שיעור נדה 2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**בס"ד הלכות נדה שיעור ב**

**שיעור הלכות נדה**

**ממורינו המרא דאתרא הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

● נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' שובבי"ם תשע"ב ● נכתב ע"י אחד השומעים והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

**בענין פרישה בעונת הוסת (סי' קפד)**

**כתב** הרמב"ן בהל' נדה (פ"ו הי"ד) צריכות בנות ישראל ליזהר בחושי הוסתות ודיניהן, אין לך דבר שצריך תלמוד בדיני זבה בזה"ז כחשש הוסתות.

**פרישה סמוך לוסת דאורייתא או דרבנן**

**הנה** קיי"ל דחשש וסתות הוא מדרבנן, ונחלקו הראשונים למ"ד וסתות
 דרבנן האם פרישה סמוך לוסתה דאורייתא או דרבנן, דעת התוס' (יבמות סב: ד"ה חייב) דכיון דוסתות דרבנן א"כ פרישה סמוך לוסת נמי דרבנן [וכ"ד הראב"ד (בעה"נ ריש שער הוסתות סי' א אות א) והרשב"א בחידושיו (שבועות יז:) ובתוה"ב (ד.:). והר"ן (שבועות א: מדפי הרי"ף)].

**אולם** דעת כמה מן הראשונים דפרישה סמוך לוסתה הוה מדאורייתא (תוס'
 יבמות שם בריש דבריהם). וכן דעת הריטב"א (שבועות יח:) דפרישה סמוך לוסתה הוה מדאורייתא, ואולם כ' דסמוך לוסתה היינו סמוך ממש כגון חצי שעה וכיוצא בו, אבל כל העונה חיוב הפרישה אינו אלא מדרבנן (וכ"כ בבינת אדם סי' א), ודעת הרא"ה בבד"ה (ד.) דאחר זמן הוסת ה"ז מדאורייתא, דכיון שלא ראתה בזמן הוסת איכא חשש שתראה אח"כ מדאורייתא, אבל בעונה קודם שעת הוסת הוה מדרבנן.

**והנה** מדברי השו"ע (בסי' קפד ס"י) משמע דנקט דפרישה סמוך לוסתה אינו
 אלא דרבנן, דכ' דהיוצא לדרך צריך לפקוד את אשתו אפ' סמוך לוסתה, והתיר בעונה הסמוכה לוסתה אפ' בתשמיש, ובראשונים (הנ"ל) מבואר דאם פרישה סמוך לוסת הוה דאורייתא לא היו מתירים בתשמיש, ודוקא אי נימא דפרישה סמוך לוסת הוה מדרבנן הקילו רבנן ביצא לדרך שמותר לפקוד את אשתו, וא"כ פשטות השו"ע משמע דנקט דפרישה סמוך לוסת הוה מדרבנן. אולם הרמ"א (שם) כתב דמ"מ המחמיר שלא לפקוד אלא בדברי ריצוי תע"ב [ונחלקו בזה האחרונים מהו דברי ריצוי, הש"ך סקכ"ז כ' דשרי בכל מיני קורבה אפ' בחו"נ, וי"א (וכ"מ בדברי הט"ז סקט"ו) דרק שאר דברי ריצוי מותר].

**אולם** דעת הנו"ב (קמא תשו' נ"ה ונ"ו) דפרישה סמוך לוסת הוה דאורייתא, וכ"כ
 החת"ס (בתשו' סי' ק"ע וס"ס קע"ט) בשם ר' נתן אדלר דפרישה סמוך לוסת דאורייתא בוסת קבוע, ובוסת שאי"ק פרישה סמוך לוסת הוה דרבנן. ולהלכה נקטינן כפשטות השו"ע דפרישה סמוך לוסת בכל העונה הוה מדרבנן, וכמ"ש החכמ"א (שם) שכן נקטו רוב הפוסקים, ואיכא כמה נפק"מ בזה כמו שיבואר להלן.

