ז
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האומר - הרב יחזקאל זילבר

**לא תסגיר עבד וכו'.** צ"ב מאי קמ"ל קרא, הא רבי ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל ומיד שקנה אותו חל השחרור והרי הוא ב"ח, וא"כ פשיטא שאסור להשתעבד בו, כמו שאי"צ קרא לכל עבד משוחרר שאסור להשתעבד בו. ודוחק לומר ולפרש שזה גופא קמ"ל קרא דאדם מקנה דשלב"ל. וצ"ע.

**הרי עצמך קנוי לך מעכשיו.** בתוס' הק' הא כיון דס"ל אדם מקנה דשלב"ל, א"כ בא לעולם ולא בא לעולם דינם שווה, וכשם שבבא לעולם יכול להקנות לאחר זמן בלי מעכשיו, כך בלא בא לעולם יכול להקנות לכשיבא לעולם, ומעכשיו למה לי. ומצינו בזה כמה דרכים.

א. שי' התוס' דבלי מעכשיו בעינן שלא יה' חסרון של כלתה, וכשאומר מעכשיו מהני אפי' שנקרע השטר, ומשמע מדבריהם דלענין חזרה גם כשאומר מעכשיו יכול לחזור בו קודם שבא לעולם. וכ"כ התוס' בב"מ טז. ב. הרמב"ן נחלק על התוס' וס"ל איפכא מהתוס', ובאומר מעכשיו יש חסרון של כלתה ובעינן שהשטר יהא קיים, אמנם מהני מעכשיו שאינו יכול לחזור בו. ג. הרשב"א ס"ל דמעכשיו בדשלב"ל גורם שלא יהא חסרון של כלתה וגם אינו יכול לחזור בו. והרשב"א הק' על הרמב"ן דאם מעכשיו מהני שאינו יכול לחזור בו נמצא שנחשב כאילו שהוא חל הקנין, וא"כ למה יש חסרון של כלתה, ועי' ברמב"ן שכתב בזה 'דדמי למה דסבר רב במקדש לאחר ל' דאינו יכול לחזור דלא אתי דיבור ומבטל מעשה. ומ"מ איכא חסרון של כלתה'. [וביאר בזה בחי' ר' שלמה גטין סי' ז דהרמב"ן סובר דחשיב מעשה וא"י לחזור בו, והיינו כיון שנגמר כל מעשה הקנין אף שלא חל מודה רי"ח דנחשב מעשה, ול"א דיבור ומבטל מעשה]. נמצא דלתוס' ולרשב"א מהני מעכשיו לסלק החסרון של כלתה, ולרמב"ן ולרשב"א שלא יוכל לחזור בו. והדבר צ"ב דמה בכך שאמר מעכשיו הא אינו חל עכשיו.

וביאר הגרש"ש זצ"ל [נדרים כב ובמערכת הקנינים סי' ב-ג] דבעלמא כשעושה מעשה קנין והקנאה שיחול לאחר זמן כגון קנין לאחר ל', אין הכוונה שמעשה הקנין מצד המוכר והקונה נגמר מיד, אלא עדין לא נגמר מעשה הקנין, ואין כח ביד המעשה קנין לפעול, וביאר בזה הטעם דאילו היה גומר עכשיו את המעשה לא היה יכול לעכב את החלות והוי הקנאה גמורה וחל החלות, ואם אינו רוצה שיחול עתה, בהכרח שאינו גומר עכשיו את המעשה, ונמצא שאין המעשה נגמר אלא בעשה שהגיע זמנו לחול, ומשו"ה אמרינן שצריך שיהא מעשה הקנין קיים, ואם כלתה קנינו אינו יכול להועיל, דחסר בגמר מעשה, ולזה מהני כשאומר מעכשיו, דכשאומר מעכשיו אזי נגמר עכשיו מעשה הקנין לגבי שיחול מחר, וכיון שנשלם המעשה ליכא חסרון של כלתה קנינו, דאי"צ עכשיו בשעת החלות את מעשה הקנין, ובזה נחלקו התוס' והרשב"א, דלשי' התוס' מהני רק לגבי ענין זה שלא יה' חסרון של כלתה, אבל לגבי חזרה סו"ס כיון שלא חל עדין חשיב דיבור, וא"ד ומבטל דיבור ויכול לחזור בו. אבל הרשב"א ס"ל דבשלמא היכא שהמעשה קנין עדין לא נגמר מיקרי דיבור, אבל כשאומר מעכשיו דהמעשה קנין נגמר עכשיו חשיב מעשה, ול"א דיבור ומבטל מעשה.

