ג - ע_א בהכחשה בשבוי_
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק האשה שנתאמרלה כב. - כד

יום ועש"ק נצו"י תשפ"ג

**א**

א] כ"ג ב', ב' נשים שנשבו זאת אומרת נשביתי וטהורה אני וזאת אומרת נשביתי וטהורה אני אינם נאמנות ובזמן שמעידות זא"ז הרי אלו נאמנות, ופירש"י דהוא משום דבשבוי' הקילו להאמין ע"א ואפי' אשה.

ובגמ' שם מפרש רב פפא לברייתא דאם אמרה אני טמאה וחברתי טהורה ואמר לה ע"א את טהורה וחברתך טמאה משתריא חברתה אפומה דידה, ואם אמרה אני טהורה וחברתי טמאה ואמר ע"א את טמאה וחברתך טהורה משתריא חברתה אפומה דעד, ונתחדש בזה דאף דאיכא בזה הכחשה אם חברתה טמאה או טהורה, מ"מ מותרת חברתה על פי' או ע"פ העד.

ובטעמא דמילתא כתב בפירש"י דהוא דבשבוי' האמינו חכמים ע"א להקל וכו' וכל מקום שנאמן בו ע"א הרי הוא כשנים ואין דברי אחד שכנגדו לטמא עומד במקום שנים.

והרמב"ן וש"ר כתבו לדון בזה, שהרי דינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א וכו' הוא רק בזא"ז, שכבר התירוה לינשא ע"פ הראשון, דכיון שכבר הותרה ע"פ הראשון הוי כשנים, אך בב"א לא אמרינן דהוי כשנים, וא"כ מ"ט הכא אמרינן דכשאומרת חברתי טהורה ואומר ע"א דחברתך טמאה או כשאומרת חברתי טמאה ואומר ע"א דחברתך טהורה אין דבריו של אחד במקום שנים, וכתבו דצ"ל דהכא איירי בזא"ז, דברישא איירי שאמרה חברתי טהורה והתירוה לינשא ואח"כ בא הע"א ואמר שחברתך טמאה, ובסיפא לא איירי כמשמעות הלשון שבאה האשה תחילה, אלא איירי כשבא הע"א תחילה והתירוה על פיו ואח"כ אמרה היא שחברתה טמאה, ובכה"ג שפיר אמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים.

ב] והרמב"ן כתב די"ל עוד דבשבוי' הקילו דאף בב"א אמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים, והיינו שהרי התוס' לעיל כ"ב ב' כתבו לדון דפליגי בזה אמוראי אם אמרינן אין דבריו של אחד במקום שנים אף בב"א, עכ"פ בדאורייתא, והרי דשפיר שייך לדון דאף בב"א כיון דדינו הוא שהוא נאמן הוי כשנים, וע"כ אף דקי"ל דלא חשיב העד כשנים אלא אחר שהתירוה על פיו, מ"מ י"ל דבשבוי' הקילו דאף בב"א כיון דדינו שהוא נאמן חשיב כשנים, ול"מ בזה הכחשת עד אחר דאין דבריו של אחד במקום שנים.

**ב**

ג] והרמב"ן כתב לישב עוד, דלעולם בסיפא איירי כמשמעות הלשון שבאה היא תחילה ואח"כ בא העד ואפ"ה מהני עדות העד לטהר, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דאשה לגבי עד כשר לאו הכחשה היא דבשלמא בעד כשר כיון דחזי לאצטרופי מכחיש אלא אשה בטומאה ובלא מת לאו הכחשה דכלום היא אלא לגבי אשה אחרת, עכ"ל, ועיי"ש שהביא מירושלמי דלא כן אלא האיש והאשה שוין להכחשה, ובפשוטו טעם הדברים הוא דעדות עד פסול גריעא מעדות עד כשר, וע"כ ל"מ הכחשה דעד פסול לעדות דעד כשר.

אמנם צ"ב בזה במש"כ הרמב"ן דבעד כשר כיון דחזי לאיצטרופי מכחיש, ומ"ט הוצרך לטעמים בזה, הרי כל עיקר דבריו הוא דעד פסול ל"מ להכחיש עד כשר, אך עד כשר מ"ט לא יהא בידו להכחיש עד כשר.

ד] ונראה דהדבר נרמז במש"כ הרמב"ן עוד דאשה "בטומאה ובלא מת" לאו הכחשה דכלום היא, וצ"ב דהול"ל דאשה אינה מכחשת את האיש, ומ"ט הדגיש הרמב"ן דהוא בטומאה ובלא מת.

ה] ונראה בביאורו, דהנה בעיקר מש"כ הראשונים לדון אם אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים אף בב"א, צ"ב, דבשלמא בזא"ז אמרינן דהראשון שהעיד כבר הוי כשנים ואין השני יכול להכחישו, אך בב"א מה מקום יש לומר דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, ומאי אולמי' דזה מזה, דמ"ט זה יהא כשנים וזה לא יהא כשנים.