**אשה שמסופקת מהו יום וסתה**

**הנה** נחלקו הפוסקים בספק וסת כגון אשה שאינה זוכרת את יום וסתה מה
 דינה, דהנה בשו"ע (סי' קפד ס"ה) כ' אם רגילה לראות בנץ החמה ואינה יודעת אם ראתה קודם הנץ החמה או אחר הנץ אינה אסורה אלא ביום. ודין זה הוא מהראב"ד (בעה"נ סי' א ה"ד), ושם איתא ב' גרסאות בזה, דבמהדו"ק כ' דנקטינן לחומרא ואסורה ביום ובלילה, וברז"ה שם השיג עליו דאין לנו קביעות וסתות מספק. ויש גירסא במהדו"ב דאסורה רק ביום כיון שהוא ודאי בימי נדותה, וכ"פ בשו"ע שאינה אסורה אלא ביום. ואולם הב"ח (שם סק"ה) כתב להחמיר דצריך לפרוש ביום ובלילה.

**והנה** דברי השו"ע צ"ב אמאי מותרת בלילה ואסורה ביום, דהרי ספק הוא
 שמא התחילה לראות ביום ושמא בלילה, ויש לנו ספק אימתי זמן וסתה אי ביום או בלילה, ואי מותרת בלילה משום ספד"ר לקולא, א"כ גם ביום יש להתירה מדין ספד"ר לקולא. אולם מצאנו בפוסקים (מנחת יעקב המחודשים ליקוטים יא) בספיקות דקיי"ל להקל, דבמקום דאיכא תרתי דסתרי לא אמרינן ספיקו לקולא, וא"כ ה"נ אין להתיר ביום ובלילה [ודוגמא לדבר בד' כוסות נחלקו בגמ' בפסחים באלו כוסות להסב בב' ראשונות או בב' אחרונות, וכ' הר"ן דצריך להחמיר ולהסב בכל הד' כוסות, ולא אמרינן דספד"ר לקולא ושלא יסב כלל, דבמקום דהוה תרתי דסתרי דא"א לומר שלא יסב כלל, לא אמרינן דספד"ר לקולא]. וכן יש להוכיח ממש"כ השו"ע בסי' קפט (ס"ו) דמחמרינן בתרתי דסתרי, דהנה נחלקו רב ושמואל בוסת הדילוג (ב"ק לז: ונדה סד.) שראתה ט"ו לחודש וט"ז לחודש הבא וי"ז לחודש הבא, אם ראיה ראשונה מן המנין. רב סבר דראיה א' מן המנין, וסגי בג' ראיות לקבוע וסת הדילוג. ושמואל סבר דראיה א' אינה מן המנין וצריכה ד' ראיות לקבוע וסת הדילוג. והנה נחלקו הראשונים האיך קיי"ל בזה רב ושמואל נחלקו בזה לגבי וסתות ולגבי שור המועד, וקיי"ל דהלכתא כרב באיסורא וכשמואל בממונא. ולכן בשו"ע (שם) פסק להחמיר כרב וכשמואל, ולגבי קביעות וסת מחמרינן דחוששת אחר שראתה ג"פ בדילוג, ולגבי הדין שאם קבעה וסת אינו חוששת לוסת אחר, בזה מחמרינן דלא עקרה את וסתה הקודם אלא בראתה ד' פעמים בדילוג (וכמבואר בט"ז שם סק"ט), ולא אמרינן ספד"ר לקולא ונקל בתרוייהו, אלא אדרבה מחמרינן בתרוייהו, חזינן דבמקום דאיכא תרתי דסתרי לא אמרינן ספד"ר לקולא.

