האופנים שצריך למחות בגוי העושה מלאכה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' כ"ו ניסן תשס"ח

**א**

א] בדין גוי העושה מלאכה לצורך הישראל, מצינו כמה גווני שצריך הישראל למחות בידו אף שלא אמר לו הישראל לעשות מלאכה בשבת, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה בירושלמי פ"ק דשבת תניא, אומנין גוים שהיו עושין עם ישראל בתוך ביתו של ישראל אסור ובתוך בתיהן מותר, אמר רשב"א בד"א בקיבולת אבל בשכיר יום אסור, בד"א בתלוש מן הקרקע אבל במחובר לקרקע אסור.

ולמדנו מד' הירושלמי תלת גווני דאסור שיעשה הגוי מלאכת ישראל, חדא, הוא בשעושה בתוך ביתו של ישראל, ב', הוא בשהגוי הוא שכיר יום, ג', הוא בשעושה במחובר לקרקע.

והנה בהך דינא דכל שעושה בביתו ישראל אסור, צ"ע מכמה דוכתי שמצינו שמותר להניח לגוי לעשות מלאכה בביתו, והם, חדא, בדינא דהשו"ע סימן ש"ה סכ"א דגבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל, מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו, ומשמעות הדברים דאיירי אף בשעושות כן בבית הישראל, ועוד, הוא בדינא דהשו"ע סימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי לגבי הדלקת נר והדלקת אש, אשר הוו מלאכות הנעשות בבית ישראל,[[1]](#footnote-2) ועוד, הוא בדינא דהרמ"א בסימן רע"ו ס"ה דמותר למחות בגוי שבא להדליק נר או להוסיף שמן, והרי דמדינא א"צ למחות בו, ואף דעושה כן בבית הישראל.

ומצינו בד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ה שעמד בזה וכתב, ז"ל, ולכן התיר גבי גבינות ואף דמסתמא עושות בבית הישראל, דאין כאן מראית העין, שכל הרואה אותה עושה מאלי' וכו' יודע דאדעתא דנפשי' קעבדא שיודעת שלא תפסיד כדפרש"י גבי דליקה וכו', ואין חוששין למראית העין אלא כשהאמת הוא שהוא נתן לו המלאכה או אמר לו לעשותה שאז יש לחוש שמא יתברר להם האמת שאמר לו ויחשדוהו שמא אמר לו בשבת, לפירש"י בריש פ"ב דמועד קטן, או שמא הוא שכיר יום לפירוש הרא"ש וסיעתו, עכ"ל, ועי' גם בדבריו במהדו"ב לסימן רמ"ג קרוב לסופו.

אמנם הנה במג"א סימן רע"ו סק"ד כתב, ז"ל, וזה דוקא בפעם א' אבל מחוייב למחות בידו מכאן ולהבא כיון שהעצים של ישראל והוא ראה ושתק אדעתא דישראל קעביד ואם הגוי עושה בע"כ חייב לגרש הגוי מביתו, ואפי' בקבולת כגון ששכרו לכל השנה אסור דה"ל קבולת בביתו של ישראל כמ"ש סי' רנ"ב ס"ב, עכ"ל, והנה הרי תחילת ד' המג"א קיימי בגוונא שלא אמר לו הישראל כלל להדליק, ואפ"ה נקט דצריך למחות בידו.

אמנם באמת המג"א לא כתב שיש בזה לדינא דביתו של ישראל, אלא לדינא דעצים של ישראל, ולא הזכיר לדינא דביתו של ישראל אלא לגבי קיבולת דאסירא בביתו של ישראל, וי"ל דבאמת לי"ב לדינא דביתו של ישראל כיון שלא אמר לו כלל לעשות מלאכה זו, אך יש בזה לדינא דעצי ישראל, אשר דין זה הוא אף בגוי שבא מעצמו.

והדברים מדוקדקים כן בד' המג"א בסימן ש"ה, דהנה בשו"ע שם ס"כ כתב, דמותר לומר לגוי לחלוב בהמתו בשבת משום צעב"ח שהחלב מצערה וכו', וי"א שצריך לקנותו מן הגוי בדבר מועט שלא יהא נראה כחולב לצורך ישראל, ובמג"א סקי"ג הביא מש"כ הב"ח דדוקא בגוי מן השוק אבל בשפחות שנשכרות לכל השנה לכל מלאכה א"צ לומר לו טול החלב לעצמך ולקנותו ממנו דכל מה שעושה גוי בבית ישראל אדעת' דנפשי' קעביד לקבל שכרו דאדעתא דהכי נשכר מתחלה, והק' ע"ז המג"א, ז"ל, וצ"ע דאדרבה כששכרו לשנה גרע טפי כמ"ש סי' רמ"ד סס"ה, וע"ק דבביתו של ישראל אפי' קצץ אסור כמ"ש סי' רנ"ב ס"ב.

ושם סכ"א כתב השו"ע דגבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל מותר, כיון שאינו אומר להן שיעשו, ובמג"א סקי"ד הק', ז"ל, צ"ע דבהג"מ פ"ו כתב וז"ל כל הני דאמרינן אם בשביל גוי מותר היינו כשהגוי עושה מלאכה בשלו אבל בשל ישראל אפי' בבית גוי אסור כ"ש בבית ישראל ואפי' הכל בשביל גוי וחייב לגרשו מביתו עכ"ל ועמ"ש סי' רע"ו וצ"ע, ואם עושה בחנם פשיטא דצריך למחות כמ"ש סי' רנ"ב ס"ב, עכ"ל, וצ"ע מ"ט לא הק' המג"א רק מכח ד' רבינו שמחה, ולא הק' מכח דינא דביתו של ישראל כמשה"ק בסקי"ג וגם מ"ט לא הק' מכח דינא דשכיר שנה שאסור לעשות מלאכה לישראל.

ואשר מוכח מזה בדעת המג"א, דכל דינא דביתו של ישראל, הוא רק בשאמר לו הישראל לעשות מלאכה זו, אך אם לא אמר לו לעשותה א"צ למחות בידו, וע"כ לא הק' מכח דין זה רק בדינא דסעיף כ' שמסר לו בהמתו לחלוב, אך בדינא דסכ"א שעושות השפחות מדעת עצמן כאשר כן מפורש בד' ההגמי"י פ"ח ה"י דאיירי בדליכא אמירה כלל, ועי' בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, ואכמ"ל, לי"ב לדינא דביתו של ישראל, אך הגר"ז שם סל"ד כתב לאסור גם משום שעושות בביתו ואיכא מראית העין שיאמרו שעושות לדעתו, עיי"ש, וצ"ע.

ועד"ז נ' גם בדינא דשכיר שנה שאסור לעשות לו מלאכה, דכ"ז הוא בשמסר לו הישראל מלאכה זו לעשותה, דכה"ג כל שהוא שכיר שנה ומרויח הישראל ממה שעושה מלאכה זו בשבת, אמרי' דאדעתא דישראל קעביד, שהרי הישראל ציוהו לעשות מלאכה זו, ואך שבאנו להתיר משום דמה שהוא עושה אותה בשבת הוי אדעתא דנפשי', וע"כ כל שנהנה הישראל מזה שעושה אותה בשבת, חשיבא אף העשי' בשבת כעשי' אדעתא דישראל, ומשא"כ היכא שלא ציוהו הישראל כלל לעשות, הרי הגם שנהנה הישראל מעשייתו, אין לנו לאסור, אך כל שלא מסר לו הישראל כלל לעשות מלאכה זו, הרי דאף דנהנה הישראל מכך, מ"מ הגוי אדעתא דנפשי' קעביד, וע"כ בדינא דסכ"א בשפחות שעושות הגבינות מדעת עצמן אין לאסור מכח דינא דשכיר שנה.

אך בד' הגר"א שם מבו' דיש לאסור בשפחות שעושות גבינות משום דינא דשכיר שנה, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דשכיר שנה הוא אף בשלא אמר לו הישראל כלל לעשות מלאכה זו, וכן נ' ממה שהביא הגר"א מסימן ד"ש, ונת' בדבריו אלו במק"א, או היינו משום דמפרש לההיא דשפחות שעושות גבינות, דאיירי בשהוי זה מכלל מלאכתן לעשות לזה, אך צ"ע אם ה"ז מתישב אם מש"כ ההגמי"י דל"ה בזה אמירה.