אך הטעם בזה הוא פשוט דבכל הני גווני שאמרו דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים אותו העד דהוי כשנים נאמן וחבירו אינו נאמן, וכגון בעדות סוטה, הרי דהעד שאומר שנטמאה נאמן שהתורה האמינתו, והעד שאומר שלא נטמאה אינו נאמן דהוי דבר שבערוה ואינו פחות משנים, וה"נ הוא בעדות מיתה שהעד שאומר מת בעלה נאמן שהאמינוהו חכמים, והעד שאומר לא מת אינו נאמן דהוי דבר שבערוה ואינו פחות משנים, וה"נ הוא הכא בשבוי' שהעד שאומר שטהורה היא נאמן דהקילו בשבוי' להאמין ע"א, אך העד שאומר שנטמאה אינו נאמן דהוי דבר שבערוה ואינו פחות משנים, - וע"כ הוא די"ל דבכל הני גווני אף אם באו בב"א הרי דאותו העד שדינו הוא שנאמן הוי כשנים, וחבירו שאינו נאמן ל"מ להכחישו, וליכא למימר דמ"ט יהא זה כשנים וזה לא יהא כשנים, דאותו שדינו שהוא נאמן הוי כשנים ואותו שדינו שאינו נאמן ל"ה כשנים.

ו] ויש להוסיף, דהנה הראשונים נחלקו אם בנאמנות דע"א באיסורים אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, והרא"ה לעיל בע"א כתב דלא אמרינן בזה כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, דכל הא דאמרינן דהרי הוא כשנים הוא רק בעדויות הצריכין ב' עדים, אלא שהקילה תורה להאמין בהן ע"א, ובזה הוא דאמרינן דהרי הוא כשנים, דכיון דבעינן בהו שנים בע"כ דמה שהאמינה התורה ע"א הוא משום דחשבינן לי' כשנים, אך באיסורים דמדינא סגי בע"א וא"צ כלל שנים, לא אמרינן דהרי הוא כשנים, וכ"כ הריטב"א והנימו"י בר"פ האשה רבה.

ובחי' הגר"ח בפ"ט מרוצח הי"ד כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב דבעד פסול אף דהוא נאמן מ"מ לא אמרינן דהרי הוא כשנים, והגר"ח פירש דהיינו משום דעד כשר נאמן בתורת עדות, ועד פסול דלאו עד הוא נאמן בתורת נאמנות ולא בתורת עדות וע"כ ל"ה כשנים, ולפ"ז הרי חזינן דמה שהקילה תורה דסגי בהו בע"א אי"ז משום דהוי כשנים, שהרי עד פסול ל"ה כשנים ואפ"ה הוא נאמן, וא"כ אין לומר דכל הא דהוי כשנים הוא מיוסד ע"ז דבעינן בהו ב' עדים, שהרי אף דמדינא בעינן בהו ב' עדים, הרי חזינן דהאמינה בהן תורה ע"א אף אם אינו כשנים, וא"כ מנ"ל דעד כשר הוי כשנים, ועיי"ש שעמד בזה דא"כ מ"ט באיסורים לא אמרינן דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, כמו שדקדק שם מד' הרמב"ם.

ועיי"ש שכתב דהוא משום דבאיסורים לא שייך כלל כל עיקר הך דינא דכל מקום וכו', שהרי כמו דהראשון נאמן אף השני נאמן, ול"מ דינא דכל מקום וכו' שיהא הראשון נאמן יותר מן השני, וכל עיקר הך דינא דכל מקום וכו', הוא רק במקום שהראשון נאמן והשני אינו נאמן, ובכה"ג הוא דאמרינן דהראשון הוא כשנים ול"מ הכחשת השני, דכיון שאין השני נאמן על גופא דעובדא, אלא שבאנו לדון דא"א לסמוך על עדות הראשון משום דהוי עדות מוכחשת, הרי דע"ז מהני הא דהרי הוא כשנים דאין עדותו מוכחשת, ושפיר מצינו לסמוך על עדותו, וכבר כתב כן הש"ש, והביא כן מהתשב"ץ.

ז] ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דלכאו' אם בעדויות אלו הראשון נאמן והשני אינו נאמן, א"כ מ"ט בעינן כלל לדינא דכל מקום וכו', הרי בלא"ה נמי יש לנו לילך אחר עדות הראשון כיון דהוא נאמן בעדותו והשני אינו נאמן כלל, - וכתב לפרש דהיינו משום דאף דהשני אינו נאמן על גופא דעובדא, ואינו נאמן לומר לא נטמאה ולא מת, אך מ"מ יש בידו להכחיש את עדות הראשון, דא"א לדון ע"פ עדות הראשון שאומר שנטמאה ושמת, שהרי יש עדות דכוותה שלא נטמאה ושלא מת, ואותה מידת נאמנות שיש לנו שנטמאה ושמת קיימת גם לומר שלא נטמאה ושלא מת, ואף שא"א לסמוך על עדותם לגבי הך מילתא דלא נטמאה ולא מת, מ"מ כיון דעדותם קיימת, הוי עדות העד המעיד שנטמאה ושמת עדות מוכחשת, ובזה מתפרש טעם הא דבב"א ל"מ עדותו, אף דהוא נאמן על גופא דעובדא וחבירו אינו נאמן על גופא דעובדא, דמ"מ עדותו הויא עדות מוכחשת, כיון דאותה מידת נאמנות שיש בעדותו שנטמאה ושמת קיימת גם לומר שלא נטמאה ושלא מת.

