ציונים והערות -1 בחייה בחזקת איסור עומדת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

אייר תשפ"א מס' 1

בעזה"י בזמן זה נעסוק בסוגיות שמדף ט' ע"א עד דף י"ב ע"א. **הסוגיא הראשונה** דף ט. ואמר רב יהודה אמר שמואל הטבח צריך שיבדוק וכו' עד גופא אמר רב הונא, וביבמות דף ל: מהמשנה שם עד האי חומרא דאתי וכו', (ללא דברי התוס'), וברשב"א שם. ועיקר הסוגיא היא במימרא דר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, והמסתעף למחזיקין מאיסור לאיסור. **והסוגיא השניה** היא סיפא דר"ה 'נשחטה בחזקת היתר עומדת', גופא אמר רב הונא וכו', והמסתעף לכל דיני ספק טריפה, [ויתבאר במראה מקומות מס' 2].

# שמעתא ד'בהמה בחייה בחזקת איסור'

בדיקת סימנים

לא בדק בסימנים – פלוגתת ר"א והברייתא

בחזקת איסור עומדת

חזקה מאיסור לאיסור וחזקה דרבה

בלא בדק אי איסורו מדאורייתא

פסק ההלכה

# בדיקת סימנים

בקצרה - עי' **רמב"ן וברא"ש** סי' י"ד, **ובשו"ת הרא"ש** כלל כ' י"ג, **ובשו"ע** סי' כ"ה ס"א **ובנו"כ** שם.

**הרא"ש** בפסקיו לא הזכיר אלא שחיטת רוב, ובשו"ת הרא"ש הנ"ל כתב דצריך לבדוק גם שמא הגרים, [והטעם דגם הוא דין בגוף המעשה שחיטה], וכבר כ"כ ברמב"ן[[1]](#footnote-2). **ועי' ב"י** סי' כ"ה דכתב דלא ראיתי שום אדם שבודק אם היתה השחיטה במקום הגרמה, וסגי שנראה בעיניו באומד דעתו שהוא שוחט במקום שחיטה, **וכך פסק בשו"ע** שם, **אמנם** בשם י"א הביא לבדוק גם הגרמה, ועי"ש בט"ז משום דשכיח בשוחט סמוך לראש שיגרים, ועי' **פמ"ג** דלפי"ז אם שוחט באמצע הצואר לכו"ע א"צ לבדוק[[2]](#footnote-3).

**דף ט. ואמר רב יהודה אמר שמואל הטבח צריך שיבדוק בסימנים.** עי' **רד"ה** הרי היא, **ורבינו יחיאל** [שו"ת הרא"ש כלל כ' י"ג] דייק מדבריו דצריך לבדוק רק אם העמיק לחתוך רוב. **ועי' רמב"ן** די"א שצריך בדיקה לכל ספיקותיה ואפי' שמא נתעקרו הסימנין, וחלק עליהם וכתב דא"צ לבדוק אלא אם נשחט רוב סימנין או שמא הגרים, אבל לעיקור אין חוששין, משום שהיא בחזקת חיה, וכיו"ב כתב **הר"ן** על הרי"ף דלאו בחזקת שנעקרו סימניה קיימא[[3]](#footnote-4).

**הש"ך** סי' כ"ה ס"ק ב' כתב, כיון דבהמה בחייה לאו בחזקת שנעקרו סימנים קיימא לא דמי לאם לא ראה שנשחטו רובן, דהתם בהמה בחייה בחזקת שאינה זבוחה קיימא, משא"כ הכא וכשר, עכ"ל. לכאו' היה לש"ך לחלק דהתם איכא חזקה שאינה עקורה, משא"כ רוב דאין חזקה ששחט רוב, ולכאו' נקט הש"ך דמסתמא שחט רוב, ורק משום חזקת איסור חיישינן, ולכך כתב דלא דמי רק משום חזקת שאינה זבוחה, ובאמת הש"ך נקט לשון הגמ' ועי' לק' דכן ביארו המאירי והרשב"א תוה"ב ב' ב'. **והקשה רע"**א בגליון השו"ע סי' א' ס"ק ח', דכיון דבשמוטה לא מהני השחיטה [קי"ל כבה"ג דעיקור היינו שמוטה], א"כ גם בחשש שמוטה היא בחזקת שאינה זבוחה. ותירץ דצריך לבדוק רק אם נעשה 'המעשה שחיטה', אבל כאשר ודאי נעשה 'מעשה שחיטה' לא חוששים לפסולי שחיטה, דחזקה שאינה עקורה, ויש לכל בהמה חזקה שכאשר יעשה בה המעשה שחיטה היא תהא מותרת, [וסברא זו תתבאר הרבה בהמשך שמעתין][[4]](#footnote-5). ועי' היטב **בשו"ת הרא"ש** הנ"ל דיש משמעות כדברי רע"א, אמנם בהמשך דבריו כתב דהסיבה שא"צ לבדוק עיקור הוא משום רוב דאינם עקורות, וכמש"כ בפסקים, ולדעתו אין רוב ששוחטים רוב כמש"כ שם אות י"ד,ונראה דתרוייהו צריכי דאי היה חזקת איסור לא היה מהני דין רוב, כמבואר בב"ח שם, ובלא רוב לחוד לא היתה מוגדרת בחזקה שתהא מותרת אחר מעשה השחיטה.

**אמר רב יוסף אף אנן נמי תנינא.** עי' שיטמ"ק [עמ' קי"ג], מש"כ בבאור הוכחת הגמ'.

# לא בדק בסימנים - פלוגתת ר"א והברייתא

בקצרה - בביאור פלוגתתם עי' היטב **לשון רש"י**, ועי' **ברשב"א** סוף ד"ה מר סבר, ועי' **ברע"א** בגליון שו"ע ריש סימן כ"ה וסימן כ"ז, **ובש"ש** ש"ד פ"ג, והאריך בזה **בשער"י שער החזקות** פ"ו.

**טרפה ואסורה באכילה.** עי' **רמב"ן** דנתקשה דהא כו"ע ס"ל כר' ישבב [לב.], דכל שנפסלה בשחיטה הוה נבילה, ותירץ דטריפה דקאמר אינו אלא דוגמא לשחיטה דאהני רק לטהרה, ולעולם עובר עליה בלאו דנבילה[[5]](#footnote-6).

**טרפה ואסורה באכילה.** מדימוי הגמ' את לא שחט רוב הסימנים לטריפה, שמעינן לכאו' דהא דטריפה אסורה באכילה אי"ז רק איסור צדדי דבשר בשדה טריפה, אלא הוא חסרון בשחיטה, [כדברי הגר"ח (מכתבים בחידושי מרן רי"ז הלוי), והאחרונים], כ"כ **האתוון דאורייתא** ט"ז, **ועי' מש"כ** בסימן 'בגדר דינא דבהמה בחייה בחזקת איסור'.

