טלטול מן הצד וטלטול גמור אגב היתר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מנ"א תשס"ז

**א**

א] שבת דקכ"ג., אמר רב נחמן הלכה כר"א בן תדאי, למימרא דסבר רב נחמן טלטול מן הצד לא שמי' טלטול והאמר רב נחמן האי פוגלא מלמעלה למטה שרי ממטה למעלה אסיר, הדר בי' רב נחמן מההיא.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת האי פוגלא היכי דמי אי במניח מ"ט דמאן דשרי מלמטה למעלה הא אפי' ניעור לא שרי כ"ש טלטול מן הצד ואי בשכח מ"ט דמאן דאסר, אפי' טלטול גמור שרי לצורך לטלטל אגב היתר לקמן בפרק נוטל במעות שעל גבי הכר בצריך למקומו דמטלטלו בעודן עליו ואבן שע"פ החבית כשהוא בין החביות מגבי' ומטה כ"ש טלטול מן הצד, וי"ל דמניח על מנת ליטלה איירי אע"ג דכשכח דמי וכו' מ"מ לא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול מן הצד, ועצמות וקליפין לא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וטמן וכיסה דפרק במה טומנין אין לחוש כיון דאפשר בניעור דאפילו טלטול מן הצד אינו, עכ"ל.

והפמ"ג סימן שי"א מש"ז ח' הק' ע"ד התוס', ז"ל, ומ"מ קשה למ"ש התוס' וכו' דלא הי' להניחו כך שיהא מטלטל מהצד, א"כ מה פריך מקש שע"ג המטה וי"ל, עכ"ל.

והיינו דהנה לקמן דקמ"א. מייתי' להא דאמר רב נחמן דהאי פוגלא מלמטה למעלה אסור, ואמרי' עלה דתנינא דלא כר"נ הקש שע"ג המטה לא ינענעו בידו אבל מנענעו בגופו וכו', ש"מ טלטול מן הצד לא שמי' טלטול, ולד' התוס' מה מייתי' מינה דלא כר"נ, הרי כל הא דאסר ר"נ טלטול מן הצד, הוא רק במניח ע"מ ליטלו בשבת, אבל בשוכח מודה ר"נ דשרי טלטול מן הצד, וא"כ דילמא הא דתנן בקש דמנענעו בגופו איירי בשוכח, וע"כ שפיר שרי בזה טלטול מן הצד.

ב] ונ' לישב בפשיטות ואולי זהו שרמז הפמ"ג דיש לישב, דהנה בעיקר ד' התוס' שהקשו דאי בשכח מ"ט דמאן דאסר, הרי חזינן במעות שע"ג הכר בצריך למקומו דמטלטלן בעודו עליו, ואבן שע"פ החבית כו', צ"ב דדילמא הא דשרינן התם לטלטל אתיא כר"א בן תודאי דשרי הכא בטלטול מן הצד, אך לרבנן דלא שרו הכא, אה"נ אסור לטלטל הכר בעודן עליו ואסור לטלטל החבית בעוד האבן עלי'.?ועי' מהרש"א, וע' חזו"א בסימן קנ"ו לסימן שי"א?.

אמנם ביאור ד' התוס' נלמד מלשונם, וכמש"כ בחי' הגרע"א לעיל ד"נ:, ז"ל, ותוס' שם דהקשו כן היינו דס"ל דהגבהת האבן ע"י החבית הוי טלטול גמור, וכדדייקי בקושייתם שם אפי' טלטול גמור וכו', ולזה שפיר הקשו דאם איתא דלרבנן אסור, גם לבן תודאי ליתסר, דלענין טלטול גמור ליכא פלוגתא, עכ"ל.

והיינו דעיקר פלוגתת רבנן ור"א בן תודאי, היא בטלטול מן הצד אי שמי' טלטול או לא שמי' טלטול, אך טלטול הכר בעוד המעות עליו חשיב כטלטול גמור דהמעות ולכו"ע שמי' טלטול, וכיון דשרינן בזה, הרי יש ללמוד דבשוכח שרי אף טלטול גמור, א"כ בדין דאף לרבנן דס"ל דטלטול מן הצד חשיב כטלטול גמור, מ"מ יהא מותר לטלטל בשוכח.

ג] ואמנם צ"ב, דאם אכן טלטול הכר בעוד המעות עליו חשיב כטלטול גמור דהמעות, א"כ מ"ט באמת שרינן לי' בשוכח.

ואין לומר דהא דשרינן לי' בשוכח, הוא משום דלא חשיב כטלטול גמור ממש, וע"כ הגם דחמיר מטלטול מן הצד, מ"מ בשוכח שרינן לי', דא"כ הרי שפיר הי' מקום לומר דדין זה תליא בפלוגתת רבנן ור"א בן תודאי, דלרבנן דאפי' טלטול מה"צ אסור כ"ש טלטול גמור, אך לר"א בן תודאי כ"ה דטלטול מה"צ לא שמי' טלטול ליאסר, ה"נ טלטול כר שיש עליו מעות לא חשיב כטלטול ליאסר, וא"כ מה הקשו התוס' מהתם.

ובע"כ מד' התוס' דהא דשרי טלטול הכר בעוד המעות עליו, אינו כלל מענין הא דשרי טלטול מה"צ, וע"כ אין מקום לתלות דין זה בפלוגתת רבנן ור"א בן תודאי.

אמנם הטעם בזה נלמד מל' התוס' שכתבו, ז"ל, אפי' טלטול גמור שרי לצורך "לטלטל אגב היתר", ונ' ללמוד מזה, דהא דשרי לטלטל הכר בעוד המעות עליו, אי"ז כלל משום דאי"ז טלטול גמור ממש דהמעות, אלא הוא משום דהוי טלטול המעות אגב ההיתר, והתירו לטלטל מוקצה אגב היתר.

והתוס' לקמן דקמ"ב. כתבו, ז"ל, וא"ת מ"ש דלא שרינן לטלטל תינוק אלא כשיש לו גיעגועין תיבטל אבן אגב תינוק כמו שהיא בטלה אגב כלכלה מלאה פירות, עכ"ל, ונ' דמש"כ דטעם ההיתר הוא משום שהאבן בטלה אגב הכלכלה, הוא משום דהוי זה טלטול גמור, ובטלטול גמור הוי ההיתר משום דהוי טלטול האיסור אגב ההיתר, והיינו דהאיסור בטל להיתר וחשיב דעיקר הטלטול הוא בההיתר, וע' להלן סק"ז בהערה, מש"נ לדון עוד בד' התוס' הללו.

ולפ"ז זהו שהקשו התוס', דמהא דשרי לטלטל כר בעוד המעות עליו, יש ללמוד דאף טלטול גמור שרי לטלטל אגב היתר, וא"כ מ"ט דמ"ד דאסר הכא בטלטול מה"צ, הרי הגם דס"ל דטלטול מה"צ שמי' טלטול, מ"מ לא גרע מטלטול גמור שהתירו לטלטל אגב היתר, וכ"ש דבטלטול מה"צ שרי לטלטל אגב היתר.

וע"ז הוא שתירצו התוס' דבמניח ע"ג ליטול לא הותר טלטול גמור אגב היתר, וע"כ פליגי בזה רבנן ור"א בן תודאי, דלרבנן דטלטול מה"צ שמי' טלטול וחשיב כטלטול גמור, לא הותר טלטול מה"צ אגב היתר במניח ע"מ ליטול, ולר"א בן תודאי דטלטול מה"צ לא שמי' טלטול, שרי טלטול מה"צ אף במניח ע"מ ליטול, דומיא דניעור דשרי לכו"ע אף במניח ע"מ ליטול, כיון דלא שמי' טלטול, וכמש"כ התוס' בסוף דבריהם.

והיינו דאין פלוגתת רבנן ור"א בן תודאי בדין טלטול מה"צ אם התירוהו במקום שלא הי' לו להביא עצמו לידי כך, שהרי לישנא דגמ' הוא שנחלקו אם טלטול מן הצד שמי' טלטול, אלא טעם פלוגתייהו, דהגם דטלטול גמור אגב היתר לא התירו, מ"מ מידי דלאו שמי' טלטול התירו, וע"כ מודו רבנן דמותר לנער, משום דבניעור מודו דלאו שמי' טלטול, ובזה הוא דפליגי אם טלטול מה"צ שמי' טלטול, וע"כ הגם דבשוכח שרי אף טלטול מה"צ אגב היתר, מ"מ במניח דלא התירו טלטול גמור, אף טלטול מה"צ אסור, או דטלטול מה"צ לא שמי' טלטול, וע"כ הוא מותר אף במניח, וז"פ.

ד] ולפ"ז מתישב היטב הא דמייתי' ממתני' דהקש שע"ג המטה דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול ודלא כר"נ, אשר צ"ע דדילמא התם מיירי בשוכח דמודה בזה ר"נ דשרי טלטול מה"צ.

אך לפמש"נ א"ש, דהרי הא דשרי ר"נ טלטול מה"צ בשוכח, אי"ז משום דבשוכח מקילינן טפי ושרינן טלטול שאינו גמור, אלא הוא משום דבשוכח שרי אף טלטול גמור אגב היתר.

ונמצא לפ"ז, דחלוק הוא הא דשרי ר"נ טלטול מה"צ בשוכח, מהא דשרי לדידן טלטול מה"צ בשוכח, דהא דשרי ר"נ טלטול מה"צ בשוכח הוא משום דהגם דטלטול מה"צ טלטול גמור הוא, מ"מ התירו לטלטל מוקצה אגב היתר, אך הא דלדידן שרי טלטול מה"צ הוא משום דלא שמי' טלטול.