ח] וכמדומה דזהו מכוון ד' הרמב"ן, דכל עיקר הא דעד פסול אינו מכחיש עד כשר הוא רק בטומאה ובלא מת, והיינו דבעדות דאיסורים ודאי דגם אשה מכחשת את האיש, דכיון דהאשה נאמנת בזה על גופא דעובדא, לא עדיפא עדות האיש מעדות האשה, אך בטומאה ובלא מת, כיון שהאשה המכחשת אין לה נאמנות כלל על גופא דעובדא, אלא שבאנו לדון דמכח עדותה נעשית עדות האיש לעדות מוכחשת, וע"ז הוא דאמרינן דאין האשה מכחשת את האיש, דעדות האשה ל"מ לאשוויי לעדות האיש כעדות מוכחשת.

ט] ומה שהוצרך הרמב"ן לפרש דהא דאיש מכחיש את האיש הוא משום דחזי לאיצטרופי בהדי אחרינא, נראה דהיינו משום דהי' מקום לומר דגם איש לא יהא בכחו להכחיש איש, והיינו שהרי הא דאשה אינה מכחשת את האיש, לכאו' הוא מתפרש כמש"כ הגר"ח דאיש נאמן בתורת עדות ואשה אינה נאמנת בתורת עדות אלא בתורת נאמנות בעלמא, ואין עדות נעשית מוכחשת אלא מעדות דכוותה, ולא מנאמנות בעלמא, וע"כ ה"נ הי' מקום לומר דאיש לא יכחיש איש, שהרי האיש השני שאומר שנטמאה או שאומר לא מת אין לו נאמנות בתורת עדות, שהרי אינו אלא ע"א, ולא האמינתו תורה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דכיון דיכול להצטרף עם אחר, הרי מזה מוכח דיש לו נאמנות דעדות דע"א, אלא דלא סגי בנאמנות זו כיון דאינו אלא ע"א, וע"כ הוא מצטרף עם אחר, וע"כ הוא מכחיש את האיש, ול"ד לאשה שאין לה נאמנות דעדות כלל, וע"כ אינה מכחשת את האיש.

**ג**

י] והנה כתב הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הכ"א, ז"ל, היו שם ב' עדים שנשבית וע"א מעיד שנטמאת ואחד מכחיש אותו ומעיד לה שהיא טהורה ולא נתייחד עמה נכרי עד שנפדית אפי' זה שמעיד שהיא טהורה אשה או שפחה ה"ז מותרת, עכ"ל, וכבר כתבו המ"מ שם והר"ן בסוגיין דבדבריו מבו' דהא דמהני ע"א המוכחש להתירה הוא אף כשבאו בב"א, ואף כשהעד המתירה הוא עד פסול והעד המכחיש הוא עד כשר.

ובטעמא דמילתא הי' מקום לפרש דהוא משום דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, ובשבוי' הקילו דאמרינן כל מקום וכו' אפי' בב"א, וכמו שדנו הראשונים.

יא] אך יש להעיר, ועמד ע"ז בחי' ר' שלמה סימן י', דהנה כבר נתבאר בדעת הרמב"ם דדינא דכל מקום וכו' הוא רק במקום שהראשון נאמן והשני אינו נאמן, וכשבאנו לדון מכח דינא דכל מקום וכו' אף בב"א, בע"כ דהיינו כשזה נאמן וזה אינו נאמן, דאל"כ מאי אולמי' דזה מזה.

ואם נבא לדון בשבוי' אם ג"כ הוא כן דהעד המעיד שטהורה היא האמינוהו חכמים והעד המעיד שטמאה אינו נאמן, לכאו' הדבר תלוי בפלוגתת רבוותא, דהנה הש"ש כתב דנחלקו הראשונים בדין עדות על איסור זונה, דהתורי"ד כתב דע"א אינו נאמן דהו"ל כדבר שבערוה דאינו פחות משנים, אך הרמב"ם בפט"ז מסנהדרין כתב בדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק דהיינו כשמעיד ע"א דזונה אשה זו, ומבו' בדבריו דע"א נאמן לאסור אשה באיסור זונה, - ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דהעד המטהר נאמן הוא מדינא דכל מקום וכו', שהרי הכא גם העד המטמא נאמן, ולא מיבעיא למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דבאיסורים לא אמרינן כל מקום וכו' משום דגם השני נאמן, אלא גם בלא"ה, הרי הכא שבאו בב"א ודאי דליכא למימר כל מקום וכו' כשגם השני נאמן.

יב] אך הנה האחרונים הק' ע"ד הרמב"ם מכ"ד דע"א אינו נאמן לומר על אשה שאסורה באיסור זונה, ויש להעיר גם מדינא דהכא, והוא ממש"כ הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הי"ז דהא דע"א נאמן לטהר שבוי', הוא משום דאיסור כל הספיקות כולן מדברי סופרים וע"כ הקילו בשבוי', ומבו' דמדינא לא הי' ע"א נאמן, והרי דאין ע"א נאמן על איסור זונה דהו"ל כדבר שבערוה.[[1]](#footnote-2)

