כותב ב_ אותיות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' י"א כסליו תשס"ח

**א**

א] שבת דק"ג., הכותב שתי אותיות בין בימינו בין בשמאלו בין משם אחד בין משתי שמות, ופירש"י, ז"ל, בין משם אחד, שתיהן אלפין, מב' שמות, אלף בית, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, ז"ל, הא מדברי הסוגיא נראה ב' שמות דהיינו שם גד וכדומה וגם א' היינו שש גג כיון שהוא תיבה, אבל אא דאינו תיבה כלל אינו חייב וכדס"ל לר' יהודה בברייתא, אלא דהש"ס בעי למימר דר"ש מחייב אף באא דאאזרך ודחי לה וא"כ למסקנא לא מצינו מאן דמחייב באא, וכן פסק הרמב"ם פי"א הי"ג הכותב אות כפולה פעמיים והוא שם א' כמו דד תת חייב, משמע להדיא דדוקא כה"ג אבל אא פטור וכמ"ש הה"מ שם וכו', עכ"ל.

אמנם ביאור ד' רש"י מצינו בד' השיטה להר"נ לעיל דע"ה. בשם הרשב"א, ז"ל, ומ"מ ל"ב שיהיו שם דומיא דשם משמעון וכו', דלא נאמרו דברים הללו אלא כדי לחייב משום מלאכת מחשבת לבד, דסד"א כיון דאין במחשבתו אלא לכתוב שמעון או יהודה לא ליחייב, קמ"ל כיון דשם הוא חייב, אבל בכותב ב' אותיות באיזה אות שתהי' חייב דהא הוו בקרשים ז"ח ט"י כדי לזווגן אע"פ שאינם שם, כן ראיתי לתלמיד א' בשם רבו הרשב"א ז"ל, עכ"ל, וכעי"ז כתבו הרש"ש בסוגיין והביאוה"ל בסימן ש"מ.[[1]](#footnote-2)

וביאור הדברים, דהנה בגמ' מייתי' להא דתניא אי מאחת יכול אפילו לא כתב אלא אות אחת ולא ארג אלא חוט אחד ולא עשה אלא בית אחד בנפה, ת"ל אחת, הא כיצד אינו חייב עד שיכתוב שם קטן משם גדול שם משמעון ומשמואל וכו', ופירש"י, ז"ל, ת"ל אחת, שתהא מלאכה שלימה במקום אחד, שם משמעון, ולגבי בגד נמי ב' חוטין, ובנפה ב' בתין שמקיימין כך, לפי שאין אדם אורג בגד ביום אחד, ועושה נפה בבת אחת, ומתחיל ועושה כדי קיום, שלא יהא נסתר מאליו, עכ"ל, ומה שפירש"י דהילפותא היא דבעי' שתהא מלאכה שלימה המתקיימת במקום אחר, נ' שלמד כן מלישנא דר"ש להלן, דיליף מהך קרא דאינו חייב עד שיעשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת.

ומבו' בד' רש"י דאילו הי' אדם אורג בגד ביום א' ועושה נפה ביום א', ל"ה חייב עד שיארוג כל הבגד ועד שיעשה כל הנפה, ורק משום שאין אדם אורג בגד ביום א' וכו' ומתחיל ועושה כדי קיום שלא יהא נסתר מאליו, הוא דחשיבי אריגת ב' חוטין ועשיית ב' בתים בנפה כמלאכה המתקיימת וחייב ע"ז.

ומשמעות הדברים דכל הא דבעינן לה"ט, הוא רק היכא שדעתו לארוג בגד שלם, דכה"ג אינו מתחייב על אריגת מקצתו רק משום דהוי מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ בעי' להא דאין אדם אורג בגד ביום א' דמשו"ז חשיבא אריגת ב' חוטין כמלאכה המתקיימת, אך היכא שדעתו לארוג ב' חוטין, ה"ה חייב ע"ז גם בלא הא דהוי זה מלאכה המתקיימת במקום אחר.[[2]](#footnote-3)

ומה"ט ס"ל לרש"י, דכל הא דאינו חייב אלא על כתיבת תיבה, הוא רק בשדעתו לכתוב תיבה שלימה וכתב מקצתה, דאתינן לחייבו משום דהוי זה מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ אינו חייב אלא בשכתב תיבה שהיא מתקיימת במקום אחר, אך אם דעתו לכתוב ב' אותיות ה"ה חייב בכל גווני, וע"כ הכותב ב' אלפין חייב.

ב] ובדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דהכותב אא אינו חייב, נ' דאזיל לטעמי', דהנה כתב הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, ר' יהודה אומר שהמתכון לכתוב שמעון משיכתוב שמ יתחייב שהרי כבר גמר שם, אע"פ שמם שם סתומה וזו פתוחה, אין הולכין אלא אחר הבטוי, וזה דבר נכון שאין הולכין אחר כונתו אלא בגמר מלאכה, הלא תראה אלו נתכון לארוג בגד של כ' אמה ביום השבת האם לא יתחייב עד שיגמור כל הכ' אמה ויארוג כל השבת ויהא פטור, זה הבל, אלא משיארוג ב' חוטים יתחייב ואע"פ שכונתו להשלים את הבגד, ועל דרך זו תדון בכל המלאכות, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת הי"ד, ז"ל, כל המתכוין לעשות מלאכה בשבת והתחיל בה ועשה "כשיעור" חייב, אע"פ שלא השלים כל המלאכה שנתכוין להשלימה, כיצד הרי שנתכוין לכתוב אגרת או שטר בשבת אין אומרים לא יתחייב זה עד שישלים חפצו ויכתוב כל השטר או כל האגרת, אלא משיכתוב ב' אותיות יתחייב, וכן אם נתכוין לארוג בגד שלם משיארוג ב' חוטין יתחייב ואף על פי שכוונתו להשלים הואיל ועשה "כשיעור" בכוונה חייב וכן כל כיו"ב, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דיסוד הדין הוא דבכל גווני ה"ה חייב משעשה שיעור מלאכה, וליכא נפ"מ כלל במה שנתכוין לעשות מלאכה גדולה, ואשר ע"כ הוא דמיחייב בכתב שם משמעון, משום שאין הולכין כלל אחר כונתו, ומפרש הרמב"ם דהא דילפי' מקרא דאינו חייב עד שיעשה מלאכה שכיו"ב מתקיימת, היינו שיעשה שיעור מלאכה, ואי"ז דין בפנ"ע דבעי' מלאכה מתקיימת.

