רשימות שימוש במוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום א' ח' תמוז תשס"ז

בדין הנאה דממילא במוקצה, נ' ללמוד חידוש גדול מד' סה"ת שכתב בסימן רמ"ז, ז"ל, תניא בתוספתא גוי שהדליק ישתמש ישראל לאורו. וכן גוי שעשה כבש ומילא מים לבהמתו ובישראל בין שוגג בין מזיד אסור. ושמא אתיא כר"י דאסר מבשל בשבת אפילו בשוגג ואמר יאכל למ"ש דקא קניס שוגג אטו מזיד כדאיתא פ' הנזקין, מיהו אפי' כר"מ אתיא דהא מודה ר"מ דהשוחט בשוגג אסור משום דלא חזי לכוס והא נמי דומה להא דקודם שהדליק הנר ועשה הכבש אינו יכול לירד ולראות, עכ"ל, וכ"כ שם סימן רמ"ח, ז"ל, ודוקא מבשל דחזי לכוס מקודם, אבל שוחט בשוגג אסור ליהנות באותו שבת, וכן אם עשה ישראל מלאכה בשבת בשוגג בדבר שאין אכילה כמו הדליק הנר או עשה כבש אסור ליהנות בו באותו שבת דדמי לשוחט דאסור משום דמקודם לא היה ראוי כלל, עכ"ל.

והדברים צ"ב רב, שהרי הא דשוחט בשבת אסור משום דלא חזי לכוס הוא משום איסור מוקצה, ומה"ט ה"ז אסור אף בשוחט לחולה דלי"ב כלל משום מעשה שבת, ומה"ט נמי כל שהי' לו חולה מבעו"י אף שהבריא, ה"ז מותר, משום דלי"ב משום מוקצה, וא"כ מ"ט אסר סה"ת בנר וכבש, שהרי להדיא תנן במתני' דגוי שהדליק נר משתמש לאורו ישראל, וגוי שעשה כבש יורד אחריו ישראל, והרי דלי"ב משום איסור מוקצה, ואין לומר דבגוי ליכא משום מוקצה, שהרי להדיא כתב סה"ת שם סימן רמ"ח דבגוי שאפה פת יש לאסור משום דקמח לא חזי לכוס, דומיא דשוחט בשבת דאסור, והרי דה"ט דלא חזי לכוס, הוא גם בשל גוי.

ונ' בביאור ד' סה"ת, דהא דגוי שהדליק נר ועשה כבש מותר ישראל להשתמש בהן, ולי"ב משום איסור מוקצה, הוא משום דהוי זה הנאה דממילא, ואמנם כ"ז הוא כשההדלקה ועשיית הכבש נעשתה ע"י הגוי, אך כשהדליק ישראל ועשה כבש, הרי דחשיב דכל מה שמשתמש אח"כ הוא מכח מעשה ההדלקה ובניית הכבש, וע"כ חשיבי כל השימושים כהנאה בידים, וע"כ יש לאסור בזה משום איסור מוקצה, ונתחדש בזה דאף לישראל אחר אסור להשתמש, (כמשמעות ד' סה"ת), דאף לדידי' חשיב כהנאה בידים, דמצטרף הנאתו עם פעולת העשי' דהישראל, וכ"ז הוא דבר חדש, וצ"ע בזה – אור לי' אד"ב תשס"ח.

א] בעה"מ פסחים דנ"ו: נקט דאם מקצה לי' מאדם, ומיועד רק לכלבים, אסור לאדם לאכלו, אלמלי הא דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם.

והנה רבינו דוד ומהרמ"ח שם כתבו דודאי אי"ז כן, דכל מאכל בהמה אינו מוקצה כלל, וע' רמב"ן ביצה די"א בדפי הרי"ף, שכתב דודאי מאכל בהמה אינו מוקצה וכדחזי' בקש.

אך נ' בדעת בעה"מ דודאי מותר לטלטל ולהשתמש בו, אך לאכול אסור, כיון דמקצה לי' מאכילת אדם.

ויש להוסיף דהנה המהרש"א פירש דגם לדעת רב דפסק בטלטול כר"ש, מ"מ שימוש אסור, עיי"ש.

אך מד' הראשונים שהקשו בכרכי דזוזי, ולא תירצו דאיירי בשימוש כפי' ר"ח שם, וכמש"כ השעה"מ והבית מאיר, נ' ללמוד דאף בשימוש שרי רב, אך השעה"מ הוכיח כן בדעת הרי"ף, דלדידי' ל"ש ב' תירוצי הראשונים.

