טכ_ע ג - בפלוגתת קמאי אם בלא דינא דטכ_ע הוה בעינן שיהא רוב בהיתר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשס_ב

אדר תשס"ב

טעם כעיקר – סימן ג'
בפלוגתת הראשונים אם בלא דינא דטכ"ע הוה בעינן שיהא רוב בההיתר

א] בחי' הרשב"א חולין דצ"ח ובחי' הריטב"א שם, הק' למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, דהא דרשי' לקמן מהטמאים לרבות צירן ורוטבן ותי' דהתם כשהוא בפנ"ע.

ועי' בתשו' הגרע"א סי' קס"ו, ובדו"ח דרוש ח' סק"ו, ובחמד"ש יו"ד סי' י"ג י"ד שדנו האם היינו דכל שהטעם בתערובת לא נאסר כלל, דחשיבות הטעם הויא רק כשהוא בפנ"ע, או דהיינו מדין ביטול ברוב דכשהוא בתערובת ה"ז בטל ברוב ההיתר, אך אם נתערב וליכא רוב היתר, הוי בכלל איסורא דציר, ופי' הגרע"א בתשו' שם, דמש"כ הרשב"א דצירן היינו כשהוא בפנ"ע נכלל בזה גם פחות מרוב דהוי כבעין, ע' בדבריהם בזה.

והנה בפירש"י בחולין דצ"ח: ד"ה מדאורייתא, ז"ל, אי לאו מהאי גמרינן ומשוינן ביטול טעם כשאר ביטולי דאורייתא ברובא הו"ל לבטולי, ע"כ, ולכאו' מבו' בדבריו דאף בלא דינא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב.

אמנם באמת יש להוכיח מד' רש"י איפכא, דהנה עי' במהרי"ק שורש קמ"ד שפירש בד' רש"י, דלדעת אביי ילפי' לדין טכ"ע מבב"ח או ממשרת או מגיעולי נכרים, ורק דאכתי ס"ד דיתבטל ברוב בכל ביטולי דאורייתא, וזהו דילפי' מזרוע בשילה דבעי' סי' ואי"ז בטל ברוב, וע"ש במהרי"ק שביאר דמה דהומ"ל דדינא דטכ"ע היינו בדליכא רוב היתר, אשר לכאו' צ"ע דא"כ מה איצטריך קרא לזה, היינו דאיצטריך קרא לחייב על כזית מן התערובת ואע"ג דלאו כולי' איסורא הוא, וגם ליכא אלא טעם ולא ממש, עכ"ד, ומבו' בדבריו בד' רש"י דבלא דינא דטכ"ע, לא הי' לנו לחייב בטעם גרידא אף בדליכא רוב היתר.[[1]](#footnote-2)

אמנם עי' בחוו"ד סי' צ"ח סק"ג וסי' ק"ה סק"ב, ובנחל"ד בקונטרס טכ"ע שכתבו בדעת רש"י דאף בלא קרא דטכ"ע בעי' רוב לבטל הטעם, והוא ממש"כ רש"י שם ד"ה לטעם כעיקר, ז"ל, דהא קים לן מאחרי רבים להטות דבטלי ברובא וכו', ורבא לית לי' טעם כעיקר בחולין כדמפרש ואזיל מדאורייתא ברובא בטיל, ע"כ והרי להדיא דאף לרבא דטכ"ע לאו דאורייתא מ"מ בעי' שיתבטל הטעם ברוב, מדינא דביטול ברוב הנלמד מאחרי רבים להטות.

וע' גם בחי' הגרע"א בחולין ד"ח: שהוכיח מד' רש"י שם דאף דקי"ל טכ"ע לאו דאורייתא מ"מ בעי' ביטול ברוב כנגד הטעם, וע' חוו"ד בסי' ק"ה שם, שהוכיח כן גם ממה שפסק רש"י דמין במינו לא בטיל אפי' בסילק האיסור, ואילו הי' עיקר איסור הטעם מדרבנן, ל"ה בזה הדין דמין במינו במשהו להמבו' בחולין דצ"ט: דבציר דהוי זיעה בעלמא ואיסורו רק מדרבנן, בטל במינו אף לד' ר' יהודה, אך יש לדחות לפי' ד' הריטב"א שם דבכל איסור דרבנן, איכא לדינא דמב"מ במשהו, ורק ציר דהוי זיעה בעלמא גרע, ולי"ב לדינא דמב"מ במשהו, וכ"כ הגרע"א בכ"ד בד' רש"י בחולין דקט"ז:, ולפ"ז אין ראי' כלל.

וצ"ע לפ"ז ד' המהרי"ק הנז' שנקט בד' רש"י דבלא ההלכתא דטכ"ע, שרי הטעם אף בדליכא רוב היתר, ולכאו' זה נסתר מד' רש"י ד"ה לטעם כעיקר הנז', וממה שהוכיחו הגרע"ד והחוו"ד.

ומה שהוכיח כן המהרי"ק מד' רש"י דבלא הילפותא מזרוע בשילה, הוה משוי' ביטול טעם ככל ביטול דאורייתא ברוב, וצ"ע דא"כ מאי בעי' לדינא דטכ"ע, י"ל כמש"כ המהרי"ק עוד, דבלא הילפותא מזרוע בשילה, דהי' הטעם בטל ברוב, הוה בעי' לדינא דטכ"ע, הנלמד מבב"ח וכו', לחייב על כל כזית מהתערובת, דלדין זה דההיתר נהפך לאיסור ודאי בעי' לדינא דטכ"ע, דבלאו דינא דטכ"ע, הגם דנימא דבעי' ביטול ברוב על הטעם, מ"מ ודאי דאין ההיתר מהפל לאיסור לחייב על כל כזית.

אך באמת יל"ע בזה, שכבר נת' בסי' ב' סק"ה דלמאן דיליף דינא דטכ"ע מבב"ח, צ"ע דמנ"ל דינא דההיתר נהפך לאיסור, ונת' שם דזה ניחא רק אי נימא דדינא דההיתר נהפך לאיסור הוי מסברא, וכמו שהוכחנו שם בד' הפר"ח, ולפ"ז צ"ע, דאי נימא דאף בלא דינא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, ואף אחר דינא דטכ"ע מהני ביטול ברוב, א"כ נמצא לכאו' דלית לן למילף מידי מבב"ח, ומהיכ"ת דנילף מהתם דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, דהרי דין זה עצמו ל"מ למילף ממב"ח, ורק דכיון דילפי' לדין טכ"ע, ממילא מסברא דההיתר נהפך לאיסור, אך אם אף בלא דין טכ"ע בעי' ביטול ברוב, ובבב"ח לא חזינן טפי מזה, הרי לי"ל למילף מהתם מידי, ומנלן דההיתר נהפך לאיסור.

