הנזיקין
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין - הרב זאב קרלנשטיין

# **44פרק הניזקין**

# **11דף מח' ע"ב**

**תד"ה "אין"** ואפי' למ"ד ש"ד וכו' מ"מ אי לאו תקון העולם היה גובה וכו' מבינונית משום נעילת דלת, **ידוע לחקור** אם דין מיטב בניזקין ובנינונית בבע"ח אם זהו דין בסדר תשלומין, או שזהו דין בעצמו של שעבוד שחלות שעבוד חלה קודם על מיטב וכו'. **ועין אבי עזרי ריש נז"מ** , וא"נ שזהו דין בשעבוד א"כ אחרי שתקנו ששעבוד בע"ח הבינונית א"כ בלא תקון העולם צריך לגבות מלקוחות בינונית מכיון שכך הוא השעבוד וא"כ מדוע צריך התוס' לתת הטעם דנעילת דלת, ואם דין מיטב הוא בסדר התשלום י"ל שאצל לקוחות אין דין סדר תשלום אי לאו נעילת דלת, ודו"ק.

**ובתד"ה "אין**" (תניינא) מתבאר דדין מיטב בניזקין צריך להיות מדאו' גם אצל יתומים, ולכאורה אם דין מיטב הוא דין בסדר תשלומין ולא דין בשעבוד עצמו, א"כ מהיכי תיתי שיש דין סדר תשלומין ליתומים, דמסתמא דין סדר תשלומין חל כלפי המזיק עצמו, ויש לדון בזה, וצ"ע.

**ע"ע פנ"י** שהוכיח מהתוס' דסבר דלמ"ד של"ד לא מהני שעבדו בפי', **ונחלקו בזה ,דהש"ך** לט' ב' נ' דבשעבדו בפי' לכ"ע ש"ד, **וכן מבואר ברשב"א לקמן** נ' **ורש"י בקידושין יג' ע"ב, ובתוס' ב"ב** **קעה' ע"ב** עולה נמי דלא מהני שעבדו בפי'.

**גמ':** אכלה שמינה משלם שמינה אכלה כחושה משלם שמינה, **עיין רע"א כאן ובב"ק** ו' שהקשה אולי מיירי בניזק ברי ומזיק שמא והוי חייב במקצת דהא אכלה מ"מ כחושה ואינו יכול לישבע ומתושאיל"מ, **ומייתי פנ"י** דע"כ מיירי שיש למזיק קרקעות ולכן הוי כפירת שעבוד קרקעות, **והקשה הרע"א** אולי מיירי שקנה הקרקעות לאח"מ ואין בהם שעבוד, **והוכיח מכאן** הרע"א שבקרקעות שקנה לאחמ"כ אין בהם דין מיטב, דכמו שבמיטב דניזק ודאי א"א שיחשיבו קרקעות שקנה לאח"מ דא"כ תמיד יקנה הקרקע הטובה ביותר לחייב המזיק, כ"כ במיטב דמזיק אזלינן בתר מעשה הנזק, עיי"ש. (עיין קה"י בב"ק טז').

בעצם הס"ד דגמ' דמשלם מספק שמינה ול"א הממע"ה **עיין אור שמח פ"ט** **מנ"מ ה"ב** שביאר דפשיעה דמזיק הוי כמו פשיעה בשומר, שחשיב שחל עליו סיבת חיוב בשעה שפשע ואח"כ הספק שנולד אם הזיק כחושה או שמינה חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, עיי"ש וצ"ע.

**עיין מאירי בשטמ"ק ב"מ ו' ע"ב** דבאכל ערוגה בין ערוגות אם כל הנשארות שוות בשווים שיימינן שהערוגה שאכל מסתמא כמותם, ויש חולקין שם, שאין שאר הערוגות ראיה לזו הנאכלת, וצ"ב מה הנידון ומדוע יש צד ששאר הערוגות ראיה לזו הנאכלת. עיי"ש.

**תד"ה "אמר"** ועולה שנחלקו ר"י ור"ע בב' עניינים, במשוייר, ובדניזק או בדמזיק שיימינן, **ועיין או"ש פ"ד נמז"מ הי"ג** שביאר שיש קשר בין הנידונים.