אשר לפ"ז הרי דמהא דלא מחייבינן בכותב אא דאאזרך, יש ללמוד דאף מי שנתכוין לכתוב אא אינו חייב, דאין מקום לחלק דהא דאינו חייב על כתיבת אא הוא רק היכא שנתכוין לכתוב תיבה שלימה, שהרי גם היכא שנתכוין לכתוב תיבה שלימה לא אזלי' כלל בתר כונתו ומשעשה כשיעור מלאכה חייב, וא"כ אם הכותב אא הי' חייב, ה"נ הי' לנו לחייבו בשכתב אא דאאזרך, ומהא דהכותב אא דאאזרך אינו חייב, ש"מ דהכותב אות כפולה פעמים שאינה תיבה אינו חייב, וז"פ.

ג] והנה בד' המאירי מבואר, דכל הא דאין חייבין על ב' אותיות שאינן תיבה, הוא רק בשכתב אות כפולה פעמים, אך אם כתב ב' אותיות חלוקות חייב אף בשאינן תיבה, ופירש כן בד' הרמב"ם, עיי"ש.

ומקור הדברים בל' הרמב"ם הוא, דהנה ז"ל הרמב"ם שם ה"ט, הכותב שתי אותיות חייב וכו', ובהלכה י' כתב, ז"ל, הכותב אות כפולה פעמים והוא שם אחד כמו דד תת גג רר שש סס חח חייב, עכ"ל, וכתב המ"מ שם, ז"ל, ונראה מדברי רבינו שאינו חייב אלא כשהן שם אחד ר"ל שיש להם כונה כגון אלו גג דד שכתב אבל אא דאאזרך וכיוצא בהן שאינן מלה אינו חייב, עכ"ל.

והנה ממש"כ הרמב"ם להך דינא רק בשכתב אות כפולה פעמים, נ' להדיא דרק בזה הוא דאינו חייב בשאין להם כונה, אך בכותב ב' אותיות חלוקות שכתב הרמב"ם בה"ט ה"ה חייב אף בשאין להם כונה.

ויש להוכיח כן עוד, דהנה במש"כ הרמב"ם הכותב אות כפולה פעמים "והוא שם אחד", מבו' בד' המ"מ דהיינו שהם תיבה אחת, ולפ"ז נ' דהא דתנן במתני' דהכותב ב' אותיות בין משם אחד בין מב' שמות, היינו דבין אם הם תיבה אחת בין אם אינם תיבה אחת, והרי להדיא דהכותב ב' אותיות חלוקות חייב אף אם אינם תיבה אחת, ורק בכותב אות כפולה פעמים הוא דבעי' שיהיו שם אחד, וזהו דתנן דהכותב ב' אותיות חייב אף אם הן ב' שמות, ומשא"כ בכותב אות כפולה פעמים אינו חייב אלא אם הוא שם אחד,[[4]](#footnote-5) וכפי הנראה מזה הוא שלמד הרמב"ם דהגם דהכותב אות כפולה פעמים אינו חייב אלא בשהיא תיבה אחת, מ"מ הכותב ב' אותיות חלוקות חייב אף בשאינן תיבה אחת.[[5]](#footnote-6)

והטעם בזה נראה, דלעולם ביסוד הדין חייבין על כתיבת ב' אותיות אף בשאינם תיבה אחת, והא דהכותב ב' אותיות שוות אינו חייב אלא בשהם תיבה אחת, נ' ללמוד מל' הרמב"ם דהוא משום דבכותב ב' אותיות שוות לא חזינן לי' כלל ככותב ב' אותיות, אלא ככותב אות כפולה פעמים, שכתב אות וחזר וכתבה, וע"כ לא מיחייב אלא בשב' האותיות הם תיבה אחת, דכה"ג לא חזינן לזה ככותב וחוזר וכותב, אלא ככתיבת ב' אותיות.

ד] אמנם הנה תנן במתני' דאמר ר' יהודה מצינו שם קטן משם גדול שם משמעון ומשמואל וכו', ומבו' דאף בכותב ב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא בשהם תיבה אחת.

וצ"ל בדעת הרמב"ם דמלבד דפליג ר' יהודה וס"ל דאינו חייב על כתיבת אות כפולה פעמים אף בשהיא תיבה, גם פליג עוד על ת"ק וס"ל דאף בכותב ב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא בשהם תיבה אחת, וכ"ה להדיא במאירי.

ולכאו' הני תרי פלוגתי ל"ש אהדדי, אך שמא י"ל לפמש"נ להלן דבמשכן היו כותבין ב' אותיות שונות שהם תיבה אחת, וס"ל לר' יהודה דאין חייבין אלא דומיא דהכי, וע"כ אין חייבין על כתיבת אות כפולה פעמים, ואין חייבין על כתיבת ב' אותיות שאינם תיבה אחת, ות"ק פליג וס"ל דל"ב דומיא דמשכן אלא כל כתיבת ב' אותיות חייב, וע"כ חייבין על כתיבת אות כפולה פעמים אם אך הויא תיבה אחת, דאל"כ הוי ככתב אות וחזר וכתבה וחייבין על כתיבת ב' אותיות שאינם תיבה אחת.

