רעו ה ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום / אמירה לעכום שיעורים על סימן רעו

##### שיעור ה - ו

##### הלכות

##### **אמירה לעכו"ם**

##### או"ח סימן רעו

#####

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## אמירה לנכרי במקום מצוה

**כתב** הרמ"א (סעיף ב) **יש אומרים דמותר לומר לאינו יהודי
 להדליק לו נר לסעודת שבת, משום דסבירא ליה דמותר אמירה לאינו יהודי אפילו במלאכה גמורה במקום מצוה, שעל פי זה נהגו רבים להקל בדבר לצוות לאינו יהודי להדליק נרות לצורך סעודה, בפרט בסעודת חתונה או מילה ואין מוחה בידם. ויש להחמיר במקום שאין צורך גדול דהא רוב הפוסקים חולקים על סברא זו.** והיא דעת העיטור להקל אבל רוב הפוסקים חולקים עליו כמ"ש הרמ"א ולכן לא היקל אלא בצורך גדול. אמנם המשנ"ב (ס"ק כד) הביא בשם השל"ה דיש להחמיר אף לצורך גדול.

## בגדר צורך גדול

**ובגדר** צורך סעודה, נתבאר בדברי המשנ"ב לקמן (שכה סעיף
 י) שהרמ"א כתב דנהגו היתר לומר לכתחילה לאינו יהודי להביא שכר או שאר דברים דרך כרמלית, ואע"פ שיש להחמיר בדבר אין למחות ביד המקילין לצורך שבת ובשעת הדחק. ובמשנ"ב שם (ס"ק ס) מבואר שאם יש צורך גדול או לדבר מצוה גמורה, כגון שהוא שצריך המשקה לקידוש או להביא התבשיל החם שהוכן לסעודות שבת, מותר אפילו לכתחילה. עוד נתבאר שם במשנ"ב (ס"ק סב) דאף הרמ"א לא היקל בשעת הדחק אלא בשכר, וכיוצ"ב מהדברים הצריכים בשבת, שא"א בלעדם אלא בדוחק קצת, אבל דברים שאין צריכין כל כך, כגון פרות וכיוצא בזה אין להקל כלל.

**ועולה** ג' דרגות בזה: דבצורך גמור יש להקל אף לכתחילה,
 ובצורך קצת שא"א בלעדם אלא בדוחק קצת כתב הרמ"א דאין למחות ביד המקילין בשעת הדחק, ובדברים שרוצה להתענג בהם לכבוד שבת אין להקל כלל [ואף דהתם איירי לעניין שבות דשבות מ"מ יש ראיה משם מהו צורך גדול בסעודת שבת שבזה היקל הבעל העיטור].

עוד יש להביא בזה תשובת הנודע ביהודה (קמא או"ח סימן לג
 והו"ד במשנ"ב סימן תרכג ס"ק ג) שכתב דלהדליק נרות לצורך פיוטים לא חשיב צורך גדול ויש למחות ביד המקילין, ולימד זכו על המקילין בגוונא שנעשה חושך קודם שהתפללו הציבור תפילה בלחש, דזה חשיב צורך גדול. עוד מצינו במשנ"ב (ס"ק כ) דאף שעדיין לא בירך ברכת המזון אין להקל משום כך לומר לגוי, כיון שאינו צורך גדול.

**ויש** לדון באדם שרוצה ללכת לסעודה אצל הוריו אם מותר
 לומר לגוי שיטלטל בשבילו את התינוק במקום שיש רשות הרבים דאורייתא, האם חשיב צורך גדול משום כיבוד אב ואם, ועוד ששם היא סעודתו ודמי ליין לקידוש וכדומה דחשיב צורך גדול שלדעת הרמ"א יש להקל בשעת הדחק.

## הכרעת המשנ"ב בצורך גדול

**והנה** לא נתברר הכרעת המשנ"ב בפלוגתא זו, אך מצינו
 בהלכות סוכה שהמשנ"ב סותר דבריו, שבסימן תרלז (ס"ק א) כתב שיש להתיר לתקן את הסכך ביום טוב ע"י נכרי [ובפשטות היינו משום דהוי צורך גדול וכשיטת הבעל העיטור, אכן מקור דברי המשנ"ב שם הוא משו"ת באר יצחק (סימן יג) ושם צירף להקל כיון דאין איסור בונה ביו"ט מה"ת כיון שיש שיטות שאמרינן בזה מתוך], ומאידך בסימן תרכו (ס"ק כ) הביא את דברי הפמ"ג (א"א ס"ק ח) שנסתפק האם מותר לומר לנכרי שיסכך לו סוכה ביום טוב כשאין לו סוכה אחרת, וסיים דחלילה להורות היתר בזה. ולכאורה הוא סתירה במשנ"ב האם יש לסמוך על שיטת הבעל העיטור בשעת הדחק.