**במאי קמיפלגי בדרב הונא, דאמר בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת וכו'.** יל"ע דאם לא בדק א"כ גם בלא 'חזקת איסור' דר"ה, יש לאסור עכ"פ מספק דאולי לא נשחטה, [עי' מהר"ם בתד"ה ואסורה], וכי לולי דברי ר"ה היתה הבהמה בחזקת היתר, וצ"ע ועי' ברשב"א תוה"ב ב' ב' דכתב דלולי החזקת איסור היינו סומכים על הרוב, ולכאו' צ"ל משום דאי"ז הלכה של רוב דאינו רובא דליתא ולא רובא דאיתא אלא 'סתמא' דאין לחוש שלא עשה כהוגן וכן מורה לשון תורת הבית הקצר יעו"ש ואהא קאמר ר"ה דכיון דיש חזקת איסור אין סגי בסתמא אלא בעינן שיודע לך, וכיו"ב מתבאר במאירי עי' הערה**[[6]](#footnote-7)**, וכן נקט הב"ח סימן כ"ה בפשיטות דבמקום החזקת איסור א"א לסמוך על רוב, [אמנם עי' ברא"ש בשו"ת כלל כ' אות י"ד דאמרינן בזה רובא וחזקה רובא עדיף, ועי' לעיל וצ"ע].

**מר סבר בחזקת איסור קיימא והשתא מתה היא, ומר סבר בחזקת איסור אמרינן, בחזקת טומאה לא אמרינן**[[7]](#footnote-8). הנה טעמו דר"א מבואר להדיא בגמ' דלגבי איסור יש לן חזקה ולא לטומאה, אמנם דעת הברייתא דמטמא משום נבילה צ"ב, הרי אין לה חזקת טמאה, ועי' היטב פרש"י ד"ה מר סבר, דלברייתא עיקרו דהחזקת איסור הוא לאוקמה בחזקת שאינה שחוטה, ומתבאר דאיכא חזקה **גם** לגבי טומאה, אבל לר"א החזקה היא חזקת איסור גרידא, [על המשך ניהוג האיסור], וצריך לבאר הדברים[[8]](#footnote-9). [[9]](#footnote-10).

**דרך נוספת** - עי' **חידושי רע"א** [ובגליון שו"ע סי' כ"ה] דלכו"ע אין חזקה אלא על האיסור ולא לענין טומאה, אלא טעם הברייתא הוא דכיון דנקטינן דהיא נבילה לענין איסור, א"כ ממילא לענין טומאה נמי, דא"א לחלק ביניהם כדי שלא יהא תרתי דסתרי. אולם **הש"ש** ש"ד פ"ג, כתב דאינו סברא דתרתי דסתרי בעלמא[[10]](#footnote-11), אלא כיון דנקטינן בשורש הנדון דלא נשחטה, א"כ ממילא מטמאה, ולר"א לא אמרינן הכי. וצ"ב מהי שורש הפלוגתא בענין זה[[11]](#footnote-12).

**מהלך נוסף** בביאור הברייתא, מצינו בדברי **הרשב"א** בסוף ד"ה מר סבר, וז"ל עד השתא באיסור חיה קיימא והשתא מתה וחיה שמתה נבלה היא, מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה, עכ"ל. **וביאור דבריו** עי' **רע"א** שם ובסימן כ"ז, "דכל חי שמת בלא תיקון מקודם הוא מטמא, אלא דבאת לבא מכח המעשה תיקון השחיטה, וכיון דהוי ספק אם עשה התיקון כראוי, לא תוציאנה מספק"[[12]](#footnote-13), [ועי' **בד' הרא"ה** שהובאו בשיטמ"ק עמ' קכ"ב], ולכאורה הדברים מפורשים ברשב"א ביבמות הו"ד לקמיה. ועי' **בשער"י שער החזקות** פ"ו, דביאר ד' הרשב"א באו"א[[13]](#footnote-14).

**בחזקת איסור עומדת**

בקצרה - עי' **פרש"י**, וכ"כ **הרי"ף** וכן דעת **הרמב"ן והרשב"א ביבמות** ל:, ועי' **ברשב"א ובמאירי בסוגיין ובתוס' ביצה** כ"ה. דפליגי, ועי' **בתבו"ש** סימן כ"ה סק"ג נפק"מ בפלוגתתם, ועי' **רע"א** בגל' הרמב"ם פ"א משחיטה הי"ב. וע"ע **ש"ש** ש"ה פ"ו.

**רש"י ד"ה בהמה בחייה** כתב דהיא בחזקת איסור אבר מן החי, וכ"כ **הרי"ף**, וכ"כ **הרמב"ן וש"ר** ביבמות ל:, אך **הרשב"א** **והמאירי** בשמעתין **והתוס'** בביצה כ"ה. הקשו דכיון שמתה לפנינו לא שייך בה איסור אבמה"ח, וכבר יצאה מחזקת האיסור, ולכך נחלקו וביארו דהיינו איסור שאינו זבוח. **וכתב רע"א** בגל' השו"ע יו"ד סכ"ז דהריצב"א (הו"ד בתוס' בשבועות כ"ד.) ס"ל דליכא איסור 'אינו זבוח', דלא דרשינן מוזבחת איסור עשה, וע"כ ס"ל כרש"י והראשונים הנ"ל, [ולכאו' רש"י והראשונים הנ"ל לא פירשו כתוס' משום דס"ל כוותיה, עי' שיטמ"ק עמ' קכ"א[[14]](#footnote-15)].

**וכתב הרשב"א** דבדעת רש"י מתבאר דמחזיקין מאיסור לאיסור. [[15]](#footnote-16) והנה עדיין צ"ב טובא, דכיון דכל ענין חזקת איסור הוא להחזיק **שממשיך** האיסור, א"כ הכא דהאיסור פקע ואזל מה שייך חזקה. **וידוע לומר** בזה [אשר לשלמה תנינא סי"ג] דיש ב' סוגי חזקות, א' חזקה המכרעת את עצם הספק, ב' המשך ניהוג, והאריכו בזה רבותינו, ואבוה דכולהו מש"כ הר"ן בכתובות דכ"ב: דבתו"ת אף אי מוקמינן אחזקה מ"מ לא חשיב לודאי, ובתו"ת אם נתגרשה הוה ממזר ספק[[16]](#footnote-17). **ומעתה** י"ל דחזקה מאל"א אינה הכרעה בגוף הספק, אלא המשכת ניהוג איסור בדבר, וס"ל לרש"י דזה שייך אף שאינו אותו איסור ממש, דמ"מ דבר זה אסור עלינו, [ועי' לק' מש"כ בשם רע"א][[17]](#footnote-18).

