29.תקנה דרבנן האם לא יצא מדאוריתא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

#### אב תש"פ

# בגדר תקנה דרבנן האם לא יצא מדאוריתא והאם במקום אונס לא גזרו

### במקום שרבנן פטרו המצוה האם פקע מזה שם מצוה ביחס לדאוריתא

מצאנו כמה מקומות שרבנן תיקנו שלא לעשות מצוה דאוריתא כגון תקיעת שופר בשבת או נטילת לולב בשבת או סדין בציצית ומבואר בלשון הגמ' יבמות צ: שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה ועיין קובץ הערות סימן ס"ט [ונכפל בקונטרס דברי סופרים סימן ג'] שכתב לדון האם הכונה שנשאר חיוב מדאוריתא רק שהתורה נתנה כח לרבנן לצוות שלא יעשו את דין התורה וממילא הוי כמו שנפגשו שני דינים דאוריתא דהדין דשב ואל תעשה עדיף במקום שאן דין דחיה ולפ"ז במקומות הנ"ל יש איסור לקים המצוה ובזה גם ביאר הדין שרק בשב ואל תעשה דמצד אחד יש דין לקים ומצד אחד יש חיוב שלא לקים ובזה הכלל דשב ואל תעשה או שיש כח ביד חכמים לעקור את עיקר החיוב וזה נחשב שהיום אין כאן מצוה כלל ובפשוטו נפק"מ האם כשיעשה המצוה יקים מצוה דאוריתא או שלא מקים שום מצוה ובפשוטו הנידון א. האם יש בכחם להפקיע את עיקר המצוה ב. גם אם נימא שיש בכחם להפקיע המצוה עדין יש לדון האם באמת הם הפקיעו את עיקר המצוה או שרק עשו איסור [ויתכן שיש הבדל בין סוגי התקנות שיש מקומות שהפקיעו המצוה ויש מקומות שלא הפקיעו את עיקר המצוה]

ולכאורא יש מקום לומר שזה ודאי שיסוד הדין שהתורה נתנה כח רבנן לתקן שלא יקימו מצוה מסוימת [דהינו שזה לא מצד שנפגש סתירה בדיני התורה] אמנם אין הגדר שהפקיעו את המצוה דאוריתא אלא שלמעשה הזה יש שם מצוה דאוריתא רק שזה עצמו דיני התורה שכה"ג אין לקים את דין התורה ויתכן שבאמת זה מכריח שפקע החיוב של המצוה וזה יחשב חפצא של מצוה ללא חיוב אמנם יתכן שגם זה לא מוכרח דיתכן שדנים את הדאוריתא כדבר לעצמו שמצד הדאוריתא יש כאן חיוב רק שזה עצמו הדין שלפעמים לא עושים את חיובי התורה ונפק"מ דיתכן שאם עשה המצוה אין כאן חסרון של עשיה באינו מצוה שלא יועיל לזמן שהוא מחויב [וכמו שדנו בעושה המצוה באונן] וכן נפק"מ שזה לא יחשב אינו ראוי מדאוריתא דביחס לדאוריתא זה נחשב שיש כאן חיוב גמור וצ"ע בזה]

וע"ש שהביא דבאשכול מבואר דנחלקו הראשונים האם בסדין בציצית שרבנן ביטלו המצוה אם אדם יטיל ציצית האם יעבור איסור כלאיים מדאוריתא או רק מדרבנן וביאר דבפשוטו נחלקו בנ"ל שאם הפקיעו את עיקר המצוה א"כ אין היום עשה שידחה את הל"ת אבל אם המצוה קימת א"כ אין כאן איסור דאוריתא מצד שעדל"ת וע"ש שהביא מהגר"ח לדחות שגם אם עיקר המצוה קימת אבל ודאי לא שייך לדון שהוא חייב במצוה שהרי זה ודאי דין התורה לשמוע לרבנן שפטור מהמצוה ולגבי עדל"ת צריך את החיוב של המצוה וכל שאין כאן חיוב אין כאן דין דחיה וע"ש שכתב נפק"מ בבגד שהוא ספק חייב בציצית שכיון שכה"ג מספק אסור לו להטיל כלאיים זה נחשב שאין לו חיוב וממילא זה נחשב שהוא ודאי עבר איסור כלאיים אמנם אם נימא כמו שצידדנו לעיל שאין כאן הפקעה מהמצוה אמנם מכח רבנן לומר שלא לקים המצוה וממילא זה נחשב שאין חיוב של המצוה רק שיש לזה שם מצוה א"כ אין זה דומה כלל לספק דשם עד כמה שחייב יש כאן חיוב רק שבפועל מצד חוסר ידיעה לא צריך לעשות ודו"ק בזה [ובעיקר הדבר האם מצוה קיומית דוחה ל"ת עיין בסוגיא דציצית דהבאינו לגבי אשה בציצית שתוס' נקטו שלא דוחה והראב"ד בתו"כ נקט שדוחה ותלה בנידון האם נשים סומכות רשות]