ולפ"ז נ' פשוט, דבקש שע"ג המטה דמנענעו בגופו, אף אם מיירי בשוכח, מ"מ אין להתיר אלא למ"ד דטלטול מה"צ ל"ש טלטול, אשר לדידי' ה"נ טלטול בגופו ל"ש טלטול, אך למ"ד דטלטול מה"צ שמי' טלטול יש לאסור לנענע הקש בגופו, דהגם דבשוכח שרי טלטול מה"צ, הרי היינו משום דהוי טלטול אגב היתר, וה"ט ל"ש כלל בקש שמנענעו בגופו שמטלטל הקש עצמו ואין טלטולו אגב היתר כלל, וע"כ אם אך טלטול מה"צ שמי' טלטול, יש לאסור לנענע הקש בגופו, וזהו דמייתי' מינה דלא כר"נ דאמר דטלטול מה"צ שמי' טלטול, וז"ב.

**ב**

ה] ונ' להוסיף עוד בביאור ד' התוס', דהנה למדנו מד' התוס' דחלוק הוא התירא דטלטול מן הצד ודניעור, מהתירא דטלטול גמור היכא דא"א לו לנער, דהתירא דטלטול מן הצד וניעור הוא משום דלא חשיבי כטלטול, ואילו התירא דטלטול גמור היכא דא"א לו לנער, הוא משום דהוי זה טלטול אגב היתר.

ולפ"ז נראה לדעת התוס', דהך דינא דמבו' בפרק נוטל שלא הותר לטלטל ההיתר עם האיסור שעליו היכא שאפשר לו לנער, ופירש הר"ן שם דהוא משום דכל היכא דאפשר לתקוני מתקנינן, וכ"ה בל' הריטב"א שם, והאמנם הם כתבו כן בטעם הא דצריך לנער בבסיס לאיסור ולהיתר, אך לא כתבו כן בטעם הא דצריך לנער בשוכח איסור לחודי', ונת' בזה במק"א?, כ"ז הוא בטלטול גמור, אשר הגם דהותר טלטול גמור אגב היתר, מ"מ היכא דאפשר לתקוני שלא לטלטל האיסור כלל מתקנינן, אך בטלטול מן הצד וניעור דהתירן הוא משום דלא חשיבי כלל כטלטול, י"ל דאף היכא דאפשר לתקן שלא יבא לידי כך ה"ז מותר.[[1]](#footnote-2)

ועד"ז נ' גם במש"כ התוס' לקמן דקמ"ב. דהא דלא שרינן לטלטל תינוק אלא כשיש לו געגועין, הוא משום דאינו צריך כל כך טלטול התינוק, ופשטות דבריהם הוא שלא התירו לטלטל היתר עם איסור שעליו, אלא היכא שהוא נצרך לכך, וע"כ כיון שאינו צריך כ"כ לטלטל את התינוק, לא התירו לטלטלו עם האיסור שעליו, אך במק"א ? נת' לבאר ד' התוס' בע"א.

ולפי האמור נ', דכל הך מילתא שלא הותר לטלטל היתר עם איסור שעליו אלא בשהוא נצרך לכך, הוא רק בטלטול גמור, דהגם דהותר טלטול גמור אגב היתר, מ"מ לא התירו אלא היכא שיש לו צורך בכך, אך משא"כ בטלטול מה"צ וניעור דהתירן הוא משום דלא חשיבי טלטול כלל, י"ל שהן מותרין אף בשאין לו צורך בכך כלל.

וכ"ה מדויק בל' התוס' בסוגיין שכתבו, ז"ל, ואי בשכח מ"ט דמאן דאסר אפי' טלטול גמור שרי "לצורך" לטלטל אגב היתר לקמן וכו', עכ"ל, והדגישו התוס' דהתירא דטלטול גמור אגב היתר הוא "לצורך", ומ' דהתירא דטלטול מה"צ וניעור דלא חשיבי טלטול, הוא אף שלא לצורך, ואילו התירא דטלטול גמור אגב היתר הוא רק לצורך.

ו] ולפ"ז נ', דמה"ט שרי טלטול מן הצד לר"י בן תודאי וניעור, אף במניח ע"ד ליטלו, ול"ה כטלטול גמור שלא התירו במניח ע"ד ליטלו, ע' חזו"א סימן קנ"ו (לסימן שי"א) מש"כ בזה.

דהנה הא דלא שרי טלטול גמור במניח ע"ד ליטלו, פירשו התוס' דהוא משום שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לטלטל.

ונ' דכ"ז הוא בטלטול גמור שלא הותר אלא לצורך, ובזה הוא דאמרי' שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לכך, ובכה"ג שהניח ע"ד כן לא התירו לו, ומבו' בד' הגרע"א דהיינו שלא התירו לו היכא שפשע, ויל"פ הטעם בזה, דכיון שלא התירו אלא לצורך, ע"כ כל שהוא הביא עצמו לידי כך, לא חשיב כצורך להתיר.

אך משא"כ בטלטול מן הצד לר"י בן תודאי ובניעור דלא חשיבי טלטול, והן מותרין אף שלא לצורך, שפיר שרי אף במניח ע"ד ליטלו, ומתרי טעמי, חדא דל"ש בזה ה"ט שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לכך, שהרי כיון דלא חשיבי טלטול ה"ז מותר אף לכתחילה, ואין לו לימנע מלהביא עצמו לידי כך, ועוד דכל הא דאסרינן לי' מכח הא דל"ה לו להביא עצמו לידי כך, הוא רק משום דטלטול אגב היתר הוי זה היתר שהתירו לצורך, וע"כ היכא שהביא עצמו לידי כך לא התירוהו, אך משא"כ בטלטול מה"צ לר"י בן תודאי ובניעור דלא חשיבי טלטול כלל, ואי"ז היתר שהתירו, ה"ז מותר אף בשהביא עצמו לידי כך, וז"ב.

האמנם דזה מתישב אי נימא דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הוא משום דבכה"ג מתייחס עיקר הטלטול לדבר האסור, ולא חשיב כטלטול מה"צ, אשר לפ"ז י"ל דהא דשרי טלטול מה"צ לצורך דבר המותר, אי"ז כלל היתר שהתירו, אלא אי"ז טלטול כלל, אך אי נימא כמש"כ הריטב"א, דהא דטלטול מה"צ לצורך דבר האסור אסור, הוא משום שלא התירו טלטול מה"צ אלא מפני כבוד שבת, וע"כ לא הותר אלא בשהוא לצורך דבר המותר, הרי מבו' דאף טלטול מה"צ דלא שמי' טלטול, הוי זה היתר שהתירו, ולא התירו אלא במקום צורך כבוד שבת.

אך אכתי יש מקום לומר, דהגם דאף הא דטלטול מה"צ לצורך דבר המותר שרי הוי היתר שהתירו חכמים, מ"מ באופנים שהתירו לזה הוי זה היתר לכתחילה, ושוב י"ל כמש"נ בד' התוס', וצ"ע בזה.

**ג**

ז] והנה צ"ע לפ"ד התוס' דבמניח ע"ד לנערו לא התירו טלטול גמור, דא"כ לכאו' הי' בדין דה"נ בבסיס לאיסור ולהיתר, הגם שאינו נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ כיון שהניח במתכוין יהא אסור לטלטל המוקצה טלטול גמור, וא"כ תיקשי דהיאך שרי לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה אם יש בה פירות, והיאך שרי לטלטל תרומה טמאה עם הטהורה ועם החולין, הרי כיון שהניח האבן והתרומה טמאה במתכוין, בדין שיהא אסור לטלטלן טלטול גמור אגב היתר.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם לד' החזו"א שהבאנו להלן סקי"ב, יתכן דבהני גווני לא חשיב כטלטול גמור, כיון שמטרת הטלטול אינה כלל לצורך העברת האבן והתרומה טמאה למקום אחר, שהרי אם הי' בידו הי' מנערן במקומן, אלא דא"א לו לנערן במקום זה משום שיטנפו הפירות והתרומה הטהורה, וע"כ חשיב כטלטול מן הצד, דלדידן דלאו שמי' טלטול שרי אף במניח במתכוין.

אך אכתי לא נתישב בזה מש"א לקמן דקמ"ב. דאף אם התרומה טהורה למעלה, שרי לטלטלה עם הטמאה היכא שצריך למקומו, והתם הרי כיו שמטרת הטלטול היא להעביר התרומה הטמאה למקום אחר, חשיב כטלטול גמור, ואפ"ה שרי, אף שהניח התרומה טמאה במתכוין.

ובפשוטו צ"ל בדעת התוס', דכל הא דאסרי' טלטול גמור במניח ע"מ לנערו, הוא רק בבסיס לאיסור לחודי', דהגם דהניח ע"מ ליטלו בשבת ולא נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ אסור לטלטלו טלטול גמור, אך בבסיס לאיסור ולהיתר, הגם שהניח האיסור במתכוין, אפ"ה שרי לטלטלו טלטול גמור.

אך צ"ב הטעם בזה, שהרי בפשוטו הא דאסרו טלטול גמור במניח ע"מ לנערו, הוא משום שפשע, וכמש"כ בחי' הגרע"א לעיל ד"נ:, ועי' חזו"א סימן קנ"ו (לסימן שי"א), וא"כ מ"ש בסיס לאיסור לחודי' שהניחו ע"ד ליטלו, מבסיס לאיסור ולהיתר שהניח האיסור במתכוין.