וגם בעיקר מה שפירש המהרי"ק בד' רש"י דבלא הילפותא דזרוע בשילה, הי' לנו לומר דהגם דטכ"ע דאורייתא וילפי' לה מבב"ח, מ"מ ברובא בטיל, צ"ע דלכאו' מבב"ח גופי' יש לנו ללמוד לאסור אף בדאיכא רוב, דהרי דעת רש"י, ע' בדברינו בסי' א' סק"א, דאף החלב שנבלע בבשר חשיב טעם גרידא דבעי' בי' לדין טכ"ע, ונמצא דבין אם הוי הבשר רוב ובין אם הוי החלב רוב, חזי' מהתם דטכ"ע דאורייתא אפי' בדאיכא רוב כנגדו, ומ"ט הי' לנו לומר בלא הילפותא מזרוע בשילה, דהגם דטכ"ע דאורייתא מ"מ בטל הטעם ברוב, ולכאו' הרי מבב"ח יש לנו ללמוד שטכ"ע אסור אף בדאיכא רוב כנגדו, וצ"ע בכ"ז.

ב]ונ' ליישב בה, דהנה נ' דאף נימא דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' לבטל הטעם ברוב, ואם ליכא רוב היתר אסור הטעם, מ"מ ודאי ל"ד דין זה כלל לדינא דטכ"ע, דההלכתא דטכ"ע היא דהטעם דהאיסור הוי רק כעיקר האיסור, והאיסור בזה הוי מכח דה"ז טעם דאיסור, ובד' הרמב"ן במלחמות פסחים דמ"ד ורבינו דוד שם, והר"ן בחולין דצ"ח, מבו' דיש לאסור מדין טכ"ע אף בדליכא כלל פליטה מהאיסור ורק דנרגש טעם דהאיסור בהיתר, וחזי' להדיא מזה דאיסור דטכ"ע, הוי דטעם דהאיסור ה"ה אסור, ואי"ז כלל מכח דאי"ב ממשות ופליטה מאיסור, אך בלא ההלכתא דטכ"ע, אף אי נימא דבעי' ביטול ברוב על הטעם, היינו משום דאל"כ יש לאסור מדינא דציר, דהיינו דהפליטה גופה אסירא, ובעי' רוב לבטולה, ואי"ז כלל משום מה דהויא טעם האיסור, אלא משום פליטת האיסור, וכן נ' להדיא בד' הגרע"א בדו"ח שם, ונפ"מ דבגוונא דענבים ששרה במים שכתבו הראשונים הנז' דליכא פליטה כלל, ודאי אין לאסור כלל בלא ההלכתא דטכ"ע.

ומצאתי כן בס' יבין דעת סי' צ"ח סק"א, ז"ל, ואל תטעה בל' הרשב"א ז"ל וכו' אלמא טעמא דטכ"ע לאו דאורייתא הוא משום ביטול ברוב, לאו מילתא היא, דודאי גם הרשב"א ז"ל מודה לזה דעיקר הא דטכ"ע לאו דאורייתא הוא משום שהטעם לא נחשב לכלום, אלא דקשיא לי' נהי דהטעם לא נחשב כממש, יאסר משום מיחל היוצא ונתערב, ע"ז שפיר קאמר הרב ז"ל דמשום מיחל היוצא לא מיתסר כיון דבטל ברוב, וא"כ עיקר ממשו של איסור נתבטל, ולא נשאר אלא לחוש משום טעם, ולמ"ד טכ"ע לאו דאורייתא לא מיתסר משום טעם לחוד, עכ"ל.

ולפ"ז נר', דאף לפ"מ שפירש המהרי"ק בד' רש"י, דבלא הילפותא דזרוע בשילה, הי' הטעם בטל ברוב, הגם דילפי' מקראי לדינא דטכ"ע, מ"מ חלוק טובא דין זה, מהא דבעי' רוב כנגד הטעם אף למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, דלמ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, נ"פ דל"ב רוב רק כנגד ממשות המיחל היוצא, ואם המיחל הוי מועט, הגם דאי"ב טעם דכזית, ל"ב לבטלו ביותר מכזית היתר, אלא סגי שיהי' רוב כנגד שיעור המיחל, אך למ"ד טכ"ע דאורייתא, אך אם הי' מהני ביטול ברוב כנגד הטעם, מ"מ ודאי הוה בעינן רוב היתר כנגד מידת הטעם שבזה, ול"ה סגי ברוב כנגד הממשות דהטעם, והרי כתבו הראשונים הנז' דדין טכ"ע הוי אף בדליכא פליטה וממשות איסור כלל, והתם ודאי הוה משערינן רוב כנגד מידת הטעם שנרגש בהיתר, וכמש"כ הרמב"ן דמחייבי' לי' בשנתערב "טעם" רביעית יין במים, וז"פ, וע' פרמ"ג, מש"ז צ"ט סק"א, שכתב דהא דמשערינן בכולו אף שודאי אין פולטת כמותה יל"פ דהוא משום נו"ט כמותה, והיינו דאף שממשות הפליטה ודאי ל"ה כמותה מ"מ י"ל דמידת הטעם דבפליטה הוי כמותה, וזה להדיא כמש"נ.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז א"ש היטב מש"כ המהרי"ק בד' רש"י דלס"ד זו דאף דטכ"ע דאורייתא, ה"ה בטל ברוב, בעי' להילפותא דטכ"ע, דאל"כ לא הי' לנו לאסור כיון דהוי טעם גרידא, ונת' לעיל סק"א להקשות ע"ז מד' רש"י בד"ה לטכע"ק, דמבו' דאף בלא דינא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, ולהנ"ל ניחא דבעי' לדין טכ"ע דמשו"ז לא סגי לן דיהי' ביטול ברוב כנגד המיחל היוצא, ובעי' ביטול ברוב כנגד מידת הטעם שבזה, והרי ברוב גווני ודאי אי' רוב כנגד המיחל היוצא שהוא מועט, (עי' להלן אות ד' כן מד' הרשב"א), ורק דליכא רוב כנגד מידת הטעם שבזה, ול"ק גם מד' רש"י בדצ"ח: שהוכיח הגרע"א דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, וכן ממה שהוכיח החוו"ד כן, דודאי בעי' ביטול ברוב כנגד ממשות המיחל דאסור מקרא דהטמאים, וניחא ד' רש"י דצ"ח:, וגם ע"כ שייך בזה דינא דר"י דמב"מ לא בטיל, אך מ"מ ל"ב ביטול כנגד מידת הטעם שיש בפליטה זו, ולזה בעי' לדינא דטכ"ע, אך ל' מהרי"ק שם אין נר' כן, שכ' דבלא דינא דטכ"ע, ל"ה בעי' רוב לבטל כיון דליכא אלא טעם ולא ממש, ולמש"נ הרי א"צ לזה דהרי אף דהטעם אסור כממש, מ"מ ל"ב רובא רק כנגד ממשות הטעם, ולא כנגד מידת הטעם שבזה, וצ"ע.