והוסיף בזה הגרש"ש דכ"ז הוא רק בדבר שלא ב"ל, אבל בדבר שבא לעולם א"א לעשות מעשה גמור עכשיו שיחול לאחר זמן, [לענין שלא יה' חסרון של כלתה לתוס', ולענין שלא יוכל לחזור בו לרשב"א], דדוקא בדשלב"ל שלא שייך שתחול עתה החלות שהרי אינו בעולם, בזה שייך לומר שנגמר המעשה קנין עכשיו אף שלא חל החלות, משא"כ בדבר שבא לעולם לא שייך להגביל את המעשה, ולומר שהמעשה נגמר והחלות לא חל, דעד כמה שנגמר המעשה בהכרח שחל החלות, שהרי הוא ראוי לקנין, ובהכרח צ"ל שהמעשה קנין עצמו לא נגמר עד אותו הזמן, ולכך איכא חסרון של כלתה. והביא לזה ראיה מסוגיא דלעיל, שנחלקו אמוראי במקדש מעכשיו ולאחר ל' יום אי תנאה הוי או חזרה, ואמאי לא נפרש שכוונתו שעכשיו גומר את המעשה אבל החלות הוא לאחר ל', ולענין שאין חסרון של כלתה או לענין שלא יוכל לחזור בו. ומוכח מזה דבדבר שבא לעולם לא מהני מעכשיו.

[והוסיף בזה הגרש"ר זצ"ל [גטין אות קמה] לבאר דברי הר"ן בסוגין לעיל סב: שהביא מתשו' הרשב"א בבעיא דרב הושעיא גבי הנותן ב' פרוטות וכו' כתב הרשב"א דלהלכה מקודשת [הובא לעיל]. ומ"מ כתב הרשב"א 'דמסתברא דקדושי בתרא לא עדיפי מהאומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר ל' יום, שכל שלא אמר מעכשיו יכולים לחזור בהם תוך שלושים, וכאן נמי לא אמר מעכשיו, ולא עוד אלא אפי' שאמר לה מעכשיו ולאחר שאגרשיך סברא לומר כן, שהרי א"א להם לחול מעכשיו שכבר היא אשתו מחמת קדושין הראשנים'. והק' עליו האחרונים מה בכך דא"א להם לחול מעכשיו, והא שי' הרשב"א המבואר כאן דאם אומר מעכשיו [בדשלב"ל] א"א לחזור בו אף שהקנין לא חל עד שהוא יבא לעולם, וא"כ ה"נ כשקדשה מעכשיו ולאחר שאגרשיך [דמהני הקדושין] למה יכול לחזור בו הא אמר מעכשיו. ולדברי הגרש"ש זצ"ל א"ש, והוא משום שהמקדש אשה בב' פרוטות ולא יאמר לה שמקדשה בב' פרוטות, אלא יאמר לה שמקדשה ב' פעמים, קדושין בכל פרוטה ופרוטה, שני המעשים הללו יחולו ויפעלו את אותה החלות,, וממילא באומר לאשה שהוא מקדשה בפרוטה ועוד פרוטה לאחר שאגרשך ע"כ שאין המעשה הקדושין נגמר עכשיו, שהרי אילו הוא היה נגמר מיד, כיון שאינו יכול לעכב את החלות מלחול עכשיו, היתה האשה מתקדשת קדושין אחת מחמת ב' מעשים. והוא הרי רוצה שהחלות יחול לאחר שאגרשיך, ובהכרח שהוא מעכב את המעשה מלחול, ולכך ס"ל לרשב"א שהוא יכול לחזור בו].

אלא דלפי"ז צ"ב מה הק' התוס' [ד"ה כגון, ומיהו קשה לר"י וכו'] ממשוך פרה וכו', הא התם איירי בדבר שבא לעולם, ובזה לא מהני מעכשיו, ולכך איכא חסרון של כלתה קנינו. ועוד העיר רע"א למה תלו התוס' קושיתם בר"י, הא ר"י חידש דבדשלב"ל מהני מעכשיו לסלק החסרון של כלתה, אבל בבא לעולם ואומר מעכשיו ולאחר ל', תלוי אם הוא תנאי או חזרה, דאם הוא תנאי חל מעכשיו ופשוט שאין חסרון של כלתה, ואם הוא חזרה ואינו חל מעכשיו א"כ גם באגם לא מהני. והניח בצ"ע.

