א - שו_כ ככסף, ובגדרי קנין כסף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים תשע_ט

**סימן א**

**בדין שוה כסף ככסף**

**ובגדרי קנין כסף**

**א**

א] **קידושין ב' א',** האשה נקנית וכו' ב"ש אומרים בדינר ובשוה דינר וב"ה אומרים בפרוטה ובשוה פרוטה.

**והתוס'** שם הק' דמנ"ל דשו"כ ככסף, ומנ"ל דבערכין שו"כ ככסף, ותירצו דילפינן לה מעבד עברי, והק' דהו"ל ע"ע ונזיקין ב' כתובין הבאין כאחד, וכתבו בתי' בתרא דאי כתב עבד הו"א דדין הוא שנקל עליו דיכול לפדות עצמו אפי' בשו"כ כדי שלא יטמע בין הנכרים.

**והאחרונים** הק' דאכתי איכא למילף מקנינו של ע"ע דנקנה בכסף, כדילפינן לה לקמן ח' א' מקרא דמכסף מקנתו, והתם ליכא לה"ט דשלא יטמע בין הנכרים.

ב] **והנה** המהרש"א שם כתב דלפמש"כ התוס' בתי' בתרא דלא מצינו למילף נזיקין מע"ע משום דשאני ע"ע דדין הוא שנקל עליו כדי שלא יטמע בין הנכרים, הרי דה"נ אין ללמוד להא דשו"כ ככסף בקידושין מע"ע, ובע"כ דלתי' זה ילפינן לה מנזיקין.

**והעצמו"י** שם הק', דאם לתי' בתרא דהתוס' ילפינן קידושין מנזיקין, א"כ ליבעי מיטב, וכמש"כ כן התוס' בתי' קמא, דליכא למילף ע"ע מנזייקין, דהו"א עבד דומיא דנזיקין ואי מיקני בקרקע ליבעי מיטב, ועיי"ש מש"כ בזה,[[1]](#footnote-2) ועמש"כ בזה האבנ"מ בסימן כ"ז סק"ג.

ג] **ובשיעורי** הגר"ש שם כתב לישב, דא"א ללמוד מנזיקין לקידושין דין מיטב, דדינא דמיטב אי"ז הגבלה בדין שו"כ ככסף, דרק מיטב הו"ל ככסף, אלא הוי דין בהל' תשלומין שצריך להשתלם ממיטב,[[2]](#footnote-3) וא"כ בקידושין שאינם תשלומין רק קנין לא שייך שיהא דין מיטב, ומש"כ התוס' דלא מצינו למילף מנזיקין דהו"א דאי מיקני בקרקע ליבעי מיטב, הוא לגבי ע"ע שהוא כעין תשלומין שמגרע פדיונו, ובזה מצינו למימר דישלמו דוקא ממיטב.

**אך** אכתי לא נתישב בזה הא דבערכין שו"כ ככסף, דמע"ע ליכא למילף דשאני ע"ע דדין הוא שנקל עליו שלא יטמע לבין הנכרים, ומנזיקין ליכא למילף, דא"כ ליבעי מיטב, דבערכין דהוא דין תשלומין להקדש, שפיר שייך דין מיטב.

ג] **והנה** הגר"ש שם כתב לישב בזה גם משה"ק האחרונים דמ"ט לא ילפינן להא דבנזיקין שו"כ ככסף מקנינו של ע"ע, וע"ז ליכא למיפרך דהוא כדי שלא יטמע לבין הנכרים, והיינו משום דמהתם לא מצינו למילף אלא דלענין קנין שו"כ ככסף, אך בנזיקין שהוא דין תשלומין י"ל דל"מ שו"כ, וע"ז ליכא למילף אלא מהא דע"ע נפדה בכסף, דהוא כעין תשלומין, ובזה שפיר כתבו התוס' דס"ד דהא דע"ע נפדה בכסף הוא כדי שלא יטמע לבין הנכרים, וליכא למילף מינה לנזיקין.

**ועיי"ש** שהק' ע"ז, דא"כ היאך למדו התוס' בתחילת דבריהם דלא אמרינן דמסברא שו"כ ככסף, מהא דבע"ע בעינן קרא לרבות שו"כ, הרי י"ל דאף דשו"כ ככסף, מ"מ בע"ע דהוא דין תשלומין בעינן דוקא כסף דהוא תשלום מעליא.[[3]](#footnote-4)

ד] **והנה** בעיקר משה"ק האחרונים דאם ילפינן קידושין מנזיקין א"כ ליבעי מיטב, לכאו' י"ל בפשיטות, דכיון דגם בנזיקין אם אין לו עידית יכול לפרעו בזיבורית, הרי דאף אי נימא דבקידושין בעי מיטב, מ"מ כל שאין לו עידית, שפיר מצי לקדשה בזיבורית, וממילא הדין נותן דגם כשיש לו עידית מצי לקדשה בזיבורית, - דלגבי חלות הקידושין מה מקום יש לחלק אם יש לו עידית או אין לו עידית, וכיון דזיבורית הוו דמים הראויין לפעול חלות קידושין, (וכדחזינן דאם אין לו עידית מצי לקדשה בזיבורית), ע"כ אף היכא שיש לו עידית, חיילי הקידושין אף ע"י זיבורית.

**אמנם** הנה האבנ"מ בסימן כ"ז סק"ג כתב בתו"ד, דלמ"ד דאו כסף או מיטב ול"מ לפרעו בשו"כ אלא כשאין לו כסף, הי' בדין דאם ילפינן קידושין מנזיקין לא יועיל שו"כ בקידושין אלא כשאין לו כסף, עיי"ש, - וזה צ"ב וכנ"ל, דלענין חלות הקידושין מה מקום יש לחלק אם יש לו כסף או אין לו כסף.

**ב**

ה] **והנה** התוס' כתבו לדון דמנ"ל בהקדש דשו"כ ככסף, והק' הגר"י פטרוף שליט"א, דהיאך ס"ד דאין הקדש נפדה בשו"כ, הרי א"כ מה תועלת יהא לההקדש בכל מה שמקדישין, כיון דא"א להן לחלל מעות על דבר אחר, והיאך יקנו קרבנות ממעות הקדש.[[4]](#footnote-5)

ו] **ובעיקר** קו' התוס' כתב הרמב"ן, ז"ל, איכא למימר שבכל מקום שנאמר כסף בקנין שו"כ בכלל, וכי איצטריך קרא לרבויי בפרעון סד"א אם לקח עבד אינו יכול לגרוע בפדיונו בע"כ של רבו בשו"כ דא"ל זיל טרח וזבין אייתי לי, וכן גבי נזיקין סד"א שאינו יכול לפורעו בע"כ בשוה כסף אלא ממיטב כדכתיב מיטב שדהו ישלם קמ"ל, אבל לענין מקנה כיון דניחא להו בשו"כ ככסף הוא שהרי שניהם שוים, עכ"ל, ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א והר"ן.