ולפ"ז נ' ליישב גם מש"כ להקשות ע"ד המהרי"ק, דהיכי ילפי' מבב"ח דההיתר נהפך לאיסור, וגם דהיאך מצי' למימר דאף דטכ"ע דאורייתא ה"ז בטל ברוב, הרי בבב"ח חזי' דטכ"ע דאורייתא הגם דאיכא רוב כנגדו, ולמש"נ נר', דהנה עי' בפרמ"ג בשער התערובת ובתשו' הגרע"א סי' ר"ז ובחמד"ש סי' י"ג סק"ג, שכתבו להוכיח דבלא ההלכתא דטכ"ע הי' הטעם מותר כשהוא בתערובת ול"ב כלל לבטלו ברוב, דאי נימא דאף בלא דינא דטכ"ע הי' הטעם אסור ובעי' בי' ביטול ברוב, היאך מצינו למילף מבב"ח דטכ"ע אסור, דילמא הא דבב"ח אסור הוא משום דבבב"ח ל"ש כלל דין ביטול ברוב וכמש"כ תוס' בע"ז דס"ה: והרא"ש בנדה דמ"א: דבב"ח ל"ש כלל דין ביטול, וכי הא דבכלאים ל"ש ביטול, יעו"ש הטעם, ומה דאם איכא ס' שרי היינו משום דדרך בישול אסרה תורה, אך כל דאי' טעם והוי דרך בישול, יש לנו לאסור אף בלא דין טכ"ע, כיון דל"ש בזה ביטול ברוב, ועמש"נ בכל ענין זה בדברינו בדין נו"ט בבב"ח.

ונר' ליישב, עפי"ד החמד"ש שם סו"ס י"ג שכתב דאף למש"כ הרשב"א בשם תוס' דהחלב הנבלע בבשר הוי ממשו, מ"מ אחר דחזינן דאסרה תורה גם להחלב דע"כ דעיקר האיסור הוא משום הטעם, ואף מה שנאסר הבשר הוא משום שקיבל טעם חלב, והחלב שנבלע בו אסור משום טעם הבשר שיש בו, ולא משום התהוות הבשר והחלב יחד עכ"ד, ולמדנו מדבריו די"ל דלאיסור בב"ח לא סגי במה דמעורבין הבשר והחלב יחד דרך בישול, וכל האיסור הוי רק משום דאיכא לבשר טעם חלב ולחלב טעם בשר.

ולפ"ז נ', דזהו דילפי' מהתם דטכ"ע דאורייתא, דאם נימא דאין הטעם חשיב כעיקר, הרי דמה שיש להבשר טעם חלב ולהחלב טעם בשר לאו מידי הוא, דטעם בשר וטעם חלב, ל"ה כעיקר, ואך דמ"מ אית לן בזה פליטה דבשר ובליעה דחלב, דאף בלא ההלכתא דטכ"ע הי' זה אסור, אך משו"ז ל"ה זה חשוב בב"ח, דלאיסור בב"ח לא סגי במה שמעורבין הבשר והחלב יחד, אלא כל החפצא דבב"ח הוי מכח הטעם דחלב דנבלע בהבשר והטעם דהבשר דנבלע דהחלב, ולזה בעי' לדין טכ"ע, דמשו"ז חשיב הטעם כבשר וכחלב, אךבלא ההל' דטכ"ע, הרי הטעם לא נחשב למידי ורק דהמיחל והפליטה חשיב בשר וחשיב חלב, ומשו"ז הרי אין לאסור בבב"ח, וכנ"ל.

ולפ"ז ניחא מה דילפי' מבב"ח דההיתר נהפך לאיסור, דבאמת אין הילפותא מבב"ח על עצם הא דההיתר דנהפך לאיסור, אלא ילפי' מבב"ח דהטעם אסור משום תורת הטעם שבו, ולא רק משום הממשות דילי', וע"כ מכח זה אמרי' דההיתר נהפך לאיסור כיון דטעם ההיתר אסור, אך בלא ההלכתא דטכ"ע, הגם שהטעם הי' אסור, מ"מ ל"ה נהפך ההיתר לאיסור, כיון שאין הטעם דההיתר אסור אלא רק הממשות דהטעם אוסרה, וזה הוי ככל היתר ואיסור המעורבין שאין ההיתר נהפך לאיסור, וכעי"ז נת' בסי' ב' סק"ה בד' הגרע"א עיי"ש, וז"פ.

ומיושב היטב לפ"ז מה דס"ד דהגם דטכ"ע אסור מדאורייתא מ"מ ה"ז בטל ברוב, ואף דבב"ח חזי' דטכ"ע אף דאיכא רוב כנגדו, ולפי מש"נ א"ש בפשוטו, דהגם דבבב"ח טכ"ע דאורייתא הגם דאיכא רוב כנגדו, ל"מ למילף לכל התורה דלא יתבטל הטעם ברוב, דשאני בשר בחלב דל"ש בזה ביטול ברוב, וכד' תוס' והרא"ש הנז', אך בעלמא שפיר י"ל דהגם דטכ"ע דאורייתא מ"מ ה"ז בטל ברוב,[[3]](#footnote-4) וא"ש היטב כל ד' המהרי"ק, בעזה"י.

ג]והנה עי' בדו"ח שם ובחמד"ש סי' י"ג סק"ד שכתבו דמד' תוס' בחולין דצ"ח: ד"ה רבא אמרי שכתבו דהכא איירי בטעם גמור דבקדושים אסור מקרא דחטאת וה"ה דבחולין וכו' והכא שרי דפעמים שהזרוע ומקצת האיל הוי חוץ לרוטב ונותן הזרוע טעם במה שבחוץ, וזימנין נמי שיש משמנונית הזרוע הרבה על אותו מקצת עד שלא יהא רוב באותו מקצת לבטלו ובכל ענין שיבשל התיר הכתוב, ע"כ, מוכח דס"ל דבלא ההל' דטכ"ע שרי אף כד ליכא רוב, שהרי כתב תוס' דבזרוע בשילה ליכא רוב, ואעפ"כ מבו' בגמ' דהי' לנו לאסור בזה רק מדין טכ"ע.

אך לפמש"נ לעיל אות ב', לכאו' יש לדחות, דודאי לא איירי בזרוע בשילה, דליכא בהאיל שבחוץ רוב כנגד הפליטה הנפלטת משמנונית הזרוע, וכונת התוס' הוא דליכא רוב בהאיל שבחוץ כנגד כל השמנונית, וכמבו' כן בל' התוס', והיינו דמשו"ז פליטת הטעם היוצאת מהשמנונית, אין לה להתבטל בהאיל שבחוץ, דלי"ב רוב כנגד הטעם דפליטה זו, ובזה אין לאסור רק משום דינא דטכ"ע דבעי' שיהי' רוב בההיתר כנגד מידת הטעם דהאיסור, אך בלא ההל' דטכ"ע, הרי הגם דהוה בעי' רוב בההיתר, אך הרי הי' סגי שיהי' רוב כנגד הממשות דהפליטה, וזה ודאי דאי' בזרוע בשילה וכנ"ל.

