סוף האומר ותחילת עשרה יוחסין - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

בסיעתא דשמיא

דף ס"ו:

**וכל מקום שיש קידושין ויש עבירה:**

באבני מילואים סימן קע"ד הביא ספק השער המלך במקום חייבי לאוין אלא שנדחה ע"י עשה [וכגון גרושה לכהן ביבום] אם הולד חלל עיי"ש [ונקט שהולד לא יהיה ממזר] וע"ע במקנה כאן מש"כ בזה [ונקט שיהיה חלל בגלל האיסור דרבנן לייבם] ובאחיעזר סימן ד סק"ז.

**ואיזו זו אלמנה לכה"ג גרושה וחלצה לכהן הדיוט:**

צ"ע הא בכהן שנשא גרושה הוא מדין שביאה שיש בה איסור כהונה הולד חלל ולא מדין יוחסין: עיין רש"ש מש"כ שהאשה מתחללת בביאה וכן הוא במאירי [וצ"ע הא בביאה ראשונה עדיין לא נתחללה] ובפנ"י נחלק שהוא קרא דלא יחלל זרעו וע"ע בפיה"מ לרמב"ם שכתב שאינו מדין יוחסין ע"ש. וע"ע בגרנ"ט כתובות סוף סימן ל"ז.

**חלוצה:**

הוא פסול דרבנן ומוכח שבמקום של איסור דרבנן יש גם חלל דרבנן וכ"ה בנתינה לרוב הראשונים ועיין ברמ"ה שכ' שבשניות מדברי סופרים הולד כשר דהוא איסור דרבנן [והמקנה כ' שבאיסור כהונה דרבנן הולד יהיה חלל] וצ"ל שיש חילוק בין פסול יוחסין דרבנן לאיסור נישואין דרבנן.

**הולד הולך אחר הפגום:**

בפשיטות מה שהולד אחר הפגום הוא שנותן לולד רק את הפגם אבל היחס נשאר אחר האב [כגון לענין השבט וכגון בלוי שנשא ממזרת] ועיין בחזון איש סימן ד' שכ' שהולד כמותה לגמרי ומחודש וע"ע בחזון יחזקאל על התוספתא פ"ד שהביא שכ"כ בתוספתא עיי"ש שכ' שהוא רק לרבי יהודה עיי"ש.

עוד יש להעיר שהמשנה נקטה בציור הלך אחר הפגום גם בת ישראל לנתין וממזר ובזה גם אם הולכים אחר האב היה פגום וחזינן שדין פגום הוא דין אחר מיחס בתר האב וצ"ע.

**בת ישראל לממזר ולנתין:**

בגמ' יבמות ע"ז. איכא תרי לישני בגמ' אם איסור לא תתחתן הוא בגיותן או בגירותן והרמב"ם בפי"ב מאיסו"ב פסק דבגירותן ליכא איסור ולפי"ד נתינים הם מגזרת דוד [עיין בגמ' יבמות ע"ח:] אכן דעת הרמב"ן והרשב"א שם שהלכה שהאיסור הוא בגירותן. [וע"ע בביאור הגר"א סימן ד' ס"ק ב' שהביא מחלו' הראשונים אם לדעתם האיסור דאורייתא הוא לדורות [וע"ע ברשב"א לקמן ס"ז: מש"כ שבאיסור נתין אין דורות וצ"ע כוונתו שנ' שהמשנה איירי רק בנתין ראשון] ודעת ר"ת בתוס' כתובות כ"ט. שהאיסור הוא לעולם. ונפק"מ בביאור משנתינו אם הוא בפסול דאורייתא או דרבנן] וע"ע בבית שמואל סימן ד' ס"ק א' מש"כ [ונראה מדבריו שממזר או עמוני שבא על גויה לכשיתגייר יהיה בו פסול האב דהא נתגיירו הלך אחר הפגום ומחודש דאע"ג שהולד כמותה מ"מ נפסל מכח האב וע"ע בהגהת הרמ"א בסימן ד' סעיף ז' ובפוסקים שם].

**תוס' ד"ה כל מקום:**

צ"ע שיכלו להוכיח מרישא שכ' ואיזהו בת ישראל לנתין ולממזר ולר"ע לא תפסי קידושין ועיין בפנ"י ובמהרי"ט מש"כ בד' התוס'. **ועוד תני איזהו ממזר:** עיין רש"ש מש"כ דהא ליכא כזו מימרא.

**הדין בגר שנשא בת ישראל ויסוד האחרונים שבגר ל"ש יחס:**

דעת הרמב"ם בפט"ו מאיסורי ביאה הט"ו שגר שנשא בת ישראל הולד ישראל [ולא גר ואסור בממזרת] והקשה הר"ן [בתחילת פ' עשרה יוחסין, ל: מדפי הרי"ף] דהא הדין לילך אחר הזכר [והוא תרי לישני ברש"י ביבמות נ"ז. וכמוש"כ האחרונים] ועיין בפני יהושע בסוגיין ובית שמואל סימן ד' ס"ק ל"ז מש"כ שבגר ל"ש למימר ביה למשפחותם וע"כ שדי בתר אמיה וכ"כ באבני מילואים סימן ד' סקט"ז[[1]](#footnote-2). וע"ע בקהילות יעקב סימן מ"ט מה שביאר [שבגר ל"ש למשפחותם כיון שאינו פגם] וע"ע בחלקת מחוקק ד' סקכ"ג מש"כ ראיה לרמב"ם מסוגיין [דלא פריך ליתני גר שנשא בת ישראל] ועי' באבנ"מ ד' סקט"ו ד"ה וניחא מש"כ ליישב זה וע"ע בפנ"י מש"כ [דראיה לרמב"ם מדכתיב בקרא בכל השבטים למשפחותם לבית אבותם]. וע"ע בהגר"ח פט"ו מאיסורי ביאה הלכה ט' מש"כ בדעת הרמב"ם.

דף ס"ז.

**גר שנשא ממזרת הולד ממזר:**

צ"ע מהו באמת הטעם לרבי יהודה שהולד ממזר הא אין עבירה: עיין לקמן בפלו' דרב דימי ורבב"ח מחלו' הראשונים אם הדין לילך אחר הפגום תלוי בעבירה [ודעת הרמב"ם שבכ"מ אזלינן בתר הפגום[[2]](#footnote-3) וכ"נ מתוס' כאן]. ואם נימא שבכ"מ אזלינן אחר הפגום ניחא. ואי נימא שתלוי בעבירה צ"ע אמאי הולד ממזר: והאחרו' כ' שכיון שהפסוק שלילך אחר הפסול ["לו"] נאמר בממזר אין חילוק בין עבירה ללא עבירה וע"ע בבית שמואל סי' ד' סק" ל"ד שכ' לבאר כיון שבגר ל"ש למשפחותם וכדעת הרמב"ם כדלעיל. וע"ע באבני מילואים סימן ד' סק"ח ד"ה ונראה מש"כ ליישב זה. וע"ע ברמב"ם פט"ו מאיסו"ב הלכה ז' מש"כ הטעם שנאמר בקהל ד' וקהל גרים אינו קרוי קהל ד' וצ"ע הביאור בזה. [וע"ע בפני יהושע בסוגיין שביאר שבסברא אזלינן בתר האם [וכנ' הסברא במקום שהיא פגומה דהא איכא למשפחותם]

**והרי ישראל שנשא חללה:**

משמע מסוגיין שהדין שישראל שנשא חללה שהולד כשר הוא מדין הלך אחר הזכר וצ"ע שלקמן ע"ז. ילפי' ליה מקרא דלא יחלל זרעו בעמיו. ועיין בהגר"ח בפי"ז מאיסורי ביאה הלכה ב' מש"כ שזרע חלל איכא לפוסלו מדין משפחה ואיכא לפוסלו מדין זרע חלל עיי"ש שיישב סתירת הסוגיות לפי"ז, וע"ש עוד מש"כ שחלל יש בו דין פגם ויש בו דין פסול משפחה עיי"ש מש"כ בזה [והיינו שאף לרבי דוסתאי הולד לא יהיה פגום אבל לא יהיה בו דין כהן שבזה הולך בתר אביו].וע"ע ברמב"ם פט"ו מאיסו"ב הלכה י"ד שכ' הדין שבן חלל חלל קודם הדין שהלך אחר הזכר וע"ע בגליונות חזו"א מש"כ.

**תוס' ד"ה מתני' רבי יהודה:**

עיין בפני יהושע שהק' דמנלן באמת שהולד ממזר. וע"ע בהגהות בית מאיר [שבגמ' עוז והדר] שכ' ליישב קו' התוס' שעיקר קו' הגמ' היא כל דסיפא מאי לאתויי עיי"ש. וצ"ע לשון התוס' ביישובם שכ' שמשמע ממתני' שאחד כשר דהכי משמע דיש קידושין ואין עבירה וצ"ע אמאי זה משמע מלשו' זה.

**והרי ישראל שנשא חללה דיש קידושין ואין עבירה:**

עיין ברמב"ן ובריטב"א [וכ"ה במהרש"א] שהקשה דהא לר' דוסתאי אינו מדין הלך אחר הזכר. ועיי"ש בראשונים שיישבו שהו"ל למיתני באנפי נפשה [שהרי הוא כלל חדש דהלך אחר הכשר] וע"ע בריטב"א בעוד אופן. [וצ"ע לתי' הרמב"ן וכ"ה הב' בריטב"א מה יישוב הגמ' דהיכי ניתני הא הו"ל לכתוב בבא נפרדת].

**תוס' ד"ה והרי חלל שנשא בת ישראל:**

**א.** עיין במהרי"ט שהקשה הא אם האשה מתחללת גם הולד מתחלל שכן הוא בגמ' .... עיי"ש מה שיישב

**ב.** ובעיקר מה שכ' התוס' שחלל שבא על בת ישראל עשאה חללה כן דעת הרשב"א כאן אכן דעת הרמב"ם בפי"ח מאיסורי ביאה ה"ג שעשאה זונה [כיון שאינו ביאה מאיסור כהונה] וע"ע בפירוש המשניות והוא תרי לישני ברש"י ביבמות נ"ז. כמוש"כ השער המלך והגר"ח שם ועיין בהגר"ח שם מש"כ בדעת הרמב"ם שהולד חלל רק בפגם משפחה [ולא מדין ביאה פגומה דהא הביאה אינה מחללת]

**ג.** צ"ב בקו' התוס' דאף אם האשה מתחללת מ"מ הולד מדין מה מתחלל ומנלן שהוא לא מחמת דאזלי' בתר האב וצ"ל שבמקום ששנניהם פגומים ודאי שהולד חלל.

**במחלוקת רב דימי ורבב"ח במצרי שני שנשא מצרית ראשונה:**

א. **בביאור דעת רב דימי:** ברש"י כאן כתב הטעם שהכתוב תלאו בלידה והוא טעם שני בגמ' ביבמות [והוסיף ביאור מדלא כתיב אשר יולידו] [ועיין בגמ' יבמות שם עוד טעם דעובר ירך אמו [ועיין בריטב"א שם מש"כ דא"ח לזרע האב וכ"ה בפנ"י כאן].

ב. **ובביאור דעת רבי יוחנן:** ברש"י ביאר כיון שאין עבירה שדינן בתר האב מקרא דלבית אבותם [וס"ל ששדינן בתר האב אף במקום שיש פגום] וכמוש"כ התוס' בדעתו וע"ע בפני יהושע מש"כ בדעת רש"י וע"ע שם שכ' שאינו מקרא דלבית אבותם אלא מסברא. [והיינו של"ש לבית אבותם בגר וע"ע באבני מילואים ד' ס"ק ט"ז].

ג. **אמאי לרבב"ח לא אזלינן בתר הפגום:** ביבמות ע"ח. ילפינן מקרא דלהם שנתגיירו הלך אחר פסולן וצ"ע א"כ לרבב"ח הא הלך אחר פסולן: ברש"י כאן ביאר שהדין שהתחדש ב"להם" הוא רק במקום שיש עבירה. והוסיף ש"בתרוויהו להם קרינן ביה" והיינו שבמקום ששניהם פסולין ל"ש להם [ומבואר ברש"י שהסברא בגר וממזרת הוא שהלך אחר הפסול אלא הכא שניהם פסולין]. [ובראשונים ביבמות כתבו רק את הסברא שהדין של "להם" הוא רק במקום שיש עבירה].

וע"ע בתוס' ד"ה בנה שהדין הלך אחר הפגום הוא בב' עממין ועיין בתוס' רבינו פרץ ביבמות שם מה שביאר החילוק בין ב' עממין לעם אחד. [ונראה מדבריו שמצרי ראשון ושני זה אותו פסול אלא שנפק"מ לבן ע"ש]. [וצ"ע בתוס' אם התכוונו ליתן טעם אחר מרש"י וע"ע בתורא"ש ביבמות ע"ח. שהוא ב' סברות א. שהדין הלך אחר פסולן נאמר בעבירה ב. שרק בב' עממין יש דין הלך אחר פסולן].

וחזינן הכא מחלוקת הראשונים אם הדין לילך אחר הפגום תלוי בעבירה [כפשיטות המשנה] [וכן הוא דעתה הראשונים ביבמות] או שבכל מקום שיש פגום אזלינן כמותו [כ"נ מדברי תוס' כאן. וברש"י נ' גדר אמצעי שתלוי או בעבירה או באחד פסול].

ד. **הדין לרב דימי במצרי ראשון שנשא מצרית שניה:** הרמב"ן והמאירי [בשם גאוני ספרד] ביבמות ע"ח. כתבו דלרב דימי במצרי ראשון שנשא מצרית שניה הולד כשר דאזלינן בתר אימיה. [ולשי' דלא אזלינן בתר הפגום]. אכן דעת הרמב"ם בפי"ב מאיסו"ב הלכה כ' שהולד שני וכ"ה בתורי"ד ובשיטה לנ"ל כאן וע"ע במגיד משנה שם מה שביאר בדעתו וע"ע בביאור הגר"א סימן ד' ס"ק י"ג מש"כ שפסק כרבינא ביבמות ע"ח: דאזלינן בתר הפגום [והיינו אף שאין עבירה].