**אמנם** מד' התוס' מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, ואם בקידושין ל"ב קרא להא דשו"כ ככסף, ה"נ בע"ע ל"ה בעינן קרא, אף שהוא בא לגרע פדיונו בע"כ של רבו, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

**ג**

ז] **והנה** בב"מ קי"ח א' תנן דהשוכר את הפועל לעשות עמו בתבן ובקש וכו' ואמר לו טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו.

**ובפירש"י** שם כתב, ז"ל, אין שומעין לו, אע"ג דבכל דוכתי אית לי' שו"כ ככסף, הכא גבי פועל בל תלין שכרו כתיב, מאי דאתני בהדי' משמע, עכ"ל, והרשב"א שם תמה על טעם זה, וכתב לפרש דהוא משום דע"ד כן הוא נשכר לו, וכ"כ הר"ן.

ח] **וצ"ב** במש"כ רש"י דהא דל"מ לפרעו בשו"כ הוא משום דשכרו מאי דאתני בהדי' משמע, דממ"נ, אי נימא דאמדינן לדעתו דנשכר לו ע"ד שיתן לו כסף ולא שו"כ, מ"ט בעינן קרא להכי, הרי ודאי שיש בידו להתנות את צורת הפירעון, כמבו' בכ"ד,[[5]](#footnote-6) ואם לא אמדינן הכי לדעתו, ואף בשו"כ הוא מקיים את מה שנתחייב לו, מה מהני בזה הא דשכרו מאי דאתני בהדי' משמע, הרי תנאו מתקיים אף בשו"כ.

**ד**

ט] **והנה** בדין קנין כסף, נחלקו רבוותא, דדעת הסמ"ע בסימן ק"צ סק"ב דל"מ קנין כסף אלא כשנותן הכסף בשביל שיווי המקח, אך אם נותן פרוטה לקנין בעלמא, ל"מ, ובדבריו בפרישה שם סוסק"ב מבו' דגם באשה הוי הכסף בתורת שווי,[[6]](#footnote-7) והט"ז שם נחלק ע"ז והוכיח מהא דמהני קנין כסף באשה, ובאשה קונה אותה דרך נתינה לחוד ולא בתורת שיווי מה שהיא שוה, עכ"ד, וכ"כ גם הב"ח שם דכסף קנין אינו דוקא כסף השדה שהוא דמי השדה, אלא כסף שהקרקע נקנית בו, כלישנא דקרא שדות בכסף יקנו.

**ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים, דבחי' תלמיד הרשב"א שנד' בס' אור הגנוז לקמן כ"ו א' כתב להדיא דאף אם נתן פרוטה לשם קנין ולא לשם תחילת פירעון דמי המקח קונה, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

**אך** בד' הריטב"א בב"מ ע"ח א' בדין עייל ונפיק אזוזי, נראה להדיא דל"מ קנין כסף אלא כשהוא פירעון דדמי המקח, והא דמהני נתינת מקצת דמים הוא משום דהו"ל תחילת פירעון דדמי המקח, וזהו שחילק שם בדין עייל ונפיק אזוזי, דכל דמספק"ל אם הוא בכלל עייל ונפיק אזוזי, הרי דבשאר קנינים אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, ובקנין כסף הוי ספק קנין, ואכמ"ל.[[8]](#footnote-9)

י] **והנה** החמד"ש לקמן כ"ז א' כתב נפ"מ בפלוגתא זו, אם מתנה נקנית בקנין כסף, דלדעת הסמ"ע דקנין כסף הוא רק כשנותן הכסף בשביל שווי המקח, ל"ש קנין כסף במתנה, אך לדעת הב"ח והט"ז דקנין כסף הוא אף כשנותן כסף לקנין, שפיר שייך קנין כסף במתנה, וכ"כ הגרש"ש בקונט' קנין כסף סימן א', והדברי יחזקאל בסימן ל"ט סק"ד.

**ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה הריטב"א בב"מ מ"ז א' הק' דלר' יוחנן מתנת מטלטלין דליכא מעות במה תקנה, ומבו' דבמתנה ל"ש קנין כסף,[[9]](#footnote-10) ואזיל לטעמי' דס"ל דקנין כסף הוא רק בפירעון דמי המקח, וכמש"נ לעיל סק"ט בדעתו, וכ"כ הדברי יחזקאל שם להוכיח מד' הרמב"ם.[[10]](#footnote-11)

**אך** התורי"ד לקמן י"ג א' כתב, ז"ל, א"נ אם רצונו ליתן שדהו מתנה לחברו וכו' וירא שמא יחזור בו, מקבל ממנו פרוטה ואמר לו הרי שדי קנוי' לך בפרוטה זו דקרקע נקנה בכסף, עכ"ל, ומבו' דמתנה נקנית בקנין כסף.[[11]](#footnote-12)

**ה**

יא] **והנה** האמרי בינה קנינים סימן א' כתב להוכיח כד' הסמ"ע, ממש"כ התורי"ד לקמן כ"ז א', דאם נתן לו דמי שדה אחת ואמר לו קנה כולן בדמים הללו אע"פ שזקפן עליו במלוה לא קנה וכו', וצ"ע דכיון דיכול להקנות ב' קרקעות בפרוטה אחת, א"כ גם כשנתן דמי שדה אחת ואמר לו קנה כולן בדמים הללו מ"ט אינו קונה, ובעכצ"ל דכיון דנותן לו דמי שדה זו וזקף השאר במלוה, הוי כסף משדה זו רק כסף קנין על שדות האחרות לבד, וע"כ הוא דל"מ, דקנין כסף הוא רק בכסף שניתן בשביל שווי המקח, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"י בדעת התורי"ד דס"ל כדעת הב"ח והט"ז, ועיי"ש באמרי בינה במש"כ בזה.

**ועד"ז** הוכיחו בחי' רמ"ש לקמן כ"ז א' והגרש"ש בקונט' קנין כסף סימן א' מד' הראשונים לקמן כ"ז א' שכתבו לדין זה דנתינת דמי שדה אחת ל"מ לקנות את כל השדות, עיי"ש.

יב] **ולא** זכיתי לעמוד על דבריהם, דלכאו' אף אי נימא דלדעת הב"ח והט"ז ל"ב לקנין כסף כלל שיהא הכסף בתורת תשלום על הקרקע, אלא נותן הכסף לקנין בעלמא, מ"מ הרי פשוט דדוקא הכסף שניתן לקנין מועיל לקנות בו, אך אם הי' חייב לו כסף ופרע לו את חובו, ל"מ לקנות בו קרקע אחרת.

**ולפ"ז** הרי לכאו' ה"נ כשנתן הכסף לפירעון דמי שדה אחת, ל"מ לקנות בו שדה אחרת, דכיון דהוא מחויב לו בכסף זה בדמי שדה זו, ל"מ נתינתו לקנות שדה אחרת.

**ו**

יג] **ונראה** עוד בזה, דהנה מד' האמרי בינה ודעימי' מבו' שנקטו דלדעת הב"ח והט"ז מהני לקנין כסף אף כסף שניתן לקנין בעלמא, ואי"ז תשלום כלל על המקח, ומכח זה נקטו דמהני אף כסף שניתן כדמי שדה אחת לקנות את כל השדות.