ויש מקום לומר, דלא אסרו טלטול גמור במניח במתכוין, אלא בבסיס לדבר האסור לחודי', אך היכא שהוא בסיס גם לדבר המותר והאיסור בטל להיתר, קייל טפי, ושרי אף במניח במתכוין, וצ"ע בזה, וגם העירוני דאי"ז מתישב במש"כ המ"ב בסימן רע"ז, דבמניח מער"ש ככר על השלחן, אין נעשה השלחן בסיס לנרות, ומותר בשבת לטלטל את השלחן, ומ' להדיא דשרי לטלטלו אף שעתה כבר אין הככר עליו, והוי בסיס לדבר האסור לחודי', ולא אסרינן בזה משום שהניח במתכוין.

ח] ולכאו' י"ל בזה, לפמש"כ בחי' הגרע"א לעיל דקכ"ה: בדעת רש"י שם, דמש"א התם דבמניח אבן ע"פ החבית נעשה החבית בסיס לדבר האסור, הוא רק לענין לאסור טלטול גמור, אך ניעור שרי, דאי"ז בסיס גמור כיון דההיתר אינו משמש לאיסור, שהרי אדרבה האבן משמש לחבית לכיסוי, עיי"ש בדבריו, ונת' בזה באורך במק"א.

והדברים צ"ב, שהרי בגמ' אמרו דטעם האיסור הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור, ולפ"ד הגרע"א הרי ל"ה כלל בסיס, והא דאסור לטלטלו טלטול גמור הוא משום שלא התירו טלטול גמור במניח בכונה.

ואשר מבו' מד' הגרע"א, דגדר הך מילתא שלא התירו טלטול גמור במניח במתכוין, הוא דהוי זה בסיס לדבר האסור במקצת, וע"כ הגם דניעור שרי, מ"מ טלטול גמור אסור, משום איסורא דבסיס לדבר האסור.

וטעם החילוק בדין בסיס לדבר האסור בין טלטול גמור לניעור, יל"פ בתרי גווני, דיל"פ דהגם דלי"ב לדין בסיס שיהא הבסיס עצמו אסור, מ"מ כיון דהוי בסיס חשבי' לי' כבית יד דהדבר האסור, וע"כ לא חזינן לזה כטלטול אגב היתר, אלא חשיב כטלטול האיסור בפנ"ע, ומשא"כ בניעור דמצ"ע לאו שמי' טלטול, שרי אף בכה"ג.

ויל"פ עוד, דלא חשיב כבסיס לדבר האסור, אלא כ"ז שהוא מניח האיסור עליו, אך כל שבא לנערו פקע תורת בסיס מיני', וע"כ אין אסור אלא טלטול גמור, שעדין הוא בסיס לדבר האסור, אך לנערו מותר, דכל שבא לנערו פקע תורת בסיס מיני'.

ולפ"ז י"ל, דע"כ לא אסרו טלטול גמור אלא בבסיס לאיסור לחודי', דבכה"ג הגם שהניח ע"מ ליטלו ואינו נעשה בסיס גמור, מ"מ נעשה בסיס לאסור לטלטלו בעוד המוקצה עליו, אך משא"כ בבסיס לאיסור ולהיתר, דהאיסור בטל להיתר ול"ה בסיס כלל, שרי אף טלטול גמור.

ט] אך אי"ז מתישב היטב מתרי טעמי, חדא דהאמנם אי אמרינן דהא דאסור טלטול גמור במניח ע"ד ליטלו, הוי זה מעיקר הדין, דהגם דל"ה בסיס גמור, מ"מ הוי בסיס לאסור לטלטלו בעוד המוקצה עליו, שפיר י"ל דכ"ז הוא בבסיס לאיסור לחוד ולא בבסיס לאיסור ולהיתר, אך הרי בד' התוס' מבו' דהא דאסור טלטול גמור בכה"ג אי"ז מעיקר הדין, אלא הוא משום שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול מן הצד, וע"כ בעצמות וקליפין שרי אף טלטול גמור, משום דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וע"כ אף דנימא דגדר האיסור שאסרו חכמים, הוא שחשבוהו כבסיס לדבר האסור במקצת, מ"מ הי' לנו לאסור לזה גם בבסיס לאיסור ולהיתר, דגם בזה הי' לנו לחשבו כבסיס לדבר האסור במקצת, מכח הא דלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לטלטלו.

עוד ילה"ע בזה, דאף אי נפרש כן בד' רש"י, דגדר הא דאסור טלטול גמור בהני גווני הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור במקצת, מ"מ מד' התוס' לעיל דנ"א. שתמהו על פירש"י שם דאם הוי בסיס לדבר האסור מ"ט היכא דמגולה מקצתו שרי, ולא ניח"ל לפרש דמודה רש"י דמניח ע"ד ליטלו ל"ה בסיס, וע"כ שרי לנער, ומ"מ היכא שאין מגולה מקצתו דצריך להגביהו ולטלטל טלטול גמור אסור, שהרי כתב הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט דהתוס' התם מודו לד' התוס' בסוגיין, נ' דפירשו התוס' דגדר האיסור אינו מדין בסיס, דכיון שהניח ע"ד ליטלו אינו בסיס כלל, והא דאסור לטלטל טלטול גמור, הוא משום שלא התירו טלטול מוקצה אגב היתר היכא שהניחו במתכוין, וע"כ כיון שפירש"י דטעם האיסור הוא משום בסיס, א"א לפרש כן בדבריו, אך לפ"ד החזו"א שהבאנו להלן סקי"ב אין להוכיח מזה, שהרי אף היכא שאין מגולה מקצתו דצריך להגביהו לא חשיב כטלטול גמור, וכמש"נ שם.

ולפ"ז הרי הדר קשיא, דכיון שלא התירו טלטול גמור היכא שהניח האיסור במתכוין, א"כ מ"ט בבסיס לאיסור ולהיתר שרי אף טלטול גמור.

י] וראיתי לישב בזה, דכל עיקר הך דינא דבמניח ע"ד ליטלו לא התירו טלטול גמור, הוא רק בבסיס לאיסור לחודי', אשר בזה כל הא דאינו נעשה בסיס הוא משום שהניחו ע"ד ליטלו, ובזה הוא דאמרינן דלא התירו טלטול גמור, משום שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לטלטל האיסור, אך משא"כ בבסיס לאיסור ולהיתר, דמה שאינו נעשה בסיס הוא אף בלא הא שדעתו ליטלו, ע"כ אף אם באמת הניח ע"מ ליטלו בשבת, לא אסרו בזה טלטול גמור.

והטעם בזה הוא, די"ל דכל עיקר הך דינא דבמניח במתכוין לא התירו טלטול גמור, הוא רק משום שהניח ע"מ ליטלו בשבת, אך אם הניח שלא ע"מ ליטלו ואח"כ נמלך ליטלו בשבת, י"ל דאין טעם לאסור עליו טלטול גמור, ולפ"ז י"ל, דמה"ט בבסיס לאיסור ולהיתר שהי' מותר לו לטלטלו אף אילו לא הניח האיסור ע"ד ליטלו בשבת, לא חידשו איסור מכח מה שהי' דעתו ליטלו, ורק בבסיס לאיסור לחודי', אשר בזה אילו לא הי' מניח ע"ד ליטלו הי' נעשה בסיס והי' אסור לטלטלו, ורק משום שהניח ע"ד ליטלו הוא דאתינן להתיר לו לטלטלו, הרי דבזה אמרי' דלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לטלטל, וע"כ לא התירו לו טלטול גמור, ודו"ק.

ואם כנים הדברים נמצא, דכל הא דלא התירו טלטול גמור, הוא רק היכא שהניח מתחילה ע"מ לנערו ע"י שיטלטלנו טלטול גמור, וכגון בפוגלא שא"א לו לנערו אלא ע"י שיטלטל האיסור בטלטול מן הצד, וכן באבן שע"פ החבית שבין החביות שדעתו להגבי' החבית ולנערה, אך היכא שהניח מתחילה ע"מ לנערו במקומו, תו שרי אף לטלטלו טלטול גמור.

אך בד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט, מבו' דאף היכא שהניח האיסור ע"מ לנערו, לא הותר לו אלא לנערו, ולא לטלטלו טלטול גמור אגב היתר, עיי"ש, וזה שלא כדרך זו.

גם מד' הגרע"א שדימה דה"נ היכא דאין הבסיס משמש להדבר האסור, הגם דאינו נעשה בסיס גמור, מ"מ לא שרי אלא ניעור אך טלטול גמור אסור, מבו' דלא כדרך זו, שהרי התם הי' מותר לו לטלטלו אף אילו ל"ה דעתו ליטול האיסור בשבת, ואפ"ה הוא אסור לטלטל טלטול גמור כיון שהניחו במתכוין, אך בלא"ה התם הוי גדר אחר, שהרי אמרו בגמ' דהוא מדין בסיס לדבר האסור, וכמש"נ לעיל סק"ח.

**ד**

יא] הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט כתב, דמד' התוס' לעיל דנ"א. ד"ה או שטמן, משמע לכאו' דלא ס"ל כד' התוס' בסוגיין, דאם הוה ס"ל כן דבמניח ע"מ לנער לא שרי טלטול גמור, ל"ה צריכים לפרש דמיירי בענין שא"א לאחוז בקדירה, שהרי בפשוטו ניחא דבאמת לא נעשה בסיס כיון דדעתו ליטלו בשבת, ומשו"ה במגולה מקצתו מותר לנער, אבל באינו מגולה קצת דא"א לנער אא"כ אוחז בדפני הכלי להגבי' ולנער, וכמש"כ המהרש"א שם, זה אסור דטלטול גמור לא שרי כיון דמ"מ הניח בכונה, עיי"ש מש"כ לדחות בזה, וע' בל' המהרש"א בדף נ"א. דמשמע כן, ועפי"ז הכריע לדינא כד' התוס' בסוגיין.