אך לדעת רש"י לא פליגי בזה כלל, דאם נתכוין לכתוב ב' אותיות לכו"ע הוא חייב אף בשאינם תיבה אחת, ואם נתכוין לכתוב תיבה שלימה וכתב ב' אותיות ממנה לכו"ע אינו חייב אלא בשהם תיבה אחת, ולא פליגי תנאי אלא אם הוא חייב אף באותיות שוות, וז"פ.

ה] ונ' דרש"י והרמב"ם אזלי לטעמייהו בזה, דהנה בפירש"י לעיל דע"ה: כתב, ז"ל, כתב אות אחת גדולה כו' פטור, שבקרשי המשכן שתים היו כותבים אחת בזו ואחת בזו כדי לזווגן כשסותרים אותן, עכ"ל, והרי דשיעור ב' אותיות נלמד מב' אותיות שהיו כותבין על ב' קרשים.[[6]](#footnote-7)

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין פירש, ז"ל, לפי שקרשי המשכן היו כ' מפאת צפון וכ' מפאת דרום וח' מפאת מערב, וסוף מספרן עשרים, כותבין על הראשון מצד אחד א', ועל השני ב', וכן כולם עד האחרון כותב עליו כ', וכיון שהדבר כן נמצא כותב על האחד עשר י"א והן שתי אותות, וכך עד התשע עשרה, עכ"ל, והרי דפליג וס"ל דשיעור ב' אותיות נלמד מאותם הקרשים שהיו כותבין עליהן ב' אותיות, והכי גמירי להו דליכא חשיבות מלאכה רק לכתיבה זו, ולא לכתיבה שעל שאר הקרשים שאי"ז אלא אות אחת.

אשר לפ"ז נ', דלרש"י לטעמי' מוכח דחייבין על כתיבת ב' אותיות אף בשאינן תיבה אחת, שהרי ב' האותיות שהיו כותבין על ב' קרשים לא היו מצטרפין לתיבה אחת, שהרי היו כותבין אותן לב' סימנים נפרדים, והגם שהם תיבה במקום אחר, מ"מ כיון שלמלאכת הכתיבה במשכן ל"ה נפ"מ כלל במה שהן תיבה במקום אחר, ע"כ ודאי דיש לנו לחייב אף על כתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, גם כיון דילפי' מכתיבה שהיו כותבין על ב' קרשים, יש לנו ללמוד גם ממה שהיו כותבין ז"ח או ט"י שאינם תיבה במקום אחר, וכמש"כ כן בשיטה להר"נ בשם הרשב"א.[[7]](#footnote-8)

ולפ"ז הרי בע"כ דהא דאמר ר' יהודה דרק הכותב שם קטן חייב ואינו חייב אלא בשכתב שם משמעון, הוא רק משום שהי' דעתו לכתוב תיבה שלימה, דבכה"ג אינו חייב על מקצת ממנה אא"כ היא מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ אינו חייב אלא בשב' האותיות שכתב הם תיבה במקום אחר, אך אם נתכוין לכתוב ב' אותיות ה"ה חייב אף בשאינם תיבה כלל.

אך לדעת הרמב"ם דשיעור ב' אותיות נלמד מאותם הקרשים שהיו כותבין עליהן ב' אותיות, ואותם ב' אותיות הרי היו מצטרפין יחד למשמעות אחת, הרי דשפיר י"ל דס"ל לר' יהודה דאין הכותב ב' אותיות חייב אלא בשהן תיבה אחת, וז"ב.

?שוב העירוני, דד' הרמב"ם בפיהמ"ש קיימי לדעת ר' יוסי דחיובו משום רושם, אך לדידן דחיובו משום כותב, לא כתב הרמב"ם דילפי' לה מקרשי המשכן, אך באמת נ' דאדרבה לפ"ז הרי בע"כ דלדידן שיעור ב' אותיות נלמד ממה שהיו כותבים לחשבונות וכו', וא"כ ודאי דאין לחייב על ב' אותיות אלא בשהן תיבה אחת שכן היו כותבין במשכן ודו"ק.?

ו] והנה כתבו התוס' לעיל ד"ע:, ז"ל, שם משמעון, האי לישנא ל"ה צריך למימר כיון דאליבא דר' יוסי קאי דסבר בפ' הבונה דאפי' שריטה אחת על שני נסרים או שני שריטות על נסר אחד חייב, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' דלדעת ר' יוסי דאף בשרט ב' שריטות חייב, כ"ש דאם כתב ב' אותיות שאינם תיבה אחת חייב, והיינו משום דלא גריעי ב' אותיות שאינם תיבה אחת, מב' שריטות, והגם דבב' שריטות נ' דאינו חייב אלא בשיש להן תועלת דסימן, וא"כ הי' מקום לומר דגם בב' אותיות שאינם תיבה לא יהא חייב בשאין הן משמשים כסימן, אך נ' בביאור ד' התוס' דהא דבב' שריטות אינו חייב אלא כשהן משמשין כסימן הוא משום שאל"כ אין ע"ז כלל תורת רושם, אך משא"כ באותיות חשיב לעולם כרושם, וע"כ ודאי הוא חייב אף בשאינם תיבה אחת, דלא גרע מב' שריטות שחייב עליהן אף שאינם אותיות כלל, וע"כ הוא שפירשו דל"ה צריך למימר הך לישנא דשם משמעון.

אמנם הנה בפירש"י סנהדרין דס"ב., ז"ל, מאחת, על מקצתו נמי מחייב, כגון נתכוין לכתוב שמעון ולא כתב אלא ב' אותיות חייב, ולהכי נקט שמעון משום דב' אותיות ראשונות הוו להו שם במקום אחר כגון שם בן נח וכו', אבל נתכוין לכתוב שם אחר כגון נפתלי ולא כתב ממנו אלא ב' אותיות לא מיחייב, שאין כאן מלאכה בשום מקום, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

והנה הרי התם מפרשינן לברייתא דר' יוסי, ונ' מד' רש"י דאף לדעת ר' יוסי אינו חייב בשכתב נפ מנפתלי, דרחוק הדבר לומר דמכוון רש"י לפרש ללישנא דגמ', אך אה"נ הגמ' נקטה ללישנא דמתניתין כמש"כ התוס' ואי"ז דעת ר' יוסי גופי'.

