‏‏עב,ב   -  עג,ב     ד
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נערה המאורסה - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. דרך ת"ח וכו'. עי' ברמב"ם פי"א ה"כ. שהביא דינא דמתני' דוקא בלא שמע הארוס.
2. בעי רמב"ח. לצד ששמיעה מעכבת, האם הוא חסרון בכח ההפרה, או דהוי תנאי בעלמא. בר"ן וברא"ש יש צד שאם הוא אומר לכי שמענא מהני ההפרה למפרע, וע"כ שכל הדין שמיעה היא תנאי בעלמא, דאם חסר לו בכח ההפרה איך מהני למפרע, וגם לצד שזה חל משעת שמיעה נמי קשה איך שייך לעשות הפרה על נדר שאין לו כח הפרה.
3. ת"ש דרך וכו'. עי' ברא"ש ובר"ן דלא שייך לת' אצל האב לכי שמענא. ועי' בקו' רע"א למה על הזמן שעודה תחתיו לא מהני לכי שמענא.
4. ת"ש וכן הבעל וכו' עי' בר"ן למה מהני אצל הבעל לכי שמענא. וע"ע בק"א.
5. וכן הבעל וכו' עי' בר"ן שמהני לכי שמענא. והדברים צ"ב רב למה יש צירוף הרי לפי דרכו הראשונה של הר"ן לא חל ההפרה עד שתכנס לרשות, ושוב אי"צ עם האב. דהפרת האב בטלה. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל.
6. עי' בתשו' רע"א קמד שנסתפק האם יש חסרון של כלתה דיבורו בהפרה לאחר ל' יום. והביא ראיה מסוגיין.
7. ת"ש האומר לאפטרופוס וכו'. הראשנים הק' למה לא מהני שמיעת השליח. ועי' ברא"ש דעל השמיעה אין שליחות, [ועי' בקצה"ח קפב סק"א שדימהו לדברי התורי"ד על שליחות במצוה שבגופו]. ומ"מ ביאר הרא"ש שקו' הגמ' היא מצד הכלל דכל מילתא וכו'. ועי' בחי' בי"מ ובשער"י שע"ז פ"ז.
8. והר"ן תי' בשם בעלי התוס' באופ"א. ועי' קו' רע"א.
9. ה"נ דא"ל לכי שמענא. עי' בחי' רע"א וברש"ש.
10. בעי רמב"ח חרש וכו'. לכאו' צ"ב הרי חרש יכול לדעת את הנדר ע"י הכתב, וע"כ צ"ל דבעינן ראוי לשמיעה ממש. ובספק לעיל גבי בעל אי בעינן שמיעה וכו' משמע מהראשנים שגם על הצד שבעינן שמיעה אין הכוונה שמיעה דוקא אלא בידיעה סגי. הראשנים הק' למה לא פשטו את הספק אי שמע דוקא או לא. וצ"ב שהרי הם שני ספיקות. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל.
11. איבעיא להו בעל מהו שיפר לשתי נשיו בב"א. ולענין הלכה עי' בר"ן וברמב"ן. רמב"ם פי"ב הי"ד. ובאו"ש ש.

**מתני'.**

**א. דרך ת"ח וכו'.** וכן הבעל עד שלא תכנס לרשותו אומר לה וכו', שמשתכנס לרשותו אינו יכול להפר. ופי' הר"ן דאין הבעל מיפר בקודמין. והובא לעיל שהרש"ש חידש ונקט בדעת הר"ן שנדרים שנדרה בעודה ארוסה, יכול להפר אותם אפי' לאחר שנשאה, ולא הוי קודמין משום שגם קודם היה לו זכות הפרה. והא דקתני במתני' הכא דאינו מיפר, היינו בנדרים שנדרה קודם שנתארסה והיו קודמין לארוס, ובזה התחדש שאפי' שהיה לו בהם זכות הפרה, מ"מ אינם נחשבים כנדרים שנדרה ברשותו. ואם נשאה אין הבעל מיפר בקודמין, משא"כ בנדרים שנדרה בעודה ארוסה, נחשב שהנדרים היו כבר קצת ברשותו, ולכך אינו נחשב כקודמין, אלא נשלם זכיתו בנדר.

