מדאורייתא, משום דמעיקרא לא חיילא ההפרשה אלא על מקצת הכרי, וכשחוזר ותורם הוי תחילת הפרשה על שאר הכרי, מ"מ א"צ לתרום מאומד, וזה למש"כ הכס"מ בפ"ג מתרומות ה"ד בדעת הרמב"ם, דהא דצריך לתרום מאומד, הוא משום דא"צ שיעור מה"ת, וע"כ צריך לעשות בענין שנראה שאינו מקפיד על השיעור, וע"כ אם תרם חצי הכרי מאומד ויש בהכרי טבל וחולין, הרי דאף שתורם עכשיו ע"י מדה, מ"מ הרי נוטל המדה ממה שתרם תחילה ע"י האומד, ומזה כבר נראה דאינו מקפיד על האומד, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הראשונים שפירשו דהא דא"צ לתרום באומד הוא משום דרק בתרומה הראשונה העיקרית צריך לתרום באומד.

כד] ובתורי"ד ב"ק קט"ו א' כתב דהא דתורם במדה ובמשקל ובמנין, הוא כדי שיבא שיעורו מכוון, ומשמע מדבריו דמפרש דאי"ז היתר בעלמא לתרום במדה ובמשקל ובמנין, אלא דינא קתני דיש לו לתרום במדה ובמשקל ובמנין כדי שיבא שיעורו מכוון, - ויש להסתפק במכוון דבריו, אם היינו דאתי כמ"ד דאין לו להוסיף אלא כמו שהוא למוד, וע"כ הצריכו לתרום במדה ובמשקל ובמנין, כדי שיהא שיעורו מכוון ולא יוסיף על מה שהוא למוד, או היינו ע"ד מש"כ בס' הון עשיר במשנתינו, דכיון דטעה בחשבון בתרמו מאומד, התירו לתרום במדה וכו' כדי שלא יטעה פעם אחרת.[[281]](#footnote-282)

כה] **ר' יהודה אומר אף שלא מן המוקף,** הר"ש והרא"ש פירשו דר' יהודה ס"ל דאף הא דאין תורמין אלא מן המוקף הוא רק בתחילת תרומה, ות"ק ס"ל דהא דאין תורמין אלא מן המוקף הוא אף בתרומה השני'.

והנה מהא דס"ל לר' יהודה דמותר לתרום שלא מן המוקף, מוכח דהא דצריך לחזור ולתרום אינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דא"צ לתרום מן המוקף, דהרי הא דצריך לתרום מן המוקף הוא דינא דאורייתא, ואם מדאורייתא הוא צריך לחזור ולתרום, מ"ט לא יהא בזה לדינא דמן המוקף, ובאמת דכ"ה להדיא בתוספתא פ"ה ה"ו, דתניא התם, ר' יהודה אומר, תוספת תרומה ניטלת מן הטהור על הטמא [ושלא מן המוקף כן גריס התורי"ד בב"ק קט"ו א', וכ"ה בכת"י] ואינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, ומבו' להדיא דלר' יהודה אין התוספת תרומה אלא מדרבנן, וע"כ אינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש.

וכ"ה בתורי"ד ב"ק קט"ו א', ז"ל, ר' יהודה אומר אף שלא מן המוקף, פי' בראשונה אינו תורם אלא מן המוקף וכו', אבל זו התוספת כיון שאינה אלא מדרבנן דמה"ת חטה אחת פוטרת כל הכרי יכול לתרום אותה אף שלא מן המוקף וכו', למדנו מכאן שתרומה דאורייתא פוטרת הכרי צריך שיתרום מן המוקף, שתהא התרומה שהוא נוטל סמוכה לשיריים וכו', אבל שיעורין דרבנן יכול הוא לתרום שלא מן המוקף, עכ"ל, ובדבריו שם מבו' דקי"ל כר' יהודה, ומבו' עוד בדבריו דמותר לעשות כן לכתחילה, להפריש תחילה חטה אחת מן המוקף, ואח"כ להוסיף ולהפריש כשיעור דרבנן שלא מן המוקף, וצ"ע.

כו] ובתוס' אנשי שם במשנתינו נקט דבזה הוא שנחלקו ת"ק ור' יהודה במשנתינו, דת"ק דס"ל דאינה ניטלת אלא מן המוקף, הוא משום דמדאורייתא הוא צריך לחזור ולתרום, ומה"ט ס"ל לת"ק דתוספת זו פטורה מן המעשרות, ור' יהודה דס"ל דהיא ניטלת שלא מן המוקף, הוא משום דס"ל דא"צ לחזור ולתרום אלא מדרבנן, ובאמת לדעתו חייבת התוספת במעשרות, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחזון יחזקאל בתוספתא שם.

אך מד' הר"ש והרא"ש משמע דלא פליגי ת"ק ור' יהודה בהך מילתא אם צריך לחזור ולתרום מדאורייתא, דלכו"ע א"צ לחזור ולתרום אלא מדרבנן, ולא נחלקו אלא אם הקילו בתרומה זו דא"צ לתרום מן המוקף, ועי' במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ו סק"ג במש"כ בזה.

**פ"ד מ"ד**

א] **ואם אינו יודע דעתו של בעה"ב תורם בבינונית אחד מנ',** הרא"ש כתב דהטעם בזה הוא דכיון שאינו מכיר דעתו יתפוס דרך הבינוני, - אך הריטב"א בקידושין מ"א א' כתב דהוא משום דמסתמא אהא שויי' שליח, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס דאזלינן בתר רובא דעלמא שתורמין בבינונית.

ב] במשנה ראשונה כתב דמשמע דאפי' אם בעה"ב לפנינו א"צ לשאלו, דכיון דרובא דאינשי בבינונית, אזלינן בתר רובא, וכתב דאע"ג דבחזקה לא סמכינן עלה כל שאפשר לברר, רובא עדיף, ועוד, דכיון שלא פירש לו דעתו, עלי' סמיך, עכ"ד.[[282]](#footnote-283)

והנה במש"כ דסמכינן על רוב אף במקום דאפשר לברר, צ"ע שלא הביא שנחלקו בזה קמאי, והפוסקים בכ"ד נקטו לדינא דאין סומכין על רוב במקום דאפשר לברר, - אך לכאו' נראה דהכא לא תליא בפלוגתא זו, שהרי לדעת רוב הראשונים אף אם פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, אף שאין כן דעת בעה"ב, וה"נ כל שתרם בבינונית ה"ז מועיל אף אם אין כן דעת בעה"ב, וכל הך דינא דתורם בבינונית הוא דינא דלכתחילה דיש לאמוד דעתו של בעה"ב בבינונית דאזלינן בתר רובא, וע"כ בזה א"צ לברר.

ג] **פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה,** הריבמ"צ והרמב"ם בפיהמ"ש פירשו ודפיחת י' היינו שתרם א' מס', והוסיף י' היינו שתרם א' ממ', וכ"כ התוס' בקידושין מ"א ב' בשם י"מ, אך בפירש"י בקידושין שם פירש דפיחת י' היינו שתרם א' ממ', והוסיף י' היינו שתרם א' מס', וכ"כ הר"ש והרא"ש, והתוס' שם פירשו דהפלוגתא בזה הוא אם הא דתנן פיחת, קאי על התרומה, או קאי על בעה"ב.

ד] הר"ש הק' בהא דתנן הכא דתרומתו תרומה, דמ"ש מהא דתניא בב"מ כ"ב א' דכשאמר לו כלך אצל יפות, אם נמצאו יפות מהן תרומתו תרומה ואם לאו אין תרומתו תרומה, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מתרומות ה"ז למשנתינו, ונת' להלן אות ? ניחא, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הר"ש בתחילת דבריו כתב דשאני התם דגלי דעתי' דלא ניח"ל, ומשא"כ הכא דלא גלי דעתי', וכ"כ בתוס' הרא"ש ב"מ כ"ב א' בתי' קמא, - והר"ש דחה לזה, דמדקא פסיק ותני במתניתין תרומתו תרומה, משמע דאפי' אם בא בעה"ב ואמר דלא ניח"ל, הוי תרומתו תרומה.

ולכאו' נראה דלפ"מ שדחה הר"ש לפי' זה, הרי דהא דבתרם מן היפות אין תרומתו תרומה, הוא אף בסתמא, דכל מש"כ הר"ש דשאני התם דגלי דעתי' דלא ניח"ל, הוא רק כדי לישב דלא תיקשי מדינא דמשנתינו, אך אחר דבלא"ה צריך לישב בע"א, אין מקור לזה, וכ"כ הרש"ס, - וכ"ה מבו' להדיא מד' התוס' בב"מ כ"ב א' ד"ה אם יש יפות, דהיאך מהני מה שאמר כלך אצל יפות, ומ"ט לא אמרינן דמעיקרא לא ניח"ל, ואי נימא דבסתמא הוי תרומתו תרומה, ורק אם גילה דעתו דלא ניח"ל הוא דאין תרומתו תרומה, הרי לק"מ, ובע"כ מד' התוס' דכל הא דתרומתו תרומה הוא רק אם גילה הבעלים דעתו דניח"ל, וע"ז הוא שהק' דנימא דמעיקרא לא ניח"ל.

ה] **ב** הר"ש מסיק דשאני הכא דכיון שתיקנו חכמים שיעורים אלו, ויש שתורם בעין יפה ויש שתורם בעין רעה, אמר לי' בהכי אמדתיך,[[283]](#footnote-284) ול"ד לתרם מן היפות דאם גלי בעה"ב דלא ניח"ל אין תרומתו תרומה, דהתם רובא דעלמא תורמין מן היפות על היפות ומן הרעות על הרעות, ועד"ז כתבו התוס' בקידושין מ"א ב', והוסיפו לפרש דהיינו דכיון דיש הרבה בנ"א דדרכן לתרום בעין יפה מצי למימר לי' להכי אמדתיך ובטלת דעתך אצל דעתי למה שאמדתיך, עכ"ד.

ובתוס' הרא"ש שם כתב לפרש דהוא משום דהכא יש דעות חלוקות שיש תורם בעין יפה ויש תורם בעין רעה ויש תורם בבינונית, וע"כ כשאמר לו צא ותרום ולא פירש לו, דעתו שכל מה שיעשה שליח יהא עשוי, ושליח עצמו כשפיחת עשרה או הוסיף עשרה אומר לו בהכי אמדתיך, עכ"ד, ועד"ז כתב הריטב"א שם, דכיון דאפשר בהאי אומדנא ושלחו סתם, ודאי ע"ד כן שלחו, דאל"כ הו"ל לפרושי, הלכך שליחותי' עבד, עכ"ד, ובחי' הרי"מ שם כתב לפרש כן גם בד' התוס', - ועיי"ש שכתב די"ל עוד בביאור ד' התוס', דכיון דדברים שבלב אינם דברים, ע"כ כל שעשאו שליח סתם לתרום כמו שירצה, ממילא נכלל שאם יתרום בעין יפה ג"כ יהי' תרומה, ואף שהי' בדעתו רק בבינוני הוי דברים שבלב ולא מהני דליכא אומדנא דמוכח כיון שדרך בני אדם לתרום בעין יפה, ומשא"כ התם דאין דרך לתרום מן היפות הוי אומדנא דמוכח ושפיר מהני.

ו] **ג** בתוס' הרא"ש ב"מ שם כתב בפי' בתרא, דהכא כיון שתיקנו חכמים כל אותם שיעורים ומצאו סמך לדבריהם, ע"כ כל שעשה כתקנ"ח אע"פ שקשה לבעלים יאמר השליח בהכי אמדתיך, אבל יפות לא תיקנו חכמים, לכן אם עבר על דעת הבעלים אין תרומתו תרומה, עכ"ד.

ז] בקידושין מ"א א' מייתינן ממשנתינו דמהניא שליחות בתרומה, ומייתינן גם להא דתנן בסיפא דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, ופרכינן דמנלן דמהניא שליחות, ומשני דילפינן לה מדכתיב אתם גם אתם לרבות את השליח, והפנ"י שם כתב דהא דאיצטריך לאתויי לסיפא דמתניתין, הוא משום דמרישא לא מוכח מידי דמדין שליחות אתינן עלה, דאיכא למימר דהוא משום דזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו, ונימא דזכי' לאו טעם שליחות, וע"כ מייתי מסיפא דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, והרי דאע"ג דאיכא צד חובה וליכא בזה לדין זכי', מ"מ כיון שעשאו שליח לתרום ומצי למימר בהכי אמדתיך, תרומתו תרומה, ומזה מוכח דמהני שליחות בתרומה, עכ"ד,

והמקנה שם כתב, דהא דאיצטריך לאתויי לסיפא דמתניתין, הוא משום דברישא הומ"ל דעיקר ההפרשה חייא ע"י בעה"ב עצמו, ומיירי כשהוא חושב שמה שיפריש השליח יהא תרומה, ונמצא דעיקר קריאת שם תרומה היא עי עצמו והשליח אינו עושה רק הפרשה בעלמא, וע"כ מייתי מסיפא דאם פיחת י' תרומתו תרומה, ואם עיקר ההפרשה הויא ע"י מחשבת בעה"ב, הרי הי' בדין דבכה"ג כיון דדעת בעה"ב היתה בפחות, הו"ל תרומה וטבל מעורבין זב"ז כדין המרבה במעשרות, ובע"כ דקריאת שם תרומה היא ע"י השליח, עכ"ד.

ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן ל"א סקי"ח כתב, דברישא הו"מ לדחוקי דאיירי כשתורם השליח משלו על של בעה"ב, ואפ"ה תורם כדעתו של בעה"ב, דמסתמא אדעתא דהכי הרשהו לתרום, וע"כ מייתי מסיפא דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, ומוכח דאם תרם בעין יפה יותר אין תרומתו תרומה, ואם מיירי בתורם משלו על של חבירו, מ"ט ל"מ כשתרם בעין יפה יותר, הרי ליכא קפידא לבעה"ב כלל בזה, ובע"כ דאיירי בתורם מפירותיו של בעה"ב, והרי דמהני דין שליחות בתרומה.

ח] ובחמד"ש שם סקי"ז כתב לישב לפ"ז גם מ"ט לא מייתינן מהא דתנן בריש מכילתין דנכרי שתרם את של ישראל אפי' ברשות אין תרומתו תרומה, ומשמע דישראל ברשות שפיר דמי, וכתב דלפ"ד הפנ"י ניחא, דהתם י"ל דהוא מדין זכי', והיינו משום דגם התם י"ל דאיירי בתורם משלו על של ישראל, וכ"כ הרש"ש במשנתינו, - והרש"ש הק' עוד דמ"ט לא מייתי מהא דתנן לעיל פ"ג מ"ד הרשה את בן ביתו או את עבדו וכו' לתרום תרומתו תרומה, עיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד הפנ"י י"ל, דגם התם הומ"ל דהוא מדין זכי', גם לפ"ד המקנה י"ל דהתם הומ"ל דחיילא ההפרשה מכח הבעלים.

ובשיעורי הגר"ש בקידושין שם כתב לישב עוד, לפ"מ שנסתפקו בירושלמי בריש מכילתין אם מצי לתרום משל הפקר, ולהצד דמצי לתרום משל הפקר, י"ל דגם כשתורם משל חבירו ל"ב לדין שליחות, אלא סגי בנתינת רשות בעלמא, ועמש"נ בזה לעיל פ"א מ"א אות י"ז ואילך, וע"כ אין ללמוד מהנך מתני' לדין שליחות, וע"כ לא מייתי רק מהא דתנן הכא דאם פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, דזה הוא רק משום דהוי שליח, דמה"ט אף אם בלבו לא ניח"ל הו"ל דברים שבלב כיון דעשאו שליח, אך מטעם נתינת רשות דניח"ל ל"ה מהני בכה"ג, ועי' בעונג יו"ט סימן ק"ז שכבר כתב לעיקר הדברים, והבאנו דבריו לעיל פ"א מ"א אות י"ז, ומתישב בזה גם משה"ק הפנ"י דמ"ט איצטריך לאתויי לסיפא, עכ"ד.

ט] **ואם נתכוין להוסיף אפי' אחד אין תרומתו תרומה,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דאם ידע דעתו של בעה"ב והוסיף בכונה אפי' אחד, אין תרומתו תרומה, והא דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, הוא כשאין יודע דעתו של בעה"ב, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו, דאם פיחת י' או הוסיף י' בלא שיתכוין לכך, מה שעשה עשוי, ואם נתכוין להוסיף בשיעור התרומה אפי' כ"ש, לא עשה ולא כלום, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ז, ועמש"נ להלן אות י"א ואילך בדעתו.

י] לדעת הריבמ"צ והרמב"ם שפירשו ברישא דהוסיף היינו שהוסיף על התרומה, מתפרש הא דתנן הכא דאם נתכוין להוסיף אין תרומתו תרומה, דהיינו כשהפריש אחד ממ"ט, ולדעתם י"ל דרק כשהוסיף והפריש יותר מדעת בעה"ב אין תרומתו תרומה, אך אם פחת והפריש אחד מנ"א תרומתו תרומה, וזה כמו שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש, דיש לחלק בין נתכוין לפחות למתכוין להוסיף, וכ"כ בתוס' אנשי שם בדעת הרמב"ם בהלכותיו.

אך לכאו' לדעת רש"י והר"ש שפירשא ברישא דהוסיף היינו שהפריש אחד מס', ה"נ מתפרש הא דתנן הכא דאם נתכוין להוסיף אין תרומתו תרומה, דהיינו כשהפריש אחד מנ"א, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו בירושלמי לחלק בין נתכוין לפחות לנתכוין להוסיף, דהיינו דאף דאם תרם במתכוין א' מנ"א אין תרומתו תרומה, מ"מ י"ל דאם תרם במתכוין א' ממ"ט תרומתו תרומה, וצ"ב הטעם בזה, אך בד' התוי"ט מבו' דמפרש דגם לדעת הר"ש מתפרש הא דתנן הכא דאם נתכוין להוסיף אין תרומתו תרומה, דהוא כשהוסיף על התרומה והפריש אחד ממ"ט.[[284]](#footnote-285)

יא] הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מתרומות ה"ז פירש, דהא דאם נתכוין להוסיף אפי' אחד אין תרומתו תרומה, איירי באין יודע דעתו של בעה"ב, דדינו הוא להפריש אחד מנ', והפריש אחד ממ"ט.[[285]](#footnote-286)

ובקרית ספר שם פירש הטעם בזה, דכיון דכל שאינו יודע דעת בעה"ב, אינו שלוחו אלא לבינוני, ולכאו' היינו משום דכ"ה דעתו של בעה"ב, דאם אינו יודע את דעתו יפריש אחד מנ', וע"כ כל שהוסיף ע"ז והפריש א' ממ"ט, הוי כמשנה מדעתו של בעה"ב, ואין תרומתו תרומה.[[286]](#footnote-287)

יב] והנה הרמב"ם פירש לפ"ז, דהא דתנן דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, היינו כשנתכוין השליח לבינונית ועלתה בידו א' ממ' או אא' מס', שהרי אם הוסיף השליח במתכוין אין תרומתו תרומה, - וקשיא טובא מסוגיית הגמ' בכתובות ק' א' ובשלהי בכורות דאמרינן דהלכתא דשליח כאלמנה, ואם טעה אפי' בכ"ש מקחו בטל, ופרכינן דמ"ש מהא דתנן הכא האומר לשלוחו וכו' פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה,[[287]](#footnote-288) ומשני דהכא כיון דאיכא דתורם בעין רעה ואיכא דתורם בעין יפה א"ל להכי אמדתיך, אבל התם טעותא הוא א"ל לא איבעי לך למיטעי, ולהדיא דלא איירי הכא כשטעה השליח, אלא איירי הכא כשפיחת או הוסיף מדעתו, והא דתרומתו תרומה הוא משום דא"ל להכי אמדתיך.[[288]](#footnote-289)

ובמעדני ארץ שם כתב, דהרמב"ם למד לפרש כן, מסוגיית הגמ' בכתובות צ"ט ב', דאמרינן התם דאף דאין אונאה לקרקעות, מ"מ בשליח שטעה מקחו בטל, משום דאמר לי' לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, ואמרינן עלה דמנא תימרא דשאני בין שליח לבעה"ב, דתנן האומר לשלוחו וכו' פיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה, אך אם תרם אחד מל"ט אין תרומתו תרומה, ואילו גבי בעה"ב תניא תרם ועלה בידו אפילו א' מכ' תרומתו תרומה.

והנה אי נימא דהא דפיחת י' או הוסיף י' איירי כשתרם כן השליח מדעתו, הרי לא דמיא כלל לבעה"ב שעלה בידו א' מכ', שהרי ודאי דיש ביד בעה"ב לעשות כל גרנו תרומה חוץ מחיטה אחת, והשליח לאו כל כמיני' להפריש תרומה יותר ממה שבעל עין יפה תורם, וגם אי"ז שייך כלל לההיא דעלתה בידו א' מכ' דמיירי בטעות, ומזה למד הרמב"ם לפרש לההיא דפיחת י' או הוסיף י', דאיירי כשנתכוין השליח לבינונית ועלתה בידו א' מס' או א' ממ', - ומה שאמרו בגמ' דהא דפיחת י' או הוסיף י' תרומתו תרומה הוא משום דא"ל להכי אמדתיך, היינו דכנגד השיעור שיכול השליח לומר בהכי אמדתיך, חשבינן לי' כבעלים, ואם מחמת טעות פיחת י' או הוסיף י', הוי תרומתו תרומה, עכ"ד.[[289]](#footnote-290)

יג] ונראה די"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה הרמב"ם שם כתב, ז"ל, האומר לשלוחו צא ותרום תורם כדעתו של בעה"ב, אם הי' יודע בו שהוא בעל עין רעה מפריש אחד מס', ואם הי' בעל נפש שבעה מפריש אחד ממ', עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דתורם כדעתו של בעה"ב, לאו היינו דאם יודע שדרכו של בעה"ב להפריש אחד מס' מפריש אחד מס', ואם יודע שדרכו של בעה"ב להפריש אחד ממ' מפריש אחד ממ', אלא היינו דאם יודע בבעה"ב שהוא בעל עין רעה, מפריש אחד מס', כדרך התורמים שהם בעלי עין רעה, ואם יודע בבעה"ב שהוא בעל נפש שבעה, מפריש אחד ממ', כדרך התורמים שהם בעלי נפש שבעה.

ולפ"ז י"ל, דהא דפריך בגמ' שם מהכא דמ"ט אין התרומה בטלה משום שינוי השליח, הוא מהא דתנן ברישא דתורם בדעתו של בעה"ב, דאיירי כשאינו יודע היאך דרכו של בעה"ב להפריש, אלא שהוא אומד דעתו של בעה"ב אם הוא בעל עין רעה או בעל נפש שבעה, ומסתימת מתניתין משמע דאף אם נתברר שטעה בדעתו של בעה"ב, תרומתו תרומה, וע"ז הוא דאמרינן דשאני הכא דמצי א"ל להכי אמדתיך, ולא חשיב זה כטעות כלל.

יג] הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ה כתב דנתכוין לתרום א' מס' ועלתה בידו א' מנ' אינו תרומה,[[290]](#footnote-291) וצ"ע דא"כ מ"ט כשטעה השליח והוסיף י' תרומתו תרומה, ומ"ט עדיף שליח שטעה מבעה"ב שטעה.

ובישועות מלכו בפ"ד שם כתב לישב, דהוא משום דדוקא בעה"ב מקפיד שלא להפריש יותר ממה שהי' בדעתו, וע"כ כל שנתכוין לתרום א' מס' ועלתה בידו א' מנ', אין תרומתו תרומה, אך שליח אינו מקפיד ע"ז, וע"כ אין ההפרשה בטילה מכח טעותו של השליח, וכ"כ במעדני ארץ שם, - ועמש"כ בזה הגרא"ז זצ"ל בכרם ציון, והחזון יחזקאל פ"ה ה"ה.

יד] **שם בר"ש, ותימה וכו' תפשוט ממתניתין דהכא דמעביר על דבריו הוי וכו',** הר"ש כתב לישב דשאני הכא דבכל ענין יש לבעה"ב פסידא, דאם הרבה השליח בתרומה, הרי דאת"ל דכשיעור הוי תרומה נמצאו חולין מדומעין עם התרומה,[[291]](#footnote-292) ואם פיחת, נמצא טבל מעורב עם החולין.

והר"ש בסו"ד הביא דכעי"ז פריך הירושלמי מהא דתנן במעילה דאמר לשלוחו תן חתיכה לאורחים ואמר להן טלו ב' והן נטלו ג' כולן מעלו, והרי דמוסיף על דבריו הוי, וא"כ מ"ט הכא אין תרומתו תרומה כלל, ומשני דהתם משנטלו חתיכה ראשונה נגמר שליחותו של בעה"ב, אבל הכא דהויא הפרשתו בב"א, הו"ל מעביר.

ופשוט דמש"כ הר"ש בתחילת דבריו ליישב בע"א, ולא הביא לשנויא דהירושלמי, הוא משום דשנויא דהירושלמי הוא רק על מתניתין דמעילה, אך הר"ש שהק' על הא דמיבע"ל בכתובות כשאמר לשליח לקנות לו לתך והלך וקנה לו כור, הרי דע"ז ל"מ שנויא דהירושלמי, שהרי גם התם קנה את כל הכור במקח אחד, וע"כ הוצרך הר"ש לישב בע"א.

טו] ובתורת זרעים הק' בעיקר קו' זו, שהרי בהפרשת תרומה איכא תרי מילי, חדא, חלות התרומה על הפירות שהפריש, וגם תיקון הטבל מפירות הנשארים, וא"כ אם הוסיף השליח על שיעור דעתו של בעה"ב, נהי דלגבי חלות התרומה הוי מוסיף על דבריו, אבל מ"מ לענין תיקון הטבל הוי מעביר על דבריו, שהרי השליח התכוין על כל מה שהפריש שיתקן כל הכרי, ונמצא דלפי כונתו השיעור דעתו של בעה"ב לא תיקן כל הכרי אלא לפי חשבון, ונשאר עדיין חלק מהכרי בטבלו.

והנה אמנם בד' התוספתא שהביא הר"ש בהמשך דבריו מבו' דכל שהפריש השליח אחד מל"ט, אף דלא חיילא התרומה אלא לפי חשבון דעתו של בעה"ב, מ"מ ה"ז מועיל להתיר את כל השירים, ולא אמרינן דלא יועיל זה להתיר אלא לפי דעתו של השליח דכל תרומה תתיר ל"ח כנגדה, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש הכא שכתב דאם תחול הפרשתו של השליח נמצאו חולין מדומעין עם התרומה, ומבו' דמהניא הפרשתו להתיר את כל השירים, ולא אמרינן דאין הפרשתו מתרת אלא כפי דעתו של השליח, - ולפ"ז הרי ניחא, דלא איכפת לן כלל במה שהי' דעתו של השליח שמה שהפריש יתקן כל הכרי, שהרי אין משגיחין כלל בדעתו זו, ומועיל שיעורו של בעה"ב לתקן את כל הכרי, וע"כ אי"ז טעם כלל לבטל את השליחות.

ואמנם בעיקר הדברים צ"ב, דמ"ט באמת לא אמרינן דכיון דהי' דעתו של השליח דכל מה שהפריש יתקן כל הכרי, הרי דכל שלא חלה התרומה אלא כפי דעתו של בעה"ב, לא תועיל לתקן את כל הכרי, ויהא עדיין חלק מן הכרי בטבלו, ועיי"ש בתורת זרעים מש"כ לפרש בזה, ועי' עוד במעדני ארץ פ"ד ה"ז אות ב' ד"ה גם נלענ"ד מש"כ בענין זה.

ולכאו' י"ל בזה, דאמנם אי נימא דבהפרשת תרומה אחד מנ', כל חטה של תרומה מתרת מ"ט חטין כנגדה, ודאי קשיא, דכיון שנתכוין השליח להפריש אחד מל"ט, והי' דעתו שכל חטה תתיר ל"ח כנגדה, היאך אמרינן דלא חיילא התרומה אלא על אחד מנ', וכל חטה מתרת מ"ט כנגדה, הרי לא הי' דעת השליח לכך, - אך כבר נת' לעיל פ"ג מ"ה אות י', דבהפרשת תרומה, כיון דאין שיעור לתרומה, הרי דאף כשמפריש אחד מנ', לאו היינו דכל חטה של תרומה מתרת מ"ט חטים, אלא היינו דכל התרומה יחד פוטרת כל חטה וחטה מהשיריים, כיון דאין שיעור לתרומה ובכל משהו מן התרומה יכול לפטור כמה שיריים שירצה, ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכל שהפריש השליח פחות מכשיעור, והי' דעתו שכל התרומה תפטור את כל השירים, הרי דאף אם מקצת מן התרומה לא חיילא, מ"מ התרומה שחלה מועלת להתיר את כל השירים.

טז] **שם, ומיהו יש לפרש וכו' כגון שפיחת י"א ותרם אחד מל"ט וכו' בשניהם תרומתו תרומה וכו',** צ"ע דמ"ש מהא דתנן דאם נתכוין להוסיף אפי' א' אין תרומתו תרומה, ופירש הר"ש דאף להצד דמוסיף על דבריו הוי מ"מ אין תרומתו תרומה כלל, משום דאם תחול הפרשתו כדעתו של בעה"ב אית לי' פסידא, דנמצא חולין מדומעין עם התרומה, או טבל מדומע עם החולין, ומ"ט הכא אמרינן דתרומתו תרומה לפי חשבון דעתו של בעה"ב, אף דעי"ז הוי טבל מעורב עם התרומה, או טבל מעורב עם החולין.

ובמעדני ארץ פ"ד מתרומות ה"ז אות ב' כתב לפרש בזה, דהכא מיירי כשטעה השליח באומד הדעת, אך אם נתכוין להפריש אחד מל"ט או אחד מס"א, הוי כמשנה במתכוין מדעתו של בעה"ב, שהרי על הפרשה זו לאו כל כמיני' למימר בהכי אמדתיך, ואין תרומתו תרומה כלל, - אך הק' דאף כשטעה השליח באומד הדעת, מ"ט הוי תרומתו תרומה, כיון דאיכא פסידא לבעלים, ומ"ט לא חשיב כשינוי בשליחות, דבמו"מ כה"ג בטלה שליחותו גם בפחות משתות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**פ"ד מ"ה**

א] **יותר מכאן וכו',** הריבמ"צ והר"ש פירשו, דכשהפריש יותר מאחד מי', חייל שם תרומה על אחד מי', והשאר הוו חולין הטבולין למעשר, וצ"ע מזה על מש"כ בפי' הר"ן בפ' ערבי פסחים כב: בדפי הרי"ף בדין הבודק את החבית להיות מפריש ממנה, דצריך שיציין מקום בפי' או בשולי', דאי לא אלא דאמר סתמא לתוכה, לא אמר כלום, עיי"ש, ולכאו' הוא משום דכל שאמר לתוכה, אין מקום התרומה מסוים, וע"כ לא אמר כלום, ונת' בזה לעיל פ"ג מ"ה אות י"ט, וא"כ מ"ט הכא חיילא התרומה על אחד מי', אף שאין מקומו מסוים.[[292]](#footnote-293)

ב] ממש"כ הר"ש דהשאר הוו חולין הטבולים למעשר, מבו' דמהניא הפרשתו להתיר גם את המותר על אחד מי', ועד"ז מבו' בד' הר"ש לעיל מ"ד, וכמש"נ שם אות י"ד בהערה, - וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ שכתב דכשהפריש כ' סאין על ק' סאין, חייל שם תרומה על י' סאין, והרי דתרומה זו מתרת גם את המותר על אחד מי', דאם אינה מתרת אלא את שאר השירים, ל"ה חייל שם תרומה אלא על ט' סאין, ועמש"נ להלן אות ח' בדעת הרמב"ם דפליג על דין זה.

וצ"ע דמ"ש מהמרבה במעשרות דמעשרותיו מקולקלין, וכתבו הראשונים בכ"ד דהיינו דהוי מעשר וטבל מעורבין זב"ז, והרי דלא חייל המעשר אלא להתיר את השירים, ואינו מתיר את המותר על המעשר, ובטעמא דמילתא כתב בפי' רגמ"ה מנחות נ"ד ב', ז"ל, דההוא טופיינא לא איתקן, דהוא לא אפריש מעשר אדעתא למיפטר ההוא טופיינא, עכ"ל, וכ"כ רבינו יונה בפ"ק דאבות מט"ז, ז"ל, מה שמדד יותר מן העשירית נמצא שהוא טבל, שאינו מעושר עד שיתן עיניו לעשר אותוף והוא לא חשב עליו וכו', עכ"ל, וכ"כ בשלנ"ל קידושין נ"א א', ועי' באפיקי ים ח"א סימן י"ב שהאריך בזה, וא"כ מ"ט הכא חיילא התרומה להתיר אף את המותר על אחד מי'.[[293]](#footnote-294)

וצ"ל בזה, למש"כ בחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז סוד"ה וכל מה דיש לחלק בזה בין תרומה למעשר ותרומת מעשר, ועד"ז כתב האפיקי ים, ונד' בס' אוצר התרומה, והיינו דדוקא במפריש מעשר דשיעורו קצוב אחד מי', הוי דעתו דכל כ"ש שמפריש יהא מעשר על ט' חלקים כיו"ב מן השירים, וע"כ לא חייל המעשר להתיר את המותר על המעשר, שלא הי' דעתו להפריש עליו כלל, ומשא"כ בתרומה דאין שיעורה קצוב, הוי דעתו דתהא תרומה על הכל, וע"כ שפיר חיילא התרומה להתיר את המותר על אחד מי'.

ג] אמנם הנה בירושלמי אמרו דאתיא דר"א כב"ש, כמה דב"ש אמרו קדשו מדומעין, כן ר"א אומר קדשו מדומעין, ובפשוטו מכוון הירושלמי הוא לפרש דהא דס"ל לר"א דחיילא התרומה להתיר אף את המותר על אחד מי', אתיא כב"ש דס"ל לעיל פ"א מ"ד דהתורם מן הזיתים על השמן תרומת עצמן בהן, והרי דס"ל דהתרומה חלה להתיר אף את עצמה, וה"נ הכא חיילא התרומה להתיר אף את עצמה, וע"כ היא חלה להתיר את המותר על אחד מי', - ומבו' לפ"ז מד' הירושלמי, דבאמת לדעת ב"ה דפליגי לעיל שם בתורם מזיתים על השמן, וס"ל דאין תרומתו תרומה, והרי דלא אמרינן דהתרומה חלה להתיר את עצמה, ה"נ הכא אין התרומה חלה להתיר את המותר על אחד מי',[[294]](#footnote-295) - ולפ"ז י"ל דלעולם דמי דין תרומה לדין מעשר ותרומ"ע, והא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, אתיא כב"ה דס"ל דאין התרומה חלה להתיר את עצמה, וע"כ אף לא חייל המעשר להתיר את המותר על המעשר, וצ"ע בזה, עוד צ"ב במה שאמרו בירושלמי שם לדעת ר' יוחנן, עיי"ש, ונחלקו המפרשים בפירושה, וצ"ע.

ד] **יעשנה תרומת מעשר על מקום אחר,** הר"ש כתב דהיינו דתחילה יפריש את המותר על אחד מי' עם עוד ט' חלקים כיו"ב למעשר ראשון, ואח"כ יעשנו תרומת מעשר עליהן.

אך הריבמ"צ כתב דהיינו שיעשנו תרומ"ע על מעשר ראשון אחר שיש לו או שיש ללוי, והרא"ש כתב דיתננו ללוי שיעשנו תרומ"ע על מעשר טבל שלו, וסתימת דבריהם משמע דאינו קורא עליו כלל שם מעשר ראשון, ואפ"ה מצי לעשותו תרומת מעשר, - וכ"ה מוכח ממש"כ הריבמ"צ דהלוי נותן לו י' סאין ממעשרו, כנגד הי' סאין שנתן לו לעשותם תרומ"ע, ועד"ז כתב הרא"ש, ואם הי' מפרישו תחילה למעשר ראשון, הרי ל"ה נוטל תמורתו מן הלוי, ועי' רש"ש שעמד כן ע"ד הרע"ב שכתב כד' הרא"ש, ועי' גם בתו"ח שהביא מס' לחם שמים שתמה בזה.[[295]](#footnote-296)

וקשיא טובא דאם לא הפרישו תחילה למעשר ראשון, היאך מצי לעשותו תרומת מעשר, הרי להדיא כתבו הריבמ"צ בדמאי פ"ה מ"א והרא"ש שם פ"ז מ"ז דא"א להפריש תרומת מעשר בלא שיפריש תחילה מעשר ראשון, ובד' הריבמ"צ שם מפורש, דגם אותו החלק שמפרישו לתרומת מעשר, בעינן שיקרא עליו תחילה שם מעשר ראשון, ובלא"ה ל"מ לעשותו תרומת מעשר, וצע"ג.

ה] בד' הר"ש מבו' דאף דתנן יעשנה תרומת מעשר על מקום אחר, ל"ד הוא, ומצי לעשותה תרומת מעשר על אותו הכרי, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דקמ"ל דיעשנה תרומ"ע אפי' על מקום אחר וכ"ש על עצמו, וזה דלא כמש"כ בתפא"י, דל"מ לעשותה תרומ"ע על אותו הכרי, עיי"ש.[[296]](#footnote-297)

וגיר' הרש"ס היא יעשנה תרומת מעשר אבל לא על מקום אחר,[[297]](#footnote-298) ועיי"ש שפירש דהיינו, דל"מ לעשותה תרומ"ע אלא על אותו הכרי, ולא על י' סאין של מעשר טבל אחרים, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דעושה את התוספת תרומת מעשר על מקום אחר, ואינו עושה אותה תרומה על מקום אחר, הוא משום דאין מותר לכתחילה להוציא תרומה גדולה ממקום על מקום אחר, דאין תורמין שלא מן המוקף, והא דמותר לעשותו תרומת מעשר, הוא משום דתרומ"ע א"צ מן המוקף אף מדרבנן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"כ, וכ"כ הרש"ש.

ובמלאכת שלמה הביא מפי' הר"ר יהוסף שהק' ע"ז, דמ"ט אינו יכול להקיפו, ובתפא"י כתב לפרש, דהא דל"מ להפריש תרומה גדולה ע"י שיסמיכו לכרי טבל, הוא משום דמדאורייתא אין ברירה איזהו תרומה ואיזהו מותר, וא"כ אף שיסמיכם, התרומה שהוא הפטור מפסיק ביניהם, וגרע טפי מאילו היו מרוחקים בלא הפסד, דאפשר שיתקרבו וכל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו, עכ"ד.

ז] ובעיקר ד' הרמב"ם צ"ע, דהיאך הי' בידו לעשות את התוספת תרומה גדולה, אלמלי הא דבעינן מן המוקף, הרי כבר נפטרה התוספת מתרומה גדולה, ואינה טבולה אלא למעשר ראשון ולתרומ"ע, ועי' במלאכת שלמה שם שעמד בזה, - ובתו"ח הביא מס' משנת חכמים שכתב ע"ד הרע"ב שכתב כד' הרמב"ם אלו, דהוא לטעמי' דס"ל לעיל פ"א מ"ה דטבל הטבול לתרומ"ע מצי לעשותו תרומה גדולה על מקום אחר, עיי"ש, - אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם דפליג בפיהמ"ש במהדו"ב לעיל שם על דין זה, עיי"ש, וכ"כ במל"מ פ"ה מתרומות הי"ג בדעת הרמב"ם דפליג על דין זה.

ח] ולכאו' בעכצ"ל בדעת הרמב"ם, דפליג ע"ד הריבמ"צ והר"ש שהבאנו לעיל אות ב', וס"ל דכל שהפריש יותר מאחד מי' תרומה, לא אמרינן דהתרומה מתרת אף את המותר על אחד מי', אלא אותו המותר קאי בטבלו, ודמי להפרשה דמעשרות, דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, ולא חיילא הפרשתו להתיר את המותר על שיעור מעשר, וכאשר כן אמרו בירושלמי לגיר' הגר"א לדעת חזקי', - וכיון דהוא טבול לתרומה גדולה, הרי מן הדין מצי להפריש ממנו על מקום אחר, וכל הא דל"מ להפריש, הוא משום דבעינן מן המוקף.[[298]](#footnote-299)

אך צ"ע, דאם המותר טבול עדיין לתרומה, היאך מצי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר, ובירושלמי שם אמרו (לגיר' הגר"א) דלדעת חזקי' דגרסינן יעשנה תרומה על מקום אחר, וצ"ל דאה"נ צריך להפריש תחילה ממנו תרומה גדולה על עצמו, ואח"כ מצי להפריש ממנו על מקום אחר, ואמנם בסתימת ד' הרמב"ם בפיהמ"ש לא משמע כן, וצ"ע בזה.

י] **עד שישייר שם חולין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דל"מ כשלא נשתיירו שם חולין, ילפינן מדכתיב מראשית ולא כל ראשית, והוא מירושלמי הכא, אך הר"ש כתב דילפינן לה מדכתיב ראשית דגנך, ודרשינן ראשית ששירי' ניכרין, וצ"ע, - וצ"ל דאף דהך קרא דמראשית עריסותיכם נאמר לגבי חלה, מ"מ ילפינן תרומה מחלה, משום דחלה איקרי תרומה, וכ"כ התוס' בחולין קל"ו א' ד"ה אף.

**פ"ד מ"ו**

א] **בג' פרקים בשנה משערים את הכלכלה,** הריבמ"צ פירש למשנתינו בתרי אנפי, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ודבריהם צ"ב, ועי' בתוס' חדשים שתמה בזה, ועמש"כ לפרש בזה בחו"ב.

והר"ש בפי' בתרא פירש דהיינו דמשערין את התאנים הנלקטות באלו ג' זמנים, אלו יפות מאלו, כדי שלא יתרום מן הרעה על היפה, ובשושנים לדוד כתב דלפ"ז הא דתנן משערים את הכלכלה, לאו היינו דמשערין את הסל שמודדין בו, אלא היינו דמשערין את התאנים עצמן, לפי שאלו יפות מאלו, אלא דמשום דאורחא דמילתא הוא דהתאנים נתונות בכלכלה, ע"כ כינו את התאנים בשם כלכלה.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו דהיינו משום דמידת הפירות משתנית בג' זמנים אלו, וע"כ מודדים את הכלכלה בג' זמנים אלו, וכשידע כמה מחזיקה הכלכלה מודד בה ומפריש מה שראוי להפריש לפי אותו המספר.

והרש"ס כתב לפרש לד' הרמב"ם דהיינו, דאם אירע שמנה מה שמחזקת בסוף הקיץ והי' בה מאה, לא יאמר בשנה הבאה בזמן הבכורות כך היא מדתה ומי' כלכלות שמלקט יתן למעשר מאה בכורות, דמעשרותיו מקולקלין הן, דל"ד מה שמחזיק בה עתה למה שמחזיק בה בסוף הקיץ, וכן אילו ידע כמה היתה מחזקת באמצע הקיץ והיו ק', כשילקוט י' כלכלות בסוף הקיץ לא יתן ק' תאנים למעשר, אלא צריך לשערה עכשיו, דאינו שוה מה שמחזקת עכשיו בסוף הקיץ למה שהיתה מחזקת באמצע הקיץ, וכעי"ז פירשו במלאכת שלמה ובס' הון עשיר, וכפי' זה משמע ממש"כ הרמב"ם דכשידע כמה מחזיקה הכלכלה, מודד בה ומפריש מה שראוי להפריש לפי אותו המספר.

אך בפי' מהר"א פולדא פירש דהיינו, דלא יפריש במידה בזמן זה על זמן אחר, - ולכאו' מכוון הדברים הוא דאם מדד את הפירות במידה בתחילת הקיץ והחזיקו הפירות י' כלכלות, לא יפריש עליהן כלכלה אחת מעשר באמצע הקיץ, כיון דעתה נתמעטו הפירות, והו"ל מרבה במעשרות.

ג] וצ"ב, דמ"ט סגי לשער ג' פרקים בשנה, הרי ודאי דמידת התאנים משתנית גם בזמן שבין ג' פרקים אלו, שהרי אם הכלכלה מחזקת בתחילת הקיץ ק' גרגרי תאנים באמצע הקיץ ק"י גרגרי תאנים ובסוף הקיץ מחזקת ק"נ גרגרי תאנים, לכאו' בזמן שבין תחילת הקיץ לאמצע הקיץ, היא מחזקת יותר מק' ופחות מק"י, ובזמן שבין אמצע הקיץ לסוף הקיץ היא מחזקת יותר מק"י ופחות מק"נ, ומ"ט א"צ לשוב ולשערה בכל פעם.

ולכאו' צ"ל, דכיון דדינא הוא דמעשר ניתן במידה, ע"כ מן הדין מצי לעשר במידה שמודד עכשיו על מידה שמדד בזמן אחר, אף דהפירות מצטמקין בין זל"ז, ואך שקבעו חכמים דבג' זמנים אלו צריך לשער את הכלכלה, דלא חשבינן לה כאותה המידה, אך בין זמנים אלו, אף דהמידה משתנית מעט, אכתי חשבינן לה כאותה המידה, ומתקיים בזה דין מעשר במידה.

אך לכאו' כ"ז ניחא לפי' המהר"א פולדא דאיירי מתניתין כשבא להפריש במידה בזמן זה על זמן אחר, אך לפי' הרש"ס אשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם דאיירי כשבא להפריש תאנים במנין, על סמך מנין התאנים שידוע לו שכלכלה זו מחזקת, קשיא טובא, דלכאו' לא נאמר כלל דינא דמידה, לגבי מנין התאנים, ואם מדד תאנים במידה שהיא מחזקת ק' תאנים והפריש מהם י' תאנים, ואח"כ נתברר שהיא מחזקת ק"א תאנים, לכאו' הו"ל ממעט במעשרות, וא"כ מ"ט סגי במה שמשער את הכלכלה בג' פרקים אלו, וצ"ע בזה.[[299]](#footnote-300)

ד] **המונה משובח וכו',**  בירושלמי לעיל פ"א ה"ז פריך מהא דתנן התם דאין תורמין לא במדה ולא במשקל ולא במנין, ומשני ריב"ל כאן בתרומה גדולה כאן בתרומת מעשר, ותני אבא אלעזר בן גמלא אומר מנין שאין תורמין לא במדה וכו' מה תרומה גדולה במחשבה אף תרומת מעשר במחשבה, והר"ש לעיל שם האריך בזה, עיי"ש, ונת' בזה בדברינו שם באורך.

ה] בירושלמי הכא אמרו, דהא דהמונה משובח, הוא מן התורם באומד, ומבו' דהתורם תרומת מעשר באומד תרומתו תרומה, ואך דהמונה משובח ממנו, והר"ש לעיל פ"א מ"ז כתב ב' דרכים, אם אתיא אף כרבנן דלא מקשי תרומ"ע לתרומה גדולה, ומודו רבנן דאם הפריש תרומ"ע מאומד מהני, או דאתיא כאבא אלעזר בן גמלא, ואף לדידי' אין מצוה לתרום תרומ"ע מאומד, אך לרבנן ל"מ אם הפריש תרומ"ע מאומד, ועמש"כ בזה הרמב"ן בגיטין ל"א א', ונת' בזה לעיל שם אות כ"ט ל'.

ובדעת הרמב"ם בזה נחלקו רבוותא, דהגר"א ביו"ד סימן של"א סקס"ד כתב בדעתו, דאם הפריש תרומ"ע מאומד ל"מ אף בדיעבד, וכ"נ שפירש התוי"ט במשנתינו ובאבות פ"א מט"ז, ולפ"ז צ"ל דהא דתנן הכא דהמונה משובח, דמשמע דאף אם הפריש מאומד מהני, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אתיא כאבא אלעזר בן גומלא, - אך בכפתור ופרח פכ"ד נקט עפי"ד הרמב"ם בפיהמ"ש, דאם הפריש תרומ"ע באומד מה שעשה עשוי, עיי"ש.

ה] **והמודד משובח ממנו והשוקל משובח משלשתן,** בתשו' שער אפרים סימן נ"א כתב לפרש, דהא דהמודד משובח מן המונה, הוא משום דיתכן דיהא אחת מהפירות גדולה מחברתה, וע"כ המודד משובח, ואמנם אף במודד יש לחוש, כיון דפעמים פרי א' גדולה מחברתה ויש ריוח בין פרי לפרי בכלכלה יותר מחברתה, וע"כ השוקל משובח ממנו, - ועד"ז כתב הרש"ש במע"ש פ"ה מ"ט, דהא דהשוקל משובח מן המודד, הוא בפירות גסין דיש חללים ביניהם וגם א"א למחוק המידה, אבל בתבואה ודומי' המידה יפה בה כמו המשקל.

ו] בתשו' שער אפרים שם בריש דבריו כתב לפרש, דהא דהשוקל משובח משלשתן, הוא בין להרבות ובין למעט, דהיינו בין כשמדד תחלה הפירות והפריש שיעור מעשר ע"פ המדה, ואח"כ שקל אותן הפירות שמדד וע"פ המשקל אין כאן שיעור מעשר והוצרך להשלים שיעור מעשר ע"פ המשקל, אפ"ה השוקל משובח ואין כאן המרבה במעשרות כו', ואם לא השלים השיעור הוי טבל וכו', וכן כשמדד תחלה הפירות והי' שיעור מעשר ע"פ המדה וע"פ המשקל מצא יותר משיעור מעשר, ואפ"ה השוקל משובח ויכול לפחות הפירות ולמעט משיעור המדה שמדד הואיל והוא שיעור מעשר ע"פ המשקל ומתירים את הטבל ע"י מעשר זה, עכ"ד, אך בהמשך דבריו צידד דכל הא דהשוקל משובח, הוא רק להרבות במעשר, ולא למעט במעשר, עיי"ש, וצ"ע.

ונתחדש בדבריו, דכל הא דמצי להפריש מעשר במנין או במידה, הוא רק כשאין ידוע שיעור המעשר ע"פ המשקל, אך כל ששקל את הפירות וידוע לו שיעור המעשר ע"פ המשקל, ל"מ להפריש במנין או במדה, וזהו שכתב דאם מדד תחילה את הפירות והפריש שיעור מעשר ע"פ המידה ואח"כ שקל אותן הפירות שמדד וע"פ המשקל אין כאן שיעור מעשר, צריך להשלים שיעור מעשר, ואם לא השלים הוי טבל,[[300]](#footnote-301) וצ"ע.

ז] ובתשו' שער אפרים שם בתו"ד, הביא למה שאמרו במנחות נ"ד ב' בהא דתניא דתורמין תאנים על הגרוגרות במנין, ופריך דאי אמרת כמות שהן משערינן, הו"ל מרבה במעשרות, ופירש"י דאם כמות שהן השתא משערינן, הו"ל מרבה במעשרות לגבי מידה, דהיינו י' תאנים דתרומה מחזקי קבא וצ' גרוגרות לא מחזקי אפילו ה' קבין והוי א' מחמשה, עכ"ל, ומבו' דאף דלפי המנין הו"ל מעשר, מ"מ כיון דידוע דלפי המידה יש בזה יותר ממעשר, הו"ל מרבה במעשרות, - ומשמע בדבריו שפירש לזה, דהוא משום דכל הא דהמונה משובח, הוא כשאין ידוע שיעור המעשר לפי המידה, אך כל שידוע דשיעור המעשר ע"פ המנין, אינו כשיעור המעשר ע"פ המידה ל"מ הפרשתו.[[301]](#footnote-302)

אך לכאו' יש מקום לדחות לזה, דהא דל"מ להפריש תאנים על הגרוגרות במנין, אי"ז משום דל"מ להפריש כפי המנין כשידוע דאי"ז כפי המידה, אלא הוא משום דכל הא דמהני להפריש מעשר במנין, הוא משום דהוי זה אופן לשער את המעשר, דכ"ה דרך בנ"א לשער כן מעשר, כל שאין ידוע שפירות אלו שנטל הם קטנים משאר הפירות או גדולים משאר הפירות, אך אם יודע שיש ק' פירות שיש בהן גדולים וקטנים, ונוטל י' פירות קטנים, אין ע"ז תורת הפרשה לפי המנין, וע"כ הוא דהוי כממעט במעשר, וצ"ע בזה.

ח] בפר"ח סימן צ"ח סק"ו כתב בדינא דביטול בס', דאין משערין את האיסור וההיתר במשקל, אלא בכמות, ואם מידת ההיתר הויא ס' כנגד האיסור, אף אם במשקל אין בהיתר אלא נ' כנגד האיסור, ה"ז מותר, ומאידך אם מידת ההיתר הויא נ' כנגד האיסור, אף אם במשקל יש בהיתר ס' כנגד האיסור ה"ז אסור, והביא כן מד' הראשונים בכ"ד, עיי"ש.

ובתשו' שער אפרים שם כתב בתחילת דבריו להוכיח דאזלינן בתר המשקל, מהא דתנן הכא דהשוקל משובח משלשתן, ומשמע דהוא אף למעט מן המעשר, וא"כ ה"נ לענין ביטול בס', אף אם אין כאן שיעור ס' ע"פ האומד והמדידדה, מ"מ כל שיש שם ס' ע"פ המשקל מותר ובטל בס'.

ועיי"ש דמסיק דאי"ז כן, ומתרי טעמי, חדא, די"ל דהא דהשוקל משובח הוא רק להרבות במעשר ולא למעט, וע"כ ה"נ לגבי שיעור ס', אין הולכין אחר המשקל אם אינו שיעור ס' ע"פ האומד והמדידה,[[302]](#footnote-303) - ועוד, דדוקא הכא השוקל משובח מן המודד, משום דיש לחוש דלפעמים פרי א' גדולה מחברתה ויש ריוח בין פירי לפירי בכלכלה יותר מחברתה, ולכן השוקל משובח, ומשא"כ לענין ביטול בס' דמשערין שיעור ס' במים ע"פ המידה, דמשערין אילו הי' מניחים בשר היתר לתוך היתר לתוך הכלי של מים מליאה ותפלוט הכלי מים כפי שיעור הבשר, וכנגד זה משערינן ג"כ האיסור, הרי דזה עדיף יותר ממשקל, ולא מיבעיא במין בשאינו מינו, דא"א לשער במשקל ס' רק במידה, אלא אפי' במין במינו כמו בשר נבילה בבשר כשרה, א"א לשער ע"פ המשקל, לפי שיש בשר קל ובשר כבד, עכ"ד.

ועד"ז כתב בתשו' עבודת הגרשוני סימן ל' בתשובתו להשער אפרים, דדוקא לענין המעשר לכוין המעשר בצמצום ולא יוסיף ולא יגרע, אין משובח כמו השוקל, וכן לבטל האיסור בהיתר בס' אם האיסור וההיתר שוים ממש, אבל לענין ביטול בס' בדברים שאינם שווים יש לומר שאין משגיחין בכף מאזנים כלל, עכ"ד.

ט] ואמנם צ"ע, דסתימת מתניתין משמע דהא דהשוקל משובח משלשתן, איירי אף בפירות ממין אחד שאינם שוים זל"ז במשקלן, ואפ"ה מהני להפריש לפי המשקל, וה"ז משובח מן המודד.[[303]](#footnote-304)

אך לכאו' בעיקר מה שדימו רבותינו הדינים זל"ז, הנה לולי דבריהם הי' מקום לדון ולחלק ביניהם, דכל הא דאזלינן אחר המשקל, הוא רק לגבי תרו"מ, דעיקר הדין הוא להפריש חלק חשוב בשיעור דאחד מי', ועיקר חשיבות אוכלין הוא לפי משקלם, וע"כ לענין זה אזלינן בתר המשקל, אך לגבי דיני ביטול בס', וכן לענין דין ביטול ברוב להסוברים דאזלינן בתר רוב בנין, אין לילך אחר המשקל, אלא אחר המידה, וצ"ע.

י] הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"א כתב, ז"ל, דבר שדרכו למדוד מודד, ודבר הנשקל שוקל, דבר שאפשר למנותו מונה, הי' אפשר למנותו ולשוקלו ולמודדו, המונה משובח והמודד משובח ממנו והשוקל משובח משניהן, עכ"ל, ונתחדש בדבריו, דכל הא דהמודד משובח מן המונה והשוקל משובח משניהן, הוא רק בדבר בדבר שאפשר למנותו ולשוקלו ולמודדו, אך דבר שדרכו למדוד, א"צ לשוקלו, ודבר שדרכו למנותו, א"צ למודדו או לשוקלו.[[304]](#footnote-305)

והרש"ש במע"ש פ"ה מ"ט כתב דמקור ד' הרמב"ם לכך, הוא מהא דתנן התם עישור שאני עתיד למוד וכו', וממה שלא הפריש ר"ג במידה, יש ללמוד דהא דבדבר שדרכו למדוד, א"צ להפריש במשקל, ועיי"ש שכתב לדחות, דהא דהפריש ר"ג במידה, הוא משום דבתבואה ודומי' המידה יפה כמו המשקל, ונת' לעיל אות ה', ועמש"כ בזה במעדני ארץ בהל' תרומות שם.

**פ"ד מ"ז**

א] **ר"א אומר תרומה עולה באחד ומאה,** בירושלמי ילפינן לה מדכתיב מכל חלבו את מקדשו ממנו, דבר שאתה תורם ממנו, שאם נפל ממנו מקדשו, וכמה הוא אחד ממאה, והוא בספרי פר' קרח פיסקא קכ"א.

והנה בפירש"י בפסחים מ"ד א' ד"ה ואמר רבב"ח, מבו' דדין דימוע הוא דין דאורייתא, דמדאורייתא אין התרומה בטילה אלא באחד ומאה, וכדילפינן לה מקרא, וכ"נ גם בפירש"י בתמורה ד' א' ד"ה זו,[[305]](#footnote-306) וכ"ה מבו' גם בפירש"י הנד' במנחות ע"ז ב' ד"ה מדמעת, - אך בפירש"י בנדה מ"ז א' כתב דדין דימוע אינו אלא מדרבנן דמדאורייתא חד בתרי בטל, וכ"כ התוס' בכ"ד, יבמות ע"ז א', ב"מ נ"ג א', ובתמורה ונדה שם, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ע"ג א', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ד.

ב] והנה בנדה שם מייתינן להא דתנן דעיסה שנדמעה או שנתחמצה בשאור של תרומה, ר' יוסי ור"ש פטורין מן החלה, ומייתינן מינה דר' יוסי ס"ל דחלה בזה"ז דרבנן, דאם חלה בזה"ז דאורייתא לא אתי דימוע דרבנן ומפקע חלה דאורייתא, והתוס' שם הביאו בשם ריב"א שהוכיח מזה דעיקר דין דימוע אינו אלא מדרבנן, וכתבו דיש לדחות, דלעולם מדאורייתא הכל נאסר לזרים מטעם תערובת התרומה שאינו ניכר, אבל מה שגם החולין נחשבו כתרומה ליפטר מן החלה כאילו הכל תרומה, זה אינו אלא מדרבנן, עכ"ד, ועיי"ש שהוכיחו מסוגיית הגמ' בגיטין נ"ד ב' וביבמות פ"ב א' דעיקר הא דאין התרומה בטילה ברוב אי"ז אלא מדרבנן, ועמש"כ לדחות בזה באו"ש פט"ו ממאכ"א הט"ז.

ולמדנו מזה, דבעיקר דין דימוע נכללו ב' דינים, חדא, דתרומה אינה בטלה ברוב אלא באחד ומאה, ועוד, דכל שלא בטלה התרומה בחולין, איכא דין תרומה על הכל, והך דינא דבדימוע איכא דין תרומה על הכל, עי' במשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ח ובהערה שם שכתב להוכיח כן מכ"ד, ואכמ"ל, וזהו שכתבו התוס' דאף אי נימא דהא דתרומה אינה בטלה אלא בא' ומאה הוא מדאורייתא, מ"מ הך דינא דאיכא דין תרומה על הכל, דמכח זה הוא דאף חלק החולין פטור מן החלה, אינו אלא מדרבנן.[[306]](#footnote-307)

ג] ובזכר יצחק ח"ב סימן ג' נראה שנקט לפ"ד התוס', דלפ"מ דקי"ל דהא דתרומה אינה בטלה ברוב אינו אלא מדרבנן, הרי דכל עיקר הא דאין התרומה בטלה, הוא מכח דנעשה הכל כתרומה, וע"כ הוא דאין החולין מבטלין את התרומה, דאדרבה אף החולין חשיבי כתרומה,[[307]](#footnote-308) ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור הא דתנן לעיל פ"ג מ"א דהראשונה אינה מדמעת, ונת' לעיל שם אות כ"ב.

ד] אמנם הנה בעיקר הך מילתא דמכלל עיקר דינא דמדומע הוא דאף החולין חשובין כתרומה, הנה כ"ז הוא לפ"מ שנקטו התוס' בנדה שם דהא דמדומע פטור מן החלה הוא אף כשיש בחולין בפנ"ע כשיעור, אך למש"כ הר"ש בפ"ק דחלה מ"ד דאין המדומע פטור מן החלה, אלא כשאין בחולין בפנ"ע כשיעור, הרי מבו' דאין דין תרומה על החולין שבתערובת, וע"כ כל שיש בהן כשיעור ה"ה חייבין בחלה.

וגם בד' התוס' שנקטו דמדומע פטור מן החלה אף כשיש בחולין בפנ"ע כשיעור ומשום דאף החולין חשובין כתרומה, לא ברירא לי דכונתם דדינא דמדומע הוא דאיכא קדושת תרומה אף על החולין, - דהנה בחי' רבינו דוד בפסחים ל"ז א' תמה בדין זה, דמ"ט מדומע פטור מן החלה, אף כשיש בחולין עצמן כשיעור, ומ"ט פטורין החולין משום תערובת התרומה, ובסו"ד נקט דהוא קולא דרבנן, דכ"ז שהחכמים עושין את החולין כתרומה, דין תרומה נותנין להם לכל דבר אף להפקיען מן החלה, עיי"ש, ומשמעות דבריו שם דלאו היינו דמדרבנן איכא קדושת תרומה אף על החולין, אלא היינו דאף דבאמת ליכא על החולין דין תרומה כלל, מ"מ כיון דבפועל ה"ה אסורין לזרים כדין תרומה, נתנו עליהן דין תרומה אף ליפטר מן החלה, אך מד' התוס' שכתבו דע"ז הוא דאמרינן דדימוע דרבנן, משמע דהי' מקום לומר דדין זה יהא מדאורייתא, וזה אינו מתישב לפ"ד רבינו דוד, וצ"ע עוד בזה.

ה] בעיקר הך דינא דתרומה אינה בטלה אלא במאה ואחד, נחלקו הראשונים אם הך דינא הוא רק בתערובת דמין במינו, או אף בתערובת דמין בשאינו מינו, וכמה דעות בדבר.

**א** התוס' בחולין צ"ט א' ד"ה אין כתבו, דכל הא דבעינן מאה ואחד הוא רק במינו, אך בשאינו מינו ה"ז בטל בס' כשאר איסורין, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והריטב"א בכ"ד, - ובטעמא דמילתא כתבו התוס' שם, דהוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו, דממנו שנפל לתוכו ה"ה מקדשו במינו כתיב, עכ"ד.

והנה בד' הרמב"ן ועוד מקמאי בע"ז ס"ו א' מבו', דהא דתרומה אינה אוסרת במאה אלא במינה, ה"ז תליא אם הוי מין במינו בשמא או בטעמא, וככל דברים האוסרים במינם, שנחלקו אביי ורבא בע"ז שם אם בתר טעמא אזלינן או בתר שמא אזלינן, וכן נקט הש"ך בסימן צ"ח סק"ו.

אך באור גדול סימן ס' כתב, דלמש"כ התוס' דהא דל"ב מאה ואחד אלא במינו הוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, הרי הדין נותן דלא תליא במה דשוו בשמא או בטעמא, אלא תליא אם מפרישין מזע"ז, דכל דמפרישין מזע"ז הוי כמינו ובעינן מאה, אף אם לא שוו בשמא ובטעמא, וכל שאין מפרישין מזע"ז הוי כאינו מינו ול"ב מאה, אף אם שוו בשמא ובטעמא,[[308]](#footnote-309) ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז ד' המרדכי בפ' אין מעמידין, (והוא ד' האו"ז סימן רנ"ג בשם הרשב"ם), וד' סה"ת בהל' חלה, ואכמ"ל.

ומד' הרמב"ן ודעימי' דתורת מינו לענין ביטול דתרומה תליא במה דשוו בשמא או בטעמא, מוכח לכאו' שנחלקו ע"ד התוס', וס"ל דהא דתרומה ל"ב מאה ואחד אלא במינה, אין הטעם משום דקרא את מקדשו ממנו איירי רק במינו, אלא הוא משום דלא החמירו להצריך בתרומה מאה ואחד אלא בתערובת דמב"מ דגרע ביטולה, אך בתערובת דמבשא"מ דאלים ביטולה ל"ב מאה ואחד, והך מילתא דתערובת דמבשא"מ אלים ביטולה, מצינו כן גם בהא דיין נסך אינו אוסר בכ"ש אלא במינו, ובהא דדבר שיש לו מתירין אינו אוסר בכ"ש אלא במינו, ואכמ"ל, ואשר ע"כ ה"ז תלוי אם הוי מב"מ בשמא או בטעמא.

וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בחולין שם, ז"ל, ואין תרומה במאה ואחד אלא כשהוא מין במינו, וכן הדין לערלה ולכלאי הכרם "דלא עדיפא מאיסורי משהו דבמינן במשהו ושלא במינן בנותן טעם", עכ"ל, וכ"נ בד' הריטב"א בע"ז ע"ג ב' ובנדרים נ"ב ב'.[[309]](#footnote-310)

ו] **ב** בפירש"י בחולין שם כתב, ז"ל, אין בהן בנו"ט, אע"פ שאין כאן היתר כדי לבטל מותר, דכי בעינן אחד ומאה היכא דאיסורא בעיני' הוא כגון חטין בחטין או כל דבר שלא נתבשל, אבל הכא דליתי' בעיני' ל"ב אחד ומאה, עכ"ל, והתוס' שם פירשו בדעתו, דאף דבעינן בתרומה מאה ואחד אף כשנתערבה באינו מינה, מ"מ כ"ז היכא דאיתי' להתרומה בעיני', אך היכא דליתי' בעיני' וליכא אלא טעם בעלמא, ל"ב מאה אלא בשנתערבה במינה, וכעי"ז כתב התורי"ד בע"ז ס"ו א' במהדו"ק, עיי"ש.

וצ"ב הטעם בזה, דכיון דדינא דמאה נאמר אף כשנתערבה התרומה באינה מינה, א"כ מ"ט היינו רק היכא דאיתי' בעיני', ומ"ש מהיכא דנתערבה במינה, דבעינן מאה אף היכא דליתי' בעיני', ועוד צ"ע בזה, ממש"כ רש"י דל"ב אחד ומאה אלא היכא דאיסורא בעיני' כגון חטין בחטין, והרי דאין התרומה אוסרת אף במינה, אלא אם איכא לאיסורא בעיני'.

ז] וצ"ל בזה, דהא דתרומה אינה אוסרת בשאינו מינה אם ליתי' להתרומה בעיני', הוא משום דל"ב בתרומה מאה, אלא היכא דלא נאבד האיסור לגמרי, דבכה"ג החמירו לאסרו, - וע"כ שאני בזה תערובת דמין במינו מתערובת דמבשא"מ, דבתערובת דמב"מ לעולם אין שם האיסור בטל כלל, וע"כ אף היכא דאין ממשו קיים, מ"מ ל"ח שנאבד האיסור לגמרי, וע"כ הצריכו בזה מאה, אך משא"כ בתערובת דמבשא"מ דבטל שם האיסור, ושם התערובת נקבע כהרוב, הרי דע"כ הגם דהיכא דממשו קיים לא נאבד האיסור לגמרי, דעדיין ממשו קיים, מ"נ היכא דאין ממשו קיים, וגם אין שמו קיים כיון שנתערב בשאינו מינו, חשיב דנאבד האיסור לגמרי, וע"כ בכה"ג ל"ב מאה.[[310]](#footnote-311)

ח] ובאור גדול סימן ס' סק"ז כתב ללמוד מד' הרשב"א בחולין צ"ז ב' שפירש בד' רש"י, דליכא נפ"מ בזה בין מינו לשאינו מינו, אלא כל שממשו קיים ה"ה אוסרת במאה ואחד, אף שלא במינו, וכל שאין ממשו קיים וליכא אלא בלע בעלמא, אינה אוסרת אף במינו,[[311]](#footnote-312) עיי"ש, ועיי"ש בסק"ח שצידד לפרש לד' רש"י בע"א, דל"ב מאה ואחד, אלא בתערובת דמינו וגם איכא לאיסורא בעיני', אך בתערובת דאינו מינו, או בתערובת דמינו דליתי' לאיסורא בעיני', ל"ב מאה ואחד.

ט] **ג** הרמב"ם ברפט"ו ממאכ"א כתב, ז"ל, דבר אסור שנתערב בדבר מותר מבשא"מ בנו"ט, ומין במינו שאי אפשר לעמוד על טעמו יבטל ברוב וכו', אבל מדברי סופרים הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו וכו', ובכמה יתערב דבר האסור ויאבד בעוצם מיעוטו, כשיעור שנתנו בו חכמים, יש דבר ששיעורו בששים, ויש ששיעורו במאה, ויש ששיעורו במאתים, נמצאת למד שכל איסורין שבתורה וכו' מבשא"מ בנו"וט, מין במינו שא"א לעמוד על הטעם שיעורו בששים או במאה וכו', עכ"ל, ולכאו' דעתו כדעת התוס' ודעימייהו דעיקר הא דתרומה אוסרת במאה ואחד, הוא רק במינו, אך בשאינו מינו הויא ככל איסורי תורה.

אמנם הנה הרמב"ם שם ה"ל כתב, ז"ל, ואם אין שם גוי לטעום משערין אותו בשיעורו בששים או במאה או במאתים, עכ"ל, ומבו' דאף דתרומה שנתערבה באינו מינו הויא בנותן טעם, מ"מ כל שאין שם גוי לטעום אינה בטילה אלא במאה, ובגל' הגרע"א שם הביא מתשו' קול אליהו שתמה בזה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם שם הלכה כ"ב כ"ג כתב, ז"ל, מין במינו ודבר אחר שנתערבו, כגון קדירה שהי' בה חלב אלי' וגריסין ונפל לתוכה חלב הכליות ונמחה הכל ונעשה גוף אחד, רואין את חלב האלי' ואת הגריסין כאילו הן גוף אחד ומשערין חלב הכליות בגריסין ובאלי', אם הי' אחד מששים מותר, שהרי אי אפשר כאן לעמוד על הטעם, וה"ה לתרומות שנתערבו לשערן במאה וכו', עכ"ל, - וכבר עמד ע"ז בחי' הגר"ח בפי"ג מתרומות בתו"ד, ז"ל, דהרמב"ם לטעמי' שפסק בפט"ו ממאכלות אסורות הכ"ג וה"ל דהיכא דא"א למיקם אטעמא גם באינו מינו איכא שיעורא דמאה בתרומה, והיכא דיש בהתערובת מינו ואינו מינו של היתר דאי אפשר למיקם אטעמא גם מדין ביטול דאינו מינו דתלוי בטעמא ג"כ שיעורו במאה בתרומה, עכ"ל.

ובס' יד יהודה סימן צ"ח כתב לבאר בדעת הרמב"ם, דהנה בדבריו ברפט"ו שם מבו' דעיקר הא דהצריכו חכמים ס' במינו, אי"ז כלל שיעור דביטול טעם, ודגזרו מינו אטו אינו מינו, אלא הוא משום שהצריכו חכמים שיתבטל האיסור בעוצם מיעוטו, וכל שנתערב הדבר בס', ה"ה בטל בעוצם מיעוטו, ובתרומה החמירו בשיעור הביטול בעוצם מיעוטו, ואינו בטל אלא בק', ובערלה וכלאי הכרם אינו בטל אלא במאתים, - והא דבאינו מינו ל"ב ששים ומאה, הוא משום שאפשר לעמוד על הטעם וכמש"כ הרמב"ם, והיינו דכל הא דבעי' שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, הוא היכא דלא אבד טעמו, אך היכא דאבד טעמו ל"ב שיאבד בעוצם מיעוטו, או דהא גופא שבטל טעמו, הו"ל כביטול בעוצם מיעוטו, וע"כ היכא דאפשר לעמוד על הטעם וידענו שאבד טעמו, ל"ב ששים, - ואשר ע"כ כל הא דבמבשא"מ ל"ב שיאבד בעוצם מיעוטו, הוא רק היכא שטעמנוהו וידענו שאבד טעמו, אך כל היכא שאין שם גוי לטעום, או היכא שנתערב במינו ואינו מינו וא"א לעמוד על הטעם, הדר דינא דבעי' שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, וע"כ בעי' שיתבטל בשיעור הביטול דאיסור זה, ובתרומה בעי' שיתבטל במאה, ובערלה וכלאי הכרם בעי' שיתבטל במאתים, ואכמ"ל.[[312]](#footnote-313)

י] בנדרים נ"ט א' אמרינן דהא דתרומה בטילה, אף דאפשר לישאל עלי', ולא חשיבא כדבר שיש לו מתירין דאפי' באלף לא בטיל, הוא משום דאין מצוה לישאל עלי', ועמש"כ בזה הט"ז בסימן שכ"ג סק"ב, והש"ך בנקוה"כ שם, וגל' מהרש"א שם, ועמש"כ בזה התורת זרעים במשנתינו.

יא] ובטעם הא דלא חשיבא התרומה כדשיל"מ מכח הא דהיא ראוי' לכהן, כתב הראבי"ה בסימן תק"ז דהוא כמו שאמרו ביבמות פ"ב א' בדין חטאת טהורה, דלא חשיב כדשיל"מ מכח הא דהיא ראוי' לכהן, משום דלכהן מישרא שרי ולישראל לעולם אסור, ופירש"י שם דכל הא דדשיל"מ לא בטל הוא רק כשיש היתר מחר למי שהוא אסור לו עכשיו כגון ביצה שנולדה ביו"ט, וכ"כ הריטב"א בב"מ נ"ג א'.

ובגל' הגרע"א למג"א סימן שי"ח סק"ב כתב, ז"ל, ואף דתרומה שנתערבה הוי יש לו מתירין לכהן טמא, מ"מ איסור זרות ל"ה יש לו מתירין, ובאמת גם הזר אסור לאכלו בטומאה דהך איסור כיון דישל"מ לכהנים גם לזר לא בטל, עכ"ל.

ומבו' בד' רבינו הגרע"א דפשיטא לי', דתרומה שנתבטלה בחולין, אף שהיא מותרת לזרים משום דהו"ל דשאיל"מ, מ"מ היא אסורה לכהן טמא, דהך איסורא הו"ל כדשיל"מ, כיון שבידו ליטהר, ועפי"ז כתב, דאף הזר אסור לאכלו בטומאה, דכיון דאיסור זה יש לו מתירין לכהנים, אינו בטל אף לזרים.

יב] ואמנם קשיא בזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ג, ז"ל, התרומה וכו' עולין בק"א וכו', כיצד וכו' מרים מן הכל סאה אחת כנגד סאה שנפלה, והשאר מותר "לכל אדם", עכ"ל, ונראה להדיא דתרומה שבטלה, ה"ז מותר לכל אדם ואף לטמאים, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד באיסור משהו, ז"ל, תרומה שנתערבה בחולין וכו' והמאה הנשארים מותרים לזרים "ולטמאים", עכ"ל,[[313]](#footnote-314) וכן נקט היש"ש בפ' הערל סימן ל"ד.

יג] ובטעמא דמילתא דתרומה שנתבטלה מותרת אף לכהן טמא ולא חשיבא כדשיל"מ, כתב היש"ש שם, ז"ל, כהן שנפלה לו תרומה בחולין וכו' והוא טמא, לא אמרינן דלא יאכל, דלענין טומאה הוי דשיל"מ וכו', כמש"כ גבי בכורים ומע"ש אף דבטלין בחולין, מ"מ לענין לאכול חוץ לירושלים לא בטילי דצריך להעלותם לירושלים וכו', שאני התם דבכורים ומעשר לכל העולם אינו ראוי' חוץ לירושלים ומשו"ה קרוי דשיל"מ, אבל בכה"ג דלשאר כהן משרי שרי, לא קרוי יש לו מתירין, ואף לדידי' בטל, עכ"ל.

וביד יהודה סימן ק"ב סקכ"א פירש ד' היש"ש דהיינו, דדוקא בביכורים כיון דנפ"מ לכל באכילת ירושלים עצמו, לכך הגם דלאכילת זרים ובהמה ל"ה דשיל"מ, מ"מ כיון דלאכילת ירושלים הוא דשיל"מ, לא בטל לענין זה, ומשא"כ בתרומה דלכל הכהנים א"צ כלל לביטול, רק לאיש פרטי זה, ע"כ כיון דלכל ישראל בטל דלדידהו ל"ה דשיל"מ, ע"כ ה"ז בטל גם לכהן זה, ולא חשבינן גם לדידי' כדשיל"מ, עכ"ד,[[314]](#footnote-315) ויש להביא מקור ליסוד הדברים, מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דביכורים מ"ב, ומד' הר"ש והרא"ש שם, (וכ"ה בשאג"א בדיני חדש סימן י"ב, דלדעת הר"ש והרא"ש יש להתיר בזה), ואכמ"ל.

יד] אמנם צ"ע בזה ממה שאמרו בבכורות כ"ז א' בדין תרומת חו"ל, דרבה מבטלה ברוב ואכיל לה בימי טומאתו, ודעת כמה מקמאי דל"מ ביטול ברוב אלא לאכלה לכהן בימי טומאתו, ולא לאכלה לזרים, ותיקשי דכיון דל"מ הביטול להתירה לזרים, מ"ט מהני להתירה לטמאים, הרי הו"ל דשיל"מ.

ואמנם באמת מהתם קשיא גם על ד' הגרע"א שנקט דל"מ ביטול להתיר התרומה לכהן טמא, משום דהו"ל כדשיל"מ, וא"כ מ"ט תרומת חו"ל בטילה ברוב להתירה לכהן בימי טומאתו, - ומצאתי שכבר עמד בזה השאג"א בדיני חדש סימן י"ב,[[315]](#footnote-316) ועיי"ש שכתב לישב דקל הוא שהקילו חכמים בתרומת חו"ל, כמו שהקילו לבטלה לכתחילה כדי לאכלו בימי טומאתו אע"ג דאין מבטלין איסור לכתחילה ואפי' בדרבנן, ה"נ הקילו בו דאפילו דשיל"מ נמי בטל, עכ"ד, ולפ"ז נמצא, דהא דטבל דחו"ל אינו בטל ברוב, (אף להסוברים דתרומת חו"ל בטלה ברוב אף להתירה לזרים), הוא רק משום טעמא דכהתירו כך איסורו, אך לי"ב לדינא דדשיל"מ לא בטל, וצ"ע.

טו] והפליתי בסימן ק"ב סק"ה כתב בתו"ד בטעם הא דמע"ש בירושלים בטל אף להתירו לאכלו בטומאה, ז"ל, אבל בנתערב בירושלים לאכול בטהרה כדין מע"ש, לזו לא נאסר מעולם, רק מה שנאסור לאכול שלא בטהרה, וע"ז אין היתר מעולם אף דיעלהו, ואין כאן דשיל"מ כלל, עכ"ל, וכן פשיטא לי' להמרכה"מ בפ"ד מביכורים הט"ו דאיסורא דטמאים אין לו מתירין.

ונראה בביאורו, דהנה בעיקר מה שאמרו ביבמות דחטאת טהורה לא חשיבא כדשיל"מ משום דלכהן משרא שרי ולישראל לעולם אסור, מצינו שנחלקו הראשונים, דהנה הרשב"א ביבמות שם והראבי"ה שם הק' מזה ע"ד הרי"ף שכתב דהא דפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה בכותח, הוא משום דיכול לאכלה עם הבשר והו"ל דשיל"מ, אף דלאכלה עם הבשר לעולם מותר ולאכלה בכותח לעולם אסור, והר"ן בנדרים נ"ב א' כתב ע"ז דל"ק כלל, דמה שאמרו ביבמות דבכה"ג דלישראל לעולם אסור לא חשיב כדשיל"מ, הוא משום דאין לנו להחמיר לישראל מפני התירו של כהן, ומשא"כ בפת שאפאה עם הצלי בתנור דיש לו ולכל אדם היתר בה עכשיו, ראוי להחמיר בביטולה, ועמש"כ בזה הבית מאיר בביכורים פ"ב.

אמנם מד' הרשב"א והראבי"ה שהק' מזה ע"ד הרי"ף, נראה דס"ל דהא דבכה"ג דלכהן מישרא שרי ולישראל לעולם אסור לא חשיב כדשיל"מ, לאו היינו דכיון דלישראל עצמו ליכא היתר, אין מחמירין עליו מכח הא דאפשר להאכילו לכהן, והיינו דליכא למימר בזה עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, כיון שהוא עצמו אין בידו לאכלו בהיתר, דלעולם כל דיש לו היתר אף לאדם אחר, הי' לנו להחמיר שלא יתבטל לכל העולם, כיון דאפשר להאכילו בהיתר לאדם זה, אלא הא דלא חשבינן לה כדשיל"מ, הוא משום דכל עיקר דינא דדשיל"מ הוא בדבר שיש היתר לאיסורו בע"א, ובזה הוא דאמרינן דעד שתאכלנו באיסור ותתיר את האיסור ע"י ביטול, תאכלנו בהיתר ותתיר את האיסור ע"י דבר אחר, אך כל שאין היתר לאיסורו בע"א, ונמצא דאת ההיתר החל ע"י הביטול, אין בידינו לעשות בע"א, ע"כ אף דיש אכילה המותרת, לא חשיב זה כדבר שיש לו מתירין, דלא חשיב דבר "שיש לו מתירין", אלא כשיש היתר לאיסורו, ולא כשאיסורו הוא על אופני אכילה מסוימים, וכ"ה מבו' בל' הגר"א בסימן ק"ב סקט"ו ובסימן ס"ט סקנ"ד, וכ"נ גם בל' הש"ך בסימן ק"ב סקי"א ובסימן ס"ט סקנ"ו, - ואשר ע"כ שפיר נקטו דה"נ בדין דבשר שנבלע בפת לא חשיב כדשיל"מ משום דלאכלו בבשר משרא שרי ולאכלו בכותח לעולם אסור, ונמצא דאין היתר לאיסורו, וכל שאין היתר לאיסורו, לא חשבינן לי' כדשיל"מ.

טז] ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאיסורא דתרומה לכהן טמא לא חשיב כדשיל"מ, דכי היכי דבשר שנבלע בפת לא חשיב כדשיל"מ, משום דאין היתר לאיסורו, ע"כ ה"נ איסורא דתרומה לכהן טמא לא חשיב כדשיל"מ, כיון דאין היתר לאיסורו, שהרי אין היתר לאיסור החפצא, דלעולם היא אסורה לכהן טמא, ואך דהגברא יש לו היתר, וזה ל"מ מידי, והיינו משום דעיקר דינא דדשיל"מ, הוא דעד שאתה מתיר את האיסור ע"י ביטול, תאכלנו בהיתר ותתיר את האיסור ע"י דבר אחר, אך בתרומה לכהן טמא, דאף כשיטהר לא יותר איסור התרומה, לא חשיב כדשיל"מ, וכנ"ל.[[316]](#footnote-317)

יז] **עולה באחד ומאה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאם נפל חלק א' של תרומה בק' חלקים חולין שנהי' הכל מאה ואחד, ה"ז מוציא חלק א' שהוא שיעור התרומה שנפלה, ואוכל את השאר, ומשמע דמפרש דהא דתנן ד"עולה" באחד ומאה, היינו דהוא מעלה כשיעור התרומה שנפלה, ועי"ז היא ניתרת בביטול דאחד ומאה, וכ"נ בד' הראב"ד באיסור משהו שפירש כן, - ומבו' לפ"ז, דהא דצריך להרים כשיעור התרומה שנפלה, אי"ז דין הרמה בעלמא, אלא כ"ז שלא הרים, אסורה התערובת באכילה, ורק ע"י ההרמה, הוא דמותר לאכול את שאר התערובת, ועי' בחזו"א דמאי סימן ט"ז סקט"ו שכתב דאף דהרמב"ם לא הביא בהלכותיו להדיא לדין זה דהתערובת אסורה קודם הרמה, מ"מ יש ללמוד כן מדבריו בפיהמ"ש ובהלכותיו בכ"ד, עיי"ש.

ומשמעות הדברים הוא, דהא דאסורה התערובת באכילה קודם ההרמה, אי"ז איסור בפנ"ע מכח דין ההרמה, אלא היינו דאין התרומה בטילה בתערובת קודם ההרמה, וזהו דתנן דעולה באחד ומאה, דרק ע"י שמעלה כשיעור התרומה, הוא דהיא בטלה באחד ומאה.

יח] אך הנה התוס' בבכורות כ"ב ב' הביאו מפירש"י שם, ונשמט בדפוסים שלפנינו, דעיקר דין ההרמה הוא משום גזל השבט, ואם נותן לו דמים שפיר דמי, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתנן לקמן פ"ה מ"ב בסאה תרומה וכו' תעלה ותיאכל, הוא לשון ביטול ולא לשון הרמה, והוכיח כן מהא דמצינו גם בערלה וכלאי הכרם דתני בהו דהן עולין באחד ומאתים, אף דליכא בהו דין הרמה, והתוס' שם נחלקו ע"ז, דאף דדין הרמה הוא משום הפסד כהן, מ"מ אין יכול ליפטר בדמים, והוכיחו כן ממתניתין דתמורה י"ב א', דמבו' דאף לרבנן יש קדושת תרומה על הסאה שמעלה, עיי"ש,[[317]](#footnote-318) ובפשוטו לפ"ד רש"י דדין ההרמה מתקיים אף בנתינת דמים, אין התערובת אסורה באכילה קודם ההרמה.

וכ"נ בד' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, שכתב דאין לפרש דהא דסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגבי' עד שנפלה אחרת ה"ז אסורה, ולא אמרינן דקמא קמא בטיל, הוא משום דאיכא דין הרמה, דהרמה אינה אלא משום גזל השבט, אבל אינה אוסרת המדומע, עכ"ד, וכ"ה בתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל, ובאו"ז ע"ז סימן רע"ט.

יט] אך הנה בשבת קמ"ב א' אמרו דלרבנן אין מעלין את המדומע בשבת באחד ומאה, משום דהו"ל כמתקן, ובפירש"י שם מבו' דהיינו, דאסור להרים כשיעור התרומה שנפלה, כיון דעי"ז הוא מתקן את התערובת, ומבו' דקודם שהרים את התרומה, אסורה התערובת לזרים.

ובתרוה"ד סימן נ"ד נקט בתחילת דבריו דלדעת רש"י בבכורות והרא"ש אין התערובת אסורה לזרים קודם ההרמה, וכתב לפ"ז, דהא דאין מעלין את המדומע בשבת באחד ומאה, היינו דאסור לשער ולאמוד בדעתו אם יש כאן ק"א, דכיון דהשיעור והאומד שבו מביא לידי היתר, חשיב תיקון, וגזרינן בי' משום תיקון ע"י מעשה, - אך כתב דבל' רש"י בשבת שם במתניתין מבו' דהא דאין מעלין את המדומע בשבת, היינו דאסור להרים כשיעור הסאה שנפלה, וכתב דצ"ל לפ"ז, דאף דא"צ להרים מן התערובת, וסגי אף בנתינת דמים, מ"מ כל כמה דלא מפריש מיני' או דלא יהיב דמי לכהן אסור לאכול מן המדומע, משום דחשו רבנן להפסד כהן, דלמא משתלי ישראל ולא יהיב לי' מידי דממון שאין לו תובעין הוא, וכתב די"ל כן גם בד' הרא"ש בחולין, דס"ל כדעת רש"י דסגי בנתינת דמים, וכיון דמצי ליפטר בנתינת דמים וא"צ להרים, דמי לשאר איסורים שבטלו בשעת נפילתם לתערובת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[318]](#footnote-319)

כ] בפירש"י בחולין צ"ט ב' מבו' דהא דתרומה עולה באחד ומאה, היינו דבעינן שיהא ק"א חולין מלבד התרומה,[[319]](#footnote-320) והתוס' וש"ר שם נחלקו ע"ז, דכיון דהא דתרומה עולה באחד ומאה ילפינן לה מדכתיב את מקדשו ממנו, דבר שאתה מרים ממנו אם נפל לתוכו מקדשו, הרי דאין לאסור אלא כשנפלה התרומה לצ"ט דחולין, דזהו השיעור שאתה מרים ממנו, דתרומ"ע הויא אחד ממאה מכל הכרי, ואין להצריך שיהא ק"א דחולין, - וכ"כ הרמב"ם וש"ר במשנתינו דסגי במה דאיכא ק' חלקים חולין כנגד התרומה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"א.

ובאמת דכ"ה מבו' בכמה משניות לקמן פרק ה', דכל שנפלה התרומה לק' חולין ה"ה בטילה, וקשיא מזה ע"ד רש"י דאין התרומה בטילה אלא כשנפלה לק"א חולין, - וביותר תמוה, דרש"י גופי' בחולין שם בע"א כתב, ז"ל, אע"פ שיש בחולין ק"א, שתרומה דינה לבטל בכך, דנפקא לן בספרי מקראי מכל חלבו את מקדשו ממנו שאם נפל בתוכו הרי הוא מקדשו, ובתרומ"ע משתעי קרא שהיא א' מק', וקאמר שאם חזרה לתוך הצ"ט מקדשתן, מכאן אמרו תרומה במאה עם האיסור אסורה, במאה והיא מותרת, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל שנפלה התרומה לתוך ק' דחולין ה"ה בטילה, ול"ב שיהא ק"א דחולין.[[320]](#footnote-321)

והמהרש"ל בחולין שם עמד בסתירת ד' רש"י, ועיי"ש שכתב לישב, דלעולם תרומה בטילה בק' של היתר, ואך דכ"ז הוא ביבש דלא יהיב טעמא, אבל בבישול דיהיב טעמא והאיסור ג"כ בעין, הוסיפו עלי' עוד אחת לשיעור הביטול, וכתב לדמות ד"ז להא דלדעת הרמב"ם החמירו בביצה דבעינן ס"א, - ולפ"ז ניחא גם הא דתנן לקמן פ"ה דכל שנפלה התרומה לק' חולין ה"ה בטילה, דבתערובת דיבש ביבש סגי בק' חולין לבטל את התרומה.

כא] בספר הישר לר"ת סימן תע"א כתב דתרומה אוסרת במינה בכ"ש, דכי היכי דטבל אוסר במינו בכ"ש, משום דכהתירו כך איסורו, וכמו שאמרו בע"ז ע"ג ב', ה"נ תרומה אוסרת בכ"ש, דכהתירה כך איסורה דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, והוכיח כן מד' ר' יוחנן בע"ז ע"ג ב', - ובסימן תש"ט כתב, דבתחילה פירש דהא דאמרינן בכ"ד דתרומה עולה בק"א היינו בדבר יבש, דכל הא דטבל ותרומה אוסרין בכ"ש, הוא רק בתערובת דלח בלח, אך בתערובת דיבש ביבש אינם אוסרין בכ"ש, ובזה הוא שנאמר הדין דתרומה עולה בק"א, אך מסיק שם דכל הא דתרומה עולה בק"א הוא כשנפלה לתוך חולין מתוקנים, דא"א למבטל ליעשות כבטל, וכמ"ד במנחות כ"ג ב' דבתר מבטל אזלינן, עיי"ש,[[321]](#footnote-322) והובאו דבריו בד' התוס' בזבחים ע"ג א' ובמנחות כ"ב ב'.

ובתוס' הר"י מפאריש בע"ז ע"ג א' כתב די"מ, דכל הא דתרומה עולה באחד ומאה, הוא רק בתרומת מעשר, דיש לה שיעור, ולי"ב לטעמא דכהתירה כך איסורה, אך תרומה גדולה דאין לה שיעור, ה"ה אוסרת תערובתה בכ"ש, דכהתירה כך איסורה, וכ"כ בשטמ"ק בנדרים נ"ז ב' בשם הר"א ממיץ.

אמנם דעת ש"ר דאף דטבל אוסר בכ"ש משום דכהתירו כך איסורו, מ"מ תרומה אינה אוסרת בכ"ש כלל, ולא אמרינן בה דכהתירה כך איסורה, - ובטעמא דמילתא כתב הרשב"א בע"ז ע"ג ב', ז"ל, וחומר זה שהחמירו בטבל משום תרומה שבו יותר מן התרומה עצמה משהופרשה שהיא עולה בק"א, ואע"פ שאיסור הטבל התרומה שבו גורם לו, משום דתרומה משהופרשה אי אתה יכול לא להוסיף על אסורה ולא למעט ומשהופרשה הופרשה, ואינה ניתרת כולה בחטה אחת מכיון שקרא עלי' שם, והילכך ילפינן לה מתרומ"ע וכו', עכ"ל, ועד"ז כתב הריטב"א שם, וצ"ב.[[322]](#footnote-323)

**פ"ד מ"ח**

א] **ר' יהושע אומר תאנים שחורות מעלות את הלבנות וכו',** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרש בר פדא בטעמא דר' יהושע הוא משום דאם רצה טוחן ומתיר, וכתב הר"ש דהיינו דכיון דאם דורסן מתערבין הכל ועולה, ע"כ אף קודם שדורסן מצטרפין התאנים השחורות לבטל את התאנה של תרומה שנפלה.

ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס תס"ג כתב, ז"ל, שבתרומה שהחמירו בה מצד אחר, הקלו בה מצדדים אחרים כדי שלא להחמיר עלי' כ"כ, וכמו שהקלו וכו' בתאנים שחורות ולבנות, שהשחורות מעלות את הלבנות והלבנות מעלות את השחורות לר' יהושע, ומשום שאם רצה טוחן ומתיר כדמפרש בירושלמי, עכ"ל.[[323]](#footnote-324)

ולכאו' יסוד הדברים הוא, דלדין ביטול דאחד ומאה, ל"ב שיהא הספק ספק רחוק דאחד ממאה, דאם הוה בעינן שיהא הספק ספק רחוק דאחד ומאה, ודאי א"א לצרף את התאנים השחורות שאינם בכלל הספק, אלא היינו דבעינן שתהא התרומה בטילה בעוצם מיעוטה ויהיו ק' דחולין כנגדה,[[324]](#footnote-325) וכאשר כ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ה, ולענין זה הקילו דחשבינן דאף התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, כיון דאם דורסן הן מתערבין.

ב] ובתוי"ט הק' בעיקר ה"ט דאם רצה טוחן ומתיר, שהרי תנן לקמן ספ"ה דאם במזיד הוסיף על ההיתר אסור, והיינו משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, וא"כ היאך יש בידו לטחון ולהתיר, - ועיי"ש שהביא מפי' הר"א מעכו שכתב לפרש בזה, ז"ל, ואף כי אין מבטלין איסור לכתחלה, ה"מ להרבות בהיתר כדי לבטל האיסור, אבל בכה"ג שאינו מרבה בהיתר אלא משנה האיסור מכמות שהי' ומפרידן כאשר הי' מקדם כדי לערבם יחד, בכה"ג נ"ל דשרי לבטל לכתחילה, ור"א אוסר, עכ"ל.

והנה נתחדש לפ"ז בד' ר' יהושע, דאף דידעינן דנפלה לתערובת תאנה לבנה, מ"מ חשבינן דגם התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, ואך דמ"מ הי' בדין דלא יועילו התאנים השחורות להעלות, כיון שאינם בכלל הספק, ובזה הוא דאמרינן דאם רצה טוחן ומתיר, דכיון דאף התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, ע"כ הוא רשאי לטוחנם יחד, כיון שאינו מרבה בהיתר, אלא משנה האיסור מכמות שהי' וכו'.

ג] והנה הכנה"ג ביו"ד סימן צ"ט בהגה' הטור אות ט"ו הביא לד' התוי"ט לדינא, דכל שמשנה האיסור מכמות שהי' כדי לערבם מותר לבטל, והפמ"ג שם תמה ע"ז, דכל מש"כ התוי"ט להתיר בזה, הוא רק לדעת ר' יהושע, אך אנן קי"ל כר"א ור"ע דפליגי וס"ל דבכה"ג נמי אין מבטלין, - ועיי"ש שכתב להוכיח דלדינא אף בכה"ג אין מבטלין, ממה שאמרו בגיטין נ"ד ב' בדין אגוזי פרך שנתערבו, דאסור לפצען, משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, והרי דאף דאינו מוסיף על התערובת, אלא משנה את האיסור מכמות שהי' כדי שיתבטל, יש בזה להאיסור לבטל איסור לכתחילה.

ד] אמנם בדעת הכנה"ג נראה דס"ל, דבהך מילתא לא פליגי ר"א ור"ע על ר' יהושע, ומודו דמותר לטחון ולהתיר, וכל הא דפליגי הוא בהא דס"ל לר' יהושע דמכח זה בטלה התרומה אף קודם שטחן ודרס, ובזה הוא דפליגי ר"א ור"ע וס"ל דקודם שטחן ודרס, אין התאנים השחורות מצטרפין להעלות, - אך באמת בל' הר"א מעכו מפורש דטעמא דר"א הוא משום דס"ל דאף בכה"ג אסור לבטל איסור לכתחילה, ואם הי' מותר לבטל איסור לכתחילה בכה"ג, הי' מודה ר"א דהתאנים השחורות מצטרפין להעלות, וזה כמש"כ הפמ"ג, וצ"ע בזה.

ה] והנה לולי דברי התוי"ט הי' נראה לפרש, ושו"ר בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות ה"ג שכתב לפרש כן, דאף דבאמת הדין נותן דאסור לטחון ולהתיר, משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, מ"מ ס"ל לר' יהושע דכיון דאם הי' דורסן היו מעורבין יחד והיתה התרומה עולה, ע"כ אף קודם שדרסן חשבינן להו כמעורבין ומצטרפין התאנים השחורות להעלות, דחשבינן דאף התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, כיון דאם הי' דורסן היו מעורבין יחד, - ולפ"ז ודאי דלדעת ר"א ור"ע דאין התאנים השחורות מעלות את הלבנות, אסור לדרסן יחד ולהתירן, דאין מבטלין איסור לכתחילה.

ובדעת הר"א מעכו שלא פירש כן, נראה לדון דהוא משום דפליג ע"ד הריבמ"צ והר"ש והרשב"א, ומפרש בדעת בר פדא, דכל הא דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות לר' יהושע, הוא רק כשדרסן ועירבן יחד, אך בלא"ה אינם מעלות, וכאשר כ"ה פשטות ל' הירושלמי, וזהו דקשיא לי' דהיאך מותר לדרסן ולערבן יחד, הרי אין מבטלין איסור לכתחילה, והוצרך לפרש דהוא משום שאינו משנה האיסור מכמות שהי' וכו'.

וסמך לזה הוא ממש"כ הר"א מעכו דטעמא דר"א דפליג, הוא משום דס"ל דאין מבטלין איסור לכתחילה אף בכה"ג, אשר צ"ע דמנלי' דר"א פליג בהך מילתא, הרי י"ל דמודה ר"א דמותר לדרוס ולהתיר ולי"ב משום הא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ולא פליג אלא בהא דס"ל לר' יהושע דמכח זה מעלין התאנים השחורות את הלבנות אף קודם שדרסן יחד, ומשמע מזה דס"ל דלדעת בר פדא כל הא דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות, היינו שהוא רשאי לדרוס ולהתיר, ובזה הוא דפליג ר"א וס"ל דאף בכה"ג אינו רשאי לדרוס ולהתיר משום דאין מבטלין איסור לכתחילה.

ו] והנה אמנם בעיקר דרך זו צ"ע, דלישנא דר' יהושע דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות, משמע דהם מעלין אותם אף קודם שדרסן ועירבן, ועמד ע"ז בתשו' גינת ורדים יו"ד כלל א' סימן ל', ועד"ז צ"ע עוד, דלכאו' לדרך זו נמצא דפלוגתא דר' יהושע ור"א היא בדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, דלר' יהושע כל שאינו מרבה בהיתר אלא משנה האיסור מכמות שהי', לי"ב להא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ולר"א אף בכה"ג אסור, ואי"ז במשמעות לישנא דמתניתין דמשמע דפליגי בדיני תערובת, אם התאנים השחורות מעלות את הלבנות.

אך באמת ב' הקו' מתישבות זב"ז, דודאי דגם לדעת בר פדא אין הפלוגתא דר' יהושע ור"א פלוגתא בדיני ביטול איסור לכתחילה, אלא הויא פלוגתייהו בגדרי תערובת, דר' יהושע ס"ל דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות, וחשבינן דאף התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, וע"כ אף דמ"מ אין התאנים השחורות מועילות להצטרף לבטל, כיון שאינם בכלל הספק, מ"מ הוא רשאי לטחון ולהתיר, כיון שאינו מרבה בהיתר אלא משנה את האיסור מכמות שהי', אך ר"א ס"ל דאין התאנים השחורות מעלות את הלבנות, ואין התאנים השחורות בכלל התערובת, וע"כ אינו רשאי לטחון ולהתיר, דכיון דאין התאנים השחורות בכלל התערובת, ע"כ כל שהוא דורסן יחד ומערבן, הו"ל כמרבה בההיתר, ויש בזה משום הא דאין מבטלין איסור לכתחילה.[[325]](#footnote-326)

ואשר זהו הא דתנן דר' יהושע אומר דתאנים שחורות מעלות את הלבנות, דבאמת יסוד דינא דר' יהושע הוא דחשבינן דהתאנים השחורות הוו בכלל התערובת והן מעלות את הלבנות, ומכח זה הוא דהוא רשאי לדרסן יחד ולהתיר, וכמש"נ.

ז] בתורי"ד ע"ז ס"ו א' הביא לדינא דמשנתינו, וכתב ע"ז, ז"ל, ונ"ל דאפילו ר' יהושע ור"ע דמקילין, ה"מ בתאנים שחורות ולבנות שכולן מין תאנים הן, אבל הרבה מיני פירות שנתערבו זה בזה ואחד מהן תרומה אין מעלין זא"ז, עכ"ל, ולכאו' הטעם בזה, דכל הא דמצינו לחשוב לכל התאנים כתערובת אחת, היינו דוקא כשהם מין אחד, אך בכמה מינים, חשבינן להו ככמה תערובות, וע"כ אינם מעלין זא"ז, ואמנם דבד' הרי"ד נתחדש דאף דינא דר"ע דכשאין ידוע מה נפלה מעלות זא"ז, הוא רק במין אחד, וזה צ"ב, ועמש"נ בזה להלן מ"ט אות ז'.

ח] בתורת זרעים כתב, דכל הא דלר' יהושע מעלין התאנים השחורות את הלבנות, הוא רק בדינא דביטול בק"א בתרומה, דבזה הוא שהקילו דאף השחורות מעלות את הלבנות, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ג שהבאנו לעיל אות א', אך בדין ביטול בששים במין במינו, אף דהוי ג"כ מדרבנן, לא הקילו בו כולי האי, - ולפ"ז נמצא, דאף בתרומה כל הא דהשחורות מעלות את הלבנות, הוא רק כשבאנו ע"ז מכח דינא דתרומה אינה בטילה אלא בק"א, אך כל שבאנו ע"ז מכח דינא דמב"מ אינו בטל אלא בס', ל"מ השחורות להעלות

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתנן לקמן מ"ט להך דינא דהשחורות מעלות את הלבנות, כשהיו שם נ' שחורות ונ' לבנות, אף דליכא בהלבנות עצמם ס' כנגד התרומה, הוא משום דבתערובת יבש ביבש סגי ברוב, וכל הא דתרומה אינה בטילה ברוב, הוא מכח הדין שנתחדש בתרומה דאינה בטילה אלא בק', ובדין זה נתחדש דהשחורות מעלות את הלבנות, - אך כ"ז ניחא לדעת רוב קמאי, דמין במינו ביבש בטל ברוב, אך לדעת רש"י והרמב"ם דמב"מ אינו בטל אלא בס' אף ביבש, תיקשי דמ"ט התאנים השחורות מעלות את הלבנות, אף כשאין בלבנות ס' כנגד התרומה, הרי בדין ביטול בס' לא מצינו שהקילו דהשחורות מעלות את הלבנות, עכ"ד.[[326]](#footnote-327)

ט] ונראה דצ"ל בזה, דהנה בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ה מבו', דהא דכל איסורים אינם בטלים אלא בששים והא דתרומה אינה בטלה אלא במאה, הוו ביסוד הדין חד דינא, דמדרבנן אין האיסור בטל אלא כשנאבד בעוצם מיעוטו, ואך שחילקו חכמים בשיעור התערובת דעי"ז בטל האיסור בעוצם מיעוטו, דבכל איסורים הוא בששים, ובתרומה הוא במאה, עיי"ש בדבריו.

והנה לפ"ז נמצא, דבתרומה דאינה בטלה אלא במאה, ליכא כלל לדינא דביטול בששים, כיון דשיעור עוצם מיעוטו דתרומה הוא מאה, וליכא בה כלל לשיעורא דששים,[[327]](#footnote-328) וע"כ כיון דמכח שהחמירו חכמים בתרומה דאינה בטלה אלא במאה, הקילו בה דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות, ה"ז מועיל אף כשאין בלבנות בפנ"ע ששים כנגד התרומה, דאף דלגבי דינא דביטול בששים בשאר איסורים, לא מצינו דשחורות מעלות את הלבנות, מ"מ בתרומה ה"ז מועיל אף כשאין בשחורות ששים כנגד התרומה, כיון דבתרומה ליכא כלל לדינא דששים, וכנ"ל.

י] ושו"ר ביד יהודה סימן קי"א סק"ג ד"ה ע"כ הברור שהביא לדינא דמשנתינו, וכתב ע"ז, ז"ל, דכן ראו חז"ל להקל גבי תרומה היכא שיש שיעור ביטול דאוריייתא, ואף לא לגבי שיעור מאה לבד אשר חמור בזה תרומה משאר איסורין, אך גבי שיעור ס' דצריך בכל איסורין, מ"מ בתרומה הקילו במב"מ בזה, וכבר כתבתי דאין ענין שיעור ס' בתרומה במינו כלל, וכן הרבה ס"ל דכל יבש ביבש צריך ס', ואעפ"כ מצינו בתרומה שהקילו הרבה כל שיש רוב, עכ"ל, וזה כמש"נ.

יא] **עגולי דבילה הגדולים מעלים את הקטנים,** הרמב"ם בפיהמ"ש הביא למה שאמרו בירושלמי, דהגדולים מעלים את הקטנים במשקל, והקטנים מעלים את הגדולים במנין, וכתב הרמב"ם לפרשה, כגון שהיו שם מן החולין עשרים עגולים קטנים ועשרים עגולים גדולים, וכל א' מן הגדולים משקלו ד' ליטרים, וכל א' מן הקטנים משקלו ליטרא א', ונתערב בהן עיגול קטן של דבילה שמשקלו ליטרא אחת, אין אומרים דעיגול נפל לתוך מ' עיגולים ונעשה הכל מדומע, אלא אומרים דליטרא אחת נפל במאה ליטרא ויעלה באחד ומאה, - ומאידך אם הי' שם צ' עיגולים קטנים דמשקל כל א' מהם ב' שלישי ליטרא, וי' עיגולים גדולים שמשקל כל א' ד' ליטרא, ונתערב בהן עיגול גדול של דבילה שמשקלו ד' ליטרים, אין אומרים דד' ליטרים נתערבו בק' ליטרים ונעשה הכל מדומע, אלא אומרים דעיגול נפל למאה עיגולים, ויעלה באחד ומאה, והרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"ב הביא לדין זה קצת בע"א, לפ"מ דקי"ל כר"ע, דאינם מעלות זא"ז אלא כשאין ידוע מה שנפלה, ועמש"נ בדבריו להלן אות י"ז י"ח.

ונתחדש בזה דדינא דביטול במאה, לא תלי כלל במידה, אלא תלי או במשקל או במנין, - ולפ"ז הרי דלפי המבו' בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ה דדין ביטול בששים בשאר איסורים ודין ביטול במאה בתרומה, הוי ביסודו חד דינא, דאין האיסור ניתר אלא כשבטל בעוצם מיעוטו, הרי דה"נ בדינא דביטול בששים, לא אזלינן בתר המידה, אלא אזלינן בתר המשקל או בתר המנין,[[328]](#footnote-329) וזה דלא כמש"נ לעיל מ"ו אות ח' מד' האחרונים דבדינא דביטול בס' אזלינן בתר המידה, וצ"ע.[[329]](#footnote-330)

יב] ובעיקר הך דינא דעיגולי דבילה הקטנים מעלים את הגדולים במנין, צ"ע, דלמש"כ הריבמ"צ והר"ש ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יהושע הוא משום דאם דורסן מתערבין הכל ועולה, לכאו' אין לילך כלל אחר המנין, שהרי כל הא דהקטנות מעלות את הגדולות אף שאינם בכלל הספק, הוא משום דאם ידרוס הכל יחד יהיו אף הקטנות בכלל הספק, ובכה"ג שידרוס הכל יחד, הרי לא יהא מאה כלל כנגד התרומה, ויש לדון בזה לפ"ד הרש"ש במשנתינו שהבאנו להלן אות י"ח, עיי"ש, וצ"ע בזה.

יג] **ר' אליעזר אוסר,** בספר חסידים סימן תתמ"ח הביא לדינא דמשנתינו, וכתב דכיון ששחורות ולבנות ב' מינין, ע"כ אם בירך על גודגדניות אדומות שהחיינו ואח"כ ראה שחורות צריך לחזור ולברך עליהן, והובאו דבריו בתרוה"ד סימן ל"ג ובב"י או"ח סימן רכ"ה.

ובתשו' הלכות קטנות ח"א סימן רל"א תמה ע"ז, דהא דלר"א אין התאנים השחורות מעלות את הלבנות, הוא משום שאינם בכלל הספק, ועיי"ש שכתב דאדרבה, מהא דתנן לעיל פ"ב מ"ד דכל מין חטים א' וכל מין תאנים א', יש ללמוד דחשבינן להו כמין א', - ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ו' הוסיף לתמוה בזה, שהרי לדעת ר"א אף אין גדולים וקטנים ואף עיגולים ומלבנים אין מעלין זא"ז, אף דהוו מין א', ובע"כ דטעמא דר"א הוא משום דכל שאינו בכלל הספק אינו מצטרף להעלות, וכן הק' הגר"א באו"ח סימן רכ"ה ס"ד, - ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות ה"ג ובפי"ד ה"א, מש"כ לישב.

יד] **ור"ע אומר בידוע מה נפלה אין מעלות זא"ז, ובאין ידוע מה נפלה מעלות זא"ז,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעמא דר"ע הוא משום דכל שידוע מה נפלה, ה"ה יכול לאכול האחרות, וכיון דמותרות הן אין מסייעות לבטל, אבל אם אין ידוע מה נפלה, כיון דאי אמרת אין מעלות כולן אסורות, ה"ה מצטרפות לבטל.

ומשמעות הדברים דלאו היינו דר"ע פליג ביסוד הדברים על ר"א, וס"ל דדין ביטול דאחד ומאה הוא שיהא הספק ספק רחוק דאחד ממאה, וע"כ הוא דס"ל דאין מצטרף לבטל אלא אותם התאנים דהוו בכלל הספק, - אלא טעמא דר"ע הוא, משום דאין מצטרף לבטל, אלא דבר הנאסר מכח התערובת, וזה כמש"כ הרשב"א בתשו' ח"ג סו"ס רל"ג דדינא הוא דכל שנפסד מחמת האיסור, מצטרף לבטל את האיסור, עיי"ש.

ומצינו כן בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כד. שכתב לגבי דינא דלקמן מי"א בב' קופות, ז"ל, שאין דבר מצטרף לבטל את האיסור, אלא מה שנכנס בספק מחמת האיסור, דלפי שהאיסור מכניסו בספק מתעורר הוא לבטלו, [אבל] מה שאינו נכנס בספק איסור מחמת האיסור, מה לו להצטרף עם אחר לבטל את האיסור, דומה קצת למה שאמר ר' יהושע שאין התחתונות מעלות את העליונות לפי שלא נכנסו התחתונות בספק כלל, עכ"ל, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן מי"א.

טו] ובדעת ר"א דס"ל דאף כשאין ידוע מה נפלה אין מעלות זא"ז, אף דכל התאנים הוו בכלל הספק ונאסרות מכח הספק, צ"ל דהוא ע"ד מש"כ הר"ש לקמן מי"א, דכל הא דב' קופות מצטרפות, כשאין ידוע לאיזו מהן נפלה התרומה, הוא כשהן עתידות להתפנות ולהתערב יחד, אך בלא"ה אינם מצטרפות, והיינו משום דלדינא דביטול בעוצם מיעוטו, בעינן שיהא האיסור מעורב יחד עם כל ההיתר, וכל דהוו ב' תערובות נפרדות, אינם מצטרפות לבטל, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן שם, וה"נ ס"ל לר"א, דתאנים שחורות ולבנות, או תאנים גדולות וקטנות, חשיבי כב' תערובות נפרדות, וע"כ אינם מצטרפין לבטל את התרומה.

טז] בירושלמי פליגי אמוראי, דדעת ר' יוחנן דלר' יהושע התאנים השחורות מעלות את הלבנות אף כשידוע שנפלה לבנה, ודעת רב כהנא דכל שידוע שנפלה לבנה, מודה ר' יהושע דאין השחורות מעלות את הלבנות, וכל הא דס"ל דהשחורות מעלות את הלבנות, הוא כשאין ידוע מה נפלה, ולדעתו פלוגתא דר' יהושע ור"ע, היא בגונא דידע מתחילה מה נפלה ושכח, דלדעת ר' יהושע אף בכה"ג מעלות השחורות והלבנות זא"ז, ולדעת ר"ע כיון דידע מתחילה מה נפלה, אין מעלות זא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"א, דכל שידע מה היתה אחר שנפלה ושכח הרי כולן מדומעות.

וצ"ב, דכיון דטעמא דר"ע דאם אין ידוע מה נפלה מעלות זא"ז, הוא משום דבכה"ג דכולם נאסרות מחמת התערובת, ה"ה מצטרפות לבטל, א"כ מ"ט אם ידע תחילה ושכח אינם מעלות זא"ז, הרי כיון דעכשיו אין ידוע איזו תאנה נפלה, נמצא דכל התאנים נאסרות מחמת התערובת, ומ"ט אינם מצטרפות לבטל, - ובפי' הרש"ס כתב, דהוא משום דכיון שנאסרו נאסרו, ובמעדני ארץ הוסיף לפרש בזה, למש"כ התוס' בנדה מ"ז א' דמכח דין דימוע חייל דין תרומה אף על החולין, ונת' לעיל מ"ז אות ב', וע"כ כל שידע תחילה, ובשעת הנפילה נעשו כל השחורות או כל הלבנות לתרומה, הרי דאף אחר ששכח, הו"ל כתערובת דחד בחד, דהשחורות מעורבות עם הלבנות, ואין ידוע אם השחורות הם התרומה, או הלבנות הם התרומה, וצ"ע.

יז] הרמב"ם בפי"ד מתרומות פסק כדעת ר"ע, ושם ה"ב כתב בדין עיגולי דבילה, ז"ל, עיגולי דבילה גדולים וקטנים שנפל עיגול דבילה לתוכן ואין ידוע אם גדול הי' אם קטן, הרי הן מעלין בין במנין בין במשקל, כיצד נפל עיגול לק' עיגולין גדולים וקטנים הריני אומר קטן נפל ומגבי' אחד מן הקטנים, נפל עיגול לתוך מ' עיגולים מהן כ' עיגול משקל כל אחד ד' ליטרין ומהן כ' עיגול משקל כל א' ליטרא, הואיל ומשקל הכל ק' ליטרין ואחד, הריני אומר קטן נפל ומגבי' א' מן הקטנים, עכ"ל, - והיינו דאף דהרמב"ם בפיהמ"ש פירש לדינא דעיגולי דבילה מעלין במנין, בגונא שנפל עיגול גדול לתוך ק' עיגולים קטנים וגדולים, דאף דבמשקל ליכא ק' כנגד התרומה, מ"מ כיון דבמנין איכא ק' כנגד התרומה ה"ז בטל, ודינא דמעלין במשקל, הוא בגונא שנפל עיגול קטן לתוך מ' עיגולים גדולים וקטנים, שיש בהן ק' במשקל כנגד העיגול שנפל, מ"מ הרי כ"ז הוא לדעת ר' יהושע דעיגולים גדולים מעלים את הקטנים וקטנים מעלין את הגדולים, אך לפ"מ דקי"ל כר"ע, הרי בכה"ג שידוע שנפל עיגול גדול אין הקטנים מצטרפין כלל להעלותו, ובכה"ג שידוע שנפל עיגול קטן, אין הגדולים מצטרפין כלל להעלותו, וע"כ הביא הרמב"ם להך דינא בגונא דאין ידוע אם העיגול שנפל הוא גדול או קטן.

ובתוס' הגרע"א הק' במש"כ הרמב"ם ברישא דנפל עיגול לק' עיגולין גדולים וקטנים הריני אומר קטן נפל ומגבי' אחד מן הקטנים, דמשמע דכל הא דשרינן בכה"ג, הוא רק משום דתלינן דקטן נפל, אבל אם היינו חוששים דגדול נפל ל"ה עולה אף דאיכא ק' במנין, כיון דליכא ק' במשקל, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בתחילת דבריו דהם מעלים בין במנין ובין במשקל, - ועוד, דלמאי הלכתא אמרינן דעולה במנין לחודי', הרי כיון דהיינו רק כשאינו ידוע מה נפל ואפשר לתלות דקטן נפל, ממילא כל היכא דאיכא ק' במנין איכא נמי ק' במשקל, עכ"ל.

יח] והנה במש"כ הרמב"ם ברישא דהריני אומר קטן נפל, יש מקום לפרש, דלא הוצרך לזה לפרש טעם הא דה"ז בטל, דלזה ל"ב להא דקטן נפל, דאף אם גדול נפל הי' בטל, כיון דאיכא ק' במנין, אלא הוצרך לזה לפרש לטעם הא דמגבי' אחד מן הקטנים, וכ"נ בד' הרדב"ז שם שפירש כן, - אך אכתי צ"ע קו' הגרע"א השנית, דמ"מ כיון דיש לתלות שקטן נפל, יש להתיר גם משום המשקל, וכאשר כ"ה מבו' בסוף ד' הרמב"ם, דאף בגונא דליכא ק' אלא כנגד הקטן, תלינן דקטן נפל, וה"ז מותר, ומאי נפ"מ בהא דאזלינן בתר המנין.

והרש"ש כתב לישב, דנפ"מ בהא דאזלינן בתר המנין, היכא דנפלה גדולה לק' קטנות ואח"כ נדרסו ונתערבו כולן יחד, דאף דעכשיו ליכא מאה, מ"מ כיון דבשעה שנפלה הי' ק' במנין, ואע"ג דאז הי' ניכר ולא נתבטל, מ"מ עכשיו אינה ניכרת ומתבטלת, עכ"ד, וצ"ע, דכיון דבשעה שנפלה היתה התרומה ניכרת ולא הי' תערובת כלל, לכאו' ל"מ מידי מה דבשעת נפילתה הי' ק' במנין כנגדה.

ואמנם לכאו' משכח"ל בע"א קצת, כגון שנפלה גדולה לב' גדולות וצ"ח קטנות, דכבר הי' תערובת בשעת הנפילה, ובכה"ג הרי לדעת ר' יהושע מצטרפות אף הגדולות להעלות, ובזה יש מקום לומר, דאף לדעת ר"א דאין הגדולות מצטרפות להעלות, כיון שאינם בכלל הספק, מ"מ אחר שנדרסו יחד ונתערבו, מהני מה דבשעת הנפילה הי' ק' כנגד התרומה, דמכח זה תתבטל עכשיו, - אך אכתי הדברים מחודשים טובא, שהרי מעולם לא הי' תערובת דמאה כנגד התרומה, דבשעת הנפילה, הרי לא הי' בכלל הגדולות להצטרף לבטל, ואחר שנדרסו ונתערבו, הרי ליכא מאה כנגד התרומה, וצ"ע בזה.

**פ"ד מ"ט**

א] **כיצד חמשים תאנים שחורות וחמשים תאנים לבנות וכו' כשאין ידוע מה נפלה,** הרדב"ז בפי"ד מתרומות ה"א הק', דניחזי אנן אם שחורות הותירו במניינם שחורה נפלה, ואם הלבנות הותירו במנין לבנה נפלה, וכתב דאיירי כגון דל"ה ידע מנינם, והא דקתני חמשים תאנים שחורות וכו', ל"ד הוא, אלא מקצתם שחורות ומקצתם לבנות, ולא תני מנינא אלא לאשמועינן שמצטרפות להעלות את האחת שנפלה במאה, ועי' בתוס' אנשי שם מש"כ בזה.

ב] בתוספתא פ"ו ה"ז תניא, דהקמחין והסלתות מעלין זא"ז דברי ר' נחמי', וחכמים אומרים אין מעלין, והרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"ג הביא לדין זה, ופירשה דהקמחין והסלתות אין מצטרפין להעלות את התרומה, והכס"מ שם כתב דאף דבתוספתא תניא דאין מעלין, פירש הרמב"ם דהיינו דאין מצטרפין להעלות את התרומה, והמהר"י קורקוס כתב דאפשר דהרמב"ם הי' גורס בתוספתא מצטרפין זע"ז.

ואמנם לכאו' ד' הרמב"ם מקורם טהור מהא דתניא עוד בתוספתא, לוג מים שנפל לתוך צ"ט של יין, ואח"כ נפל לוג של יין מעלין זא"ז דברי ר' נחמי', וחכמים אומרים אין מעלין זא"ז, ופסקה הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ט, והרי דפלוגתא דר' נחמי' וחכמים הוא אם מינו ואינו מינו מצטרפין להעלות את התרומה, והא דתני מעלין זא"ז, היינו דהן מצטרפין להעלות את התרומה שהיא ממין א' מהן, וה"נ מתפרש גם פלוגתייהו בקמחין וסלתות, דפליגי אם הן מצטרפין להעלות את התרומה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ג שם דמשמעות ד' התוספתא דפלוגתא דר' נחמי' וחכמים בקמחין וסלתות ופלוגתייהו במים ויין חדא פלוגתא היא,[[330]](#footnote-331) אך בד' הרדב"ז בפי"ד מבו' שפירש לדינא דהקמחין והסלתות אין מעלין זא"ז, בע"א, עיי"ש, וצ"ב, ולפי דבריו אי"ז ענין לדינא דאין המים מעלין את היין, וצ"ע.

ג] והנה בביאור הך דינא דהמים והיין אין מעלין זא"ז, נחלקו הרמב"ם והראב"ד שם בפי"ג, דהרמב"ם שם כתב, ז"ל, לוג מים שנפל לצ"ט לוגין יין ואח"כ נפל לתוך הכל לוג יין של תרומה נדמע הכל, שאין המים מעלה את היין, עכ"ל, והראב"ד נחלק ע"ז, ז"ל, שהרי דבר ידוע שהמים מבטלין את היין אם אין בו בנותן טעם, אלא לפי שהמים נפלו לתוך היין ואין בהם כדי לבטל התרומה בטעם אע"פ שיש שם מאה חולין אין מצטרפין, לפי שהן שני שיעורין, שהמים ביין בנותן טעם ויין במים שיעורו במאה, וכיון שאין שיעוריהם שוין לביטול התרומה אין מצטרפין וכו', עכ"ל.

ובחי' הגר"ח שם כתב, דהרמב"ם שפירש דהא דאינם מצטרפין לבטל הוא משום דאין המים מעלה את היין, ולא פירש דהוא משום דאין שיעוריהן שוין, לטעמי' אזיל בפט"ו ממאכ"א הכ"ג וה"ל דהיכא דא"א למיקם אטעמא גם באינו מינו איכא שיעורא דמאה בתרומה, והיכא דיש בהתערובת מינו ואינו מינו של היתר דא"א למיקם אטעמא גם מדין ביטול דאינו מינו דתלוי בטעמא ג"כ שיעורו במאה בתרומה, וא"כ הא הוי שיעוריהן שוין כיון דהכא בין המינו ובין האינו מינו שיעורם במאה, וע"כ הרמב"ם לטעמי' כתב דהטעם הוא משום דאין המים מעלה את היין.

ובביאור הך דינא דאין המים מעלין את היין, כתב הגר"ח שם לפרש בתרי גווני, חדא, דהוא משום דבדין שיעור מאה שנאמר בתערובת של מין במינו צריך להיות כל השיעור מהמינו לחוד ואין האינו מינו מצטרף לזה, והב', דהוא דין בפנ"ע בשיעורא דמאה דבעינן שכל המאה יהא ממין אחד ואין ב' מינים מצטרפין לזה, - וכתב להוכיח כהדרך השני' דהוא דין בשיעורא דמאה דאין ב' מינים מצטרפין לזה, מדינא דאין הקמחין והסלתות מצטרפין להעלות את התרומה.[[331]](#footnote-332)

ד] ולדעת הראב"ד, דהא דאין המים והיין מעלין זא"ז, הוא משום דאין שיעוריהן שוין לבטל התרומה, מתפרש כן גם הא דהקמחים והסלתות אין מעלין זא"ז, דאיירי כשנפל שם קמח של תרומה, וע"כ אינם מצטרפין להעלות, כיון דאין שיעוריהן שוין, דקמח בקמח שיעורו במאה, וקמח בסולת שיעורו בנו"ט, ועד"ז הוא כשנפל שם סולת של תרומה, דאין שיעוריהן שוין, דסולת בסולת שיעורו במאה, וסולת בקמח שיעורו בנו"ט.[[332]](#footnote-333)

ויש להוסיף בזה, דאף דנימא דקמח וסולת חשיבי כשוו בטעמא, מ"מ הרי לענין דין ביטול דמאה בתרומה, אזלינן בתר שמא, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז ס"ו א', ונת' לעיל מ"ז אות ה', וכיון דקמח וסולת לא שוו בשמא, ע"כ אינם מצטרפין לבטל את התרומה, כיון דאין שיעוריהן שוין.[[333]](#footnote-334)

ה] ובעיקר מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דדינא הוא דאין ב' מינים מצטרפין לשיעורא דמאה, העירו בזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הכ"ב כ"ג, ז"ל, מין במינו ודבר אחר שנתערבו כגון קדירה שהי' בה חלב אלי' וגריסין ונפל לתוכה חלב הכליות ונמחה הכל ונעשה גוף אחד, רואין את חלב האלי' ואת הגריסין כאילו הן גוף אחד ומשערין חלב הכליות בגריסין ובאלי', אם הי' אחד מס' מותר, שהרי א"א כאן לעמוד על הטעם, וה"ה לתרומות שנתערבו לשערן במאה, עכ"ל, והרי דכל שנתערבה תרומה במינו ובשאינו מינו, מצטרפין ב' המינים למאה לבטל את התרומה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם הכא דאין ב' מינים מצטרפין להעלות את התרומה.

וצריך לדחוק בזה, דעיקר ד' הרמב"ם שם הם להשמיענו דאף במין בשאינו מינו איכא לשיעורא דששים ודמאה בגונא דא"א לעמוד על הטעם, ובזה הוא שכתב הרמב"ם דה"ה לתרומות לשערן במאה, - אך אה"נ מש"כ הרמב"ם דמינו ושאינו מינו מצטרפין, הוא רק לשיעורא דששים בשאר איסורים, אך בשיעורא דמאה בתרומה בעינן שיהא כל המאה ממין א', ומש"כ הרמב"ם דה"ה לתרומות שנתערבו לשערן במאה, אין המכוון דמשערין את המינו ואינו מינו יחד במאה, אלא המכוון הוא דאם יש בהאינו מינו מאה כנגד התרומה, ה"ז מבטל את התרומה, וצ"ע.

ו] בעיקר הך דינא דאין הקמחין והסלתות מעלין זא"ז, כתב בתורת זרעים לפרש בע"א, דאתיא כר' יהושע דתאנים שחורות ולבנות מעלין זא"ז אף בידוע מה נפלה, ובזה הוא דתניא דכ"ז הוא בתערובת דתאנים שחורות ולבנות דהויא תערובת דיבש ביבש, דבשאר איסורים ה"ז בטל ברוב, ובדינא דתרומה אינה בטילה אלא במאה, הקילו דמצטרפין להעלות אף שאינם בכלל הספק, אך בקמחין וסלתות דהוי תערובת דלח בלח, וכמש"כ התוס' בכ"ד דקמח בקמח חשיב כלח בלח, דאף בשאר איסורים אי"ז בטל אלא בששים, הרי דהמין השני שאינו בכלל הספק אינו מצטרף לשיעורא דששים, וע"כ אם ידוע מה נפל, אין המין השני מצטרף להעלות, ואיירי בגונא דמתניתין דאין ס' ממין א' עכ"ד.

אך דרך זו אינה מתישבת בד' הרמב"ם שהביא להך דינא, אף דקי"ל כר"ע דרק אם אין ידוע מה נפלה מעלין זא"ז, - ובאמת דלדעת הרמב"ם בלא"ה אין לפרש כן בדינא דהתוספתא, שהרי דעתו דשיעורא דששים בשאר איסורים הוא אף ביבש ביבש, ואפ"ה לדעת ר' יהושע מצטרפין אף התאנים שאינם בכלל הספק, ועמש"נ לפרש בזה לעיל מ"ח אות ט', וה"נ בדין בקמחים וסלתות שיצטרף אף המין שאינו בכלל הספק.

ז] בחזון יחזקאל כתב לפרש להך דינא דאין הקמחין והסלתות מצטרפין להעלות זא"ז, דאיירי כשאין ידוע מה נפל, דבזה קי"ל דתאנים שחורות ולבנות מצטרפין להעלות, ובזה הוא דתניא דכ"ז הוא בתאנים שחורות ולבנות דהוו חד מינא, אך קמחין וסלתות אין מצטרפין להעלות

והדברים מתפרשים למש"כ בתורי"ד בע"ז ס"ו א', דהא דתאנים שחורות ולבנות מצטרפות לר' יהושע ולר"ע, היינו משום שכולן מין תאנים הן, אבל הרבה מיני פירות שנתערבו זה בזה ואחד מהן תרומה אין מעלין זא"ז, עכ"ל, ונתחדש בדבריו, דגם דינא דר"ע דאם אין ידוע מה נפלה מעלין זא"ז, הוא רק במין א', אך בב' מינים דחשבינן להו כב' תערובות אינם מצטרפין זא"ז.

וצריך להוסיף בזה, דבשאר איסורים כה"ג, ודאי דב' מינים של היתר מצטרפין לבטל את האיסור, בין לביטול ברוב, ובין לשיעור בששים לדעת רוב קמאי דהוא שיעור דביטול הטעם, ורק בתרומה דאינה בטילה אלא במאה, ובעינן שתתבטל התרומה בעוצם מיעוטה, בזה הוא די"ל דאין ב' מינים מצטרפין, וע"ד הא דחזינן דלדעת ר"א אף תאנים שחורות ולבנות אין מצטרפין, ונת' לעיל מ"ח אות ט"ו.

**פ"ד מ"י**

א] **ר"א אומר רואין אותן כאילו הן פרודות והתחתונות מעלות את העליונות,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו, דאם היו בכל הכדין יחד ק' ליטרין, רואין את כל התאנים כאילו הן פרודות, והרי נתערב ליטרא במאה ויעלה באחד ומאה, ומבו' בדבריו דלדעת ר"א מצטרפין התאנים שבכל הכדים לבטל את התרומה, וכ"נ בפירש"י בביצה ד' א' ובזבחים ע"ג א', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א ביבמות פ"ב ב', וכ"כ הרש"ס.

אך הרא"ש כתב דהא דשרי ר"א הוא כשיש בכל כד ק' ליטרין, וכ"נ בד' הריבמ"צ, וכ"כ הרע"ב, ובתוס' חדשים ובמשנ"ר תמהו ע"ז, דאפי' אין בכל אחד מאה, הרי כל הכדים מצטרפין, וכדתנן לקמן מי"ב דב' קופות וכו' מעלות זא"ז,[[334]](#footnote-335) ועמש"נ לישב בזה להלן אות ה'.

ב] בפירש"י בביצה ד' א' כתב, דהא דהתחתונות מעלות את העליונות אע"פ שאינם בספק דימוע, הוא משום דתרומת פירות דרבנן והקילו בהעלאתם, וכ"כ התוס' בזבחים ע"ג א', - אך לדעת הרמב"ם דס"ל דתרומת פירות דאורייתא, צ"ל דהא דמקילינן דהתחתונות מעלות את העליונות, הוא משום דדין דימוע הוא מדרבנן והקילו בו, וכאשר כ"ה בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס תס"ג בטעם הא דהשחורות והלבנות מעלות זא"ז.

ג] **ר' יהושע אומר לא תעלה וכו',** הר"ש כתב דצריך טעם בין לר"א ובין לר' יהושע מ"ש שחורות ולבנות מתחתונות ועליונות, והיינו דבשחורות ולבנות דעת ר' יהושע דהן מעלות זא"ז אף שאינם בכלל הספק, ודעת ר"א דאינם מעלות זא"ז, ובתחתונות ועליונות דעת ר"א דהתחתונות מעלות את העליונות אף שאינם בכלל הספק, ודעת ר' יהושע דאינם מעלות זא"ז.[[335]](#footnote-336)

והתוס' בזבחים ע"ג א' כתבו, דטעמא דר"א דהתחתונות מעלות את העליונות, ול"ד להא דאין השחורות מעלות את הלבנות, הוא משום דבשחורות ולבנות אין השחורות ראויות להיות בספק דימוע שלעולם השחורות ניכרות מתוך הלבנות, ומשא"כ בתחתונות והעליונות שהתחתונות ראויות להיות בספק דימוע.

אך לא נתפרש בד' התוס' טעמא דר' יהושע דהתחתונות אינם מעלות את העליונות, אף שהם ראויות להיות בספק דימוע ול"ד לשחורות ולבנות שמעלות זא"ז, אף שאינם ראויות להיות בספק דימוע.

ג] ובפשוטו הטעם בזה, דהנה בעיקר הא דהשחורות והלבנות מעלות זא"ז, צ"ע שהרי אף ב' קופות שנפלה תרומה לתוך אחת מהן, וידוע לאיזו מהן נפלה, אין הקופה השני' מצטרפת להעלות את התרומה, וא"כ הי' בדין דאף בשחורות ולבנות, כיון שידוע שנפלה שם לבנה, לא יצטרפו התאנים השחורות להעלות, - אך הדבר פשוט, דהא דשחורות ולבנות מעלות זא"ז, הוא כשהן מעורבות יחד, והתאנה שנפלה לשם מעורבת בכולם, ובזה הוא שנתחדש דאף דאפשר להכיר את התאנים השחורות ואינם בספק דימוע, מ"מ הן מצטרפין להעלות את התרומה,[[336]](#footnote-337) ומשא"כ בב' קופות שנפלה תרומה לתוך אחת מהן וידוע לאיזו מהן נפלה, דאין הקופה השני' בכלל התערובת כלל, אינה מצטרפת להעלות.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דס"ל לר' יהושע הכא דאין התחתונות מעלות את העליונות, דכיון שדרס את התאנה של התרומה ע"פ הכד, אין התאנים התחתונות בכלל התערובת כלל, וע"כ אינם מצטרפות להעלות, ול"ד להא דהשחורות מעלות את הלבנות, דהתם נתערבה התרומה בכולם, והוו אף השחורות בכלל התערובת, - ועי' בתוס' אנשי שם שהביא מס' שושנים לדוד שכתב כן, וכ"כ התפא"י, ובשושנים לדוד שם דקדק כן מל' הרע"ב שכתב דטעמא דר' יהושע הוא משום דאין התחתונה מעורבת, (ולא כתב דהוא משום דאין התחתונות בכלל הספק, אלא משום דאינם מעורבות כלל).

ד] ובדעת ר"א דס"ל דהתחתונות מעלות את העליונות, ולא אמרינן דאין התחתונות בכלל התערובת, צ"ל דס"ל דכיון שהם בכלי אחד, וגם הם ראויים להתערב יחד, חשבינן להו כתערובת אחת, וע"כ מצטרפות התחתונות להעלות את העליונות.

ה] והנה לפ"ז נראה לדון בביאור ד' הרא"ש ודעימי' דלדעת ר"א בעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, ולא סגי במה שיש בכל הכדין יחד ק' ליטרין, - דהנה יש להסתפק לדעת ר' יהושע דהשחורות והלבנות מעלות זא"ז, בדין ב' קופות שיש בכל אחת ל' תאנים שחורות ול' תאנים לבנות, ונפלה תאנה לבנה לאחת מהן ואין ידוע לאיזו מהן נפלה, אם היא מותרת.

והנה בפשוטו הי' נראה, דכיון דאין ידוע להיכן נפלה, מצטרפים כל התאנים שבב' הקופות להעלותה, - אך נראה לדון בזה, דהרי הא דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות אף שאינם בכלל הספק, הוא משום דהוו תערובת אחת והתאנה הלבנה מעורבת בכולם, ואם יש בקופה אחת תאנים שחורות ובשני' תאנים לבנות, ונפלה תאנה לבנה, ודאי דאין התאנים השחורות מצטרפות להעלות, וכנ"ל, (דאף לבנות ולבנות כה"ג אינם מצטרפות), וע"כ כ"ז הוא כשהם כולם מעורבים יחד, אך כל שהם בב' קופות ונפלה תאנה לבנה לאחת מהן, הרי אין תאנה זו מעורבת כלל עם התאנים השחורות שבקופה השני', - דהגם דהיא מעורבת עם התאנים הלבנות שבקופה השני', כ"ז הוא משום דאין ידוע להיכן נפלה, והוו כולם בכלל הספק, אך התאנים השחורות שבקופה השני' שאינם בכלל הספק, אין התאנה הלבנה שנפלה מעורבת עמהם כלל, ויש מקום לדון שלא יצטרפו להעלות.

ו] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דס"ל להרא"ש ודעימי' דלדעת ר"א בעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, ולא סגי במה שיש בכל הכדים יחד ק' ליטרין, שהרי כל הא דס"ל לר"א דהתחתונות מעלות את העליונות, הוא משום דהם בכד אחד וחשיבי כתערובת אחת, וע"כ אף דהתחתונות שבאותו הכד מצטרפות להעלות את העליונות, מ"מ התחתונות שבכד אחר אינם מצטרפות להעלות את העליונות, שהרי אין התרומה מעורבת בהן כלל, כיון שאינם בכלל הספק, וגם אינם תערובת אחת במציאות, וע"כ בעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, דבכה"ג הוא דמעלין התחתונות את העליונות, כיון דחשבינן להו כתערובת אחת.[[337]](#footnote-338)

ויש להוסיף, דהנה החס"ד הק' דאי נימא דלדעת ר"א בעינן שיהא ק' ליטרין בכל כד, ואין שאר הכדים מצטרפין, נמצא דבחד מילתא מחמיר ר"א טפי מר' יהושע, דאילו לר' יהושע הפומין מיהא של כל הכדים מצטרפין לבטל כאילו היו כולם באותו כד של התרומה, ולר"א אינם מצטרפין, וע"כ ס"ל דבעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, - אך לפמש"נ נראה, דודאי מודה ר"א דאם יש שם מאה כדין תעלה, אף דאין בכל כד ק' ליטרין, משום דהליטרא של תרומה מעורבת בכל הפומין, כיון שאין ידוע באיזה כד היא, ורק כשבאנו לצרף את התחתונות להעלות, הוא דאמרינן דרק התחתונות שבאותו הכד שנדרסה בו התרומה מצטרפות להעלות, אך התחתונות שבכד אחר אינם מצטרפות להעלות.

ז] ואמנם אכתי תיקשי, דכיון דמודה ר"א דשאר הפומין מצטרפין לבטל את התרומה, וע"כ אם יש ק' כדים תעלה, אף אם אין בכל כד ק' ליטרין, א"כ מ"ט בעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, ואין שאר הפומין מצטרפין להעלות, והיינו, דלכאו' הי' בדין, דאם יש שם נ' כדין, יהא סגי שיהא בכל כד נ"א ליטרין, דביחד עם שאר הפומין איכא ק' כנגד התרומה.

וצ"ל בזה, דאף דחשבינן דהתרומה מעורבת בכל אותו הכד שנפלה, אף בתאנים התחתונות, וחשבינן נמי שהיא מעורבת בכל הפומין, מ"מ א"א לצרף לשיעור מאה מב' התערובות יחד, כיון דב' מיני תערובות נינהו, דהא דחשבינן לה כמעורבת בכל אותו הכד, היא מכח שהם נמצאים יחד, אף שאינם בכלל הספק, והא דחשבינן לה כמעורבת בכל הפומין, הוא מכח דהוו כולם בכלל הספק, אף שאינם נמצאים יחד, - וע"כ הגם דאם באחת מן התערובות איכא מאה כנגד התרומה, ה"ה בטילה בעוצם מיעוטה, מ"מ אם באחת מהן אין מאה כנגד התרומה, אינם מצטרפין יחד לבטל את התרומה.

ח] **עד שיהא שם מאה כד,** הרשב"א בביצה ד' א' הק' דאף אם יש שם מאה פומין היאך יעלו, והלא כל חבית וחבית באפי נפשה קיימא ואינו בלול והיאך יעלו זה את זה, וכתב די"ל דכל שהוא נכנס בספק מחמת האיסור מצטרף לבטל את האיסור, ועיי"ש שכתב דלדעת הר"ש לקמן מי"ב היינו רק כשהם של אדם אחד, ונחלק ע"ז וכתב דהוא אף כשהם של ב' בנ"א, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב (כג.), ובתשו' ח"ג סימן ר"נ, ויתבאר בעזה"י לקמן שם.

ט] בירושלמי א"ר אבין, דצריך שיהא בכל אחת ב' ליטרין וכ"ש כדי שתבטל ברוב, ובפי' הרש"ס כתב דקאי לדעת ר"א דהתחתונות מעלות את העליונות, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשיש בכל אחת רוב כנגד התרומה, שלא הקילו שיעלו התחתונות את העליונות, אלא היכא דבלא"ה בטילה התרומה ברוב,ו[[338]](#footnote-339) ומבו' מדבריו דלדעת ר' יהושע דאינה בטלה אלא כשיש שם מאה כד, הרי דכשיש שם מאה כד ל"ב שיהא בכל כד רוב כנגד התרומה, והיינו משום דמדינא מצטרפין כל הכדין להעלות את התרומה, (דבתערובת דיבש ביבש ל"ב שיהיו במקום אחד ממש), וע"כ אין להצריך שיהא בכל כד רוב.

ובאמת דלכאו' הוא מוכח כן דאם גם לדעת ר' יהושע בעינן שיהא בכל כד רוב כנגד התרומה, ל"ה בעינן שיהיו שם מאה כד, וסגי שיהא נ' כד, דעי"ז איכא בכל הפומין יחד ק' כנגד התרומה, ובע"כ דר' יהושע איירי בגונא שמה שעל פי הכד אינו מעורב כלל, וע"כ הוא דבעינן שיהא שם מאה כד.

י] והרמב"ם בפי"ד מתרומות ה"ז הביא לדינא דהירושלמי, בגונא דדרסה ע"פ העיגול ואין ידוע אם בצפונו או בדרומו ולא אי זו עיגול הוא, דדינא הוא דאם יש בכל העיגולין ק' ליטרין תעלה, וכתב הרמב"ם דבזה בעינן שיהא בכל עיגול מהן יותר על ב' ליטרין, כדי שתתבטל התרומה ברוב, - אך בדינא דהכא דדרסה ע"פ הכד דאם היו שם ק"א כדין תעלה, מבו' בד' הרמב"ם בה"ו שם דל"ב שיהא בכל כד רוב כנגד התרומה, עיי"ש.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט היכא דיש ק' כדים וק' עיגולים ל"ב שיהא בכל כד רוב כנגד התרומה, והיכא דליכא ק' עיגולים, אלא באנו לצרף גם את החולין שיש בתוך העיגול שדרסו עליו את התרומה, בעינן שיהא בכל עיגול רוב כנגד התרומה, - וכנראה צ"ל בזה, דהיכא דליכא ק' עיגולים, ובאנו להתיר משום צירוף ב' התערובות, שנתערבה התרומה בתוך העיגול, ונתערב עיגול זה בשאר העיגולים, הרי דכל דבהתערובת שנתערבה התרומה בתוך העיגול ליכא רוב כנגד התרומה, נאסרו אף החולין שבעיגול זה, ואינם מצטרפין לבטל את התרומה, ונתחדש בזה, דלא אמרינן דכל שאין ידוע היכן דרס ועל פני איזה עיגול דרס, הו"ל כתערובת אחת שנתערבה התרומה בכל העיגולים, אלא חשבינן לה כב' תערובות, וע"כ בעינן שבתערובת שנתערבה התרומה בתוך העיגול, יהא רוב כנגד התרומה, ואכתי צ"ע.

יא] ובשטמ"ק ביצה ד' א' נראה שפירש לד' הירושלמי, דקאי ע"ד ר' יהושע דאם יש שם מאה כדין יעלו, וע"ז הוא דאמרינן דצריך שיהא בכל עיגול ליטרא ועוד חולין, ועיי"ש שפירש דהוא כדי שיתבטל מן התורה תוך העיגול עצמו, דמה"ת חד בתרי בטיל, - ומשמע בדבריו, דבדין ביטול ברוב בעינן שיהיו האיסור וההיתר במקום אחד, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן מי"ב, וע"כ כל הא דהתרומה בטילה בהחולין שבשאר הכדין, אף שאינם יחד, הוא משום דאיכא רוב בכל כד כנגד התרומה, והיא בטילה ברוב, ולגבי דין ביטול במאה, הקילו שתתבטל בחולין שבשאר הכדין.

אך הדברים צ"ע וכנ"ל, דאם בעינן שיהא בכל כד רוב כנגד התרומה, מ"ט בעינן שיהיו שם מאה כד, ולא סגי שיהיו שם נ' כד, דעי"ז איכא בכל הפומין יחד ק' כנגד התרומה, וצע"ג.

יב] הרשב"א ביבמות פ"ב ב' ובתוה"ב בית ד' ש"ב כג. הק', דמ"ט בעינן שיהיו ק' כדין, ומ"ט לא סגי במה שיש ב' כדין, דכשאני אצל זו אני אומר ע"פ האחרת נדרסה, וכשאני אצל השני' אני אומר לא בזו אלא בשני', וזיל הכא לקולא וזיל הכא לקולא, וזה דומיא דהא דבב' קופות שנפלה תרומה לאחת מהן, שרינן להו משום שאני אומר, ולדעת ר' יוחנן היינו אף אם לא רבו חולין על התרומה, ולדעת ר"ל אם רבו חולין על התרומה,[[339]](#footnote-340) ועיי"ש שכתב לישב, דלא אמרו שאני אומר, אלא במקום שיש שיעור שלם כדי לבטל באותה שאנו תולין שנפל לתוכה, כגון שיש בזו מאה ובזו אין מאה, שאני אומר בזו שיש בה מאה נפלה, או במקום דא"צ לביטול כלל את"ל דכאן נפלה, וכגון בב' קופות אחת של חולין ואחת של תרומה, דכשתמצא לומר תרומה לתוך תרומה נפלה, לא מדין ביטול אתה מתירה, ומשא"כ הכא, דאם אתה בא לומר דלא בזו נדרס אלא בחברתה, עדיין אין אתה מתיר את השני' אלא אוסרה, כיון שאין בה כדי לבטל את האיסור, וכיון שאנו צריכין עכ"פ לשיעורים, אם באנו להתירן בב"א אפי' בפרודות, לא תתיר אא"כ יש בשניהם ששים או מאה של היתר כנגד האיסור.

ובשם הרמב"ן כתב, דהא דלא שרינן הכא משום שאני אומר, הוא משום דבאין לישאל בב"א, אך אם היו החבית של ב' בנ"א ובאו לישאל בזאח"ז, כולן מותרות, דבכל אחת ואחת אני תולה להקל, וכשאני אצל זו אני אומר לא בזה נדרסה אלא בשני', וכשאני אצל שני' אני אומר לא בזו נדרסה אלא בחברתה, דכל בדרבנן תולין להקל כעין ב' שבילין, ועיי"ש בד' הרשב"א משה"ק ע"ז.

ובשו"ע סימן קי"א ס"ה פסק כד' הרשב"א, והש"ך שם סקי"ט האריך דהעיקר הוא כד' הרמב"ן, דדמי לב' שבילין, דאם באו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין, ועי' גם בט"ז שם סוסק"ו מש"כ בענין זה, - ובביאור ד' הרשב"א דס"ל דלי"ב לדינא דב' שבילין, עמש"כ היד יהודה שם סקי"ב, והחזו"א בסימן ל"ט סק"ב, ואכמ"ל.

**פ"ד מי"א**

א] **סאה תרומה שנפלה ע"פ מגורה וקפאה,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו שנפלה סאה תרומה על פי המגורה, והסיר מה שלמעלה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שהתרומה צבורה על פי המגורה, וקפאה הוא מלשון דבר הנקרש, וכיון שדרך הדברים שהאויר מקפיאם, דתחילה נקפא מהם חלקם העלון, ע"כ קראו לדבר העולה וצף קופה.

ב] **ר"א אומר אם יש שם בקפוי ק' סאה תעלה בא' ומאה,** בירושלמי פריך דמחלפא שיטתי' דר"א, דלעיל קאמר דהתחתונות מעלות את העליונות, והכא קאמר דבעינן שיהא בקיפוי עצמו ק' סאה, ואין מה שבתחתית המגורה מצטרף להעלות, ומשני ר"ש בר בא בשם רב כהנא דעשאוה כמרבה מזיד, ופירש הר"ש דהיינו דמשום דקפאה גרע, והרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דהסירה כדי להתיר השאר, וע"כ אין התחתון מסייעו לבטל, וצ"ב.

ובמלאכת שלמה פירש דהיינו, דכיון שהסירה כדי להתיר השאר ופשע לבטל איסור, אין התחתון מסייעו לבטל, עכ"ד, ולא נתפרש לן, מה פשיעה יש במה שקפאה, הרי כיון דידוע שלא נתערבה התרומה אלא בתבואה שעל פי המגורה, שפיר יש לו להסיר את החלק העליון, דאינו מבטל איסור כלל, דהחלק התחתון אינו בכלל הספק כלל.

ג] ובפי' הרש"ס פירש בד' הר"ש, דכיון שקפה ולא רצה שיצטרף ע"כ אינו מצטרף, וכ"נ בד' הרע"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א, - והיינו דהרי הא דס"ל לר"א דהתחתונות מעלות את העליונות, ולא אמרינן דאין התחתונות בכלל התערובת, ודמי להיכא שנפלה תרומה לקופה אחת, דאין החולין שבקופה אחרת מצטרפין לבטל, דאינם כלל בכלל התערובת, נת' לעיל מ"י אות ד' דהוא משום שהם בכלי אחד, וגם הם ראויים להתערב יחד, וע"כ הוא חשבינן להו כתערובת אחת, וע"כ כל שקפאן וגלי דעתי' דאינו רוצה בצירופם, לא חשבינן להתחתונות בכלל התערובת, ואינם מצטרפות לבטל.[[340]](#footnote-341)

ובפי' הרש"ס הק' על פי' זה, דאין הלשון משמע כן, והיינו, דלפי' זה הרי הא דאי"ז בטל, הוא משום דאין שאר המגורה בכלל התערובת, ואי"ז ענין למרבה מזיד, ועיי"ש מש"כ לפרש לד' הירושלמי בע"א, וצ"ב, - אך הגר"א בשנו"א כתב לפרש דמכוון הירושלמי הוא, דכיון דקפאה וגלי דעתי' דל"ה ניח"ל לצרף התחתונות, הרי דאם נצרף השתא הוי כמרבה במזיד, וצ"ב.

ד] ובביאור הגר"א כתב לפרש, דהא דאין התחתונות מצטרפות הוא משום דקפה כבר והוי כאילו מרבה עליהן במזיד, דהא בתחתונות ליכא ספק כלל ואינם מונחות עמהן, אבל כ"ז שהיו מונחות שם היו בטילות, דגם התחתונות נצטרפו, ועכשיו כשקפה הרי ידוע דהתרומה כאן, ואם אין בקפוי מאה חזרה להיות מדומע.

והיינו, דכיון דהא דהתחתונות מעלות את העליונות, אף שאינם בכלל הספק, הוא משום דהם בכלי אחד וע"כ חשבינן להו כתערובת אחת, הרי דהיינו רק כ"ז שהם בכלי, אך כשהסיר את מה שלמעלה, כבר אין החולין שבמגורה מכלל התערובת, והו"ל כגונא שנתערבה התרומה במאה חולין, ואח"כ הכיר חלק מן החולין, דהתרומה חוזרת וניעורה, וגם לפי' זה צ"ב, דמה ענין זה למרבה במזיד.

ה] ולפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דקפאה היינו שהיא צבורה על פי המגורה, ולא איירי כלל שהסיר מה שלמעלה, צ"ב דמהו שאמרו דהכא הו"ל כמרבה מזיד, - אך באמת הרמב"ם שם הביא מירושלמי שאמרו דמוחלפת שיטתי' דר"א, ונראה מזה שפירש דמה שאמרו התם דעשאוה כמרבה מזיד, אי"ז לשנויי דלא מחלפא שיטתי' דר"א, אלא הוא מימרא בפ"ע, ולא נתפרש לן על מה קאי מימרא זו.

ו] בירושלמי משני ר' אסי בשם ר' יוחנן דעשאוה כסאה עולה מתוך מאה, ופירש הר"ש והרא"ש דהיינו דבאמת הא דקתני אם יש שם בקפוי מאה סאה, היינו עם מה שלמטה, והרא"ש הוסיף דהא דקתני דקפאה, היינו לרבותא, דאע"ג שקפאה מסייע התחתון לבטל, וכ"כ הרע"ב.

ז] ובד' הריבמ"צ נראה שפירש, דאיירי כשאין שם מאה כנגד התרומה, ובזה הוא דתנן דכל שהסיר את מה שבפי המגורה, מותרת שאר המגורה, דעשאוה כמו שבטלה התרומה במאה, דהוא מעלה סאה אחת, והשאר מותר, ועיי"ש שפירש לפ"ז, דהא דתנן בסיפא דסאה תרומה שנפלה ע"פ מגורה יקפיאנה, ר"א היא, וקמ"ל דאף לכתחילה מותר להסירה, ולהתיר את השאר.

וצ"ע לפ"ז דמ"ט דר' יהושע דל"מ מה שהסיר את מה שבפי המגורה, ומ"ט ס"ד לדעת ר"א דאסור להסיר את מה שבפי המגורה, הרי כיון דידוע שמה שנשתייר במגורה הוא חולין, מה מקום יש לאסרו, - ולכאו' מוכח מזה דבדין מדומע נתחדש דנעשו כל החולין כתרומה, וע"כ אף הכא כל שנפלה התרומה למגורה, כיון דחשבינן להו כתערובת אחת, ואף ר' יהושע מודה דלחומרא חשבינן לכל המגורה כתערובת אחת, נעשה הכל כתרומה, וע"כ ל"מ מה שהסיר אח"כ את התרומה, להתיר את מה שבמגורה, וצ"ע.

ח] ובביאור הגר"א ובשנו"א פירש דהיינו, דר"א לטעמי' דס"ל לקמן פ"ה מ"ה דסאה תרומה שנפלה למאה והגביהה ונפלה למקום אחר מדמעת כתרומת ודאי, וע"כ ה"נ הכא, דאף דמעיקרא נתבטלה התרומה מעיקרא בק' סאה שבמגורה, מ"מ כשהקפה, הו"ל כמעלה את התרומה, ודינה הוא שהיא מדמעת כתרומה ודאי, וע"כ כל שאין ק' סאה בקפוי, ה"ה מדמעת, וכעי"ז פירש הרש"ס.

ח] **ור' יהושע אומר לא תעלה,** לדעת רב כהנא דגם לדעת ר"א בעינן שיהא ק' סאה בקיפוי עצמו, ואין מה שבמגורה מצטרף להעלות, צ"ב דמ"ט דר' יהושע דלא תעלה.

ובפשוטו הי' נראה דאיירי בגונא דאין התרומה מעורבת בכל הקיפוי, וחלק מן הקיפוי ניכר שהוא חולין, ובזה הוא שנחלקו ר"א ור' יהושע, דלר"א מהני מה שיש בקיפוי ק' סאה, להעלות את התרומה, אף שחלק מן הקיפוי ניכר שהוא חולין, ואף דשאר החולין שבמגורה אינם מצטרפין לבטל משום שקיפה, מ"מ החולין שבקיפוי עצמו מצטרפין לבטל, ולר' יהושע ל"מ מה שיש בקיפוי ק' סאה, כיון דאין כל הק' סאה בכלל הספק, ואזלי לטעמייהו שנחלקו לעיל אם התחתונות מעלות את העליונות.[[341]](#footnote-342)

אך הנה הר"ש והרא"ש כתבו דלפי' ר' אסי דהא דאם יש בקיפוי ק' סאה, היינו עם מה שלמטה, הרי דזהו דפליג ר' יהושע וס"ל דלא תעלה, ואזלי לטעמייהו שנחלקו אם התחתונות מעלות את העליונות, ומשמע דלפי' ר' כהנא, אין פלוגתת ר"א ור' יהושע לטעמייהו, ולא נתפרש לפ"ז טעם פלוגתתם.

ט] ומד' הגר"א בשנו"א נראה שפירש בזה, דאיירי בגונא שקודם שהקפה לא היתה התרומה מעורבת בכל מקום הקיפוי, וע"י שהקפה נתערב הכל יחד, וע"כ ס"ל לר' יהושע דלא תעלה, דהו"ל כמרבה במזיד ומבטל, דה"ז אסור, - וטעמא דר"א דשרי, מבו' מתו"ד הגר"א דהוא תלוי בפלוגתא דר' כהנא ור' אסי, דלר' כהנא דעדיין לא בטלה התרומה מתחילה, כיון דגלי דעתי' דל"ה ניח"ל בצירופם, הרי דהא דס"ל דאם יש ק' סאה בקיפוי תעלה, ול"ה כמרבה במזיד, הוא משום דכבר היו בקיפוי ק' סאה, וגם אין כונתו לבטל, אלא להציל את המשויר שבמגורה, וע"כ לדעתו לא שרי אלא אם היו מתחילה ק' סאה בקיפוי, וגם לא שרי אלא אם נשתייר במגורה דאמרינן שדעתו להציל את המשויר שבמגורה, ולדעת ר' אסי הוא משום דכבר נתבטלה התרומה מתחילה, דר"א לטעמי' דהתחתונות מעלות את העליונות, וע"כ אף דכשהקפה הו"ל כמעלה את התרומה, ודינה הוא דהיא חוזרת ומדמעת, מ"מ כל שיש בקיפוי מאה ל"ה כלל כמרבה במזיד, שהרי כבר נתבטלה, ואינו מרבה אלא כדי שלא יתערב שנית בפחות ממאה.[[342]](#footnote-343)

י] **א"כ למה אמרו תרומה עולה בא' ומאה אם אינו יודע אם בלולות הן,** מבו' דבכה"ג שנפלה התרומה מתחילה ע"פ המגורה, ומספק"ל שמא אח"כ נבללה בכל המגורה, אסורה כל המגורה, כשאין בה מאה כנגד התרומה, וצ"ע דלכאו' כיון שאין ידוע אם נתערבה התרומה בהן, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, - ואף אי נימא דכיון דעכשיו מספק"ל היכן התרומה, אין להתיר בזה מדינא דספיקא דרבנן לקולא, מ"מ לכאו' הי' לנו להתיר בזה מדין שאני אומר, כיון דפי המגורה אסור ממ"נ, ומדינא דשאני אומר יש לנו לומר שנשתיירה התרומה שם ולא נבללה בכל המגורה.

ונראה לישב, דהנה הרשב"א ביבמות פ"ב ב' הק' בדין ב' קופות אחת חולין ואחת תרומה שנפלה תרומה לאחת מהן, דמ"ט לא שרינן אלא בדאיכא רבי' או מחצה חולין, הרי כיון דמספק"ל אי נפלה תרומה לתוך החולין או לא הו"ל ספיקא בדרבנן ולקולא, וכתב לישב דכיון שנפלה ודאי תרומה לתוך אחת מהן וב' הקופות במוקף אחד, ה"ה ככלי אחד, ולמד לזה מהא דתנן לקמן מי"ב דהן מעלות זא"ז, הלכך בכי הא לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש שכתב ע"ז, דמ"מ כיון דקופות מוחלקות הן ברבויא סגי לר"ל, ולר' יוחנן סגי במחצה חולין.

ולמדנו מד' הרשב"א, דכל הא דמצינו להתיר משום שאני אומר, הוא רק משום שהן בקופות מוחלקות, אך כל שהם בקופה אחת, לא מצינו להתיר משום שאני אומר, ואם יהא קופה אחת שמחצה תרומה ומחצה חולין ונפלה תרומה לתוכה, לא נימא דתרומה לתוך תרומה נפלה, והיינו דרק אם הוו ב' תערובות חלוקות, הוא אמרינן שאני אומר, דליכא תרומה כלל בתערובת זו, אך כל דהוו בקופה אחת וחשיבי כתערובת אחת, דיש בה תרומה, לא אמרינן בזה שאני אומר.

ולפ"ז מתישב היטב הא דאסרינן כשאין ידוע אם נבללו, ואין מתירין את התחתונות משום שאני אומר, דכיון דהוי הכל במגורה אחת, חשבינן לה כתערובת אחת, ובכה"ג אין מתירין משום שאני אומר.

יא] ועיקר הך מילתא דחלוק היכא דהוי הכל בכלי אחד דחשבינן להו כתערובת אחת, מהיכא דהוו בב' כלים דחשבינן להו כב' תערובות, הוא מבו' כן מהא דפליגי תנאי לקמן מי"ב ובתוספתא שהביא הר"ש שם, בדין ב' קופות אימתי הן מצטרפות, וכתב הר"ש דהא דהן מצטרפות הוא משום שדרכן להתפנות ולהתערב יחד, והרי דלא חשיבי כתערובת אחת אלא כשהם בכלי אחד, וכל הא דבב' כלים חשבינן להו כתערובת אחת, הוא רק כשדרכן להתפנות ולהתערב יחד.[[343]](#footnote-344)

ויש ללמוד כן גם מהא דס"ל לר"א לעיל משנה י' דהתחתונות מעלות את העליונות, ונת' לעיל שם אות ד' דודאי דאם הם בב' כלים אינם מעלים זא"ז, וככל ב' קופות שנפלה תרומה לאחת מהן ויודע להיכן נפלה, דאין הקופה השני' מצטרפת להעלות, ורק משום שהם בכלי אחד, חשבינן להו כתערובת אחת.

**פ"ד מי"ב**

א] **ב' קופות ב' מגורות וכו',** יסוד הדינים במשנתינו הוא דלדין ביטול במאה, בעינן שתהא תערובת אחת דמאה, ובזה הוא שנחלקו ת"ק ור"ש אם ב' קופות וב' מגורות חשבינן להו כתערובת אחת רק כשהם במקום אחד, או אף כשהם בב' עיירות, ודעת ר' יהודה בתוספתא, דאף כשהם בעלי' אחת אינם מצטרפין ולא חשבינן להו כתערובת אחת, וגם לדעת ת"ק חלוק דין ב' קופות מדין ב' מגורות, דב' קופות מצטרפין אף כשהן בב' עליות משום שדרכן להתפנות, ומשא"כ ב' מגורות דאין דרכן להתפנות אין מצטרפין אלא כשהן בעלי' אחת, ונת' להלן אות ו'.

ב] והנה ביסוד דין זה נחלקו האחרונים, דהנה הפמ"ג במש"ז סימן ק"ט סק"א כתב דבדין ביטול ברוב דיבש ביבש, ל"ב שיהיו סמוכין ומוקפין, אלא כל שיש ג' חתיכות וא' מהן טריפה אזלינן בתר רובא, ואפילו א' בבית ושנים בעלי', וכ"כ החוו"ד שם ריש סק"ג דלגבי ביטול ברוב, ודאי דאף אם הם בסוף העולם ה"ז בטל, וכן האריך בזה היד יהודה שם ריש סקי"א, וכ"נ מד' הרשב"א בכ"ד, עי' בס' יד הלוי?.

ועיי"ש ביד יהודה שפירש הטעם בה, דבדין ביטול ברוב ליכא נפ"מ ? משום ?, וכל מה שמצינו דיש להצריך שיהיו יחד או שיהיו עומדים להתערב, הוא רק בדבר שהלכו חכמים אחר שיעור ביטול שהוא יותר מרוב, דלא מיבעיא בשיעור ס', דעיקרו הוא משום ביטול הטעם, דזה הוא דוקא במעורב, אלא גם בשיעור מאה ומאתים הוא כן, ולא מיבעיא למשמעות ד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער א' יח. והר"ן בפרק גיד הנשה לו. מדפי הרי"ף דגם שיעור מאה ומאתים יסודו הוא משום ביטול הטעם, ואלא שהחמירו בשיעור שלהם, דבעינן שיהיו מעורבין, עמש"כ בזה היד יהודה בסימן ק"ג סק"ב, אלא אף אם נימא דשיעור מאה ומאתים אינו משום ביטול הטעם, וכמו שהוכיח היד יהודה בסימן ק"ג שם מהא דתנן בערלה פ"ג מ"א בבגד שצבעו בקליפי ערלה דיעלה בא' ומאתים, והרי דאף דאינו דבר מאכל כלל, אינו בטל אלא במאתים, מ"מ י"ל דזהו הוא רק כשהן מעורבין יחד, דאז ניכר שנאבד האיסור בתוך ההיתר, עכ"ד, ויש להוסיף טעם בזה, למש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ד וה"ה דשיעורי ששים ומאה, הוא דעי"ז בטל האיסור בעוצם מיעוטו, ובזה י"ל דאין האיסור בטל בעוצם מיעוטו, אלא כשהן מעורבין יחד.

ג] אמנם הנה הבינת אדם בשער הקבוע סימן ד' נחלק ע"ד הפמ"ג, וכתב דאף בדין ביטול ברוב דיבש ביבש, בעינן שיהיו מעורבין יחד, ול"מ בזה מה שהן עתידין להתערב, דל"מ ה"ט אלא באיסור דרבנן, ועמש"נ להלן אות ?, וכ"כ הגר"ז בתשו' סימן י"ח, והבית מאיר בקונט' בדיני קבוע בתחילתו, ועיי"ש בבית מאיר מש"כ אם מהני בזה דהן עתידין להתערב, ונת' להלן אות ?, וכן האריך בשערי ישר ש"ב פ"ו, עיי"ש בדבריהם.

ומצאתי בעזה"י דברים מפורשים בזה בתוס' ר"פ הכהן נזיר כ"ו א', עיי"ש שהק' במה שאמרו התם דבמעות מפורשין ילכו כולם לים המלח משום תערובת דמי החטאת, דליבטלו דמי חטאת ברובא, וכתב לישב בשם התוס', ז"ל, ועוד י"ל דמיירי ששליש המעות במקום אחד והשליש האחר במקום אחר רחוק הרבה ממנו דלא שייך למימר וליבטיל ברובא, עכ"ל, וכ"כ בפי' רבינו טודרוס שם, ומבו' להדיא בדבריהם דגם בדין ביטול ברוב דיבש ביבש, בעינן שיהיו במקום אחד, ולא יהיו במקומות רחוקים זמ"ז.

ד] ובעיקר הך דינא דאין מצטרפין ב' קופות כשאין דרכן להתערב, הי' מקום לפרש בע"א, דהנה החוו"ד בסימן קי"א סק"ז כתב בביאור ד' הש"ך שם סקי"ז, דבב' קופות שנפלה חתיכת איסור לאחד מהן בתערובת דיבש ביבש, ואין באחת מן הקופות רוב כנגדו, הרי דאף דבב' הקופות יחד יש רוב כנגדו, אי"ז בטל, אלא באיסור דרבנן דמצרפין ב' קופות, ואף דבביטול ברוב דיבש ביבש ל"ב שיהיו במקום אחד, כ"ז הוא בגונא שהספק נולד בין החתיכות ואיכא רוב כשרות, אבל כשהספק נולד בין המקומות לאיזה מקום נפל, בעינן שיהא רוב המקומות כנגד לידת הספק, עכ"ד, והיד יהודה בסימן ע' סקי"א ד"ה אבל מה אעשה, כתב כן בדעת הרא"ה, (אך בסימן קי"א סקכ"ב ד"ה כעת, חזר בו), - והיינו דכל דהספק הוא בין המקומות, יש בזה ב' תערובות, חדא, תערובת האיסור באותה הקופה שנפל בה, והב', תערובת ב' הקופות, וכל דאין בא' מן התערובת בפנ"ע רוב, א"א לצרף רוב מב' התערובות יחד.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאין מצטרפין ב' קופות כשאין דרכן להתערב, דכל שאין דרכן להתערב, חשבינן להו כב' תערובות, תערובת התרומה באותה הקופה שנפלה בה, ותערובת הקופות, וכל שאין בא' מן התערובת בפנ"ע ק' כנגד התרומה, א"א לצרף לשיעור מאה מב' התערובות יחד, וראיתי בס' משק גבים סימן ט"ז סקי"ד שפירש כן,[[344]](#footnote-345) ולמש"כ היד יהודה בסימן ע' שם בדעת הרא"ה, הי' נראה כן בדעתו, דזהו טעם הא דבעינן הכא לדין צירוף, ועי' גם ביד יהודה שם ד"ה והרא"ה דכתב, שדקדק מד' הרא"ה בבדה"ב דרק בכה"ג הוא שכתב דלא אמרינן שאני אומר בדאורייתא.

ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז אף דאין ב' קופות מצטרפות כשאין דרכן להתערב, מ"מ אם יהיו ק"א קופות, שפיר הן מצטרפות לבטל, אף כשאין דרכן להתערב, כיון דבכה"ג יש שיעור ביטול בתערובת הקופות עצמן, וא"צ לצרף את התערובת שבתוך הקופה.[[345]](#footnote-346)

ה] אמנם הנה זה נסתר ממה שאמרו בירושלמי, שהביא הר"ש לקמן משנה י"ג, דקישות של תרומה טמאה שנפלה למאה קישואין טהורות שהוכשרו, הואילו והוא מקפיד על תערובתן אינו מעלה, - והרי להדיא דאף דהוי תערובת אחת דקישות תרומה במאה קישואין, מ"מ כל שהוא מקפיד על תערובתן, ולא מצינו לחשוב שכולן נמצאים ביחד, אינם מעלין את התרומה.

וכן נסתר ד"ז ממשה"ק הרשב"א בביצה ד' א' ובתוה"ב בית ד' ש"ב ובתשו' ח"ג סימן ר"נ ע"ד הר"ש דשל ב' בנ"א אין מצטרפין מההיא דליטרא קציעות דאם יש שם ק' פומין תעלה, ולא חילקו דהיינו דוקא כשהן של אדם א', ומבו' דלדעת הר"ש אף דיש כאן ק' פומין, אינם מצטרפות לבטל כשהן של ב' בנ"א, ועיי"ש במשק גבים סקי"ז וסקי"ט שנדחק בזה, ודבריו אינם מתישבים בד' הרשב"א בביצה, שכתב להדיא דלדעת הר"ש יש להצריך שיהיו הק' פומין של אדם א'.

ו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא ב' קופות בב' עליות ב' מגורות בעלי' אחת וכו',** הר"ש כתב לפרש דב' מגורות אין מצטרפות אלא כשהן בעלי' אחת, ול"ד לב' קופות דמצטרפות אף בב' עליות, והביא מירושלמי דהוא משום דקופות דרכן להתפנות מגורות אין דרכן להתפנות, והרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כג. הוסיף לפרש, דהא דכשדרכן להתפנות ה"ה מצטרפות, הוא משום דכל העומד להתערב כמעורב דמי.

ולא נתפרש בד' הר"ש, דאם מגורות אין דרכן להתפנות, מ"ט כשהן בעלי' אחת ה"ה מצטרפות, - והרא"ש כתב, דהוא משום דמגורות בעלי' אחת דרכן להתערב, ודוקא בב' עליות הוא דאין דרך לפנות מעלי' זו לעלי' אחרת.

אמנם הנה בד' הבינת אדם שער הקבוע סימן ג' מבו' שפירש בד' הר"ש, דכל הא דבעינן שיהיו דרכן להתערב יחד, הוא רק בב' עליות, אך בעלי' אחת ל"ב לזה, וכנראה פירש כן בטעם הא דב' מגורות בעלי' אחת מצטרפין, דאי"ז משום שדרכן להתערב, אלא הוא משום דכל שהן בעלי' אחת ל"ב שיהא דרכן להתערב, - וכ"כ הבית מאיר בקונט' בדיני קבוע כו: ד"ה ודע, דכל שהוא בבית א' הן מצטרפין אף שאין דרכן להתפנות, עיי"ש.

ז] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, הוא במש"כ הר"ש ללמוד מהך דינא, דכל הא דב' קופות מצטרפות הוא רק כשהן של אדם אחד שדרכן להפנות ולהתערב, אבל של ב' בנ"א לא, ויש להסתפק אם הוא אף כשהן במקום אחד, וזה תלוי בהנ"ל, דאי נימא כמש"כ הרא"ש דהא דב' מגורות מצטרפות כשהן בעלי' אחת, הוא משום שדרכן להתערב, הרי דכל שהן של ב' בנ"א שאין דרכן להתערב אינם מצטרפות אף כשהם במקום אחד, אך אי נימא דהא דב' מגורות מצטרפות כשהן בעלי' אחת, הוא משום דכל שהן בעלי' אחת ל"ב שיהא דרכן להתערב, הרי דאף כשהן של ב' בנ"א ה"ה מצטרפות.

והרשב"א בתוה"ב שם הביא לד' הר"ש דכל שהן של ב' בנ"א אינם מצטרפות, ומשמע להדיא בדבריו דהיינו אף כשהן במקום אחד, וכ"ה מבו' גם ממשה"ק ע"ד הר"ש מההיא דליטרא קציעות, עיי"ש, ועי' ביד יהודה סימן ע' סקי"א ד"ה אך עדיין, שהוכיח כן מדבריו, ועי' גם בתשו' גוו"ר יו"ד כלל א' סו"ס ל' שנקט כן, - ומבו' מזה דס"ל כמש"כ הרא"ש, דכל הא דב' מגורות מצטרפות כשהן בעלי' אחת, הוא משום דבכה"ג דרכן להתערב, אך כל שאין דרכן להתערב, אין מצטרפות אף כשהן במקום אחד.

ח] **שם, ולפי טעם זה נראה וכו אבל של ב' בנ"א לא,** הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב' כג. הק' ע"ז, דא"כ בההיא דליטרא קציעות אין התרומה בטילה, אלא כשכל הכדין של אדם אחד, וא"כ מ"ט לא חילקו כן התם, וכמו שחילקו בשחורות ולבנות אם מעלות זא"ז וכן בעגולין גדולים וקטנים ובפרודות ושאינן פרודות, הי' להם ג"כ לחלק בין אדם אחד לב' בנ"א, וגם במשנתינו קתני סתמא ב' קופות ב' מגורות שנפלה סאה תרומה בתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזו מהן נפלה מעלות זא"ז, ולא חילק בין אדם אחד לשני בני אדם, ועיי"ש שנקט לעיקר שלא כדעת הר"ש, אלא לעולם אף של ב' בנ"א מצטרפין, ואך שכתב דיש לחוש לד' הר"ש דרב גדול ומובהק הוא, וכ"כ הרשב"א בביצה ד' א' ובתשו' ח"ג סימן ר"נ.

ט] והנה הר"ש למד להך מילתא דכל שהן של ב' בנ"א אין מצטרפין, מהא דב' מגורות בב' עליות אין מצטרפות משום דאין דרכן להתפנות להתערב, וה"נ בב' קופות של ב' בנ"א דאין דרכן להתפנות ולהתערב אין מצטרפות, ולא נתפרש בד' הרשב"א טעם הא דפליג ע"ד הר"ש, וס"ל דב' קופות של ב' בנ"א מצטרפות, ול"ד לב' מגורות בב' עליות דאין מצטרפות.

ומל' הרשב"א בתוה"ב שם נראה שנחלק ע"ד הר"ש בביאור מה שאמרו בתוספתא דקופות דרכן להתפנות ומגורות אין דרכן להתפנות, דאי"ז משום משום דקופות דרכן להתפנות "ולהתערב יחד" ומגורות אין דרכן להתפנות ולהתערב יחד", וזה צ"ב, - ועמש"כ בזה בשערי יושר ש"ג פ"ו, וצ"ב.

י] ונראה לפרש בזה, דהנה הרשב"א בביצה ד' א' כתב בדין ליטרא קציעות דהא דכשיש שם מאה פומין יעלו אף דכל חבית וחבית באפי נפשה קיימא ואינו בלול, הוא משום דכל שהוא נכנס בספק מחמת האיסור מצטרף לבטל את האיסור, וכתב דלפ"ד הר"ש הוא רק כשהן של אדם אחד לפי שדרכן להתערב ביחד "וכבלול דמי", ונחלק ע"ז וכתב דאף כשהן של ב' בנ"א ה"ה מצטרפין לבטל, עיי"ש, - ומבו' להדיא דעיקר מה שנחלק עם הר"ש, הוא דלדעת הר"ש אין ב' קופות מצטרפין לבטל, אלא משום דחשבינן להו כבלול, וע"כ הוא דבעינן שיהיו של אדם א' שדרכן להתערב "ביחד", וע"ז נחלק הרשב"א דל"ב שיהיו חשובין כבלול, אלא אף דאי"ז בלול ה"ה מצטרפין לבטל, וע"כ הן מצטרפין אף כשהן של ב' בנ"א, אף שאין דרכן להתערב ביחד, ולא חשיבי כבלול.

ולפ"ז נראה דבזה הוא שנחלק הרשב"א ע"ד הר"ש בטעם החילוק בין קופות למגורות, דהר"ש פירש דהוא משום דבעינן שיהיו חשובין כבלול, וע"כ דוקא קופות שדרכן להתפנות ולהתערב יחד חשבינן להו כבלול, ומשא"כ במגורות דאין דרכן להתפנות ולהתערב יחד, - אך הרשב"א ס"ל דלעולם ל"ב שיהיו חשובין כבלול, וע"כ אין להצריך שיהא דרכן להתפנות ולהתערב יחד, והא דמפלגינן בין קופות למגורות, נראה דהוא משום דאף דל"ב שיהיו חשובין כבלול, מ"מ בעינן שלא יהיו מחולקין זמ"ז מכח חילוק המקומות, וע"כ דוקא קופות מצטרפות, משום דהן עשויות להתפנות ממקום זה, וע"כ אין חילוק המקומות מחלקן לב' תערובות, אך מגורות שאינם עשויות להתפנות ממקום זה, מהני חילוק המקומות לחלקן לב' תערובות, וע"כ אינם מצטרפין.

ומה"ט הוא שנחלק הרשב"א וס"ל דאף אם הן של ב' בנ"א ה"ה מצטרפין, דכל מש"כ הר"ש דשל ב' בנ"א אין מצטרפין, הוא רק משום דס"ל דבעינן שיהא דרכן להתפנות ולהתערב יחד, ושל ב' בנ"א אין עשויין להתערב יחד, אך להרשב"א דל"ב שיהא דרכן להתפנות ולהתערב יחד, ולא בעינן אלא שיהא דרכן להתפנות ממקום זה, ע"כ אף כשהן של ב' בנ"א ה"ה מצטרפין.

יא] וי"ל עוד עד"ז, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש הביא למה שאמרו בתוספתא דקופות דרכן להתפנות, וכתב לפרש דהיינו, שדרכן להעבירן ממקום למקום ואפשר שיהיו יחד כשמעבירין אותן, - והבית מאיר בקונט' בדיני קבוע כו: ד"ה ודע כתב ללמוד מדבריו, דל"ב שיהא עומד להתערב המאכלים יחד, אלא סגי במה שעומד שיתקבצו הקופות ביחד במקום אחד, ודלא כמשמעות ד' הר"ש דבעינן שיהא המאכלים עומדים להתערב יחד, עיי"ש.[[346]](#footnote-347)

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בהלכותיו בפי"ד מתרומות ה"ה, ז"ל, והקופות מצטרפות ואפי' היתה קופה בבית זה וקופה בבית אחר, "לפי שקרוב הדבר לקבץ שתיהן בבית אחד", עכ"ל, וכתב המהר"י קורקוס שם דמשמע מדבריו שנחלק ע"ד הר"ש, ול"ב שיהא דרכן להתערב יחד, אלא סגי במה שדרך לקבצם בבית אחד.

והמהר"י קורקוס שם כתב לפ"ז בדעת הרמב"ם, דאף אם הן של ב' בנ"א ה"ה מצטרפין, והיינו דרק אם בעינן שיהא דרך להתערב המאכלים יחד, הוא דשל ב' בנ"א אין מצטרפין, דבב' בנ"א אין המאכלים עומדין להצטרף יחד, אך אם סגי במה שדרך שיתקבצו הקופות במקום אחד, י"ל דזה שייך אף כשהן של ב' בנ"א, וכ"נ גם בל' הנימו"י בפ' הערל שהביא הבית מאיר שם, שכתב דהא דשל ב' בנ"א אין מצטרפין הוא משום דבעינן שיהיו עומדות להתפנות ולהתערב "זו בתוך זו",[[347]](#footnote-348) - וי"ל דזהו טעמא דהרשב"א דס"ל דאף של ב' בנ"א מצטרפין, ול"ד להא דב' מגורות בב' עליות אין מצטרפות, דשאני ב' מגורות דאין דרכן להתקבץ במקום אחד, ומשא"כ בב' קופות של ב' בנ"א, דהן עשויות להתקבץ במקום א', שפיר הן מצטרפין לבטל.

יב] **שם, וניחא השתא הא דקתני סיפא בתוספתא בזה מאה ובזה אין מאה הריני אומר לתוך מאה נפלה, משום ב' גברי איצטריך,** הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כד. כתב לדחות, דלעולם אף של ב' בנ"א מצטרפין, ומה שהוצרכו בתוספתא להא דתלינן דלתוך מאה נפלה, הוא משום שאין דבר מצטרף לבטל את האיסור אלא מה שנכנס בספק מחמת האיסור, דלפי שהאיסור מכניסו בספק מתעורר הוא לבטלו, אבל מה שאינו נכנס בספק איסור מחמת האיסור אינו מצטרף עם אחר לבטל את האיסור, וע"כ כל שיש בקופה אחת מאה, ולא נכנסה בספק איסור, שהרי אף את"ל שבתוכה נפלה ה"ז מותרת, ע"כ בלא הא דתלינן שנפלה התרומה לתוכה, היתה הקופה השני' אסורה, דאין הקופה של מאה מצטרפת עמה להעלות, דאין ראוי להצטרף אלא הנכנס בספק, וזהו דתניא דהא דהיא מותרת הוא משום דתלינן דלתוך מאה נפלה, עכ"ד, וכ"כ הרשב"א בקצרה בביצה ד' א'.

ובדעת הר"ש שנחלק ע"ז, וס"ל דאם היו ב' הקופות של אדם א', היו מצטרפות לבטל, אף דהקופה של מאה בלא"ה מותרת, יש להסתפק אם הוא משום דפליג על יסוד ד' הרשב"א, וס"ל דכל שהוא בכלל התערובת, ה"ה מצטרף לבטל, אף שאינו נכנס בספק מחמת האיסור, או דאף דכל שאינו נכנס בספק מחמת האיסור אינו מצטרף לבטל, מ"מ הכא חשיב דאף הקופה של מאה נכנסת לספק מחמת האיסור, שהרי בלא דין ביטול היתה אף קופה זו אסורה.

ובטעמא דהרשב"א דס"ל דהכא חשיב דאין הקופה של מאה נכנסת לספק מחמת האיסור, אף דבלא דין ביטול היתה אף קופה זו אסורה, נראה דהוא משום דס"ל דתחילה יש לנו לדון על התערובת שבאותה הקופה שנפלה התרומה לתוכה, ואח"כ יש לנו לדון על התערובת דב' הקופות, וכיון דהקופה של מאה מותרת מכח התערובת שבקופה זו עצמה, הרי דכשבאנו להתיר לקופה של חמשים מכח התערובת דב' הקופות, אין הקופה של מאה מצטרפת, דכלפי התערובת דב' הקופות, אין הקופה של מאה בכלל הספק.

יג] הרשב"א שם כתב דהך מילתא דכל שאינו נכנס בספק מחמת האיסור אינו מצטרף לבטל, הוא דומה קצת למה שאמר ר' יהושע דאין התחתונות מעלות את העליונות לפי שלא נכנסו התחתונות בספק כלל מחמת הליטרא שנדרסה ע"פ הכד, עכ"ד.

ונתחדש בד' הרשב"א, דהא דאין התחתונות מעלות את העליונות, אי"ז משום דאין התחתונות כלל בכלל התערובת, כיון דידוע דאין התרומה שם, אלא הוא משום דכל שאינו נכנס בספק איסור מחמת התערובת אינו מצטרף לבטלו, וע"כ דימה הרשב"א דה"נ הכא, אף דב' הקופות הוו בכלל התערובת, מ"מ כיון דהקופה של מאה אינה נכנסת לספק מחמת האיסור, אינה מצטרפת לבטל, וצ"ע בזה, ועי' להלן אות י"ז בהערה במה שהבאנו מד' הרשב"א במשמה"ב בהך דינא דאין התחתונות מעלות את העליונות.

יד] הרשב"א בתוה"ב כתב לפרש עוד במה שהוצרכו לה"ט דהריני אומר לתוך של מאה נפלה, דנפ"מ לגבי דין הרמה, דבב' קופות של חמשים שנפלה תרומה לאחת מהן, אמרו בירושלמי בפירקין דבידו להעלות את התרומה מאחת מהן, או להעלות מזו מחצה ומזו מחצה, וע"ז הוא שאמרו דאם היו באחת מאה ובאחת חמשים, אני אומר לתוך של מאה נפלה ומשום הוא מרים ולא משל חמשים, עכ"ד.

וצ"ע דלכאו' מה שאמרו דאני אומר לתוך של מאה נפלה, הוא קולא שהקילו חכמים דאמרינן שאני אומר, אך הכא דבלא"ה גם הקופה השני' מותרת, דבדרך זו אזיל הרשב"א דלגבי היתר הקופה שיש בה חמשים, ל"ב לדינא דשאני אומר, אלא מצינו להתירה מכח צירוף ב' הקופות, מ"ט נימא דהתרומה נפלה לתוך של מאה, ודע"כ הוא צריך להרים מקופה זו.

ונראה דהרשב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דבכל גוונא שנפלה התרומה לאחת מב' קופות, יש לנו לדון תחילה על התערובת שבאותה הקופה שנפלה התרומה לתוכה, ואח"כ יש לנו לדון על התערובת דב' הקופות, וכמש"נ לעיל סוף אות י"ג בדעתו, ואשר ע"כ כיון דמשום התערובת שבאותה הקופה שנפלה התרומה לתוכה, היתה הקופה של מאה מותרת, והקופה של חמשים אסורה, ע"כ חייל דין ההרמה מהקופה של מאה.[[348]](#footnote-349)

טו] הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ד' שער ב' כג: כתב, ז"ל, היו ב' קדירות של היתר ונפל איסור לתוך אחת מהן ואינו ידוע לאיזו נפל ואין באחת כדי לבטל האיסור אבל יש בין שתיהן כדי לבטל, שתיהן מצטרפות לבטל את האיסור, עכ"ל.[[349]](#footnote-350)

והרא"ה בבדה"ב שם השיג ע"ז, ז"ל, זה אינו שלא נאמר זה הדין בשום דבר שיש בו בנו"ט או שראוי ליתן טעם אע"ג דלית בי' כגון מין במינו, אא"כ בשיעור מאה לתרומה ויש ס' בכל אחת ואין ידוע באיזו נפל האיסור, עכ"ל.

והרשב"א במשמה"ב שם השיב ע"ז, ז"ל, וכבר כתבתי למעלה שאין לומר אלא אפי' ב' קופות ואין באחת מהן אלא חמשים מצטרפות ומעלות, וכן כתבו גם כל הראשונים כ"כ מפורש, ועוד דא"כ אין מצטרפים למאה שהוא שיעורן לתרומה אלא לפחות לק"כ, ועוד אמרוה בירושלמי בהדיא בב' קופות של נ' ונ', עכ"ל, והיינו דלדעת הרא"ה דאף במין במינו אין מצטרפין ב' קופות לשיעור ס', לא הי' לנו להתיר אף בתרומה, אלא כשיש בכל קופה ס'.[[350]](#footnote-351)

וביד יהודה סימן קי"א סקכ"ב כתב לישב ד' הרא"ה, דבתרומה דאינה בטילה אלא במאה, לא נתנו חכמים כלל לשיעור ששים, וע"כ בכל גוונא שהקילו בדין הביטול במאה, א"צ אף שיעור ששים, וזה כמש"כ היד יהודה שם סק"ג (ד"ה ע"כ הברור), ונת' לעיל מ"ח אות י', אך בשאר איסורים דהשוו מינו לשאינו מינו בשיעור נו"ט, הרי דכיון דבתערובת דמין בשאינו מינו מודה הרשב"א דאין ב' קדירות מצטרפות, דהיאך תצטרף הקדירה השני', הרי בזה לא יתבטל הטעם מהקדירה שנפל בה האיסור, ה"נ גם במין במינו יש לאסור, דכל דאסרינן באינו מינו, אסרו אטו זה גם בתערובת דמין במינו, עכ"ד.

טז] ובדעת הרשב"א נראה דאזיל לטעמי', דס"ל דהא דבמין במינו בעינן ס', אי"ז גזירה אטו מין בשאינו מינו, אלא הוא משום דשכנגדו באינו מינו נותן טעם, וע"כ החמירו עליו ואסרוהו, וכמו שדקדק האבנ"מ בתשו' סימן ד' מדבריו, וע"כ אף דנימא דבתערובת דמבשא"מ א"א לצרף ב' קדירות, משום דלא יתבטל בזה טעם האיסור, מ"מ במב"מ דהא דבעינן ס' הוא שיעור ביטול בעלמא, שפיר י"ל דב' קדירות מצטרפות.

ויש להוסיף דבד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א יז. מבו', דמן הדין הי' לנו להצריך שיעור ס' א בתערובת דיבש ביבש, וכל הא דל"ב בזה ס' הוא משום דכשאוכל כל א' יכול לומר דאי"ז האיסור, ובתוה"ב הקצר שם מבו' דמה"ט הוא דאסור לאכול כל החתיכות יחד, דכל שהוא אוכלם יחד וליכא בזה להתלי' דאינו פוגע באיסור, הדר דינא דבעינן ס' כנגד האיסור, ואכמ"ל, והרי בדין ביטול בס' בתערובת דיבש ביבש שפיר מצינו לצרף מב' מקומות, וה"נ בדין ביטול בס' בתערובת לח בלח, דלפ"ד הרשב"א הוא חד דינא, שפיר מצטרפין ב' קדירות.[[351]](#footnote-352)

יז] והנה אמנם בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם נראה להדיא דגם בתערובת דמבשא"מ מצטרפות ב' קדירות, דלעיל מינה שכתב להתיר משום שאני אומר, כתב לחלק בין תערובת דמב"מ לתערובת דמבשא"מ, ובדין זה דב' קדירות מצטרפות לא חילק ביניהם, אך רוב רבוותא נקטו בדעתו דלא התיר אף בתערובת דמב"מ, וצ"ע, וזה צ"ב, דהיאך יצטרפו ב' הקדירות, הרי האיסור נותן טעם באותה הקדירה שנפל בה, וכמש"כ הרא"ה.

ונראה דהרא"ה והרשב"א לטעמייהו אזלי, דהנה הרא"ה בבדה"ב בית ד' שער א' ה. כתב, דאיסור שנבלע בצלי, אינו בטל אף אם יש בחתיכה ס' כנגד האיסור, משום שאין האיסור מתפשט בהשוי', וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, גם במה שנמשך אחר דבריו ואמר לפ"מ שגזר בזה והיאך מצטרף לבטל מה שלא נתערב עמו ותמה הרבה ע"ז, והדברים אינם כמו שחשב, והי' לו לזכור דאנן קי"ל איסורין שבתורה בששים וכו', עכ"ל,[[352]](#footnote-353) ומבו' שנחלקו הרא"ה והרשב"א בדין ביטול בששים דלח בלח, אם היינו רק כשנתפשט האיסור בכל ההיתר, דעי"ז בטל טעמו, או דאף כשלא נתפשט בכל ההיתר ה"ה בטל.

ולפ"ז נראה, דהרא"ה לטעמי' דלדין ביטול בס' בלח בעינן שיתפשט האיסור בכל ההיתר ויתבטל טעמו, ע"כ ס"ל דאין ב' קדירות מצטרפות לביטול בס', אך הרשב"א לטעמי' דלדין ביטול בס' ל"ב שיתפשט האיסור בכל ההיתר ויתבטל טעמו, ואף בגונא דאינו מתפשט בהשוי' ה"ה בטל, וע"כ ס"ל דה"נ ב' קדירות מצטרפות לביטול בס', דליכא נפ"מ בין ב' קדירות שנתערב האיסור באחת מהן, לחתיכת צלי שנבלע האיסור במקצתה, וז"ב.[[353]](#footnote-354)

יח] הרא"ה בבדה"ב שם לעיל מינה כתב עוד, דכל מה שהקילו דב' קופות מצטרפות, הוא רק באיסור דרבנן, או באיסור תורה ושיעורים דרבנן, וביד יהודה סימן קי"א סקכ"ב פירש שנסתפק הרא"ה בזה אם התירו רק באיסור דרבנן, או התירו אף באיסור תורה ושיעור דרבנן, ומבו' דאם שיעור מאה הי' מדאורייתא לא היו ב' קופות מצטרפות, וכל הא דב' קופות מצטרפות הוא קולא בדרבנן, - אך מד' הרשב"א שנקט דב' קדירות מצטרפות אף לדין ביטול בס' דמבשא"מ, מבו' דס"ל דב' קדירות מצטרפות אף לדין ביטול דאורייתא.[[354]](#footnote-355)

ומצאנו הטעם בזה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ג' שער ו' צ: בדין הקום שבחמאה שכתב הרמב"ם דאינו בטל מפני שאינו מעורב עם החמאה שיתבטל במיעוטו, והרשב"א כתב ע"ז, ז"ל, אינו מחוור כלל שהביטול ברוב דעלמא אינו מצד שהמיעוט מתערב בתוך הרוב, שהרי חטים של תרומה או גרוגרות של תרומה שנפלו לתוך החולין אע"פ שזה בפנ"ע עומד וזה בפנ"ע עומד בטלים בשיעורן, שכל שאין אתה יכול לברור דבר מתוך דבר אלו היית אוסר הרוב מפני המיעוט נמצא שאין המיעוט בטל אלא בבלול לח כגון יין או שמן וכיוצא בזה אבל חתיכה בחתיכות לא, "וגדולה מזו אמרו בב' קופות בב' עיירות שמצטרפות ומעלות את האיסור", כ"ש בקום שבחמאה שאי אתה יכול לברור אותו מתוך החמאה ולסלקו וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דהא דב' קופות מצטרפות, הוא משום דלדין ביטול ל"ב שיתערב המיעוט בתוך הרוב, ואך קום שבחמאה בטל אף שאינו מעורב כלל והוא ניכר לעצמו, והיינו משום דעיקר דין ביטול ברוב הוא דכל שאלמלי הביטול יהא הרוב נאסר מכח המיעוט, יש בכחו לבטל את המיעוט, וע"כ הוא דהקום שבחמאה בטל, אף דהוא ניכר ואין בזה ספק ותערובת כלל, וע"כ הוא דב' קופות מצטרפות, דכיון דב' הקופות נאסרות מכח האיסור, ה"ה מצטרפות לבטלו,[[355]](#footnote-356) וזהו גם הא דס"ל להרשב"א באיסור שנבלע בצלי, דאף אם אינו מתפשט בהשוי' ה"ה בטל, דכיון דכל החתיכה נכנסת לספק מחמת האיסור, מצטרפת כולה לבטלו.

יט] ועיקר הך מילתא דעיקר דין הביטול הוא מכח הא דהרוב נאסר מחמת המיעוט, מצינו כן עוד בד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רל"ג, עיי"ש שנשאל בדין חבית חבית מלאה יין ישן ויש בשולי' שמרים הרבה ונאסרת בנצוק, אם נאמר על השמרים שהן מין אחר אחר שנשתנה השם וסלק את מינו כמי שאינו, או לא מפני שהשמרים עומדים להם נד אחד בשולי החבית ואינן מתבלבלין עם היין, והשיב הרשב"א, ז"ל, אבל מפני שהם עומדים נד אחד לעצמם, אינה טענה לדעתו, מפני שאף השמרים נאסרים אלו נפל יין נסך בתוך הגת ונצוק, רואין אותו כאלו נתערב בחבית, ומדין תערובת יין נגעו בי', ולא משום נגיעה, שאילו נפל איסור בקדרה בתוך מינו, ויש בה חתיכות שאינו מינו בתוך הקדרה, כך אנו אומרין סלק את מינו וחתיכות שאינן מינו מבטלות אותו, ואע"ג שהחתיכות ניכרות ועומדות לבד בפני עצמן, "שכל שנפסד מחמת האיסור, מבטל את האיסור המצטרף לבטל את האיסור", עכ"ל.

**פ"ד מי"ג**

א] **א"ר יוסי מעשה בא לפני ר"ע בנ' אגודות וכו',** הר"ש והרא"ש כתבו דר' יוסי בא לאתויי ראי' לב' קופות דרואין אותן כאילו הן מעורבות, כדאשכחן באגודות שאמרו תעלה אע"פ שאין האגודות מעורבות.

ועמש"נ לעיל מי"ב אות ד' בהערה, דיש ללמוד מזה, דהא דב' קופות אין מצטרפות אלא כשדרכן להתערב, אי"ז משום דהוי הספק על כל קופה בפנ"ע ואין הספק מכח תערובת הקופות, דאיירי דמתחילה לא ידע היכן נפלה הקופה, שהרי הכא הוי הספק מכח תערובת האגודות, ואפ"ה אינם מצטרפות לבטל אלא משום דחשבינן להו כמעורבות, ומזה מייתי ר' יוסי דה"נ בב' קופות רואין אותן כאילו הן מעורבות.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקמ"ל דלא אמרינן דהאגודה כולה תדמע כיון דחצי' תרומה והוא מעורב,[[356]](#footnote-357) ולכאו' הוא חד דינא עם הא דתנן לקמן פ"ה מ"ו דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, ובמשנ"ר הק' דכיון דתני לה להדיא לקמן שם מ"ט תני לה הכא.

אמנם באמת טובא קמ"ל הכא, דהנה בס' הון עשיר כתב לתמוה בדינא דהכא, דל"ד לההיא דלקמן דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, דדוקא התם דכבר בטלה התרומה מדאורייתא בתערובת הראשונה, הוא דאינה מדמעת אלא לפי חשבון, ומשא"כ הכא דבתערובת הראשונה הוי חצי' תרומה, ואסורה כולה מדאורייתא, הדין נותן דתדמע לפי כולה, עיי"ש בדבריו,[[357]](#footnote-358) ונראה דזהו דקמ"ל הכא, דאף בכה"ג אינה מדמעת לפי כולה.[[358]](#footnote-359)

ונראה דעוד קמ"ל הכא, דהנה התם פליג ר"א וס"ל דמדמעת כתרומה ודאי, והכא לא פליג ר"א, והטעם בזה הוא דטעמא דר"א התם דמדמעת לפי כולה, הוא משום דמצינו לדון דסאה זו שנפלה לתערובת השני' הויא כולה תרומה, וכמש"כ הריבמ"צ שם דטעמא דר"א הוא משום דאמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, אך כל שנפלה כל התערובת הראשונה למקום אחר, מודה ר"א דאינה מדמעת אלא לפי חשבון, וע"כ הכא מודה ר"א דאין האגודה מדמעת כולה.[[359]](#footnote-360)

ג] **לא שהתרומה עולה בנ"א אלא שהיו של ק' וב' חציים,** בתוי"ט כתב דא"צ מאה וב' חציים, שהרי התרומה עולה באחד ומאה, אלא דכך הי' המעשה, שנפלה האגודה שחצי' תרומה לנ' אגודות, - אך בתוס' אנשי שם כתב, דלדעת הרמב"ם לקמן פ"ה מ"ו דאף דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, מ"מ החולין שבדימוע אינם מצטרפין לבטל, הרי דהכא דוקא נקט שנפלה לנ' אגודות, דאם היתה נופלת למ"ט ומחצה אגודות לא היתה בטילה, ואמנם לא ברירא הך מילתא דאף כשידוע שנפלה לתערובת השני' מן החולין שבדימוע אינם מצטרפין, (דד' הרמב"ם שם קיימי בגונא דיתכן דרק התרומה נפלה לתערובת השני', וי"ל דלענין שיצטרף החולין שבדימוע לבטל, לא הקילו לשער לפי חשבון), וית' בזה בעזה"י במקומו.

ד] **שם בר"ש, ובירושלמי פריך דר"י אדר"י וכו' ומשני דבר המקפיד על תערובתו וכו',** בפי' הרש"ס כתב דהיינו דהא דתני דבלול מעלה ושאינו בלול אינו מעלה, היינו דכל שאינו מקפיד בבלילתו אם בא לערבן מעלה, וכל שהוא מקפיד על בלילתו אין מצטרפין להעלות התרומה, ועד"ז כתב המהר"א פולדא, דל"ב בלול, אלא סגי במה שהוא ראוי לבילה.

ה] ובביאור הך דינא דכל שהוא מקפיד על בלילתו אינו מעלה, הי' מקום לפרש דהוא ע"ד מה שמצינו לענין חלה, דכל שהוא מקפיד על תערובתו אין הסל מצרף, דכיון שהוא מקפיד שלא יתערבו, א"א לראותם שהם יחד, וה"נ הכא כל שהוא מקפיד על תערובתם, א"א לחשבם שהם יחד, וע"כ אינם מצטרפין להעלות התרומה, וזה מיוסד על הא דלהעלות את התרומה בעינן שתהא כל התערובת יחד, וכמבו' לעיל מי"ב.

ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דכ"ז הוא כשאינם נוגעים זב"ז, אך כל שהם נוגעים זב"ז, אף אם הוא מקפיד על נגיעתם, ה"ז מעלה, דרק כשאין נוגעין זב"ז, הוא דאמרינן דאם הוא מקפיד שלא יגעו א"א לחשבם שהם יחד, אך כל שבפועל הם נוגעים זב"ז, מה לי שהוא מקפיד על נגיעתם, וזהו מש"כ הר"ש דבדבר בלול אף מקפיד מעלה, וכל שהן נוגעין זב"ז הו"ל בכלל בלול, דומיא דמש"כ הרש"ס והמהרא"פ, דבלול היינו שאינו מקפיד בבלילתו, והתם היינו שאינו מקפיד על נגיעתו, וקרינן לי' בלול, - אך בד' הרש"ס נראה דכל תערובת דדבר יבש לא חשיב כבלול, ואינו מעלה אלא אם אינו מקפיד על נגיעתו, ורק בתערובת דלח הוא דהו"ל בלול דהוא מעלה אף כשהוא מקפיד ע"ז, וצ"ע.

ו] **שם, קישות טמאה שנפלה לק' קישואין טהורין וכו' הוכשרו הואיל והוא מקפיד על תערובתן אינו מעלה,** לעיל מי"ב אות ה' נת' ללמוד מזה, דדינא דהתם דכל שאין כל התערובת במקום אחד אינה מעלה את התרומה, אי"ז משום דהוי התם ב' תערובת, שהתרומה מעורבת בקופה, והקופה מעורבת בשאר הקופות, שהרי הכא הו"ל תערובת אחת דקישות תרומה במאה קישואין, ומ"מ כל שהוא מקפיד על תערובתן, ולא מצינו לחשוב שכולן נמצאים ביחד, אינם מעלין את התרומה.

**פ"ה מ"א**

א] **סאה תרומה טמאה שנפלה לפחות ממאה חולין וכו' בין טהורין ירקבו,** נתחדש בזה, דאף דבעלמא דבר טמא בטל ברוב, אף בתערובת דיבש ביבש, כמו שאמרו במנחות כ"ג א' דנבילה בטלה בשחוטה,[[360]](#footnote-361) מ"מ תרומה טמאה אין טומאתה בטילה ברוב, ולקמן מ"ד מבו' דהוא אף כשנתערבה תרומה טמאה בתרומה טהורה, דל"ב לבטל אלא את הטומאה, - ובתפארת ישראל בבועז סק"ג כתב בשם אביו דהוא משום דביטול טומאת תרומה כביטול איסורו, ועד"ז כתב בתוס' אנשי שם לקמן מ"ד, דכיון דתרומה טמאה יש בה איסור עשה, אין איסורי תרומה בטילין אלא בק"א.

ולכאו' נראה, דאם נבא לדון לגבי הטומאה עצמה, ודאי דהיא בטילה ברוב, ואין סאה זו מטמאה אחרים במגע, ורק האיסור שחל על התרומה מכח הטומאה, אינו בטל ברוב, וכמדומה דהוא מפורש כן בפי' הראב"ד לע"ז נ"ט ב', עיי"ש, ונתחדש בזה דלא תלי זב"ז, ולא אמרינן דכיון דבטלה הטומאה, ממילא בטל האיסור, ונראה דהוא משום דע"י הביטול לא בטלה עצם הטומאה, ואכתי חשיבא התרומה כתרומה טמאה, וע"כ היא עומדת באיסורה.[[361]](#footnote-362)

ועד"ז מצינו בסיפא דמתניתין, דכל שנתערבה תרומה טהורה בחולין טמאים, ה"ה מותרת באכילה, ואף אם הרוב הוא חולין טמאים, ולא אמרינן דמדין ביטול ברוב איכא טומאה גם על התרומה ודינה כתרומה טמאה, לדעת הסוברים דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, והיינו משום דאף דמדין ביטול איכא דיני טומאה על התרומה, מ"מ היא עצמה עומדת בטהרתה.[[362]](#footnote-363)

ב] הריבמ"צ והר"ש הביאו להא דפריך בירושלמי דבשלמא כשנפלה לחולין טהורין דירקבו, אך כשנפלה לטמאים מ"ט ירקבו ולא ידליקם, ועיי"ש שכתבו לפרש דהא דכשנפלה לחולין טהורין ניחא הא דירקבו, הוא משום דלא חזו לשריפה, דהו"ל כתרומה טהורה שאסור לשרפה, ובפי' הר"ש והרא"ש להלן בתו"ד כתבו דהיינו דכיון שנעשו החולין הטהורים תרומה, חיישינן שיאמרו תרומה טהורה נשרפת, אך מדינא אין מקום לאסור בזה, שהרי כל איסור התערובת, הוא מכח התרומה הטמאה המעורבת בה, ותרומה זו מותרת היא בשריפה.

ג] ובמשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ח כתב לפרש, דטעם הא דכשנתערבה בחולין טהורים אסור לשרפם, הוא משום דמדינא דמדומע נאסר אף בחולין באיסור ודאי ועשו אותו תרומה מדרבנן, וע"כ כשנתערבה התרומה הטמאה בחולין טהורים, יש על החולין דין תרומה טהורה, וע"כ אסור לשרפם, עכ"ד, ולפ"ז צ"ל, דאף דמדינא דמדומע יש על החולין דין תרומה, מ"מ ל"מ דינא דמדומע דיהא על החולין דין תרומה טמאה, דהא דתרומה טמאה אוסרת עד מאה, היינו רק דאין התרומה בטילה, אך ליכא על כל התערובת דין תרומה טמאה, וצ"ע שלא הביא לד' הר"ש והרא"ש שפירשו דכל הא דאסור לשרפם הוא רק משום דחיישינן שיאמרו דתרומה טהורה נשרפת.[[363]](#footnote-364)

ואמנם נראה דאין ללמוד מד' הר"ש והרא"ש דס"ל דל"מ דינא דמדומע שיהא על החולין דין תרומה, וע"כ הוא דהוצרכו לה"ט דחיישינן שיאמרו תרמה טהורה נשרפת, דאף אי נימא דמכח דינא דמדומע איכא על החולין דין תרומה, מ"מ דין תרומה זו מיתלי תלי בדין התרומה שנתערבה בהן, וכיון דהתרומה שנתערבה בהן היא טמאה ומותרת בשריפה, אך הן מותרין מדינא בשריפה.[[364]](#footnote-365)

ד] הריבמ"צ והר"ש הביאו מהירושלמי שם דאמרינן דלחזקי' דס"ל דאין מדליקין בחטין של תרומה שנטמאת שמא יבא בהן לידי תקלה, ניחא הא דהכא ירקבו, ואין מדליקין בהן,[[365]](#footnote-366) ולר' יוחנן דס"ל דמדליקין בחטין של תרומה, הא דהכא ירקבו הוא משום דאם ידליקם שמא יבא בהן לידי תקלה, ופירשו הר"ש והרא"ש דהיינו, דאע"ג דשרי ר' יוחנן להדליק בחטין של תרומה ולא חייש לתקלה, מ"מ הכא חייש לתקלה משום דדימוע קיל להו לאינשי ואיכא למיחש טפי.

ובד' הר"ש והרא"ש נראה להדיא, דכל הא דתנן הכא דירקבו, הוא רק בתערובת דחטים של תרומה, דאף דלר' יוחנן לא בעלמא לא חיישינן בזה לתקלה, עד ששולקן, מ"מ הכא חיישינן בזה לתקלה, אך בתערובת דפת ושמן של תרומה, דבזה ליכא למיחש כלל לתקלה, וככל פת ושמן של תרומה שנטמאו דמדליקין אותן, ולא חיישינן בזה לתקלה, (והוא ע"י שמשליך הפת לבין העצים, ונותן השמן בכלי מאוס), אף הכא לא חיישינן בזה לתקלה.[[366]](#footnote-367)

ונמצא לפ"ז, דחלוק דין תרומה טמאה שנתערבה בחולין טהורים מדין תרומה טמאה שנתערבה בחולין טהורים, דאם נתערבה בחולין טהורים דאסור לשרפה משום דחיישינן שיאמרו תרומה טהורה נשרפת, הרי דהיינו אף כשנתערבו פת ושמן של תרומה, אך כשנתערבה בחולין טמאים, דהא דאסור לשרפה הוא משום דחיישינן לתקלה, היינו רק כשנתערבו חטין של תרומה, אך כשנתערבו פת ושמן של תרומה, מותר לשרפן.[[367]](#footnote-368)

ה] הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"א כתב, ז"ל, סאה תרומה טמאה שנפלה לפחות ממאה וכו' הואיל ונדמע הכל הרי הכל כתרומה טמאה שאסורה באכילה לכל והרי הכל אסור לעולם ומניחים אותן עד שירקבו, בד"א בדבר שאין דרכו להאכל חי, אבל בדבר שדרכו להאכל חי לא יניחן שמא יתקל בהם ויאכל מהן, אלא ידליק הכל כדרך שמדליקין תרומה טמאה, עכ"ל, ומבו' דמפרש דמה שאמרו בירושלמי דשמא ימצא בהם תקלה, לא אתי לפרושי טעמא דמתניתין דירקבו, דאדרבה כשמניחם לירקב יש לחוש טפי לתקלה, אלא הוא בבא בפנ"ע דבדבר שדרכו לאכלו חי אין מניחין אותם שירקבו אלא ידלקו, כדי שלא יבא בהם לידי תקלה,[[368]](#footnote-369) וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי.

ולא נתפרש בד' הרמב"ם טעמא דמילתא דכל שאין דרכו לאכלו חי יניחם עד שירקבו ולא ידליק אותם, ובביאור הגר"א שם פירש בד' הירושלמי דהא דאסור להדליקן הוא משום דשמא יפול עוד לתוכן ותעלה, ועד"ז כתב בפי' המהרא"פ, - וצ"ב דמה טעם יש בזה לאסור עליו להדליקן, ובאמת בד' הגר"א בשנו"א משמע דליכא איסור להדליקן, אלא היינו שהקילו עליו שלא ליתנם לכהן להדלקה אלא להניחם בידו לירקב, כדי שאם יפול עוד לתוכן ותעלה לא יהא לו פסידא, ובדרך אמונה בהל' תרומות שם סקפ"ו כתב לפרש דהיינו דאם ירבה עליהן חולין בשוגג ויותרו הן עצמן באכילה נמצא שהפסיד תרומה, ואע"ג דאם יתבטלו אינם תרומה, מ"מ נראה כאילו מפסיד תרומה, עכ"ד, וצ"ע.

ו] ומעיקר הך דינא דבדבר שדרכו לאכלו חי ידלקו, מבו' דאף כשנתערבה התרומה בחולין טהורים, לא אמרינן דדינם כתרומה טהורה שאסורה בהדלקה, וכמש"כ הריבמ"צ והר"ש, ונת' לעיל אות ב', אלא דינם כתרומה טמאה המותרת בהדלקה, וכל הא דירקבו, הוא משום החשש דשמא יפול לתוכן עוד ותעלה, וע"כ בדבר שדרכו לאכלו חי דאם יניחנו לירקב הוא עשוי לבא לידי תקלה, לא חששו לכך, וצ"ל דאף דמעיקרא אמרו בירושלמי דניחא טהורים ירקבו, צ"ל דלפ"מ דמסקינן דהא דאף טמאים ירקבו הוא מטעם אחר, תו מפרשינן דזהו אף הטעם דטהורים ירקבו, אך ליכא בזה איסור הדלקה מדינא.[[369]](#footnote-370)

ז] **ואם למעשר ראשון נפלה יקרא שם לתרומת מעשר,** הרמב"ם בפיהמ"ש והריבמ"צ פירשו דהיינו דיקרא שם לתרומת מעשר החייבת לאותו מעשר ראשון, וימכר הכל לכהנים חוץ מדמי תרומה ודמי תרומ"ע שבו, - והריבמ"צ כתב דאיירי במעשר ראשון שביד לוי, והיינו משום דאף אם נימא דיש ביד ישראל להפריש תרומת מעשר, וכדעת אבא אלעזר בן גומל, מ"מ אם הוא ביד ישראל, אין בידו למכור את התערובת לכהן בדמי תרומה, אלא יש לו ליתנה ללוי, ומה לו להישראל להפריש ממנו תרומת מעשר.[[370]](#footnote-371)

והר"ש פירש דהיינו דיעשאו לכולו תרומת מעשר על מעשר אחר,[[371]](#footnote-372) ובכה"ג הוא נותן הכל לכהן בלא דמים, ובתוי"ט כתב לפרש דאתיא כמ"ד דיש ביד ישראל להפריש תרומת מעשר, וצ"ע דא"כ מה תועלת יש לו לישראל להפריש ממנו תרומ"ע על מעשר אחר שיש לו בביתו, וי"ל עוד, דאיירי במעשר ראשון שביד לוי, או שהוא ביד ישראל שנפל לו מאבי אמו לוי.

והרא"ש פירש דאיירי שנפלה למעשר ראשון שביד ישראל, והא דיעשנו תרומ"ע, היינו דיבקש הישראל מהלוי שיחליפם לו בחולין ויעשם הלוי תרומ"ע על טבלו, וכ"כ הרע"ב, - והתוי"ט הק' ע"ז, דהיאך הוא רשאי להחליפם עם הלוי בחולין, הרי הוא מחויב ליתן המעשר ראשון ללוי, ובחי' מהרי"ח כתב די"ל דאיירי שנפל לו מעשר א' מאבי אמו לוי, רק שאין לו סך שיעשה תרומ"ע, וע"כ הוא מבקש מהלוי להחליפם לו בחולין.[[372]](#footnote-373)

ובמלאכת שלמה הביא מפי' ה"ר יהוסף שכתב דאין ביד הלוי להפריש תרומ"ע, כיון שנדמע ונעשה תרומה גדולה, וצ"ב, אלא הוא מוכר את התערובת לכהן, והכהן יקרא שם לתרומ"ע, וקמ"ל דלא נימא דכיון דהכהן אוכלו בתורת תרומה, א"צ לקרוא שם לתרומ"ע, וכ"כ בחי' מהרי"ח.

ח] **ואם טמאים היו וכו' יאכלו נקודים,** הרמב"ם בפיהמ"ש והריבמ"צ פירשו ע"פ הירושלמי דנקודים היינו ככרות קטנות כחצי ביצה, והגר"א בשנו"א פירש דהיינו כביצה, ועמש"נ בזה להלן אות ט', והר"ש והרא"ש פירשו דנקודים היינו ביובש בלא הכשר, והתוי"ט הק' על פי' הר"ש והרא"ש דא"כ מ"ט תני או קליות, הרי נקודים וקליות תרוייהו טעמייהו שהוא משום יובש.[[373]](#footnote-374)

ט] **או יתחלקו לעיסות כדי שלא יהא במקום אחד כביצה,** הרמב"ם והר"ש פירשו דהוא משום דאין אוכל מטמא אחרים בפחות מכביצה, ובמשנ"ר הק' דאף אם יש כביצה במקום אחד מאי הוי, דממ"נ אם כל הכביצה היא מן התרומה הטהורה אין כאן טומאה, ואם כולה היא מן החולין אין כאן תרומה ואם חצי' חולין וחצי' תרומה, אין פחות מכביצה של החולין מטמאין את התרומה, וכתב דאה"נ דהא דקתני שלא יהא במקום אחד כביצה היינו שלא יהא מן החולין כביצה לבד מן התרומה שבתוכן, ועיי"ש שכתב דמשערים בזה לפי חשבון, דאם נפלה סאה בעשר סאין חולין, חושבין לפי חשבון חלק אחד מי"א בתערובת תרומה, וכשמחלק לעיסות צריך לדקדק שיהא בו כביצה ופחות מחלק י"א, עכ"ד, ולכאו' כ"ז הוא בגווני דיש בילה, אף בגווני דאין בילה, אין משערים לפי חשבון, וכל שיש בו מעט יותר מכביצה, יש לחוש שיש בו כ"ש תרומה וכביצה חולין.

וכ"ה מבו' בד' הגר"א בשנו"א שפירש להא דתנן דיאכלו נקודים, דהיינו כביצה, והגי' כן בד' הירושלמי, והיינו משום דכל שאין בו אלא כביצה מצומצם, אין לחוש שתטמא התרומה מן החולין, וכנ"ל.

י] אך בל' הריבמ"צ והר"ש משמע להדיא דאין לו להכניס בכל עיסה אלא פחות מכביצה, ולא הותר לו להכניס כביצה מצומצם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד מתרומות הי"ב, והרש"ש כתב לפרש בזה, דאף דכשעושה כביצה מצומצם ליכא למיחש למידי, מ"מ אסרו לעשות כביצה גזירה שמא יבא לעשות יותר מכביצה, וכמו שמצינו עד"ז בפסחים ל"ג ב', ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דכל שיש בו כ"ש יותר מכביצה אסור, אך אי נימא דאיירי בגונא דיש בילה ומותר לעשות עד שיהא בו כביצה מן החולין לפי חשבון, לכאו' לא שייכא גזירה זו, (ובזה ניחא משה"ק הרש"ש שם ע"ד הגר"א), וצ"ע.

יא] והרע"ב פירש דהא דיתחלקו לעיסות, הוא משום דאוכל פחות מכביצה אינו מקבל טומאת אוכלים ואינו מטמא טומאת אוכלים, ומשמע דס"ל דאוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט אף מדרבנן, וכדעת הרמב"ן והרשב"א בשבת צ"א א', ויש שהקשו דא"כ יהא מותר לצרף מהם לעיסה עד קרוב לב' ביצים, דממ"נ אם יש כביצה תרומה הרי אין כביצה חולין טמאים, ואם יש כביצה חולין טמאים, הרי אין כביצה תרומה, - אך לק"מ, דאם יש בחולין הטמאים כביצה, שפיר יטמאו את התרומה ואת שאר העיסה שיש בהן יחד כביצה, ומה לי דבתרומה עצמה ליכא כביצה.[[374]](#footnote-375)

יב] ואמנם בתוס' חדשים עמד בזה בההיא דיאכלו נקודים, שפירשו הרמב"ם והריבמ"צ ע"פ הירושלמי דהיינו ככרות קטנים כחצי ביצה, וכתב התו"ח דאם אין אוכל מקב"ט פחות מכביצה אין לפרש כן, דהרי עד קרוב לב' ביצים ליכא למיחש למידי, דאם יש כביצה תרומה הרי אין כביצה חולין טמאים, ואם יש כביצה חולין טמאים הרי אין כביצה תרומה, עכ"ד, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהחולין הטמאים אינם מצטרפין לכביצה לקבל טומאה, משום שהם אינם חוזרים ונטמאים דשבע לי' טומאה, ורק התרומה נטמאת, וע"כ כל שאין בה כביצה אינה נטמאת, ואמנם לדעת הרר"ש שהביאו התוס' במנחות כ"ד א' ובחולין ע"ב ב' דלא אמרינן שבע לה טומאה בטומאה הבאה מעצמו, שפיר יצטרפו החולין הטמאים להשלים לשיעור כביצה.[[375]](#footnote-376)

אך באמת נחלקו בזה הראשונים באוכל כביצה דמקצתו אינו שעל מקצתו יש לנו לומר שבע לי' טומאה ואינו נטמא, אם המקצת השני מקב"ט או לא, דדעת התוס' ותוס' הרא"ש בשבת צ"א א' דהאוכל שאינו מקב"ט משום דשבע לי' טומאה אינו מצטרף לכביצה, אך הרמב"ן בשבועות י"א א' נקט דהוא מצטרף לכביצה, וכ"כ בתור"פ ב"ק ע"ז אז ובשטמ"ק שם בשם ה"ר ישעי', ובתוס' הרא"ש שהביא השטמ"ק כריתות כ"א ב' בהשמטות.

ובקוב"ש פסחים אות קפ"ה פירש טעם הסוברים דה"ז מצטרף לכביצה, דהוא משום דבשיעור כביצה לקבל טומאה, ל"ב שכל הכביצה יקבל טומאה, אלא הוא שיעור בהאוכל, וכל דאיכא כביצה ויש עליו חשיבות אוכל, כל מקצת שבו מקב"ט.[[376]](#footnote-377)

ולפ"ז הרי דלדעת הני קמאי דכל שיש באוכל כביצה אף מיעוט ממנו מקב"ט, הרי דה"נ הכא אסור לעשות עיסות קטנות יותר מכביצה, דיש לחוש שיש שם מן החולין הטמאים כביצה וה"ה מטמאים את התרומה, דכיון דיש בעיסה יחד כביצה, נטמאת התרומה מן החולין אף שאין בה כביצה.

יג] בקה"י ביצה סימן ג' אות ב' כתב בדעת האבנ"מ, דאף דתרומה אינה בטילה בפחות ממאה, היינו רק לענין איסור התרמה לזרים, אך ליכא בזה לדין משמרת דאסור לאבד את התרומה, והגרש"ז אויערבאך זצ"ל השיב ע"ז ממשנתינו דמבו' דאסור לטמא תרומה שנתערבה בפחות ממאה, והקה"י השיב ע"ז ונד' תשובתו במנחת שלמה ח"א סימן ס' די"ל דהאיסור לטמאות את התרומה חמיר משאר הפסדים, שהרי אפי' טבל אסרו לטמאות, ולא מצינו שאסרו לאבד טבל, ועיי"ש שכתב דיש לדחות דהא דאסרו לטמאות טבל, הוא משום שסופו להיות תרומה טמאה, וכן מצינו מהא דאף כששורף תרומת חמץ בערב פסח איכא מ"ד דאסור לטמאותה, והרי דלטמאות את התרומה חמיר מלהפסידה, דאל"כ מה קלקול הוא הטומאה יותר ממה ששורפה בידים.

ועיי"ש שכתב עוד, דממשנתינו אין להוכיח דתרומה שנתערבה בפחות ממאה אסור לטמאותה, דהא דתנן דיאכל נקודים או קליות וכו', י"ל דהוא משום דאם תיטמא התרומה יהא אסור לאכלה בטומאה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יד] ואמנם לכאו' יש להוכיח דתרומה שנתערבה בפחות ממאה אסור לאבדה, ממה שאמרו בירושלמי דכשנתערבה תרומה טמאה בחולין טהורים ניחא הא דירקבו, ופירשו הריבמ"צ והר"ש דהוא משום דאסור לשרוף תרומה טהורה, ואי נימא דתרומה טהורה שנתערבה בחולין מותר לשרפה, הרי דאין מקום לאסור לשרוף תרומה טמאה שנתערבה בחולין טהורים, ובע"כ מזה דהא דתרומה אינה בטילה בפחות ממאה הוא לגבי דינא דמשמרת, ומכח זה אסור לשרפה, וע"כ אף כשנתערבה תרומה טמאה בחולין טהורים, אסור להדליקם.

יד] **שם בר"ש, דאע"ג דמוקמינן לה בפרק כ"ש בשליקתא ומאיסתא דלאחר שנטמאו שולקן וכו',** כן פירש"י בפסחים שם, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ב, - אך התוס' בפסחים שם כתבו דקצת נראה דדוקא כשהן כבר מאוסות מותר להשהותן אבל למאס אסור דבתוך כך אתי בי' לידי תקלה, ועיי"ש בתוס' הרשב"א שנסתפק בזה.

וראיתי להעיר לדעת התוס' מהא דפריך הכא בירושלמי דלר' יוחנן אמאי ירקבו, ולפ"ד התוס' הרי הכא דלא איירי כשהם כבר מאוסים, אף לדעת ר' יוחנן אסור להדליק בהן, וצ"ל בדעת התוס', דהירושלמי פליג וס"ל דלר' יוחנן מותר להדליק בהן אף כשאינם מאוסים.[[377]](#footnote-378)

טו] **שם, עוד פריך בירושלמי אנפלה להקדש אמאי ירקבו וכו',** הרא"ש פירש לפירכת הירושלמי, דאף דבנפלה לחולין ירקבו ולא שרינן להדלקה משום חשש תקלה, מ"מ בנפלה להקדש אין לחוש לכך, דהקדש בדילי אינשי מיני', ונתחדש בזה דאף אחר שיפדנו אכתי בדילי אינשי מיני' ואין לחוש לתקלה, וצ"ע, - ונראה לפ"ז, דכ"ז הוא כשנפלה להקדש טמא, אף כל שנפלה להקדש טהור, הרי כי היכי דכשנפלה התרומה לחולין טהורים הם אסורין להדלקה משום דהו"ל כתרומה טהורה, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, ונת' לעיל אות ב' - ד', ה"נ כשנפלה להקדש טהור ה"ז אסור בהדלקה, דלענין זה אין לחלק בין חולין להקדש.

ולמש"כ הגר"א דהא דבנפלה לחולין ירקבו, הוא משום דשמא יפול עוד לתוכן ויעלה, צ"ע דא"כ מאי פריך דבנפלה להקדש אמאי ירקבו, - ובד' הגר"א בשנו"א נראה דמפרש, דכיון דאין להקדש אלא מקומו ושעתו, ע"כ אין לנו להמתין שמא יעלה, אלא יש לנו לפדותו מיד, עיי"ש.[[378]](#footnote-379)

**פ"ה מ"ב**

א] **סאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורים,** בפירש"י בבכורות כ"ב ב' כתב דאיירי בחולין טהורין שלא הוכשרו ולא טימאתן בנפילה, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ולכאו' איירי כשהסאה תרומה היא ראשון לטומאה, דאם היא שני לטומאה, הרי דאף אם הוכשרו החולין לקב"ט, אינם נטמאין, דאין שני עושה שלישי בחולין, ומבו' דכל שהסאה הטמאה ראוי' לטמאות את החולין, אינה בטילה בהן, אלא אדרבה היא מטמאת את כולן.[[379]](#footnote-380)

וכ"ה מבו' גם במה שפירש"י שם בסיפא דמתניתין, דהא דתיעלה ותאכל נקודים וכו', הוא כדי שלא תטמא התרומה הטמאה את החולין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם ובד' הר"ש במשנתינו, והרי דאף שכבר בטלה הטומאה ברוב, מ"מ כל שהיא ראוי' לטמאות את כל התערובת, אינה בטילה בהן, אלא אדרבה היא מטמאתן.

ב] ובפשוטו הטעם בזה, לפי המבו' במתניתין בריש מקואות, דטיפה טמאה שבטלה ברוב מים שאינם מקבלין טומאה, ואח"כ נראו המים לקבל טומאה, מטמאה הטיפה את כל המים, ול"מ ע"ז דין ביטול ברוב, והיינו משום דכל דבכח המיעוט הטמא לטמא את כל התערובת, אין בכח הרוב לבטלו כלל, אלא אדרבה הוי הכל טמא, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בבכורות כ"ב א', עיי"ש.

ואמנם בבכורות שם אמרו, דכל הא דכשנתנם בקדירה אמרינן דמצא מין את מינו וניעור, הוא רק למ"ד דטומאה כמאן דאיתא דמיא, אך פשוט דהכא ל"ב לזה, דשאני התם דהמשקין הטמאים בטלו ברוב ציר, ואף אחר שנתנם בקדירה, אכתי אין הציר מקבל טומאה ובכחו לבטל את המים, ואך שבאנו לדון דכיון דבכח המים הטמאים לטמאות את המים הטהורים, יצטרפו כל המים יחד ויתעוררו המים הטמאים מביטולם, וזה תליא בהפלוגתא אם טומאה כמאן דאיתא דמיא, אך הכא דהמבטל עצמו ראוי לקבל טומאה מן המיעוט הטמא, פקע עיקר הביטול.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בשטמ"ק החדש בבכורות כ"ג א' בשם תוס' חיצוניות, ז"ל, והק' ר"ת אמאי איצטריך וכו' כדי להוכיח דאיתא לטומאה שחוזרת וניעורה וכו' והא ממילתייהו מצי למפשט הכי דסברי דכביצה טמא שבטל וחוזר ומטמא את העיסה כשילוש הכל יחד, ותירץ ר"י דמזה ל"ה יכול להוכיח דטומאה כמאן דאיתא דמיא, דשאני התם דדין הוא כיון שהמטמא עצמו יש לו כח לטמא כולו, שלא יועיל מה שטהר כבר ע"י ביטול, ואע"ג דטומאה חשביא כמאן דליתא דמיא בעוד המבטל קיים וראוי עדיין לבטל הטומאה לטהרה, עכ"ל, ועי' בחזו"א מכשירין סימן ד' סק"ה שכתב כן מדעתו.

ג] אך קשיא טובא, דהניחא בההיא דמקואות ודבכורות, כיון דמשקין נעשין תחילה לעולם, נמצא דע"י דהמשקין הטמאים מטמאין את הטהורים, הוו כל המשקין תחילה, וע"כ אין בכחם לבטל את המשקין הטמאים, אך באוכלין דהתרומה המטמאת הויא ראשון לטומאה והחולין הנטמאין ממנה הוו שני לטומאה, הרי הדין נותן, דלגבי תורת ראשון לטומאה שיש על התרומה, שפיר יהא ביטול, דאף דהאוכלין נטמאין ממנה והוו שני לטומאה, מ"מ יש בכחם לבטל את תורת ראשון לטומאה שעל התרומה, וכיון דאכתי קיים הביטול על תורת ראשון לטומאה שעל התרומה, תו אין בכחה לטמאות את החולין.[[380]](#footnote-381)

ומצאנו בחזו"א טהרות סימן א' סק"י שנקט כן, עיי"ש שכתב דכביצה אוכל ראשון וכביצה אוכל שני שבללן זב"ז, אם הוי האוכל השני רוב, הו"ל שני, כיון דלענין טומאת מגע מהני ביטול ברוב, עכ"ד, והיינו משום דל"ד לההיא דריש מקואות ודבכורות דכל שבכח המיעוט הטמא לטמא את הרוב, אין בכח הרוב לבטלו כלל, דכ"ז הוא במשקין דנעשין תחילה לעולם, וע"כ אין בכחם לבטל תורת ראשון לטומאה מן המיעוט הטמא, אך באוכלין דהאוכלין הנטמאין אינם נעשין אלא שני לטומאה, יש בכחם לבטל תורת ראשון לטומאה מן המיעוט, וכנ"ל, - אך זה שלא כד' רש"י וש"ר דמבו' בדבריהם דבכה"ג דבכח התרומה הטמאה לבטל את החולין, ה"ה ניעורה מביטולה, וצ"ע הטעם בזה.[[381]](#footnote-382)

ד] והנה בחזו"א שם סקי"ד כתב על דבריו אלו, ז"ל, ויש מקום להסתפק בזה, דהרי היכי דאפשר להמועט לטמא את הרוב לא שייך ביטול כדאמר בכורות כ"ב א' וכו' ובריש מקואות וכו', א"כ י"ל דה"נ לא שייך ביטול כיון דכל זמן שלא פירש הוי כולו ראשון לא שייך ביטול, עכ"ל, והיינו לפ"מ דתנן בפ"ק דטהרות מ"ח דמקרצת שהיתה תחילה והשיך לה אחרות כולן תחילה, והיינו בעודם מחוברין, אך כשפירשו היא תחילה וכולן שניות, והרי דכ"ז דהאוכל הראשון והאוכל השני מחוברין זל"ז חשיבי כולהו כראשון, וע"כ י"ל דמה"ט אין בכח האוכל השני לבטל את תורת ראשון לטומאה שעל האוכל הראשון, כיון דאדרבה כ"ז חיבורם זל"ז הוי כל האוכל ראשון לטומאה, ואין בכחו לבטל את תורת ראשון לטומאה שעל המיעוט.

ולפ"ז י"ל כן בדעת רש"י וש"ר, דהא דכשיש בכח התרומה הטמאה לטמאות את החולין אינה בטילה בהן, הוא משום דאף החולין הטהורים חשיבי כראשון לטומאה מדינא דמקרצות, וע"כ אין בכחם לבטל את התרומה הטמאה, והא דבעינן שיוכשרו החולין לקבל טומאה, הוא משום דכל דינא דמקרצות דהוו כולם ראשון לטומאה, הוא רק משום דאף אחר שיפרשו יהיו שני לטומאה, אך כל שאחר שיפרשו יהיו טהורים, לית בהו להך דינא, וכמש"כ כן הר"ש והרא"ש בטהרות שם.

אמנם כ"ז ניחא אי נימא דדינא דמקרצות דכולם תחילה, היינו דכ"ז שהן מחוברין למקרצת שהיא תחילה, איכא טומאת תחילה על כולם, ומשום דמחובר לטמא טמא, אך אי נימא דלעולם אין כולם טומאת תחילה, אלא דכיון דהוו חיבור זל"ז, נטמא האוכל הנוגע בהן, דהוי כנוגע במקרצת שהיא תחילה, לכאו' אין בזה טעם דמכח זה לא יהא ביד החולין לבטל תורת ראשון לטומאה שעל התרומה הטמאה, ועי' בס' משק גבים סימן י"א - י"ג שהאריך הרבה בענינים אלו, וצ"ע עוד בזה.

ה] **ר"א אומר תירום ותשרף,** הר"ש כתב דבבכורות כ"ב ב' גרסינן תירום ותירקב, והאריך הרבה בזה, והדברים באו באורך טפי בשטמ"ק החדש בבכורות שם בשם תוס' חיצוניות, עיי"ש, ובסו"ד הקשה דכיון דתירקב ואסורה בהנאה, מ"ט צריך להרים, הרי כל הא דאיכא דין הרמה בתרומה, ול"ד לערלה וכלאי הכרם שאין בהן דין הרמה, הוא משום גזל השבט, והכא שכשמרים אותה היא אסורה, אין כאן גזל השבט, וכתב דלא פלוג רבנן, וכ"כ התוס' בבכורות שם.

והנה החזו"א בערלה סימן ד' סקי"ז הביא מד' הר"ן בע"ז ע"ג ב' בשם הראב"ד, והוא בחי' הראב"ד שם, והביאוהו גם הרמב"ן והרשב"א והריטב"א שם, דמשמע דתרומה של כהן שנדמעה בחולין של כהן א"צ להרים, והיינו משום דליכא בזה לה"ט דגזל השבט, ועיי"ש שכתב ע"ז דאין לזה מקור, ולפמש"כ הר"ש הכא דאף במקום דליכא משום גזל השבט צריך להרים דלא פלוג רבנן, ה"נ בתרומה של כהן שנדמעה בחולין של כהן צריך להרים, והיינו דאף דודאי דהכהן עצמו מותר לאכול כל התערובת בלא הרמה, מ"מ כ"ז שלא הרים אסורה התערובת לזרים ולטמאים, עכ"ד.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פי"ג מתרומות ה"א כתב לדון לחלק בזה, דשאני הכא דאיכא גזל השבט, אלא שלא יהא ריוח לכהן ע"י הרמתו, ובזה י"ל דלא פלוג רבנן, אבל במקום דליכא כלל גזל השבט, י"ל דלא תיקנו כלל להרים, עכ"ד.

ו] אמנם בעיקר מש"כ החזו"א ללמוד מד' הראב"ד דליכא דין הרמה בתרומה של כהן שנתערבה בחולין של כהן, יש מקום לדון בזה, דהנה דברי הראב"ד שם קיימי לפרש להא דתנן בפ"ב דערלה דהתרומה מעלה את הערלה והערלה מעלה את הכלאים, וכתב הראב"ד דאיירי כשנתבטלו תחילה, ובכה"ג הן מצטרפין להעלות איסור אחר, וכתב עוד, דהיינו דוקא כגון ערלה וכלאי הכרם דמכי בטיל אסורייהו א"צ להעלותן משם כלל, וא"נ בתרומה לגבי ערלה להתיר התרומה לכהן דה"ל תרומה לגבי ערלה לכהן כחולין לגבי ערלה לישראל, אבל תרומה לגבי חולין לישראל כיון שצריך להעלותה משם וליתנה לכהן וכו' עדין היא מצטרפת לחשבון התרומה שבה לאסור החולין בנפילת תרומה אחרת, עכ"ד.

והנה משמעות ל' הראב"ד דמפרש דהא דהתרומה מעלה את הערלה, היינו דהיא מצטרפת לבטל את הערלה ולהתיר את התערובת לכהן עצמו, וכמש"כ להתיר התרומה "לכהן" דהו"ל תרומה לגבי ערלה "לכהן" כחולין לגבי ערלה לישראל, ולפ"ז אין ללמוד מדבריו דליכא דין הרמה בתרומה שנתערבה ביד כהן, דאף אם איכא דין הרמה, הרי מ"מ לכהן מותר לאכול התערובת בלא הרמה, והו"ל לדידי' כחולין שמעלין את הערלה, - ואמנם דלכאו' בע"כ דל' הראב"ד ל"ד הוא, דלהתיר את התערובת לכהן עצמו, ל"ב שתתבטל התרומה תחילה, דאף תרומה שלא נתבטלה מעלה את הערלה להתיר לכהן, דכיון דהתרומה מותרת לכהן, ה"ה מבטלת את הערלה לענין זה, דומיא דהא דתנן לקמן מ"ד דתרומה טהורה מעלה את הטמאה, ובע"כ דמכוון הראב"ד הוא בתרומה ביד כהן, דכל שנתערבה בחולין א"צ להרימה דלי"ב משום גזל השבט, ומזה למד החזו"א בדעתו דליכא דין הרמה בתרומה שנתערבה ביד כהן.

אך נראה דיש מקום לפרש ד' הראב"ד כפשטא דלישנא דכונתו דהתרומה מצטרפת לבטל את הערלה ולהתירה לכהן, ולא תיקשי דאף תרומה שלא נתבטלה מצטרפת לבטל את הערלה ולהתירה לכהן, די"ל דהכא איירי להתירה לכהן בימי טומאתו, ולענין זה אין תרומה מבטלת את הערלה, כיון דאף התרומה אסורה לכהן בימי טומאתו, ומ"מ כל שנתבטלה התרומה בחולין, הרי אף דיש בה דין הרמה, כ"ז הוא לאסור התערובת לזרים, דיש בזה משום גזל השבט, אך אין התערובת אסורה לכהן בימי טומאתו, דכיון דלענין זה ליכא לעולם משום גזל השבט, לא תיקנו כלל דין הרמה לאסור מכח זה לכהן, וע"כ מצטרפת התרומה להעלות את הערלה ולהתיר התערובת לכהן,[[382]](#footnote-383) וזה ע"ד הא דס"ל לרבנן הכא דהתרומה שהעלה מותרת לכהן אף שהיא תרומה טמאה, ונת' להלן אות ט' דהוא משום דלגבי איסורא דתרומה טמאה, ליכא דין הרמה כלל, - אך לעולם י"ל דאף בתרומה ביד כהן איכא דין הרמה לענין דהתערובת אסורה לזרים קודם הרמה, ואף דכל שהתרומה ביד כהן ליכא לה"ט דגזל השבט, מ"מ לא פלוג רבנן.[[383]](#footnote-384)

ז] בחזו"א דמאי סימן ט"ז סקט"ו סוד"ה הב' נקט בפשיטות דאף בזה"ז איכא דין הרמה, וככל תרומה טמאה שנתערבה שיש בה דין הרמה, אף אם לא חזיא למידי, וכמש"כ התוס' והר"ש.

אך במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ג אות א' הביא מש"כ הסה"ת בהל' א"י, דהא דבזה"ז מפרישין תרומה כ"ש כיון שהיא עומדת לשריפה מפני הטומאה, ואף דבזמן הבית היו מפרישין אף מן הטמאה אחד מששים הוא משום דדוקא בזמן דאיכא טהורה החמירו גם על הטמאה, אבל בזה"ז דהכל לשריפה, א"צ להפריש אלא כ"ש, וכ"כ הגר"א בסימן של"א סקל"ה, וכתב המעדני ארץ דלפ"ז ה"ה נמי לענין דין הרמה, כיון דמצד הדין ל"ה להצריך להרים בתרומה טמאה הואיל ואין הכהנים מקפידין עלי', וכל מה שחייבו להרים הוא משום דלא פלוג, הרי דבזה"ז דאף הטהורה אינה נאכלת, מסתברא דאין נוהג דין הרמה כלל, וכתב דהדברים ק"ו, שהרי בדברים שאין הכהנים מקפידין לא התירו חכמים להפריש כ"ש אלא להפריש אחד מששים, ובמדומע הקילו טפי ופטרוהו לגבי מהרמה, וא"כ בזה"ז שהקילו להפריש רק כ"ש, ק"ו דיש לנו להקל ולפטור מהרמה.[[384]](#footnote-385)

ח] בפי' הר"א מן ההר בנדרים נ"ט ב' כתב במה שאמרו שם דסאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין תעלה, דהיינו דהיא בטילה, אבל א"צ להעלות אותה סאה של תרומה, שאין כאן גזל השבט דתרומה טמאה היא, עכ"ד, וקשיא טובא שהרי להדיא תנן הכא דסאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורים תירום ותרקב, והרי דאיכא דין הרמה בתרומה טמאה, ועמש"כ לדחוק בזה בדרך אמונה פי"ג מתרומות בצה"ל סקכ"ט.[[385]](#footnote-386)

ט] **וחכ"א תעלה ותאכל וכו',** בטעמא דרבנן דהסאה שהרים מותרת באכילה, ולא אמרינן דדינה כדין תרומה טמאה שהיא אסורה באכילה, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דסאה זו עצמה טהורה היא, וע"כ חשבינן לה כתרומה טהורה.

אך עמש"נ להלן מ"ג אות ג' ומ"ד אות ו' ללמוד מד' הר"ש והרא"ש שפירשו דטעמא דרבנן הוא משום דלא נתחדש דין הרמה, אלא לגבי עיקר דין התרומה, אך לגבי איסורא דתרומה טמאה ליכא דין הרמה כלל, וע"כ סאה זו מותרת באכילה, אף דהויא תרומה טמאה, דלגבי איסורא דתרומה טמאה, היא עומדת בביטולה, עיי"ש.

י] הר"ש הביא מפירש"י בבכורות כ"ב ב' ונשמט שם בדפוסים דתעלה לשון ביטול הוא ולא לשון הרמה, והא דתנן בפ"ב דערלה דהתרומה ותרומת מעשר עולין באחד ומאה וצריך להרים, התם משום הפסד כהן ואי יהיב דמי שפיר דמי, והר"ש נחלק ע"ז, דאע"ג דעיקר חובת ההרמה היא משום גזל השבט, מ"מ מכח זה יש בה קדושת תרומה, וע"כ אינו יכול ליפטר בנתינת דמים, וכ"כ התוס' בבכורות שם, - ועמש"נ לעיל פ"ד מ"ח אות י"ח י"ט אם לדעת רש"י אסורה התערובת באכילה קודם ההרמה, ועיי"ש במש"נ בדעת הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז בזה.

יא] בעיקר דינא דהרמה דהוא מתקנ"ח משום גזל השבט, הק' בשערי ישר ש"ג פכ"ג דמ"ט לא מחייבינן לי' מדינא ליתן סאה אחת לכהן משום דממונא לא בטיל, כתב דלזה לא סגי בנתינת דמים, דאם נתערב לו קב חטים בי' קבים של חבירו, אין חבירו יכול ליפטר בדמים, אם הוא רוצה שיתן לו קב חטים שלו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דעיקר זכיית השבט בתרומה, הוא רק מחמת שהוא תרומה, ואם יפקע ממנו דין תרומה, יפקע גם זכיית השבט, ועיי"ש במש"כ לדון דאכתי יש לחייב בזה משום משתרשי לי', ועמש"כ בזה בחזו"א דמאי סימן א' סק"ב.[[386]](#footnote-387)

יב] **תעלה ותאכל נקודים וכו',** הריבמ"צ הביא מירושלמי דפריך דמ"ט דרבנן, אם היא שנפלה היא שעלתה לישרף, ואם חולין הן מה בכך אם יטמאו, ומשני דכיון שהכהן אוכלה לשם תרומה, ותרומה אינה נאכלת אלא בטהרה, ע"כ תיאכל נקודין, עכ"ד, אך הר"ש פירש לד' הירושלמי אלו בע"א, עיי"ש.

ומבו' לפ"ז דהא דתנן דתיאכל נקודים וכו', קאי על הסאה שהרים, דכיון דדינה כתרומה, ע"כ יש לו לאכלה בטהרה,[[387]](#footnote-388) וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"ד מתרומות הי"ג, וכמש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל שם, וכ"כ בחו"ב, - ונתחדש לפ"ז לדינא, דסאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טמאים, מודו רבנן לר"א דהסאה שמרים תשרף, דכיון דסאה זו נאכלת לשם תרומה, אינה נאכלת אלא בטהרה, ועי' בתוס' אנשי שם שנקט כן מדעתו.

יג] אמנם בד' הר"ש והרא"ש מבו' דהא דתנן דתיאכל נקודים קאי על כל התערובת, וכ"ה בפירש"י ותוס' בכורות כ"ב ב', וכ"כ הראב"ן בתשו' שבתחילת הספר סימן ח'.[[388]](#footnote-389)

ובטעמא דמילתא כתבו הר"ש והרא"ש דהוא משום דאם יהא במקום אחד כביצה וגם תוכשר כל התערובת לקבל טומאה, אין הטמאה יכולה ליבטל במאה של טהרה שהוכשר, שהרי מטמא הכל ודומה כמטמא תרומה בידים, שהתרומה טמאה טהרה ע"י ביטולה, וכתב דמטעם זה לחוד ל"ה נאסר, כיון שכבר נבטלה התרומה ומותרת לזרים ומה קפידא יש אם מטמא חולין, אלא הוא כדי שלא יטעה לבטל קב חולין טמאים בקב ועוד ממין זה וכו', וכ"כ התוס' בבכורות כ"ב ב'.

יד] ומשמעות הדברים, דאף לפ"מ שפירשו דהטעם הוא כדי שלא יטעה לבטל קב חולין טמאים וכו', מ"מ בעינן ג"כ לטעמא קמא דדומה כמטמא תרומה בידים, שהרי מתחילה פירשו דזהו הטעם, וכתבו דמיהו מה"ט "לחודי'" ל"ה מיתסר, ומשמע דלעולם זהו הטעם, ואך דבעינן לטעם נוסף דכדי שלא יטעה וכו', וצ"ע דמה בעינן לצירוף זה, וביותר, שהרי כתבו הראשונים דאין לחשבו כמטמא תרומה בידים, כיון שכבר נתבטלה התרומה וכו', ועוד, דאם בעינן לצירוף זה, א"כ מאי קשיא להו דבחולין טמאים שנתערבו בחולין טהורים נמי ניחוש להכי, הרי התם ליכא לה"ט דדומה כמטמא תרומה בידים.

ושמא המכוון בזה הוא, דאף דהטעם שאסרו בזה, הוא כדי שלא יטעה וכו', מ"מ גדר האיסור בזה הוא, דחשבינן לי' כמטמא תרומה, - ומה שהוצרכו לחשבו כמטמא תרומה, ולא אסרו משום גזירה בעלמא, הוא משום דאם גדר התקנה הי' דטמא שנתערב בטהור אסור לעשותו באופן שיטמא הכל, הי' לנו לאסור גם בחולין טמאים שנתערבו בחולין טהורים, דלא פלוג רבנן, ואף דהתם ליכא לטעם הגזירה, וכיון דהתם לא אסרו, בע"כ דגדר האיסור הכא הוא דחשבינן לי' כמטמא תרומה, וע"כ בחולין טמאים שנתערבו בחולין טהורים דליכא לה"ט, מותר לעשותם באופן שיטמא הכל.

טו] והנה בגמ' בבכורות שם אמרו דאותם חולין לר"א מה תהא עליהן, תאכל נקודים וכו', ובפירש"י שם כתב דהא דקאמר לר"א, הוא משום דלרבנן תנן להדיא דיאכלו נקודים, אך לר"א דאית לי' דאמרינן שאני אומר סאה שנלה היא סאה שעלתה, הי' מקום לומר דחשבינן לשאר התערובת כחולין גמורים לגמרי, וזהו דקמ"ל דאף לר"א תאכל נקודים וכו'.

אך לדעת הריבמ"צ והרמב"ם דלרבנן מותר לאכול את שאר התערובת בטומאה, צ"ל דדוקא לר"א הוא שאמרו דהחולין יאכלו נקודים, דכיון דס"ל דאמרינן דסאה שעלתה וכו', יש לחוש שמא יסבור דלא נשתייר מן התרומה הטמאה בתערובת, ויבא לבטל קב טמאים וכו', אך לרבנן אין לחוש לכך, וע"כ מותר לאכול את החולין בטומאה, וכ"כ בחו"ב ובדרך אמונה בביאוה"ל פי"ד מתרומות הי"ג.

טז] בעיקר מה שחששו שלא יטעה לבטל קב חולין טמאים בקב ועוד ממין זה, הקשו התוס' בבכורות שם דמה יועיל לו אם יבטל, הרי אין מבטלין איסור לכתחילה, ואף אם ביטל בשוגג אינו מבוטל,[[389]](#footnote-390) וכתבו דשמא אתיא כמ"ד בגיטין נ"ד דאם ביטל בשוגג מבוטל, והכא חשיב כשוגג שהוא סבור שמותר לבטלו.[[390]](#footnote-391)

ובשטמ"ק החדש שם הביא מתוס' חיצוניות, דכיון דאף חולין טמאים ראויים בימי טומאתו מותר לבטלן אפי' לכתחילה, וצ"ע שהרי אף בימי טהרתו מותר לו לאכול חולין טמאים, וכמש"כ התוס' בחולין ל"ד ב' ד"ה והשלישי, וא"כ מה שייך בזה כלל הא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ואם משום שדעתו לאכול חולין אלו ולאכול אח"כ תרומה, וג"ז הוא בכלל הא דאין מבטלין איסור לכתחילה, א"כ מה נתישב בהא דחזי לי' בימי טומאתו, ועי' בחזו"א בכורות סימן כ"א סק"ב שעמד בכעי"ז, ועמש"כ עוד בענין זה בפי' הגרי"פ לאוין ע"ו פב. ד"ה וניחא בזה.

יז] **כדי שלא יהא במקום אחד כביצה,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו שלא יהא כביצה במקום אחד מהתרומה, וכיון דהתרומה היא אחד מק"א, בעינן שלא יהא בעיסה ק"א ביצים, דאז יש בה כביצה תרומה מתרומה טמאה, וכ"כ התוס' בבכורות כ"ב ב'.

ובתוס' אנשי שם כתב דהא דשרי כשאין בעיסה ק"א ביצים, אף דאין בילה, וא"כ אף כשאין בעיסה ק"א ביצים יש לחוש שיש שם כביצה מן הטמא, הוא משום דהקילו חכמים בכך, כיון דאין האיסור אלא משום גזירה בעלמא, וכ"כ בגליונות הגריי"ק לירושלמי.[[391]](#footnote-392)

ועיי"ש שכתב לפ"ז דבההיא דלעיל מ"א הא דתנן כדי שלא יהא במקום אחד כביצה, הוא בדוקא, ולא סגי שלא יהא כביצה לפי חשבון החולין הטמאים, משום דהתם לא נתבטלה התרומה והוי הכל מדומע, וע"כ לא הקילו בכך, עכ"ד, ועי' בגליונות הגריי"ק שם שכתב דהתם דק' חלקים פחות משהו טמא ואחד טהור, א"א לצמצם כ"כ, עיי"ש.

יח] ושמא יש מקום לומר בזה, דהא דהכא משערין לפי חשבון ולא אסרינן אלא כשיש בעיסה ק"א ביצים, לאו קולא הוא, דמדינא הי' לנו לאסור אף בפחות מכך משום דאין בילה ויש לחוש שיש שם כביצה מן התרומה, אלא חומרא הוא, דמדינא הי' לנו להתיר אף כשיש בעיסה ק"א ביצים.

והטעם בזה הוא, דהנה בעיקר הך דינא דכל דהוכשרה כל התערובת לקבל טומאה ויש בתרומה כביצה נטמאת כל התערובת, ולא אמרינן דהטומאה בטלה ברוב ואין בכחה לטמאות את שאר התערובת, הוא משום דכל דבכח המיעוט הטמא לטמא את כל התערובת, אין בכח הרוב לבטלו כלל, אלא אדרבה הוי הכל טמא, וכמש"נ לעיל אות ב', ונתחדש לפ"ז, דאף דכבר בטלה הטומאה, מ"מ כיון שעכשיו יש בכחה לטמא את כל התערובת, פקע הביטול, ולכאו' היינו משום דהו"ל כהוכר האיסור, דפקע הביטול.

ולפ"ז שמא יש מקום לומר, דכ"ז הוא כשבודאי יש בכח המיעוט הטמא לטמא את כל התערובת, דבכה"ג הו"ל כהוכר האיסור, אך כל דאין ידוע אם יש בכחו לטמא את כל התערובת, א"א לחשבו כהוכר האיסור, ועדיין הביטול קיים,[[392]](#footnote-393) וממילא דאין בכח המיעוט הטמא לטמא את כל התערובת,[[393]](#footnote-394) - וע"כ מדינא הי' מקום להתיר ללוש אף כשיש בעיסה ק"א ביצים, דכיון דאין בילה ואין ידוע שיש בעיסה זו כביצה מן הטמא, ל"ה כהוכר האיסור, ועדיין הביטול קיים, ואך שהחמירו חכמים בכה"ג לחשוב כמו שידוע דכיון דיש בעיסה זו כביצה מן התרומה הטמאה, וכיון שיש בכחה לטמא את כל התערובת, פקע הביטול.

ולפ"ז ניחא הא דבמתניתין דלעיל בעינן שלא יהא בעיסה כביצה, דכיון דהתם הוי הרוב חולין טמאים, ומעולם לא נתבטלה הטומאה, חיישינן שמא יש כאן כביצה מן החולין הטמאים, ולא מקילינן לומר דאין כאן מן החולין הטמאים אלא לפי חשבון, כיון דאין בילה.