וילה"ע עוד בזה, דבד' המ"ב סימן רמ"ד סק"ל נ' להדיא דאיסורא דשכיר שנה הוא אף בשלא אמר לו כלל לעשות מלאכה זו, עיי"ש, וצ"ע בזה, שו"ר בתהל"ד סו"ס רע"ו שהביא ד' המנחת כהן בש"א פ"ו דכל האיסור בשכיר לכל המלאכות הוא רק כשציוה לו הישראל לעשות מלאכה זו ואך שלא פירש לו שיעשה בשבת, וכתב ע"ז דממש"כ הב"י בסימן רמ"ד דהרא"ם שהתיר בעבדו שמכבה דליקה לא התיר בהדיא בשכיר לכל המלאכות אלא בדליקה, מבו' דבשכיר לכל המלאכות אף בעושה מאליו אסור,[[2]](#footnote-3) ועי' עוד בדבריו סימן ד"ש סק"ב, וצ"ע עוד בזה.

וילה"ע עוד, דאי נימא דלא אסרינן בשכיר שנה אלא היכא דאמר לו לעשות מלאכה זו, ניחא דינא דהשו"ע סימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי בעבדו ושפחתו, וצ"ע מ"ט לא אסרינן בזה מדינא דשכיר שנה השכור לכל המלאכות, ועמד ע"ז הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, ולמד מזה דסה"ת פליג על הך דינא, ועיי"ש מה שביאר דסה"ת לטעמי' דקצץ וקבלן ב' התירים הן, וע"כ אף בשכיר שנה שרינן בקצץ, עייש"ה, ולהנ"ל ניחא, דכיון דלא אמר לו לעשות מלאכה זו, לי"ב לאיסורא דשכיר שנה.

וע"כ לא הק' המג"א בסקי"ד, אלא מכח דינא דרבינו שמחה דכל שעושה מלאכה בעצי ישראל אדעתא דישראל קעביד, ואף שלא אמר לו הישראל כלל לעשות מלאכה זו, שהרי רבינו שמחה כתב לחלק מגוי שבא לכבות, והתם הרי לא אמר לו הישראל כלל, והרי דהא דאסר בעצי ישראל הוא אף בשלא אמר לו הישראל כלל לעשות, ועמש"נ עוד בזה להלן בהערה.

והנה אמנם לפ"ז, הרי דממש"כ המג"א דאם עושה בחינם פשיטא דצריך למחות כמ"ש סימן רנ"ב ס"ב, הרי מבו' דהך דינא דכל שעושה בחינם ורואהו הישראל עושה צריך למחות, הוא אף בשלא אמר לו כלל לעשות, וזה דלא כמש"כ הגרע"א בגליון מג"א סימן ש"ז סק"כ לדון דכל הך דינא הוא רק בשאמר לו הישראל לעשות.[[3]](#footnote-4)

שו"ר בתו"ד הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, שפירש דזהו מש"כ ההגמי"י בהיתר הגבינות שעושות השפחות, ז"ל, אין לאסור מהא דפרק קמא דשבת דאפילו בע"ש אין נותנין כלים לנכרי וכו' דהתם אמירה לנכרי אבל אם הנכרי עושה מעצמו אין איסור, עכ"ל, ופירש הגר"ז דנכלל בדבריו דהא דא"צ למחות בהן כשרואה אותן עושות את הגבינות, הוא משום דלא אמר להן כלל לעשות, וכל הא דצריך למחות הוא רק כשאמר לו לעשות, אך בעיקר ד' ההגמי"י פירש שם דכונתו דהגם דקבלנות אסורה בדלא קצץ, הוא רק משום שאמר לו מתחילה לעשות, ומשא"כ בשפחות שעושות הגבינות, עיי"ש בדבריו.

והנה בד' המג"א סימן רע"ו סק"ד וסקי"ד, מבו' דאף בביתו של ישראל א"צ למחות אלא בשעושה בעצי ישראל, עייש"ה, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ה, ולפמש"נ נ' דכ"ז הוא משום שלא אמר לו הישראל כלל לעשות המלאכה, ולי"ב משום איסורא דביתו של ישראל, וע"כ אין לאסור אלא בשעושה בעצי ישראל, אך כל שאמר לו הישראל מתחילה לעשות המלאכה אף שלא אמר לו לעשותה בשבת, אי"ב לאיסורא דביתו של ישראל וצריך למחות בידו אף בשעושה בעצי הגוי, וכן נ' בד' הגר"ז שם, עייש"ה, שו"ר כן בתהל"ד סימן רנ"ב סק"ה וסימן רע"ו סק"א.

ב] ובהך דינא דכל שהוא שכיר יום אסור, כתב הגר"ז בקו"א סימן רמ"ג סק"א, דממה שחילק הירושלמי בין שכיר יום לקבלנות, מוכח דבשכיר יום אסור אף בשלא ציוהו לעשות בשבת, דאי איירי בשציוהו לעשות בשבת הרי אף בקבלנות אסור, עכ"ד, וכ"ה מפורש בד' פסקי הריא"ז בספ"ק דשבת, עייש"ה, וכבר הביא הגר"ז לדבריו.

אמנם הנה בתוס' שבת די"ח. הביאו ד' הירושלמי, ובתו"י שם כתבו ע"ז, ז"ל, וכשישראל אומר לגוי לתקן מנעלים או לקנות אל יאמר תעשה למחר דא"כ הוי כשכיר יום אלא תעשה לכשתרצה, עכ"ל, וצ"ב דמה ענין הא דאסור לומר לקבלן תעשה למחר, אשר הוא משום דאף בשקצץ אסור לומר לו שיעשה בשבת, לדינא דשכיר יום דאסור אשר היינו אף בשלא אמר לו הישראל לעשות בשבת, אלא הוא משום שעושה ע"ד הישראל, וי"ל.

ובפשוטו נ' מד' התו"י שפירשו דמה שחילק הירושלמי בין קבלנות לשכיר יום, אין החילוק ביניהם בדין, אלא היינו דקבלנות סתמא דמילתא אין הישראל אומר לו לעשות בשבת וע"כ שרי, ובשכיר יום הרי שכרו לעשות לו בשבת, וע"כ הוא דאסור, אך אה"נ גם בשכיר יום לא אסרו בשלא אמר לו לעשות בשבת, ומאידך גם בקבלנות אסור כל שאמר לו לעשות בשבת, ואשר זהו שכתבו דגם בקבלן לא יאמר לו לעשות בשבת דא"כ הוי כשכיר יום, וז"ב.

וכן הי' נ' מד' הר"ן בפ"ק דשבת, שפירש דהא דתניא דאין משלחין אגרת ביד גוי מער"ש ובד וה' מותר, איירי בשלא קצץ וכגון ששכרו לימים דבר קצוב בכל יום ויום בהליכתו ובחזירתו, אלא שאינו מקפיד עמו מתי ילך, ובכה"ג בע"ש אסור דכיון שהוא שוכרו לימים והוא שוכרו בער"ש כשהוא יוצא בשת נראה כאילו התנה עמו כך, אבל בד' וה' מותר הואיל ואינו מקפיד עמו מתי ילך, עכ"ל, והרי דאף דהוי שכיר יום מ"מ כל שלא התנה עמו שילך בשבת שרי, והא דתניא דבד"א בקיבולת אבל בשכיר יום אסור, אורחא דמילתא קתני דבשכיר יום שכרו לעבוד בשבת, וכמש"נ בדעת התו"י, גם י"ל בדעת הר"ן, דס"ל דכל שקצץ עמו בקבלנות שרי אף אם אמר לו לעשות בשבת, וכדעת הר"א ממיץ שבראבי"ה סימן שצ"א, ובשכיר יום אסור כשאמר לו לעשות בשבת, וע' תהל"ד סימן רמ"ג סק"א שדן לומר כן.

