7שיטת הרמא בלא ניער
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

שיטת הרמ"א בלא ניער

נפסק ברמ"א (סימן צב ס"ב) "וכן אם לא ניער כלל לא בתחילה ולא בסוף ולא כיסה כלל אם יש ס' בקדרה נגד טיפת חלב שנפל אינו אסור רק החתיכה לבד ושאר הקדרה מותר", וסתמו כפירושו – דאיירי אף כשכולה חוץ לרוטב. ותמהו הנו"כ – אמאי בעינן ס' בקדרה, הרי בלא ניער כלל עסקינן – וא"כ לא מתפשט כלל בקדרה [ואם נימא שכן מתפשט בקדרה, א"כ אמאי החתיכה אסורה]. ועיין באר הגולה וגר"א, שמשום כך שינו את הגירסא ברמ"א – ולגירסתם לא בעינן ס' בקדרה.

הש"ך (סק"ו) מעמיד את דברי הרמ"א – דווקא כשמקצת החתיכה בתוך הרוטב, שבכה"ג נחלקו רש"י ור"י – כמבואר בטור כאן ובשו"ע בסימן קה ס"ד. לרש"י אין הטעם מתפשט בכל הקדרה – ובעינן ס' בחתיכה כנגד האיסור, ולר"י מתפשט הטעם בכל הקדרה – וסגי כשיש ס' בקדרה כנגד האיסור [ולא בעינן ס' בחתיכה].

מבאר הש"ך, שהרמ"א ספוקי מספקא ליה – אם הלכה כר"י או כרש"י. וממילא בציור הנ"ל, החתיכה אסורה [כשאין בה ששים] – שמא הלכה כרש"י, אולם בעינן ס' בקדרה – שמא הלכה כר"י.

אומר החוו"ד (סק"ד בביאורים) שתירוץ זה דחוק "דהיה לו לפרש דמיירי במקצתה ברוטב דאפילו אמורא צריך לפרש דבריו והאיך יסתום דין כזה". אולם ליד יהודה (סק"ח) לא נראה אוקימתא זו כדוחק, שהרי הרמ"א קאי על דברי המחבר – שהם דברי הרמב"ם, ובפשטות נראה ששיטת הרמב"ם היא כשיטת רש"י – שהסוגיא מדברת כשקצתה בתוך הרוטב [וכן הוא בסתם בישול – שהחתיכות בתוך הרוטב].

אמנם, כן הוא לדעת הט"ז (סק"ב) – שהרמב"ם והשו"ע ס"ל כרש"י. אולם הש"ך עצמו (בנקודות הכסף שם) פליג – וס"ל שדעתם כשיטת ר"י, וא"כ לכאורה צודק החוו"ד בטענתו – שאם הרמ"א דיבר על אופן אחר מאשר המחבר – ודאי היה לו לפרש.

ואולי כוונת היד יהודה, שלדעת הש"ך – הרמ"א הבין את המחבר שמדובר במקצתה בתוך הרוטב, ולכן סתם. אולם הש"ך גופא ס"ל בדעת המחבר – שדעתו כשיטת ר"י.

שיטת רעק"א

רעק"א מיישב את קושית הש"ך באופן אחר. טוען רעק"א שאף אם נימא שמדובר בכולו חוץ לרוטב – שדינו כצלי [לענין התפשטות מחתיכה לחתיכה], אכתי בעינן ס' בקדרה – "הא הרמ"א פסק לקמן דאפילו בצלי אוסר כל החתיכות דאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן". וא"כ תמיד חיישינן שהוא שמן – לענין שאר החתיכות, וחיישינן שהוא כחוש – לענין חתיכה זו גופא.