יב] אמנם הנה החזו"א בסימן קנ"ו לסימן שי"א, כתב, ז"ל, דהגבהה לצורך ניעור [בזמן שעומדת בין החביות שא"א להטות החבית בלי הגבהה] היא בכלל ניעור, אבל כשאפשר לו להטותה אלא שהאבן תפול על החביות ותשברן, אז מקרי הטלטול טלטול גמור, וכן כשאינו מנער כאן מפני שצריך למקום זה לשימוש, ומטלטלו למקום אחר זהו טלטול גמור, עכ"ל.

ונ' בביאורו, דהא דבפוגלא לא חשיב טלטול גמור, הגם שמגבי' העפר, אין הטעם בזה משום שהוא נופל מיד ע"י ההגבהה, אלא הטעם בזה הוא דרק היכא דמטרת הטלטול היא להעביר המוקצה למקום אחר, הגם דהוי זה משום חשש הפסד וכיו"ב, מ"מ חשיב כטלטול גמור, ומשא"כ היכא דטלטול המוקצה הוא לצורך ניעורו, ואין ענין כלל בטלטולו, שהרי גם אם הי' נופל מיד הי' מתקיים מטרת הטלטול, לא חשיב זה כטלטול גמור.

ולפ"ד החזו"א, ניחא מה שהוצרכו התוס' לעיל לפרש דאיירי בענין שא"א לאחוז בקדירה, ולא פירשו דטעם האיסור הוא משום דא"א לנער אא"כ אוחז בדפני הכלי להגבי' ולנער, והוי זה טלטול גמור שלא הותר במניח ע"ד ליטלו בשבת, שהרי אף אם לצורך הניעור עליו לאחוז בדפני הכלי להגביהו, לא חשיב זה כטלטול גמור, והי' לנו להתיר לזה במניח ע"מ ליטלו, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש בע"א, וז"פ.

**ה**

יג] בחי' הגרע"א לעיל ד"נ: כתב, דמד' התוס' לעיל דמ"ד. נ' דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין, וזה ממה שדימו דינא דהתם למעות שע"ג הכר, וכתבו להדיא דאפי' מניח הוי כשוכח, עכ"ד.

ומכוון ד' הגרע"א, הוא למש"כ התוס' שם, ז"ל, ועוד אמאי אסר רב הכא טלטול מן הצד, הא תנן בפ' נוטל מעות שע"ג הכר מנער את הכר והן נופלות ואבן שע"פ החבית מטה על צדה וכו' ומוקי לה רב התם בשוכח וכו', והכא בשוכח מדשרי שמואל "וכל דבר שדעתו ליטלו בשבת ולא להניחו כל השבת אפילו מניח חשיב כשוכח" וכו', עכ"ל.

וממה שלמדו התוס' מהא דשרי לנער בשוכח מעות ע"ג הכר ואבן ע"פ החבית, דה"נ שרי לנער במניח ע"ד ליטלו דחשיב כשוכח, למד הגרע"א דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין, דלדעת התוס' בסוגיין הרי אין ללמוד זמ"ז, וכדחזינן דחלוקין הן זמ"ז בדין טלטול גמור אגב היתר, דבשוכח הותר אף טלטול גמור אגב היתר, ואילו במניח ע"ד ליטלו לא הותר טלטול גמור אגב היתר, וה"נ י"ל דהגם דבשוכח התירו לנער האיסור, מ"מ במניח ע"ד ליטלו לא התירו לנער האיסור.

אך הנה מד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ט שדן להוכיח מד' התוס' לעיל דנ"א. דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין, ודחה לזה, והבאנו דבריו לעיל סקי"א, ועפ"ז הכריע לדינא כד' התוס' בסוגיין, מבו' שנקט שאין מד' התוס' לעיל דמ"ד. הכרח דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין, ודלא כמש"כ בחידושיו, ולהלן סקכ"ג ואילך נת' לסייע לזה מד התוס' שם, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה.

יד] והנה אמנם לפמש"נ לעיל יש מקום לומר בזה, דלעולם מודו התוס' לעיל לד' התוס' בסוגיין דבהתירא דטלטול גמור אגב היתר, קמפלגינן בין שוכח בין מניח ע"ד ליטלו, אך ס"ל דאין מקום לחלק בזה אלא בהתירא דטלטול גמור אגב היתר, אך משא"כ בהתירא דטלטול מן הצד וניעור, אשר הוא משום דלא חשיב טלטול כלל, אין מקום כלל לחלק ביניהם, וזהו שלמדו התוס' זמ"ז, דכיון דבשוכח שרי לנער משום דלא חשיב טלטול כלל, יש לנו להתיר לנער אף במניח ע"ד ליטלו.

אך לכאו' אי"ז מתישב כלל, דהאמנם אי הוה תנן במתני' דמותר לנער האיסור משום דלא חשיב טלטול כלל, יש לנו להתירו גם במניח ע"ד ליטלו, אך הא גופא מנלן, הרי יל"פ דהא דשרי לנער המעות והאבן הוא משום התירא דטלטול אגב היתר, שהרי אף טלטול גמור שרי אגב היתר, וכ"ש דניעור שרי אגב היתר, אשר זה לא הותר אלא בשוכח ולא במניח ע"ד ליטלו, וכמש"כ התוס' בסוגיין.

טו] ונ' לישב, דיש להוכיח ממתני' דהא דשרי לנער, אי"ז משום דהוי זה טלטול אגב היתר, אלא הוא משום דניעור לא חשיב כטלטול כלל, ואשר ע"כ פשיטא להו להתוס' דיש להתיר לנער אף במניח ע"ד ליטלו, כיון דל"ה זה טלטול כלל, וזה מהא דלא שרי לו לטלטל החבית והכר בעוד האבן והמעות עליהן, כיון דאפשר לו לנערן.

והיינו משום דהא דלא התירו לו לטלטלן בעוד האיסור עליהן משום דאפשר לנערן, הוא רק משום דניעור לא חשיב טלטול כלל, וע"כ לא התירו לטלטל האיסור אגב ההיתר היכא דאפשר לו בלא טלטול האיסור כלל, אך אי נימא דאף ניעור חשיב כטלטול האיסור, ולא הותר ניעור אלא משום דמטלטל האיסור אגב ההיתר, הרי דכיון דבלא"ה הוא זקוק לטלטל האיסור אגב ההיתר, הי' מותר אף לטלטל החבית והכר בעוד האיסור עליהן.

האמנם דזה ניחא רק לפ"מ שדן הגרע"א דכל דא"א לו לנער ומותר לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, א"צ לנער מיד במקום שבידו לנער, כיון שהתחיל לטלטל בהיתר, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הרמב"ן והרשב"א?, דלפ"ז הרי דאם ניעור הי' חשוב כטלטול האיסור, ולא הותר אלא משום טלטול אגב היתר, הרי דלא הי' לנו להצריכו לנער, דכיון דשרינן לי' לטלטל אגב היתר, תו רשאי הוא להמשיך ולטלטל, וא"צ לנער, אך אי נימא כמו שדקדק הגרע"א מד' רש"י דבכה"ג צריך לנער מיד במקום שבידו לנער, הרי לכאו' אף אי נימא דניעור חשיב כטלטול האיסור והותר משום טלטול אגב היתר, מ"מ שפיר מצרכינן לי' לנער, וצ"ע בזה.

טז] וי"ל עוד בזה, דאם ניעור הי' חשוב כטלטול האיסור, ל"ה מצינו להתירו משום טלטול אגב היתר, ונ' די"ל בזה, דאין להתיר משום טלטול אגב היתר, אלא בשמטלטל ההיתר והאיסור יחד, אך משא"כ בניעור הרי הוי זה מעשה טלטול על האיסור בפנ"ע שמנערו, שהרי אין מנער היתר ואיסור יחד, אלא מנער האיסור לבדו, ואין להתיר בזה אלא משום דניעור לא חשיב כטלטול כלל, ושפיר למדו מינה התוס' דכ"ה דשרי לנער בשוכח, ה"נ שרי לנער במניח ע"ד ליטלו, כיון דל"ה זה טלטול כלל, ודו"ק.[[3]](#footnote-4)

**ו**

יז] הגרע"א בגל' שו"ע הכריע לדינא כדעת התוס' בסוגיין, והביאור הלכה שם הביא לדבריו, ונ' שדעתו להכריע כן.

אמנם יש לדון בזה מכמה טעמים, חדא, שהרי לפ"ד הגרע"א בחידושיו, דעת התוס' לעיל דמ"ד. היא שלא כדעת התוס' בסוגיין, ונקט שם בסו"ד שכ"ה דעת השו"ע דשרי אף להגבי', וציין למש"כ בזה בחי' שו"ע, ולא זכינו לאורו, ונ' שדעתו להכריע לדינא כן, וא"כ אף שבגל' הגרע"א לשו"ע שלפנינו הכריע כדעת התוס' בסוגיין, מ"מ אין הדבר מוכרע בדעת הגרע"א.

יח] עוד יש לדון בזה, דהנה אמנם כ"ה דעת התוס' דלא התירו במניח ע"ד ליטלו להגבי' ההיתר בעוד האיסור עליו, אך נ' מכ"ד דדעת ש"ר היא שלא כד' התוס', מלבד שמשמע כן מסתימת דבריהם, שלא הזכירו לחידוש דין זה שחידשו התוס'.