יג] והגרש"ש כתב לפרש בד' הרמב"ם, דהנה מצינו דבר חידוש בד' התורי"ד לעיל בע"א, והוא במה שאמרו דע"א אומר נתקדשה וע"א אומר לא נתקדשה תרוייהו בפנוי' קמסהדי והאי דאמר לא נתקדשה הו"ל חד ואין דבריו של אחד במקום שנים, והתוס' וש"ר הק' דמ"ט בעינן לההכחשה דהעד שאומר לא נתקדשה, הרי אין דבר שבערוה פחות משנים, והראשונים הק' עוד בהא דתניא דלא תנשא ואם נשאת לא תצא, דמ"ט לא תנשא, הרי עדות הע"א שמעיד שנתקדשה לאו מידי הוא דאין דבר שבערוה פחות משנים.[[2]](#footnote-3)

והתורי"ד שם כתב, ז"ל, ה"נ עדות דנתקדשה לא מיתוקמא אלא באשה הבאה ממדינת הים שלא הוחזקנו בה מי היא, והלשון מוכיח דקאמרי תרויהו בפנוי' מסהדי דמשמע שלא הוחזקה פנוי' אלא על פיהן, אבל אשה העומדת לפנינו בחזקת פנוי' ובא ע"א ואמ' נתקדשה בפני פלוני ופלוני והלכו להם למדינת הים אע"פ שאין ע"א שיכחישנו אינו נאמן לאוסרה עד שיבואו שנים כדרבא דאמר אין דבר בערוה פחות משנים וכו', עכ"ל, והיינו דאף דאין ע"א נאמן לומר על אשה שנתקדשה, היינו רק באשה שמוחזקת לפנינו כפנוי', אך אשה שאינה מוחזקת לפנינו כפנוי', אף דודאי שבתחילתה פנוי' היתה, מ"מ נאמן ע"א לומר שנתקדשה, - ולכאו' הוא משום דודאי יש נשים מקודשות בעולם, והע"א אומר שהיא מן הנשים המקודשות ה"ה נאמן אף דהוי דבר שבערוה.

וכתב הגרש"ש דה"נ הוא בע"א שמעיד שזונה אשה זו, והיינו דלא איירי שמעיד על אשה המוחזקת לפנינו ככשרה שהיא זונה, אלא איירי כשמעיד על אשה שאינו מוחזקת לפנינו מה היא ומעיד העד שהיא מכלל הנשים הזונות, וכ"ה מדוקדק בל' הרמב"ם שלא כתב שמעיד העד שזינתה אשה זו, אלא כתב שמעיד שזונה אשה זו, ועד"ז כתב האו"ש בהל' סנהדרין שם.

יד] ולפ"ז נמצא דגם לדעת הרמב"ם אין ע"א נאמן לומר על שבוי' שנטמאת, וגם הא דנאמן לומר שלא נטמאת הוא רק משום שהקילו בשבוי' כיון דאיסור כל הספיקות מדבריהם.

ולפ"ז גם לדעת הרמב"ם יש מקום לומר דהיכא דע"א אומר טהורה היא וע"א אומר נטמאת דהיא מותרת משום דכל מקום שהאמינה תורה ע"א ה"ה כשנים, ואפי' בב"א יש מקום לומר בזה כל מקום וכו', כיון דזה שאומר טהורה נאמן וזה שאומר טמאה אינו נאמן, וכנ"ל.

**ד**

טו] אך אכתי כמדומה דרחוק לפרש בד' הרמב"ם דהא דהשבוי' מותרת היכא דאיכא ע"א בהכחשה הוא מדינא דכל מקום וכו', שהרי בשאר דוכתי שאמרו דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, פירש כן הרמב"ם להדיא דהא דל"מ הכחשת השני הוא משום דהוי הראשון כשנים, והיינו בפי"ב מגירושין הי"ח בעדות מיתה ובפ"א מסוטה הט"ז בעדות טומאה דסוטה ובפ"ט מרוצח הי"ג בעדות עגלה ערופה, והכא לא פירש הרמב"ם לטעם זה,[[3]](#footnote-4) והגר"ח בפ"ט מרוצח הי"ד דקדק מד' הרמב"ם שכתב להך כללא בעדויות אלו דבעדות איסורים לא אמרינן דהרי הוא כשנים, ולפ"מ שדקדק כן, הרי משמע דגם בעדות שבוי' לא אמרינן דהרי הוא כשנים.[[4]](#footnote-5)

טז] עוד צ"ע בזה בדעת הרמב"ם, ועמד ע"ז הרמב"ן ביבמות קי"ח א', שהרי דעת הרמב"ם בכ"ד דדינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים הוא רק בעד כשר, אך בעד פסול לא אמרינן דהרי הוא כשנים, וא"כ מ"ט הכא אמרינן דאף אם האשה אומרת שחברתה טהורה והעד מעיד שחברתה טמאה, משתריא חברתה אפומה דידה, וכ"כ הרמב"ם בהל' איסו"ב שם דגם כשהמתיר הוא אשה או עבד והוא מוכחש מעד אחר ה"ה נאמן להתירה.