דף ס"ז:

**אלא כל מקום דסיפא לאתויי מאי:**

עיין ברמב"ן ובריטב"א שהקשו דנימא לאתויי ישראל שנשא מצרית ראשונה שיש קידושין ויש עבירה ועיין ברמב"ן מש"כ ובמהרש"א בשם תוס' ישנים. ובשיטה לא נודע למי כ' שהולד כשר כיון שאיסור מצרי הוא עשה ואין דין הלך אחר הפגום בחייבי עשה ועיין בשער המלך פי"ב מאיסו"ב הלכה כ' ד"ה ודע מש"כ בזה ובאבני מילואים ד' ס"ק ה'.

וע"ע בריטב"א מש"כ דלרבב"ח בכה"ג הולד כשר [שאף שהוא מצרי מ"מ הוא שלישי] ובאבני מילואים סימן ד' סק"ה תמה דהא מ"מ יש עבירה ויהיה שני ע"ע בגרש"ר בקו' פסולי קהל בסוף יבמות סק"ב מש"כ בזה. [והאחרונים הוכיחו מכאן שגדר פסול מצרי הוא פסול דורות ולא דין פגום וכעי"ז כ' בחזו"א סימן ו' לבאר סברת רבב"ח דאזלינן בתר לידה] .

**כי אתא רבין אמר רבי יוחנן באומות הלך אחר הזכר:**

בגמ' אמרי' שהלך אחר הזכר באומות הוא לענין דין לא תחיה כל נשמה אי חשיב מז' עממין והביאור הוא שמתיחס אחר אביו לעניו אומה והרמב"ם בפי"ב מאיסורי ביאה הלכה כ"א כ' כן גם לענין יחס של עמוני ומצרי וכ"פ בשו"ע סימן ד' סעיף ז' ועיין באור שמח פי"ב מאיסו"ב הלכה י"ט. וע"ע ברמב"ם פ"ט מעבדים הלכה ג' מש"כ שא' מן האומות שבא כנענית הבן עבד ועבד שבא על א' מן האומות אין הולד עבד וע"ש בהשגות הראב"ד שתמה מסוגיין דאמרינן שהולד הולך אחר הזכר וע"ש בכסף משנה מש"כ ובלחם משנה שהאריך [עיי"ש שדן בפשט קו' הגמ' מאי באומות הלך אחר הזכר].

**נתגיירו הלך בתר הפגום שבשניהם:**

משמע דאע"ג שאין עבירה מ"מ הלך אחר הפגום ומשמע כהרמב"ם שכ' דלעיל דדין פגום אינו תלוי בעבירה וצ"ע לשיטת הרמב"ן והריטב"א [ביבמות ע"ח.] שכ' שתלוי בעבירה ולדעת הבית שמואל שכ' שבגר אין דין למשפחותם ניחא וצ"ע.

**הלך אחר הפגום שבשניהם:**

עיין בסימן ד' בחלקת מחוקק ס"ק כ"ב ובבית שמואל ס"ק ל"ה שכ' שעמוני שנשא ממזרת הולד עמוני וממזר וצ"ע שהכא לא אמרינן שהולד עמוני ומצרי וצ"ל כיסוד האחרונים שכ' לעיל [וכ"כ באגרות משה אהע"ז ח"ג סי' י"א] שפגם ממזר שאני משאר פגם יוחסין [שהוא פגום שיצירתו בעבירה ולא פגם יחס] ניחא.

**דין הלך אחר הפגום אם סותר במשפחותם:**

יש לדון אם דין הלך אחר הפגום סותר לדין הלך אחר האב או שהוא דין שהולד פגום אע"ג שמתייחס אחר אביו: עיין בחזון איש סימן ו' ס"ק ו' ובקובץ הערות סימן מ"ד סק"ד שכ' שלוי שבא על ממזרת הולד ישראל ממזר [ואין מתייחס אחר אביו] אביו ומחודש ועיין בחזון יחזקאל פ"ד מש"כ בזה.

**וכל שאין לה עליו קידושין ויש לה על אחרים קידושין הולד ממזר:**

א. עיין בקובץ הערות סימן ל"ה אות א' שחקר במה שתלוי תפיסת קידושין במה שהולד ממזר אם הוא סיבה או שהוא סימן שערוה של"ת קידושין היא גורמת לולד ממזר: ונפק"מ לכאורה בעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל אם הולד ממזר ועיין בתוס' יבמות ט"ז. ולכאורה תלוי בב' תי' התוס' שם ועיי"ש בקובה"ע מש"כ בזה וע"ע בעונג יו"ט סימן קכ"א כ' שבהביאוהו על הערוה באונס הולד אינו ממזר ובמנחת שלמה ח"ג סימן א' האריך בזה.

ב. בקובץ הערות סימן ג' ובחידושי הגרש"ש בתחילת יבמות חקרו אם מה של"ת קידושין בערוה הוא מחמת האיסור או שתלוי בשם ערוה ונפק"מ במקום שהביאה אינה בעבירה אם תפסי בה קידושין [כגון במקום עדל"ת לר"ע דל"ת קידושין בח"ל ובביאה ביבמה של"ש מצוה לאבא שאול] עיי"ש מש"כ בזה ובדברי יחזקאל סימן נ"ו אות ד' כ' בשם הגר"ח שהערוה היא הסיבה לל"ת קידושין.

**רש"י ד"ה לבן:**

**בן בעלה:** צ"ע למה לא כ' רש"י בנה וע"ע ברש"י ד"ה לאיש אחר שתלה הקורבה בה וברש"י ד"ה ודילמא וצ"ע.

**הא לכתחילה הא דיעבד:** עיין בחינוך מצוה ר"ו שכ' שחייבי כריתות יש איסור גם על הקידושין ועיין במנחת חינוך שם שכ' שמקורו מסוגיין. [ובגדר האיסור י"ל שחשיב מעשה קורבה וע"ע לקמן מהבית מאיר שכ' בח"ל שהוא מקרב הביאה ויל"ע אם שייך כשלא תופס קידושין] [ועיין בקובץ שיעורים כתובות אות פ"ז מש"כ לדחות שהוא אזהרה כדי שלא יתפוס]. וע"ע ברשב"א בסוגיין שהקשה דנילף ק"ו מאלמנה לכה"ג שאסור לקדשה כמבואר בתמורה ו: [וצ"ל שהוא רק להו"א אבל למסקנא ל"ש להקשות כן דהא בח"ל תפסי קידושין ובח"כ לא תפסי ומ"מ לכאורה הוא דלא כהחינוך דהא איכא למימר דכתיב לענין איסור תפיסת קידושין]. וע"ע במנ"ח שם שלמד כן בדעת הרמב"ם שכ' שאין ראוי לקדש נדה ובמנ"ח מצוה רס"ו אות י"ד. [ועיי"ש שדן אם אף בלא עדים אסור דהא העדים רק לקיומי והכא ל"ש לקיומי].

**ולענין מקדש חייבי לאוין:** בגמ' ב"מ י: אמרינן ששליח לקדש גרושה לכהן הוא שלד"ע ןמוכח שיש איסור בקידושין וכ"ה בתמורה ו: לענין אלמה לכה"ג וובית מאיר סי' ט"ו ביאר כיון שמקרב הביאה ועיי"ש אם הוא דאורייתא או דרבנן. ולקמן ע"ח. פליגי אביי ורבא בכה"ג שקידש אם לוקה ועיי"ש בריטב"א שכ' דלרבא על הקידושין אין איסור אלא שאם בעל עובר גם על הקידושין וכ"ה בתוס' ב"מ י: וע"ע בסוטה מ"ד: שכהן שקידש גרושה אינו חוזר מעורכי המלחמה ומוכח דליכא איסור [כ"כ המנ"ח מצוה רס"ד והבית מאיר הנ"ל] ויש שכ' לחלק בין מקום שכ' לא תקח לבין לא יהיה שבכה"ג אין איסור וכ"כ לצדד בתשו' נוב"י.

**הא לכתחילה הא דיעבד:**

עיין בחינוך מצוה ר"ו שכ' שחייבי כריתות יש איסור גם על הקידושין ועיין במנחת חינוך שם שכ' שמקורו מסוגיין. [ובגדר האיסור י"ל שחשיב מעשה קורבה וע"ע לקמן מהבית מאיר שכ' בח"ל שהוא מקרב הביאה ויל"ע אם שייך כשלא תופס קידושין] [ועיין בקובץ שיעורים כתובות אות פ"ז מש"כ לדחות שהוא אזהרה כדי שלא יתפוס]. וע"ע ברשב"א בסוגיין שהקשה דנילף ק"ו מאלמנה לכה"ג שאסור לקדשה כמבואר בתמורה ו: [וצ"ל שהוא רק להו"א אבל למסקנא ל"ש להקשות כן דהא בח"ל תפסי קידושין ובח"כ לא תפסי ומ"מ לכאורה הוא דלא כהחינוך דהא איכא למימר דכתיב לענין איסור תפיסת קידושין]. וע"ע במנ"ח שם שלמד כן בדעת הרמב"ם שכ' שאין ראוי לקדש נדה ובמנ"ח מצוה רס"ו אות י"ד. [ועיי"ש שדן אם אף בלא עדים אסור דהא העדים רק לקיומי והכא ל"ש לקיומי].

**ולענין מקדש חייבי לאוין:** בגמ' ב"מ י: אמרינן ששליח לקדש גרושה לכהן הוא שלד"ע ןמוכח שיש איסור בקידושין וכ"ה בתמורה ו: לענין אלמה לכה"ג ובבית מאיר סי' ט"ו ביאר כיון שמקרב הביאה ועיי"ש אם הוא דאורייתא או דרבנן. ולקמן ע"ח. פליגי אביי ורבא בכה"ג שקידש אם לוקה ועיי"ש בריטב"א שכ' דלרבא על הקידושין אין איסור אלא שאם בעל עובר גם על הקידושין וכ"ה בתוס' ב"מ י: וע"ע בסוטה מ"ד: שכהן שקידש גרושה אינו חוזר מעורכי המלחמה ומוכח דליכא איסור [כ"כ המנ"ח מצוה רס"ד והבית מאיר הנ"ל] ויש שכ' לחלק בין מקום שכ' לא תקח לבין לא יהיה שבכה"ג אין איסור וכ"כ לצדד בתשו' נוב"י.

וע"ע ברשב"א ובתוס' הרא"ש בסוגיין שהקשו דלרבא דס"ל דאי עביד לא מהני א"כ ל"ש לחלק בין לכתחילה לבין דיעבד עיי"ש מה שיישבו דמאלמנה לכה"ג מוכח דתפסי עיי"ש וע"ע בפני יהושע מש"כ בזה.

**תאמר באשת איש:**

דעת הפני יהושע בגיטין מ"ג. שמה של"ת קידושין בא"א הוא מחמת שקנויה לאחר ובאבני מילואים מ"ד סק"ג הוכיח מסוגיין דלא כדעתו דבעי ע"ז קרא ובדברי יחזקאל נ"ו ד' ובחזו"א כ' ליישב שבסוגיין בעי קרא למה שהולד ממזר ועיין בקובה"ע סי' ג' סק"ט שכ' דלתוס' שסוגיין לא איירי בתפי' קידושין דממזרות ל"ש לומר כן עיי"ש.

**תוס' ד"ה מנה"מ:**

א. **דהא ר"ע וכו' ולא ידעינן:** עין פנ"י שכ' שגם לר"ע הוא ילפו' מקרא ועיין במהרש"א מש"כ לבאר דמ"מ לא היתה הגמ' נוקטת בפשי' הכי לר"ע. וע"ע מהרש"א מש"כ מנלן שסוגיין היא המקור שממזר תלוי בתפיסת קידושין [כדעת רש"י] ובמהרי"ט מש"כ.

ב. **והכא בעי אליבא דרבי יהושע:** עיין מהרש"א שהקשה ע"ד תוס' דהא לרבי יהושע לא קשיא כלל לא אמר ועי' רש"ש מש"כ שקו' הגמ' היא מתפי' קידושין וע"ע במהרי"ט מה שהקשה מקו' הגמ' מבן הא בבן רבי יהושע מודה עיי"ש שכ' דלר"י באמת לא תליא זה בזה וע"ע רש"ש מש"כ ובחזו"א. וע"ע במהרי"ט מש"כ לדעת תוס' מה עביד שמעון התימני בקראי דסוגיין עיי"ש.

**תוס' ד"ה הכל מודים בבא על הנדה:**

עיין תוס' יבמות מ"ד: מה שהקשו על רש"י ובגרע"א מש"כ שתוס' כאן למדו בדעת רש"י שמה שלא פקעי קידושין אינו ראיה שפקעי וע"כ הקשו מסוטה וביבמות למדו שלא תפסי הוא סיבה לפקעי וע"כ הקשו מנדה [וס"ל שנדה ל"צ קרא שלא פקעי מסברא וכמוש"כ הרמב"ן שם שא"כ תתקדש כל חודש]. ועיי"ש בגרע"א מה שהוכיח מפצוע דכא שלא תפסי קידושין אע"ג שלא פקעי.

**לחומרא מקשינן:**

דעת הפרי מגדים בפתיחה כוללת חלק הראשון שמה שלחומרא מקשינן הוא מספק דספיקא לחומרא ובאתוון דאורייתא כלל י"ח הוכיח מכאן דלא כדבריו עיי"ש מש"כ בזה.

