שיעור נדה 6
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**בס"ד הלכות נדה שיעור ו**

שיעור הלכות נדה

ממורינו המרא דאתרא הגאון רבי צבי ובר שליט"א

● נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' שובבי"ם תשע"ב ● נכתב ע"י אחד השומעים והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

**בענין טבילה וחציצה (סי' קצז וסי' קצח)**

**טבילה בזמנה**

**כתב** השו"ע (סי' קצז ס"ב) **אם בעלה בעיר מצוה לטבול בזמנה שלא לבטל
 מפריה ורביה אפי' לילה אחת.** הנה אף במקום דאין ביטול פו"ר, אסור לדחות את הטבילה אם יכולה לטבול, אולם במקום דיש חיוב של פו"ר, מבואר ברמב"ם (פט"ו מהל' אישות ה"א) ובמשנ"ב (סי' רמ סק"ב) דחייבת לטבול ולא מהני מחילה, ואסור לה לדחות טבילתה. אבל אחר שקיימו מצות פו"ר, או שהיא מעוברת, או בשאר זמנים שאינה יכולה להתעבר, כתב המשנ"ב דמועיל מחילה של שניהם, אבל בלא מחילה אסור לדחות את הטבילה.

**והנה** בש"ך (סק"ג) כתב בשם המהר"ם מלובלין דכלה בתולה שארע טבילתה
 בליל שבת, דנהגו בזמנם שלא לבעול בעילת מצוה בשבת, דמ"מ תטבול אפי' בשבת משום שאר קריבות, אולם באלמנה שנקנית בביאה, ואסור לבוא עליה ביאה ראשונה בשבת מדינא, דהוה כקונה קנין, כתב הרמ"א (ס"ב) שלא תטבול בשבת, שכיון שאסור מדינא לבוא עליה בשבת, אסור לה לטבול גם משום שאר קריבות. וביאר דהחילוק בין אלמנה לכלה, הוא דמה שאין בועלים בשבת בתולה אינו אלא חומרא בעלמא, לכן התירו לה לטבול משום שאר קריבות, אבל באלמנה שאסורה מדינא לבעול בשבת, לכן אסור לה לטבול גם משום שאר קריבות דחיישינן שמא יבוא עליה.

**וא"כ** נמצא דאשה שאסור לה לשמש מחמת סיבה רפואית וכדו', מ"מ
 תטבול אף בשבת משום שאר קריבות. אמנם אשה שליל טבילתה חל ביום הוסת, אין לה לטבול בליל שבת, ואף שהפת"ש (סי' קפד סקכ"ב) כתב שתטבול, הוא לשיטתו דס"ל דשאר קריבות מותרים ביום הוסת, אבל לדידן דנוהגין להחמיר ביום הוסת אף לשאר קריבות, א"כ אין לה לטבול בשבת. ונראה דאף בחול לא תטבול, דהא כתב הש"ך שאלמנה לא תטבול בשבת אף שע"י טבילתה תהיה מותרת לשאר קריבות, שכיון שאסורה בתשמיש מדינא, לא תטבול, דחיישינן שמא יבוא עליה, וא"כ ה"נ ביום וסתה אין לה לטבול, כיון שאסורה בתשמיש, ויש לחשוש שמא יבוא עליה.

**והנה** בגמ' (נדה טו.) משמע דאשה טובלת בזמנה אפ' אין בעלה בעיר, אולם
 בשו"ת שבות יעקב (ח"ג סי' עז) כתב דלכתחילה אשה לא תטבול כשבעלה אינו בעיר, משום רוח טומאה ומזיקים שנדבקים בה, וכ' שאם טבלה, תישן עם תינוק או תשים סכין תחת הכר. אולם אם בעלה יבוא ביום, נראה דלא תחשוש להיזק ותטבול לילה קודם, וכן אם אם מסופקת שמא יבוא בעלה בלילה, תטבול ולא תמתין עד שבעלה יבוא, שכיון שעושה מצד הדין אי"צ לחשוש לרוח טומאה.