האמנם מתוס' דל"ו. נ' כן כמו שעמדו בזה, אך בתוס' הרא"ש מבו' להדיא דשרי רב אף בשימוש, עיי"ש.

וכן מוכח גם מעיקר ד' הראשונים בדקכ"ח: דבדבר דלי"ב אכילה אסר רב בטלטול, הגם דשייך בו שימוש, ואם שימוש חשיב כאכילה, לכאו' אין טעם בזה.

ומוכח מזה דשימוש אין איסורו משום דחשיב כאכילה, אלא איסורו משום דחשיב כטלטול, ע' ל' המ"ב בזה.

ולפ"ז י"ל דל"ש להקצות משימוש ולא מטלטול, דהוי הכל חד מילתא, ורק מאכילה שייך הקצאה בפנ"ע, דאכילה הוי איסור בפנ"ע.

ועיקר הא דשייך להקצות מאכילה בפנ"ע מבו' כן בד' הראשונים שפירשו טעמא דרב משום דמקצי לי' מאכילה, וכן מבו' לגבי נודרת שה"ה מקצה מאכילה ולא מטלטול.

ולפ"ז מיושב ד' הבעה"מ דלגבי שימוש וטלטול ודאי שרי במאכל בהמה, ורק באכילת אדם אסור.

ולפ"ז אין לומר ככל ד' הבני ציון לגבי עצים להסקה דאסור בשימוש ולא בטלטול, דלמש"נ אין מקום לחלק כן.

ולפ"ז יל"ע אם לגבי צורך אוכ"נ יש לחלק כן כד' המהרש"א והמג"א, או צ"ל כמש"נ במק"א שלא התירו רק מוקצה שנזדמן ומפריע לצורך אוכ"נ, ואכ"מ.

ובעיקר הא דבנודרת אסור לדידה, צ"ע מ"ש מעצים שכתבו הראשונים דאי"ז אסור רק משום שאין ע"ז תורת כלי.

וי"ל דאכילה שאני וכמש"נ לעיל, וכ"נ בל' רשב"א דכ"ט. דשימוש אינו איסור בפנ"ע, אלא אחר דגם טלטול אסור ה"ה דאפי' שימוש, עיי"ש.

עוי"ל דכיון דלדידה אסור לגמרי שאני דמקצי' מדידי' לגמרי.

עוי"ל דאיסור שאני, דבע"כ מקצי לי', ומשא"כ בדבר שרק אינו עומד לשימוש זה, הרי דכל דהוי כלי לא מקצי לי' משאר שימושים.

ולהנ"ל יל"ד במה שהוכיח הבני ציון מזה דטלטול חמור משימוש, ולהנ"ל ראי' זו קיימת רק לדרך הב', ודו"ק.

עוד ילה"ע בנודרת, דמ"ש ממוכל"כ דהוי מוכל"א ושרי לאדם אף באכילה, וא"כ מ"ט בנודרת אסור לה באכילה.

וי"ל דל"ש מוכל"כ הוי מוכן לאדם אלא בכלבים שלו, ולא בנודרת שאסור עלי' בכל הנאה.

אך צ"ע שהרי התוס' פסחים רמזו לדון דל"ב עורבים שלו, וכ"ה בד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם.

ואולי דבר האסור באכילה מצ"ע גרע, וזה ניחא אי נימא דהא דמוכל"כ הוי מוכל"א היינו שכבר השתא חייל בו הכנה לאדם, ורק אריא דרביע עלי', ונת' בזה במק"א, ולפ"ז שפיר יש להבין דל"ש דין זה בדבר האסור.

עוי"ל עפי"ד מהרש"א בביאור ד' תוס' ביצה ד"ג. דל"מ מוכל"ע הוי מוכל"א אלא היכא דיו"מ, דבכה"ג דעתו גם על אדם, ולפ"ז לס"ד דסוגיא שם דאינו יו"מ, ל"מ מידי הא דמוכל"כ הוי מוכל"א.

אך בש"ר מבו' דמהני מוכל"כ הוי מוכל"א אף באינו יו"מ, וע"כ כל פירות האילן דחזיין לעורבים ל"ה מוקצה אף שאינו יו"מ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בחולין די"ד: שפירש דטעמא דמ"ד דחלוק הי' ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דמוכל"א הוי מוכל"כ הגם דאינו יו"מ.