**ומה יבמה שהיא בלאו לא תפסי קידושין:**

עיין רש"י יבמות מ"ט: ד"ה אי כרב שכ' שאיכא לאו ביבמה לשוק וע"ע ברמב"ן בסוגיין מש"כ בזה.

**תוס' ד"ה ומה:**

עיין מהרש"א שהקשה דמ"מ ליכא למילף שאר ח"ל דאיכא למימר נדה תוכיח ועיין בפנ"י ובמקנה מה שיישבו.

**ולרבי ישבב דאמר:**

צ"ע לר"ע אם בח"ל הולד חלל וממזר או שהם סותרים עיין אמרי משה סוף סי' י' ששהתקשה בזה וברשב"א כתובות ל. כ' שהולד חלל רק בבעולה לכה"ג.

דף ס"ח:

**ולדה כמותה מנלן:**

עיין ברשב"א שהקשה דהא הכלל הוא שולד במעי שפחה כולד במעי בהמה [והיינו שאין לו יחס] ועיי"ש שיישב שהאשה וילדיה זה המקור לדין זה [וע"ע בקה"י סימן מ"ח מש"כ [ד"ה ולפמש"כ דלא שייך הכא הסברא שלשפחה אין חייס וצ"ע מד' הרשב"א].

**תוס' ד"ה ולדה כמוה:**

**והיכי נוכל להכשיר באין קידושין ויש עבירה וכו':** צ"ע הא בפשיטות הדין יחס של גוי ויהודי אינו דין פגום אלא דין אחר ומה זה שייך לדין הלך אחר הפגום עיין במהרי"ט ובחזון איש סי' ו' סק"ה שהקשה כן וכן הקשה במקנה ועיין בקהילות יעקב סימן מ"ח ד"ה ולפמש"כ מש"כ בזה.

**ונראה דה"פ ולדה כמותה וכו':** עיין חזו"א הנ"ל שהקשה מה הס"ד דאי הולד עבד כיצד שמעינן מהאשה וילדיה שאינו בנו ואי אינו עבד כיצד יפסל הא פסול עבד הוא מחמת הדין עבד שבו ועיי"ש בחזו"א מה שביאר ועיין בקה"י הנ"ל מש"כ דהו"א שיהיה עבד מדין הקנין ממון של האדון אלא שבלי הדין דהלך אחר פסולו לא אמרינן שיהיה עבד עיי"ש מה שביאר בזה.

וע"ע בפני יהושע ובמהרי"ט [וכ"ה בהגהת רא"מ הורביץ בסוף המסכת] שהקשו דנימא שאיירי בע"ע הנשוי לשפחה דליכא עבירה וס"ל שהדין פגום תלוי בעבירה וכ"כ לעיל שדעת הרמב"ם אינו כן.

וע"ע במהרי"ט שהקשה [וכ"ה החזו"א הנ"ל] דבעבד הבא על בת ישראל נימא שהולד יהיה פגום שיש עבירה וצ"ע הא מ"מ אין לו מאיפה לקבל את הפגם ועיי"ש במהרי"ט מש"כ דכיון שאינו מתייחס לאביו אין לו מנלן לקבל הפגם ועיין בחזו"א שכ' שכיון שלא יהיה לו דין ממון של עבד אין לו הפסולין [ולא ס"ל כמהרי"ט דס"ל שדין פגום אינו דין יחס].

**נכרית מנלן אמר קרא לא תתחתן בם:**

עיין בפני יהושע שהקשה דנימא ק"ו משפחה דלא תפסי בה קידושין עיי"ש וע"ע בהגר"ח באהל חייא מש"כ שהדין שלא תפסי קידושין בשפחה הוא מדין אחר דאין לו חייס [דילפי' כחמור] וע"כ לא שייך למילף משפחה [ויסוד הדבר הוא בהגר"ח פי"ג מאיסו"ב הלכה י"ב]. וע"ע בקובה"ע ל"ו ו' מש"כ מהגר"ח דל"ח ח"כ אע"ג שבפרהסיא קנאין פוגעין בו דליכא בהיקשא דרבי יונה ועיי"ש מש"כ בזה.

**דעת הראשונים שאם הולד אינה כמותה א"צ לילפותא דל"ת קידושין:**

וע"ע ברמב"ן ברשב"א ובריטב"א שהביאו גי' הרי"ף [וכן נקטו הרמב"ן והריטב"א] של"ג מנלן כיון שאם אין הולד מתיחס אחריו פשוט שאין קידושין תופסין וצ"ע הסברא בזה [דהא אינו כחמור וכדאיתא ביבמות ס"ב. שיש יחס לגוי וכ"ה לעיל י"ז: שיש ירושה לעכו"ם] ועיין ברשב"א שהקשה דלגבי שפחה כן יש ילפותא [ואפשר שהוא קודם הילפותא דהאשה וידיה וכ"כ הר"ן] וע"ע בריטב"א מש"כ בזה [ועיי"ש מש"כ דהא עם החמור נאמר גם על ישמעאל].

**תוס' ד"ה אמר קרא:**

עיין במהרש"א שהקשה דנימא דהכא לפי ההו"א דגמ' שם וע"ש מה שיישב וע"ע במהרי"ט שהקשה כן ועיי"ש מש"כ בדברי התוס'.

**ואימא ה"מ בדיעבד:** עיין בתורא"ש מש"כ דהכא לא שייך לכתחילה שהאזהרה היא רק על האב

**ולדה כמותה מנלן:**

יש לעיין אם שייך כאן להקשות מש"כ תוס' דהלך אחר הפגום [ואפשר דהא ליכא עבירה כמוש"כ תוס' יבמות ט"ז:] אכן י"ל שבעכו"ם ל"ש זה כמוש"כ שדין יהודי אינו תלוי בפגום.

**נימא קסבר רבינא עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד ממזר:**

יל"ע כיצד נשמע כן מרבינא: ועיין ברש"י שכ' דלא שדינן ליה בתר עכו"ם וכו' ואם נתגייר יהא מותר לבא בקהל ומשמע מרש"י שאם ס"ל שהולד כשר הוה עכו"ם והמהרש"א לקמן ע"ה: האריך בזה עיי"ש מש"כ בסתירת דברי רש"י. וע"ש מש"נ בזה בעז"ה. ובתשו' חמדת שלמה [הובא בפתחי תשובה סימן ד' סעיף ג'] נקט כן לדינא והאריך בזה. ומ"מ אין כן דעת שאר ראשונים בסוגיין עיין רמב"ן רשב"א וריטב"א. וע"ע בתור"י הזקן ובתורא"ש מש"כ [ונראה מדבריהם שגם אם הולד כמותה שייך שיהיה ממזר עכו"ם ומחודש שלא מצינו ממזר בעכו"ם]. ועיין ברמב"ן שהקשה דנימא דהכי ס"ל עיי"ש דידעינן שרבינא ס"ל דכשר. וע"ע בריטב"א שהביא הגי' שהולד כשר והוא משמע מדקרי בנך.

**נהי דכשר לא הוה ממזר לא הוה:**

יש לעיין הא ל"ת בה קידושין ויהיה הולד ממזר דהא ל"ת קידושין: עיין בגמ' יבמות מ"ד: דאמרינן כיון שלא דמי לאשת אב שתפסי בה קידושין לאחריני. ועיין ברמב"ן ובריטב"א שהק' שק"ו שאם ל"ת בה קידושין כ"ש שהולד ממזר ובראשונים יש ג' דרכים: א. ברשב"א כתב שכיון שאינו ערוה אין הולד ממזר [ומשמע דס"ל שהולד ממזר תלוי בדין ערוה] ב. ברמב"ן והריטב"א שם הביאו גי' רב האי גאון שכיון שאין לו יחס אין הולד ממזר [וצ"ע מה ענין יחס לולד ממזר ויש שכ' שביאה שהולד ממזר היא ביאה שהאישות פגומה אבל בביאה של"ש בה קידושין אין לה שם של ביאה שהיא אישות פגומה וכ"נ ברש"י יבמות מ"ה. שכ' של"ת קידושין ולא בה לשם קידושין] ג. ובתוס' יבמות מ"ט: כ' שהגדר הוא כיון שלא דמי לאשת אב ע"כ אינו בהיקש [ואולי זה גם כל כוונת הרשב"א ורב האי גאון לעיל שבאו רק ליתן גדר בזה של"ד לאשת אב].[[3]](#footnote-4)

**הניחא לר"ש וכו':**

דעת הרמב"ם בפי"ב מאיסורי ביאה הלכה א' שהבא על הגויה דרך אישות לוקה ועיי"ש בכס"מ שהביא קו' הטור סימן ט"ז דפסקינן שבגירותן לית ליה חתנות ועוד דהא הוא רק ר"ש ועיי"ש שכ' שהוציא כן מסוגיין וכ"ה בהגהת הרמ"ך [מן החוץ] עיי"ש.

ודעת הרמב"ן והריטב"א בסוגיין שאיסור לא תתחתן הוא בין בגיותן בין בגירותן [אכן לכאורה הוא רק בז' עממין] ועיין בריטב"א מש"כ שבגיותן הוא בלא חתנות ובגירותן בחתנות.

**אמר קרא כי תהיינה:**

עיין בראשונים שהקשו דא"כ כל חייבי כריתות הולד לא יתייחס בתר אביו דאין קידושין תופסין ועיי"ש שיישבו דהיינו שלא תפסי כלל וע"ע ברמב"ן מש"כ שהוא ריבוי.

ויש לעיין למסקנת הגמ' מנלן שעבד שבא על בת ישראל הולד ישראל ואיכא למימר שהוא אותו ילפותא שאינו בתפיסת קידושין [וכ"כ הבית יוסף בסימן ד'] אכן איכא למימר שהוא מדין שעבד אין לו יחס וע"ע במש"נ להלן ס"ט. בעז"ה. וכן יש לעיין בעכו"ם שבר על בת ישראל אם זה מאותו ילפותא או שעדיין בעינן לדינא דרבינא וצ"ע.

**תיקון למ"מ לדף ס"ז:**

במ"מ לדף ס"ז: נפל טעות שכ' בשם החינוך שאיכא לאו לקדש חייבי לאוין והוא טעות שהחינוך איירי בחייבי כריתות ויש לתקן כך:

דף ס"ט.

**יכולין ממזרין ליטהר כיצד ממזר שנשא שפחה:**

צ"ע שהא הולד לא יתייחס אחריו שהרי הוא עבד ואמאי חשיב מתקן זרעו. ואולי מקיים בזה שבת [ובבן ממזר עיין מנ"ח מצוה א' מש"כ אם מקיים פרו ורבו].

**או דיעבד קאמר:**

ברש"י כתב שהאיסור לישראל לישא שפחה הוא לא יהיה קדש אכן דעת הרמב"ם [פי"ב מאיסורי ביאה הלכה י"א] שאין בזה איסור דאורייתא אלא דרבנן כיון שהולד עבד [וע"ע בשער המלך פט"ו מאיסורי ביאה הלכה ד' שכ' שגם בעבד יש איסור עיי"ש] ודעת החינוך במצוה ר"ט שהאיסור הוא לא יסיר כיון שהולד עבד. וצ"ע לכל השיטות למה בממזר יהיה מותר ובתוס' ב"ב י"ג. וכן הוא בראשונים פה כתבו שכיון שהוא בא מקדישות הותר באיסור קדש והרמב"ם כתב [בפט"ו הלכה ד'] שלתקן בניו הותר לו וע"ע בתור"י הזקן בסוגיין כעי"ז] ועיין במנ"ח שם שנשאר בצ"ע על דעת החינוך אמאי הותר לממזר לישא שפחה וע"ע בתורי"ד כאן שיישב שהאיסור לא יהיה קדש לא איירי בפסולים.

**ממזרת נמי תינסיב לעבדא:**

צ"ע שתנשא לעמוני ומצרי והולד ילך אחר האב ואולי מוכח מכאן שהולד יהיה עמוני וממזר כמוש"כ לעיל מהב"ש והחלקת מחוקק.

**עבד אין לו יחס:**

צ"ע מה היה הו"א דגמ' הא ידעינן שעבד הבא על בת ישראל הולד ישראל: ועיין בשלנ"ל מש"כ בשם הראב"ד שהו"א שהולד עבד וע"ע בחזון איש סימן ו' סק"ו בסוגריים מש"כ שהו"א שהדין הלך אחר הפגום אינו תלוי ביחס ותי' הגמ' שכיון שאין לו יחס ל"ש לילך אחר הפגום. [ואולי המקור למה שהולד ישראל הוא מזה הדין שעבד אין לו יחס].

**ואמר ליה זיל גנוב וכו':**

א. עיין בתורא"ש מה שיישב קו' הראשונים כיצד הותר לו ליגנוב "שימצא אדם שימחול לו על העוון ובלבד שיהא עליו דין חיוב מכירה" וצ"ב כוונתו וע"ע ברשב"א מש"כ שאפשר שלשם זה מותר וצ"ע הא מ"מ הוא איסור דאורייתא [כמבואר בב"מ ס"ו:] וע"ע ב? שכ' שע"מ לשלם מותר כדי לטהר בניו וע"ע בקצוה"ח סי' ? מש"כ באיסור ע"מ לשלם.

ב.עיין במהרש"א שהקשה דהא מ"מ לא יוכל לשחרר שהמשחרר עבדו עובר בעשה ועיין ברש"ש מש"כ שבכסף מותר וע"ע במקנה מש"כ שישא שפחה שלו ועיי"ש מש"כ בדעת המהרש"א.

ג. עיין בהגהת מהר"ב רנשבורג מה שהקשה הא באין לו אשה ובנים אין רבו מוסר לו שפחה כנענית וע"ע בתורא"ש לעיל כ. מש"כ שביש לו אשה מוסרים לו [ול"צ בנים].

