בין השמשות ותוספת שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין

י"ט תמוז פ"א

דף מס' 1

ספיקא דבין השמשות

ל"ד ב'- ת"ר בין השמשות ספק מן היום ומן הלילה, ספק כולו מן היום ספק כולו מן הלילה וכו' ואיזהו ביה"ש וכו', **הרשב"א הק' דבמה פליגי הני תנאי, הרי לכו"ע עד צאת הכוכבים יממא הוא, כמו שאמרו בברכות ב' ב' ומדייקינן לה מקרא, וכן תניא לקמן ל"ה ב' דכוכב אחד יום ב' ביה"ש וג' לילה, וכתב דנחלקו אלו הם כוכבים בינונים, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה תרי תילתי, ובפסחים ב' א' ד"ה והא קי"ל, ובמגילה כ' ב' ד"ה והא קי"ל, והריטב"א בפסחים שם,[[1]](#footnote-2) והתוס' לקמן שם כתבו דמספק"ל לר' יהודה בכל כוכבים הנראים משקיעת החמה עד שהכסיף העליון אם הם בינונים, אך בד' הרשב"א משמע קצת דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום דמספק"ל אם סגי בב' כוכבים או בג' כוכבים, (כדתניא לקמן בסוגיין ב' ביה"ש ג' לילה), אלא דפלוגתת תנאי בזמן ביה"ש, הוא אימתי איכא ב' כוכבים בינונים ואימתי איכא ג' כוכבים בינונים, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בברכות ב' ב'.**

**אך הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין אבלות ישנה (ד"ה ומיהו תוספת) כתב דמה שאמרו דעד צאת הכוכבים יממא הוא, הוא כר' יוסי, אך לדעת ר' יהודה הוי לילה קודם צאת הכוכבים,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הראב"ן בתשו' סו"ס ב', וכ"כ הגר"א בסימן רס"א ס"ב בסו"ד,[[3]](#footnote-4) וכ"כ הביאוה"ל בסימן תט"ו ס"ג ד"ה נאכל ובשעה"צ בסימן תצ"ח סקל"ו, ועי' עוד בדבריו בשעה"צ בסימן רל"ג סקכ"א.**

**והמאירי בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ד דבצאת ג' כוכבים הוי לילה ודאי, ומשקיעת החמה הוי ביה"ש אף דעדיין ליכא כוכבים כלל,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ מורי' תל"ג - תל"ה, וכ"ה מבו' בד' המאירי והר"א מן ההר במגילה כ' ב',[[5]](#footnote-6) וכ"נ בפירש"י בברכות ב' ב' ד"ה בין השמשות דסוף ביה"ש הוא זמן צאת הכוכבים, ובכל ביה"ש אכתי אי"ז צאת הכוכבים, ואפ"ה מספק"ל שמא הוא לילה, וכן משמע קצת בספה"י לר"ת סימן רכ"א, עיי"ש.**

**התוס' הרא"ש כתב דכולהו תנאי מודו דביה"ש כהרף עין זה נכנס וזה יוצא, אלא דמספק"ל מתי הוא אותו הרף עין,[[6]](#footnote-7) ור' יוסי קאמר דהוא בקי באותו הרף עין, ואינו מסתפק אלא באותו הרף עין אם הוא יום או לילה או מן היום ומן הלילה, וכ"כ הנימו"י בשם תוס', וכן נקט בפשיטות בחי' הגר"ח בהל' עירובין, עיי"ש.**

**אך הר"ש בפ"ק דזבים מ"ו בסו"ד כתב דגם לר' יוסי דביה"ש כהרף עין, מספקא לי' אותו כהרף עין אימת הוי, ופלוגתא דתנאי היא, דלר' יהודה ור' נחמי' שיעורא דידהו יש לספק אי כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אבל לר' יוסי דאמר כהרף עין על כל משהו ומשהו של ביה"ש דידי' יש לספק אי כולו יום אי כולו לילה אי חציו יום וחציו לילה,[[7]](#footnote-8) ומצינו כן בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א** דדעת ר' חזקי' דכל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דר' נחמי' ספק הוא, ופירש החרדים, דר' יוסי עצמו אינו יודע אימתי הוי אותו הרף עין בכל שיעור חצי מיל דר' נחמי'.[[8]](#footnote-9)

מד' הר"ש מבו' דעיקר ספיקא דביה"ש אינו אלא שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אך ליכא ספק שמא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, וע"כ רק לדעת ר' יוסי דאין ידוע אימתי הוא ביה"ש, הוי הספק על כל משהו ומשהו שמא נתחלף בו היום ללילה, - וכ"ה מוכח מדעת ר' חזקי' בירושלמי דר' יוסי מספק"ל בכל כהרף עין שבחצי מיל דר' נחמי', ובע"כ דהנפ"מ בפלוגתא דר' נחמי' ור' יוסי הוא אם דלר' נחמי' אין להסתפק שמא רוב החצי מיל יום ומיעוטו לילה.[[9]](#footnote-10)

אמנם התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה ספק לטומאה כתבו דבכל כ"ש דביה"ש יש להסתפק שמא כולו מן היום או כולו מן הלילה או חציו מן היום וחציו מן הלילה, וכ"כ הרא"ש בזבים שם, - אך אי"ז סותר ליסוד ד' הר"ש, דהתבוס' והרא"ש לטעמייהו אזלי דס"ל דעיקר ספיקא דביה"ש הוא בכהרף עין, וספיקא דכל ביה"ש הוא משום דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, וכמש"נ לעיל ובהערה, וע"כ שפיר יש להסתפק בכל כ"ש שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, - וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש בסוגיין דהא דמספק"ל בכל כ"ש דביה"ש, הוא משום דאין אנו יודעים אותו הרף עין באיזה זמן הוא בביה"ש.[[10]](#footnote-11)

בביאור הך מילתא דלא מספק"ל בביה"ש שמא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, לכאו' הוא משום דעיקר ספיקא דביה"ש אי"ז ספיקא בעלמא דאין ידוע אימתי הוא תחילת הלילה, אלא עיקר הספק הוא משום דביה"ש במציאותו אינו יום גמור ואינו לילה גמור, אלא הוי גם מן היום וגם מן הלילה,[[11]](#footnote-12) וספיקא דביה"ש הוא ספק בדינו של זמן זה, אם דינו הוא כיום או דינו הוא כלילה,[[12]](#footnote-13) ודמי לספיקא דאנדרוגינוס דיש בו צד זכרות וצד נקבות, והוי הספק בדינו אם דינו כזכר או כנקבה, - וע"כ לא מספק"ל שמא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, דכיון דכולו הוי זמן אחד שיש בו מן היום ומן הלילה, ע"כ אין להסתפק אלא אם דין כולו כיום או דין כולו כלילה, או דחציו הסמוך ליום דינו כיום וחציו הסמוך ללילה דינו כלילה, ואין מקום כלל לדון דיהא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום.[[13]](#footnote-14)

בעיקר הך מילתא דספיקא דביה"ש הוא משום דבמציאותו אינו יום גמור ואינו לילה גמור, מצינו כן בכ"ד, **א** בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א מבו' דלדעת ר' חזקי' לא יברר אליהו לעיקר ספיקא דביה"ש, ולא יברר אלא להספק אימתי הוא אותו הרף עין, עיי"ש,[[14]](#footnote-15) והאבהא"ז בפ"א מקר"ש ה"א בסו"ד כתב דהיינו משום דביה"ש אי"ז ספיקא דדינא אלא הוא ספק בעצם,[[15]](#footnote-16) וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן ב' סק"ד דספיקא דביה"ש אינו ספק שנסתפק אצלנו איך ההלכה, אם יש לזמן זה דין יום או דין לילה, אלא כך נאמרה ההלכה דיש לביה"ש דין ספק יום ספק לילה ספק חציו יום וחציו לילה, והוא חלות דין ספק, עיי"ש,[[16]](#footnote-17) ולכאו' הוא משום דיש בו צד יום וצד לילה.

**ב** במדרש הגדול בפר' בראשית הובא בס' הזמנים בהלכה פל"ח ס"ו כתב, דהא דכתיב ויכל אלקים ביום השביעי אף שלא כלה ביום השביעי, דהכל נבראה בו' ימי בראשית, הוא י' דברים שנבראו ביה"ש, ועלה בהן מחשבה ליבראות ביה"ש בין יום ו' ובין יום ז', ומכאן אמרו חכמים ביה"ש ספק אם הוא מן היום או מן הלילה ודנין בו להחמיר בכל מקום, והיינו דמהא דכתיב ויכל אלקים ביום השביעי נלמד דאותם הדברים שנבראו בביה"ש חשיבי שנבראו בשביעי,[[17]](#footnote-18) ומזה נלמד דביה"ש יש בו מן היום ומן הלילה, ומכח זה נסתפקו חכמים בדינו אם דינו כיום או דינו כלילה.

**ג** הריטב"א ביומא מ"ז ב' הק' בהא דבעי התם אם בין הבינים הוי קומץ או שירים ופשיט דבין הבינים ספק, דכיון דספק הוא מאי פשיטותא הוא לבעיין, וכתב דאפשר דה"ק בין הבינים ספק לפי שהוא נידון כפנים וכבחוץ, כספק ביה"ש שיש בו מן היום ומן הלילה, ה"נ יש בו מבפנים ויש בו מבחוץ וכקומץ ושירים המעורבין זב"ז, והרי דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום שיש בו מן היום ומן הלילה, ומכח זה הוא דמספק"ל בדינו אם דינו כיום או כלילה.

**ד** המגיני שלמה לקמן בסוגיין כתב בדעת רש"י, דביה"ש ודאי משונה הוא ואינו דומה לא ליום ולא ללילה, וספיקו הוא היאך מחזקת אותו התורה בדיני', אם עשתה לביה"ש כיום או כלילה או כיום ולילה, ועיי"ש שכתב דמה"ט י"ל דלענין דין אחד הוי כיום ולענין דין אחד הוי כלילה, ונתבאר בדף מס' 2.

**ה** המהר"ל בעירובין ל"ו א' כתב בהא דפליגי אם סוף היום קונה עירוב או תחילת היום קונה עירוב, דלכו"ע הוי קנין העירוב בביה"ש, אלא שנחלקו אם הא דקנין העירוב הוא בביה"ש הוא מכח הא דיש בו סוף היום, או דהוא מכח הא דיש בו תחילת היום, ומבו' דביה"ש יש בו סוף היום הקודם ותחילת היום הבא, וספיקא דביה"ש הוא בדין דזמן זה שיש בו מן היום ומן הלילה, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין.

בחי' ר"א מן ההר במגילה כ' ב' כתב לפרש לטעם ספיקא דביה"ש, דהוא משום דבשקיעת החמה פועל האור נשקע תחת הארץ והלך לו, ומפני שהלך לו ואינו פועל האור, הנה אנו מסופקים בזה הזמן שמא מזמן שקיעתו נקרא לילה, ומפני שעדיין לא החשיך מכל וכל ויש עדיין באויר קצת מאורו שפעל כשהי' על הארץ, אנו מסופקים שמא עדיין יום הוא.

\*בד' התוס' וש"ר מבו' דהספק בביה"ש שמא הוא מן היום ומן הלילה, היינו דחציו הראשון הוא מן היום וחציו השני הוא מן הלילה, - אך בתשו' הרדב"ז ח"ד סו"ס רפ"ב מבו' דהיינו דמספק"ל שמא יש בכולו מן היום ומן הלילה, ויש בו דין יום ולילה יחד, עייש"ה, ועמש"כ בקונט' מהגרי"מ שלזינגר עמ' תשצ"ו.

**ספיקא דביה"ש אם חשיב כספיקא דדינא**

**בחי' הגרע"א בריש ברכות משמע שנקט דספיקא דביה"ש חשיב כספיקא דדינא,[[18]](#footnote-19) וכ"כ התורת חסד באו"ח סימן ט"ו סק"ד, והאבנ"ז ביו"ד סימן תס"ז סק"ט, והשערי ציון בח"ג סימן א' סק"ב, - אך בתשו' מהר"ם שיק או"ח סו"ס שכ"ח נקט דחשיב כספק במציאות, ורק הספק אם קי"ל כר' יהודה או כר' יוסי חשיב כספיקא דדינא, וכן נקט הדבר אברהם בח"א סימן ל"ה סק"ב.**

אם יש להעמיד לביה"ש בחזקת יום

**התוס' הרא"ש בהוריות ד' א' כתב דמי שהביא כפרתו בביה"ש ומספק"ל אם הי' יום או לילה, פטור מלהביא קרבן אחר, דמוקמינן היום אחזקתו, - והחזו"א בהוריות סימן י"ד סקי"ב ד"ה שם ספק הק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין דהלכה כר' יהודה לענין שבת, ופירש"י דהיינו דאם עשה בו מלאכה מביא אשם תלוי, ולא מוקמינן לי' בחזקת יום.[[19]](#footnote-20)**

**ובטעם הא דלא מוקמינן בחזקת יום, כתב בחי' הגרע"א בריש ברכות דהוא משום דבספיקא דדינא לא שייך לומר דהחזקה תכריע הדין,[[20]](#footnote-21) - ובהג' הגר"ב פרענקיל בר"ס תקס"ב כתב דהוא משום דרגעי ביה"ש הם מחודשים ואין להם ענין להרגעים שכבר עברו,[[21]](#footnote-22) וכ"כ האו"ש בפ"ה משבת ה"ד דכיון דהאיסור הוא על הזמן, וכל משהו מהזמן הוי כחתיכה שאנו מסתפקים עלי' אם היא היתר או איסור, וזמן זה לא אתחזק בו לא איסור ולא היתר, ואף דהזמן הקודם הי' מותר ממלאכה, הו"ל כמחזיק מחתיכה לחתיכה, כיון שאין הספק על האדם או על המלאכה, אלא על משך זה זה אם הוא זמן איסור או זמן היתר, והביא כן מד' הבשמים ראש בסו"ס קכ"א.**

כ' תמוז פ"א

דף מס' 2

ל"ד ב'- הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון, **בפירש"י כתב דהיינו דהשחיר תחתית של כיפת הרקיע הסמוכה לארץ ולא הכסיף גובהה של כיפה, דאינה ממהרת להכסיף, וכ"כ ש"ר,[[22]](#footnote-23) - אך בפי' רבינו פרחי' כתב דהיינו דהשחיר תחתית כיפת הרקיע שיהא צד מזרח שהיא עכשיו תחת מאור השמש שבצד מערב, ולא הכסיף צד מערב שהמאור לשם.**

**\***ראה ב' ימים ביה"ש, **בפירש"י כתב דזב מטמא בימים ובראיות, וכל שראה ראי' אחת בב' ימים חשיב לי' כב' ראיות משום ימים, דילפינן מנקבה דמטמאה בימים, ומשמעות דבריו דהא דכשראה** ראי' אחת בב' ימים חשיבי כב' ראיות, אי"ז משום דהימים מחלקים הראיות, אלא הוא משום דזב מטמא בימים, וע"כ כל דהויא הראי' בב' ימים, דינה הוא כב' ראיות,[[23]](#footnote-24) - אך בפי' ר"נ גאון כתב דהוא משום דיציאת היום וכניסת הלילה מחלקין הראי' ומפסיקין אותה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ הי"ב דהוא משום שהימים מחלקין הראיות, וכ"כ הרמב"ם והר"ש בפ"ק דזבים מ"ו, והמאירי בסוגיין, וכ"ה בל' התוספתא שהביא הר"ש שם.

\*בל' הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"ז מבו' דהא דזב נטמא בג' ראיות ביום אחד והא דהוא נטמא בג' ראיות בג' ימים הוי זה חד דינא, דלא תלה הכתוב את הזב בימים, וע"כ ליכא נפ"מ אם ראה בג' ימים או ביום אחד, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם והרא"ש בפ"ק דזבים מ"ג, והמאירי בסוגיין, והא דילפינן בב"ק כ"ד א' מהקישא דזכר לנקבה דמה נקבה בימים אף זכר בימים, לא נלמד מזה אופן אחר לטומאת זב ע"י ג' ימים, אלא נלמד מזה דל"ב בזב שיהיו כל ראיותיו ביום אחד, אלא הם מצטרפין אף בכמה ימים, - אך בפירש"י בסוגיין ד"ה ספק משמע להדיא דטומאת זב בראיות הוא רק בראיות ביום אחד, והא דנטמא זב בב' ראיות בב' ימים הוא משום תורת זב דימים,[[24]](#footnote-25)

**ספק לטומאה ולקרבן,** בטעם הא דהוי ספק לטומאה ולקרבן, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא ביה"ש הראשון כולו מן היום וביה"ש השני כולו מן הלילה ויום אחד מפסיק בינתים וטהור, ושמא שניהם יום או שניהם לילה או הראשון מן הלילה והשני מן היום והוי ב' ימים רצופין וטמא ז' ואינו חייב קרבן, ושמא הראשונה מקצתה ביום ומקצתה בלילה והשני' כולה מן הלילה, או הראשונה כולה מן היום והשני' מקצתה ביום ומקצתה בלילה והו"ל ג' ימים רצופין וחייב קרבן.[[25]](#footnote-26)

והתוס' פירשו בדעתו דכל ביה"ש וביה"ש נידון לעצמו, ואפשר שיהא הראשון יום והשני לילה או הראשון לילה והשני יום, ואפשר נמי שיהא הראשון מקצתו יום ומקצתו לילה והשני כולו לילה, או הראשון כולו יום והשני מקצתו יום ומקצתו לילה, ותמהו ע"ז ממה שאמרו לקמן ל"ה ב' דהעושה מלאכה בב' ביה"ש חייב חטאת ממ"נ, ולא אמרינן דשמא ביה"ש דער"ש כולו יום וביה"ש דמוצ"ש כולו לילה ולא יתחייב חטאת, ובע"כ דכל ביה"ש דין א' להם, - והמגיני שלמה כתב בדעת רש"י, דביה"ש ודאי משונה הוא ואינו דומה לא ליום ולא ללילה, אלא דהספק הוא בביה"ש היאך מחזקת אותו התורה בדיני', אם עשאה לביה"ש כיום או כלילה או כיום ולילה, וי"ל ג"כ דלענין דין אחד הוי כיום ולענין דין אחד הוי כלילה, וע"כ גם לענין זב י"ל דחלוק הוא דינו לענין ראי' ראשונה של זב מדינו לענין ראי' שני' של זב, כיון שהן חלוקין בדיניהם, ובזה יישב להא דהעושה מלאכה בב' ביה"ש חייב ממ"נ, דהכל דין אחד לענין שבת, ואם מחזקת אותו התורה לענין שבת ליום חייב משום מוצ"ש, ואם ללילה חייב משום ער"ש.

**ב** התוס' כתבו בשם רשב"ם שפירש דאיירי בשראה בביה"ש דמוצ"ש ובביה"ש דמוצאי יום ב', ובכה"ג הוי ספק לטומאה ולקרבן, דשמא ב' הביה"ש הוו כולו מן היום או כולו מן הלילה ומפסיק יום אחד בינתים ואין כאן טומאה, או שמא חציו מן היום וחציו מן הלילה והוו רצופין וטמא טומאת ז' ומתחייב קרבן, וכ"כ התורי"ד שם בשם הריב"ם והר"י בן מלכי צדק, ועיי"ש דהביא מש"כ הריבמ"צ דזהו דתני ראה ב' ימים ביה"ש, ולא תני ראה ב' ביה"ש, כדתניא לקמן ל"ה ב' דהעושה מלאכה ב' ביה"ש, והיינו דל' ב' ימים ביה"ש משמע דאינם רצופין, - והתוס' הק' ע"ז דאם ראה כל ביה"ש, א"כ בראי' אחת חייב קרבן, שהרי ביה"ש הוי לכה"פ חצי מיל וכו' ובראה ראי' מרובה כג' ה"ז זב גמור, - והשפ"א כתב בדעת רשב"ם דלא איירי כשראה כל ביה"ש, אלא איירי דראה בב' ביה"ש באותה שעה, וע"כ אם ראה בימים רצופין, הוי ודאי זב לטומאה.[[26]](#footnote-27)

**ג** התוס' כתבו דאיירי בשלא ראה כל ביה"ש אלא שעה אחת מועטת דביה"ש זה ושעה אחרת דביה"ש אחר, ובכל שהוא דביה"ש יש להסתפק שמא כולו מן היום או כולו מן הלילה או חציו יום וחציו לילה, וכ"כ התורי"ד והריטב"א בביאור ד' רש"י, ועמש"כ המגיני שלמה בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' לפרש כן בד' רש"י, וכ"כ הר"ש בספ"ק דזבים.[[27]](#footnote-28)

**אם יש לחוש להספק דחציו יום וחציו לילה**

**ראה יום אחד ביה"ש ספק לטומאה,** הראש יוסף הק' דמ"ט הוי ספק לטומאה, הרי הוי ספק ספיקא לקולא, שמא כולו יום או כולו לילה וליכא כ"א ראי' אחת ויום אחד, וכתב דאע"ג דל"ה ספק ספיקא גמור, מ"מ איכא ב' צדדים לקולא,[[28]](#footnote-29) ועיי"ש מש"כ בזה לדעת הרמב"ם, - ועד"ז קשיא גם בהא ב' ימים ביה"ש הוי ספק לקרבן, אף דבפשוטו איכא בזה ספק ספיקא לפטרו מן הקרבן,[[29]](#footnote-30) אך בזה י"ל דחיוב חטה"ע הבאה על הספק הוא אף במקום ספק ספיקא, ואכמ"ל, וגם בהא דהוי ספק לטומאה, אף דאיכא ספק ספיקא לטמאותו, - ובס' חדר הורתי מהדו"ק סימן כ"ו ומהדו"ק סו"ב ל"ב ומילואים סימן ד' סק"ה עמד בזה עוד בהא דתנן בכריתות י"ט א' דבשבת ויוהכ"פ הסמוכין לזה ועשה מלאכה בביה"ש פטור משום דשמא מקצת עשה היום ומקצת למחר, והרי דאין דנים ספק ספיקא בכה"ג, לפ"מ שצידד החי' הרי"מ בשבועות ל"ב א' דכל דאיכא ספק ספיקא לחיוב, חשיב כידיעה לחיוב חטאת.

אך הנה בד' הגרע"א בכ"ד מצינו דיש לדון בזה משום ספק ספיקא, דבתשו' הגרע"א החדשות סימן א' כתב באשה שנדרה בביה"ש והיפר לה בעלה בביה"ש, דאף דשמא בשעה שנדרה הי' יום ובשעה שהיפר לה כבר הוי לילה, מ"מ שרי משום דאיכא ספק ספיקא, אלא שכתב לדון לדעת הסוברים דל"מ ספק ספיקא בדשיל"מ, עיי"ש, - ובגל' הגרע"א יו"ד סימן ט"ז ס"ד כתב לדון באיסורא דאותו ואת בנו דאם שחט את האם בביה"ש דליל ה', יהא מותר לשחוט את הבן בביה"ש דליל ו' משום ספק ספיקא, ועמד ע"ד השו"ע שם דאסר בזה, - ובחי' הגרע"א בנדרים ס"ט ב' כתב לדון אם מותר לבשל בביה"ש של מוצאי יו"ט לאכול בביה"ש, אף דשמא בשעת הבישול הוי יום ובשעת האכילה הוי לילה, משום דאיכא ספק ספיקא,[[30]](#footnote-31) וכתב דאין להתיר מכח זה, משום דהו"ל דשיל"מ.

**אמר רבה וכו' כרוך ותני וכו' ורב יוסף וכו' ה"ק וכו', נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא זו,** א **הרי"ף כתב דרבה ורב יוסף הלכה כרבה, ומשתשקע החמה איתקדיש לי' יומא ואסור בעשיית מלאכה, וכ"כ העתים בסימן ט"ו, והרמב"ם בפ"ה משבת ה"ד, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד והריא"ז. -** ב **בד' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין נראה דס"ל דקי"ל כרב יוסף, עיי"ש, וכ"כ הרשב"א והר"ן לעיל כ"א ב' בדעת הבה"ג, עיי"ש, והרשב"א לקמן בסוגיין הביא כן מירושלמי, וכתב דכן דעת רבינו יונה, ומשום דסוגיית הגמ' לקמן כוותי', ועיי"ש שכתב דהא דקי"ל כרבה הוא היכא דפליגי בסברא דנפשייהו, אך הכא מפי השמועים הם חולקין, וכתב דמ"מ לא עבדינן בה לקולא אלא לחומרא, ועמש"כ ע"ז הרשב"א.[[31]](#footnote-32) -** ג **בד' הרא"ש בסימן כ"ג בשם רבינו יונה משמע דלא הוכרעה ההלכה בפלוגתא זו, ומספיקא עבדינן לחומרא, דאין עושין מלאכה משתשקע החמה, ומאידך יחיד שקיבל עליו תענית דביה"ש שלו מותר, ל"ה ביה"ש עד שהכסיף התחתון,[[32]](#footnote-33) וכ"כ הבעה"ע בהל' מילה נא., והאבודרהם בסדר תפילת מעריב של שבת בסופו, ועמש"כ בזה הפר"ח בקונט' דבי שמשא א:.**

אביי חזיא לרבא דקא דאוי למערב, א"ל והתניא כ"ז שפני מזרח מאדימין וכו', **הרשב"א כתב בשם רבינו יונה שהוכיח מזה דס"ל כרב יוסף, וזהו שהביט למערב לראות אם פניו מאדימין ואכתי הוא יום, דלדעת רבה דמשתשקע החמה הוי ביה"ש, מהו שהשיב לו אביי דהתניא כ"ז שפני מזרח מאדימין, הרי לרבה פני מזרח מאדימין הנזכר בברייתא אינו סימן ליום וגם אינו סימן לסוף ביה"ש, - והרשב"א כתב דיש לדחות, דהביט למערב לראות אם נסתלק האדמומית מכל פני מערב והוי לילה ואסור לערב או להטמין, והגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט הוסיף דכיון שצריך בקיאות גדולה לידע ג' כוכבים לבד ויהיו בינונים, ע"כ הביט לראות אימתי נסתלקה כל האדמומית.**

פנים המאדימין את המזרח, **המהר"ם הק' דא"כ מ"ט נקט תנא לישנא דפני מזרח מאדימין, ולא קתני כ"ז שפני מערב מאדימין, וכתב דנקט הך לישנא לאשמועינן דבעינן שיהא במערב אדמומית חמה גדול כ"כ שמכח אדמומית זו מתאדמים פני מזרח, ועיי"ש שכתב דהא דצריך להביט למערב, ול"מ להביט למזרח אם נמצא שם אדמומית, הוא משום דפעמים דאין ניכר האדמומית במזרח מחמת איזה טעם, וע"כ צריך להביט למערב מקום שהחמה שם.**

כ"א תמוז פ"א

דף מס' 3

זמן ביה"ש לר' נחמי'

ל"ה א'- ר' נחמי' אומר כדי שיהלך אדם משתשקע החמה חצי מיל, **משמעות לישנא דר' נחמי' דמודה לר' יהודה תחילת ביה"ש הוא בשקיעת החמה, ופליג בסוף זמן ביה"ש, דלר' יהודה הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה, ולר' נחמי' הוא חצי מיל אחר שקיעת החמה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה וירד ויטבול, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם, ובד' התוס' והרשב"א מבו' עוד, דאף לרב יוסף דביה"ש דר' יהודה הוא משעה שהכסיף התחתון, מ"מ ביה"ש דר' נחמי' הוא משקיעת החמה.**

**אך האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד כתב, ופירש כן בד' רש"י בברכות ב' ב', דכו"ע מודו דסוף ביה"ש הוא בג' כוכבים בינונים, אלא דלר' נחמי' חצי מיל קודם לכן הוא ביה"ש, ולר' יוסי כהרף עין קודם לכן הוא ביה"ש, ולר' יהודה משקיעת החמה עד כהרף עין קודם צאת הכוכבים הוי ביה"ש, ולפ"ז נחלקו ר' יהודה ור' נחמי' בתחילת זמן ביה"ש, ולר' נחמי' אינו בשקיעת החמה, אלא חצי מיל קודם צאת הכוכבים, וצ"ע היאך הוא מתישב בלישנא דר' נחמי' דכדי שיהלך אדם משתשקע החמה חצי מיל.**

הרוצה לידע שיעורו של ר' נחמי' יניח חמה וכו', **נחלקו הראשונים בביאורו,** א **בפירש"י כתב דהיינו דהחמה סמוך לשקיעתה נראית על ראשי ההרים, ובכדי שירד ויטבול ויעלה הוי לילה, ועמש"כ ע"ז בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ו, ומש"כ הגר"א בסימן רס"א ס"ב. -** ב **התוס' פירשו דהיינו דיניח חמה בראש הכרמל וירד ויטבול ועדיין הוא יום ועלתה לו טבילה,[[33]](#footnote-34) וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, ומבו' בדבריו דהיינו דאדם שהוא בראש הכרמל ומניח חמה שם, ירד לים ויטבול ועדיין הוא יום גמור, ומכאן ואילך הוא ביה"ש דר' נחמי', וזה כדעת ר"ת דביה"ש דר' נחמי' הוא כמה מילין אחר שקיעה ראשונה. -** ג **הרשב"א לעיל בסוגין כתב דהיינו דאדם שהוא בראש הכרמל בשעה שהחמה שם, ירד משם ויטבול בים ויעלה, וכשיעלה שם ידע שכבר נשלם זמן ביה"ש דר' נחמי' ומותר לו לאכול בתרומתו, וג"ז הוא כדעת ר"ת.**

זמן ביה"ש דר' יוסי

קמ"ל דשלים ביה"ש דר' יהודה והדר מתחיל ביה"ש דר' יוסי, **בנדה נ"ג א' אמרו דפליגי בה תנאי, דהאי תנא סבר שלים ביה"ש דר' יהודה** **והדר חייל ביה"ש דר' יוסי, והאי תנא סבר ביה"ש דר' יוסי מישך שייך בדר' יהודה,[[34]](#footnote-35) ובירושלמי בפ"ק דברכות ה"א פליגי בה אמוראי, דדעת ר' יוסי ור' אחר דסוף חצי מיל דר' נחמי', הוא כהרף עין דר' יוסי, ודעת ר' חזקי' דכל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דר' נחמי' ספק הוא, ופירש החרדים, דר' יוסי עצמו אינו יודע אימתי הוי אותו הרף עין בכל שיעור חצי מיל דר' נחמי'.[[35]](#footnote-36)**

**לפ"מ שאמרו הכא דביה"ש דר' יוסי הוא אחר שנשלם ביה"ש דר' יהודה, נחלקו הראשונים בזמנו,** א **התוס' בד"ה אלא כתבו בתי' קמא דאינו מיד אחר ביה"ש דר' יהודה ויש שהות ביניהם, אלא שאין שיעור טבילה בינתיים, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, והרשב"א בסוגיין בשם רבינו יונה והריטב"א,[[36]](#footnote-37) וכן מסיק הרא"ש בסו"ס כ"ג,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הב"י בסימן רצ"ג וכתב דצ"ל כן בד' הטור שם. -** ב **התוס' שם כתבו בתי' בתרא דמספק"ל אם הוא מיד אחר ביה"ש דר' יהודה, או דהוא מתאחר הרבה. -** ג הר"ש בפ"ק דזבים מ"ו בסו"ד כתב דביה"ש דר' יוסי הוי מיד לאחר ביה"ש דר' יהודה, ואך דמשך הביה"ש דר' יוסי הוא יותר מכהרף עין, והא דאמר דביה"ש כהרף עין היינו דבכל משהו ומשהו דביה"ש דילי' יש להסתפק אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ונתבאר בדף מס' 1. - **ד** בד' האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד מבו' דביה"ש דר' יוסי הוי מיד לאחר ביה"ש דר' יהודה והוא כהרף עין,[[38]](#footnote-39) וכ"כ הגר"א בסימן רס"א ס"ב, וכ"נ בד' הגר"ז בסידור בס' הכנסת שבת.[[39]](#footnote-40)

**הכרעת ההלכה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי**

**הלכה כר' יהודה לענין שבת והלכה כר' יוסי לענין תרומה וכו',**[[40]](#footnote-41)בפירש"י כתב דמה שאמרו דהלכה כר' יהודה לענין שבת, היינו דאם עשה בו מלאכה מביא אשם תלוי, ומבו' דהוי זה ספק גמור אם כר' יהודה או כר"ש ומספק מביא אשם תלוי, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א והר"ן בסוכה מ"ו ב' דבחוה"מ א"צ ליטול לולב בביה"ש דספיקא דרבנן לקולא, והרי דהו"ל ספק גמור, דודאי דדבריהם קיימי על ביה"ש דר' יהודה, דביה"ש דר' יוסי הוא כהרף עין ואין לדון עליו, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ הי"ג בדין ראיית זיבה בביה"ש, דסתימת הדברים מורה דקאי גם על ביה"ש דר' יהודה.

**אך הביאוה"ל בסימן תט"ו ס"ג** ד"ה נאכל עירובו כתב דמעיקר הדין בודאי קי"ל כר' יוסי נגד ר' יהודה, והוכיח כן ממה שאמרו בפסחים ב' א' דקי"ל דעד צאת הכוכבים יממא הוא,[[41]](#footnote-42) אלא דמחמרינן כר' יהודה לענין שבת, כמו שאמרו הכא דהלכה כר' יהודה לענין שבת, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלענין עירובי תחומין יוכל לסמוך על ר' יוסי, ומהני כשהניח עירובו בביה"ש דר' יוסי, אף דלר' יהודה הוא ודאי לילה, וגם לר' יוסי הוא ספק, וכ"כ השעה"צ בסימן תצ"ח סקל"ו דקי"ל כר' יוסי, אלא דלחומרא עבדינן כר' יהודה,[[42]](#footnote-43) - ועמש"כ בזה בס' חדר הורתי במילואים סימן ד' סקי"ז.

בד' הרא"ש בסימן כ"ג בשם רבינו יונה מבו', דבהא דיחיד שקיבל עליו תענית דביה"ש שלו מותר, שרינן משעת ביה"ש דר' יהודה, אף דלר' יוסי הוא יום ודאי, והביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב ד"ה ושיעור זמן ביה"ש כתב דלפ"ז ה"נ בהא דלא גזרו על שבות ביה"ש לדעת הסוברים דהוא אף במוצ"ש, היינו אף בביה"ש דר' יהודה, אף דלר' יוסי הוא שבת ודאי, וכן לענין ספירת העומר לדעת המקילין לספור בביה"ש, הוא אף בביה"ש דר' יהודה, אף דלר' יוסי הוא יום ודאי.

