24 שומר שמסר לשומר לדעת הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

מוצש"ק במדבר אור לג' סיון תש"ע

א] בדעת הרמב"ם צ"ב כמה דברים, חדא, שכתב בפ"ד משאלה בשומר שמסר לשומר שהוא פושע, ואילו בפ"א משכירות כתב דהוא משום דאיהו לא מהימן בשבועה, ובאמת גם שם הזכיר בתחילת דבריו דחייב מפני שמסר לשומר אחר.

עוד קשיא, דאם פושע הוא, א"כ מ"ט אם נאנס פטור, הרי הוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס, ומשמעות ד' הרמב"ם דבכל אונס הוא פטור, ועד"ז קשיא גם בדין גרועי גרעי' לשמירתו שכתב הרמב"ם דהוא פושע, וא"כ מ"ט אם נאנס פטור.[[1]](#footnote-2)

עו"ק בד' הרמב"ם שכתב דשואל שמסר לש"ש חייב, ועמד ע"ז הנתיה"מ דהיכי איירי, ודחק שמכוון ד' הרמב"ם הוא שמסר לשוכר.

עו"ק בל' הרמב"ם דמ' להדיא דשואל שמסר לשואל ונאנס ביד השני, ה"ה פטור, וזה ק', שהרי להדיא נ' בד' הרמב"ם דשומר שמסר לשומר חייב אף באופן שנתחייב השני, וא"כ מ"ט באונס הוא פטור.

עו"ק בד' הרמב"ם בהל' שאלה שכלל דין מסר לבנו ובתו הקטנים עם מסר לאחר, והק' הגרע"א דבמסר לבנו ובתו הקטנים הרי הוי פושע, ובמסר לאחר הרי ל"ה פושע גמור, וכדחזינן דאם נאנס פטור ולא חשיב כתחילתו בפשיעה וסופו באונס.

עו"ק בד' הרמב"ם שכתב דאם רגיל להפקיד אצלו דבר זה פטור, והק' הכס"מ דמ"ט בעינן שיהא רגיל להפקיד אצלו דבר זה.

ב] ונ' בביאור ד' הרמב"ם, שהרי דעתו דשומר שמסר לאשתו ובניו ופשעו, ה"ה פטור, ומשום דהעמיד שומר בחריקי', ולפ"ז נ' דע"כ ה"ט דאיהו לא מהימן לי בשבועה בפנ"ע ל"מ מידי, שהרי אף אם פשע השני ה"ה פטור, ושוב מצאתי בס' ההשלמה בסוגיין שעמד ע"ז, עיי"ש שכתב דאם ליכא לאשתלומי משני חייב הראשון, והוכיח כן, ז"ל, דאי לא תימא הכי, מאי את מהימנת לי בשבועה דקאמר ומה ישבע לו, והלא אפי' פשע בה השומר השני פטור הראשון, עכ"ל.

וע"כ בעינן נמי לטעמא אחרינא שהוא פושע, ונ' דכיון שהוא פושע, הרי דאם מכח פשיעה זו נאבד הפיקדון, ל"ש לפטרו משום דהעמיד גברא בחריקי', שהרי חיובו הוא כבר משעת פשיעה, וע"כ ע"ז הוא דאמרינן דאיהו לא מהימן לי בשבועה, וחיישי' שלא שמר השני, ונמצא שנאבד הפיקדון מכח פשיעת הראשון, וע"כ ה"ה חייב.

ולפ"ז נראה, דהגם דבשומר שמסר לשומר שאינו רגיל להפקיד אצלו וכן אם מסר לרגיל להפקיד אצלו וגרועי גרעי לשמירתו הוי פושע, מ"מ אם נאנס הפיקדון לבסוף אין הראשון חייב, דהגם דא"א לפטרו מכח אונס, שהרי הוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס, מ"מ כיון שנזק זה אין עליו חיוב פשיעה, ע"כ הגם דלי"ב לפטור אונס, מ"מ אין הראשון מחויב בזה, שהרי העמיד שומר אחר בחריקי', וע"כ הוא פטור.

ולפ"ז נמצא דלעולם ביסוד הדין שוה דין מוסר לבניו ובנותיו הקטנים לדין מוסר לאחר, דהוי פושע, ומן הדין דכל שסופו באונס יהא חייב, ואך דבמוסר לאחר כיון שהעמיד אחר בחריקי' ה"ה פטור.