אמנם הגר"ז שם פירש טעם דין זה בע"א, ז"ל, ולפ"ז הטעם א"ש מ"ש בסי' רמ"ז ס"ג, דכה"ג מקרי קבלן משום דהתם קבל עליו כל המלאכה שבודאי לא יחזור באמצע הדרך וכו', אינו דומה לשכיר יום שלא קיבל עליו לגמור המלאכה אלא לעמול כל היום בלבד, אבל זה שקיבל לגמור המלאכות הרי זה נקרא קבלן וכו', ואף שמשלם לו בעד כל יום לא נפיק מתורת קבלן בהכי כמ"ש בסי' רמ"ז ס"ג, עכ"ל.

ג] ובהך דינא דכשעושה במחובר לקרקע אסור, כתבו התוס' בע"ז דכ"א:, ז"ל, ולא מבעיא הבנין עצמו דאסור אלא אף לפסול האבנים ולתקן הקורות ואפילו רחוק מן החומה ואפילו בביתו של גוי אסור כיון דלצורך מחובר הוא, דהא במחובר כה"ג פליגי ופסיק הלכה כר"ש בן אלעזר, דאילו לעשות הבנין עצמו אפילו רבנן מודו דאסור דברשות ישראל הוא, ולא שרו אף תלוש אלא בביתו של גוי כגון כלים לכובס שמתקנם ביד גוי, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דכל שעושה הגוי מלאכה במחובר לקרקע, יש לאסור מדינא דביתו של ישראל, שהרי הקרקע היא רשות ישראל, ולול"ד התוס' הי' מקום לומר דכל הך דינא דביתו של ישראל הוא רק בביתו שהוא דר שם, ולא בכל רשות שהיא שלו, אך בד' התוס' מבו' דפשיטא להו שאין לחלק בזה, וע' עוד בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג קרוב לסופו, שכתב דהי' מקום לפרש דטעם האיסור בביתו של ישראל, אי"ז משום מראית העין אלא משום דמיחזי כשלוחו, אך לפ"ז אין לאסור אלא בביתו שהוא דר שם, וממה שאסרו התוס' בכל מלאכת מחובר, מוכח דטעם האיסור הוא משום מראית העין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

והנה בהך דינא דמלאכת תלוש בביתו של ישראל אסור, כתב במ"ב סימן רנ"ב סקי"ז, ז"ל, וכתב הח"א דבבית ישראל אסור אפילו אם הוא דבר שמנהג כל בני העיר ליתנו בקבלנות ולא אתו למחשדי' בשכיר יום ג"כ אסור מטעם זה דיאמרו שצוהו לעשות בשבת, עכ"ל.

והנה לפ"ז הרי הי' בדין דה"נ בגוי שעושה מלאכת ישראל במחובר לקרקע יהא אסור אף בדבר שמנהג כל בני העיר ליתנו בקבלנות, ולא כן נקטו הפוסקים בריש סימן רמ"ד, ואף למה שהאריך הביאוה"ל שם לדון לאסור אף בשמנהג העיר בקבלנות, הרי מבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דכל שאינו נוטל חלק בגוף הפירות דמי לשכיר יום, ואי נימא דכל שעושה מלאכה בשל ישראל במחובר לקרקע חשיב כעושה מלאכה בביתו של ישראל, הרי א"צ לטעם זה, אלא יש לאסור משום שיאמרו שציוהו לעשות בשבת, גם הביאוה"ל שם מסיק להתיר קבלנות בשדה אם דרך העיר בקבלנות, ולא אסר משום שיאמרו שציוהו לעשות בשבת.

שו"ר בנשמ"א כלל ג' סק"ה, שבאמת אסר מה"ט קבלנות דבית אף בשדרך העיר בקבלנות, משום דהוי כמלאכה בביתו של ישראל שאסורה אף בכה"ג, והביאוה"ל בסימן רמ"ד הביא בסוף דבריו דהנשמ"א אסר בזה, אך ד' המ"ב שהביא בסי' רנ"ב ד' החיי אדם שאסר בביתו של ישראל אף בדבר שדרך כל העיר בקבלנות, ואילו בסימן רמ"ד לא אסר מה"ט בקבלנות במחובר בדבר שדרך כל העיר בקבלנות, צ"ע.

ומצאתי בתהל"ד סימן רמ"ד סק"ב שעמד בזה, דלמש"כ רש"י במו"ק די"ב. דטעם האיסור בקבלנות בתוך התחום הוא משום דיאמרו שהיום בשבת יהיב לי', א"כ מה יועיל שנתפרסם שהוא בקבלנות, והביא ד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ה שכתב דבאיסורא דמלאכה בביתו של ישראל יש ב' טעמים, חדא משום שיאמרו שנתן לו בשבת כמש"כ רש"י, ועוד משום שיאמרו שהוא שכיר יום כמש"כ התוס', וכתב הגר"ז דהיכא שהי' עוסק במלאכה מער"ש אין לאסור משום טעמא דרש"י, וכל האיסור בזה הוא משום טעמא דהתוס' שיאמרו שהוא שכיר יום, ומאידך כתב דבכלים לכובס שדרך ליתן בקבלנות אין לאסור משום טעמא דתוס', אלא משום טעמא דרש"י, עכ"ד, וכתב התהל"ד עפי"ז, דכל מה שהתירו קבלנות במחובר בדבר שידוע שהוא בקבלנות, הוא רק כשהתחיל במלאכה מער"ש, דבזה לא חיישי' שיאמרו שציוה לו בשבת, אלא חיישי' שיאמרו שהוא שכיר יום, וע"כ בזה כל שידוע שהוא בקבלנות שרי, עכ"ד, ועפי"ז כתב לדון דכל מה שאסר הגר"ז לכבס חלוקים ע"ג הנהר משום שיאמרו שבשבת נתן לו, אף שאין דרך לעשותן בשכיר יום, הוא רק בשלא התחיל לכבס מער"ש, אך צידד לומר דבחלוקים כיון שבכל פעם מכבס חלוק אחר, תמיד הוי התחיל במלאכה בשבת, ול"מ התם התחיל מער"ש, עיי"ש.

אך ד' המ"ב בסימן רנ"ב שסתם וכתב דגם דבר שמנהג כל בני העיר ליתנו בקבלנות אסור לעשותו בביתו של ישראל, ולא חילק בזה, מ' דאף אם התחיל מער"ש נמי אסור, דגם בזה יש לחוש שמי שלא ראהו עושה כן בער"ש יהא סבור שציוה לו בשבת, ולפ"ז הדר צ"ע ממה שדנו להתיר בסימן רמ"ד קבלנות דמחובר בשידוע שהוא בקבלנות, וגם הצד לאסור בזה, הוא רק משום דדמי לשכיר יום, ולא משום שיסברו שציוה לו בשבת.

והי' מקום לומר, דכל מש"כ התוס' דיש לאסור בקבלנות במחובר משום דהוי כמלאכה בביתו של ישראל, הוא רק לטעמייהו דטעם האיסור בביתו של ישראל הוא משום דמיחזי כשכיר יום, והא דבביתו של גוי מותר הוא משום דאין ידוע שהוא מלאכת ישראל, וע"כ בשעושה מלאכה בקרקעו של ישראל דידוע שהוא מלאכת ישראל, ודאי יש לאסור, אך אי נימא דטעם האיסור בביתו של ישראל הוא משום שיאמרו שציוהו בשבת, הרי י"ל דהא דבביתו של גוי שרי, לאו היינו משום שאין ידוע שהוא מלאכת הישראל, אלא אף אם ידוע שהוא מלאכת הישראל נמי אין לחוש לכך, דרק כשעושה בבית שדר בו הישראל הוא דיאמרו שציוהו עכשיו לעשות, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בשעושה בקרקעו של ישראל שאין הישראל דר שם, אין לאסור מכח ה"ט, וע"כ שפיר יש להתיר קבלנות במחובר בדבר הידוע שהוא בקבלנות, ולא חיישי' שיאמרו שציוהו בשבת.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי כל עיקר טעם זה לאסור משום שיאמרו שציוהו בשבת, מקורו הוא מד' רש"י במו"ק די"ב., ורש"י שם פירש כן בהא דמקבלי קיבולת תוך התחום אסור, והרי שאף כשאי"ז בביתו של הישראל, מ"מ כל שידוע שהוא של ישראל יש לחוש שיאמרו שנתן לו בשבת לעשותו, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] ומצינו עוד גוונא דצריך הישראל למחות בגוי, והוא בשעושה הגוי מלאכה בעצי ישראל, שכתב רבינו שמחה בתשובה שהובאה בהגמ"ר פ"ק דשבת ובהגמי"י שבת פ"ו דצריך הישראל למחות בידו, ודין זה הביאו המג"א בכמה דוכתי, רנ"ב סק"ט רע"ו סק"ד וסקי"ד וש"ה סקי"ד ועי' גם בדבריו סימן ד"ש סק"ז.[[4]](#footnote-5)