אך הגר"א בסימן רס"א ס"ב תמה ע"ד רבינו יונה, דכיון דנפסק הלכה כר' יוסי לחומרא, צריך לנהוג בתענית כר' יוסי, ואף דספיקו מותר, לא מקילינן תרי קולי לעשות ג"כ כר' יהודה, ועד"ז הק' הקרבן נתנאל שם, - והביאוה"ל נסתפק לדעתם אם ה"נ בהא דלא גזרו על שבות ביה"ש ולענין ספירה בביה"ש לא מקילינן בביה"ש דר' יהודה, כיון דלר' יוסי אפי' ספיקא לא הוי, והביאוה"ל בסימן שמ"ב ס"א (ד"ה בין השמשות) צידד לאסור בזה בשבות במוצ"ש בביה"ש דר' יהודה,[[43]](#footnote-44) ובסימן תפ"ט ס"ב הניח לדין ספירה בביה"ש דר' יהודה בצ"ע.[[44]](#footnote-45)

ספיקא דביה"ש במילי דרבנן

**התוס' בסוד"ה הק' כתבו דהא דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר' יוסי, איירי אף בתרומה דרבנן, והאו"ש בפ"ה משבת ה"ד הוסיף דלר' יוסי גופי' ביבמות פ"א א' ובנדה מ"ו ב' תרומה בזה"ז דרבנן ואפ"ה אסרינן מספק, ועיי"ש שעמד בזה, דמ"ט לא שרינן משום דהוי ספיקא דרבנן ולקולא,[[45]](#footnote-46) ועיי"ש שכתב דאין לאסור בזה מכח הא דהוי בחזקת טומאה, דכיון דודאי דנטהר בסוף היום, והספק אם בזמן זה כלה היום, ל"ש ע"ז חזקה, והשערי ציון בח"ג סימן א' האריך הרבה בזה, עיי"ש.**

**והנה עד"ז קשיא לדעת רבנן דגזרו על שבות ביה"ש, ולא שרינן לה משום ספיקא דרבנן, וגם לדעת רבי דעת הרמב"ם ודעימי' דלא התירו אלא במקום מצוה, ובזה מצינו בזה כמה דרכים, והובאו בס' ספק דברי סופרים פ"ב סכ"ד בהערה,** א **החוו"ד בבית הספק סק"כ כתב דכיון דשבת וחול לפניו, הוי כאיקבע איסורא דלא שרי בספק דרבנן. -** ב **הבית מאיר לעיל ל"ד ב' כתב דהוא משום דהו"ל דשיל"מ וספיקו לחומרא,[[46]](#footnote-47) -** ג **הבית יצחק בשער הספיקות סימן כ"א כתב דכיון דלענין מלאכה דאורייתא מחמרינן בביה"ש כאילו הוא שבת ודאי, אין להתיר אף בשבות. -** ד **הבית יצחק שם כתב עוד דהוא משום דאם נתיר בביה"ש של ער"ש יש להתיר אף בביה"ש של מוצ"ש והו"ל כתרתי דסתרי.[[47]](#footnote-48)**

הביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב ד"ה ושיעור זמן ביה"ש נסתפק, דכיון דהא דהלכה כר' יהודה לענין שבת הוא משום ספיקא, אפשר דלא מחמרינן כר' יהודה רק לענין דאורייתא דספיקו לחומרא, אך לענין כל השבותין, אף אם גזרו עליהן ביה"ש, הוא רק בביה"ש דר' יוסי, - ועיי"ש שכתב דמד' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה הקשה מבו' דמחמרינן מספק אף בדרבנן,[[48]](#footnote-49) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה משבת ה"ד ופכ"ד ה"י, ומסתימת ל' השו"ע שם, ומד' הרמ"א שם ס"א, אך בפי' הר"י מלוניל בסוגיין כתב דהא דמחמרינן כר' יהודה ור' יוסי הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, ומשמע דלענין מילי דרבנן לא מחמרינן הכי, ויש לדחות.

**זמן אכילת כהנים בתרומה**

**דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר' יוסי,** התוס' הק' דמשום שיעור פורתא דהוי כהרף עין ל"ה לי' למיפסק כר' יוסי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הוכיחו מזה דביה"ש דר' יוסי אינו מיד אחר ביה"ש דר' יהודה, או דמספק"ל בזמנו. - **ב** הר"ש בפ"ק דזבים מ"ו בסו"ד הוכיח מזה דביה"ש דר' יוסי נפיש מכהרף עין, אלא דבכל משהו ומשהו מביה"ש דילי' מספק"ל אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ועמש"נ בזה בדף מס' 2. - **ג** הגר"א בסימן רס"א ס"ב כתב לחדש דבביה"ש מיד מותר לאכול תרומה, כדכתיב ובא השמש וטהר, וכתב לפ"ז דטעות נפל בספרים וצ"ל דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר' יהודה,[[49]](#footnote-50) והיינו משום דלדעת ר' יהודה אוכלין הכהנים תרומה מתחילת ביה"ש דילי', אלא דכיון דמחמרינן כר' יוסי אין הכהנים אוכלין תרומה עד סוף ביה"ש דר' יהודה, דהוא תחילת הביה"ש דר' יוסי,[[50]](#footnote-51) ומשמעות דבריו דהוא משום דלר' יוסי לא חשיב כשקיעת החמה, אלא כשהשמש מאדים ומכסיף שאז נשקע ניצוצי החמה, (והוא זמן תחילת ביה"ש דילי'), וע"כ אין הכהנים אוכלין תרומה עד שעה זו.[[51]](#footnote-52)

\*בתשו' עמודי אור סימן ה' סק"ו תמה ע"ד הגר"א דכהנים אוכלין תרומה בתחילת ביה"ש, מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ו א' בלגין טבו"י, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדמש"א בסימן רס"א, ואכמ"ל.

\*בתשו' עמודי אור שם סק"ג תמה עוד ע"ד הגר"א, ממה שאמרו לעיל בסוגיין דביה"ש דר' יהודה כהנים טובלים בו, ופריך עלה דספיקא הוא, ולדעת הגר"א דזמן הערב שמש הוא בתחילת ביה"ש, הרי הדין נותן דבביה"ש ל"מ הטבילה בודאי, וכן נקט הסדר זמנים בפתיחה אות כ', - ובתשו' שערי ציון ח"א סימן א' סקי"ט כתב לישב, דאף דכשטבל ביום הוי הערב שמש בתחילת ביה"ש, מ"מ להצד דביה"ש הוא יום, מהני טבילתו בביה"ש ויהא מותר בתרומה בלילה, ועיי"ש במש"כ במקור הדברים.[[52]](#footnote-53)

כ"ד תמוז פ"א

דף מס' 4

ל"ה א'- כוכב אחד יום ב' בין השמשות ג' לילה, בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א פריך אהא דל"ה לילה אלא בג' כוכבים, דהרי כתיב בקרא עד צאת הכוכבים ומיעוט כוכבים שנים, ומשני דהכוכב הראשון אינו מן החשבון, ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין כתב דהיינו דהכוכבים דכתיבי בקרא הם ב' חוץ מן הכוכב הראשון הנראה עם שקיעת החמה דעדיין נראה ביום, וכ"כ בפי' הרש"ס והמהרא"פ שם, ועמש"כ המנחת כהן במאמר א' פ"ג בע"א, ומש"כ בס' דברי ירמיהו בפ"ב מקידוה"ח ה"ט, - ולכאו' לפ"ז בזה הוא עיקר ספיקא דביה"ש, אם הא דכתיב עד צאת הכוכבים היינו ב' כוכבים, או היינו ג' כוכבים דהראשון אינו מן החשבון, וכ"כ הסדר זמנים בפתיחה אות י"ב.[[53]](#footnote-54)

הרשב"א לעיל ל"ד ב' נקט דהא דזמן ביה"ש הוא בב' כוכבים הוא לכו"ע, ופלוגתת תנאי בזמן ביה"ש תליא בזמן הראות כוכבים בינונים,[[54]](#footnote-55) וכ"נ מד' הרי"ף ורבים מקמאי שהביאו להא דב' כוכבים ביה"ש, אף דקי"ל לחומרא כר' יהודה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק, וכ"נ בספה"י לר"ת סימן רכ"א, ובתורי"ד לעיל ל"ד ב'.

אך בפי' ר"ח גריס דר' יוסי אומר כוכב אחד יום ב' ביה"ש ג' לילה, וי"ל דרק לר' יוסי לטעמי' דס"ל דביה"ש כהרף עין, הוא דהוי ספיקא דביה"ש בב' כוכבים, וכ"ה מבו' ממש**"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ה משבת ה"ד דזמן ביה"ש הוא מאחר השקיעה עד שייראו ג' כוכבים בינונים,[[55]](#footnote-56) וכ"ה מבו' בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק, וכ"כ המאירי בסוגיין, - וכ"ה למש"כ הראב"ן בתשו' סו"ס ב' והרמב"ן בתורת האדם והגר"א בסימן רס"א ס"ב דלר' יהודה לא תלי הלילה כלל בצאת הכוכבים.**

**בפי' הר"י מלוניל תמה ע"ד הרי"ף שכתב דקי"ל כרבה דמשקיעת החמה הוי ביה"ש, והביא להא דכוכב אחד יום וכו', ואם משקיעת החמה הוי ביה"ש, בע"כ דהא דכוכב אחד יום היינו קודם שקיעת החמה, וא"כ מאי קמ"ל, הרי פשיטא דיום הוא,[[56]](#footnote-57) - ועיי"ש שכתב דבע"כ דשמואל דאמר דכוכב אחד יום ס"ל כרב יוסף דל"ה ביה"ש אלא משהכסיף, וזהו דקמ"ל דאע"פ ששקעה חמה ונראה כוכב אחד אפ"ה יום הוא, וכ"נ ממש"כ הרשב"א לעיל כ"א ב' בדעת הבה"ג, דמה שהביא בהל' חנוכה להא דכוכב אחד יום ב' ביה"ש, הוא לפרש דבער"ש מדליק משתשקע החמה קודם שהכסיף וכרב יוסף, עיי"ש.**

**הרמב"ם בפיהמ"ש בר"ה פ"ג מ"א כתב דאם נראה החודש בזמנו בסוף יום כ"ט ונשאר שהות ביום כדי לומר מקודש מקודש קודם צאת הכוכבים ה"ז מותר אע"פ שכבר שקעה חמה, לפי שאין לילה אצלינו אלא צאת הכוכבים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מקידוה"ח ה"ט דרק אם ראוהו בליל ל' אחר שיצאו ב' כוכבים אין מקדשין אותו עד למחר, ובתשו' מהרלב"ח סימן קמ"ד עמד על סתירת דבריו למש"כ בפ"ה משבת דמשקיעת החמה עד שייראו ג' כוכבים בינונים הוי ביה"ש, - ועיי"ש שכתב דלעולם עיקר ביה"ש הוא משעה שיצאו ב' כוכבים, ומש"כ הרמב"ם בהל' שבת דמשקיעת החמה הוי ביה"ש, הוא משום דלענין שבת מחמרינן משקיעת החמה, אע"פ שלא ראה המביט ב' כוכבים, דכיון שהדבר תלוי בכל אחד ואחד מישראל, יש לנו לומר כי הגיע זמן ביה"ש וקוצר ראותו גרם שלא ראה הכוכבים, אך בענין קידוה"ח שהוא מסור לבי"ד בלבד, הרי דכ"ז שלא יצאו ב' כוכבים יכולים הם לקדשו, דבודאי הבי"ד היו אנשים שלמי היצירה והחושים, ולא נאמר עליהם שלקוצר ראותם לא ראו הכוכבים, ועד"ז כתב הפר"ח בקונ' דבי שמשי, - ועמש"כ בזה בתשו' הרדב"ז סימן אלף שנ"ג.**

**אך בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ס"ט כתב בדעת הרמב"ם, דספיקא דביה"ש הוא במקום דהנידון הוא להבדיל בין היום ובין היום שלאחריו, אם הוא יום ו' או יום שבת וכיו"ב, ומשקיעת החמה עד שייראו ג' כוכבים הוי ביה"ש, אך לענין קידוה"ח א"צ להבדיל בין ב' הימים, אלא להבדיל בין היום ללילה, ולפיכך בזמן שלא נראה עדיין כוכב יום מיקרי, ואם נראו ב' כוכבים הוי לילה ודאי.**

**ועד"ז ובע"א כתב הסדר זמנים בפתיחה אות י"ב דלענין דינים התלויים בחילוק יום מיום האחר, כגון שבת שתלוי בביאת יום השביעי שמתחדש יום אחד מתחילת השקיעה הוא נכנס בספק יום אחר, כיון שהכתוב הזכירו בלשון ערב כדכתיב בשבת ויוה"כ מערב עד ערב תשבתו שבתכם, ובזה מספק"ל אם ערב היינו שגוף השמש שקעה במערב, או שכ"ז שנצוצי החמה מאדימין פני המזרח ואורה ניכרת, הוי כמו שלא שקעה חמה, ועדיין הוא היום הקודם, אך בדברים שאין הקפידא בחילוק יום מיום שלפניו ושלאחריו, אלא הוא תלוי בזמן הנקרא יום, הרי דעד צאת הכוכבים הוי יום, ונלמד מקרא דנחמי' דכתיב עד צאת הכוכבים וקראו יום, אלא דמספק"ל אם הוא ביציאת ב' כוכבים או ביציאת ג' כוכבים,[[57]](#footnote-58) ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"א מקר"ש ה"א ענף ג' אות י"ד, - ובשיעורים וחידו"ת מהגרי"ש כהנמן זצ"ל סימן ד' כתב דבזה מתישב מש"כ הרמב"ם בפ**"א מביהב"ח הי"ב דאין בונין את המקדש בלילה וכו' ועוסקין בבנין מעלות השחר עד צאה"כ, אשר צ"ע דמ"ט א"צ להפסיק בבנין בשקיעת החמה דהוי ביה"ש, ולהנ"ל ניחא, דלענין דינים התלויים ביום ולילה ל"ה ביה"ש עד צאה"כ,[[58]](#footnote-59) ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מתפילין ה"י דזמן הנחת תפילין הוא עד שתשקע החמה.

**העושה מלאכה בב' ביה"ש**

**העושה מלאכה בב' ביה"ש חייב חטאת ממ"נ,** היחוסי תנו"א בע' ר"י בר זבידא הק' דמ"ט הוא חייב כשעשה מלאכה בב' ביה"ש, הרי יש לחוש בכל אחת מהן שהי' רק מקצתה באיסור, והניח בצ"ע, עיי"ש,[[59]](#footnote-60) - והתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין כתב דאיירי כשהי' מכה בפטיש בכל הביה"ש, שהי' גומר מלאכתו בכל שעה, דבכה"ג אף אי נימא דחציו מן היום וחציו מן הלילה אפ"ה חייב, כיון דעשה מלאכה שלימה גם בתחילת הביה"ש וגם בסוף הביה"ש, וכ"כ התורי"ד לעיל ל"ד ב' דאיירי כשהי' כותב כל ביה"ש של ער"ש ושל מוצ"ש, דבכה"ג ודאי דהוא חייב, עיי"ש, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד', - והפי' קדמון בפ"ה משבת ה"ד כתב דהוא משום דאף אם חציו יום וחציו לילה והמלאכה שעשה בביה"ש דער"ש ל"ה אלא חצי' בשבת וכן המלאכה שעשה בביה"ש דמוצ"ש לא עשה אלא חצי' בשבת הוא חייב על צירוף ב' חצאי המלאכה שעשה בשבת, וכ"כ הערול"נ בכריתות י"ט א', והרש"ש בסוגיין.

בפירש"י כתב דהיינו כשהם בהעלם אחד, והמאירי עמד בזה דאף בב' העלמות הוא חייב חטאת, דהרי ל"ב לצרף ב' המלאכות לחיוב, אלא חיובו הוא באחת מהן, דאו שהמלאכה הראשונה נעשית בשבת והשני' במוצ"ש, או דהמלאכה השני' נעשית בשבת והראשונה בערב שבת,[[60]](#footnote-61) - ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** למש"כ הפי' קדמון דהא דחייב חטאת, אף דיתכן דמקצת המלאכה הי' ביום ומקצת בלילה, הוא בצירוף ב' חצאי המלאכה, וע"כ בעינן שיעשה ב' המלאכות בהעלם אחד, וכ"כ הערול"נ בכריתות י"ט א' והרש"ש בסוגיין. - **ב** בחי' הגרע"א כתב דהוא משום דבב' העלמות הי' חייב חטאת ואשם תלוי, דמלבד דחייב חטאת אחת משום ממ"נ, יש להסתפק שמא חייב עוד חטאת, שמא סוף הקצירה דער"ש הי' לילה, ותחילת הקצירה דשבת הי' חייב,[[61]](#footnote-62) וע"כ פירש"י דהי' בהעלם אחד, וע"כ אינו חייב אלא חטאת אחת, וכ"כ המרכה"מ בפ"ה משבת ה"ד.[[62]](#footnote-63) - **ג** המרחשת בח"א ר"ס י"ג כתב דבב' העלמות הו"ל כב' חיובים, ואף דממ"נ עשה מלאכה בשבת, מ"מ ל"ה כידיעה לחייבו חטאת, כיון דלא נודע לו אם חטא בהעלם זה או בהעלם זה, עיי"ש, ועד"ז כתב בחי' הגרא"א דסלר בסוגיין דבעינן ידיעה ודאית בענין השגגה, וכל דהוי בב' העלמות והוא ב' שגגות ואינו מבורר באיזו שגגה מתחייב, ל"ה כידיעה.

בפירש"י כתב דאיירי כשעשה מלאכה כל ביה"ש, דליכא לספוקי להאי בתחילתו ולהאי בסופו, - והמ"מ בפ"ה משבת ה"ד כתב דלא בא אלא למעט אם עשה מלאכה בכניסת שבת בתחילת ביה"ש ובמוצ"ש אחר אותו זמן שעשה בכניסה, דכיון דמספק"ל בביה"ש שמא מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, יש להסתפק דבשעה שעשה בביה"ש דער"ש הי' עדיין יום, ובשעה שעשה בביה"ש דמוצ"ש כבר הי' לילה, אך אם איחר בכניסה והקדים ביציאה, או שעשאה בזמן אחד בין בכניסה בין ביציאה אע"פ שלא עשה כל ביה"ש ודאי דחייב חטאת.

\*הפר"ח בכללי ספק ספיקא ס"א כתב להוכיח מהכא דאף לדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא מה"ת, מ"מ כל דהוי תרתי דסתרי דממ"נ עביד איסורא לא שריי' רחמנא, וע"כ אף דמדאורייתא מותר לעשות מלאכה בביה"ש דער"ש, מ"מ כל שעשה גם בביה"ש דמוצ"ש חייב חטאת,[[63]](#footnote-64) וכתב להוכיח כן עוד מהא דשבועות י"ט ב' בב' שבילין דאם הלך בזה ונכנס למקדש והזה ושנה וטבל והלך בשני ונכנס במקדש חייב.

כ"ה תמוז פ"א

דף מס' 5

זמן צאת הכוכבים

פסחים צ"ג ב'- משקיעת החמה עד צאה"כ ה' מילין וכו', מיתיבי ר' יהודה אומר משקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, **בד' הבעה"ע בהל' מילה מבו' דקי"ל דמשקיעת החמה עד צאה"כ הוי ד' מילין, כמו שאמרו הכא דתיובתא דעולא ודרבה, וכ"כ הסה"ת בסימן רי"ג, והרמב"ן בתורת האדם, והרשב"א בברכות ב' א', והרשב"א וש"ר בשבת ל"ד ב', והרא"ה בברכות כ"ז ב', ורבינו דוד לעיל י"ב א', והריטב"א בברכות ג' א' וכ"ז א' ובשבת קכ"א א' ובר"ה ט' א', והמ"מ בפ"ה משבת ה"ד, ורי"ו בנתיב י"ב ח"א, והר"ן ביומא פ"א ב', והשו"ע בסימן רס"א ס"ב.**

**אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה מקר"פ ה"ט מבו' דקי"ל כעולא דמהנה"ח עד שקיעת החמה הוא ל' מיל, והגר"א בסימן תנ"ט ס"ב כתב דצ"ל דגירסא אחרת היתה לו דלא איתותב עולא, וכ"ה מבו' בפירש"י ברכות ב' ב' ד"ה מקדמי דמעלות השחר עד הנה"ח הוא ה' מילין, וכ"ה בפירש"י מכת"י שם ב' א' שהובא בהגו"צ במהד' עוז והדר דמשקיעת החמה עד צאה"כ הוא ה' מילין, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן רכ"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל י"א ב' ד"ה אחד ובברכות ב' ב' ד"ה דילמא ובסנהדרין מ"א ב' ד"ה אחד ובע"ז ל"ד א' ד"ה מתענין, ובד' הראב"ן בתשו' סימן ב', והיראים בסו"ס ער"ד, והיראים בסו"ס ער"ד, והסמ"ג עשין ל"ב, והתורי"ד בשבת ל"ד ב', והרוקח בסימן נ"א, והרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ב, והמרדכי בשבת סימן רצ"ג, וההגמ"ר שם סימן תנ"ז.**

**התוס' בשבת ל"ה א' סוד"ה תרי תילתי הק' בספיקא דביה"ש, דלפ"מ שאמרו הכא דמשקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, א"כ ניחזי אנן באדם בינוני שילך מתחילת שקיעת החמה ד' מילין, וכתבו דמספקא להו מהו אדם בינוני, וכ"כ הרשב"א שם ל"ד ב', - והמנחת כהן במאמר א' פ"ג בתו"ד תמה ע"ז, דאף דמספק"ל מהו אדם בינוני, מ"מ כיון דידענו דמהלך אדם ביום הוא מהלך י' פרסאות ומשקיעת החמה עד צאה"כ הוא מהלך ד' מילין, ידענו דהוא אחד מעשרה ביום, ועד"ז הק' הגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט בתו"ד, ועמש"כ בזה בקונט' מהגרי"מ שלזינגר עמ' תשצ"ד, וצ"ע.**

**והגר"א שם כתב לישב לעיקר קו' התוס' למש"כ שם דמה שאמרו הכא דעד צאה"כ ד' מילין הוא עד יציאת כל הכוכבים, ואי"ז צאת ג' כוכבים דהוי לילה, ונתבאר להלן, - ועיי"ש שכתב עוד דבלא"ה לק"מ, דשיעור זה דד' מילין אינו בכל זמן ובכל מקום שנשתנה בכל זמן וזמן, דהזמן של ד' מילין הוא על אופק שלהם בא"י ובבבל, והוא בימים השוים בתקופת ניסן ותשרי שבהם הכל משתער.[[64]](#footnote-65)**

**בעיקר ד' התוס' והרשב"א יש להעיר, דמד' ר"ת וכמה מקמאי שנחלקו בכל מקום שאמרו שתשקע החמה אם הוא בסוף השקיעה ממש, דהוא שעת צאה"כ, או דהוא אחר ג' מילין ורביע, ונתבאר להלן, מבו' דס"ל דאף דא"ר יהודה דמשקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, מ"מ מספק"ל אחר ג' מילין ורביע שמא הוא לילה, דלדעת התוס' והרשב"א ודאי דבכל מקום שאמרו שתשקע החמה הוא אחר ד' מילין, ותליא בספיקא דביה"ש כמה הוא שיעור מהלך ד' מילין,[[65]](#footnote-66) וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, והרא"ה בברכות כ"ז ב', והריטב"א בר"ה ט' א', והר"ן בשבת ל"ד ב' וביומא פ"א ב', והשו"ע בסימן רס"א ס"ב, וכן נקטו האחרונים.[[66]](#footnote-67)**

בקו' ר"ת ממה שאמרו בשבת דמשקיעת החמה עד צאה"כ הוי ג' רבעי מיל

**בספה"י לר"ת סימן רכ"א הק' דרבה גופי' שאמר הכא דמשקיעת החמה עד צאה"כ ה' מילין, אמר בשבת ל"ד ב' דביה"ש הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה, ואחר ג' רבעי מיל הוי צאה"כ, וע"כ הוי לילה, ומצינו בזה כמה דרכים,** א בספה"י שם כתב **דהכא אמרו "משקיעת החמה" והיינו משעה שמתחיל החמה ליכנס ברקיע, ומשעה זו עד צאה"כ הוא ה' מילין, אך בשבת אמרו "משתשקע החמה" היינו שכבר נכנסה ברקיע ועברה בעוביו של רקיע והיא עדיין כנגד החלון, ולפי שעדיין לא עבר את חלונו ולא פסק חלונו ללכת אחר הכיפה הוא מטיל זהרורין ומאדים מושבו,**  - וכ"כ התוס' בסוגיין ד"ה ר' יהודה אומר,[[67]](#footnote-68) ובשבת ל"ה א' ד"ה תרי תילתי, ובזבחים נ"ו א' ד"ה מנין ובמנחות כ' ב' ד"ה נפסל, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בע"ז ל"ד א' ד"ה מתענין, וכ"כ הבעה"ע בהל' מילה ח"ג, והסה"ת בסימן רי"ג, והסמ"ג עשין ל"ב, ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן צ"ו, והרוקח בסימן נ"א, והרמב"ן בתורת האדם, והראבי"ה בסימן תתנ"ח, והרשב"א בברכות ב' א', והרא"ה שם כ"ו ב' וכ"ז ב', והתורי"ד וההשלמה והמאורות והריטב"א והר"ן והמאירי בשבת שם, והרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ב, והר"ן ביומא פ"א ב', ורי"ו בנתיב י"ב ח"א, והמ"מ בפ"ה משבת ה"ד, וההגמ"ר בשבת סימן תנ"ה, והארחות חיים בהל' יוהכ"פ ס"ג, והשו"ע בסימן רס"א ס"ב.

ב **בתשו' מהר"ם אלשקר סימן צ"ו האריך דדעת הגאונים והרמב"ם ודעימייהו דמשקיעת החמה דידן הוי ביה"ש, וכאשר כ"נ להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק, עיי"ש, וכ"נ בד' רבינו יונה באגרת התשובה אות ל"ג ואות ס'ת, - והגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט ובשנו"א בריש ברכות הכריע כדבריהם, וכתב דמשקיעת החמה דידן עד צאה"כ הוא ג' רבעי מיל, כמו שאמרו בשבת, ומה שאמרו הכא דהוא ד' מילין היינו עד צאת כל הכוכבים, דאף דג' כוכבים נראים אחר ג' רבעי מיל, מ"מ אין כל הכוכבים נראים עד שיהא לילה משיטהר האור לגמרי מחמת קטנות הכוכבים, ודמי למה שאמרו דמעלות השחר עד הנה"ח ד' מילין, דבשעת עלות השחר עדיין כל הכוכבים עומדים, וכ"כ המהר"ל בשבת ל"ה א', והגר"ז בסידור בס' הכנסת שבת, וכן האריך בחי' רז"ה סימן ג'.[[68]](#footnote-69)**

ג **היראים בסו"ס ער"ד כתב דבשקיעת החמה הוי לילה מדאורייתא אף שעדיין אין הכוכבים נראים, דהא דכתיב בקרא עד צאת הכוכבים היינו התחלת צאתם בהכנס בעובי הרקיע לצאת למשול בלילה, דכ"ה דהא דכתיב התם מעלות השחר היינו כשהחמה מתחלת לעלות ולמשול ביום שהיא נכנס בעובי הרקיע מבפנים ומתחלת לעלות ולצאת, ה"נ הא דכתיב צאת הכובים היינו כשמתחילין לצאת דהיינו בהכנסת בעובי הרקיע,[[69]](#footnote-70) ומה שאמרו הכא דמשקיעת החמה עד צאה"כ הוי ה' מילין, היינו עד גומרם ירידתם שנראין כולן החוצה שעוברין עביו של הרקיע, ומה שאמרו בשבת דמשתשקע החמה ג' רבעי מיל הוי ביה"ש, היינו משעה שמתחלת לשקוע שנוטה מעט ומכירים העולם שרוצה ליכנס בעובי הרקיע, ו"משתשקע החמה" הוא קודם שעת שקיעת החמה,[[70]](#footnote-71) - והערוגת הבושם בח"? עמ' 77 תמה על דבריו, וגם המנחת כהן במאמר א' פ"ה ופ"ו והפר"ח בקונט' דבי שמשי בתחילתו האריכו לתמוה על דבריו, עיי"ש, ועמש"כ בישוב דעתו הסדר זמנים בפתיחה בסופו, והאבהא"ז בפ"א מקר"ש ה"א ענף ב' סק"ה.**

ד **הראב"ן בתשו' סימן ב' כתב דמה שאמרו דשיעור ביה"ש הוא ג' חלקי מיל, היינו לר' יהודה דאמר הכסיף העליון ושוה לתחתון לילה, אך עד צאה"כ הוא ה' מילין, ואנן קי"ל דעד צאה"כ יממא הוא, והביאו המרדכי בשבת סימן רצ"ג, וכ"כ המנחת כהן במאמר א' פ"ח לדעת הגאונים.[[71]](#footnote-72)**

דעת רש"י בזמן צאה"כ

**בפירש"י בשבת ל"ה א' בד"ה כרמל פירש למה שאמרו דהרוצה לידע שיעורו של ר' נחמי' יניח חמה בראש הכרמל וירד ויטבול ביום ויעלה, דכרמל הוא הר שעל שפת הים וחמה סמוך לשקיעתה נראית על ראשי ההרים ובתוך כדי שירד ויטבול ויעלה הוי לילה, והרמב"ן בתורת האדם והר"ן בשבת שם כתבו ללמוד מדבריו דמתחילת שקיעת החמה אנו משערין, וכ"כ הגר"א בסימן רס"א ס"ב דמהתם מבו' דביה"ש הוי מיד משתשקע החמה ובתוך שיעלה הוי לילה, עיי"ש,[[72]](#footnote-73) - אך הרשב"א שם ל"ד ב' כתב לפרש בד' רש"י דאיירי במי שעומד על הר הכרמל בשעה שהחמה נראית בראשי ההרים, ובכדי שירד מן ההר ויטבול ויחזור ויעלה נשלם ביה"ש דר' נחמי', ולפ"ז מתפרשים ד' רש"י כדעת ר"ת.**

**ובפירש"י מכת"י בברכות ב' א' נד' בהגו"צ מהד' עוז והדר כתב, ז"ל, לכשתשקע החמה ויפנה האור וטהר מן תוך חללו של עולם ששקעה לגמרי דהיינו צאה"כ לפי שזמן שקיעת אורה מהלך ה' מילין כדאמרינן בפסחים, ואחר יאכל מן הקדשים, עכ"ל, וזה להדיא כדעת ר"ת דמתחילת שקיעת אור השמש עד שתשקע לגמרי הוא ה' מילין והוא זמן צאה"כ דחשיב כלילה, ובפירש"י שם ב' ב' (ד"ה והלא כהנים וד"ה ביה"ש) כתב דביה"ש הוא חצי מיל קודם צאה"כ, ולמש"כ לעיל מינה דצאה"כ הוא אחר ה' מילין, מבו' להדיא בדבריו דזמן ביה"ש הוא חצי מיל קודם זמן זה, וכדעת ר"ת.**

בדעת הגאונים דהוי לילה ג' רבעי מיל אחר שקיעה דידן

**בדעת הגאונים דהוי לילה ג' רבעי מיל אחר שקיעה דידן, תמהו טובא,** א **המנחת כהן במאמר א' ספ"א הק' דדבר נראה לחוש וא"א להכחישו דמשתשקע החמה תחת האופק עד שיראו הכוכבים יש שיעור יותר גדול מג' רבעי מיל, וכן הק' הפר"ח בקונט' דבי שמשי,[[73]](#footnote-74) והק' עוד, דגם הכסיף העליון והשוה לתחתון הוא אחר יותר מג' רבעי מיל. -** ב **המנחת כהן שם הק' עוד, דהרי בקרא כתיב דעד צאה"כ הוי יום, וא"כ היאך נסתפקו ר' יהודה ור' נחמי' דמשקיעת החמה הוי לילה, הרי ודאי דעדיין אין הכוכבים נראים.[[74]](#footnote-75) -** ג **התוס' במנחות כ' ב' והתוס' הרא"ש בשבת ל"ה א' הק' ורמז לזה ר"ת בספה"י ממה שאמרו בשבת כ"א ב' דמצות נ"ח משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק, ואי מתחילת שקיעה קאמר עדיין יום גמור הוא ומאי פרסום נס איכא, שרגא בטיהרא מאי מהני.[[75]](#footnote-76)**

בדעת ר"ת דהוי לילה ד' וה' מילין אחר שקיעה ראשונה

**בתשו' מהר"ם אלשקר סימן צ"ו תמה ע"ד ר"ת, דדבריו מתישבים רק לדעת חכמי ישראל דהחמה מהלכת בלילה אחרי הכיפה, והיא צריכה לילך כל עובי הרקיע נוכח החלונה כדי לעלות למעלה ע"ג הכיפה, אך למה שאמרו לקמן בע"ב דנראים דברי חכמי אומות העולם דבלילה חמה מהלכת למטה מן הרקיע, אין לפרש כלל כד' ר"ת.[[76]](#footnote-77)**

**אך התורי"ד בשבת ל"ד ב' כתב דאף דדברי ר"ת הם כדעת חכמי ישראל, מ"מ גם לדעת חכמי אומות העולם דהוא העיקר הוא מתפרש עד"ז, דאע"פ ששקעה החמה ונעלמה מן העין עדין אורה שולט בעולם, שעדין לא נעלמה מכל העולם כולו שאלו הי' עולה אדם על ההרים עדין הי' יכול לראותה, ומתחילת שקיעתה שתעלם מן העין עד שתגמר שקיעתה להתכסות תחת הארץ הוא שיעור ה' מילין, ומה שאמרו התם דמשתשקע החמה הוא ביה"ש, היינו משתגמור שקיעתה שמתחלת ליכנס תחת הארץ, שהעולם עשוי כמו כדור עגול שאינו שוה, ומי שדר באמצע הכדור שהוא גבוה אע"פ שנעלמה החמה מעיניו לא יעלם אורה מן הכדור עד שתהלך כל שיפועו של כדור ותיכנס תחתיו, ומפני זה מושך אורה אחר שנעלמה מן העין הרבה כשיעור ה' מיל, ועמש"כ בזה הפר"ח בקונט' דבי שמשי.**