יט] בעיקר הא דתנן בסתמא דתעלה ותאכל נקודים, צ"ע, דלכאו' כ"ז הוא כשהתרומה היא ראשון לטומאה, דאם יוכשרו החולין לקב"ט, יש בכח התרומה לטמאותם, אך אם הויא התרומה שני לטומאה, הרי אין בכחה לטמאות את החולין, דאין שני עושה שלישי בחולין, והדין נותן דבכה"ג מותר לאכול נקודים וכו', ומ"ט סתמה משנתינו בזה.

ובס' משק גבים סימן י"ב סק"ז כתב לדון בזה, דהא דתאכל נקודים, הוא משום דאל"כ הרי בעת נתינת המים לקמח נהפכו המים להיות תחילה, ומטמאין את הכל, ושם סק"ח במש"כ לדון בזה, די"ל דאם אין בכח הטומאה שנתבטלה לטמאות בעצמה את כל התערובת, אלא ע"י המשקין, אי"ז טעם להפקיע את הביטול, ועיי"ש בסק"ט שכתב דאכתי לא נתישב בזה סתימת מתניתין, שהרי אכתי אם הויא התרומה שלישי לטומאה, דאינה מטמאה משקין, הי' לנו להתיר לאכול נקודים וכו', ולכאו' בע"כ חד מתרתי, או דאה"נ כל הא דתאכל נקודים וכו', הוא רק כשהתרומה היא ראשון לטומאה, (או אף שני לטומאה, אי נימא דמכח מה שהיא מטמאה את כל התערובת ע"י המשקין, פקע הביטול), או דלא פלוג רבנן בזה, וצ"ע בזה.

כ] **שם בר"ש, דקאמר עלה ר' סימון ר"א כדעתי' וכו',** מד' הר"ש בהמשך דבריו נראה דהירושלמי לא אתי לפרש טעמא דר"א דאותה הסאה שהרים אסורה באכילה, דבזה פשיטא דטעמו משום דהתרומה עצמה שנתערבה הי' דינה בשריפה, וע"כ אף הסאה שהרים דינה כדין התרומה, ואך דאתי לפרש היאך הקילו דתשרף, וכיון דמדינא הסאה שהעלה טהורה היא, הי' לנו לאסור לשרפה, - וזה כמש"כ הר"ש לקמן, דזהו דמשני ר' יוסי לחברייא, דאף דטעם גדול יש שאינה נאכלת, מ"מ הי' בדין שלא תהא נשרפת, וזה מתפרש כמש"כ הר"ש לעיל מינה, דהטעם לומר דתירקב ולא תשרף, משום דנותנים עלי' חומרי טהורה ואסור לשרפה,[[394]](#footnote-395) - וע"ז משני ר' סימון דר"א כדעתי' דס"ל דאמרינן דכל הפסולין עלו בידו, וה"נ הכא אמרינן דהטמאה עלתה בידו, וע"כ מתירין לשרפה,[[395]](#footnote-396) ור' זירא משני דטעמא דר"א הוא משום גזירה, שמא יבואו להקל באכילתה מחמת שנתבטלה במאה,[[396]](#footnote-397) וזה מתפרש כמש"נ, דלא אתו לפרש טעם הא דהיא אסורה באכילה, אלא לפרש טעם הא שהתירו לשרפה, וע"ז קאמר ר' זירא דהוא גזירה שמא יבואו להקל באכילתה, ומדינא היא אסורה באכילה.

ושו"ר דכ"ה להדיא בשטמ"ק החדש בבכורות כ"ב ב' בשם תוס' חיצוניות, עיי"ש שכתב דלפי הספרים דגר' תירום ותירקב, הא דאינה נשרפת, הוא משום דמן הדין היא טהורה, ויש עלי' גם שם תרומה טהורה, וע"כ אסור לשרפה שמא יבואו לשרוף תרומה טהורה, וכתב ע"ז, ז"ל, וכן משמע בירושלמי דלכך צריכים אותם טעמים דר' סימון ודר' זירא, דאל"ה בדין הי' שלא לשרפה, דקאמר התם בתר הכי חברייא בעון וכו', עכ"ל.[[397]](#footnote-398)

**פ"ה מ"ג**

א] **סאה תרומה טהורה שנפלה למאה חולין טמאין תעלה ותאכל נקודים וכו',** בדינא דהכא נתחדש, דאף דאותה הסאה שהעלה טמאה היא, שהרי רוב התערובת היא טמאה, וודאי דלגבי כל דיני התורה דין סאה זו כדין אוכל טמא, מ"מ ה"ה מותרת באכילה, אף דיש עלי' תורת תרומה, ולא אמרינן דהיא תרומה טמאה דאסורה באכילה.

ולכאו' הטעם בזה, דהא דמדרבנן איכא תורת תרומה על הסאה שהעלה, אי"ז קדושת תרומה מחודשת מתקנ"ח, אלא היינו דמדרבנן דנים דהסאה שהעלה היא הסאה של התרומה שנפלה,[[398]](#footnote-399) וע"כ היא מותרת באכילה, דכיון דכל תורת תרומה שעלי' הוא משום דדנים שהיא הסאה שנפלה, הרי דסאה זו טהורה היא, ומותרת באכילה.[[399]](#footnote-400)

ב] אמנם הנה הר"ש לעיל מ"ב כתב, דהא דתנן הכא דתעלה ותאכל, הוא אף לדעת ר"א דס"ל לעיל שם דהתרומה שהעלה תשרף, דכ"ז הוא בגונא דהתם דנפלה סאה טמאה, ובזה הוא דס"ל דאע"פ שבטלה בחולין הטהורים לא תחזור עוד לטהרתה, משום דחל עלי' שם תרומה כשמגביהה, ומעיקרא טמאה היתה, ומשא"כ הכא דטהורה נפלה, כשמגביהה חל עלי' שם תרומה טהורה, אע"פ שנפלה לחולין טמאים, וכ"כ הרא"ש במשנתינו.

וצ"ב דמה מקום הי' מעיקרא לתלות לדינא דמשנתינו בפלוגתא דרבנן ור"א דהתם, הרי התם הויא כל התערובת טהורה, והא דס"ל לר"א דאין התרומה נאכלת, הוא משום דהתרומה שנפלה היתה טמאה, ודין התרומה שהעלה הוא כדין התרומה שנפלה, ורבנן דפליגי ע"ז הוא משום דס"ל דדין התרומה שהעלה אינה כדין התרומה שנפלה, וחשבינן לה כתרומה טהורה, ופלוגתא זו ל"ש הכא כלל, ואדרבה בירושלמי דנו דמ"ט מודה ר"א הכא דתאכל נקודים, ואינו יכולה לאכלה כדבעי, ונת' להלן אות ז'.

ג] ולכאו' יש ללמוד מד' הר"ש והרא"ש, דהא דס"ל לרבנן לעיל דסאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורים תעלה ותאכל, אי"ז משום דחשבינן לה כתרומה טהורה, דבאמת אין להתיר מכח זה, דכיון דכל תורת תרומה שעלי' הוא מכח שדנים שהיא הסאה שנפלה, הרי כיון דלצד זה הרי הויא תרומה טמאה ואסורה באכילה, הי' לנו לאסרה, אלא הוא משום דלא נתחדש דין הרמה, אלא לגבי עיקר דין התרומה, אך לגבי איסורא דתרומה טמאה ליכא דין הרמה כלל, וע"כ סאה זו מותרת באכילה, אף דהויא תרומה טמאה, דלגבי איסורא דתרומה טמאה, ה"ה עומדת בביטולה, ולהלן משנה ד' אות ו' נת' דיש ללמוד כן ממתניתין דהתם לפי' הרא"ש שם, ודאזלי רבנן ור"א לטעמייהו התם.

ולפ"ז ניחא, דע"כ הוא דהי' מקום לתלות לדינא דמשנתינו בפלוגתא דרבנן ור"א, דלדעת רבנן דליכא דין הרמה לגבי איסורא דתרומה טמאה, שפיר מותרת הסאה שהעלה באכילה, אף דטמאה היא, אך לר"א דס"ל דאיכא דין הרמה אף לגבי איסורא דתרומה טמאה, הי' לנו לאסור את הסאה שהעלה באכילה, כיון דטמאה היא, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דמודה ר"א דהסאה שהעלה מותרת באכילה, משום דכל תורת תרומה שעלי' הוא מכח שדנים שהיא התרומה שנפלה, ולצד זה הרי טהורה היא.

ד] והנה לא נתבאר במשנתינו דין סאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טמאים, ולעיל מ"ב אות ז' נת' דלפ"מ שפירש הריבמ"צ שם בד' הירושלמי מבו' דמודו רבנן בזה דהסאה שמעלה אינה נאכלת, דכיון דסאה זו נאכלת לשם תרומה אינה נאכלת אלא בטהרה, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט שם בסו"ד, עיי"ש, וכן נקט בתוס' אנשי שם לעיל שם מדעתו.

אך לפמש"נ בד' הר"ש והרא"ש הי' נראה דאף בכה"ג הסאה שמעלה נאכלת לדעת רבנן, דכיון דלדעתם ליכא דין הרמה לגבי איסורא דתרומה טמאה, ע"כ אף דנפלה התרומה הטמאה בתוך חולין טמאים וכל התערובת טמאה היא, מ"מ מותרת הסאה שמעלה באכילה, ולפ"ז אזיל הר"ש לטעמי' שפירש לעיל שם לד' הירושלמי בע"א.

ועד"ז הי' נראה למש"נ לעיל מ"ב אות ו' בדעת הראב"ד ודעימי', דליכא דין הרמה לאסור התערובת לכהן בימי טומאתו, דלפ"ז הרי אף אחר שהעלה, מותרת הסאה לכהן בימי טומאתו, שהרי לגבי זה בטלה התרומה מעיקרא לגמרי.

ה] אמנם מהא דתנן הכא דתעלה ותיאכל נקודים או קליות, מבו' דאסור לטמאות את הסאה שהעלה, ולכאו' יש ללמוד מזה דאם נטמאת היא אסורה באכילה, דאם היתה מותרת באכילה אף כשנטמאת, לא הי' אסור לטמאותה,[[400]](#footnote-401) וה"נ נראה דהיא אסורה לטמאים.

והטעם בזה הוא, דאף דליכא דין הרמה מכח איסורא דתרומה טמאה ומכח איסורא דתרומה לטמאים, מ"מ כל שהעלה סאה, כיון דמדרבנן יש עלי' תורת תרומה, הרי דאם תהא מותרת ליאכל בטומאה או ליאכל לטמאים, יבואו לומר דתרומה נאכלת בטומאה ודתרומה נאכלת בטמאים, וע"כ היא אסורה ליאכל בטומאה וליאכל לטמאים, ודוקא הכא שהסאה שנפלה טהורה היא, הרי דאף דכל התערובת טמאה, מ"מ שפיר מותרת הסאה שהעלה באכילה, ואין לחוש שיאמרו שתרומה טמאה נאכלת, דיתלו דהא דהיא נאכלת הוא משום דהתרומה היתה טהורה, וצ"ע עוד בזה.

ו] הריבמ"צ כתב דמדלא פליג ר"א הכא לומר תאכל בלא נקודים, ש"מ דהא דקאמר לעיל מ"ב דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, לאו לכל מילי קאמר, דא"כ ל"ה צריך לאכלה נקודים, שהרי סאה שנפלה היא סאה שעלתה, וטהורה היא, אלא לשרפה, - והר"ש לעיל מ"ב הביא מירושלמי דקאמר ר' מנא, דמהא דלא פליג ר"א במשנתינו, ש"מ דטעמא דר"א דקאמר לעיל דתשרף, אי"ז משום דאמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, אלא הוא גזירה פן יבא להקל באכילתה מחמת שנתבטלה במאה.

ז] **ותאכל נקודים או קליות,** בתוס' אנשי שם כתב דאף דבהא דתנן לעיל מ"ב דתאכל נקודים או קליות וכו', דעת רש"י ותוס' והר"ש דקאי גם על החולין, מ"מ הכא ודאי לא קאי אלא על הסאה שמרים שאוכלה בקדושת תרומה, וע"כ צריך ליזהר שלא יתטמא מעט התרומה שבה ע"י כביצה חולין טמאים, אבל החולין הנשארים ודאי א"צ לאכלם קליות, דכיון שהתרומה שבהם נתבטלה ומותרים לזרים, אין לחוש אם תיטמא, והכא לא שייכא הגזירה דשמא יביא קב חולין טמאים וכו', שהרי גם החולין הנשארים טמאים.[[401]](#footnote-402)

**פ"ה מ"ד**

א] **סאה תרומה טמאה שנפלה לק' סאה טהורה, ב"ש אוסרין וב"ה מתירין,** לעיל מ"א אות א' נת' לדון בעיקר הא דתרומה טמאה אינה עולה אלא בק', דהרי בעלמא דבר טמא בטל ברוב אף בתערובת יבש ביבש, ונת' מש"כ התפא"י בבועז סק"ג בשם אביו, דהוא משום דביטול טומאת תרומה כביטול איסורו.

והנה הי' מקום לפרש בזה דהיינו, דאחר שהחמירו חכמים דאין התרומה בטלה אלא במאה, החמירו דאף טומאתה לא תתבטל אלא במאה, אך מהא דס"ל לב"ש הכא דתרומה טמאה אינה בטלה בתרומה טהורה אף במאה, מבו' דהא דתרומה טמאה אינה בטילה, אי"ז אטו הא דתרומה עצמה אינה בטילה, שהרי התרומה עצמה בטילה במאה, ואיסורא דטומאה טמאה אינו בטל אף במאה, אלא הוא כמש"נ שם, דאף דודאי דהטומאה עצמה בטילה ברוב, ואין סאה מטמאה אחרים במגע, מ"מ ל"מ זה לבטל את האיסור שחל על התרומה מכח הטומאה, והיינו משום דע"י הביטול לא בטל עצם הטומאה, ואכתי חשיבא התרומה כתרומה טמאה, ואיסור זה אינו בטל ברוב, ובזה הוא דס"ל לב"ש דאיסור זה אינו בטל כלל.

ב] מהא דלא פליגי ב"ש וב"ה לעיל מ"ב בהא דתנן דסאה תרומה טמאה שנפלה לתוך מאה חולין טהורים, משמע דכל הא דפליגי ב"ש וס"ל דתרומה טמאה אינה בטלה, היינו רק כשנתערבה בתרומה טהורה, אך כל שנתערבה בחולין, מודו ב"ש דהיא בטילה.

וכ"ה מבו' מהא דהשיבו ב"ש לב"ה דלא אם העלו החולין הקלים וכו' תעלה תרומה החמורה, והרי דכל הא דאין תרומה טמאה בטילה, הוא רק בתערובת דתרומה טהורה, דכיון דתרומה טהורה חמורה ואסורה לזרים, אין בכחה לבטל את התרומה הטמאה, אך כל שנתערבה תרומה טמאה בחולין, ה"ה בטילה, - וכ"ה להדיא בתוספתא פ"ו, דאמרו להם ב"ה לב"ש, טמאה שנפלה לתוך החולין תוכיח וכו' והרי היא עולה, ולהדיא דבזה מודו ב"ש דטמאה שנפלה לתוך החולין עולה.

ומצאנו הדברים מפורשים כן גם בפי' המיוחס להראב"ד לספרי פר' קרח פיסקא קכ"א, עיי"ש שכתב בהא דתני התם דאין לי אלא תרומה טהורה תרומה טמאה מנין, ז"ל, בתרומה טמאה שנפלה לתוך הטהורה, דאי נפלה לתוך החולין פשיטא שעולה, דמה לי טמאה מה לי טהורה, ובפ"ה דתרומות נמי פליגי ב"ש וב"ה בטמאה לתוך הטהורה, אבל בטמאה לתוך החולין כו"ע מודו דעולה, עכ"ל.[[402]](#footnote-403)

ג] אמנם צ"ע בזה במה שאמרו בירושלמי, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש, דהשיבו ב"ה לב"ש, דמה תרומה טהורה שהיא בעוון מיתה אצל הזרים עולה, טמאה שהיא בעשה אצל הכהנים לא כ"ש דתעלה, ומכח זה חזרו ב"ש והודו לב"ה, וכ"ה בתוספתא שם, וצ"ב, דהרי מודו ב"ש דתרומה טמאה עולה בחולין, וכל הא דפליגי וס"ל דאינה עולה, הוא כשנתערבה בתרומה טהורה, ומשום דתרומה טהורה דחמורה ואסורה לזרים אין בכחה להעלות את התרומה הטמאה, וא"כ מה מייתו ב"ה מהא דתרומה טהורה עולה להתירה לזרים ק"ו דתרומה טמאה עולה להתירה לכהנים, הרי אף דמזה יש ללמוד דאיסורא דתרומה טמאה בטל במאה, מ"מ שפיר י"ל דתרומה טהורה ל"מ להעלות, כיון דהיא אסורה לזרים.

ובפי' מהר"א פולדא כתב לפרש בזה, דאע"ג דלענין המבטל איכא לטעמא דב"ש דתרומה טהורה חמורה דאסורה לזרים, מ"מ כיון דלענין המתבטל חמיר איסורא דתרומה טהורה, מאיסורא דתרומה טמאה, תו הו"ל כמו שוה בשוה, וילפינן לה במה מצינו, וכעי"ז נראה בפי' הרש"ס.

ובמשנה ראשונה כתב דצ"ל דהא גופא השיבו ב"ה לב"ש, דאין הולכין אחר המבטל, אלא אחר הבטל, דאם תרומה החמורה בטילה, כ"ש תרומה טמאה הקלה בטילה, וכ"כ בפי' הגרי"פ לאוין ע"ו עד. ד"ה אבל.

ד] **לא אם העלו חולין הקלין המותרין לזרים את הטהורה, תעלה תרומה חמורה האסורה לזרים את הטמאה,** כעי"ז תניא בתוספתא פ"ו תניא דהשיבו ב"ש דלא אם אמרתם בחולין שהתירן היתר מרובה תאמרו בתרומה שהתירה היתר מועט, ובפי' הרש"ס כתב לפרש בזה דהיינו, דדוקא חולין מעלין את התרומה, שכן קולתן גדולה והתירן חזקה דמותרים לזרים, ומצו להפקיע איסור תרומה טהורה, אבל תרומה דלא שריא אלא לכהנים, אין שריותה כ"כ חזק כדי לבטל, דהא כהנים נמי אכילה נבילה דהיינו מליקה ואין כאן טעם להפקיע, עכ"ד.

ומשמע מזה, דהא דתרומה טהורה מותרת לכהנים, לאו היינו דעיקר איסורא דתרומה אינו אלא לזרים, אלא היינו דאף דמשום קדושת התרומה הי' לנו לאסרה אף לכהנים, מ"מ התירתה התורה לכהנים, וזהו דמדמה לה הרש"ס להא דכהנים אוכלין מליקה.

ובקובה"ע סימן ל"ח סק"י כתב לדון דלא הותרה אכילת תרומה לכהן, אלא במקום דאכילתו הויא עבודה, אבל בלא טעמא דעבודה, תרומה אסורה גם לכהן כמו לזר, וכתב לישב לפ"ז למשה"ק התוס' ביבמות פ"ו א' ע"ד רש"י שם, דאם איסור טבל הוא משום התרומה המעורבת בו, לא יהא טבל אסור לכהן, ועיי"ש שעמד ע"ז מהא דכהן שאכל תרומה טמאה אינו במיתה אלא בעשה, והרי דאף דבתרומה טמאה ליכא מצוה באכילת כהן, מ"מ ל"ה כזר, ואינו חייב ע"ז מיתה, וכתב דשמא זהו טעמא דרש"י בבכורות י"ב ב' והתוס' בע"ז ס"ו ב' שכתבו דכהן שאכל תרומה טמאה במיתה, עכ"ד, עוד יש להעיר ע"ז מהמבו' בד' הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב דחללה שאכלה בתרומה אינה במיתה, והרי דאף דאין אכילתה עבודה, מ"מ כיון דאינה זרה גמורה, אינה במיתה, וצ"ע בזה.[[403]](#footnote-404)

ה] **ר"א אומר תירום ותשרף, וחכ"א אבדה במיעוטה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר"א לטעמי' דס"ל לעיל מ"ב דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וזהו דס"ל הכא דתירום ותשרף.

ונראה לפ"ז, דזהו טעמא דרבנן דאבדה במיעוטה וליכא דין הרמה, דאזלי לטעמייהו דס"ל דאף כשנפלה סאה תרומה טמאה למאה חולין טהורים דאיכא דין הרמה, מותרת הסאה שהעלה באכילה, וא"כ ל"ש שיהא דין הרמה בסאה תרומה טמאה שנפלה למאה סאה תרומה טהורה, שהרי אף אם יעלה סאה אחת, היא תהא מותרת ליאכל, ולא עביד מידי בהעלאתה, - ורק לר"א לטעמי' דס"ל דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וכל שנפלה תרומה טמאה לתוך חולין טהורים, אסורה הסאה שהעלה באכילה, הוא דשייך דין הרמה בתרומה טמאה שנפלה לתוך תרומה טהורה.

ו] אמנם הנה הרא"ש פירש דטעמא דרבנן דליכא דין הרמה הכא, הוא משום דהכל תרומה ואין כאן גזל השבט, ומבו' דאלמלי ה"ט הי' בזה דין הרמה, והסאה שהעלה היתה אסורה באכילה כדין תרומה טמאה, - וזה צ"ע שהרי דעת רבנן גופייהו דאף היכא דאיכא דין הרמה מותרת הסאה שהעלה באכילה ולי"ב לאיסורא דתרומה טמאה, וא"כ ל"ש להצריך כלל להעלות בתרומה טמאה שנפלה לתרומה טהורה.

ונראה ללמוד מד' הרא"ש, דזה עצמו הוא טעמא דרבנן דס"ל בתרומה טמאה שנפלה לחולין טהורים דהסאה שהעלה מותרת באכילה, והיינו דהא דס"ל לר"א דהיא אסורה באכילה, הוא לטעמי' הכא דס"ל דאיכא דין הרמה גם לגבי איסורא דתרומה טמאה, וע"כ ה"נ בתרומה טמאה שנפלה לחולין טהורים, אסורה כל התערובת קודם ההרמה אף לכהנים, וע"כ כשהעלה סאה אחת, יש עלי' לאיסורא דתרומה טמאה, והיא אסורה אף לכהנים, ורבנן דפליגי וס"ל דהסאה שהעלה מותרת באכילה, הוא לטעמייהו הכא דס"ל דליכא דין הרמה לגבי איסורא דתרומה טמאה, כיון דאין בזה משום גזל השבט, וה"נ בתרומה טמאה שנפלה לחולין טהורים, מותרת כל התערובת לכהנים אף קודם ההרמה, וע"כ אף כשהעלה סאה אחת, אין עלי' לאיסורא דתרומה טמאה, שהרי כלפי איסור תרומה טמאה שעלי', לא הי' דין הרמה כלל.

ז] אך צ"ע בזה בד' הגר"א בשנו"א שכתב דטעמא דר"א דתרום ותשרף הוא לטעמי' דס"ל דלחומרא אמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וטעמא דרבנן דא"צ להרים, הוא משום דהכל תרומה ואין כאן גזל השבט, וצ"ע דכיון דרבנן לא ס"ל להא דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, הרי אף אם הי' מעלה סאה אחת, היתה מותרת באכילה, ולא עביד מידי בהעלאתה, וכ"ה להדיא בל' הגר"א שם שכתב דבכאן לא אמרו רבנן להרים א' "ותעלה", ומבו' דאם הי' דין להרים סאה אחת, הי' מעלה והיתה נאכלת נקודים וכו', וא"כ מה מקום הי' להצריך להרים, ומה בעינן להא דאין בזה משום גזל השבט, וצ"ע בזה.[[404]](#footnote-405)

ח] התפארת ישראל כתב בשם אביו דהכא א"צ לאכול את התערובת בלא הכשר, דומיא דההיא דלעיל מ"ב, שהרי הכא אין לחוש שמא יביא קב טמא וכו', דתרומה טמאה אסור לבטלה בתערובת זה דאין מבטלין איסור לכתחילה ותרומה טמאה אסורה לכהן בעשה, וחולין טמאים מהיכ"ת יערבם באלו שכולן תרומה ואסורין לזרים, וחולין טמאים שרו לזרים, עכ"ד.

והדברים תמוהים, דהכא ודאי דמדינא אסור להכשיר את התערובת, דאם יכשירנה, הרי תטמא התרומה הטמאה שבתערובת את שאר התרומה, וכמבו' כן בד' הר"ש לעיל מ"ב ובד' רש"י ותוס' בבכורות, דאף היכא שבטלה התרומה הטמאה בחולין טהורים, מ"מ כל שהוכשרו אח"כ החולין לקבל טומאה, וראוי' התרומה הטמאה לטמאות את כל התערובת, אינה בטילה בהן, אלא אדרבה היא מטמאתן, ונתבאר בזה לעיל מ"ב אות א' - ד', - וכן פירש במשנ"ר במש"כ הרמב"ם בפי"ד מתרומות הי"ד בדינא דמשנתינו, דיאכל הכל בטהרה, דהייינו דיאכלו נקודים וכו', וכ"כ הערוה"ש בתרומות פ"ט סי"ג, והביאו הדרך אמונה בהל' תרומות שם ס"ק ק"י.

**פ"ה מ"ה**

א] **סאה תרומה שנפלה למאה הגביהה ונפלה למקום אחר ר"א אומר מדמעת כתרומה ודאי,** הריבמ"צ כתב דר"א כטעמי' דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וכ"כ הר"ש והרא"ש לעיל מ"ב.

והר"ש והרא"ש במשנתינו הביאו למה שאמרו בשבת קמ"ב א' דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא ועלתה כולה,[[405]](#footnote-406) ובד' הר"ש לעיל מ"ב מבו' דהוא חד טעמא עם הא דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, והיינו דכיון דחשבינן דהתרומה מונחת לבדה ואינה מעורבת, ע"כ הוא דאמרינן דהסאה שנפלה היא הסאה שעלתה.

ב] התוס' בתמורה י"ב א' סוד"ה אין המדומע כתבו, דאף אם נפלה סאה אחת מתערובת זו קודם שהעלה, ה"ה מדמעת כתרומה ודאי, דומיא דהא דתנן לקמן מ"ו בסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונפל מן המדומע למקום אחר דלר"א מדמעת כתרומה ודאי.[[406]](#footnote-407)

אך המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג כתב לדון בדין זה, די"ל דכל הא דס"ל לר"א הכא דמדמעת כתרומה ודאי, הוא רק כשהעלה אותה לשם תרומה, דבזה אמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, אך קודם שהעלה אותה, אינה מדמעת אלא לפי חשבון, ואף דלקמן מ"ו ס"ל לר"א דאף כשנפלה מן התערובת למקום אחר מדמעת כתרומה ודאי, היינו בתרומה שנפלה לפחות ממאה דכל התערובת אסורה, אך כשנפלה למאה, אינה מדמעת כתרומה ודאי אלא כשהעלה אותה, עיי"ש, ועמש"נ להלן מ"ו אות ג' לפרש כן בדעת הרמב"ם והיראים.

ג] ובתוס' אנשי שם עמד ע"ד התוס', דכל שלא העלה מ"ט תהא מדמעת כתרומה ודאי, הרי עדיין לא קרא עלי' שם תרומה, והרשות בידו להעלות איזה סאה שירצה ולקרות עלי' שם תרומה, וא"כ אף כשנפלה סאה מן התערובת למקום אחר, מ"ט לא יהא בידו להעלות סאה אחרת מהתערובת ולקרות עלי' שם תרומה.

ושמא י"ל, דמש"כ התוס' דהיא מדמעת כתרומת ודאי, היינו דכ"ז שלא העלה סאה מן התערובת הראשונה, אנו דנים דסאה זו שנפלה לתערובת השני' היא הסאה דהתרומה, וה"ה מדמעת כתרומת ודאי, דכיון דטעמא דר"א דכשנפלה סאה תרומה לפחות ממאה ונפל מן המדומע למקום אחר היא מדמעת כתרומת ודאי, הוא משום דס"ל דתרומה בעינא מחתא, הרי דטעם זה הוא כשנפלה תחילה לתוך מאה, דאף בכה"ג אמרינן דבעינא מחתא, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, אך אה"נ דבידו להעלות אח"כ סאה מן התערובת הראשונה, ולהתיר את שאר התערובת, ומכח זה ממילא דתהא התערובת השני' מותרת, כיון דאותה הסאה שנתערבה בה חזרה להיות מותרת, וצ"ע בזה.

ד] **וחכ"א אינה מדמעת אלא לפי חשבון,** הרמב"ם והריבמ"צ פירשו דהיינו דבסאה זו שהרים יש חלק אחד מק' דתרומה, וע"כ אם נפלה לסאה אחרת אינה מדמעת, דבהסאה דחולין יש מאה כנגד חלק התרומה שבסאה זו, ואם נפלה לפחות מסאה היא מדמעת.[[407]](#footnote-408)

אך הרא"ש כתב, דמכוון ד' חכמים הוא, דכיון דהמדומע אינו מדמע אלא לפי חשבון, ע"כ הכא אין סאה זו מדמעת כלל, דכל מה שאתה מרים מאותו מדומע, אחד מק"א תרומה והשאר חולין והרי בטל, עכ"ד.[[408]](#footnote-409)

ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דהרמב"ם והריבמ"צ ס"ל דהחולין שבסאה זו אינם מבטלין את חלק התרומה שבתוכה, וע"כ בעינן שיהא בתערובת השני' בפנ"ע מאה כנגד חלק התרומה שנפלה לתוכם, והרא"ש ס"ל דאף החולין שבסאה זו מבטלין את חלק התרומה שבתוכה, וע"כ לעולם אינה מדמעת.

ה] ובירושלמי הכא א"ר יוחנן סאה תרומה שנפלה למאה, חולין כ"ש מבטלין אותן, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דאינה מדמעת אלא לפי חשבון, ומשני דלא תני ר' יוחנן אלא אינה מדמעת כלל, והגר"א בשנו"א פירש דטעמא דר' יוחנן דאינה מדמעת כלל, הוא משום דכבר יש בסאה זו מאה מהחולין כנגד התרומה, וע"כ החולין שנפלו בתוכן מותר אפי' הן כ"ש, וכבר כתבו המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג והמרכה"מ בפ"ד ממקואות ה"ח דזה להדיא כפי' הרא"ש דלדעת רבנן אין הסאה שהגבי' מדמעת כלל, והמהר"י קורקוס כתב דבדעת הרמב"ם צ"ל דשמא גיר' אחרת היתה לו להרמב"ם, והמרכה"מ שם כתב לפרש בד' ר' אלעזר בירושלמי, דהוא כדעת הרמב"ם, עיי"ש.

ו] ובעיקר הפלוגתא בזה, הנה עד"ז נחלקו הראשונים בהא דתנן לקמן מ"ו, בסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונדמעו ונפל מן המדומע למקום אחר, דלחכמים אינה מדמעת אלא לפי חשבון, ופירשו הרמב"ם והריבמ"צ דהיינו דבעינן שיהא בתערובת השני' מאה כנגד התרומה שבתערובת הראשונה, ומבו' דהחולין שנפלו מן התערובת הראשונה אינם מצטרפין לבטל, אך הר"ש והרא"ש שם פירשו דאף החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, עיי"ש, וית' בעזה"י לקמן שם טעם הפלוגתא בזה.

ובתוס' הגרע"א שם כתב דבפלוגתא דהתם תליא גם הפלוגתא דהכא, דלהרמב"ם ודעימי' דהתם אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, אף הכא אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מבטלין את התרומה שבתוכה, אך להר"ש ודעימי' דהתם מצטרפין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה לבטל, אף הכא החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מבטלין את התרומה שבתוכה, וכן נקט המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג, וכ"נ בתו"ד הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א.

אמנם יש להעיר בזה מסתימת ד' הר"ש במשנתינו דלא פירש דמכח הא דמדומע אינו מדמע אלא לפי חשבון, אין הסאה שהרים מדמעת כלל, ומשמע מזה דמפרש למשנתינו כפי' הרמב"ם והריבמ"צ דכל דאין בתערובת השני' מאה כנגד חלק התרומה שבסאה הראשונה, ה"ה מדמעת, ותיקשי דמ"ש מהא דס"ל לקמן דאף החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, - וגם צ"ב טעם פלוגתת הר"ש והרא"ש בזה.

ז] ונראה לפרש בזה, דהר"ש והרא"ש לטעמייהו אזלי, ובהקדם, דהנה בערלה פ"ב מ"ג תנן דסאה ערלה שנפלה למאתים ואח"כ נפלה סאה ועוד, דה"ז בטל, והר"ש שם הק' דמ"ש מהא דתנן לקמן מ"ח דסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביהה עד שנפלה אחרת ה"ז אסורה, וכתב דשאני תרומה דצריך להרים, וכ"כ התוס' בב"ק ק' ב' סוד"ה אומר לו, וכ"כ בחי' הראב"ד בע"ז ע"ג א', והביאוהו הרמב"ן וש"ר שם.

אך הרא"ש בערלה שם נקט דאין לחלק בזה בין ערלה לתרומה, עיי"ש, וכ"כ הרא"ש בחולין בפ' גיד הנשה סימן ל"ז, דליכא למימר דטעמא דהא דאסרינן בסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להרים עד שנפלה אחרת, הוא משום דבעי הרמה וע"כ לא נתבטלה הראשונה, דהא ליתא דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע, עכ"ד, ועמש"נ בביאור דבריו לעיל פ"ד מ"ז אות י"ח י"ט.

ומבו' מזה שנחלקו הר"ש והרא"ש בדין תרומה שנפלה למאה חולין, דהר"ש ס"ל דאינה בטילה אלא אחר שהרים מן התערובת כשיעור התרומה שנפלה, אך כ"ז שלא הרים אינה בטילה כלל, וע"כ אם קודם שהרים נפלה סאה אחרת היא מצטרפת לאסור, ול"ב בזה לדינא דחוזר וניעור והרא"ש ס"ל דהיא בטילה אף קודם שהרים ממנה כשיעור התרומה שנפלה, וליכא בתערובת אלא דין הרמה בעלמא.

ח] ונראה דזהו טעמא דהר"ש דס"ל דהכא אין החולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, והיינו משום דאזיל לטעמי' דס"ל דקודם שהרים אין התרומה בטילה במאה, וע"כ אף אחר שהרים סאה מן התערובת, הגם דהתרומה שבשאר התערובת בטילה בחולין, אך חלק התרומה שבאותה הסאה שהרים, אינה בטילה בסאה זו, דכלפי הסאה עצמה שהרים, הו"ל כקודם הרמה דאין התרומה בטילה, וע"כ אם נפלה סאה זו למקום אחר, אין החולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, ובעינן שיהא בחולין שבתערובת השני' כדי לבטל את התרומה,[[409]](#footnote-410) ושו"ר בשערי ישר ש"ג פי"א שכתב כן לפי דרכו, דהא דהכא אין החולין שבתערובת הראשונה מבטלין את התרומה שבתוכה, הוא מכח דין ההרמה, עיי"ש.

וצריך להוסיף בזה, דאף דבכל סאה תרומה שנפלה למאה, בטילה התרומה בחולין אחר שהרים סאה מן התערובת, מ"מ הכא לא יועיל שירים מן התערובת השני' חלק אחד מק' בסאה כשיעור התרומה שבתערובת זו ודעי"ז נימא דאף החולין שבתערובת הראשונה מבטלין את התרומה שבתוכה, והיינו משום דהכא דבסאה זו נתקיים דין ההרמה דהתערובת הראשונה, הוי דין ההרמה שבה להרים את כולה, ולא סגי במה שירים ממנה כשיעור התרומה שבה לפי חשבון.

ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ד לההיא דלקמן מ"ו דס"ל להר"ש דאף החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, דהתם הרי ליכא למיתי עלה מכח דין הרמה, שהרי יתקיים שפיר דין ההרמה במה שירים מהתערובת השני' כשיעור התרומה שנתערבה בה, ולא באנו לדון אלא מכח הא דתרומה אינה בטילה אלא במאה, וע"כ שפיר מצטרפין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה לחולין שבתערובת השני' לבטל את התרומה, ומשא"כ הכא דאיכא למיתי עלה מכח דין הרמה, שלא יתקיים דין ההרמה במה שירים מהתערובת השני' כשיעור התרומה שנתערבה בה, שהרי דין ההרמה שבסאה זו שנתערבה הוא להרים את כולה, אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מבטלין את התרומה שבתוכה.[[410]](#footnote-411)

ט] ולפ"ז נראה דהרא"ש דפליג ע"ד הר"ש וס"ל דאף הכא מבטלין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה את התרומה שבתוכה, לטעמי' אזיל, דס"ל דתרומה בטילה במאה אף קודם שהרים, וע"כ ס"ל דגם בסאה זו שהרים, אף שנתקיים בה דין ההרמה דכל התערובת, אכתי התרומה שבסאה זו בטילה בחולין שבסאה זו, וע"כ אינה מדמעת כלל.

י] בעיקר מש"נ בדעת הר"ש, דהא דהסאה מדמעת ואין החולין שבה מבטלין את התרומה שבה, הוא מכח דין ההרמה, נראה להוסיף, דבזה מתפרש היטב דעת ר' ייסא בירושלמי לפ"מ שפירש הגר"א בשנו"א, דאף דמן הדין כבר בטלה התרומה בחולין שבתערובת הראשונה, וע"כ אינה מדמעת, מ"מ שפיר תני דמדמעת לפי חשבון, והיינו משום דבעינן שיהא בחולין שנפלו לשם רוב כנגד חלק התרומה שבסאה, כדי שתתבטל ברוב.

ולפמש"נ נראה דהטעם בזה הוא, דמדינא הרי החולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, וכל הא דאינם מבטלין אותה הוא מכח דין ההרמה, וע"כ הוא דס"ל לר' ייסא, דכיון דכל איסור התרומה שבתערובת זו אינו אלא מדרבנן, ע"כ היא בטילה ברוב, ודמי לתרומת חו"ל דדעת רוב קמאי דהיא בטילה ברוב, וכבר כתב כעי"ז בשערי ישר ש"ג פי"א, עיי"ש.

יא] בעיקר מה שאמרו בירושלמי לדעת ר' יוחנן, דאף אם נפלה סאה זו לחולין כ"ש הן מבטלין אותה, אשר בפשוטו כ"ה גם דעת הרא"ש, (ועמש"נ להלן אות י"ד בד' החזו"א בזה), צ"ע, דכיון שאותה הסאה שהרים יש עלי' דין תרומה ליאסר לזרים, וכאשר כ"ה מבו' ממשנתינו, דרק אם נפלה למקום אחר אינה מדמעת, אך היא עצמה אסורה, וכן הוכיחו התוס' בבכורות כ"ב ב' והר"ש והרא"ש לעיל מ"ב,[[411]](#footnote-412) א"כ מ"ט היא מותרת כשנפלה לחולין כ"ש, והיכן מצינו איסור הניתר ע"י תערובת כ"ש.

עוד יש להעיר בזה, דהנה לא נתפרש להדיא אם כשנפלה הסאה שהרים למקום אחר, יש בזה דין הרמה, ולכאו' הדעת נותנת דכיון דעיקר דין הרמה הוא משום גזל השבט, הרי דגם כשנפלה סאה זו למקום אחר יש בה דין הרמה, וצריך להרים מתערובת זו סאה וליתנו לכהן, ואי"ז בכלל מה שאמרו במשנתינו דאינה מדמעת, דלישנא דאינה מדמעת היינו דאין בה לדין דימוע דתרומה אוסרת בפחות ממאה, אך שפיר איכא בזה לדין הרמה,[[412]](#footnote-413) וצ"ע, דא"כ מ"ט אין התערובת אסורה קודם ההרמה, ומ"ש מכל תרומה שנתערבה במאה דאסורה כל התערובת קודם הרמה.[[413]](#footnote-414)

יב] וכמדומה דהמכוון בזה הוא, דלעולם ודאי דאף דסאה זו שהרים אינה מדמעת כלל וחולין כ"ש מבטלין אותה, היינו רק דאין בה לדין דימוע דתרומה שהיא אוסרת עד מאה, משום דהכא החולין שבתוך הסאה מבטלין את התרומה שבתוכה, אך מ"מ כיון דיש בה לדין הרמה, ממילא ודאי דכל התערובת אסורה קודם הרמה, ומה שאמרו בירושלמי דחולין כ"ש מבטלין אותה, היינו דכל שהרים מתערובת זו סאה, מותרים החולין כ"ש שנשתיירו לזרים, וכ"נ בל' הגר"א בשנו"א שכתב דהחולין שנפלו בתוכן מותר, ומשמע דרק החולין מותרין, אך הסאה עצמה קיימא באיסורה.

והטעם בזה הוא, דכיון דמן הדין בטלה התרומה במאה, וכל הא דסאה זו שהרים אסורה, הוא מכח דין ההרמה, הרי דע"כ אף כשנתערבה בחולין כ"ש, כיון דיתקיים דין ההרמה ע"י שירים מתערובת זו סאה, הרי דשאר החולין שנשתיירו בתערובת זו, מותרין לזרים.

יג] ועד"ז נראה גם לדעת הרמב"ם והריבמ"צ שכתבו דאם נפלה סאה זו לסאה אחרת, אינה מדמעת, כיון דיש בסאה השני' מאה כנגד התרומה, ונראה דמ"מ יש בזה דין הרמה, והוא צריך להרים סאה מתערובת זו וליתנה לכהן, ורק ע"י ההרמה הוא דמותר שאר התערובת לזרים, וצ"ע עוד בזה.

יד] בחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג תמה ע"ד הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א והגר"א שם סקט"ז שנקטו דהרמב"ם במשנתינו מחמיר טפי מהרא"ש, וכתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע דאדרבה הר"מ מיקל, שהרי כיון דסאה שהרים לכו"ע אסורה לזרים א"כ אם נתערבה סאה זו אם רוב התערובות הוא הסאה שהרים הדין נותן שאסור דכל דבר נידון אחר הרוב, א"כ אם נפלה סאה למאה והגביהה ונתערבה עם עוד סאה פחות אחד מק"א התערובות אסור לזר, ולדעת הר"מ מפריש אחד מק"א בסאה והשאר מותר לזרים, דנהי דחולין שבה לא מבטלי לתרומה שבה וכולה אסורה לזרים אבל החולין שמעלמא מבטלים את התרומה שבה ושבה להיתר וזה קולא גדולה, עכ"ל, אך מד' הפר"ח והגר"א מבו' שפירשו בד' הרא"ש, דסאה זו ניתרת אף כשאין בחולין רוב כנגדה, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג והמרכה"מ בפ"ד ממקואות ה"ח שפירשו בד' הרא"ש שהוא כד' הירושלמי, שאמרו דחולין כ"ש מבטלין אותה, וכמש"נ לעיל אות י"ב הטעם בזה.

וצ"ב דכיון דלדעת הרמב"ם חזינן דאף דליכא רוב כנגד הסאה שהרים, היא מותרת, וכמש"כ הרמב"ם דאם נפלה סאה לסאה אחרת היא מותרת, אף דליכא רוב כנגד הסאה, מהיכא פשיטא לי' דהרא"ש פליג ע"ז וס"ל דכל דליכא רוב כנגד הסאה שהרים ה"ז אסור.

טו] ונראה בביאור דבריו, דהנה בעיקר הא דהסאה שהרים אסורה לזרים, יש להסתפק אם הוא משום תערובת התרומה שבתוכה, או דהוא משום דמדרבנן יש על כולה קדושת תרומה, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש, דלדעת הרמב"ם דהחולין שבסאה זו אינם מבטלין את התרומה שתוכה, י"ל דאיסור סאה זו הוא רק משום תערובת התרומה שבתוכה, אך לדעת הרא"ש דחולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, הרי בע"כ דהא דכשהסאה עומדת בעצמה היא אסורה, הוא משום דמדרבנן יש על כולה קדושת תרומה, - ואשר ע"כ לדעת הרמב"ם דכל איסור הסאה הוא משום תערובת התרומה שבתוכה, הרי דכל שנפלה למקום אחר דיש בו כדי לבטל את התרומה, מהני זה להתירה, אך לדעת הרא"ש דאיסור הסאה הוא משום דמדרבנן יש עלי' קדושת תרומה, אין להתירה אלא כשנתערבה ברוב חולין.

טז] ובזה מתפרש גם מש"כ החזו"א שם עוד, ז"ל, ומיהו בנתערבה הסאה בב' סאה יש חומרא להר"מ דצריך להרים אחד מק"א והתערובות אסור לזר עד שירים, אבל לפי' הרא"ש א"צ להרים, עכ"ל, והיינו משום דלדעת הרמב"ם דאיסור הסאה הוא משום תערובת התרומה שבתוכה דאינה בטילה בחולין שבה, הרי דכל שנתערבה סאה זו בחולין, הוי ככל תרומה שנתערבה בחולין דיש בה דין הרמה, אך לדעת הרא"ש דהתרומה שבסאה זו כבר בטלה, ואיסור סאה זו הוא משום דמדרבנן יש עלי' קדושת תרומה, הרי דכל שנתערבה ברוב חולין ובטלה ליכא דין הרמה, דדין הרמה הוא רק בתערובת דתרומה בחולין, והכא הרי התרומה כבר בטלה קודם תערובת זו, ואף דמדרבנן איכא קדושת תרומה על סאה זו, מ"מ ליכא דין הרמה מכח זה.

**פ"ה מ"ו**

א] **ר"א אומר מדמעת כתרומה ודאי,** בשבת קמ"ב א' מפרשינן דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, ופירש"י דהואיל וניתנה להעלות אחת שירצה, הוי כאילו היא מונחת לבדה ואינה מעורבת, וע"כ הוא דחשבינן להסאה שהעלה כתרומה,[[414]](#footnote-415) ועיי"ש דבעי לפרושי דזהו טעמא דר' יהודה דמותר להרים מן המדומע בשבת, ול"ה כמתקן, משום דחשבינן להתרומה כאילו מונחת לבדה ואינה מעורבת, ולא קמתקן מידי, ודחינן דאימור דשמעת לי' לר"א לחומרא, לקולא מי אמר, וכ"ה בפירש"י תמורה י"ב א', וכ"ה בד' הערוך בע' דמע, דטעמא דר"א הוא משום דסאה שנפלה היא סאה שעלתה.

והנה לפ"ז הדין נותן, דכל הא דהיא מדמעת כתרומה ודאי, הוא רק כשאינה יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, וכגון שנפל מתחילה סאה תרומה לתוך חולין, ואח"כ נפל מן המדומע סאה למקום אחר, דבזה י"ל דחשבינן דכל הסאה היא תרומה, משום דתרומה בעינא מחתא, אך אם נפל מן המדומע ב' סאין למקום אחר, אינה מדמעת כב' סאין דתרומה, דהרי ודאי דאין בה טפי מסאה תרומה, - וכ"נ בד' רש"י בתמורה שם והריבמ"צ והר"ש והרא"ש שפירשו למשנתינו בגונא דנפלה מתחילה סאה תרומה, ואח"כ נפל מן התערובת סאה למקום אחר, והיינו משום דרק בכה"ג הוא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי.[[415]](#footnote-416)

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו, כשנפלו מתחילה ב' סאין תרומה לתוך חולין, ואח"כ נפל מן המדומע י"א סאין למקום אחר, ומבו' לפ"ז דהא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי, הוא אף כשהיא יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, ולפ"ז בע"כ דטעמא דר"א, אינו משום דתרומה בעינא מחתא, אלא הוא משום דחשבינן לכל התערובת כתרומה, וע"כ היא מדמעת כתרומה ודאי.

ואמנם צ"ע היאך זה מתישב עם סוגיית הגמ' בשבת דמפרשינן דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, אשר לפ"ז הדין נותן דכל הא דס"ל דמדמעת כתרומה ודאי הוא רק כשאינה יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, וכנ"ל, וביותר קשיא בזה בד' היראים בסימן מ"ח שפירש דטעמא דר"א הוא משום דינא דחנ"נ, עיי"ש,[[416]](#footnote-417) וזה דלא כמו שאמרו בסוגיית הגמ' בשבת דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, ואמנם י"ל דד' הרמב"ם והיראים קיימי כדעת ר' יוחנן בירושלמי דס"ל דאפי' נפלו למקום אחד היא המחלוקת, ונת' להלן אות ד', אך צ"ע מ"ט נטו מסוגיית הגמ' בשבת.

ג] ונראה לישב, דהנה כבר לעיל מ"ה אות א' בהערה, דבד' הר"ש והרא"ש נראה דגרסי בגמ' בשבת שם, דהא דמייתינן דר"א ס"ל דתרומה בעינא מחתא, לא קאי על דינא דמשנתינו, אלא קאי על דינא דלעיל מ"ה דסאה תרומה שנפלה למאה הגביהה ונפל למקום אחר, דלר"א היא מדמעת כתרומה ודאי, וכ"ה להדיא באו"ז בהל' גיד הנשה סימן תנ"ח.

והנה בד' הריבמ"צ והרא"ש במשנתינו מבו', דדינא דר"א במשנתינו דמדמעת כתרומה ודאי הוא חד דינא עם הא דס"ל לעיל מ"ה דמדמעת כתרומה ודאי, ומה"ט כתב הרא"ש דמשנתינו איצטריך לרבנן, דלר"א דס"ל דמדמעת כתרומה ודאי אף כשנפלה למאה, כ"ש דהכא היא מדמעת כתרומה ודאי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בתמורה י"ב א', ומה"ט כתבו שם דדינא דהכא דמדמעת כתרומה ודאי, הוא אף כשנפלה למאה.

אמנם בדעת הרמב"ם והיראים נראה דב' דינים חלוקים הם, דהא דס"ל לר"א במשנתינו דמדמעת כתרומה ודאי, הוא משום שנפלה לפחות ממאה ונעשה הכל מדומע, ולדעת היראים הוא מדינא דחנ"נ, ולדעת הרמב"ם נראה דהוא משום דבדין מדומע נתחדש דחשיב הכל כתרומה, וע"כ אף אם נפל לתערובת השני' יותר משיעור התרומה שנפלה מתחילה, ה"ז מדמע כתרומה ודאי, - ומה שאמרו בגמ' דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, הוא בהא דס"ל לעיל דמדמעת כתרומה ודאי כשנפלה למאה ולא נעשה הכל מדומע, ובזה טעמו משום דתרומה בעינא מחתא, ואמרינן דסאה שנפלה הוא סאה שעלתה, אך הכא דלא העלה את הסאה, לא מצינו למיתי עלה מכח דינא דתרומה בעינא מחתא, אלא הא דהיא מדמעת כתרומה ודאי, הוא משום דנעשה הכל מדומע, וז"ב.[[417]](#footnote-418)

ד] ובעיקר הפלוגתא בזה בביאור דינא דמשנתינו, הנה כבר נחלקו בזה בירושלמי, דריב"ח אמר והוא שנפלו לתוך ה' מקומות, אבל אם נפלו כולן למקום אחד אף ר"א מודה, ור' יוחנן אמר אפי' נפלו למקום אחד היא המחלוקת, ופירש הרש"ס דלדעת ריב"ח כל הא דמדמעת כתרומה ודאי, הוא דוקא כשנפלו לה' מקומות, כגון שנפלה סאה תרומה לד' סאין חולין ונפלו הה' סאין לתוך ה' מקומות, כיון דאיכא למימר חד מן הסאין שנפלה לחד דוכתא הויא תרומה, וכיון דלא ידעינן מאי ניהי, כל מקום ומקום בעי ק' של היתר כנגד הסאה שנפלה,[[418]](#footnote-419) אך אם נפלו כולן למקום אחד מודה ר"א דסגי שיהא בחולין ק' כנגד הסאה תרומה, שהרי ודאי דאין כאן אלא סאה אחת דתרומה והשאר הוא חולין, ולדעת ר' יוחנן אף בכה"ג שנפלו כולן למקום אחד, ה"ז מדמע כתרומה ודאי, דכיון שנאסרו, חזרו כולן תרומה.

אך בביאור הגר"א לירושלמי משמע דאף לדעת ר' יוחנן אם נפלו כולן למקום אחד ל"ב שיהא בחולין מאה כנגד ה' סאין, וסגי שיהא בהן מאה כנגד הסאה תרומה, ופלוגתא דריב"ח ור' יוחנן הוא, דלריב"ח אף החולין שנפלו שם מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ולדעת ר' יוחנן אין החולין שנפלו שם מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, עיי"ש, ועמש"נ להלן אות ה' ואילך בפלוגתת הראשונים בדין זה לדעת חכמים.

ה] **וחכ"א אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון,** הרמב"ם והריבמ"צ פירשו דבעינן שיהא בחולין שבתערובת השני' מאה כנגד חלק התרומה שנפל לתוכה, ומבו' בדבריהם דהחולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה אינם מצטרפין לבטל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ג, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, וכ"כ בהגמ"ר בפ' כל הבשר סימן תש"נ, וכ"ה משמעות ד' התוס' בתמורה י"ב א' ד"ה אין המדומע, וכמש"כ הרש"ש שם.

אך הר"ש והרא"ש כתבו דאם יש בחולין שבתערובת השני' עם החולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה מאה כנגד חלק התרומה, ה"ז בטל, ומבו' דאף החולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, וכ"ה בפירש"י בתמורה י"ב א'.[[419]](#footnote-420)

ו] והנה הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א בתו"ד תמה ע"ד הרמב"ם, דמ"ט לא יצטרפו החולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה לבטל, ובמשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ח בהערה כתב לפרש בזה, דהוא משום דבמדומע נאסר אף החולין באיסור תרומה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' בנדה מ"ז א', וע"כ אינו מצטרף לבטל,[[420]](#footnote-421) - ועיי"ש שכתב דאף רש"י ודעימי' דפליגי וס"ל דהחולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, י"ל דמודו דבמדומע נאסר אף החולין באיסור תרומה, ואך דס"ל דמ"מ כל שנתערב בעוד חולין, מצטרפין החולין שבתערובת הראשונה לבטל, וממילא בטל עיקר הדימוע, - ועי' בשערי ישר ש"ג פי"א במש"כ לפרש בזה בע"א.

ז] הפרי תואר בסימן צ"ט סקי"ב בתו"ד תמה ע"ד הרמב"ם ודעימי' דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, דמ"ש מהא דתנן בשלהי פירקין דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ואח"כ נפלו שם חולין בשוגג מותר, ומצטרפין החולין שנתערבה בהן התרומה בתחילה לבטל, ומ"ט הכא אינם מצטרפין.

ועיי"ש שכתב לישב, דשאני התם שנפלו החולין במדומע, דבכה"ג ודאי דאכתי יש בתערובת זו את החולין שנפלו מתחילה, וע"כ הן מצטרפין לבטל, אך הכא שנפל מן המדומע למקום אחר, דיש מקום לומר דשמא כל מה שנפל הוא תרומה ואין כאן חולין, וע"כ אף דלא מחמרינן שתאסור התרומה אלא לפי חשבון, מ"מ לא מקילינן לומר שיצטרפו החולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה לבטל, שהרי יתכן דכל מה שנפל הוא תרומה, עכ"ד.

ח] אמנם צ"ע בזה, דהניחא לפ"מ שפירש הריבמ"צ דאיירי כשנפלה תחילה סאה תרומה, ואח"כ נפלה סאה מן התערובת, דבכה"ג י"ל דכל הסאה שנפלה תרומה היא, וע"כ לא אמרינן שיצטרפו החולין שבה לבטל, וכ"ה גם למש"כ הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ג דאיירי כשנפלו י' סאין של תרומה לצ' סאה חולין ונפל ממדומע זה י' סאין לפחות מק' חולין, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי בכה"ג שנפלו מתחילה ב' סאין תרומה לתוך חולין, ואח"כ נפל מן המדומע י"א סאין למקום אחר, הרי בכה"ג ודאי דאין כל מה שנפל תרומה, ואפ"ה אין החולין שבתוכו מצטרפין לבטל,[[421]](#footnote-422) ותיקשי דמ"ש מהא דאם נפלו חולין למדומע בשוגג מצטרפין החולין שנתערבה בהן התרומה בתחילה לבטל,[[422]](#footnote-423) - ועי' בשערי ישר ש"ג פי"א מש"כ לישב בזה, וצ"ע.

ט] ונראה די"ל בזה, דהנה נת' לעיל אות ו' דהא דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל את התרומה, הוא משום דמכח דין דימוע חשבינן אף להחולין כתרומה, ולפ"ז נראה דהדבר חלוק, דבההיא דנפלו חולין למדומע ויש עכשיו בכל התערובת מאה כנגד כל התרומה שנתערבה, הרי עי"ז בטל עיקר הדימוע, וע"כ שפיר מצטרפין החולין שנתערבה בהן התרומה בתחילה לבטל, - ומשא"כ הכא דאף אחר שנפל מן המדומע למקום אחר, ליכא בתערובת מאה כנגד כל התרומה שנתערבה, ואכתי עיקר הדימוע קיים, הרי דכל מה שהקילו לחשוב למה שנפל למקום אחר דאין בו תרומה אלא לפי חשבון, הוא רק כלפי התערובת השני', דאינה נאסרת אם יש בה מאה כנגד התרומה שנפלה לשם לפי חשבון, אך לא מצינו מכח זה לצרף את החולין שנפלו מן התערובת הראשונה, דכלפי התערובת הראשונה הרי אכתי הדימוע קיים, וכ"ז דהדימוע קיים, חשבינן אף להחולין כתרומה.[[423]](#footnote-424)

י] וי"ל עוד בזה, דלעולם ביסוד הדין מצטרפין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה לבטל את התרומה, וע"כ הוא דאם נפלו חולין למדומע ויש בכל החולין מאה כנגד התרומה, דמצטרפין אף החולין שנתערבה בהן התרומה מתחילה לבטל, והא דהכא אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, הוא משום דלא הקילו חכמים דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, אלא לגבי התערובת השני', אך לגבי התערובת הראשונה, לא מקילינן לשער לפי חשבון, וע"כ הוא דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, משום דלגבי דידהו חיישינן דנפלה כל התרומה לתערובת השני', וליכא ק' כנגדה, וצ"ע עוד בזה.

יא] הרא"ש כתב דהא דתני הך בבא לרבנן איצטריכא, והיינו דלר"א לא איצטריך הך בבא, דכיון דאף בסאה תרומה שנפלה למאה קאמר דמדמעת כתרומה ודאי, כ"ש דכשנפלה לפחות ממאה דמדמעת כתרומה ודאי,[[424]](#footnote-425) אלא לרבנן איצטריך, דאף בגונא שנפלה לפחות ממאה, מדמעת כתרומה ודאי, ומבו' בדבריו דהא דס"ל לר"א הכא דמדמעת כתרומה ודאי, הוא חד דינא עם הא דס"ל לעיל בסאה תרומה שנפלה למאה והגביהה ונפלה למקום אחר דמדמעת כתרומה ודאי, וכ"ה מבו' בד' הריבמ"צ.

אמנם הנה נת' לעיל אות ג' בדעת הרמב"ם והיראים דב' דינים חלוקים הם, דהא דס"ל לר"א במשנתינו דמדמעת כתרומה ודאי, הוא משום שנפלה לפחות ממאה ונעשה הכל מדומע, והא דס"ל לר"א לעיל דמדמעת כתרומה ודאי, הוא משום דתרומה בעינא מחתא, וכמו שאמרו בשבת קמ"ב א', ולדבריהם איצטריך הני הני תרי בבי גם לר"א, ועי' בפרי תואר סימן צ"ט סקי"ב במש"כ עוד בזה.

יב] הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ד כתב על דינא דמשנתינו, ז"ל, בד"א בדבר שאין דרכו להבלל, כגון חטים לחטים או קמח לקמח, אבל דרכו להבלל כגון שמן תרומה לשמן חולין או יין תרומה ליין חולין הולכין אחר הרוב, אם רוב תרומה ה"ז מדמע כתרומה,[[425]](#footnote-426) ואם רוב חולין ה"ה כחולין ואינו מדמע,[[426]](#footnote-427) אע"פ שהכל אסורים לזרים, עכ"ל, ומקורו הוא ממה שאמרו בירושלמי בפירקין, תני סאה תרומה שנפלה לפחות מק' הרי אלו מדומעין, ואין משלמין מהם קרן וחומש על מקום אחר ולא ממקום אחר עליהן אלא לפי חשבון, ובדבר שאין דרכו להבלל, אבל בדבר שדרכו להבלל הולכין אחר הרוב אם רוב תרומה תרומה אם רוב חולין חולין.

והרמב"ן בע"ז ע"ג א' בסו"ד נחלק ע"ד הרמב"ם, וכתב דודאי דאף בדבר שדרכו להבלל אם נפלו למקום אחר הן מדמעין לפי חשבון, שהרי לא בטלו במקומם, ועיי"ש שפירש לד' הירושלמי בע"א, ונת' להלן אות י"ז.

יג] ובטעם ד' הרמב"ם כתב המהר"י קורקוס שם, ז"ל, דכיון שנכלל ואין דבר עומד בעצמו המועט בטל ברוב ולא חשיב לאיסור עוד, אבל הדבר שאינו נכלל כי אעפ"י שמתערב ואינו ניכר כל דבר עומד בעצמו כבתחלה וחשיב ומדמע בכ"ש, עכ"ל, והיינו דבתערובת דלח בלח דאין התרומה עומדת לעצמה נאבדה התרומה בתערובת, ולא חשיבא לאסור את תערובתה, ומשא"כ בתערובת דיבש ביבש דהתרומה עומדת לעצמה, ה"ה חשובה לאסור את תערובתה.[[427]](#footnote-428)

ובחזו"א דמאי סימן י"ג סק"ג כתב בתו"ד דטעם מה שהחמירו בדבר אינו נבלל דמדמע לפי חשבון, הוא משום דיש לחוש דכל התרומה נפלה לחולין השניים, עיי"ש.

יד] ויש להוסיף בזה, דהנה המהרי"ט בח"א סימן י"ח והמל"מ בפי"ד ממעשר ה"ח כתבו בדעת הרמב"ם, דקי"ל דיש בילה אף בדבר יבש, ובחזו"א שביעית סימן ז' סק"ל ויו"ד סימן קצ"ו סקי"ז תמה ע"ד מד' הרמב"ם הכא דמבו' דאין בילה אלא ביין ושמן, ועי' גם בפר"ח או"ח סימן תס"ז ס"ט שכתב דמש"כ הרמב"ם דרק יין ושמן הוו דבר הנבלל, הוא מכח מה שאמרו דלכל אין בילה חוץ מיין ושמן.[[428]](#footnote-429)

ונראה דזה מתישב היטב למש"כ המהר"י קורקוס דטעם הא דבדבר הנבלל הולכין אחר הרוב, הוא משום דאין התרומה עומדת לעצמה, ולא חשיבא לאסור את התערובת, וע"כ כ"ז הוא בתערובת דלח בלח, אך בתערובת דיבש ביבש, הרי דאף דנימא דיש בילה אך ביבש, מ"מ כיון דהתרומה עומדת לעצמה במקומה, ה"ה חשובה לאסור את התערובת, והחזו"א שהק' מזה, אזיל לטעמי' שפירש דטעם הא דהחמירו בדבר שאינו נבלל, הוא משום דיש לחוש דכל התרומה נפלה לחולין השניים, וע"כ אי נימא דאף בדבר יבש יש בילה, ואין לחוש דכל התרומה נפלה לחולין השניים, הי' בדין שלא תהא מדמעת.

טו] ואמנם בעיקר ד' הרמב"ם צ"ע, דלכאו' לפי דבריו הדין נותן, דאף כשנפלה כל התערובת הראשונה למקום אחר אינה מדמעת כלל, שהרי כיון דהוא דבר לח שיש בו בילה, ליכא נפ"מ בין היכא שנפל מקצת מהתערובת הראשונה למקום אחר, להיכא שנפלה כולה למקום אחר, וצ"ע דמ"ש דאם נפלה מתחילה לתוך פחות ממאה ה"ה מדמעת, ואם נפלה תחילה לרוב חולין ואח"כ נפלה לעוד חולין, אינה מדמעת, אף דאין בכל החולין מאה כנגד התרומה.

ובאור גדול סימן ס' ד"ה עוד חשבתי לפרש כתב לפרש בזה, דהוא משום דב' תערובות עדיפי טפי, וכמש"כ התוס' בכ"ד דהוי כעין תרי רובי דעדיפי מחד רוב,[[429]](#footnote-430) וצ"ע.

טז] אמנם הנה באו"ש פט"ו ממאכ"א ה"י כתב בתו"ד לפרש עיקר ד' הרמב"ם, דודאי דאף כשנתערבה התרומה בתערובת דלח בלח ונפל מן התערובת למקום אחר ה"ז מדמע, וכל מש"כ הרמב"ם דאינו מדמע, היינו דבזה ליכא להדין שכתב הרמב"ם דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, עכ"ד.

וזה מתפרש היטב למש"כ הפרי תואר בסימן צ"ט סקי"ב, דהא דאין החולין שנפלו מן הבתערובת הראשונה מצטרפין לבטל, הוא משום דיתכן דכל מה שנפל הוא תרומה ואין כאן חולין, ונת' לעיל אות ז', וע"כ כ"ז הוא בדבר שאין דרכו להבלל, אך בדבר שדרכו להבלל, דודאי דנפל מן החולין לפי חשבון, ה"ה מצטרפין לבטל.

יז] הרמב"ן בע"ז שם כתב לפרש, דמה שחילקו בירושלמי בין דבר שדרכו להבלל לדבר שאין דרכו להבלל, הוא לגבי דין קרן וחומש, דבדבר שדרכו להבלל אם רוב חולין חולין, דמשלמין מהן על מקום אחר לפי כולן, ואין משלמין עליהן חומש כלל.[[430]](#footnote-431)

ובאו"ש פט"ו ממאכ"א ה"י כתב לפרש בזה, דאם רוב תרומה נחשב הכל כתרומה, ומשלמין עליהן קרן וחומש אם אכלן לפי כולן, ואם רוב חולין נחשב הכל כחולין, ואינו משלם עליהן קרן וחומש כלל, וגם יכול לשלם מכולן תשלומי תרומה על מקום אחר, דחשיבי כולן כדבר הראוי להיות קדש, ועיי"ש שהוכיח מזה דמהני דין ביטול ברוב לאסור את ההיתר, וע"כ אם הרוב תרומה נחשב הכל כתרומה, וכ"ז הוא בדבר שדרכו להבלל, אך בדבר שאין דרכו להבלל, אף אם רוב תרומה אין משלם עליהן קרן וחומש אלא לפי חשבון, דאף דבטיל מ"מ אין ההיתר נתהפך להיות איסור, רק נחשב כמו שאינו, עכ"ד.[[431]](#footnote-432)

יח] ובעיקר מה שאמרו בירושלמי דבדבר שאין דרכו להבלל משלמין עליהן קרן וחומש ממקום אחר לפי חשבון, צ"ע, דאף דתרומה אינה בטילה בפחות ממאה, והוי הכל ספק תרומה, מ"מ מ"ט הוא משלם ע"ז קרן וחומש, ומ"ש מכל ספק תרומה דהאוכלה אינו משלם קרן וחומש דהמע"ה, וכדתנן לעיל פ"ג מ"א ולקמן פ"ז מ"ה, ושמא איירי כשאכל את כל התערובת, ובכה"ג הוא משלם קרן וחומש לפי חשבון.

אמנם באמת בלא"ה חזינן דחלוק הוא גוונא דהכא שנתערבה התרומה בפחות ממאה, משאר גווני דספק תרומה, שהרי בהני גווני דספק תרומה, תנן התם דאינה מדמעת כלל, והכא אף דאי"ז אלא ספק תרומה, מ"מ ה"ז מדמע לפי חשבון, וצ"ע, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ'.

יט] בחי' בית מאיר לעיל מ"ה הק', לדעת רוב קמאי שהביא הש"ך ביו"ד סימן ק"י סק"נ דאיסור שנתערב ברוב בגונא דאינו בטל, ונפל מן התערובת למקום אחר, ה"ז מותר משום ספק ספיקא, ודעת כמה מקמאי להתיר אף אם נתערב האיסור במחצה, ונפל מן התערובת למקום אחר, דא"כ לדעת רבנן דלא ס"ל להא דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, מ"ט היא מדמעת לפי חשבון, ולא שרינן לה משום ספק ספיקא.

ועיי"ש שכתב לדון דהכא מחמרינן משום בילה, דאף דבדבר יבש קי"ל דאין בילה, מ"מ מחמרינן לומר דיש בילה וליכא שום ספק כי אם דיש תמיד תרומה עם חולין לפי חשבון,[[432]](#footnote-433) - ועד"ז כתב המקו"ח בסימן תס"ז סק"ג, דאף דבדבר יבש אין בילה, מ"מ כיון דהוא דבר הנבלל, א"א לומר שנפל הכל מן ההיתר, וע"כ ה"ז מדמע לפי חשבון.

כ] ובזה מתישב הא דתנן לקמן פ"ז מ"ו דב' קופות אחת של תרומה ואחת של חולין שנפלה אחת מהן לתוך החולין אינה מדמעתן, ובד' הרמב"ם בפי"ג מתרומות הי"ג מבו' דהוא אף כשמתחילה נתערבו ב' הקופות ואין ידוע איזו היא התרומה, ואח"כ נפלה אחת מהן לתוך החולין, דכיון דהיא ספק תרומה אינה מדמעת כלל, וצע"ג דמ"ש מכל תרומה שנתערבה בחולין דמדמעת לפי חשבון.

ולפ"ד הבית מאיר והמקו"ח ניחא, דדוקא בתערובת דב' קופות שנפלה אחת מהן לתוך החולין, ליכא דין דימוע, משום דספק תרומה אינה מדמעת, ומשא"כ הכא דתלינן דודאי נפל לתערובת השני' גם מן התרומה, ליכא בזה לדינא דספק תרומה אינה מדמעת, וע"כ היא מדמעת לפי חשבון.

כא] בתוס' אנשי שם במשנתינו הק' ע"ד המקו"ח, ממש"כ הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ד דדינא דמדמעת לפי חשבון הוא רק בדבר שאין דרכו להבלל, אך בדבר שדרכו להבלל אם רוב חולין חולין, ולכאו' מכוון הקו' הוא, דלפ"ד הרמב"ם נמצא, דאדרבה אם הוי תלינן שנבללה התרומה בחולין לא היתה מדמעת כלל, וכל הא דמדמעת לפי חשבון, הוא משום דיש לחוש שלא נבללה והוא נוטל מן התרומה לבדה, ובזה תיקשי, דלצד זה שלא נבללה, הרי יש להתיר את התערובת השני' משום ספק ספיקא.[[433]](#footnote-434)

אמנם הנה כל קו' זו הוא אי נימא דטעם הא דבדבר שאין דרכו להבלל היא מדמעת לפי חשבון, הוא משום דיש לחוש דכל התרומה נפלה לחולין השניים, וכמש"נ לעיל אות י"ג מד' החזו"א, אך למש"נ שם מד' המהר"י קורקוס דהטעם זה הוא משום דבתערובת דיבש ביבש דהתרומה עומדת לעצמה, היא חשובה לאסור את תערובתה, הרי ממילא דהא דהיא מדמעת לפי חשבון, אי"ז משום דחיישינן שלא נבללה, אלא אף אם נבללה, מ"מ כיון דהתרומה עומדת לעצמה במקומה, היא חשובה לאסור את תערובתה, וע"כ שפיר י"ל דאדרבה הא דהיא מדמעת הוא משום דתלינן שנפל גם מן התרומה.

כב] במעדני ארץ פי"ג מתרומות ה"ג נסתפק, דשמא כל הא דס"ל לרבנן דאינה מדמעת אלא לפי חשבון, הוא רק בגונא דאפשר שנפל לתערובת השני' מן התרומה לפי חשבון, אך בגונא דא"א שנפל ממנה לפי חשבון, וכגון בגונא שנתערב פרי של תרומה בכ' פירות, ואח"כ נפל א' מהם לתוך ה' פירות, היא מדמעת לפי כולה, עיי"ש.

ומצאנו בראבי"ה סימן תי"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, וכן היכא שנפלה למקום אחר אינה מדמעת אלא לפי חשבון, דיש בילה ואפילו לקולא, דלא מדמעת כתרומת ודאי, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דאינה מדמעת אלא לפי חשבון, הוא משום דמקילינן לומר דיש בילה, ולפ"ז ודאי דכ"ז הוא רק בכה"ג דאפשר שנפל ממנה לפי חשבון.

כג] אמנם באמת י"ל דבכה"ג אינה מדמעת כלל, וזה למש"כ הבית מאיר והמקו"ח שהבאנו לעיל אות י"ט, דהא דלרבנן היא מדמעת לפי חשבון, ולא שרינן לה משום ספק ספיקא, הוא משום דהוא דבר הנבלל, ונת' לעיל אות כ' דמה"ט גם לי"ב לדינא דספק תרומה אינה מדמעת, ולפ"ז הרי דבכה"ג דאינו דבר הנבלל, לא תהא מדמעת כלל.

כד] בל' הראשונים משמע, דאף בגונא דהתערובת השני' מותרת, משום דיש בה מאה כנגד התרומה לפי חשבון, מ"מ התערובת הראשונה קיימא באיסורה.

ויש להסתפק אם היינו רק בגונא דאין בב' התערובות יחד ק' כנגד התרומה, דבכה"ג אף דהתערובת השני' מותרת, משום דיש בה ק' כנגד התרומה שנפלה בה לפי חשבון, מ"מ התערובת הראשונה אסורה, אך בגונא דיש בב' התערובות יחד ק' כנגד התרומה, אף התערובת הראשונה מותרת, דב' התערובות יחד מצטרפות לבטל את התרומה, וכדינא דלעיל פ"ד מי"ב דב' קופות וב' מגורות מעלות זא"ז, או דאף בכה"ג התערובת הראשונה אסורה.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת האחרונים דהנה החוו"ד בסימן קי"א סק"א כתב בתו"ד, דאם נתערבה חתיכת איסור עם חתיכת היתר חד בחד, ואח"כ נפלה אחת מהן ונתערבה עם חתיכת היתר אחרת, הרי דאותה החתיכה הנשארת אסורה, והב' שנתערבו מותרין, והיינו משום דהחתיכה שנתערבה בחתיכה אחרת, ויש לספק בכל אחת שמא היא הכשרה מהתערובת הראשון ושמא היא הכשרה מהתערובת השני, הוי ממש כאילו נתערב חד בתרי, ודמי להיכא שנתערב תחילה חד בחד, ואח"כ נוספה עוד חתיכת היתר דמותר כל התערובת, אבל החתיכה הנשארת אין עלי' הספק שמא היא השלישית הכשרה, ואין עלי' ספק רק הספק הראשון מחד בחד, ומשו"ה היא אסורה, עכ"ד, - אך הפמ"ג בשפ"ד סימן ק"י כללי ס"ס אות כ"ד נקט בפשיטות דבכה"ג הכל מותר, והסכים לזה היד יהודה בסימן קי"א סוסק"ג, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דמה לי דהחתיכה הנשארת אין לספק בה שמא היא השלישית, הרי מ"מ השתא הספק הוא בין שלשתן דאין ידוע מי מהן האסור, וידוע לנו דב' מהן מותרות ורק אחד אסור, ותו אחרי רבים להטות.[[434]](#footnote-435)

ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ יהא הדין הכא בגונא דיש בב' התערובות יחד ק' כנגד התרומה, דלדעת החוו"ד אף דהתערובת השני' מותרת, מ"מ התערובת הראשונה קיימא באיסורה, דבתערובת הראשונה לא נוסף צדדי היתר ע"י שנפלה מקצת ממנה לתערובת השני', ולדעת הפמ"ג והיד יהודה אף התערובת הראשונה תהא מותרת.

כה] אך יש מקום לחלק בזה בין דין ביטול ברוב לדין ביטול במאה, דאף לדעת החוו"ד דבדין ביטול ברוב כה"ג אסורה התערובת הראשונה, י"ל דמ"מ בדין ביטול במאה תהא התערובת הראשונה מותרת, והטעם בזה הוא לפמש"נ לעיל פ"ד מ"ז דבדין ביטול דאחד ומאה ל"ב שיהא הספק ספק רחוק דאחד ממאה, אלא בעינן שתהא התרומה בטילה בעוצם מיעוטה ויהיו ק' דחולין כנגדה, וע"כ הוא דמצינו לצרף אף לתאנים שאינם בכלל הספק, ואשר ע"כ אף דבביטול ברוב כה"ג אסורה התערובת הראשונה, משום דספק האיסור דידה הוי ספק איסור דחד בחד, ולא נוסף בה צד היתר ע"י מה שנתערב חלק מן התערובת בתערובת אחרת מ"מ לדין ביטול במאה, כיון דב' התערובות הוו בכלל הספק, ה"ה מצטרפין לבטל את התרומה, אף דהספק דהתערובת הראשונה אינו ספק רחוק דאחד ממאה.

ויש לסייע לזה, מהא דתנן לעיל פ"ד מי"א בדין סאה תרומה שנפלה על פי המגורה, דמה שאמרו דתרומה עולה באחד ומאה, הוא כשאינו יודע אם בלולות הן, ופירשו הר"ש והרא"ש דהיינו דאין ידוע אם נבללה הסאה במגורה אחר שנפלה על פי המגורה, ומשמע מדבריהם דאיירי אף כשידוע שלא נתערב כל מה שבפי המגורה עם מה שבתוך המגורה, אלא דמספק"ל שמא נבללה הסאה דהתרומה עצמה בתוך המגורה, ואפ"ה מצטרף הכל לבטל, ואף מה שנשתייר על פי המגורה מותר, והרי להדיא דאף דמה שנשתייר ע"פ המגורה לא נוסף לו צד היתר ע"י מה שנתערבה מקצת מן התערובת בתוך המגורה, ואכתי קאי בספיקו, מ"מ מצטרפת התערובת השני' להתירו.

כו] אמנם הנה מצאתי בד' הראב"ן בתשו' סימן ד' שכתב, ז"ל, אין המדומע מדמע אלא לפי החשבון, שאם נפל סאה של תרומה לתוך צ' סאין של חולין ונדמעו וחזרה ונפלה סאה מן המדומע לפ' סאין של חולין, לא נחשב כל הסאה שנפלה איסור אלא לפי חשבון התרומה שנדמעה בה בתחילה, והוא אחד מצ' שבסאה שנפלה הוי תרומה והשאר הוי חולין והפ' סאין של חולין מבטל אותה דימועה, שאין בה אלא אחד מצ' שבה תרומה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף דבגונא דידי' נמצא דיש בב' התערובות ק' כנגד התרומה, מ"מ רק התערובת השני' מותרת, אך התערובת הראשונה קיימא באיסורה, וצ"ע בזה.

כז] ובאמת קשיא כן בהא דס"ל לר"א דכל שנפל מן המדומע למקום אחר מדמעת כתרומה ודאי, ולדעתו אף נפלה מתחילה סאה תרומה לנ' סאין, ואח"כ נפל מן התערובת סאה למקום אחר, ה"ה מדמעת לפי כולה, וכל שאין בתערובת השני' ק' סאין, ה"ה אסורה, - וקשיא טובא, דהניחא לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש והיראים דטעמא דר"א הוא משום דחשבינן לכל המדומע הראשון כתרומה, וע"כ אף אם נפל ממנה יותר משיעור התרומה שבתוכה, היא מדמעת כתרומה ודאי, הרי דע"כ היא מדמעת בכה"ג, אך לדעת ש"ר דטעמא דר"א הוא משום דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, הי' בדין דאף אם אין בתערובת השני' אלא נ' סאין, יצטרפו ב' התערובות יחד לבטל את התרומה, דכי היכי דאם נפלה התרומה תחילה לאחד מב' קופות, מצטרפות ב' הקופות לבטל, ה"נ אם נפלה תחילה לקופה אחת, ואח"כ נפל מקופה זו לקופה אחרת, הדין נותן דיצטרפו ב' הקופות לבטל את התרומה, ואף אי נימא דהקופה הראשונה קיימא באיסורה, כיון שלא נוסף בה צד היתר ע"י שנתערב מקצת ממנה בקופה השני', מ"מ הי' לנו להתיר את הקופה השני',[[435]](#footnote-436) וצ"ע בזה.

כח] שוב מצאתי בעזה"י בערוך ערך דמע שהביא לפלוגתת ר"א וחכמים במשנתינו, וכתב לפרש בפי' קמא, ז"ל, פי' סאה תרומה שנפלה לתוך נ' סאין חולין ועוד נפלו מאלו הנ"א סאין סאה אחת לס' סאה חולין, ר"א סבר הכל אסור נ' הראשונים וס' האחרונים, שאני אומר הסאה של תרומה עצמה היא שנפלה בס' האחרונים, לפי שאין המדומע עולה אלא בק"א ואין באחד מהן מאה בשעת נפילתה בהן, וחכמים אומרים אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, פי' סאה שנפלה לנ' סאין ונפלו מאלו הנ' סאין לפחות מנ' מדמעת, אבל אם נפלה סאה לס' סאין עולה, לפי שאילו היתה סאה בק' סאין ואחד היתה עולה, עכ"ל, ובפי' בתרא כתב לפרש לפלוגתייהו כפי' ש"ר.

ומבו' בדבריו דמפרש דבזה עצמו הוא שנחלקו ר"א וחכמים, דלר"א אין ב' התערובות מצטרפות למאה, משום דאין תרומה עולה במאה, אלא כשהי' בחולין מאה בשעת נפילתה בהן, ולחכמים מצטרפות ב' התערובות למאה, דל"ב שיהא בחולין מאה בשעת נפילת התרומה בהן, אך לא נתפרש בדבריו אם לדעת חכמים ה"ז מועיל אף להתיר את התערובת הראשונה, או דהתערובת הראשונה קיימא באיסורה.

כט] התוס' בחולין ק' א' הקשו דמ"ט אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, ולא אמרינן דחתיכה נעשית נבילה ואוסרת לפי כולה,[[436]](#footnote-437) ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, ונבארם בקצרה.

**א** הרשב"א בחולין והאו"ז בהל' גיד הנשה סימן תנ"ח כתבו בשם רבינו אפרים שהוכיח מזה דלא אמרינן חנ"נ אלא בבשר בחלב ולא בשאר איסורין וכן הסכים הרשב"א בתוה"ב בתוה"ב בית ד' שער א' ז: ושער ב' כז..

**ב** התוס' שם כתבו דלא אמרינן חנ"נ בדבר יבש, אלא בדבר הנאסר ע"י בליעה, וכ"כ בסה"ת הל' או"ה סימן נ"ב דלא אמרינן חנ"נ אלא בדבר לח או בבליעת טעם, ועמש"נ להלן אות ל"ה בישוב הא דאין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון.

**ג** הרמב""ן בע"ז ע"ג א' כתב דלא אמרינן חנ"נ, אלא כשנתערב מתחילה במינו לדעת ר' יהודה דמב"מ לא בטל, דכיון דאינו ראוי לבטל את האיסור, בעינן ביטול כנגד כולו, אך הכא דהחולין שבתערובת הראשונה ראויין בעצמן לבטל את האיסור אם הי' בהם כשיעור, אף בסוף כשנפל מהן למקום אחר, אין היתר ראשון מצטרף עם האיסור שלא לבטל, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ח ב' ובמלחמות שם ק' א', והך מילתא דלא אמרינן חנ"נ אלא לדעת ר' יהודה דמב"מ לא בטיל, כ"כ גם הראב"ד בהשגות פ"ט ממאכ"א פ"ט ה"ט, וכ"כ הרמב"ן בחולין שם בשמו.

**ד** הרמב"ן בע"ז שם כתב די"א דלא אמרו חנ"נ אלא באיסור בלוע בחתיכה ונתן בה טעם, דכיון שהיא אסורה לעולם והאיסור בלוע בגופה, כחתיכת נבילה היא, אבל בתערובת דלח בלח או יבש ביבש, אע"פ שנאסר ההיתר הראשון, כשחזר ונתרבה בהיתר אחר נתערב עמו וביטלו האיסור, שהרי אינו מיוחד במקום אחד ואינו בלוע שם, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ח ב' בשם הראב"ד.

**ה** הרמב"ן בהשמטות שם מסיק, דדינא דחנ"נ הוא פלוגתא דתנאי, ומשנתינו היא כמאן דלית לי' לדינא דחנ"נ, אך למאן דאית לי' לדינא דחנ"נ, אוסר המדומע לפי כולו.

**ו** הר"ן בס"פ כל הבשר כתב דלא אמרינן חנ"נ רק בדרך בישול, משום דדינא דחנ"נ בשאר איסורים הוא גזירה אטו בב"ח, וע"כ היינו רק בדרך בישול דומיא דבב"ח.

**ז** היראים בסימן מ"ח כתב דדינא דחנ"נ הוא משום דנקרא עלי' שם נבילה, ואתי לאחלופי בחתיכת נבילה, וע"כ הוא דס"ל לחכמים דכ"ז הוא בדבר האסור אף לכהנים, אך בתרומה המותרת לכהנים, אע"פ שאסורה לזרים, לא אתי לאחלופי בה נבילה ושאר איסורים, וע"כ לא מחמרינן בה לעשות כולה נבילה, ועיי"ש שכתב דבזה הוא שנחלק ר"א דמדמעת כתרומה ודאי, דמאחר שאסור לזרים לגבי דידהו מיהא כנבילה הויא וגזרינן בהו כאלו הכל חתיכת נבילה.

**ח** בחי' הריטב"א חולין ק' א' כתב בשם התוס' דלא אמרינן חנ"נ אלא כשיש באיסור כשיעור נתינת טעם, אך כל שאין בו כשיעור נתינת טעם, אף שאינו בטל, מ"מ לא אמרינן בזה חנ"נ, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהכא איירי כשנפלה התרומה ליותר מס', דאין בה כשיעור נתינת טעם, וע"כ אף דתרומה אינה בטילה אלא במאה, מ"מ לא אמרינן בזה חנ"נ,[[437]](#footnote-438) וכ"כ הריטב"א בע"ז ע"ג א' בשם התוס', דהא דאין המחומץ מחמץ אלא לפי חשבון, הוא משום דאיירי כשנפל ליותר מס' ואין בו שיעור נתינת טעם.

ל] **ואין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון,** הרמב"ם והר"ש פירשו דאיירי כשנתחמצה עיסה בשאור של תרומה, ונפלה מעיסה זו לעיסה אחרת וחימצתה, ובזה הוא דתנן דלא אסרינן אלא אם יש בשאור של תרומה המעורב בה כדי לחמץ, וכ"כ בפירש"י תמורה י"ב א'.

אך התוס' בתמורה שם פירשו דאיירי בכזית שאור של תרומה וכזית שאור של חולין שנפלו לתוך עיסה של חולין וחימצו ואין בכל אחד לבדה כדי לחמץ דאינה אסורה, וזהו דתנן דאינו מחמץ אלא לפי חשבון, שיהא בשאור של תרומה בפנ"ע כדי לחמץ, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף ק"ו, וההשלמה בשלהי ע"ז, וההגמ"ר בפ' כל הבשר סימן תש"נ.

לא] והתוס' שם הוכיחו כן ממה שאמרו התם, דהא דתנן דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, הוא דלא כר"א במשנתינו דמדמעת כתרומה ודאי, והא דתנן דאין המחומץ מחמץ אלא לפי חשבון, הוא דלא כר"א דשאור של חולין ושל תרומה שנפלו לתוך העיסה ולא בזה כדי להחמיץ וכו' אחר אחרון אני בא, ואם איירי הכא בעיסה שנתחמצה בשאור של תרומה וכו', הו"מ לאתויי דהוא דלא כר"א דמשנתינו דמדמעת כתרומה ודאי.

והשפ"א שם כתב לישב ד' רש"י ודעימי', דאם משום הא דס"ל לר"א הכא דמדמעת כתרומה ודאי, הרי דמ"מ אם נפל מן העיסה הראשונה יותר משיעור השאור תרומה שבתוכה, לא היתה אוסרת, דכיון דודאי יש בזה גם מן החולין, הו"ל זוז"ג ומותר, והו"מ לפרושי כן להא דתנן דאינו מחמץ אלא לפי חשבון, וע"כ מייתינן לההיא דר"א דזוז"ג אסור, עכ"ד.

וי"ל עוד בזה, למש"כ הבעה"ע בשער א' הכשר הבשר יא., דדינא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי, הוא רק בדבר שאין דרכו ליבלל, אבל בדבר שדרכו ליבלל לא אמר, עיי"ש, והיינו משום דבדבר שדרכו ליבלל חיישינן דמה שנפל לתערובת השני' הוי כולו תרומה, וע"כ ה"ז מדמע כתרומה ודאי, ומשא"כ בדבר שדרכו ליבלל דידוע שלא נפל לתערובת השני' מן התרומה אלא לפי חשבון, ולפ"ז הרי דבשאור של תרומה שנפל לעיסה והחמיצה, דהוא דבר שדרכו ליבלל, מודה ר"א דאי"ז מדמע אלא לפי חשבון, ומד' התוס' שהקשו כן, מבו' דפליגי ע"ד הבעה"ע, וס"ל דדינא דר"א הוא אף בדבר שדרכו ליבלל.

לב] ואמנם הנה כ"ז ניחא לדעת רש"י שם ודעימי' דהא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי הוא משום דחיישינן דתרומה היא, וע"כ כ"ז הוא כשאינה יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, וגם י"ל דאי"ז אלא בדבר שאין דרכו ליבלל, - אך לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי הוא אף כשהיא יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, דחשבינן לכולה כתרומה והיא מדמעת כתרומה ודאי, הדרא קו' התוס' לדוכתה, דהרי אף בכה"ג שנפל מן העיסה הראשונה יותר משיעור השאור תרומה שבתוכה יש לאסור לדעת ר"א מכח הא דס"ל דמדמעת כתרומה ודאי, ול"ב להא דס"ל דזוז"ג אסור, ואין לומר כמש"כ הבעה"ע דדינא דר"א הוא רק בדבר שאין דרכו ליבלל, דכיון דהא דס"ל דמדמעת כתרומה ודאי הוא אף כשהיא יתירה על שיעור התרומה שנפל מתחילה, ליכא נפ"מ במה שדרכו ליבלל.

לג] ונראה לדון בזה, דכל הא דס"ל לר"א דדין כל התערובת כתרומה, וע"כ היא מדמעת כתרומה ודאי, הוא רק בתרומה שנפלה לפחות ממאה, דיש בזה לדין דימוע, דמכח זה חשיבא כל התערובת כתרומה, אך בשאור של תרומה שנפל ליותר ממאה והחמיץ, דהא דאי"ז בטל הוא מכח הדין האמור בכל האיסורים דמחמץ לא בטל, י"ל דליכא בזה לדין דימוע דמכח זה חשיבא כל התערובת כתרומה, ובכה"ג מודה ר"א דאינה מדמעת כתרומה ודאי.

לד] וי"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות כ"ח מד' הערוך, דטעמא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי, ואין ב' התערובות מצטרפים יחד לבטל את התרומה, הוא משום דאין תרומה עולה במאה, אלא כשהי' בחולין מאה בשעת נפילתה בהן, - וי"ל דדין זה הוא דין מסוים בדין ביטול במאה, דהוא רק בשעת הנפילה, אך בההיא דמחמץ שהי' בחולין מאה כנגד התרומה בשעת נפילתה בהן, ואך דמ"מ לא בטלה בהן מכח הא דמחמץ לא בטל, הרי דכיון דכשנפל מהתערובת הראשונה למקום אחר, יש בב' התערובות יחד כדי לבטל את התרומה, שאין בה כדי לחמץ את שניהם, ה"ה בטילה, וצ"ע עוד בזה.

לה] לדעת התוס' ודעימייהו דהא דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון ולא אמרינן בזה חנ"נ, הוא משום דבתערובת דיבש ביבש לא אמרינן חנ"נ, הק' הרשב"א בע"ז ע"ג א' ובתוה"ב בית ד' שער א', דא"כ מ"ט אין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון, הרי הו"ל כתערובת דלח בלח דאמרינן בזה חנ"נ.[[438]](#footnote-439)

והאו"ז בהל' גיד הנשה סימן תנ"ח כתב לישב, דכיון דהחימוץ אינו נותן טעם מחמת בליעה של איסור ולא מחמת התערובות אלא מחמת ריח השאור, לכך לא חשיב זה כנותן טעם דאמרינן בי' חנ"נ, והביאו בהג"א בפ' גיד הנשה סימן ל"ח, ועי' בתשו' מהר"ח או"ז מש"כ לפ"ז לתלות דין חימוץ בהפלוגתא אם ריחא מילתא, ואכמ"ל, - ובחי' הריטב"א בע"ז שם כתב לישב בשם הרא"ה, דהוא משום דלא חשיב נתינת טעם דלח בלח אלא דבר שהוא בישול שמתפשט בכל.

והראבי"ה בסימן אלף ק"ו כתב לישב לפמש"כ שם ללמוד מסוגיית הגמ' בתמורה, דלא מיירי הכא כלל בגונא שנתחמצה עיסה תחילה בשאור של תרומה ואח"כ נפל ממנה למקום אחר, אלא מיירי בשאור של חולין ושאור של תרומה שנפלו לתוך העיסה ולא בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ ונצטרפו וחימצו, ונת' בזה לעיל אות ל', וע"כ לא שייך בזה דין חנ"נ כלל, וכ"כ ההשלמה בשלהי ע"ז, - ועיי"ש שכתב דאדרבה לפ"ז יש ללמוד מהכא דאמרינן חנ"נ, וזה מהא דמוקמינן בגמ' בתמורה למשנתינו בכה"ג ולא מוקמינן לה בגונא דנתחמצה עיסה מתחילה בשאור של תרומה ואח"כ נפל ממנה למקום אחר, ובע"כ דהוא משום דבכה"ג לכו"ע היא אוסרת לפי כולה, דאמרינן חנ"נ.

לו] **ואין מים שאובין פוסלין את המקוה אלא לפי חשבון,** בתמורה י"ב מפרשינן מעיקרא למשנתינו דאיירי במים שאובין שהמשיכן למקוה, ואתיא כראב"י דאמר דהשאובה מטהרת ברבי' והמשכה, ופירש"י דלפ"ז זהו דתנן דאינם פוסלין את המקוה אלא לפי חשבון, דאינם פוסלין אא"כ היו שם כ' סאין, ופרכינן עלה, ומפרשינן למשנתינו דהיינו לפי חשבון כלים, ואתיא כיוסי בן חוני דג' לוגין שנפלו בד' או בה' כלים אינם פוסלין את המקוה,[[439]](#footnote-440) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והריבמ"צ, אך הר"ש והרא"ש הביאו גם לפי' קמא דאיירי בהמשכה, ומשמע מדבריהם דלא דחינן התם לאוקימתא זו, וצ"ע.

והרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק, שהביא התשב"ץ ח"א סימן י"ט, פירש דהיינו דאם היו במקוה ל"ח סאין ונפלו בו סאתים שאובין, לא חזרו כל המים במדרגת מים שאובין, אלא אם נתמעטו מים אלו ואח"כ נוספו עליהן מי גשמים, אין המקוה פסול אלא בגונא דנשאר מהמים הראשונים סאתים ומחצה, שיש מהמים השאובין ג' לוגין, עכ"ד, ודין זה הוא פלוגתת תנאי במקואות רפ"ג, עיי"ש.

לז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהך דינא דלפי חשבון כלים, הוא דעת יחיד וזה דחוי, אבל דעת חכמים דמצטרפין ופוסלין וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דתמורה, והרשב"א בשער המים שער ו' תמה ע"ז, דסתם מתניתין במקואות ספ"ג הוא כיוסי בן חוני דמד' כלים אין מצטרפין, וכ"כ הר"ש במקואות שם דמתניתין יוסי בן חוני היא, והמאירי במקואות שם והתוי"ט בתמורה שם הק' עוד, דהרמב"ם גופי' בפ"ה ממקואות ה"א הביא להך דינא דמד' כלים אין מצטרפין, וביותר צ"ע במש"כ הרמב"ם הכא דדעת חכמים דמצטרפין ופוסלין "כמו שיתבאר במס' מקואות", וצע"ג דאדרבה במתניתין דמקואות תנן דמד' כלים אין מצטרפין.

והמרכה"מ בהל' מקואות שם כתב, דהרמב"ם מפרש דליוסי בן חוני אין ד' וה' כלים פוסלין את המקוה, אף בנתכוין לרבות, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דלא קי"ל הכי, וכדתנן במקואות שם דכל שנתכוין לרבות אפי' קורטוב בכל השנה מצטרפין לג' לוגין, ולפ"ז ניחא מה שהביא הרמב"ם ממס' מקואות דחכמים פליגי על יוסי בן חוני.

לח] הרמב"ן בחולין ק"ח ב' והרשב"א בכ"ד הק', דמ"ט אין המים שאובין פוסלין את המקוה אלא לפי חשבון ולא אמרינן בזה חנ"נ, והרמב"ן שם כתב די"מ דהוא קולא שהקילו באיסור שאובין דרבנן, ובשם הראב"ד כתב דלא אמרינן חנ"נ אלא באיסור שנבלע בחתיכה, ולא בתערובת דלח בלח, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' שער א' (ט.), ובהשמטות שם מסיק דפליגי תנאי בפ"ג דמקואות בזה, ומשנתינו כמאן דלית לי' חנ"נ, עיי"ש,

והר"ן בחולין שם תמה ע"ז, דהרי בגמ' מפרשינן למשנתינו דהא דאין פוסלין אלא לפי חשבון הוא לפי חשבון כלים, וא"כ אי"ז ענין כלל לדינא דחנ"נ, וכ"כ ההשלמה בשלהי ע"ז, - ובגידו"ט נחל כ"ג כתב דמכוון הני קמאי הוא להס"ד בגמ' בתמורה שם דאיירי בדינא דהמשכה, ובעינן רבי' והמשכה, ומבו' לפ"ז, דאף דקודם שרבו עליהן הכשרים, לא מכשרינן להו, מ"מ אם אח"כ רבו עליהן הכשרים מכשרינן להו, ומזה הוא שלמדו דלא אמרינן חנ"נ, ועיי"ש שכתב דד' הרמב"ן לא יתישבו בזה, וכעי"ז כתב בנפש חי' סימן ס"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל.

**פ"ה מ"ז**

א] **סאה תרומה שנפלה למאה הגביהה ונפלה אחרת הגביהה ונפלה אחרת ה"ז מותרת,** נחלקו הראשונים בע"ז ע"ג א' ובכ"ד בדין איסור שנתבטל בהיתר, ואח"כ נפל עוד איסור, וליכא בהיתר כשיעור לבטל את ב' האיסורים, אם אמרינן דקמא קמא בטיל, או דאמרינן דהאיסור חוזר וניעור.

והמאירי בע"ז שם הק' לדעת הסוברים דכל שנתרבה האיסור עד שאין בהיתר ס' כנגדו ה"ז חוזר וניעור, מהא דתנן הכא דהגביהה ונפלה אחרת וכו' ה"ז מותרת עד שתרבה תרומה לחולין, ועיי"ש שכתב לישב, דשאני הכא דהוא יבש ביבש דאין שם נתינת טעם,[[440]](#footnote-441) או דאיירי במין במינו דאין שם נתינת טעם, והיינו דאף דמדרבנן אף מב"מ אינו בטל אלא בס', מ"מ לא אמרינן בזה חוזר וניעור.[[441]](#footnote-442)

ב] ואמנם הנה בד' הרא"ש בערלה פ"ב מ"ג ובחולין פ"ז סימן ל"ז משמע דס"ל דאף באותם האוסרין במאה או במאתים אמרינן דחוזר וניעור, וכן פירשו הפרי תואר בסימן צ"ט סקי"ב ד"ה ואחר זה והיד יהודה שם סקכ"ה בדעתו, ועי' גם ביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות ז' שהוכיח כן, (ונחלק ע"ד הפליתי בסימן צ"ט סקי"ב שפירש דמודה הרא"ש דלא אמרינן חוזר וניעור אלא כשאין בהיתר ס' כנגד האיסור), ולפ"ז תיקשי דמ"ט הכא שרינן אף דאין בהחולין כדי לבטל את כל הסאין תרומה שנפלו.

ג] אך הנה בחי' הרמב"ן בע"ז שם בתו"ד כתב להוכיח ממשנתינו דאמרינן חוזר וניעור, ז"ל, והיינו דתנן ברישא סאה תרומה שנפלה למאה הגביהה ונפלה אחרת ה"ז מותרת עד שתרבה תרומה על החולין, ואיתמר עלה בירושלמי זאת אומרת דבר שהוא בטל ד"ת מעורר את מינו ליאסר, ומיהו התם כיון שהגביהה ברובא, ובשאר איסורין בשיעורן דהיינו נו"ט, וה"נ אמרינן בפ' הערל נתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, דבמגבי' פסול ראשון ראשון כיון שהוכשר, ברובא, דאמרינן שאני אומר וכו' התם, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמדינא הי' לנו לומר חוזר וניעור כיון דאין בהיתר ס' כנגד התרומה,[[442]](#footnote-443) והא דלא אמרינן הכא חוזר וניעור, הוא משום דהגבי' תחילה סאה אחת, ואיכא למימר שאני אומר, דיתכן דהגבי' את כל התרומה שנפלה, ויש בהיתר כדי לבטל את כל התרומה שבתערובת זו.

ולפ"ד הרמב"ן נמצא, דאף בשאר איסורים שנפלו לתוך היתר והרים מעט מן התערובת, ואח"כ נפל עוד מן האיסור לתוך ההיתר, ואין בהיתר ס' כנגד כל האיסור, לא נימא חוזר וניעור, דאמרינן שאני אומר.[[443]](#footnote-444)

אך הפרי תואר שם ד"ה אסיקנא וד"ה ומה שכתב כי וד"ה והדעת הב' כתב בדעת הרא"ש, דהא דהכא לא אמרינן שאני אומר, הוא משום שהצריכו חכמים הרמה, וע"כ הקילו דאם הגבי' סאה אחת הו"ל כמו שהגבי' את האיסור, אך בשאר איסורים ל"מ מידי כשהגבי' מעט מן התערובת, ואמרינן בזה חוזר וניעור, וכ"כ היד יהודה שם.

ד] **עד שתרבה תרומה לחולין,** מבו' דאף דכשנתרבית התרומה עד שאין ק' כנגדה לא אמרינן חוזר וניעור, והיינו או משום דכלל לא אמרינן חוזר וניעור, או משום שהגבי' סאה אחת, וכנ"ל, מ"מ כשרבתה התרומה על חולין אמרינן חוזר וניעור, והפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א הוכיח מזה, דאף אם אמרינן קמא קמא בטיל, מ"מ כל שנתרבה האיסור כ"כ בתערובת עד דהרוב הוי איסור, אמרינן חוזר וניעור, וכ"כ הגר"א שם סקט"ו.

אמנם הנה בד' התוס' בב"ק ק' ב' והראב"ד בתשו' סימן קי"ז מפורש דס"ל דאמרינן קמא קמא בטיל אף כשנתרבה האיסור והוי רוב,[[444]](#footnote-445) וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ח, וקשיא טובא, דא"כ מ"ט הכא כשרבתה תרומה על החולין אמרינן חוזר וניעור.[[445]](#footnote-446)

והיד יהודה בסימן צ"ט סקכ"ה כתב לישב, דשאני תרומה דיש בה דין הרמה, ולא חשבינן להביטול במאה כביטול גמור, וע"כ החמירו דאף אחר שהרים יהא חוזר וניעור ברובו, ומשא"כ בשאר איסורים דא"צ להרים כלל, והוי הביטול דמעיקרא ביטול גמור, לא אמרינן דחוזר וניעור, עכ"ד.

ה] בטעם הא דלא אסרינן אלא כשרבתה תרומה על החולין ובמחצה על מחצה שרי, כתב הר"ש דלדעת ר' יוחנן ביבמות פ"ב א' הוא משום דבדרבנן ל"ב רבויא, והיינו דאיירי הכא בתרומה בזה"ז דרבנן, וע"כ ל"ב רבויא,[[446]](#footnote-447) ולדעת ר"ל שם דאף בדרבנן בעי רבויא, שאני הכא דודאי איכא רוב חולין, דבכל סאה שמעלה א"א שלא יעלה עמו משהו מן התרומה, וכתב דמה"ט אמרו ביבמות שם דנתן סאה ונטל סאה הוי כדרבנן דלר' יוחנן ל"ב רבויא, והיינו משום דבכל סאה שמעלה א"א שלא יעלה מן המי פירות לפי חשבון והרי יש כאן עדיין רוב מים, וכ"כ בתור"פ ותו"י ביבמות שם.[[447]](#footnote-448)

והנה בסוגיית הגמ' ביבמות שם מבו', דלדעת ר"ל דבדרבנן בעי רבויא, אין להכשיר בנתן סאה ונטל סאה, אלא כשנשתייר רובו, אך אם נשתייר מחצה פסול, וצ"ע דמ"ש מהכא דלא אסרינן אלא כשרבתה תרומה על החולין, ומשום דבכל סאה שמעלה א"א שלא יעלה עמו משהו מן התרומה ואכתי איכא רוב חולין, ומה"ט הי' לנו להכשיר גם בההיא דהתם כשנשתייר מחצה, וצ"ע בזה.[[448]](#footnote-449)

ו] הפר"ת בסימן צ"ט סקי"ב בתו"ד נקט, דהא דהכא שרינן עד שרבתה תרומה על החולין, ולא סגי במה דאיכא מחצה על מחצה, הוא משום דלא אמרינן חוזר וניעור אלא כשנתרבה האיסור, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכן נקטו הפליתי שם סקי"ב, והשערי ישר בש"ג פי"א.[[449]](#footnote-450)

והדברים צ"ע, שהרי להדיא כתב הר"ש דהא דשרינן עד שרבתה תרומה על החולין, הוא משום דבדרבנן ל"ב רבויא, או משום דבכל סאה שמעלה א"א שלא יעלה משהו מן התרומה, והרי להדיא דעיקר דינא דחוזר וניעור הוא אף במחצה על מחצה, - וכ"ה מבו' גם גם מסוגיית הגמ' ביבמות שם, דבנתן סאה ונטל סאה אין להכשיר אלא כשנשתייר רובו, ורק לל"ק דהתם שרי ר' יוחנן אף כשנשתייר מחצה משום דבדרבנן ל"ב רבויא, והרי דכל שנתרבה האיסור עד דליכא רוב בהיתר כנגדו, ה"ה חוזר וניעור, ול"ב שיהא רוב בהאיסור,[[450]](#footnote-451) ועי' ביד יהודה סימן צ"ט סקכ"ה שעמד בזה.[[451]](#footnote-452)

ז] בביאור הא דתנן הכא דכשרבתה תרומה על חולין אסור, פירשו הריבמ"צ והר"ש דהיינו דלא שרי אלא אם נפלו שם נ' סאין של תרומה, אך אם נפלו נ"א סאין ה"ז אסור, כיון דליכא רוב בחולין כנגד התרומה, וכ"כ הראב"ד בפי"ג מתרומות ה"ה, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהוא משום דשמא הוא מגבי' החולין והתרומה נשארת שם, והרי שיש באותו הכרי נ"א של תרומה ונ' של חולין.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' תרומות שם פירש דלא אסרינן אלא כשנפלו יותר מק' סאה של תרומה, שהם רבים על כל החולין שהיו בתערובת, ועי' במהר"י קורקוס וברדב"ז שם במש"כ לפרש בטעמו.

ח] ובחי' הגרי"ז שם כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דס"ל דגם הסאין שהגבי' מצטרפין לבטל את התרומה שנפלה מקודם, וע"כ לא איכפת לן כלל אם מגבי' החולין והתרומה נשארת שם, דעכ"פ יש כאן ק' של חולין בהק' סאה וההגבהות ביחד, וכולהו חד תערובת הויין, ודמי להיכא שחילקם לשנים אחר התערובת, דכולם יחד מצטרפין לשיעור ביטול, וטעמא דהראב"ד ודעימי' דפליגי ע"ז, הוא משום דס"ל דכיון דהסאין שמגבי' יש בהן דין תרומה ואסורין לזרים משום דינא דצריך להרים, ע"כ אינם מצטרפין לבטל בדין רוב, ובעינן דוקא שיהא רוב בהסאין שנשארו, וע"כ כל שנפלו שם נ"א סאין של תרומה ה"ז אסור, משום דשמא אין בהסאין שנשארו רק נ' סאין של חולין.[[452]](#footnote-453)

ועיי"ש בדבריו שנקט, דהא דהסאין שמגבי' אין מצטרפין לבטל לדעת הראב"ד ודעימי', אי"ז מכח דינא דהרמה דחשבינן לכולן כתרומה, אלא הוא משום דיש עליהן תורת מדומע, וכדתנן לעיל מ"ה דהן מדמעין לפי חשבון,[[453]](#footnote-454) ופירש לפ"ז דהראב"ד לטעמי' אזיל בפי"ד מתרומות ה"ט, שפירש בד' הירושלמי דכל שיש בו שם מדומע אינו מועיל לבטל בדין רוב, והרמב"ם לטעמי' אזיל שפירש שם לד' הירושלמי בע"א, עכ"ד.

ט] אמנם בעיקר מש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם, דאף מה שיש עליו שם מדומע מצטרף לבטל, צ"ע ממש"כ הרמב"ם לעיל מ"ה ומ"ו דכשנפל מן התערובת למקום אחר, אין החולין שבתערובת הראשונה מצטרפין לבטל את התרומה, והרי דכל דיש עליו תורת מדומע, אינו מצטרף לבטל, אך למש"נ לעיל מ"ו אות י' לפרש בטעמא דהרמב"ם שם, ניחא.

וצ"ל, דכל הא דאין המדומע מצטרף לבטל את התרומה, הוא רק כלפי דין ביטול במאה דתרומה, אך לגבי דין ביטול ברוב, שפיר מצטרפין אף חולין שיש עליהן תורת מדומע,[[454]](#footnote-455) וכ"ה בל' הגרי"ז שם דלדעת הרמב"ם אף חולין שיש בהן תורת מדומע מועילין לבטל "בדין רוב", וע"כ הכא דסגי במה שיש בחולין רוב כנגד כל התרומה, מצטרפין אף החולין דיש עליהן תורת מדומע לבטל.

י] ומאידך יש להעיר בדעת הר"ש והרא"ש במשנתינו דס"ל דאין הסאין שהגבי' מצטרפין לבטל, דמ"ש מהא דס"ל לעיל מ"ו דכשנפל מן המדומע למקום אחר מצטרפין אף החולין שנפלו לתוכה מן התערובת הראשונה לבטל, והרי דאף חולין שיש עליהן תורת מדומע מצטרפין לבטל.

וצ"ל בפשיטות, דהתם הרי ע"י ביטול זה יחזרו חולין אלו להתירם, וע"כ שפיר הן מצטרפין לבטל, וכמש"כ כן במשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ח בהערה, והבאנו לדבריו לעיל מ"ו אות ו', ומשא"כ הכא דהסאין שהגבי' קיימי באיסורם, אינם מצטרפין לבטל את התרומה.[[455]](#footnote-456)

יא] בתוס' אנשי שם כתב, דכל מש"כ הר"ש ודעימי' דאם נפלו שם נ"א סאין תרומה אסור, היינו רק ביבש דאין בילה, ויש לחוש שהעלה את החולין, ובתערובת זו יש עכשיו רוב תרומה, אך בלח דיש בילה אינו נאסר עד שיפלו לתוכו קרוב לע' סאין, דבכה"ג לפי החשבון רבתה תרומה על החולין, עיי"ש.

והדברים צ"ע, דהרי חזינן לענין מקוה דבנתן סאה ונטל סאה לא מכשרינן אלא עד רובו, וכל שנטל כ' סאין פסול, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הר"ש הכא, ובתור"פ ותו"י ביבמות שם,[[456]](#footnote-457) והרי דאף דיש בילה ולפי חשבון איכא רוב מים כשרים, מ"מ לא מכשרינן בזה, ובתו"י שם פירש דהטעם בזה הוא, משום שהוא נראה כרובו, וע"כ פסלו חכמים בזה, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, אך שמא יש לחלק שלא החמירו חכמים בכך אלא לענין צירוף מי פירות למקוה.[[457]](#footnote-458)

יב] ובאמת יש לדון דאדרבה בתערובת דלח בלח יהא אסור אף בפחות משיעור זה, וזה להני קמאי דס"ל דבעלמא אמרינן חוזר וניעור, והא דהכא לא אמרינן חוזר וניעור אלא כשרבתה תרומה על החולין, הוא משום שהרים סאין מן התערובת, ואמרינן דהגבי' את התרומה, וכמש"נ לעיל אות ג', ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בתערובת דיבש ביבש די"ל דהגבי' את התרומה, אך בתערובת דלח בלח דיש בילה, ויש לתלות דהגבי' מן החולין והתרומה לפי חשבון, אמרינן דחוזר וניעור, וצ"ע בזה.

יג] בתוס' אנ"ש שם כתב לצדד עוד, דגם מש"כ הרמב"ם דלא אסרינן אלא כשנפלו שם ק"א סאין תרומה, הוא רק ביבש דאין בילה, אך בלח דיש בילה, יש לאסור כשנפל שם קרוב לע' סאין, דלפי החשבון רבתה התרומה על החולין, עיי"ש,[[458]](#footnote-459) ועי' במרכה"מ בפי"ג מתרומות ה"ה שנקט ג"כ דד' הרמב"ם הם רק ביבש דאין בילה, ועמש"כ בזה בדרך אמונה שם.

יד] בחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג תמה ע"ד הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א והגר"א שם סקט"ז שנקטו דהרמב"ם במשנתינו מחמיר טפי מהרא"ש, וכתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע דאדרבה הר"מ מיקל, שהרי כיון דסאה שהרים לכו"ע אסורה לזרים א"כ אם נתערבה סאה זו אם רוב התערובות הוא הסאה שהרים הדין נותן שאסור דכל דבר נידון אחר הרוב, א"כ אם נפלה סאה למאה והגביהה ונתערבה עם עוד סאה פחות אחד מק"א התערובות אסור לזר, ולדעת הר"מ מפריש אחד מק"א בסאה והשאר מותר לזרים, דנהי דחולין שבה לא מבטלי לתרומה שבה וכולה אסורה לזרים אבל החולין שמעלמא מבטלים את התרומה שבה ושבה להיתר וזה קולא גדולה, עכ"ל, אך מד' הפר"ח והגר"א מבו' שפירשו בד' הרא"ש, דסאה זו ניתרת אף כשאין בחולין רוב כנגדה, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג והמרכה"מ בפ"ד ממקואות ה"ח שפירשו בד' הרא"ש שהוא כד' הירושלמי, שאמרו דחולין כ"ש מבטלין אותה, וכמש"נ לעיל אות י"ב הטעם בזה.

וצ"ב דכיון דלדעת הרמב"ם חזינן דאף דליכא רוב כנגד הסאה שהרים, היא מותרת, וכמש"כ הרמב"ם דאם נפלה סאה לסאה אחרת היא מותרת, אף דליכא רוב כנגד הסאה, מהיכא פשיטא לי' דהרא"ש פליג ע"ז וס"ל דכל דליכא רוב כנגד הסאה שהרים ה"ז אסור.

טו] ונראה בביאור דבריו, דהנה בעיקר הא דהסאה שהרים אסורה לזרים, יש להסתפק אם הוא משום תערובת התרומה שבתוכה, או דהוא משום דמדרבנן יש על כולה קדושת תרומה, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש, דלדעת הרמב"ם דהחולין שבסאה זו אינם מבטלין את התרומה שתוכה, י"ל דאיסור סאה זו הוא רק משום תערובת התרומה שבתוכה, אך לדעת הרא"ש דחולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, הרי בע"כ דהא דכשהסאה עומדת בעצמה היא אסורה, הוא משום דמדרבנן יש על כולה קדושת תרומה, - ואשר ע"כ לדעת הרמב"ם דכל איסור הסאה הוא משום תערובת התרומה שבתוכה, הרי דכל שנפלה למקום אחר דיש בו כדי לבטל את התרומה, מהני זה להתירה, אך לדעת הרא"ש דאיסור הסאה הוא משום דמדרבנן יש עלי' קדושת תרומה, אין להתירה אלא כשנתערבה ברוב חולין.

טז] ובזה מתפרש גם מש"כ החזו"א שם עוד, ז"ל, ומיהו בנתערבה הסאה בב' סאה יש חומרא להר"מ דצריך להרים אחד מק"א והתערובות אסור לזר עד שירים, אבל לפי' הרא"ש א"צ להרים, עכ"ל, והיינו משום דלדעת הרמב"ם דאיסור הסאה הוא משום תערובת התרומה שבתוכה דאינה בטילה בחולין שבה, הרי דכל שנתערבה סאה זו בחולין, הוי ככל תרומה שנתערבה בחולין דיש בה דין הרמה, אך לדעת הרא"ש דהתרומה שבסאה זו כבר בטלה, ואיסור סאה זו הוא משום דמדרבנן יש עלי' קדושת תרומה, הרי דכל שנתערבה ברוב חולין ובטלה ליכא דין הרמה, דדין הרמה הוא רק בתערובת דתרומה בחולין, והכא הרי התרומה כבר בטלה קודם תערובת זו, ואף דמדרבנן איכא קדושת תרומה על סאה זו, מ"מ ליכא דין הרמה מכח זה.

**פ"ה מ"ח**

א] **סאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביהה עד שנפלה אחרת ה"ז אסור ור"ש מתיר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מסוגיית הגמ' בשבת קמ"ב א' דמפרשינן דת"ק סבר דאע"ג דנפלו בזאח"ז כמאן דנפל בב"א דמי, ור"ש סבר דקמייתא בטל במאה והא תיבטל בק"א, והביאו מירושלמי דטעמא דר"ש הוא משום דידיעתה מקדשתה, וטעמא דרבנן הוא משום דהרמתה מקדשתה.

והריבמ"צ והר"ש הביאו מהתוספתא דא"ר אלעזר ב"ר שמעון בד"א בזמן שלא ידע בה ואח"כ נפלה, אבל אם ידע בה ואח"כ נפלה אחרת ה"ז מותרת שכבר הי' לה להעלות, ופירשו דהוא כדעת ר"ש, ולא שרי ר"ש אלא כשידע בנפילת הראשונה קודם שנפלה השני', וכ"כ הראבי"ה בסימן תי"ט וכתב דראב"ש אדר"ש אבוה אתי לפרושי, וה"פ בד"א שהוא מודה לכם שאסור כשלא ידע, אבל ידע מותרת, ועיי"ש שכתב דאע"פ דהלשון דחוק, הכי איתא להדיא בירושלמי, דמפרשינן דטעמא דר"ש הוא משום דידיעתה מקדשתה, וכ"כ האו"ז בע"ז סימן רע"ט.

ב] ובל' הריבמ"צ משמע דהבבלי והירושלמי פליגי, דלדעת הבבלי טעמא דר"ש הוא משום דלית לי' כלל דחוזר וניעור, וכיון שבטלה הסאה הראשונה, הרי דאף כשנפלה סאה אחרת, אין הסאה הראשונה ניעורת מביטולה, אלא אדרבה היא מצטרפת לבטל את הסאה השני', אך לדעת הירושלמי טעמא דר"ש הוא משום דידיעתה מקדשתה, דאף דאית לי' לר"ש דחוזר וניעור, מ"מ כל שנודע לו שנפלה הראשונה, אמרינן דכל העומד להרים כמורם דמי, והוי כמו שהרים את הסאה הראשונה, וע"כ אינה מצטרפת לאסור, וכ"כ בפי' הרש"ס דמסוגיית הגמ' בשבת משמע שלא כד' הירושלמי, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה.

ולפ"ד הריבמ"צ נמצא, דהך מילתא דלא שרי ר"ש אלא כשנודע לו על נפילת הראשונה קודם שנפלה השני', הוא רק לפ"מ שאמרו בירושלמי דטעמא דר"ש הוא משום דידיעתה מקדשתה דכל העומד להרים כמורם דמי, אשר זה הוא רק כשנודע לו על נפילת הראשונה שהוא עומד להרים ממנה, אך לפ"מ שאמרו בבבלי דטעמא דר"ש הוא משום דקמייתא בטלה בק' והא תיבטל בק"א, הרי דאף אם נפלה הסאה השני' קודם שנודע לו מנפילת הראשונה שרי.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דר"ש מתיר אף כשנפלה השני' קודם שנודע לו על נפילת הראשונה, והתוספתא היא לדעת רבנן, דלא אסרו אלא כשנפלה קודם שנודע לו מנפילת הראשונה, אך כל שנודע לו מנפילת הראשונה ואח"כ נפלה השני', ה"ז מותרת, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ו, שפסק שם כן דכל שנפלה השני' אחר שנודע לו מנפילת הראשונה אי"ז מדמע, וכ"כ הראב"ן בע"ז סימן שי"א דראב"ש טעמא דת"ק מפרש, וכ"כ האו"ז בע"ז סימן רע"ח בשם הריב"א והרשב"ט ורבינו יואל.[[459]](#footnote-460)

ולפ"ד הרמב"ם ודעימי' נראה דטעם פלוגתת ר"ש ורבנן היא כמשמעות הסוגיא בשבת, דר"ש לית לי' כלל להא דחוזר וניעור, וע"כ אף אם נפלה השני' קודם שנודע לו מנפילת הראשונה אין הראשונה מצטרפת לאסור, ורבנן אית להו דחוזר וניעור, וע"כ אם נפלה השני' קודם שנודע לו מנפילת הראשונה מצטרפת הראשונה לאסור, ומ"מ מודו רבנן דאם נודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני' דאין הראשונה מצטרפת לאסור, משום שכבר הי' לו להעלות את הראשונה.

ד] התוס' בב"ק ק' ב' צידדו דבאיסור שנפל להיתר ונתבטל ואח"כ נפל איסור אחר, לא אמרינן דחוזר וניעור, אלא קמא קמא בטיל, וכתבו דהא דהכא אסרינן ולא אמרינן קמא קמא בטיל, הוא משום דשאני הכא דצריך להרים ובענין אחר אין ק' סאה שנפלה בהן מתירין, ולא שייך בזה קמא קמא בטיל, וכעי"ז כתב בחי' הראב"ד בע"ז דע"ג. ובתשו' הראב"ד סימן צ"ב,[[460]](#footnote-461) וכ"כ הר"ש בפ"ב דערלה מ"ג, דבשאר איסורים דא"צ להרים, לא אמרינן דחוזר וניעור, עיי"ש.[[461]](#footnote-462)

אך בדקדוק דבריהם נראה דחלוקים הם בטעמם, דבד' התוס' מבו' דהיינו משום דכ"ז שלא הרים אסורה התערובת לזרים, ונמצא דאכתי לא בטלה הסאה הראשונה שנפלה, וע"כ היא מצטרפת לאסור, אך בד' הראב"ד מבו' דאי"ז משום דהתערובת אסורה קודם ההרמה, אלא הוא משום דאותה הסאה שנפלה לא בטלה לגמרי, שהרי צריך להרימה, וכשמרים היא מדמעת לפי חשבון, וע"כ היא מצטרפת לאסור,

ה] והרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז נחלק על דבריהם, וכתב ללמוד ממשנתינו דבכל איסור שנתבטל אמרינן דחוזר וניעור, ועיי"ש שכתב דאין לומר דשאני הכא דבעי הרמה וע"כ לא נתבטלה הראשונה, דהא ליתא דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע, והלכך אין חילוק בין מדומע לשאר איסורים, וכ"כ בתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל, ובאו"ז ע"ז סימן רע"ט, ועי' בתרוה"ד סימן נ"ד מש"כ בדעת הרא"ש בזה, והבאנו דבריו לעיל פ"ד מ"ז אות י"ט, ועיי"ש בהערה במש"נ לדון בזה.[[462]](#footnote-463)

והרמב"ן בע"ז שם כתב דכל שנתרבה האיסור עד שהוא נותן טעם אמרינן חוזר וניעור, וכתב דמה"ט הוא דאסרינן הכא, כיון דליכא בחולין ס' כנגד ב' הסאין, וכ"כ הרשב"א שם ובתוה"ב בית ד' שער ב', - אך בד' הרא"ש שם משמע שלא חילק בזה, וכ"נ להדיא בדבריו בערלה פ"ב מ"ג, ונת' עוד בזה לעיל מ"ז אות ב',[[463]](#footnote-464) - ובתשו' מהר"ם שם כתב לחלק בזה, דבערלה האוסרת עד מאתים שהוא שיעור גדול, לא אמרינן חוזר וניעור, ומשא"כ בתרומה האוסרת עד מאה שגם שיעור זה קרוב לנתינת טעם, ואיכא מ"ד דכל איסורים נותנים טעם במאה, אמרינן דחוזר וניעור.

ו] ולפי האמור נמצא, דפליגי הראשונים בטעם הא דבעינן הכא להא דכל העומד להרים כמורם דמי, דמכח זה הוא דשרי ר"ש אף קודם שהרים, דלדעת התוס' בב"ק והראב"ד ודעימייהו, היינו דמן הדין ל"ה לנו לומר דחוזר וניעור, דומיא דשאר איסורים דלא אמרינן בהו דחוזר וניעור, וכל הא דאמרינן הכא דחוזר וניעור הוא מכח הא דאיכא דין הרמה, וע"ז מהני הא דכל העומד להרים כמורם דמי, דהדר הו"ל ככל איסורים שנתבטלו דלא אמרינן בהו דחוזר וניעור.

אך לדעת הרמב"ן והרא"ש ודעימי' הוא להיפך, דמן הדין הי' לנו לומר דחוזר וניעור בכל גוונא, דומיא דשאר איסורים דאמרינן בהו דחוזר וניעור, ואך דבתרומה דאיכא דין הרמה הרי דכל שהגבי' סאה אחת אמרינן דהגבי' את האיסור, וע"כ לא אמרינן חוזר וניעור, וכמש"נ כן לעיל מ"ז אות ג', ובזה הוא דס"ל לר"ש דאף קודם שהגבי', מ"מ כיון שכל העומד להרים כמורם דמי, לא אמרינן דחוזר וניעור, וכמש"כ כן הרמב"ן והרא"ש שם.

ז] בעיקר מש"נ מד' הריבמ"צ דהבבלי והירושלמי פליגי בטעמא דר"ש, ולדעת הבבלי הא דשרי ר"ש הוא אף כשלא נודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני', ולדעת הירושלמי לא שרי ר"ש אלא כשנודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני', נראה דהדבר שנוי בפלוגתא.

דהנה בטעמא דר"ש דאם נודע לו על נפילת הראשונה קודם שנפלה השני' אי"ז מדמע, ואם לא נודע לו ה"ז מדמע, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דהא דאי"ז מדמע הוא משום דכל העומד להרים כמורם דמי, וע"כ כ"ז הוא כשנודע לו על נפילת הראשונה וה"ז עומד להרים, אך כ"ז שלא נודע לו דעדיין אי"ז עומד להרים, ל"ה כמורם, וע"כ הוא דה"ז מדמע.[[464]](#footnote-465)

ח] אך הנה בפי' הר"ש בערלה פ"ב מ"ג כתב, דפלוגתת רבנן ור"ש היא בתרומה דיש בה דין הרמה, אך בערלה דלי"ב דין הרמה מודו רבנן לר"ש דקמא קמא בטיל, ועיי"ש שהביא מד' הירושלמי דכ"ז הוא כשנודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני', אך כל שלא נודע לו קודם נפילת השני' ה"ז אוסר, וכתב הר"ש דהוא דומיא דהא דס"ל לר"ש הכא דרק אם נודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני' אי"ז מדמע, עיי"ש, - ומבו' להדיא בד' הר"ש, דהא דמודה ר"ש דאם לא נודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני' ה"ז מדמע, אי"ז משום דבכה"ג אי"ז עומד להרים ול"ה כמורם, דא"כ הי' בדין דבערלה דליכא דין הרמה, נימא קמא קמא בטיל אף כשלא נודע לו מנפילת הראשונה קודם נפילת השני', אלא הוא משום דקודם שנודע לו מנפילת האיסור עדיין לא חל הביטול, וע"כ ה"ז מצטרף לאסור, וע"כ אף בערלה לא אמרינן קמא קמא בטיל אלא כשנודע לו מנפילת הראשונה קודם שנפלה השני'.

וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז דטעם הא דלא שרי ר"ש אלא כשנודע לו, הוא משום דהידיעה גורמת ההיתר, וכתב לפ"ז דבשאר איסורים דלא בעו הרמה, אף לרבנן אמרינן דהידיעה גורמת ההיתר, וכ"ה בתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל,[[465]](#footnote-466) - וכ"כ הראב"ן בע"ז סימן שי"א דבכל איסורים שנתבטלו ואח"כ הוסיף עליהם, אם נודע לו מנפילת האיסור קודם שהוסיף, וידע שיש בהיתר כדי לבטל, אמרינן דקמא קמא בטיל, ואם לא נודע לו מנפילת האיסור קודם שהוסיף, לא אמרינן דקמא קמא בטיל, וכ"כ הראבי"ה בסימן תי"ט בשם הרשב"ט והריב"א ורבינו יואל, והובאו דבריהם גם באו"ז ע"ז סימן רע"ט ובמרדכי בפ' הגוזל קמא סימן קי"ט, וכן מסיק האו"ז שם בסימן ר"פ.[[466]](#footnote-467)

ט] ולפ"ד הר"ש ודעימי' נמצא לכאו', דהבבלי והירושלמי לא פליגי, דאף שאמרו בבבלי דטעמא דר"ש הוא משום דקמייתא בטל במאה והא תיבטל בק"א, מ"מ כ"ז הוא כשנודע לו מנפילת הראשונה קודם שנפלה השני', דכבר בטלה הראשונה, אך כל שלא נודע לו מנפילת הראשונה עד שנפלה השני', הרי נמצא דבשעת נפילת השני' עדיין לא בטלה הראשונה, וע"כ הן מצטרפין לאסור.

י] אמנם באמת נראה דאכתי פליגי בזה הבבלי והירושלמי, דהנה לפ"מ שאמרו בירושלמי דטעמא דר"ש הוא משום דידיעתה מקדשתה, ופירשו הראשונים דהוא משום דכל העומד להרים כמורם דמי, וכאשר כ"ה בתוספתא דטעם הא דאם ידע בה ואח"כ נפלה אחרת מותר, הוא משום שכבר הי' לה לעלות, הרי הדין נותן דבגונא שנפלה סאה תרומה לתוך ק' סאין ואח"כ נפלה סאה ועוד א' ממאה בסאה, ה"ז אסור, כיון שאין בחולין ק' כנגדה, והסאה הראשונה שנתבטלה אינה מצטרפת לבטל, דהרי כל הא דשרינן הוא מכח דחשבינן כמו שהרימה משם, וא"א שתצטרף לבטל.[[467]](#footnote-468)

אך הנה בבבלי אמרו דלר"ש קמייתא בטלה בק' והא תיבטל בק"א, ומבו' להדיא דאף הסאה הראשונה שבטלה מצטרפת לבטל, ולפ"ז יש להתיר אף כשנפלה שם אח"כ סאה ועוד א' ממאה בסאה, ובע"כ מזה דלדעת הבבלי הא דשרי ר"ש אי"ז מכח הא דכל העומד להרים כמורם דמי, וע"כ הוא דאף הסאה הראשונה שנתבטלה מצטרפת לבטל.

**פ"ה מ"ט**

א] **סאה תרומה שנפלה למאה וטחנן ופחתו,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ג מתרומות ה"ז מבו' דמכוון מתניתין הוא, דקודם הטחינה יש בחטין קמח ומורסן, וע"י הטחינה שהופרד הקמח מן המורסן פחתה מידת הקמח, אך בד' ש"ר נראה דמפרשי דמכוון מתניתין הוא לחטין רעות דע"י טחינתם מתמעט נפחם, ועמש"נ להלן אות כ' ללמוד כן מד' הרא"ש, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ג מתרומות ה"ז.

ב] **כשם שפחתו החולין כך פחתו התרומה,** הרמב"ן והרשב"א בחולין צ"ז ב' כתבו ללמוד מהכא, דלא שרי אלא משום דתלינן דכך פחתה התרומה, אך אם לא פחתה התרומה ודאי אסור דבתר בסוף אזלינן, וכתבו לפ"ז דאיסור שנפל בקדירה ויש בו ס' ונטל מן ההיתר ולא נשתייר בו ס', ה"ז אסור, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער א' ד: ובתשו' ח"א סימן תכ"ה, וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ והרא"ש במשנתינו, - אך הר"ש כתב דאף אף אם פחתו החולין ולא פחתה התרומה ה"ז מותר, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ג מתרומות ה"ז, ואך שחלוקין הם הר"ש והרמב"ם בטעמם, ונת' להלן.

ג] במש"כ הרמב"ן והרשב"א דאם לא פחתה התרומה אסור, צ"ע, שהרי דעתם דתרומה שנתבטלה במאה והוסיפו עלי' אינה חוזרת וניעורה כל שלא הגיע לשיעור נתינת טעם, ונת' לעיל מ"ח אות ה', וא"כ מ"ט הכא כשפחתו החולין חוזרת התרומה וניעורה.[[468]](#footnote-469)

ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, דכל הא דאין האיסור שבטל חוזר וניעור, הוא רק בגונא שבאנו לאסרו משום תוספת איסור אחר, דבזה אמרינן דכיון שכבר נתבטל האיסור, אין אנו דנים אותו יחד עם האיסור השני, אלא אנו דנים אותו לבדו, וע"כ הוא עומד בביטולו, שהרי יש בהיתר שיעור ביטול כנגדו, אך בגונא שבאנו לאסרו משום דעכשיו אין בכח ההיתר לבטל את איסור זה עצמו, חוזר האיסור וניעור, וכ"נ מד' הרשב"א בתשו' שם שדימה לזה דין איסור שבטל ברוב יבש ביבש וחזר ובישלן דחוזר וניעור.

ויש לסייע לזה ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תפ"ה דהא דחמץ אוסר בכ"ש הוא אף כשנתערב קודם הפסח, ותיקשי דמ"ט לא אמרינן דכבר נתבטל קודם הפסח ושוב אינו חוזר וניעור, והרי דעת הרשב"א דלא אמרינן חוזר וניעור באיסורים האוסרים ביותר מכדי נתינת טעם, ונראה מזה כמש"נ, דכל הא דאין האיסור שבטל חוזר וניעור, הוא רק כשבאנו לאסרו משום תוספת איסור אחר, דבזה אמרינן דעדיין אנו דנים את האיסור הראשון בפנ"ע וה"ה בטל, אך כל שעכשיו אין בכח ההיתר לבטל את איסור זה עצמו, חוזר האיסור וניעור.[[469]](#footnote-470)

ד] אמנם הנה בד' הרא"ש מבו' דס"ל דאדרבה כל הא דאמרינן דחוזר וניעור הוא רק כשהוסיף על האיסור, דהנה הרא"ש בפסחים פ"ב סימן ה' כתב דחמץ שנתבטל קודם הפסח אינו חוזר וניעור בפסח, וצ"ע שהרי דעתו דאיסור שנתבטל והוסיף עליו חוזר וניעור, אף באיסורים האוסרים ביותר מס', וכמש"נ לעיל מ"ז אות ב' ומ"ח אות ה', וא"כ מ"ט חמץ שנתבטל אינו חוזר וניעור, ובע"כ דאף דכשהוסיף על האיסור הוא חוזר וניעור, מ"מ כל שלא הוסיף עליו, אף דעכשיו אין בכח האיסור לבטל את ההיתר, לא אמרינן דחוזר וניעור.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הראב"ד בתשו' סימן קי"ז, ז"ל, הי' מי שאמר שאפי' נמחה שם החמץ קודם זמן איסורו כיון שהגיע זמן איסורו במשהו חזר וניעור, ולמד אותו ממה שאמר במס' בכורות וכו' אבל לקדירה לא מצא מין את מינו וניעור וכו', ועשה המורה הזה זמן פסח תערובת מין במינו ומעורר את המשהו לאסור, "אע"פ שאין דומות זו לזו לפי שיש כאן תוספת שמצטרף עמו והוא מעורר אותו אבל בלא תוספת לא מצינו לו שמעורר", עכ"ל, והרי דאף אם בעלמא אמרינן דחוזר וניעור, כ"ז הוא כשהוסיף עליו איסור אחר, דמצא מין את מינו וניעור, אך בחמץ שנתבטל קודם הפסח, לא אמרינן דחוזר וניעור.[[470]](#footnote-471)

וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, בדין יבש ביבש הבטל ברוב, ובישל ג' החתיכות יחד, הכל מותר, עיי"ש, והרי דאף דס"ל דאם הוסיף על האיסור ה"ז חוזר וניעור, מ"מ בתערובת יבש ביבש שבישלם ולא הוסיף על האיסור כלום אינו חוזר וניעור, ופליג על מש"כ בחי' הרא"ה בחולין שם דכל שבישל ג' החתיכות יחד ה"ז חוזר וניעור, וכ"כ הר"ן שם, ועי' ביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג סוף אות י"ח שכבר עמד בזה.[[471]](#footnote-472)

ה] ולפ"ז תיקשי לדעת הרא"ש דמ"ט הכא אם פחתו החולין ולא פחתה התרומה חוזרת התרומה וניעורה, הרי לא אמרינן חוזר וניעור אלא כשהוסיף על האיסור.

ונראה דהטעם בזה הוא, דהנה הרי הדבר פשוט דכל שנתבטלה תרומה בק' ואח"כ הוכר חלק מן ההיתר וליכא בתערובת ק' כנגד התרומה, דודאי דחוזרת התרומה וניעורה, דכל דכל הא דאין חוזר וניעור, הוא רק כשכל המבטל קיים, דאטו נימא דלדעת הסוברים דאיסור שבטל אינו חוזר וניעור אף אם הוסיפו עליו ואין רוב כנגד האיסור, ה"נ אם הוכר כמעט כל ההיתר וכבר אין רוב כנגד האיסור, עדיין יהא האיסור מותר, וודאי דבכה"ג חוזר האיסור וניעור, וע"כ ה"נ הכא דפחתו החולין, וכבר אין בהן ק"א כנגד התרומה, חוזרת התרומה וניעורה.[[472]](#footnote-473)

ו] הר"ש כתב דאף אם פחתו החולין ולא פחתה התרומה מותר, דכיון שנתבטלה התרומה תו לא מיתסרי, ובתוס' אנשי שם הק' דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ח דסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביהה עד שנפלה אחרת ה"ז אסורה, ודעת הר"ש שם דהיינו אף כשנפלה אחרת אחר שנודע לו מנפילת הראשונה, והרי דאף שבטלה התרומה היא חוזרת וניעורה, והיינו משום דבתרומה דאיכא דין הרמה לא אמרינן קמא קמא בטיל, וכמש"כ הר"ש בערלה פ"ב מ"ג, ולפ"ז הי' בדין דאף הכא כשפחתו החולין ולא פחתו התרומה, תהא התרומה חוזרת וניעורה.

ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ג כתב לפרש דהא דשרי הכא אף כשידוע שהחטין של תרומה יפות, הוא משום דבתרומה שהחמירו בה מצד אחד הקילו בה מצדדים אחרים כדי שלא להחמיר עלי' כ"כ, וע"כ הוא דאף אם ידוע דהחטין של תרומה יפים שרי, ובתוס' הגרע"א במשנתינו נראה שפירש כן גם בד' הר"ש.[[473]](#footnote-474)

ויש מקום לפרש עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות ד' מד' הראב"ד והרא"ש, דאף אם איסור שבטל חוזר וניעור, כ"ז הוא כשהוסיף עליו, אך כל שלא הוסיף עליו, אף דעכשיו אין בכח ההיתר לבטל את האיסור, לא אמרינן דחוזר וניעור, וע"כ הכא דלא הוסיף על התרומה, אלא דעכשיו אין בחולין כדי לבטל את התרומה, הרי דכיון שכבר בטלה התרומה מתחילה, אינה חוזרת וניעורה.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא מירושלמי, דאפי' פחתו החולין ולא פחתה התרומה, ה"ז מותר, משום דהטנופת של חולין מצטרפת עם החולין להעלות את התרומה.

והנה בדין ביטול יבש ביבש בעלמא, הדבר פשוט דטנופת ההיתר אינה מצטרפת לבטל את האיסור, ומתרי טעמי, חדא, משום דאין הטנופת בכלל הספק, שהרי אף טנופת האיסור מותרת באכילה, ועוד דאף אם היתה גם טנופת האיסור אסורה והיתה הטנופת בכלל הספק, מ"מ כיון דידוע לנו שאין בקמח של ההיתר שיעור ביטול כנגד הקמח של האיסור, אין הטנופת מצטרפת לבטל את הקמח, דהספק שמכח הקמח אינו אלא על הקמח, ואין הטנופת מכלל ספק זה,[[474]](#footnote-475) ובע"כ דהכא הוא מקולי תרומה, וע"ד הא דתנן לעיל פ"ד מ"ח דלר' יהושע תאנים שחורות מעלות את הלבנות, וכ"כ היד יהודה בסימן צ"ט סק"ג, - וצ"ל דאף דאנן קי"ל דתאנים שחורות אינם מעלות את הלבנות, מ"מ הכא הטנופת והקמח הוו טפי כחד, וע"כ מצטרפת הטנופת להעלות את התרומה.

ח] **סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה והותירו,** לדעת הרמב"ם דמפרש להא דפחתו, דהיינו ע"י שהופרד הקמח מן המורסן, ונת' לעיל אות א', צ"ע היאך מפרש להך בבא, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ג מתרומות ה"ז.

ט] **כשם שהותירו החולין כך הותירה התרומה ואסור,** הרא"ש כתב דמרישא שמעינן לה, דכיון דאין תולין הפחת בחולין לאסור, כ"ש דאין תולין בהן היתרון,[[475]](#footnote-476) וכתב דמשום סיפא נקטי', ובאור גדול תמה ע"ז, דכיון דהא דתרומה אינה בטילה אינו אלא מדרבנן, הרי הדין נותן דבספק אם יש בחולין מאה יהא מותר, ע"ד מה שמצינו בדין איסור שנתערב בהיתר ונשפך ואין ידוע אם יש בהיתר ס' כנגד האיסור, דבתערובת דמין במינו שרי, ובתערובת דמין בשאינו מינו תליא בהפלוגתא אם טעם כעיקר דאורייתא, וא"כ אף דאין תולין הפחת בחולין לאסור, שפיר הי' מקום לתלות היתרון בחולין להתיר.

ולכאו' י"ל בזה, דהנה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן פ"ב הק', בהא דשרינן באיסור שנתערב בהיתר מין במינו ונשפך, דהא דהוי אתחזק איסורא, דקודם שנפל הי' לתבשיל הי' אסור, ולגבי ספק ביטול הוי חזקת איסור, ואזיל הגרע"א כדעת הש"ך בסו"ס ק"י דקי"ל דלא שרינן ספק דרבנן במקום דאתחזק איסורא, וכתב דצ"ל דהוא משום דנגד זה איכא חזקת היתר לתבשיל שלא נאסר, - ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דכ"ז הוא בתערובת דלח בלח, דאם אין שיעור ביטול, נאסר אף ההיתר, אך בתערובת דיבש ביבש דאף אם ליכא שיעור ביטול לא חייל איסור על ההיתר, מהני חזקת האיסור לומר שלא נתבטל האיסור.

ולפ"ז הרי דה"נ במשנתינו דאיירי בתערובת דיבש ביבש, אין להתיר מספק, כיון דהוי אתחזק איסורא, וע"כ שפיר כתב הרא"ש דכיון דאין תולין הפחת בחולין לאסור, כ"ש דאין תולין בהן היתרון להתיר.

י] והנה אמנם הגרע"א שם הביא מד' הש"ך בסו"ס ק"ב דמבו' בדבריו דגם בתערובת דיבש ביבש שרי בספק אם יש בהיתר כשיעור, - אך י"ל דטעמו הוא משום דס"ל דאף בכה"ג מהני חזקת ההיתר לומר שלא נאסר ההיתר מכח ספק, וזה לפ"מ שמצינו בכ"ד דמכח דין חזקה אמרינן שלא נתערב איסור בהיתר, ואכמ"ל, וע"כ הכא דמעיקרא בשעת התערובת כבר נאסר הכל, וקיימא כל התערובת בחזקת איסור, ואף אי נימא דהחולין שבתערובת לי"ב חזקת איסור, כיון שאינם אסורין אלא מחמת ספק, מ"מ אין בהן חזקת היתר, ע"כ אין להתיר מספק.

יא] אך אכתי צ"ע בד' הרא"ש, שהרי הך דינא דספק דרבנן במקום דאתחזק איסורא, הוא פלוגתא דתנאי במקואות פ"ב מ"ב, ודעת ר"מ דספק דרבנן מותר אף במקום דאתחזק איסורא, וא"כ אף אם קי"ל דספק דרבנן אסור במקום דאתחזק איסורא, מ"מ שפיר י"ל דמשנתינו ר"מ היא, דסתם משנה ר"מ, וזהו שהוצרך להשמיענו דלא תלינן היתרון בחולין להתיר, וצ"ע בזה.

יב] בעיקר הא דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה אינה בטילה, צ"ע, דלפ"מ שאמרו בירושלמי דאין טנופת תרומה מצטרפת עם התרומה לאסור אבל טנופת חולין מצטרפת עם החולין להעלות התרומה, א"כ הדין נותן דתתבטל הסאה תרומה בפחות מק' סאין חולין, כיון דהטנופת של החולין מצטרפת עם החולין להעלות, והטנופת של התרומה אינה מצטרפת עם התרומה לאסור.

ובפשוטו צ"ל בזה דכ"ז שלא פירשה הטנופת מן התרומה ה"ה מצטרפת לאסור, ורק כשפירשה מן התרומה והיא עומדת לעצמה, אינה מצטרפת לאסור, וכ"כ בדרך אמונה פי"ג מתרומות סקנ"ד ובביאוה"ל שם.

אך הנה בד' התוי"ט במשנתינו מבו' דאף קודם שפירשה הטנופת מן התרומה אינה מצטרפת לאסור, ופירש בזה טעם הא דמותר לטחון ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, ולפ"ז תיקשי דמ"ט אין סאה תרומה בטילה בפחות ממאה.

יג] עוד צ"ע בזה, בהא דתנן הכא דאף אחר שטחן את כל החטין אין התרומה בטילה, ותיקשי דאחר שטחנם ופירשה הטנופת מן התרומה, הרי הי' בדין דאף דאין בחולין ק' כנגד התרומה, מ"מ כיון דבקמח ובטנופת של החולין יש ק' כנגד הקמח של התרומה, תהא התרומה בטילה.

ובתוס' חדשים עמד בזה, וכתב דצ"ל דאיירי כשנפל לפחות ממאה כ"כ, דאפי' בלא מורסן אין ק' כנגדו, ועיי"ש שהק' במש"כ הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"ז, ז"ל, אבל אם נפלה סאה חטין רעות של תרומה לפחות ממאה סאה חטין יפות של חולין וטחן הכל והרי הקמח של תרומה אחד מק' "מקמח" החולין ה"ז עולה בק"א וכו', עכ"ל, וצ"ע דמ"ט בעינן שיהא הקמח של תרומה א' מק' מקמח החולין, ולא סגי במה שהוא א' מק' מן הקמח והמורסן של החולין.

יד] ונראה מזה, דכל הא דטנופת חולין מצטרפת עם החולין להתיר, הוא רק כשיש בכל החולין ק' אף כנגד הטנופת של התרומה, אך כל שאין בחולין ק' אלא כנגד הקמח של התרומה בלא הטנופת, הרי אף דאין הטנופת של תרומה מצטרפת לאסור, מ"מ כבר אין הטנופת של חולין מצטרפת להתיר.[[476]](#footnote-477)

ושמא הטעם בזה, דהרי באמת מן הדין לא היתה הטנופת של חולין מצטרפת לבטל, כיון שאינה בכלל הספק דאף טנופת האיסור מותרת באכילה, והא דהיא מצטרפת לבטל הוא מקולי תרומה, וכמש"נ לעיל אות ז', ולפ"ז י"ל דגדר מה שהקילו חכמים דהטנופת מצטרפת לבטל, הוא שהקילו לחשוב דאף הטנופת הויא בכלל התרומה, וממילא דאף הטנופת של החולין הויא בכלל הספק, ואשר ע"כ כל שבאנו לצרף את הטנופת של החולין לבטל, בעינן שיהא בחולין שיעור ביטול אף כנגד הטנופת של התרומה, דאם אין שיעור ביטול כנגד הטנופת, ובאנו להתיר משום דטנופת תרומה מותרת וסגי לבטל את הקמח, א"א לצרף את הטנופת של החולין לבטל, - ושו"ר בחו"ב סימן ב' סק"ד שכתב כעי"ז, דגדר מה שהקילו חכמים דהטנופת מצטרפת לבטל, הוא שהקילו לחשוב את החטין כמות שהם, והקילו לחשב לאחר הטחינה כמו קודם הטחינה, אך לא הקילו לחשוב את החולין עם המורסן ואת התרומה בלא המורסן, עיי"ש.

טו] **אם ידוע שהחטין של חולין יפות משל תרומה מותר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דתני אף טוחן לכתחילה ומתיר, ואמרו ע"ז דמתניתין ר' יוסי היא דאמר אף יתכוין וילקוט ויעלה באחד ומאתים, א"ר זירא אפי' תימא דברי הכל שכן דרך כהנים שטוחנים מדומע בבתיהם, ומבו' בד' הירושלמי דקי"ל כר' זירא, וזהו שאמרו עלה דהנפ"מ בין ר' יוסי לרבנן הוא בכלאי הכרם, ונת' להלן אות ט"ז.[[477]](#footnote-478)

ובביאור טעם זה דדרך כהנים שטוחנים מדומע בבתיהם, כתב בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"ד, ז"ל, כיון שהכהנים טוחנין המדומע בבתיהם כדי לאכלו, הלכך אפילו ישראל טוחנן במזיד ומבטלו ואינו נראה כמתכוין לבטל, עכ"ל, והובאו דבריו בשינוי מעט בתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ג, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ז בשולי המכתב כתב דמשמע מד' הרשב"א דטעם ההיתר הוא משום דדרך הוא לטחון את המדומע אף בלא כונה לבטל, ומה שאמרו שדרך כהנים וכו', היינו דחזינן דאף כהנים טוחנין את את המדומע כדי לאכלו, אף דאינם צריכים לביטול, וע"כ אף כשהישראל טוחן, ל"ה כמתכוין לבטל, וכ"כ הפר"ח בסו"ס ס"ד דההיתר הכא הוא משום דאינו מתכוין לבטל.

והגרע"א שם הק' ע"ז, דמ"ט הוצרכו לדרך כהנים, ולא אמרו בפשוטו דדרך לטחון חטים לתיקון המאכל אף כשלא נדמעו, ועיי"ש שכתב דנראה טפי לפרש כמש"כ בפי' מהר"א פולדא, דכיון דאף אם יתן הכל לכהן, מ"מ ודאי יטחן כשיתן לכהן ויבוטל האיסור, אך בלא"ה הי' אסור לטחון אף שאין כונתו לבטל,[[478]](#footnote-479) וכעי"ז כתב היד יהודה בסימן ק"א סוסקי"ג.

טז] ולכאו' יש להוכיח כן עוד, ממה שאמרו בירושלמי דמה נפק מבינייהון כלאי הכרם, ע"ד דר' יוסי טוחן ומתיר, ע"ד דרבנן אין טוחן ומתיר, ולהדיא דלא שרו רבנן אלא בתרומה שדרך כהנים לטחון מדומע בבתיהן, אך בכלאי הכרם שאין דרך בנ"א לטחון, אסור לטחנם, וקשיא טובא מזה ע"ד הרא"ש שפירש דטעם ההיתר הוא משום דאין כונתו לבטל, דלפ"ז הי' בדין דאף בכלאי הכרם יהא מותר, ועמד ע"ז בהגה' הגר"א מגריידיץ.

אך באמת בל' הרא"ש שכתב דאינו "נראה" כמתכוין לבטל, נראה טפי דכונתו, דכיון דדרך כהנים לטחון מדומע בבתיהם, ע"כ אין נראה הישראל כמתכוין לבטל, דאפשר שעושה כן לצורך הכהן, וניחא לפ"ז מה שהוצרכו להא דדרך כהנים ולא אמרו דדרך לטחון חטין כשלא נדמעו, וע"כ בכלאי הכרם שנתערבו אסור לטחנם, וצ"ע עוד בזה.

יז] הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"א כתב דאיסור שנתבטל והוסיף עליו ה"ז חוזר וניעור, וכתב ללמוד לזה מהא דתנן הכא דאם ידוע שהחטין של חולין יפות משל תרומה מותר, משום דשל חולין הותירו ושל תרומה לא הותירו ויש כאן ק"א, ואע"פ דמעיקרא נאסרו וחזרו והותירו בטחינה שמצא הנתותר את מינו הנאסר וניעור מאיסורו מצטרף עמו והותר הכל, כ"ש שהאיסור מצא מין את מינו המותר וניעור מהיתירו ונצטרף עמו ואוסרין ההיתר, עכ"ד.

וצ"ע דלכאו' עיקר הנידון אם אמרינן חוזר וניעור, הוא משום שכבר נתבטל האיסור והותר, וע"כ אף שהוסיפו עליו אינו חוזר לאיסורו, וא"כ מה מייתי הרא"ש מהא דכשהוסיף על ההיתר ה"ז מועיל לבטל את האיסור, הרי התם לא נאסר אף ההיתר, שהרי ההיתר הוי רוב כנגד האיסור, ולא בטל ההיתר באיסור, אלא דכיון דליכא שיעור ביטול כנגד האיסור, אסורה כל התערובת מכח האיסור שבתוכה, וע"כ כל שהוסיף על ההיתר, שפיר ה"ז מועיל לבטל את האיסור.[[479]](#footnote-480)

יח] ולכאו' מבו' מד' הרא"ש, דעיקר הנידון אם אמרינן חוזר וניעור, אי"ז משום שכבר הותר האיסור ואינו חוזר ונאסר, אלא הוא משום דכבר נקבע בשעת התערובת הראשונה דהאיסור בטל בתערובת זו, וע"כ אף אחר שהוסיף עוד איסור, אינו מצטרף עם האיסור הראשון, אלא יש לנו לדון על האיסור הראשון בפנ"ע דהוא בטל בתערובת, ותו מתבטל אף האיסור השני,[[480]](#footnote-481) וזהו שהביא הרא"ש מהא דאמרינן דמצא דנתותר את מינו הנאסר וניעור מאיסורו ומצטרף עמו והותר הכל, והיינו דמזה חזינן דלא אמרינן דבשעת התערובת הראשונה נקבע דאין בכח ההיתר לבטל את האיסור, ואף כשהוסיף עוד היתר יש לנו לדון על ההיתר הראשון בפנ"ע, אלא ההיתר הראשון ניעור ומצטרף עם ההיתר השני לבטל את האיסור, וה"נ בדין דאיסור שנתבטל והוסיף עליו, חוזר האיסור וניעור מביטולו ומצטרף עם האיסור השני לאסור, ואכתי צ"ע בזה.[[481]](#footnote-482)

יט] היש"ש בחולין שם סימן נ"ז השיב ע"ד הרא"ש, ז"ל, ועוד ל"ד לגמרי להנידון, התם כשנתרבו החולין אחר הטחינה איגלאי למפרע שרוב היו בחולין אלא שהי' נעלם ממנו שעדיין לא ידענו ובסוף איגלאי מילתא שלא נאסר מעולם, עכ"ל, ובשערי ישר ש"ג פי"א תמה על דבריו, דהרי הכא מה שהותירו החולין הוא משום שהם יפות ובהם קמח יותר מהחטים הרעות דברעות איכא סובין יותר, וכ"ז הוא לאחר שנפרד המורסן מן הקמח והוי טנופת, אבל בשעה שהי' חטים הכל תרומה הוא והי' פחות מק"א ונאסר, רק אח"כ כשטחנן אז טנופת התרומה אין מצטרפת לאסור ואיכא ק"א וחוזר להיתר, עכ"ד.

אך בדעת היש"ש נראה דמפרש, דהכא לא איירי כלל כשהותירו החולין מכח הא דיש בחטין של התרומה יותר מורסן, אלא איירי כשהותירו מכח דהחטין של התרומה הם רעות ושדופות ויש בחטין של החולין יותר קמח מבחטין של התרומה, וע"כ שפיר כתב היש"ש דאיגלאי למפרע דרוב הי' בחולין.

כ] והך מילתא דהכא איירי כשהותירו החולין מכח הא דהחטין של התרומה הם רעות ושדופות ויש בחטין של החולין יותר קמח מבחטין של התרומה, יש ללמוד כן ממש"כ בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"ד, עיי"ש שכתב דעיסה שלא הי' בה ה' רבעים קמח ותפחה בשעת אפייתה אינה חייבת בחלה, וכתב ע"ז, ז"ל, וגם ל"ד לההיא דמס' תרומות וכו' ואם ידוע שהחטי' של חולין יפות משל תרומה מותר, והתירא דהתם דמי לנפיחת העיסה ואזלינן בתר השתא אפי' לקולא וכ"ש בחלה לחומרא, לא דמי דהתם מיהו קמח הוא וקמח בקמח מדומע ונתרבה ההתר וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא דאיירי הכא כשהותירו החולין מכח דיש בחטין של תרומה יותר מורסן, וכשנפרד המורסן מן הקמח פקע מיני' תורת תרומה, א"כ אי"ז ענין כלל לנידון הרא"ש אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר השתא, ובע"כ מד' הרא"ש דאיירי הכא כשע"י הטחינה משתנה מידת החולין והתרומה, וזהו שהביא מהכא דאזלינן בתר השתא.

כא] ואמנם במש"כ היש"ש מכח זה דהכא איגלאי למפרע שרוב הי' בחולין, הק' בשערי ישר שם, דא"כ מה דנו בירושלמי הכא אם מותר לטחון לכתחילה ולהתיר, הרי כל דהותירו החולין כשטחן איגלאי למפרע דמעולם לא נאסר וכבר נתבטל, ואין מקום לאסור בזה משום דאין מבטלין איסור לכתחילה.

אך באמת התוי"ט במשנתינו כתב דהא דמותר לטחון לכתחילה ואין בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה, הוא משום דאי"ז אלא שנתגלה עי"ז שטוחן שההיתר הי' יותר ממה שהיינו סבורין, עכ"ד, וזה כד' היש"ש, - אך צ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בירושלמי דהא דמותר לטחון לכתחילה, הוא משום דכן דרך כהנים שטוחנין מדומע בבתיהם, וצ"ע בזה.

כב] בתשו' הרא"ש שם כתב, ז"ל, לא דמי דהתם מיהו קמח הוא וקמח בקמח מדומע ונתרבה ההיתר, וכל האיסורין שריבה עליהן שוגג מותר, ואע"פ שטחנן מזיד נקרא שוגג לענין ביטול, דלא נתכוין לבטל אלא לטחנן ולאכול. כדאיתא בירושלמי תניא אף טוחן לכתחלה ומותר, אמר רבי זירא שכך דרך כהנים שטוחנין מדומעות בבתיהם וכו', עכ"ל.

ומשמעות דבריו, דכל מה שהוצרך לפרש דההיתר הכא הוא משום דכל האיסורין שריבה עליהן שוגג מותר וכו', הוא רק לפמש"כ דטעם ההיתר הכא הוא משום דעכשיו קמח הוא וקמח בקמח מדומע ונתרבה ההיתר, דאם אינו ענין לדבריו, מ"ט הוצרך לפרש הכא לכ"ז, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דאי נימא דלעולם אזלינן בתר השתא, הוה חשבינן דע"י שטחנן איכא ביטול מכח התערובת דמעיקרא, דאזלינן בתר השתא, ועכשיו יש בתערובת זו דמעיקרא ק' כנגד התרומה, ול"ה חשבינן לה כאיסור שריבה עליו, אך לפמש"כ הרא"ש דלא אזלינן בתר השתא, ואך דמ"מ כיון דעכשיו יש בקמח החולין ק' כנגד קמח התרומה ה"ז מועיל לבטל את התרומה, הי' לנו לחשבו כאיסור שריבה עליו דאינו בטל.

כג] ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ג השיב להרא"ש, ז"ל, ראיתי דבריך טובים ונכוחים, אלא שעוד יש לי בזה, שלפי שהחמירו בתרומה ואסרו עד מאה וסמכוהו אקרא, הקילו בה במקומות שלא להחמיר עלי' כל כך וכו', וגם כאן הקילו לבטל בשטחנן ורואין כאילו של חולין היו מרובין בשעת נפילה או כפי שנפלו חולין בשוגג לאחר מכן, עכ"ל, וביד יהודה סימן צ"ט סקי"ג פירש בד' הרשב"א, דטעם הא דהתירו הכא לטחון ולבטל את האיסור, הוא משום שהקילו בדין ביטול במאה.

אך לכאו' משמעות ד' הרשב"א, שלא בא לפרש טעם הא דמותר לטחנם, שהרי בירושלמי פירשו דהא דטוחן לכתחילה ומתיר, הוא משום שכן דרך כהנים שטוחנין מדומע בבתיהם, וכמו שהביא הרא"ש שם, אלא בא לפרש טעם הא דאם הותירו החולין בטחינה מותר אף אי נימא דאסור לטחון לכתחילה, וכמו שאמרו בירושלמי בתחילה דלדעת רבנן אסור לטחון, וע"ז הוא שכתב דהקילו חכמים בכה"ג דלא לחשבו כאיסור שריבה עליו, אלא רואין כאילו של חולין היו מרובין בשעת נפילה, או כפי שנפלו חולין בשוגג לאחר מכן.[[482]](#footnote-483)

כד] הר"ש האריך הרבה בדין טנופת ועצמות אם הן מצטרפין לבטל, והביא מירושלמי דמדמינן דעצמות מצטרפין לבטל את האיסור, כמו שטנופת מסייע לבטל את התרומה, ואמרו עוד בירושלמי דממה שאמר רב הונא דקליפי איסור מצטרפין להיתר, נלמד דאף טנופת של תרומה מצטרפת עם החולין להעלות את התרומה, וכתב הר"ש דלפ"ז אף עצמות האיסור מצטרפין לבטל את ההיתר.

והדברים צ"ב רב, דהנה כבר נת' לעיל אות ז' דבדין ביטול יבש ביבש ברוב בעלמא, אין טנופת ההיתר אינה מצטרפת לבטל את האיסור, משום דאינה מכלל הספק כיון שאף טנופת האיסור מותרת באכילה, ועוד, דאף אם היתה הטנופת אסורה, מ"מ אינה בכלל הספק דמכח תערובת הקמח, ובע"כ דהא דטנופת החולין מצטרפת עם החולין להעלות את התרומה הוא מקולי תרומה בדין ביטול במאה, וכמש"כ היד יהודה בסימן צ"ט סק"ג.

ולפ"ז צ"ע, דמה מדמינן דעצמות מצטרפין לבטל את האיסור כמו דטנופת מסייע לבטל את התרומה, הרי הא דטנופת מסייע לבטל את התרומה בע"כ דהוא מקולי תרומה, אך בשאר איסורין אין הטנופת מסייע לבטל, והיאך נלמד מזה דבתערובת דלח, מצטרפין עצמות לבטל אף בשאר איסורין, דהגם דבתערובת דלח שפיר מצטרפין העצמות לבטל, כיון דטעם האיסור מתפשט אף בעצמות, אך היאך נלמד ד"ז מהא דטנופת מסייע לבטל את התרומה, הרי ד"ז בע"כ הוא קולא שהקילו בדין ביטול במאה.

גם צ"ע במה דמדמינן דכמו דקליפי איסור מצטרפין להיתר, ה"נ טנופת של תרומה מצטרפת עם החולין להעלות את התרומה, הרי לכאו' הא דקליפי איסור מצטרפין להיתר, הוא משום דטעם האיסור מתפשט אף בקליפי האיסור, וע"כ יש בזה שיעור ביטול כנגד הטעם, והיאך נלמד מזה דאף בתערובת דיבש ביבש תצטרף טנופת התרומה לבטל את התרומה.

עוד צ"ב במה שנחלקו אם עצמות האיסור מצטרפין לבטל, והרי העצמות לי"ב איסור כלל, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער א' (ו.) ובמשמה"ב שם, ומ"ט לא יצטרפו לבטל, הרי כ"ה דעצמות ההיתר מצטרפין לבטל, משום דטעם האיסור מתפשט בהן, ה"נ בדין דעצמות האיסור יצטרפו לבטל משום דטעם האיסור מתפשט בהן, ועד"ז צ"ב גם במה שדנו אם טנופת וקליפי האיסור מצטרפין לבטל את האיסור, אף דהטנופת והקליפין לי"ב איסורא.[[483]](#footnote-484)

כה] ונראה מזה דהנידון אם עצמות מצטרפין לבטל, אינו אם אף העצמות בולעות מטעם האיסור, אלא הוא משום דקבעו חכמים דשיעור הביטול הוא בששים, ובזה הוא שדנו אם אף העצמות הם בכלל התערובת,[[484]](#footnote-485) ובזה שפיר מדמינן דכ"ה דבדין ביטול במאה דתרומה הקילו חכמים דהטנופת הויא בכלל התערובת, ה"נ בדין ביטול בס' הויא הטנופת בכלל התערובת.

ובזה מתפרש גם הנידון אם טנופת ועצמות האיסור מצטרפין לבטל, דאף דהטנופת והעצמות לי"ב איסורא, מ"מ י"ל דכיון דהם טפלים לאיסור, אינם מצטרפין לבטל את האיסור, - וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' שער א' ח:, עיי"ש שכתב די"ל דחתיכה שבלעה איסור ונאסרה אינה מצטרפת אח"כ לבטל את האיסור שבתוכה, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, ז"ל, וא"כ הו"ל כאיסור ממש לענין זה מיהא שלא יצטרף לבטל את האיסור הבלוע, ק"ו מטנופת האיסור למאן דאמר שאינו מצטרף להתר לעלות את האיסור, עכ"ל, ולהדיא דהא דאין טנופת האיסור מצטרפת לבטל, הוא משום דהיא טפילה לאיסור, וע"כ אינה מצטרפת לבטלו.

כו] ומצינו עוד דברים בזה בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' שער א' ה:, שהשיב על מש"כ הרא"ה דאיסור שנבלע בצלי, אינו בטל אף אם יש בחתיכה ס' כנגד האיסור, משום שאין האיסור מתפשט בהשוי', וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, גם במה שנמשך וכו' ואמר וכו' והיאך מצטרף לבטל מה שלא נתערב עמו וכו', והדברים אינם כמו שחשב והי' לו לזכור דאנן קי"ל כל אסורין שבתורה בס' ואמרינן וכו' דבשר ועצם בהדי בשר ועצם משערינן והעצמות אינן בכלל איסור, ועוד דקי"ל כמ"ד קליפין מצטרפין לבטל ולא עוד אלא שאפשר שאפי' קליפי איסור מצטרפין לבטל את האיסור, עכ"ל, ומבו' דהא דהעצמות מצטרפין לבטל, אי"ז משום דהטעם מתפשט אף בעצמות, אלא הוא משום דחשבינן דאף העצמות הם בכלל התערובת,[[485]](#footnote-486) ועי' עוד בד' הרשב"א במשמה"ב בית ה' שער ה' סא: במה שהביא מדין עצמות, ונחלק בזה ע"ד הרא"ה שם, וצ"ע עוד בזה.[[486]](#footnote-487)

**פ"ה מ"י**

א] **סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ואח"כ נפלו שם חולין,** מבו' ממשנתינו, דאף דכבר נאסרה התערובת מתחילה כשנפלה לתוכה סאה תרומה, מ"מ כל שנפלו לה עוד חולין ויש בכל החולין ק' כנגד התרומה, בטילה התרומה בהן.

ובטעם הא דשרינן כשנפלו עוד חולין, ולא אמרינן דבעינן שיהא בחולין השניים כדי לבטל את כל התערובת הראשונה מדינא דחנ"נ, עמש"נ לעיל מ"ו אות כ"ט מד' הראשונים כמה דרכים בזה.

ב] והנה דעת ר"א לעיל מ"ו דסאה תרומה שנפלה לפחות מק' ונפל מן המדומע למקום אחר מדמע כתרומה ודאי, ונת' שם באות א' ב' שנחלקו הראשונים בזה, דדעת רש"י ודעימי' דהיינו רק כשנפלה סאה מן המדומע למקום אחר, דחשבינן דכל הסאה היא תרומה דתרומה בעינא מחתא, אך כל שנפל יותר מסאה מן המדומע למקום אחר, לא חשבינן לכולו כתרומה, שהרי ידוע שאין כאן יותר מסאה תרומה, אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש והיראים דאף אם נפל יותר מסאה מן המדומע למקום אחר, חשבינן לכולו כתרומה, והיראים פירש דהוא משום חנ"נ, ובדעת הרמב"ם י"ל דהוא משום דבדין מדומע נתחדש דחשיב הכל כתרומה.

ולפ"ז נמצא דלדעת הרמב"ם והיראים אתינא משנתינו דלא כר"א, דלר"א דס"ל דכל שנפלה סאה תרומה לפחות ממאה נעשית כל התערובת כתרומה ואם נפל ממנה למקום אחר בעינן שיעור ביטול כנגד כולו, לכאו' ה"נ בדין דאם נפלו לתוכה חולין, לא יצטרפו עם החולין שהיו מתחילה לבטל את התרומה, אלא אדרבה אף החולין שבתערובת הראשונה מצטרפין לאיסור, ובעינן שיהא ק' אף כנגד החולין, ובע"כ דמשנתינו אתיא דלא כר"א.[[487]](#footnote-488)

ג] **אם שוגג מותר ואם מזיד אסור,** הר"ש כתב דהא דבמזיד אסור, הוא משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכתב דמזה נלמד עיקר דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכ"ה בפירש"י בביצה ד' ב'.

והנה בד' התורי"ד בע"ז ל"ג א' מבו' דיש לאסור לבטל תרומה בחולין, משום דינא דמשמרת תרומותי, וכ"כ האבנ"מ בתשו' סימן י"ח, וכתב לפ"ז, דאף למ"ד דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, מ"מ הכא מה"ת אסור לבטל, משום דאנו מוזהרין על התרומה שלא נפסידנה, וכשמבטל תרומה בתוך חולין נהפך האיסור להיתר ונעשה מתרומה חולין וה"ל מאבד התרומה בידים, כיון דע"י הביטול שוב אין כל תרומה, עכ"ד.

ובהגה' מהריא"ז ענזיל שם הק', דא"כ היאך למדו ממשנתינו דאסור לבטל שאר איסורין לכתחילה, הרי שאני תרומה דאסור לבטלה בחולין משום משמרת תרומותי, ועיי"ש במש"כ לדון עוד בעיקר ד' האבנ"מ.

ובקה"י ביצה סימן ג' כתב לישב, דאף דאסור לבטל תרומה בחולין משום משמרת, מ"מ במשנתינו שכבר נתערבה התרומה ברוב חולין והיא בטילה מדאורייתא, הרי דאף דמדרבנן עדיין היא אסורה לזרים, מ"מ דין משמרת דאיכא בתרומה בטל ברוב, דרק באיסור תרומה לזרים שהוא במיתה החמירו שלא יתבטל אלא בק', אך דין משמרת לא חמיר משאר איסורים והוא בטל ברוב, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דאסור להוסיף עלי' ולבטלה בק', דבכל איסורין אין מבטלין אותן לכתחילה, עכ"ד.

ד] הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הכ"ה כתב דהא דכשביטל איסור במזיד ה"ז אסור, הוא משום קנס, וכתב דיראה לי דכיון דהוא קנס אין אוסרין תערובת זו אלא על זה העובר שביטל האיסור אבל לאחרים הכל מותר, עכ"ד,[[488]](#footnote-489) והכס"מ שם כתב דהרמב"ם למד לזה מהא דבמבשל בשבת במזיד קנסוהו ואסרו עליו לעולם, ולאחרים ה"ז מותר במוצ"ש, וה"נ הכא דכוותה, דלא אסרו כשביטל איסור במזיד, אלא למבטל עצמו, אך לאחרים ה"ז מותר.

ה] ואמנם לכאו' ד"ז תליא בפלוגתא, דהנה בפירש"י בגיטין נ"ג ב' מבו', דלפ"מ שאמרו שם דהא דס"ל לר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל הוא משום דקנס שוגג אטו מזיד, אי"ז אסור אלא לדידי' אבל לאחריני שרי, וע"כ הוא דלא אסר ר' יהודה עולמית אלא לדידי' ולא לאחרים, והא דמבו' בסוגיא דחולין ט"ו א' דה"ז אסור בו ביום אף לאחרים, הוא משום דסוגיא דהתם ס"ל דהא דאסר ר' יהודה אי"ז משום דקניס שוגג אטו מזיד, אלא הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וכמש"כ רש"י בחולין שם, ועי' במהרש"א שם שפירש לזה, - אך בד' התוס' בחולין שם מבו' דאף דטעמא דר' יהודה הוא משום דקניס שוגג אטו מזיד, מ"מ ה"ז אסור אף לאחרים, דקנסוהו שלא יועילו מעשיו, וכמש"כ המהרש"א שם, ורק במה שהחמיר ר' יהודה לאסור עולמית, לא אסר אלא לדידי' ולא לאחרים, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הגר"א באו"ח סימן שי"ח ס"א שכתב דאף לר' יהודה לא אסרינן בשוגג אלא במלאכות דאורייתא, אך במלאכה דרבנן לא אסרינן בשוגג, דבדרבנן לא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, והרי דקי"ל דטעמא דר' יהודה דאסר בשוגג הוא משום קנס, ואפ"ה ה"ז אסור אף לאחרים.

ונמצא לפ"ז, דאמנם לדעת רש"י יש ללמוד מההיא דהמבשל בשבת דלא אסרו משום קנס אלא לדידי' ולא לאחרים, אך לדעת התוס' ודעימייהו הרי אדרבה מהתם חזינן דמשום קנס אסרו אף לאחרים כדי שלא יועילו מעשיו, ולפ"ז הי' בדין דאף במבטל איסור במזיד יש לאסור אף לאחרים כדי שלא יועילו מעשיו, דאף דמה שאסרו במבשל בשבת במזיד עולמית, הוא רק לדידי' ולא לאחרים, היינו משום דבמוצ"ש דכבר אין תועלת במעשיו, והוי זה קנס בעלמא, לא אסרו אלא לדידי', אך במבטל איסור לכתחילה יש לאסור לעולם אף לאחרים כדי שלא יועילו מעשיו.

ו] ונראה דצ"ל בזה, דאף שאמרו בגמ' דהא דאסר ר' יהודה במבשל בשבת בשוגג הוא משום דקניס שוגג אטו מזיד, מ"מ האיסור במבשל בשבת במזיד, אינו קנס בעלמא, אלא הוא כדי שלא יועילו מעשיו, וע"כ ה"ז אסור אף לאחרים, וממילא דאם אסרו אף בשוגג דקנסו שוגג אטו מזיד, כדי שלא יעשה במזיד ויאמר שוגג הייתי, יש לאסור לאחרים אף בשוגג, אך במבטל איסור לכתחילה, אין האיסור כדי שלא יועילו מעשיו, אלא הו"ל קנסא בעלמא, וע"כ אי"ז אסור אלא לדידי', ואכתי צ"ע בזה.

ז] הרמב"ם בפי"ג מתרומות ה"י כתב, דסאה תרומה שנפלה לפחות מק' חולין ונפלו חולין אחרים עד שהוסיפו על ק' וכו', ואם במזיד הרי הכל מדומע שאין מבטלין איסורי תורה לכתחילה.

והרדב"ז שם כתב דמשמעות דבריו שהוא אסור גם על אחרים, ועיי"ש שכתב דל"ד למבטל שאר איסורים דלא אסרו אלא על המבטל עצמו, דשאני בשאר איסורים דהוא אסור על כל העולם, וע"כ לא קנסו אלא את המבטל עצמו, אבל הכא דאית לי' תקנתא שימכור הכל לכהן בדמי תרומה, אסרוה על הכל אפי' על אחרים, ותו דאיסור תרומה חמיר טפי דאית בי' מיתה ולפיכך אסרוה אפילו על אחרים, עכ"ד.[[489]](#footnote-490)

ובדרך אמונה בביאוה"ל שם הביא מפסקי רבינו אליהו בפירקין שכתב בשם הרמב"ם דאף הכא לא אסרו אלא לדידי' אבל לאחרים מותר, וכנראה דס"ל דהרמב"ם סמך על מש"כ בהל' מאכ"א דאי"ז אסור אלא למבטל, אבל לאחרים הכל מותר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ח] הרמב"ם בהל' מאכ"א שם לא פירש הדין כשביטל בשוגג אם ה"ז אסור, והכס"מ שם עמד בזה, וכתב דאע"פ שלא חילק בכך בפירוש, יש ללמוד כן מדבריו שכתב שאסרו אותו חכמים משום קנסא והדבר ברור דלא שייך קנס לעושה בשוגג, עכ"ד, ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' הרמב"ם בהל' תרומות שהביא לדינא דמשנתינו דאם נפלו שם חולין בשוגג מותר, והרי דקי"ל דכל מה שאסרו במבטל איסור לכתחילה, הוא רק במזיד, אך בשוגג ה"ז מותר.

ט] אך באמת יש בזה מקום עיון, דהנה בגיטין נ"ד ב' מייתינן להא דתניא באגוזי פרך של ערלה שנפלו ונתפצעו, דלר"מ ור' יהודה אחד שוגג ואחד מזיד לא יעלו, ולר' יוסי ור"ש בשוגג יעלו במזיד לא יעלו, ומבו' בסוגיית הגמ' שם דטעמא דר"מ דאף בשוגג לא יעלו, הוא משום דבדרבנן קניס שוגג אטו מזיד, וטעמא דר' יהודה דאף בשוגג לא יעלו אף דבדרבנן לא קניס שוגג אטו מזיד, הוא משום דדילמא אתי לאיערומי.

והנה בעיקר מה שאמרו התם דהאיסור לבטל אינו אלא מדרבנן, נחלקו הראשונים, דהראב"ד באיסור משהו תשו' הראב"ד סימן ר"ח כתב דעיקר דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא, והא דהתם אי"ז אסור אלא מדרבנן, הוא משום דמדאורייתא כבר נתבטלה הערלה תחילה, דהא דדבר חשוב אינו בטל אינו אלא מדרבנן, והביאוהו הרשב"א והר"ן בחולין צ"ח ב', והרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ג' ובתשו' ח"א סימן תק"ד, וכן דעת הרא"ה בבדה"ב בית ד' שער א' יט., אך הרשב"א והר"ן שם כתבו בשם התוס' דעיקר דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, ועמש"כ בזה הש"ך בסימן צ"ט סק"ז והפר"ח שם סק"ח.[[490]](#footnote-491)

י] והנה בגיטין נ"ג ב' פליגי ר"מ ור' יהודה אם בדאורייתא קנסו שוגג אטו מזיד, דדעת ר"מ דלא קנסו שוגג אטו מזיד, ודעת ר' יהודה דקנסו שוגג אטו מזיד, ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דדעת הבה"ג בהל' שבת והשאילתות בשאילתא קכ"ח והרי"ף בפ' כירה, דקי"ל כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הכ"ג והרמב"ן במלחמות בשבת שם ובחולין ט"ו א', וכן צידדו הרשב"א והר"ן בחולין שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית א' שער ד', וכ"כ בשו"ע או"ח סימן שי"ח ס"א, אך דעת התוס' בחולין שם, והבעה"מ בשבת שם, וסה"ת סימן רמ"ח דקי"ל כר"מ, וכן הכריע הגר"א באו"ח שם.

ולפ"ז הרי דאם נבא לדון כשעבר וביטל איסור שעדיין לא נתערב כלל לכתחילה אם ה"ז אסור אף בשוגג, הרי הדין נותן דלדעת הראב"ד דמדאורייתא אין מבטלין איסור לכתחילה, תליא ד"ז בפלוגתת קמאי אם קי"ל כר' יהודה דקניס בדאורייתא שוגג אטו מזיד, ולדעת התוס' דעיקר הא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, אין לאסור בזה בשוגג, דבדרבנן קי"ל דלא קנסו שוגג אטו מזיד, וכ"כ הפליתי בסימן צ"ט סק"ו, והחוו"ד שם סק"ד, והגרע"א בגל' הש"ך שם סק"ז.[[491]](#footnote-492)

יא] והנה הפר"ח בסימן צ"ט סק"ח דקדק מל' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא, ולפמש"נ נמצא דלדעתו כל שביטל איסור שעדיין לא נתערב לכתחילה ה"ז אסור אף בשוגג, דבדאורייתא קנסו שוגג אטו מזיד, - ולפ"ז י"ל דזהו שסתם הרמב"ם בהל' מאכ"א ולא חילק בין מבטל במזיד למבטל בשוגג, משום דדבריו התם קיימי במבטל איסור שעדיין לא נתערב, ובכה"ג ה"ז אסור אף בשוגג, כיון דקי"ל דבדאורייתא קנסו שוגג אטו מזיד.[[492]](#footnote-493)

יב] אמנם הנה הראב"ד באיסור משהו שם כתב להדיא, דאף דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא, מ"מ אם ביטלו בשוגג מותר, וכ"כ הרשב"א והר"ן בחולין צ"ח ב', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ד' שער ג', וכ"כ הש"ך בסימן צ"ט סק"ז, וכ"נ מד' הכס"מ שנקט בפשיטות דאם ביטל בשוגג מותר, ולא תלה לזה בפלוגתת קמאי אם הא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדאורייתא או מדרבנן, - ומבו' דאף דהרשב"א והר"ן גופייהו ס"ל דקי"ל כר' יהודה דבדאורייתא קניס שוגג אטו מזיד, מ"מ במבטל איסור לכתחילה קי"ל דלא קנסו בשוגג אף בגונא דה"ז אסור מדאורייתא, ועי' במטה יהונתן בסימן צ"ט וביד יהודה שם סקי"ז במש"כ לפרש הטעם בזה.[[493]](#footnote-494)

**פ"ו מ"א**

א] **אחד האוכל ואחד השותה,** בפסחים ל"ב ב' פליגי תנאי בשיעור האכילה שחייבין עלי' קרן וחומש, דלת"ק שיעורה הוא בכזית, ולאבא שאול שיעורה הוא בשו"פ, ודעת רב פפא דאבא שאול תרתי בעי, ואינו חייב אלא כשאכל כזית שהוא שו"פ, ודחינן לה, ואמרינן דאף רב פפא הדר בי'.

ובשיעור השתי' שחייבין עלי' קרן וחומש, כתב הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ב דהוא בכזית, וכ"כ הסמ"ג בל"ת רנ"ח, והוא מתוספתא פ"ז ה"ג, אך גיר' הגר"א בתוספתא שם דשתי' ברביעית.[[494]](#footnote-495)

ב] והנה בשיעור השתי' בכל איסורי התורה, נחלקו הראשונים, דהתוס' בנזיר ל"ח א' כתבו דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא ברביעית, וכ"כ התוס' בזבחים ק"ט א' סוד"ה עולה כתבו באיסור אכילת פיגול דבמשקין הוא ברביעית, וכ"כ בחי' הריטב"א עירובין ד' א' דכל איסורי משקין דעלמא הם ברביעית, - אך בתוס' הרא"ש בנזיר שם כתב דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא בכזית, ומבו' בדבריו שם דבכל איסורי תורה הוי שיעור השתי' בכזית, ורק באיסורי נזיר הוי שיעור השתי' ברביעית וילפינן לה שכר שכר ממקדש.

והנה בטעמא דהתוס' דמשקין האסורין שיעורם הוא ברביעית, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דדינא הוא דאין שתי' פחותה מרביעית, אך בדעת הרא"ש נראה דליכא כלל דינא דאין שתי' פחותה מרביעית, דלא מצינו לזה בגמ' בשום מקום, וע"כ הוי שיעור השתי' דמשקין האסורין כשיעור אכילה דהוא בכזית.[[495]](#footnote-496)

ולדעת הרא"ש דשיעור השתי' דמשקין האסורין כשיעור אכילה דהוא בכזית, הרי הדבר פשוט דה"נ הכא שיעור השתי' דחייבין עלי' קרן וחומש הוא בכזית, אך לדעת התוס' דשיעור השתי' דמשקין האסורין הוא ברביעית, יש להסתפק אם ה"נ שיעור השתי' דחייבין עלי' קרן וחומש הוא ברביעית, וכגירסת הגר"א, או דמודו דהכא הוי השיעור בכזית.

ג] ובאמת דגם בדעת הרמב"ם עמדו האחרונים מכ"ד שמצינו בדבריו דשיעור שתי' הוא ברביעית, דהרדב"ז בהל' תרומות שם הק' ממש"כ הרמב"ם בפי"א ממאכ"א ה"ג באיסור סתם יינם דהוא ברביעית, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובגל' הגרע"א בפ"ב ממע"ש ה"ה הביא ממהר"י אלפאנדרי שהק' ממש"כ הרמב"ם שם באיסור אכילת מע"ש חוץ לחומה, דבשתיית יין מע"ש הוא ברביעית, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ד עמד בזה עוד ממש"כ הרמב"ם בפ"ד משבועות ה"ד דנשבע שלא ישתה אינו חייב עד שישתה רביעית כשאר האיסורין, וכ"כ בפ"א מברכות ה"ב בחיוב ברכה אחרונה בשתי' דהוא ברביעית, וכתב הכס"מ שם שלמדה מכל האיסורין דשיעור שתי' ברביעית,[[496]](#footnote-497) וא"כ מ"ט בתשלומי תרומה הוי השיעור בכזית, ועיי"ש בבית אפרים במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה במנ"ח מצוה קמ"ח, ובכ' הגרי"ז בנזיר ל"ד א' בשם הגר"ח, ובאפיקי ים ח"ב סימן י"ג, ובאבהא"ז פ"א מביאת מקדש ה"א, ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם, ואכמ"ל.[[497]](#footnote-498)

ד] הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ג כתב דשתה וחזר ושתה, אם יש מתחילת שתי' ראשונה עד סוף שתי' אחרונה כדי שתיית רביעית הרי אלו מצטרפין לכזית, וגריס הכי בתוספתא פ"ז ה"ג, אך הראב"ד שם כתב דגם שיעור הצירוף דשתי' הוא בכדי אכילת פרס, וכן צידד הר"ן בפ"ח דיומא.

ה] ובעיקר ד' הרמב"ם נתחדש, דאף דהכא הוי שיעור השתי' בכזית, מ"מ שיעור הצירוף הוא בכדי שתיית רביעית, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א ה"ט בדין המחה את החלב ואת החמץ וגמעו או ששתה דם, דאף דשיעורם הוא בכזית, מ"מ שיעור צירופם הוא בכדי שתיית רביעית.

ובתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן קמ"ה כתב לפרש בזה, דבשיעורם אזלינן בתר שיעור האיסורשהוא כזית, ובשהי' אזלינן בתר הפעולה ושותה הוא ולא אוכל, עכ"ד, ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ד, ובתשו' בנין ציון סו"ס נ"א, ובמנ"ח מצוה קמ"ח, ובכ' הגרי"ז בנזיר ל"ד א' בשם הגר"ח.[[498]](#footnote-499)

ו] בתוספתא פ"ז ה"ג תניא דאכילה ושתי' אין מצטרפין, ולגיר' הרמב"ם בתוספתא דשיעור שתי' הוא בכזית, נתחדש דאף דאכילה ושתי' שוו בשיעוריהן, מ"מ אינם מצטרפין, ובאמרי בינה תרומות סימן י"א כתב דהוא משום דהוי הנאות שונות, וצ"ע בזה מסוגיית הגמ' ביומא פ"א א' דמבו' שם להדיא, דכל הא דאכילה ושתי' אין מצטרפין, הוא רק משום דלא שוו בשיעורייהו, אך אם שוו בשיעורייהו ה"ה מצטרפין, אך לענין יוהכ"פ נחלקו שם אם איכא דין בפנ"ע אין מצטרפין משום דבהכי לא מייתבא דעתי', וצ"ע.[[499]](#footnote-500)

ז] **ואחד הסך,** הר"ש והרא"ש הביאו מתו"כ דמרבינן לה מקרא, דכתיב ולא יחללו לרבות את הסך, ובנדה ל"ב א' מייתינן לה, ואמרינן התם דאיבע"א מדכתיב ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו.

והתוס' שם ד"ה וכשמן בעצמותיו הק', דמעיקרא מייתי מן התורה, והדר מייתי אסמכתא, דבפרק ר"ע תנן דסיכה ביוהכ"פ אסור אע"ג שאין ראי' לדבר זכר לדבר שנא' ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, וכתבו בשם ר"ת דקרא דלא יחללו נמי אסמכתא היא, ומדאורייתא ל"ה סך כשותה, וכן לענין יוהכ"פ אי"ז אלא מדרבנן, והוכיחו כן מהא דאין חייבין כרת אלא באוכל ושותה, וכ"כ התוס' ביומא ע"ז א' ד"ה דתנן.

ועפי"ז כתבו הרשב"א והריטב"א בנדה שם והתו"י ביומא שם, דהא דתנן הכא דהסך שמן של תרומה משלם קרן וחומש, הוא מדרבנן.[[500]](#footnote-501)

ח] אך הנה בסתימת ד' הר"ש והרא"ש משמע דחיוב הסך הוא מדאורייתא, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ב, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, וקשיא לדידהו קו' התוס', דמעיקרא מייתי מה"ת והדר מייתי אסמכתא.

ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב לישב, דעיקר הא דילפינן מהך קרא דסיכה כשתי' הוא ד"ת, והוכיח כן מד' הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א ובפ"ג ממע"ש ה"י ובפי"ג ממעשר הט"ז,[[501]](#footnote-502) ואך דכ"ז הוא לענין דין החפצא, דלענין החפצא חשיב כשתי', וע"כ הוא חייב בקרן וחומש, אבל באיסורי מאכלות וכיו"ב דדינן תלוי במעשה אכילה ועיקר הלאוין נאמרו על מעשה אכילה, בזה ודאי דאכילה לחוד וסיכה לחוד ואין בסיכה דין מעשה אכילה, וזהו ששנינו בהמשנה דשבת דלענין יוהכ"פ אין מהקרא דותבא וגו' ראי' לדבר רק זכר לדבר, דאיסורא דיוהכ"פ תלוי במעשה אכילה וזה אין ללמוד מהקרא דותבא וגו'.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דהגמ' בנדה מייתי מהך קרא דותבא וגו' לענין קטנה טמאה שאסור לסוכה בשמן של תרומה, היינו דכיון דלענין החפצא סיכה חשובה כשתי' מד"ת, משו"ה חלה בה עכ"פ שם זרות וטומאה וערלות לענין דין החפצא וקיום מצותה, שניתנה לאכילה ושתי' וסיכה בתורת תרומה, ולא לזרים וערלים וטמאים, עכ"ד,[[502]](#footnote-503) ועי' בזכרון שמואל סימן א' במש"כ בזה בע"א קצת.

ט] והנה נתחדש לפ"ז, דאף דבסיכת תרומה ליכא להאיסור דזרות, מ"מ יש בזה לחיוב חומש, והיינו דחיוב חומש אינו שייך כלל להאיסור אכילה בזרות, אלא לחילול דין החפצא, שלא ניתנה לאכילת זר, וע"כ כיון דלענין דין החפצא חשיבא סיכה כשתי', ע"כ יש בזה לחיוב חומש.

אך קשיא ע"ז ממה שנחלקו אביי ורבא בשבת ס"ט ב', לדעת ר' יוחנן דאם הזיד בלאו ושגג בכרת חייב חטאת, דדעת אביי דמודה בתרומה דאם הזיד בלאו שבה אינו חייב חומש אף אם שגג במיתה שבה, ודעת רבא דמיתה במקום כרת עומדת, וע"כ אם שגג במיתה חייב חומש, ואי נימא דחיוב חומש אינו כלל מכח האיסור דזרות, א"כ הדין נותן דלא יועיל כלל מה ששגג במיתה שבה, שהרי חיוב החומש אינו כלל מכח האיסור שחייבין עליו מיתה, אלא מכח חילול דין החפצא שבאכילתו, - וגם לדעת אביי תיקשי, שהרי גם לדעתו מבו' דכל ששגג בלאו שבה, חייב חומש, אף אם ידע דתרומה לא ניתנה לזרים ואך שלא ידע דיש בזה לאו, ואם חיוב חומש אינו כלל מכח האיסור לזרים, אלא הוא מכח חילול דין החפצא, מ"ט מהני הא דשגג בהלאו, דיהא חשוב כשוגג לענין חיוב חומש.

י] ולכאו' מוכח מזה, דאיסור אכילה בזרות, אי"ז איסור בפנ"ע שאסרה תורה לזר לאכול תרומה, ואי"ז שייך לחילול דין החפצא, אלא גם איסור זה הוא מכח חילול דין החפצא, דכיון דדין התרומה הוא ליאכל לכהנים, ולא ניתנה לאכילת זר, ע"כ הוא שאסרה תורה לזר לאכול תרומה, - ואך דהאיסור שאסרה תורה בלאו וחייבין עליו מיתה הוא רק על מעשה אכילה המבטל את דין התרומה, אך בסיכה דלא חשיבא כמעשה אכילה ושתי', לית בה להלאו, ואין חייבין עלי' מיתה, ולי"ב אלא איסורא בעלמא משום דין התרומה שלא ניתנה לסיכת זר.

ולפ"ז ניחא הא דמהני מה ששגג במיתה או בלאו, דמכח זה חשבינן לי' כשוגג לענין חיוב חומש, דכיון דגם איסור הלאו וחיוב המיתה הוא מכח דין התרומה שלא ניתנה לאכילת זר, וע"כ אף דאיכא חיוב חומש גם בסיכה דלי"ב לאו ומיתה, מ"מ באכילה דיש בה לאו ומיתה, הרי דכל ששגג בלאו או במיתה, חשיב כשוגג לחיובא דחומש,[[503]](#footnote-504) אך באו"ש פ"ו מתרומות ה"ו נקט, דמהא דחייבין חומש על סיכה, בע"כ דחייבין על סיכה מיתה, דאל"כ ל"ה בזה חיוב חומש, ונת' עוד בזה להלן אות ל"ה ל"ו.

יא] ביומא ע"ז ב' תניא באיסור סיכה ביוהכ"פ, דאם הי' חולה או שהיו לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, ויש להסתפק בדינא דהכא דהסך תרומה משלם קרן וחומש, אם גם בזה אמרינן דאם הי' חולה או שהיו לו חטטין בראשו אינו חייב קרן וחומש.

והנה התוס' ביומא שם ע"ז א' ד"ה דתנן כתבו להוכיח ממה שהתירו לחולה וכו', דאיסור סיכה אינו אלא מדרבנן, שאסרו ביוהכ"פ משום תענוג, וע"כ לא אסרו סיכה שאינה לתענוג, - והר"ן בר"פ יום הכיפורים כתב דאף אם איסור סיכה ביוהכ"פ הוא מדאורייתא, מ"מ כיון דאי"ז בכלל העינוי שנכתב בהדיא בקרא אלא אתי מרבויא דשבתון, קייל טפי ומסרן הכתוב לחכמים והן הקילו בהן כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג.[[504]](#footnote-505)

והנה לפ"ד התוס' הדין נותן, דכל מה שהתירו בחולה וכו', הוא לענין יוהכ"פ, דהאיסור הוא משום תענוג ולא אסרו סיכה שאינה של תענוג, אך לענין תרומה, דאסרינן בסיכה מכח האסמכתא דולא יחללו, יש לאסור אף בסיכה שאינה של תענוג, וכן נראה גם לפ"ד הר"ן, דההיתר הוא משום שנמסר הדבר לחכמים והתירו חכמים סיכה שאינה לתענוג משום דבכה"ג אינו בכלל עינוי, אך לענין איסור סיכה בתרומה אין לחלק בזה.

יג] אמנם הנה המחנ"א בפ"ח ממאכ"א כתב דאף אם איסור סיכה ביוהכ"פ הוא מה"ת, מ"מ אין האיסור אלא בסיכה של תענוג דחשיבא כשתי', אבל סיכת חטטין שאינה של תענוג ודאי לא חשיבא כשתי',[[505]](#footnote-506) ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ובחולה התירו, עכ"ד.

ולפי דבריו הדין נותן דגם הא דהסך תרומה משלם קרן וחומש הוא רק בסיכה שהיא לתענוג דחשיבא כשתי', אך בסיכה שאינה לתענוג דל"ה כשתי', אינו חייב קרן וחומש, ואף דמדרבנן אסרו ביוהכ"פ אף סיכה שאינה של תענוג, מ"מ לא מצינו שחייבו בזה קרן וחומש, וגם אי נימא דחייבו בזה קרן וחומש, מ"מ בחולה ובמי שיש לו חטטין בראשו לא אסרו חכמים, ולא יהא חייב בזה קרן וחומש.

אך בעיקר דבריו צע"ג מהא דתניא בתוספתא במכילתין ספ"ט דהחושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן, ולמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', הרי בע"כ דאף סיכה שאינה של תענוג הויא כשתי', וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפי"ג ממעשר הט"ז דכל סיכה הנבלעת בגופו היא כשתי', עיי"ש.[[506]](#footnote-507)

יד] ומצאנו בזה דברים בפי' הרא"ש בספ"ק דדמאי, בהא דתנן התם דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, ז"ל, שהגרדי סך באצבעותיו בשעת אריגה חייב לעשר, דסיכה בכלל שתי' כדתנן גבי יוהכ"פ, ומיהו קשה לי דהאי סיכה לאו לתענוג היא וגבי יום הכפורים לא אסרינן אלא סיכה דתענוג, דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, וסיכה דהכא לאו לתענוג היא אלא לצורך המלאכה וכו', ושמא להנאת עצמו הוא סך כדי שלא תזיק לו האריגה, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הרא"ש דגם בשאר איסורים לא אסרו חכמים בסיכה שאינה של תענוג, וע"כ יש להתיר סיכה שאינה של תענוג בדמאי,[[507]](#footnote-508) ולפ"ז לכאו' ה"נ יש להתיר סיכה שאינה של תענוג בתרומה, ואין חייבין עלי' קרן וחומש.[[508]](#footnote-509)

אמנם הנה בעיקר ד' הרא"ש צ"ב, דאם אכן סיכה שאינה לתענוג מותרת בדמאי, א"כ מה מהני הא דלהנאת עצמו הוא סך, הרי אכתי אי"ז סיכה של תענוג, ומ"ש מסיכה ע"ג חטטין, ועמד ע"ז באמרי בינה תרומות סימן י"א, ובחזו"א שביעית סימן י"ד סק"י עמד עוד ע"ד הרא"ש, דלהדיא תניא בתוספתא בפ"ק דדמאי דהלוקח יין ושמן ליתן ע"ג חטטין וכו' חייב בדמאי, ועיי"ש שכתב דבע"כ דשאני יוהכ"פ דלא תעונה אמר רחמנא, וסיכה שעיקרה לרפואה לא חייל עלי' שם תענוג, ועיי"ש באמרי בינה ובחזו"א במש"כ לפרש בד' הרא"ש, וצ"ע.

טו] ובעיקר הא דלענין דמאי ותרומה הוי סיכה כשתי' אף בסיכה שאינה לתענוג, ול"ד ליוהכ"פ דמותר לסוך ע"ג חטטין, כבר עמדו בזה דזה מתישב היטב למש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דעיקר דינא דסיכה כשתי' הוא דינא דאורייתא, אך הא דסיכה חשיבא כמעשה שתי' אי"ז דינא דאורייתא ואי"ז אלא זכר לדבר, ולפ"ז י"ל דעיקר דינא דסיכה כשתי', הוא בכל סיכה, ואף בסיכה שאינה לתענוג, אך בסיכה ביוהכ"פ דבעינן להא דסיכה חשיבא כמעשה שתי', אף אי נימא דהוא דינא דאורייתא וכדילפינן לה מקרא דשבתון, אי"ז אלא בסיכה שהיא לתענוג, ואי נימא בדעת הרמב"ם דאיסור סיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, הרי דמה"ט הוא דהתירו חכמים לסוך ע"ג חטטין.

טז] **אינו משלם תרומה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו משלם תרומה, הוא משום דהתרומה לכהן, והדבר שאכל חוב עליו, ואינו פורע חובו מממון זולתו, וכ"כ הרע"ב.

אך הנה בב"מ נ"ד א' אמרו דהא דתרומה אינה משתלמת אלא מן החולין, הוא משום דרחמנא אמר ונתן לכהן את הקדש, דבר הראוי להיות קדש, והריבמ"צ והר"ש במשנתינו כתבו דמזה הוא שנלמד דאינו משלם תרומה, וכ"נ בפירש"י בגיטין נ"ד א' ד"ה משלם חולין טהורים.

ונפ"מ בזה הוא בדין ישראל שיש לו תרומה שירש מאבי אמו כהן, דלדעת הרמב"ם מצי לשלם בזה תשלומי תרומה, וכמש"כ הרש"ש והתוס' חדשים, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש ל"מ לשלם בזה תשלומי תרומה.

יז] ובטעמא דהרמב"ם דס"ל דלא ממעטינן תרומה משום הא דבעינן דבר הראוי להיות קדש, נראה דהוא משום דס"ל דמהא דדבר הראוי להיות קדש אין למעט אלא דבר שאינו ראוי להיות קדש, אך תרומה שהיא קדש, שפיר היא ראוי' לתשלומין, וכל הא דא"א לשלם ממנה הוא משום דאינו פורע חובו מממון זולתו.

ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל שכתב בפ"י מתרומות הי"ח דאף האוכל תרומה במזיד אינו משלם אלא מדבר הראוי להיות קדש, ובמל"מ שם תמה ע"ז שהרי במזיד אין התשלומין נעשין כלל קדש, ומ"ט אינו משלם אלא מדבר הראוי להיות קדש, ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב בדעתו, דהא דדבר הראוי להיות קדש אינו כלל מדין חלות הדין קדש שחל על התשלומין, כי אם דיסוד דינו ועיקרו הוא בחלות הדין תשלומין של התרומה הנאכלת, וע"ז הוא דנאמר הגזה"כ דדין התשלומין של קדש הוא רק במין הקדש דכוותה דהיינו דבר הראוי להיות קדש, וע"כ גם במזיד דאין התשלומין נעשין קדש, מ"מ איכא להך דינא דדבר הראוי להיות קדש, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ולפ"ז נראה דע"כ להרמב"ם לטעמי' דדינא דדבר הראוי להיות קדש, אי"ז משום דבעינן שיחול על התשלומין קדושת תרומה, אלא הוא דין בפנ"ע דדין התשלומין של קדש הוא רק במין הקדש דכוותה, הרי דהדין נותן דשפיר מצי לשלם תרומה, דשפיר הויא מין הקדש דכוותה, וע"כ כל הא דל"מ לשלם תרומה הוא משום דאינו פורע חובו מממון זולתו, ואם ירש תרומה מאבי אמו כהן, שפיר מצי לשלם בזה.[[509]](#footnote-510)

אך בדעת הריבמ"צ והר"ש נראה דס"ל דדינא דדבר הראוי להיות קדש הוא משום דבעינן שיתן תשלומין שיתקדשו בקדושת תרומה, והוי זה חליפי התרומה שאכל, ליתן פירות אחרים שיתקדשו בקדושת תרומה, וע"כ הוא דס"ל דאף ל"מ לשלם תרומה, דכיון דכבר היא קדושה בקדושת תרומה, אין מתקיים בזה דין תשלומי תרומה.

יח] **אלא חולין מתוקנים,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאינו משלם אלא חולין שכבר הופרשו מהן התרומה וכל המעשרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ח.

ובטעמא דמילתא כתב הרע"ב דהוא משום דבעינן דבר הראוי להיות קדש, וכ"כ המאירי בגיטין נ"ד א', ובתוס' אנשי שם כתב, דלכאו' זה אינו טעם אלא דל"מ לשלם מהטבל לפי כולו, אך אם בא לשלם לפי חולין שבו, הרי שפיר הוי דבר הראוי להיות קדש ויכול לשלם בו, ואדרבה טבל ראוי להיות קדש יותר מחולין מתוקנים, דעכשיו אינם ראויים להיות קדש, (והא דחשבינן להו כראוי להיות קדש, הוא משום דמעיקרא הי' ראוי לעשותם תרומה, וכמש"כ כן הר"ש והרא"ש לקמן מ"ה).

ואמנם צ"ע בד' הרע"ב שפירש לעיל דהא דאינו משלם בתרומה הוא משום דאינו יכול לפרוע חובו מתרומה שהיא לכהן, ומבו' דתרומה חשיבא שפיר כדבר הראוי להיות קדש, אף שהיא כבר קדש, ונת' בזה לעיל אות י"ז, וא"כ מ"ט טבל לא חשיב כדבר הראוי להיות קדש.

ובד' התוי"ט לקמן מ"ה משמע שפירש בד' הרע"ב דהא דל"מ לשלם בטבל אי"ז משום דטבל אינו ראוי להיות קדש, דומיא דכל הני דתנן התם דאינם ראויים להיות קדש, אלא הוא משום דל"מ לפרוע חובו בטבלים, שיש בהן חלק לכהן וללוי, ואין ראוי עכשיו לשלם ממנו להיות קדש, עיי"ש, וצ"ב דא"כ מה ענין זה להא דבעינן ראוי "להיות קדש", הרי אף אם לא היו התשלומין מתקדשים כלל, הי' בדין דל"מ לשלם חובו מטבלים, וצ"ע.

יט] ובמקד"ד סימן נ"ה סקי"א כתב דהא דל"מ לשלם מטבל, הוא משום דטבל איקרי קדש, כמו שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש במע"ש פ"ה מ"ח, ובתשלומי תרומה בעינן דבר הראוי להיות קדש ולא שעכשיו קדש, וכמו דאין משלמין ממע"ש והקדש שלא נפדו.

אך כמדומה דזה נסתר מהא דתנן לקמן מ"ה דדעת ר"מ דאין משלמין ממע"ש והקדש שנפדו, ופירשו הר"ש והרא"ש דהיינו משום דקודם שנפדו הם חשובין כהקדש, וכיון דלא חזו קודם שנפדו לא חזו גם לאחר שנפדו, ואי נימא דהא דל"מ לשלם מטבל הוא ע"ד הא דל"מ לשלם במע"ש והקדש שלא נפדו, א"כ מ"ש מע"ש והקדש שנפדו דל"מ לשלם בהן, מכל חולין מתוקנים דמצי לשלם בהן, אף דקודם שתיקנם לא חזו, ובע"כ דב' דינים חלוקין הם, וצ"ע.

כ] **והם נעשים תרומה והתשלומין תרומה,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקאי על התשלומין שמשלם דהן נחשבין תרומה, והא דתני עוד דהתשלומין תרומה, קמ"ל דדין מה שמשלם הוא כדין התרומה לכל דבר לעניני הדימוע וזולתו, ועד"ז מבו' בפי' הריבמ"ץ שפירש דהא דתני והתשלומין נעשין תרומה היינו דהן כתרומה לכל דבר שהאוכל משלם קרן וחומש, ומשמע דאף דתני דנעשים תרומה מ"מ הי' מקום לדון דהאוכלן לא יהא חייב בקרן וחומש, וזהו דקמ"ל דהן כתרומה לכל דבר, אך הר"ש והרא"ש פירשו דהא דתני דהתשלומין תרומה, הוא דאם חזר ואכל בשגגה אותם תשלומין, אף מה שחוזר ומשלם תחתיהן נעשים תרומה.

וצ"ב דכיון דתני דהם נעשים תרומה וחשבינן להו כתרומה, מאי ס"ד דאין דינם כדין תרומה לכל דבר, ולא יהא בהן דין דימוע, או דהאוכלן לא יהא חייב קרן וחומש.

אמנם באמת מצינו כן בהא דתני בירושלמי, דתשלומי תרומה וכו' ואין משלמין עליהן קרן וחומש ואין חייבין בחלה ואין הידים וטבו"י פוסלות בהן, והר"ש כתב לדון דבטעות שנוי', אך הרא"ש נקט כגיר' זו, ומבו' דהך תנא ס"ל דמחד גיסא יש על תשלומי תרומה קדושת תרומה וע"כ אינם חייבין בחלה, ומאידך אין עליהן תורת תרומה לשלם עליהן קרן וחומש, ואין הידים וטבו"י פוסלות בהן, - ולכאו' גדר הדברים הוא, דאף דיש עליהן דיני ואיסורי תרומה, מ"מ ל"ה חפצא דתרומה בעצמותם, ולא נתחדש חיוב תשלומי קרן וחומש, אלא בתרומה עצמה, וגם הא דתרומה נעשית שלישי לטומאה, הוא רק בתרומה עצמה, ולא בחולין דחייל עלייהו דין תרומה, - וכנראה דזהו הא דקמ"ל תנא דמתניתין דהן נעשין תרומה לכל דבר, דחשבינן להו כחפצא דתרומה בעצמותם, וע"כ האוכלן משלם קרן וחומש ויש בהן לדין דימוע, דלא נתחדש דין דימוע אלא בתרומה עצמה, ולא בחולין שיש עליהן דין תרומה, ואכתי צ"ע.

כא] **ואם רצה הכהן למחול אינו מוחל,** בטעם דין זה כתבו התוס' בפסחים כ"ט א' ד"ה מאן י"א וביבמות צ' א' ד"ה אכל ובכתובות ל' ב' ד"ה זר שאכל תרומה כתבו דהוא משום דתשלומי תרומה כפרה הן, וע"כ אין יכול הכהן למחול, וכ"כ בתוס' הרשב"א בפסחים וכתובות שם ובתוס' הרא"ש בפסחים ל"ב א'.[[510]](#footnote-511)

והך מילתא דתשלומי תרומה כפרה הן, הוכיחו כן התוס' בכתובות ותוס' הרשב"א שם, מהא דאוכל תרומה עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן, אף דלא גזל מידי, ובע"כ דחיוב תשלומי תרומה אינו משום גזילה אלא משום כפרה, ועיי"ש שכתבו דמה"ט אין חיוב המיתה פוטרתו מן התשלומין, אף למ"ד דמיתה בידי שמים פוטרת מן התשלומין.

ומצינו גם בפירש"י בפסחים ל"א ב' ד"ה ומדמי עצים, ז"ל, משום דתרומה מזיד אין בה חומש "ואין תשלומי' לכפרה ואין נעשין תרומה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דתשלומי תרומה בשוגג הוו לכפרה.

כב] אך הר"ש לקמן פ"ז מ"א נחלק ע"ז וכתב דתשלומי תרומה אינם כפרה, והוכיח כן מד' הירושלמי שם, וכתב דהא דלא מיפטר משום קלב"מ אף למ"ד דמיתה בידי שמים פוטרת מן התשלומין, היינו משום דגלי קרא, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו דתשלומי תרומה ל"ה כעין קרבן, וכתבו דאין לומר דכיון דחיייב חומש הוי כעין קרבן, שהרי גוזל את חבירו ונשבע והודה מוסיף חומש, ותנן בהגוזל קמא דיכול למחול,[[511]](#footnote-512) והא דאינו יכול למחול, הוא משום דגזה"כ הוא שחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש ואין יכול לפטור עצמו בדמים, וע"כ אין הדבר תלוי בבעלים.

ובקוב"ש ב"ב אות ב' כתב לפרש בד' הר"ש, דהא דמהני מחילה בחיוב ממון הוא משום דמחילה כקבלה דאפוכי מטרתא למה לי, וע"כ ל"ש כן בתשלומי תרומה דצריך לשלם דבר הראוי להיות קדש, ויש מקום לפרש עוד דהיינו, דאף דחיוב תשלומי תרומה הוא לשלם לבעלים את מה שגזל ממנו, מ"מ מהא דצריך לשלם דבר הראוי להיות קדש נלמד דאין החיוב משום תביעת הבעלים, וע"כ ל"מ מחילתם, וצ"ע.

כג] ובתורת זרעים פירש בד' הר"ש דתשלומי תרומה אין חיובו משום גזילה, דהא גם אוכל תרומת עצמו מחויב בתשלומי תרומה, אלא עיקר חיובו הוא מצד עצמו דהתורה רמיא עלי' חיוב תשלומי תרומה מדבר הראוי להיות קדש, וע"כ אין ביד הכהן למחול, וזהו מה שאמרו בירושלמי לקמן ברפ"ז דתשלומי תרומה הוו קנס, עכ"ד.

אך לכאו' אין נראה כן בד' הר"ש לקמן בפ"ז, דמשמעות דבריו שנחלק ע"ד התוס' דהוכיחו דחיוב תשלומי תרומה אינו משום גזילה אלא משום כפרה, וס"ל דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, וזהו דמדמה הר"ש שם חיוב תשלומי תרומה לחיוב מעילה, ומה שהביא התורת זרעים מהירושלמי לקמן דתשלומי תרומה הוו קנס, הנה בד' הר"ש שם מבו' דגריס בירושלמי דמסקינן דאין החיוב משום קנס, עיי"ש,[[512]](#footnote-513) וצ"ע.

כד] בקוב"ש פסחים אות ק"ט הק' ע"ד הר"ש, דהיאך מצינו למימר דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, הרי חזינן דהאוכל תרומת חמץ בפסח דלאו בר דמים הוא, ומ"מ הוא משלם תשלומי תרומה למ"ד דלפי מידה משלם, וכתב דשמא כוונת הר"ש להקשות למ"ד לפי דמים משלם, דלדידי' י"ל דחיובו הוא משום תשלומי גזל, - אך הק' דהר"ש לא השיב על מה שהוכיחו התוס' מהא דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן וחומש.[[513]](#footnote-514)

כה] אך הנה באמת בעיקר מש"כ התוס' דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן וחומש, לא נתפרש בדבריהם מנ"ל הך מילתא, אך בתוס' הרשב"א בפסחים שם הוסיף לפרש בזה, ז"ל, ועוד משמע התם דאפי' ישראל שאכל תרומה של עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן דקתני בת ישראל שאכלה תרומה ואח"כ נשאת לכהן אם תרומה שלא זכה בה הכהן אכלה משלמת קרן וחומש לעצמה, אלמא דמחויב להשיב אחרת תחתי' אע"פ שתרומה של עצמה אכלה שלא זכה בה כהן וכו', עכ"ל, והיינו דכיון דעכשיו נעשית כהנת, לא שייך בזה חיוב תשלומי גזילה, ובע"כ דחיוב התשלומין הוא משום כפרה, וכ"ה בתוס' הרא"ש בפסחים שם.

אמנם הנה בפי' הר"ש לקמן מ"ב כתב בטעם הא דבת ישראל וכו' משלמת כהן וחומש לעצמה, דאע"פ שנעשית עכשיו כהנת לא מיפטרא מלהפריש, מידי דהוי אמחילה דאין כהן מוחל ובעיא נמי חולין מתוקנים ונעשין תרומה הואיל והיתה זרה בשעת אכילה, עכ"ד, ואזיל הר"ש לטעמי' דס"ל דחיוב תשלומי תרומה אינו משום כפרה אלא משום גזילה, וע"כ הי' בדין דבת ישראל שאכלה תרומה ואח"כ נשאת לכהן לא תהא חייבת בתשלומי תרומה, כיון שעכשיו כהנת היא ול"ש בזה חיוב תשלומי גזילה, וע"ז כתב הר"ש דמ"מ כיון דמעיקרא נתחייבה בתשלומי תרומה משום גזילה וצריכה לשלם דבר הראוי להיות קדש, הרי דכ"ה דל"מ בזה מחילת הכהן לפטרו, ה"נ ל"מ מה שנעשית כהנת לפטרה מחיוב התשלומין.

ולפ"ז הי' נראה בדעת הר"ש דבאמת האוכל תרומת עצמו אינו משלם קרן וחומש, דכיון דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, ע"כ באוכל תרומת עצמו דלי"ב משום גזילה ליכא לחיוב תשלומי תרומה, ורק בבת ישראל שאכלה תרומה ונשאת הוא דאיכא לחיוב תשלומי תרומה, משום דמעיקרא נתחייבה בתשלומי תרומה משום גזילה, ול"מ מה שנעשית כהנת לפטרה מן התשלומין.

כו] אמנם הנה להדיא תניא בתוספתא במכילתין פ"ז דישראל שנתנו לו תרומה מבית אבי אמו ואכלה וכן לבעל חוב בחובו וכן לאשה בכתובתה משלם קרן וחומש לכהן חבר וחבר נותן להן דמים, ולהדיא דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן וחומש.

אך מד' תוס' הרשב"א בפסחים שהוצרך ללמוד להא דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן וחומש, מהא דבת ישראל וכו', ולא הביא לד' התוספתא המפורשים, וביותר דכתב שם דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן, וכ"כ התוס' בכתובות שם, וזה דלא כדתניא בתוספתא דמשלם קרן וחומש לכהן חבר, בע"כ דל"ג הכי בתוספתא, וע"כ שפיר י"ל לדעתו דהאוכל תרומת עצמו אינו משלם קרן וחומש, וצ"ע בזה.

כז] ועיקר הך מילתא שנתבאר בד' הר"ש דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, מצינו כן גם בד' התוס' בב"מ מ"ז א' ד"ה קונים בכלי שכתבו דחיוב תשלומי תרומה הוא חיוב תשלומין שגזל ההקדש, ודימו חיוב תשלומי תרומה לחיוב מעילה.

אמנם הנה בל' התוס' נראה להדיא, דחיוב התשלומין אינו משום גזילת הכהנים, אלא הוא משום שגזל את "ההקדש", ודמי לחיוב מעילה שהוא על גזילת ההקדש, והיינו דתרומה קדש היא, ודינה שהיא נאכל לכהן, וכל שאכלה זר הו"ל כגזילת ההקדש, וע"כ הוא חייב בתשלומין, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ן והרשב"א בגיטין נ"ד א', דחובת תשלומי תרומה הוא לשלם ל"הקדש",[[514]](#footnote-515) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בגיטין כ' א' ד"ה דילמא, שכתבו דתשלומי תרומה ילפינן מתשלומי מעילה דתרוייהו תשלומי קדש מיקרו, והיינו דכמו דבמעילה חייב לשלם להקדש את מה שגזל ממנו, ה"נ בתרומה חייב לשלם לההקדש דתרומה את מה שגזל ממנו.

ולפ"ז מתישב היטב לדעתם הא דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן וחומש, אף דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, שהרי אף באוכל תרומת עצמו הו"ל גזילה מן ההקדש דתרומה, וע"כ הוא חייב בתשלומין.

כח] ואחר העיון נראה דיש לפרש כן גם בדעת הר"ש, דמש"כ דתשלומי תרומה הוו ממונא, היינו דהוי זה חיוב ממון להקדש דתרומה על גזילת התרומה, ומה"ט הוא דהאוכל תרומת חמץ משלם קרן וחומש למ"ד דלפי מידה משלם אע"ג דלא שוה מידי, (דגם בזה איכא גזילה על הקדושה), ומה"ט הוא דהאוכל תרומת עמו משלם קרן וחומש, וזה עצמו מש"כ הר"ש דהא דאינו יכול למחול הוא משום דגזה"כ הוא דחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש ואינו יכול לפטור עצמו בדמים וע"כ אין הדבר תלוי בבעלים, והיינו דמהא דחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש, נלמד דחיוב התשלומין הוו לההקדש דתרומה, וע"כ הוא דמשלם דבר הראוי להיות קדש דתחול עליו קדושת תרומה, דעי"ז איכא תשלומין לההקדש דתרומה, וע"כ ל"מ מחילת הכהן.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרש"ס, ז"ל, ואם רצה הכהן למחול אינו מוחל, דל"ה ממונו דהא דתרומה מיחייב לשמים ואילו מחיל כהן תרומה אינה מחילה, עכ"ל, והרי דעיקר הא דל"מ מחילת הכהן הוא משום דחיוב התשלומין הוא לשמים, וי"ל דזהו גם מכוון הר"ש, וכ"כ בס' קונטרסי שיעורים ב"מ סימן כ"ד, עיי"ש.

כט] בפי' הריבמ"צ כתב דהא דאם רצה למחול אינו מוחל, הוא משום דאתי למיגרם תקלה לזרים למיכל בתרומה, ובביאור דבריו נראה, דהא לא איצטריך לאשמועינן דל"מ מחילת הכהן על חיוב הפרשת התשלומין, דודאי דעל חיוב זה אין הכהן בע"ד כלל, שהרי אף האוכל תרומת עצמו חייב להפריש תרומה, אלא איצטריך לאשמועינן דל"מ מחילת הכהן על חיוב הנתינה, ובזה פירש הריבמ"צ דהא דל"מ מחילת הכהן הוא משום דאם ישתיירו התשלומי תרומה ביד הישראל, יש לחוש שיבא לידי תקלה לאכול מן התרומה.

ל] וצריך להוסיף בזה, דהנה הריבמ"צ לעיל מינה דקדק מהא דתנן דהתשלומין נעשין תרומה, דאתיא כרבי דמתנתו מקדשתו ואין הפרשתו מקדשתו, ולפ"ז לכאו' הי' בדין דכ"ה דל"מ מחילת הכהן על עיקר חיוב ההפרשה, ה"נ לא תועיל מחילת הכהן על חיוב הנתינה, שהרי אין מתקיים עיקר חיובו אלא ע"י הנתינה, דנתינתו מקדשתו, ומ"ט בעינן להא דאיכא חשש תקלה.

אך נראה דהטעם בזה הוא, דכל הא דנתינתו מקדשתו ואינה מתקדש בהפרשה, הוא רק במקום דאיכא חיוב נתינה, אך כל שמחל לו הכהן על חיוב הנתינה, שפיר הוא מתקדש בהפרשה לחודה, וע"כ מן הדין שפיר מהני מחילת הכהן על חיוב הנתינה, וכל הא דל"מ מחילתו הוא משום חשש תקלה.

ובאמת דהוא מוכרח כן מיני' ובי', שהרי מבו' בד' הריבמ"צ דאם היתה מועלת מחילת הכהן, אתי למיגרם תקלה לזרים למיכל בתרומה, ומבו' דשפיר חיילא קדושת תרומה על התשלומין אף שלא נתנם לכהן, ואף דאתיא כמ"ד דנתינתו מקדשתו, ובע"כ דהיינו משום דמחל הכהן על חיוב הנתינה, ה"ז מתקדש בהפרשה לחודה.

לא] הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ז מ"ד כתב בהא דתנן התם דכל המשלם קרן וחומש התשלומין תרומה ואם רצה הכהן למחול אינו מוחל, וכל המשלם קרן ואינו משלם חומש התשלומין חולין ואם רצה הכהן למחול מוחל, ז"ל, כבר ביארנו וכו' ושהכל תרומה וכו' ואינו יכול ליתנו לישראל לפי שאסור לישראל לאכול תרומה, ובמקום שאינו חייב חומש הרי התשלומין חולין, ולפיכך מותר לו לאכלם וליהנות בהם אם נתנם לו כהן, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דתני דאין הכהן יכול למחול, לאו היינו דל"מ מחילת הכהן על חיוב הנתינה, דלעולם אם מחל הכהן על חיוב הנתינה שפיר מהניא מחילתו, והא דתני דאינו יכול למחול, היינו דאף דמחל על חיוב התשלומין, מ"מ אסור הישראל לאכול וליהנות מן התשלומין, משום דהוו תרומה, - וזה מתפרש כמש"נ בדעת הריבמ"צ, דאף אם קי"ל דנתינתו מקדשתו, מ"מ כל שמחל לו הכהן על חיוב הנתינה, ה"ז מתקדש בהפרשה לחודה, ול"מ מחילת הכהן להתיר לישראל לאכול וליהנות מן התשלומין.

לב] **שם בר"ש, מזיד בחלב ושוגג בקרבן מתרין בו ולוקה ומביא קרבן,** בפי' המהרא"פ פירש דאתיא כמונבז דס"ל בשבת ס"ט א' דשגגת קרבן שמה שגגה, וע"כ כל ששגג בקרבן אף שהזיד בחלב ה"ה מביא קרבן.[[515]](#footnote-516)

אך ממש"כ הר"ש דמזיד בחלב ושוגג בקרבן פלוגתא בריש כלל גדול דר' יוחנן אמר כגון ששגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו וכו', מבו' מפרש דמה שאמרו שוגג בקרבן, הוא כמש"כ הרש"ס דהיינו דלא ידע דחייב כרת כ"ה דחייב קרבן, ולכאו' מכוון הדברים, דכיון דאין חייבין קרבן אלא על דבר שחייבין על זדונו כרת, ע"כ כל ששגג בכרת קרינן לה שוגג בקרבן, וצ"ע, ואזיל ר' יוחנן לטעמי' בשבת שם דס"ל דכל ששגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו חייב קרבן.

לג] בד' הירושלמי נתחדש, דאף דבכה"ג ששגג בקרבן חשבינן לי' כשוגג לחייבו קרבן, מ"מ חשבינן לי' גם כמזיד לחייבו מלקות, והוא חייב מלקות וקרבן, וזה דלא כמו שצידד הרש"ש בשבועות ל"ז א' דכל שהתרו בו וחייב מלקות אינו חייב קרבן, וגם דלא כמש"כ בחזו"א חו"מ סו"ס ו' דכל ששגג בכרת דחשיב כשוגג לחיוב קרבן, וכן כששגג בקרבן לדעת מונבז דחשיב כשוגג לחיוב קרבן, אינו חייב מלקות, כיון דחשיב שוגג.

לד] **שם, אף הכא מזיד בתרומה ושוגג בחומש יתרו בו וילקה ויביא חומשה וכו',** הר"ש הביא למה שנחלקו אביי ורבא בשבת ס"ט ב', דדעת אביי דמודה ר' יוחנן בתרומה דאין חייבין עלי' חומש עד שישגוג בלאו שלה, וכל שהזיד בלאו שבה, אף ששגג במיתה, אינו חייב חומש, ודעת רבא דאם שגג במיתה חייב חומש, דמיתה במקום כרת עומדת וחומש במקום קרבן, וע"כ כ"ה דבחיוב קרבן אם שגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו חייב קרבן, ה"נ בחיוב תשלומי תרומה אם שגג במיתה אף שהזיד בלאו חייב בקרן וחומש,[[516]](#footnote-517) וכתב הר"ש דר"ז דירושלמי ס"ל כאביי, - ואזיל הר"ש לטעמי' דס"ל דמה שאמרו הכא מזיד בחלב ושוגג בקרבן, היינו דהי' שוגג בכרת, וה"נ הא דמדמי לה מזיד בתרומה ושוגג בחומש, היינו שהזיד בלאו ושגג במיתה, ובזה פטר ר"ז מדכתיב ואיש כי יאכל קדש בשגגה עד שתהא כל אכילתו בשוגג.[[517]](#footnote-518)

לה] והנה מהא דקרינן להזיד בלאו ושגג במיתה, מזיד בתרומה ושוגג "בחומש", נראה דיש ללמוד דכ"ה דחיוב קרבן אינו בא אלא על דבר שחייבין על זדונו כרת, ה"נ חיוב תשלומי תרומה אינו בא אלא מכח הא דחייבין על זדונו מיתה, וע"כ כל ששגג בחיוב המיתה, קרינן לה ששגג בחומש.

ובזה נראה לפרש להא דאמר רבא דאם שגג במיתה חייב חומש דמיתה במקום כרת עומדת וחומש במקום קרבן, ובחי' הריטב"א שם כתב דהא דקאמר דחומש במקום קרבן, היינו דמה"ט לדעת מונבז אם שגג בחומש חייב קרבן, וכ"כ המיוחס לר"ן שם, אך הנה בפי' ר"ח שם כתב, ז"ל, מיתה במקום כרת עומדת וכשם שבשאר מצות אם שגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו לר' יוחנן מביא קרבן, ה"נ לענין תרומה אם שגג במיתה אע"פ שהזיד בלאו מוסיף חומש, שחומש במקום קרבן הוא, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דאמר רבא דחומש במקום קרבן, הוא לפרש טעם הא דחייב חומש כששגג במיתה, וזה צ"ב, - ולכאו' זה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר הא דכל ששגג בכרת חייב קרבן, הוא משום דחיוב קרבן בא על הכרת, וכמשמעות ד' רש"י בסוגיא שם לעיל מינה בד"ה כיון ששגג בכרת, וזהו דאמר רבא דה"נ הוא בחיוב חומש, דבמקום קרבן קאי, וכ"ה דחיוב קרבן בא על הכרת, ה"נ חיוב חומש בא על המיתה, דמיתה במקום כרת עומדת, וע"כ כל ששגג במיתה ה"ה חייב חומש.[[518]](#footnote-519)

לו] וכבר נת' לעיל אות ט' להעיר מזה על מש"כ בחי' הגרי"ז בדעת הרמב"ם דבסיכה בתרומה ליכא איסור זרות, ואפ"ה הוא חייב בקרן וחומש, ולפ"ז נלמד דחיוב חומש אינו כלל מכח האיסור דזרות, וא"כ הדין נותן דלא יועיל כלל מה ששגג במיתה שבה, שהרי חיוב החומש אינו כלל מכח האיסור שחייבין עליו מיתה, אלא מכח חילול דין החפצא שבאכילתו, וכעת ראיתי שכבר עמד ע"ז בשערי חיים קידושין סימן מ"ט סק"ג.[[519]](#footnote-520)

ויש להוסיף, דאף אי נימא דהא דשגגת כרת שמה שגגה, אי"ז מכח הא דחיוב קרבן בא על הכרת, ולפ"ז גם הא דשגגת מיתה שמה שגגה לחייבו חומש, אי"ז מכח הא דחיוב חומש בא על המיתה,[[520]](#footnote-521) מ"מ לכאו' הדין נותן דכ"ז הוא אם חיוב חומש הוא מכח האיסור דזרות, דבזה הוא דאמרינן דכל דהאיסור חמור שחייבין עליו מיתה ושגג בחומר האיסור, חשיב כשוגג, אך אם חיוב חומש אינו כלל מכח האיסור דזרות, מ"ט יועיל מה ששגג באיסור, לחשבו כשוגג לחיוב חומש, הרי חיוב החומש אינו שייך כלל להאיסור, וצ"ע בזה.

לז] בירושלמי אמרו במזיד בספיקו ושוגג בודאו, דהדא אמרה השב מידיעתו חייב על שגגתה, ובפי' הרש"ס פירש דהינו דאם הי' מסופק בככר אם הוא תרומה ואכלה במזיד ואח"כ נודע לו שהיא ודאי תרומה, משלם קרן וחומש, דכשוגג בודאו דמי, וכן פירשו האו"ש בפ"ב משגגות ה"א, והאחיעזר ח"ג סימן נ"ז סק"ה, - אך בפי' המהרא"פ פירש דלא איירי כשהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, אלא איירי כשאמר אחר אכילתו דאילו הייתי יודע שתרומה ודאי היא הייתי פורש ומספק לא הייתי פורש, ופירש דמיבע"ל אם בכה"ג הוא חייב חטאת, עיי"ש.[[521]](#footnote-522)

ובאו"ש ואחיעזר שם כתבו ללמוד לפ"מ שפירשו בד' הירושלמי, דה"נ הוא לענין קרבן, דאם אכל ספק חלב במזיד, ונודע שהוא חלב, הרי דכיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, הוא חייב חטאת, וכ"כ בחזו"א יו"ד סימן ק"ג סק"א,[[522]](#footnote-523) - ובאחיעזר שם הביא שמצינו כן בד' תר"י שהובא בשטמ"ק כתובות כ"ב ב', ז"ל, כב' חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל א' מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק, "ואפי' אכלו במזיד", עכ"ל, והרי דאף דהזיד בספיקו, מ"מ כיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, ה"ה חייב קרבן, ועיי"ש שהביא שכן נקט בפשיטות בתשו' חת"ס חו"מ סימן כ"ט,[[523]](#footnote-524) ואכמ"ל.

לח] בפלוגתת הראשונים אם חיוב תשלומי תרומה הוא כפרה או ממונא, כתב בס' ישועות מלכו בפ"י מתרומות הי"ד להוכיח בזה ממש"כ הרמב"ן במלחמות ל"ה א' דמהני קלב"מ לפטור מתשלומי תרומה, והביא כן גם בשם הבעה"מ והראב"ד, והרי דס"ל דתשלומי תרומה ממונא הוא וע"כ מהני קלב"מ לפטור מזה.

אך יש לדון בזה, דאף דהתוס' בכ"ד נקטו דבחיוב דמשום כפרה ל"מ קלב"מ, מ"מ בד' רש"י מבו' להדיא דפליג ע"ז, דבדבריו בפסחים ל"א ב' ד"ה ומדמי עצים, מבו' דתשלומי תרומה הוו כפרה, ושם ל"ב א' ד"ה כר' נחוניא נקט דמהני קלב"מ לפטור מחיוב תשלומי תרומה, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ן ודעימי'.

לט] אמנם מד' הרמב"ם יש להוכיח דס"ל דתשלומי תרומה ממונא הוא, וזה ממשמעות סתימת דבריו בפ"י מתרומות הי"ד דבספק תרומה דהמע"ה אף א"צ להפריש, ופליג על התוס' ביבמות צ"ט ב' ותוס' הרשב"א בכתובות ל' ב' שכתבו בספק כהן שאכל תרומה דהוא חייב בתשלומי תרומה מספק, כיון דכפרה היא, (ועיי"ש שכתבו דאינו חייב אלא להפריש, אך אינו נותן לכהן, דהכפרה תלוי' בהפרשה, ועמש"נ לעיל אות כ"א בהערה בביאור דבריהם), ולכאו' הוא משום דס"ל דחיוב תשלומי תרומה הוי ממונא, ומספק אמרינן דהמע"ה.[[524]](#footnote-525)

מ] ויש להוסיף בזה, דאף אי נימא דחיוב תשלומי תרומה אינו על גזילת הכהנים, אלא על גזילת ההקדש דהתרומה, וכמש"נ לעיל אות כ"ז, ג"כ ניחא הא דמספק אמרינן דהמע"ה, דדמי לספק מעילה דאינו משלם קרן וחומש, וכדתנן בכריתות כ"ב א', וכ"כ הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ה, והיינו משום דחיוב מעילה הוא חיוב ממון להההקדש, והו"ל ככל ספק ממון דהמע"ה, ועי' בשערי ישר ש"ג פכ"ג (ד"ה עוד מצינו) שעמד ע"ז.[[525]](#footnote-526)

מא] ויש להוסיף עוד בזה מש"כ בפי' הרא"ש בחלה פ"ג מ"ו, בהא דתנן התם ספק חלה דאין חייבין עלי' חומש, ומשמע דחייבין עלי' קרן, וכתב הרא"ש דהוא משום דתשלומי תרומה כפרה נינהו, וע"כ מפריש תשלומין ונעשים תרומה מספק ומוכרן לכהן, וכ"כ הרע"ב שם, ונתחדש בזה, דאף דמספק הוא צריך להפריש את הקרן לכפרה, מ"מ א"צ להפריש את החומש, - אך בד' התוס' ביבמות צ"ט ב' וכתובות ל' ב' מפורש דספק כהן שאכל תרומה צריך להפריש מספק קרן וחומש, והמל"מ פ"י מתרומות הי"ד כתב דלפי דבריהם ה"נ בספק תרומה הוא צריך להפריש קרן וחומש, ובתוס' הגרע"א בחלה שם עמד על דבריו שלא הביא לד' הרא"ש והרע"ב שכתב דא"צ להפריש את החומש.

ובתוס' הגרע"א בחלה שם תמה ע"ד הרא"ש והרע"ב, דהרי עיקר הא דתשלומי תרומה הוו כפרה, הוכיחו כן התוס' בכתובות ל' ב' מהא דאין הכהן יכול למחול, ולפ"ז הרי מוכח דאף החומש הוי כפרה, שהרי במשנתינו משמע דאף על החומש אינו יכול למחול, וא"כ מ"ט א"צ להפריש אלא את הקרן ולא את החומש, ועמש"נ לישב בזה להלן מ"ב אות ה', ובמשנה ראשונה שם כתב לישב, דאף דגם החומש אתי לכפרה, מ"מ כיון דאינו מעכב, לא הצריכוהו להפרישו.

מב] במנ"ח מצוה רפ"א כתב כמה נפ"מ בפלוגתת הראשונים אם חיוב תשלומי תרומה הוי כפרה או ממונא, **א** בדין אשה זרה שאכלה תרומה בשוגג, דלדעת התוס' דתשלומי תרומה הוו לכפרה, צריך הבעל לשלם עבורה, לדעת התוס' בב"מ ק"ד א' דאם אכלה חלב או חיללה את השבת חייב הבעל להביא קרבנותי', אך לדעת הר"ש דתשלומי תרומה הוו ממונא, אין הבעל משלם עבורה, דהוי כמו שלותה או הזיקה, דאין הבעל צריך לשלם עבורה, רק משלמת לאחר מיתת בעלה או לאחר שנתגרשה.

**ב** בדין מי שאינו רוצה להפריש תשלומי תרומה, דלדעת התוס' דתשלומי תרומה הוו כפרה, אין בי"ד נזקקין לו, דדמי לחייבי חטאות ואשמות דאין ממשכנין,[[526]](#footnote-527) ועיי"ש במש"כ לדון אם הוא אף למ"ד דנתינתו מקדשתו, ואכמ"ל, אך לדעת הר"ש דתשלומי תרומה ל"ה כפרה, אפשר דדמי לחייבי עולות ושלמים דממשכנים.

**ג** בדין אכל תרומה בשוגג ומת, הרי דלדעת התוס' דתשלומי תרומה הוו כפרה, אין היורשים צריכין לשלם קרן וחומש, דאין כפרה למתים, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בב"ק ק"ד ב' בדין גוזל את חבירו ונשבע והודה, דאם הי' חיוב החומש לכפרה, לא היו היורשים חייבין בחומש,[[527]](#footnote-528) אך לדעת הר"ש חייבין היורשים לשלם.

מג] במנ"ח שם כתב לדון לפ"מ דקי"ל כאמימר בשבועות כ"ח דאפי' אכלה כולה נשאלין עלי', דאם בשוגג מחוסר קרבן אם במזיד מחוסר מלקות, הרי דה"נ הוא בדין שאלה על התרומה, דאם אכל בשוגג כזית תרומה שהפריש, מצי לישאל עלי', דכיון שאמרו בגמ' דחומש במקום קרבן קאי, הרי דכמו דיכול לישאל קודם הקרבן, ה"נ יכול לישאל קודם החומש, ועיי"ש שכתב דאף למש"כ הר"ש דהחומש אינו משום כפרה, מ"מ כיון שמחוסר העונש דתשלומי חומש, יכול לישאל, דדמי למחוסר מלקות דיכול לישאל, עכ"ד.

אך לכאו' למשמעות ד' הר"ש לקמן פ"ז מ"א דתשלומי תרומה הוו ממונא ואינם קנס ועונש, מסתבר דאף כשהוא מחוסר תשלומי תרומה, אינו יכול לישאל על התרומה, דרק כשהוא מחוסר מלקות שהם עונש על איסור השבועה, חשיב דאיסור השבועה עדיין קיים ויכול לישאל עליו, אך כשהוא מחוסר תשלומי תרומה שאינם באים כלל על האיסור, אינו יכול מכח זה לישאל על התרומה, וצ"ע.

מד] במנ"ח שם כתב דהדבר ברור דכמו דיכול לישאל על הפרשת תרומה, ה"נ יכול לישאל על הפרשת תשלומי תרומה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא למ"ד דהפרשתו מקדשתו, אך למ"ד דנתינתו מקדשתו לא משכח"ל דמהניא שאלה, דקודם שנתן לכהן עדיין לא נתקדש, ואחר שנתן לכהן, הו"ל כתרומה ביד כהן דל"מ לישאל עלי', וכמו שאמרו בנדרים נ"ט א'.

**פ"ו מ"ב**

א] **אם תרומה שלא זכה בה כהן אכלה וכו',** מבו' ממשנתינו דחיוב תשלומי תרומה הוא אף כשאכל תרומה שלא זכה בה כהן, ואף דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור משום דהו"ל ממון שאין לו תובעין, מ"מ כל שאכלן בשוגג יש בזה לחיוב תשלומי תרומה וחייב לשלם קרן וחומש לכהן, וכ"כ בפי' הראב"ד והר"ש בתו"כ אמור פ"ו ה"ז.

אמנם הנה בפי' רבינו הלל שם פירש לפלוגתא דרבי וראב"ש אם נתינתו מקדשתו או הפרשתו מקדשתו, דלא קאי על תשלומי תרומה, אלא קאי על תרומה עצמה, דלדעת רבי נתינתו מקדשתו, ואם הפריש את התרומה ועדיין לא נתנה לכהן ואכלה בשוגג אינו חייב קרן וחומש, ולדעת ראב"ש הפרשתו מקדשתו, ואף אם אכל תרומה שעדיין לא ניתנה לכהן, חייב קרן וחומש, וכ"כ הקרבן אהרן שם, הביאו המל"מ בפ"י מתרומות ה"א.

ובפי' הראב"ד שם תמה על פי' זה ממשנתינו, דתנן להדיא דמשלם עלי' קרן וחומש עד שלא זכה בה כהן, ועיי"ש שהק' עוד ע"ז, מהא דתניא בתו"כ שם ה"ט, דילפינן דאין חייבין על התרומה שבטבל, מדכתיב אשר ירימו לד', על המורם חייבין ואין חייבין על התרומה שבטבל, ש"מ דעל המורם מיהת חייבין אע"פ שלא זכה בהן כהן, שלא נתמעטה אלא תרומה שבטבל.[[528]](#footnote-529)

ב] **משלמת קרן וחומש לעצמה,** הרש"ש כתב דמשמע דאם לא נשאת לכהן משלמת קרן וחומש לכהן, ואף דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, מ"מ בשוגג כיון דהתשלומין נעשין תרומה בשמה הראשון, הוי כאילו היא בעין וחייב לתתה לכהן.

אמנם הנה בתוס' הרשב"א בפסחים כ"ט א' כתב, ז"ל, ועוד משמע התם דאפי' ישראל שאכל תרומה של עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן, דקתני בת ישראל שאכלה תרומה ואח"כ נשאת לכהן אם תרומה שלא זכה בה הכהן אכלה משלמת קרן וחומש לעצמה, פי' לפי שנעשית כהנת, אלמא דמחויבת להשיב אחרת תחתי' אע"פ שהתרומה של עצמה אכלה שלא זכה בה כהן, אלמא כפרה היא, עכ"ל, ובס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"י מתרומות הי"ז פירש דמש"כ שאכל תרומה של עצמו, היינו תרומה שלא זכה בהן כהן, וכמו שהוכיח לזה ממשנתינו דחייבת קרן וחומש אף שאכלה תרומה שלא זכה בה כהן, ונתחדש לפ"ז, דהאוכל תרומה שלא זכה בה כהן, אינו משלם קרן לכהן, אלא משלם קרן לעצמו, - אך צ"ע היאך למד לזה ממשנתינו, הרי אדרבה משמעות משנתינו דכל הא דמשלמת קרן וחומש לעצמה, הוא רק משום שנשאת לכהן, אך אם לא נשאת לכהן משלמת קרן וחומש לכהן, וכמש"כ הרש"ש, ועיי"ש בדר"א מש"כ לפרש בזה.

ג] אך הנה בתוס' הרא"ש בפסחים ל"ב א' כתב, ז"ל, ועוד קתני התם בת ישראל וכו' משלמת קרן וחומש לעצמה, אלמא אע"פ שאכלה תרומה שלה "שעכשיו נעשית כהנת" צריכה להפריש תשלומין ויהיו שלה כדי שתתכפר, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דרק משום שעכשיו נעשית כהנת, הוא דחשבינן לה כאכלה תרומה שלה, והיינו דכיון שנעשית כהן, ל"ש בזה חיוב ממון, והוי כאכלה תרומה שלה, ומזה הוא שלמד דהאוכל תרומה שלו משלם קרן וחומש.

ולפ"ז הדבר ברור דכן מתפרשים גם ד' תוס' הרשב"א, דמש"כ דהאוכל תרומה של עצמו משלם קרן לעצמו וחומש לכהן, אין המכוון לאוכל תרומה שלא זכה בה כהן, אלא המכוון לתרומה שירש מאבי אמו כהן או שגבאה בחובו, ומה שלמד לזה ממשנתינו, הוא מהא דהיא חייבת קרן וחומש אף שעכשיו היא כהנת ולא שייך בזה חיוב ממון, שהרי אכלה תרומה שלא זכה בה כהן, וחיוב הממון הוא לשבט הכהונה, וכיון שנעשית כהנת ל"ש בזה חיוב ממון, אך לעולם באוכל תרומה שלא זכה בה כהן, ה"ה משלם קרן וחומש לכהן.

ד] הר"ש והרא"ש פירשו דאיירי הכא כשהפרישה תרומה משל עצמה, וכ"כ הרע"ב, ובתוס' אנשי שם כתב דהיינו משום דאם אכלה תרומה שהפריש ישראל אחר, אף שלא זכה בה כהן עדיין, ה"ה מחויבת לשלם הקרן לישראל, והוא יתננו לכהן שירצה, דטוה"נ שלו, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא למ"ד דטוה"נ ממון, אך למ"ד דטוה"נ אינה ממון, הרי דאף בתרומה שהפריש ישראל אחר, ה"ה משלמת קרן וחומש לעצמה.

אך הנה בפי' הרדב"ז בפ"י מתרומות הכ"א כתב דהאוכל תרומה שהפריש אחר ועדיין לא נתנה לכהן, אף דאין לבעלים אלא טוה"נ, ל"מ ליתן את התשלומין לכל כהן שירצה, אלא משלם לזה שאכלה ממנו, ונתחדש בדבריו, דאף דדעת הרמב"ם שם פי"ב הט"ו דקי"ל דטוה"נ אינה ממון, מ"מ ה"ה משלם לזה שאכלה ממנו, וכנראה דהוא משום דדין התשלומי תרומה הוא כדין התרומה עצמה, ויש להבעלים בה טוה"נ, וצ"ע.[[529]](#footnote-530)

ויש ללמוד כן מד' רבינו הלל בתו"כ אמור פ"ו ה"ז, עיי"ש שכתב לפרש הא דיליף רבי דנתינתו מקדשתו מדכתיב ונתן לכהן את הקדש, ז"ל, דמדכתיב ונתן לכהן את הקדש משמע דיהבי' לכהן, וכיון דאכלי' מחייב למיהבי' לכהן הקרן והחומש, דאי לא יהבי' לכהן, לבעלים הו"ל לשלומי, ואיהו יהיב לכל כהן שירצה, עכ"ל, והנה בקידושין נ"ח ב' פליגי לישני בדעת רבי אם ס"ל דטוה"נ ממון או טוה"נ אינה ממון, דלל"ק ס"ל דטוה"נ ממון, ולאידך לישני ס"ל דטוה"נ אינה ממון, ולפ"ז הרי דממש"כ רבינו הלל דבתרומה שלא ניתנה לכהן הוי התשלומין לבעלים, מבו' דאף למ"ד דטוה"נ אינה ממון, דין התשלומי תרומה הוא כדין התרומה עצמה ויש לבעלים בה טוה"נ, וע"כ הוי התשלומין לבעלים.

ה] **מפני שאמרו האוכל תרומה בשוגג משלם קרן לבעלים וחומש למי שירצה,** בעיקר הך דינא יש להסתפק אם היינו דלעולם מדין תשלומי תרומה שוה דין הקרן לדין החומש דמצי לשלם לכל כהן שירצה, ואך דמדין גזילה הוא חייב לשלם קרן לבעלים, ומן הדין יש בידו לשלם קרן וחומש מחולין מתוקנים לכהן אחר, ולשלם את דמי התרומה לבעלים, ואך דעצה טובה קמ"ל לשלם את הקרן דהתשלומי תרומה לבעלים, ולצאת בזה גם את דין תשלומי הגזילה, או דמעיקר דין תשלומי התרומה, הוי דין תשלומי הקרן לבעלים.[[530]](#footnote-531)

וממש"כ הרא"ש דהא דבת ישראל וכו' משלמת קרן לבעלים, הוא כדין גוזל חבירו, משמע דמעיקר דין התשלומין א"צ לשלם לבעלים, ואך מדין גזילה דעלמא צריך לשלם לבעלים.

אמנם הנה בפי' הרש"ס דהא דמשלם קרן לבעלים וחומש למי שירצה, ילפינן לה מדכתיב ונתן לכהן בפתח, דהיינו הבעל, את הקדש, קדש שאכל ולא החומש, עכ"ד, וכיון דמקרא ילפינן דתשלומי הקרן לבעלים, מסתברא מילתא דכ"ה מעיקר דין תשלומי תרומה.

וכ"ה מבו' מעיקר מה שהוצרך הרש"ס לפרש מנ"ל דאת הקרן משלם לבעלים ואת החומש לכל כהן שירצה, ואם הא דמשלם את הקרן לבעלים הוא מדין גזילה דעלמא, ובידו לשלם את הקרן מחולין מתוקנים לכהן אחר, ולשלם לבעלים את דמי התרומה, הרי פשיטא דאת החומש משלם לכל כהן שירצה.

ו] ולכאו' יש להוכיח לזה מהא דתנן לעיל מ"א דאם רצה הכהן למחול אינו מוחל, והוא משום דתשלומי תרומה הוו כפרה, או משום דצריך לשלם דבר הראוי להיות קדש, ואי נימא דעיקר דין תשלומי התרומה הוא לכל כהן שירצה, מאי ס"ד דיהא ביד הבעלים למחול לו על עיקר חובת התשלומי תרומה, ובע"כ מזה דכל שאכל תרומה שיש לה בעלים, הוי עיקר דין התשלומי תרומה לבעלים, וזהו דס"ד דיהא ביד הכהן למחול לו על חובת התשלומין.

ועפי"ז יש מקום לדון במשה"ק בתוס' הגרע"א בפ"ג דחלה מ"ו, עמש"כ הרא"ש שם דרק הקרן הוי כפרה אך החומש ל"ה כפרה, והק' הגרע"א, דכיון דעיקר הא דתשלומי תרומה הוו כפרה, הוכיחו כן התוס' מהא דאין הכהן יכול למחול, הרי מוכח דאף החומש הוי כפרה, דאל"כ מ"ט אינו יכול למחול על החומש, - ולמש"נ י"ל, דעל החומש פשיטא דאינו יכול למחול, דכיון דתשלומי החומש הם לכל כהן שירצה, אין כהן זה בעלים למחול על החומש,[[531]](#footnote-532) וע"כ אף דהחומש הוי ממונא, א"א שימחול הכהן עליו, וכל הנידון דיהא ביד הכהן למחול הוא רק על הקרן, דהוי חיוב התשלומין לבעלים, והא דאינו יכול למחול הוא משום דהו"ל כפרה.

ז] ובירושלמי לעיל בפירקין אמרו דאם אכל תרומת כהן ע"ה משלם קרן וחומש לכהן חבר, משום דאסור ליתן מתנו"כ לכהן ע"ה, ונוטל ממנו את דמי הקרן ונותנם לכהן ע"ה, ופריך עלה דלמ"ד דנתינתו מקדשתו היאך מהני מה שנותן לכהן חבר, ומשני רשב"ל דהוא מזכה לכהן ע"ה ע"י אחר, ובזה מתקיים דין הנתינה,[[532]](#footnote-533) - ומבו' להדיא מד' הירושלמי, דמעיקר דין תשלומי תרומה הוי דין תשלומי הקרן לבעלים, וע"כ למ"ד דנתינתו מקדשתו לא תועיל נתינה לכהן אחר שיתקדשו התשלומין.

ח] אמנם הנה הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"א כתב דאם אכל תרומת ע"ה משלם לחבר ונוטל דמי' ממנו ונותן לעם הארץ שאכל תרומתו, ולא הביא למה שאמרו בירושלמי דמזכה לו ע"י אחר, ומצינו בזה כמה דרכים, דבחסדי דוד כתב דהרמב"ם פסק כמ"ד דהפרשתו מקדשתו, וע"כ א"צ לזכות התרומה לכהן ע"ה, וכ"כ במראה הפנים.

והמהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות מ"ד כתב בדעת הרמב"ם, דמה שאמרו במזכה לו ע"י אחר, לאו היינו דצריך שיאמר בפירוש לחבר זכי בתשלומין אלו לכהן ע"ה בעל התרומה, אלא אף בסתמא כל שמפרש ואומר שזה שמוכר לו הוא תשלומין מתרומה שאכל מפלוני כהן ע"ה, ומטעם שאינו יכול למוסרו ביד עם הארץ נותן לו כדי ליתן לו הדמים, סתמו כפירושו, דכיון דא"א לקיים מצות נתינה וחובת תשלומין בדבר שראוי להיות קודש, אם לא שיזכו הבעלים תחלה בגוף התשלומין, מסתמא נעשה כאילו אומר לו זכי מדין זכי' בגוף התשלומין לבעלים וכו', עכ"ד.

ט] ובזכרון שמואל סימן ב' כתב לישב בזה, דהנה בירושלמי לעיל מינה פליגי ר' יוחנן ור"ל בגזל תרומה משל אבי אמו כהן, דלר' יוחנן משלם לשבט, ולר"ל משלם לעצמו,[[533]](#footnote-534) ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דלדעת ר' יוחנן הא דצריך לשלם תשלומי תרומה לכהן, הוא אף במקום דליכא דין תשלומין מדיני הממון, וע"כ אף באוכל תרומת אבי אמו כהן, דמדיני הממון אינו חייב בתשלומין, מ"מ הוא חייב לשלם לשבט, ולדעת ר"ל כל הא דצריך לשלם את התשלומי תרומה לכהן, הוא רק מכח דין הממון, וע"כ באוכל תרומת אבי אמו כהן דמדיני הממון אינו חייב בתשלומין, א"צ לשלם לכהן.[[534]](#footnote-535)

ולפ"ז י"ל, דכל מה שאמרו בירושלמי דלמ"ד דנתינתו מקדשתו צריך לזכות לכהן ע"ה ע"י אחר, הוא רק לר"ל לטעמי' דס"ל דדין הנתינה לכהן מדין תשלומי תרומה הוא מכח דין הממון, והיכא דא"צ לשלם מדיני הממון, א"צ ליתן לכהן כלל, ולפ"ז ודאי דכל דאיכא בעלים לתשלומין, הוי עיקר דין הנתינה לבעלים, וע"כ אינו יוצא ידי הנתינה אלא כשמזכה לו ע"י אחר, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דדין הנתינה לכהן מדין תשלומי תרומה אינו מכח דין הממון, י"ל דאף דמצד דין הממון הוא צריך לשלם לבעלים, מ"מ דין הנתינה דתשלומי תרומה מתקיים אף כשנותן לכהן אחר, וע"כ א"צ לזכות לכהן ע"ה ע"י אחר, ועיי"ש שכתב בשם החזו"א שהסכים לישוב זה.

י] אמנם הנה בחי' הגרי"ז במכתבים עט: ד"ה ומעתה כתב בדעת הרמב"ם דמעיקר דין תשלומי תרומה הוא שצריך ליתן התשלומין לבעל התרומה, ועיי"ש שהוכיח לזה ממש"כ בפ"י מתרומות הכ"ב, דגזל תרומה מאבי אמו כהן ואכלה ואח"כ מת אבי אמו אינו משלם לעצמו אלא ליורש אחר משאר השבט, והרי להדיא דאע"ג דזכה בדיני ממונות מדין ירושה, מ"מ צריך לשלם ליורש אחר, והיינו משום דזהו מעיקר תשלומין של תרומה שצריך ליתן התשלומין לבעל התרומה, עכ"ד, והיינו דאילו ל"ה עיקר דין התשלומין לבעלים, הרי דהי' בדין דבהך גוונא דגזל תרומה מאבי אמו כהן וכו', יהא בידו לשלם לכל כהן שירצה, וממש"כ הרמב"ם דצריך לשלם ליורש אחר, יש ללמוד דמעיקר דין תשלומי תרומה הוא לשלם לבעלים, וע"כ הוא צריך לשלם ליורש אחר,[[535]](#footnote-536) ועי גם בזכרון שמואל שם סק"ב שהוכיח כן.[[536]](#footnote-537)

ולפ"ז הדר צ"ב מה שהשמיט הרמב"ם למה שאמרו בירושלמי דבאוכל תרומת ע"ה דמשלם לחבר, דצריך לזכות לו ע"י אחר, ועיי"ש בזכרון שמואל סוסק"ב וסוסק"ו מש"כ לישב בזה.