**אך** הנה בד' הראשונים בכ"ד מצינו דעיקר קנין כסף הוא ע"י דהו"ל תשלום על המקח, דהנה הרמב"ן והרשב"א לקמן ג' א' כתבו דכסף הוא מחליף בו הקרקע וקונה, ומבו' דקנין כסף הוא ע"י שנותן כסף כתשלום על המקח.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרמב"ן והרשב"א בכתובות מ"ז א' שכתבו דמדזוכה האב בכסף קידושי' בע"כ דיכול למסרה לחופה, דאל"כ לא הי' זוכה בכסף כיון דניתן לו רק ע"מ לכנסה, ואם אין הכסף ניתן כתשלום על הקידושין, אלא הו"ל מעשה קנין בעלמא, הרי שפיר י"ל דיזכה האב בהכסף אף אם אינו יכול למסרה לחופה, וכמו שהוא זוכה בשטר לצור ע"פ צלוחיתו.

**וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הרשב"א בב"ב מ"ח א' דאשה דמי' קצובים בפרוטה, וע"כ אף דבקרקע לא חשיב כתליוהו וזבין אלא כשנתן לו כל דמי הקרקע, מ"מ בקידושי אשה חשיב כתליוהו וזבין אף כשנתן לה פרוטה, והרי דהפרוטה הוי תשלום בעד הקידושין.

יד] **וע"כ** נראה, וכ"כ בס' זכרון שמואל סימן מ"ט סק"ב, דודאי דגם לדעת הב"ח והט"ז עיקר קנין כסף הוא בכסף שניתן כתשלום על המקח, ועיקר מה שנחלקו על הסמ"ע הוא, דקנין כסף אינו רק כשפורע את דמי המקח, אלא אף כשנותן דמים אחרים כתשלום על המקח, ה"ז מועיל לקנין,[[12]](#footnote-13) ולכאו' בכה"ג גדר הדברים הוא, דאי"ז תשלום גמור על הקרקע עצמה, (דהקרקע מחייבת דמים אחרים), אלא הוא תשלום על קבלת הקרקע במקח.[[13]](#footnote-14)

**וזהו** שהוכיח הט"ז כן מקידושי אשה, דפשיטא לי' דבאשה אין הקידושין מחייבין דמים, ול"ש התם כלל נתינת דמי הקידושין, ובע"כ דדין קנין כסף הוא בכל כסף שניתן כתשלום בעד המקח, אף אם אינו דמי הדבר.

טו] **ולפ"ז** מתפרש בע"א הא דכסף שניתן כדמי שדה אחת אינו מועיל לקנות את שאר השדות, דכיון דקנין כסף הוא בכסף שניתן כתשלום בעד המקח, ע"כ כל שניתן הכסף כדמי שדה אחת, ואינו תשלום בעד שאר השדות, אינו מועיל לקנותם.

**ז**

טז] **והנה** למש"נ דלכו"ע עיקר דין קידושי כסף הוא ע"י דהו"ל תשלום בעד הקידושין, יש מקום לומר, דכל הנידון אם שו"כ ככסף, הוא רק במקום דבעינן תורת תשלום, דבזה י"ל דבעינן דוקא תשלום דכסף דהוא התשלום הגמור, ול"מ תשלום דשו"כ, אך כלפי חלות הקנין פשיטא דליכא נפ"מ בין כסף לשו"כ.

**ומש"כ** התוס' וש"ר לדון דמנ"ל בקידושין דשו"כ ככסף, הוא משום דיסוד דינא דקידושי כסף, הוא ע"י דהו"ל תשלום בעד הקידושין, ובזה הוא שדנו דמנ"ל דאף תשלום דשו"כ מהני לקידושין.[[14]](#footnote-15)

יז] **ועד"ז** מתפרש מש"כ העצמו"י והאבנ"מ לדון דמ"ט לא אמרינן בקידושין דבעינן מיטב, אף דדינא דמיטב הוא דין בהל' תשלומין, - והיינו משום דגם הא דמהני קידושי כסף הוא ע"י דהו"ל תשלום בעד הקידושין, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דאין מתקיים דין התשלום אלא במיטב.

**וזהו** שנקט האבנ"מ דאף דבגונא דאין לו כסף או מיטב מצי לקדש אשה בזיבורית, מ"מ הי' מקום לומר דכשיש לו כסף או מיטב אינה מתקדשת בזיבורית, - והיינו משום דדוקא כשאין לו כסף או מיטב, והוי עיקר דין התשלום דדמי הקידושין בזיבורית, ה"ז מועיל לקידושין, אך כשיש לו כסף או מיטב דאין מתקיים עיקר דין התשלום דדמי הקידושין בזיבורית, הי' מקום לומר דאי"ז מועיל לקידושין.[[15]](#footnote-16)

**ח**

יח] **ובזה** נבא לישב משה"ק דמאי ס"ד דאין הקדש נפדה בשו"כ, הרי א"כ מה תועלת יהא לההקדש בכל מה שמקדישין, כיון דא"א להן לחלל מעות על דבר אחר.

**ולפמש"נ** נראה, ובהקדם, דהנה בסוגיית הגמ' לקמן כ"ח ב' מבו', דכשהגזבר נותן מעות בעד בהמה, ה"ה קונה את הבהמה בקנין כסף, עיי"ש, ומבו' מזה דבכה"ג שנותן ההקדש דמים בעד בהמה, אין דנים את הבהמה כדמי ההקדש, דא"כ ל"ה בזה קנין כסף דההקדש מן ההדיוט, אלא קנין כסף דההדיוט מן ההקדש, אלא דנים את המעות כדמי הבהמה, והבהמה היא הדבר הנקנה, וההקדש הוא הקונה.

יט] **והנה** למש"נ דהס"ד דשו"כ ל"ה ככסף הוא במקום דבעינן תורת תשלום, הרי דה"נ מש"כ התוס' לדון דמנ"ל בפדיון הקדש דשו"כ ככסף, היינו משום דעיקר דין פדיון הקדש הוא ע"י שמשלם בעד ההקדש, ובזה הוא די"ל דל"מ אלא תשלום גמור דכסף, אך תשלום דשו"כ ל"מ לפדיון, אך משום חלות הפדיון והחילול, ודאי דסגי בשו"כ.