ולפ"ז נ' דהא דברגיל להפקיד אצלו פטור, לאו היינו דבכה"ג לא מצי אמר איהו לא מהימן לי בשבועה, די"ל דהא דאיהו לא מהימן לי בשבועה, היינו משום דאין שבועת שומר א' מועלת לפטור את השני, וע"כ לא מהני מידי הא דרגיל להפקיד אצלו, אלא הא דברגיל להפקיד אצלו פטור, הוא משום דאי"ז פשיעה במה שמסר לו, שהבעלים מתרצה לכך, ומשא"כ בגרועי גרעי לשמירתו שאין הבעלים מתרצה בכך, חשיב פושע, וע"כ הוא דמיפטר.

ולפ"ז מבו' היטב מה שהצריך הרמב"ם שרגיל להפקיד אצלו ד"ז, דהאמנם לענין הא דלא מהימן בשבועה אין לחלק בזה, אך לגבי אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר שפיר יש לחלק בזה.

ויש להוסיף דהא דחשיב פושע משום אין רצוני וכו', לאו היינו דזה עצמו הטעם דהוי פושע, אלא היינו דנתינת הפיקדון לאדם אחר שלא מדעת הבעלים הויא פשיעה דשמא הלה לא ישמור, ואך דכל שהבעלים מתרצה בכך ל"ה פשיעה, וע"כ ברגיל להפקיד אצלו שהבעלים מתרצה בכך ל"ה פושע, וע"כ נמי בגרועי גרעי לשמירתו שאין הבעלים מתרצה בכך הוי פושע.

ולפ"ז ניחא הא דשואל שמסר לשואל ונאנס ביד השני פטור, שהרי כל הא דאם פשע השני וכו' הראשון חייב, הוא משום שפשע במסירתו לו, ומכח פשיעה זו אירע הנזק, וגם בגניבה ואבידה הוא כן, שאירע ד"ז מכח שלא שמר השני, וזהו שדקדק הרמב"ם דאם שמר השני כדרך השומרים ונאנס פטור הראשון, ונ' דהיינו גם אם ש"ש חייב בגניבה באונס, דמ"מ כל ששמר כדרך השומרים ונאנס פטור, דהפסד זה לא אירע מכח מה שפשע במסירתו לשני, ויותר ניחא ד"ז למשמעות ד' הרמב"ם דש"ש פטור בגניבה באונס, וע"כ אם נאנס ביד השני ה"ה פטור.

ולפ"ז ניחא גם מש"כ הרמב"ם שואל שמסר לש"ש, דכיון דעיקר הא דחייב הוא רק משום דהוי פושע וה"ה מתחייב גם במקום שהשני חייב, ע"כ שפיר שייך הך דינא גם בשואל שמסר לש"ש, ורק הנתיה"מ לטעמי' שפירש דהך דינא ל"ש בשואל משום דכל הא דפטור הוא משום אונס, ע"כ קשיא לי', וכמש"נ לעיל, וכ"ז ברור בעזה"י.

מאירי ב"ק די"א: בשם רבותיו, דטעמא דהרמב"ם דשומר בבעלים שמסר לשומר חייב, הוא משום דהוי כמזיק ומזיק בבעלים חייב, ודימה למש"כ הרמב"ם דהפושע בעשו"ק חייב, ותמוה, שהרי הפושע בבעלים פטור, וצע"ג.

1. והי' מקום לומר, דכל הא דהוי פושע, הוא רק אם לבסוף לא שמר השני, אך אם שמר השני לבסוף, לא חשיב כפושע במה שמסרו לו, ולפ"ז י"ל דבאמת אם לא שמר השני לבסוף ואירע אונס שלא מחמת פשיעתו, יהא הראשון חייב, אם הוי האונס מכח מה שמסר לשני, וכ"ה מדוקדק בל' הרמב"ם בהל' שכירות שכתב דאם הביא עדים ששמר כדין שמירתו וכו', אך אי"ז מתישב בל' הרמב"ם לגבי גרועי גרעי' דמבו' דסגי במה שמביא עדים שנאנס, ולהנ"ל הרי משכח"ל שפשע השני ונאנס שלא מחמת הפשיעה, ובכה"ג בדין שיהא הראשון חייב, בדהוי האונס מכח מה שמסר לשני, ודו"ק.

   שו"ר במחנ"א שומרים סימן כ"ט שכתב כדרך זו, דלפ"ד הרמב"ם הא דלא מחייב אף בשנאנסה מדין תחילתו בפשיעה, הוא משום שכל ששמר לבסוף איגלאי מילתא דל"ה זה פשיעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)