והפשוט בזה, דלעולם מודה רש"י לד' התוס' דלדעת ר' יוסי הכותב ב' אותיות שאינם תיבה אחת חייב, ואך דס"ל דכ"ז הוא בשנתכוין לכתוב ב' אותיות, אך אם נתכוין לכתוב תיבה שלימה ולא כתב אלא ב' אותיות, ואתינן לחייבו משום דהוי זה מלאכה המתקיימת במקום אחר, הרי דבזה אף לר' יוסי אין לחייבו על כתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, שהרי אי"ז מתקיים במקום אחר, דמה לי דב' אותיות הוו כב' רשימות, הרי מ"מ אין דרך לכתוב כן, ואי"ז מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ אם כתב נפ מנפתלי אינו חייב אף לדעת ר' יוסי.

ז] ובדעת התוס' דפשיטא להו דלדעת ר' יוסי ל"ב שם משמעון, אלא אף אם כתב ב' אותיות שאינם תיבה חייב, נ' דהוא משום דס"ל כדעת הרמב"ם דאף אם נתכוין לכתוב תיבה גדולה אין הולכין כלל אחר כונתו, וכל שכתב כשיעור חייב, וע"כ לדעת ר' יוסי דהכותב ב' אותיות שאינם תיבה חייב, ה"נ אם נתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות שאינם תיבה חייב.

ומקור לזה בדעת התוס' נראה, ממש"כ התוס' בסוגיין ד"ה בגלטורי, ז"ל, ויש מפרשים א"א היינו אמן אמן שכותבין בקמיעין, וליתא דהיינו נוטריקון וחייב אפילו באחד ורבנן דפטרי במתני' פטרי אפילו בב' וג', עכ"ל.

ומשמעות ד' התוס' דלדעת רבנן אף אם נתכוין לכתוב ב' וג' אותיות נוטריקון אינו חייב, ומוכח מזה דפליגי על ד' רש"י וס"ל דהכותב אא אינו חייב, דאם הכותב אא חייב לא גרע הכותב אא נוטריקון מהכותב אא סתם, והרי מהא דפטרי רבנן בנוטריקון לא שמענו אלא דכתיבת אות א' נוטריקון לא חשיבא ככתיבת ב' אותיות, אך מהיכ"ת דגם בכותב ב' אותיות דחייב מ"מ אם כתבן נוטריקון יהא פטור, וע"כ ס"ל דאף אם כתבן נוטריקון אינו חייב, דס"ל דהא דפטרי רבנן בכתיבת אות א' נוטריקון, הוא משום דלא אזלי' כלל בתר הנוטריקון, וע"כ אף בכותב ב' אותיות שאינם תיבה אחת, ה"ה פטור אף אם כתבן נוטריקון.[[9]](#footnote-10)

והנה הא דפשיט"ל להתוס' דהכותב ב' אותיות שאינם תיבה אחת פטור, נ' דהוא ממש"א בסוגיין דהכותב אא דאאזרך פטור, ונ' מזה דהתוס' ס"ל כדעת הרמב"ם דאף אם נתכוין לכתוב תיבה גדולה לא אזלינן כלל בתר כונתו ומשכתב כשיעור חייב, וע"כ הוא שלמדו ממש"א דהכותב אא דאאזרך פטור, דה"נ אם נתכוין לכתוב אא הוא פטור, וז"ב.

ח] ויש להעיר בזה בדעת רש"י, בהא דתניא להלן, ועשה אחת וכו' הא כיצד אינו חייב עד שיכתוב שם קטן משם גדול שם משמעון וכו', ר' יהודה אומר אפי' לא כתב אלא שתי אותיות והן שם אחד חייב כגון שש תת וכו', אמר רבי יוסי וכי משום כותב הוא חייב והלא אינו חייב אלא משום רושם שכן רושמין על קרשי המשכן לידע איזו היא בן זוגו, לפיכך שרט שריטה אחת על שני נסרין או שתי שריטות על נסר אחד חייב.

וצ"ב לדעת רש"י, דמה ענין ד' ר' יוסי להך ברייתא, הרי הך ברייתא איירי בשנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות, ובכה"ג הרי מודה ר' יוסי דאינו חייב אלא בשכתב ב' אותיות שהם תיבה במקום אחר, אך לדעת הרמב"ם והתוס' ודעימייהו ניחא, דמייתי' בהך ברייתא לד' ר' יוסי, משום דלדידי' ל"ב שיכתוב שם משמעון או שש מששך, אלא אף אם כתב אא דאאזרך חייב, וצ"ע בזה.

ומאידך יש להעיר לדעת הרמב"ם והתוס', בהא דבעי לקמן לפרש פלוגתא דת"ק ור"ש דאא דאאזרך איכא בינייהו דת"ק סבר אא דאאזרך לא מיחייב ור"ש סבר כיון דאיתא בגלטורי בעלמא חייב, ופריך עלה למימרא דר"ש לחומרא והתניא הקודח כל שהוא חייב וכו' רש"א עד שיקדח את כולו עד שיגרור את כולו עד שיעבד את כולו עד שיצור את כולו.

והנה משמעות ל' הגמ' דלא פריך דהיאך מחייב ר"ש באא דאאזרך, הרי לדעתו אינו חייב עד שיעשה את כל המלאכה, דע"ז י"ל כמש"כ התוס' דמודה ר"ש דבאריג חייב בעושה ב' בתי נירין, וי"ל דה"נ הוא בכתיבה, אלא פריך דהוי זה סברות הפוכות, דהכא ר"ש לחומרא והתם ר"ש לקולא.