דברי רעק"א לא ברירא – היכן מצא דין זה ברמ"א. דלכאורה כוונתו לסימן קה ס"ה [כדציינו בדפוסים החדשים], דאיתא שם – שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן. אולם אינו כן, שהרי שם איירי רק לענין ההתפשטות בחתיכה גופא – שבזה חיישינן שמא היא שמינה – ונאסרת כולה, אולם אין משם ראיה לאסור גם חתיכות אחרות. ואף שבס"ז שם איתא במחבר – שדבר שמן מפעפע בצלי מחתיכה לחתיכה, הרי שם לא כתב הרמ"א שאין אנו בקיאים. ובר מן דין, ששיטת הש"ך שם (סקי"ז, סקי"ח) שכלפי איסור בלוע – אנו בקיאים בין כחוש לשמן, ובשר בחלב נקרא איסור בלוע לענין זה – כמפורש בדברי הש"ך (הארכנו בנידון זה בשיעור הקודם). וא"כ, איה מצא רעק"א בדעת הרמ"א – שלענין בשר בחלב בצלי אין אנו בקיאים בין כחוש לשמן – שמשום כך יודה הש"ך שבעינן ס' בכל הקדרה.

שיטת החוו"ד

גם החוו"ד (סק"ד) מתקשה בקושית רעק"א, אולם בונה יסודו על שיטת הרמ"א במליחה [ולא בצלי, שאינו מוכרח – כמבואר לעיל]. והיינו דברי הרמ"א בסימן קה ס"ט "וי"א דכל מליחה אינה אוסרת רק כדי קליפה, ולפי שאין אנו בקיאין בין בשר שמן לכחוש נוהגין לשער בכל מליחה בס' כמו בבישול דאם איכא ס' בין הכל ביחד נגד כל החתיכה שהחֵלב דבוק בה אז הכל שרי מלבד אותה חתיכה שהאיסור דבוק בה...", ודימה החוו"ד דין צלי לדין מליחה (ע"פ דברי המנח"י כלל לז אות ב כדציין שם). וא"כ – אפשר להעמיד את דברי הרמ"א אף בכולו חוץ לרוטב, וכדברי רעק"א.

אמנם נראה לחלק בשיטת הרמ"א בן מליחה לצלי, כפי שהארכנו בשיעורינו לסימן קה (ע"פ דברי היד יהודה שם סקמ"ו). דבמליחה שהקלנו לאסור אותה חתיכה רק כדי קליפה [משום שיש שיטות – שאף בוודאי שמן סגי בקליפה], משום כך כשאין ס' בקדרה – החמרנו שמתפשט ואוסר את כל הקדרה. משא"כ בצלי – שמחמירים לאסור את כל החתיכה, אפשר להקל שאינו מתפשט מחתיכה לחתיכה. וכן היא מסקנת היד יהודה (שם) להקל בצלי – שאינו מתפשט מחתיכה לחתיכה. [ובסוף סקי"ג מצרף היד יהודה גם את שיטת הרשב"א - שכדי שיתפשט מחתיכה לחתיכה בעינן שמן הרבה (הובא בשיעור הקודם), ובשמן הרבה – אנו בקיאים. משא"כ לענין התפשטות באותה חתיכה שסגי בשמן קצת – בזה אין אנו בקיאים. ומשום כך הביא הרמ"א את החומרא הנ"ל רק בצלי – שבו מתפשט רק באותה חתיכה, ולא בצלי – שמתפשט גם מחתיכה לחתיכה].

להנ"ל - אף קושית החוו"ד לא קשיא בשיטת הרמ"א, ודברי הש"ך במקומם עומדים - שדברי הרמ"א יובנו רק באופן שמקצתה ברוטב, וספוקי מספקא ליה אם כר"י אם כרש"י, וכנ"ל. [אמנם בסימן קה בנקה"כ (על הט"ז סקכ"ד) סתר הש"ך משנתו ולא חילק בין צלי לבישול, ודלא ככל הנ"ל].

שיטת הדגמ"ר

גם הדגמ"ר (על הש"ך סק"ג) ס"ל כשיטת רעק"א והחוו"ד, שדבר שמן מפעפע בצלי מחתיכה לחתיכה - ואין אנו בקיאים בין כחוש לשמן. ולדבריו – דברי הרמ"א יתפרשו כפשוטם, וצ"ב – אמאי לא הביא ראיה לדבריו מדברי הרמ"א. אמנם, שיטת הש"ך והיד יהודה לחלק בין מליחה לצלי, ומשום כך הוצרכו להעמיד את דברי הרמ"א – במקצתה בתוך הרוטב וכנ"ל.