ומ"מ ברמב"ם ובטור מפורש שפי' את המשנה גם על נדרים שנדרה בעודה ארוסה. ועי' פי"א ה"כ 'אומר לה כל נדרים שנדרת משארסתיך יהו מופרים'. הרי דגם נדרים שנדרה בעודה ארוסה ונישאת, אין הבעל יכול להפר לבדו, וצריך שותפות עם האב.

ב. אלא דעדין יל"ע מדוע צריך שיפרו שניהם לפני הנשואין, למה לא סגי שרק האב יפר לפני שתצא מרשותו, ולאחר שנישאת יפר הבעל חלקו, שהרי לאחר הנשואין לא נגרע חלקו, ויש כאן צירוף של שניהם. וכתב בק"א דכמו שאם מת האב אמרינן לעיל שבטלה הפרתו, ושוב אין הבעל יכול להפר לבדו, כך נמי שנישאת ויצאה מרשות האב בטלה הפרתו, והטעם בזה שהפרת שניהם מועלת רק משום שחזי לאיצטרופי, וצריך שבשעה שמיפר הארוס, יהיה כח הפרת האב קיימת, ולכך אם מת או שיצאה מרשותו לפני שהצטרף לארוס, בטלה הפרתו.

ג. וברמב"ם פי"א ה"כ כתב, 'נדרה והפר לה אביה לבדו, ולא שמע הארוס עד שנכנסה לרשותו, אינו יכול להפר, שאין הבעל מיפר בקודמין', ומדויק מדברי הרמב"ם שהביא דינא דמתני' דוקא בגוונא שלא שמע הארוס, משמע דאם שמע הארוס יכול הארוס להפר לה לאחר שנישאת, וכבר ביארו בזה רבותינו האחרונים הגרנ"ט והגרש"ר זצ"ל ששי' הרמב"ם שהטעם שאם מת או נישאת בטלה הפרת האב, הוא כמש"כ לעיל דכיון שצריך צירוף עם הפרת האב, צריך שכח ההפרה של האב תהיה קיימת בשעת הפרת הארוס, ובלא זה לא נחשב שנשלמה הפרת האב, ובזה ס"ל להר"מ דכ"ז הוא בלא שמע הארוס, אבל אם שמע וזכה בנדר והפר האב, נחשב שנגמרה הפרת האב, ומצי מיפר חלקו לאחר שנישאת. [ואף שכשמת האב ושמע הארוס אינו יכול להפר דאין הארוס מיפר אלא בשותפות דאב, מ"מ כשנישאת יכול להפר חלקו לבד] וצ"ב בזה.

ד. והנה בפשוטו נראה שעיקר החידוש במתני' שמשתכנס לרשותו אינו יכול להפר, ופי' הר"ן דאין הבעל מיפר בקודמין. אך בריטב"א ובנמוק"י כתבו 'דקמ"ל ששתי ההפרות מצטרפות', והדברים צ"ב מה קמ"ל הכא טפי' מכל דין נערה המאורסה שאביה ובעלה מפירין נדריה יחד, שהוא חידוש ששני ההפרות מצטרפות. וצ"ב.

ובשלמא להך צד המבואר בגמ' ששמיעה מעכבת, ואפ"ה מהני שיאמר 'לכי שמענא', וכמו שביאר הר"ן שאף שתחול ההפרה שלו רק לאחר נשואין, מ"מ סגי בזה שעשה את מעשה ההפרה בזמן שהוא שותף עם האב, ולפי"ז ניחא שהוא חידוש לענין צירוף מעשה ההפרה של הבעל והאב. אבל למה דקיי"ל ששמיעה אינה מעכבת אי"צ לכל זה. וצ"ב. [ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קע].

ויעוי' בראמ"ה שכתב דב' ההפרות מצטרפי אפילו זה שלא בפני זה, ואולי זוהי כונת הראשונים הנ"ל, דמלשון המשנה משמע דהאב אומר לה כן בביתו והבעל אומר לה כן קודם שתכנס לחופה אע"ג דלא ראו זה את זה, וקמ"ל דגם בכה"ג מצטרפי.