אמנם זה ניחא לדעת רש"י, דהא דבעי לאוקמי לפלוגתייהו באא דאאזרך, היינו דהגם דהכותב אא חייב, מ"מ היכא שנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב אא פטר ת"ק, כיון שאי"ז מלאכה המתקיימת במקום אחר, ור"ש מחייב דס"ל דאף שנתכוין לכתוב תיבה גדולה, ה"ה חייב על כל ב' אותיות שכתב, וע"ז הוא דפרכינן למימרא דר"ש לחומרא, דס"ל דלא אזלי' כלל בתר כונתו, והרי אדרבה בעלמא אזיל ר"ש טפי בתר כונתו, וס"ל דאינו חייב עד שיעבד את כולו.

אך לדעת הרמב"ם והתוס', דלפ"מ דבעי לפרושי פלוגתייהו באא דאאזרך, אי"ז פלוגתא מסוימת בשנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב אא, אלא פליגי גם במי שנתכוין לכתוב אא אם הוא חייב, א"כ מאי פריך עלה ממה שמצינו דס"ל לר"ש דאינו חייב עד שיעבד את כולו, הרי שפיר י"ל דמחמיר ר"ש במלאכת כותב דחייב אף בכתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, ומאידך מיקל הוא בדין מי שנתכוין לעשות מלאכה גדולה שאינו חייב עד שיעשה את כולה.

וצריך לדחוק לדעתם, דמכוון הגמ' הוא למיפרך, דהיאך מצית למימר דמחייב ר"ש באא דאאזרך, הרי אף אם הי' כותב ב' אותיות שהם תיבה במקום אחר נמי ל"ה מחייב ר"ש, דומיא דהא דס"ל דאינו חייב עד שיעבד את כולו וכו', אך אי"ז במשמעות ל' הגמ', וצ"ע בזה.

**ב**

ט] והנה יש שפירשו דגדר הא דאין חייבין אלא על כתיבת ב' אותיות, הוא משום שאין חייבין על כתיבת אותיות אלא על כתיבת תיבה.[[10]](#footnote-11)

אך נ' ברור שאי"ז כן, חדא, שהרי לדעת רש"י הא דאין חייבין אלא על ב' אותיות, הוא משום שבמשכן היו כותבין ב' אותיות על ב' קרשים לזווגן, והתם הרי ל"ה זה כלל כתיבת תיבה, וא"כ ודאי דהא דאין חייבין אלא על ב' אותיות אי"ז משום דחיוב כותב הוא רק בכתיבת תיבה.

ועוד, שהרי לדעת רש"י הכותב אא חייב אף שאי"ז תיבה כלל, וגם לדעת הרמב"ם דהכותב אא פטור, מ"מ הכותב ב' אותיות חלוקות חייב אף בשאינם תיבה כלל.

ועוד, שהרי לדעת ר' יוסי דמחייב בשרט ב' שריטות, והרי דהגם דאי"ז כתיבת תיבה כלל, מ"מ אינו חייב אלא אם שרט ב' שריטות ואם שרט שריטה אחת פטור, גם כתבו התוס' לעיל ד"ע: דודאי חייב אף בכתיבת ב' אותיות שאינם תיבה, ורחוק לומר דר' יוסי ורבנן פליגי בעיקר מכוון השיעור דב' אותיות.

ונ' להוכיח כן עוד, ממש"א לקמן דק"ד: דכתב אות אחת בטבריא ואחת בציפורי חייב, כתיבה היא אלא שמחוסר קריבה, ופריך עלה מהא דתנן כתב על שני כותלי הבית ועל שני דפי פנקס ואין נהגין זע"ז פטור, ומשני התם מחוסר מעשה דקריבה הכא לא מחוסר מעשה דקריבה.

והנה אי נימא דהא דאין חייבין אלא על כתיבת ב' אותיות, הוא משום דהחיוב הוא על כתיבת תיבה, צ"ב מ"ט הכותב אות א' בטבריא וא' בציפורי חייב, הרי הגם דאינו מחוסר מעשה דקריבה, מ"מ לכאו' ודאי אי"ז תיבה אחת.

והנה אמנם הי' מקום לדחוק, דמהני הא דאי"ז מחוסר מעשה דקריבה, דעי"ז חזינן להו כתיבה אחת, אך נ' להוכיח לא כן מד' התוס' שם, ז"ל, התם מחוסר מעשה, בפרק כל המנחות באות מצה בהניח בשר על גבי גחלים ונצלה בו כגרוגרת בב' מקומות איכא מאן דמחייב ואיכא מאן דפטר, מאן דמחייב סבר דלא דמי לכתב על ב' כותלי הבית שאין מזיק שם חסרון קריבה כמו כאן, עכ"ל, ומשמעות דבריהם דמאן דפטר הוא משום דמדמי לה לכתב על ב' כותלי הבית דפטור, ואי נימא דכל החיוב בכתיבת ב' אותיות הוא משום דהוו תיבה אחת, הרי ודאי דאין מקום לדמות כלל בישול ב' חצאי גרוגרות בגוונא דמחוסר מעשה, לכתיבת ב' אותיות בגוונא דמחוסר מעשה, שהרי בב' אותיות בעינן לחשבן כתיבה אחת, ובזה הוא שאמרו דכל דמחוסר מעשה דקריבה לא מצינו לחשבן כתיבה אחת, ומשא"כ בבישול דהוי זה שיעור בעלמא דכגרוגרת, מהיכ"ת נימא דאם ה"ז מחוסר מעשה אינם מצטרפין.

ומוכח מד' התוס', דהא דאינו חייב בכתיבת ב' אותיות שאין נהגין זע"ז, אי"ז משום דהחיוב בכתיבת ב' אותיות הוא רק בדהוו תיבה אחת, אלא היינו דאינו חייב אלא בדאיכא צירוף בין ב' האותיות, וע"כ הוא דבעי' שיהיו נהגין זע"ז, וזהו שדימו התוס' דה"נ בבישל ב' חצאי גרוגרות אינו חייב אם ה"ז מחוסר מעשה דקריבה.