**תוד"ה הרי עצמך וכו'.** וי"ל דר"י לטעמיה וכו'. מבואר בתוס' שאם היה חל מעכשיו ממש לא היה צריך שיה' באגם, ואם היה חל רק לאחר ל' לא היה מועיל אגם, ורק בגלל שמתחיל עכשיו יכול לעמוד בסוף באגם. ולכאו' ממנ"פ אם נימא דכיון שהתחיל עכשיו הקנין אין חסרון של כלתה, א"כ אפי' אם היא עומדת ברה"ר שיועיל, ואם עדין יש חסרון של עלתה א"כ מה מהני אגם, [הרי בלי מעכשיו לא מהני אגם דאינו מקום קנין]. ועמד בזה הקוב"ש כתובות אות שטז. והביאור בזה הוא דסברת התוס' שאגם הוא רשותו של מי שמשתמש בו, וכמו צידי רה"ר דהוי מקום הראוי לקנינים כיון שהוא רשותו של המשתמש בו. ולכך בלא מעכשיו לא מהני, כיון שהאגם שייכת למוכר, שהרי הוא קדם לעמוד שם והוי רשותו, וכמבואר ברבינו חיים בתוס' לעיל כה: וכיון שהאגם הוא מקום של המוכר ומשמש כל הל' יום את המוכר, א"א לקונה לקנות במקום זה, אבל כשאומר מעכשיו ולאחר ל', שהתחיל הקנין עכשיו אף שגמר הקנין עדין לא נגמר, מ"מ מהני שעומדת באגם, משום שהאגם הוי רשות של הקונה וממילא אין חסרון של כלתה. והדברים מפורשים בתוס' ביבמות צג. 'אבל משיכה קונה במעכשיו ולאחר ל' כיון דבסוף הפרה עומדת באגם שהוא מקום הראוי לקנין, שע"י תחילת משיכה שהותחל קנין, נעשה האגם רשותו'.

ובעיקר מה שכתבו התוס' 'דאפי' אמר מעכשיו לא מהני לר"י אם חזר בו'. כבר הובא לעיל מט. דיש להסתפק האם כשחוזר בו הכל נעקר למפרע, וכיון שלא גמר הקדושין הכל בטל, או שכוונתם שיכול לחזור בו רק שלא יגמרו הקדושין, אבל מה שכבר חל במקצת לא נעקר. ועי' בקובה"ע סי' סח סק"א.

**תוד"ה וידים**. כתבו התוס' דהומ"ל שאני קונמות דקדושת הגוף כדמשני בפ' אע"פ. כוונתם שמהני קונמות גם בדשלב"ל. וכן מבואר ברמב"ם פי"ב מנדרים ה"י דאשה יכולה לאסור על בעלה בקונם מע"י, ועי' בכס"מ שם. והנה אמרינן התם דס"ל לר"י בן נורי דאשה שאומרת קונם שאני עושה לפיך יפר שמא יגרשנה, ויחול הנדר אחר הגרושין שאינה משועבדת, ומקשינן התם והא הוי דשלב"ל כיון שעדין לא נעשו המע"י, ומשני באומרת יקדשו ידם לעושיהן וידים הם בעולם. ואכתי הק' והא משועבדת לבעל, [וא"כ שוב הוי דשלב"ל, דעד הגרושין אין הידים ברשותה]. ומשני שאני קונמות דשקדושת הגוף וקדושת הגוף מפקיע מידי שעבוד, וא"כ שוב ראוי הקונם לחול עכשיו והוי דבר שבא לעולם, והק' בגמ' דא"כ יחול מיד ולמה אמר ריב"נ שחל רק אחר שיגרשנה, ותי' בגמ' דאלמוה רבנן לשיעבודה דבעל. ועי' שם בר"ן שהק' דא"כ הדרא קושיא לדוכתא דהוי דשלב"ל, שהרי אינו ראוי לחול עד הגרושין, ותי' הר"ן דכיון שמדינא ראוי לחול אלא שרבנן החמירו אין זה נחשב דשלב"ל. עד כאן סוגית הגמ', ומבואר דבתחילה כשהקשו בגמ' דהוי דשלב"ל כיון שעדין לא נעשה המע"י, לא תי' שאני קונמות וכו', אלא תי' דידים הם בעולם, מבואר דאם הדבר עצמו אינו בעולם כלל לא שייך לומר שאני קומנות וכו', דמה ענין זה שקדושת הגוף יכולה להפקיע משעבוד, הא סו"ס הוי דבר שלב"ל. ורק על מה דאמרינן דאף שהידים הם בעולם, מ"מ הק' בגמ' הא הוי דשלב"ל כיון שהיא משועבדת לבעל, וע"ז תי' דכיון דקנומות קדושת הגוף הם יכולים להפקיע השעבוד ושוב הוי דבר שבא לעולם. מבואר דעל דשלב"ל כלל לא מהני לעשות קונם. וכבר עמד בקו' זו בהג' רא"מ ובחזו"א. ועי' בביאור הגר"א ביו"ד רלד שהביא שהרמב"ם הנ"ל ותוס' למדו שאחרי שהגמ' תי' שאני קונמות וכו' זה מתרץ גם למה מהני אף להקדיש מע"י דאין חסרון של דשלב"ל בקונם.

