ב (ב) - עוד בדעת רש_י, ובדין הודאה אם בעינן שתהא על הטענה לר_ג ולרבנן
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ד' כ"א אייר תשע"ג

סימן ב' (ב)

**עוד בדעת רש"י, ובדין הודאה אם בעינן שתהא על הטענה לר"ג ולרבנן**

**א**

א] שבועות ד"מ., תדע דקא תני סיפא דינר זהב לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף וטריסית ופונדיון ופרוטה חייב שהכל מין מטבע אחת הן וכו', אלא אי אמרת דוקא אמאי חייב, א"ר אלעזר בשטענו בדינר מטבעות וכו', ופירש"י, ז"ל, דינר מטבעות טבועה במטבע צורה ולא טענו משקל וזה הודה לו מטבע, ואע"פ שזו כסף וזו נחשת ממין הטענה היא דכולהו מטבע נינהו, עכ"ל.

והריא"ז בקונט' הראיות הק' ע"ד רש"י, ז"ל, אמאי מוקי רב מתני' בשוה וכו', אדרבה הו"ל לרב למימר דוקא קתני, דב' כסף ודאי מטבע משמע, וכן פירושה שכל מקום שכתוב כסף במנין, מטבע משמע, כגון כ' כסף נ' כסף ק' כסף, וכן מאי דתנן בחגיגה ב' כסף, וה"נ מטבע משמע, והו"ל לרב למימר דוקא קתני וכו', ומדאיצטריך לי' לרב למימר שוה קתני, ש"מ דאי דוקא קתני שזה טוענו מטבע של כסף וזה מודה במטבע של נחושת, לאו ממין הטענה הוא, עכ"ל, וכעי"ז הק' בחי' הגרע"א, והניח בצע"ג.

ב] והנה אמנם כמדומה דיש להוכיח בדעת רש"י, דבכה"ג שטענו ב' מעות כסף טבועין והודה לו בפרוטה חייב אף לדעת רב, דהנה בפירש"י במתניתין כתב, ז"ל, אין לך בידי אלא פרוטה פטור, שאין ההודאה ממין הטענה שזה טענו כסף וזה הודה לו נחשת, וכגון שלא טענו לו שתי מעות של מטבע אלא משקלו אם טענו מטבע הרי הודה לו במטבע כדלקמן, עכ"ל.

והר"ן בסוגיין כתב דמה שפירש רש"י דמתני' דוקא קתני, אף דקי"ל כרב דכפירת טענה ב' כסף, הוא משום דבהך מילתא קי"ל כשמואל דמתני' דוקא קתני, וכמש"כ הרשב"א.

וצ"ע שהרי מה שפירש"י דאם טענו מטבע הרי הודה לו במטבע וחייב, לא אתי כדעת רב, שהרי לדעת רב לא מיחייב בכה"ג משום דליכא כפירת ב' כסף,[[1]](#footnote-2) וא"כ מהו שהוכיח הר"ן מד' רש"י דאף דקי"ל כרב, מ"מ קי"ל דדוקא קתני, הרי בע"כ ד' רש"י אתיין כדעת שמואל, - ובע"כ מוכח מזה, דהך מילתא דאם טענו ב' מעות טבועות והודה לו בפרוטה חייב, הוא אף לדעת רב דבעי כפירת ב' כסף.

ולפ"ז מיושב היטב לדעת רש"י קו' הריא"ז והגרע"א, דע"כ ל"ה מצי רב לאוקמה למתניתין בשטענו ב' מעות כסף טבועין והודה לו בפרוטה, שהרי בכה"ג באמת הוא חייב שבועה.

ואמנם צ"ב, דמ"ט הוא חייב שבועה בכה"ג לדעת רב, הרי כיון שהודה לו בפרוטה חסרה לה כפירה מב' כסף.

ג] ובפשוטו י"ל בזה, דהנה בעיקר ד' רש"י הקשו התוס', ז"ל, וקשה דלעיל גבי ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה, מסקי' לשמואל דפטור משום דמה שטענו לא הודה לו, וכ"ת דאיירי בשאינן טבועים א"כ חסרא לה טענה דאין כאן שוה ב' מעות דחסר מה שצריך ליתן כדי להטביעה וכו', עכ"ל.

עוד קשיא בד' רש"י, דכיון דבמתניתין תני ב' כסף סתמא, היאך נימא דאיירי במשקל ב' כסף, הרי סתם ב' כסף טבועין הן וכמש"כ התוס' שם.

ד] ונ' די"ל בזה, לפמש"כ התוס' בבכורות ד"נ:, ז"ל, והריב"ן פי' בפרק הזהב, שאותו דינר הוא להכרעות המטבעות ושכר בעלי המטבע, שמי שיש לו כסף כדי לעשות כ"ה דינר של כסף נותנין לבעל המטבע לטובעו ואין מחזיר לו אלא כ"ד של כסף, עכ"ל.

ונמצא לפ"ד ריב"ן, דלעולם בדינר זהב ליכא אלא כ"ד דינרי כסף טבועין, ומש"א בפ' הזהב דדינר כסף הוא א' מכ"ה בדינר של זהב, היינו בדינר כסף שאינו טבוע, וקשיא דא"כ מהו שאמרו התם דנפק"מ לפדיון הבן, ופירש"י דהיינו שאם נתן אבי הבן לכהן דינר זהב מחזיר לו ה' דינרי כסף, ומ"ט סגי בזה, הרי לא נתן לו אלא כ' דינרים שאינם טבועין, ואנן בעינן ה' סלעים טבועין.

ומוכח מד' הריב"ן, דלשיעור ה' סלעים שנאמר בפדיון הבן ל"ב שיתן ה' סלעים טבועים, אלא סגי בה' סלעים נסכא, וכבר עמד ע"ז בחזו"א חו"מ סימן ט"ז סק"י.

