גדרי היתר ב_פ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עד. גדר ההיתר של ב"פ

**א. יסוד ההיתר של ב"פ-**

נסתפקו האחרונים (עיין אתוו"ד-יד וש"א) אם יסוד ההיתר של ב"פ הוא דהוי כשחוט אגב אמו או שהוא היתר בעלמא מגזיה"כ להתיר כל הנמצא בבהמה.

בביאור הצד דהוי כשחוט, יש מקום לפרש הצד דהוי כשחוט היינו דהוי כאילו נשחט בסימניו הוא, ונתבאר במקו"א דמד' החת"ס ושער"י נראה נקטו כן.

אבל קצת מתמיה לומר כן [ושם הבאנו משמעות לזה מד' רש"י עה:], ויותר נראה שהוא אבר מאברי האם ולא חשיב בהמה בפנ"ע, וכשם שרגלה של האם נשחטת ע"י סימני האם ה"נ הוא נשחט בסימני האם.

מקור לזה לכאו' מסוגיא עד: לא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד ודנה הגמ' לענין רביעה או לענין פדיון פט"ח בשה, ובתוס' נתקשו מה גרע ממפרכסת שחייב הרובע וכתבו שצריך לחלק ביניהם א"נ דאף במפרכסת בישראל בטהורה פטור הרובע.

וכתב בנאו"י כב-ו לבאר דס"ד דאף לכל מילי לא חשיב בהמה כלל ואינו משום דהוי כאילו נשחט לחוד, ויתכן דאף למסקנא הוא כן אלא דלענין רביעה לא אמרינן כן וכן לענין פדיון סו"ס רהיט ואזיל שה הוא.

[מיהו בד' התוס' משמע דיסוד הטעם משום דהוי כנשחט ולא משום דלאו בהמה הוא ומה"ט נתקשו ממפרכסת ונדחקו לחלק, ומשמע דלא כש"כ בנאו"י בדעתם, ולכה"פ בתירוצם השני וודאי מבואר כן דלכל היותר הוי כמו מפרכסת, וכנראה יסוד הנידון דמשום דהוי כאילו נשחט חשיב דלאו בהמה הוא וכעין מפרכסת דכבשרא בעלמא ולאו בהמה הוא].

ועדיין יש לדון בגדר ההיתר, דהנה מבואר דלכל מילי כיון דרהיט ואזיל בהמה הוא ורק לענין אכילה שאני, ויל"פ דגזיה"כ הוא דלענין איסור אכילה ושחיטה חשיב כחלק מאמו וממילא גם לכל מילי כגון איסור חלב וכה"ג ג"כ חשיב כאבר מאמו גם אחר שיצא לאויר העולם.

או יל"פ [ושו"ר כן בזכרו"ש-עד] דבאמת אחר שיצא לאויר העולם בהמה בפנ"ע הוא, אלא דמבואר בתוס' קג. דאיסור אבמה"ח וחלב לא חל עד שיצא לאויר העולם וכיון דחשיב כנשחט אגב אמו הרי הוא כבשרא בדיקולא [וכעין מפרכסת] ואח"כ כשיוצא לאויר העולם א"א שיחול בו איסור אבמה"ח או חלב דהשתא לאו בהמה הוא, ובמקו"א הבאנו כן דרכו של הרא"י בדין חלב של ב"פ, ואכ"מ.

וצריך להוסיף דהנה וודאי אם נקרעה אמו הרי הוא כבהמה לכל מילי וכל הנידון בסוגיא הוא רק בנשחטה אמו, ותינח אם יסודו משום היתר השחיטה דעי"ז חשיב כבישרא בדיקולא שפיר ל"ש כן בנקרעה, אבל אם משום דלאו שם בהמה עלה צ"ב.