והנה עיין רשב"א ר"ה ט"ז: שהקשה איך רבנן תיקנו שלא לתקוע בשבת הרי יש בזה איסור לא תגרע ומזה הוכיח שכל שרבנן מתקנים שלא לעשות מצוה אין זה בל תגרע וכתב שלכן ה"ה אם מתקנים לתקוע פעמים אין בזה בל תוסיף והנה מדבריו מבואר דס"ל כשערי תשובה אות י"א שכל מבטל מצות עשה יש בזה בל תגרע והנה עיין טורי אבן שתמה עליו שכאן הבל תגרע הוא בשב ואל תעשה ובפשטו מבואר שכיון שזה לאו זה כמו קום ועשה אמנם צ"ע מה שייך בזה בל תגרע הרי עד כמה שרבנן הפקיעו המצוה אין הוא גורע מחיובו ועיין קובץ הערות שהוכיח מכאן שרבנן לא יכולים להפקיע את עיקר המצוה ולכן כל שלמעשה הוא לא מקים המצוה זה נחשב שהוא מגרע מהמצוה אמנם כל זה שייך להבנתו שהדאוריתא מגיע כסתירה לדרבנן אמנם אם ננקוט שזהו דין התורה לשמוע לרבנן ולכן חשיב שאין כאן חיוב א"כ לכאורא ודאי לא שייך בזה בל תגרע שאדרבא זה דיני התורה [ובאמת שגם אם הגדר שהדרבנן עומד כסתירה לדאוריתא אבל כיון שזה הדין בפועל לנהוג קשה להבן דהוי בל תגרע] אלא בהכרח צ"ל כדביאר הקה"י שהרשב"א דן שיש דין על רבנן שלא לגרוע מהמצות ובאמת זה ודאי שלאחר שתיקנו אין כאן צד שכל אדם יעבור על בל תגרע ולזה הוכיח הרשב"א שכל שהדבר נעשה בתור תקנה דרבנן אין זה בכלל הלאו וממילא גם לגבי בל תוסיף כל שהוסיפו וזה הרי אין זה בכלל הלאו ממילא צריך לעשות את זה ואין זה בכלל הוספה

והנה תוס' יבמות צ: הקשו שאיך רבנן פטרו סדין מצצית הרי זה קום עשה שלובש הבגד ללא ציצית ובפשטות נקטו כדעת רבינו שלמה שמי שאין לו ציציות אסור ללבוש הבגד ללא ציציות ולכן הקשו שזה בקום ועשה אמנם עיין כתבי הגרי"ז מנחות ל"ז: שהקשה שכל האיסור כיון שהוא מחויב במצוה אבל כאן שרבנן עקרו המצוה א"כ עכשיו ודאי שאין איסור ורק שלא מקים את מצות התורה ומה שיך לדון שזה בקום ועשה ועיין קובץ הערות שם דכתב דבפשוטו מבואר דדעת התוס' שבאמת רבנן לא עקרו את עיקר החיוב וכיון שכלפי הדין דאוריתא הוא נשאר חיב ממילא זה נחשב עקירה בקום ועשה אמנם יתכן לדון שנקטו התוס' שהנידון האם זה קום ועשה לא דנים לאחר שעקרו אלא קודם שעקרו מה באים לעקור וצ"ע

והנה עיין אבני נזר יור"ד סימן קמ"א סקי"ב שנקט שזה ודאי שלא נעקר המצוה דאוריתא דהרי מבואר בגמ' שיבמות כ: בתחילתה דסברא שחיבי לאוין שעדל"ת אם בעלו קנו אבל חייבי לאו ועשה אם בעלו לא קנו והרי מדרבנן אין עדל"ת ועד כמה דנימא דרבנן הפקיעו המצוה א"כ גם חייבי לאוין צריך להיות שלא קונה אלא בהכרח שלא הפקיעו המצוה

והנה עיין רעק"א במערכה ח' [הובא בכחול ברכות ב.] שכתב שמי שתוקע בשופר בשבת הוא מקים מצוה רק שעבר על האיסור שאסור לתקוע בשבת דהיינו שנקט שרבנן לא הפקיעו המצוה כלל אלא רק עשו איסור לקים המצוה בשבת וכנ"ל מהאבני נזר והנה יתכן שיש כח בידם לעקור המצוה רק שס"ל לרעק"א שלא עקרו המצוה רק עשו איסור לקיים המצוה ועיין חלקת יואב בקבא דקשיתא קושיא צ"ט דהקשה דעיין תר"י ריש ברכות דנתקשה בדעת רבנן שאין לקרוא ק"ש עד חצות איך שייך כזה הלכה הרי אם לא קרא עד חצות יש עליו עכשיו חיוב לקרוא ותירץ שרבנן הפקיעו ממנו החיוב ודימה לסדין בציצית ולולב בשבת ומבואר שנקט שגדר הדבר שרבנן הפקיעו החיוב ומשמע שאין שום איסור לקרוא אחר חצות רק שרבנן הפקיעו המצוה [ועיין רעק"א שתמה עליו שהרי זה גמ' ביבמות שיש כח ביד חכמים להפקיע ולכאורא יש לומר שזה עצמו מה שחידש שהגדר שהפקיעו ולא שאסרו שכאן ודאי לא משמע שיש איסור לקרוא אחר חצות שהרי זה כלומד בתורה]