חדא, הוא מש"כ ר"ת בשו"ת ספה"י סימן ד', ז"ל, אך ידוע תדע כי מה ששנינו נוטל הכסוי והם נופלות, היינו טעמא לפי שדעתו היה ליטלו בשבת, ודוקא ליטול הכסוי, אבל אם לא היתה יכולה לטלטל בלא טלטול האסור הי' מותר, כדאמ' היתה בין החביות מגביה וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' ר"ת, דהך דינא דהיתה בין החביות מגביהה וכו', הוא אף במניח במתכוין ע"מ ליטלו בשבת, דכיון שאינו נעשה בסיס לדבר האסור, שרי אף לטלטלו בעוד האיסור עליו, וזה שלא כד' התוס'.

יט] עוד יש להוכיח כן, דהנה התוס' בס"פ נוטל הק' במש"א התם דרבא מטלטל להו אגב לקנא דמיא, דכיון דרבא ס"ל כר"י דאית ליה מוקצה, היאך שרי להניח לקנא דמיא לכתחילה.

והנה הראשונים שם תירצו בזה, דהא דשרי לטלטל גרעינין אגב לקנא דמיא, הגם דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא משום דהגרעינים הוו על הלקנא דמיא, וע"כ הוי זה כמעות שע"ג הכר דאם צריך למקומן מטלטלן ועודן עליו.

וכ"כ הרמב"ן במלחמות ביצה דכ"א: והרשב"א שם בהא דאמרי' דשרי לטלטל סופלי לחיותא בשבת אגב ריפתא, וכן הי' נ' בביאור ד' הרא"ש בביצה שם סימן ט"ו בשם הריב"א, אך המג"א סימן ש"ח סקט"ו פירש דבריו בע"א, וצ"ע, שו"מ בחזו"א סימן מ"ז סק"ט שפירש כן ד' הרא"ש.

וצ"ב ד' התוס' שהקשו כן, ולא תירצו כד' הראשונים, דהוי זה כמעות שע"ג הכר דאם צריך למקומן מותר לטלטלן ועודן עליו.

וי"ל דהתוס' פירשו דהלקנא דמיא הי' מעל הגרעינים, וכאשר כן מ' ממש"כ דאנוחי לקנא דמיא היכי שרי לכתחילה, ומ' דהניח הלקנא דמיא על הגרעינים, וכן פירש בדעתם החזו"א בסימן מ"ז סק"ט.

ונ' פשוט דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דבמניח במתכוין לא הותר טלטול גמור אגב היתר, וע"כ התם שהניח הגרעינין בתוך הלקנא דמיא במתכוין, אין להתיר בזה משום התירא דטלטול גמור אגב היתר, וזהו שהקשו התס' דמ"ט דרבא.

אך מד' הרמב"ן ודעימי' שתירצו כן, נ' דס"ל דהא דבצריך למקומו מטלטלו ועודן עליו, הוא אף בשהניח במתכוין, וע"כ אף שהניח רבא את הגרעינים במתכוין ע"ג הלקנא דמיא, מ"מ שרי לטלטלן ועודן עליו.

אמנם יש מקום לדון בזה, שהרי כתבו התוס' דבעצמות וקליפין שרי אף טלטול גמור ואף שהניח במתכוין, משום דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וא"כ הרי מה"ט יש להתיר לטלטל הגרעינין אגב לקנא דמיא.

אך נ' דלא דמי, דשאני עצמות וקליפין דלא מסתיי' דלא לינח בהן "ע"ג השלחן", וע"כ לא חשיב כמניח במתכוין, משום דא"א לו שלא להניחן ע"ג השלחן, דדרך להניחן שם, אך כל שמביא לקנא דמיא במתכוין ע"ד להניח הגרעינין עליו, חשיב כמניח במתכוין, שלא התירו בו טלטול גמור.

כ] עוד ראיתי להוכיח כן, ממש"כ בחי' הרשב"א לקמן דקנ"ד:, להקשות ע"ד בעה"מ דמותר לבטל כלי מהיכנו לשעה, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כלל, דא"כ מאי קא מקשו עליה מתניתין וכו' וכן מנותנין כלי תחת הדלף, ומנא להו דהוי במבטל לי' לכולי שבתא, עכ"ל, והנה מכוון קו' הרשב"א מדלף, לכאו' פשוט שאין כונתו דנוקי לה בשכונתו לנער הדלף במקומו, שהרי ודאי אין כונתו לנערו במקומו, שלכך הניח הכלי תחת הדלף, כדי שלא יתלכלך ביתו, ובע"כ מכוון הרשב"א להקשות דמ"ט לא מוקמי' לה בשדעתו להוציא הכלי עם הדלף החוצה ולשפוך הדלף שם, ושרי למעבד הכי משום דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, שדעתו לשוב ולהשתמש עם הכלי.

והנה אי נימא דבמניח במתכוין לא שרי אלא ניעור, אך אסור לטלטל הכלי בעוד האיסור עליו, א"כ הרי התם דהניח הכלי תחת הדלף במתכוין, יהא אסור להוציא הכלי עם הדלף החוצה ולשפכו שם, ומוכח מד' הרשב"א שדעתו דאף במניח במתכוין שרי לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, אם א"א לו לנערו.

ועד"ז ראיתי להוכיח ממש"כ בהג"א בפרק ג' סימן י"ח, ז"ל, ולפ"ז הי' מותר לתת כלי תחת נר של שעוה, דהא יכול לטלטלו ולנערו, "כמו אבן שעל פי החבית דאם מונחת בין החביות דמסלקה ואח"כ מנערה" ול"ד לשמן שאין רוצה לנערו ולהפסידו דהוה מבטל כלי, וביצה נמי איכא למימר שירא לנער פן תשבר, אבל האי נר ודאי ינער קודם שלא יאחז האור בכלי, עכ"ל.

ומפורש בדבריו, דאף דהניח הכלי תחת הנר במתכוין, מ"מ מותר לטלטלו ולנערו דומיא דאבן שע"פ החבית שבין החביות.

והנה אמנם יש שדחו בזה, דכה"ג חשיב כעצמות וקליפין דשרי אף טלטול גמור משום דלא מיסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וה"נ בשמן המטפטף, כיון דא"א לו אלא להניח כלי תחתיו, שרי אח"כ לטלטל טלטול גמור, ויש מקום לומר כן גם ע"ד הרשב"א בדלף, אך נ' דז"א, דכבר נתבאר לעיל סקי"ט, דמש"כ התוס' דבעצמות וקליפין לא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, היינו דמה"ט לא חשיב כלל כמניח במתכוין, משום שכ"ה הדרך להניחן ע"ג השלחן, ולא מסתיי' שלא יניחן שם, אך כל שמביא כלי במתכוין לקבל השמן והדלף, ודאי חשיב כמניח במתכוין, שלדעת התוס' לא התירו בו טלטול גמור, וז"ב.

אמנם במשה"ק הרשב"א בריש ביצה ע"ד ר"ת דמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, מהא דנר הוי בסיס לדבר האסור, ולא תירץ דהגם דאי"ז בסיס, מ"מ כיון שהניח במתכוין לא שרי לטלטל בעוד האיסור עליו, נ' דאין להוכיח דפליג ע"ד התוס' בסוגיין, דנ' דזה דמי שפיר לעצמות וקליפין דלא מיסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וה"נ לא מיסתיי' שלא ידליק בתוך הנר, גם בלא"ה י"ל דקשיא לי' דבגמ' אמרו שהאיסור הוא משום בסיס לדבר האסור, ולא משום דלא הותר טלטול גמור במניח במתכוין.

כא] עוד יש להעיר בזה, דהנה לפמש"כ הגרע"א בחי' לעיל ד"נ: כל עיקר ד' התוס' בסוגיין מיוסדים על הא דס"ל דטלטול ההיתר בעוד האיסור עליו לא חשיב כטלטול מן הצד, אלא הוי היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר.

ונת' לעיל סק"ג, דגם מה שחילקו התוס' דבמניח ע"ד ליטלו, הגם דהתירו בזה טלטול מן הצד, מ"מ לא התירו בזה טלטול גמור אגב היתר, הוא רק משום דהתירא דטלטול גמור אגב היתר, הוא היתר בפנ"ע, ואי"ז משום דלאו שמי' טלטול, אלא הגם דהוי זה טלטול הותר טלטול זה אגב ההיתר, ולא התירו לזה במניח במתכוין, ול"ד לטלטול מן הצד דלאו שמי' טלטול שהותר אף במניח במתכוין, ונת' עוד בזה לעיל סק"ו.

ולפ"ז הרי למש"כ התורי"ד והריטב"א לקמן דקמ"א: להדיא, דטלטול בנו והאבן בידו חשיב כטלטול מן הצד, וכ"ה בל' המ"ב סימן ש"ט סקי"ז, ודאי דאין לומר כד' התוס', אלא בגווני דלא נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור, כיון דשרי לטלטל האיסור בטלטול מן הצד, שרי נמי לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו אם א"א לו לנער, דג"ז חשיב כטלטול מן הצד, וז"ב.

כב] אמנם בדעת הביאוה"ל שהכריע להלכה כד' התוס', הגם דש"ר פליגי ע"ז, וכמש"נ, נראה דהוא משום דעיקר ד' ר"ת דמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, שנויים בפלוגתא, ורק במקום פסידא יש לסמוך על דעה זו, וע"כ דיינו שנתיר בכה"ג לנער, אך לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו שדעת התוס' דאף לפ"ד ר"ת אסור, הרי דהגם דש"ר פליגי ע"ז, מ"מ כולי האי אין לנו להתיר.

**ז**

כג] בעיקר הנידון שהבאנו לעיל ענף ה', אם התוס' לעיל פליגי ע"ד התוס' בסוגיין, לכאו' יש לסייע לד' הגרע"א בגליון שו"ע שנקט דלא פליגי.