**ולפ"ז** נראה דע"כ כ"ז הוא כשהפדיון הוא בתשלומין שמשלם ההדיוט בעד ההקדש, דבכה"ג הוא די"ל דתשלום דשו"כ ל"מ לפדיון, אך כשההקדש נותן מעות לקנות בהמה וכיו"ב, דהפדיון הוא ע"י דחשבינן לההקדש כתשלום בעד הבהמה, דמכח זה חשבינן דהבהמה עומדת כנגד ההקדש, ועי"ז מתחלל ההקדש על הבהמה, שפיר מהני אף שו"כ.[[16]](#footnote-17)

**ט**

כ] **והנה** ביסוד דינא דשו"כ ככסף, יש להסתפק אם היינו דלא נאמר כלל דין כסף, ועיקר הדין הוא נתינת שויות ממון, וכסף ושו"כ חד מילתא הם,[[17]](#footnote-18) או דלעולם עיקר הדין הוא כסף, ואך דדינא הוא ד"שוה כסף ככסף", ומצי ליתן שו"כ במקום כסף.[[18]](#footnote-19)

**ולכאו'** יש ללמוד לזה ממה שנסתפק הרשב"א בשבועות ל"ט ב' דכלי פמשו"פ כיון שראוי הוא למלאכתו חשוב הוא כפרוטה, ואשה מתקדשת בו, - ואי נימא דעיקר דין הקידושין הוא בכסף, והא דמהני קידושין בשו"כ הוא משום דה"ז ניתן במקום כסף, הרי דהגם דכלי פמשו"פ חשוב הוא, מ"מ כיון שאינו ניתן בעד פרוטה, ל"ה אשה מתקדשת בו, ובע"כ מד' הרשב"א דהא דמהני קידושין בשו"כ, הוא משום דליכא דין כסף כלל, וכל נתינת ממון מועלת לקידושין, וזהו שנסתפק דמהני קידושין בכלי פמשו"פ, דראוי הוא למלאכתו ויש עליו תורת ממון.[[19]](#footnote-20)

כא] **אך** הנה בפירש"י לקמן ז' ב' ד"ה אי דאמר פירש למה שאמרו שם במקדש בשיראי ואמר חמשין, ז"ל, דאמר לה התקדשי לי בחמשים זוז והרי לך אלו בדמיהם, עכ"ל, ומבו' דאף כשמקדש בשיראי, הוי עיקר הקידושין בכסף דנ' זוז, והוא נותן לה את השיראי בעד הכסף, - ולכאו' מבו' מזה דעיקר דין הקידושין הוא בכסף, והא דמהני קידושין בשו"כ, הוא משום דנותן את השו"כ במקום כסף,[[20]](#footnote-21) אך יש לדחות דלעולם בכל קידושין בשו"כ אי"ז כן, ורק בההיא דשיראי הוצרך רש"י לפרש דאיירי בכה"ג, ונת' במק"א.

כב] **עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ בתשו' הרא"ש כלל ו' סימן י"ט בתו"ד, ז"ל, דאמרינן התם ה"ז גיטך ע"מ שתתני לי אצטלתי ואבדה האצטלית אצטלית דוקא קאמר, אע"ג דבכולי גמרא קי"ל שו"כ ככסף, שאני התם דלצעורה קא מכוון, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאלמלי הא דלצעורה קא מכוון, הי' בדין דיועיל נתינת דמי האצטלית, מכח הא דשו"כ ככסף.

**והנה** אי נימא דהא דשו"כ ככסף הוא משום דלא נאמר כלל דין כסף, ועיקר הדין הוא נתינת שויות ממון, הרי דבההיא דאצטלית שהי' תנאו שתתן לו אצטלית, היאך יועיל שתתן לו את דמי האצטלית, - ובע"כ מד' הרא"ש דלעולם עיקר הדין הוא כסף, והא דמהני נתינת שו"כ הוא משום דדינא הוא דשו"כ ככסף ומצי ליתן שו"כ במקום כסף, וע"כ ה"נ כשהתנה עמה שתתן לו אצטלית, מציא ליתן את דמי האצטלית במקום האצטלית.[[21]](#footnote-22)

**וכ"נ** גם ממש"כ בתשו' הרא"ש כלל ח' סימן ט"ז וכלל מ"ג סימן י"ג, דהנשבע ליתן מנה, יכול לקיים שבועתו ע"י נתינת משכון שוה מנה, דשו"כ ככסף, ולכאו' כיון שנשבע ליתן מנה, הוי עיקר חיובו בנתינת כסף, ואפ"ה מהני בזה דינא דשו"כ ככסף, דמתקיים דין נתינת כסף ע"י שו"כ.[[22]](#footnote-23)

כג] **עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו, בדין פדיון הבן בשבת, ז"ל, ועוד שאם הפדיון הוא בסלעים טבועים העומדות לקנות בהם אסור לטלטלם בשבת. ואם נותן לכהן בעד הה' סלעים דבר הראוי לטלטלו בשבת, ה"ז מקח וממכר גמור מלבד פדיון עצמו, "שהרי הוא חייב לתת לכהן ה' סלעים וזה נותן לו אותו דבר בה' סלעים", עכ"ל.

**ומבו'** להדיא מדבריו, דהא דמהני פדיוה"ב בשו"כ, אי"ז משום דעיקר דין הפדיון הוא בשויות ממון דה' סלעים, אלא לעולם עיקר דין הפדיון הוא בה' סלעים, ואך דמצי ליתן לו שו"כ בעד הה' סלעים, וע"כ הו"ל כמו"מ.[[23]](#footnote-24)

כד] **ובזה** נראה לפרש מש"כ בפירש"י בב"מ דהא דל"מ לשלם לפועל בשו"כ, אף דשו"כ ככסף, הוא משום דשכרו מאי דאתני בהדי' משמע, והיינו דאף דתנאו הוא שיתן לו כסף, מ"מ הי' בדין שיהא בידו ליתן לו שו"כ, דדינא הוא דשו"כ ככסף, ואף כשהוא חייב לו כסף מצי ליתן שו"כ במקום כסף, ולא ס"ל דאיכא התם אומדנא דנשכר לו ע"ד שיתן לו כסף ולא שו"כ, ואך דכיון דשכרו מאי דאתני בהדי' משמע, הוא חייב ליתן לו כסף כפי מה שהתנה עמו, ול"מ ליתן שו"כ במקום כסף.[[24]](#footnote-25)

**י**

כה] **והנה** לדרך זו דעיקר דין התשלום היא בכסף, והא דמהני שו"כ הוא במקום כסף, בפשוטו ה"נ מש"כ התוס' בתחילת דבריהם לדון דשמא הא דשו"כ ככסף הוא מסברא ול"ב קרא להכי, והוכיחו מע"ע דבעינן קרא להכי, היינו די"ל דאף דכתיב בקרא כסף ועיקר דין התשלום הוא בכסף, מ"מ סברא הוא דשו"כ מהני במקום כסף.

**אך** י"ל, דאם הא דכתיב בקרא כסף הוא כסף ממש, ודאי דמסברא אין לנו לומר דמהני שו"כ במקום כסף, ומה שדנו התוס' דשמא הא דשו"כ ככסף הוא מסברא, היינו משום די"ל דהא דכתיב בקרא כסף יש בכללו כל שויות ממון ואף שו"כ בכלל כסף.

כו] **ונראה** מקור לזה, דהנה במה שהוכיחו התוס' דבעינן קרא לשו"כ מהא דבעבד עברי בעינן לקרא דישיב לרבות שו"כ, הק' העצמו"י דשמא לעולם מסברא שו"כ ככסף, והא דבעינן קרא בע"ע, הוא משום דכתיב בי' מכסף מקנתו דמייתר, והוה ממעטינן מיני' שו"כ, וכדס"ד לקמן ח' א' דממעטינן מינ' דמכסף הוא נקנה ואינו נקנה בתבואה וכלים, וע"כ בעינן בי' קרא לרבות שו"כ, - וכתב לישב, דאם בכל מקום דכתיב כסף הוי אף שו"כ בכלל, א"א למעט לשו"כ מהא דכתיב מכסף מקנתו, כיון דמשמעות כסף הוא אף שו"כ.

