נגעים פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**גופה של בהרת כגריס הקלקי מרובע**

הרמב"ם כתב ד"מרובע" קאי על צורת הנגע ולא על השיעור, דהנגע צריך להיות מרובע. ולפי"ז יתכן דבגריס הקלקי יש ל"ו שערות, אלא שהם בעיגול, ולגבי נגע צריך לרבע שיעור זה.

אך הרא"ש כתב ד"מרובע" קאי על השיעור, שצריך להוסיף על הגריס ולרבע אותו עד שיהיו בו ל"ו שערות. ולפי"ז מבואר שבגריס הקלקי יש שיעור כ"ז שערות, שהוא שיעור עיגול בתוך ריבוע של ל"ו שערות, [שהרי המרובע יתר על העיגול רביע].

בשו"ע יו"ד קצ סעי' ה' כתב לגבי כתמים: ושיעור הגריס הוא כט' עדשים, ושיעור עדשה כד' שערות. וכתב הרמ"א שהוא ל"ו שערות כמו שהן קבועות בגופו של אדם. וביארו הדרישה והש"ך דר"ל עם החלל שביניהם, ולא כמו שהן דבוקים זה אצל זה ממש. ועי' פתחי תשובה דהכונה לחלל שבין שערות הגוף ולא בשערות שבראש.

ומדנקטו ששיעור הגריס הוא ל"ו שערות משמע טפי כהרמב"ם, שאף הגריס הוא ל"ו שערות, אלא שבגריס הוא עגול ובנגעים הוא מרובע, ולכן בכתמים שהשיעור הוא נמי בעגול הוי בדיוק גריס. אך להרא"ש בכתמים אין זה גריס כלל אלא גריס ועוד רבע, ושם אי אפשר לומר שצריך להוסיף את הריבוע, שהרי הכתמים נמי עגולים הם, וצ"ע.

בירושלמי סוף מס' מעשרות איתא דאין מרובע מששת ימי בראשית. ומקשה והרי גריס הקלקלי מרובע. ומשני, דהגריס עצמו אינו מרובע אלא שהוא צריך לרבע אותו. ומשמע טפי כהרא"ש שצריך להוסיף את הריבוע. אך י"ל נמי להרמב"ם שבנגעים משערינן לפי מרובע, ובאמת אינו מוסיף על שיעור הגריס.

**משנה ב**

**בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה**

כתב הר"ש בפירושו הראשון דאיירי באופן שהמחיה משלימה לשיעור גריס, וכן נקט הרמב"ם בפיה"מ, וגרסו רבתה המחיה טהורה, שהרי אינה מבוצרת. והנה הכסף משנה (פ"ג ה"א) כתב שממשנתינו יש מקור שהמחיה מצטרפת לשיעור גריס, וכמו שפירשו הר"ש והרמב"ם. וכונתו דלפי הגירסא רבתה המחיה טהורה על כרחיך איירי באופן שהמחיה מצטרפת לשיעור, דאם היה בבהרת לחוד שיעור גריס גם אם רבתה המחיה מעט אכתי היא מבוצרת, ומדוע היא טהורה.

אמנם היעב"ץ הקשה, אם איירי בגריס מצומצם מדוע לא נקטה המשנה בהרת היא ומחייתה כגריס, וכמו שנקטה לעיל פ"ד מ"ו. ולכן כתב דיש לפרש מתני' באופן שיש בבהרת לחוד שיעור גריס, והא דרבתה המחיה טהורה איירי ברבתה עד שמיעטה את הבהרת מכשיעור, ושוב אינה מבוצרת.

וכעין זה הקשה הרא"ש, דבמשנה שם תנן ברישא בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה, ומוכח שם דאיירי באופן שיש בבהרת לחוד כגריס. ותירץ, דשם בסיפא תנן בהרת היא ומחייתה כגריס, ועל כרחיך רישא ביש בבהרת לחוד כגריס, אך היכא דתנן סתמא בהרת כגריס ובה מחיה כעדשה איירי באופן שהמחיה משלימה לשיעור גריס.

לפירוש שני בר"ש איירי מתני' באופן שיש בבהרת לחוד שיעור גריס, וגרס רבתה המחיה טמאה, דאכתי מבוצרת היא. והקשה הרא"ש אם כן מדוע תנן נתמעטה הבהרת טהורה, הא יכולה להתמעט עדשה ועדיין המחיה מבוצרת. ובתויו"ט הביא בשם המהר"ם דאיירי באופן שנתמעטה עד שאין המחיה כעדשה, ולא איירי בכל גוונא.