**אמנם** המשנ"ב שם (בסימן תרכו) ציין לדברי הביכורי יעקב,
 והמעיין שם יראה דדעתו דלגבי סוכה יש להקל אפילו להשל"ה שהחמיר שאין להתיר אמירה לעכו"ם אפילו בצורך גדול, שדווקא לגבי נר החמיר שאי"ז צורך גמור דיכול לישב בלא נר, אך כשצריך לקיים מצות עשה של ישיבה בסוכה אף השל"ה יודה דיש להקל. ובדומה לכך מצינו ברמ"א לקמן סימן שלח (סעיף ב) שהתיר לומר לאינו יהודי לתקן כלי שיר בשביל לנגן בשמחת חתן וכלה, וביאר במשנ"ב שם (ס"ק ט) דשמחת חתן וכלה עדיפא ובזה התירו את האמירה אפילו במלאכה דאורייתא. אמנם הביא מהגר"א שפירש דהרמ"א שם סתם כדעת בעל העיטור דיש להקל באמירה לנכרי כשיש צורך גדול [ואף דלעיל נתבאר דאין להקל בשמחת חתן וכלה בצרכי סעודה, צ"ל שלגבי נר יש להקל טפי].

**עוד** מצינו כמה מקומות דסתימת הפוסקים להקל לומר לנכרי
 לעשות אפילו מלאכה דאורייתא לצורך מצוה, דבסימן שו (סעיף יא) דמותר לומר לאינו יהודי שיכתוב שטר מכירה על שדה בארץ ישראל, וכתב המשנ"ב (ס"ק מז) דאף דהוי מלאכה דאורייתא, שרי משום מצות ישוב ארץ ישראל. ועוד מצינו לקמן סימן שלא (ס"ק כב) דלצורך מצות מילה הסומך על דברי הבעל העיטור לא הפסיד אם אי אפשר בעניין אחר.

**וגם** כאן במשנ"ב (ס"ק כה) נקט דמותר לומר לא"י לתקן את
 העירוב שנתקלקל בשבת כדי שלא יבואו רבים לידי מכשול, וכתב באגרות משה (או"ח ח"ג סימן מב) דכמו כן יש להקל בכל מקום שיש צורך רבים לסמוך על שיטת בעל העיטור, אך הגריש"א בקובץ תשובות (ח"א סימן לב) נקט דיש להחמיר כהשל"ה שאין להקל אפילו במקום צורך גדול, ואין ההיתר בעירוב אלא בשביל למנוע את הציבור מלהיכשל אך אין להתיר כל צרכי רבים. וכ"כ בחוט שני (פפ"א ס"ק ה).

## אמירה לעכו"ם במוצ"ש בבין השמשות

**עוד** הביא המשנ"ב (ס"ק כד) מהשל"ה שהחמיר לא לומר
 לעכו"ם אפילו ב'בין השמשות' עד שיאמרו הציבור ברכו, וכן נהג הר"ש, אך הביא דהפמ"ג מצדד להקל בזה.

[ואגב יש להוכיח מכאן להקל ללכת עם מנעלים בבין השמשות בתשעה באב שחל במוצ"ש, שהרי כתב הרמ"א בסימן תקנג (סעיף ב) שת"ב שחל במוצ"ש חולץ מנעליו רק כשאומר ברכו, ומוכח דמותר בין השמשות ללבוש, שהרי מבואר כאן שהברכו היה רק משחשיכה].

## אמירה באופן שיכול הגוי לעשות בהיתר

**כתב** השו"ע (סעיף ג) **אם אומר אדם לעבדו או לשפחתו לילך
 עמו והדליקו הנר, אף על פי שגם הם צריכים לו אין זה לצורך הא"י, כיון שעיקר ההליכה בשביל ישראל.** וביאר במשנה ברורה (ס"ק כז) דבדוקא נקט שהגוי הולך עמו, אבל אם משלחם הישראל בשליחותו שילכו בעצמם והדליקו את הנר, אין זה מקרי לצרכו, אף שעיקר הליכתם הוא בשבילו, כיון שאין גופו נהנה מהנר בעת ההדלקה, ולכן מותר אח"כ לישראל להשתמש אצל הנר. והביא בדומה לכך מהט"ז דהנר שמדלקת השפחה כדי להדיח את כלי האכילה לא מיקרי שהודלק לצורך ישראל, כיון שאין גוף הישראל נהנה ממנו והיא חייבת להדיחם הרי שלצורכה היא מדלקת.