**ונראה** מזה, דהס"ד דהא דשו"כ ככסף הוא מסברא, אינו דשמא אף דעיקר דין התשלום הוא בכסף, מ"מ מהני שו"כ במקום כסף, דא"כ שפיר הי' מקום למעט שו"כ מדכתיב מכסף מקנתו, אלא הוא משום דשמא הא דכתיב בקרא כסף יש בכללו כל שויות ממון, וע"כ ל"ה מצינו למעט שו"כ מדכתיב מכסף מקנתו, כיון דשו"כ הוא בכלל כסף דכתיב בקרא.[[25]](#footnote-26)

כז] **והנה** בעיקר מה שהוכיחו התוס' דבעינן קרא לרבויי דשו"כ ככסף מהא דבעבד עברי מיבע"ל לקרא דישיב, הק' המהרש"א, דלעולם י"ל דמסברא הוא דשו"כ ככסף, והא דבעינן קרא בע"ע הוא משום דהוא גרם לעצמו, וכמש"כ התוס' בסו"ד דמה"ט א"א ללמוד ע"ע מנזיקין דשו"כ ככסף.

**ובחי'** הב"ח שבמהד' עוז והדר כתב לישב, דאם מסברא שו"כ ככסף ל"ה מקום לחלק דהיכא דהוא גרם לעצמו לא יועיל שו"כ, ורק אחר דאמרינן דמסברא שו"כ ל"ה תשלום מעליא ככסף, הוא דיש לחלק בזה, וכ"כ המקנה.[[26]](#footnote-27)

**ולמש"נ** הוא מתישב טפי, דהרי הס"ד דמסברא שו"כ ככסף, הוא משום דשו"כ הוא בכלל כסף דכתיב בקרא, דיש בכלל כסף כל שויות ממון, ולפ"ז הרי ודאי דאף בע"ע מהני פדיון בשו"כ, דאף דכתיב בקרא כסף, הרי שו"כ הוי בכלל כסף דקרא, ואין מקום כלל לומר מכח הא דהוא גרם לעצמו דלא יועיל פדיון בשו"כ, - וכל ה"ט דהוא גרם לעצמו, הוא רק אחר שהוכיחו התוס' דשו"כ ל"ה בכלל כסף דקרא, ואך שבאנו ללמוד מנזיקין דאף דדין התשלום הוא בכסף, מ"מ מצי ליתן שו"כ במקום כסף, ובזה הוא דאמרינן דל"מ למילף מינה, משום די"ל דבע"ע שהוא גרם לעצמו לא הקילה עליו תורה שיהא בידו ליתן שו"כ במקום כסף.

**יא**

כח] **אמנם** הנה בד' הרמב"ן וש"ר מבו', דאף דס"ל דמסברא מהני שו"כ ככסף, מ"מ י"ל דבקנינו של ע"ע בעינן קרא לרבות שו"כ, דלא נמעטי' מדכתיב מכסף מקנתו, עיי"ש.

**ומשמע** לפ"ז דהא דס"ל דמסברא מהני שו"כ ככסף, אי"ז משום דשו"כ הוא בכלל כסף דכתיב בקרא, דא"כ ל"ה מצינו למעט שו"כ מדכתיב מכסף מקנתו, שהרי שו"כ הוא בכלל כסף, וכנ"ל, אלא אף דעיקר דין התשלום הוא בכסף, מ"מ מסברא מהני שו"כ במקום כסף, וע"כ שפיר ס"ל דמצינו למעט שו"כ מקרא דמכסף מקנתו.

כט] **ואם** כנים הדברים נמצא, דפליגי התוס' וש"ר בביאור הצד דל"ב קרא להא דשו"כ ככסף, דהתוס' ס"ל דהוא משום די"ל דשו"כ הוא בכלל כסף דכתיב בקרא, והרמב"ן וש"ר ס"ל דהוא משום דסברא היא דמהני שו"כ במקום כסף.[[27]](#footnote-28)

**ובזה** מתפרש מה שנחלקו התוס' ע"ד ש"ר וס"ל דאם בקידושין ל"ב קרא להא דשו"כ ככסף, ה"נ בעבד עברי ל"ה בעינן קרא להכי, ואין לחלק בין קידושין שהוא מדעת שניהם, לגירעון כסף שבא לפדות בע"כ של רבו, - והיינו משום דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דהצד לומר דל"ב קרא להא דשו"כ ככסף, הוא משום די"ל דשו"כ הוא בכלל כסף דכתיב בקרא, ולפ"ז הרי דאף בעבד עברי הוי שו"כ בכלל כסף דקרא, ול"ב קרא לרבותו, וזהו שהוכיחו התוס' מהא דבעינן קרא בעבד עברי להא דשו"כ ככסף, נלמד דכסף דקרא הוא כסף ממש, וה"נ כסף דקידושין הוא כסף ממש, ומסברא אין לנו לומר דמהני שו"כ במקום כסף.

**אך** הרמב"ן וש"ר שתירצו כן, הוא לטעמייהו דס"ל דאף דכסף דקרא הוא כסף ממש, מ"מ סברא הוא דשו"כ מהני במקום כסף, וכל הא דבעבד עברי בעינן קרא להכי, הוא משום שהוא בא לגרע בע"כ של רבו.

**יב**

ל] **ומעתה** י"ל, דכל מה שנחלקו התוס' ע"ד ש"ר, וס"ל דאין לחלק בין קידושין דמדעתה לעבד עברי דהוא בע"כ של רבו, הוא רק כלפי הס"ד דשו"כ הוא בכלל כסף דקרא, אך אחר שהוכיחו דשו"כ אינו בכלל כסף דקרא, אלא דמרבינן מקראי דמהני ליתן שו"כ במקום כסף, ודאי דיש לחלק בזה בין קידושין דמדעתה לעבד עברי דהוא בע"כ.

**ולפ"ז** י"ל, דמש"כ התוס' דא"א ללמוד נזיקין מע"ע דשאני ע"ע שהקילה עליו תורה כדי שלא יטמע, הוא רק משום דבנזיקין בא לשלם בשו"כ בע"כ של הניזק, ובזה הוא דמצינו לחלק דהא דבע"ע מצי ליתן שו"כ במקום כסף בע"כ של האדון, הוא כדי שלא יטמע, ומשא"כ בנזיקין ל"מ ליתן שו"כ בע"כ של הניזק, וזכותו של הניזק הוא לתבוע תשלום גמור דכסף, - אך בקידושין דהוא מדעתה, שפיר מצינו למילף מע"ע דמהני שו"כ, דאחר דחזינן בע"ע דמהני נתינת שו"כ במקום כסף, ודאי דה"ז מועיל לקידושין, ומתישב לפ"ז מש"כ התוס' בתחילת דבריהם דילפינן מע"ע, וא"צ לומר דהוא רק לתי' קמא, ואילו לתי' בתרא ילפינן לה מנזיקין.[[28]](#footnote-29)