קשיא בסוגיא דקכ"ח. דרב שרי נולד בטלטול, מסוגיא דכ"ט., וע' חזו"א דסוגיא דקכ"ח לא קאי על נולד, אך ברשב"א שם מפורש לא כן.

וי"ל אי נימא דשימוש אסור, וליתן לבהמתו או להסיק הוי שימוש.

אך מד' הראשונים בדקכ"ח. מוכח דגם שימוש מותר, חדא ממשה"ק על כרכי דזוזי ולא תירצו כשעה"מ, וביותר ממש"כ דבדבר דל"ש אכילה אסור טלטול, והגם דשייך בזה שימוש.

וע' ריטב"א ושיטה לר"נ בדכ"ט. שכבר הרגישו בזה, עיי"ש מש"כ בזה.

ואדרבה לפ"ז מבו' להדיא בדבריהם דאף שימוש מותר, וכמש"נ.

אך מתוס' דל"ו. נ' כד' מהרש"א, ובתוס' הרא"ש שם מפורש דלא כמהרש"א, עייש"ה, ודו"ק.

וליתן לבהמה נ' מד' הראשונים דל"ה אכילה, וצ"ע בסוגיא דקנ"ו: ונת' במק"א.

וע' תוס' דקנ"ו: ובמק"א נת' דיל"פ דעתם דנתינה לבהמה חשיבא כאכילה, עיי"ש.

ועיקר הא דשלהבת אינה מוקצית מהנאת אורה, מוכח כן מד' הרשב"א בשבת דכ"ט. שלא הוכיח משלהבת דהנאה דממילא מותרת, וכן תיקשי היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג האש דהוי זה הנאה דבידים, גם תיקשי היאך מותר לטלטל שלחן עם הנר שעליו לצורך שימוש בנר, ומ"ט לא חשיב כשימוש בידים, אך בזה י"ל דטלטול מן הצד לא חשיב כשימוש בידים, כאשר כן מוכח בכ"ד, ובע"כ דשלהבת אינה מוקצית מהנאת אורה, דלזה הויא היא מוכנת, ומצינו כן לגבי עשבים ובשאר דוכתי.

ובעיקר ד' הרשב"א בביצה ילה"ע, דמוכח דנתינת אוכל לבהמתו לא חשיב שימוש האסור, דאל"כ היאך שרי ליתן לבהמתו אגב ריפתא, אא"כ נימא דלא נאסר שימוש אלא ע"י טלטול האסור בהלכות טלטול, וזה מבו' גם בד' הרשב"א בשבת דכ"ט., ואזיל הרשב"א לטעמי' ודו"ק.

במג"א תק"ט פירש דאיסור היסק הוא משום שימוש, דאי משום טלטול הרי הותר לצורך אוכ"נ.

ולפ"ז בהכרח דל' מהפך באיסורא דפירש"י טלטול, מתפרש על שימוש.

אמנם ברשב"א שבת דכ"ט בשברי כלים, שדן שיהי' אסור משום טלטול, וכתב דהוי טלטול מן הצד, לכאו' נ' דס"ל דלא הותר טלטול לצורך אוכ"נ, אך אי"ז מוכח, דיל"פ כונתו על שימוש, וטלטול מן הצד מתיר גם לשימוש, וכמש"נ במק"א, ולהמתירים צ"ל דמכוון הגמ' היפוך הוי ג"כ שימוש.

ואי נימא דאיסור היפוך משום שימוש, יל"פ הסוגיא, דעל ההיסק כיון דהוי היסק אחד על כל העצים לא חשיב כשימוש בעצי מוקצה, ע' מהר"ם שיף שדן משום זוז"ג, ואך אכתי כשמהפך חשיב שימוש בעצי המוקצה בלחודייהו, הגם דיל"ד שהרי התועלת הבאה לו היא בכל העצים, שהרי חזינן דהותר לבטל מכח מיקלא קלי אף דהשתא עדין לא מיקלא קלי, אלא משום דזוהי התועלת הבאה לו משימוש זה, וצ"ב.

ובעיקר היתר מוקצה לצורך אוכ"נ, הנה צ"ע גם מסוגיא ד"ד. באושפזינכי', וע' צל"ח ב' מהלכים בזה וצ"ב.

