סימן פ_א - הערות בד_ הפוסקים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

מוצש"ק נח אור לז' מרחשון תש"ע

ש"ך סק"א, האחרונים הקשו על דבריו, מההיא דשכ"מ שהודה דהיורשים חייבים משום שאין אדם משטה בשעת מיתה, ולפ"ד הש"ך תיקשי דמ"ט לא טענינן להו שטעה.

ובנתיה"מ כתב דרק במקום שיכול לטעון משטה, הוא דאינו מדקדק בהודאתו ומצי למימר טעיתי, ובזה יישב לההיא דשכ"מ שהודה.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הש"ך גופי' שכתב להקשות ע"ז דא"כ היאך דייק בש"ס וכו', ולפ"ד הנתיה"מ לכאו' לק"מ, דאם ל"ה מצי לטעון משטה אני בך, גם ל"ה מצי לטעון טעיתי, אך שמא אי"ז מוכח, די"ל דבהודאה דשייך בה השטאה, לא דייק כ"כ, וע"כ אף אם דינא הוא דאין נאמן לטעון משטה, מ"מ הוא נאמן לטעון טעיתי. אך ילה"ע בזה מד' הש"ך בסקנ"ו שכתב דבהודה מעצמו בפני בי"ד ל"מ טעין משטה ומצי טעין טעיתי, ואף דלית לי' מיגו, וקשיא טובא, דמ"ש הודה בעצמו בפני בי"ד, משכ"מ שהודה, דלא טענינן ליתמי שטעה.

ולכאו' צ"ל, דהגם דאם טעין טעיתי נאמן, מ"מ אנן לא טענינן כן ליתמי, ועי' שער משפט סק"א וסקי"ח, אך בד' הש"ך גופי' אי"ז מתישב, חדא שהרי כתב דטעיתי עדיף ממשטה, וא"כ אם טענינן משטה ליתמי, כ"ש שנטעון טעיתי, וי"ל דהגם דטעיתי הוי טענה דשכיחא טפי, מ"מ מצד א' גריעא ממשטה, דבמשטה מעולם לא נתכוין להודות, וע"כ משטה טענינן ליתמי, וטעיתי לא טענינן, ועי' אולם המשפט לש"ך סקס"א, גם הרי הש"ך בסקס"א הק' ע"ד מהרי"ק דמ"ט לא טענינן ליתמי טעיתי, הרי כל טענינן להו כל מה דמצי אבוהון למטען, ובסו"ד כתב די"ל דהוי כמילתא דלא שכיחא דלא טענינן ליתמי, והרי דדעתו נוטה טפי דטענינן להו טעיתי וגם למש"כ דלא טענינן להו, הוא רק התם דהוי זה טענה גרועה, אך הכא דהויא טענה מעלייתא טפי מטענת השטאה, ודאי י"ל דטענינן להו, והדק"ל, וצ"ע בזה.

והנה באמת ילה"ק מיני' ובי', שהרי כתב הש"ך בסקנ"ו דבהודה מעצמו בפני בי"ד מצי טעין טעיתי, והרי הש"ך בסק? כתב דההיא דשכ"מ שהודה איירי בהודה מעצמו, וא"כ הרי ודאי דמצי טעין טעיתי, שהרי אפי' אם הודה מעצמו בפני בי"ד מצי טעין טעיתי, ומ"ט לא טענינן ליתמי טעיתי.