והרמב"ן שם כתב די"א דהכא קולא הי' לגבי שבוי' ואפי' בב"א, והיינו דכ"ה דהקילו בשבוי' דמהני עדות ע"א בהכחשה אף כשבאו בב"א, ה"נ שרי אף כשאשה אומרת דטהורה ועד כשר מכחישה, ובפשוטו נראה דמכוון דבריו דבשבוי' הקילו דאמרינן כל מקום וכו' אף בב"א ואף בעד פסול, והיינו דבעלמא לא אמרינן כל מקום רק כשכבר התירוה ע"פ עדותו ורק בעדות עד כשר דאלימא טפי, ובשבוי' הקילו דבכל ענין חשיבא עדות כב', ואף קודם שהתירוה על פיו ואף בעד פסול.[[5]](#footnote-6)

אך כבר נתבאר דאי"ז במשמעות ד' הרמב"ם שלפנינו, וכן נקט בחי' הגר"ח בפי"ב מגירושין הכ"א כדבר ברור בדעת הרמב"ם דאי"ז מדינא דכל מקום וכו', עיי"ש, ונתבארו דבריו לקמן סק"??.

**ה**

יז] והנה אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דבע"א אומר טהורה וע"א אומר נטמאת מותרת אי"ז מדינא דכל מקום וכו', צ"ב דמ"ט באמת היא מותרת, הרי אף דאיכא עדות ע"א להתירה, הרי הו"ל ע"א בהכחשה, ומ"ט שרינן לה, ומה"ט נקטו רש"י והרמב"ן וש"ר דאין מקום להתירה רק מכח הא דכל מקום וכו'.

יח] וי"ל בזה בתרי אנפי, חדא, ויסוד הדברים כתב בחי' הגרנ"ט, דהא דהחמירו חכמים לאסור שבוי' מספק, היינו רק היכא דמעשה השבי' מספקינו אם זינתה, דספק זה החמירו חכמים לאסור, וי"א דהוא משום דאיכא רגל"ד שנטמאה, אך כל דאיכא ע"א שטהורה היא, כיון דמדינא הוא נאמן לטהרה, נמצא דמהני הע"א לסלק את הדררא דמכח השבי', אלא דאיכא ע"א המכחישו, - וי"ל דבכה"ג אין הספק שלפנינו מכח השבי', אלא הספק שלפנינו איזו מן העדויות אמת היא, ולא אסרו חכמים שבוי' אלא כשהספק הוא מכח השבי' עצמה, דזה הוי דררא ורגל"ד שנטמאה, אך בכה"ג דאין הספק מכח השבי' אלא מכח הכחשת ב' העדים, י"ל דלא אסרו חכמים, ומה דיש בזה להדרא והרגל"ד דהשבי' י"ל דאינו מועיל להכריע ולסייע להעד המטמא, והוי ספק שקול דע"א בהכשחשה, וספק זה לא אסרו חכמים.

יט] ועד"ז מצינו בסוגיית הגמ' לעיל בע"א אומר נתקדשה וע"א אומר לא נתקדשה וכו', והק' התוס' דמ"ט לא תינשא לכתחילה, וכתבו דאיירי כגון שאנו יודעים שזרק לה קדושין ומספקא לן אי קרוב לו או קרוב לה והני ב' סהדי חד אמר קרוב לו וחד אמר קרוב לה דכיון דודאי זרק לה הקדושין לית לן למימר אוקמה אחזקה להתירה לכתחילה, והב"ש דקדק מד' התוס' דלא סגי במה דאיכא כת אחת זה אומר קרוב לו וזה אומר קרוב לה, כמש"כ הר"ן, אלא כל הא דלא תינשא הוא משום דידוע לנו שזרק לה קידושין וספק קרוב לו או קרוב לה, וב' עדים אלו זה אומר קרוב לו וזה אומר קרוב לה.

והחזו"א עמד בזה, הרי אי נימא דהא דבכה"ג לא תנשא אי"ז מכח כת זו, אלא מכח דידוע לנו שזרק לה קידושין ומספק"ל אם קרוב לו או קרוב לה, א"כ מ"ט תני להך דינא בע"א אומר נתקדשה וע"א אומר לא נתקדשה, הרי עדותם אינו מועלת כלום דגם בלא"ה דינא הוא דלא תנשא, ואחר עדותם עדיין הספק קיים והדין הוא דלא תנשא, ועיי"ש שכתב לדחוק בד' התוס' שכונתם כד' הר"ן.

אמנם הנה בד' הריטב"א שם מבו' להדיא דאלמלי עדות ב' עדים אלו, הרי דכיון שידוע לנו שנתקדשה וספק אם קרוב לו או קרוב לה, דינא הוא דאם נשאת תצא, ורק משום דאיכא ע"א שאומר קרוב לו וע"א שאומר קרוב לה, דינא הוא דאם נשאת לא תצא, וזהו דתני להך דינא בכה"ג, - וצ"ב דכיון דבלא עדותם אם נשאת תצא, מה מהניא עדותם, הרי אכתי הו"ל ספיקא, ועיי"ש בד' הריטב"א במש"כ לפרש בזה, ויתבאר בעזה"י במק"א.