**בעי רמב"ח בעל מהו שיפר בלא שמיעה,** ושמע אשה דוקא הוא או לאו דוקא הוא.

א. הספק הוא על נדרים שנדרה כבר, אלא שלא שמע הבעל, אבל נדרים שעדין לא נדרה דעת רבנן במתני' לקמן עה. דאינו יכול להפר, והטעם, דכתיב אישה יקימנו ואישה יפרנו, את שבא לכלל הקם בא לכלל הפר, לא בא לכלל הקם לא בא לכלל הפר. הרי דכל שלא נדרה אינו בכלל הפרה כלל. וכן דקדקו התוס' בכתובות עב. ד"ה יחזור.

ושורש הספק הוא האם בעינן ושמע דוקא או לאו דוקא, והיה נראה לפרש דכיון שכתבו הראשנים שההבדל בין נדרים שנראו לנדרים שלא נראו הוא דכל שלא שמע אותם הארוס הורע כוחו בהן, [כל' הר"ן לעיל סח:] או שלא זכה בהן הארוס כלל [כל' הר"ן ע:], נמצא שע"י השמיעה שלו נשלם זכיתו בנדר, וזה גופא הספק האם לפני שזכה זכיה בנדר האם הוא יכול להפר. אבל זה אינו, דיתכן שאפי' אם נפרש שכל שלא שמע לא נשלם זכיתו בנדר, מ"מ מעשה ההפרה עצמה הוא גם מעשה זכיה בנדר, דגם מעשה הפרה הוא מעשה של זכיה שמכניס את הנדר לרשותו[[1]](#footnote-2). אלא שעדין זה לא מספיק, דאפי' שזו סברא נכונה שעצם ההפרה עושה זכיה בנדר, מ"מ עד כמה שצריך שמיעה ושמיעה מעכבת א"כ הוא לא יכול להפר, וממילא הוא לא יכול לזכות בנדר.

ב. והנה גם להך צד ששמיעה מעכבת בו, אין הכוונה שצריך שישמע את הנדר יוצא מפי אשתו או בתו ממש, [בין בשעת הנדר ובין לאחריו], אלא סגי שישמע שנדרה נדר דהיינו ידיעה, והספק הוא האם צריך שידע שיש נדר. והדברים מפורשים בספרי, תניא ושמע אישה, אין לי אלא שמע הוא, השמיעוהו אחרים מנין, ת"ל ביום שמוע אישה[[2]](#footnote-3)', הרי דלא בעי שישמע את הנדר יוצא מפיה ממש. ולפי"ז נראה שאפי' אם שמיעה דוקא, אין הכונה שישמע לאזניו ממש, אלא כל ששמע או ידע אפי' ע"י כתב סגי. וכן נראה מדברי הר"ן שכ' בעל מהו שיפר בלא שמיעה, כגון שלא שמע ולא ידע, הרי דאי הוי ידע נחשב כשמיעה וסגי בהכי.

ג. ולקמן עג. בעי חרש מהו שיפר לאשתו, את"ל בעל מיפר בלא שמיעה משום דבר מישמע הוא אבל חרש דלאו בר מישמע וכו' ופשיט אמר רבא ושמע אישה פרט לאשת חרש. והראשנים דנו מדוע לא נפשט הספק הראשון האב בעל צריך שישמע מהברייתא, דדוקא חרש שאינו בר מישמע אינו יכול להפר, אבל בעל דבר מישמע לא מעכב השמיעה שלו. ותי' הר"ן בשם הרמב"ם דאיכא לדחויי דנקט חרש משום דאורחא דמילתא נקט, וה"ה בעלמא בלא שמיעה לא מצי מיפר. וגם הרא"ש שם כתב דדילמא תנא גופא מספק"ל באיניש דעלמא, ובחרש פשיטא ליה.