וכ"ה מבו' בל' תוס' הרא"ש לעיל ד"פ., דודאי גבי כתיבה אית לן למימר דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, דבשעת כתיבה כבר נגמרה המלאכה, אלא צריך לקרבן שיהיו נהגין זע"ז, עכ"ל, והרי דעיקר תיקון דכתיבה נשלם בשעת הכתיבה, וא"צ לקרבן אלא לקיום תנאה דנהגין זע"ז, אך אי"ז מוכרח בכונתו, עיי"ש.

י] והנה אמנם צ"ב בזה, דאם אכן הוי עיקר החיוב על כתיבת אותיות ולא על כתיבת תיבה, א"כ מ"ט דמ"ד דאף בשכתב ב' אותיות חלוקות אינו חייב אלא בשהן תיבה אחת, וכן נקט הגרע"א לדינא.

ונ' שהטעם בזה הוא, משום שאין חייבין עד שיעשה מלאכה שכיוצ"ב מתקיימת, וע"כ אינו חייב על כתיבת ב' אותיות אלא אם כתיבת ב' אותיות אלו מתקיימת במקום אחר, אך לאו היינו דבעי' שכתיבתו זו תהא בתורת כתיבת תיבה, אלא כל שכותב ב' אותיות אף בשהן רחוקין זמ"ז אם אך אינם מחוסרין מעשה קריבה וה"ה מצטרפין זל"ז, ה"ה חייב, כיון שכתיבת ב' אותיות אלו מתקיימת במקום אחר בתורת תיבה אחת.

יא] ולדעת הרמב"ם יתכן, דכל הא דכתב אות א' בטבריא ואות א' בצפורי חייב, הוא רק בשכתב ב' אותיות חלוקות, אך בשכתב את אותה האות בטבריא ובצפורי, ה"ה פטור, והרי לדעת הרמב"ם ל' ב' אותיות מתפרש על ב' אותיות חלוקות, וא"כ כולה מתני' איירי בכתיבת ב' אותיות חלוקות, וה"נ מימרא דרב אמי דכתב אות א' בטבריא ואות א' בצפורי איירי בב' אותיות חלוקות.

והטעם בזה הוא, שהרי דעת הרמב"ם הכותב אות כפולה פעמים אינו חייב אלא בשהיא תיבה אחת, ונת' לעיל סק"? שטעמו משום דבכותב ב' אותיות שוות לא חזינן לי' כלל ככותב ב' אותיות, אלא ככותב אות כפולה פעמים, שכתב אות וחזר וכתבה, וע"כ לא מיחייב אלא בשב' האותיות הם תיבה אחת, דכה"ג לא חזינן לזה ככותב וחוזר וכותב, אלא ככתיבת ב' אותיות, ולפ"ז נ' דכל הא דלא חזינן לזה ככותב וחוזר וכותב, הוא רק בשהן סמוכין בפועל זל"ז דחזינן להו כתיבה אחת, וע"כ לא חזינן לזה ככותב וחוזר וכותב, אך בשכתב א' בטבריא וא' בצפורי, הרי הגם דאינו מחוסר מעשה דקריבה, אי"ז טעם דלא נחזי לזה ככותב וחוזר וכותב, וז"פ.[[11]](#footnote-12)

יב] ועד"ז מצינו בשטמ"ק כריתות די"ז. בשם תוס' והרא"ש, דאף לר"א דמחייב בכתב אות א' סמוך לכתב, מ"מ אם כתב בב' קלפים אות א' על קלף זה ואות א' על קלף אחר פטור, והוא מוכח כן, דאל"כ הי' בדין דלר"א כל הכותב אות א' חייב, שה"ז משלים לאות אחרת הכתובה באיזה מקום.

והטעם בזה הוא, משום דאף היכא דאי"ז מחוסר מעשה דקריבה, מ"מ אם אינם על קלף אחד אי"ז תיבה אחת, וע"כ לי"ב לדינא דר"א, שהרי הא דמחייב ר"א בכתב אות א' סמוך לכתב, הוא רק משום דהוי הכל תיבה אחת, והוי זה גמר דכתיבת תיבה זו, אך בשכתב אות א' על קלף זה ואות א' על קלף אחר, שאינם מצטרפין להיות תיבה אחת, אינו חייב, וה"ז כבישל בערב שבת חצי גרוגרת, ובישל בשבת עוד חצי גרוגרת, דודאי אף לר"א אינו חייב, דהחצי גרוגרת שבישל בשבת, אינו גמר של החצי גרוגרת שבישל בער"ש.

ועד"ז הי' נראה, דגם לדעת רש"י ודעימי' דהכותב אא חייב, מ"מ אם כתב אות אל"ף סמוך לאל"ף מודה ר"א דאינו חייב, כיון שאי"ז משלים לתיבה, אמנם ילה"ע ע"ז, דא"כ מאי קשיא לי' לרש"י בכריתות שם, מ"ט לא מחייבי' בכותב ב' אותיות בב' שבתות, דומיא דאחת על האריג, הרי י"ל דאיירי בכותב ב' אותיות שאינם תיבה אחת, אך שמא י"ל דניח"ל לרש"י לאוקמה בכל גווני, שהרי בלא"ה הו"מ לאוקמי בכתב בב' קלפים דכה"ג מודה ר"א דפטור, וכנ"ל.