**ונראה** דה"נ הוא גם לגבי ערכין, דאחר דחזינן בע"ע דמהני נתינת שו"כ במקום כסף, ודאי דה"ז מועיל בערכין, ול"ד לנזיקין דבעינן קרא אחרינא לרבות שו"כ, דשאני נזיקין שנתחייב על הזיקו של חבירו, ובזה י"ל דאף דבעלמא מהני שו"כ במקום כסף, מ"מ זכות הניזק היא לתבוע תשלום גמור דכסף, ומע"ע לא מצינו למילף, דשאני ע"ע שהקילה עליו תורה שלא יטמע בין הנכרים, - אך בערכין שהוא חיוב שנתחייב מדעתו, הרי דכיון דמהני שו"כ במקום כסף, ואף בנתינת שו"כ מתקיים דין נתינת כסף, לא נתחייב טפי מהכי, וע"כ ודאי דמהני שו"כ לקיום חובת ערכין.[[29]](#footnote-30)

1. ומש"כ בסו"ד לישב, דבתי' בתרא לא ס"ל להתוס' כלל לה"ט דאי ילפינן מנזיקין בעי מיטב, לכאו' אין נראה כן בד' המהרש"א בסו"ד שהק' דמ"ט לא תירצו התוס' דמסברא שו"כ ככסף, והא דבעינן קרא בע"ע הוא כמש"כ התוס' בתי' בתרא, והא דבעינן קרא בנזיקין הוא כמש"כ התוס' בתי' קמא, והרי דס"ל דב' תי' התוס' לא פליגי זע"ז, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והחזו"א בסימן קמ"ח הוכיח כן דדינא דמיטב אינו הגבלה בדין שו"כ ככסף, מהא דהיכא דאין לו עידית גובה מן הבינונית ומן הזיבורית, והרי דאף בינונית וזיבורית הוו ככסף, אך בשיעורי הגר"ש שם כתב די"ל דכל הא דכשאין לו עידית גובה מבינונית וזיבורית, הוא רק אחר שמצינו לענין ע"ע דכל שו"כ ככסף ואף בינונית וזיבורית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב די"ל דהתוס' למדו לזה מקנינו של ע"ע, דמבו' לקמן ח' א' דגם בזה בעינן קרא דשו"כ ככסף, והרש"ש כתב כן מטעם אחר, עיי"ש, אך זה סתום בל' התוס'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין לומר דכל שההקדש קונה דבר לצרכו לי"ב לדין פדיון הקדש, דלהדיא מבו' בד' התוס' וש"ר בב"מ נ"ד א' דאף כשהקדש קונה קרקע לצרכו ל"מ לחלל על הקרקע, ועמדו בהא דבונין בחול ואח"כ מקדישין, מהא דאין הקדש מתחלל על הקרקע, והרי דדיני פדיון הקדש נאמרו אף כשהקדש קונה לצרכו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם י"ל וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן שפ"ו סק"י דכל הא דמצי לקבוע את צורת הפירעון, הוא רק במכירה, ומדינא דהזהב מחייב את הכסף, אך בפועל דהוי כנתינת מעות, ל"מ לחייב דבר מסוים בתשלומיו, וע"כ בעינן לקרא דשכרו, ונתבאר בזה במק"א, - אך בד' הרשב"א והר"ן שנחלקו ע"ד רש"י ופירשו דהא דל"מ ליתן לו שו"כ הוא משום אומדן דעתו, מבו' שפירשו דלדעת רש"י הא דל"מ ליתן לו שו"כ אי"ז משום אומדן דעתו. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה כמש"כ האבנ"מ בסימן כ"ט סק"ב דגם באשה שייך שווי, עיי"ש, ודלא כמש"כ האפיקי ים בשם הגרח"ע זצ"ל לחלק בזה, דאף דקנין כסף דקרקע הוא בכסף שווי, מ"מ בקידושי כסף הוי כסף קנין, וכ"כ האבהא"ז בפ"א ממכירה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזהו שכתב שם דכיון דבשטר לא קנה עד שיתן את כל הדמים, ול"ד לכסף שקונה כשנתן מקצת דמים, משום דשאני בכסף שנתן מקצת הדמים לשם כן, הרי דע"כ אם קנה קרקע בשו"פ "כדרך שהקרקע נקנית, ואח"כ נתן מקצת דמים לא קנה, שהרי דמים הללו לא נתנן ע"מ לקנות ולא גילה בדעתו דניח"ל, - וצ"ב דאף דנתינת מקצת הדמים שנתן אח"כ אינה מועלת כיון שלא נתנן ע"מ לקנות, מ"מ מ"ט ל"מ נתינת השו"פ שנתן מתחילה לשם קנין לקנות את הכל, ומ"ש מכל נותן מקצת דמים לשם קנין שקונה את כל השדה, - ובע"כ דאיירי שלא נתן להשו"פ בתורת תחילת פירעון דדמי הקרקע, אלא נתנו לשם קנין כסף, וכמש"כ התלמיד הרשב"א שקנה קרקע בשו"פ כדרך שהקרקע נקנית, וע"כ ה"ז דומה לשטר דאינו קונה עד שיתן דמים, דרק בערבון שפרע מקצת מדמי המקח, הוא דה"ז קונה, אך כל שנתן כסף לקנין ואינו כלל תחילת פירעון דדמי המקח, דמי לשטר דאינו קונה עד שיתן דמים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה מתפרש גם דעת הבעה"מ שם דהא דעייל ונפיק אזוזי לא קנה במטלטלין, הוא רק בקנין כסף למי שפרע, אך בקנין משיכה הוא קונה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך שמא יש לדחות, דמכוון הריטב"א דכל שנותן כסף, כבר אי"ז מתנה גמורה, וזה למש"נ להלן דגם אם מהני כסף שלא ניתן לפירעון דמי המקח, מ"מ הו"ל תשלום על המקח. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצ"ל לפ"ז דהא דתנן בב"ב קנ"ו א' ומייתינן לה בגיטין ספ"ק דהמחלק נכסיו על פיו ר"א אומר נכסים שיש להן אחריות נקנין "בכסף" שטר וחזקה, היינו דמצי ליתן כסף ועי"ז יהא זה מכר. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך יש לדחות, ועד"ז כתב האמרי בינה קנינים סימן א' דמכוון הרי"ד דע"י שאומר לו הרי שדי קנוי' לך בפרוטה זו, הו"ל כמכר, וע"כ ה"ז נקנה בכסף, ומתפרש לפ"ז טעם הא דהצריך שיאמר המוכר הרי שדי קנוי' לך בפרוטה, ולא סגי במה שנותן הלוקח פרוטה לקנין. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה מתפרש הא דנתינת דמי המקח מועלת לקנות, ולכאו' לדעת הב"ח והט"ז דקנין כסף הוא בכסף הניתן לקנין, הי' בדין דכסף הניתן כפירעון דמי המקח, לא יועיל לקנות בו, - ולהנ"ל ניחא, דעיקר קנין כסף הוא בכסף שניתן כתשלום על המקח, וע"כ בין אם נתן את הכסף כפירעון דמי המקח, ובין אם נתן את הכסף כתשלום על עשיית המקח, ה"ז מועיל לקנות, - אך אי"ז מוכרח, דגם אם קנין כסף הוא בכסף הניתן לקנין בעלמא, מ"מ י"ל דגם כסף הניתן לפירעון דמי המקח, מצי לשמש גם ככסף קנין. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפ"ז מתישבים ד' הב"ח והט"ז עם מש"כ הריטב"א בב"מ מ"ז ב' דהא דד"ת מעות קונות הוא משום דכתיב או קנה והוא כדרך שבנ"א קונים, ורוב קנינים בכסף, ועד"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א והר"ן שם, - והנה הרי הא דדרך בנ"א לקנות בכסף, הוא בכסף הניתן כתשלום על המקח, וע"י שמשלם את המקח הוא קונה אותו, ואין ללמוד מזה דיועיל כסף שניתן לקנין בעלמא ולא ניתן כתשלום על המקח, וכל הא די"ל דיועיל כסף שלא ניתן לפירעון דמי המקח, הוא משום דאף כסף זה ניתן כתשלום על המקח, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובזה מתפרש עיקר מה שדימו התוס' דין שו"כ ככסף בקידושין, לדין שו"כ ככסף בע"ע, ודימו לדין שו"כ ככסף בע"ע, לדין שו"כ ככסף בנזיקין, אשר לכאו' צ"ב דב' נידונים יש בזה, דבקידושין יש לנו לדון אם שו"כ מהני לפעול חלות קידושין, ובנזיקין יש לנו לדון אם מתקיים דין התשלומין בשו"כ, - אך למש"נ הוא נידון אחד אם מתקיים דין התשלומין בשו"כ, דאם אין מתקיים דין התשלומין בשו"כ, ל"ה מהני שו"כ בקידושין, כיון דעיקר קידושי כסף הוא ע"י דהם תשלום בעד הקידושין. [↑](#footnote-ref-15)
15. ואמנם זה מתישב רק להאבנ"מ לטעמי' דקידושי כסף ג"כ הוו בנתינת הדמים שהקידושין מחייבין, וע"כ הוא די"ל דכל שיש לו כסף או מיטב ואינו מקיים את עיקר דין תשלום הדמים בזיבורית, אינה מתקדשת בזה, אך לדעת הב"ח והט"ז דל"ב ליתן את הכסף שהקידושין מחייבין, הרי דאם יש תורת תשלום אף על זיבורית, דמה"ט כשאין לו כסף או מיטב יכול לשלם בזיבורית, אין מקום לומר דכשיש לו כסף או מיטב אין ע"ז תורת תשלום, ולא תהא מקודשת. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם כ"ז הוא אם ל"ה מהני פדיון כלל בשו"כ, אך אחר דמהני פדיון בשו"כ, ונתמעט דל"מ פדיון בעשו"ק, הרי דמפרשינן דהוא מיעוט בחפצא דעשו"ק דאין ההקדש מתחלל עליהן, וזהו שנקטו התוס' וש"ר בב"מ נ"ד א' דגם כשהקדש בא לקנות קרקע יש בזה לדינא דאין ההקדש מתחלל על הקרקע.