ולפ"ז מיושב היטב ד' רש"י, דאף דאיירי מתניתין בב' כסף שאינם טבועין, מ"מ שפיר הוא חייב שבועה, דשיעור ב' כסף האמור במודה במקצת, הוא ב' כסף נסכא.[[2]](#footnote-3)

ה] ולפ"ז נראה, דע"כ אף דבמתניתין תנן ב' כסף סתמא, מפרשינן לה בב' כסף שאינם טבועין, שהרי מתני' אתיא לפרושי לדינא דהטענה ב' כסף, ובהך דינא הרי סגי בב' כסף שאינם טבועין, וע"כ גם מה דמפרש תנא להך דינא הוא בב' כסף שאינם טבועין.

וביותר נראה, דכיון דב' כסף דקרא הם ב' כסף שאינם טבועין, הרי דאם טענו ב' כסף טבועין נפיש שיעורייהו מב' כסף, שהרי מלבד שווי הנסכא, נוסף גם שווי הטיבעא, וכאשר מצינו כן בדברי חמודות פ"ח דבכורות סקכ"ב, דסגי לפדיוה"ב בג' ר"ט, מפני הנחושת שבהם "ושיווי דטיבעא", והובא בש"ך סימן פ"ח סק"א, וע"כ כד אתי תנא לפרושי לדינא דהטענה ב' כסף, ה"ז מתפרש בב' כסף שאינם טבועין, דאי בב' כסף טבועין הרי נפיש שיעורי' טפי.

ולפ"ז מתישב היטב מש"כ רש"י במתניתין דאם טענו ב' כסף טבועין והודה לו בפרוטה חייב שבועה, ולפ"ד הר"ן אתיין ד' רש"י אף לפ"מ דקי"ל כרב, והיינו משום דבכה"ג שפיר איכא כפירת ב' כסף, שהרי מבו' בד' התוס' בסוגיין דפשטא דמילתא יש שו"פ בשווי הטיבעא, ובד' ריב"ן שהביאו התוס' בבכורות ד"נ: מבו' דערך הטיבעא דדינר זהב, הוא א' מכ"ד משווי הנסכא, ולפ"ז ודאי דערך הטיבעא דב' כסף הוא יותר מפרוטה, ונמצא דכל שכפר לו בב' כסף טבועין חסר פרוטה, יש בכפירתו שיעור שווי ב' כסף שאינם טבועין, וע"כ הוא חייב שבועה, ומיושב היטב ד' רש"י.

ו] אמנם בעיקר הדברים צ"ע, דא"כ נמצא דאם טענו שוה ב' כסף טבועין והודה לו בפרוטה ה"ה חייב שבועה, דיש בזה כפירת ב' כסף, וזה צ"ע, שהרי לדעת רב דשוה קתני, לכאו' בע"כ דהא דתנן ב' כסף יש לי בידך, היינו שוה ב' כסף טבועין, וכמו שהוכיח הגרע"א שם ממש"כ רש"י לעיל דהא דליטרא שאני, הוא משום דכיון דטענו משקל ודאי דוקא קתני, אבל כל מטבעות דמתני' שוה קאמר, שדרך מטבע לעשותו דמים לכל דברים, עכ"ל, ומ' דכל הא דבטוענו ב' כסף שוה קתני, הוא רק בשטענו ב' כסף טבועין שדרך לעשותן דמים לכל דבר, ואפ"ה תנן דאם הודה לו בפרוטה פטור, אף שיש בכפירתו שיעור שווי ב' כסף שאינם טבועין, וצ"ע בזה.[[3]](#footnote-4)

**ד**

ז] ונ' לדון בישוב ד' רש"י בע"א, ובהקדם, דהנה בעיקר הא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא בעינן שתהא הודאתו על הטענה, אלא כל שטען התובע, והודה לו הנתבע שהוא חייב לו, אף שהודה על חוב אחר ולא על הטענה, סגי בזה לחייבו שבועה,[[4]](#footnote-5) או היינו משום דס"ל דחשיב זה כהודאה כנגד הטענה, דחשבי' להטענה כטענת "ממון", והוא מודה על טענת הממון, והגם דהחיוב בפועל אחר הוא וגם הוי גורם אחר, מ"מ חשיב כמודה על הטענה, דעיקר הטענה הויא טענת ממון.

והנה אמנם מד' הנימו"י בס"פ המניח דמבו' בדבריו דלדעת ר"ג כ"ה דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב שבועה ה"נ הוא חייב ממון, יש ללמוד דהא דמחייב ר"ג שבועה הוא משום דחשיב לה כהודאה על הטענה, וע"כ אף הוא חייב ממון, אך בד' התוס' נראה, דאף לפ"מ שדנו דר"ג ס"ל דהוא חייב ממון, הוי זה פלוגתא בפנ"ע, ואי"ז שייך להא דס"ל דהוא חייב שבועה, ולפ"ז שפיר יש להסתפק כנ"ל, ועמש"נ בזה להלן סקט"ז מד' החזו"א.

ח] והנה בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין נקט בפשיטות, דאף לדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, מ"מ אם טענו חטים בדינר והודה לו שעורים בדינר, ה"ה פטור, וסתימת דבריו מ' דהוא אף להצד דמודה ר"ג דהוא פטור מדמי שעורים, ומכח זה הק' ע"ד התוס' ד"ה ור"ג מחייב, - אך מד' התוס' שם נראה דס"ל דאף בכה"ג ה"ה חייב שבועה, וכן נקט בשער משפט סימן ע"ה סק"ב,[[5]](#footnote-6) אך כתב שם דכ"ז הוא אם מודה ר"ג דפטור מדמי שעורים, ואמנם מד' התוס' נראה דאף אם חייב בדמי שעורים ה"ה חייב שבועה, שהרי ד' התוס' שם קיימי להצד דהוא חייב בדמי שעורים, עיי"ש.