וצ"ל דמה דלא חשיב בהמה אינו משום שלא היה בו לידה, אלא מגזיה"כ דכל בבהמה הוא דלענין שחיטה חשוב כחלק מאמו וממילא גם לכל מילי מחשבינן ליה כן, אבל בנקרעה אמו דלענין שחיטה אינו חלק מאמו ממילא גם לשאר מילי הוא בהמה בפנ"ע, ומקור לסברא זו הבאנו במקו"א מלשון הרמב"ן צב:.

**ב. נפק"מ בחקירה זו-**

נפק"מ בכ"ז כתב אתוו"ד לענין חלב של ב"פ אם יש בו איסור לבשלו עם בשר, שהרי קי"ל דחלב שחוטה מותר, ועיין באחרונים שהוכיחו מסוגיא בכורות ו: דאי חלב אסור משום אבמה"ח ל"ל קרא לאסור בב"ח, והק' האחרונים דהא נפק"מ לחלב של ב"פ דשרי ואין בו אבמה"ח ומ"מ יש בו איסור בב"ח, מזה הוכיחו (מהריט"א פ"א בכורות סק"ו ושעה"מ איסו"מ ג-יא וחת"ס יו"ד-יד) דע"כ חלב ב"פ אין בו איסור בב"ח דהוי כחלב שחוטה.

מיהו בנובי"ת יו"ד-לו נקט שיש בו איסור בב"ח, ובאר דיסוד המיעוט של שחוטה הוא דבעינן ראויה להיות אם ואף ב"פ ראוי להיות אם אף דהוי כאילו נשחט, וע"ע בהג' רעק"א פז-ו שדן בזה.

עוד נפק"מ למש"כ בפר"ד דרוש א' שאסור לאכול ב"פ חי עד שימות ע"י נחירה או מאליו משום לא תאכלו על הדם דלא עדיף ממפרכסת דאסורה מה"ט, וכ"כ צל"ח פסחים כה. ומנח"ח-רמח, ועי' בתבו"ש יג-ב ג"כ אסר, אבל בדע"ת יג-ו הביא כמ"פ דפליגי, ועי' מנח"י ט-עא.

ובנאו"י כב-ו דחה דאם נימא דלא חשיבא כשחוטה רק ניתרת בעלמא משום דאי"צ שחיטה הרי שפיר אין בו משום לא תאכלו על הדם שהוא מהלכות שחיטה דוקא, שהרי חזינן דדגים וחגבים מותר לאוכלן חיים ואין בהם משום לא תאכלו על הדם כיון שאין טעונין שחיטה, מיהו במנח"ח הביא מהתבו"ש דשאני דגים וחגבים דזוטר חיותייהו לכך אין בהם איסור זה משא"כ בב"פ יתכן שיש בו איסור זה.

**ג. כמה ראיות לחקירה זו:**

ראיות שהוא היתר בעלמא-

א. האחרונים הוכיחו ממה שחלב ושאר איסורים ניתרים בב"פ אף שאיסורים אלו א"י להיות ניתרים ע"י שחיטה, משמע מזה שהוא היתר בעלמא ולא משום דכאילו נשחט דמי, עי' נאו"י כב-ו עפ"י לשון הרא"ש.

אבל נתבאר במקו"א שאינו ברור כ"כ ואם אמם דעת הר"ן משמע קצת כן אבל דעת כמה ראשונים נראה שהוא משום דהוי כירך אמו וכאבר מאבריה תו אין כאן חלב שעל הכסלים דלאו בהמה בפנ"ע חשיב, וכ"כ במהרש"ל על הסמ"ג ל"ת-קלו.

ב. עי' בשער"י ב-כב ונאו"י כב-ו הוכיחו מהא דחותך אבר של עובר ומשאירו במעיה ניתר בשחיטת האם כמבואר במתני' סח., ובזה ל"ש לומר דהו כאילו נשחט, אבל באמת למש"כ לעיל דיסוד הטעם דכאילו נשחט הוא משום דהוי כאבר מאברי האם וכרגלה של האם שפיר י"ל כן גם לנידו"ד.