ויש להוסיף, דזה ודאי שאין כוונת התוס' דגוף השמנונית נבלע בהאיל, ודלפ"ז לא שייכי דברינו, דאם נבלע גוף השמנונית באיל דבעי' רוב אף בלא דינא דטכ"ע, דכד נבלע ממשות האיסור ודאי בעי' רוב לבטולי, אך עי' משב"ז ק"ב סק"י שנר' שנסתפק בזה אם בממשות שנמוחה בעי' רוב עיי"ש, וכל מה שדנו האחרונים דבלא דין טכ"ע ל"ב רוב, הוא רק בדנבלע פליטה בעלמא וז"פ.[[4]](#footnote-5)

אך עי' בפליתי סי' ק"ג סק"ג שנראה שפירש ד' התוס' דליכא רוב אף כנגד ממשות הפליטה, וע"כ כתב דד' התוס' הוו דלא כד' הרשב"א דס"ל דנטל"פ לא שרי רק בדאיכא רוב כנגדו, ובקדירה דשרי' בסתמא היינו משום שבכל גווני יש רוב כנגדה, וכתב הפליתי דתוס' פליגי ע"ז, וס"ל דפעמים דליכא רוב, ולהנ"ל הרי כוונת תוס' דליכא רוב כנגד הטעם שבזה, אך כנגד הממשות אי' רוב, ואי"ז סותר לד' הרשב"א דאיירי לענין הממשות, דהתם הרי הוי נטל"פ ואין לאסור רק מצד ממשות הטעם, וע"ע בזה להלן אות ד' שמוכרח לחלק כן בד' הרשב"א גופי'.

וראיתי להעיר על ד' הגרע"א והחמד"ש, שפירשו דד' תוס' דבלא ההלכתא דטכ"ע אין הטעם אסור כלל בתערובת ואי"צ לביטול ברוב, דלפ"ז לכאו' ל"ש בזה אין מבטלין איסור לכתחילה, ואם מערב טעם האיסור בהיתר אין לאסור משום דינא דאין מבטלין איסור לכתחילה כיון שבתערובת לא נאסר הטעם כלל, וכעין סברא זו מצינו בד' הרמב"ן בחולין שם בסוף דבריו יעו"ש היטב, וא"כ תיקשי במש"א בסוגיא שם דזרוע בשילה חידוש הוא, ופי' רש"י דהחידוש הוי דהותר לבטל איסור לכתחילה, ואי נימא דבלא ההל' דטכ"ע לא נאסר כלל הטעם בתערובת, הרי כיון דבזרוע בשילה נתחדש דטכ"ע שרי, א"כ הרי אין בזה כלל משום ביטול איסור לכתחילה ואין בזה חידוש כלל, אך אי נימא דאף בלא ההל' דטכ"ע, בעי' ביטול ברוב על הטעם, ניחא דיש בזה משום ביטול איסור לכתחילה, וחידוש הוא בזרוע בשילה, שהותר לבטל, וצ"ע בזה.

ד]ובד' הרשב"א בענין זה, דנו האחרונים בזה מכ"ד בדבריו, **- א',** בתשו' הרשב"א סי' תקט"ו דכל שהוא למעלה מחד בתרי לדעת רש"י ז"ל לאו דאורייתא, דטכ"ע לדידי' לאו דאורייתא, ולהדיא דאף דטכ"ע לאו דאורייתא בעי' שיהי' חד בתרי.

**ב',** בחי' הרשב"א חולין דצ"ז: ד"ה ובקדרה, כתב, ז"ל, דהא מדאורייתא חד בתרי בטיל והא דבעי' ס' דרבנן היא, ופירש הגרע"א בתשו' שם דמש"כ דס' דרבנן היא, כונתו לרש"י לטעמי' דטכ"ע לאו דאורייתא, ועפי"ז כתב דממש"כ הרשב"א דחד בתרי בטיל, מבו' דגם בלא ההלכתא דטכ"ע, בעי' רוב היתר, ובלא זה ה"ז כבעין שאסור מדאורייתא מקרא דהטמאים.

**ג',** בתוה"ב די"ט. וד"כ: כתב הרשב"א, דנטל"פ לא שרי רק בדאיכא רוב היתר, דבכל התורה הולכין אחר הרוב, ואי משום טעמו וכו' הוא פוגמו, ופירשו בדעתו הפליתי בסי' ק"ב, והפרמ"ג במש"ז שם סק"א, והגרע"א בדו"ח שם סק"ז, דאף בפליטת איסור ופליטת הכלים אם הוא נוטל"פ בעי' ביטול ברוב, אלא דאמרי' דמסתמא יש בהיתר רוב כנגד מה שבלע מן האיסור,[[5]](#footnote-6) וביאר הגרע"א שם דמה"ט דעת הרשב"א, (בתשו' פי' רס"ג ותצ"ט ובמשמה"ב), דבחמץ בפסח דאוסר במשהו אסור אף נטל"פ, והיינו משום דהיתרא דנטל"פ אף בפליטות כלים הוי משום ביטול ברוב, וע"כ היכא דאסור במשהו ול"מ ביטול ברוב גם נטל"פ אסור, וע' בתשו' הגרע"א שם שכתב דמה דלדעת הרשב"א בעי' ביטול ברוב בנטל"פ ואף בפליטות, הוא לטעמי' דס"ל דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב על הטעם, וע"כ אף בנטל"פ דלי"ב לדינא דטכ"ע, מ"מ בעי' ביטול ברוב כנגד גוף הפליטה, דאסירא אף בלא דינא דטכ"ע.[[6]](#footnote-7)

**ד',** בחי' הרשב"א חולין דצ"ח: כתב, דלר"י מין במינו לא בטל מדאורייתא אף בטעם גרידא, ואף דטכ"ע לאו דאורייתא, והגרע"א בדו"ח שם פירש דבריו, דהוא משום דאף אם טכ"ע לאו דאורייתא בעי' לדין ביטול ברוב, וע"כ לר"י דמב"מ לא בטיל ה"ז אסור, אך עי' תשו' חמד"ש שם סי' י"ג סק"ה בתו"ד שפי' תי' הרשב"א שם, ז"ל, דכיון שבא הטעם למינו עומד בחשיבותו הראשון ונקרא ממשו של איסור, ע"כ, והיינו דבתערובת דמב"מ לר"י חשיב כאילו הטעם בעין, וכן נ' שפי' הגאון בעל ברוך טעם בגל' חוו"ד סי' ק"ה, ובשער התערובת דין ב' פ"ד כתב שתי' הרשב"א שגזה"כ הוא דה"ה אסור מקרא דהטמאים.