ולכאו' נידון זה תלוי בספק הנ"ל, דאם הא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דחשיב כהודאה על טענת הממון, הרי ממילא דכל שהודה בשעורים בשווי החטים, ליכא כפירת ממון כלל, ואינו חייב שבועה, אך אם הא דמחייב ר"ג הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, אלא אף אם הודה לו בדבר אחר חייב, הרי ממילא דאף כשהודה לו בשעורים בערך החטים חשיב כפירת ממון על כל החטים וה"ה חייב שבועה.[[6]](#footnote-7)

והנה אמנם נקט השער משפט, דאם לדעת ר"ג הוא חייב בדמי שעורים, אין לחייבו שבועה בכה"ג, וכ"ה מבו' בחת"ס ובחי' הרי"מ שהבאנו להלן סק"ט, וכנראה הוא דהגם דכפר לו בתביעת החטים, מ"מ כל שהוא זוכה בהודאת הנתבע בערך הממון שתבע ממנו, ל"מ לחייבו שבועה, ואולי הוא משום דכה"ג ליכא דררא לחייבו שבועה.[[7]](#footnote-8)

ושוב נתעוררתי לפרש בזה בפשיטות, דהאמנם בגונא דהתובע טוען שהוא חייב לו גם חטים וגם שעורים י"ל דחשיב ככפירת ב' כסף אף אם חייב הנתבע בשעורים, אך בגונא דמודה התובע שאינו חייב לו את שניהם, אלא שהתובע טוען שהחוב הוא חטים והנתבע טוען שהחוב הוא שעורים, ועד"ז הוא בההיא דס"פ המניח דודאי אינו חייב לו את שניהם, הרי נמצא דאם חייב הנתבע בדמי שעורים, ודאי דליכא כפירה אלא בההפרש שבין דמי החטים לדמי השעורים, ורק אם פטור הנתבע מדמי שעורים הוא די"ל דהוי הכפירה על כל החטים, וז"ב.[[8]](#footnote-9)

ט] ונפ"מ בפלוגתייהו גם בגונא דטענו כור חטים והודה לו בלתך שעורים, דלדעת הגרע"א אין חיוב השבועה אלא על לתך חטים, ועל השאר אינו חייב לישבע אלא מדין גלגול, וע"כ אם אינו יכול לישבע לא יתחייב לשלם אלא לתך, להסוברים דלא אמרינן משאיל"מ בגלגול, או דאין מגלגלין בגונא דאין יכול לישבע על טענת העיקר, ולדעת השער משפט הוי חיוב השבועה על כל הכור חטים, ואם אינו יכול לישבע יתחייב לשלם כור.

ונפ"מ עוד בזה, במש"כ בחי' חת"ס לעיל בסוגיין ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סוסק"ה וסקכ"ג, דאם טענו ב' כסף חטים והודה לו בשעורים פרוטה, דלהסוברים דלר"ג הוא פטור מדמי שעורים, חשיב זה ככפירת ב' כסף, ולכאו' לפ"ד הגרע"א אי"ז כן, שהרי כל הכפירה המחייבת שבועה, היא במה שכפר בהחטים היתירים על ערך השעורים, וליכא כפירת ב' כסף.

י] והנה באמת מצינו בזה דברים מפורשים בד' רש"י במהדו"ק שהביא השטמ"ק כתובות דק"ח:, ז"ל, והיכא דטענו חטים והודה לו בשעורים, ואע"ג דמודה מקצת הטענה הוא דחטים שוין יוותר משעורים, פטור, משום דבמה שטענו לא הודה לו ולאו הודאה ממין הטענה הוא, עכ"ל.

ועיי"ש בשטמ"ק בהמש"ד שכתב במשה"ק התוס' דמ"ט לא מפרשינן דהא דמחייב אדמון הוא משום דס"ל כר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, וכתב השטמ"ק, ז"ל, ונ' דה"פ מ"ט דאדמון דכיון דאוקמת לה בטוענו מדה, א"כ טעמי' דאדמון דקאמר הואיל והודה במקצת הטענה לא ברירא, ומה זו הטעם והא לא הודה במקצת הטענה כלל, ומיהו רש"י כתב לעיל במהדו"ק דטענו טים והודה לו בשעורים חשיב הודאה במקצת הטענה, עכ"ל.

והיינו דבלא ד' רש"י הי' מקום לפרש דבטענו חטים והודה לו בשעורים, ל"ה כלל מודה במקצת הטענה, שהרי לא הודה כלל על הטענה שטענו, והא דמחייב ר"ג הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, וכיון דתני דאדמון אומר הואיל והודה במקצת הטענה ישבע, ע"כ לא מצינו לפרושי דטעמו משום דס"ל כר"ג, דא"כ הרי לא הודה כלל במקצת הטענה, והרי לפ"ז הוא חייב אף אם הודה בשעורים בערך החטים, וכה"ג הרי ודאי לא הודה "במקצת" הטענה, אך לפמש"כ רש"י דהא דמחייב ר"ג, הוא משום דחשיב זה כהודאה במקצת הטענה, כיון דחטים שוין יותר משעורים, הרי דשפיר יל"פ דהא דס"ל לאדמון דחשיב כמודה במקצת הטענה, הוא משום דס"ל כר"ג דל"ב הודאה ממין הטענה.

ולפ"ז הרי מד' תוס' וריטב"א בכתובות שם, שהקשו כן דמ"ט לא מפרשינן דטעמא דאדמון הוא דס"ל כר"ג דל"ב הודאה ממין הטענה, הרי מבו' להדיא שדעתם כדעת רש"י במהדו"ק, דהא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דחשיב כהודאה "במקצת" הטענה, ואם הודה בשעורים כערך החטים אינו חייב שבועה.