והנה קשיא בזה ממש"כ בשו"ע בסימן ש"ז ס"ב ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ובמקור הדברים בסה"ת איירי לגבי הדלקת נר והדלקת אש, אשר סתמא דמילתא ה"ז נעשה בנר ובעצים של ישראל, והנה אמנם הגר"ז שם ס"ח כתב בדין זה דאיירי שעשיית מלאכה זו היא בענין שאין צריך למחות כשרואה את הגוי עושה אותה בשבת כגון שאין המלאכה נעשית בחפצים של ישראל, עכ"ד, אך סתימת שאר הפוסקים לא מ' כן.

ובנשמת אדם כלל ס"ב סק"ב עמד ע"ז, והוכיח מזה דכל הך דינא דצריך למחות בשעושה בעצי ישראל, הוא רק כשהישראל נהנה הנאה גמורה ממלאכה זו, אך כל שיש נר דלוק ואי"ז אלא תוספת אורה, א"צ למחות בידו.

וצריך להוסיף, דודאי דעת רבינו שמחה גופי' לאסור אף בכה"ג, שהרי כתב דכל הא דבכיבוי דליקה מותר הוא רק משום שא"צ ליטול רשות מהבעלים, והרי דאם הי' צריך ליטול רשות מן הבעלים הי' בזה לדין מחאה בעושה בעצי ישראל, אף שאין הישראל נהנה ממלאכה זו, אך י"ל דלא קי"ל כדינא דרבינו שמחה אלא בשנהנה הישראל הנאה גמורה ממלאכת הגוי.

ועיי"ש שתמה לפ"ז עמש"כ המג"א בסימן רע"ו סקי"ד, במש"כ הרמ"א שם דמותר למחות בגוי שבא להדליק נר או להוסיף שמן, וכתב המג"א דדוקא כשהנר של גוי אבל כשהנר של ישראל צריך למחות, וד' הרמ"א שם קיימי אדלעיל בשיש נר דולק והגוי מוסיף נר, ובכה"ג הרי א"צ למחות אף בשעושה בעצי ישראל, ובהמש"ד כתב דצ"ל בדעת המג"א דד' הרמ"א לא קיימי אדלעיל מינה, אלא קיימי בשאין שם נר אחר, ובכה"ג הוא שצריך למחות בידו כשמדליק בנר של ישראל.[[5]](#footnote-6)

ועי' עוד בתהל"ד סימן רע"ו סק"ד ד"ה אבל הטור, שכתב בדעת המג"א שלא החמיר כדעת רבינו שמחה רק בהבערה כיון דאיכא דעת התוס' והר"מ דצריך למחות, החמיר המג"א עכ"פ בעושה בשל ישראל, אבל בכיבוי הנר דגם לדעת התוס' והר"מ א"צ למחות, לא החמיר המג"א כרבינו שמחה, ועיי"ש עוד בדבריו ד"ה והנה לפמש"נ, ויל"ע אם אין דבריו סותרין זל"ז, וצ"ע בכ"ז.

אמנם ראיתי להעיר ע"ז, דאי"ז מתישב בד' המ"ב שם סקל"ז שכתב דכשהנר של ישראל צריך למחות בו כשרואה שרוצה להדליק נר או להוסיף שמן בשבילו, עכ"ל, והרי דאף בהוספת שמן דאי"ז אלא תוספת אורה צריך למחות בידו.

אמנם באמת נ' דאין מזה ראי' כלל, דגם אי נימא דכל שאין נהנה הישראל הנאה גמורה ממלאכת הגוי א"צ למחות בידו אף כשעושה כן בביתו, מ"מ שפיר י"ל דבהוספת שמן צריך למחות בידו, שהרי עיקר התועלת דהוספת שמן הוא כדי שידלק זמן רב יותר, ונמצא שנהנה הישראל הנאה גמורה ממעשה הגוי, וע"כ שפיר איכא בזה לדינא דגוי העושה מלאכה בעצי ישראל שצריך הישראל למחות בו, וז"פ.

והנה אמנם הנשמ"א שם נקט בפשיטות לא כן, והביא מש"כ הכל בו סימן ל"א, ז"ל, ואם תרצה השפחה לרבות שמן בנר בליל שבת יכול הישראל למחות בידה, עכ"ל, אך בדעת המ"ב י"ל דאמנם הכל בו לא ס"ל כלל לדין מחאה בעושה בעצי ישראל, אך לפ"מ שפסק המג"א לדין זה, י"ל דה"ז שייך אף בהוספת שמן, וז"פ.

ה] ובאמת לכאו' מוכח כן מד' הביאוה"ל בסימן ש"ז ס"ב שכתב בדינא דהתם, ז"ל, ומיירי במלאכה שא"צ למחות כשרואה את הגוי עושה מעצמו בשבת וכמו שנצייר בסוף הסעיף במ"ב, עכ"ל, וכונתו למש"כ במ"ב סקי"א, ז"ל, ומ"מ לא יהנה הישראל מאותה מלאכה עד אחר השבת כדין גוי שעשה מלאכה לצורך ישראל, א"נ מיירי בדבר שאין גוף הישראל נהנה ממנו כגון שכבר יש נר ואש והגוי מוסיף, דאל"כ הא אפילו אם הגוי הדליקה מעצמו אסור לישראל ליהנות ממנו, עכ"ל, והרי להדיא דכל שאין גוף הישראל נהנה ממנו א"צ למחות בידו, ולי"ב לדין מחאה בעושה בעצי ישראל.

אך באמת אין הדבר מוכרע בד' הביאוה"ל, דלפ"ז הרי אכתי תיקשי בהאופן הראשון שכתב המ"ב דלא יהנה מאותה מלאכה עד אחר השבת, דלכאו' אף דנימא דכל דין מחאה בעושה בעצי ישראל הוא רק כשנהנה גוף הישראל מן המלאכה, מ"מ ודאי דיש לאסור גם בשיהנה במוצ"ש, כאשר כן מבו' במג"א סימן ש"ה סקי"ד ובמ"ב שם סקע"ד בדין שפחות העושות גבינות, אך שו"ר בד' הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג בסוף דבריו, שהביא מד' האלי' רבה שפירש ד' המג"א דמיירי לענין לאכול הגבינות בשבת, ועייש"ה בד' הגר"ז, וצ"ע בזה דמהיכ"ת יהא מותר לאכלן בשבת, וגם בד' המ"ב אי"ז מתישב, שהרי כתב שם ובשעה"צ סקס"ח דאסור לאכלן עד אחר השבת.

ולכאו' מוכח מזה דמש"כ בביאוה"ל דמיירי במלאכה שא"צ למחות, היינו שא"צ למחות כדי שלא יהנה, אך לא בא לפרש מ"ט לי"ב דין מחאה דעושה בעצי ישראל, וצ"ע דעכ"פ באופן הראשון שכתב המ"ב שיש לו הנאה גמורה ממלאכת הגוי ואך שלא יהנה עד אחר השבת מ"ט לי"ב לדין מחאה בעושה בעצי ישראל.

ויל"פ שהטעם בזה הוא דכל דין מחאה דעושה בעצי ישראל הוא רק כשרואהו הישראל, וכאשר כן נ' בל' המ"ב בסימן ש"ה סקע"ד ועי' מג"א סימן רנ"ב סק"ט, וגם ד' המג"א בסימן ש"ה סקי"ד יש לפרשם דאיירי בשרואהו עושה, שהרי מש"כ שם דבעושה בחינם פשיטא דצריך למחות כמ"ש בסימן רנ"ב, הוא רק בשרואהו.