**דחתה את טבילתה לליל שבת**

**כתב** הרמ"א (ס"ב) דאם יכלה לטבול קודם ודחתה את הטבילה, כגון מחמת
 שבעלה לא היה בעיר, י"א שלא תטבול בליל שבת, ולדעות אלו גם במוצ"ש לא תטבול, דלכתחילה צריכה לסמוך את הטבילה לחפיפה, אבל במקום שאין מנהג אין להחמיר. ובזמנינו נחשב שאין מנהג בזה, ולכן אם דחתה טבילתה אף מחמת טעם קלוש, כגון שהיה לה חתונה וכדו', טובלת אפי' בליל שבת. אולם אם פשעה ולא טבלה בזמנה, כתב הסד"ט (סק"ד) שלא תטבול בשבת, כיון דהב"ח מחמיר שלא לטבול בליל שבת בזה"ז אפי' במקום שאין מנהג, מחמת דאין אנו רגילים לרחוץ בצונן, וא"כ כשטובלת הרי זה נראה כמתקן מנא, ע"כ כשפשעה מחמירים שלא תטבול בשבת. ונראה שאין חילוק אם פשעה בזה שדחתה טבילתה, או שדחתה את ההפס"ט וז"נ, מ"מ אסור לה לטבול בליל שבת.

**זמן הטבילה**

**איתא** בגמ' (נדה סז:) דנדות דזמנינו דהם ספק זבות, וסופרות ז' נקיים
 מדאורייתא, טובלת ביום ז' מיד אחר הנץ החמה, דמקצת היום ככולו, ומותרת לשמש מיד, אבל גזרו חז"ל שלא לטבול ביום ז', גזירה שמא יבא עליה אחר טבילתה ביום ותראה ותסתור מניינה, ונמצא שבעל זבה. לכן אמרו חז"ל שתטבול בליל שמיני, ואף אם המתינה ולא טבלה ביום השביעי אסורה לטבול בשמיני או בתשיעי ביום, גזירה משום סרך בתה, פי' שסבורה שאמה טבלה ביום ז' ותעשה כן גם היא (שו"ע ס"ג).

ואם עברה וטבלה בשביעי ביום, כתב השו"ע (ס"ה) דבדיעבד עלתה לה טבילה, אולם בש"ך (סקי"א) כתב דלכתחילה צריכה לחזור ולטבול. אמנם אם טבלה בבין השמשות, דג"כ לכתחילה אסור לה לטבול, כתב הפת"ש (סקי"ג) דבדיעבד עלתה לה טבילה, ואינה צריכה לחזור ולטבול, וכן אם יש ספק אם טבלה ביום או בלילה אי"צ לחזור ולטבול שנית. וכמו"כ אם טבלה בשמיני ביום, דאסור משום סרך בתה, בדיעבד עלתה לה טבילה, ובמקום שיש אונס כתב השו"ע (ס"ד) דמותר לטבול בשמיני ביום.

**וכתב** הרמ"א (ס"ג) שכלה יכולה לטבול בשביעי ביום, דאינה באה אצל
 החתן עד הלילה, אולם בש"ך (סק"ט) כתב שלא תטבול ביום, ולהלכה נקטינן כדעת הרמ"א שיכולה לטבול ביום.

**אולם** נחלקו האחרונים כשטבלה ביום אימתי לעשות את החופה ביום או
 בלילה, דברעק"א (שם) משמע דאף את החופה יכולים לעשות ביום, אבל בדגול מרבבה (שם) כתב שלא יעשו את החופה עד הלילה, ולמעשה תש"ח. ואף במקום שמקילים לעשות את החופה ביום, כגון בימי הקיץ הארוכים שאם ידחו את החופה יתפרסם הדבר, מ"מ אין עושים את היחוד עד הלילה, או שלא יתייחדו ממש כגון שמכניסים אדם נוסף עמם לחדר.

**חציצה, וגדר אינו מקפיד**

**איתא** בגמ' (נדה סז: עירובין ד: סוכה ו:) דמדאורייתא רובו ומקפיד עליו חוצץ,
 רובו ואינו מקפיד עליו או מיעוט המקפיד אינו חוצץ, וגזרו רבנן על רובו שאינו מקפיד ועל מיעוט המקפיד שחוצץ. וכ' הרמ"א (סי' קצח ס"א) דלכתחילה לא תטבול אפי' בדברים שאינם חוצצים, אטו דברים חוצצים. וע"כ גם במיעוט שאינו מקפיד נוהגים לכתחילה שלא תטבול, אבל אם קשה להסיר מיעוט שאינו מקפיד, אי"צ להחמיר ולהסירו, אבל במיעוט המקפיד ורובו שאינו מקפיד ה"ז חוצץ מדינא, וצריכה להיזהר בזה בכל גווני. וגדר מקפיד הוא בין לפי האשה ובין לפי העולם, והיינו דאם האשה לא מקפידה ואחרות מקפידות חשוב מקפיד, וכן אם כו"ע אינם מקפידות והיא מקפידה נחשב ג"כ לחציצה, דהולכים לחומרא גם לפי הקפדת האשה וגם לפי מה שנחשב מקפיד בעלמא.