**בעיקר ד' ר"ת תמהו האחרונים טובא,** א **המנחת כהן במאמר ב' פ"ה כתב דבדק במדינת הולנד ומצא, דמשקיעת החמה עד צאה"כ בתקופת ניסן ותשרי הוא ד' חומשי שעה, והק' מזה ע"ד ר"ת דמשקיעה ראשונה עד צאה"כ הוא ד' מיל, וכתב דבעכצ"ל דבא"י צאה"כ הוא מתאחר יותר, אך דלפי הנראה הי' ראוי שיהא להיפך, וכבר תמהו ע"ז רבים, דודאי דבמדינתו זמן צאה"כ מתאחר יותר מזמן צאה"כ א"י, ותמהו לפ"ז ע"ד ר"ת דעד צאה"כ הוא ד' מילין.[[77]](#footnote-78) -** ב **הגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט תמה ע"ד ר"ת** **דלפי דבריו נמצא דמעלות השחר עד הנץ שוה כמו מן השקיעה עד צאה"כ ובאמת אינו כן דמעלות השחר הוא שיעור גדול הרבה מאד על צאה"כ אחר השקיעה, דבעלות השחר יש כוכבים הרבה, ועד"ז הק' הגר"ז בסידורו בסדר הכנסת שבת, ועוד, דאם שוה זמן צאה"כ אחר השקיעה לזמן עלות השחר קודם הנה"ח, א"כ במדינות הנוטים לצפון שעלות השחר בקיץ הוא בחצי הלילה, אין צאה"כ כלל. -** ג **הגר"א שם הק' עוד ממה שאמרו בברכות כ"ט ב' דלייטי במערבא אמאן דמצלי עם דמדומי חמה דילמא מטרפא לי' שעתא, ולד' ר"ת הרי עוד היום גדול.[[78]](#footnote-79) -** ד **המנחת כהן במאמר א' פ"ד ד"ה השלישית הק' וכבר רמז לזה היראים בסימן ער"ד ממה שאמרו בשבת ל"ה ב' דא"ל רבא לשמעי' אתון דלא קים לכו בשיעורא דרבנן אדשמשא בריש דיקלא איתלו שרגי, ואם זמן ביה"ש הוא מסוף שקיעת החמה בעובי הרקיע, שהוא ג' מילין ורביע אחר שקיעה ראשונה, מ"ט החמיר רבא שלא לעשות מלאכה משיסתלק אור השמש מראשי האילנות כון שהוא מופלג הרבה מזמן ביה"ש, והרי אף אם היו עושין מלאכה אחר שקיעה ראשונה ל"ה חוטאים, כיון דהוא יום ודאי עד זמן ביה"ש, ועמש"כ שם בפי"א לישב, ומש"כ בזה הפרי יצחק בח"א סימן ח'. -** ה **המנחת כהן שם ספ"ד ד"ה הטענה השביעית הק' מהא דתנן בשבת י"ז ב' דבכולן ב"ה מתירין עם השמש, והרי דאחר ששקעה חמה ואינה נראית עוד על הארץ אסור לעשות מלאכה, ולדעת ר"ת הרי מותר לעשות מלאכה אחר ששקעה החמה שיעור ג' מילין ורביע שהוא קרוב לשעה אחת, ובלבד שיוסיף קצת מן החול על הקדש.**

**בד' המהר"ל בשבת ל"ה א' מבו' דפשיטא לי' דלדעת ר"ת אין השקיעה הראשונה כשמתכסה עיגול החמה, אלא הוא משעה שהחמה מתחלת לשקוע, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דלעולם זמן צאה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעה דידן, או הוא ככ"ה - ל"ה רגעים אחר השקיעה דידן, כאשר כ"ה במוחש, וד' מילין קודם לכן הוא זמן שקיעה ראשונה, ומתישבים בזה כל הקו' הנ"ל ע"ד ר"ת, וכבר האריכו בזה רבים, ודקדקו כן מל' כמה מקמאי,[[79]](#footnote-80) וכ"כ בס' חי' רז"ה סימן ט' בדעת התוס'.[[80]](#footnote-81)**

**אך כבר תמה המהר"ל שם ע"ז, דא"כ מה שאמרו הכא שקיעת החמה אינו שוה למה שאמרו הנה"ח, דהנה"ח הוא כשמתחיל החמה להנץ אע"ג שלא עלתה לגמרי רק שנראה ניצוץ החמה, ושקיעת החמה הוא כשעדיין כל הגוף חמה נראה בעולם.**

**ויש לתמוה עוד, שהרי להדיא מבו' בסוגיין דשיעור ד' וה' מילין מעלות השחר עד הנה"ח הוא חד מילתא עם שיעור ד' וה' מילין משקיעת החמה עד צאה"כ, והוא שיעור עביו של רקיע, וכ"ה להדיא בד' ר"ת וש"ר דשיעור ד' וה' מילין הוא השיעור שמהלכת החמה עביו של רקיע, וכיון דהנה"ח הוא הנקודה הראשונה מהחמה שמתחלת להתנוצץ על העולם, כמש"כ המהר"ל, וכ"כ הביאוה"ל בסימן נ"ח ס"א (ד"ה כמו שיעור) והוכיח כן מכ"ד, בע"כ דגם שקיעת החמה הוא משעה שמתכסה עיגול החמה, ואם שקיעת החמה הוא קודם שקיעה דידן, נמצא דשיעור ד' מילין משקיעת החמה עד צאה"כ אי"ז כשיעור עוביו של רקיע,[[81]](#footnote-82) - ועמש"כ בקונט' מהגרי"מ שלזינגר עמ' תת"ו דאין לפרש כן, ועמש"נ בדף מס' 6 בהערה להוכיח עוד דלא כן מדעת רבים מקמאי דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ.**

**ואמנם אף דדרך זו אינה מתישבת בסוגיית הגמ', וגם אינה מתישבת בד' ר"ת והרמב"ן, כמש"נ בהערה, מ"מ כנים הדברים דמשמעות ד' הראשונים שלא באו לחדש מכח ד' ר"ת דיש להמתין אחר שקיעת החמה ד' מילין, אף אם נראו ג' כוכבים, שלא העמידו לד' ר"ת אלא כישוב לסתירת הסוגיות, ולא כחידוש לדינא דצריך להמתין ד' מילין, (והרמב"ן בתורת האדם לא הביא לד' ר"ת לדינא אלא לגבי שיעור תוספת שבת), - וכ"נ בד' השו"ע בסימן רל"ה ס"א ורצ"ג ס"ב וביו"ד סימן רס"ב ס"ו והרמ"א בסימן תקס"ב ס"א שכתבו דכשנראים ג' כוכבים הוי לילה ולא הצריכו להמתין ד' מילין, ולא הביא השו"ע לד' ר"ת, אלא בסימן רס"א ס"ב בדין תוספת שבת, - וכן העידו על רבים מחכמי הדורות שעשו מלאכה אחר שנראו ג' כוכבים, אף קודם שיעור מהלך ד' מילין, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רצ"ג ס"ב (ד"ה עד) בשם המנחת כהן.[[82]](#footnote-83)**

**ועפי"ז יש לקיים מנהג רוב ישראל בא"י שלא להמתין ד' מילין אחר שקיעת החמה, ועושין מלאכה אחר שנראין ג' כוכבים קטנים, אף דדעת רוב הראשונים כדעת ר"ת, וכן פסקו השו"ע והרמ"א.[[83]](#footnote-84)**

זמן שקיעה שני' וזמן צאה"כ לדעת ר"ת

**הרמב"ן בתורת האדם כתב דמזמן תחילת שקיעה עד זמן תחילת ביה"ש הוא מהלך ג' מילין ורביע, וכ"כ כמה מקמאי, וצ"ע דלמש"כ הרמב"ן גופי' שם דהזמן שהכסיף העליון והשוה לתחתון דהוא לילה ודאי לר' יהודה, הוא מופלג מעט מזמן צאה"כ, נמצא דהזמן דהכסיף הוא פחות מד' מילין אחר תחילת שקיעה, וממילא דתחילת ביה"ש הוא פחות מג' מילין ורביע אחר תחילת שקיעה.[[84]](#footnote-85)**

**ומאידך יש להעיר דלדעת ר"ת ודעימי' דגם לר' יהודה הוי לילה בצאה"כ, הרי דהא דא"ר יהודה דמשקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, הוא בצאה"כ דידי', אך לר' יוסי דזמן צאה"כ מאוחר מעט, הוי צאה"כ יותר מד' מילין אחר שקיעת החמה, ולא ראינו שחששו לזה, וצ"ע.**

זמן שתשקע החמה לדעת ר"ת

**בספה"י לר"ת שם כתב דבכל מקום שאמרו שתשקע החמה, היינו סוף שקיעה דהוא לילה גמור והוא שעת צאה"כ, שנתרחקה החמה לאחורי כיפה ואינה כנגד החלון שלה, ורק בההיא דשבת שאמרו משתשקע החמה כ"ז שפני מזרח מאדימין, אי"ז סוף שקיעה ממש, אלא שנכנסה ברקיע ועברה בעביו של רקיע ועדיין הוא כנגד החלון, וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"ז ל"ד א' ד"ה מתענין ובזבחים נ"ו א' סוד"ה מנין ובמנחות כ' ב' סוד"ה נפסל, ובד' עוד מרבוותא.**

**אך בד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' דבכל מקום שאמרו שתשקע החמה היינו תחילת שקיעה שני' שהוא ג' רבעי מיל קודם צאה"כ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א וש"ר בשבת כ"א ב', והאבנ"ז בסימן תצ"ז ס"ק ג' ד' עמד בפלוגתא זו.[[85]](#footnote-86)**

**וכמה נפ"מ בדבר,** א **בהא דתניא בשבת כ"א ב' דמצותה משתשקע החמה, דבספה"י לר"ת שם מבו' דהיינו בשעת צאה"כ דהוא לילה גמור, וכ"כ ההגמ"ר בשבת סימן תנ"ה, וכ"כ הגר"א בסימן תער"ב ס"א בדעת הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ב, וכ"כ הב"ח והמג"א והפר"ח והגר"א שם בדעת הטוש"ע שם, - אך הרשב"א בשבת שם כתב דהוא זמן אחד עם מה שאמרו שם ל"ד ב' דביה"ש הוא משתשקע החמה, ומבו' בדבריו דלפ"ז הוי זמן ההדלקה בודאי בשקיעה זו, ואף למ"ד דאכתי אי"ז ביה"ש, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי שם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תער"ב ס"א (ד"ה עם סוף שקיעתה).**

**ב בד' התוס' בע"ז שם מבו' דאם מה שאמרו דכל תענית שלא שקעה עליו חמה אינו תענית היינו סוף שקיעה, צריך להתענות עד צאה"כ, וכ"כ התוס' רבינו אלחנן ותוס' הר"ש משאנץ שם, וכ"כ הרא"ש בפ"ק דתענית סימן י"ב, - אך בד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' דסגי להתענות עד תחילת שקיעה שני', עיי"ש, וכ"נ בסה"ת סימן רי"ב, וכן צידד בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן צ"ו, והביאו הב"י בסימן תקס"ב.**

ג **במנחות ל"ו א' אמרו בתפילין דמניחן עד שתשקע החמה, וכן תניא בביצה ט"ו א' דהי' בא בדרך ותפילין בראשו ושקעה עליו חמה וכו', ובסה"ת סימן רי"ג כתב דהיינו סוף שקיעה סמוך לצאה"כ דהוא ספק לילה, וכ"כ הפר"ח בקונט' דבי שמשי, דבע"כ דשקיעת החמה זו היא סוף שקיעה, ול"ד נקט אלא סמוך לסוף שקיעה דהיינו ביה"ש, - אך בד' המג"א בסימן ל' סק"ב נראה שפירש בד' המרדכי דהיינו שעת צאה"כ, ועמש"כ המ"ב שם סק"ג.**

זמן פסול דם קדשים

**בספה"י לר"ת שם כתב דהא דתניא בזבחים נ"ו ב' דמחשבין בדם משתשקע החמה, היינו שכבר שקעה חמה מכל וכל וכבר יצאו כוכבים, דאל"כ היאך מחשבין בדם, הרי ל"ה חוץ לזמנו דעדיין יום הוא וראוי לזריקה, - אך הסה"ת בסימן רי"ג כתב בשם ר"י דמה שאמרו בזבחים נ"ו א' דדם נפסל בשקיעת החמה שנא' ביום זבחכם, היינו תחילת שקיעה ד' מילין קודם צאה"כ, דאם הוא סוף שקיעה, ל"ב לקרא דביום זבחכם, דבלילה ל"מ לזרוק דבעינן ביום צוותו, ולמחר נפסל בלינה, וכ"כ התוס' בזבחים שם ד"ה מנין, וכ"כ התוס' במנחות כ' ב' ד"ה נפסל בפי' קמא.**

**והסה"ת שם הוכיח כן מסוגיין דלעולא הוי דרך רחוקה במהלך ט"ו מילין דמחצות עד תחילת שקיעה, והרי דמתחילת שקיעה ואילך אינו זמן שחיטה, והתוס' לעיל בסוגיין תמהו ע"ז, וכ"כ התוס' בזבחים ובמנחות שם, - אך התוס' במנחות שם כתבו בפי' בתרא, דמדאורייתא אינו נפסל עד צאה"כ, ורבנן עבוד הרחקה ופסלוהו מתחילת שקיעה,[[86]](#footnote-87) והעמידו דבריהם במקום כרת לענין דרך רחוקה כדי שיהיו זריזין למהר לבא, - והשאג"א בסימן י"ז האריך לתמוה על ב' הדעות,[[87]](#footnote-88) ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א להא דשיעור דרך רחוקה הוא בט"ו מילין, ואכמ"ל.**

בטעם הא דבבוקר הוי יום ד' מילין קודם הנה"ח ובלילה הוי לילה קודם ד' מילין אחר שקיעתה

**קי"ל במגילה כ' א' ובכ"ד דמעלות השחר הוי יום גמור, וצ"ב דמ"ש דבבוקר הוי יום גמור ד' מילין קודם הנה"ח, ובלילה הוי לילה קודם שעברו ד' מילין משקיעת החמה, דלדעת הגאונים הוי ספק לילה משקיעה דידן וג' רבעי מילין אח"כ הוי לילה גמור, ולדעת ר"ת הוי ספק לילה ג' ורבע מיל אחר שקיעה דידן.**

**ונתפרש הדבר בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א, דבעי התם כמה דאת אמר בערבית נראו ג' כוכבים אע"פ שהחמה נתונה באמצע הרקיע לילה הוא, ויימר אף בשחרית כן,[[88]](#footnote-89) ומשני א"ר אבא כתיב השמש יצא על הארץ, וכתיב ובא השמש וטהר מקיש יציאתו לביאתו, מה ביאתו משיתכסה מן הבריות, אף יציאתו לכשיתודע לבריות, א"ר בא כתיב הבקר אור התורה קראה לאור בקר, תני ר' ישמעאל בבקר בבקר כדי ליתן תחום לבוקרו של בוקר,[[89]](#footnote-90) והתוס' הרא"ש בברכות ב' ב' הביא לד' הירושלמי, וכתב דמה"ט לא פליגי תנאי בזמן עלות השחר, - ועמש"כ עוד בזה הר"א מן ההר במגילה כ' ב'.**

כ"ז תמוז פ"א

דף מס' 6

פסחים צ"ד א' - מהלך אדם בינוני ביום י' פרסאות מעלות השחר עד הנה"ח ד' מילין וכו', **בפירש"י כתב דהא דאמר דמהלך אדם בינוני ביום י' פרסאות, היינו מעלות השחר עד צאה"כ, ומהנה"ח עד שקיעת החמה הוי ל"ב מילין, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הראבי"ה בסימן א', ובתשו' הרי"ד סימן קט"ז, וכ"ה מבו' בד' רבינו דוד לעיל י"ב א', וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דפלג המנחה הוא שתות מיל קודם שקיעת החמה, וכ"כ הרשב"א בברכות ב' א' והרא"ה שם כ"ז ב' והריטב"א שם ג' א'.**

**אך הגר"א בסימן תנ"ט ס"ב והוא משנו"א בריש ברכות, כתב בדעת הרמב"ם דמפרש דהא דאמר דמהלך אדם בינוני ביום י' פרסאות, הוא מהנה"ח עד שקיעתה, ועיי"ש שפירש לפ"ז דהא דהא דמותבינן מינה לעולא ולרבה הוא בתרתי, חדא, במה שאמרו דמעלות השחר וכו' הוא ה' מילין ובברייתא תניא דהוא ד' מילין, ועוד, במה שאמרו דמעלות השחר וכו' הוא אחד מששה ביום, וס"ל דאף מה שמהלך קודם הנה"ח ואחר שקיעתה הוא מכלל הי' פרסאות, ובברייתא תניא דהוא אחד מי' ביום, והרי דמה שמהלך קודם הנה"ח ואחר שקיעתה אינו מכלל הי' פרסאות, וזהו הא דמשני דא"ל ר' יוחנן אנא ביממא הוא דאמרי ורבנן והא דקא טעו דקא חשבן דקדמא וחשוכא, והיינו דהא דא"ר יוחנן דמהלך אדם ביום הוא י' פרסאות, הוא ביום עצמו מהנה"ח עד שקיעתה, ורבנן הוא דקטעו דחשבו גם מה שמהלך קודם הנה"ח ואחר שקיעתה בחשבון הי' פרסאות, וכ"כ הכנפי יונה בסימן ס"ט ס"ו בדעת הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד ממשמעות הגמ', וכן האריך בחי' רז"ה סימן י"א, וכתב כן בדעת הרמב"ם והלבוש, והחזו"א בסימן י"ג סק"א וסימן קכ"ג סק"א נקט לעיקר כפי' זה.**

שיעור מיל

**נתבאר בדף מס' 5 פלוגתת הראשונים אם קי"ל דמעלות השחר עד הנה"ח ומשקיעת החמה עד צאה"כ הוא ד' מיל, או דקי"ל דהוא ה' מיל.**

**ובפשוטו בזה תליא שיעור הילוך מיל, שהרי אמרו הכא דמהלך אדם ביום הוא י' פרסאות, ובפירש"י בד"ה כמה מהלך אדם כתב דהיינו ביום בינוני דתקופת ניסן ותשרי שהיום והלילה שוין, וכיון דביום בינוני יש ביום מהנה"ח עד שקיעתה י"ב שעות שוות, הרי דלמ"ד דמעלות השחר וכו' הוי ד' מילין ומהלך אדם ביום מהנה"ח עד שקיעתה הוא ל"ב מיל, נמצא דשיעור הילוך מיל הוא כ"ב רגעים ומחצה, ולמ"ד דמעלות השחר וכו' הוי ה' מילין ומהלך אדם ביום מהנה"ח עד שקיעתה הוא ל' מיל, נמצא דשיעור הילוך מיל הוא כ"ד רגעים, וכ"כ החק יעקב בסימן תנ"ט סק"י, והסדר זמנים בסימן י'.[[90]](#footnote-91)**

**והרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ג מ"ב כתב דשיעור הילוך מיל הוא כדי ב' חומשי שעה מן השעות השוות, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ז מתרומות ה"ב לנוסחת הכת"י דצאה"כ הוא כמו שליש שעה אחר שקיעת החמה,[[91]](#footnote-92) וכ"כ הסמ"ג ל"ת רנ"ז, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפיהמ"ש בפירקין ובפ"ה מקר"פ ה"ט דמהנה"ח עד שקיעת החמה הוא ל' מילין, - וכן האריך הכנפי יונה בסימן ס"ט ס"ו, וכן צידד הגר"ז בסימן תנ"ט ס"י.**

**התרוה"ד בסימן קס"ז כתב דכיון דמהלך אדם ביום בינוני שהוא י"ב שעות הוא י' פרסאות, נמצא דשיעור מיל הוא שליש שעה פחות חלק אחד מל' משעה, והיינו י"ח רגעים שהם אחד ממ' מי"ב שעות שהם תש"כ רגעים, וכ"כ התרוה"ד בסימן קכ"ג ובהגש"ד שער ח' סט"ו אות ד', ובלקט יושר ח"א עמ' ע"ט, וכ"כ האו"ה בכלל א' ס"ט, וכ"כ השו"ע בסימן תנ"ט ס"ב וביו"ד סימן ס"ט ס"ו, והרמ"א בסימן רס"א ס"א, ובתורת חטאת כלל ט"ו ס"ח, ובתשו' מהרי"ו סימן קצ"ג.[[92]](#footnote-93)**

**והכנפי יונה בסימן ס"ט תמה ע"ז, דהא דמהלך אדם ביום י' פרסאות הוא מעלות השחר עד צאה"כ, וביום בינוני הוא הרבה יותר מי"ב שעות, ומהנה"ח עד שקיעתה הוא י"ב שעות ביום בינוני, ולפ"ז שיעור מיל הוא כ"ד רגעים, וכן תמהו החק יעקב בסימן תנ"ט סק"י,[[93]](#footnote-94) והגר"א שם ס"ב, ועיי"ש שכתב דהתרוה"ד סבר דביום בינוני יש מעלות השחר עד צאה"כ י"ב שוות,[[94]](#footnote-95) ותמה טובא ע"ז,[[95]](#footnote-96) - והגר"א שם בסו"ד והוא משנו"א בפ"ק דברכות מ"א כתב לפרש דמה שאמרו דמהלך אדם ביום י' פרסאות הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וכמש"נ לעיל, ולפ"ז שיעור מיל הוא י"ח רגעים.[[96]](#footnote-97)**

**הרמב"ם בפיהמ"ש בריש ברכות כתב דזמן עלות השחר הוא כשעה וחומש מן השעות השוות קודם הנה"ח, והמג"א בסימן פ"ט סק"ב כתב בדעתו דס"ל דמעלות השחר עד הנה"ח הוא ד' מילין, וס"ל דשיעור מיל הוא רביעית שעה וחלק כ' משעה, ולפ"ז נמצא דמעלות השחר עד הנה"ח הוא שעה וחומש, ועיי"ש שתמה דדבריו סתרים למש"כ בפיהמ"ש לעיל פ"ג מ"ב דשיעור מיל הוא ב' חומשי שעה, וגם קשיא דהוא דלא כדבריו בפיהמ"ש בפירקין ובפ"ה מקר"פ ה"ט דמהנה"ח עד שקיעתה הוא מהלך ל' מילין, ולפ"ז נמצא דמעלות השחר עד הנה"ח הוא ה' מילין.**

**והכנפי יונה סימן ס"ט ס"ו כתב לישב דדעת הרמב"ם דמעלות השחר עד הנה"ח הוא ג' מילין, והיינו משום דקי"ל כר' יהודה דמעלות השחר עד הנה"ח הוא אחד מעשרה ביום, וס"ל דהיינו עשירית היום דמהנה"ח עד שקיעתה, (דלר' יהודה מהלך אדם בינוני ביום מהנה"ח עד שקיעתה הוא י' פרסאות), ומאידך קי"ל כר"ע דמהלך אדם בינוני ביום מהנה"ח עד שקיעתה הוא ל' מיל, וזהו מהא דאמר דדרך רחוקה הוא מן המודיעים ולחוץ, והיינו ט"ו מיל, (כדאמר עולא דמן המודיעים ולירושלים ט"ו מיל, ובזה קי"ל כוותי', שהרי הי' מקום זה ידוע להם, ולא נחלקו במציאות ריחוק המקום),[[97]](#footnote-98) ונמצא דמעלות השחר עד הנה"ח שהוא אחד מעשרה ביום, הוא כשיעור מהלך ג' מילין, ושפיר כתב הרמב"ם דהוא שעה וחומש מן השעות השוות, וכיון לזה בקונט' מהגרי"מ שלזינגר עמ' תשפ"ד, וכבר כתב המעדיו"ט בפ"ק דברכות סימן י' לעיקר דרך זו בטעמא דהרמב"ם שפסק דדרך רחוקה הוא מהלך ט"ו מילין, עיי"ש.**

זמן עלות השחר וצאה"כ בשאר ימות השנה ובשאר מקומות

**המנחת כהן במאמר ב' פ"ב נסתפק בשיעורים אלו דד' מיל דמעלות השחר עד הנה"ח ומשקיעת החמה עד צאה"כ, וכן בשיעור ג' רבעי מיל דביה"ש, אם הם שוים בכל ימות השנה ובכל מדינות הישוב, או דהוא דוקא ביום בינוני כשהיום והלילה שוין כל אחד מי"ב שעות, אך בשאר ימות השנה משתנים אלו השיעורים, וכן הוא דוקא בא"י ובמדינות שהם באותו הרוחב מן המזרח למערב, אך במדינות שיותר רחוקות מן הקו השוה או קרובות אליו ישתנו אלו השיעורים, ועיי"ש שכתב להוכיח מכ"ד דשיעורים אלו הם בכל מקום ובכל זמן, אך שם פ"ג כתב להוכיח דמשתנים השיעורים לפי זמני השנה ולפי רוחב המדינות, וכתב דכן מתחייב בהכרח מחלוף מהלך השמש ברקיע ואופן שקיעתו תחת הארץ וכו', וכן מוכח מן הנסיון, והכריע כן לדינא.[[98]](#footnote-99)**

**והמנחת כהן שם פ"ד כתב לפ"ז דאופן חישוב השעות בשאר ימות השנה, הוא בשעות זמניות, דלעולם הוי עלות השחר שעה וחומש זמנית קודם הנה"ח, וצאה"כ הוא שעה וחומש זמנית אחר שקיעת החמה, ועיי"ש במש"כ באופן חישוב זמן עלות השחר וצאה"כ בשאר מדינות הישוב, וכ"כ הפר"ח בקונט' דבי שמשי, וכ"כ הח"ח במכתב דכן המנהג בביהכ"נ של מינסק, ומנהג הגאון מבריסק.[[99]](#footnote-100)**

**אך בד' הגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט מבו' דאופן החישוב בשאר ימות השנה ובשאר המדינות הוא לפי המעלות,[[100]](#footnote-101) דכל שנמצאת החמה באותם המעלות שנמצאת החמה ביום בינוני בא"י ד' מילין קודם הנה"ח וד' מילין אחר שקיעת החמה, הוא זמן עלות השחר וזמן צאה"כ דר"ת, (וכל שנמצאת החמה באותם המעלות שנמצאת ביום בינוני בא"י ג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה, הוא זמן צאה"כ להגאונים), וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסידור בס' הכנסת שבת, וכן הוכיחו רבים.**

שעות היום אם הם זמניות

**הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דברכות כתב שכל השעות שנזכרו בכל המשנה הם שעות זמניות, שיש י"ב שעות ביום וי"ב שעות בלילה, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ג מתפילה ה"א, וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן קל"ד דבכל זמן יש י"ב שעות בלילה וי"ב שעות ביום, יהי' היום אשר יהי', אם יהי' ארוך תהא כל שעה משעותיו ארוכה בהתאם לו, ואם יהא קצר תהא השעה קצרה, וכ"כ התרוה"ד בסימן א' בשם התוס', וכ"כ השו"ע בסימן נ"ח ס"ח ובסימן פ"ט ס"א, והרמ"א בסימן רל"ג ס"א.**

**אך הפנ"י בברכות ג' א' צידד דלענין קר"ש ותפילה אין משערין בשעות זמניות אלא בשעות שוות, ובתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן מ' וח"ב סו"ס י' כתב דכל שעות היום משתערות בשעות שוות,[[101]](#footnote-102) וכ"כ גם בס' לחם שמים בפ"ק דברכות, ובמור וקציעה בסימן א' ונ"ח וקנ"ז ורל"ג ותל"א ותמ"ג, ועמש"כ בזה המשכנות יעקב בסימן ע"ט, ובתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן כ'.[[102]](#footnote-103)**

**\*התוס' הרא"ש בברכות ג' ב' כתב במה שאמרו דכיון שהגיע חצי הלילה רוח צפונית מנשבת בו, דהוא משום דרוח צפונית משבת בו' שעות אחרונות של לילה, וכתב ללמוד מזה דלעולם יש י"ב שעות ביום וי"ב שעות בלילה, ועיי"ש שכתב דכן משמע בפ' מפנין גבי שצ"ם חנכ"ל דקאי מאדים בזווי, וכן משמע מהא דא"ר יהושע במתניתין עד ג' שעות, ובפ' תפילת השחר תנן דתפילת השחר עד ד' שעות, ואם היו משתנות השעות לפי סדר היום היה לו להזכיר שליש היום ורביע היום.**

**והדע"ת בסימן נ"ח ס"א פירש בדעתו דס"ל דזמני היום הם שעות שוות, וזהו שכתב דלעולם יש י"ב שעות ביום וי"ב שעות בלילה, דבזמני היום לעולם הוי היום י"ב שעות שוות והלילה שעות שוות, וזהו שהוכיח מהא דתנן עד ג' שעות ועד ד' שעות ולא תנן עד שליש היום ורביע היום, משום דאין זמן קר"ש ותפילה עד שליש היום ורביע היום, אלא עד סוף ג' שעות שוות וד' שעות שוות, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סו"ס כ' בדעתו, וכתב דלדינא אין לצרף לזה, עיי"ש.**

**אך מתו"ד התוס' הרא"ש בעירובין נ"ו א' ומד' התוס' שם מבו' דדבריו מתפרשים להיפך, דמש"כ דלעולם יש י"ב שעות ביום וי"ב שעות בלילה, היינו דלעולם מתחלק היום לי"ב שעות זמניות והלילה לי"ב שעות זמניות, והשעות מאריכות לפי אורך היום ואורך הלילה ומתקצרות לפי קוצר היום והלילה, ועיי"ש שכתב להוכיח כן ממה שאמרו דקאי מאדים בזווי, וכמש"כ בברכות, - ומש"כ הרא"ש להוכיח מהא דתנן עד ג' שעות ועד ד' שעות, היינו משום דפשיטא לי' דלענין קר"ש ותפילה ודאי דאין השיעור בשעות שוות אלא ברביע היום ושליש היום, ואי נימא דרק ביום בינוני יש י"ב שעות ביום, ל"ה לי' למיתני עד ג' שעות ועד ד' שעות דהוא רק ביום בינוני, אלא הו"ל למיתני עד רביע היום ועד שליש היום, ומהא דתני עד ג' שעות ועד ד' שעות נלמד דלעולם מתחלק היום לי"ב שעות.**

מנין שעות היום אם הוא מעלות השחר עד צאה"כ או מהנה"ח עד שקיעתה

**נחלקו הראשונים במנין י"ב שעות היום, דבד' התוס' בפסחים י"א ב' ד"ה אחד אומר וסנהדרין מ"א ב' ד"ה אחד אומר מבו' דמנין י"ב שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן א' בזמן פלג המנחה, וכ"נ בדבריו בסו"ס תתנ"ח, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דפלג המנחה הוא שתות מיל קודם שקיעת החמה,[[103]](#footnote-104) וכ"כ הרשב"א בברכות ב' א' והרא"ה שם כ"ז ב' והריטב"א שם ג' א', וכ"כ התרוה"ד בסימן א', וכן הכריעו הב"ח בסימן תל"א, והא"ר בסימן רס"ז סק"ה, והפר"ח בקונט' דבי שמשי בסופו.**

**אך בפי' ר"ח בברכות כ"ו א' מבו' להדיא דמנין י"ב שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וזהו שכתב דמשעת שחיטת התמיד שהוא קודם הנה"ח עד שעת הקרבתו שהוא עד סוף ד' שעות, הוא יותר מד' שעות, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסו"ס תל"ב, וכן הכריעו הלבוש בסימן רל"ג ס"א וסימן רס"ז ס"ב, והמנחת כהן במאמר ב',[[104]](#footnote-105) והגר"א בסימן תנ"ט ס"ב.**

**בד' הלבוש בסימן רל"ג ס"א ורס"ז ס"ב מבו' דפלוגתא זו אם מנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ או מהנה"ח עד שקיעתה, תליא במנין השעות השוות שביום בינוני, דהסוברים דמנין י"ב שעות הוא מעלות השחר עד צאה"כ, ס"ל דביום בינוני יש בזמן זה י"ב שעות שוות, והסוברים דמנין י"ב שעות הוא מהנה"ח עד שקיעתה, ס"ל דביום בינוני יש בזמן זה י"ב שעות,[[105]](#footnote-106) וזהו שכתב דע"פ חכמת התכונה נתברר דמנין י"ב שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וכ"כ המעדני יו"ט בפ"ק דברכות סימן י', ובמלבושי יו"ט סימן רל"ג סק"א, ובתוי"ט לעיל פ"ג מ"ג, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תנ"ט סק"ג, כמש"כ הפמ"ג שם, וכ"כ הגר"ז שם ס"י, והמחה"ש בסימן רל"ג סק"ג, והקר"א בברכות ג' א', והסדר זמנים בפתיחה, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב ד"ה להקדים, - אך הפר"ח בקונט' דבי שמשי בסופו כתב דלא תליא זב"ז, עיי"ש.[[106]](#footnote-107)**

**בד' המג"א בסימן רל"ה סק"ג משמע, דלדעת ר"ת דהוי יום עד סוף שקיעה, בע"כ דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, עיי"ש.**

**אך הא"ר בסימן רל"ג סק"ד כתב דאף דגם אחר שקיעת החמה הוי יום גמור, מ"מ י"ל דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, עיי"ש,[[107]](#footnote-108) - וכבר פירשו דאף דבדיני התורה הוי יום מעלות השחר עד צאה"כ, מ"מ עיקר מציאות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וע"כ הוא דביום בינוני שהיום והלילה שוין, יש י"ב שעות שוות ביום מהנה"ח עד שקיעתה, וע"כ מנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה.[[108]](#footnote-109)**

**המנחת כהן במאמר ב' פ"ז כתב דלדעת הגאונים ודעימייהו דביה"ש הוא משעת השקיעה דידן, וכן לדעת הסוברים דזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעה דידן, (ונתבאר בדף מס' 6 בסופו), בע"כ דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה,[[109]](#footnote-110) דאל"כ נמצא דר' יהודה דאמר דזמן תפילת המנחה עד פלג המנחה לא נחלק על רבנן אלא בזמן מועט שהוא אחד מכ' בשעה, ואי"ז במשמע,[[110]](#footnote-111) - ועיי"ש שרמז להוכיח כן עוד, ממה שאמרו בברכות כ"ו ב' דאי נימא דהא דא"ר יהודה עד פלג המנחה הוא עד ועד בכלל, היינו רבנן דתפילת המנחה עד הערב, והרי דלרבנן הוי זמן תפילת מנחה עד סוף י"ב שעות של היום, וכיון דסוף זמן מנחה הוא בשקיעת החמה דידן, בע"כ דמנין י"ב שעות הוא מהנה"ח עד שקיעתה.[[111]](#footnote-112)**

**ואמנם הנה בד' המאמ"ר בסימן רל"ג סק"ב נראה דס"ל דמנין שעת היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ דידן, וכתב לפ"ז דחצות יום אינו ממש חצי היום, עיי"ש, וכ"כ הבא"ח בפר' ויקהל אות ד' ואות ח', - ולפ"ז שפיר י"ל דגם לדעת הגאונים הוי מנין שעות היום מעלות השחר עד צאה"כ.**

**אך כבר תמהו ע"ז רבים דזה נסתר מהא דתניא לקמן בסוגיין דבחצי שש וצי שבע חמה עומדת בראש כל אדם, וכ"ה מבו' גם לעיל נ"ח א' וביומא כ"ח ב', וכ"נ גם לעיל י"א ב' ובסנהדרין מ' א', ואם מנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ דידן, נמצא דבסוף שעה ששית עדיין אין החמה בראש כל אדם.[[112]](#footnote-113)**

**למש"נ דלדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מעלות השחר, בע"כ דהוא עד ד' מיל אחר שקיעה דידן, דאל"כ נמצא דבחצות היום אין חמה בראש כל אדם, נקטו רבים דלפ"ז מוכח כמש"כ המנחת כהן דלדעת הגאונים הוי מנין שעות היום מהנה"ח עד שקיעתה, דכיון דס"ל דמשקיעת החמה דידן הוי ביה"ש ואחר ג' רבעי מיל הוי לילה גמור, אין מקום לשער שעות היום מעלות השחר עד ד' מיל אחר השקיעה.**

**אך לכאו' אי"ז מוכח, שהרי אמרו בסוגיין דמהלך אדם בינוני הוא י' פרסאות ביום, ונכלל בזה גם הזמן דבין שקיעת החמה לצאת כל הכוכבים, והיינו משום דאף דבדיני התורה הוי זמן זה לילה, מ"מ כיון דעדיין קיים בו מקצת מהארת החמה הוי בכלל היום, דהרי בשחר הוי יום בזמן הארת החמה זו, וע"כ שפיר י"ל דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד ד' מיל לאחר השקיעה, שהוא זמן צאת כל הכוכבים.[[113]](#footnote-114)**

**המנחת כהן שם כתב דלדעת הסוברים דזמן תפילת מנחה הוא עד צאה"כ דר"ת ונתבאר בדף מס' 6 בסופו מוכח דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, דאם הוא מהנה"ח עד שקיעתה, מהו שאמרו דאם עד פלג המנחה הוא עד ועד בכלל היינו רבנן, הרי לרבנן זמן המנחה הוא עד צאה"כ, ולר' יהודה זמן המנחה הוא עד שקיעה ראשונה, עיי"ש.**

\*בנדה ס"ג ב' מבו' דדין הפרישה דוסתות תליא אם היא למודה לראות קודם הנה"ח או אחר הנה"ח, ומבו' דאף דלכל דיני התורה הוי יום מעלות השחר, מ"מ לדיני הוסתות לא חשיב כעונת יום אלא מהנה"ח,[[114]](#footnote-115) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ג ובד' ש"ר, - אך בחי' הריטב"א שם נ"ד א' כתב בתו"ד, דכל שוסתה בלילה היא אסורה על עלות השחר, ונראה דמפרש דהא דתנן הנה"ח ל"ד הוא, והמכוון הוא לעלות השחר, ועמש"כ בזה הערוה"ש ביו"ד סימן קפ"ד סכ"ז.

