מראה מקומות בסוגיית הקל הקל תחילה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש - הרב שמואל פרידמן

מראה מקומות בסוגיית הקל הקל תחילה.

א) יומא פב. ת"ר עוברה שהריחה בשר קודש או בשר חזיר תוחבין לה כוש ברוטב ומניחים לה על פיה וכו', ומבואר דאף שיש לה צורך באכילה מ"מ בעינן למעט בשיעור וכ"ש אם אפשר בפחות מכשיעור, ועי' בחי' הרמב"ן כאן שהקשה א"כ מאי נפק"מ איזה איסור חמור, כיון דבלא"ה הוי פחות מכשיעור. ותי' בב' אופנים: א- דגם דאיסור חמור חמיר טפי. ב- דמיירי שאמדוהו לשיעור. (ויתכן לדון דתלי ביסוד איסור חצי שיעור דאי הוי מחמת שיש בו סיבת האיסור הכי נמי, אבל אי הוי כעין איסור הרחקה דאו' יש לומר דהכל שוה שזהו דין כללי להתרחק מאיסורין אף שיש בהם דרגות שונות באיסורין עצמן)

ב] ויעויין בביאור הלכה סי' תריח סעיף ח ד"ה ואם אמדוהו שכתב בשם תשובות בנין ציון סי' לד דאפי' אם אמדוהו לאכול כשיעור באכילה הראשונה ובאכילה השניה אמדוהו לפחות מכשיעור ואכל כשיעור גם בשניה חייב כרת, עכ"ד. ומדבריו למדנו חידוש גדול שאף שרק פחות משיעור אכל באיסור מכל מקום כיון שלא הוצרך לפיקוח נפש לאכול כזית ואכל כזית ה"ז חייב כרת. וי"ל לפי"ז גם האופן של הקל הקל באיסורין אם אכל האיסור החמור אף שהיה יכול לאכול הקל האם יתחייב כרת ובשוגג יביא חטאת. (ועי' בשבועות כו: דפריך 'אי מסתכן לישרי ליה מר' ולכאורה הרי יכול להשאל על שבועתו ומדין הקל הקל הרי חייב להשאל לפני שמתיר לעצמו לאכול מדין פיקו''נ אכן אי ע"ז ליכא כרת ניחא דבזה אין נ"מ לחיוב חטאת דאיירי התם)

ג.] ובמשנ"ב סי' תריח ס"ק כו כתב דבמי שאחזו בולמוס אי"צ לצמצם ליתן לו פחות מכשיעור משום דע"י השהיה יכול לבוא לידי סכנה וזהו סברא מקומית בבולמוס ועי' בר"ן [ג: מהרי"ף] שכתב דה"ה בכל חולה [ובחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות שביתת עשור הביא לדעת הגר"א זצ"ל דכל דין שיעורים הוא למי שאינו בגדר חולה ורק למנוע שלא יחלה ויתכן דעוברה שהריחה אינה בגדר חולה רק למנוע הסתכנות משא"כ באחזו בולמוס הוא מסוכן, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה דברי החינוך ממשה"ק המנ"ח במצוה שי"ג עיי"ש.

ד.] ועי' באור שמח פי"ד ממאכלות אסורות הי"ד שנסתפק אם אמדוהו לאכול בשר כחוש ואכל בשר שמן של איסור אם חייב כרת כמו למ''ד משמש מת בעריות חייב ואעפי"כ מבואר בשבועות יח. דשמש באבר חי חייב כרת אף שהיה אנוס על היציאה באבר מת, ועיי"ש שחילק בין מקום שבפחות מאיכות זה יש אופן שפטור כמו בשפחה חרופה וצ"ע, [ולכאורה התם אינו בענין פיקו"נ אלא סתם אנוס ובפיקו"נ כה"ג אולי דמי להקל הקל דיתכן שאין בו כרת לפמשנ"ת וצ"ע].

ה.] עוד מבואר בהמשך הברייתא דאם לא נתישבה דעתה מאכילין אותה הרוטב, ובתוס' יוה"כ הקשה מכאן לשיטת ר"ת דטעם כעיקר דאו' ואף נהפך ההיתר לאיסור א"כ מאי מעליותא ובדפוס עוז והדר בהגהות וציונים אות ט' הביאו שבדקדוקי סופרים האריך שהגמ' בתי' אין בבא זו ומטעם הנ"ל, ויל"ד בזה מדין טעם כעיקר לפי הגר"ח בספרו ואכמ"ל.