ובעיקר דברי הגמ' יל"ע למה חרש נחשב שאינו בר מישמע, הרי גם חרש יכול לדעת שאשתו נדרה מפי כתב. וע"כ צ"ל דגם זה בכלל מה דאמרינן 'חרש לאו בר מישמע הוא', דהיינו דבעינן ראוי לשמיעה ממש, ולא סגי ידיעה מפי הכתב. אבל כל שראוי לשמיעה גם בידיעה סגי, אבל חרש שאינו ראוי לשמיעה לא סגי בידיעה. ונמצא לפי"ז דהא דאמרינן חרש מהו שיפר הוא ספק אחר לגמרי, דאצל כל אדם הספק הוא האם צריך לדעת שיש נדר, ובחרש הספק הוא האם צריך ראוי לשמיעה ממש. וא"כ קשה מהו דאמרינן את"ל בעל מיפר בלא שמיעה, הרי גם לצד שצריך שמיעה דוקא אין הכוונה שבעינן שמיעה דוקא, אלא סגי בידיעה, ואילו אצל חרש הספק הוא האם בעינן ראוי לשמיעה, ואינו ענין כלל לספק הראשון.

וביותר צ"ב דברי הראשנים הנ"ל, איך הם רצו לפשוט את הספק הראשון שאין צריך שמיעה דוקא, מהא דתניא גבי חרש שאינו מיפר, הרי בחרש נתמעט גם אם נודע לו מפי הכתב, מקרא דושמע דבעינן ראוי לשמיעה, אבל כל אדם אפי' אם צריך שמיעה מ"מ מהני מפי כתב, וא"כ איך אפשר ללמוד כל אדם מחרש. וצ"ע. ועי' במשנת ר"א בהערות על הדף ובשיעורי הגרש"ר אות קעב.

**בעי רמב"ח בעל מהו שיפר בלא שמיעה וכו'.**

**א.** אמר רבא ת"ש דרך ת"ח וכו', וכתב הר"ן דמתני' איירי בלא שמיעה מדקתני 'כל נדרים' משמע דלא שמע, דאי מיירי כששמע הו"ל למימר נדר פלוני ופלוני. נראה שאין כוונת הר"ן שא"א להפר ב' נדרים בב"א, דודאי אפשר להפר לב' נדרים בב"א כמבואר בר"ן במתני' לקמן פז. אלא שהלשון 'כל נדרים' משמע שהוא לא יודע איזה נדרים נדרה.

וברעק"א הק' דאי מיירי בנדרים ששמע אותם א"כ עדיפא הול"ל שהוא חייב להפר אותם באותו היום אפי' שאין בתו יוצאת מאצלו, דכיון ששמע צריך להפר לה לאלתר, דאל"כ יעבור יום שמעו, ובפשוטו צ"ל דמצד הזמן דיום שמעו סגי בזה שיפר לה בסוף היום וא"צ להקדים להפר לה באמצע היום קודם שתכנס לחופה, ויעו"ש ברעק"א מש"כ בזה.

ב. לכי שמע הוא דמיפר. א"כ כי לא שמע למה ליה למימר הא קמ"ל אורחי' דצורבא מרבנן להדורי, הר"ן כתב דהטעם שצריך לחזור ולהפר קודם שיצאה מרשותו, ולא מהני לומר לה לכי שמענא על הזמן שכבר היא לא ברשותו, משום 'שבשעת שמיעה כבר אינה ברשותו', ובפשטות כוונתו שכיון שחלות ההפרה הוא בשעת השמיעה, צריך שהיא תיהיה ברשותו בשעת חלות ההפרה דהיינו שעת שמיעת הנדר.

והרא"ש הביא בשם הרא"ם דההפרה דקודם שמיעה ל"ה הפרה כלל, וכונת הגמ' דלכי שמע הוא חוזר ומיפר לה הפרה מעלייתא. דכיון שהוא מיפר לה 'כסבורה שכבר הם מופרין ואומרת כך וכך נדרתי'. אבל הרא"ש עצמו דן בזה, די"ל דגם בהפר קודם שמיעה אהניא הפרתו אי שמע לאחמ"כ, 'וז"ל הלכך נ"ל לכי שמע הוא דמפר לה כלומר לכשישמע תועיל הפרה שהפר לה כבר'. ובסו"ד הכריע מד' הגמ' להלן דדוקא באמר לכי שמענא חיילא הפרתו למפרע אבל בהיפר בסתמא ל"מ הפרתו גם אם שמע אח"כ. [וצריך הסבר בזה למה צריך לומר דוקא לכי שמענא]