ועיין חלקת יואב בקבא דקשיתא קושיא צ"ט שכתב להוכיח שרבנן הפקיעו המצוה מהא דמבואר בראשונים שסדין בציצית אם מברך זה ברכה לבטלה וכן מלשון המשנה סדין בציצית ב"ש פוטרים ומבואר שאין זה רק איסור אלא שהפקיעו לגמרי את המצוה ומבואר שלא מקים המצוה והנה באמת היה מקום לחלק דכל דברי רעק"א בלולב ושופר שם לא הפקיעו המצוה אלא אסרו לקים המצוה אבל כאן הפקיעו המצוה וכלשון המשנה פוטרין אמנם זה עצמו הקושיא מהיכי תיתי לחלק ביניהם אם לא דנימא דשופר שיש שם איסור שבות שיך לאסור וכן בלולב שיך לדון שזה מקצה אבל בציצית לא שייך לעשות איסור ובהכרח הפקיעו המצוה אמנם בפשוטו אין האיסור תקיעה הרגיל סיבת האיסור וכן לא רק מצד מוקצה אלא שרבנן עשו כאן איסור חדש וכמבואר בלשון הרמב"ם והנה שיטת רש"י שרק פטרו מתכלת והקשה למה כתוב פוטרים ולא כתוב אוסרין וכתב שזה מצד שזה חובת טלית והתוס' לכן חלקו על רש"י וצ"ב קושיתם הרי גם לרש"י יש איסור ומשמע שלר"ת שזה לא כלאים אין בזה איסור ורק לרש"י שזה כלאיים זה נחשב שיש כאן איסור ועדין צ"ב הרי גם לרש"י יסוד הדין הוא דין פטור וממילא יש איסור וצ"ע אמנם עיין לשון הטור שכתב מפורש שר"ת והגאונים אסרו לעשות ציצית של פשתן וכן פשיטא ליה לארצות החיים ס"ט סק"מ ובעיקר דיוקו מהלשון פוטרים אינו מוכרח דלמעשה אחרי שרבנן אסרו ממילא הוא פטור מלהטיל ציצית

והנה במה דהקשה מהרא"ש שכתב דמי שמברך הוי ברכה לבטלה דהיינו שנקט שאם לא הפקיעו המצוה ממילא כל שעושה המצוה זה סיבה לברכה הדבר צ"ע שכיון שרבנן אסרו לעשות המצוה ודאי שלא מברך על זה ובראשונים מבורך שמדין בוצע ברך אפילו אם כבר זכה בחפץ כיון שזה הגיע מעבירה לא צריך לברך כל שכן כאן שרבנן אסרו לעשות המצוה

והנה נחלקו הראשונים האם סדין בציצית גזרו רק לא להטיל תכלת או שלא להטיל לבן והשו"ע כתב שלכתחילה לא ללבוש כזה בגד אבל אם לובש יטיל ציצית ויברך ועיין ב"ח שכתב שאין לברך כיון ששיטת ר"ת שזה פטור מציצית אמנם מבואר בב"י וכן ביאר בשו"ת שבות יעקב סימן א' שכיון שדעת הרי"ף רמב"ם ורא"ש לברך זה סיבה לברך אמנם עיין ארצות החיים סק"מ שכתב לבאר שהרי יש כאן ודאי מצוה דאוריתא רק שלא מברכים כיון שמדרבנן אסור להטיל ציצית אבל כאן שלמעשה דעת רוב הראשונים להטיל א"כ אין כאן איסור להטיל ממילא יש כאן סיבה ודאית לברך דהיינו שנקט כרעק"א שלא הפקיעו המצוה רק שיש כאן איסור וזה כל הסיבה שלא מברכים וכנ"ל וכה"ג אפשר לברך אמנם בעיקר דבריו יש לדון שאם הלכה כר"ת זה נחשב שאסור ואין לברך ומה שמספק מניחים זה לא נחשב סיבה לברך וכמשמעות הפוסקים שאם זה היה ספק גמור לא היו מברכים אמנם היה מקום לדון שכיון שספק דרבנן לקולא א"כ אין כאן איסור להטיל בזה ציצית ממילא יש כאן חיוב גמור ואין סיבה שלא לברך והניחא אם יש כאן הפקעה מהמצוה בזה יש מקום לדון שהפטור מהמצוה נשאר אמנם אם זה רק דין איסור יש לדון כנ"ל ועיין מג"א סוף סימן י"ט לגבי סדינים שבסדין מפשתן צירף את סברת ר"ת לפטור ולא דן שהיום זה נחשב שיש כאן חיוב גמור

ועיין קבא דקשיתא שם שהוכיח שיש כאן דין פטור מהא דלא צריך לקחת הציצית בין השמשות דביחס לדין דרבנן יש דין ספק דרבנן לקולא וביחס לדין דאוריתא אדרבא יש כאן ודאי חיוב אמנם יש מקום לדון דממ"נ פטור שכל הצד לחיבו כי הוי יום וא"כ יש כאן איסור אמנם הביא מהפנ"י שכתב לגבי טבילת כלים שאפשר לדון שזה יום ולגבי טבילה ולנקוט שזה לילה ואין איסור טבילה ביו"ט אמנם יש לחלק דשם הדין טבילה אין זה קשור לדיני יו"ט אבל כאן יסוד השאלה בשניהם האם זה שבת וממילא אין לחלק בזה ובעיקר קושיותו יש לומר שודאי שבכלל האיסור גם על בין השמשות