    אך הנה בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דהס"ד דל"מ פדיון הקדש בשו"כ, הוא ע"ד הא דממעטינן מקרא דל"מ פדיון על עשו"ק, עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל, דלמש"כ הריטב"א גופי' בב"מ שם דגם כשהקדש בא לקנות קרקע יש בזה לדינא דאין הקדש מתחלל על הקרקע, הרי הי' בדין דה"נ לס"ד דל"מ פדיון הקדש בשו"כ, הוא אף כשהקדש בא לקנות חפץ, ותיקשי דלפי הס"ד מה תועלת יהא לההקדש בכל מה שמקדישין, כיון דא"א להן לחלל מעות על דבר אחר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו לקמן ח' א' דמה כסף דקייץ אף שו"כ דקייץ, אף דכל ממון הוא בכלל כסף דקרא, הוא משום דבקרא כתיב כסף, ואף דנכלל בזה כל ממון, מ"מ כיון דקרי לי' קרא כסף, בעינן דומיא דכסף דקייץ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש שפירשו דהא דשו"כ הוי במקום כסף, הוא משום דיכול למכרו בעד כסף, וכ"נ בל' התורי"ד בכתובות פ"ו א' שכתב בהא דבנזיקין מצי לשלם בשו"כ, דאמר לי' לניזק זיל טרח וזבין, וכ"נ עוד בכ"ד, - אך בפשוטו א"צ לזה, אלא כיון דשו"כ הוא דבר המתקבל בעד כסף, והוא דבר המחייב כסף, יכול ליתנו במקום כסף, וכאשר כ"נ ממש"כ הריב"ש דפדיוה"ב בשו"כ הו"ל כמקח וממכר, ונת' להלן סקכ"ג, וכבר הוכיחו כן מהא דמהני לדידי שוה לי, אף דא"א למכרו בעד ה' סלעים, ומהא דמהני קידושין בהנאה, אף דא"א למכרה בעד כסף, ומעוד כ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך יש לדחות, די"ל דכל מה שנסתפק הרשב"א דאשה מתקדשת בכלי פמשו"פ, הוא כשהיא רוצה בכך, ומהני מדינא דלדידי שוה לי, ואך דל"מ לדידי שוה לי בפמשו"פ שאינו ממון, וכמו שנסתפק בזה הר"ן לקמן ח' א', וע"ז הוא דמהני הא דהוא חשוב וראוי למלאכתו דיש תורת ממון עליו. [↑](#footnote-ref-20)
20. וצריך להוסיף בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה דהא דבעינן כסף, ול"מ שו"כ אלא מדינא דשו"כ ככסף, הוא משום דכסף הוי תשלום מעליא טפי דהוא יוצא בהוצאה, וע"כ עיקר זכותו הוא בתשלומי כסף, - אך אי"ז מתישב, דאחר דדינא הוא דשו"כ ככסף, ומצי לשלם אף בשו"כ, א"כ מאי נפ"מ במה שזיכתה אותו תורה בתשלומי כסף, וה"ז כמו דנימא באותם שגובין מן הזיבורית, דעיקר דינם הוא בתשלומי עידית, ומ"מ מצו ליתן זיבורית במקום העידית, דודאי דאין מקום לומר כן, דאם מצו ליתן זיבורית במקום העידית, מאי נפ"מ במה שזיכתה תורה בתשלומי עידית.

    ונראה דצ"ל בזה, דהא דבעינן כסף, הוא משום דלעולם אין מתקיים עיקר התשלום אלא בכסף, שהוא יוצא בהוצאה, וחשיב הוא עצמו כערך ממון, ומשא"כ בשו"כ שאינו יוצא בהוצאה, וכל הא דחשיב כערך ממון, הוא משום דהוא מתקבל בעד ממון, וע"כ כל הא דמהני תשלום בשו"כ, הוא ע"י שהוא נותנו במקום כסף, ואכתי צ"ע בזה.