שיטת הפלתי

הפלתי (סק"ו) שיטה אחרת לו בהבנת שיטת רש"י, דלא מסתבר ליה כלל שחתיכה שמקצתה ברוטב לא תפלוט טעם ברוטב "דמי מעכב בעד חתיכה זו שמונח חצי ברוטב לבל יפלוט כלל לתוך הקדרה כיון שהגיע איסור למקום חתיכה המונח ברוטב למה לא יפליט חוצה".

לכן, מבאר הפלתי – שרש"י ספוקי מספקא ליה אם יוצא טעם מחתיכה לחתיכה, ומספיקא – חיישינן לחומרא. והיינו שהחתיכה אסורה בכל אופן – שמא לא נפלט טעם, ואעפ"כ בעינן ס' בקדרה – שמא נפלט הטעם. וא"כ, שפיר יש לפרש את דברי הרמ"א כשיטת רש"י.

סיכום

לדברי הש"ך, הרמ"א דיבר רק באופן שמקצתה בתוך הרוטב, ומשום כך הצריך ס' בקדרה כנגד האיסור. והאחרונים ביארו באופנים שונים – שיתכן לבאר את דברי הרמ"א אף כשכולה חוץ לרוטב. אולם פשוט – שכו"ע מודו לדין הש"ך, שכשמקצתה ברוטב – חייישינן לרש"י ולר"י. ואף באר הגולה והגר"א ששינו את הגירסא ברמ"א - ולשיטתם אין הרמ"א מצריך ס' בקדרה כנגד האיסור, מ"מ פשוט שמודו לדין הש"ך, אלא שלא ניחא להו להעמיד את הרמ"א באוקימתא – שמקצתה בתוך הרוטב.

כשכולה חוץ לרוטב, לשיטת הש"ך באר הגולה והגר"א – לא בעינן ס' בקדרה, ואילו לשיטת האחרונים הנ"ל – בעינן. והיינו שנחלקו אם אנו בקיאים בין כחוש לשמן – לענין התפשטות מחתיכה לחתיכה בצלי וכנ"ל.

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם (פ"ט ממאכ"א הלכות ט-י) מביא את דין המשנה (ק"ח.) – שהחתיכה נאסרת, ובדין הקדרה – מחלק בין ניער בסוף בלבד לבין ניער מתחלה ועד סוף, וכן הוא בשו"ע סימן צב ס"ב. מוסיף הרמב"ם (וכן הוא בשו"ע) "וכן אם נפל חלב לתוך המרק או לכל החתיכות ולא נודע לאיזו חתיכה נפל נוער את הקדרה כולה עד שיתערב הכל אם יש בקדרה כולה טעם חלב אסורה ואם לאו מותרת". ותמהו המפרשים מנין לרמב"ם דין זה, והיכן רמוז בסוגיא – דין נוער לכתחלה.

מבאר הגר"א (על השו"ע הנ"ל) – שהרמב"ם גרס אחרת במשנה, והיינו שלא גרס "אסור" ברישא – וא"כ כל המשנה איירי במקרה אחד, ובמקום "ניער" גרס הרמב"ם "נוער". לפ"ז דין הרמב"ם הוא דינא דמתניתין – שאם טיפת חלב נפלה על חתיכה נוער את הקדרה כדי שתתפשט בכל הקדרה ותתבטל [ועיין פיהמ"ש לרמב"ם הנדפס מחדש – שגרס כן].

אלא שלפ"ז, לכאורה ראשית דברי הרמב"ם – נאמרו בלי מקור [שהוא דינא דמתניתין – לגירסא שלנו]. וצ"ל שראשית דבריו הם דברי הברייתא בע"ב "טיפת חלב שנפלה על החתיכה כיון שנתנה טעם בחתיכה החתיכה עצמה נעשית נבלה...". וכאן ודאי שאינו נוער, שהרי אם מדובר שניער – לא שייך חנ"נ, והם הם דברי הרמב"ם בראשית דבריו – שחילק בין ניער בסוף בלבד לבין ניער מתחלה ועד סוף.

א"כ – ראשית דברי הרמב"ם הם מהברייתא, וסוף דבריו הם דברי המשנה – שנוער לכתחלה כדי שיחול ביטול.

דין חנ"נ בלא נודע

הבאנו את דברי הרמב"ם [שנפסקו בשו"ע], שכשנפל איסור לקדרה ולא נודע על איזו חתיכה נפל - מהני ניעור כדי לבטל את האיסור.