ובש"ך ביו"ד רלד תמה ע"ז טובא הא להדיא מבואר בגמ' בנדרים מז שאדם לא יכול להקדיש שדה לפני שהוא קנה אותה, וכן אין אדם אוסר בקונם על חברו דבר שעדין לא שלו. וביאר בזה בשער"י ש"ה פ"כ שיש חילוק בין דבר שבא לעולם והוא בעלים ע"ז כמו ידים אלא שעדין לא הגיעו המע"י, וכן בדקל לפירותיו הרי הוא בעלים על הדקל, והפירות שיבאו לאחר מכן הם שלו בלא מעשה קנין, אלא שעדין אינם בעולם, בזה מהני קונם שלא יהי' חסרון של דשלב"ל, אבל במקום שהדבר כלל אינו שלו כמו שדה של חברו בכה"ג לא מהני כלל אפי'' ע"י קונם. וצריך לבאר טעמו של דבר. [ושמעתי בזה דבכל חסרון של מעשה קנין בדשלב"ל מלבד החסרון של סמיכות דעת, יש ב' חסרונות במעשה הקנין, חדא בכח ההקנאה דזה פשוט שמי שהוא לא בעלים אין לו כח הקנאה על החפץ, ומלבד זה יש עוד חסרון בגוף מעשה הקנין, שהרי מעשה קנין יסודו הוצאה וכניסה של החפץ מהמקנה לקונה, ובדשלב"ל אין את הצורה של מעשה הקנין, שהרין אין חפץ בעולם. ובזה י"ל דבדשלב"ל כלל כגון שדה של חברו לא מהני כלל גם קונם, אבל בדבר שבא לעולם כגון דקל אם ידים אלא שהפירות אינם בעולם כלל, בזה אין חסרון של כח הקנאה שהרי סו"ס הוא בעלים עליה כשיבאו לעולם, שהרי אינו צריך לעשות עוד מעשה קנין אח"כ. וא"כ כל החסרון הוא רק בצורת המעשה קנין דסו"ס כיון שאינם בעולם אין לנו צורה של מעשה קנין, ובזה מהני בקונמות ובהקדש, שהרי הקדש אינו מעשה קנין מראובן להקדש, אלא יסודו קדושה, ובקדושה אין צורך בצורה של מעשה קנין. ועי' בזה]

**בשכר שאעשה עמך**

**א.** מסקנת הסוגיא דמקדש בשכר פעולה תליא בפלוגתא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, או אינה אלא לבסוף, דשעת הקדושין בודאי היא בסוף, ואם ישנה לשכירות מוע"ס הו"ל מלוה ומקדש במלוה אינה מקודשת, ואם אינה אלא לבסוף אין זה נחשב מקדש במלוה. וכתב בתוס' ר"י הזקן דאם היה במכוש אחרון שו"פ מקודשת לכו"ע, דבשעת הקדושין יש שו"פ שעדין לא נעשה מלוה, ומיקדשא ביה כמו למ"ד אינה אלא לבסוף, [ואף שמקדש בכל השכירות הו"ל כמלוה ופרוטה דעתיה אפרוטה].