ובנדה שם נתבאר דמזה יש ללמוד לדין מנין שעות היום, והוא מהא דתניא בנדה שם דאסורה לשמש כל ו' שעות ראשונות, ולפ"מ דתנן התם דעונת יום לענין וסתות הוא מהנה"ח, הרי דמהא דתניא דאסורה כל ו' שעות ראשונות, יש ללמוד דמנין שעות היום הוא מהנה"ח, - אך למש"כ הריטב"א דעונת לילה הוא עד עלות השחר, ולפ"ז עונת יום הוא מעלות השחר, הרי דאדרבה מהא דתניא דאסורה כל ו' שעות ראשונות, וקודם לכן היא מותרת, יש ללמוד דמנין שעות היום הוא מעלות השחר.

**המג"א בסימן נ"ח סק"א כתב בדין ג' שעות דקר"ש, דלכו"ע מונים מעלות השחר, ובד' הגר"א בסימן תנ"ט ס"ב מבו' שפירש לדבריו דהיינו דאף לדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, מ"מ לענין קר"ש מונים מעלות השחר,[[115]](#footnote-116) ועיי"ש שנחלק ע"ז, דאף לענין קר"ש מונין מהנה"ח, וכ"כ הגר"ז בסידורו בהל' קר"ש, (ועמש"כ בזה החזו"א בסימן י"ג סוסק"ג, ובמכתביו שנדפסו שם סק"ד), וכ"כ המחה"ש בסימן נ"ח שם והלבו"ש שם, והקר"א בברכות ג' א', וכ"נ בד' המ"ב שם סק"ד.[[116]](#footnote-117)**

**אך הפמ"ג שם כתב לדון דמכוון המג"א הוא דלכו"ע הוא ג' שעות זמניות ואי"ז שעות שוות, שאין נמנין מעלות השחר, אלא מו' שעות אחר חצות הלילה,[[117]](#footnote-118) וכן האריך בס' אורות חיים, עיי"ש.[[118]](#footnote-119)**

סוף זמן תפילת מנחה ותחילת זמן תפילת ערבית

**נתבאר בדף מס' 6 מש"כ המנחת כהן במאמר ב' פ"ז ופ"י דממה שאמרו בברכות כ"ו ב' דאם הא דא"ר יהודה דתפילת המנחה עד פלג המנחה הוא עד ועד בכלל היינו רבנן, מבו' דלדעת רבנן זמן תפילת המנחה הוא עד סוף שעה י"ב, ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ דר"ת, בע"כ דזמן תפילת מנחה הוא עד צאה"כ, ולדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, בע"כ דזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעה דידן, וכ"כ השעה"צ בסימן רל"ג סק"י, ועמש"כ המ"ב שם סקי"ד ובשעה"צ סקי"ח.**

**ונחלקו בזה הראשונים, דבס' המנהיג בהל' תפילת המנחה כתב דזמן תפילת המנחה הוא עד צאה"כ, וכ"כ השבה"ל בסימן מ"ח, והארחות חיים בהל' תפילת המנחה ס"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם, ובד' הרא"ה בברכות כ"ו א', וכן האריך השאג"א בסימן י"ז, - אך תר"י בברכות כ"ו א' כתבו דזמן תפילת מנחה הוא עד שקיעת החמה, וכ"ה מבו' בסידור רס"ג עמ' כ"ו, ובד' המרדכי בברכות סימן צ' בשם ר"ה גאון, ובתשו' ר"נ גאון שהביא המהר"ם אלשקר בסימן צ"ו.**

**לדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעת החמה, נתחדש בזה, דאף דגם אחר שקיעת החמה הוי יום לדעת ר"ת, וגם לדעת הגאונים הוי ספק יום, מ"מ אין מתפללין תפילת מנחה אלא עד שקיעת החמה,[[119]](#footnote-120) וכ"כ המנחת כהן בפ"י בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בברכות פ"ד מ"א ובפ"ג מתפילה ה"ד, ובדעת הגאונים וההגמי"י, וכ"כ תר"י בברכות שם.**

**והתר"י כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דדם נפסל בשקיעת החמה,[[120]](#footnote-121) ומשקיעת החמה ואילך אינו זמן זריקת דם תמיד של בין הערבים, ותפילת המנחה היא כנגד תמיד של בין הערבים ועיקר התמיד הוא זריקת הדם, וכיון דזמן זריקת הדם הוא עד שקיעת החמה, אף תפילת המנחה שנתקנה כנגדה אין זמנה אלא עד שקיעת החמה,[[121]](#footnote-122) וכ"כ השה"ג בהגה' המרדכי בפ' תפילת השחר סימן פ"ט.[[122]](#footnote-123)**

**המנחת כהן במאמר ב' פ"י כתב דלדעת הסוברים דזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעת החמה, הדין נותן דזמן תפילת ערבית הוא משקיעת החמה, אף דעדיין הוא יום או ספק יום,[[123]](#footnote-124) וכאשר כ"ה להדיא בד' תר"י בברכות כ"ז א',[[124]](#footnote-125) והמרדכי בברכות סימן צ', והביאו הגר"א בסימן רס"א ס"ב,[[125]](#footnote-126) וכ"נ בד' הב"י בסימן רל"ג, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.**

ויש להוסיף מש"כ הגר"א בשנו"א בברכות פ"ד מ"א בהא דתנן דתפילת הערב אין לה קבע, דהיינו דאין לה זמן בפנ"ע, אלא זמנה בזמן שאין יכולין להתפלל תפילה אחרת, דהיינו בין מנחה לשחרית, וע"כ הוא דלר' יהודה הוי זמנה אחר פלג המנחה, וכ"ה בס' העתים סימן כ"ה, ז"ל, וכל עידן דנפיק זמן תפילת המנחה עייל זמן תפילת ערבית, עכ"ל,[[126]](#footnote-127) ולפ"ז ודאי דכיון דסוף זמן מנחה הוא בשקיעת החמה, הוי זמן מעריב משקיעת החמה, וכמבו' כן בל' הגר"א שם.

כ"ח תמוז פ"א

דף מס' 7

תוספת שבת

**בר"ה ט' א' וביומא פ"א ב' תניא דמדכתיב ועניתם את נפשותיכם בתשעה בערב ילפינן דמוסיפין מחול על הקדש, ומדכתיב מערב עד ערב ילפינן דמוסיף אף ביציאתו, ומדכתיב תשבתו שבתכם ילפינן דאף בשבתות וימים טובים מוסיפין מחול על הקדש,[[127]](#footnote-128) - והרי"ף ביומא שם והרא"ש שם סימן ח' הביאו להך דינא, וכ"כ רבים מקמאי.[[128]](#footnote-129)**

**אך בד' הרמב"ם לא נתפרש דין תוספת שבת כלל, ובפ"א משביתת עשור ה"ו הביא לדין תוספת יוהכ"פ מעינוי, והמ"מ שם כתב בדעתו דליכא דין תוספת ד"ת אלא בעינוי, אבל לא בעשיית מלאכה לא ביוהכ"פ ולא בשבתות,[[129]](#footnote-130) והגר"א בסימן רס"א ס"ב כתב דכ"ה מסקנת התוס' בר"ה ט' א' דליכא דין תוספת בשבת, והכריע כן לדינא, (ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם ד"ה י"א), - והכס"מ בפ"ה משבת ה"ג ובב"י סימן רס"א כתב דלדעת הרמב"ם ליכא דין תוספת אף מדרבנן, דאל"כ ל"ה לו להשמיטו, אך בד' הגר"א שם ס"ב משמע דגם לדעת הרמב"ם איכא מצוה מדרבנן להוסיף, וכ"כ הביאוה"ל ד"ה י"א, עיי"ש.**

**המאירי בר"ה שם כתב דתוספת שבת ויוהכ"פ אינה אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, עיי"ש, והוכיח כן מהא דלא גזרו על שבות בתוספת שבת, (ונתבאר להלן), וכן צידד המאירי בביצה ל' א', ופירש מה שאמרו שם דתוספת יוהכ"פ דאורייתא, דהיינו דיש לעיקר שלו סרך מה"ת, - והאו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד כתב בשם ר"ת דלר' ישמעאל לא ילפינן מקרא דתשבתו שבתכם אלא תוספת שבת לאחרי', אך תוספת שבת לפני' אינה אלא מדרבנן, וכ"כ המרדכי במגילה סימן תשצ"ח בשמו.**

שיעור תוספת שבת ויו"ט

**נחלקו הראשונים בשיעור תוספת שבת ויו"ט, א** התוס' בר"ה ט' א' ד"ה ור"ע כתבו דסגי בתוספת משהו, וכ"כ היראים בסימן ער"ד וסימן ת"כ דסגי לפרוש מעט קודם ביה"ש, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, וכתב דבעינן שיעור הנראה לעינים שהוא תוספת, ונתבאר להלן, וכ"כ התר"י והרא"ה בברכות כ"ז א', והר"ן ביומא פ"א ב' ובביצה ל' א'. - **ב** התוס' בביצה שם ד"ה דהא תוספת כתבו דמשמע דיש שיעור לתוספת יוהכ"פ, ולא הוברר השיעור, וע"כ יש ליזהר ולהפסיק מבעו"י, וכ"כ הרשב"א שם, והרא"ש בברכות פ"ד סימן ו', וביומא פ"ח סימן ח'.[[130]](#footnote-131) - **ג** השטמ"ק בביצה שם כתב בשם ר"י דהוא חצי שעה,[[131]](#footnote-132) וכ"כ האגודה שם בשם התוס', ומדמי לה לשיעור דסמוך למנחה, וכ"כ בפי' הר"א מלונדריש בר"פ תפילת השחר. - **ד** בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ה כתב בשם הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם דיש בירושלמי שצריך להוסיף ב' שעות דהיינו אחד מי"ב חלקים,[[132]](#footnote-133) ועיי"ש שתמה ע"ז שכל העולם אין נוהגין כן, וכתב לפרש לד' הירושלמי דמב' שעות קודם הלילה יכול לקבל עליו שבת, אך קודם לכן אף אם קיבל עליו אינו חל.

**הריא"ז בפ' במה מדליקין ה"ד אות ז' ובפרק יוהכ"פ ה"א דין ג' כתב דעיקר דין תוספת הוא ליזהר מן הספק בכל כחו ולא לעשות מלאכה בביה"ש אלא מתחיל שביתתו מבעו"י, וזהו מ"ע דהתוספת שציוה הכתוב שיתרחק כל אדם מן הספק ויתחיל שביתתו מבעו"י, - ולפי דבריו אין מקום לדון כלל על שיעור בתוספת, כיון דל"ב כלל להוסיף עוד מן החול, אלא עיקרו הוא לפרוש מן הספק.**

**הרמב"ן בתורת האדם** כתב דבעינן להוסיף שיעור הנראה לעינים שהוא תוספת, דברגע שהוא יום יהא בודל לשם תוספת ולא משום ספק לילה, וכתב דאין לומר דסגי להוסיף כ"ש ממש, שהרי א"א לצמצם ולאכול עד בין השמשות ממש ופשיטא דיוסיף, אלא רגע שהוא ברור שהוא יום מוסיף ודיו, ומבו' בדבריו דבשעה שצריך לפרוש משום ספק לילה, אין מתקיים דין תוספת בודאי, דאף אם כלפי שמיא גליא שהוא יום, מ"מ כיון דצריך לפרוש ממנו משום שהוא לילה, אינו נראה לעינים שהוא תוספת,[[133]](#footnote-134) וכ"כ הר"ן בביצה ל' א', **דכיון שציותה תורה תוספת, צריך להוסיף מחול על הקדש איזה זמן חוץ מן הזמן שהוא נזהר בו מן הספק, דאל"כ ל"ה צריך להזהיר על תוספת.[[134]](#footnote-135)**

**אך הרא"ה בברכות כ"ז ב' כתב דזמן התוספת הוא כ"ש קודם הלילה או קודם ביה"ש מפני שהוא ספק וכו' וקודם ביה"ש אסור מה"ת משום תוספת, שמא ביה"ש דינו לילה וצריך להוסיף כ"ש מד"ת, ומבו' דלפי הצד דביה"ש הוא יום, מתקיים דין תוספת בביה"ש, וכל הא דצריך להוסיף קודם ביה"ש, הוא משום הספק דביה"ש הוא לילה.**

**הרמב"ן בתורת האדם הק' דכיון דביה"ש הוי ספק לעונש כרת ומיתה וחיוב אשם תלוי, בע"כ דזמן התוספת הוא קודם ביה"ש, דהוא קודם שקיעת החמה לפ"מ דקי"ל דביה"ש הוא משתשקע החמה, והוא דבר של תימה שתהא חמה זורחת כנגדו והוא חייב בעינוי ואסור במלאכה, וא"כ מהו הזמן הזה שעשתה אותו תורה תוספת והזהירה עליו בעשה, - ועיי"ש שכתב לפ"ד ר"ת דמתחילת שקיעה עד ביה"ש הוא ג' מילין ורביע, דלפ"ז זמן התוספת הוא מתחילת שקיעה עד ביה"ש, ואם רצה להוסיף כל הזמן זה מחול על הקדש מוסיף, ואם רצה לעשות מקצתו חול ומקצתו תוספת עושה, ובלבד שיוסיף ממנו, אך כ"ז שהחמה זורחת בארץ יום גמור הוא ואינו בכלל תוספת ולא בכלל ספק, ועיי"ש שם שעמד דמהו זמן תוספת ביציאתו, וכתב דלר' יהודה הוא עד צאה"כ, (וזה לטעמי' דלר' יהודה הוי לילה גמור קודם צאה"כ), ולר' יוסי הוא בדקדוק כוכבים (גדולים) [קטנים], או דהוא עד שיהיו ג' כוכבים רצופין במקום אחד,[[135]](#footnote-136) - וכ"כ הרא"ה בברכות כ"ז ב', והריטב"א בשבת ל"ה א' ובר"ה ט' א', והר"ן בשבת ל"ד ב' וביומא פ"א ב', והשו"ע בסימן רס"א ס"ב.**

**אך לדעת הגאונים דמשקיעת החמה דידן הוא ביה"ש, בע"כ דמתקיים דין תוספת אף קודם שקיעת החמה, וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי דמהני לקבל עליו שבת מפלג המנחה, והביאם הב"י בסימן רס"ג ס"ד, וכ"כ השו"ע בסימן רס"ג ס"ד, והרמ"א בסימן רס"א ס"ב, והתהל"ד שם סק"ה עמד בסתירת ד' השו"ע בזה, עיי"ש.**

אם צריך לקבל בפה את התוספת

**בד' הרא"ה בברכות כ"ז ב' מבו' דעיקר דין תוספת מתקיים בפרישה ממלאכה, אף אם לא קיבל עליו שבת כלל, ורק כשבא להוסיף יותר מכשיעור צריך לקבל בתפילה או בקידוש, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' השיטה להר"נ בשבת ל"ה א', וכ"נ מסתימת ד' הראשונים,[[136]](#footnote-137) וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"א סוסק"ג דסמוך לחשיכה הוא בכלל התוספת בע"כ ואף שלא קיבלו הרי מקובל ועומד הוא מהר סיני, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל ה' ס"ב, וכ"נ מסתימת הפוסקים שלא הזהירו לקבל שבת בפה.**

**אך הריטב"א בשבת ל"ה א' ור"ה ט' א' כתב דלא חיילא התוספת בדברים וביטול מלאכה בלבד, אלא צריך שיעשנו קדש ושיחול קדושה עליו, והיינו לר' יהודה ע"י תפילת ערבית, ולרבנן ע"י קידוש היום, אך בלא תפילת שבת או קידוש אין התוספת חל מאליו, ומשמעות דבריו דגם עיקר מצות תוספת אינה מתקיימת אלא ע"י שעשאו קדש בתפילה או בקידוש, וכ"ה מבו' להדיא בדבריו בשבת ל"ה ב', עיי"ש,[[137]](#footnote-138) וכן משמע קצת בד' הרוקח בסימן ל"ז והאו"ז בהל' ער"ש סימן כ' בתו"ד דאין מתקיים מצות תוספת אלא ע"י שמקבל עליו, עיי"ש, וכ"כ התו"ש בסימן רס"א סקי"ג בתו"ד דכל שלא קיבל בפה תוספת שבת, ביטל מצות תוספת, וכן האריך החלקת יואב באו"ח סימן ל', - ועמש"כ בזה המקראי קדש ימים נוראים סימן ל"ח.**

תוספת יותר מן השיעור

**בד' הרמב"ן בתורת האדם והרא"ה ודעימייהו מבו' דאף דיכול להוסיף אף את מקצת הזמן, מ"מ כל שמוסיף את כל הזמן הו"ל בכלל תוספת מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד בשם הר"י מקורביל, והמרדכי במגילה סימן תשצ"ח בשם ה"ר טובי' מוינא, וכ"ה מבו' מדעת התוס' בפסחים צ"ט ב' ודעימייהו דמצי לקיים את מצוות היום בזמן התוספת, ונתבאר להלן, - אך תר"י בברכות כ"ז ב' כתב בשם הר"י מאורלינש שנסתפק בזה אם כל שמוסיף הרבה יותר הוא בכלל תוספת מדאורייתא, או דאינו אלא מדרבנן,[[138]](#footnote-139) - והפמ"ג באש"א סימן רס"א סק"ט וסו"ס רס"ו צידד דאם קיבל עליו תוספת שבת משקיעה ראשונה הו"ל דאורייתא, ואם קיבל עליו קודם לכן מפלג המנחה, אי"ז אלא מדרבנן, והביאו הביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב (ד"ה מפלג), - ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א למג"א סימן רנ"ג סקכ"ו.**

**בדין תוספת יותר מן השיעור, כתב הרא"ה בברכות שם דהיינו דבתוספת כ"ש יצא יד"ח, ואם בא להוסיף יותר, כשקיבל תוספת זה בתפילה או בקידוש חלה עליו קדושת היום מדין תורה, וע"כ הוא יוצא יד"ח בקידוש בשעת תוספת, אע"פ שקידוש היום מה"ת, משום דאף קדושת שעה זו לשבת היא מה"ת, אך בקבלה בעלמא אין התוספת נאסר עליו, וכ"כ הריטב"א בשבת ל"ה א' ור"ה ט' א' ותענית י"ב, דלא חיילא התוספת בדברים וביטול מלאכה בלבד, אלא צריך שיעשנו קדש ושיחול קדושה עליו וכו', וכ"ה מבו' בדבריו בעירובין מ' ב', ואך דבדבריו בשבת ובר"ה שם משמע דגם עיקר דין תוספת אינו מתקיים אלא ע"י שמקבל עליו בתפילה או בקידוש, ונתבאר לעיל, וכ"כ השיטה להר"נ בשבת שם, - אך הפמ"ג באש"א סימן רס"א סק"ט נקט דסגי בקבלה בדיבור, וכתב דדין קבלה בלב תליא בהפלוגתא בדין קבלת תוספת תענית בלב, וכ"כ המ"ב שם סקכ"א, וכן מבו' בד' הפוסקים בסימן תר"ח ס"ג.[[139]](#footnote-140)**

אם מצי לישאל על התוספת

**הלבוש בסימן רס"ג סי"ז כתב דהא דכשקיבל עליו תוספת שבת הוא אסור במלאכה, הוא משום נדר,[[140]](#footnote-141) ובידו לישאל על נדרו, אך הא"ר שם סקל"ח פקפק בזה, ועפי"ז נחלקו אם יש להתיר אמירה לנכרי בזמן זה, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, והכה"ח שם סקכ"ב.**

אם מהני תוספת שבת ויו"ט שתחול עליו קדושת היום

**נחלקו רבוותא בדין תוספת שבת ויו"ט, אם ה"ז מועיל שיחול עליו קדושת היום לכל דיני שבת ויו"ט, או דאי"ז מועיל אלא לענין איסור מלאכה,** א **בד' התוס' בפסחים צ"ט ב' ד"ה עד שתחשך ודעימייהו מבו' דהי' יוצא יד"ח פסח מצה ומרור בתוספת יו"ט, אלמלי הא דכתיב בהו לילה, ונתבאר להלן, ומבו' דמהני דין תוספת שתחול עליו קדושת היום, וע"כ מצי לקיים למצוות היום בזמן זה.**

ב **בד' התוס' בפסחים שם ודעימייהו משמע דיוצא יד"ח סעודת שבת במה שאוכל מבעו"י אחר שקיבל עליו שבת, וזה לטעמייהו דמהני דין תוספת שבת שתחול עליו קדושת היום, ומצי לקיים בזמן זה למצוות היום, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד בשם הר"י מקורביל, וכ"כ הב"י בסימן רס"ז בשם המהר"י אבוהב, והמג"א שם סוסק"א כתב דמשמעות ד' התוס' והרא"ש דמהני אף כשגמר הסעודה מבעו"י, והביא דכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן א', וכן משמע בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"א, - אך הביא מש"כ הספר חסידים בסימן רס"ט דאין יוצא יד"ח סעודת שבת במה שאכל מבעו"י, וע"כ אם גמר סעודתו קודם צאה"כ, צריך לחזור ולאכול אחר צאה"כ, וכ"כ המהר"ל בגבורות ה' פמ"ח דאין יוצא יד"ח אלא דנמשכה הסעודה עד הלילה, ופירש כן גם בד' התוס' ודעימייהו, והביאוהו הב"ח בסימן תע"ב והט"ז שם סק"א, וכ"כ הט"ז בסימן רצ"א סק"ו בשם המהרש"ל דנהג שלא אכל סעודת שבת עד הלילה, והט"ז שם נחלק ע"ז דכיון דתוספת שבת דאורייתא, יוצא יד"ח אף אם גמר סעודתו קודם הלילה, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן רס"ז סק"ה.**

ג **התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה כתבו דמותר לשאת אשה בתוספת יו"ט ולי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה, ומבו' דל"מ דין תוספת לענין דין שמחה דיו"ט, ובתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ה כתב דהוא משום דאף ע"י תוספת לא חשיב כעיצומו של יום, ועמש"נ בזה להלן.**

ד **הרי"צ גאות בהל' הבדלה כתב דהנוהגים כרבנן א"א להם לקדש עד הלילה, והביאו הטור בסימן רצ"ג, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תרצ"ב ס"ד, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רע"א ס"א, ומבו' דאף שקיבל עליו שבת, לא חשיב כשבת לכל מילי, ואין מתקיים בזמן זה מצות קידוש,[[141]](#footnote-142) - אך האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד כתב בשם הר"י מקורביל דהא דמהני לקדש מבעו"י הוא מכח דין תוספת, וכ"כ המרדכי במגילה סימן תשצ"ח בשם ה"ר טובי' מוינא, והרא"ה והשטמ"ק בברכות כ"ז ב',[[142]](#footnote-143) ולפ"ז לכאו' מהני לקדש מבעו"י אף לדעת רבנן.**

ה **המרדכי בסימן רצ"ו כתב דמי ששהה להתפלל מנחה וכבר ענה ברכו עם הקהל, הואיל וכבר עשאו קדש שוב לא יעשנו חול להתפלל תפילה של חול, וכ"כ ההגמי"י בפ"ה משבת הי"ט, וכ"כ השו"ע בסימן רס"ג סט"ו, ומבו' דמהני דין תוספת שתחול עליו קדושת היום, וע"כ א"א לו להתפלל תפילה של חול.**

הדברי יחזקאל בסימן מ"ה סק"ה כתב במש"כ התוס' דמותר לישא אשה בתוספת יו"ט ולי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה, דהוא דלא כמש"כ התוס' בפסחים דמצי לקיים למצוות היום בזמן התוספת, וכן עמד בזה הקוב"ש בפסחים אות רי"ב, - אך בתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ה משמע להדיא דד' התוס' אלו מתישבים זע"ז, עיי"ש שהביא מב' דיבורי התוס', דל"מ דין תוספת לחשבו כלילה גמור.

וי"ל בזה בכמה גווני, **א** בס' הערות להגרי"ש אלישיב בפסחים ובכתובות שם כתב לישב, לדעת הסוברים דליכא מצות שמחה בלילה הראשון, דלפ"ז הא דאין נושאין אשה בליל יו"ט, הוא משום דשמחתו היא כל היום,[[143]](#footnote-144) וע"כ שפיר מותר לישא אשה בתוספת יו"ט, אף אם מהני דין תוספת שיחול עליו קדושת היום לכל מילי, דהרי אף בלילה ליכא מצות שמחה, וכל הא דאין נושאין בלילה הוא משום דשמחתו היא גם ביום, וזה ל"ש כשנושא בתוספת יו"ט, דאין שמחתו אלא ביום זה, כיון דלשאר דינים אין דין התוספת כלילה, וכ"כ בס' ברכת אברהם בפסחים שם בשם הגרי"ד זצ"ל. - **ב** הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים לשש"כ פרק ס"ב הערה א' כתב דמש"כ התוס' דליכא מצות שמחה בתוספת יו"ט, הוא משום דשמחה נוהגת גם בחוה"מ, ודין תוספת ל"מ אלא להדינים שהם מכח היו"ט,[[144]](#footnote-145) ולפ"ז מודו התוס' דהתוספת הוי בכלל היו"ט לכל מילי, ומצי לקיים בו את מצוות היום, אך לי"ב להדינים הנוהגים אף בחוה"מ. - **ג** י"ל דד' התוס' בכתובות קיימי בתוספת יו"ט המחויבת, ודין תוספת זו הוא רק לענין איסור מלאכה,[[145]](#footnote-146) אך ד' התוס' **בפסחים קיימי כשקיבל עליו עיצומו של יום, ובכה"ג חייל עליו קדושת היום לכל מילי, ומצי לקיים בזמן זה את מצוות היום,[[146]](#footnote-147) והך מילתא דחלוק דין התוספת כשקיבל עליו, מדין התוספת המחויבת, יש ללמוד כן מדעת הסוברים דכל שקיבל עליו תוספת שבת אסור אף בשבות, ונתבאר להלן.[[147]](#footnote-148)**

**המנ"ח במצוה שכ"ג סק"א דבליל שמיני עצרת פטור מיד מן הסוכה, דאף דבכל ימים קדושים יש תוספת לאחריהן, היינו רק לענין מלאכה וכדילפינן לה מקרא, אך לשאר מצוות ליכא דין תוספת,[[148]](#footnote-149) - וצ"ע שלא הביא לד' התוס' בפסחים ודעימייהו דמבו' דמצי לקיים את מצוות היום בשעת התוספת, והרי דאיכא דין תוספת אף לשאר מצוות.**

**וצ"ל למש"נ לעיל די"ל דאף דכשקיבל עליו תוספת חל עליו קדושת היום ומצי לקיים בזמן זה את מצוות היום, מ"מ דין התוספת המחויבת הוא לפרוש ממלאכה, ולא נתחייב בתוספת לשאר מצוות.**

קבלת תוספת לשבות ממקצת מן המלאכות

**\*העמק ברכה בדין תוספת שבת ויו"ט נסתפק אם מצי לקבל עליו דין תוספת לשבות ממקצת מן המלאכות, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דמצי לקיים מצוות היום בזמן התוספת, והרי דע"י התוספת נעשה כשבת ויו"ט ממש, מסתבר דל"ש לקבל תוספת מחלק מן המלאכות, אך לדעת הסוברים דעיקר דין תוספת שבת הוא לענין פרישה ממלאכה, י"ל דשייך דין תוספת שבת על חלק מן המלאכות, - ועמש"כ בזה באורך בס' ארחות שבת פכ"ז הערה מ"ו.**

תוספת שבת ויו"ט ל"מ לחשוב זמן התוספת כלילה

**בכ"ד מצינו דאף דקיבל עליו תוספת שבת, מ"מ לא חשיב כלילה,** א **התוס' בפסחים צ"ט ב' ד"ה עד שתחשך כתבו דל"מ לאכול פסח מצה ומרור עד שתחשך, ול"ד לסעודת שבת דמצי לאכול מבעו"י, דכתיב ואכלו את הבשר בלילה הזה, ומצה ומרור איתקשו לפסח,[[149]](#footnote-150) וכ"כ הרא"ש שם סימן ב', ובברכות פ"ד סימן ו', ובתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ה כתב ללמוד מזה דע"י תוספת לא חשיב כעיצומו של יום, ואינו אלא כתוספת וסניף ליום המחר,[[150]](#footnote-151) ומבו' בדבריו דלפ"ז מהני עשיית הפס"ט אף אחר שקיבלו הקהל שבת, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קצ"ו ס"א.**

ב **בתשו' מהרי"ל שם כתב דאף דתוספת שבת דאורייתא, מ"מ ל"מ לספור בזמן התוספת ספירת העומר של יום הבא, משום דאינו כעיצומו של יום, וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן י"ג דדוקא לענין שבת הוא דמוסיפין, אך לא נעשה היום לילה, וא"א לספור בו, וכ"כ הב"ח בר"ס תפ"ט, אך בהג' מנהגים למהר"א טירנא בהל' חג הפסח אות כ"א כתב בשם הראב"ן שהי' סופר בער"ש כשמקדימין לביהכנ"ס מבעו"י, וכ"כ הלקט יושר בח"א (עמ' צ"ז ענין ב') דכן המנהג בניאושטט, וכ"כ בתשו' אשר"י, וצ"ע.**

ג **בד' התוס' בריש ברכות והרא"ש שם סימן א' מבו' דהמתפלל ערבית של שבת בער"ש, ל"מ לקרוא קר"ש, אלא לדעת הסוברים דזמן קר"ש הוא מפלג המנחה, ובתשו' מהרש"ל סימן י"ג הוכיח מזה דל"מ קבלת שבת לחשבו כלילה,[[151]](#footnote-152) ולכאו' יש ללמוד עד"ז גם ממה שאמרו בברכות כ"ז א' דלדעת רבנן ל"מ להתפלל ערבית של שבת בער"ש מבעו"י,[[152]](#footnote-153) וכ"ה הרי"צ גאות בהל' הבדלה דהנוהגים כרבנן א"א להם להתפלל תפילת ערבית עד הלילה, והביאו הטור בסימן רצ"ג.[[153]](#footnote-154)**

עשיית שבות אחר קבלת שבת

**המרדכי בסימן ר"צ כתב בשם רבינו יואל דהא דתנן בשבת ל"ד א' דספק חשיכה מערבין, היינו אף אחר תקיעת ערבית אם הוא יום, דעניית ברכו הויא כתקיעת שופר, והרי קודם ספק חשיכה הי' מקבלין שבת ותוקעין כדי להוסיף מחול על הקדש, ואפ"ה התירו לערב בספק חשיכה, וה"ה לאחר עניית ברכו, וכן הורה רבינו שמרי',[[154]](#footnote-155) - ועיי"ש שכתב דמקצת מתלמידיו אסרו, ואמרו דיש חילוק בין קיבל עליו שבת ללא קיבל, וחזר בו הרב ואסר, והוכיח כן מהא דתניא בתוספתא בפ"ד דסוכה דהתחיל לתקוע שלישית אפי' מיחם בידו [אין טומנו אלא] מניחו על הארץ, והרי דאף דבספק חשיכה טומנין, מ"מ כל שקיבל עליו שבת אסור להטמין,[[155]](#footnote-156) - ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגב"י בסימן רס"א אות ג' ואות ד', ומש"כ ע"ז המג"א סקי"א, והמחה"ש שם, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' חכם צבי סימן י"א,[[156]](#footnote-157) ומש"כ ע"ז הגר"ז בקו"א סימן רס"א סק"ג, ומש"כ באורך בתשו' פרי יצחק ח"א סימן ח'.[[157]](#footnote-158)**

**בדעת הסוברים דכל שקיבל עליו שבת אסור אף בשבות, צ"ב, דהרי אף כשלא קיבל עליו שבת הוא מחויב בדין תוספת, ואפ"ה אינו אסור בשבות, והפמ"ג במש"ז סימן שמ"ב סק"א נתחבט בטעמא דמילתא,[[158]](#footnote-159) ומ"ט שאני כשקיבל עליו שבת דהוא אסור אף בשבות,[[159]](#footnote-160) ועמד בכעי"ז הדה"ח בסימן נ"א ס"ה.**

**אך הדבר פשוט דודאי דכ"ה דלא גזרו על שבות ביה"ש, ה"נ לא גזרו על שבות בזמן תוספת שבת, ורק כשקיבל עליו תוספת שבת וה"ז מועיל דיחול עליו עיצומו של יום, הוא די"ל דגזרו בזה על השבות, וי"ל דזהו מכוון הגר"א בסימן שצ"ג ס"ב, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן רס"א סק"ג, והפרי יצחק בח"א סו"ס ח'.**

תרי גווני דתוספת שבת

**השו"ע בסימן רס"א ס"ד כתב דאחר עניית ברכו אע"פ שעדיין יום הוא, אין מערבין ואין טומנין משום דהוא קבלי' לשבת עלי',[[160]](#footnote-161) וכתב דלדידן הוי אמירת מזמור שיר ליום השבת כעניית ברכו לדידהו, - אך בסימן שצ"ג ס"ב כתב דמערבין עירובי חצירות ושיתופי מבואות ביה"ש אפי' אם כבר קיבל עליו תוספת שבת, ויש אוסרים אם קיבל עליו תוספת שבת, ומשמע דנקט השו"ע לעיקר דמותר לערב אף כשקיבל עליו תוספת שבת.**