והנה בהא דדן הרא"ש דכי שמע חיילא הפרתו למפרע[[3]](#footnote-4), [ולפו"ר כונתו דחלה ההפרה למפרע ממש שהרי בתחילת דבריו צידד דאפי' בלא אמירה דלכי שמענא נמי חלה ההפרה לכשישמע אח"כ, ואי נימא דכל חלות ההפרה היא רק משעת שמיעה ואילך אינו מובן מהו הצד דתהני הפרה בסתמא ושמע לאחמ"כ, הא המעשה בשעתו לא חייל כלל והאיך יהא המעשה חוזר וניעור לחול לאחר ל' כשישמע] ודן הרא"ש האם גם בלא אמר לכי שמענא מצי ההפרה לחול למפרע, ולבסוף הכריע שרק באמר לכי שמענא חיילא ההפרה למפרע.

ובביאור הדברים צ"ל דהרא"ש ס"ל דגם להצד דבעי' שמיעה אין הכונה דכל כח ההפרה חייל רק לאחר השמיעה, אלא ד"ז הוא תנאי בעלמא בסדר ההפרה דבעי' שהבעל ישמע את הנדר. ולהכי אמרי' דגם בכה"ג שהבעל היפר בלא שמיעה ושמע לאחמ"כ חלה הפרתו למפרע.

אמנם צ"ב לפי"ז אמאי באמת בעי' שיאמר "לכי שמענא", הא גם בלא אמירה י"ל דהכי דההפרה חלה לכשיתקיים הך תנאי וישמע. וביותר צ"ב מהי המעליותא של אמירת "לכי שמענא", דממ"נ אם בלא אמירה ל"א דחיילא ההפרה למפרע מה יוסיף לן שאמר הבעל לכי שמענא.

והנה ברא"ש בסו"ד הוסיף בזה דלגבי אב לא מצי לתרץ דאיירי באמר לה לכי שמענא, דכיון שבשעת נישואין היא יוצאת מרשותו לא מצי הבעל להפר לה להנך נדרים לכי שמענא, "ואע"ג שנדרה כשהיתה ברשותו כיון דבאותה שעה לאו בר הפרה הוא הלכך אין הפרה שלמפרע מועלת וצריך להפר לכשישמע". והנה להך צד דכל חלות ההפרה היא רק בשעת שמיעה ואילך א"ש בפשיטות ד' הרא"ש, דמה"ט אין האב יכול להפר לה לכי שמענא דבשעת חלות הנדר אינה ברשותו. אמנם להך צד דחיילא ההפרה למפרע צ"ב אמאי באמת לא מצי האב להפר לה כעת ולמעבד שמיעה לאחר נישואין, וכבר עמדו בזה התוס' והניחו בצ"ע. ויעוי' ברשב"א שתי' בזה, דלאחר נישואין שיצאה מרשותו אי"ז "שמיעה" כלל, וכנראה כונתו דשמיעה היינו שמיעת המיפר, ולאחר שיצאה מרשותו אין כאן שמיעה כלל, ואולי יש לכוון לזה בד' הרא"ש.

ג. הגרע"א הקשה אמאי צריך הבעל להפר לה הפרה שאינה מועלת ולחזור ולהפר לה לכשישמע, הא בידו להפר לה כעת לכי שמענא, ותהני הפרתו לנדרים שישמע קודם הנישואין [דהרי בלא"ה ל"מ הפרתו לנדרים שישמע לאחר נישואין]. ויעו"ש שכתב דלד' הרא"ש א"ש, דברא"ש משמע דמ"ש אורחי' דצורבא מרבנן להדורי היינו דע"י שאומר לה הרי הם מופרים היא מגלה לו את מה שנדרה, דהאשה רוצה בקיום הנדרים ולא תגלה לו את מה שנדרה, ורק ע"י שאומר לה שהם מופרים היא סבורה שבטלו הנדרים והיא מגלה לו מה שנדרה, ולכך הבעל צריך להפר לה בלשון הרי הם מופרים. אבל מד' הר"ן משמע דכונת הגמ' רק דהבעל בא להכנס עמה בדברים, ולפי דבריו צ"ע אמאי לא מצי הבעל להפר לה לכי שמענא גרידא, דהא עי"ז האשה תספר לו את נדריה ותחול הפרתו לאלתר, וצ"ע.