ראיות דהוי כאילו נשחט-

א. תבו"ש יג-יז הביא מתמורה יב. דאם חולין שיש לה עובר קדשים אין בה משום שחוטי חוץ משום שא"ר לפתח אוהל מועד, משמע דחשיב כנשחט לכך יש בו נידון של שחוטי חוץ.

ב. מבואר עב. דלרבנן אבר היוצא נטהר מטומאה ע"י שחיטת האם ואף שאינו במחיצתה וע"כ משום שחלה שחיטה בעובר ממילא גם האבר ניתר, שער"י ב-כב ואמר"מ-ד.

ע"ע באתוו"ד מש"כ להוכיח דהוי כשחוט מב"ק עח: גבי טבחו כוליה באיסורא.

שמענו מזה בוודאי דב"ט הוי כנשחט אגב האם, ולא מצאנו ראיות ברורות לומר דהוי היתר בעלמא מלבד לדעת הר"ן בביאור היתר חלבו.

**ד. בב"ח חי וב"ט מת אם שייך לומר דהוי כאילו נשחט-**

האחרונים כתבו דכל מה שמצאנו דהוי כאילו נשחט הוי דוקא בב"ט חי אבל בן ח' או ב"ט מת א"א לומר דהוי כאילו נשחט שהרי הוא כמת וא"א לשוחטו.

וכמה מקורות לזה:

א. פה: ס"ד דלר"מ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה השוחט את הטריפה ומצא בה ב"ט חי ניתר בשחיטת האם ואף שהיא טריפה, ומקשי בגמ' דהא ר"מ לית ליה היתר בן ט' חי כלל, ומשני דרבי ס"ל כרבנן שיש היתר של בן ט' חי ומאידך ס"ל שחיטה שא"ר שמה שחיטה.

ונתקשו הראשונים למה לא העמידה הגמ' בבן ח' או ב"ט מת דאף ר"מ מודה בו להיתר ב"פ, ותי' הרשב"א דבכה"ג וודאי אינו ניתר אגב אמו טריפה שכל ההיתר שלו הוא מכח אמו ואם אמו לא הותרה הוא ג"כ אינו ניתר, ורק בב"ט חי ס"ד דהוי ממש כאילו נשחט בעצמו וממילא גם אם אמו לא הותרה מ"מ הוא יוכל להיות ניתר.

הרי מבואר דעת הרשב"א דדוקא בבן ט' י"ל דהוי כאילו נשחט משא"כ בבן ח' ל"ש לומר כן.

ב. בזכ"י-לה הביא מתו"כ פ' שמיני מבואר דס"ד להתיר דוקא ב"ט חי ולא להתיר ב"ח ובעינן קרא מיוחד לזה, וצ"ע דהא אדרבה חזינן דלר"מ הותר דוקא ב"ח ומה"ת נתיר דוקא ב"ט?

וע"כ הביאור דב"ט חי יש בו מעלה דהוי כאילו נשחט [וזה ל"ל לר"מ כלל] וא"א ללמוד היתר של ב"ח שהוא היתר בעלמא מב"ט חי.

ג. עוד בארו בזה בלב אריה עד. ואמר"מ ד-ה דעת ר"ח עד. דאף דלרבנן אבר היוצא אינו מטמא היינו דוקא אם העובר חי אבל בעובר מת מודו לר"מ שאין השחיטה מטהרת את האבר.

ובארו הטעם בזה דכל מה שהשחיטה מטהרת את האבר הוא משום שהעובר כולו הוי כנשחט וכיון שנשחט הרי גם האבר שלו מקבל את השחיטה לכה"פ לצאת מידי טומאה, אבל במת העובר ס"ל לר"ח שא"א לבוא משום דהוי כאילו נשחט.

מיהו רבה התם פליג וס"ל דאף במת העובר יצא האבר מידי טומאה, וכתב באמר"מ דס"ל שהוא חי אגב אמו ושפיר שייך בו כאילו נשחט דמי.