ומצאתי כן גם בפסקי רי"ד ס"פ המניח, ז"ל, הו"א פטור מדמי חטים שלא ישבע עלייהו דל"ה מודה במקצת הטענה "אע"פ שהחטים שוים יותר מן השעורים" מפני שהם ב' מינים דבעי' הודאה במקצת הטענה באותו מין שתבעו, עכ"ל, והרי דכל הצד לחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא רק בשהחטים שוים יותר מן השעורים, אך הרי"ד שם אזיל אי חייב בדמי שעורים, וי"ל דרק משו"ז הוא דאין לחייב אלא בשהחטים שוים יותר מן השעורים, וכמש"כ השעמ"ש.

יא] והנה אמנם לכאו' גמ' ערוכה היא דאם טענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה אינו חייב שבועה משום דליכא כפירת ב' כסף, ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג כבר הרגיש בזה, עיי"ש, והוא מש"א לעיל בסוגיין, ה"נ מסתברא מדקתני סיפא ליטרא זהב וכו' אי אמרת בשלמא דוקא קתני וכו', אלא מדסיפא דוקא רישא נמי דוקא, לימא תיהוי תיובתא דרב, ופירש"י, ז"ל, אלא מדסיפא דוקא כו', לשון קו' הוא נימא תהוי תיובתא דרב מרישא דקתני ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור, וטעמא משום דוקא תנן ומה שטענו לא הודה לו, הא טענו שוה והודה לו שוה חייב ואע"ג דטענה קמייתא ל"ה אלא ב' כסף, עכ"ל.

והנה אי נימא דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חייב שבועה, א"כ הרי בכה"ג שטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה, כיון דדוקא קתני והוי כטענו חטים והודה לו בשעורים, ליכא למפטרי' מכח הא דבעי' כפירת ב' כסף, וא"כ מאי מותבינן מינה לרב, ובע"כ מזה דגם בכה"ג דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה, לא חשיב ככפירת ב' כסף ואינו חייב שבועה לדעת רב, וזהו דמותבינן מינה לרב.

ונ' דיש לדחות, וכן מ' קצת בל' רש"י, דלא מותבינן דאי רישא דוקא קתני, הרי דבכה"ג ל"ב לפטורא דאין הודאה ממין הטענה, אלא ה"ה פטור גם משום דליכא כפירת ב' כסף, דלעולם י"ל דכה"ג חשיב ככפירת ב' כסף, ואינו פטור אלא משום הא דאין ההודאה ממין הטענה, אלא מותבינן דאי רישא דוקא קתני ואתי לאשמועינן לדין הודאה ממין הטענה, ל"ה לי' לאשמועינן בכה"ג שתבעו ב' כסף והודה לו בפרוטה, דבכה"ג הרי גם אי שוה קתני הי' פטור משום דליכא כפירת ב' כסף, והו"ל לאשמועינן לה בגוונא דלא מיפטר אלא משום דדוקא קתני ודבעי' הודאה ממין הטענה.

אמנם הנה בד' הר"י מיגש שם מצינו דברים מפורשים בזה, ז"ל, קא מקשינן מינה עלי' דרב וכו', דאי ס"ד שוה נמי פטור משום דל"ה כפירה ב' כסף למאי איצטריך מתני' לאשמועינן דוקא לאפטורי' משום דלא הויא הודאה ממין הטענה "תיפו"ל דפטור הוא מחמת דלית בה כפירה ב' כסף" אלא מדקא פטר לי' משום דלא הויא הודאה ממין טענה שמעינן הא אלו הויא הודאה ממין טענה ואע"ג דלית בה בכפירה ב' כסף מיחייב, עכ"ל, והרי להדיא דאף בכה"ג שטענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה יש לפטרו גם משום דליכא כפירה ב' כסף.

יב] אמנם מד' הרשב"א נ' דיש להוכיח דפליג ע"ז, דהנה הרשב"א בסוגיין כתב דבפלוגתא דרב ושמואל אם שוה קתני או דוקא קתני קי"ל כשמואל דשוה קתני, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, דהא אפשר לן לפרושי כולה מתני' בדוקא ומשום דמה שטענו לא הודה לו, ורישא נמי דקתני ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור דקא מפרשי' לרב משום דחסרה לה טענה, הא אפשר לאוקמה נמי בדוקא "ומשום דמה שהודה לו לא טענו" וכו', וא"ת כיון דקי"ל כרב אם איתא דרישא פטור משום דמה שטענו לא הודה לו, ל"ה לי' למיתני ב' כסף דלא אפשר לחיובי בי' בהודאת מקצת ואפי' במודה ממין הטענה כגון דאמר אין לך בידי אלא חצי מעה משום דחסרה לה טענה, אלא ליתני דינר לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור, אה"נ אלא משום דתני רישא הטענה ב' כסף ואם אין ההודאה ממין הטענה פטור כיצד, על הא סמיך ותנא ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה, ומשום דבעינן נמי למיתני בסיפא וכו' נקט נמי ברישא ב' כסף והודה בפרוטה, עכ"ל.[[9]](#footnote-10)

ונ' דיש ללמוד מד' הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חשיב ככפירת ב' כסף, דאי נימא דכה"ג לא חשיב כפירת ב' כסף, א"כ היאך מפרשינן במתני' לדינא דהודה שלא ממין הטענה פטור, בגוונא שטענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה, הרי בכה"ג הי' פטור גם אם ל"ה בעינן הודאה ממין הטענה, משום דליכא כפירת ב' כסף, וכמדומה דע"ז ל"מ כלל מה שתירץ הרשב"א דתני לה אגב רישא ואגב סיפא, ובע"כ מד' הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חשיב ככפירת ב' כסף, וזה מתישב היטב למש"כ הרשב"א בס"פ המניח דאף לר"ג הוא פטור מדמי שעורים, ונמצא דבגוונא דמתניתין דטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה אינו פטור אלא משום דליכא הודאה ממין הטענה, וז"ב.