**מאי טעמא דרבי אלעזר וכו':**

בגוף מחלוקת רבי טרפון ורבי אליעזר: עיין בשולחן ערוך סימן ד' סעיף שכ' שעבד שבא על אמו אין הולד ממזר [והמקור הוא מאור זרוע שהובא במרדכי יבמות] והטעם כ' האו"ז שם שאין ממזר בעכו"ם והגאון שם ציין לרש"י לעיל ס"ח: שכ' שכיון שאינו בתפיסת קידושין אינו שייך לממזר [ומ"מ צ"ע הא הוא גמ' ביבמות מ"ד: ואמאי הביא לרש"י ולכאורה הוא הדין לעבד שאינו שייך להיות ממזר ועיין באבני מילואים סימן ד' אות י"ג שכ' כן ועיי"ש מש"כ בדעת רבי אליעזר שהולד מתייחס אחר שניהם והוה ח"ע וחב"ח. ובאמרי משה סימן כ"ז אות ט"ז פליג וס"ל ששייך ממזרות בעבד עיי"ש.

וע"ע בקובץ הערות סימן מ"ד אות ד' שכ' שנחלקו בדין הלך אחר הפגום אם הוא סיבה להפקעת הדין למשפחותם [וצ"ע שבגמ' נראה שהוא דין של ולד במעי שפחה כבמעי בהמה אכן יל"ע בממזר שבא על עכו"ם לר"א אם הדין כן שהולד גוי ממזר וזו לא שמענו וע"ע באבי עזרי פט"ו מאיסורי ביאה הלכה ג' מש"כ בביאור המחלוקת כאן.

פרק עשרה יוחסין:

**גירי וחרורי:**

צ"ע הרי לחרורי יש דין גר ולמה חילקם לשניים: עיין ברשב"א מש"כ להוציא מעבדים שלא עלו [ועיין במהרי"ט מש"כ אמאי] וע"ע במאירי כיון שגר יותר מיוחס. אכן כה"ג יש לעיין למה נחלקו לוי וישראל הרי אין בהם חילוק לענין יוחסין וע"ע בגמ' לקמן ע"ג. שלוי חשיב יותר לענין פגם וע"ע מהרש"א בח"א שהמשנה מנתה י' כיתות בישראל וכדאמרי' במתני' סוף הוריות. וע"ע במהרי"ט מה שדן למה לא נכתב עמוני ומואבי וע"ע במקנה מש"כ.

**ממזרי נתיני שתוקי ואסופי מותרים לבא זה בזה:**

עיין בראשונים שהקשו דאמאי מותרים בנתינים הא איכא בהם לאו דלא תתחתן וכשם שאסורים בגוי ועבד. [והיינו שלמדו שאינו פגם שהותר לפגומים אלא איסור יחס] [וזה לשיטתם שאיסור נתין הוא מדאורייתא וכמוש"כ לעיל ס"ח: אכן דעת הרמב"ם ורש"י אינו כן וס"ל שאסורים רק מדרבנן]. ועיי"ש שיישבו שהאיסור לא תתחתן בנתין אינו מדין הסרה אלא כפגם עיי"ש. [ומ"מ מוכח מדבריהם שהאיסור חיתון בעבד הוא גם איסור הסרה אע"ג שלא נכתב בו איסור זה.]. ולדעת הרמב"ם שאיסור נתין דרבנן יש להקשות להיפוך כיצד הותר בממזרת שהוא איסור דאורייתא וצ"ל דמ"מ חשיב גר המותר בממזרת אכן יל"ע לדעת הרמב"ם שגר שנשא בת ישראל הולד ישראל א"כ בנשא הנתין ישראלית א"כ מדאורייתא הולד ישראל גמור [ומדרבנן הוא נתין] ויאסר בממזרת. [וכן הקשה הגרי"ז הובא דבריו במעתיקי שמועה חלק א'].

**ארץ ישראל גבוה מכל הארצות:**

עיין במקנה שדן אם כן הוא המציאות או שאינו כפשוטו וידועים דברי החת"ס בתשו' יו"ד ח"ב סימן רל"ד שכ' שהוא מרכז העולם וע"ע בהמהרש"א בחידושי אגדות מש"כ כעין זה.

דף ס"ט:

**ומבני לוי לא מצאתי שם:**

עיין ברש"י ובתוס' שביארו שהעולים היו קצוצי בהונות וע"ע בתוי"ט שכ' שלמ"ד עיקר שירה בפה א"כ כשרים לשיר ועיין בראשונים שהקשו דא"כ כיצד עבדו בבימה"ק בלא לווים וע"ע בתורא"ש שכ' שכשרים לכלים שאין צריכים בהונות. וע"ע ברמב"ן שכ' שעלו פעמיים ובעליה ראשונה היו לויים.

וע"ע במהרש"א [בע"א] והגהת הרד"ל שהקשו על רש"י הא ילפי' לווים מדכ' המשוררים ועיי"ש במהרש"א מש"כ שהמשוררים אינו קאי על הלווים אלא על העם [וצ"ע אם שייך להעמיד משוררים מן העם וצ"ל שלא הוה לעבודת המקדש] וע"ע ברד"ל שכ' שהיו עוד לווים שעלו אבל לא עם עזרא והמ הרש"א פליג על זה.

**חללי מנלן:**

צ"ע שגם למסקנת הגמ' הא הוה ספק חלל ומנלן שעלו חללים ועיין במאירי שכ' שיצא עליהם קול חללות וע"כ חשיב חללין וע"ע בפני יהושע מש"כ ובחזון איש.

**תוד"ה שאני התם:**

צ"ע מה הקשו על רש"י הרי לא נעלה אותם כיון שאין אוכלים ועיין בהמהרי"ט שהקשה כן עיי"ש מה שתמה עוד בד' התוס'.

**בענין כהני חזקה:**

ידוע הנדון בכהנים אם יש להם דין ודאי כהנים שהרי הוחזקו ולא יצא קול ערער או שהוא אינו דין ודאי כיון שאין להם כתב יחוס ולא בדקינן השתא בייחוס: והנה הרמב"ם בפ"כ מהל' איסורי ביאה הלכה א' שכהנים של זמנינו הם כהני חזקה ואינם אוכלים בתרומה וחלה של תורה [ואף הראב"ד הסכים עמו כמבואר בהלכה ג' עיי"ש] ונחלקו גדולי האחרונים אם לא אוכלים מעיקר דינם או משום חומרא. והרמ"א באו"ח סימן תנ"ז סעיף ד' פסק שלא נותנים חלה לכהן קטן וביאר המגן אברהם שם כיון שחיישינן שהוא חלל [וביאר עפי"ז למה אין נזהרים בעשה דוקדשתו עיי"ש]. ובכהן שנשא חלוצה [שהוא איסור דרבנן] נחלקו המהרי"ט [בתשו' ח"א סימן קמ"ט] והמהרשד"ם [הובא בבאר היטיב אבהע"ז סימן ו'] אם כופין להוציא ואם חיישינן שאינו ודאי כהן והמקור הוא ד' הריב"ש בתשו' [צ"ד] שכ' שכהנים בזמנינו אין להם כתב היחס ומפני חזקתם מקדימים אותם לתורה. והאריכו בזה האחרונים עיין בשדי חמד מערכת הכ' כלל צ"ב [חלק ג'] שהאריך בזה. [ונפק"מ עוד לענין ברכת כהנים ולענין פדיון הבן שאינו כספק ומברכים מחמת החזקה ןלענין לישא בת עם הארץ ושבויה עיי"ש]. ומה שבסוגיין היה ריעותא שלא מצאו כתב היחס עיין במאירי שכ' שיצא עליהם קול ועיי"ש בשדי חמד שיש שכ' שדווקא בזמנם שהיה כתב ייחוס היה זה ריעותא ועיי"ש שנחלק על זה.

**בתרומה דאורייתא:**

רש"י פירש דגן תירוש ויצהר ולשי' שתרומת שאר פירות דרבנן אבל דעת הרמב"ם בתרומות פ"ב הלכה א' ובמעשרות פ"א הלכה ט' שכל הפירות חייבין מן התורה.

דף ע.

**כל הנושא אשה לשום ממון:**

רש"י כ' שהיינו שאינה הוגנת לו ועיין ברמ"א ריש סימן ב' שכ' מהריב"ש דהיינו אשה פסולה אכן הביא מהאורחות חיים שהכוונה שאינה הוגנת לו אע"ג שכשירה. ועיי"ש בחלקת מחוקק דס"ל שהאורחות חיים לא פליג על הריב"ש.

**א"ל פורתא דגונדריתא הוא דקא עבידנא:**

צ"ע מה התשובה בזה ועיין מהרי"ט שכ' שהוא מצות מעקה וע"כ מותר [והאחרונים הביאו מכאן ראיה שבכל המצוות איכא דין מצוה בו יותר מבשלוחו דלא כדעת היד המלך שהובר בפתחי תשובה אהע"ז ל"ה סק"ב] וע"ע במקנה שהקשה הא זקן ואינה לפי כבודו אסור וע"ע בביאור הלכה סימן ר"נ שכ' שהיכא שניכר שעושה לשם מצוה מותר וצ"ע אם כאן היה ניכר דא"כ מה הקשה לו. ודעת המחנה אפרים שלוחין ושותפין סימן י"א שבמצות מעקה ל"ש שליחות כיון שגם בלא שליחות יהיה לזה שם מעקה [ומותר ע"י עכו"ם ומברך על זה עיי"ש והמנ"ח פליג] ואולי בזה ל"ש שייך מצוה בו יותר מבשלוחו אכן נראה שודאי יש ואף עדיף מהכשר מצוה.

דף ע:

**דעדיף מיניה עביד ליה:**

צ"ע כיצד רשאי להוסיף ועיין ברד"ל שכ' שרשאי וע"ע בתורא"ש ובמהרש"א מש"כ

**כל דאתינא מבית חשמונאי עבדא הוא:**

הראשונים [עיין ברמב"ן ובתורא"ש ובתוס' יבמות מ"ה:] הקשו דהא נתייאשו מהם ושמואל לשיטתו שהמפקיר עבדו יצא לחרות ול"ה עבדים ועיין ברמב"ן מש"כ דשמא איכא קטן [ולפי"ז לא נהרגו כולם ולא הוה כל דאמר אנא מבית חשמונאי קאתינא וצ"ע כיצד כאן פסלו] וכן תירץ שהיורשים לא נתייאשו מהם וע"ע בתורא"ש שלא הוה עבד אלא גר [וצ"ע למה קרעו הכתובות הא אינו פסול וצ"ע אם חשיב טעות בכה"ג] וע"ע במהרש"א בח"א בדף ע"ב: שכ' כן ומה שהכריזו עליו שעבד היינו שאינו כהן. וע"ע בההרש"א כאן מש"כ למה לא נאסרו הנשים.

**כל ת"ח שמורה הלכה ובא וכו':**

ברש"י יבמות ט"ז כ' הטעם דחיישינן שמשקר ועיי"ש בריטב"א שהקשה כיצד חיישינן כן לת"ח וע"ע בבית יוסף כאן שכ' מחלוקת הפוסקים אם שייך דין זה היום [שדעת הרמ"ה שנאמן והרא"ש פליג].

**תוד"ה קשים גרים:**

ולא נהירא דהא לא נתערבו בשביל הגרים כדאמרינן וכו': דעת תוס' כאן וכ"ה דעת רש"י בנדה י"ג: שגר אינו בכלל ערבות וע"ע בתורא"ש כאן שפליג וע"ע בפמ"ג פתיחה כוללת ח"ב אות ט"ז שכ' שנפק"מ אם יכול להוציא אחרים בברכה [ולענין נשים יש שכ' באחרונים שהם לא ערבים באנשים [שהרי אינם במנין הס' ריבוא] אבל אנשים ערבים בנשים [וע"כ שייך להוציא אשה אכן מתוס' כאן נראה שגר אין לישראל ערבות כלל] וע"ע בפמ"ג נ"ג ס"ק י"ט שהוכיח ממה שיכול להיות ש"ץ שאיכא בערבות.

דף ע"א.

**משפחה שנטמעה נטמעה:**

עיין בר"ו מש"כ שמי שיודע רשאי לגלות הפסול לצנועים וע"ע בחזון איש שהסתפק אם הוא היתר ואף מי שיודע הפסול רשאי לישא אותם.

**לא כשאני נכתב אני נקרא:**

הרמב"ם בהלכות בפ"ב מהלכות ע"ז הלכה ז' כ' שהמגדף חייב רק שנוקב שם המיוחד והיינו שם הוי' והוסיף שהוא הדין בשם א"ד ועיין בחידושי מרן רי"ז הלוי מה שביאר שגדר שם א"ד הוא שהוא הקריאה של שם הוי' וע"כ חשיב שם המיוחד וע"ש עוד באור שמח שם אריכות נפלאה בגדר שמות וכינויים של השי"ת. וע"ע במהרש"א בח"א מה שביאר הכוונה בזה שמי לעולם היינו לעוה"ב וזה זכרי היינו לעולם הזה עיי"ש מה שביאר בזה.

**שם בן ד' אותיות חכמים מוסרין אותו פ"א בשבוע:**

וע"ע בהמהרש"א שביאר שמוסרין אותו הכוונה את פירושו עיי"ש.

**תניא אמר רבי טרפון:**

עיין מהרש"א שהקשה הא לא היו משתמשים בשם זה מימות שמעון הצדיק עיי"ש שכ' שכה"ג היה משתמש וכן הקשה התורי"ד ביומא ל"ט. עיי"ש. וע"ע בתורי"ד מש"כ כיצד מברכים בשם בן י"ב הרי ברכת כהנים היא בשם בן ד' אותיות וע"ע מהרש"א מש"כ. [והרמב"ם במורה כ' ששם בן י"ב הוא כינוי לשם בן ד' אותיות ולפי"ז מיושב]

**אחר אחי אמי:**

ברש"י כ' שר"ט כהן היה וצ"ל שבלא כן אסור לו לעלות לדוכן שהוא זר וע"ע בתוס' שבת קי"ט.