**בתבו"ש** סימן כ"ה סק"ג מתבאר נפק"מ בפלוגתת רש"י ותוס', אם לוקין ע"ז משום נבילה, דעי"ש דכתב דלוקין על לאו דנבילה וביאר הפמ"ג שם דהיינו לדעת רש"י דמחזיקין מאיסור אבר מן החי לאיסור נבילה, א"כ אף לוקין ע"ז משום נבילה, אך לדעת התוס' דאין מחזיקין מאיסור לאיסור ליכא לאו דנבילה, והא דהויא בחזקת איסור הוא רק בחזקת **איסור עשה** דשאינו זבוח, ואין לוקין ע"ז, **וכ"כ הפמ"ג** בפתיחה שורש ד' ד"ה דע, וכן מתבאר **אולם בגל' הגרע"א** לתבו"ש [הועתק בגל' הרמב"ם פ"א משחיטה הי"ב], נחלק עליו וכתב דאף לדעת רש"י אין לוקין משום נבילה, דכל הא דמחזיקין מאיסור לאיסור, היינו רק לענין לאסור באכילה, אך לענין ללקות ביחוד משום לאו דנבילה, לא הוחזקה. וביאור הדבר נראה, דענין מחזיקין מאיסור לאיסור היינו דמחזיקים שהדבר אסור ופרוש מעימנו ואין החזקה על שם איסור מסוים, ולמלקות בעינן לשם לאו המסוים[[18]](#footnote-19). [[19]](#footnote-20). [[20]](#footnote-21).

עי' **בשטמ"ק** בתו"ד [עמ' קכ"א] דמשמע דאין מחזיקין אלא מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה דדמיא ליה, וצ"ב טובא ועי' הערה[[21]](#footnote-22), ועי' מש"נ בסימן 'בגדר דין בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת'.

# חזקה מאיסור לאיסור וחזקה דרבה

בקצרה - עי' **בראשונים** ביבמות ל: ליישב חזקה דרבה עם דינא דר"ה, **וברמב"ן** שם כתב ב' תרוצים **והרשב"א** הק' עליו, ועי' **בית מאיר** סי' ק"י **ובינת אדם** שער רוב וחזקה סוף סימן כ"ב. ועי' תירוץ **הרשב"א והריטב"**א שם, ועי' **חוו"ד** ק"י בית הספק כ"ז, **וש"ש** ש"ה פ"ט.

**יבמות ל: אמר רבה אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, ומספק אתה בא לאוסרה, אל תאסרנה מספק.** ב'חזקה דרבה' מתבאר דהיא מוחזקת בהיתר לזמן של אחר מותו, ואע"פ שעתה היא אסורה[[22]](#footnote-23). [[23]](#footnote-24).

**והקשו הראשונים** שם[[24]](#footnote-25), דהיכי אמרינן דבחזקת היתר לשוק עומדת, והלא אסורה להם משום א"א, וכשמת נעמידנה בחזקת איסור, שהרי מחזיקין מאיסור לאיסור, כדמצינו בההיא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת. **והריטב"א** בסו"ד שם כתב לישב, דלעולם אין מחזיקין מאיסור לאיסור, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, הוא משום איסור אינו זבוח, משא"כ באשה הם ב' איסורין, והאיסור הראשון הוא רק לזמנו, והיא בחזקת היתר ללאחר מיתה, וכ"כ המאירי שם[[25]](#footnote-26). **אבל ש"ר והרשב"א** שם נקטו בפשיטות דטעמא דר"ה משום מחזיקין מאיסור לאיסור, וא"כ קשה דחזקה דרבה היא סתירה לדינא דר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א. הרמב"ן** כתב לישב, דשאני התם, דאפשר שתצא מאיסור לאיסור כגון שנתנבלה, אבל הכא א"א שתצא מתחת בעלה שלא תהא מותרת לשוק, הילכך בחזקת היתר לשוק עומדת[[26]](#footnote-27). **והרשב"א** הק' ע"ז, דאף הכא אפשר שתצא מתחת בעלה ותאסר לשוק אם היה הגט קרוב לערוה. **ובדעת הרמב"ן** כתבו **הבית מאיר** סי' ק"י **והבינת אדם** שער רוב וחזקה סוף סימן כ"ב, דמ"מ קודם שגירש היתה במצב דא"א שתצא ולא תהא מותרת לשוק והוה בחזקת היתר לשוק, וגם עתה שנולד ספק ממשיכים להחזיק אותה ולנהוג כמו המצב הודאי שהיה בה, ודין חזקה הוא שלא אמרינן שנשתנה הדבר, **ובאמת הוא פשוט**, וצ"ב טובא קו' הרשב"א. [ועי' מש"כ הבינת אדם שם בדעת הרשב"א, דכוונתו לשאול על זמן דקודם הספק דאינו בהכרח דתהא מותרת, דהרי יכול לגרש את הערוה בגט גמור, ואי"ז משמע בלשון הרשב"א].

**עוד תירץ הרמב"ן**, שזו ודאי בחזקת איסור ליבם עומדת, וכיון שכן ע"כ בחזקת היתר לשוק עומדת לכשימות בעל. והיינו דלעולם מחזיקים אותה באיסור, אלא דההיתר שם הוא משום החזקת איסור גופא[[27]](#footnote-28).

**ב. הרשב"א** כתב לתרץ, דלגבי בהמה כיון שהיא אסורה עד שיתחדש בה ענין המכשירה, א"כ המחדש לומר דנעשה בה מעשה שהכשירה עליו הראיה, וה"נ ביבמה שמתחילתה צרה לערוה הויא ואלו מת בעלה ממילא הותרה לשוק, והרי מת וקברו מוכיח עליו, כשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בא מעשה האוסרה - עליך הראיה, וכן בספק קידושין אמרינן דהיא בחזקת היתר ליבם, דהמחדש לומר שנעשה בה מעשה האוסרה ליבם היינו קידושי ערוה - עליו הראיה[[28]](#footnote-29), וכ"כ הריטב"א. **ועולה** לפי הרשב"א דלא רק דאין סתירה בין דינא דרבה לדינא דר"ה אלא הוא אותו יסוד דין ממש, דהמחדש שנעשה המעשה עליו הראיה, זהו פשטות דברי הרשב"א, **וכ"כ** **החוו"ד** [סי' ק"י בית הספק כ"ז] בביאור דבריו, ועי' מש"נ בסימן 'גדר דין בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת'.