ומשה"ק הרשב"א דאי דוקא קתני, מ"ט לא נקט דינר, נ' מלשונו, דלא קשיא לי' דבהך גוונא דב' כסף ל"ב לפטורא דאין הודאה ממין הטענה, אלא ה"ה פטור גם משום דליכא כפירת ב' כסף, דלעולם חשיב בכה"ג ככפירת ב' כסף, ואינו פטור אלא משום הא דאין ההודאה ממין הטענה, אלא קשיא לי' דהי' ראוי לשנות לדין זה בשתבעו דינר, דכה"ג אם הי' מודה לו במינו הי' חייב, אך בשתבעו ב' כסף, הרי אף אם הי' מודה לו במינו הי' פטור.

יג] וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א להוכיח דשוה קתני היינו דבסתמא הוא כן, ז"ל, ועוד מדתנן ב' כסף יש לי בידך וקא מפרש רב שוה ב' כסף ואי בטוען בפירוש שוה הא בסתם דוקא היכי תני במתני' סתם ב' כסף יש לי בידך שאילו אמר לו באותו לשון הי' הדין בהיפך לרב, עכ"ל.

וצ"ב מש"כ הרשב"א דאילו אמר לו באותו לשון הי' הדין בהיפך לרב, הרי כ"ה דאם טענו שוה ב' כסף והודה לו בפרוטה פטור, ה"נ אם הי' טוענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה הוא פטור.[[10]](#footnote-11)

ולכאו' צריך לדחוק בד' הרשב"א דמש"כ דהי' הדין בהיפך, היינו דהי' פטור מטעם אחר, דכשטוענו שוה ב' כסף והודה לו בפרוטה פטורו הוא משום דליכא כפירת ב' כסף, ואם הי' טוענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה, הי' פטורו משום דאין ההודאה ממין הטענה, - ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' הרשב"א, דכשטוענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה, לא מיפטר משום דליכא כפירת ב' כסף, וכל הא דפטור הוא משום דאין ההודאה ממין הטענה.

יד] והנה למש"כ הר"ן בדעת רש"י שדעתו כדעת הרשב"א דהגם דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף, מ"מ קי"ל דמתני' דוקא קתני, הרי בע"כ דס"ל כמש"נ בדעת הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חייב לדעת ר"ג, וע"כ שפיר מצינו לפרש למתני' דדוקא קתני, ולא מיפטר בשטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה אלא משום דבעי' הודאה ממין הטענה, וליכא למפטרי' משום דבעי' כפירת ב' כסף, וכמש"נ, אך כבר נת' לעיל סקי"ב בהערה להעיר בזה, דלפ"מ שפירש"י דאם מתניתין דוקא קתני הוי זה תיובתא דרב דבעי כפירת ב' כסף, צ"ע היאך מצינו למימר דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף וקי"ל נמי דמתניתין דוקא קתני.

וכן מ' קצת ממה שפירש"י במתניתין בהא דאין לך בידי אלא פרוטה פטור, דהוא משום שאין ההודאה ממין הטענה, והרי הר"ן פירש דד' רש"י במתניתין אתיין כהלכתא דקי"ל כרב, ואפ"ה פירש"י דלא מיפטר אלא משום דאין ההודאה ממין הטענה, אך אי"ז מוכרע, די"ל דמה שפירש"י כן, הוא משום שטעם זה מתישב גם לדעת שמואל דל"ב כפירת ב' כסף.

**ג**

טו] והנה אי נימא דלר"ג דמחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים, ל"ב שיהא ערך החטים יתר ב' כסף על ערך השעורים, הרי יש לדון לדעת רש"י דס"ל דאם טענו מטבע כסף והודה לו במטבע נחושת חשיב כהודאה ממין הטענה וחייב שבועה, אם בכה"ג בעי' שיהא ערך מטבע הכסף יתר ב' כסף על ערך מטבע הנחושת.

ובפשוטו הי' נראה, דודאי דבעינן שיהא ההפרש ביניהם ב' כסף, והיינו משום דלדעת רבנן דס"ל דבעי' הודאה ממין הטענה, לא חשיב כמודה במקצת אלא אם הודאתו הויא על התביעה, וזה עצמו טעם הא דבעינן הודאה ממין הטענה, ונת' בזה באורך במק"א, וכ"נ להדיא בד' רש"י בב"מ ד"ק. שהבאנו בסימן ב' (א) סק"ב, ולפ"ז ודאי דכל דחשיבא הודאה ממין הטענה, אשר היינו דחשבינן לה כהודאה על התביעה, אף ה"ז ממעט משיעור הכפירה.

טז] אמנם הנה הש"ך בסימן ת' סק"ה כתב, דבתובעו ממון ק' ומודה לו בכלי שוה נ', אף דלענין חיוב הממון הוי כטענו חטים והודה לו בשעורים, מ"מ חשיב כהודאה ממין הטענה לחייב שבועה, ובסו"ד כתב, ז"ל, ויש ראי' לזה ממ"ש התוס' וכו' דרבה בר נתן קאמר מילתי' אפי' לרבן גמליאל דחייב שבועה בטענו חטים והודה לו בשעורים, מ"מ פטור לשלם השעורים, ע"ש, עכ"ל.