**ויש** שהבינו שדעת המשנ"ב דשרי לומר לשפחה להדיח כליו
 אף כשמקום הדחת הכלים חשוך לגמרי ואי אפשר להדיחם בלא הדלקת הנר, ואפ"ה שרי כיון דחשיב שהשפחה מדליקה את הנר לעצמה, וכ"כ באורחות שבת (פרק כג הערה קכז). אמנם מסברא נראה דאין להתיר אלא בגוונא שאפשר לה לעשות את הפעולה אף בלא עשיית מלאכה, וכגון שיש שם קצת אור, אלא שהשפחה מדליקה את הנר כדי שיהיה שם אור גדול, אך בגוונא שאי אפשר לעשות את הפעולה בלא שתעשה מלאכה האסורה בשבת, הרי באמירתו שתעשה מלאכה חשיב כמו שאומר לה שתדליק את הנר [וכך נקט בשש"כ (מהדורה חדשה פרק ל הערה עז) בדברי המשנ"ב].

**ואין** להקשות ממה שכתב בגיליון רעק"א בשם ראנ"ח
 שכשהיה רוצה ספר מהחדר שלא היה שם נר, היה אומר לשפחתו שתביא לו חפץ כל שהוא מהחדר והיא היתה מדליקה את הנר, ואח"כ היה הולך ומשתמש בנר בכדי למצוא שם את הספר. ולכאורה מבואר שאף במקום שהיה חושך גמור, דהא לא היה יכול ליקח הספר, אעפ"כ מותר לומר לשפחה שתביא בעצמה, אף שבודאי תיאלץ להדליק את האור. אך אי"ז מוכרח דשפיר שייך לומר דמיירי בגוונא שהיה אור מועט, ובשביל למצוא החפץ היה סגי בזה, והשפחה הדליקה את הנר רק בשביל שיהיה שם אור גדול, אלא שבשביל לא סגי באור מועט.

**ומה** שסיים הגרעק"א בצ"ע, נראה לבאר משום דחשיב
 הערמה, דהא הוא לא צריך כלל בחפץ שהשפחה מביאה, וכל כוונתו כדי שהשפחה תדליק את האור, וא"כ גם הדלקתה אינה לצורך עצמה דהא כל פעולתה אינה נצרכת [ולא דמי למה שהובא בשיעורים הקודמים שמותר לומר לגוי שבא לביתו שיקח דבר מאכל בשביל עצמו ומשום כך מדליק את הנר ומותר ליהנות ממלאכתו, משום דשם הגוי עושה את המלאכה לצורך עצמו ופעולה זו נצרכת לצרכו משא"כ הכא שהמלאכה נעשית לצורך הישראל והרי הישראל אינו צריך לפעולה זו כלל].

**ונראה** שיסוד היתר זה שמותר לומר לשפחה לעשות פעולה
 המותרת בשבת בשביל הבעלים, אף שמסתבר שהיא תעשה מלאכה, נלמד מדברי הרמ"א (סעי' ג), דמותר לומר לאינו יהודי לילך עמו ליטול נר דלוק כבר הואיל ואינו עושה רק טלטול הנר בעלמא, וביאר במשנ"ב (ס"ק לא) הואיל והוא רק איסור מוקצה ומוקצה שרי על ידי טלטול מן הצד, וכיון דאי בעי ישראל שקיל לה בעצמו ע"י טלטול מן הצד כגון באחורי ידיו ובין אצילי ידיו, כשמביא הנכרי באיסורא לית לן בה.

**ומתבאר** במשנ"ב שטעם זה מתיר אף לומר לכתחילה לאינו
 יהודי שיטלטל את הנר, והיינו דמתחדש בזה שני עניינים, דלא חשיב אמירה לעכו"ם, וגם דמותר ליהנות מאותה המלאכה ולא חשיב שעושה הגוי את המלאכה עבור הישראל. והטעם דלא חשיב אמירה לעכו"ם היינו כמו שנתבאר לעיל, דכיון שאפשר להביאו בדרך היתר לא נחשב שאמר לגוי להדיא לעשות פעולה האסורה, וזה מקור לדברי הפוסקים הנ"ל דאף שמסתבר שיעשה באיסור כגון הכא שבסתמא יטלטל בלא שינוי, כיון דאפשר לעשותו בדרך היתר אין בזה איסור אמירה לעכו"ם.