דהנה הגרע"א בחי' לעיל ד"נ: פירש לפי דרכו בדעת התוס' לעיל דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין, דהוא משום דד' התוס' הכא מיוסדים על מה שנקטו דהגבהת האבן ע"י החבית הוי טלטול גמור, וע"כ שפיר הקשו דאף דס"ל לרבנן דטלטול מה"צ שמי' טלטול, הרי בשוכח התירו אף טלטול גמור, וכ"ש טלטול מן הצד, אך בדעת התוס' לעיל י"ל דס"ל דאף הגבהת האבן ע"י החבית חשיב רק טלטול מן הצד, וע"כ שפיר י"ל דהא דשרי במתני' להגבי' החבית בעוד האבן עלי', אתיא כר"א בן תודאי דטלטול מה"צ לא שמי' טלטול, עיי"ש בדבריו.

ויש להעיר בזה, מל' התוס' לעיל דמ"ד: ד"ה הא אין עלי', ודמ"ז. ד"ה ואמר רבב"ח, דנקטו לישנא דטלטול גמור, על טלטול ההיתר בעוד האיסור עליו, עיי"ש, ומ' דס"ל בזה כדעת התוס' בסוגיין דחשיב זה כטלטול גמור, וי"ל.[[4]](#footnote-5)

אך לכאו' יש להוכיח מד' התוס' לעיל שם, דס"ל כד' התוס' בסוגיין, דהא דשרי לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, אי"ז משום דהוי טלטול מה"צ ולא שמי' טלטול, אלא הוא משום דשרי טלטול גמור דהאיסור אגב היתר.

דהנה התוס' שם כתבו בתחילת דבריהם, ז"ל, דכו"ע טלטול מן הצד שמי' טלטול, נראה לר"י דכן הלכה מדלא קאמר דכו"ע לא שמיה טלטול וכגון דליכא ככר ותינוק "ואין לו אלא מטה אחת" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' דהיכא דאין לו אלא מטה אחת, ל"מ לטלטל את המת גם לדעת שמואל.

וצ"ב דהרי שמואל ס"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וא"כ לדידי' הי' בדין דאף היכא דאין לו אלא מטה אחת יהא מותר לטלטל את המטה בעוד המת עלי', דהוי זה טלטול מן הצד.

ועד"ז קשיא גם במש"כ בפסקי הרא"ש שם, ז"ל, ולי נראה דכיון דטעמא דר' יהודה מתוך שאדם בהול על מתו וכו', מה"ט נמי שרינן טלטול גמור "אם אין לו אלא מטה אחת", דגם טלטול גמור איסור דרבנן הוא ודחינן ליה שמא יעשה איסור דאורייתא, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן שי"א ס"א, ז"ל, ואם אין לו ככר או תינוק, אם יש לו שתי מטות מטלטלו ע"י שיהפכנו ממטה למטה דהוי טלטול מן הצד, ואם אין לו לא זה ולא זה, מטלטלו טלטול גמור, עכ"ל.

וצ"ע דמ"ט היכא שאין לו אלא מטה אחת התירו לו לטלטל המת בידים, הרי בידו לטלטל המטה עם המת שעלי' דאי"ז אלא טלטול מן הצד.

והנה אמנם הגר"ז בסימן שי"א ס"א כתב, ז"ל, ואם אין לו דבר המותר בטלטול, אם המת מונח על המטה ויש לו עוד מטה אחרת הופכו ממטה זו למטה זו וכו', ואם אין לו מטה אחרת נושאו במטה זו, או אפי' אם אינו מונח במטה מטלטלו טלטול גמור בידיו להצילו מן הדליקה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאה"נ אם המת מונח במטה נושאו במטה, ולא שרי לי' לטלטלו בידים, וע' בד' הגר"ז שם ס"ט, והבאנו דבריו להלן סקכ"ו, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש ובד' השו"ע, ועי' גם בל' הב"י שם שמבו' להדיא דהיכא דאין לו אלא מטה אחת, מותר לטלטלו בידים, כיון דא"א לטלטלו בטלטול מן הצד.

ומבו' מד' התוס' והרא"ש, דטלטול המטה עם המת שעלי', הוי כטלטול בידים, וע"כ מודה שמואל דאסור לטלטל המטה עם המת שעלי', וע"כ נמי התירו לטלטל המת בידים מפני הדליקה, אף היכא שבידו לטלטל המטה עם המת, כיון דאף טלטול המטה עם המת חשיבא כטלטול המת בידים.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ש מהא דשרי לטלטל החבית והכר עם האבן והמעות שעליהן, היכא דא"א לו לנערן.

והנה אמנם נ' שהתוס' והרא"ש למדו להך מילתא דטלטול המטה עם המת לא חשיב כטלטול מן הצד, מהא דאמר שמואל דהופכו ממטה למטה, ומ' דלא שרי לטלטל המטה עם המת, דכה"ג לא חשיב כטלטול מה"צ, דאם גם טלטול המטה עם המת הי' חשוב כטלטול מה"צ, הי' לנו להתיר לזה אף היכא שבידו להפוך המת ממטה למטה, כ"ה דבמעות שע"ג הכר וצריך למקומו, מותר לטלטלו ועודן עליו, וא"צ להביא כר אחר ולנער המעות מכר לכר, ועמד בזה התהל"ד סימן שי"א ע"ד הגר"ז שם, עמש"נ להלן סקכ"ו, ומהא דמצריך שמואל להפוך המת ממטה למטה, ש"מ דטלטול המטה עם המת לא חשיב כטלטול מן הצד.

אך צ"ב הטעם בזה, דמ"ש טלטול המטה עם המת שעלי' דלא חשיבא כטלטול מן הצד, מטלטול חבית וכר עם האבן והמעות שעליהן דחשיב כטלטול מן הצד.

כד] ובפשוטו נ' לבאר הטעם בזה, לפ"ד התוס' בסוגיין, דהא דשרי לטלטל החבית והכר בעוד האבן והמעות עליהן, הוא משום דאף טלטול גמור שרי אגב היתר, ולפ"ז י"ל דהיכא שמטלטל לצורך הדבר האסור, ל"ש כל עיקר הך התירא דטלטול אגב היתר, והגם דהתירא דטלטול אגב ככר או תינוק הוא אף שמטלטל לצורך הדבר האסור, מ"מ בטלטול המת ע"י מטה דלא מצינו למיתי עלה משום דינא דככר או תינוק, וכמש"כ האחרונים, ואתינן עלה משום התירא דטלטול גמור אגב היתר, י"ל דכל עיקר היתר זה ל"ש היכא שכונתו לצורך דבר האסור.

ואשר ע"כ אף לדעת שמואל דס"ל דטלטול מה"צ מותר אף לצורך דבר האסור, מ"מ טלטול גמור שהותר אגב היתר, לא שרי היכא דהוי לצורך דבר האסור, וע"כ מודה שמואל דאסור לטלטל המטה בעוד המת עלי' לצורך המת.

וע"כ נמי מותר לטלטל המת בידים מפני הדליקה, וא"צ לטלטלו ע"י המטה, שהרי אף כשמטלטלו ע"י המטה הוי זה טלטול גמור דהמת, וליכא נפ"מ בין טלטול ע"י המטה לבין טלטול המת בפנ"ע בידים, דלא קייל טלטול היתר עם איסור שעליו מטלטול האיסור בפנ"ע, אלא היכא דהוי הטלטול לצורך ההיתר ואגב ההיתר מטלטל אף את האיסור, אך היכא דהוי הטלטול לצורך האיסור, לא קייל זה כלל מטלטול האיסור בפנ"ע.

ואם כנים הדברים, הרי מוכח מד' התוס' לעיל שדעתם כד' התוס' בסוגיין דהא דשרי לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, אי"ז משום דהוי טלטול מה"צ ולא שמי' טלטול, אלא הוא משום דהותר טלטול האיסור אגב ההיתר, וע"כ היכא דהוי זה לצורך הדבר האסור, חשיב כטלטול האיסור בפנ"ע בידים, וכמש"נ.

כה] אמנם באמת בד' הגרע"א לעיל נ' שהרגיש בזה, ויישב לזה בלשונו הזהב, ז"ל, אבל תוס' דהכא ס"ל דגם במגבי' "כיון דעיקר טלטולו רק בשביל ההיתר" מיקרי טלטול מן הצד, עכ"ל.

והיינו דכל הא דס"ל להתוס' לעיל דטלטול ההיתר עם האיסור שעליו חשיב כטלטול מן הצד, הוא רק היכא דטלטולו הוא בשביל ההיתר, אך היכא דטלטולו בשביל האיסור, חשיב כטלטול גמור דהאיסור, והיינו דאף לס"ד דהתוס' שם דטלטול מה"צ מותר אף לצורך דבר האסור, מ"מ טלטול ההיתר בעוד האיסור עליו לא שרי אלא לצורך דבר המותר, דאם הוי טלטולו בשביל האיסור, חשיב כטלטול גמור דהאיסור ואי"ז כלל טלטול מן הצד.

ואשר ע"כ אף לדעת שמואל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, מ"מ לא שרי לטלטל המת ע"י המטה, דכיון דהוי הטלטול לצורך המת, חשיב זה כטלטול גמור דהמת, ואי"ז כלל טלטול מן הצד, ומה"ט נמי כתב הרא"ש דשרי לטלטל את המת בידים מפני הדליקה, וא"צ לטלטלו ע"י המטה, כיון שאף כשמטלטלו ע"י המטה כיון דהוי זה לצורך המת, חשיב זה כטלטול גמור של המת.