**ויש להתבונן** הרבה בדברי הרשב"א דלדבריו לכאו' אינו ענין לחזקת איסור, ור"ה קאמר דמשום חזקת איסור הוא, ובפרט לרבי אליעזר דאסורה ואינה מטמאה משום דרק דמוחזקת רק באיסור, וכן מבואר להדיא ברשב"א בסוגיין דאפשר לפרש מדין מחזיקין מאיסור לאיסור וכיו"ב כתבתי ביבמות, אלמא משום חזקת איסור הוא, וצ"ע, ועי' מש"נ בסימן ב

**דרך נוספת ברשב"א** - עי' **ש"ש** ש"ה פ"ט, ומתבאר בדבריו דהרשב"א ס"ל דהוא ממש דין מחזיקין מאיסור לאיסור, ואפ"ה חילק בזה, דאיסור הפוקע מאיליו אין מחזיקים אותו מאל"א, ורק באיסור הפוקע ע"י מעשה מחזיקין מאל"א, [לכאו' כוונתו דהוא כמו איסור לזמן, וצ"ע]. ועי"ש שביאר לפי"ז את שיטת הרשב"א [דף י:] דפסק דיש להחמיר בכל ספק טריפה, והיינו משום חזקת איסור, דלעולם ס"ל לרשב"א מחזיקין מאל"א.[[29]](#footnote-30) **אך לפי** פשטות ד' הרשב"א, הרי אדרבה, כיון דודאי נשחטה, ומספק"ל אם נטרפה, הו"ל בחזקת היתר, וכ"כ חוו"ד הנ"ל דלרשב"א משום שהוא תלוי בחידוש המעשה, בספק טריפה שרי.

# בלא בדק אי איסורו מדאורייתא

בקצרה - עי' **תד"ה ואסורה וברשב"א**, ומאידך עי' **במרדכי** סי' תקע"ח, **ובשיטמ"ק** [עמ' קי"ט], **ובשו"ת הרא"ש** כלל כ' סי' י"ד. ובפשט דברי התוס' עי' **שיטמ"ק** [עמ' קי"ז] **ובמהר"ם**.

**תד"ה ואסורה** כתבו דהאיסור אכילה הוא רק מדרבנן, אבל מעיקר דינא היא מותרת באכילה מחמת דין רוב, דרוב השוחטין שוחטים כראוי, וכ"כ **הרשב"א** יעו"ש, אמנם **פשטות דברי רש**"י דהוא מדאורייתא, וכ"כ **השיטמ"ק** [עמ' קי"ט] בדעתו, וכן נראה **במרדכי** [תקע"ח], דכתב דהכא לא שייך דין רוב, משום דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה[[30]](#footnote-31), ועוד, דאינו מבורר זה הרוב, וביתר ביאור כתב **בתשו' הרא"ש** כלל כ' סימן י"ד, דבאמת ליכא רוב שוחטין דשוחטין את רוב הסימנים, [אלא דרוב המומחין בודקין אחר השחיטה אם שחטו רוב].

**ביאור דברי התוס'** - יש לדון הרבה בפשט דברי התוס' א. מה הכריח את התוס' להוציא את כל הסוגיא מפשטותה. ב. אם מדאוריתא שריא, מ"ט רבנן אסרו. ג. אם ראו רבנן להחמיר, א"כ גבי טומאה נמי. ד. האם גם למ"ד נבילה אינו מדאורייתא. [ועי' רע"א בחידושיו ובגליון שו"ע סי' כ"ה].

עי' **מהר"ם** דהוקשה לתוס' למ"ד דאינה מטמאה, איך אפשר לחלק דין הטומאה מהאכילה, ועוד דלכה"פ תהא טמאה מספק[[31]](#footnote-32), ומה"ט הכריחו דע"כ כל האי דינא מדרבנן הוא, והם חילקו ואמרו דרק על האיסור דהיה בו החזקה בפועל הוה אסור משא"כ טומאה. [וצ"ב דאי הוא כ"כ מוכרח דא"א לחלק ביניהם, א"כ בדרבנן נמי מהיכ"ת דיחלקו מחמת דיש חזקה על איסור ולא על טומאה, ויש לישב], **ולפי"ז** אי"ז מחלוקת בעלמא אי החמירו רבנן לגבי טומאה [עי' נמוקי הגרי"ב], וכמבואר בלשון הגמ' דפליגי בחזקת איסור דר"ה, דמ"ס בחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן. **וכן** מתבאר בדבריו דכל ההכרח לומר דאינו אלא מדרבנן הוא רק למ"ד טריפה.[[32]](#footnote-33)

עי' **שיטמ"ק** [עמ' קי"ז] דרבנן קנסו משום דלא בדק ועבר על מה שאמרו רבנן לבדוק, [וכ"כ מדעתיה **הבינת אדם** שער רוב וחזקה ס"ה דקנס הוא], ונקט בפשיטות דלכו"ע הוא מדרבנן, משום דאיכא רוב, ופליגי אי גזרו רבנן אף טומאת משא, ועי"ש דנדחק לבאר לפי"ז את לשון הגמ'.

עי' **רשב"א** דנקט כתוס' דמדאורייתא איכא רובא, ורבנן אמרו דכיון דהוא רוב התלוי במעשה והמיעוט אינו במעשה, לפיכך העמידוהו בחזקת איסור הראשונה, אבל בחזקת טומאה דלא הוה קיימא מספק לא מוקמינן לה, [ולברייתא נחשב דיש דין חזקה גם לטומאה, יעו"ש]. **ומבואר** דהחסרון דרוב התלוי במעשה הוא רק מדרבנן, ועוד מבואר דלא אמרו כן אלא במקום דיש חזקה כנגדו, וצ"ע, ואכמ"ל. ועי' **חידושי רע"א** דפירש כן גם בתוס', דמדרבנן לא מהני הרוב משום דהוא תלוי במעשה, ועי' הערה[[33]](#footnote-34).

# פסק ההלכה

**הלכות בדיקת הסימנים** מבוארים בשו"ע סי' כ"ה, ואיתא שם דצריך לבדוק אחר השחיטה אי שחט רובם, או שיראה בשעת שחיטה, [הרא"ש והטור], ולא חיישינן שמא מחמת הדם אינו רואה בטוב דבית השחיטה מלא דם, ועי' ט"ז ס"ק א' דמה"ט כתב מהרי"ל להחמיר להעביר ידיו ולהרגיש ששחט רוב, ועי"ש **ברמ"א** האופן והצורה שנהגו לבדוק אחר השחיטה. **עו"כ הרמ"א, דלכתחילה** יבדוק העוף מיד אחר השחיטה קודם שיזרקנו מידו, והסכימו עמו הט"ז והש"ך, יעו"ש, אולם **בתבו"ש** כתב דהמנהג לאסור אפי' בדיעבד, דחיישינן שמא נתרחב החתך מאיליו[[34]](#footnote-35).