ובחזו"א סימן י"א סקט"ו וסקי"ט תמה ע"ז, דאם חשבינן לה כהודאה ממין הטענה לחייבו שבועה, איך יתכן שיכול לחזור ולומר משטה הייתי בך, דדוקא בהודאה שאינה ממין הטענה דהו"ל הודאה שלא בתביעה יש מקום לומר שיכול לחזור מהודאתו, ושם סקכ"ח כתב, דאף למש"כ התוס' דרב"נ אף לר"ג קאמר, היינו דר"ג ל"ב ממין הטענה כיון שהודה כ"ש חייב שבועה, אבל לרבנן דבעו ממין הטענה, ודאי כל שחשיב ממין הטענה לענין שבועה חשיבא הודאה גמורה ואינו יכול לחזור בו, עכ"ד.

וביאור ד' החזו"א הוא, דלדעת רבנן דבעינן הודאה ממין הטענה, אשר היינו משום דבעינן שתהא הודאתו על הטענה, הרי ודאי דכל דחשבינן להודאתו כהודאה ממין הטענה וחשבינן לה להודאה על הטענה, ל"מ למימר משטה אני בך, ומשא"כ לדעת ר"ג דל"ב הודאה ממין הטענה, י"ל דהיינו דל"ב שתהא הודאתו על הטענה, אלא אף בהודאה כ"ש ה"ה חייב שבועה, וע"כ לדידי' שפיר י"ל דאף דהויא הודאה לחייב שבועה, מ"מ יכול לומר משטה אני בך.

אך בדעת הש"ך דס"ל דאף דחשיב כהודאה לחייב שבועה, מ"מ מצי למימר משטה אני בך, ודימה ד"ז להא דלדעת ר"ג חשיבא הודאתו כהודאה לחיוב שבועה, אף דמצי למימר משטה אני בך, נראה דס"ל דכ"ה דלדעת ר"ג ל"ב שתהא ההודאה על הטענה, ואף הודאה שאינה על הטענה מחייבת שבועה, ה"נ לדידן ל"ב שתהא ההודאה על הטענה, אלא דבעינן שתהא ההודאה ממין הטענה, וע"כ שפיר י"ל דאף בגונא דחשיבא ההודאה כהודאה ממין הטענה לחייב שבועה, מ"מ מצי למימר משטה אני בך.

יז] והנה לפ"ד הש"ך יש מקום לדון, דכל הא דטענו מטבע כסף והודה לו במטבע נחושת חשיב כהודאה ממין הטענה לדעת רש"י, לאו היינו דחשיבא הודאתו כהודאה על הטענה, דלעולם כיון שאינו מודה לו על מה שתבעו לא חשיבא הודאתו כהודאה על הטענה, ומ"מ כיון דהויא ההודאה ממין הטענה ה"ה חייב.

ולפ"ז הרי י"ל, דבכה"ג שטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחר יהא חייב שבועה, אף אם אין המטבע שתבעו יתר ב' כסף על ערך המטבע שהודה לו, שהרי אף שהודה לו במטבע אחר, מ"מ חשיב זה ככפירה על כל המטבע שתבעו, ואיכא כפירת ב' כסף.

וד"ז מתישב גם לפ"מ שנקטו האחרונים שהבאנו לעיל סק"ח, דכל הא די"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים יתחייב אף בשאין הפרש ב' כסף ביניהם הוא רק להצד דפטור מדמי שעורים, שהרי אי נימא דבטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחר לא חשיב כהודאה על הטענה, הרי ממילא הו"ל כטענו חטים והודה לו בשעורים ליפטר מדמי המטבע שהודה בו, וע"ד שכתב הש"ך בטענו ממון ק' והודה לו בכלי שוה נ'.[[11]](#footnote-12)

ולפ"ז שפיר י"ל דבכה"ג שטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחרת, חשיב ככפירה על כל המטבע שתבעו, וכל שתבעו מטבע בשווי ב' כסף ה"ה חייב שבועה, ול"ב שיהא המטבע שתבעו יתר ב' כסף על המטבע שהודה לו.

יח] ואם כנים הדברים, הרי מתישב היטב מה שפירש"י במתניתין דאם טענו ב' כסף מטבעות והודה לו בפרוטה חייב שבועה, ופירש הר"ן דדבריו קיימי אף אליבא דרב, וקשיא טובא דא"כ מ"ט הוא חייב, הרי ליכא כפירת ב' כסף, אך אי נימא דכה"ג שהודה לו במטבע אחר, חשיב ככפר בכל המטבע שתבעו, ול"ב שיהא ההפרש שבין ב' המטבעות ב' כסף, הרי דשפיר פירש"י דאם תבעו ב' כסף מטבעות והודה לו בפרוטה חייב, והוי זה אף לדעת רב דבעי כפירת ב' כסף, ודו"ק.

אך עיקר הדברים הוא דלא כמש"נ בסימן ב' (א) בדעת רש"י, דלעולם אינו חייב אלא בדהויא ההודאה על הטענה, וע"כ אם טענו חפץ בעין והודה לו בחפץ אחר מאותו המין אינו חייב, ורק בשטוענו חוב דמטבע והודה לו במטבע אחר חשיב כהודאה על הטענה, משום דהו"ל כהודאה על אותו החיוב, ולפ"ז ודאי דבעינן שיהא המטבע שתבעו ב' כסף יתר על המטבע שהודה לו, וצ"ע בזה.

?למש"נ במק"א י"ל דכל דברינו בדעת רש"י הם לטעמי' דדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום דהוי כמחילה, ובזה י"ל דאין לחלק אם הוי מין א' או ב' מינים, אלא כל דבפועל הוי זה תביעה אחרת מחל לו על תביעה זו, אך הרמב"ן וש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דלא ס"ל לטעמא דמחילה, וע"כ שפיר י"ל דכל דהוי מין א', ליכא גם לדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השעורים, כיון שהודה לו על מה שתבעו, ודו"ק

יש להעיר לד' הרמב"ן לעיל דל"ט: דנראה להדיא בדבריו דכל היכא דלא חשיב כהודאה ממין הטענה לחיוב שבועה לא חשיב כהודאה גם לענין ממון, וכל היכא דחשיב כהודאה ממין הטענה לחיוב שבועה, חשיב כהודאה גם לענין ממון, עיי"ש.