יא] באמרי בינה דיני תרומות סימן י"ג נקט דעיקר דין התשלומין הוא לכל כהן שירצה, דומיא דחומש דמשלם לכל כהן שירצה, והא דמשלם הקרן לבעלים הוא מדין גזילה דעלמא, ועיי"ש שכתב כמה נפ"מ בזה, **א** לדעת רבנן בפסחים ל"ג ב' דהאוכל כזית תרומה חייב בתשלומין אף שאין בו שו"פ, אינו חייב לשלם הקרן לבעלים, דהו"ל ככל חיובי ממון דפמשו"פ הוי מחילה, אלא משלם לכל כהן שירצה, **ב** הא דתנן לעיל מ"א דאם רצה הכהן למחול אינו מוחל, היינו רק על עיקר חיוב תשלומי תרומה, אך על חיוב הדמים לבעלים שפיר מהני מחילה, אף אי לא נימא כמש"כ התוס' דחיוב הנתינה אינו כפרה ומהני עליו מחילה, **ג** דלמ"ד דמיתה בידי שמים פוטר מן התשלומין, אף דלא מיפטר מעיקר חיוב תשלומי תרומה משום קלב"מ, וכמש"כ התוס' בכתובות ל' ב' דהוא משום דתשלומי תרומה הוו כפרה, מ"מ א"צ לשלם לבעלים, דמחיוב התשלומין לבעלים מיפטר משום דקלב"מ.[[537]](#footnote-538)

יב] אמנם אי נימא דעיקר דין התשלומין הוא לבעלים, נראה דדין האוכל כזית תרומה שאין בה שו"פ תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בירושלמי, דלדעת ר' יוחנן דאכל תרומה משל אבי אמו כהן משלם לשבט, וכתב הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"ב דמשלם ליורש אחר מאותו השבט, והרי דאף דמדיני הממון ליכא זכות ליורש אחר, מ"מ מעיקר דין תשלומי תרומה הוא שצריך ליתן התשלומין לבעל התרומה, הרי דה"נ באכל תרומה שאין בה שו"פ, משלם את הקרן לבעלים, אך לדעת ר"ל דאכל תרומה משל אבי אמו כהן משלם לעצמו, והרי דכל דמדיני הממון ליכא זכות ממון לכהן, א"צ לשלם לכהן, הרי דה"נ באכל תרומה פמשו"פ, א"צ לשלם לכהן, - ולכאו' הדין נותן דלדעת ר"ל לא אך דהאוכל תרומה פמשו"פ א"צ לשלם לבעלים, אלא א"צ לשלם כלל לכהן, אלא הוי לעצמו.

ואמנם הי' מקום לומר, דכל הא דס"ל לר"ל דמשלם לעצמו, הוא משום דבשעה שאכל הי' דין הנתינה לאבי או כהן, וכשמת ירש הוא את זכות זו, וע"כ הוא דמשלם קרן וחומש לעצמו, אך כל שאכל תרומה שאין בה שו"פ, הוי דין התשלומי תרומה לכהן.

אך זה נסתר ממה שאמרו בירושלמי בפסחים פ"ב ה"ג דדין התשלומין באוכל תרומת חמץ בפסח, תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, ובפשוטו היינו דלר' יוחנן הוא משלם לכהן ולר"ל הוא משלם לעצמו, והרי דלדעת ר"ל בכל גוונא דמשום דין הממון ליכא זכות ממון לכהן, הוא משלם לעצמו,[[538]](#footnote-539) ולפ"ז לכאו' ה"נ כשאכל תרומה שאין בה שו"פ, כיון דמדין הממון ליכא זכות לכהן, הוא משלם לעצמו, אמנם יש מקום לחלק בזה בין איסוה"נ, לבין פמשו"פ.

יג] ובזכרון שמואל סימן ב' סק"ב נסתפק בד"ז, בדין האוכל תרומת חמץ, או האוכל תרומה פמשו"פ, אם לדעת ר' יוחנן צריך לשלם לבעלים, או משלם לכל כהן שירצה, ועיי"ש שכתב דלכאו' דמי לאוכל תרומה של אבי אמו כהן דמשלם ליורש אחר מאותו השבט, והרי דאף היכא דליכא חיוב מדיני הממון צריך לשלם לבעלים, וה"נ בהני גווני צריך לשלם לבעלים, אך כתב די"ל דדוקא בגזל מאבי אמו כהן דמעיקרא בשעת האכילה חל בי' חיוב ממון, וממילא דגם חיוב תשלומי תרומה חל דוקא לבעלים, ולהכי אע"ג דמת אח"כ ופקע חיוב הממון מצד ירושה, מ"מ חיוב התשלומי תרומה נשאר דוקא לבעלים, אבל בתרומת חמץ בפסח או בפמשו"פ, דמעיקרא לא חל בי' חיוב ממון, י"ל דמשלם לכל כהן שירצה, וגם י"ל דכיון דליכא באכילה זו דין ממון אין בזה כלל דין בעלים גם לענין תשלומי תרומה, עכ"ד, ועי' בתורת זרעים לעיל מ"א מש"כ בדין זה.

יד] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה התוס' בכתובות ל' ב' כתבו דהכפרה תלוי' בהפרשה, וע"כ בספק אם הוא חייב בתשלומין סגי בהפרשה, וא"צ ליתן לכהן, והבית יעקב שם הק' דא"כ למש"כ התוס' דהא דקלב"מ אינו פוטר מן התשלומין הוא משום דתשלומי תרומה כפרה הן, מ"ט הוא צריך ליתן התשלומין לכהן, ועיי"ש שכתב דהא דצריך ליתן התשלומין לכהן אינו משום תשלומין של גזל הכהן, רק הוא מ"ע דכשהפריש נעשין תרומה כמו נתינת תרומה מהפרשת כרי שלו, עכ"ד,[[539]](#footnote-540) ועי' בחי' הגרש"ש כתובות סימן מ"ה מ"ו מש"כ לישב לזה בע"א, ועמש"כ עוד בזה בזכרון שמואל סו"ס ג'.

ולכאו' לפי דבריו דחיוב התשלומין לכהן הוא מדינא דמתנו"כ דעלמא, הרי לכאו' הא דמשלם את הקרן לבעלים, אי"ז מעיקר דין תשלומי תרומה, אלא הוא משום דין גזילה, ובאמת למ"ד דמיתה בידי שמים פוטר מן התשלומין, א"צ לשלם לבעלים.

אך יש מקום לדון בזה, דהנה הרי התוס' בכתובות שם כתבו דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן לעצמו, ולכאו' לפ"ד הבית יעקב דהא דהתשלומין הוו לכהן אי"ז משום תשלומין של גזל הכהן, אלא הוא משום דנעשין התשלומין תרומה והוי ככל נתינת תרומה מהפרשת כרי שלו, הי' בדין דגם האוכל תרומת עצמו יהיו התשלומין לכהנים, - ובעכצ"ל דכל הא דזוכין הכהנים בתשלומי התרומה, הוא רק בתשלומין שבאו על תרומה שהיתה לכהנים, אך בתשלומין שבאו על תרומת עצמו שלא הי' בה זכות לכהנים, ליכא זכות לכהנים, וגדר הדברים צ"ב, ולפ"ז י"ל דכל שאכל תרומה שזכה בה כהן, הוי חיוב המתנו"כ ליתן לאותו הכהן, וצ"ע בזה.

טו] בירושלמי מיבע"ל בגונא דלא הספיקא לשלם עד שנתגרשה, אם הוי הקרן והחומש לעצמה או לכהנים, ומסקינן דדמי לפט"ח, ופירש הרש"ס דהיינו, דלענין פט"ח אמרו בבכורות י"א א' דישראל שהי' לו פט"ח בתוך ביתו שנפל מבית אבי אמו כהן ואותו אבי אמו כהן נפל לו מבית אבי אמו ישראל, מפריש עליו שה והוא שלו, והרי דאף שנתחייב הפט"ח בפדיון כשנולד ברשות הישראל, מ"מ כיון דכשמת הישראל וירשו הכהן, הוי דין הפט"ח דמפריש עליו שה והוא שלו, ע"כ אף כשמת הכהן וירשו ישראל, הוי השה שלו, וזהו דמדמינן לה דה"נ הכא, אף שלא הפרישה את התרומה עד שנתגרשה, מ"מ כיון דאילו היתה מפרשת זכתה בקרן וחומש לעצמה, חשבינן לה כאילו הפרישה וזכתה לה, וכן פירש המהרא"פ, ועד"ז פירש בביאור הגר"א.

והרש"ס שם הק' בזה ע"ד הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ז שכתב דאם לא הספיקה לשלם עד שנתגרשה בין כך ובין כך אינה משלמת לעצמה והרי היא כמי שלא נשאת לכהן מעולם, ומ"ש ממש"כ בפי"ב מביכורים בדין פט"ח, דבכה"ג שנפל מאבי אמו כהן שנפל לו מאבי אמו ישראל, מפריש שה והוא שלו, והיינו דאף אי נימא דהרמב"ם מפרש לד' הירושלמי בע"א, או דגירסא אחרת היתה לו בירושלמי, מ"מ מ"ט באמת ל"ד לפט"ח דבכה"ג אמרינן דמפריש שה והוא שלו.

וצ"ל בדעת הרמב"ם דהדבר חלוק דבפט"ח דהא דצריך ליתן את השה לכהן הוא מדין נתינה דמתנו"כ, והוא זכות ממון דהכהנים במתנו"כ, הרי דכל שהי' הפט"ח של הכהן, כבר זכה הכהן בזכות ממון זו, ותו אף הישראל שירשו א"צ ליתן לכהן, אך בתשלומי תרומה עיקר הא דצריך ליתן לכהנים, אי"ז מכח זכות הכהנים, אלא הוא משום חובת תשלומי תרומה, שאינו מתכפר לו אלא כשמשלם לכהן, וכל הא דבת ישראל שאכלה תרומה ונשאת משלמת לעצמה, הוא משום דמתקיים דין התשלומין במה שהיא משלמת לעצמה, אך כל שנתגרשה קודם ששילמה, ה"ה חייבת לשלם לכהן, ואכתי צ"ע בזה.

טז] הרמב"ם בפ"י מתרומות הט"ז הביא לדינא דמשנתינו, והראב"ד שם כתב ע"ז, ז"ל, מצאתי נוסחא מהופכת על זה, אבל זאת הנוסחא מיושרת בעיני יותר, עכ"ל.

והמהר"י קורקוס שם כתב, דאפשר דהנוסחא היתה, שאם זכה בה כהן כיון שכבר קיימה מצות נתינה ויצאת מחיובא עכשיו נוטלת לעצמה התשלומין, ואם לא זכה צריך לקיים מצות נתינה ולצאת ידי חיובא, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ ע"ז.

**פ"ו מ"ג**

א] **המאכיל את פועליו ואת אורחיו תרומה הוא משלם את הקרן והן משלמין את החומש,** הרא"ש בפי' קמא כתב דהיינו דהוא משלם את דמי תרומה לכהן כדין גזלן, ואיירי בתרומה שבאה ליד כהן דמצינו לחייבו מדין גזילה, והן משלמין את החומש עוון אכילתן בשוגג, וכ"כ הרע"ב.

ובתוס' אנשי שם תמה בזה, דמ"ט דר"מ דאינם חייבין לשלם אלא חומש, ומ"ש מכל אוכל תרומה בשוגג דמשלם קרן וחומש, וכתב דצ"ל דודאי דאף לר"מ הן חייבין להפריש גם קרן מן החולין ונעשין תרומה, אלא דס"ל דא"צ ליתנו לכהן, והמאכיל משלם דמים לכהן, דס"ל דדינו של הכהן הוא עם המאכיל, והם אין להם עם המאכיל כלום.

אך אכתי צ"ע בזה, דלא מיבעיא אי נימא דמעיקר דין תשלומי תרומה צריך לשלם את הקרן לבעלים ול"מ לשלם את הקרן לכהן אחר ולשלם לבעלים את דמי התרומה, דודאי הי' בדין דאף ששילם המאכיל לכהן את דמי התרומה, יהא על הפועלים והאורחים שאכלו לשלם לבעלים את הקרן, - אלא אף אי נימא דמעיקר דין תשלומי תרומה א"צ לשלם את הקרן לבעלים, וכל הא דצריך לשלם לבעלים הוא מדין תשלומי גזילה דעלמא, הרי מ"מ הא דצריך ליתן את התשלומין לכהן, ודאי אי"ז מדין גזילה דעלמא, וודאי דל"מ ליקח את התשלומין לעצמו ולשלם לכהן את דמי התרומה, שהרי אף אוכל תרומה שלא זכה בה בה כהן משלם לכהן, וכמש"נ לעיל מ"ב אות ב' ג', וא"כ מ"ט פטורין הפועלים והאורחים מלשלם את הקרן לכהן, וצע"ג.[[540]](#footnote-541)

ב] והרא"ש כתב דמד' הירושלמי משמע דגם לר"מ משלם הבעה"ב חולין מתוקנים שמוטל על הפועלים לשלם, ובביאור הפלוגתא נחלקו בירושלמי, דר' יוחנן אמר עיקר סעודה ביניהון דר"מ אמר עיקר סעודה לבעה"ב ורבנן אמרי לפועלים, ור"ל אמר טפילה ביניהון, ר"מ אומר טפילה לבעה"ב, ורבנן אמרי לפועלים.

ובביאור הפלוגתא לדעת ר' יוחנן כתב הר"ש דהיינו, דר"מ סבר דעיקר סעודה על בעה"ב לטרוח, ורבנן סברי דבעה"ב נותן דמים והפועלים יקנו להם צרכי סעודה, וכ"כ הרא"ש, והוסיף דלרבנן בעה"ב נותן להם דמים והוא פחות מן הקרן, ובסו"ד כתב דלר"מ אין הפועלים מפסידים כלום בתשלום הקרן, - ובפשוטו המכוון בזה הוא, דכל שתיקנו את התרומה ואכלוה, הוי חיוב תשלומי הקרן כשווי התרומה המתוקנת לאכילה, ואף שהם עצמם תיקנוה, אי"ז טעם לפטרם מחיוב תשלומי תרומה כפי שווי התרומה עכשיו אחר שתיקנוה, וע"כ לר"מ דעיקר סעודה על בעה"ב לטרוח, ומוטל על בעה"ב ליתן לפועלים פירות מתוקנים, הרי דכל שהאכילם תרומה ולא קיים את חיובו, ה"ה מחויב להם בדמי פירות מתוקנים, ונמצא דהבעה"ב משלם את כל הקרן, אך לרבנן דעיקר סעודה לפועלים, אין הבעה"ב חייב להן בדמי פירות מתוקנים, אלא בדמי הפירות בלא תיקון, ונמצא דאין הבעה"ב משלם את כל הקרן, וכ"ה מבו' בתוס' הגרע"א שפירש כן, עיי"ש.

אך בפי' מהר"י קורקוס פ"י מתרומות ה"י כתב, ע"ד הרא"ש, ז"ל, ולאו למימרא שהם צריכים לפרוע לכהן דמי כל הקרן עם הטורח, כי אין נראה שחייבין לשלם אלא חולין מתוקנין אבל טורח תיקון סעודה מה לו לכהן בו, אלא מש"כ הרא"ש שלא יפסיד דבר בתשלום הקרן, היינו שלא יפסידו מן הראוי להם אלא יקחו הקרן משלם, שכיון שאותה סעודה אינה נחשבת להם סעודה אם לא יתן להם דמי כל הקרן עם הטורח נמצא הקרן שלהם חסר ומפסידין, ולפי שטה זו משלם את הקרן שאמר ר"מ היינו שישלם לפועלים קרן שלם עם הטורח אבל הם אין חייבין ליתן אלא דמי חולין מתוקנין לבד, עכ"ל, וצ"ע.[[541]](#footnote-542)

ג] ובירושלמי פריך דכשפסק עמהן להאכילן כרשיני חולין והאכילן כרשיני תרומה ולא כבר אכלו, ומשני כמ"ד טבלים נפש אדם חותה בהן, ופירש הר"ש דפריך לר' יוחנן אליבא דר"מ דבעה"ב חייב לטרוח להכין סעודה, הרי כבר אכלו ולמה לא ישלם אלא דמים, ועד"ז פירש הרא"ש, ומשני דמחמת שנפש אדם חותה באכילת איסור אינה נחשבת להם אכילה, והוי כמו שלא נהנו כלל.

ובתוס' הגרע"א הק', דמעיקרא מאי פריך, דאף שכבר טרח הבעה"ב והכין והאכילם, הרי כיון דהטורח על בעה"ב שמוטל עליו לעשות הפועלים חפשי מן הטורח, הרי אם הפועלים יצטרכו לשלם הקרן, דהיינו כדין האוכל דמשלמין חולין, יהא הטורח עליהן, והיינו דמה מהני הא דכבר טרח הבעה"ב ואכלו הפועלים, הרי הבעה"ב הי' מחויב ליתן להם סעודה מתוקנת לאכילה, ואף שנתן להם תרומה, הרי כיון דהן חייבין לשלם את כל דמי', נמצא שלא נהנו כלום מסעודתן, והוי כלא אכלו כלל, - ואמנם כ"ז קשיא למש"כ הגרע"א דחיוב הקרן הוא לשלם כדמי פירות מתוקנים, אך למש"כ המהר"י קורקוס דאין משלמין לכהן את דמי הטורח, הרי דזהו דפריך דמ"ט חייב הבעה"ב לשלם להם דמים אלו, הרי כבר טרח והאכילם ונהנו באכילתם, ואף דהן צריכין לשלם לכהן את דמי הקרן, מ"מ את דמי הטורח שאינם צריכים לשלם לכהן, לא יהא חייב הבעה"ב לשלם להן.

ד] והנה הגרע"א שם עמד בזה ע"ד הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"י שהביא לה"ט דהירושלמי דדבר האסור נפשו של אדם חותה ממנו, ולכאו' לפ"מ דקי"ל כרבנן א"צ לטעם זה, שהרי מה שאכלו סעודתם את התרומה, הם משלמין לכהן חולין מתוקנים, וא"כ לא נהנו כלל מסעודתם דהוי כלא אכלו כלל.

והגרע"א הוכיח מזה בדעת הרמב"ם, דלפ"מ דקי"ל דתשלומי תרומה לפי דמים משלם, אינו משלם רק פירות חולין כשווי התרומה שאכל, אף דאחר דמשלמין נעשין הפירות תרומה, וזהו דפריך דכיון דהפועלים משלמין רק כשווי התרומה, מ"ט הבעלים צריכין לשלם להם דמי סעודתן מן החולין, הרי הם אכלו כבר ופטורין משלם רק דמי התרומה, ויהא הדין דהבעלים יחזירו להם רק הפסידם, דהא נהנו באכילתן כאילו היו חולין.

ה] אך הנה כבר עמד המהר"י קורקוס בהל' תרומות שם בקו' זו ע"ד הרמב"ם, וכתב לדון לישב כן דאינם משלמין מן החולין אלא כשווי התרומה שאכלו, ועיי"ש שדחה לזה ומסיק דודאי דבדין תשלומי תרומה לא סגי לשלם חולין כשווי התרומה, ויתבאר בעזה"י הנידון בזה להלן מ"ד, וע"כ כתב לפרש ד' הרמב"ם, דשפיר הי' מקום לדון דלא יהא חייב הבעלים לשלם להם את כל דמי הסעודה, דאף דהן חייבין לשלם לכהן כדמי חולין, הוא בעון אכילתם שקנס אותם הכתוב שלא יספיק לשלם דמי תרומה, וה"ז כמו החומש שמשלמין אותו בעון אכילתם, ואין חוזרין ונפרעין ממנו דרחמנא רמיא חיובא אאוכל לא אמאכיל, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' מהרי"ח.[[542]](#footnote-543)

ו] בביאור הפלוגתא בזה לדעת ר"ל, כתב הר"ש דלר"מ הבעה"ב חייב לטפל ולשלם חולין מתוקנים, ולרבנן הפועלים צריכים לקנות חולין מתוקנים.

ובטעמא דר"מ דהבעה"ב חייב לטפל ולשלם חולין מתוקנים, לכאו' הוא מתפרש לפ"מ שאמרו בירושלמי, דר' אבהו בשם ר"ל הא למה זה דומה למוכר חפץ לחבירו ונמצא שאינו שלו חייב להעמיד לו מקח, והיינו דכיון דהבעה"ב הי' חייב ליתן להם פירות לאכילתם, ונתן להם פירות שאינה שלו ולא קיים את חיובו, ה"ה חייב להעמיד להם פירות אחרים.

והנה בד' הר"ש מבו', דלא נחלקו ר"מ ורבנן בהך דינא דהמוכר חפץ לחבירו ונמצא שאינו שלו חייב להעמיד לו מקחו, וגם לא נחלקו בזה ר"ל ור' יוחנן, וע"כ כתב הר"ש דמסוגיית הגמ' בב"מ משמע דלא כהירושלמי וא"צ להעמיד לו מקחו, והרי דהירושלמי אתיא ככו"ע, - ונראה לפ"ז דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן היא, דלר"מ עיקר חיוב הבעה"ב הוא ליתן לפועלים פירות, וע"כ כל שנתן להם פירות תרומה, הוי כמוכר פירות לחבירו ונמצא שאינו שלו דחייב להעמיד לו מקחו, אך לרבנן עיקר חיוב הבעה"ב הוא חיוב ממון בעלמא, ואך דבכלל חיוב זה הוא לטרוח ולקנות ולהכין את הסעודה, אך אין עיקר חיובו בפירות, וע"כ אף כשנתן להם פירות תרומה, ל"ה כמוכר פירות לחבירו ונמצא שאינו שלו, ולדעת ר' יוחנן לכו"ע הוא כן דחיוב הבעה"ב הוא חיוב ממון בעלמא, (ואך שנחלקו אם הוא מחויב אף בטירחא דהכנת הסעודה), וע"כ לדידי' לכו"ע הכא א"צ הבעה"ב ליתן להם פירות, אלא נותן להם דמים, (ואך שנחלקו אם משלם כל הקרן, או דאינו משלם את דמי הטורח).

ז] הר"ש כתב דבפ"ק דב"מ ט"ז א' לא משמע כן שיהא חייב להעמיד לו מקחו, וזה ממה שאמרו התם בגזלן שמכר וחזר ולקח מבעלים הראשונים לאוקמה קמי לוקח בעי, דקאמר נפלה לו בירושה ירושה ממילא הויא ולאו לאוקמה גבי לוקח בעי, והיינו דמהתם מבו' דאין חייב הגזלן לחזור ולהעמידה ביד הלוקח, וכתב הר"ש דשמא יש לחלק בין מטלטלין לקרקעות, ולא נתפרש בדבריו טעם החילוק בזה.

ושמא יש לפרש בדבריו, דהנה הבעה"ע אות מכירת קרקעות (סז.) כתב דלא אמרו דשלב"ל אלא כגון פירות דקל דשניהם יודעין ומתנין בדבר שלא בא לעולם, אבל אם המוכר מתנה בדבר שלא בא לעולם וע"ד כן נתן לו לוקח את מעותיו מחוייב הוא לקיים לו תנאו, וכתב דרבינו נסים הביא ראי' דחייב לקנות לו, מהא דגרסינן בתוספתא דתרומות הא למה זה דומה למוכר חפץ לחבירו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו חייב להעמיד לו מקחו,[[543]](#footnote-544) והרשב"א בב"ב ס"ט ב' הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בב"מ דאין מחייבין את הגזלן להעמידה ביד הנגזל, אע"פ שהי' הלוקח סבור דדבר שלו מכר לו, וכתב ע"ז, ז"ל, ואולי נאמר דשאני התם דכיון דהושבה אצל נגזל א"א לומר לו עכ"פ אותה קח לי, דשמא לא יתרצה הנגזל למוכרה לו ואף בכפלים מדמי', וכיון שכן כל שהוציאה נגזל מיד הלוקח כבר נסתלק הלוקח ממנה, ולפיכך גם כשהגזלן חוזר ולוקח מנגזל אינו חייב להעמידה בפני לוקח וכו', אבל בשאינו מתנה לו בשדה מסויימת ובדבר מסוים והוא מידי דשכיח למזבן חייב להעמיד לו מקח שאם אין לזה יש לזה, עכ"ד, והיינו דבמקח דקרקע מסוימת, דכל דאינה שלו אין ביד המוכר להעמידה לו, לא חייל עלי' חיוב כלל בהעמדת מקח זה, כיון דאי"ז בידו, וא"א שיתחייב בכך, אך משא"כ במקח שביד המוכר לקנותו ולהעמידו, חייל עלי' חיוב בהעמדת מקח זה, - ושמא זהו מש"כ הר"ש לחלק בין קרקע למטלטלין, דבמקח דקרקע, הרי דכל דמכר קרקע דאינה שלו, לא חייל עלי' חיוב להעמיד קרקע זו, דאי"ז בידו, וקרקע אחרת ג"כ אינו חייב להעמיד לו, דהרי כל קרקע וקרקע הוי מקח אחר, ואין מתקיים חיוב העמדת המקח במה שיתן לו קרקע אחרת, ומשא"כ במטלטלין, דיש בידו להעמיד לו מטלטלין אחרים כיוצא באלו, דהוא דבר דשכיח למזבן, ה"ה חייב להעמיד לו מקחו.

ח] בעיקר ד' הירושלמי בביאור פלוגתת ר"מ ורבנן, עי' בפי' מהר"י קורקוס בפ"י מתרומות ה"י שהאריך הרבה בזה, ועי' גם בפי' הרש"ס במש"כ לפרש לזה, - ועי' עוד בד' מהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ה אות נ"א במש"כ ע"ד המהר"י קורקוס, ובמה שהאריך במה שאמרו דאף דכבר אכלו חייב לשלם להן כמ"ד דנפשו של אדם חותה בהן, ואכמ"ל.

ט] בעיקר הא דחייבין הפועלים בקרן וחומש, כתב הריבמ"צ דהוא משום שהי' להן לשאול,[[544]](#footnote-545) וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף בלא"ה יש לחייבן, ככל אוכל תרומה בשוגג דחייב, אף דל"ה לי' למידע.

ואמנם ממש"כ הריבמ"צ לטעם זה בטעמא דרבנן דמשלמין קרן וחומש, ולא כתב לזה בטעמא דר"מ דמשלמין חומש, נראה דלא בא לפרש לעיקר הא דהן חייבין בתשלומי תרומה, אלא בא לפרש טעמא דרבנן דהן משלמין קרן וחומש, ולא אמרינן דהבעלים ישלם את הקרן, וצ"ב.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם משנתינו הוא משום דאין שלד"ע והעושה את העבירה בעצמו הוא שמענישין אותו בי"ד, ומבו' דאם הי' מהני שליחות בדבר עבירה, הי' בעה"ב חייב בתשלומין, וקשיא לפ"ז לדעת התוס' ודעימייהו דבשליח שוגג יש שלד"ע, דא"כ מ"ט אין בעה"ב חייב בתשלומי תרומה.[[545]](#footnote-546)

ובפשוטו נראה לישב, לפ"מ שאמרו בקידושין מ"ג א' דאף לדעת שמאי הזקן דיש שלד"ע, מ"מ האומר לשלוחו צא בעול את הערוה ואכול את החלב הוא חייב ושולחיו פטור, שלא מצינו בכל התורה כולה זה נהנה וזה מתחייב, וע"כ ה"נ הכא דכוותה, אף דבשליח שוגג יש שלד"ע, מ"מ אין הבעה"ב חייב בתשלומי תרומה, משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב.

ויש להעיר לפ"ז בד' הרמב"ם שכתב דכל הא דהבעה"ב פטור הוא משום דאין שלד"ע, והרי אף למ"ד דיש שלד"ע, מ"מ הכא אין הבעה"ב חייב, דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב.[[546]](#footnote-547)

יא] ובזכרון שמואל סימן א' סק"ח כתב בדעת הרמב"ם, דעיקר הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב היינו משום דדין שליחות אינו אלא דפעולת השליח מתייחסת למשלח ונחשב כאילו המשלח עשה את הפעולה, אך חשיב שעשאה ע"י גופו של השליח, ובאומר לו צא הרוג את הנפש חשיב דהמשלח עשה פעולת הרציחה ע"י ידיו של השליח וחייב המשלח דהוא הרוצח, אבל באכילת חלב נהי דפעולת האכילה מתייחסת את המשלח, אבל מ"מ הרי עשה את האכילה ע"י גרונו ומעיו של השני, ואכילה הויא רק אם אכל בגרונו ומעיו של עצמו, ולפ"ז י"ל דבתשלומי תרומה שפיר מהני דין שליחות לחייב את המשלח, שהרי מהא דנתרבה סיכה כשתי' לחיוב תשלומי תרומה, אף דסיכה אינה מעשה שתי', נלמד דגם על השתמשות אכילה בהחפצא חייב קרן וחומש, והוא דין בחילול התרומה ע"י השתמשות אכילה דזר, ובזה לא אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, דמדין שליחות חשיב דהמשלח עשה חילול התרומה ע"י אכילת זר בחפצא, ודוקא באכילת חלב לא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ומשום דבעי מעשה אכילה בגופו ואינו מתחייב בעד זה שעשה אכילת גרונו ומעיו של השליח, ומשא"כ בחיוב תשלומי תרומה דחייב בזה שעשה אכילה בהחפצא, שייך שפיר דין שליחות, דמדין שליחות נחש שהוא עשה את האכילה בחפצא, עכ"ד,[[547]](#footnote-548) וכעי"ז כתב בשערי חיים קידושין סימן מ"ט סק"ז.

וי"ל עוד עד"ז, למש"נ לעיל מ"א אות כ"ז מד' התוס' בב"מ מ"ז א' דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילת ההקדש, ודמי לחיוב מעילה, ולפ"ז י"ל דע"כ לא שייך בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, כיון דאין חיובו כלל על ההנאה, אלא על הגזילה, וזה כמש"כ הגר"ח בפ"ח ממעילה בטעמא דהרמב"ם דבמעילה לא אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ונת' להלן אות י"ג, וכעי"ז כתב בשערי חיים שם סק"ג.

יב] ובדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהכא אין הבעה"ב חייב, ונת' דהוא משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, י"ל דאזלי לטעמייהו דס"ל דחיוב תשלומי תרומה בסיכה אינו אלא מדרבנן, ולדעתם שפיר י"ל דעיקר חיוב תשלומי תרומה הוא על מעשה האכילה, ולא מצינו דאיכא חיוב תשלומי תרומה משום חילול התרומה ע"י השתמשות אכילה דזר, וע"כ הו"ל ככל איסורי אכילה, דאין המשלח מתחייב, משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, והרמב"ם דס"ל דלא אמרינן בזה דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הוא לטעמי' דס"ל דבסיכה איכא חיוב תשלומי תרומה דאורייתא, והרי דחיוב תשלומי תרומה הוא על חילול התרומה ע"י השתמשות דאכילה ושתי', וע"כ ל"ש בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ועמש"נ להלן אות ט"ז עוד עד"ז.

יג] ונראה עוד בזה, דהרמב"ם והתוס' לטעמייהו אזלי, דהנה התוס' במעילה י"ח ב' כתבו דהאומר לשלוחו צא אכול דבר של הקדש, אין המשלח חייב, משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ורק היכא דהוי שלוחו גם על ההגבהה, הוא דהמשלח חייב, והתוס' בקידושין מ"ג א' נסתפקו בזה, בגונא דלא עשאו שליח אלא מן ההנאה.

ובחי' הגר"ח בפ"ח ממעילה הוכיח מד' הרמב"ם דאיכא דין שליחות במעילה אף בגונא דהוי החיוב על האכילה עצמה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דהוא משום דחיובא דמעילה הוא מדין גזילת הקדש, וע"כ ל"ש בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, כיון דאין עיקר חיובו מדין הנאה ורק מדין גזילה, והו"ל ככל גזילות דעלמא שלא ע"י הנאה, עכ"ד, ובזכרון שמואל סימן א' סק"ח בהג"ה כתב די"ל עוד בזה, דאף אם חיובא דמעילה אינו משום גזילת הקדש, מ"מ כיון דהחיוב הוא על חילול החפצא דההקדש ע"י הנאת הדיוט, שפיר מתחייב גם על מה שפעל חילול החפץ ע"י הנאת הדיוט אח"כ, וע"כ שפיר שייך דין שליחות ע"ז, דמדין שליחות חשבינן כאילו המשלח פעל את אכילת והנאת ההדיוט בהחפצא דההקדש, ולא שייך בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחיייב, וכעי"ז כתב בשערי חיים קידושין סימן מ"ט סק"ז.

ומד' התוס' שנקטו דשייך במעילה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, אף דהתוס' במעילה גופייהו שם כתבו דאם נתן לתוך פיו של חבירו, חייב המאכיל משום מעילה, והרי דחיובא דמעילה הוא אף כשפעל את אכילת חבירו, (ועמש"נ בזה להלן אות ט"ז), יש ללמוד דס"ל דהא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, אי"ז משום דחיובא דמאכלות אסורות הוא רק על אכילת עצמו, ואינו חייב על מה שעשה אכילת גרונו ומעיו של השליח, אלא הוא משום דבמידי דהנאה ליכא דין שליחות לחייב את המשלח, וע"כ אף במעילה שע"י הנאה ליכא דין שליחות לחייב את המשלח,[[548]](#footnote-549) - וכ"ה מבו' להדיא בתוס' הרא"ש ותוס' ר"ש ב"ר יצחק בקידושין שם, עיי"ש שכתבו דהא דכששלח את חבירו למעילה דהנאה אין המשלח חייב, הוא משום דלא מרבינן שליחות במעילה אלא כעין שליחות דתרומה שאין לתורם שום הנאה, אבל היכא דנהנה השליח כה"ג לא נתרבה שליחות למעילה, ולהדיא דהא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הוא משום דליכא דין שליחות במקום דהשליח נהנה ואדעתא דנפשי' קעביד.[[549]](#footnote-550)

יד] ולפ"ז נראה דזהו טעם פלוגתת הרמב"ם והתוס' אם הכא יש לפטור את הבעה"ב מכח הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבמעילה חייב המשלח על אכילת השליח, ולא אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, והרי דכל הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב הוא רק היכא דהחיוב הוא על מעשה האכילה, וע"כ המעילה דהחיוב הוא משום גזילה, או דהחיוב הוא על חילול החפצא ע"י הנאת הדיוט שפיר מתחייב המשלח, וע"כ ה"נ בחיוב תשלומי תרומה, דאינו על מעשה האכילה, אלא על חילול החפצא ע"י השתמשות אכילה דזר, וגם י"ל דהחיוב הוא על גזילת ההקדש, שפיר מתחייב המשלח על אכילת השליח.

אך התוס' לטעמייהו דס"ל דבמעילה אין המשלח חייב על אכילת השליח, והרי דהא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב הוא אף במקום דהחיוב הוא על חילול החפצא ע"י הנאת הדיוט, וע"כ ה"נ בתשלומי תרומה, אין חייב המשלח על אכילת השליח, וגם לדעת התוס' בב"מ מ"ז א' דחיוב תשלומי תרומה הוא משום גזילה, רי התוס' שם מדמו לה למעילה, וע"כ כ"ה דבמעילה אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ה"נ אמרינן הכי בחיוב תשלומי תרומה.

טו] אך אכתי לא נתישבו בזה ד' התוס' בקידושין, שנסתפקו בהך מילתא אם בשליחות למעילה דהנאה אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ולהצד דלא אמרינן בזה דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, תיקשי דמ"ט הכא אין בעה"ב חייב בתשלומי תרומה, והרי דעת התוס' שם מ"ב ב' דבשליח שוגג יש שלד"ע.[[550]](#footnote-551)

טז] וי"ל בזה בפשיטות, דחלוק הוא דין מעילה מדין תשלומי תרומה, דהנה התוס' במעילה י"ח ב' כתבו דכל שהאכיל את חבירו שנתן לתוך פיו חייב במעילה, דהמאכיל כאוכל, אך בדין תשלומי תרומה כתב בפי' הריבמ"צ במשנתנו דאין המאכיל את חבירו חייב בתשלומי תרומה, מדכתיב ואיש כי יאכל קדש ולא כתיב כי יאכיל.

ולפ"ז י"ל, דמה שנסתפקו התוס' אם במעילה אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הוא משום דהא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הוא רק במקום דהחיוב הוא על הנאה דילי', ול"מ דין שליחות לחשוב כמו שנהנה המשלח, אלא חשיב כמו שפעל את הנאת השליח, וע"כ במעילה דחייב אף כשמאכיל את חבירו, י"ל דאם שלח את חבירו לאכול ה"ה חייב, ועי' בהגה' אמרי ברוך לנובי"ק אהע"ז סימן ע"ה שכתב כעי"ז, וזה ע"ד מש"נ לעיל אות י"ג מד' הזכרון שמואל והשערי חיים, ומשא"כ בתשלומי תרומה דהמאכיל את חבירו פטור, וחיוב תשלומי תרומה הוא על אכילה דידי', אין המשלח חייב, משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב.[[551]](#footnote-552)

יז] ובזה מתפרש עיקר מש"כ הריבמ"צ דטעם הא דאין בעה"ב חייב הוא משום דכתיב איש כי יאכל קדש ולא כתיב כי יאכיל, ולכאו' אף אם הי' המאכיל חייב, כ"ז הוא כשתחב לתוך פיו של חבירו והאכילו, אך הכא שאכלו הפועלים והאורחים עצמם, לא שייך בזה חיובא דמאכיל.

ולמש"נ י"ל בביאור ד' הריבמ"צ, דהכא דהוו הפועלים והאורחים כשלוחיו של בעה"ב, חשיב שפיר כמו שהאכילם בעה"ב, ובזה ליכא למימר דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, וכנ"ל, וכל הא דמיפטר בעה"ב. הוא משום דאין המאכיל חייב, וחיובא דתשלומי תרומה הוא על האוכל עצמו, וע"ז לא מהני דין שליחות, דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב.

**פ"ו מ"ד**

א] **הגונב תרומה וכו' אכלה משלם ב' קרנים וחומש, קרן וחומש מן החולין וקרן מדמי תרומה,** בפירש"י בב"מ נ"ד א' פירש למשנתינו דהיינו דקרן וחומש משלם מפירות מתוקנין, והקרן השני שהוא בא מחמת כפל של קנס גניבה משלם דמי תרומה, והיינו מעות כמו שנמכרת תרומה בשוק, וזה כמש"כ רש"י לעיל מינה דדמי תרומה פחותין מדמי חולין.

והתוי"ט במשנתינו כתב לדקדק מד' רש"י, דעיקר החילוק בין הקרן דתשלומי תרומה לקרן השני, הוא דאת הקרן דתשלומי תרומה משלם מחולין מתוקנים ואת הקרן השני משלם במעות, אך ליכא חילוק בשומת התשלומין, דאף את הקרן דתשלומי תרומה אינו משלם אלא כשווי התרומה.

ב] אמנם הנה המל"מ בפ"י מתרומות הי"ח כתב, דממש"כ הר"ש בהא דתנן דמי תרומה, דהיינו שאין יקרין כחולין, וגם יכול לשלם דמים וא"צ לשלם פירות הראויות להיות קדש, משמע דיש ב' קולות לגנב מן האוכל, דאילו גנב שמין את התרומה בשוי' שהיא בזול וג"כ משלם מדבר שאינו ראוי להיות קדש, אבל באוכל משערין את התרומה כאילו היתה חולין, ומשלם מדבר הראוי להיות קדש, עכ"ד, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו, וכ"כ גם המהר"י קורקוס בפ"י מתרומות ה"י ללמוד מד' הר"ש,[[552]](#footnote-553) וכ"ה להדיא בפי' הריבמ"צ, דבהקרן שמשלם לתשלומי תרומה יתן דמים כפי שהן שוין החולין, דהיינו ביוקר.

ג] ובעיקר הנידון אם משלם את הקרן כשווי התרומה, או כשווי חולין, משמע בד' המל"מ שם ובד' הגרע"א בפסחים ל"ב א', דהוא גזה"כ בחיוב תשלומי תרומה שאינו משלם כפי שווי התרומה אלא כפי שווי פירות אלו אם היו חולין, ובחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף ל"ב א' סק"ד כתב דלפ"ז נמצא, דאם מעיקרא היו חולין ד' זוזי ולבסוף ג' ודמי תרומה לא נשתנו צריך לשלם בד' זוזי חולין ויהי' תרומה יותר ממה שאכל בין במדה בין בדמים, ועיי"ש שכתב דזה דבר בלי טעם, אלא טעם הא דמשלם כדמי חולין, הוא משום דהחולין שהוא משלם נעשין תרומה, וע"כ לא סגי שיתן חולין כשווי התרומה שאכל, שהרי ע"י התשלומין עצמן הן נעשין תרומה ואינם שוין כדמי התרומה שאכל, וע"כ אין שמין את התשלומין כפי שויין בעודן חולין, אלא כפי שויין לאחר שיהיו נעשין תרומה, וכ"כ בתוס' חדשים לעיל מ"ג.

ובחזו"א שם מסיק שלא נחלקו רש"י והר"ש בזה, ואף לדעת רש"י שמין את התשלומין כפי שויין לאחר שיהיו נעשין תרומה, עיי"ש בדבריו.

ד] אמנם הנה מצאנו שנחלקו הראשונים בדין זה, דהנה בגיטין נ"ד א' אמרו דאכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים תשלומיו תשלומין, ובפירש"י שם כתב דהא דתשלומיו תשלומין, אף דהן נעשין תרומה ואין דמיהן כדמי התרומה שאכל, הוא משום דאוכל תרומה בשוגג לפי מדה משלם ולא לפי דמים, והתוס' שם הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים ל"ב א' דאף למ"ד דלפי מדה משלם, מ"מ כל דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא משלם ד' דלא גרע מגזלן, ועמש"נ להלן סק"י בהערה בישוב ד' רש"י, ועיי"ש שכתבו דבאמת אינו נפטר בתשלומי חולין טמאים, אא"כ שילם שיהיו ראויים להסקה כשווי תרומה טהורה.

אך הרמב"ן שם צידד דבתר שעת נתינה אזלינן, וכיון שבשעת נתינה שוין דמי חולין טמאים כדמי תרומה טהורה פטור, ואע"פ שלאחר מכאן נעשין תרומה לא איכפת לן, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א שם בשם י"מ.

ולהדיא שנחלקו הראשונים בדין זה, דלדעת התוס' שמין את התשלומין כפי שויין אחר שנעשו תרומה, ולדעת הרמב"ן וש"ר שמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, ואף דאח"כ הן נעשין תרומה ואין שויין כפי דמי התרומה שאכל, לא איכפת לן, וכבר עמד ע"ז המהר"י קורקוס בפ"י מתרומות ה"י, אך עיי"ש שצידד דגם לדעת הסוברים דשמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, היינו רק כשאי"ז פחות מן המדה, עיי"ש, וצ"ע.

ה] ואמנם באמת צ"ב הטעם בזה, דאף דנימא דלענין דין תשלומי תרומה שמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, אך מ"מ משום חיוב גזילה דעלמא ודאי הדין נותן דל"מ לשלם בדבר דנעשה תרומה ע"י התשלומין ואינו שוה כדמי התרומה שאכל, ועי' בזכרון שמואל סימן ג' סוסק"א שהרגיש בזה.

וביותר צ"ע, דלמ"ד דהפרשתו מקדשתו, הרי נמצא דכבר נעשו התשלומין תרומה קודם שנתנם לכהן, וא"כ היאך יתקיים דין התשלומין דגזילה, ע"י שמשלם לו תרומה שאינה שוה כדמי התרומה שאכל, ושמא אה"נ להך מ"ד לא יצא ידי תשלומין בכה"ג, אלא כשלא הפריש התשלומין קודם נתינתם לכהן.[[553]](#footnote-554)

ונראה דצ"ל דהתם איירי באוכל תרומה שלא זכה בה כהן, דאינו חייב מדין גזילה דעלמא, דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, אלא מדין תשלומי תרומה, ובזה שפיר י"ל דשמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, אך אה"נ כשאכל תרומה שזכה בה כהן דהוא חייב גם מדין גזילה דעלמא, הרי דלגבי חיוב זה, שמין את התשלומין כפי שויין אחר שהן נעשין תרומה.[[554]](#footnote-555)

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר הך דינא דתשלומי תרומה נעשין תרומה, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דעיקר חיוב התשלומין הוא לשלם לההקדש דתרומה, וכמש"נ לעיל מ"א אות כ"ז מל' התוס' בב"מ מ"ז א' ומל' הרמב"ן והרשב"א בגיטין שם, וע"כ עיקר קיום התשלומין, הוא ע"י מה שנעשין התשלומין תרומה, והשיב לההקדש דתרומה את התרומה.

אמנם הנה לפ"ז ודאי דיש לנו לשום את התשלומין כפי שויין אחר שהן נעשין תרומה, שהרי כל קיום התשלומין הוא רק במה שנעשו התשלומין תרומה, וכל שבשעה זו אינם שוין כדמי התרומה שאכל, נמצא שלא שילם לההקדש את התרומה שאכל.

ומד' הרמב"ן ודעימי' דס"ל דשמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, יש ללמוד דעיקר קיום התשלומין הוא בנתינת התשלומין לכהן, ומה שהתשלומין נעשין תרומה הוא דין בפנ"ע דקידשה תורה את התשלומין, וע"כ הוא דס"ל דשמין את התשלומין כפי שויין בשעת התשלומין, ואכתי צ"ע בזה.[[555]](#footnote-556)

ז] בתוס' הגרע"א במשנתינו הוכיח דמשלם את הקרן כשווי חולין, מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ב א', דמיבע"ל בדין תשלומי תרומה אם לפי מדה משלם או לפי דמים, ואמרינן דהנפ"מ בזה הוא היכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד', ולא נקט הנפ"מ בפשוטו, דאם לפי מדה משלם סאה פירות מן החולין מתוקנים, ואם לפי דמים משלם משלם מפירות חולין כשיווי סאה פירות תרומה שאכל, ובע"כ דאף אם לפי דמים משלם מ"מ שמין התרומה שאכל כאילו היתה חולין, והרש"ש בפסחים שם כתב, דכל ספיקו של המל"מ הוא לענין כפרה, אך זה ודאי דצריך להשלים המותר בדמים, דלא גרע מגזלן, דכיון דהתשלומין נעשין תרומה, א"כ מפסיד הכהן, ונמצא דאף להצד דלפי דמים משלם, ה"ה צריך לשלם סאה פירות מדין גזלן, אך ד' הראשונים בגיטין לא נתישבו בזה, דבדבריהם נראה להדיא

אך העירו דאכתי נפ"מ רבתא בזה, דאם לפי מדה משלם, צריך לשלם סאה מחולין מתוקנים, ואם לפי דמים משלם, א"צ לשלם מחולין מתוקנים אלא כדמי התרומה, ומה שצריך לשלם משום חיוב גזילה, א"צ לשלם מחולין מתוקנים, ונפ"מ עוד, דלמ"ד דלפי דמים משלם, ומתקיים דין תשלומי תרומה בחולין כשווי התרומה, הרי דרק חולין אלו נעשין תרומה, אך שאר החולין שמשלם מדין גזילה, אינם נעשין תרומה, וממילא דא"צ לשלם סאה, אלא סגי שישלם פחות מסאה, ודו"ק, ונפ"מ עוד, לגבי תשלומי החומש, דלמ"ד דלפי מדה משלם צריך לשלם סאה וחומשה, ולמ"ד דלפי דמים משלם א"צ לשלם החומש אלא כפי דמי התרומה, וצ"ע בזה.

ח] והנה עד"ז הק' בתוס' הגרע"א במשנתינו בעיקר מה שאמרו בפסחים שם דהיכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא לא תיבעי לך דלא גרע מגזלן, והק' הגרע"א דנפ"מ דאם לפי דמים משלם צריך לשלם כל הד' זוז בפירות והחומש מהד' זוז, ואם לפי מדה משלם רק סאה אחת והחומש מאותה סאה דזהו תשלומי תרומה, והשאר דמשלם מטעם גזלן משלם רק במעות וא"צ להוסיף חומש, ובגהש"ס ובקו' עצומות בפסחים שם הוסיף דנפ"מ עוד בזה, דלמ"ד דלפי דמים משלם אין יכול הכהן למחול על כל התשלומין, ולמ"ד דלפי מדה משלם והא דמשלם ד' הוא מדין גזילה, יכול הכהן למחול על שאר התשלומין.

ובתפא"י הוסיף להקשות, דנפ"מ עוד שירש הישראל התרומה או שגבאה בחובו, דבכל הנך ליכא טעמא דלא גרע מגזלן, ועד"ז קשיא גם באוכל תרומה שלא זכה בהן כהן, דאינו חייב מדין גזילה, דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, וליכא בזה לה"ט דלא גרע מגזלן, ועמד בזה השפ"א בפסחים שם.

ט] והתפא"י כתב דבע"כ דמה שאמרו דלא גרע מגזלן, אינו ר"ל מאילו גזלה מכהן, אלא ר"ל דלא גרע כח הקדש מכח הדיוט, עכ"ד, והיינו דמשום חיוב תשלומי תרומה, הוא צריך לשלם כדמעיקרא, דלא גרע חיוב תשלומי תרומה להקדש, מחיוב תשלומין דגזלן, וכ"כ השפ"א בפסחים שם והחזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף ל"ב א' סק"ב.

והדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בגיטין שם, ז"ל, ועוד הא אמרינן התם וכו' דלא גרע מגזלן וכו', אלמא להנאתו של הקדש אמרו ולא לגריעותו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם, ולהדיא דבעיקר חיוב תשלומי תרומה להקדש אמרינן דלא גרע מגזלן.

ובחזו"א שם סק"א הוכיח כן מד' התוס' בגיטין שם, שכתבו דאף אם לפי מדה משלם לא מפטר אא"כ ישלם שיהא שוין להסיקה כשיעור תרומה טהורה כו' עכ"ל, ואי נימא דאינו משלם מן החולין אלא לפי המדה והשאר משלים בכל דבר, א"כ אין נעשה תרומה אלא כפי המדה שאכל ושאר החולין הטמאים נשארין חולין, ויש לחשוב כפי מקח חולין טמאין עד שישלימו את דמי התרומה טהורה שאכל, ובל' התו' מבו' דכל תשלומי התרומה נחשבין כפי מקחן להסקה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שם, ומבו' דכולן נעשין תרומה.

י] אמנם הנה בפירש"י בפסחים שם כתב, ז"ל, כל היכא דמעיקרא וכו' לא מיבעיא לן, נהי נמי דאיכפר לי' אכילת תרומה בתשלומי מדה, מיהו ממונא דכהן אוכל הוא, ולא גרע משאר ממונא דחולין, שהדיינין גובין ממנו כשעת גזילה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאין מכוון הגמ' דחיוב תשלומי תרומה עצמו לא גרע מחיוב גזילה ומשלם כדמעיקרא, אלא לעולם עיקר החיוב דתשלומי תרומה הוא לפי מדה, ומתכפר לו אכילת התרומה בתשלומי מדה, ואך דצריך לשלם כדמעיקרא משום חיוב גזילה דעלמא, דאכל ממון הכהן,[[556]](#footnote-557) ולפי דבריו הדרא קו' הגרע"א לדוכתה, אך עיי"ש בשפ"א במש"כ לדחוק בד' רש"י, דכונתו דכיון דכתיב ונתן לכהן, א"כ כיון דמצד גזילה ע"כ משלם כדמעיקרא ובפסוק משמע דחד נתינה איכא לכו"ע, ע"כ כוונת הנתינה דהכא כנתינה דגזלן.

יא] ובחי' הגרש"ש בכתובות סימן מ"ז (ל"א) כתב לישב, די"ל דבאוכל תרומת עצמו דמפריש לעצמו, פשיטא לן דלפי מדה משלם, דכיון דעיקר כפרתו שיפריש פירות אחרים שיהיו בקדושת תרומה, ליכא נפ"מ ביוקר הדמים, אלא הכפרה היא לפי מדה שיעמיד תרומה אחרת תחת תרומה שנתחללה באכילתו, וכל האיבעיא היא על התשלומין שציותה התורה ליתן התרומה השני' לבעלים הראשונים ושבזה יפטר האוכל גם מדמי התשלומים שעליו מדין מזיק, ובזה מיבע"ל אם דין התשלומין הוא לפי מדה או לפי דמים, וע"כ היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא ליכא שום נפ"מ בהך ספיקא, דהרי מדין הפרשת פירות א"צ רק להפריש כפי המדה שאכל, ולפטרו מן הבעלם ודאי דצריך לשלם לפי דמים, דלא גרע מגזלן, עכ"ד,[[557]](#footnote-558) ועי' בזכרון שמואל סימן ב' סק"ד מש"כ להעיר בזה, ועיי"ש בסק"ה ובסימן ג' סק"ב במש"כ לישב בדעת רש"י, ובסימן ג' שם כתב דאי"ז מתישב בד' רש"י בגיטין.

יב] **גנב תרומת הקדש ואכלה משלם ב' חומשין וקרן,** בפי' הריבמ"צ פירש דהינו דמשלם חומש לכהנים, וחומש וקרן להקדש, וכ"ה בתוספתא פ"ז ה"ח דמשלם קרן וחומש מן החולין והן נעשין קדש בתרומה, קרן נותן לגזבר וחומש לבעלים, - ונתחדש לפ"ז, דבתשלומי הקרן להקדש, הוא יוצא ידי חובת תשלומי תרומה.

ובירושלמי בריש פירקין נחלקו בגזל תרומה משל אבי אמו כהן, דלר' יוחנן משלם לשבט, ולר"ל משלם לעצמו, ואמרו שם דכך הי' משיב ר"ל לר' יוחנן, על דעתך דתימר משלם לשבט, והא תנן גנב תרומת הקדש ואכלה משלם ב' חומשין וקרן, וישלם שלשה, ומשני ר' יסא בשם ר' יוחנן התורה אמרה יצא בו ידי גזילה וכו', ונתן לכהן את הקדש מכיון שנתנו לו יצא ידי גזילו.

והראב"ד בהשגות בפ"י מתרומות הכ"ו פירש לד' הירושלמי, דפריך דמ"ט סגי בתשלומי קרן אחד, והרי יש לחייבו בתשלומין גם לשבט וגם לגזבר,[[558]](#footnote-559) וע"ז משני דהתורה אמרה דיצא ידי גזילו בקרן אחד, והיינו דגזה"כ הוא דבמה שמשלם הקרן להקדש, יוצא גם יד"ח תשלומי תרומה.

יג] ובזכרון שמואל סימן ב' סק"ה עמד בזה, דהרי פירכת הירושלמי היתה דיתחייב גם בתשלומי תרומה לשבט מלבד מה דמשלם להקדש, ומאי משני דהתורה אמרה דיצא ידי גזילו, הרי לא באנו לחיייבו בתשלומי גזילה, וגם היאך ילפינן לה מקרא דונתן לכהן את הקדש.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהנה לדעת ר' יוחנן דגזל תרומה מאבי אמו כהן משלם לשבט, אע"ג דליכא חיוב מצד דיני הממון, צ"ע דא"כ כשאכל תרומת כהן בגונא דאיכא גם חיוב ממון, היאך יוצא בנתינת התשלומי תרומה ידי חובת הממון, הרי תשלומי אלו הם בתורת תשלומי תרומה דאיכא גם באופן דליכא חיוב ממון, וי"ל דזהו מה שאמרו בירושלמי דמקרא דונתן לכהן את הקדש ילפינן דבתורת תשלומי תרומה נכלל גם החיוב גזילה ויוצא בנתינת התשלומי תרומה גם ידי חיוב הממון, וגילתה תורה דהחיוב ממון מישך שייך בהדי דין תשלומי תרומה ונכלל בהן, וע"כ בהקדש כיון דבנתינה לשבט לא יפטר מחיוב גזילה דהקדש, אין כאן דין נתינה לשבט, ובתשלומי הגזילה להקדש יצא ידי חובתו.

ועיי"ש בסק"ח שכתב לדון בזה, אם הקרן דמשלם להקדש הוא בדין תשלומי תרומה, או דהוא רק בדין תשלומי הקדש, ואם ירצה להפריש דבר הראוי להיות קדש ולעכבו לעצמו ולשלם להקדש דמים הרשות בידו, וכתב דמשמעות הדברים הוא דצריך לשלם להקדש את גוף התשלומי תרומה, אך כתב לדון דשמא אי"ז מדין הנתינה דתשלומי תרומה, אלא הוא מדיני הממון שזוכה הבעלים בתשלומי תרומתו שנאכלה, ונפ"מ דבזה לא יהא לדין נתינתו מקדשתו, אלא לכו"ע תהא הפרשתו מקדשתו, - ועיי"ש שהוכיח מד' הירושלמי בפירקין ובפרק כל שעה דעצם התשלומי תרומה שייך להקדש ובזה מתקיים דין הנתינה דתשלומי תרומה, וכתב דלפ"ז זהו מה דמשני דהתורה אמרה דיצא ידי גזילו, דכיון דבעלמא בתשלומי תרומה יצא ידי גזילו, ממילא בהקדש דהחיוב גזילה הוא להקדש, גם התשלומי תרומה הם להקדש, והתשלומין להקדש הם הנתינה דתשלומי תרומה.[[559]](#footnote-560)

יד] בד' הרמב"ם בהל' תרומות שם פירשו האחרונים דמפרש לד' הירושלמי בע"א, דפריך דלדעת ר' יוחנן דמשלם לשבט, א"כ משכח"ל דישלם ג' חומשין, והוא בגונא דגזל תרומה ואכלה ונשבע והודה, דחייב לשלם חומש דתשלומי תרומה וחומש דהקדש וחומש דשבועת הפיקדון,[[560]](#footnote-561) וע"ז משני דהתורה אמרה יצא בו ידי גזילה, והיינו דבתשלומי החומש דתשלומי תרומה יצא ידי החומש דשבועת הפיקדון.

ובמקד"ד **סימן נ"ה אות י"א נסתפק בזה, בכה"ג דגזל תרומה ואכלה ונשבע והודה, דיוצא בחומש דתשלומי תרומה ידי החומש דגזילו, אם הוא צריך לשלם את החומש לבעלים, דאף דבתשלומי תרומה דעלמא משלם לכל כהן שירצה, מ"מ הכא דיוצא בו ידי החומש דגזילו משלם לבעלים, כדין חומש של גזילה, או דא"צ לשלם לבעלים, דמהך קרא דונתן לכהן את הקדש ילפינן דבמקום דחייב בחומש מדין תשלומי תרומה, אינו חייב בחומש כלל מדין גזילה, וע"ד מה שאמרו בב"ק ס"ה ב' דבמקום דחייב כפל אינו חייב חומש, דממון שאינו משתלם בראש אינו משלם חומש, ועי' באו"ש פ"ו מתרומות הכ"ו שג"כ כתב לדמות דינא דהכא לדינא דהתם,[[561]](#footnote-562) - ועי' בחזון יחזקאל פ"ז ה"ז בסו"ד שכתב להוכיח דאף בגונא דגזל תרומה של ישראל ואכלה ונשבע והודה, דמשלם את החומש דתשלומי תרומה לכל כהן שירצה, אינו משלם חומש דגזילה.**

**טו]** בד' התוספתא שהבאנו לעיל אות י"ב מבו', דאף דאם הקרן דתשלומי תרומה משלם להקדש, מ"מ את החומש משלם לבעלים, והיינו דמשלם לכהנים,[[562]](#footnote-563) וכ"ה בפי' הריבמ"צ, והטעם בזה פשוט, לפ"מ דתנן לעיל מ"ב דהאוכל תרומה שוגג משלם קרן לבעלים וחומש לכל כהן שירצה, וע"כ ה"נ הכא, משלם את הקרן להקדש, שהוא הבעלים של התרומה, ואת החומש משלם לכל כהן שירצה.

טז] **אמנם הנה בירושלמי גרסינן, א"ר ינאי לצדדין היא מתניתין, יש בו כזית ואין בו שו"פ משלם (לקדש) [לשבט], יש בו שו"פ ואין בו כזית משלם (לשבט) [לקדש], יש בו כזית ויש בו שו"פ, שמעון בר' ווא בשם ר' יוחנן משלם לקדש, ר' יוחנן משלם לשבט, א"ר זעירא גזה"כ היא ואיש כי יאכל קדש בשגגה למקום שהקרן מהלך שם החומש מהלך, כהנא אמר משלם ב' חומשין חומש לשבט וחומש להקדש.**

**ובד' המפרשים מבו' שפירשו דקאי על חיוב החומש, ובזה הוא שאמרו, דאם יש בו כזית ואין בו שו"פ, לי"ב חיוב חומש להקדש, דאין מעילה בפמשו"פ, ואינו משלם אלא חומש לכהנים מדין תשלומי תרומה, דדין תשלומי תרומה הוא בכזית אף שאין בו שו"פ, וכדעת רבנן בפסחים ל"ב ב', ואם יש בו שו"פ ואין בו כזית, ליכא חיוב חומש לכהנים, דלדעת רבנן ליכא חיוב תשלומי תרומה בשו"פ שאין בו כזית, וכמבו' בפסחים שם, ואינו משלם אלא חומש להקדש מדין מעילה, ואם יש בו כזית ויש בו שו"פ, נחלקו אם חיוב החומש דתשלומי תרומה הוא להקדש, דגזה"כ הוא למקום שהקרן מהלך שם החומש מהלך, או דחיוב החומש הוא לשבט.[[563]](#footnote-564)**

**אך קשיא טובא, דמ"ט דמ"ד דחיוב החומש דתשלומי תרומה הוא להקדש, הרי בכל תשלומי תרומה אין חיוב החומש לבעלים, אלא משלם לכל כהן שירצה, וא"כ הדין נותן דה"נ הכא יהא חיוב החומש לכהנים, ולא ישלם את החומש להקדש, ועיי"ש בפי' מהרא"פ בתו"ד במש"כ בזה, וצ"ב, ועי' גם בקה"י סו"ס י"ד ובזכרון שמואל סימן ב' סוסק"ח במש"כ בזה, - עוד קשיא על מ"ד דמשלם להקדש, מהא דתניא להדיא בתוספתא דמשלם לבעלים.**

**יז] ונראה לדון בזה, דד' הירושלמי לא קיימי כלל על החומש אלא קיימי על הקרן דתנן דאינו משלם אלא קרן אחד, ובזה הוא שנחלקו דלשמעון ב"ר ווא בשם ר' יוחנן משלם את הקרן לקדש, ויוצא בזה גם יד"ח תשלומי תרומה, ולר' יוחנן משלם את הקרן לשבט, ויוצא בזה גם יד"ח תשלומי מעילה, ומפרש ר"ז טעמא דר' יוחנן, דגזה"כ הוא דלמקום שהקרן מהלך שם החומש מהלך, וכיון דהחומש הוי לשבט, גם הקרן הוי לשבט, וכ"ז הוא כשיש בו כזית ושו"פ, אך כשיש בו כזית ואין בו שו"פ, לכו"ע הוי הקרן לשבט, כיון דאין מעילה בפמשו"פ, וכשיש בו שו"פ ואין בו כזית, לכו"ע הוי הקרן להקדש, כיון דאין חיוב תשלומי תרומה בפחות מכזית.**

**וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"ד, ז"ל,** **משלם קרן וב' חומשים, חומש משום אוכל תרומה וחומש משום שנהנה מן ההקדש, ולמי משלם אם הי' בה כזית ואין בו שו"פ משלם לכהנים, ואם יש בו שו"פ בין שיש בו כזית בין שאין בו כזית משלם להקדש, עכ"ל, והנה הרי מש"כ הרמב"ם דמשלם ב' חומשין, הוא רק כשיש בו כזית ויש בו שו"פ, דאם אין בו שו"פ ליכא חיוב חומש דמעילה, ואם אין בו כזית ליכא חיוב חומש דתשלומי תרומה, וא"כ אי נימא דמש"כ הרמב"ם ולמי משלם וכו', קאי על החומש, לא הול"ל דאם הי' בה כזית ואין בו שו"פ משלם לכהנים ואם יש בט שו"פ וכו' שאין בו כזית משלם להקדש, אלא הול"ל דאם הי' בה כזית ואין בו שו"פ אינו משלם אלא חומש אחד לכהנים, ואם יש בו שו"פ ואין בו כזית אינו משלם אלא חומש אחד להקדש, ובע"כ דד' הרמב"ם קיימי על הקרן, ובזה הוא שכתב דאם יש בו כזית ואין בו שו"פ, דליכא בזה חיוב מעילה, משלם את הקרן לכהנים, ואם הי' בה כזית דאיכא חיוב מעילה, משלם את הקרן להקדש, ושו"ר בחי' הגרש"ש כתובות סימן מ"ז (ל"א) ובמקד"ד סימן נ"ה אות י"א דפשיטא להו דד' הרמב"ם קיימי על הקרן, עיי"ש.**

**יח] אך בעיקר מה שאמרו דכשיש בו כזית ואין בו שו"פ משלם לשבט, משום דליכא מעילה בפמשו"פ, צ"ע, שהרי להדיא אמרו בב"מ נ"ה א' דמדכתיב ואת אשר חטא מן הקדש ישלם מרבינן פמשו"פ להשבון, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממעילה ה"ח, וא"כ למ"ד דאם יש בו כזית ויש בו שו"פ משלם לקדש, מ"ט כשאין בו שו"פ אינו משלם לקדש.**

**ובמקד"ד שם כתב לישב, דכיון דילפינן מקרא דאינו משלם ב' קרנים, אלא יוצא ידי גזילו בקרן אחד, ובאנו לדון למי משלם הקרן, ה"ז תלוי איזה חיוב מכריע יותר, דאיכא חיוב לכהנים מדין ונתן לכהן את הקודש, ואיכא חיוב להקדש, ובזה הוא דאמרינן דאם יש בו שו"פ דאיכא מעילה גמורה להקדש כח הקדש מכריע, וצריך לשלם להקדש ויצא בו ידי תשלומי תרומה, אך אם אין בו שו"פ דליכא מעילה גמורה, אלא שחייב מדין ואשר חטא מן הקדש וגו' לרבות פמשו"פ להישבון, החיוב לכהן מכריע יותר וצריך לשלם להכהן, עכ"ד, ועי' עוד בחי' הגרש"ש שם במש"כ בענין זה.[[564]](#footnote-565)**

**יט] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דחייל איסור הקדש על איסור תרומה הוא משום דהוא איסור מוסיף, דהתרומה מותרת לכהנים וכשהקדישה נאסרה אף לכהנים, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"ה, ובתוס' הגרע"א כתב דבלא"ה י"ל דכיון שהקדישו ניתוסף עליו איסור הנאה שאינה של כילוי דשרי לזר בתרומה.**

**ונתחדש בד' הרמב"ם, דאם ל"ה חל איסור הקדש על איסור תרומה, ל"ה בזה חיוב מעילה, דליכא חיוב מעילה אלא במקום דאיכא איסור הקדש, ובתשו' עין יצחק אהע"ז סימן פ"א סק"ו עמד בזה, דחיוב מעילה הוא משום גזל הקדש, וא"כ הדין נותן דאף אם לא חייל איסור הקדש, יהא חייב, ועיי"ש במש"כ בזה.**

**פ"ו מ"ה**

א] **אין משלמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה ומן ההפקר,** הר"ש הביא מירושלמי דמפרשינן דהוא משום דאין בהן זיקת תרו"מ, וכתב דשמא מחמת כך אינו בכלל דבר הראוי להיות קדש, וכ"כ הרא"ש, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דל"ד לחולין מתוקנים שהיו ראויים להיות קדש קודם שנתקנו, אבל לקט שכחה ופאה מעולם לא נראו להיות קדש, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הר"ש, שכתב דבמעשר אין לפרש דהוא משום דאינו ראוי להיות קדש, שהרי קודם שקרא עליו שם מעשר הי' אפשר להיות תרומה, מידי דהוה אחולין מתוקנים, עכ"ד.

והנה במש"כ הרא"ש דלקט ושכחה מעולם לא נראו להיות קדש, לכאו' הוא מתפרש כדמפרש ר"ל בירושלמי, דשכחה איירי בשכחת קמה, ולקט מתקדש מיד כשנשר מידו, וע"כ חשיב דמעולם לא נראו להיות קדש, וצ"ע במה שסתמו הר"ש והרא"ש בזה, ולא פירשו דאיירי מתניתין רק בכה"ג, וצ"ע.[[565]](#footnote-566)

ב] ובד' הירושלמי שם מבו', לפ"מ שפירשו הרש"ס והמהרא"פ, דפליגי בה ר"ל ור' יוחנן, דדעת ר"ל דרבנן דפליגי בסיפא לא פליגי על לקט שכחה ופאה והפקר, ומשום דמעולם לא נראו להיות קדש, דאיירי בפאת קמה ושכחת קמה, ולקט מתקדש מיד כשנשר בידו, והפקר לכאו' איירי כשהפקיר במחובר, ודעת ר' יוחנן דרבנן פליגי גם על לקט שכחה ופאה והפקר, משום דאיירי כשנראה להיות קדש, דאיירי בפאה שהפריש מן העמרים, ושכחת עומרים, ולקט אינו מתקדש עד שיגיע לארץ, והפקר איירי כשהפקיר בתלוש, וכ"ה בפי' הראב"ד לתו"כ אמור פר' ו', דאיירי הכא בלקט שכחה ופאה שהיו ראויים להיות קדש, וע"כ פליגי רבנן עלה.

ולפ"ז תיקשי לדעת ר' יוחנן, דמ"ט דר"מ דאין משלמין מן הלקט והשכחה והפאה וההפקר, אף שנראו מתחילה להיות קדש, ומ"ש מחולין מתוקנים דמשלמין מהן, משום דהיו ראויים להיות קדש קודם שנתקנו, אף דעכשיו כבר ליכא בהו זיקת תרומה.

ולכאו' צ"ל בזה, דשאני חולין מתוקנים, שנתקיים בהן דין הפרשת תרו"מ, וע"כ לא חשבינן להו כדבר שאינו ראוי להיות קדש, כיון דנתקיים דינם להיות קדש, ומשא"כ לקט שכחה ופאה והפקר שנפטרו מתרו"מ, חשיבי כדבר שאינו ראוי להיות קדש.

ג] בעיקר מש"כ הראב"ד ודעימי' דלדעת ר' יוחנן טעמא דרבנן דפליגי וס"ל דמשלמין מן הלקט וכו', הוא משום דאיירי כשנראה להיות קדש, הנה מד' הרמב"ם נראה דפליג ע"ז, דהרמב"ם בהלכותיו בפ"י מתרומות הי"ח כתב דמשלמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה ומן ההפקר, וממה שסתם הרמב"ם ולא פירש דאיירי בפאת עומרים, משמע דאיירי בפאה שהפרישה כדינה במחובר, ואפ"ה משלמין ממנה תשלומי תרומה, דאף פירות שלא הי' עליהן זיקת תרומה כלל משלמין מהן תשלומי תרומה.

ד] והנה בירושלמי בשלהי פירקין אמרינן דאין משלמין מפירות חו"ל, ובפשוטו הוא משום דאין בהן זיקת תרומה, ול"ה כדבר הראוי להיות קדש, ולכאו' לדעת הרמב"ם לא אתיא כדעת רבנן דס"ל דמשלמין אף בפירות שלא הי' עליהן זיקת תרומה כלל, וכ"כ התפא"י שם.

אך בתשו' דובב מישרים ח"ג סימן ס"ז צידד, דהא דמשלמין מלקט שכחה ופאה הוא משום דהוי מתבואה שגדלה בארץ וחשיב ג"כ בכלל זיקת חיוב תרו"מ, אך פירות חו"ל דאין עליהן זיקת תרו"מ כלל, אין משלמין מהן.

ה] **ולא ממעשר ראשון שניטלה תרומתו,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דקודם שניטלה תרומתו לא חזי לתשלומין, וע"כ אף לאחר שניטלה תרומתו לא חזי, וכתב הר"ש דאף דבתו"כ גרסינן מעשר ראשון שלא ניטלה תרומתו, גירסא דמתניתין עיקר, דאם לא ניטלה תרומתו ל"ה פליגי רבנן.[[566]](#footnote-567)

והנה הא דקודם שניטלה תרומתו לא חזי לתשלומין, לכאו' הוא משום דהו"ל כטבל דלא חזי לתשלומין, וכדתנן לעיל מ"א דאינו משלם אלא חולין מתוקנים, אך לא נתפרש לפ"ז, דמ"ט לא מצי לשלם ממנו לאחר שניטלה תרומתו, ומ"ש מכל חולין מתוקנים דמצי לשלם מהן, אף דקודם שהופרש עליהן תרו"מ היו טבל ולא חזו לתשלומין, ושמא זהו מה שסיים הר"ש דצריך לדקדק בדבר, וכ"נ בד' התוי"ט שהעתיק לד' הר"ש דצריך לדקדק בדבר דמידי דהוה אחולין מתוקנים, וצ"ע.

ו] **ב** הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ח כתב, ז"ל, וממעשר ראשון שניטלה תרומתו אע"פ שעדיין לא ניטלה תרומה גדולה שיש בו אם הקדים המעשר לתרומה, עכ"ל, ומבו' לפ"ז דטעמא דר"מ דאין משלמין, הוא משום דלא ניטלה ממנו תרומה גדולה, ולפ"ז ניחא דגירסת התו"כ אינה סותרת לגירסת משנתינו, דהא דתנן דניטלה תרומתו, היינו דניטלה ממנו תרומת מעשר, והא דתניא דלא ניטלה תרומתו, היינו שלא ניטלה ממנו תרומה גדולה, וכמש"כ כן בפי' הרא"ש.

והנה הכס"מ והתוי"ט פירשו בד' הרמב"ם דאיירי כשהקדימו בשבלים דהוא פטור מתרומה גדולה,[[567]](#footnote-568) ובתוס' הגרע"א הק', דא"כ מ"ט דר"מ דאין משלמין ממנו, וכבר עמד ע"ז בפי' הרא"ש.[[568]](#footnote-569)

ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שנתבאר לעיל אות ב' בדעתו דלר"מ אין משלמין בלקט שכחה ופאה והפקר, אף כשנראו מתחילה להיות קדש, ונת' שם דכיון דנפטרו מתרו"מ חשיבי כדבר שאינו ראוי להיות קדש, ול"ד לחולין מתוקנים שנתקיים בהן דין הפרשת תרו"מ, ואשר ע"כ ה"נ מעשר ראשון שהקדימו בשבלים, כיון דנפטר מתרומה גדולה, לא חשיב כדבר הראוי להיות קדש, ואין משלמין בו.

ז] **ג** הגרע"א שם בתו"ד כתב לדון לפרש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בכרי דחייב בתרומה גדולה, וכ"כ בחי' מהרי"ח, ולפ"ז נמצא דהא דאין משלמין בו, הוא משום דהו"ל כטבל.

אך לכאו' זה מתישב רק לפ"ד הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש דחכמים לא פליגי אלא על מע"ש והקדש שנפדו, ומודו דאין משלמין במעשר ראשון שניטלה תרומתו, אך למש"כ הרמב"ם בהלכותיו דמשלמין במעשר ראשון שניטלה תרומתו, בע"כ דאיירי כשהקדימו בשבלים, דאם הקדימו בכרי ועדיין הוא חייב בתרומה גדולה, היאך משלמין ממנו, ומ"ש מטבל דאין משלמין ממנו.

ח] **ד** בפי' הראב"ד לתו"כ אמור פר' ו', כתב דהא דאין משלמין בו, הוא משום דתחילתו קדש, ואין קדש פודה את הקדש, דבעינן ונתן לכהן את הקדש, מי שע"י נתינה יהי' קדש יצא זה שכבר הי' קדש קודם נתינה, ועד"ז כתב בפי' המיוחס להר"ש שם, - וצ"ב מ"ט חשבינן למעשר ראשון קודם שניטלה תרומתו כקדש.

ט] **ה** הגר"א בשנו"א כתב בדעת ר"ל, דהא דאין משלמין בו, הוא משום דהכתוב קראו תרומה דכתיב ונחשב לכם תרומתכם, ומה"ט ס"ל לר"ל דחכמים שהתירו במע"ש והקדש שנפדו, לא התירו במעשר ראשון שניטלה תרומתו, עיי"ש, וצ"ב דבכ"ד אמרו דהא דכתיב ונחשב לכם תרומתכם קאי על תרומה גדולה ותרומת מעשר, ולא קאי על המעשר ראשון.

י] **ו** בתוס' אנשי שם כתב דר"מ לטעמי' דס"ל דמעשר ראשון אסור לזרים, וכיון דיש בו קצת קדושה, ממעטינן לי' מדבר הראוי להיות קדש ולא שכבר הוא קדש, וכ"כ במשנה ראשונה, אך דרך זו אינה מתישבת להמפרשים דרבנן לא פליגי אלא על מע"ש והקדש שנפדו, ומודו דאין משלמין במעשר ראשון שניטלה תרומתו, (ונת' להלן אות ?), שהרי רבנן ס"ל דמעשר ראשון מותר לזרים.

יא] **ולא ממע"ש והקדש שנפדו שאין הקדש פודה הקדש,** הר"ש והרא"ש פירשו דאיירי כשנפדו כהלכתן, והא דאין משלמין מהן, הוא משום דקודם שנפדו אין משלם מהן, משום דאין הקדש פודה הקדש, ור"מ לטעמי' דמע"ש ממון גבוה, וכיון דלא חזו קודם שנפדו, תו לא חזו אע"ג שנפדו, וכתב הר"ש דאף דבתו"כ גרסינן מע"ש והקדש שלא נפדו, גירסא דמתניתין עיקר, דאם לא נפדו ל"ה פליגי רבנן, - והראב"ד בתו"כ אמור פר' ו' כתב דדהוא משום דבעינן ונתן לכהן את הקדש, מי שע"י נתינה יהי' קדש יצאו אלו שכבר היו קדש קודם נתינה, ועד"ז כתב בפי' המיוחס להר"ש שם.

יב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי כשלא נפדו כהלכתן, כגון שפדה מע"ש על אסימון והקדש על הקרקע, ולפ"ז ניחא דגירסת התו"כ אינה סותרת לגירסת משנתינו, דהא דתנן דנפדו, היינו דנפדו שלא כהלכתן, וזהו דתניא בתו"כ שלא נפדו, וכמש"כ כן בפי' הרא"ש, וזהו דס"ל לר"מ דאין משלמין מהן, משום דכל שלא נפדו כהלכתן עדיין הן קדש, ואינו משלם בקדש תשלומי תרומה שאכל שהיא קדש, שאין הקדש פודה את הקדש.

והרא"ש הק' על פי' זה, דמ"ט דר"מ דאין משלמין מהן, כיון דפדויין הן אע"ג דלא נפדו כהלכתן, וצע"ג, שהרי מע"ש שפדאו על אסימון והקדש שפדאו על הקרקע, לא חייל הפדיון כלל, ושפיר ס"ל לר"מ דאין משלמין מהן, ואדרבה צ"ע מ"ט דרבנן דמשלמין מהן, אף דלא חייל הפדיון כלל, ועמדו ע"ז התוי"ט ובתוס' הגרע"א.

יג] ובצפנת פענח פ"ט ממאכ"א הט"ו כתב לפרש בזה, דאף דכשפדה הקדש על הקרקע לא חייל הפדיון להפקיע הקדושה והאיסור, מ"מ ממון ההקדש פקע, וזהו דס"ל לרבנן דמצי לשלם ממנו, ור"מ פליג משום דאין הקדש פודה הקדש, וכיון דיש ע"ז קדושה, ל"מ לשלם בזה תשלומי תרומה, וכנראה דעד"ז מתפרש גם דינא דמע"ש שפדאו ע"ג אסימון, דמהני הפדיון להפקיע להממון גבוה, וע"כ ס"ל לרבנן דמצי לשלם ממנו, וכע"ז כתב בס' שער הציונים, שנד' בסוף המשניות, וצ"ע בזה.

יד] והרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ח כתב דמשלמין ממע"ש והקדש שנפדו אע"פ שלא נפדו כהלכה, והמהר"י קורקוס והכס"מ פירשו דהיינו במע"ש שנפדה על האסימון והקדש שנפדה על הקרקע, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך בתוס' הגרע"א כתב דיש לפרש דאיירי כשנתן את הקרן ולא נתן את החומש, וכיון דאין החומש מעכב ע"כ משלמין מהן.[[569]](#footnote-570)

טו] **וחכמים מתירין באלו,** בירושלמי אמרו דר"ל אמר להן על תרתי אחרייתא, דלא פליגי רבנן אלא על ב' הדינים האחרונים, מפני שיש בהן זיקת תרו"מ, ור' יוחנן א"ל על כולהן, והרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש פירשו כדעת ר"ל דחכמים לא פליגי אלא על תרתי אחרייתא, ובל' הר"ש משמע דגריס במתניתין וחכמים מתירין בשני אלו, אך הרמב"ם בהלכותיו בפ"י מתרומות הי"ח חזר בו, וכתב דמשלמין מן הלקט וכו', והרי דס"ל דקי"ל כר' יוחנן דרבנן פליגי גם על לקט וכו' והכי קי"ל, והמהר"י קורקוס שם עמד על חזרת הרמב"ם בזה.

טו] ובדעת ר"ל דלא פליגי רבנן אלא על תרתי אחרייתא, נחלקו הראשונים, דהר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דנחלקו על מעשר ראשון שניטלה תרומתו, ועל מע"ש והקדש שנפדו, וחשבינן למע"ש והקדש שנפדו כחדא, כיון דהם דין אחד, וכ"כ בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ אמור פר' ו', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דנחלקו רק על מע"ש והקדש שנפדו, וכ"כ הרע"ב והגר"א בשנו"א,[[570]](#footnote-571) וכ"ה מבו' בד' הכו"פ בפרק י"ט, עיי"ש שכתב דהתשלומין אינם באים מן הלקט והשכחה והפאה וההפקר ולא ממעש"ר שלא ניטלה תרומתו, והרי דס"ל דלא פליגי רבנן אלא על מע"ש והקדש שנפדו.

ופשוט דלטעמייהו אזלי, דהר"ש והרא"ש לטעמייהו דהא דלר"מ אין משלמין ממעשר ראשון שניטלה תרומתו, ואין משלמין ממע"ש והקדש שנפדו, הוא מחד טעמא, משום דמעיקרא לא חזו והשתא נמי לא חזו, וע"כ רבנן דפליגי על מע"ש והקדש שנפדו ה"נ פליגי על מעשר ראשון שניטלה תרומתו, אך הרמב"ם לטעמי' דב' דינים חלוקים הן, ע"כ שפיר יש לפרש דרבנן לא פליגי אלא על מע"ש והקדש שנפדו, ומודו דאין משלמין במעשר ראשון שלא ניטלה תרומתו, ואי נימא בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי במעשר ראשון שהקדימו בכרי, ודאי דלא פליגי רבנן ע"ז, דהרי הו"ל כטבל, וכמש"נ לעיל אות ז'.

**פ"ו מ"ו**

א] **ר"א אומר משלמין ממין על שאינו מינו,** בפשוטו אף דיכול לשלם ממין אחר, היינו רק ממין דחייב בתרו"מ מדאורייתא, דמין שאינו חייב בתרו"מ לא חשיב כדבר הראוי להיות קדש, וכדתנן לעיל מ"ה דאין משלמין מן הלקט וכו', משום דאין בהן זיקת תרו"מ, וכ"ש דאין משלמין ממין שאינו חייב בתרו"מ.

אמנם יש מקום לדון זה לדעת ר' יוחנן דרבנן פליגי וס"ל דמשלמין אף מן הלקט וכו', ונת' לעיל מ"ה אות ג' בדעת הרמב"ם דהיינו אף כשלא הי' עליהן זיקת תרומה כלל, ולפ"ז י"ל דה"נ מצי לשלם ממינים שאינם חייבים כלל בתרו"מ.

אך נראה דודאי דא"א לשלם בהן, דלא מיבעיא אי נימא דמודו רבנן דאין משלמין מפירות חו"ל, ושאני לקט וכו' דהוי מתבואה שגדלה בארץ ויש עלי' זיקת תרו"מ, ונת' לעיל שם אות ד', דודאי דא"א לשלם ממינים שאינם חייבין בתרו"מ, אלא אף אי נימא דלרבנן משלמין אף מפירות חו"ל, נראה דהיינו משום דהוי מין החייב בתרומה, וע"כ הוי בכלל דבר הראוי להיות קדש, אך מינים שאינם בני תרומה כלל, ודאי דאינם בכלל דבר הראוי להיות קדש, דהוו כשאר מטלטלין דא"א לשלם בהן, ושו"ר באו"ש פ"ב מתרומות ה"א בתו"ד שכתב דודאי דאף לר"א א"א לשלם ממינים שאינם חייבין בתרומה, עיי"ש.

ב] **לפיכך אם אכל קישואין של ערב שביעית ימתין לקישואין של מוצאי שביעית וישלם מהן,** בטעם הא דלא מצי לשלם מקישואין של שביעית מצינו כמה דרכים, א **בירושלמי אמרו מתחילה דהא דאינו משלם הוא בקישואין שהוא פירות איסור, אבל דבר שהוא פירות היתר לא, ולכאו' המכוון בזה הוא כמש"כ בפי' הר"ש לתו"כ אמור פ"ו, דלר"ע לטעמי' דספיחין אסורין א"א לשלם מקישואין של שביעית שהן אסורין, וכ"כ במלאכת שלמה.[[571]](#footnote-572)**

ב **בירושלמי מסקינן דל"מ לשלם אף בפירות היתר, דאם אתה אומר כן לא נמצא לוקח לו קרדום בפירות שביעית, והר"ש כתב לפרש דהיינו משום דאסור לפרוע חובו בפירות שביעית, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ט, והיינו דכמו דאסור ליקח קרדום בדמי שביעית, דלא ניתנה השביעית אלא לאכילה, ה"נ אסור לפרוע חובו בפירות שביעית, כיון דאינו מקבל בעד הפירות מידי דאכילה.[[572]](#footnote-573)**

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דפירות שביעית הם הפקר ואין משלמין מן ההפקר, ועד"ז כתבו בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ אמור פ"ו דפירות שביעית אין בהן זיקת תרו"מ, וע"כ אין משלמין מהן, - ובתוס' הגרע"א כתב דפי' זה מתישב להרמב"ם בפיהמ"ש לטעמי', דמודו רבנן דאין משלמין בהפקר, אך לדעת הרמב"ם בהלכותיו דלרבנן משלמין בהפקר וקי"ל כוותייהו, אין לפרש כן, וע"כ פירש הרמב"ם שם בע"א, וכמו שהבאנו לעיל, וכ"כ בס' מער"ק בפ"י מתרומות הי"ט,[[573]](#footnote-574) ועמש"כ הרדב"ז שם, וצ"ב.

?ובחזון יחזקאל עמד בזה ע"ד הרמב"ם בהלכותיו, דלדעת הסוברים דשביעית אינה שנת המעשרות כלל, ודאי דא"א לשלם פירות שביעית, ול"ב להא דאין פורע חובו מפירות שביעית, ועי' גם באחיעזר ח"ב סימן ל"ט סק"י שרמז לזה?.

ג] **ממקום שר"א מיקל וכו' שנא' ונתן לכהן את הקדש כל שהוא ראוי להיות קדש,** בפשוטו מכוון הדברים הוא, דמהא דכתיב ונתן לכהן את הקדש, ילפינן דאפשר לשלם בכל דבר שהוא ראוי להיות קדש, אף אם הוא ממין אחר, ובמשנה ראשונה כתב דילפינן לה מרבויא דאת, וצ"ע.

אמנם בחי' הגרי"ז במכתבים כתב לפרש בזה בע"א, דהנה דעת הרמב"ם דאף באוכל תרומה במזיד אינו משלם אלא מדבר הראוי להיות קדש, ומבו' לפ"ז דהא דאין משלמין אלא מדבר הראוי להיות קדש, אי"ז כלל מכח הא דהתשלומין נעשין תרומה, וכמש"כ בפירש"י בגיטין נ"ד א' ובב"מ נ"ד א', אלא הוא דין בתשלומין דתרומה דאינו אלא במין הקדש דכוותה, ודמי להא דאין משלמין אלא ממין על מינו, דיסודו הוא בקיום דין התשלומין של הקדש הנאכל, וע"כ דעת הרמב"ם דגם באוכל תרומה במזיד, אינו משלם אלא מדבר הראוי להיות קדש, אף דאין התשלומין נעשין תרומה.

ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז לפלוגתת ר"א ור"ע הכא, דתרוייהו בדין חובת התשלומין, **דלר"א כל שהוא ממין הראוי להיות קדש מיקיימא בי' דין תשלומין, ולר"ע בעינן דוקא מאותו המין, אבל יסוד שני הדינים הוא מהלכות תשלומין שהתשלומין צריכין להיות כמו הקדש שאכל מאותו החפצא עצמו, ומהא דתלה הכהתוב דין תשלומין בראוי להיות קדש מוכיח מינה ר"א דאותו המין לא בעינן רק בראוי להיות קדש לחוד סגי, דאי נימא דהדין דראוי להיות קדש הוא משום חלות הדין קדש שצריך לחול בהם, א"כ הרי אין שום שייכות לדין זה עם הדין דאינו משתלם אלא ממינו שיסודו הוא בהלכות תשלומין, עכ"ד, והיינו דר"א יליף ממה שאמרה תורה דדין התשלומין הוא בדבר הראוי להיות קדש, דסגי בזה לקיום דין התשלומין, דחשיב כמשלם מאותו דבר שאכל, ול"ב שיהא מאותו המין.**

**ד] בירושלמי אמרו, אכל חלה מהו שישלם מפירות שלא הביאו שליש, שכן פירות שלא הביאו שליש חייבין בחלה, אכל ביכורים מהו שישלם במחובר לקרקע, שכן הביכורים נקנין במחובר לקרקע.**

**ובפי' הרש"ס פירש האיבעיא, דתשלומי חלה נעשין חלה ותשלומי ביכורים נעשין ביכורים,[[574]](#footnote-575) וע"כ כיון דפירות שלא הביאו שליש חייבין בחלה, שפיר מצי לשלם מהן, דהוו דבר הראוי להיות קדש, וטעם האיבעיא דלא מצי לשלם מהן, הוא משום דשמא חשיב שאינו מינו, וכנראה עד"ז מתפרש גם האיבעיא באכל ביכורים אם מצי לשלם במחובר לקרקע, דכיון דתשלומי ביכורים נעשין ביכורים, ודאי דאף פירות מחוברים חשיבי כדבר הראוי להיות קדש, ואך דמיבע"ל דשמא מחובר חשיב כמין אחר.**

**אך באו"ש פ"י מתרומות פירש דמיבע"ל אם כיון דפירות שלא הביאו שליש אין חייבין בתרומה, חשיבי כדבר שאינו ראוי להיות קדש, וא"א לשלם מהן, או דכיון דהן חייבין בחלה, מצי לשלם מהן על מה שאכל חלה, ועד"ז מיבע"ל באכל ביכורים אם מצי לשלם במחובר לקרקע, דאינו ראוי ליעשות תרומה, אך הוא ראוי לביכורים.**

ה] ובחי' הגרי"ז במכתבים נקט בפשיטות דתשלומי חלה וביכורים נעשין תרומה, ועי' בתורת זרעים בריש ביכורים שהביא כן בשמו, ועיי"ש במה שהאריך בזה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם הא דבעינן דבר הראוי להיות קדש הוא מכח חלות הדין קדש שצריך לחול על התשלומין דלא חייל שם קדש **של תשלומי תרומה רק בדבר הראוי להיות קדש, לא הי' לנו לחלק בין אוכל ביכורים וחלה לאוכל תרומה, שהרי ליכא נפ"מ ביניהם בחלות הדין קדש שחל על התשלומין, דגם תשלומי חלה וביכורים נעשין תרומה כמו תשלומי תרומה, ובתשלומין ליכא שום חילוק שמות של תרומה וחלה וביכורים, ומה לי במה שאכל, וכתב דמוכח מזה דהא דבעינן דבר הראוי להיות קדש, הוא מדיני חובת התשלומין של הקדש הנאכל שאינו משתלם רק מדבר הראוי להיות קדש דכוותי', כמו הדין דאינו משתלם אלא ממינו, ובזה שפיר מחלקינן דאם הקדש הנאכל הוא תרומה צריכין התשלומין להיות ראויין להיות תרומה, ואם היו בכורים או חלה משתלמין מדבר הראוי להיות בכורים וחלה. עכ"ד.**

ו] ובאבנ"ז יו"ד סימן תל"ח וחו"מ סימן קמ"ה הביא מש"כ הגאון בעל חלקת יואב להוכיח מד' הירושלמי דתשלומי חלה וביכורים נעשין חלה וביכורים, דאם הם נעשים תרומה, מאי מיבע"ל דיהא אפשר לשלם מפירות שלא הביאו שליש וממחובר לקרקע, אף דאינם ראויים להיות תרומה.

והאבנ"ז שם עמד ע"ז, דא"כ הדין נותן, דאם אכל חלה, ל"מ לשלם אלא מן העיסה או פת, דל"ש שיחול קדושת חלה אלא על עיסה או פת, ומ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה.

ועיי"ש שכתב דלעולם תשלומי חלה וביכורים נעשין תרומה,[[575]](#footnote-576) ותשלומי ביכורים מותר לאכלם חוץ לחומה, ול"ה כביכורים דאסורין חוץ לחומה, ומ"מ מיבע"ל דכיון דאכל תרומת עיסה דישנו בתבואה שלא הביאה שליש, יכול לשלם גם מזה, דראוי להיות קדש שאכל, וה"נ בביכורים, כיון דתרומה זו חלה במחובר, יכול לשלם ג"כ במחובר, אף דאין בתשלומין חומר דביכורים.[[576]](#footnote-577)

ז] ובאו"ש פ"ב מתרומות ה"א עמד לדעת רוב קמאי דכל פירות האילן אינם חייבין בתרו"מ מה"ת, א"כ אם אכל תאנים של ביכורים היאך ישלם מפירות, הרי אינם ראויין להיות תרומה, וכתב דלדעתם מוכח דמצי לשלם בדבר הראוי להיות ביכורים אף אם אינו ראוי להיות תרומה, ובסו"ד הביא מש"כ בפו"כ פ"ג בשם הראב"ד, (בכתוב שם בפ' העור והרוטב), דאף דשאר פירות אינם חייבין בתרומה מה"ת, מ"מ אם קרא עליהן שם תרומה נעשין תרומה מה"ת, ולפי דבריו ניחא דשפיר חשיבי תאנים כדבר הראוי להיות קדש.

ח] **בלבד שישלם מן היפה על הרע,** בתוספתא פ"ז מפרשינן לה, כיצד אכל שעורים ומשלם חטים גרוגרות ומשלם תמרים תבוא לו ברכה, וכ"ה בירושלמי, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש, ומשמעות הדברים דדינא הוא דצריך לשלם ממין יפה טפי, ול"מ לשלם מן היפה על היפה, וכ"נ ממש"כ הר"ש דאף אם לפי דמים משלם נפ"מ במה שמשלם מן היפה על הרעה, דאכל מידי דלא קפיץ עלי' זבינא ומשלם מידי דקפיץ עלי' זבינא, ואם עיקר דינא דמתניתין הוא שלא לשלם מן הרעה על היפה, הו"ל לפרש להיפך, דנפ"מ דאכל מידי דקפץ עלי' זבינא ומשלם מידי דלא קפיץ עלי' זבינא.[[577]](#footnote-578)

ובמשנה ראשונה עמד בזה דלא אתפרש דמנ"ל דמחויב לשלם מן היפה על הרעה, ולא מצינו אלא דאם אכל גרוגרות ושילם תמרים תבא עליו ברכה אבל חיובא מנא לי', ועיי"ש מש"כ בזה.

ט] אמנם צ"ע בזה, דהנה בפסחים ל"ב א' מיבע"ל אם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם, ומפרשינן דהנפ"מ היכא דמעיקרא שויא זוזא והשתא שויא ד', ואי נימא דדינא הוא דצריך לשלם מן היפה על הרעה, א"כ לעולם איכא נפ"מ, דלמ"ד דלפי מדה משלם צריך לשלם כמדה שאכל, ולמ"ד לפי דמים משלם א"צ לשלם כמדה שאכל, שהרי סתמא דמילתא דמי היפה יתירים על דמי הרעה.

וע"כ נראה, דעיקר הך דינא דמשלם מן היפה על הרעה, הוא כשבא לשלם ממין על שאינו מינו, ובזה הוא דאמרינן שלא הותר לו לשלם ממין אחר, אלא אם יש בזה תועלת לתשלומין דמשלם מן היפה על הרעה, אך אם משלם מאותו המין, ודאי דא"צ לשלם מן היפה.[[578]](#footnote-579)

ובזה ניחא מה שהשמיט הרמב"ם לדין זה דבעינן שישלם מן היפה על הרע, כיון דעיקר דין זה הוא רק לדעת ר"א דמשלמין ממין על שאינו מינו, אך לר"ע דאין משלמין אלא ממינו ליכא להך דינא.

י] למש"נ דדינא דמשנתינו דצריך לשלם מן היפה על הרעה הוא רק כשמשלם ממין אחר, אך כשמשלם מאותו המין א"צ לשלם מן היפה, יש להסתפק אם מ"מ אסור לשלם מן הרעה על היפה, דומיא דהא דאין מפרישין מן הרעה על היפה, או דלי"ב איסורא.[[579]](#footnote-580)

והנה **בפירש"י ביבמות צ' א' כתב דהא דאם אכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים מדאורייתא תשלומיו תשלומין, הוא משום דחולין טמאים נמי ראויים להיות קדש כדר' אלעאי, דהתורם מן הרעה על היפה תרומתו תרומה, והגרע"א שם כתב ע"ז, ז"ל, לא זכיתי להבין דמאי צריכין כאן לדר' אלעאי דהוא מיירי מן הרע על היפה, אבל פשיטא דתורם מהרע על עצמו הוי תרומה על הרע וצ"ע, עכ"ל, והיינו דודאי דאף בלא דינא דר' אלעאי ואם הי' מפריש מן הטמא על הטהור ל"ה תרומתו תרומה, מ"מ שפיר חשיבי חולין טמאים כראויים להיות קדש, שהרי מצי להפריש מהן על עצמם.**

**ומבו' מד' הגרע"א דפשיטא לי' דאף דבתרומה אין תורמין מן הרעה על היפה, מ"מ לא ילפינן מינה לתשלומי תרומה דאין משלמין מן הרעה על היפה, וע"כ אף בלא דינא דר' אלעאי היו תשלומיו תשלומין.**

**יא] אמנם הנה בד' רש"י יש מקום לפרש דגם בתשלומי תרומה דינא הוא דאין משלמין מן הרעה על היפה, וע"כ כל הא דאם שילם מן הרעה תשלומיו תשלומין, הוא מכח דינא דר' אלעאי.**

**והנה אמנם משמעות ד' רש"י, דהא דבעינן בזה לדינא דר' אלעאי, הוא מכח דינא דראוי להיות קדש, דכיון דבעינן שיהיו התשלומין ראויין להיות קדש, ע"כ הי' מקום לדון דחולין טמאים לא חשיבי כראויים להיות קדש, וכל הא דחשיבי כראויים להיות קדש הוא מכח דינא דר' אלעאי, אך לעולם ליכא דין בפנ"ע דאין משלמין מן הרעה על היפה, - אך נראה דיש לפרש לזה,** לפמש"כ בפירש"י בגיטין נ"ד א' ובב"מ נ"ד א' דהא דבעינן ראוי להיות קדש הוא משום דהתשלומין נעשין תרומה, ולפ"ז י"ל דאין מכוון רש"י דס"ד דחולין טמאים אין ראויין להיות קדש כלל, שהרי ודאי הם ראויים להיות תרומה על עצמם, וכמשה"ק הגרע"א, אלא היינו דכיון דבעינן ראוי להיות קדש, ומשום דעיקר דין התשלומין הוא במה שהן נעשין תרומה חליפי התרומה שאכל, ע"כ הי' מקום לדון דכל שמפריש חולין טמאים חליפי התרומה הטהורה, אין תשלומיו תשלומין, דהוי כמפריש מן הרעה על היפה, וע"ז כתב רש"י דשפיר חשוב כראוי להיות קדש, מכח דינא דר' אלעאי.[[580]](#footnote-581)

יב] ובעיקר הנידון אם בתשלומי תרומה אין משלמין מן הרעה על היפה, לכאו' יש ללמוד לזה ממה שאמרו בגיטין נ"ד א' באכל תרומה טהורה ושילם חולין טמאים דחוזר ומשלם חולין טהורים, והרי דאסור לשלם מן הטמאה על הטהורה, ולכאו' ה"נ אסור לשלם מן הרעה על היפה.

ואמנם הדבר תלוי בפלוגתא, דבפירש"י שם פירש דאיירי במשלם חולין טמאים במידת התרומה הטהורה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"כ הרמב"ן והר"ן שם בשם י"מ, ולפי דבריהם הרי דמה"ט הוא דאסור לשלם מהן, דהוא מפסיד את הכהנים, דכיון דהתשלומין נעשין תרומה, נמצא שאינם שוים כדמי התרומה שאכל, ולא שמענו מינה דאף אסור לשלם מן הרעה על היפה היכא דליכא הפסד ממון,[[581]](#footnote-582) - אך למש"כ התוס' שם דאיירי במשלם חולין טמאים שיהיו שוים להסקה כדמי התרומה שאכל, ואפ"ה אסור לשלם מהן, משום דאכל מידי דקפיץ עלי' זבינא ומשלם מידי דלא קפיץ עלי' זבינא, הרי לכאו' ה"נ אסור לשלם מן הרעה על היפה אף דליכא בזה הפסד ממון.

יג] עוד יש להעיר בזה, דהנה אי נימא דאסור לשלם מן הרעה על היפה דומיא דהא דאין משלמין מחולין טמאים, לכאו' הי' בדין דכ"ה דאם שילם חולין טמאים קנסוהו דחוזר ומשלם חולין טהורים, ה"נ אם שילם מן הרעה על היפה חוזר ומשלם מן היפה, ולא מצינו לדין זה.

והנה אמנם בדרך אמונה בפ"י מתרומות בצה"ל ס"ק רצ"ז כתב דאף דאין משלמין מן הרעה על היפה מ"מ בדיעבד תשלומיו תשלומין כמו בתרומה, ואע"ג דלגבי טמאה החמירו דאף בדיעבד ל"מ, שאני טמאה דגם בתרומה עצמה החמירו, עכ"ד.

אך לכאו' יש לפקפק בזה, דהרי הא דהחמירו בתורם מן הטמא על הטהור דאין תרומתו תרומה, כתבו הר"ש והרא"ש לעיל פ"ב מ"ב דהוא משום דלא חזי לאכילה כלל, וכ"כ התוס' וש"ר ביבמות פ"ט א', וכ"ז הוא בתורם מן הטמא על הטהור דכיון דלא חזי לאכילה איכא הפסד כהן, אך במשלם חולין טמאים השוים להסקה כדמי התרומה שאכל, דליכא הפסד כהן, הרי דהגם דאסור לשלם מהן משום דלא קפיץ עלי' זבינא, מ"מ לא גרע מכל משלם מן הרעה על היפה, וצ"ע בזה.

יד] למש"נ בדעת רש"י דמכח דינא דאין מפרישין מן הרעה על היפה, אף אין לשלם תשלומי תרומה מן הרעה על היפה, וכל הא דבדיעבד תשלומיו תשלומין הוא מכח דינא דר' אלעאי, יש מקום לפרש דעיקר דינא דר"ע דאין משלמין ממין על שאינו מינו, הוא ע"ד דינא דאין תורמין ממין על שאינו מינו.

וכ"ה משמעות התוספתא, דתניא ר"א אומר כשם שמשלמין מן החדש על הישן כך משלמין ממין על שאינו מינו, והיינו שהרי מודה ר"ע דמשלמין מן החדש על הישן, וכדתנן דאכל קישואין של ערב שביעית ימתין לקישואין של מוצאי שביעית וישלם מהן, ואם דינא דר"ע דאין משלמין ממין על שאינו מינו, הוא דין בפנ"ע מדיני תשלומין דצריך לשלם מאותו המין, מה מייתי ר"א מהא דמשלמין מן החדש על הישן, הרי חדש וישן הוו מין אחד, וע"כ ודאי דמצי לשלם מזע"ז,[[582]](#footnote-583) - אך אי נימא דדינא דר"ע דאין משלמין ממין על שאינו מינו, הוא ע"ד הא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, הרי דזהו דמייתי ר"א, דכ"ה דמשלמין מן החדש על הישן, ול"ה כתרומה דאין מפרישין מן החדש על הישן, ה"נ משלמין ממין על שאינו מינו.

טו] אך יש לפרש בזה בע"א, דדינא דר"ע דאין משלמין ממין על שאינו מינו, הוא משום דכל מין הוי מחייב בפנ"ע בתרומה, וע"כ לא חשיב כראוי להיות קדש, שאינו ראוי להיות אותו קדש שאכל אלא קדש אחר, וזהו דמייתי ר"א דכ"ה דמשלמין מן החדש על הישן, אף דישן וחדש הוו ב' חיובים, ה"נ משלמין ממין על שאינו מינו.

טז] בירושלמי אמרו על הא דתנן דאכל קישואין של ערב שביעית ימתין לקישואין של מוצאי שביעית, דזאת אומרת שאין משלמין מפירות חו"ל, ודחי דאפי' תימר משלמין, מתניין עד שלא התיר רבי להביא ירק מחו"ל לארץ.

והנה בטעמא דמילתא דאין משלמין מפירות חו"ל, לכאו' הוא משום דאינם ראויים להיות קדש, ול"ה עליהן זיקת תרומה מעולם, ועמש"נ לעיל מ"ה אות ד' לדון אם אתיא אף כדעת רבנן לפ"מ שפירש הרמב"ם דס"ל דמשלמין אף בלקט שכחה ופאה, והיינו משום דשאני פירות חו"ל דאין עליהן זיקת תרו"מ כלל, ושו"ר באחיעזר ח"ב סימן ל"ט סק"י שכתב דודאי דאף למ"ד דמשלמין מלקט שכחה ופאה, מ"מ פירות חו"ל גרע, עיי"ש.

יז] וצ"ע במה דדחי דאפי' תימר משלמין, ומ"ט נימא דמשלמין מפירות חו"ל הרי ל"ה עליהן זיקת תרומה מעולם ואינם ראויים להיות קדש, ורחוק לומר דכל הצד דמשלמין הוא רק לדעת ר' יוחנן לעיל דמפרש דלרבנן משלמין מלקט שכחה ופאה, ועוד, שהרי לדעת הגר"א אף לר' יוחנן מודו רבנן דאין משלמין מלקט שכחה ופאה, ולדעת הראב"ד כל הא דלרבנן משלמין מלקט שכחה ופאה הוא רק כשכבר נתחייבו בתרו"מ.

ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דפירות חו"ל חייבין בתרומה, והיינו בפירות סוריא שחייבין מדרבנן בתרומה, וצ"ל דכל הספק בזה הוא באכל תרומת קישואין דאינה תרומה אלא מדרבנן, וזהו דמיבע"ל אם מצי לשלם מקישואין דחו"ל דג"כ חייבין בתרומה מדרבנן, ויתכן דטעם הספק בזה הוא, אם מצי לשלם מדבר דהוי תרי דרבנן על דבר דהוי חד דרבנן.

יח] ובאחיעזר ח"ב סימן ל"ט סק"י כתב לפרש, דהצד דמשלמין מפירות חו"ל, הוא משום דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ, ועיי"ש שהק' לפשטות ד' הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ב דפירות חו"ל שנכנסו לארץ אין חייבין בתרו"מ אלא מדבריהם, דא"כ מ"ט יהיו משלמין מהן, וי"ל כמש"נ לעיל אות י"ז בדעת הרש"ס, דכיון דתרומת קישואין אינה אלא מדרבנן, שפיר י"ל דמצי לשלם עלי' מקישואין דחו"ל שנכנסו לארץ דג"כ חייבין בתרומה מדרבנן, ועיי"ש שכתב לישב לפמש"כ שם דלדעת ר"ע פירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא, וע"כ הכא דקיימינן אליבא דר"ע, מיבע"ל אם יכול לשלם מפירות חו"ל, וכתב דמה"ט הוא שהשמיט הרמב"ם לדין זה, משום דלפמש"כ הרמב"ם דפירות חו"ל שנכנסו לארץ אינם חייבין בתרו"מ אלא מדרבנן, ודאי דא"א לשלם מהן.

יט] והנה אי נימא דד' הירושלמי קיימי בפירות חו"ל שנכנסו לארץ דחייבין בתרו"מ מדאורייתא, צ"ע דא"כ אי מיבע"ל שלא יהא יכול לשלם מהן.

ונראה לפרש בזה, לפמש"נ לעיל פ"א מ"ה אות ל"ו מש"כ המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה סוף אות ב', דהא דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל ומפירות חו"ל על פירות הארץ, גזה"כ הוא, ואף בלא הא דהו"ל מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, וע"כ אף דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה, מ"מ אין מפרישין מזע"ז, ובישועות מלכו פ"ה מתרומות הי"ב כתב להוכיח כן לדעת הסוברים דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא, ומהא דתני סתמא דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל, משמע דאף בכה"ג שנתחייבו פירות חו"ל מדאורייתא, אין תורמין מזע"ז, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל דזהו דמיבע"ל אם משלמין מפירות חו"ל, והיינו דכ"ה דס"ל לר"ע דאין משלמין ממין על שאינו מינו, ונת' לעיל אות י"ד ט"ו דהוא או משום דדמי להא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, או משום דכל מין הוא מחייב בפנ"ע בתרומה, ה"נ אין משלמין מפירות חו"ל על פירות הארץ, דומיא דהא דאין תורמין מפירות חו"ל על פירות הארץ, וגם די"ל דפירות חו"ל חשיב כמחייב בפנ"ע בתרומה, (וע"כ הוא דאין תורמין מהן על פירות הארץ, או דכ"ה דמשלמין מן החדש על הישן, אף דאין תורמין מזע"ז, ה"נ משלמין מפירות חו"ל על פירות הארץ.

**פ"ז מ"א**

א] **האוכל תרומה במזיד משלם את הקרן ואינו משלם את החומש,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו משלם את החומש הוא משום שעונשו גדול מלהתכפר בתשלום, ולכאו' מבו' מדבריו, דחיוב תשלומי תרומה בשוגג הוא לכפרה, ובמזיד דלאו בר כפרה הוא, ליכא לחיוב תשלומי תרומה, וחיובו הוא מדין גזילה דעלמא, וע"כ אינו חייב את החומש, וכ"כ במשנה ראשונה.

אמנם הנה דעת הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ח דאף באוכל תרומה במזיד משלם את הקרן מחולין מתוקנים, ומשמעות דבריו שם דגם צריך לשלם ממין על מינו, וכ"כ המאירי בגיטין נ"ד א',[[583]](#footnote-584) ומבו' דגם במזיד איכא לחיוב תשלומי תרומה, - ובחי' הגרי"ז במכתבים הוכיח כן מהא דמיבע"ל בירושלמי בפ"ב דפסחים באוכל תרומה במזיד אם חייב בפמשו"פ, אף דלי"ב חיוב מדין גזילה, ובע"כ דגם במזיד איכא לחיוב תשלומי תרומה.

וצ"ל לפ"ז, דאף דגם במזיד איכא לחיוב תשלומי תרומה, מ"מ חלוק הוא חיוב התשלומין במזיד מחיוב התשלומין בשוגג, דבשוגג הוי חיוב התשלומין לכפרה, וע"כ הוא משלם את החומש, ובמזיד חיוב התשלומין אינו לכפרה, דלאו בר כפרה הוא, וע"כ אינו משלם את החומש.[[584]](#footnote-585)

ב] בעיקר הנידון בזה אם חיוב התשלומין במזיד הוא מדין גזילה דעלמא או מדין תשלומי תרומה, הנה נפ"מ רבתא בזה בדין האוכל תרומה שלא באה ליד כהן, דהאוכל תרומה שלא באה ליד כהן בשוגג חייב בתשלומין, כדתנן לעיל פ"ו מ"ב, וכמש"כ כן בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ אמור פ"ו ה"ז, ויש להסתפק כשאכלה במזיד אם הוא חייב בתשלומין.

והנה הצל"ח בפסחים ל"ב א' כתב בפשיטות דבתרומה שלא באה ליד כהן ליכא חיוב תשלומין אלא לצי"ש, כמו שאמרו בחולין ק"ל ב' דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור מלשלם, ובדבריו שם משמע דאף כשאכל בשוגג אינו חייב בתשלומין מדינא, וצ"ע, וכ"כ ההפלאה בכתובות ל' ב', והביאם האחיעזר ח"א סימן כ"א ריש סק"ו, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ו מתרומות ה"ו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א ביבמות צ' א', עיי"ש, (ואך שכתב שם דמדרבנן הוא חייב, ואכמ"ל).

אך הנה בחי' בית מאיר לעיל פ"ו מ"ב כתב לדקדק מל' הרמב"ם בהלכותיו דאף חיוב התשלומין באוכל תרומה במזיד הוא אף בתרומה שלא באה ליד כהן, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, (ודבריו הם לפי הגיר' בפיהמ"ש הנדפס, אך לפי הגיר' בתרגום החדש אין להביא מזה), וכ"כ באמרי בינה דיני תרו"מ סימן ט' להוכיח מד' הרמב"ם בפ"ו מתרומות ה"ו וזהו שכתב הרמב"ם שם דהאוכל תרומה במזיד לוקה ואינו משלם, ולא אמרינן דמדאגבהי' קניי' וכו', משום דאיירי בתרומה שלא באה ליד כהן, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דגם במזיד חייב לשלם פירות ולקיים מצות נתינה, וע"כ הוא חייב בכך אף בתרומה שלא זכה בה כהן, אך בד' הבית מאיר שם נראה שפירש דהא דהוא חייב אינו מדין תשלומי תרומה, עיי"ש, וצ"ע.

ג] ולכאו' י"ל עוד נפ"מ בזה, למ"ד דתשלומי תרומה בשוגג הם לפי מדה, דאי נימא דתשלומי תרומה במזיד אינם מדין תשלומי תרומה אלא מדין גזילה דעלמא, ודאי דהוו התשלומין לפי דמים, אך אי נימא דאף תשלומי תרומה במזיד הם מדין תשלומי תרומה, לכאו' הדין נותן דהוו לפי מדה.

אמנם באמת מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בפסחים ל"ב א', דאף למ"ד דתשלומי תרומה הם לפי מדה, היינו רק באוכל תרומה בשוגג, אך באוכל במזיד לפי דמים משלם, וע"כ הוא דהאוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג משלם קרן וחומש ובמזיד פטור מן התשלומין, - אך צ"ע באמת, דאם אף תשלומי תרומה במזיד הוו מדין תשלומי תרומה, מ"ט הוו לפי דמים ול"ה לפי מדה.

ובפשוטו צ"ל בזה, לפמש"כ בפירש"י בפסחים שם כתב דהצד דלפי מדה משלם, ול"ד לשאר חיובי ממון דהוו לפי דמים, הוא משום דהקפידה התורה לשלם פירות, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דבתשלומי תרומה במזיד דא"צ לשלם פירות, אינו משלם לפי מדה.

אמנם הנה כ"ז ניחא לדעת ש"ר דבתשלומי תרומה במזיד א"צ לשלם מדבר הראוי להיות קדש, אך לדעת הרמב"ם דאף בתשלומי תרומה במזיד צריך לשלם מחולין מתוקנים, הדק"ל דמ"ט בתשלומי תרומה במזיד פשיטא לן דלפי דמים משלם, וכבר עמד ע"ז בתוס' הגרע"א בפסחים שם, - ועיי"ש שכתב דבאמת לדעת הרמב"ם אף בתשלומי תרומה במזיד משלם לפי מדה, למ"ד דלפי מדה משלם, וסוגיית הגמ' בפסחים שם מתפרשת בע"א, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפסחים שם דהא דהאוכל תרומת חמץ בפסח במזיד פטור מן התשלומין, הוא משום דאינו לוקה ומשלם, ובלא"ה הי' חייב בתשלומין אף דלא שוה מידי, ואכמ"ל.

ויש לסייע לזה מהא דפריך בירושלמי בפ' כל שעה, דאם חיוב תשלומי תרומה במזיד הוא אף בפמשו"פ, א"כ מ"ט האוכל תרומת חמץ בפסח במזיד פטור מתשלומין ומדמי עצים, ומשני דהוא משום דאין ראוי להשלים עלי', ולא נתחדש חיוב תשלומי תרומה אלא בפמשו"פ שראוי להשלים עליו, ואי נימא דחיוב תשלומי תרומה במזיד הוא לפי דמים, הרי דבתרומת חמץ דלא שויא מידי לא שייך לחייבו בתשלומין, דאף דנימא דביסוד הדין איכא חיוב תשלומי תרומה אף דלא שוה מידי, מ"מ א"צ לשלם כלום, כיון דחיוב התשלומין הוא לפי דמים, והתרומה אינה שוה כלום, ובע"כ דאף חיוב תשלומי תרומה במזיד הוא לפי מדה, וע"כ שפיר הו"מ לחייבו בתשלומין אף דלא שויא מידי.[[585]](#footnote-586)

ד] **התשלומין חולין,** בפי' הריבמ"צ כתב דהוא משום דכבר נתחללה התרומה ומותרין לזרים, ומבו' דגם במזיד הוי דין התשלומין מדין תשלומי תרומה, וע"כ הי' מקום לדון דתהא קדושת תרומה על התשלומין, וע"ז הוא שכתב דהא דהתשלומין אינם תרומה הוא משום דכבר נתחללה התרומה.

ונראה עוד מדבריו, דהא דהתשלומי תרומה נעשין תרומה, הוא משום דע"י שהן עומדין כתשלומין על התרומה שאכל, והוו כחליפי התרומה, חיילא עלייהו קדושת התרומה שהיתה על התרומה שאכל, וכמש"כ עד"ז בזכר יצחק ח"ב סימן מ"ב, וע"כ מן הדין הי' דגם תשלומי תרומה במזיד יהיו נעשין תרומה, שהרי אף הן הוו מדין תשלומי תרומה והוו חליפי התרומה שאכל, וכל הא דאינם נעשין תרומה, הוא משום שכבר נתחללה התרומה באכילתו במזיד, אך צ"ע יסוד הך דינא דהתרומה מתחללת ע"י אכילתו במזיד, וצ"ע.

ה] **אם רצה הכהן למחול מוחל,** בפשוטו הטעם דיכול למחול, הוא משום דתשלומי תרומה במזיד אינם מדין תשלומי תרומה כלל, אלא הוו מדין גזילה דעלמא, וע"כ ודאי דיכול הכהן למחול, - אך למה שהוכיח הגרי"ז מד' הירושלמי דאף תשלומי תרומה במזיד הוו מדין תשלומי תרומה, וזהו דמיבע"ל אם הוא חייב בתשלומין בפמשו"פ, צ"ב דמ"ט יכול הכהן למחול, ומ"ש מתשלומי תרומה בשוגג דאין יכול הכהן למחול, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** נת' לעיל פ"ו מ"א אות כ"א מש"כ התוס' בכ"ד דהא דבתשלומי תרומה אין יכול הכהן למחול, הוא משום דתשלומי תרומה הוו לכפרה, וכ"כ הר"ש במשנתינו בשם י"מ, ולפי דבריהם זהו הטעם בהא דבתשלומי תרומה במזיד יכול הכהן למחול, דאף דהוו מדין תשלומי תרומה, מ"מ כיון דאינם לכפרה יכול הכהן למחול, וכ"כ המל"מ בפ"ו מתרומות הי"ח.

**ב** הר"ש לעיל פ"ו מ"א כתב דהא דבתשלומי תרומה בשוגג אין יכול הכהן למחול, אף דלדעתו אין התשלומין לכפרה, הוא משום דגזה"כ שחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש ואין יכול לפטור עצמו בדמים, וע"כ אין הדבר תלוי בבעלים, ועמש"נ לפרש בזה לעיל שם אות כ"ב כ"ג,[[586]](#footnote-587) ולפ"ז הרי דמה"ט בתשלומי תרומה במזיד דא"צ לשלם דבר הראוי להיות קדש, לדעת רוב קמאי שנחלקו ע"ד הרמב"ם, יכול הכהן למחול.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום בתשלומי תרומה בשוגג אין לכהן ליתנם במתנה מפני שהם קדש ואסור לישראל ליהנות בקדש, ומשא"כ בתשלומי תרומה במזיד שהם חולין, דמותר לישראל אכילת החולין, הוי כאילו זכה בהם אחד הכהנים ונתנה לו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ד, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דבתשלומי תרומה בשוגג אם רצה הכהן למחול, לאו היינו דל"מ מחילת הכהן על חיוב הנתינה, דלעולם אם מחל הכהן על חיוב הנתינה שפיר מהניא מחילתו, והא דתני דאינו יכול למחול, היינו דאף דמחל על חיוב התשלומין, מ"מ אסור הישראל לאכול וליהנות מן התשלומין, משום דהוו תרומה, וע"כ בתשלומי תרומה במזיד דהוו חולין, שפיר מהני מחילתו.

ועד"ז מבו' גם בפי' הריבמ"צ במשנתינו ולעיל פ"ו מ"א, דבתשלומי תרומה בשוגג דהוו התשלומין תרומה, ל"מ מחילת הכהן, משום דאתי למגרם תקלה לזרים למיכל בתרומה, ובתשלומי תרומה במזיד דהוו התשלומין חולין מהני מחילת הכהן, ונת' לעיל שם אות כ"ט לפרש בזה, דהא פשיטא לן דל"מ מחילת הכהן על חיוב הפרשת התשלומין, דודאי דעל חיוב זה אין הכהן בע"ד כלל, שהרי אף האוכל תרומת עצמו חייב להפריש תרומה, אלא איצטריך לאשמועינן דל"מ מחילת הכהן על חיוב הנתינה, ובכה"ג דליכא חיוב נתינה מתקדשין התשלומין בהפרשה לחודה, ובזה פירש הריבמ"צ דהא דל"מ מחילת הכהן הוא משום דאם ישתיירו התשלומי תרומה ביד הישראל, יש לחוש שיבא לידי תקלה לאכול מן התרומה.[[587]](#footnote-588)

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל הא דהאוכל תרומה במזיד משלם את הקרן, הוא רק כשלא התרו בו, אך אם התרו בו לוקה ואינו משלם, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ה, וכ"כ הר"ש והרא"ש,[[588]](#footnote-589) והביאו מירושלמי דפריך מינה לר"ל דס"ל דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין, ומסקינן דהכל היו בכלל כל זר לא יאכל קדש, יצא ואיש כי יאכל קדש בשגגה לחייבו ממון.

ואמנם צ"ע בזה, דהניחא באוכל תרומה בשוגג דגלי קרא דמשלם, אך מ"ט האוכל תרומה במזיד משלם ואין המלקות פוטרין מן התשלומין, ובד' הר"ש יש מקום לפרש דבאמת כל ד' הירושלמי קיימי על חיוב תשלומי תרומה בשוגג, והיינו דמשנתינו דהאוכל תרומה במזיד משלם את הקרן אתיא כר"מ דלוקה ומשלם, ואך דפרכינן לר"ל מקרא דואיש כי יאכל קדש בשגגה, וע"ז משני דגלי קרא דמשלם, אך בד' הרא"ש מפורש דד' הירושלמי קיימי על משנתינו, דהא דהאוכל תרומה במזיד משלם את הקרן, הוא משום דגלי קרא דואיש כי יאכל קדש בשגגה דחייב ממון.

ולכאו' יש ללמוד מזה, דאף תשלומי תרומה במזיד הוו מכח דינא דתשלומי תרומה, ואינם משום חיוב גזילה ומזיק בעלמא, וע"כ מהא דגלי קרא דהאוכל תרומה בשוגג דמשלם ואין המלקות פוטרין מן התשלומין, ה"נ האוכל תרומה במזיד משלם ואין המלקות פוטרין מן התשלומין, ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשלא התרו בו, והיינו דלא גלי קרא אלא דלי"ב לפטורא דחייבי מלקיות שוגגין, אך כל שהתרו בו י"ל דהוא לוקה ואינו משלם.

ז] ועד"ז מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן תתקנ"ו, עיי"ש שכתב בהא דתנן דהאוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג משלם קרן וחומש במזיד פטור מן התשלומין ומדמי עצים, ז"ל, ואי נמי י"ל וכו' ואית להו דקנס הוי מטעם דמפרש בירושלמי מדמשלם חולין תחת תרומה וטהור תחת טמאה, וכי אית לי' לר"ל דפטור ה"מ בממון, אבל בקנס חידוש הוא ומשלם, ומיהו במזיד אע"ג דקנס הוא פטור, וס"ל כמאן דפליגי אדרבה דאמר באלו נערות חידוש הוא שחידשה תורה בקנס אע"ג דמקטיל משלם וס"ל דפטור, מיהו ס"ל אע"ג דלגבי מיתה מהני לפוטרו במזיד אבל בשוגג משלם כי היכי דהוי לי' כפרה קנסתן תורה, ומיהו גבי ממון שוין שוגג ומזיד היכא דליכא קנס אבל בקנס חלוק דינן כדפרישית, והקרן נמי הוא קנס כדמפרש בירושלמי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכ"ה דחיוב הקרן באוכל תרומה בשוגג הוי קנס, ה"נ חיוב התרומה באוכל תרומה במזיד הוי קנס, וע"כ הוצרך לפרש דהא דבאוכל תרומת חמץ במזיד פטור מן התשלומין, הוא משום דבמזיד מהני המיתה לפטרו אף מחיוב קנס, ורק בשוגג הוא דאמרינן דל"מ לפטרו אלא מחיוב ממון ולא מחיוב קנס.

ח] ובד' הראבי"ה שם מבו' דהדבר תלוי בטעם הא דהקרן דתשלומי תרומה הוי קנס, דאם הא דהוי קנס הוא משום דלפי מדה משלם, הרי דכ"ז הוא בתשלומי תרומה בשוגג דלפי מדה משלם, אך תשלומי תרומה במזיד דלפי דמים משלם, כמבו' בסוגיית הגמ' בפסחים ל"ב א', ל"ה קנס, אך אם הא דהוי קנס הוא משום דמשלם חולין תחת תרומה וטהור תחת טמאה, הרי דאף תשלומי תרומה במזיד הוי קנס, עיי"ש בדבריו.[[589]](#footnote-590)

ט] הראבי"ה בסימן תתקנ"ו כתב בתחילת דבריו לפרש, דהא דהאוכל תרומה בשוגג חייב בתשלומין, אף למ"ד דמיתה בידי שמים פוטרת מן התשלומין, הוא משום דל"מ חיוב המיתה לפטרו אלא מן הקרן, דהו"ל מיתה ותשלומין בחד, דהתשלומין הם לאותו הכהן דהתרומה שלו, אבל חומש דנותן לכל כהן שירצה, הו"ל כמיתה לזה ותשלומין לזה דחייב, וצ"ע דהרי חיוב המיתה אינו כלל מכח הבעלים, וא"כ מ"ט לגבי חיוב הקרן הו"ל כמיתה ותשלומין לחד,[[590]](#footnote-591) ועיי"ש שהק' ע"ז דיוסף חמישיתו עליו משמע עליו ועל הקרן דקרן וחומש משלם, - ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דכיון דקרא משמע עליו ועל הקרן, א"כ אם פטרינן לי' מקרן משום קלב"מ מיפטר אף מן החומש, או דמכווון דבריו הוא דאף דחיוב החומש לא תלי בחיוב הקרן, מ"מ היאך נימא דהוא פטור מן הקרן, הרי משמעות קרא הוא דחייב אף בקרן, וכ"נ טפי בדבריו.

ועד"ז יש להסתפק גם בהא דמשני הירושלמי לדעת ר"ל דהא דלא מיפטר משום חיוב המלקות, הוא משום דהחומש קרבן, ובד' הר"ש מבו' דהיינו דהחומש לכפרה, וע"כ לא אמרינן בזה קלב"מ, וזה כמש"כ התוס' בכ"ד בטעם הא דלא אמרינן קלב"מ בתשלומין תרומה, ופריך עלה דאטו קרן מי הוי קרבן, דפשיטא להו דחיוב הקרן ל"ה לכפרה, (וזה דלא כמש"כ התוס' בפסחים כ"ט א' ובכתובות ל' ב' דאף הקרן דתשלומי תרומה הוי לכפרה, (ולמדו לזה מהא דאין הכהן יכול למחול, ומהא דאוכל תרומת עצמו משלם כפרה לעצמו), ודמה"ט לא אמרינן בזה קלב"מ, - ויש להסתפק אם מכוון הירושלמי הוא דאף דנימא דהוא חייב בחומש משום דהחומש קרבן, מ"מ מ"ט הוא חייב בקרן, ומשמעות קרא דהוא חייב אף בקרן, או דמכוון הירושלמי הוא, דכיון דהקרן אינו קרבן והוא פטור מן הקרן, ממילא יש לפטרו אף מן החומש, דאם אין קרן אין חומש.

י] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים בדין תשלומי מעילה, דבפירש"י בפסחים כ"ט א' פירש דהא דהאוכל חמץ בפסח לא מעל לדעת ר"נ בן הקנה דכרת פוטר מן התשלומין, הוא משום דהוא פטור מן הקרן, ובמקום שאין קרן אין חומש, ומבו' בדבריו דחיוב החומש הוי לכפרה ול"מ קלב"מ לפטרו, והא דהוא פטור מן החומש, הוא משום דכל דאין קרן אין חומש, - אך בד' התוס' בכתובות ל' ב' והביאם הר"ש במשנתינו מבו' דהא דהוא פטור מן החומש, הוא משום דאף החומש הוי ממונא, ומשמע דאם הי' החומש לכפרה, הי' חייב בחומש, אף דהוא פטור מן הקרן, ולא אמרינן דבמקום שאין קרן אין חומש, וצ"ע.

יא] **שם בר"ש, ומשני שהקרן קנס,** מבו' בד' הר"ש דמכוון הירושלמי הוא לשנויי, דכיון דהוי קנס ע"כ לא מיפטר בזה משום קלב"מ,[[591]](#footnote-592) ובפשוטו היינו כדעת רבה בכתובות ל"ד ב' דבקנס לא מיפטר משום קלב"מ, דחידוש הוא שחידשה תורה בקנס, ואף דמיקטיל משלם, - אך למש"כ הראבי"ה בסימן תתקנ"ו, והבאנו דבריו לעיל אות ז', י"ל דלא אתיא כרבה דאף במזיד ל"מ קלב"מ לפטור מחיוב קנס, וכל הא דלא פטרינן לי' מתשלומין משום דהוי קנס, היינו רק בשוגג.

יב] **שם, דתנן אינו משלם אלא חולין מתוקנים והן נעשין תרומה,** בפי' הרש"ס כתב דהיינו דהו"ל כמשלם יותר על מה שהזיק, דאכל תרומה שדמי' מועטין ומשלם חולין מתוקנים שאוכליו מרובין ודמיו יתירים, וכל המשלם יותר על מה שהזיק הוי קנס, וכ"כ המהרא"פ, - ולכאו' זה ניחא לדעת הסוברים דבתשלומין תרומה משערין את התרומה כאילו היתה חולין, ומשלם מדבר הראוי להיות קדש, אך לדעת הסוברים דאינו משלם מן החולין אלא כשווי התרומה, נמצא דאינו משלם יותר על מה שהזיק.[[592]](#footnote-593)

אמנם י"ל דד' הירושלמי קיימי כמ"ד דלפי מדה משלם, וזהו שאמרו דכיון דהוא משלם חולין מתוקנים כמידת התרומה שאכל, נמצא דהתשלומין הם יותר ממה שהזיק, ועמש"נ להלן אות י"ג אם הירושלמי קאי כמ"ד דלפי מדה משלם, ועיי"ש מש"נ מד' הראבי"ה בביאור ד' הירושלמי.

יג] **שם, ותנן נמי אכל תרומה טמאה משלם חולין טהורים ולא דמי עצים חייב לו,** בפשוטו מכוון הירושלמי הוא דס"ל דלפי מדה משלם, ומה"ט הוא דאכל תרומה טמאה משלם חולין טהורים דאף דלא הפסידו אלא דמי עצים, וזהו דמייתינן מינה דהוי קנס.

אך הראבי"ה בסימן תתקנ"ו כתב, ז"ל, וא"נ י"ל דס"ל לפי דמים משלם וכו' ואית להו דקנס הוי מטעם דמפרש בירושלמי מדמשלם חולין תחת תרומה וטהור תחת טמאה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דלפי דמים משלם, מ"מ הוי קנס מכח הא דהוא חייב לשלם חולין תחת תרומה וטהור תחת טמאה, ומבו' לפ"ז מדבריו, דגם מה שאמרו בירושלמי דהוי קנס מכח הא דמשלם חולין מתוקנים, לאו היינו משום דהם שוין טפי מדמי התרומה, אלא היינו מכח עיקר הא דצריך לשלם חולין תחת תרומה, וצ"ע.

יד] **שם, ופריך וכמו דתימא קרן קנס דכוותה חומש קנס בתמי',** בפי' הרש"ס פירש דמכוון הירושלמי הוא בניחותא דכמו דקרן קנס אף החומש קנס, - אך בד' הר"ש מבו' שפירש דאף אם הקרן קנס, מ"מ ודאי דאין החומש קנס, ופירשו המהרא"פ בפירקין והקרבן העדה בפ"ג דכתובות דמכוון הירושלמי הוא, דכיון דהחומש אינו קנס, ואפ"ה הוא משלם חולין מתוקנים וכו', הרי דה"נ אין לנו לומר דהקרן הוא קנס.

ובטעם הא דפשיט"ל להירושלמי דהחומש אינו קנס, כתב הקרבן העדה שם דהוא משום דאם החומש קנס, מ"ט אינו חייב אף במזיד, והמהרא"פ פירש דהוא משום דאטו בתרי קנסי קנסת לי', ועי' בספר ניר שתמה ע"ז.

טו] **שם, ומתרצים דקרן וחומש דתרומה כפרה הוא מדתנן אינו יכול למחול וכו', וזו היא סברא תמוהה וכו' ועוד כדפרשינן דסוגיא דירושלמי מוכחת דאינו קרבן כלומר דל"ה כפרה,** בביאור פלוגתת התוס' והר"ש אם תשלומי תרומה הוי כפרה, ובגדר החיוב דתשלומי תרומה, נתבאר באורך לעיל פ"ו מ"א אות כ"א ואילך, עיי"ש, ואכמ"ל.

טז] **שם, ונראה לפרש דאוכל חמץ של הקדש דפרק כ"ש מיירי באוכל במזיד, הגרע"א בפסחים כ"ט א' במערכה אות י"ח פירש בד' הר"ש דהיינו דאיירי בהזיד בחמץ, ואף דגלי קרא דשגגת מיתה אינו פוטרתו מתשתלומי מעילה, מ"מ במזיד ה"ז פוטרו מן התשלומין, עיי"ש, - אך לכאו' ממש"כ הר"ש דמיירי באוכל במזיד "אע"ג דקתני מעל ולא מעל", משמע דאי"ז כשאר מעילה, והיינו דהי' מזיד על ההקדש, וע"כ הוא דפטור מן התשלומין, דרק בחיוב תשלומי מעילה בשוגג גלי קרא דלא מיפטר משום קלב"מ, אך בחיוב תשלומי מעילה במזיד מיפטר משום קלב"מ, וצ"ע.**

**יז]** שם, **ואי הו"מ למימר דרבא סבר כר"ל דאמר חייבי מלקות שוגגין פטורין ניחא,** [[593]](#footnote-594)הגרע"א בפסחים שם כתב דלכאו' לפ"ז **א"צ להעמידה כר"נ בן הקנה, אלא היינו דבחיוב תשלומי תרומה בשוגג גלי קרא דלא מיפטר משום קלב"מ, אך בחיוב תשלומי תרומה במזיד דלא גלי קרא, מיפטר משום קלב"מ, והא דמפליג מתניתין בין שוגג למזיד, היינו בין שוגג בתרומה למזיד בתרומה, - אך עיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בל' הר"ש שכתב דכיון דגלי קרא דלא נפטר שוגג משום מלקות, ה"ה דמשום כרת לא מיפטר, ומשמע דגם לדרך זו מוקמינן למתניתין דהתם כר"נ בן הקנה, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא שהוצרך הר"ש לזה, ואכמ"ל.**

**יח]** שם, **ה"נ במעילה ובתרומה חייבין עליהן חומש אם שגג במיתה אע"פ שהזיד בלאו, אלמא גלי רחמנא תשלומין בשוגג אפי' במקום מלקות, הגרע"א בפסחים שם אות כ' תמה ע"ד הר"ש, דמהתם לא נשמע דהוא חייב בתשלומין אף במקום מלקות, די"ל דהא דהזיד בלאו היינו כשלא התרו בו, ועיקר החידוש הוא דאף דהי' מזיד מיקרי בשגגה כיון דשגג במיתה, אבל לחייב חומש במקום מלקות לא שמענו, - ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם נדחוק דמשמע מסתימת דברי רבא דמיירי אף בהתרו, ואף דלוקה ה"ה חייב בתשלומין, מ"מ הא גופא קשיא דמנ"ל לרבא הא, הרי אין לנו קרא מפורש לחייב בתרומה במקום מלקות, אלא דמדמה רבא לחייבי כריתות דשגגת מלקות דשגגת מיתה מקרי שוגג. ואין מזיד דלאו מעכבו מלקרוא אותו שוגג, אבל עדיין קשה, נהי דשם שוגג עלה מ"מ לפטור משום דאינו לוקה ומשלם, וכתב דקו' זו יש לדחות בדוחק גדול, ועיי"ש שהניח ד' הר"ש בצע"ג.[[594]](#footnote-595)**

**יט]** שם, **והא דדחי בפרק כל שעה גבי תרומה דמתניתין ר"נ בן הקנה לא מתוקם כרבא אם איתא דמחיב ר"נ בן הקנה חייבי מלקות בתשלומין,** עי' בחי' הגרע"א בפסחים שם אות י"ט במש"כ ע"ד הר"ש אלו, וכתב לדון דט" נפלה בד' הר"ש, ואכמ"ל.

**כ] בעיקר מש"כ הראשונים דהאוכל תרומה במזיד והתרו בו יש לפטרו מתשלומין משום קלב"מ, צ"ע שהרי אמרו בכתובות ל' ב' דאף לאביי דמיתה בידי שמים פוטרת מן התשלומין, מ"מ זר שאכל תרומה במזיד חייב בתשלומין דמדאגבהי' קניי' מתחייב בנפשו ל"ה עד דאכיל לי',[[595]](#footnote-596) וצ"ל דמשמעות מתניתין היא דהחיוב על האכילה, ובע"כ דאיירי בגונא שלא נתחייב על ההגבהה, וכמו שהעמידו בכתובות שם דמשכח"ל בתחב לו חבירו וכו', - אך קשיא בזה בסתימת ד' הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ה שכתב לדינא לפטור באוכל תרומה במזיד, דמ"ט לא אמרינן דמדאגבהי' קניי' וכו', ועמד ע"ז המל"מ שם, והמרכה"מ בפ"ג מגניבה ה"ה כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל דאף אינו חייב על ההגבהה משום דההגבהה צורך אכילה, עיי"ש.**

**ובאמרי בינה דיני תרו"מ סימן ט' כתב דהרמב"ם איירי בתרומה שלא זכה בה כהן, דאין לחייבו על ההגבהה, ואפ"ה הוא חייב בתשלומין על האכילה, דאף תשלומי תרומה במזיד הוו מדין תשלומי תרומה, וע"כ הוא חייב אף בתרומה שלא זכה בה כהן, ונת' לעיל אות ג', - ועמש"כ עוד באחיעזר ח"א סימן כ"א סק"ה ובקה"י כתובות סימן כ"ט, ואכמ"ל.**

**פ"ז מ"ב**

א] **בת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה משלמת את הקרן,** הר"ש והרא"ש כתבו דמשלמת את הקרן כדין גזל, והיינו דכיון דלא חשיבא כזרה אינה חייבת בתשלומי תרומה כלל, וכל הא דהיא משלמת את הקרן הוא מדין גזילה, ולפ"ז אינה משלמת את הקרן אלא כשאכלה תרומה שזכה בה כהן, דאם אכלה תרומה שלא זכה בה כהן, הו"ל כמזיק מתנות כהונה דפטור משום דהוי ממון שאין לו תובעים.[[596]](#footnote-597)

אך בפי' הריבמ"צ כתב דמשלמת את הקרן דכזרה דמיא, ומבו' דהא דהיא משלמת את הקרן הוא מדין תשלומי תרומה ומשום דהוי כזרה, והיא חייבת אף בתרומה שלא זכה בה כהן, דאם איירי בתרומה שזכה בה כהן וחיובה הוא מדין גזילה, א"כ גם אם היתה כהנת היתה חייבת.[[597]](#footnote-598)

ב] ומצינו כן גם בד' הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ב, ז"ל, האשה שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה מת בעלך או גירשך, וכן העבד שהי' אוכל ואמרו לו מת רבך והניח יורש שאינו מאכיל וכו', וכן כהן שהי' אוכל ונודע לו שהוא בן גרושה וכו' הרי אלו משלמין הקרן בלבד, ואם היתה תרומת חמץ והי' ערב הפסח הרי אלו פטורין מלשלם מפני שזמנה בהול נחפזו לאכול ולא בדקו, עכ"ל.

ובטעם הא דבכל הני גווני משלמין את הקרן ואינם משלמין את החומש, כתב המהר"י קורקוס שם, ז"ל, כיון דאכילת תרומה אקרי עבודה ורחמנא אכשרה בדיעבד קודם שנודע, אינם כזרים לה, ולכך פטור מן החומש מידי דהוה אבת כהן שהיתה נשואה לישראל וכו' דפטרי לה מטעם דאינה כזר וכו', ומ"מ חייבת היא בקרן, דחומש הוא דתלה רחמנא בזר גמור אבל הקרן חייב כל היכא דלא הוי כהן גמור ואינו ראוי לאוכלו, עכ"ל, וכ"כ הכס"מ שם.

ומבו' בדבריהם, דהא דבהני גווני הם חייבין בקרן, הוא מדין תשלומי תרומה, והא דהם חייבין הוא משום דכל דחיוב קרן הוא כל היכא דל"ה כהן גמור ואינו ראוי לאכלו, דאם החיוב הוא מדין גזילה, ואיירי בתרומה שזכה בה כהן, הרי דגם אם הוי כהן גמור הי' חייב.[[598]](#footnote-599)

ג] ובכ' הגרי"ז בכריתות ז' א' כתב לפרש בזה דחיוב הקרן דתשלומי תרומה הוא ג"כ משום כפרה, וע"כ כל שאינה כהנת גמורה ה"ה חייבת בתשלומי קרן דתרומה, וע"כ היא חייבת אף בתרומה שלא זכה בה כהן, אף דהוי ממון שאין לו תובעים, - ובמקד"ד סימן נ"ה סקי"א כתב לפרש בזה, דחיוב החומש הוא כפרה וחיוב הקרן הוא קנס, ובכל הני גווני אין הפטור אלא מחיוב כפרה, אך חיוב הקרן דהוא קנס הוא אף בהני גווני, ורק בתרומת חמץ בערב פסח שזמנו בהול לא שייך למיקנסי'.[[599]](#footnote-600)

ד] **ואינה משלמת את החומש,** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דכהנת היא דראוי' לחזור לבית אבי', ומשא"כ כשנשאת לא' מכל הפסולין דאינה ראוי' עוד לאכול בתרומה וה"ה כזרה, וכ"כ בפירש"י בסהנדרין נ"א א', וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

והרמב"ם הביא מתו"כ דממעטינן לה מדכתיב וכל זר לא יאכל קדש ואיש כי יאכל קדש בשגגה, יצאו אלו שאינם זרים לו, והרש"ש ביבמות ס"ח ב' הק' ממש"א התם דבת כהן שנשאת לזר אסורה בתרומה בל"ת, מדכתיב וכל זר לא יאכל בו, והרי דהויא בכלל זר, ועי' בדבריו שם ס"ט ב' מש"כ בזה בדעת רש"י, ונת' להלן אות ו' בהערה, **ועיי"ש שכתב לישב לפמש"כ בכתובות ל"ד א' דבכה"ג אמרינן דאין מקרא יוצא מידי פשוטו, וע"כ אף דמרבינן מיתורא דקרא דבת כהן שנשאת לישראל עוברת בל"ת, מ"מ שפיר ממעטינן לה מחומש, וכעי"ז כתב הגרי"פ ל"ת רכ"ט ד"ה ועכ"פ ראינו.**

**ה] והגרי"פ שם לעיל מינה כתב עוד בזה, דהנה הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קל"ז כתב באיסורא דבת כהן שנשאת לישראל בתרומה, ז"ל, אמנם הביאו ראי' עליו בעלי הפירוש מאמרו וכל זר לא יאכל קדש, ואמרו מי שהיא תחת הזר ה"ה כזר וזר קרינא בה, עכ"ל, וכעי"ז כתב החינוך במצוה רפ"ג, ז"ל, אבל זה האיסור למדוהו וכו' מדכתיב וכל זר לא יאכל קדש, שבא עליו הפירוש שכ"ז שהאשה תחת בעלה, דהיינו בעלה הישראל שהוא זר מן הכהונה לא תאכל קדש, כי אשת הזר נחשבת כזר, ה"ה כמו אחת מצלעותיו, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דהא דכהנת אשת זר אסורה בתרומה, לא ילפינן לה מקרא דוכל זר לא יאכל בו, אלא ילפינן לה מקרא דוכל זר לא יאכל קדש, ומרבויא דכל, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ה, דמחד קרא ילפינן לאיסור הזר עצמו ולאיסור אשתו, וכמו שדקדק הגרי"פ שם.**

**ולפ"ז ניחא, דבאמת כהנת שנשאת לישראל אינה זרה, ואך דמרבינן לה מרבויא דכל, דאף דהיא עצמה אינה זרה, מ"מ כיון שהיא נשואה לזר דינה כזר, וכמש"כ החינוך דהיא כמו אחת מצלעותיו, ולא מרבינן לה אלא לאיסור אכילה, אך לי"ב חיוב חומש, כיון דאינה זרה.[[600]](#footnote-601)**

**ו] ביבמות ס"ט ב' תניא דבת כהן שנשאת לישראל ומת טובלת ואוכלת בתרומה לערב הוכר עוברה תהא מקולקלת למפרע, ופירש"י, ז"ל, תהא מקולקלת למפרע לשלם תרומה שאכלה קרן וחומש דאשתכח דזרה הויא ואכלה תרומה בשוגג, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, - ובפי' ר"א מן ההר שם תמה ע"ז, דלהדיא תניא בתו"כ דבת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה אינה משלמת חומש, וכן הק' המל"מ בדרך מצוותיך סוף ח"ג.[[601]](#footnote-602)**

**ובהגה' לחי' הריטב"א שם הביא מס' יד אליהו להגר"א רגולר כתבים אות ח' - ט"ו שכתב לישב, דמיירי שקיבל אבי' קידושין בעת שנולדה והיתה זרה מעיקרא, ומה שהוצרך רש"י להעמידה בכה"ג, הוא משום דכ"ה משמעות לישנא דמקולקלת, עיי"ש בדבריו, - ונתחדש בדבריו, דאף דגם לר"מ דל"ב זר מעיקרא, וע"כ אם נשאת לאחד מכל הפסולין משלמת קרן וחומש, מ"מ כשנשאת לישראל אינה משלמת קרן וחומש, משום שהיא ראוי' לחזור לבית אבי', מ"מ ג"ז הוא הוא רק בצירוף הא דאינה זרה מעיקרא, וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן קפ"ח סקי"ז, ועי' בדבריו ביו"ד סימן ת"מ סק"ב שנסתפק בזה, וע"כ בכה"ג דקיבל אבי' קידושין בעת שנולדה והויא זרה מעיקרא, ה"ה משלמת קרן וחומש.[[602]](#footnote-603)**

**ז]** וחכ"א זו וזו משלמות את הקרן ואינם משלמות את החומש ומיתתם בשריפה, **בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דפלוגתייהו דר"מ וחכמים אם כשנשאת לאחד מכל הפסולין היא משלמת את החומש, ופלוגתייהו אם מיתתה בחנק או בשריפה, הוי ב' פלוגתות, דפלוגתייהו אם היא משלמת את החומש הוא, דלר"מ כיון שהיא עכשיו כזרה היא משלמת את החומש, ולרבנן כיון שהיתה ראוי' לאכלה קודם שנתחללה אינה כזרה לחיוב חומש, ופלוגתייהו אם מיתתה בחנק או בשריפה הוא, דלר"מ כיון שנתחללה אינה בת כהן בכיהונה, ולרבנן אין הולכין אלא אחר חילולין שבזנות, וכ"ה משמעות ד' הרמ"ה בסנהדרין נ"א א', דפלוגתייהו לענין חומש הוא אם הוי בכלל זרה אע"פ שאינה זרה מעיקרא, ופלוגתייהו לענין חיוב מיתה היא בילפותא דקראי.**

**ח] והנה בכ' הגרי"ז בכריתות ו' ב' נסתפק בעיקר הך דינא דבעינן זר מעיקרא, אם הוא דין ותנאי בפסלות כהונה דידה, דבגברא בעינן פסלות כהונה כזאת של זרות מעיקרא, או דאינו תלוי כלל בדין פסלות הגוף דידה ורק דזה גופא מה שהיא זרה מעיקרא לתרומה זה מחייבה בקרן ובחומש.**

**ועיי"ש שכתב להוכיח לזה מהא דמדמינן בגמ' שם פלוגתא דר"מ וחכמים דהכא, לפלוגתא דר"מ ור' יהודה בסך משמן המשחה למלכים ולכהנים דר"מ מחייב משום דהשתא זרים נינהו, ור' יהודה פוטר משום דמעיקרא לאו זרים נינהו, ואי נימא דהא דהכא בעינן זר מעיקרא הוא משום דכל שאינו זר מעיקרא אין בו פסלות כהונה גמור, הרי ל"ש כן לגבי שמן המשחה, דהתם לא שייך זרות אלא לשמן המשחה עצמו ולא חייל שום דינים בהגברא, דבהגברא אינו חלוק כלל מלך וכהן מהדיוט, ובע"כ דהא דבעינן זר מעיקרא היינו שלא חייבתו תורה בקרן וחומש אם ל"ה זר מעיקרא, וה"נ באיסורא דסיכת שמן המשחה, לא חייבה תורה אם אינו זר מעיקרא.**

**ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפליגי גם אם מיתתה בחנק או בשריפה, והרי לחיוב מיתה א"צ אלא לדין זרות ופסלות שבגופה, ומוכח מזה דהדין דזרות מעיקרא הוי תנאי בעצם הפסלות שבגופה, וכתב דצ"ל דפלוגתייהו לענין חיוב חומש, ופלוגתייהו לענין מיתה, הם ב' פלוגתות, ופלוגתייהו לענין חיוב מיתה אי"ז בדין זר מעיקרא, אלא נחלקו אם לענין חיוב שריפה תליא בבת כהן לחוד, או דילפינן מדכתיב כי תחל לזנות, מי שמתחללת ע"י זנות, וכמו שאמרו בסנהדרין נ"א א', עכ"ד.**

**ט] והנה לפי דבריו נמצא, דהא דמדמינן התם דינא דסך בשמן המשחה למלכים וכהנים לפלוגתא דר"מ וחכמים דהכא, הוא בהא דפליגי הכא אם היא חייבת בחומש, אך לא מדמינן לה כלל להא דפליגי הכא אם מיתתה בחנק או בשריפה, וכ"ה בפי' רגמ"ה שם, וכ"ה משמעות ד' הר"ש במשנתינו, אך הנה בפירש"י בכריתות שם כתב, ז"ל, ומיתתה בחנק, ור"מ לטעמי' דאע"ג דמעיקרא לאו זרה היא השתא מיהא זרה הויא, עכ"ל, ולהדיא דהא דלר"מ מיתתה בחנק, הוא לטעמי' דס"ל דל"ב זר מעיקרא, ודס"ל דהסך בשמן המשחה למלכים וכהנים חייב, ולפי דבריו נמצא, דפלוגתייהו אם היא חייבת בחומש ופלוגתייהו היא אם מיתתה בחנק או בשריפה, הויא חדא פלוגתא, וצ"ע.**

**פ"ז מ"ג**

א] **המאכיל את בניו קטנים ואת עבדיו וכו',** הריבמ"צ והר"ש כתבו דטעם הא דבניו קטנים אינם חייבים הוא משום דלאו בני חיובא נינהו, והתוי"ט כתב דמד' הרע"ב שהשוה בניו הקטנים לעבדים, משמע דס"ל דאף בניו הקטנים שהגדילו חייבין לשלם, דומיא דעבדיו דאם לא הספיק האדון לשלם עד שנשתחרר העבד חייב העבד לשלם, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בקטן שהזיק אם הוא חייב לשלם כשהגדיל.

וצ"ע דלכאו' אף לדעת הסוברים דקטן שהזיק חייב לשלם כשהגדיל, מ"מ שאני דין בניו הקטנים שהגדילו מדין עבדיו שנשתחררו, דעבדיו שאכלו תרומה ונשתחררו חייבין בקרן וחומש מדין תשלומי תרומה, דהרי בשעת אכילתם הוו בני חיובא ואך דאין להם מה לשלם, וכל שנשתחררו ויש להם ממון, ה"ה חייבין לשלם קרן וחומש, אך בבניו הקטנים שהגדילו, אף דנימא דהם חייבין לשלם את הקרן מדין מזיק, מ"מ לכאו' אינם חייבין בתשלומי קרן וחומש מדין תשלומי תרומה, דחיוב תשלומי תרומה הוי כשאר חיובי תורה דלא חייבה תורה את הקטנים.

ואמנם יש מקום לומר דזה תליא בפלוגתת הראשונים ביסוד חיובא דתשלומי תרומה, דלדעת התוס' ודעימייהו דחיוב תשלומי תרומה הוא לכפרה, הרי ודאי דקטנים לאו בני חיובא נינהו כלל, אך לדעת הר"ש דחיוב תשלומי תרומה הוא ממונא, י"ל דאף קטנים חייבים בכך, אך לכאו' מסתבר טפי דלכו"ע אין קטנים חייבין בתשלומי תרומה, וכ"ה למש"כ בתוס' אנשי שם, דהא דקטנים פטורים הוא מדכתיב ואיש כי יאכל קדש בשגגה ולא קטן האוכל, וצ"ע בזה.

ב] בתוס' הגרע"א כתב דמשמע דאם האכיל לגדולים הם חייבים לשלם, דדמי לגזל ובא אחר ואכלו דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, ועיי"ש שכתב דגם לדעת רמב"ח בר"פ הגוזל בתרא דגזל ובא אחר ואכלו השני פטור, מ"מ הכא אם הי' מאכיל לגדולים היו הגדולים חייבין בחומש מדין תשלומי תרומה,[[603]](#footnote-604) דאף דלי"ב לחיובא דגזילה, מ"מ יש בזה לחיובא דתשלומי תרומה, וגם היו חייבין להפריש הקרן שיהא תרומה, ויחזיק לעצמו למכור לכהנים,[[604]](#footnote-605) וממילא דהמאכיל הי' חייב בתשלומי קרן לכהן, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז.

ובתוס' אנשי שם הק' בזה, מהא דתנן לעיל פ"ו מ"ג במאכיל את פועליו ואת אורחיו תרומה, דלדעת חכמים הם משלמין קרן וחומש והוא משלם דמי סעודתם, ותיקשי מינה לדעת רמב"ח, והיינו דאף דהם משלמין חומש מדין תשלומי תרומה, מ"מ מ"ט הן משלמין את הקרן לבעלים והמאכיל פטור משלם לבעלים, והי' בדין דהמאכיל ישלם קרן לבעלים, והם ישלמו קרן לעצמן.

ג] ונראה לדון בזה, דהנה מעיקר מש"כ הגרע"א דאף דבכה"ג הם חייבין בקרן וחומש מדין תשלומי תרומה, מ"מ א"צ ליתן את הקרן לכהן, אלא הוי הקרן לעצמו, יש ללמוד דס"ל דהא דבתשלומי תרומה צריך לשלם את הקרן לבעלים, הוא מדין גזילה, וכמשמעות ד' הרא"ש לעיל פ"ו מ"ב, וע"כ כל דאינו חייב מדין גזילה, כגוזל ובא אחר ואכלו לדעת רמב"ח, א"צ לשלם את הקרן לבעלים, אלא הוי הקרן שלו והוא מוכרו לכהנים.[[605]](#footnote-606)

אך הנה בחי' הגרי"ז במכתבים כתב דהא דבתשלומי תרומה הוי הקרן לבעלים, הוא מדינא דתשלומי תרומה, עיי"ש, ועמש"נ בזה באורך לעיל פ"ו מ"ב, ולפ"ז י"ל דאף למ"ד דגזל ובא אחר ואכלו השני פטור, דליכא חיוב גזילה ומזיק על ממון זה, מ"מ חיוב התשלומי תרומה הוי לבעלים, - ולפ"ז ניחא הא דתנן לעיל דהם משלמין קרן וחומש, ולא תיקשי מינה לדעת רמב"ח, דאף דס"ל דהגוזל ובא אחר ואכלו השני פטור, מ"מ בתרומה כה"ג חייב השני לשלם קרן וחומש לכהן, וכ"ה משמעות ד' האו"ש בפ"ה מגזילה ה"ד, דאף בגונא דלא מצינו למיתי עלה מדין גזילה ומזיק, מ"מ מדין חיוב תשלומי תרומה הוי חיוב הקרן לבעלים, (ומה"ט כתב דאם כבר שילם העבד את הקרן, יצא המאכיל ידי גזילתו ופטור מלשלם), עיי"ש.[[606]](#footnote-607)

ד] ובעיקר מש"כ הגרע"א דבכה"ג הוי הקרן לעצמו והוא מוכרו לכהנים, צ"ע, דאף דנימא דא"צ לשלם את הקרן לבעלים, דהא דהקרן הוי לבעלים הוא רק מדין גזילה, וכנ"ל, מ"מ מ"ט א"צ ליתן את הקרן לכהנים, ומ"ש מאוכל תרומה שלא באה ליד כהן, דנותן את הקרן לכהנים, אף דלי"ב חיוב מדין גזילה, דהוי ממון שאין לו תובעים,[[607]](#footnote-608) וצ"ע בזה.[[608]](#footnote-609)

ה] בירושלמי אמרו דאם לא הספיק האדון לשלם עד שנשתחרר העבד, נותן העבד, ומבו' דאם כבר שילם האדון א"צ העבד לשלם כשנשתחרר, וצ"ע דהרי בתשלומי האדון לא נתקיים דין תשלומי תרומה, דהרי אין האדון משלם אלא מדין גזילה, ואינו משלם חולין מתוקנים ואין התשלומין נעשין תרומה, וא"כ הדין נותן דאף אם כבר שילם האדון יהא העבד חייב בתשלומי תרומה.

ולפ"ד הגרע"א י"ל בזה, דאף דגם אם כבר שילם האדון צריך העבד להפריש קרן וחומש לתשלומי תרומה, מ"מ א"צ ליתן את הקרן לבעלים, כיון דכבר נתקיים דין תשלומי גזילה במה ששילם האדון, וזהו שאמרו דאם לא הספיק האדון לשלם עד שנשתחרר העבד נותן, דאם כבר שילם האדון א"צ העבד ליתן את הקרן לבעלים,[[609]](#footnote-610) ועי' עוד בזה בקה"י ב"ק סו"ס כ"ב.

ו] אך בעונג יו"ט סו"ס כ"ו כתב דבאמת אם כבר שילם האדון א"צ העבד לשלם כלל, והיינו משום דלעולם כשיש ב' הראויים להתחייב לא מצינו להטיל את החיוב על שניהם, וכל דהוי החיוב על האדון ושילם את חיובו, ליכא חיוב כלל על העבד, - ואמנם במאכיל תרומה את אחר, לא אמרינן דישלם המאכיל את הקרן מדין גזלן ויפטר האוכל מקרן וחומש, משום דהתם ניחא טפי לכהן למימר שהאוכלים ישלמו קרן וחומש והמאכיל יפטר, אך הכא דאין להעבד לשלם וההכרח הי' שישלם האדון, הרי דכל ששילם האדון א"צ העבד לשלם קרן וחומש, עכ"ד, וצ"ע.

ז] **האוכל תרומת חו"ל,** הר"ש כתב דאע"ג דתרומת חו"ל מדמעת, מ"מ אין מוסיפין עלי' חומש, ובפשוטו אף הא דמשלם את הקרן, אי"ז מדין תשלומי תרומה, אלא מדין גזילה דעלמא, ונפ"מ דא"צ לשלם מחולין מתוקנים, ודאם אכל תרומה שלא באה ליד כהן א"צ לשלם.

והנה אמנם לדעת הרמב"ם דאף באוכל תרומה במזיד דאין משלם את החומש, מ"מ הקרן הוי מדין תשלומי תרומה, וצריך לשלם מחולין מתוקנים, ונת' לעיל מ"א אות ב' די"ל דהוא חייב בתשלומין אף כשאכל תרומה שלא באה ליד כהן, י"ל דאף דבתרומת חו"ל לא חייבוהו בחומש, מ"מ הוא חייב בקרן מדין תשלומי תרומה, ויש מקום לדון כן גם באוכל תרומה פחות מכזית, דאף דילפינן מקרא דבפחות מכזית אינו חייב את החומש, מ"מ הוא חייב בקרן מדין תשלומי תרומה, - אך מהא דכיילא לה מתניתין עם המאכיל את בניו הקטנים ואת עבדיו, והתם לכאו' הא דהוא חייב בקרן אי"ז אלא מדין גזילה דעלמא, דכיון דנתמעט מאכיל מחיוב תשלומי תרומה, לכאו' אף אינו חייב בקרן דתשלומי תרומה, ואין חיובו אלא מדין גזילה, משמע דה"נ באוכל תרומת חו"ל ובאוכל פחות מכזית אינו חייב בקרן אלא מדין גזילה.

ח] בדרך אמונה פ"י מתרומות סקצ"ה כתב דבמקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל או בסוריא, אף דאין התרומה אלא מדרבנן, מ"מ הוא חייב בקרן וחומש דעשאוהו כדאורייתא, ורק בתרומה דשאר ארצות אינו חייב בקרן וחומש, ועיי"ש בצה"ל ס"ק קס"ו שהוכיח כן מל' הרמב"ם בפ"א מתרומות דמקומות שכבשו עולי מצרים וסוריא אינם בכלל חו"ל, עכ"ד, והיינו דכמו דשאר הדברים שהקילו בתרומת חו"ל, דאוכל והולך ואח"כ מפריש, ודמותר לטמאותה, ודהיא מותרת לטמא שאין טומאה יוצאת מגופו, ודהיא בטילה ברוב, דהוא רק בתרומת שאר ארצות, הרי דה"נ מה שהקילו דאין חייבין עלי' חומש, הוא רק בתרומת חו"ל.

ט] והנה בתוס' אנשי שם לעיל פ"ו מ"א כתב דכ"ה דבתרומת חו"ל אין חייב חומש משום דאינה אלא מדרבנן, ה"נ בכל תרומה דרבנן אינו חייב חומש, - אך לפי הנ"ל שאני תרומת חו"ל שהקילו בה בכמה מילי, אך שאר תרומה דרבנן חייבין עלי' חומש, ומה"ט חייבין חומש על תרומת המקומות שכבשו עולי מצרים ועל תרומת סוריא.

ובדרך אמונה פ"י מתרומות סק"ג כתב דודאי דאף בתרומה דרבנן חייבין חומש, וכדתנן לעיל פ"ו מ"ו דהאוכל קישואין של תרומה חייב בתשלומי תרומה, אף דתרומת ירק דרבנן, וגם בתרומה בזה"ז חייבין חומש כדמוכח במתניתין לקמן מ"ה אף דאינה אלא מדרבנן, - ועיי"ש בסקל"ז שכתב דה"נ מצינו בתוספת תרומה שהוא מדרבנן וחייבין עלי' חומש, וכמש"כ בזה שם בפ"ג בצה"ל ס"ק ק"ט, ובתרומת גוי שהיא מדרבנן וחייבין עלי' חומש, וכמש"כ בזה שם בביאוה"ל פ"ד הט"ו, - ועי"ש בצה"ל סקפ"ב דה"נ מצינו בתרומה שנתערבה בפחות ממאה, דאף דמדאורייתא היא בטילה, מ"מ חייבין עלי' חומש לפי חשבון, כמו שאמרו בירושלמי לעיל פ"ה סוף ה"א, וכן מוכח לקמן מ"ה לדעת ר"ל בירושלמי שם.[[610]](#footnote-611)

**פ"ז מ"ד**

א] **זה הכלל כל המשלם וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דבמקום דחייב חומש הוו התשלומין תרומה, וע"כ אינו יכול ליתנו לישראל לפי שאסור לישראל לאכול תרומה, ובמקום שאינו חייב חומש הרי התשלומין חולין, ולפיכך מותר לו לאכלם וליהנות בהם אם נתנם לו כהן, וכבר נת' לעיל מ"א אות ה' ללמוד מדבריו דאף בתשלומי תרומה בשוגג מהני מחילת הכהן על חיוב הנתינה, והא דתני דאינו יכול למחול, היינו דאף דמחל על חיוב התשלומין, מ"מ אסור הישראל לאכול וליהנות מן התשלומין, משום דהוו תרומה, - ונת' שם עוד, דהא דהוי זה תרומה, הוא משום דההא פשיטא לן דל"מ מחילת הכהן על חיוב הפרשת התשלומין, דעל חיוב זה אין הכהן בע"ד כלל, שהרי אף האוכל תרומת עצמו חייב להפריש תרומה, וכיון דהוא חייב בהפרשת התשלומין, ה"ה נעשין תרומה ואסורין לזרים.

ויש להוסיף, דלפ"ז נלמד מד' הרמב"ם דאף בתשלומי מזיד דמהני מחילת הכהן, לאו היינו דכל שמחל לו הכהן א"צ להפריש תשלומי תרומה כלל, דלעולם הוא צריך להפריש תשלומי תרומה וזוכין בהן הכהנים, ואך דכיון דאי"ז נעשה תרומה ה"ה מותר לאכול וליהנות בהן אם מחל לו הכהן על הנתינה, - וזה מתישב עם מש"כ הגרי"ז להוכיח מד' הירושלמי ומד' הרמב"ם דאף תשלומי תרומה במזיד הוו מדין תשלומי תרומה, ואי"ז מדין גזילה בעלמא, ולעיל מ"א אות א' בהערה נת' מדבריו דאף תשלומי תרומה במזיד הוו לכפרה, וע"כ ל"מ מחילת הכהן ע"ז.

ב] התוי"ט כתב דאין לתמוה דליכא לאתויי בזה הכלל, דבכה"ג איתא נמי במגילה פ"ד מ"ב ומפרשינן בגמ' שם כ"ב ב' דהוא לסימנא בעלמא, וכה"ג מצינו עוד בכ"ד, עכ"ד, ואמנם לכאו' י"ל דסיפא אתי לאתויי דינא דבת כהן שנשאת לישראל ולרבנן אף אם נשאת לאחד מן הפסולין ואח"כ אכלה תרומה, דאף דהוי זה אכילת תרומה גמורה בשוגג, מ"מ כיון שנתמעטה מחיוב חומש, אף הוו התשלומין חולין ואם רצה למחול מוחל, ועי' בס' שושנים לדוד מש"כ עוד בזה, והובא בתוס' חדשים.

**פ"ז מ"ה**

א] **ב' קופות וכו' שנפלה סאה תרומה לתוך אחת מהן וכו' הרי אני אומר לתוך של חולין נפלה,** ביבמות פ"ב מייתינן להא דתניא ב' קופות וכו' ולפניהם ב' סאין אחת של חולין ואחת של תרומה ונפלו אלו בתוך אלו הרי אלו מותרין שאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה וחולין בתוך חולין נפלו, ופליגי בה ר"ל ור' יוחנן דלר"ל לא שרי אלא בשרבו חולין על התרומה, ולר' יוחנן שרי אע"פ שלא רבו חולין על התרומה, ומפרשינן התם דטעמא דר' יוחנן הוא משום דתרומה בזה"ז דרבנן ובדרבנן ל"ב רבויא, ור"ל ס"ל דאף בדרבנן בעי רבויא.

והר"ש במשנתינו הק' דמ"ט פליגי ר' יוחנן ור"ל על הברייתא ולא פליגי על מתניתין דהכא, וכתב די"ל דהתם הוא רבותא טפי דאיכא תרי שאני אומר, דתלינן חולין בחולין ותרומה בתרומה, אבל הכא דליכא אלא חד סאה דמספקינן אי הכא נפל אין חידוש כ"כ, ונסתפק הר"ש דשמא הכא מודו כולהו דל"ב רבי', והביא דבירושלמי פליגי ר' יוחנן ור"ל על משנתינו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כב:.

ב] וצ"ע דמ"ט התם איכא תרי שאני אומר, הרי עיקר הספק שלפנינו היא אם נפלה התרומה לתוך הקופה של החולין, וכל שתולין שנפלה התרומה לתוך תרומה, סגי בזה להתיר, וא"צ לתלות שנפלה חולין לתוך חולין, ועמד ע"ז בס' שערי אמונה, עיי"ש.[[611]](#footnote-612)

ונראה לפרש בזה, דכשיש ב' סאין אחת של חולין ואחת של תרומה ונפלו אלו לתוך אלו, יש מקום לאסור את הקופה של החולין מתרי טעמי, חדא, משום דידעינן דנפלה סאה של תרומה לתוך אחת מן הקופות, ויש להסתפק שמא נפלה לתוך הקופה של החולין, ועוד, משום דידעינן דנפלה סאה לתוך הקופה של החולין ומספק"ל שמא סאה זו היא תרומה, וע"כ כדי להתירה בעינן לתלות שהסאה תרומה נפלה לתוך הקופה של תרומה, ובעינן גם לתלות שהסאה שנפלה לתוך הקופה של החולין היא חולין, וזהו שכתבו הר"ש והרשב"א דבעינן הכא לתרי שאני אומר.

ג] התוס' ביבמות שם כתבו לישב, דמשום רבותא דר' יוחנן מייתי ברייתא דאפי' בב' קופות **וב' סאין דליכא למימר כולי האי אוקי חולין אחזקתייהו דמה שנפל בקופה של חולין ספק הוא ואין לו חזקת היתר, שרי ר' יוחנן בלא רבי', ועיי"ש שכתבו דאפשר דבמשנתינו דלא נפלה אלא סאה אחת אפי' ר"ל שרי בלא רבי' דסמכינן על חזקת חולין שבקופה ומוקמינן להו בחזקתייהו, וע"כ לא פליגי במשנתינו.**

**ובתוס' הרא"ש שם כתב בסו"ד די"ל דבסאה אחת שרי בלא רבי' אף בתרומה דאורייתא, משום דמוקמינן להקופה בחזקת היתר,[[612]](#footnote-613) וכ"כ בתו"י שם, ומבו' דאיכא חזקת היתר גמורה מדאורייתא על הקופה של החולין שלא נתערב בה תרומה, אך בד' התוס' שם מבו' דל"מ חזקה זו בדאורייתא, ועמד ע"ז היד יהודה בסימן ק"ה סק"ג, ונת' בזה במק"א, ואכמ"ל, ואך דכ"ז הוא כשנפלה סאה תרומה לתוך אחת מן הקופות, אך כל שנפלו ב' סאין וכו' לתוך ב' הקופות ליכא חזקת היתר.**

**ד] ובטעם הא דבב' קופות ליכא חזקת היתר, כתב המגיני שלמה בפסחים ט' ב' דהוא משום דבאנו להתיר לזרים הקופה עם הסאה שנפלה בה, ועל אותה סאה הרי ליכא חזקת היתר כלל, והיא עומדת באיסורה, וממילא דכל הקופה אסורה מספק, דחזקת ההיתר שעל הקופה ל"מ להתיר את סאה זו המסופקת, וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א שם, וכ"כ היד יהודה בסימן ק"ה סק"ג, - והמגיני שלמה והגרע"א והיד יהודה שם נקטו לפ"ז, דה"נ אם נכנס לבית בדוק חתיכה שהיא ספק חמץ ספק מצה, א"א להעמיד את הבית בחזקת בדוק, כיון דעל החתיכה ליכא חזקת היתר והיא ספק חמץ, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א שם י' א', ועיי"ש שהק' ע"ד התוס' בפסחים שם שנקטו דשייך בזה חזקת היתר, בגונא דט' צבורין וכו' ואתא עכבר ושקל ולא ידעינן אם חמץ שקל או מצה שקל, והגם דודאי נכנס לבית חתיכה מסופקת אם היא חמץ או מצה.[[613]](#footnote-614)**

**ובדעת התוס' צ"ל דהדבר חלוק, דבבדיקת חמץ שבאנו לחייב את הבית בבדיקה, הרי דאף דהחתיכה קיימא באיסורה, וחזקת בדוק שעל הבית אינה מועלת להתיר לחתיכה זו, מ"מ לגבי הנידון אם איכא חובת בדיקה על הבית מוקמינן להבית בחזקת בדוק, ודמי למה שמצינו בכ"ד דמעמידין דבר בחזקתו, אף ששורש הספק נשאר בספיקו, כב' שבילין א' טמא וא' טהור ואין ידוע מהו השביל הטמא והלך באחד מהן, וכאלמנת עיסה, אך הכא שבאנו לאסור את הקופה מכח שהוא אוכל את הסאה המעורבת שבתוכה שהיא אסורה, ל"מ חזקת ההיתר שעל הקופה להתיר את סאה זו.**

**ה] ועיקר החילוק זה מפורש בד' הר"ש, שכתב בסוף דבריו דבקופות לא שייך חזקת היתר, ומשמעות דבריו דהיינו אף כשנפלה סאה אחת,? ובבתים שייך חזקת בדוק, ולכאו' הוא משום דבקופות דהוי הספק על כל כ"ש וכ"ש שהוא אוכל שמא הוא של תרומה, ל"מ ע"ז החזקת היתר, שהרי מספק"ל שמא הוא מאותה הסאה הידועה שהיא של תרומה, ומשא"כ בבתים שהספק אם נתחייב בית זה בבדיקה, מוקמינן להבית בחזקת בדוק.**

**ו] אמנם הנה בל' התוס' ביבמות שם דליכא למימר "כולי האי" אוקי חולין אחזקתייהו, משמע דמעיקר הדין אף בכה"ג דב' סאין איכא חזקת היתר, ואך דכיון דודאי נפלה סאה לתוך הקופה של החולין רליכא למימר כולי האי אוקי חולין אחזקתייהו, וכבר רמז לזה הגרע"א בפסחים שם דבד' התוס' מבו' דגם בכה"ג איכא למימר קצת אוקי אחזקה.**

**ונראה מד' התוס', דהא דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה, אי"ז משום דעל אותה סאה ליכא חזקה והיא קיימא באיסורה, אלא הוא משום דכיון דודאי נפלה סאה לתוך קופה זו, הוי זה ריעותא בחזקה, וכאשר כ"ה בתור"פ בפסחים י' א', ז"ל, וא"ת לעיל גבי קופות דמשני שאני תרומה דרבנן משמע הא אי הוה דאורייתא לא מקילינן כולי האי, ואמאי לימא אוקמי' אחזקי', וי"ל דהתם "איתרע חזקי'" דהחולין נמי מעורבין הן, עכ"ל, ואמנם דבד' תור"פ י"ל דהיינו אף בכגון סאה אחת, דגם בכה"ג הו"ל ריעותא בחזקה, וכמש"נ להלן, וכ"נ קצת בד' התו"י ביבמות שם, ז"ל, דאיכא למימר וכו' משום דליכא רק סאה אחת ולא חזינן נפילה מבוררת בקופה של חולין וא"כ יש לנו להעמיד חולין בחזקתם, אבל הכא דאיתחזק נפילה באותה של חולין וכו', עכ"ל, ומשמע דהו"ל זה ריעותא בחזקה שהיתה נפילה מבוררת בקופה זו.**

**ז]** הרשב"א ביבמות שם כתב, דאף לדעת ר' יוחנן דל"ב רבויא, מ"מ בעינן שתהא חולין כתרומה, דאם רבתה תרומה על החולין לא אמרינן שאני אומר, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב' כב:, והרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז, וכתב דאף אם רבתה תרומה על החולין, כיון דאיסורין דרבנן, תולין להקל כל היכא דאפשר לומרדלא נפל הכא איסורא כלל, עכ"ל, ופלוגתייהו תליא בביאור הסוגיא ביבמות שם בהא דפריך ממקוה, ואכמ"ל.

והפר"ח בסימן קי"א סק"ה הק' ע"ד הרשב"א, ממה שאמרו בפסחים ט' ב' בב' צבורין א' של מצה וא' של חמץ ולפניהם ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ואתו ב' עכברים א' שקל מצה וא' שקל חמץ ולא ידעינן הי להאי עייל והי להאי עייל, היינו ב' קופות וכו', ולדעת הרשב"א קשיא דהך סוגיא לא אתיא לא כר"ל ולא כר' יוחנן, דהא אף לר' יוחנן בעי מחצה על מחצה, אבל הכא גבי בדיקת חמץ דליכא אלא ספק גרידתא וליכא שום תערובת אפי' דחד בחד, בודאי דלכו"ע אזלינן לחומרא.

ח] ובחוו"ד שם סק"ב כתב לישב ד' הרשב"א, עיי"ש, וביאור דבריו הוא, דהא דלא שרי ר' יוחנן היכא שרבתה תרומה על החולין, אי"ז משום דלא שרינן משום שאני אומר, אלא בסיוע הא דאיכא מחצה חולין, דהגם דבדרבנן נמי בעינן רבויא, ואין האיסור בטל בתערובת דחד בחד, מ"מ קייל האיסור בכה"ג, וע"כ שרינן בזה משום שאני אומר, אלא היינו משום דכ"ה דאם נפלה הסאה לקופה ריקנית שאין בה חולין כלל, יש לאסרה, משום דהו"ל תערובת חד בחד גמורה דאסורה אף בדרבנן, ה"נ אם נפלה לקופה שיש בה חולין מועטין והתרומה רבה על החולין, נמי הו"ל כתערובת דחד בחד, דכיון שרבתה התרומה על החולין, אין הנידון על החולין, שהם בטלים לגבי התרומה, אלא הוי הנידון על הסאה שנפלה אם היא תרומה או חולין, ולא מצינו להתיר לסאה זו, דהו"ל ככל תערובת דחד בחד דאסירא, ומשא"כ כל שלא רבתה תרומה על החולין, אין אנו דנים על הסאה שנפלה, אלא הוי הנידון על החולין אם נאסרו מחמת התרומה, ובזה יש להתיר משום שאני אומר, ונתחדש בזה, דמכח זה שרינן אף להסאה שנפלה, אף דהיא הויא כתערובת דחד בחד, והיינו דכיון דאם נאסור אותה, יאסרו אף החולין שנתערבה בהן, הרי דכל שיש לנו להתיר את החולין משום שאני אומר, מהני זה גם להתיר את הסאה שנפלה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בקופות, דכל שרבתה תרומה על החולין הוי הנידון על התרומה, אך בבתים דעיקר הנידון הוא על הבית אם נתחייב בבדיקה, ולא באנו כלל להתיר את הצבור המסופק, שפיר יש להתיר משום שאני אומר אף דאם נכנס חמץ להבית הבדוק הוי כולו איסור, עכ"ד.[[614]](#footnote-615)

ט] הרשב"א בתוה"ב שם הק', דבאיסורין דרבנן למה לי ריבויא לר"ל ואפילו חד בחד לרבי יוחנן, דהא כיון דמספקא לן אי נפלה תרומה לתוך חולין או לא הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, והביא להא דתניא בתוספתא דאם היו לפניו שתי מדוכות אחת של חולין ואחת של תרומה ונתן מאחת מהן ואין ידוע מאי זה מהן נתן, הריני אומר משל חולין נתן,[[615]](#footnote-616) וכתב לישב דכיון דבודאי נפלה כאן תרומה אלא שאין ידוע לאיזו, אין אומרין בכי הא ספיקא דרבנן לקולא, וכ"כ הרשב"א ביבמות שם, והוסיף לפרש דהוא משום דב' הקופות במוקף, וה"ה ככלי אחד, ודימה להא דתנן לעיל פ"ד דב' קופות ב' מגורות שנפלה סאה תרומה בתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזו מהן נפלה מעלות זא"ז.

והיד יהודה בסימן קי"א סק"ו כתב לפרש לדבריו, דאף דבגונא דלא ידעינן אם נפל תרומה כלל, כההיא דב' מדוכות דאין ידוע מאיזה מהן נתן, שרי משום ספיקא דרבנן לקולא, מ"מ הכא כיון דודאי נפלה תרומה לאחת מן הקופות ולא ידעינן לאיזה מהן, הו"ל ב' הקופות כתערובת אחת דתרומה בחולין, דלא שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא, וכ"ה מבו' בד' החזו"א ביו"ד סימן ל"ט סוסק"ב.[[616]](#footnote-617)

י] והנה בפסחים י' א' אמרינן דבצבור אחד של חמץ ולפניו ב' בתים בדוקין ואתא עכבר ושקל ולא ידעינן אי להאי על אי להאי על, דמי לדינא דב' שבילין, עיי"ש, ומבו' דאף דודאי נכנס חמץ לאחד מן הבתים, שפיר יש להתיר בזה משום ספיקא דרבנן לקולא, וע"כ דמי לדינא דב' שבילין, וצ"ע דמ"ש מהכא דנפלה תרומה לאחת מן הקופות, דלא שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא.[[617]](#footnote-618)

והפשוט בזה, והוא מבו' כן בד' החזו"א שם, דדוקא הכא דבאנו לאסור משום התרומה עצמה המעורבת באחת מן הקופות, הו"ל ספיקא דתערובת, ובזה לא שרינן משום ספיקא דרבנן, וכנ"ל, ומשא"כ התם שבאנו לחייב את הבית בבדיקה, הרי דעל כל בית הוי ספק בפנ"ע אם נתחייב בבדיקה, ובזה שפיר יש להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא, דאף דידעינן דודאי דאחד מן הבתים נתחייב בבדיקה, מ"מ לא חשיב זה כספיקא דתערובת, כיון דהספק עומד על כל בית בפנ"ע אם נתחייב בבדיקה, ודמי לדינא דב' שבילין, דאף דידעינן דאחד מאותם שהלך טמא, ל"ה זה כספיקא דתערובת, כיון דהספק עומד על כל א' בפנ"ע אם נטמא בהליכתו.

יא] בעיקר הא דשרינן הכא משום שאני אומר, כתב הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן קס"א בתו"ד, ז"ל, דמה דאמרינן בב' קופות שאני אומר, היינו כיון דעל הקופה של תרומה ליכא שאלה, א"כ הספק רק על קופה של חולין, ואמרינן בי' ספק דרבנן לקולא, עכ"ל, וכתב דה"נ הוא בב' צבורין וכו' ולפניהם ב' בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק וכו', דהבית שאינו בדוק כיון דממילא צריך לבדוק אינו נכלל בכלל הספק, והוי הספק רק על הבדוק, ואמרינן בי' ספק דרבנן לקולא, ומבו' בדבריו, דעיקר ההיתר דשאני אומר, הוא מדינא דספיקא דרבנן לקולא, והא דאמרינן שאני אומר, היינו דכל הנידון הוא על הקופה של החולין, ובזה שפיר יש להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא, - וכן נקט היד יהודה בסימן קי"א סק"ח וסקי"ב, והוסיף לפרש, דהא דבספיקא דתערובת לא שרינן משום ספק דרבנן לקולא, הוא משום דמאי חזית, וע"כ הכא דאין אנו דנים כלל על הקופה של התרומה, וכל הנידון הוא על הקופה של החולין, יש להתיר בזה משום ספיקא דרבנן לקולא, וכ"כ היד יהודה בפי' הקצר שם סק"א.

יב] אמנם צ"ע בזה, דא"כ מ"ט לא שרינן הכא לדעת ר"ל אלא כשרבו חולין על התרומה, ואף לר' יוחנן דעת הרשב"א דלא שרי אלא במחצה על מחצה, הרי אף בגונא דרבתה תרומה על החולין, יש להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא, כיון דאין אנו דנים אלא על הקופה של חולין, ואי"ז כספיקא דתערובת, ועי' ביד יהודה שם סוסק"ח שהרגיש קצת בזה.

ולכאו' מוכח מזה, דלעולם אף דאין אנו דנים כלל על הקופה של התרומה, מ"מ כיון דהספק הוא מכח שנתערבה התרומה באחת מב' קופות, הו"ל כספיקא דתערובת דלא שרינן בה משום ספק דרבנן לקולא, ואך שנתחדש בזה דין תלי' דשאני אומר דתלינן דתרומה לתוך תרומה נפלה, ולא הקילו חכמים לתלות כן אלא כשרבו חולין על התרומה, או עכ"פ במחצה על מחצה.

יג] וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרשב"א ביבמות שם, דכל הא דשרינן בב' קופות הוא משום דהן קופות מחולקות, ומבו' דאם הי' הכל בקופה אחת, ל"ה שרינן משום שאני אומר, ורק בב' קופות דמצינו לחשבן כב' תערובות, הוא דשרינן משום שאני אומר, ועמש"נ לעיל פ"ד מי"א אות י', דמה"ט הוא דאסרינן התם כשנפלה תרומה ע"פ המגורה ואין ידוע אם נבללה אח"כ בכל המגורה, ולא שרינן משום שאני אומר, משום דהוי הכל במגורה אחת, ומבו' להדיא לפ"ז, דבאמת אף דאין אנו דנים על הקופה של התרומה, אכתי הו"ל כספיקא דתערובת דלא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא, וכל הא דשרינן הוא משום דינא דשאני אומר, דמכח זה תלינן דליכא כלל תרומה בתערובת זו, וע"כ לא שרינן אלא בב' קופות.

יד] גם בעיקר מש"כ הגרע"א דהתירא דשאני אומר הוא משום דליכא נידון על הקופה של התרומה וכל הנידון הוא על הקופה של החולין, צ"ע מהא דס"ל לרשב"ג בנדה ס' א' דתולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה ובסופרת שבעה שלא טבלה, ופירשו הראשונים שם דהוא מדינא דשאני אומר, וכתבו דהוא משום דתולין קלקלה במקולקל, ומבו' להדיא דדינא דשאני אומר אי"ז משום דאין הספק אלא על אחד מהן, אלא הוא דין תלי' דתולין קלקלה במקולקל, וע"כ אף דהתם הוי הספק על שניהם, מ"מ כיון דחברתה חשיבא כמקולקלת, מציא לתלות בה, ואף לדעת רבי דפליג וס"ל דאינה תולה בהן, נחלקו הראשונים שם בטעמו, ואכמ"ל, וכבר עמד בזה בצמח דוד בסימן קס"א.

טו] אמנם אכתי יש להסתפק בזה, אם מ"מ עיקר ההיתר דשאני אומר הוא מדינא דספיקא דרבנן לקולא, דאף דמדינא לא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא כיון דהו"ל כספיקא דתערובת, מ"מ כיון דתלינן דתרומה לתוך תרומה נפלה, שוב מצינו להתיר את הקופה של חולין מכח ספיקא דרבנן לקולא, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א ביבמות פ"ב א' ד"ה והתניא וד"ה בשלמא, עיי"ש, או דהוי זה היתר בפנ"ע דתלי', דתלינן דתרומה לתוך תרומה נפלה, ואי"ז מכח דינא דספיקא דרבנן לקולא.[[618]](#footnote-619)

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהחוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ט כתב דל"מ הא דתולין הקלקלה במקולקל, אלא במקום שאם הי' מזדמן הספק רק לאחד הי' טהור, כמו בב' שבילין, רק שמחמת שנזדמן ספק זה לשני בנ"א ובאו לשאול שניהן והוי תרתי דסתרי מטמאין שניהם, ומשו"ה כשהאחד בלא"ה מקולקל קצת, תולין בו וכו', אבל במקום שאף אם הי' מזדמן לאחד מהן הספק ג"כ טמא, אז ודאי אם נזדמן אח"כ ספק זה גם לשני אין תולין הקלקלה במקולקל, דסברת תולין במקולקל אינו מועיל רק לענין שלא יקלקל את השני, והוי כאילו הלך השני לבד, אבל שיתקן המקולקל להשני שיהי' חשוב יותר מאילו הלך הטהור לבד ודאי דלא, וכן בב' קופות בתרומה וחולין בנפילה אחת ג"כ הי' מותר, וע"כ מהני בזה הא דתולין קלקלה במקולקל, עכ"ד, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן קי"א סק"א לדקדק מד' הש"ך דהתירא דשאני אומר הוא מדינא דספיקא דרבנן לקולא, וכתב לפ"ז דבדשיל"מ דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, אף אין להתיר משום שאני אומר.

אך הפמ"ג שם סק"ב הוכיח מד' הש"ך דאף דבגבינות גויים לא שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא, מ"מ שרינן משום שאני אומר, דקיל טפי, ונסתפק לפ"ז דיש להתיר אף בדשיל"מ, ועי' גם בד' הט"ז שם סוסק"א שנקט דהכא עדיף מכל ספיקא דרבנן, משום דאיכא למימר שאני אומר, והיד יהודה שם סוסק"א תמה ע"ד הפמ"ג, דשאני אומר לא עדיף מכל ספק דרבנן, אלא גרע מיני', ושם סק"ה תמה כן ע"ד הט"ז, וזה לטעמי' דהתירא דשאני אומר הוא דעי"ז הדר דינא דהו"ל כספיקא דרבנן ולקולא.[[619]](#footnote-620)

טז] הר"ש הביא מתוספתא דאם הי' טבל או מעשר ראשון או מע"ש, ה"ז אסור שלא התירו ספק מדומע אלא בדשיל"מ, ופירש דהיינו דאף דבב' קופות אחת של חולין ואחת של תרומה תולין דתרומה לתוך תרומה נפלה דיש היתר לשניהם, מ"מ כשאחת חולין ואחת טבל או מעשר ראשון או מע"ש, לא תלינן התרומה שנפלה בשל טבל כדי להתיר החולין, מאחר שהטבל נאסר בכך דנדמע, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כג..

והפמ"ג בשפ"ד סימן קי"א סק"כ כתב ללמוד מזה, דב' קדירות שאחת מותרת ואחת אסורה באכילה ונפל דבר האוסר בהנאה לאחת מהן, לא תלינן שנפל לקדירה האסורה, כיון דעי"ז היא נאסרת יותר, וכ"כ החוו"ד שם סק"ג.[[620]](#footnote-621)

יז] בירושלמי אמרו דאחת טמאה ואחת טהורה אני אומר לתוך טמאה נפלה, וכעי"ז תניא בתוספתא פ"ו הי"ד, ובהגה' הגר"א ובמנחת ביכורים שם מבו' דאיירי בב' קופות אחת של תרומה טמאה ואחת של תרומה טהורה ונפלה תרומה טמאה לאחת מהן, ובזה תלינן דתרומה טמאה לתוך תרומה טמאה נפלה, והקופה של התרומה טהורה מותרת.

אך בד' הרמב"ם בפי"ד מתרומות הט"ז כתבו המהר"י קורקוס והכס"מ שם דמפרש, דאיירי בב' קופות של חולין אחת טמאה ואחת טהורה ונפלה תרומה טהורה לאחת מהן, ובזה הוא דאמרינן דתולין דלתוך הטמאה נפלה דתולין הקלקלה במקולקל, ונתחדש לפ"ז, דאף דאף הקופה הטמאה מתקלקלת ע"י התרומה שנפלה לתוכה, מ"מ כיון דהיא מקולקלת טפי שהיא טמאה, תולין שנפלה התרומה בה, וכ"כ בפי' הרש"ס, ועיי"ש שכתב דהא דהקופה הטמאה חשיבא כמקולקלת, הוא לדעת רש"י בחולין ל"ד ב' משום דאסור לאכול חולין טמאים בימי טהרתו דפוסל את גופו, ואף לדעת התוס' שם שנחלקו ע"ז, מ"מ ה"ז אסור לכהנים.

יח] ומצינו שנחלקו הראשונים עוד עד"ז, דהנה הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב' כג. הביא מתוספתא דב' קופות אחת של תרומה טהורה ואחת של חולין טהורין נפלה סאה תרומה טמאה לתוך אחת מהן ואיני יודע לאיזו מהן נפלה, שתיהן אסורות, ופירש הרשב"א דהוא משום דאף כשאתה אומר שנפלה התרומה הטמאה לתוך הקופה של התרומה אתה אוסרה, ובכה"ג לא תלינן שנפלה בה.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"ד מתרומות הי"ט דבכה"ג שנפלה סאה תרומה טמאה לתוך אחת מהן אומרין לתוך של תרומה נפלה, ומבו' דאף דאף הקופה של תרומה מתקלקלת ע"י התרומה טמאה נפלה לתוכה, מ"מ כיון שהיא מקולקלת טפי שכבר היא תרומה, תולין שנפלה התרומה הטמאה בה.[[621]](#footnote-622)

יט] הרשב"א ביבמות פ"ב ב' הק', דכיון דבב' קופות שרי כשרבתה תרומה על החולין, ולר' יוחנן אף בלא רבויא, א"כ ליטרא קציעות שנדרסה על פי הכד ויש כאן ב' כדין ואין ידוע אי זו היא תעלה, דכשאני אצל זו אני אומר על פי האחרת נדרסה וכשאני אצל האחרת אני אומר לא בזו אלא בשני' וזיל הכא לקולא וזיל הכא לקולא,[[622]](#footnote-623) וכתב לישב, שלא אמרו אמרו שאני אומר אלא במקום שיש שיעור שלם כדי לבטל באותה שאנו תולין שנפלו לתוכה, כגון שיש בזו מאה ובזו אין מאה שאני אומר בזו שיש שם מאה נפלה וא"נ במקום שא"צ לביטול כלל כשתמצא לומר כאן נפלה, כגון שתי קופות אחת של חולין ואחת של תרומה, דכשתמצא לומר תרומה לתוך תרומה נפלה לא מדין ביטול אתה מתירה וכו' וכגון ב' קופות אחת מדומעת ואחת שאינה מדומעת דתניא הריני אומר לתוך מדומעת נפלה, אבל ליטרא קציעות שנדרסה על פי החבית, כשאתה בא לומר דלאו בזו נדרסה אלא בחברתה, עדיין אין אתה מתיר את השנית אלא אוסרה, כיון שאין בה כדי לבטל את האיסור וכיון שאנו צריכים עכ"פ לשיעורין, אם באנו להתירן בב"א אפילו בפרודות לא תתיר אלא אם יש בשניהן ששים או מאה של היתר כנגד האיסור, לפי מה שהוא איסור.

ובשם הרמב"ן כתב דטעמא דמילתא הוא משום דבאין לישאל בב"א, ואה"נ דאם היו החביות של ב' בנ"א ובאו להישאל בזא"ז כולן מותרות, דבכל אחת ואחת אני תולה להקל, וכשאנו אצל זו אני אומר לא בזו נכנסה אלא בשני', וכשאני אצל שני' אני אומר לא בזו אלא בחברתה, דכל בדרבנן תולין להקל כעין ב' שבילין, וכשיש ביניהם אחת של תרומה אפי' באו לישאל בב"א אני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה וכו', ועיי"ש בד' הרשב"א במשה"ק ע"ז.

כ] והנה לא נתפרש בד' הרשב"א, דמ"ט באמת ס"ל דאין להתיר בזה כשבאו לישאל בזאח"ז, ול"ד לב' שבילין דאם באו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין.

והחוו"ד בסימן קי"א סק"ט פירש בזה, דכיון דהכא נולד הספק מצד שניהם, דאלמלי הקדירה השני' לא הי' ספק, שהרי ודאי נפלה תרומה לאחת מהן, ע"כ אסרינן אף כשבאו לישאל בזאח"ז, ול"ד לב' שבילין, דספיקו של זה אינו משום זה ולאו מבין שניהם נולד, עכ"ד, ועד"ז כתב החזו"א ביו"ד סימן ל"ט סק"ב ד"ה ועיקר בדעת המל"מ והש"ך, דטעמא דהרשב"א הוא משום דע"י מעשה אחד בא הספק והוי כבאו לישאל בב"א.

והש"ך בסימן קי"א סקי"ט הק' ע"ד הרשב"א, ממה שאמרו בפסחים י' א' דצבור א' של חמץ ולפניו ב' בתים בדוקין ואתא עכבר ושקל ולא ידעינן אי להאי על אי להאי על, היינו ב' שבילין, והרי דאף דודאי א' מן הבתים חייב בדיקה, מ"מ מצינו להתיר כל בית בפנ"ע, ועיי"ש בחוו"ד במש"כ לישב, ועד"ז מבו' בד' בן הש"ך בנקוה"כ שם, עיי"ש.

כא] אך החזו"א שם סוד"ה ועיקר פירש בד' הרשב"א, וכ"ה מבו' גם בד' היד יהודה בסימן קי"א סוסקי"ב, דהכא אין מקום להתיר כלל מדינא דב' שבילין, כיון דהוי ספיקא דתערובת ולא שייך בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, וכמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה, ואך שהק' הרשב"א דמ"מ מ"ט לא שרינן אף בב' קדירות של היתר מכח דינא דשאני אומר, וע"ז הוא שכתב דלא אמרינן שאני אומר אלא בגונא דכשאני אומר שנפל בשני' יש שיעור שלם כדי לבטל או דא"צ לביטול, אך בב' קדירות של היתר ל"ש למימר שאני אומר.[[623]](#footnote-624)

ולפ"ז ניחא הא דשרינן בצבור א' של חמץ וב' בתים בדוקין וכו', דהתם דאי"ז ספיקא דתערובת, וכמש"נ לעיל אות י', שפיר יש להתיר בזה משום ספיקא דרבנן לקולא, ודמי לב' שבילין דאם באו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין, ודוקא הכא דהוא ספיקא דתערובת ואין להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא, ובאנו להתיר משום שאני אומר, הרי דבב' קדירות של היתר ליכא למימר שאני אומר.[[624]](#footnote-625)

כב] **אין ידוע איזו היא של תרומה ואיזו היא של חולין וכו',** במלאכת שלמה כתב בשם הר"ר יהוסף דלא קאי על רישא דנפלה סאה של תרומה לתוך אחת מהן, אלא הוא בבא בפנ"ע, דהיו ב' קופות אחת של תרומה ואחת של חולין ואין ידוע איזו היא של תרומה ואיזו היא של חולין, - אך בל' הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ד משמע דמפרש דגם סיפא איירי בנפלה סאה של תרומה לתוך אחת מהן, ומלבד הספק איזו היא הקופה של התרומה, גם מספקא לן להיכן נפלה הסאה של תרומה, ועי' בדרך אמונה שם ס"ק קמ"ה שפירש לפ"ז דרבותא קמ"ל, דאע"ג שיש כאן קופה אחת ודאי תרומה וגם הקופה השני' ספק שנפלה לתוכה תרומה מ"מ האוכל מאחת מהן פטור.

**כג] ואכל את אחת מהן פטור,** עד"ז תנן לעיל פ"ג מ"א בספק תרומה דאין חייבין עלי' חומש, ובחלה פ"ג מ"ו תנן בגר שנתגייר והיתה לו עיסה וספק אם נעשית קודם שנתגייר או אחר שנתגייר, דאין חייבין עלי' חומש, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דהוא ספק והמע"ה, ועמש"נ בזה לעיל בפ"ג שם אות כ"ו - כ"ח, ואכמ"ל.

כד] **והשני' נוהג בה כתרומה,** במשנה ראשונה הק' מזה ע"ד הפר"ח בכללי ס"ס אות ל"ד דאיסור דרבנן שנתערב חד בחד ונאבד אחד מהם דאין דנים אלא על השני, תלינן לקולא דהאיסור הוא זה שהלך לו וזה שנשאר מותר, דא"כ מ"ט הכא נוהג בשני' כתרומה, ואין לומר דלא שרינן אלא כשנאבד מאליו, ולא כשאכלו, שהרי קי"ל בסימן ק"י ס"ז דאם נאכל בשוגג חשיב כנפל לים, ודעת הפר"ח גופי' שם סוסקל"א ובסימן צ"ט סקי"ב דאף אם הפילה בידים לים בשוגג מותר.

ובדעת הפר"ח נראה דהכא שאני, דאף אכל שאכל את הראשונה, אכתי הוי הספק עלי' אם הוא חייב בתשלומין, וכל הא דפטרינן לי' מתשלומין על הראשונה הוא מכח הספק וע"כ בכה"ג א"א להתיר את השני' מספק, דהו"ל ככל תערובת דחד בחד דאיסור דרבנן.

כה] **וחייבת בחלה דברי ר"מ, ר' יוסי פוטר,** הרמב"ם בפיהמ"ש וש"ר כתבו דטעמא דר' יוסי הוא משום דכל שאין ידוע איזו היא התרומה, הו"ל כמדומע דפטור מן החלה, ובטעמא דר"מ דחייבת בחלה, בפשוטו הי' נראה דאזיל לטעמי' דס"ל בנדה מ"ז א' דמדומע חייב בחלה, וכ"כ בתוס' אנשי שם בשם ס' משנת חכמים, וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות י"ט (ד"ה והנה מה שכתבתי).[[625]](#footnote-626)

אך בל' הראשונים משמע קצת דמודה ר"מ דמדומע פטור מן החלה, ופלוגתת ר"מ ור' יוסי היא, דלר' יוסי חשבינן לה כמדומע, ולר"מ לא חשבינן לה כמדומע, וכ"ה להדיא בפי' הריבמ"צ, ופירש כן בד' הירושלמי, דמודה ר"מ דמדומע פטור מן החלה, והא דהכא חייב בחלה הוא משום דהוי ספק מדומע, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי.[[626]](#footnote-627)

ולא נתפרש לן, דמ"ט הכא חשבינן לה כספק מדומע, ולא חשיב כמדומע גמור, הרי כיון דאין ידוע איזו היא הקופה של תרומה, נמצא דהו"ל כתערובת דחד בחד, ומ"ט לא חשבינן לה כמדומע.[[627]](#footnote-628)

?שוב העירוני, דשמא הכא לא איירי דהספק הוא מכח תערובת ב' הקופות, אלא הוי ספק בפנ"ע כל כל קופה אם היא היתה תרומה, ואף דידוע דרק אחת מהן תרומה, מ"מ לא חשיב כספיקא דתערובת, ול"ה כמדומע, - ואף דבדין ביטול דרוב דעלמא, ודאי דאף בכה"ג יש לדין ביטול ברוב, מ"מ בהאיסור המסוים דמדומע, שמא נימא דבכה"ג ליכא לאיסור זה, וצ"ע ובדיקה בזה, - ועמש"נ להלן מ"ו אות ד' לסייע לזה מדינא דהתם?.

כו] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר' יוסי דפטורה מן החלה, אך הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ובדבריו בפ"ו מביכורים ה"ד משמע דקי"ל כר"מ דחייבת בחלה, ועי' במהרי"ט אלגאזי שם שתמה בזה, וזה מתפרש עפי"ד הריבמ"צ והגר"א, דאף דקי"ל דמדומע פטור מן החלה, מ"מ הכא דאי"ז אלא ספק מדומע, ה"ה חייב בחלה, ומה שפסק הרמב"ם כר"מ, אף דר' יוסי נימוקו עמו, (שעמד ע"ז המהריט"א שם), מתישב היטב לפ"ד הגר"א, דחכמים ס"ל כן דמדומע ודאי פטור מן החלה וספק מדומע חייב בחלה.

כז] **אכל אחר את השני' פטור,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דהוא משום דהכא לא כמי שנשאלו בב"א דמי, וע"כ שניהם פטורין, והרא"ש כתב ע"פ הירושלמי, דאף הכא אם באו לישאל בב"א חייבין בין שניהם לשלם כקטנה שביניהם, ואם בא לישאל עליו ועל חבירו, לר' יוסי חייבין ולר' יהודה פטורין, וכ"נ בד' הר"ש.

ובתוס' אנשי שם לקמן מ"ו עמד בזה, דלענין ממונא הדין נותן דאף אם באו לישאל בב"א המע"ה,[[628]](#footnote-629) ועי' גם במשנ"ר שעמד בזה, וכתב דצ"ל דאף דאינם חייבין בתשלומין אף כשבאו לישאל בב"א, מ"מ הם חייבין בהפרשה, עכ"ד, אך אי"ז מתישב למש"כ המל"מ בפ"י מתרומות הי"ד, עפי"ד התוס' בכתובות ל' ב', דאף כשאכל את אחת מהן צריך להפריש קרן וחומש מספק, ואינו פטור אלא מנתינה לכהן.

**פ"ז מ"ו**

א] **נפלה אחת מהן לתוך החולין אינה מדמעתן,** הש"ך בכללי ספק ספיקא אות כ"ד כתב, דאיסור דרבנן שנתערב חד בחד והוא דבר חשוב ואח"כ נתערב א' מהן ברוב אינו בטל, כיון דנתחזק מתחלה האיסור בב' החתיכות א"כ כל א' וא' הרי הוא כגופו של איסור, וכ"כ הש"ך בסימן קי"א סק"ד.

והפר"ח בכללי ספק ספיקא אות ט"ו תמה ע"ד הש"ך ממשנתינו, דאף שנתערבו הקופות מתחילה, מ"מ כשנפלה אחת מהן לתוך החולין אינה מדמעתן, ולא אמרינן דנעשית כגופו של איסור וה"ה מדמעת, אלא כיון דמצינו לתלות דחולין לתוך חולין נפלו, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"כ הפר"ח בסימן קי"א סק"ג, והפליתי שם סק"ב.

והחוו"ד בסימן קי"א סק"א כתב דאדרבה ממשנתינו יש ללמוד כד' הש"ך, דלעיל במ"ה דהקופות ניכרות קתני סתם הריני אומר חולין לתוך חולין נפלה, והכא דנתערבו הקופות, לא קתני רק דאינה מדמעת, דמשמע דרק באם נפלה לפחות ממאה אינו אוסר דלי"ב לדין דימוע לאסור באחד ומאה, אך אם ליכא רוב כנגד מה שנפל, ה"ז אוסר, דאם גם הכא שרי אף בפחות מרוב, הו"ל למינקט הכא ג"כ ללישנא דשאני אומר,[[629]](#footnote-630) ובע"כ מזה דרק לגבי דימוע הקילו דאף כשנתערבו הקופות מתחילה, לי"ב דין דימוע, דדינא הוא דספק תרומה אינה מדמעת, אבל לא לענין להתיר בפחות מרוב, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד דבדימוע הקילו, דספק תרומה אינה מדמעת, אף בגוונא דאין להתיר משום ספק דרבנן, ועי' גם ביד יהודה שם סק"ג שכתב כן, והחוו"ד והיד יהודה שם למדו לזה גם מהא דתנן לעיל פ"ג מ"א בספק תרומה דאינה מדמעת, ול"ה כשאר איסורים דגם ספיקן אינו בטל ברוב, ועמש"נ בזה לעיל שם אות כ"ב.

ב] ויש להוסיף בזה, דהנה לפ"ד הפר"ח והפליתי, לכאו' כל הא דתנן הכא דאינה מדמעתן, הוא רק בתרומה בזה"ז דרבנן, דבתרומה דאורייתא כה"ג ה"ה מדמעת, ככל איסור דאורייתא שנתערב חד בחד והוא דבר חשוב, דאם נתערב ברוב אינו בטל, אך הנה בד' הרמב"ם בפי"ג מתרומות הי"ג והי"ד נראה להדיא דדינא דמשנתינו הוא אף בתרומה דאורייתא, דרק בדינא דב' קופות כתב הרמב"ם שם דהיינו רק בתרומה בזה"ז דרבנן, וכן הוכיח היד יהודה שם מד' הר"ש לעיל מ"ה ועוד מקמאי, דמבו' לפי דבריהם דיש מקום לפרש למשנתינו אף בתרומה דאורייתא, ובע"כ דהא דאינה מדמעתן הוא מקולי דימוע.

ג] בתוס' **אנשי שם כתב, דאף דאם נפלה אחת מהן אינה מדמעתן, מ"מ צריך להרים סאה אחת מן התערובת, כיון דאתחזק איסורא, ולא הקילו בה יותר מבודאי תרומה שנפלה לק', אלא שהקילו דא"צ ק' וסגי ברוב, ועיי"ש שכתב לפרש בזה טעם הא דהכא תני אינה מדמעתן, ולא תני שאני אומר וכו', שעמד ע"ז החוו"ד בסימן קי"א סק"א, ונת' לעיל אות א', - אך במשנ"ר כתב דהכא א"צ להרים, דדין הרמה הוא משום גזל השבט, והכא ליכא גזל דספק הוא, וכ"כ האו"ש בפט"ו ממאכ"א הט"ו ד"ה אך דא.**

**אמנם הנה מצינו דכוותה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג מ"א, שפירש בהא דתנן התם דהראשונה אינה מדמעת, משום דאיכא ספק תרומה, דאיכא דין הרמה, וכ"כ הרע"ב שם מ"ב, והרש"ש והתוס' אנשי שם והאור גדול שם מ"ב כתבו, דאף דדין הרמה הוא משום גזל השבט, מ"מ איכא דין הרמה אף בספק תרומה, דלא פלוג רבנן, עיי"ש, ולפ"ז מסתברא מילתא דה"נ הכא איכא דין הרמה, אך יש מקום לחלק בזה בין הספק דהתם, דהוא ספק עלי' בפנ"ע אם חייל עלי' תרומה, להספק דהכא דהוא ספיקא דתערובת, וי"ל דהכא ליכא דין הרמה, (וכן מסתבר גם לפמש"נ לעיל פ"ג מ"א אות כ"ד בביאור טעמא דהרמב"ם דיש דין הרמה בספק תרומה, עיי"ש).**

**ד] בעיקר הך דינא דנפלה אחת מהן אינה מדמעתן, קשיא טובא, דמ"ש מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ו דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונדמעו ונפל מן המדומע למקום אחר מדמעת לפי חשבון, וא"כ אף הכא שנתערבו תחילה ב' הקופות זב"ז והו"ל כמדומע, הי' בדין דאם נפלה אחת מהן לתוך החולין תהא מדמעת לפי חשבון, ולא מצאתי שעמדו בזה.?אך למש"נ לעיל מ"ה סוף אות כ"ד לדון דהכא לא חשיב כמדומע, כיון דאין הספק מכח תערובת הקופות, ניחא?.**

**ה] ולעיל פ"ה מ"ו אות כ' נתבאר לישב בזה, לפמש"כ הבית מאיר שם מ"ה דהא דהתם התרומה מדמעת לפי חשבון, ולא שרינן לה משום ספק ספיקא, הוא משום בילה, דאף דבדדבר יבש קי"ל דאין בילה מ"מ מחמרינן לומר דיש בילה וליכא שום ספק כי אם דיש תמיד תרומה עם חולין לפי חשבון, ועד"ז כתב המקו"ח בסימן תס"ז סק"ג, - ולפי דבריהם נראה, דמה"ט הוא דליכא התם לדינא דספק תרומה אינה מדמעת, משום דתלינן דנפל גם מן התרומה.**

**ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דליכא לה"ט, שפיר יש בזה לדינא דספק תרומה אינה מדמעת, וע"כ הוא דאם נפלה אחת מן לתוך החולין אינה מדמעתן, ולא אמרינן דתדמע לפי חשבון.[[630]](#footnote-631)**

ו] **נפלה שני' למקום אחר אינה מדמעתן,** הפר"ח בסימן קי"א **סק"ה כתב ללמוד ממשנתינו דהא דקי"ל בב' חתיכות אחת של היתר ואחת של איסור דרבנן שנפלה אחת מהן לתוך קדירה של היתר דתלינן להקל דשל היתר נפלה, הרי דגם אם נפלה החתיכה הנשארת למקום אחר של היתר תלינן לקולא, והיד יהודה שם סוסק"ד נחלק ע"ז, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דמסתברא דהיינו דוקא כשנאכלה התערובת הראשונה, או בדהוו של ב' בנ"א ובאו לישאל בזאח"ז, אבל אם התערובת הראשונה קיימת וב' התערובות הם של אדם אחד, או של ב' בנ"א ובאו לישאל בב"א, שתיהן אסורות.**

**אך החוו"ד שם סק"ג כתב, דהכא שרי אף כשנפלה שני' למקום אחר קודם שנאכלה התערובת הראשונה, ואפ"ה ב' התערובות מותרות משום דלענין דימוע הקילו, ועד"ז כתב היד יהודה שם סוסק"ד,[[631]](#footnote-632) - וזה לטעמייהו דהא דספק תרומה אינה מדמעת, אי"ז משום דספק דרבנן לקולא, אלא הוא דין בפנ"ע מקולי דימוע, וכמש"נ לעיל אות א', וע"כ אף בכה"ג דממ"נ נפלה תרומה לאחת מהן, ליכא לדין דימוע.[[632]](#footnote-633)**

**פ"ז מ"ז**

א] **זרע את אחת מהן פטור, הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דלקמן תנן דהזורע את התרומה בשוגג יופך, והכא הוא פטור מלהפוך דכחולין הן, ומשמעות דבריהם, דהא דהקילו הכא דא"צ להפוך, הוא משום דלענין זה חשבינן לכל אחת מהן כחולין,[[633]](#footnote-634) וצ"ב, - והרא"ש כתב דהא הוא פטור מלהפוך מספק, והיינו דכיון דאי"ז אלא ספק תרומה, לא גזרו דצריך להפוך.**

**אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן רפ"ט, דהא דתנן דבשוגג יופך, לאו חיובא הוא, אלא היינו דהוא רשאי להפוך, עיי"ש, ולפי דבריו צ"ל, דהא דתנן הכא דזרע את אחת מהן פטור, היינו דלא קנסו בזה דיהיו הגידולין תרומה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג מתרומות הי"ג, אך אי"ז מתישב היטב בלישנא דפטור, וצ"ע.[[634]](#footnote-635)**

**ב]** זרע אחד את שתיהן בדבר שזרעו כלה מותר ובדבר שאין זרעו כלה אסור, **הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא כדין מדומע דתנן לקמן פ"ט מ"ד דהמדומע גידוליו חולין, ושם מ"ו תנן בד"א בדבר שזרעו כלה, אבל דבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין.**

**ובתוס' אנשי שם הביא מס' משנת חכמים שהק', דבירושלמי לקמן פ"ט אמרו, דכל הא דהמדומע גידוליו חולין, הוא רק במדומע שרבו חולין על התרומה, אך במדומע שלא רבו חולין על התרומה, הוי גידוליו תרומה, וא"כ הכא דב' הקופות שוות, הוי כמדומע דמחצה תרומה שגידוליו תרומה, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פי"א מתרומות הכ"ב ופי"ג הי"ג.**

**פ"ח מ"א**

א] **האשה שאמרו לה מת בעלך או גירשך וכו' ר"א מחייב קרן וחומש,** בתשו' חמד"ש יו"ד סימן א' סקי"ח כתב להוכיח ממשנתינו דמי שסמך על חזקה ואח"כ נתברר שהי' אסור לא חשיב כאונס, שהרי הכא הויא האשה בחזקת אשת כהן וליכא ריעותא כלל בחזקתה, ואפ"ה אם נתברר שמת בעלה או גירשה ה"ה חייבת בחומש ולא חשיבא כאנוסה.

ועיי"ש בסק"ב שהביא שמצינו עוד עד"ז בד' התוס' בפסחים ע"ג א' שכתבו דהא דתנן דשחטו ונטמא טריפה בסתר פטור, אי"ז משום דחשיב כאנוס, אלא הוא משום דטעה בדבר מצוה, ומבו' לפ"ז דאף דרוב בהמות אינם טרפות, והי' רשאי לסמוך על הרוב ולשחוט, מ"מ כל שנתברר שהיא טריפה, הוא חייב קרבן, ולא חשיב כאנוס.

ב] אמנם הנה התוס' ביבמות ל"ה ב' כתבו דהא דהכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת חייב בקרבן, הוא רק כשבא עלי' בתוך ג' חדשים, דאם בא עלי' לאחר ג' חדשים אינו חייב קרבן, כיון דרוב נשים עוברן ניכר לשליש ימיהן, וזו הואיל ולא הוכר עוברה מאי הו"ל למעבד, ולמדו לזה ממה שאמרו בשבועות י"ח א' דאם בא עלי' שלא בשעת וסתה וראתה אינו חייב קרבן דהוי כאנוס, - וכ"כ הנתיה"מ בתשובתו שהובאה בתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"א, דכל שסמך על רוב או על חזקה, ונתברר אח"כ שהי' זה אסור, אינו חייב קרבן דהו"ל כאנוס, ועיי"ש במש"כ לחלק מהא דתנן בר"פ האשה רבה דנשאת ע"פ עדים ואח"כ בא בעלה חייבת בקרבן, ואכמ"ל, וכ"ה מבו' בד' הנובי"ת יו"ד סימן צ"ו, עיי"ש.

וקשיא לדעתם ממשנתינו, דאף שהיתה בחזקת אשת איש ול"ה לה לחוש שמת בעלה או גירשה, מ"מ היא חייבת בקרן וחומש ולא חשיבא כאנוסה,[[635]](#footnote-636) ועמש"נ להלן אות ? די"ל דבהא גופא הוא דפליגי ר"א ור' יהושע.

ג] והנה בדעת התוס' ביבמות יש מקום לומר, דכל מש"כ דכל שסמך על הרוב חשיב כאונס, הוא רק בההיא דהתם דלא הוכר עוברה וא"א לו לברר שמעוברת היא, וע"כ חשבינן לי' כאונס, דמאי הו"ל למעבד, ומשא"כ באשת כהן שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה שמת בעלה או גירשה, הרי דאף שלא הי' מוטל עלי' לחוש לכך, מ"מ כיון שהי' בידה לברר, לא חשבינן לה כאנוסה.

אמנם הנה בפירש"י בפסחים ע"א ב', כתב דהא דשחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם או שמתו או שנטמאו פטור, הוא משום שאנוס הוא שלא הי' יודע שכך ול"ה לו לבדוק על כך, ורק בשחטו ונמצא בע"מ חייב דל"ה כאנוס דהו"ל לבקורי', ומבו' מדבריו דכל שהי' מותר לשחוט ול"ה מוטל עליו לבדוק, חשיב כאנוס, אף שהי' בידו לברר, וזה דלא כמש"כ התוס' שם ע"ג א' דהא דפטרינן בשחטו ונמצא טריפה בסתר הוא משום דטעה בדבר מצוה,[[636]](#footnote-637) - ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט הכא היא חייבת קרן וחומש, אף דהיא אנוסה.

ד] אמנם הנה בחי' הריטב"א ביבמות ל"ד א' הק' בהא דפליגי באכל תרומה ונודע שהוא בן גרושה אם הוא חייב חומש, דבהא לכו"ע ליפטר דאנוס הוא דהיכן הו"ל לאסוקי אדעתי' שהוא פסול, וכתב דמיירי כשיצא עליו קול שהוא בן גרושה, וכתב לדקדק כן מהא דדקתני ונודע שהוא בן גרושה ולא קתני ונמצא, ולפי דבריו נראה, דה"נ ההיא דמת בעלה או גירשה, איירי כשהי' בעלה גוסס, וכשהי' עומד לגרשה, וע"כ הוא דלא חשבינן לי' כאונס, וצ"ע.

ה] **ור' יהושע פוטר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מסוגיית הגמ' ביבמות ל"ד א' דמפרשינן דטעמא דר' יהושע הוא משום דאיירי בתרומה בערב פסח שזמנה בהול, ובכה"ג הוא פטור מקרן וחומש משום דטעה בדבר מצוה, אך כשאין זמנה בהול לא פטרינן לי' משום טעה בדבר מצוה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - והריבמ"צ הביא מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ב ב' דדחי עוד, דהא דהכא פטור הוא משום דתרומה איקרי עבודה, ור' יהושע לטעמי' דחלל שלא נודע עבודתו כשרה.

ובתוס' הגרע"א במשנתינו הק', דה"ט דשאני תרומה דאיקרי עבודה, שייך רק בסיפא דנודע שהוא בן גרושה דהו"ל עבודת חלל, אך אכתי קשיא במת בעלך ומת רבך דהוא זר, עוד הק' שם, דמ"ט לא מייתינן בפסחים שם לרישא דמת בעלך ומת רבך, אלא מייתי לסיפא דנודע שהוא בן גרושה, והניח בצע"ג.[[637]](#footnote-638)

ו] והתפא"י כתב לישב, דהא דפטר ר' יהושע ברישא דאמרו לה מת בעלך ואמרו לו מת רבך, הוא משום דהוי אונס גמור, דדמי לפירסה נדה שלא בשעת וסתה, וע"כ לא מייתי התם אלא מהא דפטר ר' יהושע בסיפא, - והגרע"א השיב ע"ז, דאם בכה"ג חשיב כאנוס, א"כ מ"ט דר"א דמחייב, ודוחק לומר דפליגי אם הוא אונס או לא, עכ"ד.

אמנם הנה החמד"ש ביו"ד סימן א' סקי"ח ואילך האריך לפרש כן בדעת הרמב"ם ועוד מקמאי, דבזה הוא דפליגי ר"א ור' יהושע, דר"א דמחייב בקרן וחומש ס"ל דבכה"ג לא חשיב כאונס, אך ר' יהושע דפטר מקרן וחומש הוא משום דכל שהיתה מותרת לאכול ע"פ דין, חשיבא כאנוסה, ורק בסיפא דנמצא בן גרושה דלא חשיב כאונס,[[638]](#footnote-639) לא פטר ר' יהושע אלא משום דתרומה איקרי עבודה, וכ"כ הנועם ירושלמי, עיי"ש.

ז] בירושלמי אמרו דשאלו לחברייא מנין לאוכל ברשות שהוא פטור, מה בין סבור שהוא חולין ונמצא תרומה שהוא חייב, ומה בין סבור שהוא (ישראל ונמצא כהן) [כהן ונמצא ישראל] שהוא פטור, ומשני אמרין לי' מהוראת בי"ד, ובפי' הרש"ס כתב לפרש, דהא דפטר ר' יהושע בכל הני בבי הוא משום דהו"ל אונס, וכתיב בשגגה ודרשינן פרט לאנוס, וזהו דפריך דמ"ש מסבור שהוא חולין ונמצא תרומה דחייב קרן וחומש ולא חשיב כאונס, וע"ז משני דפסולי משפחה צריכין בי"ד לאכרוזינהו, וכיון דלא הורו בי"ד לאיסורא מאי הו"ל למעבד, וכ"נ בד' הר"ש שפירש כן, ומה"ט הוא דפטרינן גם באמרו לה מת בעלה ובאמרו לה מת רבך, דאנוסין הן דמאי הו"ל למעבד, והחמד"ש שם סקי"ט הביא מד' הירושלמי מקור לעיקר דבריו דפלוגתת ר"א ור' יהושע הוא אם חשיב כאונס, ועיי"ש שכתב דבחד מילתא פליגי הבבלי והירושלמי, דלהבבלי בנודע שהוא בן גרושה לא חשיב כאונס, ולהירושלמי אף בכה"ג חשיב כאונס.

אך הגר"א בשנו"א פירש דהא דמשני הירושלמי דהוא מהוראת בי"ד, היינו דכיון דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, ע"כ ה"נ הכא כיון שאם הי' שואל לבי"ד היו מתירין לו לכך פטור, וכ"כ בביאור הגר"א בירושלמי דמכוון הירושלמי הוא לדינא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור,[[639]](#footnote-640) - ולפי דבריו נראה, דאין הפטור בזה משום אונס, אלא דכיון דמדינא הי' רשאי לעשות, יש בזה לפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד,[[640]](#footnote-641) אך גם הרש"ס בסו"ד מדמי לה גם לפטורא דתולה בבי"ד, וצ"ב.

ח] **המנ"ח במצוה ר"פ כתב לדון, בעיקר הא דכשנתגרשה האשה ונשתחחר העבד ואכלו תרומה הן חייבין בקרן וחומש, דמ"ט לא פטרינן להו מכח הא דל"ה זר מעיקרא, דומיא דהא דפטרינן לעיל פ"ז מ"ב בבת כהן שנשאת לזר ואכלה, וכתב דצ"ל דשאני אשת כהן ועבדו, דאף בשעה שאוכלים הם זרים, ואך שהן אוכלין מכח הבעל והאדון, וע"כ כל שמתו בעליהן חשיבא שפיר כזר מעיקרא.**

**ועיי"ש שכתב לדון, די"ל דבאמת טעמא דר' יהושע דפטר מקרן וחומש הוא משום דס"ל דאף בכה"ג לא חשיבי כזר מעיקרא, וכתב לישב לפ"ז דמה"ט לא מייתי הגמ' בפסחים אלא להא דפטר ר' יהושע בנמצא בן גרושה, אף דהוי זר מעיקרא, וע"ז שפיר דחי דהוא משום דתרומה איקרי עבודה, (אך ברישא דליכא לה"ט, הרי דהא דפטר ר' יהושע הוא משום דל"ה זר מעיקרא), וכ"כ הרש"ש במשנתינו והבאר יצחק באו"ח סימן כ"ה, אך המנ"ח מסיק אך כתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב מבו' דאף הא דפטר ר' יהושע ברישא הוא רק בתרומה בער"פ דזמנה בהול.**

ט] כתב הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ב, ז"ל, **האשה שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה מת בעליך או גירשך, וכן העבד שהי' אוכל ואמרו לו מת רבך וכו' וכן כהן שהי' אוכל ונודע לו שהוא בן גרושה או בן חלוצה הרי אלו משלמין את הקרן בלבד, ואם היתה תרומת חמץ והי' ערב הפסח הרי אלו פטורין מלשלם מפני שזמנה בהול נחפזו לאכול ולא בדקו, עכ"ל.**

**והמהר"י קורקוס שם עמד על דבריו, דלפ"מ דמפרשינן ביבמות ל"ד דאיירי בערב פסח שזמנו בהול, משמע דבשאר הימים לא פליג ר' יהושע על ר"א ומחייב אף בחומש, ומ"ט כתב הרמב"ם דאף בשאר ימים הוא פטור מן החומש, ועיי"ש שכתב דצ"ל דסמך הרמב"ם על שנויא בתרא דמשני בפסחים ע"ב ב' דשאני תרומה דאיקרי עבודה ועבודה רחמנא אכשרה דכתיב ברך ד' חילו וכו', וס"ל להרמב"ם דלא פליגי הני תרי לישני ותרוייהו איתנייהו, דבתרומת חמץ בערב הפסח פטור אף מקרן משום דזמנו בהול, ובשאר הימים כיון דאכילת תרומה אקרי עבודה ורחמנא אכשרה בדיעבד קודם שנודע, אינם כזרים לה, וע"כ הן פטורין מן החומש וחייבין בקרן, דדמי לבת כהן שנשאת לישראל או שנפסלה דפטורה מן החומש משום דאינה כזרה, ומ"מ היא חייבת בקרן, דחומש הוא דתלה רחמנא בזר גמור, אבל הקרן חייב כל היכא דל"ה כהן גמור ואינו ראוי לאכלו, עכ"ד, וכ"כ הכס"מ שם.**

**ומבו' בדבריהם דחיוב הקרן בכה"ג אינו מדין גזילה, אלא מדין תשלומי תרומה, ואיירי אף בתרומה שלא זכה בה כהן, וזהו שהוצרכו לחלק בין חומש לקרן, דחומש תלה רחמנא בזר גמור, וקרן חייב כל היכא דל"ה כהן גמור ואינו ראוי לאכלו, ואם איירי בתרומה שזכה בה כהן, א"צ לזה, דאף כהן שאכל תרומת חבירו חייב בקרן,[[641]](#footnote-642) - ומבו' לפ"ז מדבריהם, דגם בהא דבת כהן שנשאת לישראל משלמת את הקרן ואינה משלמת את החומש, הוי תשלומי הקרן מדין תשלומי תרומה, (ואיירי אף בתרומה שלא זכה כהן), וזה כמשמעות ד' הריבמ"צ לעיל פ"ז מ"ב, אך בד' הר"ש והרא"ש שם מבו' דהא דמשלמת את הקרן הוא מדין גזילה, ועמש"נ לעיל שם בזה.**

**י]** ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם דבתרומת חמץ ערב הפסח פטורין אף מקרן מפני שזמנה בהול, והגבו"א במכות י"א ב' תמה בזה, דמ"ט הוא פטור אף מן הקרן, אטו משום דזמנו בהול הוא פטור על הפסד ממון חבירו, ול"מ הא דזמנו בהול אלא במידי דאתי לכפרה, ועיי"ש שכתב דאין לומר דאיירי בתרומה שלא זכה בה כהן, דא"כ אף באכלו כל השנה נמי הוא פטור מלשלם את הקרן, דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, - אך לפ"ד המהר"י קורקוס והכס"מ ניחא, דלעולם איירי בתרומה שלא זכה בה כהן, ואפ"ה בשאר ימות השנה הוא חייב בקרן מדין תשלומי תרומה.[[642]](#footnote-643)

ובכ' הגרי"ז בכריתות ז' א' כתב בשם הגר"ח שהוכיח מהא דבתרומת חמץ בערב פסח פטור מן הקרן, דחיוב הקרן דתשלומי תרומה הוי לכפרה, ועיי"ש שכתב דאיירי בתרומה שלא זכה בה כהן, ואפ"ה יש בזה לחיוב קרן, אף דהו"ל ממון שאין לו תובעים, כיון דחיוב הקרן הוי לכפרה,[[643]](#footnote-644) ועד"ז כתב המקד"ד בסימן נ"ה סקי"א.[[644]](#footnote-645)

יא] בעיקר מש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ דהא דהן פטורין מן החומש הוא משום דתרומה איקרי עבודה ורחמנא אכשר בדיעבד קודם שנודע, קשיא טובא, דזה אינו טעם אלא בכהן שאכל ונודע שהוא חלל, אך באשת כהן ועבד כהן שאכלו ליכא להך דינא כלל, וצע"ג, ועי' בחמד"ש יו"ד סיןמ א' סקי"ז שעמד בזה, ועיי"ש בסקי"ח שכתב דבאמת באשת כהן ועבד כהן שאכלו הוי הפטור משום אונס, כיון שהיו מותרין לאכול ע"פ דין, ורק בנודע שהוא בן גרושה דהחזקה מעיקרא היתה בטעות, אין לפטרו משום אונס, ולא מיפטר אלא משום דרחמנא אכשר לעבודתו.

**יב] והנה המרכה"מ והרש"ש שם הקשו עוד בזה, דהרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"י כתב דהא דחלל עבודתו כשרה הוא אף אחר שנודע, ובד' הרמב"ם משמע דהכא אינו פטור מן החומש אלא כשנודע אחר שאכל שהוא חלל, וכן הק' השעה"מ בהל' ביאת מקדש שם,[[645]](#footnote-646) אך הישועות מלכו בהל' תרומות שם כתב דאה"נ אף אם אכל אחר שנודע הוא פטור מן החומש, ומש"כ הרמב"ם דנודע אחר האכילה, הוא משום תרומת חמץ בערב פסח דפטור אף מן הקרן, דבזה הוי הפטור רק אם נודע אחר אכילתו.**

**והאבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם כתב לישב, לפ"מ שאמרו בירושלמי בפירקין בהא דכהן שעבד ונודע שהוא חלל דעבודתו כשרה, דדעת ר' ינאי דילפינן לה מדכתיב הכהן אשר יהי' בימים ההם, ודעת רב דילפינן לה מדכתיב ופועל ידיו תרצה, ואמרו שם דלדעת רב ליכא למילף מינה אלא לקדשי מקדש, ולדעת ר' ינאי איכא למילף מינה אף לקדשי הגבול.**

**ולפ"ד הירושלמי נמצא דהא דפטרינן כשאכל תרומה משום הא דאכשרי' רחמנא, הוא רק מכח קרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, - ולפ"ז י"ל דאף שכתב הרמב"ם דגם חלל שנודע עבודתו כשרה, הרי היינו רק מכח קרא דברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה דאף חולין שבו תרצה, דבזה אין לחלק בין קודם שנודע לאחר שנודע, אך קרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, קאי רק על קודם שנודע, דאשר יהי' בימים ההם, היינו קודם שנודע פסולו, וכיון דכל פטורא דחלל מן החומש הוא מכח קרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, ע"כ אינו פטור אלא קודם שנודע, וכעי"ז כתב בתשו' ר' אליעזר סימן ט"ו סקי"ד.**

**יג]** ולפ"ז יש לישב גם להא דפטרינן אף באשת כהן ועבד כהן, וזה לפמש"כ הערול"נ ביבמות ל"ד א' דאף דלמאן דיליף בקידושין ס"ו א' להא דחלל שנודע עבודתו כשרה, מדכתיב והיתה לו **ולזרעו אחריו בין זרע כשר ובין זרע פסול, או מדכתיב ברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה אפילו חולין שבו תרצה, לא מכשרינן אלא לחלל שלא נודע, ולא לאשת כהן ועבד כהן, אך למאן דיליף התם מדכתיב ובאת אל הכהן אשר יהי' בימים ההם וכו' זה כשר ונתחלל, הוי בכלל זה אף אשת כהן ועבד כהן דהיו סבורים בזמן אכילתם שהם עדיין תחת יד הכהן, עכ"ד, וזה חידוש, דאשת כהן ועבד כהן אף בשעה שאוכלין ל"ה ככהנים ממש, אלא שהם אוכלין מחמת רשות הבעל והאדון, ומסתבר דאינם בכלל קרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דפטרינן הכא מן החומש אי"ז מכח קרא דברך ד' חילו אלא מקרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, י"ל דמכח זה פטרינן אף לאשת כהן ועבד כהן שאכלו, וצ"ע.[[646]](#footnote-647)**

**יד] במש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ דאף דהן פטורין מן החומש מכח הא דאכשר רחמנא בדיעבד, מ"מ הן חייבין בקרן, דומיא דבת כהן שנשאת לישראל או שנפסלה דפטורה מן החומש וחייבת בקרן, הק' בתשו' ר' אליעזר סימן ט"ו סק"ג דל"ד להתם, דהתם בדין הוא שתשלם הקרן שהיא זרה גמורה ואסורה לאכול בתרומה, והא דהיא פטורה מן החומש הוא משום דל"ה זר מעיקרא, אך הכא דהא דפטרינן להו מן החומש הוא משום דחלל שלא נודע עבודתו כשרה, א"כ לגבי אכילה זו תורת כהן עליו, ואין לחייבו אף בקרן, ועיי"ש בסקי"ד במש"כ לישב בדרך מחודשת, דהרמב"ם ס"ל דהו"ל ספיקא דדינא אם הוא חייב בכה"ג, ומספק הוא חייב בקרן ולא בחומש, וכמש"כ כה"ג בפי' הרא"ש בפ"ג דחלה.**

**ובדברי יחזקאל סימן כ"ב סק"י כתב לישב, לפמש"כ רש"י בסנהדרין נ"א א' דהא דבת כהן שנשאת לישראל משלמת את הקרן, הוא משום דלא זכי לה רחמנא בגוה וגזילה הוא אצלה, ומבו' דאף דאיירי בתרומה שלא זכה בה כהן, דאם זכה בה כהן, ל"ה בעינן להא דלא זכי לה רחמנא בגוה, מ"מ היא חייבת בקרן משום גזל השבט,[[647]](#footnote-648) - ואשר ע"כ ה"נ הוא בחלל שלא נודע, דאף דאכשר רחמנא לעבודתו, מ"מ כיון דאין עליו תורת כהן, לא זכי לי' רחמנא בתרומה כלל, דאינו מכלל השבט, והוי גזילה אצלו, וע"כ הוא חייב בקרן, עכ"ד, - ועד"ז כתב בתשו' באר יצחק ביו"ד סימן כ"ה, דאף דאכשר רחמנא לעבודת חלל, מ"מ גזל השבט יש כאן, דכ"ד מתנות כהונה דניתנו לאהרן ולבניו לא ניתנו אלא לכהן כשר ולא לחלל, עיי"ש.**

**טו] במש"כ הרמב"ם לחלק בין תרומת חמץ בערב פסח דזמנו בהול לתרומה בשאר ימות השנה, הק' הלח"מ בפ"ב משגגות ה"י, דדעת הרמב"ם שם דטעה בדבר מצוה פטור אף כשאין זמנו בהול, דמה"ט פטור בבא על יבמתו והיא נדה, אף דחשיב כאין זמנו בהול, וכמבו' בסוגיית הגמ' בפסחים ע"ב ב', וא"כ מ"ט הכא אינו פטור בתרומה בשאר ימות השנה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלפי האמת אף ביבמתו נדה חשיב כזמנו בהול, כיון דבזיז מינה ואינו יכול לשאלה, - והמרכה"מ שם כתב, דכל הא דפטרינן אף כשאין זמנו בהול, הוא רק כשטעה בדבר מצוה ועשה מצוה, אך הכא דטעה בדבר מצוה ולא עשה מצוה, אינו פטור אלא כשזמנו בהול, עיי"ש.[[648]](#footnote-649)**

**והתורת זרעים במשנתינו כתב דבאמת הא דפטרינן בתרומת חמץ בערב פסח, אי"ז משום טעה בדבר מצוה, אלא משום דהוי אנוס גמור, ול"ד לזמנו בהול דבדוכתי אחריני, דבערב פסח הזמן קצר ובהול ביותר, ומפני בהילותו הגדולה נחפז לאכול ולא בדק, וכתב דמה"ט הוא פטור אף מן הקרן, אף דפטורא דטעה בדבר מצוה ל"מ אלא לפטרו מן החומש.**

**טז] ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן א' סקכ"ח כתב דהא דפטרינן בתרומת חמץ בערב הפסח, אינו משום דטעה בדבר מצוה, אלא הוא משום דהוא עומד לבערו ולא הפסידו כלום, וע"כ הוא פטור אף מן הקרן, אף דפטורא דטעה בדבר מצוה ל"מ אלא לפטור מן החומש, עכ"ד, וצ"ע, דלהדיא כתב הרמב"ם דהפטור הוא משום דזמנו בהול ונחפזו לאכול ולא בדקו, ואם הפטור הוא משום דלא אפסדי' מידי, מה בעינן להא דזמנו בהול.[[649]](#footnote-650)**

**יז]** הי' עומד ומקריב ע"ג המזבח ונודע שהוא בן גרושה וכו' ור' יהושע מכשיר, **בפירש"י בפסחים ע"ב ב' ד"ה ועבודה מבו' דכל הא דעבודתו כשרה, הוא רק כשעבד קודם שנודע, דהכשירה תורה לעבודה שעבד בשוגג, וכ"נ גם בדבריו בקידושין ס"ו ב' ד"ה שעבודתו, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש בקידושין שם, וכ"נ גם בד' ש"ר שם.**

**אך הרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"י כתב, ז"ל, כהן שעבד ונבדק ונמצא חלל עבודתו כשרה לשעבר ואינו עובד להבא, ואם עבד לא חילל שנאמר ברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה אף חולין שבו תרצה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף אם עבד לאחר שנודע שהוא חלל לא חילל,[[650]](#footnote-651) והכס"מ שם כתב בדעתו דס"ל, דאף דמשמעות לישנא דמתניתין הוא דלא מכשרינן אלא להעבודה שעבד קודם שנודע, מ"מ כיון דלא אשכחן בקרא דמחלל עבודתו אדרבה אשכחן בהדיא דלא מחלל, מהיכ"ת לן לומר שאם עבד לאחר שנודע חילל, ותנא אורחא דמילתא נקט שאין דרך לעבוד אחר שנודע, עכ"ד.**

**יח] והנה בקידושין ס"ו ב' תניא מעשה במגורה של דסקים ביבנה שהיתה עומדת בחזקת שלימה ומדדו ונמצאת חסירה כל טהרות שנעשו על גבה הי' ר' טרפון מטהר ור"ע מטמא וכו', א"ר טרפון משל לעומד ומקריב ע"ג המזבח ונודע שהוא בן גרושה וכו' שעבודתו כשרה, והתוס' שם הקשו דמאי משל הוא זה, הרי במשל אפי' נודע שפסול הי' בשעת עבודה אפ"ה עבודתו כשרה וכו', ובכה"ג לגבי מקוה אם נמצא שמדידתו היתה תחלה בטעות טהרותיו טמאות למפרע אפי' לר' טרפון, וכתבו לישב דר' טרפון ור"ע בתרתי פליגי, דפליגי נמי במקוה שטבל בה כהן ועבד עבודה ובאו עדים והעידו שהי' המקוה חסר קודם הטבילה, דלר"ט כשרה העבודה מידי דהוי אבן גרושה, וע"ז קאי המשל, עכ"ד.**

**והשעה"מ בהל' ביאת מקדש שם הק' ע"ד הרמב"ם דהא דחלל עבודתו כשרה הוא אף אחר שנודע, דא"כ מה מייתי ר' טרפון מינה, הרי שאני בן גרושה דאף אחר שנודע עבודתו כשרה, ומשא"כ במקוה דאם עבד אחר שנודע שהי' המקוה חסר, ודאי דעבודתו פסולה, כדקי"ל דטמא מחלל עבודה, וכן הק' הגבו"א במכות י"א ב'.**

**והאבהא"ז שם כתב לישב, דהנה בהא דחלל עבודתו כשרה, נחלקו בקידושין שם מהיכא ילפינן לה, דר' יהודה אמר שמואל יליף לה מדכתיב והיתה לו ולזרעו אחריו בין זרע כשר ובין זרע פסול, ואבוה דשמואל יליף לה מדכתיב ברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה אפי' חולין שבו תרצה, ור' ינאי יליף לה מדכתיב ובאת אל הכהן אשר יהי' בימים ההם וכי תעלה על דעתך שאדם הולך אצל כהן שלא הי' בימיו אלא זה כשר ונתחלל, - וי"ל בדעת הרמב"ם דאם ילפינן להכשר חלל מקרא דברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה אפי' חולין שבו תרצה, יש להכשיר אף אחר שנודע, אך אם ילפינן להכשר חלל מקרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, אין להכשיר אלא קודם שנודע, דאשר יהי' בימים ההם, היינו קודם שנודע פסולו, - והנה הרמב"ם שם כתב דאם עבד קודם שנודע עבודתו כשרה, ואם עבד אחר שנודע לא חילל, ומשמע דחלוק הוא ההכשר דקודם שנודע מההכשר אחר שנודע, דההכשר קודם שנודע דהוא מקרא דהכהן אשר יהי' בימים ההם, דכ"ז שלא נודע הוי כהן כשר, הויא עבודתו כשרה, אך ההכשר אחר שנודע דהוא מקרא דברך ד' חילו, היינו רק דאין עבודתו מחוללת, אבל אם קיבל דם דאפשר לחזור ולקבל מדם הנפש, צריך לחזור ולקבל, וע"כ שפיר יליף ר' טרפון להכשיר בטבל במקוה ונמצאת חסירה, מהא דמכשרינן בחלל קודם שנודע, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור ד' הרמב"ם במי שאכל תרומה ונודע שהוא בן גרושה, ונת' לעיל אות י"ב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה לפרש לדברי ר' טרפון בע"א, ועיי"ש גם במה שהביא בשם הזכר יצחק, ואכמ"ל.**

**יט] במכות י"א ב' פליגי אמוראי ברוצח בשגגה שנגמר דינו ונעשה כהן בן גרושה, אם מתה כהונה דהוי כמו שמת כה"ג דאינו גולה או בטלה כהונה דאיגלאי מילתא דל"ה כה"ג והו"ל כנגמר דינו בלא כה"ג דאינו חוזר לעולם, ואמרינן עלה דלימא בפלוגתא דר"א ור' יהושע קמיפלגי דתנן הי' עומד ומקריב ע"ג המזבח ונודע שהוא בן גרושה וכו' ר"א אומר כל קרבנות וכו' פסולין ור' יהושע מכשיר, מ"ד מתה כר' יהושע, ומ"ד בטלה כר"א, ודחינן דאליבא דר"א כו"ע לא פליגי, כי פליגי אליבא דר' יהושע, מ"ד מתה כר' יהושע, ומ"ד בטלה ע"כ לא קאמר ר' יהושע התם דכתיב ברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה אפי' חללין שבו, אבל הכא אפי' ר' יהושע מודה.**

**והגבו"א שם כתב להוכיח מהתם דהא דמכשיר ר' יהושע, הוא רק במה שהקריב קודם שנודע, אבל במה שמקריב לאחר שנודע מודה שעבודתו פסולה, דאם אפי' אחר שנודע כשרה, א"כ אמאי מתה כהונה, הא אכתי דין כהן עליו בדיעבד, וגם לא נשתנה דינו עכשיו ממה שהי' תחילה, ותמה מזה ע"ד הרמב"ם דאף אחר שנודע עבודתו כשרה.**

**כ] והמרכה"מ בהל' ביאת מקדש שם כתב בדעת הרמב"ם, דהך דינא דחלל שעבד אחר שנודע, תליא בפלוגתת אמוראי זו, דמ"ד דמתה כהונה ס"ל דלא מכשר ר' יהושע אלא להעבודה שעבד קודם שנודע, אבל אחר שנודע הוא מחלל עבודה, וזהו דס"ל דמתה כהונה, אך מ"ד דבטלה כהונה ס"ל דאין הפרש בין להבא לבין לשעבד דהא בטלה כהונה למפרע, אלא דמ"מ אינו מחלל עבודה משום דכתיב ברך ד' חילו, וא"כ אפי' אם עשה עבודה משנודע אינו מחלל, ורק לענין שאר מילי בטלה כהונה, וזהו שכתב הרמב"ם דאף אם עבד אחר שנודע לא חילל, דאזיל לטעמי' שפסק בפ"ז מרוצח הי"ב כמ"ד דבטלה כהונה, ולפ"ז אין תורת כהן עליו כלל, אלא דאם עבד לא חילל מדכתיב ברך ד' חיול, וע"כ אף אם עבד אחר שנודע לא חילל, עכ"ד, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן כ"ב סק"ה, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דהפלוגתא אם מתה כהונה או בטלה כהונה, הוא דלמ"ד דמתה כהונה הא דעבודתו כשרה הוא משום דתורת כהן עליו, וע"כ כשנודע שהוא בן גרושה חשיב ככה"ג שמת, אך למ"ד דבטלה כהונה היינו משום דאין תורת כהן עליו כלל, והא דעבודתו כשרה גזה"כ הוא דאינו מחלל עבודה, וע"כ אף אם עבד אחר שנודע לא חילל.**

**כא] הרמב"ן בקידושין שם כתב בתחילת דבריו, דהא דמדמי ר' טרפון לנודע שהוא בן גרושה, הוא משום דלא הכשירה התורה עבודתו כשנמצא ודאי חלל, אלא כשנמצא ספק חלל, וס"ל לר' טרפון דהוא משום דאמרינן אדם זה בחזקת כשר הוא מספק אתה בא לפוסלו אל תפסלנו למפרע מספק, אע"פ שמכאן ואילך פסול, שאין מכשירין הספיקות לכתחילה, אבל למפרע מעמידין אותו על חזקתו, ואין אומרים אדם זה חייב קרבן הי' מספק אתה בא לפוטרו ממנו אל תפטרנו מספק, וזהו דמדמי לה לטבל במקוה ונמצאת חסירה, ועיי"ש שכתב דזהו דילפינן לה מקרא דלזרעו אחריו בין זרע כשר ובין זרע פסול, אף דזרעו כשר משמע, כמו שאמרו בריש קידושין, דכיון דכתיב ולזרעו אחריו משמע כ"ז שהוא מתייחס אחריו דהיינו ספק פסול, וגם למאן דיליף לה מקרא דברך ד' חילו, לא ילפינן מינה אלא ספק חללין, דחללין ודאי אינם חילו, שכבר יצאו מן הכלל, וגם למאן דיליף לה מובאת אל הכהן אשר יהי' בימים ההם, לא ילפינן מינה אלא ספק חלל, שהרי בימיו כהן הי', דחלל גמור מעולם ל"ה כהן אע"פ שלא הכירו בו עד עכשיו, עכ"ד.**

**והריטב"א במכות שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ' שם דמבו' דאף כשנודע שהוא בן גרושה ודאי אמרינן דמתה כהונה, והגבו"א שם הוסיף, דאין לפרש דהתם איירי כשנודע שהוא ספק בן גרושה, דבכה"ג לא שייך לומר מתה, דממ"נ אם חלל הוא בטלה למפרע, ואם לא חלל הוא אין כאן לא מתה ולא בטלה, והיינו דהרי הא דמכשרינן לעבודתיו שעבד הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת כשרות, (וכדיליף ר"ט מינה למקוה שנמדד ונמצא חסר), ונמצא דלהצד דעבודתו שעבד כשרה משום דהוי כהן, אף מכאן ואילך עבודתו כשרה, ולהצד דמכאן ואילך עבודתו פסולה משום דאינו כהן, אף העבודה שעבד פסולה,א[[651]](#footnote-652) ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ש שם.**

**והגבו"א שם הק' עוד ע"ד הרמב"ן מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ב ב' דמפרשינן בחד לישנא דטעמא דר' יהושע דפטר במי שהי' אוכל בתרומה ונודע שהוא בן גרושה, הוא משום דשאני תרומה דאיקרי עבודה ועבודה רחמנא אכשר, ואם לא מכשרינן לעבודתו אלא כשנמצא ספק בן גרושה, אך כשנמצא ודאי בן גרושה עבודתו פסולה, א"כ מ"ט הוא פטור מקרן וחומש כשנמצא ודאי בן גרושה, ואין לומר דגם דין זה הוא כשנמצא ספק בן גרושה, דא"כ מ"ט מחייב ר"א בקרן וחומש מספק, ולא אמרינן דהמע"ה, וכן הק' השעה"מ בפ"ו מביאת מקדש, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה, ועי' בדברי יחזקאל סימן כ"ב סקי"ח מש"כ על דבריו.**

**כב] ובדבר אברהם ח"א סימן כ"ו סק"ז כתב לישב ד' הרמב"ן, דכל מש"כ דלא התירה תורה אלא בספק בן גרושה, הוא רק לדעת ר' טרפון שם דס"ל דהכשר עבודתו הוא משום דמוקמינן לי' אחזקתו, ויליף לה למקוה שנמדד ונמצא חסר, אך לדעת ר"ע ס"ל דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה, ומקוה שנמדד ונמצא חסר כל הטהרות שנעשו על גביו טמאות, בע"כ דמה שהכשירה תורה לעבודתו, אי"ז משום דמוקמינן לי' אחזקתו, אלא משום דחידשה בו תורה הכשר עבודה, ולדידי' אף אם נמצא ודאי בן גרושה עבודתו כשרה, ולפ"ז ניחא סוגיית הגמ' במכות ובפסחים דאתיא כר"ע דקי"ל כוותי', ולדידי' אף אם נמצא ודאי חלל עבודתו כשרה, עכ"ד, אך צ"ע ממש"כ הרמב"ן שם לפרש לפ"ז להא דילפינן לה מקרא דלזרעו אחריו, אף דזרעו כשר משמע, ולפי הנ"ל אכתי תיקשי לדעת ר"ע היאך ילפינן לה מהך קרא, - ועי' עוד בדברי יחזקאל סימן כ"ב סקי"ט וסקכ"א במש"כ לישב לסוגיית הגמ' במכות לפ"ד הרמב"ן, ואכמ"ל.**

**כג] התוס' בקידושין י"ב ב' ד"ה אם הקלנו בשבוי' כתבו די"מ דהא דפריך דאם הקלנו בשבוי' נקל באשת איש, הוא משום דבשבוי' ליכא אלא איסור לאו, ובאשת איש איכא איסור מיתה, ועיי"ש שהק' ע"ז דבשבוי' ג"כ פעמים דאיכא איסור מיתה אם הוא כהן ויש לו בן ממנה שהוא חלל ויעבוד עבודה במזבח בשבת ובזה יש חיוב מיתה, עכ"ד, וכ"כ התוס' בכתובות כ"ג א' ד"ה עדי טומאה, - והפר"ח במים חיים בכתובות שם תמה ע"ד התוס', דמ"ט יש בזה חיוב מיתה, הרי כיון שלא נודע שהוא חלל עבודתו כשרה.**

**ומצאנו בזה כמה דרכים,** א **השעה"מ בפ"ו מביאת מקדש כתב דהתוס' ס"ל כדעת הרמב"ן דלא הכשירה תורה כשנודע שהוא ודאי חלל, וע"כ שפיר איכא בזה איסור מיתה, עכ"ד, ודבריו קיימי ע"ד התוס' בכתובות, אך בד' התוס' בקידושין צ"ע, שהרי אינהו גופייהו שם ס"ו ב' נקטו דמכשרינן אף כשנמצא ודאי חלל.**

ב **השעה"מ שם רמז לישב עוד, לפמש"כ רש"י ביבמות ל"ג ב' בהא דפריך התם בזר ששימש בשבת דאי בשחיטה שחיטה בזר כשרה, דאין כאן זרות, ומשמע דמשום שבת מחייב אע"ג דשחיטה בזר כשרה,[[652]](#footnote-653) וה"נ י"ל דאף דחלל שלא נודע עבודתו כשרה, מ"מ הוא חייב משום שבת, וכ"כ הרש"ש בקידושין שם, - והדברי יחזקאל בסימן כ"ב סק"ט כתב דאף אי נימא דזר ששחט בשבת אינו חייב משום שבת, מ"מ הכא גרע טפי, דאף דחלל שעבד עבודתו כשרה, היינו רק דאינו מחלל עבודה, אך אין עליו מצות עבודה, וע"כ יש בזה איסור שבת, והו"ל כזר, דאף להס"ד ברפ"ב דזבחים דאינו מחלל עבודה, מ"מ הי' איסור שבת אף עבודתו, עכ"ד, וכעי"ז כתב הדבר אברהם ח"א סימן כ"ו סקי"ג.[[653]](#footnote-654)**

ג **ההפלאה בכתובות שם כתב דדברי התוס' קיימי על שחיטת פרו של כה"ג, וכדמוקמינן ביבמות ל"ג ב' להא דזר ששימש בשבת בשחיטת פרו של כה"ג, וע"כ לא מיבעיא למ"ד דשחיטת פרו של כה"ג בזר פסולה, דכיון דאפי' בכהן כשר פסולה כ"ש בחלל, אלא אף למ"ד דכשרה, מ"מ כיון דחלל הוא ואינו ראוי לכה"ג דלא אמרה תורה אלא דאינו מחלל עבודה אבל עכ"פ לכל מילי אין לו דין כהן וכ"ש שאינו כה"ג כלל, והדברי יחזקאל בסימן כ"ב סק"ה פירש לדבריו דהיינו, דכיון דאינו כה"ג, אין הפר כשר, משום דבעינן שיהא הפר של כה"ג.**

**ובתשו' באר יצחק או"ח סימן כ"ה הק' ע"ז מסוגיית הגמ' במכות דמבו' דחלל שלא נודע יש עליו תורת כה"ג, וע"כ הוא דכשנודע שהוא בן גרושה הו"ל כמתה כהונה, ובדברי יחזקאל סימן כ"ב סק"ה כתב, דלמ"ד דמתה כהונה, דס"ל דחלל שלא נודע יש עליו תורת כהן, אף יש עליו תורת כה"ג, אך למ"ד דבטלה כהונה, דהוא משום דס"ל דאף קודם שנודע אין תורת כהן עליו, אלא שהכשירה תורה לעבודתו, אין תורת כה"ג כלל עליו, עכ"ד, וכעי"ז כתב בשיעורי הגר"ש במכות שם.**

**כד] בקידושין ס"ו ב' אמרו דהא דבע"מ שעבד עבודתו פסולה ילפינן לה מדכתיב לכן אמור הנני נותן לו את בריתי שלום כשהוא שלם ולא כשהוא חסר, ומפרשינן דאף דשלום כתיב, וי"ו דשלום קטיעא היא, ובפירש"י שם כתב דהא דבעי קרא לבע"מ שעבד דעבודתו פסולה, הוא כשעבד בשוגג, דלא מכשרינן לי' מהאי קרא דוהיתה לו ולזרעו אחריו, דאם במזיד כתיב אך אל הפרוכת לא יבא וגו' ולא יחלל את מקדשי, עכ"ד, וקשיא מינה לדעת הרמב"ם דהא דחלל שעבד עבודתו כשרה הוא אף כשעבד אחר שנודע, דא"כ מאי בעי דמנ"ל דבע"מ שעבד עבודתו פסולה, הרי מקרא ערוך הוא דבע"מ מחלל עבודה, וכיון דאחר שנודע שהוא מחלל עבודה, הדין נותן דאף קודם שנודע הוא מחלל עבודה, שהרי לא מצינו דיש לחלק בין היכא שעבד קודם שנודע להיכא שעבד אחר שנודע, דהא דחלל עבודתו כשרה הוא אף כשעבד אחר שנודע, וצ"ע בזה.**

**כה] ובתוס' הגרע"א במשנתינו הביא מתשו' בתי כהונה ח"ב יו"ד סימן כ"א בשם חכמי ווניציא שעמדו ע"ד הרמב"ם שהשמיט להך דינא דיש לכתוב וי"ו קטיעא, וכתבו לישב דהוא משום דס"ל דהא דפריך דבע"מ מנ"ל דפסול, היינו לדעת שמואל דילפינן דבן גרושה דעבודתו כשירה מקרא דוהיתה לו ולזרעו אחריו דזרעו בין כשר בין פסול משמע, ומשו"ה ראוי דגם בע"מ בכלל, וצריכא לשינוייא דשלם ולא כשהוא חסר, אבל לאבוה דשמואל דיליף מקרא דברך ד' חילו אפי' חללים שבו, אין ללמוד מזה להכשיר לבע"מ, ול"ב להך קרא דכשהוא שלם ולא כשהוא חסר, וא"צ לדרשא דוי"ו קטיעא, וכתב דהרב המחבר הוסיף, דאף דאבוה דשמואל לא פליג על הא דהוי הוי"ו קטיעא, מ"מ כיון דלדידי' לא אתי ללמוד ממנו הלכה אי"ז מעכב לכתוב כן, וע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה, דהוי כשאר אותיות זעירות שלא פירשם, אלא כתב בפ"ז מס"ת ה"ח דיזהר באותיות גדולות וקטנות וכו' לפי שסמך על המנהג הפשוט הרגיל בין הסופרים, עכ"ד, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ה במש"כ בזה.**

**פ"ח מ"ב**

א] **וכולם שהיתה תרומה לתוך פיהם ר"א אומר יבלעו וכו',** הר"ש כתב דלתנא דמתניתין טעמא דר"א הוא משום דהתחיל בהיתר, וע"כ לא שרי ר"א לבלוע אלא בעבד ואשה דמעיקרא היו מותרין, או כשנטמא לאחר שהכניס התרומה לפיו, דהתחיל בהיתר, אך כשאמרו לו טמא היית וטמאה היתה תרומה או בטבל וכו', מודה ר"א דיפלוט.