### בדין דרבנן בצורת קיום המצוה האם זה מעכב בקיום מדאוריתא

מצאנו כמה מקומות שיש מצוה דאוריתא ורבנן תיקנו צורה מסוימת איך לעשות המצוה ומבואר בגמ' שזה מעכב בקיום המצוה ויש לדון בעשה המצוה כצורת קיום הדאוריתא האם קיים מצוה דאוריתא רק שמדרבנן לא קיים דהינו שחייב עכשיו לקים המצוה מדרבנן או שכל שלא עשה כצורה שחיבו חז"ל לעשות לא יצא גם אם הדין דאוריתא וכגון אוכל מצה ללא הסיבה או לוקח שופר שאין בו שיעור והנה יש כאן שני נידונים א. האם יש כח ביד חכמים לקבוע שעשית המצוה בצורה זו לא יצא ב. גם אם יש כח בידים יש לדון האם באמת חידשו לדון שזה מעכב בקיום הדאוריתא או שבאמת השאירו את הדאוריתא על קיומו רק שיש כאן חיוב לעשות המצוה בצורה זו והנה בפשוטו גם אם ננקוט כנ"ל בנידון הקודם שבכל מקום שרבנן תיקנו שלא לעשות המצה שהפקיעו מזה שם מצוה אבל יתכן שזה רק שם מצד שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה בשב ואל תעשה אבל כאן שהחיוב נשאר ורק הנידון שבצורה זו לא יצאו את המצוה מהיכי תיתי שיש כח בידם להפקיע מזה שם מצוה ועד כמה שיש חיוב וזה הצורה שקבעה התורה לעשות ממילא יוצא בזה ידי חובתו

והנה עיין סוכה כ"ח. דמבואר דנחלקו ב"ש וב"ה במי שיושב ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית דב"ש פוסלין וב"ה מכשירין והמשנה מביאה מעשה שר' יוחנן בן החורני ישב ראשו ורובו בסוכה ושלחונו בתוך הבית ואמרו לו שאם הית עושה כן לא קימת מצות סוכה מימיך ועיין תוס' סוכה ג. שביארו שהכונה שגם מדאוריתא לא יצא ידי חובתו דהינו שכיון שרבנן אמרו שאסור לקים המצוה בכזו צורה לא יצא גם מדאוריתא וע"ש שכתבו גם לגבי ק"ש שב"ה אסור לעשות כב"ש לקרוא ק"ש בהטיה ואם עושה כן לא יוצא ידי חובתו מדאוריתא אמנם עיין ריטב"א ור"ן סוכה כ"ח. שכתבו שאין הכונה שהוא לא יצא כלל אלא הכונה שלא יצא כרצון חכמים וע"ש שהביאו את הגמ' בפסחים כל שלא אמר שלשה דברים הללו לא יצא ידי חובתו שהכונה שלא יצא מצוה מן המובחר ועיין בה"ל סימן תרל"ד שודאי שגם הם מודים שלא יצא מדרבנן וכל מחלוקתם האם לא יצא גם מדאוריתא ומקורו מלשון המשנה ב"ש פוסלים אמנם בלשון הראשונים משמע שגם מדרבנן זה הלכה איך לקים המצוה ואסור לאכול בצורה זו אבל אם אכל קים מצות סוכה ויתכן שגם בלילה ראשונה לא צריך לחזור ולאכול ובריטב"א מדגיש שהרי הסוכה טובה רק יש דין על הגברא איך לעשות ומשמע בדבריו שבסוכה שיש בה רק ו' טפחים שפסולה מדרבנן בזה לא יצא ידי חובתו וצ"ע והנה להבנת הבה"ל מבואר שס"ל לריטב"א והר"ן שגם כשרבנן תיקנו צורה לקים הדאוריתא ולעיכובא אבל זה רק מעכב מדרבנן ואין זה גורם שגם לא יצא מדאוריתא