1. ומצאתי בגידו"ת ש"ז ח"ב שכבר עמד ע"ז דד' רש"י אלו לא אתיין אלא כדעת שמואל, ועיי"ש שדן להוכיח מזה דדעת רש"י דקי"ל כשמואל, אשר כן נ' גם מפירש"י ב"מ דנ"ה. שפירש למתניתין דהתם כדעת שמואל, ועי' תוי"ט ריש פירקין בזה. - ושו"ר גם בחי' הר"מ קזיס שעמד בזה ע"ד הר"ן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' התוס' מבו' דס"ל דשיעור ב' כסף הוא בב' כסף טבועין, וכן הביאו מל' התשב"ץ ח"ב סימן רצ"ב וח"ג סימן קצ"ה וסימן ש"ג, ועי' גם בתומים שנקט כן בפשיטות, ועי' חי' הרי"מ סימן פ"ח סק"ו שדן לומר דלגבי ב' כסף סגי במשקל ב' מעות שאין טבועין, והוכיח כן ממש"כ הגאונים דפרוטה הוא משקל חצי שעורה כסף, עיי"ש, ועי' חזו"א סימן ט"ז סק"י, וכתב שבד' התוס' מבו' דבעינן ב' כסף טבועין, ועי' גם חי' חת"ס בסוגיין בזה.

   והעירוני דכן נ' מד' הרמב"ן שכתב דכסף דקרא הוי דבר חשוב שהוא יוצא בהוצאה ומעה הוא המטבע הפחות היוצא, אך באמת הרמב"ן בסוגיין בתו"ד כתב, ז"ל, שמי שתובע לחבירו ב' כסף יש לי בידך, רצונו לומר כסף יש לי בידך "משקל ב' מעין" או ב' מעין בעצמן, עכ"ל, והרי להדיא דלדינא דב' כסף סגי בנסכא במשקל ב' מעין וכמש"נ בדעת רש"י, אך יש לדחוק, דס"ל דאין שו"פ באותו חיסרון, ולשיעור ב' כסף סגי בב' כסף חסר פחות מפרוטה, וכמו שדנו התוס', ובעכצ"ל דכיון דאף מעה שאינה טבועה הוא דבר חשוב, כיון שהוא יוצא בהוצאה ע"י שיטביעוהו. - ואמנם לפ"ז נתחדש בד' הרמב"ן, דאף דסגי במשקל ב' כסף, מ"מ גם ב' כסף טבועין חשיבי רק כב' כסף, ולא אמרינן דמלבד שווי הנסכא יש בהן גם לשווי ההטבעה, וחשיבי טפי מב' כסף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' מוכח מזה, דאף דבתביעת שו"כ לא חשיב כב' כסף אלא כששויו הוא כב' כסף טבועין, מ"מ נסכא במשקל ב' מעות, חשיב כב' כסף אף שאינו טבוע, וצ"ע בגדר הדברים, - ואמנם נראה לפ"ז, דאף דגם אם טענו ב' כסף שאינם טבועין חשיב כב' כסף, מ"מ כל שטענו ב' כסף טבועין לא חשיב כתביעה של יותר מב' כסף דנימא דכל שכפר לו בפרוטה חשיב ככפירת ב' כסף, וצ"ע בזה.