והנה אמנם הי' מקום לומר דכל הא דא"צ למחות אלא בשרואה, הוא רק בשעושה בבית הגוי, אך כשעושה בבית הישראל אסור להניחו אף כשאינו רואה, דומיא דאיסור קבלנות בביתו של ישראל, אך למש"נ לעיל סק"א בדעת המג"א כל איסורא דביתו של ישראל הוא רק בשאמר לו הישראל לעשות המלאכה, אך כל שעושה המלאכה מעצמו לי"ב לאיסורא דביתו של ישראל, הרי דשוב שפיר י"ל דאף בביתו של ישראל א"צ למחות בידו אלא בשרואהו עושה, ולפ"ז נימא דדינא דהשו"ע בסימן ש"ז ס"ב איירי בשאין הישראל רואהו עושה, אך זה דחוק קצת בסתימת הדברים, וצ"ע בזה.

ו] והנה אמנם אי נימא דלא קי"ל כדינא דרבינו שמחה אלא בשנהנה הישראל הנאה גמורה ממלאכת הגוי, מתישב מש"כ המ"ב בסימן ש"ז סקע"ו, דכשאומר הרמיזה לגוי שלא בלשון צווי כגון שאומר הנר אינו מאיר יפה או איני יכול לקרות לאור הנר הזה שיש בו פחם ושומע הגוי ומתקנו שרי, עכ"ד, והוא ממג"א שם, ותמהו ע"ז דמה מהני שאין בזה אמירה, מ"מ מ"ט א"צ למחות בו משום דין מחאה בגוי העושה מלאכה בעצי ישראל, ולהנ"ל ניחא.

ובזה ניחא גם ד' המג"א שם סק"כ בדין פתיחת אגרת שהובאו במ"ב סקנ"ו, שתמה ע"ז הגרע"א בגליון שם מ"ט לי"ב דין מחאה משום עושה מלאכה בעציו של ישראל, ודן לתרץ דכל דין מחאה זה הוא רק בשאמר לו מתחילה לעשות, אך לכאו' בדעת המג"א גופי' אי"ז מתישב, שהרי בסימן רע"ו הביא להך דינא אף בשעושה הגוי מעצמו, וי"ל כתי' קמא דהגרע"א, אך להנ"ל ניחא.

וראיתי עוד להוכיח מד' המג"א דלא קי"ל כדינא דרבינו שמחה אלא בגוונא שנהנה הישראל הנאה גמורה ממלאכת הגוי, והוא ממש"כ המג"א בסימן רנ"ג סקל"ח, מיהו כשרואה שנתקרר לגמרי צריך למחות לגוי שלא יחממו וכמ"ש סימן רנ"ב ס"ב, עכ"ל, והרי דא"צ למחות ביד הגוי אלא בשנתקרר לגמרי, ומשום דכה"ג הוא נהנה הנאה גמורה ממלאכת הגוי, אך משא"כ בשלא נתקרר לגמרי שאינו נהנה הנאה גמורה ממלאכת הגוי, א"צ למחות בידו, ואף שעושה את המלאכה בשל ישראל, וצריך לעיין עוד בדבריו שם.

ז] במ"ב סימן רע"ו סקי"א, ז"ל, אבל אם נזדמן לישראל שראה בעת שהגוי רוצה להדליק בשבילו או לעשות המדורה צריך למחות בידו אפילו אם הי' זה בביתו של גוי ג"כ צריך למחות כיון שהנר והעצים של ישראל ואפילו אם דעת הישראל לצאת אח"כ לחדר אחר שלא יהנה מהנר ג"כ צריך למחות, עכ"ל.

וצ"ע ממש"כ במ"ב סימן תר"י סקי"ג, ז"ל, ואף אם הגוי רוצה להדליק מעצמו צריך למחות בידו מאחר שהוא בשביל ישראל, ובשעה"צ שם כתב, ז"ל, ובמטה אפרים כתב דאם רוצה מעצמו לחזור ולהדליק א"צ למחות בידו, ואפשר וכו' או אפשר דמיירי במקום שלא יהנה ממנו אחר כך, עכ"ל, והרי דכל שלא יהנה ממנו אח"כ א"צ למחות בו, וזה דלא כמש"כ בסימן רע"ו דאף כשאין דעתו ליהנות ממנו אח"כ צריך למחות בו.

וכפי הנראה צריך לחלק בזה, דבסימן רע"ו איירי בשמדליק נר בחדר שנמצא בו הישראל, וע"כ אף אם דעת הישראל לצאת אח"כ מן החדר, מ"מ מיחזי כעושה לצורך הישראל, ומשא"כ בסימן תר"י לא איירי בכה"ג שנמצא שם הישראל ונראה כעושה לצרכו, ובזה שפיר כתב השעה"צ דכל שלא יהנה ממנו אח"כ א"צ למחות בידו.

**ג**

ח] שו"ע או"ח סימן ש"ה סכ"א, גבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל, מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו.

ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, עבה"ג וכמ"ש קנ"א א' דמכבה מעצמו מותר דאדעתא דנפשי' עביד וכו', וצ"ע דבשפחה אסור אפי' בכה"ג כמ"ש בסי' ש"ד ס"א, ובסי' רמ"ז ס"ו דאפי' קצץ אסור בשכיר, עכ""ל.

וצ"ב במה שהביא הגר"א ממש"א בסימן ד"ש ס"א דבשפחה אסור, שהרי דינא דסימן ד"ש הוא בשפחתו הקנוי' לו קנין הגוף, דמוזהר האדון מה"ת על שביתתה, אך מה שהתיר המחבר בגבינות שעושות השפחות, ודאי איירי בשפחות שאינם קנויות לו קנין הגוף שאין מוזהר האדון על שביתתם, וע"כ שפיר מותר להניחן לעשות גבינות מעצמן.

ב] ונ' בביאור ד' הגר"א, שהרי הגם דעבד הקנוי קנין הגוף לישראל אסור להניחו לעשות מלאכה, אך הרי היינו רק בשעושה מלאכת ישראל, ובד' הרשב"א יבמות דמ"ח. מבו' דאף בשעושה מלאכת ישראל אדעתא דנפשי' שרי, וכל הא דאסור להניחו לעשות מלאכת אדוניו הוא רק משום דעבד במלאכת אדוניו עושה לעולם על דעת רבו, וע"כ הגם דאסורין כל ישראל להניח לעבד זה לעשות להן מלאכה, מ"מ אם עושה להן מלאכה מעצמו שרי, דאדעתא דנפשי' קעביד, עיי"ש, וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"א סימן נ"ט, וכתב עפי"ז דאילו הי' העבד או השפחה עושין מלאכת רבן שלא מדעתו וניכר שאינן עושין לדעתו שהוא מותר ואינו מצווה להפרישו, דומיא דקטן שאין ב"ד מצווין להפרישו בעושה על דעת עצמו ובעושה על דעת אביו מפרישין אותו, עכ"ד.

ואשר זהו משה"ק הגר"א, דהגם דדינא דסימן ד"ש הוא רק בעבד ושפחה הקנויין לו קנין הגוף שהוא מוזהר מה"ת על שביתתן, אך הרי למדנו משם דין נוסף, והוא דעבדו ושפחתו עושין לעולם על דעתו, ודין זה מסתברא דהוא בכל עבד ושפחה השכורין לו אף שאינם קנויין לו קנין הגוף, וזהו שכתב הגר"א דיש לאסור בשפחות העושין מלאכה לצורך האדון, משום שהן עושות המלאכה על דעת האדון.

ומצינו הדברים מבוארים כן בד' הגר"א סימן ד"ש סס"א, ז"ל, ולרבו אפי' בלא אמירה אסור לדעתו כמש"ש דכוותי' כו' גוי אדעתא כו', ר"ל כיון שאין הישראל אומר לו ומתחיל הגוי מאליו כמ"ש סי' רמ"ז ס"ד דהוי כקצץ דאדעתא דנפשי' עביד, אבל לרבו אדעתא דרבו עביד כמש"ש ס"ו, עכ"ל.