אך נ' די"ל בזה, למש"כ הש"ך בסוסק"ס, ז"ל, אבל היכא דלי"ל מיגו דפרעתי וכו', פשיטא דאינו יכול לטעון טעיתי,וכו', ואע"ג דלעיל סקנ"ו העליתי דבהודה מעצמו לפני בי"ד יכול לחזור בו ולומר טעיתי אף לפני בי"ד אע"ג דלית ליה מיגו, "שאני התם כיון דהודה מעצמו והוא כמשיב אבידה אמרינן הפה שאסר הפה שהתיר" וכו', עכ"ל, והרי דהא דבהודה מעצמו יכול לומר טעיתי, אי"ז משום דכה"ג הויא טענת טעיתי טענה מעליא, אלא אף דטענה גריעא היא, ומן הדין שלא יהא נאמן בה בלא מיגו, מ"מ כיון דהודה מעצמו והוא כמשיב אבידה אמרינן הפש"א הוא הפש"ה, ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש בזה טענינן, ומתרי טעמי, חדא דכיון דטענה גרועה היא, ואינו נאמן אלא משום דהוי כמשיב אבידה וכו', הוי כטענה דלא שכיחא דלא טענינן ליתמי, ועוד, די"ל דבנאמנות דמשום משיב אבידה, ל"ש כלל טענינן ליתמי.

ולפ"ז שוב י"ל כמש"כ הנתיה"מ דהיכא דל"ש טענת השטאה ל"מ טעין טעיתי בלא מיגו, ול"ק ע"ז ממש"כ הש"ך דבהודה מעצמו מצי טעין טעיתי, אף דל"מ טעין טענת השטאה, דשאני הודה מעצמו דהוי כמשיב אבידה והפש"א הוא הפש"ה, וכמש"כ הש"ך סוסק"ס, וז"ב.

ש"ך סק"ב, באו"ז ב"ק סימן ת"ע וסימן תע"א, מבו' דגם באופן שאין שכנגדו תובעו אלא מכח הודאתו, הוא צריך לישבע שלא השטה בו, ועיי"ש מה שלמד מזה, וכ"ה מבו' גם בד' תשו' מיימוני שדן בהעובדא שאמר לחתנו שיתן לו מעות אם ילמד עם בנו, דיהא צריך לישבע שהי' משטה, והתם הרי אין התובע טוען ברי, וכבר עמד ע"ז התומים, עיי"ש מש"כ בזה.

ובעיקר ד' הש"ך יש להסתפק אם כונתו היא דכל הא דלא טענינן משטה הוא רק משום שהתובע טוען ברי שהוא חייב, וע"כ כשהודה לו הנתבע מסתברא מילתא טפי דבאמת הוא חייב לו ואינו משטה, ומשא"כ בשהתובע טוען שמא יש מקום טפי לומר דהוא משטה וע"כ טענינן לי', או דכל דבריו הוו במסוים לגבי חיוב שבועה, דהגם דלא טענינן משטה לפטור מן הממון, מ"מ כל שאינו התובע טוען ברי, ובאנו לדון אם חשיבא טענתו כטענת ברי לחייב שבועה משום דלא טען הנתבע משטה, הרי דבזה אמרי' דכיון דיכול הנתבע לטעון משטה, כבר אי"ז טענת ברי, ומש"כ הש"ך כאן דטענינן לי' שנתכוין להשטות, אי"ז טענינן לפטור מן הממון, אלא לפטור מן השבועה, דכבר אי"ז טענת ברי.

וממש"כ הש"ך לדין זה הכא לגבי השבועה, ולא כתבה במקומה לקמן ס"ג, נ' דכל הא דכה"ג ל"ב לטעון משטה, הוא רק לפטרו מן השבועה.

ועי' בל' הש"ך סימן ע"ה סק"ס בסוף דבריו שנראה להדיא דהוי זה טעם מסוים לגבי הא דאין נשבעין על טענת ספק, דגם כה"ג חשיב כטענת ספק, וכן נ' מדמסיים שם דהוא משום "דיכול לטעון" משטה הייתי בך, ולא כתב כמש"כ כאן דטענינן לי' שכיון להשטות, אך ממש"כ הש"ך שם לחלק מלקמן ס"ג, דהתם טוען ברי, נ' דגם לגבי הממון בעי' דוקא שיטען ברי.

