שיעור ה-ו סי_ קיב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**פת עכו"ם**

**[סי' קיב שיעור ה-ו]**

## טעם ההיתר ע"י הקיסם

**[סעי' ט]** **הדליק עובד כוכבים התנור ואפה בו ישראל, או שהדליק ישראל ואפה עובד כוכבים, או שהדליק העובד כוכבים ואפה העובד כוכבים ובא ישראל וניער האש מעט, הרי זה מותר. ואפילו לא זרק אלא עץ אחד לתוך התנור, התיר כל הפת שבו, שאין הדבר אלא להיות היכר שהפת שלהן אסורה.**

**הנה** מבואר היתר חיתוי ע"י ישראל ואפילו זריקת קיסם לתנור, ודעת המנחת יעקב (כלל עה ס"ק לח) שהקיסם אינו אלא להיכר בעלמא ומהני אף שאינו עוזר באפיה. אולם הרשב"א (תוה"ב ב"ג שער ז צג:) כתב להדיא שהקיסם מהני מחמת שעוזר מעט לאפיה, וז"ל ומסתברא שאין לך כל קיסם וקיסם שאינו מוסיף בחום התנור ומקרב בשול. וכל זה מקולותיו של פת.

## היתר ע"י ניפוח

**וכתב** הרמ"א ואם נפח באש הוי כחיתוי. ומקור הדין ממהרי"ל (שו"ת סי' קצג), והביא ראיה לזה מהגמרא בב"ק (יח:) שהתרנגול שתקע באויר כלי זכוכית ושברו משלם נזק שלם, ומבואר בגמרא (שם יז:) שהוא מטעם שנחשב ככחו וכגופו דמי, ומזה הוכיח מהרי"ל דה"נ מהני חיתוי גחלים ע"י ניפוח בפיו, שהרי זה כמו שמחתה בגופו [והובא בגר"א ס"ק יט].

**והבן** איש חי (שנה שניה פר' חוקת אות כב) הביא ראיה מזה שכל איסור בישולי עכו"ם אינו אלא אם נעשה בכחו של הגוי, אבל בכח כחו וכ"ש בשלוש כוחות אין איסור [והוא דבר מצוי מאוד במכונות שגלגל מניע גלגל אחר עד שנעשה ג' כוחות ויותר], ומוכח כן מדברי המהרי"ל, דאמאי הוצרך להוכיח שניפוח בפה הוא כמו כחו, אלא ודאי שאין מעשה הבישול נחשב מעשה שלו אלא אם כן נעשה בכחו שהוא כגופו.

**ועוד** הביא הבא"ח ראיה להתיר בכח שלישי מדין יין נסך, שפסק השו"ע (סי' קכה סעי' ב) שכח כחו נחשב כמו כחו, אבל ג' כוחות כגון דפין גלגל וקורה, בדיעבד מותר אף בשתיה. ואף שהתיר השו"ע רק בדיעבד כתב הבא"ח שאי"ז אלא חומרא לעניין יין נסך, ועל כן כתב להתיר לכתחילה בישולי עכו"ם בכח שלישי. ובאמת אין זה ראיה מכרחת להתיר גם בבישול עכו"ם, דשפיר יש מקום לחלק שדוקא ביי"נ יש להקל בכחו, שניסוך היין הוא דוקא כשנעשה מכחו [ועי' שו"ע סי' קכד סעי' יט וסי' קכה סעי' ה], אבל הכא לענין בישולי עכו"ם היה אפשר לומר שכל שנעשה המעשה על ידו אף שאי"ז כחו חשיב בישול עכו"ם ואסור. ולעניין הלכה לא נהגו להקל לכתחילה כהבן איש חי, אלא אף במכונות המצויות מקפידים שהמשגיח כשרות ידליק את המכונות.