והנה רש"י לעיל מח. כתב דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף היינו דכל פרוטה ופרוטה משנגמרה נתחייב בה בעל המלאכה לפועל וכו', מבואר דבפחות מפרוטה לא חייל חיובא לכו"ע, והק' התורי"ד לעיל דגם למ"ד ישנה לשכירות תתקדש בפרוטה אחרונה, ואין לומר דחצי הראשון של פרוטה אחרונה כבר נעשה מלוה, דהרי לא חשיב לחול חיובא בפחות מפרוטה, והיינו כרש"י דכל פרוטה ופרוטה חלה רק בסוף ולעולם תתקדש בפרוטה אחרונה. [והיינו דאם נימא דכל פעולה ופעולה איכא חיוב של שכריות, א"כ י"ל דלמ"ד ישנה לשכירות מחתחילה שפיר הו"ל מלוה, משא"כ למ"ד אינה לשכירות אלא לבסוף לא הוי מלוה משום שהוא מקדש לה בסוף העבודה ועי' ברשב"א שם]. ותי' התורי"ד דלמ"ד ישנה לשכירות חל החיוב בגמר הפעולה, ואילו שעת הקדושין היא כשמחזיר לה את הטבעת. ולכך גם פרוטה אחרונה חשיב מלוה, אבל למ"ד אינה אלא לבסוף [אע"פ שגמר את הכלי] לא חל חיוב עד שיתן לה הכלי, הלכך לאו מלוה היא. ונמצא דלמ"ד ישנה לשכירות מתחילה וכו' ה'סוף' הוא גמר מלאכה, ולכך הוי מקדש במלוה. ואילו למ"ד אינה לשכירות אלא לבסוף ה'סוף' היינו כשנותן לה את הכלי. ולפי"ז גם אם במכוש האחרון איכא שו"פ אינה מקודשת, דסו"ס עד שהוא מחזיר לה הו"ל מלוה. ועי' באבנ"מ סי' כח סקל"ט.

ויל"ע דכל דבריו הם רק בעשה לי שירים וטבעות וכו', דאחר גמר הפעולה יש עוד את החזרה לאשה, ושפיר שייך לומר דבשעת קדושין הוי מלוה, אבל בפעולות כסוגיין כגון רקוד לפני ושחק לפני וכו' ברגע שהוא עשה את הפעולה היא מקודשת שהרי באותו הרגע הוא סוף השכירות, ואין בהם אלא עשית הפעולה גרידא, ובזה הדרא קושית התורי"ד שלעולם תתקדש בפרוטה אחרונה שנגמר בה החיוב.

**ב.** וביארו בזה רבותינו [בקוב"ש ב"ק אות קמד] דמקדש אשה בחפץ אין הכונה שמתקדשת במה שפטורה מלשלם עבור החפץ, אלא מתקדשת בעצם החפץ, וכן בשכר פעולה אין הכונה שמקדשת במה שלא חל עליה החיוב של השכירות, [דמניעת חלות חיוב אינה נתינת ממון ולא עדיף ממקדש במלוה שמפקיע חוב שכבר ישנו בעולם ולא חשיב נתינת ממון], אלא הכונה שמקדשה בגוף הנאת הפעולה, וזה הוי ממון שהרי הוא שווה כסף, אלא שנחלקו מתי נחשב שבעה"ב מקבל את הפעולה. דלמ"ד דישנה לשכירות מתחילה וכו' ס"ל דכל חלק מן הפעולה שעושה הרי הוא כאילו נותן לו את הפעולה, והפעולה מחייבת דמים, ולכך לבסוף אינו יכול לקדשה בפעולה שהרי היא כבר שלה, ואינו אלא חיוב ממון וזה חשיב מקדש במלוה, אבל למ"ד אינה אלא לבסוף ס"ל שרק בסוף שמביא את כל הפעולה זה מחייב דמים, וזה הוי בגמר השכירות, ואז שפיר מקדשה בגוף הממון של הפעולה. דבמקום שתתחיב עבור הפעולה היא מתקדשת עבור הפעולה.