ועי' ש"ך לקמן סק"ו שדן מ"ט טענינן התם משטה אף בשלא תבעו, והתם הרי אין חתנו טוען ברי, ואפ"ה נקט הש"ך דמן הדין דאי לא טעין משטה לא טענינן לי', וזה מתישב אי נימא דד' הש"ך הכא קיימי רק לגבי שבועה, אך העירוני דיל"פ בע"א, דכל הא דכשאין התובע טוען ברי טענינן לי' משטה, הוא רק משום דהו"ל למידע וכה"ג איכא ריעותא ממה שאינו טוען ברי, ומשא"כ בההיא דלקמן סק"ו דליכא ריעותא ממה שאין התובע ברי, אך זה דבר חדש, דכל דינא דלעיל סימן ע"ה סי"ז דכה"ג ליכא שבועה, הוא רק בשהתובע הו"ל למידע.

והעירוני עוד, ממה שדן הש"ך בסימן פ"ח סקכ"א, בטענו חטים והודה לו בשעורים בי"ד פוסקין לו דפטור, אף שלא טען משטה, ול"ד למש"א הכא דאי לא טעין לא טענינן לי', עיי"ש בטעמו, וצ"ע מ"ט לא פירש הטעם בזה משום דאין התובע טוען ברי, שהרי לא איירי התם בשחזר התובע וטענו על השעורים, ולמש"נ דכל ד' הש"ך הם רק לענין שבועה, ניחא, וגם למה שהבאנו לפרש דכל ד' הש"ך הם רק בדאיכא ריעותא ממה שלא תבעו בברי, נמי ניחא, ודו"ק.

אך שוב הראוני הדברים מפורשים בד' הש"ך בסקל"ז, שמבו' להדיא דכל שאין התובע ברי, טענינן לי' טענת השטאה אף לפטרו מן הממון, והרי ד' השו"ע שם קיימי להדיא בדאיכא עדים על ההודאה, עיי"ש.

ולפ"ז שוב צ"ע ד' הש"ך סק"ו ובסימן פ"ח סקכ"א, דמ"ט לא פירש התם דהטעם דטענינן לי' משטה, הוא משום שאין התובע טוען ברי.

ונ' די"ל בזה, דכל הא דכשאין התובע טוען ברי טענינן לנתבע טענת השטאה, הוא רק כשהנתבע טען בבי"ד בברי שהוא פטור מן הממון, דכה"ג כיון שהנתבע טוען ברי והתובע אינו מכחישו, טענינן לי' דהודאתו היתה להשטאה, אך כל שלא טען בבי"ד שהוא פטור מן הממון, לא טענינן לי' טענת השטאה, וע"כ בהני גווני דלא איירי שהנתבע טוען שהוא פטור הממון, הי' בדין שלא יטענו לו טענת השטאה, והוצרך הש"ך לחלק בע"א.

ש"ך סק"ג, נ"ב, אמנם בד' כמה מן הראשונים מצינו דאם לא הדר טעין משטה אני בך, לא מיפטר, שכן כתבו הרמ"ה בסנהדרין שם, וכ"ה בחי' הר"ן שם בדעת רש"י, ואינו ברור בהמשך דבריו בדעת רבינו דוד, אם ס"ל דל"ב שיטען משטה, או דנמי ס"ל דבעי' שיטען משטה, ועי' מהרי"ט ח"א סימן קט"ו וקצוה"ח סק"ב שנקטו דגם לדעת רבינו דוד לא מיפטר אא"כ טען משטה, וכ"ה בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז שם, וכן הובא דעה זו בחי' רבינו יונה ובנמו"י שם.