ט] והנה הגר"א דימה דין זה לדינא דסימן רמ"ז ס"ו, דמי שיש לו שכיר גוי לשנה או יותר אסור לשלחו ערב שבת באגרת, ונ' מד' הגר"א שפירש דטעם האיסור בזה הוא משום דכל שהוא שכירו ה"ה עושה על דעתו, וע"כ אסרינן בזה אף שלא אמר לו לעשות בשבת.

אמנם צ"ע רב בזה, שהרי משמעות ל' השו"ע התם דלא אסרו אלא לשלחו בערב שבת, אך מותר לשלחו בד' וה', וכ"ה במג"א שם סק"ט, ואי נימא דהא דאסור לשלחו הוא משום שכל שהוא שכירו ה"ה עושה על דעתו, א"כ מ"ט מותר לשלחו בד' וה', אף שידוע שיוליך האגרת בשבת, ובע"כ דהא דאסור לשלחו הוא משום דכל כה"ג חשיב כלא קצץ, וכ"ה להדיא בביאור הגר"א שם, וע"כ מותר לשלחו בד' וה', וכדעת הרא"ש ודעימי' דאף בלא קצץ מותר למסור לו מלאכה בד' וה', וקשיא טפי עמש"כ הגר"א לאסור בגבינות שעושות השפחות, משום דדמי לדינא דסימן רמ"ז ס"ו, וצ"ע שהרי גם התם מותר לשלחו בד' וה', וא"כ בגבינות שעושות השפחות שלא ציוה אותן כלל לעשותן, שפיר יש להתיר, וצע"ג בזה.

י] ובד' השו"ע שהתיר בגבינות שעושות השפחות, מוכח דס"ל דכל הא דעבדו ושפחתו עושין לעולם על דעתו, הוא רק בעבדים ושפחות הקנויין קנין הגוף, אך כל שאינם אלא שכירין בעלמא לא אמרי' שהן עושין על דעתו, וע"כ כל שהן עושין מלאכה מעצמן, אמרי' דאדעתא דנפשייהו קעבדי.

ויש להוכיח כן גם ממה שפסק המג"א בסימן של"ד סקכ"ח דהא דגוי שבא לכבות אין אומרין לו אל תכבה הוא אפי' בעבדו המושכר לו לזמן, ואי נימא דעבדו המושכר לו לזמן עושה לעולם ע"ד האדון, א"כ היאך מותר להניחו לכבות, הרי כל הא דגוי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, הוא רק משום דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, אך בעבדו שעושה ע"ד האדון אסור להניחו לכבות, ובע"כ מזה דעבד שאינו קנוי לו קנין הגוף אינו עושה ע"ד האדון, וע"כ מותר להניחו לכבות, אך בעבד שקנוי לו קנין הגוף שבא לכבות, ודאי צריך למנעו מכך, ולא התיר המג"א אלא בעבדו המושכר לו לזמן, והאמנם במק"א נת' לדעת סה"ת דאף בעבד שקנוי לו קנין הגוף מותר להניחו לכבות, ואכמ"ל.

ומצאתי בס' תהל"ד ר"ס ד"ש שכבר עמד ע"ז, דבעכצ"ל דהרשב"א לא אמר שעל דעת האדון הם עושין אלא בקנוי קנין הגוף אבל בשכיר לא, עיי"ש בדבריו.

יא] בעיקר הך דינא דסימן רמ"ז ס"ו דמי שיש לו שכיר גוי לשנה או יותר אסור לשלחו ערב שבת באגרת, ומ' דבד' וה' מותר לשלחו, הרי מבו' דכל הא דבשכיר שנה אסור להניחו לעשות מלאכת הישראל בשבת, הוא רק משום דהוי כלא קצץ, וע"כ אם נתן לו בד' וה' מותר, וכ"ה בביאור הגר"א שם, ז"ל, מי שיש, דזהו לא קצץ לפי' הרשב"א וכו', עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם, ז"ל, דמה שהוא שכירו לשנה לא נחשב כקציצה ודינו בכל הפרטים כמבואר לעיל בס"א בלא קצץ, עכ"ל.

ובביאוה"ל שם הוסיף עוד בזה, ז"ל, הטעם דאף שהוא קוצץ לו שכרו עבור כל השנה מ"מ לא חשבינן זה כקצץ, דעיקר טעמא דקציצה מהני משום דאין לישראל נפ"מ מזה דאם לא יעשה ביום זה יעשה ביום אחר והגוי אדעתא דנפשי' עביד למהר להשלים מלאכתו, אבל בענין זה שהוא שכור לכל המלאכות קרוב לודאי שיצטרך למחר למלאכה אחרת וא"כ מרויח הישראל במלאכת גוי בשבת וה"ה כשלוחו לזה, ולפ"ז הי' לו להמחבר לאסור אפילו מיום ראשון לשיטתו לעיל בס"א בלא קצץ, אלא דמשום דסברא זו דזה לא חשוב כקצץ לא פסיקא לי' כ"כ כדאיתא בב"י לעיל בסימן רמ"ד וכאן בסימן זה, ולכן סמך בזה איש מתירין הנזכר בס"א בהג"ה ולא אסר אלא בע"ש, עכ"ל.

אמנם צ"ב רב בזה, דהנה כתב השו"ע בסימן רמ"ד ס"ה, אם שכר גוי לשנה או לשתים שיכתוב לו או שיארוג לו בגד ה"ז כותב ואורג בשבת וכו', וכתב הרמ"א, ודוקא ששכרו למלאכה מיוחדת, כגון בגד לארוג או ספר לכתוב, אבל כששכרו לכל המלאכות שיצטרך תוך זמן השכירות לכו"ע אסור, ובמ"ב שם סקכ"ט פירש הטעם בזה, ז"ל, למלאכה מיוחדת, דבזה אפשר שלא יגיע לישראל ריוח עי"ז שהוא עושה בשבת כגון שלא יצטרך הישראל אריגה או כתיבה כ"כ אבל אם לכל המלאכות קרוב הדבר לודאי שיצטרך למחר מלאכה אחרת וא"כ מרויח הישראל במלאכת הגוי בשבת ולכך אפילו אם לא יחשוב עמו יום יום אסור.

והנה הך דינא דכל שמרויח הישראל במלאכת הגוי בשבת אסור, מצינו גם במ"ב סימן רמ"ג סק"י, ז"ל, ודע דבמרחץ כה"ג דהיינו ששוכר גוי לעבוד בו כל השנה ושיטול היהודי כל הריוח של השבתות מדינא אסור וכו', דהא דשרינן מתחלה מדינא היינו דוקא בשדה וכדומה דהמלאכה קצובה ואפשר להשלימה בכל עת דאין ריוח לישראל במה שעושה הגוי בשבת דאם לא יעשה היום יעשנה ביום אחר אז אמרינן אדעתי' דנפשי' עביד, אבל במרחץ וריחיים דהמלאכה אינה קצובה וכל יום ריוח לעצמו דאם לא יעשה יום אחד יפסיד הישראל אותו היום, א"כ עיקר המלאכה בשביל ישראל הוא ומדינא אסור "כמו שכיר יום" דאף דמקבל שכר לא אמרינן אדעתי' דנפשי' עביד הואיל ונהנה הישראל ממלאכת שבת וכו', וכיון דמדינא אסור אפילו נתפרסם ששכרו לשנה וגם הוא חוץ לתחום דאין בו משום מראית העין ג"כ אסור וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' המ"ב, דטעם האיסור היכא שנהנה הישראל ממלאכת הגוי, הוא משום דבכה"ג עביד הגוי אדעתא דישראל, והוי כשכיר היום שאסור אף דמקבל שכר, וה"ז אסור מדינא.

ולפ"ז הרי דה"נ בשכיר שנה לכל המלאכות דאסור לעשות מלאכת הישראל משום דמרויח הישראל ממלאכת הגוי בשבת, נמי יש לאסור מדינא דדמי לשכיר יום דאסור.