ה] ומאידך ע' חמד"ש שם שהוכיח ממה שהק' הרשב"א שם דמד' ר"י דס"ל מב"מ לא בטל אף בפליטות מוכח דטכ"ע דאורייתא, ואי נימא דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, ל"ה הרשב"א מקשה מעיקרא כלל, וכן נקט הברוך טעם בשער התערובת שם בד' הרשב"א, אך בד' הגרע"א נר', דהרשב"א בקושיתו פי' דדינא דר"י דמב"מ לא בטל מישך שייך לדין טכ"ע, וכדנר' כן מל' הרשב"א בתירוצו שם דד' ר"י לא תליא בטעמו ולא ממשו ול"ש בי' כלל, והרי דבקושיתו סבר דדינא דר"י שייך לדין טכ"ע, וע"כ שפיר הק' דחזי' מזה דלר"י טכ"ע דאורייתא, ועמש"נ בענין זה בדברינו בדין מב"מ לר"י.

עוד הוכיחו כן הגרע"א והחמד"ש ממש"כ הרשב"א בחי' חולין דצ"ז: ד"ה ומיהו קשיא לי, ז"ל וי"ל דבקדירה שנבלעה מאיסורי תורה ודאי אית לן למימר דבדידי' משערינן ולא במה דנפיק מיני' טפי ממאי דאמדינן לי' ואיכא איסורא דאורייתא וכמ"ד טכ"ע דאורייתא וכו', ע"כ, ומבו' להדיא דרק למ"ד טכ"ע דאורייתא בעי' שיהי' רוב כנגדו, אך למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא ל"ב שיהי' רוב בההיתר, ועיקר ד' הרשב"א דלמ"ד טכ"ע דאורייתא אי' איסורא דאורייתא רק אם ליכא רוב כנגדו, ע' חמד"ש סי' י"ג סק"ב שפי', דהיינו במין במינו, דאילו במבשא"מ הרי בעי' ס' מדאורייתא, (ובחזו"א סי' ל'' סק"א הניח ד' הרשב"א בתימה), ועמש"נ בזה סי' ?? בבי' השיטות בדין טכ"ע במב"מ.

עוד הוכיח בחמד"ש סי' י"ד סק"ט ממש"כ הרשב"א בחולין דצ"ח:, דפי' טעמו ולא ממשו היינו היא שלא נתערב שם גופו של איסור אלא טעמו בלבד וכדתניא משרת וכו' וא"נ יש בו יין שאבד במיעוטו וכו' ואין בו מראה יין שאבד במיעוטו וכו', ע"כ, ומדלגבי האופן הראשון לא כתב הרשב"א שאבד במיעוטו מוכח דבטעמו לחוד ל"ב ביטול ברוב עכ"ד.

ויל"ד בראי' זו, דהרי מש"כ הרשב"א ביין שאבד במיעוטו, אין כוונתו לביטול ברוב, אלא שאבד בעוצם מיעוטו עד דכבר לי"ב מראה יין, וזה דהרי ודאי ל"ב רק ביין ולא בטעם גרידא דודאי ל"ב טפי מרוב, וי"ל שזה לא הוצרך הרשב"א לפרש, וביותר נ' דבטיפת יין, הרי כ"ז שלא בטלה במיעוטה חשיבא ממשו וכל שם טעמו ולא ממשו הוי עלי' רק כשבטלה במיעוטה, וע"כ פי' לזה הרשב"א, ומשא"כ בטעם גרידא, הוי אף בלא שבטל במיעוטו הוי טעמו ולא ממשו, ואף אי נימא דבעי' בזה ביטול ברוב לא הוצרך הרשב"א לפרשה בפירוש דטעמו ולא ממשו.

ו] ונ' לישב, דהנה ילה"ע עמש"כ האחרונים הנז' בד' הרשב"א דבנטל"פ בעי' רוב היתר אף בפליטות, ואך דבפליטת כלים מסתמא איכא רוב בהיתר כנגד מה שבלע מן האיסור, דלכאו' זה נסתר מד' הרשב"א בחי' בדצ"ז: הנז' שכתב להדיא דבקדירה יש לחוש דליכא רוב בההיתר, וע"כ משערינן בדידי' ולא במה דנפיק מיני', ושו"ר שכבר עמד בזה בחזו"א סי' ל' סק"א, ועי' בחזו"א סימן כ"ו שכתב לענין ביצה שנתבשלה עם ביצים רבות של איסור, דמדאורייתא לי"ב איסורא, דודאי יש בה רוב כנגד מה שבלעה, אך לכאו' מד' הרשב"א אלו מבו' לא כן, וצ"ע.

ונ' ברור בזה עפמש"נ לעיל סק"ב דאף אי נימא דגם בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, אך היינו רק כנגד הממשות דהטעם, ומכח ההלכתא דטכ"ע בעי' אף במב"מ דסגי ברוב היתר ביטול ברוב כנגד מידת הטעם שבזה, ולא סגי בביטול ברוב כנגד ממשות הטעם, וכדחזי' דאף בענבים ששרה במים איכא לדין טכ"ע הגם דלי"ב כלל ממשות דטעם.

ולפ"ז נ"פ דהאמנם מבו' בד' הרשב"א דלא חיישי' דליכא רוב בההיתר נגד הפליטה מהקדירה, וע"כ נטל"פ שרי הגם דבעי' בי' רוב היתר, אך היינו רק בנטל"פ דלי"ב לדינא דטכ"ע ומה דבעי' בי' ביטול ברוב הוא משום דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב כנגד הטעם, וכמש"ב הגרע"א, ולזה סגי דאיכא ביטול ברוב על ממשות הטעם, וזה ודאי איכא בבישול בקדירה, אך הרשב"א בדצ"ז: הרי איירי אחר ההלכתא דטכ"ע, דמשום ההלכתא דטכ"ע בעי' אף במב"מ ביטול כנגד מידת הטעם דהאיסור, ולא סגי במה דאיכא רוב היתר כנגד ממשות הטעם, וכנ"ל, ולזה ודאי אית לן למיחש בקדירה דליכא רוב בההיתר כנגד מידת הטעם בהאיסור וז"ב, וע' לעיל סק"ג שנת' דלפ"ז אין ד' תוס' חולין דצ"ח: סותרים לד' הרשב"א, וצ"ע מש"כ בזה בפליתי סי' צ"ב, יעו"ש.