**וגדר** דבר המקפיד ואינו מקפיד, כתב רש"י (סוכה ו: ד"ה אין) דדבר שאינו
 מקפיד היינו דבר שאינה מתכוונת להסירה מגופה, דכיון שאינה מתכוונת להסירו בטל לגופה ואינו חוצץ. וכ"כ ברמב"ם (פ"א מקואות הי"ב) שמקפיד עליו היינו שרוצה להעבירו, ומבואר בזה דאם אינה מתכוונת להסיר את החציצה, אפי' שזה מפריע לה ואינה רוצה בזה, מ"מ חשוב שאינו מקפיד ואינו חוצץ. וכן מבואר בשו"ע (סי' קצח סמ"ז) גבי כינים שדבוקים בבשר ונושכים בעור במקום שיער ונדבקים בחוזק בבשר שצריך להסירן ע"י חמין ולגוררן בציפורן ואם אינו יכול להסירם אינו חוצץ, וכתב הגר"א (סקנ"ג) כיון דהיינו רביתיה ואינה מקפדת. ולפי"ז אשה שנדבק בידיה דבק שאינה יכולה להסירו, אינו חשוב חציצה, אולם אם טעתה שחשבה שאין יכולים להסיר הדבק, ולבסוף התברר שיכולה להסירו ה"ז חשוב חציצה.

**אשה שיש לה כינים**

**והנה** בשו"ע מבואר שאשה שיש לה כינים צריכה להסירם, ורק אם אינה
 יכולה להסירם מחמת שדבוקים בחוזק בבשר אינם חוצצים. והורה הגריש"א שאם יש לה הרבה כינים ואי אפשר שתוציא את כולם, שתסרק כדרכה תמיד, ואם נשארו כינים אינה חציצה. וטעמו נראה, דהנה ידוע בזמן חז"ל שאין לך כל מיטה ומיטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולות, והיו מלאים כינים בכל מקום, וא"כ היאך טבלו, אלא ע"כ דאף שאינה רוצה שיהיו לה כינים כלל, כיון שמתייאשת מלהסירם, חשוב שאינה מקפדת עליהם, ואינו חוצץ.

**תפירות נמסות**

**נחלקו** פוסקי זמנינו לגבי תפירות נמסות, שאין האשה מתכוונת להסירם
 אלא יורדים מאליהם [כגון תפירות בשיניים שהדבר מצוי שעושים תפירות נמסות], אם זה חוצץ, שהרי אין בכוונתה להסיר את התפירות לעולם, ואח"כ זה יפול מאליו. וסברת המקילים היא, דזה דומה לכינים דאינם חוצצים כשאין דעתה להסירם, וה"נ אין בדעתה להסיר את התפרים ולכן אינו חוצץ. אולם בתשו' מאהבה (ח"ג בגליון על סי' קצח, הובא בתשו' כתב סופר סי' צא) נשאל לגבי רטיה שהמציאו הרופאים שצריך להיות ע"ג ארבעה ושלושה חדשים, ואח"כ נופלת מאליה, אבל בתוך הזמן א"א להסירה בשום אופן, והאשה אומרת שאינה מקפדת כלל, וכ' התשו' מאהבה דחוצץ, ולכן יש מהפוסקים דס"ל דתפירות נמסות אע"ג שאין בדעתה להסירם ה"ז חוצץ.