**והא"ר בסימן רס"א סק"ח כתב לישב, דמש"כ השו"ע שם לאסור, הוא בקבלת שבת של ציבור דחמיר טפי, אך בסימן שצ"ג איירי ביחיד שקיבל עליו שבת, ובכה"ג שרי,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הביאוה"ל שם בשם עוד מרבוותא, ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.**

**אך הדגמ"ר שם כתב דד' השו"ע שם הם אחר עניית ברכו דמן הסתם מקבל עליו קדושת שבת ממש, וע"כ אסור אף בשבות, ודבריו בסימן שצ"ג איירי כשאמר בפירוש שמקבל עליו תוספת שבת, דלא קיבל רק איסור עשה, וע"כ שרי בשבות,[[162]](#footnote-163) - ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א שם סק"ג, דד' השו"ע בסימן רצ"ג קיימי כשקיבל עליו סתם תוספת שבת, וע"כ אינו אסור בשבות, דלא עדיף התוספת שהוא עשה מביה"ש שהיא ספק כרת, ועוד, שהרי הביה"ש הוא בכלל התוספת בע"כ כיון דהוא סמוך לחשיכה, ואף שלא קיבלו, ה"ה מקובל ועומד מהר סיני, ואפ"ה התירו השבותים, ועוד, דכל המקבל תוספת אדעתא דתוספת דרחמנא קא מקבל ולא יותר, ומשא"כ בעניית ברכו או תפילת ערבית, קיבל עליו עיצומו של יום ולא תוספת,[[163]](#footnote-164) ומכח זה חלו עליו כל חומרותיו, וע"כ הוא אסור אף בשבותים.**

תוספת שבת ויו"ט אם מהני לפטרו מחיובי היום הקודם

**בתשו' מהרש"ל סימן ס"ח כתב דבליל שמיני עצרת, אף שקיבל עליו מבעו"י, חייב לאכול בסוכה, וליכא למימר דכיון שמוסיפין מחול על הקודש, א"כ עבר היום, שהרי ל"מ דין תוספת לחשבו כלילה, כדחזינן דל"מ לקרוא קר"ש עד שתחשך, וה"נ ל"מ לספור ספירת העומר עד שתחשך, - אך הט"ז בסימן תרס"ח סק"א האריך לחלוק ע"ז, דודאי מי שמוסיף מחול על הקודש הוא עושה ע"פ צווי תורתינו, כבר חלף והלך ממנו חובת היום מה שהי' עליו קודם זה, והוה כמו בלילה ומחר ממש, ועיי"ש במש"כ לדחות להוכחות המהרש"ל, - והשעה"צ שם סקי"א הביא מד' רבים מהאחרונים שהסכימו לד' המהרש"ל, עיי"ש.**

**הט"ז בסימן ת"ר סק"ב נשאל בדין ציבור שלא תקעו בשופר ביום ב' של ר"ה והביאו להם שופר אחר שהתפללו של שבת, אם הם מותרין לתקוע, אף דאין תוקעין בשבת, ועיי"ש שכתב מכמה טעמים דהם מותרין לתקוע, - ומבו' בדבריו דודאי דל"מ מה שקיבלו עליהן שבת לפטרן מחובת תקיעת שופר, ולא אמרינן דכיון שהוסיפו מחול על הקודש, כבר חלף ועבר מהם חובת היום מה שהי' עליהן קודם זה, וה? עמדו בסתירת דבריו, והט"ז בסימן ת"ר שם ציין למש"כ בסימן תרס"ח, עיי"ש.**

**הקרבן נתנאל בפסחים פ"י סימן ב' דקדק מד' הרא"ש שם ומד' התוס' שם צ"ט ב' דאף בחג השבועות יכול להוסיף מחול על הקודש ולקדש קודם שתחשך, - אך הט"ז בריש סימן תצ"ד כתב דמאחרין להתחיל ערבית בכניסת שבועות כדי שיהיו ימי הספירה תמימות, ועד"ז כתב המג"א שם דבליל שבועות אין מקדשין של הכוס עד צ"ה דכתיב תמימות תהיינה, ואך שנחלקו אם אף אין מתפללין תפילת ערבית מבעו"י, ועמש"כ בזה המחה"ש שם והפמ"ג במש"ז שם, ומש"כ השל"ה בריש מסכת שבועות בשם מורו המהרש"ל מלובלין בשם המהר"י פולק, ולכאו' מבו' מדבריהם דע"י תפילת ערבית או ע"י קידוש, חשיב דכבר חלף והלך לו היום הקודם, וע"כ אין מתקיים בכה"ג דין תמימות.[[164]](#footnote-165)**

ב' מנ"א פ"א

דף מס' 8

תקיעות בערב שבת

שבת ל"ה ב'- שש תקיעות תוקעין ערב שבת, **בפי' ר"ח לקמן קט"ו א' כתב בשם ר"ה גאון דאף בערב יו"ט היו תוקעין ו' תקיעות ג' להבטיל את העם ממלאכה וג' להבדיל בין קדש לחול, וכ"כ בפירש"י בחולין כ"ו ב' ד"ה תקיעה, והתוס' לקמן קי"ד ב' ד"ה ליתקע, - אך בל' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ח משמע דל"ה תוקעין אלא בערב שבת, - ועמש"כ בזה הנתיב חיים בסימן תקכ"ז ס"א, והרש"ש בחולין שם, והשפ"א לקמן קי"ד ב', ובסוכה נ"ד ב', ואכמ"ל.[[165]](#footnote-166)**

**\*בפירש"י כתב דו' תקיעות אלו היו תקיעה תרועה ותקיעה, והתוס' הוכיחו כן מסוגיית הגמ' בסוכה נ"ג ב', - אך הרש"ש בחולין כ"ו ב' דקדק מל' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ט ומל' הרע"ב בחולין שם דג' הראשונות היו כולן תקיעות.[[166]](#footnote-167)**

עשיית מלאכה בערב שבת

ראשונה להבטיל את העם ממלאכה שבשדות, **בפסחים נ' ב' אמרו דהעושה מלאכה בערבי שבתות וערבי ימים טובים מן המנחה ולמעלה אינו רואה סימן ברכה,[[167]](#footnote-168) ונחלקו הראשונים בזה, דבפירש"י שם כתב דהיינו מט' ומחצה, דהוא זמן מנחה קטנה, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והריבב"ן שם, וכ"כ המאירי שם בשם רוב המפרשים, - אך המהר"ם חלאוה שם כתב דהיינו מו' ומחצה, דהוא זמן מנחה גדולה, וכ"כ המאירי שם בשם קצת מפרשים, וכ"כ המהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן צ', והביאו הארחות חיים בדין ערבי פסחים ושאר ימים טובים ס"ט, והמרדכי בפסחים סימן תר"ג, והאבודרהם בס' מעריב של שבת, והטור בסימן רנ"א, - והשו"ע שם הביא לב' הדעות.**

**הרמב"ם בפ"ה משבת ה"כ כתב דתקיעה זו הי' תוקע אותה במנחה, והביאו הטור בסימן רנ"ו, והמרכה"מ שם כתב דמקור דבריו דזמן תקיעה זו הוא במנחה, הוא מהא דהעושה מלאכה בערבי שבתות מן המנחה ולמעלה אינו רואה סימן ברכה, וכ"ה מבו' בד' החמד משה בסימן רנ"א סק"ב,[[168]](#footnote-169) ועמש"נ בזה להלן, - ולפ"ז תלי זמן התקיעה בהפלוגתא דלעיל אם האיסור בעשיית מלאכה הוא ממנחה קטנה או ממנחה גדולה, ובפי' קדמון בהל' שבת שם הי"ט כתב דזמן התקיעה הוא בזמן מנחה קטנה, וכ"כ הפנ"י בפסחים נ' ב', והראש יוסף בסוגיין, והנהר שלום בסימן רנ"א סק"ב, והגר"ז בקו"א שם סוסק"א, והמג"א בסימן רנ"א סק"ד נסתפק בזה בד' הטור, עיי"ש.[[169]](#footnote-170)**

שני' להבטיל עיר וחנויות, **בפירש"י כתב דהיינו להבטיל עיר ממלאכה וחנויות ממו"מ, והמג"א בסימן רנ"א סק"ד כתב דלמש"כ הרמב"ם והטור דתקיעה ראשונה היתה בזמן מנחה, מבו' דאף אחר מנחה היו מותרין בעשיית מלאכה, והק' מזה ע"ד הטור שם דאיסור עשיית מלאכה בער"ש הוא ממנחה גדולה, דאף דנימא דזמן תקיעה ראשונה הי' במנחה גדולה, מ"מ תקיעה שני' היתה הרבה אח"כ, והרי דהיו עושין מלאכה אחר זמן מנחה גדולה.**

**והחמד משה שם סק"ב עמד דתיקשי כן גם לד' הרמב"ם שכתב דתקיעה ראשונה היתה במנחה, ותיקשי דהיאך היו מותרין במלאכה עד תקיעה שני', הרי אסור לעשות מלאכה מן המנחה ולמעלה,[[170]](#footnote-171) ובעכצ"ל דהמלאכה שהיו עושין עד תקיעה שני', היינו מלאכת עראי, אך במלאכת קבע להשתכר נאסרו מתקיעה ראשונה, וכ"כ הנהר שלום שם סוסק"ב בדעת הטור,[[171]](#footnote-172) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**המג"א בסימן רנ"א סק"א הוכיח מהכא דלא נאסר מן המנחה ולמעלה אלא עשיית מלאכה, אך פרקמטיא שרי, וע"כ לא נתבטלו החנויות עד תקיעה שני', - והא"ר שם סק"א תמה ע"ז, שהרי בפירש"י הכא כתב דתקיעה שני' היתה להבטיל עיר ממלאכה וחנויות ממו"מ, והרי דשוה זמן איסור מלאכה לזמן איסור מו"מ, והמג"א גופי' שם סק"ד הוכיח מזה דלא נאסרה מלאכה ממנחה גדולה, וכן הק' הנהר שלום שם סק"א, והחמד משה שם סק"ב, - ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ג, והפמ"ג באש"א שם, והביאוה"ל שם ד"ה העושה מלאכה.[[172]](#footnote-173)**

ושוהה וכו' כדי להדביק פת בתנור וכו', **בפירש"י כתב דעדיין יש שהות כדי שיקרמו פני', שהיו ממהרין התקיעות כדי להוסיף מן החול על הקדש, וכ"כ בפי' הר"ן,[[173]](#footnote-174) - והמג"א בסימן רנ"ג סקכ"ו כתב דהא דשרי כשיש שהות כדי שיקרמו פני' עד חשיכה, אף דהיו מוסיפין מחול על הקדש, הוא משום דלא גזרו שמא יחתה בזמן זה, כיון דאי"ז אסור מדאורייתא,[[174]](#footnote-175) ועמש"כ בזה המחה"ש והגרע"א שם.**

ותוקע ומריע ותוקע ושובת, **בפירש"י כתב דחל שבת עליו, והיינו מדין תוספת שבת, כמש"כ בפירש"י (בד"ה להדליק פת) שהיו ממהרים התקיעות כדי להוסיף מחול על הקדש, והכנה"ג בהגב"י בסימן רס"א אות ב' כתב בשם הראנ"ח דמזה נלמד דעכ"פ מדרבנן איכא דין תוספת שבת, ודלא כמש"כ הב"י שם בדעת הרמב"ם דליכא דין תוספת כלל אף מדרבנן,[[175]](#footnote-176) וכ"כ הגר"א שם ס"ב דאף לדעת הרמב"ם מצוה להוסיף, וזהו התקיעות שהיו,[[176]](#footnote-177) - אך הפרי יצחק בח"א סימן ח' ד"ה מיהו נראה כתב בדעת הרמב"ם דהתקיעות אינם ענין כלל לא לתוספת שבת ולא לקבלת שבת, אלא שהוא מתקנ"ח שיהיו הכל פורשין ביחד מן המלאכה כדי שלא יגעו באיסור שבת, ומשום דאין הכל בקיאין בשיעורא דרבנן, עיי"ש.**

**\*בסוכה נ"ג ב' תנן דבער"ש היו מוסיפין ו' תקיעות וכו' וג' להבדיל בין קדש לחול, ובפירש"י שם כתב דהיינו כשקדש היום להודיע שחשיכה ויש מעתה חיוב סקילה במלאכה, וכ"כ עוד מקמאי שם, - והבית מאיר בסימן רנ"ו תמה ע"ז, דבסוגיין מבו' דלר"י הנשיא היתה התקיעה הרביעית להדליק את הנר, והרי בספק חשיכה אין מדליקין את הנרות, ובע"כ דהיו ג' התקיעות האחרונות מבעו"י קודם ביה"ש, ואף לר"נ דהיתה התקיעה השלישית להדליק, הרי ל"ה שוהה בין השלישית לג' אחרונות אלא כדי צליית דג קטן, שהוא מועט בהרבה משיעור ביה"ש, ובע"כ דהתקיעות האחרוניות ל"ה סמוך לחשיכה, וכתב דיש לדחוק דמש"כ רש"י להודיע שחשיכה, אי"ז חשיכה ממש, אלא היינו ספק חשיכה דהיינו ביה"ש, ומש"כ רש"י דיש מעתה חיוב סקילה, היינו ספק חיוב סקילה, ועיי"ש משה"ק ע"ז מסוגיין, ועד"ז הק' הערול"נ והרש"ש בסוכה שם, ועמש"כ בזה באורך בחי' בית מאיר בסוכה שם.**

סילק המסלק והטמין המטמין, **בפירש"י כתב דהיינו דסילק קדירות הראויות להסתלק למאכל הלילה, והטמין את הראויות למחר, והרשב"א כתב דלפ"ז אתיא כמ"ד דאין משהין אף תבשיל שנתבשל כ"צ אלא ע"ג כירה גרו"ק, דלחנניא דמשהין אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק, ל"ה צריך לסלק כלל,[[177]](#footnote-178) - ועיי"ש שכתב דיש לפרש דהא דסילק המסלק והטמין המטמין חדא היא, דסילק מאכל הראוי לצורך מחר והטמינו, והא דלא הותר להטמינו בלא לסלקו, הוא משום דלא הותר להטמין בדבר שאין מוסיף הבל כשהוא מונח ע"ג דבר המוסיף הבל, וזה לטעמי' לקמן מ"ז ב', ואכמ"ל.**

התחיל לתקוע תקיעה שלישית וכו' והדליק המדליק ושוהה כדי צליית דג קטן וכו', **בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו אם לא תיקן צורך שבת יוכל לתקן עדיין דבר מועט כגון דג קטן או להדביק פת בתנור, וכ"כ השיטה להר"נ, - והרמב"ן לעיל כ"ג ב' תמה מזה על מש"כ הבה"ג בהל' חנוכה דבהדלקת נר שבת מקבל שבת עליו, וע"כ בער"ש חנוכה מדליק תחילה נר חנוכה ואח"כ מדליק נר שבת, דאם מדליק נר שבת תחילה, נאסר להדליק נר חנוכה, משום דקיבל שבת עליו, דהרי להדיא מבו' הכא דאחר הדלקת הנר מותר לצלות דגים ולהדביק פת בתנור, וכן הוכיחו הרשב"א שם והרא"ש בסימן כ"ד, והריטב"א בסוגיין, - אך בפי' הר"ן לעיל שם האריך להוכיח מסוגיין דהדלקת הנר היא מלאכה האחרונה שהיו עושין בער"ש, משום שהיא כתחילת שביתה וכקבלתה, ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א למה שאמרו דשוהה כדי צלית דג קטן וכו', - ועמש"כ בזה הסמ"ג עשין ל', וההגמי"י בפ"ה משבת הי"ט, ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן קי"ט.**

או כדי להדביק פת בתנור, **הרשב"א כתב דמשמע דכל דאיכא שיעורא כדי להדביק פת בתנור ושיקרמו פני' קודם חשיכה שרי, אף דרדייתה בשבת, וכן משמע במתניתין לעיל י"ט ב', ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל ד' א' דמבו' דרדיית הפת אסורה מדרבנן,[[178]](#footnote-179) - ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הרשב"א כתב בשם ר"ח דרדיית הפת שאסרו הוא בפת רכה שהוא כעין עיסה שרדייתו היינו עריכתו, אך כל שנאפה היטב שרי לרדות אפי' לכתחילה, ועיי"ש שתמה ע"ז. -** ב **הרמב"ן במלחמות לעיל ג' ב' כתב דאף דרדיית הפת אסורה משום שבות, מ"מ התירו לרדות בשינוי לכבוד השבת, שלא גזרו בשבות כלאח"י לצורך השבת, וכ"כ המ"מ בפ"ה משבת הי"ט, והרשבא בסוגיין תמה ע"ז, עיי"ש. -** ג **הר"ן לעיל שם כתב דלכבוד שבת התירו לרדות אף כדרכו, ומה שאמרו לקמן קי"ז ב' דלא ירדה אלא בסכין משום דהיכא דאיכא לשנויי משנינן, הוא כשנאפה הפת באיסור, דלא קרמו פני' מבעו"י, אך כל דלא עביד איסורא א"צ לשנות, דכיון דרדיית הפת אי"ז שבות, אלא עובדין דחול בעלמא, ע"כ כל דלא עביד איסורא ואיכא צורך היום שרי כי אורחי, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ד סק"ה, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקל"ה. -** ד **האו"ז בהל' ער"ש סימן ט' צידד דאיירי בפת שרוצה לאכול במוצ"ש, דבשבת עצמה אסור לרדות אפי' בשינוי, עיי"ש. - ועמש"כ המרכה"מ בפ"ה משבת ה"כ עוד בע"א.**

שהרי נתנו חכמים שיעור לחזן הכנסת להוליך שופרו לביתו, **בתשו' חכם צבי סימן י"א הק' לדעת הסוברים דלא גזרו על שבות ביה"ש אף כשקיבל עליו שבת, ונתבאר בדף מס' 7, דא"כ מה ראי' מייתי מהולכת שופר שהיא שבות, להדלקת הנר שהיא מלאכה, - וכתב לישב, דלא הותר שבות בביה"ש או אחר קבלת שבת, אלא משום מצוה או שעת הדחק, והולכת שופר שהוא דבר מתמיד בכל ער"ש לא שייך למימר בי' שעת הדחק, שהרי אפשר לתקן מקום צנוע ומוסגר לשמור את שופרו שם, כדס"ל לאידך תנא, וזהו שהוכיח מינה דעד שיוליך שופרו לביתו לא מיקרי קבלת שבת כלל.**

**\*המג"א בסימן רס"ו סקי"ט הק' דמה מייתי מינה, הרי אף בשבת מותר לטלטל מוקצה בעודו בידו,** ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דאף דשרי לטלטל מוקצה בעודו בידו, עדיף שלא יבא לידי כך. - **ב** האהעו"ז והתו"ש שם כתבו דהוא משום דבמוקצה גמור לא הותר לטלטלו בעודו בידו. - **ג** הגר"א שם כתב דלא הותר טלטול בעודו בידו אלא היכא דתחילת הטלטול הוא בהיתר וכל הטלטול הוא בהיתר, ועמש"נ לפרש בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8. - **ד** הבית מאיר בסימן ש"ח ס"ג כתב דלא הותר טלטול בעודו בידו אלא כשתחילת טלטולו בהיתר, והכא ל"ה כתחילת טלטולו בהיתר, משום דבמה שמקבל עליו השבת עושה האיסור, במה שמחזיק המוקצה ומקבל השבת עליו.

**והתניא שופר מיטלטל וחצוצרות אינם מיטלטלין,** בפירש"י דשופר מיטלטל, לפי שכפוף ראשו, וראוי לשאוב בו מים ולשתות התינוק, וחצוצרות פשוטה ואינה ראוי' אלא לתקוע, והוי דבר שמלאכתו לאיסור, ואסור משום מוקצה, והתוס' כתבו דמשמעות דבריו דשופר הוי כלי שמלאכתו להיתר, ולפ"ז מותר לטלטלו אף מחמה לצל, וכן נסתפק בזה ה"ר שמשון בתשו' ספה"י לר"ת סימן א', - אך בתשו' ר"ת שם סימן ב' כתב דשופר הוי כלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ התוס' והבעה"מ וההשלמה והרשב"א והמאירי, וכ"כ הב"י בסו"ס ש"ח, והרמ"א שם ס"ד.

התוס' הק' לפי דבריהם דשופר הוי כלי שמלאכתו לאיסור ולא הותר לטלטלו אלא לצורך גופו או מקומו, דלפ"ז מאי פריך מינה, הרי שפיר הצריכו להניח את השופר מער"ש, דאסור לטלטלו בשבת כדי להצניעו, וכתבו דמהא דתני לפי שאין מטלטלין את השופר משמע דאין מטלטלין כלל אף לצורך גופו ומקומו, - והגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג כתב לישב, דלמ"ד דמותר לטלטל שופר לצורך גופו או מקומו, אף מותר להצניעו, כיון דעודו בידו, וכתב לפרש דזהו הא דתניא הכא לפי שאין מטלטלין לא את השופר וכו', (אף דאיירי בטלטול להצניעו האסור לכו"ע), דכיון דאין מטלטלין את השופר כלל, אסור אף לטלטלו כשעודו בידו.

לדעת ר"ת ודעימי' דשופר הוי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, בע"כ דהא דחצוצרות אסור לטלטלן הוא אף לצורך גופן ומקומן, ובד' הראשונים מצינו כמה טעמים בזה, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 4, - אך בתשו' ה"ר שמשון שם כתב דאי נימא דשופר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר ומותר לטלטלו מחמה לצל, הרי דהא דאין מטלטלין את החצוצרות היינו דחשיבי ככלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלן מחמה לצל, אך שפיר מותר לטלטלן לצורך גופו ומקומו, וכן נסתפק הראש יוסף בסוגיין לדעת רש"י.

**הא ר' יהודה הא ר"ש,** התוס' כתבו דהא דכלי שמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו מחמה לצל, הוא אף לדעת ר"ש, והא דתניא דכשם שמטלטלין את השופר כך מטלטלין את החצוצרות ומוקמינן לה כר"ש, היינו לצורך גופן ומקומן, וכ"כ הרשב"א, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 4 בדעת רש"י.

בחי' הגרע"א לקמן מ"ז א' כתב דכל הא דלר"ש מותר לטלטל את החצוצרות, הוא רק משום דה"ז ראוי מעט למלאכת היתר, וכמש"כ התוס', אך אם ל"ה ראויין כלל למלאכת היתר, אף לר"ש אסור לטלטלן דהו"ל כמוקצה מחמת גופו, כיון דבשבת לא חזי למידי, ועמש"נ בזה באורך במ"מ מוקצה שם בפלוגתת הראשונים בזה, ובמש"נ שם בטעם הא דלר' יהודה אסור לטלטל חצוצרות אף לצורך גופו ומקומו, ואכמ"ל.

**השאג"א הק' ע"ד רבינו יונה ממתניתין דכל היום כשר, וממביא כפרתו ביה"ש, - ובההיא דמביא כפרתו ביה"ש, י"ל דהיינו בספיקא דידן, ולא בביה"ש עצמו, וכמש"נ במקומו בדעת התוס' הרא"ש שם, - ולהנ"ל דרבינו יונה כהגאונים, ניחא, שהרי בלא"ה הוי זמן זה ביה"ש והוא ספק, ולא ע"ד קאי כל היום כשר.**

1. וכ"נ מד' הריא"ז בפירקין שהביא להא דכוכב אחד יום ב' ביה"ש וג' לילה, אף דלעיל מינה פסק כדעת ר' יהודה, - אך יש להעיר, דלפ"ז הרי בע"כ דאין אנו בקיאין בכוכבים, וא"כ מהו שדן הריא"ז שם אם יש לסמוך על שיעור הכוכבים לקולא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ בפי' ר"ח לקמן בסוגיין דגריס בברייתא דכוכב א' יום וכו' דר' יוסי קאמר לה, ולכאו' הוא ר' יוסי לטעמי' דביה"ש כהרף עין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואך דבד' הגר"א י"ל דהוא כד' המאירי ודעימי' דתחילת זמן ביה"ש לא תלי בזמן צאה"כ, אך לעולם סוף זמן ביה"ש הוא בצאה"כ, וכ"נ ממש"כ הגר"א שם דהזמן דהכסיף שוה לזמן דצאת ג' כוכבים, (אך שמא הוא מהדורא אחרת מדבריו) - והקר"א בברכות ג' א' פירש בדעתו דלר' יהודה הוי לילה ודאי בצאת ב' כוכבים, וזה מתישב היטב עם מה שאמרו דלר' יוסי הוי ביה"ש בצאת ב' כוכבים, וכיון דבגמר ביה"ש דר' יהודה הוי תחילת ביה"ש דר' יוסי, נמצא דגמר ביה"ש דר' יהודה הוא בצאת ב' כוכבים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שהק' ע"ד הרי"ף שהביא להא דתניא דכוכב אחד יום ב' ביה"ש ג' לילה, שהרי אינה הלכה דלענין שבת קי"ל כר' יהודה, ובשעת שקיעת החמה הרי עדיין אין כוכב נראה, וכבר הוי ביה"ש, וכתב דאפשר דלא הביאה אלא ללמוד דג' כוכבים הוי לילה ודאי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו דעד צאה"כ יממא הוא, היינו דהוא ספק יום ול"ה לילה ודאי אלא בצאה"כ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה מתפרש מש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה תרי תילתי והרשב"א דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום דאין ידוע אלו כוכבים הם בינונים, אף דלקמן בסוגיין תניא דב' כוכבים ביה"ש ג' כוכבים לילה, והרי דעיקר ספיקא דביה"ש הוא אם סגי בב' כוכבים או בעינן ג' כוכבים, ואמנם לדעת התוס' יש מקום לומר דהא דתניא דב' כוכבים ביה"ש הוא כר' יוסי, (עמש"נ בזה לעיל ובדף מס' 4), אך בד' הרשב"א מבו' דהוא לכו"ע, והיינו דלעולם עיקר ספיקא דביה"ש הוא באותו כהרף עין שבין יציאת ב' כוכבים ליציאת ג' כוכבים, אך כיון שאין אנו בקיאים בכוכבים בינונים, ע"כ מספק"ל בכל הזמן שמא הוא אותו כהרף עין. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו דאף דגם לדעת ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, מספקא לי' אימתי הוא אותו כהרף עין, והוי הספק על זמן מרובה מכהרף עין, מ"מ קאמר ר' יוסי דביה"ש כהרף עין, משום דלדידי' עיקר ספיקא דביה"ש הוא כהרף עין, ואך דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, ומשא"כ לר' יהודה ור' נחמי', דכל זמן דביה"ש דידהו הוי מעיקר ספיקא דביה"ש, - והנפ"מ בזה הוא, דלר' יהודה ור' נחמי' כל ביה"ש דידהו הוי ספק אחד אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אך לר' יוסי על כל כהרף עין דביה"ש דילי', מספק"ל אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה.

   ויש להוסיף מש"כ בפי' רגמ"ה בכריתות י"ט ב' במה שאמרו התם דנימא להו ר' יוסי דההיא הגבהה נמי הות מקצת היום ומקצת למחר, דהוא לר' יוסי לטעמי' דביה"ש כהרף עין, - ומבו' מדבריו כמש"כ הר"ש דלר' יהודה ור' נחמי' לא מספק"ל בכל רגע ורגע דביה"ש דהוא תחילת הלילה, דא"כ הרי גם לדידהו י"ל בהגבהה דמקצת היום ומקצת למחר, אלא הוי חד ספיקא בכל הביה"ש אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, אך שו"ר מש"כ בתוס' אחרות לתו"כ דיבורא דחובה פ"ז ה"ט, ועפי"ז יש לפרש גם לד' הרגמ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובע"כ לפ"ז, דלר' יהודה ור' נחמי' הוי כל הביה"ש ספק אחד אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, דלמש"כ התוס' הרא"ש דמודה דהוי כהרף עין אלא מספק"ל אימתי הוא אותו הרף עין, א"כ ר' יוסי היינו ר' נחמי'. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דאי נימא דמספק"ל גם שמא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, א"כ ליכא נפ"מ בין ר' יהודה ור' נחמי' דכל ביה"ש הוא ספק אחד, לר' יוסי דמספק"ל על כל משהו ומשהו של ביה"ש דילי' אם הוא כולו יום וכו', - ובע"כ דבספיקא דביה"ש לא מספק"ל אלא אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, וע"כ לדעת ר' יהודה ור' נחמי' דכל זמן זה הוי עיקר הזמן דביה"ש אין להסתפק שיהא רובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, אך לר' יוסי דעיקר הזמן דביה"ש הוא כהרף עין ומספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, הרי שפיר יתכן דרוב הביה"ש הוא יום והכהרף עין הוא בסופו, או רוב הביה"ש הוא לילה והכהרף עין הוא בתחילתו. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ להדיא מד' התוס', דאל"כ מה מקום יש לומר דבכל כ"ש מספק"ל אם חציו יום וחציו לילה, ובע"כ דהיינו משום דבכל כ"ש יש להסתפק שמא הוא אותו כהרף עין, ואם הוא אותו כהרף עין יש להסתפק שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה.

    ויש להוסיף, די"ל דמזה הוא שלמד התוס' הרא"ש דלכו"ע הוי עיקר ספיקא דביה"ש כהרף עין, דמשמעות הדברים דבכל רגע דביה"ש מספק"ל שמא הוא תחילת הלילה, ואם עיקר ספיקא דביה"ש בכל הזמן, הרי אין להסתפק בכל רגע ורגע שהוא תחילת הלילה, שהרי ידעינן שאין רוב ביה"ש יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום, אלא או כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ובע"כ דבכל רגע ורגע מספק"ל שמא הוא אותו כהרף עין. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ מורי' תל"ג - תל"ה שכתב דביה"ש הוא זמן משתתף בין היום ובין הלילה, ואירע לחכמים ז"ל בו ספק אם הוא יום או לילה, - והרמב"ן בפר' בראשית ב' ג' כתב דמעת היות ביה"ש יחשב כיום מחר, וע"כ יתחיל ענין כל יום קודם לו מעט, כאשר נולד אברהם באלף השני, וכן תראה בכל יום ויום. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה מתפרש ענין ב' הספיקות דביה"ש, והיינו דעיקר ביה"ש שיש בו מן היום ומן הלילה, הוא רק כהרף עין, ואיכא ספק נוסף אימתי הוא אותו כהרף עין, - ונמצא דעיקר ספיקא דביה"ש הוא ספק בדינו של זמן זה שיש בו מן היום ומן הלילה, ואילו הספק אימתי הוא אותו כהרף עין, הוי ספק במציאות אימתי הוא זמן דביה"ש.

    וי"ל דזהו מש"כ בחי' הגר"ח בהל' עירובין דמה שאמרו בעירובין ל"ו א' דמספיקא לא נחתא קדושה, הוא רק באותו הרף עין, אך ספיקא דכל ביה"ש הוי ככל ספיקות דעלמא, והיינו משום דספיקא דהכהרף עין הוי ספיקא דדינא בדינו של זמן זה שהוא מן היום ומן הלילה, וספיקא דכל ביה"ש, הוי ספק במציאות אימתי הוא זמן זה, ודמי לשאר ספיקות. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובזה מתישב משה"ק הסדר זמנים בפתיחה אות ט"ו דמהו הספק אם ביה"ש מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, הרי עיקר ספיקא דביה"ש הוא אם ערב נקרא כשנתעלמה השמש מעינינו או כשנסתלקה הארת השמש, וע"כ מה מקום יש להסתפק שמא מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, ועיי"ש שכתב דהוא משום די"ל דבזמן שאור ניצוצי השמש מאירים בהארה מרובה הוא נקרא עדיין יום, וכשאינם מאירים כ"כ הוי לילה, וע"כ בכל רגע שבביה"ש יש להסתפק שמא הוא הזמן שמתחיל להיות חושך, (ולפי דבריו אין הספק רק אם חציו מן היום וחציו מן הלילה, אלא אף דרובו יום ומיעוטו לילה או רובו לילה ומיעוטו יום), ובמש"נ נתישב. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם לגירסא דילן בירושלמי פליג עלה ר' מנא וס"ל דאליהו יברר לעיקר ספיקא דביה"ש, - אך הגר"א שם ל"ג לה, ולפ"ז משמע דכו"ע מודו דאליהו לא יברר לעיקר ספיקא דביה"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך הנועם ירושלמי שם כתב דהא דאף כשיבא אליהו יהא ביה"ש ספק, הוא משום דספיקא דדינא לא יתברר ע"י אליהו דלא בשמים היא, וכמש"כ כן המל"מ בפ"ט מאישות ה"ו והברכי יוסף או"ח סימן ל"ב דין י"ב, אך בגל' הגרע"א למל"מ שם הוכיח מכ"ד לא כן, ורק הספק אימתי הוא ביה"ש דהוא ספיקא דמציאות יתברר ע"י אליהו. [↑](#footnote-ref-16)
16. והמהר"ל בסוגיין כתב דספיקא דביה"ש הוא דא"א לידע אם הוא יום או לילה, ואף מרע"ה הי' מספק"ל בביה"ש אם הוא מן היום או מן הלילה, - אך בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם שנד' בקובץ מורי' תל"ג - תל"ה כתב דבביה"ש אירע לחכמים ז"ל בו ספק אם הוא יום או לילה, וכ"נ בד' הר"א מן ההר במגילה כ' ב' דהוא ספיקא דידן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיקר הך מילתא מבו' גם בד' המהר"ל בס' דרך חיים באבות פ"ה מ"ו, דהא דתנן דדברים אלו נבראו ביה"ש, אף דליכא ספיקא קמי שמיא, היינו דנבראו בזמן זה דביה"ש שאינו יום גמור ואינו לילה גמור, - ובס' לשם שבו והחלמה ס' הדע"ה ח"ב דרוש עץ הדעת סימן י"ג האריך הרבה בזה, ועיי"ש שכתב דאף דזמן הספק דביה"ש הוא רק ג' רבעי מיל, מ"מ כל הד' מילין הם בכלל ביה"ש, אלא דהזמן שכח היום והלילה שוה (ומכח זה הוי בדינו ספק יום או לילה) הוא ג' רבעי מיל, ושאר הזמן דביה"ש הוא משמש יותר ליום או משמש יותר ללילה וכל שהוא משמש לו יותר הולכין אחריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובס' חדר הורתי במילואים סימן ד' סק"ה וסק"ז ובהערה שם עמד בזה דסתרי דבריו למש"כ בכ"ד דאין להתיר בביה"ש מכח ספק ספיקא בדשיל"מ, והרי דלא חשיב כספיקא דדינא, - וצ"ב, דמש"כ הגרע"א בכ"ד דספיקא דדינא שרי אף בדשיל"מ, הוא בספיקא דרבנן, אך בהא דספק ספיקא אסור בדשיל"מ לכאו' אין לחלק בין ספק במציאות לספיקא דדינא. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובס' חדר הורתי במילואים סימן ד' דט"ז הוסיף, דאף דמצינו בכ"ד דחייב אשם תלוי אף בדאיכא חזקה לקולא, היינו כשלא הי' נידון על החפץ מתחילה, ועתה מספק"ל אם עשה איסור ואיכא חזקה לקולא, אך כל דמעיקרא איכא חזקה ושרי לי' למעבד, ודאי דאינו חייב אשם תלוי. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולפ"ז י"ל לד' התוס' הרא"ש, דמפרש דהגמ' שם לא איירי בספיקא דביה"ש, אלא בגונא דמספק"ל אם כשהביא כפרתו הי' יום או לילה, וקרי לה ביה"ש, משום דביה"ש הוא ספק יום ספק לילה, ובזה שפיר מוקמינן אחזקה, ומתישב בזה משה"ק השאג"א בסימן י"ז ע"ד ר"ת דדם נפסל בשקיעה ראשונה, מהא דכשהביא כפרתו בביה"ש הוי ספק, - וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח בהוריות שם דהא דאינו מביא אשם תלוי, הוא משום דכהנים זריזים הם ובחזקת מתכפר קאי, והרי דלא איירי בספיקא דביה"ש, אלא בספיקא בעלמא אם הקריבוהו ביום או בלילה, ועמש"כ החזו"א בהוריות שם לפרש לד' הר"ח בע"א. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שכתב לפ"ז דזהו שאמרו בעירובין ל"ו א' בככר זה היום קדש ולמחר חול דמספיקא לא פקעה קדושה, דכבר הוחזק אותו הככר בקדושה, ושפיר יש להעמיד בזה על חזקה, - אך המג"א בסימן תקס"ב שם כתב לדמות מה שאמרו התם דמספיקא לא פקעה קדושה, דה"נ אין להתיר בתענית בביה"ש דסוף היום, וכמש"כ ההגמי"י ד"ק בפ"א מתענית הי"ד דשאני עיולי יומא מאפוקי יומא, דבסוף התענית מספיקא לא נפקא קדושתה עד צאה"כ, והמג"א בסימן שמ"ב נסתפק לפ"ז בהא דלא גזרו על שבות ביה"ש, דשמא בביה"ש דמוצ"ש גזרו אף על השבות, אך לא נתפרש בד' המג"א דהוא משום חזקת איסור, וי"ל דאף דבספיקא דביה"ש לא מוקמינן על חזקה, מ"מ ביה"ש דסוף היום חמיר משום דאיקבע איסורא.