**רש"י ד"ה "מן העידית**" שאם אין לו מעות, ועולה דבניזקין אם יש לו מעות משלם מעות ולא קרקע, **ונחלקו בזה הפוסקים חו"מ תיט'.**

**11דף מט' ע"א**

**גמ'**: ור"י אהני ג"ש ואהני קרא, דבאופן שאין למזיק עדית דניזק נותן עדית דידיה, **ועיין רא"ש** **ב"ק ו'** שהביא פלוגתא אם יש למזיק בינונית ועידית ששוים יותר מעידית דניזק אם נותן בינונית דמ"מ היא יותר מעדית דניזק, או שנותן עדית דבמקום שאין למזיק עדית דניזק הוי ג"ה שיתן עדות דמזיק. ועיין חי' הגר"ש ב"ק סי' ז'.

**עיין רע"א** שהקשה מדוע לא מוקמינן באופן שאין לניזק כלל קרקעות דמשלם עדית דמזיק, **ועיין** **חי' ר' אריה ליב נב' וגר"ש שם** דבכה"ג להאי מ"ד ברא"ש דהמזיק משלם הקרקע שהיא קצת יותר מעדית דניזק, ואי"צ לשלם דוקא עידית דידה, וא"כ כשאין לניזק כלל קרקעות יכול המזיק לשלם בזיבורית, ויש לדון בזה.

**תד"ה "כגון"** עולה בדבריו דכשיש לבע"ח או ניזק מעות מ"מ יכול לשלם בקרקע, ורק אם הקרקע היא אינה עדית דניזק משלם מעות.

**לכאורה** באופן שאין למזיק כעדית דניזק אם יקנה קרקע עדית ודאי יחוייב מכיון שכבר חל עליו חיוב כעדית דניזק, וא"כ יהיה נ"מ אם עדית דמזיק כזיבורית דניזק וקנה אח"כ עדית, דלר"י יתחייב כעדית דניזק, ולר"ע ישלם זיבורית כמש"נ לעיל מהרע"א דדין עדית דמזיק נמי חל בשעת הנזק, ואולי מוכח מהתוס' דלא כהרע"א, ודו"ק, עיין תמצית סוגיות ב"ק ו'.

**בא"ד: עיין תרה"כ תי"ט שהקשה** מדוע נקט התוס' נ"מ רק למ"ד או כסף או מיטב הא אף למד כל מילי מיטב יהיה נ"מ אם יש למזיק עדית כזבורית דניזק דלר"ע משלם האי עדית ולר"י ישלם מטלטלין, עיי"ש מה שיישב ולא נתבאר לי.

**תד"ה "שור"** עולה ב' דעות בתוס' אם מזיק הקדש חייב מדאו' או מדרבנן. ונחלקו בזה ראשונים בשטמ"ק בב"ק ו'. ומ"מ בשן בהמה חייבת משום נהנה, אלא שנהנה אינו בעדית, **עיין קצו"ה** שצא' וגרש"ש ב"ק ס"ה ואו"ש נזק"מ פ"א ה"ב.

**בא"ד:** יפה כחו לענין רבית, עיין רש"ש.

**בא"ד**: וי"ל דאע"ג דבתרומה חייב לשלם מ"מ לא מהאי קרא וכו' **עיין גרש"ש ב"ק ס"ה** שעמד מאי נ"מ מאיזה קרא ילפי', וביאר דבאמת מקרא דלא יאכל ילפי' דאין חיוב מזיק לתשלומי תרומה ומהא ילפי' להקדש, אך עדיין בתרומה יהיה חייב משום מזיק ממון כהן, עיי"ש.

**גמ':** לא יהא אלא בע"ח ובע"ח בבינונית, עיין רשב"א שהקשה מדוע לא מוקמינן לנהנה מהקדש שחייב משום מעילה שדינו במיטב, ותי' דע"ז יש פסוק אחר עיי"ש. עיין רש"ש ב"ק ו'.

**יש להוכיח מכאן** דהתחייבות בלא הלואה דינה בבינונית ולא בזיבורית ומשו"ה האומר מנה להקדש מבואר בגמ' שדינו בבינונית, עיין שער משפט קב' א'. (דבר יעקב)

**11דף מט' ע"ב**

גמ': והאיש אינו מוציא אלא לרצונו, **עיין ראשונים** כאן ובכתובות סג' שהקשו הא באומרת מאיס כייפינן לו לגרש ואז האיש מוציא שלא לרצונו, **ועיין מהרמ"ש**.