[ואינו מוכרח ובמקו"א עב. נתבאר שיש לדון להוכיח לא כן, וגם בד' הרשב"א שהבאנו לעיל אף דחזינן ביה עיקר היסוד של אחרונים אלו מ"מ הרי לדבריו משמע דסוגיא פה: אזלא לכו"ע ואף רבה עד. מודה דב"ט מת לא חשיב כחי אגב אמו, ואינו אלא היתר בעלמא ולא משום כאילו נשחט, ומ"מ ס"ל דעושה ניפול ועוד נתבאר במקו"א].

**ה. אם בב"ח חי י"ל דהוי כנשחט-**

אלא שבעיקר ביאור זה בסוגיא עד. יש מקום עיון, דהא מבואר בתוס' עד. דמתני' עב. איירי בב"ח דהא ר"מ הוא תנא דמתני' ואיהו ס"ל שאין היתר בב"ט חי, וע"כ איירי בב"ח, ועיי"ש במהרש"א.

ולפי"ז מתבאר דמה שאמר ר"ח מחלוקת בחי היינו בב"ח דוקא, ולמש"כ אחרונים לבאר טעמו של ר"ח הרי מבואר דחי הוי כאילו נשחט אגב אמו ואינו היתר בעלמא, א"כ מבואר דאף בזה חשיב כנשחט ע"י האם.

וזה סותר למש"כ לעיל מד' הרשב"א פה: דמבואר דבין ב"ט מת ובין ב"ח חי א"א לומר דהוו כאילו נשחטו ע"י האם ולכך פשיטא דבאם טריפה אין הולד ניתר?

ואולי יש מקום לומר שיש כאן ג' חילוקים, דב"ט חי הוי כאילו נשחט בסימניו וב"ט מת הוי היתר בעלמא, ודין ב"ח חי הוא משום דהוי כנשחט אגב אמו אבל לא בסימני עצמו אלא שהוא כאבר מאברי האם וניתר כמו רגלה של האם.

ולפי"ז יתכן לחלק דלענין אם טריפה כל מה דס"ד להתיר את הולד כאילו נשחט היינו משום שהוא כנשחט בסימני עצמו ויש לו דשחיטה נפרדת מהאם, ובב"ח חי שחיטתו הוא מכח שחיטת האם.

אבל לענין שחיטה עושה ניפול סגי במה שנשחט כאבר מאברי האם דמ"מ חל גם בו היתר השחיטה בכולו ול"א ביה שחיטה עושה ניפול ועדיין יל"ע בכ"ז.

בכל ענין זה ע"ע בתוס' עב. דע"כ הוא חי אגב אמו מדמהני ביה שחיטה משמע קצת כל שהוא מת א"א להחשיבו כנשחט אגב האם, ונתבאר עוד במקומו אם דבריהם אזלי רק לרבה עד. או גם לר"ח, ואכ"מ.

**ו. אם בב"ט חי יש ההיתר דכל בבהמה-**

עכ"פ נתבאר בכל הנ"ל דגבי ב"ט חי יש בו היתר מיוחד דהוי כאילו נשחט, ויל"ע אם יש בו גם ההיתר שיש בב"ח וב"ט מת שהותר אגב אמו אף בלא דחשיב כנשחט מגזיה"כ דכל בבהמה.

[ובכמה דוכתי מבואר בסוגיין דב"ח חשיב טפי כירך אמו ולאו בהמה בפנ"ע הוא, עיין עד: מהו למנות בו ופירש"י ד"ה איבעיא דאיירי בב"ט חי דוקא ובפשוטו איירי דוקא בב"ט אבל ב"ח פשיטא דלאו בהמה הוא, אבל במהרש"א פי' דה"נ בב"ח מספק"ל והוכיח כן מקו' הגמ' עפ"י בעה"מ, עיי"ש, וכן חזינן בכ"ד].