**והמקור** שמותר ליהנות מאותה מלאכה, אף שפסק השו"ע
 שאם הולך הישראל עם הנכרי חשיב שנעשה לצורך ישראל ואסור ליהנות ממנה, הוא מדברי ר"ת בשבת (קכב. תוד"ה משקה) דאם שאב הגוי מים מהבור ברשות הרבים אסור לבהמתו של ישראל ליהנות מהמים, ודווקא בהמתו אך לו עצמו מותר, כיון שהיה יכול לטפס ולשתות אף בלא שיוציא הגוי את המים, וה"נ טלטול הנר על ידי הגוי שרי, כיון דאפשר להגיע לתוצאה בדרך היתר, דהיינו שיטלטל בשינוי באצילי ידיו. ואף שמבואר ברמ"א בסימן שכה (סעיף י) דאין להקל כר"ת אלא במקום צורך שבת ובשעת הדחק, והכא היקל לכתחילה, משום שכאן אינו צריך לעשות עוד פעולה בכדי להגיע לתוצאה, משא"כ שם שכדי להגיע להנאה צריך לטרוח ולטפס, לא חשיב כ"כ דאפשר בדרך היתר.

## אמירה להעלות לקומה גבוהה שודאי ישתמש במעלית

**ולפי** זה יש לדון בבתי מלון וכדומה כשאומר לגוי להביא
 דבר לקומה גבוהה, דלכאורה חשיב אמירה לנכרי כיון שהדרך להעלותו במעלית, אך לפי מה שנתבאר שבמקום שאפשר לעשותו בדרך היתר שרי, הכא נמי כיון שיש אפשרות שיעלה במדרגות לא חשיב שאומר לגוי לעשות פעולה האסורה, ואין בזה משום אמירה לעכו"ם. ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סימן כה) דן בשאלה כזו, והכריע שאין להתיר, משום חיוב מחאה, שכיון שהמלון של ישראל חייב בעל המלון למחות כיון שמשתמשים במעלית שלו. והוסיף שם, שגם מה שהיקל הרמ"א אין להתיר אלא לבני תורה, וכמובא במשנ"ב (ס"ק כט). ובארחות שבת (פכ"ג הערה קיח) הובא בשם הגר"נ קרליץ דבאופן שאף אם יתקלקל המעלית לא יעלה לשם ברגלו, מסתבר דחשיב כאומר לו לעשות את הפעולה האסורה, אך אם מבקש מהגוי שיביא לו לקומה נמוכה, אף שמסתבר שיעלה במעלית כיון שיכול לעלות במדרגות לא חשיב אמירה לעכו"ם ומותר. אמנם להעלות את האדם עצמו במעלית יש להחמיר טפי, כיון שנהנה מפעולת הגוי עצמה [ובלאו הכי שייך בזה אף הגברת זרם ואכמ"ל].

## עובד גוי שגר רחוק ויבוא לעבוד ברכבו

**ונראה** דכמו"כ יש לאסור לומר לעובד גוי להגיע אליו בשבת
 כשגר במקום רחוק, כיון שבודאי יבוא ברכבו וחשיב שעושה את המלאכה הזו בשביל הישראל, ומצוי שיש עובד זר שהולך לישון בביתו וחוזר למחרת לבית המעסיק, ולפי"ז אם גר במקום רחוק יש לאסור [אלא אם כן נותן לו מקום ללון בקרבת מקום].

## פסיק רישא בנכרי

**כתב** המשנ"ב (ס"ק ל) דבנר של שמן יש להחמיר ולא לומר
 לאינו יהודי שיטלטל עבורו את הנר במרוצה, כי אי אפשר שלא יתקרב על ידי זה השמן להפתילה או יתרחק, ויש בזה משום מכבה ומבעיר. ומשמע מדבריו שאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה אף שאינו מתכוין, כיון דהוי פסיק רישא, וכן משמע במשנ"ב לעיל סי' רנג (סקנ"א) דכתב שאסור ליטול קדירה שיש סביבה גחלים כיון שפסיק רישא הוא שיחתה בגחלים, וכתב דע"י אינו יהודי יש להקל לצורך שבת, וכתב שם בשעה"צ (ס"ק מג) דהטעם להקל הוא רק משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל דאיסורו רק מדרבנן, ומבואר דהיכא דהוי פסיק רישא דניחא ליה יש לאסור אף בנכרי.