## אם היתר קיסם וניפוח לכתחילה או דיעבד

[סעיף י] **אם אפו בתנור על ידי עובד כוכבים ג' פעמים ביום אחד, והכשירו התנור על ידי קיסם בב' הפעמים ובפעם הג' לא הכשירו מותר. הגה: וי"א דאם הכשיר התנור פעם אחת ולא עמד התנור מעת לעת בלא היסק, אפילו אפאו בו כך כמה ימים הכל מותר מכח הכשר הראשון, ויש לסמוך על זה.**

**ומבואר** מכל זה ג' דרכים להתיר את אפיית הפת ע"י גוי, **א]** ע"י חיתוי בגחלים (סעי' ט). **ב]** ע"י קיסם (סעי' ט). **ג]** ע"י חום שנשאר מההיסק הקודם (סעי' י). ובערוך השולחן (דין כז) כתב וז"ל והנה כל אלה הם קולות גדולות ורק בשעת הדחק יש לסמוך על זה, אבל לכתחלה צריך אחד מהג' המבואר בגמרא והיינו היסק התנור או חתיית הגחלים או ליתן הפת לתוך התנור. מיהו בשאר פוסקים לא משמע שהיתר קיסם הוא בדיעבד, ומנהג ישראל היה להתיר ע"י קיסם, וכמו שכתב הרשב"א (שם) אחר שכתב היתר ע"י קיסם, מסיק 'ומנהגן של ישראל תורה היא'. והחלקת בנימין (ס'ק פז ובביאורים ד"ה הרי) כתב להביא ראיה שיש להחמיר לכתחילה מהא דמבואר בשו"ע (או"ח סי' תרג) שאף המקילים בפת של גויים בעשי"ת יש להיזהר, וכתב המשנ"ב (ס"ק א) וז"ל היינו אפילו מפת פלטר של גוי ואם אינו יכול לאפות בעצמו יכשיר את התנור שאופין בו העכו"ם שישליך ישראל בתוך התנור קיסם אחד. ומשמע שלכתחילה ראוי להחמיר שלא לסמוך אף על היתר של קיסם. מיהו נראה שאין מזה ראיה, שודאי יש עדיפות לעשות בביתו אבל אין נחשב כדיעבד.

## לסמוך על היסק מתנור קודם אם הוא דיעבד

**מיהו** כל זה לעניין היתר קיסם, אבל מה שכתב השו"ע להתיר בסעי' י' לסמוך על חום התנור אין זה אלא בדיעבד כמו שמבואר באיסור והיתר (כלל מד אות י).

**ובגר"א** (ס"ק כ) משמע שהיתר זה של סעי' י' לסמוך על הסקות ראשונות מהני יותר מהיתר של קיסם, כיון שעושה הוא חום רב יותר מקיסם אחד, אמנם נראה שאפשר להבין כן דוקא להצד שהיתר הקיסם הוא מחמת שמוסיף לבישול, לכך חום התנור עדיף, אבל לפי דברי המנחת יעקב שהיתר קיסם הוא להיכר, א"כ ודאי מסתבר שע"י קיסם יש היכר יותר, ולכן אף שלעניין הדין מהני גם ההיתר שסומך על חום התנור מ"מ לכתחילה הצריכוהו לזרוק קיסם להיכר.

**והנה** יש שרצו להוציא מדין זה היתר בתנורים, ומשאירים נורה דולקת בתוך התנור אף בזמן שהתנור מכובה, וסומכים ע"ז שלא גרע מקיסם שמהני מחמת שנותן מעט חום כמו"כ, אותה נורה נותנת חום מעט. ואף שמצד הסברא יש מקום לקולא זו מכל מקום משתדלים לא לסמוך ע"ז, ובפרט לפי מה שנתבאר שהיתר דסעי' י' אינו לכתחילה מחמת שאינו ניכר, א"כ ההיתר ע"י הנורה ג"כ אינו ניכר וא"כ אי"ז לכתחילה.