ובד' התוס' הי' מקום לפרש, דהנה החזו"א שם נקט בפשיטות דבגונא דידוע לנו שזרק לה קידושין וספק אם קרוב לו או קרוב לה ובא ע"א ואומר דקרוב לו, אינו נאמן, וזהו עיקר קושייתו ע"ד התוס', עיי"ש, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דלמש"כ הש"ש בשם התשו' מיימוני דכל שמעיד ע"א דלא הי' כלל דבר שבערוה נאמן, ולפ"ז י"ל דהע"א שאומר דקרוב לו נאמן, כיון שאומר שלא הי' דבר שבערוה כלל, אלא דכיון דע"א מכחישו ואומר קרוב לה, הו"ל ספיקא.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאם נשאת לא תצא, דכל מה שהחמירו חכמים בספק קרוב לו ספק קרוב לה דאם נשאת תצא, הוא רק כשהספק הוא מכח מעשה הקידושין עצמו אם הי' קרוב לו או קרוב לה ואין ידוע היאך היו הקידושין דבזה החמירו חכמים, אך הכא הרי אין הספק מכח הקידושין עצמן, שהרי יש ע"א האומר קרוב לו ומדינא הוא נאמן, אלא הוי הספק מכח ההכחשה ובספק זה לא החמירו חכמים דאם נשאת תצא.

כ] אך צ"ע אם ה"ז מתישב בד' הרמב"ם, דהנה בעיקר מה שאמרו דבשבוי' הקילו דמבו' דאיסור שבוי' אינו אלא מדרבנן, נחלקו הראשונים בטעמו, דבפירש"י לעיל בע"א כתב דהוא משום דחששא בעלמא הוא דאיכא שמא נבעלה לנכרי ונפסלה לכהונה, והיינו דהשבי' ל"מ לאשוויי ספיקא, ומדינא ליכא ספיקא כלל שזינתה, וע"כ אין איסורה אלא מדרבנן, - והרשב"ם בב"ב קל"ה א' ד"ה אם הקילו כתב דהוא משום דמוקמינן לה בחזקת היתר, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן ל"ו ב' והתור"י הזקן בקידושין י"ב ב'.

אך הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הי"ז כתב דהוא משום דאיסור כל הספיקות מדברי סופרים, ומבו' דלעולם ספיקא דשבוי' הוי ספק מדינא, וגם אין להעמידה על חזקתה, וכנראה הו"ל ריעותא בחזקתה, ושו"ר מש"כ בזה בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ס"ו, אלא דכיון דאי"ז אלא ספק, אינה אסורה אלא מדרבנן וככל הספיקות, וזה מקור לדעת הרמב"ם דאיסור הספיקות הוא מדבריהם, וע"כ הקילו בה חכמים.

ולפ"ז לכאו' לדעת הרמב"ם אין לומר דלא אסרו חכמים אלא לספיקא דשבוי' ולא כשהספק הוא בהכחשת העדים, שהרי לדעתו מדאורייתא הו"ל ספק גמור, וכל הא דמדאורייתא היא מותרת הוא משום דאיסור הספיקות הוא מדבריהם, וא"כ כשאסרו חכמים לכל הספיקות, יש לאסור בכל ספק דשבוי',[[6]](#footnote-7) ואין לומר דכיון דאיכא ע"א להתירה וע"א לאסרה הרי דבספק זה מוקמינן לה אחזקה, שהרי כל הא דנאמן ע"א להתירה הוא רק כלפי האיסור דרבנן, אך כלפי הא דמדאורייתא הו"ל ספק, אין ע"א נאמן, ונמצא דאכתי היא בספק דאורייתא.[[7]](#footnote-8)

**ו**

כא] וע"כ נראה לפרש בזה בד' הרמב"ן בע"א, ויסוד הדברים כתב בחי' ר' שלמה, ולמדתי הדברים מד' הגר"ח בספרו בפי"ב מגירושין, דעיי"ש שהביא למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהא דשרינן הכא אף בהכחשה דעד כשר לעד פסול, הוא דומיא דהא דהתירו הכא אף בהכחשה בב"א.

והגר"ח כתב ע"ז, ז"ל, וגם מש"כ המ"מ טעמא דבשבוי' הקילו ג"כ צ"ע, דאם נימא דעדות האיש אלים ונאמן יותר מהאשה, וא"כ הא נתבטלה עדות האשה שאומרת טהורה היא, ואיך סמכינן עלה להתירה, והרי היא ככל שבוי' דעלמא דאסורה בלא ראי' להיתר, ומהא דמכשרינן בב"א ליכא הוכחה, דהרי הא דבאו בב"א אחת אינו גורם רק לאשוויי ספיקא, ובזה שפיר אזלינן להקל כדין ספק דרבנן, עכ"ל, ומבו' בדבריו דפשיטא לי' דטעם הא דשרינן בבאו בב"א אינו משום דהקילו לומר דה"ה כשנים אף בב"א, (דלפ"ז שפיר יש מקום לדמות דה"נ הקילו לחשוב אף עד פסול כשנים), אלא אף דאינו כשנים מ"מ הקילו בספק.

ולמדנו מד' הגר"ח דטעמא דהרמב"ם דשבוי' מותרת בדאיכא ע"א בהכחשה, הוא משום דספיקא דרבנן לקולא, וצ"ב דמאי קאמר, ומ"ט הוי ספיקא דרבנן, הרי הספק הוא אם זינתה או לא זינתה וספק זה הוא ספק דאורייתא,[[8]](#footnote-9) ומה"ט הוצרכו רש"י והרמב"ן וש"ר לפרש דהא דשרינן לה הוא משום דכל מקום וכו', ולא פירשו דהוא משום דספק דרבנן לקולא.