והנה עיין קובץ הערות סימן ס"ט סק"ז שנקט שזה אותו נידון לעיל האם כשרבנן מתקנים שלא לעשות מצוה האם הפקיעו המצוה או שיש כאן רק איסור וכתב שרבינו יונה שנקט שיש בק"ש לאחר חצות או שופר בר"ה הפקעה מהמצוה זה כשיטת תוס' שמי שמקים מצות סוכה שלא בצורה שקבעו חז"ל לא יצא ידי חובתו מדאוריתא אמנם לכאורא למה שנתבאר לעיל שהסיבה ששם הפקיעו המצוה מצד שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה ולכאורא הכונה שהפקיעו הציווי של המצוה אבל כאן שהציווי קיים ורק שקבעו שזה לא התורה לעשות המצוה צ"ע מה פתאום שיהיה לה כח לעשות כזה דבר הרי זה מציאות של מעשה מצוה ועיין קבא דקשיתא שכתב שודאי שהריטב"א מודה שבשופר ולולב הפקיעו המצוה ורק כאן ס"ל שמקים המצוה כיון שהחיוב קיים וכנ"ל ועיין דבר אברהם ח"ב סימן כ"ו בסופו שהקשה שהרי מפורש לגבי שחיטה שיש צורות שמדאוריתא זה כשר ומדרבנן זה פסול וודאי שזה לא נבלה מדאוריתא וכן גט שפסול מדרבנן מפורש שהולד לא ממזר מדאוריתא וצ"ב מה החילוק וע"ש וכן בספר העיקרים ח"ב לגר"ש אייגר עמוד רס"א שכתבו שזה מצד מצוה הבאה בעבירה שכיון שחז"ל אסרו לעשות בכז צורה לכן לא יוצא מדאריתא וצ"ע הרי תוס' סוכה ט. לא ברירה להו שזה מעכב מדאוריתא ועוד שהרי לגבי קריעה בשבת מבואר בירושלמי שכל שהאיסור מצד המעשה ולא מצד החפצא אין בזה מצוה הבאה בעבירה [עיין רעק"א תשובה קמ"ד שהאריך בזה] ובפשוטו צ"ל שבאמת יש כח ביד חכמים להפקיע קיום מצוה ולא רק את חיוב המצוה אבל אין כח בידם להפקיע חלות מתיר ולכן גט או שחיטה שזה מציאות של מתיר וזה לא מחמת המצוה בזה הם לא יכולים לעקור משא"כ דבר שזה קיום מצוה בזה יכולים לעקור שלא יהיה בזה הקיום מצוה

והנה יש לעיין במקום שרבנן תיקנו לעשות המצוה בצורה מסוימת כגון בסוכה ויש לו ספק האם אכל שולחנו תוך הבית או לא האם זה כדין ספק דרבנן להקל או שכיון שעד כמה שרבנן תיקנו לעשות בכזו צורה לא יוצא גם מדאוריתא א"כ הוי ספק דאוריתא לחומרא ועיין פמ"ג א"א רע"א סק"א שכתב לגבי ספק קידש על הכוס אפילו שזה דרבנן אבל כיון שזה מעכב בדאוריתא הוי סד"א לחומרא וכן עיין סימן קפ"ד א"א סק"ח שנקט מסברא שבמחלוקת האם ברכת המזון מעכב בדיעבד בבירך שלא במקומו דהוי סד"א לחומרא והוכיח מהט"ז לא כך אמנם עיין סימן רע"א שכתב שהסברא להקל שהם אמרו והם אמרו דהינו שכיון שספק דרבנן לקולא וכאן הצד שלא יצא מצד דרבנן ממילא במקום ספק לא תיקנו אמנם לכאורא זה תלוי בביאור הדין ספק דרבנן לקולא האם לא תיקנו בתורת ודאי או שזה רק הלכה איך לנקוט בספיקות אבל אם באמת המציאות כצד האיסור באמת לא יצא ידי חובתו ואכמ"ל [ויתכן שזה תלוי במחלוקת הרמב"ן והרמב"ם בסה"מ למה ספק דרבנן לקולא] ועיין מ"ב סוף סימן תרל"א שהביא מהפמ"ג שכל ספק בכשרות הסוכה אם זה נידון דרבנן ראוי להחמיר ומבואר שמעיקר הדין זה לא בגדר ספק דאוריתא לחומרא

והנה לכאורא נראה שכל מה שכתבו התוס' שגם מדאוריתא לא יוצא זה במקום שרבנן תיקנו תקנה בצורת קיום המצוה אבל אם זה דין צדדי וממילא הסוכה לא כשירה בזה ודאי אין הגדר שהסוכה פסולה מדאוריתא וכגון במסכך בדבר המקבל טומאה מדרבנן שכאן לא היה התיחסות מפורשת כלפי צורת קיום המצוה שלא יצאו בזה