**ברזלים ע"ג השינים, ודין הגלד**

**גלד** שע"ג המכה, כתב בשו"ע (בס"ט) דכל תוך ג' ימים לח הוא ואינו חוצץ,
 לאחר מכאן יבש וחוצץ, לפיכך אשה בעלת חטטים צריכה לחוף במים עד שיתרככו. והטעם דמועיל מה שחופפת במים עד שיתרכך, כתב החזו"א (סי' צד סק"ד) דהגלד עצמו שעל הפצע אינו חוצץ, כיון שהוא כגופה כמו עורה, אמנם על הגלד יש דם יבש וריר שיצא מהפצע, והם אינם כחלק מעורה, וחוצצים, ובזה שחופפת במים ומרככת את הגלד, יורד הדם היבש והריר, ונשאר רק הגלד שהוא אינו חוצץ. והנה בט"ז (סקי"ד) כתב בשם המהרש"ל דצריך להסיר את הגלד, וכן נהג השר מקוצי שהיה מוריד גלד, אבל למעשה אינו כדאי להוריד את הגלד, משום שכשמורידים גלד יוצא דם והוא מתייבש וחוצץ, ולכך עדיף שלא להוריד את הגלד, אלא תרכך את הגלד במים כמו שכתב השו"ע. ובדיעבד אם לא ריככה את הגלד מקילים דאינו חוצץ, והטעם כמ"ש הראשונים (מרדכי נדה סי' תשמח וסמ"ג לאוין קיא לח ע"ד) דמעיקר הדין אי"צ להסיר את הגלד, כיון שמצטערת בנטילתו, והוה ליה דבר שאינו מקפיד שאינו חוצץ, ומ"מ נהגו להסירו ולרככו במים, ולכן בדיעבד אם לא ריככה את הגלד אינו חוצץ, וכמו"כ נקטינן דגלד שאינה מצליחה לרככו, שאם יש צער בהסרתו אינו חוצץ.

**ולפי"ז** כתב הכת"ס (תשו' צא) שכל דבר שעל גופה ומצטערת להורידו אינו
 חוצץ, והק' הכת"ס מאי שנא מרטיה דמבואר בשו"ע (ס"י) דחוצץ, אע"ג דג"כ מצטערת בהסרתו, וביאר דשאני רטיה כיון שרגילים לפתוח את הרטיה מזמן לזמן, לכן אינו בטל לגוף וחוצץ, אולם רטיה שמנחת על גופה הרבה זמן אינה חוצצת. אולם בסוף התשו' הביא דברי התשובה מאהבה (הנ"ל) גבי רטיה, שדבר שאינה מתכוונת להסירו ואח"כ יורד מאליו דחוצץ, ולכן כתב דאף רטיה שאין בדעתה להסירה ומצטערת בהסרתו חוצצת.

**ולפי"ז** נחלקו הפוסקים באשה שיש לה ברזלים לישור השיניים, שיש לה
 צער וקושי רב בהורדתם, אם זה חוצץ או לא. דעת הגר"ש ואזנר (שבט הלוי ח"ב סי' צח) דיש להקל עפ"י דברי הכת"ס שדבר שמצטערת בהסרתו אינו חוצץ, וה"נ ברזלים לישור השיניים אינו חוצץ, ואף שבכת"ס הביא דברי תשו' מאהבה שלא להקל בזה, מ"מ כאן יש להקל יותר כיון שהברזלים הם בבית הסתרים, ושיטת הריטב"א (קידושין כה:) דחציצה בבית הסתרים אינה אלא מדרבנן. ועוד שהברזלים אינם אלא מיעוט, ובין כך אין בזה דין חציצה מהתורה. ובפרט שהברזלים נמצאים ע"ג השיניים יותר מל' יום, וא"כ הוי כדבר קבוע בגופה שאינו חוצץ. וכן נוטה להקל בשו"ת מנחת יצחק (ח"ו תשו' פו) מחמת דברי הכת"ס דיכולה לטבול עם הברזלים שבשיניים, אבל כתב דלכתחילה תיזהר שלא יהיו לה ברזלים. אולם באגר"מ (ח"א תשו' צ"ו) כתב שברזלים לישור שיניים, אם מהודקים בשיניה, הר"ז חוצץ.

**עוד** יש לדון בזה, עפ"י מש"כ בסד"ט (ססקכ"ו) לחלק בין גלד שאינו חוצץ
 לרטיה דחוצצת, דגלד הוא דבר הבא מגופה ומתבטל לגוף ולכן אינו חוצץ, אבל רטיה אינה חלק מגופה וע"כ חוצצת. ובבינת אדם (כלל קיט אות יב) כתב דהטעם שרטיה חוצצת הוא כיון שעדיף לה שלא יהא לה כלל את המכה, וממילא חשיב שאינה רוצה את הרטיה, והוי כדבר המקפיד שחוצץ. וא"כ לפי"ז יש לדון דצריך להחמיר בברזלים ע"ג השיניים, דאינו דומה לגלד כיון דאינו חלק מגופה, ואף לסברת הבינת אדם יש להחמיר, דהא רוצה שלא תצטרך כלל לברזלים שבשיניים.