והנה בפשוטו משמע דהא דשרי ר"א כשהתחיל בהיתר הוא בכל איסורי תורה, וע"כ כל הא דמודה ר"א דיפלוט כשנודע שהוא טבל או הקדש, הוא משום דלא התחיל בהיתר, וכ"ה להדיא בתורי"ד נדה י"ג א' דגם הא דיפלוט כשנודע שהוא טבל או הקדש, הוא משום דלא התחיל בהיתר, ונמצא לפ"ז, דכל הא דאסר ר"א לבלוע בהקדש, הוא רק כשהי' הקדש קודם תחילת האכילה, אך אם התחיל לאכול בעודו חולין ואח"כ הקדישוהו, שרי ר"א לבלוע.

אך בקונט' הגרי"ז יומא עמ' 48 כתב דהא דשרי משום דהתחיל בהיתר, הוא דין מסוים באיסור זרות של תרומה, דההתחלה בהיתר מתיר לגמור ופקע מיני' דין זרות של תרומה, ולא שרינן מכח זה אלא בתרומה ולא בשאר איסורים, עכ"ד, והנה אמנם במשנתינו מבו' דמהני הא דהתחיל בהיתר גם כשנטמא ונטמאת התרומה, וצ"ל דבכל איסורי תרומה מהני הא דהתחיל בהיתר, ול"ד לשאר איסורים, וצ"ב.[[654]](#footnote-655)

ב] הר"ש הביא מירושלמי דתני ר' נתן אומר לא שהי' ר"א אומר משום שהתחיל בהיתר, אלא שהי' ר"א אומר הלעוס כבלוע, אף בשבת ובפסח וביוהכ"פ ובנזיר ונבילות ובטריפות ובשקצים וברמשים, ופירש הר"ש דהיינו דר' נתן לא מפליג בין התחיל באיסור להתחיל בהיתר, ואף אם התחיל באיסור, הוא רשאי לבלוע, משום דהלעוס כבלוע, וע"כ אף בשאר איסורי תורה כשבת וכו' שהתחיל לאכול באיסור, ה"ה רשאי לבלוע, וכ"כ בפי' הרש"ס, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

אך התורי"ד בנדה י"ג א' פירש דאף לר' נתן לא שרי ר"א אלא כשהתחיל בהיתר, והא דקאמר דלא שהי' ר"א אומר משום שהתחיל בהיתר, היינו דלא סגי במה שהתחיל בהיתר אע"פ שהאיסור בעין, אלא מפני שהי' לעוס כבר, אבל אם הי' האוכל בעינו שלא לעסו עדיין, אע"פ שהתחיל בהיתר יפלוט.[[655]](#footnote-656)

ג] ובקונט' הגרי"ז יומא עמ' 48 כתב דלכאו' משמע דלר' נתן גם בלא התחיל בהיתר ס"ל לר"א דיבלע ומשום דהלעוס כבלוע ואין בבליעתו איסורא, ובסוף דבריו הביא דכ"ה להדיא בד' הר"ש, ועיי"ש שהק' ע"ז, דהרי ודאי דאם לא יבלע לא יעבור על הלאוין בלעיסה לחודא דבעינן הנאת גרונו או מעיו, **ובזה לא מצינו דפליג ר"א שיהא חייב מלקות בלעיסה לחודה, וא"כ סוף סוף איך שרינן לי' למיבלע ולהשלים עבירת הלאו. ועוד דאיך חייב לעולם מלקות לעולם לר"א על אכילה כיון דבשעת בליעה כבר ליכא איסורא דהרי שרינן לי' למיבלע לכתחילה.**

**ועיי"ש שכתב לפרש, דגם לר' נתן דטעמא דר"א הוא משום דהלעוס כבלוע ג"כ כ"ז הוא בשהיתה הלעיסה בהיתר ובזה הוא דחל הדי לעוס כבלוע דממילא אין בבליעתו שאח"כ איסורא, אבל אם היתה גם הלעיסה באיסור אז ודאי הלעיסה והבליעה תרווייהו חד מילתא נינהו דמשניהם הוא שנגמר עבירת הלאו וממילא ודאי דאסור לו לבלוע ולעבור על הלאו, ועיקר פלוגתת ר"נ ות"ק הוא דלת"ק אין הלעוס כבלוע והא דיבלע הוא מדין היתר ומשום דהתחיל בהיתר, א"כ הוא זה דין מסויים באיסור זרות של תרומה ולא בשאר איסורין, וזהו שבא ר' נתן לומר דאין עיקר התירו תלוי בזה שהתחיל בהיתר, כי אם דהוא זה מעיקר דין אכילה של כל התורה כולה דלעוס כבלוע, ואין בבליעת לעוס איסורא. וממילא דה"ה בכל האיסורין כל שהוא לעוס שוב אין בבליעתו שאח"כ איסורא, וזהו דמסיק אף בשבת כן אף בפסח כן אף ביוה"כ כן וכו' אבל אה"נ דכ"ז הוא דוקא היכא שהאיסור נתחדש רק אחר הלעיסה, אבל אם הי' איסורו מקודם אז הלעיסה מצטרפת להבליעה ואינו בכלל לעוס כבלוע, עכ"ד, והיינו דהא דלעוס כבלוע מהני דליכא איסור על הבליעה בפנ"ע, וע"כ כל שנתחדש האיסור אחר הלעיסה, ליכא איסור בבליעה, אך כל שהי' אסור מעיקרא, איכא איסור על הלעיסה והבליעה יחד, והוא אסור לבלוע.**

**ואמנם לא נתפרש בדבריו היאך מפרש למה שאמרו דאף בנבילות וטריפות ושקצים ורמשים כן, דבזה לא משכח"ל דנתחדש האיסור אחר הלעיסה,[[656]](#footnote-657) ויש שפירשו דאיירי כשהתחיל לאכול בעודו גוי ונתגייר, וצ"ע.**

**ד] בעיקר מש"כ הגרי"ז** דאם לא יבלע לא יעבור על הלאוין בלעיסה לחודא, דבעינן הנאת גרונו או מעיו, **ולא מצינו דפליג ר"א שיהא חייב מלקות בלעיסה לחודה, הנה באו"ש פ"ב משביתת עשור ה"ד ופ"ז מתרומות ה"ד פירש דר"א ס"ל דחייב אף על הלעיסה לחודה, וע"כ הוא מותר לבלוע, דכבר נעשה האיסור בלעיסה, וכל הא דאין חייבין אלא בהנאת גרונו או הנאת מעיו, הוא רק לפ"מ דקי"ל דלא כר"א, עיי"ש, וכ"נ בתשו' כת"ס או"ח ריש סימן קי"ז שפירש כן.**

**ה] והמראה"פ כתב לפרש, דאיירי הכא בלעוס בין החניכיים, דבכה"ג הוא חייב למ"ד דסגי בהנאת גרונו, וכמו שאמרו בחולין ק"ג ב', וזהו דס"ל לר"א דהלעוס כבלוע, דליכא איסור בבליעתו, וכ"כ בתוס' אנשי שם.**

**ועיי"ש בתוא"ש שכתב דטעמא דר' יהושע דאסור לבלוע, הוא משום דאף דסגי בהנאת גרונו לחייב, מ"מ ל"ה כבלוע שיהא מותר לבלוע, - וי"ל דהטעם בזה, הוא לפמש"כ** בערוה"ש או"ח סימן תע"ה סי"ד, דאף למ"ד דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ מהני גם הנאת מעיו לחייבו, וכ"ה מבו' גם מד' וכ"ה מבו' גם מד' המקו"ח בסימן תנ"ד ס"א, דאף דקי"ל דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ י"ל דסגי בהנאת מעיו לחודה, וע"כ אף אם כבר נתחייב על הנאת גרונו, מ"מ אסור גם לבלוע.[[657]](#footnote-658)

**ו] אמנם הנה ד"ז תליא בפלוגתא, דהנה במה שאמרו בחולין שם דלדעת ר' יוחנן דאזיל בתר הנאת גרונו מצטרף של בין החניכים לכזית משום דנהנה גרונו בכזית, נחלקו האחרונים,** דהפמ"ג במש"ז סימן צ"ח סק"ב נקט דמכח זה יש לחייב אף כשהגיע כל הכזית לבין החניכים ולא בלעו כלל, והק' מזה ע"ד הריב"ש דבטעימה בלא בליעה ליכא איסורא דאורייתא, וכ"ה מבו' בדבריו בראש יוסף בחולין ק"ב ב', וכתב מכח זה דאם אכל צפור חי' וכשבא סמוך לבליעתו מת חייב ב', וכן נקט בתשו' כת"ס יו"ד סימן נ"ז, וכתב דד' הריב"ש קיימי כשלא הגיע לבין החניכים, וכ"נ בחי' חת"ס בחולין שם, ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ז, ובמחה"ש סימן תע"ה סוסק"ד, ובברוך טעם מכות כ"א ב', ובאו"ש פ"ד ממאכ"א ה"ג.[[658]](#footnote-659)

אך בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א נקט, דאף דבין החניכים מצטרף, מ"מ אינו חייב באכילת איסור עד שיבלע, והק' לפ"ז דמ"ט מחייבינן התם באבר מן החי כשחילקו מבפנים, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהל' שאה"ט, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"נ, וכתב דהוא משום דכל שלא בלע, אי"ז דרך אכילה, ובערוה"ש יו"ד סימן פ"ה ס"י, וכ"כ באג"מ ח"ה או"ח סימן ט"ז ב', ובמנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות י"ז, עיי"ש, ועי' גם בגל' חזו"א לחי' הגר"ח בהל' שאה"ט שכתב דבכל אכילות מיקרי אכילה כשבא למקום דא"א לאהדורי, ופירש כן לדין טומאת נבלת עוף טהור, ואכמ"ל.[[659]](#footnote-660)

**ז] והנה לדעת הפמ"ג ודעימי' דמהני הא דאזלינן בתר הנאת גרונו דמכח זה הוא חייב כשהגיע לבין החניכיים אף אם לא בלעו כלל, שפיר י"ל דזהו טעמא דר"א דהלעוס כבלוע, דכיון דכבר הגיע לבין החניכים, כבר הוי כאכילה, ואין תוספת איסור בבליעתו, - אך לדעת הגר"ח ודעימי' דאף דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ אינו חייב אלא כשבלע, הרי אכתי צ"ע דמ"ט דר"א דהלעוס כבלוע, הרי קודם שבלע עדיין לא עבר על האיסור, והיאך הוא מותר לבלוע, וכמשה"ק הגרי"ז.**

**אמנם הנה בערוה"ש שם כתב דבזה עצמו הוא דפליגי ר"א ור' יהושע, דר"א ס"ל דמכח הא דאזלינן בתר הנאת גרונו, ה"ה חייב אף אם לא בלע, וע"כ הוא דס"ל דהלעוס כבלוע, וליכא איסור בבליעתו, אך ר' יהושע ס"ל דאף דאזלינן בתר הנאת גרונו מ"מ אינו חייב עד שיבלע, וע"כ הוא אסור לבלוע.**

**ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דאמר ר"א יבלעו, ויצטרף זה שבלע למה שכבר אכל לאחר המיתה או הגירושין וכו' וישלם הכל בתוספת החומש כמו שסובר ר"א, עכ"ל, והרש"ש תמה בזה, דהיאך הוא חייב קרן וחומש, הרי מה שבלע עתה אינו בשוגג, ועוד, דכיון שהכניס לתוך פיו בהיתר ומה שבולע הוא ברשות אמאי יהא חייב, ועי' בתפא"י בבועז מש"כ בזה, ודבריו צ"ע.**

**ובאור גדול כתב לישב, דהרמב"ם פליג ע"ד הר"ש שכתב דמתניתין ס"ל דלא שרי ר"א אלא כשהתחיל בהיתר, אלא מפרש למתניתין כר' נתן דהא דשרי ר"א לבלוע הוא משום דהלעוס כבלוע, וסיפא לאו דברי הכל היא אלא דברי ר' יהושע, וע"כ הוא חייב בקרן וחומש אף בנזכר קודם הבליעה, משום שכבר נתחייב בלעיסה, ומבו' לפ"ז, דלדעת ר"א חייבין בתשלומי תרומה על הלעיסה לחודה, וזה מתישב עם מש"נ לעיל אות ד' ואות ה' דלר"א חייבין באכילת איסור על הלעיסה, (והיינו או משום דלעיסה לחודה הויא כאכילה, או משום דאיירי בלעוס בין החניכים, ומחייב ר"א על הנאת גרונו).[[660]](#footnote-661)**

**ט] בנדה מ' א' תנן, דהי' אוכל בתרומה והרגיש שנזדעזעו אבריו אוחז באמה ובולע את התרומה, והתורי"ד שם י"ג א' כתב בהא דהוא אסור לבלוע, דלא תימא דסתמא כר' יהושע דאמר יפלוט, אלא אפי' ר"א מודה בה, דכיון דאית לי' תקנה שלא יטמאה, מי הביאו לבולעה בטומאה, ול"ד להכא דאמרו לו נטמאת כבר ואין לו תקנה, ובזה שרי ר"א משום שהתחיל בהיתר והי' לעוס, אבל התם שיכול לבלעה קודם שיצא הקרי לחוץ ויטמא, מודה ר"א דאוחז באמה שלא יצא הקרי לחוץ עד שיבלע התרומה, עכ"ד,[[661]](#footnote-662) ועמש"נ להלן אות י"ג בהערה מד' האו"ש בזה.**

**י] נטמאת ונטמאת תרומה, הר"ש פירש דתרתי קתני, דאו דנטמא האדם ולא נטמאה התרומה, והיינו כגון שלא הוכשרה, וכמש"כ המלאכת שלמה, או דנטמאת התרומה ולא נטמא האדם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ג, - אך הריבמ"צ פירש דחדא קתני, דנטמאת ותרומה טהורה אסורה לך, וכיון שאמרו לו טמא הוא נטמאת אף התרומה שבפיו, ובצה"ל פ"י מתרומות ס"ק ר"ח כתב דצ"ל דהא דתני לתרוייהו, הוא לרבותא דר"א, דאף דנטמא האדם וגם נטמאת התרומה, אפ"ה יבלע.**

**יא]** טמא היית וטמאה היתה תרומה, **הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ג כתב, ז"ל, הי' אוכל ואמרו לו נטמאת או נטמאת התרומה, טמא היית או טמאה היתה התרומה וכו' הרי אלו יפלוטו, עכ"ל, ובביאוה"ל שם הק' דכיון שכתב ברישא דאף אם התחיל בהיתר יפלוט, כ"ש כשהתחיל באיסור, ועיי"ש שכתב דאולי ס"ל דאיכא רבותא גם בהתחיל באיסור, די"ל דאם התחיל בהיתר כיון דעד השתא התירא והשתא איסורא לכן יפלוט, אבל בהתחיל באיסור סד"א דכבר נתחייב וכבר עבדי' לאיסורא ויכול לבולעו, קמ"ל דאין חייב על הלעיסה רק על הנאת גרונו בשעת בליעה, עכ"ד.[[662]](#footnote-663)**

**יב]** או שטעם טעם פשפש לתוך פיו ה"ז יפלוט, **בפירש"י בנדה נ"ח ב' כתב, ז"ל, או שטעם טעם פשפש, באוכל תרומה מיירי וכ"ש חולין דהא שרץ הוא, אלא האי דנקט תרומה משום דפליגי לעיל מיני' אמרו לו נטמאת ונטמאת התרומה ר"א אומר יבלע וכו', אבל אומר לו טמא היית וטמאה היתה התרומה או שנודע שהוא טבל או שטעם טעם פשפש לתוך פיו ה"ז יפלוט, הואיל ועד שלא נתנה לתוך פיו אירע בה פסול זה לא חיישינן להפסד תרומה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דתנן הכא דיפלוט, דינא הוא, דהוא חייב לפלוט משום איסור שרץ, וקמ"ל דאף בתרומה הוא פולט ולא חיישינן להפסד תרומה, וכ"ש דבחולין הוא פולט, וכ"ה מבו' בד' הר"ש, שכתב דטמא היית איירי בטומאה שאירע מקודם וכו' דומיא דטבל ופשפש, ומבו' דהא דבפשפש יפלוט הוא משום האיסור, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ק"א, ועיי"ש שהק' דהפשפש הוי נטל"פ, ומ"ט אינו בטל, וכתב דחיישינן שמא הוא עומד בפיו בפנ"ע דא"א לו לברור בתוך פיו ולפיכך זורקה.**

**יג] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמכוון מתניתין הוא שמוצא בפיו דבר המונעו מלאכול מה שמצוי בפיו מחמת מיאוס, ומבו' לפ"ז דמכוון מתניתין הוא להתירא, דהוא מותר לפלוט ולאבד את האוכלי תרומה מכח המיאוס, וכ"ה להדיא בפי' הריבמ"צ, והביא מירושלמי שאמרו דלא סוף דבר פשפש אלא כל דבר שנפשו של אדם חותה בו, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בשנו"א.**

**והרש"ש תמה ע"ז דהרי הוא חייב לפלוט משום איסור שרץ, ועיי"ש מש"כ לדחוק, ולכאו' י"ל דאיירי בגונא דליכא איסור באכילת הפשפש, דאיירי דאינו ניכר והוא בטל כיון דהו"ל נטל"פ, וע"כ מן הדין הוא מותר לבלעו, ואך דהוא מותר לפלוט מחמת המיאוס.**

**יד] בד' רש"י שם משמע, דהא דשרי ר"א ברישא לבלוע, הוא משום דחייש להפסד התרומה, והיינו דאף דמדאורייתא שרי לבלוע, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, והתירו חכמים לבלוע משום הפסד התרומה, וזהו שנתחדש בסיפא דכיון דהי' האיסור קודם שנתנה לתוך פיו, לא חיישינן להפסד התרומה.[[663]](#footnote-664)**

**ונתחדש לפ"ז דאף אכילת תרומה טמאה מהני לקיום דין התרומה, אם אך ליכא איסורא באכילה זו, וע"כ הוא דהתירו חכמים לבלוע כשנטמאה התרומה, משום הפסד התרומה,[[664]](#footnote-665) וצ"ע.**

**טו]** שם בר"ש, אלא שהי' ר"א אומר הלעוס כבלוע אף בשבת, **הר"ש פירש דהיינו בפירות הנושרין שלעס בפיו והן מוקצין, דמותר לבלוע משום דהלעוס כבלוע,[[665]](#footnote-666) ובפי' הרש"ס כתב דיש לפרש עוד דאיירי כשהי' אוכל פירות ואמרו לו שנתבשלו בשבת, וכמ"ד דמעשה שבת אסורין מדאורייתא.[[666]](#footnote-667)**

**ובפי' מהר"א פולדא כתב לפרש, דאם לעוס כגרוגרות הו"ל כבלוע ואינו חייב אם הוציאן בפיו, דאם ל"ה לעוס והוציאו בפיו חייב, כדתנן בכריתות י"ג ב', וכ"כ הפנ"מ, ונתחדש לפי דבריהם, דמהני הא דהלעוס כבלוע לחשבו כמו שהוא בלוע ממש ובטל לגופו, וע"כ אין חייבין ע"ז משום הוצאה, וצ"ע.**

**טז]** שם, ובפסח וביוהכ"פ ובנבילות וכו', **בפי' הרש"ס פירש דהיינו דאף בכל הני איסורים אם כבר לעס מותר לבלוע, כיון דהלעוס כבלוע, - אך למש"כ התורי"ד דאף לר' נתן לא שרי ר"א לבלוע אלא כשהתחיל בהיתר, נראה דמתפרש מה שאמרו דאף בנבילות, אף דהתחיל באיסור, היינו דמהני הא דהלעוס כבלוע לחייבו על הלעיסה לחודה,[[667]](#footnote-668) וכן מתפרש לפ"ז גם מה שאמרו דאף בפסח וביוהכ"פ, דהוא חייב על הלעיסה לחודה, וכ"כ בפי' מהר"א פולדא, והיינו או כמש"כ האו"ש דדעת ר"א דחייבין על הלעיסה, ול"ב הנאת גרונו ומעיו או כמש"כ המראה"פ והתוא"ש דאיירי בלעוס בין החניכים, וס"ל לר"א דחייב על לעיסתו משום דבתר הנאת גרונו אזלינן, וכמש"נ לעיל אות ד' ה'.**

**יז] בתשו' חת"ס או"ח סימן קכ"ז כתב דאף למ"ד דבתר הנאת גרונו בעינן, מ"מ ביוהכ"פ דעינוי נפש כתיב אינו חייב אלא כשנכנס למעיו שיעור כותבת, וכתב דסברא זו איתא בירושלמי בפירקין, - ובתשו' כת"ס או"ח סימן קי"ז כתב דרבים ראו וכן תמהו, דהרי בירושלמי הכא מבו' דלדעת ר' נתן דר"א ס"ל דלעוס כבלוע, אף ביוהכ"פ הוא כן, ורבנן דפליגי ע"ז, הוא משום דגם בשאר איסורים ס"ל דלועס ל"ה כבולע, והרי דאדרבה דמי דין יוהכ"פ לדין שאר איסורים, ועיי"ש שהביא מכת"י החת"ס שעמד בזה, וכתב דאף דמד' הירושלמי מבו' דאף ביוהכ"פ ל"ב הנאת מעיו, מ"מ מד' הבבלי מבו' דביוהכ"פ בעינן הנאת מעיו, ועיי"ש שהאריך בזה, ואכמ"ל.[[668]](#footnote-669)**

**פ"ח מ"ג**

א] **הי' אוכל באשכול וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק גריס ברישא ר"א אומר יגמור ור' יהושע אומר לא יגמור, ובסיפא גריס ר"א אומר לא יגמור ר' יהושע אומר יגמור,[[669]](#footnote-670) וכ"ה הגיר' בדפוסים, וצ"ב דנמצא דהפכו ר"א ור' יהושע שיטתם, ועי' במהר"י קורקוס פ"ה ממעשר הכ"ג במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה הראשון לציון בביצה ל"ה א', והחזו"א במעשרות סימן ד' סק"ח, ואכמ"ל, - אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם וגריס בתרוייהו ר"א אומר יגמור ור"א יהושע אומר לא יגמור, וכ"ה גירסת ש"ר במשתינו, וגירסת רש"י בביצה ל"ה א', ועמש"נ בהערה ה' בגירסת הר"ש בזה.[[670]](#footnote-671)

ב] בירושלמי אמרו מ"ט דר"א משום שהתחיל בו בהיתר, תניא ר' נתן אומר לא שאמר ר"א משום שהתחיל בו בהיתר, אלא שר"א אומר ימתין עד מוצ"ש או עד שיצא חוץ לחצר ויגמור, וכן תניא בביצה ל"ה א' דר"נ אומר לא כשאמר ר"א יגמור בחצר יגמור.

והגר"א בשנו"א כתב לפרש דפלוגתא זו תליא בהא דפליגי לעיל ה"ב בטעם פלוגתת ר"א ור' יהושע, דלתנא דמתניתין טעמא דר"א הוא משום דהתחיל בהיתר, ולר' נתן טעמא דר"א הוא משום דהלעוס כבלוע, וע"כ לתנא דמתניתין דשרי ר"א מכח הא דהתחיל בהיתר, הרי דה"נ הכא מותר לגמור משום דהתחיל בהיתר, אך לדעת ר' נתן דלא שרי ר"א אלא משום דהלעוס כבלוע, הרי דהכא דקאמר דיגמור, דמשמע דיכול לגמור ולאכול לכתחילה את מה שליקט, ליכא לה"ט, ובע"כ דהא דשרי לגמור הוא חוץ לחצר או לאחר השבת, עכ"ד.

אך בד' הראשונים במשנתינו שפירשו דלא שרי ר"א לגמור אלא חוץ לחצר ובמוצאי שבת, מבו' דס"ל דאף לתנא דמתניתין דשרי ר"א משום שהתחיל בהיתר, הכא לא שרי ר"א מכח זה, וכל הא דשרי לגמור הוא חוץ לחצר ובמוצאי שבת, ואך דדעת הריבמ"צ והר"ש דגם בזה לא שרי ר"א אלא בצירוף הא דהתחיל בהיתר, - והטעם בזה נראה דהוא משום דס"ל דאף לתנא דמתניתין לא שרי ר"א משום שהתחיל בהיתר אלא כשהכניסו לתוך פיו, וי"ל דהיינו רק כשלעסו, דכ"ז שלא לעסו לא חשיב דהתחיל את אכילתו, וע"כ הכא דקאמר דיגמור, דמשמע דיכול לגמור ולאכול לכתחילה את מה שליקט, אין להתיר מכח זה.[[671]](#footnote-672)

ג] לפ"מ דתני ר' נתן דלא שרי ר"א אלא כשיצא מן החצר ולמוצאי שבת, נחלקו הראשונים בביאור פלוגתת ר"א ור' יהושע, דבפירש"י בביצה שם מבו' דר"א ס"ל דאין קביעות חצר ושבת מועלת, כשיצא מן החצר ולמוצ"ש, ור' יהושע ס"ל דקביעות חצר ושבת מועלת אף כשיצא מן החצר ולמוצ"ש,[[672]](#footnote-673) וכ"כ התוס' והרשב"א שם, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, וכ"כ הר"ש בתחילת דבריו.

אך הר"ש במשנינו הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי בפ"ב דמעשרות דשבת טובלת בפירות שליקטן שלא לצורך שבת וקדשה עליהן שבת,[[673]](#footnote-674) וכתב דכל מה שאמרו דיגמור למוצ"ש, הוא משום דהתחיל בהיתר, וכ"כ הריבמ"צ דטעמא דר"א דיגמור כשיצא מן החצר ולמוצ"ש הוא משום שהתחיל בהיתר, וכ"כ התוס' בב"מ פ"ח א' סוד"ה עד שיראה.[[674]](#footnote-675)

ד] בביצה ל"ד ב' אמר רב נחמן דשבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ומפרשינן הכי בדעת ר"א, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דחשכה בלילי שבת ר"א אומר יגמור ר' יהושע אומר לא יגמור, ומשני התם כדקתני טעמא וכו' ולא כשאמר ר"א יגמור בשבת יגמור אלא ממתין למוצ"ש ויגמור.

ובביאור הא דמייתינן מעיקרא ממשנתינו דשבת אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, פירש"י שם דס"ד דטעם הפלוגתא דר"א ור' יהושע היא משום דסתם אשכול לאו גמר מלאכה היא דסתם ענבים לדריכה קיימי, ור"א ס"ל דאין חצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ הוא רשאי לגמור אכילתו, ור' יהושע ס"ל דחצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ אינו רשאי לגמור אכילתו, וע"ז משני דלעולם מודה ר"א דחצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, והא דקאמר דיגמור הוא כשיצא מן החצר ולמוצאי שבת, דלענין זה ס"ל דל"מ הקביעות דחצר ודשבת.[[675]](#footnote-676)

והנה לפ"ד רש"י נמצא, דלפ"מ דמסקינן דפלוגתייהו היא כשיצא מן החצר ולמוצ"ש, הרי דבין ר"א ובין ר' יהושע ס"ל דחצר ושבת קובעין בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ואך דפליגי דלר"א ל"מ קביעות זו לענין חוץ לחצר ולענין מוצ"ש, ולר' יהושע מהניא קביעות זו לענין חוץ לחצר ולענין מוצ"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם ד"ה ר"א וד"ה שבת, ובד' הבעה"מ והרשב"א שם, ובד' הר"ש והרא"ש במשנתינו.

ה] אך התורי"ד שם נחלק ע"ד רש"י, דאשכול חשיב שפיר כדבר שנגמרה מלאכתו, דאע"ג דסתם ענבים לדריכה קיימי, מ"מ כיון שהוא ליקטם לדעת אכילה הו"ל כדבר שנגמרה מלאכתו, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דמייתינן התם לעיל מינה להא דתנן דתאנים שטמנו תינוקות מער"ש ושכחו ולא עישרו למוצ"ש לא יאכלו עד שיעשרו, ומבו' התם דחשבינן לה כדבר שנגמרה מלאכתו, ומי לא עסקינן דבמקום זה הי' מקום שבנ"א דורסין, ואפ"ה כיון שע"ד לאכלם ליקטו קרי לי' דבר שנגמרה מלאכתו, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז, דהא דפרכינן מינה, היינו דממשנתינו שמעינן דלר"א אין שבת קובעת אף בדבר שנגמרה מלאכתו, וכ"ש בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

והתורי"ד שם כתב דטעם הא דהוצרך רש"י לפרש דחשבינן לה כדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא משום דאם הוי כדבר שנגמרה מלאכתו, מ"ט דר"א דחצר אינה קובעת, הרי חצר קובעת בדבר שנגמרה מלאכתו מדאורייתא, ועיי"ש שכתב דלעולם חשיב כדבר שנגמרה מלאכתו, ואף בזה אין חצר קובעת מדאורייתא, דכל הא דחצר קובעת מדאורייתא הוא רק לאחר מירוח, וזהו דס"ל לר"א דיגמור.

ו] והתוס' בב"מ פ"ח א' סוד"ה עד שיראה עמדו בזה דלמ"ד דחצר קובעת מדאורייתא, מ"ט דר"א דיגמור, וכתבו דאיירי בחצר שאין הכלים נשמרים בתוכה דאינה קובעת אלא מדרבנן, - ומבו' מדבריהם דס"ל כמש"כ התורי"ד דאיירי הכא בדבר שנגמרה מלאכתו, דאם איירי בדבר שלא נגמרה מלאכתו וכמש"כ רש"י ודעימי', ניחא שפיר הא דאמר ר"א דיגמור, וזהו דקשיא להו דמ"ט דר"א דיגמור, משום שהתחיל בהיתר, הרי מדאורייתא קבעה החצר, ובזה אין להתיר מכח הא דהתחיל בהיתר, וע"ז הוא שכתבו דאיירי בחצר שאינה קובעת אלא מדרבנן, ובזה הוא דס"ל דהתירו לו לגמור מכח הא דהתחיל בהיתר.

ז] ובחי' הרא"ה בביצה שם כתב דטעמא דר"א דנכנס לחצר יגמור, הוא משום דהכניסם לחצר שלא מדעת, והכנסת חצר שלא מדעת לא קבעה, וע"כ הוא דבחצר לא יגמור, דרק כשמוציאם לחוץ בטלה לה הכנסת חצר כיון דשלא לדעת, ועד"ז הוא גם הא דס"ל דחשכה עליו לילי שבת יגמור, דהוא משום דלא יחדם לשבת ואכילת שבת שלא לדעת לא קבעה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דאיירי אפי' בענבים העומדים לאכילה דנגמרה מלאכתם, אלא דפליגי בהכנסת חצר שלא לדעת ואכילת שבת שלא לדעת.[[676]](#footnote-677)

ח] **וחשכה לו לילי שבת,** הבעה"מ בפסחים ק"ה א' הוכיח מזה דאין שבת קובעת למעשר אלא מצאת הכוכבים, ודלא כמש"כ הרי"ף שם דספק חשיכה ספק אינה חשיכה קבעתן השבת למעשר, - והרמב"ן במלחמות שם כתב דמהא דתניא בביצה ל"ה א' דקידש עליהם היום וכו' אוסר, משמע דמשעה שקידש היום שהיא משקיעת החמה קובעת למעשר, ועיי"ש שכתב דכן בדין, שהרי שבת שקובעת למעשר משום דכתיב בי' עונג הוא, ועונג מקמי צאה"כ הוי משעה שבנ"א אוכלין פתן בערבי שבתות ואותה שעה מקדשין והוא קודם צאה"כ, והא דתנן הכא חשכה לילי שבת, היינו שקיעת החמה, ועי' בדרך אמונה פ"ג ממעשר סקכ"ד שהביא פלוגתת האחרונים אם אף בתוספת שבת קובע.

**פ"ח מ"ד**

א] **יין של תרומה שנתגלה ישפך, הר"ש כתב דלא חיישינן שמאבד את התרומה, דבלא"ה אסור מפני הנחש ששתה, ואף לזילוף לא חזי,[[677]](#footnote-678) ומבו' דאם הי' ראוי לזילוף הי' אסור לאבדו, ונתחדש בזה דאף בזילוף נתקיים דין התרומה, - ובמשנה ראשונה הק', דמ"ש מהא דתנן לקמן מ"ח בחבית של תרומה שנולד לה ספק תרומה, דלר"א יניחנה במקום המוצנע ומפרשינן בבכורות ל"ג ב' דהוא משום דשמא יבא אלי' ויטהרנה, וע"כ אית בה דין משמרת, ודעת ר"ג שם דאף דא"צ להניחה במקום המוצנע, מ"מ אסור לאבדה, וה"נ הכא נימא דשמא יבא אליהו ויאמר שלא שתה ממנו נחש, וכתב דהכא שאני משום דחמירא סכנתא מאיסורא, ושמא כונתו למה שאמרו בירושלמי דיין שנתגלה אסור להשהותו שמא יבא לידי תקלה, וע"כ אף דבתרומה תלוי' צריך לשמרה, מ"מ ביין שנתגלה דאסור להשהותו, ליכא דין שימור.**

**ובס' מנחת אברהם לתו"כ ויקרא פ"ח ה"ה הביא ששמע ממרן הגרי"ז זצ"ל לפרש בזה, דהא דאסר לשתות מים מגולין, אי"ז רק משום סכנת נפשות, אלא דעכשיו הוי מדרבנן מאכלות אסורות דמשום ספק גילוי אסרו חכמים מים מגולין בשתי' ועכשיו אסורים בתורת ודאי, וכמש"כ הרמב"ם** בפי"א מרוצח ה"ה דהרבה דברים אסרו חכמים מפני שיש בהן סכנת נפשות, ומכח זה הוא דאסרינן למים מגולין, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו, **וע"כ הוא דיין של תרומה שנתגלה ישפך, ועיסה של תרומה שנילושה במים מגולים תישרף, כמש"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ד, עכ"ד,[[678]](#footnote-679) - ולכאו' מכוון הדברים דל"מ הא דשמא יבא אליהו ויטהרנה, רק בתרומה תלוי' שאיסורה הוא מספק, ובזה הוא דאמרינן דכיון דשמא יבא אלי' ויטהרנה אכתי יש בה דין משמרת, אך ביין שנתגלה דהוא אסור בתורת ודאי, אף דאם יתברר שלא שתה ממנו נחש יפקע איסורו, דכל מה שאסרו יין מגולה, הוא כ"ז שיש בו ספק סכנה, מ"מ כיון דעכשיו הוא אסור בודאי לית בי' דין משמרת, אך שמא כונתו דכיון דהוי זה איסור ודאי, ע"כ אף אם יבא אליהו ויאמר שלא שתה ממנו נחש ה"ז אסור, וכדלהלן.**

**ב] ואמנם בעיקר מה שנקט המשנה ראשונה דאם יבא אליהו ויאמר שלא שתה ממנו נחש שרי, הנה בדרך אמונה פי"ב מתרומות ס"ק קט"ז כתב דהכא אף אם יבא אליהו ויאמר שלא שתה ממנו נחש כבר אסרוה חכמים הואיל ונתגלתה, עיי"ש.**

**ובביאור הנידון בזה נראה, דהנה הראשונים בכ"ד דנו בטעם הא דבזה"ז אין חוששין לגילוי משום דאין נחשים מצויין, ולא אמרינן דהוי כדבר שבמנין דצריך מנין אחר להתירו, וכתבו דהוא משום דמעיקרא לא גזור במקום דאין נחשים וליכא חשש סכנה, כ"כ התוס' בע"ז ל"ה א', (בדין גבינות הגוים שאסרום משום חשש ניקור), והרא"ש בע"ז פ"ד סימן ז', וכ"כ עוד מקמאי.**

**והקר"א בחולין מ"ט ב' כתב דלא שייך דבר שבמנין בדבר שאין איסורו אלא משום סכנה, והיכא דליכא סכנה אין חשש בזה, וכי לאיסור גמור שמוהו חכמים שיהא צריך להתיר, והיינו דאף אי נימא דאסרו חכמים מים מגולין בשתי', היינו דאסרו חכמים למים שיש בהן חשש סכנה, וכל דליכא חשש סכנה אינם בכלל האיסור.[[679]](#footnote-680)**

**אך לכאו' מד' הראשונים נלמד, דגדר האיסור דמים מגולין, אינו על מים שיש בהן חשש סכנה,** אלא דהוא איסור שאסרו מים מגולין, והטעם שאסרו לזה הוא מכח הא דיש בזה חשש סכנה, וע"כ שפיר הי' מקום לאסרם אף במקום דליכא חשש סכנה, ואך דאמרינן דמעיקרא לא גזרו במקום זה.[[680]](#footnote-681)

ואמנם הרמב"ן בע"ז שם כתב לחלק בזה בין גבינות הגויים שנאסרו משום חשש ניקור, לכל משקין מגולין, ז"ל, ומ"מ אפי' למ"ד דמשום ניקור אסרוה לעולם ואפי' במקום שאין חוששין לגלוי לפי שהגבינה נאסרה במנין וכו', אבל שאר מגולין לא הושיבו ב"ד עליהם ולא נאסרו במנין, אלא שהיו אוסרין עליהם מפני שסכנתן מצוי' להם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמשקין מגולין לא נאסרו כלל, וכל איסורם הוא משום חשש סכנה, וע"כ הן מותרין במקום דליכא חשש סכנה.

ג] ונראה דבזה הוא דתליא דין משקין מגולין שבא אליהו ואמר שלא שתה מהן נחש, דלדעת הרמב"ן דמים מגולין לא נאסרו במנין כלל, ואיסורם הוא משום חשש סכנה, הרי דכל שנתברר ע"י אליהו שלא שתה מהן נחש וליכא חשש סכנה ה"ה מותרין, - אך לדעת הסוברים דמים מגולין נאסרו במנין, מסתבר דיש לאסרם אף אף אם נתברר ע"י אליהו שלא שתה מהן נחש, דומיא דהא דהי' לנו לאסרם במקום שאין נחשים מצויים, אלמלי הא דמעיקרא לא גזרו חכמים בכה"ג.

ואמנם הנה מצינו דמים מגולין שהעבירם במסננת שרי לדעת ר' נחמי' לקמן מ"ז ובב"ק קט"ו ב' משום דכבר ליכא חשש דיש שם ארס, ואף רבנן לא פליגי אלא משום דחיישינן שעבר הארס במסננת, - אך נראה דל"ד, דהא **דמהני העברה במסננת הוא משום דלא אסרו למים מגולין כשנעשה בהן מעשה המוציא מהן את הארס, כ"ה דלא אסרום בגונא דאין הנחש ראוי ליתן בהן ארס, אך בגונא דלא נעשה בהם מעשה המוציא את הארס, והוו ככל מים מגולין, הרי דאף אם בפועל ליכא חשש סכנה ה"ה אסורין, וע"כ ל"מ מה שנתברר ע"י אליהו שלא שתה מהן נחש.**

**ד] בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דמשקין מגולין מותרין בזה"ז דאין נחשים מצויין, כ"ה גם בטוש"ע יו"ד סימן קט"ז ס"א, - אך הנה בחי' ר"א מן ההר כת"י חולין ק"ה א' כתב ע"ז דאי"ז אלא דברי נביאות, וכתב דמד' הרמב"ם בפי"א מרוצח שהביא לדיני גילוי בסתמא נראה דס"ל דה"ז אסור אף בזה"ז, ובס' אהל מועד שער איסור והיתר דרך ה' נתיב ז' כתב דאין ראוי להקל בגילוי בזה"ז.[[681]](#footnote-682)**

**והפר"ח בסימן קט"ז סק"א כתב דבארצות המערב יש הרבה מקומות דשכיח בהו נחשים ועקרבים, ואף בירושלים תובב"א ואגפי' הן מצויין קצת, וראוי לכל ירא לנפשו ליזהר בהן, ובפ"ת שם סק"א הביא מהשל"ה שכתב דשומר נפשו ירחק מזה, וכ"כ במעשה רב בשם הגר"א שהי' נזהר מאד בזה.**

**ה] ובמה שנקט הפר"ח דבמקומות דשכיחי נחשים יש לאסור, הנה הכנה"ג שם בהגה' טור אות י"ח כתב לדקדק מל' הטור, דבזה"ז יש להקל בכל המקומות, משום שאין הרחשים מצויין עתה כמו בזמן התלמוד, וכתב דכ"ה משמעות ל' רבינו ירוחם נט"ו ח"ל וספר צידה לדרך מהדו"ב כלל ג' פ"ד, וכתב דמה"ט השמיט השו"ע לדינים אלו, כיון דאף אם יהא מקום דשכיחי בו נחשים לי"ב איסורא, אך עיי"ש שכתב דמד' הסמ"ג בעשין ע"ט והרשב"א בתוה"ב בית ג' סוף שער ה' מבו' שלא התירו אלא במקומות דאין נחשים מצויין, עכ"ד, והב"ח שם ס"א והט"ז בסימן קט"ו סק"י נקטו בפשיטות דבמקום דנחשים מצויים ה"ז אסור.**

**וצ"ב דמה מקום יש להתיר במקומות דנחשים מצויין, הרי יש לאסור בזה משום חשש סכנה, וצ"ל** דבלא שאסרו חכמים למשקין מגולין, ל"ה אסירי ממילא מכח חשש הסכנה, דאי"ז אלא חשש רחוק, וכל האיסור בזה הוא מכח מה שאסרו חכמים,[[682]](#footnote-683) וכיון דבזה"ז דאין הנחשים מצויים כמו בזמן התלמוד לא אסרו חכמים, שפיר יש להתיר אף במקום דנחשים מצויים, וצ"ע.

**ו] המהר"י קורקוס בפי"ב מתרומות הי"ג עמד בטעם הא דתנן הכא דישפך, ול"ד ליין של תרומה שנטמא דקוברין אותו, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ב, והוא ממתניתין בשלהי תמורה,[[683]](#footnote-684) וכתב דהכא לא הצריכו קבורה משום דאי"ז נקרא מאבד תרומה כיון שאף אם לא היתה תרומה אסורה משום סכנת נפשות**, עכ"ד, והיינו דשאני יין של תרומה שנטמא, דאיסורו הוא מכח הא דהוא תרומה, ומשא"כ הכא דאף אם ל"ה תרומה הי' אסור, וצ"ע דמ"ט היכא דאיסורו הוא מכח תורת תרומה שעליו ה"ה צריך קבורה, והיכא דאיסורו אינו מכח תורת תרומה שעליו א"צ קבורה, ועי' בדרך אמונה שם בצה"ל ס"ק קע"א במש"כ לפרש בזה, ולכאו' אי"ז במשמעות ל' מהר"י קורקוס.

ז] **ג' משקין אסורין משום גילוי המים והיין והחלב ושאר כל המשקין מותרין,** בחולין מ"ט ב' תניא, ה' אין בהן משום גילוי **ציר וחומץ שמן ודבש ומורייס, ר"ש אומר אף הן יש בהן משום גילוי, ואמר ר"ש אני ראיתי נחש ששתה ציר בצידן אמרו לו שטייא הוה ואין מביאין ראי' מן השוטים, ובגמ' שם אמרו דרבא לא חשש לגילוי בדבש, ורנב"י פליג עלי' דיש לחוש לגילוי בדבש כדעת ר"ש, משום סכנת נפשות, והשיב רבא לרנב"י דאודי לי מיהת בציר, ופירש"י דכ"ה דבציר לית הלכתא כוותי' בדבש נמי לית הלכתא כוותי', דהא רב פפא ור"ה ברי' דרב יהושע ורבנן כי הו"ל גילויא שדו לי' בציר, ופירש"י דהוא לפי שהציר שורף הארס ושוב אינו מזיק,[[684]](#footnote-685) ורנב"י השיב לרבא דאודי לי מיהא בדבש דר"ש בן אלעזר קאי כוותי' דתניא וכן הי' ר"ש בן אלעזר אוסר בדבש.**

**והרי"ף בע"ז ל' ב' והרא"ש שם סימן י"ג כתבו דמסתבר מההוא מעשה דחולין, דציר ודבש יש בהן משום גילוי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ז, ז"ל, ואלו הן המשקין האסורין משום גילוי המים והיין וכו' והחלב והדבש והציר, אבל שאר כל המשקין אין מקפידין על גילויין שאין בעלי ארס שותין מהן, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו שנתבאר בתלמוד שהדבש והציר והמורייס וכיוצא בהן נאסרין אם נתגלו,[[685]](#footnote-686) - אך הרשב"א בתוה"ב בית ג' שער ה' צ. כתב דשמעינן מהתם דאף הדבש יש בו משום גילוי, ומבו' דציר אין בו משום גילוי, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, וכ"כ הטור בסימן קט"ז, וכ"כ הר"ן והמאירי בחולין שם, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שם,[[686]](#footnote-687) - והפר"ח בסימן קט"ז סק"א האריך בזה, וכתב דאף דמעיקר ההלכה הי' נראה דרק בדבש יש משום גילוי אך בציר אין משום גילוי, מ"מ צריכין אנו לבטל דעתינו לחוש לדעת אבות העולם ולאסור הציר, וכתב דלפ"ז יש להחמיר אף במורייס, דמשמע דתרוייהו כי הדדי נינהו וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.**

**ח] הפר"ח בסימן קט"ז סק"א כתב, דכל הא דשאר כל המשקין מותרין, ה"מ בסתם, אבל אם ראינו לאיזה נחש ששתה מהם יש לאסור, כמו שאמרו בע"ז ל' ב' דאף דכותח הבבלי אין בו משום גילוי, מ"מ אם אית בי' ניקורי חיישינן, וכן אמרו בירושלמי הכא דמודים חכמים לר"ש כשראו אותו נוקר, וכתב דזה דלא כהערוך בערך בארג,[[687]](#footnote-688) עכ"ד, ועמש"כ בזה הפורת יוסף בע"ז ל' ב'.**

**ט]** כמה ישהו ויהיו אסורין כדי שיצא הרחש ממקום קרוב וישתה, **בירושלמי אמרו דאיזהו מקום קרוב אמר שמאל מאוזן חבית לפי', ופריך ולא חמי' לי', ומשני א"ר חנינא מין קטן הוא ושפיפון שמו והוא דומה לשערה,[[688]](#footnote-689) והר"ש והרא"ש הביאו דבחולין י' א' פרכינן נמי הכי, דהא חזי לי', ומשני אלא ישתה ויחזור לחורו.**

**ובד' התוס' בחולין שם מבו' דהבבלי והירושלמי פליגי, דלדעת הבבלי אינו אסור אלא כששהה כשיעור זמן שיצא ויחזור, ולדעת הירושלמי אי"צ לשהות כדי לחזור, דיש לחוש לשפיפון דהוא קטן ואינו נראה,[[689]](#footnote-690) וכ"ה בפי' רבינו יונה ע"ז ל' ב', - והפר"ח בסימן קט"ז סק"ב כתב דטעמא דהבבלי דלא אסרינן אלא כששה כשיעור זמן שיצא ויחזור, הוא משום דלא חיישינן לשפיפון דלא שכיח.**

**י] בירושלמי אמרו דבר נטוזא איתגלי לי' גיגתי', עאל שאל לי' לרב אבא בר ממל א"ל אם הי' נכנס ויוצא מותר, והפר"ח בסימן קט"ז סק"ב עמד בזה, דלהדיא תנן דכל ששהו כדי שיצא הרחש ממקום קרוב וישתה אסור, ולא שרינן ביוצא ונכנס, וכתב דהירושלמי לטעמי' דהא דאסרינן כששהה כדי שיצא הרחש ממקום קרוב וישתה הוא משום חשש שפיפון, והך עובדא דבר נטוזא הי' במקום דלא שכיח שפיפון ול"ה שם אלא חשש נחשים, וע"כ התיר ביוצא ונכנס משום דמתיירא הנחש אולי יכנס האדם ויראנו וימיתנו, וכ"כ בפי' הרש"ס, עיי"ש, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלדעת הבבלי דלא חיישינן לשפיפון אלא משום נחשים, הרי בע"כ דאף בחשש דנחש כל ששהה כשיעור זה אסור ולא שרינן לי' ביוצא ונכנס.**

**יא] בירושלמי שם אמרו בשם ר' אלעזר דאם הי' ישן מותר, ופי' הרש"ס דהיינו דהי' שם אדם ישן, והא דשרי הוא משום דאימת אדם ישן על הנחש ולא מסר נפשי', ואמרו דפליגי בה ר' חנינא וריב"ל חד אמר ישן מותר ואחרינא אמר ישן אסור, ומהא דמייתינן לה בירושלמי בתר עובדא דבר נטוזא, משמע דמאן דשרי בישן הוא במקום דלא שכיח שפיפון, ובאנו לאסור משום חשש נחשים, שהם יראים מן האדם, (וכ"ה דשרי ביוצא ונכנס, ה"נ שרי בישן), אך במקום דשכיח שפיפון, יש לאסור אף בכה"ג, וצ"ע, ובבבלי בע"ז ל' א' דעת ר"ח בר טובי דאימת ישן עליהן, וה"מ ביממא אבל בליליא לא, ומסקינן דאף ביממא לא אמרינן דאימת ישן עליהן, - - ומבו' לפ"ז דכל שיש שם אדם ניעור אף אם אינו משמרו דומיא דישן לי"ב משום גילוי, דהרי למ"ד דישן אין בו משום גילוי, חזינן דכל שיש שם אדם לי"ב משום גילוי אף כשאינו משמרו, ואף מאן דפליג הוא בישן, דאין אימת ישן עליהן, אך בניעור דאימתו עליהן לי"ב משום גילוי אף כשאינו משמרו, וכ"כ הפר"ח בסימן קט"ז סק"א, ועיי"ש שהביא מסוגיית הגמ' בע"ז שם דביין מסר נפשי' ויש לחוש שבא לשתות ממנו אף אם יש שם אדם.**

**יב] בירושלמי אמר דכמה הוא שיעור נקב, דכל שיש בכלי נקב זה חוששין שנכנס דרך שם, ר' יעקב בר אחא בשם ר' חנינא וכו' אמר ראש אצבע קטנה, ר' יעקב וכו' בשם ריב"ל עד כדי שלא תכנס ראש אצבע קטנה לתוכו של תינוק בן יומו, ופרכינן דאפי' פחות מכאן הוא עליל, ומשני דלא ידע דלא נפיק לא עליל, ופי' המהרא"פ דכיון שאינו יודע אם יתהפך שיוכל לחזור ולצאת, לא יכנס לכתחילה, ואמרו שם דהדין סלתא אפי' קטן כמה אסור דהוא עליל בהדא ונפיק בהדא, ופי' המהרא"פ דסלתא שיש לו נקבים דקים מאד אסור אע"פ שאינו יכול להתהפך בתוך הנקב ולצאת, נכנס הוא בתוך נקב זה ויוצא בנקב אחר וא"צ להתהפך, (והפר"ח פירש בע"א, ונת' להלן אות י"ג).**

**והרמב"ם בפי"א מרוצח הי"ג כתב דכמה יהא בנקב כדי שתכנס בו אצבע קטנה של קטן, והכס"מ שם עמד במה שהשמיט למה שאמרו בירושלמי דהוא אצבע קטנה של קטן בן יומו, וכתב דצ"ל דמדסתם של קטן, משמע היותר קטן שבכולם היינו בן יומו, וכ"כ בפי' הרש"ס דהרמב"ם פסק כמ"ד דהוא אצבע קטנה של קטן בן יומו, וכ"כ הפר"ח בסימן קט"ז סק"ב.[[690]](#footnote-691)**

**והמער"ק בהל' רוצח שם עמד במה שהשמיט הרמב"ם למה שאמרו בירושלמי דאם הי' בכלי כמה נקבים יש לחוש אף בפחות מכאן, - אך הנה הפר"ח בסימן קט"ז סק"א כתב דהירושלמי לטעמי' דחייש לשפיפון שהוא דומה לשערה, וכל הא דשיעור נקב הוא כדי אצבע קטנה, הוא משום דבנקב פחות מכך הוא מתיירא ליכנס בשביל היציאה שלא יראנו אדם יוצא וימיתנו, ודוקא כשהוא נקב גדול כאצבע מבפנים רואה בריוח אם יש אדם מבחוץ ולפיכך אינו מתיירא ליכנס, וע"כ כל דיש בסל סדקין הרבה, אע"פ שאין בהן כדי אצבע קטנה אסור מה שבתוכו משום גילוי, דכיון שיש לו הרבה מקומות לצאת אינו מתיירא ליכנס אפי' שהנקב קטן, אך לפ"מ דקי"ל דלא חיישינן לשפיפון דלא שכיח, וכמש"נ לעיל אות ט' י' ולא חיישינן שלא לנחשים הרי דכל שאין נקב כדי אצבע אין חוששין לגילוי אף בסל מלא נקבים, עכ"ד, ונתישב בזה השמטת הרמב"ם לדין זה.**

**פ"ח מ"ה**

א] **שיעור המים המגולין כדי שתאבד בהן המרה,** בפי' הריבמ"צ פירש דהיינו דאין מים מגולין אסורין אלא כשהם מרובין, דיש לחוש שיש שם ארס ואינו נראה משום שהן רבים, אך אם הן מועטין ה"ה מותרין, דאמרינן אם איתא דהקיא תמן ארס הוי מיחזי לן, וכ"כ הרא"ש, והוסיף דהי' ידוע להם כמה ארס רגיל הנחש להטיל בפעם אחת, (והיינו דמים מועטין שניכר בהן שיעור הארס שהוא רגיל להטיל בפעם אחת, ה"ה מותרין, ולא חיישינן שמא הטיל בהן ארס מועט ואינו ניכר**)**,[[691]](#footnote-692) וכ"נ בד' הר"ש שפירש כן, וכמש"כ הרש"ש, וכ"ה בפי' הר"י אלמאנדרי בע"ז ל' ב' בשם הר"ש.[[692]](#footnote-693)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש להיפך, דאין המים המגולין אסורין אלא כשהן מועטין כדי שאם נפלה בהן המרה ממיתין, דאם היו מרובין עד כדי שתאבד בהן המרה, אין חוששין לגילוי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח הי"ב, וכ"כ בפסקי הריא"ז בפ"ב דע"ז, וכ"כ בפי' הרש"ס, וכ"כ הגר"א בשנו"א, - והרי"ף בע"ז ל' ב' והרא"ש שם סימן י"ג והראבי"ה בסימן אלף נ"ט הביאו לב' הדעות בזה, ובפי' הר"י מלוניל ובחי' הרא"ה ובנימו"י בע"ז שם הסכימו לפי' הרמב"ם, עיי"ש.

ב] **ר' יוסי אומר בכלים כל שהן,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאף אם הן מועטין ה"ה אסורין משום דגזר מועטין אטו מרובין,[[693]](#footnote-694) וזה לטעמייהו שפירשו דת"ק שרי במועטין משום דאם הטיל בהן ארס הי' ניכר במים, ור' יוסי דאסר במועטין אף דאין לחוש שהטיל הנחש בהן ארס, הוא מגזירה אטו מרובין.

ולדעת הרמב"ם ודעימי' דת"ק שרי במרובין דהמרה נאבדת בהן, מתפרש הא דתנן דר' יוסי אומר בכלים כל שהן, דהיינו דהן אסורין אף אם הן מרובין, ובטעמא דמילתא כתב בחי' הרא"ה בע"ז ל' ב' דהוא משום **דכל שהמים בכלי אין כחן יפה והסם יש לו כח בהן, ומשא"כ כשהם בקרקע במקום חיבורם, דכל שיש בהן מ' סאה בטל כח הסם,** וכ"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב הארחות חיים בהל' מעקה, ועמש"נ להלן אות ג' בהערה דלהארחות חיים לטעמי' בע"כ דהוא כן וכ"כ הרש"ס והגר"א בשנו"א, וכ"כ הפרישה ביו"ד סימן קט"ז, - אך בפי' הר"י אלמאנדרי בע"ז שם כתב דהוא משום דגזר ר' יוסי מרובין אטו מועטין, וכ"כ התוי"ט,[[694]](#footnote-695) ולפי דבריהם צ"ל דהא דבקרקע מ"ס מותרין, הוא משום דכל שהן בקרקע ניכר טפי שהן מרובין, ולא גזרו בזה אטו מועטין.[[695]](#footnote-696)

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יוסי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח הי"ב דאם היו המים מרובין ה"ה מותרין בין בקרקעות ובין בכלים, וכ"כ הסמ"ג עשין ע"ט, - אך הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' שער ה' צ. פסק כדעת ר' יוסי דמים מגולין שבכלים אסורין בין מועטין ובין מרובין, וכ"כ בארחות חיים הל' מעקה, וכ"כ הטור בסימן קט"ז, והב"י שם כתב בדעתו דס"ל דר' יוסי לפרש דברי ת"ק אתא,[[696]](#footnote-697) והב"י שם כתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש בע"ז שם, והרש"ש במשנתינו תמה ע"ז.

ד] **ובקרקעות מ' סאה,** הר"ש כתב דהיינו דכל שיש בהן מ' סאה אין חוששין לגילוי, דאין הגילוי קשה להן כיון שהן כ"כ מרובין,[[697]](#footnote-698) והרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דכשהמים כ"כ מרובין נתבטל כח הארס בתוכן ואינו מזיק.

והרמב"ם בפי"ב מרוצח הי"ב השמיט לדין זה דמ' סאה אין נאסרין משום גילוי, ואזיל לטעמי' דס"ל דלת"ק אף מים מרובין שבכלים אין אסורין משום גילוי ואף כשאין בהן מ' סאה, וכ"ש דמים מרובין שבקרקע אין אסורין משום גילוי אף שאין בהן מ' סאה, והא דתנן הכא דבקרקעות מ' סאה הוא רק לדעת ר' יוסי דס"ל דמים מרובין אסורין משום גילוי, דמ"מ כל שהן בקרקע והן יותר ממ' סאה אינם אסורין משום גילוי,[[698]](#footnote-699) - אך לדעת הריבמ"צ והר"ש, הרי דבהא דתנן הכא לא מצינו שנחלקו רבנן על ר' יוסי, דלא מצינו דרבנן שרו אף במים שאין בהן מ"ס.

ה] הריבמ"צ פירש דהא דתנן ובקרקעות מ' סאה, היינו דכשיש בהן מ' סאה אינם אסורין משום גילוי, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש והרא"ש שהוכיחו כן מהא דליכא במקוה משום גילוי, והרי דאף במ' סאה ליכא משום גילוי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בע"ז ל' ב', וכ"כ הרא"ה והר"ן והנימו"י שם, וכ"כ הטור בסימן קט"ז, וכ"כ הרש"ס והגר"א בשנו"א, - אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה דמפרש דכל שיש בהן מ' סאה יש בהן משום גילוי, ורק כשהן יותר ממ' סאה אין בהן משום גילוי, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' שער ה' צ. ובארחות חיים בהל' מעקה, ועי' בתוי"ט שעמד על פלוגתת הרמב"ם והר"ש בזה, והמאירי בחולין ט' ב' הביא לב' הדעות, ותמה ע"ז דלא אמרה תורה טבול וסכן בעצמך.

ו] הטור בסימן קט"ז כתב, ז"ל, וכמה שיעור המשקין שיש בהן משום גילוי בכלי אין להם שיעור הן רב הן מעט, בקרקע קאמר בגמ' מ' סאה, ויהיב טעמא לפי שאז אין הארס ניכר בהן, י"מ אם הם מ"ס או יותר אז הארס בטל בהם ושרי ופחות מכאן אינו בטל ואסור, וי"מ איפכא שעד מ"ס מותר לפי שהן מועטין ואם הי' בהן ארס ניכר אם הם צלולין אבל כשהן יותר אפשר שיש בהן ארס ואינו ניכר בהן, וטוב לחוש לדברי שניהם, עכ"ל, ולכאו' מקור דבריו לב' הפירושים, הוא בד' הרי"ף והרא"ש בפ"ב דע"ז, - ואף דהרי"ף והרא"ש שם הביאו לב' הפירושים ברישא דמתניתין, ס"ל להטור דה"נ פליגי בהא דתנן דבקרקע מ"ס אם היינו דמ"ס מותרין ופחות מכך אסורין, או היינו דמ"ס אסורין ופחות מכך מותרין, וכ"ה מבו' גם בפי' הר"י מלוניל ובנימו"י בפ"ב דע"ז, שהוכיחו כפי' קמא דהרי"ף, מהא דאמרה תורה לטבול במקוה מ"ס אע"פ שהוא מגולה, והרי דלפי' בתרא כל שיש בקרקע מ"ס אסורין.

אמנם בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו מבו', דאף שפירשו ברישא דת"ק שרי במועטין משום דאם הי' בהן ארס הי' ניכר, מ"מ בהא דקאמר ר' יוסי דבקרקע מ"ס פירשו דהיינו דאם יש בהן מ"ס מותרין ואם אין בהן מ"ס ה"ה אסורין.

ופשוט דהטור דנקט דהפלוגתא ברישא דמתניתין הויא גם בסיפא, לטעמי' אזיל, דס"ל דר' יוסי אתא לפרש לדברי ת"ק, וכמש"נ לעיל אות ג', וע"כ אם הא דקאמר ת"ק כדי שתתבטל בהן המרה, היינו דמועטין מותרין משום דאם הי' בהן ארס הי' ניכר, הרי דהא דמפרש ר' יוסי דבקרקע מ' סאה, היינו דשיעור המרובין האסורין הוא מ"ס, דאין לומר דמכוון דברי ר' יוסי הוא דמ"ס מותרין ופחות מכך אסורין, דא"כ במה קאמר ת"ק דמים מועטין מותרין.

ז] **ובעיקר דעה זו דבקרקע אינם אסורין אלא כשיש בהן מ"ס, דכשאין בהן מ"ס אמרינן דאם הי' בהן ארס הי' ניכר, צ"ב דא"כ מ"ט בכלים כל שהן אסורין, ולא אמרינן דאם הי' בהן ארס הי' ניכר, ואם בכלים גזרינן מועטין אטו מרובין, מ"ש בקרקע לא גזרו מועטין אטו מרובין, - והפרישה שם כתב לפרש בזה, דכל הא דאמרינן דאם הי' בהן ארס הי' ניכר, הוא רק בקרקע דכח המים יפה ואין בארס כח ליפול לקרקעית, אבל בכלי שאין כח המים יפה הארס נופל לקרקעיתו של הכלי, ועיי"ש שכתב בשם המהרש"ל דאה"נ דאף מים שבכלים שרו כשאין בהן מ"ס, והא דתנן דבכלים אסורין, לא מיירי במים אלא בשאר משקין, דאין הארס ניכר בהן, וכתב ע"ז דהוא דוחק, והב"ח שם כתב ג"כ כד' המהרש"ל דגם בכלים שרי כשהן צלולין, והא דתנן דבקרקע מ"ס, הוא להשמיענו דאף בצלולין אסרינן כשיש בהן מ"ס, ובכלים לא משכח"ל, דאין לך כלי המטלטל מלא וריקן שיהא בו מ"ס, עכ"ד.**

ח] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דמעין כ"ז שהוא מושך אין בו משום גילוי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ג, אך בפסקי הריא"ז בפ"ב דע"ז נקט דאף מעין היש בו משום גילוי, והא דשותין מים מן המעינות, הוא משום דהארס בטל במים מרובין, וכ"ה מבו' גם בפי' הר"י מלוניל והנימו"י שם שהוכיחו דמים מרובין אין נאסרין משום גילוי, מהא דשותין מים מן המעינות, וצ"ע.

ובטעמא דמילתא כתב בפי' הרש"ס, דהוא משום דמעביר הארס, ובס' שערי אמונה כתב דלטעם זה, אף אם ל"ה מושך והמשיכו אח"כ מותר, - ועיי"ש שכתב די"ל דהא דאין בו משום גילוי הוא משום דאין הנחש שותה ממנו כשהוא מושך, ולפ"ז אם ל"ה מושך ונאסר ל"מ שימשיכו אח"כ.

ט] בתשו' עין יצחק או"ח סימן כ"ד סק"ב נקט בפשיטות, דכיון דמים מרובין אינם נאסרין משום גילוי, לפ"מ שפסק הרמב"ם כדעת ת"ק, הרי אף אם היו מים מועטין ונאסרו משום גילוי ועירבם עם מים מרובין ה"ה מותרין, ועיי"ש שכתב דמותר לערב לכתחילה, דרק באיסור אמרו דאין מבטלין איסור לכתחילה, ועיי"ש בהג"ה במה שהביא להעיר בזה מכ"ד, וכן נקט הפ"ת ביו"ד סימן קט"ז דבסכנה מותר להוסיף ולי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה,[[699]](#footnote-700) ועי' בפמ"ג במש"ז סימן ק"ב סקי"ב שציין למש"כ בסימן קט"ז אם בסכנה מבטלין לכתחילה, ולא זכינו לדבריו שם.

**אך המשנה ראשונה במשנתינו הק' בהא דתנן לעיל מ"ד דיין של תרומה שנתגלה ישפך, דהרי יש לו תקנה ע"י שירבה עליו,[[700]](#footnote-701) ועיי"ש שכתב דשמא הוספה ל"מ, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, דמאי נפ"מ אם מעיקרא נתערב הארס במים מרבין, או דאח"כ ריבה עליו מים, א"נ דאין מבטלין לכתחילה כדרך שאין מבטלין איסור, וכ"ש דבסכנה יש לחוש טפי שמא ישהנו עד שירבה ויבא לידי סכנה, א"נ דדינא קתני דאם הן מועטין ישפכו ואה"נ דאם מרבה עליהן מותרין, וצ"ע דא"כ היאך מותר לשפוך את היין של תרומה, כיון דיש בידו להרבות עליו ולהתירו, עכ"ד.**

י] באו"ה הארוך כלל כ"ג דין זה כתב בשם המרדכי והרא"ש דכל דבר של סכנה בטל בס', והדרכי משה ביו"ד סימן קט"ז סק"ב תמה ע"ז, דהא חייישינן לגילוי אף במ' סאה מים וא"א שלא יהא ס' אף אם נחשים שתו ממנו, והביאו הט"ז שם סק"ב, - והפר"ח שם סק"ד כתב דל"ד כלל, דבמים מגלין אין הארס מתבטל בס' ואפי' בק' אלא עד שתאבד המרה משום דזיהרא מיקלא קלי, אבל בכאן לענין הדג כל שיש ס' מתבטל טעם הדג וכמאן דליתי' דמי, עכ"ד, ועד"ז כתב בתשו' בית יהודה יו"ד סימן כ"ה דאם נתערבו מים מגולין בששים, ל"מ זה להתירם, והביאו הברכ"י בשיורי ברכה יו"ד סימן קט"ז סק"ה.

**פ"ח מ"ו**

א] אפי' הן ככר, **גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח אפי' הן ככד, ופירשה דהיינו דאפי' היו גדולים ככד לא יאכל מהן כלום, ועד"ז פירש הרע"ב לגיר' דילן דאפי' הן ככר, דאפי' אם הן גדולין הרבה והניקור מצד אחר, לא יאמר הוא אכל מצד אחד אני מצד אחר, והמלאכת שלמה כתב דלפ"ז מתפרש ל' ככר, דהוא מל' כר וכסת, או מל' כרי, - והתוי"ט הק' ע"ז דא"כ למאי תני תו אחד גדול ואחד קטן, וכן הק' המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף ובשם הר"ב אשכנזי.[[701]](#footnote-702)**

**וגיר' הרי"ף בפ"ב דע"ז אפי' הן בכד,[[702]](#footnote-703) ובפי' הר"י מלוניל בפ"ב דע"ז שם פירשה דהיינו דאפי' הן בחבית גדולה, ועד"ז הביא התוי"ט מפי' רבינו אליהו, ושמא תאמר בטל הארס בתוך המים מרובין שבתוכו, קמ"ל דלא בטל בפחות ממ"ס, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' הכא לא איירי כלל במים, אלא איירי בתאנים וכו', ועיי"ש בחי' הרא"ה במש"כ לפרש, וצ"ב, - ועי' עוד במלאכת שלמה ובתוס' אנשי שם במש"כ לפרש בע"א.**

**ב] בירושלמי אמרו מאן תנא נקורין רבן גמליאל היא, דרבן גמליאל אומר אף הנחש שהוא מקיא, ופירש הגר"א דהיינו דלרבנן דלא חיישי דהנחש מקיא, אין לחוש לארס הנחש, - ודחי א"ר יונה מה אכפלון מצוות לגבי נקורין, ופירש הגר"א דהיינו, דאין לדמות מה שמכשירין רבנן לענין מי חטאת, לענין ניקורין שהוא משום סכנה.**

**ולכאו' ע"ד זה הוא גם עיקר החשש דמים מגולין, דהא דחיישינן לכך, הוא משום דחמירא סכנתא מאיסורא, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בחולין ט' ב', דכל הא דמים מגולין אסורין הוא משום דשאני סכנתא מאיסורא, עיי"ש, והיינו או משום דלענין איסור אזלינן בזה בתר חזקה, או משום דליכא ריעותא כלל, ואכמ"ל.**

**ג] בע"ז ל' ב' תניא דמים שנתגלו לא ישקה מהן לא בהמתו ולא בהמת חבירו, ופריך והתניא אבל משקהו לבהמת עצמו, ומשני דכי תניא ההיא לשונרא, ופירש"י דלא מזיק לי' ארס דשונרא אכיל לי' לחויא, ופריך דאי הכי דחברי' נמי, ומשני דחברי' כחיש, ופריך דדידי' נמי כחיש, ומשני דהדר בריא, ופריך דחברי' נמי הדר בריא, ומשני דזימנין דבעי לזבוני' ומפסיד לי' מיני'.**

**והנה בטעם הא דאסור להשקות מהן לבהמתו, פירש"י בב"ק קט"ו ב', דהוא משום סכנת נפשות שמא ישחטנה אח"כ, וכ"כ הר"ן בע"ז שם, והתוס' שם נחלקו ע"ז דאף לבהמה טמאה לא ישקה משום בל תשחית,[[703]](#footnote-704) והוכיחו כן ממה שאמרו בע"ז דכל הא דמותר להשקות לשונרא דידי' הוא משום דהדר בריא, והרי דאלמלי הא דהדר בריא, הי' אסור להשקותה, ועוד דמ"ט לא מוקי לה בכל בהמה טמאה שאין לחוש שמא ישחטנה, וכתבו די"ל דלא בעי לאוקמי בשאר בהמות, דאטו בשופטני עסקינן שמשקין לבהמה דבר שמתה על ידן, (והב"ח בסימן קט"ז כתב דלפ"ז ניחא גם קו' קמייתא**) **וכ"כ הרשב"א שם, וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם בפי"א מרוצח הט"ו דאסור להשקות אף לבהמה טמאה, וכמש"כ הב"י בסימן קט"ז.[[704]](#footnote-705)**

**וצ"ע דהרי כל עיקר הא דמים מגולין אסורין, הוא משום דחמירא סכנתא מאיסורא, וא"כ הי' בדין דלא יהיו אסורין אלא לשתות מהן וכל דבר שיש בו משום סכנה, ומ"ט אסור להשקותם לבהמתו משום בל תשחית, הרי לענין זה הו"ל ככל איסור, דלא חיישינן בזה לספק זה.**

**ועד"ז צ"ע גם לדעת רש"י והר"ן, דהא דאסור להשקותם לבהמתו הוא משום סכנת נפשות, דמ"ט אסור להשקותם לבהמת חבירו, משום דמפסיד לממונו, הרי לענין האיסור להפסיד לחבירו, ל"ה לנו לחוש לספיקא דמים מגולין.**

**ד] וצ"ל בזה, דאף דעיקר האיסור דמים מגולין הוא משום דחמירא סכנתא מאיסורא, וע"כ הוא דחיישינן לכך, מ"מ אחר שאסרו מים מגולין בשתי' משום חשש זה, לא חילקו חכמים בדבר, ואסרו אף להשקותם לבהמתו משום בל תשחית, ולהשקותם לבהמת חבירו משום דמפסיד ממון חבירו.**

**ובס' שמירת נפש סימן ח' הביא לפרש כן בד' הרמב"ם, שכתב בפי"א מרוצח ה"ו, ז"ל, ולא ישתה מים מגולים שמא שתה מהן נחש וכיו"ב מזוחלי עפר וישתה וימות, עכ"ל, ואח"כ פירש לכל דיני גילוי, ובהט"ו כתב, ז"ל, מים שנתגלו לא ישפכם לרה"ר ולא ירבץ בהם את הבית ולא יגבל בהן את הטיט ולא ירחץ בהן פניו ידיו ורגליו ולא ישקה מהן בהמה בין בהמת חבירו בין בהמתו, עכ"ל, ויש להעיר דמ"ט לא פירש מעיקרא לכל דין מים מגולין שהן אסורין אף ברחיצה ולהשקותן לבהמתו וכו', - ונראה מזה דעיקר איסורא דמים מגולין הוא לשתי', דבזה יש משום סכנת נפשות, ואגב שאסרו אותם בשתי', החמירו לאסרן אף בשאר דברים, והביא לדון לפ"ז, דמש"כ הרמב"ם שם ה"ה דמכין אותו מכת מרדות, הוא רק בשתיית מים מגולין, אך בשאר מילי שנאסרו במים מגולין ליכא מכת מרדות, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד לפ"ז מה שמצינו בכ"ד בד' האחרונים שהקילו ברחיצה במים מגולין מבשתי'.[[705]](#footnote-706)**

**ה]** ונשיכת הנחש אסורה מפני סכנת נפשות, **במשנה ראשונה כתב להעיר, דהרי כל הני דאמרן נמי משום סכנה נינהו, ואמאי תני לה הכא, וכתב דקמ"ל דאין בה אלא משום סכנת נפשות ולא משום טריפה, וכדתנן בחולין נ"ח ב' דשהכישה נחש מותרת משום טריפה ואסורה משום סכנת נפשות, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה דאם הי' איסורה משום טריפה היתה מותרת אם שהתה י"ב חדש, דספק טריפה מהני לה שהיית י"ב חדש, והתפא"י כתב דנפ"מ בזה דאפי' ספק ספיקא אסור, ועוד דל"מ בזה ביטול דחד בתרי.**

**פ"ח מ"ז**

א] המשמרת של יין אסורה משום גילוי, ר' נחמי' מתיר, **בסוכה נ' א' ובב"ק קט"ו ב' מייתינן להא דתניא דמסננת יש בו משום גילוי, א"ר נחמי' אימתי בזמן שהתחתונה מגולה, אבל בזמן שהתחתונה מכוסה אע"פ שהעליונה מגולה אין בה משום גילוי, מפני שארס נחש דומה לספוג צף ועומד במקומו, ומבו' דטעמא דר' נחמי' הוא משום דאף אם שתה הנחש מן העליונה אינו הארס עובר דרך נקבי המסננת, וכ"כ הרמב"ם והר"ש במשנתינו,[[706]](#footnote-707) והרמב"ם הוסיף לפרש דהא דאינו עובר דרך המשמרת הוא משום דהארס שהנחש פולט טבעו שהוא מדובק וחלקיו מאוחזין ונתלין זב"ז וא"א לו לעבור את נקבי המסננת, ובל' הר"ש משמע דהא דאינו עובר דרך המשמרת הוא משום דהוא נקלט עם השמרים, אך לכאו' ל"ד הוא, שהרי להדיא אמרו בסוכה שם דלדעת ר' נחמי' מהני סינון אף למים מגולין.**

**ב] אך בפי' הרא"ה ע"ז ל' ב' כתב בטעמא דר' נחמי' דמשמרת אינה אסורה משום גילוי, דמפני שמנטפת שומע הנחש הקול ובורח, וכ"כ הר"ן שם, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' שער ה' (פט:) שכתב דמשמרת יש בו משום גילוי וחוששין שמא שתה ממנו הנחש, ומשמע דלמאן דפליג אין חוששין שמא שתה ממנו הנחש, וצ"ע דזה דלא כברייתא דסוכה וב"ק וכסוגיית הגמ' שם דטעמא דר' נחמי' הוא משום דמהני העברה במסננת למים מגולין.[[707]](#footnote-708)**

**ונראה די"ל בזה בדעת הרא"ה והר"ן, דמתניתין וברייתא פליגי, דהכא תנן סתמא דר' נחמי' מתיר, ומשמע דאף כשהתחתונה מגולה לי"ב משום גילוי, ובע"כ דהוא משום דלא חיישינן ששתה הנחש ממנה, אך תנא דברייתא ס"ל דטעמא דר' נחמי' הוא משום דארס נחש צף ועומד במקומו ומהני לי' סינון, וע"כ לא שרי אלא כשהתתחתונה מכוסה, אך אם התחתונה מגולה יש בה משום גילוי.**

**ג] ובזה מתישב מה שעמד במסורת הש"ס בסוכה שם בהא דמייתינן התם לברייתא דר' נחמי' ולא מייתינן למשנתינו, ואמנם במלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דברוב ספרים ל"ג למשנה זו, אך הראשונים מפרשי המשנה גרסו למשנה זו, וכ"ה גם ברי"ף ורא"ש בפ"ב דע"ז, ולהנ"ל ניחא, דלתנא דמתניתין טעמא דר' נחמי' הוא משום דאין הנחש שותה מן המשמרת, ולא מצינו דמים שנתגלו מהני להו העברה במסננת, ורק לתנא דברייתא ס"ל לר' נחמי' דמהני העברה במסננת למים ששתה מהן נחש.[[708]](#footnote-709)**

**ד] הרמב"ם בפי"א מרוצח הי"ד פסק כת"ק דמים מגולין אסורין אף אם סיננו במסננת, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ג' שער ה' פט: והטור בסימן קט"ז, - אך בשטמ"ק בב"ק קט"ו כתב בשם הרמ"ה כתב דקי"ל כר' נחמי', משום דסוגיין דעלמא כוותי', ועוד דהא ר' סימון אמר ריב"ל ס"ל כוותי', (דקאמר התם דלא שנו אלא שלא טרקו וכו'), וכ"ה משמעות דברי התוס' בע"ז ל"ה א' סוד"ה משום ניקור.**

**ה] בסוכה נ' א' אמרו דאף לר' נחמי' דמהני העברה במסננת, היינו להדיוט, אך לגבוה ל"מ, דהקריבהו נא לפחתך הירצך או הישא פניך, ובב"ב צ"ז ב' אמרו דמה"ט אין אומרים קידוש היום על היין שנתגלה אף שהעבירוהו במסננת, משום דהקריבהו נא לפחתך וכו', ואין אומרים קידוש היום אלא על היין הראוי לינסך ע"ג המזבח, ולא נתפרש בד' הראשונים, דכיון דמהני העברה במסננת, מ"ט יש בזה משום הקריבהו נא לפחתך.[[709]](#footnote-710)**

**והנה הראבי"ה בסימן תקכ"ד כתב דבזה"ז דאין נחשים מצויין אומרים קידוש היום על יין מגולה, ולי"ב משום הקריבהו נא לפחתך, ומבו' מדבריו דהא דיש ביין מגולה משום הקריבהו נא לפחתך, הוא משום חשש שתיית הנחש, ויש להסתפק אם הוא משום דכל שיש לחוש שהי' בו ארס, ה"ז מאוס אף אחר שסיננוהו, או דהוא מאוס מכח החשש ששתה ממנו הנחש, אף אם לא נתן בו ארס, (ועי' בשפ"א בסוכה שם שדן בזה), וע"כ בזה"ז דאין נחשים מצויין לי"ב משום הקריבהו נא לפחתך.**

**ו] אמנם הנה הרי"צ גאות בהל' קידוש כתב דאף בזה"ז דלא קפדינן אגילוי, אין אומרים על יין מגולה קידוש היום משום דהקריבהו נא לפחתך וכו', והובא בטוש"ע סימן ער"ב ס"א, והב"ח שם כתב דזה נלמד מהא דאסרינן יין מגולה לקידוש אף שהעבירו במסננת ולי"ב סכנה, וה"נ הוא אסור אף בזה"ז דלא קפדינן אגילוי, וכ"כ הגר"א, וכ"ה מבו' גם בד' הפרישה שם סק"ג, ולכאו' מבו' בדבריו, דהא דיש ביין מגולה משום הקריבהו נא לפחתך, אי"ז מכח חשש שתיית הנחש, וע"כ אף בזה"ז דלא חיישינן לנחשים, יש בו משום הקריבהו נא לפחתך.**

**אך הנה הפמ"ג שם במש"ז סק"א נסתפק במשקה דעביד טיף טיף דאין בו כלל משום גילוי, אם נאסר לקדש עליו, דאפשר הפחות והסגנים לא קפדי כי אם ביש חששא, אף האידנא, עכ"ד, ומבו' מדבריו די"ל דהא דיש ביין מגולה בזה"ז משום הקריבהו נא לפחתך, הוא משום חשש הארס, דאף דמדינא ליכא למיחש להכי, מ"מ הפחות והסגנים חיישי להכי,[[710]](#footnote-711) - ולפ"ז מתפרש כן גם הא דאסרינן ביין מגולה שסיננו במסננת, דאף דהסינון מועיל דליכא למיחש שנשתייר שם ארס, מ"מ הפחות והסגנים חיישי להכי, וע"כ אינו ראוי למזבח ולקידוש היום.**

**ז] והמג"א שם סק"א כתב דאפשר דאם עמד שעה מועטת מגולה אין קפידא, ובפרט במדינות אלו דאין היין מצוי כ"כ וגם הפחות והסגנים לא קפדי בדיעבד אא"כ נמר ריחו וטעמו, עכ"ד, והשעה"צ שם דקדק מדבריו דמדינא אין קפידא בשעה מועטת אף במקומות שהיין מצוי, ומבו' לפ"ז, דהא דיין מגולה יש בו משום הקריבהו נא לפחתך, אי"ז משום חשש שתיית הנחש, אלא הוא משום דמתקלקל טעם וריח היין ע"י גילויו, וזהו שכתב המג"א דבשעה מועטת אין לחוש, וצ"ע בד' הפמ"ג שנסתפק בדין משקה דעביד טיף טיף, ולכאו' לפ"ד המג"א אין לחלק בזה.**

**אך הדברים צע"ג, שהרי בסוכה שם אמרו דמים שנתגלו והעבירם במסננת פסולין לניסוך, והרי דהא דיש במשקין מגולין משום הקריבהו נא לפחתך, אי"ז משום שנתקלקל טעמו וריחו, אלא משום חשש שתיית הנחש, וא"כ הי' לנו לאסור אף בזמן מועט.[[711]](#footnote-712)**

**ח] ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן א' האריך הרבה בזה, ועיי"ש שכתב להוכיח מד' השאילתות והבה"ג דטעם איסור יין מסונן, הוא משום שכבר הי' בו הארס ול"ה היין נקי, ואף שסיננו אח"כ מ"מ נעשה מאוס, דאין דרך נכבדים לשתות ין שנפל בו דבר נמאס וניקוהו ע"י סינון, ועיי"ש שפירש בזה פלוגתת רבוותא ביין שהיו בו קמחים וסיננוהו אם הוא כשר לקידוש, ואכמ"ל, ומש"כ המג"א להכשיר בשעה מועטת, הוא משום דבזה"ז דאין חשש לארס נחש, ואין לחוש אלא שאין היין נקי, מסתבר דאין לחוש לשעה מועטת שיפול שם איזה דבר, ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דמה שסיים המג"א להכשיר כל שלא נמר טעמו וריחו, היינו במקומות שאין היין מצוי, דבמקומות אלו אין דרך הפחות והסגנים להקפיד על גילוי, אלא כשהי' מגולה זמן כזה שיש לחוש שנמר ריחו וטעמו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**ט] הטור באו"ח סימן ער"ב הביא להך דינא דאין מקדשין על היין המגולה שסיננו במסננת משום דאין מקדשין אלא על היין הראוי לנסכו ע"ג המזבח, והפרישה שם סק"ג הביא בשם מהר"א מפראג שהק' דהטור גופי' כתב ביו"ד סימן קט"ז דיין מגולה שהעבירו במסננת אסור, ועיי"ש שכתב דאפשר דהטור כתבו אליבא דידן בזה"ז דלא חיישינן לגילוי דאפ"ה אסור לקדש, והיינו דמהא דאסרינן לר' נחמי' אף כשהעבירו במסננת, נלמד דיש לאסור אף במקום דאי לחוש לארס נחש, וכ"כ הב"ח שם, ועמש"כ בזה הט"ז ביו"ד סימן קט"ז סק"א.**

**י] בב"ק קט"ו ב' אמרו דאף לר' נחמי' דאין במסננת משום גילוי, היינו רק כשלא טרקו, אבל טרקו אסור, ופירש"י דאם עירבו אדם אסור משום דמתבלבל הארס עם היין ויוצא דרך המסננת לכלי, ואמרו שם דמה"ט אף לר' נחמי' ל"מ להתיר מים מגולין ע"י מסננת, ופירש"י דהוא משום דכשמערה ושופך מן החבית למסננת מטריק ומתבלבל הארס עם היין ויוצא דרך המסננת לכלי, ולא שרי אלא אם מנח מידי ואפומא דחביתא ושפי לי', ופירש"י דהיינו שמניח בגד או שולי כברה על פי חבית ומסננו בנחת.**

**יא] והנה המאירי שם כתב דמים שנתגלו לא ישפכם ברה"ר וכו' ואפילו סננן במסננת והוא כלי ע"ג שהיין מסתנן מעליון לתחתון, ומ"מ אם סננו בבגד וכיו"ב רשאי, עכ"ד, וצ"ע דמסוגיית הגמ' בסוכה וב"ב מבו' דלרבנן ל"מ אף כשסיננו ע"י בגד, דאל"כ מ"ט לא מוקמינן לה אף כרבנן וכגון שסיננו בבגד, (ושמא בכה"ג אף לי"ב משום הקריבהו נא לפחתך, וצ"ע), - ולכאו' צ"ל דדעת המאירי דקי"ל כר' נחמי', וכמש"כ השטמ"ק שם בשם הרמ"ה, ומש"כ דאסור אפי' סיננם במסננת, הוא משם מה שאמרו שם דכששופך מים מגולין למסננת אסור אף לר' נחמי', וזהו שכתב דרק אם סיננו בבגד וכיו"ב, והיינ כשנותן על פי החבית ומסננו בנחת, ה"ז מועיל להתיר.**

**פ"ח מ"ח**

א] חבית של תרומה שנולד בה ספק טומאה, **בפירש"י בפסחים ט"ו ב' פירש דהוא כגון שנכנס אדם טמא לשם ספק נגע בה ספק לא נגע, והתוס' שם הק' ע"ז דאם ברה"י ספיקו טמא ואם ברה"י ספיקו טהור, וכן הק' הר"ש והרא"ש במשנתינו.**

**והפנ"י שם עמד ע"ד התוס' דמאי קשיא להו, הרי שפיר י"ל דאיירי ברה"י, ואע"ג דספק טומאה ברה"י טמא מה"ת, אפ"ה שפיר סבר ר"א דיניחנה במקום המוצנע משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, וכמו שאמרו בבכורות ל"ג ב' דטעמא דר"א הוא משום דשמא יבא אלי' ויטהרנה, - ועיי"ש שכתב דיש לישב, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דדעת התוס' דכל מה שאמרו דצריך להניחה במקום המוצנע משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, היינו משום דמספק"ל שמא טהורה היא ויש בה דין משמרת, ואך דמ"מ הי' בדין דלא יהא צריך לשמרה כיון דבלא"ה היא הולכת לאיבוד, וע"ז הוא דאמרינן דשמא יבא אליהו ויטהרנה וע"כ לא חשיבא כהולכת לאיבוד, אך כל שנטמאה בספק טומאה ברה"י דהיא טמאה ודאי, וא"צ לשמרה, ל"מ מידי הא דשמא יבא אליהו ויטהרנה, וכ"כ בשיעורי הגר"ד פוברסקי שם.[[712]](#footnote-713)**

**ב] ובנימוקי הגרי"ב שם כתב לישב ד' רש"י, דמיירי בגוונא דמספק"ל אם הוא רה"י או רה"ר, כגון דמספק"ל אם היו ג' בנ"א, ובכה"ג הוי התרומה תלוי' ואינה טמאה ודאי ולא טהורה ודאי, ועי' גם במהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ה אות מ"ב שכתב כן, אלא שלא פירש כן בד' רש"י, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דלא מצינו להתיר בזה משום חזקת טהרה, דכיון דגזה"כ הוא דבספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה וחשיב כאילו אין כאן חזקת טהרה, א"כ כל דמספק"ל אם הי' ברה"י או ברה"ר, הוי כמו דמספק"ל אם שייך בזה חזקת טהרה, וע"כ לא מצינו לטהר משום חזקה, ועיי"ש שכתב עוד דאין לטהר בזה משום ספק ספיקא, דשמא ברה"ר הי' ואת"ל ברה"י שמא לא נגע בה הטמאה, דספק טומאה ברה"י אין טומאתו משום ספק אלא בודאי, ולא חשיב כספק ספיקא.[[713]](#footnote-714)**

**ג] ובמרומי שדה שם כתב לישב ד' רש"י, דבתרומה אף בספק טומאה ברה"ר דטהור, מ"מ הוי היסח הדעת דפוסל בתרומה, וכתב דד"ז צריך עוד ביאור, - ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן בחולין ב' ב' שכתב בדין טמא ששחט במוקדשין וספק אם נגע, דאף דעזרה רה"ר היא, מ"מ לא מטהרינן מספק, וכמשה"ק התוס' שם, משום דבעו שימור דכתיב משמרת תרומותי, וע"כ צריך שיהא ברי לו שהן טהורין, ואם לאו אסור להקריבן, עכ"ד, ועי' באחיעזר ח"ב סימן א' ס"ק ג' - ה' שהאריך הרבה בזה,[[714]](#footnote-715) ומשה"ק שם סק"ה ע"ד הרמב"ן, עמש"כ בזה באו"ש פ"י מטומ"א הי"ז, ומש"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"ה סק"ה, ואכמ"ל.**

**ד] התוס' בפסחים שם כתבו לפרש, דמיירי בב' חביות ברה"י ונגע באחת מהן ואינו יודע באיזה מהן נגע, דשתיהן תלויות מה"ת, דלא ילפינן מסוטה דברה"י ספיקו טמא, אלא דבר שיכול להיות אמת כעין סוטה, אבל הכא דודאי אחת מהן טהורה אין לטמאות שתיהן מספק, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו.**

**ובתו"י בנדה ג' א' הק', דאם בכה"ג דאינו יכול להיות אמת לא ילפינן מסוטה, א"כ מ"ט שתיהן תלויות, ולא אזלינן בתר חזקה לטהרן, דומיא דהא דמטהרינן להו ברה"ר, משום דמוקמינן להו אחזקתייהו, וכתב דהלכות טומאה גמירי להו, והכי גמירי הלכתא, דדבר שא"א להיות טמא ודאי או טהור ודאי, ברה"י תולין וברה"ר טהור.**

**ה] והמהר"ם בחולין ט' ב' כתב לישב, דה"ט דל"ד לסוטה משום דודאי שלא נטמאו שניהם, אינו גורם אלא לענין דלא נילף מסוטה שיהיו שניהם טמאים ודאי, כיון דודאי לא נטמאו שניהם, אבל מ"מ ילפינן לה מסוטה לענין דברה"י לא מוקמינן לה אחזקתייהו כמו ברה"ר, שהרי מצינו בסוטה דברה"י לא אזלינן בתר חזקה כלל, והרי דברה"י מגרע כח החזקה, וע"כ גם במידי דל"ד לסוטה ממש, מ"מ לענין דלא מוקמינן לה אחזקה ברה"י ילפינן לה שפיר מסוטה, עכ"ד, והביא לדבריו בתוס' הגרע"א במשנתינו, ויסוד הדברים הוא, דהא דלא אזלינן בסוטה בתר חזקה, אי"ז מכח הא דספק טומאה ברה"י טמא, אלא הוא דין בפנ"ע דברה"י לא אזלינן בתר חזקה, דאם הוה אזלינן בתר חזקה, ל"ה בזה לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, וע"כ אף בכה"ג דא"א להיות דליכא לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, מ"מ יש בזה להך דינא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י.**

**ו] והש"ש בש"א פי"ז כתב לישב, דאף א"א שיהו טמאין ודאי, כיון דבע"כ א' מהן טהור, מ"מ כיון דיכול להיות שיהיו שניהם טמאין מספק, א"כ שפיר קם לי' אדינא דסוטה דברה"י אינו מועיל חזקת טהרה, ואין מורין בהם הוראה ודאית שיהיו טמאין רק שיהיו טמאין מספק וזה יכול להיות, עכ"ל.**

**ומשמעות דבריו דלעולם עיקר דינא דספק טומאה ברה"י הוא דספיקו טמא, ומכח זה הוא דלא אזלינן בתר חזקה, וליכא דין בפנ"ע דלא אזלינן בתר חזקה, ואך דמ"מ אף היכא דא"א לנו להכריע את הספק כודאי משום דהו"ל תרתי דסתרי, מ"מ מהני הך דינא דספק כודאי דעכ"פ יש לנו להסתפק ודלא ניזיל בתר חזקה.[[715]](#footnote-716)**

**ז] הר"ש כתב די"מ דאיירי בשרץ בפי חולדה וחולדה מהלכת ע"ג ככרות ספק נגע וספק לא נגע, ושמא זהו מכוון הריבמ"צ שפירש למשנתינו בספק אם נגע השרץ, והק' ע"ז דא"כ ק' טפי דאף ברה"י ספיקו טהור.**

**והי' מקום לישב בזה, לפמש"כ הרמב"ן בחולין שהבאנו לעיל סק"ג דכל דאיכא דין משמרת לא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר, וה"נ לא מטהרינן בספק טומאה באין בו דעת לישאל.**

**אך לכאו' אי"ז מתישב, ומתרי טעמי, חדא, דמשנה ערוכה היא בטהרות פ"ד מ"ב דהשרץ בפי חולדה וחולדה מהלכת ע"ג ככרות של תרומה ספק נגע ספיקו טהור, והרי דאף בתרומה מטהרינן בספק טומאה דאין בו דעת לישאל, וכבר הביא מזה בתוס' הרשב"א פסחים ט"ו א',[[716]](#footnote-717) - ועוד, דלכאו' עיקר מה שפירשו למשנתינו בדבר שאין בו דעת לישאל, הוא כדי לישב לקו' הראשונים דאם ברה"ר ספיקו טהור ואם ברה"י ספיקו טמא, והרי דס"ל דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא אף בתרומה, וא"כ ה"נ בדין דספק טומאה דאין בו דעת לישאל טהור אף בתרומה, וצ"ע.**

**ח] בתוס' הרשב"א בפסחים שם הביא בשם ריב"א שתמה ע"ד רש"י ודעימי' דמאי דוחקייהו, הרי בכמה מקומות מצינו טהרות תלויות, וכדתנן בטהרות בב' שבילין וכו' והלך באחד מהן ועשה טהרות והזה ושנה וטבל והלך בשני ועשה טהרות, דאם קיימות הראשונות אלו ואלו תלויות, והר"ש שם הביא בשם ר"י שתמה ע"ז, דהכא בע"כ איירי כשנולד בה ספק טומאה דאורייתא, וכדמפרשינן בבכורות ל"ד ב' לטעמייהו מקראי, והך דינא דהטהרות תלויות אינו אלא מדרבנן, דמדאוריתא מוקמינן להו אחזקת טהרה, כדחזינן דאם נאכלו הראשונות קודם שעשה את השניות, אף השניות טהורות, ומדרבנן הוא דלא מטהרינן להו משום דדמי חוכא ואיטלולא לטהר שתיהן לאדם אחד, וכן הק' הר"ש במשנתינו.**

**ובדעת הריב"א הי' מקום לומר דס"ל דהך דינא דאם קיימות הראשונות אלו ואלו תלויות הוא מדאורייתא, דכל הא דמטהרינן בספק טומאה ברה"ר, הוא רק בספק נטמא ספק לא נטמא, אך בכה"ג דודאי נטמא אחד מן הטהרות והספק הוא איזה מהן נטמא, לא מטהרינן, והא דאם נאכלו הראשונות קודם שעשה את השניות, אף השניות טהורות, הוא משום דבכה"ג הוי העמדת הספק על השניות בפנ"ע אם נטמאו, וע"כ יש בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, - אך הנה בתוס' הרשב"א שם י' א' הוכיח דהא דמטמאינן בב' שבילים וכו' אינו אלא מדרבנן, מסוגיית הגמ' בנזיר נ"ז א' דפריך אהא דתנן דב' נזירים שאמר להן אחד ראיתי אחד מכם שנטמא ואיני יודע איזה מכם מגלחין ומביאין קרבן טומאה וקרבן טהרה, דהו"ל ספק טומאה ברה"ר, והרי דאף בכה"ג דנטמא אחד מהן והספק הוא איזה מהן נטמאה, איכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וצ"ע.**

**ט] בתור"פ בפסחים שם תירץ דמיירי דהך ספק טומאה באה מספק ראי' דאשה, דטומאה דבאה מגוף האשה לא ילפינן מסוטה, ומש"ה לא אמרינן ספיקו טמא אע"ג דהוי ברה"י, וזה כמש"כ התוס' בנדה י"ז ב' ד"ה ואין שורפין, דבספק ראי' ליכא גם לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא.**

**וצ"ע דכיון דספק ראי' לא ילפינן מסוטה, א"כ יש להעמידה בחזקת טהרה, ומ"ט הויא התרומה תלוי', ולכאו' צ"ל כמש"כ המהר"ם בנדה כ"א א', דאף דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, מ"מ לא מטהרינן בזה משום חזקה, אלא הוי ספק טומאה,[[717]](#footnote-718) אך הנה בד' התוס' שם י"ז ב' מבו' דבספק ראי' מטהרינן אף ברה"י משום החזקה, ועמד ע"ז הערול"נ שם כ"א א', - ושמא איירי הכא בספק אם הדם הוא מן החדר או מן העלי', דבכה"ג לא מטהרינן משום חזקה, משום דדמי החדר מצויין ביותר, וכמש"כ התוס' שם.**

**י] בשטמ"ק החדש בבכורות ל"ג ב' הביא מתוס' חיצוניות שתירץ, דמיירי ברה"ר וכגון שהטומאה באה מנגע ונדה דלא ילפינן מסוטה, דכל טומאה מגוף האדם לא ילפינן ספיקה מסוטה כיון דא"א לברר, והובאו דבריהם גם במלאכת שלמה במשנתינו, - ולכאו' הי' נראה דמכוון דבריהם הוא דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, אך ממה שסיימו דא"א לברר, נראה דמכוון דבריהם הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש בריש נדה בהא דבספיקא דמעל"ע טמא אף ברה"ר, דהוא משום דאין ספיקתה ראוי להתגלות יותר מחמת רבים, ומש"כ התוס' חיצוניות כן גם לגבי ספק בטומאה שבאה מנגע, י"ל דהיינו בנגע שהוא במקום סתר, דאין הספק ראוי להתגלות יותר מחמת הרבים.**

**והנה מבו' עוד מדבריהם, דאף דליכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, אך יש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י טמא, וע"כ הוצרכו להעמידה ברה"ר, ואם מכוון דבריהם הוא דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, צ"ל דכ"ז הוא בדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, דבזה אמרינן דספק ראי' חמיר טפי ולא מטהרינן לי' ברה"ר, אך דינא דספק טומאה ברה"י טמא הוא אף בספק ראי',[[718]](#footnote-719) וגם י"ל, למש"כ התוס' בריש נדה, דמההיא דרב גידל יש ללמוד אף לספק ראי', וע"כ ה"נ הא דילפינן מדרב גידל לטמא בספק טומאה שיש בו דעת לישאל, הוא אף בספק ראי', (ועמד ע"ז באבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ב), - ואם מכוון דבריהם הוא משום דאין הספק עשוי להתברר ע"י הרבים, שפיר י"ל דאי"ז טעם אלא דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, אך טומאת ספק טומאה ברה"י היא אף בכה"ג, אך בד' התוס' הרא"ש בנדה י"ז ב' מבו' דבספק שאינו עשוי להתברר ע"י הרבים, אף ליכא לטומאת ספק טומאה ברה"י, עיי"ש.**

**יא] בהגה' הגרא"מ הורוויץ במשנתינו כתב די"ל דאיירי בחבית אחת ובודאי נגע בה ספק טמאה, דבכה"ג אינו טמא רק מספק אפי' ברה"י, וציין לנדה כ"ח ב', והוא מה שאמרו שם בטומטום ואנדרוגינוס שראו לובן או אודם, אין שורפין עליו את התרומה, ומה שציין עוד לנדה ל"א א', כנראה ט"ס הוא, - ובאבי עזרי פי"ט מאיסו"ב ה"א הוסיף לפרש בזה דהוא משום דדוקא בספק שרץ ספק צפרדע, שאין הספק עליו, שאם היינו רואים אותו היינו יודעים מה הוא, אלא שאין אנו יודעים אם נגע בשרץ או בצפרדע, אבל אם המטמא לפנינו ומספק"ל אם הוא טמא או טהור, כיון דהספק לפנינו ולא הוכרע, לי"ב חילוק רשויות, והנוגע בו בין ברה"י ובין ברה"ר הוא ספק טמא.[[719]](#footnote-720)**

**יב] בביאורים שבסוף חי' הריטב"א לנדה סימן ז' סק"ז הביא ממערכות דברי אמת מכת"י קטז: שכתב בדעת רש"י, דאין שורפין תרומה על ספק טומאה ברה"י, והוכיח לזה מדינא דהכא, עיי"ש,[[720]](#footnote-721) ובדבריו נתישבו דברי רש"י בפסחים, שהעמידה בספק נגע ספק לא נגע, וכ"כ המהרש"א בשבת ט"ז דאף דספק טומאה ברה"י טמא, אין שורפין ע"ז תרומה וקדשים, - אך זה דלא כפשטות הסוגיא בנדה ג' א' דלרבנן שורפין על ספק טומאה ברה"י, ואכמ"ל.**

**יג]** ר"א אומר וכו', **בבכורות ל"ד א' מייתינן כמה אמוראי דמפרשי דפלוגתייהו היא בהא דכתיב ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומתי, ר"א סבר בב' תרומות הכתוב מדבר אחת תרומה טהורה ואחת תרומה תלוי' ואמר רחמנא עביד לה שימור, ור' יהושע תרומתי כתיב, ופרכינן עלה, דר"א ס"ל בעלמא דיש אם למסורת, ומסקינן דבהא קמיפלגי, ר' יהושע סבר הראוי' לך שמור ושאינה ראוי' לך לא תשמור, ור"א הא נמי ראוי' היא שמא יבוא אליהו ויטהרנה.**

**והר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו דטעם פלוגתייהו הוא בקרא דמשמרת תרומתי אם יש אם למקרא או יש אם למסורת, וכ"כ בפירש"י בפסחים ט"ו א', והתוי"ט בכריתות רפ"ד עמד ע"ז דזה דלא כמסקנת הגמ' בבכורות, ועיי"ש במש"כ לישב בזה, ועי' גם מש"כ בזה המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ה אות מ"ב ד"ה וראיתי והפנ"י בפסחים שם, ואכמ"ל.**

**יד]** ר' יהושע אומר אם היתה מונחת במקום המוצנע יניחנה במקום התורפה, ואם היתה מכוסה יגלנה, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר' יהושע ס"ל דמביאים אותה לידי איבוד כדי שתישפך מסבה אחרת חוץ מספק טומאה, ומבו' בדבריו דהא דאמר ר' יהושע דיניחנה במקום התורפה ודיגלנה, אי"ז היתר בעלמא, אלא דינא הוא דיש להניחנה במקום שהיא עשוי' ליאבד שם כדי שתשפך מסיבה אחרת, וכ"ה מבו' בפי' הריבמ"צ לקמן מי"א, ועיי"ש שכתב דהוא כדי שלא יבואו בה לידי תקלה, וכ"כ בתוס' אנשי שם במשנתינו בשם ס' שושנים לדוד, וזה כמש"כ הרמב"ם ברישא דמתניתין דאם נתברר לנו שהיא טמאה חובה לשפכה לדברי הכל, והיינו משום חשש תקלה, וע"כ אף בתלוי' דא"א לשפכה, יש להביאה לידי כך שתשפך מסיבה אחרת, ועד"ז כתב התפא"י.**

**ובפירש"י בבכורות ל"ג ב' פירש, ז"ל, ר' יהושע אומר וכו', מעכשיו אינה ראוי' לאכילה שמא טמאה היא ולא לזילוף שמא טהורה ואסור לאבדה, הלכך יגלנה ותיטמא ותהא ראוי' לזילוף, עכ"ל, והביאו התוי"ט במשנתינו, ומשמעות דבריו דראוי לגרום לה שתיטמא, כדי שתהא ראוי' לזילוף, ובס' הון עשיר במשנתינו פירש דהוא כדי שלא ישהנה ויבא לידי תקלה, - אך יש לפרש דראוי לגרום כן, כדי שתהא ראוי' לזלף בה, דיש בזה לקיום דין תרומה טמאה, וכ"ה מבו' להדיא בפי' ר"ח בפסחים ט"ו א', עיי"ש.**

**אך בפירש"י בפסחים שם פירש לדברי ר' יהושע, דאם רצה יכול לגרום לה טומאה, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, ומבו' דלאו דינא הוא דיביאנה לידי טומאה, אלא הוא התירא בעלמא דאינו מוזהר על שמירתה.[[721]](#footnote-722)**

**טו] בפירש"י בבכורות שם מבו' דמפרש דהא דיגלנה, היינו דעי"ז יש לחוש לטומאה, וכן דקדק התפא"י מדברי בפסחים ט"ו א', ועיי"ש בתחילת דבריו שכתב דיש לפרש להא דיגלנה דהיינו דעי"ז יהא בה חשש שתיית נחש ויהא מותר לשפכה, וכדתנן לעיל מ"ד.**

**והנה אמנם למש"כ רש"י בבכורות דהא דיגלנה הוא כדי שתיטמא ותהא ראוי' לזילוף, בע"כ דהיינו במקום שאין לחוש לנחש, דבמקום שיש לחוש לנחש אין מזלפין בו, וכמבו' מהא דתנן לעיל מ"ד דחבית של יין שנתגלתה תישפך, אך למש"כ רש"י בפסחים דהא דיגלנה הוא היתר בעלמא לגלותה, לכאו' שפיר הו"מ לפרש דהיינו דהוא רשאי לגלותה במקום שנחשים מצויין, אף דעי"ז יהא בה חשש שתיית נחש, ועי' במשנה ראשונה שעמד ע"ד רש"י שם דמ"ט לא פירש כן.**

**וראיתי לפרש בזה, דהוא משום דתרומה טמאה ותלוי' לא נתמעטו מעיקר דין משמרת, אלא דא"צ לשמרם מטומאה, כיון דאי"ז מוסיף בהן איבוד, אך יש לשמרם מחשש שתיית נחש, דה"ז מוסיף בהן איבוד, דמכח זה אינם ראויין אף לזילוף, וע"כ בע"כ דהא דתנן דיגלנה הוא בענין דליכא למיחש לשתיית נחש, אלא דעי"ז תיטמא, אך בעיקר הך מילתא דאף בתרומה טמאה איכא דין משמרת לשמרה מהפסד דינה, אין הדבר ברור, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש בפסחים שם.[[722]](#footnote-723)**

**טז]** ר"ג אומר לא יחדש בה דבר, **הרא"ש כתב דהיינו דא"צ לשמרה וגם לא יגרום לה טומאה, וכ"כ המאירי בפסחים ט"ו א', דאם היתה במקום המוצנע לא יניחנה במקום התורפה וכו', ואם היתה במקום התורפה א"צ להניחה במקום המוצנע, ומבו' בדבריהם דאף דאם היתה מונחת במקום התורפה א"צ להניחה במקום המוצנע, אך אם רוצה להניחה שם רשאי, וכ"כ המהר"י קורקוס בפי"ב מתרומות ה"ב בדעת הרמב"ם שם ה"ג, עיי"ש.**

**אך הכס"מ שם כתב בשם הר"ש דדינא הוא דלא יזיזנה ממקומה לשמרה, דמוטב שתטמא כדי שתהא ראוי' לזילוף, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם דלא יזיזנה ממקומה לשמרה, ואך דלדעתו אין הטעם כדי שתהא ראוי' לזילוף, אלא כדי שתשרף ולא יבא בה לידי תקלה.**

**טז] בטעמא דר"ג דלא יחדש בה דבר ואסור לגרום לה טומאה, כתב בפי' הרגמ"ה בבכורות ל"ד א' דהיינו כר"א דשמא יבא אליהו ויטהרם, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס,[[723]](#footnote-724) וכ"ה בסוגיית הגמ' בבכורות ל"ג ב' דמה"ט י"ל דמודה ר"ג בבכור שאחזו דם, דמקיזין לו אף במקום שעושה מום, וצ"ע דא"כ מ"ט ס"ל דאם היתה מונחת במקום התורפה א"צ להניחה במקום המוצנע, וא"צ לשמרה שלא תטמא.**[[724]](#footnote-725)

**ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דס"ל דלא אסר רחמנא אלא לגרום לה טומאה בידים, וצ"ב דהרי קרא דמשמרת אמור בתרומה טהורה ובתרומה תלוי', ובתרומה טהורה הוא חייב בשמירתה, וכיון דאף תרומה תלוי' נכללה בהך קרא, מ"ט אינו חייב בשמירתה.**

**וצ"ל בזה דבדינא דמשמרת נכלל תרתי, דעיקר דינא דמשמרת הוא דתרומה אסור לטמאותה, ונכלל בזה עוד, דאף מוטל עליו לשמרה שלא תבא לידי כך, ובזה הוא דאמרינן דבתרומה תלוי' דבלא"ה היא הולכת לאיבוד, אף דאסור לטמאותה, מ"מ לא נתחייב לשמרה שלא תבא לידי טומאה, כיון דבלא"ה היא אבודה.[[725]](#footnote-726)**

**יז] וי"ל עוד עד"ז, די"ל דעיקר דינא דמשמרת תרומותי דאורייתא, הוא שלא לטמאות את התרומה, והא דצריך לשמרה שלא תבא לידי טומאה, אי"ז אלא מדרבנן,[[726]](#footnote-727) וזהו דס"ל לר"ג דאף דגם בתרומה תלוי' איכא לדינא דמשמרת, מ"מ לא החמירו בה חכמים להצריך לשמרה שלא תבא לידי טומאה, כיון דבלא"ה היא הולכת לאיבוד.**

**יח] ואמנם מדברי הרמב"ם יש להוכיח דמפרש טעמא דר"ג בע"א, דהנה הרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"ג פסק כדעת ר"ג דלא יחדש בה דבר, ושם ה"ד וה"ה כתב בחבית שנשברה וכו' דמותר לטמאותה ביד וכדעת ר' יהושע לקמן מי"א, וכ"ה בדברי הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב במשנתינו דהלכה כר"ג, ולקמן מי"א כתב דהלכה כר' יהושע בכל אלו.**

**והנה הרי עיקר הא דשרי ר' יהושע התם לטמאותה ביד, מבו' לכאו' בסוגיית הגמ' בפסחים ט"ו א' וכ' ב', דהוא משום דתרומה ההולכת לאיבוד אינו מוזהר על שמירתה, והוא חד דינא עם הא דס"ל דליכא דין משמרת בתרומה תלוי', ואך דבחבית שנשברה דאיכא הפסד מרובה התירו אף לטמאותה ביד, - ולפ"ז הרי דממה שפסק הרמב"ם הכא כר"ג והתם כר' יהושע, מבו' דביסוד הדין ס"ל לר"ג כר' יהושע, ובע"כ דהא דס"ל הכא דלא יחדש בה דבר, הוא מדרבנן, כ"ה דאף לר' יהושע אסור לטמאותה ביד, ובחבית שנשברה דאיכא הפסד מרובה התירו לטמאותה.** [[727]](#footnote-728)

**יט] בפסחים ט"ו א' אמרו, דאף לר' יהושע דיניחנה במקום התורפה ואינו מוזהר על שמירתה, מ"מ אסור לטמאותה בידים, והפנ"י שם עמד בזה, דכיון דלר' יהושע ליכא דין משמרת בתרומה טמאה, משום דיש אם למסורת ותרומתי כתיב, או משום דאינה תרומה הראוי', מ"ט הוא אסור לטמאותה בידים, ועיי"ש שכתב דמדאורייתא שרי אף לטמאותה בידים, ומדרבנן הוא דאסרו לטמאותה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ממה שהתיר ר' יהושע לקמן מי"א לטמאות בידים במקום פסידא.[[728]](#footnote-729)**

**וכ"ה מוכח גם ממה שאמרו בירושלמי הכא דלר' יהושע אסור אף לשרפה בידים, ובע"כ דהוא משום דאף דס"ל דליכא דין משמרת בתרומה תלוי', מ"מ אסרו חכמים לאבדה בידים.**

**כ] אך האחיעזר בח"ב סימן מ' סק"ג כתב דיש לפרש בהא דאסור לטמאות תרומה תלוי' בידים, דהוא משום דהא דאסור לטמאות את התרומה הוא מתרי טעמי, חדא, משום דין משמרת תרומותי, ועוד, משום איסורא דבכל קדש לא תגע, דלר' יוחנן במכות י"ד ב' וזבחים ל"ג ב' קאי על תרומה,[[729]](#footnote-730) ולפ"ז י"ל דאף דתרומה תלוי' לי"ב דין משמרת, מ"מ יש בה להאיסור דבכל קדש לא תגע, וע"כ הוא אסור לטמאותה בידים, ועי' גם בקוב"ש בפסחים שם שדן לפרש כן, - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא למש"כ המאירי בשבת צ"א א' דכל מטמא את התרומה עובר משום בכל קדש לא תגע, אך אי נימא דאיסורא דבכל קדש לא תגע הוא איסור על הטמא ליגע בתרומה, דומיא דהא דהוא אסור ליכנס למקדש,[[730]](#footnote-731) ואין איסור לטמאות את התרומה ע"י דבר אחר, הרי דהכא דאסור לטמאותה ע"י דבר אחר, בע"כ דהוא מטעם אחר.**

**אך עיי"ש שהוכיח מכ"ד דמצינו דמותר לטמאות בידים תרומה ההולכת לאיבוד, וכתב דמזה מוכח דאיסורא דבכל קדש לא תגע הוא רק על טמא שנוגע בתרומה, אך כל שמטמאה ע"י דבר אחר לי"ב להך איסורא, וכל האיסור בזה הוא משום משמרת, וע"כ כל שהיא הולכת לאיבוד מותר לטמאותה בידים, אך למש"כ המאירי דאיסורא דבכל קדש לא תגע הוא אף כשמטמאה ע"י דבר אחר, תיקשי דמ"ט מותר לטמאות תרומה ההולכת לאיבוד, ועיי"ש בסק"ד שכתב לדון לישב, דכל הא דהותר לטמאות הוא בטומאה דרבנן, די"ל דבזה ליכא לאיסורא דבכל קדש לא תגע, עיי"ש.**

**ואמנם הקוב"ש בפסחים שם כתב די"ל, דאיסור מטמא תרומה מקרא דבכל קדש לא תגע, הוא משום שמפסיד בכך את התרומה, וע"כ כל שהיא הולכת לאיבוד שפיר י"ל דמותר לטמאותה ולי"ב להך איסורא, וניחא ד' המאירי.[[731]](#footnote-732)**

**כא] בעיקר הא דס"ל לר' יהושע דתרומה תלוי' אי אתה מוזהר על שמירתה, משום דאינה ראוי' לך, ואף ר"א לא פליג אלא משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, הק' המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ה אות מ"ב דלמש"כ הרמב"ם בפ"ט מטו"מ הי"ב דכל הספיקות בין בטומאות ובין במאכ"א אינם אלא מד"ס, א"כ מ"ט חשיבא תרומה תלוי' כתרומה שאינה ראוי' לך, הרי מדאורייתא כטהורה גמורה, ואף דמדרבנן חשיבא תלוי' ולא קרינן בה הראוי' לך, מ"מ היאך אפשר דקרא דלך איצטריך למעוטי דבר שהוא מדרבנן, כיון דמה"ת לא משכחת לה תלוי' שאינה ראוי' לך, - ועיי"ש שכתב לדון דאיכא גוונא דאינה ראוי' לך מדאורייתא, וע"ז קאי קרא, ומכח זה הוא דשרי לגרום טומאה לתרומה תלוי' דמכח שאסרוה חכמים אינה ראוי' לך, אך הק' ע"ז, דכיון דמדאורייתא ראוי' היא, הרי אף דמדרבנן אינה ראוי' היא, הדין נותן דלא יועיל זה להקל דלא יהא מוזהר על שמירתה, ועיי"ש שכתב דזה תליא בפלוגתת תנאי בספ"ק דפסחים, ואכמ"ל, ועוד, דאכתי קשיא לפ"מ דמפרשינן בסוגיית הגמ' בבכורות מעיקרא דטעמא דר"א הוא משום דבב' תרומות הכתוב מדבר אחת תרומה טהורה ואחת תרומה תלוי', דמ"ט איצטריך קרא לתרומה תלוי', כיון דמדאורייתא היא מותרת באכילה וכתרומה טהורה חשיבא, וגם לר' יהושע דתרומתי כתיב, מ"ט אינו מוזהר לשמור על התלוי', הרי מדאורייתא אף שנולד בה ספק טומאה אכתי היא כטהורה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.**

**ובשיעורי הגר"ש בפסחים שם כתב לישב, דאף אם ספיקא דאורייתא לקולא, מ"מ אם במציאות נטמאה הרי טמאה היא, אלא דמספיקא אינו מוזהר עלי' באיסור דתרומה טמאה, וכיון דאם במציאות נטמאה הרי טמאה היא, א"כ לצד זה שהיא טמאה אין בה דין משמרת, אף דבפועל יכול לאכלה,[[732]](#footnote-733) ועיי"ש שכתב דלפ"ז תיקשי לדעת הרמב"ם להיפך, דלדעת ר"א דבב' תרומות הכתוב מדבר, מ"ט הוא חייב לשמרה, הרי אם במציאות טמאה היא אין כאן חיוב משמרת, ואף דשמא טהורה היא, הרי מה"ת הוי ספיקא לקולא, ודוחק לומר דהכא גלי קרא דחיוב משמרת הוא גם מספיקא וכאן ספיקא לחומרא.**

**פ"ח מ"ט – מי"א**

**א]** חבית שנשברה וכו' מודה ר"א ור' יהושע שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל, **מבו' דכל שאינו יכול להציל ממנה בטהרה אלא פחות מרביעית, הוא מותר לטמאותה לדעת ר' יהושע כדי להציל את החולין, וצ"ב דמ"ט ליכא דין משמרת להציל את אותו פחות מרביעית שלא יטמא.**

**והתורת זרעים לקמן פי"א מ"ח כתב ללמוד מזה דליכא דין משמרת אלא ברביעית, עיי"ש, וכן נקט בקוב"ש פסחים ט"ו א', ועיי"ש שהק' ע"ז דמ"ט לא יתחייב במשמרת משום חצי שיעור, ועיי"ש מש"כ בזה.[[733]](#footnote-734)**

**גם בעיקר הדבר דליכא דין משמרת אלא ברביעית, הנה הביאו שנחלקו בזה הראשונים, דבפי' ר"ח בשבת צ"א א' כתב דהמטמא תרומה פחות מכביצה פטור, והמאירי שם כתב דהמטמא פחות מכזית פטור, אף בחי' הר"ן שם נסתפק באיסורא אם אינו חייב אלא בכזית, או אף בפחות מכך מיחייב, עיי"ש, ולפ"מ שנסתפק הר"ן דאיסור מטמא תרומה הוא אף בפחות מכזית, תיקשי דמ"ט הכא מותר לטמאותה אף שיכול ממנה רביעית בטהרה.[[734]](#footnote-735)**

**ב] ולכאו' צ"ל בזה, לפמש"נ לעיל מ"ח אות ט"ז, דבדינא דמשמרת נכלל תרתי, דעיקר דינא דמשמרת הוא דתרומה אסור לטמאותה, ונכלל בזה עוד, דאף מוטל עליו לשמרה שלא תבא לידי כך, - ולפ"ז י"ל דאף דהאיסור לטמאות תרומה הוא אף בפחות מכשיעור, מ"מ החיוב שחייבתו תורה לשמור על התרומה שלא תבא לידי איבוד, הוא רק בשיעור חשוב דיש להקפיד על איבודו, וכל שהוא פחות מרביעית דלא חשיב, לי"ב דין משמרת, וכ"ה משמעות דברי הרא"ש במשנתינו דהא דבפחות מרביעית מותר לטמאותה, אי"ז משום דשיעור תרומה הוא ברביעית, אלא הוא משום דאינו דבר חשוב, וזה מתפרש כנ"ל,[[735]](#footnote-736) - ולפ"ז ניחא גם הא דלא אסרינן בזה משום חצי שיעור, דכל שאינו דבר חשוב דאין להקפיד על איבודו, לי"ב לעיקר דין משמרת, ואי"ז אף חצי שיעור.**

**ויש להוסיף, דאף דהכא כשאין יכול להציל ממנה רביעית בטהרה שרינן לי' אף לטמאותה ביד, אף דהאיסור לטמאות תרומה הוא אף בכ"ש, היינו משום דכיון דאינו מחויב להציל את הפחות מרביעית, נמצא דה"ז הולך לאיבוד, וע"כ אין איסור לטמאותו.**

**ג]** ואם לאו וכו', **בפסחים כ' ב' פרכינן דמ"ט הכא שרי ר' יהושע לטמאותה ביד, ומ"ש מהא דמודה ר' יהושע בתרומה תלוי' דאף דמותר לגרום לה טומאה, מ"מ אסור לטמאותה ביד, ומשני דשאני הכא דאיכא הפסד חולין, ומבו' מזה דכל הא דאסר ר' יהושע לטמאות ביד אף דהתרומה הולכת לאיבוד, הוא מדרבנן, והתירו חכמים לזה במקום הפסד, ואמרינן התם דכל הא דשרי ר' יהושע לטמאותה ביד, הוא רק כשנפלה לפחות מק' סאה חולין טמאין, אבל נפלה לק' חולין טמאין אסור לטמאותה ביד, והיינו משום דבכה"ג דליכא הפסד חולין מודה ר' יהושע דאף דהתרומה הולכת לאיבוד, אסור לטמאותה ביד.**

**ובפסחים שם מייתינן להא דתניא דחבית של שמן תרומה שנשברה בגת העליונה ובתחתונה חולין טמאין וכו' תרד ותטמא ואל יטמאנה ביד, ולא פליג ר' יהושע, ומפרשינן דהוא משום דשמן ראוי להדליק, וליכא הפסד מרובה, ומשא"כ ביין דלא מצי להשהותו לזילוף, דיש לחוש דיבא לידי תקלה, (ומשא"כ בשמן דיכול להשהותו להדלקה בכלי מאוס, דאין לחוש לתקלה), והר"ש והרא"ש פירשו דמה"ט הוא דתני לקמן מ"י לפלוגתייהו בחבית של שמן שנשפכה, ולא נקט לה כמו גבי יין, והיינו משום דרק בכה"ג דנשפכה ע"ג קרקע ואיכא הפסד תרומה, התירו חכמים לטמאותה ביד, אך בכה"ג שנשברה בגת העליונה ובתחתונה חולין טמאים, דליכא הפסד מרובה, לא התירו לטמאותה ביד.**

**ד]** בפסחים שם אמרו מעיקרא דאיירי ביין חדש דלא חזי לזילוף, ופרכינן עלה דראוי לישנו, ומשני דאתי בי' לידי תקלה, ובפירש"י שם מבו' דכל חשש התקלה הוא רק ביין חדש דאינו ראוי עתה לזילוף ואם ישהה אותו עד שיתיישן יש לחוש שיבא לידי תקלה, אך ביין ישן דראוי עכשיו לזילוף, לא חיישינן לתקלה, וזה כדעת ר' ישמעאל ב"ר יוסי בברייתא שם, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, וכ"כ בשטמ"ק ב"ק קט"ו ב' בשם הרמ"ה, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, וכתבו לפ"ז, דבחבית של יין ישן שנשברה וכו', אסור לטמאותה ביד, כיון דה"ז ראוי לזילוף, וליכא הפסד מרובה.

אך מדברי הראשונים במשנתינו שלא פירשו לזה נראה דס"ל דלפ"מ דמשני דאתי בי' לידי תקלה, יש לחוש לכך גם ביין ישן דראוי עכשיו לזילוף, וזה כדעת ב"ש בברייתא שם, וכ"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בפי"ב מתרומות ה"ד בדעת הרמב"ם שם שלא חילק בזה, ועיי"ש שהביאו דכ"ה להדיא בדברי הרמב"ם שם הי"ב שכתב דמשקין שאין ראויין להדלקה שנטמאו כגון היין קוברין אותן, והרי דבכל יין שנטמא אין מזלפין בו, והיינו משום דחיישינן לתקלה.[[736]](#footnote-737)

והרמ"ה בב"ק שם כתב להיפך, דקי"ל כב"ה דס"ל דלא חיישינן לתקלה, אף ביין חדש, וע"כ אף בחבית של יין חדש שנשברה וכו', אסור לטמאותה ביד, כיון דה"ז ראוי להשהותו לזילוף וליכא הפסד מרובה, וכ"כ בפי' ר"ח בפסחים שם דהלכה כב"ה.[[737]](#footnote-738)

ה] הריבמ"צ והר"ש פירשו בדעת ר' יהושע דאף יטמאנה ביד, דהיינו ע"י שיקבלנה בכלים טמאים, וכ"כ בפירש"י בפסחים ט"ו א', וכ"כ המהר"ם חלאוה והמאירי שם, ומבו' לפ"ז דהתירו לטמאות את התרומה בכה"ג אף בטומאה דאורייתא.

אך הרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"ד פירש למשנתינו, דהא דיטמאנה ביד, היינו דיציל בידיו בלא נט"י דהוא מטמאה בכך, והאו"ש שם ה"ה כתב בדעתו דלא הותר לטמאותה אלא בטומאה דרבנן, ועיי"ש שכתב לפרש בזה במש"כ הרמב"ם שם בחבית של שמן שנשפכה דאם אינו יכול להציל רביעית בטהרה יציל בטומאה, שכיון שנשברה החבית אינו מוזהר שלא להציל בטומאה מפני שהוא בהול, וכתב האו"ש דהתם מותר להצילה אף בטומאה דאורייתא, דכיון דהדבר בהול דא"א להציל אם לא בטומאה, ואם לא יציל ישפך הכל ותבלענו קרקע, לכן הוא מותר להציל את התרומה בטומאה ותהא ראוי' להדלקה, דכיון דההצלה היא לצורך התרומה, התירו להציל אף דמטמא אותה טומאה דאורייתא, ומשא"כ הכא דאין ההצלה לצורך התרומה, דהרי כשהיא טמאה אינה ראוי' לכלום, אלא לצורך החולין, לא התירו בזה אלא לטמאותה בטומאה דרבנן, דליכא בזה להאיסור לטמאות תרומה, והאיסור בזה הוא משום איבוד והפסד התרומה, אך בטומאה דאורייתא, דיש בזה להאיסור לטמאות תרומה לא התירו לטמאותה, עכ"ד, ועיי"ש שיסד הדברים על סוגיית הגמ' במנחות מ"ח א' דלא אמרינן עמוד וחטא בתרומה כדי שתזכה בחולין.

ובצה"ל שם סקס"א כתב לפרש בזה בע"א, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן, ונמצא דכשירד היין לתוך הבור לא יטמא אלא בטומאה דרבנן, וע"כ הוא דלא התירו לטמאותה אלא בטומאה דרבנן, ומשא"כ בחבית של שמן שנשפכה דהיא הולכת לאיבוד לגמרי, התירו לטמאותה אף בטומאה דאורייתא,[[738]](#footnote-739) ועיי"ש שכתב לפ"ז אם הי' היין עומד ליטמאות בטומאה דאורייתא, כגון שמונח בתוך הבור כלים טמאים, מודה הרמב"ם דמותר להציל אף ע"י טומאה דאורייתא.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו בע"א, ז"ל, אמרו ואל יטמאנה בידיו, ר"ל שלא יעזור בירידת היין לגת התחתונה שהיא טמאה, אלא יניחנה לרדת איך שתרד וכו', אמרו שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה, ר"ל כ"ז שאפשר לו להציל רביעית בטהרה וכו', אע"פ שהוא עוזר באיבוד השאר או בטומאתו בשעה שהוא מציל רביעית זו, ה"ז מותר, אבל לסייע באבוד או בטומאת מה שנשפך בלי שיציל ממנה כלום, או יציל פחות מרביעית, ה"ז אסור לדעת ר"א וכו', ובל תטמאה, ר"ל שלא תזיד לטמאה, אבל לסייע בכך אחר שנשפכה מותר, עכ"ל.

ומבו' מדברי הרמב"ם דמפרש, דהא דתנן במ"ט ולא יטמאנה ביד, לאו היינו דלא יטמא אותה ביד כדי להציל שלא תפול לגת התחתונה ויפסדו החולין, ולדעתו לא איירי כלל כשיש בתחתונה חולין טמאים, (והא דתנן דהתחתונה טמאה היינו דהגת עצמה טמאה), וכ"כ המהר"י קורקוס בפי"ב מתרומות ה"ד בדעתו, אלא הוא להיפך דאסור לעזור בירידת היין לגת התחתונה הטמאה, - ובזה הוא דתנן במ"ט ובמ"י דאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל, דהיינו דלצורך הצלת רביעית בטהרה, התירו לסייע באיבוד או בטומאת מה שנשפך, - ור' יהושע פליג וס"ל דמותר לסייע באיבוד או בטומאת מה שנשפך, ובזה תנן במי"א דבל תטמאה, דהיינו דלא הותר להזיד לטמאה, וזה לפי גירסתו שם (בנוסח המשנה שבפיהמ"ש), דלא גריס כיצד, ולפ"ז הא דתנן ובל תטמאה, קאי על רישא.

והנה מבו' לפ"ז, דהא דמתיר ר' יהושע לסייע באיבוד או בטומאת מה שנשפך, הוא אף היכא דאינו מציל בזה מהפסד, שהרי בחבית של שמן שנשפכה, כשמסייע לבליעתה, אינו מציל בכך מהפסד, וגם בחבית של יין שנשברה בגת העליונה, כשמסייע לירידתה לגת התחתונה אינו מציל בכך מהפסד, דגם כשתרד ותיטמא אינה ראוי' לכלום, ובתוס' אנשי שם תמה ע"ז, דזה דלא כסוגיית הגמ' בפסחים דלא התיר ר' יהושע לטמאותה אלא משום דאיכא הפסד, ועיי"ש שעמד עוד שהוא שלא כדבריו בחיבורו, וכבר עמד ע"ז המהר"י קורקוס בפי"ב מתרומות ה"ד וכתב שהרמב"ם בחיבורו חזר בו מפירושו בפיהמ"ש, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ב מתרומות ה"ד מש"כ לפרש בזה.

ז] **ובל תטמאה כיצד וכו' ר' יהושע אומר יניח לפניו אחת מהן על הסלע,** הר"ש כתב דזהו דקאמר ר' יהושע דבל תטמאה, דיניח לפניו אחת על הסלע ולא יטמאה בידים, א"נ דאל יגרום טומאה לאחרות, וצ"ב לפי' בתרא דא"כ מאי קאמר ובל תטמאה כיצד, הרי גם בגווני דרישא אם יש בידו להציל הוא צריך להציל כדי שלא תטמא, ולכאו' צ"ל דאין מכוון הר"ש לב' פירושים, אלא ב' הדברים נכללו בכלל מה שאמרו דבל תטמאה, וכ"ה להדיא בפי' הרא"ש וברע"ב.

ובעיקר הא דמודה ר' יהושע הכא דאסור לטמאותה בידים, אף דאיכא הפסד דכל הככרות, כתב בדרך אמונה פי"ב מתרומות סקנ"ד דהוא משום דהכא לא חשיבי הככרות כהולכין לאיבוד, כיון דה"ז תלוי בבחירה של הגוי ושמא ימלך,[[739]](#footnote-740) וע"כ לא התירו לטמאות בידים, אך צ"ע דא"כ מ"ט התירו להניח אחת על הסלע אף שהוא גורם בכך טומאה, וצ"ל דגם במה שהוא מניחה בידו חשיב כגורם טומאה לכל הככרות (וכמש"כ הר"ש דיניח על הסלע ולא יגרום טומאה לאחרות), וע"כ אמרינן דיניחה על הסלע כדי שלא יגרום טומאה לאחרות, - ובביאוה"ל שם כתב די"ל עוד, דכל מה שאמרו הכא דיניח לפניו אחת מהן על הסלע, היינו באופן שהוא יכול לעשות כן, וע"כ הוא אסור לטמאות בידים, אבל באופן שאין הגוי מסכים אא"כ יתננה הוא לתוך ידו, מותר לו ליתנה לתוך ידו להצלת האחרים.

ח] בירושלמי אמרו דלא מסתברא אם היתה ככר טמאה, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן ס"ט פירשה דאף לר"א דיטמא את כולן, מ"מ אם היתה ככר אחת טמאה יתננה לו, וכתב דהוא משום דכל דהככר כבר טמאה לגמרי, מה יוסיף עוד זה, והביאו הכס"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ה, וצ"ב דמאי קמ"ל.

ובדרך אמונה בצה"ל פי"ב מתרומות סקפ"א הביא מערוה"ש שפירש דקמ"ל דאף אם היתה טמאה טומאה קלה יתננה לו, ועיי"ש שהק' ע"ז דג"ז פשיטא, דהרי אף ישראל מותר לטמאותה מטומאה קלה לטומאה חמורה, וכתב דשמא כונתו דאף אם היתה טמאה טומאה דרבנן והוא יטמאנה טומאה דאורייתא, ועיי"ש שכתב לישב בע"א, דהרי אף תרומה טמאה אסור למכרה לגוי ולהאכילה לכלבים, וכמש"כ התוס' בביצה כ"ז ב' ד"ה ועל, וזהו דקמ"ל דהכא יתננה לגוי כדי להציל את הככרות האחרות.

**פ"ח מי"ב**

**א] וכן** נשים וכו' יטמאו את כולן ואל ימסרו להם נפש אחת מישראל, **הר"ש כתב דמוכח בירושלמי דאם ייחדו להן אחת מוסרין, וכ"כ הר"ן ביומא פ"ב ב', ומכוון דבריהם הוא למה שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש בהמש"ד דסיעת בנ"א שמהלכין בדרך ופגעו בהן גוים ואמרו להם תנו לנו אחד מכם ונהרוג אותו ואם לאו נהרוג כולכם וכו' לא ימסרו להן נפש אחת מישראל, ייחדו להן אחד כגון שבע בן בכרי ימסרו אותו להן ואל יהרגו, וה"נ הוא במסירת אשה לטמאותה, דאם ייחדו להן אשה אחת מוסרין.**

**והנה בירושלמי שם פליגי אמוראי, דדעת ר"ל דהא דכשייחדו להם אחד מוסרין, היינו רק כשהוא חייב מיתה כשבע בן בכרי, ודעת ר' יוחנן דאף כשאינו חייב מיתה כשבע בן בכרי, ולכאו' מש"כ הר"ש והר"ן דגם במסירת אשה לטמאותה אם ייחדו להן אשה אחת מוסרין, הוא כדעת ר' יוחנן דקי"ל כוותי', כמבו' בד' הר"ן שם דקי"ל כר' יוחנן, דלדעת ר"ל דהא דבמסירה להריגה אם ייחדו להם אחד מוסרין הוא רק כשהוא חייב מיתה, הרי דבמסירת אשה לטמאותה דליכא לה"ט אף אם ייחדו אשה אחת אין מוסרין, וכ"כ הט"ז בסימן קנ"ז סק"ז, וכ"ה מבו' בד' הב"י שם, שכתב דמשמע מד' הר"ש והר"ן דהלכה כר' יוחנן, וכתבו דה"ה לנשים וכו', וכ"כ הברכ"י שם סוף אות ז' דזהו המשמעות מד' הר"ש,[[740]](#footnote-741) וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א, וזה דלא כמש"כ התפא"י דבנשים לכו"ע אם ייחדו אחת מוסרין אותה לטמאותה, ועמש"כ בזה באג"מ יו"ד ח"ב סימן ס', ועמש"נ עוד בזה להלן אות ד'.**

**ובתוס' אנשי שם דקדק מד' הרמב"ם בפ"ה מיסוה"ת ה"ה דבנשים אין מוסרין אף אם ייחדו להן אשה אחת, וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל שפסק כר"ל דבמסירה להריגה אף אם ייחדו להם נפש אחת אין מוסרין אא"כ הוא חייב מיתה כשבע בן בכרי,[[741]](#footnote-742) וע"כ במסירת אשה לטמאותה אף אם ייחדו להן אשה אחת אין מוסרין.[[742]](#footnote-743)**

**ב] בעיקר הך דינא דאם אמרו תנו לנו אחד מכם ונהרוג אותו ואם לאו נהרוג כולכם וכו' לא ימסרו להן נפש אחת מישראל, הק' הרמ"ך בפ"ה מיסוה"ת ה"ה, דהרי הא דאמרינן בשפיכות דמים יהרג ואל יעבור, הוא משום דמאי חזית דדמא דידך סמיק טפי, והכא ליכא לה"ט שהרי יהרגו כולם והוא עצמו, ומוטב שיהרג הוא עצמו ואל יהרגו כולם.**

**והכס"מ שם כתב לישב, דכל הא דבעינן לה"ט דמאי חזית דדמא דידך סמיק טפי, הוא כשיחדו לו ואמרו קטול לפלניא, דבכה"ג אי לאו ה"ט דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי ל"ה אמרינן דיהרג ואל יעבור, ומשא"כ הכא שלא יחדוהו שלא אמרו אלא תנו אחד מכם ונהרוג אותו, בכל אחד מהם שירצו למסור אותו איכא למימר להו מאי חזיתו שתמסרו את זה תמסרו אחד מכם ותצילו את זה, דמאי חזיתו דדמא דהאיך סומק טפי דלמא דמא דהאי סומק טפי, וע"פ טענה זו א"א להם למסור שום אחד מהם, ועד"ז כתב המלאכת שלמה במשנתינו בשם ה"ר יהוסף, דמה"ט מודו כו"ע במשנתינו דלא ימסרו להם נפש אחת מישראל.**

**והמנ"ח במצוה רצ"ו תמה על טעם זה, דמ"מ כיון כיון דחבירו אינו ניצל, א"כ כל א' יכול להציל עצמו מפני פיקו"נ, והי' ראוי להיות כדא"ג, דלמה ימסור נפשו בחינם בלא הצלת חבירו, ובשיעורי הגר"ש בסנהדרין ע"ב ב' בהערה שס"ב הוסיף, דאף דיש בזה טענה דמאי חזית למסור את זה ולא את זה, מ"מ סו"ס איזה איסור הם עוברין, הרי לענין הרציחה יש כאן הצלת נפשות, ול"ש בזה טעמא דמאי חזית דאיכא נפש אבודה בלא"ה, וממילא נדחה איסורא דרציחה, וצ"ע בזה.[[743]](#footnote-744)**

**ג] הכס"מ שם פירש לפי דבריו, דזהו טעם הא דאם ייחדו להם אחד מוסרין אותו, דבכה"ג ליכא לה"ט דמאי חזית, שהרי הוא יהרג בלא"ה, וכ"ה מבו' בפירש"י בסנהדרין ע"ב ב' ד"ה יצא ראשו, שכתב בהא דהותר למסור את שבע בן בכרי, ולא אמרינן דאין דוחין נפש מפני נפש, ז"ל, משום דאפי' לא מסרוהו לו הי' נהרג בעיר כשיתפשנה יואב והן נהרגין עמו, אבל אם הי' הוא ניצול אע"פ שהן נהרגין לא היו רשאין למסרו כדי להציל עצמן, עכ"ל, וכ"ה משמעות ל' התוספתא במכילתין ספ"ז, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב', וכ"נ בד' הריטב"א שם והר"ן ביומא פ"ב ב'.[[744]](#footnote-745)**

**והכס"מ שם עמד לפ"ז בטעמא דר"ל דאף אם יחדו אחד מהן אין מוסרין אותו אא"כ הוא מחויב מיתה כשבע בן בכרי, הגם דבכה"ג ליכא לה"ט דמאי חזית, וכתב דצ"ל דס"ל לר"ל דמה שאמרו דבשפיכות דמים סברא הוא, אינו עיקר הטעם, דקבלה היתה בידם דשפיכות דמים יהרג ואל יעבור, אלא שנתנו טעם מסברא להיכא דשייך, אבל אה"נ דאפי' היכא דלא שייך ה"ט הוי דינא הכי דיהרג ואל יעבור.[[745]](#footnote-746)**

**ומשמעות דבריו דבזה עצמו הוא שנחלקו ר' יוחנן ור"ל, דר' יוחנן ס"ל דכל הא דבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור הוא משום דמאי חזית, וע"כ כל שייחדו אחד מהן דליכא לה"ט למאי חזית ימסרוהו להן, ור"ל ס"ל דבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור אף היכא דליכא לה"ט דמאי חזית, וע"כ אף אם ייחדו אחד מהן לא ימסרוהו.**

**ד] והנה לכאו' לפ"ז פלוגתא דר' יוחנן ור"ל היא פלוגתא מסוימת במסירה להריגה, דנחלקו אם הא דבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור הוא רק משום מאי חזית, או הוא אף היכא דליכא לה"ט דמאי חזית, אך מסירת אשה לטמאותה לא תליא בפלוגתייהו, ולכאו' הדין נותן דלכו"ע אם ייחדו להן אשה אחת מוסרין, דכל הא דאין מוסרין להן אשה אחת, הוא משום דלא הותר למסור אשה לטומאה להצלת נשים אחרות, אך כל דבלא"ה יטמאו גם אשה זו עצמה, מוסרין אותה, - אך זה דלא כמש"נ לעיל אות א' מד' הב"י דד"ז אם מוסרין אשה לטמאותה כשייחדו אותה תליא בפלוגתת ר' יוחנן ור"ל, וצ"ע.[[746]](#footnote-747)**

**ה] בפירש"י בסנהדרין ע"ב ב' ד"ה יצא ראשו הק' במה שאמרו התם דאין דוחין נפש מפני נפש, ואם תאמר מעשה דשבע בן בכרי וכו',[[747]](#footnote-748) התם משום דאפי' לא מסרוהו לו הי' נהרג בעיר כשיתפשנה יואב והן נהרגין עמו, אבל אם הי' הוא ניצול אע"פ שהן נהרגין לא היו רשאין למסרו כדי להציל עצמן, א"נ משום דמורד במלכות הוה, והכי מפרש לה בתוספתא דתרומות, והוא פלוגתת תנאי בתוספתא במכילתין ספ"ז, עכ"ל, והביא לדבריו בפי' הרא"ש במשנתינו, ולכאו' הוא פלוגתת ר' יוחנן ור"ל בירושלמי הכא.**

**והרמ"ה שם כתב ע"ז, ז"ל, ודילמא אטעמא בתרא קאמר מרן דמפרש בתוספתא, דאילו טעמא קמא תמה אני אם אפשר לאמרו, דהא בהדיא תנן במסכת תרומות וכו' וכן נשים שאמרו להם גוים תנו לנו אחת מכם ונטמא אותה ואם לאו הרי אנו מטמאין את כולכם, יטמאו את כולן ואל ימסרו להן נפש אחת מישראל, ואיכא לתרוצי דשאני התם דאחת סתמא קא בעו מינייהו ואמטו להכי יטמאו כולן ואל ימסרו להן נפש אחת, דמאי חזית דיהבינן להו האי ניתיב להו אידך ודילמא ההיא דיהבי' להו היא ניהו דמיתצלא ומיתבא דעתייהו באחריתי, דהא אינהו חדא בלחוד קא בעו מינן, אבל היכא דאמרי תנו לנו פלונית ואם לאו הרי אנו מטמאין את כלכן איכא למימר דיהבינן להו דסוף מיטמו כלהו וההיא פלונית בהדייהו דכיון דדעתייהו עילוה לחודה לא מיתבא דעתייהו באחריתי, עכ"ל.[[748]](#footnote-749)**

**ומד' הרמ"ה למדנו ישוב אחר לקו' הרמ"ך דמ"ט אין מוסרין להן נפש אחת להריגה, אף דאם לא ימסרוהו יהרגו כולם ולא שייך בכה"ג טעמא דמאי חזית, והיינו משום דכל שלא ייחדוהו אפשר דלא יהרגו לבסוף את כולם אלא תתישב דעתם בהריגת א' מהן, שהרי לא ביקשו מתחילה אלא להרוג אחד מהן, וע"כ אסור למסור אחד מהן, כיון דיתכן דכשלא ימסרוהו ינצל, ואיכא בזה לה"ט דמאי חזית, ומשא"כ היכא שייחדוהו, דכיון דדעתם עליו, לא תתישב דעתם בהריגת אחר, וע"כ בכה"ג מוסרין אותו, דל"ש בזה ה"ט דמאי חזית.**

**ו] החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א כתב דטעמא דר' יוחנן דאם ייחדו להן אחד ימסרו אותו להן, הוא משום דעכשיו הוא הגורם להריגת כולם, ובכה"ג אין חייבין כולם למסור עצמם, אף דאין עליו דין רודף מן הדין, מ"מ כיון דהוא הגורם להריגת כולם, אין חייבין למסור נפשם,[[749]](#footnote-750) וטעמא דר"ל דפליג, הוא משום דאף דעכשיו הוא הגורם להריגת כולם, מ"מ כיון דנעשה הדבר במקרה לא מיקרי רודף, ועד"ז כתב התורת זרעים במשנתינו, וכתב דפלוגתת ר' יוחנן ור"ל היא אם רודף באונס הוי רודף, וכתב דזהו טעמא דהרמב"ם שפסק כר"ל, משום דקי"ל כתלמודין בסנהדרין ע"ב ב' דכל דמשמיא קרדפי לי' ל"ה כרודף, עיי"ש, ועד"ז כתב בשיעורי הגר"ש בסנהדרין ע"ב ב' אות קס"ז, עיי"ש, ועי' גם באג"מ יו"ד ח"ב סימן ס' ענף ב' וג' שהאריך לפרש עד"ז,[[750]](#footnote-751) אך כ"ז הוא שלא כדברי כמה מרבוותא (שהבאנו לעיל אות ג') שפירשו דטעמא דר' יוחנן הוא משום דלא שייך בזה הא דאין דוחין נפש מפני נפש, כיון דיהרגו כולם בלא"ה.**

**ז] לדעת ר"ל דאין מוסרין אותו אא"כ מחויב מיתה כשבע בן בכרי, כתב המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב' בשם איכא מ"ד, דהיינו דוקא כשנתחייב מיתה בדיני ישראל כעין שבע בן בכרי שהי' מורד במלכות, אך אם נתחייב מיתה במלכות הגוים אסור, וכ"כ המאירי בסנהדרין ע"ב ב'.**

**והחזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א תמה ע"ז, דאם הוא חייב מיתה בדיני התורה, א"כ חייבין כל ישראל למוסרו לקיים בו דין התורה, ואפי' אם אינו חייב מיתה מחמת חייבי מיתת ב"ד שבתורה אלא חייב מיתה מחמת מורד במלכות נמי חייבין כולם למוסרו,[[751]](#footnote-752) וא"כ גם אם אמרו תנו לנו אחד ונהרגהו ויש ביניהם אחד שנגמר דינו למיתה בב"ד של ישראל, או שדנו המלך להריגה, מוסרין את זה שנגמר דינו, אפי' לא יחדוהו, - ובשיעורי הגר"ש בסנהדרין שם אות קס"ח כתב לישב, דאיירי כשנתחייב מיתה בדיני ישראל אבל אכתי לא נגמר דינו, או אף אם נגמר דינו, אך לא יתקיים דין מיתתו ע"י הגוים, דבעינן דיד העדים תהי' בו, והא דמוסרין אותו, הוא משום דכל שעשה עבירה שבדיני ישראל חייב עלי' ותבעוהו גוים בגלל זה חשיב כרודף, כיון שבא הדבר בפשיעתו,[[752]](#footnote-753) אך אם לא נתחיב אלא בדיני הגוים, הו"ל כישראל דעלמא וכאילו לא פשע כלל ולא חשיב כרודף, ועיי"ש בהערה שנ"ו במש"כ להעיר ע"ז, ובמש"כ לפרש בזה בע"א.**

**ח] המהר"ם חלאוה שם מסיק דאף אם נתחייב מיתה בדיני הגוים מותר למסרו, וכ"כ בתשו' הב"ח סימן מ"ג בתו"ד,[[753]](#footnote-754) וכ"כ הט"ז בסימן קנ"ז סק"ח,[[754]](#footnote-755) - והמנ"ח במצוה רצ"ו כתב לפרש הטעם בזה, דכיון דנתחייב מיתה בדיני הגוים ומכח זה רוצה המלך להרגו, ואם לא ימסרוהו להרגו יהרוג את כולם, חשבינן לי' כרודף, כיון דהוא בפשיעתו, ועד"ז כתב החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א.[[755]](#footnote-756)**

**ט] לדעת ר' יוחנן דכל שייחדוהו מותר למסרו, כתב המהר"ם חלאוה בפסחים שם בשם איכא מ"ד דמותר אף להרגו בידים, ואם אמרו גוי לישראל הרוג את פלוני ואם לא נהרוג את שניכם, מותר להרגו, וכ"כ המאירי בחיבור התשובה מאמר א' פ"ז המדרגה הי"ב בשם קצת מפרשים, - אך המאירי בסנהדרין ע"ד ב' כתב דאף בכה"ג שייחדוהו, לא הותר אלא למוסרו לו שמא יקח כופר או יתחרט עליו, אבל להרגו בידים לא, ועי' גם בחזו"א יו"ד סימן ס"ט סק"א שנסתפק בזה, וכתב דמה שהרגו את שבע בן בכרי, הוא משום דהי' מורד במלכות, וצ"ע דכיון דהותר למסרו משום דבלא"ה הוא והן נהרגין, מ"ט יהא אסור להרגו בידים.[[756]](#footnote-757)**

**י] בירושלמי אמרו דעולא בר קושב תבעתו המלכות להרגו ובא וישב אצל ריב"ל, ושלחה המלכות דאם אינם מוסרין אותו יחריבו את המדינה, ופייסו ריב"ל ומסרו למלכות, והי' אליהו זל"ט רגיל להתגלות לו ופסק מלהתגלות, וצם כמה תעניות ונתגלה לו ואמר לו וכי למסורות אני נגלה, וא"ל ריב"ל ולא משנה עשיתי, א"ל וזו משנת חסידים.**

**ובביאור מה שאמרו דאי"ז משנת חסידים, מצינו כמה דרכים,** א **המהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב' כתב בשם איכא מ"ד, דהוא משום דלא נתחייב מיתה בדיני ישראל, וכ"כ המאירי בסנהדרין ע"ב ב' בשם י"מ, וכתב לפ"ז דלא על מידת חסידות בלבד הי' מתערם עליו אלא מן הדין, והמהר"ם חלאוה שם הק' ע"ז דא"כ מאי קאמר לי' דלאו משנת חסידים היא, והלא לכל אדם אסור.[[757]](#footnote-758) -** ב **המאירי שם כתב דהוא משום דלא הי' לו למהר את הדבר, אלא להמתין עד שיראה אם יחריבו את העיר אם לאו, ועד"ז כתב בהגמי"י ד"ק בפ"ה מיסוה"ת ה"ה שהאשימו על שלא חזר על כל צד תחילה קודם שימסרנו, ופירש דזהו מש"כ הרמב"ם שם דאין מורין כן לכתחילה, וכ"כ הכס"מ שם דמש"כ הרמב"ם דאין מורין כן נלמד ממה שאמרו בירושלמי דלאו משנת חסידים היא. -** ג **המאירי בחיבור התשובה מאמר א' פ"ז המדרגה הי"ב כתב דהוא משום דהי' ראוי לכל חסיד לקדש עצמו בענין שפיכות דמים אף במותר לו ולמסור עצמו לסכנה קודם שימסור נפש אחת מישראל, וצ"ע דאף אם מותר לו למסור את עצמו, הרי התם הי' זה סכנה לאחרים, וכיון דהדין הוא דיש למסרו, לכאו' אינו רשאי שלא למסרו ולמסור את כל המדינה לסכנה. -** ד **המהר"ם חלאוה שם כתב די"ל דהוא משום דמסר לי' בידים שהי' לו לפתוח העיר והם יבואו ויקחהו. -** ה גיר' הגר"א בירושלמי דהו"ל למעבד ע"י אחרים, וכ"ה בב"ר ויגש פר' צ"ד, וכ"כ הט"ז בסימן קנ"ז סק"ז, ופירש דהי' לו לריב"ל להניח הדבר ביד המון העם שיעשו מה שירצו וממילא היו מוסרים אותו והוא ל"ה לו לומר כלום, וע"ז אמר אליהו לאו משנת חסידים היא כלומר שלא על החסידים נשנה כן שהם בעצמם יעשוה אלא יניחו הדבר כמות שהוא, ובתשו' הב"ח סימן מ"ג כתב לפרש דהוא משום דריב"ל בעל הוראה הי', וכשעושה כן הרי הוא מורה כך לעשות לכתחילה, דממנו ילמדו לעשות כן, אבל אם הי' ע"י אחר לא היו לומדין ממנו להורות כך לעשות לכתחילה. - **ו** החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א ד"ה ולפ"ז כתב בתחילת דבריו **דהיינו שאין הקב"ה מזמין דבר כזה לחסידיו, ואם נזדמן לחסיד דבר כזה צריך להתפלל שיצילהו ד' ותפלתו ודאי תקובל.**

**יא] בתוספתא ספ"ז תניא, סיעה של בנ"א שאמרו להם גוים תנו לנו אחד מכם ונהרגהו ואם לאו הרי אנו הורגין את כולכם יהרגו כולן ואל ימסרו להן נפש אחת מישראל, אבל אם ייחדוהו להם כגון שייחדו לשבע בן בכרי יתנו להן ואל יהרגו כולן, א"ר יהודה בד"א בזמן שהוא מבפנים והן מבחוץ אבל בזמן שהוא מבפנים והן מבפנים הואיל והוא נהרג והן נהרגין יתנוהו להן ואל יהרגו כולן, - ונחלקו רבוותא בביאור דעת ר' יהודה, עי' בערוגת הבושם להר"א בן עזריאל ח"ג עמ' 198, וביפה תואר לב"ר ויגש פר' צ"ד, ובתשו' הב"ח סימן מ"ג, ובברכ"י יו"ד סימן קנ"ז אות ז', ובחזו"א יו"ד סימן ס"ט סק"א, ואכמ"ל.[[758]](#footnote-759)**

**יב] החזו"א ביו"ד סימן ס"ט סק"א ד"ה ויל"ע, נסתפק באחד רואה חץ הולך להרוג אנשים רבים ויכול להטותו לצד אחר ויהרג רק אחד שבצד אחר, ואלו שבצד זה יצולו, ואם לא יעשה כלום יהרגו הרבים והאחד ישאר בחיים, וכתב דאפשר דל"ד למוסרים אחד להריגה, דהתם המסירה היא פעולה האכזריץ של הריגת נפש ובפעולת זה ליכא הצלת אחרים בטבע של הפעולה אלא המקרה גרם עכשו הצלה לאחרים, וגם הצלת האחרים קשור במה שמוסרין להריגה נפש מישראל, אבל הטיית החץ מצד זה לצד אחר היא בעיקרה פעולת הצלה, ואינה קשורה כלל בהריגת היחיד שבצד אחר, רק עכשו במקרה נמצא בצד אחר נפש מישראל ואחרי שבצד זה יהרגו נפשות רבות, ובזה אחד, אפשר דיש לנו להשתדל למעט אבידת ישראל בכל מאי דאפשר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.**

**פ"ט מ"א**

**א] הזורע את התרומה,** בעיקר האיסור לזרוע את התרומה, משמע בסוגיית הגמ' בשבת י"ז ב' דהוא משום חשש תקלה, ע"י שישהנו לזרוע בו, ומה"ט הוא שגזרו על גידולי תרומה, ומבו' דמדינא לי"ב איסורא, - ובמשנה ראשונה לקמן מ"ד כתב דכ"ז הוא בתרומה טמאה, אך בתרומה טהורה אסור לזרעה מדינא משום דתרומה אינה אלא לאכילה, ובזריעתה מבטלה מאכילה, ועד"ז כתב בקה"י יבמות סימן מ"ב,[[759]](#footnote-760) אך בדברי יחזקאל סימן ט"ו סקכ"ד כתב דלא אסרינן לשרפה משום דמאבדה בכך ומשום דין משמרת, דכל שנוהג בתרומה כדרך שנוהג בחולין אי"ז איבוד, וצ"ב, (שהרי תרומה לא ניתנה אלא לאכילה ושתי', והרי אסור להדליק בשמן טהור, וכמבו' בשביעית פ"ח מ"ב ובירושלמי שם, אף דדרך הוא להדליק בו), ועי' עוד בדרך אמונה בביאוה"ל תרומות פי"א הכ"א.[[760]](#footnote-761)

**ובתשו' חת"ס או"ח סימן ק"ד הביא להקשות, למש"כ התוס' בשבת כ"ה א' ד"ה כך דמצוה מדאורייתא לשרוף תרומה טמאה מדאיקרי קדש, א"כ מ"ט איצטריך לאסור לזרעה משום חשש תקלה, ותיפו"ל דאיכא מצות שריפה וכל הנשרפין לא יקברו,[[761]](#footnote-762) ועיי"ש שכתב לישב לפמש"כ שם דמתקיים דין שריפה אף ע"י כילוי אחר שמתכלה מן העולם, וע"כ אף ע"י זריעה מתקיים דין שריפה, - ובחי' חת"ס החדש בשבת שם כתב לישב עוד, דהרי אף בקדשים מצינו דמים שנטמאו א"צ ביעור, אלא מטהרן בהשקה במ"ס שהוא מדין זריעה, וה"נ בזורע תרומה דמגדל טבל וחוזר ומפריש ממנו תרומה, ל"ב ביעור מן העולם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - והשפ"א בשבת שם כתב לישב, דכיון דע"י שזורעם נטהרו מטומאתן, תו לי"ב מצות שריפה, - והקה"י שם הביא בשם מרן החזו"א זצ"ל שהשיב דאה"נ יש לאסור גם משום דדינה בשריפה, והגמ' חדא מתרי תלת טעמי נקט.**

**ב]** שוגג יופך מזיד יקיים, **הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דבשוגג הוא צריך לחרוש ולהפך בה כדי שלא תגדל, דקנסו חכמים שתתבטל שדהו בשביל התרומה, והר"ש הוסיף דקנסו חכמים שתהא שדהו בטלה ובורה דשוב לא יחזור ויזרע בשנה זו שעבר זמן הזרע, וצ"ע אם דינא קתני דקנסוהו גם שאסור לחזור ולזרוע בזמן זריעה זה, או טעמא קתני, דהא דקנסוהו להפוך, הוא משום דעי"ז תתבטל שדהו שכבר אין בידו לחזור ולזרוע, ובמזיד יקיים, ולא קנסוהו להפוך, וכ"כ המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות ה"כ בדעת הרמב"ם בהלכותיו דמפרש כן, ובטעמא דמילתא כתב הריבמ"צ, דכיון דבמזיד עשה כן כחולין דמו, וצ"ב, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בצה"ל פי"א מתרומות ס"ק שכ"ה, והר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דנקרא שם תרומה על השדה, וע"כ אם יהפוך הי' נראה כמאבד את התרומה, ומשא"כ בשוגג דלא נקרא שם תרומה על השדה.[[762]](#footnote-763)**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דבשוגג מותר לו להפוך את השדה ולקלקל מה שזרע, ובמזיד הוא חייב לקיים ולהניחה עד שתצמח, וכ"כ הרש"ס והגר"א בשנו"א, - והרש"ס הוסיף לפרש דהקנס בזה הוא, משום דזה שזרע חשב דכשזרעה שיבטל שלא ליתנה לכהן, וכיון דרואה גזירת חכמים דכל הגידולין תרומה והכל לכהן ואין מחשבתו מועלת יותר טוב הוא לו להפוך מה שזרע ולזרוע חולין כדי שלא תהא בטילה שדהו שלא תועיל לו, ובזה הוא דאמרינן דאם זרע במזיד קנסוהו חכמים שלא יהנה לא מן השדה ולא מן הזריעה.[[763]](#footnote-764)**

**ג]** ואם הביאה שליש בין שוגג ובין מזיד יקיים, **הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא משום דאסור לאבד תרומה, והיינו דכל שהביאה שליש כבר חייל ע"ז דין תרומה, ואסור לאבדה מדינא, וע"כ בכה"ג אף בשוגג לא יהפוך, ומשא"כ קודם שהביאה שליש דאכתי לא חייל ע"ז דין תרומה, וכל האיסור הוא משום דנראה כמאבד את התרומה, הרי דכ"ז הוא במזיד דנקרא שם תרומה, אך בשוגג דלא נקרא שם תרומה על השדה, אינו נראה כמאבד את התרומה.**

**והנה במקד"ד סימן נ"ה סק"ה ד"ה ובעיקר נסתפק בהא דפירות שלא הביאו שליש פטורין מן המעשרות, אם החיסרון הוא בהטבל דאלו אין נעשין טבל וממילא אם תרם אין תרומתו תרומה, או להפך דהחסרון הוא בהתרומה דאלו אין ראוין לתרומה וממילא כיון דאין ראוין להפרשה אין נעשין טבל, ועיי"ש שהוכיח לזה ממשנתינו דגם בגידולי תרומה לא חיילא עלייהו שם תרומה אלא בשעת הבאת שליש, אף דבגידולי תרומה ליכא הפרשה כלל, ובע"כ דל"מ חייל שם תרומה בפירות קודם הבאת שליש, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דבגידולי תרומה חיילא קדושת תרומה במחובר, וכמו שאמרו בירושלמי דממשנתינו נלמד דקדושה חלה עלי' כשהוא מחובר, הוא משום דהא דבעלמא אין תרומה חלה במחובר, הוי החיסרון משום הטבל, כמו שאמרו במנחות ע' א' בשבולת שמירחה ושתלה, דאם לא פקע טבלא מיני' מצי להפריש במחובר, והרי דליכא דין בפנ"ע דאין תרומה חלה במחובר, אלא הוא משום דאין טבל במחובר, וע"כ בגידולי תרומה דאין התרומה באה מכח טבל כלל, ה"ז חל אף במחובר.[[764]](#footnote-765)**

**ד]** ובפשתן אפי' מזיד יהפך, **הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דקנסו בו שלא יהנה בקיסמיו, והר"ש הוסיף לפרש דהיינו משום דעיקר פשתן משום קיסמין ולא משום זרע, דסתם זרע פשתן לא חזי לאכילה, וע"כ ליכא שם תרומה על השדה אף כשזרע במזיד.[[765]](#footnote-766)**

**והנה ממש"כ הר"ש רק להא דאף כשזרע במזיד יהפך משום דליכא שם תרומה על השדה, משמע דכל הא דשאני זרע פשתן משאר זרעים, הוא בדין מזיד, דבשאר זרעים במזיד לא יהפך משום דנקרא שם תרומה על השדה, ובזרע פשתן אף במזיד יהפך משום דלא נקרא שם תרומה על השדה, אך הך דינא דאם הביא שליש בין שוגג ובין מזיד יקיים, דהוא משום דאסור לאבד תרומה, הוא אף בזרע פשתן, דהוו הגידולין תרומה, וכ"כ בתוס' אנשי שם, עיי"ש.**

**אך הריבמ"צ והרא"ש כתבו דבזרע פשתן אף אם הביא שליש יהפך, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ב דהזורע פשתן של תרומה הגידולים מותרין לזרים, וכיון דאין קדושת תרומה על הגידולים, ע"כ שפיר קנסו להפכן אף כשהביאו שליש,[[766]](#footnote-767) ואמנם הראב"ד שם השיג ע"ד הרמב"ם, דאף בזורע פשתן הגידולים אסורין, וכנראה דכ"ה דעת הר"ש, וע"כ נקט דאף בזורע פשתן והביא שליש יקיים, משום דאסור לאבד תרומה.**

**ה] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דאפי' במזיד יהפך, הוא שמא יהנה בעצים ויאמר הזרע בלבד הוא שנאסר עלי ונעשה תרומה, אבל העצים נחשבין כתבן, והיינו דס"ל דהזורע פשתן של תרומה הוו כל הגידולים תרומה ואף העצים,[[767]](#footnote-768) וזה דלא כמש"כ בהלכותיו דהזורע פשתן של תרומה הגידולים מותרין לזרים, וזהו שגזרו דיהפך שמא יהא סבור דהעצים אינם נעשין תרומה ויבא ליהנות בהן,[[768]](#footnote-769) - ולדעתו נראה דכ"ז הוא קודם שהביאו שליש דאכתי אין עליהן קדושת תרומה, אך אחר שהביאו שליש ויש עליהן קדושת תרומה, אסור להפכן ולהפסידן.**

**ו] והרמב"ם בפי"א מתרומות ה"כ כתב דבזורע פשתן אפי' הביאה שליש ואפי' במזיד יהפך, קנס קנסו בו שלא יזרע ויתכוין ליהנות בעציו, עכ"ל, ואזיל לטעמי' שם הכ"ב דבזורע פשתן אין הגידולים תרומה, וע"כ אף אם הביאה שליש לי"ב משום מאבד תרומה, וזהו שקנסוהו להפך, דכיון דהגידולים מותרין, יש לחוש שיבא לזרוע כדי ליהנות בעציו, ועי' במהר"י קורקוס שם שדן לפרש לד' הרמב"ם בע"א, ועי' במקד"ד סימן נ"א ריש סק"י במש"כ להוסיף בזה.**

**ז] והגר"א בשנו"א גריס בד' הירושלמי דפריך דמ"ט במזיד יקיים ולא קנסו בו, וזה לטעמי' דהא דבזורע תרומה במזיד יקיים, הוא משום דקנסוהו שתיבטל שדהו אגב תרומה, ומשני דלא יהנו בקיסמין, ופירש דהוא משום שהקיסמין אינם תרומה, ומבו' דס"ל דבזורע פשתן הוו הזרעים תרומה והקיסמין אינם תרומה, ונראה דהיינו דהרי הא דקנסו במזיד דיקיים, הוא כדי שתיבטל שדהו אגב תרומה, והיינו משום דהגידולין הוו תרומה, וקנס הוא לו להניחה זרועה, אך בזרע פשתן דאין הקיסמין תרומה, אי"ז קנס להניחה זרועה, וע"כ לא קנסוהו בכך, ולפ"ז הא דתנן דיהפך, היינו דהוא רשאי להפך, דומיא דרישא.[[769]](#footnote-770)**

**ז] בתוספתא פ"ח ה"א פליגי תנאי בדין הזורע פשתן של תרומה, דדעת ר"מ דעד שלא הביא שליש יהפך משהביא שליש יקיים, ודעת ר' יהודה דבשוגג עד שלא הביא יהפך משהביא שליש יקיים במזיד זה וזה יהפך, ומבו' לפ"ז דכו"ע מודו דעכ"פ בשוגג משהביא שליש יקיים, ולא נחלקו אלא אם במזיד אם קנסוהו דאף משהביא שליש יהפך, וזה שלא כד' הריבמ"צ והרא"ש.[[770]](#footnote-771)**

**אך גיר' הגר"א שם, דאיירי בזורע חטים של תרומה, דדעת ר"מ דעד שלא הביא שליש יהפך משהביא שליש יקיים, בין בשוגג בין במזיד, ודעת ר' יהודה דבשוגג עד שלא הביא יהפך משהביא שליש יקיים ובמזיד בין כך ובין כך יקיים, ומשנתינו אתיא כר' יהודה, ולפ"ז אין ללמוד מהתם לדין הזורע פשתן והביא שליש.**

**ח]** שם בר"ש, ואמרינן בירושלמי ר"ש בר אבדימי בעי מהו שיהא נאמן לומר מזיד הייתי, **מבו' כדעת הר"ש ודעימי' דהא דתנן דבשוגג יהפך, היינו דבשוגג הוא חייב להפך, וזהו דבעי אם הוא נאמן לומר מזיד הייתי וא"צ להפוך, אך לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן דבשוגג יהפך היינו דהוא רשאי להפך, ובמזיד הוא חייב לקיים, א"צ לומר מזיד הייתי, שהרי אף אם הוא שוגג ה"ה רשאי לקיים.**

**אך גירסת הגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א מהו שיהא נאמן לומר שוגג הייתי, וזה לטעמי' שפירש כפי' הרמב"ם דהא דתנן דבשוגג יהפך ובמזיד יקיים היינו דבשוגג הוא רשאי להפוך ובמזיד הוא חייב לקיים, וזהו דמיבע"ל אם הוא נאמן לומר שוגג הייתי ויהא רשאי להפוך.**

**ט] לגיר' הר"ש מבו' בד' הירושלמי דבסתמא תלינן דהוא שוגג, וזהו דבעי אם הוא נאמן לומר מזיד הייתי, ומסיק דכל דלית לי' הפה שאסר לאו כל כמיני' לומר מזיד הייתי, ולכאו' הוא משום דבסתמא לא מחזקינן לי' ברשע שזרע במזיד,[[771]](#footnote-772) - אך לגיר' הגר"א מבו' דבסתמא תלינן דהוא מזיד, וצ"ל דהוא משום דסתמא דמילתא ידוע לו שהוא תרומה, ורחוק הדבר דהוי שוגג, וצ"ע.**

**פ"ט מ"ב**

**א] וחייבת בלקט שכחה ופאה,** בירושלמי לעיל פ"ו ה"א מייתינן להא דתניא דגידולי תרומה ה"ה כחולין לכל דבר אלא שאסורין לזרים, ואמרינן דתנינן הכי במשנתינו דתנן דחייבת בלקט שכחה ופאה וכו', ובתוס' הרשב"א פסחים ל"ד א' כתב בשם רבינו נסים גאון דהיינו דהא דגידולי תרומה חייבין בלקט שכחה ופאה וחייבין במעשרות, הוא משום דמדאורייתא אינם תרומה ולא אתיא גזירה דרבנן ומפקע לי' מתרומה דאורייתא, וכ"כ התוס' שם, ואך דט"ס נפלה בדבריהם, וכ"ה מבו' בד' הר"ש לקמן מ"ד, וכ"כ בפי' הר"א מן ההר בנדרים ס' א', - ומבו' בדבריהם דתרומה אינה חייבת בלקט שכחה ופאה, וע"כ כל הא דגידולי תרומה חייבין בלקט שכחה ופאה, הוא משום דמדאורייתא הם חולין.

אך בפי' הרא"ש לקמן שם תמה ע"ז, דהיאך מוכח דהוו כחולין מדחייבין בלקט שכחה ופאה אטו אם הכהן זרע תרומה מי לא קרינן בי' קצירך לחייב בלקט שכחה ופאה, וכתב דהירושלמי הביא רישא דמתניתין ואסיפא קא סמיך דתנן וחייבת במעשרות.[[772]](#footnote-773)

ב] ובטעמא דהר"ש ודעימי' דס"ל דתרומה דאורייתא פטורה מלקט שכחה ופאה, כתב המקד"ד בסימן ס"ב סק"ג ד"ה אמרינן בתרומות דאפשר דהוא משום דעל תרומה יש מצות נתינה לכהנים, וא"א שיחול עלי' מצות נתינה לעניים, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פי"א מתרומות הכ"ז כתב די"ל דילפינן לה מדכתיב קצירך, דהוא הראוי לאכילה לכו"ע, לאפוקי תרומה דלא חזי לזרים, וזה ע"ד מש"כ התוס' וש"ר בב"מ צ' א' דממעטינן הדש בתרומה דמשמע הראוי לאכילה לאפוקי תרומה, ועיי"ש במש"כ בדעת הרא"ש בזה, ובמש"כ לדון עוד בזה מכ"ד.[[773]](#footnote-774)

ג] **ועניי ישראל מוכרין את שלהן לכהנים בדמי תרומה והדמים שלהן,** בד' התוי"ט לקמן מ"ג מבו' דבגידולי תרומה ליכא דין נתינה לכהן, וכמו שעמד ע"ז בתוס' אנשי שם, עיי"ש, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהעניים מוכרין אלא שלהן לכהנים והדמים שלהן, דאף דה"ז אסור לזרים, וע"כ אין העניים יכולים לאכלם בעצמם, מ"מ לי"ב דין נתינה, וע"כ א"צ ליתנם לכהן בחינם, אלא הן מוכרין אותם לכהנים בדמי תרומה והכהנים שלהם.

אך הנה בחי' מהרי"ח לקמן שם נקט בפשיטות דאיכא דין נתינה בתשלומי תרומה, וכן צידד בתוס' אנשי שם, עיי"ש, ועי' בדבריו לקמן מ"ד שפקפק בזה, ולדעתם נראה, דהא דהעניים מוכרין את שלהן לכהנים וא"צ ליתנם להם בחינם, הוא משום דהכא איכא מדאורייתא דין נתינה לעניים, ולא הפקיעו חכמים זכותם של העניים שיהא בזה דין נתינה לכהנים, דדין הנתינה לעניים ודין הנתינה לכהנים הם ב' דברים הסותרים, וכ"כ בדרך אמונה בצה"ל פי"א מתרומות ס"ק שמ"ה.

ד] **ר"ט אומר לא ילקטו אלא עניי כהנים שמא ישכחו ויתנו לתוך פיהם,** בטעמא דת"ק דאף עניי ישראל מלקטים ולא חיישינן שישכחו ויתנו לתוך פיהם, כתב בפי' הרש"ס דהוא משום דמדינא חולין הן, ומשלך נתנו לך, ובמשנ"ר כתב די"ל עוד דהוא משום דתרומה בדילי מינה ולא חיישינן שיתנו לתוך פיהן.

ובפי' הרש"ס שם כתב דאף ר"ט לא חייש להא דיאכלו בשוגג תרומה, דע"ז מודה דכיון דאין האיסור אלא מדרבנן, ליכא למיחש להכי, אלא חיישינן שיתנו לתוך פיהם במזיד ויאמרו דשכחו, והוי מילי דרבנן כחוכא ואיטלולא.

ה] **אמר לו ר"ע א"כ לא ילקטו אלא טהורים,** בס' לחם שמים הובא בתוס' אנשי שם כתב דהא דלא חיישינן שיטמאו הטמאים את התרומה, הוא משום דהפירות עדיין לא הוכשרו, לפי שהיו עד עכשיו במחובר, וכ"כ התפא"י, ועיי"ש בלחם שמים במש"כ להוסיף בזה.

ו] בטעמא דר' טרפון דעניי ישראל אין מלקטין שמא ישכחו ויתנו לתוך פיהם ועניי כהנים טמאין מלקטין, כתב הרש"ס דהוא משום דכי אכלי כהנים ליכא איסורא, דמדינא חולין הן ומשלך נתנו לך, אבל ישראל יעברו במזיד ואיכא למיגזר אטו תרומה מעלייתא, וצ"ב, - ובס' לחם שמים כתב דהוא משום דכהנים זריזים הן, - ובס' בית האוצר כלל קל"ו ד"ה ודע כתב דהוא משום דטומאה חמיר להו לאינשי מאיסור, וכמש"כ התוס' בסנהדרין מ"ח א' ד"ה משמשין, וע"כ לא חיישינן בטמא שיתן לתוך פיו,[[774]](#footnote-775) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ובמשנ"ר כתב די"ל דר"ט ס"ל דגידולי תרומה מותרת לכהנים טמאים, כדתניא בתוספתא דגידולי תרומה כחולין לכל דבר, אלא שאסורין לזרים,[[775]](#footnote-776) ור"ע ס"ל דאסורין אף לטמאים.

**פ"ט מ"ג**

**א]** וחייבת במעשרות, **הר"ש כתב דהא דלא קתני לה אף תרומה ותרומ"ע, הוא משום דלא חש להזכיר אלא דברים הניתנים אף לזרים כדי לומר דמוכרין לכהנים, וכתב דמיהו מע"ש ודאי אינו נמכר, ולא קתני לי' בהדיא, כ"ה הגיר' בכת"י, והוא מתפרש כמש"כ הרא"ש, דמה"ט הוא דלא קתני מע"ש בהדיא.**

**והתוי"ט פירש לד' הר"ש, דמש"כ דמע"ש אינו נמכר, אי"ז משום דמע"ש ממון גבוה, אלא אף למ"ד דממון בעלים אינו נמכר, משום דסתם זורע תרומה כהן הוא, ומע"ש לבעלים, ומה"ט הזכיר הרמב"ם בפיהמ"ש ובחיבורו שהלויים מוכרין מעשר שלהן לכהנים, ולא הזכיר מכירה במע"ש, עכ"ד, ובחי' מהרי"ח עמד על דבריו, דמאי נפ"מ אם הזורע הוא כהן או ישראל, הרי אף אם זרע ישראל צריך ליתן הכל לכהן והכהן יאכלנו בירושלים ולא שייך בו מכירה.**

**אך בד' התוי"ט מבו' דס"ל דבגידולי תרומה ליכא דין נתינה לכהנים, דלא גזרו ע"ז אלא שיהא אסור לזרים, אך לא גזרו שיהא בזה דין נתינה,[[776]](#footnote-777) וע"כ אם הזורע הוא ישראל, א"צ ליתן את המע"ש לכהן, אלא הוא מוכרו לו בדמי תרומה ומע"ש, וזהו שכתב התוי"ט דמש"כ הר"ש דמע"ש אינו נמכר היינו כשהזורע הוא כהן, ועי' בתוס' אנשי שם במש"כ בזה באורך.**

**ב]** ועניי ישראל ועניי כהנים נוטלין, **המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דבזה לא פליג ר"ט, דדוקא בלקט שכחה ופאה הוא דס"ל דעניי ישראל לא ילקטו, משום דכל שהן מתעסקין בלקיטתן יש לחוש שישכחו ויתנו לתוך פיהן, אבל הכא שאינם מתעסקין בהן, אין לחוש לכך, וכ"כ התפא"י,[[777]](#footnote-778) - אך המשנ"ר לעיל מ"ב כתב דסתם מתניתין דהכא כת"ק דלא חייש שמא ישכחו ויתנו לתוך פיהן, וע"כ הוא דעניי ישראל נוטלין מעשר עני.**

**ג] התוס' ביבמות פ"ו ב' ד"ה מר סבר כתבו דלמ"ד דקנס עזרא שיהא מעשר ראשון לעניים, היינו אף לעניי ישראל, אך למ"ד דמעש"ר אסור לזרים, אין נראה שינתן לעניי ישראל כדי למוכרו, דמילתא דאתי לידי תקלה ל"ה מתקני רבנן דאיכא למיחש דלמא אתי למיכלי', עכ"ד, והערול"נ שם הק' ע"ז ממשנתינו דעניי ישראל נוטלין מעש"ר של גידולי תרומה, ולא חיישינן דילמא אתי למיכלי', וכתב לישב, דדוקא הכא לא חששו שמא יבא לאכלו, משום דמדאורייתא חולין הן, אך במעש"ר לדעת ר"מ דאסור מה"ת לזרים יש לחוש לכך, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.**

**ד]** והדש כיצד יעשה וכו', **בפי' הריבמ"צ כתב דהא דאסור לחסום את הבהמה, הוא משום דלא תחסום שור בדישו הוא בדייש האסור לך כגון תרומה, - אך הר"ש והרא"ש הביאו מסוגיית הגמ' בב"מ צ' א' דפרות הדשות בתרומה ומעשר אינו עובר משום לא תחסום, והא דתנן הכא דהוא עובר משום לא תחסום הוא בגידולי תרומה, ופירש"י דהוא משום דמדאורייתא אינם תרומה, וע"כ קרינן בה דישו סתמא.[[778]](#footnote-779)**

**ה] בטעם הא דפרות הדשות בתרומה ומעשר אינו עובר משום לא תחסום, פירש"י בב"מ שם דהוא משום דסתם דייש לאו בתרומה ומעשר משתעי קרא דאין תרומה ומעשר סתם אלא מן המירוח ואילך, - והתוס' שם הק' ע"ז דא"כ אפי' הן חולין מתוקנים לא יעבור, דאין רגילות להיות מתוקנים קודם מירוח, ועיי"ש שכתבו לפרש דהא דאינו עובר משום לא תחסום, הוא משום דכתיב דישו, דמשמע הראוי לו, ותרומה דאסור ישראל ליתנה לפני בהמתו, ואף כהן אסור להאכיל לבהמתו משום הפסד תרומה, ורק כרשינין שהוא מאכל בהמה מותר להאכיל לבהמתו, לא חשיבא כדישו. - והריטב"א שם כתב דהוא משום דאסור להאכיל תרומה לבהמה, וע"כ לי"ב משום לא תחסום, דהיתרא זכי לה רחמנא ולא איסורא, ועיי"ש שכתב דאף כשהן דשות בכרשינן וכיו"ב שהוא מאכל בהמה, ומותר להאכילן לבהמת כהן, מ"מ כיון דאסור להאכילן לבהמת ישראל, ונמצא דלפרה של ישראל לא זכי רחמנא, מסתמא לא פלוג ואפי' לפרה של כהן לא זכי רחמנא.**

**ו] ונפ"מ לדינא בזה הוא בדין פרת כהן הדשה בתרומה, דלדעת רש"י אינו עובר בלא תחסום, דסתם דיש לא משתעי בתרומה, וליכא לאיסורא דלא תחסום בתרומה,[[779]](#footnote-780) וכ"ה גם לדעת הריטב"א, וכמש"כ דלא פלוג וכו', אך לדעת התוס' עובר בזה משום לא תחסום, דכיון דמותר הכהן להאכיל כרשינים לבהמתו, הו"ל דישו הראוי לו, וכ"כ המאירי בשם חכמי הצרפתים דכהן הדש בפרת עצמו או ישראל הדש בפרת כהן עובר משום לא תחסום, והמאירי שם כתב דהיינו רק בכרשינים דמותר להאכילם לבהמתו.**

**ז] והרמב"ם בפיהמ"ש דהא דהכא אסור להניח את הבהמה לאכול, הוא משום דאסור וכו' אלא אא"כ היתה בהמת כהן, וכ"כ הרע"ב, ומבו' דאם היתה בהמת כהן מותר להניחה לאכול, ועובר משום לא תחסום, ומשמע דהוא אף בדש בתבואה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג משכירות ה"ד שכתב דפרה של ישראל שהי' כהן דש בה בתרומה וכו' אינו עובר עליהן משום בל תחסום, והרי דאם דש הכהן בפרתו, עובר בה משום לא תחסום, והמהר"י קורקוס בפ"ט מתרומות ה"ז הוכיח מזה דדעת הרמב"ם דכל תרומה מותר ליתנה לבהמת כהן, דלא נתפרש בד' הרמב"ם להך דינא דלא הותר ליתן לבהמת כהן אלא כרשינים, ועי' גם במנ"ח במצוה תקצ"ו שדן לפרש כן בדעת הרמב"ם.[[780]](#footnote-781)**

**ובפי' הר"א מלוניל בב"מ שם כתב, דכהן הדש בפרתו עובר משום לא תחסום, ואף דאסור להאכיל לבהמתו אלא כרשיני תרומה, ה"מ בידים, אבל אם מעצמה אוכלת א"צ למחות,[[781]](#footnote-782) וע"כ אם חסמה עובר משום לא תחסום, עכ"ד, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, דמודה דאסור להאכיל לבהמה תרומה הראוי למאכל אדם, משום הפסד תרומה, ומ"מ הוא עובר משום לא תחסום, משום דא"צ למחות בה שלא תאכל, אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דבהמת כהן מותר להעמידה על הזרעים כדי שתאכל מהן.**

**ח] ובעיקר מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאם היתה בהמת כהן מותר להאכילה, מצינו דרך אחרת בצ"פ פ"א מתרומות הי"ב ד"ה והנה ע' שכתב דכ"ז הוא הכא דאיירי בגידולי תרומה, דאין בהן רק איסור תרומה ולא קדושה, וע"כ מותר כהן להאכילן לבהמתו, אך ישראל אסור להאכילן לבהמתו משום איסור הנאה של כילוי, - והיינו דהא דאסור להאכיל תרומה לבהמת כהן משום שמפסידה, הוא מכח קדושת התרומה, דיש עלי' דין משמרת, ובגידולי תרומה י"ל דאין עליהן קדושת תרומה, אלא שאסרום באיסור תרומה, ולי"ב דין משמרת, וע"כ מותר להאכילם לבהמת כהן.[[782]](#footnote-783)**

**אמנם הנה הריבמ"צ והר"ש והרא"ש לעיל מ"א כתבו דהא דתנן התם בזורע תרומה דאם הביא שליש בין שוגג ובין מזיד יקיים, הוא משום דאסור לאבד אוכלי תרומה, ומבו' דאיכא דין משמרת בגידולי תרומה, ולפי דבריהם אסור להאכיל תבואה של גידולי תרומה לבהמת כהן, משום דהו"ל הפסד, ולמש"כ הצ"פ בדעת הרמב"ם, צ"ל דהא דתנן התם דאם הביא שליש בין שוגג ובין מזיד יקיים, הוא משום הפסד הכהן, וצ"ע.**

**ט]** תולה כפיפות ונותן לתוכו מאותו המין, **הריטב"א בב"מ צ' א' כתב דהיינו דתולה לה כשיעור אכילתה, דהיינו ג' קבין לפרה וג' קבין לחמור, ובכה"ג אינו עובר משום לא תחסום, עיי"ש.**

**פ"ט מ"ד**

א] **גידולי תרומה תרומה,** בשבת י"ז ב' אמרו דהא דגידולי תרומה תרומה הוא מגזירת י"ח דבר, ומפרש ר' חנינא דטעם הגזירה הוא משום תרומה טהורה ביד ישראל, ופירש"י דעינו צרה ליתנה לכהן וזורעה לבטלה מתורת תרומה, ופרכינן עלה דאי חשידי להכי אפרושי נמי לא ליפרשו כיון דאפשר למעבד חטה אחת כדשמואל ולא קעביד הימוני מהימני, ומפרשינן דטעם הגזירה הוא משום תרומה טמאה ביד כהן דילמא משהי לה גבי' ואתי לידי תקלה, - והרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"א כתב דטעם הגזירה הוא משום תרומה טמאה ביד כהן, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, אך בפירש"י בב"מ צ' א' ד"ה גידולי טבל כתב לב' הטעמים.[[783]](#footnote-784)

ב] בתוספתא דטהרות פ"ק תניא דגידולי תרומה חולין, והר"ש והרא"ש הביאו בשם ר"נ גאון שהק' מהא דתנן הכא דגידולי תרומה תרומה, ותירץ דהא דתניא דהם חולין הוא לענין דמחייב בלקט שכחה ופאה ובתרו"מ, והביאו כן מירושלמי דמפרשינן דהא דתניא דגידולי תרומה ה"ה כחולין לכל דבר אלא שאסורין לזרים, דהיינו כדתנן דחייבת בלקט שכחה ופאה, והרא"ש כתב דמכוון הירושלמי הוא לסיפא דחייבת במעשרות, דהא דחייבת בלקט שכחה ופאה הוא אף אם הויא כתרומה גמורה, דאף תרומה חייבת בלקט שכחה ופאה, אך ש"ר נקטו דגם הא דחייבת בלקט שכחה ופאה הוא משום דהויא כחולין, ונת' לעיל מ"ב אות א'.

והר"ש והרא"ש כתבו דברייתא דהתם הוא לענין טומאה וטהרה שהגידולין כחולין ואין בהן שלישי, והוכיחו כן מדתני לה במס' טהרות, ובתוס' הרשב"א בפסחים ל"ד א' הוסיף להוכיח כן, מהא דתניא התם גם טבל ומדומע דהרי הן כחולין, ולא שייך בהן דין לקט, וכ"כ הרמב"ם בפי"א משאה"ט הט"ו, דגידולי תרומה וכו' הרי הן כחולין והראשון טמא בהן והשני פסול ואין בהן שלישי.

ג] והרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"א כתב דמותר לאכול הגידולין בידים טמאות, ומותר לטבו"י כחולין, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דגידולי תרומה הוו כחולין לענין טומאה ואין בהן שלישי, ע"כ אין ידים טמאות וטבו"י פוסלין אותן, וע"כ הן מותרין לאכלן בידים טמאות ומותרין לטבו"י, אך אם נגע בהן ראשון לטומאה ונטמאו הן אסורין באכילה.

אך המאירי בשבת י"ז ב' ובפסחים ל"ד א' כתב בדעת הרמב"ם, דהן מותרין באכילה לכהן בטומאה, והא דבזורע תרומה טמאה אסורין הגידולים לכהנים, הוא משום שכבר נדחו, - ובפשוטו מכוון דבריו דהן מותרין באכילה לכהן טמא, ואינם אסורין אלא לזרים, - אך זה נסתר מהא דתנן לעיל מ"ב דאמר לו ר"ע א"כ לא ילקטו אלא טהורים, והרי דגידולי תרומה אסורין לטמאים, ואמנם למש"כ המשנ"ר שם בזה הוא דפליגי ר' טרפון ור"ע, ור' טרפון ס"ל דאינם אסורין לטמאים, אך גם לפ"ז לכאו' הלכה כר"ע, - וצ"ל דמכוון דבריו הוא דהן מותרין באכילה לכהן טהור אף אם נטמאו.

ד] ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם דהן מותרין לטבו"י, ומשמע דהן מותרין לו באכילה, והרי דלא נאסר אכילה לכהן טמא, דבאיסור אכילה לכהן טמא, לכאו' אין לחלק בין טבו"י לשאר טמאים, - ובד' הראש יוסף בשבת שם משמע שנקט מכח זה בדעת הרמב"ם דגידולי תרומה מותרין באכילה לכהן טמא, עיי"ש.[[784]](#footnote-785)

ובאמת הראב"ד שם הכ"ג כתב דגידולי תרומה אסורין באכילה לטבו"י, והאו"ש שם כתב בדעתו, דאף דתניא בתוספתא במכילתין פ"ח דאין הידים והטבו"י פוסלין בהן, היינו דאין הטבו"י פוסל במגעו, כיון דאין בהן שלישי, אך הן אסורין באכילה לטבו"י, והיינו דכ"ה דהן אסורין באכילה לשאר טמאים, כדתנן לעיל מ"ב, ה"נ הן אסורין באכילה לטבו"י,[[785]](#footnote-786) וצ"ע בכ"ז.

ה] בפסחים ל"ד א' מייתינן להא דתנן בשלהי פירקין תנן דשתילי תרומה שנטמאו ושתלן טהורים מלטמא ואסורין מלאכול, ופריך וכי מאחר דטהורין מלטמא אמאי אסורין מלאכול, ומשני רבה דהא דתנן דאסורין היינו דאסורין לזרים, ופרכינן עלה, ומפרש רב ששת דאסורין לכהנים משום שנפסלו בהיסח הדעת, ולמ"ד דהיסח הדעת פסול טומאה, מפרשינן התם דהא דאסורין לכהנים הוא משום דאין זריעה בתרומה.

והתוס' בפסחים שם הק' בהא דתנן דטהרו מלטמא, דהרי הא דגזרו דגידולי תרומה תרומה הוא משום תרומה טמאה ביד כהן, כדי שלא ישהה אותה לזריעה, וכיון דטהרו מלטמא, הרי ישהה אותה לזריעה כדי לטהרה, וכתבו לישב דמשום ריוח פורתא לא ישהה אותה מאחר שעדיין היא תרומה ולא נעשית חולין, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"כ התוס' בשבת י"ז ב', והר"ש והרא"ש בשלהי פירקין.

ובתוס' הרשב"א בפסחים שם הוסיף בשם ר"י, דצ"ל כן גם לפ"מ דמסקינן דאסורין אף לכהנים, דכל הא דאסורין לכהנים הוא בדבר שאין זרעו כלה, אך בדבר שזרעו כלה ה"ה מותרין לכהנים, ובע"כ דמ"מ כיון דאסורין לזרים לא חיישינן שיבא לזרוע, וכ"נ בד' התוס' שם, ובד' הר"ש והרא"ש בשלהי פירקין,[[786]](#footnote-787) - אך התורי"ד שם העמיד הקו' למ"ד דהא דתנן אסורין היינו דאסורין לזרים, וכ"ה בד' התוס' בשבת שם, ועמדו ע"ז המהרש"ל והמהרש"א שם, ומבו' דס"ל דלמ"ד דאסורין לכהנים היינו אף בדבר שזרעו כלה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ג, וכמש"כ האו"ש שם.[[787]](#footnote-788)

**ו]** וגידולי גידולין חולין,**[[788]](#footnote-789) בירושלמי תניא בד"א בדבר שזרעו כלה, אבל בדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין, ומייתינן לה בפסחים ל"ד א', ופירש"י דגידולי גידולים היינו, כגון בצלים דקים דכששותלים אחת אחת לבדה הן נוספות ומתחברות ששה וארבעה יחד, והיינו גידולי גידולין, אותן הנוספות עליהן שלא היו תרומה מעולם, וגידולין עצמן הן כגון שתילי כרוב שהולכים ומרחיבין העלין הראשונים, ובדים החדשים העולין בקלח הוו גידולי גידולים,[[789]](#footnote-790) אך התוס' וש"ר שם ובמשנתינו נחלקו ע"ז ופירשו דגידולין היינו גידול ראשון שגדל מן הזרע, וגידולי גידולין היינו שחזר ונטע את הגידולין.[[790]](#footnote-791)**

**ז] אבל הטבל,** בפירש"י בפסחים ל"ד א' כתב דהיינו, דאף טבל שנתמרח בכרי והוקבע למעשר וחל עליו שם טבל, מותרין גידוליו באכילת עראי עד שיתמרחו בכרי, **וכ"כ הר"ש והרא"ש לקמן מ"ו, והר"ן בנדרים נ"ט ב', - ובד' הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו נחלקו האחרונים, ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ו.**

**ח] בטעם הא דלא אסרו גידולי טבל כתב בפירש"י בפסחים ל"ד א'** **דהוא משום דלא גזרו אלא על גידולי תרומה שלא להפסיד את הכהנים, אבל גידולי טבל חולין הן והוו כשאר תבואה דמותרת באכילת עראי קודם מירוח, ועמש"נ בזה לעיל בהערה א', ובשטמ"ק בנדרים נ"ט ב' כתב בשם שיטה דהוא משום דבטבל ל"ש טעם הגזירה דגידולי תרומה, והיינו דכיון דאחר שיפרישו ממנו תרו"מ מותרין השירים לזרים ומותרין בטומאה, ליכא בזה לטעם הגזירה דגידולי תרומה, (ומשום חלק התרומה שבהן, דשייכא ע"ז הגזירה, לא גזרו, כיון דרובו חולין, וכדלהלן).**

**אמנם הנה בירושלמי אמרו דהא דלא גזרו על גידולי טבל, הוא משום דרובו חולין, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, ולכאו' הוא שלא כד' רש"י והשטמ"ק, ועמד ע"ז בתוס' אנשי שם, ועיי"ש שעמד עוד על טעמא דהירושלמי, דכיון דהנידון הוא לגבי אכילת עראי, מה שייך רובו חולין, דכיון שלא נתקן הרי כולו אסור.**

**אך לכאו' פשוט לפרש בזה, דכשבאנו לדון לאסור גידולי טבל, יש לדון משום תרי מילי, חדא, דיש לגזור על גידולי טבל משום איסור טבל, דומיא דהא שאסרו גידולי תרומה, וע"ז קיימי דברי רש"י והשטמ"ק, אך דברי הירושלמי קיימי לפרש מ"ט אין גידולי טבל אסורין מכח הגזירה דגידולי תרומה, והיינו או משום דאיסור טבל הוא מכח התרומה שבו, או משום דעל חלק התרומה שבו איכא לטעם הגזירה דגידולי תרומה, וע"ז שפיר אמרו דהוא משום שרובו חולין, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי דהא דלא גזרו על מדומע הוא משום דרובו חולין.[[791]](#footnote-792)**

**ט] והביכורים, בביכורים פ"ב מ"ב תנן דגידולי ביכורים כביכורים, ובירושלמי שם פרכינן מהא דתנן הכא דגידולי ביכורים מותרין, ומסקינן דהא דתנן דגידוליהן אסורין איסור מחיצה, והא דתנן דגידוליהן מותרין היתר זרות, וה"נ משני התם בהא דתנן התם דגידולי מע"ש כמע"ש והכא תנן דגידולי מע"ש חולין, (ובזה משני עוד, דהא דגידולי מע"ש מע"ש הוא בדבר שאין זרעו כלה, והא דגידולי מע"ש חולין הוא בדבר שזרעו כלה), ובד' הר"ש והרא"ש שם מבו' דהיינו דהא דגידולי ביכורים כביכורים הוא לענין שאסור לאכלם חוץ לירושלים, והא דגידולי ביכורים חולין הוא לענין שהן מותרין לזרים ובהמה, - אך הרמב"ם בפ"ד מביכורים הט"ו כתב דאם זרע הביכורים קודם שנכנסו לירושלים הגידולין חולין, ואם זרע הביכורים אחר שנכנסו לירושלים הגידולין אסורין, והמהר"י קורקוס בפ"ו ממע"ש הט"ו כתב דשמא מפרש כן הרמב"ם בד' הירושלמי, דאיסור מחיצה היינו כשנכנס תוך המחיצה ויש עליהן איסור מחיצה כבתחילה, ואיסור זרות הוא חוץ לחומה, וכתב דהוא דחוק בירושלמי.[[792]](#footnote-793)**

**י]** וגידולי הקדש,[[793]](#footnote-794) **החקרי לב ביו"ד ח"ג סימן מ"ד כתב דל"ד להא דפליגי תנאי אם יש מעילה בגידולין, דהתם איירי בגידולים שגדלו בשדה של הקדש, והכא איירי בזרע הקדש בשדה של הדיוט, וע"כ אין הגידולין הקדש, וכ"כ הפרי יצחק בח"א סימן ט"ו סוד"ה עוד נראה והמנחת ברוך בסימן כ"ט ענף ב' והקוב"ש ב"ב אות צ"ה.**

**והפרי יצחק שם בד"ה גם הנה הק' למש"כ התוס' בע"ז מ"ט א' ד"ה שאם נטע דהא דגידולי ערלה אסורין, ול"ד לגידולי טבל ומע"ש דמותרין, ואף גידולי תרומה אינם אסורין אלא מגזירת י"ח דבר, הוא משום דבערלה שאסורה בהנאה יש לאסור הגידולין, דג"ז הנאה היא, ומשא"כ באיסור אכילה דאין לאסור הגידולין שאינו אוכל האיסור עצמו, דא"כ מ"ט גידולי הקדש מותרין, אף דהקדש הוא איסור הנאה, ועד"ז הק' הנועם ירושלמי בפירקין,א[[794]](#footnote-795) ועיי"ש שהק' עוד דאף לדעת רש"י וש"ר דפליגי ע"ד התוס' שם, וס"ל דגידולי ערלה מותרין משום דהו"ל זוז"ג, מ"מ מ"ט אין גידולי הקדש אסורין, למש"כ המהרש"ל בפסחים כ"ז ב' דזוז"ג אסור בהקדש, וכ"כ בתשו' אבני מילואים סימן ו', ועיי"ש במה שהאריך בענין זה.**

**והמנחת ברוך שם כתב לישב, דדין הנגרם מהקדש לא תלי כלל בדין שאר איסורים ובדין זוז"ג, דאיסור הקדש תלי בדין הממון דהקדש, וע"כ כל דהנגרם שייך להקדש, ה"ז אסור ומועלין בו, למ"ד דיש מעילה בגידולין, וכל דאין הנגרם שייך להקדש, לי"ב איסורא כלל, ודמי למה שאמרו בחולין קל"ט א' דתרנגולת שמרדה מותרת, וע"כ הוא דגידולי הקדש מותרין, דכיון דבהדיוט כה"ג הוו הגידולין לבעל השדה, ואך דכיון דאף בהדיוט כה"ג צריך לשלם לבעל הזרע את דמי הזרע, ה"נ בהקדש צריך ליתן להקדש דמי הזרע, וזהו דתנן דפודה אותם בזמן זרעם, ונת' עוד בזה להלן אות י"ג.**

**יא]** ומעשר שני, **התוס' בב"מ צ' א' ד"ה גידולי מעשר כתבו דהא דלא גזרו על גידולי מע"ש, דומיא דהא דגזרו על גידולי תרומה הוא משום דלא שייך למיגזר שמא ישהה בידו ויבער בטומאה, דלמה ישהה כיון שיכול לפדותו, ועיי"ש שכתבו דאף לקוח בכסף מעשר שנטמא דאינו נפדה לר' יהודה, לא גזרו על גידוליו שיהיו מעשר, כיון דעיקר מעשר יש לו פדיון.**

**יב]** ופודה אותן בזמן זרעם, **בד' הר"ש והרא"ש מבו' דקודם שפדאן הן אסורין באכילה, והא דתנן דגידוליהן חולין הוא אחר שפדאן, וזהו שפירשו דהא דתנן דגידוליהן חולין הוא כשהוסיף כמה סאין דא"צ לפדות אלא סאה אחת, וכ"ה מבו' בדבריהם במע"ש פ"ב מ"ג ובביכורים פ"ב מ"ב.**

**אך הרמב"ם בפ"ה ממעילה הי"א כתב דהזורע פירות הקדש פודה אותן בשעת זרען, ואע"פ שלא פדה הרי הגידולין חולין, ובפשוטו היינו דצריך לפדותן בשעה שבא לזרעם, אך אם עבר וזרען ולא פדה אותן גידוליהן חולין, וכ"כ המאירי בע"ז מ"ב ב', ז"ל, כדין פירות של הקדש שזרען שאם לא פדאן בשעת הזרע בדיעבד מותר הואיל וגוף הזרע כלה, עכ"ל, - אך הקר"א בנדרים נ"ט ב' כתב דצ"ל בד' הרמב"ם פודה אותן כשעת זרען, וכן הביאו בילקוט שנו"ס שם מגליוני תימן, ולגיר' זו נראה דמודה הרמב"ם דכ"ז שלא פדאן הן אסורין באכילה, ואך דמ"מ אין תורת הקדש עליהן, ואין מועלין בהן.[[795]](#footnote-796)**

**יג] בעיקר הך דינא דפודה אותן בזמן זרעם, כתב המנחת ברוך בסימן כ"ט ענף ב' דהוא מעיקר הדין, דאף דאין הגידולין הקדש, משום דבהדיוט כה"ג הוו הגידולין של בעל השדה, ונת' לעיל אות י', מ"מ כיון דאף בהדיוט כה"ג צריך לשלם לבעל הזרע דמי הזרע, כמו שאמרו בב"מ ק"א א', ה"נ בהקדש צריך לשלם דמי הזרע להקדש, ועיי"ש בענף ד' במש"כ לדון אם חיוב תשלומין זה הוא מדאורייתא או מדרבנן, וכתב דתליא בדין מזיק הקדש אם הוא חייב מדאורייתא, ומכח זה החמירו חכמים שיהא עליהן קדושה קודם פדיון.[[796]](#footnote-797)**

**יד] הפרי יצחק בח"א סימן כ"ו ד"ה עוד נראה הק', למש"כ הר"ש במע"ש פ"ב מ"א דתבלין של מע"ש שנפלו לתוך חולין, אין מועילין לו פדיון, כיון שאינו בעין, דא"כ היאך מהני הכא פדיון, הרי ליכא ממשות של הקדש בעין בתוך הגידולים, שהרי איירי בדבר שזרעו כלה, ועיי"ש מש"כ בזה.**

**והמנחת ברוך שם כתב לישב לפי דבריו, דבגידולי הקדש ליכא כלל תערובת הקדש וטעם של הקדש, וכל הא דצריך לפדותן הוא משום שצריך לשלם להקדש מה שנהנה, וע"כ שפיר מהני פדיון זה. מהני פדיון לדבר שאינו בעין, וכתב הר"ש דצריך לאכול בירושלים דוקא כיון דלא מהני לי' פדיון כיון שאינו בעין,**

**טו] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי שאמרו דפודה כל האוצר בדמי אותה סאה, ואמרו שם עוד, דהפרש יש בין הקדש למע"ש, מע"ש בין בדבר שזרעו כלה בין בדבר שאין זרעו כלה נפדה כשער הזול הראשון,[[797]](#footnote-798) הקדש בין בדבר שזרעו כלה בין אינו כלה אין לו אלא מקומו ושעתו, אבל דבר שזרעו כלה פודה כל האוצר בדמי אותה סאה שזרע, ודבר שאין זרעו כלה פודה כל האוצר.**

**ובטעם הא דבהקדש בדבר שאין זרעו כלה פודה את כל האוצר, כתב הקר"א בנדרים נ"ט ב' דהוא משום דס"ל דבדבר שאין זרעו כלה הוו אף הגידולין הקדש דשדינן להו בתר העיקר, וע"כ צריך לפדות את כל האוצר, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, משום דאנן קי"ל דאף בדבר שאין זרעו כלה אין הגידולין עצמן הקדש, וכל האיסור הוא משום תערובת ההקדש, וע"כ סגי לפדות את הסאה המעורבת, - והמנחת ברוך בסימן כ"ט ענף ב' כתב דהוא משום דדוקא בדבר שזרעו כלה דליכא בגידולין תערובת הקדש ואך דהוא צריך לשלם מה שנהנה, משו"ה סגי פדיון באותם הדמים שנהנה, ומשא"כ בדבר שאין זרעו כלה דאיכא בגידולין תערובת הקדש, החמירו חכמים לפדות בדמי כל האוצר, - ועי' בתורת זרעים במש"כ בזה.**

**טז] הרע"ב כתב דהא דגידולי הקדש ומע"ש חולין, הוא אף בדבר שזרעו כלה, והקר"א בנדרים נ"ט ב' כתב דהוא משום דמפרש דהא דתנן דהגידולין חולין הוא לאחר פדי', וכמבו' בד' הר"ש והרא"ש, וזהו שכתב דאף בדבר שאין זרעו כלה הוו הגידולין חולין לאחר פדי', ומשום דס"ל דלא קי"ל כמו שאמרו בירושלמי דבדבר שאין זרעו כלה פודה כל האוצר, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם במש"כ הרמב"ם בפ"ו ממע"ש הט"ו דגידולי מע"ש חולין אף בדבר שזרעו כלה, דהיינו לאחר פדיון, ועיי"ש שתמה במה שלא חילק הרמב"ם בדין גידולי ביכורים בין דבר שזרעו כלה לדבר שאין זרעו כלה, וצ"ע דבירושלמי ביכורים פ"ב ה"ב אמרו דלא משכח"ל ביכורים בדבר שאין זרעו כלה, והובא בר"ש שם, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"א מתרומות הי"ד במש"כ בדעת הרמב"ם בדין דבר שאין זרעו כלה, ואכמ"ל.**

**פ"ט מ"ה**

א] **מאה לגינה של תרומה ואחת של חולין כולן מותרין,** הרא"ש כתב דקל הוא שהקילו בגידולי תרומה דערוגה אחת של חולין מתרת מאה ערוגות בדבר שזרעו כלה, והיינו דכיון דאיסורא דגידולי תרומה בדבר שזרעו כלה אינו מדינא אלא מגזירה, הקילו בזה דכל שמעורב בזה חולין ה"ז מתיר את הכל.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פי"א מתרומות הכ"ב עמד בזה מהא דתנן לעיל מ"ד דגידולי המדומע מותרין, ומפרשינן בירושלמי דהוא משום שרובו חולין, והרי דכל שרובו תרומה גידוליו אסורין,[[798]](#footnote-799) ומ"ש מהכא דשרינן אף כשרוב התערובת היא תרומה, וכתב דצריך לחלק בין מדומע בתחילה שכבר נקרא עליו שם איסור, ולכן אם אין רובו חולין דמדאורייתא הכל אסור לא יתירו הגידולין, אבל מאה לגינה מיירי שלא היו התערובות אלא אחר שנזרע נשכח איזו התרומה וכיון שכל אחד אינו אלא ספק תרומה לא גזרו, וי"ל עוד עד"ז, דבמדומע שהי' על התערובת איסור תרומה, הרי דעל תערובת זו גזרו חכמים שיהיו גידולי' אסורין, ולא התירו אלא היכא דרובו חולין, אך הכא דכשזרע הי' הכל ניכר, ולא חייל דין גידולי תרומה על החולין, הרי דכל שנתערבו הגידולי תרומה עם החולין, והו"ל תערובת דגידולי תרומה, לא אסרו בזה, ומצינו עד"ז בדין חמץ שעבר עליו הפסח, דדעת כמה מרבוותא, דאם נתערב החמץ קודם הפסח ברוב ועבר עליו הפסח אסור, אך אם נתערב אחר הפסח ברוב ה"ז מותר, דלא גזרו על תערובת דחמץ שעבר עליו הפסח.[[799]](#footnote-800)

ב] **אבל בדבר שאין זרעו כלה אפי' מאה של חולין ואחת של תרומה כולן אסורין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מתוספתא דהוא משום דאין הקרקע עולה באחד ומאה, ועד"ז תנן בפ"ק דערלה מ"ו דנטיעה של ערלה ושל כלאי הכרם שנתערבו בנטיעות ה"ז לא ילקוט, ואם לקט יעלה באחד ומאתים, והרי דכ"ז דהנטיעה מחוברת לקרקע, אינה עולה באחד ומאתים.

ובפירש"י בגיטין נ"ד ב' פירש להך דינא, ז"ל, דכ"ז שהיא במקומה, כמחובר חשיבא ולא בטלה, והחוו"ד בסימן ק"י סק"ו פירש לדבריו דהיינו משום דקרקע לא בטל דהו"ל כקבוע, וזהו שכתב רש"י דאף דאינה קרקע ממש, מ"מ כ"ז שהיא במקומה חשיבא כמחובר, וע"כ הו"ל כקרקע דלא בטל.

אך הרש"ש שם כתב דצ"ל בד' רש"י דכ"ז שהיא במקומה במחובר, חשיבא ולא בטלה,[[800]](#footnote-801) ולפ"ז מבו' בד' רש"י דהא דקרקע לא בטלה, הוא משום דהו"ל כדבר חשוב שאינו בטל, וכ"כ הבית מאיר בקונט' בעניני קבוע והאמרי ברוך בהגה' החוו"ד שם והיד יהודה בסימן ע' סקי"א, ועיי"ש שכתבו שם כתב דלפ"ז כל הא דאי"ז בטל הוא מדרבנן, דמדאורייתא אף דבר חשוב בטל, - ועד"ז כתב בהשגות הראב"ד על הרי"ף בגיטין שם, דהא דאי"ז בטל, הוא משום דנטילה דבר חשוב הוא ולא בטיל.

ג] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דכולן אסורין, הוא משום שהתרומה מובדלת ולא נתערבה עם החולין, ומבו' בדבריו דהא דקרקע לא בטלה, הוא משום דלא חשבינן לה כתערובת, אלא כל דבר עומד לעצמו, והתוי"ט כתב דל"ד לדינא דפ"ד מ"י, דהתם בתלוש ראויין הן להתערב,[[801]](#footnote-802) ומבו' בדבריו דטעם הא דאין התרומה בטילה, הוא משום דכל ערוגה וערוגה עומדת לעצמה ואי"ז תערובת, והבית מאיר בקונט' בעניני קבוע פירש דהיינו משום דאין נוגעין זב"ז, וגם אי"ז דבר הראוי להתערב, וכ"כ הבינת אדם בשער הקבוע סימן ד'.[[802]](#footnote-803)

אף הבית מאיר בקונט' בעניני קבוע כתב לפרש לד' הרמב"ם, דהוא כפירש"י דמחובר לקרקע ה"ה כקרקע והוי דבר חשוב ואינו בטל, ומש"כ הרמב"ם דהתרומה מובדלת ולא נתערבה עם החולין, הוא כמשמעות ד' הרמב"ם בריש פט"ז ממאכ"א דהא דדבר חשוב לא בטל הוא משום דחשיב כמו שהוא עומד בעינו ולא נתערב ונדמע, וה"נ הכא משום החשיבות דמחובר לקרקע חשיב דלא נתערבה התרומה עם החולין, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ג מתרומות הי"ב.

ד] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' תלש יעלה,** הראב"ד בהשגות הרי"ף בגיטין נ"ד ב' כתב, דאם לקט מן הנטיעות כדי שלא יהא באחת שיעור אחד ממאתים ה"ז מותר, דהו"ל כאגוזי פרך שנתפצעו בעירובן שהן בטלים במאתים, והיד יהודה בסימן צ"ט סוסקכ"ב כתב לפרש לדבריו, דאף אם לא ליקט אלא אחת מן הנטיעות, מ"מ כיון שיש מאתים בין הכל, ונטיעה זו בטל חשיבותה, ה"ה בטילה, וכמו שאמרו בזבחים ע"ד ב' בחבית סתומה שנתערבה במאה חביות ונפתחה אחת מהן, נוטל ממנה א' ממאה ושותה אותה החבית, דמזה נלמד דכל שנתבטל החשיבות **מא' מן התערובת, מצטרפין גם החשובין לבטל אותה אע"ג דהן אסורין.**

**אך הרמב"ם בפי"ג מתרומות הי"ב כתב דאם נתלש הכל תעלה התרומה בק"א, ומבו' דאם לא נתלש הכל אף התלוש אסור ואינו בטל, וכ"נ בד' הירושלמי הכא, עיי"ש, ועיי"ש בישועות מלכו שתמה ע"ז, - והיד יהודה שם כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דאי"ז בטל הוא משום שהיא מופרשת ולא נתערבה עם החולין, וע"כ כ"ז שאין במה שלקט אחד ומאתים כנגד האיסור, א"א למה שהוא במחובר להצטרף כלל,[[803]](#footnote-804) וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם.**

**ה] אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ה, ז"ל, נטיעה של ערלה שנתערבה בנטיעות, וכן ערוגה של כלאי הכרם בערוגות, ה"ז לוקט וכו' ואם היתה נטיעה במאתים נטיעות וערוגה במאתים ערוגות הרי כל הנלקט מותר, עכ"ל, ונראה להדיא דכל שהיתה נטיעה במאתים נטיעות וערוגה במאתים ערוגות, מותר כל הנלקט, אף אם ליקט מעט, ואין בנלקט מאתים כנגד האיסור,[[804]](#footnote-805) - וכ"ה גם משמעות דברי הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח שם, ז"ל, ואם אסף פירות מאותם הנטיעות, אם היתה הנטיעה האסורה מעורבת במאתים מותרות, הרי כל מה שאסף מותר באכילה, עכ"ל, - וצ"ע דמ"ש מהכא דרק אם נתלש הכל תעלה התרומה בק"א, ולכאו' בע"כ מד' הרמב"ם דדינא דהכא דאי"ז בטל ודינא דהתם דאי"ז בטל ב' דינים חלוקין הן, אך צ"ע מה טעם יש לחלק בין זל"ז.**

**ו]** שם, ר' יהודה אומר אף יתכוין לתלוש ויעלה באחד ומאה, **גיר' הגר"א בשנו"א ר' יוסי, וכתב דרבנן ור' יוסי לטעמייהו אזלי דפליגי בפ"ק דערלה בנטיעה של ערלה ושל כלאי הכרם שנתערבו בנטיעות, דלת"ק לא ילקוט, ולר' יוסי אף יתכוין ללקוט ויעלו באחד ומאתים.[[805]](#footnote-806)**

**אך הרמב"ם בפי"ג מתרומות הי"ב כתב בדינא דהכא דלא יתלוש לכתחילה, ובפט"ז ממאכ"א הכ"ה כתב בנטיעה של ערלה ושל כלאי הכרם שנתערבו דלוקט לכתחילה מן הכל, וצ"ע דמ"ש דהתם התירו לו ללקט לכתחילה, והכא לא התירו לו לתלוש לכתחילה, אך כבר נת' לעיל אות ה' דבד' הרמב"ם נראה דדינא דהכא ודינא דהתם ב' דינים חלוקים הם, דהתם אף אם לקט מעט ה"ז בטל, והכא אי"ז בטל אלא כשנתלש הכל, וצ"ע, - והיד יהודה בסימן ע' סקי"א כתב דצ"ל דתרומה שכיח יותר ואף בכה"ג גזרו, והדרך אמונה שם סקצ"ו הוסיף לפרש דהוא משום דהכא שמותר בהנאה ומותר לכהנים חששו חכמים שיעשה כן בכונה לזרוע.**

**ז] והרמב"ם בהל' מאכ"א שם כתב, ז"ל, ולמה התירו לו ללקוט לכתחילה והי' מן הדין שאוסרין לו הכל עד שיטרח ויוציא הנטיעה והערוגה האסורה, שהדבר חזקה שאין אדם אוסר כרמו בנטיעה אחת ואילו הי' יודעה הי' מוציאה, עכ"ל, וצ"ע דמה טעם הוא זה דאם הי' יודע מקום הנטיעה והערוגה האסורה הי' מוציאה, דמכח זה יהא מותר לבטל איסור לכתחילה.**

**והיד יהודה בסימן צ"ט סוסקכ"ב כתב לפרש לדבריו, דבאמת מן הדין הי' שתהא הנטיעה בטילה, ודלא כמש"כ הרמב"ם במשנתינו דמן הדין אי"ז בטל משום דאי"ז תערובת, אלא דת"ק ס"ל דכיון דקרוב הדבר להיות ניכר ע"י המקום שהי' הנטיעה או הערוגה שם ואי"ז תערובת גמור אלא שכחה לבד ששכח מקום הנטיעה או הערוגה, ע"כ ס"ל דלא ילקוט עד שיטרח וכו' כדי שלא יבא פעם אחרת לידי שכחה בזה, אבל ר"ש לא ס"ל לגזור בזה מטעם חזקה זו דאילו הי' יודעה הי' מוציאה, והגם דבעודה במחובר גם הוא מודה דראוי הוא שלא להתבטל מחמת זה, אבל מתיר הוא ללקוט הכל ואז ממילא נתערב הכל ובטל, עכ"ד.**

**פ"ט מ"ו**

א] **אבל בדבר שאין זרעו כלה גידולי גידולין אסורין,** הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו כתב דהא דגידולי טבל אסורין בדבר שאין זרעו כלה, הוא מפני תרומת מעשר ותרומה גדולה שבה, ובפי' ר"א מן ההר בנדרים ס' א' הביא כן מירושלמי, ולא נמצא לפנינו,[[806]](#footnote-807) ובאו"ש שם כתב דוקא בטבל הטבול לתרומת מעשר או תרומה גדולה גידוליו אסורין בדבר שאין זרעו כלה, אך טבל הטבול למע"ש או למעשר עני, מותרין הגידולין אף בדבר שאין זרעו כלה.

ב] ובביאור מש"כ הרמב"ם דגזרו על הטבל בדבר שאין זרעו כלה מפני תרומ"ע ותרומה גדולה שבה, ולא אסרינן לה מעיקר הדין משום דאין זרעו כלה, כתב הרדב"ז שם דהיינו דמדינא הוו הגידולין טבל וכל שתיקן אותם הן מותרין אף לזרים, אך מפני התרומ"ע ותרומה גדולה שבה, אסורין הגידולין לזרים ול"מ שיתקן אותם, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב בתחילת דבריו, - אך עיי"ש בד"ה ובעיקר שחזר בו, וכתב דלא מסתבר לאסור גידולי טבל לזרים אף אם תיקן אותם, וגם ל' הרמב"ם לא משמע כן, אלא אינם אסורין אלא עד שיעשר אותם, ומה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דגזרו מפני תרומ"ע ותרומה גדולה שבה, הוא משום דמעיקר הדין בגידולי גידולין ההיתר מעלה את האיסור, וזהו דקשיא לי' להרמב"ם דמ"ט אסרו גידולי גידולין דטבל בדבר שאין זרעו כלה, וע"ז כתב דהוא משום גזירת תרומה, ועי' בתורת זרעים במשנתינו במש"כ לפרש בע"א במה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דגזרו מפני תרומ"ע ותרומה גדולה שבה.

ג] בנדרים נ"ט ב' מייתינן להא דא"ר חנינא תירתאה א"ר ינאי, בצל של תרומה שנטעו ורבו גידוליו על עיקרו מותר, ומוקמינן לה בגידולי גידולין, דגידולי תרומה תרומה, וקמ"ל דאף בדבר שאין זרעו כלה גידולי גידולין מותרין, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דבדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין, ומשני דרבויא דרבו גידוליו על עיקרו מותר קמ"ל, ופירש הרא"ש דקמ"ל דהא דאסור גידולי גידולין היינו בדלא רבו, אבל רבו אפי' גידולין מותרין, דגידולי היתר מעלין את האיסור, וכ"כ התוס' והרשב"א והר"ן שם, דכל הא דבטבל גידולי גידולין אסורין, היינו רק בדלא רבו גידוליו על עיקרו,[[807]](#footnote-808) אך מצינו עוד דרכים בביאור שנויא דגמ', עיי"ש בד' הרשב"א בשם יש מי שגורס, ובשטמ"ק בשם הרי"צ, ובפי' ר"א מן ההר, ובתורי"ד, ואכמ"ל.

ובחי' הגרע"א שם תמה, דמאי פריך מהא דטבל גידולי גידולין אסורין, הרי בטבל לא שייך דגידוליו יבטלו, דהרי הו"ל דשיל"מ ואפי' באלף לא בטל, ודמי לנדרים דגידולי גידולין אסורין דאין לו ביטול דהוי דשיל"מ, - ובאמת התוי"ט במשנתינו כתב דהא דגידולי גידולין אסורין, הוא משום דטבל הוי דשיל"מ ואפי' באלף לא בטל, אך הק' הגרע"א דזה דלא כסוגיית הגמ' בנדרים דכל הא דגידולי גידולין אסורין הוא רק כשלא רבו גידוליו על עיקרו.

ד] והקה"י בזרעים סימן ט"ז סק"ג כתב לישב, דהא דס"ד מעיקרא דגידולי גידולין דתרומה מותרין אף כשלא רבו גידולין על העיקר,[[808]](#footnote-809) בע"כ דאי"ז מדין ביטול, שאין המיעוט מבטל את הרוב, אלא משום דאמרינן דהגידולין מהפכין גם את העיקר דנחשב הכל פנים חדשות ופקע האיסור של העיקר, והיינו בכגון גידולי תרומה דאין אסורין אלא מדרבנן, וזהו דפרכינן מהא דתנן דבדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין, והרי דלא אמרינן דהגידולין מהפכין את העיקר ומתירין אותו,[[809]](#footnote-810) דאם היו הגידולין מתירין את העיקר, הי' לנו להתיר אף בטבל דהוי דשיל"מ, כיון דלא אתינן עלה מדין ביטול, אלא משום דפקע עיקר האיסור של העיקר, וע"ז משני דרבויא דרבו גידוליו על עיקרו מותר קמ"ל, והיינו דכל הא דשרי ר' ינאי הוא כשרבו גידוליו על עיקרו ומדין ביטול ברוב, ולהך שנויא הרי דכל הא דשרינן כשרבו גידוליו על עיקרו, הוא בתרומה דאין לה מתירין, אך בטבל דיש לו מתירין אף אם רבו גידוליו על עיקרו אסור, ועד"ז כתב בחי' חת"ס בנדרים נ"ז ב', וכ"ה מבו' בד' הקר"א בנדרים נ"ט ב', והמרכה"מ בפי"א מתרומות הכ"ב.

ה] והחת"ס שם פירש כן במש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ב, דאפי' דבר שאין זרעו כלה אם רבו הגידולין על העיקר בגידולי הגידולין הרי הגידולין השניים מעלין את העיקר, ובפ"ו ממעשר ה"ו כתב בדין טבל דבדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין עד ג' גרנות, ולא חילק דאם רבו גידוליו על עיקרו מותר, - ובע"כ דדוקא בתרומה הוא דשרינן גידולי גידולין כשרבו הגידולין על העיקר, משום דאין לה מתירין והיא בטילה ברוב, אך בטבל דיש לו מתירין אסורין גידולי גידולין אף כשרבו הגידולין על העיקר, וכ"כ הקר"א שם נ"ט ב', והמרכה"מ בהל' תרומות שם,[[810]](#footnote-811) והמקד"ד בסימן נ"ה ריש סק"י.[[811]](#footnote-812)

ו] אמנם הנה בד' הראשונים בנדרים שם מפורש דאף בטבל לא אסרינן גידולי גידולין כשרבו הגידולים על העיקר, וקשיא לדידהו קו' הגרע"א דהרי טבל הוי דשיל"מ ולא בטל, ומ"ט אם רבו גידולין על העיקר מותר, ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ו ממעשר ה"ד, והחזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב סוד"ה שם ס' ב', והקה"י בזרעים סימן ט"ז ס"ק א' ב'.

ז] הראב"ד בהשגות בפי"ב מתרומות הכ"ב כתב דבין בתרומה ובין בטבל גידולי גידולין אסורין אף כשרבו גידולין על העיקר, עיי"ש, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם תמהו על דבריו מסוגיית הגמ' בנדרים דלהדיא דאין גידולי גידולין אסורין כשרבו הגידולין על העיקר, ועמש"כ בזה החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב ד"ה והראב"ד והקה"י בזרעים סימן ט"ז סק"ד, - וי"ל עוד בדעתו דס"ל דלפ"מ דקי"ל דגידולי היתר אין מעלין את האיסור, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלאים הכ"ד ובפ"י ממע"ש הט"ז, יש לאסור גם לגידולי גידולין אף כשרבו הגידולין על העיקר, וכמש"כ כן בפי' ר"א מן ההר בנדרים שם.

ח] **ר' יהודה אומר השום כשעורים,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דס"ל דשום הוא דבר שזרעו כלה כשעורים, והא דנקט כשעורים, הוא לפי שהשעורים נפסדים באדמה יותר מן החטים ושאר קטניות, - אך הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו, דהא דשום הוי דבר שאין זרעו כלה, היינו רק כשיש בו כשעורה, אך כל שאין בו כשעורה הוי דבר שזרעו כלה, וכ"כ הריבמ"צ בפי' קמא, ובפי' בתרא פירש בע"א, וצ"ב, - והוא פלוגתת אמוראי בירושלמי, וכמש"כ הגר"א בשנו"א.[[812]](#footnote-813)

ט] **שם בר"ש, בירושלמי וכו' עד ג' גרנות אסורות גורן הרביעית מותרת וכו' בתרומה וכו' משמע דגורן חמישית אף בתרומה מותר,** כ"כ גם הריבמ"צ והר"ש, אך הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו בדין גידולי טבל כתב דהגורן הרביעי מותר, אך בפי"א מתרומות הכ"ב בדין גידולי תרומה, לא התיר לגורן החמישי.

והקר"א בנדרים נ"ט ב' כתב בדעת הרמב"ם, דדוקא בטבל דגידולי גידולין אסורין אף כשרבו על העיקר, וכמש"נ לעיל אות ה' בדעתו, אסור עד הגידולים הרביעים, אך בתרומה דאם רבו הגידולין מותר, פשיטא דמותר אפי' גידולין שלישים, דכבר רבו על הגידולים הראשונים שהם עיקר האיסור,[[813]](#footnote-814) וכ"כ התורת זרעים במשנתינו.

והחזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב ד"ה והא דהשמיט כתב בדעת הרמב"ם דבתרומה דאם רבו הגידולין מותר, וכל האיסור הוא כשלא רבו הגידולין, אף גורן חמישי אסור, כשבגידול זה לא רבו הגידולין על עיקרם, ודוקא בטבל דאסרינן אף כשרבו הגידולין על העיקר, הוא דשרינן לגורן רביעי.

**פ"ט מ"ז**

**א] המנכש עם הגוי בחסיות אע"פ שפירותיו טבל,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דפירותיו טבל הוא משום דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשרות, וכ"כ הגר"א בשנו"א,[[814]](#footnote-815) וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש שפירשו דהא דאי"ז חייב מדאורייתא הוא משום דמירוח הגוי פוטר, ולא פירשו דהוא משום דיש קנין לגוי, - אך בירושלמי אמרו דאתיא כר"ש דס"ל דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשרות,[[815]](#footnote-816) דמודה ר"ש שהוא מפריש מעשרותיו מהלכה, ועמש"נ להלן אם מכוון הירושלמי דאתיא רק כר"ש, או דאתיא אף כר"ש.

והך מילתא שאמרו בירושלמי, דאף למ"ד דיש קנין לגוי בא"י ה"ה חייב מדרבנן, כ"כ גם בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ט,[[816]](#footnote-817) אך בד' הראשונים בכ"ד מבו' דלמ"ד דיש קנין ה"ז פטור אף מדרבנן, ורק למ"ד דאין קנין ואך דמירוח הגוי פוטר, ה"ז חייב מדרבנן מגזירת בעלי כיסין, ומה"ט פירשו הר"ש והרא"ש למשנתינו דהא דפטור מדאורייתא הוא משום דמירוח הגוי פוטר, ולא פירשו דהוא משום דיש קנין.

ב] **אוכל מהן עראי,** הר"ש והרא"ש פירשו דהא דמותר לאכול מהן עראי, הוא משום דמדאורייתא מירוח הגוי פוטר, ואין חיובו אלא מדרבנן משום גזירת בעלי כיסין, וכ"כ התוס' במנחות ס"ז ב' סוד"ה כדי, והתוס' שם כתבו דהא דמותר לאכול מהן עראי הוא משום דמירוח גוי מועיל לפטור מאכילת עראי ולא גזרו בזה, וכ"כ הר"ש, וכתב עוד דאף אם גזרו גם באכילת עראי,[[817]](#footnote-818) מ"מ כיון דאי"ז טבל אלא מדרבנן, ע"כ כיון דשתלה פקע לי' טיבלא מינה.

ובירושלמי אמרו דאתיא כר"ש דיש קנין לגוי בא"י להפקיע מן המעשרות, ובפי' המהרא"פ כתב דהיינו דאתיא רק כר"ש, דלרבנן דאין קנין לגוי בא"י וה"ז טבל דאורייתא, אינו אוכל מהן עראי, וכ"כ בס' ניר, אך בפי' הרש"ס כתב דמכוון הירושלמי הוא דאתיא אף כר"ש.

ג] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאתיא כמ"ד דאין קנין, ולדעתו בע"כ דאתיא כמ"ד דאין מירוח הגוי פוטר, דדעתו בפ"א מתרומות הי"א דלא גזרו על מירוח הגוי בתבואה שגדלה אצל הגוי, ולפ"ז נמצא דהוו פירותיו טבל מדאורייתא, וצ"ע דהיאך מותר לאכול מן הגידולין עראי.

ולכאו' צ"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שכתב בפ"ו ממעשר ה"ו דהא דגידולי טבל אסורין בדבר שאין זרעו כלה, הוא מפני תרומת מעשר ותרומה גדולה שבה, ומכח הא דגזרו על גידולי תרומה, וכיון דאינם אסורין מדינא, אלא מכח גזירת גידולי תרומה, ע"כ שפיר י"ל דבשל גוי לא גזרו, - ומבו' לפ"ז דמה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דגזרו מפני תרומ"ע ותרו"ג שבה, הוא אף בגידולי טבל עצמן, (וכמבו' בד' האו"ש שם), והיינו משום דמדינא הי' לנו לומר דאף דטבל הוי דשיל"מ ולא בטל, מ"מ בגידולין שרבו על העיקר יש לנו לומר דפקע טבלא מן העיקר, (וכמש"כ החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב סוד"ה שם ס' א'), ולא אסרום אלא משום התרומ"ע ותרו"ג שבה, ובשל גוי לא גזרו.[[818]](#footnote-819)

ד] אמנם האמת יורה דרכו, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהזכיר כאן דין זה כיון שכבר הזכיר השום והלוף והבצלים, וצ"ע דמה הוצרך לטעמים מ"ט הזכיר דין זה, הרי קאי על דינא דגידולי טבל אסורין, וקמ"ל דגידולי טבל של גוי מותרין, - ובע"כ מד' הרמב"ם דמפרש דלא איירי משנתינו כלל בגידולי טבל, כמו שפירשו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, אלא איירי כשזרע הגוי קודם מירוח דאכתי ל"ה טבל, ולפ"ז ניחא הא דמותר לאכול מן הגידולין עראי, ככל טבל קודם מירוח דמותר באכילת עראי.[[819]](#footnote-820)

ה] ממש"כ הר"ש לפרש דהא דמותר לאכול מהן עראי, הוא משום דכיון דשתלה פקע טיבלא מינה, מבו' דהא דמיבע"ל בשבולת שמירחה בכרי ושתלה דפקע טיבלא מינה, היינו דפקע עיקר הטבל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ו, - אך השטמ"ק במנחות שם כתב דודאי לא פקע עיקר הטבל כששתלה, ולא מיבע"ל אלא אם בכה"ג חל עלי' שם תרומה במחובר, או דאף בכה"ג אמרינן דממנו ולא מן המחובר.

והנה השטמ"ק שם הוכיח דלא פקע עיקר טבל, מהא דגידולי טבל אסורין, בדבר שאין זרעו כלה, ואם פקע עיקר הטבל, מ"ט הגידולין אסורין, - ובדעת הרמב"ם י"ל דאה"נ דמדינא הי' לנו להתיר לגידולי טבל אף בדבר שאין זרעו כלה, והא דאסרינן להו הוא משום התרומ"ע ותרו"ג שבה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו, וכ"כ התורת זרעים לעיל מ"ו בדעתו, אך בד' הר"ש לא מצינו לה"ט, דאיסורא דגידולי טבל הוא משום התרומה שבהן, וצ"ל בדעתו דאף להצד דפקע טיבלא מינה, היינו רק מדאורייתא, אך מדרבנן ה"ז אסור, וע"כ הוא דבדבר שאין זרעו כלה אסורין הגידולין, וצ"ע.[[820]](#footnote-821)

ו] **שתילי תרומה שנטמאו ושתלן טהרו מלטמא,** בתו"כ שמיני פי"א ילפינן לה מדכתיב אשר יזרע טהור הוא, - ובטעם טהרתן, פירשו הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דע"י שנתחברו לקרקע בטלו מתורת אוכל, וכ"כ בפירש"י בפסחים ל"ד א' ד"ה טהרו.[[821]](#footnote-822)

והקוב"ש שם אות קנ"ו הק' דאם בטלו מתורת אוכל, מ"ט הן אסורין לזרים מדינא כמו שאמרו במנחות ע' א' ולא פקעה קדושת התרומה, - והקה"י בטהרות סימן ס' סק"א כתב לישב, דאף אי נימא דתרומה שנפסלה מאכילת אדם פקע ממנה איסורה ככל שאר איסורין, היינו רק היכא דא"א לתקנו, אך כשאפשר לתקנו שישתמש בו לאכילה לא פקע איסורא, כמבו' בפסחים מ"ה ב' בפת שעיפשה דחייב לבער מפני שראוי לשוחקה ולחמע בה עיסות אחרות, וע"כ אף דכשנתחברו לקרקע בטלו מתורת אוכל, מ"מ כיון דיכול להחזירן לתורת אוכל ע"י תלישה מהקרקע לא פקע איסורן, והא דטהרו מטומאתן, הוא משום דלענין טומאת אוכלין ל"מ הא דיכול לתקנה לאכילה, וכמו שהוכיח החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"א (ד"ה ויש לעי').

ז] בתו"כ שם ילפינן מקרא דזרעים טמאים שזרען לא טהרו מטומאתן אלא כשהשרישו, אך קודם שהשרישו לא טהרו מטומאתן, והקוב"ש שם הק' דמ"ש מבית שסככו בזרעים דטהור אף בדליכא השרשה, וכתב דהוא משום דכל טהרת בית שסככו בזרעים הוא כשכעשה בו שינוי מעשה, וכמש"כ התוס' בסוכה י"ג ב', והכא שלא עשה בהן שינוי מעשה צריך השרשה, ועמש"כ ע"ז בקה"י טהרות סימן ס' סק"ב.[[822]](#footnote-823)

והרמב"ם בפ"ב מטומ"א כתב דקודם השרשה ה"ה בטומאתן אפי' בדבר שזרעו כלה, וצ"ב דלגבי טומאת הזרעים עצמן קודם השרשה, מה מקום יש לחלק בין דבר שאין זרעו כלה לדבר שזרעו כלה, - וצ"ל דהי' מקום לדון דכיון שייחדם לזריעה וכבר אינם עומדים לאכילה, בטל תורת אוכל מינייהו, ואך דבדבר שאין זרעו כלה פשיטא דלא בטל תורת אוכל מינייהו, שהרי עדיין הן עומדין לאכילה אחר שיגדלו, אך בדבר שזרעו כלה ס"ד דבטל תורת אוכל מינייהו, וזהו דקמ"ל דלא בטל מינייהו תורת אוכל, והיינו משום דליכא שינוי מעשה, ואין האוכלין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה.

ח] ואסורין מלאכול, **בפסחים ל"ד א' פרכינן דמאחר דטהורין מלטמא אמאי אסורין מלאכול, ומעיקרא משני דמאי אסורין אסורין לזרים, ופרכינן עלה, דכבר תנן דגידולי תרומה תרומה ומאי קמ"ל הכא, ומשני דאסורין לכהנים הואיל ונפסלו בהיסח הדעת, ופריך עלה דהניחא למ"ד היסח הדעת פסול הגוף הוי שפיר, אלא למ"ד היסח הדעת פסול טומאה הוי מאי איכא למימר, ומשני דהא דאסורין הוא משום דאין זריעה לתרומה.**

**ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי דבריו מבו' דהא דהן אסורין באכילה הוא אף בדבר שזרעו כלה, וכ"נ מסתימת דבריו בפי"א מתרומות הכ"ג,[[823]](#footnote-824) - אך בתוס' הרשב"א בפסחים ל"ד א' כתב דלא אסרינן לכהנים אלא דבר שאין זרעו כלה, אך דבר שזרעו כלה פשוט דשרי לכהנים, והאו"ש בהל' תרומות שם כתב כן גם בדעת התוס', ועיי"ש שדקדק כן מלישנא דמתניתין, דמשמע דהשתילין עצמן שזרען אסורין מלאכול, אך הגידולים אינם אסורין וכ"כ החזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף ל"ד א'.**

**ט] עד שיגום את האוכל,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דכשקצץ את האוכל מאותם השתילים וצמחו פעם שני', הרי אלו מותרין באכילה, וכ"כ הרא"ש, - ובמשנ"ר עמד בזה, דהרי כל שמוציא עיקר הראשון אפי' פעמים הרבה חשיב כגידולין עצמן, ולא חשיב כגידולי גידולין, אלא כשזרע את הגידולין הראשונים והוציאו גידולין אחרים, ומ"ט שרינן הכא כשקצץ את האוכל הראשון וחזר וצמח פעם שני', ועיי"ש שכתב לישב דהוא משום דעיקר האיסור הכא הוא מעלה בעלמא, ובעלים ראשונים עשו מעלה ולא בשניים, אך לכאו' אי"ז מתישב למ"ד בפסחים ל"ד א' דהא דאסורין באכילה הוא מדינא משום שנפסלו בהיסח הדעת.

אמנם בפי' הרדב"ז בפי"א מתרומות הכ"ד פירש דהא דלא אסרינן בכה"ג, הוא משום דהוא מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דבכה"ג מותרין הגידולין אף לזרים בדבר שזרעו כלה, ונת' להלן אות י"ב.

י] המקד"ד בסימן נ"ה סק"י הק', דבכה"ג שחתך ממנו כל הראוי לאכילה ומה שנשאר אינו ראוי לאכילה, מ"ט לא שרינן אלא את הגיודלין, הרי אף הן עצמן מותרין, דלא שייכא טומאה במה שאינו ראוי לאכילה, אלא כשהוא יד או שומר, וזה ג"כ רק כשהוא עם האוכל, ועוד דמה שאינו ראוי לאכילה לא חל עליו שם תרומה מעולם, והוי כקניבת ירק של גננים דמותר אף לזרים, ועיי"ש במש"כ בזה.

יא] **ר' יהודה אומר עד שיגום וישנה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דלר' יהודה צריך לקצוץ גם מה שצמח בפעם השני' ואז יותרו באכילה, ומבו' דאף לר' יהודה ל"מ אלא אם קצץ את האוכל, ופליג על ת"ק דלא סגי במה שקצץ פעם אחת, אלא צריך לקוץ גם את מה שגדל בפעם השני', - אך הר"ש הביא מירושלמי דא"ר אבהו בשם ר' יוחנן כיני מתניתין עד שיגום בעלים וישנה, והגר"א בשנו"א כתב דהיינו דא"צ לקוץ את האוכל, וסגי במה שקוצץ את העלים, וה"ז מועיל להתיר את האוכל שגדל אח"כ, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ד, ז"ל, חתך את העלין שצמחו ויצאו עלין שניין וחתכן הרי אוכל שיצא אחר כך מותר באכילה, עכ"ל, והאו"ש שם כתב דלפ"ז ר' יהודה לקולא פליג, דלת"ק צריך לקוץ את האוכל, ולר' יהודה סגי במה שיקצוץ ב' פעמים את העלים.

יב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאחר שקצץ את האוכל, הרי דאם היו שתילים אלו דבר שזרעו כלה מותרין באכילה לזרים, ואם הי' דבר שאין זרעו כלה הרי אלו אסורין לזרים ומותרין לכהנים, וצ"ע דמ"ט בדבר שזרעו כלה הן מותרין לזרים, ומ"ש מכל גידולי תרומה דאסורין לזרים,[[824]](#footnote-825) - ובד' המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הכ"ד מבו' דהוא משום דחשבינן להו כגידולי גידולין דמותרין בדבר שזרעו כלה, עיי"ש,[[825]](#footnote-826) ועיי"ש בסו"ד שכתב לדון בדעת הראב"ד דבכה"ג לא חשיב כגידולי גידולין, כיון שהזריעה הראשונה עומדת במקומה, וי"ל עוד למש"כ הרדב"ז שם דבכה"ג הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן, וע"כ אף לי"ב לגזירת גידולי תרומה, - ועי' באו"ש שם ובמשנ"ר במש"כ בזה.

יג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, אך בחיבורו בפי"א מתרומות הכ"ד חזר בו ופסק כדעת ר' יהודה, ועמד ע"ז הר"א בן הרמב"ם בגליון פיהמ"ש, (והובא בהערות לפיהמ"ש הנדמ"ח), ועיי"ש במהר"י קורקוס ובכס"מ במה שפירשו בטעמו, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל שם.

יד] **שם בר"ש, טהרו מלטמא וכו' וא"ת וכו' אכתי כיון דטהרו משהי לי' גבי',** התוי"ט כתב דקו' הר"ש היא רק למ"ד בפסחים ל"ד א' דהא דתנן דאסורין הוא לזרים, אך לפ"מ דמסקינן התם דאסורין אף לכהנים, ניחא, דלא משהי לי' גבי', וכ"כ המהרש"ל והמהרש"א בשבת י"ז ב' ע"ד התוס' שם.

אך הנה בתוס' הרשב"א בפסחים שם כתב בשם ר"י דקשיא אף לפ"מ דמסקינן דאסורין אף לכהנים, **דלא אסרו לכהנים אלא בדבר שאין זרעו כלה, אבל דבר שזרעו כלה פשוט דשרי לכהנים, עכ"ד, ועמש"נ בזה לעיל אות ח'.**

**פ"י מ"א**

**א]** בצל שנתנו לתוך עדשים, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי בין שהיו עדשים של תרומה ובצל חולין, או שהי' בצל של תרומה ועדשים חולין, וכ"ה מבו' בדבריו בפט"ו מתרומות ה"ז וה"ח, והריבמ"צ והר"ש והרא"ש כתבו דאיירי בבצל של תרומה שנתנו לתוך תבשיל של עדשים, והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דמשמע דאיריי בבצל של חולין שנתנו לתוך עדשים של תרומה, ורק בכה"ג הוא דשרינן כשהוא שלם, אך בצל של תרומה שנתנו לתוך עדשים של חולין ה"ה נותן טעם בהן אף כשהוא שלם, (ועיי"ש שהק' ע"ז מסיפא דאיירי בבצל של תרומה), והרא"ש פירש בדעת ר' יוחנן בירושלמי דאיירי בב' האופנים.**

**ב]** אם שלם מותר אם חיתכו בנותן טעם, **הר"ש והרא"ש כתבו דאיירי בצונן, והיינו דכל הא דשלם אינו אוסר, הוא בצונן, אך ברותח ה"ז אוסר אף בשלם, כשאר דברים הפולטים ובולעים בחם, - והא דמחותך אוסר אף בצונן, בפשוטו צ"ל דאיירי כששהה הבצל בעדשים כשיעור כבישה, ועי' במשנ"ר במש"כ בזה בע"א, וצ"ע.[[826]](#footnote-827)**

**ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפט"ו מתרומות ה"ח מבו' דהא דשלם אינו אוסר הוא אף ברותח, וע"כ כל הא דאסרינן כשבישל את הבצל עם העדשים, הוא משום דרק אחר שנתבשלו העדשים הן צופדין ואינם מניחין לבצל לתת כלום מכחו בהן, והמהר"י קורקוס שם צידד בדעתו דאף בבצל מחותך לא אסרינן אלא כשנתבשלו יחד או ברותח, וכ"נ גם בד' הרמב"ם שם ה"ז שהעמיד להא דאסרינן בשאר תבשיל, דהוא כשנתבשלו יחד, אך הרדב"ז שם כתב דבבצל מחותך אסרינן אף בצונן.**

**ג] הרדב"ז בפט"ו מתרומות ה"ח הק', בהא דשלם מותר, דאם טעמו את העדשים ויש בהן טעם בצל, אמאי מותר,[[827]](#footnote-828) וכתב די"ל דכל מידות חכמים כך הם, ואע"פ שיש בו קצת טעם בצל אי"ז טעם האוסר אלא קיוהא בעלמא.**

**ד]** ושאר כל התבשיל בין שלם ובין מחותך בנו"ט, **הריבמ"צ פירש דהיינו דאם נפל בצל בשאר תבשיל, ה"ז אוסר בין שלם ובין מחותך, וכל הא דשרינן בבצל שלם, הוא רק כשנפל לתוך העדשים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו מתרומות ה"ח שפירש כן, והמהר"י קורקוס שם פירש דהטעם בזה הוא, משום דכל הא דשרי בבצל שלם הוא בעדשים שהן צופדות, וכמו שאמרו בירושלמי, והביאו הראשונים במשנתינו דאיירי כשהוציאו עדשים מימיהן שעדשים צופדות אותו שלא יבלע ושלא יתן, אבל במין תבשיל אחר, אף בצל שלם פולט ובולע, - אך הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאם נפל שאר תבשיל כגון קפלוטות או מינים אחרים לתוך העדשים, ה"ז אוסר אף בשלם, דרק בצל שלם אינו פולט בתוך העדשים.**

**ה] ור' יהודה מתיר בצחנה,** הריבמ"צ כתב דהוא תבשיל של דגים, והר"ש והרא"ש כתבו דהם דגים קטנים כבושין, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא אוכל מבאיש.