**וכן הבעל**

**א.** ת"ש וכן הבעל וכו', אלמא מיפר בלא שמיעה. ובשינויא דגמ' הביא הר"ן ב', גרסאות, חדא דא"ל לכי שמע, והיינו דחוזר ומיפר כמו אב. ועוד הביא גי' דא"ל 'לכי שמענא'. ומהני גבי בעל, וכמבואר בגמ' בסמוך גבי האומר לאשתו וכו', דאף אי שמיעה מעכבת, מ"מ מהני באומר לכי שמענא, אף שבשעה שהפר עדין לא שמע.

ובביאור הגי' דלכי שמענא כתב הר"ן דנהי דלאחר שמיעה אין הבעל יכול להפר, דאין הבעל מיפר בקודמין, מ"מ באמר לה בעודה ארוסה לכי שמענא שפיר מהניא הפרתו, דכל הדין דאין הבעל מיפר בקודמין הוא רק משום דאסתלק ליה אב, אבל הכא דהאב הפר חלקו קודם שנישאת ובעל נמי צרפה להפרה דידיה בהדי הפרה דאב קודם שנישאת "נהי דכי חיילא לה הפרה דבעל אסתלק ליה אב אפ"ה מיפר".

ודברי הר"ן מחודשים מאד דאף שאין ההפרה של הבעל חלה עד שנישאת, ובזמן שנישאת הפרת האב בטלה כיון שיצאה מרשותו, אפ"ה איכא צירוף ב'מעשה ההפרה' של האב והבעל, דהמעשים נעשו בזמן שהם ראוים לצירוף.

ותחילת כל דבר צריך לידע דמד' הר"ן האלו יש ללמוד דכח ההפרה דבעל ל"ה כח הפרה אחר ממה שהיה לו בעודה ארוסה, אלא יסוד הדברים הוא דגם לאחר נישואין נשאר לו את כח ההפרה דארוס אלא שנתוסף לו עוד שיוכל להפר לחודיה. וכלשון הר"ן אבל בעל אדרבא בנשואין עיילא ליה לרשותיה'. [דאי נימא דכח ההפרה דבעל הוא כח אחר מארוס אין הבנה לד' הר"ן האיך מצי הבעל להפר בעודה ארוסה שתחול ההפרה לכי שמענא, הא כעת ל"ל כח בעל גמור והו"ל דשלבל"ע]. אע"כ חזינן מד' הר"ן דגם לאחר נישואין לא נתחלף כחו אלא נתוסף, ואכתי אית ליה את הכח הראשון - להפר בשותפותיה דאב - ולכך לו יצויר שהפרתו תוכל להצטרף להפרת האב מצי הבעל לצרף את הפרתו לאב גם לאחר הנישואין וז"ב[[4]](#footnote-5).

ובזה חידש הר"ן דכל היכא שבשעת מעשה ההפרה היתה הפרת האב קיימת מהני הצירוף, וצ"ב מאי מהני לן דאיכא צירוף במעשה ההפרה, הא בשעת חלות ההפרה כבר בטל כח האב שהרי יצאה מרשותו, ולכאו' בכדי לצרף את ב' ההפרות בעי' שבשעת חלות ההפרה הב' תהא הראשונה קיימת ובנידו"ד שנישאת הרי"ז כמת האב שבטלה הפרתו [וכן הרי נתבאר לעיל במתני' דהטעם שהבעל א"י להפר את חלקו לאחר הנישואין הוא משום דלאחר נישואין בטל כח האב והו"ל כמת המיפר דבטלה הפרתו]. ועמד בזה בקר"א.