כב] ונראה ללמוד מד' הגר"ח, דהנה בפשוטו הא דלא אסרו חכמים שבוי' במקום ע"א הוא משום דהע"א נאמן לומר שטהורה היא וכבר ליכא לספיקא דשבוי', וזהו שכתבו הראשונים דאף חשבינן להע"א כשנים, והיינו משום דהוא נאמן וסמכינן עלי' דטהורה היא.

אך מד' הגר"ח נראה ללמוד דהא דלא אסרו שבוי' במקום ע"א, אי"ז משום דהע"א נאמן ונתברר ע"פ הע"א שלא נטמאה, אלא הוא קולא באיסורא דשבוי', דלא אסרו לספיקא דשבוי' אלא כשאין סמך לצד ההיתר, אך כל דאיכא סמך דע"א לצד ההיתר, אף דאין הע"א נאמן לגמרי, לא אסרו חכמים לספק זה.[[9]](#footnote-10)

כג] ואשר זהו מש"כ הגר"ח דבכה"ג דאיכא ע"א שאומר שטהורה היא וע"א שאומר שטמאה היא, הו"ל כספק בהתקנ"ח דשבוי', שהרי כל דאיכא סמך ע"א לטהרתה לא אסרוה חכמים, ובכה"ג דאיכא ע"א בהכחשה הו"ל כספק אם איכא סמך דע"א לטהרתה ולא אסרו בכה"ג את השבוי' או דליכא סמך דע"א לטהרתה ואסרו בכה"ג את השבוי', וע"כ הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ודמי להיכא דיהא לנו ספק אם בא ע"א והעיד על טהרתה, די"ל לדעת הרמב"ם דהוי ספק דרבנן ולקולא, דאף דעיקר הספק אם זינתה הוא ספק דאורייתא, מ"מ כיון שלא אסרו לספק זה היכא דאיכא ע"א המעיד על טהרתה, הרי דכל דספק אם איכא ע"א הו"ל ספיקא דרבנן, וה"נ בע"א בהכחשה דכוותה.

ויש להוסיף דזה מתישב טפי למש"נ בדעת הרמב"ם דאין ע"א נאמן לומר דאשה זו זונה היא, והיינו משום דאי נימא דע"א נאמן לומר דאשה זו זונה היא, י"ל דכל דאיכא ע"א שאומר שטהורה היא וע"א שאומר שטמאה היא, אי"ז מועיל לנו כלום, שהרי קודם עדותם הי' ספק וגם עכשיו אכתי ספק הוא, אך כיון דאין ע"א נאמן לומר דאשה זו זונה היא, הרי נמצא דהעד שאומר דטמאה היא אינו נאמן כלל, ונמצא דלהצד דנטמאה ליכא סמך כלל, ולהצד דלא נטמאה איכא סמך דע"א דלא נטמאה, שהרי סמכו חכמים על ע"א לענין זה, ואף דאיכא עד המכחישו, מ"מ הו"ל כספק אם איכא סמך לצד טהרתה, והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא.

כד] ובלא ד' הגר"ח הי' מקום לומר דל"ב בזה להא דספיקא דרבנן לקולא, אלא היינו דכיון דלא אסרו חכמים שבוי' היכא דאיכא סמך דע"א לטהרתה, י"ל דאף היכא דאיכא ע"א מוכחש לטהרתה לא אסרו חכמים לאיסור שבוי', דגם עד מוכחש מהני להאלים את צד טהרתה, שהרי לצד טומאתה ליכא סמך כלל, דע"ז אין ע"א נאמן כלל, ולצד טהרתה איכא סמך כ"ד, דגם ע"א מוכחש הוי סמך וסיוע כ"ד.[[10]](#footnote-11)