**בענין ערב דכתובה:**

**גמ':** הב"ע כגון שנעשה ערב וכו'.

**ומבואר** דלכתובה נעשה ערב לזיבורית מכיון שעיקר דינה לאח"מ אצל יתומים בזיבורית, ובענין כתובה לגרושה ודין ערב בה **עיין מאירי ורש"ש**. ונראה לבארדמכיון שכתובה לא ניתנה לגבות מחיים, וגדר הדבר שעד מיתת הבעל אין עדיין התחייבות ממון, וההתחייבות חלה רק בשעה שמת ועד אז יש סיבת התחייבות, כמש"נ במס' כתובות, הרי שדין הערבות נמי חלה לאחמ"כ בשעה שיש בפועל התחייבות, ואז הוי חיוב בזיבורית, ודו"ק.

**ומתבאר בסוגיין ובב"ב קעד' ע"ב** דערב דכתובה אינו משתעבד מכיון שלא חסרה, ומכיון שמצוה קא עבד, **והריטב"א בסוגיין** נקט דעיקר הטעם מכיון שלא חסרה, **ובתד"ה "מצוה"** כ' שצריך לשני הטעמים. **ומבואר בסוגיין** דבקבלן משתעבד אף בכתובה, **ורש"י ד"ה "בקבלן**" פי' דמיירי שהבעל התפיס את אשתו במשכון, והאשה החזירה את המשכון ועל ההחזרה נעשה ערב. ועיין תוס' דל"ד לנשא ונתן ביד ששם נתן המעות עצמם ולכן הערב הוא המלוה ואין ללוה עם המלוה כלום, דחשיב שהערב לוה מהמלוה ונתן ללוה, אבל בנשא ונתן במשכון הרי דחשיב שנעשה ערב על החוב דאין כאן מצב שלוה הערב מהמלוה אלא שנעשה אחראי על המשכון, ודו"ק.

**ונראה לבאר** הענין שיסוד דין ערב הוא שהערב מתחייב ע"כ שהמלוה הוציא מעות ע"פ צווי הערב ולכן חשיב שהערב קבל המעות ומתחייב בתמורתם, (וערב קבלן חשיב שקבל המעות מיד כשהלוה המלוה, ובערב סתם חשיב שהמעות יצאו מהמלוה רק אם נאבדו ע"י שהלוה ולא פרעו הלוה, ודו"ק). וא"כ בכתובה שאין מצב שהאשה מוציאה ממון מרשותה שהערב יהיה ערב ע"כ ומשו"ה ל"ש דין ערבות בכתובה, וזה כוונת הגמ' "דלא חסרה". **ולפי"ז יש לבאר** דברי רש"י שבקבלן מיירי שנתנה המשכון לבעלה ונעשה ע"כ ערב, דרק עי"כ יש כאן מצב שהאשה הוציאה ממון מרשותה וחסרה, ודו"ק. **ולפי"ז באמת** הכוונה קבלן הוא שקבל משכון מידה ולא שנעשה ערב קבלן, **ומיושב קושית התוס' ד"ה "אלא"** בסו"ד על רש"י שהקשה דהא כאן הוי ערב קבלן ויכול לגבות מהערב תחילה, ולפמש"נ אין הכוונה ערב קבלן כמש"נ ולכן נקט רש"י שאין יכול לגבות מהערב תחילה. **וביותר י"ל** דהכא ל"ש ערב קבלן כמו בכל מקום, שבכל מקום שהמלוה מוציא מעות תח"י הרי שהערב נעשה ערב על המעות דיצאו מעות ע"פ דברי הערב וחייב תמורתם מיד, משא"כ שהאשה מוציאה משכון תח"י הרי שרק יצא ממון משועבד מתח"י וכל הקנין ממון במשכון הוא אם לא יפרע הבעל אבל אם יפרע הרי שמעולם לא הוציאה ממון מרשותה, ולכן גם הערב חייב רק אם לא יפרע הבעל דאז מתברר שהפסידה בכך שיצא המשכון ממנה בצווי הערב וחייב ע"כ, אולם ודאי צריך שיפרע מהבעל תחילה, ולכן אף דהוי ערב קבלן מ"מ נשאר מצב שגובה מבעל תחילה ואין גובה מערב תחילה, ודו"ק.