והנראה בביאור ד' הר"ן, דהנה יש להסתפק למה אם מת המיפר בטלה הפרתו, מסברא היה אפ"ל דבכדי לעשות היתר על הנדר צריך הפרת שניהם, ושניהם יחד פועילם בחלות ההיתר, ולכך בעינן שהמיפר הא' יהא קיים בשעת הפרת הב' הוא משום שעיקר חלות ההפרה נעשית בהצטרפות ב' ההפרות, ונמצא ששעת חלות ההפרה דיליה היא בסוף היום דאיתא לתרוייהו, ולפי"ז תיקשי טובא הקו' הנ"ל מאי מהני לן שהבעל עשה את מעשה ההפרה בחיי האב. אמנם י"ל באמת זה אינו, דמד' הר"ן לעיל דע"א ע"ב ועוד ראשונים מבואר דסדר השותפות הוא שכ"א פועל מחצית מההפרה - בין למ"ד מיגז גייז ובין למ"ד מקלש קליש - והפרת הא' חלה לאלתר בשעת ההפרה דיליה, והשני לבדו גומר את ההיתר לבדו, אלא דבעי' שההפרות יהיו ראויות לצירוף, [דיסוד הדין הוא כדי להחשיב לכ"א מהם כחלק מהפרה משותפת, כאילו יש כאן הפרה אחת], ועד כמה שיש כאן צירוף הדר דינא דכ"א מהשותפים מיפר את חצי הנדר. וזהו הטעם שבמת המפר בטלה הפרתו, דכיון שהפרתו אינה קיימת בשעת הפרת הב' נמצא שאין צירוף בין ההפרות וכ"א לחודיה קאי.[[5]](#footnote-6)

ונראה שלפי"ז יש מקום להבין את ד' הר"ן, דכדי להחשיב את ב' ההפרות כהפרה אריכתא סגי בזה שבשעת מעשה ההפרה היו ב' ההפרות קיימות, דעי"ז יש כאן הפרה אריכתא וכ"א מצי לחול בשעתה - הפרת האב בשעתה והפרת הבעל לאחר שתנשא. ועי' בברכ"ש סי' ל' סוסק"א שכ"כ בקצרה, ועד"ז בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות קעד.

ב. עוד פי' הר"ן בזה דלכי שמע חלה ההפרה למפרע, ולפי"ז א"ש בפשיטות הצירוף להפרת האב, דכיון דהפרת הבעל חלה למפרע מזמן שהיתה ארוסה שפיר יש כאן צירוף מעליא להפרת האב. אכן גם לדרך זו חזינן דאיכא חילוק בין אב לבעל, דלגבי אב מבואר לעיל דהאב לא מצי להפר לכי שמענא וכל תי' הגמ' הוא דלכי שמע חוזר האב ומיפר לה, ואילו לגבי בעל אמרי' דלכי שמע לאחר נישואין חלה הפרתו למפרע.

וצ"ב אי שמיעה מעכבת, ולא חל ההתר עד שישמע, מאיזה טעם יחול ההפרה למפרע משעה שהפר הא הוי כמו דשלב"ל, וכמו שאינו יכול להפריש תרומה במחובר שיחול לאחר שיתלש כמבואר בקדושין, ה"נ אינו יכול לעשות מעשה הפרה לכשישמע. ואולי יש לדחוק ולומר שאפי' על הצד ששמיעה מעכבת אין הכוונה שהוא עדין לא בעלים על הנדר, ואין לו כלל תורה הפרה, אלא שהוא בעלים גמור ויש לו עיכוב ותנאי בהפרה שצריך שהיא ישמע את הנדר. ועי' בסמוך שאפשר לעשות שליח להפרה קודם שישמע, ואין בזה חסרון דכל היכי דאיהו לא מצי עביד וכו', דאפי' אם שמיעה מעכבת אין הכוונה שהוא לא בעלים על הנדר, אלא שיש לו עיכוב ותנאי שבשביל שיחול ההפרה צריך שהוא ישמע את הנדר. משא"כ בדשלב"ל אינו ברשותו כ"ז שלא בא לעולם. אבל מדברי רע"א [המובא בסמוך] שהביא ראיה מהר"ן שאין חסרון של כלתה מוכח שאינו רק עיכוב בחלות ההפרה, אלא אפי' מעשה הפרה לא מהני.

ואין להק' שאם חל ההפרה למפרע, א"כ גם באב שיפר לכי שמענא, ואף שישמע לאחר שנישאת וכבר אינו ברשותו, מ"מ ההפרה חלה למפרע.

וצ"ל כמש"נ לעיל מד' הרשב"א דלגבי האב ל"מ השמיעה שלאחמ"כ לחול למפרע, דהמושג של שמיעה הוא "שמיעת המיפר" ומה"ט שמיעת האב לאחר נישואין ל"ה שמיעה כלל, ולא נתקיים התנאי דשמיעה. משא"כ לגבי בעל דלאחר נישואין האשה עיילא טפי לרשותו שפיר הוי כשמיעה מעלייתא, וכיון שנתקיים התנאי דשמיעה חיילא ההפרה למפרע.