**רבתה הבהרת טמאה**

הקשה המהר"ם מאי קמ"ל מתני', הא יש כאן פשיון. ותירץ, דאגב דבעי למימר רבתה המחיה טהורה נקט נמי רבתה בהרת טמאה. והנה הרמב"ם בחיבורו העתיק לכל המשנה חוץ מבבא זו, ויתכן משום שדין זה פשוט הוא.

הרא"ש כתב, דקמ"ל דפשיון חשיב סימן טומאה אף בנגע טמא הפושה, ולא תימא אין פשיון סימן טומאה אלא בנגע טהור, אבל בנגע טמא הו"ל כנגע גדול שבא לפני כהן שאין טמא בלא פשיון וכו'. ובפשטות ביאור דבריו דנגע שפושה במצב של טומאה אין זה נחשב לפשיון כלל, דבלא"ה הנגע טמא, והפשיון אינו מוסיף כלום.

והנה הרא"ש כתב רבתה הבהרת בסוף שבוע שפשתה מבחוץ טמאה משום פשיון. וצ"ע מדוע נקט דאיירי בסוף שבוע, הא בפשטות איירי מתני' בהחליטו משום מחיה ופשה מתוך הטומאה, ולא שייך בזה סוף שבוע כלל.

ויתכן לומר דהרא"ש סובר שאין מחליטין את המוחלט אפילו בב' סימני טומאה שבנגע אחד, דנגע שהוחלט כבר בסימן טומאה אין רואים סימן טומאה אחר אפילו באותו נגע עד שיטהרנו מסימן טומאה הראשון. [ובמהר"ם לעיל פ"ד מ"י כתב בזה ב' פירושים ולפירושו השני אין זה בכלל אין מחליטין את המוחלט, וכן מסקנת החזון איש. אך בדעת הרא"ש י"ל דהוי בכלל אין מחליטין את המוחלט]. והיה משמע לרא"ש דרבתה הבהרת טמאה היינו שמחליטין אותו על הפשיון מיד, ולכן הוצרך לדחוק דמתני' איירי בנגע שהוסגר ובסוף שבוע ראה מחיה ופשיון, והשתא מחליטו על שניהם כיון שבאו בבת אחת. ולפיכך הוצרך הרא"ש לומר דאיירי בסוף שבוע.

אך לפי"ז הרא"ש סותר דבריו, דלגבי הרבותא במשנה פירש דס"ל דלא חשיב פשיון מתוך הטומאה, ומבואר דאיירי בהוחלט כבר משום מחיה. [יתכן לבאר כונת הרא"ש באופן אחר, דהס"ד שלא חשיב פשיון הוא משום שהסימן טומאה של פשיון הוא כאשר הפשיון הוא דבר נפרד מהנגע והוא משמש סימן טומאה לנגע, אך כאשר הפשיון הוא חלק מהנגע מסיבה מסויימת אינו יכול לשמש סימן טומאה לנגע. והשתא כאשר יש מחיה מלבד הפשיון ס"ד דהמחיה היא סיבה להחליט גם את הפשיון ושוב ליכא סימן טומאה מצד הפשיון כלל, קמ"ל דחשיב פשיון. ולדברינו אף בבאו המחיה והפשיון בבת אחת איכא לרבותא זו, ואין מקום להקשות סתירה בדברי הרא"ש].

הרש"ש כתב, דהיה ס"ד לומר שכמו שלפי חכמים מחיה פחותה מכעדשה אינה מצטרפת לנגע, כך מחיה כעדשה אף שהיא מצטרפת לנגע אינה מצטרפת אלא לגבי עצמה, ולא לגבי פשיון. ואם כן אף שהנגע פשה לא חשיב פשיון לפי שאין בבהרת עצמה כגריס. [והוקשה לרש"ש דאם כן גם בהלכה המחיה ע"י שנתמעטה משיעור עדשה לא הוי פשיון, דאכתי צריך לצירוף המחיה, ולחכמים אין מחיה פחות מעדשה מצטרפת. ותירץ דנפק"מ בהלכה כל המחיה, דעכשיו איכא בבהרת לחוד כגריס. ועוד כתב לחדש, שאם המחיה היתה כעדשה ונתמעטה, מודים חכמים שהמחיה מצטרפת לגריס, כיון שהיא באה משיירי מחיה, וחידוש גדול הוא].