**והנה** לדינא באשה שאינה זוכרת יום וסתה, כתב בחוו"ד (סי' קפד סק"ד) דאם
 היה לה וסת קבוע בין הימים ולא היתה יודעת באיזה יום, מותרת בכל אותן הימים דספד"ר לקולא, אולם בחזו"א (בסי' פ"ז סק"ג) כ' דנראה דאם ראתה בימי מניקותה ואינה זוכרת יום ראייתה, אין לאוסרה כל הימים, כיון דמניקה שראתה בימי מניקותה אין חוששים לו רק כדין וסת שאינו קבוע, ודעת הרשב"א דאין לחוש כלל לראיה דראתה בימי מניקותה, לכן אין להחמיר מספק. ומבואר בדברי החזו"א, דרק בראתה בימי מניקותה, כתב החזו"א דאין לחוש במקום שאינה זוכרת יום ראייתה, אבל שאר נשים דאינם זוכרות יום ראייתם יש לאוסרם בכל הימים, ולכאורה טעמו של החזו"א דא"א לומר ספד"ר לקולא ולהתיר את כל הימים דהוה תרתי דסתרי, לכן יש לאסור את כל הימים, ומ"מ באשה שאינה זוכרת כלל את יום הוסת ואינה מסתפקת בימים מסוימים, אין אוסרים אותה בכל הימים.

**והנה** לגבי אשה שראתה ואין ידוע אם ראתה קודם הנץ או אחר הנץ, כתבו
 הפוסקים דהטעם שאוסרים אותה רק ביום דאיכא חזקת הגוף דמסתמא ראתה רק ביום, אבל אם ראתה דם מרובה דמסתבר דהתחילה לראות מהלילה, ראוי להחמיר לחוש גם מהלילה.

**אולם** בט"ז (סק"ז) כתב דהטעם דאסורה רק ביום, כיון דביום ודאי ראתה,
 והספק אם התחילה לראות בלילה, לכן אינה אסורה אלא ביום משום דינא דתולין קלקלה במקולקל. וצ"ב מאי שייכא הכא תולין קלקלה במקולקל, דדין תולין קלקלה במקולקל הוא כגון בכתם שראתה ואין ידוע אם מימי נדה או מימי טהרתה תלינן דדם זה מימי טהרה, אבל לגבי אשה שראתה ביום ובלילה קיי"ל (בסי' קפד ס"ה) דאזלינן בתר תחילת הראיה, ורק תחילת הראיה הוא זמן וסתה, וא"כ מה שייכא הכא לומר דאם יש ספק אם התחילה ראייתה ביום או בלילה דתולין הקלקלה במקולקל, ואמרינן דהתחילה לראות ביום, וצ"ע.

**ומ"מ** כיון דכ' בשו"ע דאם יש ספק אם ראתה ביום או בלילה אינה אסורה
 אלא ביום, לכן לדינא באשה שאינה זוכרת יום וסתה תש"ח, אם אסורה כל הימים, דבשעת הדחק יש מקום להקל כגון אם יש ספק אם ראתה יום א' או ב' או ג' או ד' וביום ד' אמרינן דודאי ראתה דם כיון דדרכה לשפוע ד' ימים, בזה י"ל דאסורה רק ביום ד'. אבל אם יש ספק על שבועיים, אין להתירה בכל הימים אלא יש לאוסרה בחלק מהימים ותש"ח באלו הימים אסורה.

**עונת או"ז**

**כתב** השו"ע (סי' קפד ס"ב) בשעת וסתה צריך לפרוש ממנה עונה אחת, והביא
 בש"ך (סק"ז) דברי האו"ז דצריך לחוש לעונה אחת קודם, משום דנשים שאינם רואות בשעה קבועה, כל עונת הוסת חשובה כשעת וסתה, וצריכה לפרוש עונה אחת קודם לוסתה [וברעק"א שם התקשה בהבנת הש"ך].