ולפ"ז צ"ע רב, דא"כ מ"ט שרי לשלוח אגרת ביד שכיר שנה ביום ד' וה', הרי כל הא דשרי ביום ד' וה', הוא רק באיסורא דלא קצץ אשר הוא משום דמיחזי כמוסר לו לעשות בשבת, ובזה שרינן בשמוסר לו ביום ד' וה', אך בשכיר שנה דאסור מדינא לעשות מלאכת הישראל, משום שמרויח הישראל במה שעושה המלאכה בשבת, מ"ט יהא מותר ליתן לו ביום ד' וה'.

וביותר צ"ע, שהרי במ"ב סימן רמ"ד סק"ל, כתב אהך דינא דשכיר שנה לכל המלאכות, דמטעם זה יש למחות ביד השפחות כשעושין מלאכת אדוניהן בשבת אפילו כשעושין שלא בבית ישראל "ושלא בצווי בעליהן" דהא הם שכורין לכל המלאכות, עכ"ל, וכיון שאף כשעושין שלא בצווי בעליהן אסור, א"כ כ"ש שיש לאסור בששלחם ביום ד' וה'.

שו"ר בתהל"ד סימן רמ"ז סק"ב שהביא מתו"ש שכתב באמת דלדעת הרמ"א דאסר בסימן רמ"ד בשכיר שנה לכל המלאכות, יש לאסור לשלוח אגרת בידו אף ביום ד' וה', וכן הביא בסימן רע"ו סק"ד ממנחת כהן ש"א פ"ג שאסר בזה, והתהל"ד כתב דמדלא הגי' הרמ"א בסימן רמ"ז דאף בד' וה' אסור, מ' דמודה בזה דשרי, ובסו"ד ציין לד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ב סק"ז, ז"ל, אלא ודאי דל"ד לאגרת בסוף סי' רמ"ז, דכשנותן לו בד' וה' אע"ג דמשתרשא לי' לא גרע מלא קצץ כלל דשרי בד' וה' כיון שאינו רואהו, משום דכיון שקיבלה להוליכה למחוז חפצו נעשה עכשיו עלי' כקבלן, שעשייתו בשבת היא אדעתא דנפשי' להפטר מחיוב שקבל על עצמו להגיע האגרת למחוז חפצו, ואם ילך בשבת וישלים קבלנות זו לא יצטרך להשלים זה בחול, וכיון שמצד הישראל היתה יכולה להעשות בחול א"כ עשיית השבת אינה בשבילו, משא"כ במרחץ וכו' וכן בסי' רמ"ד ס"ה לא מיירי כלל כשנתן לו קבולת בד' וה', דהא לא אצטריך לאשמעינן דשרי, דהא כתבו בפירוש בסי' רנ"ב, וכי סלקא דעתך מפני שהוא שכיר שנה גרע מגוי דעלמא דלא קצץ, ומה"ט שרי בסו"ס רמ"ז גבי איגרת, משום דלא גרע מגוי דעלמא דלא קצץ כלל. דאף דגבי שכיר משתרשא לי' מ"מ הוא עביד אדעתא דנפשי' כמ"ש ספר התרומה ורא"ם, עכ"ל.

ומצינו עד"ז בד' הגר"ז בדינא דסימן רמ"ז ס"ג, דאם שכרו לימים דבר קצוב בכל יום בהליכתו ובחזרתו אלא שאינו מקפיד עמו מתי ילך, אם הוא בערב שבת אסור דכשיוצא בשבת נראה כאילו התנה עמו כך, ע"כ, וצ"ב מ"ט בד' וה' מותר, ומ"ש משכיר יום דאסור, שהרי גם הכא שכרו לימים, והי' מקום לומר, שהרי מקור דין זה הוא מד' הר"ן, ובד' הר"ן י"ל דס"ל דאף בשכיר יום אין אסור אלא בשציוהו לעשות בשבת, עי' כן בתהל"ד ר"ס רמ"ג, ופירש הגר"ז בקו"א סימן רמ"ג סק"א, ז"ל, ולפ"ז הטעם א"ש מ"ש בסי' רמ"ז ס"ג, דכה"ג מקרי קבלן משום דהתם קבל עליו כל המלאכה שבודאי לא יחזור באמצע הדרך וכו', אינו דומה לשכיר יום שלא קיבל עליו לגמור המלאכה אלא לעמול כל היום בלבד, אבל זה שקיבל לגמור המלאכות הרי זה נקרא קבלן וכו', ואף שמשלם לו בעד כל יום לא נפיק מתורת קבלן בהכי כמ"ש בסי' רמ"ז ס"ג, עכ"ל, ועדין כל הדברים צ"ב.

שו"ר עוד בזה בתו"ד הגר"ז בקו"א לסימן רמ"ג, שכתב דהרמ"א שהתיר בסו"ס רמ"ז, הוא משום שצירף דעת סה"ת דס"ל דאף בשכיר שנה שרי כל שקצץ, ועיי"ש שכתב כן גם בביאור פסק הרמ"א בסימן רנ"ב ס"ב, וצ"ע בזה.

יב] עוד ילה"ע בזה, במש"כ הרמ"א ר"ס רע"ו, בדינא דגוי שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור לכל, דאין חילוק בין קצב לו שכר או לא קצב או שעשאו בקבלנות או בשכירות, וכתב בביאוה"ל שם דר"ל, דהגם דקבלנות כתבו בסימן רנ"ב דמותר, הכא לענין הדלקה אסור משום שנהנה, עכ"ד.

וצ"ב מ"ש כלל התירא דקבלנות בהדלקת נר, הרי לפ"מ שפסק המ"ב בסימן רמ"ג ל"מ התירא דקבלנות היכא שנהנה הישראל מכך שעושה הגוי מלאכתו בשבת, והכא הרי נהנה הישראל מכך שמדליק הגוי את הנר בשבת, והאמנם למש"כ המג"א שם סק"ב דהא דלא אמרי' בזה דגוי אדעתא דנפשי' עביד, הוא משום דאף אם לא יעשה הגוי בשבת יצטרך לשלם לו, ניחא, דע"כ בסימן רע"ו דהקבלנות היא שקצב לו מכל הדלקה דבר קצוב כמו שפירש המ"ב שם סק"ה, אשר נמצא דאם לא ידליק הגוי בשבת יפסיד את שכרו, ע"כ שפיר הי' שייך בזה התירא דקבלן, אך למש"כ הפמ"ג שם דיש לאסור אף בגונא שאם לא יעשה הגוי יפסיד את שכרו, וכן צידד השעה"צ שם סקי"ד, צ"ע דמ"ט לא אסרינן להניח גוי קבלן להדליק לו נר.

ועד"ז ילה"ע בד' המ"ב בסימן רע"ו סקמ"ה שנראה בדבריו דאם קצץ עם הגוי בקבלנות שיסיק לו כל ימות החורף בעת שיהי' קר, לי"ב איסורא, וצ"ע דכיון שהישראל נהנה ממלאכת השבת, מ"ט איכא בזה להתירא דקבלנות, והכא יש לאסור גם לד' המג"א, שהרי לכאו' אם לא יסיק לו בשבת לא יפסיד שכרו.

עוד ילה"ע בזה, שהרי כתב הרמב"ם דשכיר שנה עושה לו מלאכה בשבת, "והוא שלא יחשוב עמו יום יום", והרי שאם מקפיד עמו ומנכה לו משכרו כשאינו עושה מלאכה בשבת אסור להניחו לעשות מלאכה, וצ"ע דא"כ בקבלן דנר שקצב לו מכל הדלקה דבר קצוב, הרי לכאו' דמי למחשב עמו יום יום דאסור להניחו לעשות מלאכה, ועי' היטב ביד אפרים סימן רמ"ג למג"א סק"ב, וכעת לא ראיתי שעמדו בכ"ז, וצ"ע.