**ומרן** הגריש"א ס"ל שאף להמתירים מ"מ אין להתיר כן יותר משבוע, וטעמו שמצינו בב"י שהביא מהאגור שאם הטיל ישראל קיסם בתנור מועיל כל ימי השבוע עד יום ראשון. ויותר מזה לא התיר [מיהו היה אפשר לדחות שכתב עד יום ראשון כיון שבשבת התנור היה מכובה].

## היתר ע"י סגירת הדלת

**בפוסקים** כתבו לדון אם הדליק העכו"ם את התנור והניח הפת, אולם הישראל סגר את הדלת אם מהני. ובהל' שבת (סי' רנז סעי' ד) מבואר שסגירת הדלת יש בזה משום מבשל, וא"כ מסתבר שגם זה מהני להיתר הפת.

## חיתוי או זריקת קיסם שלא בכוונה

**ואם** עשה חיתוי שלא בכוונה, מבואר ברמ"א סי' קיג (סעי' ז) להתיר, והש"ך (שם ס"ק י) הביא מהגהת או"ה שצריך לכוין. ונראה שהדבר תלוי במחלוקת מה טעם ההיתר של הקיסם, שלפי מה שנתבאר מהרשב"א שהקיסם מקרב את החימום א"כ אפשר שבלא כוונה ג"כ מועיל, אבל לדעה השניה שהוא בשביל שיהא היכר מסתבר שלא מהני כשאינו מתכוין. ולעניין דיעבד סמכינן על הרמ"א בזה.

## היתר קיסת בפת של ישראל שאפאה עכו"ם

[סעי' יא] **פת של ישראל שאפאה עובד כוכבים בלא חיתוי דישראל ובלא קיסם, אסור. ואסור לזבוני לעובד כוכבים, דילמא אתי לזבוני לישראל. ואם פיתת הלחם לשנים, מותר לזבוני לעובד כוכבים.**

**ומבואר** כאן שאף בפת של ישראל יש היתר ע"י קיסם, והדבר צ"ב דהנה דעת השו"ע (סי' קיג סעי' ז) שאין שגירת התנור מועלת אלא בפת, והיינו שדעתו להחמיר יותר בבישולי עכו"ם מבפת עכו"ם, וכתב הט"ז (שם ס"ק ז) נראה פירושו שבפת צריך להסיק התנור ולהוציא כל הגחלים קודם שיאפה הלחם, מה שאין כן בשאר תבשיל מסיק האור ובשעה שהתבשיל מתבשל מוסיף והולך תמיד, ע"כ לא ניכר כ"כ מעשה ישראל. אבל הש"ך (לעיל ס"ק ו) כתב לבאר שהתירו בפת משום שעל הלחם יחיה האדם. והנה גבי פת של ישראל שאפאה עכו"ם, כתב הש"ך (ס"ק ז) שלא נהגו בשום מקום להקל [אף שבפת עכו"ם מצינו מקומות שנהגו קולא], משום שהוא כבישולי עכו"ם, ולפי"ז קשה אמאי כתב המחבר כאן להתיר אף בפת של ישראל ע"י קיסם, והרי מבואר בש"ך שבזה לא שייך היתר פת משום שעל הלחם יחיה האדם.

## האיסור למכור דבר איסור לגוי שמא יקנה הישראל

**ומבואר** בשו"ע לאסור למכור לעכו"ם שמא יקנה הישראל, והנה בנודע ביהודה (מה' תניינא או"ח סי' ע ועי' פת"ש ס"ק ג) כתב לדון אם איסורים דרבנן שרי למכור לישראל, ומכאן ישראיה שאסור אף באיסור דרבנן. ודבר הניכר מותר למכור משום שאין חשש שיבוא הישראל לקנות [כמבואר בגמרא נדה סא: ובשו"ע הל' כלאים יו"ד סי' שא סעי' ח]. ולכאורה בזמן הזה שהרבה מישראל אינם חוששים לקנות דברי איסור, יש מקום לומר שאפילו דברים הניכרים כאיסור יהא אסור למכור לגויים, שהרי יש לחשוש שיבוא ישראל לקנות איסור, ומבואר כאן שיש בזה משום 'לפני עוור' וצ"ע.