שם בסופו, בל' בעה"ע מ' שהטעם בזה, דכל הא דאם לא טעין משטה לא טענינן לי', הוא משום דמדלא טעין משטה ש"מ שלא היתה הודאתו בהשטאה, אך כל דטעין להד"מ דאמרי' דמילי דכדי לא דכיר לי', ליכא ריעותא כלל מדלא טעין משטה, שהרי אם הי' זוכר הי' טוען משטה. אך בל' הש"ך מ' טפי שפירש הטעם בזה, דכשטוען להד"מ טענינן דאינו זוכר משום דהי' משטה וע"כ חשיב כטוען משטה, וכ"ה בל' חי' רבינו יונה סנהדרין דכ"ט:, ואין הדברים נראים כן, אלא בדאמר להד"מ פטור, ואין טענת משטה גדולה מזו, שהרי הוא מבטל עכשיו הודאתו ואומר להד"מ ואותה הודאה כאילו אינה, שכיון שהוא אומר שלא היתה הודאה כאילו אומר שכחתי' מפני שלא היתה הודאה אלא השטאה בלבד וכו', עכ"ל.

וכ"ה מוכח מד' הש"ך להלן סקכ"ג שכתב, ז"ל, בספר גדו"ת וכו' כתב שיש בזה מקום עיון אם טוען אמת הודיתי ומשטה הייתי, מה דינו להרמב"ם, דנראה שיהא נאמן במיגו וכו', עכ"ל. ואין דבריו נכונים, אלא נ"ל דלהרמב"ם אם מודה לעד חייב לשלם וכו', ועוד ראיה, דהא כל היכא דיכול לטעון משטה אי טוען להד"ם הוי כטוען משטה דמשום דהוי מילי דכדי לא דכיר, וכמ"ש לעיל סעיף א' ס"ק ג' וכו', א"כ אי הוי יכול לטעון כאן משטה אמאי בטוען להד"ם צריך לישבע נגד העד, נימא דכיון דמילי דכדי הוא לא דכיר, אלא ודאי כדאמרן, ודוק, עכ"ל, ואם הא דכשטוען להד"מ א"צ לטעון משטה, הוא משום דכה"ג טענינן לי' משטה, משום דליכא ריעותא ממה שלא טען, הרי דל"ש כן כלל התם, דטענת משטה הויא טענה גרועה, שהרי אף אם טוען משטה אינו נאמן, ורק משום דאית לי' מיגו הוא דמהימני' לי', וודאי דלא טענינן לי', וביותר, דכיון דאינו נאמן בטענת משטה אלא במיגו דהי' מכחיש העד, הרי דכל דלא טען, ל"ש דנטעון לו כן, דע"ז ליכא להמיגו, ול"ד לטענינן ליתמי בדבר שהי' האב נאמן משום מיגו, דהתם טענינן שהאב הי' טוען כן והי' נאמן במיגו, ובע"כ מד' הש"ך דהא דבטעין להד"מ פטור אף שלא טען משטה, הוא משום דחשיב כטוען משטה, וז"ב.

ועמש"נ עוד בזה בד' הש"ך לקמן סקנ"א.

ש"ך סק"ה, התומים והקצוה"ח תמהו ע"ד הש"ך, דמ"ט לא יהא עני חייב ללמד את בנו, וכמדומה מכוון ד' הש"ך, דכ"ה דעני פטור מללמוד בעצמו, כשהוא צריך לעסוק לפרנסתו, וילפי' לה מדכתיב ואספת דגנך, ה"נ הוא פטור מללמד את בנו, והאמנם מי שאינו עני, הגם שהוא טרוד במלאכתו ופטור מללמד את בנו, מ"מ מחויב לשכור לו מלמד, אך עני שאין בידו לשכור לו מלמד, פטור לגמרי, וזה משום דמצות האב ללמד את בנו, הוי בגדרי מצות תלמוד תורה, ועי' בסוגיא דקידושין בהוא ללמוד ובנו ללמוד דמשמע כן, ויל"ד עפי"ז בדין לימוד עם הבן אם נדחה משום מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים, ודו"ק.