**ח**

כו] נתבאר בדברינו בביאור ד' התוס' והרא"ש, דהא דטלטול המת ע"י המיטה חשיב כטלטול בידים, וע"כ אם אין לו אלא מיטה אחת מודה שמואל דל"מ לטלטל את המת, וע"כ נמי בדליקה היכא שאין לו אלא מיטה אחת, שרי לטלטל את המת בידים, הוא משום דהוי זה לצורך הדבר האסור.

אמנם צ"ע בזה בד' השו"ע סימן שי"א ס"ה, ז"ל, אם צריך למקום המת או לדבר שהמת מונח עליו, מותר לטלטלו מן הצד דהיינו שהופכו ממטה למטה, כיון דלצורך דבר המותר הוא, עכ"ל.

והנה התם הרי הוי הטלטול לצורך דבר המותר, וצ"ע דא"כ מ"ט לא שרי לטלטל המת אלא ע"י שהופכו ממטה למטה, ולא שרי לטלטל המטה עם המת שעלי', דומיא דהא דשרי לטלטל כר בעוד המעות עליו היכא דצריך למקומו, ובמקור ד' השו"ע שהוא בד' רבינו ירוחם נכ"ח ח"א, לא נתפרש להדיא דאף בדהוי לצורך דבר המותר לא שרי אלא להופכו ממטה למטה, עייש"ה, אך בב"י כתב כן.

והנה אמנם כבר הביאו מש"כ הגר"ז שם ס"ט, ז"ל, וכ"ז בטלטול גמור אבל טלטול מן הצד דהיינו להפכו ממטה למטה מותר, אפי' לצורך כהנים או אם צריך למקום המת או לדבר שהמת מונח עליו וכו', ואם אין לו מטה אחרת מותר לטלטלו במטה זו, כיון שא"א לנערה להפיל אותו מעליה לארץ שהרי שוב לא יוכל לטלטלו בטלטול מן הצד, וכל שא"א לנערה מותר לטלטלה כדרכה כשאינו מטלטל לצורך האיסור וכו', עכ"ל.

והרי שנקט הגר"ז דאה"נ שרי לטלטל את המת ע"י המטה לצורך מקומו, דומיא דמותר לטלטל כר בעוד המעות עליו בשצריך למקומו, ואזיל לטעמי' שנקט שם ס"א (הבאנו דבריו לעיל סקכ"ג), דאף בדהוי הטלטול לצורך המת, מ"מ אם מטלטלו ע"י המטה חשיב כטלטול מן הצד, וכפי הנראה פירש דמש"כ השו"ע דהופכו ממטה למטה, היינו משום דהיכא דאפשר ע"י ניעור לא התירו טלטול גמור, אך היכא שאין לו אלא מטה אחת וא"א לו לנערו ממטה למטה, שרי לטלטלו במטה זו.

אך כבר תמה ע"ז התהל"ד שם, דא"כ הא דמעות שעל הכר דבצריך למקומו מטלטלן ועודן עליו, למה לא התנו דאם יש לו כרים הופכו מכר לכר.

וגם סתימת ד' השו"ע מורה, דלא שרי אלא להפכו ממטה למטה, וכל שאין לו אלא מטה אחת אסור לטלטלו, וכן נ' מד' המ"ב שלא הזכיר לד' הגר"ז בזה, דאם אין לו אלא מטה אחת שרי לטלטלו במטה זו, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב שם סקי"ג, ז"ל, וכתבו האחרונים דטלטול מן הצד "דהיינו להפכו ממטה למטה" שרי לצורך כהנים אפילו שלא ע"י ככר ותינוק דהרי הוא טלטול מן הצד לצורך מקומו דשרי, עכ"ל, והרי דלא שרי אלא להפכו ממטה למטה, אך לטלטלו ע"י המטה אסור, ולא חשיב כטלטול מן הצד או כטלטול אגב היתר.

כז] ונ' מד' השו"ע דס"ל דטלטול מת ע"י מטה לא חשיב כלל כטלטול מן הצד, דטלטול מן הצד הוא רק בשאי"ז דרך טלטולו, וכמש"כ כן בשו"ת מהרי"ל סימן ר', דהתירא דטלטול מן הצד הוא משום דל"ה טלטול כי אורחי', אך במת שדרך טלטולו הוא ע"י המטה, לא חשיב זה כטלטול מן הצד.

וגם לדעת התוס' בסוגיין דהיתר טלטול ההיתר בעוד האיסור עליו, הוא משום דהוי טלטול האיסור אגב ההיתר, וכמש"נ בתחילת דברינו, ג"כ י"ל דכל שדרך טלטולו כן, חשיב דעיקר טלטולו הוא בהדבר האסור, ול"ה כטלטול איסור אגב היתר.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, דהנה אם כנים דברים אלו, קשיא בהא דתנן בר"פ נוטל דמטלטלין תרומה טמאה עם הטהורה, אשר היינו משום דהוי זה טלטול מן הצד, ולדעת התוס' בסוגיין היינו משום דהוי זה טלטול אגב היתר, ותיקשי שהרי כ"ה דרך טלטול התרומה, וא"כ מ"ט שרי לטלטל הכלי בעוד התרומה הטמאה בתוכו, והאמנם בכלכלה והאבן בתוכה, י"ל דאי"ז דרך טלטול האבן בתוך כלכלה, אך בתרומה טמאה הרי דרך טלטולה בכך.

וצ"ל דכל הא דלא שרי טלטול מוקצה בתוך כלי היכא שדרך טלטולו בכך, הוא רק היכא שאין בכלי אלא את הדבר המוקצה לבדו, דבכה"ג כיון שדרך לטלטל כלי לצורך מה שבתוכו, מתייחס עיקר הטלטול להמוקצה שבתוכו ולא חשיב כטלטול מן הצד, אך היכא שיש בו גם דבר היתר, מתייחס הטלטול לההיתר, וחשיב שפיר טלטול המוקצה כטלטול מן הצד, ועד"ז י"ל גם לדעת התוס' בסוגיין, דכל כה"ג שיש בכלי גם דבר היתר, כיון שמתייחס הטלטול לההיתר, חשיב דמטלטל האיסור אגב ההיתר, ושרי.

אך הנה כתב המאירי לקמן דקמ"ב., ז"ל, אבל אם היה הכל טמאה אין מטלטלין אותה אף לצורך מקומו וכו', הא בשוכח מיהא מותר כדין מעות שעל הכר שלצורך גופו מנער את הכר והם נופלות ולצורך מקומו מטלטלין בעודן עליו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאף שאין בכלכלה אלא תרומה טמאה, חשיב כטלטול מן הצד, ומותר לטלטל הכלכלה לצורך מקומה בעוד התרומה בתוכה, וכ"ה מבו' במג"א סימן ש"ט סק"ו, עיי"ש.

וגם עיקר הדבר אינו מתישב, דאם אכן כל הא דטלטול כלי שמוקצה בתוכו לא חשיב כטלטול מן הצד, הוא רק בשאין בכלי אלא את הדבר המוקצה לבדו, אך אם יש בו גם דבר היתר, חשיב שפיר טלטול המוקצה כטלטול מן הצד, א"כ מ"ט לא התירו לטלטל המת בשצריך למקומו, אלא ע"י שהופכו ממטה ממטה, הרי אם אין לו אלא מטה אחת, מצי לטלטלו ע"י שיניח דבר היתר על המטה, ותו יהא רשאי לטלטל את המטה בעוד המת עלי' דהוי זה טלטול מן הצד, ואין זה במשמע, וצ"ע רב בזה.

כח] ובמק"א נת' עוד בזה, בד' הגרע"א בגל' שו"ע סימן של"ה ס"ד, שמבו' בדבריו דאף טלטול כלי עם משקין האסורין בתוכו לצורך דבר המותר שרי, וכ"ה מבו' גם במשה"ק בתורע"א דמאי פ"ז מ"ב בסופו, עיי"ש, ונת' שם לדון להוכיח מד' המג"א דפליג ע"ז וס"ל דכה"ג לא חשיב כטלטול מן הצד.

אך התם גרע טפי מהכא, דמשקין הרי כל צורת טלטולן הוא ע"י כלי, ובכה"ג ודאי יש מקום גדול לומר דטלטולן ע"י הכלי לא חשיב כטלטול מן הצד, וראיתי שהביאו כן בשם הגר"מ אטיק שליט"א.[[5]](#footnote-6)

אמנם גם בזה נת' להעיר מכ"ד, חדא, ראיתי להעיר מהא דבעי בשבת דמ"ו: דמ"ט אסר ר"ש לטלטל נר קודם שכבה, ומשני דהוי בסיס לשלהבת שהיא דבר האסור, ומבו' דאילו ל"ה זה בסיס לשלהבת הי' מותר לטלטל הנר, ולכאו' היינו דומיא דהא דמותר לטלטל הכר בעוד המעות עליו, והגם דהתם לא הותר אלא בשצריך למקומו, צ"ל דמכוון הגמ' הוא דיהא מותר לטלטל בשהוא צריך למקומו, או דנימא כדעת הסוברים דכל שמטלטל הנר כדי להשתמש לאורו חשיב כטלטול לצורך דבר המותר, ואכמ"ל, והרי דאף דכ"ה דרך טלטול השלהבת לטלטלה ע"ג הנר, מ"מ שרי.

אך גם בזה י"ל, ע"ד שנת' לעיל סקכ"ז, דכל הא דכה"ג אסור, הוא רק אם אין בכלי אלא המים לבדן, אך כל שיש בכלי גם דבר היתר, אין מתייחס עיקר הטלטול לדבר האסור, והדר דינא דכל דהוי לצורך דבר המותר שרי, ואשר ע"כ ה"נ בנר הי' מותר לטלטלו אלמלי הא דהוי בסיס, משום שיש בו גם שמן ופתילה שהן היתר, וצ"ע בזה, ואי נימא הכי, אין להוכיח ממש"כ בהג"א לעיל פ"ג סימן י"ח, דמותר לטלטל כלי עם השמן המטפטף אם יש בו דבר היתר דא"א לנערו, והובא במג"א סימן רס"ה סק"ב ובמ"ב שם סק"ו, ומבו' מזה דאף בשמן שכל צורת טלטולו היא ע"י כלי, נמי שרי, אך להנ"ל שאני התם דיש בכלי גם דבר היתר, ובכה"ג אין מתייחס עיקר הטלטול לדבר האסור.