## ביאור ההיתר כשבא אורח שאינו נזהר מפת עכו"ם

[סעיף יג] **מי שאינו נזהר מפת של עובד כוכבים, שהיסב אצל בעל הבית הנזהר מפת של עובד כוכבים, ועל השלחן פת ישראל ופת של עובד כוכבים היפה משל ישראל, יבצע בעל הבית מן היפה ומותר בכל אותה סעודה בפת של עובד כוכבים.**

**ומה** שהתירו לו בכל אותה סעודה הוא משום שאי"ז כבוד הברכה, שאם מחליף הפת מראה שאינו רוצה באותה פת משום איסור, ואין ראוי לעשות ברכה על פת של איסור.

**ובטעם** ההיתר, עי' ט"ז (ס"ק ח) שנקט שהוא משום שהאורח שאינו נזהר ודאי יאכל מפת של עכו"ם שהיא נקיה, וכיון שהדין נותן לבצוע על הפת שיאכל ממנה, לכך בעל הבית שהוא הבוצע צריך לבצוע על הפת עכו"ם שממנה יאכל האורח. אולם הש"ך (ס"ק כא) כתב שההיתר הוא משום איבה כעין דברי הרמ"א להלן (סעיף טו), ואף ששם מבואר שדוקא עם כמה אנשים שאוכלים פת אחת והוא אוכל אחרת יש איבה, אבל בשני אנשים שכל אחד אוכל פת אחרת אין איבה דמאי אולמיה האי מהאי, תירץ הש"ך שכיון שמברך ע"ז והפת עכו"ם יפה יותר, אם אינו בוצע על הפת של עכו"ם, מראה בזה שבדוקא אינו אוכל מאותה פת ויש בזה איבה. ועוד תירץ שבכל פת שהיא יפה יותר יש איבה אם אוכל מהפת שאינה נקיה [ונפק"מ כשיש פת נקיה ואינו מברך עליה אם יהיה איבה].

## למה אין בזה איסור משום נדר

**והנה** הבית מאיר (סי' קסח על המג"א ס"ק יב) וכן הפרי מגדים (שם א"א סוף ס"ק יב) הקשו שכיון שנהג להחמיר הרי זה כנדרי מצוה ואיך מותר לאכול ולעבור על הנדר. ובפמ"ג העמיד שאמר בלי נדר, והב"'מ נשאר בקושיא. וכן כתב במ"ב (שם ס"ק יט ובביאור הלכה שם ד"ה על) וז"ל 'והרבה מאחרונים מפקפקין מאד בזה, דכיון שהוא נזהר ומחזיק זה לאיסור מאי אהני ליה חביבותיה'. איברא שהשלמת חיים (או"ח סי' סב) כתב שמועיל התרת נדרים של ער"ה לנדרי מצוה כיון שאינו נודר בפירוש, וכן מטו משמיה דהחזו"א, מיהו נוהגים שלא לסמוך על זה אם אפשר.

**ובמנחת** יעקב (כלל עה סק"ב) כתב לגבי מי שנזהר בפת עכו"ם ונתערב לו בהיתר שבטל ברוב, שמותר משום שאינו מחמיר אלא על דעת אותם דינים שאמרו חכמים, ולפי סברא זו יש ליישב קושיית הב"מ והפמ"ג, שאין כאן חשש משום נדר כיון שלא קיבל על עצמו אלא על דעת אותם דינים.

**והנה** בשו"ע בהלכות נדרים (יו"ד סי' ריד סעי' א) כתב גבי מי שנהג לצום בער"ה ורוצה לחזור בו מחמת שאינו בריא שצריך התרה, ובש"ך (שם ס"ק ב) כתב לחלק בין הדין המבואר ברמ"א (או"ח סי' תקפא סעי' ב) שאם חל ברית מילה בער"ה יכולים לאכול, ומאי שנא מאדם שאינו בריא שצריך התרה. וביאר הש"ך שמתחילה כשמתענה דעתו שאם יהיה ברית לא יתענה, משא"כ כשאינו בריא הרי לא עלה על דעתו דבר זה, לכך צריך התרה.