**צ"ע** לפי כל הנ"ל מהו המושג שאב אצל בנו משתעבד, הא אין כאן מוצא ע"פ. **שי' הר"מ פכ"ה ממו"ל ה"ו** דערב דכתובה לא מהני אף בקנין, ובקבלן מהני, ובאב אצל בנו מהני דוקא בקנין, **ושי' הראב"ד שם** דערב דכתובה מהני בקנין, ובאב ובנו מהני אף בלא קנין.

**לכאורה ערב ע**"י קנין הוא אינו מגדר של מוציא הוצאות ע"פ אלא הוי סתם התחייבות, וא"כ צ"ע מדוע לא יהני התחייבות בכתובה, וקצרנו במקום שצריך להאריך, **עיין מחנה אפרים הל' ערב סי' א' ב', ועיין אבל האזל פכ"ה ממו"ל ה"ו.**

**לא נתבאר** מהו ערב דניזקין, ומתי נעשה לו ערב, ובפשטות ל"ש אלא לאחר שכבר נתחייב המזיק והוי כערב שלא בשעת הלואתו, ונעשה או בקנין, או שרצו ב"ד לגבות ואמר הערב שלא יגבה ואני ערב עיין חו"מ קכט' ס"ב. אולם בכתובה מכיון שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים ל"ש כלל ערבות אלא ע"י קנין שגדרה כנראה אינו משום מוציא הוצאות ע"פ והוי סתם התחייבות, וצ"ע.

**תד"ה "אלא"** מתבאר שאם היתומים פטורים מעדית אף הערב פטור מעדית, ועיין ראשונים דפליגי דמכיון שגובה מקבלן תחילה דינו בעידית כמזיק.

## 11דף נ' ע"א

**תד"ה** **"כיון"** דרבה ע"כ סבר שעבודא דאו' ומשו"ה בשעבד בפי' חייבים היתומים עדית,**ועיין ראשונים** דפליגי דבאופן ששעבד בפי' לכ"ע ש"ד,ומהתוס' עולה שלמ"ד של"ד לא מהני שעבדו בפי', וידועין דברי הריטב"א בקידושין דף יד' דשל"ד משום דל"ש מקצת קנין, ולפי"ז מסתבר דלא מהני שעבדו בפי'.

**עיין ראשונים** אם באמר בפי' שיגבה עדית מיורשיו אם כאן לכ"ע גובה עדית מיורשים.

**שפאי עדית** ,**לרש"י** הדין שאם בשעת הנזק היה עדית ושפאי הרי שבטל דין עדית, **ושאר ראשונים** פליגי וסברי שיתן בינונית שהשתא בינונית נעשית עדית,**ותלו האחרונים** בנידון שאם עדית הוא דין שעבוד הרי שצדקו דברי רש"י, ואם זהו דין בסדר התשלומין הרי שצדקו דברי הראשונים, **עיין אבי עזרי,וגר"ש ב"ק ס"ז ח'.**

## 11דף נ' ע"ב

**גמ'** :והלכתא יתומים שאמרו בין גדולים בין קטנים בזיבורית,**עיין ראשונים** שנחלקו במזיק אם יש חילוק בין גדולים וקטנים,**ועיין ר"מ פ"ח מנזק"מ הי"א ושו"ע קח'.**

**גמ':** בעי ר' אחדבוי במחנה האיך, ולהלן: ת"ש שכ"מ וכו' והתם מיירי בדין לוקח ראשון ולא בדין אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בנ"ח, ובעיא דר' אחדבוי הוא בדין אין נפרעין, **ועיין** **גר"ש ב"ק סי' ט'** אם דין לוקח ראשון הוא תוצאה של הדין של אין נפרעין וכו', דמכיון שחל שהשעבוד על הב"ח שוב גם אחר שקנה אחר את הב"ח לא פקע שעבוד מיניה, או דלוקח ראשון הוי תקנה נפרדת, ומסוגיין קצת משמע דהוי ענין א', עיי"ש.

**תד"ה "תנו"** **עיין ריטב"א** דפליג.

**רש"י ותוס' ד"ה "גובה"** דבמקבלי מתנה בב"א ובא בע"ח הרי שגובה לפי חשבון מכולם, **ועיין ראשונים** אם גבה מא' בלבד אם חוזר וגובה מן השאר, דביורשים חוזר וגובה מן השאר, **והריטב"א מייתי** דמקבלי מתנה חלוק מיורשים. **והחילוק פשוט,** שבירושה הרי שאם גבו ממנו מתברר שלא ירש, משא"כ במקבל מתנה אף אם גבו ממנו מ"מ חשיב שקבל מתנה אלא שגבוהו ממנו, ודו"ק.