**ולמעשה** נהגו להחמיר לפרוש בעונת או"ז, אבל בליל טבילה קיי"ל דאין
 לאסור בעונת או"ז, וכמ"ש במהרש"ם (דע"ת שם). אבל בחת"ס (בתשו' ס"ס קעט) החמיר בעונת או"ז ואסר גם בליל טבילה, רק בחשש שתיתגרש מבעלה התיר בעונת או"ז [ויום הוסת בליל טבילה מצוי, דהנה איתא בשו"ע סו"ס קצ דאם ראתה דם בבדיקת עד ה"ז כוסת לכל דבר, וגקיי"ל דאשה קובעת וסת גם בימי נדתה ובימי זיבה, והנה אשה שהפסיקה בטהרה וראתה למחרת בבדיקת עד י"ל (כמ"ש הפרדס רימונים שם) דאינה חוששת למה שראתה בבדיקת העד למנותה בחששות הוסתות, אבל אם עבר יום א' שלא ראתה וביום ב' בדקה בעד וראתה דם, חוששת לוסתה. וא"כ לפי"ז אשה שביום ב' של ז' נקיים בדקה וראתה בבדיקת עד והיה בהפלגת ח' ימים מראיה כדרכה, הרי היא חוששת לוסת הפלגה לח' ימים, וא"כ יש לה לחוש לוסת בליל טבילתה דהוה הפלגת ח' ימים מראיה שראתה בבדיקת העד, אולם אם הבדיקה שראתה דם היתה ביום ולא בלילה, א"כ ליל טבילתה הוה בעונת או"ז, וקיי"ל דאינה חוששת בליל טבילה לעונת או"ז].

**שאר קריבות בעונת הוסת**

**כתב** השו"ע (סי' קפד ס"ב) בשעת וסתה צריך לפרוש ממנה ולא משאר קריבות,
 וכתב הש"ך (סק"ו) דאפ' חו"נ שרי, וכן פסק הב"ח, וסיים מיהו נראה דהמחמיר באלה תבא עליו ברכה. אולם בט"ז (שם סק"ג) כ' דמדינא אסורה בחו"נ, והביא ראיה מהל' אבילות שאבל אסור בתשמיש, דמחמרינן ג"כ לאסור בחו"נ, ולמעשה ההוראה כהש"ך דמדינא מותר חו"נ, והמחמיר תע"ב.

**ובשו"ע** הרב (סק"ה) כ' דלישון עמה במיטה אחת ע"ז כחו"נ דהמחמיר תע"ב,
 אולם בשאר הרחקות שבנדה אי"צ להחמיר, ובעונת או"ז יש מקילים בחו"נ, דהוה חומרא על חומרא להחמיר בחו"נ בעונת או"ז.

**ימי המבוכה**

**כתב** הרמ"א (סי' קפד ס"ב) ואשה שמשנית וסתה להקדים ב' או ג' ימים או
 לאחר, כשמגיע זמן וסתה צריך לפרוש ממנה ב' או ג' ימים קודם או אחריו. [ובראב"ד בעה"נ כ' ג"כ דבזמנו שהיו לנשים וסת קבוע דהוא דבר המצוי ברוב נשים שהם משנות וסתן להקדים ג' ימים או לאחר ג' ימים ואח"כ חוזרות למקומן]. ונחלקו האחרונים בביאור דברי הרמ"א, הנה בש"ך (סק"ט) כתב ע"ל סי' קפ"ט סקל"ט מש"כ בזה, והיינו דבי' דכונת הרמ"א באשה שאינה רואה ביום קבוע, אלא כ"פ רואה בזמן אחר, דצריכה לחוש לאותו היום שראתה בחו' הבא כוסת שאי"ק. והרמ"א לא בא לחדש דין אלא ר"ל דין חשש של וסת שאי"ק. וכ"כ הגר"א בביאורו (שם סק"ו). והקשו האחרונים (החוו"ד סק"ד והסד"ט סק"ד) מאי קמ"ל הרמ"א בזה הרי כבר מבואר בסי' קפט (סט"ו) דאשה שהיה לה וסת קבוע ושינתה ליום אחר, דחוששת ליום ששינתה כוסת שאי"ק.