**השו"ע והרמ"א** פסקו דא"צ לבדוק אחר שמוטה ועיקור, אמנם הש"ך כתב להחמיר **לכתחילה** לבדוק, כהבה"ג.

**בשו"ע** סתם דא"צ לבדוק אלא רוב ובשם **יש מי שאומר** כתב לבדוק שלא היה הגרמה, ועי' **תבו"ש** [הובא בפמ"ג משב"ז ב'] דהנ"מ בשחט סמוך לראש אבל באמצע הצוואר אין לחוש להגרמה, והתבו"ש מחמיר בבדיקת הגרמה אפי' בדיעבד.

כ' **הרמב"ם** [פ"א משחיטה הי"ב] ואם לא בדק הרי"ז נבלה, ועי' **תבו"ש** דפשטות דבריו נראה דהוא מדאורייתא. ובשו"ע כתב דאם לא בדק אסורה, והוסיף **הש"ך** והוי נבילה כיון דבחזקת איסור עומדת, וביאר **הפמ"ג** דכוונתו לפסוק דאסורה בודאי, ומדאורייתא[[35]](#footnote-36). **והנה** לענין טומאה, בפשטות מדקאמר הרמב"ם 'נבילה' אלמא פסק כברייתא, וכ"כ הכס"מ דלחומרא פסק כברייתא, אולם עי' **תבו"ש** ס"ק ג' דנבילה היינו רק בלאו לענין אכילה, ואפשר דאינה מטמאה, והרמב"ם לא הכריע בפלוגתא, ועי' **רע"א** ריש סי' כ"ה דנוקט דהרמב"ם ס"ל דלהברייתא רק מדרבנן מטמאה במשא, דחשו שלא יראה כתרתי דסתרי, וכיון דגם הברייתא דמחמירה לא קאמרה אלא מדרבנן, הרי למעשה ספק דרבנן לקולא ואינה מטמאה. ועי' רע"א דבדעת ש"ר **לא נתברר אי קי"ל כר"א או כברייתא**, וא"כ לתוס' והרשב"א דכתבו דהוא מדרבנן ההכרעה בזה דהוא ספק דרבנן לקולא, ועי' בש"ש [ש"ה פ"ו] דקי"ל כמ"ד דמטמאה כמש"כ הרי"ף.

מדברי כל **הראשונים והפוסקים** עולה דקי"ל כדברי ר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת. [ובאמת לא מצינו חולק בהא על ר"ה]. **אמנם** לא ברירא איך קי"ל בדין מחזיקין מאיסור לאיסור. [והפוסקים חששו לדעת רש"י דמחזיקים מאיסור לאיסור, עי' רע"א סי' ד', ועי"ש דאין לחוש אלא במקום דצריך מעשה המתקן להוציאו מהאיסור כמש"כ הרשב"א, יעו"ש].