**תד"ה "לפי"** א"נ דמיירי שגירשה ואהדרה, **ועיין תורת גיטין** שהקשה הא גם כשגירשה לא פקע חיוב מזון הבנות וכשאהדרה לא חל עליו חיוב חדש ומדוע חשיב כתובין.

## 11דף נא' ע"א

**ביאור פלוגתת ר' יוחנן ור' חנינא** אם שניה ויתרה, **עיין תור"ג** שביאר שהנידון אם דין עישור נכסים חל בשעת נישואיה או בשעה שמת אביה, ונ"מ אם מת אביה ואח"כ מת הבן דאם זכתה במיתת אביה הרי שכבר זכתה, ואם זוכה רק בנישואיה הרי שבנישואיה כבר ירשה ואין סיבה לתקנת עישור נכסים.

**סוגיא דב' שוורין:**

**גמ':** אמר ר"י שני כיסין קשורין וכו' **ועיין ראשונים** דסברי דבאופן שבא המוצא להודיע לבעלים שמצא הרי שודאי בין בשוורין בין בכיסין לא ישבע דליכא כלל טענה של תובע, ובאופן שתבע התובע שמצא ב' שוורין או כיסין ודאי נשבע, והכא מיירי שתובע הבעלים שראה שמצא שור א' או כיס א', הרי דבשוורים ל"ח תביעת ברי על השור השני ובכיסין חשיב תביעת ברי על הכיס השני.

**ועכ"פ** לר' יצחק נשבעין על אבידה של ב' שוורין והודה בא', **ומקשה** הגמ' דהוא דלא כמתני' דבאבידה פטור משום משיב אבידה, **ומתרצינן** ור"י סבר כראב"י דבס"ד ראב"י פליג על סברת משיב אבידה ולכן אדם נשבע על טענת עצמו**, ולמסקנא** לראב"י נמי אין נשבעין במשיב אבידה, ופלוגתת ראב"י ורבנן הוא בנשבע על טענת אביו אם יש בזה העזה להכחיש לבן, דלראב"י אינו מעיז ולכן ל"ח משיב אבידה, ולכן חייב שבועה, ולמסקנא ר' יצחק דלא כמאן, **ובאמת השמיטו** **הרי"ף . אולם ברש"י ד"ה "על"** מבואר דראב"י דמי לר' יצחק אף למסקנא, וע"כ סבר הכי דאל"ה הא ר' יצחק דלא כמאן, דהא רש"י ל"ג תניא נמי הכי וא"כ ר' יצחק אין לו אף ברייתא לסבור כמותה, וכקושית התוס' , וע"כ לרש"י ר' יצחק כראב"י**. ועיין מהר"ם שביאר** דרש"י סבר דר' יצחק מיירי שטוען הבעלים שראה שהגביה כיס א' ומסתמא גם השני קשור עמו, והוי טענה קלושא מכיון שאולי גם הכיסין נפרדו ומ"מ חייב שבועה, ולראב"י נמי חשיב טענה קלושה מכיון שיכול לכפור בבנו ומ"מ חייב שבועה, דחשיב טענה כלשהו לחייבו, ודו"ק. ע"ע קרני ראם ומפרמ"ש.

**הרמב"ן מביא** אופן אחר לבאר הענין, דמיירי שהבעלים כלל אינו טוען שראה שמצא המוצא שוורין או כיסין, אלא שטוען שאם מצא ע"כ מצא ב', והמוצא טוען שמצא א' הרי דחשיב ברי שמאחר שהודה המוצא שמצא הרי שיש טענת ברי שמצא ב', ומשום מיגו או פה שאסר שיכל לשתוק ולא לומר שמצא אין נפטר מכיון שמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן,הרי שכאן הנידון דמתני' ודר' יצחק אם יש לפטור משום דהוי משיב אבידה, **והרמב"ן הקשה** דהכא ודאי פטור משבועה דאין כאן טענת ברי, ומשמע בלשון הרמב"ן שכוונתו שכאן לכ"ע אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וע"כ דסבר דבאמת יש כאן טענת ברי אחרי שהודה שמצא, אלא דהוי ודאי מיגו מהני לפטור משבועה מכיון שבלא הודאתו ל"ה כלל טענת ברי והודאתו העמידה מצב של טענת ברי, עיי"ש.