**מיהו** הדגול מרבבה (על הש"ך יו"ד שם) לא הסכים עם חילוקו של הש"ך בין ברית מילה לחולי, שכמו שמסיק אדעתיה שאם יהיה ברית יאכל, מסתבר כמו"כ שמסיק אדעתיה שאם יהיה חולי יאכל, דכי הוא יודע שלעולם לא יהיה חולה. ולכך כתב שצריך לחלק בין מי שמחמת חולי רוצה לבטל לגמרי מנהגו, שבזה צריך התרה, אולם אם יש לו מקצת חולי ומחמת זה רק באותה שנה רוצה לאכול אבל לשנה הבאה דעתו להמשיך מנהגו, בזה אי"צ התרה שזה לא נחשב שהוא מבטל מנהגו. ובזה ביאר דברי המג"א (סי' תקפא ס"ק יב) כתב שמי שיש לו מקצת חולי אינו צריך להחמיר בתעניות האלו, והדבר צ"ב שהרי מבואר להדיא בשו"ע בהלכות נדרים (יו"ד שם) שצריך התרה. וצ"ל שהמג"א מיירי במי שאין דעתו לבטל מנהגו ורק עכשיו יש לו מקצת חולי [ועי' משנ"ב תקפא ס"ק יט].

**ולכאורה** לסברת הדגול מרבבה, יש לומר גם לעניין מי שנזהר מפת עכו"ם, שכבר מתחילה עושה כן על דעת שאם יתערב או במקום איבה לא יזהר מפת עכו"ם, וכיון שדעתו לחזור למנהגו לא יצטרך התרה ודוק.

## אם מחוייב לאכול מהפת עכו"ם במקום אורח

**והנה** יש לדון אם כשיש לו אורח אם מחוייב לבצוע על הפת עכו"ם או שתלוי ברצונו, ועי' בחלקת בנימין (סי"ג ביאורים ד"ה מן) שהביא ראיה מהמג"א סי' קסח (ס"ק יב) שאין בזה חיוב אלא תלוי ברצונו, שאם חשקה נפשו בזה מותר כיון שמחבב בזה את המצוה. אמנם נראה שאין זה ראיה כלל, שדעת המגן אברהם שדין זה שאם יש לו אורח שיש לו פת עכו"ם, אינו דין מיוחד באורח, אלא הוא דין שכל שיש לו פת עכו"ם נקיה מותר לו משום חיבוב מצוה לבצוע על הפת נקיה, ולמדו כן מהירושלמי, וכן מבואר באמת בגר"א (כאן ס"ק יב) שדינו של השו"ע הוא מהירושלמי [ומה שכתב השו"ע דין זה באורח, היינו רק מחמת שמי שנזהר מפת עכו"ם מסתמא אין לו פת עכו"ם על השולחן].

**וכיון** שסובר המג"א שהוא דין שהתירו לו כשחביב עליו לכך כתב שהכל תלו ברצונו, אולם המשנה ברורה (שם ס"ק כא) פסק שלא כדברי המג"א, וכתב שאין להתיר בפת עכו"ם כשאין אורח, וביאר הכל כדעת הט"ז שהוא היתר משום אורח, ולפי מה שביאר הט"ז שהוא מחמת האורח, נראה שמחוייב הוא מן הדין לעשות כן. ואף שבמשנ"ב כתב לשון 'התירו לו', נראה שאין כוונתו שאין זה אלא היתר ולא חיוב, אלא הכוונה שהתירו את האיסור לאכול פת עכו"ם וממילא באמת יהא מחוייב מחמת דין אורח.