יג] נ' דאותיות בל' לע"ז שאין להם משמעות אלא כניקוד, ודאי שאינם מצטרפין לב' אותיות, שה"ז ככותב אות ומנקדה שאינו חייב, ול"ד לאות ו' בלה"ק דודאי היא מצטרפת לב' אותיות אף כשהיא משמשת כחולם או כשורוק, ונידו"ז משכח"ל אף לדעת הסוברים דאין חייבין על ב' אותיות אלא בשהן תיבה אחת, בשהשלים תיבה באות ו' זו, דשאני אות ו' שיש עלי' תורת אות, וע"כ חשיבא ככתב, שהרי בכתיבת אותיות חייבין אף בשכותב לסימן בעלמא, דומיא דקרשי המשכן, ול"ה כשריטות בעלמא, וע"כ ה"נ חייבין על כתיבת אות ו' המשמשת כניקוד, ומשא"כ באות שאינה משמשת אלא לניקוד, דאין עלי' תורת אות כלל, גם נ' דשאני אות ו' דגם כשהיא משמשת כחולם או כשורוק אינה כניקוד בעלמא, שהרי חזינן שהיא נכתבת בס"ת ול"ה כשאר ניקוד שאינו נכתב בס"ת, וצ"ע עוד בזה.

יד] בס' ארחות שבת פט"ו ס"ז כתב שהכותב ב' סימנים כגון סימן קריאה או סימן שאלה חייב.

והדברים צ"ע, דלא עדיפי סימנים אלו משאר רשימות שאין חייבין עליהן, ול"ד לכתיבת מספרים שחייבין עלי', דמספרים ה"ה כאותיות שקוראים אותם, אך סימן קריאה וסימן שאלה שאין קוראים אותם, אלא הן משמשין להבנת הדבר הכתוב לפניהם, לא עדיפי מניקוד שאין חייבין עליו, ולא עדיפי מכתב אות א' נוטריקון שפטור, ולא אמרי' דהאות והסימן שמעלי' הוו כב' אותיות, וצ"ע בזה.

העירוני, דלדעת רש"י ודעימי' דאותיות ד' ויוד שבתפילין נמסר שיהא צורת אותיות אלו, וחשיבי כאותיות, עי' חי' מרן הגרי"ז, א"כ מ"ט מותר לעשותן בשבת אלמלי איסור קשירה, וכמבו' בסוגיא דר"פ המוצא תפילין, ומ"ט לי"ב משום איסור כתיבה, והעיר בזה בס' צפנת פענח מהדו"ת פ"ו מיסוה"ת ה"ו, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל דכ"ח: דאי"ז כתב גמור, וצ"ע בזה.

1. וכ"ה מבו' בל' רש"י בע"ב, ז"ל, אפילו לא כתב "מתיבה גדולה" אלא ב' אותיות של שם אחד כגון שש תת והן מתיבות גדולות וכו', עכ"ל, וממה שהוצרך רש"י לפרשה בשכתב מתיבה גדולה, נ' דבנתכוין לכתוב ב' אותיות ה"ה חייב אף בשאינם תיבה אחת, וע"כ מדנקט ר' יהודה שש ותת וכו' שהן תיבה אחת, ש"מ דאיירי בשנתכוין לכתוב תיבה גדולה וכתב ב' אותיות, דכה"ג אינו חייב אא"כ הם תיבה אחת.

   ומה שסיים רש"י שם דכ"ש אם נתכוין לקטנה תחילה, היינו לגבי עיקר חידושא דר' יהודה דחייב אף בב' אותיות שוות, דלמאן דפליג וס"ל דאינו חייב בב' אותיות שוות, היינו אף בשנתכוין לכתבן מתחילה, (שהרי אף ב' אותיות שוות הוו מלאכה המתקיימת במקום אחר, וע"כ מאן דס"ל דכתב שש מששך פטור, ה"נ אם נתכוין מתחילה לכתוב שש פטור, וז"פ), וזהו שכתב רש"י דלר' יהודה דכתב שש מששך חייב, כ"ש אם נתכוין לכתוב כן מתחילה חייב, אך לעולם בכה"ג דנתכוין לכך מתחילה ה"ה חייב אף אם ב' האותיות לא הוו תיבה אחת, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפירש"י לעיל ד"ה דחק קפיזא בקבא, ז"ל, ואע"פ שעתיד להוסיף יש שמקיימין כן, עכ"ל, ומבו' דאם ל"ה עתיד להוסיף פשיטא שהוא חייב, ורק משום שהוא עתיד להוסיף, א"א לחייבו אלא משום שיש שמקיימין כן, וזה כד' רש"י בסוגיין דהיכא שדעתו לעשות מלאכה גדולה אינו חייב על מקצתה אלא בשהיא מתקיימת במקום אחר, ומשא"כ היכא שדעתו לעשות מלאכה קטנה ה"ה חייב עלי' אף אם אינה מתקיימת כלל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הגרע"א הק' ע"ד הרמב"ם, דמשמע דלמדים זה מסברא דל"ש לומר שיארוג כל השבת ויהי' פטור, והוא תמוה דהא בברייתא לא ילפי' כן מסברא אלא מקרא מאחת מהנה דרשינן אחת מהנה דהיינו שם משמעון וארג מקצת בגד מכל הבגד.

   ואולי י"ל בדעת הרמב"ם, שהרי בברייתא תניא ועשה אחת יכול עד שיכתוב כל השם ועד שיארוג כל הבגד ת"ל מאחת וכו', ויל"פ דלעולם הך מילתא הויא מסברא שא"צ לארוג כל הבגד, והא דבעי' בברייתא קרא לזה, הוא משום דכתיב אחת דמשמע עד שיכתוב כל השם ועד שיארוג כל הבגד, וע"כ הוא דבעי' לקרא דמאחת למילף דאף שעשה מקצת ממחשבתו ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם באמת אי"ז מוכרע, שהרי אמרו בגמ', אלא ר' יהודה ב' אותיות והן ב' שמות הוא דמחייב ב' אותיות והם שם א' לא מחייב וכו', והרי דשם א' היינו אות כפולה וב' שמות היינו ב' אותיות חלוקות, וכ"ה בלישנא דברייתא דלהלן ר"י אומר משום ר"ג אפי' לא כתב אלא ב' אותיות והם שם א' חייב, וא"כ יל"פ כן גם ללישנא דמתני' דבין משם א' ובין מב' שמות, וכמו שפירש כן רש"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך י"ל שלמד כן הרמב"ם מלישנא דגמ' שאמרו אא דאאזרך, ונקטו אות כפולה, וכן צ"ל לדעת המאירי שפירש למתני' דבין משם א' בין מב' שמות כפירש"י, ואפ"ה נקט דהכותב ב' אותיות חלוקות חייב אף בשאינן תיבה אחת והכותב אות כפולה אינו חייב אלא בדהוי זה תיבה אחת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והא דילפי' מכתיבה שעל ב' קרשים, ולא ילפי' מכתיבה שעל כל קרש, נ' דהוא משום דכל תועלת הכתיבה היתה לזווג הקרשים יחד וכל' רש"י, וע"כ כל עיקר המלאכה היתה בכתיבה על ב' קרשים.