אלא דיל"ע למ"ד אין שכירות אלא לבסוף דנהי שלא נעשה מלוה עדין, מ"מ כבר ליתא בעולם להנאת הפעולה הראשונה, שכבר קבלה הנאה זו בתחילה ובסוף גמר הפעולה כבר אין תחילתה בעין ובמה מקדשה.

ונראה שקו' זו כבר הק' הרשב"א בסוגיין 'ולמ"ד אינה לשכירות אלא לבסוף מקודשת אע"פ שאין השכירות בעין, אע"פ שאינו מצוי ביד האשה כיון שלא ירדו בו מתחילתו לתורת מלוה, והיא נהנית ממנו עכשיו שהוא נותנו לה רואין אותה כאילו הנאתו בעין ומתקדשת בו'. וכן כתב הרשב"א לעיל מט. גבי נתאכלו המעות 'ומסתברא דהיינו נמי טעמא דעשה לי שירים ונזמים וטבעות דמקודשת למ"ד אינה לשכירות אלא לבסוף, דאע"ג דמ"מ שכירות זו אינה בעולם ומחוסר גוביינא הוא, אפ"ה כיון שלא ירד בו לדעת מלוה, והנאת שכירות ישנה בעולם שאם לא תתקדש לו צריכה ליתן לו שכירותו, רואין אנו אותו כאילו הוא בעינו להתקדש בו'. והיינו דאין ה"נ דאף שאין כל השכירות בעולם, מ"מ נותן לה כל הפעולה עבור הקדושין, וחשיב שכל הממון של השכירות בעין, כיון שאם לא תתקדש חייבת להחזיר תמורתן, שזהו יסוד הדין של נתאכלו המעות דחשיב כאילו המעות עדין בעין.

**ג.** אך עדין יל"ע דא"כ גם למ"ד ישנה לשכירות נימא הכי דלא נעשה מלוה אלא כל חלק וחלק מן הפעולה ניתן לאשה בתורת קדושין, ותתקדש לבסוף כדין נתאכלו המעות.

ובאמת הרשב"א לעיל הק' כן, מכח הגמ' לעיל התקדשי לי באלו אע"פ שאכלה ראשונה ראשונה, אם יש בכולן שו"פ מקודשת, והיינו דאף שכשנטלה הראשונה עדין לא היו בה שו"פ לא נעשה מלוה, אלא נשאר בידה בתורת קדושין, וכשתושלם הפרוטה תתקדש, וה"נ נימא למ"ד ישנה מתחילה ועד סוף. [והיינו דחזינן מהם שכל חלק וחלק אפי' שהוא נאכל לפני החלק הבא, אפ"ה כיון שניתן בתורת קדושין הרי הוא מצטרף שלא יהא מלוה].

ותי' הרשב"א 'וי"ל דהתקדשי לי באלו שאני, הואיל ואיתנייהו כולהו קמן מונה והולך הוא, אבל בשכירות בשעה דאיתיה להאי פורתא ליתיה להאי, ולא אתי להאי עד דאזיל ליה אידך, לא חזי לאיצטרופי כלל והלכך אינה מקודשת, אבל אי ס"ל דאינה לשכירות אלא לבסוף כולא אגרא בב"א אתי הלכך מקודשת'. וביאור דבריו דשאני התקדשי לי באלו וכו' היינו דהתם כך הוא סדר הנתינה של כל הפירות שלפנינו, שאוכלת אחת ועוד אחת, וחשיב כמונה והולך שהכל הוא מעשה נתינה אכריתא. וכיון שאכ"א הוא חלק ממעשה הקדושין אינו נעשה מלוה. אבל בשכירות שכל חלק מן הפעולה עומד בפנ"ע ואין לו צירוף עם חברו, דשהוא נמצא עדין לא בא החלק השני, וכשבא חלק השני כבר אזיל ליה הראשון, לכך לא נחשב כל חלק ממעשה הנתינה אלא כדבר בפנ"ע, ונעשה מלוה בידה. אבל למ"ד אינה אלא לבסוף 'כולא אגרא בב"א אתי' היינו דכל חלק מן הפעולה אינו מחייב תמורתו אלא לבסוף, ואז נתקבצו כל החלקים לחיוב אחד שכל כל השכירות.