עיין פמ"ג בפתיחה הכוללת ח"ג סק"ח שהביא מהמג"א רע"א סק"א שכתב שמדאוריתא קידוש היום מועיל בדברים בעלמא ומדרבנן צריך על הכוס ואם קידש בתפילה חיובו לקדש על הכוס הוא רק מדרבנן וכתב הפמ"ג דלשיטת תוס' הנ"ל כה"ג היום הוא עדין חייב מדאוריתא שכיון שחז"ל תיקנו איך לצאת את הדאוריתא [וכן הוא בדבריו רע"א סק"א] וכן כתב רס"ט מ"ז א' לגבי קידוש במקום סעודה וכן נקט סימן ק"ד א"א סק"ו לגבי תפילה בשח באמצע התפילה שיש מחלוקת האם חוזר ומתפלל דבפשוטו זה ספק דרבנן להקל וכתב הנ"ל על פי התוס' שכיון שרבנן תיקנו שהקיום דאוריתא יהיה דרך תפילת שמונה עשרה אם גדריה כל שדיבר ולא יצא מדרבנן הוי ספק דאוריתא ועל דרך זה הוא באבי עזרי הלכות תפילה והנה פשטות הדברים ודאי שכל זה נידון מדרבנן אמנם לכאורא הביאור שבקידוש אין הגדר שחז"ל חיבו לצאת הדאוריתא בצורה זו אלא שתיקנו דין קידוש דרבנן על הכוס וממילא גם הדין קידוש במקום סעודה אין זה הלכה בצורת הקיום דין קידוש דאוריתא אלא זה הלכה בתקנת קידוש מדרבנן [ובגליון החת"ס סימן רע"א כתב שראוי לצאת הדאוריתא על הכוס דהינו לכוין שלא לצאת קודם וצ"ע מנ"ל דבר זה אמנם גם הוא אל אמר שהגדר דרבנן הוא כך אלא שזה הידור בקיום דאוריתא] וכן בתפילה אין הגדר שחיבים לצאת התפילה דאוריתא בצורה זו אלא שתיקנו תקנת תפילה וכמו שתקנו ג' תפילות ביום ולכן אין שום סיבה שזה יהיה עיכוב בדאוריתא ויתכן שהכלל שבמצות שגם מדאוריתא כמה שמוסיף זה בכלל המצוה בזה אין שום סיבה שרבנן הגבילו את הדאוריתא כך ויתכן בזה סברות אחרות אמנם ודאי שאין סיבה לומר בכל מקום שזה הגבלה בקיום דין דאוריתא

והנה היה מקום לומר שרק במה שמצאנו שזה מעכב כך הוא גדר התקנה אבל בסתם דרבנן אין זה מעכב בדאוריתא אמנם עיין פמ"ג תפ"ה א"א סק"א שכתב שאוכל מצה לא הסיבה שזה מעכב לא יצא גם מדאוריתא מצד התוס' [ועיין פרק ערבי פסחים דמשמעות הדברים שזה לא נאמר כעיכוב בדאוריתא אלא כעוד תקנה ולפ"ז גם מדרבנן יצא את הדאוריתא] וכן נקט בפתיחה הכוללת וכדלקמן לגבי הרבה דרבנן שחידשו בצורת קיום המצוה אמנם היה מקום לומר שגם אם נדמה למקומות אחרים אבל זה רק במקום שההוספה דרבנן זה בתור גזירה כגון שהשולחן בסוכה שזה מצד שמא יאכל חוץ לסוכה שבזה רבנן ביטלו הצוה מדאוריתא דאל"כ אדם יקל ויספיק לו שמקים הדאוריתא וממילא יאכל מחוץ לסוכה וכן לגבי ק"ש שעד כמה שיצא מדאוריתא הוא יעשה כך וממילא יהיה צד שהלכה כב"ש אבל איפה שזה תוספת הידור במצוה כגון הסיבה במצה או קידוש על הכוס או במקום סעודה וכדו' שבזה היה כאן תוספת של פרט ואין כאן צד איסור מהיכי תיתי שהעלימו את תקנתם שלא יצא את הדאוריתא דאל"כ הוא לא יעשה פרט זה ועיין רעק"א ברכות כ: שבהרהור יצא את הדאוריתא בברכת המזון ושאר דינים ורק מדרבנן צריך דיבור ולכן יכול להוציא אדם שמהרהר דחשיב חיובו מדרבנן ע"ש ומבואר שנקט שאין הגדר דרבנן מעכב בדאוריתא [והנה מדרבנן שופר צריך יותר מ' אצבעות מצד מראית העין שיראה שלא תוקע בשופר ובזה יש לדון שהסיבה מצד שיש צד איסור שילמדו זה לא לתקוע בשופר וזה דומה לסוגין ועיין שדי חמד אות מ' כלל נ"ט שהביא מספר פתח הדביר שכהן שנושא כפיו שלא בתפילה לא מקים מדאוריתא דרבנן הפקיעו וצ"ע]

והנה עיין בה"ל סימן ע"ו שמי שקרא במקום צואה גם אם זה מעכב זה רק מדרבנן וכן הוא בסימן קפ"ה לגבי שיכור ומשמע שלא אומרים שכיון שרבנן אמרו שזה מעכב ממילא גם לא יצא מדאוריתא וצ"ל דשם גם מדרבנן לא חידשו עיכוב אלא חידשו חיוב לחזור ולהתפלל מצד קנס וכדחזינן שכל הנידון אם פשע במה שלא בדק עוד ראיתי להעיר בלא הזכיר רצה שזה מעכב למה לא נימא שזה נידון מדאוריתא אמנם מסתבר שכאן זה לא הידור כלל במצוה דאוריתא אלא זה גדר שיש חיוב הודה על מאכלו בכזו צורה וזה בגד עוד חיוב ולכן אין סיבה שזה יעכב מדאוריתא וצ"ע