דף ע"א:

**א"ל אורייתן כשירה וכו':**

צ"ע למה ע"י שהעבירו הנהר א"ל אורייתן כשירה ועוד צ"ע מה הראיה ממה שאורייתן כשירה לענין יחס.

**מי ידענא מהיכא אנסיב:**

עיין מהרש"א מה שביאר אמאי חשש הא בבל בחזקת כשירה שבזמנו כבר התערבו [וצ"ע שלגבי זמן רבי יוחנן אמרינן אישתמיטיה] וע"ע בפני יהושע מש"כ.

**אם ראית שני אנשים מתגרים וכו':**

עיין מהרש"א מש"כ ונראה שביאר שהוא מחלוקת רב וריב"ל אם גם שני אנשים או רק שני משפחות וע"ע במקנה מש"כ. [והרמב"ם כ' משפחה שהיא בעלת מצה ומריבה או איש שהוא מרבה מריבה עם הכל].

דף ע"ב.

**כי נח נפשיה דרבי:**

ברש"י כתב שהוא נבואה וצ"ע א"כ כיצד רשאי לפסול משפחות הא לא בשמים היא.

**ושמתינהו ר' אחי:**

הרמ"א ביו"ד של"א כ' שמי שחייב נידוי מנדים אותו ול"ח שיצא לתרבות רעה ועיי"ש בביאור הגר"א מש"כ המקור מסוגיין אכן הט"ז פליג וס"ל שאין מנדים עיי"ש.

דף ע"ב:

**הלכה כרבי יוסי:**

עיין בתורא"ש מש"כ אריכות אם הפלוגתא היא בדין משפחה שנטמעה נטמעה או בממזרים ודאים ועיי"ש מה שדן הא הוה הלכתא למשיחא וע"ע ברמב"ן לעיל ע"א. שכ' שהוא דין אחר ועיי"ש מש"כ שדווקא ממזרים יטהרו אבל עבדים לא ועיי"ש מש"כ בשם הראב"ד.

**רש"י ד"ה גר נושא ממזרת:**

והולד ממזר דכתיב לו הלך אחר פסולו: יש לעיין מה ענין הולד לכאן וצ"ל דכיון דאין עבירה כ' רש"י שהוא מדין לו וכ"כ לעיל מחלוקת הראשונים אם בעינן עבירה ליליך אחר הפגום [ובדעת רש"י עיין ברש"י ס"ז. ד"ה בנה שלישי שנראה דס"ל דבעינן עבירה עיי"ש [ואולי הוא רק לרב דימי וצ"ע שבזה נחלקו] ובדעת רבי יוסי דס"ל שהולד ממזר אע"ג שאין עבירה צ"ל בב' אופנים א' דעת הבית שמואל [ד' ס"ק ל"ז] שבגר אין דין למשפחותם. ב' עפ"י ד' האגרות משה [אהע"ז ח"ג סימן י"א] שגדר פסול ממזר אינו כפסול יחס אלא שיצירתו בעבירה וע"כ בממזר לכו"ע הולד הלך אחר הפגום.[[4]](#footnote-5) [ויש לדייק קצת ברש"י כביאור זה]. וע"ע בפני יהושע וברש"ש שכ' שגי' רש"י בד' רבי יוסי הוא שהולד ממזר.

**חמשה קהלי כתיבי:**

ברש"י ותוס' כתבו שקהל דגבי פצוע דכא לא חשיב דלאו בפסול יוחסין משתעי ועיין ביפה עיניים שהביא מירושלמי הגדר שהוא פסול הגוף ולא פסול יוחסין [וצ"ל שאין בזה סברא לחלק בין כהנים לישראל וצ"ע.] ובתוס' כ' עוד בשם ר"י דלא שייך למקרי ביה קהל ועיין במהרש"א שהקשה דהא כתיב ביה קהל עיי"ש שביאר שכיון דל"ש בנקיבות ל"ש לקרוא לו קהל עיי"ש וע"ע בפני יהושע מה שביאר.

והריטב"א הביא ביאור הראב"ד שהחמשה קהלי הם עם פ"ד ובלא מצרי ואדומי שהקהל בהם הוא להיתירא [ויל"ע אם כוונתו הוא שכ' יבא ובירושלמי משמע שהוא כיון שפסוק זה אינו עצם האיסור אלא לאו הבא מכלל עשה]. ועיין באבני מילואים סימן ד' ס"ק כ"ו [ד"ה ואכתי יש לומר] שכ' שנפק"מ בין רש"י לראב"ד בספק מצרי ואדומי שלרש"י נכלל בהיתר של ספק כממזר ולראב"ד לא וע"ע מש"נ להלן מחלוקת האחרונים בזה. וע"ע בפני יהושע שהקשה דלראב"ד מנלן שאסורים בישראל נימא שהקהל הוא רק בכהנים ועיי"ש שכ' שילפי' משאר פסולי קהל.

דף ע"ג.

**חד לכהנים וחד ללויים:**

עיין בתורא"ש שהקשה שבהוריות אמרינן שלוי לא אקרי קהל [ונ' כוונתו שיש להם דין ככהנים וצ"ע הא מותרים בגר וחלל כישראל] עיי"ש שיישב שהו"א שהקדושים יותר נאסרו טפי [וצ"ע הא בקו' ס"ל שהם ככהנים] וע"ע במהרי"ט מש"כ.

**חד לכהנים:**

עיין באבני מילואים סי' ד' ס"ק כ"ו בסופו [ד"ה ולפי] שהקשה לדעת רש"י ותוס' שה' קהלי הם גם מצרי ואדומי א"כ לא צריך קרא לכהנים שר"י ס"ל שמצרי שלישי אסורה לכהן [שס"ל שגר כחלל] וא"כ ממילא אסור לכהנים.

**רש"י ד"ה חד לכהנים:**

עיין מהרי"ט שהקשה שנכתוב רק בכם וידעינן שזה כולל את כולם ועיי"ש עוד מה שהקשה אמאי לגבי עמוני כ' רש"י שנכתוב עם ממזר ולא לגבי מצרי ואדומי [וצ"ל שחלוק ח"ע מח"ל] ועיי"ש מש"כ. וע"ע בפני יהושע שהקשה כן עיי"ש שהקשה עוד שנכתוב רק קהל ואמינא שכולל כל ישראל עיי"ש.

עיין ברמב"ם פרק ט"ו מאיסו"ב הלכה ז' שכ' שגר מותר בממזרת וממזר בגיורת כיון שגרים אינם קהל ד' ומשמע שהייתור הוא מדכ' קהל ד' וברש"י משמע שהייתור הוא מקהל וע"ע בפנ"י שהאריך בזה.[[5]](#footnote-6)

**לא הוזהרו כשרות לינשא לפסולים:**

עיין ברש"י מש"כ הגדר שמי שגדר איסורו שאסור לישא ביתו לא הוזהרו וע"ע ביעב"ץ מש"כ בגי' רש"י. וע"ע בריטב"א וברמב"ם פי"ט מאיסורי ביאה הלכה י"א. מש"כ שבאיסורי כהונה לא הוזהרו שכ' בני אהרן ודרשינן לא בנות אהרן [וס"ל שהוא על כל הפרשה ולא רק על איסורי טומאה כדדרשי' לעיל ל"ו: וכמוש"כ הגר"א שם].

**לא יבא ממזר ממזר ודאי הוא דלא יבא וכו': - הדין בשאר ספיקות:**

עיין בשער המלך בפרק ט"ו מאיסורי ביאה הלכה כ"א שדן בספק עמוני ומצרי אם הותר כממזר ספק והביא דעת הרב אליהו רבה שאסור שהייתור של קהל הוא רק בממזר והקשה דמנליה שדווקא של ממזר מיותר וצ"ע וס"ל שכל הספיקות הותרו [וצ"ל שאינו מספק מה מיותר אלא הוא גילוי שקהל הוא דווקא ודאי וכן שהפסול הוא ודאי]. וע"ש בשער המלך שהקשה לא"ר אמאי הותר ספק ממזר במצרי וצ"ל שלגבי ספק ממזר הא הותר בכל הפסולים [וכ"כ האבני מילואים ד' כ"ו ד"ה ולפי ובהבגהת השואל ומשיב על השעה"מ שם]. וע"ע באבני מילואים שכ' לתלות זה בפלוגתא דרש"י והראב"ד אם הה' קהלי הוא מצרי ואדומי או פ"ד. וע"ע באבני מילואים הנ"ל שכ' דנפק"מ ביניהם הוא ג"כ בספק פ"ד והרמב"ם בפט"ז מאיסו"ב הלכה ב' כ' להתיר ספק פ"ד עיי"ש שרצה להוכיח מזה כראב"ד. [אכן איכא למימר שהוא לשי' שספ"ד לקולא וכאן ל"ש מעלה ביוחסין. וכמוש"כ הש"ש א' פרק ו'].

**ורגמוהו כו"ע באתרוגייהו:**

עיין במקנה שביאר שרגמוהו באתרוגין כיום שהאתרוג מסמן לגרים עיי"ש.

**דבר תורה שתוקי כשר וכו': והתורה אמרה ממזר ודאי:**

עיין בראשונים שהקשו דכיון שאם הבועל הלך הוה רוב ואם היא הלכה הוה ספק הו"ל להתיר מדין רוב [-רמב"ן ורשב"א ויל"ע מה כאן היתר הרוב וצ"ל שמ"כ כלפי הספק מי הבועל יש רוב צדדים שהוא היה כשר וצ"ע] או מדין ס"ס [ריטב"א][[6]](#footnote-7) ועיין ברשב"א שיישב שאה"נ והקרא הוא רק בספק של קבוע. והאחרונים הקשו דא"כ כל שתוקי הוא באופן שלא ידעינן ויאסר בממזרת כיון שיש לו רוב להיתר [והפני יהושע הוכיח מכאן שספק ממזר מותר גם ברוב]. וצ"ע. וע"ע בריטב"א שיישב דאה"נ ואיצטריך קרא לאסופי [וליישוב זה ודאי צ"ע אמאי הותר שתוקי הותר בממזר]. [וע"ע בפני יהושע כאן שדן דהוה ספק רוב ולא אמרינן וכה"ג דן בשערי יושר ריש שער א'.][[7]](#footnote-8).

**בת שתוקית לא ישא:**

צ"ע למה כאן ל"ש הסברא של כו"ע מזנו ואזלו וצ"ע וע"ע במקנה מש"כ אמאי לא אאקשינן בת שתוקי לא ישא שמא הוא אביו.

**כיון דאיכא פנויה:**

עיין פני יהושע שהקשה דהא גם בפנויה יש לחשוש שנבעלה לפסול ועיין במקנה שיישב דמ"מ לא הוה רוב [ועוד איכא למימר דס"ל שאשה מזנה בודקת ומזנה] וכן הוא במהרי"ט.

**רש"י ד"ה שמא ישא אחותו מאביו:**

רש"י כ' שאחותו מאמא ל"ח כיון שמכירים אותה ועיין במהרש"א מש"כ דהא מכירים גם את חמיו ולמה לחשוש עליו [עיי"ש שעליה ל"ח שהשליכה שניכר].

**מעלה עשו ביוחסין:**

הרמב"ם כתב בפט"ז מאיסורי ביאה הלכה ב' שפ"ד הותר בשתוקי ובש"ש א' פרק ו' הביא שהנוב"י הקשה דממ"נ הא אסור [דאם השתוקי ישראל אסור בפ"ד ואם הוא ממזר אסור מדרבנן] עיי"ש מה שהביא מהב"ש והנוב"י. והש"ש ייסד שבפצוע דכא ל"ש מעלה עשו ביוחסין כיון שהוא פסול הגוף. ועיין במהרי"ט שכ' שלמסקנת הגמ' הוא אינו חשש וחיישינן כיון שמעלה אלא רק שלא יתערב פסולים בישראל.

**תוד"ה מאי איכא מיעוט:**

**דאפי' ידעינן שמארוסה היא:** עיין ברש"ש שהקשה דהוא דווקא באומרת כן ועיי"ש שיישב שמ"מ גם בלא בודקים הוה ספק וספק ממזר מותר.

ועיין עוד במהרי"ט שהקשה על קושית התוס' דהא איכא ארוסות שאינם יכולים לתלות בארוס שמכחיש ובזה נימא שבזה הוא צד הספק של ארוסה.

**דהאי נמי יש להכשירו שמא בא ע"י שם:** צ"ע כיצד נאמר כזה צד רחוק ולהתיר וצ"ע.

**וי"ל דהכא איכא ריעותא שהשליכתו:** עיין מהרש"א שהקשה דהא גבי א"א אמרינן שלא משלכת שתולה בבעלה ועיי"ש שכ' שבושה לתלות בארוסה וצ"ע דא"כ אף בצד דארוסה הוה כשר שהשליכה כיון שבושה וצ"ל ליישב קו' המהרש"א שארוסה יראה שהארוס יכחיש וע"כ משלכת אבל בבעלב אינו יכול להכחיש וכ"כ השעה"מ פט"ו מאיסו"ב הלכה י"ז. וע"ע במהרי"ט שהקשה דהא בשתוקי ליכא להאי ריעותא עיי"ש.