   וצ"ע בד' הרמ"א בשו"ת סימן קי"ט שכתב, ז"ל, דאין לומר מדבעינן ב' אותיות ש"מ דבמשכן ב' אותיות היו, דזה אינו דהשיעורין לא למדו ממשכן רק ענין המלאכה. ותדע שהרי פליגי התם על איזה ב' אותיות מחייבין, אי בעינן שם משמעון או גד מגדיאל או ת"ת או אי מחייבין בא"א משום דכותבים בגלטורי. ולמדו שם הכל מדכתיב בעשותו אחת מהנה ולא למדו ממשכן, דאדרבה אי הוי למדין ממשכן הוי מתחייב בכל ב' אותיות בעולם כמו דמחייב התם רבי יוסי, דקאמר לא חייבו ב' אותיות אלא משום רושם, שכך היו כותבין על קרשי המשכן לידע איזה בן זוגו, וקאמר בגמרא לפיכך שרט שריטה אחד על ב' נסרים חייב, עכ"ל, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' רש"י המפורשים דהא דכתב אות א' פטור הוא משום שבקרשי המשכן ב' היו כותבין, וד' הרמ"א שם קיימי על ד' רש"י שם דע"ה: בדין מוחק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יש לדחות, דהגם דהתם לא היו ב' האותיות תיבה אחת, מ"מ היו משמשים יחד, שהיו מזווגים הקרשים עי"ז, אך לעולם י"ל דהכותב ב' אותיות שאינם תיבה אחת, כיון דלא שייכי כלל זל"ז אינו חייב. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכבר העירו בזה דמצינו ז' פעמים בנביאים תיבת נף, ישעי' י"ט י"ג, ירמי' ב' ט"ז, שם מ"ד א', שם מ"ו י"ד, שם י"ט, יחזקאל ל' י"ג, שם ט"ז, והרי בפירש"י בסוגיין פירש דהא דאא דאאזרך פטור, הוא משום דלא מצינו שהיא תיבה קטנה בכל המקרא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וילה"ע בזה במש"כ בהגה' הגראמ"ה שבד' הרע"ב מבו' דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב, ותמה ע"ד התוס' שלא נקטו כן, עי"ש, ולכאו' אין להביא כלל מד' הרע"ב, שהרי איהו ס"ל במתניתין דהכותב ב' אלפי"ן חייב, וא"כ ודאי דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב, והתוס' דס"ל דהכותב ב' אותיות נוטריקון פטור, הוא משום דס"ל דהכותב ב' אלפי"ן פטור, וס"ל דמה שכתבן נוטריקון אינו מועיל לחייבו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצ"ע לדרך זו, דא"כ הי' בדין דהכותב אות אחת שהיא תיבה יהא חייב, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דאף מאן דמחייב בנוטריקון, הוא רק משום דחשיב כאילו כתב כל התיבה, ולא משום דבכתיבת תיבה חייבין אף בשהיא אות אחת, וכ"נ בל' הרמב"ם פי"א משבת הי"ג, ונ' מזה כמש"נ, דעיקר החיוב אינו על כתיבת תיבה, אלא על כתיבת ב' אותיות, וע"כ אם כתב תיבה של אות אחת אינו חייב, ורק היכא שהשלים בזה את הספר ה"ה חייב, והטעם הוא משום דכל הא דאין חייבין אלא על כתיבת ב' אותיות, הוא משום דרק לזה איכא חשיבות כתיבה, וע"כ באות אחת המשלמת לספר דחשיבא טובא, ה"ה חייב עלי', אך אי"ז מוכרח וכמובן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועד"ז נראה, דהנה בהגה' הגראמ"ה בסוגיין דקדק מד' הרמב"ם דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב.

    והנה בפשוטו נ' דכ"ז הוא בב' אותיות חלוקות, אך בכתב אות כפולה פעמים נוטריקון אינו חייב, שהרי יל"פ דהא דבכתב ב' אותיות נוטריקון חייב, הוא משום דלדעת הרמב"ם הכותב ב' אותיות חייב אף בשאינן תיבה אחת, וכ"ש שהוא חייב בשכתבן נוטריקון, ועד"ז נת' לעיל סק"ז בהערה בטעמא דהרע"ב דהכותב ב' אותיות נוטריקון חייב, אך הכתוב אות כפולה פעמים שאינו חייב אם אי"ז תיבה אחת, י"ל דאף בשכתבן נוטריקון אינו חייב.

    ועפמש"נ י"ל מטעם אחר דאין לחייב בכותב אות כפולה פעמים נוטריקון, דכיון דהא דהכותב אות א' כפולה פעמים אינו חייב בשאי"ז תיבה אחת, הוא משום דבכה"ג חזינן לי' ככותב וחוזר וכותב, הרי דע"ז ל"מ מידי הא שכתבן נוטריקון, שעדין יש לראותו ככותב וחוזר וכותב כיון שאינם משמשין יחד כתיבה אחת ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)