**ועיין היטב בעה"מ ,** דנקט לבאר סוגיין דר' יצחק דמיירי שהמוצא אמר מצאתי שור והבעלים טוען דאם מצאת א' ע"כ מצאת ב' וחשיב טענת ברי, וראב"י מיירי נמי שהבן תובע מכח הודאת הלוה שלוה פרס וטוען הבן דא"כ לוית מנה .והוו ר' יצחק וראב"י ממש באותו נידון אף למסקנא, ובאמת נקט לדינא שר' יצחק וראב"י חד הוא ותמה על הרי"ף שהשמיט את ר' יצחק. **והמלחמות השיג** דבכה"ג דהבעה"מ חשיב הודאה קודם לתביעה ולכ"ע אינו נשבע. ועוד השיג דנפטר משום פה שאסר וכאן ל"ש מיגו לאפטורי משבועה ל"א כנתבאר לעיל. **ע"ע ראב"ד** מה שביאר בסוגיין, ועולה בדבריו דמשיב אבידה פטור משבועה רק מדרבנן**, ועיין ספר הזכות** שהשיג דודאי משיב אבידה פטור מדאו', ורק מציאה הוי מדרבנן, עיי"ש, ואכהל"ב.

**גמ':** מפני מה אמרה תורה, ולרש"י בב"מ קושית הגמ' שיפטר משום משיב אבידה, לתוס' שם וכאן הקושיא שיפטר משום מיגו, להראשונים דמיגו לאפטורי משבועה ל"א קושית הגמ' מדוע כופר הכל לא חייב שבועה. **ולרש"י** ע"כ שמשיב אבידה הוי דאו', **לתוס'** אם משום מיגו ע"כ דא"א מעיז פניו הוא סיבה שאין מיגו דהעזה מהני, לאפטורי משבועה, ובממון מהני, עיין משנב"ז בתמצית סוגיות דף ג'.

**תד"ה "מפני"** בשלהי דבריו עולה ששבועה ע"א אי"צ טענת ברי, ועיין ר"ן בשבועות מ' דמייתי בזה פלוגתא. ונתבאר בתמצית סוגיות שם.

## 11דף נב' ע"א

**מתני':** יתומין וכו' הענין שיכול אפוטרופוס להפריש תרו"מ על ממון יתומים למרות שצריך להפרשה בעלים, ועיין ראשונים דמהני, **או** משום הפקר ב"ד, **או** משום זכין, **או** משום דאפוטרופוס יד יתומים, (ולא משום זכיה אלא הוי גדר חדש).

**תד"ה "יהבי"** וי"ל דהתם קני וכו' ועולה דבהקדש מעות ודאי קונים אף אם יהיה הפסד להקדש, ועיין ר"מ פ"ט ממכירה ה"ב שכ' דלא כן וגם בהקדש אם נתנו מעות והוזלו דלא קנו.

**עיין קצו"ה קצט' ג'** דמייתי תי' אחר מהמרדכי, ועיי"ש שדן אם בהקדש של צדקה אם הוי כהקדש או כממון יתומים,

## 11דף נב' ע"ב

**רש"י ד"ה "נשרפו"** ולרש"י אחרי תקנה דכסף אינו קונה אם נשרף הפירות הוי הפסד דמוכר, **וזהו שי' רוב הראשונים** בב"מ מז'**, והבעה"מ שם** פליג וסבר דתקנו שיכול המוכר לחזור, אך אם נשרף המקח שוב ל"ש חזרה, דבחזרה צריך להחזיר המקח ותמורתו לקבל כסף וזה ל"ש אחרי שנשרפו. יש שדייקו ברש"י ב"מ שם כבהע"מ , ורש"י כאן בפי' כ' דל"כ עיי"ש.