**ובישוב** דברי הש"ך י"ל עפ"י דברי הרז"ה, דהנה נחלקו הראב"ד (בעה"נ סי' ג
 ה"ט והי"א) והרז"ה (שם סקט"ז) אימתי אשה חוששת לוסת שאינו קבוע, דעת הראב"ד דכל אשה שראתה פ"א חוששת לוסת שאי"ק, דבכל פעם שתראה אפ' פ"א חוששת לוסת החודש או לוסת הפלגה. ודעת הרז"ה דאין אשה חוששת לוסת שאי"ק, אלא כשהיה לה וסת קבוע ושינתה לראות ביום אחר, אבל כשאינה למודה לראות בוסת קבוע, אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. וסברת הרז"ה משום דסתם שראתה בפ"א אין לחוש שמא תראה בחודש הבא באותו היום, ורק באשה שיש לה וסת קבוע דחזינן דרואה בסדר מסוים של קביעות וסת, לכן כששינתה וראתה ביום אחר יש לחוש שמשנית את וסתה וקובעת וסת ליום אחר [ושמעתי דאיתא בתשו' הגאונים ששאלו אותם אמאי אשה צריכה לחוש לוסת שאי"ק, אדרבה כיון דחזינן דאשה רואה כ"פ ביום אחר ושלא בסדר, א"כ אדרבה מסתבר יותר דבחו' הבא לא תראה באותו היום אלא תראה ביום אחר. ותירצו דמ"מ כיון שחששו חז"ל לוסת שאי"ק שמא תחזור ותראה באותו היום אין להתיר בזה]. ולפי"ז י"ל דכוונת הרמ"א לאפוקי מדברי הרז"ה, דאפ' באשה שמשנית תמיד את וסתה ולא היה לה כלל וסת קבוע, חוששת לוסת שאי"ק כדעת הראב"ד, וזה אינו נלמד ממש"כ בסי' קפ"ט דשם איירי שהיה לה וסת קבוע ושינתה ליום אחר.

**אולם** הנו"ב (סי' מ"ו) פירש דברי הרמ"א באופ"א, דאיירי באשה שרואה
 בתוך ב' או ג' ימים ימים מסוימים, ובגוף אלו הימים אין לה זמן קבוע אימתי היא רואה לפעמים בזה ולפעמים בזה, ועכ"פ לא יעברו אלו הג' ימים בלא ראיה, א"כ כל ג' ימים אלו נחשבים כיום הוסת ונחשבים כוסת קבוע וצריך לפרוש בכולם והק' החוו"ד (סי' קפ"ד סק"ד) דלפי"ז אשה שמשנה את וסתה בשיעור לעשרים יום תצטרך לחשוש לכולם. ולכן בי' החוו"ד דטעם דאשה שמשנה את וסתה לראות בימים משתנים אסורה בכל הימים, דאיכא למיחש דע"י משנה את וסתה כל יום לזמן אחר יהא לה וסת קבוע לג' ימים אלו. ודבר זה שתקבע את וסתה בכה"ג שייך בב' אופנים, במקדמת ובמאחרת את וסתה, דהיינו אם היה לה וסת קבוע בג' לחודש, ועתה הקדימה וראתה ג"פ בב' לחודש והמשיכה ראייתה לג' לחודש, וחזרה וראתה ג"פ בר"ח המשיכה ועד ג' לחו', דאז חוששת לשלשתן, דהימים שהיו בתחלת וסת אף שהן עתה באמצע וסת לא אבדו מעלתן. וכן במאחרת, כגון שהיה לה וסת קבוע בר"ח, ואחר כך ראתה ב"פ בב' בחודש, דלא נעקר הוסת דר"ח עדיין דאין הוסת נעקר עד ג"פ, ובפעם הג' ראתה בר"ח והמשיכה ראייתה בב' בחודש, דאז נקבעו שני הוסתות, דב' בחודש ג"כ הוקבע כיון שב"פ הראשונים הוחזק ממעין סתום, ובפעם הג' אף דראתה ממעין פתוח מ"מ הוקבע וסתה. ואח"כ ראתה ב"פ רק בג' בחודש, ובפעם הג' ראתה בר"ח והמשיכה ראייתה עד ג' לחודש דאז הוקבעו שלשתן, וכיון שמשנית וסתה פעמים מקדמת ופעמים מאחרת, חיישינן שמא ימי המבוכה הוקבעו כוסת קבוע, מש"ה חוששת לשלשתן, עכת"ד.