והנה המקדש דוד (נ ריש סק"ו) כתב בטעמא דר' מאיר שהנגע פושה לתוכו, אע"ג שהמחיה מצטרפת לשיעור גריס והיא חלק מהנגע, מכל מקום לגבי פשיון אין המחיה מצטרפת לשיעור, ועי' להלן. ולדבריו קשה טובא מדוע רבתה הבהרת טמאה, הא לגבי פשיון אין המחיה מצטרפת וליכא שיעור גריס. [הרש"ש כתב דזה הרבותא במשנה, אך עכ"פ במסקנא ודאי שהמחיה מצטרפת לגבי פשיון].

**נתמעטה טהורה**

הקשו הראשונים מדוע לא תנן הכא דר' מאיר מטמא משום פשיון כמו במשנה ג'.

הר"ש והרא"ש תירצו דר' מאיר מודה היכא שאין בבהרת לחוד שיעור גריס, וצריך לצרף את המחיה לשיעור, דאין הנגע פושה לתוכו. ובמתני' איירי באופן שאין בבהרת שיעור גריס, ולכן מודה בזה ר' מאיר. ולפי פירוש שני בר"ש דמתני' איירי באופן שיש בבהרת לחוד שיעור גריס כתב המהר"ם דעל כרחיך צריך לומר שהמשנה סתמה כחכמים, ובאמת ר' מאיר פליג גם הכא.

הגר"א תירץ דר' מאיר מודה היכא שהיה במחיה שיעור עדשה שאין פשיון לתוכו, לפי שאנו תולים בהתמעטות המחיה שהוא סימן ריפוי, ולא בהתפשטות הנגע. ולפי"ז ר' מאיר מודה להא דקיי"ל בעלמא הלכה המחיה טהור, אך להר"ש והרא"ש ר' מאיר סובר כן רק באופן שאין בבהרת לחוד שיעור גריס.

הקשה הרא"ש לפי שיטתו, מדוע נקטה המשנה במשנה ב' ובמשנה ג' אותו לשון, הא במשנה ב' איירי בגריס מצומצם, וכמש"כ לעיל בפירוש ראשון של הר"ש, ואילו במשנה ג' על כרחיך איירי בגריס בלא המחיה, שאם לא כן לא היה ר' מאיר מטמא משום פשיון. ותירץ, דבמשנה ב' איירי במחיה כעדשה, וראוי לכללה בהדי בהרת, אך במשנה ג' איירי במחיה פחותה מכעדשה, ואין ראוי לכללה בהדי בהרת.

יל"ע לדעת הר"ש והרא"ש מדוע כאשר צריך לצרף את המחיה לא חשיב פשיון, דיש לבאר שאם צריך לצרף את המחיה הרי אנו מתייחסים לזה כחלק מהנגע, ושוב לא יתכן להחשיבו כפשיון, דזה תרתי דסתרי. ויש לבאר שרק בבהרת כגריס לחוד אמר ר' מאיר דחשיב פשיון. ונפק"מ באופן שחסר רק מעט להשלמת הגריס בבהרת לחוד, ואין צריך להשתמש בחלק שפשה בשביל השלמת השיעור, דלסברא ראשונה חשיב פשיון, דלא הוי תרתי דסתרי, ולסברא שניה לא חשיב פשיון.

**משנה ג**

**רבתה הבהרת טמאה**

כתב הגר"א דאתיא סתם מתני' כר' מאיר דמחיה פחותה מעדשה מצטרפת לשיעור, דלפי רבנן בתוספתא שאינה מצטרפת מדוע רבתה בהרת טמאה, הא אין כאן כשיעור. וכל זה לשיטתו דמתני' נמי איירי באופן שאין בבהרת לחוד כגריס, אך לשיטת הר"ש והרא"ש על כרחיך איירי מתני' באופן שאין צריך לצירוף המחיה, מדמטמא ר' מאיר משום פשיון, ואין כאן סתם משנה כר' מאיר.

אמנם הר"ש כתב נתמעטה טהורה, ואפילו היתה מחייתה כעדשה, וכן כתב הרע"ב. והקשה הרש"ש, דזה שייך רק אם נאמר דאיירי בבהרת שאין בה כגריס לחוד, ולכן אפילו אם היתה מחייתה כעדשה כיון שנתמעטה אין המחיה מבוצרת וטהורה, אך לדעת הר"ש דמתני' איירי בבהרת שיש בה כגריס לחוד, מדמטמא ר' מאיר משום פשיון, מדוע נתמעטה טהורה אפילו היתה מחייתה כעדשה, הא יכולה להתמעט עוד עדשה.