**אולם** בגבס שאינה יכולה להסירו ומצטערת בהסרתו ה"ז חוצץ, דדעת
 המקילים בברזלים שבשיניים מחמת שמצטערת בהסרתם, אינו אלא בצירוף הא דהוה בבית הסתרים, וע"כ בגבס אין להקל.

**סתימות זמניות**

**הבינת** אדם (כלל קיט דין יח) כתב לגבי סתימות שבשיניים אפי' קבועות דהר"ז
 חוצץ, אולם קיי"ל דלא כהחכמ"א, דאינם חוצצות, ואף בסתימות זמניות קי"ל דאינו חוצץ. ועדיף מברזלים שע"ג השניים, חדא כיון שסתימות אלו נעשות ליופי, ודמי למש"כ בשו"ע (סי"ז) דצבע שצובעות הנשים את פניהם וידיהם דאינו חוצץ, משום שנעשה ליופי והוי כחלק מגופה, וה"נ סתימות זמניות נעשים ליופי [אמנם הבינת אדם לא כ"כ, דס"ל שהסתימות לא חשיבי שנעשו ליופי]. אולם בסד"ט (סקל"ג) דייק מדברי השו"ע דצבע שנשים צובעות אינו חוצץ, רק בצירוף שני טעמים, גם משום שנעשה ליופי וגם משום דצבע אין בו ממשות, וא"כ סתימות דיש בהם ממשות הוי חציצה. ובאגר"מ (ח"א סי' צז) כתב עוד טעם להתיר בסתימות זמניות, עפ"י מש"כ בשו"ע (סי' רב ס"ד) דידות הכלים שנשברו אינם חוצצים, ואפי' אם דעתו להחליף את הידיות מחמת שנשברו, דכיון שמשתמש בזה עד שיחליפם ה"ז חשוב כחלק מהכלי, וה"נ בסתימות זמניות כיון שעתה צריכה היא את הסתימות כדי לאכול כראוי, ה"ז כידות הכלים ואינו חוצץ. ועוד כתב טעם להקל בסתימה זמנית, דחשיבא כקבוע, כיון שלאחר שמסירה את הסתימה הזמנית מניחה סתימה אחרת במקומה.

**ודעת** הגריש"א להלכה דסתימה זמנית אינה חוצצת, אולם צריך שהסתימה
 זמנית תהא לפחות שלושים יום בכדי שיחשב כדבר קבוע בגופה. ובחלקת יואב (ח"א סי' ל) כ' שצריך שיהא קבוע ז' ימים. ונחלקו הפוסקים (הובא בבדי השולחן ס"ק קעט) היאך מונין את הל' יום, אי כל שהסתימה קבועה אצלה ל' יום הוי כסתימה קבועה ואי"ז חוצץ, או שצריך שמיום הטבילה אינה מסירתה עוד ל' יום.

**חציצה בציפורניים ובשערות**

**כתב** השו"ע (סי"ח) דטיט שתחת הציפורן ה"ז חוצץ, לכן נהגו הנשים ליטול
 צפרנים קודם טבילה, דחוששים שיש טיט תחת הציפורנים. ונחלקו הט"ז (סקכ"א) והש"ך בנקוה"כ (שם), באשה ששכחה ליטול ציפורניה בשבת מה תעשה, דעת הט"ז דתנקה היטב תחת צפורניה, ולא תקצוץ ע"י נכרית. ודעת הש"ך שמותר לומר לנכרית שתקוץ לה ציפורניה, כיון דהוי שבות דשבות במקום מצוה, שאם תקצוץ הנכרית בידיה הוה דרבנן, כיון דהוי מלאכה שלא כדרך, ואף אם תקצוץ בכלי אין כאן איסור תורה, דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה כיון שאינה צריכה את הציפרניים [ומצינו מחלוקת זו באו"ח (סי' שכח ס"ג), שכתב הרמ"א שהחושש בשיניו בשבת אומר לאינו יהודי להוציאו, וכתב הט"ז (שם סק"א) לחלוק, דלא שייך בזה מסייע אין בו ממש כיון שצריך לפתוח את הפה, וכמו בציפורניים שצריכה לפשוט את ידה לפני הנכרית].