ולפ"ז הרי דממילא ניחא מש"כ הרשב"א בחי' שם דהיכא דליכא יותר מא' בדידי' איכא איסור דאורייתא רק למ"ד טכ"ע דאורייתא, אשר צ"ע מזה על מה שהוכיח הגרע"א מכ"ד בד' הרשב"א דאף למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא בעי' מדאורייתא ביטול ברוב כנגד הטעם, אך לפמש"נ א"ש בפשוטו דהרי מבו' מד' הרשב"א דלא חיישינן דליכא רוב בההיתר כנגד ממשות הטעם, וע"כ בפליטות מכלים שרי נטל"פ, הגם דבעי' דיהי' רוב כנגד ממשות הטעם וכנ"ל, וע"כ למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, דסגי שיהי' רוב בההיתר כנגד ממשות הטעם, לא הי' לנו לחוש לאיסור דאורייתא בקדירה שבלעה מאיסור, כיון דודאי אית לן רוב כנגד ממשות הטעם, ורק למ"ד טכ"ע דאורייתא דבעי' שיהי' רוב בההיתר כנגד מידת הטעם דהאיסור, הרי דלזה יש לנו לחוש אף בפליטת הקדירה, וכמש"נ.

ומתבאר היטב לפ"ז משה"ק הרשב"א בחי' שם ע"ד רש"י, דמ"ט אזלינן לחומרא, הרי מדאורייתא חד בתרי בטיל, וילה"ע ע"ז, דמ"ט לא יישב ע"ז ע"ד שכתב בסוגיא דכחל, דהא דמשערינן בדידי' הוא משום דפעמים דליכא רוב ויש לחוש בזה לאיסור דאורייתא, - ולמש"נ הוא מתישב היטב, דכל מש"כ הרשב"א דיש לחוש לאיסור דאורייתא, הוא רק אם טכ"ע דאורייתא, דיש לחוש שמא אין בהיתר רוב כנגד מידת הטעם, אך למ"ד דטכ"ע דרבנן, וסגי במה דאיכא רוב כנגד ממשות הטעם, הרי דלעולם איכא רוב כנגדו, וכמש"נ.

ולפ"ז גם ניחא מה שלא הצריך הרשב"א בחי' דצ"ח: בהאופן הראשון שנתערב טעמו בלבד, שיהי' בטל במיעוטו, והוכיח החמד"ש מזה דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב ביטול ברוב כנגד הטעם, וצ"ע מכ"ד הרשב"א הנז' שמבו' דאף בלא ההל' דטכ"ע בעי' ביטול ברוב, ולמש"נ ניחא דהרי הרשב"א בחי' שם איירי בשרה ענבים במים ויש בהן טעם יין, ובזה הרי כתבו הרמב"ן ודעימי', דליכא כלל פליטה מגוף הענבים במים, וע"כ בזה ודאי דבלא ההל' דטכ"ע ל"ב ביטול ברוב כלל, דרק כנגד ממשות הטעם הוא דבעינן ביטול ברוב בלא ההלכתא דטכ"ע וכנ"ל, וע"כ ודאי דהיכא דליכא פליטה מהאיסור וליכא ממשות דטעם האיסור, ל"ב כלל רוב בההיתר, וע"כ לא הצריך בזה הרשב"א שיהי' בטל במיעוטו.

ז]ובד' הר"ן בזה, ע' בהגרע"א שם ובחמד"ש סי' י"ג סק"ד שהוכיחו דדעתו דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב כלל ביטול, ממש"כ בחולין דצ"ח: לבאר לד' רש"י מש"א רבא שם לא נצרכה אלא לטכ"ע דבקדשים אסור, דק' דהוי מב"מ וגם אי"ב ס' או מאה, ופי' הר"ן דהיינו לר' יהודה דמב"מ לא בטיל, ופליג בזה על אביי, דלאביי נתחדש בזרוע בשילה דשרי אף ממשו של זרוע שנימוח, ולרבא לא שרי רק טעמו, ומבו' דכל מה דיש לאסור לר"י היינו רק אם טכ"ע דאורייתא, אך אם טכ"ע לאו דאורייתא אף לר"י שרי, ודלא כהרשב"א הנז' באות ד', ומוכח מזה דבלא ההלכתא דטכ"ע שרי הטעם אף בלא ביטול ברוב, ורק כשהוא בעין ממש אסור מקרא דהטמאים.

אמנם יל"ד בזה די"ל בדעת הר"ן, דהגם דאף אם טכ"ע לאו דאורייתא בעי' ביטול ברוב, מ"מ ליכא ע"ז לדינא דר"י דמין במינו לא בטיל, וע"ד שמצינו ברשב"א בחולין שם שדן בזה אם דינא דר"י דמב"מ הוי אף בפליטות, והרשב"א שם אזיל אף דטכ"ע דאורייתא, אך בדעת הר"ן י"ל דאם טכ"ע לאו דאורייתא, ול"ח הטעם כעיקרו של איסור, הרי שהגם דאסור מקרא דהטמאים, מ"מ לא חשיב ולי"ב לדינא דמב"מ לא בטיל, ומקור לזה בד' הר"ן נר' ממש"כ שם בדעת ר"ת דהגם דטכ"ע דאורייתא, מ"מ במב"מ לי"ב לדין טכ"ע רק בקדשים לחוד ואליבא דר"י, ומבו' דבחולין טכ"ע בטל במב"מ אף לר"י, והרי דאף דטכ"ע דאורייתא וודאי בעי' ביטול כנגד הטעם, מ"מ דעת ר"ת דליכא בזה לדינא דמב"מ לא בטיל, וה"נ מש"פ לד' רש"י דכוותה, אך בד' הר"ן שם יל"פ דס"ל דבמב"מ לא נא' כלל ההל' דטכ"ע ע' מש"נ בזה בסי' ??.

ועמש"נ עוד בסי' א' סק"ג לבאר, דלהר"ן דס"ל דמסברא טעמא לא בטיל, ע"כ דלדעתו בלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב כלל ביטול על הטעם, דאם הוה בעי' ביטול ע"ז הרי דטעמא לא בטיל, ולא הי' זה בטל, אך להרשב"א דס"ל דהא דטעמא לא בטיל ל"ה מסברא בעלמא, והוי רק בדאיכא כזית בכדא"פ, שפיר י"ל דאף בלא ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול על הטעם, וה"ה בטל שפיר אף שניכר בטעמו, וע"ע מש"נ שם בכ"ד הרשב"א והר"ן דשייכי לזה.