והנה יש לדון עד כמה דנימא שזה לא מעכב בדאוריתא האם הדאוריתא הוא סיבה לברכה והנה במקום שיש בזה איסור כגון אכילת סוכה ודאי שאין לברך וכן במקום שחז"ל לא רצו שאדם יעשה המצוה בצורה זו כגון בשופר שיחשבו שמועיל תקוע לא משופר דכה"ג אפילו אם מקים המצוה מדאוריתא אבל כיון שחז"ל רצו שאדם לא יקים המצוה בצורה זו מצד שיש בזה חיסרון ולכן זה מעכב ודאי מסתבר שזה לא סיבה לברך אבל במקום שתיקנו בתור תוספת למצוה כגון אכילת מצה שרצו שאדם יאכל בהסיבה יש לדון האם הכונה שמדרבנן דנים שלא עשה מצוה כלל או שגם מדרבנן ודאי עשה אכילה של מצה מדאוריתא רק שרבנן תיקנו אכילה של מצה בצורה יותר טובה שזה אם הסיבה ונפק"מ כגון שלא יכול לאכול בתחילת ליל הסדר אלא שלא בהסיבה האם יברך כבר עכשיו או שלא יכול לברך ועיין בה"ל סימן תע"ב שדן באכל ללא הסיבה ואחרי זה אוכל בהסיבה האם צריך לברך ודן רק אם זה לאחר הסעוה מצד היסח הדעת ומבואר שללא זה חל הברכה ומשמע שכיון שיש כאן קיום דאוריתא גם מדרבנן דנו שיש קיום זה וממילא חל הברכה [ועיין מה שכתבנו בזה בפרק ערבי פסחים]

### האם במקום שלא יכול לעשות המצוה כתקנת רבנן יעשה לכל הפחות כדין דאוריתא

האריך בכל זה השדי חמד אות מ' כלל נ"ט ע"ש

הנה יש לדון במקום שרבנן תיקנו עשית המצוה בצורה מסוימת ושזה מעכב ולא יכול לקים המצוה בצורה שרבנן תיקנו האם יעשה לכל הפחות בצורה שיוצא מדאוריתא או שכיון שרבנן תיקנו שזה הצורה שצריך לקים ממילא כל שזה לא כתיקון רבנן לא צריך לעשות והנה מבואר בגמ' סוכה י"ד: דנחלקו ר"מ ורבנן האם יש גזירת חז"ל שלא לסכך בנסרים ור"י הוכיח שאין גזירה מהא דהיה שעת הסכנה וסיככו בנסרים ור"מ דוחה שאין שעת הסכנה ראיה ועיין ריטב"א שם שכתב דמבואר דדעת ר"י שכיון שרבנן גזרו לא לסכך בנסרים ממילא גם כשאין לו אפשרות לקים המצוה כלל אין לו הלכה לאכול בסוכה זו אלא יכול לאכול בבית ור"מ חולק שכה"ג כיון שלא יכול לקים בצורה שרבנן קבעו יאכל בבית ועיין ריטב"א שכתב שכה"ג גם מברכים והוכיח דבר זה דאל"כ אדרבא זה ראיה לר"מ שיש גזירה דלמה לא בירכו אלא בהכרח שהיו גם מברכים ובפמ"ג בפתיחה הכוללת ח"ג אות ז' נסתפק בזה והנה בגמ' סוכה ל"א. מבאר שלולב היבש פסול והגמ' אומרת שהיו מורישים לבניהם והגמ' אומרת שזה היה שעת הדחק ועיין ב"י סימן תרמ"ט שהביא מחלוקת האם מברכים או לא ופסק שלא לברך והנה יש שביארו שם שמדובר רק על לולב יבש ופסולו רק מדרבנן וא"כ זה ממש כסוגין אמנם יש שביארו שמדובר בדברים שפסול מדאוריתא וזה רק כדי שלא ישתכח תורת נטילה ולכן זה לא סיבה לברך והנה עיין שדי חמד כללים אות מ' כלל נ"ט שהביא מספר בית השואבה שהשו"ע שפסק שבלולב לא מברך ה"ה בנסרים שהרי הראיה של הריטב"א זה מצד שאם לא בירכו א"כ זה עצמו ראיה שזה פסול והרי אותו ראיה יש בדף ל"א שר' יהודה הוכיח שזה כשר אמנם עין ר"ן דשם מוזכר רק בגמ' שהיו מורישים וממילא כיון שלא היה עדות על הנטילה אולי באמת לא ברכו משא"כ לגבי נסרים מבואר שהעדות שישבו בסוכה כזו א"כ ודאי גם ידע אם ברכו או לא ולפ"ז יש לחלק בין הסוגיות ועיין מ"ב תרכ"ט סק"נ לגבי נסרים שכתב שלגבי ברכה יש דיעות בין הפוסקים ועיין סימן תרמ"ט לגבי לולב זה מחלוקת וכאן הריטב"א כתב לברך [ועיין פמ"ג מ"ז תרכ"ט סק"א ובפתיחה להלכות ק"ש, ועיין סימן תקפ"ו א"א י"ח לגבי שופר שצריך ד' גודלין והלבוש כתב שזה דרבנן מצד שזה יראה שלא תוקע בשופר וכתב הנ"ל שאם אין לו שופר אחר שיתקע בזה כמו בנסרים הנ"ל]