    ובעיקר הנידון אם גזרו על שבות בביה"ש דמוצ"ש, נתבאר במק"א שנחלקו בזה הראשונים, דהתור"פ בעירובין ל"ד א' כתב דביציאת השבת גזרו על השבות, וכ"נ להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ מורי' גל' תל"ג - תל"ה, - אך הרשב"א בעירובין ל"ב ב' כתב דאף בביה"ש דמוצ"ש לא גזרו על השבות, והשעה"מ בפכ"ד משבת ה"י והפמ"ג באש"א בסימן שמ"ב הוכיחו כן מהגהת התוס' שם ל"ד א' ועמש"כ הפמ"ג שם לדחות, (ובמש"כ בחי' הגרע"א בעירובין שם לפרש לד' ההגה"ה בע"א, ופירש כן בד' המהרש"א שם), והשעה"מ שם הוכיח כן גם מד' התוס' שם, ועמש"כ עוד בזה הבית מאיר בסימן שמ"ב, והמ"ב שם סק"ב, והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-22)
22. הביאוה"ל בסימן רצ"ג ס"ב ד"ה שיראו כתב דהכסיף היינו כשנסתלק האדמימות מאותו מקום ונוטה ללובן, מלשון הכסיף פניו, ומש"כ רש"י דהוא השחיר, ל"ד השחיר ממש דזה נמשך זמן רב מאד, אלא כל שנסתלק האדמימות הוא בכלל השחיר, ודקדק כן מד' הרשב"א והמאירי והגר"א, והביא דכ"כ הערוך דהכסיף הוא מלשון לובן, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שהביא הערוך שם מירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכ"נ בד' התור"פ בב"ק כ"ד א' שפירש למה שאמרו התם דדילמא למעוטי זב מימים, דהיינו שאם ראה ב' ראיות ב' ימים כגון בביה"ש אינו טמא, והיינו דס"ל דלהא דזב נטמא בג' ראיות בג' ימים ל"ב קרא לרבויי, דהרי לא כתיב בקרא דטומאת זב הויא בג' ראיות ביום א', ומהיכ"ת נימא דרק אם הוו הראיות ביום אחד הוי זב ולא אם הוו בג' ימים, וכל הא דבעינן לרבויי זב בימים, הוא בגונא דראה ב' ראיות בג' ימים, דבזה ליכא למיתי עלה משום טומאת ראיות, שהרי לא ראה אלא ב' ראיות, וכל הא דבכה"ג הוי זב גמור הוא משום טומאת ימים, והך דינא ילפינן מזבה דכ"ה דזבה תלוי' טומאתה בימים, ה"נ בזב איכא טומאה דימים, וכל דהוו ראיותיו בג' ימים, הוי זב גמור. [↑](#footnote-ref-24)
24. וזהו שכתב דזב בעל ב' ראיות "או ב' ימים כל תורת טומאת זבין עליו וכו', ספק יום אחד וטמא בב' ראיות או ב' ימים רצופין "וטמא נמי בתורת ימים", ספק ב' ימים שאין רצופין וכו' דלאו ב' ראיות "ביום אחד" איכא ולא "ב' ימים רצופין" איכא וכו', או שניהם מן היום דהו"ל "ב' ימים רצופין" וכן אם שניהם מן הלילה הו"ל נמי "ב' ימים רצופין" או שמא אם הראשון מן הלילה והשני מן היום "הו"ל נמי ב' ראיות ביום א' וכו', ויש להוסיף, דד' רש"י אלו הם דלא כמש"נ בהערה הקודמת מד' תור"פ דרק הא דנטמא הזב בראי' אחת בב' ימים הוא משום תורת זב דימים, אך הא דנטמא בג' ראיות בג' ימים הוא גם משום תורת זב דראיות. [↑](#footnote-ref-25)
25. הרש"ש עמד בד' רש"י, דבגונא דהראשונה מקצתה ביום ומקצתה בלילה, אף אם השני' כולה ביום חייב קרבן, ומ"ט הוצרך רש"י לפרש דמספק"ל שמא השני' כולה בלילה, וכן בגונא דהשני' מקצתה ביום ומקצתה בלילה אף אם הראשונה כולה בלילה חייב קרבן, ומ"ט הוצרך רש"י לפרש דמספק"ל שמא הראשונה כולה ביום, - ועיי"ש שכתב דלכאו' יש לדקדק מזה דבכה"ג שראה ראי' אחת מקצתה ביום ומקצתה בלילה, וראי' אחרת באותו היום, אינו נעשה זב גמור, דלא ג' ראיות איכא ולא ג' ימים איכא, אך הוכיח דלא כן ממתניתין בספ"ק דזבים, וכתב דבע"כ דרש"י לאו בדוקא נקיט. [↑](#footnote-ref-26)
26. וי"ל עוד בדעתם, דאיירי בשראה כל ביה"ש דר' יוסי שהוא כהרף עין ולי"ב שיעור ראי' מרובה, וכדמוקמינן לה בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א, - וי"ל עוד כמש"כ התורי"ד בסוגיין דהך מתניתין אתיא כר' יוסי דפליג על דינא דראי' מרובה. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצ"ל בד' רש"י, דלא איירי כשראה בתחילת ביה"ש זה ובסוף ביה"ש זה וכמש"כ הר"ש בזבים, שהרי בד' רש"י מבו' דיש להסתפק גם שמא הראשון לילה והשני יום, ובע"כ צ"ל דאיירי בשראה ב' הראיות בתוך ביה"ש וא"א לעמוד ע"ז דהוי באותה שעה, וע"כ י"ל דהראשונה היתה ביום והשני' בלילה וי"ל דהראשונה היתה בלילה והשני' ביום, וכ"כ הפנ"י והרש"ש ושפ"א בסוגיין והתבו"ש סימן ט"ז סק"י, וכ"נ בד' רש"י לקמן ל"ה ב' (ד"ה ממ"נ), שכתב בעושה מלאכה בב' ביה"ש, דאינו חייב אלא בשעשה בכל ביה"ש, דליכא לספוקי להאי בתחילתו ולהאי בסופו, והרי דכל שלא עשה בכל ביה"ש, א"א לעמוד ע"ז דעשה בב' הביה"ש באותה שעה, (אך עמש"כ ע"ז המ"מ בפ"ה משבת ה"ד, ונתבאר בדף מס' 4), - וכן צ"ל גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דזבים שכתב דאיכא ספק שמא הראשונה היתה ביום ו' והשני' בליל א', ואיכא ספק שמא הראשונה היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה וכן השני' היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה, ולכאו' ממ"נ, אם היו ב' הראיות בזמן א', היאך יתכן שהיתה הראשונה ביום והשני' בלילה, ואם היו בב' זמנים, היאך יתכן שהיו ב' הראיות מקצתן ביום ומקצתן בלילה, ובע"כ דכל שראה ביה"ש סתמא דמילתא א"א לעמוד ע"ז אימתי היו הראיות, וע"כ י"ל דהיו בב' זמנים וי"ל דהיו בזמן אחד. [↑](#footnote-ref-28)
28. ולכאו' יש מקום לדון אך בד' הגרע"א בתשו' ח"ג סימן א' ובגליון שו"ע יו"ד סימן ט"ז ובנדרים ס"ט ב' מבו' דחשיב זה כספק ספיקא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. והנה אמנם אי נבא לדון דחשיב כספק ספיקא שמא הראי' הראשונה היתה כולה ביום ושמא היתה כולה בלילה, י"ל דכיון דאף להצד דהראי' הראשונה היתה כולה ביום, אכתי מספקא לן דהראי' השני' היתה מקצתה ביום ומקצתה בלילה, ע"כ לא חשיב כספק ספיקא, אך אכתי יל"ד דחשיב כספק ספיקא, דשמא ל"ה ב' הראיות בימים רצופין, וגם אם היו בימים רצופין, שמא היו שתיהן ביום או שתיהן בלילה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ואמנם בזה י"ל דהא דבראיות דזיבה לא חשיב כספק ספקא, הוא משום דהו"ל כספק ספיקא משם אחד, דעיקר הספק הוא אם הויא הראי' ביום אחד או בב' ימים, אך במבשל בביה"ש דמוצאי יו"ט הוי כב' שמות, דספק שמא בשעת האכילה הוא יו"ט, ומאידך ספק שמא בשעת הבישול כבר הוא חול, ועד"ז הוא במש"כ האחרונים דבעירב בביה"ש ונאכל עירובו בביה"ש חשיב כספק ספיקא, דהתם הו"ל הספק ספיקא מב' שמות, חדא, שמא כשעירב הי' שבת ול"מ העירוב, והב' שמא נאכל עירובו קודם השבת, אך ד' הגרע"א בהפרת נדרים ובאותו ואת בנו לא נתישבו בזה, ובס' חדר הורתי במילואים שם כתב דגם בההיא דהפרה י"ל דחשיב כב' שמות א' של נדר וב' של הפרה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-31)
31. והרשב"א הק' על דבריו דאם איתא לימא ר' יוחנן הלכה כר' נחמי' לענין שבת דלדידי' התחלת ביה"ש משתשקע החמה ואע"פ שפני מזרח מאדימין, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלדעת הרי"ף לא אמר ר' יוחנן הלכה כר' נחמי', - והעירו בזה, דהרי ממש"כ רבינו יונה דקי"ל כרב יוסף דל"ה ביה"ש עד שהכסיף התחתון, מבו' דס"ל דלא חיישינן לדר' נחמי', דאם חיישינן לדר' נחמי', הרי דגם אם קי"ל כרב יוסף דלר' יהודה ל"ה ביה"ש עד שהכסיף, מ"מ יש לחוש לר' נחמי' דהוי ביה"ש משתשקע החמה, ומצינו כן בתשו' הגאונים גנזי קדם ח"ה סימן ו' בתו"ד דאין הלכה כר' נחמי', וא"כ מאי קשיא לי' להרשב"א דלימא ר' יוחנן הלכה כר' נחמי' לענין שבת, הרי באמת לא קי"ל כוותי', וצע"ג. [↑](#footnote-ref-32)
32. הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סקי"ז תמה ע"ז דאם לענין ביה"ש דתענית אזלינן לחומרא, אינו מותר עד ביה"ש דר' יוסי שהוא אחר ביה"ש דר' יהודה, ועיי"ש משה"ק עוד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. התוס' הרא"ש כתב בשם הר"ש שהק' על פי' זה, דא"כ מה צורך בעלי', ולא הול"ל אלא ירד ויטבול בים, כיון כיון דלא אתא לאשמועינן אלא דעלתה לו טבילה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובפירש"י בברכות ב' ב' ד"ה בין השמשות כתב דביה"ש דר' יהודה מהלך חצי מיל לפני צאת הכוכבים, ודר' יוסי כהרף עין לפני צאת הכוכבים, ומשמע דלא פליגי ר' יהודה ור' יוסי בזמן סיום ביה"ש, דלכו"ע הוא בצאת הכוכבים, ולא נחלקו אלא בתחילתו, וצ"ע דהוא דלא כמו שאמור בסוגיין דביה"ש דר' יוסי הוא אחר גמר ביה"ש דר' יהודה, - ובד' האו"ז בהל' ער"ש סימן י"ד נראה דגריס בפירש"י דמש"כ דהוא חצי מיל לפני צאת הכוכבים הוא לר' נחמי', אך לר' יהודה הוי ביה"ש משקיעת החמה עד כהרף עין קודם צאת הכוכבים, עיי"ש, וניחא בזה מה שתמהו בהגה' הגר"א והגרע"א בגהש"ס בברכות שם ע"ד רש"י, ולפ"ז א"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובדף מס' 1 נתבאר דהיינו דלר' נחמי' הוי כל הביה"ש ספק אחד אם כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ולר' יוסי עיקר הביה"ש הוא כהרף עין, אלא דמספק"ל אימתי הוא אותו כהרף עין, ומכח זה הוא דכל החצי מיל הוי ספק. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואך דהרמב"ן והריטב"א לא כתבו להך מילתא דאין שיעור טבילה בינתיים. [↑](#footnote-ref-37)
37. והרא"ש כתב דלפ"ז יש לעמוד על שיעורו של ר' יוסי, דשיעור טבילה הוי נ' אמה, כמבו' בפ"ק דזבים, ונמצא דמשתשקע החמה מהלך אלף תקמ"ט אמות מותר לעשות מלאכה במוצ"ש, וצ"ע דמהיכא פשיטא להרא"ש דמ"ט אמה אחר ביה"ש דר' יהודה הוי לילה, דאף דהוא פחות משיעור טבילה, הרי יתכן דהוא נ' אמה חסר כ"ש. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי"ש שכתב דלכו"ע בג' כוכבים בינונים הוי לילה, אלא דלר' נחמי' חצי מיל קודם לכן הוי ספק לילה, ולר' יוסי כהרף עין קודם לכן הוי ספק לילה, ולר' יהודה משתשקע החמה התחיל ספק ביה"ש, אבל ג' כוכבים בינונים וכהרף עין קודם לכן הוי לילה גמורה. [↑](#footnote-ref-39)
39. והגר"ז שם כתב דזמן ביה"ש דר' יוסי הוא ב' חלקים משעה, עיי"ש, וצ"ע היאך הוא מתישב בלישנא דר' יוסי דהוא כהרף עין זה נכנס וזה יוצא וא"א לעמוד עליו, והרי דהוא זמן מועט מאד דא"א לעמוד עליו, וכ"כ התוס' וש"ר בסוגיין, וזהו שהק' דמשום שיעורא פורתא דכהרף עין ל"ה לי' למיפסק כר' יוסי, ובד' הרא"ש בסו"ס כ"ג מבו' דהוא כ"ש ממש, וזהו שהתיר לעשות מלאכה אחר מהלך אלף תקמ"ט אמות, - ומה שייסד הגר"ז שם לדבריו ע"ד הסמ"ג לאוין רנ"ז שכתב דצאת הכוכבים הוא כמו שליש שעה אחר שקיעת החמה, לכאו' י"ל דמודה הסמ"ג דביה"ש דר' יוסי הוא כ"ש ממש, אלא דס"ל דאינו מתחיל מיד אחר ביה"ש דר' יהודה, וע"כ כמו שליש שעה אחר שקיעת החמה הוי צאת הכוכבים לר' יוסי, ושמא גם מכוון הגר"ז לכך, אף דאי"ז במשמעות לשונו שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. בד' הרשב"א לעיל בסוגיין מבו' דחיישינן נמי לדר' נחמי', אלא דליכא נפ"מ בזה, עיי"ש, אך בתשו' הגאונים גנזי קדם ח"ה סימן ו' כתב בתו"ד דאין הלכה כר' נחמי', וכ"ה מבו' בד' רבינו יונה שהביא הרשב"א שם, ונתבאר בדף מס' 2 בהערה. [↑](#footnote-ref-41)
41. והיינו לדעת הרמב"ן בתורת האדם והגר"א דלר' יהודה לא תלי לילה בצאת הכוכבים, ונתבאר בדף מס' 1, אך לדעת התוס' והרשב"א דגם לר' יהודה תלי לילה בצאת הכוכבים, אין מקור מסוגיית שם דקי"ל כר' יהודה, ורמז לזה השעה"צ בסימן רל"ג סקכ"א, - ואמנם גם לדעת הגר"א אי"ז מוכח, דאי נימא דמודה דסוף זמן ביה"ש הוא בצאה"כ, או בצאת ב' כוכבים, י"ל דמה שאמרו דעד צאה"כ יממא הוא היינו דהוי ספק יום, ול"ה לילה ודאי אלא בצאה"כ, וכמש"כ כן המאירי והר"א מן ההר במגילה כ' ב'. [↑](#footnote-ref-42)
42. והשעה"צ בסימן רל"ג סקכ"א כתב דבשעת הדחק יש לסמוך על ר' יוסי ולהתפלל מנחה אחר שקיעת החמה, ולא גרע ממה שאמרו דכדאי הוא רשב"י לסמוך עליו בשעת הדחק, וכ"ש בענינינו דסוגיא דברכות ב' א' אזלא אליבא דר' יוסי, וכן סוגיא דפסחים ב' א' דקאמר דקי"ל דעד צאת הכוכבים יממא הוא, - והביאוה"ל בסימן רצ"ט ס"א בסו"ד כתב במה שנהגו לישב בסעודות גדולות של נישואין בספק חשיכה, דמפני שהוא רק חשש דרבנן והוא מקום מצוה נקטו לקולא כר' יוסי, - והשעה"צ בסימן תרנ"ב סק"א כתב דבחוה"מ אין להקל שלא ליטול לולב בביה"ש, אלא בביה"ש דר' יוסי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך מד' כמה מרבוותא שכתבו דלא גזרו על שבות בביה"ש אף במוצ"ש, מבו' דס"ל דקי"ל דלא גזרו על שבות בביה"ש בביה"ש דר' יהודה, דאם הוא רק בביה"ש דר' יוסי, הרי הוי כהרף עין ואין לדון על זמן זה. [↑](#footnote-ref-44)
44. וצ"ע, שהרי מש"כ התוס' ודעימייהו דמהני לספור בביה"ש, ודאי דהוא בביה"ש דר' יהודה, דביה"ש דר' יוסי הרי הוי כהרף עין, ואין לדון על זמן זה, והרי דמקילינן לספור אף בביה"ש דר' יהודה, ושמא אין מכוון התוס' לביה"ש, אלא לספק חשיכה שמסופק משום חיסרון ידיעה, (וס"ל דגם בזה יש להקל ולספור), - אמנם הנה באמת בל' הביאוה"ל בסימן תפ"ט משמע, דרק לדעת הגאונים והגר"א דמשקיעת החמה הוי זמן ביה"ש, הוא שנסתפק דאין להקל בביה"ש דר' יהודה, אך לדעת ר"ת ודעימי' דביה"ש הוא ג' רבעי מיל קודם צאת הכוכבים, מקילינן אף בביה"ש דר' יהודה, ולפ"ז לא תיקשי ע"ז מד' התוס', אך לא נתפרש לן הטעם בזה, וגם בדבריו בסימן רס"א מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-45)
45. ויש להוסיף דאין לומר דמאיזה טעם שאני ספיקא דביה"ש משאר ספיקות ולא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא, שהרי התוס' ועוד מקמאי כתבו דמהני לספור ספירת העומר בביה"ש משום דספיקא דרבנן לקולא, והריטב"א והר"ן בסוכה מ"ו ב' כתבו דבחוה"מ א"צ ליטול לולב בביה"ש משום דספיקא דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך לדעת הסוברים דספיקא דביה"ש חשיב כספיקא דדינא, ונתבאר בדף מס' 1 בסופו, תליא בפלוגתת רבוותא אם הא דלא מקילינן בספיקא דרבנן בדשיל"מ הוא אף בספיקא דדינא, עכ"פ כשעיקר הספק הוא בדאורייתא, ונתבאר בזה במ"מ בביצה פ"ק דף מס' 5, ופ"ה דף מס' 5 ובהערה שם, ועמש"כ בזה השערי ציון שם, - וגם לדעת הסוברים דכל דאפשר לעשות גם היום וגם למחר לא חשיב כדשיל"מ, ונתבאר במ"מ בביצה פ"ק שם, אין לאסור לעשות שבות בביה"ש מכח דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך בהא דאסרו לאכול תרומה דרבנן בביה"ש בע"כ צ"ל דהוא משום דהוי כדשיל"מ, כמש"כ האו"ש שם, ועמש"כ ע"ז השערי ציון שם, - וי"ל עוד, דאף אי נימא כמש"כ האו"ש דלי"ב חזקת טומאה, מ"מ חשיב כאיקבע איסורא, וגם בכה"ג י"ל דלא מקילינן בספק דרבנן לר' יוסי, ואכמ"ל, - ועמש"כ עוד בזה בשערי ציון שם. [↑](#footnote-ref-48)
48. לכאו' מכוון דבריו, דבד' התוס' מבו' דהא דהלכה כר' יוסי לענין תרומה הוא אף לענין תרומה דרבנן, וה"נ הא דהלכה כר' יהודה לענין שבת הוא אף לענין שבות דרבנן, אך לכאו' לפ"ד הביאוה"ל גופי' דמעיקר הדין קי"ל כר' יוסי נגד ר' יהודה, אין ללמוד מהא דהלכה כר' יוסי אף לענין תרומה דרבנן, דה"נ הא דהלכה כר' יהודה הוא אף לענין שבות דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שכתב דבזה מתישב משה"ק התוס' בשם ה"ר פורת דבשבת גופי' הומ"ל הלכה כר' יהודה בער"ש וכר' יוסי במוצ"ש, ולפי הנ"ל ניחא, דבמוצ"ש ליכא נפ"מ בהא דהלכה כר' יוסי, שהרי אף לר' יהודה אסור לעשות מלאכה עד סוף ביה"ש, ומשום שיעורא פורתא דכהרף עין ליכא למיפסק כר' יוסי. [↑](#footnote-ref-50)
50. והגר"א שם כתב דמה שאמרו בריש ברכות דאין הכהנים אוכלין בתרומה עד צאה"כ הוא כר' יוסי, וצ"ע, דהרי גם לדעת ר' יוסי אוכלין הכהנים בתרומה מתחילת ביה"ש דילי' דהוא כהרף עין קודם צאה"כ, והדמש"א שם כתב דצ"ל דלא דק בהכי כיון דהוי כהרף עין, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"א מקר"ש ה"א ענף ב' סק"ב, - ואמנם באמת לא נתברר להדיא בד' הגר"א שם דלר' יוסי אוכלין הכהנים בתרומה בתחילת ביה"ש, דאף דכן משמע ממה שאמרו דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים ביה"ש דר' יהודה, וכן משמע ממש"כ הגר"א שם דבביה"ש מיד מותר לאכול תרומה וממש"כ שם דכשהכסיף הוא שקיעת ניצוצי החמה, אך מאידך ממש"כ הגר"א בסו"ד דביאת שמשו הוא בג' כוכבים דלר' יוסי בג' כוכבים הוי שקיעת השמש, לא משמע כן, ואי נימא בדעת הגר"א דלר' יוסי אין הכהנים אוכלין בתרומה עד סוף ביה"ש דילי', אף דלר' יהודה אוכלין בתחילת ביה"ש, יתבאר לפ"ז דחלוק גדר ספיקא דביה"ש לר' יוסי מגדר ספיקא דביה"ש לר' יהודה, ואכמ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. לכאו' יש ללמוד מדבריו, דלעולם אף לדעת ר' יוסי הוי זמן ביה"ש משקיעת החמה, דמודה לר' יהודה דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום דמשקיעת החמה איכא צד לילה, והא דס"ל דל"ה ביה"ש עד שהכסיף, הוא משום דס"ל דזהו הזמן דחשיב כשקיעת החמה, וע"כ אף אין הכהנים אוכלין תרומה עד שעה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. ויש לפרש עוד בזה, דהא דחשיב כהערב שמש בתחילת ביה"ש, הוא משום דעיקר היום הוא עד שקיעת החמה, והזמן דביה"ש אף להצד דהוא יום אינו אלא כתוספת וסניף ליום, וע"כ בשקיעת החמה חשיב דכבר השלים את יום טהרתו, ודוגמא רחוקה לדבר, הוא מש"כ בתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ה, דאף דהזמן דאחר תפילת ערבית אינו מכלל היום, אינו אלא כתוספת וסניף ליום המחרת, וע"כ שפיר מהני להפסיק בטהרה אחר תפילת ערבית, דלדין ספירת ז' נקיים ל"ב לההיא תוספת, והיינו דאף דהזמן דאחר תפילת ערבית הוא תוספת וסניף ליום המחרת, מ"מ הלילה והיום בפנ"ע חשיבי כיום שלם, וסגי בהו לדין הספירה דז' נקיים, ומ"מ כל שטבל בביה"ש, הרי להצד דביה"ש הוא יום וחשיב דטבל ביום, שפיר מהני טבילתו שיהא מותר בתרומה בלילה. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בד' הרש"ס והמהרא"פ משמע דמפרשי דהא דכתיב בקרא עד צאת הכוכבים, הוא ג' כוכבים דהוא לילה ודאי, ואי נימא דספיקא דביה"ש הוא ספק בעצם, (עמש"נ בזה בדף מס' 1), צ"ל דכבר בזמן נחמי' נסתפקו בזמן ביה"ש אם הוא יום או לילה, וזהו דקרי לילה מצאת ג' כוכבים, דזהו לילה ודאי, - ויש לסייע לזה, מהא דמספק"ל בביה"ש שמא חציו יום וחציו לילה, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 1, ואם הספק הוא בקרא דצאת הכוכבים אם הוא ב' כוכבים או ג' כוכבים, מ"ט יהא חציו יום וחציו לילה, ושו"ר שכבר עמד בזה הקר"א בברכות ג' א' בתו"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובדף מס' 1 נתבאר דהיינו דעיקר ספיקא דביה"ש הוא באותו כהרף עין שבין יציאת ב' כוכבים ליציאת ג' כוכבים, ואך דכיון שאין אנו בקיאים בכוכבים בינונים, ע"כ מספק"ל בכל הזמן דג' רבעי מיל לר' יהודה ודחצי מיל לר' נחמי' שמא הוא אותו כהרף עין. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובתשו' מהרלב"ח סימן קמ"ד עמד על שינוי הנוסחאות בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-56)
56. והמאורות בסוגיין עמד ע"ד הרי"ף דכיון דאמרינן דמשתשקע החמה הוי ביה"ש, היאך נאמר כוכב אחד יום, וכתב דאפשר דתרוייהו חד שיעורא הוא. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב דמקור ד' הרמב"ם לכך, הוא מהא דאמר שמואל הכא דכוכב אחד יום ב' ביה"ש ג' לילה, דזה סותר להא דאמר לעיל דביה"ש הוא משתשקע החמה, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דלענין חילוף הימים הוי ביה"ש משתשקע החמה עד שייראו ג' כוכבים, ולענין תורת יום ולילה הוי ביה"ש ביציאת ב' כוכבים. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתב לפרש בזה למה שדנו בירושלמי בשבת פי"ט ה"ה דנולד בבין השמשות יהא נימול בבין השמשות, דממ"נ הוי יום שמיני, אשר קשיא דלהצד דביה"ש הוי לילה הרי אין מלין בלילה, ועמד ע"ז השיירי קרבן שם וכתב דאתיא כמ"ד דמילה שלא בזמנה היא אף בלילה, ולא נתפרש לן, שהרי להצד דביה"ש הוא לילה, הרי דבביה"ש זה הו"ל ליל ח', ומילה בזמנה לכו"ע אינה אלא ביום, ולהנ"ל ניחא, דביה"ש הוי ודאי יום, וספיקא דביה"ש הוא בחילוף הימים אם הוא היום העבר או היום הבא, וע"כ כל שנולד בביה"ש שפיר אפשר למולו בביה"ש דממ"נ הוי יום ח'. [↑](#footnote-ref-59)
59. וצ"ע דמ"ט לא ניח"ל לישב כמש"כ הפי' קדמון, דגם אם מקצתו יום ומקצתו לילה, מצרפין חצי המלאכה שעשה בביה"ש דער"ש עם חצי המלאכה שעשה בביה"ש דמוצ"ש, אך בדבריו שם משמע דחיישינן דעשה ההגבהה בער"ש וההכאה על הקורנס בשבת (כמבו' בכריתות י"ט ב') וכיו"ב, ובכה"ג אי"ז אף חצי מלאכה, ול"מ הא דנצרף מה שעשה בביה"ש דער"ש עם מה שעשה בביה"ש דמוצ"ש, - ועמש"כ המרכה"מ בפ"ה משבת ה"ד בסו"ד. [↑](#footnote-ref-60)
60. ואמנם הנה בס' לשם שבו ואחלמה ס' הדעה ח"ב דרוש עץ הדעת סימן י"ג כתב בתו"ד, דבביה"ש אין שליטה גמורה ליום או ללילה, וזהו שאמרו דמטילין אותו לחומר ב' ימים, דבכל שיעור דביה"ש שניהם משמשים, והכ"ד שעות דכל מעל"ע אין בו שליטה גמורה בהשיעור דביה"ש שבתחילתו וכן בהשיעור דביה"ש שבסופו, וכאילו נאמר שבכל אחד אין שולט רק בחצי כחו, וע"י השני ביה"ש שבתחילתו ובסופו נשלם בו הכח דכל הכ"ד שעות שבו, כי החצי כח שחסר לו בהשיעור דביה"ש שבתחילתו נשלם לו בשיעור דביה"ש שבסופו, וזהו שאמרו דהעושה מלאכה בב' ביה"ש חייב חטאת, אך אינו חייב אלא חטאת אחת, כי הם שניהם רק כח אחד וקדושה אחת מקדושת היום, ואינו עומד כל מעל"ע בפנ"ע, אלא שהם משתתפים ונכללים ומתאחדים זב"ז בתחילתן ובסופן, עכ"ד, ומבו' בדבריו דבאמת בתורת ודאי אינו חייב על המלאכה שבתחילתו בפנ"ע ועל המלאכה שבסופו בפנ"ע, אלא חיובו הוא בצירוף שניהם, אך הדבר צ"ב, דכיון דליכא איסור גמור במלאכה שבתחילתו ובמלאכה שבסופו, היאך הוא חייב בשניהם יחד חטאת, (ושמא יש מקום להבין אי נימא דחיובא דמלאכת שבת הוא על "חילול השבת", ובזה שפיר מצטרף החילול שבתחילתו עם החילול שבסופו, אך הוא דבר זר), וכ"כ בתשו' להורות נתן חי"ג סימן נ' אות י"ז י"ח בדעת המהר"ל, ולפ"ז ניחא הא דבעינן שיהיו ב' המלאכות בהעלם אחד, דאל"כ אין מצטרפין, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב להדיא דאם ליליא הוא חייב על של ער"ש ושל מוצ"ש אינו כלום, ואם יממא הוא חייב על מוצ"ש ואין של ער"ש כלום. [↑](#footnote-ref-61)
61. והמרחשת בח"א ר"ס י"ג דלמשמעות ד' רש"י בכריתות י"ז א' ד"ה ואפי' אכל דכל דאיכא ספק ספיקא לפטור אינו חייב אשם תלוי, הרי דה"נ בכה"ג דעשה מלאכה בב' ביה"ש איכא ספק ספיקא לפטרו מאשם תלוי דשמא הביה"ש כולו יום ושמא כולו לילה, - ועמש"נ בזה בדף מס' 2 אם יש לדון בכה"ג משום ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-62)
62. והרש"ש הק' ע"ז, דכיון דחטאת בעי ידיעה בתחילה, הרי אף אם עשה בהעלם אחד יתחייב להביא אשם תלוי, והיינו דא"א שהחטאת שמביא תכפר גם על מה שספק אם חטא, דע"ז הרי ליכא ידיעה ואף להצד שחטא אינו חייב ע"ז חטאת, וא"א שיתכפר בחטאת שמביא, ועוד דהרי קי"ל לקמן ע"א ב' דאם נודע וחזר ונודע חייב ב', וא"כ הרי ל"מ החטאת שהביא על החטא שחטא בודאי, לכפר על החטא שחטא בספק, דהן חלוקין זמ"ז, - וי"ל דר"י בר זבידא ס"ל כמ"ד בכריתות י"ח ב' דידיעות ספק חלוקות לחטאות, ובירושלמי בכ"ד מבו' דלדידי' ידיעת ספק קובעת לחטאת, ונתבאר במ"מ שגגות דף מס' 19, ובלא"ה צ"ל דד' רש"י קיימי כמ"ד דידיעת ספק מחלקת לחטאות, דאל"כ לא משכח"ל שיהא זה בב' העלמות, דכיון דהביה"ש הראשון הוי ספק, נמצא דאף אם נודע לו שעשה מלאכה ודהוא ביה"ש, ל"ה אלא ידיעת ספק, - ושו"ר בחי' הגרא"א דסלר שכתב לישב היטב, דלמש"כ בפירש"י דעשה כל ביה"ש, הרי דאם מקצתו מן היום ומקצתו מן הלילה, לא נוסף בזה בסכום החטאים, דכמה דמוסיף בביה"ש בתרא מתמעט בביה"ש קמא, ונמצא דשפיר איכא ידיעה ודאית על מנין החטאים שחטא, אלא דאין ידוע אם הוא חייב ע"ז חטאת אחת או ב' חטאות, וע"כ הוא חייב אשם תלוי ורק בב' העלמות אם מקצתו מן היום יש ב' חיובים ויהא חטאת ואשם תלוי, (ובס' חדר הורתי במילואים סימן ד' סק"ו כתב לדון אם לפ"מ דקי"ל דאין חייבין אשם תלוי אלא באיקבע איסורא, יהא חייב בכה"ג אשם תלוי). [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא למש"כ התוס' בכריתות י"ז ב' ד"ה מדסיפא דבביה"ש דער"ש לא חשיב כאיקבע איסורא ואינו חייב אשם תלוי, ורק בביה"ש דמוצ"ש חשיב כאיקבע איסורא וחייב אשם תלוי, ולדידהו נמצא דבביה"ש דער"ש הוי ספיקו לקולא לדעת הרמב"ם, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בביצה ל' א', - אך למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה בשלמא דאם עשה מלאכה בביה"ש דער"ש חייב אשם תלוי, וכ"כ הר"ן ביומא פ"א ע"ב, והיינו משום דחשיב כחתיכה מב' חתיכות, דשבת ויום חול לפנינו ואין יודע באיזה מהן עשה, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ח משגגות ה"ב, הרי הוי ספיקו לחומרא, ואין להוכיח מזה דאף היכא דספיקא דאורייתא לקולא לא הותר בתרתי דסתרי, - ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ט מטו"מ הי"ב אם ספיקא דביה"ש הוי לחומרא מדאורייתא לדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-64)
64. צ"ב, דאף דהשיעור משתנה בין הזמנים והמקומות, מ"מ שפיר הק' התוס', דהרי ר' יהודה הי' דר בא"י, והי' לו לשער לפי ד' מילין בימים השוים. [↑](#footnote-ref-65)
65. שהרי לדעתם פשיטא לי' לר' יהודה דד' מילין אחר תחילת שקיעה הוי לילה וזהו סוף שקיעה, אלא דמספק"ל כמה הוא שיעור מהלך ד' מילין, וע"כ ודאי דתליא בזה גם בכל דבר התלוי בשקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-66)
66. ויש להוסיף, דעיקר קו' התוס' והרשב"א היא לטעמייהו דאף לר' יהודה תלי לילה בצאה"כ, אלא דמספק"ל בזמן צאה"כ, וזהו דקשיא להו היאך מתישב ספיקא דביה"ש עם הא דאמר ר' יהודה גופי' קאמר דעד צאה"כ ד' מילין, - אך הרמב"ן לטעמי' שם דלר' יהודה לא תלי לילה בצאה"כ, שפיר מתישב הא דא"ר יהודה גופי' דמשקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, אף דאחר ג' מילין ורביע הוי ספק לילה, - ואמנם בד' ר"ת בספה"י ועוד מקמאי מבו' דאף דס"ל דגם לר' יהודה תליא לילה בצאה"כ, מ"מ שפיר ניחא להו דהא דא"ר יהודה דעד צאה"כ ד' מילין, הוא עד הזמן דהוי צאה"כ בודאי, (וי"ל עוד דס"ל כמשמעות ד' כמה מקמאי דאף דלילה ודאי הוי בצאה"כ, מ"מ ספיקא דביה"ש הוא קודם צאה"כ, ונתבאר בדף מס' 1). [↑](#footnote-ref-67)
67. אך בד' התוס' לעיל ב' א' ד"ה והא קי"ל והתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם מבו' דאזלי דלא כד' ר"ת, וג' רבעי מיל או חצי מיל אחר שקיעה ראשונה הוי לילה, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז הפר"ח בקונט' דבי שמשי. [↑](#footnote-ref-68)
68. ומצאתי בפי' לאחד מן הגאונים לריש ברכות שנד' בתשו' הגאונים קטעים מכתבי הגאונים ספר ב' עמ' 364, שהק' במה שאמרו שם דביאת אורו היינו צאה"כ, דהרי אור השמש ישאר אחר צאה"כ בעולם זמן אורך כמו שעה או קרוב ממנה, והק' כן גם במה שאמרו בשבת ל"ה ב' דג' כוכבים לילה, וכתב דענין הדברים כך הוא, דהכוכבים שברקיע אינם שוקעים כולם ביום, אלא אור השמש יחביא אורם לפי עוצם אור השמש ומיעוט אורם, וגם אחר שקיעת השמש במעט יעלם אורם מן האור שנשאר ברקיע מהשמש, ולא יראו הכוכבים לעין האדם אלא עד שיתגבר אורם על האור המצוי מהשמש וכו', והואיל ונראו הכוכבים הרי בא אור השמש מעל מקצת העולם, והוא מקום הכוכבים ושלמעלה ממנו מצד המזרח מהרקיע, ואע"פ שעדיין לא נשתקע שאר האור לא מהארץ ולא ממערב הרקיע, וביאת אורו אי"ז כל האור מהעולם אלא ביאת האור ממקום הכוכבים, וקודם לזמן זה דהוא קודם צאה"כ לא בא האור דבר שירגיש בו אדם, עכ"ד, וזה להדיא כיסוד ד' המהר"ל והגר"א ודעימי' דאחר צאה"כ עדיין משתייר הארת השמש כמו שעה או קרוב ממנה. [↑](#footnote-ref-69)
69. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בשבת ל"ה ב' דכוכב אחד יום ב' ביה"ש ג' לילה, היינו דאם תראה כוכב אחד עדיין לא התחילו הכוכבים ליכנס בעובי הרקיע לרדת, דפעמים רבות בחצי היום נראה כוכב אחד, ואם תראה ב' הוי ביה"ש, דיש לחוש שנכנס שיעור ה' מילין שכבר התחילו הכוכבים ליכנס בעובי הרקיע מבפנים ולרדת, ואם תראה ג' ודאי התחילו הכוכבים ליכנס ולרדת ולמשול בלילה. [↑](#footnote-ref-70)
70. והב"ח בסימן רס"א חשש לדינא לדעת היראים, והביאו המג"א שם סק"ט, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם סוד"ה מתחילת השקיעה. [↑](#footnote-ref-71)
71. וקשיא ע"ז ממה שהוכיחו התוס' בשבת ל"ה ב' ד"ה אלא לענין אכילה דביה"ש דר' יוסי הוא סמוך לביה"ש דר' יהודה, - והשיטה להר"נ בשבת ל"ה א' הק' עוד ע"ז, דמילתא דפשיטא היא דליכא כולי האי לאחר שהכסיף העליון עד צאת הכוכבים ג' מילין ויותר רובע, וכן הק' הפר"ח בקונט' דבי שמשי. [↑](#footnote-ref-72)
72. והסדר זמנים בסימן ה' ענף ב' וד' כתב בדעת רש"י דס"ל כדעת הגאונים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שהביא שכבר עמדו ע"ז התוס' בפסחים ב' א' ד"ה והא קי"ל בהא דאיכא למ"ד דב' חלקי מיל אחר שקיעת החמה הוי לילה, ולפי הנראה הוא שעה גדולה קודם צאה"כ, וכתבו דאין אנו בקיאין בצאה"כ, וכ"כ התוס' הרשב"א שם, - ועמש"כ באורך בקונט' מהגרי"מ שלזינגר עמ' תת"ז - תתי"ב דאכן זמן צאה"כ הוא ג' רבעי מיל אחר שקיעה דידן, עיי"ש, - וכן כתבו רבים דע"פ הבדיקה נראין ג' כוכבים ג' רבעי מיל אחר שקיעה דידן, למי שיודע את מקומם. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך למש"כ הרמב"ן בתורת האדם והגר"א בסימן רס"א ס"ב דלדעת ר' יהודה לא תלי הלילה בצאה"כ, ובד' הרמב"ם מבו' דתחילת זמן ביה"ש הוא קודם צאת הכוכבים, ורק לילה ודאי הוא בצאת הכוכבים, ניחא. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך היראים בסו"ס ער"ד כתב לפי דרכו דזמן הדלקת נ"ח הוא משעה שהחמה מתחלת לשקוע, וכתב דכיון שהחשיך קצת ל"ה שרגא בטיהרא, ובאותו זמן מתחילין בנ"א לשוב לבתיהן ומתמיהין שרואים נר בעוד היום ויודעים שמחמת מצוה הוא ואיכא פרסומי ניסא. [↑](#footnote-ref-76)
76. ור"ת שפירש כן, אזיל לטעמי' שהביא בשמו השטמ"ק בכתובות י"ג ב' דאע"ג דנצחו חכמי אומות העולם לחכמי ישראל, היינו נצחון בטענות, אבל האמת הוא כחכמי ישראל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך הפר"ח בקונט' דבי שמשי כתב בכ"ד דלפי המוחש יש משקיעת החמה עד צאת הכוכבים יותר משעה, והפר"ח הי' דר בא"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ולדעת הסוברים דלדעת ר"ת זמן תפילת המנחה הוא עד שקיעה ראשונה, ונתבאר בדף מס' 6 בסופו, ניחא. [↑](#footnote-ref-79)
79. כ"נ ממש"כ המאירי בשבת ל"ד ב' מתחילת שקיעתה "כשמתחלת ליכנס והיא נראית עדין מעט מעט" עד שתכנס כולה, וממש"כ התוס' הרא"ש שם ל"ה א' מתחילת שקיעה שמתחלת החמה ליכנס בעובי הרקיע "ומתחלת אורה להיות כהה" וכו', סוף שקיעה אחר "שנכנסת החמה כולה" בעובי הרקיע, וכ"נ ממש"כ בס' הבתים דלדעת ר"ת כ"ז שהחמה נראית הוא יום ברור, וממש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ו דסוף שקיעה הוא כשאין החמה נראית בראשי ההרים. [↑](#footnote-ref-80)
80. ומתישב בזה ד' הראשונים שהביאו לפי' ר"ת כישוב לסתירת הסוגיות, ולא הביאו לדבריו כנפ"מ רבתא לדינא, דאסור לעשות מלאכה במוצ"ש ד' מיל אחר שקיעה דידן, והרמב"ן בתורת האדם לא הביא לדבריו אלא כדי לפרש לזמן תוספת שבת, ולהנ"ל ניחא, דמודה ר"ת דכל שאנו רואים בעינינו ג' כוכבים הוי לילה, אלא שבא לפרש דד' מיל קודם לכן הוא תחילת שקיעה. [↑](#footnote-ref-81)
81. עוד יש להעיר בזה, דהנה לדרך זו נמצא, דהא הוה פשיטא להו דשקיעת החמה האמורה בשבת ל"ד ב' הוא ג' רבעי מיל קודם צאה"כ דידן, ולא נתחדש בד' ר"ת אלא דשקיעת החמה האמורה בסוגיין הוא משעה שהחמה מתחלת לשקוע, - אך בד' ר"ת בספה"י שם מבו' דאלמלי דבריו מתפרש מה שאמרו בשבת משתשקע החמה דהיינו משעה שמתחלת החמה ליכנס, ורק מכח סתירת הסוגיות הוצרך לפרש דהיינו משעה שכבר נכנסה ברקיע ועברה כל עוביו של רקיע, עיי"ש, - וגם בד' הרמב"ן בתורת האדם מבו' דאלמלי ד' ר"ת הוי שקיעת החמה בשקיעה דידן, והק' דהרי כ"ז שהחמה זורחת מותרין בכל מלאכה, ואימתי הוא זמן תוספת שבת, ובד' ר"ת נתחדש הזמן דסוף שקיעה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן שם בהא דהרוצה לידע שיעורו של ר' נחמי' וכו', דלדעת החולקים על ר"ת משערין ביה"ש מתחילת שקיעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-82)
82. ואף דהביאוה"ל שם לא הכריע כן, וגם בסימן רס"א ס"ב ד"ה שהוא ד' מילין כתב דצריך להמתין ד' מילין, אך לא כתב אלא דנכון להחמיר כן, אך הרי כתב בסימן רס"א שם דאף בימים הארוכים א"צ להמתין אלא ד' מילין, וכ"ה מנהג ישראל ברוב המקומות שהמתינו ד' מילין ד**לא נהגו להמתין אלא ע"ב רגעים בכל ימות השנה, כמש"כ במכתב מהח"ח, אף דודאי דאם בימי ניסן ותשרי הוא ד' מיל, הרי דבשאר ימות השנה הוא יותר מכך, וגם אם בא"י הוא ד' מיל, הרי שבמדינתם הוא הרבה יותר מכך, והיינו משום דעיקר הדין הוא דכשנראים ג' כוכבים והכסיף הוי לילה, וע"כ אין לנו להחמיר יותר ממה שנתפרש בגמ' דהוא ד' מילין.** [↑](#footnote-ref-83)
83. ובתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן ס"ב כתב דכיון דבאירופה עושין מלאכה ע"ב רגעים אחר השקיעה, הרי דבאמריקה מותר מן הדין לעשות מלאכה נ' רגעים אחר השקיעה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז זמן ביה"ש באמריקה הוא כט' רגעים ומחצה, וכ"ה גם בדבריו ביו"ד ח"ב סימן ע"ט, וכתב דאם דאף ביום היותר גדול אין להסתפק על יותר מנ' רגעים, - ולפ"ז הדין נותן דבא"י מותר לעשות מלאכה בזמן צאת השבת הנהוג, דהוא שוה לנ' רגעים אחר השקיעה באמריקה באמצע הקיץ, - וצ"ע לפ"ז במה שתמה האג"מ ביו"ד ח"ד סימן י"ז אות כ"ו על הנוהגים כהגר"א במוצ"ש.