**תד"ה "דאתו"** הטעם דלוקחים באופן שלא חל המקח שנחשבים ש"ש ולא שואל, **עיין מהרש"א קרני ראם, ותור"ג.**

**מתני':** המטמא וכו' ובגמ' פלוגתא דלרב מנסך הוא מנסך ממש, ולשמואל מנסך הוא מערב, ולרב אין קלב"מ מכיון דמשעת הגבהה קנה, **ובר"מ בפיהמ"ש** נקט טעם אחר דמיירי שלא ידע שחייב מיתה. **עיין דברי יחזקאל סי' כו'** סק"י שיישב בשם הגר"י מפונבי"ז דהר"מ סבר דבחיוב מיתה בשוגג שייך קלב"מ רק בשעת מעשה חיוב המיתה ולא במעשה שקודם, ומשו"ה כדי ליישב קושית התוס' דהגבהה צורך ניסוך יישב הר"מ דמיירי בשוגג שאין קלב"מ אלא בשעת ניסוך ממש, עיי"ש.

**תד"ה "מנסך"** תוס' נקט בא"נ דר' ירמיה דסבר דל"א הגבהה צורך ניסוך ע"כ פליג על ר' אבין דבזרק חץ וקרע שיראין דקלב"מ, והוכיח מהא דתלי הגמ' דזרוק גנבותיך בר' אבין ור' ירמיה. והר"מ פסק כר' אבין ומאידך פסק בזרוק גנבותיך דצריך שיאמר שיקנה רק עד שינוח, וע"כ לכאורה דלא כר' אבין, ועיין גרנ"ט כתובות לח', וגרש"ש שם לג', וקה"י זם לז', ודברי יחזקאל שם, וגר"ח על הש"ס שם, וכאן קצרנו.

**בא"ד:**ועי"ל דטעמא דשמואל וכו' וביאר התוס' שפלוגתת רב ושמואל הוא אם הגביה ונתחייב בגניבה, והזיק אח"כ בהיזק שאינו ניכר באופן שחייב מיתה אם יכול לומר הרי שלך לפניך, **והרע"א בשו"ת קסד'** ביאר שהנידון הוא דלשמואל קלב"מ הוא כמו שעשה אחר, ולכן שאם גנב ואחר הזיק הזק שאינו ניכר יכול לומר הש"ל כ"כ בהיזק הוא עצמו במצב של קלב"מ, ורב פליג וסבר דבכה"ג למ"ד הזק שאינו ניכר שמיה היזק הרי דחשיב כאילו אין ממון בעין ול"ש לומר הש"ל. **ועיין גרש"ש כתובות לח', וגר"ש בסוגיין** שביארו את דברי התוס' באופן אחר.

**בענין גונב ע"מ להזיק, עיין גר"ח בהל' חובל, ועיין גר"ש בסוגיין.**

## 11דף נג' ע"א

**רש"י ד"ה "חייבין** " לשלם לבעלים, ועיין ריטב"א שהנידון דכהנים דפגלו הוא לשלם להקדש. ובעצם דברי רש"י שחייב לבעלים משום חיוב אחריות, וצ"ע הא צריך להיות תלוי בר"ש ורבנן בדין מזיק דבר הגורם לממון, **ועיין פנ"י וקוב"ש** ב"ק קט"ז.

**בא"ד:** קשה בעניו שהרי להביא דורון היה מבקש, **עיין קה"י** ב"ק סח' לט' שמוכח דמזיק דבר שאין עליו שווי אלא לאדם א' דחייב, **ודלא כהנתיה"מ** קמח'.

**עיין גר"ש ב"ק יג' ז', ואמרי משה מ' ה'** דאף דקרבן ממון גבוה מ"מ יש לבעלים בעלות להקרבה על הקרבן ולכן שייך היה דין מזיק.

**גמ':** מתיב ר"א העושה מלאכה במי חטאת וכו' **עיין מהרש"א ורמב"ן** בב"ב קונטרס גרמי שהקשו מדוע הקשתה הגמ' רק על מ"ד היזק שאינו ניכר שמיה היזק הא אף למ"ד לאו שמיה היזק קשה שיקנסו מדרבנן ומדוע פטור בידי אדם, ותי' דהכא סברה הגמ' דקנסא מקנסא לא ילפי', **ועיין בזה פלוגתת הר"מ והראב"ד פ"ז מחובל ה"ד.**

**תד"ה "העושה", עיין תוס' בב"ק צח', ותו"ר כאן.** ועולה שם פלוגתא אם צריך. דוקא ניחותא דבעלים, או סגי בניחותא של עושה המלאכה.