**ובדברי** החוו"ד נאמרו ב' חידושים, חדא דהנה בגמ' (נדה לט:) ובראב"ד
 (בעה"נ) דמבואר דינא דראיות ממעין פתוח מצטרפות לקביעות וסת, התם איירי כגון שראתה ב"פ בר"ח, ואח"כ ראתה בכ"ה לחודש והפסיקה ושוב ראתה בר"ח, דקבעה וסת לר"ח, אע"ג דראיה שלישית הייתה ממעין פתוח, דראיה דר"ח היתה בתוך ימי נדותה של כ"ה בחודש, מ"מ כיון שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום אמרינן דראיה ג' דהיתה בר"ח מצטרפת לקביעות וסת, וקבעה וסת לר"ח. וא"כ לא דמי לדינא דהחוו"ד, דהתם הא הפסיקה בראיותיה דראתה בכ"ה לחו' והפסיקה ואח"כ ראתה בר"ח, אולם החוו"ד דכ' את דינו דקבעה וסת בראיה ממעין פתוח, איירי שלא היה הפסק באמצע הראיות שלה, דבתחילה ראתה ב"פ בב' לחו' ואח"כ ראתה בר"ח והמשיכה בראייתה לראות ג"כ בב' לחו', וזה דבר מחודש דגם כשלא הפסיק המעין עדיין נחשב ראיה לקבוע וסת. אכן רוב המורים פוסקים כחי' של החוו"ד, דגם בכה"ג דראתה ממעין פתוח שלא הפסיקה בנתיים קובעת וסת בכה"ג, וכן דעת הגריש"א, אולם יש מן המורים דלא נקטו את חידושו של החוו"ד, ולכן למעשה בשעת הדחק תש"ח בזה.

**עוד** עולה מדברי החוו"ד, דהיכא שראתה בתחילה ג"פ בר"ח ואח"כ ראתה
 ב' פעמים בב' לחודש ואח"כ ראתה בר"ח והמשיכה ראייתה לב' לחודש, בזה י"ל דאדרבה כיון שהתחילה לראות בר"ח אמרינן דראיה זו מחמת וסת הקבוע הקודם שהיה לה בר"ח, וא"כ אמאי חיישנן לראיה של ב' לחודש ואמרינן דתקבע גם בב' לחודש. ובאמת בפרי דיעה השיג כן על החוו"ד, וכ' דבכה"ג שחזרה לוסת הקבוע הקודם שהיה לה לא קבעה וסת בראיה ממעין פתוח, וא"כ בכה"ג דחזרה לוסת הקבוע יש יותר להקל, כיון דמצינו באחרונים דחלקו על החוו"ד בזה.

**ובחזו"א** (סי' פ"ה סקכ"ג) כ' דלפי דברי החוו"ד אם ידעה את חשבון הוסתות
 כראוי וידעה בודאי שלא קבעה וסת בימי המבוכה, א"כ לא תצטרך לחוש לימי המבוכה. ובדברי הרמ"א כתב דנראה כדברי הש"ך והגר"א, וא"כ לדינא ליכא איסור דימי המבוכה, וכל שיודעת חשבונה יש להורות כפי עיקר הדין. אולם ידוע דלמעשה הורה החזו"א להחמיר ולחוש לפרוש בימי המבוכה, שמא תראה בימים אלו.