    ואמנם עיקר ד' האג"מ צע"ג, דאטו שיעור ד' מילין נאמר בגמ' על ארצות אירופה, הרי לא נאמר אלא בא"י, ובע"כ דמה שנהגו באירופה לעשות מלאכה אחר ד' מילין, אף דלפי החשבון אם בא"י הוא ד' מילין הרי שבאירופה הוא הרבה יותר, הוא משום דאחר שרואים ג' כוכבים אין לנו להחמיר יותר ממה שנתפרש בגמ', וא"כ מה טעם יש בזה לעשות מלאכה באמריקה אחר נ' רגעים, וביותר תמוה במש"כ האג"מ דלפ"ז שיעור ביה"ש באמריקה הוא כט' רגעים ומחצה, וזה צע"ג, דלענין שיעור ביה"ש ודאי דאין לנו לפחות משיעורו בא"י שהוא ג' רבעי מיל, ואדרבה כיון דבא"י הוא ג' רבעי מיל הרי שבאמריקה הוא יותר מכן. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועד"ז יש להעיר במה שהעמיד הרמב"ן שם לקו' ר"ת, דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה דאיהו קאמר דמשקיעת החמה עד צאה"כ ד' מילין, ואיהו גופי' קאמר דג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה הוי לילה, ולכאו' למש"כ הרמב"ן גופי' דלר' יהודה לא תלי לילה בצאה"כ, שפיר י"ל דאף דג' רבעי מיל אחר שקיעת החמה הוי לילה, מ"מ משקיעת החמה עד צאה"כ הוי ד' מילין, וכמש"כ כן הראב"ן, - ואמנם אכתי קשיא לפ"מ שהוכיח התוס' בשבת ל"ה ב' דביה"ש דר' יוסי הוא סמוך לביה"ש דר' יהודה, וגם קשיא כמשה"ק השיטה להר"נ בשבת ל"ה א' דמילתא דפשיטא היא דליכא כולי האי לאחר שהכסיף העליון עד צאת הכוכבים ג' מילין ויותר רובע, אך הרמב"ן לא הזכיר לכ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-85)
85. ויש להוסיף דבד' התוס' בשבת ל"ה א' והרשב"א שם ל"ד ב' מבו' דהא קים לן דצאה"כ הוא ד' מילין אחר תחילת שקיעה, אלא דמספק"ל לר' יהודה ור' נחמי' בשיעור ד' מילין, ונתבאר לעיל, ולפ"ז ודאי דמה שאמרו בכ"ד שקיעת החמה הוא ד' מילין אחר שקיעה ראשונה, דהרי ליכא שקיעה כלל אחר ג' מילין ורביע, אלא דלדעתם ה"ז תלוי בספיקא דביה"ש, דהרי הספק הוא אימתי הוא ד' מילין אחר שקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"נ גם בד' ר"ת גופי', שהרי למש"כ ר"ת דבמקום שאמרו שקיעת החמה הוא תחילת שקיעה, הרי דה"נ מה שאמרו דדם נפסל בשקיעת החמה הוא בתחילת שקיעה, ומאידך הא דתניא דמחשבין בדמו משתשקע החמה היינו סוף שקיעה, וכמש"כ ר"ת שם, - ובע"כ דאף דמדאורייתא אינו נפסל אלא בצאה"כ, וע"כ אין מחשבין בדמו אלא מצאה"כ, מ"מ מדרבנן הוא נפסל בתחילת שקיעה, וכ"כ התוס' הרא"ש בשבת ל"ה א' לדעתו. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובד' הגר"א בסימן רס"א ס"ב וביו"ד סימן רס"ב סק"ט מבו' דמה שאמרו דדם נפסל בשקיעת החמה היינו בשקיעה דידן והוא מכח ספיקא דביה"ש, ולפ"ז נמצא דאינו נפסל בשקיעת החמה אלא מספק, וגם דלר' יוסי דביה"ש כהרף עין אין הדם נפסל כלל בשקיעת החמה, ועמש"כ בזה בתשו' משנת ר"א סימן ב'. [↑](#footnote-ref-88)
88. הרשב"א בשבת ל"ד ב' הוכיח מד' הירושלמי דבערבית משעה שהתחיל לשקוע בעובי הרקיע הוי לילה, ושלא כדעת ר"ת, עיי"ש, וכן האריך בזה הקר"א בברכות ג' א', - אך מאידך הרמב"ן בתורת האדם הוכיח מד' הירושלמי שם כדעת ר"ת, וזה ממה שאמרו שם נלפינה מדרך הארץ שרי מלכא נפיק אע"ג דלא נפק אמרי דנפק, שרי מלכא על לא אמרי דעל עד שעתא דייעול, והרי דל"ה לילה כשהתחילה החמה ליכנס בעובי הרקיע, ועד שעתא דייעול ל"ה לילה, ובהגה' הגר"א לירושלמי גריס שרי עליל אע"ג דלא על אמרינן דעייל, וזה לטעמי' דמשקיעה דידן הוי ביה"ש. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובירושלמי שם אמרו עוד, **א"ר יוסי בי ר' בון אם אומר ליתן עוביו של רקיע ללילה בין בערבית בין בשחרית נמצאת אומר שאין היום והלילה שוין, ותני באחד בתקופת ניסן ובאחד בתקופת תשרי היום והלילה שוין, א"ר הונא נלפינה מדרך הארץ שרי מלכא נפק אע"ג דלא נפק אמרין דנפק, שרי עייל לא אמרין דעל עד שעתא דייעול, ובד' התוס' הרא"ש בברכות ב' ב', והרשב"א בשבת ל"ד ב', משמע שד' הירושלמי אלו הם המשך לדבריו לעיל מינה, ומשמעות הדברים דמשני, דא"א דמעלות השחר עד הנה"ח יהא לילה, דא"כ אין היום והלילה שוין, וכ"כ הקר"א בברכות ג' א', אך אי"ז מתישב עם המציאות דביום בינוני יש י"ב שעות שוות מהנה"ח עד שקיעתה, אך באמת לפ"מ שאמרו בירושלמי דמעלות השחר עד הנה"ח החמה הולכת בעביו של רקיע, והוא כדעת חכמי ישראל לקמן בסוגין דבלילה חמה הולכת למעלה מן הרקיע, הדין נותן דהא דהיום והלילה שוין הוא בצירוף מהלך החמה בבוקר בעביו של רקיע, ודו"ק, (ושו"ר שעמד בזה הסדר זמנים בפתיחה אות ג'), - ובעיקר ד' הירושלמי אלו פליגי רבוותא בגירסתו ובפירושו, ועמש"כ הסדר זמנים בפתיחה אות ג' ד', והאבהא"ז בפ"א מקר"ש ה"א ענף ג' סק"א, ואכמ"ל.** [↑](#footnote-ref-90)
90. והחת"ס בשבת ל"ה א' ובתשו' או"ח סו"ס פ' ואהע"ז ח"א סימן ס"ג הכריע עפי"ד החק יעקב דשיעור הילוך מיל הוא כ"ב רגעים ומחצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. והיינו דהרי **משקיעת החמה עד צאה"כ הוא מעט יותר מג' רבעי מיל, דביה"ש דר' יהודה הוא ג' רבעי מיל, ואחר דשלים ביה"ש דר' יהודה מתחיל ביה"ש דר' יוסי, ולמש"כ כמה מקמאי יש ביניהם זמן מועט פחות משיעור טבילה, וכיון דשיעור הילוך מיל הוא כ"ד רגעים, ע"כ הוא דמשקיעת החמה עד צאה"כ הוא קרוב לכ' רגעים שהם שליש שעה.** [↑](#footnote-ref-92)
92. וכ"ה להדיא בסידור רס"ג עמ' כ"ט דשיעור הליכת פרסה דהוא ד' מילין הוא שעה וחומש מן הזמן הממוצע. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש בסו"ד שכתב דשמא מש"כ התרוה"ד דשיעור מיל הוא שליש שעה פחות חלק אחד משעה, לא קאי על שעה שוה, אלא קאי על שעה זמנית שיש בימי ניסן, דהיינו מעלות השחר עד צאה"כ, דאותו זמן חלוק לי"ב שעות, וכתב דסתימת ל' התרוה"ד ושאר האחרונים לא משמע כן, ויש להוסיף, דבד' התרוה"ד בסימן קס"ז משמע להדיא דקאי על שעות שוות, וכמו שדקדק הט"ז בסימן תמ"ג סק"ג מדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. וכ"ה מוכח להדיא מד' התרוה"ד בסימן קכ"א, וכ"נ בדבריו בסימן א', וכ"ה להדיא בלקט יושר ח"א עמ' ע"ט בשמו, עיי"ש, - וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן רל"ג ס"א ורס"ז ס"ב דלדעת הסוברים דמנין י"ב שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ ס"ל דביום בינוני יש י"ב שעות שוות מעלות השחר עד צאה"כ, וזהו שכתב דע"פ חכמת התכונה נתברר דמנין י"ב שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וכן נקטו רבים מן האחרונים, ונתבאר להלן.

    והך מילתא דביום בינוני יש י"ב שעות מעלות השחר עד צאה"כ, כן משמע קצת בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה כמה מהלך דפירש למה שאמרו כמה מהלך אדם ביום דהוא ביום בינוני שהימים והלילות שוין, ומשמע דבהיום השוה ללילה הוא היום שאמרו דאדם הולך בו י' פרסאות, וכ"נ בפירש"י בע"ז כ"ה א' ד"ה עשרים וארבעה, עייש"ה, וכ"נ ממש"כ התוס' הרא"ש בעירובין נ"ו א' דביום בינוני יש י"ב שעות שוות ביום, וכ"נ בד' התוס' שם, ובד' התוס' הרא"ש בברכות ג' ב', ואי נימא בדעתם דס"ל דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, (כדעתם בפסחים ובסנהדרין), יש ללמוד מזה דס"ל דמעלות השחר עד צאה"כ הוא י"ב שעות שוות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. והפר"ח בקונט' דבי שמשי כתב בדעת התרוה"ד ודעימי' דס"ל דמה שאמרו דמהלך אדם ביום י' פרסאות, לא קאי על יום בינוני, אלא בכמו חדש אחד קודם תקופת ניסן וחדש אחד אחר תקופת תשרי, דבזמנים הללו הוי היום מעלות השחר עד צאה"כ י"ב שעות שוות, ועיי"ש שהק' ע"ז דמסוגיין מוכח כדעת רש"י דקאי על יום בינוני, שהרי שיעור ט"ו מילין דדרך רחוקה היא לענין קרבן פסח דהוא בתקפות ניסן, וגם מה שהביאו מלוט הי' בימי פסח או בימי תשרי, - וצ"ע דלפי המציאות אף ביום הקצר בשנה יש מהנה"ח עד שקיעתה י' שעות, וא"כ אף אי נימא דמהלך אדם ביום י' פרסאות קאי על היום הקצר בשנה, אכתי אין מתישב בזה מש"כ התרוה"ד דשיעור מיל הוא י"ח רגעים. [↑](#footnote-ref-96)
96. והחזו"א בסימן י"ג סק"ב כתב לפרש כן גם בד' התרוה"ד, ודמה"ט כתב דשיעור מיל הוא י"ח רגעים, - אך בד' הלקט יושר בח"א עמ' ע"ט בשם התרוה"ד מפורש דס"ל דמעלות השחר עד צאה"כ הוי מהלך י' פרסאות. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בגמ' דתיובתא דעולא, הוא במה ששיער את הזמן דמעלות השחר עד הנה"ח ה' מילין שהוא שתות מן היום, וע"ז מותבינן עלי', אך בהא דאמר דמהלך אדם ביום מהנה"ח עד שקיעתה הוא ל' מיל, לא מותבינן עלי', כיון דר"ע מסייע לי' והלכתא כוותי', - וצ"ב, דלא מצינו כלל דעולא גופי' קאמר דמעלות השחר עד הנה"ח ה' מילין, אלא בגמ' מפרשינן הכי להא דאמר מן המודיעים ולירושלים ט"ו מילין, דהוא משום דמהלך אדם ביום י' פרסאות ומעלות השחר עד הנה"ח ה' מילין וכו', ואם מצינו למימר דלא כר' יוחנן ומהלך אדם ביום הוא ט' פרסאות, ומעלות השחר עד הנה"ח הוא ג' מילין, הרי שפיר י"ל כן בדעת עולא, ומה מותבינן עלי', ותיקשי לפ"ז בעיקר מש"כ הכנפי יונה דכו"ע מודו דממודיעים עד ירושלים הוא ט"ו מיל, דא"כ מ"ט אמרו בגמ' דעולא ס"ל דמהלך אדם ביום י' פרסאות וכו', ומנ"ל דס"ל לעולא הכי, הרי הא דאמר דמן המודיעים לירושלים ט"ו מילין, הוא משום דהי' ידוע לו שזהו שיעור הריחוק שביניהם, - וצ"ל כמש"כ בקונט' מהגרי"מ שלזינגר, דמה שאמרו דסבר לה כי הא דאמר רבב"ח א"ר יוחנן, הוא מדברי עולא, והיינו דעולא קאמר דהדבר ידוע דמן המודיעים ולירושלים הוא ט"ו מילין, וקאמר דר"ע דאמר דזהו שיעור דרך רחוקה, הוא משום דס"ל דמהלך אדם ביום י' פרסאות וכו' [↑](#footnote-ref-98)
98. אך המחה"ש בסימן רל"ה סק"ג והפמ"ג באש"א סימן רס"א סק"ט והדה"ח בסימן נ' ס"ג נקטו דשיעור זה דד' מילין הוא שוה בכל ימות השנה, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב (ד"ה שהוא ג' מילין), וכ"כ במכתב מהח"ח דידוע דהמנהג בכל ישראל שאפי' בימות הקיץ כתמוז אין ממתינים במוצ"ש רק ד' מילין, והוא אף שבמדינתם יש זמן רב יותר בין שקיעת החמה לצאה"כ מהזמן שיש ביניהם בא"י. [↑](#footnote-ref-99)
99. ולכאו' יש להוכיח כן ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דטעמא דר' יהודה דתפילת המנחה עד פלג המנחה, הוא משום דס"ל דלענין תפילה בתר שמשא אזלינן דבעינן לתפלת המנחה ייראוך עם שמש, וכתב דפלג המנחה הוא שתות מיל קודם שקיעת החמה, וכ"כ עוד מקמאי, וכיון דפלג המנחה משתער בשעות זמניות, בע"כ דגם ד' מילין דמשקיעת החמה עד צאה"כ הם בשעות זמניות, דאם מחשבין בשעות שוות או כפי המעלות, הרי בימי טבת נמצא דפלג המנחה הוא הרבה אחר שקיעת החמה, (ואם מחשבין בשעות שוות, נמצא דבימות הקיץ הוי פלג המנחה הרבה קודם שקיעת החמה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש להעיר בד' הביאוה"ל שם ד"ה שהוא ג' מילין שכרך לדעת הגר"א עם דעת המנחת כהן, שהרי ב' דעות חלוקות הם, דלהמנחת כהן חישוב הד' מילין הוא בשעות זמניות, ולהגר"א הוא לפי המעלות, וגם מש"כ הביאוה"ל דלהגר"א "בימי הקיץ" הביה"ש מאריך הרבה יותר, ל"ד הוא, דאף בימי החורף הוא מאריך הרבה יותר. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכן משמע בד' התרוה"ד בסימן קכ"א דפשיטא לי' דד' שעות שאמרו לענין איסור אכילת חמץ הוא בשעות שוות, ולא כתב לדון אלא הוא ד' שעות אחר תחילת היום, או ב' שעות קודם חצות, וגם בדבריו בסימן א' משמע קצת דאף שהביא בשם התוס' דזמני היום הם בשעות זמניות לא נקט כן לעיקר, והרמ"א בסימן תמ"ג ס"ג הביא לד' התרוה"ד בשם י"א, והט"ז שם סק"ג האריך לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-102)
102. והאג"מ שם כתב, דדעת הפנ"י והמשכנו"י דאם זמני היום הם בשעות שוות, היינו דו' שעות שוות אחר חצות הלילה, הוא תחילת מנין שעות היום, וכ"ה מבו' למש"כ כמה מרבוותא ללמוד מד' הזוה"ק דזמני היום הם בשעות שוות, ואכמ"ל, וכתב דמד' הב"י בסו"ס נ"ח בשם המהר"י אהוהב מוכח דלא כן, אלא הוא שעות שוות מתחילת היום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. ויש להוסיף, דמד' הרמב"ן אלו מבו' דלר' יהודה הוי מנין שעות היום מהנה"ח עד צאה"כ דהוא ד' מילין אחר שקיעת החמה, אף דלדעתו דעת ר' יהודה גופי' דהוי לילה מעט קודם לכן, כמש"נ בדף מס' 5, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. והמנחת כהן שם פ"ט כתב כן בדעת השו"ע דס"ל דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך **המ"ב בסימן רל"ג סק"ד וסק"ט ובסימן רס"ג סקי"ג ובביאוה"ל סימן רס"א ס"ב ד"ה שיקדים נקט בדעתו דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ.** [↑](#footnote-ref-105)
105. והיינו דפשיטא לי' דעיקר מה שחילקו את היום לי"ב שעות ואת הלילה לי"ב שעות, הוא משום דביום בינוני יש י"ב שעות שוות ביום וי"ב שעות שוות בלילה, והשעות מתארכות ומתקצרות לפי אורך וקיצור היום והלילה, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן תנ"ט ס"ב, אך אם ביום בינוני אין י"ב שעות שוות ביום ובלילה, מ"ט חילקו את היום ואת הלילה לי"ב שעות. [↑](#footnote-ref-106)
106. ונפ"מ בזה, דלמש"כ הלבוש ודעימי', הרי דלפ"מ שנתברר בזה"ז בבירור דביום בינוני יש י"ב שעות שוות מהנה"ח עד שקיעתה, אין מקום לחוש לדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, אך לדעת הפר"ח יש לחוש לדעתם, - ויש להוסיף, דבברייתא דשמואל פ"ב מבו' להדיא דבימי ניסן ותשרי יש ביום י"ב שעות שוות, וכ"ה מבו' בד' כמה מן הקדמונים, והביא לדבריהם בס' הזמנים בהלכה פי"ג ס"ח, ולפ"ז הרי דלפ"מ שנתברר דביום בינוני יש י"ב שעות שוות מהנה"ח עד שקיעתה, יש ללמוד מדבריהם דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה. [↑](#footnote-ref-107)
107. וכ"ה מבו' מד' הראבי"ה ומד' הלבוש דס"ל דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, אף שדעתם כדעת ר"ת, - וכ"ה מוכח מד' השו"ע למש"כ המנחת כהן בדעתו דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה. [↑](#footnote-ref-108)
108. והרי גם אי נימא דמשקיעה דידן הוי ביה"ש, אכתי תיקשי דמ"ט מנין שעות היום הוא מהנה"ח, אף דמעלות השחר הוי יום, ובע"כ דהוא משום דעיקר מציאות היום הוא מהנה"ח. [↑](#footnote-ref-109)
109. והמנחת כהן שם כתב בדעת הרמב"ם ותר"י דזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעה דידן, והוכיח לפ"ז בדעתם דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה. [↑](#footnote-ref-110)
110. והפר"ח בקונט' דבי שמשי בסופו כתב דאף דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, מ"מ פלג המנחה הוא שעה ורביע קודם שקיעה דידן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"כ השעה"צ בסימן רל"ג סקי"ד דלדעת הסוברים דאחר שקיעה דידן הוא ביה"ש, בע"כ דפלג המנחה הוא קודם שעה ורביע קודם שקיעה דידן, וכ"נ בד' המג"א בסימן רל"ה סק"ג, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן רל"ג סק"ג דפלוגתא זו תליא בזמן תפילת המנחה, ולדעת הסוברים דזמן תפילת מנחה הוא עד שקיעה ראשונה, בע"כ דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה. [↑](#footnote-ref-112)
112. **מזה מוכח דלא כהמפרשים דלדעת ר"ת שקיעה ראשונה היא קודם שקיעה דידן, ונתבאר בדף מס' 5, דהרי רבים מהעומדים בדעת ר"ת ס"ל דמנין שעות היום הוא מעלות השחר עד צאה"כ, ואם שקיעה ראשונה היא קודם שקיעה דידן, וצאה"כ הוא ד' מיל אחר שקיעה ראשונה, נמצא דבסוף שעה ששית עדיין אין החמה בראש כל אדם.** [↑](#footnote-ref-113)
113. **וזה מתישב טפי למש"כ בס' לשם שבו ואחלמה בס' הדעה, דאף דזמן הספק דביה"ש הוא רק ג' רבעי מיל, מ"מ כל הד' מילין הם בכלל ביה"ש, אלא דהזמן שכח היום והלילה שוה ומכח זה הוי בדינו ספק יום או לילה הוא ג' רבעי מיל, ושאר הזמן דביה"ש הוא משמש יותר ליום או משמש יותר ללילה וכל שהוא משמש לו יותר הולכין אחריו, עיי"ש.**

     ויש להוסיף, דמצינו עד"ז בד' הרמב"ן בתורת האדם, דמוכח מדבריו דגם לר' יהודה הוי מנין שעות היום מעלות השחר עד צאה"כ דהוא ד' מילין אחר צאה"כ, אף דלדעתו הוי לילה מעט קודם לכן, וכמש"נ כן לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזה מתפרש לפמש"נ לעיל, דעיקר מציאות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, כאשר כ"ה ביום בינוני דהיום והלילה שוין, דהיינו היום דמהנה"ח עד שקיעתה, ומה"ט הוא דלדעת הר"ח ודעימי' הוי מנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, (אף דמעלות השחר הוי יום), ואך דבדיני התורה ילפינן מקרא דמעלות השחר הוי יום, וכמו שאמרו בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א דהוא משום **דשרי מלכא נפק אע"ג דלא נפק אמרין דנפק, אך לענין וסתות תליא במציאות היום דהוא מהנה"ח עד שקיעתה, ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן דעונת לילה היא משקיעה דידן אף קודם צאה"כ, אך פליגי בזה רבוותא, ונתבאר במ"מ לנדה ס"ג ב'.** [↑](#footnote-ref-115)
115. ולכאו' לפ"ז, אף דבעיקר מנין שעות היום אין מקום לומר דמונים מעלות השחר עד שקיעה או צאה"כ דידן, דא"כ בחצות היום אין החמה בראש הרקיע, וכמש"נ לעיל, מ"מ במנין השעות לענין קר"ש, מסתברא מילתא דמונין מעלות השחר עד שקיעה או צאה"כ דידן, דמהיכ"ת נימא דמונין עד צאת כל הכוכבים, ויש להקדים לפ"ז לזמן קר"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-116)
116. וזהו דנקוט עלמא דזמן קר"ש הראשון הוא "זמן מג"א", אף דבעיקר הפלוגתא במנין שעות היום לא הכריע המג"א, והיינו משום דבמנין שעות היום נקטו לעיקר דהוא מהנה"ח עד שקיעתה, וכאשר כן נהגו בזמן מנחה גדולה ופלג המנחה, וכל הא דחוששין להקדים זמן קר"ש, הוא מכח ד' המג"א דלענין קר"ש לכו"ע מונים מעלות השחר, ואך דכבר נתבאר בהערה הקודמת, דיש להקדים לזמן קר"ש זה קודם הזמן הנהוג, ואגב זה גם בשאר הזמנים דמחשבין מעלות השחר, קרי להו זמן מג"א, אף דלכאו' בסוף זמן תפילה מודה המג"א דהוא ד' שעות מהנה"ח, (לדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מהנה"ח), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובד' המג"א בסימן תקצ"א סק"ט משמע להדיא דס"ל דזמן קר"ש הוא עד ג' שעות אחר הנה"ח, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן כ"ד כתב דמנהג הישיבות הי' דזמן קר"ש הוא עד ג' שעות מהנה"ח, והרי שנקטו לעיקר כדעת הסוברים דמנין שעות היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, וגם לא חששו לפשטות ד' המג"א דלענין קר"ש מונין השעות מעלות השחר. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך הסדר זמנים בסימן ה' ענף י"א כתב דלדעת הגאונים שפיר י"ל דאם שכח יכול להתפלל אחר שקיעת החמה קודם צאה"כ משום דספק דרבנן לקולא, עיי"ש, ובתשו' רב פעלים או"ח ח"ב סימן י"ט כתב דכן המנהג בעירם להתפלל מנחה בזמן ביה"ש, וזה כדעת הסוברים דלד' הגאונים אין הדם נפסל בשקיעת החמה אלא מספק.