וילה"ע עד"ז בדין גוי של שבת הנשכר לשם כך, דמ"ט לא נאסור בזה משום דחשיב כשכיר שנה דאסור היכא שנהנה הישראל ממה שעושה המלאכה בשבת, וגם אסור היכא שמחשבין עמו יום יום, אך שמא י"ל דאיסורים אלו הוא רק בשאמרו לו לעשות מלאכה זו, ואך שלא אמרו לו לעשותה בשבת, עמש"נ לעיל סק"א, וצ"ע בזה.

**ד**

יג] כתב הרא"ש בפ' כל כתבי סימן י"ב, ז"ל, אבל אם הגוי מלקט ומאכיל בהמת ישראל אין ישראל זקוק לומר אל תלקט דגוי אדעתא דנפשי' קעביד כדאמרינן גבי גוי שבא לכבות, ולפי שעה הוא דשרי אבל אם מערים ישראל בכך ורגיל לעשות דבריו בהערמה ע"י גוי אסור, כדאמרינן פרק השוכר את הפועלים בהנהו תורי דגנבין ארמאי ומגנחין יתהון הערמה איתעביד בהון ליזדבנו לגוים, עכ"ל, והובא דין זה בשו"ע סימן שכ"ה סי"ג.

וראיתי להעיר בזה, מדינא דהשו"ע בסימן ש"ז ס"ב דמותר לומר לגוי אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אע"פ שמבין שמתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה, ומשמעות הדברים שהי' עושה כן הגוי בכל השבתות, ומ"ט לא אסרינן בזה משום הערמה, ועד"ז קשיא גם מדינא דהשו"ע בסימן ש"ה סכ"א דגבינות שעושות השפחות מעצמן מחלב של ישראל, מותר כיון שאינו אומר להן שיעשו, והרי דאף שרגילות לעשות כן לא אסרינן משום הערמה.

ונ' לישב בזה, דהנה אמנם בפשוטו טעם איסור הערמה היינו משום דה"ז נראה שעושה הגוי לדעת הישראל, וע"כ הוא דאסור, אך נ' דיש להוכיח לא כן שהרי הרא"ש בפ' השוכר את הפועלים סימן ז' כתב דאין להוכיח מסוגיא דהתם לאסור גם כשאמר הישראל לגוי קודם שעת האיסור, והנה אי נימא דשרי לומר לגוי קודם זמן האיסור, כ"ש שיש להתיר בשעושה הגוי בלא אמירת הישראל ואף שעושה לדעת הישראל, וקשיא דא"כ מ"ט אסרו שם במערים.

אך הישוב לזה נלמד מל' האו"ז שהביא בהגהות אשרי שם, ז"ל, דחיישינן להערמה דמאחר שהגוי מכירו וגנבו וסירסו והחזירו רגלים לדבר שהבעלים אמרו להן, עכ"ל, והרי דאיסור הערמה הוא משום דרגלים לדבר שאמר לו הישראל לעשות כן.

ולפ"ז נ', דכל עיקר איסור זה, הוא רק בדבר שאין דרך שיעשנו הגוי בלא שציוהו הישראל לעשות, דבכה"ג אף שאם עושה פעם אחת שרי, מ"מ אם רגיל לעשות הוי זה הערמה, דרגלים לדבר שציוהו הישראל, ואף אם באמת לא ציוהו, מ"מ אסור משום מראית העין שציוהו על כך, אך בדבר שדרך שיעשנו הגוי בלא שציוהו הישראל לעשות, ל"ש כל עיקר איסור זה.

ואשר ע"כ במלאכות שדרך שעושה העבד לאדוניו אף בלא שציוהו, מותר להניחו לעשותם בקביעות, וניחא דינא דסימן ש"ז, וגם דינא דסימן ש"ה בשפחות שעושות גבינות י"ל דדרך הוא שעושות כן בלא ציווי האדון.

שו"ר בתו"ד הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג, ז"ל, והערמה דאסרו התם, היינו בדאיכא חשש אמירה לגוי, כדמייתי מפרק הפועלים ע"ש בגמרא וקא עברי משום ולפני עור כו'. וכן הוא בהדיא בהגהות אשר"י מאור זרוע שם. וע"ש בתוס' ד"ה מיחלפי כו', עכ"ל, וכמדומה דכונתו למש"נ.

**ה**

יד] יש להסתפק, אם בלא קצץ והי' שהות לגמור המלאכה קודם שבת, ולא גמר הגוי את המלאכה ועושה אותה בשבת אם צריך הישראל למחות בידו.

וע' פמ"ג סימן רמ"ז שנקט בפשיטות דא"צ למחות בידו, עיי"ש מש"כ עפי"ז בביאור ל' המג"א שם, ועי' עוד בגל' הגרע"א למג"א סימן רנ"ב סק"ט שג"כ נקט כן והביא כן משלחן עצי שיטים, אך מד' המג"א שם מוכח לכאו' לא כן, ואמנם מד' הב"י והב"ח שהביא המג"א שם נ' דס"ל דלא כוותי'.

וע' ביאור הגר"א סימן רנ"ב שביאר דמקור ד' המחבר דבטוה"נ שרי, הוא משום דאל"כ היאך איירי הירושלמי, וצ"ע מ"ט לא העמידה בשהי' לו שהות, ונ' מזה דבכה"ג א"צ להגיע לדין מחאה דהירושלמי, אלא אם יודע שעושה צריך למחות בו, וצ"ע עוד בזה.

1. שו"ר בגר"ז מהדו"ב לסימן רמ"ג שכתב, ז"ל, דל"ש לאסור בבית ישראל אלא באומנים כלשון הירושלמי, משום שכל השנה אינן בביתו מש"ה איכא בהו חשדא דמראית העין לנכנס לביתו בשבת לומר שהן שכירי יום, ומשה"נ לא מהני קצץ כמו שכתוב בספר התרומה שם, משא"כ בעבדו השכור לשנה דמיירי בי' בספר התרומה, שממנו מקור דין זה, כל הרגילים בביתו יודעים שהוא שכיר שנה דמקרי קצץ ודינו כקבלן לפי דעת סה"ת, עכ"ל, ולפ"ז ניחא גם ההיא דשפחות שעושות הגבינות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר ד' הב"י יל"ע, שהרי עיקר החילוק בין שכיר למלאכה אחת לשכיר לכל המלאכות, הוא דבשכיר למלאכה אחת אין מרויח הישראל ממה שעושה הגוי בשבת, שאם לא יעשה לו המלאכה בשבת יעשנה לו בחול, ובשכיר לכל המלאכות מרויח הישראל ממה שעושה הגוי בשבת, וא"כ בכיבוי דליקה דודאי מרויח הישראל ממה שמכבה הגוי עתה את הדליקה שא"א להמתין למוצ"ש יש לאסור אף בשאינו שכיר לכל המלאכות אלמלי הא דבדליקה הקילו, [↑](#footnote-ref-3)
3. וגם מש"נ דדינא דרבינו שמחה הוא אף בשלא אמר לו הישראל לעשות, אי"ז מתישב עם ד' הגרע"א שם, אך לא ברירא לי אם מכוון הגרע"א הוא גם בדינא דרבינו שמחה, שהרי מפורש בד' המג"א בסימן רע"ו דצריך למחות ביד גוי שבא להדליק נר משום דינא דרבינו שמחה, אף שלא מסר לו מלאכה זו בחול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וראוי להזכיר דעת הרשב"א בסו"ס עבודת הקודש והריטב"א בשבת דקכ"ב., דכל גוי העושה מלאכה בשביל ישראל צריך למחות בידו, ורק בדליקה הקילו שא"צ לומר לו אל תכבה, ועי' תהל"ד סימן רע"ו, אך הפוסקים לא הביאו לדעה זו. [↑](#footnote-ref-5)
5. והמג"א בסימן רנ"ב סק"ט ציין לסימן של"ד סכ"ה, ושם הביא מש"כ התוס' לחלק בין היכא שגוף ישראל נהנה מן המלאכה, ומ' דס"ל דכל הא דצריך למחות ביד הגוי הוא רק כשגופו נהנה מן המלאכה, ועי' היטב במג"א סי' שכ"ה סק"ל ורע"ו סקי"ד ודו"ק, שו"ר מש"כ בזה הגר"ז במהדו"ב לסימן רמ"ג בסוף דבריו, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-6)