**ע"מ שאדבר עליך לשלטון וכו'.** מבואר בגמ' דר"ל סבר דהא דמקודשת היינו כשנתן לה פרוטה, והדיבור והפעולה אינו אלא כתנאי. ובלא פרוטה אינה מקודשת משום דישנה לשכירות וכו' והוי מקדש במלוה. ועי' ברש"י בד"ה והוא דקאי בין על אעשה עמך ובין על אדבר עליך לשלטון. אמנם ברמב"ם מבואר לא כן, שכתב בפ"ה מאישות הי"ט בשכר שאדבר עליך לשלטון ודיבור עליה וכו' אינה מקודשת שהנאה זו שבאה לה מדבריו הרי הוא מלוה. ולא הזכיר שזה משום שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף. ובהל' כ' כתב הרמב"ם שבשכר שאעשה עמך אינה מקודשת לפי שישנה לשכירות מתחילה וכו'. ולמד מזה המחנ"א שכירות סי' יד שמזה שלא כיילינהו הרמב"ם לתרוויהו מחד טעמא דישנה לשכירות וכו' משמע שס"ל לרמב"ם שאדבר עליך לשלטון אינו תלוי בישנה לשכירות ואפי' למ"ד אינה אלא לבסוף אינה מקודשת, דהנאה זו שבאה לו מדבריו לשלטון אינה אלא מבריח ארי ודמי למקדש במלוה, דבקדושין בעינן 'כסף שיש בו הנאה', ואינה מקודשת דהשתא לא מטיא לה הנאה. ומוסיף בזה המחנ"א שהרמב"ם ס"ל שאם לא היה מבריח ארי היתה מקודשת אפי' למ"ד ישנה וכו' דהכא כל שלא הועילו דבריו לא זכה בשום שכר ובזה לכו"ע כל השכר הוא לבסוף, ולכך הוצרך לרמב"ם לפרש דהכא אינה מקודשת משום דאין זה אלא כמבריח ארי.

**ע"מ שירצה אבא.** מבואר בגמ' דיש ג' אפשרויות לפרש ע"מ שירצה אבא, א. ע"מ שיאמר כן. ב' ע"מ שישתוק בשעת שמיעה. ג' ע"מ שלא ימחה. שי' הר"ן שבע"מ שיאמר כן, אין הכונה שיאמר כן בשעת שמיעה דוקא. אלא אפי' ישתוק או אפי' ימחה כששמע ולאחר זמן אמר כן, מקודשת, וכן אם אמר כן ואח"כ מוחה נמי מקודשת, אבל בע"מ שלא ימחה אפי' שמע ושתק או שאמר כן, אם אח"כ מוחה בטלו הקדושין דבעינן שלא ימחה לעולם. וביאר בזה הר"ן הטעם שכל תנאי שהוא בקום ועשה כגון ע"מ שתתני ר' זוז או ע"ת שתשתי יין יכול לקיים התנאי באיזה זמן שירצה, וכל שקיים התנאי פעם אחת אין הקדושין יכולין להתבטל, שהרי קיים התנאי. משא"כ בתנאי שהוא בשב וא"ת כגון ע"מ שלא תשתה יין בעינן שלעולם לא תשתה. ולכך ה"נ אם התנאי הוא שיאמר כן, היינו קום ועשה כל שאמר 'כן' פעם אחת בין בתחילה ובין בסוף מקודשת. אבל ע"מ שלא ימחה הוא שב וא"ת, ובעינן שלעולם לא ימחה.

ובע"מ שישתוק הוא הוא תנאי של שב וא"ת, וכתנאי של ע"מ שלא ימחה, אלא כיון שהוציא את התנאי בלשון של קום ועשה דינו כתנאי של קום ועשה שקיומו אינו לעולם אלא פעם אחת, ולכן כששותק בשעת שמיעה מתקיים הקדושין.

ונמצא דרישא דמתני' יכול להתפרש או בע"מ שיאמר כן, ורצה האב היינו שאומר כן, ושוב אין הקדושין יכולין להתבטל ומקודשת בודאי. לא רצה, היינו שלא אמר כן, ובזה הדין שאינה מקודשת, ולפי"ז איכא חידוש שכוונת המשנה שאינה מקודשת בודאי, שהרי הוא רק יכול לומר כן לאחר זמן, אלא שהיא בספק עד שיאמר כן. ועוד יש לפרש מתני' דרישא מיירי באומר ע"מ שישתוק, ורצה היינו ששתק בשעת שמיעה ואז מקודשת בודאי, כיון שנתקיים התנאי ששתק. לא רצה היינו שמחה בשעת שמיעה, ואז אינה מקודשת בודאי.