שואל הש"ך (סק"ח) - אמאי לא חל חנ"נ בחתיכה שהאיסור נפל עליה, וממילא לא יהני ניעור – שהרי החתיכה נאסרה ואינה חוזרת להיתר, וא"כ – לא יהני צירוף כל הקדרה לשיעור ביטול.

מתרץ הש"ך בשם המגיד משנה (וכן הוא בט"ז סק"ו), שכל שלא נודע על איזו חתיכה נפל האיסור, מצטרף כל מה שבספק לשיעור ביטול [כמבואר בסימן קיא ס"ז בשם הרשב"א, ועיין ש"ך שם סקי"ז] – ולא חל חנ"נ על החתיכה, ולכן ס"ל לרמב"ם שמהני ניעור.

הטור מביא את דברי הרמב"ם ותמה עליו "שאם החתיכות כולן בתוך הרוטב מה צריך לנער ואם אינן ברוטב מה מועיל ניעור שמנער אחר כך", והיינו כטענת הש"ך – שחל חנ"נ על החתיכה, ולא תירץ כדברי הש"ך.

מבאר הש"ך, שהטור ס"ל – שכאן אין מצרפים את כל מה שבספק, כיון שהוא אינו מינו – ואפשר לברר היכן האיסור [ע"י טעימה]. וא"כ – חל חנ"נ, ושוב לא יהני ניעור.

הפלתי (סק"ז, בשם הפרי תואר סק"ז) אינו מקבל את ביאור הש"ך בשיטת הרמב"ם – כיון שהחנ"נ כאן הוא דאורייתא. ומבאר באופן אחר, שכיון שלא נודע להיכן נפל – יתכן שנפל לרוטב ולא ע"ג חתיכה כלל, או יתכן שנפל ע"ג חתיכה שמקצתה ברוטב, או ע"ג חתיכה שיש בה ס' כנגד האיסור. וא"כ אין כאן חתיכה שוודאי נאסרה, וממילא מוקמינן לכל החתיכות בחזקת היתר – ולא חל חנ"נ על שום חתיכה, והיינו – שלא אומרים חנ"נ מספק.

לכאורה דברי הפלתי נסתרים מסוגיין, שהרי חיישינן "שמא לא ניער יפה" – ולא מוקמינן בחזקת היתר. מבאר המהר"י אסאד (הובא בדעת יהונתן – בכרתי ופלתי החדש) דלא קשיא, דשאני התם שהאיסור ודאי נפל על החתיכה – אלא שע"י הניעור בא להפקיע את האיסור – א"כ אין כאן חזקת היתר, משא"כ בנידון הפלתי, שמספקינן אם האיסור נפל כלל באופן האוסר – יהני חזקת היתר.

אולם נראה שאעפ"כ – דברי הפלתי הם חידוש גדול, שהרי ודאי נפל איסור לקדרה – והיאך נעמיד כל חתיכה בחזקת היתר. ואטו אם יפול איסור לקדרה שספק אם יש בה שיעור ביטול – נוקמיה בחזקת היתר.

ונראה ביאורו ע"פ שיטת השב שמעתתא (שמעתתא ג פ"ז) שבדבר שנאסר משום תערובת – לא שייך כלל חזקת היתר, כיון שגם אחרי התערובת לא חל שם איסור על ההיתר – אלא שאסור לאכלו משום האיסור שמעורב בו. וא"כ עדיין היתר הוא, והיאך יהני חזקת היתר – לומר שלא מעורב כאן איסור [ופליג על הט"ז סימן קה סק"ג].

לפ"ז, בנידון דידן של חנ"נ – שההיתר עצמו נאסר ע"י האיסור, שפיר יהני החזקת היתר – לומר שלא חל שם איסור על ההיתר.

החזו"א (אבהע"ז סימן פ אות יד) נוקט שבתערובת רגילה יש חזקת היתר – כשיטת הט"ז, אלא שחז"ל לא רצו לסמוך על חזקות [כמו שהביא מתוס' כתובות כג.] – ודרשו ביטול. א"כ יתכן לומר – שבנידון דידן לא החמירו חז"ל, שהרי אף אם החתיכה נאסרה – יש כאן ביטול ברוב, אלא שאינה בטלה – משום חהר"ל. וא"כ הוא נידון דרבנן, והקלו רבנן לסמוך על חזקה.