**תד"ה "בדיני"** ותי' דמכיון שסתם שוורים לאו למזבח קיימא לכן חשיב צורם אזן פרה היזק שאינו ניכר**, ובתוס' בע"ב ד"ה "גזלן"** מתבאר שב"ד שתפס שור שעי"כ יכול ליתחייב סקילה חשיב היזק ניכר, ומסתמא דינו כמו לאבד ממון (הכוונה שעשה את הממון אבידה) חבירו למרות שאינו משתנה גופו חשיב היזק ניכר, משא"כ בצורם אזן פרה אף שהוא בגופו מכיון שאנשים אינם מחשיבים זאת להפסד הרי דחשיב היזק שאינו ניכר, **ועולה לכאורה** שהגדרת היזק ניכר תלוי אם נחשב שנשתנה דין הממון ליחשב ממון נפסד או לא, דאיבוד ממון חשיב היזק למרות שאין שנוי בצורת החפץ, ושנוי בצורת החפץ אם אינו מוגדר כהפסד דין הממון שוב אינו נחשב היזק ניכר, וצ"ע. **עיין אבן האזל פ"ז מחובל ה"ד** שתלה בפלוגתת ר"מ ותוס' אם היזק ניכר תלוי בכך שנשתנה אף החפץ, או שתלוי בניכר לעיני הרואים, ויש לתמוה דאיבוד ממון חבירו (שעשאו אבידה) ודאי חשיב מזיק גמור למרות שלא נשתנה גוף הבהמה, ודו"ק, וצ"ע, וקצרנו.

**גמ':** הכניסה לרבקה, ומתבאר שאם מזיק ע"י מחשבה אינו לחייב, וצ"ע מ"ש מפיגול, **ועיין רמב"ן** קונטרס דגרמי שיישב דפיגול נחשב שהשחיטה פוסלת ולא המחשבה, ודו"ק. והמהרמ"ש מיישב דפיגול הוא בדבור וחשיב מעשה משא"כ פסול פרת חטאת הוא במחשבה.

## 11דף נג' ע"ב

**תד"ה "גזלן"** ומתבאר בתוס' שאם מסירה לב"ד הוי היזק שאינו ניכר א"כ פטור אף במסרו בידיים, **והקשו האחרונים** מדוע לא יתחייב בקנסא כמו מנסך, **עיין מל"מ** פ"ג מגזילה ה"ד, **ועיין** **תור"ג** בסוגיין, **וקה"י** ב"ק סי' לא'. ועיקר הדבר דמכיוון שמסירה לב"ד היא מצוה ל"ש לקנוס כדי שלא ילך ויטמא וכו', או שאין לו כלל שם מזיק מכיון שזהו מצוה, משא"כ משום שומר חייב דחשיב פשיעה בשמירה למרות של"ח מזיק.

**בא"ד:** מש"כ התוס' שאף בהתפיסוהו פטור מכיון שבין כה הב"ד היו תופסין, **עיין בקה"י** הנ"ל מה שדימו לזרק כלי מהגג.

רש"י ד"ה "מטמא" וכ' דאיסור דרבנן הוא, ובענין איסור להזיק, ידוע או משום השבת אבידה (אחרונים) או משום דרכי שלום, (יד רמה ב"ב), או משום לא תגזול (ר' יונה), או איסור דרבנן (קרית ספר), ומרש"י משמע דהוי דאו' ורק היזק שאינו ניכר דרבנן. עיין משכב"ז בריש בב"ק.

**גמ':** והא מנסך דאו' ולא קניס, ומדוע לא מקשה הגמ' ממטמא שהוא נמי דאו', **עיין ראשונים.**

## 11דף נד' ע"א

**גמ':** תבא עליו ברכה באכל מידי וכו', עיין אור שמח פ"י מתרומות הי"ח מה שביאר בזה, ויישב עפ"ז שי' הר"מ.

**תד"ה "אכל"** ונחלק עם רש"י אם אכל תרומה שוה ד' והשתא שוה זוז דלרש"י משלם לפי מידה ומשלם פירות שוה זוז, ולהתוס' לא, וביאור פלוגתתם **עיין זכרון שמואל** סי' ב'- ג'. **וקה"י** פסחים כז'.

**11דף נד' ע"ב**

**גמ'**: והא מדאו' חד בתרי בטל, **עיין רש"י** במנחות עז' ע"ב ד"ה "משמעת" שכ' דתרומה א' בק' הוא מדאו' **עיי"ש רש"ש. ועיין אור שמח** פט"ו ממאכ"א הט"ז.