ולולי דמסתפינא אמינא דלא הותר אלא מוקצה שנפגש ומונע אוכ"נ, דכמדומה דע"ז הוא כל גווני דמצינו בד' הראשונים שהותר מוקצה לצורך אוכ"נ, אך לקבל אוכ"נ ע"י מוקצה ודאי לא הותר, ואדרבה זהו עיקר איסור מוקצה כדי שיכין כל צרכיו קודם יו"ט, ולפ"ז ניחא הכל, ודו"ק, וצריך עוד בדיקה אם אי"ז נסתר מד' הראשונים.

בדין פירות הנושרין יל"ע אי שרי בהנאה, וע' אפיקי ים שהוכיח מתוס' בדלועין דאסור, ומאידך הוכיח מר"ש דמותר.

והישוב לזה עפי"ד הגר"ז, דלקיחה לצורך שימוש אסורה, אך הנאה דממילא מותרת, וע"כ להעמיד ע"ג עשבים מותר, אך לחתוך דלועין לבהמתו אסור, וע' הגר"ז תק"ט דפליגי רשב"א ורמב"ן אם מותר להשתמש במקומו שימוש שאינו בגופו, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל ד' הר"ש, דכיון דהוי כבלוע, לא חשיב כתוספת מעשה שימוש, והנאה בפנ"ע הרי לי"ב איסור כלל.

ועיקר ד"ז דליכא איסוה"נ, מבו' בתוס' בכ"ד לגבי שבח עצים, וע' מג"א סימן תק"ט.

וכן מוכח בגמ' פסחים דמ"ז: לגבי מוקצה דאורייתא, ע' רע"א ומחה"ש ע"ד המג"א סימן שכ"ה.

אור לי' אד"ב תשס"ח - ובעיקר מש"כ הגר"ז דלא נאסר בפירות הנושרין הנאה דממילא, הנה אמנם כן מוכח מד' הרמב"ן שדן לומר דבעשבים שנתלשו יש לאסור משום פירות הנושרין, ומ"מ מותר להאכילן לבהמתו, וכן נקט הרמב"ן בחי' שבת דקכ"ב. להדיא דגוי שעשה כבש מעצים שתלש ביו"ט מותר לעלות עליו, הגם דלמש"כ הרמב"ן בהמש"ד דבכל הנתלש מן המחובר גזרו משום פירות הנושרין, ודאי דיש לאסור גם בעצים שנתלשו, וגם לפ"מ שדן הרמב"ן דלא אסרו בכל הנתלש מן המחובר, נקט הגר"ז דעצים דמו לפירות שקלין ליתלש, עיי"ש.

אך מד' התוס' בשבת דקכ"ב. שהקשו אמתני' דהתם דיהא אסור משום פירות הנושרין, והק' כן על נר, הרי מבו' דאף הנאה דממילא אסורה, וכ"ה מבו' בד' סה"ת סימן רמ"ח, ובחי' הרשב"א בשבת שם, עי' בדבריהם, אך בד' הרמב"ן שם שג"כ הק' בזה, יל"פ דקאי על מים לבהמתו ועל מרחץ, דהוי זה הנאה דבידים.

ובזה יל"פ ד' התוס' בביצה דכ"ד: שהק' ע"ד ר"י מפרי"ש מההיא דמרחץ, ועמד המהרש"א דמ"ט לא הק' ממתני' דהדליק נר וכו', עיי"ש מש"כ ול"ז להבין, וע"פ ד' הרמב"ן י"ל היטב, דממתני' לא קשיא, שהרי הא דאסר הר"י מפרי"ש הוא משום גזירת פירות הנושרין, כמבו' במרדכי פ"ג דעירובין ובהגה' סמ"ק, וזהו מה שדנו התוס' לחלק בין מידי דאכילה למידי דלאו אכילה, ומשום זה אין לאסור להשתמש לאור הנר דהוי זה הנאה דממילא, וגם במילא מים לבהמתו הי' מקום לפרש דאין משקה את הבהמה בידים, אלא דומיא דמאכיל עשבים לבהמתו, וע"כ לא הקשו התוס' אלא מההיא דמרחץ, וז"ב.

וע' תמים דעים סו"ס קכ"א, דבמילא מים לא הותר אלא להשקות בהמתו, דליכא טלטול, אך הוא עצמו אסור לשתות משום דאסור לו לטלטל משום מוקצה, וצ"ב מה מוקצה שייך בזה, עיי"ש, ואולי יל"פ כונתו משום גזירת פירות הנושרין, וגם בזה לא נאסרה הנאה בלא טלטול, ויל"ע בזה.