ו]  **שאינו אלא כדי ליטול את הזוהמא,** הריבמ"צ כתב דהיינו דאין הבצל משביח בדגים ולא מידי, וכ"ה מבו' בל' הר"ש, ופירשו כן במה שאמרו בירושלמי דהא דאסרינן בדגים שנתבשלו עם הקפלוטות של מע"ש והשביחו, הוא דלא כר' יהודה, ופירשו דהוא משום דלר' יהודה אין כאן שבח, וצ"ב במה פליגי ר' יהודה ורבנן, - אך בפי' הרש"ס כתב דמודה ר' יהודה בנתינת טעם של הבצל, אלא דמיקל לגבי תרומה,[[828]](#footnote-829) ופירש כן במה שאמרו בירושלמי דמודה ר' יהודה בבצל של הקדש ובבצל של ע"ז.[[829]](#footnote-830)

**ז] במלאכת שלמה הביא בשם ה"ר יהוסף שהק', דכיון דהבצל הוא של תרומה, היאך הותר ליתנו בצחנה, כיון שהוא מפסידו, שהרי אינו אלא ליטול את הזוהמא, ודמי להא דתנן לקמן פי"א מ"א דאין נותנין דבילה וגרוגרות לתוך המורייס, והעירו די"ל דאף אחר שנותנו בצחנה עדיין הוא ראוי לאכילה, וע"כ מותר ליתנו שם כיון שאינו נפסד בכך, אך בל' הר"ש שכתב ד"משליך" את הבצלים, לא משמע כן.[[830]](#footnote-831)**

**פ"י מ"ב**

**א]** תפוח שריסקו ונתנו לתוך העיסה וחימצה ה"ז אסורה, **במנחות נ"ד א' פליגי תנאי אם מחמיצין תי הלחם וחלות תודה בתפוחים, דלרבנן אין מחמיצין בתפוחים משום דמי פירות אין מחמיצין ול"ה חמץ מעליא, ולר"ח בן גמליאל מחמיצין בתפוחים, ואמרינן עלה כמאן אזלא הא דתנן תפוח שריסקו ונתנו בתוך העיסה וחימצה ה"ז אסורה כמאן לימא ר"ח בן גמליאל היא ולא רבנן, אפי' תימא רבנן נהי דחמץ גמור לא הוי נוקשה מיהא הוי.**

**והנה נחלקו הראשונים בדין חימוץ במי פירות, דדעת רש"י בפסחים ל"ה א' ד"ה ביין ושמן וד"ה אין חייבין דכל הא דמי פירות אינם מחמיצין הוא בלא מים, אך בתערובת מים ה"ה מחמיצין, ואף בלא תערובת מים הוי חמץ נוקשה, וכמש"כ רש"י שם ל"ו א' ד"ה אין לשין, וכ"כ הראב"ד בפ"ה מחמץ ה"ב, - אך התוס' במנחות שם ובפסחים ל"ה ב' כתבו, דמי פירות בלא תערובת מים אינם מחמיצין כלל, ובתערובת מים אינם מחמיצין חימוץ גמור אלא הוי כחמץ נוקשה, וכן דעת רבים מקמאי.**

**והיראים בסימן נ"ב כתב להוכיח כד' רש"י דאף דמי פירות אינם מחמיצין מ"מ הוי חמץ נוקשה, ממה שאמרו במנחות דאף לרבנן נהי דחמץ גמור לא הוי נוקשה מיהא הוי, ועיי"ש שכתב דלדעת ר"ת דל"ה כחמץ נוקשה אלא כשעירב בו מים, לא תיקשי ממה שאמרו דהוי חמץ נוקשה, דהתם מיירי כשיש מים עם מי התפוח, כדקתני שנתנן לתוך העיסה אלמא מעיקרא נמי עיסה הויא ונילושה במים קודם, עכ"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן תס"ח,[[831]](#footnote-832) והסמ"ג לאוין ע"ט, ורבינו דוד בפסחים ל"ה א', והגמי"י פ"ה מחמץ.[[832]](#footnote-833)**

**ב] והפמ"ג באש"א בר"ס תס"ב הק', דאם אין התפוח מחמיץ אלא בצירוף המים שבעיסה, א"כ מ"ט אסורה כל העיסה מדין מחמץ, הרי כיון דאין בתפוח בפנ"ע כדי לחמץ הו"ל זוז"ג דשרי, ועיי"ש שכתב לדון בזה, דאף דמי פירות בפנ"ע אין מחמיצין, מ"מ כל דיש שם טיפת מים נהפך טבע המי פירות והן בפנ"ע מחמיצין, אך כתב דאכתי קשיא, דכיון דבלא טיפת המים ל"ה כח במי פירות לבדן להחמיץ, הו"ל זוז"ג, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פט"ו מתרומות ה"ד.**

**ג] דעת הרמב"ם בפ"ה מחמץ ה"ב דמי פירות בפנ"ע אין מחמיצין כלל, ואם עירב בהן מים ה"ה מחמיצין חימוץ גמור, ובליקוטי הלכות במנחות שם הק' לדעתו מסוגיית הגמ' שם, דממ"נ אם איירי כשחימץ במי התפוחים בפנ"ע, הרי אינם מחמיצין כלל ול"ה אף חמץ נוקשה, ואם איירי כשהי' בעיסה מים, הרי הם מחמיצין חימוץ גמור, ועיי"ש שכתב לישב, דאיירי כשחימץ במי התפוחים בפנ"ע, ואף דלענין איסור חמץ אין ע"ז תורת חמץ, מ"מ יש בזה חימוץ כ"ד, וסגי בזה לאיסורא דמחמץ, עיי"ש, וכ"כ בכ' הגרי"ז שם.**

**וי"ל עוד בזה, כמש"כ בחי' רבינו דוד בפסחים ל"ה א' בשם הרמב"ן, דמי פירות בתערובת מים מחמיצין חימוץ גמור וחייבין על חימוצו כרת, ומה שאמרו במנחות דאי"ז אלא חמץ נוקשה, הוא לענין תודה, לומר שאינו מן המובחר בכה"ג, אבל שיהא נוקשה לענין חיוב חמץ אינו אלא כשהוא נוקשה גמור דומיא דקולן של סופרים שאין דרך אכילה בהן, או כדרך השיאור שהוא מקולקל מפני שנשתנית העיסה ע"י שהייתה מכיון שלא הגיעה לכלל חימוץ, עכ"ד, והיינו דלענין איסור חמץ ל"ב שיהא חימוץ כתיקונו, ולא חשיב כחמץ נוקשה אלא כשאין דרך אכילה בו או כשהוא מקולקל, אך לענין תודה שהצריכה תורה חמץ, בעינן שיהא חימוץ כתיקונו, שיהא לו את מעלת החימוץ, וזהו דס"ד התם דתלי בזה גם איסור מחמץ, דגם הא דמחמץ אוסר הוא משום התיקון שע"י החימוץ.**

**ד] הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה פ"ב מ"ז כתב דהא דמחמץ אוסר הוא רק במין במינו, אך במין בשאינו מינו אין אנו חוששין אלא לנתינת טעם בלבד, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם ברפט"ז ממאכ"א, ז"ל, כל השיעורים האלו שנתנו חכמים לדבר האסור "שנתערב במינו" המותר בשלא הי' הדבר האסור מחמץ וכו', אבל אם הי' מחמץ וכו' אוסר בכ"ש, כיצד שאור של חיטין של תרומה שנפל לתוך עיסת חיטין של חולין ויש בו כדי לחמץ הרי העיסה כולה מדומע וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאין המחמץ אוסר אלא במינו, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם הי"ד, וכמש"כ הלח"מ שם, וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן פ"ח בדעתו, עיי"ש.**

**אך הפר"ח בסימן צ"ח סק"ז האריך להוכיח מכ"ד דמחמץ אוסר אף בשאינו מינו, וכתב לדחוק בל' הרמב"ם בזה, ועיי"ש שהוכיח כן ממשנתינו דתפוח שחימץ את העיסה ה"ז אסורה, ולהדיא דהא דמחמץ אוסר הוא אף בשאינו מינו, ועי' גם בחזו"א בערלה סימן ה' סוסק"ב שהסכים לזה בדעת הרמב"ם.[[833]](#footnote-834)**

**ה] אמנם הנה כבר עמד בזה הרמב"ם גופי' בפיהמ"ש מהדו"ב, ז"ל, וכבר ביארנו שאם חימצה תרומה את החולין נעשו אותן החולין תרומה, ואע"פ שזה מבשא"מ, מ"מ כיון שהתפוח ע"פ רוב רישומו ניכר מאד, לפיכך הוא אוסר, כך נראה לי בזה, עכ"ל, ולהדיא בד' הרמב"ם דאין המחמץ אוסר אלא במינו, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט התפוח אוסר את העיסה, וכתב דשאני הכא דרישומו ניכר מאד, וע"כ הוא אוסר, אך בשאר גווני דמחמץ אינו אוסר אלא במינו.**

**אך צ"ב, דהרי מבו' בד' הרמב"ם דהא דהתפוח אוסר את העיסה, אי"ז דין בפנ"ע, אלא הוא מכח דינא דמחמץ, וכדמייתי להא דאם חימצה תרומה את החולין נעשו אותן החולין תרומה, וכיון דבעלמא אין המחמץ אוסר אלא במינו, מה מהני הא דרישומו ניכר מאד דמכח זה יש לאיסורא דמחמץ אף בשאינו מינו, ונת' בזה להלן אות ט'.**

**ו] בעיקר מש"כ הרמב"ם דאין המחמץ אוסר אלא במינו, פשוט דלטעמי' אזיל בזה בעיקר איסורא דמחמץ, ומבו' כן בד' המחנ"א בהל' מעשרות סימן א', וכ' הגר"ח החדש בערלה פ"ב, דהנה בפי' הר"ש בטבו"י פ"ג מ"ד כתב בתו"ד, ז"ל, ואפי' בנתחמצה בשאור של תרומה אע"ג דמדאורייתא טעם כעיקר וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהחימוץ חשיב כנתינת טעם, ויש בזה לדינא דטכ"ע דאורייתא, וכ"ה גם בפי' הר"ש בחלה פ"ג מ"ח דאין השאור בטל בעיסה דטכ"ע דאורייתא, עכ"ל,[[834]](#footnote-835) וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה ש"ג, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ב', וכ"נ קצת בד' התוס' בחולין דצ"ט: דהא דאסרינן במחמץ הוא משום דחשבינן לה כנתינת טעם, וזהו שדנו בגמ' שם דמ"ט אסרינן בחימוץ אע"פ דלי"ב נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם, וכ"ה מבו' גם בתשו' מהר"ח או"ז בתשו' החדשות סימן ז', וכ"נ באו"ז ח"א סימן תנ"ח.**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה פ"ב מ"ד כתב, ז"ל, אמר שאם לש בשאור ונתחמץ הבצק, אפי' הי' שיעור אותו השאור מועט ביותר, כיון שפעולתו ניכרת אנו חוששין לו ואין משגיחין בו לשיעור מאה או מאתים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמחמץ אינו בטל, אי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא משום דפעולתו ניכרת, ולפ"ז אין דינא דמחמץ אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם ברפט"ז ממאכ"א, עיי"ש, והפר"ח בסימן צ"ח סק"ז האריך הרבה בזה.**

**ז] והנה ביאור הך דינא דאי"ז בטל משום דפעולתו ניכרת, הוא לפמש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ד, ז"ל, אבל מדברי סופרים הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו, עכ"ל, ומבו' מדבריו דהא דמדרבנן אין איסור בטל אלא בס', אי"ז שיעור דנתינת טעם, אלא הוא משום דבשיעור זה ה"ה בטל בעוצם מיעוטו, וע"כ ס"ל דמב"מ ביבש ג"כ אינו בטל אלא בס', ונת' עוד בזה לעיל פ"ד מ"ז אות ט', וע"כ הוא דמחמץ שנתפרסמה פעולתו אינו בטל במיעוטו, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בע"ז פ"ב, ז"ל, לפי שהדבר האסור אם התערב עם המותר והיתה פעולת זה הדבר האסור גלוי' וניכרת "ולא אבד במיעוטו ולא נעלם", הרי הוא יאסור הכל, ואפי' הי' הדבר האסור מעט השיעור, ולא ייאמר אז לא א' מס' ולא א' מק', על דרך מה שביארנו בשני מערלה באומרם כל המחמץ והמתבל וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דהמחמץ אוסר, הוא משום שאינו נאבד במיעוטו, כיון שפעולתו גלוי' וניכרת.**

**ח] ופשוט דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דאין המחמץ אוסר אלא במינו, דאמנם לדעת ש"ר דהא דהמחמץ אוסר, הוא משום דחשיב כנותן טעם, הרי ודאי דה"ז אוסר אף בשאינו מינו, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דהמחמץ והמתבל אוסר, הוא משום דנתפרסמה פעולתו ואינו בטל במיעוטו, הרי דע"כ כ"ז הוא במינו שלא נאבד טעמו, אך כל שנתערב באינו מינו ואבד טעמו, ה"ה בטל מכח זה אף שנתפרסמה פעולתו.**

**והטעם בזה, הוא לפי המבו' בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ו והכ"ב וה"ל דשיעורי הביטול דששים ומאה ומאתים, דהם שיעורי ביטול בעוצם מיעוטו שייכי אף במין בשאינו מינו, במקום שא"א לעמוד על הטעם, ואך דכל שאפשר לעמוד על הטעם ועמדנו עליו שאבד טעמו, ה"ז בטל לגמרי, ול"ב לשיעורי ביטול אלו, - וע"כ ה"נ הוא במחמץ דהא דאינו בטל הוא משום דנתפרסה פעולתו ולעולם אינו בטל במיעוטו, הרי דכ"ז הוא במינו דא"א לעמוד על הטעם, אך כל שנתערב בשאינו מינו ואפשר לעמוד על הטעם, הרי דכל שבטל טעמו ומכח זה ה"ה בטל לגמרי, מהני ביטול זה אף כשהוא מחמץ, דכ"ה דכל שבטל טעמו ה"ה בטל לגמרי אף בדליכא שיעור ביטול דששים ודמאה, ה"נ ה"ה בטל לגמרי אף בשהוא מחמץ.[[835]](#footnote-836)**

**ט] ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ הרמב"ם דהא דהתפוח אוסר את העיסה אף דאין המחמץ אוסר שלא במינו, הוא משום דרישומו ניכר מאד, והיינו דהרי לעולם עיקר דינא דמחמץ הוא אף בשאינו מינו, ואך דבעלמא באינו מינו כיון דבטל טעמו ה"ה בטל לגמרי, ותו ל"מ בזה דינא דמחמץ, אך בתפוח שרישומו ניכר מאד מהני זה דלא יתבטל לגמרי מכח הא דאבד טעמו, וע"כ הדר דינא דיש בזה לדינא דמחמץ.**

**י] הפר"ח בסימן צ"ח סק"ז הביא מש"כ המנחת כהן ח"ג פ"ג דהא דמחמץ אוסר הוא משום דחשיב כנותן טעם, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב דודאי הוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום פרסום פעולתו ולא מפני שנותן טעם, שהרי הדבר ברור דכשאדם מחמץ בשאר של שעורים וכיו"ב, אף שנתחמצה העיסה מחמתו, אין טעמו נרגש כלל בעיסה.**

**אך בדעת הר"ש ודעימי' צ"ל, דהא דחימוץ הוי בכלל טעם כעיקר, אי"ז משום דמלבד החימוץ גם ניכר טעם השאור, דזה ודאי אינו וכמש"כ הפר"ח, אלא היינו דגם חימוץ הוי בכלל טעם האוסר, ומכח החימוץ הוא דהוי זה בכלל טעם כעיקר, ובזה ניחא משה"ק הפר"ח שם מסוגיית הגמ' במנחות נ"ד א' דתלי לדינא דמשנתינו בפלוגתא דתנאי אם מחמיצין בתפוחים, עיי"ש.**

**יא] שעורים שנפלו לתוך הבור של מים אע"פ שהבאישו מימיו מותרין,** בירושלמי אמרו דהוא משום דהו"ל נטל"פ, ואמרו שם דלדעת ר"ל אתיא ככו"ע, דאף לר"מ דנטל"פ אסור היינו רק כשהשביח ואח"כ פגם, אך לדעת ר' יוחנן אתיא כרבנן, דלר"מ נטל"פ אסור אף כשפגם מתחילה, והראבי"ה בסימן תי"ח כתב לדקדק מלישנא דאע"פ שהבאיו מימיו, דכ"ש דאם לא הבאישו מותרין משום דהו"ל נטל"פ, דאי נימא דכשלא הבאישו מימיו הו"ל נו"ט לשבח, אם הבאישו הו"ל למיתני, ובע"כ דאף כשלא הבאישו מימיו הו"ל נטל"פ, וקמ"ל דאף אם הבאישו מימיו שנפלו בו הרבה והטעם גדול, ה"ז מותר,[[836]](#footnote-837) וכתב לפ"ז דבגונא שנפלה חיטה לבור, מותר לשתות את מימיו בפסח, לדעת הסוברים דנטל"פ בפסח מותר אף שאיסורו במשהו, והביאו האו"ז בע"ז סימן רס"ח והמרדכי בפ' כל שעה סימן תקס"ח.

יב] **שם בר"ש, ובירושלמי תני ר' יוסי מתיר וכו' מה פליגין במחמץ במימיו אבל במחמץ בגופו מותר,** הרא"ש פירש דהיינו דאם נתן את התפוח שלם לתוכה והחמיצה לכו"ע מותר, ופלוגתייהו הוא כשכתשו ונתן מימיו לתוך העיסה.

ובטעם הא דמחמץ בגופו מותר, כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן של"ג דהוא משום דבכה"ג ל"ה חמץ כלל ואף חמץ נוקשה לא הוי,[[837]](#footnote-838) אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן ע"ה כתב דהוא משום דהחימוץ אינו אלא מריח התפוח וע"כ אינו אוסר, ומשמעות דבריו דהא דבמחמץ במימיו אסור, הוא משום שהן מתערבים בעיסה, וע"כ הן אוסרין אותה, - ונפ"מ בפלוגתייהו הוא בדין מחמץ בגופו לענין פסח, דלדעת הרשב"א אין ע"ז תורת חמץ כלל, אם לא יהא כחמץ מכח המים שבעיסה, ולדעת המהר"ח או"ז הו"ל כחמץ נוקשה, דכל הא דמפלגינן בין מחמץ בגופו למחמץ במימיו, הוא לענין לאסור תערובתו, אך לענין איסור חמץ ליכא נפ"מ בזה.[[838]](#footnote-839)

יג] וגירסת הסמ"ג לאוין ע"ט הדא דאמרת במחמץ בגופו אבל במחמץ במימיו מותר, ועיי"ש שפירש דהיינו דהא דס"ל לתנא דמתניתין דהעיסה אסורה, הוא כשכבר נילושה העיסה במים ומשים גוף התפוח בתוכו לחמצו, אך במחמץ במימיו שנילושה כל העיסה במי התפוח מותר, והיינו משום דמי פירות אין מחמיצין אלא בתערובת מים.

יד] **שם, ור' יוסי כדעתי' כמה דאמר תמן אין תבשילו תבשיל ברור כן הוא אמר הכא אין חימוצו חימוץ ברור,** הגר"א בשנו"א כתב דהירושלמי פליג על הבבלי בשבת ל"ט א' דמפרשינן דפלוגתא דרבנן ור' יוסי התם הוא במבשל בתולדות חמה אם גזרינן אטו תולדות האור, אלא ס"ל דפלוגתייהו הוא בבישול שאינו ברור אם יש עליו תורת בישול.

יד] **שם, ומשום דהוי חמץ נוקשה וכו' חשיב לי' חימוץ שאינו ברור,** מבו' בד' הר"ש דמה שאמרו במנחות דהוי כחמץ נוקשה, הוא אף לדעת ר' יוסי, ואך דאיהו ס"ל דכיון דהוי חמץ נוקשה ואינו חימוצו חימוץ ברור אינו אוסר את העיסה.

אך הראבי"ה בסימן תס"ח כתב בשם רבינו נסים, דאף דבסוגיית הגמ' במנחות אמרינן דהוי חמץ נוקשה, לא סמכינן על סוגיא דהתם, אלא קי"ל כר' יוסי הכא דמתיר, ומבו' דס"ל דטעמא דר' יוסי הוא משום דס"ל דמי פירות אין מחמיצין כלל ול"ה אף כחמץ נוקשה, וכ"נ ממש"כ הריבמ"צ דטעמא דר' יוסי הוא משום דאין חימוצו חימוץ יפה וקי"ל כוותי' דמי פירות אין מחמיצין, וכיון דאף לדעת תנא דמתניתין אמרו במנחות דאי"ז אלא כחמץ נוקשה, בע"כ דמש"כ הריבמ"צ דקי"ל כוותי' דמי פירות אין מחמיצין, היינו דקי"ל דמי פירות אין מחמיצין כלל ואף חמץ נוקשה ל"ה.

טו] **שם, ותימה הוא אי לענין פסח הי' מתיר ר' יוסי והא בין ר"מ בין ר' יהודה אסרי בפ' אלו עוברין דלכל הפחות מדרבנן אסר ר' יהודה,** למש"כ הראבי"ה בשם רבינו נסים דטעמא דר' יוסי הוא משום דמי פירות אין מחמיצין כלל ול"ה אף כחמץ נוקשה, אי"ז ענין להא דאסרי ר"מ ור' יהודה בפ' אלו עוברין, דאף דאסרי התם חמץ נוקשה, מ"מ הכא ל"ה חמץ נוקשה כלל, ודברי הר"ש הם לטעמי' דמודה ר' יוסי דהוי כחמץ נוקשה, ואך דס"ל דחימוץ דחמץ נוקשה דאי"ז חימוץ ברור אי"ז אוסר, וזהו שכתב הר"ש לדון אם מכח זה ס"ל דאף אין חמץ נוקשה אסור בפסח,[[839]](#footnote-840) - וביאור מה שנסתפק בזה הר"ש, הוא משום די"ל דאף דס"ל לר' יוסי דחימוץ דחמץ נוקשה דאי"ז חימוץ ברור ליכא ע"ז תורת מחמץ ואי"ז אוסר, מ"מ לענין פסח ילפינן מקרא דאף בחימוץ כ"ד סגי לאסור, או ה"ז אסור מדרבנן.[[840]](#footnote-841)

**פ"י מ"ג**

**א]** הרודה פת חמה וכו', **הר"ש והרא"ש בפסחים ע"ו ב' ובע"ז ס"ו ב' פליגי אמוראי אם ריחא מילתא או ריחא לאו מילתא, וא"ר מרי דהוא כתנאי דפליגי הכא, דמר סבר ריחא לאו מילתא ומר סבר ריחא מילתא, ואמרינן דלמ"ד התם ריחא לאו מילתא ודאי תנאי היא, ונחלקו הראשונים אם אף ר' יוסי דאסר בשל שעורים בע"כ דס"ל דריחא מילתא, ונת' להלן אות?, אך למ"ד דריחא מילתא י"ל דכו"ע מודו דריחא מילתא, ובפליגי בפת חמה וחבית מגופה ובפת צוננת וחבית פתוחה.**

**ב] והנה בהא דריחא מילתא וה"ז אוסר, כתב השעה"מ בפי"א ממאכ"א ה"ג, דאף דמסתמא אין בריח אלא משהו, מ"מ הרי קי"ל דאיסור ניכר אפי' באלף לא בטל, וע"כ כיון שהוא מריח ריח איסור הו"ל כאיסור ניכר, עיי"ש, ומבו' בדבריו דהא דאין הריח בטל, הוא מכח הא דהוא ניכר בריחו שמריחין אותו, וכ"ה מבו' בד' הפליתי בסימן ק"ח סק"ז דאיסורא דריחא הוא מכח הא דמריחין אותו אף דכשטועמין ליכא טעם איסור כלל, וכ"נ גם בדבריו שם סוסק"י, וכן נקט היד יהודה שם סקי"ז, עיי"ש בדבריו, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז יו"ד סימן צ', עיי"ש.**

**ולפי דבריהם לכאו' עיקר הפלוגתא אם ריחא מילתא הוא, אם לא אסרה תורה אלא את טעם האיסור, אך ריח האיסור לי"ב איסורא, וע"כ ה"ה מותר אף בפנ"ע, דאי"ז דבר האסור כלל, או דאסרה תורה אף את ריח האיסור, ומכח זה הוא דאף הוא אוסר את תערובתו, משום דהוא ניכר בריחו.**

**ג] אך הנה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א טו: מבו' דהא דריחא מילתא ואינו בטל, הוא מכח הא דהוא נרגש בטעמו, וכתב דמה"ט ה"ז אוסר אף במינו, כיון דאילו הוה דכוותי' בשאינו מינו הוה טעמי' נרגש ונטעם, וכ"כ המאירי בע"ז ס"ו ב', דהא דריחא אינו בטל במינו, הוא משום דהריח מתוך בישומו נותן טעם אילו הי' בשאינו מינו ואין אחר הטעם כלום, וכ"ה משמעות לישנא דגמ' בפסחים ע"ו ב' דאיסורא דריחא הוא משום תערובת טעמים, וכ"ה גם בל' הראשונים בכ"ד,[[841]](#footnote-842) - וצ"ב לפ"ז עיקר הפלוגתא אם ריחא מילתא, דכיון דה"ז נותן טעם, מ"ש משאר גווני דהאיסור נו"ט בהיתר דיש בזה לדינא דטכ"ע.**

**ומצאנו הביאור בזה בד' הרשב"א במשהמ"ב בית ד' ש"ד לו:, ז"ל, ועוד אי משום קליטת טעם בלבד וכו', ועוד אנה מצא הוא "שטעם היין בלא ממש כלל" יהא אסור ואוסר, אדרבה התירוהו בגמ' לגמרי, דהא אביי ורבא איפליגו בבת תיהא דהוא כלי ששואבין טעם היין ממנו להבחין בין טוב לרע, אביי אסר ורבא שרי וקי"ל כרבא, עכ"ל, ומבו' מדבריו דעיקר הפלוגתא אם ריחא מילתא הוא אם טעם היין בלא ממש אסור, - וכ"ה גם בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז סימן ל"ז, ז"ל, שאין בו טעם כמון אלא ריח כמון וכו', פי' לא קיבל טעם ממשות, לא נתערב מממשותו בפת, אלא קלט הטעם מחמת הריח, ואין לפרש שלא קיבל הטעם כלל, דלא עדיף ריח מממשות, דאילו נתערב בו הממשות ואין באיסור בנו"ט הי' מותר, וכ"ש בריחא בעלמא בלא טעם דליכא למ"ד מילתא היא, עכ"ל, - ולמדנו מדבריהם דהפלוגתא אם ריחא מילתא או אם אסרה תורה אם טעם הבא מן הריח, או לא אסרה אלא טעם הבא מן הממש.[[842]](#footnote-843)**

**ובתשו' חזו"א סימן ק"מ הוסיף לפרש לזה, ז"ל, אין הפי' ריחא מילתא אם אסור ריח וכו', אלא זיעה קלושה היוצא מבשר לח ואינה מטפחת, מיקרי בל' הגמ' ריחא, והנידון אי חשיבא כזיעא המטפחת וכו', עכ"ל, עו"כ שם, ז"ל, וע"י החום פולטים אדים חודרים בטבעם לגוש שאצלם עד אשר חיך האוכל את גוש זה טועם את טעם הראשון, "ואינו ענין לחוש הריח שניתן לאפיו של האדם", ואמנם רק מינים מיוחדים יש להם סגולה הזאת, וכמון יש לו סגולה הזאת, ושאר בעלי הריח אין בכחם להבלע בזולתם ליתן טעם לחיך, רק לאף וכו', עכ"ל.**

**ד]** ר' יוסי מתיר בשל חטים ואוסר בשל שעורים מפני שהשעורים שואבות, **בפירש"י בפסחים ע"ו ב' ד"ה ללוי מבו' דשמעינן מד' ר' יוסי דס"ל דריחא מילתא, וע"כ הוא דאוסר בשל שעורים, והא דמתיר בשל חטים, הוא משום דאינם שואבות וליכא ריחא, - אך הרי"ף בפ' גיד הנשה כתב דר' יוסי ס"ל כר' יהודה דריחא לאו מילתא, והא דאסר בשל שעורים הוא מפני שהשעורים שואבות גופו של יין ולאו ריחא הוא, אך בחטים שאינם שואבות ס"ל דריחא לאו מילתא היא, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א טו:, וכ"כ הלח"מ בפ"ט ממאכ"א הכ"ג והגר"א ביו"ד סימן ק"ח סוסק"א בדעת הרמב"ם, שפסק בפט"ו מתרומות הי"ג כר' יוסי, אף שדעתו בפט"ו ממאכ"א הל"ג דריחא לאו מילתא, והחזו"א במכשירין סימן ב' סק"ח פירש דהיינו, דשעורים שואבות מן הריח במידה גדושה, וריחא כהאי הוי כממש.**

**ה] כפלוגתת תנאי במשנתינו, פליגי במכשירין פ"ג מ"ג ברודה פת חמה ונתנה על פני חבית של יין, דר"מ מטמא, ר' יהודה מטהר, ר' יוסי מטהר בשל חטים ומטמא בשל שעורים מפני שהשעורים שואבות, והרמב"ם הר"ש והרא"ש שם כתבו דיש לפרש דאיירי בפת שלא הוכשרה ופלוגתייהו היא אם היין מכשיר את הפת, ויש לפרש דאיירי ביין טמא ופלוגתייהו היא אם נטמאת הפת מן היין.**

**והנה משמעות דברי הר"ש שם דפלוגתא דהתם היא חדא פלוגתא עם פלוגתא דהכא, והפר"ח בסימן ק"ח סקי"ח תמה בזה על מה שאמרו בפסחים ובע"ז דר"מ דמטמא בע"כ דס"ל דריחא מילתא היא, שהרי הא דמטמא ר"מ וס"ל דהיין מכשיר את הפת בע"כ דאי"ז משום ריחא, אלא משום דס"ל דהפת חמה שואב לחלוחית היין עצמו, דלדין הכשר בעינן לממשות היין עצמו, ולא סגי בריחא, וכתב די"ל דמתניתין דהתם איירי ביין טמא, ור"מ דמטמא הוא משום דריחא מילתא והוי כאילו נגע היין עצמו בפת,[[843]](#footnote-844) והבית מאיר שם תמה ע"ז, דמ"ט לענין טומאה סגי בריחא, ומ"ט נימא דמשום ריחא מילתא הו"ל כנוגע.**

**ו] ובפי' הרא"ש במכשירין שם כתב, ז"ל,** ונ"ל דמיירי שלא ראה הפת עד אחר זמן ואינו יודע אם הי' עליו משקה טופח, דאי ראו אותו מיד מאי פלוגתא שייך הכא אם שאב לכו"ע הוכשר, עכ"ל, וכ"כ הכס"מ בפי"ד מטו"מ ה"ז, ומבו' דבאמת לענין הכשר לא סגי בריחא, וטעמא דמ"ד דהוכשר הוא משום דתלינן דשאבה הפת משקה טופח מן היין, ולפ"ז נמצא דפלוגתא דהתם ופלוגתא דהכא לא שייכי זל"ז, דהכא פליגי בדין ריחא, וכמו שאמרו בפסחים וע"ז, והתם פליגי אם הפת שואבת לחלוחית מן היין, וכ"כ השעה"מ בפי"א ממאכ"א ה"ג ד"ה ודע, והפליתי בסימן ק"ח סוסק"י, והבית מאיר שם בגל' הפר"ח והחת"ס בע"ז שם, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בשנו"א במשנתינו.

ואמנם צ"ע דאם התם ס"ל לר"מ דהפת שואבת מגוף היין, א"כ מנ"ל להגמ' דטעמא דר"מ הכא הוא משום דריחא מילתא, הרי י"ל דטעמו הוא משום דהפת שואבת מגוף היין, והפליתי והבית מאיר שם כתבו דמשום הא דשואבת הפת מגוף היין, הי' זה בטל במיעוטו, ובע"כ דהא דאסר ר"מ הוא משום ריחא,[[844]](#footnote-845) ועמש"כ בזה הגר"א בשנו"א, והחת"ס בע"ז שם.

ז] ובחי' הגרע"א בע"ז שם כתב, ז"ל, מה שהוקשה וכו' הא פלוגתא זו נשנית ג"כ בפ"ג דמכשירין לענין הכשר, ושם בודאי לא שייך לומר דמשום ריחא הוי הכשר אע"כ דשואב ממשות המים, לענ"ד גם בהכשר אין המכוון דשואב ממשות המשקין כאילו המשקין בעצמן נבלעו בתוכו כדי שנדון מכח זה ששותה המשקין עצמן, אלא דעיקר הסברא דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר, דכח היוצא מהמשקין חשיבי, וכש"כ הר"ש דעשן העולה מן החמים משקין הוא חשוב, וכ"ה לשון הרמב"ם משמע דאינו משקה, אלא דכח היוצא מהמשקין חשיב כמשקין, וס"ל להש"ס לדמות מסברא דכמו דרודה פת חמה על חבית יין תרומה דנין מכח דכח היין הנכנס לפת חשיב כשותה היין, הכ"נ כח הריח מיקרי שותה המשקין, ואידי ואידי חדא מילתא דאינו ממשות הדבר, רק כח שיוצא מזה ונבלע מזה, עכ"ל, ועד"ז כתב בתשו' חזו"א סימן ק"מ, ועי' עוד בדבריו במכשירין סימן ב' סק"י, - ועי' עוד בקה"י פסחים סימן נ"ז במש"כ בזה.

**פ"י מ"ד**

א] **תנור שהסיקו בכמון של תרומה,** התוס' בע"ז ס"ו ב' ד"ה אביי כתבו בתו"ד דאיירי בכהן שהסיק, דישראל אסור להסיק בתרומה דהו"ל הנאה של כילוי, וצ"ב דאף כהן אסור להסיק בתרומה משום דלא ניתנה תרומה טהורה אלא לאכילה, ואי נימא דמיירי כשעבר והסיק, הרי ה"נ י"ל דאיירי בישראל שעבר והסיק, ובדרך אמונה בביאוה"ל פט"ו מתרומות הי"ד כתב דצ"ל דאף דכמון ראוי לאכילה, דאל"כ אין תרומה נוהגת בו, מ"מ אינו חשוב לאכילה טפי מלהסקה, וע"כ מותר להסיק בו ואי"ז חשוב הפסד.

ב] **הפת מותרת שאין טעם כמון אלא ריח כמון,** בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז סימן ל"ז פירש למשנתינו, ז"ל, פי' לא קיבל טעם ממשות, לא נתערב מממשותו בפת, אלא קלט הטעם מחמת הריח, ואין לפרש שלא קיבל הטעם כלל, דלא עדיף ריח מממשות, דאילו נתערב בו הממשות ואין באיסור בנו"ט הי' מותר, וכ"ש בריחא בעלמא בלא טעם דליכא למ"ד מילתא היא, עכ"ל, וזה כמש"נ לעיל מ"ג דאיסורא דריחא הוא משום דהוא נרגש בטעמו, והא דלאו מילתא הוא, היינו משום דלא אסרה תורה אלא טעם הבא מן הממש ולא טעם הבא מן הריח, - ומשמע בדבריהם דהוצרכו לפרש לזה, משום דפשטות לישנא דמתניתין דאין בו טעם כמון אלא ריח כמון, משמע דבריח ליכא טעם, וע"ז פירשו דאין הדבר כן.

ג] בטעם ההיתר בזה פליגי אמוראי בע"ז ס"ו ב', דדעת רבא דהוא משום דריחא לאו מילתא, והוכיח מזה כדעתו דריחא לאו מילתא, ודעת אביי דהוא משום דמיקלא איסורי'.

ובטעם הא דכל דמיקלא איסורי' מודה אביי דשרי, מצאנו דברים בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"ד לו:, ז"ל, ועוד אנה מצא הוא שטעם היין בלא ממש כלל יהא אסור ואוסר, אדרבה התירוהו בגמ' לגמרי וכו', ואפי' לאביי בכי הא יתיר דלא אמר אלא בקולט בפיו מאותה בת תיהא מטעם ממשו של יין בחבית ועושה זה כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וכאילו אוכלו ממש, אבל קנקנים שהלך מהן היין לגמרי כדבריו ולא נשאר אלא ריחו, אפי' אביי מודה בדבר זה, "שהרי דוחה אביי אותה של כמון משום דהתם מיקלא קלי איסורא, כלומר שאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו", עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דמודה אביי דהיכא דמיקלא קלי איסורי' שרי, אי"ז בדוקא משום דנשרף הכמון, אלא כל היכא דהריח עומד בעצמו וכבר אין האיסור שם, ל"ה ריחא מילתא, דכל הא דריחא מילתא הוא רק כשקולט מטעם ממשו של יין, דחשיב כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וזהו שכתב דבקנקני היין שהוריקו מהן את היין, ונשתייר בהן טעם היין בלא ממשות, לכו"ע ל"ה ריחא מילתא, וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך סימן ק"ח סוסקי"ב, עייש"ה, ועי' בחי' ח

ד] אמנם צ"ע בזה, דאם מודה אביי דל"ה ריחא מילתא אלא כשקולט בפיו מטעם ממשו של יין דחשיב כאוכל מן הממש שהוא בעין, א"כ מ"ט לדעת אביי יש לאסור ברודה פת חמה וכו', הרי הטעם שנבלע בפת אין בו ממש, ועתה שבא לאכול הפת ה"ה אוכל טעם בלא ממש, וא"כ מ"ט ה"ז אסור.[[845]](#footnote-846)

ובאמת דקשיא כן מיני' ובי' בהא דמשני לאביי דהא דהכא הפת מותרת, הוא משום דמיקלא איסורי', ופירש הרשב"א דהוא משום דאין הכמון שיקלוט הפת ממנו, וצ"ב מאי בעינן לזה, הרי אף אם הי' הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, מ"מ עתה כשבא לאכול הפת לי"ב ממשות דהכמון, ומ"ט יהא זה אסור, ומ"ש מקנקני יין דאם לא נבלע בהן ממשות היין אינם אסורין.

ה] ולכאו' צ"ל בזה, דכל מש"כ הרשב"א דיש להתיר בקנקני היין שנבלע בהן טעם בלא ממש, הוא רק משום שנבלע הטעם בקנקנים שאינם אוכל, והוי זה טעם גרידא, וטעם גרידא דלי"ב ממש אינו אסור, ומשא"כ בפת שבלעה טעם גרידא, הרי דאם אך נבלע בה טעם זה מן הממש, תו יש לאסור לאכול פת זו.

והטעם בזה הוא, דהא דטעם בלא ממש כלל שרי, אי"ז משום דטעם גרידא בלא ממש אי"ז החפצא האסור, אלא הוא משום דטעם גרידא בלא ממש אין עליו תורת אוכל, וע"כ הוא דאינו אסור אלא כשהוא מקושר להממשות, ואך באיסורים דל"ב שיהא עליהן תורת אוכל, מ"מ כל דאין בו ממשות כלל, לאו מידי הוא, ואין עליו איסור, ואף שהוא בלוע בקנקנים, מ"מ כיון שאינם אוכל, חשיב כמיפקד לעצמו, וע"כ אין עליו איסור, - ואשר ע"כ כל שנבלע בפת טעם מן הממש, ה"ה אסור, שהרי מעולם לא פקע ממנו תורת אוכל, שהרי ל"ה הטעם לבדו, אלא קודם שנבלע בפת הי' מקושר עם הממשות, ועכשיו שהוא בלוע בפת ג"כ יש בו ממש, וע"כ ה"ז אסור.

ו] הרא"ש כתב בטעם ההיתר דהוא משום דדוקא ריח של פיטום שמנונית נכנס ומתחלחל לתוך ההיתר ונותן בו טעם, אבל היוצא מן הכמון אינו אלא ריח ואינו מתחלחל לתוך הפת, וצ"ע דזה דלא כמו שאמרו בגמ' דטעם ההיתר הוא משום דריחא לאו מילתא הוא או משום דמיקלא איסורי', - אך פשוט דדברי הרא"ש מתפרשים לפי דבריו בע"ז פ"ה סימן ט' דבריח של פיטום מודה רבא דריחא מילתא, וכתב דמה"ט לא מייתי הגמ' בפסחים ע"ו א' למשנתינו, משום דפלוגתא דרב ולוי היא בריח של פיטום, וריח של כמון ל"ד לריח פיטום, עכ"ד, ולפ"ז הרי דזהו מש"כ הרא"ש הכא, דהא דהפת מותרת משום דריחא לאו מילתא היא, כדמפרש רבא בע"ז ס"ו ב', הוא משום דדוקא ריח של שמנונית אוסר, דבזה קי"ל כרב דריחא מילתא היא, אך ריח הכמון דל"ד לריח פיטום, לאו מילתא הוא, וע"כ הוא דהפת מותרת, וכ"כ בדרך אמונה בצה"ל פט"ו מתרומות ס"ק ק"מ.

**פ"י מ"ה**

א] **בתרומה ובמע"ש אם יש בזרע כדי ליתן טעם,** המשנה ראשונה כתב דאף דמע"ש בירושלים הו"ל דשיל"מ, כדתנן בביכורים פ"ב מ"ב, מ"מ הוא בטל ביין, דכל הא דדשיל"מ לא בטל הוא דוקא במינו, אך שלא במינו ה"ה בטל, וכמש"כ הראשונים בכ"ד, - אך לדעת התורי"ד בנדרים נ"ח א' דהא דדשיל"מ לא בטל הוא אף בשאינו מינו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"ק בדעת הרי"ף, צ"ל דאיירי הכא במע"ש חוץ לירושלים דל"ה כדשיל"מ, לדעת הרמב"ם ודעימי', וע"כ כל שאין בו כדי ליתן טעם ה"ה בטל.[[846]](#footnote-847)

ב] **אבל לא בעץ,** בפירש"י בביצה י"ג א' ד"ה ואין מפריש כתב דאע"ג דתלתן טעם עצו ופריו שוה, וכמו שאמרו בגמ' שם, לא חייבוהו חכמים במעשרות, וכ"כ הר"ש והרא"ש לקמן מ"ו, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהתרומה ומע"ש אינם אלא חובת הזרעונים הנאכלים בלבד, - ובטעם הפטור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בעוללות אפרים דין ו' כתב דהוא משום דרק פרי העץ חייב בתרו"מ, אך העץ עצמו אינו חייב בתרו"מ, וכ"כ בקונט' הגרי"ז סוכה עמ' 62 דהעץ אינו בכלל פרי, וע"כ אף דחזי לאכילה אינו חייב בתרו"מ, דדין תרו"מ הוא רק בפרי.[[847]](#footnote-848) - **ב** העוללות אפרים שם כתב די"ל עוד, דהוא משום דאין אוכלין אותו כלל וגם לא נטעי לי' אדעתא דהכי, ועד"ז כתב בדרך אמונה פ"ג מתרומות ס"ק קכ"א דהוא משום דסתמו אינו עומד למאכל אדם, ועמש"נ להלן אות ה' ללמוד כן מד' הר"ש. - **ג** המשנה ראשונה לקמן מ"ו כתב דהוא דאינו ראוי לאכול בעינו אלא ליתן טעם בקדירה, וכל שאינו אוכל פטור ממעשרות, וזה כמש"כ התוס' בנדה נ' א' (ד"ה כל שחייב) דתבלין דאינו ראוי ליאכל בפנ"ע אלא ליתן טעם בקדירה, אינו חייב במעשר.

ג] הגר"א בשנו"א כתב דאף דאין עץ התלתן חייב בתרו"מ, מ"מ כיון שטעם עצו ופריו שוה אם קרא ע"ז שם תרומה הוי אף העץ תרומה, ולמד לזה מהא דתנן לקמן מ"ו דאם הפריש לא יאמר אכתוש ואטול את העץ, ויתבאר בעזה"י במקומו, ומ"מ אינו כשאר תרומה ואינו אוסר את תערובתו.

ד] המשנה ראשונה כתב דהא דאם אין בזרע כדי ליתן טעם בלא העץ מותר, הוא כרבנן דס"ל בפ"ב דערלה מי"א דזה וזה גורם מותר, וכ"כ בדרך אמונה פט"ו מתרומות ס"ק ק"ט, - אך הנה הר"ן בשלהי ע"ז לו. מדפי הרי"ף כתב דאף למ"ד דזוז"ג אסור, מ"מ הדבר פשוט דכזית נבילה וכזית שחוטה נצטרפו ונתנו טעם במקפה מותר, והא דבשאור של איסור ושל היתר שהחמיצו אסרינן למ"ד דזוז"ג אסור, הוא משום דהחמץ הוא הכשירו של עיסה, וע"כ הוי כמו שנתהותה העיסה מכח הגורמים, ולפ"ז אתיא משנתינו ככו"ע.[[848]](#footnote-849)

ה] **בשביעית ובערלה ובכלאי הכרם אם יש בזרע ובעץ כדי ליתן טעם,** הר"ש כתב דהא דעץ התלתן קדוש בקדו"ש, ול"ה ככל עצים דאין קדושין בקדושת שביעית, הוא משום דדילמא הוי כעין עצים דמשחן דהנאתן וביעורן שוה, א"נ חזי לבהמה.

והתוי"ט כתב לפרש דכיון דטעם עצו ופריו שוה, הוי הנאתו וביעורו שוה וע"כ הוא קדוש בקדו"ש, אך מד' הר"ש דלא פירש כן, נראה דס"ל דהא דאין עץ התלתן חייב בתרו"מ, אף דטעם עצו ופריו שוה, הוא משום דאינו עומד כלל לאכילה, וזהו דקשיא לי' דמ"ט יש עליו קדו"ש.

ו] הגר"א בשנו"א לקמן מ"ו כתב דהא דבכלאי הכרם אף עץ התלתן אסור, הוא משום דטעם עצו ופריו שוה, אבל שאר קשין מותרין ואין בהן משום כלאי הכרם, וכן האריך בזה הגר"א ביו"ד סימן רצ"ו סק"י, וכ"ה גם בדבריו בשנו"א כלאים פ"ה מ"ז, אך בד' הר"ש לקמן מ"ו מבו' דכל קשין של כלאי הכרם אסורין, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מכלאים ה"ז שהביא שנחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל.

ז] בפסחים כ"ז ב' אמרינן דהקדש אפי' באלף לא בטיל, ובד' התוס' שם משמע דהוא משום דהוי דשיל"מ, אך שמא מודו התוס' דהוא דין בפנ"ע, ואך דקשיא להו דתיפו"ל משום דשיל"מ, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום דממונא לא בטיל, וכן נקט החזו"א בערלה סימן ט' סקי"ב, וכתב דלפ"ז אינו בטל אף באינו מינו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ אם לא נתערב ממשו אלא טעמו מין בשאינו מינו ואין בו כדי נו"ט, אף בהקדש מותר, כדתנן הכא בתלתן של הקדש שנתערב דכל שאינו נו"ט אינו אוסר, והיינו משום דאין כאן הנאה,[[849]](#footnote-850) וכ"ז הוא כשנתערב בשאינו מינו, אף בנתערב במינו אף כה"ג אסור, שהרי נתוסף טעם, עכ"ד.

ח] הר"ש הביא מירושלמי דפריך ואין עץ פוגם וחוזר ופוגם, ומשני דמתניתין כמ"ד נטל"פ אסור, ואפי' למ"ד נטל"פ מותר מודה הכא דאסור, דכל דבר שנופל לתוכו תלתן הוא משביח, - והשעה"מ בפ"ה מחו"מ הכ"ה הביא מס' בני יעקב בהגה' הטור יו"ד סימן ק"ג שתמה ממשנתינו ע"ד הרש"ט פלכו שהביא הב"י שם, דבאיסורים האוסרים ביותר מס' אף נטל"פ אסור, וא"כ בתרומה דאיסורה במאה, מ"ט שרינן בנטל"פ, והשעה"מ שם הק' עוד, לדעת הרשב"א וסייעתו דכל דאיסורו במשהו אף נטל"פ אסור, דא"כ הרי בשביעית והקדש דאיסורן במשהו אין להתיר אף אם הוי נטל"פ, ועיי"ש שכתב דלק"מ, דהא דתרומה איסורה במאה ושביעית והקדש איסורן במשהו, הוא כשנתערבו במינם, אך כשנתערבו שלא במינם אינם אוסרין אלא בשיעור נו"ט, וזה דלא כמש"כ החזו"א דהקדש אוסר בכ"ש אף בשאינו מינו, ונת' לעיל אות ז', וע"כ הכא דאיירי שנתערב בשאינו מינו שפיר יש להתיר בדהוי נטל"פ.

**פ"י מ"ו**

א] **היו לו חבילי תלתן של טבל,** בביצה י"ג א' פליגי תרי לישני במכניס חבילות של קטניות, אם הן נעשין טבל בלא מירוח, דהכנסתן בחבילין זהו גרנן, ופרכינן להך לישנא דלא הוו טבל מהא דתנן הכא דהיו לו חבילי תלתן של טבל, ודחינן דאיירי בטבל הטבול לתרומת מעשר, ופירש"י דהיינו דאיירי בבן לוי שקדם והלך אצל ישראל ונטל ממנו מעשר ראשון בחבילין, דהואיל וחל על חבילין הללו שם מעשר, נעשו טבל אצלו להפריש מהם תרומת מעשר מן המעשר, ובפירש"י שם (ד"ה לא) מבו' דהוא דינא דאורייתא דכל שהפריש מעשר ראשון קודם מירוח הוי טבל לתרומ"ע, אך הרמב"ם בפ"ג ממעשר הי"ט כתב דאי"ז אלא דין דרבנן ואם עבר ואכל מכין אותו מכת מרדות.

ב] **כותש,** בפירש"י בביצה י"ג א' ד"ה כותש למה לי פירש לל"ק דהתם, דהא דכותש הוא משום דבעינן להפריש מן הגמור כדכתיב דגנך, ואף דמעשר תלתן דרבנן, כעין דאורייתא תקון, - והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ב ד"ה והנה זה הוכיח מזה דהא דאסור לתרום קודם גמר מלאכה אי"ז גמר מלאכה המחייב במעשר, דהרי להך לישנא אסורייתא טבלה, והו"ל כגמר מלאכה לחיוב תרו"מ, ומ"מ לענין שיהא מותר להפריש בעינן דוקא דגן וצריך לכתוש.

ובגמ' שם אמרו לל"ב דאיריי בבן לוי שקדם והלך אצל ישראל ונתן ממנו מעשר ראשון בחבילין, דהא דכותש הוא משום קנסא,[[850]](#footnote-851) - ובטעם הקנס פירש"י שם דהוא משום שהקדים וגרם לעבור על דברי תורה, שהמשנה סדר המעשרות עובר בלאו דמלאתך ודמעך לא תאחר, וכ"כ הרא"ש במשנתינו,[[851]](#footnote-852) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג מתרומות הי"ד כתב דקנסוהו משום שלקח את המעשר שבלים והפקיע ממנו תרומה גדולה.

והר"ש והרא"ש כתבו דהי' מקום לפרש דהא דתנן דכותש הוא לטובת הבעלים, כדי שיהא בידו לעכב את העץ לעצמו, דאם הפריש קודם כתישה נותן את העץ עם הזרע, וכדתנן במשנתינו, וכתבו דשמא משמע לי' מהא דקתני כותש, דהיינו דהוא חייב לכתוש.

ג] **אם הפריש לא יאמר אכתוש ואטול את העץ וכו' אלא נותן את העץ עם הזרע,** הרא"ש פירש דאף דא"צ להפריש על העץ, מ"מ כל שקרא שם תרומה קודם כתישה, צריך ליתן הכל לכהן, - והריבמ"צ כתב דאף דנותן העץ עם הזרע כאשר הפריש, אפ"ה לענין לאסור בנו"ט לא אסר אלא הזרע כדתנן לעיל, וכ"כ הגר"א בשנו"א לעיל מ"ה, ומשמעות דבריו דאי"ז דין בעלמא דצריך ליתן הכל לכהן, אלא היינו דיש על הכל תורת תרומה ואסור לזרים, ואך דמ"מ לא החמירו בו שיאסור בנו"ט,[[852]](#footnote-853) - אך התוי"ט כתב דאף דצריך ליתנו לכהן, מ"מ אין בו קדושת תרומה, ומה"ט הוא דלא אסרינן אלא כשיש בזרע כדי ליתן טעם, וכ"כ האמרי בינה בדיני תרומות סימן ב'.[[853]](#footnote-854)

ד] הגר"א בשנו"א לעיל מ"ה כתב דכשקרא שם הוי אף העץ תרומה, הוא רק בתלתן שטעם עצו ופריו שוה, אך בשאר עצים אף אם הפריש ע"ז לא חיילא ע"ז תורת תרומה,[[854]](#footnote-855) - אך בד' הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ד נראה להדיא דאף בשאר מינים הוי הכל תרומה, וכן פשיטא לי' להמהר"י קורקוס בפי"א מתרומות ה"כ, וכ"נ בד' הרש"ש בפ"ה ממעשרות ה"ח.[[855]](#footnote-856)

ה] בהא דכל שהפריש קודם כתישה צריך ליתן הכל לכהן, כתב המקד"ד בסימן נ"ה סק"ד ד"ה גרסינן, דהוא משום דדמי לפאה דתניא בתוספתא דבעה"ב שנתן פאה לעניים אין רשאי שיאמר להן טלו זרע ותנו פשתן, והרי דאף דאין חייב משום פאה אלא זרע בלבד, מ"מ אם כשהפריש היו יחד עם המכבדות או עם הפשתן שאין ראוין לאכילה בטלין לגבי האוכל והכל לעניים, וה"נ בתרומה אף דאם כותש מפריש רק על הזרע וא"צ להפריש על העץ, אם היו יחד בשעת הפרשה הכל לכהן, ועיי"ש שכתב דאי"ז דין מסוים בהפרשת תרומה, אלא אף בכל ההפרשות הוא כן.

ו] הגר"א בשנו"א כתב דהא דתנן דאם הפריש לא יאמר אכתוש וכו', רבותא אשמועינן דאף אם קרא שם קודם כתישה, והרש"ש פירש לדבריו דהיינו דאף אם קרא שם על העץ בפנ"ע הוי תרומה, והא דתני לה בגונא שקרא שם קודם כתישה, הוא לרבותא, דאף בכה"ג הוי העץ תרומה, אף שלא קרא עליו שם בפנ"ע, דהי' מקום לומר דבכה"ג אין העץ בכלל מה שקרא עליו שם תרומה.

**פ"י מ"ז**

א] **זיתי חולין שכבשן עם זיתי תרומה וכו',** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דהא דפצועי חולין נאסרין בכבישה ושלימי חולין אין נאסרין בכבישה, הוא משום דהפצועין בולעין ופולטין וחוזרין ובולעין, ושלמים בולעין ופולטין ועוד אינם בולעין, וצ"ב דכיון דאף שלמים בולעין, מ"ט אינם נאסרין.

והמהר"י קורקוס בפט"ו מתרומות ה"י פירש דהוא משום דאף דהשלמים בולעין, מ"מ הן חוזרין ופולטין את מה שבלעו, ושוב אינם חוזרים לבלוע, ונמצא דלא נשתייר בהן בליעה כלל, ומשא"כ בפצועין דלבסוף נשאר בהן בליעה.

אך בד' הרש"ס מבו' דמפרש, דהשלמים אינם בולעין אלא קודם שהתחילו לפלוט, אך אחר שהתחילו לפלוט שוב אינם בולעין, ונמצא דלא בלעו כלל מן הזיתים של תרומה, שהרי כשהתחילו הזיתים של תרומה לפלוט, גם התחילו הזיתים של חולין לפלוט, ושוב אינם בולעין, אך אי"ז מתישב בד' הריבמ"צ שכתב להדיא דהבליעה הראשונה היא מזיתים של תרומה, ולדעתו צ"ל כד' המהר"י קורקוס.

וגירסת הגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א, דפצועין פולטין ובולעין, שלמים פולטין ואין בולעין, ולפ"ז ניחא דהשלמים אין בולעין כלל, וע"כ אינם נאסרין.[[856]](#footnote-857)

ב] הר"ש והר"ש לקמן מ"ח הקשו, דקי"ל דכבוש כמבושל, ובמבושל אין חילוק בין שלמים לפצועין, וה"נ הול"ל בכבוש, וכתבו ע"פ הירושלמי דלא איירי הכא בכבישה אלא בשליקה, ושלוק הוא פחות מבישול, אך בד' הרמב"ם בפט"ו מתרומות ה"י מבו' דמפרש למשנתינו בכבישה, ואפ"ה אין שלמים אסורין, ויתבאר הטעם בזה בעזה"י לקמן מ"י.

ג] **או במי תרומה אסור,** בד' הרא"ש מבו' דגם הא דאסרינן בכבשן במי תרומה הוא רק בפצועין, וכ"נ בד' הריבמ"צ, אך בד' הרמב"ם בפט"ו מתרומות ה"י נראה להדיא דאף שלמים שכבשן במי תרומה אסורין, וכ"כ הרש"ס.

וד"ז תליא במש"נ לעיל אות א' בטעם הא דאין השלמים נאסרין, דלמש"כ המהר"י קורקוס דהוא משום דהן פולטין את בליעתן ושוב אינם בולעין, וכן למש"כ הגר"א דאינם בולעין כלל, יש להתיר אף כשכבשן במי תרומה, אך להרש"ס לטעמי' דהוא משום דאינם בולעין אלא קודם שהתחילו לפלוט, וע"כ אינם בולעין מזיתי התרומה, הרי דכ"ז הוא כשכבשן עם זיתי תרומה, אך כשכבשן במי תרומה, ה"ה בולעין מיד מן התרומה, וע"כ הן אסורין, ועי' עוד בד' הרש"ס שפירש בד' הירושלמי דאם כבשן תחילה את זיתי התרומה ואח"כ את זיתי החולין, ה"ה אסורין, וג"ז מתפרש ע"פ הנ"ל.

ד] בירושלמי אמרו על הא דתנן דזיתי חולין שכבשן עם זיתי תרומה אסור, הדא אמרה לא לשבח ולא לפגם אסור וכו', והאו"ז בע"ז סימן רנ"ח פירש דהיינו דזיתים בזיתים שהוא מין במינו אינו לא משביח ולא פוגם, ואפ"ה ה"ז אסור, ועיי"ש שכתב דכל מין במינו הוא כן, דאינו לא משביח ולא פוגם,[[857]](#footnote-858) וצ"ב דלכאו' גם בתערובת דמין במינו מתחזק טעם החתיכה ע"י טעם האיסור שנבלע בו, ומ"ט חשיב דאי"ז נו"ט לשבח.

וצ"ע דאם כל מין במינו חשיב דאינו לא משביח ולא פוגם, א"כ מ"ט לא מייתינן להא דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור, מהא דתנן בערלה פ"ב מ"ו דשאור של חטים שנפל תוך עיסת חטים, ואין בו לעלות באחד ומאה אסור אף אם אין בו כדי לחמץ, ואף דאינו נו"ט לשבח, וי"ל דאה"נ הו"מ הירושלמי לאתויי גם מהתם, - וי"ל דודאי כשנתערב ממשות האיסור ובעינן לדין ביטול, פשיטא דכל דליכא שיעור ביטול ה"ז אסור, ול"ב שיהא ע"ז תורת נו"ט לשבח, ונידון הירושלמי הכא הוא משום דהכא ליכא אלא פליטות בעלמא, ובאנו לאסור משום הטעם, ובזה הוא די"ל דכל שאינו נו"ט לשבח לי"ב לעיקר החפצא דטעם כעיקר, ומהכא שמעינן דאף דאינו נו"ט לשבח יש בזה לאיסורא דטכ"ע.[[858]](#footnote-859)

ה] והנה השעה"מ בפ"ה מחמץ הכ"ה הק' מד' הירושלמי הכא, ע"ד הרש"ט פלכו שהביא הב"י בסימן ק"ג, דבתרומה שאוסרת במאה, אף נטל"פ אסור, וא"כ אף אם היו הזיתים נטל"פ הי' אסור, ומה מייתינן מהכא דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור.[[859]](#footnote-860)

ולפמש"נ י"ל, דכל מש"כ הרש"ט פלכו דבתרומה שאוסרת במינה אף נטל"פ אסור, הוא רק כשנתערבה ממשות התרומה בחולין, ובעינן בזה לדין ביטול, ובזה הוא דאמרינן דבתרומה דאוסרת במאה ואין איסורה מכח נתינת טעם, אף נטל"פ אסור, אך הכא דלא נתערבה ממשות התרומה בחולין אלא פליטות בעלמא, וכל איסורם הוא מדינא דטעם כעיקר, דאף דהפליטות עצמם אסורין מדין ציר, מ"מ אינם אסורין אלא כשהן בעין, וכל שהם בתערובת אינם אסורין אלא מדינא דטכ"ע, ואכמ"ל, הרי דכל דהו"ל נטל"פ, ליכא לעיקר החפצא דטכ"ע, ואי"ז אסור כלל, וע"כ אי"ז אוסר אף בתרומה.[[860]](#footnote-861)

**פ"י מ"ח**

א] **דג טמא שכבשו עם דג טהור,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא בבא בפנ"ע, והיא משנה חסירה ולא נתפרש בה דין הדג הטהור, והריבמ"צ כתב דדינו נתפרש בתוספתא דמדיחו ומותר, אימתי בשכבשן כאחת, אבל בזאח"ז אסורין, וכ"כ הר"ש והרא"ש,[[861]](#footnote-862) כ"נ בתחילת ד' הר"ש ובדבריו בד"ה כל גרב, אך בתוך דבריו משמע דמשנתינו לא איירי כלל לענין האיסור משום נתינת טעם, אלא איירי כשנתערב הדגים זב"ז והוא אוסר משום ברי', והא דנקט כבשו אורחא דמילתא הוא, - והרא"ש פירש דטעם הא דאם כבשן כאחת מותר ואם כבשן בזאח"ז אסור, הוא משום דכל שכבשן בזאח"ז וכבש האיסור תחילה, מיד כשכבש ההיתר אח"כ בלע קודם שהתחיל לפלוט, אבל כשכבשן בב"א והתחילו לפלוט בב"א, כשהתחיל ההיתר לפלוט תמיד הוא פולט ואינו בולע.

ב] והר"ש והרא"ש הק' בהך דינא, דהרי קי"ל דכבוש ה"ה כמבושל, ובמבושל אין חילוק בין בב"א ובין זאח"ז, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דהכא איירי בשליקה שהיא פחותה מבישול, ובזה הוא דמפלגינן בין בב"א לבין בזאח"ז. - **ב** הראב"ד בפי' התו"כ שמיני פר' ג' ה"ו כתב והביאו הרש"ס, דכבישה זו אינה במי מלח, אלא בחומץ או ביין, ובזה לא אמרינן דכבוש ה"ה דכבוש ה"ה כמבושל. - **ג** הרש"ס כתב דאף דכבוש כמבושל, מ"מ דגים אינן בולעין כבישה, משום דעורם מפסיק. - **ד** החוו"ד בסימן ק"ה סק"ב כתב על מתניתין דלקמן דדגים וחגבים אין הציר היוצא מהן אסור מה"ת, וכיון דאין איסורו אלא מדרבנן לא אסרו ע"י כבישה.

ג] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש למשנתינו בדג טמא שנתערב צירו עם ציר דג טהור, ובזה הוא שנחלקו תנאי, דלת"ק ה"ז אוסר עד תתק"ס, ולר' יהודה ה"ז אוסר עד קצ"ב, ולר' יוסי ה"ז אוסר עד ט"ז, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' שער א' יד., וכ"כ הגר"א בשנו"א, וגם בד' הריבמ"צ מבו', דאף דמפרש דרישא דמתניתין לא קאי על תערובת דציר, מ"מ הא דתנן כל גרב וכו' קאי על ציר, ולת"ק הוא אוסר עד תתק"ס.[[862]](#footnote-863)

והרא"ה שם פירש דטעמא דת"ק דהוא אוסר עד תתק"ס, ול"ה ככל איסורים שאוסרין עד ס', הוא משום שהוא חריף בטעמו, וזהו גם טעמא דר' יהודה דאוסר עד קצ"ב, וזה כמו שאמרו בחולין צ"ט ב' דלא כל השיעורין שוין שהרי ציר שיעורו קרוב למאתים, ופירש"י דלא כל השיעורים שוין ליתן טעם, - ולא נתפרש בדבריו טעמא דר' יוסי דאינו אוסר אלא בט"ז, ושמא הוא משום דאיסורא דציר אינו אלא מדרבנן, וכמו שאמרו בחולין צ"ט ב', וע"כ הקילו בו שלא יאסור אלא בט"ז, וצ"ע.

אך הגר"א שם פירש דטעמא דת"ק הוא משום דס"ל דציר הבא מברי' הוי כמו ברי' לענין דבעי שיעורא רבא, ואף דברי' אינה בטילה אפי' באלף, מ"מ ציר דברי' בטל ביותר מתתק"ס, ור' יהודה ור' יוסי ס"ל דדומה לשאר איסורין, אלא דר' יהודה ס"ל דמשום חריפות הציר ה"ה אוסר עד קצ"ב, ור' יוסי ס"ל דכיון דאין חריפות הציר מחמת עצמו אלא מחמת המלח והתבלין שיש בו, אינו אוסר אלא כמידת נתינת טעם של הציר עצמו, וכתב דבזה תליא פלוגתת רבוותא בתבלין הבלועים מחלב או מדם שנפלו לקדירה, אם הם בטלין בס', ואכמ"ל, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי, אלא דהתם נקט דהא דלת"ק ציר דברי' בטל ביותר מתתק"ס, הוא משום דאף ברי' עצמה בטילה בכך.

ד] **כל גרב שהוא מחזיק סאתים וכו',** לדעת הרמב"ם ודעימי' קאי על תערובת דציר, ונת' לעיל אות ג', - אך הר"ש פירש דאיירי בדג טמא שנתערב עם דגים טהורים, דמיתסרי כולהו משום דברי' לא בטלה אלא כשיעור זה, דאף דברי' לא בטלה מ"מ באלף ואף בתתק"ס בטלה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער א' יד. דמהכא נלמד דברי' בטילה ביותר מתתק"ס, - ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תכ"ו וסימן תרע"ח נשאל דמה ראו להתיר בשיעור זה משא"כ בשאר דברים החשובים, והשיב, ז"ל, מה אפרש וכבר טרחנו הרבה ונלאינו למצוא פתח דבר זה ולא מצאנו, עכ"ל.[[863]](#footnote-864)

ה] **דג טמא צירו אסור,** הר"ש פירש דהוא בבא בפנ"ע, דציר דג טמא אסור, ובזה פליגי ר' יהודה ור' יוסי בכמה הוא אוסר תערובתו, - אך הריבמ"צ פירש דאי"ז בבא בפנ"ע, אלא הוא סיום הא דתנן כל גרב וכו', ובזה הוא דתנן דאם יש בו משקל י' זוזי ביהודה וכו' מן הדג טמא, אסור הציר, וכ"נ בד' הרמב"ם שפירש כן.[[864]](#footnote-865)

ו] **ר' יוסי אומר אחד מט"ז בו,** הריבמ"צ והרמב"ם פירשו לדברי ר' יוסי כפשוטם, דאין הציר אוסר אלא כשנתערב בט"ז מן הטהור, וכל שנתערב ביותר מט"ז מן הטהור אינו אוסר, ועמש"נ לעיל אות ג' בטעמא דר' יוסי, ובתשו' מכתם לדוד יו"ד סימן ז' בתשו' מהר"ש וינטורה הביא שכן פירשו עוד רבים מרבוותא.[[865]](#footnote-866)

אך הקרבן אהרן בפי' התו"כ שמיני פר' ג' פירש דלדעת ר' יהודה הוא אוסר עד ששים, כשאר נותני טעם, ובתשו' מכתם דוד יו"ד סימן ח' פירש דהיינו, דר' יוסי קאי ע"ד ת"ק דקאמר דהוא אוסר עד תתק"ס, וע"ז קאמר ר' יוסי דאינו אוסר אלא עד אחד מט"ז מתתק"ס, דהוא עד ששים, וזה ניחא אם דברי ת"ק קיימי גם על ביטול הציר, אך לדעת הר"ש והרא"ש דדברי ת"ק קיימי על ביטול גופו של דג, אין לפרש כן.

ז] בשיעור ביטול הציר לדינא, נחלקו הראשונים וג' דעות בדבר, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דקי"ל דציר טמא בטל במאתים, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הל"ד, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שצ"ב כתב דטעמו שפוסק כר' אבהו דמייתי בירושלמי בשם ר"י בר חנינא דרובע ציר מתבטל בסאתים ציר, ומייתינן לה בתלמודין בחולין צ"ט ב'.[[866]](#footnote-867)

**ב** הרע"ב כתב דציר בטל ביותר מאלף, אם יש יותר מאלף מדג טהור ואחד מדג טמא, וכ"ה בפיהמ"ש בנוס' הדפוסים, והפר"ח בסימן פ"ג סק"ה כתב דלמדו לזה ממה שאמרו בירושלמי דהורה ר"י בר בון בעכברא חד לאלף, ועכברא הוא שם מקום, והורה דקאמר היינו לאיסורא דה"ז אוסר באלף, ואנו בטל אלא ביותר מאלף.

**ג** בתשו' הרשב"א ח"א סימן שצ"ב כתב דקי"ל דציר בטל בס' כשאר האיסורים, וכתב דכן דעת הראשונים ז"ל, והשואל שם כתב דכן פסקו שאר הפוסקים והר"ש בפי' המשנה, וכ"כ הפר"ח בסימן פ"ג סק"ה דכ"כ הר"ש במשנתינו,[[867]](#footnote-868) וכ"כ האו"ה בכלל י"ג דין ז' בשם האו"ז, וכן הכריע הפר"ח בסימן פ"ג סוסק"ה, וצ"ע דהרי במשנתינו דעת ר' יהודה דהוא אוסר עד קרוב למאתים, ודעת ר' יוסי דאינו אוסר אלא עד ט"ז, ולא מצינו דאיכא מאן דס"ל דביטולו הוא בששים.[[868]](#footnote-869)

ח] **שם בר"ש, ומשני שאני ציר דזיעה בעלמא הוא כלומר ואינו אלא מדרבנן,** כ"כ גם התוס' בחולין שם, ומשמעות דבריהם דהיינו דלא אמר ר' יהודה דמין במינו לא בטל אלא באיסורין דאורייתא, אך באיסורין דרבנן ה"ז בטל, אך הריטב"א בחולין שם כתב דדינא דר' יהודה הוא אף באיסורין דרבנן, ושאני הכא דהאיסור בעצמו הוא גרוע שהוא זיעה בעלמא.

**פ"י מ"ט**

א] **חגבים טמאים וכו',** כעי"ז תנן בעדיות פ"ז מ"ב, העיד ר' צדוק על ציר חגבים טמאים שהוא טהור, שמשנה ראשונה חגבים טמאים שנכבשו עם חגבים טהורים לא פסלו צירן, - ונחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא בזה, וכמה דרכים בדבר.

**א** הריבמ"צ והר"ש פירשו, דת"ק ס"ל דציר חגבים טמאים בפנ"ע אסור, אלא שאינו אוסר את תערובתו, ור' צדוק ס"ל דאף הציר בפנ"ע מותר,[[869]](#footnote-870) - ובטעמא דר' צדוק דהציר בפנ"ע מותר, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דאינם מבע"ח שיש בהן דם,[[870]](#footnote-871) והמתמצה מהן אינו אלא לחלוחית מעטה מאד, לפיכך לא יפסול צירן, ועד"ז כתב בפיהמ"ש בעדיות, דאין צירן אסור לפי שאינם מבעלי הדם, ובפ"ג ממאכ"א הכ"ב כתב דהוא משום דאין בהן לחלוחית,[[871]](#footnote-872) - ובטעמא דת"ק דהציר אינו אוסר תערובתו, כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ו דהוא משום דזיעה בעלמא הוא וגריע אפי' מציר דגים טמאים, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דמדינא הוא מותר דהוי זיעה בעלמא, אלא שהחמירו חכמים לאסרו, ולא החמירו אלא כשהוא בעין ולא כשהוא בתערובת.[[872]](#footnote-873)

**ב** בפי' הראב"ד לעדיות שם פירש דמשנה ראשונה ס"ל דאין הציר אסור כלל דזיעה הוא, וזיעת חגבים לי"ב ממשא ופרשא בעלמא היא, ור' צדוק ס"ל דהוא אסור, ולא הקילו בו אלא דאינו מכשיר משום דלא חשיב משקה, וכ"כ בתוס' שאנץ שם.

**ג** בפי' הראב"ד בשלהי עדויות ובפי' התו"כ שמיני ספ"ה כתב לפרש עוד, דמשנה ראשונה ס"ל דאין הציר אסור כלל, וע"כ כשעירב בו מים ה"ה מכשיר ע"י תערובת המים, ור' צדוק ס"ל דהציר אסור באכילה ואוסר תערובתו, וע"כ אף שעירב בתוכו רוב מים אינו מכשיר, דכזורק מים לטיט דמי ובטל חשיבותייהו כיון שאינו ראוי לאכילה ולא למכור שאין מוכרין כיו"ב בשוק.

**ד** הראב"ד בשלהי עדיויות ובפי' התו"כ שם כתב לפרש עוד, דלדעת ת"ק אף דאינו אוסר את עירובו, מ"מ הוא מכשיר, כל שעירב בתוכו רוב מים, ולר' צדוק אף שעירב בו רוב מים הוא טהור מלהכשיר, דאף המים שבו הוא מבטלן מלהכשיר מפני שהוא כמשקה סרוח, ועיי"ש שכתב דפי' זה נ"ל יותר מכולן.

**ה** בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ו כתב דת"ק ור' צדוק מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, דת"ק קאמר דאף דהציר בפנ"ע אסור, מ"מ אינו אוסר תערובתו, ור' צדוק מודה בהא, אלא דקאמר דהוא טהור מלהכשיר, אף שיש בו מחצה מים, עיי"ש.

ב] ולדינא תליא דין ציר חגבים טמאים בפלוגתא זו, דלדעת הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש במשנתינו והרמב"ם בפ"ג ממאכ"א, קי"ל כר' צדוק דציר חגבים טמאים מותר אף בפנ"ע, - ולדעת הראב"ד בעדיות קי"ל כר' צדוק דציר חגבים טמאים אוסר אף את תערובתו, - ולדעת הראב"ד בשלהי עדיות בפי' בתרא והרשב"א קי"ל דהציר עצמו אסור ואינו אוסר את תערובתו, - והיש"ש בפ' אלו טריפות סימן קכ"א עמד בפלוגתא זו, והכריע לדינא דהציר עצמו אסור ואינו אוסר את תערובתו.

והשו"ע ביו"ד סימן פ"ה ס"ג כתב דציר חגבים טמאים מותר, והש"ך שם סק"ד כתב דמשמע דאפי' הציר בעין מותר, וכדעת הרמב"ם ודעימי', אך דעת הראב"ד בעדיות דהוא אוסר אף חגבים אחרים טהורים, והוא לפי פי' הראב"ד במתניתין שם, (דלפ"מ שחזר בו בסוף המסכת, אינו אוסר תערובתו, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הראב"ד בהשגות בפ"ג ממאכ"א.

ב] **שם בר"ש, ואמרינן בירושלמי מהו טהור מלהכשיר הא ליטמא כ"ש מיטמא,** נחלקו הראשונים בביאור ד' הירושלמי, וכמה דרכים בדבר, **א** הר"ש כתב ע"ד הירושלמי דבמס' מכשירין נמי תנן ציר טהור שנפל לתוכו מים כ"ש טמא, וכ"כ הריבמ"צ והרא"ש, ובפי' הר"ש במכשירין שם פירשה ע"פ סוגיית הגמ' בבכורות כ"ג ב', דנחשדו ע"ה לערב מים מחצה בציר, וכשנתן לתוכו מים כ"ש, אע"פ שהן טהורין, טהרה מעוררת טומאה, וכיון דמים רובא הכל טמא, אבל אם ליכא אלא מחצה מים טהור, דטומאת ע"ה דרבנן וטומאת משקין דרבנן, ברובא גזרו רבנן, בפלגא ופלגא לא גזור, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הראב"ד בשלהי עדיות, והרשב"א בתשו' ח"א סימן רפ"ו.[[873]](#footnote-874)

ומהא דמפליג הירושלמי בין הכשר לטומאה, מבו' לכאו' דאף בגונא דנפל בו מים כ"ש דה"ה מיטמא, משום דרובא מים, מ"מ אי"ז מכשיר, - ובפי' הראב"ד שם בפי' בתרא כתב לפרש דהיינו משום דהוא מבטל אף את המים שבו מלהכשיר, משום דהו"ל כמשקה סרוח, ומשא"כ לענין טומאה כיון שכבר היו המים טמאים קודם עירובן ועדיין הוא ראוי לאכול ע"י תערובת, לא בטלה טומאתן מהן, ומשא"כ בהכשר דהוא מכאן ולהבא, אחר שנתערבו בציר בטל מלהכשיר,ו[[874]](#footnote-875) - ובפי' קמא כתב דר' צדוק לטעמי' דס"ל דהציר אסור באכילה ואע"פ ע"י תערובת ציר של חגבים טהורים, וע"כ אף שעירב בו מים, כמי שזרק אותם לטיט דמי ובטל חשיבותם בתוכו מלהכשיר, לפי שאינו דבר שהוא ראוי לאכול או למכור, שאין מוכרין כיו"ב בשוק.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ז פירש דהיינו דאף דציר חגבים אין עליו תורת משקה להכשיר, מ"מ הוא מיטמא טומאת אוכלין, וכ"כ הרמב"ם בפט"ז מטומאת אוכלין ה"ד.

**ג** הראב"ד בעדויות פ"ז פירש דהא דקאמר דליטמא כ"ש מיטמא, לאו טומאה ממש היא, שהרי אמרו בבכורות כ"ב א' דציר לאו בר קיבולי טומאה הוא, אלא היינו דהוא אסור ואוסר תערובתו בכ"ש, וכדינא דציר דגים טמאים דהוא אוסר רביעית בסאתים, - ועד"ז מתפרש לגירסת הגר"א דגריס, מהו טהור מלטמא ולהכשיר, אבל לאכול אפי' כ"ש אסור.

**פ"י מ"י**

א] **כל הנכבשים זע"ז מותרין,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דאמר ר' יוחנן לית כאן נכבשין אלא נשלקין, דרק הנשלקין זע"ז מותרין, אך הנכבשים זע"ז אסורין דכבוש ה"ה כרותח, והר"ש לעיל מ"ח כתב דצ"ל דשלוק פחות מבישול, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.[[875]](#footnote-876)

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש למשנתינו בכבישה, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן מי"א, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו בפט"ו מתרומות ה"ט, והתוי"ט תמה ע"ד הרמב"ם, דמ"ט כל הנכבשין מותרין, הרי קי"ל דכבוש ה"ה כרותח, ועיי"ש שהק' עוד מהא דתנן בשביעית ספ"ז ורד חדש שכבשו בשמן ישן וכו' דש"מ דכבוש אוסר, ותו תנן התם בפ"ט מ"ה הכובש שלשה כבשים וכו' שמעינן נמי מינה דכבישה אוסרת.

ב] ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המנחת יעקב בכלל ג' אות ד' כתב דהוא משום דכל הא דכבוש ה"ה כרותח היינו בכבוש בחומץ ובדבר חריף, כדעת רש"י ודעימי', והכא איירי בכבוש בשאר משקין, ובכה"ג לא אמרינן דכבוש ה"ה כרותח, ולא אסרינן אלא היכא דהאיסור הוא דבר חריף,[[876]](#footnote-877) וכ"כ הפליתי בסימן ק"ה סק"ב, ועד"ז כתב הערוה"ש שם ס"ט.

**ב** החסדי דוד במכילתין, פ"ט ה"ב וה"ג כתב דהוא משום דכל הא דכבוש ה"ה כרותח, הוא כשנכבש מעל"ע, והכא איירי כשנכבש בפחות ממעל"ע, ובכה"ג לא אמרינן דכבוש ה"ה כרותח ולא אסרינן אלא היכא דהאיסור הוא דבר חריף, וכ"כ היבין דעת בסימן ק"ה, ועיי"ש בחס"ד שעמד ע"ז, דא"כ מ"ט סתם הרמב"ם בהל' תרומות דהכובש ירק של חולין עם ירק של תרומה ה"ז מותר לזרים, ולא פירש דהיינו רק כשכבשו פחות ממעל"ע.

**ג** הנובי"ק יו"ד סימן כ"ו האריך דאף דכבוש כמבושל, מ"מ אין טבע כל המינים שוה, ויש דברים שבולעין ופולטין בכבוש, ויש דברים שאין בולעין ופולטין, וירקות אין בולעין ופולטין ע"י כבישה, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז קו' התוי"ט מורד שכבשו בשמן, דאף דאין ירק בולע מירק ע"י כבישה, מ"מ הוא בולע שמן ע"י כבישה, ומתניתין דכובש ג' כבשים י"ל דאיירי בג' מיני חסית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ד** החוו"ד בסימן ק"ה סק"ב כתב, דתרומה קייל משאר איסורין, דבשאר איסורין הטעם אסור מדאורייתא, ובתרומה וה"נ בדגים וחגבים אין הטעם אסור אלא מדרבנן,[[877]](#footnote-878) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והם אמרו והם אמרו, ולא אסרו נכבשין אלא באותם שהזכירו כאן.

**ה** היד יהודה בסימן ק"ה סוסק"א כתב דהקילו בתרומה מה שלא הקילו בשאר איסורין, וכמו שמצינו בכ"ד, ובאמת לא הקילו אלא בתרומת ירק דרבנן, ובטעם ירקות דקלושין.

ג] התוי"ט עמד בהא דא"ר יוחנן דלית כאן נכבשין משום דכבוש ה"ה כרותח, דר' יוחנן גופי' בחולין קי"א ב' קאמר דכבוש אינו כמבושל,[[878]](#footnote-879) והחו"ד בסימן ק"ה סק"ב כתב לישב, על משה"ק התוי"ט שם ממתניתין דספ"ז דשביעית לר' יוחנן דכבוש אינו כמבושל, דאף לר' יוחנן דכבוש אינו כמבושל, מודה דהוא כרותח דצלי, ולפ"ז ניחא הא דא"ר יוחנן דליכא כאן נכבשין, דכבוש הוי כרותח דצלי ואוסר כדי קליפה.

ד] **אלא עם החסית,** הראשונים פירשו דחסית הוא שום ולוף ובצל, ובטעם הא דהנכבשים עם החסית אסורים, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דמחמת חריפותם וחדותם נותנים טעמם בכל מה שנכבש עמהם.

והנה מבו' במשנתינו דהדבר חלוק, דכל דהויא החסית של תרומה, ה"ה נותנת טעם בירק של חולין, וכל דהויא החסית של חולין, אינה בולעת טעם מהירק של חולין, והגר"א ביו"ד סימן ק"ח סקי"ג עמד מזה על מש"כ הרמ"א שם בדין ריחא, דאם האיסור דבר חריף וכ"ש אם ההיתר דבר חריף, ריחא מילתא, והרי דטפי מהני הא דההיתר דבר חריף מהא דהאיסור דבר חריף, וזה דלא כמשנתינו דאסרינן כשהאיסור דבר חריף, ולא אסרינן כשההיתר דבר חריף, ועי' גם בדבריו בסימן קכ"ב סקי"א שעמד בזה ע"ד הרמ"א שם.[[879]](#footnote-880)

**פ"י מי"א**

א] **ר' יוסי אומר כל הנשלקין עם התרדין אסורין מפני שהן נותנין טעם,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר' יוסי ושאר התנאים דמשנתינו חולקין על סתם משנה שקדם, לפי שהסתם הקודם לא התיר אלא הנכבשין, וא"ר יוסי דאפי' הנשלקין שנשלק ירק של חולין עם ירק של תרומה, אין ירק של חולין נאסר אא"כ הי' הירק של תרומה תרדין, ולפ"ז ר' יוסי לקולא דפליג, דאף הנשלקין מותרין.

ואמנם כ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דמפרש למתניתין דלעיל בכבישה, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דמפרשי למתניתין דלעיל בשליקה, נמצא לכאו' דר' יוסי לחומרא פליג, דלתנא דלעיל כל הנשלקין זע"ז מותרין, ולתנא דהכא אין כל הנשלקין זע"ז מותרין, דהנשלק עם התרדין אסור.

ב] הריבמ"צ והר"ש כתבו דעם התרדין היינו עם התרדין של איסור כמו תרומה או כלאי הכרם, ומבו' לפ"ז דבנשלקין עם שאר מינים דשרי, אי"ז דין מסוים באיסורי תרומה, וכמש"כ החוו"ד בסימן ק"ה סק"ב, אלא הוא גם באיסורא דכלאי הכרם.

ג] **ר"ע אומר כל המתבשלין זע"ז מותרין אלא עם הבשר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר"ע הוסיף על ר' יוסי, דאף המבושלין כגון מיני הזרעונים וכיו"ב, אם בישל תרומה עם החולין, אין החולין נאסרין, אלא אם בישל בשר בירק של תרומה, דבכה"ג נאסר הבשר לזרים, לפי שהוא בולע מן הירקות ומשביח טעמו וזה ניכר בו, עכ"ד.

ומד' הרמב"ם מבו' דההיתר בזה הוא אף במין בשאינו מינו, דלא הוציא ר"ע מן הכלל אלא כשבישל בשר בירק של תרומה, והרי דאלמלי דהיין בולע טפי מן הירקות, הוה שרינן בזה, אף דהוא מין בשאינו מינו, אך בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש מפורש דכל ההיתר בזה הוא רק כשהם מין אחד, ופירשו דהא דקאמר חוץ מן הבשר, היינו חוץ מבשר איסור שנתבשל עם בשר היתר.[[880]](#footnote-881)

ד] בד' הרמב"ם משמע דהא דשרי ר"ע כל המתבשלין זע"ז, אי"ז בכל האיסורין, אלא הוא דין מסוים בתרומה דאינה אוסרת את המתבשלין עמה, וזהו שפירש דהא דקאמר אלא עם הבשר, היינו בשר שנתבשל בירק של תרומה, אך לפי' הריבמ"צ ודעימי' דהא דקאמר חוץ מן הבשר היינו חוץ מבשר איסור שנתבשל עם בשר היתר, מבו' דשרי ר"ע את המתבשלין זע"ז אף בשאר האיסורין.

ופשוט דלטעמייהו אזלי, דלהרמב"ם לטעמי' דשרי ר"ע כל המתבשלין זע"ז אף במין בשאינו מינו, בע"כ דהוא דין מסוים בתרומה, דשאר איסורים ודאי דאוסרין בנתינת טעם,[[881]](#footnote-882) אך להריבמ"צ ודעימי' דלא שרי ר"ע את המתבשלין זע"ז אלא במין במינו, י"ל דהוא אף בשאר איסורין, דפליג ר"ע אהך דינא דמין במינו אוסר עד ס'.[[882]](#footnote-883)

ה] **ריב"נ אומר הכבד אוסרת,** בחולין ק"י ב' מיבע"ל בדין כבד שנתבשל עם בשר היתר, אם הדם היוצא מן הכבד אוסר את הבשר, ובפירש"י שם קי"א א' ד"ה ומשום נראה דטעם האיבעיא הוא משום די"ל דדם הכבד הוא דם היתר, שהרי עיקרה דם, וכ"נ גם בדבריו שם ד"ה כבידא, והתוס' שם כתבו דמדאורייתא פשיטא לן דדם הכבד מותר, שהרי כל הכבד הוא דם והתורה התירתו, אלא דמיבע"ל אם ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הריטב"א שם לדקדק מדבריו, ועיי"ש שהסכים לפי' זה.

אך הרא"ש שם סימן כ"ז כתב בדעת רש"י, דמיבע"ל אם הכבד אוסרת אחר מליחה, כיון דיש בו ריבוי דם, ושמא אין כח במלח להפליט כל הדם, וממילא דכשהוא מתבשל חוזר הדם ונבלע בתוכו, וכן פירש הרשב"א שם, עיי"ש.

ו] ובגמ' שם בעי למיפשטי' מהא דתנן הכא דהכבד אוסרת, ודחינן דדילמא איירי הכא בכבד דאיסורא, - ולדעת רש"י ודעימי' היינו, דכל הא דמיבע"ל דאין הכבד אוסרת, הוא משום דדם הכבד הוי היתר, אך בשאר איסורין ודאי דהיא אוסרת, ולדעת הרשב"א היינו, דכל הא דמיבע"ל דאין הכבד אוסרת, הוא לאחר מליחה, אך קודם מליחה הוא אוסר את המתבשל עמו, וה"נ כבד דאיסורא אוסר את המתבשל עמו, אוסר את ההיתר משום שמנונית האיסור, אך לעולם י"ל דהדם היוצא מן הכבד אינו אוסר אלא המתבשל עמו.

ז] **ואינה נאסרת מפני שהיא פולטת ואינה בולעת,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על הא דקאמר ר"ע דכל המתבשלין זע"ז מותרין אלא עם הבשר, דבשר שנתבשל בירק של תרומה אסור, וע"ז הוסיף ריב"נ דלא כל הבשר, אלא כבד שבישלה בירק של תרומה אינה נאסרת לפי שפולטת ואינה בולעת כלום, - ובסוגיית הגמ' בחולין קי"א מבו' דנכלל בזה גם הא דהכבד שנתבשלה בפנ"ע אינה נאסרת מכח שהיא פולטת את הדם וחוזרת ובולעת, עיי"ש.

ח] בטעם הא דהכבד אינה בולעת, פירש"י בחולין ק"י ב' ד"ה לא מיבעיא לי, דהוא משום דטרודה היא לפלוט ולהוציא כל שעה וע"כ לא בלעה, וכ"כ עוד מן הראשונים שם,[[883]](#footnote-884) ועפי"ז פירש"י שם קי"א א' ד"ה שלוקה דזהו טעמא דמ"ד שם דשלוקה אוסרת ונאסרת, דשלוקה היינו דהיא מבושלת הרבה מאד, וע"כ היא נאסרת, דאחר שגמרה פליטתה חוזרת ובולעת.

אך הראב"ד בכתוב שם בפסחים ע"ד א' פירש דהא דכבד אינה נאסרת הוא משום דשיעא, וע"כ אינה בולעת, עיי"ש, וכ"כ הראב"ן בתשו' סימן י"ג, ולפ"ז צ"ל דטעמא דמ"ד דשלוקה נאסרת, הוא משום דשלוקה שנתרככה טפי, ה"ה בולעת אף דשיעא, וזה ע"ד הא דתניא התם דמתובלת אוסרת ונאסרת, - והרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ג עז: כתב לב' הטעמים.

ט] הרא"ה בבדה"ב בית ג' ש"ג עז: כתב דכל הא דהכבד אינה נאסרת הוא כשנתבשלה בפנ"ע, ובזה קמ"ל דאף דהיא פולטת דם, וע"כ היא אוסרת את המתבשל עמה, מ"מ היא עצמה אינה נאסרת דאינה חוזרת ובולעת דם, אך כל שנתבשלה עם איסור, ודאי דהיא אסורה, דהיא בולעת שמנונית דאיסורא, ואדרבה הכבד בולעת בליעה יתירא יותר משאר דברים, וכ"כ הרא"ה בחולין שם,[[884]](#footnote-885) והביאו הר"ן שם, וכ"כ הריטב"א שם,[[885]](#footnote-886) - והרשב"א במשמה"ב שם הביא מד' רש"י ועוד מקמאי דאף כשנתבשלה עם האיסור אינה נאסרת, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דמפרש דהוסיף ריב"נ על ר"ע דכבד שנתבשלה עם ירק של תרומה אינה נאסרת, והרי דהכבד אינה בולעת כלל, וע"כ אף אם נתבשלה עם האיסור אינה נאסרת.

י] הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"ח כתב, ז"ל, הכבד שבשלה וכו' הרי הקדרה כולה אסורה הכבד וכל שנתבשל עמה, עכ"ל, והרשב"א בחולין קי"א א' ובתוה"ב בית ג' שער ג' עח: תמה ע"ז דמ"ט הכבד עצמו אסור, הרי הכבד אינה נאסרת, - והר"ן בחולין כתב בדעת הרמב"ם, דאזיל לטעמי' בפיהמ"ש במשנתינו שכתב דדברי כולם דחויים, והרי דקי"ל דהכבד נאסרת, ודלא כריב"נ, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרי"ף, - והשו"ע בסימן ע"ג ס"א הביא לב' הדעות בזה, עיי"ש.

**פ"י מי"ב**

א] **ביצה שנתבלה בתבלין אסורין,** בד' הגר"א בסימן צ"ה ס"ק ה' ו' מבו' דאיירי בביצה שאינה קלופה, ואפ"ה היא נאסרת כשנתבלה בתבלין אסורין, ולכאו' היינו כשנתבשלה אח"כ, דבצונן ודאי דאינה בולעת, וכ"כ בדרך אמונה פט"ו מתרומות סקל"ז, - ובפי' הרש"ס בתו"ד כתב בשם רמב"ש, דאיירי כשבישלה או צלאה באפי' נפשה ואח"כ נתנן עלי' תבלין, ואם היתה חמה ה"ה אסורה אף כשהיא בקליפתה, ואם היתה צוננת אינה אסורה אלא כשאינה בקליפתה.

ב] בגל' מהרש"א בסימן צ"ה ס"ב כתב, דהא דתנן שנתבלה בתבלין אסורין, משמע דאם נתבשלה עם ירקות של תרומה מותרת, ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ השו"ע שם דביצה שנתבשלה עם בשר ואפי' בקליפה, אסור לאכלה בכותח, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פט"ו מתרומות ה"ה.

ג] **מי שלקות ומי כבשים של תרומה אסורין לזרים,** בירושלמי פריך מהא דתנן במקואות פ"ז מ"א דאלו פוסלין ולא מעלין וכו' מי כבשים מי שלקות וכו', הכא את עביד לי' אוכל והכא את עביד לי' משקה, ומשני א"ר מנא כאן בקשים כאן ברכים כאן באוכל כאן במשקה, ור"י ב"ר בון משני, דאפי' תימא כן וכאן בקשים וכאן וכאן ברכים, נותנים טעמים בתרומה ואין נותנין טעמים במקוה, וצ"ב, - ועמש"כ הר"ש במקואות פ"ז מ"ב לפרש בזה, ועמש"כ בזה בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א, ואכמ"ל.

**פי"א מ"א**

א] **אין נותנין דבילה וגרוגרות לתוך המורייס מפני שהוא מאבדן,** בד' התוס' בפסחים י"ג א' ושורפין מבו' שנסתפקו בהא דאסור לאבד תרומה, אם הוא מדאורייתא מדינא דמשמרת תרומותי, כ"ה דאסור לטמאה, או דלא נאסר משום משמרת אלא לטמאותה, אך שאר איבוד לי"ב איסור אלא מדרבנן,[[886]](#footnote-887) והתוס' הרשב"א והר"ן שם כתבו בשם רבינו אפרים דהאיסור לאבדה אינו אלא מדרבנן, והוכיח כן מהא דמותר לשרוף תרומה בער"ש שקודם ערב פסח, ועיי"ש שדחו דאף אם אסור לשרוף מדאורייתא, מ"מ כיון שהיא הולכת לאיבוד מותר לשרפה, ובפירש"י בסוכה ל"ה ב' ד"ה שמפסידה משמע להדיא דהאיסור להפסידה הוא מדאורייתא משום משמרת תרומותי, עיי"ש, - ובפי' הרש"ס במשנתינו כתב דהא דאסור לאבד את התרומה, ילפינן מדכתיב גבי תרומה אכילה, ודרשינן בי' ולא להפסד, כ"ה דדרשינן לגבי שביעית לאכלה ולא להפסד.

ב] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעם הא דאין נותנין דבילה וגרוגרות לתוך המורייס, הוא משום שדרך לסוחטן להוציא מימיהן כמו בתבלין ואח"כ הוא משליכן והו"ל הפסד דאוכלי תרומה, דאין דרכן בכך, אך אם אינו סוחטן מותר, - אך הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ג סתם בזה, וכתב המהר"י קורקוס דנראה מזה דס"ל דאף כשאינו סוחטן אסור, דאל"כ הי' לו לפרש, דל' אין נותנין דבילה וגרוגרות וכו' כמות שהם משמע,א[[887]](#footnote-888) וכתב דאפשר דהוא סובר דברייתא פליגי אמתניתין, דמתניתין בכל ענין אסרה, דסתם אין נותנין דבילה כמות שהיא משמע, וכ"ה משמעות התוספתא, דתני נותנין דבילה לתוך המורייס כדרך שנותנין תבלין ולא יסחטם להוציא מהם משקים, ומשמע דפליגא אמתניתין דתנן דאין נותנין דבילה, ול"ד לתבלין דנותנין, דשאני דבילה וגרוגרות דעיקרן לאכול כמות שהן וכשנותן לתוך המורייס מאבדן.

ג] משמעות הדברים דעיקר האיסור הוא משום דמשליכן אחר סחיטתן, אך בסחיטה עצמה ליכא איסורא, ובמשנ"ר הק' מהא דתנן לקמן מ"ג דאין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין וכו' ושאר כל הפירות אין משנין אותן מבריית, וא"כ מ"ט ליכא איסור בסחיטה עצמה, וכתב **דהוא משום דהמורייס חשיב כאוכל, ונמצא דכשסוחט את הדבילה והגרוגרות לתוכו הוי כעושה אוכל מאוכל, וע"כ לי"ב איסורא.**

**ד]** אבל נותנין את היין למורייס, **הר"ש הביא מירושלמי דפליגי בה תנאי, דרבי מתיר ור"א ב"ר שמעון אוסר, לפיכך אם עבר ונתנו רבי אוסר לזרים ור"א ב"ר שמעון מתיר לזרים, ובירושלמי פריך דלדעת ר"א ב"ר שמעון מ"ט מורייס של גוים אסור, ומשני דהוא משום בישולי גוים, ופירש הר"ש דטעם פלוגתייהו הוא, דלרבי למתוקי טעמא עביד, ולר"א ב"ר שמעון לעבורי זוהמא עביד, וצ"ב דאטו פליגי במציאות הדברים אם יש בו טעם יין, ומ"ט לא יתנוהו לקפילא, ואם יש בו טעם יין אסור, ואם אין בו טעם יין שרי.[[888]](#footnote-889)**

**ושמא יש לפרש בזה, דלעולם אין טעם היין עצמו ניכר במורייס, אלא דהוא נותן בו טעם חדש, ובכה"ג ליכא לדינא דטכ"ע, והאיסור בזה הוא מדינא דתבלין דלא בטל, וכמש"נ במק"א דזהו דנתחדש בדין תבלין דלא בטל, דאף דאין טעמו ניכר, אלא דהוא נותן טעם חדש, מ"מ אינו בטל, ובזה שפיר תליא אם למתוקי טעמא עביד וחשיב כתבלין, או לעבורי זוהמא עביד ולא חשיב כתבלין, וצ"ע.**

**ה] בהא דשרי ר"א ב"ר שמעון לזרים כשעבר ונתנו, ראיתי להעיר דמ"ט לא אסרינן בזה משום דעבר וביטל את התרומה והמבטל תרומה במזיד אסור, ומלישנא דעבר ונתנו משמע דאיירי במזיד, ונראה דצ"ל בזה, דהכא נתן את היין במורייס לצורך כהנים, ולא בא כלל לבטל את איסור התרומה, וע"כ לי"ב משום מבטל איסור לכתחילה, וכאשר כ"ה משמעות הדברים דהא דאסר ר"א ב"ר שמעון אי"ז משום דאסור לבטל איסור לכתחילה, אלא הוא משום דין משמרת.**

ו] בד' התורי"ד בע"ז ל"ג א' מבו' דאסור לבטל תרומה בחולין משום דין משמרת, עיי"ש, וכ"כ האבנ"מ בתשו' סימן י"ח, אך בד' הר"ן בב"ב פ"ז ב' מבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, דאסור לבטל איסור לכתחילה, וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן צ"ט.

ובהגה"ה לאבנ"מ שם הק' מהא דתנן הכא דנותנין את היין לתוך המורייס, ולא אסרינן מכח מה שמתערב במורייס ובטל, וגם בדבילה וגרוגרות לא אסרינן ליתנם לתוך המורייס אלא משום דמשליכן, ולא משום דה"ז בטל במורייס,[[889]](#footnote-890) וכתב לישב דהכא הדבילה והיין לטעמא עבידי ואוסרין את המורייס ועושין אותו תרומה, וע"כ אי"ז איבוד דהתרומה.

אמנם הנה לפמש"נ דהכא אין היין נותן טעם גמור במורייס, וכל האיסור בזה הוא מדינא דתבלין לא בטל, דאינו אלא מדרבנן, הדק"ל דא"כ היאך מותר ליתן את היין לתוך המורייס, הרי עי"ז פקע מיני' קדושת תרומה דאורייתא, והו"ל כאיבוד התרומה, ועד"ז ראיתי להקשות לדעת הסוברים דטכ"ע דרבנן, דא"כ אף אי נימא דהיין נותן טעם גמור במורייס, מ"מ ע"י נתינתו במורייס פקע מיני' קדושת תרומה דאורייתא.

ז] והנה בדעת האוסרים לבטל את התרומה בחולין משום משמרת, כתב הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקכ"ג לדון, אם טעם האיסור בזה הוא משום דמפקיע דין תרומה ע"י הביטול, או דהוא משום הפסד, דמאחר שנתבטל שוב אין מקפידין על הפסדו, ועיי"ש שצידד דאין לאסור בזה מכח הא דמפקיע דין תרומה ע"י הביטול, כיון דתורת תרומה לא פקעה מעצם התרומה, והמתבטל בכל מקום שהוא עומד בדינו, שהרי אם הוכר האיסור חוזר וניעור, אלא דגזה"כ הוא דמותר לנהוג בה היתר, ואי"ז חשוב כהפקעת התרומה, ובע"כ דהאיסור בזה הוא משום דע"י הביטול גורם לנהוג בתרומה כחולין ושלא להקפיד על טומאתו והפסדו, וכתב לפ"ז דכל האיסור הוא רק בגונא דלאחר הביטול מותר לזר לאכלן, אך בגונא דאף אחר הביטול אסור זר לאכלם, אף דאין האיסור בזה אלא מדבנן, מ"מ כיון דבע"כ הוא צריך לשמרם בקדושת תרומה מכח הדין דרבנן, אין כאן הפסד בפועל, עכ"ד,[[890]](#footnote-891) וכ"כ הקה"י בתשו' שהובאה במנחת שלמה ח"א סימן ס'.

ולפ"ז מתישב היטב הא דשרי ליתן את היין לתוך המורייס, דאף דהוא בטל שם מדאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן אינו בטל ואינו נוהג בו מנהג חולין, אין כאן הפסד דהתרומה.

ח] **ואין מפטמין את השמן,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא משום דהשרשים בולעין את השמן והולכין לאיבוד, דאין אוכלין את השרשים, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום שמשנה טעמו ומוציאו מכלל שמן ועושהו מכלל המשחות שמשתמשים בהן הרופאים שאינן ראוין לאכילה, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ג.

ובתוס' אנשי שם כתב דנפ"מ בזה, כשמבשלים בתחילה את עיקרי בשמים במים, דאז אין עיקרי הבשמים בולעין, כמו שמצינו בכריתות ה' ב' בשמן המשחה, דלדעת הריבמ"צ והר"ש בכה"ג מותר לפטם בהן את השמן, משום דאינם בולעין מן השמן ואין השמן הולך לאיבוד, אך לדעת הרמב"ם אף בכה"ג אסור לפטם בהן.

ט] המשנה ראשונה כתב ע"ד הרמב"ם, דאף דע"י הפיטום ראוי השמן לסיכה, וכדתניא בתוספתא פ"ט ה"ח, מ"מ אסור לפטמו, דאף דבשמן תרומה העומד לאכילה מותר לסוך, מ"מ כל שמשנהו ומוציאו מכלל אכילה אסור, דהו"ל כמשנה פירות מברייתן.

ובדרך אמונה בפי"א מתרומות בצה"ל סק"צ כתב להוסיף בזה, דהוא משום דשמן של תרומה שאינו ראוי לאכילה אלא לסיכה בלבד לא חל ע"ז שם תרומה, וע"כ אף דהכא דכבר הי' תרומה לא פקע מיני' שם תרומה כ"ז שראוי לסיכה, מ"מ מיקרי הפסד, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ב ממע"ש משמע דאף שמן מפוטם ראוי קצת לאכילה, אלא דממעט מאכילתו.

י] **אין מבשלין את היין של תרומה וכו' ר' יהודה מתיר מפני שהוא משביחו,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דטעמא דר' יהודה הוא משום שהוא משביחו דמתקיים יותר, ואזלי לטעמייהו לעיל בספ"ב שפירשו דלכו"ע יין שאינו מבושל הוא יפה ואינו מתקיים, ונת' להלן.[[891]](#footnote-892)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש בטעמא דר' יהודה דהוא משום דהיין כשמתבשל משביח טעמו וריחו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב צ"ז ב' והרא"ש שם סימן י' והרשב"א בתשו' ח"א סימן כ"ד, דטעמא דר' יהודה הוא משום דיין מבושל משביח יותר, עיי"ש.[[892]](#footnote-893)

יא] לעיל ספ"ב תנן דתורמין יין שאינו מבושל על מבושל, ובירושלמי שם אמרו דאתיא כר' יהודה, ואמר ר' יוחנן דמחלפא שיטתי' דר' יהודה, דהכא ס"ל דמותר לבשל יין של תרומה מפני שמשביחו, והתם משמע דלר' יהודה שאינו מבושל יפה מן המבושל, וע"כ אין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, ור' אלעזר משני דאינה מוחלפת תמן בכהן והכא בבעלים, ונת' לעיל שם באורך פלוגתת הראשונים בביאור הך שנויא, עיי"ש.

ומכלל דבריהם למדנו כמה דרכים בטעמא דר' יהודה הכא דמבשלין יין של תרומה, - דלדעת הרמב"ן ודעימי' הוא משום דיין מבושל משתנה למעליותא, וכנ"ל, - אך לדעת הריבמ"צ והר"ש הוא משום דאף דשאינו מבושל יפה לשתי', מ"מ מותר לכהן לבשל יין של תרומה משום דהוא מתקיים לו, - והרי"ד בספר המכריע סימן כ"ד פירש, דאף דשאינו מבושל יפה דהא שתו לי' כו"ע, מ"מ הכהן שרצה לבשלו ולשתותו מותר, שכיון שהוא אוהב לשתות את המבושל, אדרבה יותר ויותר משביחו כשמבשלו, דרק לסתם בנ"א אין המבושל יפה, אך למי שאוהב לשתות, יותר ויותר הוא משתבח בבישולו.

יב] בירושלמי בפירקין ולעיל בספ"ב מייתינן לפלוגתת ר' אלעזר ור' יוחנן בטעמא דת"ק דאין מבשלין יין של תרומה, דחד אמר מפני שממעיטו משותיו, ופירש הר"ש דהוא משום דיש בנ"א שאינם חפצים לשתותו מפני שהוא חזק ביותר, וחד אמר מפני שממעטו ממידתו, ואמרו ע"ז דלא ידעינן מאן אמר דא ומאן אמר דא, ומהא דא"ר יוחנן מחלפא שיטתי' דר' יהודה ואמר ר' אלעזר אינה מוחלפת תמן כהן וכאן בבעלים, הוי ר' יוחנן הוא דאמר מפני שממעטו משותיו.

והרמב"ן בב"ב צ"ז ב' פירש לדברי הירושלמי, דפליגי הני אמוראי בביאור הפלוגתא דת"ק ור' יהודה, דלמ"ד דטעמא דת"ק דאין מבשלין הוא מפני שממעיטו משותיו, היינו דאע"פ ששבח הוא אסור לעשות כן ביין של תרומה, שיש מקצת בנ"א שאין שותין אותו, והוא כעין מפסיד, ור' יהודה דס"ל דמבשלין, הוא משום דס"ל דמשביחו הוא לגמרי ואין אדם קץ בו אלא מפני שהוא חזק ביותר, וע"כ לא חשיב כמפסיד,[[893]](#footnote-894) וע"כ לדידי' בע"כ דמוחלפת השיטה, שהרי הכא אית לי' לר' יהודה דהוא משביחו לגמרי, וא"כ מ"ט אין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, אך למ"ד דטעמא דת"ק דאין מבשילין הוא מפני שממעיטו ממידתו והו"ל כמפסיד, הרי דהא דפליג ר' יהודה ושרי, הוא מפני שהוא משביחו ושבחו יותר מהפסידו, ולפ"ז א"צ לומר דמוחלפת השיטה, די"ל דלא התיר ר' יהודה הכא אלא לכהן עצמו מאחר שנתנהו לו, אבל לבעלים אסור לבשלו ולעשותו תרומה מפני שממעטו משותיו, ואע"פ ששבח הוא לו, מ"מ כיון שיש מקצת בנ"א שאין רוצין בו ה"ה מפחית דמיו שאין לוקחין קופצין עליו, ומפסיד ממונו של כהן.

יג] והאו"ז בהל' סעודה סימן קס"ב פירש, דלר' יוחנן דקאמר דמוחלפת השיטה, ור' יהודה הכא אית לי' דאין מבשלין יין של תרומה מפני שממעיטו, ומה"ט אין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, בע"כ דטעם הא דס"ל דאין מבשלין יין של תרומה הוא מפני שממעיטו משותיו ומגרעו, וכיון דס"ל דאישתני לגריעותא, ע"כ ס"ל דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, - אך למ"ד דמפני שממעיטו היינו דממעיטו ממידתו, הרי דלכו"ע אשתני למעליותא, ולפ"ז בע"כ דהא דאסור לתרום מן המבושל על שאינו מבושל, הוא כשממעט את מידת התרומה, דתורם ב' הינין מבושל בעבוד ג' שאינם מבושלין, אבל מדה כנגד מדה יכול לתרום, ולא תליא הך דינא כלל בפלוגתא דהכא.

יד] אך גירסת הגר"א דמהא דא"ר יוחנן וכו' הוי דר"א הוא דאמר מפני שממעטו משותיו, ופירש דהיינו דהא דמפליג ר' אלעזר בין כהן לבעלים, היינו דבבעלים אסור לבשל מפני שממעט משותיו, ובכהן מותר, דכיון שהוא רוצה לשתות טוב לו יותר מחי, אבל אי אמרת מפני שממעט ממידתו, הרי דאדרבה בבעלים עדיף טפי להתיר לתרום מן המבושל על שאינו מבושל, כיון שהוא נותן לו לפי מידת שאינו מבושל, א"כ אין לו היזק כלל במה שמתמעט ממידתו, ועד"ז יש לפרש גם לפ"ד הרי"ד בספר המכריע שהבאנו לעיל אות י"א.

והפאת השלחן בשביעית סימן כ"ד סקי"ח כתב דלפי' הגר"א בע"כ דהא דאמר ר' יוחנן דמחלפא שיטתי', לאו היינו דאיפוך דלר' יהודה אין מבשלין יין של תרומה וחכמים מתירין מפני שמשביחו, וכמש"כ כן האו"ז בהל' סעודה סימן קס"ב והרמב"ן בב"ב צ"ז ב' והרשב"א בתשו' ח"א סימן כ"ד, דהרי אכתי תיקשי דמ"ט דר' יהודה דאין תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, דהרי כל הא דס"ל דאין מבשלין יין של תרומה הוא מפני שממעיטו ממידתו, וזה אינו טעם לאסור לתרום מן המבושל על שאינו מבושל, וכנ"ל, אלא היינו **שחזר בו ר' יהודה, דלעיל ס"ל דיין שנתבשל משתנה לגריעותא, והכא ס"ל דהוא משתנה למעליותא.**

**פי"א מ"ב**

א] **דבש תמרים וכו' ר"א מחייב קרן וחומש ור' יהושע פוטר, הר"ש הביא לסוגיית הגמ' בחולין ק"כ ב' דמפרשינן לפלוגתייהו דפליגי בדון מינה ומינה ודון מינה ואוקי באתרא, דר"א ס"ל דדון מינה ומינה, וכיון דילפינן לתרומה מביכורים, מה ביכורים משקין היוצאין מהן כמותן, אף תרומה נמי משקין היוצאין ממנה כמותה, ומינה מה ביכורים אפי' שאר מינים אף תרומה אפי' שאר מינים, ור' יהושע ס"ל דדון מינה דמה ביכורים משקין היוצאין מהן כמותן אף תרומה משקין היוצאין מהן כמותן, ואוקי באתרה מה משקין דקדשים בתרומה תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא, אף משקין היוצאין מהן כמותן תירוש ויצהר אין מידי אחרינא לא.**

**אמנם בסוגיית הגמ' בברכות ל"ח א' ובפסחים כ"ד ב' מבו' דפלוגתייהו היא דלר' יהושע מי פירות הוו זיעה בעלמא,** ורק היוצא מן הזיתים ומן הענבים ל"ה זיעה בעלמא, ור"א ס"ל דכל הני חשיבי כגוף הפרי ולא חשיבי כזיעה בעלמא.

ב] והתוס' בפסחים שם הק', בהא דמפרשינן התם דטעמא דר' יהושע הוא משום דהוו זיעה בעלמא, שהרי בחולין ילפינן לה מקרא, וכן הק' הר"ש לקמן מ"ג, וכתבו לישב, דהא דילפינן התם מביכורים, אי"ז למעט שאר משקין, דאדרבה מן הדין אפי' תירוש ויצהר לא הי' להם ליחשב למשקין דפרי, דזיעה בעלמא הוא, ובחולין איצטריך למילף שנחשוב משקה של תירוש ויצהר כמו הפרי.

והקר"א בנדרים נ"ב א' כתב דלא נתישב בזה אלא סוגיית הגמ' בפסחים, אך אכתי תיקשי ממה שאמרו בברכות דעל כל מי פירות אין מברכין בפה"ע דזיעה בעלמא נינהו, ועל יין מברכין בפה"ג ועל שמן מברכין בפה"ע, ואם מן הדין הוו יין ושמן זיעה בעלמא, וע"כ בעינן קרא לרבויינהו, מ"ט מברכין עליהן בפה"ג ובפה"א, הרי לענין ברכות ליכא לגזה"כ זו.

והנה אמנם בחי' הריטב"א בפסחים כ"ד ב' כתב לפרש בזה, דאף דמי פירות הוו זיעה בעלמא, ואך דרבינהו קרא לענין תרומה וביכורים וערלה למיהוי כפרי, מ"מ משו"ה חשבינהו חז"ל לענין ברכה חשובה.

אך אכתי קשיא ע"ד התוס' ממה שאמרו בשבת קמ"ה א' דד"ת אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים בלבד, והרי דמדאורייתא לא חשבינן להיוצא מן הזיתים ומן הענבים כזיעה בעלמא, ועמד ע"ז בחי' רמ"ש בחולין ק"כ ב'.

ג] והרמב"ן בחולין שם כתב מעיקרא לפרש בזה, דממה שחייבה תורה על משקה זיתים וענבים כמותן ופטרה על שאר מיני פירות בכל מקום, ש"מ דשאר מי פירות חשיבי זיעה בעלמא, והיוצא מן הזיתים ומן הענבים ל"ה כזיעה בעלמא, ומזה הוא שנלמד גם לשאר דינים דחלוק דין מי פירות מדין היוצא מן הזיתים ומן הענבים, וכ"כ בחי' הרשב"א בברכות ל"ח א', עיי"ש, - ועיי"ש שהק' ע"ז, ומסיק דלעולם טעם פטורא דמי פירות, הוא משום דהוו זיעה בעלמא, ומה שאמרו בחולין דטעמא דר' יהושע הוא משום דיליף מקרא, הוא אסמכתא בעלמא.

ד] בטעם הא דהיוצא מן הזיתים והענבים ל"ה זיעה בעלמא והיוצא משאר פירות הוי זיעה בעלמא, פירש"י בברכות ל"ח א' דהוא משום דאין לך פרי הניתן למשקה אלא זיתים וענבים בלבד, והרשב"א שם פירש בדבריו דהוא משום דשאר פירות אין דרך לסחטן, וזיתים וענבים דרך לסחטן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג.

אך בד' התוס' בב"ב צ"ו ב' סוד"ה אחד שכר תמרים מבו' דהוא משום דזיתים וענבים אשתנו לעילויא כשנעשו שמן ויין, ושאר פירות לא אשתנו לעילויא כשנעשו משקה, וכ"כ בתוס' ר"י חסיד בברכות שם.

ה] והרשב"א בברכות ל"ח א' הק' בהא דפטר ר' יהושע בחומץ סיתווניות, דמ"ט חשבינן לה כזיעה בעלמא, דלדעת רש"י דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא ניתנו הפירות למשקה, הרי בחומץ סיתווניות ליכא לה"ט, דהרי לא ניתן אלא למשקה ואין דרכו ליאכל ודרך היוצא ממנו ליאכל, כמו שאמרו בנדרים נ"ג א', ולדעת התוס' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אישתנו לעילויא, הרי חומץ סיתווניות ודאי אישתני לעילויא, ולית לי' עילויא אחרינא, - וכתב דאולי נאמר דכיון שהסיתווניות בעצמן שהן הענבים הרעים שאינם מתבשלים לעולם הן גרועין מאד ואינן ראויין, גם היוצא מהן אע"פ שהוא יותר ראוי מהן עצמן, מ"מ הוא גרוע כל כך שאינו ראוי ליקרות משקה אלא זיעה בעלמא.[[894]](#footnote-895)

ו] בברכות ל"ח א' אמר מר ב"ר אשי דהאי דובשא דתמרי מברכין עלוי' שהכל נהי' בדברו, מ"ט זיעה בעלמא הוא, ואמרינן עלה דאתיא כר' יהושע דפוטר דבר תמרים מקרן וחומש.

והרשב"א שם הק' ממה שאמרו שם ל"ט א' דמיא דכולהו שלקי ככולהו שלקי ומברכין עליהן בפה"א, וכתב דשאני מי שלקות דכיון דרוב אכילתן הוא ע"י שליקה מי שליקתן כמותן, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז שם ה"א דין י"ח.[[895]](#footnote-896)

אך הרא"ש שם סימן י"ח כתב דהא דמי שלקות מברכין עליהן בפה"א ול"ד למי פירות דזיעה בעלמא הוא, הוא משום דמשקה אין לו טעם הפרי, וכתב לפ"ז דאפשר דאם בישל הפרי ונכנס טעם הפירות במים מברך עליהן בפה"ע.

והדברי דוד שם תמה ע"ד הרא"ש וכתב דמאד קשה הדבר דאיך נאמר דמה שיוצא ע"י סחיטה שהוא מעצם הפרי בלי שום תערובת דברים אחרים, לא יהי' בו טעם כ"כ כמו ע"י בישול שהוא ע"י תערובת מים, ועד"ז הק' המור וקציעה בסימן ר"ב וכתב דהוא דבר זר ותמוה ורחוק אל השכל וחוש הראות והטעם יעיד ההיפך ואין להכחיש המורגש, - אך לכאו' נראה דמכוון ד' הרא"ש הוא, דמי שלקות יש בהן טעם של גוף הפרי, ומשא"כ במי פירות אין בהן טעם של גוף הפרי, אלא טעם של המים עצמן, והמים עצמן הוו זיעה בעלמא.

ז] והנה התוס' בפסחים כ"ד ב' הק' בהא דפטרינן במי פירות משום דזיעה בעלמא נינהו, דהא טכ"ע דאורייתא,[[896]](#footnote-897) ולמש"נ בד' הרא"ש ניחא, דאף דטכ"ע דאורייתא, הרי במי פירות ליכא טעם דגוף הפרי, אלא טעם של המשקין עצמן, והמשקין עצמן הוו זיעה בעלמא ולי"ב איסורא כלל, וכ"כ המנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב', וכ"נ בד' הקר"א בנדרים נ"ב ב' ד"ה ובעיקר שכונתו לישב כן, ועי' גם בקה"י פסחים סימן י"ז שכתב כן מדעתו.[[897]](#footnote-898)

אך מד' התוס' שהק' דיש לאסור במי פירות מכח הא דטכ"ע דאורייתא, נראה דס"ל דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא, לאו היינו דהמשקין שבפרי אינם מגוף האיסור, אלא היינו דאף דגם המשקין שבפרי הוו מגוף האיסור, מ"מ כל שנשתנה הפרי ונעשה משקה לי"ב איסורא, וזהו שהק' דהרי טכ"ע דאורייתא ואף טעם הפרי אסור, וכ"ש דהפרי עצמו שנעשה משקה אסור.[[898]](#footnote-899)

ח] וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' שם דהא דאיצטריך למילף ערלה פרי פרי מביכורים הוא ללמוד לחשוב משקה של תירוש ויצהר כמו הפרי, דמן הדין ל"ה חשיב כפרי דזיעה בעלמא הוא, ויש להעיר דמה הוצרכו לזה, הרי בסוגיית הגמ' בחולין שם מבו' דבעינן קרא לחייב כשהמחה וגמעו, אף דהוי זה גוף הפרי עצמו ואי"ז זיעה בעלמא, וא"כ מה"ט איצטריך קרא גם לחייב על משקה של תירוש ויצהר.

ובע"כ מד' התוס' דמפרשי, דזהו גופא מה שאמרו דהוא זיעה בעלמא, דכל שנשתנה האיסור מברייתו חשיב כזיעה בעלמא, ואי"ז כלל משום דהמשקין שבפירות אינם מעיקר הפרי.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בב"ב דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אשתנו לעילויא, והרי דדינא דזיעה בעלמא, אי"ז משום דהמשקין הם עיקר הפרי, דא"כ עיקר הנידון הוא על המשקין בעודן בפרי אם הוו מעיקר הפרי או שאינם אלא טפל לפרי, ולא תלי כלל אם כשיצאו אשתנו לעילויא, אלא הוא משום דכשיצאו המשקין בטל מהן תורת פרי משום שנשתנו מברייתם, ובזה הוא דקמפלגינן דכ"ז הוא כשלא נשתנו למעליותא, אך כל שנשתנו למעליותא לא בטל מהן תורת פרי.[[899]](#footnote-900)

ט] וכ"ה מבו' להדיא בחי' הרא"ה בברכות שם, ז"ל, דובשא דתמרי מברכינן עלי' שהכל מ״ט זיעה בעלמא הוא, פי׳ לרבותא נקט דובשא דתמרי דאפי׳ האי שנשאר הפרי עדיין קיים לא אמרי׳ דהאי דפריש מיני' להוי כמקצתו של פרי וליברוך בפה"ע, וכ"ש משקה היוצא מן הפרי ונשאר הפרי נפסד דלא חשיב משקה היוצא ממנו כמותו ואין מברכין עליו אלא שהכל וכו', אתיא כר' יהושע דאמר בפירות של תרומה דמשקין היוצאין מהן אינו כמותן דכל שאין גופו קיים אינו כלום, אא"כ א״כ ריבה אותו הכתוב בפירוש וכו', ואפי' בממחה את החלב וגמעו איצטריך רבוייא לר' יהושע לחיובא וכו' ואי לא לא מחייב, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא, הוא משום דנשתנה האיסור מברייתו, וכמש"כ דהוא משום דכל שאין גופו קיים אינו כלום,[[900]](#footnote-901) וזהו גם מש"כ דהי' מקום לחלק דהיכא דהפרי עצמו קיים אף מה שפירש ממנו הוי כמקצתו של פרי ומברכין עליו בפה"א, וזהו מש"כ לדמותו להא דבעינן קרא לרבויי להמחה את החלב.[[901]](#footnote-902)

וכ"ה להדיא בסו"ד שם, ז"ל, ותמרי ועבדינהו טרימא וכו' הא נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לא, ואין מברכין עליהן אלא שהכל ולבסוף ולא כלום, וזו בנין אב למשקין היוצאין מן הפירות חוץ מן הזתים וענבים שאין דינן כמותן ואין מברכין עליהן אלא שהכל, עכ"ל, וממש"כ לדמות דין נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן, לדין משקין היוצאין מן הפירות, מבו' להדיא דדינא דמשקין היוצאין אי"ז משום דהמשקה אינו עיקר הפרי, אלא הוא משום דנשתנה צורת הפרי לגמרי.[[902]](#footnote-903)

י] והנה הראבי"ה בסימן ק"ד כתב דהא דדבש תמרים הוי זיעה בעלמא, הוא משום דלמשקה קאי, והא דמי שלקות מברכין עליהן בפה"א, הוא משום דלאכילה ע"י טיבול קאי, ומשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, וכ"כ המרדכי בפ' כיצד מברכין סימן קכ"ה.[[903]](#footnote-904)

ונראה מדבריהם, דס"ל ע"ד ד' התוס' ודעימייהו דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא שנשתנו מברייתן, ואך דס"ל דלא סגי במה שנשתנו מצורתן, אלא הוא משום שנשתנו מאוכל למשקה, וע"כ כל שהוא בא לאוכל וכאוכל דמי, לא חשיב כנשתנה, ויש תורת פרי עליו.

יא] הרמב"ן בחולין ק"כ ב' הק', דכיון דבעינן התם קרא למילף לאיסור שהמחהו דחיבין עליו, ואמרינן התם דבאיסור שאינו בא מאליו לא ילפינן מנבילה וחמץ, א"כ בתרומה דאי"ז איסור הבא מאליו יש לפטור במי פירות משום דבטל האוכל, ול"ב לה"ט דזיעה בעלמא נינהו, וכתב דכל הסוגיא הוא אסמכתא בעלמא, וע"כ לא פטרינן במי פירות אלא משום דזיעה בעלמא הוא, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמברכין על דבש תמרים שהכל משום דזיעה הוא, ועל טרימא שהוא תמרים שחקוין שגומעין אותן מברכין בפה"ע, והרי דרק מי פירות הוו זיעה בעלמא, אך פרי שהמחהו הוי פרי גמור, והוכיח כן עוד מסוגיית הגמ' בפסחים כ"ד ב' דמבו' דחייבין על תמרים שגמען, - ומבו' בדבריו דבדין מי פירות יש לדון משום תרי מילי, חדא, דכיון דנשתנו מאוכל למשקה אינם אסורין, ועוד, דהמשקין שבפרי אינם מכלל עיקר הפרי אלא הם זיעה בעלמא, וזהו שכתב דמדינא אף דנשתנה מאוכל למשקה אסור, (והא דילפינן מקרא בחולין שם הוא אסמכתא בעלמא), וכל הא דאין חייבין על מי פירות, הוא משום דהם זיעה בעלמא ואינם מכלל עיקר הפרי, וזה כמש"נ בדעת הרא"ש, דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא, הוא משום דהמשקין שבפרי אינם מכלל עיקר הפרי.

ועי' גם במנחת ברוך בסימן נ"ט ענף ב' שהאריך לפרש כן דדינא דמיחוי ודינא דמי פירות ב' דינים הם, דדינא דמיחוי הוא משום דנשתנה מאוכל למשקה, ובזה ילפינן מקרא דחייבין עליו, וד"ז הוא בכל האיסורין, והא דאין חייבין על מי פירות, הוא משום דאותו מוהל הנסחט מפרי ל"ה גוף הפרי, ודמי למה שאמרו בחולין צ"ט ב' דציר דגים זיעה בעלמא הוא, דהיינו דאותו ציר אינו גוף הדג אלא דהוי לחלוחית שבדג בעלמא, ודמי גם למה שאמרו בחולין צ"ז ב' דצללא דדמא אינו חייב עליהן, והיינו דהמים שנמצא בדם ל"ה גוף הדם אלא הלחלוחית שבדם, והיוצא מן הזיתים והענבים הוי גוף הפרי וע"כ חייבין עליו, ואך דאף דהוי גוף הפרי, מ"מ הי' מקום לפטור משום דנשתנה מאוכל למשקה, ומהא דחייב ע"ז, יש ללמוד דה"נ חייב כשהמחה את האיסור, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' האחרונים בסוגיית הגמ' בחולין שם,[[904]](#footnote-905) ואכמ"ל.

יב] אך למש"נ בדעת התוס' והרא"ה דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא, אי"ז משום דהמשקין שבפרי אינם מגוף הפרי, אלא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו, הרי נמצא דדינא דמי פירות דמי לדין איסור שמהחהו, וכל דחייבין עליו אף כשהמחהו ונשתנה מברייתו לגמרי, ה"נ יש לחייב על מי פירות אף דנשתנו מברייתן, וזהו כמו שנקטו החכם צבי בסימן כ'ו והחוו"ד בסימן ק"ה ס"ב ועוד מרבוותא, ואכמ"ל.

יג] התוס' בברכות ל"ח א' כתבו דדעת הבה"ג דהא דדבש תמרים מברכין עליו שהכל דזיעה בעלמא הוא, רק כשנתן בו מים, אך כשהוא בפנ"ע מברכין עליו בפה"ע, ובתוס' ר"י חסיד שם פירש בטעמו דהוא משום דאשתני לעילויא כמו שמן זית, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ב, וזה כמש"נ לעיל אות ד' בדעת התוס' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דלא אשתנו לעילויא.[[905]](#footnote-906)

ובתוס' ר"י חסיד שם הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים כ"ד ב' דהיוצא מן הרמונים ומן התאנים הוי זיעה בעלמא ומה"ט הוא דאין חייבין עליו משום ערלה, וכתב דהיינו משום דלא עדיף דבש תמרים מיין תפוחים דהוי זיעה בעלמא, דלא חשיב כאישתני לעילויא, וכ"כ הרא"ש שם, - ועיי"ש שכתב דאפשר דטעם הבה"ג הוא משום דבקרא כתיב ודבש, ולא כתיב תמרים, וא"כ איירי קרא בדבש הזב מאליו מן התמרים ובכלל ז' המינין הוא ומברך עליו בפה"ע ומעין ג', ול"ד ליוצא מן הרמונים ומן התאנים וליין תפוחים דהני יוצאים על ידי כתישה וסחיטה, אבל הזב מאליו מן התמרים היינו דבש האמור בפסוק.[[906]](#footnote-907)

והנה מבו' בד' הרא"ש דד' הבה"ג אינם דין מסוים לענין ברכה, אלא הוא אף לענין ערלה, ולפ"ז נמצא דה"נ הא דתנן הכא דדבש תמרים אין חייבין עליו קרן וחומש, הוא רק כשנתן בו מים, אך כשהוא בפנ"ע מברכין עליו בפה"ג.

יד] ובחי' הרשב"א בברכות שם כתב דבפירושי הגאון ר"ה כתב בשם קצת מרבוותא, דהא דמברכין על דבש תמרים שהכל, הוא רק כששרה את התמרים במים ובשלן, דכה"ג הוא דהו"ל זיעה בעלמא דאזוקי מזיק לי', אבל אם הניח חטובות תמרה וזב מהן דבש שלא ע"י האור לאו זיעה הוא אלא פרי העץ והכתוב קראו דבש,[[907]](#footnote-908) ועיי"ש שנקט לדעתו דכ"ז הוא לענין ברכת בפה"ע, אך לענין ערלה אין חייבין עליו משום ערלה, ולפ"ז ה"נ הא דתנן הכא דדבש תמרים אין חייבין עליו קרן וחומש, הוא אף בדבש הזב מעצמו מן התמרים, וצ"ע.

טו] הרא"ש כתב דמה שפירש ג' מינים אלו, דבש תמרים ויין תפוחים וחומץ סיתווניות, הוא משום דרגילין לעשות מהן משקה יותר משאר פירות, ועד"ז כתב הר"ש לקמן מ"ג, והראש יוסף בברכות ל"ח א' כתב די"ל דהא דתני דבש תמרים הוא להוציא מדעת ר"ה גאון דדבש היוצא מעצמו ל"ה זיעה בעלמא, ונקט הראש יוסף דהיינו אף לענין שאר דינים, וצ"ע, והא דתני חומץ סיתווניות הוא דלא נימא דכיון דדרכן בכך ואישתנו לעילויא הוי היוצא מהן כעיקר הפרי, וכמשה"ק הרשב"א בברכות שם, ונת' לעיל אות ה', והא דתני יין תפוחים הוא לאשמועינן דדוקא כיו"ב שדרך לאכלם חיים ואין דרך לשלקם, וכמש"כ הרשב"א שם.[[908]](#footnote-909)

טז] **בפירש"י בחולין ק"כ ב' כתב בהא דמפרשינן דטעמא דר"א דמחייב קרן וחומש הוא משום דדון מינה ומינה, דמה ביכורים אפי' שאר מינים אף תרומה נמי אפי' שאר מינים, ז"ל, אף תרומה נמי שהפרישה בפירות כגון תמרים ותפוחים כיון דתרומה נוהגת בפרי אע"ג דאינה נוהגת במשקין שלהן אלא בתירוש ויצהר בלבד, הנך משקין כיון דמפירות תרומה אתו ה"ה כתרומה, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דמודה ר"א דאין תרומה נוהגת בשאר מי פירות, ורק אם הפריש את הפירות עצמן תרומה, הוו המשקין היוצאין מהן כמותן.**

**ובתוס' אנשי שם במשנתינו פירש דכל הא דשאר משקין אין חייבין בתרומה, הוא רק כשהפירות לא נטבלו עדיין ולא נתחייבו עדיין במעשרות, ובכה"ג הוא דאמרינן דהמשקין היוצאין מהן פטורין, אף שנגמרה מלאכתן, דא"א לאסרן משום משקין היוצאין מן האיסור, שהרי לא יצאו מאיסור אלא מהיתר, שהפירות לא נתחייבו מעולם במעשרות, ובזה הוא דשאני תירוש ויצהר, דהן חייבין בתרו"מ אף שהענבים והזיתים לא נתחייבו עדיין, אך המשקין היוצאין מפירות שכבר נטבלו, דינן כמשקין דתרומה דפליגי בהו ר"א ור' יהושע, עכ"ד.[[909]](#footnote-910)**

**אך בשם הגרי"ז זצ"ל ראיתי שפירש בד' רש"י, דאיירי אף במשקין שיצאו אחר שנטבלו הפירות, דאף דהיוצא מן הטבל הוי כטבל, וכמש"כ בפירש"י שם ד"ה שכן, דאף בטבל משקין היוצאין מהן כמותן, מ"מ א"א להפריש תרומה על היוצא, דדמי לביכורים דא"א להפריש ביכורים יין, ורק אם הפריש פרי ונעשה יין ה"ה נשאר בקדושתו.[[910]](#footnote-911)**

**יז] וידוע דהגרי"ז זצ"ל חשש דא"א להפריש ממי פירות תרו"מ, אף דהן אסורין משום טבל, והיינו או משום דאף לדעת ר"א דמי פירות חייבין עליהן קרן וחומש, היינו רק במי פירות דתרומה, אך א"א להפריש תרומה ממי פירות, וכמו שהביאו בשמו שפירש כן בד' רש"י, או משום דלפ"מ דקי"ל כר' יהושע דמי פירות אין חייבין עליהן קרן וחומש, הרי דאף דהן אסורין משום טבל, אי נימא דבאיסור טבל מודה ר' יהושע דחייבין על היוצא ממנו, מ"מ א"א להפריש מהן תרו"מ, וכ"ה מבו' בחי' חת"ס בחולין שם, דלדעת ר' יהושע א"א להפריש על מי פירות דטבל מיני' ובי', עיי"ש, ובמועדים וזמנים ח"ג סימן ר"ד הביא בשמו שהוכיח כן מהירושלמי הכא, ואכמ"ל.**

יח] **ור"א מטמא משום משקה, הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקאי על טומאת משקין, דלר"א אף שאר מי פירות טמאין טומאת משקין, ולר' יהושע אינם טמאים טומאת משקין, וכתב דבזה תלי גם דין הכשר לטומאה, דלר"א אף שאר מי פירות מכשירין, ולר' יהושע אינם מכשירין, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מטומאת אוכלין ה"ד, דשאר מי פירות כדרך שאינם מכשירין כך אינם מקבלין טומאה כלל.**

**אך הראב"ד שם נחלק ע"ז דאף שאר מי פירות מקבלין טומאה, עיי"ש,[[911]](#footnote-912) ולדעתו מתפרש הא דפליגי ר"א ור' יהושע הכא אם שאר מי פירות מטמאין משום משקה, דהיינו לענין הכשר, אם יש עליהן דין משקה להכשיר הפירות לטומאה.[[912]](#footnote-913)**

**יט] החזו"א בטבו"י סו"ס ד' בהוספה סק"א הק' דמנ"ל לר"א דמי פירות מטמאין משום משקין, הרי אף דיליף תרומה מביכורים דחייבין ע"ז, מ"מ מנ"ל דיש ע"ז תורת משקה לענין טומאת משקין, והרי ביין ושמן ילפינן מקרא דחשיבי כמשקין, וכמש"כ הר"ש במכשירין פ"ו מ"ד, ועיי"ש במש"כ בזה, ועי' במש"כ בזה במשנת ר"א זרעים סימן י"ב, - אך באמת בירושלמי הכא פירשו דפליגי בדרשא דקרא דכל משקה אשר ישתה, עיי"ש.**

**פי"א מ"ג**

א] **אין עושין תמרים דבש וכו' ושאר כל הפירות אין משנין אותן מברייתן בתרומה ומע"ש אלא זיתים וענבים בלבד,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאסור לעשות אוכל של תרומה או של מע"ש משקה, חוץ מזיתים וענבים שנא' בהן כל חלב דגן תירוש ויצהר וכו' וקראם הכתוב ראשית וכו' וחייב בהן תרומה, ולפיכך מותר להוציא משקיהן בין שהיו תרומה או מע"ש.

והדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקי"א דקדק מדבריו, דטעם הא דאסור לשנות את כל הפירות מברייתן הוא משום דעי"ז פקע מהן דין תרומה, וזהו דשאני זיתים וענבים דיש על המשקין היוצאין מהן תורת תרומה, וע"כ מותר לשנותם מברייתן, ועיי"ש שהביא דכ"ה בקרית ספר בפי"א מתרומות, ז"ל, **והנך משקין דנהגו בהו תרומה הוא דילפינן מבכורים דאם קרא עליהם שם תרומה קודם שדרכן נאסרין המשקין היוצאין מהן, אבל שאר משקין דלא כתיב בהו תרומה אפילו היא כתובה בפירות עצמן ל"ה משקה היוצא מהן כמותן, ולכך אינו חייב זר האוכלן לשלמן כדאמרן, וכיון דאינו חייב, "אסור לעשותו משקה דהא מפקיעו מידי תרומה" וקרא כתיב משמרת תרומתי, עכ"ל.**

**והנה לפ"ז נמצא, דכל הא דאסור לשנות את הפירות מברייתן, הוא רק לדעת ר' יהושע דאין חייבין קרן וחומש על מי פירות, דאין עליהן תורת תרומה, אך לדעת ר"א דחייבין עליהן קרן וחומש, דיש עליהן תורת תרומה, מותר לשנות את הפירות ולסחטן, - וכ"כ התוי"ט בשם פי' הר"א דאתיא מתניתין כר' יהושע.**

**ב] אך בד' הר"ש והרא"ש שכתבו דהא דתנן דאין סופגין וכו' ואין מביאין ביכורים וכו' הוא כר' יהושע, מבו' דרישא דאין עושין תמרים דבש וכו' אתיא אף כר"א, - ומבו' מדבריהם, דהא דאין משנים את הפירות מברייתן, אי"ז משום דעי"ז פקע מהן דין תרומה, די"ל דליכא איסור כלל בהפקעת קדושת התרומה, אלא הוא משום דשינוי מברייתן הו"ל כהפסד, ורק בזיתים וענבים לא חשבינן לה כהפסד, והיינו או משום שדרכן בכך, או משום דהו"ל שינוי לעילויא.**

**ג]** בתרומה ובמע"ש, **בפי' הרש"ס כתב דהא דבמע"ש אסור לעשות כן, הוא משום דכתיב במע"ש ואכלת, ודרשינן ולא להפסד, אך בפירש"י בסוכה ל"ה ב' ד"ה הרי מכשירה כתב דהא דמע"ש בעי שימור ילפינן לה מדאיקרי קדש , דכתיב וכל מעשר הארץ וגו' קדש לד'.**

**ד] הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג כתב בדין פירות שביעית, דלא ישנה פירות מברייתן כדרך שאינו משנה בתרומה ומעשר, ובדברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ב הק', דלמשמעות דברי הרמב"ם גופי' דהאיסור לשנות תרומה ומע"ש מברייתן הוא משום שמפקיען מקדושתן, הרי אין דין זה שייך אלא בתרומה ומע"ש, ולא בשביעית, דרק הפסד נאסר בשביעית,[[913]](#footnote-914) ועיי"ש שכתב לישב, דכיון דאסור לאכול פירות שביעית שלא כדרך אכילתן, וכמו שהביא הר"ש בשביעית פ"ח מ"ב מירושלמי, אף אסור לשנות אוכל למשקה, דהו"ל שלא כדרך, וכמו שאמרו בפסחים כ"ד ב'.[[914]](#footnote-915)**

**ה]** אין סופגין ארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים**,** בחולין ק"כ ב' אמרינן דר' רבי יהושע היא דס"ל דמי פירות דתרומה לא מיתסרי, וילפינן מתרומה לביכורים בהיקש, וילפינן ערלה מביכורים בגז"ש, אך לר"א דמי פירות דתרומה מיתסרי, סופגין את הארבעים משום ערלה אף על שאר מי פירות, - ובירושלמי לעיל ה"ב מייתינן דדעת ר' נתן, דר"א אינו מחייב מי פירות במעשרות, אלא שאומר שלא יאכל מן הדבש עד שיעשר על התמרים, והיינו דלדידי' מודה ר"א דמי פירות הוו זיעה בעלמא, ולדעתו הרי דה"נ הא דתנן הכא דאין סופגין ארבעים משום ערלה אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, אתיא אף כר"א.

ו] **ואין מביאין ביכורים משקין אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים,** בשלהי חלה תנן דיוסף הכהן הביא ביכוריו יין ושמן ולא קיבלו ממנו, ובירושלמי שם פריך מהא דתנן הכא דאין מביאין ביכורים משקין, ובפי' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש שם מבו' דפריך מהא דתנן הכא דמביאין את היוצא מן הזיתים ומן הענבים, ומ"ט לא קיבלו ממנו ביכורי יין ושמן, ומשני כיני מתניתא אין עושין ביכורים משקין אפי' משזכו בהן בעלים, ופירש הגר"א דהיינו דמפרשינן במשנתינו דלא קאי על הבאת ביכורים, אלא דאחר שזכה הכהן בביכורים אין עושה מהן משקין אלא מן הזיתים ומן הענבים, אך להביא ביכורים אין מביאין אף את היוצא מן הזיתים ומן הענבים, ופרכינן והא תני דרך ביכורים להביא משקה מנין שיביא ת"ל תביא, והרי דאף מביאין ביכורים מן המשקה, ומשני תיתפר שלקטן משעה הראשונה ע"מ כן, וכאן לא לקטן משעה ראשונה ע"מ כן, ופירשו הריבמ"צ וש"ר היינו דהא דתנן הכא דמביאין ביכורים מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים, הוא כשבצרם מתחילה ע"ד כן, והא דהתם לא קיבלו ממנו ביכורי יין ושמן, הוא משום דלא בצרם מתחילה לכך.[[915]](#footnote-916)

ז] ובחולין ק"כ ב' ובערכין י"א א' תני ר' יוסי, פרי פרי אתה מביא ואי אתה מביא משקה, הביא ענבים ודרכן מנין ת"ל תביא, ובפירש"י בערכין שם פירש, ז"ל, הביא ענבים "לעזרה" לביכורים ודרכן מנין שיצא וכו', עכ"ל, ומבו' דרק אם דרכן אחר שהביאן לעזרה יצא יד"ח, וצ"ב.

והתוס' שם כתבו דהביא ענבים ודרכם, היינו שהפריש את הענבים ואח"כ דרכם, דבכה"ג הם כשרים לביכורים, וכ"כ בשטמ"ק שם בשם הרא"ש, וכ"נ בפירש"י בחולין שם ד"ה תירוש ויצהר, והרא"ש שם כתב דלכתחילה אסור לדרכן, אלא צריך להביא את הענבים עצמן, כדילפינן לה מקרא דפרי, ואם דרכן מביא את המשקין,[[916]](#footnote-917) ומבו' בדבריו שם, דאף דבצרן מתחילה לכך, מ"מ אסור לדרכן, ורק אם דרכן מביא את המשקין, אך הרדב"ז בפ"ב מביכורים ה"ד נקט דלפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דמביאין משקין הוא כשבצרן מתחילה לכך, הדין נותן דאף לכתחילה מותר לדרכן.

ומבו' עוד בדבריהם, דרק אם הפריש ביכורים ואח"כ דרכם, הוא דמביא את המשקין, אך כל שדרכן קודם שקרא עליהן שם, אינו מביא את המשקין, ובמרומי שדה ובחי' רמ"ש בחולין שם כתבו דבזה יש לפרש להא דתנן בשלהי חלה דהביא יין ושמן ולא קיבלו ממנו, דהתם איירי כשקרא עליהן שם כשהיו יין ושמן, ולכך לא קיבלו ממנו, והמרומי שדה כתב לפרש כן גם במה שאמרו בירושלמי דבעינן בצרן מתחילה לכך, והיינו דקרא שם בשעת הבצירה קודם שדרכן.

ח] והרמב"ם בפ"ב מביכורים ה"ד כתב, ז"ל, אין מביאין בכורים משקין חוץ מזיתים וענבים בלבד שנאמר פרי האדמה ולא משקה, ואם הביא משקין אין מקבלין ממנו, עכ"ל,[[917]](#footnote-918) והרדב"ז והכס"מ שם הק' דמ"ט לא הביא למה שאמרו בירושלמי דהא דמביאין יין ושמן הוא כשבצרן מתחילה לכך.[[918]](#footnote-919)

ואמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בחלה שם כתב דהא דתנן הכא דמביאין ביכורים מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים, הוא לדעת ר' יהודה שלומד לביכורים מן התרומה, ומתניתין דהתם דהביא יין ושמן ולא קיבלו ממנו היא דלא כר' יהודה, אלא אין מביאין ביכורים משקין,[[919]](#footnote-920) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דמתניתין ר' יהודה היא, ובמהדו"ב כתב דהלכה כר' יהודה, וזה דלא כמש"כ בשלהי חלה דהסברא הנכונה היא דאין מביאין ביכורים משקין, וזהו שפסק כן הרמב"ם דבכל ענין מביאין ביכורים משקין, דהא דמפליג הירושלמי בין היכא שבצרן וכו', הוא מכח סתירת המשניות, אך הרמב"ם שנקט דתרי תנאי נינהו, אין מקור לחלק בין היכא שבצרן מתחילה ע"ד כן להיכא שלא בצרן מתחילה ע"ד כן, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז שם.[[920]](#footnote-921)

**ט]** ואין מקריבין ע"ג המזבח אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים, **בפי' הגרי"פ לרס"ג מנין ס"ה הפרשיות פרשה ס"ג כתב דהא דאין כשר למנחות אלא שמן זית בלבד, אף דבקרא כתיב שמן סתמא, הוא משום דסתם שמן אינו אלא שמן זית, והא דכתיב במנורה שמן זית, הוא לכדדרשינן במנחות פ"ו א' דשמן זית מזיתו, - ועיי"ש שהק' ע"ז דבכמה ממדרשי חז"ל מבו' דעיקר הא דלא הוכשר במנורה שאר שמנים הוא מדכתיב שמן זית, וא"כ במנחות דלא נתפרש בקרא שמן זית, מנ"ל דאין שאר שמנים כשרים.[[921]](#footnote-922)**

**והנה אמנם משמעות מתניתין דהא דאין מקריבין ע"ג המזבח אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים, הוא חד דינא עם הא דאין סופגין ארבעים ואין מביאין ביכורים ואין מטמא משום משקה אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים, והיינו דשאר שמנים כיון דהוו זיעה בעלמא לא חשיבי כשמן, כ"ה דלא חשיבי כמשקה ליטמאות טומאת משקין, וע"כ הוא דאין מביאין מהן מנחות.[[922]](#footnote-923)**

**פי"א מ"ד**

**א]** עוקצי תאנים וגרוגרות והכליסים והחרובין של תרומה אסורים לזרים, בעוקצין פ"א מ"ו תנן דעוקצי תאנים וגרוגרות והכליסין והחרובין הרי אלו מיטמאין ומטמאין ומצטרפין, ובפשוטו הי' נראה דהוא חד דינא עם דינא דהכא, דעוקצי תאנים וכו' אסורין לזרים, והרי דחשיבי כאוכל, וע"כ אף הן מיטמאין ומטמאין ומצטרפין.

אמנם הנה בפי' הרא"ש שם כתב בפי' קמא דהא דהן מיטמאין ומטמאין ומצטרפין הוא משום דהוי שומר דכשניטל העוקץ הפרי ממהר להתיבש, וצ"ע דכיון דתנן הכא דהן אסורין לזרים והרי דחשיבי כאוכל, מ"ט הוצרך לפרש דטומאתן הוא משום שומר.

ויש להוסיף, דגם למש"כ הרא"ש שם בפי' בתרא דטומאתן הוא משום דנאכלין אגב הפרי, וכ"כ הר"ש שם דאגב אביהן חזו לאכילה, ג"כ קשיא, דלפ"ז הרי דכל הא דיש עליהן תורת אוכל, הוא רק כשהן מחוברין לפרי, וכדתנן התם דמצטרפין, אך כל שהן בפנ"ע אין תורת אוכל עליהן, והכא משמע דהן אסורין לזרים אף כשהן בפנ"ע, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"י.[[923]](#footnote-924)

ב] והחזו"א בעוקצין סימן א' סקי"ד כתב לפרש בזה, לפ"מ שהביאו הריבמ"צ והר"ש הכא מירושלמי, דהא דהן אסורין לזרים היינו בעוקצין המובלעין באוכל, אבל עוקצין שחוץ לאוכל מותרין לזרים, - ולפ"ז י"ל דמתניתין דעוקצין איירי בעוקצין שחוץ לאוכל, דאין תורת אוכל עליהן, ואפ"ה הן מטמאין ומיטמאין ומצטרפין,[[924]](#footnote-925) וע"ז פירשו הראשונים דהיינו כשהם מחוברין עם האוכל, ומשום דבכה"ג הן נאכלין אגב הפרי, או משום דהוו שומר.[[925]](#footnote-926)

וי"ל עוד לפמש"כ המשנה ראשונה, דהא דעוקצין אסורין לזרים, אפי' אין בהן אוכל, היינו דגזרו עליהן הואיל ומובלעין באוכל וכשתולש העוקץ פעמים שנתלש עמו קצת מן האוכל, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דלעולם דינא דהכא ודינא דהתם חד דינא הוא, לפי הר"ש והרא"ש בפי' בתרא, דכיון דעוקצין אלו נאכלין אגב אביהן, יש תורת אוכל עליהן, וע"כ הן אסורין לזרים, וע"כ הן מטמאין ומיטמאין ומצטרפין, ואך דלענין איסור תרומה גזרו עליהן אף כשהן בפנ"ע, משום דפעמים שנתלש עמהן קצת מן האוכל,[[926]](#footnote-927) ולדרך זו נראה, דכל הא העוקצין שאינם מובלעין באוכל מותרין לזרים, הוא כשהן בפנ"ע, אך כל שהן עם האוכל ה"ה אסורין לזרים, כיון דנאכלין אגב אביהן.[[927]](#footnote-928)

ג] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דאין עוקצין אסורין לזרים אלא במובלעין באוכל, מצינו בזה כמה דרכים, **א** הרש"ס כתב בשם הרמב"ש דהיינו רק בעוקצי חרובין דהיוצא חוץ לעומת האוכל קשה הוא, ואפי' הנאת מציצה אין בו, אך בעוקצי שאר המינים אף היוצא חוץ מן האוכל אסור, - **ב** הרש"ס כתב דבכל המינים רק המובלע באוכל חשיב כאוכל דיש בו קצת טעם, והביאו המלאכת שלמה, - **ג** המשנה ראשונה כתב דבמובלעין באוכל גזרו בהן משום דפעמים כשתולש העוקץ נתלש עמו קצת מן האוכל, ונת' לעיל אות ב', - **ד** בקונט' הגרי"ז סוכה כתב דלעולם חשיבי העוקצין כאוכל אף כשאינם מובלעין באוכל, ואך דכל שאינם מובלעין באוכל אין תורת פרי עליהן, וע"כ אינם חייבין בתרו"מ, ונת' להלן אות ד'.

ד] הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"י כתב דעוקצי תאנים וכו' אע"פ שאין בהן אוכל וכו' הרי אלו אסורין לזרים, והתוי"ט כתב בדעתו דלא ס"ל להך דינא דהירושלמי, וס"ל דאף עוקצין שחוץ לאוכל אסורין, וכ"כ המלאכת שלמה, וכ"כ החס"ד בפ"ט ה"ט, והוכיח מזה דהרמב"ם פירש לד' הירושלמי בע"א.[[928]](#footnote-929)

אך בקונט' הגרי"ז סוכה עמ' 62 כתב דב' ענינים הם, דדברי הרמב"ם הם דהעוקצין בעצמן הם בכלל אוכל למיחל עלייהו קדושת תרומה ולהיות אסורין לזרים, וזהו עיקר דין משנתינו לענין חלות קדושת תרומה התלוי בשם אוכל, וזהו שחילק הרמב"ם בינם לגרעינין, דגרעינין בעצמם לאו אוכל נינהו וכל חלות הקדושת תרומה שבהן הוא רק מצד המשקה שבתוכן, משא"כ עוקצין דהן עצמן חזו לאכילה ויש בהן בעצמן קדושת תרומה ואף שאין בהם אוכל אחר,[[929]](#footnote-930) ודברי הירושלמי הוא ענין בפנ"ע, דאף דהעוקצין חזיין לאכילה ויש בהן שם אוכל, מ"מ העוקץ שחוץ לפרי אינו בכלל פרי כ"א בכלל עץ, ואינו שייך לדין תרו"מ, וזהו דקאמר דרק אותו מקצת העוקץ שנכנס בתוך הפרי הוי בכלל גוף הפרי ושם פרי בי' ויש בו דין תרו"מ, וכיון דחזי לאכילה ה"ה אסור לזרים, משא"כ העוקץ שחוץ לפרי אינו בכלל פרי כלל, וממילא דאינו שייך לעיקר דין תרומה כלל אף שהוא חזי לאכילה,[[930]](#footnote-931) ואה"נ דאותו העוקץ שמובלע בפרי ששייך לדין תרומה לעולם שם תרומה בי' בין שיש עמו אוכל ובין שאין עמו אוכל, כיון דהעוקץ בעצמו חזי לאכילה ושם אוכל בי', עכ"ד,[[931]](#footnote-932) אך יש להעיר בדבריו, דאם מודה הרמב"ם להך דינא דהעוקץ שחוץ לפרי אינו אסור לזרים, מ"ט לא הביא לדין זה, וסתם וכתב דעוקצי תאנים וכו' אסורין לזרים.

**פי"א מ"ה**

**א]** גרעיני תרומה בזמן שהוא מכנסן אסורין ואם השליכן מותרות, הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו או בגרעינין הראויות לאכילה, כגון גרעיני הפרישין והקרוסטמלין, או גרעינין שנשאר בהן לחלוחית הראוי' למצצה כגון גרעיני התמרים הלחים,[[932]](#footnote-933) אבל שאר גרעינים כגון גרעיני החרוב מותר לזרים לאכלן ואפילו לא השליכן הכהן, ובפי"א מתרומות הי"א כתב דהגרעינין האסורין כשכנסן, הוא גרעינין שיש בהן לחלוחית למצוץ אותן,[[933]](#footnote-934) - אך התוס' בזבחים פ"ו א' ד"ה ופליגא פירשו דמיירי כשיש עליהן אוכל, ובפשוטו לפי דבריהם אין האיסור משום הגרעינים עצמן, אלא משום האוכל שעליהן, דכל שמכניסן יש עליו תורת אוכל.

ב] התוס' שם כתבו בטעם החילוק בין מכנסן להשליכן, דכל שמכניסן ומצניען א"כ הוא מחשיבן ויש שם אוכל עליהן, וע"כ הן אסורין, וכל שהשליכן בטל שם אוכל מינייהו, וע"כ פקע מינייהו תורת תרומה, ובפשוטו עד"ז מתפרש גם לדעת הרמב"ם, דאיירי כשהגרעינין עצמן ראויין לאכילה או שיש בהן לחלוחית למצוץ אותן, דהא דכשהשליכן מותרות, הוא משום דבטל שם אוכל מינייהו ופקע מהן תורת תרומה.

ג] בחולין קכ"א א' א"ר הונא אהא דתניא דהאלל המכונס אם יש כזית במקום אחד חייבין עליו, דוהוא שכנסו, ובפירש"י שם פירש דהא דחייבין עליו היינו דחייבין עליו משום אכילת נבילה, והתוס' שם הק' דמה שייכא מחשבה לאיסור, דגבי טומאה שייך לחלק דאי מבטל לי' עץ בעלמא הוא, אבל משום דבטלי' לא מישתרי באכילה,[[934]](#footnote-935) - והתוס' הרא"ש שם כתב לישב, דכיון דמחובר לעור ולא חש לכנסו, כ"ה דביטולו משוי לי' כעור ולא מטמא, ה"נ לענין איסור נבילות הו"ל כעור מה"ת, מידי דהוי אנבילה שאינה ראוי' לגר שאין חייבין עלי'.

והרש"ש שם הק' ע"ד התוס' ממשנתינו, דמצינו ביטול גם לענין איסור, בגרעינין דתרומה ובעצמות דקדשים,[[935]](#footnote-936) והחזו"א בטבו"י בהוספה לסימן ד' סק"י כתב לישב דהכא אין הגרעינין והעצמות אוכל מן הדין,[[936]](#footnote-937) ובכינסן הן אסורין מדרבנן, וכ"כ המשנה ראשונה במשנתינו דאין איסורן אלא מדרבנן, משום דאינם נאכלין אלא ע"י הדחק.

ד] והנה המקד"ד קדשים סימן ל"א כתב לפרש טעם הא דאם השליכן מותרות, דהוא דין מסוים בתרומה או בקדשים דאיסורן הוא מחמת קדושתן, דכל דלא חשיב בטל קדושתן וממילא בטל איסורן, וייסד הדברים ע"ד הרמב"ם בתשו' בדינא דלקמן מ"ח דהמערה מכד לכד ונוטף שלש טפים נותן לתוכה חולין, ויתבאר בעזה"י במקומו[[937]](#footnote-938) - ולפ"ז לא תיקשי מהכא ע"ד התוס' בחולין דמשום דבטלי' לא מישתרי באכילה, דדברי התוס' הם באיסור נבילה, דל"מ ביטול להתיר לאיסור נבילה, אך בתרומה וקדשים שפיר מהני הביטול להפקיע את קדושתן, וממילא בטל איסורן.

ה] התוס' בחולין שם הק' עוד, דאם קאי על אכילה, הרי כיון דאכלו אין לך כינוס גדול מזה, והתוס' הרא"ש שם כתב לישב, דאכילה ל"ה ככנסו, דבעינן גילוי דעתא קודם אכילה דלא בטלי' לגבי עור, דאל"ה עץ בעלמא קאכיל, וגם ע"ז קשיא ממשנתינו, דאם השליך את הגרעינים והעצמות ה"ה מותרות, ולא אמרינן דכשאכלן אין לך כינוס גדול מזה, - ולפ"ד החזו"א י"ל דכיון דאינם אוכל מן הדין, לא אסרום חכמים אלא כשכינסן מעיקרא, אך כל שהשליכן ולא החשיבן לאוכל, תו אף אם כינסן לא גזרו בהן רבנן, - ולפ"ד המקד"ד י"ל, דהכא כל שביטלן פקעה קדושתן, ותו אף אם חזר וכינסן, לא הדרא קדושתן עליהן.[[938]](#footnote-939)

ו] **התוס' בברכות ל"ו ב' ד"ה קליפי כתבו דמהא דתנן דהגרעינין חייבין בערלה יש ללמוד דמברכין על הגרעינין בפה"ע, והרשב"א שם נחלק ע"ז, דהא דגרעינין חייבין בערלה אי"ז משום דהוו פרי, אלא הוא מריבויא דאת דדרשינן את הטפל לפריו, ואין תורת פרי עליהן לברך בפה"ע.**

**והגר"א בסימן ר"ב ס"ג כתב דהעיקר נראה כדעת הרשב"א, דכן סתם מתני' דפי"א דתרומות ובבכורים ובעוקצין דגרעינין אינן פרי כלל,[[939]](#footnote-940) ובשנו"א ערלה פ"ג מ"א הוסיף לפרש דהוא מהא דמוקמינן בירושלמי הכא למשנתינו בגרעיני אגסין וקרוסטמלין אבל שאר גרעינין לא, - והחזו"א באו"ח סו"ס קנ"ה תמה ע"ז, דהרי אדרבה לענין תרומה גרעיני זיתים תמרים וחרובים אסורין לזרים אף שלא כינסן, וכדתניא בתוספתא ופסקה הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"א, וגם בשאר גרעינין מהני כינוס, ורק בגרעינים יבשים שאין להן מיץ ל"מ כינוס, וא"כ הרי הדין נותן דכל גרעינין המתוקין דמהני בהו כינוס מברכין עליהן בפה"ע,[[940]](#footnote-941) ועכ"פ אותם הגרעינין דאסורין בלא כינוס מברכין עליהן בפה"ע.[[941]](#footnote-942)**

**ז] והחזו"א שם כתב דלדעת הרשב"א דאין מברכין על הגרעינין בפה"ע, צ"ל דהא דאסרינן הכא לגרעינין, אינו אלא מדרבנן, וזה כדבריו בטבו"י סימן ד', ונת' לעיל אות ג', - ולכאו' י"ל עוד בדעת הרשב"א,** דלעולם אין הגרעינין מכלל הפרי, והא דתנן הכא דבזמן שמכנסן אסורין, הוא משום דלענין תרומה ל"ב שיהא ע"ז תורת פרי, אלא כל הגדל בארץ ויש עליו תורת אוכל חייב בתרו"מ,**[[942]](#footnote-943)** ומשא"כ לענין ערלה דאין איסור ערלה אלא על הפרי, הרי דכל הא דהגרעינין חייבין בערלה, הוא מרבויא דאת הטפל לפריו, וגם לענין ברכה אין עליהן תורת פרי לברך עליהן בפה"ע.

**ח] במה שהביא החזו"א מהא דגרעיני זיתים תמרים וחרובים אסורין לזרים אע"פ שלא כינסן, הנה הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב** דגרעיני החרוב מותר לזרים לאכלם אף אם לא השליכם הכהן, וגם בגרעיני תמרים לחים כתב דאינם אסורין אלא כשכנסן הכהן, ויבשים מותרין אף אם כנסן הכהן, וגם קשיא ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מטומ"א הי"ז דגרעיני זיתים ותמרים אע"פ ששלקן לאוכלין אין מטמאין טומאת אוכלין, ואף בגרעיני חרובין כתב שם הי"ח דאין מטמאין אלא כששלקן לאוכלין, - והרדב"ז בפי"א מתרומות הי"א כתב דנפלה טעות בספרים, וצ"ל גרעיני הזיתים והתמרים והחרובים אע"פ שכנסן הכהן הרי הן מותרין לזרים, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם שהאריך בזה.

ט] **וכן עצמות של קדשים בזמן שהוא מכנסן אסורין ואם השליכן מותרין,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי בעצמות הרכים שהן ראויין לאכילה, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש דבירושלמי מוקמינן לה בראשי כנפיים והסחוסין, וכתב הריבמ"צ שדרכן ליאכל, וע"כ אם כינסן אסורין, - אך התוס' בזבחים פ"ו א' ד"ה ופליגא פירשו דאיירי בעצמות שיש עליהן עדיין בשר, והמהר"י קורקוס והכס"מ בפ"י ממעה"ק ה"י כתבו כן גם בדעת הרמב"ם שם, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז בס' שמחת עולם שם, דהוא שלא כדבריו בפיהמ"ש.

י] והרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא דעצמות קדשים אסורין בזמן שהוא מכנסן, ובפ"י ממעה"ק ה"י כתב דהעצמות הנשארות מותרות ועושה אדם מהם כל כלים שירצה, ובד' המהר"י קורקוס והכס"מ שם נראה שפירשו דמש"כ העצמות "הנשארות" היינו שלא החשיבן והצניען, ובזה נרמז דינא דמתניתין דבזמן שהוא מכנסן אסורין,[[943]](#footnote-944) ועי' בס' הר המורי' שם במש"כ בזה.

יא] הר"ש הק' דבמאי עסקינן, אם לפני זריקה כולם אסורין, ובקד"ק אף יש בהן מעילה, דלא הי' בהן שעת היתר לכהנים, ואם לאחר זריקה, הרי כל העצמות מותרין, כמו שאמרו בזבחים פ"ו א', ובעצמות עולה פליגי התם אם הן אסורין לאחר זריקה, וכתב דאיירי בעצמות הראויין לאכילה שניתותרו, ובזה הוא דתנן דבזמן שהוא מכנסן אסורין משום נותר, וכ"כ הרא"ש, - אך בפי' הריבמ"צ כתב דבזמן שמכנסן אסורין לזרים, ומבו' דאיירי קודם שניתותרו, ובזמן שהוא מכנסן ויש תורת אוכל עליהן, הוו ככל בשר קדשים דאסור לזרים, וכשהוא משליכן ואין תורת אוכל עליהן, ה"ה מותרין לזרים.[[944]](#footnote-945)

יב] בפסחים פ"ד א' תנן דכל הנאכל בשור הגדול יאכל בגדי הרך וראשי כנפים והסחוסים, ופירש"י דהיינו דנמנין עליהן, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי שם, ופירשו דהוא משום דחשיבי כבשר, והתורת זרעים במשנתינו הק' ע"ז מהא דתנן הכא דעצמות שהשליכן מותרין, ומוקמינן לה בירושלמי בראשי כנפיים והסחוסין, והרי דאינם בשר גמור, ועיי"ש שהוכיח מזה כמש"כ הרמב"ם בפ"י מקר"פ ה"ח דמתניתין דהתם היא לענין איסור שבירת עצם, ובזה הוא דתנן דראשי כנפים והסחוסין מותר לאכלן ואין בהן משום שבירת עצם, ולא נתפרש כלל דיש עליהן תורת בשר לימנות עליהן בפסח.

ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דאף דראשי כנפים והסחוסין אינם אסורין אלא כשכינסן, מ"מ כל שכינסן יש עליהן תורת בשר מדינא, וע"כ שפיר נמנין עליהן ומתקיים באכילתן מצות אכילת פסח, דכל שנמנה עליהן ואוכלן, הו"ל ככינסן דיש עליהן תורת אוכל.[[945]](#footnote-946)

אך אכתי צ"ע בד' הראב"ד בהל' קר"פ שם, שפירש למתניתין דהתם לענין חיוב אכילה שהוא בבל תותירו, ובזה תיקשי דהרי ראשי כנפים והסחוסים אין עליהן תורת אוכל אלא כשכנסן, ומ"ט תנן דהוא חייב באכילתן ועובר בבל תותירו, והו"ל למיתני דאם כינסן חייב באכילתן ועובר בבל תותירו, ואם השליכן אינו חייב באכילתן ואינו עובר בבל תותירו, וצ"ע בזה.

יג] **המורסן מותר, סובין של חדשות אסורות ושל ישנות מותרות,** הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ב כתב דהא דהחדשות אסורות הוא משום דהוא ראוי למאכל אדם, ומשא"כ בישנות אין ראויות למאכל אדם, - אך הרא"ש פירש דסובין של חדשות הן לחות ואין נטחנין היטב ונשאר הרבה קמח מעורב עם הסובין, ומשא"כ בישנות שהן יבשות ונטחנין היטב ולא נשאר קמח מעורב בהן, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א, והפמ"ג באש"א סימן תנ"ד סק"א עמד בפלוגתא זו, - ובתשו' גוו"ר יו"ד כלל ד' סימן ו' כתב לפרש דהוא משום דבחדשות שהן עדין רכות, אינו מתפרד הקמח לגמרי מן הקליפה.

יד] בפירש"י בשבת ע"ו ב' פירש בהא דתנן סובן ומורסנן, דסובן הוא קליפת חטין הנושרת מחמת כתישה, ומורסנן הוא הנשאר בנפה, וכ"כ בפירש"י בכתובות קי"ב א' דסובין הוא מה שהמכתשת מוציאה כשכותשין את החטין במכתשת, ומורסן הן סובין היוצאין באחרונה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת שם פירש דסובן הוא פסולת שלהן, ומורסנן הוא הפסולת הגסה היוצאת בתחילת הניפוי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפיהמ"ש במשנתינו, - ובפי' הרש"ס במשנתינו בשם רבינו מאיר, כתב דמורסן הוא קליפה הגסה היוצאת קודם טחינה, וסובין הוא פסולת היוצאת לאחר טחינה.

ובפי' הרש"ס שם הוכיח כפי' רבינו מאיר או כפי' הרמב"ם מהא דתנן הכא דהמורסן מותר וסובין של חדשות אסורות, והרי דמורסן גרע מסובין, ולדעת רש"י הרי סובין גרע ממורסן, וכן הק' האלי' רבה בסימן תנ"ד סק"א, ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י צ"ל דפעמים קורין סובין מה שקורין מורסן וכן להיפוך, עיי"ש, ופירש כן בדעת הרע"ב שסתם במשנתינו כפי' הרמב"ם, (ובזה ניחא מה שעמד התוי"ט בסתירת ד' הרע"ב לפירושו בשבת שהביא שם גם לפירש"י).

**והפמ"ג באש"א שם סק"א כתב לישב בדוחק לדעת רש"י, דגם מורסן אינו מותר אלא בישנות, והא דתנן דסובין של חדשות אסורות ושל ישנות מותרות, הוא לרבותא דאף סובין דגריעי אינם מותרות אלא בישנות, ועד"ז כתב בתשו' גוו"ר יו"ד כלל ד' סימן ו' ד"ה ועוד י"ל.**

**והגוו"ר שם ד"ה ובמסכת תרומות כתב לפרש עוד, דלעולם סובין הוא קליפה החיצונה ומורסן הוא קליפה הפנימית, והוא דסובין חדשות אסורות ומורסן מותר אף בחדשות, הוא משום דבסובין שהוא קליפה החיצונה, כיון דהחטין חדשות והם רכות, כשכותשין אותם במכתשת מתחלקת קצת מן החטה ויוצאת עם הקליפה החיצונה, אך הקליפה הפנימית דהיא המורסן, אע"פ שהחטין חדשות, כיון דדוחקין בהן בריחים בחזקה, אין נשאר בהן מן הקמח.**

**טו] בחלה פ"ב מ"ו תנן דה' רבעים קמח חייבים בחלה הם ושאורן וסובן ומורסנן, והדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקכ"ב כתב דהיינו דכ"ז שהסובין והמורסן מעורבין בקמח יש עליהן תורת אוכל, והא דתנן הכא דהמורסן מותר, ואף הסובין אין אסורות אלא בחדשות, הוא כשנפרד מן הקמח, וכ"כ בשערי ישר שער ג' פ"י.[[946]](#footnote-947)**

**אך בד' התוי"ט לעיל פ"ה מ"ט מבו' דס"ל דהמורסן מותר אף קודם שנפרד מן הקמח, עיי"ש, ונת' בזה לעיל שם אות י"ב, וי"ל כן גם בדעת היש"ש בחולין פ"ז סימן נ"ז, עיי"ש, ועמש"נ לעיל פ"ה מ"ט אות י"ט לפרש לדבריו בע"א, - ולדעתם צ"ל דהא דסובן ומורסנן מצטרפין לחלה, הוא דין מסוים בדין שיעור דחלה, דאף דאין על הסובין והמורסן תורת אוכל, ה"ה מצטרפין להשלים לשיעור ה' רבים.**

**טז] בב"ב צ"ו ב' פליגי תנאי בשמרים שיש בהן טעם יין, דלת"ק מברכין עליהן שהכל, ולאחרים מברכין עליהן בפה"ג, ומפרש רבא דפלוגתייהו הוא בגונא דרמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, ואף בכה"ג ס"ל לת"ק דמברכין עליהן שהכל, ופרכינן עלה מהא דתנן דהמתמד ונתן מים במדה ומצא כדי מידתו פטור ור' יהודה מחייב, והרי דביותר מכדי מידתו לכו"ע חייב במעשר.**

**והרמב"ן שם הק' דמאי פריך, הרי במתמד ונתן יין במדה טבל הוא ואוסר בנו"ט, וע"כ כל שיש שם יותר מכדי מידתו ונתערב שם טבל ונתן טעם, ה"ז חייב במעשר, ומשא"כ לענין בפה"ג אין תורת יין עליו, וכתב לישב, ז"ל, וי"ל דשמרים לאו טבל הם, שאפי' המתמד ומצא על חד תלתא מים עכשיו הוא שנעשה יין ולא קודם לכן ולא הי' טבל כלל, הלכך כל היכא דליכא על חד תלתא מיא לרבא לאו חמרא הוא ופטור מן המעשר, ואינו אוסר מדין טבל דפסולת אוכלין הוא, "דאפי' בפירות של תרומה שנינו המורסן מותר סובין של חדשות אסורות של ישנות מותרות נוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין וכו'", הלכך שמרים של טבל אין עליהם איסור טבל וכשמתמד עכשיו הוא קובעו למעשר ובעינן דלהוי יין כדפרישית, עכ"ל.**

**ובס' משנת אברהם במשנתינו כתב לפרש בדבריו, דהוא משום דלחיוב תרו"מ בעינן שיהא תורת פרי עליו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בברכות ל"ו א', ונת' לעיל פ"י מ"ה אות ב' בהערה, ופסולת אוכלין אין שם פרי עליו, וע"כ אינו חייב בתרו"מ, וזהו שכתב הרמב"ן דה"נ הוא בשמרים, דפסולת אוכלין הן ואין עליהן תורת פרי, ורק ע"י שנעשו יין חייל עליהן תורת פרי להתחייב בתרו"מ,[[947]](#footnote-948) - וראיתי לסייע לזה ממש"כ הריטב"א בב"ב שם, ז"ל, והנכון דשמרים וחרצנים כה"ג "יצאו מתורת פרי לגמרי" ולא חייל עלייהו שם טבל, עכ"ל, ומשמע דהא דלי"ב איסור טבל, הוא משום דאין תורת פרי עליהן.**

**יז]** ונוהג בתרומה כדרך שהוא נוהג בחולין, **הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דמותר לנפות את התרומה ולהשליך מן הטנופת "כל מה שאינו ראוי לאכילה" כדרך שעושין בחולין, ומשמע דלא שרי להשליך את המורסן והסובין שאין ראויין לאכילה, אך סובין דחטין חדשות דראוי לאכילה אסור להשליכו, דהוי כמאבד תרומה, וצ"ע דא"כ מאי קמ"ל דנוהג בתרומה כדרך שנוהג בחולין, ומשמע דהא דשרי לעשות כן, הוא משום דכן הוא הדרך אף בחולין, הרי אין על המורסן והסובין קדושת תרומה כלל, ומ"ט יהא אסור לנפות את התרומה ולהשליך את המורסן והסובין.**

**ולכאו' מוכח מזה, דכ"ז דהמורסן והסובין מעורבין בקמח, יש עליהן תורת אוכל ויש עליהן קדושת תרומה, וכל הא דהן מותרין, הוא כשנפרדו מן הקמח, וזהו דקמ"ל דאפ"ה מותר לנפות את התרומה כדרך שהוא נוהג בחולין, אף דהוא מפסיד בזה את הסובין והמורסן שהי' עליהן קדושת תרומה.[[948]](#footnote-949)**

**יח]** המסלת קב או קבים לסאה לא יאבד את השאר אלא מניחו במקום המוצנע, **הרמב"ם בפיה"ש כתב דהוא משום דהשאר ראוי לאכילה ואסור לאבד את התרומה, וע"כ מניחין אותו במקום המוצנע.**

**ונתחדש בזה דאף דע"י שהוא מסלת את התרומה, ילך המותר לאיבוד, דאף שמניח אותו במקום המוצנע, הרי אינו עומד לאכלו, מ"מ מותר לו לעשות כן, והיינו משום דכן הוא נוהג בחולין, - והמלאכת שלמה הביא מבתו"כ פר' אמור פ"ד דילפינן לה מדכתיב** **כי לחמו הוא, ופירש הראב"ד שם דמדקאמר לחמו ולא קאמר לחם, ש"מ לחמו הראוי לו, שאם הוא מפונק ואינו אוכל את החטים כי אם סולת גמור, יכול הוא לעשות כן לאוכלי תרומה ואינו חושש להפסד תרומה,[[949]](#footnote-950) ועי' בחזו"א שביעית סימן י"ד סק"ו במש"כ עוד בזה.**

**יט] הר"ש הביא מירושלמי דפריך כך הוא שיעורה והא תניא מסלת בחטין כל שהוא רוצה, ובד' הגר"א בשנו"א נראה דמפרש דהיינו דפריך על הא דתנן דמסלת קב או קבים, ומשמע דלא שרי רק בכה"ג, דאם יעשה יותר לא יהא השאר ראוי לכלום ונמצא מאבד תרומה, ולכאו' מכוון הדברים, דאסור לסלת, אלא כשהוא מוציא קב או קבים לסאה, דהד' או ה' קבים שנשתיירו עדיין ראויין לאכילה, ולא חשיב כמאבד תרומה, אך כל שהוא מוציא יותר מב' קבים לסאה, ולא נשתייר אלא פחות מד' קבים, אין השאר ראוי לאכילה, ונמצא מאבד תרומה, ומשני ר' ירמי' בשם ר' אילא, דכאן בשני רעבון כאן בשני שובע, ופירש הגר"א דהיינו דבשני רעבון יכול לסלת כמו שירצה דמ"מ יהא השאר ראוי לאכילה.**

**אך בביאור הגר"א לירושלמי פירש, דמהא דתנן דמסלת קב או קבים, משמע דאינו רשאי לעשות יותר נקי', והחזו"א בשביעית סימן י"ד סק"ו הוסיף לפרש דהיינו דאסור לו לסלת יותר משיעור קב לסאה, דחשיב כמפסיד את השאר, כיון שאין דרך לסלת ביותר, וע"ז פרכינן מהא דתניא דמסלת בחטין כל שהוא רוצה, ומשני דכאן בשנת שובע כאן בשנת רעבון, והחזו"א שם כתב דאפשר דהיינו דבשנת רעבון מותר לסלת ביותר דלא מקרי מפסיד דגם המורסין ימצאו להן אוכלין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**פי"א מ"ו**

**א]** מגורה וכו' אין מחייבין אותו להיות יושב ומלקט אחת אחת אלא מכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין, **בטעם הא דשרי ליתן לתוכה חולין אחר שכיבדה כדרכו ולי"ב משום מבטל איסור לכתחילה,[[950]](#footnote-951) מצינו כמה דרכים בד' הראשונים,** א **הר"ש לקמן מ"ח כתב דהוא משום דאינו מתכוין לבטל, ובפשוטו צ"ל לפ"ז, דהא דלא שרי ליתן לתוכה חולין אלא כשכיבד כדרכו, הוא משום דכל הא דחשבינן לה כאין מתכוין לבטל, הוא רק כשכיבד כדרכו, דזהו דרך תשמישו, אך אם לא כיבד כדרכו, חשיב כמתכוין לבטל.**

**וי"ל עוד בזה, למש"כ בתשו' נובי"ק** יו"ד סימן כ"ו בהג"ה, דלא התירו לבטל כשאין כונתו לבטל, אלא בדבר שכבר נתערב בהיתר, אך לא הותר לערב לכתחילה ולבטל, אף שאין כונתו לכך, והוכיח כן מהא דלא שרינן לבשל בקדירה שבלעה איסור, אף כשיש בהיתר ס' כנגד האיסור, (והרשב"א התיר בדבר שדרכו בשפע, והרא"ה אסר אף בכה"ג), וכ"כ גם במהדו"ת סימן מ"ו וסימן נ"ו וסימן נ"ז, והנחלת צבי בסימן פ"ד סי"ד תמה על דבריו, עיי"ש, - ובסימן מ"ו שם כתב דלא תיקשי ע"ז ממש"כ הב"י ביו"ד סימן קל"ח דאין מחויבין ללקט החרצנים אלא מכבדן ודיו, והוא מד' הר"ש לקמן שם, ששם אינו רואה בעיניו, ואינו מחויב לחפש אחר הכיבוד, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דע"כ לא שרי אלא כשכיבד כדרכו, אך כ"ז שלא כיבד כדרכו, לא הותר לערב לכתחילה ולבטל, אף שאין כונתו לכך.

**ב]** ב **הרמב"ן בב"ב פ"ז א' כתב דקל הוא שהקילו חכמים בדבר, מפני שאי אפשר להטריח על הצבור יותר מדי, והר"ן שם הוסיף לפרש דהוא משום דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדרבנן, ולא אסרו חכמים בכה"ג.[[951]](#footnote-952)**

**ומבו' עוד בד' הרמב"ן וש"ר שם, דכל מה שהתירו בזה, הוא משום דודאי יהא בהיתר שיעור ביטול, אך בקדירה שבלעה תרומה דטובא בלע וטובא פליט, לא התירו חכמים לבטל, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן רכ"ב דימה ד"ז לדינא דכלי שדרכו להשתמש בשפע שנבלע בו דבר מועט מותר לבשל בו לכתחילה, כיון דא"א לבא לידי נתינת טעם, וכמש"כ בתוה"ב בית ד' שער ד'.[[952]](#footnote-953)**

**ג] והנה הרשב"א שם כתב בתחילת דבריו, דהתירא דדרכו להשתמש בו בשפע, הוא רק באיסור בלוע, והא דשרינן הכא אף דאין האיסור בלוע, איירי בתרומה בזה"ז דרבנן, ולא חשו לאיסור מועט כזה, - אך כתב דדעת כמה מקמאי דאיירי אף בתרומה דאורייתא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בב"ב שם, ואף בזה שרי כיון דא"א לבא לידי נתינת טעם.**

**והרשב"א שם נקט, דלהני קמאי דאיירי אף בתרומה דאורייתא, אי"ז דין מסוים בתרומה, אלא ה"ה בשאר איסורים שנשתייר משהו בעין שאין דרך בנ"א ללקט מבטלין לכתחילה, - אך בד' הרמב"ן בב"ב שם נראה דהוא דין מסוים בתרומה, וכתב דאין למדין ממנו לנבילה ויין נסך, - והרא"ה בבדה"ב בית ד' שער ד' לז: כתב דלא התירו אלא בתרומה שמערה בה חולין, דלא מיקרי ביטול איסור, שהתרומה אינה איסור והחולין אינם איסור, ולפיכך שרי כה"ג מפני טורח ציבור בתרומותיהן,[[953]](#footnote-954) - וגם הרשב"א במשמה"ב שם לח. כתב דדוקא בתרומה התירו לבטלה לכתחילה במה שאין דרך הבעלים להקפיד בחוליהם, והפר"ח בסימן קכ"א סקט"ו עמד בסתירת דברי הרשב"א בזה.**

**ד]** ג **התורי"ד בב"ב פ"ז ב' כתב בהא דתנן לקמן מ"ח דהמערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין, דהא דלי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, הוא משום דלא אסרו אלא כשהאיסור בעין, אבל בכה"ג דהשמן מובלע בדופני הכלי, לא חשיב, ומותר לבטלו לכתחילה, - ולכאו' לפי דבריו מתפרש כן גם דינא דמשנתינו, דהחטין המשתיירין אחר כיבוד כדרכו, ל"ה כאיסור בעין, ולא חשיבי, וע"כ מותר לבטלן לכתחילה.**

**ה]** ד הריטב"א בב"ב שם כתב דמצינו לפרש דלא איירי במגורה שהונח בה חטין של תרומה, אלא איירי כשקרא שם תרומה על חטין שבמגורה, ובכה"ג אמרינן דל"ה דעתו לקרות שם על מה שנשתייר במגורה אחר הכיבוד, דאינו עומד לבא ליד כהן, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, ויתבאר עוד בזה בעזה"י לקמן מ"ח.

ו] **ה** הרמב"ם בפט"ו מתרומות הי"ט כתב דקדרה שבישל בה תרומה לא יבשל בה חולין, ואם בישל בנותן טעם, ואם שטף הקדרה במים או ביין ה"ז מותר לבשל בה, והראב"ד שם השיג ע"ז, דאין להתיר לבשל בה אלא כשהגעילה בחמין, ודוקא בקדירה של נחושת, אבל קדירה של חרס אין לה תקנה, וכבר נשאל ע"ז הרמב"ם בתשו' סימן שד"מ מחכמי לוניל, והשיב, ז"ל, על המשנה השנוי' בסוף תרומות סמכתי, דהא תנן המערה מכד לכד והטיף ג' טיפין נותן לתוכה חולין וכו', ואין הצחצוחין הנשארים שם בכד מדמעין וכו', ממשנה זו דקדקתי שאין קדירה זו שנתבשלה בה תרומה צריכה הגעלה לחולין אלא שטיפה בלבד, וק"ו הדברים אם היין או השמן הנשאר בדופני הכד אינו מדמע אעפ"י שאלו הרכין הכד על צדה הי' מתמצה ממנה תרומה המדמעת וכל הצחצוחין הנשארים הן עצמה של תרומה, ק"ו לתרומה שנבלעת בחרסית שיעלה על הדעת שיצא אותו הנבלע וידמע, שזה הנבלע בחרסית אין בו ממש ודאי ולא הוא עין התרומה אלא המים שנתבשלה בהם התרומה הנבלעים בקדרה, ואין לאותו היוצא אם יצא ממש ולא טעם וכו', עכ"ל.

ובביאור דבריו כתב הקר"א בנזיר ל"ז ב', דהא דמערה מכד לכד וכו' נותן לתוכה חולין, ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, הוא משום דליכא איסור במה שנשאר בכד משום דלא חשיב כלל, ודמי להא דתנן לעיל מ"ה דגריני תרומה דהשליכן מותרין, ולא מצינו כן בשאר איסורין, ובע"כ היינו משום דתרומה שאני דבדעת הכהן תלוי קצת, וכל שאין חשובים לו אין עליהם איסור תרומה, ומצינו כה"ג בתרומה דאם סך הכהן בשמן של תרומה מותר אחר כך ישראל להתעגל בו משום דכבר נתחללה על ידי סיכת כהן, וה"נ דכוותה כל שאכל הכהן עיקר אכילתו, דבר שאינו נשאר אח"כ אין בו איסור תרומה, עכ"ד, וכבר כתב עד"ז הרדב"ז בהל' תרומות שם דההיתר בזה הוא משום דכל תרומה שאין הכהנים מקפידים עלי' מחמת מיעוט אינה אוסרת, ועד"ז כתבו הרש"ש לעיל מ"ה, והמקד"ד קדשים סימן ל"א סק"א.

ובפשוטו לפ"ד הרמב"ם מתפרש כן גם דינא דמשנתינו, דהא דמכבד כדרכו ונותן לתוך החולין, הוא משום דליכא איסור תרומה על החולין שנשתיירו במגורה, וכ"כ הרש"ש שם, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הי"ד, ונת' להלן אות ח'.

ז] **ו** התורי"ד בע"ז ל"ג א' כתב הק' בהא דתנן לקמן מ"ח דהמערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין, דמ"ש מדינא דנודות הגויים וקנקניהן דצריכין הכשר, וכתב לישב, ז"ל, ונ"ל לתרץ דהתם לא קמיירי אלא במשמרת התרומה שאינו חייב לנהוג בתרומה אלא כמו שנוהג בחולין, כדתנן ברישא דההיא מגורה שפינה ממנה חיטי תרומה וכו' מכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין וכו', ומשו"ה תני הכי שאם מנטף ג' טיפין שרי למיתב לתוכה חולין ולא אמרי' ימצה הכד כל כך עד שלא תשאר בה אפילו טפה אחת אלא בהטפה ג' טיפין די לנו כדרך שהוא נוהג בחולין וכו', ואע"פ שאם הרכינה ומיצת ונתקבץ השמן למקום אחד הוא תרומה, אפ"ה כיון שהוא מפוזר בדופני הכד לא חשוב ואינו מוזהר בשמירתו אלא נותן לתוכה חולין ומבטל התרומה שבדופני הכד בידים, אבל מיהו לענין איסור והיתר אותן החולין אינן נאכלין אלא לכהנים ואם רוצה להאכילן לזרים צריך לשכשך הכד במים, עכ"ל.[[954]](#footnote-955)

ומבו' בדבריו, דהא דתני הכא דאין מחייבין אותו להיות יושב ומלקט וכו', הוא כלפי דינא דמשמרת, דאף דאסור לבטל תרומה בחולין מכח דינא דמשמרת, מ"מ אינו חייב מכח זה לנהוג בתרומה אלא כדרך שנוהג בחולין, וע"כ הוא מותר לכבד כדרכו וליתן לתוכה חולין, - ולכאו' לפ"ז לא מצינו כלל דבכה"ג לא אסרינן משום הא דאין מבטלין איסור לכתחילה, די"ל דאיירי הכא בכהן שנותן חטין במגורה, שאין דעתו להאכילם לזרים, ולי"ב לאיסורא דביטול איסור לכתחילה, והא דהוא אסור ליתן חטין אלא כשכיבד כדרכו, הוא משום דינא דמשמרת.

ח] המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הי"ד כתב, בהא דמכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין, דכתבו קצת מפרשים דלאו למימרא שאותם הגרעינין הנשארין מותרין לזרים בלא ביטול במאה, דודאי תרומה היא, אלא הכוונה היא שמותר ליתן לתוכה חולין, ואע"פ שהתרומה מסתמא מתבטלת בק', אי"ז נקרא מבטיל איסור לכתחילה, וגם אינו נקרא מפסיד את התרומה,[[955]](#footnote-956) שאין לו לנהוג בתרומה אלא כדרך שנוהג בחולין, ואותו המעט כמו שבחולין אינו מקפיד בו ואינו מדקדק גם בתרומה אין לו לחוש להפסידו, ובהמש"ד כתב דקל הוא שהקילו שלא להטריח על הציבור יותר מדאי, ועיי"ש שכתב לדקדק מד' הר"ש דשרי אף בדליכא שיעור ביטול, וכן נראה מד' הרמב"ם בתשו', ועיי"ש בסו"ד במש"כ לפרש הטעם בזה.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי בטעם ההיתר, דלהני קמאי דס"ל דאין על חטין אלו שנשתיירו תורת תרומה, משום דל"ה דעתו לקרות שם עליהן, או משום דלא חשיבי, ודאי דל"ב שיהיו בחולין שיעור ביטול, אך להני קמאי דס"ל דיש על חטין אלו שנשתיירו תורת תרומה, ואלא שהתירו לבטלם, משום דאינו מתכוין לבטל, או משום דא"א להטריח יותר מדאי, או משום דלא חשיבי, בעינן שיהא בחולין שיעור ביטול.[[956]](#footnote-957)

אמנם הנה בחי' הרמב"ן בב"ב שם כתב, ז"ל, השאר בטל וכו' לענין זה שמותר להרבות עליו חולין והוא בטל בהן "ואינו מדמע" קל הוא שהקילו חכמים בדבר מפני שא"א להטריח על הצבור יותר מדאי, עכ"ל, ומשמע דאי"ז מדמע כלל, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, שכל בצונן משנטף השאר מותר לבטלו "ברוב" ואפי' בתרומה דאורייתא, והיינו דמכח הא דא"א להטריח על הציבור יותר מדאי, הקילו גם דלא תהא תרומה זו מדמעת.[[957]](#footnote-958)

ט] הפר"ח בסימן צ"ט סק"ח כתב להוכיח כדעת התוס' דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, מהא דשרי הכא לכבד כדרכו וליתן לתוכה חולין, ונהי נמי דבכה"ג ודאי אין אסור מה"ת לבטל, כיון שאין כונתו לבטל האיסור ליהנות ממנו, וכמש"כ בסימן ס"ד סקכ"ו, מ"מ אם איתא דביטול האיסורין אסור מה"ת, מדרבנן מיהא היכי מקילינן כולי האי, ובע"כ דעיקר הא דאין מבטלין איסור לכתחילה הוא מדרבנן, ומשו"ה הקילו בביטול האיסורין ולא אטרחוהו רבנן במידי שאין דרכן של בני אדם ללקט ולטפח, עכ"ד, ובשיורי ברכה שם אות ג' הביא מד' כמה מרבוותא שדחו ראי' זו, ועמש"כ בזה באמרי בינה דיני בב"ח סימן ט"ז, וביד יהודה סימן צ"ט סקי"ב, ואכמ"ל.

י] במכתבים שבסוף חי' הגרי"ז, השיב להגר"י אברמסקי, שכתב לפרש דהא דאין מחייבין אותו ללקוט אחת אחת ולי"ב משום משמרת, הוא משום דבתערובת דיבש ביבש, לא נהפך האיסור להיות היתר ולא פקע שם תרומה מעיקר החפצא, ומשא"כ בתערובת דלח בלח דהאיסור נהפך להיות היתר ופקע שם תרומה מעיקר החפצא, ה"ז אסור משום משמרת תרומותי, והגרי"ז תמה ע"ז דהרי גם בלח תנן לקמן מ"ח דמטיף ג' טיפין ודיו, ומותר ליתן לתוכה חולין, ולא איכפת לן בביטול התרומה, ועיי"ש שכתב עוד דגם עצם החילוק לא ברירא כולי האי, דמאי נפ"מ בדין משמרת תרומותי וקיום מצותה אם פקע מינה שם תרומה או שנאכלת לזרים ע"י ביטול, עכ"פ לא מיקיימא בה מצותה ודינה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ואמנם בפשוטו הא דמותר הכא לבטל ולי"ב משום דין משמרת, אף אם ביטול תרומה בחולין אסור משום משמרת, הוא משום דע"ז מהני הא דנוהג בתרומה כדרך שנוהג בחולין, וכמש"כ התורי"ד בע"ז, ונת' לעיל אות ז', וכ"ה משמעות מתניתין לקמן מ"ז, וכמש"נ שם אות א'.

**פי"א מ"ז**

א] **וכן חבית של שמן שנשפכה אין מחיבין אותו להיות יושב ומטפח אלא נוהג בה כדרך שהוא נוהג בחולין,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי בחבית של שמן שנשפכה לארץ, ואין מחייבין אותו לדקדק באסיפת השמן מן הקרקע על שלא ישאר ממנו שום לחלוחית, אלא אוסף כדרך שאוסף אילו נשפכה לו חבית של חולין, - והיינו דבכלל דינא דמשמרת תרומותי הוא להציל תרומה העומדת ליפסד, וע"כ הוא מחויב לאסוף את השמן מן הקרקע, ואך שאינו מחויב מכח דינא דמשמרת אלא כמו שהוא נוהג בחולין.

והר"ש לקמן מ"ח כתב דלא משמע דאיירי בנשפכה לארץ, דלא קתני הכא חבית שנשברה, כדתנן בשבת קמ"ג ב', והא דתנן דאין מחייבין אותו להיות יושב ומטפח, היינו לטפח את החבית, דלא חייש במה שמתייבש כוס של שמן והולך וכלה,[[958]](#footnote-959) ולא אסרינן לה משום איבוד תרומה, - וגם לפ"ז מתפרש הא דלא חייש במה שמתיבש הכוס של שמן והולך וכלה, דהוא משום דאינו מחויב מכח דינא דמשמרת אלא כמו שהוא נוהג בחולין.

ב] והנה לפ"ז, הרי מהא דמדמי מתניתין הך דינא לדינא דמגורה וכו' דמכבד כדרכו ונותן לתוך החולין, משמע דגם התם הי' מקום לאסור מדינא דמשמרת, דביטול תרומה בחולין אסור משום משמרת, והא דשרי הוא משום דאינו מחויב מכח דינא דמשמרת אלא כמו שהוא נוהג בחולין, וכמש"כ התורי"ד בע"ז ל"ג א', ונת' לעיל מ"ו אות ז' ואות י'.[[959]](#footnote-960)

ג] **אך הנה בד'** הרשב"א בתשו' ח"א סימן רכ"ב מבו' דמפרש למשנתינו דהא דאין מחייבין אותו להיות יושב ומטפח, היינו דמותר ליתן לתוכה חולין ולא אסרינן לה משום ביטול איסור לכתחילה, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בב"ב פ"ז א' בתו"ד, עיי"ש,[[960]](#footnote-961) ולפ"ז אין נידון משנתינו משום דינא דמשמרת, אלא משום דין ביטול איסור לכתחילה, וה"נ הא דתנן במגורה דמכבד כדרכו ונותן לתוך החולין, היינו דכה"ג לי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, ולפ"ז אין ללמוד מהכא דאסור לבטל תרומה בחולין מדינא דמשמרת.

ד] הר"ש לקמן שם כתב כתב דכוס שפינו ממנו יין נסך אסור ליתן לתוכו יין, ואע"ג דתנן הכא דלא חייבוהו לטפח, לא דמי, דהכא לא איירי ברוצה לתת לתוכה חולין ולהאכיל לזרים,[[961]](#footnote-962) אלא איירי לענין איבוד התרומה, וכנ"ל, וזה דלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א דאיירי הכא ברוצה לתת לתוכה חולין, וכנ"ל, - ונתחדש בדבריו **דהכא לא הותר ליתן לתוכה חולין, וצ"ב דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ו במגורה שפינה ממנה חיטי תרומה דנותן לתוכה חולין, ולא אסרינן לה משום ביטול איסור לכתחילה, משום דאינו מתכוין לבטל, וכמש"כ הר"ש לקמן שם, ומהא דתנן לקמן מ"ח דהמערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין.**

**פי"א מ"ח**

א] **המערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין,** בעליות דרבינו יונה ב"ב פ"ז ב' כתב דיש לפרש למשנתינו דאיירי כשאינו קורא שם תרומה מעכשיו על המידה, אלא דעתו שתהא תרומה לאחר שיריק אותה, וכתב דמה"ט כל שלא הרכינה ונתן לתוכה חולין, אין כאן לתרומה כלום, והיינו משום דהשמן שנשאר בכלי ואינו בכלל המידה, אין תורת תרומה עליו, ועד"ז כתב הריטב"א שם בתחילת דבריו, וכ"כ המלאכת שלמה בשם היראים.

ואמנם דחלוקין הן בחד מילתא, דבד' רבינו יונה מבו' דאיירי כשאמר שתהא תרומה לאחר שיריק אותה, וע"כ הוא דמה שאינו בכלל המידה ל"ה תרומה, אך בד' הריטב"א והיראים משמע דאיירי כשקרא עלי' שם תרומה מיד, ואפ"ה אמרינן דלא הי' דעתו לקרות שם על הטיפין שנשתיירו, ומשום דאין דעתו לקרות שם אלא על מה שראוי לבא לידי כהן שקרוב להתמצות ולהתקלט.[[962]](#footnote-963)??גם רבינו יונה פירש כן בתחילת דבריו?.

ב] והרמב"ן שם הק' על פי' זה, מהא דתנן לעיל דמגורה שפינה ממנה חטי תרומה וכו' מכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין, וכן חבית של שמן שנשפכה וכו' המערה מכד לכד ונטף שלש טפין נותן לתוכה חולין הרכינה ומיצת וכו', והיינו דהרי דינא דמגורה איירי בחטין של תרומה, ואפ"ה הקילו חכמים דמותר ליתן לתוכה חולין, מפני שא"א להטריח על הציבור יותר מדאי, וה"נ הא דהכא נותן לתוכה חולין הוא מה"ט, ולעיל מ"ו נת' עוד כמה דרכים שמצינו בד' הראשונים בטעם ההיתר ליתן לתוכה חולין, עיי"ש.

והריטב"א שם כתב דשפיר יש לפרש גם לדינא דמגורה, כשקרא שם תרומה על חיטי המגורה, ובזה אמרינן דלא הי' דעתו לקרות שם על החטין שנשתיירו אחר הכיבוד, - אך בד' הרמב"ן דלא ניח"ל לפרש כן, נראה דהוא משום דדבריו קיימו על פי' רבינו יונה דאיירי הכא כשקורא שם תרומה על המידה אחר שיריק אותה, וע"כ אין לפרש כן רק הכא די"ל דאיירי בכד של מידה, אך בההיא דמגורה אין לפרש כן, אך הריטב"א לטעמי' שפירשה כשקורא שם תרומה מיד, וגם בכה"ג אמרינן דאין דעתו לקרות שם על הטיפין שנשתיירו, וה"נ י"ל במגורה דאין דעתו לקרות שם על החיטין שנשתיירו אחר הכיבוד.

ג] **הרכינה ומיצת ה"ז תרומה,** בב"ב פ"ז א' תנן דהמוכר יין ושמן לחבירו חייב להטיף לו ג' טיפין, הרכינה ומיצת ה"ה של מוכר, ובגמ' שם פריך מהא דתנן הכא דהרכינה ומיצת ה"ז תרומה, ומשני דהתם משום יאוש בעלים נגעו בה, והתוס' שם כתבו דהו"מ לשנויי דהא דהוי תרומה הוא משום דאין ברירה דכשקרא שם אין ידוע איזה יהי' למטה, ומבו' בדבריהם דס"ל כדעת רש"י בחולין י"ד א' בכ"ד דאף למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה, (ואך דל"מ מה שנתברר לבסוף לברר למפרע, אלא הדבר ספק על מה חל), - ולכאו' דבריהם מתפרשים כמש"כ הריטב"א והיראים דאיירי הכא כשקרא שם תרומה על מדה זו, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' התוס' שם ד"ה והתנן, וזהו דפריך דכ"ה דהרכינה ומיצת ה"ה של מוכר ואינה בכלל המדה שמכר לו, ה"נ אינה בכלל המדה שקרא עלי' שם תרומה, וזהו שעמדו התוס' דהומ"ל דהא דה"ז תרומה הוא משום דאין ברירה,

ובעליות דרבינו יונה שם כתב לישב, דאם טעמא דמשנתינו הוא משום דאין ברירה, א"כ ליתני הרכינה ומיצת ה"ז אסורה, ומדקתני הרי היא של תרומה אלמא חייב ליתן המצוי לכהן, ואם אין המצוי בכלל המדה אלא דאסור לזרעם משום דאין ברירה, אינו חייב ליתן המצוי לכהן, דספק ממון להקל, ושמא המיצוי של חולין הוא, אלא מוכרו לכהן בדמי תרומה, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דמיירי כשאינו קורא שם התרומה מעכשיו על המדה, אלא דעתו שתהא תרומה לאחר שיריק אותה, וע"כ אם המיצוי בכלל המידה, אשתכח דחולין הוה ואין כאן תערובת של תרומה כלל, ומבו' בהמשך דבריו, דהא דלא תליא בברירה, הוא משום דכל דעושה שיחול לאחר שיתברר, ל"ב לדין ברירה, וכ"כ הראשוני בכ"ד.

ד] ובחי' הרמב"ן שם כתב לישב, דהא דברישא נותן לתוכה חולין, היינו דה"ז בטל בדפני החבית לענין זה שמותר להרבות עליו חולין והוא בטל בהן ואינו מדמע, קל הוא שהקילו חכמים בדבר מפני שא"א להטריח על הצבור יותר מדי, - והר"ן שם הוסיף לפרש, דלפ"ז הא דפרכינן ממשנתינו, הוא משום דגם הא דתנן דהרכינה ומיצת ה"ז תרומה היינו דאינו מותר לבטלה, וזהו דפריך דכיון דדינא דהכא דמי לדינא דהתם, דכשם שלא הטריחו התם על המוכר כך לא הטריחו הכא על המודד, ואפ"ה אמרו דאם הרכינה ומיצת ה"ה של תרומה ואין מותר לבטל לפי שאין בדבר זה טורח, א"כ ה"נ התם לימא דכוותה דה"ה של לוקח.[[963]](#footnote-964)

ה] ולדעת הר"ש דהא דברישא נותן לתוכה חולין, ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, הוא משום דאינו מתכוין לבטל, צ"ע דא"כ מאי פריך מהא דתנן דהרכינה ומיצת ה"ז תרומה, הרי ודאי דתרומה גמורה היא, שהרי אף כשלא הרכינה אמרינן דמה שנשתייר הוא תרומה, ואך דמותר ליתן לתוכה חולין משום דאינו מתכוין לבטל, וגם אי נימא כמש"כ הר"ן דהא דתנן דה"ז תרומה היינו שאסור לבטלה, אכתי צ"ע דמאי פריך, הרי כיון דתרומה היא יש לאסור לבטלה, דכל הא דברישא מותר לבטל, הוא משום דהשמן אינו ניכר ול"ה כמתכוין לבטל, אך כל שהרכינה ומיצת, הו"ל כמתכוין לבטל, וע"ד שנת' לעיל מ"ו אות א' בטעם הא דהתם לא שרינן ליתן לתוכה חולין אלא כשכיבד כדרכו.

ושמא י"ל בזה, דכל הא דכשהרכינה ומיצת חשיב כמתכוין לבטל ואסור לבטלו, הוא רק משום דמה שמתמצה מן הכלי חשיב מכלל עיקר מה שהי' בכלי, וע"כ הו"ל כמתכוין לבטל, אך אם אמרינן דהמתמצה מן הכלי לא חשיב, וע"כ הוא דהוי של מוכר, אף הי' לנו להתיר ליתן לתוכו חולין, ול"ה חשיב כמתכוין לבטל.

ו] ועד"ז צ"ל למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רכ"ב דהא דברישא נותן לתוכה חולין, ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, הוא מכח דינא דכלי שדרכו להשתמש בו בשפע, ואף שלא התירו בזה אלא בבליעות, מ"מ בתרומה בזה"ז דרבנן לא חשו לאיסור מועט כזה, - ולפ"ז מתפרש הא דפריך ממשנתינו, דכיון דהכא לא חששו לאיסור מועט, הרי דכיון דהרכינה ומיצת ה"ז של מוכר, משום דהמיצוי לא חשיב, הי' בדין דגם הכא אם הרכינה ומיצת, כיון דלא חשיב יהא מותר ליתן לתוכה חולין.[[964]](#footnote-965)

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, ואין אומרים כיון שיצא כל מה שיש בו ונטף ג' טיפין זא"ז יהי' כל מה שיתמצה ממנו אח"כ חולין מפני שהסיח דעתו ממנו, עכ"ל, וצ"ב דמאי ס"ד דמפני שהסיח דעתו ממנו יהא המתמצה חולין.

אמנם הדבר פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דברישא נותן לתוכה חולין, הוא משום דמה שנשתייר בכלי לא חשיב לכהן ופקע תורת תרומה מיני', ונת' לעיל מ"ו אות ו', וזהו דס"ד דאף המתמצה מן הכלי הסיח דעתו ממנו, ומכח זה פקע תורת תרומה מיני'.

ונראה דלדעתו מתפרש כן סוגיית הגמ' בב"ב, דפריך דמהא דתנן הכא דהרכינה ומיצת ה"ה של תרומה ולא פקע שם תרומה מיני', בע"כ דדעת הכהן ע"ז, וא"כ מ"ט התם אם הרכינה ומיצת ה"ה של מוכר, וע"ז משני דמשום יאוש בעלים נגעו בה, דטורח הוא ללוקח להמתין עד שיתמצה, וכמש"כ הרשב"ם שם.

ח] **וכמה תהא בתרומת מעשר של דמאי ויוליכנה לכהן,** מבו' דבתרומת מעשר של דמאי איכא דין נתינה לכהן, וזה **כמש"כ בפירש"י בסוטה מ"ח א' ד"ה מפריש דלא התירו לו לעכבו אצלו ולמכרו לכהן, משום דהמע"ה, דילמא כי משהי גבי' אכיל לי', וכ"כ הרא"ש בריש דמאי, וכ"כ התוס' ביומא ט' א', ופירשו טעם אחר בזה, עיי"ש, - אך הנה דעת הטור בסימן של"א דתרומת מעשר של דמאי מוכרה לכהן, והרי דאין בה דין נתינה, וקשיא מהכא.**

**אמנם הנה הגרע"א בכ"ד הק' ע"ד הטור מכ"ד, ובשערי חיים כתובות סימן פ"ג אות ד' כתב דמודה הטור דאיכא דין נתינה בתרומת מעשר של דמאי, והא דא"צ ליתנה לכהן בחינם, הוא משום דהדין נתינה הוא רק על גופה של תרומה, ולא על דמי', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובהערה שם כתב לפרש הטעם בע"א, - ולפ"ז ניחא גם הא דתנן הכא דיוליכנה לכהן, כיון דאיכא דין נתינה על גופה של התרומה.**

**ט] אחד משמונה לשמינית,[[965]](#footnote-966) הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכשתהא תרומ"ע של דמאי שמינית השמינית או יותר על כך, ה"ז חייב ליטפל בה עד שיגיענה ליד כהן, ומה שהוא פחות מזה אינו חייב להגיעו ליד כהן, אלא מצניעו עד שיבא כהן ויתננו לו או עד שיפסד,[[966]](#footnote-967) ומבו' בדבריו דכל שיש בה שמינית השמינית, ה"ה חייב להביאה לכהן.**

**אמנם הנה התוי"ט כתב דהא דתנן ויוליכנה לכהן, היינו דאינו רשאי להניחה במקום הפקר, אך אינו מחויב להביאה לכהן, וכמו שאמרו בחולין קל"ד ב' דאין ישראל חייבין להיטפל ולהביא התרומה מן העיר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ז,[[967]](#footnote-968) ולפי דבריו הא דתנן דכשהיא פחות משמונה לשמינית אינו מוליכה לכהן, היינו דמותר להניחה במקום הפקר ולי"ב דין משמרת.[[968]](#footnote-969)**

**אך בד' הרמב"ם מבו' שפירש למשנתינו לענין דין הנתינה, דכל שיש בה שמינית השמינית יש בה דין נתינה וחייב להביאה לכהן, וכל שאין בה שמינית השמינית לי"ב דין נתינה ואינו חייב להביאה לכהן, והתורת זרעים בסו"ד כתב דהוא משום דפחות משיעור זה אין הכהן מקפיד עליו, וע"כ לי"ב דין נתינה.**

**י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתני הכא להך דינא, הוא משום שכבר דיבר בשיעורין המועטין של תרומה שאין חוששין להן מחמת מיעוטן, כגון גרגרים הנשארים מפוזרים באוצר וכו', לפיכך הזכיר גם השיעור המועט של תרומת מעשר של דמאי שאינו חייב להגיעו ליד כהן, עכ"ד, ולכאו' דבריו הם לטעמי' דדינא דגרגרים הנשארים מפוזרים באוצר אין תורת תרומה עליהן, משום דלא חשיבי, וה"נ תני הכא שיעור תרומת מעשר של דמאי דא"צ ליתנה לכהן, משום דלא חשיבא.**

**יא] הר"ש כתב דכל הא דפחות משמינית השמינית א"צ להוליכה לכהן, הוא בדמאי, אבל בודאי צריך להוליכה לכהן, אך הרמב"ם בפ"ג מתרומות הט"ז כתב להך דינא בכל תרומת מעשר, דכל שאין בה אחד בשמונה בשמינית אינו מטפל להוליכה לכהן,[[969]](#footnote-970) וצ"ע.**

**פי"א מ"ט**

א] **כרשיני תרומה מאכילין אותן לבהמה ולחי' ולתרנגולים, הר"ש והרא"ש פירשו דכרשינין ראויין למאכל אדם, וע"כ נוהג בהן תרו"מ, ומ"מ כיון דעיקרן למאכל בהמה נותנין אותן לבהמה, ול"ה כהפסד תרומה, וכ"כ התוס' ביבמות ס"ו ב' ד"ה כרשיני ובב"מ צ' א' ד"ה והדשות.**

**ובתו"כ אמור פר' ה' ה"ו ילפינן מדכתיב נפש, דהבהמה אוכלת בכרשיני תרומה, ולכאו' היינו דמהך קרא ילפינן דתרומה ניתנה אף לאכילת בהמה, וע"כ אף דתרומה העומדת לאדם אסור להאכילה לבהמה משום הפסד תרומה, מ"מ כרשינין דעיקרן למאכל בהמה, ואי"ז הפסד תרומה להאכילם לבהמה, מותר להאכילן לבהמה, ועמש"נ בזה להלן אות ד'.**

**ב] והריבמ"צ בשלהי מתניתין כתב דמשנתינו עד שלא גזרו על הכרשינין להיות אוכל אדם, דמשגזרו עליהן אפי' הכהן לפרתו לא יאכילם, דאין מאכילין לבהמה אוכלי תרומה המיוחדין לאדם, ומקור דבריו הוא מירושלמי בחלה פ"ד, דאמרו התם דאימתי גזרו על הכרשינין ר' יוסי אומר בימי רעבון וכו', ופירשו הריבמ"צ והר"ש שם מ"ט דהיינו דבימי רעבון גזרו על הכרשינין שלא יאכילום לבהמתם, והריבמ"צ הוסיף לפרש, דהוא משום דבשני רעבון סמכו עליהן בנ"א והיו אוכלין אותן, (ומכח זה גזרו לחשבם כאוכל אדם, דאסור להאכילו לבהמה).**

**אך הרמב"ם בפיהמ"ש בחלה שם פירש, בהא דגזרו על הכרשינין, דהיינו דמדינא כיון דהם מאכל בהמה אין חוששין לטומאתן,[[970]](#footnote-971) ומותר ליתנם לכל כהן, וגזרו עליהן מפני שהיו נאכלין בימי רעבון וחוששין שמא יאכלם בטומאה, ולפיכך אינם ניתנין אלא לחבר כדין כל תרומה.[[971]](#footnote-972)**

**ג] ובפי' הר"ש לתו"כ שם כתב, דהא דילפינן מקרא דבהמה אוכלת בכרשיני תרומה, אסמכתא היא, דאין תרומה מכרשינין מה"ת, ובפ' אחרון דחלה בירושלמי בימי רעב שהיו בימי דוד גזרו עליהן שיפרישו תרומה מכרשינין כדי שלא תשתכח, עכ"ד, ומבו' דמפרש דמה שאמרו דגזרו על הכרשינין, היינו דגזרו עליהן לחייבן בתרו"מ,[[972]](#footnote-973) וכ"כ בפי' הרש"ס לירושלמי שם.[[973]](#footnote-974)**

**והרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ב כתב, ז"ל, הכרשינין אע"פ שאינם מאכל אדם, הואיל ואוכלין אותן בשני רעבון חייבין בתרו"מ, - והרדב"ז והכס"מ שם פירשו דהרמב"ם פירש כן למה שאמרו בירושלמי דאימתי גזרו על הכרשינין בשני רעבון, ומבו' לפ"ז בדעתו דמדאורייתא אין הכרשינין חייבין בתרו"מ, ואך דגזרו עליהן חכמים לחייבן, וכ"כ המהר"י קורקוס שם פי"ב ה"ז, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לפרש לד' הירושלמי בע"א, - אך בד' הקרית ספר שם מבו' שפירש לד' הרמב"ם, דכרשינין חייבין מדאורייתא משום שהן נאכלין לאדם בשני רעבון, עיי"ש, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל שם.**

**ד] בעיקר הך דינא דמותר להאכיל כרשיני תרומה לבהמה, לכאו' מבו' מזה, דעיקר הא דאסור להאכיל תרומה לבהמה, הוא משום הפסד תרומה, וכל' התוס' והר"ש, וע"כ הוא דבכרשיני תרומה דהן עומדין לאכילת בהמה, מותר להאכילן לבהמה, דאי"ז הפסד, וכ"כ האו"ש בפ"ט מתרומות ה"י בדעת הרמב"ם, - ועפי"ז צידד המהר"ם חביב בתשו' קול גדול סימן נ"ו להתיר להאכיל בזה"ז תרומה לבהמה, כיון דבזה"ז אין לה אוכלין, וליכא הפסד בהאכלתה לבהמה, וכן נקט החזו"א בשביעית סו"ס ה', והאו"ש שם כתב דתרומה שנתקלקלה קצת מותר להאכילה לבהמה, דכבר אי"ז הפסד.[[974]](#footnote-975)**

**אך בתדב"א פרק י"ג תניא דמעשה בכהן שנפלה עליו אש ואכלה ממנו וכו', בא וישב לפני חכמים וכו', עד שבא וכו' אמר לו המאכיל את בהמתו תרומה מהו, אמר לו מותר וכו' אמר לו אני כהן והאכלתי את בהמתי תרומה, וכששמעו חכמים בדבר ענו כולם כאחת ואמרו וכו' וכי תרומה שאין לה אוכלין וקדשים שאין להן אוכלים כלום הולכים אלא לשריפה, אלא עשית שלא כדין, אמר להן, הלא כרשיני תרומה מאכילין אותם לבהמה ולחי' ולתרנגולין אמרו לו לא אמרו אלא מפני שהן מאכל בהמה, ובשני רעבון בני אדם אוכלין אותם לפיכך גזר עליהן דוד בשני רעבון, והתירום למאכל בהמה, מכאן אמרו כל המאכיל את בהמתו תרומה וכו' עליו הכתוב אומר בוזה דרכיו יומת, - ומבו' דאף תרומה שאין לה אוכלין, והולכת לשריפה, אסור להאכילה לבהמה, אף דלי"ב משום הפסד, ורק בכרשינין שאין בהן דין תרו"מ אלא מגזירת דוד, התירום למאכל בהמה,[[975]](#footnote-976) ולכאו' הטעם בזה, דס"ל דתרומה לא ניתנה לבהמה כלל, ואף לבהמת כהן, ורק בכרשיני תרומה שאינם חייבין בתרו"מ אלא מגזירת דוד, הקילו שיהיו ניתנים אף לבהמה, אך באו"ש בפ"ט מתרומות ה"י נקט דהאיסור בזה הוא משום הפסד, עיי"ש, - ולפ"ז אף בזה"ז אין להאכיל תרומה לבהמה, וכ"כ המהר"ם חביב שם לדקדק מל' הטור בסימן של"א, עיי"ש.[[976]](#footnote-977)**

**ה] בפירש"י בשבת קכ"ו ב' ד"ה מפנין ובב"מ צ' א' ד"ה ממון גבוה מבו' דמותר להאכיל כל תרומה לבהמה,[[977]](#footnote-978) וכ"נ בדבריו בפסחים י"ג א' ד"ה טהורות, וכן צידד המהר"י קורקוס בפ"ט מתרומות ה"ז בדעת הרמב"ם שם ובפ"ו ה"א שסתם דמותר להאכיל תרומה לבהמת כהן, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ט מ"ג, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ז' ח', ואכמ"ל,[[978]](#footnote-979) וכ"כ בתוס' אנשי שם בשם ס' לה"מ שכתב כן בדעת הרמב"ם והחינוך, - ועיי"ש שהביא מס' שושנים לדוד שנחלק ע"ז, דאף שכתב הרמב"ם דתרומה ניתנה גם לאכילת בהמה, מ"מ אסור להאכילה לבהמה משום הפסד, וכ"כ בדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ב מתרומות ה"א, עיי"ש.**

**ו]** ישראל ששכר פרה מכהן מאכילה כרשיני תרומה, **בפירש"י בע"ז ט"ו א' ד"ה יאכילנה כתב דהיינו אף כשמזונותי' על הישראל,[[979]](#footnote-980) - אך התור"פ בפסחים ל"ד א' כתב דכל שמזונותי' על ישראל אסור להאכילה כרשיני תרומה, משום איסור הנאה של כילוי, דכיון דמזונותי' על הישראל, הוי ההנאה של הישראל, ועי"ש שדקדק כן, מהא דלא תני במשנתינו אע"פ שמזוונתי' עליו, ע"ד הא דתנן דישראל ששכר פרה מישראל "אע"פ שמזונותי' עליו, וכו'.[[980]](#footnote-981) ?ועי' עוד בד' התוס' וש"ר בע"ז שם שנחלקו ע"ד רש"י, ועי' מהרש"א שם במש"כ לפרש בדבריהם.?**

**ז]** וכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, **בטעם האיסור להאכיל כרשיני תרומה לבהמת ישראל מצינו כמה דרכים,** א הר"ש ו**הר"ש כתבו דהוא משום איסור הנאה של כילוי, וכ"כ התוס' בשבת כ"ו א', ובפסחים ט' א' ול"ד א', וביבמות ס"ו ב', ובנדה ט"ו ב', ורבים מקמאי, ונתבאר להלן אות ח' ואילך.**

ב **הר"ש והרא"ש כתבו בשם הר"מ מפונטייז"א דילפינן לה מדכתיב וכהן כי יקנה נפש קנין כספו, דאפי' נפש בהמה במשמע, ומשמע דוקא בהמתו דכהן אבל בהמתו דישראל לא, וכתבו ע"ז דמיהו אמת הוא דאף שאר הנאה של כילוי אסורה בשביל ישראל, כדתנן לקמן מ"י, - וצ"ב דכיון דמצינו דאף שאר הנאות של כילוי אסורות בשביל ישראל, מ"ט הוצרך הר"מ מפונטייז"א לפרש דהא דאין מאכילין תרומה לבהמת ישראל הוא מילפותא דקרא, והוא איסור בפנ"ע להאכיל תרומה לבהמת ישראל.[[981]](#footnote-982)**

**והתור"פ בפסחים ל"ד א' כתב לפרש בזה, דהא דבעינן לילפותא דקרא, הוא בכהן ששכר את הפרה של ישראל, דאע"פ שמזונות הבהמה על הכהן ואין הנאה לישראל,[[982]](#footnote-983) אפ"ה אסור, והוא מילפותא דקרא, וכתב לדחות, דהא דאסור להאכילה בכה"ג אף דאין הנאה לישראל, הוא משום דשמא יבא להאכילה יותר ממה שחייב ליתן לה, והוי הנאה דישראל.**

ג **המרדכי בר"פ אלמנה לכה"ג כתב בשם רבינו יקר, דהא דאסור להאכילה כרשיני תרומה הוא מפני שהבמה מתפטמת מן התרומה, ונמצא דהישראל יאכל תרומה, - והמרדכי שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אנו אוכלין תרנגולים המתפטמין מן השרצים, ועמש"כ בזה בקה"י יבמות סימן מ"ב, ומסיק דמכוון רבינו יקר לאסור בזה משום הגזירה דגידולי תרומה, ואכמ"ל.**

ד **האמר"מ בסימן י"ג סק"א כתב דלכאו' יש לפרש בזה בע"א, דהמאכיל תרומה לזרים, עובר גם באיסורא דמשמרת, כיון דלא ניתנה תרומה לאכילת זרים, וה"נ המאכיל תרומה לבהמת ישראל עובר באיסורא דמשמרת, ולא הותר להאכיל כרשינים אלא לבהמת כהן, דמתקיים בזה דין התרומה, ומשא"כ כשמאכיל לבהמת ישראל דלא ניתנה התרומה לכך, ה"ה עובר באיסורא דמשמרת, - ועיי"ש שכתב בדעת הראשונים שלא פירשו כן, דס"ל דבכרשינין דאין ראויין לאכילת אדם אלא ע"י הדחק, ליכא דין משמרת, דהו"ל כתרומה ההולכת לאיבוד דלי"ב דין משמרת,[[983]](#footnote-984) וע"כ אין לאסור להאכילם לבהמת ישראל אלא משום איסור הנאה של כילוי.**

**ח] בעיקר דין הנאה של כילוי בתרומה, נחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י בפסחים ל"ד א' פירש במה שאמרו התם דאבא שאול גבל של בית רבי הי' והיו מחמין לו חמין בחיטין של תרומה טמאה ללוש בהן עיסה בטהרה, דהיינו דהיו מחמין לו חמין בחיטין של תרומה טמאה שהיו לוקחין אותן מכהנים בזול, ומבו' בדבריו דלא נאסרה תרומה כלל לישראל בהנאה של כילוי, והא דתנן לקמן מ"י דאסור להדליק לצורך ישראל, היינו בתרומה שאינה של ישראל, דבזה לא הותר להדליק, אלא לצורך הכהן, דהו"ל כנתינה לכהן, - ובד' המאירי ביבמות ס"ו ב' נראה שפירש לדעת רש"י, דהא דאסור להאכיל כרשיני תרומה לבהמת ישראל, הוא בתרומה שאינה של ישראל, עיי"ש, וצ"ע דהיאך זה מתישב בהא דתנן דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, והרי דאף דהתרומה היא של המאכיל, מ"מ אסור להאכילה לבהמת ישראל.**

**אך דעת ר"ת בספר הישר סימן נ"ג דתרומה אסורה לישראל בהנאה של כילוי, ומה שאמרו דהיו מחמין לו חמין בחיטין של תרומה טמאה, היינו לכהנים של בית רבי, ודמי להא דתנן לקמן מ"י דמדליקין ברשות כהן, וכן דעת ש"ר, - ובד' ר"ת שם משמע דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, וכ"כ התוס' בכ"ד, אך מסקנת הר"ש והרא"ש במשנתינו ע"פ הירושלמי דאין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[984]](#footnote-985) וכ"כ הריטב"א בע"ז ט"ו א' בשם ר"ת.**

**ט] המשנה ראשונה כתב דבהמה של כהן וישראל בשותפות, מותר להאכילה כרשיני תרומה, וכתב לדמות ד"ז למש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הט"ז דמותר להדליק שמן שריפה לצורך שותפות דכהן וישראל, וכ"כ בתשו' כת"ס חו"מ סימן ל', ובתשו' שואל ומשיב תליתאה ח"ב סימן קל"ד, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן י' כתב בתו"ד, דבאותם הימים שהיא בבית כהן מותר להאכילה תרומה, דקנין כספו היא, ואף שחלק הישראל ג"כ נהנה.**

**אמנם הנה האו"ז בע"ז סימן קל"ח נקט בפשיטות דבהמה של כהן שיש לישראל שותפות בה אין מאכילין אותה כרשיני תרומה, וי"ל דהוא משום דס"ל דהאיסור להאכיל כרשיני תרומה לבהמת ישראל הוא מקרא דוכהן כי יקנה נפש קנין כספו, וכדעת הר"מ מפונטייז"א, וע"כ כל שאינה מיוחדת לכהן לבדו, אסור להאכילה תרומה, - וי"ל עוד, דאף אם האיסור להאכיל כרשיני תרומה לבהמת ישראל הוא משום הנאה של כילוי, מ"מ אסור להאכיל אף לבהמה שיש לישראל שותפות בה, ול"ד להא דמותר להדליק נר לצורך שותפות דכהן וישראל, דהתם הוא משום דנר לאחד נר למאה, ואין תוספת כילוי מכח הישראל, ומשא"כ כשיש לישראל חלק בבהמה, י"ל דחשיב דיש תוספת כילוי משום חלקו של הישראל בבהמה, וצ"ע.**

**י] בע"ז ט"ו א' שו"ט הגמ' אם שאלה ושכירות קניא או לא קניא,[[985]](#footnote-986) ונפ"מ בהשאיל או השכיר בהמה לגוי ועושה מלאכה בשבת אם יש בזה משום שביתת בהמתו,[[986]](#footnote-987) ומוכחינן מהא דתנן הכא דכהן ששכר פרה מישראל אע"פ שמזונותי' עליו לא יאכילנה כרשיני תרומה, ובע"כ דשכירות לא קניא, דאי שכירות קניא אמאי לא יאכילנה פרה דידי' היא.**

**והתוס' שם כתבו דאף דלענין אונאה אמרינן דיש אונאה לשכירות משום דממכר ליומא הוא, היינו רק לענין אונאה דכתיב ממכר מיותר, אך לשאר מילי אמרינן דשכירות לא קניא, וכ"כ התוס' בב"מ נ"ו ב' ד"ה והאי, - אך התוס' הרא"ש בב"מ שם כתב בתי' קמא, דכל הא דשכירות לא קניא הוא לענין דאינו קרוי ביתו של שוכר ולא קנין כספו אבל מ"מ קניא להשתמש בה כל ימי שכירותו, וכ"כ הנימו"י שם בשם הר"ן, וכ"כ בתוס' רבינו אלחנן ובתוס' הר"ש בע"ז שם, ובסה"ת סימן ק"מ.**

**והקה"י בשביעית סימן א' כתב דפליגי בגדר קנין שכירות, דהתוס' ס"ל דשכירות אינו מכירה לפירות, אלא הוא הקנאת שעבוד בעלמא, וע"כ לכל מילי ל"ה מכירה אפי' ליומי', ורק לענין אונאה ריבתה תורה דהוא גם בשכירות, אך ש"ר ס"ל דשכירות הויא כמכירת גוף לפירות, אלא דמ"מ כיון דהקנין הגוף הוא של משכיר לא מיקרי ביתו דשוכר אלא ביתו של משכיר.[[987]](#footnote-988)**

**יא] והנה הרמב"ן בכתובות נ"ט א' כתב, ז"ל, דשאלה ושכירות וכו' גופא קני לי' למילתי' ויכול למכור וכו' דהא קרינא בי' ביתו שלו לענין הקדש וכו', והא דמסקינן וכו' דשכירות לא קניא, לומר דאע"פ שהיא שכורה ביתו דמשכיר היא וקרינא בי' לא תביא תועבה אל ביתך, ומיהו שוכר נמי כיון דקני לי' גוף לפירותיו יש לו בקרקע, עכ"ל, והקה"י שם סק"ב פירש בדבריו, דכל הא דשכירות לא קניא, היינו דחשבינן לה גם כביתו של המשכיר, וע"כ קרינא בי' לא תביא תועבה אל ביתך, וע"כ הוא עובר משום שביתת בהמתו, אך לעולם חשבינן לה גם כביתו של השוכר, משום דיש לו בה גוף לפירות, ועמש"נ להלן אות י"ד בדעת רבינו אפרים בזה, - ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט תנן בישראל ששכר פרה מכהן דמאכילה כרשיני תרומה, הרי אף דשכירות לא קניא, וחשיבא גם כבהמתו של הכהן, מ"מ כיון דהויא גם בהמתו של הישראל, היאך הוא מאכילה כרשיני תרומה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה,[[988]](#footnote-989) ועמש"נ להלן אות י"ד לישב עוד בזה.**

**יב] והקה"י בע"ז סימן ז' חזר בו וכתב דהרמב"ן מודה דאף דיש להשוכר קנין פירות וזכות בעלות בבית המושכר, מ"מ אינו נקרא ביתו של שוכר, לפי שהבית בכללותו נקרא על שם בעל הקנין הגוף שהוא הבעלים העיקרי ולא ביתו דשוכר, ואך דמ"מ כייון דאותו קנין פירות שיש לשוכר בבית ממונא דילי' הוא, ע"כ שפיר הו"ל בכלל איש כי יקדיש את ביתו, דהרי התם ל"ב שיהא ביתו ממש, שהרי הקדש חל על כל דבר שבממון ול"ב בית דוקא, אלא דבעינן ממונא דידי' דומיא דביתו, ובזה כתב הרמב"ן דקרינן בי' ביתו שלו לענין להקדיש, דכאן א"צ מציאות של "ביתו" אלא שיהא "ממונא דילי'" דומיא דביתו שהוא שלו.**

**יג] התוס' ביבמות ס"ו א' ד"ה אלמנה כתבו, דהא דעבדי מלוג אין אוכלין בתרומה, הוא אף למ"ד דקנין פירות כקנין הגוף דמי, דמ"מ לא חשיב בהכי קנין כספו כיון דאין הגוף שלו, והאבי עזרי בפ"ז מתרומות ה"כ ובפ"ו משכירות ה"ה הק', דא"כ מה מייתי דשכירות לא קניא מהא דלא יאכילנה כרשיני תרומה, הרי לא עדיף שכירות מקנין פירות דאף אם כקנין הגוף דמי לא חשיב כקנין כספו.[[989]](#footnote-990)**

**אך הנה האבנ"מ בתשו' סימן י"ז פירש בד' התוס', דהא דלענין תרומה ל"מ קנין פירות אף למ"ד דכקנין הגוף דמי, הוא משום דאכילת עבד בתרומה תליא בהקנין איסור, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז ניחא דע"כ כ"ז הוא בעבדים דיש בהן קנין איסור, ואכילתם בתרומה היא מכח הקנין איסור, ולא סגי בהקנין ממון לחודי', כיון דהם זרים ואסורין בתרומה, אך בבהמת כהן דלי"ב אלא קנין ממון, ודאי דמהני קנין פירות למ"ד דכקנין הגוף דמי, וע"כ שפיר אמרו בכהן ששכר פרה מישראל דאם שכירות קניא הי' מאכילה כרשיני תרומה.**

**יד] האו"ז בע"ז סימן קל"ח כתב בשם רבינו אפרים, דאם שכר ישראל בית מגוי, אסור לישראל להניח לגוי שיכניס ע"ז לתוכו, וכן אם שכר בהמה וחימר אחרי' בשבת חייב חטאת, דהא דקי"ל דשכירות ושאלה לא קניא, היינו להוציא כולו מרשות בעליו, ומה"ט אם שכר גוי מישראל, אמרינן דאכתי נשאר לישראל בגוף הבהמה דשכירות לא קניא לגמרי, ואסור אם יעשה הגוי מלאכה בשבת בבהמתו, אבל קצת קניא, והובא בהג"א בספ"ק דע"ז, וברמ"א יו"ד סימן קנ"א ס"י,[[990]](#footnote-991) והאו"ז הק' ע"ז מהא דתנן דישראל ששכר פרה מכהן יאכילנה כרשיני תרומה. ואי קניא קצת א"כ יש בה שותפות לישראל באותה בהמה והיאך מאכילה בתרומה, וכתב דמ"מ הואיל ונפיק מפומי' דגוי נכון ליזהר.**

**ובד' המג"א בסימן רמ"ו סק"ח מבו' בישוב ד' רבינו אפרים, דהנה התוס' בע"ז שם ד"ה ישראל ששכר הק', דמ"ט לא מדייק דשכירות לא קניא אלא מסיפא דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, ולא מדייק לה מרישא דישראל ששכר פרה מכהן יאכילנה כרשיני תרומה, דאם שכירות קניא הויא פרה דישראל, והיאך הוא מאכילה כרשיני תרומה, וכתבו דהוא משום דאיירי כשמזונותי' על הכהן, וכ"כ הריטב"א שם, והמהרש"א שם כתב לפרש דהיינו, דכיון דאין מזונותי' על הישראל אלא על הכהן, ל"ה שכורה גמורה, והויא בהמתו של כהן דמותרת בתרומה,[[991]](#footnote-992) וכיון דדינא דישראל ששכר פרה מכהן דיאכילנה כרשיני תרומה הוא אם שכירות קניא, הרי דכ"ש דאם שכירות לא קניא דמאכילנה כרשיני תרומה, אף דגם אם שכירות לא קניא חשיב גם כבהמתו של השוכר, וכ"כ המקו"ח בסימן ת"מ סק"ה בתו"ד.[[992]](#footnote-993)**

**טו]** כהן ששם פרה מישראל מאכילה כרשיני תרומה, **הריא"ז ביבמות ר"פ אלמנה לכה"ג כתב ללמוד מזה, דגוי שקיבל בהמתו של ישראל בשומא הרי היא כשלו ואין ישראל מצווה על שביתתה, והשו"ע באו"ח סימן רמ"ו ס"ד הביא ב' דעות בזה, ועיי"ש בביאור הגר"א במש"כ בביאור הפלוגתא בזה, ועמש"כ בזה הישועות יעקב שם סקי"א והאמרי בינה בדיני שבת סימן ה', ואכמ"ל.**

**פי"א מ"י**

**א]** מדליקין שמן שריפה, **בשבת כ"ה א' אמרו דמצוה לשרוף את התרומה שנטמאת, ובפירש"י שם כתב דהוא משום דדמיא לקדש, א"נ משום תקלה, והתוס' שם הוכיחו דהא דמצוה לשרפה הוא דומיא דקדש, ונסתפקו אם הוא מדאורייתא משום דאיקרי קדש, או אי"ז אלא מדרבנן משום דדמיא לקדש, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, והריטב"א שם כתב דהוא מדאורייתא, וכן משמע בד' הרמב"ן וש"ר שם קכ"ו ב'.**

**ב] בפירש"י בשבת קכ"ו ב' ד"ה מפנין כתב דמאכילין תרומה טמאה לבהמת כהן, וכ"כ בפירש"י בפסחים מ"ו א' ד"ה כיצד ובביצה כ"ז ב' ד"ה חלה שנטמאה, ובפירש"י בשבת כתב ללמוד לזה ממה שאמרו בפסחים ל"ב א' דאם רצה כהן מריצה לפני הכלב, וכ"כ הכפתור ופרח בפרק מ"ה בשם מה"ר אליעזר בהלכותיו.**

**אך התוס' בביצה שם ד"ה ועל החלה נחלקו ע"ז, דבתמורה ל"ג ב' תני לתרומה טמאה בכלל הנשרפין, ותנן התם דהנשרפין לא יקברו, והרי דדין תרומה טמאה הוא בשריפה דוקא, וכ"כ בס' התרומה הל' חלה סימן פ"ד ובתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו א' בשם ר"י, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשבת שם,****[[993]](#footnote-994) - ועיי"ש** **שכתבו דכל מה שאמרו דאם רצה כהן מריצה לפני הכלב, הוא בתרומת חמץ טהורה, לריה"ג דחמץ מותר בהנאה, דלי"ב דין שריפה, אך תרומה טמאה דינה בשריפה, ואסור להאכילה לכלבו.[[994]](#footnote-995)**

**והתוס' בשבת כ"ה א' ד"ה כך הוכיחו ג"כ דדין תרומה טמאה הוא בשריפה דוקא, ועיי"ש שכתבו להוכיח מזה דהא דתרומה טמאה בשריפה הוא דומיא דקדש, וע"כ היא טעונה שריפה דוקא, דלמש"כ רש"י שם בפי' בתרא דהוא משום דלא ליתי בה לידי תקלה, הדין נותן דמותר לבערה אף בשאר מיני ביעור, ושפיר מותר להאכילה לבהמתו, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.[[995]](#footnote-996)**

**ג] ובפי' הר"ן בפסחים שם כתב דהא דאין מאכילין תרומה טמאה לבהמה, הוא משום דתרומה שהיא אוכל אדם אין מאכילין אותה לבהמה כ"ז שהיא ראוי' לאדם, ולכאו' מבו' בדבריו דביסוד הדין ס"ל כדעת רש"י דתרומה טמאה אין מצותה בדוקא בשריפה, וע"כ אין לאסור להאכילה לבהמתו משום ביטול מצות שריפה, והא דאינו מאכילה לבהמתו, הוא משום דתרומה שהיא אוכל אדם לא ניתנה להאכילה לבהמה, - אך הנה זה נסתר ממה שאמרו בתרומת חמץ שאם רצה מריצה לפני כלבו, והרי דאף דאוכל אדם היא, מ"מ כיון דהשתא חמץ היא ואין ראוי' לאכילת אדם, מותר להאכילה לכלבים, וא"כ הי' בדין דה"נ יהא מותר להאכיל תרומה טמאה לכלבים, כיון דמשום טומאתה אינה ראוי' לאכילת אדם.[[996]](#footnote-997)**

**ואשר ע"כ צ"ל ושו"ר עד"ז באבנ"ז יו"ד סימן תמ"ח, דלעולם עיקר הא דאסור להאכיל תרומה טמאה לבהמתו, הוא משום דמצותה בשריפה, וכמש"כ כן הר"ן בשבת כ"ה א' וקכ"ו ב', ואך דכ"ז הוא משום דבעודה טהורה לא ניתנה להאכילה לבהמתו, משום שהיא עומדת לאכילת אדם, דאם היתה תרומה טהורה ניתנת לאכילת בהמתו, ל"ה בה דין שריפה כלל, כיון שהיא ראוי' לדינה אף כשהיא טמאה,****[[997]](#footnote-998) ועיקר מצות שריפה בתרומה טמאה הוא משום דאינה ראוי' לקיום דין התרומה, וע"כ הוא דמצותה בשריפה, ומה"ט הוא דתרומה שהיא מאכל בהמה שנטמאה, לי"ב דין שריפה, אלא מאכילה לבהמתו, וכמש"כ כן במעדני ארץ תרומות פ"ב הי"ד בסו"ד, ופירש כן בד' הר"ן.**

**ד] בשבת כ"ה א' ילפינן דנהנין בתרומה שנטמאת בהדלקתה, מדכתיב ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומתי, בב' תרומות הכתוב מדבר אחת תרומה טהורה ואחת תרומה טמאה, ואמר רחמנא לך שלך תהא להסיקה תחת תבשילך, ואיבע"א ילפינן לה מדכתיב ולא בערתי ממנו בטמא, ממנו אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר שמן של תרומה שנטמאת, ואיבע"א ילפינן לה מדכתיב תתן לו ודרשינן לו ולא לאורו, מכלל דבת אורו היא.**

**ה] והתוס' שם כ"ד ב' ד"ה לפי ובפסחים מ"ו א' ד"ה לא תקרא כתבו בשם ריב"א, דכיון דתרומה טמאה דאסורה בכל ההנאות, הרי דאף דהותר לכהן ליהנות ממנה בשעת ביעורה, מ"מ אין עיקר ההבערה לצורך הנאתו, אלא לשם מצות שריפה, אלא דהתורה לא הקפידה אם יהנה ממנה בשעת שריפה,[[998]](#footnote-999) ובתוס' הרשב"א בפסחים שם הוסיף לפרש, דאם בשביל הנאתו אמרה תורה לשרפו, הרי דכ"ש שהיתה מותרת בהנאה אחרת, ומהא דהיא אסורה בשאר הנאות, ש"מ דלא אמרה תורה לשרפה בשביל הנאתו, אלא לא הקפידה תורה אם נהנה ממנו אגב ביעורה, הואיל ומבערה מיהא מן העולם, ומשמע בדבריהם דאי"ז קיום דין התרומה הטמאה, שיהנה ממנה כהן בשעת ביעורה, והוא היתר בעלמא שהתירה תורה לכהן ליהנות ממנה אגב שמבערה מן העולם.[[999]](#footnote-1000)**

**אך בל' הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ד משמע דכ"ה דדין תרומה טהורה הוא שתאכל לכהנים, ה"נ דין תרומה טמאה הוא שיהנו ממנה הכהנים בשריפה, ומתקיים דין התרומה בהנאת הכהן ממנה בשעת שריפה, ועמד ע"ז במעדני ארץ שם סק"ד, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"א, ז"ל, ולא יפסידנה אלא אוכל הטהורה ומדליק הטמאה, עכ"ל, ומשמע דאסור להפסיד תרומה טמאה, משום דראוי ליהנות ממנה בשעת שריפה,[[1000]](#footnote-1001) והרי דמצוה ליהנות מן התרומה הטמאה בשעת שריפתה, וכ"כ בס' חי' הגרי"ד שנד' בסוף חי' הגרי"ז סוטה סימן ה', ועיי"ש במש"כ באורך בענין זה.**

**ו]** בבתי כנסיות ובבתי מדרשות ובמבואות האפלים, **הריבמ"צ הביא מירושלמי דבמקומות אלו מדליקין בשמן שריפה אף שלא ברשות כהן, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ח, והר"ש והרא"ש לעיל מ"ט הוכיחו מזה דעיקר איסור הנאה של כילוי אינו אלא מדרבנן, ולצורך רבים לא גזרו, וכ"כ המל"מ בהל' תרומות שם בדעת הרמב"ם,[[1001]](#footnote-1002) - אך בספר הישר לר"ת סימן נ"ג פירש דהא דתנן ברשות כהן קאי גם על רישא, וכ"כ בסה"ת בהל' א"י, וכ"כ התוס' ורבינו דוד והר"ן בפסחים ל"ד א', והתוס' ביבמות ס"ו ב', והריטב"א בע"ז ט"ו א', והמרדכי ביבמות סימן ס"ו, והמל"מ בפ"ב מתרומות הי"ד ובפי"א הי"ח כתב בדעת התוס' דאזלי לטעמייהו דס"ל דאיסור הנאה של כילוי הוא מדאורייתא, וע"כ אין להתיר אף בבתי כנסיות וכו' אלא ברשות כהן.**

**ז]** ברשות כהן, **הרא"ש כתב דהיינו כשיש שם כהן, ומשום דנר לאחד נר למאה, וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ והר"ש, ובד' הראשונים בכ"ד, - ובטעם ההיתר בזה כתב בחי' רבינו דוד בפסחים ל"ד א', דהוא משום דלא נאסרה לישראל אלא הנאה של כילוי, וע"כ כל דיש שם כהן, מותר ישראל ליהנות ממנה, דל"ה כהנאה של כילוי, הואיל ואין כילוי' בשביל ישראל, וכ"כ הר"ן שם, ועיי"ש שפירשו דעיקר איסור הנאה של כילוי הוא משום דה"ז ממונו של כהן, וכשמכלה אותה להנאתו ה"ה מפקיע ממונו של כהן, וע"כ כל דיש שם כהן ואין הכילוי לצורך ישראל לי"ב איסורא.**

**והקוב"ש שם אות קנ"ח הק', דכיון דעיקר איסורא דהנאה של כילוי הוא מכח הכילוי שלא יהא בשביל ישראל, וע"כ הוא דכל דהכילוי גם בשביל כהן, מותר לישראל ליהנות, א"כ הי' בדין דיהא ישראל מותר ליהנות בכל שריפת תרומה טמאה, דהכילוי הוא בשביל מצות שריפה,[[1002]](#footnote-1003) וכן בתרומת חמץ בע"פ, דהביעור הוא משום חמץ, יהא מותר לישראל ליהנות בשעת ביעורו.**

**ח] ויש להוסיף, דהנה בד' התוס' בשבת כ"ד ב' סוד"ה לפי מבו' דמותר לשרוף תרומה טמאה אף כשאינו נהנה ממנה, אלא דלא שכיח, דשום אדם לא ישרפנה חינם כיון שיכול ליהנות בשריפתה, ובחי' הגרי"ד סו"ס ה' הוכיח כן גם ממה שאמרו בירושלמי הכא דמדליקין בשמן שריפה בחנוכה, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ח,[[1003]](#footnote-1004) והרי דמותר לשרוף תרומה טמאה אף כשאינו נהנה ממנה, שהרי קי"ל דאסור להשתמש באורה, - ולפ"ז תיקשי, דכיון דמותר להדליק בשמן שריפה אף כשאין הכהן נהנה ממנו כלל, מ"ט בכה"ג אסור הישראל ליהנות ממנו, הרי כיון דכילוי התרומה הוא בהיתר, הי' לנו להתיר לישראל ליהנות ממנו, דומיא דהיכא דהדליקו לצורך כהן, דמותר הישראל ליהנות ממנו, משום דאין הכילוי בשביל ישראל, ועי' במנחת שלמה ח"ב סימן קי"א שעמד בכעי"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.**

**ט] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דברשות כהן היינו שנותן הכהן רשות להדליק, וכ"ה מבו' בדבריו בפי"א מתרומות הי"ח, והחכמת אדם בשערי צדק פי"א בבינת אדם סק"ג כתב דיש לפרש דהא דצריך נטילת רשות מכהן, הוא משום גזל השבט, דמיירי דנוטל השמן מכהן, או שמפריש מגרנו ומזכה לכהן ע"י אחר, וע"כ צריך נטילת רשות, והק' ע"ז דא"כ מ"ט מותר להדליק במבואות האפלים אף שלא ברשות כהן, וכי מותר לגזול את הכהן בשביל צרכי רבים, - ועיי"ש דמסיק דהא דמהני רשות כהן, הוא משום דכל שמודיע לכהן ונוטל ממנו רשות להדליק, הו"ל כמו שאומרים לו שיבא לשם, וכיון דמצוה לבקר את החולה, שמא יבא לשם, וע"כ הו"ל כמדליק לצורך הכהן.**

**י]** בת ישראל שנשאת לכהן והיא למודה לבא אצל אבי' ואבי' מדליק ברשותה, **החכמת אדם בשערי צדק פי"א בבינת אדם סק"ג הק' דמ"ט בעינן שתהא למודה לבא אצל אבי', הרי בלא"ה כיון שהיא שם יש להתיר להדליק, דנר לאחד נר למאה, ועיי"ש שכתב לפרש דאיירי כשמדליק קודם שבאה לשם, ואפ"ה שרי, כיון שהיא למודה לבא לשם ומסתמא תבא לשם, וכתב לפ"ד הרמב"ם, דהיינו רק כשנוטל ממנה רשות להדליק, דהו"ל כמו שאומר לה שתבא לשם.**

**יא]** מדליקין בבית המשתה, **הריבמ"צ כתב דהיינו דכהנים ההולכין לאכול במשתה ישראל מדליקין שם, ומשמע דהכהנים עצמן מדליקין לצרכן, אך בד' הר"ש והרא"ש משמע דגם הישראל מותר להדליק, כיון דגם כהנים אוכלין שם, ונר לאחד נר למאה.**

**והרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ט סתם דמותר להדליק שמן שריפה בבית האבל או בבית המשתה, ולא כתב דהיינו רק כשיש שם כהנים, והמהר"י קורקוס שם כתב לדון בדעתו דשרי אף כשאין שם כהנים, כיון דהוא דבר מצוה, או עכ"פ הוא צורך רבים, אך צידד דמודה הרמב"ם דלא התירו אלא כשיש שם כהנים, וסתם הדבר משום דתלינן דיש שם כהנים.[[1004]](#footnote-1005)**

**יב]** בבית המשתה אבל לא בבית האבל דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר בבית האבל אבל לא בבית המשתה, **הר"ש פירש ע"פ הירושלמי דטעם הא דאסר ר' יהודה בבית האבל ואסר ר' יוסי בבית המשתה, הוא משום דחיישינן שיוליך ישראל להדליק הנר לעצמו בלא כהן, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דחיישינן דישתמשו בו לדבר אחר זולת ההדלקה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפי"א מתרומות הי"ט.**

**אך הרא"ש כתב דהוא משום דחיישינן שיוליך הישראל הנר להאיר לעצמו בלא כהן, ונתחדש בדבריו דאף דהדליק השמן מתחילה לצורך כהן, מ"מ כל שמוליך אח"כ את הנר להאיר לעצמו בלא כהן, חשיב כהנאה של כילוי, וה"ז אסור, - ובדעת הר"ש והרמב"ם נראה דפליגי ע"ז, וס"ל דכל שכבר הדליק את הנר לצורך כהן, והוי הכילוי לצורך כהן, מותר לישראל לקחתו להאיר לעצמו, וע"כ לא אסרינן אלא משום החשש שידליק את הנר לעצמו בלא כהן, או שישתמש בשמן לשאר צרכיו.**

**יג] והנה בתוספתא בפרק י' תניא, דכהן שהי' מיסב בתוך ביתו של ישראל ה"ז מדליק לו את הנר שמן שריפה, אע"פ שעמד כהן והלך לו אין מחייבין אותו לכבותו עד שיתכבה מאיליו, ופסקה הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ז, ומבו' דכיון דהיתה ההדלקה מעיקרא לצורך כהן, ע"כ אף אחר שהלך הכהן משם, מותר הישראל ליהנות ממנו, דחשיב דהכילוי הוא לצורך הכהן, וע"כ ל"ה הנאת הישראל כהנאה של כילוי, - ובדעת הרא"ש צ"ל דשאני התם דחשיב דאכתי עומד הנר להנאת הכהן, ולא איכפת לן במה שבפועל הלך הכהן משם ואינו נהנה ממנו, ומשא"כ כשמוליך את הנר למקום אחר, דאינו עומד כלל להנאת הכהן, ה"ז אסור, וצ"ע.**

בריך רחמנא דסייען

1. והנה אמנם הי' מקום לומר, דהא דבעינן קרא למעט קטן, הוא כשהגיע לעונת נדרים, דחשיב כבן דעת לענין נדרים והקדשות, וכמש"כ הר"ש, אך אכתי תיקשי בהא דבעינן קרא למעט חרש ושוטה, וגם תיקשי בהא דס"ל לר' יהודה לקמן מ"ג דאף קטן שלא הגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה בפי' הרש"ס הכא פירש דאף בקידושין מהני גדול עומד על גביו, עיי"ש, וכ"כ הנוב"י בתשובתו שבס' אור הישר דמהני קידושין וגירושין כשגדול עומד על גביו, ועי' בית מאיר אהע"ז סימן קכ"א ס"ו ותשו' חת"ס ח"ד סימן ק"נ שתמהו טובא ע"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה באמת אף לענין מתנה אמרו בירושלמי בפ"ד דמע"ש ה"ג דהא דקטן אין מתנתו מתנה, הוא משום דכתיב כי יתן איש, מתנת איש מתנה ואין מתנת קטן מתנה, ואף לענין קידושין, פירש"י בכתובות ע"ג ב' דהא דקטן אין קידושיו כלום, הוא נלמד מקרא דכי יקח איש, ועי' בזה בקובה"ע סימן ס"ו סק"ו ובקה"י יבמות סימן ל', ועי' גם בקובה"ע סימן כ"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם דאכתי צ"ע, דלפ"מ שאמרו בירושלמי דליכא הכא להמעליותא דמחשבתו מוכחת מתוך מעשיו, וגם דל"מ בעלמא גדול עומד על גביו, א"כ מ"ט בעינן קרא למעטן, הרי בכה"ג אין להן אפי' כוונה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה ראיתי לפרש לעיקר משה"ק התוס' שם ע"ד הירושלמי, דמאי פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, הרי ילפינן מקרא דאין תרומתן תרומה, וצ"ע, דאף דילפינן לה מקרא, הרי י"ל דהוא משום שאינם בני דעת, וע"כ שפיר פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן, - ולהנ"ל ניחא, דהיכא דאין מעשה שלהן מוכיח על מחשבתן, ל"ב קרא למעט דאין תרומתן תרומה, וע"כ בע"כ דקרא אתא למעט דבכל ענין אין תרומתן תרומה, וזהו שהק' התוס' דא"כ מאי פריך דיוכיח מעשה שלהן על מחשבתן. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכדרך זו מוכח מד' המהרש"ל והמהרש"א והמהר"ם בחולין שם, שדנו דאף לענין גדול עומד על גביו י"ל דתרומה גרע משום דכתיב בה מחשבה, עיי"ש, - ובעיקר דבריהם, יש להעיר מד' הירושלמי הכא, דאחר דמשני דל"מ הכא הא דהמעשה מוכיח על המחשבה, משום דכתוב בו מחשבה, אמרו דלר' ישמעאל בנו של ריב"ב מהני גדול עומד על גביו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' גם בבית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ובאמת שצ"ע ובמנחת ברוך סימן ג' סוף ענף א' שעמדו ע"ז, ועי' גם באבנ"ז או"ח סימן רס"א שהוכיח מזה דחרש ושוטה הוו בכלל איש, ועי' בדבריו באהע"ז סימן ח' סקט"ו מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם באמת הרמב"ם בפ"ו מיבו"ח ה"ג כתב דהא דהחרש והשוטה והקטן אינם חולצין הוא לפי שאין בהן דעת, והרי דבאמת הא דמדמינן חרש ושוטה לקטן, דממעטינן לי' מקרא דכיון שאינו בן דעת אינו חולץ, וה"נ חרש ושוטה דכוותה, ולפמש"כ המלבויו"ט נראה דהיינו, דכיון דס"ל להרמב"ם דהא דקממעטינן מקרא דקטן אינו חולץ, הוא משום שאינו בן דעת, ע"כ יש ללמוד מזה דה"נ חרש ושוטה אינם חולצין, - ומה"ט כתב הרמב"ם שם פ"ד הי"ג והט"ז, דחרש ושוטה שחלצו אין חליצתם כלום, ול"ה כחליצה פסולה, ועיי"ש בדברי המ"מ בהי"ג שמבו' כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובזה י"ל משה"ק הלח"מ בפ"ט מעדות ה"ט, במש"כ הרמב"ם שם דשוטה פסול לעדות לפי שאינו בן מצוות, דתיפו"ל מהא דממעטינן מקרא דועמדו שני האנשים, דקטן פסול להעיד, וה"ה חרש ושוטה, עיי"ש, ולפי הנ"ל י"ל, דהא דילפינן מהך קרא דקטן פסול לעדות, אי"ז משום שאינו בן דעת, אלא גזה"כ היא לפסלו, דרק במילי דבעינן גמ"ד, הוא דממעטינן קטן משום שאין לו דעת, אך בהגדת עדות דא"צ בה גמ"ד, מסתברא דהא דממעטינן קטן אי"ז משום שאינו בן דעת, וע"כ אין ללמוד מזה למעט חרש ושוטה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז צ"ל, דמה שדנו בירושלמי דמ"ט ל"מ תרומתם אף דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, וכן מש"א דאיכא תנא דס"ל דאם גדול עומד על גביו מהני, הוא רק בחרש ושוטה, דממעטינן להו משום דאינם בני דעת, אך בקטן דגזה"כ הוא דאין תרומתו תרומה, ל"מ מידי הא דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו והא דגדול עומד על גביו.

    והנה אמנם בד' התוס' בחולין די"ג. מפורש דד' הירושלמי קיימי גם על קטן, אך התוס' לטעמייהו שם שפירשו דהוא משום דהך קרא דכל איש אשר ידבנו לבו אסמכתא בעלמא הוא, והיינו דהא דל"מ תרומת קטן הוא מסברא משום שאינם בני דעת, וע"כ שפיר י"ל דיועיל הא דמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו והא דגדול עומד על גביו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוכיח עוד לזה, דהנה לפמש"א בירושלמי דהא דאין אדם תורם דבר שאינו שלו, ילפינן לה מדכתיב וזאת התרומה אשר תקחו מאתם, דאיירי בתרומת המשכן, הרי נראה דלהך גיסא דלא נתמעט מקרא אלא תורם של חבירו, ולא תורם של הפקר, הרי דה"נ בהקדש מצי להקדיש דבר של הפקר, ולא נתמעט אלא דבר של אחר, וכן נקט הרש"ש בב"מ דמ"ט., ובד' הראשונים בנדרים דל"ד: מבו' דפשיטא להו דאין אדם מקדיש דבר של הפקר.

    אמנם הנה באמת בירושלמי בפ"ד דפאה ופ"ח דגיטין מפורש דאין אדם מקדיש דבר של הפקר, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז הרש"ש גופי' בנדרים שם, וכתב דבע"כ דאף אם מצי לתרום של הפקר, מ"מ בהקדש ל"מ, משום דבהקדש איכא מיעוטא אחרינא בב"ק דס"ח:, מדכתיב איש כי יקדיש את ביתו, מה ביתו שלו אף כל שלו, ומזה ממעטינן אף של הפקר. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך הקובה"ע בהשמטות לסימן ע"ב כתב דמהא דילפינן דין שליחות מתרומה, מוכח דדעת הבבלי דל"מ לתרום של הפקר, וכתב דמה"ט לא הביא הרמב"ם לאיבעיא דירושלמי. [↑](#footnote-ref-13)
13. וי"ל בזה, למש"כ התורי"ד בקידושין דמ"א:, דאף דנכרי איתי' בתרומה דנפשי', היינו רק במה שגדל בשדהו, אבל אם קנה טבל מישראל אינו רשאי לתורמו הוא אלא ישראל הקונה ממנו, עכ"ד, ולפ"ז נמצא, דבנכרי התורם את של ישראל, ל"מ לדון דיועיל מכח הנכרי עצמו, שהרי אין ביד הנכרי לתרום טבל של ישראל, וכל הא דמצי מהני הוא רק משום שליחות הישראל, וזהו שנתמעט מקרא דאין שליחות לנכרי, ול"מ הנכרי לתרום בשליחות הישראל, - אך עיקר ד' התורי"ד מחודשים, ובד' ש"ר נראה דלא ס"ל כן, ואכמ"ל, - וגם לא נתישב בזה הא דמשמע בירושלמי דנכרי אינו תורם של נכרי אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ושמעתי לישב היטב בזה, דהנה בפירש"י בגיטין כ"ג ב' כתב, ז"ל, הא במילתא דאיתי' כגון תרומה שאסור לעבד לאכול טבל ואם יש לו טבל וכו מפריש תרומה הימנו ותרומתו תרומה דעבד כאשה בכל מצות וכו', שתרמו את שלהן תרומתן תרומה וכו' דסבר וכו' והקדש הנכרי הקדש כדילפינן מאיש איש לרבות את הנכרי שנודרים נדרים ונדבות כישראל, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דבעבד דהוא מוזהר על אכילת טבל, הרי דמה"ט הוא דתרומתו תרומה, אך בנכרי דאין מוזהר על אכילת טבל, הרי דכל הא דתרומתו תרומה, הוא רק מכח הא דהקדש הנכרי הקדש, - ולפ"ז י"ל, דאף לפ"מ דמיבע"ל דמצי לתרום משל הפקר, כ"ז הוא בישראל, דהא דיש לו כח לתרום, הוא מכח שהוא מוזהר על הטבל, וע"כ אף מצי לתרום מטבל של הפקר, כיון שהוא מוזהר עליו מלאכלו, ומשא"כ בנכרי דכל הא דתרומתו תרומה, הוא משום דהקדש הנכרי הקדש, הרי דכ"ז הוא בטבל שלו, אך בטבל של הפקר דאין בידו להקדישו, אף אין בידו לתרום ממנו, - וע"כ כל הצד דיהא ביד הנכרי לתרום את של ישראל, הוא רק מדין שליחות, וכיון שנתמעט הנכרי מדין שליחות, ל"מ לתרום משל ישראל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם לפ"ז, הרי דממש"א בירושלמי דהא דמצי הגזבר לתרום של הקדש, הוא משום דלא נתמעט אלא תורם של חבירו, בע"כ דהקדש לא חשיב כבעלים, ולי"ב להך דינא דבדבר של בעלים לא חיילא התרומה אלא מכח הבעלים, וזה דלא כמש"נ להלן אות כ"ג די"ל, דלעולם אף הקדש חשיב כבעלים, וכל הא דמצי הגזבר לתרום של הקדש, הוא משום דהוא תורם לצורך ההקדש ובכה"ג אין בעלות ההקדש מעכבת. [↑](#footnote-ref-16)
16. והתוס' בכתובות די"א. כתבו די"ל, דמדאורייתא יש זכי' לקטן, ואע"ג דזכי' הוי מטעם שליחות ואין לו שליחות מה"ת, ה"מ בדבר שיש בו קצת חובה, כגון להפריש תרומתו דשמא הי' רוצה לפוטרה בחטה אחת או שמא הי' רוצה להעדיף, אבל היכא שזכות גמור הוא לו יש לו שליחות, עכ"ד, ועי' בחי' הגרע"א החדש שם שהק', דא"כ מ"ט אמרו בגיטין שם דאין האפוטרופסין מעשרין להניח, הרי במעשר דא"א לפחות או להוסיף, הו"ל זכות גמור, ועיי"ש מש"כ כמה דרכים בזה, - ולכאו' י"ל לפ"ד הרמב"ן, דכל שתורמין ומעשרין להניח, אי"ז זכות כלל, ומה שהוצרכו התוס' לפרש דהא דבתרומה אין זכי' לקטן הוא משום שיש בו קצת חובה, הוא משום דהוה משמע להו דבכל ענין מיעט קרא אפוטרופסין, - אך אכתי צ"ע בעיקר הא דפריך הגמ' בגיטין אהא דתנן דאפוטרופוס חייב לעשר פירותיהן, מההיא דאתם ולא אפוטרופסין, ולפ"ד התוס' תיקשי דמאי פריך, הרי לא ממעטינן אפוטרופסין, אלא בתרומה דהוי קצת חובה, ולא במעשר, וי"ל.