אמנם הריטב"א חולק ע"ז וס"ל דגם בע"מ שיאמר כן, היינו שיאמר כן בשעת שמיעה דוקא, וממילא מתפרש שרצה האב היינו שמיד ששמע אמר כן ומקודשת בודאי, ולא רצה האב היינו שבשעת שמיעה לא אמר כן, ובודאי אינה מקודשת. ואפי' יאמר אח"כ כן אינה מקודשת.

**מת האב ה"ז מקודשת.** מבואר בגמ' דדין זה אינו מתקים בע"מ שיאמר כן, דכיון שהוא תנאי של קום ועשה, בעינן שיאמר בפועל כן, וע"כ דדין זה דמתני' מתקיים בע"מ שישתוק או בע"מ שלא ימחה שהוא תנאי של שב וא"ת. ובשביל לקיים את הקדושין לא צריך עשיה של קום ועשה, לכך מקודשת. והק' התוס' אמאי במת מקודשת דילמא אי הוי שמע הוי מוחה. ותי' דיש לנו לדון דעתו שלא ימחה. ודברי התוס' צ"ב רב. דממנ"פ אי ס"ל שהוא תנאי של שב וא"ת למה הוצרכו לומר שאומדים דעתו שלא היה מוחה, הא אפי' אם היה ידוע שהיה מוחה, נמי היתה מקודשת דסו"ס הא לא מחה בפועל. ונתקיים התנאי שלא מחה. והרי הוא דומה לע"מ שלא ישתה יין שאם מת ולא שתה נתקיים התנאי, אף שאם שידוע שאם היה חי היה שותה. ואי ס"ל לתוס' דהוי תנאי של קום ועשה דבעינן שישמע וישתוק בפועל, א"כ לא מובן התי' התוס' דמה בכך שידוע שאם היה שומע מתרצה, הא בפועל לא התקיים התנאי. וצ"ע.

ונראה דודאי עיקר התנאי הוא שיהא ניחא לאב ושלא יקפיד. אלא שזה גופא אפשר לפרש בב' אופנים, או שהוא תנאי של קום ועשה שיגלה האב דעתו בפועל שניחא ליה ע"י שישמע וישתוק, או שהוא תנאי של שב וא"ת שלא ימחה בשעת שמיעה. ובקו' התוס' נקטו דבעינן שבפועל ישמע וישתוק וכתנאי של קום ועשה, ולכך הק' דאם מת לא גילה דעתו דניחא ליה ולא נתקיים התנאי. וע"ז תי' התוס' דאדרבא דכיון שמסתמא יש לדון דעתו שניחא ליה, א"כ ע"כ שהתנאי הוא שב וא"ת, ובעינן שיגלה דעתו שמקפיד, וכיון שמת לא גילה דעתו.

**מת הבן מלמדים את האב וכו'.** מבואר בגמ' דבבא זו א"א לפרש בע"מ שישמע וישתוק, דאם שמע ושתק נתקיימו הקדושין ושוב אינו יכול למחות, וע"כ מיירי בע"מ שלא ימחה, ולעולם יכול למחות. ונחלקו הראשנים אם אפשר לפרש הסיפא בע"מ שיאמר כן, ומלמדים אותו שלא יאמר כן, וממילא יתבטלו הקדושין. הר"ן כתב דא"א לפרש באומר ע"מ שיאמר כן, דבזה א"א להתירה עפ"י מה שמלמדין אותו שלא יאמר כן, דחיישינן שמא לאחר זמן יאמר כן ותאסר למפרע, וזהו כשי' לעיל שתנאי של קיום יכול לקיים התנאי בכל זמן שירצה. אבל הריטב"א ס"ל שבתנאי של יאמר כן, צריך לומר כן בשעת שמיעה דוקא. וממילא אפשר לפרש מתני' בע"מ שיאמר כן, ומלמדים אותו שלא לומר כן ושוב אינו יוכל לומר כן. ע"ש. אלא שהגמ' לא העמידה כן משום שמיירי ששמע האב בחיי הבן.