עוד ילה"ע בזה, מהא דמצינו בשיורי כוסות דמותר לטלטל הכוס עמם, אשר היינו משום דא"א לו לנערן, ודמי להא דשרי לטלטל הכר בעוד המעות עליו לצורך מקומו, והרי דאף דכ"ה דרך טלטולן, אפ"ה שרי, אמנם לדעת הרבה מן הראשונים דס"ל דבשיורי כוסות א"צ לנער לכתחילה, אין להביא משם.

אך יש לדחות בזה בתרי גווני, חדא, דשאני התם דכיון דלא חשיבי ע"כ אין הטלטול מתייחס אליהן, וע"כ שפיר חשיב כטלטול מן הצד, גם י"ל עוד דאין לאסור בטלטול משקין האסורין ע"י כלי, אלא כשכונתו לטלטול המשקין, דבכה"ג מתייחס הטלטול למשקין, דהכלי הוי בית יד דילהו, אך התם שאינו צריך כלל לשיורי הכוסות, חשיב שפיר כטלטול מן הצד.

עוד העירוני בזה, ממש"כ בחי' הרשב"א בשבת דקנ"ד: להקשות ע"ד בעה"מ דמותר לבטל כלי מהיכנו לשעה, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כלל, דא"כ מאי קא מקשו עליה מתניתין וכו' וכן מנותנין כלי תחת הדלף, ומנא להו דהוי במבטל לי' לכולי שבתא, עכ"ל.

והנה כבר נת' לעיל סק"ג במשה"ק הרשב"א מדלף, דפשוט דאין כונתו דנוקי לה בשכונתו לנער הדלף במקומו, שהרי ודאי אין כונתו לנערו במקומו, שלכך הניח הכלי תחת הדלף, כדי שלא יתלכלך ביתו, ובע"כ מכוון הרשב"א להקשות דמ"ט לא מוקמי' לה בשדעתו להוציא הכלי עם הדלף החוצה ולשפוך הדלף שם, ושרי למעבד הכי משום דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, שדעתו לשוב ולהשתמש עם הכלי, ומבו' לפ"ז, דאף טלטול דלף שבכלי חשיב כטלטול מן הצד.

עוד ילה"ע בזה מדינא דהריב"ש שהובא בשו"ע סימן רע"ט ס"ג, דמותר לטלטל הנר אם נתן עליו לחם מבעו"י, ובגל' הגרע"א סימן ש"י ד' יוהנסבורג פירש דאיירי אף בשנשאר שמן בנר, דא"צ לנערו כיון דאיכא פסידא דשמן, עיי"ש, ובמק"א נת' לדון בזה, והרי דאף דכ"ה עיקר דרך טלטול השמן לטלטלו בתוך כלי, מ"מ חשיב כטלטול מן הצד, וצ"ע בכ"ז.

1. והעירוני דיש להביא סמך לזה, מד' התוס' לקמן דקמ"ב., דמ' קצת בדבריהם דאף אם הי' יכול ליקח הפירות בידו, מ"מ אם הי' יכול לנער הפירות והאבן הי' מותר, ולא הקשו התוס' אלא על שינויא דגמ' דאיירי בפירות המטנפין, דאכתי יטול הפירות בידו, ומ' דהא דאמרי' לעיל מינה דלישדינהו לפירי ונישדי לאבן, הוא גם אם יכול ליטול הפירות בידו, והרי דניעור דל"ה טלטול כלל, שרי אף אם בידו ליטול ההיתר בידו ולא יהא צריך לנער כלל האיסור, ויל"פ עוד הטעם בזה, למש"כ החזו"א סימן מ"ז סקכ"ב בטעם חובת ניעור, דהוא משום דהיכא דאפשר לנער ואינו מנער מתיחס הטלטול גם אל המוקצה, ולפ"ז י"ל דע"כ אין לאסור לנער אף היכא דאפשר בלא ניעור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומתחילה חשבתי לישב בזה, לפמש"כ התוס' לקמן דקמ"ב. דההיתר בכלכלה שהאבן בתוכה, הוא משום שהאבן בטלה אגב כלכלה מלאה פירות, וצ"ב דמה הוצרכו לה"ט, הרי הוי זה כהא דמותר לטלטל חבית שבין החביות בעוד האבן עלי', וכר שצריך למקומו בעוד המעות עליו, ולעיל סק"ג נתבאר די"ל לפ"ד התוס' בסוגיין, דבכל טלטול גמור אגב התירו הוי גדר ההיתר דהאיסור בטל להיתר, וי"ל דהוצרכו התוס' לזה משום דבמניח במתכוין הרי לא התירו טלטול גמור, ובע"כ דהתם איכא היתר אחר דהאבן בטלה אגב כלכלה מלאה פירות, וע"כ שרי התם אף טלטול גמור.

   אך שוב נתבוננתי דאי"ז מתישב, דאכתי תיקשי דמ"ט בפוגלא הטמונה בתבן ובאבן שע"פ החבית ובמעות שע"ג הכר ליכא להיתר זה דבטלי אגב הפוגלא החבית והכר, ואין לומר דל"ש היתר זה דביטול אלא בשיש בכלי היתר ואיסור, ולא בהני גווני שאין ע"ג הפוגלא החבית והכר אלא איסור לבד, שהרי התוס' שם הקשו דגם בתינוק שאבן בידו תיבטל אגב תינוק, וצ"ע בזה, שו"ר מש"כ בזה בספר לשון לימודים סימן ז' סק"ו, עי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומשה"ק התוס' בסוגיין דאי בשכח מ"ט דמאן דאסר, הרי אפי' טלטול גמור שרי לצורך לטלטל אגב היתר כ"ש טלטול מן הצד, ופי' הגרע"א דכונתם דכיון דאף טלטול גמור הותר, לא תליא זה בפלוגתת רבנן ור"א בן תודאי, ולכאו' למש"נ צ"ב דמאי קשיא להו, הרי לעולם י"ל דהגם דשרי טלטול גמור אגב היתר, מ"מ בפוגלא שמגבי' הפוגלא ועי"ז מנער העפר, אין להתיר משום טלטול אגב היתר, כיון דהוי זה מעשה טלטול על העפר בפנ"ע שמנערו, וע"כ תליא זה בפלוגתא דרבנן ור"א בן תודאי.

   אך באמת ניחא בפשיטות, שהרי אף רבנן דס"ל דטלטול מה"צ שמי' טלטול מודו דניעור לא חשיב טלטול ושרי, והא דלדידהו אסור להגבי' הפוגלא, אי"ז משום ניעור העפר, אלא הוא משום הגבהת העפר דזה חשיב טלטול לדידהו, וע"ז שפיר הקשו התוס' שהרי אף טלטול גמור שרי אגב היתר, כ"ש טלטול מה"צ, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצינו כן גם בד' הרא"ש בתשובה כלל כב סימן ח', ז"ל, הדרך הא', מצינו שהתירו לטלטל האיסור מצד ההתר, כחררה שהטמינה בגחלים, שהתירו לתחוב בכוש או בכרכר ולנערה וכו', הדרך הב', שא"צ לטלטל האיסור "מן הצד" לנערו, אלא מותר לטלטל ההיתר בעוד שהאיסור עליו, הוא ששנינו נוטל אדם את בנו והאבן בידו, ואוקימנא בתינוק שיש לו געגועין על אביו, והטעם משום צערא דינוקא שרו לי' וכו', הדרך הג', שמותר לטלטל ההיתר בעוד שהאיסור עליו, ואפילו במניח שנעשה בסיס לו, והוא שיהי' בסיס כמו כן לדבר ההיתר וכו', עכ"ל.

   ומבו' להדיא בכל ל' הרא"ש, דכשמטלטל עם האיסור לא חשיב כטלטול מן הצד, דלא חשיב טלטול מן הצד אלא דומיא דחררה שהטמינה בגחלים שתוחב כוש או כרכר ומנערה.

   אך צ"ב רב בד' הרא"ש, דמ"ט לא הזכיר לההיתר לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, רק בתינוק שיש לו געגועין, או בשיש עליו גם דבר היתר וא"א לו לנער האיסור, הרי אף היכא שאין עליו אלא דבר איסור, שרי לטלטלו בעוד האיסור עליו אם א"א לנערו, וכדינא דאבן שע"פ החבית שבין החביות, ומעות שע"ג הכר שצריך למקומו, וצ"ע רב בזה.

   ועי' גם בל' תוס' הרא"ש לעיל דמ"ד. שמשמע ג"כ דטלטול ההיתר בעוד האיסור עליו הוי היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר, ופירש שם שגם היתר זה ל"ש אלא בדהוי הטלטול לצורך הדבר המותר, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירוני בזה, די"ל דלעולם ודאי ל"ש לחשוב טלטול משקין בכלי כטלטול מן הצד, ומש"כ הגרע"א להתיר בזה, הוא ע"פ יסוד ד' התוס' בסוגיין, דטלטול ההיתר בעוד האיסור עליו, אין התירו משום טלטול מן הצד, אלא התירו הוא משום דהוי הטלטול אגב היתר, והיתר זה שייך אף בטלטול משקין האסורין בכלי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)