    ובחי' הגרע"א עמד עוד בד' התוס', דמשמעות דבריהם הוא, דאף היכי דבגדול ל"ב שליחות להדיא דדיינינן לי' בכלל זכי', מ"מ בקטן ל"מ כיון דמעורב בו קצת חובה, וכ"ה בד' הט"ז יו"ד סימן ש"ה סקי"א, והק' הגרע"א דמנ"ל להתוס' יסוד זה, הרי בפשוטו י"ל דכל היכי דבגדול ל"ב שיצוה בפירוש לעשות שליח דאנו דנים לזכות, ה"ה בקטן, אבל מילתא דצריך הגדול לעשות שליח, ל"מ בקטן, דאמירת קטן מידי מששא אית בהו, ומשו"ה בתרומה דבגדול ל"מ תורם שלא מדעתו, גם בקטן ל"מ, אבל בתורם משלו על של חבירו דמהני בגדול בלא דעתו, באמת מהני גם בקטן, והיכן מצינו הכרח לחלק בין השוים, דקטן שאני מגדול בלא דעתו, עכ"ד, - ואי נימא דהתוס' נקטו דבכל ענין מיעט קרא אפוטרופסין, ואף כשתורמין לאכול, לכאו' ניחא ד' התוס', דבכה"ג ודאי הוי זכות, ואם משכח"ל בגדול כה"ג, יש בזה לדינא דזכין לאדם שלא בפניו, ואפ"ה בקטן ל"מ, ובע"כ דאין זכי' לקטן אלא בזכות גמור. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובשערי חיים קידושין סימן מ"ג הוסיף לפרש בזה, דהא דממעטינן מקרא תורם את שאינו שלו, אף דבכל חלות שבתורה בעינן עשיית בעלים, נתחדש בזה דאיכא דין בפנ"ע בתרומה דבעינן הפרשת בעלים, והפרשת אחר ל"מ גם בגונא דאית לי' כח עשי', וזה כמש"כ שם סימן מ"ב, והבאנו לדבריו לעיל אות כ"ה, וע"כ ל"מ בזה דין זכי', ודוקא שליחות מהניא משום דהשליח יש לו את כח הבעלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם יש מקום לדחות, דהתם איירי שיודע מה הפריש בנו ונתרצה בכך, וע"כ הו"ל כתרומה במחשבה דמהניא, ואין ללמוד מזה להיכא שאומר שיחול כמו שכתוב בנוסחו כדת, דמהני, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קי"ג כתב לענין תקיעת שופר, דרק מי שאינו שומע כלל אפי' כשצועקים באזניו, אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, משום דעל השמיעה אנו מברכים וכו' וכיון שאנו שומע כלל הוא פטור ממנה, וכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים יד"ח, אך מי ששומע כשצועקים באזניו, מוציא את הרבים בתקיעת שופר, עכ"ד, ומ' דאף אם אינו שומע את תקיעה זו, ה"ה מוציא בה אחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב לפ"ז בדעת הרמב"ם, דחרש המדבר ואינו שומע מוציא אחרים בתקיעת שופר, דאף דהוא אין בידו לקיים המצוה, מ"מ חשבינן לי' כבר חיובא, וזה דלא כמש"כ הכל בו והתשב"ץ שהביא הב"י בסימן תקפ"ט, דאף המדבר ואינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, וכ"ה בשו"ע שם ס"ב, - אך באבנ"ז שם נקט, דאף לדרך זו מתפרש הא דחרש שאינו שומע אינו מוציא אחרים בתקיעת שופר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובחזו"א או"ח סימן י"ד פירש ג"כ דהא דלא השמיע לאזניו לא יצא הוא משום דלא חשיב כדיבור, ופירש בזה ד' הרשב"א בברכות שם דאם לא השמיע לאזניו יצא, אף בהרהור יצא, אך כתב דהיינו משום דעיקר הדיבור הוא השמעת קול לזולתו, ובחשאי אין לו תורת דיבור, אלא תורת הרהור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהדין נותן דרק כשקרא בלחש לא יצא, אבל אם קרא בעניית קול רק שהתעשת ולא שמע אמרי פיו, חשיב שפיר כדיבור, וה"נ בחרש המדבר ואינו שומע חשיב שפיר כדיבור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור סוגיית הגמ' דמבו' דלר' יוסי אף חרש שאינו שומע לא יצא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. ומד' הראשונים שפירשו דהא דחרש לא יתרום הוא משום הברכה, ולא פירשו דהוא משום הקריאת שם, אין להוכיח דס"ל דלא השמיע לאזניו אי"ז חיסרון בתורת דיבור, דאף אי נימא דהוי זה חיסרון בתורת דיבור, י"ל דבתרומה ודאי מהני, שהרי ניטלת אף במחשבה, ולא אמרינן דבעינן שיהא ראוי לקרות שם, ועוד, דרק למצוות לא סגי בדיבור זה, אך להפרשת תרומה סגי בזה, ועוד, דכיון דתרומה ניטלת במחשבה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובשאג"א סימן ז' כתב, דודאי אין מכוון הגמ' בברכות שם, דבמצוה דרבנן מודה ר' יוסי דאף אם לא השמיע לאזניו יצא, שהרי מגילה דרבנן היא, ואפ"ה אמרו בגמ' שם דלר' יוסי חרש דיעבד נמי לא, וגם הכא אמרו דטעם הא דתרומתו תרומה הוא משום דלאו בברכה תליא מילתא, אלא מכוון הגמ' הוא, דכיון דברכה דרבנן, ע"כ אף דכשלא השמיע לאזנו לא יצא יד"ח ברכה, מ"מ אי"ז מעכב את ההפרשה, וכמש"כ התוס' הרא"ש, וכ"ה להדיא בחי' שנד' ע"ש הריטב"א שם, דמהא דמדמי הגמ' תרומה לקר"ש, משמע דליכא חילוק בין קר"ש דאורייתא לברכת תרומה דרבנן.

    אך הנה בגמ' שם מייתינן להא דתניא דלא יברך אדם ברהמ"ז בלבו ואם בירך יצא, ואמרינן דמני לא ר' יוסי וכו' דאי ר' יוסי דיעבד נמי לא, ופירש"י, ז"ל, ואי ר' יוסי דיעבד נמי לא, דהא ברהמ"ז דאורייתא היא ואכלת ושבעת וברכת, עכ"ל, ומבו' דפירש למש"א דעד כאן לא קאמר ר' יוסי אלא בקר"ש דאורייתא, דהיינו דבמצוות דרבנן מודה ר' יוסי דאף אם לא השמיע לאזנו יצא, וכן נראה גם בתו"ד הרשב"א והמאירי שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועי' בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן קפ"א דאם שלח שליח לתרום, והשליח בירך ולא השמיע לאזניו, דאי"ז לכתחילה, הרי דעבירת חיסרון ברכה מהוגנת חיילא על התרומה, וע"כ יש על המשלח לבטל את השליחות, וגם הי' בדין דתתבטל השליחות עצמה משום דאין שלד"ע, ואך דבאיסור דרבנן אין בטל המעשה, עיי"ש, ועי' במעדני ארץ ברפ"ד מתרומות מש"כ ע"ז.

    ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא דחובת הברכה אי"ז חובה בפנ"ע, אלא הוי זה מכלל חובת המצוה, כבר הוכיחו כן, מהא דתנן במע"ש פ"ה מי"א, דבכלל וידוי מעשרות הוא דלא שכחתי מלברכך ולהזכיר שמך עליו, וכ"ה בברכות ד"מ:, ומבו' דכל שלא בירך על ההפרשה, הוי זה גריעותא בקיום מצות ההפרשה, - עוד ראיתי להוכיח כן ממש"כ הברכ"י בסימן תקפ"ט, דמד' הראשונים מבו', דאף לדעת ר"ת ודעימי' דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג אינם מחויבות לברך, ואי"ז אלא רשות להן לברך, והביא ד' הר"א מזרחי בפי' על הסמ"ג הלכות שופר שדעתו דחייבות לברך, ועיי"ש בד' הר"א מזרחי מה שהוכיח כן, וצ"ב, וצ"ע דכיון דהן מקיימות מצוה, וע"כ הן מותרות לברך, מ"ט אין חייבות לברך, ונראה מזה דחובת הברכה, הוא מכלל חיוב קיום המצוה, וכיון שאינה מחויבת במצוה, ע"כ אף כשהיא מקיימת את המצוה, אינה חייבת לברך. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולמש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ז דבכל הברכות אם לא השמיע לאזנו יצא בין שהוציא בשפתיו בין שבירך בלבו, ניחא, דהא דתנן דאלם שתרם תרומתו תרומה, י"ל דהוא כשהרהר הברכה בלבו, והא דלכתחילה לא יתרום, הוא משום דלכתחילה צריך להשמיע לאזניו, (ואף להס"ד בברכות שם דלר' יהודה אף לכתחילה א"צ להשמיע לאזניו, י"ל דהרהור גרע, ול"מ אלא בדיעבד), אך לר' יוסי דכל שלא השמיע לאזניו לא יצא, וה"נ בהרהור לא יצא, דלא עדיף הרהור בלב, מדיבור בפה שלא השמיע לאזניו, שפיר הי' מקום לומר דכיון שלא יצא ידי הברכה, אף אין תרומתו תרומה.

    ויש להוסיף, דבד' המאירי שם משמע קצת דמפרש, דבכלל הא דתנן דאם תרם תרומתו תרומה, נכלל דאף ברכתו ברכה, ואם הוציא אחרים יצאו בברכתו, וזה מתאים עם משמעות דבריו שם, דמש"א התם דהוא משום דברכה דרבנן, היינו דמה"ט יוצא יד"ח הברכה אף שלא השמיע לאזניו, ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א בפשיטות. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט לא תני דאם בירך יתרום, אף דלר' יהודה בדיעבד יצא יד"ח ברכה אף שלא השמיע לאזניו, דלגבי אחר לא מיקרי דיעבד מה שבירך השליח, ויכול הלה לבטל את השליחות, ומחויב הוא בכך, דעבירת ברכה שאינה מהוגנת חיילא על התרומה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובשפ"א מגילה די"ט: כתב, דלר' יוסי דל"מ לברך כלל, הדין נותן דבתורם משל עצמו, לא יבטל המצוה, משום שאינו יכול לברך, וא"צ לעשות שליח, אך לר' יהודה דבדיעבד יצא יד"ח, י"ל דאין לו לתרום, דכיון דבר ברכה הוא, אסור לעשות המצוה בלא ברכה, ולברך לכתחילה נמי אסור, וע"כ אין לו לעשות המצוה, עכ"ד, וצ"ע, דלכאו' הא דלר' יהודה לכתחילה צריך להשמיע לאזניו, אי"ז "איסור" לברך בלא להשמיע לאזניו, אלא היינו דאי"ז קיום ברכה מעליא בלא להשמיע לאזניו, וא"כ אם לר' יוסי הוא מותר לתרום אף שאינו יכול לברך, כ"ש דלר' יהודה יהא מותר לתרום, אף שאינו יכול לברך ברכה מעליא.

    והעירוני עוד בזה, דלפי המבו' בד' הגרע"א דכל שאינו יכול לברך, חשיב כאינו מחויב בדבר, לכאו' הדין נותן דאין לאסור עליו לתרום משל עצמו, כיון דאינו מחויב כלל בברכה, וכשתורם בלא ברכה, אינו מבטל מצוה כלל, וכל הא דאינו תורם, הוא רק בשליח התורם, דכיון דהבעלים מחויבין לתרום בברכה, אין להחרש לתרום בלא ברכה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ולמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהגיע לעונת נדרים היינו זכר בן י"ג ונקבה בת י"ב אף שלא הביאו ב' שערות, י"ל דמשום ר' יוסי הוא דנקט שלא הביא ב' שערות, דכל הא דחשיב כקטן אף שהגיע לכלל שנותיו הוא משום דאין לו ב' שערות, וע"ז תנן, דלר' יהודה בכל ענין תרומתו תרומה, ולר' יוסי אין תרומתו תרומה כשלא הביא ב' שערות אלא כשהגיע לכלל שנותיו. [↑](#footnote-ref-29)
29. ושמא ס"ל כגיר' התוס' בנדה, דלר' יהודה אין תרומתו תרומה, אך אי"ז מתישב, דד' התוס' בחולין שם קיימי ע"ד הירושלמי בפירקין, ובירושלמי שם אמרו להדיא דלר' יהודה תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובאמת דלהרמב"ם לטעמי' הוא פשוט כן, דכיון דבן י"ג לזכר ובת י"ב לנקבה נדריהם קיימין אף שלא הביאו שערות, נמצא דבן י"ב ובת י"א הוו שנה קודם לגדלות דנדרים, וע"כ ודאי דיש בהן לדין מופלא דנדריו נבדקין, ולא תליא כלל בזמן הבאת השערות. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך בפירש"י בנדה דמ"ו: מבו', דאף דס"ל דעיקר דינא דשנים הוא דזה הזמן הראוי להבאת שערות, מ"מ ס"ל דדינא דמופלא תליא בשנת י"ב לזכר ושנת י"א לנקבה, ולא תליא בזמן שהביאו שערות, עיי"ש שכתב, ז"ל, מופלא וכו' סמוך לאיש שהוא סמוך לבא לכלל גדול, דהיינו שנה אחת קודם זמן **"**שהוא ראוי להביא שערות", והיינו בתינוקת כל י"ב ובתינוק כל י"ג, עכ"ל, ומ' להדיא, דלא תליא בהזמן שיביא שערות, אלא תליא בהזמן שהוא ראוי להביא שערות, וע"כ לעולם איכא לזכר בן י"ב ולנקבה בת י"א דין מופלא, ואף אם לא הביאו שערות בזמנם, ועי' במשכנות יעקב אהע"ז סימן מ"ב עח. סוד"ה עתה נבא שכתב כן מדעתו.

    והנה בש"ש ש"ה פי"ג כתב לפ"ד התוס', דדינא דמופלא הסמוך לאיש דנדריו קיימין, הוא רק בשנת י"ב, ומשום דאיכא חזקה דרבא דיביא ב' שערות בשנת י"ג, אך כל שהגיע לשנת י"ג ובדקוהו ולא הביא שערות, לי"ב לדינא דמופלא, דכיון דלא הביא שערות בזמנו תו ליכא חזקה דרבא כלל, ומהיכ"ת דיביא ב' שערות בשנה שאחרי', ועיי"ש בסו"ד שהביא דבד' רש"י בנדה דמ"ה: מבו' דלא כן, - ובס' משנת יעקב בפי"א מנדרים כתב דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דמופלא הסמוך לאיש, לא תליא בהזמן שיביא שערות, אלא בהזמן שראוי להביא שערות, וע"כ אף אם לא הביא ב' שערות בשנת י"ג, אכתי הוי בכלל מופלא דנדריו נבדקין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואף דבפשוטו גם הך דינא דמופלא דשנה קודם הגדלות הוא מדאורייתא, וכמש"כ הקר"א בנזיר דכ"ט:, ועי' אחיעזר ח"ב סימן כ' סק"ג שפירש דאיכא תרי קראי לדינא דמופלא, מ"מ שמא בתרומה ל"מ אלא כשהגיע לכלל שנותיו דהוא גדול גמור לענין נדרים, אך שנה קודם הגדלות דנדריו נבדקין, שמא ל"מ לענין תרומה, וממעטינן לה מקרא דאיש, - ולמש"כ באג"מ אהע"ז ח"א סו"ס ק"ע לדקדק מד' הרמב"ם דמופלא דשנה קודם הגדלות אינו אלא מדרבנן, מתפרש בפשוטו טעם הא דל"מ בתרומה, ולפ"ז יש להסתפק אם עכ"פ בתרומה דרבנן מהני אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"ה בירושלמי, - והר"ש שכתב דממעטינן לה מקרא דאיש, הוא לטעמי' שפירש לעיל מ"א דהא דבעינן למעט קטן מקרא דאיש, הוא כשהגיע לעונת נדרים דיש לו דעת לנדוב. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש שפירש דזהו יסוד הדין דל"מ לתרום משלו על של חבירו אלא משום דין זכי', דאי"ז משום חלות התרומה, דנימא דכיון דהפרשת התרומה הויא על של חבירו, ומכח של חבירו חיילא קדושת תרומה על פירותיו, ל"מ בלא דעת חבירו, ובעינן בזה לדין זכי', אלא הוא משום היתר השירים, דהיתר השירים אינו חל ממילא בתולדה מחלות התרומה, אלא הוא עשי' בפנ"ע, ומחמת עשי' זו הוא דבעינן דעת בעלים, וע"כ הוא דבעינן לדין זכי', ויש להוסיף, דכן נראה מד' הרשב"א בקידושין דמ"ב. שכתב דכל הא דמצי לתרום על של חבירו, הוא רק משום דזכי' מטעם שליחות, ואילו ל"ה זכי' מטעם שליחות, ל"ה יכול לתרום, דבתרומה שליחות כתיב בה, עכ"ד, ומ' דגם היתר השירים הוא מכלל עיקר עשיית התרומה, וע"כ ל"מ אחר למעבד לזה אלא כשהוא שליח הבעלים. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומשמעות דבריהם, דכל הא דמהני חילול מע"ש ע"י מופלא, הוא רק מכח הא דחזינן דמהני הפרשתו להתיר טבל באכילה, וזה ע"ד ד' התוס' בנדה דמ"ו: דבדינא דמופלא דתרומתו תרומה נתחדש דמהני הפרשתו אף להקל להתיר הטבל באכילה, ונת' בזה לעיל אות ט', ומזה הוא שנלמד דאף מהני חילול מע"ש דידי' להקל ולהתיר את המעות. [↑](#footnote-ref-36)
36. ולפ"ז אה"נ דאין מלקין את האוכל עד שיתברר שהביא ב' שערות אח"כ, וכ"כ בחי' הגרע"א סנהדרין דס"ט., - ואך דבדבריו שם משמע, דהיינו משום דלגבי שלא יהא זה בכלל התראת ספק, סגי במה דאיכא רוב, אף דאי"ז רוב שהולכין אחריו בכל דיני התורה, וע"ד חילוק זה, מצינו בד' הגרע"א בכתובות דט"ו. דאף אם אין הולכין אחר הרוב בדיני נפשות, מ"מ סגי במה דאיכא רוב דעי"ז ל"ה בכלל התראת ספק. [↑](#footnote-ref-37)
37. וי"ל עוד, דכיון דאף לר' יהודה דתרומתו תרומה אין נדרו נדר, ואינו בכלל הפרשה דאיש כי ידור נדר, גם אינו בכלל שאלה דנלמד בהך קרא, וע"כ אף דבתרומה נתחדש דתרומתו תרומה, מ"מ ל"מ בו שאלה, - דדין שאלה בתרומה הוא משום דהויא בכלל כל הנדרים, וכיון דבכל נדרים לא מצינו בו דין שאלה, אף בתרומה ל"מ בו שאלה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הריבמ"צ לד' הירושלמי, דהא דממעטינן מקרא דונחשב, הוא להא דס"ל לר"מ דאף מופלא הסמוך לאיש אין תרומתו תרומה, דלפ"ז מבו' דאף למ"ד דתרומתו תרומה, מ"מ אין לו מחשבה, - אך הנה בד' הר"ש והתוס' בנדה דמ"ו: שפירשו טעמים אחרים בדעת ר"מ, מ' דפירשו דהירושלמי לא קאי על הא דלר"מ ליכא לדינא דמופלא הסמוך לאיש לענין תרומה, - וי"ל בדעתם, דאין למעט מזה לדינא דמופלא, כיון דלמ"ד דמופלא הסמוך לאיש תרומתו תרומה, דהוי כגדול לענין תרומה, אף יש לו מחשבה, ובע"כ דהירושלמי לא קאי על דינא דמופלא, אלא קאי על עיקר תרומת קטן, ובזה ודאי מסתברא מילתא דאף למ"ד דתרומת הקטן תרומה, מ"מ אין לו מחשבה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומצינו עד"ז בד' הרדב"ז בהל' תרומות שם, דהא דתורמין חטים על הפת, ולי"ב משום טורח כהן, הוא משום דדוקא בשבלין על חטין, דאין חיוב התרומה אלא על החטין, הוא דאמרינן דאם תרם מן השבלין איכא טורח השבט, ומשא"כ בחטים על הפת הוי חיוב התרומה על החטים, וע"כ הוא תורם מהן לכתחילה על הפת, עכ"ד.

    אך בדעת הגרע"א נראה דס"ל, דדינא דגזל השבט, הוא אף בלא דינא דמן הגמור, והיינו משום דעיקר דין התרומה הוא מיני' ובי', וע"כ כל שבא לתרום על שמן, הוי עיקר דין התרומה לתרום שמן, ואם תורם מן הזיתים, יש בזה משום גזל השבט, - והא דתורמין חטים על הפת ולי"ב משום גזל השבט, הוא משום דאף הפת נשלם חיובה בעודה חטים, וע"כ אף אחר שעשאה פת לא חייל חיובא ליתן מן הפת, ומשא"כ בשמן שנגמר חיובו כשנעשה שמן, הוי עיקר החיוב לתרום מיני' ובי', וכל שתורם מן הזיתים, יש בזה משום גזל השבט. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע משום זכות כהן שיתן לו הישראל מן הגמור, העירו דמבו' כן ממשמעות ד' הירושלמי בפירקין הל' ט', שאמרו דהא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו הוא רק בגורן ויקב, ומ' דהאיסור לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא אף בשאר פירות, ועמש"נ בזה להלן מ"י אות ?, - עוד מצינו כן בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ה דאם כבר מקצת מן הגורן תורמין מן הכבור על שאינו כבור, והיינו משום דע"י דכבר את מקצת הגורן חשיב כל הגורן כגמור, ואפ"ה אין תורמין אלא מן הכבור ולא הותר לתרום משאינו כבור, אך עיי"ש במהר"י קורקוס מש"כ בזה, וצ"ע דמשמע דלא הותר לתרום משאינו כבור אף על שאינו כבוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך בחי' הרמב"ן ב"מ דפ"ח: צידד דאף זיתים וענבים שחישב עליהן לאכילה חייבין בתרו"מ, וכ"ה מבו' בד' רש"י ותוס' וש"ר שם. [↑](#footnote-ref-42)
42. וצ"ע במש"כ הר"ש והרא"ש דלב"ש ימכרו לכהן בדמי תרומה, ולב"ה אף לכהן אסורין כדין טבל, וצ"ע, דהרי אף לב"ש הן אסורין באכילה, דכיון דלא חיילא שם תרומה אלא על מקצתם, נמצא דהשאר עדיין הוא טבול למעש"ר ומע"ש. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש שכתב לדון דאף דהענבים והזיתים עצמם שהפריש אינם מתוקנים, מ"מ הענבים והזיתים שלפניו שהפריש עליהן מתוקנים, ופירש לפ"ז, דהא דהענבים והזיתים עצמם אינם מתוקנים, הוא משום דמדרבנן חשבינן להו כאין שירים ניכרים, אך כ"ז הוא לטעמי' שפירש דהא דתנן הכא דאינה תרומה, היינו דהוי תרומה ויחזור ויתרום, אך לפ"מ שפירשו הראשונים דהוי טבל גמור, הרי דאם הענבים והזיתים עצמם הוו טבל, א"כ שתועיל ההפרשה לתקן את הענבים והזיתים שהפריש עליהן. [↑](#footnote-ref-44)
44. והחזו"א דלא ניח"ל לפרש כן, מבו' בדבריו שם דהוא משום דהיכא דל"מ ההפרשה משום קנס, לא בטלה שאר ההפרשה, כדמוכח מההיא דתורם קישות ונמצאת מרה, - אך כ"ז הוא לטעמי' דס"ל דאף הכא הוי הדין דתרומה ויחזור ויתרום, ודמי לההיא דתורם קישות ונמצאת מרה, אך לפ"מ שפירשו הראשונים דבטלה ההפרשה לגמרי, שפיר דמי לתורם ממין א' על מינו ואינו מינו, דלדעת הרמב"ם כיון דלא חיילא ההפרשה על שאינו מינו, אף לא חיילא ההפרשה על מינו. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובחזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ז עמד בזה, וכתב מכח זה לפרש, דהא דתנן הכא דאין תרומתן תרומה, היינו דיחזור ויתרום, אך זה שלא כד' הראשונים, - והנה לפ"ד החזו"א הי' מקום לפרש, דהא דתני דאין תרומתן תרומה ולא תני דתרומה ויחזור ויתרום כדתנן לקמן מ"ח, הוא משום דהכא גזרו חכמים דאף התרומה עצמה לא תאכל בלא שיפריש עלי' מיני' ובי', - אך בד' החזו"א שם מבו' דהתרומה עצמה תאכל, והא דתני הכא דאין תרומתן תרומה הוא משום דאהדרי לב"ש דאמרו תרומת עצמן בהן, ואמנם אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומתו הי"ח שכתב דאין תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-46)
46. משמעות ד' הרמב"ם, דבלא פטורא דהפקר, הי' בידו לתרום מן ההפקר על פירותיו, אך קודם שחזר וזכה בו, וזה כצד האיבעיא דהירושלמי לעיל ה"א דמצי לתרום משל הפקר, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"א. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות הי"א שכתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא לפרש להא דתני דאין תורמין מהפקר, אף דכבר תני דאין תורמין מלקשו"פ, וכ"ש הפקר, וע"ז כתב הרמב"ם דאי הוה תני רק דאין תורמין מלקשו"פ, הוה מפרשינן דהוא משום שהם ממון עניים וע"כ אין ביד הבעה"ב לתרום מהם, וע"כ תני דאין תורמין מן ההפקר, ומשום דהפקר פטור מן המעשר, וממילא דמה"ט אף אין תורמין מלקשו"פ, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובד' המל"מ שהוכיח משם, אף שכתבו התוס' דהתם הוא משום הפקר בטעות, נראה פשוט, דהרי בעיקר ד' התוס' צ"ע, דהתם איירי אף בלקט שכחה דלא תלי כלל בדעתו, ול"ש בזה דין טעות כלל, ועוד, דבדבריהם מבו' דלא הוצרכו להא דהפקר בטעות אלא למ"ד דהפקר לישראל ולא לנכרים הוי הפקר, אך למ"ד דל"ה הפקר ניחא להו, ותיקשי דא"כ מ"ט לקט שכחה ופאה פטורין מן המעשר, אף דל"ה הפקר לנכרים, - ובע"כ מכוון ד' התוס', דהאמנם בכה"ג לא פטרינן ממעשר מכח דין לקשו"פ, והיינו כמש"כ הריטב"א דליכא התם דין לקשו"פ או כמש"כ המל"מ דאין פטורין מן המעשר עד שיבואו ליד העני, אך מ"מ כיון דציותה התורה להניח לקשו"פ, אף הבעלים אסח דעתי' מינייהו והו"ל כהפקר, וע"ז הוא שכתבו דהוי הפקר בטעות, וכ"כ בס' תפארת יעקב שם, - ולפ"ז שפיר הוכיח המל"מ מהתם דאין פאה פטורה מן המעשר עד שתבא ליד העני, דאל"כ הוה פטרינן התם ממעשר מכח דין לקשו"פ, דע"ז ליכא למימר דהו"ל הפקר בטעות, ושו"ר כן בקה"י סו"ס א'. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש לסייע לזה מהמבו' בסוגיית הגמ' בנדרים ספ"ד, דלר' יוסי דהפקר לא נפיק מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, הרי דאם חזר בו מהפקרו אינו פטור מן המעשר, ואם זכה בו הוא עצמו בתורת זוכה מן ההפקר, ה"ה פטור מן המעשר, ומבו' דהפטור ממעשר תלי במה שזכייתו היא מכח סיבת זכי' דידך וידו שוין. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועי' תוס' תלמיד ר"ת שם שנחלק ע"ז, דדוקא בשאר הפקר לא חייל ההפקר עד שיפקיר אף לעשירים כשמיטה, אך בפאה דחייל ההפקר לעניים, שפיר יש ע"ז תורת הפקר, ועי' קוב"ש ח"ב סימן י"ד סקי"ז מש"כ בביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובד' הרמב"ם שם הכ"א מבו' דמפרש לד' הספרי זוטא, דילפינן מהך קרא דיכול לעשות את כל המעשר ראשון תרומת מעשר על מעשר ראשון אחר, וכבר כתב כן המהר"י קורקוס שם פ"ה הי"ג, וכתב דהרמב"ם ל"ג בספ"ז לעשות תרומה גדולה, אלא גריס לעשותו תרומה, ועיי"ש שפירש דהיינו, דס"ד דכל מעשר ראשון אין מפרישין ממנו תרומ"ע אלא עליו לבדו, ולא על מקום אחר, ובחזו"א דמאי סימן ד' סוסק"כ פירש דתליא במה שהוקדש בב"א, דל"מ להפריש אלא על אותו המעשר שהופרש בב"א, ומשום דכל מעשר ראשון שהוקדש בב"א מעשרו בתוכו, וזהו דילפינן מקרא דכי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לד' תרומה, דמצי לעשות את כולו תרומ"ע על מעשר ראשון אחר. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש לעיל מינה שעמד בהא דקודם שהפרישו ממנו תרומ"ע מפרישין ממנו תרו"ג על מקום אחר, ואף דמעשר זה כבר יצא מטבל של מעשר ראשון, וזה שמפריש עליו טבול לכל, וכתב דהוא משום דאין מיתה בטבל של מעשר ראשון אם תרם תרומ"ע קודם מעשר ראשון, וע"כ לא חשיב טבל של מעשר ראשון כולי האי, - ולכאו' למש"כ בסו"ד דכל הא דאחר שהפרישו ממנו תרומ"ע ל"מ להפריש ממנו תרו"ג על מקום אחר, הוא משום דהמעשר ראשון עצמו באה התרומה לגמור את התירו וזה שמפריש עליו התרומה באה לאיקלושי ולא לגמור וע"כ אי"ז מינא דידי', הרי דכ"ז הוא בכה"ג דכבר הפריש ממנו תרומ"ע, אך כ"ז שלא הפריש ממנו תרומ"ע, הרי הגם דהמעשר ראשון יצא מטבל של מעשר ראשון, מ"מ כיון דגם בו עצמו אין התרומה באה לגמור את התירו, שפיר מפרישין ממנו על מקום אחר.

    ועפי"ז צ"ע גם במש"כ שם דאין מפרישין מטבל שהקדימו והפרישו ממנו מעשר ראשון על טבל גמור, ולהנ"ל יש מקום לומר, דכיון דאף שהפרישו ממנו מעשר ראשון עדיין הוא טבול למע"ש, ונמצא דגם בו עצמו אין התרומה בא לגמור את התירו, שפיר מפרישין ממנו על מקום אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. והגרי"ז שם הוכיח כן מהא דתנן בביכורים פ"ג מ"א דדעת רש"י דאף בביכורים בעינן קריאת שם בתלוש, והרי דהוי זה דין במעשה ההפרשה דאינו אלא בתלוש, עיי"ש, ועי' גם בכ' הגרי"ז בנזיר שם שעמד בזה, - וצ"ע דבד' הראשונים בביכורים שם מבו' דהא דס"ל דבעינן קריאת שם בתלוש, הוא דין מסוים בביכורים, ולא ילפינן לה מתרו"מ, וע"כ שפיר י"ל דאף דבתרו"מ הוי עיקר הדין דליכא דין טבל על המחובר, מ"מ בביכורים ילפינן מקרא דבעינן קריאת שם בתלוש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ושו"ר בדרך אמונה פי"א מתרומות ס"ק רל"א שכתב כן דכל שזרען קודם שנגמרה מלאכתן ודאי דפקע טבלן מהן, ופירש כן בד' הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דלענין תרומה לא תלי בדין מחובר, רק משום חיסרון מלאכה, דכל שמחוסר אף מלאכת הלקיטה, ל"מ הפרשתו, וע"כ אף כשצמקו באביהן דחשיבי כתלושין, מ"מ כיון שהן מחוסרין מלאכת הלקיטה, דינם כמחובר לענין תרומה, - ועד"ז כתב באבי עזרי פי"ג ממכירה הט"ו, דהא דל"מ תרומה מן המחובר, הוא משום דלענין תרומה בעינן תלישה, דבעינן שיהא מידגן והתלישה היא התחלת הדיגון, וע"כ לא חיילא התרומה, ואף דאם תרם קודם המירוח חל התרומה בדיעבד, זהו רק אחר התלישה אבל קודם התלישה לא, ומ"מ הכל הוא משום דלא מידגן, וע"כ ל"מ בזה דינא דכל העומד ליקצר כקצור דמי, ועי' בדבריו בפ"ה מתרומות ה"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-56)
56. והי' מקום לומר עוד, דהא דבעינן תרי קראי, הוא משום דקרא דהיוצא השדה שנה שנה, קאי על מעשר, וקרא דממנו קאי על תרומת מעשר, - אך הרדב"ז בהל' תרומות שם כתב דאף דקרא דהיוצא השדה שנה שנה הוא במעשר, יש ללמוד מזה לתרומה, דתרומה ומעשר ילפי מהדדי לכמה דברים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועי' בביאור הגר"א לירושלמי ? דגם בחדש ובישן בבלול הן מצטרפין, ומבו' דהא דאין מצטרפין הוא משום דהוו כב' מינים, וע"כ מהני ע"ז בלול?. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועי' עוד בצפנת פענח פ"ו מערכין ה"ל בעושה עיסה מן החטים ואורז, דדינא הוא דהחטין גוררין את האורז ונעשה כמו חטין, אם בכה"ג דהאורז הי' משל שנה שעברה, אם יש עליו שם ישן, או כיון דמקודם ל"ה חייב בחלה רק עכשיו נתחייב ע"י הגרירה, הו"ל כמו חדש. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם באמת י"ל, דאה"נ לדעת הכס"מ דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא, שפיר ילפינן מקרא דכל מעשר הארץ מזרע הארץ, דאף בכה"ג דפירות חו"ל חייבין מדאורייתא, מ"מ אין תורמין מזע"ז, - אך לפשטות ד' הרמב"ם שם דאינם חייבין אלא מדרבנן, אין ללמוד מקרא דאיכא דין בפנ"ע דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל, שהרי פירות חו"ל לעולם פטורין הן, והו"ל מן החיוב על הפטור, וע"כ הוא דאין תורמין מזע"ז, ומהיכ"ת נלמד מזה דין בפנ"ע דאין תורמין מפירות הארץ על פירות חו"ל. [↑](#footnote-ref-60)
60. ואמנם ד"ז תליא בטעם הא דמן הנקוב על שאינו נקוב תרומה ולא תאכל וכו', ומשאינו נקוב על הנקוב תרומה ויחזור ויתרום, דבד' רש"י ביבמות פ"ט ב' מבו' דמדינא לא חיילא התרומה כלל, והא דהויא תרומה הוא גזירה דרבנן הואיל וקרא עלי' שם תרומה, עיי"ש, וכ"ה בפי' הרא"ש והרע"ב בדמאי ספ"ה, - אך בד' התוס' ביבמות שם נראה, דהא דמן הנקוב על שאינו נקוב הוי תרומה, הו"ל מדינא, דלגבי דרבנן הו"ל כמן החיוב על החיוב, ועי' בתוס' הגרע"א בדמאי שם שצידד עד"ז בהא דמשאינו נקוב על הנקוב, דלגבי דרבנן הוי מן החיוב על החיוב וע"כ תרומתו תרומה, וכיון דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב, ע"כ אין נפטר הנקוב בתרומה זו, - וד' המהר"י קורקוס דהכא לא החמירו חכמים וכו', מתישבים רק לפ"ד רש"י ודעימי' דכל הא דתרומתו תרומה, הו"ל חומרא שהחמירו חכמים. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך יש להעיר בזה, דאף אם איכא דין בפנ"ע דפירות הארץ ופירות חו"ל אין תורמין מזע"ז, מ"מ כיון דהא דסוריא חייבת מדרבנן בתרו"מ, הוא משום דמדרבנן חשבינן לה כארץ ישראל, ועי' בחי' הגר"ח פ"א מתרומות הכ"ב בזה, ע"כ נמצא דמדרבנן שפיר הו"ל כתורם מפירות הארץ על פירות הארץ, - ולפ"ז י"ל בדעת המהר"י קורקוס, דמודה דהוא דין בפנ"ע דפירות הארץ ופירות חו"ל אין תורמין מזע"ז, ואפ"ה נקט, דכיון דפירות סוריא חשיבי מדרבנן כפירות הארץ, הדין נותן דאם תרם מזע"ז תהא תרומתו תרומה ולא תאכל וכו' או תרומה ויחזור ויתרום. [↑](#footnote-ref-62)
62. והגר"ח שם כתב לישב לפ"ז משה"ק התוס' במנחות שם דמ"ט לא הפריש על דמאי מפירות חו"ל, דתבואת א"י החייבת מדרבנן ותבואת חו"ל ב' מיני חיובים הם ואין מפרישין מזע"ז, - אך בתורת זרעים שם כתב בביאור ד' התוס', דכונתם היא לפירות חו"ל שנכנסו לארץ, דהן חייבין מדרבנן בתורת פירות א"י, וע"כ שפיר מהני להפריש מהן על פירות הארץ אחרים החייבין מדרבנן, עכ"ד.

    ויש להוסיף, דגם אי נפרש כן בד' התוס' דכונתם לפירות חו"ל שנכנסו לארץ, אכתי יש ללמוד מדבריהם דלא כהני רבוותא שכתבו, דאף פירות חו"ל שנכנסו לארץ דחייבין בחלה מדאורייתא, אין מפרישין מהן על פירות הארץ, דלפי דבריהם ודאי דה"נ אין מפרישין מפירות חו"ל שנכנסו לארץ דחייבין בתרו"מ מדבריהם, על טבל דרבנן. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב לישב, דכיון דפטורא דמקום שלא כבשו עולי בבל, הוא משום דל"ה ארץ ישראל, וגם פטורא דמקום שכבשו עולי בבל בזה"ז הוא משום דלא נתקדשה וכו', חשיבי תרוייהו כחד דרבנן, והביא מקור לזה מד' החזו"א בדמאי סימן י"ב סקכ"א, - אך צ"ע, דבל' הרמב"ם בפי"ב משמו"י הט"ו מבו' דהא דתרו"מ בזה"ז דרבנן, אי"ז משום דלענין זה לא נתקדשה הארץ, אלא אף דקדושת הארץ קדושה גמורה היא אף לענין תרו"מ, מ"מ אין חייבין בתרו"מ מדאורייתא משום שאין כל יושבי' עלי', וכמש"כ המהר"י קורקוס שם והרדב"ז בספ"א מתרומות, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בספ"ו מבית הבחירה, וכמש"כ באבהא"ז שם, - אך עיי"ש באבהא"ז בהשמטות שהוכיח, דמ"מ כ"ז שלא באו כל יושבי', לא חיילא הקדושה לענין תרו"מ, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הרא"ש לחלק בין תרומה לשחיטה, משום דבשחיטה אין חיוב לשחיטה אם אינו רוצה לאכול, ומשא"כ בתרומה, דמצות ההפרשה חיוב עליו אפי' אם אינו רוצה לאכול מן התבואה עדיין, ועי' בגל' הגרע"א שם שהק' ע"ז, דבפשוטו אין מוטל עליו מצות הפרשה, ורק כשרוצה לאכלו אסור עד שהפריש תרומה, וכמש"כ המג"א בסימן ח' לענין חלה, וה"ה בתרומה, עכ"ד, ויש להוסיף, דכ"ה בפירש"י בגיטין מ"ז ב', ז"ל, דמעשר טביל ואסר לי' באכילה ולאו מצוה דרמיא עלי' היא אא"כ אוכלן או מוכרן דקא משתרשי לי'.

    והדרישה שם סק"ז נקט ג"כ דבברכת השחיטה מצי להוציא את חבירו, אף אם הוא אינו שוחט, ועיי"ש שהק' דמ"ש מברכת הנהנין דאינו יכול להוציא אחר, וכתב לישב, ז"ל, י"ל דאותו האחר נהנה ג"כ משחיטה זו כגון שיאכל מן הבהמה, ובלא"ה נמי לק"מ, דלא אמרו אלא בברכת הנהנין דהברכה מרומז בה ההנאה, כגון המוציא לחם מן הארץ וכו', משא"כ בברכה דעל השחיטה והוה כברכת המצוה וברכת ציצית ותפילין, וגם השחיטה אינו מעיקר ההנאה, עכ"ל, והדברים צ"ב רב, ועי' בב"ח שם סי"ב שתמה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך עי' במעדני ארץ שם שהק', דאם מדבר ואינו שומע רשאי לתרום מפירותיו ואלם אינו רשאי לתרום מפירותיו, א"כ מאי פריך בברכות ט"ו א' אהא דתני וכו' חרש המדבר ואינו שומע תורם לכתחילה, מני לא ר' יהודה ולא ר' יוסי, ומ"ט לא משני דמיירי בתורם מפירותיו, וע"כ אינו חייב לחזר אחר אחרים, ובע"כ דגם אלם רשאי לתרום מפירותיו, וע"כ לא מצי לאוקמה בתורם מפירותיו, דא"כ אפי' אינו מדבר נמי, כשהוא שומע, דאין דינו כשוטה, וכתב דכן נראה מד' הרמב"ם שם שכלל יחד דין חרש מדבר ואינו שומע ודין אלם שומע ואינו מדבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-66)
66. ועי' פמ"ג במש"ז סימן ת"ט סק"ז ובאש"א סימן תט"ו סק"ד שכתב עפי"ז דאין מברכין על עירוב ברגליו, וכתב לדון לפ"ז בהא דמברכין על עירוב בפת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך באלי' זוטא סימן ע"ה סק"ד כתב לדינא, דערום יכול לתרום ע"י שישמע את הברכה מאחר התורם, - ועי' בפמ"ג יו"ד סימן א' מש"ז סקי"ז שכתב דלדעת הב"י י"ל דכל הני דתני הכא יש להם תקנתא, ואף ערום יכול לתרום אם הוא שומע את הברכה מאחר התורם, עיי"ש, - ובדבריו שם מבו' דה"נ י"ל בבעל קרי דמותר לתרום אם הוא שומע את הברכה מאחר התורם, וצ"ע ממש"כ התוס' בברכות כ' ב' להדיא דבעל קרי אסור בשומע כעונה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולכאו' יש מקום לומר עוד, דמה שאמרו בירושלמי לה"ט דאינו יכול לתרום מן המובחר, הוא דמה"ט אינו רשאי לעשר אף בדמאי דאין מברכין עליו, וע"כ ל"ד לערום דרשאי להפריש דמאי, וכדתנן בדמאי ספ"א, וזה ניחא למש"נ לעיל אות י"א דאין שכור וסומא רשאין לעשר דמאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. ונמצא לפ"ד המאירי, דאף בזה"ז דתורמין מן הרעה על היפה, מ"מ אסור שכור לתרום, משום שאינו יכול לברך, ורק שתוי שיכול לברך, מותר לתרום בזה"ז. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועי' במג"א סימן קפ"ה סק"ה במש"כ לדון אם כל נידון התוס' הוא אם בדיעבד ברכתו ברכה, אך לכתחילה ודאי דאינו רשאי לברך, וזהו שפירשו למה שאמרו הכא דאפי' מדומדם, דהיינו בשתוי, אך בשכור פשיטא להו דאינו רשאי לברך, או דאף לכתחילה הוא רשאי לברך, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובמ"ב בסימן צ"ט סק"ח כתב דלדעת הגר"א מסקנת הירושלמי לאסור שכור בקר"ש, אך בביאוה"ל בסימן קפ"ה ס"ה כתב דאף לפ"ד הגר"א דדעת חזקי' דאינו קורא קר"ש ומברך, י"ל דמ"מ בדיעבד דא"א בע"א, יברך ברהמ"ז כדעת רב אסי בירושלמי. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך המאירי שם ל"ג כן בירושלמי, וע"כ דחה לפי' זה, משום דבשכור שאלו ומה תשובה מערום לשכור, ועוד מהיכן נסתפק בערום שיהא מותר לקרות, עכ"ד, - והגר"א באו"ח סימן צ"ט ס"א דחה לגיר' זו, ז"ל, וכ"ז אינו מובן, דהא אמרו אפי' תרומה אין יכול להפריש משום הברכה, וכן אפי' נגד ערות חבירו, וגם ערות דבור אינו מובן דלמה לא אמר ערות דבר כפשטא, והמאירי במגן אבות כתב דלפי' זה ל"ג ערות דבור, (כ"נ דצ"ל בדבריו שם), אלא צ"ל שט"ס הוא וצ"ל שיכור מהו כו', וכן בר"ש פ"א דתרומות הביאו ולא כתיב מלת ערום כלל ועל שיכור קאי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיקר הך מילתא דהא דתרומה גדולה ניטלת באומד הוא דין דאורייתא, כ"ה משמעות ד' הרמב"ן בגיטין ל"א ב' בפי' קמא, עייש"ה, - אך בפי' בתרא שם כתב דאי"ז אלא מדרבנן כדי שיטול בעין יפה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועי' גם במאירי בפ"ק דאבות שדן לפרש דהא דתנן התם אל תרבה לעשר אומדות, דקאי על תרומה, דאי קאי על מעשר, מ"ט קאמר על תרבה, כלומר אל תהא מתמיד בכך, הרי אפי' העושה כן לא עשה כלום וכו', - ומבו' לפ"ז דלאו דינא הוא לתרום תרומה מאומד, ודינא דאומד היינו דהוא רשאי לתרום באומד, ובזה הוא דתנן שלא ירבה בכך לתרום באומד, ועי' במאירי בגיטין שם שהביא ב' הדעות בזה. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועי' בפי' הרידב"ז לירושלמי שפירש לפ"ד הגר"א, דפליגי בזה אמוראי בירושלמי, אם הא דתנן דתורם את המדוד, היינו דאם עבר ומדד את הטבל תורמין אותו, אבל לכתחילה אסור למדוד, או דלכתחילה צריך לתרום את הטבל המדוד. [↑](#footnote-ref-76)
76. ואמנם הדבר פשוט, דכל הא דמהני להפריש מעשר במנין, הוא משום דהוי זה אופן לשער את המעשר, אך אם יודע שיש ק' פירות שיש בהן גדולים וקטנים, ונוטל י' פירות קטנים, ודאי דחשיב כממעט במעשר, והוא מבו' כן להדיא בסוגיית הגמ' במנחות נ"ה א', ורק משום שהוא לוקח מן המזדמן, הוא דחשבינן לי' כמעשר, דכ"ה דרך בנ"א לשער כן מעשר, כל שאין ידוע שפירות אלו שנטל הם קטנים משאר הפירות או גדולים משאר הפירות, והראוני בחו"ב שכתב כן, - ועיי"ש שנסתפק אם הוא רשאי להפריש במדה בזמן שיוע בודאי שאינו מתאים עם המשקל, כגון שהקדים לשקלו, ואח"כ רוצה לתרום לפי מדה. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיי"ש שכתב דאף דילפינן לה מתרומה גדולה, מ"מ תרומה גדולה אינה ניטלת לכתחילה אלא באומד, ותרומ"ע באומד ושלא באומד, וכתב לדמות להא דמקשינן טביחה למכירה דע"י אחר, והיינו דמה מכירה לעולם אינה אלא ע"י אחר, אף טביחה ישנה נמי ע"י אחר, - א"נ דמדאורייתא אף תרומה גדולה ניטלה לכתחילה במנין, אלא שחכמים אמרו שיטול לכתחילה באומד כדי שיטול בעין יפה, וההיקש הוא על הדין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-78)
78. וכ"נ מד' הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"י, דמשמעות דבריו דאם הפריש תרומת מעשר מאומד ל"מ אף בדיעבד, וכ"כ בביאור הגר"א יו"ד סימן של"א סקס"ד בדעתו, וכ"נ שפירש בתוי"ט לקמן פ"ד מ"ו ובאבות פ"א מט"ז, ולפ"ז בע"כ דמתניתין דלקמן דהמונה משובח וכו' דמשמע דאף מאומד תרומתו תרומה, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם, הוא כאבא אלעזר, והרי דאף לאבא אלעזר בתרומת מעשר א"צ לתרום מאומד. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומשמע דלא הוצרכו לזה, אלא לפ"מ שפירשו דאף לאבא אלעזר ליכא מצוה להפריש מאומד, ולכאו' היינו משום דאם המצוה להפריש מאומד, ודאי דזהו עיקר שיעורו, ולי"ב משום מרבה במעשרות. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך התוס' במנחות שם סוד"ה כך תרומת מעשר, נסתפקו בד"ז, אם מהני לאבא אלעזר אף במתכוין להוסיף, או דלא שרי אלא בתורם בעין יפה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-81)
81. והיינו משום דאף לאבא אלעזר, רק תרומת מעשר ניטלת באומד, אך מעשר ראשון אינו ניטל באומד, ורק לדעת ריבר"י אף מעשר ראשון ניטל באומד, אך הר"ש נקט דאבא אלעזר גופי' אית לי' דאף מעשר ראשון ניטל באומד, ונחלקו בזה עוד הראשונים בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-82)
82. אמנם הנה בד' השערי צדק פ"ו ס"ו מבו', דענבים שחישב עליהן לאכילה ואח"כ נמלך לדרכם, בטל תורת גמר מלאכה מהן, אף במחשבה בעלמא, וכ"ה בחזו"א שביעית סימן ז' סקכ"ד בתו"ד, ועי' גם בתשו' הר"ב אשכנזי סימן ב' דמשמע כן מדבריו, וצ"ע, - ועי' במנחת שלמה ח"א סימן נ"ז סק"א שעמד בזה ע"ד השערי צדק, דבדין דלא תועיל מחשבה בעלמא לפטור, אלא אם עשה מעשה. [↑](#footnote-ref-83)
83. והיינו משום דשאר פירות סתמא דמילתא אינם מוכשרים לקבל טומאה, ואף ע"י גמר מלאכתן אינם נעשים מוכשרין, ולא שייך בהו גדר מי חטאת, ודוקא הכא דתרם משמן על זיתים ומיין על ענבים, הוא דאיכא גדר מי חטאת, דהזיתים מוכשרין לקב"ט ע"י כתישתן, והענבים מוכשרין לקב"ט ע"י דריכתן, וע"כ יש לחוש שיפריש משמן על זיתים ומיין על ענבים, כדי שיהא בידו לעשותם בטומאה. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובזה יל"פ טעמא דהרמב"ם דהשמיט למה שאמרו בירושלמי דהא דיחזור ויתרום, הוא רק כשאין התרומה הראשונה קיימת, והיינו משום דמילתא דפשיטא הוא, דכ"ה דיכול לחזור ולתרום ממקום אחר, יכול לחזור ולתרום תרומה זו עצמה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם הי"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואי נימא דמטעם אחר הצריכוהו לחזור ולקרוא לה שם, אף כשהיא קיימת וליכא גדר מי חטאת, א"כ מ"ט כשאינה קיימת הוצרכנו לטעמא דגדר מי חטאת, הרי בלא"ה נמי, כיון שאינה קיימת וא"א לחזור ולקרוא לה שם, צריך לתרום תרומה אחרת.

    גם אין לפרש דשייך גדר מי חטאת גם כשהתרומה הראשונה קיימת, וע"כ הוא צריך לחזור ולקרוא עלי' שם, - חדא, דמה תועלת יש לגדר מי חטאת במה שחוזר וקורא עלי' שם, - ועוד, דא"כ נמצא דעיקר הישוב על סתירת המשניות הוא דהכא איירי כשאין התרומה הראשונה קיימת וע"כ צריך לחזור ולתרום תרומה אחרת, והתם איירי כשהתרומה הראשונה קיימת, וע"כ יכול לחזור ולקרוא עלי' שם, וא"כ מ"ט הוצרכנו לפרש דטעם הא דיחזור ויתרום הוא משום גדר מי חטאת, הרי אף אם הי' טעם אחר בזה, נמי ניחא הא דתנן לקמן דתרומתו תרומה, דכיון שהתרומה קיימת, יש בידו לחזור ולקרוא עלי' שם. [↑](#footnote-ref-86)
86. ואזלי לטעמייהו שנחלקו בהא דתנן לעיל מ"ח דאין תורמין שמן על זיתים הנכתשים, דהרמב"ם פירש דהיינו זיתים שהתחיל לכתשם, וה"ר יהוסף והרש"ס והגר"א פירשו דהיינו זיתים שעתיד לכתשם, וה"נ נחלקו הכא אם זיתים הנכבשים, היינו זיתים שכבשן, או היינו זיתים שעתיד לכובשן. [↑](#footnote-ref-87)
87. ומבו' לפ"ז בד' הר"ב אשכנזי, דכל שנגמרה מלאכתו ונאסר באכילת עראי, אף דמכאן ולהבא מהני מחשבתו לבטל את הגמר מלאכה, אי"ז מועיל להתירו באכילת עראי, כיון שכבר נאסר בשעה שנגמרה מלאכתו, ורק אם הי' מהני מה שנמלך לבטל את הגמר מלאכה למפרע, הי' מועיל זה להתיר באכילת עראי.

    אך החכמת אדם בשערי צדק פ"ו ס"ו נקט, דענבים שחישב עליהן לאכילה ואח"כ נמלך לדרכם, בטל תורת גמר מלאכה מהן, אף במחשבה בעלמא, והן מותרין באכילת עראי, וכן צידד בחזו"א שביעית סימן ז' סקכ"ד בתו"ד, עיי"ש, - ומצינו בתר"י בברכות פ' אין עומדין כב. מדפי הרי"ף שכתב דתבואה שנתמרחה ואח"כ עירב בה תבן ובטל הגמר מלאכה, ה"ה מותרת באכילת עראי, וזה כיסוד ד' השערי צדק דאף אחר שנאסר הוא חוזר להתירו, אך עי' במשנת ר"א זרעים סימן י"א סק"ד כתב דדינא דרבינו יונה הוא רק קודם הקביעות, וצ"ע.

    ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"ז סק"א כתב לדון בד' השע"צ מטעם אחר, דל"מ מחשבתו שנמלך לדרכם, להוציא מידי מחשבתו הראשונה, ול"ד לד' תר"י שעשה מעשה ועירב בהן תבן, ומעשה מוציא מידי מעשה, ועמש"נ לעיל מ"ח אות א' ללמוד כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, - ויש להוסיף, דכן משמע גם בד' הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"כ, שכתב, ז"ל, מי שתרם וכו', ונמלך לדורכן "ודרך הזיתים והענבים" שכבר תרם עליהם, א"צ לחזור ולתרום, עכ"ל, ומ' דרק ע"י שעשה בהן מעשה ודרכן, הוא שבטל גמר מלאכתן, ולא סגי לזה במחשבה בעלמא. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולפ"ז העירו במש"כ האחרונים להוכיח ממשנתינו, דזיתים שלא נכבשו חשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו, והלוקח זיתים מן הנכרי פטור מן המעשר, ולהנ"ל הרי אף דמוכח ממשנתינו דלא חשבינן להו כדבר שלא נגמרה מלאכתו מכח הא דאינם ראויים לאכילה קודם כבישה, מ"מ שפיר י"ל דחשבינן להו כדבר שלא נגמרה מלאכתו מכח הא דעתיד לכובשן כדי לקיימן, דומיא דענבים שעתיד לעשותן צימוקים, דחשיבי כדבר שלא נגמרה מלאכתו למעשר, ואפ"ה תורמין עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב דמהך דינא קשיא טפי ע"ד הרמב"ן דאין חייב מדאורייתא אלא שמן, שהרי חזינן דתורמין משמן אף על זיתים שאינם עושים שמן כלל, ול"ה כמפריש מן החיוב על הפטור. [↑](#footnote-ref-90)
90. וכ"נ גם בד' הגרי"ז בהל' תרומות שפירש עד"ז, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם בגורן ויקב עצמם, לא איכפת לן בדין הפרשה רק שיהא בו שם גורן ושם יקב, דהיינו בזיתים וענבים שיהא בהם שם יין ושם שמן, דזהו עיקר פירושא דיקב, יין ושמן, אבל בשארי גמר מלאכה שאינו נוגע לעיקר שם יין ושמן, זה לא איכפת לן בדין הפרשה, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז קו' הר"ש לקמן פ"ג מ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובחזו"א מעשרות סימן ג' סקכ"ג כתב לדון לפרש לד' הירושלמי, דלא מקרי מן הגמור על שאינו גמור אלא במחוסר גמר בעצם תיקון הפירי כמו חסרון גורן או יקב, אבל העמדת ערימה לא מקרי חסרון, אך עיי"ש שכתב דאי"ז מתישב למש"כ התוי"ט במשנתינו דאיירי הכא במפריש עליהן קודם שעשאן צימוקין, וה"ה מחוסרין גמר בעצם תיקון הפרי, ואפ"ה תורמין עליהן.

    ועי' עוד בד' הרדב"ז בהל' תרומות שם שכתב לחדש, דכל הא דתורמין יין על ענבים לעשותם צימוקים, היינו כ"ז שלא שטחן לצמקן, דחשיבי כדבר שנגמרה מלאכתו, אך אחר ששטחן לצמקן, אין תורמין עליהן עד שיעמיד ערימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובאמת דלפשטות הדברים דמה שאמרו בירושלמי דאין לך אסור לתרום וכו' אלא גורן ויקב בלבד, קאי גם על הא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ועמש"נ להלן אות י"ד לדון בזה, הרי דכ"ש דמותר לתרום מדבר שלא ראה פני הבית, - ולא מיבעיא אי נימא דאין מכוון הירושלמי לחלק בין בין גורן ויקב לשאר מילי, אלא בין דבר המחוסר מלאכה גמורה לדבר שאינו מחוסר מלאכה גמורה, דא"כ ודאי דאף בגורן ויקב עצמם שלא ראו פני הבית, מותר לתרום, אלא אף אי נימא דמכוון הירושלמי לחלק בין גורן ויקב לשאר מילי, מ"מ י"ל דגם בגורן ויקב עצמם כל הא דאין תורמין הוא כשאין עליהן תורת גורן ויקב, וכמש"כ כן בחי' הגרי"ז הל' תרומות, וע"כ ודאי דכל שיש עליהן תורת גורן ויקב, אלא שלא ראו פני הבית, תורמין מהן. [↑](#footnote-ref-93)
93. ובעיקר הדין בזה, עי' בדרך אמונה פ"ה מתרומות בצה"ל סקצ"ג שכתב, דמד' הרמב"ם משמע דמותר לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו אלא שלא ראה פני הבית, על דבר שראה פני הבית, וכ"ה במאירי קידושין כ"ו ב' ובשאג"א סימן צ"ז, עכ"ד, - אך בד' המאירי והשאג"א שם לא מצינו אלא דמותר לתרום מדבר שלא ראה פני הבית על דבר שלא ראה פני הבית, ושפיר י"ל דאסור לתרום מדבר שלא ראה פני הבית על דבר שראה פני הבית. [↑](#footnote-ref-94)
94. ואמנם דבהך דינא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו אף בשאר פירות, הי' מקום לפרש דאף דליכא בזה משום דינא דמן הגמור, מ"מ יש בזה משום גזל הכהן, אך יש להעיר ע"ז כמש"כ בחי' הגרי"ז הל' תרומות, דלכאו' בלא דינא דמן הגמור, לא שייך כלל לדון משום גזל כהן, שהרי לא נתחייב כלל ליתן לו יותר מזה, - אך בהא דאין תורמין מדבר שלא ראה פני הבית על דבר שראה פני הבית, לא שייך טעם זה, ובע"כ דהוא משום דדבר שראה פני הבית והוי חיובו גמור טפי, אין לפטרו ע"י דבר שלא ראה פני הבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיקר הך מילתא, דהא דאסור למכור טבל, הוא רק אחר שנגמרה מלאכתו, כ"ה להדיא בשלנ"ל קידושין מ"א ב', שכתב דמותר למכור לגוי טבל קודם מירוח, - אך בדבריו מ' טפי, דאי"ז משום דאסור לעשר קודם גמר מלאכה, אלא הוא משום דכ"ז שלא נתחייב במעשר, ליכא לאיסור מכירת טבל, ועי' חזו"א בכ"ד שדן בזה, ובדמאי סימן ז' סקכ"ג הוכיח מירושלמי שאסור למכור אף קודם גמר מלאכה, ועי' בדרך אמונה תרומות פ"ו בצה"ל ס"ק קמ"ז מה שציין בזה. [↑](#footnote-ref-96)
96. עוד ראיתי להעיר בזה, דלכאו' יש לאסור להפריש בכה"ג, משום דאינו יכול לברך, ודמי להא דאלם לא יתרום, וזה למש"כ המג"א בסימן של"ט סק"ח דהפודה את בנו בתוך ל' שיחול כשיגיע הזמן, אינו יכול לברך, - אך כמדומה דכל ד' המג"א הם רק כשפודה בתוך הזמן, דעכשיו עדיין אינו מחויב במצוה, אך במפריש תרומה בשבלים שתחול לאחר שימרח, כיון דגם עכשיו הוי בר תרומה, שפיר מצי לברך, וכן צידד במנחת שלמה ח"א סו"ס נ"ה, עיי"ש, ואמנם לדעת היראים דל"מ להפריש בשבלים אלא כשאומר שיחול לאחר שימרח, דמי לדינא דהמג"א דא"א לברך ע"ז, ושמא י"ל דכיון שבידו עכשיו למרח, אף מצי לברך, ול"ד לד' המג"א דאי"ז בידו, אך במנחת שלמה שם לא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-97)
97. והש"ך שם פירש בזה טעם הא דבדיעבד תרומתו תרומה, ובתורת זרעים במשנתינו עמד ע"ז, דבתוספתא שהביא הר"ש השיבו ב"ה דהא דבדיעבד תרומתו תרומה ילפינן לה מדכתיב כל מעשר הארץ קדש לד', - אך בדעת הש"ך נראה דגם הך קרא אסמכתא בעלמא היא, שהרי הא דלדעת ב"ש צריך לתרום שני', בפשוטו אי"ז אלא דין דרבנן, דכיון דאסמכוה אקרא דאין לתרום משאינו גמור, ע"כ אף אם תרם צריך לתרום שני', וא"כ מה שהשיבו ב"ה דהרי אומר אומר וכל מעשר הארץ וגו', אי"ז ילפותא גמורה, שהרי אף ב"ש לא אמרו דמדאורייתא אין תרומתו תרומה, אלא הוא אסמכתא דבדיעבד תרומתו תרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובזה ניחא משה"ק באפיקי ים ח"א סימן מ"ד סקט"ז על מש"כ השאג"א בסימן צ"ז דמותר לתרום מדבר שנגמרה מלאכתו אף שלא ראה פני הבית, דא"כ היאך ילפינן מקרא דמעש"ר שהקדימו בשבלים, דאם תרם בשבלים תרומתו תרומה, וכמש"כ הר"ש, הרי י"ל דהך קרא הוא כשתרם אחר גמר מלאכה קודם ראיית פני הבית, להני קמאי דס"ל דאף בכה"ג הוא פטור מתרומה גדולה, ולהנ"ל ניחא, דאם הי' הדין דאם הפריש בשבלים אין תרומתו תרומה, משום דעדיין אין התבואה חייבת, הרי דאין לחלק בזה בין קודם גמר מלאכה, לקודם ראיית פני הבית, ורק בהך דינא דאסור לתרום מדבר שלא נגמרה מלאכתו, הוא דיש לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך בעיקר הדברים צ"ע, דהרי הא דאין תורמין מדבר שלא נגמרה מלאכתו והא דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ילפינן לה מחד קרא, והיאך נחלק ביניהם, ומה"ט נקט האו"ש שם דודאי דבשאר מילי מותר לתרום אף מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, עיי"ש, ועיי"ש שפירש בזה לד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר ה"ח, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם במש"כ לדחות הראי' משם.

    גם עי' בחי' הגרי"ז הל' תרומות עמ' 58 שנקט בפשיטות דמה שאמרו בירושלמי דאין לך וכו' אלא גורן ויקב בלבד, קאי גם על תורם מדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכן נקט בחזו"א דמאי סו"ס י"א, דענבים העומדין לצימוקים מפרישין מהן על עצמן, אך מבו' בדבריו דאין ד"ז מוכרע, ובע"כ הוא כמש"נ, די"ל דכל הא דאין לך וכו' אלא גורן ויקב בלבד, הוא רק כשתורם עליהן מדבר שנגמרה מלאכתו.

    ויש להעיר עוד, דלפמש"כ האו"ש לישב ד' התוס' בבכורות, ונת' לעיל אות ז', מוכח דמותר לתרום מתאנים שעתיד לעשותם גרוגרות, דדוחק לומר דתלינן שעישר עליהן ע"ה מגרוגרות שכבר נגמרה מלאכתן, דזה ודאי שרי. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובמעדני ארץ תרומות פ"ה ה"ז סק"ב נסתפק לפ"ז, אם לצורך עונג שבת, דמותר לתרום שלא מן המוקף, מותר אף לתרום מן הטהור על הטמא, עיי"ש בדבריו.

     ועיי"ש בסק"ז שכתב דנפ"מ עוד בזה, בדין שאר המעשרות, דלדעת הר"ש ודעימי' ניטלין מן הטהור על הטמא, כיון דהן ניטלין שלא מן המוקף, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"ו, (ואף לכמה מרבוותא שנחלקו ע"ז וס"ל דמדרבנן צריך מוקף, מ"מ משום זה אין לאסור לתרום מן הטהור על הטמא, שהרי לדידהו גם תרומ"ע בעי מוקף מדרבנ)ן, אך לדעת הרמב"ם מסתבר דדמי לתרומה גדולה דאינה ניטלת מן הטהור על הטמא, - אך בדרך אמונה שם בצה"ל ס"ק ק"כ כתב, דגם לדעת הרמב"ם מסתבר להקיש שאר מעשרות לתרומ"ע ולא לתרומה גדולה, כמו שמצינו לענין דינא דמן המוקף דמקשינן מעשר ראשון לתרומ"ע, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ג. [↑](#footnote-ref-101)
101. ועיי"ש במקד"ד שכתב להוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ב דחלה, בהא דתנן דר"א אומר חלה ניטלת מן הטהור על הטמא, דנותן פחות מכביצה באמצע כדי שיטול מן המוקף, וחכמים אוסרים, וכתב הרמב"ם דטעמייהו דרבנן הוא משום דאסור להוציא מן הטהור על הטמא עיי"ש, והרי דאע"ג דהוא תורם מן המוקף מ"מ אסור, ובע"כ דמן הטמא על הטהור אין הטעם משום מוקף, עכ"ד, והדברים צ"ע, דודאי דדינא דאין תורמין מן הטמא על הטהור אף אף כשתורם מן המוקף, דאל"כ א"צ לאסרו משום מן הטמא על הטהור, אלא הוא משום דגזרינן שמא יתרום שלא מן המוקף, וע"כ שפיר אסרו חכמים לתרום מן הטהור על הטמא, אף כשנותן פחות מכביצה באמצע, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש במשנתינו דטעמא דרבנן דהתם הוא משום גזירה שמא יתרום שלא מן המוקף. [↑](#footnote-ref-102)
102. וזה כמו שהבאנו לעיל אות ג' מהנוב"י, דכל שלא הוכשר הטהור תורמין ממנו על הטמא, - אך בדרך אמונה תרומות פ"ה צה"ל ס"ק קכ"ה כתב, נקט דאין תורמין מפירות טהורין שלא הוכשרו על הטמא, דלא פלוג רבנן, ועיי"ש בס"ק קכ"ו שכתב, דמש"כ הנוב"י דבה"ז מותר לתרום מן הטהור שלא הוכשר על הטמא, הוא רק משום דבזה"ז אין לנו טהור אלא שלא הוכשר, ומסתבר דלא גזרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. ויש שהקשו, דמ"ט לא יהא אסור לתרום מן הטמא על הטהור, משום דינא דמשמרת תרומותי, וע"ד הא דאסור לנזור בבית הקברות, ולכאו' לק"מ, דליכא איסור שתהא תרומה טמאה, ועיקר האיסור הוא לטמאות תרומה, וכל דמתחילתה טמאה היא לי"ב איסורא, ומה"ט תניא בגיטין נ"ד א' דאם אכל תרומה טמאה משלם חולין טמאים, ולי"ב משום משמרת תרומותי, (ובהגה' פורת יוסף שם הק' כן).

     ועי' בערול"נ סוכה י' ב' שנסתפק אם בגונא שנטמא בב"א עם קריאת שם תרומה, עובר משום משמרת תרומותי, ויתכן שספיקו הוא רק בגונא דידי' שהתרומה מונחת בלגין טבו"י, דמכח דנעשית תרומה, הוא שהיא נטמאת, וע"כ יש מקום לחשבו כמטמא תרומה, (דאף דהתרומה והטומאה חלין ברגע אחת, מ"מ חלות התרומה היא חלות מוקדמת בסיבתה לחלות הטומאה. [↑](#footnote-ref-104)
104. והך מילתא דמן הטהור על היפה הוי כמן הרעה על היפה, הוא מבו' כן להדיא בסוגיית הגמ' ביבמות פ"ט ב', עיי"ש, ומה שדנו הראשונים בטעם הא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, נראה דהוא משום דאי משום דהו"ל כמן הרעה על היפה, הי' בדין דאם תרם תרומתו תרומה, כדתנן לקמן מ"ו דאם תרם מן הרע על היפה תרומתו תרומה, ובע"כ דבתורם מן הטמא על הטהור איכא איסור בפנ"ע, - והתוס' ביבמות בתי' בתרא שפירשו דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא משום דהו"ל כתורם מן הרעה על היפה, כתבו דהא דאם תרם אין תרומתו תרומה ול"ד לכל תורם מן הרעה על היפה דתרומתו תרומה, הוא משום דהחמירו בטמא דלא חזי לאכילה כלל.

     אך צ"ע שהרי חילוק זה מוכח מהמבו' בסוגיית הגמ' ביבמות שם דבתורם קישות ונמצאת מרה אבטיח ונמצא סרוח, אם הוי זה במזיד אין תרומתו תרומה, ובע"כ דהא דגרע מכל תורם מן הרע על היפה דתרומתו תרומה, הוא משום דהתם לא חזי כלל, וכמש"כ התוס' ביבמות שם, והר"ש לקמן פג מ"א, וא"כ מ"ט לא ניח"ל להראשונים לפרש דגם הא דאסור לתרום מן הטמא על הטהור, הוא משום דהו"ל כמן הרע על היפה, והא דאם תרם במזיד אין תרומתו תרומה, הוא משום דלא חזי כלל, והנה אמנם למש"כ הר"ש ודעימי' דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור הוא משום הפסד כהן, י"ל כן גם בתורם קישות ונמצאת מרה, וכ"ה בל' הרא"ש לקמן פ"ג מ"א בתו"ד, אך למש"כ התוס' ביבמות דהוא גזירה אטו היכא דלא הי' לו שעת הכושר, הרי ל"ש ה"ט כלל התם, ואפ"ה אם תרם במזיד אין תרומתו תרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-105)
105. ובדרך אמונה פ"ה מתרומות סקפ"ז כתב דאף שאר המעשרות אין ניטלין מן הטמא על הטהור, וצ"ע דבשאר המעשרות שהן נאכלין בטומאה, בדין דמותר לתרום מן הטמא על הטהור, וכמש"כ האחיעזר, - וביותר צ"ע במש"כ בצה"ל שם ס"ק קע"ב, דמסתמא בכולן הדין אם הפריש במזיד ושוגג כמו בתרומה, וזה צע"ג, שהרי כתבו הר"ש והרא"ש במשנתינו, דהא דבתורם מן הטמא על הטהור אין תרומתו תרומה, ול"ד לתורם מן הרע על היפה דתרומתו תרומה, הוא משום דטמא גרע דלא חזי לאכילה כלל, ולפ"ז הרי דאף אי נימא דגם בשאר מעשרות הנאכלין בטומאה, חשבינן לטמא כרע, ואסור לתרום ממנו על הטהור, מ"מ בדין דאם תרם ממנו על הטהור תרומתו תרומה, ככל תורם מן הרע על היפה דתרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-106)
106. ולכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שפירש להא דתני מעשר טבל, דהוא טבול לתרומ"ע, ולפי' זה הו"ל לפרושי שהוא טבול לתרומה גדולה, וכמו שפירש כן המלאכת שלמה בשם הר"ר יהוסף. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובמל"מ פט"ו ממאכ"א הכ"ו כתב דד' הרמב"ם אלו הם שלא כד' התוס' בבכורות כ"ג א' שצידדו בדינא דביטל איסור לכתחילה, דבמזיד לא יעלו ובשוגג יעלו, דאם הי' סבור שמותר לבטל, חשיב כשוגג, ועי' בפמ"ג סימן צ"ט שפ"ד סוסקי"ב ובחוו"ד שם סק"ו במש"כ לחלק בין הדינים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך בחזו"א ליקוטים סימן ג' סק"ב כתב דאין להוכיח ממה שלא הביא הרמב"ם לדין זה דס"ל דלא קי"ל הכי, די"ל דכיון דלא שכיח ולא הוזכר בהדיא בגמ' לא הביאו, - ועי' במעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד אות א' שהביא מד' המהר"י קורקוס והרדב"ז והקרית ספר בפ"ה מתרומות ה"ח ועוד מרבוותא שנקטו בדעת הרמב"ם דקי"ל להך דינא. [↑](#footnote-ref-109)
109. ויש להעיר עוד, דכל הך מילתא דאף כשלא היתה לו שעת הכושר, מ"מ מדרבנן הוא חייב בתרו"מ ומהני הפרשתו, כ"ז הוא רק להני דס"ל דכל שלא היתה לו שעת הכושר אין עליו איסור טבל, ונת' להלן אות ט"ז וע"כ שפיר י"ל דמדרבנן הוא חייב בתרו"מ ואף מהני ההפרשה, אך לדעת הסוברים דאף אם לא היתה לו שעת הכושר, יש עליו איסור טבל, ואך דל"מ הפרשתו, ונת' להלן אות י"ח, אין לומר כן.

     ואך דיש מקום לדון, דאף דלדעת ש"ר דתליא אם היתה לו שעת הכושר בתלוש, בע"כ דל"ד לשאר הפטורים דתליין בשעת המירוח, וע"כ שפיר י"ל דעיקר הדין הוא דא"א להפריש ממנו, אך איסור טבל לא פקע מיני', אך לדעת הרמב"ם והרע"ב דתליא בשעת המירוח, י"ל דהוי כשאר הפטורים, והוא פטור מתרו"מ, ועי' באחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"ד שמבו' כסברא זו. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם מעיקר סוגיית הגמ' בבכורות שם דמבו' דמכח הא דלאכלה ולא לשריפה, היתה עיסת שביעית פטורה מן החלה, אין ללמוד דכל דא"א להפריש עלי' מיני' ובי', מהני זה לפטרה מן החלה, דיל"פ דהתם אין מכוון הגמ' דמכח הא דא"א להפריש עלי', אף תהא פטורה מן החלה, אלא מכוון הגמ' הוא דמכח הא דלאכלה ולא לשריפה, לא יחול עלי' חיוב חלה, דאם יחול עלי' חיוב חלה, יהא מותר לו להפריש, דכיון דא"א לו לאכול בלא ההפרשה, אין לאסור בזה מכח הא דלאכלה ולא לשריפה, וגם דמצות הפרשה דוחה לאיסור זה, וכמו שעמד ע"ז החזו"א בשביעית סימן ז' סקי"ג, ונמצא דמכח חיוב החלה יבואו פירות שביעית לידי שריפה, וע"כ לא חייל ע"ז חיוב חלה כלל, - אך בד' התוס' בבכורות שם מבו' דמכוון הגמ' הוא דמכח הא דלאכלה ולא לשריפה א"א להפריש עלי' מיני' ובי', והא דהיא פטורה מן החלה, הוא משום דכל דא"א להפריש עלי' מיני' ובי', אף א"א להפריש עלי' ממקום אחר, וכיון דא"א להפריש עלי' כלל, ע"כ היא פטורה מן החלה, ולפ"ז יש ללמוד דה"נ בפירות טמאים שלא הי' להן שעת הכושר, כיון דא"א להפריש עליהן מיני' ובי', אף א"א להפריש עליהן ממקום אחר, ומכח זה הן פטורין מתרו"מ. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך צ"ע בזה, דבד' התוס' בבכורות י"ב ב' מבו', דהא דעיסה שא"א להפריש עלי' מיני' ובי', פטורה מן החלה, הוא משום דכל דא"א להפריש עלי' מיני' ובי' אף א"א להפריש עלי' ממקום אחר, דהוי כמו מן החיוב על הפטור, וכיון דא"א להפריש עלי' אף ממקום אחר, ע"כ היא פטורה מן החלה, ולכאו' זה דלא כמש"כ העונג יו"ט דמכח הא דא"א להפריש עלי' מיני' ובי' היא פטורה מן החלה, ומכח זה הוא דל"מ להפריש עלי' ממקום אחר.

     ואך דבאמת עיקר ד' התוס' צ"ב, דמ"ט ל"מ להפריש עלי' ממקום אחר דהוי כמן החיוב על הפטור, הרי כיון דאם הי' מועיל להפריש עלי' ממקום אחר, היתה אף עיסה זו טבולה לחלה, א"כ מ"ט הוי כמפריש על הפטור, ועי' בפרי יצחק ח"ב סימן ל"ז ד"ה אלא דבאמת ואו"ש פ"ד מע"ז הי"א שעמדו ע"ד התוס' בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך בגבו"א יומא פ"ג א', נקט דכיון דכל שלא היתה לו שעת הכושר, כיון דא"א להפריש עליו מיני' ובי', אף א"א להפריש עליו ממקום אחר, ומ"מ איסור טבל לא פקע מיני', עיי"ש בדבריו, ועי' גם בפרי יצחק שם ד"ה הן אמת, שכתב לדון כן. [↑](#footnote-ref-113)
113. וראיתי להעיר בזה, דלכאו' יש להוכיח להיפך דכל שלא היתה לו שעת הכושר ליכא איסור טבל, מהא דלא גזרו שלא להפריש מן הטמא מיני' ובי', שמא יבא להפריש כשלא היתה לו שעת הכושר, ובע"כ דכל שלא היתה לו שעת הכושר ליכא איסור טבל, וע"כ ליכא חשש במה שיפריש מן הטמא מיני' ובי', אך אכתי צ"ע, דאכתי יש לחוש שמא יפריש מטמא שלא הי' לו שעת הכושר על טמא שהיתה לו שעת הכושר, וי"ל, - ואין לומר דלא גזרו כן, משום דליכא תקנתא אחרינא, דהרי אין תורמין מן הטמא על הטהור ומן הטהור על הטמא, דאכתי מאי נפ"מ בין מפריש מן הטמא על הטהור למפריש מן הטמא על הטמא, ומ"ט גזרו שלא להפריש מן הטהור על הטמא, הרי בכל ענין שיפריש על הטמא איכא לחשש זה, דשמא יבא להפריש כשלא היתה לו שעת הכושר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועיקר מש"כ השאג"א דסגי במה שיש לו היתר לאחר זמן, עי' בפרי יצחק ח"א סימן ל"ה שנחלק ע"ז, עיי"ש, - ועי' אחיעזר ח"ב סימן ל"ח סק"ג שנקט דאם הוי הקדש בשעת תלישה, יש בזה משום תתן לו ולא לאורו, ולכאו' לפ"ד השאג"א הדין נותן דכיון דבידו לפדותו, חשיב שפיר כתתן לו, אך במעדני ארץ פ"ב הי"ד אות ב' ד"ה אולם השאג"א לא כתב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. והנה אמנם הרש"ש בפסחים מ"ו א' נקט דאם נטמאת העיסה בעודה קמח, ה"ה פטורה מן החלה מדינא דתתן לו ולא לאורו, ורק אם נטמאה אחר נתינת המים, אף דהוי קודם גלגול, מ"מ כיון דמצי להפריש חלה משעת נתינת המים, הו"ל כהיתה לו שעת הכושר, וה"ה חייבת בחלה, עכ"ד, ולפי דבריו, הא דתנן בחלה פ"ב מ"ג דמי שאינה יכול לעשות עיסתו בטהרה ר"ע אומר יעשנה בטומאה וכו' דכשם שהוא קורא שם לטהורה כך הוא קורא לטמאה, הוא רק בשאין טומאתה אלא אחר נתינת המים.

     אך החזו"א שם הביא מד' התוס' בכ"ד דאף אם נטמאת קודם נתינת המים, ה"ה חייבת בחלה ומצי להפריש ממנה בטומאה, וכתב דכ"ה מוכח ג"כ ממתניתין דמי שאינו יכול לעשות עיסתו בטהרה, עיי"ש, וכ"ה מוכח לדעת רבים מקמאי דלא ס"ל לעיקר הך דינא דמשעת נתינת המים מצי להפריש חלה, ולא מצי להפריש, אלא בשעה דחשיב כגלגול וה"ה מתחייבת בחלה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ואף למש"נ לעיל אות ג' דלדעת הני קמאי לא קי"ל כלל כהך דינא דכל דלא היתה לו שעת הכושר לא חיילא התרומה בדיעבד, מ"מ לכאו' כ"ה דלפ"מ דקי"ל דתתן לו ולא לאורו הוא איסור לכתחילה, ילפינן לענין זה חלה מתרומה, ה"נ לדעת רנב"י דילפינן מהך קרא דכל שלא היתה לו שעת הכושר ל"מ הפרשתו, ילפינן לענין זה חלה מתרומה. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועיי"ש בסק"ו שכתב דדרך זו אינה מתישבת לצד האיבעיא דשבולת שמירחה ושתלה, מהני בה קריאת שם תרומה, ולפ"ז כל הא דא"א להפריש במחובר, הוא משום דאין ע"ז תורת טבל, ודמי לחלה, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-118)
118. ועיי"ש שעמד עוד בכמה גווני דלכאו' חשיב כלא היתה לו שעת הכושר, והיאך מצי להפריש, - ולמש"כ החזו"א דאף כשלא היתה לו שעת הכושר, מ"מ הוא חייב מדרבנן, ונת' לעיל אות י"ג י"ד, ומשמע שנקט דמצי להפריש על טבל אחר בזה"ז דאין חיובו אלא מדרבנן, ניחא. [↑](#footnote-ref-119)
119. והיינו משום דכלי אכילה לא שייך בהו סחיטה, וגם גזירה שמא ישהה לא שייך בהו, ועי' קרבן נתנאל שם סק"כ ומחה"ש סימן שכ"ג סקי"א וביאוה"ל שם ס"ז, במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' בשאג"א סימן נ"ו שהאריך הרבה בזה, ועיי"ש שנקט בדעת הרי"ף, דגם הני טעמי דגזירה משום סחיטה, וגזירה שמא ישהה, שייכי אף בטבילת כלים חדשים, וכ"כ היש"ש בביצה שם סימן י"ט.

     ובד' המ"מ בפ"ד מיו"ט הי"ט מבו', דגם בטבילת כלים חדשים שייכא הגזירה דשמא ישהה, ורק לדעת הרמב"ם דטבילת כלים חדשים אינה אלא מדרבנן, לא שייכא גזירה זו, למש"כ הרמב"ם שם דבולד הטומאה דרבנן ליכא לגזירה זו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובשו"ע יו"ד סימן ק"כ סט"ז מבו' שדעתו דאסור לטבול כלים חדשים בשבת, ובחכמת אדם כלל ע"ג דין כ"ג מבו' דחזר בו הב"י, וכ"כ הערוה"ש ביו"ד שם סעיף ס"א, וזה מתישב היטב עם מש"כ הביאוה"ל שם דמעיקרא סבר הב"י דטבילת כל הכלים אינה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-121)
121. אמנם י"ל דד' היש"ש הם רק במאכיל לכלבו, שאינו נהנה בזה כלל מן המלאכה, וע"כ הוא מותר במוצ"ש, ואפ"ה בשבת אסרינן לי', ונתחדש בזה דאיסורא דמעשה שבת בשבת עצמה אף בהנאה, הוא אף כשאינו נהנה מן המלאכה, ואכמ"ל, אך כל שהוא נהנה מן המלאכה, י"ל דאף במוצ"ש אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובלא"ה נראה דד' המ"ב לא קיימי אלא במוצ"ש, דאל"כ תיקשי ממש"כ הרמ"א ביו"ד סימן צ"ט ס"ה, דאם ביטל איסור לכתחילה במזיד, אסור למכרו ג"כ לישראל אחר שלא יהנו ממה שבטלו, וא"כ מ"ט במבשל בשבת, מותר למכרו לאחר וליהנות מן האיסור, ושמא יש לחלק בין איסורא דמעשה שבת להאיסור שאסרו בביטל איסור לכתחילה, ובע"כ דד' המ"ב קיימי במוצ"ש, ובזה ס"ל דל"ד למבטל איסור לכתחילה שאסור למכרו, דשאני במבשל בשבת, דהי' בידו לבשלו לאחר השבת, וע"כ לא אסרו למכרו לאחר.

     ובזה ניחא גם דלא סתרי ד' המ"ב למש"כ בסימן שכ"ה סקל"ז, בנכרי שהביא מחוץ לתחום, דאף דמותר למכור לאחר שלא הובא בשבילו, מ"מ אסור להרויח למכור ביוקר ממה שלקח, אך י"ל דאיסורא דמעשה שבת דנכרי, שאני, דבזה הוי האיסור שמא יאמר לו לעשות, וע"כ אסרו אף בכל הנאות, וכדתנן בשבת קכ"ב א' דאם הדליק נר לצורך ישראל, או מילא מים לצורך בהמת ישראל, או עשה כבש לצורך ישראל, אסור ישראל להשתמש בו.

     ובעיקר הדין בזה, הנה בס' מקו"ח לבעל החות יאיר בר"ס שי"ח כתב דאסור למכרו אלא בדמי בשר חי, ולמד לזה ממש"כ בשו"ע סו"ס תקל"ח בדין עשה מלאכה בחוה"מ, וכ"כ בתשו' רב פעלים ח"ג או"ח סימן י"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך המגיני שלמה והפנ"י והצל"ח בשבת ל"ט ב' נקטו בפשיטות דלר"י הסנדלר מעשה שבת מותר אף בהנאה מגופו, והמגיני שלמה והפנ"י שם נקטו כן לדינא דמעשה שבת מותר בהנאה, ואף אם עשה את המלאכה לצורך הנאה זו, עיי"ש בדבריהם, - ועי' עוד בפמ"ג סימן שכ"א מש"ז סוסקי"ב דנסתפק דאם גיבל קמח לתרנגולים במזיד מותר ליתנו לפניהם, דמעשה שבת במזיד אסור באכילה ולא בהנאה, עיי"ש, ועי' גם בתהל"ד סימן שי"ח סק"ב שצידד כן, - וצע"ג מהא דתנן הכא דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, ובתהל"ד שם סק"ג בהשמטות עמד ע"ז, ועיי"ש שכתב דשמא צורך אכילה כאכילה, ובסימן שכ"ה סקכ"ט כתב דאם עשה לצורך הנאה זו, ודאי דאסור אפי' בהנאה, ותמה ע"ד הפמ"ג שם שהתיר בזה, גם צ"ע ממש"כ הפמ"ג גופי' בסימן רע"ו במש"ז סק"ה דאם הדליק נר בשבת אסור להשתמש בו, משום איסורא דמעשה שבת. [↑](#footnote-ref-124)
124. ושמא מודה המ"ב דאיסורא דמעשה שבת דאורייתא לר"י הסנדלר הוא רק באכילה ולא בהנאה, אף שהוא נהנה מגופו, ואך שהוכיח ממה שאמרו בב"ק דלר"י הסנדלר מותר בהנאה, ותיקשי דמ"מ יהא זה אסור מכח איסורא דמעשה שבת דרבנן, ומזה הוא שהוכיח דבאיסורא דמעשה שבת דרבנן, לא אסרו למכרו לאחר וליהנות מדמיו, והיינו משום דאי"ז הנאה מגופו, או משום דלא עשה המלאכה לצורך הנאה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. וכ"נ גם בד' הרשב"א בעבוה"ק בית מועד ש"ג פ"ד שכתב, דעבר והטביל את הכלים כדרכן במזיד לא ישתמש בהן ביו"ט וא"צ לומר בשבת, עכ"ל, ומבו' דס"ל דאף ביו"ט אסרינן, וזה דלא כמש"כ בתשו' דלא אסרו אלא בשבת, - ולכאו' לפ"ז הא דאסרינן במטביל ובמעשר בשבת ול"ד לעבר ואפה דמותר, הוא משום דשאני עבר ואפה דאין לו תבשילין אחרים, וצ"ע לפ"ז בסתימת ד' הרשב"א שם ש"ד פ"ד דאם עבר ואפה מותר, ולא כתב דהיינו רק כשאין לו תבשילין אחרים, - ומשמע מזה דמפרש דהא דמשני דאיסורא דשבת שאני היינו דלא אסרו אלא בדברים האסורים בשבת, אך בעבר ואפה דהוי מלאכה המותרת, וכל איסורה הוא משום שעשה כן לשבת, אם עבר ואפה מותר.

     וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בביהב"ח בביצה שם, שכתב דלפ"מ דמשני דאיסורא דשבת שאני, הרי הא דמטביל כלים במזיד אסור, הוא אף בדלית לי' כלים אחריני, ומאידך כתב שם י"ח ב', דהא דהמטביל כלים במזיד אסור הוא אף ביו"ט, ובע"כ דמפרש דמה שאמרו דאיסורא דשבת שאני, לאו היינו דבאיסור סקילה החמירו טפי, ולאו היינו דהחמירו בשבת מביו"ט, אלא היינו דלא אסרו אלא במלאכה האסורה בשבת, ולא במלאכה המותרת דכל איסורה הוא משום שעשה כן לשבת, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-126)
126. ובד' המאירי שם לא נתפרש היטב מה נתחדש בד' הירושלמי טפי ממה שאמרו בבבלי שם דמדלין בכלי טמא והוא טהור, אך בחי' המאירי שם מבו' דהיינו, דבפירש"י שם כתב דאסור להטביל כלי אגב מימיו, וכל הא דשרינן למלאות בדלי, הוא רק בדלי שאין בו מים דהרואה אומר לשאוב הוא צריך, אך בכלי שיש בו מים אסור, וע"ז כתב המאירי דמד' הירושלמי נלמד, דכל הא דאסרינן להטביל כלי אגב מימיו, הוא רק בכלי גדול שהרואים מכירין בו שאינם לשאיבדה אבל בכלי קטן כעין דלי, מערים עליו כאילו הוא מתכוין לשאוב בו, ומותר להטבילו אגב מימיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בד' הר"ש שתמה על דינא דהירושלמי, נראה דמפרש דהא דמטבילין כלים קטנים, הוא אף בלא שממלא אותם לשתי', וצ"ע היאך מפרש למה שאמרו ד"מערים" ומטבילו, וע"ז הוא שתמה דמ"ש כלים גדולים מכלים קטנים, וכ"נ גם בד' הכס"מ.

     והנה אמנם בשיירי קרבן ספ"ב דשבת כתב בדעת הכס"מ, דשאני בזה יו"ט משבת, דבשבת אסור משום מתקן כלי וכמש"כ הרמב"ם בהל' שבת שם, וע"כ אסור אפי' ע"י הערמה, אך ביו"ט דאינו אסור אלא משום שמא ישהה, וכמש"כ הרמב"ם בהל' יו"ט, ובזה התירו ע"י הערמה, ומצינו כן בד' המאירי בביצה י"ח א' די"א דרק ביו"ט התירו למלאות בכלי טמא ולטהרו, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הב"י והרמ"א שהתירו כה"ג אף בשבת, והביאו מד' המ"מ בהל' יו"ט, - אך הדברים צ"ע, חדא, דבד' הכס"מ מבו' דלכל הטעמים יש לאסור אף בכלים קטנים, ועוד, דהמ"מ בהל' יו"ט כתב דבטבילת כלים חדשים ביו"ט לכו"ע יש לאסור משום מיחזי כמתקן, ואפ"ה התיר ע"י הערמה. [↑](#footnote-ref-128)
128. ונתחדש לפ"ז, דאף דגם אחר שתיקנו ה"ז אסור באכילה מדרבנן, מ"מ ה"ז מותר בטלטול, וזה תליא בפלוגתת הראשונים אם כל דבר האסור באכילה מדרבנן אסור אף בטלטול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-129)
129. והא דיש בזה משום מתקן, הוא מבו' בשבת קמ"ב א' דפריך אהא דשרי ר' יהודה להעלות את המדומע, דהא קא מתקן, - והא דיש בזה משום גזירת מו"מ כמקדיש, הוא מבו' בסוגיית הגמ' בביצה ל"ז א', וכמש"כ בשו"ת משכנות יעקב או"ח סימן קל"ה, וגם י"ל דהוא נלמד ממה שאמרו בביצה ט' דאסור להפריש חלת חו"ל ביו"ט, אף דאוכל והולך ואח"כ מפריש, משום דאם קרא עלי' שם אסורה לזרים, וכמש"נ להלן אות י"ט ובהערה שם דהוא משום דהוי כמקדיש. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ח דאסור להטביל כלים טמאין בשבת מפני שהוא כמתקן כלי, ובפ"ד מיו"ט הי"ז כתב דהא דאין מטבילין הוא גזירה שמא ישהה, והיינו משום דביו"ט לא אסרינן משום מתקן. [↑](#footnote-ref-131)
131. וזהו דפריך בביצה ט' א' אהא דאמר אבוה דשמואל דאין מפרישין חלה ביו"ט, דלימא פליגא דשמואל אדאבוה דאמר שמואל חלת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש, ומשני דמי לא מודה שמואל שאם קרא עלי' שם שאסורה לזרים, ולהנ"ל היינו, דאף דאוכל והולך ואח"כ מפריש ואין בזה משום מתקן, מ"מ כיון דאסורה לזרים, הוי בכלל מקדיש, וכ"כ בס' חלת לחם, ובמשכנות יעקב או"ח סימן קל"ה, ובעמודי אור סימן כ"ג, ועמש"נ להלן אות כ' דכ"ה להדיא בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם.

     והרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ח כתב דאם לש עיסה מערב יו"ט אין מפריש ממנה חלה ביו"ט, והראב"ד שם נחלק ע"ז דקי"ל דמותר להפריש ולא חשיב כמתקן, כיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש, אך פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דיש לאסור להפריש ביו"ט גם משום דהוי כמקדיש, וע"כ ודאי דיש לאסור אף בחלת חו"ל, וכ"כ בס' קובץ בהל' שבת שם, - אך מד' הראב"ד ועוד מקמאי שנחלקו בדין זה, מבו' דכל האיסור להפריש הוא משום דהוי כמתקן, ולא אסרינן לה משום דהוי כמקדיש. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועי' גם במשכנות יעקב או"ח סימן קל"ה שהוכיח מכ"ד דאסור להפריש אף מטבל דרבנן, וכתב דהא דל"ד לטבילת כלים דכלי שנטמא בולד הטומאה מותר להטבילו בשבת, וכמו שדן בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן צ"ז מכח זה להתיר להפריש חלת חו"ל ביו"ט, עיי"ש בדבריו, הוא משום דבהפרשת תרו"מ אסרינן גם משום דהוי כמקדיש, עכ"ד, אך השעה"מ שם כתב ב' טעמים אחרים בזה, - ואמנם לפ"ז נמצא, דיהא מותר להפריש מטבל דרבנן מעשר עני דלי"ב קדושה ול"ה כמקדיש, וגם משום מתקן ליכא, כיון דעיקרו דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. וצ"ע בזה בד' הרמב"ן במלחמות פסחים ק"ה א' לפרש בד' הרי"ף, דהא דבספק חשיכה אין מעשרין את הודאי, הוא מפני שהוקבע למעשר ונאסר באכילת עראי והו"ל מתקן, עכ"ד, וכ"כ המאירי והר"ן שם, ומבו' לפ"ז דאם לא הוקבע למעשר, והיינו לדעת הסוברים דאין שבת קובעת קודם גמר מלאכה, מותר להפריש ממנו, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה, דה"ז אסור משום דהוי כמקדיש.

     ומצאתי בשו"ת שבט הלוי ח"ד סימן ל"ח שהביא מתשו' אמרי יושר ח"ב סימן צ"ו סק"ב שעמד בזה, וכתב לישב דבשבת עצמה אסור להפריש אף בשבלים, דומיא דהא דאין מעשרין את הדמאי, אע"ג דחזי לעני, ומשא"כ בביה"ש דמפרישין את הדמאי, הרי דכל הא דאין מפרישין את הודאי, הוא רק משום דשבת קובעת למעשר והוי תיקון מעליא, ובשבט הלוי שם כתב לישב, דאף שכתב הרמב"ן בביצה דאסור להפריש בשבלים, מ"מ מעשר עני דאינו אסור לזרים מותר להפריש, וזהו שכתב הרמב"ן בפסחים, דהא דבספק חשיכה אין מעשרין את הודאי, והיינו אף מעשר עני, הוא משום דשבת קובעת למעשר. [↑](#footnote-ref-134)
134. אך שוב נתבוננתי דאין להביא מזה, דגם אם טעמא דרבנן הוא משום דהוי כמתקן, י"ל דבזה תלי דין חלת חו"ל, דלר' יהודה דס"ל דמכח הא דבידו ליתן עיניו וכו' שרי אף להעלות בידים, ה"נ בחלת חו"ל מכח הא דאוכל והולך ואח"כ מפריש שרי אף להפריש, ולרבנן דס"ל דאסור להעלות בידים אף דבידו ליתן עיניו וכו', ה"נ אסור להפריש חלת חו"ל, אף שבידו לאכול ואח"כ להפריש, וכ"נ בד' ר"נ בן הרמב"ן שם. [↑](#footnote-ref-135)
135. ויש מקום לפרש כן גם בד' התוס', ולפ"ז ניחא עיקר משה"ק דמ"ט אסור להפריש טבל, וצ"ע דהרי בפשוטו לא קי"ל כר' יהודה דמעלין את המדומע בשבת, אך באגודה גיטין שם כתב, דמעלין את המדומע בשבת, והרי דס"ל דקי"ל כר' יהודה, ויל"פ כן גם בד' התוס', וי"ל דכונתם הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש שם, דאף מאן דפליג על ר' יהודה, היינו דאסור להעלות, אך מודה דמותר ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר, וזהו דקשיא להו דמ"ט בהפרשת תרו"מ לא שרינן להפריש במחשבה, אך אי"ז מתישב היטב בל' התוס', עיי"ש, וצ"ע, - ובעיקר מש"כ התוס' הרא"ש דגם מאן דפליג על ר' יהודה מודה דמותר ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד אחר, וכ"נ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה ט' א', עי' בביאור הגר"א יו"ד סימן של"א סוסקצ"ב דפליג ע"ז, וכתב דת"ק ס"ל דאסור ליתן עיניו אף במדומע, ורק רשב"א הוא דמתיר בזה, עיי"ש, וכ"ה בתורי"ד בשבת קמ"ב א'. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך צ"ע בזה בד' הר"ן שם שכתב דיש שכתבו דגרסינן ר' יצחק אומר משום ר' אלעאי ב"ש אומרים תורמין וב"ה אומרים אין תורמין, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דמשנתינו לא אתיא לא כת"ק ולא כר' יצחק אליבא דב"ה, - ועד"ז צ"ע במש"כ הר"ן שם עוד, דהא דפרכינן התם מינה לר' אלעאי, הוא מת"ק דאמר דאין תורמין, דאיהו ס"ל דלא אמר ר' אלעאי מעולם דלב"ה תורמין, וכ"ה מבו' בד' רש"י והרשב"א שם, וצ"ע דמאי פריך מת"ק דהתם, הרי אדרבה סתם משנה דהכא ס"ל דתורמין, ועי' בתורת חיים שם שהק' כן, - ועי' בחת"ס וברש"ש שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובהגה' כוכב מיעקב במשנתינו כתב לסיע לזה, ממה שאמרו במנחות ל"ח א' דתכלת לא חשיב ממין הטלית שהיא לבן, והרי דשינווי הצבע גורם להיות אינו מינו, ובע"כ דהא דלענין תרומה ל"ה כב' מינים, הוא משום דבמין אוכל אין הולכין אחר המאכה אלא אחר הטעם, ומשא"כ בבגד של צמר, הולכין אחר המראה, וע"כ ה"נ לענין גיזה הולכין אחר המראה, וכ"כ באורך בתשו' כוכב מיעקב ח"א סימן קע"ה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובהשמטות שם כתב להוסיף בזה, דהנה בתוספתא במכילתין פ"ב ה"ד תניא, היו תאנים שחורות ולבנות בתוך ביתו וכן ב' מיני חטים, תורמין ומעשרין מזע"ז, ר' יצחק אומר משום ר"א ב"ש אומרים אין תורמין וב"ה אומרים תורמין, וזה דלא כגיר' דילן בחולין דת"ק קאמר דאין תורמין מזע"ז, ובפשוטו מוכח מסוגיית הגמ' בחולין כגיר' זו, דאם כגיר' התוספתא דלת"ק תורמין ומעשרין מזע"ז, מה מייתינן מינה, אך לפי הנ"ל י"ל, דהעיקר הוא כגיר' התוספתא, ומייתינן מהא דשמעינן דר' אלעאי גופי' ס"ל דאין תורמין ממין על שאינו מינו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שדקדק כן בד' רש"י שם, דעיקר הדין הוא דבעינן שתהא התרומה מן היפה, והא דמותר לתרום מן הרעה על הרעה, היינו משום דבכה"ג דחיוב ההפרשה הוא מכח הרעה, לא חשבינן לה כרעה, דזהו היפה שבה, דפשיטא שאינו מחוייב להביא ממקום אחר להפריש. [↑](#footnote-ref-140)
140. וצ"ע דמה הוצרך לד' התוס' בזה, הרי הך מילתא דתורם מן הטמא על הטהור חשיב כתורם מן הרעה על היפה, לכאו' הוא מבו' להדיא בסוגיית הגמ' ביבמות פ"ט ב', עיי"ש שאמרו דמדאורייתא תרומה מעליא היא כדר' אלעאי, דא"ר אלעאי מנין לתורם מן הרעה על היפה שתרומתו תרומה וכו', וצ"ע בזה.

     ובעיקר ד' הגר"א יש להעיר, דאף דתרומה טמאה חשיבא כרעה, מ"מ מ"ט מותר לתרום בזה"ז מן הרע על היפה אף מתרומה טהורה, דאף דאינה ראוי' לכהן משום דהוא טמא, מ"מ כיון דליכא גריעותא בגוף התרומה, מ"ט לא יהא בזה לדינא דתורם מן הרעה על היפה, ואטו אם ליכא כהנים בעיר זו ואין עשויין לבא, מותר לתרום מן הרעה על היפה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ולכאו' נראה דגם לפ"ד הגר"א עיקר הא דאין תורמין מן הרעה על היפה, הוא משום הנתינה לכהן, וע"כ הוא דתורת יפה ורעה נקבע לפי מה שהוא ראוי לכהן, - ואך דבמש"כ הגרי"ז דהא דבזה"ז א"צ לתרום מן היפה, הוא משום דהתרומה הולכת לאיבוד ואינה ניתנת לכהן, מבו' בד' הגר"א דאי"ז מכח זה, אלא הוא משום דבזה"ז אף היפה חשובה כרעה, וליכא נפ"מ בין היפה לבין הרעה. [↑](#footnote-ref-142)
142. ושמא יש לדחוק, דאיירי בשמן טמא הראוי להדלקה, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דמן היפה, אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ן שכתב דאף שאינה ראוי' לכהן מ"מ אסור להפריש מן הרעה על היפה. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכפי הנראה למד הרמב"ן לזה, מהא דס"ל לרבנן דתורמין גרוגרות על התאנים במיד, - ואמנם צ"ע דמנלי' הך מילתא, הרי מאידך אי נימא דלרבנן מדינא משערין בגרוגרות כמו שהן, תיקשי דא"כ מ"ט תורמין תאנים על הגרוגרות במנין ולא במידה, ובע"כ דהוא משום עין יפה, וא"כ שפיר י"ל דרבנן מודו דמדינא משערין בגרוגרות כמו שהיו, משום שיכול לשלקן ולהחזירן, והא דתורמין מן הגרוגרות על התאנים במנין, הוא משום עין יפה.

     וצ"ל בזה, דהנה בד' הרמב"ן שם מבו', דאף לרבנן דל"מ הא דיכול לשלקן וכו' שישתערו כמות שהיו, מ"מ כל שחזר ושלקן והחזירן לכמות שהיו, משערינן להו הכי, וצ"ע אם הוא רק לפ"מ דמסקינן במנחות שם, דכל שהי' כשיעור וצמק וחזר ותפח, אין דחוי באיסורים, או דאף למ"ד דהתם דיש דחוי באיסורים, מ"מ בגרוגרות שיכול לשלקן, ל"ה דחוי, ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סימן רנ"א נקט כדרך בתרא, ולפ"ז י"ל, דע"כ אף דמן הדין הן משתערין כמות שהן, מ"מ הוי עין יפה להפריש מן התאנים על הגרוגרות במנין, כיון שהגרוגרות עשויות לחזור ולהיות כתאנים, - אך בהא דתורמין גרוגרות על התאנים במדה, הרי דאם מן הדין משערינן להגרוגרות כמות שהיו, ולעולם הוי שיעורם כמו התאנים, לא היו לנו להצריכו לתרום מהם במדה, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ופירש"י ותוס' דקאי על מה שאמרו דפרוסה של חטין ושלמה מן השעורין מברך על הפרוסה של חטין, - אך בתוס' ר"י חסיד שם כתב בשם ה"ר יוסף דקאי על פלוגתא דרב הונא ור' יוחנן, וכ"נ בד' הרמב"ן שם שפירש כן, וזה לפ"מ שפירש שם דפלוגתא דרב הונא ור' יוחנן, הוא משום דפתיתין יפין טפי, ונחלקו אם יפה עדיף או שלם עדיף, והא דבפרוסה של חטין ושלימה של שעורין ד"ה מברך על פרוסה של חטין, הוא משום דבחשוב ושלם לכו"ע חשוב עדיף, ולפ"ז לכאו' הא דמייתינן לפלוגתא דרבנן ור' יהודה הכא, וס"ד דפליגי אם שלם עדיף או יפה עדיף, הוא על פלוגתא דר' הונא ור' יוחנן. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובדרך אמונה שם סקט"ז כתב דדעת הרמב"ם דבצל קטן שלם טוב יותר לאכילה מחצי בצל, וצ"ע דמסוגיית הגמ' בברכות מוכח דלכו"ע חצי בצל גדול הוא טוב יותר, וטעמא דרבנן דתורמין בצל קטן שלם, הוא משום שהוא שלם, וכמש"כ המהר"י קורקוס. [↑](#footnote-ref-146)
146. אמנם הנה לדעת רש"י בברכות שם נת' לעיל אות ה', דנידון הסוגיא שם אינו בדינא דתורמין מן היפה, אלא הוא דין בפנ"ע, דיש לתרום מן הגדול, ובזה הוא שדנו אם גדול עדיף או שלם עדיף, ולפ"ז נראה, דהא דתורמין מן השלם, הוא דין בפנ"ע משום כבוד מצות הפרשת תרומה, ואי"ז דינא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועד"ז הוא גם לדעת רש"י, דאף שנתבאר לעיל אות ה' בדעתו די"ל דהא דאין תורמין מן הרעה על היפה, הוא משום תועלת הכהן, מ"מ מהא דכשיש כהן לכו"ע תורמין חצי בצל גדול, נתחדש דאיכא דין בפנ"ע משום כבוד התרומה לתרום מדבר גדול טפי, ומה"ט הוא דכששניהם שוין בגדלם, יש לתרום מן השלם, ולכאו' מה"ט יש גם להצריך לתרום מדבר יפה, - ונמצא לפ"ז דמלבד דינא דאין תורמין מן הרעה על היפה דהוא דינא דאורייתא, איכא דין נוסף למצוה, דיש לתרום מדבר יפה משום כבוד מצות הפרשת תרומה, ותיקשי לפ"ז כנ"ל, דאף אם בזה"ז ליכא לדינא דאורייתא דאין תורמין מן הרעה על היפה, מ"מ משום כבוד מצות הפרשת תרומה, הי' לנו להצריך לתרום מן היפה. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שפירש דהא דלי"ב לדינא דבמקום שאין כהן תורם מן המתקיים, הוא משום דדין זה הוא רק בדבר שאינו מתקיים אלא זמן מועט ומיד יפסדו כמו תאנים ודומיהם, ולכך רוב העולם עושין באופן שיתקיימו, וגם רוצים דבר המתקיים אף לא יהא כ"כ יפה, ובזה הוא שתורמין דבר המתקיים שלא יפסד קודם שיזדמן הכהן או שלא יצטרך למוכרו ולהניח דמיו לכהן, אבל ביין שאינו מבושל דמתקיים הוא זמן רב ורוב העולם אין חוששין לבשלו, מודו כו"ע דממנו תורמין, כיון שהוא יותר טוב לשתי', וה"נ הוא בזיתי כבש וזיתי שמן, ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דזיתי כבש אין מתקיימין יותר, דאף זיתי שמן עושין מהן שמן, דהוא דבר המתקיים. [↑](#footnote-ref-149)
149. ונפ"מ בדרכים אלו, בפלוגתת הראשונים אם מקדשין על יין מבושל, - ודין זה תליא גם אם קי"ל כשנויא דר' יוחנן דמוחלפת השיטה, או כשנויא דר' אלעזר, ולשנויא דר' יוחנן נמצא, דלדינא דקי"ל כרבנן, מותר לבשל יין של תרומה, וכן תורמין מן המבושל על שאינו מבושל, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ד, - והראשונים האריכו בזה בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-150)
150. עוד יש לסייע לזה, דאי נימא דמן הדין משערין כפי מידתו אחר שנתבשל, היאך מותר לתרום משאינו מבושל על המבושל, הרי המבושל יפה טפי, והו"ל תורם מן הרעה על היפה, ובע"כ דמן הדין משערין כפי מידתו קודם שנתבשל, וכיון שהכהן חפץ יותר בריבוי יין בלא בישול, ע"כ חשיב שאינו מבושל שמידתו מרובה כיפה, והמבושל שמידתו מועטת כרע, וע"כ הוא דתורמין משאינו מבושל על המבושל.

     אך יש לדחות, די"ל כמש"כ הרמב"ן, דאף דמבושל יפה טפי, מ"מ מותר לתרום משאינו מבושל על המבושל, כיון דביד הכהן לבשלו, וע"כ לא חשיב כתורם מן הרעה על היפה, - והעירוני די"ל עוד בזה, דכיון דהיין המבושל אינו יפה מצ"ע, אלא מכח הבישול שבישלו האדם, ע"כ שפיר מותר לתרום עליו מיין שאינו מבושל, ולי"ב לדינא דאין תורמין מן הרעה על היפה, ואם הא דאין תורמין מן הרעה על היפה הוא משום זכות הכהן, ודאי די"ל כן, דמה שהשביח האדם עצמו את היין ע"י שבישלו, אינו מחייבו לתרום עליו מן המבושל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-151)
151. ואמנם אכתי יש להתיר לתרום מאתרוג פסול על אתרוג כשר, כיון דהא דאתרוג כשר דמיו מרובים, אי"ז מכח אכילתו, אלא מכח המצוה, וזה כמש"כ בדרך אמונה שם בטעמא בתרא, וכ"ה בחזו"א כלאים סימן ג' סוסק"ז דמעשרין מן המורכב על שאינו מורכב. [↑](#footnote-ref-152)
152. והתוס' שם פירשו דהיינו, דיפריש על מה שהוא מיני' ובי' כדי שיטעום ותו לא, - והפמ"ג ביו"ד סימן צ"ו שפ"ד סק"י כתב, דמוכח מדבריהם דלא כמש"כ בתשו' צמח צדק בסימן מ"ז דטעימה באיסור דרבנן שרי, שהרי דעת התוס' בכ"ד דתרומת שאר פירות דרבנן, ואפ"ה נקטו דאסור לטעמו, ועי' עוד בתבו"ש סימן מ"ב סק"ד.

     ובעיקר מה שאמרו דהא דיחזור ויתרום הוא משום דהו"ל למיטעמי' כתב בשו"ת שבט הלוי ח"ב סימן קפ"ט בשם ח"א, דלפ"ז כל הא דבשוגג יחזור ויתרום, הוא רק בשוגג ממש ולא באומר מותר, דבזה ל"ש דאיבע"ל למיטעמי', עכ"ד, אך י"ל דאומר מותר חשיב כמזיד לענין זה, ועמש"נ לעיל פ"ב מ"ב אות י"א ובהערה שם, [↑](#footnote-ref-153)
153. אך המאירי בקידושין מ"ו ב' כתב בזה, ז"ל, ואע"פ וכו' בתורם מן הרעה על היפה שתרומתו תרומה ולא שנינו בה שיחזור ויתרום, פירשו בו שכל שהוא מתכוין לכך תרומתו תרומה וא"צ לחזור ולתרום, אבל כל שדעתו לתרום מן היפה ונמצאת רעה הואיל ובטעות הופרש צריך לחזור ולתרום, וזהו לשון ונמצאת מרה וכו', עכ"ל, וצ"ב דמ"ט מהני הא דלא הי' דעתו לכך, דמכח זה הוא צריך לחזור ולתרום, ולכאו' אדרבה כל שהי' דעתו לכך, יש מקום לקנסו טפי. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך בתוס' הרא"ש ביבמות פ"ט א' נקט אף בדעת הבבלי, דהא דיחזור ויתרום, הוא רק משום דעשאוהו כספק אוכלין, וכמו שאמרו בירושלמי, וכ"נ גם בדבריו בקידושין מ"ו ב', ועי' גם בד' התוס' בב"ב קמ"ג א' ד"ה אין לך, וצ"ע, ועי' גם בשבט הלוי ח"ב סו"ס קפ"ט במש"כ לתמוה בד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-155)
155. והנה מבו' לפ"ז מד' הרמב"ם, דמה שאמרו דמרה הוי ספק אוכל, הוא ספק מדאורייתא, דאם מדאורייתא חשבינן לה כאוכל, ורק מדרבנן החשיבוה כספק אוכל, וכמשמעות לישנא דהירושלמי ד"עשאוה" כספק אוכל, הי' בדין דתהא הראשונה מדמעת, כיון דמדאורייתא היא תרומה מעליא, - ויש ללמוד עוד לזה, ממה שאמרו בירושלמי דלכל הדברים עשו אותה כספק אוכל, מטמא טומאת אוכלין ושורפין אותה בטומאה וכו', ומבו' דמדינא אינה אלא ספק אוכל, דאם מדינא הויא אוכל גמור, ומדרבנן הוא שעשאוה כספק אוכל, ודאי דמטמאה טומאת אוכלין ושורפין אותה בטומאה, וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו בירושלמי שם לענין דמכח ספק זה מטהרינן בככר שנטמא בספק רה"י ומגעו ברה"ר, עיי"ש, - ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ט. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש שכתב לדון דאף הא דתורם קישות ונמצאת מרה הוי ספק תרומה, הוא משום דאין ידוע אימתי נעשית מרה, ועיי"ש במש"כ בזה, ועי' במחנ"א נדרים סימן ג' שנקט כן בדעת הרמב"ם דאף בתורם קישות ונמצאת מרה הוי הספק אימתי נעשית מרה, וכתב דהא דאם היתה מרה בשעה שתרם אין תרומתו תרומה, הוא משום דהו"ל תרומה בטעות. [↑](#footnote-ref-157)
157. ויש מקום לומר בדעת המאירי, דבין שקדים המרים ובין מרה, הן נאכלין ע"י הדחק, ובזה הוא שחילק, דמין בפנ"ע שתולדתו בכך דאינו נאכל אלא ע"י הדחק, אינו חייב במעשר, וכאשר כ"ה בד' המאירי בנדה נ"א א' דדבר שאינו ראוי לאדם אלא ע"י הדחק, אינו חייב במעשר, (אא"כ נזרע לאדם), ומשא"כ בקישות דתולדה שלו מתוקה, ונתחדש בה מרירות, הרי דכל שעדיין היא ראוי' לאכילה ע"י הדחק, ה"ה חייבת בתרו"מ, - אך אי"ז מתישב היטב, דאם מודה דמרה נאכלת ע"י הדחק, א"כ מאי קשיא לי' דמ"ש משקדים המרים, הרי שפיר י"ל דשקדים המרים אין נאכלין כלל, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובתוס' הרא"ש שם כתב, דאף בתורם יין ונמצא חומץ, הוי תרומה ויחזור ויתרום, דומיא דתורם קישות ונמצאת מרה, וכ"כ התוס' שם בתו"ד, - וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ התוס' לעיל מינה, דהא דבתורם קישות ונמצאת מרה תרומה ויחזור ויתרום ול"ד לכל תורם מן הרעה על היפה דא"צ לחזור ולתרום, הוא משום דמרה לא חזיא לאכול כמו שאר רעה, ולפ"ז הדין נותן דבתורם יין ונמצא חומץ א"צ לחזור ולתרום, וכמש"כ כן הר"ש והרא"ש במשנתינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-159)
159. והגרע"א בקו' עצומות בב"ב שם תמה דמ"ט הזכירו בתי' הגמ' להא דר' אילעא, ובשו"ת הגר"ש איגר ח"ב כתבים סימן מ"ו כתב בשמו, דאחר שלא דיבר בזה בשום מפרש, ע"כ הוא פשוט וידוע לקטני קטנים, ועיי"ש בד' הגר"ש מש"כ לישב בזה, - אך אחר שזכינו לאורם של ראשונים, מצאנו שכבר עמדו ע"ז הרמב"ן והריטב"א והר"ן, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. והא דתניא דאין תורמין אלא לפי חשבון, כתב בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה מתרומות הכ"א דהיינו, דכשהיין מתחיל להחמיץ הוא תוסס ועולה קצת ונראה יותר, וזהו דקאמר דאין תורמין מן החומץ אלא לפי חשבון היין, ולא כמו שנראה כשהוא תוסס שהוא יותר. [↑](#footnote-ref-161)
161. גם י"ל דגרסי כגיר' ס"א בתוספתא דאפי' תורמין אין תורמין אלא לפי חשבון, ולגיר' זו יל"פ דהמכוון הוא, דאף אם עבר ותרם דתרומתו תרומה, היינו רק לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובחזו"א כלאים סימן ג' סק"ט כתב, די"ל דלפ"מ דמסקינן בירושלמי שם דדינא דרבי הוא מדרבנן, אתיא מתניתין דהתם אף כרבי, אך בדעת הגר"א י"ל דאזיל לטעמי' שכתב בשנו"א במשנתינו דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דדינא דרבי הוא מדאורייתא, ולפ"ז אתיא סתם מתניתין דלעיל דלא כרבי, - וארוחנא לפ"ז, דהנה בירושלמי בפירקין אמרינן דהלכה כרבי, והובא בפי' הריבמ"צ, ולפי הנ"ל י"ל דהירושלמי לטעמי' דמשנתינו היא כדעת רבי, וגם ס"ל דמתניתין דלעיל ספ"ב אתיא אף כרבי, כיון דדינא דרבי הוא מדרבנן, וע"כ הלכתא כוותי'. [↑](#footnote-ref-163)
163. ובד' הר"ש והרא"ש נתחדש, דאף דהי' סבור שהוא יין, מ"מ תרומתו תרומה, כיון שלא הקפיד ע"ז, ובלבו הי' דבכל ענין יהא תרומה, אך בד' הרמב"ן בב"ב שם משמע, דכל הא דתניא בתוספתא דלרבנן הוי תרומה, הוא רק כשלא הי' סבור שהיא של יין, אלא שתחילה היתה של יין, ועכשיו הוא תורם ואינו מקפיד בה אם חומץ היא אם יין, עיי"ש, וצ"ע, - והמאירי בקידושין מ"ו ב' כתב, דכל הא דל"ה תרומתו תרומה, הוא רק כשבדק שהוא יין וגילה בדעתו שאינו רוצה אלא בכך, אך כל שלא גילה בדעתו, תרומתו תרומה, עיי"ש, ועמש"כ שם בההיא דתורם קישות ונמצאת מרה, ונת' להלן אות ט"ז. [↑](#footnote-ref-164)
164. ולדעת הרמב"ן והר"ן בב"ב שם דמותר לתרום לכתחילה מן החומץ על יין, ונת' לעיל אות ז', הרי בע"כ דהא דהתורם יין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, אי"ז משום דאין דעתו לתרום מן הרעה, וע"כ לדעתם ודאי דה"נ התורם חומץ ונמצא יין אין תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובגונא דהר"ש דתרם חבית אחת של יין על נ' חביות ונמצאת חבית זו של יין ושאר החביות יש מהן של יין ויש מהן של חומץ, נתחדש טפי, דאף בכה"ג הו"ל תרומה בטעות, ואף דלית לי' פסידא כלל במה שתחול תרומה זו, שהרי כיון ששאר החביות יש מהן של יין, נמצא דחלה התרומה על חלק מחבית זו, והו"ל חבית זו תרומה וטבל מעורבין זב"ז, ובלא"ה א"א להבעלים לשתותה, ומ"מ כיון שלא נתכוין לתרום יין על חומץ, לא חייל מה שתרם על החביות שנמצאו חומץ.

     והנה אמנם יש מקום לדון דאף בכה"ג אית לי' פסידא, משום דבידו להפריש על חלק הטבל שבחבית זו ממקום אחר, ולמכור את חלק החולין שבה לכהן, אך אי"ז מתישב, דמלבד דסתימת הדברים מיירי אף בגונא דדמי יין וחומץ שוין, גם אף אם דמי היין יתירים על דמי החומץ, מ"מ כיון שאין יכול למכור חבית זו לכהן אלא בדמי תרומה, ודאי דיתכן דאין דמי' יתירים על דמי חומץ, ואפ"ה אין תרומתו תרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-166)
166. והרמב"ן בב"ב פ"ד ב' כתב, די"מ דבתורם קישות ונמצאת מרה בשוגג, לאו טעות הוא, משום דסתם קישות מרה היא ומתכוין הוא להפריש מר על מר אלא שאינו מתכוין להפריש ממר כולי האי, עכ"ד.

     והנה לכאו' לפ"ד הר"ש והרא"ש דמשנתינו דתורם חבית של יין ונמצאת של חומץ אין תרומתו תרומה, אתיא כרבי דיין וחומץ ב' מינים, אך לרבנן דמין א' הם תרומתו תרומה, משום דאיירי כשהי' בלבו שתהא תרומה בכל ענין, י"ל דה"נ הא דתנן ברישא דהתורם קישות ונמצאת מרה איירי בכה"ג שהי' בלבו שתהא תרומה בכל ענין, אך אם הי' בלבו לתרום מן הקישות, ונמצאת מרה, אין תרומתו תרומה, ועד"ז כתב המאירי בקידושין מ"ו ב', דבתורם קישות ונמצאת מרה, כיון שלא גילה דעתו בכך שאינו רוצה אלא בקישות, ע"כ תרומתו תרומה, אך אם גילה דעתו שאינו רוצה אלא בקישות, אין תרומתו תרומה, - אך בד' הר"ש והרא"ש בסו"ד, משמע דמודו דבתורם קישות ונמצאת מרה תרומתו תרומה, אף אם הי' בלבו לתרום מן הקישות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-167)
167. ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דבספק דאורייתא שנתגלגל לדרבנן אזלינן לחומרא, הוא רק כשבאו בזאח"ז, דכיון שכבר נאסר הדבר משום ספק דאורייתא, חזר איסורו כודאי, וכי נתגלגל הדבר אח"כ להיות איסורא דרבנן, לא חשבינן לי' ספק כלל, ומשא"כ בתבשיל שנמצאו בו חטים שאינם מבוקעין, דנולד הספק על החטים ועל התבשיל כאחד, אוסרין את החטים משום ספק דאורייתא, ומתירין את התבשיל משום ספק דרבנן, אך כתב דבד' הפר"ח בסימן תס"ז סק"ס מבו' שלא חילק בזה, - ועי' באחיעזר ח"ב סו"ס ט"ו מש"כ לישב בזה בשם הגאון בעל מאיר לעולם. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועי' גם בזכר יצחק ח"ב סימן ג' שכתב כעי"ז, ואך שכתב דאי"ז מתישב בד' התוס' בחולין צ"ז א' דמבו' בדבריהם דספק חמץ שנתערב אוסר בכ"ש, והרי דס"ל דאף בכה"ג לא שרינן משום ספק דרבנן, ועי' גם באחיעזר ח"ב סו"ס ט"ו שעמד ע"ד התוס' בחולין בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. ועיי"ש שעמד בזה, דמ"מ קודם שחזר ותרם, אפשר להחזיק הראשונה בתורת ודאי תרומה דל"ה תרתי דסתרי, ועיי"ש שכתב דכ"ז שלא הופרש, הויא הראשונה ספק תרומה וספק טבל, והוי הספק בין ב' איסורים, וליכא בזה לדינא דספק לחומרא דהוי ודאי תרומה, שהרי מצינו לומר להיפך דספק איסור טבל לחומרא והוי ודאי טבל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-170)
170. ודוגמא רחוקה לזה יש להביא, ממה שאמרו בשבועות מ"ז ב' לדעת רב הונא דב' כתי עדים המכחישות זא"ז זו באה בפנ"ע ומעידה וזו באה בפנ"ע ומעידה, דמ"מ אם יש לו עליו ב' שטרות מב' כתות אלו על ב' הלואות, יד בעל השטר על התחתונה, ופירש"י דהיינו משום דכל שהוא בא עליו מכח ב' כתות אחת כשרה ואחת פסולה, אין אתה יכול להכשיר את שניהם, וע"כ שטר קטן שבהם גובה הימנו והגדול יפסיד לפי שאומר לו זו היא הפסולה דמספיקא לא מפקינן ממונא מיני', עכ"ד, והרי דאף שאם הי' מוציא עליו רק את השטר הגדולה הי' גובה בו, מ"מ כל שהוא בא עליו מכח ב' הכתות, כיון דבע"כ שטר אחד מביניהם פסול הוא, אינו גובה אלא את השטר הקטן דהמע"ה. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"ה משמעות ד' הריבמ"צ שם, שכתב דזר שאכלה משלם קרן ואינו משלם חומש, ומשמע דלא סגי לי' בהפרשת הקרן, אלא הוא חייב לשלם קרן, ובע"כ דהיינו דאף דהוי ספק חלה וע"כ אינו משלם את החומש מספק, מ"מ הוא משלם את הקרן מדין גזילה דעלמא. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך באמת אי"ז מוכרח כלל, דבפירש"י בפסחים ל"א ב' כתב דתשלומי תרומה הוו לכפרה, ושם ל"ב א' נקט דמהני קלב"מ לפטור מחיוב תשלומי תרומה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-173)
173. ועיי"ש דגריס ג"כ דאין שורפין עלי' תרומה, ופירש דהוא משום דדילמא לאו תרומה היא, ובספר ניר פירש דהיינו דאם נטמאה מרה זו ונגעה בתרומה אחרת, תולין עלי' ואין שורפין, משום דאין טומאת מרה זו אלא מספק, ועיי"ש שכתב דאם מרה זו עצמה היא תרומה ונטמאה, שורפין אותה ממ"נ, דאם היא אוכל הרי נטמאה, ואם אינה אוכל לא תפיס עלי' שם תרומה. [↑](#footnote-ref-174)
174. ושמא י"ל, דמכוון מה שאמרו דלכל דבר כספק אוכל היא, היינו דלא נימא דמן הדין אינה אוכל, ואך שהחמירו לדונה כאוכל, אלא לכל דבר היא נידונת כאוכל, וחומרא היא לדונה כספק אוכל, וע"כ חייבין עלי' חומש ולוקין עלי' אם אכלו חוץ לחומה, - וכ"נ גם ממה שאמרו דמטמאה טומאת אוכלין ושורפין אותה בטומאה, והרי דעיקר הא דקמ"ל הוא דלא נימא דמדינא אינה אוכל, ורק חומרא הוא שהחמירו לדונה כספק אוכל, וע"כ לא תהא מטמאה טומאת אוכלין, וגם לא נאסר לאכלה בטומאה, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך עיי"ש שהביא דהפר"ח שם סוסק"ד כתב, דאיירי כשנאכלה התערובת הראשונה קודם שנפלה השני', או בב' בנ"א בזאח"ז, - וד' הפר"ח קיימי על מתניתין דלקמן פ"ז מ"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ובס' דרך אמונה בפי"ג מתרומות ס"ק ק"ו הביא לד' הפר"ח, אך בדינא דמשנתינו כתב בפ"ה מתרומות ס"ק רמ"ו דהוא אע"ג דהראשונה עדיין קיימת, ולא אמרי' חדא מנייהו ממ"נ אסורה, אלא דנין על כל אחד בפנ"ע וכל אחד בטל ברוב מספק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. וזה ניחא טפי למש"כ החוו"ד בסימן קי"א סק"א, דהא דנפלה אחת מהן אינה מדמעת, אי"ז מדינא דספק דרבנן לקולא דעלמא, אלא הוא מקולי דימוע, ונת' לעיל מ"א אות כ"ב, וע"כ י"ל דבכה"ג דודאי אחת מהן היא תרומה ויש בזה דין דימוע, יהא דין הדימוע כגדולה שבהן. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולמש"נ לעיל מ"א אות כ"ה בדעת הרמב"ם, דבכל ספק תרומה צריך ליתנה לכהן בחינם, ודוקא הכא שהוא נותן את ב' התרומות לכהן אחד, מצי ליטול מהכהן את דמי אחת מהן, י"ל דזהו הא דמיבע"ל דשמא ל"מ ליטול אלא את דמי הקטנה דממ"נ הכהן חייב לו, - אך צ"ע לפ"ז היאך פשיט לה ממתניתין דאינם מדמעות אלא כקטנה שביניהם. [↑](#footnote-ref-178)
178. והנה אמנם הרשב"א שם הק' ממתניתין דחלה דמבו' דעיסת השותפין חייבת בחלה, וכתב ע"ז, ז"ל, ורחוק הוא בעיני לומר שכל המשניות שחייבו עיסת השותפין ואפילו דגוי מדרבנן בלבד אבל דבר תורה פטורה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף אם לר' אלעאי עיסת השותפין פטורה מן החלה, מ"מ מדרבנן ה"ה חייבת, ולכאו' ה"נ הוא בפירות השותפין, דאף דמדאורייתא הן פטורין מתרו"מ, מ"מ מדרבנן הן חייבין, ולפ"ז ל"ק כלל ממשנתינו, - אך במעדני ארץ עמד בזה, ממשה"ק הרשב"א שם מפלוגתא דרבי ורשב"ג בישראל וגוי שלקחו שדה בשותפות, וכתב ע"פ הסוגיא בחולין שם דהוא דלא כהלכתא, והרי דאף מדרבנן ה"ז פטור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועי' במנחת שלמה תנינא סימן ק"ז שכתב, דמהא דמהני תרומת השותף על חלק חבירו, משום דאמרינן דאין השותף מקפיד ע"ז, מבו' דאף דא"א לתרום את של חבירו, מ"מ כל דאמדינן דעתי' דניח"ל מהני שפיר הפרשה אפי' שלא מדעתו, ול"ב שיעשה אותו שליח, ועיי"ש שהאריך הרבה בענין זה. [↑](#footnote-ref-180)
180. והתורת זרעים במשנתינו כתב לפרש לד' הירושלמי דכאן להלכה כאן למעשה, דהיינו דלהלכה מצד דין שותפות אין יכול לתרום, ואפ"ה למעשה תרומתו תרומה מטעם דשותפין לא קפדי אהדדי והוי כשלוחו, ונפ"מ בגונא דקפיד דבכה"ג אין תרומתו תרומה, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם בפשיטות, - ועי' עוד בצפנת פענח בפ"ד ממאכ"א בהשמטות, במש"כ לפרש בד' הירושלמי בדרך מחודשת, ויישב לפ"ז ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועד"ז י"ל, למש"כ בשערי חיים קידושין סימן מ"ב, בהא דממעטינן מקרא דאתם ולא שותפין, דבאמת יש לשותף מצד זכויות השותפות כח להפריש גם בחלקו של חבירו, וכמו שמצינו שיש לו כח למכור את השותפות, עי' גיטין ל"א ב' דבג' פרקים יכול שותף למכור שלא מדעת חבירו, וזהו דממעטינן מקרא דאתם, דאף בגונא דיש כח עשי' בשל חבירו, ל"מ תרומתו, ומשום דבעינן הפרשת בעל הכרי דוקא, וע"כ אף דיש לשותף כח עשי' בממון השותפות, מ"מ כיון שאינו בעלים על חלקו של חבירו, ל"מ הפרשתו, ופירש שם דזהו הס"ד לחלק בזה בין תרומ"ע לתרומה גדולה, עיי"ש בדבריו, והבאנו לדבריו לעיל פ"א מ"א אות מ"ב, ושם אות מ"ג נת' להביא מקור לזה מד' השלנ"ל בקידושין מ"א ב', עיי"ש.

     ולפ"ז י"ל, דאף דמצד זכויות השותפות יש לשותף כח להפריש גם בחלקו של חבירו, מ"מ כל שחבירו מעכב ודאי ל"מ להפריש, וע"כ ל"ה מצי הירושלמי לפרושי דהא דממעטינן אתם ולא שותפין הוא כשחבירו מעכב, דבכה"ג ל"ב קרא למעוטי, - ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי ר"ע וחכמים, דר"ע ס"ל דנתמעט מקרא דאף דיש לשותף כח עשי' בשל חבירו ל"מ תרומתו משום דבעינן הפרשת בעל הכרי דוקא, וע"כ ל"מ תרומתו אלא במומחין דניח"ל לחבירו בכך דהו"ל כעשאו שליח, וחכמים לא ס"ל להך מיעוטא, וע"כ אף בסתמא מהני תרומתו, ורק כשאינם מומחין ל"מ תרומתו, משום דחבירו מעכב. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועי' גם בקרית ספר שם שפירש כן בד' הרמב"ם, וכתב דאם לא תרם הראשון כשיעור תרומת השני תרומה, אי"ז משום דבכה"ג לא ניח"ל להשני בתרומתו, אלא הוא מכח הא דקי"ל דאם תרם ועלתה בידו א' מס"א יחזור ויתרום. [↑](#footnote-ref-183)
183. ואף אם אינם שלו, שפיר מהניא הפרשתו, דהתורם משלו על של חבירו א"צ דעת בעלים, ואף להצד דצריך דעת בעלים, מ"מ הכא שפיר מהניא דעת המפריש, וכדחזינן דבאותה סאה שהפריש חיילא הפרשתו על מחצה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-184)
184. והר"ש כתב על סוגיא דהתם, דתרומת שניהם תרומה היינו דכל אחת חצי' תרומה וחצי' חולין כדפרשינן, ולא כמו שפירש שם בקונט', ומשמע דלפירש"י מ"ד דתרומת שניהם תרומה, היינו דחיילא התרומה על כל הפירות שהפריש, והיינו משום דלדעת רש"י, אם ל"ה חלה התרומה אלא על חלקו, ל"ה תרומתו תרומה כלל, וכמו שפירש"י בדעת ר"ע, אך צ"ב טעמא דמילתא, דמ"ט תחול תרומת כל אחד על כל הפירות שהפריש, - אך לא נתברר לי אם אכן כ"ה כונת הר"ש, - וגם צ"ב במה שסיים הר"ש דלפ"מ שפירשתי הול"ל מתניתין לא כר"א ולא כר"ע. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובפשוטו לפי דבריהם, הא דתניא דחכ"א דאם לא תרם כשיעור תרומת השני תרומה, היינו משום דכל שתרם הראשון פחות מכשיעור, לא חיילא תרומתו על חלק חבירו, וכדתנן לקמן פ"ד מ"ד דבשליח שתרם שלא כשיעור, אין תרומתו תרומה, - אך בשטמ"ק שם כתב דהא דבכה"ג תרומת השני תרומה, הוא משום דגלי בדעתא דלא בשביל חבירו שתרם, ומשמע דאלמלי ה"ט היתה תרומתו תרומה על חלק חבירו, ול"ד לכל שליח שתרם שלא כשיעור, שאין תרומתו תרומה על חלק חבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. והמהר"י קורקוס בהל' תרומות שם הק' על קו' הטור, שהרי להדיא אמרו בירושלמי, דלדעת ר"ל איירי הכא כששינה ותרם בדרום, ובע"כ דאף ששינה אי"ז קפידא גמורה, וע"כ כל הא דאין תרומתו תרומה, הוא רק משום שביטל המשלח לשליחותו, והביאו הכס"מ שם, וכן עמד בזה הגר"א בסימן של"א סקפ"ו, - אך בדעת הטור צ"ל, דמפרש לשנויא דירושלמי כמש"כ הר"ש בסוף דבריו, דאיירי שקדם בעה"ב ותרם את כריו, ולפ"ז לא מצינו כלל בירושלמי דכל ששינה השליח משליחותו, בעינן גם להא דביטל המשלח לשליחותו, וכ"כ המקנה בקידושין נ"ט ב' בתו"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובשערי ישר ש"ה ספכ"ב כתב דהטעם בזה הוא, דהא דתרומת השליח תרומה אף כששינה, משום דאמדינן לדעת בעה"ב דלא קפיד, היינו דבכל רגע ורגע מהני משום אומד הדעת השתא, וכשמבטל ואינו רוצה כלל בהפרשתו בטל ממילא אומד הדעת זה, עכ"ד, ושמא כונתו כמש"כ הקה"י, דאי"ז בכלל עיקר שליחותו, אלא ה"ז מועיל מדין זכי' כיון דלא קפיד בעה"ב ע"ז, וכל שביטל בעה"ב את שליחותו וכבר אי"ז זכי', אין תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-188)
188. ובס' ארץ צבי ח"א סימן קי"ז הביא מהגאון בעל חלקת יואב שהוכיח מזה, דכל ששלח הבעלים שליח, מסר כל רשותו לשליח, ואין לו עוד כח לתרום בעצמו, וכל הא דחיילא תרומתו הוא משום דבטלי' לשליחותי' דשליח, עכ"ד, והדברים תמוהים טובא, - וגם כמדומה שלא נתישב בזה עיקר הקושיא, שהרי לפ"ז נמצא, דהא דאין תרומת השליח תרומה, ל"ב בזה להא דבטלה שליחותו, אלא הוא משום שכבר חלה תרומת המשלח, ואך דבלא הא דבטלה שליחות השליח, ל"ה חיילא תרומת המשלח, אך אחר שבטלה שליחות השליח וחיילא תרומת המשלח, תו ממילא אין תרומת השליח תרומה, ובמשנתינו תנן דהא דאין תרומת השליח תרומה הוא משום שבטלה שליחותו.

     ויש להוסיף, דהנה בפירש"י בקידושין ע"ח ב' כתב, דהא דתנן התם בנתן רשות לשלוחו לקדש את בתו והלך הוא וקידשה, דאם שלו קדמו קידושיו קידושין, היינו משום דבטלי' לשליחותי' דשליח, ויש שהוכיחו מזה דבלא דבטלי' לשליחותי' דשליח, לא הי' בידו לקדשה, - אך הראוני במאירי שם שכתב, ז"ל, אם שלו קדמו קדושיו קדושין, שכשקיבל קידושי' הוא מבטל שליחותו של שליח, ואע"פ שלא ביטלו בפירוש, ה"ה בטל מאליו, שכבר נעשית מקודשת בשעה שהשליח מקבל קידושי' ואין לקידושי השליח מקום לחול, ויראה לי שאפי' מת אותו שקיבל אבי' את הקידושין מיד ואח"כ קבל השליח קדושי', שאף זה אינו כלום, שכבר נתבטל שליחותו וה"ה כמקדש שלא ברשות אבי', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-189)
189. ואמנם בהך מילתא דאף אם תרם הבעה"ב לאחר ל' בטלה שליחות השליח, הנה אמנם כ"כ המקנה בקידושין ע"ח ב', לענין שליחות דקידושין, אך בקו"א סימן ל"ז ס"ט חזר בו וכתב, דבכה"ג תליא הדין בפלוגתת הראשונים במקדש לאחר ל' ובא אחר וקידשה בתוך ל' ומת השני או גירשה תוך ל', אם חיילי קידושי הראשון, עיי"ש, ולכאו' לפי דבריו, גם כשנשאל בעה"ב על תרומתו, תליא הדין בפלוגתא זו, אך שמא יש לחלק בדין זה בין קידושין לתרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. וצ"ע היאך זה מתישב בד' המהר"י קורקוס, שכתב דטעם החילוק בין קידושין לתרומה, הוא דבקידושין יש קפידא רבה בדבר, ובתרומה דהוא עומד לכך אין הבעלים מקפיד, והרי דעיקר החילוק ביניהם הוא בהאומדנא דדעת הבעלים, וצ"ע.

     ובאבי עזרי פ"ד מתרומות ה"ג כתב לפרש ד' מהר"י קורקוס, דאף דהביטול הועיל לבטל אותו מתורת שליח, מ"מ ממה שעשה שליח ידעינן דניח"ל שיתרמו בשבילו וזכות הוא לו, אלא שביטל שלא יהא שלוחו, וע"כ שפיר מהני תרומתו מדין זכי', ואך דכל ששינה ותרם ממקום אחר, אף דאי"ז שינוי לבטל השליחות, מ"מ כבר אי"ז זכות, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דלכאו' ודאי דכל שביטל להדיא את שליחותו, כבר אי"ז זכות שיתרום בשבילו, דמהיכ"ת נימא דרק ביטל שלא יהא "שלוחו", אך עדיין הוא רוצה שיתרום בשבילו, ועוד, דלא נתפרשו בזה ד' הירושלמי דקיימי לר"ל דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, ול"מ הביטול לבטל את השליחות, וא"כ מ"ט כששינה השליח ותרם במקום אחר, אין תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיקר הך מילתא דביטול שליחות הוא לבטל את דעת המשלח, ואי"ז ביטול על השליחות עצמה, משמע כן ממה שאמרו דכל שקדם בעה"ב ותרם את כריו הו"ל מעשה, ולכאו' מ"ט נכלל במה שתרם בעה"ב דהוא מבטל את שליחות השליח, והגם דכשתרם חזינן שדעתו שתהא תרומת כרי זה במה שתרם הוא, מ"מ מהיכ"ת שדעתו לעשות כאן עשי' נוספת דביטול שליחות, - אך אי נימא דעיקר דין ביטול שליחות הוא שהוא חוזר בו מדעתו על עשי' זו, הרי דכל שקדם בעה"ב ותרם את כריו, ונכלל בזה שדעתו הוא שתחול תרומה זו ולא תרומה אחרת, הו"ל חזרה מדעתו הראשונה במעשה השליח, וחשבינן לה נמי כחזרה ע"י מעשה, כיון שקבע את דעתו ע"י מעשה ההפרשה, וע"כ אין תרומת השליח תרומה, - וכ"נ גם בל' הריבמ"צ שכתב דביטל היינו, שאמר לא יהא תרומתו תרומה, ומשמע דעיקר הביטול הוא שהוא חוזר בו מדעתו שתהא תרומת השליח תרומה, ואין חזרתו ממה שמינה את זה לשלוחו. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך לכאו' אין הדברים מתישבים, חדא, דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהטעם דל"מ ביטול השליחות בפנ"ע הוא משום דאין אדם מבטל שליחותו בדברים, ולדרך זו הרי הטעם דל"מ ביטול השליחות הוא משום דבשליחות מעשה ל"מ ביטול שלא בפניו, ואף אם יבטלו במעשה, לא יועיל הביטול, - ועוד, שהרי בירושלמי מפרשינן כן לדעת ר"ל דאין אדם מבטל שליחותו בדברים דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, ולדעתו הרי ל"מ ביטול השליחות אף בשליחות לעשיית חלות, וא"כ מ"ט לדידי' כששינה השליח ותרם במקום אחר, מהני ביטול השליחות. [↑](#footnote-ref-193)
193. ולמש"נ לעיל אות ח' בשם הזכר יצחק, דבכל שליחות לעשיית חלות איכא דעת בעלים במעשה השליח, ודעת זו היא הפועלת את החלות, לכאו' ודאי דיועיל שאלה דהמשלח על דעת זו, - והיינו דאם ל"ב לדעת הבעלים במעשה השליח, אלא חייל החלות מכח דעת השליח, ול"ב לדעת הבעלים אלא למינוי השליחות, שפיר י"ל דלא יועיל בזה שאלה, דל"ש שאלה על מינוי שליחות, אך אם בעינן לדעת הבעלים במעשה השליח, הוי ככל מפריש תרומה דמצי לישאל ע"ז. [↑](#footnote-ref-194)
194. ובד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דהוא משום דעת בעה"ב שיפרישו כדי שתהא ההפרשה בטהרה, - אך הגר"א בשנו"א כתב דהוא רשות שנתנו להם חכמים לתרום, כדי לא יבואו לידי טומאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-195)
195. ולכאו' יש מקום לדון בזה, די"ל דבמפקיד חבית יין, כיון דהי' ביד בעה"ב להפריש ולא הפריש, מהיכ"ת נימא דניח"ל שיפריש השומר, - ועוד, די"ל דרק בדרוכות שמינה אותם בעה"ב להתעסק בדריכה, אמרינן דנכלל בזה גם שיפרישו ממנו תרו"מ, כיון דניח"ל לבעה"ב בכך, אך בנפקד דאינו מתעסק כלל בתיקון היין, אין בידו להפריש ממנו תרו"מ.

     ויש להוסיף, דהנה במעדני ארץ הק', דבשלמא בתרומה גדולה ומעשר ראשון, שייך שפיר החשש של טומאה, אבל במעשר עני מאי איכא למימר, ומ"ט יפרישו הפועלים, וכתב דצ"ל דחשבינן להו ממש כשלוחין, וכיון דהדרך הוא שמפרישין הכל בב"א כדי שלא להרבות בברכות, ע"כ הוו כשלוחין גם להפריש מעשר עני, עכ"ד, ולפ"ז ודאי מסתברא מילתא, דכ"ז הוא בפועלים הדורכין, דמצינו למימר דנכלל בזה שליחות להפרשת תרו"מ, אך במפקיד חבית יין אצל חבירו, ודאי דאין נכלל בזה שליחות להפריש תרו"מ, וע"כ י"ל דל"מ להפריש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-196)
196. והרדב"ז בפ"ד מתרומות הי"ג כתב בדעת הראב"ד שם, דהא דהן תורמין קודם שידרכו, אף דאין תורמין מדבר שנגמרה מלאכתו על דבר שלא נגמרה מלאכתו, ולא מדבר שלא נגמרה מלאכתו על דבר שנגמרה מלאכתו, הוא משום תקנת הגת, וכעי"ז כתב בתפא"י. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובמשנ"ר כתב, דאף דכשנטמא אח"כ אסור לתרום מן הטהור על הטמא, התם שכבר נטמא א"א להם בענין אחר וכדיעבד דמי, אבל לתרום מיד מן הגמור על שאינו גמור לא שרי, דשמא לא יטמא הגת ויוכלו לתרום בהיתר גמור, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דאף אם נטמא, אסור לתרום מן הטהור על הטמא, אלא יש לתרום מן הטהור על הטהור ומן הטמא על הטמא. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועי' באור גדול שנראה שכיון לפרש כן, ועיי"ש שציין לד' הר"ש בחלה, וכנראה היינו מש"כ הר"ש בפ"ג דחלה מ"א, דלימדו את הכהנות להתנות דכשתגמר הלישה תקדש לשם חלה, שמא תטמא העיסה, ומבו' דאף דלא חיילא החלה אלא כשתגמר הלישה, לא אסרינן בזה מכח הא דאין מפרישין מן הטהור על הטמא, כיון דבשעת קריאת השם הוי הכל טהור.

     ויש להוסיף טעם בזה, דהנה הר"ש שם כתב, דכל דבשעת קריאת השם הו"ל מן המוקף, אף דבשעה שחלה הקדושה אי"ז מוקף, סגי בהכי, וכיון דעיקר הא דאין תורמין מן הטהור על הטמא, הוא משום גזירת מוקף, ע"כ כל שבשעת קריאת השם הו"ל מן הטהור על הטהור, אף דבשעת חלות התרומה הו"ל מן הטהור על הטמא, שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-199)
199. ועיי"ש שכתב דהר"ש דפליג ע"ז, הוא לטעמי' בפ"י דטהרות, דס"ל דגם אחר הילוך שתי וערב בענבים וטעינה בזיתים, המשקה שלא יצא עדיין תורת אוכל בי' ולא תורת משקה, ואך שאינו מטמא טומאת אוכלין משום דלא חזי לאכילה, וע"כ ס"ל גם הכא דאין תורמין עליהן, משום דאינו בכלל יקב. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובירושלמי למדו לזה מהא דתניא מע"ש שבחפץ זה מחולל על מעות הללו לא קרא לו שם, ר"ש קרא לו שם וכו', - והר"ש תמה לדעת הבבלי דמודה ר"ש דבעינן שירי' ניכרין, דהיאך הוה משני הא דס"ל דמהני כשאומר מע"ש שבחפץ זה, ודוחק גדול לומר דבשחפץ זה משמע באמצעיתו, וכתב לפרש, דל"ב ר"ש שירי' ניכרין אלא בתרומה דכתיב בה ראשית, אך במע"ש ל"ב שירי' ניכרין, וכ"כ הרא"ש.

     והתוס' ביומא נ"ו א' ובסוכה כ"ג א' כתבו, דאה"נ הא דאמר ר"ש במע"ש בחפץ זה מחולל וכו' דקרא לו שם, איירי כשאמר בתוכו, דחשיב כקביעות מקום, אך אם לא אמר בתוכו, מודה ר"ש דלא קרא לו שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-201)
201. ונתחדש בזה, דאף דבשעת חלות התרומה, ניכרין שירי', מ"מ כיון דבפועל א"א לו להסתפק ממנה כלל, משום דאח"כ מתערב הכל, חשיב דאין שירי' ניכרין כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ולא זכינו לעמוד על עיקר ד' הראשונים, שהרי גם לשנויא דרבא דטעמא דר"ש דאסר בב' לוגין שאני עתיד להפריש הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, הרי ר"מ פליג וס"ל דשרי לעשות כן, ובע"כ דר"מ ס"ל דל"ב שירי' ניכרין, או דס"ל דכל כה"ג חשיב כשירי' ניכרין, וא"כ מה הקשו התם על דינא דר"מ דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, וכתבו לישב לפי המסקנא דעירובין, הרי גם שנויא דרבא בעירובין שם, הוא רק בדעת ר"ש, אך בדעת ר"מ בע"כ דכה"ג מהני, - והקצוה"ח בסימן ס"א סק"א כתב בתו"ד, ז"ל, ונראה דודאי הלכתא הכי דבעינן ראשית שיהי' שיירי' ניכרין, ומשו"ה ק"ל להרשב"א בחידושיו בדברי ר"מ דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש הא אין שיירי' ניכרין, ומתרץ דכיון דר"מ אית לי' ברירה וכשיפריש יהיו שיירי' ניכרין, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-203)
203. ולכאו' זה מתפרש למש"כ רש"י ביבמות פ"ו א', דעיקר איסור טבל הוא משום התרומה שבתוכו, וע"כ כל שקבע מקום מסוים דשם יהא מקום ההפרשה של התרו"מ, אף דעדיין לא חיילי התרו"מ, מ"מ מהני זה להתיר את שאר הכרי באכילה, דכבר אין מעורב בו תרומה. [↑](#footnote-ref-204)
204. ואמנם צ"ע, דהר"ש לעיל מינה כתב בדעת הבבלי, דל"ב ר"ש שירי' ניכרין אלא בתרומה דכתיב ראשית ולא במעשרות, ואילו לדרך זו שכתב בדעת ר"א חסמא, נמצא דהוא להיפך, דבתרומה ל"ב שירי' ניכרין, ובמעשר בעינן שירי' ניכרין, ועמד ע"ז במעדנ"א תרומות פ"ג ה"ח ריש אות ג', דאיך לא רמז הר"ש דפליגי רבנן ור"א חסמא בסברות הפוכות.

     וצ"ל בזה בפשיטות, דזה תליא במקור הדין, דהאמנם לדעת הבבלי דהא דבעי ר"ש שירי' ניכרין הוא מדכתיב ראשית, שפיר י"ל דל"ב לזה אלא בתרומה דכתיב בה ראשית ולא במעשרות, אך לדעת ר"א חסמא, מבו' בל' הר"ש דהא דל"מ במעשרות, אי"ז משום דינא דשירי' ניכרין, אלא הוא משום דבעינן מקום מסוים, דילפינן לה מקרא דונחשב והרמותם, ואמנם י"ל דג"ז הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, וכמש"נ לעיל אות ה' לדון בזה, אך לא ילפינן לה מקרא דראשית, אלא ילפינן לה מדכתיב ונחשב והרמותם, והך קרא הוא בתרומת מעשר, וי"ל דילפינן מינה גם למעשרות דבעינן מקום מסוים, אך בתרומה ל"ב מקום מסוים, וי"ל דהוא משום דל"ב מקום מסוים, רק באותם המתנות שיש להן שיעור, וצ"ע, ובזה ניחא משה"ק בשושנים לדוד שהובא בתוס' חדשים ע"ד הר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואף שאמרו בירושלמי לעיל פ"ב ה"א דתרומ"ע מלמדת ואינה למידה, דדינא דאין תורמין מן הטהור על הטמא דכתיב בתרומ"ע, הוא נלמד רק לתרומה, אך בתרומ"ע תורמין מן הטהור על הטמא, והר"ש לעיל שם פירש דבתרומה בעינן מן המוקף ובתרומ"ע לא בעינן, וא"כ הי' מקום לומר דה"נ הוא לגבי דינא דמקום מסוים, דאף דהך דינא כתיב בתרומ"ע, מ"מ היא מלמדת ואינה למידה, - מ"מ הרי בהנך דינים שאמרו דתרומ"ע מלמדת ואינה למידה, שוה דין מעשר ראשון לדין תרומ"ע, והכא לדעת ראב"י במעש"ר בעינן מקום מסוים, ובתרומ"ע ל"ב מקום מסוים. [↑](#footnote-ref-206)
206. וזה מתישב עם מסקנת הירושלמי דהא דס"ל לר"ש דקרא שם, הוא אף כשאמר בו ולא סיים מקום כלל, אך לפ"מ שאמרו בבבלי בעירובין לחד לישנא דכל הא דלר"ש קרא שם הוא רק כשאמר בתוכו דאיכא סביביו, הרי דבההיא דב"ש דליכא שירים ניכרין כלל, מודה ר"ש דלא חיילא התרומה כלל. [↑](#footnote-ref-207)
207. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והרשב"א בחולין י"ד א' דלמסקנת הגמ' חשיב שפיר כשירי' ניכרין, ומבו' בדבריהם דהוא משום דמהני הברירה שיברר לבסוף, גם לגבי דינא דשירי' ניכרין, והרי דאף דבפועל לא היו השירים ניכרין לנו בשעת ההפרשה, מ"מ כיון דמדין ברירה נקבע מקום השירים למפרע, חשיב שפיר כשירי' ניכרין, וכ"ה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע"ב. [↑](#footnote-ref-208)
208. והנה אמנם למה שאמרו בירושלמי דהא דל"מ כשאמר תרומת הכרי בתוכו, הוא משום דבעינן מקום מסוים, י"ל דגם הכא חשיב כמקום מסוים, כיון שנסתיים בזה במקצת מקום התרומה, שכולה הוא באחד מן הכריים, ואין מקצתה בזה ומקצתה בזה, אך למה שאמרו בבבלי דהא דל"מ הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, הרי בכה"ג אין שירי' ניכרין כלל.

     ואמנם הנה בישועות מלכו תרומות פ"ג ה"ח דכיון דסתם עכ"פ שאחת מהן תרומה על חברתה, ואינו רשאי ליקח מחצה מזו תו מקרי שירי' ניכרין, עכ"ד, וכ"כ במעדני ארץ שם אות ד' ד"ה עוד דבר חשוב, אך צ"ב, דמ"ט מהני זה לחשוב דשירי' ניכרין, ועי' עוד במעדנ"א שם שהק' ע"ז מהא דפריך בעירובין ל"ז ב' אלא מעתה היו לפניו ב' רמונים של טבל ואמר אם ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה, ואם לא ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה וכו', והרי דאף דמהניא הפרשתו, שאינו יכול להפריש מקצת מזה ומקצת מזה, מ"מ לא חשיב כשירי' ניכרין, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך ראיתי לדון בזה, דאי נימא דבהפרשת תרומה, לא אמרינן דעיקר ההפרשה היא רק על השירים, והתרו"מ עצמן ניתרין ממילא, אלא היינו דההפרשה היא גם על התרומה עצמה לפי חשבון, ונת' בזה לעיל פ"א מ"ד אות ה' ו', הרי יש מקום לומר, דבעינן גם שיהיו השירים שבתוך התרומה עצמה ניכרין, ובכל תרומה דעלמא, שפיר חשיב דהשירים שבתוכה ניכרין, דהגם שאינו ניכר מהו התרומה ומהו השירים, מ"מ כיון שהכל ניתר לכהנים, חשיב שפיר דהשירים ניכרין, כיון דניכר שהותרו השירים שבתוך התרומה, וע"כ כל שאמר דתהא התרומה בתוך החבית, כיון דהשירים שבתרומה עצמה, אין ניכרין, שהרי הן מעורבין עם שאר החבית שהיא טבל, ע"כ הוא דלא אמר כלום, וזה ניחא אם בעינן שיהיו כל השירים ניכרין, ולא סגי במה שמקצת השירים ניכרין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ועיי"ש שהק' ע"ז, דאיך אפשר דיש תרומה ביין ששותה, דאף אם מה שמפריש לבסוף לא הוי תרומה, דלא הוברר שהי' עומד לכך להפריש, מ"מ במה יחול התרומה על מה ששותה, דאף אם הי' עומד מתחלה דמה ששותה עכשיו יהא מפרישו לבסוף, הא סו"ס לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים בו התנאי, והרי אמרי' שם שמא יבקע הנוד ושותה טבלים למפרע, הרי דאם לא בא לידי הפרשה ליכא כאן תרומה כלל, וא"כ ה"נ מה דבאמת לא הפרישו הוי כמו בקיעת הנוד ואין כאן תרומה, עכ"ל.

     והאחרונים כתבו לישב, לפמש"כ רש"י בחולין שם בד"ה התם, ז"ל, התם טעמא וכו' דחייש לשמא יבקע הנוד "והוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה" ושתה טבלים למפרע, עכ"ל, ומבו' דהא דכשנבקע הנוד הוי טבל למפרע, הוא משום דיש ברירה והוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, וע"כ כ"ז הוא למ"ד דיש ברירה, אך למ"ד דאין ברירה, אף אם לא בא לבסוף לידי הפרשה, ל"מ זה לברר למפרע שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, וע"כ שפיר אמרינן דיש לחוש שמא תרומה שתה, ומשה"ק הגרע"א דהיאך יחול ע"ז תרומה, הרי לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים בו התנאי, צ"ל, דמה שאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, אי"ז תנאי, אלא הוא מסיים בזה את ב' הלוגין, וע"כ אף אם לבסוף לא באו ב' לוגין אלו לידי הפרשה, מ"מ מעיקרא הוי כל משהו ומשהו בספק שמא יבא לידי הפרשה, וע"כ שפיר חיילא ע"ז התרומה.

     אמנם הנה בפירש"י בגיטין כ"ו א', פירש דהא דלכשיבקע הנוד הוי טבל למפרע, הוא משום שלא הובררה התרומה מעולם, וכ"ה בפירש"י בסוכה כ"ד א' ובעירובין ל"ז ב', ולפ"ז ודאי דה"נ למ"ד דאין ברירה, לא חיילא התרומה על מה ששותה, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-211)
211. והנה אמנם הפנ"י בגיטין כ"ה ב' כתב, דגם לדעת רש"י ודאי צריך להפריש המע"ש לאחר שבת, שהרי כך התנה מה שאני עתיד להפריש, עיי"ש בדבריו, ולכאו' לפ"ז ניחא קו' התוס', דכל שהוא מפריש לבסוף את המע"ש, והוברר הדבר שזהו הי' המע"ש מתחילה, שפיר מצי חייל החילול שחילל בער"ש.

     אך הנה מד' התוס' שהקשו ע"ד רש"י, מבו' שפירשו דלדעתו א"צ להפריש המע"ש לאחר שבת, ואיירי אף כשהוא שותה את כל היין בשבת, ואינו משייר אלא כדי התרומה ומעשר ראשון, וכ"ה להדיא בתוס' יומא נ"ו א' וסוכה כ"ג ב', עיי"ש שהקשו ע"ד רש"י, דכיון שאמר שאני עתיד להפריש, בע"כ הוא צריך להפריש המע"ש לבסוף, דאל"כ ה"ה שותה טבלים, (ועיי"ש שכתבו לדון, דשמא מה שאמר שאני עתיד להפריש, לא קאי על המע"ש), - ונראה שלמדו התוס' לזה, משום דאם הוא צריך להפריש המע"ש לאחר שבת, וכל הא דמהני הוא מכח דיש ברירה, מה הועיל במה שמחלל עכשיו את המע"ש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ולדעת רש"י שהבאנו לעיל אות כ' היינו דספק הוא היכן חיילא הקביעות מקום, וע"כ הוא אסור לשתות את היין, דהרי הקביעות מועלת להתיר רק את השירים שאינם בכלל מקום זה, אך אותו המקום שקבע להפריש ממנו, ודאי דעדיין הוא באיסורו. [↑](#footnote-ref-213)
213. ואמנם אין הדבר ברור בדעת הרמב"ם דקי"ל דלאו שקדמו עשה לוקין עליו, דאמנם כ"כ הלח"מ בפי"ח מסנהדרין ה"ה, אך הכס"מ בפ"א מנערה בתולה ה"ז כתב בדעתו דקי"ל דלאו שקדמו עשה אין לוקין עליו, והאחרונים האריכו הרבה בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך כתב דאי"ז מתישב למש"כ השאג"א ועוד מרבוותא, דמש"כ הרמב"ם דתמורה הוי לאו שאין בו מעשה, אף דבדיבורי' איתעביד מעשה, הוא בציבור ושותפין דלוקין אע"פ שאין תמורתם תמורה. [↑](#footnote-ref-215)
215. אמנם הנה בתשו' חת"ס יו"ד סי' רנ"ג כתב בתו"ד, ז"ל, ואומר אני בטח, אם יארע שאכל א' מן הכרי ונתחרט על התרומה דמתשיל על התרומה ויחזור הכרי לטבלו, אין לחוש במה שאכלו טבלים דבשעה שאכלו בהתירא קאכיל ול"ה צריכים לחשוש למילתא חדתא וכו', עכ"ל, ולפלא שלא הביא ד' הרמ"א המפורשים ביו"ד סימן שכ"ג ס"א והש"ך שם סק"ו שאסרו לישאל בכה"ג, משום דנמצא שאכל טבל. [↑](#footnote-ref-216)
216. וכמדומה דאי"ז ענין לנידון הירושלמי שהבאנו להלן אות ו' אם עובר על האיסור כשהקדים את המאוחר, או דאינו עובר עד שאיחר את המוקדם, די"ל דאף דעובר על האיסור כשהקדים את המאוחר, אך שורש האיסור הוא במה דבזה הוא מאחר את המוקדם, וכלישנא דקרא
     "לא תאחר", ואך דלא תלי במה שבפועל הפריש אח"כ את המוקדם, דאף אם לא הפרישו, כיון שקבע שהפרשתו תהא מאוחרת, ה"ה עובר על האיסור, וע"כ אם אין ההפרשה חלה, ולא נתאחר עי"ז המוקדם, לי"ב איסורא כלל.

     ובאמת דהוא מוכח כן מיני' ובי', דאם אינו עובר על האיסור אלא כשאיחר את המוקדם, הרי דאין מקום לדון כלל דלא תחול ההפרשה הראשונה, שהרי לי"ב איסורא כלל, ובע"כ דעיקר האיסור הוא בהפרשה הראשונה, ואך דאין האיסור במה שהקדים את המאוחר, אלא במה דע"י הפרשה זו הוא מאחר את המוקדם. [↑](#footnote-ref-217)
217. ויש לפרש עוד עד"ז, לפמש"נ לעיל אות ה' ובהערה שם מד' הגרי"ז, דשורש האיסור דלא תאחר, הוא במה דעי"ז הוא מאחר את המוקדם, וכלישנא דקרא "לא תאחר", ובזה הוא שנחלקו, אם הוא עובר על האיסור במה דבהפרשה זו קבע דתהא הפרשת המוקדם מאוחרת, או דבעינן דבפועל יתאחר עי"ז הפרשת המוקדם, אך לעולם עיקר האיסור הוא בהפרשה הראשונה, דעי"ז מתאחר הפרשת המוקדם. [↑](#footnote-ref-218)
218. שוב העירוני די"ל בזה, דהנה במעדני ארץ החדש פ"ג מתרומות ה"ח הערה 282 כתב בדעת הרמב"ם, דעיקר חובת הפרשת תרומ"ע היא על כל הכרי, וע"כ טבל הטבול לתרומ"ע חייבין עליו מיתה, ואם הקדים תרומ"ע למעש"ר וכבר אינו טבול לתרומ"ע, אף דהוא טבול למעש"ר אין חייבין עליו מיתה, והא דאחר שהפריש מעש"ר הותר שאר הכרי, אף שעדיין לא הפריש תרומ"ע, הוא משום דהתורה קבעה מקום להפרשת תרומ"ע בפירות המעש"ר, ומזה מקור לד' הרמב"ם דמהני קביעות מקום להתיר את שאר הפירות, ועיי"ש שפירש לפ"ז גם דעת הרמב"ם והחינוך דאם הקדים תרומ"ע למעש"ר מה שעשה עשוי, עכ"ד.

     ולפ"ז יש מקום לומר דמה"ט הוא דאסור להקדים מע"ש לתרומ"ע, וחשיב כב' מתנות הניתנים על אותם הפירות, כיון דאף התרומ"ע הויא דין הפרשתו על כל הכרי, ואף דהכרי שמפריש עליו מע"ש כבר נפטר מן התרומ"ע, ע"י שנקבע מקום התרומ"ע בפירות המעש"ר, מ"מ כיון דבהפרשת התרומ"ע מתקיים דין ההפרשה שהי' בתחילה בכל הכרי, יש בזה לאיסור מקדים, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך בפיהמ"ש דמאי פ"ה מ"א כתב דא"א להפריש תרומ"ע קודם מעשר ראשון, שהיא תרומתו, עכ"ד, ועמד ע"ז במעדני ארץ תרומות פ"ג הכ"ג סק"ב ד"ה גם צ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-220)
220. ובאמת גם אם יש בזה להאיסור דמלאתך ודמעך לא תאחר, אכתי צ"ע, שהרי דעת הרמב"ם שם ה"ו דבדמאי מותר לקדים מע"ש למעש"ר, והרי דבדמאי לא החמירו לאסור להקדים המתנות זל"ז, וא"כ מ"ט אסור להקדים תרומ"ע למעש"ר, - אך בדרך אמונה שם סקל"ז כתב, דאף דבדמאי מותר להקדים מע"ש למעש"ר, מ"מ במעש"ר ותרומ"ע, כיון דכתיב בקרא בהדיא דתרומ"ע הוא מעשר מן המעשר לא רצו חכמים להקל בזה לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. ובס' דרך אמונה פ"ג מתרומות בצה"ל ס"ק שפ"ט כתב, דאף אי נימא דאם הקדים תרומ"ע למעש"ר ליכא בזה להאיסור דלא תאחר, מ"מ אם הקדים התרומ"ע לפני התרומה גדולה בודאי עובר אף שלא הפריש עדיין המעש"ר, וכן נקט במעדני ארץ שם הכ"ג סק"ב סוד"ה רבינו, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן ד' סוסקי"ז, שכתב בדין מעש"ר שהקדימו בכרי, דהוא חייב בתרו"ג ובתרומ"ע, דנראה דתרו"ג קודמת לתרומ"ע, עכ"ד, ואמנם לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דתרומה גדולה קודמת למעש"ר, הרי היינו משום דתרו"ג היא ראשית ומעש"ר אינו ראשית, ומנ"ל שתקדום תרו"ג לתרומ"ע דאף התרומ"ע היא ראשית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
222. ונראה דכל הא דקשיא לי' כן, הוא משום דבנדרים ל"ב לדעתו ורצונו לחלות הנדר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א בנדרים כ"ז א' וכ"ח א' ושבועות כ"ו ב' דאף אם הוא אנוס על שבועתו הוא חייב בה, וכ"נ גם דעת התוס' בב"ק קי"ג א', וכ"נ גם בתשו' מיימוני הפלאה סימן ז', ופירש הגרנ"ט דהוא משום דבנדרים ל"ב לגמ"ד לחלות הנדר, ול"ד למו"מ דבעינן לגמ"ד לחלות המקח, - ולפ"ז נראה דע"כ הוא דקשיא לי' לר"ת שיחול המעשר אף שלא נתכוין לכך כלל, אך במו"מ כה"ג ודאי דלא חייל אם טעה בעשייתו, ול"ש בזה דינא דדברים שבלב אינם דברים, דהוא רק כשנתכוין לעשייתו, ואך שאין רצונו שיחול, ובזה הוא דאמרינן דכיון דנתכוין לעשי' זו ויודע הוא דדינה הוא לחול, חשיב זה כגמ"ד. [↑](#footnote-ref-223)
223. ועיקר הך מילתא דאף היכא דאיתקיל מילולי' חשיב כדיבור, העירוני דיש ללמוד לזה גם ממה שאמרו בתמורה י"ז א' דכסבור לומר תמורת עולה ואמר תמורת שלמים, ה"ז תמורת שלמים, והרי דאף דאיתקיל מילולי' יש ע"ז תורת דיבור, וכל הא דל"מ הוא משום דהו"ל כטעות, וע"כ בתמורה דחיילא בטעות ה"ז חל, וכ"ה מבו' גם להני קמאי שפירשו דהא דלא חיילא הכא מחשבת לבו, הוא משום דפיו סותר למחשבתו, ונת' להלן, ומבו' דחשבינן למה שהוציא בפיו כדיבור, אף דאיתקיל מילולי', - אמנם בביאוה"ל סימן רס"ח ס"ג דן לומר דכל דאיתקיל מילולי' לא חשיב כדיבור כלל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. ואמנם בפשוטו דבריהם שם קיימי למ"ד דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וי"ל דלמ"ד דאדם מוציא דבריו לבטלה, אין חל מה שבלבו, - אך למש"כ בדבר אברהם ח"א סימן ט"ז במילואים ג' סק"ד לפרש לדבריהם, קיימי דבריהם לכו"ע, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך באחיעזר ח"ב סימן כ"ד סק"ב כתב בד התוס' בפסחים, דאף דבתרומה וכו' לא חייל בלבו כשגמר להוציא בשפתיו, היינו משום דמהני בהו תנאי וקביעות זמן, וכיון שכונתו שיחול רק לכשיוציא בשפתיו ממילא לא חל במחשבתו התרומה וההקדש, משא"כ בפיגול דפסול פיגול אינה צריכה לחלות ואין פיגול על תנאי, וכיון שחושב בה מחשבת פיגול ממילא מתפגלת, וה"ה לכשחשב מחשבה כשירה מחשבת למולים, אף שנתכוין שיוציא בשפתיו, מ"מ הא ממילא חשב בשחיטתו מחשבה כשרה של מולים וערלים, וע"כ שפיר חיילא מחשבת מולים אע"פ שנתכוין להוציא בשפתיו, עכ"ד, ועיי"ש בסק"ד מש"כ עוד בד' התוס', דאם פיגול חייל במחשבה, הרי דעיקר הפיגול תליא בכונת הלב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-226)
226. וכבר עמדו בזה, דלכאו' ד' הרא"ש מקורם נאמן מסוגיית הגמ' בשבועות כ"ו ב', דאמרינן דהא דגמר בלבו להוציא פת חטין והוציא פת שעורין, אינו נאסר בפת חטין, ילפינן לה מקרא דלבטא בשפתים, ונתבאר לעיל אות ה'. [↑](#footnote-ref-227)
227. אך בחזו"א דמאי סימן י"ב סקי"ח ושביעית סימן א' סקט"ז כתב לדחות דמכוון התוס' הוא שלקחה גוי מישראל קודם מירוח ומכרה לישראל ומירחה וחזר הגוי ולקחה, וכיון דהיתה שלו קודם מירוח וגם עכשיו היא שלו, חשיב כתבואת זרעך, אך בד' הרמב"ן וש"ר מפורש דאף דמירחה ישראל ברשות הגוי ה"ה חייבת, וצ"ע בד' החזו"א בשביעית שם שכתב דיל"פ כן גם בד' הרמב"ן וש"ר. [↑](#footnote-ref-228)
228. והנה לענין חלה מבו' בפשוטו במתניתין דחלה פ"ג מ"ד דפטורא דעיסת גוי הוא אף כשגלגלה ישראל ובתשו' רבינו יואל שנד' בראבי"ה סימן קס"ה כתב דהיינו משום דלענין חלה ילפינן לפטורא דגלגול גוי מדכתיב עריסותיכם, וע"כ תליא במה שהעיסה היא של גוי, אך לענין תרו"מ דילפינן לפטורא דמירוח גוי מדכתיב דגנך ודרשינן דיגונך, תליא במי שעושה את המירוח, וכ"כ באו"ז סימן רל"ה בשם הר"י מקורביל ובשטמ"ק מנחות ס"ז א', - אך בד' היראים שהביא האו"ז שם מבו' דס"ל דשוה דין חלה לדין תרומה, וכ"ה דבתרומה אם מירח הישראל ברשות הגוי ה"ז חייב בתרו"מ, ה"נ הוא בחלה דאם גלגל הישראל ברשות הגוי ה"ה חייבת בחלה, ולדעתו צריך לפרש למתניתין דחלה בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-229)
229. ומצינו מקור נאמן לזה בד' הריטב"א ביומא י' ב', עיי"ש שכתב דאף דמהניא הפרשה בשבלים, מ"מ כל שהכניס את התבואה במוץ שלה לבית, כיון דכבר אינה ראוי' לחזור ולהתחייב, ל"מ ההפרשה, עיי"ש, - ועי' בחזו"א שביעית סימן א' סק"ח שהוכיח כן מד' התוס' במנחות ס"ז ב' דכל שהביאה לבית דרך גגות, שוב אף אם יחזור ויביאנה דרך פתח, אינה חייבת בתרומה, וע"כ אף אם הפריש ממנה לא חיילא ההפרשה, כיון דא"א לבא לידי חיוב. [↑](#footnote-ref-230)
230. ועד"ז מצינו בד' התוס' במנחות ס"ז ב' ד"ה כדי, שכתבו דתבואה של ישראל שלקחה הגוי ומירחה, ה"ה אסורה באכילת קבע, כמו שהי' קודם מירוח, אך תבואת גוי מותרת אף באכילת קבע, כיון שאינה עומדת להתחייב בתרו"מ, עיי"ש, אך דבריהם אלו הם בהאיסור דרבנן דאכילת קבע קודם מירוח, ובזה יש להבין טפי דתליא אם בפועל עומדת תבואה זו להתחייב. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיקר הך מילתא דמירוח גוי הוי דבר הפוטר, לכאו' יש ללמוד כן מד' התוס' במנחות ס"ז ב', שכתבו דתבואה שהכניסה במוץ שלה, ה"ה אסורה באכילת קבע, אף דכבר א"א לה לבא לידי חיוב, ובמירוח גוי הוכיחו דה"ז מותר אף באכילת קבע, ולכאו' הטעם לחלק בזה, הוא דבתבואה שהכניסה במוץ שלה, ליכא דבר הפוטר, אלא דבפועל א"א לה לבא לידי חיוב, וע"כ לא פקע ממנה איסורא דאכילת קבע, ומ"מ ל"מ בה ההפרשה, וכמש"כ בחזו"א שביעית סימן א' סק"ח ללמוד מד' התוס' שם, משום דל"מ הפרשה בשבלים אלא בדבר העשוי לבא לידי חיוב, ומשא"כ במירוח גוי דהוא דבר הפוטר מתרו"מ, אף מהני זה להפקיע ממנה לאיסורא דאכילת קבע. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שכתב דבפטורא דפירות א"י שיצאו לחו"ל, אי"ז כן, דהו"ל פטורא דממילא דאין חובת מצוות אלו נוהגת רק בא"י ולא בחו"ל, ואין הפטור תלוי בשעת המירוח, ואף דגם בפטור זה אם יצאו לחו"ל אחר מירוח אין נפטרין, משום דכבר נתחייבו בתרו"מ, ואם יצאו קודם מירוח וחזרו לא"י בשעת מירוח ה"ה חייבין, מ"מ כ"ז שהן בחו"ל ה"ה פטורין אף קודם מירוח, ואם קרא עליהן שם אין הפרשתו קיימת. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובאמת כבר עמד ע"ז הר"ש בדמאי פ"ה מ"ט, דממה שאמרו במנחות שם דפלוגתא זו הוא אם מירוח הגוי פוטר, מבו' דאיירי כשהביאה שליש ביד ישראל ולקחה גוי ומירחה, ועיי"ש שכתב דהא דפירשה רבא בכה"ג, ולא פירשה כשהביאה שליש ביד הגוי ונחלקו אם יש קנין לגוי, הוא משום דשמעינן לי' לר"מ בספ"ק דע"ז דס"ל דיש קנין לגוי בא"י, וא"כ בע"כ דהא דאמר ר"מ התם דתורמין משל גוי על של ישראל, איירי כשהביאה שליש ביד ישראל ולקחה הגוי ומירחה, ופליגי אם מירוח הגוי פוטר, עיי"ש בדבריו, וצ"ע דזה שלא כדבריו במשנתינו שפירש דאיירי התם כשהביאה שליש ביד הגוי, וטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאין קנין בא"י להפקיע מידי מעשר. [↑](#footnote-ref-234)
234. והרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"א כתב דנטע רבעי אינו נוהג בסוריא כלל, ובפ"א שם הי"ד כתב דמע"ש אינו נוהג בסוריא, ופירש דהוא משום דה"ז טעון הבאת מקום, וע"כ לא חייבוהו בסוריא, והרמב"ן בר"ה ט' ב' כתב דהרמב"ם למד לזה מסוגיית הירושלמי שם, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז הרשב"א בב"ק ס"ט א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-235)
235. ולא נתפרש בד' הרשב"א שם מנלי' דמודה ר' יהודה דערלה נוהגת בפירותיו, ונתפרשו הדברים בתשו' הרשב"א ח"ה סימן נ"ו והחדשות סימן קמ"ח, עיי"ש שהוכיח כן, מהא דלא פליג ר' יהודה הכא אלא בכרם רבעי, והרי דערלה יש לו, ובתשו' החדשות שם בסופו כתב דכ"ה להדיא בתוספתא הכא, הביאה הר"ש במשנתינו, דמודה ר' יהודה דערלה וכלאי הכרם שוין בגוי, ולא פליג אלא בכרם רבעי, ועי' בתשובתו בח"ה שם שהוכיח כן עוד מכ"ד, ועי' גם בפי' הר"ש בשלהי ערלה שכתב כן, דמודה ר' יהודה דערלה נוהגת בשל גוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-236)
236. ומצינו כן גם בד' ראבי"ה בסימן תקכ"ז, עיי"ש דמבו' בדבריו דאף אם חדש נוהג בחו"ל, יש מקום לדון דיהא קנין לגוי להפקיע מידי חדש, ואך שכתב דממושבותיכם ילפינן דהוא נוהג אף בשל גוי, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בע"ז ס"ד א', דאף דכלאי הכרם נוהגין אף בחו"ל, מ"מ כלאי הכרם של גוי בא"י תליא בהפלוגתא אם יש קנין לגוי בא"י, וכ"ה מבו' גם בתשו' רבינו ברוך שבתשו' מהר"ם סימן קצ"ט בדין חדש, דאף אם הוא נוהג בחו"ל, מ"מ תליא דין חדש של גוי בא"י בהפלוגתא אם יש קנין לגוי בא"י. [↑](#footnote-ref-237)
237. אך כמדומה דיש מהאחרונים שכתבו, דאף דערלת א"י נוהגת אף בשל גוים, מ"מ ערלת חו"ל דהוי מהלמ"מ, אינה נוהגת אלא בשל ישראל, ואי נימא כן בדעת הרשב"א ניחא הא דתלה לדין ערלה בשל גוים בהפלוגתא אם יש קנין, דאף דערלה נוהגת אף בחו"ל, מ"מ כאשר באנו לדון דתנהג בשל גוי, היינו רק מדינא דערלת א"י, דערלת חו"ל אינה נוהגת בשל גוי, וע"ז שפיר מהני דינא דיש קנין להפקיע מקדושת הארץ, וממילא לי"ב לדינא דערלת א"י. [↑](#footnote-ref-238)
238. ולמש"נ לעיל אות י"ב בהערה לדון בדעת הרשב"א דערלת חו"ל אינה נוהגת בשל גוי, ניחא, דע"כ בסוריא דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, אין ערלה נוהגת בשל גוי מדאורייתא, וע"כ שפיר הקילו בזה דיש קנין לגוי. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובאמת דהדברים מבוארים כן להדיא בד' התוס' בע"ז ס"ד א', עיי"ש שכתבו דאף אי נימא דכלאי הכרם בחו"ל אינם נוהגין בשל גוי, מ"מ בא"י ה"ה נוהגין בשל גוי למ"ד דאין קנין, ועי' בעמק יהושע סימן ט"ו שתמה על דבריהם, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו ברוך בתשו' מהר"ם סימן קצ"ט, דחדש בחו"ל אינו נוהג בשל גוי, ובא"י ה"ז תלוי בהפלוגתא אם יש קנין לגוי בא"י, - ומבו' לפ"ז דעיקר הך דינא דאין קנין לגוי בא"י, היינו דבא"י אין קנינו קנין גמור, ול"מ קנינו להפקיע את החובות שעל הקרקע, וע"כ אף אם בחו"ל אין כלאים וחדש נוהגין בשל גוי, מ"מ בא"י הן נוהגין בשל גוי למ"ד דאין קנין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך בד' הריבמ"צ במשנתינו מפורש דטעמא דחכמים הוא משום דאין קנין לגוי בא"י להפקיע מידי רבעי, ומדקדוק דבריו שכתב דמסתברא בגוי שקנה קרקע בא"י עסקינן וכו', משמע דבסוריא ובחו"ל מודו רבנן דאין לגוי כרם רבעי, ואך בא"י הוא דס"ל דיש לגוי כרם רבעי, משום דבא"י אין קנין לגוי להפקיע, - וזה מתפרש כמש"נ לעיל אות י"ג ובהערה שם מד' הרשב"א ועוד מקמאי, דאף בדבר שאינו נוהג בחו"ל בשל גוי, מ"מ בא"י ה"ה נוהג בשל גוי למ"ד דאין קנין לגוי בא"י להפקיע, והיינו משום דבא"י אין לגוי קנין גמור בקרקע, ול"מ קנינו להפקיע להחובות שעל הקרקע. [↑](#footnote-ref-241)
241. אך במשכנות יעקב שם כתב ללמוד מד' הרמב"ם דערלה אינה נוהגת בשל גוי, ורק ברבעי הוא הוא דס"ל לרבנן דיש לגוי רבעי, משום דהקדש הגוי הקדש, עיי"ש בדבריו שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועי' בצ"פ פ"ד מאישות הט"ו ותנינא פ"ו מיסוה"ת ופי"א מע"ז ה"ז במש"כ בביאור ד' התו"י, וצ"ע לפי דבריו, דמ"ט ס"ל לר"ש דמירוח הכותי פוטר מתרו"מ, וכמבו' במנחות ס"ו ב'. [↑](#footnote-ref-243)
243. ובכ' הגרי"ז תמורה ג' א' הק' ע"ז, דא"כ היאך יליף ר"ש מעילה בגז"ש מתרומה, דקדשי גויים אין בהן מעילה, הרי בתרומה הוי המיעוט דהפרשתו אינה הפרשה כלל, אך במוקדשין הרי חייל ההקדש, והיאך מצינו למילף מינה דליכא מעילה, וכתב דצ"ל דילפינן דאינו יכול להקדיש עם דין מעילה, דאין הקדשו הקדש גמור לענין מעילה, וכתב דהוא דוחק, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

     ונראה די"ל בזה בפשיטות, לפמש"כ רש"י בחגיגה י"א ב' ד"ה אמר רבא וסנהדרין ע"ה ב' ד"ה אתיא דמכח הגז"ש אמרינן דמה שנכתב במלמד הוא כמו שנכתב בלמד, עיי"ש שפירש כן במה שאמרו דאתיא הנה הנה אתיא זמה זמה, וע"כ ה"נ הכא כיון דילפינן מעילה בגז"ש מתרומה, הוי כמו שכתוב במעילה בני ישראל, ושפיר ממעטינן מינה דבקדשי גוים ליכא דין מעילה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועיי"ש שכתב, דממה שאמרו שם דנתמעט גוי ממעשר ראשון, מדכתיב כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לד', מוכח דדעת הבבלי דנתמעט גוי מעיקר ההפרשה, שהרי דבמעשר ראשון ליכא מיתה וחומש ונתמעט מעיקר ההפרשה, וה"נ בתרומה דכוותה, - אך בדעת הריבמ"צ י"ל דס"ל, דאף דבמעשר ראשון ממעטינן מקרא דל"מ הפרשתו כלל, מ"מ בתרומה דממעטינן לה מדכתיב ואת קדשי בני ישראל לא תחללו ולא תמותו, לא נתמעט אלא דאין חייבין על תרומתו מיתה וחומש, והרי חזינן דבעינן תרי קראי לתרומה ולמעשר ולא ילפינן זמ"ז, וע"כ שפיר י"ל דאף דבמעשר נתמעט מקרא דאין הפרשתו הפרשה כלל, מ"מ בתרומה לא נתמעט אלא דאין חייבין עלי' מיתה וחומש.

     וכן צ"ל גם בדעת רש"י למש"נ לעיל אות י"ט בדעתו דמקרא דבני ישראל נתמעט דאין חייבין על תרומת הגוי מיתה, ומה"ט הוא דל"מ הפרשתו לפטור פירות ישראל, והא דל"מ הפרשתו בפירותיו, הוא רק משום דפירותיו פטורין מתרו"מ, ולפ"ז בע"כ דאף דבמעשר נתמעט דאין מעשר הגוי מעשר כלל, מ"מ בתרומה לא נתמעט אלא דאין חייבין עלי' מיתה, וע"כ אם היו פירותיו חייבין בתרו"מ, שפיר היתה חלה תרומתו. [↑](#footnote-ref-245)
245. וכתבו לישב עוד דהכא מדאורייתא פליגי, וצ"ב שהרי דין דימוע אינו אלא מדרבנן, ושמא אזלי ס"ל התם דעיקר דין דימוע הוא מדאורייתא, וכמו שהאריך בזה באו"ש פט"ו ממאכ"א הט"ז, - אך שמא יל"פ בדבריהם, דס"ל בתי' זה דכיון דמדרבנן גזרו שתהא תרומתו תרומה, אף חייבין עלי' חומש, וזהו דקשיא להו מהא דתנן הכא דר"ש פוטר, וע"ז כתבו דבדאורייתא פליגי, וממילא דלא קאי אלא על חומש, דדימוע בלא"ה אינו אלא מדרבנן, ובתי' בתרא כתבו דאף דמודה ר"ש דהויא תרומתו תרומה מדרבנן והיא מדמעת, מ"מ אין חייבין עלי' חומש, והא דתנן הכא דר"ש פוטר קאי אחומש, ומודה דמדמעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך הנה גיר' הדפוסים "לפי שאינם חייבין", ובמעדני ארץ שם סוסק"ב כתב מכח גיר' זו דהא דאין תרומתו תרומה הוא משום דפירותיו פטורין, אך אה"נ אם הפריש מפירות החייבין הוי תרומתו תרומה, ועיי"ש שהאריך בזה, וכ"כ בדרך אמונה שם ס"ק קמ"א, - ועי' גם במשנת ר"א ריש סימן ט' שכתב דבלי ספק דמכוון הרמב"ם הוא דל"מ הפרשתו משום שהפירות אינם חייבין, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-247)
247. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם פסק כר"ש, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהלכה כחכמים, - אך יש מקום לפרש דהרמב"ם ס"ל דאף לחכמים דתרומת הגוי תרומה, אי"ז אלא מדרבנן ומשום גזירת בעלי כיסין, ור"ש ס"ל דאף מדרבנן אין תרומתו תרומה, אך דזה דלא כסוגיית הגמ' בקידושין דמבו' דלרבנן הוי תרומתו תרומה מדאורייתא, וע"כ חשיב דגוי איתא בתרומה דנפשי', ועמש"כ בזה בחזו"א שביעית סימן א' סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-248)
248. ובקה"י זרעים סימן י"א כתב עד"ז, דהא דהממעט במעשרותיו מעשרותיו מתוקנים, איירי בגונא דיש לו כרי של ק' כור ומפריש ה' מעשר ואמר בפירוש דהוא כדי להתיר מ"ה כורים שבכרי, דבכה"ג שפיר חייל המעשר, דאי"ז ממעט כלל, שהרי זהו השיעור בשביל חצי הכרי, ומה שאינו מבורר איזה חלק ניתר, אינו מעכב מלחול, ומש"כ הרמב"ם דלא חיילא ההפרשה, הוא משום דס"ל דבסתמא מתפרשת ההפרשה שהופרש כדי להתיר הכל, וע"כ לא חיילא ההפרשה כלל, וכ"ה בהל' תרו"מ להחזו"א שנד' בסו"ס דרך אמונה ח"ג פ"ב ה"א, ז"ל, וי"א שלא חייל מעשר כלל אא"כ חשב בהדיא שיתוקן הכרי לפי ערך המעשר, אבל סתמא הוי כחשב שחצי הסאה יתקן כל הכרי וזה א"א ולא חייל מעשר כלל, וכן אם חשב שיחול מעשר על חצי הסאה אף שלא יתוקן מן הכרי עכשו כלום עד שיוסיף, לא חייל כלל, וחצי סאה מעשר שעשה נשאר בטבלו, עכ"ל.

     ולפי דבריהם יתכן, דאף בגונא דדעתו להוסיף, מ"מ אם דעתו שתחול הפרשה זו של ה' כור על כל הכרי, ודעתו להוסיף ולהפריש עוד ה' כור על כל הכרי, ל"מ, ורק אם דעתו שתחול הפרשה זו על מחצית הכרי, הוא דמהניא הפרשתו. [↑](#footnote-ref-249)
249. ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ה מביכורים דאף בזה"ז דהחלה נשרפת צריך להפריש כשיעור, והק' הגר"א בסימן של"א סקל"ה דמ"ש מתרומה שכתב הרמב"ם דבזה"ז מפריש כ"ש, ובע"כ מזה, דבחלה היתה התקנה בעיקר דין הפרשתה וחיובה שצריכה שיעור, כמשמעות ד' הרמב"ם ברפ"ה מביכורים, שלא כתב שם ד"לכתחילה" צריך להפריש כשיעור שנתנו חכמים, וע"כ אף בחלה הנשרפת צריך להפריש כשיעור, ומשא"כ בתרומה דהשיעור שנתנו חכמים אינו אלא דין לכתחילה להפריש כשיעור זה, ע"כ בזה"ז שהיא עומדת לשריפה א"צ להפריש כשיעור זה. [↑](#footnote-ref-250)
250. ובתוס' הגרע"א הק' עוד, דאף אם יש בילה, מ"מ ל"מ אלא אם מפריש עוד ב' סאין, דמכח הא דיש בילה דיינינן דיש בהנך ב' סאין חצי חולין וחצי טבל, אבל כיון דמפריש חצי סאה טבל, א"כ לא הפריש על נ' הסאין טבל רק חצי סאה, - עוד צ"ע בזה, דאם טעם הא דמצי לחזור ולהפריש הוא משום דיש בילה, מ"ט ל"מ להפריש ממנו על מקום אחר.

     גם בעיקר מה שנקטו רבותינו דהנידון הכא שייך להפלוגתא אם יש בילה או אין בילה, לא זכינו לעמוד על הדברים, דלכאו' כל הנידון אם יש בילה, הוא בגונא דחייל מתחילה על מקצת מן הכרי, ואח"כ עירב את כל הכרי יחד, ובכה"ג הוא שנחלקו אם יש בילה או אין בילה, אך הכא שהפריש מקצת מן התרומה והמעשרות ולא עירב אח"כ את כל הכרי יחד, הרי ממ"נ, אם אמרינן דמהניא ההפרשה להתיר מקצת מכל חטה וחטה, אי"ז ענין לדין בילה, שהרי ידוע לנו דכל חטה וחטה הויא מחציתה חולין ומחציתה טבל, ואם אמרינן דיתכן דההפרשה הועילה להתיר חלק אחר מן הכרי, מה יועיל ע"ז הא דיש בילה, הרי לא נתערב הכרי אחר ההפרשה, דנימא דגם אם ההפרשה התירה חלק מסוים מן הכרי, נתערב חלק זה ונבלל עם שאר הכרי, והיינו דלכאו' הנידון על מה חלה ההפרשה מתחילה, לא תלי כלל אם יש בילה או אין בילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-251)
251. ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ב הוסיף לפרש בזה, דהיינו דכל שהפריש מקצת תרומה, הרי על אותה התרומה גמר הפרשתו וחל עלי' שם תרומה, אבל הכרי עדיין לא גמר הפרשתו דלא הפריש רק מקצת תרומה ממנו, וכ"ז שלא גמר הפרשתו לא נתקן הכרי דהחלות הוא בשעת גמר הדבר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-252)
252. ול"ד לממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין דהוי חולין וטבל מעורבין זב"ז, ולא אמרינן דהוי זה מקצת הפרשה על כל הפירות, והוו כל הפירות טבל, משום דהתם שאין דעתו להוסיף, א"א להפריש מקצת הפרשה, ובע"כ חיילא ההפרשה על מקצת מן הפירות, וכל הא דמהני להפריש מקצת הפרשה, הוא רק כשדעתו להוסיף ולהשלים את ההפרשה. [↑](#footnote-ref-253)
253. גם יש להעיר ע"ז, מהא דפריך הירושלמי נטל להוציא ממנו עליו כל הטבל עלה בידו, ונמלך להוציא ממנו על מקום אחר מזה ומזה עלה בידו, נטל להוציא ממנו על מקום אחר מזה ומזה עלה בידו, ונמלך להוציא ממנו עליו כל הטבל עלה בידו, ואם הא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, אי"ז כלל משום דאמרינן שעלה בידו החולין, אלא הוא משום דאיקליש הטבל, הרי שפיר ניחא, דאף אם נטל להוציא ממנו עליו ונמלך להוציא ממנו על מקום אחר ל"מ, ומאידך אף אם נטל להוציא ממנו על מקום אחר, שפיר מצי להפריש ממנו עליו.

     ובחזו"א שם ד"ה שם מכיון כתב דאף הירושלמי מעיקרא פירש דטעם הא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר הוא משום דאמרינן דמזה ומזה עלה בידו, מ"מ אח"כ חזר בו הירושלמי ומפרש דכשהפריש מקצת אכתי לא פקע טבלו כלום, והא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר הוא משום דאיקליש הטבל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ולכאו' מכוון דבריו הוא לפמש"כ הר"ש במע"ש פ"ה מ"א והרשב"א בתשו' ח"ב סימן פ"ב, דכל הא דבעינן לדין ברירה, הוא רק במקום דבעינן שיחול החלות למפרע בשעת עשיית המעשה, אך כל שפירש שיחול החלות לאחר שיתברר, ל"ב בזה לדין ברירה, ואכמ"ל.

     אך צ"ע במש"כ שם דכשיוציא התשלום יחול למפרע, ואם באמת ה"ז חל למפרע, הרי בעינן בזה לדין ברירה, וראיתי לפרש בזה, למש"כ הנתיה"מ בסימן ס"א סק"ג דכל שראוי לחול הקנין כשיתברר, אף אם אומר מעכשיו מהני הקנין, ונתישב בזה גם הא דל"מ להפריש ממנו על מקום אחר, ותיקשי דכיון שהתנה שלא תחול התרומה עד שיפריש ממנו עליו, א"כ הרי דכ"ז שלא הפריש ממנו עליו, מצי להפריש ממנו על מקום אחר, ולהנ"ל ניחא, שהרי אחר שיפריש ממנו עליו, תחול התרומה למפרע, וע"כ ל"מ להפריש ממנו על מקום אחר. [↑](#footnote-ref-255)
255. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הר"ש דמשנתינו איירי כשדעתו להפריש עדיין השאר, והיינו משום דאם אין דעתו להפריש עדיין השאר לא חייל המעשר כלל, אך עמש"נ לעיל אות ה' די"ל, דמש"כ דאיירי כשדעתו להפריש עדיין השאר, הוא משום דאם ל"ה דעתו להפריש עדיין השאר, הוי כל הכרי חולין וטבל מעורבין זב"ז, וא"א לו להפריש ממנו, דשמא עלה בידו החולין, - ועמש"נ להלן בהערה טעם אחר בהא דל"מ אלא כשדעתו להפריש עדיין השאר. [↑](#footnote-ref-256)
256. ועיי"ש בד"ה ולפ"ז י"ל שכתב לפרש בזה למש"כ הראשונים דאיירי הכא רק כשדעתו להפריש עדיין השאר, והיינו משום דאם אין דעתו להפריש עדיין השאר, הרי דעתו שיהא זה מעשר על כל הכרי, ובכה"ג דמי להיכא דממעט משיעור פאה, דלא עשה ולא כלום ומשא"כ היכא שדעתו להפריש עדיין השאר, והוי דעתו דמה שמפריש עכשיו הוי מעשר על מקצת מן הכרי, שפיר מהני, ולא חשיב כלל כממעט מן השיעור. [↑](#footnote-ref-257)
257. וכדחזינן לדעת ש"ר דהממעט במעשרות מעשרותיו מתוקנים ופירותיו מקולקלים, והרי דאף דלא הפריש אלא מקצת ממעשרות הכרי, מ"מ המעשרות עצמן מתוקנין, שהפריש את כל המעשר הראוי להן. [↑](#footnote-ref-258)
258. בחזו"א דמאי סימן י"ט סקי"ח עמד בזה, דלמש"כ הראב"ד דאומר סאה טבל שבכרי זה, ואינו מיחדו אלא עושה אותו תרומה בכל מקום שהוא, לכאו' בזה מודו רבנן, דכל הא דלרבנן ל"מ ההפרשה, הוא משום דשמא עלה בידו החולין, אך כל שאומר שסאה טבל שבכרי תהא תרומה בכל מקום שהוא, שפיר מהני, ועוד צ"ע, דאם איירי כשאומר דסאה טבל שבכרי זה יהא תרומה בכל מקום שהוא, מ"ט בעינן בזה לדין ברירה, - ושמא אין מכוון הראב"ד לפרש דאיירי כשאומר דסאה טבל שבכרי תהא תרומה בכל מקום שהוא, ומש"כ הראב"ד דאומר סאה טבל שבכרי זה וכו', היינו כדי שיהא בזה לדינא דברירה, - והיינו דאם לא יאמר כן, אלא יטול סאה ויאמר שתהא תרומה על כרי אחר, לא אמרינן דנתברר בזה דהויא סאה זו טבל, שהרי לא ביררה שהיא טבל, אלא בא להפריש ממנה, ורק אם אומר דסאה טבל שבכרי זה תהא תרומה, הוא דהוי זה מעשה ברירה, ונתברר בזה דסאה זו היא טבל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיי"ש שצידד דד"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס' בדין המרבה במעשרות, דבפירש"י בקידושין נ"א א' ד"ה אם אמר כתב דכל חטה וחטה קדשה לפי חשבון, אך התוס' בעירובין נ' א' סוד"ה שאני כתבו דאם הפריש ב' סאין במקום סאה, הויא סאה אחת מעשר וסאה אחת טבל, ועי' בתוס' הרא"ש בקידושין שם שהביא ב' הדעות בזה, וה"נ הוא בדין הממעט במעשרות, דלדעת רש"י כל חטה וחטה מהשירים הויא מקצתה חולין ומקצתה טבל, ולדעת התוס' מקצת מן הכרי הוי חולין ומקצתו הוי טבל. [↑](#footnote-ref-260)
260. והנה במשנ"ר עמד ע"ד הראב"ד, דאינם מתישבים עם ד' התוס' בגיטין כ"ה ב' כתבו, דבאחין שחלקו מספק"ל לר"מ אם הוו כיורשין או כלקוחות, ואף דר"מ ס"ל דיש ברירה, היינו רק היכא שמברר דבריו ומתנה בפירוש, כההיא דב' לוגין שאני עתיד להפריש, ומשא"כ באחין שחלקו שאינו מברר כלום, - ואי נימא דהא דהכא איכא לדינא דברירה, הוא משום דמפרשינן שדעתו לתרום כפי מה שיברר לבסוף, אי"ז ענין לד' התוס', דלכאו' אין מכוון התוס' להצריך שיפרש להדיא בפיו, אלא גם אם מתפרש דעתו כן, סגי בהכי דנימא דיש ברירה, ורק באחין שחלקו דהוא מידי דממילא, הוא דמספק"ל לר"מ אם יש ברירה. [↑](#footnote-ref-261)
261. והנה נמצא לפ"ז, דלדעת חכמים לא חייל תורת מעשר על ב' הסאין, אלא בשעה שמוציא את הח' סאין, וקודם לכן אכתי הוו טבל, ונמצא לפ"ז דמש"כ הרמב"ם דאם אכלו מהן הלוי והעני וכו', איירי שאכלו מהן באיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
262. והריבמ"צ בפי' קמא פירש כן בדעת ר"מ, אך בדעת חכמים פירש דס"ל דאין יכול הפועל לאכול כלל בלא שיפריש לפי חשבון מה שאוכל, דאימור לשם הפקר בעלמא יהיב להו, והר"ש הק' ע"ז דאין מתישב לפ"ז לישנא דמתניתין ד"אינו מפריש אלא" לפי חשבון, והול"ל דמפריש לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-263)
263. וצ"ל דגם לפי' הב' דהריבמ"צ והר"ש דאיירי כשנתן סאה ללוי וסאה לעני והלכו ומדדום ונמצאו חסרים, איירי כשהפריש על מה שיוציא ויאכל לבסוף, וע"כ אם נשרפו הפירות התרומה בטבלה, - ובאמת דהוא מוכח כן, דאי נימא דאיירי כשהפריש שתחול ההפרשה מיד, א"כ הרי לדעת רבנן דאין בעה"ב נאמן שהיו שם סאה, נמצא דהו"ל כממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין, והיאך הוא רשאי לאכול לפי חשבון, ובע"כ דאיירי כשהפריש על מה שיוציא ויאכל לבסוף. [↑](#footnote-ref-264)
264. ובפשוטו גם לגיר' זו קאי הירושלמי לדעת ר"מ, ואף לדעתו ל"מ ההפרשה אלא אם המעשרות קיימין בשעה שהוא מפריש ח' סאין ואוכלן, אך בד' הרידב"ז נראה שפירש דד' הירושלמי קיימי לדעת רבנן, וזהו דמפרשינן דטעמא דרבנן דל"מ להפריש אלא לפי חשבון, הוא משום דס"ל דכל שנשרפה התרומה הפירות בטבלן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובמעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"א אות ב' כתב דחטה אחת ל"ד אלא אפי' כ"ש, וכמו שאמרו בירושלמי לית כאן שיעורא דכתיב וכו' ואפי' כ"ש, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בע"ז ע"ג ב' דטבל אוסר בכ"ש, משום דכהתירו כך איסורו, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"א ממתנו"ע הט"ו שכתב להוכיח כן מכ"ד, ועי' בטל תורה כאן ולעיל פ"ג ה"ג במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-266)
266. והנה התוס' שם כתבו לפרש הא דממעטינן מדכתיב תתן לו ולא לאורו, דהא דלא אמרינן דתתן לו ולא דבר שאינו ראוי לו כלל, הוא משום דא"כ לא לכתוב אלא תתן, דאין נתינה פחות משו"פ, מדכתיב לו משמע לו ולא לאורו, עכ"ד, ואי נימא בדעתם דהא דממעטינן מתתן דאין נתינה פחות משו"פ, הוא רק לקיום מצות נתינה, נמצא דה"נ הא דממעטינן מדכתיב לו ולא לאורו, הוא רק דאין מתקיים בזה מצות נתינה, דאם ממעטינן מינה דלא חיילא ההפרשה, או דל"מ כלל לפטור את הטבל, הרי דזה אינו נלמד כלל מדכתיב תתן, (שהרי בפחות משו"פ חייילא ההפרשה ומהני לפטור את הטבל), וא"כ הדק"ל דבעינן לקרא דתתן לו למעט דבר שאינו ראוי לו כלל, והיאך ממעטינן מינה דלו ולא לאורו, - וזה מתישב עם מש"כ רש"י בשבת שם, דהא דתתן לו ולא לאורו, היינו דאין תורמין מן הטמא על הטהור, והך דינא הרי אינו מעכב בעיקר ההפרשה, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ב דאם תרם תרומתו תרומה, אלא דאין מתקיים בזה מצות נתינה, וכ"ה בתורי"ד קידושין נ"ח ב' דהא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, הוא משום דאין מתקיים בזה מצות נתינה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שפירש דזהו דתנן התם דמדה זו אמורה בכהנים ובלויים ובישראלים, דהיינו דגם כשמחלק תרומה גדולה לכהן או מעשר ראשון ללוי, צריך ליתן כמדה הזו, וכן פירש הרא"ש בפאה שם, והגר"א בשנו"א שם, - אך ש"ר שם פירשו בע"א, וכ"ה בתוספתא רפ"ד דפאה דשאר מתנו"כ ולוי' נותן כ"ש ואינו חושש, וכבר עמד המל"מ בפ"ו ממתנו"ע ה"ז מד' התוספתא ע"ד הרי"ד שכתב דגם במתנו"כ ולוי' צריך ליתן כשיעורים הללו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ה כתב דכ"ז הוא בכל תרומה טמאה, דהיא הולכת לאיבוד ואין אנו נותנים אותה לכהן, אבל בתרומת שמן, צריך להפריש כשיעור תרומה כדי לקיים מצות נתינה לכהן, שהרי היא ראוי' לו להדלקת הנר וחשובה עלי', דסתם שמן להדלקה קאי וקפיד עלה, עכ"ד, ובמעדני ארץ פ"א מתרומות ה"א אות ד' כתב לדון לפ"ז, דה"נ בשעורים ושבולת שועל וכיו"ב, שהן עומדין לבהמה כמו לאדם, י"ל דצריך להפריש אף בזה"ז כשיעור, דכיון שהכהן יכול ליהנות מהרומה באותה הנאה שהישראל רגיל ליהנות מן החולין, ול"ש לומר בזה דאין הישראל צריך להפסיד הפסד גדול בשביל הנאה מועטת של כהן. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך בדבריו בביאורו לשו"ע, לא נתפרש דס"ל כן לדינא, שהרי הביא ד' סה"ת שחילק בין חלת האור דיש לה שיעור לתרומה בזה"ז דאין לה שיעור, ואך שתמה ע"ד הרמב"ם והשו"ע שכתבו דאף חלה בזה"ז יש לה שיעור, ולפ"ז הרי דלמש"כ הרמ"א בסימן שכ"ב ס"ה דחלה בזה"ז אין לה שיעור, שפיר י"ל דה"נ תרומה בזה"ז אין לה שיעור, והגר"א בסימן שכ"ב, ציין ע"ד הרמ"א למש"כ בסימן של"א סי"ט, ושמא כונתו היא כן, דלפ"ד הרמ"א, שפיר ניחא דבתרומה בזה"ז א"צ להפריש כשיעור, וכ"כ בחזו"א שביעית סימן ה' סק"ד סוד"ה ומ"מ בדעת הגר"א. [↑](#footnote-ref-270)
270. ובמעדני ארץ שם אות א' כתב לפ"ז, דבתרומה דהשיעור שקבעו חכמים להפריש הוא רק לכתחילה, אם עבר והפריש פחות מכשיעור מהניא ההפרשה, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ג', ומשא"כ בחלה אם עבר והפריש פחות מכשיעור ל"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-271)
271. אך בס' משנת יעקב ברפ"ג מתרומות העיר לנכון, דאין מקור כלל לזה מד' הגר"ש, דדבריו שם קיימי על מש"כ הנוב"י דמדאורייתא צריך להפריש כדי נתינה כדי לקיים מצות נתינה, וע"ז הוא שכתב הגר"ש דכהן המפריש א"צ להפריש מדאורייתא אלא חטה אחת, אך שפיר י"ל דאחר שתיקנו חכמים שיעורי ההפרשה, אף כהן המפריש לעצמו צריך להפריש כשיעורים אלו. [↑](#footnote-ref-272)
272. אך המרכה"מ והאו"ש בפי"א שם פירשו לההיא דתוספת תרומה דאיירי כשעלה בידו א' מס"א, דתרומה ויחזור ויתרום, ואף בכה"ג לא גזרו על הגידולים, ומבו' מדבריהם דפשיטא להו דכל שעלה בידו א' מס', אף אם חזר והוסיף, אין עלי' שם תרומה ליאסר לזרים, וכנראה שנקטו כמש"כ המקד"ד, דאין עלי' תורת תרומה אלא לענין שהיא ניתנת לכהן, אך אינה אסורה לזרים. [↑](#footnote-ref-273)
273. ולעיל שם אות כ"ד נת' די"ל דלא פליגי בזה הראשונים, אלא יש לחלק בזה, דאם הי' סבור ע"פ האומד דיש בזה מעשר, ונתברר שטעה באומד שלו, לא חשיב כממעט במעשרות, דכיון דע"פ האומד הי' בזה שיעור מעשר, יש ע"ז תורת מעשר, דמצי לקבוע מעשר ע"פ האומד, ומשא"כ כשהוא מסופק באומד, והפריש כפי האומד המועט ונתברר שפחת מן השיעור, הוי ממעט במעשרות, כיון דמעיקרא הי' מסופק בכך ולא הי' הדבר מוכרע בדעתו ע"פ האומד שיש בזה מעשר, עיי"ש, ולפ"ז הי' מקום לפרש כן גם הכא, דכל הא דאם עלה בידו אחד מס"א צריך לחזור ולתרום, הוא רק כשהי' מסופק מעיקרא בהאומד, אך כל שהי' סבור ע"פ האומד דיש בו כשיעור, ונתברר שטעה באומד שלו, מתקיים בזה שיעור תרומה שאמרו חכמים, וא"צ לחזור ולתרום, - אך סתימת הדברים לא משמע כן, ומשמע דבכל גוונא שנתברר שפחת מן השיעור, ה"ה צריך לחזור ולתרום. [↑](#footnote-ref-274)
274. אך לפי הגיר' שלפנינו, פירש הרש"ס דאף כשעלה בידו א' מששים ואחד דהוא צריך לחזור ולתרום, חייבת התוספת במעשרות, דמדמינן לה לעלה בידו א' מששים ואחד דחייבת התוספת במעשרות, וצ"ע היאך מדמינן זל"ז, הרי אף דכשעלה בידו א' מששים ואחד דא"צ לחזור ולתרום, חייב התוספת במעשרות, מ"מ כשעלה בידו א' מששים דצריך לחזור ולתרום, שפיר י"ל דפטורה התוספת ממעשרות, אך בפי' המהר"א פולדא פירש דהתוספת פטורה מן המעשרות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-275)
275. אמנם בתשו' מהרי"ט ח"א סימן י"ח, עמד בקו' זו, דמ"ט הכא הויא תרומה אף שהפריש פחות מכשיעור, ומ"ש ממש"כ הרמב"ם דהמפריש מקצת תרומה אינה תרומה, ועיי"ש שכתב דד' הרמב"ם שם הם בתרומת מעשר דיש לה שיעור מה"ת, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ד'. [↑](#footnote-ref-276)
276. וי"ל עוד על דרכו, דאף אי נימא דהא דהמפריש מקצת תרומה אינה תרומה, אי"ז משום שדעתו שלא תהא תרומה עד שיפריש כולה, אלא הוא משום דדינא הוא דכל שהפריש מקצת תרומה אינה תרומה, מ"מ הרי פשוט כ"ז הוא היכא שהפריש מקצת תרומה על כל הכרי, אך כל שהפריש מקצת תרומה על מקצת מן הכרי, שפיר מהני, דודאי יש בידו לחלק את הכרי ולהפריש על מקצתו, - ולפ"ז י"ל, דהכא שהפריש ועלה בידו אחד מששים ואחד, כיון שהי' בדעתו להפריש כשיעור, אמדינן לדעתו שלא תחול התרומה אלא על חלק מן הכרי לפי חשבון, וע"כ שפיר חלה התרומה, והוי הכרי טבל וחולין מעורבין זב"ז. [↑](#footnote-ref-277)
277. ועיי"ש שציין למש"כ שם פ"ב ה"ט סק"ג, די"ל דאף תרומה דרבנן פטורה מן המעשר, כיון דהויא הפקר לכהנים, וצ"ע, גם עיי"ש בפ"ב שהק' ע"ז, דאם כל תרומה דרבנן פטורה מן המעשר, א"כ מ"ט כשעלה בידו אחד מששים וחזר והוסיף חייבת התוספת במעשר, למש"כ המהר"י קורקוס והחס"ד דיש עלי' תורת תרומה, ושמא י"ל עוד, דאתיא כמ"ד דתרומה בזה"ז דרבנן, וע"כ כיון דיש על התוספת תורת תרומה מדרבנן, פטרוהו חכמים מהפרשת מעשרות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-278)
278. ובד' המל"מ בפ"א ממתנו"ע הט"ו מבו' דקמ"ל בזה, דלא נימא דכמו דבתרם ועלה בידו אחד מששים, א"צ לחזור ולתרום, הוא שהוא למוד לתרום בעין יפה או בעין בינונית, ה"נ כשתרם ועלה בידו אחד מששים ואחד, א"צ להוסיף אלא להשלים לשיעור אחד מששים, וזהו דקמ"ל דצריך להשלים ולתרום כמות שהוא למוד, דכל דהוא צריך לחזור ולתרום, ה"ה צריך לתרום כמות שהוא למוד. [↑](#footnote-ref-279)
279. והנה במעדני ארץ שם כתב בדעת הרמב"ם דפסק כמ"ד דאינו יכול לחזור ולתרום אלא כמו שהוא למוד, אך לפמש"נ בדעתו אין לומר כן, שהרי לפ"מ שפירש למשנתינו דכמות שהוא למוד הוא כדרך שהוא רגיל למדוד פירותיו, אין מקור כלל ממשנתינו דאין לו לתרום אלא כמות שהוא למוד. [↑](#footnote-ref-280)
280. ואמנם למש"נ לעיל מ"א אות ו' מד' המהרי"ט, די"ל דבמפריש מקצת תרומה הוי מקצת הפרשה על כל הכרי, וכבר חל ע"ז שם תרומה, אך ל"מ להוציא את הכרי מידי טבל עד שיפריש כשיעור, יש מקום לומר דע"כ הוא דא"צ לתרום את התרומה השני' באומד, ויותר ניחא למש"נ שם מד' החזו"א, דכיון שהופרש על הכרי מקצת, אין חיובו שלם וחשיב כפטור לענין טבל גמור שלא הופרש עליו, אך כבר נת' שם אות ז' דאין משמע כן מד' הירושלמי, וכמש"כ המהרי"ט גופי' שם, וגם בד' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו משמע דהתרומה שהפריש חלה על חלק מן הכרי לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-281)
281. ובס' הון עשיר שם כתב לפ"ז, דע"כ דוקא הכא התירו לו לתרום במדה וכו', אבל בשאר ויחזור ויתרום דתנן במכילתין דל"ה מטעם טעות חשבון, אסור לתרום במדה וכו' כמו בראשונה, עכ"ד, אך הנה מד' הראשונים במשנתינו משמע דהטעם דא"צ לתרום באומד, הוא משום דאי"ז עיקר התרומה אלא תוספת, ולא כדי שלא יטעה פעם אחרת, - ואמנם גם לפי דבריהם י"ל, דבשאר ויחזור ויתרום דתנן במכילתין, הויא התרומה השני' התרומה העיקרית, וע"כ צריך לתרום אותה מאומד, ועי' בתוס' אנשי שם מש"כ טעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-282)
282. ובשערי צדק פ"ח הי"א כתב, דהאומר לשלוחו צא ותרום בזה"ז, אע"פ דמדינא מותר לתרום כ"ש, אפ"ה צריך לשאול להמשלח כיצד יתרום, דשמא הוא מן המחמירין, עכ"ד, ולכאו' מודה השע"צ דבדינא דמתניתין דתורם בבינונית א"צ לשאול את בעה"ב, ואך דבזה"ז דבא לתרום כ"ש, וליכא בזה לדינא דתורם מן הבינונית, ס"ל דצריך לשאול את בעה"ב, - אך בדרך אמונה תרומות פ"ד סקס"ח הביא משמו בהא דאם אינו יודע דעתו תורם בבינונית, דאם יכול צריך לשאלו, וצ"ע, וגם הוא סותר לדבריו שם סקס"ט שהביא ד' המשנ"ר דאפי' בעה"ב נמצא לפנינו א"צ לשאלו. [↑](#footnote-ref-283)
283. שמא צ"ל בדבריו דשאני הכא דתקון רבנן הנך שיעורים, [ועוד] כדאמרינן וכו' כיון דאיכא תורם בעין יפה וכו', וב' טעמים הם, וטעמא קמא הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש ב"מ כ"ב א' דכיון שתיקנו חכמים כל אותם שיעורים ומצאו סמך לדבריהם, ע"כ כל שעשה כתקנ"ח אע"פ שקשה לבעלים יאמר השליח בהכי אמדתיך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-284)
284. והנה אמנם מל' הר"ש בתו"ד בביאור הירושלמי, משמע קצת דמפרש דנתכוין להוסיף היינו שהפריש אחד מנ"א, עיי"ש, אך מאידך משמע כד' התוי"ט ממש"כ הר"ש בתו"ד להקשות, דאי מוסיף על דבריו הוי, שיעורא מיהא ליהוי תרומה ובמתניתין משמע דאינה תרומה כלל, ומשמע דאיירי כשהפריש אחד ממ"ט, וזהו שהק' דכשיעור א' מנ' יהא תרומה, אך אי נימא דאיירי כשהפריש אחד מנ"א, צ"ל דמכוון ד' הר"ש הוא דכנגד השיעור ליהוי תרומה, והיינו דאף דלא יהא תרומה להתיר את כל הכרי, מ"מ יהא תרומה כשיעור א' מנ', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועי' במעדני ארץ בפ"ד מתרומות ה"א אות א' ד"ה ברם, שהוכיח כד' הרמב"ם מסוגיית הגמ' בכתובות צ"ט ב', עיי"ש, - ובחזון יחזקאל לתוספתא פ"ה ה"ה כתב להוכיח מד' התוספתא שם כד' הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-286)
286. ובמעדני ארץ שם סוד"ה אולם רבינו נסתפק בגונא שנתכוין השליח להוסיף ותרם א' ממ', ואח"כ נתברר שכ"ה דרכו של בעה"ב להפריש בעין יפה, וטוען בעה"ב דלא ניח"ל בהפרשה זו, אם אמרינן דל"מ הפרשתו כיון שלא הי' להשליח להפריש א' ממ', או דכל הא דחשבינן לי' כשינוי, הוא רק אם יתברר שלא כדרך הבעלים, אך כל שנתברר שתרם כדרך הבעלים, ל"ה שינוי כלל, וכתב דמסתבר דבכה"ג ל"ה שינוי וחיילא הפרשתו. [↑](#footnote-ref-287)
287. והבית יעקב שם הק', דמ"ט לא פריך אלא למ"ד דשליח כאלמנה, הרי אף למ"ד דשליח כדיינים תיקשי, דהרי כשפיחת י' או הוסיף י' הוי טעות יותר משתות, דאף בטעות הדיינים בטל המקח, וכתב לישב, דהא דבטעות הדיינים יותר משתות בטל המקח, הוא משום דלא עבידי דטעו בכך, ומשא"כ הכא דעביד השליח דטעה באומד דעת בעה"ב, וע"כ לא פריך אלא למ"ד דשליח כאלמנה, ואף בטעות כ"ש בטל המקח, אף דעביד דטעי, וא"כ מ"ט בתרומה לא בטלה התרומה כשטעה באומד דעת בעה"ב. [↑](#footnote-ref-288)
288. ובדרך אמונה בביאוה"ל שם כתב לישב, דהרמב"ם מפרש דראיית הגמ' מהא דתנן אם אינו יודע דעתו של בעה"ב תורם בבינונית, דסתם בנ"א בינונים, ואע"ג שנתברר אח"כ שהוא מעין יפה או עין רעה, וע"ז אמרו דמצי א"ל להכי אמדתיך דמסתמא אתה מהבינונים, עכ"ד.

     אך צ"ע דבכה"ג דאינו יודע דעתו של בעה"ב דדינו הוא לתרום מן הבינונית, לכאו' אף שנתברר שהוא מעין יפה או מעין רעה, אי"ז טעות כלל, דזה הי' דינו של השליח לתרום מהבינונית, ואי"ז משום אומד דילי', ול"ב להא דלהכי אמדתיך, גם צ"ע, דבגמ' אמרו דכיון דאיכא דתורם בעין רעה ואיכא דתורם בעין יפה א"ל להכי אמדתיך, ולהדיא דהא דמצי א"ל להכי אמדתיך, היינו שאמד שהוא תורם בעין רעה או בעין יפה, ולדרך זו הרי הא דא"ל להכי אמדתיך, היינו שאמד שהוא תורם בעין בינונית. [↑](#footnote-ref-289)
289. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דכל שהשליח יודע את דעתו של בעה"ב, עכ"פ אם ידוע לבעה"ב שהשליח יודע את דעתו, וטעה ופיחת או הוסיף אין תרומתו תרומה, כיון דבכה"ג ל"ה מצי למימר בהכי אמדתיך, ואי"ז בכלל שליחותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-290)
290. ובמעדני ארץ שם אות ד' כתב דצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו בכתובות צ"ט ב' דאם תרם בעה"ב ועלתה בידו אחד מכ' תרומתו תרומה, ופסקה הרמב"ם שם ה"ו, איירי כשהפריש סתם או כשהפריש באומד, ומש"כ הרמב"ם דנתכוין להפריש אחד מס' ועלתה בידו אחד מנ' אין תרומתו תרומה, איירי במפריש חלק מסוים ואומר דחלק זה שהוא אחד מס' יהא תרומה ונתברר אח"כ שהוא יותר, ובכה"ג שפיר בטלה תרומתו, כיון דמפורש קאמר יות' מס', ובמעדנ"א שם פ"ד ה"ז ד"ה וע"פ הדברים, כתב דהא דתרם ועלתה בידו אחד מכ', איירי כשהפריש סתם, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמייתי הגמ' בכתובות מינה דחלוק דין שליח מדין בעה"ב.

     ובחזון יחזקאל פ"ה ה"ו כתב לישב, דההיא דתרם ועלתה בידו א' מכ', מיירי כשהי' דעתו שכל מה שיעלה בידו יהא תרומה, ואך שחשב להעלות בידו אחד מס' או אחד ממ', ועלתה בידו אחד מכ', וע"כ הוי תרומתו תרומה, כיון דנתכוין לעשות תרומה כל מה שעלה בידו וטעה רק באומד המידה, אך ההיא דנתכוין לתרום אחד מס' ועלה בידו אחד מנ', איירי כשנתכוין שתחול תרומה רק על אחד מס', א"כ על העודף משיעור זה ליכא כונה שיחול עליו שם תרומה, וע"כ אין תרומתו תרומה. [↑](#footnote-ref-291)
291. מבו' מד' הר"ש, דכל דהרבה השליח בתרומה, הרי דאי נימא דלא יחול אלא כבינונית, ה"ז מועיל לתקן אף את חלק התרומה היתירה על השיעור, ול"ד למרבה במעשרות דמעשרותיו מקולקלים, והו"ל מעשר וטבל מעורבין זב"ז, והרי דאין המעשר מתקן אלא את השירים, ואינו מתיר את המותר על המעשר, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לקמן מ"ה, ויתבאר שם בעזה"י טעמא דמילתא.

     אמנם הנה הר"ש בהמשך דבריו כתב לבאר לדינא דהתוספתא, דאם טעה השליח והפריש אחד מל"ט, הוי טבל מעורב עם התרומה, ומבו' דבכה"ג ל"מ התרומה שהפריש לתקן את חלק התרומה היתר על השיעור, וצ"ע בסתירת ד' הר"ש. [↑](#footnote-ref-292)
292. ולכאו' בע"כ צריך לחלק בזה, דכל מש"כ הר"ן דל"מ, הוא רק כשקרא שם תרומה על מקום שאינו מסוים, אך הכא דקרא שם תרומה על כל הפירות, הרי דהגם דלא חיילא התרומה אלא על חלק מהם, מ"מ מהניא הפרשתו, וצ"ב הטעם בזה, - ושו"ר במעדני ארץ פ"ג מתרומות ה"ח אות ד' ד"ה אולם ראיתי שכבר כתב לחלק כעי"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-293)
293. ובמעדני ארץ פ"ג ה"ח אות ד' ד"ה אך צ"ע ככתב בתו"ד דצ"ל בדעת הר"ש דס"ל דהא דהמרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין, היינו דהו"ל מעשר וחולין מעורבין זב"ז, עכ"ד, וצ"ע דלא מצינו בד' הראשונים מאן דס"ל הכי, ורחוק לומר דכ"ה דעת הריבמ"צ והר"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. אמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הריבמ"צ לעיל שם דטעמא דב"ה דאין תרומתן תרומה, משום דאם תאמר נפטר מה שבידו יבואו לפטור גם את השמן, והשמן אינו נפטר, ולפ"ז הרי דבגונא דהכא לא תלי כלל בפלוגתא דב"ש וב"ה, - עוד ילה"ע בזה דלמש"כ החזו"א דמאי סימן י"א סקכ"ו וסקכ"ז בתו"ד די"ל דטעמא דב"ה התם דאין תרומתן תרומה, הוא משום דאין שיירי' ניכרין, ולעיל פ"ג מ"ה אות ט"ו נת' ללמוד כן מד' הר"ש שם, א"כ הכא י"ל דמהני אף לדעת ב"ה, כיון דמקצת מן השירים ניכרין וסגי בהכי, כמבו' בד' הירושלמי לעיל פ"ה מ"ה, ונת' לעיל שם אות ט', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-295)
295. וכ"ה מבו' גם בד' הרש"ס שכתב דאם הי' לו כרי של ק' סאין והפריש י"א סאין לתרומה גדולה, ולא חיילא התרומה אלא על י' סאין, נשארו פ"ט סאין, יש לו להפריש ט' פחות מעשר למעשר ראשון, ויהא אותה סאה העודפת לתרומ"ע, ולהדיא בדבריו דאינו מפריש את הסאה העודפת למעשר ראשון, דאם הי' מפרישה למעשר ראשון, ל"ה צריך להפריש אלא ט' סאין על צ', ול"ה מפריש סאה שלימה לתרומ"ע, אלא הוא מפרישה מעיקרא לתרומ"ע על ט' סאין דמעשר ראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-296)
296. ובאמת צ"ע בד' הר"ש שפירש דאיירי כגון שהי' לו כרי של ק' סאין והפריש י"א סאין פחות מעט לתרומה, ופירשה הר"ש בכה"ג, כדי שיהא המותר על אחד מי', כשיעור התרומת מעשר דצריך להפריש מכרי זה, ובכה"ג הרי לכאו' המותר על אחד מי' שהוא טבול למעש"ר, בטל בתרומה, ומדאורייתא אינו חייב כלל במעשר ראשון ותרומ"ע, וא"כ היאך מצי להפריש ממנו מעשר ראשון ותרומ"ע על שאר הכרי, וכמו שעמד ע"ז התפא"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-297)
297. ובתוס' חדשים כתב דגם גיר' הר"ש היא אבל לא למקום אחר, וע"כ פירשה דעושה אותה תרומת מעשר על אותו הכרי, והרש"ש נחלק ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-298)
298. אך האחרונים שלא פירשו כן, הוא משום דדבריהם קיימי ע"ד הרע"ב, אשר כתב להדיא דאותו ריבוי הוי חולין הטבולים למעשר, והרי דאזיל כדעת הריבמ"צ והר"ש דהתרומה מתרת את אותו המותר מי', ולדעתו בעכצ"ל דהא דמצי לעשותו תרומה גדולה על מקום אחר, הוא משום דטבל הטבול לתרומ"ע, אפשר לעשותו תרומה גדולה על מקום אחר, וז"ב. [↑](#footnote-ref-299)
299. ובתפא"י כתב לפרש למשנתינו דאיירי בתרומה גדולה, וכמש"כ במלאכת שלמה בשם הר"ר יהוסף, ועפי"ז כתב דהא דסגי לשער בג' פרקים אלו אע"ג דגם ביני וביני מצטמקים הפירות, הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ובלא"ה כל שיעורים אלו אינם אלא מדרבנן, דמדאורייתא חטה אחת פוטרת את כל הכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
300. והנה אמנם בל' השער אפרים דהפריש את המעשר במידה ואח"כ שקל את הפירות ונתברר לו שלא הי' בזה שיעור מעשר, הי' משמע דאיירי בגונא שכבר קרא שם על המעשר לפי המידה, ואח"כ נתברר לו דע"פ המשקל אין בזה שיעור מעשר.

     אך לכאו' ברור דמכוון דבריו הוא כשמדד והפריש שיעור מעשר, ועדיין לא קרא עליו שם מעשר, דאם כבר קרא שם על שיעור מעשר ע"פ המידה, ודאי דאף אם נתברר אח"כ דע"פ המשקל אין בזה שיעור מעשר, שפיר דמי, דכיון דמעיקרא הוא רשאי להפריש במידה, אף דידוע דאפשר דבמשקל אין בו שיעור מעשר, א"כ מ"ט אם נודע לו אח"כ דל"ה בזה שיעור מעשר ע"פ המשקל, לא תועיל ההפרשה, ורק אם נתברר קודם הקריאת שם דאין בזה שיעור מעשר ע"פ המשקל, הוא די"ל דל"מ להפריש לפי המידה, כיון דהשוקל משובח מן המודד, - ולכאו' הוא מוכח כן, דאם נימא דדבריו קיימו כשכבר קרא עליו שם מעשר, ומ"מ כיון שנתברר דע"פ המשקל אין בזה שיעור מעשר, הו"ל כממעט במעשרות, א"כ היאך מצי להוסיף ולהפריש, הרי הו"ל כממעט במעשרות דפירותיו מקולקלין, ולא מצי להפריש מיני' ובי', ועד"ז תיקשי גם בגונא דנתברר ע"פ המשקל דהוא יותר משיעור מעשר, דהיאך יש בידו לפחות עכשיו מן הפירות, הרי הו"ל כמרבה במעשרות דמעשרותיו מקולקלין, ובע"כ דדבריו קיימי כשעדיין לא קרא עליו שם מעשר, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-301)
301. ועיי"ש שהוכיח מזה, דהא דהמודד משובח מן המונה, היינו אף למעט במעשר, וה"נ הא דהשוקל משובח משלשתן, הוא אף למעט במעשר, ועיי"ש שכתב לדחות לזה, ולא זכיתי לעמוד על הדברים. [↑](#footnote-ref-302)
302. והנה אמנם לטעם זה הי' בדין, דיש בו ס' ע"פ האומד והמדידה ואין בו ס' ע"פ המשקל, לא יהא בזה לדין ביטול בס', אך עיי"ש בהמשך דבריו שהוכיח דודאי אף בכה"ג איכא לדין ביטול בס', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-303)
303. אמנם לכאו' יש להוכיח בזה, מהא דתניא במנחות נ"ד ב' דתורמין גרוגרות על התאנים במידה, ולמש"כ השער אפרים דכל דידוע דאין המידה שוה למשקל, אין לתרום לפי המידה אלא לפי המשקל, היאך תורמין גרוגרות על התאנים במידה, הרי לכאו' אין התאנים והגרוגרות שוים במשקלם, ובע"כ מזה דכל הא דתורמין לפי המשקל, הוא רק בדברים שמשקלם שוה, אך בדברים דאין משקלם שוה, אין תורמין לפי המשקל אלא לפי המדה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-304)
304. אך צ"ב מש"כ הרמב"ם דדבר שאפשר למנותו מונה, שהרי לכאו' לא סגי במה דאפשר למנותו, אלא בעינן שיהא דרכו במנין, ועמש"כ בזה במעדני ארץ שם ד"ה אמנם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך בהגה' הגר"א ע"ד התוס' שם כתב די"ל בד' רש"י, דלאו דוקא באחד ומאה רק שמדמע, עכ"ל, וצ"ב, וראיתי בשם הגרי"ד סאלאוויציק זצ"ל שפירש בדבריו, עפמש"כ התוס' בנדה מ"ז א' שהבאנו לעיל אות ב' דבדין דימוע נכלל תרתי, חדא, דאין התרומה בטילה ברוב, ועוד, דאף החולין חשובין כתרומה, ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דלעולם הא דאין התרומה בטילה ברוב, אי"ז אלא מדרבנן, אך הך דינא דכל שלא בטלה התרומה ברוב חשיבי אף החולין כתרומה, הוא מדאורייתא, ונפ"מ דבתערובת חד בחד, חשובין אף החולין כתרומה. [↑](#footnote-ref-306)
306. והנה לפ"ד התוס' נמצא, דלמ"ד דחלה בזה"ז דאורייתא, אין המדומע פטור מן החלה, אף בתערובת דחד בחד, דאף דבכה"ג אי"ז בטל מה"ת, מ"מ לפטור מן החלה בעינן להא דאיכא תורת תרומה אף על החולין, וזה אינו אלא מדרבנן, - וצ"ע במש"כ במנ"ח מצוה שפ"ה בפשיטות, דכל דאיכא מחצה תרומה ה"ז פטור מחלה דאורייתא אף אם איכא בחולין כשיעור, וכנראה ס"ל דכל מש"כ התוס' דלפטור מן החלה בעינן להא דיש על החולין תורת תרומה, הוא רק אי נימא דהא דתרומה אינה בטלה אלא באחד ומאה הוא מדאורייתא, אך לפ"מ דקי"ל דמדאורייתא ה"ז בטל ברוב, שפיר י"ל דסגי במה דאיכא בעיסה תערובת תרומה לפטור את כולה מן החלה, ול"ב להא דיש על החולין תורת תרומה, וצ"ע.

     ויש להוסיף, דהנה בירושלמי בפ"ק דחלה ה"ג אמרו, דדעת שמואל ורב כהנא דהא דמדומע פטור מן החלה הוא כשרובה תרומה, ובתוס' אנשי שם הביא מס' שושנים לדוד שפירש דטעמייהו הוא משום דס"ל דלא אתי דימוע דרבנן ומפקע לחלה דאורייתא, ועיי"ש שכתב דרובו תרומה ל"ד, דסגי במחצה על מחצה, דלא בטלה מדאורייתא אלא ברוב חולין, - אך לפ"ד התוס' בנדה באו הדברים בדקדוק, דדוקא אם רובה תרומה הוא דבטלי החולין ברוב ואיכא תורת תרומה מדאורייתא על הכל, אך במחצה על מחצה, אף דאין התרומה בטלה, מ"מ אין תורת תרומה מדאורייתא על החולין, וע"כ ה"ז חייב בחלה.

     ואמנם הנה בעיקר ד' הירושלמי, מצינו בחי' רבינו דוד בפסחים ל"ז א' שפירש דטעמא דשמואל ורב כהנא הוא משום דאיסור המדומע הוא משום תערובת התרומה, אך החולין עצמם ליכא עלייהו דין תרומה כלל, וע"כ כל שיש בחולין שיעור ה' רבעים, ה"ה חייבין בחלה, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דבעינן שיהא רובה תרומה, דעי"ז חשיבי אף החולין כתרומה, ולא סגי במחצה על מחצה. [↑](#footnote-ref-307)
307. ויש להוסיף, דיש מקום לדמות ד"ז למש"כ הש"ך בסימן צ"ח ריש סק"ו, דדינא דטכ"ע דאין האיסור בטל, הוא משום דכיון שנותן האיסור טעם בהיתר נהפך ההיתר להיות כולו איסור ואסור כולו מדאורייתא, ועי' בגל' הגרע"א שם שעמד על דבריו, וה"נ הכא דכוותה, כיון דמכח הדימוע נעשה הכל תרומה, אין התרומה בטילה, אך יש לחלק בין הדינים, ודו"ק.

     ויש להעיר, דאי נימא דהא דאין התרומה בטילה, הוא מכח הא דע"י הדימוע נעשה הכל תרומה, צ"ל דשיעורא דמאה, אינו שיעור בביטול התרומה, אלא הוא שיעור בכח התרומה לאסור את החולין, - וגם צ"ל דהא דל"ב מאה אלא במינו, הוא משום דאין בכח התרומה לאסור את החולין אלא במינו, ובאמת אם תתערב תרומה בשאינו מינה פחות מס', אף דאין התרומה בטילה, מ"מ לא חשבינן להכל כתרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-308)
308. ועיי"ש שכתב כן גם בהא דטבל אוסר כ"ש במינו, דלפ"מ שאמרו בע"ז ע"ג ב' דהוא משום דכהתירו כך איסורו, ופירש"י שם דליכא למימר הכי אלא במינו, לא תליא במה שהן שוין בשמא או בטעמא, אלא במה שמפרישין מזע"ז, - אך צ"ע דבע"ז שם כייל להא דטבל ויי"נ אוסרין במינם בכ"ש ושלא במינם בנו"ט, והנה הרי שֵם מינו לענין יי"נ תליא במה דשוו בשמא או בטעמא, ואי נימא דשֵם מינו לענין טבל לא תלי כלל במה דשוו בשמא או בטעמא אלא במה שמפרישין מזע"ז, היאך כיילינן להו יחד, הרי חלוקים הם טובא, דלענין יין נסך תליא במה דשוין בשמא, ולענין טבל תליא במה דמפרישין מזע"ז, ואי"ז כלל במשמעות הגמ'.

     ואי נימא, דהגם דעיקר הא דאין הטבל אוסר בכ"ש אלא במינו הוא משום דל"ש ה"ט דכהתירו כך איסורו אלא במינו, מ"מ תליא במה דשוין בשמא או בטעמא, וצ"ב בטעמא דמילתא, י"ל דה"נ לענין תרומה, אף למש"כ התוס' דהא דל"ב מאה ואחד אלא במינו הוא משום דקרא דאת מקדשו ממנו במינו כתיב, מ"מ תליא במה דהן שוין בשמא או בטעמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. והריטב"א שם כתב עוד, ז"ל, ולפ"ז אין דין ק"א בתרומה לר' יהודה, דאי בשאינו מינו בס' הוא, ואי במינו ולח בלח או כל דבר המתערב או מתבשל שיעורו במשהו, ואם יבש ביבש חד בתרי בטיל מדאורייתא וכו', וזה דבר תימא שיהא כל שיעורי ק"א דתרומה ור' דערלה וכלאי הכרם דלא כרבי יהודה, ואפשר לומר שהחמירו חכמים בתרומה וערלה וכלאי הכרם שיהא אוסר במינו בשיעורו אף על פי שהוא יבש ביבש ולא יהא בטל אפי' בס', ואע"פ ששאר איסורין בטלין חד בתרי אפילו מדרבנן וכו', וחומר שהחמירו בתרומה מפני גזל השבטים, ובערלה וכלאי הכרם דאיסורי הנאה הן השוו דינו כשהוא יבש ביבש כמו שהוא לח בלח וכו', עכ"ל, - ומבו' בדבריו דמעיקרא ס"ל דהא דתרומה אינה בטלה אלא במאה ואחד, הוי זה דוקא בתערובת דלח בלח, ואך שהוכיח דהחמירו בתרומה מפני גזל השבט, והשוו דין יבש ביבש לדין לח בלח, ופשוט דזה לטעמי' דהא דתרומה אינה בטלה במינה, הוא משום דביטול דמין במינו גרע, וע"כ בדין דכ"ז הוא בלח בלח, אך ביבש ביבש דלא גרע הביטול דמין במינו, וכדחזינן דמודה ר' יהודה דמב"מ יבש ביבש בטל, ל"ב ק"א. [↑](#footnote-ref-310)
310. והדברים מיוסדים על מש"כ הרמ"א בתורת חטאת כלל מ' ס"ו, דחלוק הוא ביטול בשאינו מינו מביטול במינו, דבביטול בשאינו מינו, נקרא שם התערובת על שם הרוב, והמיעוט בטל שמו לגמרי, ומשא"כ בתערובת דמב"מ לא בטל שם המיעוט, ופירש לפ"ז טעם הא דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק במינו, והביאוהו הט"ז והש"ך בסימן ק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-311)
311. והא דמפליג במתניתין דערלה פ"ב מ"ז בין מינו לשאינו מינו, אורחא דמילתא הוא, דבשאינו מינו ליכא אלא בלע בעלמא, כיון דהאיסור עצמו ניכר ואפשר להסירו, אך במינו איכא בתערובת לממשות האיסור, כיון דאי"ז ניכר בתערובת. [↑](#footnote-ref-312)
312. אך בעיקר הדברים צ"ע, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי ע"ז כתב, דכל איסורים שבתורה בין במינם בין שלא במינם בנו"ט, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קצ"ד, ובתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן קכ"ח נשאל ע"ז, ממש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א דכל איסורין שבתורה מין בשאינו מינו בנותן טעם, מין במינו, שא"א לעמוד על הטעם שיעורו בס' או בק' או בר' וכו', והשיב, ז"ל, שיערו חכמים ואמרו דרך משל שבמינו ג"כ שיעור ס' נו"ט, ולפי זה נהגו בכל וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דשיעור דס' עיקרו הוא משום דזהו שיעור נתינת טעם, וזהו שכתב הרמב"ם דבין במינם ובין שלא במינם בנו"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-313)
313. עוד קשיא טובא, דלכאו' משנה ערוכה היא בערלה ספ"ב, דתנן התם דבשר קק"ד ובשר קק"ל שנתבשלו עם בשר התאוה אסור לטמאים ומותר לטהורים, ופירש הריבמ"צ והר"ש שם, דאע"פ שיש בבשר התאוה לעלות קק"ד בפנ"ע וקק"ל בפנ"ע, דכיון דלי"ב להעלות זו"ז, אסורין לטמאים, ומבו' להדיא, דכל שנתערבו קק"ל ויש שיעור ביטול כנגדן, ה"ה מותרין אף לטמאים, ולא אמרינן דהו"ל כדשיל"מ דלא בטל, ואמנם לפי' הרמב"ם שם, ניחא, ואכמ"ל, ומצאתי בשאג"א בדיני חדש סימן י"ב שעמד בזה, וכתב דהתם איירי או בטומאה אריכתא בת ז' ימים, או בטומאה קלה בת יומא וכו' אלא שנטמא ביום שני של שחיטת קק"ל הללו וכו' דעד דטבל ועבוד הערב שמש והותר לו משום אסור טומאה כלתה זמן אכילתן וחל עליו איסור נותר וכו', עכ"ד, וי"ל עוד בזה, לדעת הרמ"א בסימן ק"ב דבטעם גרידא אף דשיל"מ בטל. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך צ"ע בזה, מהא דחתיכה של קק"ל שנתבשלה עם החתיכות מותרת לטמאים, וכיון דאף בלא שנתבטלה ה"ה מותרת לזרים, וכל הביטול בזה הוא לענין לאכלה חוץ לירושלים ולהאכילה לטמאים, הרי דלענין איסורים אלו הו"ל דשיל"מ, ומ"ט ה"ז בטל, ושמא י"ל, דדוקא מע"ש וביכורים חשיבי כדשיל"מ לענין לאכלם בירושלים, משום דאף אם יצאו מחוץ לחומה אינם נפסלין, וע"כ מצינו לאסרם לאכלם חוץ לירושלים, כיון דאף אם יצאו לחוץ אכתי יש להן מתירין, ומשא"כ בקדשים דאם יצאו לחוץ נפסלין ביוצא וכבר אין להן מתירין, ולד' השאג"א שהבאנו לעיל סק"י בהערה דאיירי התם בגונא שיעשו הקדשים נותר קודם שיטהר מטומאתו, ניחא, וכן ניחא לדעת הרמ"א דבטעם גרידא אף דשיל"מ בטל. [↑](#footnote-ref-315)
315. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהטעם דמהני הביטול להתירה לכהן בימי טומאתו, הוא משום משום דמיגו דמהני ביטול לזרים דאין לו מתירין אהני נמי לכהנים טמאים אע"ג דיש לו מתירין, דא"א שתועיל ביטול זה לחצאין לזרים ולא לטמאים, חדא, דמאי חזית לומר מיגו להקל, אדרבה נימא מיגו דל"מ ביטול לטמאים ל"מ נמי לזרים, ועוד דלדעת התוס' ודעימייהו דאין תרומת חו"ל בטילה ברוב אלא לטמאים, אבל לזרים בעינן ק"א, ליכא מיגו כלל, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-316)
316. אמנם הנה כ"ז ניחא לדרך זו, דמש"כ הראשונים דפת שאפאה עם הצלי לא חשיבא כדשיל"מ, הוא משום דאין היתר לאיסורו, אך הנה בד' כמה מרבוותא מבו' שפירשו דהא דפת שאפאה בצלי לא חשיבא כדשיל"מ, הוא משום דכל שהוא רוצה לאכול את הפת בכותח, לא חשיב כדשיל"מ מכח מה דיש בידו לאכול את הפת בענין אחר, וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א בסימן תק"ז סק"ט, ועיי"ש בפמ"ג שעמד בזה, והביא מד' התרוה"ד בסימן ק"ע דמשמע דאי"ז מכח טעם זה, אלא הוא משום דלצלי לא נאסר מעולם, וכ"נ בד' השעה"מ בפט"ו ממאכ"א ה"י בסו"ד, ובד' הבית מאיר בביכורים פ"ב, וכ"כ היד יהודה בסימן ס"ט סק"ס, אך בד' הפליתי שהביא הבית מאיר שם ובד' החוו"ד שהביא היד יהודה שם מבו' דס"ל דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דלא חשיב כדשיל"מ אלא בדבר דיש היתר לאיסורו, ולפי דבריהם הדין נותן דאיסור תרומה לכהן טמא חשיבא כדשיל"מ, כיון דיש בידו לאכול את התרומה בהיתר כשיטהר מטומאתו. [↑](#footnote-ref-317)
317. ובפי' הגרי"פ לאוין ע"ו עג: ד"ה ובלא"ה נראה שכתב דמודה רש"י דכל שמרים סאה מן התערובת, יש עלי' דין תרומה, עיי"ש, ולכאו' יש להוכיח כן, דהנה לדעת רש"י דסגי בתשלומי דמים, לכאו' סגי שישלם כפי שווי תרומה, וא"צ לשלם כשווי חולין, וא"כ אי נימא דאין הסאה נעשית תרומה, מ"ט הוא צריך להעלות סאה, ול"מ שיעלה פחות מסאה, דדמי' הוא כדמי סאה תרומה, - אך לד' התוס' שנקטו בדעת רש"י דליכא קדושה על הסאה, צ"ל שפירשו בדעתו דצריך שישלם כשווי חולין, כיון דהתרומה נתבטלה והויא חולין, ונמצא דיש לשבט הכהונה סאה חולין, ודו"ק. - שו"ר בירושלמי פ"ה סוף ה"ח בדין סאה תרומה טמאה שנפלה למאה אם סגי בתשלום דמי עצים, ועי' בפי' מהר"א פולדא שם, וצ"ע בד' שאר מפרשים שם. - שו"ר עוד בברוך טעם שער התערובות דין ג' פ"ה שנקט בדעת רש"י דסגי שיתן לו דמי סאה תרומה, אף דעכשיו הוא שוה טפי, ועמש"כ ע"ז בבית יצחק או"ח סו"ס ס"ב.