**רבתה המחיה טמאה**

כתב הרא"ש, עד כעדשה טמאה, ויותר מכעדשה טהורה דאינה מבוצרת. וצ"ע דלפי מש"כ הרא"ש דאיירי בבהרת כגריס בלא המחיה, הרי המחיה יכולה להתרבות עד שני עדשות ומכל מקום היא תהיה מבוצרת, וצ"ע.

להלכה עי' רמב"ם וראב"ד אם קיי"ל כר' מאיר לצרף מחיה פחותה מכעדשה.

**נתמעטה ר' מאיר מטמא**

בפשטות י"ל דטעמיה דר' מאיר שיש פשיון לתוכו משום שהמחיה שבתוך הנגע אינה נחשבת חלק מהנגע, והרי הנגע פשה. אמנם מחיה כעדשה נחשבת חלק מהנגע לכו"ע ומכל מקום חשיב פשיון. [ולדעת הגר"א דבכה"ג לא חשיב פשיון אף לר' מאיר ניחא]. ועוד, דלשיטת ר' מאיר עצמו אפילו מחיה פחותה מכעדשה מצטרפת לגריס, וגם היא נחשבת חלק מהנגע.

ולכן צ"ל דר' מאיר סובר שפשיון הוא על חלק הבהרת שבנגע לחוד, ואף שמעיקרא היה נגע כגריס ועכשיו הוא כגריס, מכל מקום בזה שחלק הבהרת שבנגע פשה סגי.

ובמקדש דוד ביאר טעמו של ר' מאיר משום שלגבי פשיון אין המחיה מצטרפת לגריס כלל, וכבר כתבנו לעיל להקשות על דבריו.

**וחכמים מטהרין שאין הנגע פושה לתוכה**

בפשטות י"ל דטעמייהו דחכמים שאין פשיון לתוכו משום שגם המחיה שבתוך הנגע נחשבת לחלק מהנגע, ואין כאן פשיון כלל. אמנם במחיה פחותה מעדשה ס"ל לחכמים שאינה מצטרפת לנגע ומכל מקום אין פשיון לתוכו. ועל כרחיך צ"ל דהוי דין בפ"ע שאין פשיון לתוכו, ובתו"כ (בפר' נתקים) ילפינן שאין פשיון לתוכו מהא דהוקש נגע לנתק, ועי' ראב"ד שם מדוע בנתק פשוט שאין פשיון לתוכו.

ובגדר הדבר שאין פשיון לתוכו י"ל בתרתי, חדא, דאין פשיון לתוך נגע, ובתוכו לעולם חשיב שהפשיון הוא לתוך נגע, [ואף שאין זה חלק מהנגע מכל מקום זה מוקף בנגע], וכן כתב בגליוני קה"י. ועוד י"ל דפשיון הוא רק כלפי חוץ ולא כלפי פנים. ועי' במשנה הבאה מה שיבואר בזה.

ונפק"מ בב' הצדדים בנגע שיש בתוכו בוהק, דאינו משמש סימן טומאה של מחיה, האם יש שם פשיון או לא. דלפי הקה"י חשיב פשיון, לפי שהבוהק לא נחשב חלק מהנגע. אך אם נאמר דבעינן פשיון כלפי חוץ אף בכה"ג לא חשיב פשיון.

**משנה ד**

**הפנימית להסגיר והחיצונה טהורה**

מבואר ששני הבהרות נחשבות כשני נגעים מחמת המחיה, שהיא מחלקת אותם לשתים. ולכאורה כיון שיש במחיה שיעור כעדשה הרי היא מצטרפת לבהרת החיצונה לכו"ע, והרי היא חלק מהנגע. ואם כן ב' הנגעים נוגעים זה בזה, ומדוע אינם מצטרפים להיות בהרת אחת. וצ"ל שכדי לחבר ב' נגעים לא סגי במה שהנגע מחובר לנגע אלא צריך שהבהרת תהיה מחוברת לבהרת, וכלפי זה לא סגי במה שהמחיה נוגעת בנגע שבצידה.

ובמקדש דוד הקשה, לדעת ר' מאיר שמחיה פחותה מכעדשה נמי מצטרפת לנגע, לכאורה הוא הדין מחיה שאינה מבוצרת מצטרפת. ואם כן המחיה יכולה להצטרף גם לבהרת הפנימית, שהרי כלפי הפנימית היא כמחיה שאינה מבוצרת, וכיון שהיא מחיה של שניהם הרי היא צריכה לצרף אותם להחשב כאחד. והוכיח מכאן המקדש דוד שמחיה שאינה מבוצרת לא מצטרפת כלל לנגע. והטעם בזה, משום דחשיב כחוץ לנגע, ואין בזה שם מחיה כלל, ולא דמי לפחותה מכעדשה שזה רק חיסרון שיעור.