     והסדר זמנים שם כתב דהטעם לומר דא"א להתפלל אחר שקיעת החמה ולא אמרינן בזה דספיקא דרבנן לקולא, הוא משום **דתפילות כנגד תמידין תקנום, ע"כ כיון שאסור להקריב התמיד אחר שקיעת החמה, גם אי"ז זמן תפילת המנחה**, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ויש שכתבו דהא דלא אמרינן בזה ספיקא דרבנן לקולא, הוא כמש"כ הריטב"א והר"ן בסוכה מ"ו ב' דבחוה"מ אין נוטלין לולב בביה"ש משום דספק דרבנן לקולא, והרי דלא אמרינן דמכח הא דספיקא דרבנן לקולא מצי לקיים מצות לולב בביה"ש, אלא אמרינן דמכח ספיקא דרבנן לקולא הוא פטור מנטילת לולב בזמן ביה"ש, וה"נ הוא בתפילת מנחה, אך יש להעיר, דכיון דאם לא התפלל מנחה מתפלל ערבית ב', נמצא דלא נפטר מחיובו, והדין נותן דמדין ספיקא דרבנן לקולא בידו להתפלל עד צאה"כ. [↑](#footnote-ref-120)
120. וזה כדעת הסוברים דפסול הדם אינו בצאה"כ אלא בשקיעה דידן, ונתבאר בדף מס' 5, - אך לדעת הסוברים דפסול הדם הוא בצאה"כ, הדין נותן דזמן תפילת המנחה הוא עד צאה"כ, ולדעת הסוברים דמדרבנן נפסל הדם בשקיעה דידן, נסתפק השאג"א בסימן י"ז אם זמן תפילת המנחה הוא עד שקיעה דידן או עד צאה"כ, וצידד דהוא עד צאה"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-121)
121. והשעה"צ בסימן רל"ג סקכ"א כתב דלדעת ר' יוסי דביה"ש הוא כהרף עין קודם צאה"כ, מצי להתפלל תפילת מנחה אחר שקיעת החמה קודם ביה"ש, - וצ"ע אם הוא מתישב למש"כ תר"י דזמן תפילת המנחה הוא עד שקיעת החמה משום דדם נפסל בשקיעת החמה, דלכאו' הא דדם נפסל בשקיעת החמה הוא גם לדעת ר' יוסי דאחר שקיעת החמה הוי יום ודאי, וצ"ע, - ועמש"כ בזה הר"מ פטרובר בישורון כרך ז'. [↑](#footnote-ref-122)
122. **והמנחת כהן בפ"י כתב דלדעתם הדין נותן דאף בדיעבד ל"מ להתפלל תפילת המנחה אחר שקיעת החמה, וכאשר כ"ה להדיא בל' הרמב"ם בפ"ג מתפילה ה"ט, ועמד על מנהג העולם שמתפללין מנחה אחר שקיעת החמה, ועיי"ש מש"כ בזה.** [↑](#footnote-ref-123)
123. ועיי"ש שכתב דמש"כ כמה מקמאי דזמן תפילת ערבית הוא מצאה"כ, הוא משום דס"ל דהא דתנן דתפילת המנחה עד הערב הוא עד צאה"כ, אך לדעת הסוברים דזמן תפילת מנחה הוא עד שקיעת החמה, הוי זמן תפילת ערבית משקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ויש להוסיף דנתפרש כן טפי בד' תר"י בריש ברכות **דמשקיעת החמה הוי לילה לענין תפילת ערבית אף קודם צאה"כ, וע"כ אף הוי לילה לקריאת ברכות קר"ש, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-125)
125. וכ"ה גם בס' הבתים הל' תפילה שער ג' ה"ו, - אך בסידור רס"ג כתב בעמ' כ"ו דזמן תפילת מנחה הוא עד שקיעת החמה, וכתב בעמ' כ"ח דזמן תפילת ערבית הוא מצאה"כ, וכן נקט השעה"צ בסימן רל"ג סקי"ח דלדעת הגאונים אף דזמן תפילת מנחה הוא עד שקיעת החמה, מ"מ זמן תפילת ערבית הוא רק מזמן צאה"כ, וכ"כ המ"ב בסימן רס"ז ס"ג, אך עיי"ש שכתב דבשעת הדחק י"ל דמצי להתפלל בביה"ש, ובביאוה"ל שם כתב דהוא דומיא דהא דמהני לספור ספירת העומר בביה"ש. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכ"כ הראבי"ה בסימן א', ז"ל, ומדלא יהבו רבנן שיעורא להתחלת תפלת ערבית, ש"מ דבגמר זמן תפלת המנחה דהיינו פלג המנחה מתחיל תפילת ערבית, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-127)
127. ולדעת ר"ע נחלקו הראשונים בר"ה שם, דבד' התוס' שם ד"ה ור' ישמעאל מבו' דיליף לדין תוספת שבת ויו"ט בק"ו משביעית, ובשביעית ילפינן לדין תוספת מדכתיב בחריש ובקציר תשבות, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, - אך הבעה"מ והרשב"א שם כתב דגם לר"ע ילפינן לדין תוספת שבת ויו"ט מקרא דתשבתו שבתכם, - ועמש"כ בזה הראב"ד בכתוב שם שם. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובסוגיית הגמ' בשבת קמ"ח א' ובביצה ל' א' מבו' דנשים חייבות בתוספת יוהכ"פ, ובד' התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה מבו' דאף הן חייבות בתוספת שבת ויו"ט, ועמש"כ בזה הראש יוסף בשבת נ"ז א', ובפמ"ג במש"ז סימן תר"ח סק"א, והמנ"ח במצוה שי"ג אות ט"ז. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועיי"ש שכת**ב דהוא משום דס"ל דפליגי בה תנאי ביומא שם, וקי"ל דליכא לדין תוספת, - ועמש"כ בזה הלח"מ שם, והפר"ח בסימן תר"ח ס"א, והגר"א בסימן רס"א ס"ב.** [↑](#footnote-ref-130)
130. והמ"ב בסימן רס"א סקכ"ב כתב דשיעור התוספת עם ביה"ש ביחד עולה כמעט חצי שעה, ועמש"כ בביאוה"ל שם ס"ב ד"ה איזה זמן. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכתב דזהו גם השיעור דתוספת שבת, והק' ע"ז ממה שאמרו דספק חשיכה אין מדליקין את הנרות, ומשמע דכל שודאי אין חשיכה מדליקין, אף דהוא תוספת היום, וכתב לישב דבספק חשיכה אין מדליקין אף ע"י נכרי, אך כל שודאי אין חשיכה מדליקין ע"י נכרי, דשבות בתוספת שריא, ועמש"כ ע"ז בתשו' פרי יצחק ח"א סו"ס ח', - ועמש"כ התוס' בר"ה ט' א' ד"ה ור"ע, והביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב ד"ה איזה זמן כתב לפי דבריהם דמוכח דשיעור התוספת הוא פחות מכדי ג' רבעי מיל. [↑](#footnote-ref-132)
132. אך לפנינו בערוגת הבושם ח"א עמ' 224 כתב דרבים אומרים דצריך להוסיף שעה לפני' ושעה לאחרי', והערוגת הבושם שם כתב דצריך להוסיף חצי שעה לפני' וחצי שעה לאחרי'. [↑](#footnote-ref-133)
133. וכ"ה מבו' ממש"כ שם בפי' בתרא דמה שאמרו בביצה ל' א' דתוספת עינוי דיוהכ"פ דאורייתא הוא וקא אכלו ושתו עד שחשיכה ולא אמרינן להו ולא מידי, היינו דעד שחשיכה ממש אכלי ועברי אספיקא דביה"ש, אלא משום דעברי "מעיקרא" אתוספת דהוא "ודאי דאורייתא", משו"ה נקט תוספת לומר דלא מחינן בהו אודאי דאורייתא ובספק חשיכה נמי לא מחינן, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה שם, ולהדיא דאיכא חיוב תוספת ודאי מדאורייתא קודם ספיקא דביה"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שכתב דהיינו **דלדעת הסוברים דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדאורייתא, ועמש"כ בזה הפר"ח בסימן תר"ח סוס"א,** - והשעה"מ בפ"ט מטו"מ הי"ב עמד בזה דדבריו סותרים למש"כ ביומא פ"א ב' ובשבת ל"ד ב' דחייבין אשם תלוי על ספיקא דביה"ש, והרי דחשיב כאיקבע איסורא, ולפ"ז ה"ז אסור מדאורייתא אף לדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-135)
135. משמעות ל' הרמב"ן וש"ר דאין מתקיים מצות תוספת במוצ"ש, אלא כשמוסיף עד כוכבים קטנים או עד ג' כוכבים רצופין, וכ"ה להדיא בשיטה להר"נ בשבת ל"ה ב' דלדין תוספת בעי ג' כוכבים קטנים, וצ"ב דמ"ש מתוספת בער"ש דסגי בתוספת כ"ש, וצ"ל דבמוצ"ש דהוא לילה גמור, כל ענין התוספת הוא במה שמוסיף עד כוכבים קטנים או עד כוכבים רצופין דמתברר הלילה טפי, וצ"ע, (ושו"ר בתו"ש סימן רס"א סקי"א שכתב ללמוד מזה דגם בער"ש צריך להוסיף כשיעור שיש בין כוכבים מפוזרין לרצופין, וצ"ע), - אך הדגמ"ר בסימן רצ"ג כתב דהיינו דכל שרואה ג' רצופין רשאי לעשות מלאכה מיד, דודאי כבר הוא מעט תוספת מחול על הקדש, אך אם רואה ג' כוכבים שאינם רצופים אינו רשאי לעשות מלאכה מיד, דאף שבודאי הוא לילה, מ"מ צריך להוסיף מחול על הקדש, אך אם ממתין מעט אח"כ רשאי לעשות מלאכה, והביאו המ"ב שם סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. וכ"נ ממה שאמרו בביצה ל' א' דנשים שעושות מלאכה בזמן התוספת עוברות אדאורייתא, ומשמע להדיא דהאיסור הוא במה שעושות מלאכה, ולא במה שאין מקבלות עליהן יוהכ"פ, **והיינו דהרי אם צריך קבלה, לכאו' כל שלא קיבל אין עליו איסור מלאכה כלל, (וגם אם ימנע ממלאכה לאו מידי הוא), וא"כ נמצא דאין האיסור במה שאוכלות ושותות, אלא במה שלא קיבלו עליהן תוספת.** [↑](#footnote-ref-137)
137. וצ"ע לפ"ז היאך מתקיים מצות תוספת יוהכ"פ לדעת רבנן דאין מתפללין מעריב קודם צאה"כ, ובד' הריטב"א בשבת ל"ה ב' משמע דה"ז מתקיים ע"י ברכת הזמן, ופירש כן לסוגיית הגמ' בעירובין מ' ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-138)
138. ועיי"ש שכתב לדמות דין מוסיף יותר מכשיעור, **להא דמצינו בתרומה דאף דחטה אחת פוטרת כל הכרי אפ"ה אם תרם הרבה הכל דיינינן לי' תרומה, - ולכאו' הוא מתישב למשמעות ד' הריטב"א דבכל תוספת שבת בעי קבלה, ויש לדמותו לתרומה דיכול להפריש חטה אחת ויכול להפריש הרבה, אך אם בכל תוספת שבת כ"ש א"צ קבלה, ואי"ז אלא דין לפרוש ממלאכה סמוך לשבת, היאך יש לדמות לזה דה"נ בידו לקבל על עצמו זמן מרובה לתוספת וחיילא הקבלה, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-139)
139. ולדעת הרא"ה והריטב"א לכאו' צ"ל דמש"כ הרי"ף ועוד מקמאי דאם קיבל עליו יוהכ"פ אסור באכילה, הוא רק כשקיבל עליו בתפילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. והט"ז בסימן ת"ר סק"ב כתב בתו"ד דאם קיבל עליו שבת ביום ב' של ר"ה קודם שתקע בשופר, לא עדיף משבועה דאינה חלה לבטל את המצוה. [↑](#footnote-ref-141)
141. אך דעת הרמב"ם בפכ"ט משבת הי"א, דהא דמהני קידוש מבעו"י, הוא משום דמצות זכירה לאמרה בין בשעת כניסתו ויציאתו בין קודם לשעה זו במעט, ודמי להא דמהני להבדיל על הכוס מבעו"י, ולפ"ז שפיר מהני קידוש מבעו"י אף לרבנן. [↑](#footnote-ref-142)
142. **והר"י מקורביל שם הוכיח מזה דתוספת שבת דאורייתא, דלדעת ר"ת דתוספת שבת דרבנן, היאך הוא יוצא בהקידוש שמקדש מבעו"י יד"ח קידוש דאורייתא, והוכיח כן גם מהא דיוצא יד"ח סעודת שבת במה שסועדד מבעו"י, - אך ה"ר טובי' מוינא שם כתב, דאף דתוספת שבת דרבנן, מ"מ הוא יוצא בקידוש זה שמקדש מבעו"י דאינו אלא מדרבנן, יד"ח קידוש דאורייתא שיתתחייב לאחר שתחשך, ועיי"ש מש"כ ללמוד מזה, וצ"ב.** [↑](#footnote-ref-143)
143. וכתב כן בהגה' ברוך טעם לטו"א חגיגה ח' ב', - וזה ע"פ מה שאמרו במו"ק ט' א' דכל הא דמותר לישא בערב הרגל, הוא משום דעיקר שמחה חד יומא הוא, אך אלמלי כן הי' אסור לישא אף בערב הרגל. [↑](#footnote-ref-144)
144. ומצאנו ע"ד יסוד הדברים במג"א סימן תצ"א סוסק"א, דבמוצאי פסח מותר לאכול חמץ קודם הבדלה, דאיסור חמץ אין תלוי בהבדלה, שהרי אף בחוה"מ אסור לאכול חמץ, ולכן כיון שחשכה מותר לאכול חמץ. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך אי"ז מתישב בד' המהרי"ל שהביא מדבריהם דלא חשיב התוספת כלילה וכעיצומו של יום, אלא הוא כתוספת וסניף ליום המחר. [↑](#footnote-ref-146)
146. וגם מש"כ המרדכי דא"א להתפלל מנחה אחר שקיבל עליו תוספת שבת, לכאו' פשוט דהוא רק משום שקיבל עליו תוספת שבת, אך כל שלא קיבל עליו תוספת שבת, מצי להתפלל מנחה אף בזמן התוספת המחויבת, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, - עוד מצינו עד"ז במש"כ הפמ"ג באש"א סימן רס"א סקכ"ח דאף דכל שקיבלו הציבור שבת אסור אף היחיד במלאכה, מ"מ כל שלא ענה עמהם ברכו, מצי להתפלל תפילת מנחה, והביאו הביאוה"ל שם סט"ו, והיינו דאף דקבלת הציבור מהני לגרור את היחיד לאסרו במלאכה, מ"מ לא חייל עליו עיצומו של יום אלא כשענה עמהם, וע"כ רק בכה"ג הוא דל"מ להתפלל תפילת מנחה, אך בד' החיי אדם בכלל ל"ג ס"ד מבו' טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-147)
147. ונתבאר שם עוד מש"כ הדגמ"ר והגר"ז דגם בגוונא דקיבל עליו תוספת שבת איכא תרי גווני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-148)
148. ויש לדון כן מטעמים אחרים, חדא, למש"נ לעיל דליכא דין תוספת להדינים הנוהגין אף בחוה"מ, ועוד, דאף אם איכא דין תוספת גם להדינים הנוהגים אף בחוה"מ, כ"ז הוא ביו"ט דנאמר בו דין תוספת, אך בחוה"מ לא נאמר דין תוספת כלל, ונפ"מ בין הטעמים הוא אם בתוספת דיו"ט ראשון דסוכות בתחילתו מותר לאכול חוץ לסוכה, והביאוה"ל בסימן תרל"ט ס"ג (ד"ה ולא יאכל) נקט דאסור לאכול חוץ לסוכה, עיי"ש, (ועמש"כ בזה הדברי יחזקאל בסימן מ"ה סק"ו בדעת הרמ"א). [↑](#footnote-ref-149)
149. והתרוה"ד כתב דה"נ הוא בקריאת ההגדה דל"מ עד שתחשך, דבעינן בזמן שמצה ומרור מונחים לפניך, ועיי"ש שכתב דאף ד' כוסות ל"מ עד שתחשך, - אך המהרי"ל בסדר ההגדה אות ז' כתב דאף דקריאת ההגדה ל"מ עד שתחשך, מ"מ שתיית כוסות ל"ב שיהיו בלילה דומיא דמצה, והוכיח כן דאל"כ גם לא יועיל שתהא שתיית ב' הכוסות האחרונים אחר חצות, ואכמ"ל.

     ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן צ"ג כתב דבאכילה בסוכה בלילה הראשון דילפינן לה ממצה, ג"כ צריך שיהא ודאי לילה ולא להקדים, וכ"כ המהרי"ל בהל' סוכות סי"ח, ובתשו' חדשות סו"ס צ"ה, וההגהות מנהגים למהר"א טירנא דיני סוכה אות קצ"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן תרל"ט ס"ג. [↑](#footnote-ref-150)
150. והנה אמנם בתוס' ר"י שיריליאון בברכות כ"ז א' פקפק בזה, דשמא אין לחלק לענין תוספת, וה"ז מועיל אף לענין פסח מצה ומרור, והתוס' בפסחים שם רמזו לדבריו, אך לכאו' אי"ז משום דפליג ביסוד הדברים, אלא הוא משום דס"ל דאף לענין פסח מצה ומרור ליכא דין בפנ"ע דלילה, אלא עיקר זמנם הוא ביו"ט דפסח, וע"כ שפיר מהני לזה דין תוספת. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי"ש שכתב דכ"ה מוכח גם ממש"כ הראבי"ה בסו"ס תתנ"ח דרב דצלי של שבת בער"ש הי' קורא קר"ש, והוכיח מזה דזמן קר"ש הוא מפלג המנחה, ואי נימא דקבלת שבת מהני לחשבו ללילה, א"כ מה מייתי מהתם דמהני לקרוא קר"ש מפלג המנחה, הרי י"ל דשאני לגבי שבת דכיון שקיבלו עליו מבעו"י וחל עליו תוספת שבת משו"ה מהני אף לקר"ש. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך בתשו' פרי יצחק ח"ב סימן ט' ד"ה ולישב שי' הבה"ג האריך בדעת הבה"ג דקי"ל דאחר שקיבל עליו שבת מצי להתפלל תפילת ערבית אף לדעת רבנן, ועיי"ש בד"ה אולם להבין שכתב דהוא משום דאחר שקיבל עליו שבת ל"מ להתפלל תפילת המנחה, ומכח זה הוא דהו"ל זמן תפילת ערבית, ועיי"ש בד"ה ועפי"ז במש"כ לישב לסוגיית הגמ' לדעתו. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך דעת הרמב"ם בפכ"ט משבת הי"א, דהא דמהני קידוש מבעו"י, אי"ז מכח דין תוספת, אלא הוא משום דמצות זכירה לאמרה בין בשעת כניסתו ויציאתו בין קודם לשעה זו במעט, ודמי להא דמהני להבדיל על הכוס מבעו"י. [↑](#footnote-ref-154)
154. והמאירי בר"ה ט' א' הוכיח דתוספת שבת אינה אלא מדרבנן, מהא דלא גזרו שבות בביה"ש, אף דביה"ש הוי תוספת שבת, ואם תוספת שבת הוא מה"ת, הי' להם לגזור בזה על שבות, - אך המאירי במו"ק ג' ב' כתב דהא דלא גזרו שבות בביה"ש אף דהוא דאורייתא מדין תוספת, הוא משום דאין בו עונש אפי' מלקות ולא נזכר איסורו בפירוש, וע"כ הקילו בו. [↑](#footnote-ref-155)
155. והשפ"א בשבת ל"ה ב' כתב ללמוד לזה מהא דתניא התם דהתחיל לתקוע תקיעה שלישית סילק המסלק והטמין המטמין, והרי דאף דהקדימו התקיעות זמן רב קודם ביה"ש מיהרו להטמין, משום דאחר קבלת שבת אסור להטמין, ועיי"ש במש"כ לדחות בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-156)
156. והחכם צבי שם כתב, דאף אם לא גזרו על כל שבות אחר שקיבל עליו שבת, היינו רק לצורך מצוה או בשעת הדחק, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בברכות כ"ז ב', והיינו דהא דליכא דין בפנ"ע דלא גזרו על שבות אחר שקיבל עליו שבת, אלא הוא בכלל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש, וכמש"כ החכם צבי שם דלא חמיר תוספת שבת מביה"ש, וע"כ היינו רק למ"ד דלא גזרו על שבות בביה"ש, ואף לדידי' היינו רק לצורך מצוה או בשעת הדחק. [↑](#footnote-ref-157)
157. והרשב"א בשבת ל"ה ב' הק' בהא דתניא דשוהה כדי להדביק פת בתנור, דמשמע דאפי' ליכא שיעורא אלא כדי להדביק הפת בתנור ושיקרמו פני' קודם חשיכה לבד שרי ואע"פ שרדייתה בשבת, ומ"ט שרי לרדות בשבת, הרי רדיית הפת אסורה מדרבנן, ומשמע דלא קשיא לי' אלא משום דרודה בשבת, אך אם הי' רדייתה קודם שחשיכה שפיר ניחא הא דשרי, אף שקיבל עליו שבת, ומשמע מזה דלא גזרו על שבות בתוספת שבת, ואף דכל הא דלא גזרו על שבות בתוספת שבת הוא לצורך מצוה, (וכמו שהוכיח החכם צבי), מ"מ י"ל דרדיית הפת קיילא, ודמי להטמנה דלא גזרו עלי' כלל בביה"ש. [↑](#footnote-ref-158)
158. והנה אמנם הביאוה"ל שם ד"ה מותר לו כתב דאולי באמת לא כל ביה"ש התירו אלא מעט הסמוך ללילה אסור משום תוספת, וזה ניחא לדעת הרא"ה דמצות תוספת שבת מתקיים ברגע כ"ש, וגם ה"ז מתקיים בזמן ביה"ש, (להצד דהוא לילה), ולפ"ז ניחא טעם הא דאם קיבל עליו שבת אסור בשבות, - אך בעיקר דבריו צע"ג, שהרי מבו' בסוגיית הגמ' בפ' בכל מערבין, דלרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש מהני עירוב שאסור להביאו משום שבות אף למ"ד דתחילת היום קונה עירוב, ופירשו התוס' שם דף ל' ב' דהוא משום דלא גזרו עליו ביה"ש עד שתהא לילה ניכרת וידוע, והרי להדיא דאף בזמן התוספת לא גזרו על השבות. [↑](#footnote-ref-159)
159. והנה אמנם נתבאר לעיל די"א דאין מתקיים דין תוספת אלא בשקיבל עליו, אך כל שלא קיבל עליו אין מתקיים בזה דין תוספת, ולפ"ז יש מקום לומר דע"כ הוא דאינו מוזהר על השבות אלא כשקיבל עליו תוספת, - אך אי"ז מתישב, דא"כ נמצא דכל הא דהותר שבות בביה"ש הוא רק במי שביטל מצות תוספת ולא קיבל עליו תוספת. [↑](#footnote-ref-160)
160. והמג"א שם סוסק"ז צידד דמ"מ אמירה לנכרי לצורך מצוה מותרת אף אחר שקיבל עליו שבת, דלענין אמירה לא מחמרינן אחר קבלת שבת טפי מביה"ש, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובס' שלמי תודה יו"ט סימן ז' סק"ג הביא מתשו' זרע אמת ח"ג סימן כ"ז שכתב עפי"ז גם בהא דל"מ להתפלל מנחה אחר קבלת שבת, דהיינו רק אחר קבלת הציבור, אך בד' המ"ב בסימן ק"ח סקכ"ה לא משמע כן, ויש לדחות, - ומבו' לפ"ז דהא דשאני קבלת הציבור מקבלת היחיד, אי"ז במסוים לענין שבות, אלא היינו דבקבלת היחיד ל"מ התוספת אלא לאיסור מלאכה, ובקבלת הציבור חייל עליו עיצומו של יום, ומה"ט הוא דבקבלת הציבור אסור אף בשבות, כיון דהו"ל כעיצומו של יום, וע"כ הוא דבקבלת היחיד מצי להתפלל אח"כ מנחה, כיון דלא חייל עליו עיצומו של יום, ובקבלת הציבור דחייל עליו עיצומו של יום, ל"מ להתפלל מנחה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובס' שלמי תודה יו"ט סימן ז' סק"ג הביא מס' משמרת שלום או"ח סימן כ"ו סק"ג שכתב בשם הגדול ממינסק, דלפ"ז כל שקיבל עליו תוספת שבת ולא קיבל עליו עיצומו של יום, מצי להתפלל מנחה. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דאף לדעת הרמב"ם דלא ס"ל לדין תוספת שבת, מ"מ אחר תפילת ערבית אסור במלאכה, משום דמקבל עליו עיצומו של יום, ואף בחול מצינו דאחר תפילת ערבית חשיב כמקבל עליו לילה שלאחריו, כמבו' בסו"ס ל', ועמש"כ בזה התרוה"ד בסימן רמ"ח. [↑](#footnote-ref-164)
164. אך מאידך העירו, דאם ע"י תפילת ערבית או ע"י הקידוש חשיב דכבר חלף והלך לו היום הקודם, מ"ט הוי זה חיסרון בתמימות, הרי חשיב דנשלמו מ"ט ימי הספירה לגמרי, ומ"ט אסור להקדים את השלמת הימים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובפי' ר"ח שם כתב בשם ר"ה גאון שהוכיח דבערב יו"ט היו תוקעין, מהא דתניא לקמן קי"ד ב' דביו"ט שחל במוצ"ש מבדילין אבל לא תוקעין, והרי דביו"ט שאחר חול תוקעין, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן שם ד"ה ולא תוקעין, - ובדעת הרמב"ם כתב הרש"ש בחולין שם דאזיל לטעמי' בפ"ה משבת ה"כ דתוקעין במוצ"ש אחר צאה"כ להתיר העם למעשיהן, ובתקיעה זו הוא שאמרו דביו"ט שחל במוצ"ש ל"ה תוקעין. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובישוב מה שהוכיחו התוס' מסוגיית הגמ' בסוכה דהיו תקיעה תרועה ותקיעה, עמש"כ הערול"נ בסוכה שם, - ועמש"כ השפ"א בסוכה שם לחלק בין התקיעות שהיו במקדש לתקיעות שהיו במדינה, ולפי דבריו י"ל דאף דבמקדש שהיו תוקעין ג' תקיעות יחד היו תקיעה תרועה ותקיעה, מ"מ במדינה שהיו בג' זמנים היו כולן תקיעות. [↑](#footnote-ref-167)
167. בגמ' שם אמרו דאי עביד לא משמתינן לי', ובד' הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ז מבו' דלעולם איכא איסור בעשיית מלאכה מן המנחה ולמעלה, ואך דלא משמתינן לי', וכ"כ רבינו דוד והר"ן והמאירי בפסחים שם, והסמ"ג לאוין ע"ה, והאו"ז בהל' ער"ש סימן י"ג, - אך בתשו' הריב"ש סימן מ"ד מבו' דלי"ב איסורא אפי' מדרבנן, אלא שהעושה כן אינו רואה סימן ברכה, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן ע"ר סק"ב, וכן נקט הנתיב חיים בהגה' למג"א סימן רנ"א סק"ד, - ועמש"כ בזה השכנה"ג בהגב"י בסימן תס"ח אות א', והפר"ח בסימן תצ"ו סי"ח, והחק יעקב שם סק"ג, והפמ"ג באש"א סימן רנ"א סק"ב, והביאוה"ל שם ס"א ד"ה העושה מלאכה. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכ"ה מבו' בד' הכנה"ג בהגב"י סימן רס"א אות ב' שכתב דמה שלא הביא הרמב"ם להך דינא דהעושה מלאכה בער"ש מן המנחה ולמעלה, הוא משום דהוא מובן מדין התקיעות שכתב, - ויש להוסיף, דהרמב"ם הביא להך דינא בפ"ח מיו"ט הי"ז, והוא לטעמי' דבערב יו"ט ל"ה תוקעין, וע"כ הוצרך לפרש דאסור לעשות בהן מלאכה מן המנחה ולמעלה, וזהו שכתב הרמב"ם שם "כמו ערבי שבתות", והיינו מש"כ בפ"ה משבת דבער"ש היו תוקעין בזמן המנחה, והרי דאין עושין בהן מלאכה מן המנחה ולמעלה. [↑](#footnote-ref-169)
169. ולכאו' לפי דבריו מוכח בד' הרמב"ם דזמן תקיעה ראשונה הוא בזמן מנחה גדולה, דאם הוא בזמן מנחה קטנה, תיקשי גם לדעת הרמב"ם דהיאך היו מותרין במלאכה עד תקיעה שני', (ועמש"נ בזה הנהר שלום שם סק"ב והחמד משה שם סק"ב, ונתבאר להלן), וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א שם סק"א, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה וי"מ בדעת המג"א, וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן רנ"ו סק"א דתקיעה שני' היתה בזמן מנחה קטנה, ועמש"כ המחה"ש שם, - ועיי"ש שכתב בזמנינו לא נהגו שישבתו פועלי שדה ממנחה גדולה, וכתב דאפשר דכיון דהא דהצריכום לשבות ממלאכה, הוא כדי שיבואו לעיר ויכינו צרכי שבת, הרי דבזמנינו דכל אחד מהפועלים אנשי ביתו מכינין צרכי שבת, א"צ לשבות, וכתב דמ"מ כל יר"ש יראה לפסוק ממלאכתו שבשדה עכ"פ בזמן מנחה קטנה, ורבים מחמירים אף ממלאכתו שבבית. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שכתב דאין לומר **דמש"כ הרמב"ם דזמן התקיעה הוא במנחה היינו במנחה גדולה, ומש"כ דאסור לעשות מלאכה מן המנחה ולמעלה היינו במנחה קטנה, דא"כ הי' לו להרמב"ם לפרש כן, ועוד, שהרי מקור דבריו דתקיעה ראשונה היתה במנחה, בפשוטו הוא מהא דאסור לעשות מלאכה מן המנחה ולמעלה.** [↑](#footnote-ref-171)
171. אך בדעת הרמב"ם כתב שם דאף דהעם שבעיר לא נתבטלו עד תקיעה שני', אין קפידא, דל"ה שהות בינתים אלא מעט כדי שיבואו מן השדה, והו"ל כאילו כולן נתבטלו מזמן מנחה קטנה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-172)
172. ולמש"כ הפמ"ג והביאוה"ל נמצא דממנחה קטנה אסור אף פרקמטיא, והביאוה"ל שם כתב דהעולם נהגו להקל לענין סגירת החנויות, אף במנחה קטנה, וכתב שסומכין ע"ד הט"ז דלי"ב איסורא בכל גווני, אלא דאינו רואה סימן ברכה, - ועמש"כ המג"א בסימן רנ"ו סק"א, והמחה"ש שם, והשעה"צ שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך בפי' הר"ן לעיל כ"ג ב' פירשה בע"א, ולפ"מ שפירש התם הי' שהות שיקרמו פני' בתנור קודם תקיעה רביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. והמנחת שלמה בח"ב סימן י"ב אות ד' כתב לדין זה מדעתו, ועיי"ש שנסתפק דשמא יש להתחשב עם הזמן שכל הציבור רגיל לקבל שבת, אך למש"כ המג"א ללמוד כן מד' רש"י והר"ן הכא, מבו' דאף דהכא היו כל הציבור מקבלין עליהן שבת, מ"מ לא גזרו בזמן זה שמא יחתה. [↑](#footnote-ref-175)
175. והב"י שם הוכיח כן ממה שלא הזכיר הרמב"ם לדין תוספת כלל, אך הראנ"ח שם כתב דזה נלמד ממש"כ בפ"ה משבת לדין התקיעות. [↑](#footnote-ref-176)
176. הביאוה"ל שם פירש לדבריו דהיינו דמדרבנן צריך להוסיף, כמש"כ הראנ"ח, ודלא כמש"כ הב"י, - אך בתשו' פרי יצחק ח"א סימן ח' ד"ה והנה בשו"ת כתב **דמודה הגר"א למש"כ הב"י דאף מדרבנן א"צ להוסיף, ואין כונת הגר"א למצוה גמורה מדרבנן, אלא שהוא קצת מצוה.** [↑](#footnote-ref-177)
177. אך המג"א בסימן רנ"ג סקי"ח פירש בד' רש"י, דהא דהוצרך לסלק מבעו"י, הוא כשהגחלים מונחין סביב הקדירה, דבכה"ג אסור לסלק את הקדירה בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-178)
178. ומשמע דלא קשיא לי' אלא משום דרדייתה בשבת, אך אם הי' רדייתה קודם שחשיכה שפיר ניחא הא דשרי, אף שקיבל עליו שבת, ויש ללמוד מזה דלא גזרו על שבות אף אחר שקיבל עליו שבת, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-179)