**וע"כ** למעשה בימי המבוכה צריך לחוש לכל הימים, ואף אם רגילה לראות
 ביום צריכה לחוש גם בלילה, הגם שבחכמ"א (כלל קח) כתב דאשה שמשנית וסתה להקדים ולאחר וראיותיה ביום, דאי"צ לחוש אלא ביום, מ"מ למעשה צריך לחוש גם בלילה, ומ"מ בשעת הדחק תש"ח בזה.

**ואשה** שרגילה לראות בהפלגת כ"ה או כ"ו או כ"ז או כ"ט, ובהפלגת כ"ח
 לא ראתה כלל, מ"מ צריכה לחוש אף להפלגת כ"ח [ואף דיש שכתבו דאין צריכה לחוש להפלגת כ"ח כיון דלא ראתה כלל בהפלגה זו, אין נראה כדבריהם], כיון דגדר החשש בימי המבוכה הוא שמשנית את וסתה, וכל פעם רואה ביום אחר, א"כ מסתבר גם דיש לחוש שמא תראה בהפלגת כ"ח, דאע"ג דלא ראתה כלל בהפלגת כ"ח, מ"מ אי"ז אלא מקרה שלא ראתה באותה הפלגה, ולכן צריכה לחוש לכל אלו הימים.

**ובשיעור** הימים דצריכה לחוש לימי המבוכה, הנה בספר טהרת בת ישראל
 (להרב קלמן כהנא) הביא דצריכה לחוש בשיעור הימים שרגילה לראות, כגון דרגילה שראייתה נמשכת ה' ימים, צריכה לחוש לימי המבוכה אם וסתה משתנה בתוך ה' ימים, ונראה הסברא בזה דטעם החשש בימי המבוכה הוא עפ"י מה שנתבאר מהחוו"ד דחיישינן שמא תקבע וסתה, ובכל ימים אלו יש לחוש שתקבע וסתה. אולם בספר לקט יושר לתלמיד התורה"ד (חיו"ד עמ' יז) כ' דיותר מז' ימים אי"צ לחוש לימי המבוכה, א"כ משמע דבשיעור שראיותה משתנות בתוך ז' ימים צריכה לחוש לימי המבוכה.

**והנה** אם היו ימי המבוכה בהפלגת כ"ו כ"ז וכ"ח, ואח"כ ראתה פ"א
 בהפלגת כ"ה אי צריכה לחוש גם בזה לימי המבוכה, דעת הגריש"א דאם ראתה ב"פ באותה הפלגה צריכה לחוש גם לאותו היום.

**וכן** אחר שעברו ימי עיבור והנקה צריכה לחוש לימי המבוכה, אף דכ' הנו"ב
 (הובא בפת"ש סו"ס קפט) דאי"צ לחוש אחר ימי עיבור לוסת שאי"ק, מ"מ לימי המבוכה צריכה לחוש, דגדר החשש בימי המבוכה הוא כוסת קבוע, כיון דכך טבעה דרגילה לראות בימים אלו, לכן אף בעברו ימי עיבור והנקה צריכה לחוש, וכן בליל טבילה שיצא בימי המבוכה, לא ברור להקל, כיון דדמי לוסת קבוע.

**בדיקה בוסת קבוע ושאינו קבוע**

**הנה** באשה שיש לה וסת קבוע דצריכה לבדוק ביום וסתה, יש לדון כמה
 פעמים צריכה לבדוק ביום הוסת. והנה בדברי החזו"א סי' פ' מצינו סתירה בזה, דבסקכ"א מבואר דסגי בבדיקה פ"א ביום, ובסק"כ מבואר דבעינן בדיקה ב"פ ביום בתחילת עונת וסת ובסופו, ויש שר"ל שתלוי אי ווסתות דאורייתא או דרבנן, דאי וסתות דאורייתא בעי ב' בדיקות ואי וסתות דרבנן סגי בבדיקה אחת ביום.

**אולם** נראה שכן דעת החזו"א למעשה דסגי שתבדוק פ"א ביום, וכן נראה
 מסתימת השו"ע דכ' דצריכה בדיקה ביום וסתה ומשמע דסגי בבדיקה אחת.