והנה באמת מסברא צ"ב עד כמה שבאמת כה"ג צריך לעשות המצוה למה שלא יברך ועיין פמ"ג בפתיחה הכוללת הנ"ל שכתב שכיון שברכה זה מדרבנן וכלפי דרבנן הרי הוא לא יוצא דהינו דיתכן דמה דבשעת הדחק עושה הדאוריתא זה מצד שכיון שהרי ללא זה הוא יאכל בבית א"כ סוכה זו שכשירה מדאוריתא זה לא גרע דהינו שבאמת גם רבנן לא תיקנו כה"ג אלא שגם אדם שלא יכול לקים בגדרים דרבנן יקיים לכל הפחות בגדרים דאוריתא אמנם זה רק שייך אם בעלמא לא הפקיעו את הקיום הדאוריתא

והנה בעיקר המבואר בגמ' לגבי נסרים היה מקום לומר שזה רק במקום שזה שעת הסכנה וכן האריך בשדי חמד אות מ' סקנ"ט בשם הבית השואבה אמנם משמעות המג"א לא כך אלא גם בשאר אונס אמנם עיין שדי חמד בסופו שעדין יתכן שזה רק באונס כללי לכל המקום ולא אם לאדם פרט יש אונס אמנם ע"ש שהביא מהב"ח סימן ת"ס שנקט שהדין לשמה במצה זה רק דרבנן וכתב שמי שאין לו מצה לשמה שיאכל לפחות מצה שעשויה שלא לשמה ומבואר גם כנ"ל שזה גם באונס פרטי והפר"ח שם חלק שלישה זה דאוריתא ועיין תוס' סוכה ב. שהקשו שאם המעובה כמין בת זה רק דרבנן א"כ למה גשמים בחג זה סימן קללה ועיין רעק"א שם שביאר שהכונה אפילו שרבנן גזרו אבל כה"ג שלא יכול לקים המצוה דאוריתא לא גזרו ויעשה הדאוריתא וא"כ זה לא סימן קללה וכן ביאר הגרש"א בספר העקרים הובא ברעק"א החדש שם וגם כאן מבואר שזה גם הלכה באונס פרטי ויש מקום לדון שגם אם בנסרים ר"י מחמיר ולפוסקים יש צד לא לברך זה רק שם שהדין נסרים הוא גזירה מחשש איסור ויתכן שזה כבר גזירה תמיד אבל במקום שהוסיפו פרט על המצוה כגון שצריך במצה הסיבה או קידוש על הכוס או במקום סעודה בזה יתכן שודאי שגם אם לא יכול לאכל בהסיבה ולעשות קידוש כדינו אבל ודאי שבמקום שלא שייך לעשות כמו שתיקנו ודאי שזה לא סיבה לומר שלא יעשה כלל

והנה לגבי ציצית מבואר בשו"ע שצריך י"ב גודלין וי"א ד' גודלין ועיין בה"ל סימן י"א ס"ד בד"ה אין פחות שזה רק מדרבנן והנה יש לדון במי שאין לו אלא חוטין אלו האם יעשה לכל הפחות ציצית בצורה זו והנה אם נימא שיש איסור ללבוש בגד ללא ציצית א"כ לכאורא ודאי שגם כאן כיון שמדרבנן אין לזה שיעור ציצית אסור ללבוש הבגד אמנם אם נימא כשיטת המרדכי שכל שלא יכול לקיים המצוה מותר ללבוש הבגד ללא ציצית א"כ לכאורא זה כמו נסרים שכל שלא יכול לקים בצורה הדרבנן שיקים לכל הפחות בצורה הדאוריתא ועיין בה"ל סימן י"א ס"ד בד"ה יותר שכתב שאם יש לו חוטים ד' גודלין שלרש"י זה מספיק וגם לשאר הראשונים הרי מדאוריתא זה מספיק ממילא אם אין לו ברירה עדיף שיעשה כך אבל לא יברך וכן הוא ברעק"א סימן י"ג ולכאורא הכונה שחשש לדעות שיש איסור ללבוש בגד ד' כנפות ללא ציצית ולזה כתב שבכל אופן כיון שיש שיעור דאוריתא וכל הנידון בדרבנן בזה יש לסמוך על השיטות שזה השיעור וכן שאין איסור ללבוש בגד ללא ציצית ועיין פמ"ג סימן תרכ"ט א"א כ"ב שכתב שלגבי יצית לא שיך לומר שלא גזרו כיון שיכול לא לבוש הבגד או לעשות שלש כנפות אמנם כל זה אם אסור ללבוש הבגד ללא ציצית אבל אם זה מותר לא שייך סברא זו וכנ"ל

ועיין פמ"ג תחילת סימן תרכ"ט שאם יש דבר שמקבל טומאה מדרבנן בזה אין לסכך אפילו בשעת הדחק דכיון שזהגזירה כלית ולא גזירה מיוחדת לגבי סוכה ממילא כל שזה נחשב דבר המקבל טומאה אי לסכך בו ועיין סימן תנ"ד סק"ד לגבי מי שאין לו אלא מצה חלוטה שלא אוכלים בפסח מדרבנן שמא החמיץ שבזה גם באין לו מצה אחרת אסור כיון שזה גזירה מצד איסור חמץ ולא מצד המצוה מצה ובזה וודאי שהעמידו דבריהם