ו.] יעוין סוגית הגמ' פג. ת"ר מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל טבל ונבילה מאכילין אותו נבילה, יעוין ברא"ש סימן יד שהביא ששאלו את הראב"ד אם מותר לשחוט בשבת לחולה שיב"ס או שנאכילנו נבילה שיש בפנינו, עיי"ש מה שהשיב הראב"ד, אמנם הביא שהמהר"ם מרוטנבורג משום דפיקו"נ בשבת הוי הותרה ולא דחויה, וכן כתב הרשב"א בתשובה [חלק א תשו' תרפט] עיי"ש, ובקרבן נתנאל שם אות ב' כתב דמשמעות הרמב"ם דפיקו"נ הוי דחויה, ובהגהות הרש"ש כתב שכ"כ הב"י בסימן שכח, אולם תמה עליו מיומא מו: דמפורש דפיקו"נ דשבת הותרה הוי, עיי"ש.

ובשו"ת חת"ס סי' עט ופה כתב שרק לענין שבת הוי הותרה ולא בשאר איסורים עיי"ש, אמנם באשר לשלמה מועד סי' ס ביאר בזה דהסברא של הותרה הוא כדי להתיר גם לאחרים לעשות עבורו דדחויה היינו גדר של אנוס וא"כ זהו רק לעצמו אבל לאחרים זהו דין של הותרה, ולכן עצם ההיתר לשחוט ולא לאכול את הנבילה גם להרשב"א בעינן לסברא אחרת שאין בזה דין הקל הקל ורק הנידון אם מותר לאחרים לשחוט עבורו או דסגי במה שיכול לאכול הנבילה בעצמו.

ובר"ן [ד: מהרי"ף ד"ה וגרסי'] תמה על טעמי הראשונים וכתב טעם אחר דבנבילה כל כזית וכזית הוי איסור ובשחיטה זהו איסור אחד, עיי"ש, ולפ"ז לכאורה אם צריך רק לכזית אחד אסור לו לשחוט וצריך לאכול הנבילה, וצ"ע.

ובתשב"ץ ח"ג סי' לז תמה על הר"ן מהגמ' להלן בע"ב דלת"ק דמאכילין אותו טבל ולא תרומה מיירי בשבת והרי את האיסור לתקן עובר פעם אחת והאיסור דטבל עובר בכל כזית וכזית.

ז.] בגמ' פג. טבל ותרומה תנאי וכו' אמר רבה היכא דאפשר בחולין דכו"ע לא פליגי דמתקנינן ליה, וברש"י: שיש די בחולין של טבל זה לאחר שתינטל תרומתו, עכ"ל, ובתורי"ד הקשה דהא סגי בחטה אחת לפטור את הכרי, [וכה"ק בגבו"א והוסיף לבאר למה אין לפרש דקאי אתרומת מעשר] ולכן פירש דאפשר בחולין היינו שיכול לתרום דהבעלים נמצא לפנינו, עיי"ש.

עוד הקשה הגבו"א לפירוש רש"י שהרי יכול להפריש התרומה ולחזור ולבטלה בחולין דהא מדאו' יש ביטול ברוב וביטול איסור לכתחילה הוא רק מדרבנן, והמל"מ בפרשת דרכים דרוש יט עמד על קושיא זו וכתב לתרץ דהואיל והפיקו"נ אינו מחייב לעשות איסור ביטול אין מתירין לעשות איסור צדדי כדי להתיר האיסור העומד לפנינו, עיי"ש.

ובשאילת יעב"ץ סי' קלה כתב לחדש מכח קו' זו דע"י שמערבו חוזר לטבלו, ועי' חזו"א דמאי סי' טו סק"י שתמה ע"ז ומש"כ לתרץ באופ"א, ובאבנ"מ בתשו' יח כתב לחדש דיש איסור דאו' דמשמרת תרומתי לבטל התרומה, ועדיין צ"ע דהא אי"ז איסור שבמיתה ביד"ש רק ביטול עשה וצ"ע.