**והנה** במשנ"ב (סי' שמ סק"ג, ובביאור הלכה שם ד"ה בין) פסק כדעת הש"ך,
 דלכתחילה תקוץ ע"י נכרית, ואם אין נכרית יש לסמוך בשעת הדחק שתנקר היטב. אבל להלכה לא קיי"ל הכי, אלא כמ"ש הט"ז דתנקה תחת צפרניה היטב, כיון דדעת הרמב"ן (שבת קו:) דגזיזת צפרנים בכלי אי"ז חשוב מלאכה שאי"צ לגופה, דכיון דצריכה את הגזיזה לתיקון האדם חשיב מלאכה הצריכה לגופה, וא"כ אסור לקצוץ צפרנים מדאורייתא, וא"כ א"א שתקוץ הנכרית בכלי דאי"ז שבות דשבות, ורק אם תקצוץ הנכרית בידיה או בשיניה שרי, אבל אין בנמצא נכרית שתעשה קציצה שלא בכלי, ועוד שאם תקוץ בידיה יש לחשוש שישארו שיריים בציפורניים שמקפדת, ע"כ עדיף שלא לעשות כן, אלא אם שכחה לקצוץ צפרניה תנקה היטב תחת הציפורניים, ותטבול, וכדעת הט"ז.

**ובשאר** ימות השבוע, אם שכחה ליטול ציפורנייה, לכתחילה צריכה לחזור
 ולטבול. וכתב בש"ך (סקכ"ה) שאף אם לנתה עם בעלה תחזור ותטבול למחרת, אבל בט"ז (סקכ"א) כתב שאם שימשה עם בעלה אי"צ לחזור ותטבול, והמהר"ם מלובלין (סי' עא) כתב שאפי' אם רק לנתה עם בעלה אי"צ לחזור ולטבול, והכי קיי"ל.

**וכמו"כ** לגבי שערות שדרכה לגוזזם, ולעולם קודם טבילה היא
 מקפדת להורידם, לכתחילה אם טבלה צריכה לחזור ולטבול, ובדיעבד אם לנתה עם בעלה או שאי אפשר כבר לטבול [כגון שהמקוה סגור], מקילים שאי"צ לחזור ולטבול, וכן בשבת שא"א לה להסיר את השערות טובלת בלא שתסיר אותם, משום דמעיקר הדין הציפורניים והשערות שדרכה לגזוז אינם חוצצים, כיון שהוא חלק מגופה, והטעם שצריכה להסיר אותם הוא משום שי' הראב"ן שכל העומד לקצוץ כקצוץ דמי, ולכן בדיעבד אין לדחות את הטבילה למחרת מחמת זה.

**ובאחיעזר** בתשו' (ח"ג סי' לג) כתב להקל בנשים שאינם רוצות לקצוץ את
 הציפורניים ואם יחמירו להם לחתכן לא יטבלו כלל, שיטבלו בלא שיקצצו, כיון דכל מה שקוצצים הציפורניים אי"ז מחמת שרוצות לקצוץ, אלא רק מחמת ההלכה דנהגו לקצוץ לפני הטבילה, ובאמת אינם מקפידות ע"ז, א"כ אינו חשוב כדבר המקפיד [והביא שם ראיה מתוס' בב"מ (ל. ד"ה אף), שכתבו דעול ע"ג פרה אדומה אינו חשוב דלא ניחא ליה, דרק מחמת שנפסלת הפרה לא ניחא ליה בזה, וה"נ כיון שרק מחמת ההלכה קוצצת ציפורנייה, א"כ אינו חשוב כדבר המקפיד שחוצץ].

**צבע ואיפור**

**כתב** השו"ע (סי"ז) דצבע שצובעות הנשים את פניהם וידיהם אינו חוצץ. והנה
 בסד"ט (סקל"ג) כתב דצריך ב' טעמים בכדי שלא יחצוץ, גם משום שנעשה ליופי, וגם משום דצבע אין בו ממשות, ולפי"ז אם נשפך על האשה דיו וכדו', או שנשאר מעט איפור על פניה וכבר אינו ליופי, ה"ז חוצץ, אולם במשנ"ב (סי' קס"א סקי"ג) מיקל בכל צבע שאינו חוצץ מחמת שאין בו ממשות. והמנהג להחמיר כהסד"ט, וצריך להסיר את כל הצבעים שעליה, ואף עם איפור לא תטבול, כיון שיש לחשוש שהמים יקלקלו את הצבע וכבר לא יהיה ליופי, ושוב יחצוץ. אולם אם לא הצליחה להסיר את האיפור והצבע, סומכים על מה שנתבאר לעיל שדבר שאינה יכולה להסירו אינו חוצץ, וכדין כינים הדבוקות בבשר דאם א"א להסירם אינם חוצצים, וכמשנ"ת.