**ודבריו** נסתרים מסימן רנג (סעיף ה), דכתב הרמ"א דנוהגים
 שהאינם יהודים מוציאין הקדירות מן התנורים שמטמינים בהן ומושיבין אצל תנור בית החורף. ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק צט) דכיון שאין דרך לבשל באותן תנורים, א"כ מה שמסיקה אח"כ השפחה את תנור החימום בהיתר לחימום הבית, אין כוונתה אלא לחמם את הבית ושרי ליהנות אף מחימום המאכלים, ואף דהוי פסיק רישא מ"מ באמירה לאינו יהודי דהוי שבות דלית ביה מעשה לא מחמירים כולי האי, והיינו דשרי פסיק רישא בנכרי [ובאמת בביאור הגר"א שם (בסוס"י רנג) כתב דאין להתיר פסיק רישא בגוי, וכוונת הרמ"א להתיר דווקא בעודו חם דאין בזה איסור דאורייתא]. וכן כתב המגן אברהם בסימן רעז (ס"ק ז והו"ד במשנ"ב ס"ק טו) דאם שכח נר על הטבלא מנער הטבלא כולה והנר נופל מאליו, וכתב המג"א דעל ידי נכרי יש להקל אפילו בנר של שמן, כיון שאינו מתכוין לכיבוי הנר אלא לנער אותו מעל גבי השולחן והוי פסיק רישא ושרי על ידי נכרי. וצ"ע.

**ולעניין** דינא נחלקו הפוסקים בעניין מקרר שעל ידי פתיחתו
 נדלק האור, אי שרי לומר לעכו"ם לפותחו, דבאגרות משה (או"ח ח"ב סימן סח) כתב להקל כיון שאינו מתכוין ושרי בגוי אף בפסיק רישא, ואף דניחא ליה, אך הגרשז"א (הובא בשש"כ פרק לא הערה א) והגריש"א פקפקו בזה דכיון שהמקרר בנוי בצורה כזו שפתיחת הדלת גורמת לאור להידלק חשיב כפעולתו ממש, ולא שייך לדונו כדבר שאינו מתכוין.

**ובארחות** שבת (פרק כג אות פא) דן לגבי פתיחת בקבוקים אם
 מותר לומר לגוי לפתוח, דהוי פס"ר דאינו מתכוין, אמנם נראה דהכא נמי אינו נחשב כדבר שאינו מתכוין, כיון דכך היא דרך המלאכה שיחתך הפקק על ידי פתיחת הפקק. אכן אף אם נאמר דחשיב דבר שאינו מתכוין בפס"ר, הרי המשנ"ב לא היקל אלא לצורך שבת כמבואר בדבריו שם (רנג ס"ק צט), וכבר נתבאר לעיל מהרמ"א ששתיית שכר לא חשיב צורך שבת ממש ואין להקל בזה לכתחילה.

## אמירה לנכרי בדבר שהוא במחלוקת הפוסקים

**אך** יש לדון להתיר לומר לגוי לפתוח את הבקבוק מטעם
 אחר, דכיון שיש מחלוקת בדבר, מותר לומר לנכרי לעשותו. דכן מצינו בשו"ע סימן שיד (סעיף ז) שהביא מחלוקת ראשונים אם מותר לשבור פותחת בשבת, וסיים דיש להתיר על ידי אינו יהודי. וע"ש במשנ"ב דיש שכתבו דהיינו דווקא בהפסד מרובה או לצורך מצוה. ומאידך במשנ"ב בסימן שב (ס"ק ו) כתב על מה שנחלקו הראשונים אם יש איסור מלבן אם מנער את האבק שעל הבגד, דיש להקל על ידי נכרי משום כבוד הבריות, ומשמע דבלאו הסברא של כבוד הבריות אסור לומר לגוי אף שיש בזה מחלוקת פוסקים. אכן בכלכלת שבת (סו"ס ז) כתב דכל מה שמצינו שיש להקל לומר לגוי במקום שיש מחלוקת, היינו דווקא באיסור דרבנן, אך באיסור דאורייתא אין להקל לומר לגוי במקום ספק או ספיקא דדינא, ולכן נראה דכיון שיש צד איסור דאורייתא בפתיחת בקבוקים אין להקל לומר לגוי.

**אמנם** אם נאמר דפתיחת פקק אינה אלא חומרא בעלמא, יש
 להקל לומר לנכרי לפותחו, שהרי מבואר במשנ"ב (סימן שז ס"ק ח) שכל דבר שאינו אסור אלא משום חומרא בעלמא שרי לומר לאינו יהודי לעשותו.