**בגל' הגרע"א** שם נסתפק בדין חלב של בהמה זו שלא בדק בסימנים, אם יש לאסרו משום חלב נבילה, יעו"ש.

1. **עי' לק'** דהבית הלוי ח"ב סי' כ"א אות ו' צידד דאין כוונת הגמ' לחזקת איסור, אלא לחזקת הגוף דלא נעשה בה מעשה שינוי זה שנשחט רובה, וא"כ בשיטה זו דגם הגרמה בכלל חובת הבדיקה, מתבאר דלא כדבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי' בביאור הגר"א** דזהו בכלל הדין דעד שיודע לך, והיינו כמש"נ לעיל, **ואפשר** דהט"ז לא פליג, אלא בא לבאר מ"ט לא נחשב שנודע לך. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הרמב"ן והר"ן** פירשו 'דעיקור' היינו שנעקרו הסימנים מהלחי כבה"ג, ולכך הבהמה היא בחזקת שאינה עקורה. ודע דהוצרכו לחזקה ולא כתבו משום דרוב בהמות אינם טריפות הוא משום ששכיח דישמטו הסימנים בזמן השחיטה וליכא רובא [ב"ח וש"ך מחצ"ה ריש סי' כ"ה], אמנם איכא חזקה שאינה עקורה כיון דמלידתה אינה עקורה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **הב"ח** בסימן כ"ה ד"ה ומה שהשיב, נקט דהבדיקה אם נשמטו הסימנים תלוי בפלוגתת רש"י והבה"ג, דלרש"י דההלכה של עיקור היינו 'פסק', אבל שמוטה אינה אלא טריפה, א"כ א"צ לבדוק אם נשמט ככל שאר י"ח טריפות, אבל לבה"ג דההלכה דעיקור היינו שמוטה א"כ יש כאן ספק בעיקר השחיטה וצריך בדיקה, [וכעי"ז כ' בשיטמ"ק עמ' קט"ז], והב"ח נתקשה על הרא"ש דהיקל בבדיקת שמוטה והרי אי"ז שייך אלא לפרש"י. **ובדברי רע"א** מבואר דגם לבה"ג דהוא פסול בשחיטה, מ"מ אינו בעצם המעשה שחיטה, אלא בכשרות הבהמה לשחיטה, [וכמו שכתבו בסוף תד"ה כולהו תנינהו] וא"כ לק"מ, (ואולי זו גם כוונת תירוץ הב"ח עי"ש בסו"ד), יעו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. **פשוט, וכ"כ התבו"ש והאחרונים**. אמנם עי' בשבלי הלקט הל' בהמה שנשחטה ולא נבדקה סימן כ"ז, שהוכיח מד' ר"א דטריפה ואסורה באכילה, דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור **טריפה**, עיי"ש, ומבואר שפירש דהכא הוא איסור טריפה ולא נבילה, **וצ"ע** הרי כיון דלא שחט רוב הוה נבילה, [ועי' רע"א תשובות חדשות ט"ו, ובגליון הרמב"ם פ"א הי"ב]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **במאירי** ד"ה השוחט וכו' הלכך אין לשוחט לסמוך בזה על בקיאותו וכו'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי' תבו"ש** סימן כ"ה סק"ג דצ"ל דלרבי אלעזר בר' ינאי היה כח לחלוק על ברייתא אע"פ שהוא אמורא, **ועי' רע"א** בגליון שו"ע סי' ב' ס"ק ב', דכאשר נעמוד על שורש פלוגתתם נוכל למצוא דכבר פליגי בזה תנאי באיזה מקום, ויתישב איך ר"א דהוא אמורא חולק על ברייתא יעו"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי' בגר"ז** סי' כ"ה סק"ב, ובבית הלוי ח"ב סימן כ"א סק"ו, דדנו לומר דאיכא הכא חזקת הגוף דמוקמינן לסימנים בחזקת שלא נחתכו רובם, **אולם** **הבית הלוי** בסימן כ"ב ס"ק ז' **ובשער"י** ש"ב פ"ו הסיקו דלא שייך הכא חזקת הגוף, כיון דודאי היה כאן שינוי בגוף דהיה בה מכת מוות, והחילוק אם נשחטו רוב או קרוב לרוב אינו משנה כלום בחזקת הגוף, ולפיכך אין כאן אלא חזקת איסור, ומעתה איסור החזקנו, טומאה לא החזקנו. **ולפי"ז** צ"ב דברי רש"י, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי' רד"ה** נבלה, דכתב רק **דלאו בחזקת שחוטה**, וא"כ אינו אלא ספק, אמנם בד"ה מר סבר, כתב דהיא **בחזקת שאינה שחוטה**, היינו נבילה ודאי, וצ"ע, [ועי' שיטמ"ק עמ' קי"ט דכוונת רש"י לבאר דממה דאמר נבילה לחוד הו"א דרק אינה בחזקת שחוטה, ובזה שהוסיף דמטמאה במשא שמעינן שהיא בחזקת נבילה]. [↑](#footnote-ref-10)
10. רע"א צידד דתרתי דסתרי הוא רק משום דאנו מטהרים בודאי אבל אי היה נשאר ספק לא היה חסרון דתרתי דסתרי אלמא אין כוונתו כש"ש וכן מוכח התם כמה פעמים, ועוד מתבאר דתרתי דסתרי היינו משום הסתירה באותו חתיכה עצמה דהרי מסיק רע"א שם שהחלב שרי ולא חיישינן ביה משום חלב נבילה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **הש"ש** שם כתב, דכמו דבמומין אמרינן חזקה דלאשה אין מומין ומקבל אביה כתובתה, ואהני לאביה חזקתה כיון דראוי לדון את החזקה על שורש הנדון, ה"ה הכא שורש הנידון הוא המעשה שחיטה, ואי ליכא מעשה שחיטה ממילא הוה נבילה, **ובשער"י** שער החזקות פ"ו תמה עליו, דבשלמא אם היה חזקה על עצם השחיטה [כחזקת הגוף שלא נשתנה הגוף, או חזקה שלא תחדש ותאמר שנעשה 'מעשה'], א"כ היה ענינו כעין חזקת הגוף דמהני לכל הדינים המתילדים ממנו, אבל כיון דמ"מ נעשה מעשה, ומ"מ נשתנה הגוף, [ורק דאפשר דחסר שיעור רוב], ליכא אלא חזקת **איסור** אכילה, אבל לטומאה אדרבה העמידנה בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ועיי"ש** שכתב לפ"ז, דכל מה שנחלקו הראשונים בהא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, אם הוא בחזקת איסור אבמה"ח או בחזקת איסור אינו זבוח, הוא רק למ"ד דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן, אך למ"ד דהויא אף בחזקת טומאה, ומשום דכל חי שמת בלא תיקון הוא מטמא, א"כ מה"ט הו"ל נמי בחזקת איסור, כיון דכל חי שמת בלא תיקון אסור משום נבילה, עכ"ד. **וצ"ב טובא** דא"כ שלברייתא יסוד החזקה הוא שלא לחדש מעשה תיקון בבהמה, א"כ מה ענינו לחזקת איסור, ובגמ' מפורש דפלוגתתם היא בדברי ר"ה דבהמה בחייה **בחזקת איסור**. [וע"ע מש"כ שם בסימן כ"ה בדין החלב, וצידד דגם לברייתא שרי משום דליכא ביה בחייה איסור אמה"ח, ואי טעם הברייתא אינו משום החזקת איסור אלא משום דמספק א"א לחדש דנעשה התיקון, א"כ החלב נמי יאסר], **וע"כ צ"ל** דגם למהלך זה ענין חזקת איסור הוא [וכן הוא לשון רע"א], וצריך עיון טובא לבאר סתירת הדברים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי"ש** שכתב לחדש דהטעם דשחוטה לא מטמאה הוא משום שע"י השחיטה כבר בחייה היא נחשבת כמתה, [או כבשרא בדיקולא], וכתיב **כי ימות** מן **הבהמה,** משא"כ השחוטה דכבר יש בה הגדרה של מתה, [אי"ז בהמה אלא בשרא], ונמצא דטומאת נבילה היא תולדה של הדין שנשתנה בה מחיים, וכיון דיש לה חזקת חי, [לא מציאות חי דהרי גם אחר השחיטה מפרכסת כחיה, אלא דין חי, שבו תלוי איסור אמה"ח] א"כ ממילא גם יטמא בנבילה, יעו"ש, ומ"מ יל"ע במה פליגי אמוראי ולא נראה כ"כ דפליגי בגדרי איסור וטומאת נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי' לק'** דהתבו"ש ס"ל דלרש"י ודעימיה איכא מלקות כמו באמה"ח, וא"כ אפשר דמה"ט לא פירשו כתוס' והרשב"א. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובדעת תוס'** דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, נסתפק **בש"ש** ש"ה פ"ב אם הוא אף כשב' האיסורים הם משם א', ועיי"ש **שצידד** דאף בכה"ג אין מחזיקין, דכל שאיסור הראשון חלף והלך לו, תו אין מחזיקין מאיסור לאיסור, וחזקת איסור לא אמרינן אלא היכא דמספקא מלתא אם יצא מאיסורא קמא או לא. ולכאו' זהו הצד הפשוט, דעד כמה דתם זמנו של האיסור הראשון שוב אין שייך בזה חזקת איסור. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובבית יעקב** שם **ובחידושי הרי"ם** חו"מ סל"א כתבו, דאף אי מוקמינן אחזקה בתו"ת, מ"מ לא אמרינן בזה חזקת האם מהני לבת. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וציינו** לדברי **המאירי** גיטין ב: דהקשה כיון דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת מ"ט ע"א נאמן על השחיטה, הרי ע"א אינו נאמן נגד חזקה, ותירץ דלרש"י דהוא רק אמה"ח ניחא, וצ"ב הרי סוף סוף מפורש בגמ' דהיא בחזקת איסור, והיינו דמחזיקין מאיסור לאיסור, וע"כ שמעינן דהוא גדר אחר בחזקה, ושפיר נאמן ע"א כנגדו. **ודוגמא** לזה מצינו בבית הלוי סי' ל"ח, דדעת תוס' דחזקה העשויה להשתנות הוי חזקה, אבל מ"מ ע"א נאמן כנגדה, והיינו דאינה הכרעה ודאית על עיקר הספק כיון דעשויה להשתנות, אלא המשכת ניהוג גרידא. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ולדוגמא** יש להביא, הא דמצינו באחרונים דאף למ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, היינו רק לענין ללקות ע"ז, אך לענין איסורא אין מבטלין זא"ז, דללקות ע"ז בעינן לשם הלאו המסוים ובזה מבטלין האיסורין זא"ז, ומשא"כ לענין איסורא, [עי' חידושי ר' חיים הלוי פי"ג מתרומות יסוד החילוק שבין מלקות להיתר, דלמלקות בעינן שם הלאו במסויים, וע"כ כל איסור מבטל שם חברו, משא"כ לענין היתרא כיון דעכ"פ כולהו איסורא נינהו, א"כ הרי ליכא שום צד ביטול לעשותו היתר, עכ"ל], ובאמת גם מצינו דאין איסור חל על איסור ולכאו' מה השייכות בין האיסורים, ומה נאמר בזה שאינו יכול לחול וע"כ יש דבר שווה בין כל האיסורים שהוא דבר אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ואמנם** לכאו' כ"ז הוא למ"ד דאינה מטמאה במשא, אך למ"ד דמטמאה במשא, אי נימא דטעמו משום דאיכא חזקה שלא נעשה בה מעשה שחיטה, או משום חזקת הגוף שלא נחתכו רובן, ה"נ לוקין ע"ז משום נבילה, [ועי' רע"א סי' ד' דלרש"י אין דין כללי דמחזיקין מאיסור לאיסור אלא רק באיסור החי ונבלה דלולי שיעשה מעשה יהא הדבר טמא, ולכאו' אינו מתאים עם שו"ת גליון הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובעיקר** דעת רש"י מצינו עוד דרך מחודשת בש"ש ש"ה פ"ו, דלעולם אף לדעתו אין מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, והא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, היינו דכיון שהיא אסורה משום אבמה"ח, לי"ב חזקת היתר, וכמש"כ שם פ"ה דאף דאין מחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ לא הוה בחזקת היתר, ואסורה משם ספק, יעו"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. **מתבאר** דאיסורא דאמה"ח (בישראל) יסודו הוא דלא ניתן לאכילה אלא השחוטה, והאיסור בחייה קודם שחיטה ובמותה כשלא נשחטה, הוא אותו יסוד איסור, דרק השחוטה ניתנה לאכילה. ועי' **רש"י שבת** צ: דבחגבים ליכא אמה"ח משום דאינם טעונים שחיטה. ועי' **בר"ן על הרי"ף בכתובות** ס. בשם הרמב"ן דמה"ט אין איסור אמה"ח על בשר אדם. וכן מתבאר בד' **רש"י בפסחים** ל"ו. שכ' דאין איסור יוה"כ חל על נבילה שנתנבלה בו ביום, דכבר היתה אסורה מעיוה"כ באיסור אמה"ח, ועיי"ש בתוס' שהקשו דהא כשמתה פקע האיסור. ועיין במאירי בקידושין (ע"ז: ד"ה האוכל) שביאר דמיד עומד במקומו איסור נבילה. ומבואר דהוא אותו ענין איסור, ועי' פמ"ג בריש הפתיחה להלכות שחיטה דקישר רש"י הנ"ל לסוגיין, [וכ"ה בחי' חת"ס השלם שם וז"ל, עי' חולין ט. וברשב"א דמחזיקים מאל"א **ונשארת בחזקתה הראשונה]**. ועי' ברא"ש כתובות סי' י"ב דהקשה על נוסח הברכה דאסר לנו את הארוסות והתיר לנו את הנשואות ע"י חופה וקידושין, דהיכן מצינו שמברכים על מה שאסר, וא"כ יברך שאסר לנו אמה"ח והתיר לנו את השחוט. ובסוגיא בדף ל"ג. נתבאר דמה"ט שחיטה מתירה אמה"ח במפרכסת ובן פקועה. **ומ"מ** גם אחרי כל הנ"ל אין מוכרח כדברי השיטמ"ק, דסוף סוף הם ב' איסורים, וכן פשטות הרבה פוסקים דדברי רש"י הם גם בב' איסורים חלוקים. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי'** שו"ת רע"א קמא קס"ז, דאין לטעות דעיקר חידושו דרבה לומר דאין מחזיקין מאל"א, דהרי בהמשך בסוגיא שם איירי בספק נתקדשה הערוה ואמרינן דבחזקת היתר ליבם עומדת, והתם אינו מאיסור לאיסור אלא בחייה היתה אסורה לו משום אשת אח ואנו דנים אם איסור זה הותר או לא, **ומתבאר** דחידושו דרבה הוא דמשום דהיינו דנין דכשימות בעלה תהא מותרת ליבם, והרי מת לפנינו, אלא דבאת לומר דנתחדש דבר שמיתתו לא תהא מתרת אותה, דהיינו קידושי ערוה, בזה אמרינן אוקי אחזקה דמיתת בעלה תהיה מתרת ליבם, עכ"ד, ועי' מש"נ 'בגדר חזקה דרבה'. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ועוד נתחדש,** שהיא מוחזקת בהיתר לכשימות הבעל, ואע"פ שכבר נולד הספק מחיים**. אמנם** דבר זה צ"ב דמ"ט בחייו היא נחשבת מוחזקת בהיתר לזמן של אחר מותו, והרי להדיא עתה היא מסופקת לזמן של אחר מותו, ועי' מש"נ בסימן 'בגדר חזקה דרבה'. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הערה חשובה -** קו' התוס' שם אינה שייכת לסוגיין, דאין כוונתם להקשות מדין מחזיקים מאיסור לאיסור, אלא בדין הסיפא דר"ה דחזקת היתר, דבשמעתין אמרינן דרק בנולד הספק אחר מיתה שהוחזק לפנינו שעה אחת בהיתר יש לה חזקת היתר, ותוס' לטעמייהו דס"ל דאין מחזיקים מאיסור לאיסור [וכ"כ בש"ש ש"ה פ"א], ובבאור דברי התוס' אכמ"ל, ויתבאר בעזה"י בדף מס' 2]. [↑](#footnote-ref-25)
