טוחן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב אי_ש סטפנסקי

**מלאכת טוחן**

ענין מלאכת טוחן - כתב הרמב"ם פ"ז ה"ה התולדה היא המלאכה הדומה לאב מאלו האבות, כיצד המחתך את הירק מעט מעט לבשלו הרי זה חייב שזו המלאכה תולדת טחינה, שהטוחן לוקח גוף אחד ומחלקו לגופין הרבה, וכל העושה דבר הדומה לזה הרי זה תולדת טוחן. וכן הלוקח לשון של מתכת ושף אותו כדי ליקח מעפרו כדרך שעושין צורפי הזהב הרי זה תולדת טחינה. וביאר המגיד משנה דאין זה אב ממש לפי שבטחינה הרי הוא משנה את הגוף הראשון לגמרי ואילו חיתוך ירק אינו כן, ולפיכך הוי תולדה. ועכ"פ מבואר שמהות המלאכה היא לחלק גוף אחד לגופין הרבה.

בגמ' עד: אמר ר' פפא האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן, אמר ר' מנשה האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן. ופירש רש"י דפרים סילקא מחתכו הדק, דסלית סילתי עצים דקים להבעיר אש. והרי"ף פי' דהם עצי דקלים שעומדין נימין נימין, וכשמפרק אותן הנימין יוצא מביניהן כמין קמח דק ומתוך כך נחשב כטוחן. ומשמע דפליג על רש"י דבאופן שמחתך עצים דקים להבעיר אש לא חשיב טוחן. ואפשר שאין זה כל כך דק עד שיחשב לטחינה.

ולגבי פרים סילקא כתבו תוס' דוקא בסילקא שייך טחינה אבל שאר אוכלין שרי, וסתמו תוס' מאי שנא סילקא משאר אוכלין. ובתוס' רא"ש כתב דסילקא עומד לכך, ואילו שאר אוכלין אין עומדין לטחינה. אך המנ"ח נקט בתוס' כדעת הרא"ה דסילקא אין ראוי לאכילה קודם לכן, וכפי שיבואר להלן.

ובגמ' קיד: מבואר דקניבת ירק לא חשיב מלאכה, ואסרו חכמים לעשותו ביוה"כ לצורך מחר משום טרחא דלא צריך. וכתבו תוס' שם דלא דמי לר' פפא דחייב משום טוחן, דהתם מיירי כשעורה חתיכות דקות מאוד והכא מיירי כשעושה חתיכות גדולות. וכתב המנ"ח דתוס' הדרו בהו ממש"כ בדף עד:, דאם רק בסילקא חשיב טוחן לק"מ דאפשר לאוקמי התם אף בדק דק בשאר אוכלין.

**פלוגתת הראשונים בירקות שראויין לאכילה**

בחי' הר"ן כתב בשם הרא"ה שדוקא סילקא שהוא מחוסר הכשר דהיינו בישול שייך טחינה, אך פת וכל דבר הראוי לאכילה ואינו מחוסר הכשר אחר מותר, דאוכלא דאיפרת הוא. וכן כתב בעל התרומה דמותר לחתוך בצלים בשבת בין ביד בין בסכין, כיון דנאכל כמות שהוא, וכן הוא בירושלמי. כלומר, דכל דבר שנאכל בלא חיתוך, אין החיתוך מכשירו לאכילה והוי אוכלא דאפרת, ורק סילקא שאינו נאכל בלא בישול והחיתוך מכשירו לאכילה שייך בזה מלאכת טוחן.

וכתב הר"ן דיש מחמירין ואוסרין לפרר פת תינוק בשבת לפי שהוא מחסור הכשר אחר וכו', ומיהו מותר לחתוך ירקות לצורך העופות שהרי אמרו מחתכין הדלועין לפני הבהמה. כלומר, שהראשונים נחלקו לדעת הרא"ה האם אזלינן בתר רוב בני אדם שאין צריכין חיתוך, או שמא אזלינן בתר האדם שחותך בשבילו שאם אינו יכול לאכול בלא חיתוך הוי טוחן. ומה שהוכיח הר"ן להתיר מחיתוך דלועין לבהמה לכאורה י"ל דאיירי באינו דק דק אלא מחתך לשנים ושלשה חתיכות. ויל"ע לדעת הר"ן מהא דאיתא בתוספתא אין מרסקין דבלה וגרוגרות וחרובין לפני זקנים, אלמא אזלינן בתר האדם שחותך בשבילו. ולפי מש"כ החזו"א דריסוק גרע מטחינה ניחא, די"ל שבזה מודה הר"ן דאסור.