**בדעת הרמב"ם שספיקא דאורייתא לקולא ובראייתו מסוגיין:**

א. הרשב"א כאן הביא שהרמב"ם בשו"ת דקדק מכאן שספיקא דאורייתא מן התורה לקולא [ומדרבנן החמירו וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מטומאת מת הליכה י"ב י"ח מאיסורי ביאה הלכה י"ז [לענין שבויה] ובפ"י מכלאים הלכה י"ז והקשה דהא הוה ראיה להיפוך מדאיצטריך קרא להתיר משמע שבלא זה אסור. וע"ע בתורת הבית [תחילת בית ד'] שביאר שראית הרמב"ם מעצם מה שהתירה תורה ספק ממזר ומזה ילפי' לכל מקום.

והמהרי"ט [בתשו' ח"ב יו"ד סימן א' הובא בשב שמעתתא א' פרק א'] יישב דעת הרמב"ם שאיצטריך קרא בספק ממזר הוא לומר שהותר אף בתרתי דסתרי כגון שישא ישראלית וממזרת ועיין בש"ש שם שהקשה דא"כ למה בעינן תרי קראי [לצד אחד בגמ'] דמחד קרא נילף להכי וע"ע בפלתי בסו"ס ק"י בתחילת בית הספק שלו שפליג ע"ד המהרי"ט וס"ל שלא יתכן שהותר לו לעבור איסור ממ"נ. והמהרי"ט ס"ל שהוא היתר גמור ול"ח איסור שזה מה שהתחדש בספק ממזר וכן ביאר הקוב"ש בח"ב סימן מ"ה בדעתו ועיי"ש שכ' שאם היה חד קרא הו"א שהוא ישראל גמור [כיון שהספק מתירו בישראל והו"א שהפסוק בא לאסרו בממזרת וקצ"ע בסברא] וכ"כ בתשו חת"ס אהע"ז סימן י' ד"ה ומקשי'.

והפני יהושע כאן [וכ"כ הבית מאיר בסימן ד' סעיף כ"ו] יישב שהתחדש בספק ממזר שאף ברוב ובחזקה מותר [שעדיין חשיב ספק אלא שיש דין הנהגה אחר הרוב] ועיין בש"ש שם שפליג וס"ל שברוב ודאי אסור דל"ח ספק אכן בש"ש ב' פט"ו הסכים לסברת הפני יהושע ברובא דאיתא קמן [שגדר הרוב הוא הכרעה כאחד מצדדי הספק ולא שהוא מהרוב] אכן ברשב"א לקמן בע"ב כ' להדיא שברוב פסולים אין דין ספק ממזר. וע"ע בש"ש שם שהוכיח שברוב אזלי' בתר הרוב ול"ח ספק דהא כל אב אמרי' בגמ' חולין שהוא מדין הולכין אחר הרוב ואם נימא שברוב חשיב ספק לעולם אין לנו קהל ודאי. והגרע"א יישב שכיון שהכרענו שהוא אב לענין ירושה ושאר התורה ה"ה לענין יחס וע"ע בקה"י סימן ל"ו מש"כ בזה [שהוא מחלו' אם יש להאי סברא ועיי"ש שכ' שכיום אביו זה ודאי עיי"ש.]. [והנה יל"ע דהא בגמ' משמע שברוב כשרים הוא כשר וכן הראשונים שהקשו דמ"מ הוה רוב ואולי י"ל בדעת הפנ"י דס"ל דאך רוב לפסול מ"מ הוה ספק אבל ברוב להכשיר הוה ודאי קהל ואסור בממזרת וייושב בזה הוכחת השמעתתא מאביו אכן צ"ב בסברא החילוק ואולי י"ל שהפסוק בא להכשיר וצ"ע].

והש"ש גופיה [ש"ב] ס"ל שצריך קרא בממזר למקום שאיתחזק איסורא וכ"כ הפלתי הנ"ל [וכ' שאף בכהן שנשא ספק ממזרת הולד כהן ועובד ע"ג המזבח ול"ח לספק ונראה שהוא היתר בתורת ודאי וצ"ע א"כ מה שתמה על המהרי"ט לעיל וצ"ל שהכא הוא תולדה מההיתר וצ"ע.]

**בג' ראיות הרשב"א דלא כהרמב"ם:**

ב. והרשב"א גופיה פליג והוכיח ג' ראיות: א. מאשם תלוי שחייב אף במקום ספק [ולא בעינן שיהיה ודאי איסור לחד מ"ד [שלא בעינן חתיכה משני חתיכות]. ב. ממה שאמרי' [לעיל ל"ח:] שמה שמותר ספק ערלה בחו"ל [למ"ד ערלה בחו"ל הלמ"מ] הוא שכך נארה ההלכה ומשמע שבלא זה ובארץ אסור מה"ת. ג. ממה שצריך פסוק להתיר רוב וחזקה ותיפו"ל שספק מותר.

**בראית הרשב"א מאשם תלוי:** עיין בש"ש פרק א' שנקט שזה גופא המחלוקת אם בעינן חתיכה משני חתיכות וכ"כ המהרי"ט וכן כ' המאירי בחגיגה הו"ד בקובה"ע סימן מ"ב סק"ח [ואכן הרמב"ם פסק בפ"ח משגגות כהאי מ"ד דבעינן חתיכה משני חתיכות] ובקובץ הערות העיר בדבריהם דהא אין הכרח לכך עיי"ש [וכ"ה בקוב"ש ח"ב סימן מ"ה].

והשערי יושר בשער א' פרק ג' יישב דעת הרמב"ם עפ"י מש"כ שאינו היתר גמור אלא שאין חיוב התורה לחשוש לצד האיסור וע"כ לא חשיב אנוס וחייב בקרבן עיי"ש שהאריך וכן הוא בקובץ הערות סימן מ"ב הנ"ל [סק"ז] ועיי"ש שביאר ד' הרשב"א שאם הותר לו לאכול אין סברא שיתחייב על זה אחר האכילה קרבן ועיי"ש שהאריך בגדר החיוב של אשם תלוי אם הוא מחמת החיוב לחשוש לספק [וכ"כ הצ"צ] או מחמת הצד שאכל ספק [וכן הביא מהר"ן לעיל ט"ו:] [והגרש"ש בפרק ד' ד"ה ועדיין כ' שלהרמב"ם במקום אשם תלוי יאסר עליו לאכול.]

ויש שיישבו עוד שבספק כרת לכו"ע אסור עיין בכס"מ בטומאת מת מש"כ בזה ויש שכ' שהוא גי' מוטעית.

**בראית הרשב"א מספק ערלה:** עיין בר"ן לעיל [ט"ו: מדפי הרי"ף] שכ' שאינה ראיה כיון שספק ערלה הותר בתורת ודאי [ואף למי שיודע שהוא ערלה הותר לו לספק לחבירו] והיינו שהאיסור תלוי בידיעה אכן הוכיח ממה שמותר לספק ול"ח איסורי הנאה ועיין בש"ש שכ' שהרמב"ם לא הביא לדינא מה שמותר לספק וס"ל שהוא רק למ"ד הלכות מדינה עיי"ש ובקה"י סימן ל"ו.

**בראית הרשב"א ממה שצריך פסוק להתיר רוב וחזקה:** לכאורה איכא למימר לפי ד' האחרונים הנ"ל שאינו חשיב היתר אלא שאין חיוב תורה לחשוש לאיסור אפ"ל שזה גופא ההיתר ברוב וחזקה שאין היום איסור לפנינו ואם יעבור ואח"כ יתברר האיסור הוה אנוס.

**והרשב"א הביא ראיה לדעתו** מד' רבא ששתוקי כשר ולמה אסרו והקשה דהא להרמב"ם הוא ככל ספיקא דאורייתא ועיין בפני יהושע שיישב שכיון שמפורש בקרא להתיר לא אסרינן. ולפימש"כ שהוא היתר בתורת ודאי י"ל שבזה לא מצינו שאסרו. וע"ע בש"ש [פ"ב] שיישב דכיון שהיתירה התורה אפי' באיקבע ל"ה לן לאסור וכן הוא בש"ב פט"ו שס"ל שהותר רוב.

**ובדעת רש"י:** הרשב"א הביא ראיה מסוגיין שכ' בד"ה ואיבעית אימא ככל שאר ספיקי איסור וכו' עיי"ש ועיין בש"ש פרק ה' שכ' שאפשר שכוונת רש"י באיקבע איסורא.

**ובגוף דעת הרשב"א:** יש לעיין מהו המחייב לחשוש לאיסור או איסור חדש שחייבה תורה מחמת צד האיסור. [וכה"ג יש לעיין בדעת הרמב"ם אם הוא איסור חדש או דין לחשוש] ובגרע"א [החדש] כאן [אות ט'] הביא מהפרי חדש שמי שספק אם אכל במה"ז אינו יכול להוציא המחויב בודאי כיון שספיקא דאורייתא לחומרא מדרבנן ומוכח שס"ל שהוא דין חדש לחשוש לאיסור [בין לרמב"ם מדרבנן בין לרשב"א מדאורייתא] והגרע"א פליג ע"ז עיי"ש והר"ן בתשו' כ' שהנשבע לא לאכול ביום פלוני ובא לישאל בין השמשות תלוי ברשב"א והרמב"ם ומוכח דס"ל שהוא הכרעה של צד האיסור [וכ"נ מהצ"צ לעיל שזה המחייב באשם תלוי] אכן בשערי יושר ש"א פרק ח' פליג וס"ל בדעת הרשב"א שדין התורה לחשוש שיעבור איסור והוא איסור מסברא [שכשם שהוזהר בנבילה כן צריך ליזהר מספק הנבילה] עיי"ש ולהרמב"ם הוא מדרבנן עיי"ש שהאריך בזה.

**ספק ממזר:**

וכה"ג יש לעיין בספק ממזר אם הוא כספק ערלה שהותר בגדר שרק מי שיודע אסור לו או שהוא היתר לא לחשוש לאיסור [ונפק"מ במי שיודע האיסור אם מוטל עליו להפריש] וכבר כ' לעיל שדעת המהרי"ט היא שהותר בודאי וכ"כ החזו"א כאן בדעתו וצ"ע מהגזירה של מעלה ביוחסין וממה שבי"ד בודקין בספק ממזר ובקוב"ש ח"ב סימן מ"ה דן בזה וכ' בשם הגרש"ש שספק ממזר הותר רק במקום ספק [ועדיין צ"ע ממעלה עשו ביוחסין] וע"ע בגרש"ש יבמות סימן י"ג בסופו מש"כ בזה עיי"ש שביאר למה בעינן תרי קראי עפי"ז. וע"ע בגרש"ש שם שהביא ד' האבנ"מ שס"ל שבספק ממזר אף לר"ע [של"ת קידושין בח"ל] תופס שהרי לא אסור ועיי"ש שנחלק שכיון שהחפצא של הערוה קיימת לא תפסי. [ולשי' שהערוה היא המונעת התפיסת קידושין].

דף ע"ג:

**מצאו מהול אין בו משום שתוקי:**

יש לעיין הא אם נמצא במקום שספק ימות מוכח שאינה חוששת שימות ועיין בשלנ"ל מש"כ שתלינן שהניחתו בצדי ר"ה ואיגנדר לרה"ר וכעי"ז כ במהרי"ט עיי"ש.

**אם בכל אסופי אין חשש שתוקי:**

עיין בנוב"י קמא תשו' ז' שהקשה אמאי בכל מקום שמוכח שאינו אסופי מ"מ יהיה שתוקי שאיננו יודעים מי אמו ועיי"ש שכ' שכיון שאין לנו מספק איננו חוששים שנולד מפנויה אכן במהרי"ט כאן כ' שאכן יהיה בו חשש שתוקי [ונפק"מ רק אם אמו נאמנת עליו]. ועיי"ש בנוב"י שהאריך דמ"מ יש בו רוב שהוא שתוקי [דהא מותר מחמת מיעוט פנויות ומהם הוא שתוקי עיי"ש מש"כ דמ"מ איכא לו רוב והאחרונים פליגי עליו בזה עיין בפתחי תשובה ד' סעיף ל"א].

**כל זמן שבשוק אביו ואמו נאמנים:**

עיין בראשונים שהביאו הירושלמי שאו אביו או אמו ועיין בריטב"א שכ' שבנאסף יהיו נאמנים שהם כשני עדים [וצ"ע הא הוו נוגעים וקרובים וצ"ע]. [ובחידושי הגרמ"ש כ' שהבבלי פליג על זה ודלא כהראשונים עיי"ש] אכן כ' שבהשליכוהו ברה"ר הוא אנן סהדי שאינם הוריו [ויל"ע בכל מצאו ברה"ר וכדו' שאינו ודאי פסול ומוכח שיתכן שהשליכתו מחמת רעבון גם ברה"ר וצ"ע] וע"ע בשלנ"ל שנראה לאו הכי.

וע"ע בחידושי הגרמ"ש שהסתפק אם באביו ממזר נמי נאמן לומר שזה בנו או דרק להכשיר.

**בשני רעבון:**

ברש"י משמע שבשני רעבון לא גזרו רבנן אכן ברמב"ם משמע שתלינן שמחמת רעבון [ובאילת השחר כ' שנפק"מ בעשיר שלא תלינן שמחמת רעבון]

**נאמנת חיה לומר זה יצא ראשון וזה יצא שני: אם הוא מדאורייתא או מדרבנן:** עיין בתורא"ש לקמן ע"ד. שכ' שנאמנת מדאורייתא דילפי' מיכיר שאב נאמן כיון שהוא מכיר את בניו וכ"ה בתשו' הרא"ש כלל נ"ב סק"ג [וכ"נ מהמדרש רבה שהובא בגרע"א שיליף ליה מותקשור המילדת וכ"ה בירושלמי פרק חזקת הבתים הלכה א'] אכן בריטב"א לקמן גבי נאמנות בעל המקח כ' שהוא מדרבנן. [ונפק"מ כמה יצטרכו לערעור אם חד [אם זה דרבנן] או תרי [אם דאורייתא] וכ"נ בט"ז סי' ד' סק"כ שבעינן תרי.] וע"ע במהרי"ק שורש קע"ט שהביא תקנות קדמוניות מר"ת שאפילו אשה יחידה וקרוב נאמנים בדבר שאין אחר מצוי לידע והביא ראיה מכאן ומשמע שהוא מדרבנן.