**עור קשה וציפורניים שנחתכו מקצתם**

**נשים** שיש להם עור קשה, אינם צריכות להסירו לפני הטבילה, כיון שאינה
 מקפידה ע"ז ואין בדעתה להסירו והוי כחלק מגופה, ואדרבה אם מסירתו, פעמים שאינה מסירתו היטב, ואז מכאיב לה העור היבש, ושוב רוצה להסירו, והוה חציצה לכתחילה. וכן בהסירה את העור ונשאר קצת, לכתחילה צריכה לחזור ולטבול, מ"מ בדיעבד אם לנתה עם בעלה מקילים גם בזה, משום דהטעם דהוי חציצה הוא חומרא מדברי הראב"ן, וכדלעיל.

**ואם** חתכה רק מקצת מהציפורן הרי זה חוצץ, משום שהמים לא נכנסים
 למקום החתך כיון שהציפורן שנחתכה מהודקת לשאר הציפורן, ואינו ראוי לביאת מים וחוצץ. אולם אם חתכה את רוב הציפורן, א"כ נכנסים מים ואינו חוצץ. אמנם לכתחילה צריכה להסיר כל הציפורן, שכיון שדעתה להסיר מה שנשאר, הרי זה עומד ליגזז והוי חציצה לדעת הראב"ן, ומ"מ בלנתה עם בעלה יש להקל כמשנ"ת. ואם יש לה קילופי עור, כיון שנכנס שם מים אינו חוצץ, אבל אם כואב לה מחמת הקילופי עור, חיישינן שמחמת שכואב לה נזהרת שיהיה העור דבוק לבשר, ולא יכנס שם מים, וה"ז חוצץ.

**ליפלוף שבעין**

**כתב** בשו"ע (ס"ז) ליפלוף שחוץ לעין ה"ז חוצץ אפ' הוא לח, ולכן אשה שיש לה דלקת עינים צריכה להזהר מליפלוף שיש לה בעינים, ולהורידו לגמרי.

**צורת הטבילה וחציצה בקמטים**

**כתב** השו"ע (סל"ח וסל"ט) דכשטובלת אינה צריכה לפתוח פיה כדי שיכנסו בה
 המים, ולא תקפוץ אותה יותר מדאי, אלא תשיק שפתותיה זו לזו דיבוק בינוני. ואח"כ כתב, לא תעצים עיניה ביותר ואל תפתחם ביותר, ואם עשתה כן יש אומרים שלא עלתה לה טבילה. ועוד כתב השו"ע (סל"ו) דצריך שיהיה המקוה גבוה ממעל לטיבורה זרת, לפחות, והיינו כ25 ס"מ, כדי יכנסו המים לכל הכפלים והקמטים. ואשה גבוהה שאין באפשרותה שיכנסו המים בכל קמטיה, צריכה לרחוץ במקומות שמתקפלים כגון תחת דדיה וכדו', שאם המקום רטוב מועילה הטבילה, כיון שהמים שעליה מתחברים עם מי המקוה.

וכתב הרמב"ן (סוף הל' נדה) ומדיני החציצה לא טוב היות האדם מחמיר יותר מדאי ומחפש אחר הספיקות לפסול טבילתה בדבר הקל, כי אם כן אין לדבר סוף, אלא אחר שחפפה ראשה, וסרקה במסרק, וחפפה, ורחצה כל גופה בחמין, ונזהרה לבלתי תגע בשום דבר חוצץ, ותעשה טבילתה בפשיטות איבריה וכל גופה, לא יכניס אדם ראשו בספיקות החמורות אשר אין להן קץ וסוף, כגון עצמה עיניה ביותר, קרצה שפתותיה ביותר, ומשאר הספיקות, כי מי יוכל להבחין בין עצמה ביותר ובין לא עצמה ביותר.