סיכום

מצינו ג' אופנים בביאור שיטת הרמב"ם – אמאי לא חל חנ"נ.

1. שיטת הש"ך – שבלא נודע, כל מה שבספק – מצטרף לביטול.
2. שיטת הפלתי והפרי תואר – שמוקמינן אחזקת היתר [עפ"י דברי השמעתתא].
3. ע"פ דברי החזו"א – שלא בכל מקום הקלו רבנן לסמוך על חזקה, אולם כאן שהוא נידון דרבנן [חהר"ל] – שפיר א"ל שסמכו על חזקה.

ביטול איסור לכתחלה

הש"ך (שם) שואל היאך פוסק הרמב"ם ש"נוער לכתחלה", הרי אין מבטלים איסור לכתחלה. ומתרץ ע"פ הנ"ל – שכל מה שבספק מצטרף לביטול, וא"כ מעיקרא נחשב כמעורב בכל הקדרה ואין כאן ביטול איסור [אלא שמנער – כדי שלא ירגיש את טעם האיסור].

עוד מתרץ הש"ך ע"פ דברי תרומת הדשן (סימן קעא, הובא בשו"ע סימן פד סי"ד ובש"ך שם סק"מ) שבמקום שספק אם יש תולעים מותר לטחון את המאכל – אף שעי"ז יתבטל האיסור. וכן הוא כאן שהוא רק ספק איסור, וממילא שפיר מותר לגרום לביטול.

והנה, התרומת הדשן – התיר שם משני טעמים. א – כנ"ל שהוא רק ספק, ב- משום שאין כוונתו לבטל אלא לטחון את המאכל. ונחלקו האחרונים, אם בעינן לשני הטעמים יחד או דסגי בכל טעם לחוד [עיין פמ"ג סימן צט סק"ז בשפ"ד, הארכנו בנידון זה בשיעורים שם]. בדברי הש"ך כאן חזינן שנקט שסגי בכל טעם לחוד, שהרי כאן כוונתו לבטל – אלא שהוא רק ספק איסור.

ונ"מ להיפך, באופן שהוא ודאי איסור – אלא שאין כוונתו לבטל. ובתשובות רעק"א סימן עז (הובא בפתחי תשובה שם) החמיר – כיון שבעינן לשני הטעמים יחד, אולם לדברי הש"ך – שפיר יש להקל [אמנם עיי"ש בסוף התשובה, שאף רעק"א מסתפק בדבר – שיתכן שיש לסמוך על כל טעם לעצמו].

הגעלה באוכלין

רעק"א (על הש"ך הנ"ל) שואל על הרמב"ם, היאך מהני ניעור [באופן ששהה קצת] – הרי שיטת כל הראשונים [זולת רש"י] שאין הגעלה באוכלין. וצ"ל שס"ל לרעק"א, שאם אין הגעלה באוכלין - אזי החתיכה אסורה באכילה שמא יטעום טעם איסור [כשיטת הפר"ח סימן קה סקמ"א]. אמנם, לדעת השו"ע (סימן קה ס"ט) – שחד בתרי בטל אע"פ שיש חשש שחתיכה אחת בלעה טעם איסור, אתו שפיר דברי הרמב"ם ולא קשיא קושית רעק"א.

דברי רעק"א צ"ב, שהרי שיטת הרמב"ם - היא כשיטת רש"י שיש הגעלה באוכלין, וכמפורש בדבריו בפט"ו הכ"ז "חלב שנפל לקדרה שיש בה בשר עוף ונתן טעם בקדרה מרבה עליו בשר עוף אחר עד שיבטל הטעם".

וצ"ל שקושית רעק"א אינה על הרמב"ם, אלא על השו"ע – שלא פסק כרמב"ם הנ"ל, שהרי בסימן קו פסק המחבר שיטת הרשב"א שהחתיכה נשארת באיסורה – והיינו שאין הגעלה באוכלין, וא"כ קשיא כאן – היאך מהני ניעור.