ויש להעיר עוד בזה, דאף אי נימא בדעת הר"ן דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב לדין ביטול ברוב, ודע"כ אף לר"י דמב"מ לא בטיל ה"ז מותר, מ"מ י"ל דבעי' שיהי' רוב בהיתר או עכ"פ שלא יהי' רוב באיסור, דאל"כ ה"ז חשיב כבעין, ורק אם רוב התערובת הויא היתר, ל"ח דהטעם בעין, ואמנם הא דכד איכא רוב היתר שרי אי"ז מדין ביטול ברוב, רק משום דבכה"ג ל"ח דהטעם בעין, ועד"ז מצי' בשי' הריטב"א בחולין שם ז"ל ומיהא כי שרינן טעם בלא עיקר כשהוא ע"י תערובת, אבל כשהוא מופרש בעיני' הוא ודאי אסור, וכל היכא דהוי טעם איסור מרובה והיתר מועט כמאן דאיתי' בעיני' חשיב, עכ"ל, ומבו' דאם הוי מע"מ ההיתר והאיסור שרי, ומבו' דל"ב לביטול ברוב, ואעפ"כ אם רובא הוי דהאיסור אסור משום דבכה"ג חשיב דהאיסור בעין,[[7]](#footnote-8) וי"ל כן גם לדעת הר"ן דרק אם ליכא רוב מטעם האסור או רק אם אי' רוב מההיתר ל"ח דהטעם בעין ושרי, אך כיון דהא דבדאיכא רוב שרי הוא משום דעי"ז ל"ח דהטעם בעין, ס"ל להר"ן דשרי אף לר"י דמב"מ לא בטיל, כיון דהכא ל"ב לדין ביטול, וע"כ נמי הגם דס"ל דבכל גווני טעמא לא בטיל מסברא, מ"מ שרי' להטעם אם אי' רוב היתר, כיון שאי"ז מדין ביטול, אלא משום דבכה"ג חשיב שאין הטעם בעין, ולכאו' הי' מקום לפרש עד"ז גם בשי' הרשב"א הנז' וליישב בזה הסתירות בד' הרשב"א ע' לעיל אות ד', אך בל' הרשב"א ח"א סי' תקט"ו ובחי' חולין דצ"ז, נ' דמה דבעי' רוב בההיתר כנגד הטעם אף למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא הוא משום דין ביטול ברוב, וצ"ע בזה.

ח] בחוו"ד סי' ק"ה סק"ב הוכיח דאף למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא, בעי' ביטול ברוב דהרי כל דינא דר"י דמב"מ לא בטיל הוי רק ע"י בישול שקיבל טעם זמ"ז, ואי טעם גופי' מדרבנן לא משכח"ל מב"מ מדאורייתא לר"י, אלא ודאי דטעם גופי' ודאי מדאורייתא מקרא דהטמאים, עכ"ל.

ותמיהני דהרי בד' הר"ן בחולין דצ"ח: הנז' לעיל אות ה', מבו' להדיא דלמ"ד טכ"ע לאו דאורייתא שרי אף במב"מ לדעת ר"י, ובדעת ר"ת כתב הר"ן דאף למ"ד טכ"ע דאורייתא שרי, ומשה"ק החוו"ד דא"כ היכי משכח"ל דינא דמב"מ לא בטל ל"ז להבין, דשפיר משכח"ל בתערובת דלח בלח וכדם הפר ודם השעיר, וגם בד' הרשב"א בחולין דצ"ח דמבו' בדבריו דאף למ"ד טכ"ע לאו דאורייתא יש לאסור במב"מ לר"י, עמש"נ לעיל סק"ד פלוג' האחרונים בזה, אם היינו משום דאף דטכ"ע לאו דאורייתא בעי' ביטול ברוב, או היינו משום דלר"י דמב"מ לא בטל חשיב כדהוי בעין, וע' הגה' אמרי ברוך שתמה על החוו"ד דאישתמיטתי' ד' הרשב"א.

ולעיל אות ב' הבאנו מה שהוכיחו האחרונים דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב ביטול, דאל"כ היכי מצי' למילף דינא דטכ"ע מבב"ח, דהא בבב"ח ל"ש כלל ביטול ברוב, וכמש"כ תוס' ע"ז דס"ה:, והרא"ש בנדה דס"א, עיי"ש מש"נ לישב בזה.

ונ' לדון לישב עוד בזה, דהנהבדעת אביי דלמד מדין בב"ח דטכ"ע דאורייתא, ולא ס"ל לדחויא דרבא דאף אי חידוש הוא דרך בישול אסרה תורה, עי' בחי' הגרע"א ובחמד"ש שם שהק' דלדידי' הדר תיקשי קו' הראשונים דמ"ט שרי בדאיכא ס', ומ"ש מכלאים דאי"ז בטל כיון דכל חד לחודי' שרי והאיסור ע"י עירובן.

ונר' די"ל בזה, דהנה בעיקר קו' הראשונים דמ"ש בב"ח מכלאים, עי' בחמד"ש שם שכתב לישב, דהיכא דאיכא ס' ל"ב כלל לדין ביטול אלא כיון דל"ה זה נו"ט, ל"ה כלל בשר בחלב שעיקר איסורו הוא כשהבשר נו"ט בחלב או החלב נו"ט בבשר, ונר' די"ל דאף הראשונים שהק' כן, לא קשיא להו כלל לדעת אכיי, דלדידי' דאיסורא דבב"ח הוי משום דינא דטכ"ע ודאי דהיכא דאיכא ס' שרי, משום דל"ש בזה עיקר איסורא דבב"ח דהוא משום טכ"ע, וביותר מס' ליכא טעם כלל, ורק לדעת רבא דבב"ח חידוש הוא ואי"ז כלל מדין טכ"ע, ולדידי' הא דשרי ביותר מס' א"א לומר דהוא משום דאי"ז נו"ט, דלדידי' הרי אין איסורא דבב"ח כלל מדין טעם אלא כל דרך בישול אסרה תורה, וזהו חידושו שאינו אסור בנתינת טעם אם ל"ה בדרך בישול, ומזה יש לנו ללמוד שאין איסורו כלל משום נתינת טעם, ובזה הוא שהק' הראשונים דיאסר אף ביותר מס' כיון דל"ש בזה ביטול, ומיושב היטב לפ"ז דע"כ לאביי דלא ס"ל להא דדרך בישול, אין להק' מ"ט שרי ביותר מס', ומשום דהקו' מעיקרא ל"ה לדעת אביי, וכמש"נ.

ולפ"ז יל"פ ד' אביי בסוג' דק"ח. באופן מחודש, והוא במש"א אביי דאי חידוש הוא אע"ג דליכא נו"ט נמי, ופירש"י דאי לאו חידוש הוא ניחא דילפי' מזרוע בשילה דמישתרי כל כמה דליכא טעמא, וצ"ב בזה דהרי לעיל דצ"ח: אמרי' דלקולא לא ילפי' מזרוע בשילה, ועי' ברוך טעם שער התערובות דין א' שהק' כן, ולכאו' לדעת התוס' ודעימי' לעיל דצ"ח: דפירשו שם דכל הילפותא מזרוע בשילה הוי רק אסמכתא בעלמא, אין לפרש כן, וצ"ב לדידהו ד' אביי דכ"ה דאי טכ"ע דאורייתא ניח"ל דכשאי"ז נו"ט שרי, ה"נ מ"ט לא ניח"ל אי הוי חידוש הא דשרי כשאי"ז נו"ט.