     ?עוד יש להוסיף, דלכאו' צ"ע דמ"ט נימא דיש על הסאה קדושת תרומה, ומ"ט לא יוכל להרים את הסאה בתורת תשלומין בעלמא, ולכאו' בעכצ"ל לדרך זו דמשום גזל השבט יש לו ליתן מעות, ול"מ ליתן מטלטלין, וע"כ כל הא דמצי להרים סאה, הוא רק משום דקובע דזה התרומה, וע"כ יש עלי' קדושת תרומה, וצ"ע. ?ועי' עוד בפסקים לרבינו אביגדור סימן תקכ"ג שכתב דהסאה שמרים מותרת לזרים, וצ"ע היאך מפרש להא דתנן דמדמעת לפי חשבון, ועמש"נ להלן פ"ה מ"ה.? [↑](#footnote-ref-318)
318. אך צ"ע דזה שלא כד' הרא"ש לקמן פ"ה מ"ב שכתב דאינו נפטר בנתינת דמים, עיי"ש. - ולכאו' הי' מקום לומר בד' הרא"ש בע"א, דאף דהתערובת אסורה באכילה קודם ההרמה, מ"מ לאו היינו דכ"ז שלא הרים אין התרומה בטילה כלל, אלא היינו דאף דהתרומה בטילה בק"א, מ"מ אסרו חכמים לאכול את התערובת קודם הרמה, כדי שלא ימנע מלהרים, וע"כ אי"ז טעם דלא נימא בזה קמא קמא בטיל, - וי"ל עוד, דהא דהתערובת אסורה באכילה קודם ההרמה, הוא משום דמדרבנן איכא קדושת תרומה על הסאה שמרים, וכמש"כ הרא"ש לקמן שם, וע"כ אסורה כל התערובת משום תערובת הסאה שצריך להרים, אך לעולם התרומה עצמה בטלה, וע"כ אי"ז טעם דלא נימא בזה קמא קמא בטיל, - אך צ"ע בזה מל' הרא"ש שם שכתב דא"צ להרים אלא משום גזל השבט, "אבל אינה אוסרת המדומע". [↑](#footnote-ref-319)
319. והנה בד' התוס' הרא"ש שם משמע שפירש בדעת רש"י דהכי קי"ל דתרומה אינה בטילה אלא בק"א דחולין, וכ"ה להדיא בד' התוס' בשבת קמ"ב א', - ואמנם יש להעיר בזה, דלכאו' כל מש"כ רש"י שם דתרומה אינה בטילה אלא בק"א דחולין, הוא רק למ"ד התם דכל איסורים שבתורה במאה, דלדידי' בע"כ דתרומה אוסרת אף במאה דחולין ואינה בטילה אלא בק"א דחולין, אך לפ"מ דקי"ל דכל איסורים שבתורה בששים, אין מקור לנטות מפשטא דמילתא דתרומה בטילה בק' דחולין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-320)
320. ולכאו' י"ל לפמש"נ בהערה הקודמת דכל מש"כ רש"י דתרומה אינה בטילה אלא בק"א דחולין, הוא רק למ"ד דכל איסורים שבתורה במאה, אך למ"ד דכל איסורים שבתורה בששים, בטילה תרומה בק' דחולין, ולפ"ז ניחא סתירת ד' רש"י, דדבריו בע"א הרי קיימי לפ"מ דבעי התם להוכיח כמ"ד דכל איסורים שבתורה בששים, ולדידי' באמת סגי בק' דחולין. [↑](#footnote-ref-321)
321. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דתרומה אוסרת במינה בכ"ש, הוא רק למ"ד דבתר מבטל אזלינן, אך למ"ד דבתר בטל אזלינן בע"כ דאין תרומה אוסרת בכ"ש במינה, ודלא כדעת ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-322)
322. ולכאו' הי' מקום לדון לפרש עוד בזה, דהא דטבל אוסר בכ"ש משום דכהתירו כך איסורו, היינו דכיון דעיקר איסורו של טבל הוא מכח דין ההרמה דכ"ש דאית בי', הרי דמה"ט אף בשנתערב טבל בחולין, נמי יש לאסור לכל התערובת, שהרי איכא דין הרמה בתערובת זו, ומשום דין הרמה דכ"ש מצינו לאסור לכל התערובת, ומשא"כ בתרומה שנתערבה אין לנו לאסור בכ"ש, שהרי כיון שכבר הופרשה התרומה ליכא השתא דין הרמה דתרומה, ואיסור התרומה שבתערובת אין בכחו כלל לאסור בכ"ש. [↑](#footnote-ref-323)
323. ולדעת רש"י בכ"ד דדין דימוע דאורייתא, ונת' לעיל מ"ז אות א', צ"ל דמה שהקילו דהתאנים השחורות מעלות את הלבנות, הוא משום דתרומת פירות דרבנן, וכאשר מצינו עד"ז בד' רש"י בביצה ד' א' בדינא דלקמן מ"י, דרואין אותן כאילו הן פרודות והתחתונות מעלות את העליונות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-324)
324. ומה"ט מצינו דבביטול זה דאחד ומאה, נחלקו אם בעינן שיהיו כל המאה במקום אחד, אף דבדין ביטול דעלמא בפשוטו ל"ב שיהא רוב ההיתר במקום אחד, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-325)
325. ונמצא לפ"ז, דאם יהא גוונא אחרינא דאינו מרבה בההיתר אלא משנה את התערובת, יש להתיר אף לדעת ר"א, דכל הא דפליג ר"א וס"ל דאסור לדרסן יחד, הוא משום דס"ל דהתאנים השחורות אינם בכלל התערובת, וכל שדורסן יחד, הו"ל כמרבה בההיתר, - אך לפ"ז תיקשי מההיא דאגוזי פרך שנתערבו דאסור לפצען, אף שאינו מרבה בההיתר אלא משנה את התערובת, וכמשה"ק הפמ"ג, - ושמא כיון דהא דדבר חשוב אינו בטל הוא משום דחשיב כמו שעומד בעינו, ונת' בזה במק"א, ע"כ כל שהוא חותכו ומבטל את חשיבותו, דמי להיכא שהוא מרבה בההיתר דיש בזה להאיסור דביטול איסור לכתחילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-326)
326. ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י י"ל, דמה שהקילו בתרומה דהשחורות מעלות את הלבנות אף לדין ביטול בס', הוא משום דתרומת פירות דרבנן, וכמש"כ רש"י בביצה ד' א' בטעם דינא דהתחתונות מעלות את העליונות, ויש להוסיף, דבלא"ה הוא מוכח כן לרש"י לטעמי' דדין דימוע דאחד ומאה הוא מדאורייתא, דלפ"ז בע"כ דמה שהקילו הכא דהשחורות מעלות את העליונות הוא משום דתרומת פירות דרבנן, וכמש"נ כן לעיל אות א' בהערה, אך לדעת הרמב"ם דתרומת פירות דאורייתא, צ"ע דמ"ט מצטרפות התאנים השחורות אף לדין ביטול בס'. [↑](#footnote-ref-327)
327. והיינו דאמנם אם הא דכל איסורים אינם בטלים אלא בששים והא דתרומה אינה בטלה אלא במאה, הם ב' דינים חלוקים, הרי ודאי דתרומה לא גריעא משאר איסורים, ויש בה גם להך דינא דאינה בטלה אלא בששים, - אך כיון דהוי זה חד דינא דאין איסור בטל אלא כשבטל בעוצם מיעוטו, ובתרומה שיעור עוצם מיעוטו הוא במאה, הרי ממילא דלא שייך בתרומה כלל דינא דששים. [↑](#footnote-ref-328)
328. ואמנם מסתברא מילתא דכל מה שהקילו דהקטנים מעלים את הגדולים במנין, הוא רק בדינא דביטול בק"א דתרומה, אך בדין ביטול בס' דשאר איסורים, לא תלי כלל במנין, - ומ"מ בתרומה ה"ה מעלין במנין, אף בגונא דבמשקל ליכא ס' כנגד התרומה, וזה ע"ד מש"נ לעיל אות ט', דבתרומה ליכא כלל לדינא דששים. [↑](#footnote-ref-329)
329. ואמנם י"ל דד' האחרונים קיימי לדעת ש"ר, דעיקר דינא דביטול בס', הוא משום דהוא שיעור דביטול טעם, וע"כ בזה לא אזלינן בתר המשקל, ורק להרמב"ם לטעמי' דדינא דביטול בס', הוא משום דזהו שיעור ביטול בעוצם מיעוטו, הוא דאזלינן בזה בתר המשקל, אך בד' האחרונים משמע דהא דלא אזלינן בתר המשקל, אי"ז משום דלענין ביטול טעם אין לילך אחר המשקל, שהרי דנו לדמותו להא דתרומה ניטלת במשקל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. ובחזון יחזקאל תמה ע"ד הגר"ח, דאם הפלוגתא במים ויין והפלוגתא בקמחים וסלתות חד פלוגתא היא, מ"ט לא הביא הרמב"ם להך דינא דקמחים וסלתות בפי"ג, ששם הביא להך דינא דמים ויין, - אך נראה פשוט, דהרי קמח וסולת ניכרים הם זמ"ז, ולא משכח"ל להך דינא דאין הקמחים והסלתות מעלין זא"ז, אלא בגונא דאין ידוע אם קמח נפל או סולת נפל, דתאנים שחורות ולבנות בכה"ג מצטרפין להעלות, וקמח וסולת אין מצטרפין, וע"כ הביא הרמב"ם להך דינא בפי"ד, אחר שהביא לדינא דתאנים שחורות ולבנות, דאם אין ידוע מה נפלה ה"ה מצטרפין להעלות את התרומה. [↑](#footnote-ref-331)
331. ושמא כונתו, דהכא לא נזכר דאיירי כשנתערב קמח או כשנתערב סולת, ומשמע דאף אם נתערב מין אחר אינם מצטרפין להעלות את התרומה, והרי דדינא הוא דבשיעורא דמאה בעינן שכל המאה יהא ממין אחד, ואין ב' מינים מצטרפין, - ואמנם יש מקום לדון בזה, דודאי דהא דתניא דקמחין וסלתות אין מעלין זא"ז, איירי כשהתרומה שנפלה שם היא ממין אחד מהם, דאם היא ממין אחר, הרי אפשר לעמוד על הטעם, ואין שיעורו במאה, - אך שמא כיון דאף במין בשאינו מינו אם אין שם כהן לטעום, משערין אותו במאה, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ל, ע"כ מתפרש הא דתניא דהקמחין והסלתות אין מעלין זא"ז, אף כשנפלה שם תרומה ממין אחר, ומזה נלמד דדינא הוא דאין ב' מינים מצטרפין לשיעור מאה דתרומה. [↑](#footnote-ref-332)
332. ואמנם נת' לעיל אות ג' בהערה מד' הגר"ח, דהא דהקמחין והסלתות אין מעלין זא"ז, הוא אף כשנתערב מין אחר, ולפ"ז הרי אאל"פ דהא דאינם מצטרפין הוא משום דלא שוו בשיעורייהו, - אך באמת כל מה שנקט הגר"ח דאיירי אף כשנתערב מין אחר, הוא רק לדעת הרמב"ם דשיעורא דמאה בתרומה הוא אף בתערובת דמין בשאינו מינו כשא"א לעמוד על הטעם, וכמש"נ לעיל שם, אך להראב"ד לטעמי' דס"ל דבתערובת דמין בשאינו מינו ליכא כלל לשיעורא דמאה, וצ"ע במה שלא השיג ע"ד הרמב"ם בהל' מאכ"א, ודאי דהך דינא דקמחין וסלתות אין מעלין זא"ז מתפרש כשנתערב מין אחד מהן, דאם נתערב מין אחר, הרי לי"ב כלל לשיעורא דביטול במאה, אלא ביטולו הוא בנו"ט, והתוספתא שם איירי בדינא דביטול במאה, וגם דהדבר פשוט דלביטול בנו"ט, מצטרפין הקמחין והסלתות, וכל שאין טעם התרומה ניכר, ה"ה מותרת. [↑](#footnote-ref-333)
333. אך לדעת אביי בע"ז ס"ו א' דבתר טעמא אזלינן, בעכצ"ל דקמח וסולת לא שוו בטעמא, וע"כ הוא דאינם מצטרפין להעלות את התרומה, דאם קמח וסולת שוו בטעמא, הרי נמצא דבין הקמח ובין הסולת שיעורם לבטל את התרומה, הוא במאה, ומ"ט אינם מצטרפין זא"ז, וכ"כ בחס"ד בתוספתא שם דקמח וסולת לא שוו לא בשמא ולא בטעמא, ועמש"כ לדון בזה בדרך אמונה פי"ד מתרומות בצה"ל סקי"ט. [↑](#footnote-ref-334)
334. ועיי"ש שכתבו דשמא ט"ס נפלה בל' הרע"ב וצ"ל ובכל הכדין יש מאה, וכ"כ החס"ד בפ"ה הי"ג דפשוט דט"ס הוא בפי' הרע"ב, דודאי סגי שיהא בכל הכדים יחד ק' ליטרין, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכאשר כ"ה משמעות ד' רש"י בביצה ובזבחים, - אך אחר שהדברים מפורשים כן בד' הרא"ש, דבעינן שיהא בכל כד ק' ליטרין, וכ"נ גם בד' הריבמ"צ, ודאי דיש לפרש כן גם בד' הרע"ב. [↑](#footnote-ref-335)
335. והתוי"ט הביא מפי' הר"א מעכו, שפירש דבירושלמי פריך לה, ומשני דתרי תנאי אינון ר"מ ור' יהודה, ואליבא דר"מ ר"א מיקל בתרוייהו, אך מד' הר"ש שעמד בקו' זו, ולא הביא דבירושלמי פרכינן לה, מבו' שפירש לד' הירושלמי בע"א, - וכ"כ המלאכת שלמה בשם החרדים, ועיי"ש שפירש לפ"ז, דהא דתנן בזו ר"א מחמיר ור' יהושע מיקל ובזו ר' יהושע מיקל ור"א מחמיר, אף דאין חילוק ביניהם, אלא דלתנא דלעיל לעולם ר"א מחמיר, ולתנא דהכא לעולם ר"א מיקל, היינו דחד תנא אמר כן לגבי שחורות ולבנות וה"ה בליטרא קציעות, דר"א מחמיר ור' יהושע מיקל, ואיכא תנא אחרינא דאמר בליטרא קציעות וה"ה בשחורות ולבנות דר"א מיקל ור' יהושע מחמיר. [↑](#footnote-ref-336)
336. ומבו' כן גם ממש"כ התוי"ט לעיל מ"ח בשם הר"א מעכו, דמה שאמרו בירושלמי שם דאם רצה טוחן ומתיר, אף דאין מבטלין איסור לכתחילה, הוא משום שאינו מרבה בהיתר, אלא משנה האיסור מכמות שהי' ומפרידן כאשר הי' מקדם כדי לערבם יחד, ובכה"ג מותר לבטל לכתחילה, עכ"ד, ומבו' דאיירי בכה"ג דאף התאנים השחורות הוו בכלל התערובת, וע"כ כל שהוא טוחנם יחד, לא חשיב כמרבה בהיתר. [↑](#footnote-ref-337)
337. אמנם בדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דלר"א סגי שיהא בכל הכדין יחד ק' ליטרין, נראה דהוא משום דכיון דכל התאנים דבכל כד חשיבי כתערובת אחת, ע"כ כל שאין ידוע היכן דרס את התרומה, חשבינן לה כמעורבת בכל התאנים שבכל הכדים, - ולדעתם נראה דה"נ הוא בדין שחורות ולבנות לדעת ר' יהושע, דיצטרפו השחורות שבב' הקופות להעלות את התאנה הלבנה שנפלה לאחת מהן. [↑](#footnote-ref-338)
338. ואמנם יש להעיר, דמ"ט בעינן שיהא רוב בכד זה עצמו כנגד התרומה, ומ"ט לא סגי במה דאיכא ב' כדין דחולין, דעי"ז בטלה התרומה מדאורייתא ברוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-339)
339. וצ"ע דהרי הכא איירי כשהפומין ניכרים לעצמן וליכא תערובת כלל באותו הכד, דמה"ט לא שרי ר' יהושע אלא בשיש שם ק' כדין, וא"כ מה מקום יש להתיר בזה משום שאני אומר, הרי אף ר' יוחנן לא שרי אלא בדאיכא מחצה חולין, אך הכא דהוי הכל תרומה, מודה ר' יוחנן דלא אמרינן שאני אומר, - וצ"ל בזה, דכיון דאיכא ב' כדין ואיכא פום אחד דהיתר, הו"ל כמחצה חולין ומחצה תרומה דאמרינן בזה שאני אומר, ונתחדש לפ"ז דלדינא דר' יוחנן דבעינן שיהא מחצה חולין, ל"ב שיהיו המחצה חולין באותה הקופה שנסתפקנו אם נפלה שם התרומה, אלא אף בגונא דהוו החולין בקופה השני', שרינן משום שאני אומר, והא דבב' קופות בעינן שיהא מחצה חולין בקופה זו, הוא משום דהקופה השני' הויא דתרומה, והסאה שנפלה לשם אסורה היא, וע"כ אינה מסייעת להתיר את הסאה שנפלה לקופה השני', וזה תליא בביאור הא דבעינן מחצה חולין, ואכמ"ל.

     ואמנם צ"ע, דבכה"ג מה מקום יש לומר שאני אומר, ומ"ש מכל תערובת דחד בחד דאסורה אף באיסור דרבנן, וצ"ל דכיון דהוו ב' כדין מחולקין, חשבינן לה כב' תערובות, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א שם לעיל מינה, וע"כ שפיר יש מקום לומר בזה שאני אומר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-340)
340. ובמשנה ראשונה הק' ע"ז, דכיון דבשעת נפילתה כבר בטלה לר"א והותרה, היאך תחזור ותאסר אח"כ, עיי"ש, ובל' הגר"א בשנו"א משמע דהגילוי דעת מהני דאמרינן דמעיקרא ל"ה ניח"ל לצרפם, ונמצא דמעולם לא נתבטלה התרומה, (ומה"ט אמרו בירושלמי דלר' כהנא אסור בשעת הקיפוי לערב ולהקפות ק' סאה, דהו"ל כמרבה במזיד), אך לכאו' הוא מתפרש בפשיטות, דכיון דע"י דגלי דעתי' דאינו רוצה בצירופם, כבר אין החולין שבמגורה מכלל התערובת, ע"כ הו"ל ככל תרומה שנתערבה במאה חולין ובטלה, ואח"כ הוכר חלק מן החולין, דהתרומה חוזרת וניעורה, ולכאו' בכה"ג אמרינן לכו"ע חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-341)
341. ולפ"ז צ"ל דהא דפריך בירושלמי דמחלפא שיטתי' דר"א, אף דאדרבה הא דס"ל לר"א דמהני מה שיש בקפוי ק' סאה ופליג בזה על ר' יהושע הוא לטעמי' לעיל דהתחתונות מעלות את העליונות, היינו משום דאי"ז כשיטתי' לעיל, דלעיל ס"ל דכל התחתונות מצטרפות להעלות, והכא ס"ל דרק החולין שבקפוי עצמו מצטרפין להעלות. [↑](#footnote-ref-342)
342. ופירש הגר"א כן בביאור הנפ"מ שאמרו בירושלמי בין ר' כהנא לר' אסי, עיי"ש, - אך צ"ב במה שאמרו שם נפ"מ בקיפה וחזר וקיפה, דמ"ט לר' אסי שרי בכה"ג, הרי כשקיפה תחילה הו"ל כמדומע, והיאך הוא מותר להרבות ע"ז, ובד' הרידב"ז נראה שפירש, דכיון שכבר נתבטל מתחילה, וכל האיסור עכשיו הוא משום דינא דתרומה שהרים שהיא מדמעת כתרומה ודאי, מותר להרבות ע"ז כדי לבטל, וכ"ה מבו' גם בד' הרש"ס, דבאיסור זה מותר לרבות במזיד, ופירש כן במה שאמרו דנפ"מ אם מותר לרבות, אך צ"ע, דא"כ מ"ט הוצרכנו לפרש בהא דמעיקרא מותר לרבות, דהוא משום דכבר נתבטלה ואינו מרבה אלא כדי שלא יתערב שנית, הרי אף אחר שנתערבה שנית, מותר להרבות ולבטלה. [↑](#footnote-ref-343)
343. וזהו גם משה"ק הרשב"א בביצה ד' א' שהבאנו לעיל מ"י אות ח' בההיא דליטרא קציעות דאם יש שם ק' פומין יעלו, דהרי כל חבית וחבית באפי נפשה קיימא ואינו בלול והיאך יעלו זא"ז, וכתב דכל שהוא נכנס בספק מחמת האיסור מצטרף לבטל, והרי דאף דכשיש בכלי זה עצמו ק' כנגד התרומה ה"ה בטילה, מ"מ כל שהן בכלים חלוקים הי' מקום לדון שלא יתבטלו, משום דהוו כב' תערובות. [↑](#footnote-ref-344)
344. והי' מקום לפרש עוד, וכתב כן בס' משק גבים שם סקי"ב, דהא דב' קופות אין מצטרפות אלא כשדרכן להתערב, הוא משום דאיירי בגונא דאין הספק מכח התערובת, דלא איירי שידע מתחילה היכן נפלה התרומה, ואח"כ שכח, אלא איירי דמתחילה לא ידע להיכן נפלה התרומה, ונמצא דאין הספק מכח תערובת הקופות, שהרי אין הספק בין הקופות, מי היא הקופה שנפלה לתוכה התרומה, אלא הספק הוא על כל קופה מצ"ע אם נפלה אלי' התרומה, - אך הנה זה נסתר מהא דתנן לקמן מי"ג בחמשים אגודות של ירק שנפלה אחת לתוכן חצי' תרומה דתעלה, ומבו' שם בירושלמי ובד' הראשונים, דהוא רק מכח דחשבינן להו כמעורבין, והרי דבלא"ה ל"ה התרומה בטילה, אף דהתם הוי הספק מכח התערובת, - וכן נסתר ד"ז ממה שאמרו בירושלמי שם דקישות תרומה טמאה שנפלה לק' קישואין טהורים שהוכשרו אינה בטלה משום שהוא מקפיד על תערובתן, והרי דאף דהספק הוא מכח התערובת, מ"מ כל דלא חשבינן שכל המאה הם יחד, אינם מועילין לבטל את התרומה. [↑](#footnote-ref-345)
345. ובאמת דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ד מתרומות, דכל הא דאין ב' מגורות בב' עליות או ב' קופות בב' עיירות מצטרפות, הוא רק כשנפלה תרומה לתוך אחת מהן "ונבללה", דבכה"ג הו"ל כב' תערובות, דתחילה נתערבה התרמה באותה המגורה ובאותה הקופה שנפלה בה, ואח"כ נתערבו המגורות והקופות יחד, אך במאה כדין של חולין, לא הצריך הרמב"ם שם ה"ו שיהיו בעלי' אחת או עכ"פ בעיר אחת, והיינו משום דבכה"ג דהוי התערובת בין הכדים, ל"ב שיהיו כולם במקום אחד, - וביותר, דאף בדרסה ע"פ כוורת ואינו יודע באיזה מקום דרסה וכו', לא הצריך הרמב"ם שם ה"ז שיהיו כולם במקום אחד, והיינו משום דכל שאינו יודע באיזה מקום דרסה, הו"ל הכל כתערובת אחת, דהספק הוא אם היא בצפון הכוורת הראשונה או בדרום הכוורת הראשונה או בצפון הכוורת השני' או בדרומה וכו', ורק כשנבללה התרומה בודאי במגורה ובקופה אחת, הוא דהו"ל ב' תערובות, דהתערובת הראשונה היא באותה המגורה והקופה שהתרומה מעורבת בכולה, והתערובת השני' היא תערובת המגורות והקופות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-346)
346. ועיי"ש שכתב לישב בזה למשה"ק שם בהא דתנן בשלהי ערלה דו' דברים מקדשים וחד מינייהו הוא חביות סתומות, ומבו' דחביות פתוחות בטילות, ותיקשי דהיאך הם בטלות, הרי הם בכלים חלוקים, ואף שהם עשויות להתערב יחד, הרי ל"מ זה לגבי דין ביטול דאורייתא, וזה לפ"מ שנקט שם בפשיטות דגם בדין ביטול ברוב דאורייתא בעינן שיהא תערובת אחת, ונת' לעיל אות ג', וכתב דלפ"ד הרמב"ם ניחא, דל"ב שיהיו מעורבים המאכלים יחד, וסגי במה שנתקבצו הכלים יחד, - ועיי"ש שכתב דלדעת הר"ש דבעינן שיתערבו המאכלים יחד, בע"כ דגם באיסור דאורייתא מהני הא דהן עשויין להתערב, וע"כ הוא דחביות פתוחות בטילות, וכתב די"ל דהוא משום דמדאורייתא אפי' במופרדין לגמרי דל"ש בהו כל העומד וכו' ה"ז בטל ברוב כל שאין ידוע היכן האיסור, אלא דמדרבנן צריך להיות מעורב, והם אמרו דכל העומד וכו', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-347)
347. ואמנם אי נימא דהא דהן מצטרפין, הוא רק משום שהן "עומדין" להתקבץ במקום אחד, וכמו שנקט הבית מאיר שם, י"ל דכל שהם של ב' בנ"א, אינם עומדים להתקבץ במקום אחד, אך אי נימא דסגי במה שהן "עשויין" להתקבץ במקום אחד, י"ל דזה שייך אף כשהן של ב' בנ"א. [↑](#footnote-ref-348)
348. והרשב"א שם למד לזה ממה שאמרו בירושלמי בפירקין, דב' מגורות בב' עליות ונפלה סאה תרומה לתוך אחת מהן שתיהן אסורות, ריבה על אחת מהן ובטלה שוגג מעלה ומתיר, והשני' לכשירבה לה שוגג היא מותרות וא"צ עליי' שכבר עלתה תרומה, אלמא אפי' מאותה שלא היו בה מתחלה אלא חמשים ואלו רצה מזה מעלה ואלו רצה מזה מעלה כשריבה על האחת והתירה, ממנה מרים כל הסאה, כ"ש זו שמשעת נפילה הי' בה מאה והיא מותרות גמורה בלא צירוף השני', שממנה הוא מרים שאני אומר לתוכה נפלה, עכ"ל.

     וצ"ב דמה מייתי מהתם, הרי התם מעיקרא כשנפלה התרומה היו שתיהם אסורות, דב' מגורות בב' עליות אינם מצטרפות, וגם עכשיו שריבה על אחת מהן, היא מותרת והשני' אסורה, וע"כ ודאי דדין ההרמה הוא מקופה זו, דל"מ להרים מהקופה השני', שהרי להצד דנפלה התרומה בקופה השני', לא בטלה כלל, ומשא"כ הכא דמעיקרא כשנפלה התרומה נצטרפו ב' הקופות לבטלה, שפיר י"ל דמצי להרים מאיזו מהן שירצה.

     ולפי הנ"ל נראה בביאור ד' הרשב"א, דגם הכא כשאנו דנים תחילה על התערובת שבאותה הקופה, הוי הדין דהקופה של מאה מותרת והקופה של חמשים אסורה, ומכח זה חייל דין ההרמה על הקופה של מאה, דומיא דהתם דדין ההרמה הוא בהקופה שריבה עלי', ולא מצי למימר דמאן יימר דהתרומה היא בקופה זו, אלא כיון דבקופה זו איכא שיעור ביטול כנגד התרומה והיא מותרת, תלינן לגבי דין הרמה שנפלה התרומה לקופה זו, וע"כ אף דכשאנו דנים אח"כ על תערובת ב' הקופות, מותרת אף הקופה של חמשים, מ"מ כבר בתערובת הראשונה נקבע דין ההרמה מהקופה של מאה, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-349)
349. וביד יהודה סימן ע' סקי"א ד"ה ולדעתי ברור (ובד' ישן ד"ה אך קשה) הוכיח מד' הרמב"ם דפליג על עיקר דינא, וס"ל דכל הא דב' קופות מצטרפין, הוא רק בתערובת דיבש ביבש, אך בתערובת דלח בלח, א"א לצרף קדירה אחרת, דהרי אותה הקדירה שנפל האיסור לתוכה כולה אסורה, וכשנתערבה עם קדירה אחרת הו"ל כתערובת דחד בחד, ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב לדון דלדעת הסוברים דאמרינן חנ"נ, אין להתיר בזה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-350)
350. והנה אמנם הי' מקום לפרש, דהא דבתרומה מצטרפות ב' הקופות, אף שאין בכל קופה ס', הוא משום דאיירי התם בתערובת דיבש ביבש, דה"ז בטל ברוב, וכל הא דאי"ז בטל הוא רק מכח דינא דתרומה דאוסרת עד מאה, ובזה מצטרפות ב' הקופות, - אך ביד יהודה סימן קי"א סקכ"ב כתב דאי"ז מתישב להרא"ה לטעמי' דס"ל בתערובת דיבש ביבש דאם בא לאכלם יחד, חוזר ונעשה לח, וה"נ בתערובת דתבואה הרי ע"כ יטחנם ויעשה לח ויאכלם ביחד. [↑](#footnote-ref-351)
351. ויש להוסיף, דעיקר מש"כ הרשב"א דב' קדירות מצטרפות, י"ל דהוא לטעמי' שנקט דעיקר דין הביטול תליא במה שהוא נכנס בספק מחמת האיסור, דלפי שהאיסור מכניסו בספק מתעורר הוא לבטלו, וכתב דמה"ט כל שאינו נכנס בספק מחמת האיסור אינו מצטרף לבטלו, ונת' לעיל אות י"ב, וע"כ ס"ל דע"כ אף ב' קדירות, כיון דשניהם נכנסים בספק מחמת האיסור, ה"ה מצטרפין לבטל. [↑](#footnote-ref-352)
352. והרשב"א שם סיים, ז"ל, אע"פ שלגבי ליטרא קציעות שנדרסה על פי חבית פלוגתא דר"א ור' יהושע דר"א אמר רואין כאלו הן פרודות והתחתונות מעלות את העליונות ור' יהושע אומר אם יש שם מאה פומין יעלו ואם לאו לא יעלו, הדברים עתיקין וצריכין ידי אומן וכו', עכ"ל, והיינו דלפ"מ דס"ל דלדין ביטול ל"ב שיתערב האיסור בכל ההיתר, הי' לנו לצרף אף את התחתונות, ולא אמרינן דהתם התחתונות אינם שייכות כלל לתערובת, (וזה כמש"נ לעיל אות י"ג מדבריו בתוה"ב דס"ל דלא אמרינן הכי), וע"ז כתב הרשב"א דהדברים עתיקין וצריכין ידי אומן, - ושמא מכוון דבריו הוא כמש"כ בתוה"ב בית ד' שער ב', דהא דאין התחתונות מצטרפות, הוא משום שאינם נכנסות לספק מחמת האיסור, ונת' לעיל אות י"ג, וע"כ אף דל"ב שיתערב האיסור בכל ההיתר, מ"מ אין התחתונות מצטרפות, משום שאינם נכנסות לספק מחמת האיסור, ומשא"כ בצלי שכל החתיכה נכנסת לספק מחמת האיסור שנבלע בה, מצטרפת כולה לבטל. [↑](#footnote-ref-353)
353. ובטעמא דהרשב"א דאיכא דין ביטול בכה"ג, אף דעיקר דין ביטול בס' הוא משום דאינו נותן טעם, ובהני גווני הרי האיסור נותן טעם בהיתר, צ"ל דהיינו משום דכל הא דכשהאיסור נותן טעם בהיתר אינו בטל, הוא משום דבכה"ג חשיב האיסור ואין בכח ההיתר לבטלו, וע"כ כל דיש בההיתר ס' נגד האיסור, ואין בכח האיסור ליתן טעם בכל ההיתר, שפיר מבטל ההיתר את האיסור, וצ"ע.

     והי' מקום לדון עוד, דהא דב' קופות מצטרפות, ולא אמרינן דאותה הקדירה שנפל האיסור לתוכה אסורה כולה מדאורייתא מדינא דטכ"ע, הוא משום דיש בקדירת ההיתר רוב כנגד האיסור שבקדירה השני', והרשב"א לטעמי' דבביטול דיבש ביבש תליא ברוב בנין, ונת' במק"א, - אך אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט בב' קדירות שנפל איסור לאחד מהן והוא מב"מ, בעינן שיהא בשניהם יחד ס' כנגד האיסור, ומ"ט אין בטל האיסור ברוב ההיתר שבקדירת ההיתר, שהרי בתערובת דיבש ביבש סגי ברוב, ובע"כ דכיון דאותה הקדירה שנפל לתוכה האיסור כולה אסורה, הו"ל כתערובת דחד בחד, ועי' ביד יהודה סימן ע' סקי"א וסימן ק"ט סקי"ב ובחזו"א סימן ל"ו סק"ג, שפירשו לזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-354)
354. ויש להוסיף, דבהתירא דשאני אומר כתב הרשב"א בתוה"ב הקצר לעיל מינה, דל"מ אלא כשהאיסור בטל מדאורייתא, וע"כ כתב דבמבשא"מ אין להתיר בזה, אלא אם אין בו כזית בכדא"פ, ולדעת הסוברים דטכ"ע לאו דאורייתא, אך בהא דב' קדירות מצטרפות לא חילק בזה, ומבו' דהן מצטרפות אף לשיעור ביטול דאורייתא. [↑](#footnote-ref-355)
355. ומצינו עוד דאזלי הרא"ה והרשב"א לטעמייהו בזה, דהנה הרא"ה בבדה"ב בית ה' שער ה' סא: כתב, ז"ל, והנכון בזה דחרצנים וזגים כיון דפרישי ולא מיערבי ומינכרי לא מבטלי, ול"ד לההיא דאמרינן בחולין בחתיכת נבלה שנפלה בקדרה דאמרינן אליבא דרב דסבר דמין במינו לא בטיל דרוטב מבטלה דרואין מינו כמי שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלין אותו, דהתם רוטב בחתיכה איכא קצת תערובת דרוטב נבלע בחתיכה וחתיכה פולטת ברוטב אבל חרצנים כיון דפרישי לגמרי לא מבטלי אפשר דלרבא דאית לי' בששים מצטרפין לבטל מידי דהוה עצם דמצטרף בהדי בשר דידי' לבטל בשר דאיסורא, עכ"ל, והרשב"א במשמה"ב כתב ע"ז, ז"ל, תמה אני איך אינו חושש לדבריו ואיך קרא לדברים כאלו דבר נכון, ורוטב וחתיכות ועצמות מצטרפין לבטל את האיסור ודבר יבש אינו מבטל את האיסור וקליפין אינן מצטרפין לבטל, עכ"ל, - והרי דהרא"ה ס"ל דרק דבר שנתערב בו האיסור מצטרף לבטל, והרשב"א ס"ל דאף אם לא נתערב בו האיסור ממש ה"ה מצטרף לבטל. [↑](#footnote-ref-356)
356. והעירו דהרמב"ם לטעמי' ל"ה מצי לפרש כפי' הר"ש והרא"ש דמייתינן מינה לב' קופות דרואין אותן כאילו הן מעורבות, שהרי דעתו דליחשב כתערובת ל"ב שיהיו מעורבין יחד, אלא סגי במה שהן במקום אחד, וכמש"נ לעיל מי"ב אות י"א, ולפ"ז הרי דבאגודות שכולן במקום אחד, פשיטא דכולן מצטרפות, ואין ללמוד מזה דב' קופות מצטרפות אף כשאינם במקום אחד, - אך הר"ש והרא"ש לטעמייהו דס"ל דליחשב כתערובת לא סגי במה שהן במקום אחד, אלא בעינן שיהיו מעורבין יחד, והא דב' מגורות בעלי' אחת וב' קופות בב' עליות מצטרפות, הוא משום שדרכן להתערב יחד, וע"ז מייתי ר' יוסי מהא דאגודות מצטרפות לבטל, דהוא ג"כ משום שדרכן להתערב יחד. [↑](#footnote-ref-357)
357. ובאמת נראה, דדינא דלקמן שם ודאי דהוא רק משום דבטלה התרומה הראשונה מדאורייתא בתערובת הראשונה, שהרי התם איירי בגונא דאף בב' התערובות יחד ליכא ק' כנגד התרומה, וכמש"כ הר"ש דאיירי כשנפלה מתחילה סאה תרומה לתוך כ"ג סאין חולין, וחזרה ונפלה סאה מתוך התערובת לתוך ע"ז לוג חולין, ונמצא דבב' התערובות יחד ליכא ק' כנגד הסאה תרומה, וכיון דעכשיו מעורבת התרומה בב' התערובות יחד, שהרי יתכן דכל הסאה נפלה לתערובת השני', הי' בדין לאסור גם את התערובת השני', וכל הא דהיא מותרת, הוא רק משום שכבר בטלה התרומה מדאורייתא בתערובת הראשונה, וע"כ הקילו חכמים שלא תאסור אלא לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך בהון עשיר שם נקט דבאמת בכה"ג שלא בטלה בתערובת הראשונה, היא מדמעת לפי כולה, והכא איירי בגונא דקודם שנתערבה באחרות הי' להם היכר איזו היא התרומה ואיזו החולין, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב דס"ד דהאגודה כולה תדמע, ובסו"ד כתב די"ל דכיון דאיירי בירק דמעשר ירק דרבנן, ע"כ הקילו דאינו מדמע אלא לפי חשבון. [↑](#footnote-ref-359)
359. ואמנם בהך מילתא פליגי בירושלמי לקמן שם, ודעת ר' יוחנן דהא דלר"א מדמעת כתרומת ודאי הוא אפי' נפלו כולן למקום אחר, אך בביאור הגר"א שם מבו' דגם לדעת ר' יוחנן ל"ב שיהא מאה כנגד כל התערובת הראשונה, וכל הא דלר"א מדמעת כתרומת ודאי, היינו דאין החולין שבתערובת הראשונה מצטרפין לבטל, עיי"ש, וית' עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-360)
360. ואמנם התוס' בכ"ד כתבו דאיירי כשנימוחו, דאל"כ ל"ה תליא בהפלוגתא אם מין במינו בטל, אך מבו' בדבריהם דעיקר הדין דדבר טמא בטל ברוב הוא אף בתערובת דיבש ביבש. [↑](#footnote-ref-361)
361. אמנם יש מקום לפרש, דבאמת מדינא כיון שנטהרה התרומה מטומאתה ע"י הביטול, הי' לנו להתירה באכילה, והא דהיא אסורה באכילה הוא מכח מה שעשו מעלה בתרומה טמאה דאף אם נטהרה מטומאתה ה"ה אסורה באכילה, וכדתנן לקמן פ"ט מ"ז דשתילי תרומה שנטמאו טהרו מלטמא ואסורין מלאכול, ומפרשינן בפסחים ל"ד ב' דהוא מעלה שעשו בתרומה דל"מ לה זריעה, והרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ג כתב דהוא משום שכבר נדחו, - אך ממה שלא הביאו בפסחים שם לדינא דהכא, נראה דהכא ל"ב למעלה זו, אלא מדינא יש לאסרה באכילה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-362)
362. אך בזה יש לפרש בע"א, דהוא משום דל"מ דין ביטול ברוב לגבי דינים שהם רק לפי צד המיעוט, וכיון דאם תרומה היא ה"ה טהורה, ל"מ דין ביטול ברוב לחשבה כטמאה לגבי דיני התרומה. [↑](#footnote-ref-363)
363. ושמא נקט, דכל הא דיש לחוש שיאמרו תרומה טהורה נשרפת, הוא רק משום דיש על החולין דין תרומה, ומ"מ בעינן לה"ט דשמא יאמרו תרומה טהורה נשרפת, דבלא"ה לא חמיר דין החולין מדין התרומה, אך אם אין על החולין דין תרומה, וכל האיסור הוא משום תערובת התרומה הטמאה, הרי אין כאן תרומה טהורה כלל, ואין לחוש שיאמרו תרומה טהורה נשרפת. [↑](#footnote-ref-364)
364. ואמנם בד' הר"ש והרא"ש בפ"ק דחלה מ"ד נראה דס"ל דמדינא דדימוע אין תורת תרומה על החולין, וע"כ פירשו דהא דמדומע פטור מן החלה הוא רק כשאין בחולין עצמם ה' רבעים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-365)
365. ומבו' לפ"ז, דהא דחיישינן לתקלה, הוא אף כשאינו משהה אותם להדלקה אלא מדליק אותם מיד, דאל"כ מ"ט תנן ירקבו, ולא תנן דמצי להדליקם מיד, - ואף דבפת ושמן של תרומה מותר להדליק בהן מיד, ולא חיישינן לתקלה, ורק כשהוא משהה אותם להדלקה הוא דצריך להשליך הפת לבין העצים וליתן השמן בכלי מאוס, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בפסחים ל"ג ב' ד"ה מדליקין ובד' המאירי שם, צ"ל דשאני בחטים דאם ישהה אותם להדלקה יש לחוש לתקלה, וע"כ אסרו להדליק בהן כלל, - אך צ"ע, דבד' רש"י בפסחים שם מבו' דאף אם בשמן הוה חיישינן לתקלה, (ול"ה את התקנה ליתנו בכלי מאוס), מ"מ ל"ה אסרינן להדליק בו מיד, עיי"ש, וא"כ מ"ט בשאר דברים דיש לחוש לתקלה, אסרו להדליק בהן מיד. [↑](#footnote-ref-366)
366. והרי מה שאמרו בירושלמי דלחזקי' ניחא, היינו רק בתערובת דחטים, וא"כ ה"נ מה שאמרו דאף לר' יוחנן חיישינן בזה לתקלה, הוא רק בתערובת דחטים. [↑](#footnote-ref-367)
367. והנה אמנם הי' מקום לדון, דלפ"מ דמשני הירושלמי דהא דהכא אסור לשרפן הוא משום דחיישינן לתקלה, אין לנו מקור להך מילתא דכל שנתערבה תרומה טמאה בחולין טהורים יש בזה איסור שריפה, ולהלן אות ו' נת' כן בדעת הרמב"ם, אך בד' הר"ש והרא"ש להלן במשנתינו מבו' דס"ל דגם לפי האמת איכא להך דינא דתרומה טמאה שנתערבה בחולין טהורים אסור לשרפה, והוצרכו לפרש דל"ד להא דתרומה טהורה שנתערבה בחולין טמאים נאכלת. [↑](#footnote-ref-368)
368. וצ"ע, דלפ"ז מבו' בד' הירושלמי דכל שמשהה אותם לירקב יש לחוש טפי לתקלה מכשבא להדליקם, וזה להיפך ממה שאמרו בירושלמי דלדעת חזקי' ניחא דירקבו ולא ידליקם, והיינו משום דחיישינן לתקלה, - ושו"ר שעמד בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ב מתרומות הי"ב, וכתב לפרש דהירושלמי ס"ל בטעמא דחזקי' דאסור להדליק שאר דברים, דאי"ז משום חשש תקלה, אלא הוא משום דשאר דברים אין דרך להדליק בהן והוי כמשנה הדבר מתשמישו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-369)
369. אמנם שמא יש לדחות, דאף אם כשנתערבו בחולין טהורים דינם כתרומה טהורה דאסורה בשריפה, מ"מ כיון דאין איסורה מדינא, אלא משום דחיישינן שמא יאמרו תרומה טהורה נשרפת, וכמש"נ לעיל אות ב' מד' הר"ש והרא"ש, ע"כ במקום שיש לחוש לתקלה, התירו חכמים לשרוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-370)
370. אך לפ"מ שהעמידה בלוי, י"ל דהא דתנן דיעשנו תרומ"ע היינו כדי לקיים את מצות ההפרשה והנתינה, וי"ל עוד, דהוא משום שאסור למכור את הטבל, אך יתכן דבכה"ג ליכא להאיסור למכור את הטבל, כיון דדין התערובת הוא דאינה מותרת אלא לכהן, וצ"ע בזה.

     והגר"א בשנו"א נקט דאיירי במעשר שביד ישראל, ופירש דיקראו הבעלים או הכהן שם לתרומ"ע, ומנכה להכהן מן הדמים את דמי התרומה והתרומ"ע, וא"צ ליתן ללוי רק מעות כנגד זה, עכ"ד, וצ"ע היאך הוא נותנו לכהן, הרי דין המעשר הוא ליתנו ללוי, ומ"ט סגי במה שנותן דמים ללוי, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ד מתרומות ה"י. [↑](#footnote-ref-371)
371. ומשמע בדבריו דגריס יעשנו תרומת מעשר, ומכח זה הוא שפירש דהיינו דיעשנו תרומ"ע על מקום אחר, אך לגיר' דילן יקרא שם לתרומ"ע, משמע להדיא דהיינו דיקרא שם על תרומ"ע שיש בו, וכמש"כ הרמב"ם והריבמ"צ. [↑](#footnote-ref-372)
372. אך צ"ע דכיון דבלא"ה איירי כשנפל לו מעשר מאבי אמו לוי, הרי יתכן שנפל לו עוד מעשר, ויש בידו לעשות את מעשר זה תרומ"ע על שאר המעשר שבידו, ומ"ט הוצרכו לפרש דיחליפנו עם הלוי. [↑](#footnote-ref-373)
373. ובתוס' אנשי שם הק' דגם לפי' הרמב"ם והריבמ"צ תיקשי דהיינו סיפא דיתחלקו לעיסות, אך בפשוטו צ"ל דתרי גווני נינהו, דברישא הוא שיאכלם בככרות קטנים, ובסיפא קמ"ל דיש בידו לאכול ככרות גדולים, ע"י שיחלק לתערובת זו, ויצרף כל פחות מכביצה לעיסה אחרת, גם משה"ק עוד, דאם נקודים הוא פחות מכביצה, הו"ל לסמוך לההיא דיאכלו נקודים לההיא דיתחלקו לעיסות, דהם מיסוד א', לכאו' י"ל, דמעיקרא תני אופן אכילה שאין בו חשש, והוא נקודים או קליות, ואח"כ תני דיש לו תקנה לעשות מהתערובת עיסה, ע"י שילוש במי פירות, ואח"כ תני דאף יש בידו לעשות עיסה כדרכה, אם מחלקם לעיסות. [↑](#footnote-ref-374)
374. ואמנם כ"ז הוא בדהוו החולין הטמאים ראשון לטומאה, אך אם הוו שני לטומאה, הרי דכיון דאינם מטמאין את החולין אלא את התרומה, בעינן שיהא בתרומה עצמה כביצה, ואין החולין מצטרפין להשלים לכביצה, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בפסחים מ"ד א' לגיר' התוס' ועוד מקמאי, אך נחלקו רבוותא בזה, וי"מ בשנויא דגמ' שם דכל דאיכא כזית בכדא"פ מצטרפים החולין לתרומה להשלים לשיעור כביצה, עי' בד' התוס' בנזיר ל"ו ד"ה אמר לי' ובתור"פ ובתוס' הרא"ש בפסחים שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-375)
375. ויש לפרש עוד בדבריו, דס"ל דכיון דבעינן כביצה גם במטמא וגם בנטמא, צריך שיהא במטמא לבדו שיעור מלבד שיעור הנטמא, וכמש"כ לדון בזה בקה"י טהרות סימן ל"ח, - אך הנה התוס' בב"ק ע"ז א' ד"ה פרה, כתבו דאם חיפה כזית נבילה בפחות מכביצה בצק, מקבל הבצק טומאה מן הנבילה, דהכזית יכול להיות מטמא ומצטרף, ועי' בקה"י שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-376)
376. ואמנם כ"ז הוא בדינא דכביצה לקבל טומאה, אך בדינא דכביצה לטמא אחרים, בעינן שיהא כל הכביצה טמא, וכל שמקצתו טהור אינו מצטרף לכביצה, וכאשר כ"ה להדיא במתניתין דטהרות פ"א מ"ה ומ"ו. [↑](#footnote-ref-377)
377. וביותר ניחא למש"נ לעיל אות ה' בהערה דדעת הירושלמי דכל שמשהה אותם לירקב יש לחוש לתקלה יותר מכשמדליק בהן, עיי"ש, ולפ"ז שפיר יש להתיר לדעת ר' יוחנן להדליק בהן אף כשאינם מאוסים. [↑](#footnote-ref-378)
378. ואמנם זה ניחא למשמעות ד' הגר"א שם דהא דתנן ירקבו, לאו היינו דאסור להדליקם, אלא היינו דהתירו לו להניחם בידו ולא ליתנם לכהן להדלקה, שמא יוסיפו לה חולין בשוגג ויהא הכל מותר, וזהו דפריך דבהקדש דאין לו אלא מקומו ושעתו, אין לנו להמתין מלפדותו מכח זה, - אך למש"כ בביאור הגר"א לירושלמי דמכח טעם זה אסור להדליקם, צ"ב דא"כ מה מהני ע"ז הא דאין להקדש אלא מקומו ושעתו. [↑](#footnote-ref-379)
379. ואין לפרש דהוא משום דאם הוכשרו ה"ה נטמאין בשעת הנפילה עצמה קודם שנתערבו, כאשר כן משמע קצת בל' רש"י והר"ש, ומתרי טעמי, חדא, דבעת נפילתם לא טימאו אלא את החטים העליונים שהם נוגעים בהם, שהרי אין החטים חיבור זל"ז, וכל מה שבאנו לטמאות את כל התערובת, הוא רק אח"כ כשעושה מהן עיסה, וכבר בטלה הטומאה ברוב, - ועוד, שהרי בעת נפילתם אינם מטמאין את החולין כלל, דאין אוכל פחות מכביצה מטמא אחרים, ואף דבכל החטים הטמאים יחד איכא כביצה, מ"מ אינם מטמאין אחרים, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם בפ"ו מטומאת אוכלין הי"ז דב' חצאי כביצה טמאים הנוגעין זב"ז אינם מצטרפין לטמא אחרים, אלא אף לדעת הראב"ד שם דהם מצטרפין לטמא אחרים, מ"מ היינו רק כשכולם נוגעים באוכל הטהור, (וכמש"נ במק"א להוכיח ממשנה ערוכה בחלה ספ"ב), וא"כ אף הכא לא יטמאו אלא אותם חטים הנוגעים בכביצה מן החטים הטמאים, וכל הא דהם ראויים לטמאות את החולין, הוא כשעושה מהן עיסה דהוו חיבור זל"ז, ולכאו' אתיא כמ"ד בטבו"י פ"ג מ"ד דמי פירות מחברין עיסה, וכבר בטלה הטומאה ברוב. [↑](#footnote-ref-380)
380. ויש להוסיף, דל"ב בזה להא דאין שני עושה שלישי בחולין, דאף אם הי' שני עושה שלישי בחולין, או אף בתערובת דתרומה טמאה בתרומה טהורה, הרי כיון דבטל מן התרומה הטמאה תורת ראשון לטומאה ואינה אלא שני לטומאה, אין בכחה לטמאות את שאר התערובת אלא בטומאת שלישי, וממילא דאכתי קיים הביטול גם על תורת שני לטומאה שעל התרומה, וממילא דאין בכחה לטמאות את שאר התערובת כלל. [↑](#footnote-ref-381)
381. ואמנם בההיא דתיאכל נקודים וכו', י"ל דהוא משום דאם ילוש העיסה במים, נמצא דהתרומה הטמאה מטמאה את המים ונעשו תחילה והם מטמאין את החולין ונעשים שניים לטומאה, וע"כ אין בכח החולין לבטל תורת שני לטומאה שעל התרומה, כיון דאדרבה מכח טומאה זו אף הם נטמאין, ועי' בס' משק גבים סימן י"ב סק"ז שדן לפרש כן, ועי' שם בהמשך דבריו במש"כ לדון בזה, - אך לא נתישב בזה מש"כ הראשונים ברישא דאם הוכשרו החולין ה"ה נטמאין מן התרומה, ובזה הרי אין עכשיו משקין כלל, ואף אם התרומה הטמאה היא ראשון לטומאה, אין החולין נעשים אלא שני לטומאה, ובזה תיקשי דמ"ט אינם מבטלין את תורת ראשון לטומאה שעל התרומה הטמאה. [↑](#footnote-ref-382)
382. וגדולה מזו כתב בפי' הגרי"פ לאוין ע"ו עד. לחדש, דכל הא דתרומה אינה בטילה אלא במאה, היינו רק להתירה לזרים, אך להתירה לכהן בימי טומאתו ל"ב מאה, עיי"ש באורך, - ואמנם בד' הראשונים בכ"ד מבו' לא כן, וכ"ה להדיא גם בד' הראב"ד בפי' התו"כ בפר' אמור פרק ד' ה"ה ובס' איסור משהו, אך עכ"פ בתרומה שנתערבה במאה ואסרינן לה מכח דין ההרמה, י"ל דאינה אסורה לכהן בימי טומאתו. [↑](#footnote-ref-383)
383. שו"ר בפרי תואר סימן צ"ט סקי"ב שכתב בתוך אריכות דבריו, בהא דתנן לקמן מ"ח דסאה תרומה שנפלה למאה ולא הספיק להגביהה עד שנפלה אחרת ה"ז אסורה, די"ל דאף לד' הראב"ד איירי אף כשנפלה לחולין שביד כהן, ואפ"ה היא אסורה לישראל דלא פלוג, עכ"ד, ולכאו' כונתו היא כמש"נ, דאף דעיקר דין ההרמה הוא כשנפלה התרומה לחולין שביד ישראל, מ"מ גם כשנפלה לחולין שביד כהן, איכא דין הרמה לגבי איסור התרומה לישראל, ורק לגבי איסור התרומה לכהן בימי טומאתו ליכא דין הרמה.

     והנה אמנם יש לדחות דכונתו, דאף דבכה"ג שנפלה לחולין שביד כהן ליכא דין הרמה כלל, מ"מ כשנפלה סאה אחרת היא מצטרפת לאסור לישראל, דלא פלוג רבנן בזה, - אך הנה גם לפ"ז הרי בע"כ דמש"כ הראב"ד דהא דתרומה מעלה את הערלה הוא לגבי כהן דא"צ להרים, היינו רק לגבי האיסור לכהן בימי טומאתו, דלגבי האיסור לישראל, הרי אדרבה התרומה מצטרפת לאסור, דלא פלוג רבנן, ולפ"ז קרוב לומר דלגבי איסור התרומה לישראל איכא דין הרמה אף כשנפלה התרומה לחולין שביד כהן. [↑](#footnote-ref-384)
384. אך הביא להוכיח דלא כן ממה שהביא הרי"ף בר"פ נוטל להא דתנן התם דאף מעלין את המדומע באחד ומאה, ומשמע דחיוב הרמה נוהג אף בזה"ז, ועיי"ש מש"כ לדחות בזה. [↑](#footnote-ref-385)
385. ושמא י"ל דחלוק בזה דין ההרמה לדעת ר"א מדין ההרמה לדעת רבנן, דלדעת ר"א גדר דין ההרמה הוא דאין התרומה בטילה, וכשמרים סאה אחת אמרינן דזו הסאה שנפלה, וע"כ ס"ל דהיא אסורה באכילה, וכמו שאמר ר' סימון בירושלמי, ופירש הר"ש דהיינו דר"א לטעי' דס"ל לקמן מ"ו דהיא מדמעת כתרומה ודאי, ולדעתו אף בתרומה טמאה דלי"ב משום גזל השבט איכא דין הרמה, שכבר תיקנו חכמים דאין התרומה בטילה, ולא פלוג רבנן, אך לדעת רבנן גדר דין ההרמה הוא חוב בעלמא, וכמו שמצינו לדעת רש"י בבכורות כ"ב ב' דסגי בנתינת דמים, ונת' להלן אות ט', ולדעתם לא שייך עיקר דין הרמה אלא במקום דאיכא משום גזל השבט.

     ויש להוסיף, שהרי להדיא נחלקו ר"א ורבנן לקמן מ"ד בסאה תרומה טמאה שנפלה למאה תרומה טהורה, דלר"א איכא דין הרמה ולרבנן ליכא דין הרמה, וי"ל דלרבנן דליכא דין הרמה, אי"ז רק כשנפלה לתוך תרומה טהורה, אלא הוא אף כשנפלה לתוך חולין, ועמש"נ עוד בזה להלן שם אות ?. [↑](#footnote-ref-386)
386. וד' החזו"א שם מחודשים טובא, דמלבד דאי"ז מתישב לדעת רש"י דסגי בנתינת דמים, גם לדעת ש"ר דצריך להרים סאה אחת, משמע להדיא בד' הר"ש והתוס' בבכורות דעיקר הדין הוא להרים סאה אחת וליתנה לכהן משום גזל השבט, ומה שיש עלי' קדושת תרומה הוא דין נוסף, ולפ"ד החזו"א הרי עיקר הדין דגזל השבט, הוא להרים סאה שיהא עלי' קדושת תרומה. [↑](#footnote-ref-387)
387. ויש להוסיף בזה, דאף דבלא"ה חלק התרומה שבסאה זו שהרים טמאה היא, מ"מ כיון שהתירו לכהן לאכלה, אף שהיא טמאה, בע"כ דלענין זה שפיר מהני הביטול, וע"כ צריך לעשותה נקודים, דאל"כ יפקע הביטול שעל הטומאה, ותו הו"ל כתרומה טמאה שאסורה באכילה, - והי' מקום לפרש עוד, דע"י שהרים סאה זו יש על כולה קדושת תרומה, וע"כ צריך לעשותה נקודים, דאל"כ תטמא כולה ותהא אסורה, אך לכאו' זה נסתר מהא דתנן לקמן מ"ג דסאה תרומה טהורה שנפלה למאה חולין טמאים תעלה ותאכל וכו', והרי דאף דאותה הסאה שהרים טמאה היא, מ"מ היא נאכלת, (ובע"כ דהיינו משום דעל הצד דהיא תרומה, ה"ה טהורה). [↑](#footnote-ref-388)
388. ועיי"ש בד' הראב"ן דמבו' דלפי דעתו הוא מוכרח כן, והיינו משום דס"ל דא"צ להרים כלל סאה מן התערובת, אלא נותן דמי' לכהן, ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דתנן דתיאכל נקודים וכו' קאי על הסאה שמרים, שהרי א"צ להרים כלל, ובע"כ דקאי על כל התערובת.

     ויש להוסיף, דלדעת הראב"ן דא"צ להרים סאה מן התערובת אלא נותן דמי' לכהן, אשר כ"ה גם דעת רש"י בבכורות כ"ב ב', הרי בפשוטו אף אם הרים סאה מן התערובת, אין עלי' קדושת תרומה והיא מותרת לזרים, וא"כ אין לחלק בין אותה הסאה לבין שאר התערובת, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט, עיי"ש שכתב דכל מש"כ התוס' דהא דתאכל נקודים וכו' הוא משום גזירה, הוא רק לדעת רש"י דחולין גמורים הם, אך לדעתם דהסאה שמרים יש בה קדושת תרומה, יל"פ דהא דתאכל נקודים קאי על הסאה שמרים, אך עמש"נ לעיל פ"ד מ"ז אות י"ח בהערה די"ל דאף לדעת רש"י אסורה הסאה שהרים לזרים. [↑](#footnote-ref-389)
389. בפמ"ג סימן צ"ט במש"ז סוסק"ט הק', דמ"ט באמת הוצרכו בגמ' להגזירה שמא יערב וכו', ולא אמרו דגזירה שמא יפול מעצמו ויסבור שטהור, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-390)
390. ומבו' בדבריהם, דלמ"ד דאף אם ביטל בשוגג אסור, ודאי דאף באומר מותר אסור, ורק למ"ד דאם ביטל בשוגג מותר, הוא שנסתפקו דשמא אף אם הוא אומר מותר, הו"ל כשוגג, וה"ז מותר, - אך בד' הט"ז בסימן צ"ט סוסק"ט נראה שפירש בדבריהם, דהם ב' תירוצים, חדא, דאיכא למ"ד דבשוגג לא גזרו, ועוד דהכא דכסבור שמותר לבטל קייל טפי ולכו"ע לא גזרו, והפר"ח שם סקי"ב והפליתי שם סק"ו תמהו על דבריו. [↑](#footnote-ref-391)
391. ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז, להא דלחד מ"ד בירושלמי דמאי פ"ה ה"ד הקילו בדמאי לומר יש בילה אף ביבש ביבש, וכתב דאף למ"ד דלא הקילו בכך, אפשר משום שהוא איסור אכילה, אבל לענין טומאה שבטלה לכו"ע תולין להקל שיש בילה אפי' ביבש. [↑](#footnote-ref-392)
392. ומצינו עד"ז בד' הפוסקים בסימן ק"ט, דמבו' דאף דאיסור שנתבטל בתערובת דיבש ביבש וחזר ובישלם יחד, חוזר האיסור וניעור, מ"מ אם בישל בב' קדירות, אין האיסור חוזר וניעור, אף דאם ל"ה מתבטל האיסור מעיקרא, הי' אסור אף בכה"ג דב' קדירות, וכמבו' בד' הש"ך שם סקי"ב, ולכאו' הוא משום דלא אמרינן חוזר וניעור, אלא כשנתברר לנו שהאיסור קיים בודאי בתערובת זו, אך במק"א נת' מד' הרא"ה בחולין ק' א' דס"ל לאסור בכה"ג, והוא משום דאף בכה"ג אמרינן חוזר וניעור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-393)
393. ואמנם צ"ע אם אין ד"ז נסתר ממתניתין דריש מקואות, דהתם נמי איירי בגונא שאין ידוע שהטיפה הטמאה היא בתוך המים שבפיו, ואפ"ה אמרינן דלפי הצד שהיא בתוך המים שבפיו, ה"ה מטמאה אותם ופקע הביטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-394)
394. וכמדומה דזהו עיקר מה שהוכיח הר"ש מהירושלמי דגרסינן תישרף, דאם גרסינן תירקב, הרי באמת לא מצינו שהתירו לשרפה, אלא שאסור לאכלה ויש להניחה עד שתירקב. [↑](#footnote-ref-395)
395. ולפ"ז למדנו מזה דדינא דר"א דאמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה הוא גם לקולא, וכאשר כ"ה גם בההיא דאיברי בע"מ שנתערבו באיברי תמימין, דמיקל ר"א מכח הא דאמרינן שהפסול עלה בידו, ומתפרש בזה הא דפריך ר' מנא מהא דלא פליג ר"א במתניתין דלקמן שנפלה סאה תרומה טהורה למאה חולין טמאים, והיינו משום דהכא אית לי' לר"א דאמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה אף לקולא. [↑](#footnote-ref-396)
396. ולדעת ר' זירא צ"ל, דהא דקאמר ר"א דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, היינו דמכח הגזירה אמרו חכמים לדון דהסאה שנפלה היא הסאה שעלתה, וע"כ היא נשרפת, וי"ל עוד, דאתי ר"א לפרושי טעם הא דהיא אסורה באכילה, ודלא כרבנן דמתירין אותה באכילה, וע"ז קאמר ר"א דהוא משום דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, (דאף לדעת ר' זירא, הרי לחומרא אית לי' לר"א דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וכדתנן לקמן מ"ה). [↑](#footnote-ref-397)
397. וכ"ה מבו' עוד בדבריו שם שכתב דטעמא דר' זירא דס"ל דאין טעמו של ר"א הכא משום דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וכדס"ל לר"א לקמן מ"ה, דמה"ט מדמעת כתרומה ודאי, הוא משום שלא אמר כן ר"א אלא לחומרא ולא לקולא, וכדפריך בשבת קמ"ב א', ולהדיא דהנידון הכא הוא על הא דמתירין לשרוף את התרומה, דלר' סימון הוא משום דסאה שנפלה וכו' ואמרינן הכי אף לקולא, ולר' זירא לא אמרינן הכי לקולא. [↑](#footnote-ref-398)
398. והא דפליגי ר"א ורבנן אם אמרינן דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, היינו דלר"א לכל דיני' היא כהסאה שנפלה, וע"כ ס"ל לקמן מ"ה דמדמעת כתרומת ודאי, וע"כ נמי ס"ל לעיל מ"ב לדעת ר' סימון בירושלמי שהביא הר"ש שם בסאה תרומה טמאה שנפלה למאה חולין טהורים דתשרף, אך רבנן ס"ל דאין דנים אותה לכל דיני' כהסאה שנפלה, - אך מ"מ הא דיש עלי' תורת תרומה, הוא רק מכח הצד שהיא התרומה שנפלה. [↑](#footnote-ref-399)
399. ויש להוסיף, דאף דגם על הצד דהיא התרומה, מ"מ כיון שבטלה בחולין הטמאים, דינה הוא דהיא טמאה, לדעת הסוברים דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, מ"מ היא מותרת באכילה, וזה כדתנן לעיל מ"א בסאה תרומה טהורה שנפלה לפחות ממאה חולין טמאים, דהתערובת מותרת באכילה, ונת' שם אות א' דהטעם בזה הוא, דאף דמדין ביטול איכא דיני טומאה על התרומה, מ"מ היא עצמה עומדת בטהרתה, דאיסור תרומה טמאה, לא תלי במה שיש עלי' בפועל דיני טומאה, אלא תלי בעצם הטומאה, - וי"ל עוד, דהוא משום דל"מ דין ביטול ברוב לגבי דינים שהם רק לפי צד המיעוט, וכיון דאם תרומה היא ה"ה טהורה, ל"מ דין ביטול ברוב לחשבה כטמאה לגבי דיני התרומה. [↑](#footnote-ref-400)
400. ועוד, שהרי לכאו' לדעת הראב"ד דליכא דין הרמה לגבי איסורא דתרומה לכהן טמא, ה"נ ליכא דין הרמה לגבי האיסור לטמאות את התרומה, ומותר לטמאות את כל התערובת קודם הרמה, ואפ"ה אסור לטמאות את הסאה שהעלה. [↑](#footnote-ref-401)
401. והנה אמנם בפי' הרש"ס לירושלמי פירש דדעת חזקי' דאף החולין אין נאכלין אלא נקודין, מפני החלה המעורבת בהן, עיי"ש, אך הגר"א שם פירש דד' חזקי' לא קיימי כלל על משנתינו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-402)
402. אך צ"ע בד' התוי"ט בריש פירקין והפני משה שם, דמשמעות דבריהם דלב"ש אין תרומה טמאה עולה בחולין, ועמד ע"ז הגרי"פ לאוין ע"ו עד: סוד"ה אבל נראה, - ועי' עוד בדבריו לעיל מינה בסוד"ה ולכן שעמד בזה גם בד' רש"י והריטב"א ביבמות פ"ב א' שנראה מדבריהם דלב"ש אין תרומה טמאה בטילה בחולין, ועיי"ש מש"כ בזה, אך באמת בד' הבעה"מ ביבמות שם שפירש כד' רש"י, מבו' להדיא דהא דתרומה טמאה אינה בטילה לב"ש, הוא רק בתרומה טהורה, אך בחולין ה"ה בטילה, ופירש דהוא משום שהחולין קרובים לבטל יותר מן הקדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-403)
403. אך י"ל, דאף בגונא דאין אכילת הכהן עבודה, ולא הותר לו לאכול, מ"מ אינו חייב מיתה, דחיוב מיתה הוא רק בזר, וע"ד מה שמצינו דחיוב חומש על אכילת תרומה, הוא רק בזר מעיקרא, ולפ"ז ניחא גם הא דכהן שאכל תרומה טמאה אינו במיתה. [↑](#footnote-ref-404)
404. ואמנם הי' מקום לדחוק, דמש"כ הגר"א לה"ט דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, היינו דמה"ט ס"ל לר"א דתרום "ותשרף", דאלמלי הא דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, הי' אסור לשרוף את הסאה שהעלה, וכמש"נ לעיל מ"ב אות כ' דבזה הוא שנחלקו בירושלמי שם בטעמא דר"א דתשרף, אם הוא משום דסאה שנפלה וכו', או דהוא משום גזירה, אך לעולם גם בלא ה"ט היתה הסאה שהעלה אסורה באכילה, וע"כ אף לדעת רבנן דלית להו להא דסאה שעלתה וכו', מ"מ הי' שייך בזה דין הרמה, וכל הא דליכא דין הרמה, הוא משום דליכא בזה משום גזל השבט, - אך אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דהגר"א כתב ד"לחומרא" אית לי' לר"א דסאה שנפלה וכו', והרי דקאי על הא דהתרומה שהעלה אסורה באכילה ולא על הא דמותר לשרפה, ועוד, דלהדיא נראה בל' הגר"א שם, דלרבנן אם הי' דין הרמה היתה נאכלת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובל' הר"ש לעיל מ"ב נראה דגריס בגמ' שם דקאי על דינא דהכא דנפלה הסאה שהעלה למקום אחר, וכ"נ בד' הרא"ש במשנתינו, וכ"ה להדיא באו"ז הל' גיד הנשה סימן תנ"ל, - אך לפנינו שם מפרשינן לה"ט דתרומה בעינא מחתא, על דינא דר"א לקמן מ"ו דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ונדמעו ונפל מן המדומע למקום אחר, דמדמעת כתרומה ודאי, ועי' בתוס' אנשי שם שעמד בזה, ועמש"נ להלן מ"ו אות ג' בדעת הרמב"ם והיראים דס"ל נמי דהגמ' בשבת קאי על דינא דהכא, עיי"ש.

     ובתורי"ד שם עמד בזה, דמ"ט לא מייתי להא דתנן הכא דהסאה שהגבי' מדמעת כתרומה ודאי, וכתב דהוא משום דהי' מקום לפרש לדינא דהכא דהוא משום שהגבי' ואמר זו תהא התרומה שנפלה ומשו"ה היא מדמעת כתרומה ודאי, אבל כ"ז שהיא מעורבת עם החולין לא אמרינן דכמאן דמחתא בעינא, וע"כ מייתי מדינא דלקמן, דאע"פ שהיא מעורבת אמרינן דתרומה בעינה מחתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-406)
406. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש לקמן מ"ו, שכתב בהא דפליגי התם כשנפלה סאה תרומה לפחות ממאה אם היא מדמעת כתרומה ודאי, דסיפא זו לרבנן איצטריכא, והיינו דלר"א דס"ל הכא דאף כשנפלה למאה מדמעת כתרומה ודאי, כ"ש דכשנפלה לפחות ממאה מדמעת כתרומה ודאי, ורק לרבנן איצטריך לאשמועינן, דאף כשנפלה לפחות ממאה אינה מדמעת אלא לפי חשבון, - ואי נימא דכל הא דס"ל לר"א הכא דמדמעת כתרומה ודאי, הוא רק כשהעלה אותה, הרי אין ללמוד מהכא דכשנפלה לפחות ממאה מדמעת כתרומה ודאי, דשאני הכא שהעלה אותה, ובע"כ דס"ל דאין לחלק בזה.

     ויש להוסיף, דלד' הרא"ש אין לפרש כמש"כ התורי"ד בשבת שהבאנו לעיל אות א' בהערה, דהא דמייתינן בגמ' התם למתניתין דלקמן ולא מייתינן למתניתין דהכא, הוא משום דהכא הי' מקום לפרש דהוא משום שהגבי' ואמר זו תהא התרומה שנפלה וכו', דא"כ הרי שפיר איצטריך למיתני לסיפא גם משום ר"א, וזה מתישב היטב עם מש"נ לעיל שם דבד' הרא"ש במשנתינו נראה דגריס בגמ' שם דקאי על מתניתין דהכא. [↑](#footnote-ref-407)
407. ובתוס' חדשים עמד במה שכתבו דיש בסאה חלק א' מק' דתרומה, וכ"כ הר"ש, וכ"כ הערוך בערך קפ (ד'), שהרי כיון שנתערבה התרומה בתחילה במאה, נמצא דאין בסאה זו אלא חלק אחד מק"א דתרומה, וכמש"כ כן הרא"ש, ובמשנה ראשונה כתב דבאמת מש"כ הראשונים דיש בה חלק א' מק', ל"ד הוא, אך צ"ע, דא"כ מ"ט כתבו דאם נפלה סאה זו לפחות מסאה ה"ה מדמעת, הרי אם נפלה לסאה חסר אחד מק"א בסאה, אינה מדמעת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-408)
408. והפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א כתב בתו"ד שהרמב"ם בחיבורו בפי"ג מתרומות ה"ג חזר בו ופירש למשנתינו כד' הרא"ש, - אך המהר"י קורקוס שם כתב דא"א לפרש בל' הרמב"ם שם שהוא כד' הרא"ש, וכ"נ גם בד' הרדב"ז שם, וכן נקטו במרכה"מ בפ"ד ממקואות ה"ח, ובשערי ישר ש"ג פי"א, ובחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג. [↑](#footnote-ref-409)
409. ובזה מתפרשים היטב ד' הראב"ד בע"ז ע"ג א' שכתב דתרומה שנפלה לתוך מאה חולין, כיון שצריך להעלות ממנה כשיעור התרומה שנפלה וליתנה לכהן, ע"כ אם נפלה סאה אחרת של תרומה קודם הרמה ה"ז מצטרף לאסור, ועיי"ש שהביא בתו"ד להא דתנן הכא דאם נפלה הסאה שהרים למקום אחר היא מדמעת לפי חשבון תרומה שבו, והפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א בתו"ד דבד' הראב"ד אלו מבו' שמפרש למשנתינו כפי' הרמב"ם, עיי"ש, - ולפמש"נ נראה במכוון מה שהביא הראב"ד ממשנתינו, דהיינו דמהא דתנן הכא דאם הגבי' סאה ונפלה למקום אחר אוסרת לפי חשבון, ואין החולין שבסאה זו מבטלין את התרומה, יש ללמוד דאין התרומה בטילה בחולין קודם הרמה, וע"כ אף אחר שהרים, אין חלק התרומה שבסאה שהרים בטל בחולין שבסאה זו, וע"כ אם נפלה סאה אחרת, היא מצטרפת לאסור. [↑](#footnote-ref-410)
410. אך המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג כתב לדון בתו"ד דשמא הכא מודה הר"ש דאין החולין שבסאה זו מבטלין את התרומה שבתוכה, משום שהרים לסאה זו, ועיי"ש שדחה לזה, שהרי מוכח דטפי חמיר מדומע גמור מסאה שהרים אחר הביטול, עיי"ש, - אך לפמש"נ יש מקום לדון דאף דמדומע גמור חמור מסאה שהרים אחר הביטול, מ"מ להך מילתא חמיר דין הסאה שהרים מדין מדומע גמור, דבסאה שהרים, הרי מכח דין ההרמה שנתקיים בסאה זו, אין החולין שבה מבטלין את התרומה שבה, ומשא"כ במדומע גמור, שפיר מצטרפין החולין שבה לבטל את התרומה, שהרי מה שבשעת הנפילה לא ביטלו את התרומה, הוא משום שלא הי' בהן כשיעור, וע"כ אחר שנפלו לתערובת אחרת, ויש בה מאה כנגד חלק התרומה, שפיר הן מצטרפין לבטל.

     והמהר"י קורקוס כתב להוכיח עוד בדעת הר"ש דדינא דהכא הוא אף כשנפלה סאה מן התערובת קודם שהרים ממנה, וכתב דלפ"ז אין מקום לישב דשאני הכא שהרים לסאה זו, וזה ממש"כ הר"ש לעיל מ"ב לחלוק ע"ד רש"י דדין ההרמה מתקיים בנתינת דמים, וכתב הר"ש דאע"ג דעיקר דין ההרמה הוא משום גזל השבט, מ"מ אינו יכול ליפטר בדמים, והוכיח לזה ממשנתינו דאף לרבנן היא מדמעת לפי חשבון, והרי דיש בה קדושת תרומה, ואם דינא דהכא הוא רק בסאה שהרים, לא מוכח מידי, עכ"ד, אך לולי דבריו יש מקום לפרש במכוון ד' הר"ש, דאף דדינא דהכא הוא רק בסאה שהרים, כאשר כ"ה גם בל' הר"ש לעיל שם, מ"מ מהך דינא דהסאה שהרים יש עלי' קדושת תרומה, יש ללמוד דדין הרמה אינו מתקיים בנתינת דמים, דאם הי' מתקיים דין ההרמה בנתינת דמים, הרי דאף אם הרים סאה, ל"ה עלי' קדושת תרומה כלל. [↑](#footnote-ref-411)
411. והמהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ג תמה ע"ד הרא"ש, דלפ"מ שפירש הכא למשנתינו דאינה מדמעת כלל, היאך הוכיח לעיל מ"ב מהכא דיש על הסאה שהרים קדושת תרומה, ועי' גם בפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א שכתב דלפש"כ שם לפרש למשנתינו דאינה מדמעת כלל, אין להוכיח מהכא דיש על הסאה שהרים קדושת תרומה, - אך בחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג תמה ע"ד הפר"ח, דודאי יש ללמוד ממשנתינו דהסאה שהרים אסורה לזרים, דאם מותרת לזרים, לא הו"ל לרבנן לפרש טעם ההיתר דהוא משום דכל מדומע אינו מדמע אלא לפי חשבון ויש כאן מאה כנגד התרומה, אלא הול"ל דאף הסאה עצמה מותרת לזרים, וזהו מה שהוכיח הרא"ש ממשנתינו דיש על הסאה שהרים קדושת תרומה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-412)
412. אך בחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג נקט בתו"ד דלדעת הרא"ש אם נתערבה סאה זו ברוב, א"צ להרים כלל, וגם לדעת הרמב"ם והריבמ"צ נקט דסגי שירים מהתערובת השני' אחד מק"א בסאה, ונת' עוד בזה להלן אות ט"ז, - ויש להעיר עוד בזה, דאף אי נימא דהסאה שהרים בטילה וליכא דין הרמה משום איסור תרומה, מ"מ למש"כ החזו"א בדמאי סימן א' סק"ב, יש לו ליתן סאה לכהן משום זכות הממון דהכהן, דלא אבד זכותו ע"י התערובת. [↑](#footnote-ref-413)
413. ושמא י"ל, דכל הא דהתערובת אסורה קודם ההרמה, הוא משום דאין התרומה בטילה קודם ההרמה, אך הכא דדינא הוא דסאה שנפלה ליותר ממאה חולין כ"ש מבטלין אותה, הרי דאף דאיכא דין הרמה, מ"מ אין התערובת אסורה לזרים. [↑](#footnote-ref-414)
414. וצ"ב, דהרי הכא שנפלה התרומה לפחות ממאה ליכא דין הרמה, וליכא לה"ט שכתב רש"י דניתנה להעלות אחת שירצה, וא"כ מ"ט נימא בזה דתרומה בעינא מחתא, וצ"ל דאחר שתיקנו חכמים דין הרמה בתרומה שנפלה למאה, וחשבינן להתרומה דבעינא מחתא, הרי דגם בתרומה שנפלה לפחות ממאה, אף דאין בידו להרים סאה אחת ולהתיר את שאר התערובת, דכיון דתרומה אינה בטילה אלא במאה, לא הקילו חכמים לענין זה לומר דתרומה בעינא מחתא, מ"מ מהני הא דתרומה בעינא מחתא, דמכח זה אם נפל מן התערובת למקום אחר, חשבינן לה כתרומה, והיא מדמעת כתרומה ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-415)
415. וכ"ה מבו' בד' בעה"ע בשער א' הכשר הבשר יא., עיי"ש שכתב, ז"ל, ואפי' לר"א דאמר גבי תרומות מדמע כתרומה ודאי, ה"מ בדבר שאין דרכו ליבלל, אבל בדבר שדרכו ליבלל לא אמר, דטעמא דידי' כדגרסינן בירושלמי חולין התחתונים נעשים כחדשים, אבל ליכא ההוא טעמא ה"ה כמו שנתרבה בשוגג ומותר, עכ"ל, ולהדיא דכל הא דאסר ר"א הוא רק משום דחיישינן דכל מה שנפל לתערובת השני' הוא תרומה, וע"כ בדבר שדרכו ליבלל, דידוע דלא נפל לתערובת השני' מן התרומה אלא לפי חשבון, מודה ר"א דאינה מדמעת אלא לפי חשבון.

     ובעיקר הדין בזה, הנה בד' התוס' בתמורה י"ב א' מבו' דדינא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי, הוא אף בדבר שדרכו ליבלל, ונת' בזה להלן אות ל"א. [↑](#footnote-ref-416)
416. והנה בתוס' אנשי שם כתב דאין לפרש דטעמא דר"א הוא משום דאמרינן חנ"נ אפי' ביבש, שהרי מצינו דס"ל בזבחים פ"ח מ"ה דתלינן איסורא בההוא דקרב והותרו הנשארים, והרי דלא אמרינן חנ"נ, עכ"ד, אך בדעת היראים נראה דס"ל, דאף דאמרינן חנ"נ, מ"מ כל שנסחט האיסור ה"ז חוזר להתירו, וע"כ כיון דהתם תלינן דאותו שקרב הוא האיסור, הו"ל כנסחט האיסור דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-417)
417. ועי' עוד בפרי תואר סימן צ"ט סקי"ב בתו"ד שכתב לדעת הרמב"ם, דדינא דר"א דלעיל דסאה תרומה שנפלה למאה מדמעת כתרומה ודאי, הוא רק כשנפלה הסאה שהרים אדעתא דתרומה, אך אם נפל מן התערובת למקום אחר קודם הרמה, אינה מדמעת כתרומה ודאי, וזה כמש"נ, - ועיי"ש בפרי תואר שכתב עוד, דגם הא דס"ל להרמב"ם התם דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, הוא רק כשנפלה הסאה שהרים, אך אם נפל מן התערובת למקום אחר קודם הרמה, אינה מדמעת כלל. [↑](#footnote-ref-418)
418. ונתחדש בזה, דלא אמרינן דגם בכה"ג שנפלו לה' מקומות, כיון דידוע שאין כאן אלא סאה אחת דתרומה, יצטרפו כל החולין שבה' המקומות לבטלה, וכהא דתנן לעיל פ"ד מי"ב דב' קופות מצטרפות לבטל, דשאני התם דאין ידוע להיכן נפלה התרומה, אך הכא הרי כל סאה שנפלה אנו דנים אותה כתרומה ודאי, ואך דכל שנפלו כל הה' סאין למקום אחד, אמרינן דכיון דממ"נ אין כאן אלא סאה תרומה, ע"כ סגי שיהא בחולין מאה כנגד הסאה, ומשא"כ כשנפלו לה' מקומות, כיון דכל סאה דינה שהיא מדמעת כתרומה ודאי, לא שייך כלל שתצטרף התערובת השני' לבטל, וגם אין להתיר בכה"ג מכח הא דממ"נ ד' מן התערובות מותרות, דמ"מ כיון שאחת מהן אסורה, ואין ידוע מי היא, כולן אסורות.

     ובאמת דיש ללמוד לדין זה, גם אם איירי ר"א כשנפלה רק סאה אחת למקום אחר, דאף בכה"ג הרי הי' לנו לומר שתצטרף התערובת השני' עם התערובת הראשונה לבטל את הסאה תרומה, עכ"פ לדעת רש"י ודעימי' דהחולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ונת' להלן אות ה', ובע"כ דכיון שאנו דנים דסאה זו שנפלה לתערובת השני' היא תרומה, ל"ש כלל שתצטרף התערובת הראשונה לבטלה, וגם לא שרינן מכח הא דממ"נ אחת מב' התערובות מותרת, אלא כיון שאחת מהן אסורה ואין ידוע מי היא, שתיהן אסורות. [↑](#footnote-ref-419)
419. ולמש"כ בביאור הגר"א לירושלמי דפליגי ריב"ח ור' יוחנן לדעת ר"א אם החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, הרי מבו' דלדעת רבנן ודאי דהן מצטרפין לבטל, וכדעת רש"י ודעימי', - אך אין ללמוד מזה אלא לגונא שנפל מן המדומע למקום אחר יותר משיעור התרומה שנפלה לו מתחילה, דודאי דחלק ממנו הוא חולין, דבכה"ג הוא שנחלקו ריב"ח ור' יוחנן, אך בגונא שנפל מן המדומע למקום אחר כשיעור התרומה שנפלה לו מתחילה, י"ל דאף לרבנן אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, וכמש"כ הפרי תואר, ונת' להלן אות ו'. [↑](#footnote-ref-420)
420. ועיי"ש שכתב דהא דסגי שיהא בחולין שבתערובת השני' מאה כנגד חלק התרומה לפי חשבון, ול"ב שיהא בהן מאה כנגד כולו, כיון דאף החולין שבתערובת השני' חשיבי כתרומה, הוא משום דאחרי דהחולין שבתערובת השני' מבטלין את התרומה עצמה, ממילא בטל הדימוע, דהוי כאילו ניטלה התרומה, - ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בכ"ד דסלק את מינו כמי שאינו ואינו מינו רבה עליו ומבטלו, וה"נ הכא, אם דהחולין שנדמעה התרומה בתוכם אינם מצטרפין לבטל, מ"מ אינם מעכבין את הביטול, ואחר שנתבטלה התרומה, ממילא פקע איסור הדימוע. [↑](#footnote-ref-421)
421. והפרי תואר שכתב לישב כן, הוא משום שלא הי' לפניו ד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, וכמש"כ שם בתו"ד דהרמב"ם במשנתינו לא פירש כלום, ולא הביא שם אלא לד' הרמב"ם בהלכותיו, דאיירי בגונא שנפל למקום אחר כשיעור התרומה שנפל מתחילה, - ויתכן דבאמת מה שחזר בו הרמב"ם בהלכותיו והביא להך דינא בכה"ג שנפל למקום אחר כשיעור התרומה שנפל מתחילה, הוא משום דס"ל דרק בכה"ג הוא דאין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ושו"ר שכבר כתב כן היד יהודה בסימן צ"ט סק"?, ועי' בשערי ישר ש"ג פי"א במש"כ לפרש טעם חזרת הרמב"ם בע"א. [↑](#footnote-ref-422)
422. ושמא יש מקום לומר, דכיון דכשנפל מן המדומע למקום אחר, פעמים דכל מה שנפל הוא מן התרומה, ע"כ מכח זה גזרו חכמים דלעולם לא יצטרפו החולין שנפלו מן התערובת הראשונה לבטל, אף בגונא דודאי דנפל גם מן החולין. [↑](#footnote-ref-423)
423. ונמצא לפ"ז, דכל הא דהתרומה מדמעת הכא לפי חשבון, ואין החולין מצטרפין לבטל, הוא רק בגונא דאין בהחולין דבב' התערובות יחד כדי לבטל את כל התרומה, וכמו שצייר הרמב"ם בגונא שנפלו סאתים תרומה לתוך כ' סאין, ואח"כ נתערבו ממנו י"א סאין בפחות מק' סאין, אך כל שיש בחולין דבב' התערובות יחד כדי לבטל את כל התרומה, כגון שנפלה סאה תרומה לתוך ס' סאין, ואח"כ נפלו ל' סאין מן התערובת לתוך מ' סאין, מצטרפין החולין שבתערובת הראשונה לבטל את התרומה, וכ"ה גם להדרך השני' שנת' באות י', - אך יש מקום לדון בזה למש"נ להלן אות כ"ז ובהערה שם, די"ל דאף אם יש בב' התערובות יחד כדי לבטל את כל התרומה, מ"מ התערובת הראשונה אסורה, משום שלא נוסף בה צד היתר ע"י שנפל מקצת ממנה לתערובת השני', ותו אף אינה מצטרפת לבטל את התרומה, דכל שאינו ניתר ע"י הביטול אינו מצטרף לבטל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-424)
424. ומבו' מד' הרא"ש, דדינא דר"א לעיל דמדמעת כתרומה ודאי, הוא אף כשנפל מן התערובת למקום אחר קודם הרמה, וכמש"כ כן התוס' בתמורה י"ב א' ונת' לעיל מ"ה אות ב', דאם כל הא דס"ל דמדמעת כתרומה ודאי, הוא כשנפלה הסאה שהרים, הרי אין ללמוד מזה דכשנפלה לפחות ממאה מדמעת כתרומה ודאי, דשאני התם שהעלה אותה. [↑](#footnote-ref-425)
425. במרכה"מ שם ה"ה פירש דהיינו דה"ז מדמע לפי כולו ולא לפי חשבון, וכן פירש האור גדול בסימן ס' ד"ה ולכאו' הי' נראה וד"ה אמנם באמת, ועיי"ש שהוכיח מזה דמהני דין ביטול ברוב לאסור את ההיתר.

     אך בד' המהר"י קורקוס שם משמע שפירש דמש"כ הרמב"ם דה"ז מדמע כתרומה, היינו דהוא מדמע לפי חשבון, דאי נימא דה"ז מדמע לפי כולו, הרי חזינן דחלוק דין התערובת בדבר שדרכו ליבלל, דחשיבא כל התערובת כחד, והולכין בזה אחר הרוב בין לחומרא ובין לקולא, ומ"ט הוצרך המהר"י קורקוס שם לפרש דהא דבדבר שדרכו ליבלל אם הרוב חולין אינו מדמע כלל, הוא משום דאין האיסור חשוב, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בדמאי סימן י"ג סק"ג ויו"ד סימן קצ"ו סק"ג, וכמו שהוכיח בדרך אמונה בהל' תרומות שם בצה"ל סקפ"ח. [↑](#footnote-ref-426)
426. באור גדול סימן ס' ד"ה עוד חשבתי לפרש נסתפק אם מכוון הרמב"ם הוא רק דבכה"ג ליכא לדין דימוע דהוא אוסר עד מאה, אך גם בכה"ג אינו בטל אלא בס' כשאר איסורים, או דבכה"ג אינו מדמע כלל, וה"ז בטל ברוב. [↑](#footnote-ref-427)
427. והתורת זרעים במשנתינו כתב לפרש בזה, לדעת הסוברים דבתערובת דיבש ביבש אסור לאכול את כל התערובת יחד מדאורייתא, ופירש דהוא משום דבתערובת דיבש ביבש לא בטל האיסור כלל, ועיקר ההיתר הוא מדינא דהלך אחר הרוב, ול"מ דין הביטול אלא דלא יהא נידון כקבוע, ומשא"כ בתערובת דלח בלח בטל האיסור, וע"כ מותר לאכול מן התערובת, אף דודאי הוא אוכל מן האיסור, - ואשר ע"כ כל הא דהמדומע מדמע לפי חשבון הוא בתערובת דיבש ביבש, דכיון דהתרומה עדיין לא נתבטלה, ע"כ היא חוזרת ומדמעת אחרים, ומשא"כ בתערובת דלח בלח דהתרומה נתבטלה לגמרי ברוב מדאורייתא, שוב אינה מדמעת, דאף דמדרבנן אינה בטלה אלא במאה, אי"ז אלא לענין איסור עצמה ולא לענין לדמע אחרים, עכ"ד, ועי' גם באור גדול סימן ס' (ד"ה אמנם באמת) שכתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דבדבר המעורב היטב אלים הביטול, והביא מקור לזה מדעת הסוברים דבתערובת דיבש ביבש אסור לאדם אחד לאכול כל התערובת, - אך בעיקר דבריו דחלוק הוא דין הביטול דיבש ביבש מדין הביטול דלח בלח, נת' במק"א לפקפק מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-428)
428. אמנם הנה החזו"א גופי' ביו"ד שם סק"ג ובדמאי סימן י"ג סק"ג כתב בדעת הרמב"ם, דאף אם בקמח בקמח יש בילה, מ"מ לא הקילו אלא ביין ושמן דנבלל בתנועה לחוד, אבל קמח בקמח דכל שלא בלל יפה יפה יש לחוש שכל התרומה נפלה לחולין השניים ומדמע לפי חשבון אף בבלל יפה נמי החמירו לדמע לפי חשבון כל שלא נתבטל, וכתב עוד דאפשר דהרמב"ם איירי בלא בלל יפה יפה, עכ"ד, ולפ"ז אין להוכיח מד' הרמב"ם דבדבר יבש אין בילה. [↑](#footnote-ref-429)
429. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בתערובת דמין במינו, אך בתערובת דמין בשאינו מינו דאיכא טעמא, ליכא לדין זה, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפט"ו מתרומות הי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-430)
430. מבו' בדבריו דרק חומש הוא דאינו משלם, אך קרן ה"ה משלם אף בכה"ג דהרוב חולין, והיינו משום דהוי זה ממון הכהן, וכמו שאמרו בביצה ל"ח ב' דממונא לא בטיל, - אמנם לכאו' כ"ז הוא בתרומה שזכה בה כהן, אך בתרומה שלא זכה בה כהן, דהוי ממון שאין לו תובעין, ואף חיוב הקרן הוא מכח דינא דתשלומי תרומה, הרי דבכה"ג דהרוב חולין דליכא דין תשלומי תרומה, אינו משלם אף את הקרן, אך י"ל מדרבנן לעולם חייב לשלם את הקרן אף היכא דלי"ב משום תשלומי תרומה, עי' מה שהביא בזה בדרך אמונה פ"י מתרומות בצה"ל סק"צ וס"ק קל"ה. [↑](#footnote-ref-431)
431. אך למש"נ לעיל אות י"ב בהערה מד' המהר"י קורקוס, שפירש במש"כ הרמב"ם דאם רוב תרומה תרומה, דהיינו דה"ז מדמע לפי חשבון, לכאו' י"ל כן גם לפ"ד הרמב"ן, דמה שאמרו דאם רוב תרומה תרומה, היינו דמשלם עליהן קרן וחומש לפי חשבון, ומשא"כ היכא דרוב חולין דאין משלם עליהן קרן וחומש כלל. [↑](#footnote-ref-432)
432. ועיי"ש שכתב דלפ"ז נמצא, דאם נתערב תאנים בתאנים וכדומה דברים גסים דליכא למ"ד דיש בילה, לא תדמע אף לפי חשבון, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-433)
433. ואמנם יש מקום לומר דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בפט"ז ממאכ"א ה"י דלא שרינן להתערובת השני' משום ספק ספיקא, ורק התערובת השלישית מותרת, ולדעתו ניחא הא דהכא כשנפלה מהתערובת הראשונה למקום אחר היא מדמעת לפי חשבון, ול"ב למימר דהוא משום דתלינן שנבללה התרומה בחולין.

     אך יש לפקפק בזה, דהרי הרמב"ם בפ"ז מע"ז ה"י כתב דאף דע"ז אוסרת בכ"ש, מ"מ אם נפל מן התערובת למקום אחר מותרת התערובת השני', וכתב הגר"א בסימן ק"י סק"י דהיינו משום דדוקא בדברים החשובין דלא בטלי, חשיבא התערובת הראשונה כודאי, וע"כ אף התערובת השני' אסורה, ומשא"כ בע"ז דאין התערובת הראשונה אסורה אלא משום דספק ע"ז אסור, וכעי"ז כתב הפליתי שם סקכ"ד, והסכים לזה החוו"ד שם סקכ"ד, ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן י"ח סקט"ו הוסיף לפרש בזה, דבדבר חשוב דלא בטל, חשבינן לה כקבוע וכמע"מ דמי, וממילא דהוי הספק הראשון כספק דחד בחד שאינו מצטרף לס"ס, ומשא"כ ע"ז דלא בטלה, היינו דאף דלא חשיבא כקבוע והיא בטלה בתערובת, מ"מ החמירו חכמים שלא לסמוך באיסור ע"ז על ביטול ברוב, אך לא חשיב ספיקא קמא כמחצה על מחצה, וע"כ מותרת התערובת השני' משום ספק ספיקא, ועי' גם במשנת ר"א חולין סו"ס ז' שכתב לפרש כעי"ז, ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ הוא בהא דתרומה אינה בטלה אלא במאה, דדמי להא דע"ז אינה בטלה כלל, ולא חשיבא התערובת הראשונה כודאי, והי' לנו להתיר להתערובת השני'. [↑](#footnote-ref-434)
434. ולכאו' כל דבריו מתישבים רק אם דינא דביטול ברוב הוא דין בפנ"ע, ואינו מכח דינא דכל דפריש, אך אם בעינן בזה לדינא דכל דפריש, אין מקום כלל להתיר את הראשון, דכלפי הספק שעל הראשון, לא מצינו למימר כל דפריש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-435)
435. ואמנם יש מקום לומר בזה, דאם התערובת הראשונה אסורה, הרי דמה"ט אף אינה מצטרפת לבטל את התרומה, וזה ע"ד מש"כ היד יהודה בסימן ק"א סקט"ז ובסימן קי"א סוסק"ג, דדבר שאינו ניתר ע"י הביטול, אינו מצטרף לבטל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-436)
436. ובאו"ז סימן תנ"ח הוסיף, דאף ר"א דאית לי' דמדמעת כתרומה ודאי, אי"ז משום דינא דחנ"נ, אלא משום דאיכא למימר דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, - אך היראים בסימן מ"ח כתב דטעמא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי הוא משום דינא דחנ"נ, - וזה תליא בהפלוגתא שהבאנו לעיל אות א' ב', אם הא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי הוא רק כשנפל לתערובת השני' כשיעור התרומה שנפלה תחילה, או הוא אף כשנפל יותר משיעור התרומה, וכמש"נ שם בזה. [↑](#footnote-ref-437)
437. אך בדעת ש"ר שהק' דמ"ט אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, ולא תירצו דהוא משום דלא אמרינן חנ"נ אלא בכשיעור נתינת טעם, י"ל דהוא משום דמשמע להו דאיירי הכא אף כשנפלה התרומה מתחילה לפחות מס', ובכה"ג הי' לנו לומר חנ"נ, וי"ל עוד דס"ל דרק בדברים האוסרים בכ"ש לא אמרינן חנ"נ, אך בתרומה שאוסרת עד מאה, אף דלי"ב שיעור נתינת טעם, אמרינן בזה חנ"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-438)
438. ונראה דקו' זו היא רק להרשב"א לטעמי' שכתב בפסקי חלה שער ג' דדינא דמחמץ דלא בטל, הוא משום דטכ"ע דאורייתא, והיינו משום דחשבינן להחימוץ כנתינת טעם ויש בזה לדינא דטכ"ע, וכ"ה גם בפי' הר"ש בחלה פ"ג מ"ח ובטבו"י פ"ג מ"ד, ובתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ב', וכ"נ בד' התוס' בחולין צ"ט ב', סוד"ה לא במאה, ובד' מהר"ח או"ז בתשו' החדשות סימן ז', - אך לפי המבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בערלה פ"ב מ"ד ובע"ז פ"ב מ"ה ובפט"ז ממאכ"א ה"א דהא דמחמץ אינו בטל אי"ז כלל משום דחשבינן לי' כנותן טעם, אלא הוא משום דפעולתו ניכרת, וכן נקט הפר"ח בסימן פ"ח סק"ז, עיי"ש, י"ל דע"כ ליכא בזה כלל לדינא דחנ"נ, וזה כמש"כ התוס' וש"ר בחולין ק' א' דבדבר האוסר במשהו לא אמרינן חנ"נ, והריטב"א בע"ז ע"ג א' כתב כן בשם התוס', דהא דבמחמץ לא אמרינן חנ"נ הוא משום דהוא יותר מס', ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כדעת הרמב"ם דחימוץ לא חשיב כנתינת טעם, ואיסורו הוא משום דפעולתו ניכרת, או דאף דחימוץ חשיב כנתינת טעם, מ"מ ליכא בזה לדינא דחנ"נ, ועי' עוד בזה בד' הפמ"ג במש"ז סימן ק' סק"א ד"ה ודע. [↑](#footnote-ref-439)
439. ובד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ד' ה"ה מבו' דאין עיקר הדין דאין פוסלין אלא כשנפלו מג' כלים ולא כשנפלו מד' כלים, אלא עיקר הדין הוא דאין פוסלין אא"כ נפלו ממנו לוג לוג, אבל פחות מלוג לוג לא, וכ"כ הרשב"א בשער המים שער ו', דהא דהא דמד' וה' כלים אין פוסלין, הוא משום דבעינן שיהא לפחות לוג א' מן הכלי, ואותו שנפל ממנו פחות מלוג כמאן דליתי' דמי, וכ"כ המאירי במקואות ספ"ג, וכ"ה משמעות ד' רש"י בתמורה שם, וכמש"כ הב"י בסימן ר"א, ועיי"ש שכתב לדון לדחות לזה, כיון שלא מצא כן לאחד מן הפוסקים המצוים אצלנו, אך לכאו' אחר שהביא כן מד' הראב"ד, ודאי מתפרש כן גם בד' רש"י, וכ"ה להדיא באבקת רוכל סימן ס', - והש"ך בסימן ר"א סקמ"ז הביא לדין זה, ובלחו"ש שם סקפ"ז כתב דמל' השו"ע שם משמע שלא פסק כן, ועי' בדברי חמודות במקואות שם סקכ"ג שנסתפק בהכרעת הב"י בזה, אך בתשו' אבקת רוכל להב"י סימן ס' כתב להדיא דאין פוסל אלא כשנפל לוג מכל כלי, עיי"ש.

     והתוס' בתמורה שם פירשו, דהא דמפרשינן דאינם פוסלין אלא לפי חשבון כלים, היינו דאינם פוסלין אא"כ נפלו מכלים לפי חשבון הלוגין שפוסלין המקוה דהיינו ג', ולכאו' גם מדבריהם מבו' דעיקר הא דאינם פוסלין ביותר מג' כלים, הוא משום דאי"ז לפי חשבון הלוגין, והיינו דאם נפל מן הכלי פחות מלוג, אינו מצטרף לפסול, אך בכתבי הגרי"ז שם כתב דמל' התוס' משמע דתלוי בג' כלים, ול"ב לוג מכל כלי, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-440)
440. והיינו או משום דיבש ביבש בטל ברוב, וכל האיסור הכא הוא רק מכח הדין דתרומה אינה בטילה אלא במאה, ובזה לא אמרינן חוזר וניעור, או דאף לדעת הסוברים דגם יבש ביבש אינו בטל אלא בס,, מ"מ כיון דליכא בזה נתינת טעם לא אמרינן חוזר וניעור, וכמש"כ המאירי דאף בלח בלח במין במינו לא אמרינן דחוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-441)
441. ואמנם נחלקו בזה רבוותא, דהרמב"ן בע"ז שם כתב דכל שנתרבה האיסור עד שאין בהיתר ס' כנגדו ה"ז חוזר וניעור אף במין במינו, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רס"ב בשם רבותיו, ושם סימן תש"ל בתשו' מהר"ם מר"ב, וכ"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, וכ"כ הטור בסימן צ"ט והרמ"א שם ס"ו, - אך בד' המאירי מבו' דבכה"ג לא אמרינן דחוזר וניעור, וכ"כ המאירי בחולין צ"ט א', וכ"כ ההשלמה בע"ז שם, וכ"כ הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"א והגר"א שם סקט"ו ובסימן קל"ד סקי"א.

     ובשערי ישר ש"ג ספ"י כתב די"ל, דאף לכל הני קמאי דס"ל דאף במב"מ שנתרבה עד שאין בהיתר ס' כנגדו אמרינן חוזר וניעור, כ"ז הוא בשאר איסורים דשוה דין מין במינו לדין מין בשאינו מינו, ומשא"כ בתרומה דחלוקין הן זמ"ז, דמין במינו אינו בטל אלא במאה, ומין בשאינו מינו בטל בס', עיי"ש בדבריו, וכעי"ז כתב היד יהודה בסימן צ"ט סקכ"ה בתו"ד. [↑](#footnote-ref-442)
442. והיד יהודה בסימן צ"ט סקכ"ה כתב לפרש בזה, דאף דאיירי הכא בתערובת דיבש ביבש, מ"מ להרמב"ן לטעמי' דאף יבש ביבש אינו בטל אלא בס', אמרינן בזה חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-443)
443. ואמנם י"ל, דכל הא דהכא מהני מה שהרים סאה אחת, הוא רק משום שסאה זו אסורה ואין דנים עלי', וכל הנידון הוא על שאר התערובת, וע"כ אמרינן שאני אומר וכו', וחשבינן דיש בהיתר כשיעור ביטול כנגד האיסור שבתערובת, אך בשאר איסורים, הרי אף אם הרים מעט מן התערובת, אכתי הוי הנידון גם על מה שהרים, וליכא למימר בזה שאני אומר, - אך גם לפ"ז נראה, דאם הרים מעט מן התערובת ואיבדה מן העולם ואח"כ נפל עוד איסור לתוך התערובת, אמרינן שאני אומר וכו', ולא אמרינן חוזר וניעור. [↑](#footnote-ref-444)
444. דהתוס' שם כתבו דהא דחיישינן שמא ירבו נוטפין על הזוחלין, שמא ירבה בלא הפסק, ומה שאמרו דגידולי היתר מעלין את האיסור, הוא לפי שגדל בלא הפסק, והא דנתן סאה ונוטל סאה מיפסל ברובו, הוא משום דבמי פירות החמירו טפי, והא דבלוקח ציר מע"ה ונתנו בקדירה אמרינן דמצא מין את מינו וניעור, הוא משום דהחמירו לגבי טומאה, והראב"ד שם כתב ג"כ דהא דבלוקח ציר וכו' אמרינן דחוזר וניעור הוא משום דשאני טומאה מאיסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-445)
445. ושמא י"ל בזה, דאף דבתערובת דלח בלח לא אמרינן חוזר וניעור אף כשרבה האיסור, מ"מ בתערובת דיבש ביבש אמרינן בכה"ג דחוזר וניעור, וצ"ע, - ויש לדון עוד בזה, דהנה המהר"י קורקוס בפי"ג מתרומות ה"ה כתב דמדינא הי' להתיר הכא אף כשנפל והגבי' כל היום, אלא שחכמים החמירו עליו ועושה אותו כמרבה במזיד אע"פ שהוא שוגג, כיון שרבתה התרומה, וכנראה פירש כן במה שאמרו בירושלמי הכא, דתני רבתה התרומה נעשה כמרבה מזיד ולפ"ז שמא י"ל דהוא גזירה מסוימת לענין תרומה לעשותו כמרבה במזיד דלא בטל, אך בשאר איסורים לא גזרו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-446)
446. ונראה דהיינו אף לל"ב דהתם, דכל הא דלר' יוחנן ל"ב רבויא, הוא רק היכא דאיכא למימר שאני אומר, וע"כ בנטל סאה ונתן סאה מודה ר' יוחנן דבעינן שישתייר רובו, דהרי אף הכא איכא למימר שאני אומר, דהגבי' את התרומה, ודוקא בנתן סאה ונטל סאה ליכא למימר שאני אומר, משום דמיא מבלבלי, וכמש"כ רש"י ביבמות שם, וזה דלא כמש"כ בתוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-447)
447. אך התוס' וש"ר ביבמות שם כתבו טעמים אחרים במה שאמרו התם דהוי דרבנן, ואכמ"ל, ובחזו"א מקואות תנינא סימן ה' סקי"א כתב, דמה שלא פירשו כד' הר"ש, הוא משום דס"ל דכיון דעיקר פסול מי פירות דאורייתא, אף דהוא חומרא שהחמירו חכמים לדון כמו שנטל רק את המים, מ"מ הו"ל כמידי דאורייתא דבעינן בזה רוב ולא סגי במע"מ. [↑](#footnote-ref-448)
448. והיד יהודה בסימן צ"ט סקכ"ה בתו"ד כתב דשאני הכא דאיכא דין הרמה, וחשבינן כאילו נלקח משם התרומה, וע"כ לא אסרינן אלא כשרבתה תרומה על החולין, עיי"ש, וצ"ע דאם שאני הכא משום דאיכא דין הרמה ומכח זה חשבינן כאילו נלקח משם התרומה, א"כ מעיקרא מאי ק"ל להר"ש לדעת ר"ל דבדרבנן בעינן רבויא, הרי הכא שאני דהורמה התרומה משם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-449)
449. ועפי"ז תמה השערי ישר שם ע"ד הפר"ח בסימן צ"ט סקכ"ה דעיקר דינא דחוזר וניעור הוא בגונא שנתרבה האיסור עד דליכא שיעור ביטול דאורייתא, חוזר וניעור, וכ"כ הגר"א שם סקט"ו, דא"כ מ"ט הכא לא אסרינן אלא כשרבתה תרומה על החולין, והרי אף במחצה על מחצה הי' לנו לאסור, משום דליכא שיעור ביטול דאורייתא. [↑](#footnote-ref-450)
450. ואמנם הנה התוס' שם כתבו בחד תירוצא דמה שאמרו התם דהוי דרבנן, הוא משום דמדאורייתא אמרינן קמא קמא בטיל, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ולפי דבריהם נמצא, דלדעת ר' יוחנן דבדרבנן ל"ב רבויא, לא אמרינן חוזר וניעור אלא כשרבה האיסור, כיון דעיקר דינא דחוזר וניעור הוא מדרבנן, ובדרבנן ל"ב רבויא, - אך אי"ז כיסוד ד' הפר"ת ודעימי' דעיקר דינא דחוזר וניעור הוא רק כשרבה האיסור, דלעולם עיקר דינא דחוזר וניעור הוא בדליכא בהיתר שיעור ביטול, ואך דכיון דבדרבנן ל"ב רבויא, ע"כ כל שלא נתרבה האיסור על ההיתר אכתי איכא שיעור ביטול בהיתר.

     ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ המהדו"ב ביבמות שם בביאור ד' התוס', דמש"כ דמדאורייתא אמרינן קמא קמא בטיל, הוא רק במע"מ, אך כשרבה האיסור לא אמרינן קמא קמא בטיל מדאורייתא, והוכיח כן מד' התוס' שם ד"ה א"ר יוחנן, ולפי דבריו נמצא דמדאורייתא הוא כד' הפר"ת ודעימי' דלא אמרינן חוזר וניעור אלא כשרבה האיסור. [↑](#footnote-ref-451)
451. ועיי"ש שהביא דכ"ה להדיא בד' הראב"ד בפי"ג מתרומות הי"א, והביא שם ד' המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ג אות מ"ז שנקט דלדעת הראב"ד לא אמרינן חוזר וניעור אלא כשרבה האיסור ולא במחצה על מחצה, ותמה לפ"ז ע"ד הראב"ד בהל' תרומות שם, - ויש להוסיף, דלכאו' הוא מפורש כן בסוגיית הגמ' בבכורות כ"ג ב' דמים טמאים שבטלו בציר ואח"כ הוסיף מעט מים והוו פלגא ופלגא, אמרינן דחוזר וניעור, ולל"ב התם בטומאת ע"ה דרבנן וטומאת משקין דרבנן לא גזרו בפלגא ופלגא, ולהדיא דאמרינן חוזר וניעור אף בפלגא ופלגא, וזה דלא כמו שנקטו הני רבוותא דלא אמרינן חוזר וניעור אלא כשנתרבה האיסור, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-452)
452. ועי' גם באו"ש בפט"ז ממאכ"א ה"ה שפירש כן בטעמא דהרמב"ם, דאף הסאין שהגבי' מצטרפות לבטל, אך בדעת הראב"ד ודעימי' פירש, דהא דאין הסאין שהגבי' מצטרפות לבטל, הוא משום דלדין ביטול ברוב אין מצטרף, אלא דבר הניתר ע"י הביטול, אך סאין אלו דקיימי באיסורם, אין מצטרפין לבטל, ועיי"ש במש"כ לדון דתליא בפלוגתת הבבלי והירושלמי בדין ק' חביות סתומות שנפתחה אחת מהן, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' עוד ביד יהודה סימן ק"א סקט"ז וסימן קי"א סוסק"ג שהוכיח דכל דהוא אסור מכח התערובת, ל"מ להצטרף לבטל ברוב, ואכמ"ל, ולפי דבריו אי"ז ענין לד' הראב"ד בפי"ד מתרומות ה"ט, דהתם הרי אם יבטלו החולין שבמדומע את התרומה, יחזרו הם עצמן להיתר. [↑](#footnote-ref-453)
453. ואמנם כ"ז הוא לדעת הרמב"ם ודעימי' שם דמכוון מתניתין הוא דבעינן שיהא בחולין שבתערובת השני' ק' כנגד חלק התרומה שבסאה שהרים, אך לדעת הרא"ש שם דלעולם אין הסאה מדמעת, משום דיש בחולין שבתוכה ק' כנגד התרומה, הרי מבו' דאין על הסאה שהגבי' תורת מדומע, דהחולין שבתוכה מבטלין אותה, ואיסורה הוא משום דמדרבנן יש עלי' קדושת תרומה, וכ"ה בחזו"א ערלה סימן ד' סקי"ג, וכמש"נ לעיל מ"ה אות ט"ו, ולדעתו י"ל דהא דאין הסאין שהגבי' מצטרפות לבטל את את התרומה בדין רוב, הוא משום דמדרבנן יש עליהן קדושת תרומה. [↑](#footnote-ref-454)
454. וי"ל דהטעם בזה הוא, דכל דסגי בדין ביטול ברוב, דהיינו דסגי בזה בשיעור ביטול דאורייתא, הרי דכיון דמדאורייתא אף החולין שיש עליהן תורת מדומע מותרין, ה"ה מצטרפין לבטל ברוב, ומשא"כ בגונא דהצריכו חכמים ביטול במאה, הרי דכיון דהחולין שיש עליהן תורת מדומע אסורין מדרבנן, אינם מצטרפין לדין ביטול במאה. [↑](#footnote-ref-455)
455. אך אכתי צ"ע בזה בד' הרא"ש, דס"ל לעיל מ"ה דגם בסאה שהרים מבטלין החולין שבה את התרומה שבה, וע"כ אינה מדמעת כלל אף אם נפלה לחולין כ"ש, ונת' לעיל שם אות י"ב דודאי דאכתי קיים דין ההרמה, ומה שאמרו דאינה מדמעת, היינו דכשהרים מתערובת זו סאה, מותרין החולין שנשתיירו, עיי"ש, ולפ"ז הרי נמצא, דאף דסאה זו קיימא באיסורה, מ"מ היא מבטלת את התרומה שבתוכה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-456)
456. וכ"ה מבו' בל' הטוש"ע ביו"ד סימן ר"א סכ"ד, וכ"ה משמעות ל' רש"י ביבמות שם, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א אות ט' בתשו' בנו הגר"ש שעמד בזה, ועיי"ש בתשו' הגרע"א בסימן רכ"ב אות כ"ה מש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-457)
457. וכ"נ למש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן רכ"ה סכ"ה בטעם הא דלא התירו כשנטל כ' סאין, עיי"ש בדבריו, דלפ"ז נראה דכ"ז הוא לענין צירוף מי פירות למקוה, אך הכא שפיר יש להתיר בכה"ג, אך ד' הגרע"א שם באו לפרש הא דלא שרינן כשנטל כ' סאין, כיון דקי"ל דבדרבנן ל"ב רבויא היכא דאיכא למימר שאני אומר, אך בהא דלא שרינן כשנטל כ"א סאין, מבו' בדבריו דא"צ לטעם זה, והיינו משום שנקט דאי"ז ודאי דיטול לפי החשבון, (וכמש"כ בתשו' הגר"ש שם לדון בזה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-458)
458. והיינו דאף דבתערובת דיבש כ"ז שלא נפלו ק"א סאין, מצטרפין הסאין שהגבי' לבטל, היינו משום דאין ידוע לנו שבתערובת שלפנינו איכא רוב תרומה, וע"כ מצטרפין אף הסאין שהגבי' לבטל, ומשא"כ בתערובת דלח דידעינן דבתערובת שלפנינו איכא רוב תרומה, אין מצטרפין הסאין שהגבי' לבטל.

     והי' מקום לדון כן עוד מטעם אחר, דהרי לדין ביטול ברוב אין מצטרפין תערובת דלח בלח ותערובת דיבש ביבש, וכל דבתערובת הלח ליכא רוב כנגד האיסור, אין תערובת היבש מצטרפת לרוב, וכאשר כ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ק"ט סקי"ב, ועי' ביד יהודה שם סקי"ב ובסימן ע"א סקי"א ובחזו"א סימן ל"ו סק"ג שפירשו לזה, וע"כ אף הכא א"א לצרף את הסאין שהגבי' לבטל את התרומה ברוב, - אך כבר הבאנו לעיל מ"ב אות י"ח בהערה דבד' הפוסקים בסימן ק"ט מבו', דאף דאין מצרפין תערובת דיבש לתערובת דלח לדין ביטול ברוב, מ"מ כל שנתבטל איסור בב' חתיכות היתר, ובישל ב' מן החתיכות יחד, לא אמרינן חוזר וניעור, אף דאם בשעה שנודע הספק הי' כן, לא היו ב' חתיכות ההיתר מצטרפין לרוב לבטל את חתיכת האיסור, ולפ"ז לכאו' ה"נ הכא דכוותה אין לאסור מכח זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
459. והראב"ד בהל' תרומות שם פירש דראב"ש הוא דעה שלישית, דלרבנן אף אם נודע לו מנפילת הראשונה קודם שנפלה השני' ה"ז מדמע, ולר"ש אף אם לא נודע לו אי"ז מדמע, ולראב"ש אם לא נודע לו ה"ז מדמע ואם נודע לו אי"ז מדמע. [↑](#footnote-ref-460)
460. וזהו שלמד הראב"ד שם מזה דה"נ הוא באיסור שנפל ולא נימוח, דכיון דהוא קיים שאם יפול בקדירה אחרת יאסור, ע"כ אם נפל כזית איסור אחר לאותה הקדירה, מצטרף הכזית הראשון לאסור. [↑](#footnote-ref-461)
461. וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרמב"ם, שבדבריו בפט"ז ממאכ"א הכ"ח מבו' דס"ל דבשאר איסורים אמרינן דקמא קמא בטיל, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהכא לא אמרינן קמא קמא בטיל, הוא משום דאיכא דין הרמה, וכ"כ הפליתי בסימן צ"ט סקי"ב והיד יהודה שם סקכ"ה בדעתו. [↑](#footnote-ref-462)
462. ועי' עוד במש"נ לעיל מ"ה אותיות ז' - ט', דהר"ש והרא"ש שם לטעמייהו אזלי שנחלקו הכא בדין הרמה, דלדעת הר"ש אין התרומה בטילה כ"ז שלא הרים, ולדעת הרא"ש התרומה בטילה אף קודם שהרים. [↑](#footnote-ref-463)
463. והיד יהודה בסימן צ"ט סקכ"ה כתב דלטעמייהו אזלי, דהרמב"ן אזיל לטעמי' דס"ל דגם בתערובת דיבש ביבש בעינן ס', וע"כ י"ל דהא דהכא אמרינן חוזר וניעור הוא משום דליכא ס' כנגד התרומה, אך הרא"ש לטעמי' דס"ל דבתערובת דיבש ביבש ל"ב ס', וע"כ יש ללמוד מהכא דכל שנתרבה האיסור עד שאין בהיתר שיעור ביטול כנגדו אמרינן דחוזר וניעור, אף אם אין בזה כשיעור נתינת טעם. [↑](#footnote-ref-464)
464. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם, שמסתימת דבריו בפט"ז ממאכ"א הכ"ח מבו' דס"ל דאמרינן קמא קמא בטל אף כשלא נודע לו, ובע"כ דהא דהכא לא שרי אלא כשנודע לו, הוא משום דבתרומה דאיכא דין הרמה לא שרינן אלא מכח הא דה"ז עומד להרים וכמורם דמי, וע"כ לא שרי רק אחר שנודע לו וה"ז עומד להרים. [↑](#footnote-ref-465)
465. ואמנם דעת המהר"ם והרא"ש שם דבשאר איסורים אמרינן דחוזר וניעור, ושאני תרומה דאיכא דין הרמה, ודבריו דהידיעה גורמת ההיתר קיימי ביבש ביבש שנתבטל ברוב ובישלו, דאם נודע לו קודם שבישל, ה"ז מותר, ואם לא נודע לו קודם שבישל, ה"ז אסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-466)
466. ועיי"ש שכתב דאף דרבנן אסרי אף כשנודע לו, ור"ש הוא דמתיר כשנודע לו, וכדעת הריבמ"צ ודעימי', קי"ל בזה כר"ש, כדקי"ל כוותי' בהא דכל העומד לזרוק כזרוק דמי, וע"כ יש להתיר גם בשאר איסורים כשנודע לו, וכ"ש הוא, דאם בתרומה דאיכא דין הרמה שרינן בכה"ג, כ"ש דבשאר איסורים דליכא דין הרמה שרי בכה"ג.

     וצ"ע בתרתי, חדא דלמש"כ שם בסימן רע"ט דאין לפרש דטעם הא דאסרי רבנן הוא מכח דין ההרמה, דדין ההרמה אינו אלא משום גזל השבט, הרי לכאו' הדין נותן דבשאר איסורים מודה ר"ש דאמרינן חוזר וניעור אף כשנודע לו, ורק בתרומה הוא דשרי ר"ש, משום דאיכא דין הרמה, ובזה אמרינן דכל העומד להרים כמורם דמי, וכמש"כ כן המהר"ם והרא"ש שם, וא"כ מ"ט התיר האו"ז בזה, - ועוד, דאי נימא מאיזה טעם דבשאר איסורים אמרינן קמא קמא בטיל כשנודע לו אף דליכא דין הרמה, א"כ מ"ט תליא זה בפלוגתת רבנן ור"ש, הרי טעם פלוגתייהו הוא אם אמרינן כל העומד להרים כמורם דמי, ולא שייכא פלוגתא זו בשאר איסורים דלי"ב דין הרמה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-467)
467. ויש להוסיף, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ן והרא"ש ודעימייהו דכל הא דלא אמרינן דחוזר וניעור, הוא מכח הא דכל העומד להרים כמורם דמי, וחשבינן לה כמו שהגבי' את האיסור, דודאי דא"א שתצטרף הסאה הראשונה לבטל, שהרי אדרבה מן הדין הי' שתצטרף לאסור, אלא דחשבינן כמו שהרימה, וע"כ אינה מצטרפת, אך א"א שתצטרף להתיר, - אלא אף לדעת התוס' בב"ק והראב"ד ודעימייהו דמן הדין לא אמרינן דחוזר וניעור, ול"ב להא דכל העומד להרים כמורם דמי, אלא דלא נאסור הכא מכח דין ההרמה, מ"מ מסתבר דכיון דבתרומה דאיכא דין הרמה לא שרינן אלא מכח דחשבינן כמו שהרים לסאה זו, א"א שתצטרף להתיר. [↑](#footnote-ref-468)
468. ועד"ז יש להעיר גם בד' הרמב"ם, שכתב דהא דכשפחתו החולין ולא פחתה התרומה מותר, הוא משום דטנופת החולין מצטרפת לבטל, ומבו' דבלא"ה הוה אסרינן, אף דדעתו לעיל מ"ח, דכל שנודע שנפלה הראשונה קודם שנפלה השני', אין התרומה שבטלה חוזרת וניעורה, ועמד ע"ז בתוס' אנשי שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-469)
469. אך באמת י"ל טעמים אחרים בהא דחמץ שנתערב קודם הפסח אסור, והיינו או משום דאין החמץ בטל כלל קודם הפסח דהיתר בהיתר לא בטיל, או משום דאף אם היתר בהיתר בטיל, מ"מ איסור חמץ בפסח מעולם לא נתבטל, דאף קודם הפסח, הוי הדין דכלפי איסור חמץ בפסח ליכא ביטול, או משום דגדר דינא דחמץ בפסח בכ"ש, היינו דהחמירו חכמים בחמץ שלא לסמוך על הביטול, וע"כ ל"מ מידי מה שכבר בטל החמץ תחילה, שהרי החמירו חכמים שלא לאכלו אף כשהוא בטל, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-470)
470. ובטעמא דמילתא י"ל דהוא או משום דכשהוסיף עליו האיסור, יש לנו לדון על כל האיסור יחד, וזה לא נתבטל מעולם, ומשא"כ בחמץ שנתבטל קודם הפסח, דכיון שכבר נתבטל חמץ זה קודם הפסח, אינו חוזר וניעור בפסח, או משום דדוקא כשהוסיף עליו איסור ומצא מין את מינו ה"ז טעם לעוררו ולשוב לדון עליו, ומשא"כ בחמץ שנתבטל קודם הפסח, דלא הוסיף עליו כלום, אין לנו לשוב ולדון עליו, וכיון שכבר נתבטל קודם הפסח, ה"ה בטל אף בפסח. [↑](#footnote-ref-471)
471. ויש להוסיף, דבזה מתפרש גם הא דמבו' בכ"ד דחתיכה שאינה ראוי' להתבטל שנתבטלה ואח"כ נעשית ראוי' להתכבד, אינה ניעורה מביטולה, והרי דכל שלא נוסף על האיסור, אינו חוזר וניעור, אך היד יהודה בסימן ק"א סק"ח כתב דהתם הוא משום דעיקר הא דדבר חשוב אינו בטל, הוא רק כשהי' חשוב בשעת התערובת, וכתב לפ"ז, דמה"ט יש להתיר אף בגונא דלא נודעה התערובת עד שנעשית החתיכה ראוי' להתכבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-472)
472. ויש להוסיף, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ם דהא דפחתו הוא משום שנפרד הקמח מן המורסן, הרי דכל שאין בקמח של החולין ק' כנגד הקמח של התרומה, הו"ל כמו שהוכר חלק מן ההיתר, דחוזרת התרומה וניעורה, אלא אף למשמעות ד' ש"ר דהא דפחתו הוא משום דהחטין רעות ומתמעט נפחם ע"י טחינתם, מ"מ י"ל דכיון שנתמעט שיעור החולין, וכבר אין בהן כדי לבטל, חוזרת התרומה וניעורה, ול"ד לשאר גווני דהמבטל קיים בשיעורו. [↑](#footnote-ref-473)
473. ואמנם בעיקר מה שהשוה הגרע"א דעת הרשב"א שם לדעת הר"ש, יש מקום לדון בזה, דהנה צ"ע בסתירת ד' הרשב"א שם למש"כ בכ"ד דלא שרי הכא אלא משום דכשם שפחתו החולין כך פחתה התרומה, והכא כתב דהתירו אף כשחטין של תרומה יפים, הגם דשל חולין פחתו ושל תרומה לא פחתה, - ושמא י"ל דלעולם מודה הרשב"א שם דכל הא דשרינן הכא הוא משום דאמרינן דכשם שפחתו החולין כך פחתה התרומה, ואך שהקילו לדון כן אף בגונא דהחטין של תרומה יפות משל חולין, - ולפ"ז נמצא דדעת הרשב"א שם אינה כדעת הר"ש, דבד' הר"ש הכא מבו' דהא דשרינן הכא אף כשהחטין של תרומה יפות משל חולין, הוא משום דלא איכפת לן דפחתו החולין יותר ממה שפחתה התרומה, וזהו שהק' דלמ"ל למימר כך פחתה התרומה, ובד' הרשב"א מבו' דהוא משום דאנו דנים דכשם שפחתו החולין כך פחתה התרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-474)
474. דדמי לזיתים וענבים של איסור שנפלו לזיתים וענבים של היתר, דבעינן שיהא בזיתים שיעור ביטול כנגד הזיתים ויהא בענבים שיעור ביטול כנגד הענבים, ואין הזיתים והענבים מצטרפין, שהרי הספק שמכח הזיתים של האיסור הוא רק על הזיתים, והספק שמכח הענבים הוא רק על הענבים, וא"א שיצטרפו לבטל. [↑](#footnote-ref-475)
475. ומבו' מד' הרא"ש, דעיקר החידוש במשנתינו הוא דאין תולין הפחת והיתרון בחולין, וזהו שכתב דאם אין תולין הפחת בחולין לאסור, כ"ש דאין תולין היתרון בחולין להתיר, וצ"ב דמה מקום הי' לומר דתולין הפחת והיתרון בחולין, ומ"ט נימא דהחולין פחתו והותירו ולא התרומה, ועי' במשנה ראשונה שעמד בכעי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-476)
476. ואמנם כ"ז ניחא לפ"מ שפסק הרמב"ם דאף דטנופת התרומה אינה מצטרפת לאסור, מ"מ גם אינה מצטרפת להתיר, אך למ"ד בירושלמי דטנופת התרומה אף מצטרפת להתיר, הדק"ל דמ"ט אין סאה תרומה בטילה בפחות ממאה, לפ"מ שנקט התוי"ט דאף קודם שפירשה הטנופת מן התרומה אינה מצטרפת לאסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-477)
477. ובתוס' הגרע"א בשם הר"ש דמתניתין ר' יוסי היא דאמר אף מתכוין וילקוט ויעלה בק"א, וכתב דלפ"ז להלכה דלא קי"ל כר' יוסי, ה"נ הכא אסור לכתחילה לטחון, וצ"ע דהר"ש הביא גם למה שאמרו בירושלמי דא"ר זירא שכן דרך כהנים שטוחנים מדומע בבתיהם, ולפ"ז מותר לטחון אף לרבנן. [↑](#footnote-ref-478)
478. והנה הגרע"א שם הוכיח כן עוד, מהא דבתערובת בע"ח דלא בטיל, אסור לשחטם, אף דבלא"ה הוא צריך לשחוט לתקן המאכל, וכן מהא דרמוני באדן דלא בטלי דאסור לפצען, אף דבלא"ה הוא צריך לפצען כדי לתקן המאכל, - ובשולי המכתב כתב דיש לחלק, דדוקא בטחינה דדרך לטחון ביחד, וא"א לטחון גרעין גרעין א"כ יש בטחינה זו ג"כ ודאי היתר, משו"ה אמרינן דטוחן לתקן ההיתר ומקרי אין כוונתו לבטל, אבל בשחיטת בע"ח ופצוע רמונים ולקיטת ירק דרך לעשות חדא חדא, ועל כל אחד ספק אם עושה עתה הדבר בהיתר, דשמא זהו איסור לא מקרי מתקן ההיתר ומקרי כוונתו לבטל, עכ"ד.

     והעירו דיש להוכיח כחילוק זה, ממה שאמרו בזבחים ע"ד ב' בחבית סתומה של תרומה שנתערבה בק' חביות דאסור לפתחה משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכן אמרו בירושלמי דמאי פ"ז ה"ז באגוזי פרך של תרומה שנתערבו דאסור לפצען, אף דהכהן יפתח את החבית ויפצע את האגוזים, ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ד מתרומות ה"ג, ובע"כ דכל מה שהתירו מכח הא דדרך כהנים לעשות כן, הוא רק כשהוא טוחן הכל ביחד, ומשא"כ בפתיחת חבית ובפציעת אגוזים דהוא עושה כן בכל אחד בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-479)
479. והיש"ש שם סימן נ"ז הק' עד"ז ע"ד הרא"ש, דבתערובת דיבש ביבש לא נעשה הכל נבילה, וע"כ כשהוסיף על ההיתר ה"ז מצטרף לבטל את האיסור, ובשערי ישר ש"ג פי"א כתב לישב, דד' הרא"ש הם בדימוע, דנעשה הכל כתרומה, וע"כ אם לא אמרינן חוזר וניעור, הי' בדין דלא יתעוררו החולין מאיסורם, ולא יצטרפו לבטל את התרומה, עכ"ד.

     אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרא"ש שם שהביא גם למה שאמרו בירושלמי בשלהי פירקין דכל איסורין שריבה עליהן בשוגג מותר, אלמא חזינן דבכל איסורין אמרינן מצא מין את מינו לעורר אף את ההיתר שכבר נאסר להתירו, כ"ש לעורר האיסור שהותר לצרפו עם האיסור השני וירבו על ההיתר ויאסרוהו, עכ"ד, והרי דאלמלי הא דאמרינן דחוזר וניעור, הי' בדין דאף בשאר איסורין שנתערבו בהיתר ולא הי' בו שיעור ביטול ואח"כ הוסיף על ההיתר, לא יתעורר ההיתר מאיסורו ולא יצטרף לבטל את האיסור. [↑](#footnote-ref-480)
480. ומקור לזה יש להביא ממש"כ הראב"ד בע"ז ע"ג א' דכזית חֵלב שנפל בשל ס' של היתר ולא נמוח כי אם חציו, כיון שהאסור קים שאם יפול לקדרה אחרת יאסר כחֵלב גמור, אם יפול עוד בקדרה זו זית אחרת של חֵלב ונימוחו שניהם יצטרפו שניהם לאסור את הקדרה, ולא נחשוב את הראשון כאלו נמוח כולו כבר קודם נפילת השני, שהרי מצאו בעיני' שעדיין ראוי לאסור במקום אחר משו"ה מצטרף עם האחרון, כדין התרומה, עכ"ל, והביאוהו הרמב"ן וש"ר שם, וצ"ע דמה מקום הי' להתיר בזה, עד שהוצרך הראב"ד ללמוד לזה מהא דתרומה שבטלה והוסיף עלי' חוזרת וניעורה מכח הא דאיכא דין הרמה ועדיין יש עלי' דין תרומה, הרי עדיין האיסור הוא בעינו ולא נתבטל כלל, ובע"כ דעיקר הא דלא אמרינן חוזר וניעור, הוא משום דכבר נקבע בשעת התערובת הראשונה דהאיסור בטל בתערובת זו, ובזה הוא דס"ל להראב"ד דאף כשעדיין לא נימוח האיסור, מ"מ כבר נקבע בשעת נפילתו דה"ה בטל בתערובת זו כשיהא נימוח בתוכה, וע"כ כל הא דכשנוסף איסור אחר הוא מצטרף לאסור, הוא רק משום דעדיין הי' בכח האיסור הראשון לאסור במקום אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-481)
481. ויש להוסיף, דעיקר דרך זו מתישבת טפי להרא"ש לטעמי' דכל שלא הוסיף על האיסור אף דעכשיו אין בכח האיסור לבטל את ההיתר, לא אמרינן דחוזר וניעור, וכמש"נ לעיל אות ד', וכל הא דאמרינן חוזר וניעור הוא משום דהוסיף על האיסור, ובזה י"ל דהצד דלא אמרינן חוזר וניעור, הוא משום דאכתי יש לנו לדון על האיסור הראשון בפנ"ע, וע"כ דמי להיכא דלא הוסיף על האיסור, דלא אמרינן חוזר וניעור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-482)
482. ובס' קובץ תשובות ח"ג סימן רצ"א נקט דעיקר נידון הרא"ש והרשב"א הי' בטעם הא דמותר לטחנם, והק' ע"ז דבמשנתינו לא מצינו דמותר לטחנם, עיי"ש, - והדברים צ"ע, דמפורש בד' הרא"ש דהא דקשיא לי' הוא דמ"ט שרינן כשטחנם ול"ה כאיסור שריבה עליו במזיד דאינו בטל, וע"ז הוא שכתב דהא דשרינן כשטחנם, הוא משום דאף לכתחילה מותר לטחון, וכמו שאמרו בירושלמי.

     ובקובץ תשובות שם הק' ע"ד הרשב"א דמותר לבטל איסור לכתחילה בתרומה שנתערבה מכח הא שהחמירו עלי' שאינה בטילה אלא במאה, דא"כ מ"ט תנן לעי מ"א דסאה תרומה טמאה שנפלה לפחות ממאה חולין וכו' ירקבו, ומ"ט לא יוסיף חולין ויבטלנו במאה וא', עכ"ד, והדברים תמוהים, דאם אכן מכוון הרשב"א להתיר לבטל איסור לכתחילה בתרומה שנתערבה, הרי עדיפא הו"ל לאקשויי מהא דתנן בשלהי פירקין דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ואח"כ נפלו שם חולין וכו' אם מזיד אסור, והרי דאסור להוסיף על החולין ולבטל את התרומה.

     אך הדבר פשוט דמעולם לא התיר הרשב"א לבטל איסור לכתחילה בתרומה שנתערבה, ודבריו קיימי רק לגבי הא דשרי הכא כשטחנם והותירו, ול"ה כאיסור שריבה עליו במזיד דאסור, וע"ז הוא שכתב דהקילו חכמים בדין הביטול דתרומה, וזה דלא כמו שנקט הקובץ תשובות שם - ואמנם גם קולא זו שהקילו חכמים דל"ה כאיסור שריבה עליו במזיד דאסור, הוא רק כשטחנם, שלא הוסיף חולין מבחוץ, ובזה הקילו לחשוב כמו שהיו החולין מרובין בשעת נפילה, או כמו שריבה עליהן שוגג, אך כל שהוסיף חולין במזיד, ה"ז אסור, וכדתנן בשלהי פירקין, וע"כ אף אי נימא כמש"כ היד יהודה דד' הרשב"א באו לפרש טעם הא דמותר לטחון, מ"מ לא התירו חכמים אלא לטחון, אך להוסיף על החולין אסור. [↑](#footnote-ref-483)
483. וביד יהודה סימן צט סק"ו כתב די"ל דהא דעצמות האיסור אינם מצטרפין, הוא משום דגם העצמות אסורין, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א הי"ח, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א במשמה"ב שם שנראה להדיא דהעצמות אין בהן איסור כלל, וגם לא נתישב בזה הא דקליפין וטנופת של איסור אין מצטרפין, אף דלי"ב איסור כלל, וכדתנן לקמן פי"א מ"ה דהמורסן מותר. [↑](#footnote-ref-484)
484. וד"ז מתישב היטב לדעת הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א דדין ביטול בס' הוא שיעור ביטול בעוצם מיעוטו, אך לדעת ש"ר דהוא שיעור דביטול הטעם, לכאו' אין לנו לדון כלל אם העצמות הוו בכלל התערובת או לא, אלא אם הטעם מתפשט אף בעצמות, שפיר הן מצטרפין לבטל, ואם אין הטעם מתפשט בעצמות, אינם מצטרפין לבטל, אך לדעת הסוברים דל"מ טעימת קפילא להתיר בפחות מס', י"ל דכבר נקבע שיעור ביטול בס', ויש לנו לדון אם הוו העצמות בכלל התערובת. [↑](#footnote-ref-485)
485. והרשב"א שם כתב ע"ז, ז"ל, ואע"פ שלגבי ליטרא קציעות שנדרסה על פי חבית פלוגתא דר"א ור' יהושע דר"א אמר רואין כאלו הן פרודות והתחתונות מעלות את העליונות ור' יהושע אומר אם יש שם מאה פומין יעלו ואם לאו לא יעלו, הדברים עתיקין וצריכין ידי אומן עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו להקשות, דכיון דקי"ל התם כר' יהושע דאין התחתונות מעלות את העליונות, כיון דאין התחתונות בכלל הספק, וכמש"כ בתוה"ב בית ד' שער ב', וא"כ מ"ט הכא קליפין מצטרפין לבטל, אף שאינם בכלל הספק. [↑](#footnote-ref-486)
486. אמנם הרא"ה בבדה"ב בית ה' שער ו' סו: כתב דהא דעצמות דהתירא מצטרפין לבטל, הוא מפני שהאיסור מתפשט גם בהם ונבלע מקצתו בהם והוא חסר ממדתם, וזה לטעמי' בכ"ד, דדין ביטול בס' הוא מכח שהאיסור מתפשט בהשוי' בכל הס', - ועי' עוד בחי' הריטב"א בחולין צ"ח ב' שהביא בשם הרא"ה, דכל הא דעצמות האיסור מצטרפין לאיסור, הוא בעצמות שיש בהן מוח דהן אסורין, והריטב"א שם הק' ע"ז מהא דמדמי בירושלמי דין קליפי איסור לדין עצמות דאיסור, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-487)
487. ועמש"נ לעיל שם אות ז' ואילך במשה"ק הפרי תואר בסימן צ"ט סקי"ב ממשנתינו ע"ד הרמב"ם דס"ל דכשנפל מן המדומע למקום אחר, אין החולין שנפלו מן התערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ומ"ש מהכא דאף החולין שהיו בתערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ועיי"ש במש"נ בזה. [↑](#footnote-ref-488)
488. והרשב"א בתוה"ב בית ה' שער ג' לב. כתב דה"נ הוא אסור למי שנתבטל בשבילו, וכתב כן בדעת הרמב"ם, וכ"כ הטור בסימן צ"ט, והכס"מ שם עמד דבד' הרמב"ם לא נתפרש ד"ז, ועיי"ש במש"כ בזה, וכ"כ בב"י שם, - והמהרש"ל בחולין פ"ז סימן נ"ט כתב, דכל הא דאסרינן למי שנתבטל בשבילו, היינו דוקא כשידע זה שנתבטל עבורו וניח"ל, אך אם לא ידע ממנו שרי לי' דה"ה כשוגג, והביאו הט"ז בסימן צ"ט סק"י, אך הפר"ח שם סקי"ג נחלק ע"ז, ושורש הפלוגתא בזה הוא אם הא דאסרינן למי שנתבטל עבורו, הוא משום דקנסינן לזה שנתבטל עבורו, או דהוא משום דקנסינן למבטל עצמו שלא יועילו מעשיו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-489)
489. ובאמרי בינה הל' בב"ח סימן ט"ז הק' על טעמא בתרא דהרדב"ז דתרומה חמיר, דא"כ היאך למדו בביצה ד' ב' ממשנתינו דאין מבטלין איסור לכתחילה, הרי י"ל דדוקא באיסור תרומה דחמיר אין מבטלין לכתחילה, אך בשאר איסורים מבטלין לכתחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-490)
490. והנה הנובי"ת יו"ד סימן מ"ה כתב דאף לדעת התוס' דמדאורייתא מותר לבטל איסור לכתחילה, היינו רק בביטול דטעם, אף בביטול דיבש ביבש דהאיסור הוא בעין, ה"ז אסור מדאורייתא, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן שי"ט, - אך בד' הרא"ה בבדה"ב והרשב"א במשמה"ב שם מבו' דס"ל דגם ביטול דיבש ביבש תליא בפלוגתא זו, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח בסימן צ"ט סק"ח והפליתי שם סק"ו והפמ"ג במש"ז שם סק"ז, עיי"ש שנקטו דגם בההיא דנפלו ונתפצעו תליא בפלוגתא זו. [↑](#footnote-ref-491)
491. ובד' הפר"ח שם סקי"ב מבו' גדולה מזו, דאף אם הא דאין מבטלין איסור לכתחילה אינו אלא מדרבנן, מ"מ כיון דקודם הביטול הי' זה אסור מדאורייתא, הוי זה כמידי דאורייתא דקי"ל דקנסו בזה שוגג אטו מזיד, וכל הא דשרינן במבטל איסור בשוגג, הוא דוקא בכה"ג שכבר הי' בטל מתחילה מדאורייתא, והפליתי שם תמה ע"ז, דמה לי דקודם הביטול הי' זה אסור מדאורייתא, הרי מ"מ כיון דהאיסור לבטל אינו אלא מדרבנן, הוי זה ככל איסור דרבנן דלא קנסו בו שוגג אטו מזיד, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-492)
492. וצ"ע בד' הכס"מ שכתב דיש ללמוד מד' הרמב"ם דאין לאסור בשוגג, כיון דלא שייך קנס בעושה בשוגג, וצ"ע דהרי קי"ל דבדאורייתא קנסו שוגג אטו מזיד, והרי דשפיר שייך קנס אף בעושה בשוגג אטו מזיד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-493)
493. אך צ"ע בזה, דהנה הראב"ד וש"ר כתבו דהא דקי"ל דבביטל איסור בשוגג מותר, הוא משום דקי"ל כר' יוסי ור"ש דאמרו דבשוגג יעלו, והנה הרי דברי ר' יוסי ור"ש הם בנפלו ונתפצעו, דכבר נתבטל מעיקרא מדאורייתא, ואין ללמוד מדבריהם להתיר בשוגג, אלא בגונא דאין האיסור אלא מדרבנן, וכדקי"ל דבדרבנן לא קנסו שוגג אטו מזיד, ומנ"ל דאף בגונא דהאיסור הוא מדאורייתא לא קנסו בזה שוגג אטו מזיד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-494)
494. והנה הרדב"ז בפ"י מתרומות ה"ב כתב דגם שיעור סיכה הוא בכזית, וכ"ז הוא לדעת הרמב"ם דשיעור שתי' בכזית, אך לגיר' הגר"א דשיעור שתי' הוא ברביעית, לכאו' אף סיכה היא ברביעית, ויש מקום לומר, דאם אכילה בכזית ושתי' ברביעית, והוי השיעור בכל דבר כפי חשיבותו, הרי דבסיכה י"ל דהוא שיעור אחר ואינו ברביעית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-495)
495. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ד נקט בפשיטות דליכא דינא דאין שתי' פחותה מרביעית, עיי"ש, אך מ"מ נקט שם בריש דבריו דמשקין האסורין שיעורם ברביעית, משום דחשיבות החפצא דמשקה הוא ברביעית, אך בד' הראשונים בכ"ד מצינו דדינא הוא דאין שתי' פחותה מרביעית, והוא בפי' רשב"ם בפסחים ק"ח ב' בד"ה אחד חי, ובפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' א', וכתב דהוא בכלל השיעורין מהלמ"מ, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ג, ובמחז"ו הל' פסח סימן נ"ז, ובשבה"ל ברכות סימן קנ"ח.

     ויש להוסיף, דהנה הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב כתב דחיוב ברכה אחרונה בשתי' הוא ברביעית, אך בד' התוס' בכ"ד ברכות ל"ט א', מ"ט א', יומא ע"ט א', סוכה כ"ו ב', מבו' דפשיטא להו דאין שיעורו ברביעית, ונסתפקו אם שיעורו בכזית או בכביצה או במלא לוגמיו, ונראה מזה דס"ל דליכא דינא כלל דאין שתי' פחותה מרביעית, - ועי' עוד בפסקי ריא"ז בשבועות פ"ג ה"ב שכתב בשם הרי"ד דבנשבע שלא אשתה ושתה שיעורו הוא במלא לוגמיו, והריא"ז שם נחלק ע"ז וכתב דשיעורו הוא ברביעית, וכמש"כ הרמב"ם, ונראה דהוא משום דס"ל דשיעור שתי' בעלמא הוא במלא לוגמיו, ומה"ט לענין כוס של ברכה סגי בשתיית מלא לוגמיו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-496)
496. ועיי"ש שכתב לדקדק מד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ד דגם שיעור שתיית יין של ערלה וכלאי הכרם הוא ברביעית, וכן דקדק המנ"ח במצוה קמ"ח, והביא מתשו' פנים מאירות ח"ב סימן קל"ו שנקט בפשיטות דשיעורן הוא בכזית, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בספ"י ממאכ"א שסתם בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-497)
497. והבית אפרים והמנ"ח שם עמדו מכ"ד שמצינו בד' הרמב"ם דשיעור שתי' הוא בכזית, והוא באיסור דם, שכתב הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"א דשיעורו בכזית, אך הרמב"ן בע"ז ס"ו א' כתב דשיעורו הוא ברביעית משום דהוי משקה, (וכ"ה בנוס' הגמ' שלפנינו ביבמות קי"ד ב', והאחרונים נתחבטו הרבה בזה אך באמת בכת"י שם הגיר' בכזית, וכ"ה בגמ' בכ"ד, ואכמ"ל), וכ"כ בפ"ט ממאכ"א ה"א באיסור בב"ח דאף החלב שיעורו בכזית, והוא נלמד מסוגיית הגמ' בחולין ק"ח ב', וכ"ה מבו' בדבריו בפי"א ממעה"ק ה"ב וה"ד באיסור אכילת עולה ואכילת קדשים קודם זריקה, דשיעור משקין הוא בכזית, וכן נראה בדבריו בפ"א מחו"מ ה"א דהמחה את החמץ וגמעו שיעורו בכזית, וכ"ה בתוספתא דפסחים פ"א ה"י, וכ"ה מבו' בד' רש"י בפסחים מ"ד א' ועוד מקמאי שכתבו דשכר המדי שיעורו בכזית, (וגם בכותח המדי אמרו בגמ' שם דשיעורו בכזית, אך י"ל דכותח חשיב כדרך אכילה, וצ"ע), ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-498)
498. וגדולה מזו כתב בפי' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"י, דכל הא דהוי הצירוף בכדי שתיית רביעית, הוא רק במקום דהוי שיעור האיסור בפחות מרביעית, כאיסור שתי' ביוהכ"פ דהוי במלא לוגמיו שהוא פחות מרביעית, וכהמחה את החמץ דשיעורו בכזית, ובשתיית דם דשיעורו בכזית, וכשתיית משקין של תרומה דשיעורן בכזית, אך בפסול גוי' דהוי שיעורו בחצי פרס דהיינו רביעית, אין לשער בכדי שתיית רביעית, וע"כ הוא דשיעורו בכדא"פ וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"א, אך המ"מ בפ"ג משביתת עשור ה"ד, והרדב"ז בהל' מאכ"א פי"ד ה"ט, והכ"מ בהל' תרומות שם, כתבו טעמים אחרים בזה, ועי' גם במהר"י קורקוס בהל' תרומות שם שדן לפרש כן, וכעי"ז כתב בס' שארית יהודה למהרי"ל אחי בעל התניא סימן ט"ו בשם אחיו, עיי"ש.

     אך צ"ע ע"ז ממש"כ הרמב"ם בהל' מאכ"א שם דגם באיסורא דסתם יינם דהוא ברביעית, הוי שיעור הצירוף בכדי שתיית רביעית, ועמד ע"ז בערול"נ כריתות י"ב ב', ועיי"ש מש"כ בזה.

     ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא במש"כ בס' תוספת יוהכ"פ יומא פ' ב', דלדעת הרמב"ם שיעור הצירוף בשתי' לברכה אחרונה הוי בכדי שתיית רביעית, וכן נקטו הפוסקים באו"ח סימן ר"י, אך לד' רבינו מנוח והמהר"י קורקוס אין הדין כן, וכמש"כ כן בס' שארית יהודה ובערול"נ שם, ויש להעיר עוד, דלמש"כ באו"ש פ"ה מנזירות ה"ד בסו"ד בדעת הרמב"ם, דבהנך דכתיב בקרא שתי' הוי שיעור צירופן בכדא"פ, ורק בהנך דכתיב בקרא אכילה, הוי שיעור הצירוף בכדי שתיית רביעית, לכאו' הדין נותן דלענין ברכה אחרונה הוי שיעור הצירוף בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-499)
499. ובאמת הרמב"ם בפ"י מתרומות השמיט להך דינא דאכילה ושתי' אין מצטרפין, וי"ל דהוא משום דס"ל דלא קי"ל כהתוספתא בזה, אלא קי"ל כתלמודין דכל הא דהאוכל והשותה אין מצטרפין הוא רק כשלא שוו בשיעורייהו, - ויש לציין בזה לד' המג"א בסימן ר"י סק"א דמשמע קצת מדבריו דאיכא דין בפנ"ע דאכילה ושתי' אין מצטרפין, ואי"ז משום דלא שוו בשיעורייהו, וכ"נ בפמ"ג שם ובשעה"צ שם סק"א שפירשו בדבריו, אך בס' גן המלך סימן כ"א כתב, דכל הא דאכילה ושתי' אין מצטרפין לברכה אחרונה, הוא משום דלא שוו בשיעורייהו, וכן האריך בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן ע"ה. [↑](#footnote-ref-500)
500. אך הריטב"א ביומא ע"ו ב' וביבמות ע"א א' וב"מ נ"ד ב' כתב דסיכה דתרומה אסורה מן התורה מרבויא דקרא, אף דבעלמא ל"ה סיכה כשתי' מדאורייתא, וכ"ה מבו' גם בדבריו בע"ז ט"ו א', ועיי"ש שכתב דילפינן לה מדכתיב גם לרבות את הסיכה, ובב"מ שם כתב דהכי ילפינן לה בספרי, ולא נמצא לפנינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-501)
501. ויש להוסיף דכ"ה מבו' גם בד' הר"ש והרא"ש במע"ש פ"ב מ"א שכתבו בהא דתנן התם דמע"ש ניתן לסיכה, דבפרק בתרא דיומא ילפינן מקרא דסיכה בכלל שתי', עיי"ש, ומבו' דעיקר הילפותא מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו היא מד"ת, וזה מתישב עם משמעות דבריהם במשנתינו דהא דהסך חייב קרן וחומש הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-502)
502. ועיי"ש שכתב ללמוד לזה גם מד' הרמב"ם בפ"ו ובפ"ז מתרומות שלא הזכיר להדיא לאיסורא דסיכת תרומה בזר ובטמא וערל, ולא הביאו אלא בפ"י שם לענין חיוב קרן וחומש, ואך שנרמז גם איסורו לזר וערל בדבריו בפי"א שם ה"ז וה"ח, והתם לא איירי כלל מדין איסור זרות וערלות, אלא מדיני קיום מצות תרומה שניתנה לאכילה ולשתי' ולסיכה, - ומזה נלמד דהך דרשא דולא יחללו לא נאמרה כלל לענין האיסורין של תרומה, רק לענין דין תשלומי קרן וחומש, ובזה הוא דמרבינן לסך כשותה, אבל האיסורין של תרומה הוו ככל איסורי תורה דאיסורן רק על מעשה אכילה, וסיכה אינה כאכילה לענין זה, ואין בסיכה דתרומה לא לאו ולא מלקות, והא דאסור לסוך זר וטמא וערל בשמן של תרומה, הוא משום דמהך קרא ילפינן דגם על סיכה איכא חלות שם זרות, מדמחייבינן עלה קרן וחומש, וכיון דשם זרות עלה, ממילא דאסורה באיסור חפצא משום דין קיום מצותה שניתנה לאכילה ושתי' וסיכה בתורת תרומה ולא לזרים וערלים וטמאים, וזהו שכתבו הרמב"ם בהדי הדינים של החפצא של תרומה ודין קיום מצותה, ולא נקטי' בהדי הלאוין של זרות וטומאה וערלות, דלענין הלאוין אין סיכה בכלל אכילה, ואיסורה רק משום לתא דחילול החפצא של תרומה. [↑](#footnote-ref-503)
503. אך בל' הגרי"ז שם בסוד"ה מאד אין נראה כן, עיי"ש, וגם לכאו' זה נסתר ממש"כ שם בד"ה ועיין במה שאמרו בכריתות ז' א' דכהן שסך בשמן של תרומה בן בתו ישראל מתעגל בו ואינו חושש משום דכיון דחללי' הא אתחיל, היינו רק בסיכה דכל עיקר איסורה הוא משום לתא דהחפצא וחילול התרומה, אבל לענין אכילה י"ל דגם אח"כ עכ"פ שם תרומה בה וזר האוכלה חייב, "כיון דאיסורה משום לתא דזר האוכלה ולא משום חילול התרומה", וכל ששם תרומה בה יש בה איסור זרות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-504)
504. ובדבריהם מבו' דכל סיכה שאינה של תענוג מותרת ביוהכ"פ, אך הר"ח ביומא ע"ח א' הביא מירושלמי דאף סיכה שאינה של תענוג אסורה ביוהכ"פ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ט, ולדעתם לא הותרה סיכה ביוהכ"פ אלא במקום חולי או צער. [↑](#footnote-ref-505)
505. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפירות שביעית ניתנו לאכילה ולסיכה משום דהוי כשתי', ואפ"ה למלוגמא אסור משום דלאכלה אמר רחמנא ולא למלוגמא, וצ"ע, דלכאו' הא דפירות שביעית לא ניתנו למלוגמא הוא משום דאי"ז שוה לכל נפש והו"ל כהפסד, והיאך נלמד מזה דסיכה שאינה של תענוג לא חשיבא כשתי', ועי' באמרי בינה תרומות סימן י"א שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-506)
506. ובשעה"מ ספ"א משביתת עשור כתב להיפך, דהא דבעינן ביוהכ"פ לקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, הוא משום דמהך קרא יש ללמוד לאסור אף סיכה שאינה של תענוג, וזה לדעת הרמב"ם שם פ"ג ה"ט דאף סיכה שאינה של תענוג אסורה ביוהכ"פ, ולא הותר אלא לחולה ולמי שיש לו חטטין. [↑](#footnote-ref-507)
507. והיינו דאף דבטבל ודאי דאסור לסוך אף סיכה שאינה של תענוג, שהרי אסור אף לסוך כלים, כמבו' במתניתין בפ"ק דדמאי מ"ג, מ"מ בדמאי שהתירו בכל הנאה של כילוי ולא אסרו אלא באכילה, הרי דהא דאסור לסוך הוא משום דסיכה כשתי', ולא אסרו בזה בסיכה שאינה של תענוג. [↑](#footnote-ref-508)
508. אך י"ל, דדוקא באיסור סיכה בטבל שהוא נלמד מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, הוא שהתירו סיכה שאינה של תענוג, אך איסור סיכה בתרומה הנלמד מקרא דולא יחללו, הוא אף בסיכה שאינה של תענוג, אך לא משמע כן בסוגיית הגמ' בנדה ל"ב א' שאמרו דהא דאין סכין טמא בשמן של תרומה הוא מקרא דולא יחללו או מקרא דותבא וגו', ומשמע דליכא נפ"מ אם ילפינן לה מקרא דולא יחללו או ילפינן לה מקרא דותבא וגו', וי"ל. [↑](#footnote-ref-509)
509. אך בתוס' אנשי שם תמה בזה, דכיון דאף אם אכל תרומה שלו שקנה או שירש מחויב לשלם קרן וחומש, הרי בע"כ דהתשלומין אינו משום גזל השבט, אלא בשביל שהתרומה נתחללה לזר צריך לשלם דבר אחר שיאכל לכהן, וא"כ איך שייך לומר שישלם תרומה שלו, הרי בזה לא יצא אלא יד"ח גזל, אבל לא עוון אכילת התרומה לזר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-510)
510. והתוס' ותוס' הרשב"א בכתובות שם כתבו דרק חיוב ההפרשה הוי כפרה, אך חיוב הנתינה אינו כפרה, והוכיחו כן מהא דתנן ביבמות צ"ט ב' בספק כהן דאם אכל תרומה אינו משלם קרן וחומש, ולא מחייבינן לי' בכפרה מספק, ובע"כ דהכפרה היא בהפרשה, והא דתנן דאינו משלם קרן וחומש, היינו דאף דהוא צריך להפריש, מ"מ א"צ ליתן לכהן, ועיי"ש שכתבו לפ"ז, דהא דתנן הכא דאין הכהן יכול למחול, היינו לענין שלא יהא צריך להפריש, אבל לאחר שהפריש יכול למחול לו שיהא שלו, עכ"ד.

     ויש להסתפק אם דברי התוס' קיימי כדעת ראב"ש שהביא הר"ש דהפרשתו מקדשתו, וע"כ הויא עיקר הכפרה בהפרשה, ויכול הכהן למחול על חיוב הנתינה, או דאף לדעת רבי דנתינתו מקדשתו, היינו רק היכא דאיכא חיוב נתינה, אך כל שמחל הכהן על חיוב הנתינה, ה"ז מתקדש בהפרשה, וכמש"נ כן להלן אות כ"ט ואות ל' בדעת הריבמ"צ והרמב"ם, ובכה"ג איכא כפרה בהפרשה עצמה, ולפ"ז נימא דגם בספק כהן, כיון דדינא הוא דהמע"ה וא"צ ליתן, ה"ז מתקדש בהפרשה, והרש"ש שם צידד כדרך בתרא, עיי"ש, - ולכאו' יש להוכיח דד' התוס' קיימי כמ"ד דהפרשתו מקדשתו, דבל' התוס' משמע דאם הפריש תשלומי תרומה ואח"כ מחל הכהן, מהניא מחילתו, ואי נימא דלעולם נתינתו מקדשתו, ואך דכל דליכא חיוב נתינה ה"ז מתקדש בהפרשה, לכאו' כ"ז הוא כשמחל הכהן ואח"כ הפריש, אך אם הפריש ואח"כ מחל הכהן, הרי דכיון דבשעת ההפרשה לא חיילא ע"ז קדושת תרומה, לא יועיל מה שמחל לו אח"כ דתחול ע"ז קדושת תרומה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-511)
511. אך בדעת התוס' צ"ל, דהא דבגוזל את חבירו והודה יכול למחול, הוא כמש"כ בחזו"א ב"ק סימן כ' סקי"ז, דעיקר חיוב הגזלן הוא תשלום הגזילה, אלא דתשלום זה אחר שנשבע הוא כפרה ג"כ, והלכך מצי מחיל חיוב הגזיל, וכל שפקע חיוב גזילה ממילא אין כאן תשלום כפרה, שלא אמרה תורה כפרה אלא בזמן דאיכא חיוב תשלום גזילה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-512)
512. ויש להוסיף, דהר"ש לקמן מ"ב כתב דהא דבת ישראל שאכלה תרומה ונשאת לכהן משלמת קרן וחומש, הוא נלמד מ"הגזה"כ" דבעינן דבר הראוי להיות קדש, ומשמע דהא דבעינן דבר הראוי להיות קדש הוא גזה"כ בעלמא, ונראה מזה דחיוב התשלומין הוא משום גזילה, וע"כ לא הי' לנו להצריך דבר הראוי להיות קדש, וגזה"כ הוא דמכח הגזילה הוא מתחייב לשלם בדבר הראוי להיות קדש. [↑](#footnote-ref-513)
513. ובקה"י פסחים סו"ס כ"ח כתב לישב, דדעת הר"ש דגם באוכל תרומת עצמו איכא לתא דגזל, דבנוגע לדיני אכילה זיכתה התורה רק לכהנים, ונהי שנפלו לו מבית אבי אמו כהן והוא שלו בדין ממון, היינו שיכול למכרה לכהן, אבל מ"מ זכות אכילה יחדתו תורה לכהננים גם כשהוא ממונו דישראל, ועיקר איסור אכילה לזרים שאסרו תורה הוא מפני דאכילת התרומה שייכת לכהנים, וע"כ כל שאכלה ישראל יש בזה משום לתא דגזל שנטל מה ששייך לכהנים, עכ"ד, ועד"ז ראיתי בשם הגר"נ זצ"ל, וייסד דבריו ע"ד הרשב"א בנדרים י"ב א' שפירש בהא דתרומה חשיבא כדבר האסור, ז"ל, דאע"ג דצריך לקרות להם שם מ"מ לאו כקרבן הם כיון שהם מותרים אפי' למקנת כספו של כהן, אלא הרי הם כנכסי כהן ונכסי בניו ובנותיו, אלא שלא זכה אותם רחמנא לאכלו אלא לכהן ולבני ביתו ודבר האסור הוא, עכ"ל, והרי דעיקר האיסור דתרומה לזרים, הוא משום דזכות אכילת התרומה היא לכהנים. [↑](#footnote-ref-514)
514. ועיי"ש שפירשו דזהו מה שאמרו בפסחים ל"ב א' דאף למ"ד דלפי מדה משלם מ"מ כל דמעיקרא שויא ד' והשתא שויא זוזא משלם ד' דלא גרע מגזלן, והיינו דלהנאתו של הקדש אמרו ולא לגריעותו, וכל היכא שההקדש מפסיד לפי דמים משלם, ומבו' מדבריהם דאין מכוון הגמ' דאף דמשום תשלומי תרומה א"צ לשלם אלא לפי מדה, מ"מ צריך לשלם לפי דמים מדין גזילה דעלמא, אלא מכוון הגמ' הוא דחיוב תשלומי תרומה עצמו לא גרע מחיוב דגזלן, דכיון דחיוב דתשלומי תרומה הוא לשלם להקדש את מה שגזל ממנו, לא גרע חיוב זה מכל גזלן דמשלם לפי דמים, ולא נתחדש הא דמשלם לפי מדה אלא להנאתו של הקדש. [↑](#footnote-ref-515)
515. וזה מתישב עם מש"כ התוס' בשבת ס"ח ב' ד"ה כ"ש שהוספת, וס"ט ב' ד"ה אמר קרא, דר' יוחנן ס"ל כמונבז, אך בפי' ר"ח שם מבו' דבהך מילתא לא ס"ל לר' יוחנן כמונבז, ועמד ע"ז השפ"א שם. [↑](#footnote-ref-516)
516. ובחי' הריטב"א שם כתב, דאף לרבא דמיתה במקום כרת עומדת, מ"מ אין דינו ככרת לגמרי, דבהזיד בכרת ושגג בלאו אינו חייב קרבן לדעת ר' יוחנן, כיון דכרת חמור וראוי שלא יהא הלאו כלום עמו, אך בהזיד במיתה ושגג בלאו ה"ה חייב חומש, עיי"ש, והראש יוסף שם כתב לדון כן מטעם אחר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-517)
517. אך למש"כ המהרא"פ דמזיד בחלב ושוגג בקרבן, היינו דהי' שוגג בחיוב הקרבן, הרי דהא דמדמי לה מזיד בתרומה ושוגג בחומש, היינו שהזיד באיסור האכילה ושגג בחיוב החומש, וי"ל דרק בזה הוא דפטר ר"ז, דלא חשיב ככל אכילתו בשוגג, כיון דלא שגג באיסור האכילה, אך כל שהזיד בלאו ושגג במיתה, י"ל דמודה ר"ז דהוא חייב חומש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-518)
518. ובס' מנחת אריאל בשבת שם הביא כן מהאו"ש בפ"ו מתרומות ה"ו, שכתב דמקורו של הרמב"ם ברפי"ט מסנהדרין דזר חייב מיתה על אכילת תרומה טמאה, היא מהא דתנן הכא דחייב חומש אף על אכילת תרומה טמאה, ואם לא הי' זר חייב ע"ז מיתה, ל"ה חייב ע"ז חומש, דחיוב חומש בא על המיתה, אך מה שהביא כן מהשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח (ד"ה גרסינן), אינו בדקדוק, דהשעה"מ שם לא אתי עלה מכח מה שאמרו דכל ששגג במיתה חייב, אלא מכח הא דאמר רבא דחומש במקום קרבן קאי, וא"כ כמו שאין חייבין קרבן על לאו גרידא, ה"נ אין חייבין חומש על לאו גרידא, (והביא שכתב כן הפרד"ר בדרך מצוותיך ד"ע ע"ג), והאו"ש כתב לפ"ז, דלדעת הרמב"ם דאיכא חיוב תשלומי תרומה בסיכה מדאורייתא, בע"כ דחייבין ע"ז מיתה, ונת לעיל אות י', - ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ן בשבת צ"א א' בשם רבינו שמואל, דאין זר חייב מיתה על אכילת תרומה טמאה, ולפ"ז הרי דמהא דחייב חומש על אכילת תרומה טמאה, מוכח דאיכא חיוב חומש אף במקום שאין חייבין ע"ז מיתה. [↑](#footnote-ref-519)
519. ועיי"ש שכתב להוכיח כיסוד דברי הגרי"ז דחיוב תשלומי תרומה אינו משום איסור זרות, מהא דבעינן קרא למעוטי דהמזיק תרומה אינו חייב בקרן וחומש, אף דליכא איסור מיוחד במזיק תרומה, ובע"כ דחיוב תשלומי תרומה אינו משום איסור זרות, אלא משום חילול והפסד החפצא, - ועי' עוד במנ"ח מצוה רפ"א שכתב דהאוכל תרומה שלא כדרך אכילה, חייב בקרן וחומש, אף דאין חייבין ע"ז מלקות. [↑](#footnote-ref-520)
520. וכמש"נ לעיל בהערה להוכיח מדעת רבינו שמואל דאין זר חייב מיתה על אכילת תרומה טמאה, - ובקה"י שבת סימן ל' הביא להוכיח כן עוד מסוגיא דיבמות פ"ו א' דדריש למטע מע"ש ממיתה מדכתיב בו, ולמעטו מחומש מדכתיב עליו, וכ"ה במנחות ע"ז ב' בדין תרומת לחמי תודה דאיכא תרי קראי למעטם ממיתה ולמעטם מחומש, וכ"ה בחולין קל"ו א' בדין ראשית הגז, והרי דאינם תלויים זב"ז, דאל"כ כיון דאיתמעט ממיתה ממילא ליכא חומש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-521)
521. ולפי דבריו י"ל, דכל שהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, כיון שהי' עליו לחוש שמא הוא תרומה, חשיב כמזיד, ואינו חייב בחומש, ורק כשלא הי' מסופק בשעת אכילתו דהוי שוגג גמור, ואך דאתינן לפטרו מכח הא דגם אם הי' יודע שהוא איסור לא הי' פורש ואינו שב מידיעתו, הרי דכל דאם הי' יודע שתרומה ודאי היא הי' פורש, חשיב כשב מידיעתו, וע"כ הוא חייב חומש. [↑](#footnote-ref-522)
522. ובאחיעזר שם כתב לתלות דין זה בפלוגתת ר"י ור"ל בשגג בכרת והזיד בלאו אם שמה שגגה, והביא מש"כ בזה בארצות החיים סימן א' סק"ז דבכה"ג אף לר"ל חשיב כשוגג, דאף דהספק אסור מדאורייתא, מ"מ אין בה לא לאו ולא כרת רק איסור בעלמא, וע"כ מיקרי שוגג, - אך לכאו' יש מקום לדון להיפך, דאף למ"ד דשגג בכרת והזיד בלאו שמה שגגה, היינו משום דכלל לא הזיד בהאיסור כרת, אף משא"כ בהזיד בספק, כיון שהי' דינו מדאורייתא לחוש שמא יש בזה איסור כרת, חשיב כמזיד אף לגבי הכרת. [↑](#footnote-ref-523)
523. והנהאמנם במש"כ תר"י דבכה"ג הוא חייב באשם תלוי, הוא שלא כדברי ש"ר, דבפירש"י בכריתות י"ז ב' ד"ה אכל אחד מהן, כתב דאם בשעת אכילה הי' לו ספק והזיד ואכלה מספק מזיד הוא ופטור, וכ"כ בשטמ"ק בכתובות שם בשם שיטה ישנה, דבכה"ג אינו חייב באשם תלוי, דאין אשם תלוי אלא בשוגג, וכעי"ז כתבו התוס' בכריתות שם בע"א ד"ה ספק אכל, דאם הי' יודע בשעת אכילתו שהוא ספק חלב אינו מביא קרבן, דאינו שב מידיעתו.

     אך נראה דאין ללמוד מדבריהם לנידו"ד, שהרי באמת עיקר ד' תר"י מחודשים, דאף דנימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כשוגג, מ"מ הי' מקום לומר דלא יתחייב בזה באשם תלוי, דכיון דאשם תלוי חיובו הוא על הספק, הרי דכל דהוי מזיד לגבי הספק, אינו חייב באשם תלוי, וצ"ל דס"ל, דחיובא דאשם תלוי הוא כל דאם אכל חלב הוא חייב חטאת, וע"כ כיון דלגבי ודאי חלב הוי שוגג, אף הוא חייב באשם תלוי, - וי"ל דבזה הוא שנחלקו רש"י ותוס', וס"ל דכיון דחיוב אשם תלוי הוא על הספק, הרי דלגבי זה הו"ל מזיד ואינו שב מידיעתו, אך שפיר י"ל דאם נודע אח"כ שהוא חלב ה"ה חייב חטאת, דכלפי חלב ודאי, הוי כשוגג, והוא שב מידיעתו, וכ"כ המרחשת ח"א סימן ל"ו סק"ח. [↑](#footnote-ref-524)
524. אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בד' המ"מ בפ"י מנז"מ ה"ה משמע להדיא, דאף בספק כפרה פטור מספק, ורק היכא דחייב ודאי בכפרה והספק הוא בשיעור חיובו ה"ה חייב מספק, עיי"ש, ולפ"ז י"ל בד' הרמב"ם בדין ספק תרומה, דאף אם תשלומי תרומה הוי כפרה, מ"מ אינו חייב מספק, וכ"כ הגר"ח פאלאג"י בס' חיים ומלך בהל' נז"מ שם, - אך בד' הקרית ספר בהל' נז"מ שם והיש"ש בב"ק פ"ד סימן ט"ז נראה להדיא שפירשו בד' הרמב"ם דבכל ספק כפרה הוא חייב מספק, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ דמש"כ הרמב"ם דבספק תרומה אינו חייב בקרן וחומש, הוא משום דתשלומי תרומה הוו כפרה. [↑](#footnote-ref-525)
525. אמנם הנה בצ"פ פ"א מערכין ה"א עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"י מנז"מ ה"ה בשור של ב' שותפין שהרג דכל א' משלם כופר שלם, אף דהוא איבעיא דלא איפשיטא בב"ק מ' א', והיינו משום דכופרא כפרה, וה"ה חייב בכפרה מספק, וה"נ בספק מעילה דכוותה הי' לנו לחייבו קרן וחומש, אך למש"נ לעיל בהערה מד' המ"מ דכל הא דמחייבינן לי' מספק, הוא רק משום דהוא חייב ודאי בכפרה, ניחא, ועיי"ש שכתב לדון דהא דאינו משלם קרן וחומש מספק, הוא משום דאינו מתכפר לו בתשלומין עד שיביא אשמו, ובפרט לדעת הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ה דאשמו קודם, וכיון דא"א לו להקריב האשם מספק, אף א"צ להפריש מספק, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

     אך בעיקר דבריו צ"ע, דשאני חיוב כופר דהוא משום כפרה, וע"כ הוא חייב מספק, אך חיוב מעילה דהוא ממונא ולא כפרה, וכמש"כ התוס' בכתובות ל' ב' ד"ה זר שאכל תרומה, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בפסחים כ"ט א' ד"ה מאן י"א, אינו חייב מספק. [↑](#footnote-ref-526)
526. ואמנם למש"כ הרשב"א בב"ק מ' א' דאף למ"ד דאין ממשכנין בכופר, היינו רק דיורשי הניזק אין ממשכנין, אך אם לא רצה לשלם בי"ד מגבין וממשכנין כשאר נזיקין דעלמא, לכאו' ה"נ הכא דכוותה, - עוד יש לדון, בגונא שאכל תרומה שזכה בה כהן, דאף דנימא דבחיוב הכפרה אין בי"ד נזקקין, מ"מ חיוב הממון הוי ככל חיובי ממון דבי"ד נזקקין לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-527)
527. ועיי"ש שהוסיף, דאף דאם אכל תרומת אחר, חייבין היורשים לשלם את הקרן מדין גזילה דעלמא, אך נפ"מ בהא דלי"ב לחיוב קרן וחומש דתרומה, דאין התשלומין נעשין תרומה, וא"צ לשלם מחולין מתוקנים. [↑](#footnote-ref-528)
528. ובדעת רבינו הלל צ"ל דמשנתינו ראב"ש היא, דאף תרומה שלא זכה בה כהן חייבין עלי' קרן וחומש, - והא דממעטינן מקרא דאין חייבין על התרומה שבטבל, י"ל דאיירי בטבל של כהן, ואזיל רבי לטעמי' דס"ל בקידושין נ"ח ב' דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, וכבר זכה הכהן בתרומה, ואפ"ה לי"ב חיוב קרן וחומש, משום דאין חייבין קודם הרמה. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך הנה הבית יעקב בכתובות ל' ב' כתב, דהא דתשלומי תרומה הוו לכהן, אינו משום תשלומין של גזל הכהן, אלא הוא משום דכשהפריש נעשין תרומה, והו"ל ככל תרומה הניתנת לכהן, עיי"ש, ולפי דבריו נראה, דאף למ"ד דטוה"נ ממון, א"צ ליתן את התרומה עצמה לבעלים, אלא צריך לשלם להם דמי טוה"נ. [↑](#footnote-ref-530)
530. ויש להוסיף מש"כ בפי' הרש"ס דהא דמשלם קרן לבעלים וחומש למי שירצה, ילפינן לה מדכתיב ונתן לכהן בפתח, דהיינו הבעל, את הקדש, קדש שאכל ולא החומש, עכ"ד, וכיון דמקרא ילפינן דתשלומי הקרן לבעלים, מסתברא מילתא דכ"ה מעיקר דין תשלומי תרומה, - וכ"ה מבו' מעיקר מה שהוצרך הרש"ס לפרש מנ"ל דאת הקרן משלם לבעלים ואת החומש לכל כהן שירצה, ואם הא דמשלם את הקרן לבעלים הוא מדין גזילה דעלמא, ובידו לשלם את הקרן מחולין מתוקנים לכהן אחר, ולשלם לבעלים את דמי התרומה, הרי פשיטא דאת החומש משלם לכל כהן שירצה. [↑](#footnote-ref-531)
531. ודמי לכל מתנות כהונה שהוא חייב ליתנם לכהן, ול"מ שימחול לו כהן אחד עליהן, משום דחיוב הנתינה אינו לדידי', ואינו בעלים למחול על חיוב זה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-532)
532. כן פירש המהר"א פולדא, וכן פירש המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות מ"ד, - אך הרש"ס פירש לד' הירושלמי בע"א, דלמ"ד דנתינתו מקדשתו לי"ב משום נותן תרומה לכהן ע"ה, כיון דלא נעשה תרומה קודם נתינתו, ולדידי' כל הא דנותן לחבר וכו', הוא רק כשזיכה תחילה לע"ה ע"י אחר, וכבר נתקדשה התרומה, ובכה"ג אסור ליתנה לכהן ע"ה, עכ"ד, והמהרי"ט אלגאזי שם תמה טובא על פי' זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-533)
533. ובקרית ספר פ"י מתרומות כתב, דהא דגזל תרומה מאבי אמו כהן ואכלה ל"מ לשלם לעצמו, אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא סגי בתשלומין לעצמו כיון שהיא שלו, ושפיר קרינא ונתן לכהן את הקדש כיון שהפרישה והרי היא תרומה למכור לכהנים, עכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-534)
534. ובירושלמי בפסחים פ"ב ה"ג תלינן בפלוגתייהו דין האוכל תרומת חמץ בפסח, ובפשוטו היינו, דלר' יוחנן דדין התשלומין לא תלי בדיני הממון, ע"כ אף דתרומת חמץ היא איסוה"נ ולא גזל כלום מן הכהן, מ"מ הוא משלם לשבט, ולר"ל דדין התשלומין תלי בדיני הממון, הרי דבאוכל תרומת חמץ דליכא בזה גזילת ממון מן הכהן, ה"ה משלם לעצמו. [↑](#footnote-ref-535)
535. ובד' המהר"י קורקוס בהל' תרומות שם בתחילת דבריו מבו' דמפרש, דמש"כ הרמב"ם דמשלם ליורש אחר, אי"ז מכח דינא דתשלומי תרומה, דדין תשלומי תרומה מתקיים שפיר אף כשמשלם לכהן אחר, אלא הוא משום דיני השבת גזילה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח מגזילה ה"ב דצריך להוציא הגזילה מתחת ידו, עכ"ד, וצ"ל לפ"ז דאף דדעת הרמב"ם בהל' גזילה שם ובפיהמ"ש בפ' הגוזל קמא דכל הא דצריך להוציא הגזילה מתחת ידו הוא רק כשהגזילה קיימת, מ"מ הכא בתרומה החמירו טפי דאף כשאכל את התרומה ואינה קיימת צריך להוציא מתחת ידו, וזה מש"כ המהר"י קורקוס שם דכאן החמירו יותר מפני שהיא תרומה, וצ"ע - אך לפ"מ דמסיק המהר"י קורקוס שם דד' הרמב"ם קיימי רק כשאכל את התרומה, אשר כ"ה בגיר' הרמב"ם שלפנינו, לא נתבאר בדבריו דהא דמשלם ליורש אחר הוא מדין השבת גזילה, עיי"ש, - ועי' עוד בד' המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות י"א במש"כ לתמוה ע"ד המהר"י קורקוס. [↑](#footnote-ref-536)
536. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דלדעת ר' יוחנן האוכל תרומת חמץ בפסח, משלם קרן לבעלים, לדעת הסוברים דאיסוה"נ הוו שלו, דאף דלי"ב חיוב תשלומין מצד דיני הממון, מ"מ מצד דין תשלומי תרומה הוא משלם לבעלים, וכתב לדון בזה, די"ל דדוקא בגזל מאבי אמו כהן דמעיקרא בשעת אכילה חל בי' חיוב ממון, ע"כ חייל דין התשלומי תרומה לבעלים, ואף כשמת ופקע דין הממון, אכתי הוי דין התשלומי תרומה לבעלים, אך באוכל תרומת חמץ דמעיקרא לא חל בי' חיוב ממון, שפיר י"ל דמשלם לכל כהן שירצה, ועוד, די"ל דכיון דליכא באכילה זו דין ממון, אין בזה כלל דין בעלים גם לענין תשלומי תרומה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-537)
537. והאמרי בינה שם העיר בזה, דא"כ מ"ט לא אמרו בכתובות שם דנפ"מ בהפלוגתא אם מיתה בידי שמים פוטרת מן התשלומין, הוא אם צריך לשלם את התשלומי תרומה לבעלים, - עוד ראיתי לתמוה בזה, דהנה מש"כ התוס' דהא דלא פטרינן מתשלומי תרומה למ"ד דמיתה בידי שמים פוטר מן התשלומין, הוא משום דהוי כפרה, צ"ל כן גם לדעת ר"ל דס"ל דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין, דהא דלא פטרינן מכח זה מחיוב תשלומי תרומה, הוא משום דהוי כפרה, ואי נימא דשפיר מהני קלב"מ לפטור מחיוב התשלומין לכהן זה, א"כ תיקשי לר"ל מהא דתנן הכא דמשלם קרן לבעלים, ובע"כ דל"מ קלב"מ לפטור מחיוב התשלומין לבעלים. [↑](#footnote-ref-538)
538. ולפ"ז נמצא לדעת ר"ל, דהאוכל תרומה שירש מאבי אמו כהן, א"צ לשלם לשבט, אלא משלם לעצמו, וכ"ה מבו' בפשוטו ממה שאמרו בירושלמי דדין מחל ואח"כ אכל תליא בפלוגתא דר"י ור"ל, וצ"ע דתיקשי לדידי' מהא דתניא בתוספתא פ"ז ה"ז דישראל שנתנו לו תרומה מבית אבי אמו ואכלה וכן לבע"ח בחובו וכן לאשה בכתובתה, משלם קרן וחומש לכהן חבר וחבר עונה אותן דמים, והרי דאף דאכל תרומת עצמו דמדיני הממון ליכא זכות לכהן כלל, מ"מ הוא חייב לשלם את הקרן לכהן, ואך דכיון דיש לו זכות בתרומה זו, ה"ה נוטל דמים מן הכהן.

     אמנם הנה המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות י"א הק' מד' התוספתא ע"ד ר' יוחנן, עיי"ש, ומשום שנקט דכל שנותן לכהן בעד דמים, אין מתקיים בזה חיוב הנתינה לכהן, ונראה מדבריו דמפרש דמה שאמרו בתוספתא דמשלם קרן לכהן חבר, אי"ז מעיקר דין התשלומין, אלא היינו דכיון דה"ז נעשה תרומה, ה"ה מוכרן לכהן בדמים, ואתיא שפיר כר"ל, ולפ"ז גם לא תיקשי מד' התוספתא על מש"כ התוס' בכתובות ל' ב' דהאוכל תרומת עצמו משלם קרן לעצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-539)
539. ועיי"ש שהוסיף, דכיון דהוא מ"ע אין קלב"מ פוטר, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי כיון דחובת הנתינה לכהן אינה מכח חיובו על האכילה, אלא אחר שנעשין התשלומין תרומה הו"ל ככל תרומה שניתנת לכהן, א"כ אין מקום כלל דמה שנתחייב מיתה בשעת האכילה, יפטרנו מחיוב הנתינה לכהן, - ומבו' מזה, דמש"כ דחיוב הנתינה לכהן הוא ככל נתינת תרומה מהפרשת כרי שלו, אי"ז חיוב שמתחדש בשעת ההפרשה, וכפשטות דבריו, אלא הוא מחיובי האכילה, דחיוב התשלומין שנתחייב בו בשעת האכילה, הוא לכהן, ככל מתנו"כ שניתנים לכהן, וע"כ כל הא דלא מיפטר מזה משום קלב"מ, הוא משום דל"מ קלב"מ לפטור ממ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-540)
540. ואין לומר דדין תשלומי תרומה מתקיים בקרן שמשלם הבעלים לכהן, וישלם לזה גם בתורת תשלומי תרומה, ואף דהוא חייב בתשלומין אלו מדין גזילה, מ"מ שפיר מתקיים בזה דין תשלומי תרומה, ככל אוכל תרומה שמשלם קרן לבעלים ומתקיים בזה דין תשלומי תרומה, אף דהוא חייב בתשלומין אלו גם מדין גזילה, דהרי מבו' בד' הרא"ש דלפי' זה הבעלים משלמין לכהן דמי תרומה, וא"צ לשלם חולין מתוקנים, - וגם דכיון דהבעלים אינם משלמין אלא חולין כשווי התרומה שאכלו, הרי נמצא דאינם משלמין כמידת התרומה, שהרי שווי החולין הוא יותר משווי תרומה, ואין מתקיים בזה דין תשלומי תרומה, עכ"פ למ"ד דלפי מדה משלם, ועמד ע"ז בס' לחם שמים, והובא בתוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-541)
541. וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בל' משנתינו, דמשמע דלר"מ אין הפועלים משלמין קרן כלל, ולרבנן הם משלמין קרן ואינם נוטלין מן הבעה"ב אלא דמי סעודתם, ולפ"ד המהר"י קורקוס הרי גם לרבנן הן נוטלין מן הבעה"ב את כל הקרן ששילמו, ואך דלר"מ צריך הבעה"ב לשלם להם יותר מן הקרן, וביותר צ"ע היאך זה מתישב במש"כ הר"ש בסו"ד דלר"מ צריך לשלם להם כל הקרן "והם לא יפסידו כלום בתשלום הקרן", והרי דלרבנן הם מפסידין בתשלום הקרן, דאין הבעה"ב משלם להם את כל הקרן ששילמו.

     ועיקר מש"כ המהר"י קורקוס דטורח תיקון סעודה מה לו לכהן בו, לכאו' כ"ז הוא אם הפלוגתא היא אם טורח הסעודה היינו הדמים שצריכים ליתן לפועל שיקח להם מן השוק, אך אם טורח הסעודה הוא תיקון האוכלין עצמם לאכילה, הרי לכאו' שפיר מחויבים הפועלים לשלם לכהן כדמי הפירות המתוקנים, וכאשר כן נקט בתוס' הגרע"א בפשיטות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-542)
542. אך בד' הגרע"א מבו', דשאני בזה חיוב הקרן מחיוב החומש, דחיוב החומש הוא חיוב בפנ"ע שמתחייבין על אכילתם, וע"כ שפיר חשיב שקיים בעה"ב את חיובו במה שנתן לו פירות אלו, אף שהן חייבין עליהן חומש, אך חיוב הקרן הוא כדין גזילה, ואף הא דהן צריכין לשלם כדמי חולין, הוא משום דהפירות שהן משלמין נעשין תרומה, וע"כ חשיב כמו שהן משלמין תרומה, וע"כ כל שהפועלים חייבין לשלם את הקרן, לא חשיב כלל דקיים בעה"ב את חיובו. [↑](#footnote-ref-543)
543. והרשב"א שם כתב דבדק אחר הנוסחאות שבתוספתא תרומות ולא מצא כן, אך לכאו' ט"ס נפלה בד' בעה"ע וצ"ל בירושלמי תרומות, והוא ד' הירושלמי שלפנינו. [↑](#footnote-ref-544)
544. ובדרך אמונה פ"י מתרומות בצה"ל ס"ק קנ"א הק' דהרי מיירי דגם בעה"ב הי' שוגג, מדאיצטריך לאשמועינן שהוא אינו חייב בקרן וחומש, וא"כ ל"ה מועיל שישאלוהו.

     ויש להוסיף בזה, דהנה אמנם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע להדיא דאיירי דהבעה"ב מזיד, עיי"ש, ולדעתו לא תיקשי דמאי קמ"ל דאין הבעה"ב חייב בקרן וחומש, דקמ"ל דאינו חייב מדין שליחות, וכמש"כ הרמב"ם דטעמא דמתניתין הוא משום דאין שלד"ע, אך בד' הריבמ"צ שכתב דטעם הא דהפועלים משלמין את החומש הוא מדכתיב כי יאכל ולא כתיב כי יאכיל, משמע דאיירי כשהבעה"ב שוגג, וע"כ אם הי' המאכיל חייב בתשלומי תרומה, הי' הבעה"ב חייב בקרן וחומש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-545)
545. אמנם י"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרמב"ם דהפועלים והאורחים הוו כשלוחיו של בעה"ב, לכאו' הי' מקום לדון, דאין לחשבם כלל כשלוחיו של בעה"ב, כיון שהן אוכלין לצורך עצמן, ועמד ע"ז המרחשת ח"א סימן מ"ד סק"א, אך באמת משנה ערוכה שנינו במעילה כ' א' בבעה"ב שנתן בשר לאורחים דבעה"ב מעל, והרי דחשבינן להאורחים כשלוחיו של בעה"ב לאכול.

     אך יש מקום לומר דכ"ז הוא במעילה, דל"ב שליחות גמורה, אלא כל דאיתעבידא שליחותי' חייב, וכמו שאמרו במעילה כ"א א', אך בחיוב תשלומי תרומה דבעינן שליחות גמורה, י"ל דכיון שהן אוכלין לצורך עצמן, לא חשיבי כשלוחיו.

     ולפ"ז י"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל, שפירש לההיא דנתן בשר לאורחים, דהמעילה היא באכילתם, והרי בגונא דהויא המעילה ע"י הנאה, כתבו התוס' במעילה כ"א ב' דבעינן שליחות גמורה, עיי"ש, ובע"כ דהאורחים חשיבי כשלוחיו של בעה"ב, וע"כ ה"נ הכא הי' לנו לחייב את בעה"ב מדין שליחות, וכל הא דאינו חייב הוא משום דאין שלד"ע, אך התוס' לטעמייהו דס"ל ההיא דנתן בשר לאורחים דהמעילה היא בהגבהתם, דאם היתה המעילה באכילתם, ל"ה בעה"ב חייב, דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ולפ"ז י"ל דהאורחים לא חשיבי כשלוחיו של בעה"ב, וכנ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-546)
546. אך הנה המרחשת ח"א סימן מ"ד סק"ב כתב לפרש דמש"כ הרמב"ם דאין שלד"ע הוא משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, וע"כ הוא דאין המשלח חייב אף דדעת הרמב"ם דבשליח שוגג יש שלד"ע, וכמש"כ המקנה בקידושין מ"ג א' בדעתו, עכ"ד אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הרמב"ם, דלהדיא בדבריו דהוא משום דבכל האיסורים אין שלד"ע, ובאמת מוכח מזה דדעת הרמב"ם דאף בשליח שוגג אין שלד"ע, ודלא כמש"כ המקנה בדעתו, וכבר הוכיח כן במשנה ראשונה. [↑](#footnote-ref-547)
547. ויש להוסיף לפ"ז, דהסך את חבירו בשמן של תרומה, חייב הסך בתשלומי תרומה, דאף דהוא עצמו ל"ה כשותה, מ"מ כיון דהוא עשה את חילול התרומה ע"י סיכה כשתי', ה"ה חייב בתשלומי תרומה, ומשא"כ בשאר איסורים, דאף אי נימא דיש בהן לדינא דסיכה כשתי', מ"מ הסך את חבירו אינו עובר באיסור זה, דשאר איסורי אכילה הוו על האוכל והשותה עצמו, והמאכיל ומשקה את חבירו אינו עובר. [↑](#footnote-ref-548)
548. ובזה מתישב משה"ק הקר"א במעילה שם, דלפמש"כ התוס' דאם נתן לתוך פיו של חבירו מעל, ולא שייך בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, א"כ הרי ודאי דה"נ אם שלח שליח להאכיל את חבירו, חייב המשלח, וא"כ אף אם שלחו להאכיל את עצמו נמי יתחייב המשלח, ומ"ט אמרינן בזה דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, עיי"ש בדבריו, - ולמש"נ ניחא, דדעת התוס' דהא דזה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן הוא משום דכל שהשליח נהנה במעשהו הוי זה מעשה דידי' ואינו מתייחס למשלח, וע"כ אף דבשלח שליח להאכיל לאחר חייב המשלח, מ"מ בשלחו להאכיל לעצמו פטור המשלח, דכיון דנהנה השליח אין מתייחס המעשה למשלח לחייבו עליו. [↑](#footnote-ref-549)
549. ועי' בקה"י מעילה סימן ט' שכבר עמד בזה בביאור ד' התוס', ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז למש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' בדינא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, דה"נ במתעסק בשבת כשהוא נהנה ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, ולא מיפטר אלא משום דין מלאכת מחשבת, והרי דהא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, אי"ז משום דעיקר החיוב הוא על ההנאה, ולי"ב לדינא דמתעסק, אלא הוא משום דכל שהוא נהנה חשיב זה כמעשה דילי' אף כשהוא מתעסק, ועד"ז הוא בדין שליחות, דכל דהשליח נהנה חשיב זה כמעשה דילי', ואי"ז מעשה דהמשלח. [↑](#footnote-ref-550)
550. אך י"ל דמה שנסתפקו התוס' דבמעילה לא אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הוא משום דחיובא דמעילה אינו כלל על ההנאה, אלא הוא משום גזילה, ויש לסייע לזה, מעיקר ד' התוס' שם, דמעיקרא פשיטא להו דאף במעילה אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ושוב נסתפקו בזה, עיי"ש, וכתב החמד"ש שם דהיינו דאחר שכתבו התוס' דבמעילה יש לחייב גם משום ההגבהה וא"צ לההנאה, ע"כ שוב נסתפקו דאך היכא דהחיוב בההנאה, מ"מ אין עיקר החיוב מכח מעשה ההנאה, וע"כ י"ל דל"ש בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, עכ"ד, וזה מתפרש כנ"ל, דמהא דחייב גם על ההגבהה, נלמד דחיוב מעילה הוא משום גזילה, וע"כ י"ל דאף בגונא דהויא הגזילה ע"י הנאה, לא אמרינן דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ולפ"ז י"ל דבתשלומי תרומה ס"ל להתוס' שם דאין חיובו משום גזילה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בכתובות ל' ב', וע"כ שפיר אמרינן בזה דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב. [↑](#footnote-ref-551)
551. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ הקר"א במעילה י"ח ב', דלפמש"כ התוס' דאם נתן לתוך פיו של חבירו מעל, ולא שייך בזה הא דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, הרי דה"נ אם שלח שליח להאכיל את חבירו, חייב המשלח, וא"כ הדין נותן דאף אם שלחו להאכיל את עצמו נמי יתחייב המשלח, ואין לומר בזה דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ועמש"נ בזה לעיל אות י"ג בהערה, וי"ל דבאמת מה"ט נסתפקו התוס' בקידושין דהמשלח חייב, וע"כ כ"ז הוא במעילה, אך בתשלומי תרומה אין המשלח חייב, דהרי בתשלומי תרומה ליכא חיוב על המאכיל וכמש"כ הריבמ"צ. [↑](#footnote-ref-552)
552. ומד' הגרע"א נראה שפירש דרש"י והר"ש פליגי בהך דינא, וכן פירש החזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף ל"ב סק"ד בדבריו, אמנם יש להעיר בזה, דהרי גם בפירש"י בב"מ שם פירש בהא דתנן ברישא דמשלם תשלומי כפל דמי תרומה, דהיינו דמשלם במעות דמי תרומה כמה שהיא שוה לימכר בשוק ודמי' פחותין משל חולין, וזה כד' הר"ש, ואף דבהא דתנן בסיפא דמשלם קרן וחומש מן החולין וקרן מדמי תרומה, פירש"י דהיינו דמשלם קרן וחומש מחולין מתוקנים וקרן במעות, ולא פירש דחלוקין הן גם אם משלם כדמי חולין או כדמי תרומה, הרי גם הר"ש פירש כן בסיפא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-553)
553. ושמא יש ללמוד מכ"ז, דבאוכל תרומה של חבירו, כיון שחייבתו תורה בחיוב תשלומי תרומה לבעלים, אינו מחויב גם מדין גזילה, ומה שאמרו בפסחים ל"ב א' דכל היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא לכו"ע כדמעיקרא משלם דלא גרע מגזלן, מבו' בד' הרמב"ן וש"ר בגיטין נ"ד א' שפירשו דלאו היינו דמדין תשלומי גזילה הוא חייב לשלם כדמעיקרא, אלא היינו דחיוב תשלומי תרומה עצמו לא גרע מחיוב תשלומי גזילה דמשלם כדמעיקרא, וע"כ כל דמדין תשלומי תרומה הוא נפטר בתשלומין אלו, אינו חייב טפי מהכי מדין גזילה, ?ויש מקום לדון בזה מדינא דהירושלמי באוכל תרומת הקדש דאינו חייב ב' פעמים, עמש"נ להלן אות י"ג?, וצ"ע אם יש מקום לומר כן, וביותר צ"ע, דהרי כבר נתחייב בחיוב גזילה בשעת הגבהה, והיאך יפקע ממנו חיוב זה כשאכל וחל עליו חיוב תשלומי תרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-554)
554. ואמנם פשוט, דבכה"ג אין כל התשלומין נעשין תרומה, דרק החולין שמשלם מדין תשלומי תרומה נעשין תרומה, אך מה שמוסיף ומשלם מדין גזילה דעלמא, אינו נעשה תרומה, וא"צ כלל לשלמו מחולין מתוקנים. [↑](#footnote-ref-555)
555. אמנם יש להעיר בזה, דלמש"כ התוס' בכתובות ל' ב' דהאוכל תרומה שירש מאבי אמו כהן, משלם קרן לעצמו, הרי בכה"ג הוי עיקר קיום התשלומין במה שהן נעשין תרומה, ואין מקום כלל לשום את התשלומין כפי שויים קודם שהם נעשין תרומה, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דה"נ בכל תשלומי תרומה הוא כן, - דכיון דחזינן דבאוכל תרומת עצמו הוי קיום התשלומין במה שהתשלומין נעשין תרומה, לכאו' אף באוכל תרומה של כהן הוא כן, דקיום התשלומין הוא רק ע"י מה שהתשלומין נעשין תרומה, ואין לנו לשום את התשלומין כפי שויים קודם שהן נעשין תרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-556)
556. ובזה מתישב מש"כ בפירש"י בגיטין נ"ד א' דהא דאכל תרומה טמאה ושילם חולין טהורין תשלומי תשלומין, הוא משום דלפי מדה משלם, והק' התוס' וש"ר דאף למ"ד דלפי מדה משלם, הרי צריך לשלם גם כפי הדמים, דלא גרע מגזלן, ולרש"י לטעמי' ניחא, דהרי מדין תשלומי תרומה א"צ לשלם אלא כפי המדה, ואף דצריך לשלם כפי הדמים מדין גזילה דעלמא, לא איירי התם בזה, ועי' בקה"י פסחים סימן כ"ז ובזכרון שמואל סימן ב' סק"ד שכתבו כן, ועיי"ש בזכרון שמואל בסימן ג' סק"א במש"כ להעיר על דרך זו, ועיי"ש במש"כ לישב ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-557)
557. ועד"ז כתב בהגה' ברוך טעם לפנ"י בגיטין שם, דאף למ"ד דלפי דמים משלם, כ"ז הוא באוכל תרומה שזכה בה כהן, אך באוכל תרומה שלא זכה בה כהן, א"צ לשלם אלא לפי מדה, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז ד' רש"י בגיטין שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-558)
558. ולכאו' לפ"ז צ"ל, דמה שאמרו בירושלמי וישלם ג' ט"ס הוא, וצ"ל וישלם ב', דהרי קו' הירושלמי היא דישלם קרן להקדש וקרן לשבט, וכ"כ בס' ניר ובנועם ירושלמי ובזכרון שמואל סימן ב' סק"ה, וגירסת הגר"א שם הוא וישלם לכהן, וגם לגיר' זו הוא מתפרש כן דפריך דמ"ט אינו משלם גם לכהן, אך הראב"ד שם העתיק לדברי הירושלמי וישלם לשלשה.

     ובפי' הרידב"ז לירושלמי כתב לפרש בזה, דלר' יוחנן דמשלם לשבט, הרי דכיון דגנב הוא, הדין נותן דישלם ב' קרנים לשבט מדין תשלומי כפל וקרן להקדש, וזהו דפריך דישלם ג' קרנים, עיי"ש, וצ"ע, דהרי מדין גניבה דעלמא אינו חייב לשלם כלל לשבט, וכל חיובו בתשלומי קרן לשבט, הוא רק כשאכל את התרומה ומדין תשלומי תרומה, ובחיוב זה ליכא דין כפל כלל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-559)
559. ועיי"ש בסק"ט שכתב דלפ"ז נמצא, דהאוכל תרומת ישראל שירש מאבי אמו כהן, הוו התשלומי תרומה לישראל, דמ"ש ישראל מהקדש, ועיי"ש שכתב דצ"ע בעיקר ד"ז דהנתינה להקדש או לישראל תקדש את התשלומין, ועיי"ש במה שהביא מס' נועם ירושלמי, ומש"כ על דבריו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-560)
560. ולכאו' המכוון בזה הוא, דלדעת ר"ל דגזל תרומה משל אבי אמו כהן אינו משלם לשבט, ה"נ בגזל תרומת הקדש ואכלה אינו משלם לשבט, וע"כ ליכא בזה חיוב שבועת הפיקדון, דעל חיוב התשלומין להקדש ליכא חיוב דשבועת הפיקדון, דאין חיוב שבועת הפיקדון בהקדש, וכדתניא בתו"כ פר' ויקרא פכ"ב, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בב"מ נ"ח א', אך לדעת ר' יוחנן דגזל תרומה משל אבי אמו כהן משלם לשבט, ה"נ בגזל תרומת הקדש ואכלה משלם קרן גם לשבט, ויש בזה לחיוב דשבועת הפיקדון.

     אמנם יש להעיר בזה, דא"כ מ"ט לא פריך עדיפא מינה, דמ"ט תנן דמשלם קרן אחד, והרי הוא משלם ב' קרנים, אחד להקדש ואחד לכהנים, ואם מאיזה טעם א"צ לשלם קרן לכהנים, הרי תו לא שייך בזה חיוב דשבועת הפיקדון, - ואין לומר דבאמת זהו בכלל הפירכא, דא"כ נמצא דלפ"מ דמשני דיצא ידי גזילו, א"צ לשלם קרן לבעלים, וממילא דלא שייך בזה כלל חיוב דשבועת הפיקדון, ולא למדנו מזה דאף בגוזל תרומה של כהן ואכלה ונשבע והודה א"צ לשלם חומש דשבועת הפיקדון, והרמב"ם בהל' תרומות שם כתב דאף בכה"ג יצא ידי גזילו בחומש דחייב בו משום תרומה, - ולכאו' בע"כ צריך לפרש לד' הירושלמי בע"א, עי' באו"ש בהל' תרומות במה שהאריך לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-561)
561. והנה בקה"י סימן י"ד הק' ע"ד הרמב"ם, דאם ילפינן מקרא דאינו משלם אלא חומש אחד, וע"כ אינו משלם חומש משום הגזילה, מ"מ בגונב תרומת הקדש משלם ב' חומשין אחד מדין מעילה ואחד מדין תשלומי תרומה, ופירש דזה בכלל קו' הראב"ד ע"ד הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ בזה, - אמנם לכאו' לא מיבעיא אי נימא דדינא דהכא הוא דבתשלום החומש דתשלומי תרומה לבעלים הוא יוצא יד"ח החומש דגזילה, דל"ש ה"ט כלל בחיוב החומש דמעילה, אלא גם אי נימא דדינא דהכא הוא דאינו חייב חומש כלל מדין גזילה, אין לנו למעט מהך קרא אלא בחיוב חומש דגזילה, וע"ד הא דממון שחייב עליו כפל אינו משלם חומש דגזילה, וכמש"כ האו"ש והמקד"ד. [↑](#footnote-ref-562)
562. והא דתני לבעלים, כתב החזון יחזקאל לפרש בתרי גווני, חדא דהיינו דאת החומש אינו משלם להקדש, אלא הוא נשאר ביד הבעלים ונותנו לאיזה כהן שירצה, או דהיינו דאת החומש משלם לכהנים דהם הבעלים של התרומה. [↑](#footnote-ref-563)
563. ובפי' הרידב"ז שם מבו' דפליגי על ב' החומשין, דלדעת ר' יוחנן הוו ב' החומשין לשבט, וזה צ"ע דמ"ט ישלם את החומש דמעילה לשבט, ולכאו' הי' נראה לפרש דקאי רק על החומש דתשלומי תרומה, ואמנם לפ"ז נמצא דדעת רב כהנא דמשלם ב' חומשין חומש לשבט וחומש לכהן, היא כדעת ר' יוחנן, ולגיר' הגר"א דלא גריס כלל לההיא דר' יוחנן, ניחא.

     ועי' עוד בפי' מהרא"פ ובס' ניר שפירשו דמה שאמרו דמשלם לקדש או משלם לשבט, היינו דאינו משלם אלא חומש אחד, דהא דתנן דמשלם ב' חומשין, הוא לצדדים, ונחלקו אם משלם לקדש או לשבט, ורק לדעת רב כהנא משלם ב' חומשין, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"י מתרומות הכ"ד מפורש דמשלם ב' חומשין. [↑](#footnote-ref-564)
564. **ובתורת זרעים כתב, דבאמת גם כשאין בו שו"פ הוא משלם קרן להקדש, ואך דבתשלומין אלו אינו יוצא יד"ח תשלומי תרומה, דרק כשיש בו שו"פ והוא חייב בתשלומין להקדש מדין תשלומי גזילה, דמה לי גזל הדיוט ומה לי גזל גבוה, ה"ה יוצא בזה יד"ח תשלומי תרומה, ומשא"כ בפמשו"פ דאין התשלומין משום גזילה אלא משום תורת תשלומי הקדש, אינו נפטר בזה משום חיוב תשלומי תרומה, וצריך לשלם תשלומין אחרים לשבט, ועי' עוד בתשו' עין יצחק אהע"ז סימן פ"א סק"ה שכתב ליסוד הדברים, דחיוב מעילה בשו"פ הוא משום גזילה, וחיוב מעילה בפמשו"פ אינו משום גזילה, אלא גזה"כ הוא דיש בזה חיוב השבה.** [↑](#footnote-ref-565)
565. והי' מקום לומר דס"ל, דאף בשכחת עומרים חשיב דלא נראו להיות קדש, כיון דנפטרו מתרו"מ קודם מירוח, ולא חשיב כראוי להיות קדש, אלא אחר מירוח שהי' עליו חובת הפרשת תרו"מ, - אך לפ"ז הדין נותן, דל"מ לשלם מחולין מתוקנים שהפריש עליהן קודם מירוח, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-566)
566. ובפי' המיוחס להר"ש לתו"כ אמור פר' ו' כתב, דאם לא ניטלה תרומתו ל"ה פליגי רבנן, משום שהכהן נפסד בדבר, ואפי' אם שילם לכהן בכפלים מהן, מ"מ אין שם תרומה ראוי' לחול עליהן שהרי יש עליהן קדושה של עצמן, אע"ג שיש עליהן נמי זיקת תרומה, ואזיל לטעמי' שם דס"ל דמע"ש קודם שניטלה תרומתו חשיב כקדש, ונת' להלן אות ח'. [↑](#footnote-ref-567)
567. והעירו בזה ממש"כ הרמב"ם אע"פ "שעדיין" לא ניטלה ממנו תרומה גדולה, ומשמע דהוא חייב בתרומה גדולה, ועדיין לא ניטלה ממנו, ואם הקדימו בשבלים, הרי הוא פטור מתרומה גדולה, וא"א ליטלה ממנו כלל. [↑](#footnote-ref-568)
568. אך אי נימא כמש"נ לעיל אות א' בהערה לדון דכל שנפטר מתרו"מ קודם מירוח חשיב דלא הי' עליו זיקת תרומה, ואינו בכלל דבר הראוי להיות קדש, ניחא, דזהו דס"ל לר"מ דכל שהקדימו בשבלים ונפטר מתרומה גדולה, לא חשיב כדבר הראוי להיות קדש, וכ"כ בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם. [↑](#footnote-ref-569)
569. ועיי"ש שכתב, דלפמש"כ הכס"מ לפרש דמעשר ראשון שניטלה תרומתו דהיינו כשהקדימו בשבלים דהוא פטור מתרומה גדולה, ה"נ הי' לנו לפרש מע"ש והקדש שנפדו, דהוא בגונא דלא נתן את החומש דחייל הפדיון, ולמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי כשנפדה המע"ש על האסימון והקדש על הקרקע דלא חייל הפדיון, ה"נ מתפרש הא דמעשר ראשון שניטלה תרומתו דהיינו כשהקדימו בכרי, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-570)
570. והגר"א שם פירש דאף לדעת ר' יוחנן דרבנן פליגי אכולהו, היינו דפליגי גם על מעשר ראשון שניטלה תרומתו, אך לא פליגי רבנן על לקט שכחה ופאה והפקר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-571)
571. ובתוס' הגרע"א עמד מדנפשי' ע"ד הראשונים במשנתינו דמ"ט לא פירשו דהא דל"מ לשלם מקישואין של שביעית הוא משום דספיחין אסורין, וכתב דבעי ליתן טעם דסתמא קתני דמשמע דא"א לשלם אף בקישואין שגדלו קצת קודם שביעית ונגמרו בשביעית דלא מיקרי ספיחין כיון דתחילת גידולם בששית, וכמש"כ הר"ש בשביעית רפ"ט, עכ"ד, וצ"ע שלא הביא לד' הירושלמי המפורשים שדנו בזה. [↑](#footnote-ref-572)
572. אך בפי' הריבמ"צ כתב, ז"ל, שאם אתה אומר כן נמצא לוקח לו קרדום מדמי שביעית, כיצד, כגון שלקח תרומה וקנה ממנה קרדום ואח"כ משלם מפירות שביעית, נמצא זה הקרדום קנוי מפירות שביעית, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-573)
573. אמנם הראב"ד שם כתב, דאף דלרבנן משלמין מהפקר, היינו משום דהיתה להן זיקת תרו"מ קודם הפקרן, ומשא"כ בפירות שביעית, אך כבר נת' לעיל מ"ה אות ג' בדעת הרמב"ם דמשלמין מלקט וכו' אף אם לא היתה להן זיקת תרו"מ כלל, וע"כ ה"נ פירות שביעית ראויין לתשלומין, אף דהוו הפקר, ואמנם לדעת הסוברים דבשנת השביעית ליכא חיוב תרו"מ, ואין הפטור משום הפקר, י"ל דפירות שביעית גריעי ודמו לפירות חו"ל די"ל דמודו רבנן דאין משלמין בהן, וכמש"נ לעיל אות א'. [↑](#footnote-ref-574)
574. וכן נקט המנ"ח במצוה רפ"א דתשלומי ביכורים נעשין ביכורים, וכתב דהן ניתנים לאנשי משמר כביכורים, ועיי"ש במש"כ לדון אם הן טעונין תנופה והנחה. [↑](#footnote-ref-575)
575. ועיי"ש שכתב להוכיח כן, מהא דתנן במעילה ט"ו ב' דתרומה וביכורים מצטרפין לחיוב קרן וחומש, ואם האוכל ביכורים תשלומיו ביכורים, נמצא דאם אכל חצי זית מזה וחצי זית מזה יהי' התשלומין חציו תרומה וחציו ביכורים. והיאך מצטרפין בכה"ג, הרי דמי להא דכל שאין טומאתם שוין אין מצטרפין, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-576)
576. ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דהא דאין התשלומין נעשין ביכורים, הוא משום דעבירת הזר באכילתו, אינו מפאת שיש בהם איסור אכילה חוץ לחומה, רק מפאת איסור זרות שבו, וע"כ א"צ רק שיהי' התשלומין תרומה, ומ"מ כיון שתרומה שאכל חלה במחובר יכול לשלם ג"כ במחובר. [↑](#footnote-ref-577)
577. אמנם בדרך אמונה פ"י מתרומות בשעה"צ ס"ק רח"צ כתב דאין חייב ליתן מן היפה על הרעה, ומכוון משנתינו הוא שלא יתן מן הרעה על היפה וכמו בתרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-578)
578. וראיתי לפרש עוד עד"ז, דבב' מינים שוין לעולם יש בזה מה שאין בזה, וחשיב כרעה על היפה, וזה ע"ד מש"כ הריטב"א בב"ב פ"ד ב' דכשתורם מיין על חומץ חשיב כמן הרעה על היפה כיון דאיכא דניח"ל בחלא, וע"כ צריך לשלם מן היפה על הרעה, דכיון דהוא יפה ממנו ל"ה כמן הרעה על היפה, אף דגם בכה"ג יתכן דיש למין הרע מעלה על המין היפה, דמ"מ כיון דהוא מין יפה טפי, לעולם חשבינן לה כמן היפה על הרעה. [↑](#footnote-ref-579)
579. ובדרך אמונה פ"י מתרומות ס"ק ק"צ כתב דאין לשלם מן הרעה על היפה, ובשעה"צ שם ס"ק רצ"ז כתב דילפינן לה מתרומה, אך זה לטעמי' שפירש כן גם בדינא דמשנתינו דעיקרה הוא דאין לשלם מן הרעה על היפה, ודין זה אינו שייך לפלוגתא דר"א ור"ע, אך למש"נ דדינא דמשנתינו הוא דצריך לשלם מן היפה, והוא רק כשמשלם ממין אחר, יש להסתפק אם איכא דין בפנ"ע שלא לשלם מן הרעה על היפה. [↑](#footnote-ref-580)
580. וראיתי להוסיף בזה מש"כ הזכר יצחק בח"ב סימן מ"ב דהא דתשלומי תרומה נעשין תרומה, אף דא"א לעשות מחולין תרומה הוא בגדר חילול, דמצינו בכל קדושות שיכול לחלל, רק דבתרומה אין בכחו לחלל כקדושת הגוף דאין לה פדיון, אבל בשוגג כשאכל גזרה התורה שיש בכחו לחלל מה שאכל ע"י מה שישלם תרומה אחרת, ועיי"ש שחידש לפ"ז דע"י התשלומין מתחללת התרומה למפרע, וליכא איסור תרומה באכילתו, וצ"ע, ולפ"ז י"ל דכיון דהתשלומין הן חילול על התרומה שאכל, יש בזה לאיסורא דמן הרעה על היפה. [↑](#footnote-ref-581)
581. והיינו לפמש"כ הראשונים בגיטין שם דהא דמצי לשלם חולין טמאים, אף דאחר שיהיו נעשין תרומה אינם שוים כדמי התרומה שאכל, הוא משום דבתר שעת תשלומין אזלינן, ולפ"ז הרי דבמשלם מן הרעה על היפה, צריך להוסיף ולשלם מן הרעה כדמי היפה, וליכא הפסד ממון. [↑](#footnote-ref-582)
582. והנה אמנם נתבאר לעיל פ"א מ"ה אות ל"ב מד' הרמב"ם בפיהמ"ש ורבינו הלל, דהא דאין תורמין מן החדש על הישן, הוא משום דחשבינן להו כב' מינים, והרמב"ם פירש כן בהא דממעטינן לה מקרא דממנו, דעיקרו אתא להא דאין תורמין ממין על שאינו מינו, ולפי דבריהם מתפרש בפשיטות הא דמייתי ר"א מהא דמשלמין מן החדש על הישן דה"נ משלמין ממין על שאינו מינו, - אך עיי"ש שנתבאר דלדעת ש"ר הא דאין משלמין מן החדש על הישן הוא דין בפנ"ע, ובחזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פ"א מתרומות כתב דהואמשום דכל שנה מתחייבין פירותיהן במעשרן, ושנה זו אינה מתחייבת בפירות של שנה אחרת, והוי מפטור לחיוב ומחיוב לפטור. [↑](#footnote-ref-583)
583. ובתוס' אנשי שם כתב דאפשר דמקורו של הרמב"ם הוא ממשנתינו, דתני דאינו משלם את החומש והתשלומין חולין ואם רצה הכהן למחול מוחל, והוא כנגד הא דתני לעיל רפ"ו באוכל תרומה בשוגג דמשלם את החומש והתשלומין תרומה ואם רצה הכהן למחול אינו מוחל, ולא תני גם דאינו משלם חולין מתוקנים, כנגד הא דתני לעיל שם באוכל תרומה בשוגג דאינו משלם תרומה אלא חולין מתוקנים, ובע"כ דהך דינא נוהג אף באוכל תרומה במזיד. [↑](#footnote-ref-584)
584. והמהר"י קורקוס בפ"י מתרומות הי"ח כתב בדעת הרמב"ם, דהא דבתשלומי תרומה במזיד משלם מחולין מתוקנים, הוא משום דהא דמשלם מחולין מתוקנים הוא משום קנס, וכמו שאמרו בירושלמי הכא, וכ"ש דבמזיד יש לקנסו בכך, עיי"ש, ונקט המהר"י קורקוס דד' הירושלמי קיימי למסקנא, ודלא כמבו' בד' הר"ש דהירושלמי דחה לזה, - ועי' עוד במקד"ד תרומות סימן נ"ה סקי"א שכתב בדעת הרמב"ם דבתשלומי תרומה הוי הקרן קנס והחומש הוי לכפרה, וע"כ במזיד אינו חייב אלא בקרן, אך בכ' הגרי"ז כריתות ז' א' כתב בשם הגר"ח שפירש בד' הרמב"ם, דגם תשלומי הקרן הוו לכפרה, (ואמנם ד' הגר"ח שם קיימי על תשלומי תרומה בשוגג, אך בכ' הגר"ח החדש בהוספות לירושלמי לעיל פ"ו כתוב בשם הגרי"ז שפירש ד' הרמב"ם בדין תשלומי תרומה במזיד עפי"ד הגר"ח אלו). [↑](#footnote-ref-585)
585. אך בחי' הגרי"ז במכתבים נקט בפשיטות בד' הירשלמי דבתשלומי תרומה במזיד לפי דמים משלם, ונקט כן גם לדעת הרמב"ם, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מהא דבעי בירושלמי אם איכא חיוב תשלומי תרומה במזיד בפמשו"פ, דאף דהחיוב הוא לפי דמים, מ"מ שייך לחייבו בפמשו"פ, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ולפי דבריו צ"ל, דהא דפשיטא לן דלפי דמים משלם, אף דהוא משלם חולין מתוקנים, הוא משום דעיקר הא דבתשלומי תרומה לפי מדה משלם, הוא מכח הא דהתשלומין נעשין תרומה, ובזה י"ל דצריך לשלם לפי מדה, כדי שיתקדש בתרומה כפי מידת התרומה שאכל, וע"כ בתשלומי תרומה במזיד דאין התשלומין נעשין תרומה, פשיטא לן דלפי דמים משלם. [↑](#footnote-ref-586)
586. ויל"פ עוד בד' הר"ש, דמש"כ דתשלומי תרומה הוו ממונא, היינו דהוי זה חיוב ממון להקדש דתרומה על גזילת התרומה, ומה"ט הוא דהאוכל תרומת חמץ משלם קרן וחומש למ"ד דלפי מידה משלם אע"ג דלא שוה מידי, (דגם בזה איכא גזילה על הקדושה), ומה"ט הוא דהאוכל תרומת עמו משלם קרן וחומש, וע"כ הוא דאין יכול הכהן למחול, דמהא דחייב לשלם דבר הראוי להיות קדש, נלמד דחיוב התשלומין הוו לההקדש דתרומה, וע"כ הוא דמשלם דבר הראוי להיות קדש דתחול עליו קדושת תרומה, דעי"ז איכא תשלומין לההקדש דתרומה, וע"כ ל"מ מחילת הכהן, - וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס לעיל רפ"ו, ז"ל, ואם רצה הכהן למחול אינו מוחל, דל"ה ממונו דהא דתרומה מיחייב לשמים ואילו מחיל כהן תרומה אינה מחילה, עכ"ל, והרי דעיקר הא דל"מ מחילת הכהן הוא משום דחיוב התשלומין הוא לשמים, וי"ל דזהו גם מכוון הר"ש, וכ"כ בס' קונטרסי שיעורים ב"מ סימן כ"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-587)
587. ואמנם דהרמב"ם והריבמ"צ פליגי, דבד' הרמב"ם מבו' דשפיר רשאי הכהן למחול, ואך דל"מ מחילתו להתיר לישראל לאכול וליהנות מן התרומה, אך בד' הריבמ"צ מבו' דאסור למחול, משום דיש לחוש שיבא הישראל לידי תקלה, ויש לפרש הטעם בזה, דאף דמותר לכהן ליתן תרומה לישראל, ולא חיישינן שיבא לידי תקלה, מ"מ הכא יש לחוש דאם ימחול הכהן, יהא סבור הישראל שלא נתקדשו התשלומין, (ובפרט למ"ד דנתינתו מקדשתו),, ויבא לידי תקלה. [↑](#footnote-ref-588)
588. והריבמ"צ כתב דהא דמשלם את הקרן הוא משום דכל מקום שיש מלקות ותשלומין משלם ואינו לוקה, ולכאו' הוא כדעת עולא בכתובות ל"ב א' דס"ל הכי, וצ"ע דמ"ט לא פירש למשנתינו כר' יוחנן דקי"ל כוותי' דכל היכא דאיכא ממון ומלקות לוקה ואינו משלם, ואיירי מתניתין בשלא התרו בו. [↑](#footnote-ref-589)
589. ואמנם לא נתפרש לן, דלכאו' הך דינא דצריך לשלם חולין וטהור, הוא רק בתשלומי תרומה בשוגג, אך בתשלומי תרומה במזיד יכול לשלם אף מן התרומה ואף מן הטמאה, ולא בעינן אלא שישלם כשווי התרומה שאכל, וא"כ מ"ט הוי קנס, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-590)
590. ועד"ז צ"ע גם במש"כ הראבי"ה שם דהא דבתשלומי כפל וד' וה' אמרינן קלב"מ, אלמלי הא דחידוש הוא שחידשה תורה בקנס דאע"ג דמיקטל משלם, הוא משום דקרן וכפל ודו"ה לחד גברא קאתי וע"י ממון ההוא גברא מתחייב לאותו האיש קרן וקנס, ומשא"כ הכא דהקרן לחד והחומש לחד ועל הקרן פטור מפני שהממון למי שנתחייב ע"י ממונו וגם התשלומין שלו, אבל חומש לכל אדם הוא, עכ"ד, וצ"ע דבטובח בשבת מ"ט חשיב כמיתה ותשלומין לאחד, הרי חיוב המיתה אינו שייך כלל להבעלים. [↑](#footnote-ref-591)
591. וכן פירש המהרא"פ, אך בפי' הרש"ס מבו' שפירש דמכוון הירושלמי הוא להקשות, דהקרן קנס הוא ואינו קרבן, ואף החומש קנס הוא, וא"כ מ"ט לא מיפטר משום קלב"מ, וכן פירשו בספר ניר ובפני משה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-592)
592. וגם לדעת הסוברים דמשערין את התרומה כאילו היתה חולין, לכאו' כ"ז ניחא למשמעות ד' המל"מ בפ"י מתרומות הי"ח דהיינו דגזה"כ הוא לשום את התרומה כאילו היתה חולין, ונמצא דהוא משלם יותר ממה שהזיק, אך למש"כ הראשונים בגיטין נ"ד א' דהוא משום דהתשלומין נעשין תרומה, וע"כ חשיב דאינו משלם לו אלא כשווי תרומה, לכאו' ל"ה לנו לחשבו כמשלם יותר ממה שהזיק, ועי' בספר ניר שהרגיש בזה, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-593)
593. בקצוה"ח בסימן כ"ח סוסק"א ובסימן ל"ח סק"א כתב דרבא ס"ל כר"ל דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מן התשלומין, ובסימן ל"ח שם למד לזה מהא דמפרש רבא בכתובות טעמו של ר"ל דאתיא מכה מכה מחייבי מיתות, ובהגה' ברוך טעם בסימן כ"ח תמה ע"ד הקצוה"ח מד' הר"ש במשנתינו שדן לפרש כן דרבא ס"ל כר"ל ומסיק דלא ס"ל כוותי', וצ"ל לפ"ד הר"ש דאף דרבא מפרש טעמא דר"ל, מ"מ לדידי' לא ס"ל. [↑](#footnote-ref-594)
594. ולחומר הקושיא שמא יש מקום לומר בביאור ד' הר"ש, דמהא דכתיב בקרא ואיש כי יאכל קדש בשגגה ויסף חמישיתו עליו, נלמד דבכל גוונא דאכילת תרומה בשוגג הוא חייב בתשלומין, וכיון דבכלל שגגה נכלל אף שגג במיתה והזיד בלאו, הרי דמזה נלמד דאף בכה"ג הוא חייב בתשלומין, ואין המלקות פוטרו מן התשלומין. [↑](#footnote-ref-595)
595. ולכאו' כ"ז קשיא על משה"ק הראשונים כן על דין האוכל תרומה במזיד, אך בהא דפריך הירושלמי לר"ל מקרא דואיש כי יאכל קדש בשגגה, אין להקשות כן, דאין לומר דחיוב תשלומי הקרן הוא משום ההגבהה, שהרי חיובו הוא משום תשלומי תרומה וצריך לשלם חולין מתוקנים והם נעשין תרומה, - אך האחיעזר ח"א סימן כ"א סק"ה הק' כן על קו' הירושלמי מקרא דואיש כי יאכל קדש בשגגה, דנימא דחיובו הוא משום דמדאגבהי' קניי', והביא שכן הק' ההפלאה בכתובות ל' ב' ע"ד התוס' שם, שכתבו דבתשלומי תרומה בשוגג גלי קרא דלא מיפטר משום קלב"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-596)
596. וכ"ה משמעות התו"כ אמור פר' ו' שהביא הרמב"ם בפיהמ"ש, דתניא התם מנין לבית כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה וכן כהן שאכל תרומת חבירו, יכול יהיו חייבים בחומש, ת"ל וכל זר לא יאכל קדש ואיש כי יאכל קוש בשגגה יצאו אלו שאין זרים לה, ע"כ, ומשמע דשוה דינא דבת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה, לדין כהן שאכל תרומת חבירו, דלי"ב חיוב תשלומי תרומה כלל, וכ"ה דבכהן שאכל תרומת חבירו, אינו חייב בקרן אלא מדין גזילה דעלמא, וודאי דא"צ לשלם את הקרן מחולין מתוקנים, אף לדעת הרמב"ם דהאוכל תרומה במזיד משלם את הקרן מחולין מתוקנים, ה"נ בבת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה, אינה חייבת בקרן אלא מדין גזילה דעלמא. [↑](#footnote-ref-597)
597. ובפירש"י בסנהדרין נ"א א', כתב, ז"ל, משלמת את הקרן, דכיון דלא זכי לה רחמנא בגוה גזילה היא אצלה, עכ"ל, ומבו' ג"כ דאיירי בתרומה שלא זכה בה כהן, דאם איירי בתרומה שזכה בה כהן, הוי גזילה גמורה, ול"ב להא דלא זכי לה רחמנא בגוה, אך מבו' בד' רש"י דהחיוב בזה הוא משום גזילה, וצ"ע דהרי הוי ממון שאין לו תובעים, - וצ"ל דהחיוב בזה הוא מדין תשלומי תרומה, ואך דחיוב הקרן דתרומה הוא על גזילת התרומה, וחיוב החומש הוא לכפרה, וע"כ חיוב הקרן דהוא משום גזילת התרומה, הוא אף בכה"ג דאינה זרה גמורה, דמ"מ כיון דלא זכי לה רחנא בגוה גזילה היא אצלה, אך חיוב החומש דהוא לכפרה, הוא רק בזרה גמורה. [↑](#footnote-ref-598)
598. והך מילתא דחיוב הקרן התם הוא מדין תשלומי תרומה, ולא מדין גזילה דעלמא, הוא נלמד ממש"כ הרמב"ם שם דבתרומת חמץ ערב הפסח הן פטורין אף מקרן מפני שזמנה בהול, והגבו"א במכות י"א ב' תמה בזה, דבאיזה תרומה מיירי, אם בתרומה שזכה בה כהן, מ"ט הוא פטור בער"פ, אטו משום דזמנו בהול הוא פטור על הפסד ממון חבירו, ול"מ ה"ט דזמנו בהול אלא במידי דאתי לכפרה, ואם בתרומה שלא זכה בה כהן, אפי' באכלו כל השנה נמי הוא פטור מלשלם את הקרן, דהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור, ובכ' הגרי"ז בכריתות ז' א' כתב בשם הגר"ח שהוכיח מזה, דחיוב הקרן הוא ג"כ לכפרה, ואיירי בתרומה שלא זכה בה כהן, והובאו ד' הגר"ח גם בחי' הגר"ח החדש בהוספות לירושלמי במכילתין פ"ו, ועיי"ש שכתבו בשם הגרי"ז דהוא ע"ד דעת הרמב"ם דאף חיוב תשלומי הקרן באוכל תרומה במזיד הוא מדין תשלומי תרומה, והרי דאף דאינו חייב בחומש, מ"מ תשלומי הקרן הוו תשלומי תרומה, וכ"כ המקד"ד בסימן נ"ה סקי"א. [↑](#footnote-ref-599)
599. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהאוכל תרומה במזיד משלם את הקרן ואינו משלם את החומש, ולדעת הרמב"ם תשלומי הקרן הוו מדין תשלומי תרומה, ואינו משלם אלא מחולין מתוקנים, והיינו משום דחיוב החומש דהוי לכפרה, אינו אלא בשוגג, אך חיוב הקרן דהוי קנס, הוא אף במזיד. [↑](#footnote-ref-600)
600. ומבו' עוד בדבריו שם, דלא מיבעיא למש"כ הרמב"ם ודעימי' דמרבינן לה מקרא דוכל זר לא יאכל קדש, דלפ"ז י"ל דכיון דאינה זרה אינה בכלל קרא דוכל זר לא יאכל בו, וע"כ ממעטינן לה מחומש, דקרא דחיוב חומש סמיך לקרא דוכל זר לא יאכל בו, ואף שבתו"כ שלפנינו ילפינן להא דהיא פטורה מחומש מקרא דוכל זר לא יאכל קדש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, בע"כ דט"ס הוא, דקרא דוכל זר לא יאכל קדש לא סמיך כלל לקרא דתשלומי תרומה, אלא אף למש"כ המהרש"ל ביבמות שם דמרבינן לה מקרא דוכל זר לא יאכל בו ומרבויא דוכל, מ"מ כיון דאינה בכלל עיקר קרא, אלא מרבינן לה מרבויא דכל, ע"כ אף דמרבינן מינה דהיא עוברת בל"ת, מ"מ שפיר ממעטינן לה מהך קרא דלי"ב חיוב חומש. [↑](#footnote-ref-601)
601. והרש"ש שם כתב לישב, דס"ל לרש"י דלסוגיא דיבמות שם ס"ח ב' דמרבינן לבת כהן שנשאת לזר מקרא דוכל זר לא יאכל בו, אף היא חייבת בחומש, דהויא בכלל זר, ועד"ז כתב הערול"נ שם ס"ח ב', ועיי"ש שכתב דסוגיא דיבמות שם היא לדעת ר"א, אך לדעת רבנן מרבינן לה מקרא אחרינא, ופירש"י בדף ס"ט ב' הוא לפום הסוגיא דלעיל מינה דאתיא כר"א. [↑](#footnote-ref-602)
602. והאבנ"ז ביו"ד סימן תל"ט כתב לישב, דכיון דמעוברת מעיקרא גופא סריקא והשתא גופא מליא, חשיבא כזרה מעיקרא, דכלפי המצב דגופא מליא הויא זרה מעיקרא, ודמיא למה שאמרו בסנהדרין פ"ג ב' דמחוסר בגדים חשיב זר, ושם בסימן ת"מ כתב דאף הא דלר"מ אינה חייבת בחומש משום דהיא ראוי' לאכול, ל"ש בכה"ג, כיון דבעודה מעוברת אינה ראוי' לחזור לבית אבי', וכתב לדון עוד, דאף לדעת ר"מ בעינן גם להא דאינה זרה מעיקרא, - אך כתב שם לדון בזה, די"ל דהא דבת כהן שנשאת לישראל אינה חייבת בחומש משום שראוי' לחזור לבית אבי', לאו היינו דמכח הא דהיא ראוי' לחזור לבית אבי' אינה חייבת בחומש, אלא היינו דמהא דהיא חוזרת לבית אבי' כשמת בעלה, נלמד דלא נתחללה, דאם פרחה ממנה כהונתה ע"י בעלה ישראל וה"ה עכשיו כישראלית דעלמא, א"כ אף שמת בעלה, מ"מ במה יחול עלי' קדושת כהונה, ולפ"ז ודאי דאף בת כהן מעוברת מישראל אינה חייבת חומש. [↑](#footnote-ref-603)
603. ועד"ז כתב האו"ש בפ"ה מגזילה ה"ד במשה"ק המחנ"א גזילה סימן ו' ממשנתינו ע"ד הבעה"מ בר"פ הגוזל בתרא שכתב דכל הא דגוזל ובא אחר ואכלו השני חייב, היינו רק כשאכלו השני מדעתו, אך כל שהאכילו הראשון, ה"ה פטור, שהמאכיל לאחרים כאוכלו הוא עצמו דמי דהוצאה דידי' הוא, והק' המחנ"א דא"כ מ"ט לא פטרינן הכא רק בעבדים שאין להם לשלם, ואם לא הספיק לשלם עד שנשתחרר העבד, חייב העבד לשלם, וכמו שאמרו בירושלמי, ולא אמרינן דהוי זה הוצאה של רבו המאכיל, וכתב האו"ש דהכא חיייבין העבדים לשלם קרן וחומש מדין תשלומי תרומה וחיוב זה הוא אף כשהאכילם אחר, ועי' בקה"י ב"ק סו"ס כ"ב שכתב ג"כ עד"ז, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ובעיקר קו' המחנ"א עיי"ש בהגהת בנו ( בעל קרית מלך רב) שעמד בזה, דלא על הבעה"מ תלונתינו אלא על רמב"ח דס"ל דגזל ובא אחר ואכלו השני פטור, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-604)
604. ובס' כרם ציון אוצר התרומות כתב אא"ז הגרא"ד רוזנטל זצ"ל, דכ"ז הוא לדעת התוס' בכתובות ל' ב' דבאוכל תרומת עצמו משלם קרן לעצמו, אך למש"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות הכ"ב דמשלם קרן וחומש לכהן חבר והחבר נותן לו דמים שהי' מוכר בה אותה התרומה, הרי דאף הכא הוא צריך לשלם הקרן לכהן, וא"צ הכהן ליתן לו דמים, דדוקא באוכל תרומת עצמו דיש לו זכות ממון בתרומה זו, ה"ה נוטל דמים מן הכהן, אך הכא דאין לו זכות ממון בתרומה שאכל, א"צ הכהן ליתן לו דמים, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-605)
605. ונפ"מ בזה גם לפ"מ דקי"ל דהגוזל ובא אחר ואכלו רצה מזה גובה רצה מזה גובה, וזה לדעת התוס' בר"פ הגוזל בתר דכל שאכלו לאחר יאוש, אף דיאוש אינו קונה, מ"מ השני פטור, כיון דהוא נקל לצאת מרשות הבעלים בשינוי רשות או בשינוי השם, ובתשלומי תרומה בכה"ג, יהא הדין דמשלם קרן לעצמו וחומש לכהן. [↑](#footnote-ref-606)
606. ויש להוסיף, דהגרע"א לטעמי' אזיל בזה, דהנה בתוס' הגרע"א בפ"ג דחלה מ"ו, הק' עמש"כ הרא"ש שם דרק הקרן דתשלומי תרומה הוי כפרה אך החומש ל"ה כפרה, והק' הגרע"א, דהרי עיקר הא דתשלומי תרומה הוו כפרה, הוכיחו כן התוס' מהא דאין הכהן יכול למחול, ומזה מוכח דאף החומש הוי כפרה, דאל"כ מ"ט אינו יכול למחול על החומש, ולעיל פ"ו מ"ב אות ה' נת' לישב בזה, דעל החומש פשיטא דאין הכהן יכול למחול, דכיון דתשלומי החומש הם לכל כהן שירצה, ואין כהן זה בעלים למחול על החומש, וע"כ אף דהחומש הוי ממונא, א"א שימחול הכהן עליו, וכל הנידון דיהא ביד הכהן למחול הוא רק על הקרן, דהוי חיוב התשלומין לבעלים, והא דאינו יכול למחול הוא משום דהו"ל כפרה, עיי"ש, - ומד' הגרע"א דלא ניח"ל בזה, נראה דס"ל דאף חיוב הקרן מדין תשלומי תרומה אינו לכהן זה, וכל הא דהוא משלם לבעלים הוא מדין גזילה דעלמא, ואפ"ה הי' הכהן יכול למחול אלמלי הא דהוי כפרה, וזהו שהק' דא"כ אם נימא דהחומש אינו כפרה מ"ט אין הכהן יכול למחול ע"ז. [↑](#footnote-ref-607)
607. ויש להוסיף, שהרי גם אי נימא דהא דבתשלומי תרומה הוי הקרן לבעלים, הוא מדין גזילה, ויכול ליתן הקרן לכהן אחר ולשלם לבעלים את דמי הגזילה, הרי מ"מ ודאי דל"מ לעכב את הקרן לעצמו ולשלם לבעלים את דמי הגזילה, אלא הוא חייב ליתן את הקרן לכהנים, וא"כ לכאו' ה"נ הכא, אף דא"צ ליתן את הקרן לבעלים, דהו"ל כגזל ובא אחר ואכלו דהשני פטור, מ"מ הי' בדין דיהא חייב ליתן את הקרן לכהנים. [↑](#footnote-ref-608)
608. ויש להעיר עוד עד"ז, בדין המאכיל את אחר תרומה שלא באה ליד כהן, דלכאו' לפ"ד הגרע"א נמצא דלדעת רמב"ח א"צ לשלם את הקרן לכהנים, וזה צ"ב, שהרי הא דבתרומה שלא באה ליד כהן משלם את הקרן לכהנים אי"ז מדין גזילה ומזיק, דהרי הו"ל ממון שאין לו תובעים, וא"כ מ"ט נימא דאם אכל תרומה שנגזלה א"צ לשלם את הקרן לכהנים, והיינו, דאף דבגוזל ובא אחר ואכלו אין השני חייב מדין גזילה ומזיק, הרי בלא"ה בתרומה שלא באה ליד כהן ליכא חיוב דגזילה ומזיק, ואפ"ה הוא חייב לשלם את הקרן לכהנים, וא"כ שפיר יש לחייבו בכך אף כשאכל תרומה שנגזלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-609)
609. ועד"ז כתב בדרך אמונה פ"י מתרומות בצה"ל ס"ק קס"ב, דאף אם כבר שילם האדון לכהן לא יצאו בזה ידי כפרתם, אבל יתכן דהכהן יצטרך להחזיר להאדון, וגם יכולים לשלם לכהן אחר כי הכהן ההוא כבר קיבל ידי גזלו, עכ"ד, וזה לטעמי' שכתב בדרך אמונה שם ס"ק קס"ט דבכל תשלומי תרומה יכול לשלם הקרן לכהן אחר ולשלם דמים לבעלים. [↑](#footnote-ref-610)
610. ועיי"ש שכתב דמצינו בכ"ד דעל תרומה דרבנן אין משלמין חומש, והביא כן מד' הירושלמי בכ"ד, וכתב דצ"ל דלא כל הדברים שוין, ויש מקומות שראו חכמים להחמיר, - ועי' עוד בסוגיית הגמ' בב"מ נ"ה ב' דפריך בהא דתנן דמוסיפין חומש על תרו"מ של דמאי, וכי עשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה, ועיי"ש בתוס' ובתור"פ ובחי' הריטב"א ובחי' המיוחסים לריטב"א, ובד' הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ד מבו' דהנידון שלא יתחייבו חומש על תרו"מ של דמאי, הוא משום דאין חייבין חומש על מע"ש של דמאי, וזה כד' הריטב"א שם, ולכאו' נידון זה אם חייבין חומש על כל תרומה דרבנן, תליא בדבריהם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. ובתוס' הרא"ש ביבמות שם כתב, ז"ל, בברייתא עדיף טפי לאשמועינן דשרי ר' יוחנן בלא רבי', אע"ג דלא עביד דמתרמי כולי האי בב' סאין תרומה לתוך תרומה וחולין לתוך חולין כמו בסאה אחת של תרומה שנפלה לתוך של תרומה ולא בשל חולין, עכ"ל, ומשמעות דבריו דבאמת קרוב הדבר טפי לתלות שנפלה תרומה לתוך תרומה בסאה אחת שנפלה מבב' סאין שנפלו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-612)
612. ומבו' בדבריו דהוי זה חזקת היתר, וזה דלא כמש"כ בישועות יעקב יו"ד סימן קי"א סק"ב דלא מצינו להתיר בכה"ג משום חזקת היתר, כיון דאין ההיתר נאסר מכח התערובת, אלא משום חזקת הגוף, ומה"ט הוא דבב' סאין ליכא חזקה, דלא שייך התם חזקת הגוף משום דודאי נפלה לשם סאה, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-613)
613. והיד יהודה שם כתב לישב דד' התוס' שם קיימי בגונא דהחתיכה עצמה ניכרת אם היא חמץ או מצה, אלא דכיון שאינה לפנינו לא ידעינן אם חמץ שקל או מצה שקל, וע"כ נמצא דכל הספק הוא על הבית, ושפיר מוקמינן לי' בחזקת בדוק, אך אה"נ בגונא דהחתיכה עצמה אינה ניכרת אם היא חמץ, כיון דהחתיכה עצמה אסורה מספק, איכא דין בדיקה על הבית, ול"מ בזה חזקת בדוק, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז בביאור ד' התוס' בפסחים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-614)
614. אך במק"א נת' להוכיח מכ"ד מד' הרשב"א, דהא דלר' יוחנן בעינן שלא תרבה חולין על התרומה, הוא משום דלא שרינן משום ש

     אני אומר לחוד, אלא בסיוע הא דאיכא מחצה חולין, ואכמ"ל, ולפ"ז הדרא קו' הפר"ח לדוכתה, ועמש"כ בזה היד יהודה בסימן קי"א סק"ח. [↑](#footnote-ref-615)
615. והבית מאיר בסימן קי"א ס"ו הק' דמה הוכיח הרשב"א מהתם, הרי י"ל דגם התם ההיתר הוא מדינא דשאני אומר, ולא שרינן אלא כשרבו חולין על התרומה, ועיי"ש מש"כ בזה, - והיד יהודה שם סק"ו כתב דהתם לא שייך שאני אומר, דעיקר דינא דשאני אומר הוא דתלינן דתרומה לתוך תרומה נפלה, אך התם דמספק"ל אם נתן משל החולין או משל התרומה, ליכא תלי' כלל, ובע"כ דהא דשרינן התם הוא מדינא דספיקא דרבנן לקולא בפנ"ע דשמא מהחולין נפל, וע"כ אין מקום להצריך בזה רבי' או מחצה, עכ"ד.

     ביאר שכל הדין שאני אומר יסודו לתלות שנפילת האיסור הוא לתוך האיסור ולא שנפל להיתר אבל אין כזה דין לתלות שנפל ההיתר ולא האיסור ובהכרח ששם זה רק מדין ספק דרבנן רגיל [↑](#footnote-ref-616)
616. ויש להוסיף, דבד' הרשב"א ביבמות נתחדש, דכל הא דלא שרינן משום ספיקא דרבנן, הוא רק משום דב' הקופות במוקף והם ככלי אחד, כדחזינן דהן מצטרפין לבטל, אך בלא"ה הוה שרינן משום ספיקא דרבנן, והיינו דאם לא היו ב' הקופות יחד, הוה חשבינן לה כב' תערובות נפרדות, ושפיר הוה שרינן להקופה דהחולין משום ספיקא דרבנן, ורק משום דהוו ב' הקופות יחד וחשבינן לה כתערובת אחת, הו"ל ככל תערובת תרומה בחולין דלא שרינן משום ספיקא דרבנן. [↑](#footnote-ref-617)
617. והנה אמנם למש"כ הרשב"א ביבמות דהא דהכא לא שרינן משום ספיקא דרבנן הוא משום דב' הקופות במוקף וה"ה ככלי אחד, ניחא, דהתם דהם ב' בתים שפיר שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא, אך בד' הרשב"א בתוה"ב לא נתפרש הך מילתא דהא דלא שרי משום ספיקא דרבנן הוא רק משום דב' הקופות במוקף. [↑](#footnote-ref-618)
618. והנה הר"ן בפסחים מ' א' הוכיח כד' הרי"ף שם דספק חמץ שנתערב מותר משום דספיקא דרבנן לקולא אף דעיקר הספק בדאורייתא, ממה שאמרו שם מ"ד א' בדין ב' קופות, דאף אם תרומה בזה"ז דאורייתא, מ"מ אם כזית בכדי אכילת פרס לאו דאורייתא ללינן לקולא, והרי דאף דעיקר איסורי' מדאורייתא, כיון דמדאורייתא מיהא בטיל תלינן לקולא ואמרינן שאני אומר, - אך האו"ז בפסחים סימן רנ"ו הביא די"א דאין להתיר בכה"ג משום ספק דרבנן לקולא, משום דהוי עיקרו דאורייתא, עיי"ש, ולדעתם צ"ל דהתירא דשאני אומר אינו מדין ספיקא דרבנן לקולא, אלא הוא דין תלי' בפנ"ע, ואף דל"מ זה להתיר בדאורייתא, מ"מ ה"ז מועיל להתיר בדרבנן אף אם עיקרו דאורייתא, ובדעת הר"ן שלמד דינא דספיקא דרבנן לקולא מדינא דשאני אומר, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם התירא דשאני אומר הוא מיוסד על הא דספיקא דרבנן לקולא, או דאף אם התירא דשאני אומר הוא דין בפנ"ע, מ"מ כיון דחזינן דתלי' זו דשאני אומר מהניא אף היכא דעיקרו דאורייתא, ה"נ התלי' דספק דרבנן לקולא מהניא אף היכא דעיקרו דאורייתא. [↑](#footnote-ref-619)
619. ועי' עוד בשערי ישר ש"ג פי"ג שכתב בתו"ד, דמה שאמרו בכל כיו"ב שאני אומר, ולא אמרו בלשון ספק דרבנן לקולא, הוא משום דאף דעיקר הכלל בזה הוא משום דהקילו בדרבנן, אבל כיון דהוי כאיקבע איסורא לא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, אלא שעשו חז"ל כמו אילו הי' בזה איזה דבר לתלות שכך וכך הי', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-620)
620. ועיי"ש בפמ"ג בסקי"א ובחוו"ד במש"כ לחלק מהא דקי"ל בדין כתמים דתולה בסופרת ז' שלא טבלה אף שהיא נאסרת יותר עי"ז, - ומד' הפמ"ג שם מבו', דלעולם דינא דתולין קלקלה במקולקל הוא אף היכא דיש בזה נפ"מ גם לגבי המקולקל, אלא דכ"ז הוא בגונא דחשיב דאין מוסיפין עליו קלקול, אלא מעמידין אותו בקלקולו, אך כל דחשיב דמוסיפין עליו קלקול, אין תולין בו, ואכמ"ל.

     ועי' עוד בתשו' נחלת אבות סימן ז' ד"ה ונחזור, שעמד בקו' זו דמ"ש הכא דלא תלינן שנפלה התרומה בקופה של טבל, מהא דבכתמים תולין בסופרת ז' שלא טבלה, וכתב לחלק דהכא גרע, משום דבודאי נפל לקופה של החולין ולא ידעינן אם תרומה או חולין, ובכה"ג הוי ריעותא טפי, וכמש"כ הר"ש במשנתינו, עיי"ש בדבריו, - ולפי דבריו נמצא, דבנידון הפמ"ג והחוו"ד שם דנפל דבר האוסר בהנאה לאחת מן הקופות, שפיר תלינן דנפל לקדירה האסורה באכילה. [↑](#footnote-ref-621)
621. ולכאו' לפ"ד הרמב"ם הדין נותן, דה"נ אם היתה קופה אחת טבל או מעשר ראשון או מע"ש, תולין בה, ודלא כמש"כ הר"ש והרא"ש בביאור התוספתא, ובד' הרמב"ם לא מצינו שהביא לדין זה דאחת טבל וכו', וכבר עמד ע"ז בתוס' אנשי שם וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דתולין במקולקל אף כשהוא מתקלקל טפי עי"ז, - ועי' עוד בתשו' נחלת אבות סימן ז' במש"כ לדון בכמה גווני אם תולין שנפל האיסור באחת מן הקדירות אף שהיא מתקלקלת עי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-622)
622. וצ"ע דהרי הכא איירי כשהפומין ניכרים לעצמן וליכא תערובת כלל באותו הכד, דמה"ט לא שרי ר' יהושע אלא בשיש שם ק' כדין, וא"כ מה מקום יש להתיר בזה משום שאני אומר, הרי אף ר' יוחנן לא שרי אלא בדאיכא מחצה חולין, אך הכא דהוי הכל תרומה, מודה ר' יוחנן דלא אמרינן שאני אומר, - וצ"ל בזה, דכיון דאיכא ב' כדין ואיכא פום אחד דהיתר, הו"ל כמחצה חולין ומחצה תרומה דאמרינן בזה שאני אומר, ונתחדש לפ"ז דלדינא דר' יוחנן דבעינן שיהא מחצה חולין, ל"ב שיהיו המחצה חולין באותה הקופה שנסתפקנו אם נפלה שם התרומה, אלא אף בגונא דהוו החולין בקופה השני', שרינן משום שאני אומר, והא דבב' קופות בעינן שיהא מחצה חולין בקופה זו, הוא משום דהקופה השני' הויא דתרומה, והסאה שנפלה לשם אסורה היא, וע"כ אינה מסייעת להתיר את הסאה שנפלה לקופה השני', וזה תליא בביאור הא דבעינן מחצה חולין, ואכמ"ל.

     ואמנם צ"ע, דבכה"ג מה מקום יש לומר שאני אומר, ומ"ש מכל תערובת דחד בחד דאסורה אף באיסור דרבנן, וצ"ל דכיון דהוו ב' כדין מחולקין, חשבינן לה כב' תערובות, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א שם לעיל מינה, וע"כ שפיר יש מקום לומר בזה שאני אומר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-623)
623. ולכאו' לפ"ז מתפרשים כן גם ד' הרמב"ן, דלא בא לפרש מ"ט לא שרינן בזה משום ספיקא דרבנן לקולא, אלא בא לפרש מ"ט לא שרינן בזה משום שאני אומר, וע"ז הוא שהשיב דא"א להתיר לב' הקדירות משום שאני אומר, כיון דבאו לישאל בב"א, וכל דבאו לישאל בזאח"ז, כל אחת מן הקדירות מותרת משום שאני אומר, - אך צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן בנדה ס' א' דהתירא דשאני אומר הוא משום דתולין קלקלה במקולקל, ולפ"ז הרי דלא שייך עיקר ההיתר דשאני אומר בב' קדירות של היתר דאין אחת מהן מקולקלת, ועד"ז צ"ע גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' (כ:) שפירש בהא דשרינן בכתמים משום שאני אומר, דהוא משום דתולין קלקלה במקולקל, וא"כ מאי קשיא לי' דבב' קדירות של היתר נימא שאני אומר.

     ולכאו' צ"ל בזה, דבדינא דשאני אומר נתחדש תרתי, חדא, דאף דהוי זה ספיקא דתערובת ולא מצינו להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא, מ"מ שרינן בזה מכח התלי' דשאני אומר, ועוד, דאף בגונא דהו"ל כבאו לישאל בב"א, מ"מ כיון דאמרינן שאני אומר, מצינו להתיר לקופה זו, - ובההיא דכתמים הרי יש להתיר משום ספיקא דרבנן לקולא כיון דאי"ז ספיקא דתערובת, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' שם דמדמינן לה לדינא דב' שבילין, והא דבעינן התם לדינא דשאני אומר, הוא רק משום דהו"ל כבאו לישאל בב"א, - ולפ"ז י"ל, דאף דעיקר ההיתר דשאני אומר אינו משום דתולין קלקלה במקולקל, וע"כ הי' מקום להתיר אף בב' קדירות של היתר משום שאני אומר, מ"מ הא דלי"ב לדינא דב' שבילין ולא חשיב כתרתי דסתרי, הוא משום דתולין קלקלה במקולקל, ולפ"ז יש מקום לישב משה"ק האחרונים (שהבאנו לעיל אות ט"'ז בהערה) דמ"ש דהכא אין תולין בקופה של טבל, והתם תולין בסופרת ז' שלא טבלה, ואכמ"ל, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-624)
624. אך צ"ע בזה במש"כ הרשב"א ביבמות שם בתו"ד, דגם הא דשרינן בב' בתים אחד בדוק ואחד שאינו בדוק, הוא משום דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הבטול, עיי"ש, וזה צ"ע, שהרי להדיא אמרו בגמ' דגם בב' בתים בדוקין שרינן משום דהו"ל כב' שבילין, - וצ"ל דאף דלפי האמת שרינן התם מדינא דב' שבילין אף בדליכא למימר שאני אומר, מ"מ מעיקרא לא שרינן התם אלא בשאחד מהבתים אינו בדוק ומדינא דשאני אומר, והיינו דמעיקרא אמרינן דכשאחד מהבתים אינו בדוק א"צ לבדוק את הבית הבדוק מדינא דשאני אומר, ואח"כ אמרינן דאף בב' בתים בדוקים דליכא לה"ט, מ"מ א"צ בדיקה מכח דינא דב' שבילין, וע"ז הוא שפירש הרשב"א, דהא דאיכא התם לדינא דשאני אומר, הוא משום דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הביטול. [↑](#footnote-ref-625)
625. ועיי"ש שכתב דהא דלא מייתינן בנדה שם ממשנתינו דר"מ ס"ל דחלה בזה"ז דאורייתא ור' יוסי ס"ל דחלה דרבנן, הוא משום דהי' מקום לפרש דאף ר' יוסי מודה דחלה בזה"ז דאורייתא, והא דס"ל דפטורה מן החלה, הוא משום דהכא הוי תערובת דחד בחד דאסורה מה"ת, וע"כ ה"ה פטורה מחלה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-626)
626. ועיי"ש שכתב דאף דר"מ גופי' ס"ל דאף מדומע ודאי חייב בחלה, וכדתניא בנדה שם, מ"מ לא תני לפלוגתא דר"מ אלא הכא, משום דיש עוד דעה אחרת דהיינו דברי חכמים דס"ל במדומע דפטור מן החלה כר' יוסי, והכא ס"ל כר"מ דחייבת בחלה, וכ"ה בתוספתא במכילתין פ"ז ה"ח, ולהכי תני הכא פלוגתא דר"מ, משום דהכא אף רבנן סברי כר"מ. [↑](#footnote-ref-627)
627. והמהרי"ט אלגאזי שם כתב בתו"ד לפרש בד' התוספתא, דפלוגתת ר"מ ור' יוסי היא דוקא בספק מדומע, אך מדומע ודאי לכו"ע חייב בחלה, והיינו משום דאיירי בזמן הבית דחלה דאורייתא, וע"כ לא פטר ר' יוסי רק בספק מדומע, דהוי תערובת דחד בחד והיא אסורה מדאורייתא, אך במדומע ודאי דאין איסורו אלא מדרבנן, מודה ר' יוסי דחייב בחלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-628)
628. ועי' בפי' המהר"א פולדא שפירש כן במסקנת הירושלמי, דהכא לא תלי בפלוגתא דב' שבילין, משום דאין הנידון הכא לענין איסור אלא לענין תשלומין, ובכל אחד קרינא בי' לענין תשלומין המע"ה, ודין תשלומין אלו כמו שנשאלו לענין איסור בזאח"ז. [↑](#footnote-ref-629)
629. והעירו בזה, דדקדוק זה אינו מתישב לדעת ר"ל ביבמות פ"ב א' דאף בב' קופות וכו' לא שרי אלא כשרבו חולין על התרומה, וכתב הר"ש לעיל מ"ה דהיינו אף בגונא דנפלה סאה אחת, ואפ"ה נקט הכא ללישנא דאינה מדמעתן, ולא נקט דשאני אומר. [↑](#footnote-ref-630)
630. אך אכתי תיקשי דלדעת ר"א דס"ל התם דמדמעת כתרומה ודאי, לכאו' הדין נותן דאף הכא תדמע כל קופה כתרומה ודאי, דבהא דמדמעת כתרומה ודאי לכאו' אין לפרש דהוא משום בילה, דזה אינו טעם אלא שתדמע לפי חשבון, - ושמא י"ל, דבגונא דיש להתיר מכח דינא דספק תרומה אינה מדמעת, ליכא לדינא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי, ורק התם דליכא לדינא דספק תרומה אינה מדמעת, וכנ"ל, הוא שהחמיר ר"א דמדמעת כתרומה ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-631)
631. **ובתוס' אנשי שם הק' ע"ז מד' הירושלמי שהביא הר"ש לעיל מ"ה, עיי"ש, - אך בד' הר"ש והרא"ש לעיל שם מבו' שפירשו לד' הירושלמי דקאי על מתניתין דהתם, ולפ"ז אין להביא משם.** [↑](#footnote-ref-632)
632. והנה לעיל **פ"ג מ"ב תנן בגונא דהוא ספק אם הראשונה תרומה או השני' תרומה, דנפלה אחת מהן לתוך החולין אינה מדמעתן, נפלה שני' למקום אחר אינה מדמעתן,** ולכאו' גם התם תליא בפלוגתא זו, דלדעת הפר"ח כל הא דנפלה שני' אינה מדמעתן, הוא רק כשנאכלה התערובת הראשונה או שהיא של אדם אחר ובאו לישאל בזאח"ז, ולדעת החוו"ד והיד יהודה הוא גם כשהתערובת הראשונה קיימת והם של אדם אחד, - ובס' דרך אמונה בפי"ג מתרומות ס"ק ק"ו הביא על דינא דמשנתינו לד' הפר"ח, ובפ"ה מתרומות ס"ק רמ"ו כתב בדינא דלעיל פ"ג, דהא דנפלה שני' למקום אחר אינה מדמעתן, הוא אע"ג דהראשונה קיימת ולא אמרינן דחדא מינייהו ממ"נ אסורה, ולכאו' דבריו סותרים זא"ז. [↑](#footnote-ref-633)
633. ואמנם בד' הר"ש יש מקום לפרש דמש"כ דכחולין הן, הוא דין בפנ"ע, דהגידולין הוו חולין, ול"ה כגידולי תרומה דתרומה,וכדתנן בסיפא דרק כשזרע אחד את שתיהן הוו הגידולין תרומה, אך בד' הריבמ"צ מפורש דמש"כ דכחולין הן, הוא טעם להא דא"צ להפוך, וכ"נ בד' הרע"ב. [↑](#footnote-ref-634)
634. גם צ"ע בסתירת ד' הרע"ב, דלקמן ברפ"ט פירש כד' הרמב"ם, דהא דתנן דבשוגג יופך, היינו דהוא רשאי להפוך, והכא פירש כד' הריבמ"צ והר"ש דהא דתנן דפטור, היינו דא"צ להפוך. [↑](#footnote-ref-635)
635. ועיי"ש בסקכ"ו שכתב לדון, דשמא אף דבעלמא בכה"ג שסמך על החזקה חשיב כאונס, מ"מ חיובא דחומש בתרומה הוא אף בכה"ג, משום דילפינן לי' ממעילה, והוא חייב אף כשאינו שוגג גמור, עייי"ש, וצ"ע, - והמשנה ראשונה כתב, דאף דאונס פטור מדאורייתא, מ"מ מדרבנן הוא חייב בכפרה, וכיון דתשלומי תרומה כפרה נינהו ומיחייב בשוגג, ה"ה נמי האונס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-636)
636. ועד"ז מבו' בד' התוס' בביצה כ"ה ב' ד"ה אורח ארעא דכל שאכל בשר ונמצאת הבהמה אח"כ טריפה, חשיב כאונס, אף שהי' בידו לברר, ורק אם אכל קודם הפשט וניתוח, הוא דלא חשבינן לי' כאונס, משום שלא הי' לו למהר כ"כ, ועמדו ע"ז הפנים מאירות בח"ב סימן מ"א והחמד"ש שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-637)
637. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ה בשולי המכתב כתב דבהכרח צריך לדחוק דברישא איירי בערב פסח דזמנו בהול, ומאי דקאמר התם דשאני תרומה דאיקרי עבודה, היינו לאורויי דהך בבא דבן גרושה מיירי אף שלא בערב פסח, וכ"כ המשנה ראשונה, והמקשן דפריך מהך דבן גרושה ולא פריך מרישא דאשה ועבד, י"ל דהי' צריך להאריך להביא כל המשנה עד סיום ור"י מכשיר, לזה נקט הסיפא לחודא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-638)
638. ועיי"ש שכתב לפרש, דהא דבנמצא בן גרושה לא חשיב כאונס, הוא משום דהחזקה בתחילה בטעות היתה ומעולם ל"ה לו חזקת היתר, וע"כ לא חשיב כאונס, דלא עדיף מתינוק שנשבה לבין הגויים דחייב בקרבן, ומשא"כ באמרו לה מת בעלך ובאמרו לו מת רבך, כיון דהיו בחזקת היתר ול"ה מוטל עליהם לברר, חשיבי כאונס, - ובתפארת ירושלים כתב דשאני כשנודע שהוא בן גרושה, שכבר הי' ידוע בשעת אכילתו לאחרים שהוא בן גרושה, ומשא"כ במת בעלך ומת רבך י"ל דלא נודע לאחרים שבאותו מקום בשעת אכילתן, ורק אח"כ נודע למפרע, וע"כ חשיבי כאנוסין. [↑](#footnote-ref-639)
639. ולא נתפרש בדבריו, דמ"ט כשהי' סבור שהוא כהן ונמצא ישראל חשיב כעשה בהוראת בי"ד, וכשהי' סבור שהוא חולין לא חשיב כעשה בהוראת בי"ד, הרי בע"כ דאיירי בגונא דל"ה צריך לחוש שהוא תרומה, והיו בי"ד מתירין לו לאכלה, (דאם איירי בגונא דהי' צריך לחוש לכך ול"ה בי"ד מתירין לו לאכלה, א"כ מעיקרא מאי פריך דמ"ש מסבור כהן ונמצא ישראל דפטור, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דכל שהי' סבור שהוא חולין, הרי מעולם לא התירו לו לאכול תרומה, ומה שאכל תרומה לא חשיב כעושה בהוראת בי"ד, ומשא"כ בסבור כהן ונמצא ישראל, הרי התירו לו לאכול תרומה, וע"כ חשיב כעושה בהוראת בי"ד.

     אך הרידב"ז כתב לפרש בזה, דכשאוכל חולין אינו אוכל ע"י היתר שהתירה התורה, דא"צ היתר לזה, אלא כיון שלא מצינו איסור ה"ז מותר ממילא, וכיון שאינו אוכל מכח היתר, ע"כ כל שנמצא שהוא תרומה חייב, ומשא"כ באשת כהן ועבד כהן שאוכלין בתרומה מכח מה שהתירתם תורה בתרומה, חשיבי כאוכלין ע"פ הוראת בי"ד, וכל שנודע להן שאינם בכלל היתר ה"ה פטורין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-640)
640. ולפי דבריו י"ל דבזה הוא שנחלקו ר"א ור' יהושע, דר"א ס"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, ור' יהושע ס"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור.