**אמר ר' יוסי אין המחיה סימן טומאה לחיצונה**

בתוספתא מפרש ר' יוסי טעמו, שאני רואה את הבהרת הפנימית כאילו היא שחין, [כן גי' הר"ש]. ושחין שבתוך המחיה חולק את המחיה כמבואר בפ"ק, והוא הדין בהרת אחרת חולקת את המחיה. והביאור בזה, דכל נקודה במחיה צריך להיות מבוצר מכל צד, ולא סגי במה שהמחיה בכללותה מבוצרת בצד החיצון שלה.

ות"ק סובר שרק שחין חולק את המחיה, כיון ששחין לא מצטרף עם בהרת, אך בהרת פנימית שהיא יכולה להצטרף עם החיצונה אינה חולקת את המחיה, וחשיב שהמחיה מבוצרת מכל צד.

**אם מבפנים היא כלה סימן פשיון לפנימית וכו'**

כתב הרא"ש פ"י מ"ו דמהכא מוכח שפשיון צריך להתחיל מצד הנגע, אך אם התחיל מצד אחר עד שהתחבר לנגע לא חשיב פשיון. וכתב החזון איש דהיה מקום לומר דשאני הכא שיש ב' בהרות, ותלינן הפשיון רק באחד מהם, ולכן יש הבדל מהיכן התחיל הפשיון, ואין מכאן ראיה לכל מקום. אך הרא"ש נקט שאין לחלק בזה.

וכתב החזון איש דאין צריך שהכהן יראה מהיכן התחיל הפשיון, אלא אם יש עדים בדבר סגי. והיכא שלא יודעים מהיכן התחיל הפשיון יתכן דמטמאינן ליה, עד שנדע שהתחיל מצד אחר, דבסתמא תלינן שהתחיל מהנגע, וצ"ע.

**ר' עקיבא אומר בין כך ובין כך טהורה**

דעת הרמב"ם והרא"ש דר"ג ור"ע נחלקו בדין פשיון לתוכו, שלפי ר"ע אין נגע פושה לתוך נגע, ואפילו נגע אחר שהוא מבחוץ, ולפי ר"ג רק לתוכו אין הנגע פושה, אך לחוץ הנגע פושה. והנה לפי מה שנקט בגליוני קה"י דאין פשיון לתוכו משום שהמחיה נחשבת חלק מהנגע, י"ל דפליגי האם יש פשיון לנגע אחר, דלפי ר"ע אפילו לתוך נגע אחר אין פשיון, ולפי ר"ג לתוך נגע אחר יש פשיון, ורק לתוכו אין פשיון. ולפי הצד השני שכתבנו שפשיון הוא רק כלפי חוץ ולא כלפי פנים י"ל דבזה נחלקו ר"ג ור"ע, שלפי ר"ג אין פשיון כלפי פנים, אך כלפי חוץ יש פשיון אפילו לתוך נגע, ולפי ר"ע אין פשיון לתוך נגע כלל.

דעת הר"ש דגרסינן בין כך ובין כך החיצונה טהורה, דמתני' איירי רק על החיצונה, דבין כלתה מבפנים ובין כלתה מבחוץ ובין לא כלתה כלל החיצונה טהורה, לפי שר"ע סובר כר' יוסי שאין המחיה סימן טומאה לחיצונה כלל, וכן פשיון ליכא לפי שאין פשיון לתוכו, ולכן החיצונה טהורה בכל גוונא. אך יש בזה כמה קושיות:

א. הר"ש הקשה לשיטתו דבתוספתא איתא שהפנימית להסגיר והחיצונה טהורה, ומבואר שאין מסגירין את החיצונה, ואם נאמר שאין המחיה נחשבת לסימן טומאה הרי זה ככל נגע בלא סימן טומאה.

ב. הרא"ש הקשה על פירושו, דבין כך ובין כך משמע דקאי על ר"ג, ואי איירי רק בדין החיצונה הא לא שמעינן מר"ג אי ס"ל כת"ק או כר' יוסי.

ג. עוד הקשה, דלפי הר"ש אם כלתה מבפנים הוי פשיון לפנימית, דהא ר"ע לא איירי כלל בדין הפנימית ומסתמא לא פליג על ר"ג. ובתוספתא להדיא איתא שהפנימית להסגיר בכל אופן, ועל כרחיך דר"ע איירי גם על הפנימית.