ובפשוטו כמה ראיות משמע שאין בו היתר זה וגרע ב"ט חי מב"ח וב"ט מת, דכיון שיש לו חיות בפנ"ע הרי ל"ש שיהיה בו ההיתר אגב אמו וכל דינו הוא רק משום דהוי כנשחט:

א. יתכן לבאר בזה דעת ר"מ עד. דב"ט חי אין בו היתר של ב"פ ורק בב"ח וב"ט מת מודה להיתר, ויל"פ דעתו דבב"ט כל ההיתר הוא משום דהוי כאילו נשחט וזה ל"ל לר"מ אבל ב"ח או ב"ט מת אי"צ לומר דהוי כאילו נשחט רק שהוא היתר בעלמא אגב אמו ובזה מודה ר"מ.

ולפי"ז מתבאר דבב"ט חי א"א לבוא מכח היתר בעלמא רק משום כאילו נשחט אבל כמובן אינו מוכרח כ"כ די"ל דבהא גופא פליגי רבנן ור"מ אם ב"ט חי טפל לאמו כ"כ להחשיבו 'בבהמה' או שבהמה בפנ"ע הוא, אבל ב"ט מת או ב"ח חי לכו"ע יש בו היתר זה.

ב. ממ"ש בתו"כ שהבאנו דא"א ללמוד היתר של ב"ח מב"ט, משמע דבב"ט א"א לבוא מכח ההיתר של כאילו נשחט דמי, ובב"ט כל ההיתר הוא רק משום כאילו נשחט, מיהו יל"ד דלבתר דילפינן היתר של ב"ח אמרינן דע"כ בזה הוא היתר בעלמא הדרינן למימר דאף בב"ט כן.

גם להלכה מצאנו קצת שמחלקים בזה-

ג. עיין הג"א הביא דעת ראבי"ה דב"ט חי שנטרף אינו ניתר בשחיטת אמו, משא"כ ב"ח ניתר אף שנטרף, וביאור הדבר כתב בבכור שור עד. דב"ט חי כל ההיתר שלו הוא משום כאילו נשחט ואם הוא טריפה ל"מ שחיטתו, משא"כ בב"ח שהוא היתר בעלמא אגב אמו לא אכפ"ל שנטרף הותר גם איסור טריפה שלו כמו שהותר חלבו.

וע"ע בשטמ"ק ב"ק מא: בשם ר' ישעיה דב"ט חי אין בו היתר במתה מאליה רק ע"י נחירה, ומ"מ חזינן דאם מת במעי אמו ניתר בשחיטת האם והוא מה"ט דבכה"ג הוא היתר בעלמא ולא משום דהוי כאילו נשחט.

ומקור גדול לזה מד' הר"מ דחלב של ב"ט חי אסור משא"כ בב"ט מת או ב"ח שהוא ניתר ג"כ בשחיטת האם, וביאור הדברים נתבאר במקו"א באורך ובחד אופן שם כתבנו מד' הזכ"י דב"ט חי ל"ש לבוא עליו מטעם היתר לחוד.

**ז. ביאור ענין היתר החלב לפי הנ"ל-**

אלא שאם נפרש הדברים כפשוטו דב"ט חי אין בו היתר מגזיה"כ דכל בבהמה במו ב"ח או ב"ט מת רק משום כאילו נשחט לחוד, צ"ע היאך קי"ל שחלבו מותר בשחיטה, והרי מבואר בגמ' עה. דעת ר"י שאם תלש חלב מב"ט חי אסור ומ"מ אם נשחטה האם הותר גם החלב, ודעת הר"ן שהוא מתורת היתר בעלמא משום כל בבהמה וחזינן להדיא שיש בו היתר זה ולא משום כאילו נשחט?

וכנראה יש כאן שני דרכים עיקריות:

א. הפשוט לומר בזה דב"ט חי יש בו ג"כ דין זה שהוא היתר בעלמא, אלא דבזה פליג ר"מ וס"ל שאינו כ"כ טפל לאמו להחשיבו בכלל כל בבהמה תאכלו, וע"כ הוצרכה התו"כ ג"כ לילפותא מיוחדת [ודלא כהפוסקים דאף להלכה חילקו בזה].