   שוב אחז"ר שמעתי מהרר"ג לפרש בזה, דהנה בחזו"א עמד בהא דבזה"ז משערין כפי שווי נסכא שאינה טבועה, ובזמן שהי' טיבעא היו משערין בשווי מטבעות, - ובפשוטו הביאור בזה, הוא למש"כ בחי' הרי"מ ללמוד ממש"א דשף מטבע של חבירו פטור, דלא חזינן להטיבעא כשווי בפנ"ע, אלא חזינן לזה כשווי הנסכא, וע"כ אף דעיקר השיעור הוא כפי שווי הנסכא עצמה, מ"מ בזמן שיש טיבעא, הוי זה שווי הנסכא, - והנה מסברא י"ל, דאף אם דבר שנמצא בבור אינו שוה כמו דבר שבחוץ, וכמש"א בב"ב די"א., ואם תבע מחבירו דבר ששויו ב' כסף שהוא בבור ומכח זה אין שויו ב' כסף, אינו חייב שבועה, מ"מ אם תבעו ב' כסף שבבור, אף דהן שוין עכשיו פחות מב' כסף, ה"ה חייב שבועה, דב' כסף הם השיעור בעצמו, - ולפ"ז י"ל דה"נ נסכא שאינו טבוע, דמי לב' כסף שבבור, דהרי גם כשהוא טבוע הוי זה שווי הנסכא עצמו דבנ"א מתרצין לשלם עליו יותר, וע"כ אף דכשאינו טבוע אין בנ"א מתרצין לשלם עליו כ"כ, מ"מ חשיב דיש בזה לב' כסף, וע"כ כל שתבעו נסכא שאינה טבועה, ה"ה חייב שבועה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"פ דהא דחייב אף בשאין ההודאה על הטענה, הוא משום דבכה"ג כבר ליכא להחזקה דאין אדם מעיז, ובפרט למש"כ הראשונים בדעת רש"י דגם כופר הכל בפיקדון חייב משום דמעיז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שדקדק כן מהא דתניא לקמן ד"מ: טענו שור והודה לו בשה שה והודה לו בשור פטור, ומ' דכל הפטור הוא רק משום דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, ואף דשור שוה יותר משה, ובגמ' שם אמרו עלה דאי ר"ג רישא נמי, ומ' דקאי גם על שה והודה לו בשור, אך עיי"ש בפי' ר"ח דלא גריס אלא טענו שור והודה לו בשה, גם עיי"ש במאירי שכתב דכיון דטענו חטים והודה בשעורים פטור, ע"כ טענו שור והודה בשה פטור, ולא הזכיר לטענו שה והודה בשור, ונ' דבזה לכו"ע פטור. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם הי' מקום לדון, דאף אם טעמא דר"ג הוא דחשיב כהודאה על הטענה, מ"מ יכול להשביעו על תביעת החפץ המסוים, אך נ' דזה דמי למש"כ מהרי"ט דתובע חוב היום והלה מודה לו שחייב לו בעוד ל' יום, א"א להשביעו על הזמן, דע"ז לא הודה כלל, והכא הוא פשוט טפי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף דאי נימא דהא דלר"ג פטור מדמי שעורים הוא משום שמחל לו, ונימא דמה"ט חשיב כהודאה לחייב שבועה, משום דלא מחל לו רק אחר שהודה ולא חזר ותבעו, הרי ממילא דאי"ז טעם שיתחייב שבועה בכה"ג שהודה לו בשעורים בערך החטים שתבעו, וכל מה די"ל דמכח הא דפטור מדמי שעורים חשיב ככפר על החטים, הוא רק אי נימא דההודאה מעיקרא אינה מחייבתו, ואפ"ה חשיב כמודה במקצת, וכ"ה מבו' בחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולפ"ז ניחא ד' התוס' שנראה מדבריהם דאף אם הוא חייב בדמי שעורים חשיב ככפירה על כל החטים, דהתם הרי בפשוטו איירי בגונא דהתובע טוען שהוא חייב לו גם שמן וגם קנקנים, ובכה"ג חשיב דכפירת הנתבע היא בכל השמן, אף שהוא חייב לשלם את דמי הקנקנים. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה עיקר ד' הרשב"א צ"ב, שהרי קו' זו שהק' דאם מתני' דוקא ל"ה לי' למיתני ב' כסף וכו', הוא פירכת הגמ' דפריך דמדסיפא דוקא רישא נמי דוקא לימא תיהוי תיובתא דרב, וכמו שפירש"י, והרשב"א לא הזכיר דהגמ' פריך לה, וגם אטו בא הרשב"א לישב קו' הגמ' מדנפשי', וכבר עמד ע"ז בחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג.

   והברור בד' הרשב"א דמפרש דאין מכוון הגמ' לאותובי מינה לרב דאמר דבעי' כפירת ב' כסף, שהרי אף אי נימא דרישא דוקא קתני, ליכא לאותובי מינה לרב, וכמש"כ הרשב"א, אלא מכוון הגמ' לאותובי מינה לרב דאמר דמתניתין שוה קתני, וכאשר כן מפורש בד' הרשב"א, דאף שדעתו דדינא דרב דבעי' כפירת ב' כסף מתישב גם אי נימא דמתניתין דוקא קתני, מ"מ רב גופי' ס"ל דמתניתין שוה קתני, וזהו שכתב הרשב"א דהא דקי"ל דדוקא קתני הוא משום דהלכתא כשמואל בדיני, והרי דרב ס"ל דשוה קתני, וז"ב.

   ולהאמור צ"ע במש"כ הר"ן בדעת רש"י במתניתין דס"ל כדעת הרשב"א דהגם דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף, אפ"ה קי"ל כשמואל דמתני' דוקא קתני, וצ"ע דלכאו' כל ד' הרשב"א אינם מתישבים רק אם נפרש דמש"א לימא תיהוי תיובתא דרב, לא מותבינן מינה על הא דס"ל לרב דבעינן כפירת ב' כסף, אלא מותבינן מינה על הא דס"ל לרב דשוה קתני, אך לפ"מ שפירש"י דקאי התיובתא על הא דבעי רב כפירת ב' כסף, א"כ היאך נימא דקי"ל דמתני' דוקא קתני, הרי אמרו בגמ' דאי מתני' דוקא קתני הוי זה תיובתא דרב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם בפי' הר"ן על הרי"ף נד' הגה"ה דהראי' היא מבבא דב' כסף ופרוטה, אך בחי' הרשב"א ובחי' הר"ן שלפנינו לא נתפרש לזה, וק' להגי' גם בדבריהם, אך אי"ז מתישב לפ"מ דמסיק הרשב"א דרב נמי ס"ל דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן חייב, ומצאתי בס' תפארת יעקב סימן פ"ח סק"ז שכבר עמד ע"ז וכתב דאין הגה"ה זו נכונה, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועד"ז מצינו בד' הגר"א בביאורו סימן ת' סק"ח, ז"ל, ואם טען כו', ול"ה הודאה שלא ממין הטענה כמ"ש בב"מ ק' א' בטוענו דמי כו', ה"נ טוענו שנתחייב לו דמים בשביל היזק של שורו זה אומר בכך וזה אומר בכך, ודוקא לענין זה שיפטר אף מהקטן מדמי גמ' לחטין ושעורים דחד טעמא להו משום מחילה או משטה וכיוצא, עכ"ל, וי"ל דעד"ז הוא בטוענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחר, דאף דכל מין מטבע א' הוא, מ"מ כיון דהוי חיוב אחר, ה"ה פטור מדמי מה שהודה לו, ומשום דלענין חיוב ממון ל"מ מידי מה דהויא ההודאה ממין הטענה, וכל דל"ה ההודאה על הטענה עצמה ה"ה פטור מן הממון. [↑](#footnote-ref-12)