וכדעת הרא"ה והתרומה נקט המנ"ח בדעת התוס' שחילקו בין סילקא לשאר אוכלין, דסילקא אינו ראוי לאכילה בלא חיתוך ובישול. וכן נקט המנ"ח בתחילה בדעת הרמב"ם שכתב כדי לבשלו, אך לאחר מכן פי' ברמב"ם באופן אחר וכפי שיבואר להלן. וכן כתב הריטב"א בשם ר"י ובשם הרא"ה, וכן כתב תוס' רי"ד קכח. עי' פסקי רי"ד. והחזו"א נקט דזהו כונת הרא"ש שהקשה על פירוש רש"י שסילקא היינו חיתוך ירקות דכל דבר שהוא אוכל ומחתך אותו דק דק אין שייך טחינה, ולכאורה כל חיטה ושעורה נמי אוכלין הוי, אלא כונתו דלא שייך טוחן אלא בדבר שאינו ראוי לאכילה קודם לכן, ולא באוכלין שראויין לאכילה, אלא שבזה הרא"ש חולק על כל הראשונים דנקט דסילקא נמי ראוי לאכילה קודם לכן. אמנם המנ"ח ביאר כונת הרא"ש דלא שייך טוחן רק בחטים ושעורים שרוב אכילתן ע"י טחינה, משא"כ ירקות שרוב אכילתן בלא טחינה, ונקט דסילקא רוב אכילתו בלא חיתוך. וזהו כסברת תוס' רא"ש שהובא לעיל.

וכן נקט הרמ"ך דהקשה על הרמב"ם שם מדוע לא פירש שדוקא ירק שאינו נאכל חי, אבל ירק הנאכל חי כגון שום וכיוצ"ב מותר לכתכו כמו הפת, כי היכי דלא תקשי לי יוה"כ שמותר בקניבת ירק. ובמנ"ח הקשה מדוע קשיא ליה על הרמב"ם הא כיון שכתב במקום אחר דאין טוחן אלא דק דק מעיקרא לא קשה מהסוגיא שם, וכמש"כ תוס' שם. ועוד הקשה מדוע התיר לכתחילה הא בסוגיא דקניבת ירק מבואר שאסור לכתחילה, ודבריו צ"ע דשם אסרו משום הכנה לחול אך לצורך שבת שפיר י"ל דשרי לכתחילה.

העולה מהנ"ל שדעת הרא"ה התרומה ריטב"א בשם ר"י תורי"ד רמ"ך תוס' כאן ורא"ש שאין איסור טוחן בירקות שראויין לאכילה קודם לכן. ומאידך כל הראשונים שדנו לאסור פת וכפי שיבואר להלן ודאי נקטו דבכל גוונא איכא טוחן.

**לפורר פת לתינוק**

הראשונים דנו להתיר לפורר פת לזקנים או לתינוק מכמה טעמים.

א, לעיל הובא שיטת הרא"ה וסייעתו דהיכא שראוי לאכילה קודם לכן לא הוי טוחן. ונחלקו הראשונים בשיטתו מה הדין כשטוחן לצורך מי שאינו יכול לאכול בלא"ה, וכמש"כ לעיל.

ב, הרמב"ם כתב דהאיסור טוחן הוא כדי לבשלו. ובמנ"ח נקט בתחילה דכונתו להרא"ה הנ"ל, ואח"כ כתב דכונתו שאינו רוצה לאכול לאלתר וכהרשב"א. ובחזו"א משמע דהוי תנאי בפ"ע דומיא דטוחן חטה. ובבית יוסף נסתפק דאפשר שאיסור דרבנן איכא בכל גוונא. וכן הוכיח החזו"א מהתוספתא דריסוק דבלה וחרובין לפני זקנים, אף שאינו רוצה לבשלם.

ג, בשו"ת הרשב"א כתב שאם טוחן על מנת לאכול לאלתר אין בזה איסור טוחן כמו שמצינו לגבי בורר. וההיא דדבלה וחרובין לפני זקנים צריך להעמיד שאינם רוצים לאכלן לאלתר. אך החזו"א כתב שזה דוחק, ולכן כתב דהרשב"א מודה בריסוק דאסור אף לאכול לאלתר, דהוי שינוי צורת הדבר טפי מחיתוך דק דק.

ד, הסמ"ג כתב דשרי משום שאין טוחן אחר טוחן. והיראים אסר לחתוך פת, ופליג על הרא"ה שהרי ראוי לאכול קודם החיתוך, (אא"כ איירי בחותך לקטן שאינו יכול לאכול בלא"ה). ופליג על הרשב"א שהרי אסר אף ע"מ לאכול לאלתר, ופליג על הרמב"ם שהרי אינו חותך על מנת לבשלו,

ה, כאשר אינו חותך דק דק מותר. וכן כאשר חותך בשינוי כגון בגב הסכין מותר.