וכ"נ באמר"מ שם ושער"י ב-כב דע"כ יש בב"ט חי את שני הדינים, גם דהוי כאילו נשחט וגם היתר בעלמא, ותרוייהו לקולא [ולבתר דילפינן בתו"כ היתר של ב"ח הדרינן למימר דאף בב"ט יש היתר זה].

אלא דצ"ע דכיון שיש בב"ט גם ההיתר מגזיה"כ מה"ת לומר שיש בו גם הדין דכאילו נשחט דמי?

בשער"י כתב שענין זה הוא מסברא משום עובר ירך אמו, עיי"ש באורך מה שהביא מגיטין כג: והכא כו"ע מודו לענין זה.

[וע"ע בנאו"י כב-ו בהע' שנתקשה באמת ל"ל להיתר מגזיה"כ תיפו"ל משום עובר ירך אמו וכתב דנפק"מ להיתר החלב או אבר הנחתך ממנו.

עוד כתב מש"כ בזה דא"א להתיר מסברא משום ירך אמו כאילו נשחט דמ"מ אחר שיוצא לחוץ ונעשה בע"ח שפיר יחזור לאיסור, עיי"ש דלכך גם למ"ד ירך אמו הוא איצטריך קרא להיתרא].

ובאמר"מ כתב דילפינן ליה מדאיצטריך קרא לאסור אבר היוצא קודם חזרה ומאי ס"ד שיותר וע"כ משום דבחי לכה"פ חשיב כשחוט אגב אמו מלבד ההיתר של כל בבהמה אבל לעולם אית ביה נמי היתר בעלמא כמו בב"ט מת.

ולפי"ז הרי נמצא דאף בב"ט חי יש בו ההיתר של כל בבהמה ודלא כש"כ לעיל לצדד בביאור דעת ראבי"ה והר"מ.

ב. אבל אם נפרש כש"כ לעיל לצדד שאין בב"ט חי אלא מטעם כאילו נשחט אגב אמו צ"ע שוב ביאור ענין היתר החלב, וכבר נתקשה בזה בשחיטת חולין ונשאר בצ"ע.

וכנראה י"ל בזה, דיסוד מה שמגדיר את העובר כחלק מהבהמה וטפל אליה הוא מכח שהוא ניתר בשחיטת אמו והוא חלק מאמו וסימני אמו הם סימניו שלו, וממילא הוא בכלל ההיתר שחיטה של הבהמה והוי בכלל גזיה"כ ד'כל' בבהמה וגם חלבו ניתר.

[ועיין בש"ך יג-יד דיסוד ההיתר של כל בבהמה הוא בדין שחיטת האם ואין ההיתר קיים בלא השחיטה ופליג על הב"ח בזה, ולפי"ז מתבאר היטיב טעמו בזה שהרי כל ההיתר הוא במה שסימני אמו הם סימני הולד].

וממילא אי לאו דהוי כאילו נשחט הרי חיותו נפרדת היא מחיות אמו ואינו נחשב כל בבהמה, אבל רבנן ס"ל דחיותו ג"כ בחיות אמו היא ובסימני אמו וממילא הוי כאילו נשחט ע"י שחיטת אמו, ותו ממילא הוי בכלל היתר דכל בבהמה, ור"מ ס"ל דלא חשיבי סימני האם כסימניו הוא וממילא הדר דינא שא"א להתירו גם משום כל בבהמה דלא חשיב בבהמה כלל.

[וכ"ז אם נפרש מה דהוי כשחוט לא משום דהוי כאילו נשחט בסימניו שלו דא"כ אינו שייך להיתר האם, רק משום דסימני האם גופייהו חשיבי כסימניו הוא וכפי הצד הפשוט בזה].