**והנה** בחוו"ד (סק"ט) כ' לחדש דחיוב הבדיקה היא ביום הוסת בשעת הוסת,
 ואם יש לה שעה קבועה ביום, צריכה בדיקה באותה שעה, אולם אם אין לה שעה קבועה לראות ביום וסתה אלא רואה כל פעם בשעה אחרת צריך שיהא מוך דחוק כל היום, דזהו בדיקתה. אולם למעשה לא נהגינן כהחוו"ד וסגי בבדיקה פ"א ביום (וכ"כ בחזו"א שם סקכ"ב).

**וזמן** הבדיקה צריך שיהא בסוף עונת הוסת, כגון אם עונתה ביום צריכה
 לבדוק בסוף היום, דיתכן שאם תבדוק בתחילת היום מ"מ תראה בסוף היום. ומ"מ כ"ז אינו אלא לכתחילה, אבל בדיעבד אי בדקה בתחילת היום אי"צ לבדוק יותר. והביאור בזה דהרי אין האשה בודקת בעונת הוסת אלא פ"א כמשנ"ת, וא"כ צ"ב מה מהני הבדיקה לדעת אם ראתה ביום וסתה, הא איכא למיחש שמא ראתה בזמן אחר, אלא דגדר הבדיקה הוא דע"י דחייבו חז"ל שתבדוק האשה ביום וסתה, הרי היא נותנת את דעתה במשך כל היום לראות אם תראה באותו היום. ולכן אם עונת וסתה בלילה וקשה לה לבדוק בסוף העונה, תבדוק קודם השינה ולא בבוקר, משום דהבדיקה צריכה להיות בתוך עונת וסתה.

**וזמן** העונה, כתבו רוב האחרונים (עי' חוו"ד סק"ה) וכן סתימת השו"ע דעונת
 היום הוא מהנץ החמה עד השקיעה, ועונת הלילה מהשקיעה עד הנץ, ואע"ג דבשאר הדינים שדינם ביום, התחלת היום הוא בעה"ש, מ"מ גבי וסתות כיון דעונת הוסת תלוי במהלך החמה לכן תלוי בהנץ החמה והשקיעה.

**ובוסת** שאי"ק נחלקו הפוסקים אם חייבת לבדוק [בב"י (סו"ס קפד) משמע דאינה
 חייבת, אולם בב"ח (סי' קפט סקל"ב) ופרישה (סי' קפד סקי"ח, ובסי' קפ"ט סקס"ג) כתבו דחייבת לבדוק גם בוסת שאי"ק], ולמעשה צריכה לבדוק ביום הוסת גם בוסת שאי"ק, ובשעת הדחק תש"ח האם לבדוק.

**ובעונה** בינונית דקיי"ל דאסורה ביום ובלילה (כמ"ש הפלתי), מ"מ לגבי חיוב
 בדיקה אינה חייבת לבדוק גם ביום וגם בלילה, אלא בודקת בעונה שרגילה לראות.

**ואשה** שעבר יום וסתה ולא בדקה, כתב השו"ע (סי' קפד ס"ט) דאינה מותרת
 עד שתבדוק. ונחלקו הפוסקים ברחצה פניה של מטה האם יכולה לבדוק ותהא מותרת, דבפרישה (שם סקי"ח) מבואר דאם רחצה פניה של מטה אינה יכולה לבדוק, אולם בחזו"א (סי' פ' סקכ"ב) כ' דאע"פ שרחצה פניה הרי היא בודקת ומהני, והכי קיי"ל.

**ולגבי** בדיקה בימי המבוכה אם תבדוק בכל הימים יש לחוש בזמנינו שמא
 תגרום לה מכה באו"מ, ונצטרך להתירה בתליות (כמשנ"ת בשיעור הקודם) לכן אין כדאי שתבדוק בכל יום מימי המבוכה, אלא דוקא ביום שחוששת לוסת החודש או להפלגה מראיה הקודמת.