סקכ"ב כתב הש"ך, ז"ל, ומה שכתב הרמב"ן ז"ל, ומה שהביא ראיה ממשנתינו, אדרבה קשיא עליה כו' ותו לדידיה מי ניחא כו'. לפע"ד לא קשה מידי, דלדידיה ניחא דודאי לישנא דהוא אמר לי, אע"פ שהוא לשון יחיד, אפשר דכל עד אומר כן, ומשום דקבעי למיתני דבודקין את העדים בזה אחר זה נקט האי לישנא, ובאמת גם עד השני היה אז שם וכל אחד אומר הוא אמר לי, עכ"ל.

נ"ב, נ' פשוט דהרמב"ן דלא ניח"ל בזה, הוא לטעמי' דס"ל דלדעת בעה"מ ל"מ הודאה אחר הודאה, אלא בשאומר כל א' שהודה בפניו ובפני אחר, וזהו שהק' דא"כ בשאומר בפני אמר לי, לא יהני אף אם יאמרו שניהם כן, אלא צריך שיאמר כל א' בפנינו אמר לנו, והש"ך שיישב כן אזיל לטעמי' שכתב לדעת בעה"מ דמהני הודאה אחר הודאה אף בשמעיד כל א' שהודה בפניו, ועד"ז הוא גם במש"כ הש"ך בהמשך דבריו לישב ל' הירושלמי לדעת בעה"מ, דלהרמב"ן לטעמי' אי"ז מתישב, וז"ב.

סקמ"א, כתב הש"ך, ז"ל, כאן קיצרתי כיון שכבר העליתי לעיל סעיף י"ד סקל"ד דלענין השבעה כשהתובע עמו בכל ענין אינו יכול לטעון השבעה אפי' בלא אתם עדי, וכן לענין אתם עדי העליתי לעיל סעיף ח' סק"כ דאפי' שלא בפני התובע אינו יכול לטעון כלום לא השטאה ולא השבעה, אך נפ"מ לענין משטה לפי מה שכתבתי לעיל סעיף ה' סקי"ב דמשטה שייכא אף במודה מעצמו, עכ"ל.

נ"ב, דברי רבינו הש"ך צע"ג ולא זכינו לעמוד עליהם, דמבו' בדבריו, דהגם שכבר העלה בסק"כ דאתם עדי מהני אף שלא בפני המלוה, מ"מ י"ל דבפני המלוה ל"מ אתם עדי בלא תביעה, וע"כ כתב דכל הא דליכא נפק"מ בנידון זה לגבי השבעה, הוא רק משום מש"כ בסקל"ד דבפניו ל"מ כלל לטעון טענת השבעה, וע"כ ליכא נפק"מ, שהרי שלא בפניו מהני אתם עדי, ובפניו בלא תביעה, אף אי נימא דל"מ אתם עדי, מ"מ לא מצי לטעון טענת השבעה, וזהו שכתב דמ"מ נפק"מ בזה לגבי טענת השטאה, למש"כ דטענת השטאה היא אף במודה בעצמו.

וד"ז צע"ג, דאם מהני אתם עדי גם שלא בפני התובע, א"כ מהיכ"ת נימא דבפני המלוה בלא תביעה לא יהני אתם עדי, והרי בד' הטור מצינו שדעתו להיפך, דשלא בפני התובע ל"מ אתם עדי, ובפני התובע מהני אתם עדי גם בלא תביעה, הרי מהא דמהני אתם עדי גם שלא בפני המלוה, הגם דליכא תביעה כלל, חזינן דמהני אתם עדי בלא תביעה, וא"כ מ"ט נימא דבפני התובע לא יהני אתם עדי אלא בשתבעו, ואין לומר דמש"כ דשלא בפני התובע מהני אתם עדי, הוא רק בשתבעו ואח"כ הודה שלא בפניו, דא"כ מ"ט כתב דכל הנפ"מ היא לגבי טענת השטאה, הרי איכא נפ"מ גם לגבי טענת השבעה, בשלא תבעו כלל והודה שלא בפניו ואמר אתם עדי, וצע"ג בזה.