**נאמנת לאלתר:** עיין בט"ז סי' ד' סק"כ שביאר הא דרק לאלתר כיון שאח"כ אינה מכירה וכעי"ז בריטב"א.

**נאמנת חיה לומר זה כהן וזה לוי:** ברש"י וכ"נ בר"ן נראה שאיירי בתערובות שהיו ד' נשים בבית אחד אכן הרמב"ם [פט"ו מאיסו"ב הלכה ל"ב כ' הציור בבן שאין אנו יודעים יחוסו [ונפק"מ ביניהם אם שייך כאן איקבע איסורא ורוב וכדלקמן].

**האם הנאמנות היא מדאורייתא או מדרבנן:** עיין בר"ן כאן שכ' שחיה נאמנת מדרבנן כיון שעל הרוב אי אפשר בענין אחר. ועיי"ש שביאר שע"כ מהני ערער חד [אע"ג שבכ"מ שנאמן ע"א ה"ה כשניים] ועיין במל"מ פט"ו מאיסו"ב הלכה ל"ב ובבית מאיר בסימן ד' שהקשו דלהכשיר תהא נאמנת מדאורייתא כיון שספק ממזר מותר ועיין במל"מ שכ' דהכא איקבע איסורא שיש פה תערובת [ושי' דאיקבע איסורא בספק ממזר אסור ודלא כש"ש] וצ"ל דלא שייך כאן למימר הלך אחר הרוב כיון שדנים מהו המיעוט [ויש שכ' שלא פרשו מהבית וליכא כל דפריש].

ועיין בבית שמואל סי' ד' סק"ס שהקשה דאמאי לא נאמנת מדאורייתא גם לפסול מדין ע"א שנאמן באיסורים [ונדחק שאשה אינה נאמנת והאחרונים תמהו שודאי נאמנת כדילפי' מוספרה לה וכנפסק בשו"ע] ובחזו"א כ' דהכא ל"ח איסורים כיון שהוא לפסול והביא שכ"כ הגרע"א בתשו' קכ"ד שלפסול בעי תרי ועיין במקנה שכ' דכיון שיש רוב להכשיר ע"כ אינה כע"א.

ועיין ברמב"ם שכ' "מפני שלא הוחזק ואין אנו יודעים יחוסם" והבית מאיר בסימן ד' סעיף ל"ה והחזו"א כאן כ' בדעתו שהיא נאמנת מדאורייתא משום שאין חזקה [וכקו' הב"ש ולשי' שאין כאן רוב ואיקבע] אכן מהב"מ נראה שלפסול הוא רק מדרבנן [וכנראה כן הוא לענין כהן דל"ח איסורים וצ"ע] [ומה שנאמן חד לערער עיי"ש שכ' שהרמב"ם ס"ל שכל אשה הנמאמנת נאמן חד להכחישה] אכן בחזו"א כ' שהיא נאמנת מדאורייתא עפ"י מה שחידש שם שכל מקום שהוא הבעלים והוא היחיד היודע נאמן מדאורייתא [כשאין לו רוח וכעי"ז כ' הריטב"א לענין דיין ובעל מקח אך מדרבנן] עיין באהע"ז סימן נ"ט שהאריך בזה [ובס"ק כ' כ' כן בסוגיין].

ולכאורה י"ל נפק"מ בין הר"ן לרמב"ם אם הנאמנות הוא לכל אשה או רק לחיה.

**אם קרא עליו ערער:** לכאורה הציור הוא שקרא עליו ערער לפוסלו אכן הרמב"ם כ' שאחר הערעור הוא כשר ועיין בב"ש ס"ק ס"ב שכ' שמעיד שכשר אבל אינו כהן ועיין בבית מאיר הנ"ל שהאריך בזה אמאי לא הביא הרמב"ם הציור דגמ'.

**עד מתי נאמנת:** עיין בריטב"א וכ"ה בט"ז סי' ד' סק"כ שכ' שנאמנת לעולם עיי"ש הטעם כיון שבבכור מתבלבלת וכאן לא תתבלבל [ובחזו"א נראה לאו הכי שביאר טעם הנאמנות כיון שאין לה רווח וביאר שאחר שגדלו יש לה רוח].

**נאמן בעל המקח: - ביסוד הנאמנות:** מבואר בראשונים ג' דרכים בסיבת נאמנות בעל המקח: **א.** דעת רש"י שהוא כיון שהוא זוכר ודייק [ובריטב"א והרשב"א מבואר שהוא מדרבנן וכעין הנאמנויות הקודמות] ואף באין מקחו בידו נאמן לומר ממי קבל המעות. **ב.** דעת ר"ח שהובא בתוס' ובראשונים שהוא מטעם מיגו שיכול לומר לא מכרתי [או לחזור בו מהמקח.] **ג.** דעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א שכיון שהקנין חל רק לענין מי שפרע ויכול לחזור בו יש לו נאמנות מדין בעלים לומר למי מכר [ומשמע שהוא מדאורייתא וברשב"א מבואר שהוא אף נגד עדים].

דף ע"ד.

**ולחזי זוזי ממאן נקט:** מבואר בראשונים כמה דרכים: א. דעת רש"י שנאמן בעל המקח אף בעין מקחו בידו לומר ממי קבל המעות [ומבוא בר"ן שהוא אותו נאמנות של בעל המקח דלעיל. ב. דעת ר"ת בתוס' וכ"ה בב"מ ב: שיהיה המוכר נאמן מדין עד המסייע לפטור משבועה [שהרי הדין כאן הוא יחלוקו כשניים אוחזים בטלית וס"ל שעד המסייע פוטר משבועה והוא מחלוקת הראשונים כמבואר ברא"ש בב"מ ב:]. ג. דעת הריטב"א שנשאל ללוקחים מי נתן המעות שבזה אינם חשודים לשקר. ד. דעת הרשב"א שנשאל לעדים כיון שמסתמא יש עדים מי נתן המעות [ואע"ג שהמוכר יהיה נאמן מ"מ למה כלל שואלים אותו נשאל לעדים].

**כגון דנקיט זוזי מתרוויהו ולא ידיע וכו':** דעת רש"י שהוא אינו זוכר ממי קבל המעות והראשונים כ' שאף אם יעיד לא יהיה נאמן כיון שאנן סהדי שאינו זוכר ועיין בתור"י הזקן שתמה בזה [ואפ"ל שכיון שבד"כ לא זכור לא תקנו לו נאמנות]. ולתוס' המוכר אינו זוכר ממי קבל ולריטב"א שניהם טוענים שלהם נתרצה ולרשב"א העדים אינם יודעים.

**נאמן דיין לומר:** בראשונים מבואר שהוא מדרבנן וכעין נאמן בעל המקח לרש"י ויש לבאר שאלת הגמ' ונחזי זכותא עפי"ז שלמה בעינן לחדש לו נאמנות שנחזי זכותא או שניהדר ונידיינהו [ועיין ברשב"א שהקשה שיהיה נאמן במיגו ומבואר שמסברא יהיה נאמן בכל דיני עיי"ש.] ועיין בטור סימן כ"ג שכ' שהדיין נאמן אף נגד עדים [כיון שהוא ידע טפי] וצ"ע מה כל הנאמנות נגד עדים. ומה שהוא דיין יחיד עיין בראשונים שביארו כגון שקבלו עלייהו ועיין בשלנ"ל שכ' שדיין אחד משלשה לא יהיה נאמן עיי"ש.

**וניהדר ונידיינהו:** עיין בריטב"א שביאר וכגון שלא יחליפו הטענות דחיישי' שהמפסיד יחליף טענותיו.

**בשודא דדייני:** עיין ברש"י ותוס' מה שנחלקו בשודא דייני ועיין בהגהות הגרמ"ש שפירא לתורא"ש [והובא בתורא"ש הוצאת מוסד הרב קוק] שכ' בשם הגרי"ז שאף לרש"י הגדר הוא מעשה בי"ד אלא שהוא נתינת טעם למעשה בי"ד ולא שזה הטעם עיי"ש שיישב עפי"ז דעת רש"י מקו' תוס' מסוגיין. [ויש שכ' ליישב דעת רש"י שהזכאי לא ירצה דין חדש שיחשוש שמא יפסיד]. ויל"ע לפי"ז מהו הסברא במה שאמר רב נחמן לרב יוסף שהוא אינו יכול לעשות שודא הרי ודאי שיכול לעשות מעשה ב"ד. וכן צ"ע השודא בשליח בגיטין י"ד. הא התם לא הוה מעשה בית דין [ויש שכ' שגדר השודא הוא דין בספיקות ממון [וכיחלוקו] אלא שהפועל צריך להיות מי שהממון תחת ידו וע"כ בעינן בי"ד הגדול ומה שכ' רש"י הסברא הוא .

**תוד"ה כשם שנאמן אדם: משום דהוה טוב לולד:** צ"ע הרי הוא מפסיד אחיו ומה הסברא בזה שיהיה נאמן וכן הקשה המהרי"ט וצ"ע.

**ורבינו אליהו מפרש וכו':** והאחרו' כ' נפק"מ בתירוצי התוס' אם נאמן דווקא באופן שמעיד על הקטן שהוא בכור או שיכול לפסול בכל דיבור ועוד נפק"מ אם לרבינו אליהו יכול לומר שאינו בנו ועוד נפק"מ אם במקום חזקת כשרות נאמן. וע"ע ברש"ש שהביא קו' התוי"ט שלרבינו אליהו לא יהיה נאמן לומר שהוא ממזר מח"כ אכן יש ליישב שכיון שנאמן לומר שהוא ממזר ממזרת נאמן גם על חייבי כריתות.

**מתני': רבי אליעזר אומר ודאן בודאן מותר ודאן בספיקן וכו' אסור:**

**בטעם האיסור לרבי אליעזר:** עיין בר"ן שכ' שהוא מדין מעלה עשו ביוחסין [דהא ספק ממזר מותר]. וע"ע בריטב"א לעיל ע"ג. [ואינו מהריטב"א] שכ' שר"א ס"ל שספק ממזר מותר בישראל ואסור בממזרת מה"ת [וא"כ גם ר"א מודה שספיקן בישראל אסור מדרבנן]. וע"ע בתורא"ש לעיל ע"ג. שכ' בטעמא דר"א שהוא שמא ישא אחותו מאביו [ומוכח שהמעלה עשו ביוחסין אינו גדר של חשש שמא ישא ודלא כמו שנראה מרש"י שם] וצ"ע לדעת התורא"ש דא"כ ר"א איירי רק בשתוקי אבל בשאר ספק ממזר כגון ספק קרוב לו או קרוב לה ונשאת יתיר דל"ש הכא מעלה ביוחסין ושמא הוא טעם לגזור בכל ספק ממזר וצ"ע].

**ספיקן בספיקן:**

עיין בגרע"א מה שדן אם שייך כאן היתר ספק ספיקא [ולכאורה הא הוו ד' צדדים שב' מתוכם להיתר וב' לאיסור ועיי"ש שכ' שאם הוא ממזר והיא כשרה או הוא כשר והיא ממזרת הוא צד אחד כיון שהוא ביאת ממזר בישראל] ומוכח דס"ל שבס"ס אין מעלה עשו ביוחסין אף לר"א [אע"ג שברוב כן עשו][[8]](#footnote-9) ועיין מש"כ בזה בסוגיא דאלמנת עיסה [ע"ה.].

דף ע"ד:

**תוד"ה והרי גר:**

**ונראה לפרש הרי גר:** עיין במהרש"א מש"כ מתוס' ישנים בכוונת התוס' שהקושיא היא לא מהבת אלא מהדין שבתו כשירה ומ"מ צ"ע מה תי' הגמ' לפי"ז וכן הקשה המהרי"ט וע"ע בתורא"ש מה שגרס בד' הגמ'.

**ה"מ גר הראוי לבוא בקהל:**

עיין ברש"ש שהסתפק לדעת רבי יהודה אם מצרי מותר בבממזרת [כיון שמותר בו דור שני] ועיי"ש שפשט להיתר וע"ש עוד שהסתפק אם ממזר מותר בעמונית [שיש בה רק היתר או שהיא ככל גיורת] ועיי"ש שפשט לאיסור וע"ע בהגהות הרד"ל מש"כ בזה.

**בן תשע שנים ויום אחד גר עמוני:**

יש לעיין אם הפוסל הוא ביאת עבירה [כאלמנה לכה"ג] או שביאת פסול פוסלת [וכחלל אע"ג שאין עבירה ] ועיין בפיה"מ לרמב"ם על המשנה בדף ע"ז. שהאריך בזה. ובקובץ הערות סימן כ"ו עשה בזה מחלוקת רש"י והרמב"ם [עיי"ש מה שדן אם כפוהו לבוא על הערוה אם פוגם] וע"ע בקהילות יעקב יבמות סימן ל"ט שהאריך בזה [ועיי"ש מה שדן במקום שיש עדל"ת אם פוגם ולכאורה תלוי אם העשה דוחה גם את סיבת האיסור כמוש"כ הגרש"ש].

**בפסול שחלל פוסל בביאתו:**

ובגוף הפסול שחלל פוסל דעת הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הלכה ה' שעשאה זונה והביאו הר"ן כאן ועיי"ש שהקשה שהא לא הוה ביאת איסור ופליג וס"ל שהיא חללה וכ"ד תוס' והרשב"א לעיל ס"ז. [אע"ג שהביאה אינה ביאה של איסור כהונה מ"מ היא חללה] וע"ע במהרש"א כאן מש"כ שמה שחלל פוסל הוא דין אחר מקרא דלא יחלל זרעו וכן הוא וע"ע בגר"ח בפי"ז מאיסורי ביאה עיי"ש מה שביאר בזה שחלל הוא פגום [וע"כ ביאת פגום עושה זונה ככל פגום] עיי"ש.