    אך צ"ב בגדר הדברים, דאחר דדינא הוא דמצי לפרעו גם בשו"כ, א"כ מה נפ"מ במה שזיכתה לו התורה כסף, - ונראה מזה דדינא דכסף, אי"ז זכות התובע לקבל כסף, דאחר דמצי ליתן שו"כ תמורת הכסף ליכא נפ"מ בזה, אלא היינו דזהו עיקר חיובו, וע"כ הוא דל"מ ליתן שו"כ אלא כתמורת הכסף, - אך צ"ב בגדר הדברים, דאמנם בבע"ח י"ל כן, דכיון דזוזי יהיב הוי חיובו להחזיר את מה שקיבל, אך בנזיקין מ"ט נימא דעיקר חיובו הוא ליתן מטבעות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. והנה האבנ"מ בסימן כ"ז סק"ד תמה ע"ד הרא"ש דלא מצינו דשוה כלי ככלי, והדברי יחזקאל בסימן ל"ח סק"ב כתב להוכיח מד' הרא"ש דהא דשו"כ ככסף היינו דיש לו מעלת כסף משום דמצי לקבל עבורו כסף ונידון כמו תמורתו, וע"כ ה"נ כסף חשיב ככלי, כיון דאפשר ליקח כלי עבור הכסף, עיי"ש, - ותמוה טובא, דהתם הרי הי' התנאי שתתן לו איצטלית זו, וא"כ אם הא דמהני שוה כלי ככלי, הוא משום דיכול ליקח בו כלי, הרי דל"ש כן התם דאבדה האיצטלית וא"א לו ליקח איצטלית זו שהתנה עלי'.

    ובע"כ מד' הרא"ש דיסוד דינא דשו"כ ככסף הוא דמצי ליתן שו"כ במקום כסף, כיון דשו"כ הוא דבר המתקבל בעד כסף, וס"ל דה"נ מצי ליתן שוה כלי במקום כלי. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך יש לדחות, דגם אי נימא דדינא דשו"כ ככסף הוא דליכא כלל דין כסף, ועיקר הדין הוא שויות ממון, מ"מ גם בשבועה ה"ז מתפרש כן, דאין השבועה על נתינת כסף, אלא על נתינת שויות ממון, דבמקום דליכא לשון בנ"א, אזלינן בתר לשון תורה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומצינו עוד עד"ז בד' הריטב"א בב"ב קכ"ד ב' שכתב דכשפורע חוב בקרקע אינו אלא כמוכר לו עכשיו כקרקע במעותיו, - אך בדבריו שם מבו' דהיינו רק משום דהמלוה נתן מעות וע"ד כן יורדין שניהם ומפני כן כופין את הלוה לפרוע במעות כ"ז שיש לו מעות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכ"ז הוא משום דדינא דשו"כ ככסף הוא דאף דעיקר דינו הוא כסף, מ"מ מצי ליתן שו"כ במקום כסף, אך אי נימא דדינא דשו"כ ככסף הוא דעיקר דינו הוא בשויות ממון, הרי ממ"נ, אם התם הוי תנאו בכסף, ל"ש בזה כלל דינא דשו"כ ככסף, ואם מכח הא דשו"כ ככסף מפרשינן לתנאו שיתן לו שויות ממון, ל"מ ע"ז הא דמאי דאתני בהדי' משמע, שהרי מתקיים עיקר תנאו בשו"כ. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולפ"ז נמצא, דכל מה שנקטו התוס' דא"א למעט שו"כ מדכתיב מכסף מקנתו, כ"ז הוא לפי הס"ד דכסף דקרא יש בכללו שו"כ, אך אחר שהוכיחו התוס' דאין שו"כ בכלל כסף דקרא, ועיקר דין התשלום הוא בכסף, אלא דמהני שו"כ במקום כסף, שפיר מצינו למעט שו"כ מדכתיב מכסף מקנתו, - ובזה מתישב מש"כ העצמו"י שם להעיר על דבריו מסוגיית הגמ' לקמן ח' א', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ויל"פ לזה בתרי גווני, חדא, דאם סברא הוא דשו"כ ככסף, בע"כ דשו"כ הוי תשלום מעליא ככסף, וא"כ מ"ט נימא דבע"ע דהוא גרם לעצמו לא יועיל שו"כ אלא כסף, הרי שו"כ הוי ממש ככסף, - וי"ל עוד, דכל ה"ט דהוא גרם לעצמו, ל"מ אלא אחר דבעינן קרא להא דשו"כ ככסף, ובאנו ללמוד מנזיקין, דבזה הוא דאמרינן דכיון דהוא גרם לעצמו, הוי זה "פירכא" דא"א ללמוד מנזיקין, אך אם מסברא שו"כ ככסף, אין לנו לחדש מעצמינו מכח הא דהוא גרם לעצמו דניבעי כסף דוקא. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך יש לפקפק בזה, דבד' הרמב"ן וש"ר מבו' שלא כתבו לה"ט דבעינן קרא כ"ה דלא נמעט שו"כ מקרא דמכסף מקנתו, אלא בהא דבעינן קרא בקנינו של ע"ע, אך בהא דבעינן קרא בגירעון כסף, לא תירצו כן, ואמנם צ"ע הטעם בזה, שהרי אם הוה ממעטינן מקרא דמכסף מקנתו שאינו נקנה בשו"כ, לכאו' הי' לנו למעט מזה אף דאינו נפדה בשו"כ, וכדכתיב ישיב גאולתו מכסף מקנתו, - ולפ"ז הרי לפשטות ד' התוס' דמה שהוכיחו דבעינן קרא לשו"כ, הוא מגירעון כסף, ואי"ז מקנינו של ע"ע, כמש"כ הרש"ש, ל"ה מצו לתרוצי דהוא כ"ה דלא נמעט שו"כ מקרא דמכסף מקנתו. [↑](#footnote-ref-28)
28. אך יש להעיר לפ"ז, דא"כ מה קשיא להו להתוס' דהוי ע"ע ונזיקין ב' כתובין הבאין כאחד, הרי י"ל דכל הא דחזינן דלא ילפינן זמ"ז, הוא רק בהא דמהני תשלום דשו"כ בע"כ, אך בקידושין דהוא מדעתה, שפיר יש ללמוד מע"ע דמהני אף תשלום דשו"כ, - ושמא י"ל, למש"כ התוס' לקמן ל"ה א' דהא דב' כתובין הבאין כאחד אין מלמדין הוי כמו מיעוט, ולפ"ז י"ל דע"כ אם ע"ע ונזיקין הוו ב' כתובין הבאין כאחד, בע"כ שבא מיעוט זה ללמד דאף בקידושין דהוא מדעתה ל"מ שו"כ, דליכא מידי אחרינא למעט. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועד"ז נראה, גם במש"כ התוס' דא"א ללמוד להא דשו"כ ככסף מנזיקין, משום דהו"ל עבד דומיא דנזיקין ואי מיקני בקרקע ליבעי מיטב, ולמש"נ נראה דכ"ז הוא בנזיקין שהם בע"כ של הניזק, ובזה יש מקום להצריך מיטב, אך בקידושין דהוא מדעתה, אין מקום להצריך מיטב, וכל מה שדימו התוס' קידושין לע"ע, הוא רק להס"ד דשו"כ נכלל בכלל כסף דקרא. [↑](#footnote-ref-30)