ולפמש"נ יל"פ ד' אביי, דהניחא אי איסורא דבב"ח הוי משום דינא דטכ"ע, ניחא הא דשרי בס' משום שאי"ז נו"ט ול"ה בכלל ההל' דטכ"ע, אך אי חידוש הוא ואי"ז כלל מדין נו"ט, א"כ מ"ט שרי בדאיכא ס', דאין לפרש דהוא משום דין ביטול, דהרי בבב"ח ל"ש ביטול וכמש"כ הראשונים, וזהו דמשני רבא דדרך בישול אסרה תורה ול"ב בזה לדין ביטול, או משום דגלי לן קרא בזה דשייך בזה ביטול, ונת' ד' האחרונים בזה בדברינו בענין ביטול בבב"ח, ומבו' היטב הסוגיא.

אך מד' הראשונים הנז' אין נר' שפירשו כן עיקר השו"ט בסוג' הנ"ל, - וע"כ נ' דצל"פ ד' אביי דאי אי"ז משום דינא דטכ"ע מנ"ל כלל דין ביטול בס', דהניחא אם הוי איסורא דבב"ח מדין טכ"ע ניחא, דבס' שאי"ז נו"ט ל"ש כלל עיקר דינא דטכ"ע וכנ"ל, וע"ז משני רבא דדרך בישול אסרה תורה, וילפי מינה דין ביטול בס' בבב"ח, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר מצי' למילף דינא דטכ"ע מבב"ח, דל"מ למיפרך דאיסורא דבב"ח הוא משום דל"ש בי' ביטול כלל, דא"כ אף בשינו נו"ט נמי יאסר, וע"כ דאיסורא דבב"ח הוי רק מכח הנתינת טעם, ושפיר מצי' למילף מינה דטכ"ע דאורייתא, דאם טכ"ע ל"ה דאורייתא ואין הטעם כלל מכלל האיסור, אין לנו לאסור בבב"ח מכח הנו"ט שבזה, אלא מכח עיקר התערובת, וא"כ הי' לנו לאסור אף כשאי"ז נו"ט.

אך אכתי לא נתישב בזה כה"צ, דלפ"ז הרי שלד' רבא דדרך בישול אסרה תורה, ומינה ילפי' דכד אי"ז נו"ט שרי, הרי דתו ממילא י"ל דכלל א"א למילף מבב"ח, ומשום דל"ש בי' ביטול, ואי"ז במשמע, אלא להדיא נ' דגם לרבא הא דל"מ למילף מבב"ח הוא משום דחידוש הוא, וגם בסוגי' דפסחים דמ"ד: אמרי' הכי, וצ"ע בזה.

ומה"ט גם אין נ' לישב עיקר הקו', לפמש"כ בחי' הגרע"א, לישב קו' הנז' דלאביי דלס"ל להא דדרך בישול, היאך אי' כלל דין ביטול בבב"ח ומ"ש מכלאים, די"ל דאביי לא ס"ל כלל לעיקר הכלל דל"ש בכה"ג ביטול, ומה דבכלאים אי"ז בטל הוא משום דאפשר להכירו ע"י צביעה, ועי' תשו' הרשב"א שכתב השואל טעם זה, ורק לרבא קשיא להו דמדבריו מוכח דס"ל דאף אם לא הי' אפשר להכיר בצביעה ל"ה זה בטל, עי' בדבריו, ולפ"ז לכאו' ניחא דע"כ אביי שפיר מצי למילף דין טכ"ע מבב"ח, דלדידי' הרי אף בבב"ח שייך דין ביטול, אך באמת אין נ' לישב כן, דאכתי תיקשי דלרבא דס"ל להך כללא דל"ש בכה"ג ביטול, א"כ כלל ל"מ למילף דין טכ"ע מבב"ח, ובסוגי' הנ"ל מ' דרק משום דחידוש הוא ל"מ למילף, וכ"ה גם בסוגי' דפסחים הנז', וצ"ע בזה.

ז"ל ר"ת בתשו' שבסו"ס ראב"ן, ותו מדאסר רחמנא גיעולי גוים והתם על כורחך יש רובי היתר ש"מ דטע"כ דאורייתא, עכ"ל, ומבו' דאם ליכא רוב היתר ל"ב לדינא דטכ"ע.

1. וחמד"ש סי' י"ג סק"א ציין לד' מהרי"ק אלו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצל"ע בכזית איסור שנתבשל עם חצי כזית רוטב וסילק האיסור ובישל ברוטב ל' זית היתר, דודאי הדין הוא דשריין, כיון דאית בהו ס' כנגד הרוטב, וצ"ע הטעם בזה דהרי יש לנו לחוש דהאיסור פלט טעם דכזית להרוטב, ומ"ט לא ניבעי ס' כנגד כזית, דאף דאין ברוטב ממשות דכזית, הרי מ"מ יש לנו לחוש שיש בו טעם דכזית שממשותו מועטת, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר שכ"כ בברוך טעם שעם התערובת דין א' פ"ב, וכתב לפ"ז דע"כ לד' רבא בסוג' שם לא ניח"ל לרש"י לפרש כך, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' חמד"ש סי' י"ד סק"ט, שפי' כן מש"א בגמ' דמדאורייתא ברובא בטיל, דלכאו' חזינן דאף בלא ההל' דטכ"ע בעי' רוב, וכ' בזה החמד"ש דכוונת הגמ' הוא בדנבלע ממשות האיסור, דבזה ודאי בעי' רוב. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בחוו"ד סי' ק"ג סק"ה פירש בד' הרשב"א דבפליטות ל"ב ביטול ברוב כלל, אך בדבריו מבו' דכנגד ממשות הפליטה בעינן ביטול, ואך דלעולם איכא רוב כנגד זה, וזה כמש"נ להלן בזה, וכן נ' שפי' הפר"ח שם, וע' פר"ת שם שדן בזה, וכדרך זו נ' מל' הרשב"א בתוה"ב הקצר דט"ו:, ושם נר' שב' הטעמים אמת, וכ"מ קצת גם בארוך די"ט, ויש לציין לד' החינוך מ' תע"ב, שמבו' להדיא דעתו, דאף בפליטת טעם בעי' שיהא רוב בההיתר כנגד האיסור, ודעתו שם דבעי' שיהא בההיתר ב' פעמים כנגד האיסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בחמד"ש סי' י"ד סק"ט דחה דאף אי נימא דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב ביטול ברוב, מ"מ מכח ההלכתא דטכ"ע בעי' ביטול ברוב אף בנטל"פ, דכיון דנטל"פ לא נפסל מלאכול לכלב, לא פקע שם איסור מיני', ורק דלא חשיב כטעם משובח דלא יתבטל כ"ז שנרגש טעמו, אך עכ"פ בעי' ביטול. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע' עמק הלכה להברוך טעם ע"ז ס"ח ובשער התערובת דין ב' פ"א, שהביא לד' הריטב"א, וכתב דה"נ לד' רבינו יקר דלא אמר ר"ש כ"ש למכות בתערובת, מ"מ אם רוב איסור חשיב בעין. [↑](#footnote-ref-8)