אמנם הוא דחוק טובא, שהרי בסימן צב נקט המחבר שיש הגעלה באוכלין [וסתר משנתו לסימן קו, כמבואר בט"ז סק"י ובש"ך סקי"א), וא"כ דברי המחבר [בסימן צב] שהביא את הרמב"ם – הוא לשיטתו בסימן צב, והיאך מקשה רעק"א משיטתו בסימן קו. סוף דבר – כוונת רעק"א בענין הגעלה באוכלין צ"ע. ואף לשונו ש"כל הראשונים זולת רש"י" – אינו מדויק, כמו שהעיר עליו היד יהודה (סקט"ז) שהרי גם התוס' ועוד ראשונים – ס"ל כרש"י [עיי"ש שהביא כן גם מדברי הרא"ה והרמב"ם].

ובאמת שגם בס"ג, מוכח להדיא – שהמחבר סובר שיש הגעלה באוכלין. דנפסק שם שחתיכה שנאסרה משום בשר בחלב והתבשלה עם חתיכות אחרות "אם אינו מכירה הרוטב מותר וכל החתיכות אסורות אם החתיכה ראויה להתכבד". ותמה היד יהודה (סקי"ג) אמאי בעינן ראויה להתכבד, הרי אם סוברים שאין הגעלה באוכלין – א"כ נשאר טעם חלב בחתיכה והוי אינו מינו של שאר החתיכות – והיאך תתבטל ברוב חתיכות. וע"כ שהמחבר ס"ל שיש הגעלה באוכלין [כדמוכח גם בס"ד, ודלא כשיטתו בסימן קו], וממילא אין טעם חלב בחתיכה – שהרי יש ששים ברוטב כנגדה, והוי מינו של שאר החתיכות – ושפיר בטלה ברוב [אא"כ היא חהר"ל].

בישול בב"ח איסור

עוד שואל רעק"א (שם אות י, וכן הוא בפלתי סימן פז סקי"ג) – היאך פוסק השו"ע שנוער את הקדרה לכתחילה, הרי יעבור בניעורו – באיסור בישול של בשר בחלב.

מחדש הפלתי, דאף שיש בישול אחר בישול – באופן שמבשל חתיכת בב"ח בחלב נוסף או עם בשר נוסף, אולם "בב"ח בלוע שהוא רק טעמא בעלמא בזה לא שייך בישול". וממילא כאן שהטיפה נבלעה כבר בחתיכה וחל עליו שָם – שֵם בב"ח, תו אין איסור בישול – כשינערנו וטעם החלב יתפשט הלאה לחתיכות בשר נוספות. [עיין רעק"א (הוצאת המאור ח"ד יו"ד סימן צה אות ד, הובא בהגהות דעת יהונתן בכרתי ופלתי החדש) שהאריך בדברי הפלתי].

דברי הפלתי מחודשים טובא, אמאי על טעם בב"ח – לא יהא איסור בישול עם חלב נוסף.

תירוץ היד יהודה

היד יהודה (סימן צב סק"י) מתרץ, שמסתמא יש בקדרה ששים כנגד הטיפה - וא"כ אין כאן איסור בישול בב"ח. ונראה שתירוץ זה דחוק, שהרי להדיא ברמב"ם שאחרי שמנער מטעימו לקפילא – וע"כ שחיישינן שמא נתן טעם בכל הקדרה. והוא תוקף קושית רעק"א – שנשאר בצ"ע, ולא יישב לא כדברי הפלתי ולא כדברי היד יהודה.

מוסיף היד יהודה (סימן צב סק"י) וטוען שאדרבה – מצוה לנער, שהרי יתכן שבחתיכה אין ששים כנגד הטיפה, ואם לא ינער מיד – יעבור על בישול בב"ח [שהרי איירי שהוא הפיל את טיפת החלב], וע"י הניעור מתבטלת הטיפה בכל הקדרה – ואין כאן בישול בב"ח. וצ"ל שבכה"ג לא גזרו חכמים שאין מבטלין איסור לכתחלה – כדי שיוכל לנער ולהינצל מאיסור בישול בב"ח [וכדינא דרדיית הפת, שהתירו לו – כדי שלא יעבור על איסור סקילה].

ויש לדון, באופן שטיפת החלב נפלה ע"י אינו בן דעת וכדו', אם יש צורך לנער – כדי שלא יתבשל בב"ח בקדרה שלו, או שאין איסור בדבר – אא"כ הוא זה שגרם את פעולת הבישול.