דף ע"ה.

**לאפוקי מצרי שני:**

ביבמות ע"ז. נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש אם בת מצרי שני כשירה לכהונה ובתוס' שם וכן הוא בראשונים כאן [רמב"ן ריטב"א תורא"ש] הקשו שבסוגיין משמע שלכו"ע כשירה [דכ' הגמ' לאפוקי מצרי שני שאין זרעו פסול]. ועיי"ש בתוס' שיישבו דלר"ל הוא מחלוקת התנאים פה וס"ל כת"ק וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בתי' הב'. וע"ע ברמב"ן ובריטב"א שהביאו דעת הראב"ד שביאר שלר"ש הלאפוקי הוא שאין זרעו פסול בקהל [ועיין בלשון הרמב"ן "שאין זרעו כמוהו" ויש לדייק בזה] וקצ"ע לביאור הגר"א קוטלר שמצרי שלישי יש בו שם מצרי אלא שהתורה התירה מצרי שלישי א"כ אין בו דין שאין זרעו מתייחס אחריו ואולי זה גופא מחלוקת ת"ק ור"י וצ"ע.

**אלמנת עיסה:**

**א. בדעת רש"י:**

ברש"י פירש שהוא ספק אחד [כגון שבעלה היה ספק חלל] והקשו הראשונים למה חשיב ספק ספיקא ועיין בשיטמ"ק בכתובות י"ד. [והובא בהגהות לתורא"ש פה] שכ' בשם הקונטריסים שכיוון שאיכא כאן שתי חזקות כשרות וג"ז נכלל בהיתר של ס"ס [שאתה צריך לסתור שני הנחות.] וכ"כ הרש"ש בכתובות י"ד.

**ב. ביאור שאר הראשונים:**

וע"ע ברש"י בכתובות שביאר באופן אחר שהוא ס"ס רגיל וע"ע בראשונים שהביאו פי' כגון משפחה שנטמע בה ספק חלל וכ"א הוא ספק שמא הוא מזו המשפחה ושמא אינו חלל [ועיין לקמן מש"נ בזה] ומהכא מוכח שבס"ס התירו ולא עשו מעלה ביוחסין כרוב אכן י"ל שרק במקום חזקה לא גזרו וכמוש"נ להלן מהגרע"א שזה החילוק בין הבת לאלמנה.

וע"ע בתורא"ש ובתוס' בכתובות י"ד. שכ' שאע"ג שהאשה כשרה הבת פסולה אע"ג שאיכא ס"ס מעלה עשו ביוחסין ור"ת בתוס' בכתובות שם פליג וס"ל שגם הבת כשירה [דס"ל שבס"ס לא עשו מעלה ביוחסין. ובגרע"א ביאר דעת תוס' שס"ל שהבת פסולה כיון שלבת אין חזקה שבאה מכח אביה משא"כ האשה וצ"ע בזה ואין כאן המקום.

**ג. אמאי לא הוה כספק א' בגוף וא' בתערובת:**

עיין באבני מילואים סימן ב' שהביא קושית הבית שמואל על הראשונים שפי' שהוא משפחה שנטמע בה חלל דהא הוה כספק נבילה שנפלה לתערובת דל"א ס"ס ועיין במקנה כאן שיישב שביחס לאשה הוא כבאו מיד שני הספיקות וכ"נ כוונת הבית מאיר שהביא האבני מילואים שם עיי"ש מש"כ בזה [ועיי"ש בהגהות מילואי חותם מש"כ מהחת"ס שהסברא של"א בספק א' בגוף וא' בתערובת ס"ס הוא כיון שבספק הגוף כבר נהגתי לחומרא והיום אינני מסתפק כבר לענין ס"ס. אבל בספק חלל תמיד אנו כמסתפקים כיון שההוא לחומרא בב' הצדדים שאינו נושא כפיו ואינו מיטמא למתים עיי"ש.]

ד. בדין אלמנת עיסה לענין ממזרות:

עיין בטור סוף סימן ז' שכתב הציור של אלמנת עיסה גם לענין ממזר ועיין בדרישה שם שהקשה דהא בסימן ב' כ' הטור דאלמנת עיסה שרי ועיי"ש שהביא ממהרש"ל שמחק הגי' בטור...

**תוד"ה ושניהם לא למדוה:**

צ"ב קצת כוונת התוס' וע"ע בתורא"ש מה שביאר שהק"ו הוא להגדיר מי הוא זר.

**אלא מאי שתוקי שמשתקין אותו מנכסי אביו:**

לכאורה הכוונה שפליג על רב וס"ל שהוא כשר אלא שלא מועיל ליטול בנכסי הארוס [וכן הוא בתוס' הרי"ד]. ועיין בתורא"ש מש"כ שלתי' זה שמואל לא פליג על רב, אלא שהוסיף עוד דין שגם לענין ממון לא מהני. [ויש לעיין באמת בטעם שלא מהני לממון. ובפרט לביאור התורי"ד שכשר מחמת שתלינן בארוס ולמה לענין ממון שאני. ואולי זה מה שהכריח התורא"ש לומר שגם לשמואל פסול דאל"כ יטול גם בממון].

**רש"י ד"ה ורב אומר:**

**ודאי דאמרינן מרובא דעלמא: - הכא אי הוא רוב ואמאי לא נפסול מדין רוב:** צ"ע הא הא אם הוא ודאי אינו ענין למחלוקת ר"א ורבנן וכן הקשה בעצמות יוסף עיי"ש.

**ובגוף הסוגיא:** עיין ברשב"א לעיל ע"ג: שכ' דאע"ג שרוב הוא ודאי הכא שאני כיון שאיכא למיתלי בארוס וע"ע בפני יהושע מש"כ בזה כשיטתו שאף ברוב אינו ודאי וע"ש שהאריך בזה.

דף ע"ה:

**תוס' ד"ה ורבי ישמעאל סבר לה כר"ע:**

**ושמא יש לומר אם הולד כשר א"כ הוא הולך אחר העובד כוכבים:** בפשיטות לשון תוס' [וכן הוא בפסקי תוס' ובתורא"ש] הוא שלמ"ד הולד כשר היינו שהוא עכו"ם [והכשר הוא שאם יתגייר אינו ממזר] ועיין מהרש"א שהאריך בזה וכ"כ לעיל ס"ח: שכן הוא דעת רש"י שם וכן הוא דעת תוס' ביבמות כ"ג. ד"ה קסבר רבינא. ועיין בפתחי תשובה ריש סימן ד' שהביא ד' החמדת שלמה והנתיבות בזה [בשו"ת חמדת שלמה סימן ב' וג']. וע"ש שהקשו מסוגיא ערוכה בבכורות מ"ז דאמרינן שעכו"ם שבא על הלויה הולד אינו חייב בה' סלעים [כיון שהוא לוי פגום עיי"ש] ואם הוא עכו"ם מה שייך לדון בו חיוב פדה"ב [וע"ע בתוס' ביבמות הנ"ל שפי' הסוגיא שם שבזה פליגי אם מזהמין הולד וצ"ע לשון הגמ' שם שלוי פסול מקרי ובתוס' כ' שברש"י בבכורות לא נראה כפי'] ועיי"ש בפתחי תשובה שהביא יישוב הנתיבות שאם יתגייר יתייחס אחר אמו. וצ"ב הסברא בזה וצ"ל שגם היום היא אמו אלא שמה שהוא עכו"ם מונע את היחס ביניהם [ואולי אמר כן רק באם שהיחס הוא מדין אחר כמבואר לעיל [שאינו מדין למשפחותם אלא מדין עובר ירך אמו וצ"ע]. וצ"ע עוד מיבמות מ"ה: דאמרינן שמי שאמו מישראל כשר לדון כיון שהוה מקרב אחיך וצ"ע. [ויל"ע אם גם בזה יש את יישוב הנתיבות הנ"ל]. וע"ע במהרש"ל יבמות דף ט"ז: דס"ל שתלוי במה שינהג עצמו בתוס' ד"ה אמוראי נינהו ובתוס' ד"ה עובד כוכבים שקידש] וע"ש במהרש"א שפליג וכ' דליכא סברא בזה. [וע"ע לקמן ע"ה. מש"נ בדעת רש"י בזה לחלק בין עבד לעכו"ם] וע"ע במהרש"א שכ' בביאור ד' התוס' שכיון שיש לו אב עכו"ם לא חיישינן לכי יסיר וצ"ע הסברא וכן הקשה בשער המלך...

**אלא עובד כוכבים היכן מצינו לאו בביאתו אדרבה בי"ד של שם גזרו עליו וכו':** צ"ע בתוס' מה משמע להם הקרא דהוציאוה שבתחילה הוכיחו שאינו אלא גזירה ואח"כ רצו לומר שמזה מוכח שיש עשה [ואולי הוכיחו מהדין שריפה שהא מיתת עכו"ם בחנק וצ"ע.]

**מיהו קשה דהל"ל אליבא דר"ע וכו':** עיין בתוס' יבמות ט"ז: שתי' כמוש"כ כאן והוסיפו דהא בעבד ס"ל שהוא ממזר מחמת הלאו וצ"ב מה באו להוכיח מזה הא שמא הדין ממזר הוא מחמת הלאו [[9]](#footnote-10) ועיי"ש שתי' עוד שהולד ממזר הוא רק מדרבנן [וכ"כ לעיל מהאחרונים שכ' בתירוצי התוס' שם שנחלקו אם הדין ממזרות תלוי באיסור או באי תפיסת קידושין].

1. ואין כן דעת רש"י בסוגיין [ס"ט.] ד"ה בנה שלישי שכ' בדעת רב דימי שאזלי' למשפחותם אע"ג שהם גרים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומ"מ איכא למימר שאף הרמב"ם כ' כן רק בנתגיירו שהלך אחר פסולן ומדין דרבינא אבל בגר וממזרת לא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובהגהות הגרע"א לשולחן ערוך סימן ד' הביא ספק הפרי מגדים [בפתיחה כוללת חלק ב' סעיף י"א] אם בחרש ושוטה שבא על אשת איש הולד ממזר דליכא בתפיסת קידושין וע"ע באבני מילואים סימן מ"ד סק"ג שנקט בפשיטות שהולד ממזר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה יבואר ג"כ אמאי לרבי אליעזר לעיל ס"ט. אמרינן שהולד עבד ממזר אע"ג שבד"כ לא אמרינן שולד מקבל שני פגמים [כדמוכח ממה שעמוני שנשא מצרית הולד אינו מקבל שני הפגמים] שפסול ממזר שאני וכמוש"כ האגרו"מ לגבי עמוני שנשא ממזרת שהולד עמוני ממזר כיון שבממזר שייך לקבל ב' פגמים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ? וע"ע ברמב"ם פי"ב מאיסורי ביאה שכ' שהגרים הרי הם כישראל לכל דבר ומותרים ליכנס בקהל ד' מיד והביא הקרא דר"י שהקהל חוקה אחת לכם וצ"ל שחידש שמותרים לכאורה הוא אע"ג דלא מקרי קהל ומ"מ צ"ב שהביא הקרא דרבי יהודה. [↑](#footnote-ref-6)
6. האחרונים דנו אם שייך כאן ספק ספיקא כיון שאין זה מוסיף צד בספק אלא עוד היתר בספק [והספק נשאר אם נבעלה לכשר או לפסול] ובכהאי גוונא כ' תוס' בכתובות דף ט. דלא דיינינן ספק ספיקא – עיין בפני יהושע כאן שדן בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע"ע בשערי יושר ריש שער א' [פרק א'] שיישב ד' הרשב"א שאחר הדין שספק ממזר מותר ליכא לרוב עיי"ש מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. הנה לקמן דף ע"ה. בסוגיא דאלמנת עיסה כתבתי מחלוקת הראשונים בתוס' כתובות י"ד. אם איכא דין מעלה ביוחסין אף במקום ס"ס ביחס לבת [ובאלמנה עצמה לכו"ע אין מעלה ביוחסין]. והנה היה מקום לומר שהוכחת הגרע"א תלויה במחלוקת הנ"ל ומאן דס"ל שאף בס"ס גזרו ליכא להוכחת הגרע"א דהא אף בס"ס גזר ר"א. אכן זה אינו והרבה מקום יש לחלק בין הסוגיות דהנה פליגי רבנן ור"א אם איכא מעלה ביוחסין בשתוקי ובספיקות ויסוד מחלוקתם נראה אם גזרו את מעלת היוחסין גם על הספיקות עצמם או רק על ישראל ודאי. והנה הסוגיא דאלמנת עיסה היא בישראל ודאי אם יכול לישא ס"ס דממזר [עיי"ש מש"כ בזה מהטור והדרישה] אכן סוגיא כאן היא לר"א דס"ל שאף בשתוקי יש את המעלה ביוחסין כיון ששמא ישא ממזרת ובזה הוכיח הגרע"א שהרי יש לי רוב צדדים שאין חשש כזה כיון שהתוסף פה צד ששניהם ממזרים ואין מקום לגזור **וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-9)
9. ואולי באו להוכיח דהא עתה ייסדו שהדין ממזר תלוי באי תפיסת קידושין ולא באיסור ולר"ש התימני מה שאינו ממזר מבואר ביבמת מ"ה: כיון שאין בו תפיסת קידושין לעלמא וא"כ מנלן דלר"ע לא אמרינן הכי וזה הוכיחו מעבד דלא ס"ל לחלק בזה [ולא ס"ל שיש שני דיני ממזר א' מאיסור ב' מי שאין בו תפיסת קידושין.] [↑](#footnote-ref-10)