25. **יש להקשות** דהנה הריטב"א בתרוצו, וכן הראשונים בקושיתם העמידו דכל הקושיא היא אם מחזיקין מאיסור לאיסור, **וצ"ע** הרי בשמעתא זו מבואר דאפי' באותו איסור עצמו אמרינן חזקת היתר, דאיתא שם דבספק קידושין בערוה יש להתיר ליבם מכח חזקה דרבה, דאמרינן דהיא בחזקת היתר ליבם עומדת, ומבו' דמהני חזקה דרבה להתיר אף היכא דהויא בחזקת אותו איסור [אשת אח], וכמו שהבאנו מרע"א בהערה כ"ב, וא"כ ע"כ צריך למצוא ביאור מ"ט אין שייך בשמעתא דהתם חזקת איסור, וצ"ע, ועי' מש"נ בסימן 'בגדר חזקה דרבה'. [↑](#footnote-ref-26)
26. **יש לדון** אם כוונתו דהאיסור הוא כמו איסור לזמן ולא שייך בו מחזיקין מאיסור לאיסור, או דכוונתו דכל דיש חזקת היתר לא אמרינן חזקת איסור, וכך נקט לפרש בשו"ת חמד"ש יו"ד סי ג' אות ה', דכתב דכוונת הרמב"ן דדוקא בהמה דאין חזקת היתר נגד החזקת איסור, מעמידים אותה בחזקה **קמייתא**, משא"כ ביבמה שיש לה חזקת היתר **עכשיו**, עדיפא על חזקה **קמייתא** דא"א דודאי נסתלקה. [↑](#footnote-ref-27)
27. **ולכאו'** צ"ב דמאי אולמיה להחזיק כך ומ"ט לא נחזיק חזקת איסור לשוק, וי"ל כי באמת שורש האוסר הוא הזיקה והנפילה ליבם, לכך נכון לדון תחילה את דינה כלפי היבם. [↑](#footnote-ref-28)
28. **ולפי** תירוץ השני דהרמב"ן צ"ע איך יפרנס הא דאמרינן שם דבספק קידושין היא בחזקת היתר, ויש לישב, **ומ"מ** לפי הרשב"א מחוור הדבר היטב, ועי' לעיל הערה כ"ד, **והנה** הריטב"א כתב דדברי הרשב"א נכונים, ורק שאין קושיא מאיסור לאיסור כיון דבבהמה אינה אלא איסור אחד דאינו זבוח, ואולי מש"כ דהוא נכון הוא משום שמוכרח כן מספק קידושין. [↑](#footnote-ref-29)
29. **וכבר** נתבאר דפשטות לא משמע כן, דמדמה דכי היכי דבספק בשחיטה הויא בחזקת איסור, ה"נ בספק גירושי הערוה הויא היבמה בחזקת היתר לשוק, וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין דדמי ב' הדינים זל"ז, ולפ"ד הש"ש לכאו' אינם ענין זל"ז. [↑](#footnote-ref-30)
30. **עי' בבינת אדם** דלכאו' ההלכה ד'סמוך' אינה אלא מדרבנן, וא"כ למהלך א' במרדכי לא יהא זה אלא מדרבנן, [ומש"כ מהר"ם בתוס' הוא כמהלך קמא במרדכי]. [↑](#footnote-ref-31)
31. **בדעת רש"י** ודעימיה, עי' לעיל דנתבאר איך אפשר לחלק הדינים, **אמנם** עדיין ק' קושיא זו דמ"ט אינה מטמאה מספק, וצ"ל דהוא משום דבהמה בחייה הויא בחזקת טהרה, וכ"כ בעונג יו"ט סימן פ"א ד"ה ולכאו' יש, **ועיי"ש** שכתב בדעת התוס' והרשב"א דפליגי ע"ז, וס"ל דל"ש בזה חזקת טהרה, כיון דמחיים לא שייך בה טומאה כלל, וכ"כ בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-32)
32. **התוס' כתבו,** דמשום דרוב פעמים שוחט שפיר ושריא מדאורייתא, לא החמירו לעשות נבילה. ומבו' דכל דליכא רוב, מודה ר"א דהיא מטמאה, וצ"ע שהרי בגמ' מפרשינן דר"א ס"ל דבחזקת טומאה לא אמרינן, וא"כ מ"ט אם ליכא רוב ה"ה מטמאה. **ומתבאר** בזה ב' דרכים במהר"ם הנ"ל, א. דאף דל"ה בחזקת טומאה, מ"מ היה בדין שתטמא מספק, ומבו' לפ"ז דלא אמרינן דכיון דמחיים אינה מטמאה, ה"ה עומדת בחזקת טהרה וכנ"ל בהערה, ב. דכיון שהוכרע לגבי האיסור דהיא נבילה, ממילא דאף מטמאה היא במשא, וכ"כ הש"ש ש"ד פ"ג, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-33)
33. **וכ"כ רע"א** בשו"ת קס"ב וז"ל, אף דתוס' והרשב"א סוברים דהוי רק דרבנן, מ"מ מצינו דהרמב"ם כתב דהוי ספק נבילה דאורייתא, וי"ל הטעם דבאמת הוי רוב, אלא כיון דהוי רובא דתליא במעשה לא סמכינן עלה, אף דמלישנא דהרשב"א הנ"ל משמע דהך מלתא דרובא דתליא במעשה לא הוי רוב זהו גופא רק מדרבנן, מ"מ הרמב"ם לא יסבור כן, ומה דהוכיחו תוס' והרשב"א כן מהא דס"ל לר"א דאינו מטמא במשא, יש לומר דסבירא ליה להרמב"ם דבזה באמת פליגי ר"א והברייתא, אי הוי דאורייתא או דרבנן. [ועי' בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ד' דכתב ג"כ דלהרשב"א הוא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ בדעת ש"ר]. [↑](#footnote-ref-34)
34. **עי' ב"י** דבשחיטת האשכנזים איתא דבעינן לבדוק מיד סמוך לבדיקה ולעיכובא הוא, **ומהרי"ק** [שורש ל"ח] חולק דהרי העיקר הוא לבדוק ולידע בודאות שנשחטה בכשרות, **ובד"מ** שם אות א' הוסיף דלא חיישינן דע"י הפירכוסים התרחב החתך ונעשה רוב, ועי' שיטמ"ק עמ' קט"ו דדייק כן מלשון הגמ'. [↑](#footnote-ref-35)
35. **ועי' תבו"ש** ס"ק ג' דלפי"ז לא יהא בזה איסור אותו ואת בנו כיון דמדאורייתא לא נחשב שנשחטה האם, **ובשפתי דעת** [א'] כתב לאסור אותו ואת בנו כיון דמהני השחיטה לגבי לטהרה, וכמו באותו ואת בנו בטריפה. ודבריו מופלאים וכמש"כ ביד אברהם, דהכא איכא לאו דנבילה, [דלגבי איסור אכילה נקטינן דליכא ביה שחיטה כלל], משא"כ בכל טריפה, [ועי' אחיעזר ח"ב סימן ז' סק"ד דהוכיח כד' הפמ"ג ממה שאמרו ביומא ס"ד בשעיר המשתלח דיש בו משום אוא"ב כיון דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, אף דאי"ז שחיטה כלל להתיר באכילה, אמנם לפי מה שצידד המנח"ח דליכא באברים אלו לאו דנבילה אזדא ראייתו, **ועי"ש עוד** בתבו"ש וביד אברהם, דלפי"ז כל שלא בדק לא יהא בו מצות כיסוי הדם, **אבל** **החכמת אדם** [בינת אדם שער רוב וחזקה אות ב'], מצריך כיסוי הדם בלא בדק, ועי' ש"ש ש"ג פט"ו. [↑](#footnote-ref-36)