**וכן** נראה ברור לדעת הש"ך שהוא משום איבה, שודאי מחוייב לאכול דוקא מפת של עכו"ם, שהרי דבר שיש בו משום איבה איסור הוא, כדחזינן בסעי' טו שכתב הרמ"א שכשיש כמה אנשים לא יאכל לאכול מפת אחרת, וזה משום איבה כמבואר שם, וכתב הגר"א שמקור הדין מהגמ' בפסחים שאם בא ממקום שאין עושים מלאכה למקום שעושים מלאכה לא יעשה מלאכה מפני שאינו ניכר, ולמד שם הרא"ש שדוקא מחמת שאינו ניכר, הא אם היה ניכר היה צריך לעשות מלאכה אף שבא ממקום שאין עושים מלאכה, אלא שכתב הרא"ש שאין היתר לעבור על איסורים מהתורה אלא רק באיסורים דרבנן. ומוכח שזה חיוב גמור דאל"כ איך התירו לו לעבור איסור בשביל זה. ואף שבמשנ"ב (סי' תסח ס"ק כג) פסק שאף איסור דרבנן אין להתיר אלא רק מנהג, מ"מ ברור שהוא חיוב גמור, וא"כ כאן גם כן שלביאור הש"ך הוא דין משום איבה [כיון שמברך ע"ז וכמשנ"ת], א"כ לכאורה הוא חיוב ולא רשות.

**ובפמ"ג** באו"ח (סי' קסח מ"ז ס"ק ה) הביא מהש"ך שהותר לו לבצוע על פת עכו"ם משום איבה, וכתב 'ולכל הסעודה משמע רק רשות'. ומשמע להדיא שיש חיוב לבצוע על הפת עכו"ם, שרק לגבי המשך הסעודה כתב שאינו אלא רשות [והיינו משום שבהמשך הסעודה אין איבה שהרי מיירי רק בשני בנ"א ולא בכמה אנשים, וכמו שנתבאר לעיל שכל האיבה הוא רק מחמת שמברך על פת קיבר במקום שיש פת נקיה].

## בזמן הזה אם שייך דין אורח

**והנה** המשנ"ב (שם) כתב שם 'ודע דכהיום שהמנהג שכל אחד מברך לעצמו ברכת המוציא לכאורה לא שייך כלל דין זה אלא כ"א יברך על פתו שאוכל'. אלא שראיתי שהעירו על המשנה ברורה שודאי מצוי דין זה גם היום, שדוקא כשאחד מברך לעצמו לא שייך משום אורח או משום איבה, אבל בשבת שרגילים שכולם שומעים הברכה מפת של בעה"ב שוב שייך דין זה בין משום אורח ובין משום איבה.

**מיהו** באמת אין מצוי כ"כ דין זה, כיון שהוא דין דוקא בפת ולא בשאר דברים, שאין איבה אלא בפת כמבואר בש"ך (ס"ק כו) שכיון שעל הלחם יחיה האדם אם נמנע ואינו אוכל יש בזה איבה, אבל בשאר דברים אינו כן שיכול לומר שאינו אוהב לאכול אותו דבר. רק מצינו כן לפעמים באדם מקפיד לאכול בפסח דוקא ממצות חבורה שלו ולא של אחר, וכשבא לבית של אחר נזהר שלא לאכול מהמצות שלו, ולפ"ז לכאורה יש בזה משום איבה. אלא שהרגילות במצות שכל אחד מברך לעצמו, כיון שיש לחם משנה לכל אחד, וא"כ אם הם רק שנים שכל האיבה הוא מחמת הברכה לא יהיה בזה משום איבה.

## מי שנזהר שלא לאכול שרויה ובא אצל מי שאוכל שרויה

ואם נוהג שלא לאכול שרויה ובא אצל מי שאוכל שרויה, אם אוכל פת לכאורה יש בזה משום איבה. אמנם אפשר שאין להתיר לאכול שרויה, כיון שמנהג אבותיו בידו ויש בזה משום 'אל תיטוש', ורק במנהג שהחמיר על עצמו לכאורה יש לו לשנות מפני האיבה או האורח.

● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●

**●**