     ויש להוסיף, די"ל דגם הבבלי מודה להך מילתא דכל כה"ג חשיב כעשה בהוראת בי"ד, והא דלא מפרשינן הכא בטעמא דר' יהושע, הוא משום דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, וכמו שאמרו בהוריות ב' א', אך הירושלמי ס"ל דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, וע"כ שפיר מפרשינן הכי בטעמא דר' יהושע, ועי' בנועם ירושלמי שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-641)
641. וכ"ה להדיא בד' המהר"י קורקוס שם, שכתב בהמשך דבריו די"ל עוד, דאף אי נימא דמכח הא דתרומה איקרי עבודה וכו' פטור לגמרי, היינו רק כשהתרומה שלו, אבל כשהתרומה של חבירו חייב לשלם את הקרן מדין ממון כדין גוזל, ורבינו בתרומת חבירו איירי, עכ"ד, ולהדיא דלדרך קמא חיוב הקרן אינו מדין גזילה, ואיירי אף בתרומה שלא זכה בה כהן. [↑](#footnote-ref-642)
642. ואמנם למש"כ המהר"י קורקוס די"ל עוד, דד' הרמב"ם קיימי בתרומת חבירו, והוא חייב לשלם את הקרן מדין ממון כדין גוזל, מבו' דמהני הא דבתרומת חמץ ערב הפסח זמנו בהול, לפטרו אף מחיוב קרן דגזילה, - והישועות מלכו בהל' תרומות שם פירש דהפטור בזה הוא משום דהו"ל כאונס, וזה דלא כמשמעות הגמ' דהפטור הוא משום דטעה בדבר מצוה, ואך דלא פטרינן משום זה אלא כשזמנו בהול, וכ"כ התורת זרעים במשנתינו.

     והישועות מלכו שם צידד לפ"ז דמ"מ הוא חייב לשלם מה שנהנה, ככל אוכל ממון חבירו באונס דחייב לשלם מה שנהנה, וכתב די"ל דכיון דלא אפסדי' מידי דלשריפה קאי, הוא פטור לגמרי, אך בתשו' באר יצחק יו"ד סימן כ"ה כתב דמד' הרמב"ם משמע דאינו משלם כלל, וכתב לפרש בזה לפמש"כ הסמ"ע בסימן רל"ד סק"ד דאכילת איסור לא חשיבא כהנאה ואדרבה צער הוא לו שעבר על איסור דאורייתא באכילתו. [↑](#footnote-ref-643)
643. והובאו ד' הגר"ח גם בחי' הגר"ח החדש בהוספות לירושלמי במכילתין פ"ו, - ועיי"ש שכתבו בשם הגרי"ז דהוא ע"ד דעת הרמב"ם דאף חיוב תשלומי הקרן באוכל תרומה במזיד הוא מדין תשלומי תרומה, והרי דאף דאינו חייב בחומש, מ"מ תשלומי הקרן הוו תשלומי תרומה. [↑](#footnote-ref-644)
644. ואך שכתב שם דחיוב הקרן אינו משום כפרה אלא משום קנס, וע"כ בשאר ימות השנה אינם פטורין אלא מן החומש דהוי לכפרה, אך בתרומת חמץ בערב הפסח שזמנו בהול פטורין אף מן הקרן, דהו"ל כאונס גמור ול"ש למיקנסי'. [↑](#footnote-ref-645)
645. והדברי יחזקאל בסימן כ"ב סקט"ו כתב לישב, דאין לדמות אכילת תרומה אחר שנודע לעבודה, שהרי בזבחים רפ"ב הוה ס"ד למילף מקרא דזר אינו מחלל עבודה, ואטו נימא לפ"ז דכיון דאכילת תרומה איקרי עבודה דמי אכילת תרומה דזר לעבודה דאינו מחלל בדיעבד ולא ישלם תשלומי תרומה בשוגג, ובע"כ דדוקא עצם המעשה הנעשה בהקרן חשיב עבודה אף שהעושה חייב עלי', אך באכילת תרומה לא איקרי עבודה אלא אכילה כזו שיש מצוה באכילתה, דזהו ענין העבודה של אכילת תרומה, וע"כ כל שאכל אחר שנודע, כיון דהוא אסור לאכול, אינה בכלל עבודה, עכ"ד.

     ואמנם מה שהוכיח הדברי יחזקאל כן מהא דאף לס"ד דזר אינו מחלל עבודה, מ"מ הוא משלם תשלומי תרומה, צ"ע דלכאו' אינו ענין להכא, דכל מה שאמרו דחלל שלא נודע פטור מתשלומי תרומה, הוא משום דהא דמכשר רחמנא בחלל שלא נודע, הוא משום דחשיב ככהן לענין עבודה, וע"כ ה"נ חשיב ככהן לענין אכילת תרומה ואינו חייב בחומש, אך בזר גמור, הרי אף אם עבודתו כשרה, אי"ז טעם כלל לפטרו מתשלומי תרומה, דכיון דזר הוא, ה"ה חייב בתשלומי תרומה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך ד' המהר"י קורקוס והכס"מ לא נתישבו בזה, דהם פירשו דהא דפטורין מן החומש הוא משום דרחמנא קריי' עבודה ורחמנא אכשרה בדיעבד קודם שנודע, וזה כסוגיית הגמ' בפסחים דהפטור בזה הוא מקרא דברך ד' חילו ופועל ידיו תרצה, ולדבריהם צ"ע כנ"ל, חדא, דפטור זה אינו אלא בחלל ולא באשת כהן ועבד כהן, ועוד, דהרמב"ם כתב דהא דחלל שאכל עבודתו כשרה הוא אף אחר שנודע, ומהו שכתבו דרחמנא אכשרה בדיעבד קודם שנודע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-647)
647. ועיי"ש בסקי"א שכתב לפ"ז, דאינה משלמת את הקרן אלא לצאת ידי שמים, דהו"ל כמזיק מתנו"כ או שאכלן דפטור משום דהוי ממון שאין לו תובעין, וזה כדעת התוס' בחולין ק"ל ב' דלהך לישנא דהא דמזיק מתנו"כ פטור הוא משום דהוי ממון שאין לו תובעין, ה"ה חייב בדיני שמים, ודלא כמש"כ הר"ן שם דהוא פטור אף בדיני שמים, - והדברים צ"ע, דמלבד דאי"ז במשמעות מתניתין דמשמע דהוי חיוב גמור, גם תיקשי דלמ"ד בחולין ק"ל ב' דפטורא דהמזיק מתנו"כ או שאכלן הוא מדכתיב זה, דלדידי' הוא פטור אף בדיני שמים, ותיקשי דא"כ מ"ט בת כהן שנשאת לישראל ואכלה משלמת את הקרן, - וע"כ נראה בדעת רש"י, דהחיוב בזה הוא מדין תשלומי תרומה, וע"כ היא חייבת אף בתרומה שלא זכה בה כהן, ולי"ב לפטורא דממון שאין לו תובעין, ומש"כ רש"י דגזל הוא אצלה, היינו דחיוב הקרן דתשלומי תרומה הוא משום גזילת התרומה, וע"כ היא חייבת בכך אף שאינה זרה גמורה, דמ"מ כיון דלא זכי לה רחנא בגוה גזילה היא אצלה. [↑](#footnote-ref-648)
648. ובתוס' הגרע"א במשנתינו הק' בעיקר מה שאמרו ביבמות דטעם הפטור במשנתינו הוא משום דזמנו בהול, שהרי לסתם מתניתין בשבת פי"ט סבר ר' יהושע דבמל את של אחר השבת בשבת כיון דלא עשה מצוה חייב, והרי דאף היכא דזמנו בהול, מ"מ אם לא עשה מצוה חייב, ומ"ט הכא הוא פטור, ועמש"כ בזה התפא"י בבועז והמשנה ראשונה, - ומש"כ המשנה ראשונה דחשיב כעשה מצוה במה שביער החמץ, הנה בתשו' חמד"ש יו"ד סימן א' סקכ"ח כתב דזה לא מיקרי עשה מצוה, כיון דאין מוטל עליו כלל לבער, כיון דאין החמץ שלו והבעלים בעצמם היו יכולים לבער כיון דהוי קודם זמן איסורו, ודבריו הוא לפ"מ שנקט דאיירי בתרומה של כהן אחר, אך אי נימא דאיירי בתרומה שלא זכה בה כהן אחר, אלא שנתנוהו לו, שפיר י"ל דחשיב כעשה מצוה, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"י מתרומות הי"ב. [↑](#footnote-ref-649)
649. וגם בעיקר מש"כ החמד"ש דיש לפטור משום דלא אפסדי' מידי, וכ"כ גם הישועות מלכו בהל' תרומות שם, צ"ב, דלכאו' כיון דאף תרומה בערב פסח יש לה שווי כ"ד, ודאי דיש לחייב בזה את האוכל, ואף בגונא דבלא שהי' אוכל, הי' מגיע זמן הביעור והיתה התרומה נאסרת, מ"מ כיון דעכשיו יש לה שווי, יש לחייבו בדמי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-650)
650. והמל"מ שם רמז ללמוד כן גם מד' התוס' בתענית י"ז ב' ד"ה דבר זה שהקשו דניף מק"ו מבע"מ שמותר באכילת קדשים ואסור לעבוד, דערל שאסור באכילת קדשים אינו דין שאסור לעבוד, וכתבו די"ל דחלל יוכיח שאינו אוכל בקדשים ואפ"ה כשר לעבודה, ונראה מדבריהם דחלל כשר לעבודה אף אחר שנודע שהוא חלל, וכ"כ השעה"מ שם, ועיי"ש שהביא משיטה כ"י לסנהדרין פ"ג שכתב בשם נכדו של הר"ש משאנץ כד' התוס' בתענית, וכתב ע"ז, ז"ל, מיהו בפ' האומר מוכח דמה שאינו מחלל היינו דוקא בדלא ידיע לי' בשעת עבודה, עכ"ל, ועי' עוד בדבר אברהם ח"א סימן כ"ו סק"י ואילך, במש"כ לדחות ההוכחה מד' התוס' בתענית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-651)
651. אך הדברי יחזקאל בסימן כ"ב סקי"ז פירש לקו' הריטב"א דהיינו, דאם איירי התם כשנמצא ספק בן גרושה, א"כ עדיין לא מתה כהונה בודאי, והיאך חוזר מספק, ואין לומר דספק גלות להקל, דא"כ גם למ"ד דבטלה כהונה אמאי אינו יוצא משם לעולם, הא עכ"פ במיתתו יוצא, ולישנא דבטלה כהונה משמע דאינו יוצא לעולם, ובע"כ דספק גלות להחמיר, וא"כ גם למ"ד דמתה כהונה תיקשי דהיאך הוא חוזר מספק [↑](#footnote-ref-652)
652. וכבר תמהו ע"ז מהא דתנן בפסחים ס"ד א' שחט ישראל וקיבל הכהן וכו' כמעשהו בחול כך מעשהו בשבת, ומשמע להדיא אף בשבת הי' ישראל שוחט, ויש מקום לחלק בזה בין שחיטת פסח לשחיטת שאר קרבנות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-653)
653. וגדולה מזו מצינו בד' המנ"ח במצוה ער"ה שכתב דאף דחלל עבודתו כשרה, מ"מ הוא חייב מיתה בידי שמים משום זרות, ולכאו' דבריו קיימי רק לדעת הרמב"ם דאף אחר שנודע עבודתו כשרה, אך לדעת ש"ר דאין עבודתו כשרה אלא קודם שנודע, בפשוטו היינו דקודם שנודע דינו כדין כהן, ונמצא שלא עבר בשוגג על איסור מיתה, - אך הדבר אברהם בח"א סימן כ"ו סקט"ו הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים ע"ב ב' דמכח דינא דחלל שלא נודע שעבודתו כשרה הוא פטור מחומש, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אך למש"נ לעיל אות י"ב דבאמת ב' דינים חלוקים הם, והא דאינו חייב בקרן וחומש הוא רק קודם שנודע, אך אחר שנודע הוא חייב בקרן וחומש, י"ל דבאמת אם עבד אחר שונודע הוא חייב מיתה בידי שמים, - ועי' עוד בקה"י זבחים סימן י"ד שנקט בפשיטות דכיון דמכשרינן לעבודת חלל, אף לי"ב איסור זרות, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלכתחילה הוא אסור לעבוד. [↑](#footnote-ref-654)
654. ובאו"ש פ"ז מתרומות ה"ד כתב לפרש דלדעת ת"ק הא דשרי כשהתחיל בהיתר, הוא משום דכשלעס בהיתר נתחללה התרומה, ודמי להא דכהן שסך שמן של תרומה דבן בתו ישראל מתעגל בו ואינו חושש, וזה כמש"כ בתו"י יומא פ' ב' לדון דדוקא בכהן שנעשה הדבר בהיתר נתחללה, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא ג"כ דכל הא דשרי ר"א כשהתחיל בהיתר הוא רק בתרומה, אך בשאר איסורי תורה אסור לבלוע אף כשהתחיל בהיתר. [↑](#footnote-ref-655)
655. ולפי דבריו י"ל דר' נתן לא פליג על ת"ק, אלא אתא לפרושי, דכל הא דשרי ר"א כשהתחיל בהיתר, הוא רק כשלעסו ומשום דהלעוס כבלוע, אך אם עדיין לא לעסו, ל"מ הא דהתחיל בהיתר להתיר לגמור אכילתו.

     ונתחדש עוד בדבריו, דאם הוה שרי ר"א מכח הא דהתחיל בהיתר ול"ה בעינן להא דהלעוס כבלוע, הי' מותר לבלוע אף כשעדיין לא לעסו, וכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש דכשנטמא התרומה אחר שהכניסה לפיו יבלע, וכשנטמאה קודם שהכניסה לפיו יפלוט, ומבו' לפ"ז, דההכנסה לתוך פיו הויא תחילת האכילה, אף קודם שלעס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-656)
656. ואין לומר דאיירי כשהכניס לפיו בשוגג, דהרי לפ"ד הגרי"ז ודאי דאין מקום להתיר בכה"ג, דרק כשהלעיסה היתה בהיתר, הוא דאמרינן דליכא איסור על הבליעה בפנ"ע, אך כל שהיתה הלעיסה באיסור בשוגג, ודאי דה"ז מצטרף לבליעה, והוא אסור לבלוע, - וכן הביאו מד' השעה"צ בסימן תקט"ו סוסק"י שכתב בפשיטות דכל שהתחיל לאכול בשוגג, לא חשיב כהתחיל בהיתר. [↑](#footnote-ref-657)
657. והנה אמנם ודאי דלא נימא דהאוכל כזית יהא חייב ב' מלקיות, חדא על הנאת גרונו וחדא על הנאת מעיו, וגם האוכל חצי כזית יהא חייב מלקות, משום דנהנה גרונו בחצי כזית ואח"כ נהנה מעיו בחצי כזית, דומיא דאכל חצי זית והקיאו וחזר ואכלו, והיינו משום דהוי זה אכילה אחת, - אך מ"מ י"ל דיש תוספת איסור במה שבולעו, וע"כ אף שכבר לעסו ונהנה גרונו, ה"ה אסור לבלעו. [↑](#footnote-ref-658)
658. וצ"ע לדעתם מסוגיית הגמ' בכתובות ל' ב' דמבו' דכ"ז דמצי לאהדורי אכתי לא חשיב כאכילה, וכמו שהוכיח כן בחי' הגר"ח בהל' שאה"ט, ועי' בחי' חת"ס בכתובות שם מש"כ בזה, וצ"ע, ויש שפירשו דשאני התם דתחב לו חבירו לתוך פיו ולא לעסו וליכא הנאת גרונו, ובכה"ג אינו חייב אלא כשבלע, - אך צ"ע אם אכן הוא כן, דכל שלא לעסו, ליכא הנאת גרונו, או דלעולם חשבינן לה כהנאת גרונו, ועי' בראש יוסף בחולין ק"ב ב' דלכאו' מבו' מדבריו דגם בבלע בלא לעיסה, איכא הנאת גרונו, וכן משמע מהא דמחייבינן הכא בחילקו מבפנים משום דאיכא הנאת גרונו, והרי דאף קודם שלעסו וחילקו, חשיב דאיכא הנאת גרונו, (ובערוה"ש או"ח סימן תע"ה סי"ד נקט דבבלע ליכא הנאת גרונו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-659)
659. וכן נראה בד' הב"י בסימן ר"י שכתב בדין חיוב ברכה, דלא בטעימת חיך תליא אלא באכילת תליא כדכתיב ואכלת וברכת ואכילה היינו הנאת מעיים כדברי הרא"ש ז"ל, ובס' שרשי הים פ"ד משבועות תמה ע"ז, דהרי קי"ל דבתר הנאת גרונו אזלינן, ובע"כ מד' הב"י, דאף דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ אינו חייב אלא כשבא המאכל למעיו, ופירש הב"י דזהו מש"כ הרא"ש בפ"ב דברכות דמטעמת א"צ ברכה כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, דאי"ז משום דשאני ברכה משאר דיני אכילה ובעינן בה הנאת מעיו, (וכמו שפירשו כן הפנים מאירות ח"ב סימן כ"ז והראש יוסף בברכות שם והאג"ט טוחן סקס"ב אות ב' ג' ובהגהה שם), אלא כונתו דלא חשיב זה כאכילה כלל כיון שלא בלע ולא נכנס המאכל למעיו, (וכמו שפירשו כן המהר"ם שיק והערוה"ש שם). [↑](#footnote-ref-660)
660. אך הנה בפי' הריבמ"צ כתב, ז"ל, ר"א יבלעו שכיון שמשלם יבלענה ולא יפלטנה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלדעת ר"א הוא חייב בתשלומי קרן וחומש, ומה"ט הוא דיבלענה, וצ"ב, והנה הרי הריבמ"צ בהמשך דבריו הביא לד' הירושלמי דטעמא דר"א הוא משום שהתחיל בהיתר, וכ"ה מבו' גם בדבריו בשלהי מתניתין שכתב דבסיפא מודה ר"א דיפלוט, ותיקשי דא"כ מ"ט הוא חייב בתשלומין, דאף אי נימא דגם להך תנא ס"ל לר"א דהלעוס כבלוע, (ואך דלא שרי מכח זה אלא כשהתחיל בהיתר), מ"מ כיון דאיירי הכא כשהיתה הלעיסה בהיתר, אין לחייבו ע"ז בקרן וחומש, ועל הבליעה ג"כ אין לחייבו, שהרי הויא הבליעה בהיתר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-661)
661. ו**צ"ב דאם לא שרי ר"א לבלוע היכא דיש לו תקנה בע"א, מ"ט היכא דאין לו תקנה להתיר האיסור, שרי ר"א לבלוע, הרי בידו לפלוט את המאכל, וצ"ל כמש"נ להלן אות י"ג מד' רש"י, דהא דהתירו לו לבלוע הוא משום הפסד התרומה, וע"כ לא התירו לו אלא היכא דא"א לעשות תקנה בע"א.** [↑](#footnote-ref-662)
662. והדברים מתפרשים לפמש"נ לעיל אות ה', דאף למ"ד דבתר הנאת גרונו אזלינן, ה"ה חייב אף על הנאת מעיו, ונת' שם בהערה דמ"מ אינו חייב תרתי, וע"כ הי' מקום לומר, דכל שלעס באיסור, ליכא תוספת איסור במה שבולעו, ומשא"כ כשלעס בהיתר, ה"ה אסור לבלוע משום הנאת מעיו. [↑](#footnote-ref-663)
663. ומשמע קצת מדבריו, דלעולם מדינא שרי לבלוע אף כשהתחיל באיסור, ואך דבכה"ג אסרו חכמים ולא חששו להפסד התרומה, ורק כשהתחיל את אכילת התרומה בהיתר, הוא שהתירו חכמים לבלוע משום הפסד התרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-664)
664. ומצינו כן עוד, דהנה **בנדה מ"ג א' פריך אהא דתנן דהי' אוכל בתרומה והרגיש שנזדעזעו אבריו אוחז באמה ובולע את התרומה, דהיאך הוא אוחז באמה, הרי כל האוחז באמה כאילו מביא מבול לעולם, ובתוס' הרא"ש שם הק', דכיון דכתיב בקרא משמרת תרומותי וציוה הכתוב לשמור אותה שלא תטמא, וכי בשביל חכמים שאמרו כאילו מביא מבול לעולם לא ימנע מלטמאות את התרומה,**ובגליון החשק שלמה כתב, דלמש"כ הב"י באהע"ז סימן כ"ב בשם הזוה"ק וכ"כ בשו"ע שם דעוון זה חמור מכל עבירות בתורה נתישב זה, ובלא"ה י"ל דשוא"ת עדיף, עכ"ד, **- ובאו"ש פ"ז מתרומות ה"ד כתב לישב, דאה"נ דלדעת ר' יהושע דאם תצא הש"ז ויטמא יפלוט, ודאי דלא עקרינן הך דמשמרת תרומותי משום איסור דהרהור באוחז באמה, והא דפרכינן התם, הוא משום דבעי לאוקמי למתניתין אף כר"א דס"ל דאף אם תצא הש"ז ויטמא הוא מותר לבלוע, ולא תאבד התרומה, וזהו דפריך דא"כ מ"ט שרי לאחוז, עכ"ד, ומבו' לפ"ז, דאף אכילת תרומה טמאה מהני לקיום דין התרומה, אם אך ליכא איסורא באכילה זו, וע"כ כיון דיהא מותר לבלוע את התרומה אחר שנטמאת, לי"ב משום משמרת תרומותי.** [↑](#footnote-ref-665)
665. **ועפי"ז כתב הרמ"א בדרכי משה סימן תקט"ו ובהג"ה שם, דאף אם עבר ונתן לפיו פירות הנושרין ולעסן אסור לבלען, ומשום דקי"ל כר' יהושע דאסר, ועיי"ש בשעה"צ סק"י במש"כ להוסיף בזה.** [↑](#footnote-ref-666)
666. צ"ע דמ"ט הוצרך להעמידה כמ"ד דמעשה שבת אסור מדאורייתא, הרי גם אם אינו אסור אלא מדרבנן, י"ל דקמ"ל דאם כבר נתנו לתוך פיו ולעסו הוא מותר לבלעו, וכאשר כ"ה לפי' קמא דאיירי בפירות הנושרין, דאין איסורם אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-667)
667. אך יש לדחות, דלעולם מה שאמרו דאף וכו' היינו דכיון דהלעוס כבלוע הוא מותר לבלוע, ואיירי בגוונא דהתחיל בהיתר, ואף הא דנבילות וכו', איירי **כשהתחיל לאכול בעודו גוי ונתגייר, וכמש"נ לעיל סוף אות ג'.** [↑](#footnote-ref-668)
668. ובעיקר הדין בזה, עי' במנ"ח במצוה שי"ג שכתב כד' החת"ס דביוהכ"פ אינו חייב בלא הנאת מעיו, אך באו"ש **פ"ב משביתת עשור ה"ד ופ"ז מתרומות ה"ד כתב דאף ביוהכ"פ סגי בהנאת גרונו, והוכיח כן מד' הירושלמי הכא, דליכא נפ"מ בין איסור יוהכ"פ לשאר איסורים, וע"כ לדעת ר' נתן דחייבין על לעיסה, אף ביוהכ"פ חייבין ע"ז, וה"נ לפ"מ דקי"ל דבתר הנאת גרונו אזלינן, אף ביוהכ"פ חייבין ע"ז, וכן צידד באחיעזר ח"ג סימן ס"א וכ"כ באפיקי ים ח"ב סימן ל"א.** [↑](#footnote-ref-669)
669. והיש"ש בביצה פ"ד סימן כ"ג הק' על גירסת הרמב"ם מסוגיית הגמ' שם דפרכינן על מה שאמרו דלר"א שבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו ממשנתינו, ואם גרסינן הכא דלר"א לא יגמור, מאי פריך מינה, והאחרונים בביצה שם כתבו כמה דרכים בישוב ד' הרמב"ם, עיי"ש בתולדות יעקב למהריק"ש ובראשון לציון ובפנ"י ובראש יוסף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-670)
670. והרמב"ם בפ"ד ממעשר הי"ז כתב בנכנס מן הגינה לחצר דאע"פ שיצא מן החצר לא יגמור עד שיעשר, ושם פ"ה הכ"ג כתב בחשכה עליו לילי שבת דאם הניחן למוצ"ש ה"ז גומרו, אך המלאכת שלמה הביא מספר מדויק דמוגה שם דאף אם הניחו לאחר שבת ה"ז לא יגמור, והמהר"י קורקוס בפ"ה שם כתב דהרמב"ם לטעמי' בפיהמ"ש דגריס ברישא דלר' יהושע לא יגמור ובסיפא דלר' יהושע יגמור, ופסק כר' יהושע בתרוייהו, וכ"כ היש"ש בביצה פ"ד סימן כ"ג והגר"א בסימן של"א ס"ק קע"ה, אך אי"ז מתישב עם גיר' הרמב"ם במהדו"ב דאף בסיפא קאמר ר' יהושע דלא יגמור, והכס"מ שם כתב לפרש לדברי הרמב"ם בע"א, עיי"ש, וכן נקט המלאכת שלמה במשנתינו, דד' הרמב"ם בפ"ה הם כמ"ד הכא דחשכה לו לילי שבת לא יגמור, ועי' מה שהאריך בזה המגי' למל"מ שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-671)
671. וצ"ע בד' הגר"א שכתב דאף בכה"ג יש להתיר משום שהתחיל בהיתר, דלכאו' מה מהני הא דהתחיל לאכול מן האשכול בהיתר, ומה טעם יש בזה להתיר לו לגמור לאכול את האשכול. [↑](#footnote-ref-672)
672. ועיי"ש שכתב, דכל הא דס"ל לר"א דאין קביעות שבת מועלת למוצ"ש, הוא רק משום דלא יחדום לשבת, אך כל שיחדום לשבת קובעת השבת למעשר, ואף למוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וכ"כ התוס' שם בתי' קמא, וזה מתפרש כמש"כ רש"י שם ל"ד ב' ד"ה שבת, דאף כשלא יחדם לשבת, ואין השבת קובעתם למעשר, מ"מ אסורה אכילתם בשבת, שאכילת שבת לעולם קבע היא קרוי', אך למוצ"ש מותר, ובתי' בתרא כתבו, דכל הא דאין קביעות שבת מועלת למוצ"ש, הוא רק בדבר שלא נגמרה מלאכתו, אך בדבר שנגמרה מלאכתו ה"ה קובעת אף למוצ"ש, ועי' במקד"ד סימן נ"ו סק"ג ד"ה הנה אמרינן במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-673)
673. וצ"ע דמה מייתי מינה, הרי י"ל דהוא משום דקי"ל כר' יהושע דחשכה לילי שבת לא יגמור אף למוצ"ש, ועמד ע"ז היש"ש בביצה פ"ד סימן כ"ג, וכתב להוכיח מזה דהר"ש גריס כגיר' הרמב"ם דבחשכה לו לילי שבת ר' יהושע אומר יגמור, ועיי"ש במש"כ לדחות בזה, ועמש"כ בזה המגי' למל"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג והשעה"מ שם, - ואמנם עיקר מש"כ לדון דגיר' הר"ש היא כגיר' הרמב"ם, צ"ע דלהדיא כתב הר"ש דבסוף המביא כדי יין רוצה לדקדק מכאן דלר"א אין חצר ושבת קובעים אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, והרי דר"א הוא דאמר יגמור, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש מכת"י, שכתב דלא כשאמר ר"א בשבת יגמור אלא ימתין למוצ"ש ויגמור, והרי דר"א הוא דקאמר דיגמור, וכ"כ המלאכת שלמה דכ"ה גירסת הר"ש. [↑](#footnote-ref-674)
674. והיינו דאף דהכא ליכא להתירא דהתחיל בהיתר דלעיל מ"ב, משום שבא לאכול את הענבים שעדיין לא הכניסם לתוך פיו, מ"מ כיון שהתחיל את אכילת האשכול בהיתר, התירו לו חכמים לגמור, וע"כ נקטו התוס' בב"מ שם בפשיטות, דאם היתה חצר קובעת מדאורייתא בכה"ג לא היו מתירין לו לגמור אף שהתחיל בהיתר, ול"ד להא דשרי ר"א לעיל מ"ב כשהתחיל בהיתר אף באיסורים דאורייתא. [↑](#footnote-ref-675)
675. והנה בסוגיית הגמ' בביצה שם לעיל מינה אמרו דחצר אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ומבו' שם שלמדו לזה מהא דתנן דהמעביר תאנים בחצרו לקצות בניו וב"ב אוכלין מהן עראי ופטורים, ולכאו' זה דלא כמשנתינו דלדעת ר' יהושע אף חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וע"כ הוא דלא יגמור, אף דאשכול הוי דבר שלא נגמרה מלאכתו, ואף לר"א מסקינן דחצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, וכל הא דשרי לגמור הוא חוץ לחצר, - ובד' הרשב"א שם מבו' דאה"נ, מתניתין דהמעביר תאנים וכו' אתיא כר"א, ולפ"מ דמסקינן דאף ר"א לא שרי לגמור אלא חוץ לחצר, הרי דה"נ הא דתנן דבניו וב"ב אוכלין מהן עראי ופטורים, הוא חוץ לחצר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-676)
676. ונמצא לפ"ז ד' דרכים בד' הראשונים בטעמא דר"א דנכנס מגינה לחצר יגמור, דלדעת רש"י ודעימי' הוא משום דלא נגמרה מלאכתן, ואין חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ורק בעודו בחצר לא יאכל, וכנראה הוא משום דאכילה בחצר חשיבא כאכילת קבע, ולדעת התורי"ד הוא משום דאין חצר קובעת מדאורייתא בלא מירוח, ולדעת התוס' בב"מ הוא משום דאיירי בחצר שאין הכלים משתמרין בתוכה דאינה קובעת אלא מדרבנן, ובזה שרי ר"א מכח הא דהתחיל בהיתר, ולדעת הרא"ה הוא משום דהכנסת חצר שלא לדעת אינה קובעת. [↑](#footnote-ref-677)
677. והרא"ש כתב דהא דלא חזי לזילוף, הוא שמא יכנס הארס בין רגלי האדם ההולך שם, וכ"ה בפירש"י בע"ז ל' ב' במה שאמרו דמים שנתגלו לא ישפכם ברה"ר, - ובפירש"י בב"ק קט"ו ב' כתב דכל החשש בזה הוא שמא יכנס הארס ברגלו ע"י מכת צרור. [↑](#footnote-ref-678)
678. ועיי"ש שהביא דבזה ביאר הגרי"ז למה שאמרו בירושלמי דמים מגולין פסולין לגבי מזבח משום ממשקה ישראל, ולא אמרינן דהמים עצמם אין בהן איסור, והא דאסור לשתותם הוא משום החשש ששותה ארס, והיינו משום דאסרו חכמים את המים עצמם בשתי', - ועי' בתשו' עין יצחק או"ח סימן כ"ד במש"כ באורך בדעת רש"י בסוכה מ"ח ב' שפירש דהא דהמים המגולין פסולין לגבי מזבח הוא משום דהארס ממעט מן השיעור, והתוס' שם כתבו דהוא משום הקריבהו נא לפחתך, ולא כתבו דהוא משום ממשקה ישראל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-679)
679. והנה אמנם בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן נ"ג סק"ו כתב דמכוון ד' הראשונים הוא, דל"ש בזה דבר שבמנין משום דאין בזה איסור, וגזירת חז"ל רק הוא נצמח מצד מ"ע ונשמרתם לנפשותיכם, וע"כ אם ידוע שאינו מזיק בודאי אין בזה שום איסור, וכ"ה משמעות ד' המג"א בסימן תר"צ סקכ"ב, וכמש"כ המחה"ש שם, - אך בל' הראשונים לא משמע כן, אלא כל הא דשרי הוא משום דמעיקרא לא גזרו במקום דליכא נחשים, וכמו שהביא הדברי מלכיאל שם מהפר"ח ועוד מרבוותא שכתבו דהוא משום דמצינו שהקילו חכמים במקום דליכא חשש ששתה מהן נחש, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"א ביו"ד סימן קט"ז ס"א, - וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפ"ק דביצה סימן ה' והמרדכי במו"ק סימן תתס"א והגמי"י בפ"א מיו"ט הכ"ג לדמות לזה, דאף שאמרו בגמ' דמת ביו"ט שני לא יתעסקו ישראל משום דשכיחי חברי, מ"מ בזה"ז דליכא חברי יתעסקו בו ישראל, עיי"ש, והתם הרי הי' זה איסור שאסרו חכמים להתעסק בקבורת המת, ואפ"ה ל"ה כדבר שבמנין, משום דהאיסור הי' מכח חשש חברי, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-680)
680. ומצינו עד"ז בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"א שכתב בדין אכילת דג עם בשר, דאף אם נשתנו הטבעים ולי"ב סכנה, מ"מ ה"ז אסור משום דהו"ל דבר שבמנין, עכ"ד, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן נ"ג סק"ו נחלק על דבריו, עיי"ש, (וזה לפ"מ שפירש לד' התוס' בע"ז דבאיסורים דמשום חשש סכנה ל"ש כלל דבר שבמנין, ונת' לעיל בהערה**)**, והרי דאף דמה שאסרוהו חכמים הי' משום חשש סכנה, מ"מ מכח זה אסרו חכמים לאכילה זו, ואף אם עכשיו אין בו סכנה ה"ז אסור, ולא אמרינן דכל האיסור הוא לאכילה שיש בה חשש סכנה. [↑](#footnote-ref-681)
681. ובחי' תלמידי רבינו יונה בע"ז ל' ב' כתב דאף בזה"ז יש לחוש שלא לשתות מים מגולין, דאע"פ שאלו הנחשים המצויים בינינו אין הארס שלהם ממית מ"מ מלקה, ולפחות הוא כארס של שאר נחשים, שאמרו שם ל"א ב' דשל נחש ממית ושל שרצים מלקה. [↑](#footnote-ref-682)
682. וכ"נ ממה שנקטו התוס' בחולין ט' ב' בד"ה התם דבאיסור מים מגולים הי' מקום להתיר משום חזקה, וע"כ לרבא דלא חילק בין איסורא לסכנתא, כ"ה דבסכנה לא אזלינן בתר חזקה, ה"נ באיסור לא אזלינן בתר חזקה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בנזיר נ"ז א' סוד"ה באומר, - והחמד"ש בתשו' יו"ד סימן ה' סק"ג כתב דלא שייך כלל לילך אחר חזקה בסכנה, דל"מ חזקה אלא לענין איסור, דהתורה התירה לנו ספק זה היכא דשייך להעמידו על החזקה, אע"ג דל"ה בירור גמור, ואף אם באמת הוא אסור, אין בידו עוון דהתורה התירה לנו ספק זה, ומשא"כ במידי דסכנה, כיון דלפי הצד דיש בזה להסכנה, יבא האוכלו לידי סכנה, מהיכ"ת לא נחוש בזה לסכנה, וכ"ה גם בתוס' הרא"ש בחולין שם, דלענין סכנה פשיטא לי' דיש לחלק בין איסור לסכנה, וכ"כ הפנ"י שם והחוו"ד בסימן ל"ו סק"ב, - ובדעת התוס' צ"ל, דבמים מגולין אין לאסרם משום דיש לחוש לסכנה, וכל איסורם הוא משום שאסרום חכמים, וע"כ שפיר שייך לילך בזה אחר חזקה, ולדעתם נראה דמה שאמרו בחולין שם דחמירא סכנתא מאיסורא, הוא משום דאיסור שאסרו חכמים משום חשש סכנה חמיר טפי, (ודלא כמש"כ הש"ש בש"א פ"ד והחת"ס בחולין שם דהוא משום דבאיסורא אף אם יתברר שעבר, לי"ב איסורא, ומשא"כ בסכנה דאם יעבור במקום סכנה אין לו מציל.

     וגדולה מזו מצינו בד' האו"ה שהביא הט"ז ביו"ד סימן קט"ז סק"ב, ובד' הנקוה"כ שם, דאף בסכנה מהני ביטול דיבש ביבש, עיי"ש, והרי דאף דאי"ז מועיל כלום לענין חשש הסכנה, מ"מ מהני ע"ז ביטול, דתו לי"ב להאיסור לאכול דבר שיש בו חשש סכנה, אך בהגה' היבין דעת שם תמה ע"ז, ועי' גם בדרכ"ת שם שהביא לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-683)
683. ובדרך אמונה שם ס"ק קי"ב ובצה"ל ס"ק קע"א כתב די"ל דאף ביין של תרומה שנטמא רשאי לשפכו, דשפיכתו זו היא קבורתו, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט ביין של תרומה שנטמא כתב הרמב"ם דיקבר, וביין שנתגלה כתב דישפך, - ואי נימא דיין שנתגלה אסור לקברו, שמא ימצאנו אדם וישתה אותו ויבא לידי סכנה, ואף דביין של תרומה שנטמא לא חיישינן להכי, חמירא סכנתא מאיסורא, הרי דאף אי נימא דיין שנטמא צריך לקברו ולא אמרינן דשפיכתו זהו קבורתו, מ"מ ביין שנתגלה דאסור לקברו, התירו לשפכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-684)
684. והפר"ח בסימן קט"ז סק"א בתו"ד עמד בזה, דמברייתא יש לדקדק דלא כרב פפא ורב הונא, שהרי לר"ש ציר אסור משום גילוי ולא ס"ל דהציר שורף את הארס, ועד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"ש אלא משום דס"ל שהנחש אינו שותה מן הציר וכמו שהשיבו ההוא שטיא הוה הא לאו הכי הוה מיתסר הציר, ונמצא דלכו"ע אין הציר שורף את הארס, וכתב דצ"ל דחדא ועוד קאמרי רבנן, חדא דשטיא הוא ועוד דהציר שורף את הארס, וכתב דלפ"ז יש לפסוק כוותייהו, דאף עדותו של ר"ש אינו סותם לסברתם, דלעולם שהנחש שותה ומטיל ארס בציר אלא שהציר שורפו. [↑](#footnote-ref-685)
685. ובמש"כ הרמב"ם דאף המורייס שנתגלה אסור, הנה הרמב"ם בהלכותיו לא הזכיר אלא לציר ודבש, והב"י בסימן קט"ז עמד בזה בד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש, דכיון דפסקו כר"ש בציר משום חומר סכנת נפשות, למה לא פסקו לאסור במוריס וחומץ, וכתב דדוקא בציר חוששין לגילוי, כיון דהעיד ר"ש שראה נחש ששתה ציר, ואע"פ שאמרו לו דשטיא הוה, כיון דסכנת נפשות הוא חיישינן לי', עכ"ד, והב"ח שם כתב דהא דבחומץ לא פסקו כר"ש, הוא משום דבסוגיית הגמ' בע"ז ל' ב' מבו' דחומץ גמור אין בו משום גילוי, ומורייס יש בו משום גילוי, ולא הוצרכו לפרשו משום דהוא בכלל ציר בכל מקום, והפר"ח שם סק"א תמה על דבריו דמה יענה לשמן שלא פסקו כר"ש, ועיי"ש במשה"ק עוד, ובתו"ד כתב דכיון שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דאף מורייס אסור, אפשר דגם בחיבורו מודה לזה, דמורייס הוי כציר, (ומש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש "וכיוצא בהן", היינו שאר מיני מורייס**)**. [↑](#footnote-ref-686)
686. עיי"ש שכתב דרבא דהשיב דאודי לי מיהא בציר, היינו דכיון דר"ש מסהדותי' דנחש ששתה ציר הוא אומר כן, וקי"ל דאין בציר משום גילוי עדותו של ר"ש בטלה ונתקיימו דברי חכמים, וא"ל רב נחמן אודי לי מיהא בדבש דרשב"א מודה בציר שאין בו משום גלוי וסבר בדבש שיש בו משום גילוי, עכ"ד, ומשמע דקי"ל הכי דציר אין בו משום גילוי ודבש יש בו משום גילוי. [↑](#footnote-ref-687)
687. אך העירו דדברי הערוך שם הם במי בארג שאמרו בע"ז ל' א' דאין בהן משום גילוי, ופירש הערוך דאע"ג דשתי חויא מינייהו מפשר לי' חוליא למררי' דחויא ואין בו משום גילוי, אך בשאר המשקין דאין בהן משום גילוי י"ל דהיינו משום דאין הנחש שותה מהן, אך כל שראינו ששתה מהן ה"ז אסור, ואי"ז נסתר מד' הירושלמי דמודים חכמים לר"ש בשראו אותו נוקר, דדברי הירושלמי קיימי על ה' משקין שאין בהן משום גילוי, ושפיר י"ל דאיכא משקין אחרים דאף אם ראינו נוקר אין בהן משום גילוי, ואמנם בפירש"י בע"ז שם פירש דהא דמי בארג אין בהן משום גילוי הוא משום דאין הנחש שותה מהן, ולפ"ז אם ראינו ששתה מהן ה"ה אסורין.

     ובאמת לא נתברר אם דברי הירושלמי קאי על כל ה' משקין, או רק על דבש, דבירושלמי שם אמרו דר"ש אוסר בדבש מודים חכמים לר"ש כשראו אותו נוקר, ולכאו' דעת הירושלמי דר"ש אינו אוסר אלא בדבש, וכדעת ר"ש בן אלעזר דתלמודין, וע"ז אמרו דמודים חכמים לר"ש כשראו אותו נוקר, ולפ"ז ניחא דלא תיקשי מהך ברייתא על רב פפא ור"ה ברי' דרב יהושע דס"ל דציר שורף את הארס, דלדידהו אף אם ראו את הנחש נוקר בציר אינו נאסר, - אך בפי' הרש"ס כתב דל"ג ור"ש אוסר בדבש, אלא ור"ש אוסר, דר"ש פליג אכולהו וכמו שאמרו בתלמודין, ולגיר' זו נלמד דכל ה' משקין נאסרין כשראו אותו נוקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-688)
688. והגר"א בשנו"א כתב, דאינו יכול להכירו כשחוזר אבל מקודם כשהולך יכול להכירו, עכ"ד, והיינו דהא דלא אסרינן אלא כששהה כדי שיצא מאוזן חבית לפיו, הוא משום דכשהולך יכול להכירו, וע"כ לא חיישינן דהי' סמוך למים ושתה לאלתר, - וצ"ל לפי דבריו, דכל הא דאם יש שם אדם ניעור לי"ב משום גילוי, וכמש"נ להלן אות י"ב, היינו דכשיש שם אדם ניעור הוא חושש ואינו שותה מן המים, אך הוא יוצא מחורו אף כשיש שם אדם ניעור, וע"כ כל הא דלא אסרינן אלא כששהה כדי שיצא מאוזן חבית, הוא משום דכשהולך יכול להכירו.

     ולכאו' הדין נותן לפ"ז, דכל הא דלא אסרינן אלא כששהה כשיעור זה, הוא רק כשהי' משמרו, וראה שלא הי' שם שפיפון, אך כשלא הי' משמרו, הרי דהגם דבעודו שם לי"ב משום גילוי, מ"מ כל שיצא יש בו מיד משום גילוי, דיש לחוש שהי' סמוך למים ושתה לאלתר, וצ"ע, ועד"ז הוא גם במה שאמרו בבבלי דלא אסרינן אלא כששהה כדי שיצא ויחזור לחורו, דודאי דכ"ז הוא אם כשחזר האדם לשם בדק וראה דאין שם נחש, אך לא סגי במה שחזר האדם למקום המשקין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-689)
689. והתוס' שם הביאו למה שאמרו בירושלמי דרשות ניתנה לקרקע להבקע לפניו ולא ניתנה רשות לכלי להבקע מפניו, והמהר"ם שם פירש דמכוון דבריהם דהא דלא חזי לי' הוא משום דכחוט השערה הוא, ואך דתיקשי דאם כ"כ דק הוא כחוט השערה היאך באפשר שבוקע הקרקע ועולה, וע"ז קאמר דרשות ניתנה לקרקע להבקע לפניו. [↑](#footnote-ref-690)
690. **ומשמעות דבריהם שפירשו בד' הירושלמי דר' חנינא וריב"ל לא פליגי, אלא ר' חנינא פירש דהשיעור הוא בראש אצבע קטנה, וריב"ל הוסיף דמשערינן לה בקטן בן יומו, אך המער"ק בהל' רוצח שם נקט דר' חנינא וריב"ל פליגי, וכתב דאפשר דהרמב"ם פסק כר' חנינא ומפרשה דשל קטן קאמר.** [↑](#footnote-ref-691)
691. והרע"ב הביא לד' הרא"ש אלו לפי פירושו שפירש כד' הרמב"ם דת"ק שרי במים מרובין שהמרה נאבדת בהן, וע"ז כתב דיודעין היו כמה ארס הנחש מטיל בפעם אחת, והיינו דלא חיישינן שמא הטיל יותר ארס ולא סגי במים אלו לבטלו, ונתחדש בזה, דלא חיישינן שמא הטילו ב' נחשים ארס, ולא סגי במים אלו לבטלן, (ושמא אף אם שתו ב' נחשים זע"ז, כבר בטל כח הארס הראשון ואינו חוזר וניעור), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-692)
692. אך באמת יש לפרש דמש"כ הר"ש דהארס ניכר במים מועטין ואינו ניכר במים מרובין, היינו דבמים מועטין הוא ניכר ומזיק, ובמים מרובין דהסם אינו ניכר בהן ה"ה בטל ואינו מזיק, וכ"ה בל' הארחות חיים בהל' מעקה, - ועי' גם בכנה"ג בהגה' טור סימן קט"ז אות ט' שדן לפרש עד"ז בד' הר"ש, וכתב דלפ"ז צ"ל דט"ס נפלה בהמשך ד' הר"ש, וצ"ל דר' יוסי גזר מרובין אטו מועטין, וכמו שהעתיק התוי"ט, ועמש"נ בזה להלן סק"ב בהערה. [↑](#footnote-ref-693)
693. ומעיקר הא דאסרינן משום גזירה, מבו' דמים מגולין הם דבר האסור מדרבנן, דאם אינם דבר האסור, וכל איסורם הוא משום דצריך לחוש לסכנה, לכאו' לא שייך לאסור בגונא דליכא חשש סכנה. [↑](#footnote-ref-694)
694. ועיי"ש שכתב כן בשם הר"ש, דהא דאסר ר' יוסי אף במרובין הוא משום דגזר מרובין אטו מועטין, ובתו"ח כתב ע"ז, דגיר' הר"ש שלפנינו היא דר' יוסי גזר מועטין אטו מרובין, אשר כ"ה לפמש"כ הר"ש בדעת ת"ק דהוא משום דהארס ניכר במים מועטין, והרי דת"ק שרי במים מועטין, ור' יוסי דאסר אף במועטין הוא משום דגזר מועטין אטו מרובין, וכבר עמד ע"ז הכנה"ג בהגה' טור סימן קט"ז אות ט', וכתב דאף דלהר"ש גופי' דת"ק שרי במועטין, הרי דטעמא דר' יוסי הוא משום דגזר מועטין אטו מרובין, אך ד' התוי"ט קיימי ע"ד הרע"ב שכתב דת"ק שרי במרובין, ובזה פירש התוי"ט ע"ד ד' הר"ש דטעמא דר' יוסי הוא משום דגזר מרובין אטו מועטין, ועיי"ש במש"כ לדון בזה דבאמת דעת הר"ש היא כדעת הרמב"ם דת"ק שרי במרובין, ור' יוסי אסר אף במרובין מגזירה אטו מועטין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-695)
695. והנה בד' ת"ק לא נתפרש מהו שיעור המים המרובין המותרין, ולפ"ד הר"י אלמאנדרי והתוי"ט נראה לכאו' דשיעורם הוא מ"ס, שהרי בקרקע מודה ר' יוסי דלא גזרו מרובין אטו מועטין, ואפ"ה לא שרי אלא כשיש בהן מ"ס, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה מד' ר' יוסי, וכן נקט בפי' הרש"ס, עיי"ש, ומש"כ כן בשם הרמב"ם, לא מצאתי כן בד' הרמב"ם שלפנינו. [↑](#footnote-ref-696)
696. והנה הארחות חיים שם כתב דהא דאסרינן בכלים כל שהן, הוא משום דבכלים אין המרה נאבדת לעולם, וזה שלא כד' הר"י אלמאנדרי והתוי"ט שפירשו דהוא משום דגזרינן מרובין אטו מועטין, - ונראה דלהארחות חיים לטעמי' דר' יוסי בא לפרש דברי ת"ק הוא מוכרח כן, שהרי ת"ק קאמר דכל שהמרה נאבדת בהן שרי, ובע"כ דהא דקאמר ר' יוסי דבכלים כל שהן, הוא משום דאף אם הן מרובין אין המרה נאבדת בהן, דאם הוא משום דגזרינן מרובין אטו מועטין, אי"ז כדברי ת"ק דכל שהמרה נאבדת בהן שרי. [↑](#footnote-ref-697)
697. והר"ש כתב דתדע דכל מקוה מגולה הוא, וזה מתפרש לפ"מ דתניא בע"ז ל' ב' דמים שנתגלו לא ירחוץ בהן פניו ידיו ורגליו, ובע"כ דהא דטובלין במקוה ואין חוששין לגילוי, הוא משום דבמים שבקרקע שיש בהן מ' סאה אין חוששין לגילוי. [↑](#footnote-ref-698)
698. ובפשוטו לפ"ז הוי זה חדא פלוגתא דת"ק ור' יוסי, דלת"ק הארס בטל במים מרובין, ולר' יוסי אין הארס בטל במים מרובין, ואינו בטל אלא כשיש מ' סאה בקרקע, אך הגר"א בשנו"א כתב דר' יוסי פליג על ת"ק בתרתי, דבכלים ס"ל אפי' הן מרובין אעפ"כ אסור, ובקרקע מ' סאה דמחמת הקרקע הם בטלין אם יש בהן מ"ס, עכ"ד, וצ"ב, ואולי כיון דבכלים פליג ר' יוסי דל"מ כלל ביטול, ובקרקע מודה דמהני ביטול, ואך דפליג בשיעור הביטול, חשיב לה כתרתי. [↑](#footnote-ref-699)
699. ונראה דזה ניחא גם לפמש"נ לעיל מ"ד אות א' בשם מרן הגרי"ז זצ"ל דמים מגולין הוו מאכ"א מדרבנן, דאפ"ה לא שייך בזה דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, משם דאין ההיתר בזה מדין ביטול, אלא משום דכשמוסיף ליכא להסכנה כלל, וליכא לעיקר האיסור, אך הנה היד יהודה כתב דאף אם בתערובת דבב"ח יותר מס' אין ההיתר מדין ביטול, אלא משום דאי"ז דרך בישול, מ"מ יש בזה לדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, דהוא משום דשמא יבטל בפחות מכשיעור, ולפ"ז י"ל דגם בסכנה שייך דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-700)
700. והנה אמנם בירושלמי אמרו דהיין בין בכלים ובין בקרקעות בכ"ש, הרי דביין ל"מ ריבוי, ולפ"ז ניחא הא דיין של תרומה שנתגלה ישפך, - אך הנה הרמב"ם בפי"א מרוצח הי"ב כתב דאף שאר המשקין אין נאסרין בגילוי כשהן מרובין, ולא חילק בין שאר המשקין ליין, ונראה בדעתו, דהירושלמי קאי ע"ד ר' יוסי דאסר בכלים כל שהן ובקרקע מ"ס, ובזה הוא דאמרינן דהיין אף בקרקע כ"ש, דל"מ לו מה שהוא בקרקע, אך לפ"מ דקי"ל כת"ק דמים מרובין אין נאסרין אף כשהן בכלים, אין לחלק בין מים ליין, ולפ"ז תיקשי דמ"ט ישפך היין. [↑](#footnote-ref-701)
701. ובתוס' אנשי שם הביא מס' בית דוד שכתב לישב, דהא דתנן אחד גדול ואחד קטן אניקור קאי, דאחד שיהא הניקור גדול ואחד שיהא הניקור קטן, ועיי"ש שדחה לזה, דיגיד עליו רעו אחד תלוש ואחד מחובר דקאי על הפירות, - ובתוס' חדשים כתב לישב, דהא דתני להך בבא אחד גדול ואחד קטן, הוא להשמיענו דאף קטן מותר כשאין בו ליחה. [↑](#footnote-ref-702)
702. וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפי"ב מרוצח ה"ב, ז"ל, ניקורי תאנים וכו' אפי' היו גדולין ביותר וכו' ואפי' היו בתוך הכלי, עכ"ל, ולכאו' מש"כ ואפי' היו בתוך הכלי, הוא משום דגריס כגיר' הרי"ף אפי' הן בכד, ופירשה דהיינו דאפי' אם הן בתוך הכלי, - ויש לפרש בזה כמש"כ בתוס' אנשי שם בשם הרמ"ז, דקמ"ל דאפי' הן מונחין בכלי דודאי לא ניקר בתחתיתו או בצדדיו, אפ"ה אסור אם יש בו ליחה. [↑](#footnote-ref-703)
703. ובד' המאירי בע"ז שם משמע דכל עיקר הא דלא ישקה לבהמתו, הוא משום דהוא מזיק לבהמתו, ולא חיישינן כלל לסכנת האדם שיאכל את הבהמה, ונראה דהוא לטעמי' בחולין נ"ח ב' שפירש בהא דתנן דבהמה ששתתה מים מגולין מותרת, דהיינו דאף ששתתה מים מגולין היא מותרת באכילה, דאין כאן חשש סכנה, שכבר נאבד בהן כח הארס, וע"כ אין לאסור להשקות לבהמתו שמא ישחטנה ויאכלנה, דאף אם יאכלנה לי"ב סכנה, אך בדעת רש"י ודעימי' נראה כמש"כ הר"י מלוניל והנימו"י בחולין שם דהא דבהמה ששתתה מים מגולין מותרת, הוא משום דלא החמירו לאסור את בשר הבהמה משום חשש זה, וע"כ שפיר אסרינן להשקות לבהמה מים מגולין. [↑](#footnote-ref-704)
704. והב"ח שם כתב דיש לאסור בזה גם משום צער בע"ח, ונחלק ע"ד המהרש"ל בפ' הגוזל בתרא סימן ל"ז שכתב דלא אסרינן בזה משום צער בע"ח אלא משום בל תשחית, וכתב לפ"ז להתיר להאכיל סם המות לכלב הנמצא בביתו ומזיקו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-705)
705. והנה בחזו"א או"ח סימן ק"נ סקכ"ג כתב בהא דפריך בסוכה נ' א' במים מגולין דלעברינהו במסננת, דמ"ט מותר לסנן בשבת, וכתב דאפשר דמשום דגילוי אינו אלא חומר כדאמר בפ"ק דחולין, והא דמחמרינן לניסוך משום הקריבהו וכו', עכ"ד, אך לפי הנ"ל דאחר שאסרו מים מגולין משום סכנה, חיישינן לזה אף לגבי שאר מילי, לכאו' ה"נ הי' לנו לחוש לזה לגבי איסור ברירה, - ושמא י"ל דרק לגבי סכנת הארס לא חילקו חכמים בדבר וחיישינן לזה אף לגבי שאר מילי, אך לגבי שאר דינים, לא חיישינן להארס, אך בד' רש"י בסוכה מ"ח ב' ותוס' שם מבו' דגם לגבי שאר מילי חיישינן, דמה"ט הן פסולין לניסוך, משום דהארס משלים לשיעור, וכמו שעמד בזה החזו"א שם, - ובעיקר קו' החזו"א, עמש"כ בס' הערות להגרי"ש אלישיב זצ"ל שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-706)
706. ו**בטעמא דת"ק כתבו הרמב"ם והר"ש דהוא משום דהארס עובר דרך המשמרת, ובחי' הראב"ד בב"ק קט"ו ב כתב דהוא משום דהארס נימוח ועובר עם היין.** [↑](#footnote-ref-707)
707. והנה אמנם הגמ' שם לא הביאה למשנתינו, אלא לברייתא דמסננת, אך כיון דהתם דתניא דמסננת יש בו משום גילוי, א"ר נחמי' אימתי בזמן שהתחתונה מגולה אבל בזמן שהתחתונה מכוסה אע"פ שהעליונה מגולה אין בה משום גילוי וכו', [↑](#footnote-ref-708)
708. וי"ל כן גם לדעת ש"ר, דמה שפירשו דטעמא דר' נחמי' במשנתינו הוא משום דאין הארס עובר דרך המשמרת, כ"ז הוא מכח הא דתניא בברייתא דמודה ר' נחמי' דאם התחתונה מגולה אסורה, אך אלמלי הא דתניא הכי, הוה מפרשינן דטעמא דר' נחמי' הוא משום דאין הנחש שותה מן המשמרת, וע"כ מייתינן התם לברייתא דר' נחמי', דמינה למדנו דס"ל דמהני העברה במסננת למשקין מגולין, ושו"ר שכבר כתב כן בתוס' חדשים. [↑](#footnote-ref-709)
709. ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן א' כתב בתחילת דבריו לפרש דהא דהוא אסור לקידוש, הוא משום נקיות שמא נפל בו איזה דבר, ועד"ז כתב בס' פתח הדביר בסימן ער"ב ס"א סק"ב בשם ס' מחנה יאודה, דהוא משום חשש מיאוס דשמא שתו ממנו שאר זוחלי עפר, (ועיי"ש שהביא מהעצי אלמוגים דחיישינן לשאר זוחלי עפר שהטילו בו רוק, ובציר משיעורא, וצ"ע**),** אך בסו"ד מסיק דהא דהוא אסור לקידוש הוא משום חשש הארס, דאף דעבר ע"י המסננת, אכתי הוא מאוס, ונת' להלן אות ח'. [↑](#footnote-ref-710)
710. ובס' פתח הדביר שם סק"ד הביא מס' מחנה יאודה שהתיר בזה, והוא משום שפירש דטעם איסור יין מגולה בזה"ז, הוא משום דחיישינן לשאר זוחלי עפר ויש בזה מיאוס, ובכה"ג דעביד טיף טיף ליכא למיחש להכי. [↑](#footnote-ref-711)
711. ובתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן א' הק' עוד בזה, דאם הא דהוא אסור לקידוש הוא משום דנמר ריחו וטעמו, א"כ מ"ט אמרו בב"ב שם דהנפ"מ בזה הוא לר' נחמי' דמהני העברה במסננת, הרי אף לרבנן נפ"מ בזה בגונא דהי' אדם שומרו, דלי"ב משום גילוי, ואפ"ה הוא אסור לקידוש משום דנמר ריחו וטעמו, - ועיי"ש שכתב דאם הא דהוא אסור לקידוש הוא משום נקיות, הרי דע"כ לא מוקמינן לה כשאדם שומרו, דאז הוא משגיח ג"כ שלא יפול בו שום דבר, ואף דמבו' בסוגיית הגמ' בע"ז ל' ב' דכל דיש שם אדם לי"ב משום גילוי אף שאינו משגיח על היין, ובכה"ג יש לפסלו לקידוש, משום נקיות, י"ל דלא רצה להאריך. [↑](#footnote-ref-712)
712. ולכאו' מוכח כן, שהרי בפשוטו מבו' בסוגיית הגמ' בנדה ג' א' דשורפין תרומה על ספק טומאה ברה"י, ואין לומר דאתיא כר' יהושע, דהרי אף לדעת ר' יהושע דיניחנה במקום התורפה, משמע דאסור לשרפה בידים, וכמו שאמרו כן בירושלמי, וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בבכורות ל"ג ב'. [↑](#footnote-ref-713)
713. ולכאו' מכוון דבריו דאי"ז ספק ספיקא כלל, שהרי לפי האמת הוי ספק אחד אם נגע או לא נגע, אלא שבאנו להתיר משום דעל הצד דהי' ברה"ר איכא הכרעה לטהר, וע"ז הוא שכתב דהרי מאידך לפי הצד דהי' ברה"י איכא הכרעה לטמא, ונמצא דליכא ספק ספיקא כלל, אך אין מכוון דבריו דכיון דספק טומאה ברה"י טמא ודאי, ל"ה כלל כספק ספיקא, שהרי התוס' בפסחים י' א' כתבו דהא דספק ספיקא ברה"י טמא הוא משום דכ"ה דלא אזלינן בתר חזקה ה"נ לא אזלינן בתר ספק ספיקא, והרי דשפיר חשיב כספק ספיקא, ואך דל"מ ספק ספיקא להתיר בספק טומאה ברה"י, והכא דמספק"ל אם הוא רה"י או רה"ר ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-714)
714. ועיי"ש שכתב לפרש, דלא מיבעיא למ"ד דהיסח הדעת פסול הגוף, דע"כ בספק אם נטמא והסיח דעתו, ה"ז אסור מספק, אלא אף למ"ד דהיסה"ד פסול טומאה, מ"מ ספק דהיסח הדעת הוי כספק איסור ולחומרא, בחי' הגר"ש היימן בסוף ח"א כתב לפרש דהוא משום דבהא דהיסה"ד פסול טומאה נתחדש דאף ברה"ר לא מטהרינן בזה משום חזקה, דגזה"כ הוא דבעינן שימור ואם לא שמר חוששין לצד הטומאה, וע"כ אף בספק שימור ה"ז אסור וחוששין לצד הטומאה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-715)
715. **וזה ע"ד מה שמצינו בד' התוס' בנדה ב' ב', דאף היכא דאיתרע החזקה אכתי איכא חזקה אינה טמאה בודאי, ומד' תוס' הרא"ש שם ג' א' נראה דאי"ז חזקה בפנ"ע דאינה טמאה בודאי, אלא היינו דהגם דל"מ החזקה להכריע שלא נטמאה, כיון דאיתרע החזקה ובע"כ עלינו להסתפק דנטמאה, מ"מ מהני החזקה לעמוד כנגד צד הטומאה בודאי, וה"נ הכא דכוותה, אף דל"מ דין ספק כודאי לטמאות בודאי, משום דא"א להיות, מ"מ מהני דינא דספק כודאי לעמוד כנגד הכרעת החזקה ולמימר דאין לטהר בודאי, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-716)
716. וזה כמו שאמרו בחולין ט' ב' דטעם הא דמטהרינן התם, הוא משום דאין בו דעת לישאל, - אך הרמב"ם והר"ש בטהרות שם פירשו דטעם הא דמטהרינן הוא משום דאין לטומאה מקום, וע"כ מטהרינן אף כשאוחז האדם בטומאה, דהוי כדבר שיש בו דעת לישאל, ואמנם גם לפ"ז קשיא, דמ"ט הכא הויא התרומה תלוי', ולא מטהרינן לה מכח הא דאין לטומאה מקום. [↑](#footnote-ref-717)
717. **ואזיל המהר"ם לטעמי' דס"ל דהא דלא אזלינן בסוטה בתר חזקה, אי"ז מכח הא דספק טומאה ברה"י טמא, אלא הוא דין בפנ"ע דברה"י לא אזלינן בתר חזקה, ונת' לעיל אות ה', וע"כ י"ל דאף בספק ראי' דליכא לדינא דספיקו טמא, מ"מ לא אזלינן בתר חזקה,** [↑](#footnote-ref-718)
718. **וכ"ה משמעות דברי התוס' בנדה ב' א', עיי"ש, וכ"כ החכם השואל בתשו' זכרון יוסף יו"ד סימן ט', עיי"ש, אך בדבריהם שם י"ז ב' מבו' דבספק ראי' ליכא גם לדינא דספק טומאה ברה"י, ועמד ע"ז הסד"ט בסימן קצ"ו סקכ"ג ד"ה וראיתי בדברי, וכ"כ בשטמ"ק ב"ק י"א א' בשם הרא"ש, וכ"כ גם בתור"פ שהבאנו לעיל אות ט'**. [↑](#footnote-ref-719)
719. **ועיי"ש שהביא מהמלבושי יו"ט בח"ב דיני חזקה סימן י"ג שנקט דאף בספק בהמטמא איכא חילוק רשויות, והוכיח כן מהא דתניא בנדה ע"א א' בדם תבוסה** דברה"י ספיקו טמא וברה"ר ספיקו טהור, וכתב עוד, דהיכא דאתחזק ודאי טומאה והוי הספק על המטמא, לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, אך טומאת ספק טומאה ברה"י היא אף בכה"ג, - והאבי עזרי שם מסיק, דאף דבספק בהמטמאה ליכא לטומאת רה"י ולטהרת רה"ר, מ"מ ברה"ר מטהרינן להטהרות שנגעו בספק זה משום דמוקמינן להו אחזקתייהו, וברה"י דלא מוקמינן אחזקה ה"ה טמאין מספק, עיי"ש, - ובחזו"א טהרות סימן ו' סק"ב נקט דאיכא דין חילוק רשויות אף בספק על המטמא, אך שם סימן ה' סק"ד נקט דכ"ז הוא בכגון ספק שרץ ספק צפרדע, אך בספק אם נטמאה בנדה, חשיבא האשה כהמתטמא הראשון, וליכא דין חילוק רשויות על הנוגע בה, - ועי' עוד בחי' הר"ן בריש נדה שכתב דבספק על המטמא ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-720)
720. ולכאו' הוא משום דס"ל דספק טומאה ברה"י אינו טמא ודאי, וכמש"כ הקר"א בנזיר נ"ז א' בדעת הרמב"ם, עיי"ש, אך הקר"א שם כתב דאף דאינו טמא ודאי, מ"מ החמירו חכמים בזה שישרפו את התרומה, וגם י"ל דהוא כמש"כ הפנ"י שהבאנו לעיל אות א' דאף דספק טומאה ברה"י טמא אין שורפין ע"ז את התרומה שמא יבא אליהו ויטהרנה. [↑](#footnote-ref-721)
721. וראיתי לישב בזה, דהנה בעיקר מש"כ רש"י בבכורות שם דלר' יהושע ראוי לגרום שתבא לידי טומאה כדי שתהא ראוי' לזילוף, כתב הדרך אמונה בביאוה"ל פי"ב מתרומות ה"ג שלמד לזה מסוגיית הגמ' שם, דמדמינן פלוגתא דהכא לפלוגתת תנאי התם בדין בכור שאחזו דם, ואמרינן דרבנן דאמרו התם דיקיז ואע"פ שעושה בו מום, הוא כר' יהושע, והרי הא דאמרו רבנן דיקיז אע"פ שעושה בו מום, היינו שצריך להקיז כדי להצילו שלא ימות, וכמש"כ בפירש"י שם בד"ה וחכ"א, ומדמדמינן לה לדינא דר' יהושע דהכא, נלמד דלר' יהושע צריך להניחה במקום תורפה כדי להצילה שתהא ראוי' לזילוף, - ולפ"ז י"ל דלפ"מ דמסקינן התם דפלוגתייהו היא בדרשא דקראי, הרי דעיקר דינא דר' יהושע הוא דליכא דין שימור בתרומה תלוי', ומותר להניחה במקום התורפה ולגלותה, אך א"צ לעשות כן. [↑](#footnote-ref-722)
722. וראיתי לפרש עוד בזה, אי נימא דאסרו חכמים משקין מגולין באיסור ודאי, דלפ"ז י"ל דכ"ה דמודה ר' יהושע דתרומה תלוי' אסור לטמאותה בידים, וכמו שאמרו בירושלמי הכא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בבכורות שם, ה"נ אסור לגלותה בענין שתיאסר משום גילוי, דהו"ל כאוסר אותה בידים. [↑](#footnote-ref-723)
723. **ואך שנקט שם כמ"ד דטעמא דר"א הוא משום דיש אם למקרא ותרומותי כתיב, דאף תרומה תלוי' אתה מוזהר על שמירתה, ולא מצינו למעט מדכתיב לך, דהא נמי ראוי' היא שמא יבא אליהו ויטהרנה.** [↑](#footnote-ref-724)
724. והעירו דלדעת הרמב"ם מסתברא מילתא דר"ג מכריע בפלוגתא דר"א ור' יהושע, דר"א ס"ל דצריך לשמרה כדי שלא תיטמא, ור' יהושע ס"ל דצריך לגרום דתטמא כדי שלא יבא לידי תקלה, ור"ג ס"ל דכיון דמחד גיסא ראוי שלא תבא לידי טומאה, ומאידך גיסא יש לחוש לתקלה, ע"כ לא יחדש בה דבר, אך זה ניחא טפי אם הא דצריך לשמור שלא תבא לידי טומאה אינו אלא מדרבנן, ובזה הוא דס"ל לר"ג דכיון דמאידך גיסא יש לחוש לתקלה, ע"כ אין לו לשמור שלא תבא לידי טומאה, אלא לא יחדש בה דבר, וזה מתישב היטב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש לטעמא דר"א ולטעמא דר' יהושע, ולא פירש לטעמא דר"ג, אך להלן אות י"ח נתבאר לפרש לדעת הרמב"ם בע"א. [↑](#footnote-ref-725)
725. וזה מיוסד על מה שאמרו בפסחים ט"ו א' דדין תרומת חמץ בשעות דרבנן, תליא בפלוגתא דר"א ור' יהושע, ואם אתיא אף כמסקנת הגמ' בבכורות דטעמא דר"א הוא משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, הרי מבו' דל"מ הא דשמא יבא אליהו ויטהרנה אלא דמה"ט חשיבא כתרומה ראוי', אך מ"מ בפועל אינה בת אכילה, ודמי לזה דין תרומת חמץ בשעות דרבנן, דמדאורייתא ראוי' היא, אך בפועל אינה בת אכילה, וע"כ שפיר י"ל דטעמא דר"ג הוא, דאף דאסור לטמאותה הוא לגרום לה טומאה, מ"מ כיון דבפועל לאו בת אכילה הוא לא נתחייב לשמרה שלא תבא לידי כך. [↑](#footnote-ref-726)
726. ובדרך אמונה פי"ב מתרומות סקכ"ו ובצה"ל סקט"ו ובביאוה"ל סק"ב נקט דאף האיסור לגרום טומאה לתרומה אינו אלא מדרבנן, - אך הביאו **דהפנ"י בפסחים ט"ו א' נקט בפשיטות דדינא דמשמרת דאורייתא הוא לעשות שימור לתרומה שלא תבא לידי טומאה, וכתב דמה"ט ודאי דאסור מדאורייתא לגרום לה טומאה, דהרי אדרבה צריך לעשות לה שימור שלא תטמא, וכ"כ האחיעזר בח"ב סימן מ' סוסק"ג.** [↑](#footnote-ref-727)
727. אמנם יש מקום לדון בזה, די"ל דלפ"מ דמסקינן בבכורות ל"ד א' דטעם הפלוגתא דר' יהושע ור"א הוא, דלר"א לי"ב דין משמרת משום שאינה ראוי' לך, ולר"א חשיבא כראוי' לך משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, הרי בע"כ דפלוגתייהו בתרומה ההולכת לאיבוד הוא פלוגתא בפנ"ע, דהתם ליכא לה"ט דשמא יבא אליהו, וע"כ אף אי נימא דהכא ס"ל לר"ג כר"א דאיכא דין משמרת בתרומה תלוי' משום דשמא יבא אליהו ויטהרנה, מ"מ בתרומה ההולכת לאיבוד דליכא לה"ט ליכא דין משמרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-728)
728. ואי נימא כמש"כ הדרך אמונה שהבאנו בהערה י"ד דדין משמרת דאורייתא הוא שלא לטמאות את התרומה בידים, והאיסור לגרום לה טומאה אינו אלא מדרבנן, י"ל דע"כ אף דתרומה תלוי' לי"ב דין משמרת מדאורייתא, מ"מ כיון דבתרומה טהורה אסור מדאורייתא לטמאותה, החמירו חכמים שלא לטמאות אף תלוי', ומשא"כ לגרום טומאה דאף בתרומה טהורה אינו אסור אלא מדרבנן, לא החמירו חכמים בתרומה תלוי'. [↑](#footnote-ref-729)
729. והיינו דלא מיבעיא למש"כ התוס' בזבחים ל"ג ב' דלר' יוחנן איכא אזהרה על נגיעה בתרומה, אלא אף למש"כ התוס' במכות י"ד ב' דהך קרא דבכל קדש לא תגע הוא ללמד דתרומה נפסלת במגע, וליכא מלקות בנגיעת תרומה, מ"מ הוכיח הקוב"ש בפסחים שם מסוגיית הגמ' ביבמות ע"ה א' דאיכא איסור מדאורייתא בנגיעה. [↑](#footnote-ref-730)
730. ועי' בצ"פ פי"א מע"ז ה"א בתו"ד שצידד דאיסורא דבכל קדש לא תגע לדעת ר"ל דקאי על קדש, אי"ז משום דהוא מטמא את הקדשים, אלא הוא איסור על הטמא ליגע בקדש, ונפ"מ דאף אם נגע בקדש שלא הוכשר לוקה, ואף למ"ד דחיבת הקדש לאו דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-731)
731. והעירו דלכאו' הא בהא תליא, דאי נימא דאיסורא דבכל קדש לא תגע הוא איסור על הטמא ליגע בקדש, ולא נאסר בכך לטמאותם ע"י דבר אחר, הרי ודאי דאין האיסור בזה משום שמפסיד את התרומה, אלא הוא ע"ד האיסור לטמא ליכנס למקדש, וע"כ יש לאסור לזה אף בתרומה ההולכת לאיבוד, - אך למש"כ המאירי דאיסורא דבכל קדש לא תגע הוא אף כשמטמא ע"י דבר אחר, אף דבקרא לא כתיב אלא אזהרה על הטמא שלא יגע בתרומה, בע"כ דיסוד האיסור הוא משום הפסד התרומה, וע"כ אף דקרא קאי על טמא שלא יגע בתרומה, מדמינן לה דה"נ אסור לטמאות ת התרומה ע"י דבר אחר, וע"כ שפיר י"ל דכל שהיא הולכת לאיבוד מותר לטמאותה. [↑](#footnote-ref-732)
732. ועיי"ש בהגה' שהוסיפו, דאף אי נימא כמשמעות ל' הרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"א דגם בתרומה טמאה איכא דין משמרת כיון דשריפתה היא קיום דינה, מ"מ אינו נאסר מכח זה להביאה לידי טומאה, דהטומאה אינה מפסידתה מדינה. [↑](#footnote-ref-733)
733. ולכאו' יש לדון בזה, דדינא דמשמרת המחייבתו לשמור את התרומה מאיבוד, הוי כמצות עשה, וליכא מצוה על חצי שיעור, וע"כ אף אי נימא דהאיסור לטמאות תרומה ביד הוי ככל איסורי תורה דח"ש אסור, וזה לפי המבו' בד' התוס' בשבת צ"א א' דאף באיסור עשה אמרינן דחצי שיעור אסור, ועמד ע"ז הגרע"א בחולין ק"כ א'**,** מ"מ הכא כיון שאינו מחויב לשמור את הפחות מרביעית שלא יטמא, תו הו"ל כהולך לאיבוד, וע"כ אין איסור לטמאותו, ולמש"כ הגרע"א שם לדון בדעת הרמב"ם דאף באיסור עשה לא נאסר ח"ש, ניחא בלא"ה, ועי' בדברי יחזקאל סימן א' סק"ז**.** [↑](#footnote-ref-734)
734. עוד העירו בזה, דאף אם ליכא חיוב משמרת בפחות מכשיעור, מ"מ למש"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ב דחיוב חומש על שתיית תרומה בכזית, י"ל דגם דין משמרת יהא בכזית, ולא ניבעי רביעית,  **- אך למש"כ הר"ח דדין משמרת הוא בכביצה,** והרי דלא תלי בשיעור שחייבין עליו, אלא תליא בשיעור אוכלין, מסתבר דדין משמרת במשקין הוא ברביעית דהוא שיעור משקין. [↑](#footnote-ref-735)
735. אך יש לפרש לדבריו בע"א, וזה לפמש"נ לעיל מ"ח אות י"ז די"ל דדינא דמשמרת דאורייתא הוא רק שלא לטמאות את התרומה, אך החיוב לשמור עלי' שלא תטמא אינו אלא מדרבנן, ונמצא דחיובו הכא להציל את התרומה, אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דמשום הפסד החולין התירו לו שאינו חייב להציל את התרומה, וכיון דאינו חייב להצילה והיא הולכת לאיבוד, תו מותר לטמאותה ביד, ואך שלא התירו לזה היכא דאיכא הפסד דדבר חשוב, ועי' בדרך אמונה בצה"ל פי"ב מתרומות ה"ס שנראה שפירש כן. [↑](#footnote-ref-736)
736. ובד' המאירי בפסחים י"ד ב' נראה דאזיל כדעת הרמב"ם דאף ביין ישן יש לחוש לתקלה, והביא שם לדברי הרמב"ם דיין של תרומה שנטמא אין לו תקנה, ופירש דהוא משום דאף בישן אין דרך לזלף את הכל בב"א ויבא לידי תקלה, ולכאו' מכוון הדברים דמכח זה אסרו חכמים לזלף ביין של תרומה שנטמא אף כשרוצה לזלף את כל היין מיד, דכיון דהדרך הוא שלא לזלף בב"א ויבא לידי תקלה, אסרו חכמים בכל ענין, שמא יזלף כפי הדרך, ויבא לידי תקלה. [↑](#footnote-ref-737)
737. ובפירש"י שם ל"ג ב' מבו' דמה שאמרו שם בשמן של תרומה שנטמא דיש לחוש לתקלה וצריך להניחו בכלי מאוס, דהיינו כשאינו מדליקו בשעה זו אלא הוא משהה אותו להדלקה, אך כל שהוא מדליקו בשעה זו לא חיישינן לתקלה, וכ"כ המאירי שם, אך הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ב סתם בזה, וגם בדברי הר"ש והרא"ש לעיל פ"ה מ"א נראה דבמקום דחיישינן לתקלה אסרו אף להדליק בהן מיד, וכמש"נ לעיל שם, - ופשוט דאזלי לטעמייהו, דרש"י והמאירי לטעמייהו דסתמא דגמ' ס"ל דלא חיישינן לתקלה אלא בדבר שצריך להשהותו, וע"כ ה"נ בשמן של תרומה שנטמא, לא חיישינן לתקלה אלא כשמשהה אותו להדלקה, אך הרמב"ם והר"ש והרא"ש לטעמייהו דס"ל דאף יין ישן שנטמא אין מזלפין בו משום חשש תקלה, וע"כ ה"נ בשאר מילי דיש לחוש בהן לתקלה, אסרו אף להשתמש בהן מיד. [↑](#footnote-ref-738)
738. ואמנם יש להעיר בזה, דלכאו' אף דכשירד היין לתוך הבור לא יטמא אלא בטומאה דרבנן, מ"מ כיון דמכח זה בפועל לא יהא ראוי, לא גרע מהולך לאיבוד, והיינו דאם באנו להתיר משום דהתרומה טמאה, שפיר י"ל דאין להתיר לטמאותה טומאה דאורייתא אלא כשהיא טמאה טומאה דאורייתא, אך אם באנו להתיר משום דהולך לאיבוד, הרי דגם כשהיא טמאה טומאה דרבנן ה"ה הולכת לאיבוד לגמרי, אך באמת מצינו דכוותה בד' התוס' בפסחים ט"ו ב' ד"ה ונשרפת עם הטמאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-739)
739. וראיתי לפרש עוד בזה, דדוקא בחבית שנשברה הוא דחשבינן לה כהולכת לאיבוד דלי"ב דין משמרת, דכבר נעשה בה המעשה המאבד, ומשא"כ הכא דלא נעשה בתרומה מעשה המאבד כלל, אף דידעינן דהיא עומדת ליאבד, אכתי אית בה דין משמרת. [↑](#footnote-ref-740)
740. ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ב סימן ס' כתב דבע"כ כ"ה מכוון הב"י, דאל"כ מה משמעות מצא בדברי הר"ש דקי"ל כר' יוחנן, אך הנה בתשו' הב"ח סימן מ"ג כתב בתו"ד דמשמע מד' הר"ש דפסק כר' יוחנן, וזה ממה שהביא סתם למחלוקת ר' יוחנן ור"ל וא"כ הלכה כר' יוחנן כנגד ר"ל, כמש"א ביבמות ל"ו ב' דבכל מילי הלכה כר' יוחנן חוץ מתלת, והברכ"י שם תמה ע"ד הב"ח דלא הי' צריך לכך. [↑](#footnote-ref-741)
741. ובהגמי"י שם תמה ע"ד הרמב"ם דמ"ט פסק כר"ל לגבי ר' יוחנן, ועמש"כ בזה באורך בתשו' הב"ח סימן מ"ג, והכס"מ שם כתב דהוא משום דהוי ספק נפשות ולהחמיר דלא ימסרוהו בידים ביד העובדי כוכבים, ועוד דמתניתא מסייעא לי' דקתני כשבע בן בכרי משמע כשחייב מיתה כמותו, עכ"ד, והמנ"ח במצוה רצ"ו עמד על טעמא קמא דספק נפשות להחמיר, דנימ אאיפכא דספק נפשות דידהו ולא יהרגו כדאמרינ בכ"ד דספק נפשות להקל, וכתב לפרש לפמש"כ התרוה"ד בסימן קצ"ט הביאו הש"ך בסימן קנ"ז סק"א דבספק אם רשאי להחמיר על עצמו וליהרג, לא אמרינן ספק נפשות להקל, דכיון דלענין קידוש השם לא הקפידה תורה על איבוד נפשות מישראל, לא ילפינן לה משאר ספיקות דלי"ב משום קידוש השם, וע"כ הו"ל ככל ספיקא דאורייתא ולחומרא, וזהו שפסק הרמב"ם דלא ימסרו. [↑](#footnote-ref-742)
742. ובס' קובץ בפ"ה מיסוה"ת ה"ה הק', דלדעת הרמב"ם דאף אם ייחדו אשה אחת אין מוסרין, א"כ מ"ט לא קתני במשנתינו רבותא יותר, דאף אם אמרו תנו לנו פלונית אל יתנוה, והביא מס' פרי האדמה שהאריך בקו' זו, וצ"ב דמ"ט העמידו קו' זו ע"ד הרמב"ם, הרי קו' זו קשיא כן על ד' ר"ל שפסק הרמב"ם כוותי'. [↑](#footnote-ref-743)
743. ועיי"ש באות קס"ט שכתב לישב קו' הרמ"ך בע"א, **דכל שלא יחדוהו חשיב דהן מוסרין אותו מרצונם, דמה שהן בוררין אותו חשיב רצון, וא"כ אף דיש כאן פיקו"נ, מ"מ משום פיקו"נ אין מתרפאין אף באבריו של השני, אף דאין בזה מאי חזית, והיינו משום דלאו כל כמיני' להציל עצמו בגופו של חבירו, עכ"ד, - ועיי"ש באות קס"ג שכתב לפ"ז, דבמקשה לילד ויצא ראשו אין מחתכין את העובר אף אם בלא"ה ימותו שניהם, ול"ד להא דיחדוהו דמוסרין אותו כיון דאל"כ יהרגו כולם וגם הוא בתוכם, דהתם הא הוו אנוסים, וכיון דאל"כ יהרגו כולם לי"ב לה"ט דמאי חזית ואיכא פיקו"נ, אבל במקשה לילד דהוי רק הצלה וגדר ריפוי, הרי דגם היכא דליכא לה"ט דמאי חזית אין מתרפאין בגופו של חבירו, וגם דיש בזה לסברת הכס"מ בהא דבלא ייחדוהו אסור, דה"נ הכא נימא דמאי חזית דקטלת לעובר ליקטלה לאם, - ואמנם בד' הרמ"ה שם שהבאנו להלן בהערה ח' מפורש דכל הא דיצא ראשו אין נוגעין בו, הוא רק משום דאפשר דינצל העובר.** [↑](#footnote-ref-744)
744. אך באג"מ יו"ד ח"ב סימן ס' ענף ב' תמה ע"ז, דהרי ע"י שימסרוהו להריגה יקרבו את מיתתו, והיאך הותר לאבד חיי שעה שלו לצורך הצלת אחרים, ומכח זה כתב שם דטעמא דר' יוחנן הוא משום דחשיב כרודף, ונת' להלן אות ו', ועמש"כ שם ענף ד' ד"ה וצ"ל לישב בזה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ש סנהדרין ע"ב ב' הערה שנ"ד, ועי' עוד בגליון יד אברהם סימן קנ"ז שכתב דבאמת לא הותר למסרו אלא כשיהרגוהו באותה שעה, והחזו"א ביו"ד סימן ע"ד תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-745)
745. והלח"מ שם כתב דאפשר דר"ל לית לי' ה"ט דמאי חזית, אלא קבלה היתה בידם, אך הק' ע"ד הרמב"ם שפסק כר"ל וכתב שם ה"ז דהא דבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור הוא דבר שהדעת נוטה לו דאין מאבדין נפש מפני נפש, - ובהג' בן ארי' שם כתב, דאף דהא דברציחה יהרג ואל יעבור הוא משום דמאי חזית, מ"מ אחר דילפינן נערה המאורסה מרוצח, הדר ילפינן רוצח מנערה המאורסה, דכמו דבנערה המאורסה יהרג ואל יעבור אף דליכא לה"ט דמאי חזית, ה"נ ברוצח יהרג ואל יעבור אף בדליכא לה"ט דמאי חזית, וכ"כ בתשו' חמד"ש או"ח סימן ל"ח ובאחיעזר ח"ב סימן ט"ז סק"ה ובשיעורי הגר"ש סנהדרין ע"ד א' אות ר"י בשם הגרש"ש, וזה דלא כמש"כ באבנ"ז יו"ד סימן קכ"ט סק"י דאף הא דבגילוי עריות יהרג ואל יעבור, הוא מדינא דמאי חזית, דמה שבועל הנערה המאורסה חשיב כאיבוד נפש, ועד"ז כתב החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח בהל' יסוה"ת. [↑](#footnote-ref-746)
746. והעירו עוד בזה, דלכאו' מהא דהותר למסור אשה לטמאותה כשייחדו אותה, אף דהתם ליכא דין הצלה דפיקו"נ, בע"כ דכל שייחדו אותה לא חזינן לה כמעשה מסירה, אלא כמעשה הצלה, ולפ"ז לכאו' מה"ט יש להתיר גם במסירה להריגה, ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ, וזה דלא כמשמעות ד' הכס"מ דטעמא דר' יוחנן הוא משום דבכה"ג דליכא מאי חזית נדחה איסור המסירה מפני פיקו"נ. [↑](#footnote-ref-747)
747. צ"ב במה שהעמיד רש"י לקו' זו על דינא דהתם, ולכאו' הו"ל להקשות כן על עיקר הא דבשפיכות דמים יהרג ואל יעבור, דבמעשה דשבע בן בכרי היאך הותר להן למסרו, ובשיעורי הגר"ש שם אות קס"ג פירש **דהיינו משום דהי' מקום לפרש דהא דשרי למסרו הוא משום דהו"ל כרודף, ואע"פ שהוא אנוס גמור ומשמיא קרדפי להו, מ"מ סו"ס הוא גורם את מיתתם, וזהו שהק' רש"י דכ"ה שאמרו בעובר דיצא ראשו אין נוגעין בו כיון דמשמיא קרדפי לה ואין עליו דין רודף, א"כ מ"ט התם שרי למסרו.** [↑](#footnote-ref-748)
748. ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו שם בעובר דאם יצא ראשו אין נוגעין בו **דאין דוחין נפש מפני נפש, וכתב דאיכא למימר דשאני הכא דאפשר דמיתציל עובר, והניח בצ"ע.** [↑](#footnote-ref-749)
749. וצ"ע דלפ"ז הי' לנו להתיר למסרו אף בגונא דהוא בחוץ ואם לא ימסרוהו לא יהרגוהו, דכיון דהוא הגורם להריגתם אינם חייבים למסור עצמם. [↑](#footnote-ref-750)
750. והאג"מ שם ענף ד' ד"ה נמצא כתב דלפ"ז אין לתלות לדין ייחדו אשה אחת לטמאותה בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, דהתם ל"ש כלל ה"ט דרודף, דאף דהרודף אחר נערה המאורסה ניתן להצילו בנפשו, כ"ז הוא ברודף בכונה, אך רודף שלא בכונה ודאי דלא ניתן להצילו בנפשו, עיי"ש, - ועיי"ש בד"ה **אך שכתב דמד' הני רבוותא דתלו לדין ייחדו אשה אחת לטמאותה בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, מוכח דס"ל דטעמא דר' יוחנן אי"ז משום דחשוב כרודף, אך בד' החזו"א מבו' דאף דס"ל דטעמא דר' יוחנן הוא משום דהוי כרודף, מ"מ ס"ל דגם דין ייחדו אשה אחת לטמאותה תליא בפלוגתא זו, והיינו משום דאי"ז דין רודף ממש, אלא היינו דכל שהוא הגורם להריגת כולם, אין חייבין כולם למסור נפשם, וטעם זה שייך גם במסירת אשה לטמאותה.** [↑](#footnote-ref-751)
751. אמנם המנ"ח במצוה רצ"ו כתב, דכל שאינו מחויב מיתה בדיני ישראל אלא משום מורד במלכות, ל"ה כנגמר דינו, אף דא"צ לדונו, וכתב דהוא משום דאין מצוה על המלך להרגו, אלא רשות בידו להרגו, כמש"כ הרמב"ם בהל' מלכים, ואי בעי מחיל, וע"ה ל"ה כנגמר דינו. [↑](#footnote-ref-752)
752. ואמנם נתחדש לפ"ז, דכל הא דאם מחויב מיתה מוסרין אותו, הוא רק כשהגוים תובעין להרגו מכח זה, דבכה"ג חשיב כרודף כיון דבא הדבר בפשיעתו, אך אם הן תובעין להרגו מטעם אחר, אין מוסרין אותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-753)
753. ובד' הב"ח שם נראה שהטעם בזה הוא, משום דכל שהוא גרם לעצמו ע"י מעשיו שנתחייב מיתה בדיניהם, אין אומרים בזה מה חזית וכו' דאדרבא דאמרינין דדמא דהאי סומקא טפי, וכ"כ הב"ח ביו"ד סימן קנ"ז אות ד', והחזו"א ביו"ד סימן ע"ד סוסק"א כתב ע"ז, דטעם שכתב הב"ח לא נראה. [↑](#footnote-ref-754)
754. והט"ז שם נקט דגם שבע בן בכרי לא הי' חייב מיתה בדין ישראל, ודימה לזה דה"נ הוא היכא דהוא חייב מיתה בדין המלכות, וצ"ע דהרי הי' שבע בן בכרי מחויב מיתה מדין מורד במלכות, ועמש"כ לפרש בזה באג"מ יו"ד ח"ב סימן ס' ענף ג'. [↑](#footnote-ref-755)
755. אך בדבריו שם מבו' דאין הטעם משום דבא הדבר בפשיעתו, אלא הוא משום דכל שהוא חייב מיתה בדיניהם, ע"כ כל שייחדוהו הו"ל כרודף, דעי"ז שהוא נמלט בתוכם יהרגו את כולם, **ואף שאין בו דין רודף מן הדין כיון שעושה להציל את נפשו מ"מ אין חייבין כולם למסור נפשם כיון שהוא הגורם ומותרין למוסרו, אבל אם אין להם זיקה לשום אחד מהן רק בשרירות לבם הראו על אחד מהן, אף דהשתא הוא הגורם להריגת כולם, מ"מ כיון דנעשה הדבר במקרה לא מיקרי רודף.** [↑](#footnote-ref-756)
756. והי' מקום לפרש דעיקר ההיתר הוא, דכיון דבלא"ה יהרגוהו, ובמסירתו מצילין את האחרים, לא חזינן לה כמעשה מסירה, אלא כמעשה הצלה, וע"כ לא הותר מכח זה אלא למסרו, אך לא הותר להרגו בידים, אך בד' המאירי מבו' דגם למסרו הי' אסור אם הי' ודאי שיהרגוהו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-757)
757. וכ"נ גם בהגמי"י פ"ה מיסוה"ת ה"ה שכתב בשם המהר"ם דמקור דברי הרמב"ם שם לפסוק כדעת ר"ל, הוא מההיא עובדא דריב"ל, וכ"כ הגר"א בסימן קנ"ז סקי"ז, - אך בהגה' הרד"ע על הרמב"ם שם פירש לד' ההגמי"י בע"א, ועד"ז כתב בתשו' הב"ח סימן מ"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-758)
758. ובד' המאירי בסנהדרין ע"ב ב' מבו', דבכה"ג שנתחייב מיתה בדיני ישראל, מותר למסרו להצלת עצמו ואף להצלת אחר, הגם דאם לא ימסרנו לא יהרגו את המחויב, עיי"ש, והיינו דההיתר בזה אינו מיוסד כלל על הא דאם לא ימסרנו הוא והם נהרגין, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת האחרונים בביאור דברי ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-759)
759. ואמנם בד' הקה"י שם מבו', דהא דאסור לזרוע תרומה טהורה, אי"ז רק משום דמבטלה בכך מאכילה, ומדינא דמשמרת תרומותי, אלא הוא משום דלא ניתנה תרומה טהורה לכהן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ולא ניתנה לו לשאר השתמשות, והיינו דלשאר דברים שלא ניתנה התרומה לו, ה"ז אסור, דומיא דאיסורא דהנאה של כילוי לזר, ומשא"כ בתרומה טמאה שדינה לבערה והותרה בהנאה בשעת ביעורה, ה"נ מותר לזרעה וליהנות ממנה בזריעתה. [↑](#footnote-ref-760)
760. ויש להוסיף עוד, דבפשוטו כל הנידון בזה הוא בכהן, אך ישראל אסור לזרוע תרומה משום דהו"ל כהנאה של כילוי, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בדמאי סימן ד' סק"ב, אך בדרך אמונה שם הוכיח מסוגיית הגמ' בשבת שם דגם בישראל לי"ב איסורא משום הנאה של כילוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-761)
761. ויש להקשות עוד, דכיון דאין מתקיים בזה דין שריפה, הדר דינא דיש לאסור משום דלא ניתנה התרומה להנאה זו, וכ"נ בקה"י שם שכיון להקשות כן, ועל קו' זו לא יועילו תי' החת"ס והשפ"א בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-762)
762. ומבו' בדבריהם דאין האיסור בזה אלא משום דנראה כמאבד את התרומה, אך מדינא לי"ב איסורא, וע"כ הוא דבשוגג יופך, דבכה"ג אינו נראה כמאבד את התרומה, דאף דגידולי תרומה תרומה, מ"מ כ"ז שלא גדלו עדיין ליכא תרומה, וליכא איסור איבוד, - והך מילתא דלי"ב איסור איבוד מדינא, הוא מבו' כן גם לפי' הרמב"ם, דבשוגג הוא רשאי להפוך, ואף במזיד אינו אסור להפוך אלא משום קנס, והרי דאין בזה משום איסור איבוד תרומה. [↑](#footnote-ref-763)
763. ולכאו' לפ"ז, כל הא דבמזיד הוא חייב לקיים, היינו בישראל שזרע, דקנס הוא לו להניחה זרועה, אך בכהן שזרע הוא רשאי להפך, ואמנם המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות ה"כ כתב דיש לפרש לדינא דמתניתין הוא בין בישראל שזרע ובין בכהן שזרע, אך דבריו שם קיימי לפי' ש"ר. [↑](#footnote-ref-764)
764. אמנם העירו בזה ממש"כ בשטמ"ק במנחות ע' א' לפרש באיבעיא דגמ' שם, דודאי דלא פקע הטבל כששתלה, אלא מיבע"ל אם בכה"ג חל עלי' שם תרומה במחובר, או דאף בכה"ג אמרינן דממנו ולא מן המחובר, אך בד' הר"ש לקמן מ"ז נראה דהאיבעיא היא אם פקע עיקר הטבל, ולפ"ז צ"ע דלהצד דאף אם לא פקע טבלא מינה אין תרומה חלה במחובר, מ"ט בגידולי תרומה חייל עלייהו שם תרומה במחובר, - ובפשוטו צ"ל דלא נתמעט מקרא דממנו ולא מן המחובר רק דאין קריאת שם דתרומה חלה במחובר, אך בגידולי תרומה דמתקנ"ח חייל עלייהו שם תרומה, שפיר ה"ז חל אף במחובר, - אך בצפנת פענח פ"א מתרומות הי"ב כתב דהא דחייל שם תרומה על גידולי תרומה כשהוא מחובר, הוא משום דדין גידולי תרומה דהוו תרומה, אי"ז דין חדש דחייל עלייהו, דנימא דאין תרומה חלה על מחובר, אלא היינו דמדרבנן יש בהן להדין תרומה שהי' מתחילה, וכ"ה גם בדבריו במהדו"ת פ"ו מיסוה"ת ה"ב ופ"ד מע"ז הי"ד בהשמטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-765)
765. וצ"ב לפ"ז במה שאמרו בירושלמי דקנסו בו שלא יהנה בקיסמיו, דמשמע דהוא גזירה בפנ"ע בזורע פשתן, ומ"ט הוצרכו לזה, הרי הוי זה חד דינא עם הא דכל זורע תרומה יהפך, ואך דבכל זורע תרומה במזיד יקיים משום דנקרא שם תרומה על השדה, ובזורע פשתן דלא נקרא שם תרומה על השדה, אף במזיד יהפך, וי"ל. [↑](#footnote-ref-766)
766. וזה ניחא לפמש"כ המהר"י קורקוס שם ובה"כ דדעת הרמב"ם דאף הזרעים מותרין, וכ"כ האו"ש שם ה"כ והרש"ש במשנתינו, וכ"נ גם בד' הרדב"ז שם, ועמש"כ בזה במקד"ד סימן נ"ה סק"י (ד"ה הנה הרדב"ז), אך החזו"א במעשרות סימן א' סוסק"כ כתב דאף לדעת הרמב"ם הזרעים אסורין, ומש"כ דהגידולים מותרין לזרים קאי על הפשתן, וכן צידד בתוס' אנשי שם במשנתינו, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-767)
767. ובמקד"ד סימן נ"ה סק"ד ד"ה הנה אמרינן עמד בזה חל תרומה על העצים שאינם אוכל, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דדמי לתלתן שהפרישו **בעציו או תבואה בהשבלין דנעשה הכל תרומה דבטל לגבי האוכל כיון דבשעה שחל שם תרומה היו בעציו חל על הכל, וע"כ הכא בגידולי תרומה דא"צ הפרשה ושם תרומה חל במחובר, כיון דחל שם תרומה כשהוא עם עציו, חל שם תרומה אף על העצים.** [↑](#footnote-ref-768)
768. ובפי' הרש"ס כתב דלפ"ז ל"ד הא דתנן ברישא דיהפך להא דתנן בסיפא דיהפך, דהא דתנן ברישא דיהפך היינו דהוא רשאי להפך, ומשא"כ במזיד דהוא חייב לקיים, אך הא דתנן בסיפא דיהפך דינא הוא דהוא חייב להפך. [↑](#footnote-ref-769)
769. ולדעתו ודאי דכל הא דבזורע פשתן יהפך, הוא קודם שהביא שליש, אך אחר שהביא שליש אף בזורע פשתן יקיים, והיינו משום דקודם שהביא שליש דהא דבשאר זרעים יקיים הוא משום קנס, הרי דבזורע פשתן דאי"ז קנס לקיים ה"ה רשאי להפך, אך אחר שהביא שליש דהא דבשאר זרעים יקיים הוא מדינא משום דהוא מאבד תרומה, אף בזרע פשתן יקיים. [↑](#footnote-ref-770)
770. א**ך עכ"פ מדעת ר' יהודה דבמזיד אף משהביא שליש יהפך, יש ללמוד כיסוד דברי הריבמ"צ והר"ש דמדינא ל"ה כמאבד תרומה, ובפשוטו הוא משום דבזורע פשתן אין הגידולים תרומה, וכמש"נ לעיל אות ד', - אך בחסדי דוד שם פירש דהוא משום דרובו אינו לאכילה, וע"כ לא קפדינן בי' כולי האי לומר דהוי מאבד תרומה, ולכאו' הוא משום דהא דגידולי תרומה תרומה אינו אלא מדרבנן, ובכה"ג התירו חכמים לאבדם.** [↑](#footnote-ref-771)
771. ומצינו עד"ז בד' התוס' במכות ב' א' שנקטו בעדים המעידים שהרג את הנפש, דרק אם אומר מזיד הייתי הוא פטור מגלות, אך בסתמא הוא חייב גלות, ואף כשאין רגל"ד שהי' שוגג, עיי"ש, והיינו משום דלא מחזקינן לי' ברשיעא, ועי' בשיעורי הגר"ש שם אות מ"א שפירש כן, אך התוס' ביבמות פ"ח א' כתבו לענין חיוב קרבן, דאין לומר דבסתמא אמרינן דשוגג הוא משום דלא מחזקינן לי' ברשיעא, דא"כ ל"ה נאמן לומר מזיד הייתי. [↑](#footnote-ref-772)
772. ולכאו' ממשנתינו משמע כדעת ר"נ גאון ודעימי' דתרומה דאורייתא פטורה מלקט שכחה ופאה, דאל"כ מאי קמ"ל מתניתין דגידולי תרומה חייבין בלקט שכחה ופאה, ולדעת הרא"ש צ"ל כמש"כ במשנה ראשונה דתני לה משום דבעי למיתני סיפא דעניי ישראל מלקטין ומוכרין בדמי תרומה בזול, והי' מקום לומר עוד לדעת הרא"ש, דהיא גופא קמ"ל דתרומה חייבת בלקט שכחה ופאה, אך לכאו' אי"ז מתישב, דאף אם מדינא ל"ה תרומה חייבת בלקט שכחה ופאה, מ"מ בגידולי תרומה דאינם תרומה אלא מדרבנן ל"ה מצינו לפטרם, וכאשר כ"ה מבו' מהא דתנן לקמן מ"ג דחייבת במעשרות. [↑](#footnote-ref-773)
773. ונפ"מ רבתא לדינא בפלוגתא זו היא בזורע תרומה בדבר שאין זרעו כלה, דהו"ל תרומה דאורייתא, דלדעת ר"נ גאון ודעימי' ה"ז פטור מלקט שכחה ופאה, ולדעת הרא"ש ה"ז חייב בלקט שכחה ופאה, וכ"כ בדרך אמונה פי"א מתרומות ס"ק רמ"א. [↑](#footnote-ref-774)
774. וצ"ב, דמש"כ התוס' דטומאה חמירא להו לאינשי טפי מאיסורא, היינו שלא יטמאו הם עצמן, אך לא מצינו דאיסור אכילת תרומה בטומאה חמיר להו לאינשי טפי מאיסור אכילת תרומה לזר. [↑](#footnote-ref-775)
775. וזה מתפרש טפי לפמש"כ בפירש"י בפסחים ל"ד א' ד"ה הטבל דהא דגידולי תרומה כתרומה מדרבנן הוא כדי שלא להפסיד את הכהנים, ועד"ז כתבו התוס' והשטמ"ק בנדרים נ"ז א' דבתרומה החמירו מפני גזל השבט, ולפ"ז שפיר י"ל דמכח ה"ט נתנו על הגידולים דין תרומה שהיא לכהן, אך לא אסרוה לכהן טמא, אך בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' בשבת י"ז ב' דמסקינן דהא דגזרו על גידולי תרומה, הוא משום תרומה טמאה ביד כהן, ועמד ע"ז בדרך אמונה בצה"ל פי"א מתרומות ס"ק שמ"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-776)
776. אך למש"כ בפירש"י בפסחים ל"ד א' ד"ה הטבל דהא דגידולי תרומה כתרומה מדרבנן הוא כדי שלא להפסיד את הכהנים, ועד"ז כתבו התוס' והשטמ"ק בנדרים נ"ז א' דבתרומה החמירו מפני גזל השבט, מסתברא מילתא דאף יש בזה דין נתינה לכהן. [↑](#footnote-ref-777)
777. והערול"נ ביבמות פ"ו ב' כתב דהא דהכא לא חיישינן שישכחו ויתנו לתוך פיהן, הוא משום דדוקא בלקט ושכחה שלוקטים העניים לעצמם יש לחוש שמא ישכחו, ומשא"כ במעשר עני שהבעה"ב נותן להן, והוא יזכיר אותם למכרו לכהנים ושלא לאכלו. [↑](#footnote-ref-778)
778. ובדעת הריבמ"צ צ"ל שפירש כן בד' הירושלמי שאמרו **דאית תנא תני בדייש שהוא מותר לך, ואית תנא תני בדיש שהוא אסור לך, ופירש הריבמ"צ דמכוון הירושלמי דדינא דמתניתין תליא בפלוגתא זו, וכל הא דהוא עובר בגידולי תרומה משום לא תחסום, הוא רק למ"ד דעובר אף בדיש שהוא אסור לך, אף למ"ד דאינו עובר אלא בדייש שהוא מותר לך,** אינו עובר בגידולי תרומה משום לא תחסום.

     וצ"ל לפ"ז, דאף דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בקום ועשה, מ"מ כל דבפועל אינו ראוי לו, אף אם אי"ז אלא מדרבנן, ל"ה בכלל דישו הראוי לו, ולי"ב כלל איסור חסימה, - ומצינו עד"ז במנ"ח מצוה תקצ"ו שצידד נראה דבכל תרומה דרבנן, כנזרע בעציץ שאינו נקוב, או תרומת ירק לדעת הרמב"ם, או לדעת התוס' כל המינים חוץ מדגן תירוש ויצהר, אינו עובר משום לא תחסום, דדוקא בגידולי תרומה דאין בו רק איסור לזרים ונאכל בידים טמאות ונאכל לטבו"י, עובר משום לא תחסום, אך שאר תרו"מ דרבנן, כל דתקון רבנן וכו' וכיון דמדרבנן הוי תרומה, הו"ל דיש שאינו ראוי לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-779)
779. וכ"ה מבו' ממה שפירש"י שם בד"ה ממון גבוה דלפ"מ שאמרו דהא דבמע"ש אינו עובר משום לא תחסום, הוא רק למ"ד דהוי ממון גבוה, וע"כ לא קרינא בי' בדישו, הרי דהא דבתרומה אינו עובר משום לא תחסום, איירי כשהיא של ישראל שאסור להאכילה תרומה, ומבו' דאם הא דאינו עובר משום לא תחסום הוא משום דסתם דייש וכו', היינו אף בפרתו של כהן, ורק אם הא דאינו עובר משום לא תחסום, הוא משום דאסור להאכילה, אך בלא"ה יש בזה לאיסורא דלא תחסום, וע"כ הוא דבמע"ש למ"ד דממון הדיוט הוא עובר משום לא תחסום, הרי דאף בתרומה עובר משום לא תחסום בפרתו של כהן דמותר להאכילה תרומה. [↑](#footnote-ref-780)
780. ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"ב האריך דדעת הרמב"ם ועוד מקמאי, דכל שאין התרומה ראוי' כ"כ לאדם מותר להאכילה לבהמה, אך אם היא ראוי' לאדם אסור להאכילה לבהמה משום הפסד תרומה, ושלא כדעת התוס' ודעימייהו דלא הותר להאכיל לבהמה אלא כרשינין דעיקרם לבהמה, - ולפ"ז צ"ב דמ"ט אם דש הכהן בפרתו עובר משום לא תחסום, אף בתבואה גמורה הראוי לאדם, - וצ"ל כמש"כ הר"א מלוניל, דא"צ הכהן למנוע את בהמתו מלאכול, וסגי בזה לאיסור לא תחסום. [↑](#footnote-ref-781)
781. ונתחדש בזה, דבהמת ישראל האוכלת תרומה צריך למנעה מלאכול, ולכאו' הוא משום דינא דמשמרת, (וי"ל דהוא גם משום איסור הנאה של כילוי), אך בהמת כהן האוכלת תרומה, אף דחשיב כהפסד א"צ למנעה מלאכול, וצ"ע.

     ועיקר הך דינא דבהמת כהן האוכלת תרומה א"צ למנעה מלאכול, כ"כ גם המאירי בב"מ שם, אך כתב דמ"מ אינו מצווה ע"ז בחסימה, ורק אינו מצווה בלא תחסום, ופירש בזה להא דתני דאינו עובר משום לא תחסום, ולא תני דהוא מצווה לחסמה, וזה מתפרש לפמש"כ שם דהא דבפרות הדשות בתרומה אינו עובר משום לא תחסום, הוא משום **דאין מצווים להאכילה במה שבעלי' אסורין בו, וע"כ אף דבהמת כהן א"צ למנעה מלאכול תרומה, מ"מ כיון דהוא אסור להאכילה אינו עובר משום לא תחסום, והיינו דיסוד האיסור דלא תחסום, הוא מכח דהוא דהוא מצווה להאכילה מן התבואה, וכל דאסור להאכילה, לי"ב לאיסורא דלא תחסום.** [↑](#footnote-ref-782)
782. והעירו דיש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאסור לו להעמידה על זרעוני תרומה שתאכל מהם, ומשמע דלא נאסר אלא להעמידה על זרעוני תרומה שתאכל מהן, אך אם באה מעצמה לאכול א"צ למנעה, ונראה מזה דליכא דין משמרת בגידולי תרומה, וע"כ לא נאסר אלא כשמעמידה לאכול, דחשיב כנהנה הישראל הנאה של כילוי, אך כל שהיא באה מעצמה לאכול ולא עביד הישראל מידי, א"צ למנעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-783)
783. ובפירש"י בפסחים ל"ד א' ד"ה הטבל כתב דהא דגידולי תרומה כתרומה מדרבנן הוא כדי שלא להפסיד את הכהנים, ועד"ז כתבו התוס' והשטמ"ק בנדרים נ"ז א' דבתרומה החמירו מפני גזל השבט, ושמא כונתו כטעמא דר' חנינא, דכדי שלא יבא להפסיד את הכהנים ולזרוע תרומה, גזרו שיהיו הגידולים תרומה, אך טפי משמע בדבריו דאי"ז גזירה כדי שלא יבא לזרוע, אלא דאחר שנזרע חששו להפסד הכהנים, וע"כ גזרו שיהיו הגידולים תרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-784)
784. ועיי"ש שכתב דשאני תרומה טמאה שגזרו שמא ישהנה הכהן, וע"כ אסרוה אף לכהן, אך בתרומה טהורה אסרוה שמא יבא ישראל לזרוע, וכמש"כ התוס' שם דבתרומת מעשר דיש לה שיעור יש לאסור מכח זה, ולא פלוג רבנן ואסרו אף בתרומה, ומכח זה אין לאסור אלא לזרים, אף לכהנים לא אסרוה כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-785)
785. אך המרכה"מ שם תמה ע"ד הראב"ד דהוא שלא כד' התוספתא, וכתב דדברי הראב"ד הם בדבר שזרעו כלה, וכ"כ הישועות מלכו שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-786)
786. והאו"ש בפי"א מתרומות הכ"ג כתב לצדד, דאף בדבר שזרעו כלה לא נאסר לכהנים מה שהוסיף וגדל אח"כ, עיי"ש, וכתב כן גם בדעת התוס' בשבת, עיי"ש, וצ"ע דבד' התוס' שהעמידו הקו' משום דהא דתנן אסורין היינו אסורין לזרים, נראה דלאידך מ"ד דאסורין לכהנים לא קשיא להו, וכמש"כ המהרש"ל והמהרש"א שם. [↑](#footnote-ref-787)
787. ובפירש"י בשבת שם כתב דהא דגזרו משום תרומה טמאה ביד כהן, היינו דגזור שתהא בשמה הראשון והרי היא תרומה טמאה, והתוס' שם תמהו ע"ז מהא דתנן דטהרו מליטמא, והמהרש"ל שם כתב דאין מכוון רש"י דנשארו בטומאתן, אלא דהן אסורין באכילה כתרומה טמאה, וכדמסקינן התם דאסורין אף לכהנים, אך המהרש"א שם כתב דאי"ז במשמעות ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-788)
788. **בפי' המהר"א פולדא כתב דהוא משום דכולי האי לא גזרינן, - ונראה דהיינו דאם נבא לדון דכיון דהגידולים עצמן תרומה, ממילא דין הגידולין הגדלים מהן כדין גידולי תרומה, הרי דכיון דגידולי תרומה אינם תרומה גמורה, וכדתניא שהם כחולין לכל דבריהם, ל"ה הגדל מהן בכלל האיסור דגידולי תרומה, ואם נבא לדון דכ"ה שאסרו גידולי תרומה, ה"נ יש לאסור גידולי גידולין, שלא יבא לזרוע תרומה כדי להתיר את הגידולי גידולין, כולי האי לא גזרינן.** [↑](#footnote-ref-789)
789. ובתוס' הרשב"א שם תמה ע"ד רש"י, דמה שנוסף ומתחבר הכל הוא גידול ראשון, ואותה שתילה עצמה ששתל מתחילה היא מתגדלת מתוכה ומוספת, וכנראה דזהו גם מכוון התוס' שם בתו"ד, ועד"ז צ"ע עוד, דמ"ט הבצלים הנוספים שלא היו תרומה מעולם הוו גידולי גידולים, והרי בדבר שזרעו כלה חשבינן למה שגדל כגידולים, אף שלא הי' תרומה מעולם, ושמא י"ל דבדבר שזרעו כלה, חשבינן להגידולים כחליפי הזרעים, וע"כ חשיבי כגידולים, ומשא"כ בדבר שאין זרעו כלה דהזרע קיים, הרי דמה שגדל ול"ה תרומה מעולם הוי גידולי גידולים. [↑](#footnote-ref-790)
790. ולכאו' הא דתנן הכא דגידולי גידולים חולין בדבר שאין זרעו כלה, מתפרש גם לדעת רש"י כשחזר וזרע את הגידולים, דבדבר שאין זרעו כלה ליכא ב' מיני גידולים בזריעה הראשונה, וצ"ע בד' המאירי בפסחים שם בזה. [↑](#footnote-ref-791)
791. אך בפי' הרש"ס כתב דמה שאמרו בטבל דרובו חולין, היינו משום דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, ולכאו' מכוון דבריו דמה"ט לא שייכא בזה הגזירה, כיון דבידו לפטור בחטה אחת את כל הכרי, ולא יבא לזרוע, - אך צ"ע דאי"ז מתישב במה שאמרו בירושלמי דגם הא דלא גזרו על מעשר ראשון הטבול לתרומ"ע הוא משום שרובו חולין. [↑](#footnote-ref-792)
792. ובפשוטו תליא פלוגתייהו בהא דפליגי גם בדין תערובת ביכורים, דדעת הר"ש דאף אם נתערבו חוץ לירושלים צריך להעלותם לירושלים, אך בירושלים הן מותרין אף לזרים ולבהמה, ודעת הרמב"ם דאם נתערבו חוץ לירושלים ה"ה בטלים, ולא חשיב כדשיל"מ, כיון שאין להן היתר חוץ לירושלים, ואם נתערבו בירושלים ה"ה אוסרין בכ"ש אף לזרים, דכיון דהוא מקום אכילתן עשאום כדבר שיש לו מתירין, וזהו שנחלקו גם בדין גידולי ביכורים, - ומבו' לפ"ז, דגדר הא דאסרו גידולי ביכורים הוא דחשבינן לה כתערובת דביכורים, ואף דאיירי גם בדבר שזרעו כלה, וליכא תערובת ביכורים כלל, מ"מ החמירו לחשבו כמו שיש שם כ"ש מן הביכורים, וע"כ דמי דין גידולי ביכורים לדין תערובת ביכורים.

     אך המנחת ברוך בסימן ל"ג כתב בדעת הרמב"ם דהא דגידולי ביכורים בירושלים אסורין, אי"ז דומיא דהא דתערובתם אסורה בירושלים, אלא הוא משום דביכורים בירושלים הוו כתרומה, ויש בהן לדינא דגידולי תרומה תרומה, ועיי"ש במש"כ לפרש בד' הרמב"ם דמחלק לענין גידולי מע"ש בירושלים לגידולי מע"ש חוץ לירושלים. [↑](#footnote-ref-793)
793. הר"ן בנדרים נ"ז א' כתב בתו"ד דחילופי הקדש וגידוליו אסורין, ובס' ארעא דרבנן בסימן רמ"ז תמה ע"ז מהא דתנן הכא דגידולי הקדש חולין, וכן הק' הרש"ש שם, ועי' בשלמי נדרים שם במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-794)
794. והמנחת ברוך שם בד"ה ומה"ט כתב לישב בפשיטות, דהרי כל הא דגידולי אגוז של ערלה אסורין, הוא לדעת ר' יוסי, אך דעת רבנן דגידולי אגוז של ערלה מותרין, והתוס' בע"ז שם (ד"ה הא) כתבו דאי"ז מטעם זוז"ג, עיי"ש, וי"ל דמשנתינו דגידולי הקדש חולין אתיא כרבנן. [↑](#footnote-ref-795)
795. דאי נימא דהן מותרין באכילה, אין מקום לדון על חיוב מעילה, והול"ל דהן מותרין באכילה, וכ"נ גם מהא דתנן דפודה אותם, ואם אי"ז אלא חוב דמים בעלמא, מהו דקרינן לה פדיון, וביותר מוכח כן ממה שאמרו בירושלמי דפודה כל האוצר בדמי אותה סאה, והרי דאיכא דין פדיון על כל האוצר, - אך צ"ע דלכאו' אף גידולי תרומה דהוו תרומה, לי"ב חיוב קרן וחומש, עי' בדרך אמונה פי"א מתרומות ס"ק קצ"א, וכל הא דהוו תרומה היינו דאסורין לזרים באכילה, ובע"כ דהא דתנן דגידולי הקדש חולין, היינו דהן מותרין באכילה, והיינו לאחר פדיון, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, - ועי' עוד במנחת ברוך סימן כ"ט ענף ב' ד"ה והנה שהוכיח מד' הירושלמי בפ"ב דביכורים דיש על גידולי הקדש ומע"ש קדושה קודם פדיון. [↑](#footnote-ref-796)
796. ושם ענף ג' נסתפק די"ל דכ"ז הוא בגידולי הקדש, אך בשאר זוז"ג דהקדש א"צ ליתן דמים להקדש, והיינו משום דגבי הדיוט כה"ג היכא שזרע שדה של חבירו הגידולין משועבדים לבעל הזרעים לחיוב תשלומין דידי', וכשבעל השדה אינו רוצה לזכות בגידולין א"צ לשלם לבעל הזרעים, וע"כ הוא דאסור ליהנות מן הגידולין בלא פדיון משום דהן משועבדין לתשלומי הקדש, אבל בשאר זוז"ג אע"ג דבהדיוט כה"ג חייב לשלם מה שנהנה, מ"מ לגבי הקדש א"צ לפדותן בדמי חיוב התשלומין, ועיי"ש שהוכיח מד' הירושלמי דכל זוז"ג דהקדש דמי לגידולי הקדש דצריך לפדותן בדמי הנאתו. [↑](#footnote-ref-797)
797. כ"ה גירסת הריבמ"צ, וכ"ה בפי' הר"ש מכת"י, אך בפי' הנד' כתב, דמע"ש בין בדבר שזרעו כלה בין בדבר שאין זרעו כלה נפדה [כשער הזול], אלא בדבר שזרעו כלה נפדה בשער שהוא עומד בו בדבר שאין זרעו כלה נפדה בשער הראשון, וכ"ה בפי' הרא"ש, וכ"ה בירושלמי שלפנינו, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ו ממע"ש הט"ו במש"כ לפרש טעם החילוק בזה.

     אך גיר' הגר"א בירושלמי דבדבר שזרעו כלה נפדה כשער הראשון, ובדבר שאין זרעו כלה נפדה כשער שהוא עומד בו, והיינו דבדבר שאין זרעו כלה דמעורב בו מע"ש, צריך לפדותו כפי שויו עכשיו, אך בדבר שזרעו כלה דאין מעורב בו מע"ש, ואך דכיון שבא מכח זרע דמע"ש צריך לפדותו, הוי הפדיון כפי השער בשעת הזריעה. [↑](#footnote-ref-798)
798. ואמנם משמעות ל' הירושלמי דאף בתערובת דחד בחד אסורין הגידולין, ורק כשרובו חולין מותר, אך זה נסתר מהא דתנן לעיל ספ"ז דזרע אחד את שתיהן בדבר שזרעו כלה מותר, ופירשו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש דהוא משום דגידולי מדומע חולין, והרי דהתירא דגידולי מדומע הוא אף בתערובת דחד בחד, ועי' בדרך אמונה שם במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-799)
799. אך בל' הריבמ"צ בסוף דבריו משמע דדינא דמשנתינו הוא מכח דינא דגידולי מדומע חולין, ולפ"ז צ"ע דמ"ש דהתם לא שרי אלא משום דרובם חולין, וכמש"כ הריבמ"צ גופי' לעיל מ"ה, והכא שרי אף כשרובם תרומה. [↑](#footnote-ref-800)
800. והיד יהודה בסימן ע' סקי"א כתב דכ"ה בכמה דפוסים, ובהגה' במהד' עוז והדר כתב דכ"ה בדפו"י. [↑](#footnote-ref-801)
801. והבית מאיר בקונט' בעניני קבוע עמד ע"ד הרמב"ם בפיהמ"ש, דאי"ז כמו שאמרו בתוספתא דהטעם הוא משום דאין הקרקע עולה באחד ומאה, אך בשערי ישר ש"ג ספ"ו כתב דהרמב"ם פירש דזהו מה שאמרו דאין הקרקע עולה באחד ומאה, משום דאינו מתערב וליכא חיבור. [↑](#footnote-ref-802)
802. ולפ"ז דהוא ע"ד הדינים שנשנו לעיל ספ"ד דאין תרומה בטילה באחד ומאה, אלא אם הוי הכל בתערובת אחת, ועיי"ש שנתבאר פלוגתת רבוותא אם גם בדין ביטול ברוב בעינן שיהא הכל בתערובת אחת, או דהוא דוקא בדין ביטול דששים ודמאה, דבעינן שיאבד האיסור בתוך ההיתר, ולפ"ז הרי דה"נ בדינא דהכא דקרקע לא בטלה, אם נבא לדון בדין ביטול דרוב אם הוא אף בקרקע, תליא בפלוגתא זו.

     ושו"ר שנחלקו בזה האחרונים בדינא דהכא, דהבינת אדם בשער הקבוע סימן ד' נקט דהא דקרקע אינה בטילה הוא אף בביטול ברוב, וזה לטעמי' שם דאף בביטול ברוב בעינן שיהא הכל בתערובת אחת, והיד יהודה בסימן ע' סקי"א ובסימן ק"י סקי"א נחלק ע"ז וכתב דדינא דהכא הוא רק בדין ביטול במאה ומאתים, אך ביטול ברוב שייך אף בכה"ג, וזה לטעמי' דבדין ביטול ברוב ל"ב שיהא הכל בתערובת אחת. [↑](#footnote-ref-803)
803. אך דבריו שם לא קיימי ע"ד הרמב"ם בהל' תרומות, אלא ע"ד הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דערלה מ"ו דמבו' בדבריו דרק אם יש במה שליקט אחד ומאתים כנגד הערלה ה"ז בטל, - אך עמש"נ להלן דלפי הנוס' דבפיהמ"ש הנדמ"ח שם משמע להיפך. [↑](#footnote-ref-804)
804. אך בד' היד יהודה שם נראה שפירש גם בד' הרמב"ם שם דאי"ז בטל אלא אם יש במה שליקט מאתים כנגד הנטיעה והערוגה האסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-805)
805. וזה כמו שאמרו בירושלמי בפ"ק דערלה דלר' יוסי מותר ללקוט לכתחילה, ופירשו דהוא משום דדרך בנ"א להיות מידל בגפנים, והריבמ"צ והר"ש שם פירשו דהיינו דהרואה אומר מידל הוא, וכ"כ הגר"א שם דאינו ניכר שכונתו לבטל, - ובבבלי גיטין נ"ד ב' פירשו דטעמא דר' יוסי הוא משום דחזקה אין אדם אוסר כרמו בנטיעה אחת, והראשונים בערלה שם פירשו דמכח זה מותר לכתחילה לבטל, וכ"כ הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ה, והריבמ"צ כתב דהוא משום דאם תאסרנו מללקוט לא ישמע לך, וצ"ב, והרא"ש שם כתב דכיון דהוא מילתא דלא שכיחא לא גזרו בזה לאסור לבטל איסור לכתחילה, ובד' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם מבו' שפירש בזה בע"א, ונת' להלן אות ז'.

     אך הגיר' שלפנינו בגיטין שם דר' יוסי אומר אף המתכוין ללקוט יעלה באחד ומאתים, ובפירש"י שם מבו' דאף ר' יוסי מודה דאסור ללקוט לכתחילה, ואך דס"ל דאף אם עבר ולקט במזיד יעלה באחד ומאתים, ולא קנסינן לי', וע"ז הוא שפירשו שם דהוא משום דחזקה אין אדם אוסר כרמו בנטיעה אחת, וכיון דלא שכיחא לא אחמור בה רבנן, ועמדו ע"ז הפר"ח במים חיים בגיטין שם, ובתוס' הגרע"א בערלה שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-806)
806. ועיי"ש שפירש לפ"ז להא דפרכינן התם על הא דשרינן בתרומה גידולי גידולין אפי' בדבר שאין זרעו כלה, מהא דתנן הכא בטבל דבדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין, וכתב דהוא משום דעיקר הא דאסרינן גידולי גידולין דטבל, הוא משום התרומה ותרומת מעשר שבה, ומזה נלמד דבתרומה בדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין, - ובזה מתפרש גם הא דפריך בפסחים ל"ד א' בהא דתנן דשתילי תרומה שנטמאו ושתלן אסורין מלאכול, דאם אתא לאשמועינן דאף גידולי גידולין אסורין בדבר שאין זרעו כלה, הא נמי תנינא הטבל וכו' בדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולין אסורין באכילה, והיינו דכיון דעיקר איסורא דגידולי טבל הוא משום התרומה ומעשר שבה, הרי נתפרש הכא דאף גידולי גידולין דתרומה אסורין בדבר שאין זרעו כלה, ומה איצטריך תו לאשמועינן. [↑](#footnote-ref-807)
807. ובד' הרא"ש מבו' דהא דשרינן כשרבו גידולין על העיקר, הוא אף בגידולין עצמן, ודוקא בתרומה לא התירו בכה"ג אלא בגידולי גידולין, דגידולין עצמן אסורין מכח הגזירה דגידולי תרומה, (דמכח זה אסירי הגידולין אף בדבר שזרעו כלה, וכ"ש דבדבר שזרעו כלה אסורין אף כשרבו הגידולין על העיקר), אך בד' ש"ר לא נתפרש דשרי כשרבו גידולין על העיקר אלא בגידולי גידולין, וכ"כ הקר"א בנדרים שם ד"ה ואי קשיא והחזו"א בשביעית סימן ח' סק"א ד"ה אבל בערלה בדעת הרמב"ם, ועי' בקה"י בנדרים סימן ל"ה סק"ד במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-808)
808. והא דאמר ר' ינאי דרבו גידוליו על עיקרו, היינו דהגידולין הראשונים רבו על העיקר ונתבטלה התרומה ולי"ב אלא לאיסור גידולי תרומה, ואיסור זה דגידולי תרומה הותר בגידולין שניים אף אם לא רבו הגידולין על העיקר, ובזה מתישב משה"ק השטמ"ק בנדרים בשם רי"צ, דמאי ס"ד דשרי אף כשלא רבו גידולין על העיקר, הרי להדיא אמר ר' ינאי ורבו גידוליו על עיקרו. [↑](#footnote-ref-809)
809. וצ"ל דאף דבדבר האסור מדאורייתא אין גידולין מהפכין את העיקר להיתר, כדמוכח ממה שהצריך ר' ינאי דירבו הגידולים על העיקר, מ"ט בגידולי גידולין דטבל, כיון דבגידול הראשון הותר הטבל מדאורייתא, כשרבו הגידולין על העיקר, ואין איסורו אלא מדרבנן משום דהוי דשיל"מ, הי' בדין דיהפכו הגידולי גידולין את העיקר להיתר, כיון דאין איסורו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-810)
810. ועיי"ש שכתב דכ"ז ניחא לגירסת הרא"ש בנדרים שם, דרבויא דרבו גידוליו על עיקרו קמ"ל, דלפ"ז י"ל דרק בתרומה הוא דשרינן בכה"ג, אך בטבל אסרינן אף בכה"ג, אך לגירסת הר"ן שם התם דלא רבו גידולין על עיקרו הכא דרבו גידולין על עיקרו, מבו' דאף גידולי גידולין דטבל שרו כשרבו הגידולין על העיקר. [↑](#footnote-ref-811)
811. אך צ"ע, דלמש"כ הרמב"ם דהא דגזרו על גידולי טבל בדבר שאין זרעו כלה, הוא משום תרומה ותרומת מעשר שבה, מ"ט חמיר דין גידולי גידולין דטבל מדין גידולי גידולין דתרומה, ועמד ע"ז החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב סוד"ה מיהו קשה. [↑](#footnote-ref-812)
812. ואך שפירש שם דלדעת ר"י בן חנינה, אף אם יש בשום כשעורה הוי כדבר שזרעו כלה, ורק אם יש בו יותר מכשעורה הוי דבר שאין זרעו כלה, וזה דלא כמו שפירשו הראשונים דכשיש בו כשעורה הוי כדבר שאין זרעו כלה, ורק אם יש בו פחות מכשורה הוי כדבר שזרעו כלה. [↑](#footnote-ref-813)
813. ונקט בפשיטות דלדין רבו גידולים מצרפין מה שרבו הגידולים השלישים עם מה שגדלו הגידולין השניים, אך החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב ד"ה והא דהשמיט וד"ה ונראה נקט בפשיטות דבעינן שירבו הגידולים בגידול זה, ואין מצרפין עם מה שרבו הגידולין בגידול הקודם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-814)
814. ובפיהמ"ש מהדו"ק כתב דאתיא כר"מ דאין קנין לגוי בא"י, אך במהדו"ב כתב דהעיקר אצלינו דאין קנין לגוי בא"י, ומצינו בכ"ד בפיהמ"ש שחזר בו הרמב"ם בהך מילתא, וכ"ה בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ט שחזר בו בד"ז, ועי' בתשו' ר"ב אשכנזי סימן א'. [↑](#footnote-ref-815)
815. ואזיל הירושלמי לטעמי' בדמאי ספ"ה דטעמא דר"ש דאין תורמין משל ישראל על של גוים ומשל גוים על של ישראל, הוא משום דיש קנין, - אך בתלמודין במנחות ס"ו ב' מפרשינן דטעמא דר"ש הוא משום דמירוח הגוי פוטר, ועמדו ע"ז התוס' שם בסוד"ה מירוח הגוי. [↑](#footnote-ref-816)
816. וצ"ע דמ"ט הוצרך הרמב"ן לפרש למשנתינו דאתיא כמ"ד דאין קנין, הרי דעתו דאף למ"ד דיש קנין ה"ז חייב מדרבנן, - ושמא ס"ל דלא גזרו חכמים על פירות הגוי למ"ד דיש קנין, אלא לאחר מירוח, אך קודם מירוח ה"ה מותרין אף באכילת קבע, וע"כ הא דתנן הכא דאוכל מהן עראי, ואסור לאכול מהן קבע, בע"כ דהוא כמ"ד דאין קנין, - ואמנם לדעת הר"ש והרא"ש במשנתינו, הרי הא דאסור לאכול קבע, הוא גם מכח דין גידולי טבל, (דכיון דגזרו על מירוח הגוי באכילת קבע, הרי דמכח זה אסורין אף הגידולין), אך בדעת הרמב"ם נראה דהא דהן אסורין באכילת קבע הוא ככל תבואה קודם מירוח דאסורה באכילת קבע, וע"כ י"ל דלמ"ד דיש קנין ה"ה מותרין אף באכילת קבע. [↑](#footnote-ref-817)
817. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בנדה ט"ו ב' ד"ה בהמתו אוכלת דגזירת בעלי כיסין היא אף על אכילת עראי, ולפ"מ שדנו התוס' שם דמדינא אין מירוח גוי פוטר אלא מאכילת עראי, (אך אכילת קבע אסורה כמו שהיתה אסורה קודם מירוח), בע"כ דגזירת בעלי כיסין היא אף על אכילת עראי, וכמו שעמדו ע"ז התוס' במנחות שם. [↑](#footnote-ref-818)
818. אך בד' החזו"א בשביעית סימן ח' סק"ב ד"ה ובעיקר דברי מבו' דכל מה שהוצרך הרמב"ם לה"ט דגזרו משום תרומ"ע ותרו"ג שבה, הוא בגידולי גידולין, אך הגידולים עצמן אסורין מדינא, ולפ"ז תיקשי הכא דמ"ט מותר לאכול את הגידולין עצמן, והחזו"א שם בתחילת דבריו פירש בד' הרמב"ם דהוצרך לה"ט דגזרו משום תרומ"ע ותרו"ג שבה, דמה"ט הן אסורין לזרים ול"מ שיתקן אותם, (וכ"כ הרדב"ז שם), ועיי"ש (בד"ה והא דתנן) שכתב לפ"ז דהא דתנן אוכל מהן עראי, לא היתר אכילת עראי קמ"ל, אלא עיקר היתר אכילה קמ"ל, ונקט עראי שדיברו בהוה. [↑](#footnote-ref-819)
819. אך צ"ע לפ"ז, דמאי קמ"ל דאוכל מהן עראי, הרי אף בשל ישראל כה"ג הוא מותר לאכול מהן עראי, ועי' בתפארת יעקב שעמד בזה, ע"ד התפא"י שפירשה ג"כ דאיירי כשזרע קודם מירוח, ומש"כ שם לישב למש"כ התו"ח לעיל מ"ו ובפ"ה ממעשרות ה"א בדעת הרמב"ם דהא דגידולי טבל בדבר שאין זרעו כלה אסורין הוא אף כשזרע קודם מירוח, לא נתישב בזה דברי הרמב"ם, דא"כ נמצא דדינא דמתניתין הוא דאף דגידולי טבל של ישראל אסורין בכה"ג מ"מ בגוי לא גזרו, וע"כ שפיר תני הכא להך דינא, ומ"ט הוצרך הרמב"ם לטעם אחר בהא דתני לה הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-820)
820. והאו"ש בפ"ו ממעשר ה"ד עמד בקו' זו דלהצד דפקע טיבלא מינה מ"ט הגידולין אסורין, וכתב דכל שחזר ותלש תו מתחייב למפרע וחייל טיבלא למפרע, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ש שכתב דמכח הא דפקע טיבלא מותר לאכול מן הגידולין עראי, והרי דאף כשחזר ותלש, לא אמרינן דחייל טיבלא למפרע. [↑](#footnote-ref-821)
821. אך הריבמ"צ כתב דהוא משום דבטלה טומאתן ע"ג קרקע, ומשמע דאי"ז משום דבטלו מתורת אוכל, אלא הוא דין בפנ"ע דכיון דנתחברו לקרקע בטלו לקרקע, - וזה כמש"כ בכ' הגר"ח בפ"ה דפרה, דהא דאוכל אינו מקב"ט במחובר, אי"ז משום דאין עליו תורת אוכל, אלא הוא דין בפנ"ע דמחובר אינו מקב"ט, דכיון דמחובר לקרקע כקרקע דמי וקרקע אינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-822)
822. והקוב"ש שם הק' דמ"ט השקת מים טמאים במקוה מטהרת מדין זריעה, אף דליכא שינוי מעשה ולא השרשה, ובקה"י שם כתב דבטהרת זריעה א"צ כלל שינוי מעשה, שהרי אי"ז כלל משום מחשבת האדם, ואף אם נזרעו מאליהן טהורין, והא דזריעה אינה מטהרת בלא השרשה, הוא משום דקודם השרשה כמנחי בכדא נינהו ולא חשיב כזריעה כלל, אך בהשקה דחשבינן לה כזריעה, ה"ה מטהרת אף בלא שינוי מעשה. [↑](#footnote-ref-823)
823. וצ"ע דמ"ט הן אסורין, הרי אף דלא הועילה הזריעה להתירן, ועדיין הן אסורין משום היסח הדעת, או משום דאין זריעה בתרומה, מ"מ מ"ש מכל איסורין שגידוליהן מותרין בדבר שזרעו כלה, - וצ"ל דהוא מכח מה שגזרו על גידולי תרומה שיהיו כתרומה, ודינם הוא כדין התרומה שגדלו ממנה, וע"כ כיון דהתרומה שגדלו ממנה אסורה באכילה, ולא הועילה הזריעה לטהרה, אף אם אסורין באכילה, ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם דטעם איסורם הוא משום שכבר נדחו, דהיינו דכיון דהזרעים עצמן נדחו מדין האכילה דתרומה, ע"כ אף הגידולין אסורין, אף דבהן ליכא לאיסורא דתרומה טמאה, - ועי' עוד במקד"ד סימן נ"ה סק"י במש"כ בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-824)
824. והמהר"י קורקוס בפי"א מתרומותה כ"ד הוכיח דהן מותרין אף לזרים, מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ד א', דמעיקרא מפרשינן דהא דתנן הכא דאסורין באכילה הוא דאסורין לזרים, ולא קשיא להו מהא דשרינן כשיגום את האוכל, ונקט שם דלפ"ז מוכח דאף בדבר שאין זרעו כלה מותר לזרים בכה"ג, ודלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-825)
825. ולפ"ז לכאו' כל הא דבדבר שאין זרעו כלה הן אסורין לזרים, היינו רק כשלא רבו גידולין על העיקר, דכל שרבו גידולין על העיקר, הרי גידולי גידולין מותרין אף בדבר שאין זרעו כלה, וכמש"כ הרמב"ם שם הכ"ב. [↑](#footnote-ref-826)
826. ובדרך אמונה בביאוה"ל פט"ו מתרומות ה"ז כתב, דאיירי הכא כשלא שהה שיעור כבישה, ואפ"ה ה"ז אוסר, וכמש"כ השבו"י ח"א סי' נ"ו ומובא בקצרה בפ"ת יו"ד סימן ק"ה סק"ב עפי"ד התוס' ופסקי תוס' בע"ז ל"ה ב' דדבר חריץ אוסר בכבוש גם בפחות ממעל"ע, עכ"ד, אך כבר עמדו דהתם איירי כשכבשו בתוך דבר חריף, אך הכא שכבשו דבר חריף בתוך משקין, לא מצינו דה"ז אוסר אף בפחות ממעל"ע. [↑](#footnote-ref-827)
827. ולכאו' הי' מקום לפרש דאה"נ דאם טעמו את העדשים ויש בהן טעם בצל ה"ה אסורין, ודינא דמתניתין הוא בסתמא, דלא חיישינן שפלט הבצל ונתן טעם בעדשים וא"צ להטעימם לקפילא. [↑](#footnote-ref-828)
828. וצ"ב בגדר קולא זו, - ועי' עוד בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דלפי שלא נתן לתוכו את הבצל כדי שיהא בו טעם בצל, לא נתנו אלא להסיר את באשו ולפיכך אין משערין אותו בנותן טעם, ומשמע דלעולם יתכן דנתן טעם, ואפ"ה כיון שלא נתן את הבשל לשם כך אין משערין אותו בנו"ט, וצ"ב, ושמא הוא דין מסוים באיסורא דמתבל, דכל שלא ניתן לשם כך ואין תועלת בכך, לי"ב לדינא דמתבל, וזה ניחא להרמב"ם לטעמי' דאיסורא דמתבל אינו משום דינא דטכ"ע, אלא הוא דין בפנ"ע וע"ד דינא דמעמיד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-829)
829. אך בפי' מהרא"פ כתב דהא דאסרינן בבצל של הקדש ושל ע"ז, הוא משום דהוו איסוה"נ, וע"כ אף שאין הבצל משביח בטעמו, מ"מ ה"ז אסור משום דהוא נהנה בהעברת הזוהמא, ומשא"כ בבצל של תרומה דאינו איסוה"נ. [↑](#footnote-ref-830)
830. ושמא צ"ל דאה"נ אסור לעשות כן, ומשנתינו היא במי שעבר ועשה כן, אך בד' התוס' בע"ז ס"ו ב' ד"ה אביי מצינו דלא ניח"ל לפרושי להא דתנן לעיל מ"ד בתנור שהסיקו בכמון של תרומה, דאיירי כשעבר ועשה כן, וע"כ כתבו דלא איירי בישראל דאסור בהנאה של כילוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-831)
831. **ועיי"ש שכתב בשם רבינו נסים, שפירש דאיירי הכא בשחימץ במי התפוח בלא מים אחרים, ואפ"ה אמרו במנחות דהו"ל חמץ נוקשה, וכתב דלא סמכינן על ההיא דמנחות, אלא על מה שאמרו בירושלמי הכא דר' יוסי מתיר, ומוקמינן לה במחמץ במימיו, והרי דלר' יוסי אין מי פירות מחמיצין כלל ול"ה חמץ נוקשה, ועיי"ש שלמד כן גם מסוגיית הגמ' בפ' כל שעה, ועמש"נ בזה להלן אות** ט"ו. [↑](#footnote-ref-832)
832. **ובפסקי ריא"ז בפ' כל שעה ה"ו דין ז' כתב דאף דמי פירות לבדם אין מחמיצין כלל, מ"מ התפוחים והרימונים שהם חמוצים נראה בעיני שהמים שלהן מחמיצין, שכל משקה חמוץ מחמיץ ולוקין עליו ואין חייבין עליו כרת וכו', עכ"ד, והמג"א בר"ס תס"ב הביא לדבריו, וכתב דלמד לזה ממה שאמרו במנחות בתפוח שריסקו ונתנו לתוך העיסה דהוי חמץ נוקשה, וס"ל דאיירי בלא מים, ובע"כ דמי תפוחים מחמיצין, ועיי"ש שתמה ע"ז.** [↑](#footnote-ref-833)
833. והמחנ"א בהל' מעשרות סימן א' כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דמחמץ אינו אוסר שלא במינו, היינו כשלא החמיץ אלא שיש בו כדי להחמיץ, אך כל שהחמיץ ה"ז אוסר אף בשאינו מינו, וזהו דתנן הכא דתפוח וכו' "וחימצה", דכיון דחימץ את העיסה ה"ה נאסרת אף דהוי מין בשאינו מינו, וכ"כ החוו"ד בסימן צ"ח סק"ג בתו"ד, עיי"ש, - ובכ' הגרי"ז במנחות נ"ד א' כתב בדעת הרמב"ם, דהאיסור הכא אינו משום מחמץ אלא משום נו"ט, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' שם דתלינן לה בהפלוגתא אם מחמצין בתפוחים, והרי דהאיסור בזה הוא משום מחמץ. [↑](#footnote-ref-834)
834. והנה אמנם גיר' הדפוסים בד' הר"ש שם דעיקר דאורייתא, והיד יהודה בסימן ק"ט סק"ג בתו"ד קכב: כתב דאין מכוון הר"ש דיש בזה לדינא דטכ"ע דאורייתא, אלא היינו דעיקרו דאורייתא, ופירש כן גם בד' תשו' הרא"ש, אך אחר שנתפרש בד' הר"ש בטבו"י דיש בזה לדינא דטכ"ע, פשוט דגם בדבריו בחלה נפלה ט"ס, וצ"ל דטכ"ע דאורייתא, וכמו שהעתיקו המחנ"א בהל' מעשר והגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן שכ"ד, ועי' בגדה"ק סימן שכ"ד שכבר עמד בזה ע"ד הבית מאיר שפירש לד' הר"ש דהוא משום דעיקרו דאורייתא, ותמה ע"ז דודאי ט"ס נפלה בד' הר"ש, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ש בטבו"י, דיש בזה לדינא דטכ"ע. [↑](#footnote-ref-835)
835. ו**נמצא לפ"ז, דכל הא דאין המחמץ אוסר שלא במינו, הוא רק בדאיכא קפילא, אך כל דליכא קפילא, דבכה"ג אף בשאינו מינו אינו בטל אלא בדאיכא שיעור ביטול, ומבו' בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ל דבכה"ג אינו בטל בתרומה אלא במאה, ואינו בטל בערלה וכלאי הכרם אלא במאתים, הרי דבמחמץ שנתפרסמה פעולתו, אינו בטל, ויש ללמוד כן מד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הי"ד, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-836)
836. ומבו' בדבריו דאף כשלא הבאישו מימיו יש בזה נתינת טעם, והא דשרי הוא משום דהו"ל נטל"פ, אך המהר"י קורקוס בפט"ו מתרומות הט"ו כתב לפרש להא דתנן אע"פ שהבאישו מימיו, דהיינו דאם לא הבאישו מימיו פשיטא דשרי שהרי לא פלטו דבר, אלא אפי' הבאישו מימיו דודאי פלטו כיון שהבאישו, אפ"ה שרי. [↑](#footnote-ref-837)
837. ואף דאיירי בגונא שהחמיצה העיסה, י"ל דמ"מ אי"ז חימוץ מעליא ואף לא חשיב כחמץ נוקשה, וי"ל עוד, דכיון דאיירי בעיסה שיש בה מים, וכמש"כ הרשב"א שם דמי פירות בלא מים אין מחמיצין כלל, תלינן דהחימוץ הוא מכח המים. [↑](#footnote-ref-838)
838. ובפי' הגר"א לירושלמי פ"ק דחלה כתב דטעם הא דשרי במחמץ בגופו, הוא משום דהוי נטל"פ, וגם לפ"ז כ"ז הוא לענין דאין התפוח של תרומה אוסר את העיסה, אך לענין איסור חמץ ליכא נפ"מ בין מחמץ בגופו למחמץ במימיו, ואך די"ל דאף למ"ד דמי פירות מחמיצין חימוץ גמור, מ"מ במחמץ בגופו כיון דחימוצו הו"ל נטל"פ, הו"ל כחמץ נוקשה, - ובפי' מהר"א פולדא כתב דטעם הא דשרי במחמץ בגופו, הוא משום דחימוץ נוקשה הוא והסריח, ולכאו' כונתו דהירושלמי ס"ל דלא אסרינן משום מחמץ אלא בחימוץ גמור, והא דבמחמץ במימיו אסור, הוא משום דמי פירות מחמיצין, אך מחמץ בגופו הו"ל כחמץ נוקשה, וע"כ אי"ז אוסר, ולפ"ז הרי דלענין פסח שפיר יש לאסור אף במחמץ בגופו. [↑](#footnote-ref-839)
839. ומש"כ הר"ש דאי לאו דמדמי לה לבישול הו"מ למימר דלא אסר מילי אחריני דוקא קאמר ר' יוסי, היינו דהי' מקום לפרש דטעמא דר' יוסי דלי"ב לדינא דמחמץ דאוסר את העיסה, משום דאי"ז חימוץ מעליא, אך לענין פסח שפיר יש תורת חמץ ע"ז, אך מהא דמדמי לה להא דס"ל לר' יוסי דבישול שאינו ברור לאו בישול הוא, מבו' דטעמא דר' יוסי הוא משום דאין ע"ז תורת חימוץ כלל, ולפ"ז יש מקום להתיר גם לענין פסח. [↑](#footnote-ref-840)
840. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן של"ג כתב דמי פירות בתערובת מים לכו"ע הו"ל עכ"פ חמץ נוקשה, ולכאו' ממש"כ דהוא לכו"ע, מבו' דס"ל דהוא אף לדעת ר' יוסי, והרשב"א שם בתו"ד הביא להא דר' יוסי מתיר, ולכאו' הוא דלא כמו שכתב הר"ש לדון דר' יוסי מתיר אף לענין פסח, וגם אי"ז כמש"כ הראבי"ה בשם רבינו נסים דלר' יוסי ל"ה אף חמץ נוקשה, אך י"ל דאף למש"כ הר"ש לדון דר' יוסי מתיר אף לענין פסח, הרי הו"ל כחמץ נוקשה, ואך דר' יוסי ס"ל דכל חמץ נוקשה מותר, משום דאין חימוצו חימוץ ברור, ושפיר כתב הרשב"א דלכו"ע הו"ל עכ"פ חמץ נוקשה. [↑](#footnote-ref-841)
841. **כ"ה בפי' הרא"ש לקמן מ"ד דאיסור דריח פיטום הוא משום דהוא נכנס לתוכו ונותן בו טעם, וכ"ה בל' התוס' בע"ז ס"ו ב' סוד"ה רבא דאף דבתנורים שלנו ריחא לאו מילתא וליכא טעם וכו', והרי דהיכא דריחא מילתא איכא טעם, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר בע"ז שם כתבו דטעם הא דבבב"ח אסרו בריחא, הוא משום דאיכא טעם בב"ח, ומיחזי כבב"ח, דאין האוכל יודע שהוא מן הריח, וכ"ה גם בל' הר"ן בחולין ריש לב. מדפי הרי"ף, דאיסור ריחא הוא משום שנותן טעם בריחו.** [↑](#footnote-ref-842)
842. אך צ"ע בזה ממש"כ בחי' הר"ן בחולין צ"ח ב' דאיכא לדין טכ"ע אף בשרה ענבים במים ויש בהן טעם יין, אף שלא נתערב במים לא מעקרן של ענבים ולא מפליטתן, וכעי"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א שם, והרי דדינא דטכ"ע הוא אף בטעם דלי"ב ממשות כלל, וצ"ע דא"כ מ"ט קי"ל דריחא לאו מילתא משום דלי"ב ממשות, וכבר עמד בזה היד יהודה בסימן צ"ח סק"ו בד' הרשב"א במשמה"ב דטעם בלא ממשות כלל אינו אוסר, והניח בצ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-843)
843. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה שאמרו בפסחים שם דללוי ודאי תנאי היא, היינ**ו לכשתמצי לומר דמתניתין דמכשירין לא מיירי לענין הכשר אלא לענין יין טמא, אבל אה"נ דמצינו לפרש למתניתין בכל גווני דמיירי בין לענין הכשר ובין לענין טומאה וכמש"כ הראשונים שם, ולפ"ז בע"כ דלר"מ הפת שואבת מלחלוחית היין עצמו, ואי"ז ענין לדין ריחא.** [↑](#footnote-ref-844)
844. ובד' הפליתי שם נראה דהיינו דמשום ריחא יש לאסור אף כשיש ס' כנגדו, כיון דאכתי הוא ניכר בריחו, וזה לטעמי' דהא דריחא מילתא הוא מכח הא דהוא ניכר בריחו, ונת' לעיל אות ב', אך בד' הבית מאיר שם נראה דהיינו, דהלחלוחית ששואבת הפת מן היין היא מועטת, ויש ס' כנגדה, אך הריח שהיא קולטת מן היין הוא מרובה, וליכא שיעור ביטול כנגדו. [↑](#footnote-ref-845)
845. ואף די"ל דל"ד לתנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת, דהתם בשעה שנבלע הטעם בפת אין הממש קיים, ואי"ז טעם הבא מן הממש, ומשא"כ ברודה פת חמה וכו' דנבלע טעם היין מן הממש, מ"מ לכאו' ה"ז דומה למש"כ הרשב"א דיש להתיר בקנקנים דיין אי נימא דלי"ב ממש במה שנבלע בהן, שהרי גם התם נבלע הטעם מן הממש, ומ"מ כיון שעכשיו אין בו ממש דיין, ה"ז מותר, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-846)
846. ולא תיקשי ע"ז מסתימת מתניתין, משום דמשנתינו לא באה להשמיע להך מילתא דמע"ש אינו אוסר אלא בנו"ט, אלא להשמיענו דבעינן שיהא בזרע בפנ"ע כדי ליתן טעם, וע"כ שפיר י"ל דאיירי מתניתין במע"ש הטבל כשאינו נותן טעם, ובזה הוא דתנן דבעינן שיהא בזרע כדי ליתן טעם. [↑](#footnote-ref-847)
847. והך מילתא דעץ אינו חייב בתרו"מ אף אם יש עליו תורת אוכל, הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ן בברכות ל"ו א' בדין תמרות הצלף ובדין עלים דצלף ודאתרוג, עיי"ש, - אך צ"ע דהרי בריש מעשרות דתנן כל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ חייב במעשרות, ולא מצינו דבעינן שיהא עליו תורת פרי העץ, ועי' בזה בדה"ח בקו"א להל' ברכות, ועי' בחזו"א מעשרות סימן א' סקכ"א שכתב דלא מצינו דבר שאינו אוכל לענין מעשר אף בחשב לאדם, והוא אוכל לענין טו"א. [↑](#footnote-ref-848)
848. אמנם הנה הפמ"ג בשער התערובת ח"ג פ"א ד"ה נסתפקתי, נסתפק בדין זה בחצי זית שחוטה וחצי זית נבילה שנפלו לל' זיתי ירקות אם כיון דיש ס' כנגד החצי זית האסור ה"ז בטל, או דכיון דעכשיו הטעם בשר נרגש וחיך אוכל יטעם, א"כ הרי טועם טעמא דאיסורא ואי"ז בטל, ולכאו' ממשנתינו מבו' דה"ז בטל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-849)
849. ואמנם בד' הירושלמי מבו' דלמ"ד דנטל"פ אסור, יש לאסור בהקדש שנתערב בשאינו מינו אף בדהוי נטל"פ, והרי דאף דעיקר איסור הקדש איסור הנאה, מ"מ שפיר שייך שיאסור תערובתו, אף בדהוי נטל"פ ואין הנאה מטעמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-850)
850. ופירש"י שם דהא דפריך דכותש למה לי, היינו דאם איירי בישראל, הרי הא דכותש הוא משום דבכתיב דגנך דבעינן גמר מלאכה, ורבנן כעין דאורייתא תקון, אך אם איירי בבן לוי הבא להפריש תרומ"ע, ל"ב גמר מלאכה, - ועמש"כ בחי' הגרי"ז בהל' תרומות לפרש טעם הא דבבן לוי ל"ב גמר מלאכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-851)
851. ונתחדש לפ"ז, דהמפריש מעשר ראשון בשבלים והקדימו לתרומה גדולה עובר במלאתך ודמעך לא תאחר, אף דעדיין לא נתחייב בתרומה קודם מירוח, ועי' בפירש"י שבת קכ"ז ב' ד"ה שהקדימו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-852)
852. ומבו' לפ"ז דהא דיש על הכל תורת תרומה, אינו אלא מדרבנן, וע"כ שפיר י"ל דלא החמירו בו שיאסור בנו"ט, - אך בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות ה"א כתב דמדברי הר"ש משמע דהוי תרומה מה"ת, וצ"ע דהיאך משמע כן בד' הר"ש. [↑](#footnote-ref-853)
853. ועיי"ש שכתב דמוכח מהכא דאף אם הפריש תרומה יותר מכשיעור, צריך ליתן הכל לכהן, ולא אמרינן דיחזיקנו וימכרנו לכהן, שהרי הכא העץ אינו חייב בתרו"מ, ומ"מ כיון שקרא עליו שם תרומה צריך ליתנו לכהן, ואכמ"ל, - ועיי"ש עוד שהק' מזה על מש"כ הכו"פ בשם הראב"ד, דאף מינים הפטורין מדאורייתא מתרו"מ, מ"מ אם קרא עליהן שם יש עליהן קדושת תרומה מה"ת ומדמעת כשל תורה, דא"כ מ"ט הכא אף דקרא על העצים שם תרומה אין קדושת תרומה עליהן, דמה"ט אין אוסרין בנו"ט, אך לכאו' י"ל דשאני עץ שאינו עומד לאכילה, וע"כ לא מצי חיילא עלי' קדושת תרומה, ומשא"כ במינים הפטורין מן התרומה, דהם בכלל דין תרו"מ, ואך שלא חייבה תורה להפריש מהן, וע"כ אם קרא עליהן שם, יש עליהן קדושת תרומה מה"ת. [↑](#footnote-ref-854)
854. ובדרך אמונה בצה"ל פ"ג מתרומות ס"ק רכ"א כתב כן לדעת הסוברים דהעץ אסור לזרים, דכ"ז הוא בתלתן שטעם עצו ופריו שוה, אך במינים אחרים דהעץ לא חזי כלל, ליכא עלי' איסורא, ועיי"ש שהוכיח כן, ממש"כ הרמב"ם שם פי"א ה"י דקליפי פולין ושומשמין של תרומה מותרין אע"ג שקרא שם תרומה על הכל וכ"כ הרמב"ם שם הי"א בדין גרעיני אתרוג, עכ"ד, וכן נקט המקד"ד בסימן נ"ה סק"ד ד"ה גרסינן בפשיטות. [↑](#footnote-ref-855)
855. ושמעתי בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דאף המפריש תרו"מ על דבר שכבר הפרישו ממנו, חייל עלי' דין תרומה, דומיא דהכא, דאף דהעץ פטור מתרו"מ, מ"מ כל שהפריש חייל עלי' דין תרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-856)
856. והמהר"י קורקוס שם כתב לגירסא דידן, דהא דקאמר ר' יונה דשלמים בולעין ופולטין וכו', הוא משום דקשיא לי' דהיאך אפשר שנאמר שהשלמים יהיו פולטין ולא יהיו בולעין, וגם כי דבר נראה לעינים הוא שהן בולעין. [↑](#footnote-ref-857)
857. ועיי"ש בסימן רנ"ט שכתב דמכאן ראי' לד' רשב"ם, דמשהו שאינו פוגם אוסר במינו אע"פ שאינו נו"ט כלל, וע"כ אף מיא דביעי דאין נו"ט, ה"ה אסורין במינם, ונתחדש בדבריו דאף ביצה פולטת מיא, ואך דלי"ב טעם, (וזה כמש"כ החזו"א ביו"ד סימן כ"ו סק"ב, עיי"ש), אך בד' הרמב"ן בחולין צ"ז ב' נראה דאינה פולטת כלל, עיי"ש, ובסו"ד כתב דאינה ראי', דזיתים וכרוב אע"פ שאינם משביחים ולא פוגמים מ"מ טעם שלהם הנפלט מהם טעם חשוב הוא כל היכא דאיתי', אבל מי ביצים דמים בעלמא נינהו ולא יהבי טעמא כלל, - וי"ל בביאור דבריו, דמי ביצים שאין בהן טעם כלל, לי"ב כלל לאיסורא דטעם כעיקר, ואף דכשהם בעין ה"ה אסורין מדין ציר, מ"מ כל שהן התערובת ה"ה מותרין ול"ב בהו לדין ביטול, ומשא"כ בזיתים וכרוב דיש לפליטתם טעם ויש בה לדינא דטכ"ע, הרי דאף שאינה משבחת את מה שנבלעה בו, אכתי קיימא באיסורה.

     ושו"ר בד' הפר"ח בסימן ק"ג סק"ב שכתב, דכל הא דאסרינן בנו"ט לא לשבח ולא לפגם, הוא בדבר שטעם האיסור נרגש בהיתר, אלא שאין טעמו מעלה ומוריד בתבשיל ההיתר שאינו פוגמו ואינו משביחו, אך דבר שאין לו טעם כלל אינו אוסר, והביא כן מד' התוס' בע"ז ל"ח ב' ד"ה אי, עכ"ד, ותמה ע"ד הש"ך שם סק"ב, וע"ד המנחת כהן בפרק י', - אך בד' האו"ז מבו' שדעת רשב"ם דאף דבר שאין לו טעם אוסר, ואף האו"ז שנחלק עליו, משמע דהוא משום דלא אסרינן אלא היכא שהטעם הנפלט הוא טעם חשוב, ולא משום דלא אסרינן אלא בדבר הנותן טעם בהיתר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-858)
858. והנה הש"ך בסימן ק"ג סק"ב הוכיח דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אוסר מהא דגיד הנשה שנימוח אוסר תערובתו אע"ג שאינו כעץ דעלמא, והפר"ח שם סק"ב תמה ע"ז דשאני התם דעץ הוא והתורה אסרתו, אך בשאר איסורים כל עץ שאין לו טעם מותר, - ולכאו' צ"ל דמכוון הש"ך הוא, דאף דהתורה אסרה את הגיד אף שאין לו טעם, מ"מ אם נו"ט לא לשבח ולא לפגם שרי, ל"ה הגיד אוסר את תערובתו, ועמש"כ בזה היד יהודה שם סק"ו, - אך למש"נ יש לדון מטעם אחר, דאף אם נו"ט לא לשבח ולא לפגם שרי, כ"ז הוא אם ליכא אלא פליטות בעלמא, אך בגיד שנימוח דנתערב ממשות האיסור ובעינן לדין ביטול, שפיר יש לאסור, ובעיקר דברי הש"ך צ"ב, דכיון דכל איסורים אינם אוסרים תערובתם היכא דטעם קפילא ואין טעם האיסור נרגש, א"כ מ"ט גיד אוסר תערובתו אף דאין טעמו נרגש, ובע"כ דהתם דין אחר הוא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-859)
859. ובס' בדי השלחן סימן ק"ג ס"ב ד"ה אין צריך, כתב די"ל דהכא לא חשיב כמין במינו, דהאי זיתים מיקרי והאי מי זיתים מיקרי, וע"כ לי"ב לדינא דתרומה אוסרת במאה, - אך אכתי תיקשי במה שהביאו בירושלמי מהא דאסר ר"ש בכרוב של שקיא ששלקו עם כרוב של בעל, והתם לכאו' הו"ל מין במינו ויש בזה לדינא דתרומה אוסרת במאה, ואפ"ה מייתינן מינה דנו"ט לא לשבח ולא לפגם אסור. [↑](#footnote-ref-860)
860. ועד"ז מצינו בד' החוו"ד בסימן ק"ג סק"ב, שכתב דמש"כ התוס' דנטל"פ מותר אף באיסורי משהו, הוא רק בטעמו ולא ממשו, אך בטעמו וממשו ה"ז אסור, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דבטעמו ולא ממשו כל דהו"ל נטל"פ לי"ב לדינא דטכ"ע, וע"כ א"צ ביטול כלל, ומשא"כ בטעמו וממשו דבעינן לדין ביטול, הרי דבאיסורי משהו דלא בטלי ה"ז אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-861)
861. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ר וסימן רפ"א כתב דבירושלמי פירשו שהוא אסור, וצ"ע במה שסתם כן, שהרי בירושלמי חילקו דאם כבשו בב"א מותר ואם כבשו בזאח"ז אסור. [↑](#footnote-ref-862)
862. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תמ"ג הק' על פי' זה, דאי אפשר שיש בין ר' יהודה לרבנן כ"כ, וכ"ש באיסורים דרבנן, וכ"ש באינו לבין ר' יוסי, ועמש"כ ע"ז בתשו' מכתם לדוד יו"ד סימן ז' בתשו' מהר"ש וינטורה, ועיי"ש שהק' עוד מלישנא דמתניתין, ונת' להלן אות ה' בהערה. [↑](#footnote-ref-863)
863. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ר"פ נשאל דהיאך מיתוקמה בביטול גופו, הרי ר' יהודה לית לי' ביטול מין במינו אלא בציר משום דזיעה בעלמא הוא, אבל בביטול גופו לא, וזה לדעת הסוברים דדינא דר' יהודה דמין במינו לא בטל הוא אף בתערובת דיבש ביבש, והרשב"א השיב ע"ז, דהך בבא דברי ת"ק היא, ולא ידענו אם יודה בה ר' יהודה, שאינו מחמיר אפי' במין במינו יותר משיעור זה, כמו שאין ת"ק מחמיר יותר משיעור זה בברי' החמורה לבטלה בשעור זה, או שמא ת"ק היא ור' יהודה לא מודה בה ולא מיירי בה, עכ"ד, וזה דבר חדש די"ל דמודה ר' יהודה דמין במינו בטל ביותר מתתק"ס, וזה דלא כמש"כ הראשונים בכ"ד דלר' יהודה מין במינו "אפילו באלף" לא בטיל. [↑](#footnote-ref-864)
864. אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תמ"ג פירש דגם לדעת הרמב"ם הוא בבא בפנ"ע דדג טמא צירו אסור, ועיי"ש שתמה לפ"ז על פי' הרמב"ם דמחלוקת ר' יהודה ור' יוסי נמשכת אחר דברי ת"ק, דא"כ למה הפסיק בין דברי ת"ק לדבריהם בדג טמא צירו טמא, והי' לו לשנות דברי ר' יהודה ור' יוסי בתר ת"ק מיד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-865)
865. ובתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בחולין סימן תרע"א פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום דאיסור ציר אינו אלא מדרבנן, וע"כ הקילו שאינו אוסר אלא עד ט"ז, עיי"ש, - והריטב"א בחולין צ"ט ב' פירש דטעמו, משום דאיסור ציר הוא גרוע שהוא זיעה בעלמא, וע"כ היקל ר' יוסי לדונו בט"ז. [↑](#footnote-ref-866)
866. אך בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בחולין סימן תרע"א, כתב דר' יהודה דס"ל דציר אוסר עד מאתים, הוא לטעמי' דס"ל דמין במינו לא בטל, וע"כ אף שהקילו בציר דבטל אף במינו, משום דזיעה בעלמא הוא, וכמו שאמרו בחולין צ"ט ב', מ"מ לא הקילו אלא בקרוב למאתים, אך לפ"מ דקי"ל דמין במינו בטל, ה"ז בטל בט"ז, וכדעת ר' יוסי. [↑](#footnote-ref-867)
867. וצ"ע דלכאו' מש"כ הר"ש במשנתינו בד"ה כל גרב, דבנתינת טעם שיעורו בששים, לא קאי על ציר, אלא קאי על נתינת טעם דגוף הדגים. [↑](#footnote-ref-868)
868. ואמנם י"ל דהא דלר' יהודה אינו בטל אלא בקרוב למאתים, הוא לטעמי' דמין במינו לא בטל, וכמש"כ המהר"ם, אך לדידן דמין במינו בטל אינו אוסר אלא בס', - אך צ"ע דא"כ מ"ט לא פסקינן כר' יוסי דאינו אוסר אלא בט"ז, דלא מצינו מאן דפליג עלי', דר' יהודה דס"ל דהוא אוסר עד קרוב למאתים, הוא לטעמי' דמין במינו לא בטל, - ועי' בזה בבית הלל סימן פ"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-869)
869. וכ"כ הראב"ד בפי' התו"כ שמיני ספ"ה לפי הגירסא בתו"כ שם דהעיד ר' צדוק על ציר חגבים טמאים שהוא כשר, - אך כתב שם דבמשנתינו ובעדיות תנן שהוא טהור, ובירושלמי אמרו שהוא טהור מלהכשיר אבל לטמא מטמא בכ"ש, וכתב לפרש לזה בתרי אנפי, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-870)
870. והפר"ח בסימן פ"ה סק"ה תמה ע"ז ממה שהוצרכו בכריתות כ' ב' למילף ממיעוטא דקרא דדם חגבים אינו אסור, והרי שיש להם דהם, ולא נתמעטו אלא מאיסור דם, וכתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם דאינם מבע"ח שיש בהם דם, לאו למימר דלית לי' דם כלל, אלא היינו שאין לו דם כדאי לאסור, לפי שע"י כבישה אינו שותת אלא לחלוחית וזיעה בעלמא ולא דם, ועמש"כ בזה בקונט' קרני חגבים סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-871)
871. ובקונט' קרני חגבים סימן י"ב כתב לפרש בזה, לדעת רוב הפוסקים דציר דגים טמאים אינו אסור אלא מדרבנן, כמש"כ השו"ע ביו"ד סימן פ"ה ס"ה, וע"כ ה"נ ציר חגבים טמאים מותר מדאורייתא, ומש"כ הרמב"ם דהא דשרי הוא משום דהם בע"ח שאין להם דם, הוא טעם להא דלא גזרו חכמים ע"ז, - ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' בע״ז מ׳ א׳ ד״ה מחלוקת דציר דגים אסור מה״ת צ״ל דס״ל דאף בחגבים לא התירו אלא תערובתן, וילפינן לה בתו"כ שמיני ספ"ה מקרא, או אפשר דס"ל דרק ציר דגים אסור מה"ת, כדילפינן לה בתו"כ מקרא, וכמש"כ התוס' בחולין צ"ט ב', אבל בחגבים דלא מצינו קרא, ה"ז מותר מה"ת. [↑](#footnote-ref-872)
872. ובפי' הראב"ד בשלהי עדויות בפי' בתרא משמע דהא דאינו אוסר תערובתו, הוא משום שהוא מאוס, ובקונט' קרני חגבים סימן י"ב פירש לדבריו דהיינו דהו"ל כנטל"פ. [↑](#footnote-ref-873)
873. וזהו לישנא בתרא דהגמ' בבכורות, אך בל"ק שם אמרו דאף בדאיכא מחצה מים אי"ז בטל, והא דאי"ז טמא אלא כשנפל לתוכו מים כ"ש, הוא דאין דרך ע"ה לערב אלא קרוב למחצה. [↑](#footnote-ref-874)
874. ועד"ז כתב הראב"ד בפט"ז מטומאת אוכלין ה"ד, דהא דאי"ז מכשיר מפני תערובת המים, הוא משום דבטמאים כיון דמאיסי לא גזרו בהו, וכתב שם לפרש דמה שאמרו הא לטמא מטמא, הוא בלשון בעיא, ולא עלתה הבעיא, והטעם לומר דאף אינו מכשיר, הוא משום דכ"ה דאי"ז מכשיר משום תערובת המים כיון דמאיסי ולא גזרו בהו, ה"נ אינו מטמא, שהרי ציר לאו בר קבולי טומאה הוא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-875)
875. והר"ש לעיל מ"ח כתב דבירושלמי אמרו כן על מתניתין דדגים טמאים שנכבשו, ולא על משנתינו, אך כתב דמשמע דאכולה מתניתן קאי, דכל היכא דתנן כבישה תננן שליקה ולא כבישה. [↑](#footnote-ref-876)
876. ונתחדש בזה, דכ"ה דאסרינן בכבישה במשקה חריף, ה"נ אסרינן בכבישה בשאר משקין כשהאיסור הוא דבר חריף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-877)
877. ועי' במנחת ברוך סימן נ"ט סוף ענף א' במש"כ לתמוה על דבריו והוכיח מכ"ד דבתרומה אמרינן טכ"ע מדאורייתא ובדגים אמרינן טכ"ע מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-878)
878. ואמנם יש מקום לפרש לד' ר' יוחנן להיפך, דלית כאן נכבשין, משום דנכבשין אין אוסרין אף בחסית, משום דכבוש אינו כמבושל, ואזיל ר' יוחנן לטעמי' דכבוש ל"ה כמבושל, וכ"כ הערוה"ש בסימן ק"ה סוס"ו, - אך בד' הריבמ"צ והר"ש מפורש דמכוון ד' ר' יוחנן הוא דנכבשין אסירי בכל גווני. [↑](#footnote-ref-879)
879. וצ"ב דבההיא דסימן קכ"ב לכאו' הא דכשהאיסור חריף איכא להתירא דנטל"פ, וכשההיתר דבר חריף ליכא להתירא דנטל"פ, היינו משום דהא דאסרינן נטל"פ בדבר חריף, הוא משום דטעם פגום הנכנס לדבר חריף, חורפי' מחליא לי' לשבח, וכ"ז הוא בהיתר חריף, אך באיסור חריף שנבלע טעמו ונפגם אח"כ, ל"מ הא דהוא דבר חריף דלא יפגם טעמו, ולא מצינו התם דהיכא דההיתר חריף ה"ז מועיל לבליעה טפי מהיכא דההיתר הוא דבר חריף. [↑](#footnote-ref-880)
880. ופלוגתת הראשונים בפי' מתניתין תליא בחילופי הגירסאות, דגירסת הרמב"ם בנוסה"מ שבפיהמ"ש הנדמ"ח היא "אלא עם הבשר", ולפ"ז מתפרשת מתניתין דתרומה שנתבשלה עם דבר אחר אינה אוסרת אותו ואינה אוסרת אלא כשנתבשלה עם הבשר, אך לגיר' הריבמ"צ וש"ר חוץ מן הבשר, יש לפרש דהיינו דאיסור והיתר שנתבשלו יחד אין ההיתר נאסר, חוץ מבשר איסור ובשר היתר שנתבשלו יחד דההיתר נאסר, ועמש"כ בזה בתוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-881)
881. והא דתרומה אינה אוסרת, י"ל כמש"כ החוו"ד בסימן ק"ה סק"ב דבתרומה ליכא לדינא דטעם כעיקר, - וי"ל עוד, דהוא משום דטכ"ע בטעמו ולא ממשו לאו דאורייתא, ובתרומה הקילו. [↑](#footnote-ref-882)
882. ואמנם צ"ע, דהרי מתניתין סתמא קתני, ומשמע דהוא אף כשיש בבשר האיסור יותר מבבשר ההיתר, ובכה"ג ליכא אף ביטול ברוב, ומ"ט שרי ר"ע, והתפא"י בבועז עמד בזה, וכתב דצ"ל דס"ל לר"ע דא"א שיקבל דבר טעם מחבירו שנתבשל עמו ושיהי' הטעם ההוא יותר מממשות של ההיתר, וצ"ע, - ובפי' הרידב"ז לעיל בפירקין, נראה שפירש דטעמא דר"ע הוא משום דס"ל דכל שאינו נותן טעם לא לשבח ולא לפגם שרי, ומין במינו אינו נותן טעם לשבח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-883)
883. והרשב"א בחולין שם הק', דהרי לא אמרינן איידי דטריד למפלט לא בלע אלא בדם ומשום דמשרק שריק, אבל בחלב ושמנונית ורוטב דודאי נוח הוא ליבלע, אפי' בדבר שטרוד לפלוט נסרך ונבלע, והוכיח כן מכ"ד, ועיי"ש שכתב דשאני כבד שפולט בשפע, ואיידי דטריד למפלט בשפע אינו בולע אפי' שמנונית. [↑](#footnote-ref-884)
884. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דהכבד אינה נאסרת, הוא רק כשנתבשלה בפנ"ע, אבל אם נתבשלה עם בשר אחר, אע"פ שהיא אינה בולעת דם, כיון שנאסר אותו בשר אחר ונעשה חתיכת נבילה, והכבד בולעת מן הציר שפלט הבשר, ה"ה אסורה, אך לדעת הסוברים דאין הנאסר משום חנ"נ אוסר במקום שאין האיסור יכול לילך, אף הכא אין לאסור מכח דינא דחנ"נ. [↑](#footnote-ref-885)
885. והרא"ה בבדה"ב שם כתב דמה שדנו בחולין ק"י ב' להעמיד למשנתינו בכבד דאיסורא, הוא בהא דתנן דהכבד אוסרת, והיינו דאיירי בכבד של איסור שנתבשל עם כבד של היתר, וקמ"ל דהוא אוסר את הכבד של היתר, משום השמנונית, - והר"ן בחולין שם הוסיף דהא דנקט הכבד אוסרת, הוא לרבותא, דלא מיבעיא שאר חתיכות דאיסורא שיש בהן שמנונית הרבה שאוסרים הכבד מחמת שמנוניתן, אלא אפי' כבד שרוב פליטתו הוא דם ואין בו שמנונית אלא מועט אפ"ה אוסרת כבד אחר. [↑](#footnote-ref-886)
886. והרשב"א בגיטין נ"ג ב' כתב בשם התוס' שנסתפקו דעיקר איסורא דמשמרת אינו אלא מדרבנן, ועיי"ש שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-887)
887. אך הרדב"ז שם פירש בד' הרמב"ם דכל האיסור הוא כשסוחטן להוציא מימיהן ואח"כ משליכן, והיכא דלא סחיט להו שרי, וצ"ל לדעתו דמה שסתם הרמב"ם בזה, הוא משום דפירש דהאיסור הוא מפני שהוא מאבדן, ובזה נתפרש דכל האיסור הוא כשהוא משליכן אח"כ ומאבדן. [↑](#footnote-ref-888)
888. ויש שפירשו דההיתר בזה אינו משום דליכא נתינת טעם כלל, אלא משום **דדינא הוא בתרומה דכל דלא חשיב פקע איסורו, וכמש"כ המקד"ד בסימן ל"א סק"א ללמוד מד' הרמב"ם, וע"כ כל שכונתו להעביר הזוהמא שרי, ובזה פירשו טעם הא דשרי ראב"ש כשעבר ונתנו, ולא אסרו מכח הא דאם ביטל איסור לכתחילה אסור, אך ממה שאמרו בירושלמי דלר"א ב"ר שמעון אין לאסור מורייס של גויים משום תערובת היין, מבו' דס"ל דלי"ב נתינת טעם כלל.** [↑](#footnote-ref-889)
889. והי' מקום לדון בזה, דכל מש"כ האבנ"מ לאסור בזה, הוא רק בגונא דידי' דמבטל את התרומה כדי להאכילה לזרים, ובכה"ג חשיב כמאבד את התרומה, אך הכא דנותן את היין למורייס לצורך כהנים, וכמש"נ לעיל אות ה' דמה"ט לי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, לי"ב איסורא, אך מסתימת ד' האבנ"מ שם משמע דבכל ענין אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-890)
890. ועיי"ש שכתב כן גם בד' התורי"ד, דדבריו קיימי בגוונא דמערבין התרומה בחולין יותר מק"א שמותר לזרים, וע"כ יש בזה משום משמרת דמאכיל התרומה לזרים וזה גופא מיקרי הפסד לתרומה, והמאכיל תרומה לזר עובר משום משמרת, עכ"ד, אך צ"ע דלהדיא כתב התורי"ד שם דאותם החולין אין נאכלין אלא לכהנים, ואם רוצה להאכילן לזרים צריך לשכשך הכד במים, והרי דאף דהתערובת אסורה לזרים, יש בזה משום משמרת, - אמנם שמא יש לדחוק, דודאי דמן הדין מותרין החולין אף לזרים, דודאי יש בכל החבית ק' כנגד התרומה, ומכוון התורי"ד הוא דכל שבא ליתן שם יין לצורך זרים, דיש בזה משום ביטול איסור לכתחילה, צריך לשכשך הכד במים. [↑](#footnote-ref-891)
891. והתוס' בב"ב צ"ז א' כתבו בשם רש"י והר"ש דיין מבושל מברכין עליו שהכל דאישתני לגריעותא, וזה מתישב עם ד' הר"ש דלכו"ע יין שאינו מבושל הוא יפה טפי. [↑](#footnote-ref-892)
892. והרשב"א בתשו' שם כתב דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור' אלעזר בירושלמי בספ"ב, דלדעת ר' יוחנן פליגי בה תנאי אם יין מבושל משתנה למעליותא או לגריעותא, ולדעת ר' אלעזר לכו"ע הוא משתנה למעליותא. [↑](#footnote-ref-893)
893. ונתחדש בזה, דהא דאסרינן לבשל מפני שממעטו משותיו, לאו היינו דטעם האיסור הוא משום ד"ז עצמו שממעטו משותיו, אלא טעם האיסור הוא משום דה"ז מגרע את היין, ומה שאמרו מפני שממעטו משותיו, היינו דמשום זה חשבינן לה כמגרע את היין, כיון דמכח גריעותא זו מתתמעטין שותיו, וע"כ לר' יהודה דמשביחו, הרי דהגם דהוא ממעטו משותיו דאין שותין אותו מפני שהוא חזק ביותר, מ"מ כיון דאי"ז מחמת גריעותא דהיין, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-894)
894. ואמנם לכאו' כ"ז ניחא אם דינא דזיעה בעלמא הוא דהמשקין שבפירות אינם מגוף האיסור, ובזה י"ל דאף דפרי דעיקרו למשקין הוו אף המשקין מגוף האיסור, מ"מ בסיתווניות דגריעי טובא, אין המשקין שבהן מגוף האיסור, אך למש"נ להלן בדעת התוס' ועוד מקמאי דדינא דזיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן, הרי דכיון דכל שנשתנו למעליותא לא בטל מהן תורת פרי מכח הא דנשתנו, הדין נותן דאף בסיתווניות דגריעי טובא, מ"מ ל"מ מה שנשתנו לבטל מהן תורת פרי, כיון דהו"ל שינוי למעליותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-895)
895. ועיי"ש שכתב לפ"ז דדבש היוצא מן הקנים שעושין ממנו הצוקר מברכין עליו בפה"א, שאינו דומה לדבש תמרים ומי פירות שאין דרכן בכך, אלא למי שלקות שדרכן בכך, ואין נוטעין הקנים אלא בעבור הדבש שלהם, כמו שנוטעין הזייתים בעבור השמן שלהם, והרי שמן זית כזית וכן הדבש והצוקרו שלקנים ה"ה כקנים עצמן. [↑](#footnote-ref-896)
896. והחוו"ד בסימן ק"ה סק"ב האריך לישב, דבאותם איסורין דאם מיחה גופן למשקין מותר, באמת ליכא לדינא דטכ"ע, דלא עדיף הטעם מהיכא דמיחה גופן למשקין דמותר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-897)
897. והנה החזו"א במעשרות סימן ז' סוסק"ב נקט, דלמש"כ הרשב"א דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא היכא שאין עיקר דרכן בכך, ניחא קו' התוס', דאף דטכ"ע דאורייתא, כ"ז הוא בדברים שדרכן בבישול, אך בדברים שאין דרכן בבישול אין טעמו אוסר מדאורייתא, דדמי למי פירות דמותרין, אך צע"ג דלא אישתמיט בשום דוכתא לחלק בזה דדינא דטכ"ע הוא רק בדברים שדרכן בכך.

     ואמנם בד' הקר"א בנדרים נ"ב ב' ד"ה ובעיקר מבו' שנקט, דגם לדעת הרשב"א הוי דינא דטכ"ע אף בדברים שאין דרכן בכך, והא דליכא במי פירות משום טכ"ע, הוא משום דאין בהן טעם של גוף הפרי אלא של המשקין עצמן, וכנ"ל, ואך דלענין ברכות ל"מ דינא דטכ"ע כלל, דאי"ז פרי כיון דליכא אלא טעמא בעלמא, ובזה הוא דס"ל להרשב"א דבע"כ דהא דמברכין על מי שלקות בפה"א, הוא משום דהטעם עצמו חשיב כפרי, ואי"ז מכח הא דהוא טעם של הפרי, דזה ל"מ מידי לענין ברכות, ובזה הוא שכתב דהא דלא אמרינן דהטעם עצמו הוי זיעה בעלמא דומיא דמי פירות, הוא משום דעיקר דרכו בכך. [↑](#footnote-ref-898)
898. אך המנחת ברוך שם פירש בד' התוס' דכונתם דאף דהמשקין שבפרי אינם מכלל הפרי והוו זיעה בעלמא, מ"מ ודאי דגם קיבלו טעם מן הפרי, וזהו שהק' דמ"ט לא אסרינן בזה משום טכ"ע, וכתב דלד' הרא"ש ניחא, דהמשקין שבפרי לא קיבלו כלל טעם מן הפרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-899)
899. ולפ"ז הרי דגם מד' הרשב"א בברכות שהביא לד' התוס' מבו' דס"ל דדינא דזיעה בעלמא הוא משום שנשתנו מברייתן, ובזה מתפרש טפי מש"כ לחלק דהיכא דדרכן בכך ל"ה זיעה בעלמא, דכיון דדרכן בכך לא חשיב כנשתנה צורת הפרי כיון דמעיקרו הוא עומד לכך, אך לדעת הרא"ש דדינא דזיעה בעלמא הוא משום דהמשקין שבפרי אינם מגוף הפרי, י"ל דאין מקום לחלק בזה, דמה יועיל הא דדרך לסחטן, הרי אין המשקין מגוף האיסור, (אא"כ נימא דכל שדרך לסוחטן, הוי אף המשקין מגוף האיסור), ובזה מתפרש משמעות ד' הרשב"א שם דפרי שדרך לשולקו, גם אם סחטו הוי המשקין כמותו, אף דאין דרך לסוחטו, והיינו דכיון דדרך לשולקו והוי הדרך לשנות את צורתו למשקה, ומכח זה אמרינן דאף ששינו את צורתו למשקה חשיב כגוף הפרי, ליכא נפ"מ היאך שינו את צורתו, אך אי נימא דהא דמהני מה שדרכן בכך, היינו דמה"ט הוי המשקין מכלל עיקר הפרי, הרי הדין נותן דאף פירות דהדרך לשלקן ומה"ט חשיב הטעם מכלל עיקר הפרי, מ"מ אי"ז טעם שיהיו המשקין שבתוכן חשובין מכלל עיקר הפרי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-900)
900. וכ"ה גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"א ה"כ, ז"ל, דבש וכו' אין מברכין עליו אלא שהכל, "כיון שאין גוף הדבר קיים", עכ"ל, ועי' עוד בדבריו שם הכ"ד והכ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-901)
901. ובד' הרא"ה שם מבו' דבעינן קרא בכל דבר לחייב על היוצא מן הזיתים ומן הענבים, וגם לענין ברכה אחרונה בעינן קרא לזה, ולענין ברכה ראשונה ילפינן לה מדקריי' רחמנא פרי, ונראה דאזיל לטעמי' דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתן, וס"ל לפ"ז דהא דחייבין על היוצא מן הזיתים והענבים, אי"ז משום דהם ל"ה זיעה בעלמא, שהרי גם הם נשתנו מברייתם, ולא ס"ל כמש"כ התוס' בב"ב דשאני היכא דנשתנה למעליותא, אלא היינו דגלי קרא באיסורים דבזיתים וענבים חייב גם כשנשתנה צורתו אף דהוי זיעה בעלמא, דלישנא דזיעה בעלמא אי"ז "דין" דלי"ב איסורא, אלא היינו דאי"ז הפרי כצורתו, וילפינן מקרא דהיוצא מן הזיתים והענבים אוסר אף דהוי זיעה בעלמא ואי"ז הפרי בצורתו, וע"כ בעינן קרא בכל איסור ואיסור דאסרה תורה אף את הזיעה בעלמא, וגם לענין ברכה אחרונה בעינן קרא דמברכין ע"ז, ואך דכיון דחזינן בערלה וביכורים דקרי לי' קרא פרי, ע"כ מברכין ע"ז ברכה ראשונה דבפה"ע, ואמם זה אינו טעם אלא לגבי ברכה ראשונה דהנידון הוא אם יש עליו שם פרי, אך בברכה אחרונה אין הנידון דא"א לברך ע"ז על העץ ועל פרי העץ משום דאי"ז פרי, אלא הנידון הוא דלא נתחייבו אלא ז' המינים עצמן כצורתן, אך על זיעה שלהן אין מברכין, וע"ז ילפינן מקרא דמברכין אף על זיעה שלהן, (ומאידך מהך קרא אין ללמוד דמברכין ע"ז ברכה ראשונה, די"ל דאף דמברכין ע"ז מעין ג', מ"מ אין תורת פרי ע"ז ואין לברך ע"ז בורא "פרי העץ", וע"ז פירש הרא"ה דהא דמברכין ע"ז בפה"ע הוא משום דמצינו דקריי' רחמנא פרי). [↑](#footnote-ref-902)
902. אך בעיקר מש"כ לדמות דין פירות שנתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן, לדין מי פירות, צ"ע, דהרי לענין איסור לא מצינו דבעינן קרא אלא בהמחה את החלב דהו"ל כמשקה, אך בפירות שאבדה צורתן ולא נעשו כמשקה, לא בעינן קרא לרבות דהן אסורין, וא"כ מ"ט לענין ברכה אף בכה"ג שלא נעשו כמשקה אין מברכין עליהן בפה"ע, ואין לדחוק דמש"כ הרא"ה דעברה צורתן היינו שנעשו משקה, דבד' הרא"ה שם ל"ט א' בדין גרגלידי דלפתא דפרמינהו מבו' דאלמלי הא דלמתוקי טעמא הוא דעביד הוה חשבינן לי' כעברה צורתו לגמרי אף שלא נעשה משקה, ושמא י"ל דאף דשאני לענין ברכה דבעינן "פרי", וכל שעברה צורת הפרי לגמרי אין תורת פרי עליו, ומשא"כ באיסור חלב וכיו"ב, לא חשיב דעברה צורתו לגמרי, אלא כשנשתנה למשקה, ושמא י"ל עוד, דהרא"ה ס"ל כמש"כ הראשונים בחולין ק"כ ב' דהא דבעינן קרא להמחה את החלב, אי"ז רק משום דכתיב בי' אכילה, אלא אף בלא"ה בעינן קרא לרבויי, ולפ"ז י"ל דאה"נ מהך קרא מרבינן גם להיכא שפיררו עד שעברה צורתו לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-903)
903. ולפי דבריהם יש לפרש לד' הירושלמי לעיל ספ"י דפריך אהא דתנן דמי שלקות ומי כבשים של תרומה אסורין לזרים, מהא דתנן במקואות רפ"ז דאלו פוסלין ולא מעלין וכו' מי כבשים מי שלקות וכו', הכא את עביד לי' אוכל והכא את עביד לי' משקה, אשר צ"ב דמאי פריך, הרי אף דמי כבשים ומי שלקות הוו משקה, מ"מ הן אסורין מכח הטעם המעורב בהן, וזה קשיא אי נימא דהא דהן פוסלין את המקוה הוא כשיש במים עצמן ג' לוגין, ונת' בזה במקואות פ"ז, ואכמ"ל, ולפי דבריהם ניחא, דכל הא דהן אסורין לזרים ולא חשיב כזיעה בעלמא, הוא משום דחשיב כאוכל, וזהו דפריך דא"כ מ"ט ה"ז פוסל את התרומה, אך לפ"ז צ"ע בהא דמשני דנותנים טעם בתרומה ואין נותנים טעם במקוה, - אמנם יש לפקפק בזה, שהרי מי פירות דהוו זיעה בעלמא, ה"ה אסורין מדרבנן, וא"כ הרי י"ל דהא דתנן דמי שלקות אסורין לזרים הוא מדרבנן, והיאך שמעינן מינה דחשבינן להו כאוכל. [↑](#footnote-ref-904)
904. ועיי"ש שהביא כן מתשו' פנ"י ותשו' חת"ס, דאיכא נפ"מ בין היכא שנמחה גוף האיסור דאסור, למשקה הנסחט דהוי זיעה בעלמא, ועיי"ש במש"כ לישב למה שהוכיח החכם צבי בסימן כ' דאין לחלק בין משקה הנסחט מפרי לבין גוף האיסור שנמחה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-905)
905. ובזה מתפרש עיקר מש"כ הבה"ג דהא דהוי זיעה בעלמא הוא כשנתן בו מים, אשר צ"ב דהיאך מהני מה שנתן בו מים לחשבו כזיעה בעלמא ודאינו מגוף הפרי, ולהנ"ל ניחא, דדינא דזיעה בעלמא הוא אי"ז משום דהמי פירות אינם מכל עיקר הפרי, אלא הוא משום דנשתנה הפרי מברייתו ולא אישתני לעילויא, וע"כ אף דכשהוא בפנ"ע חשיב כאישתני לעילויא ויש תורת פרי עליו, מ"מ כל שנתן בו מים ואישתני לגריעותא הוי זיעה בעלמא. [↑](#footnote-ref-906)
906. ?ולפ"מ שנקט הרא"ש דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא משום דנשתנו מברייתם, נראה לפרש טעם החילוק בזה, דכל שזב מעצמו לא חשיב כנשתנה מברייתו, דכיון דהוא עומד מעצמו לזוב, חשיב דזהו עיקר צורתו, ומשא"כ ביוצא ע"י סחיטה וכתישה דהו"ל כנשתנה מברייתו. [↑](#footnote-ref-907)
907. ולכאו' לפי דבריו מתפרש כן גם דברי הבה"ג, דאין כונתו לחלק בין הדבש הזב מן התמרים כשהוא בפנ"ע, לבין היכא שהוא מעורב עם מים, אלא כונתו לחלק בין דבש הזב מן התמרים, לדבש היוצא מן התמרים ע"י בישול במים. [↑](#footnote-ref-908)
908. ועיי"ש שכתב דהרא"ש שלא פירש כן, הוא לטעמי' דס"ל דהא דמי פירות הוו זיעה בעלמא הוא אף בפירות שדרך לסוחטן, ושאני מי שלקות דיש בהן לטעם עיקר הפרי. [↑](#footnote-ref-909)
909. ומה שנקט דדין משקין היוצאין מן הטבל תליא בפלוגתא דר"א ור' יהושע תליא בפלוגתת רבוותא בסוגיית הגמ' בחולין אם נתרבה טבל דהיוצא ממנו כמותו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-910)
910. **והחזו"א במעשרות סימן ז' פירש מעיקרא בד' רש"י, דאף לר"א אין איסור טבל נוהג במשקין שלהן, והק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דר"א מחייב דבש תמרים במעשרות, ועיי"ש שכתב דמכוון ד' רש"י הוא דתחילת ההיקש דתרומה לביכורים הוא למשקין היוצאין מפרי תרומה, אבל אחר שלמדו כן שפיר יש ללמוד טבל מתרומה לחייב במעשר את המשקין שיצאו מן הפירות.** [↑](#footnote-ref-911)
911. ו**עיי"ש שכתב, דכ"ז הוא כשסחטן בידים דהוו כעיקר הפירות, וכמו שמצינו עסיס רמונים ויין של תפוחים שמיישנים אותו לרפואת בני מעים, אך משקין היוצאין מעליהן הוו זיעה בעלמא, ועי' בחי' הרשב"א בברכות ל"ח א' בשם הראב"ד ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-912)
912. ובטעם ד' הראב"ד דחלוק דין טומאה מדין הכשר, נחלקו האחרונים אם הוא משום דשאני לענין הכשר דבעינן חשיבות משקה ואין חשיבות משקה אלא על ז' משקין, ומשא"כ לענין טומאה כל משקה מקב"ט, או היינו דלעולם אין ע"ז תורת משקה כלל, וע"כ אי"ז מכשיר, והא דה"ז מקבל טומאה הוא מדין אוכל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-913)
913. **ועיי"ש שכתב לדון דזה שמפקיע ממנו קדושת שביעית ונעשה חולין הוי בכלל הפסד, כיון שאין מקפידין על פירות חולין להפסידן, והק' ע"ז דכיון דמדרבנן לא פקעה קדושתן מהן, כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הל"ב, ועדיין הוא מחויב לנהוג בהן כל דיני שביעית, ממילא אי"ז הפסד, וכתב דשמא כיון שירדה מהן קדושת שביעית מה"ת, הוי בכלל הפסד שביעית, דמה שאוכל אותם אח"כ אינו אלא כשאר חולין דעלמא.** [↑](#footnote-ref-914)
914. **ושם בסקי"ד כתב דמה שהוצרך הרמב"ם לפרש דהא דבתרומה ומע"ש אין משנין אותן מברייתן, הוא משום שמפקיען מקדושתן, ולא כתב דהוא משום דהוי שלא כדרך אכילה, הוא משום דהא דאסור לאכלן שלא כדרך אכילתן אינו אלא מדרבנן, וזה למש"כ הביאה"ל בח"ג סימן** נ"א דבאכילת קדשים דעיקר מצותה שהקרבן יהא נאכל, מתקיימת מצותה אף באכילה שלא כדרך, וה"נ הוא בשביעית ותרומה ומע"ש, דמתקיימת מצותן אף באכילה שלא כדרך, וע"כ הוצרך הרמב"ם להא דפקעה קדושתן, דמה"ט אסור מדאורייתא לשנותן מברייתן. [↑](#footnote-ref-915)
915. והאו"ש בפ"ב מביכורים ה"ד כתב לפרש הטעם בזה, דהא דמרבינן מקרא דאשר תביא מארצך דמביאין משקין אע"ג דלא פרי האדמה, לא איתרבי אלא להבאה ולא לקריאה, דהרי מהך קרא דרשינן בספרי על פירות דמן החג ועד חנוכה דמביא ואינו קורא, (מדכתיב אשר תביא מארצך, כ"ז שמצויין בארצך), ועוד, דבקריאה כתיב ועתה הנה הבאתי את ראשית פרי האדמה, ולא יין ושמן, וע"כ דמי למה שאמרו בירושלמי בפ"ק דביכורים, דהא דמן החג ואילך מביא ואינו קורא וכן בשליח ובמכר שדהו מביא ואינו קורא, הוא רק כשהפריש להביאן אחר החג או ע"י שליח, אבל בלקטן להביאן בעצמו או קודם החג שלא ע"י שליח, כיון שנראו לקריאה ונדחו ירקבו, וע"כ ה"נ הכא כל שלקטן להביאן בעודן ענבים, הרי נראה לקריאה, וכיון שדרכן יין הרין אין ראויין לקריאה, ותו קריאה מעכבת בהן, ומשא"כ כשליקטן להביאן יין ושמן, אין קריאה מעכבת בהן ומביא ואינו קורא. [↑](#footnote-ref-916)
916. ובד' התוס' שם לא נתברר לי אם פליגי ע"ז וס"ל דאף לכתחילה הוא מותר לדרכן ולהביא את המשקין, או דמש"כ התוס' דמביא לכתחילה, היינו דאם עבר ודרכן מביא את המשקין לכתחילה. [↑](#footnote-ref-917)
917. והמרומי שדה בחולין ק"כ ב' כתב דאין מכוון הרמב"ם דמביאין ביכורים מהיוצא מן הזיתים והענבים, ומש"כ דאין מביאין משקין חוץ מזיתים וענבים בלבד, היינו דמביאין זיתים וענבים ולא היוצא מהן, וע"כ כתב הרמב"ם חוץ מזיתים וענבים, ולא כתב חוץ מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים, וכ"נ בד' המאירי בשלהי חלה שפירש כן בד' הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-918)
918. אך הצ"פ בפ"ה מכלאים כתב דזה נלמד ממש"כ הרמב"ם שם חוץ מזיתים וענבים, ולא כתב חוץ מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים, משום דאין מביאין משקין אלא כשהיו הזיתים עומדין לשמן ובצרן מתחילה לכך, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-919)
919. והשאג"א בדיני חדש סימן י"א תמה ע"ז, דהרי בר פלוגתא דר"י הוא ר"א דס"ל דדון מינה ואוקי באתרה, ולדידי' מביאין ביכורים אף משאר משקין, ומהו שכתב הרמב"ם דהא דמביאין מיין ושמן הוא לר' יהודה, ולמאן דפליג עלי' אין מביאין אף מיין ושמן, וכן הק' הקר"א בנדרים נ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-920)
920. ועיי"ש שהוסיף, דהרמב"ם שכתב דמביאין ביכורים משקין מזיתים וענבים, ולא כתב דהוא רק כשהביא ביכורים ודרכם, אך לכתחילה אינו מביא מהן, וכדתניא בחולין ובערכין, הוא משום דס"ל דתנא דמשנתינו פליג וס"ל דלכתחילה מביאין מהיוצא מן הזיתים ומן הענבים, וקי"ל כוותי', ועמש"כ בזה השאג"א בדיני חדש סימן י"א, והקר"א בנדרים נ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-921)
921. ומש"כ שם מכח זה דבאמת שאר שמנים כשרים למנחות, דלא אשכחן בשום דוכתא דלא הוכשר למנחות אלא שמן זית בלבד, צע"ג, דלהדיא תנן הכא דאין מקריבין ע"ג המזבח אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים. [↑](#footnote-ref-922)
922. ולפ"ז ראיתי לדון, דכל הא דאין מביאין מנחות אלא משמן זית, הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"א דשאר מי פירות לא חשיבי כזיעה בעלמא ותורת משקה עליהן, מביאין מנחות משאר השמנים, - ומתפרש בזה מש"כ הגרי"פ שם דמכ"ד משמע דמביאין מנחות מכל השמנים, די"ל דאתיא כר"א, וגם ניחא הא דבכ"ד מצינו דבעינן קרא במנורה דאין מביאין אלא שמן זית, די"ל דאתיא כר"א, ולדידי' בעינן קרא למעט דשאר שמנים אינם כשרים למנורה. [↑](#footnote-ref-923)
923. אך להלן סק"ד בהערה נת' בדעת התוי"ט שפירש דזהו מה שאמרו בירושלמי דמשנתינו היא במובלעין באוכל, והיינו דאינם אסורין אלא כשהן עם האוכל ולא כשהן בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-924)
924. ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ בפי' הרד"ל לתוספתא בריש עוקצין, דכל הא דעוקצי תאנים וכו' חשיבי כאוכל ומטמאין ומיטמאין ומצטרפין, הוא כשהן מובלעין באוכל, ובד' הרד"ל שם מבו' דזה תליא בב' פירושי הרא"ש, דלפי' קמא דטומאתן הוא מדין שומר, בע"כ דאיירי כשאינם מובלעין באוכל, (דאם הן מובלעין באוכל הרי חשיבי כאוכל, וכדתנן הכא דאסורין לזרים), ולפי' בתרא דטומאתן הוא משום דנאכלין אגב אביהן, איירי כשהן מובלעין באוכל, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-925)
925. ולכאו' נפ"מ בזה גם לענין תרומה, בדין עוקצין שחוץ לאוכל כשהן מחוברין לאוכל, דלמש"כ הרא"ש בפי' קמא דכל הא דהן מטמאין וכו' הוא מדין שומר, הרי דלענין תרומה לי"ב איסור, אך למש"כ הר"ש והרא"ש בפי' בתרא דהא דהן מטמאין וכו' הוא משום דהן נאכלין אגב אביהן, י"ל דאף הן אסורין לזרים, - אך החזו"א שם כתב דאין לדמות דין טומאת אוכלין לדין איסור, דאע"ג דמצטרף כל העוקץ שנאכל עם הפרי, מ"מ לא חשיב אוכל לענין איסור, וכמו שמצינו בגידין וקרנים וטלפים דתנן בחולין קי"ז ב' דמצטרפין לענין טומאת אוכל, ומ"מ אין חייבין עליהן משום נבילה כמש"כ הר"מ בפ"ד מהל' מאכ"א הי"א, ואע"ג דאסורין מדרבנן, אין לדמות הדברים זל"ז ושפיר י"ל דעוקץ שחוץ לפירי לא חייל עלי' שם תרומה כלל ולא אסרוהו חכמים, עכ"ד, - וי"ל עוד למש"כ בקונט' הגרי"ז סוכה, דאף דהעוקצין שחוץ לפרי הוו אוכל, מ"מ ל"ה בכלל הפרי וע"כ לי"ב דין תרו"מ, ונת' להלן אות ד', ולפ"ז לענין טומאה אין לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-926)
926. והמשנה ראשונה שם עמד דאם איסורן הוא משום דפעמים נתלש עמהן קצת מן האוכל, מ"ט לא גזרו אלא על עוקצין אלו ולא על שאר עוקצי פירות, עיי"ש, ולמש"נ ניחא בפשיטות, דדוקא בעוקצי תאנים וכו' דכשהן עם האוכל יש תורת אוכל עליהן, ואף הן אסורין לזרים, וע"כ הוא דגזרו עליהן אף כשהן בפנ"ע, אך בעוקצי שאר פירות דאף כשהן עם האוכל אין תורת אוכל עליהן, כמבו' במתניתין דעוקצין, ואין איסור באכילתן, אלא כשאוכל את האוכל שעמהן, אין מקום לאסרן כשהן בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-927)
927. שהרי כל מה שחילקו בין מובלעין באוכל לשאינם מובלעין, הוא בהגזירה שגזרו משום דפעמים שנתלש עמהן קצת מן האוכל, אך בהא דכשהן עם האוכל הן נאכלין אגב אביהן ויש עליהן תורת אוכל, ליכא נפ"מ אם הן מובלעין באוכל או שאינם מובלעין. [↑](#footnote-ref-928)
928. וצ"ב דמה ענין זל"ז, הרי בד' הרמב"ם לא נתפרש אלא דהן אסורין אף כשהפרידן מן האוכל ואין בהן אוכל, ובד' הירושלמי לא מצינו דאינם אסורין אלא כשיש עליהן אוכל, אלא דרק חלק העוקץ המובלע באוכל אסור, ואף כשהפרידו מן האוכל, וכאשר כ"ה מבו' בד' המלאכת שלמה גופי' שכתב דטעם איסורן הוא משום דיש בהן מקצת טעם, ובמקור דבריו בפי' הרש"ס כתב דהא דמפליג בין מובלעין באוכל לשאין מובלעין, היינו דמן הקשר ולפנים דהוא לצד האוכל ה"ה אסורין לזרים, דחזו לאכילה, ומן הקשר ולחוץ אינם אסורין לזרים, דלא חזו לאכילה.

     אמנם הנה בד' התוי"ט והחס"ד י"ל שפירשו דמה שאמרו בירושלמי דאין איסורן אלא במובלעין באוכל, היינו דלא אסרום אלא כשהם ביחד עם האוכל, ולא כשהן בפנ"ע, הוא דלא אסרו אלא כשהן יחד עם האוכל, וכ"נ בד' הגרי"ז בקונט' שפירש כן בדבריו, וזהו שהוכיח דלא כן, ממש"כ בפי' הריבמ"צ דמה שאמרו במובלעין באוכל, אתי למעוטי אותו מקצת העוקץ שחוץ לפרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-929)
929. ולכאו' לפי דבריו אף לענין טומאה ה"ה מקבלין טומאה בפנ"ע, ואף כשאין עליהן אוכל, וזה דלא כמש"כ הר"ש והרא"ש בספ"ק דעוקצין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-930)
930. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דעץ התלתן אינו חייב בתרומה אף דטעם עצו ופריו שוה, משום דהעץ אינו בכלל פרי, ועמש"נ בזה לעיל פ"י מ"ה אות ב'. [↑](#footnote-ref-931)
931. ועי' עוד בדבריו שם לעיל מינה בדין ניטל עוקצו דאתרוג שנחלקו הראשונים אם מיפסל מטעם חסר, וכתב דזה ודאי דמקצת העוקץ שנכנס לתוך האתרוג ה"ה כאתרוג ושייך למיפסלי' מטעם חסר, והוכיח כן מהא דתנן הכא דעוקצי תאנים וכו' אסורין לזרים ובירושלמי שם דקאי על העוקץ המובלע באוכל, הרי דזה המקצת המובלע בפרי שם פרי עליו וחלה עליו קדושת תרומה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-932)
932. ומקורו הוא מהירושלמי שהביא הר"ש דא"ר יוחנן בגלעיני אגסין וקרוסטמולין היא מתניתין, א"ר אלעזר ואפי' תימא בגלעיני הרוטב במחוסרות למצמץ, ופסק כר' אלעזר דאיירי במתניתין בין בגלעיני אגסין וקרוסטמולין הנאכלין, ובן בגרעיני הרוטב, דהיינו גרעיני תמרים הלחים שהם ראויות למצצן. [↑](#footnote-ref-933)
933. וזה דלא כמש"כ בפיהמ"ש דאיירי הכא גם בגרעינין הראויין לאכילה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-934)
934. החזו"א בטבו"י בהוספה לסימן ד' סק"י פירש לדבריהם דהוא משום דלענין איסור אכילה לא שייך שביטול מאכילה יגרום היתר אכילה, שזהו עיקר כונת התורה להתרחק מאכילתו ולהתנהג בו כבעצים ואבנים, ובכל שעה הוא מוזהר שלא להחשיבו לאוכל. [↑](#footnote-ref-935)
935. וקשיא כן גם לפ"ד תוס' הרא"ש, דהרי כל הא דהתם מהני ביטול הוא משום דהוא בטל לגבי העור, והכא ליכא לה"ט, - ואמנם לדעת התוס' בזבחים דהכא איירי כשיש עליהן אוכל, ואין האיסור משום הגרעינים והעצמות עצמן אלא משום האוכל שעליהן, הרי דגם הכא י"ל דמהני ביטול משום דהאוכל בטל לגרעינים ולעצמות. [↑](#footnote-ref-936)
936. ובטעם הא דאינם אוכל מן הדין, כתב החזו"א בעוקצין סימן ב' סק"ה דהוא משום דאינם עיקר הפרי, ועיי"ש דמדמי לה לגידין ועצמות הרכין דאין חייבין עליהן משום נבילה וטמאה, וזה לפי דבריו שם סימן א' סקי"ד, והבאנו לדבריו לעיל מ"ד בהערה ג'. [↑](#footnote-ref-937)
937. ועד"ז כתב הקר"א בנזיר ל"ז ב', דתרומה תליא בדעת הכהן, וכל דאין חשוב לו אין ע"ז איסור תרומה, וע"כ דוקא בתרומה תלי דין גרעינין אם מכנסן או משליכן, ולא מצינו כן בשאר איסורין, ועיי"ש שכתב לדמות ד"ז לדינא דכהן שסך בשמן של תרומה דמותר ישראל להתעגל בו ואינו חושש, משום דנתחללה ע"י סיכת הכהן, וה"נ הכא דכוותה כל שאכל הכהן עיקר אכילתו, ליכא איסור תרומה על דבר שאינו חשוב שנשתייר אח"כ, וכעי"ז כתב הרש"ש במשנתינו, - אך בדרך אמונה פי"א מתרומות בצה"ל ס"ק ר"כ הק' ע"ז, דהרי גם בעצמות קדשים תנן הכא דאם השליכן מותרות, והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-938)
938. ובלא"ה י"ל כן, דכל משה"ק התוס' התם דכיון דאכלו אין לך כינוס גדול מזה, הוא דוקא באיסור נבילה, דאף אם מעיקרא ל"ה ע"ז איסור נבילה, מ"מ בשעת האכילה דהו"ל ככינוס הדין נותן דיחול ע"ז איסור נבילה, דהרי לאיסור נבילה א"צ לאסור מכח מה שהיתה נבילה מעיקרא, אלא גם השתא הו"ל נבילה, ומשא"כ בתרומה וקדשים, הרי דכל דביטלן ופקע מינייהו קדושת תרומה וקדשים, תו אף כשכנסן לא הדר עלייהו קדושת תרומה וקדשים, דהרי כל הא דיש עליהן קדושת תרומה וקדשים, הוא מכח הא דמעיקרא הוו תרומה וקדשים, וכל דפקעה קדושתן מהן, תו לא הדרא. [↑](#footnote-ref-939)
939. מבו' בדבריו דכל דאינו אוכל אין תורת פרי עליו, וע"כ מהא דהגרעינין דתרומה מותרין באכילה ומהא דאין מטמאין טומאת אוכלין, נלמד דאין תורת פרי עליהן, - אך בדעת התוס' י"ל דלעולם יש על כל הגרעינין תורת פרי, כדחזינן מהא דהן חייבין בערלה, ואך דמ"מ כיון שאינם עומדין לאכילה אין תורת אוכל עליהן ואינם מטמאין טומאת אוכלין, וגם אינם אסורין בתרומה, אך מ"מ כל שתיקנן לאכילה, מברכין עליהן בפה"ע, וזה תליא בפלוגתת רבוותא בדין גרעינין המרים שתיקנם לאכילה אם מברכין עליהן בפה"ע לדעת התוס', עי' בשו"ע סימן ר"ב ס"ה ובנו"כ שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-940)
940. וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן ר"ב סק"ה, דהגרעינין הראויין לאכילה, כיון דהן אסורין בתרומה ומטמאין טומאת אוכלין אם כנסן לאוכלין, מברכין עליהן בפה"ע. [↑](#footnote-ref-941)
941. והגר"א שם הביא עוד מהא דתנן **בעוקצין פ"ב מ"ב דכל הגלעינין לא מצטרפות, ואם היו פרי למה אין מצטרפות, והגר"ז בקו"א סימן ר"ב סק"ה כתב דהא דגרעינין אין מצטרפין, הוא בגרעינין שאין ראויין לאכילה, - אך האהעו"ז בסימן ר"ב הביא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעוקצין דאף גרעיני אגסין אין מצטרפין, אף דהן ראויין לאכילה, כמו שאמרו בירושלמי הכא, וי"ל דהתם איירי כשלא כינסן לאוכלין, דבכה"ג אין תורת אוכל עליהן, והגר"ז בקו"א שם סק"ד נחלק ע"ד האהעו"ז וכתב דהרמב"ם בפיהמ"ש לא איירי בגרעינין הראויין לאכילה, וצ"ב.** [↑](#footnote-ref-942)
942. אמנם זה תליא במש"נ לעיל פ"י מ"ה אות ב' ובהערה שם אם חיוב תרו"מ הוא אף בדבר דאין עליו תורת פרי, עיי"ש, ועמש"נ בזה לעיל מ"ד אות ד'. [↑](#footnote-ref-943)
943. אך צ"ע במש"כ המהר"י קורקוס בתחילת דבריו שם, דדברי הרמב"ם קיימי כשאין בהן שום דבר הראוי לאכילה, ולכאו' היינו דאיירי כשאין עליהן בשר כלל, וצ"ע דבכה"ג הרי אף אם כינסן הן מותרין, לפ"מ שפירש המהר"י קורקוס שם דדעת הרמב"ם היא כמש"כ התוס' בזבחים דמשנתינו קיימא כשיש עליהן עדיין בשר, ועמד ע"ז בס' שמחת עולם שם. [↑](#footnote-ref-944)
944. וצ"ב בד' הר"ש והרא"ש דמ"ט הוצרכו לפרשה כשניתותרו, ולא ניח"ל לפרש כד' הריבמ"צ דאיירי לענין איסורם לזרים, דומיא דהא דתנן ברישא בגרעיני תרומה דבזמן שהוא מכנסן אסורות, דהיינו דאסורות לזרים. [↑](#footnote-ref-945)
945. וצ"ב בד' התורת זרעים דמאי קשיא לי' מהתם, דהיאך שמעינן מהתם דיש עליהן תורת בשר אף כשאינו מכנסן, ושמא כונתו דאם אינם אסורין אלא כשכינסן, בע"כ דמדינא אין תורת בשר עליהן, ואינם אסורין אלא מדרבנן, דאם הי' תורת בשר עליהן מדאורייתא, הוה אסרינן להו אף כשמשליכן, וע"כ לענין פסח א"א לימנות עליהן. [↑](#footnote-ref-946)
946. ובזה מדוקדק טפי הא דתנן דסובין של חדשות אסורות, ופירש הרא"ש דהוא משום דנשאר קמח הרבה מעורב עם הסובין, ולהנ"ל לאו היינו דהאיסור בזה הוא משום הקמח המעורב, אך הסובין עצמן מותרות, אלא היינו דבכה"ג דהקמח מעורב בהן אף הסובין אסורות. [↑](#footnote-ref-947)
947. ונתחדש בזה, דאף דמעיקרא לא הי' על השמרים תורת פרי, ול"ה עליהן דין תרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו יין חייל עליהן דין תרו"מ, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן בפי' התורה דברים י"ד כ"ב דזיתים וענבים אין מעשר שלהם מה"ת עד שיעשו תירוש ויצהר, והרי דאף דמעיקרא אינם חייבין בתרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו תירוש ויצהר חייל עלייהו חיוב תרו"מ, וה"נ בשמרים דכוותה, דאף דכ"ז שלא נעשה מהן יין לא הי' עליהן תורת פרי ול"ה בהן חיוב תרו"מ, מ"מ ע"י שנעשו יין חייל עלייהו חיוב תרו"מ, - אך בדרך אמונה בביאוה"ל פי"א מתרומות הי"ג כתב דאין מכוון הרמב"ן שנעשה עליו חיוב תרו"מ בתלוש, דא"א שדבר שכבר נפטר ממעשר יחול עליו חיוב מעשר בתלוש, אלא כונתו דהוי כלפני מירוח דמה"ת פטור לגמרי וכאן אין חל ע"ז מירוח וגמ"מ לעשותו פרי אא"כ יעשנו יין, עכ"ד, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלי"ב להאיסור דרבנן שאסרו באכילת קבע קודם מירוח, וצ"ע דא"כ מה מדמי לה הרמב"ן לדינא דמשנתינו דפסולת אוכלין מותר. [↑](#footnote-ref-948)
948. ולכאו' מוכח מזה כדעת הסוברים דבכלל דינא דמשמרת הוא שלא להפקיע קדושת תרומה מן התרומה, כמש"נ לעיל מ"א אות ו' מד' התורי"ד בע"ז ל"ג א', והאבנ"מ בתשו' סימן י"ח, ולעיל מ"ג אות א' נת' כן גם מד' הקרית ספר בפי"א מתרומות, וע"כ כל הא דשרי לנפות את התרומה הוא משום דהוא נוהג כן בחולין, ולא חשבינן לה כהפסד, - אך י"ל דאף לדעת הסוברים שלא נאסר להפקיע קדושת תרומה מן התרומה, היינו משום דלא חזינן לה כמעשה הפסד, אך כל שהוא עושה מעשה הפסד, ה"ז אסור, אף אם עי"ז יפקע ג"כ הקדושה, וע"כ שפיר הי' לנו לאסור לנפות את התרומה, דהו"ל מעשה הפסד על המורסן והסובין, וכל הא דשרי הוא משום דהוא נוהג כן בחולין. [↑](#footnote-ref-949)
949. והראב"ד שם כתב דמותר לעשות כן אע"פ שהמורסן והקמח יאכילם לבהמתו כמו הכרשינין, ונתחדש בדבריו דאף דאסור להאכיל מאכל אדם לבהמה, מ"מ כל שהוציא ממנו את עיקרו, ונשתייר ממנו הפסולת, מותר להאכילו לבהמה, אף דעדיין ה"ז ראוי לאדם, ועמש"כ בזה בספר משנת אברהם. [↑](#footnote-ref-950)
950. ובתשו' הרשב"א ח"א סימן רכ"ב כתב השואל לדון לפרש דאיירי בתרומת חו"ל שמבטלין אותה ברוב לכתחילה, וכמש"א בבכורות כ"ז א' דרבה מבטל לה ברוב ואכיל לה בימי טומאתו, והרשב"א השיב דאין לפרש כן, דא"כ אמאי תני א"צ ללקט, דמשמע דוקא גרגרים ומשום שאין דרכן של בנ"א לעשות כן, אלא עושה כדרך שדרכו לעשות בחולין, הרי אף לערב בידים הרבה ולבטל ברוב מותר, ועי' גם במהר"י קורקוס פי"א מתרומות הי"ד שכתב דאחרים פירשו דאיירי בתרומת חו"ל דמותר לבטלה, ועיי"ש שתמה ע"ז ע"ד ד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-951)
951. וזה דלא כמש"כ **הנובי"ת יו"ד סימן מ"ה דכל הא דלא נאסר לבטל איסור לכתחילה מדאורייתא, הוא רק בתערובת דלח בלח, אך בתערובת דיבש ביבש ה"ז אסור מדאורייתא, וכ"כ בתשו' חת"ס חו"מ סימן כ"ב.** [↑](#footnote-ref-952)
952. וביסוד דין זה נחלקו האחרונים, דהפרישה בסימן קכ"ב סק"ה כתב דעיקר ההיתר בזה הוא משום שאינו מתכוין לבטל, והא דלא שרי אלא כשדרכו להשתמש בשפע, הוא משום דאל"כ אסור מגזירה שמא יבשל בו דבר מועט, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סו"ס צ"ט, והבית מאיר בסימן צ"ט ס"ז, והנחלת צבי בסימן פ"ד סי"ג, וכ"נ גם בד' הגר"א בסימן צ"ט סקי"ח ובע"כ דכיון שאין דרכו לבטל אין בזה משום אין מבטלין, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סו"ס צ"ט, וכ"ה בפרישה סי' קכ"ב ובבית מאיר סי' צ"ט ס"ז.

     אך בד' הנובי"ק יו"ד סימן מ"ו בהג"ה מבו' דאין ההיתר בזה משום דאין מתכוין לבטל, והנחלת צבי שם תמה עליו, ולפי דבריו צ"ל דהטעם בזה הוא, דכל הא דאין מבטלין איסור לכתחילה, הוא רק באיסור שהוא קיים, אך בלע שבקדירה שדרכה להשתמש בשפע, כיון דאין הבלע בעינו וגם אינו עתיד וראוי להיות קיים, לי"ב לדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' שער א' יט., וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן קי"ב, ובזה מתפרש מה שצידד בתשו' הרשב"א שם דלא התירו אלא בבלע שאינו בעינו ולא באיסור בעין, ובמק"א נת' להוכיח כן עוד מכ"ד מד' הראשונים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-953)
953. והיינו דגם ביטול תרומה בחולין אסור מדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, כדתנן לעיל ספ"ה, מ"מ כיון דאי"ז ביטול איסור גמור, הקילו בזה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-954)
954. וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ בב"ב דהא דלי"ב משום ביטול איסור לכתחילה הוא משום דלא אסרו אלא כשהשמן בעין וכו', ומבו' דהחולין שנותן לתוכה נאכלים אף לזרים, וע"כ כל הא דלא אסרינן בזה משום ביטול איסור לכתחילה, הוא משום דאין השמן בעין. [↑](#footnote-ref-955)
955. מבו' בדבריו דאסור לבטל תרומה בחולין, משום דחשיב כמפסיד את התרומה, וזה כמש"נ לעיל אות ז' מד' התורי"ד, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות ו'. [↑](#footnote-ref-956)
956. ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ המהר"י קורקוס בדעת הר"ש דל"ב שיהא בחולין שיעור ביטול, דלכאו' למש"כ הר"ש דהא דלי"ב משום ביטול איסור לכתחילה הוא משום דאינו מתכוין לבטל, הדין נותן דאין להתיר אלא כשיש בחולין שיעור ביטול, ובאמת לא נתפרש לן מהיכן למד המהר"י קורקוס דדעת הר"ש דל"ב שיהא בחולין שיעור ביטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-957)
957. ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ן שם ז"ל, אבל בבישול קדירה ליכא לבטולי כלום דטובא בלע וטובא פליט, הלכך בתרומה דאורייתא התורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפנו ובדרבנן מגעילה ג' פעמים וכו', עכ"ל, היינו דאף דהקילו חכמים דאין התרומה מדמעת וסגי דאיכא בחולין רוב כנגד התרומה, מ"מ לא התירו בבישול קדירה, דיש לחוש דליכא רוב כנגד התרומה, וכמבו' כן בחי' הרשב"א חולין צ"ז ב' ד"ה ומיהו ק"ל, דיש לחוש שאין בתבשיל רוב כנגד האיסור שנבלע בקדירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-958)
958. והמהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הי"ד כתב לפרש לדבריו, דאיירי במערה שמן של תרומה מחבית לחבית, ואין מחייבין אותו לטפח את הנשאר דבוק לחבית, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם שפירשה בנשפכה לקרקע, הוא משום דהכי מוכח לישנא דנשפכה, דלדעת הר"ש הו"ל למינקט מערה, כדתנן לקמן מ"ח. [↑](#footnote-ref-959)
959. ולפ"ז הי' מקום לפרש בע"א להא דתנן לעיל שם דמכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין, אשר צ"ע דלמש"כ הר"ש לקמן מ"ח דטעם הא דשרי ליתן לתוכה חולין הוא משום דאינו מתכוין לבטל, מ"ט לא שרי אלא כשכיבד כדרכו, ולהנ"ל י"ל דהוא משום דינא דמשמרת, דאסור לבטל את התרומה בחולין, וע"כ לא הותר ליתן לתוכה חולין אלא כשכיבד כדרכו, דאינו מחויב מדינא דמשמרת אלא כדרך שהוא נוהג בחולין, - אך זה נסתר ממש"כ הר"ש לקמן מ"ח ללמוד מדינא דמגורה, דגתות שדרך בהן גוי, כשבא ישראל לנגבן מכבד כדרכו ואין מחייבין אותו ללקט החרצנים שבין הגתות, והתם הרי כל האיסור ליתן בתוכן בלא כיבוד כדרכו, הוא מדינא דאין מבטלין איסור לכתחילה, והרי דאף דכשכיבד כדרכו שרי ליתן לתוכן, משום דאינו מתכוין לבטל, מ"מ כל שלא כיבד כדרכו חשיב כמתכוין לבטל ואסור, וכמש"נ לעיל מ"ו אות א', ועיי"ש מש"נ לפרש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-960)
960. וכתב שם דמצינו לפרשה בגונא שקרא שם תרומה על השמן שבחבית, ומה"ט הוא דא"צ לטפח, משום דלא הי' דעתו לקרות שם על השמן שנשאר דבוק בחבית, וע"ד שכתב לפרש שם לדינא דמגורה ולדינא דמערה מכד לכד. [↑](#footnote-ref-961)
961. המהר"י קורקוס בפי"א מתרומות הי"ד כתב דמש"כ הר"ש דלא איירי בנותן לתוכה חולין, הוא משום דלא קתני הכי, וגם דא"כ הי' צריך להטיף ממנה ג' טיפין. [↑](#footnote-ref-962)
962. והאמרי בינה בדיני בב"ח ותערובת סימן ט"ז הק' ע"ד היראים, דאף הי' כן דעת התורם דמה שנשאר בהכד לא יהא לו שם תרומה, הרי תליא בברירה ובדאורייתא אין ברירה, - אך לד' רבינו יונה ניחא, דכיון דאמר שתהא תרומה לאחר שיריק אותה, לא תליא בברירה, וכמש"כ הראשונים בכ"ד.?כבר עמד ע"ז רבינו יונה גופי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-963)
963. והריטב"א בב"ב שם כתב דלפ"ד הרמב"ן, דהא דפרכינן ממשנתינו, היינו משום דמהכא שמעינן כי מה שנתמצה מהכלי דינו כעיקר מה שהי' בכלי, ושמא כונתו כד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-964)
964. ועד"ז הוא גם למש"כ התורי"ד בב"ב שם דהא דברישא נותן לתוכה חולין, הוא משום דהשמן המובלע בדופני הכלי לא חשיב ומותר לבטלו לכתחילה, וזהו דפריך דמהא דהרכינה ומיצת ה"ז תרומה נלמד דבכה"ג אין השמן בטל לכלי, וע"כ אסור לבטלו, וא"כ מ"ט ה"ז של מוכר, - ועד"ז הוא גם למש"כ התורי"ד בע"ז ל"ג א' דהא דברישא נותן לתוכה חולין, היינו דלי"ב משום משמרת, כיון דהשמן שנשתייר בכלי לא חשיב ואין מוזהר בשמירתו. [↑](#footnote-ref-965)
965. בד' הרמב"ם מבו' דכל דהוי שמינית השמינית צריך להוליכה לכהן, ורק אם הוי פחות מכך א"צ להוליכה לכהן, אך הר"ש כתב, דאם נשאר בידו אחד מח' שבשמינית שבלוג לא חייבוהו חכמים להחזיר לכהן, ומבו' דאף אם הוי שמינית השמינית מצוממם, א"צ להוליכו לכהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-966)
966. ומבו' בדבריו דאסור להפסידו בידים, והיינו משום דינא דמשמרת, ומבו' לפ"ז דדינא דמשמרת הוא אף בשיעור מועט, עמש"נ בזה לעיל פ"ח מ"ט אות א'. [↑](#footnote-ref-967)
967. והתוס' אנשי שם נחלק ע"ז, דמהא דתנן הכא דיוליכנה לכהן, משמע דחייב להוליכה, ומה שאמרו בחולין דאין חייבין ליטפל בתרומה, היינו בתרומה גדולה שידוע לכל היכן הגורן, אך בתרומת מעשר שהיא ביד לוי ואין ידוע לכהן איזה כהן שקיבל, ה"ה חיחיב להוליכה לכהן, ועמש"כ בזה בביאוה"ל פ"ג מתרומות ה"ו. [↑](#footnote-ref-968)
968. ואמנם כ"ז הוא בתרומת מעשר של דמאי, אך בתרומת מעשר ודאי, בפשוטו איכא דין משמרת על כ"ש, וכמש"כ הדברי יחזקאל בסימן א' סק"ז ללמוד מד' רש"י, אך בחי' הר"ן שבת צ"א א' נסתפק אם איסורא דמטמא תרומה הוא בכזית או בכ"ש, עיי"ש, ובד' הר"ח שם נראה דהאיסור הוא בכביצה, ונתבאר עוד בזה לעיל פ"ח מ"ט אות א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-969)
969. ועיי"ש שכתב דמשליכה באור ושורפה, והתורת זרעים הק' דמ"ט לא אסרינן בזה משום משמרת, והוכיח מזה דדינא דמשמרת הוא רק ברביעית, וע"כ הכא דאין בו רביעית, לי"ב לדינא דמשמרת. [↑](#footnote-ref-970)
970. כדתנן במע"ש פ"ב מ"ד דהן נעשין בטומאה, ובפשוטו הטעם בזה, דהאיסור לטמאות תרומה הוא מדין משמרת, ובכרשינין שעומדין לאכילת בהמה, ואינם נפסדין ע"י הטומאה, ליכא איסור לטמאותן, אך האחיעזר ח"ב סימן מ' סק"ה כתב דהוא משום דדין משמרת דילפינן לה מדכתיב ואני נתתי לכם את משמרת תרומותי, הוא רק בתרומה הראוי' לאכילת אדם ועומדת לאכילת אדם, - ועיי"ש שהק' לפמש"כ דאיכא איסור בפנ"ע לטמאות את התרומה משום בכל קדש לא תגע, דא"כ מ"ט מותר לטמאות את הכרשינין, אף דיש בהן קדושת תרומה, וכתב דאפשר דבכרשיני תרומה שאינם אלא מדרבנן, לא החמירו בזה, או דבתרומה דרבנן אינו עובר משום בכל קדש לא תגע, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דתרומת כרשינין אינה אלא מדרבנן.

     ובעיקר דין טומאת כרשינין, פליגי בה תנאי בתוספתא שהביא הר"ש בעוקצין פ"ג מ"ז, דלר' יהודה הן מטמאין טומאת אוכלין, ולר"ש אינם מטמאין טומאת אוכלין, והחזו"א במעשרות סימן א' סקכ"ב פירש לפלוגתייהו, דר' יהודה ס"ל דחשיבי כאוכל לטמא טומאת אוכלין, ואף דמדינא ל"ה חייבין בתרו"מ, משום שהן מן האוכלין הגרועין, מ"מ הן מטמאין טומאת אוכלין, ור"ש ס"ל דלא חשיבי כאוכל לטמא טומאת אוכלין, כ"ה דאינם חייבין בתרו"מ, ואף דגזרו עליהן לחייבן בתרו"מ משום מראית העין, (כיון שקבעו לאכלן בשני רעבון), אין טומאת אוכלין בכלל הגזירה, וצידד דאף לר' יהודה אינם מטמאין טומאת אוכלין אלא אם זרען לאדם או שחישב עליהן לאדם, אף דגזרו עליהן לחייבן בתרו"מ אף בסתם, - ועיי"ש שהק', דבמתניתין דמע"ש פ"ב מ"ב מבו' דמודה ר"ש דנזהרין שלא לטמאותן, והרי לדידי' אינם מקבלין טומאה כלל, וכתב דצ"ל דמודה ר"ש דכשהן תרומה או מע"ש שהן טמאין. [↑](#footnote-ref-971)
971. והרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"ז כתב דנותנין תרומת כרשינין לכהן ע"ה, והאחרונים תמהו דמ"ט פסק דלא כרבנן דגזרו על הכרשינין שלא ליתנם לכהן ע"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-972)
972. ויש להוסיף, דאי נימא דהר"ש ס"ל דמדאורייתא אין חייב בתרו"מ אלא דגן תירוש ויצהר, צ"ל דמה שאמרו דגזרו על הכרשינין, אף דכל המינים אינם חייבין אלא מדרבנן, היינו דמעיקרא חייבו את כל הפירות בתרו"מ, ואכתי ל"ה כרשינין חייבין בתרו"מ, משום דאינם אוכל העומד לאדם, ואח"כ גזרו על הכרשינין לחשבם כאוכל אדם, והן חייבין בתרו"מ, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן א' סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-973)
973. וכ"ה בתדב"א פרק י"ד, דהא דכרשיני תרומה מאכילין אותם לבהמה, הוא מפני שהן מאכל בהמה, ובשני רעבון בנ"א אוכלין אותם, לפיכך גזר עליהן דוד בשני רעבון והתירום למאכל בהמה, ולהדיא דעיקר חיוב כרשינין בתרומה הוא מגזירת דוד, ומה"ט הוא דמאכילין אותן לבהמה. [↑](#footnote-ref-974)
974. ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב מתרומות נקט דנחלקו בזה הראשונים, דדעת הרמב"ם ועוד מקמאי, דכל שאין התרומה ראוי' כ"כ לאדם מותר להאכילה לבהמה, אך אם היא ראוי' לאדם אסור להאכילה לבהמה משום הפסד תרומה, ודעת התוס' והר"ש ודעימייהו דלא הותר להאכיל לבהמה אלא כרשינין דעיקרם לבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-975)
975. והר"ש ודעימי' שפירשו דהא דמותר להאכיל כרשינין לבהמה הוא משום דעיקרם לבהמה ול"ה הפסד, הוא לטעמייהו דס"ל דכרשינים חייבין בתרו"מ מדינא, ומה שאמרו דגזרו עליהן בימי רעבון, היינו דגזרו לחשבם כאוכל אדם דאין מאכילין לבהמה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמותר להאכילן לבהמה, הוא משום דעיקרן לבהמה ול"ה הפסד, אך לדעת הסוברים דתרומת כרשינין הוא מגזירה, אין מקור מהא דמותר להאכילן לבהמה, דה"נ מותר להאכיל כל תרומה לבהמה כשאי"ז הפסד, דלא מצינו שהתירו אלא בכרשינין, וכדתניא בתדב"א. [↑](#footnote-ref-976)
976. והאו"ש בפ"ט מתרומות ה"י עמד בזה מהא דתניא בפסחים ל"ב א' תניא דתרומת חמץ בפסח למ"ד דחמץ בפסח מותר בהנאה מריצה לפני כלבו, והרי דמותר להאכיל תרומה לבהמתו, כשאינה ראוי' לאדם וליכא פסידא, - ועיי"ש שכתב די"ל דשאני התם דהתרומה אסורה באכילה, אך כל שהיא מותרת לאכילה, אף דסופה לאיבוד, אסור להאכילה לבהמה, ועיי"ש שסייע לזה מסוגית הגמ' בפסחים י"ג א', - וי"ל דהטעם בזה, דתרומה האסורה באכילה, פקע מינה דין התרומה שהיא לאכילה, וע"כ מותר להאכילה לכלבו, ומשא"כ בתרומה בזה"ז דאין איסור בגופה, הוי דינה לאכילה, ואסור להאכילה לבהמתו. [↑](#footnote-ref-977)
977. ודעת רש"י בכ"ד דאף תרומה טמאה מותר להאכילה לבהמה, אך התוס' בכ"ד נחלקו ע"ז, דתרומה טמאה דינה בשריפה דוקא, ואסור להאכילה לבהמה, ונתבאר בזה לקמן מ"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-978)
978. ועיי"ש שהבאנו מש"כ בפי' הר"א מלוניל **בב"מ צ' א', דאף דאסור להאכיל תרומה לבהמתו, מ"מ אם אוכלת מעצמה א"צ למנעה מכך, ומשא"כ כשבהמת ישראל אוכלת צריך למנעה מלאכול, וכ"כ המאירי שם דבהמת כהן האוכלת תרומה א"צ למנעה מלאכול, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.** [↑](#footnote-ref-979)
979. ועיי"ש שכתב בפי' קמא דגם אי"ז גזל שמאכילה תרומה אף שמזוונתי' עליו, דכיון דתרומה היא ממון שאין לו תובעין ואם רצה הי' יכול ליתנה לכהן זה שהשכיר לו פרתו, מסתמא אותו כהן ניח"ל ומחיל אם מאכילה הרבה כרשיני תרומה וכו', אך בפי' בתרא כתב דאיירי בתרומה שנפלה לו מבית אבי אמו כהן, ולמש"כ תור"פ דאיירי הכא כשמזונתי' על הכהן, מתפרש בפשיטות הוא דמותר להאכילה כרשיני תרומה ולי"ב משום גזל כהן, - והמאירי ביבמות ס"ו ב' הביא לפי' קמא, ועיי"ש שכתב דאע"פ דמ"מ פורע חובו בתרומה, מן הסתם הוא מוחל לו את חובו בזה ויוצא ידי נתינה, שבתרומה קלה כזו הקילו בה, שהרי אינה חיוב תורה, וכן שאינה מאכל הרגיל לאדם אא"כ בשעה דחוקה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-980)
980. אך בדעת רש"י ודעימי' כתב המרדכי בר"פ אלמנה לכה"ג, דאין לאסור בזה משום הנאה של כילוי, דכיון דעיקר הנאה לקנין כספו של כהן מצי להאכילה, ולכאו' המכוון בזה הוא, דאיסור הנאה של כילוי, לא תליא במה שיש לכהן תועלת מן התרומה, וע"ד שאר איסוה"נ, אלא היינו שלא ניתנה התרומה להנאה של כילוי של ישראל, וע"כ תליא בעיקר השימוש אם הוא שימוש דכהן או שימוש דישראל, וכל שהוא שימוש דכהן וניתנה התרומה לכך, לא איכפת לן דיש לישראל הנאה מזה, - ובעיקר דעת רש"י ודעימי' לכאו' יש מקום לפרש עוד, דכל דהויא הבהמה של כהן וניתנה התרומה לאכילה זו, לא איכפת לן דנהנה הישראל מכח זה, ואיסור הנאה של כילוי הוא רק בגונא דהכילוי הוא לצורך הנאת הישראל. [↑](#footnote-ref-981)
981. וי"ל דס"ל כדעת רש"י שלא נאסרה הנאה של כילוי כלל, ונת' להלן אות ח', - ועד"ז מצינו בד' המאירי ביבמות ס"ו ב' די"ל דהנאה של כילוי מותרת בתרומה, כשהתרומה של הישראל, והא דאסור ישראל להאכיל כרשיני תרומה לבהמתו, הוא משום **דהנאת אכילה שאני, דלא הותרה אלא לבהמת כהן, כדילפינן לה מקרא.** [↑](#footnote-ref-982)
982. ואזיל התור"פ לטעמי' דישראל ששכר פרה מכהן ומזונותי' על הישראל אסור להאכילה כרשיני תרומה, והרי דאף דעיקר השימוש בתרומה הוא בשל כהן, דהבהמה היא של הכהן, מ"מ כיון דיש לישראל תועלת מכך, ה"ז אסור, וע"כ נקט דה"נ איפכא, אף אם עיקר השימוש בתרומה הוא בשל ישראל, דהבהמה היא של הישראל, מ"מ כל שיש לכהן תועלת מכך, ה"ז מותר, - אך בדעת ש"ר י"ל דס"ל, דכל דעיקר השימוש בתרומה הוא של ישראל, לא הותר שימוש זה, אף אם יש לכהן תועלת מזה, וע"כ הוא דישראל ששכר פרה מכהן דלא יאכילנה כרשיני תרומה, אף אם יש לו תועלת מכך. [↑](#footnote-ref-983)
983. וי"ל עוד בזה למש"כ האחיעזר בח"ב סימן מ' סק"ה דדין משמרת דילפינן לה מדכתיב ואני נתתי לכם את משמרת תרומותי, הוא רק בתרומה הראוי' לאכילת אדם ועומדת לאכילת אדם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-984)
984. ועפי"ז כתבו לפרש לההיא דפסחים דהיו מחמין לו חמין בחטין של תרומה טמאה, דהוא אף לצורך זרים, דצורך רבים הוה, שרוב תלמידים היו סמוכים עליו ומפרנס את הרבים, - ולפ"ז שמא יש מקום לפרש כן גם בד' רש"י בפסחים שם, דמודה דהנאה של כילוי אסורה לישראל, והא דהיו מחמין לו חמין של תרומה הוא משום דהו"ל כצורך רבים. [↑](#footnote-ref-985)
985. **ובביאור הצד דשאלה קניא, כתב בפירש"י שם דכיון דחייב באונסין ה"ה שלו, ולכאו' צ"ל דל"ד נקט רש"י להא דחייב באונסין, דהרי בשכירות אינו חייב באונסין, אלא סגי בכל חיוב אחריות לחשבה כשלו, אך ביתרון האור בפ"ק דע"ז כתב להוכיח מד' כמה מקמאי דהוא מכח זכות התשמיש שיש לו בו, דמכח זה חשבינן לה כשלו, - ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י צ"ל דנכרי השוכר מישראל חייב באחריות, דאי נימא דנכרי נתמעט מחיובי שמירה ואינו חייב באחריות כלל, מ"ט אמרו שם דדינא דשאלה ושכירות קניא הוא גם בהשאיל או השכיר בהמה לגוי, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהוא משום דס"ל דמקרא דרעהו לא נתמעט אלא הקדש, וי"ל עוד דהוא כמש"כ הנתיה"מ בסו"ס ע"ב דדינא דראה ויתר גוים הוא אף בשומרים, ודלא כמש"כ הקצוה"ח שם דהך דינא הוא רק בנזיקין, וכתב דצ"ל עוד לדעת רש"י, דאיכא חיובי שמירה בבית דהוא תלוש ולבסוף חיברו, או דס"ל כדעת הרמב"ם דחייבין על פשיעה בקרקעות, דאל"כ ל"ה שייך דינא דשכירות קניא במשכיר בית לגוי, - ועיי"ש שכתב עוד, דגם לדעת רש"י לא סגי בהחיוב אחריות לחודי' לחשבו כשלו,** אלא הוא בצירוף זכות התשמיש, ועמש"כ בזה בקה"י ע"ז סימן י'. [↑](#footnote-ref-986)
986. ובגמ' שם ס"ד דתלי בזה גם דין הבאת ע"ז לבית המושכר לגוי, אם עובר הישראל משום ולא תביא תועבה אל ביתך, ודחי דאף אם שכירות קניא ה"ז אסור, דשאני ע"ז דחמירא דכתיב ולא תביא תועבה אל ביתך, ופירש הריטב"א דהיינו דבע"ז כתיב ולא ידבק בידך מן החרם וכתיב ולא תביא תועבה אל ביתך, שלא יגרום להכניס ע"ז תוך ביתו כלל, ואפילו היכא דאגרה או שאולה דמ"מ שמו עליו וביתך קרינן בי'. [↑](#footnote-ref-987)
987. והך מילתא דדעת התוס' דשכירות אינו אלא שעבוד בעלמא ואינו מכירת גוף לפירות, כ"כ גם בקוה"ע סימן נ"ג סק"א, ופירש כן במש"כ התוס' בב"מ צ"ו ב' דלוקח לל' יום ל"ה אלא שומר חינם, ול"ד לשוכר דהוי כשומר שכר, והיינו משום דלוקח לזמן משתמש בשלו דגוף הדבר הוי שלו לענין השתמשות, ושוכר משתמש בשל אחרים דגוף החפץ אינו שלו גם לענין השתמשות אלא דיש לו שעבוד על המשכיר להשתמש בחפצו, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מד' התוס' בב"ב נ' א' ד"ה המוכר עבדו, דאף למ"ד דקנין פירות כקנין הגוף דמי, מ"מ שכירות ל"ה כקנין הגוף, (ודלא כמש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רמ"ב דלמ"ד דקנין פירות כקנין הגוף אף שכירות הויא כקנין הגוף), וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן ס"ד סק"ד בתו"ד, וכתב לפ"ז, דהא דשכירות לא קניא, הוא אף למ"ד דקנין פירות כקנין הגוף דמי, דקנין פירות אלים טפי. [↑](#footnote-ref-988)
988. והי' מקום לומר בזה, דאף דחשיבא כבהמתו של הישראל, מ"מ כיון דחשיבא גם כבהמתו של הכהן, סגי בהכי להתיר להאכילה כרשיני תרומה, ובפרט אי נימא דמותר להאכיל תרומה לבהמה של כהן וישראל בשותפות, (ונת' לעיל אות ט'), אך תיקשי לפ"ז דבכהן ששכר פרה מישראל מ"ט אינו מאכילה כרשיני תרומה, הרי אף דשכירות לא קניא וחשיבא אף כבהמתו של הכהן, מ"מ כיון דחשיבא גם כבהמתו של הישראל הי' בדין שיאכילנה כרשיני תרומה. [↑](#footnote-ref-989)
989. והישועות יעקב בסימן רמ"ו סק"ב כתב, דלהצד דשכירות קניא עדיף שכירות מקנין פירות, וע"כ אף דקנין פירות ל"מ להאכיל בתרומה, מ"מ שכירות מהני להאכיל בתרומה, עיי"ש בדבריו, וצ"ב, אך י"ל בע"א, למש"כ רש"י דהא דשאלה קניא הוא מכח חיוב האחריות, וע"כ שפיר עדיף שאלה ושכירות מקנין פירות, וכ"כ הקוב"ש בב"ב אות תס"ד.

     ובד' החזו"א ביו"ד סימן ס"ד סוסק"ד מבו' דאה"נ כל מש"כ התוס' דלא סגי בקנין פירות לענין תרומה, הוא רק לפ"מ דמסקינן דשכירות לא קניא, אך אם הוה סגי בשכירות להאכיל בתרומה, ה"נ הי' מועיל קנין פירות להאכיל בתרומה, ועיקר ד' התוס' הם, דאף דלגבי שאר מילי עדיף קנין פירות משכירות, וחשיב כקנין הגוף, מ"מ לענין אכילת תרומה שוה דין קנין פירות לדין שכירות, עייש"ה, ולפ"ז נמצא דהו"מ לאוכוחי דשכירות לא קניא גם מהא דתנן דעבדי מלוג לא יאכלו בתרומה. [↑](#footnote-ref-990)
990. ו**המקו"ח בסימן ת"מ סק"ה כתב דאין טעמו משום דלחומרא אמרינן דשכירות קניא, אלא הוא משום דכל הא דשכירות לא קניא היינו דלא אלים קנין השכירות להפקיע קנין הגוף של המשכיר ומיקרי בית המשכיר ג"כ, אך מ"מ מיקרי ג"כ בית השוכר דשכירות ליומא ממכר לענין קנין פירות, וכ"ה משמעות ל' רבינו אפרים שכתב דשכירות לא קניא להוציא כולו מרשות בעליו אף מ"מ קניא קצת, - אך הגר"א ביו"ד סימן קנ"א סקי"ח כתב דטעמו של רבינו אפרים הוא משום דכל מה שאמרו דשכירות לא קניא היינו לחומרא, וכ"ה במג"א סימן רמ"ו סק"ח ובשאג"א סימן פ"ג, שהביא המקו"ח שם, אך ממש"כ שם דמקור ד' רבינו אפרים לכך הוא מהא דלענין אונאה חשבינן לה כמכר, מבו' דהוא דין ודאי, דל"מ קנין השכירות להקל אלא להחמיר, ולפ"ז הוא כד' המקו"ח.** [↑](#footnote-ref-991)
991. אך המקו"ח בסימן ת"מ סק"ה בתו"ד כתב דהוא משום דשרי הנאה של כילוי בתרומה כשהוא מהנה גם לכהן, וזה מתפרש ע"ד מש"כ התור"פ בפסחים ל"ד א' שהבאנו לעיל אות ז' דמן הדין הי' דכהן ששכר פרה מישראל ומזונותי' על הכהן מותר להאכילה כרשיני תרומה, כיון דההנאה היא לישראל, והא דאסור להאכילה הוא מילפותא דקרא, או דהוא מגזירה, וע"כ ה"נ בישראל ששכר פרה מכהן ומזונותי' על הכהן, אף אם חשיבא הפרה של ישראל, מ"מ כיון דההנאה היא לכהן, מותר להאכילה כרשיני תרומה. [↑](#footnote-ref-992)
992. ו**עיי"ש שכתב לישב עוד, דבישראל ששכר פרה מכהן, אף דמיקרי ג"כ פרה של ישראל, מ"מ כיון שהן סותרים זא"ז אמרינן דקנין הגוף אלים והוי כאילו כולו של כהן.** [↑](#footnote-ref-993)
993. אך בדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' שפירש בתמורה שם דהא דהנשרפין לא יקברו הוא משום חשש תקלה דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, וע"כ מה"ט גם תרומה טמאה לא תקבר, דאף דאין דינה דוקא בשריפה, ולמש"כ רש"י בשבת בחד פירושא כל דין ביעורה הוא משום חשש תקלה, מ"מ אין לקברה משום חשש תקלה, אך להאכילה לבהמתו שרי, דבזה ליכא חשש תקלה, כיון דהיא מתבערת מיד מן העולם, - ומד' התוס' וש"ר שתמהו מהם ע"ד רש"י, מבו' דמפרשי דהא דהנשרפין לא יקברו אי"ז משום חשש תקלה, אלא הוא משום דמצותן בשריפה ואסור לקברן ולבטל מצותן, וזהו שהוכיחו מזה דאף תרומה טמאה מצותה בשריפה משום דדמיא לקודש, - וכבר רמז לזה הפמ"ג באש"א סימן תמ"ה סק"א, וכ"כ בתשו' בנין ציון סימן ק"א, ועד"ז כתב היד יהודה בסימן ק"ג סק"ח בתו"ד. [↑](#footnote-ref-994)
994. ובדעת רש"י שהביא ממה שאמרו דאם רצה מריצה לפני כלבו, דמותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, אף דמה שאמרו דמריצה לפני כלבו הוא בתרומת חמץ טהורה, נראה דהוא כ"ה דלא נימא דלא ניתנה תרומה לבהמה כלל, וזהו שהביא דמהא דמותר להאכיל תרומת חמץ לבהמה, יש ללמוד דניתנה תרומה לבהמה, כל דאינה ראוי לאדם ולי"ב משום הפסד, וע"כ ה"נ מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, כיון שאינה ראוי' לאדם, ולי"ב משום הפסד. [↑](#footnote-ref-995)
995. אך יש להעיר בזה, דהנה בפירש"י בהני דוכתי כתב דאסור להאכיל תרומה טמאה לבהמתו בשבת ויו"ט, משום דאין מבערין קדשים ביו"ט, ובביצה שם הוסיף לפרש, דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף הלכך מלאכה היא, אך הריטב"א בשבת שם כתב בדעת רש"י, דמדינא מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמתו, דלי"ב מלאכה כלל, אלא שלא חילקו חכמים בין ביעור לביעור, ועד"ז כתב התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו א' בשם ר"י, דגזרו ביעור דאכילה לכלב אטו שאר ביעורין שהן מלאכה, ומבו' מזה דנאמר בתרומה טמאה דין ביעור דומיא דקדש, ומכח זה הוא דאמרינן דרחמנא אחשבה להבערתן, ומכח זה חשבינן לה כמלאכה, דאם כל דין הביעור הוא משום תקלה, הרי דלא אחשבה רחמנא כלל להבערתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-996)
996. ושמא יש מקום לחלק בזה, דבתרומת חמץ דגם בלא תורת תרומה שעלי' היא אסורה לאדם, לא חשיבא כלפי התרומה כאוכל אדם, וע"כ מותר להאכילה לבהמה, ומשא"כ בתרומה טמאה דכל הא דהיא אסורה לאדם הוא משום תורת תרומה שעלי', ובלא תורת תרומה שעלי' היא ראוי' לאכילת אדם, חשיבא כלפי התרומה כאוכל אדם, ואסור להאכילה לבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-997)
997. ולפ"ז נמצא דלרש"י לטעמי' דכל תרומה מותר להאכילה לבהמה, ונתבאר לעיל מ"ט אות ה', ל"ש כלל שיהא דין שריפה בתרומה שנטמאה, וי"ל דזהו טעם הא דפשיט"ל דמותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, ולא אמרינן דמצותה בשריפה. [↑](#footnote-ref-998)
998. לכאו' מבו' מדבריו דס"ל דתרומה טמאה דינה מדאורייתא בשריפה, דלפ"מ שנסתפקו התוס' בשבת לעיל מינה דאי"ז אלא מדרבנן דומיא דקדש, ונת' לעיל אות א', הרי מדאורייתא היא מותרת בשאר הנאות, כמבו' כן להדיא בד' התוס', דכל הא דאסור להאכיל תרומה טמאה לבהמתו, הוא מכח הא דדינא בשריפה מדרבנן, ונמצא דאף כשמבערה בשריפה, הויא עיקר ההבערה לצורך הנאתו. [↑](#footnote-ref-999)
999. והנה אמנם עיקר דבריהם שם מתישבים גם אי נימא דהוא קיום דין דהתרומה הטמאה שיהנה ממנה בשעת שריפתה, דמ"מ עיקר השריפה אינה לצורך הנאתו, אלא לצורך ביעור התרומה, אך משמעות דבריהם דאי"ז כלל קיום דין דהתרומה הטמאה, אלא הוא היתר בעלמא. [↑](#footnote-ref-1000)
1000. ויש לסייע לזה מהא דילפינן להא דמותר ליהנות בתרומה טמאה בשעת ביעורה, מקרא דואני נתתי לך את משמרת תרומתי בב' תרומות הכתוב מדבר וכו', ומשמע דדין משמרת נאמר גם בתרומה טמאה דאסור להפסידה. [↑](#footnote-ref-1001)
1001. אך בדרך אמונה שם ס"ק ק"ע כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דהא דמדליקין בבתי כנסיות וכו' אף שלא ברשות כהן, הוא משום דמצוי שם גם כהנים ההולכים שם, וע"כ הו"ל כמדליק בשביל כהן, ובביאוה"ל בפ"ט ה"ז כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, בקרו של כהן שהי' עומד אצל בקרו של ישראל, וכליו של כהן שהי' נארג אצל כליו של ישראל ה"ז מדליק עליהן שמן שריפה שלא ברשות הכהן, וכן מדליקין שמן שריפה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות ובמבואות האפלים שלא ברשות כהן, עכ"ל, ומשמע דהא דמדליקין בבתי כנסיות וכו' שלא ברשות כהן, הוא מחד טעמא עם הא דמדליק בבקרו של כהן וכו' ובכליו של כהן וכו', דהוא משום דהויא ההדלקה גם להנאת הכהן. [↑](#footnote-ref-1002)
1002. וקשיא כן טפי למש"כ התוס' בכ"ד דעיקר שריפת תרומה טמאה היא לשם מצות שריפה, אלא שהתורה לא הקפידה אם יהנה ממנה בשעת שריפה, וכיון דבלא"ה עיקר השריפה אינה לצורך הנאת הכהן, אלא לשם מצות שריפה, מ"ש דאם יש צורך כהן בשריפתה מותר ישראל ליהנות ממנה, ואם אין צורך כהן בשריפתה אסור ישראל ליהנות ממנה. [↑](#footnote-ref-1003)
1003. הפמ"ג באש"א סימן תרע"ג סק"א כתב לדון דא"א להדליק נר חנוכה בשמן שריפה, משום דכתותי מכתת שיעורי', ובנר חנוכה בעינן שיהא בו כשיעור לדלוק עד שתכלה רגל מן השוק, אך בד' הירושלמי מבו' דלא אמרינן בזה דכתותי מכתת שיעורי', ובטעמא דמילתא נראה דהוא משום דבתרומה טמאה הותר ליהנות ממנה בשעת ביעורה, וע"כ ל"ש כלל למימר בה כתותי מכתת שיעורי', ולא מיבעיא למש"כ התורי"ד בסוכה ל"ה א' דבאתרוג של תרומה טמאה אין לפסול משום כתותי מכתת שיעורי', כיון שנהנין בשריפתה, אלא אף למש"כ התוס' שם ד"ה לפי שאין והר"ן בר"פ לולב הגזול דיש לפסול באתרוג של תרומה טמאה משום כתותי מכתת שיעורי', נראה דמ"מ לגבי שיעורא דנר חנוכה, דהוא שיעור שיש בהשמן להדלקה, ל"ש כלל למימר כתותי מכתת שיעורי', כיון דמותר ליהנות ממנו כשמדליקו, ונמצא דכלפי ההדלקה לא מכתת שיעורי' כלל, וכ"ה מבו' בתשו' שער אפרים סימן ל"ח ד"ה ואף שאמרינן, עיי"ש, ובתשו' מנחת יצחק ח"ז סימן מ"ז נקט עפי"ד התוס' דיש מקום לדון גם בשמן שריפה לנר חנוכה משום כתותי מכתת שיעורי', ודבריו צ"ע, - והאחרונים דנו בזה מטעמים אחרים, דהפמ"ג שם כתב לדון למש"כ התוס' בעירובין פ' ב' דבלחי לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', משום דאם הי' מדבק את הכתיתים בכותל הוי לחי, וה"נ הכא דל"ב שיהא השמן גוש אחד, ל"ש למימר כתותי מכתת שיעורי', וכ"כ הערוה"ש שם ס"ה, והישועות יעקב שם סק"א כתב דל"ש כתותי מכתת שיעורי' בנר חנוכה, כיון דליכא שיעור בגוף השמן, אלא בעינן שיהא ראוי לדלוק עד שתכלה רגל מן השוק. [↑](#footnote-ref-1004)
1004. ויש להעיר בזה, דהרמב"ם שם כתב, ז"ל, "מותר לכהן" להדליק שמן שריפה אפי' בבית האבל או בבית המשתה, עכ"ל, וכיון דאיירי דהכהן עצמו מדליק, ודאי דסתמא דמילתא הוא שהוא עצמו נהנה מן האור, - עוד יש להעיר בזה, דלמש"כ הרמב"ם דעיקר דינא דברשות כהן, הוא דבעי נטילת רשות מן הכהן, ודאי דכל דהכהן עצמו מדליק שפיר דמי, אך למש"כ הבינת אדם דלא סגי בנטילת רשות מן הכהן, ובעינן גם שיהא זה להנאת הכהן, אין להתיר אף כשהכהן עצמו מדליק, אלא כשהוא נהנה מן האור. [↑](#footnote-ref-1005)