1. אך כמדומה שיש שפירשו דאף דע"א נאמן על איסור זונה, מ"מ עד פסול אינו נאמן, ולפ"ז יש לפרש דמש"כ הרמב"ם לה"ט דכל הספיקות מדבריהם הוא על הא דגם עד פסול נאמן, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דעיקר הקולא בשבוי' הוא דאף אשה וקרוב נאמנין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם הנה אין הדבר מוסכם, ובד' הרמב"ם והראב"ד בפ"ט מאישות הל"א מבו' דבאמת מהני עדות ע"א שאומר שנתקדשה לאסרה, ומבו' עוד בדבריהם דכל דליכא הכחשה כלל אף אם נשאת תצא, והיינו כשאומר הע"א שנתקדשה בפני ב', דאל"כ ודאי דלאו מידי הוא, דהמקדש בע"א אין חוששין לקידושיו והמחנ"א פירש בדעתם דהיינו דכל הא דאין דבר שבערוה פחות משנים היינו לאסרה ודאי, אך מהני לאשוויי ספיקא ואסרינן לה מספק, והא דאשתו זינתה בע"א ל"מ עדותו, הוא משום דכל שבא להוציאה מחזקת בעלה אין מוציאין אשה מבעלה מספק. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך י"ל דבשאר מקומות שנתפרש בגמ' לדינא דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, פירש הרמב"ם לזה, והכא שלא נתפרש בגמ' דטעם הא דנאמן להתירה הוא משום דכל מקום וכו', לא פירש הרמב"ם לזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וביותר יש לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם, ז"ל, היו שם ב' עדים שנשבית וע"א מעיד שנטמאת ואחד מכחיש אותו ומעיד לה שהיא טהורה וכו' אפי' זה שמעיד שהיא טהורה אשה או שפחה ה"ז מותרת, עכ"ל, ואם הא דמותרת הוא מדינא דכל מקום וכו', הי' להרמב"ם לכתוב דהיו שם ב' עדים שנשבית ומעיד ע"א שטהורה ה"ז נאמן ואפי' אם מכחישו אחר, שהרי עיקר החידוש הוא בכח נאמנות הע"א, והרמב"ם כתב להיפך. [↑](#footnote-ref-5)
5. והרי בד' הרמב"ן בסוגיין משמע להדיא דמש"כ דבשבוי' הקילו אפי' בב"א היינו דבשבוי' אמרינן כל מקום וכו' אף בב"א, שהרי בתחילת דבריו פירש דטעם ההיתר הוא משום דכל מקום וכו', ומשמע דגם מש"כ דבשבוי' הקילו אפי' בב"א הוא מכח דינא דכל מקום וכו', (דלא חזר בו הרמב"ן מזה), אלא דהקילו בשבוי' דאמרינן כל מקום אפי' בב"א, וא"כ ה"נ מתפרש מש"כ הרמב"ן ביבמות דקולא היא לגבי שבוי' ואפי' בב"א דהיינו דהקילו בשבוי' דאמרינן כל מקום וכו' אפי' בב"א, והקילו עוד דאמרינן כל מקום וכו' אף בעד פסול. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו דלדעת ש"ר י"ל דכיון דכל תורת הספק דשבוי' הוא מדרבנן, דמדאורייתא אי"ז ספק כלל או דמדאורייתא מוקמינן לה אחזקה, י"ל דלא אסרו חכמים אלא כשהספק הוא מכח השבי', ולא כשהספק הוא מכח הכחשת העדים. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך אין הדבר מוכרע, דכיון דחזינן דהקילו חכמים באיסור שבוי', והרי דאף דכל ספק דאורייתא אסרו חכמים ולא הקילו בו, מ"מ בשבוי' הקילו, י"ל דה"נ הקילו חכמים שלא לאסור שבוי' בספק דעלמא, אלא בספיקא דשבוי' דאיכא דררא ורגל"ד לאסור, ויש להוסיף מש"כ בתשו' נוב"י שם דגדר הא דאסרו חכמים לשבוי' הוא דאסרוה באיסור ודאי, וי"ל דבגונא דלא אסרוה באיסור ודאי לא אסרוה כלל מספק. [↑](#footnote-ref-8)
8. והרי הרמב"ם כתב דכל שבוי' הוא ספק דאורייתא אלא דאיסור כל הספיקות מדבריהם, ומ"ט היכא דאיכא ע"א בהכחשה הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובס' אהלי ישועה כתב לדקדק בל' הרמב"ם ברפ"ה מעדות שכתב דאין חותכין דין מן הדינין על פי ע"א וכו' ומפי השמועה למדנו שקם הוא לשבועה וכו' בב' מקומות האמינה תורה ע"א בסוטה שלא תשתה מי המרים ובעגלה ערופה שלא תערף וכו' וכן מדבריהם בעדות שאשה שיעיד לה שמת בעלה, עכ"ל, ויש להעיר דמ"ט לא כתב דמדבריהם הוא נאמן בעדות שבוי', ומשמע מזה כמש"נ דבעדות שבוי' אין ע"א נאמן כלל, אך מ"מ כיון דאיכא עדות דע"א, אף דלא סגי בה, מ"מ בכה"ג לא אסרו את השבוי', כיון דיש סמך דע"א להתירה, ולפ"ז ודאי דלדעת הרמב"ם אין מקום כלל לומר בעדות ע"א דשבוי' דכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, שהרי לא האמינוהו כלל, אלא אף דאינו נאמן לא אסרו את השבוי' כשיש סמך דע"א לטהרתה.

   ובכ' הגרא"א שליט"א כתב בשם אביו דלהרמב"ם לטעמי' ליכא למימר דבשבוי' נאמן הע"א לגמרי להתירה, והוא נאמן כשנים, ובע"כ דהיינו דבמקום דאיכא סמך דע"א לא אסרו חכמים, והרי שהרי לדעת הרמב"ם ספיקא דשבוי' הוא ספק גמור מדאורייתא, וכל הא דאיסור שבוי' הוא מדבריהם הוא משום דכל הספיקות מדבריהם, ונתבאר להלן סק"כ, וא"כ ליכא למימר דמדרבנן הוא נאמן לגמרי כשנים, שהרי נאמנות הע"א בשבוי' הוא משום דבשבוי' הקילו, וא"א לומר דבשבוי' הקילו אלא במה שהוא מדרבנן, וא"כ היאך נימא דהוא נאמן לסלק הספק לגמרי, הרי מדאורייתא הו"ל ספק, וע"ז ליכא למימר דבשבוי' הקילו, ובע"כ דגדר הא דע"א נאמן בשבוי' הוא דבמקום דאיכא סמך דעדות ע"א לא אסרו חכמים לספיקא דשבוי'. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך הגר"ח נקט דעד מוכחש חזינן לי' כספק עדות, וע"כ ליכא למימר דיש בזה סיוע ודאי דעד מוכחש, אלא הו"ל ספק אם איכא סיוע דעד, והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-11)