והדברים מבוארים להדיא ברשב"א בסוגיין, אכן מד' הרשב"א חזינן דהך סברא אינה פשוטה, דברשב"א בתו"ד כתב "אבל בעל אע"ג דאינו מפר בקודמין ואישתני דיניה בין שעת שמיעה להפרה מ"מ לא נפקא מרשותיה אלא מיעל עיילא לרשותיה, ושמא אף בבעל נמי לא גרסי' לכי שמענא אלא הכא נמי דא"ל לכי שמע וכו', ובהנך אחריני דלקמן גרסי' לכי שמענא משום דבהנהו שעת הפרה ושעת שמיעה כי הדדי ניננהו ולא אשתני דינא ביני ביני". ולמדנו מד' הרשב"א דגם בבעל יש לדון דשמיעה שלאחר נישואין ל"ה שמיעה כלל הואיל ואישתני דיניה בין שמיעה להפרה ואינו מפר בקודמין. ולכאו' כונתו לצדד דדין ההפרה דבעל ל"ה אותו דין הפרה דארוס, ולכך לא חשבי' לשמיעתו בתורת בעל כשמיעה כלפי הפרת ארוס ועי' [ואולי יש לבאר את כונתו באופ"א, דכיון דלגבי קודמין אין בכחו להפר נמצא שכלפי נדרים שנדרה לפנ"כ אין לזה תורת שמיעה כלל ועי']

**ת"ש האומר לאשתו וכו' הכ"נ דאמר לכי שמענא.**

א. מד' הר"ן נראה שגרס "הכא נמי לכי שמע", וע"ז כתב דלאינך נסחי דגרסי לעיל "הכא דאמר לכי שמענא" גרסי הכא נמי דא"ל לכי שמענא. ודבריו צ"ב האיך אפ' לגרוס הכא "לכי שמע" הא אי איירי כשחזר והפר לה אמאי פליגי רבנן עליה דר"א, הרי לא נחלקו רבנן בכה"ג. וכן תיקשי מאי משני דסבר דלמא מטרידנא הא בלא"ה הפרתו של עכשיו ל"מ מידי. ועי' ברש"ש שהגיה את ד' הר"ן, דלב' הגירסאות גרסי' הכא "לכי שמענא", וכל ההפרש הוא דלגי' דגריס לעיל לכי שמע לא גרסי' הכא "נמי", ולגי' דגרס לעיל "לכי שמענא" צ"ל דגרסי' הכא "נמי". ובהוצאת עוז והדר הובא שכ"ה הגירסא בכמה כת"י, וז"ב.

ב. ולמה לי מן השתא לכי שמע ליפר לה קסבר דלמא מטרידנא ההיא שעתא, והגרש"ר זצ"ל בשיעורים אות קעה העיר בזה להך צד שצידד הר"ן דלכי שמענא חלה ההפרה למפרע, מה הק' הגמ' "ול"ל מן השתא" הא איכא נפק"מ טובא, דאם יפר לה אח"כ נמצא שבינתיים לא חלה ההפרה כלל, ואם יפר לה לכי שמענא תחול הפרתו למפרע, ונפק"מ שאם האשה תעבור על הנדר בינתיים לא תתחייב מלקות.

וע"ד הפשט י"ל, דהנה בדרך כלל טעם ההפרה ל"ה משום שהבעל חושש שהאשה תעבור על הנדר ותתחייב מלקות, אלא משום שהבעל אינו רוצה שהאשה תהא אסורה במה שנדרה ואיהו בא להתירה לכתחילה. ומעתה י"ל דכונת הגמ' להק' דבנידו"ד אין נפק"מ בהפרה להתירה לכתחילה, דהרי גם לד' הר"ן דלכי שמענא חלה ההפרה למפרע אין האשה יכולה לסמוך ע"ז, דהא איכא למיחש שמא הבעל לא ישמע לבסוף או ימות או יגרשנה וכדו' [וכל הנפק"מ בחלות למפרע היא רק שאם עברה על הנדר בינתיים תפטר ממלקות], ולכך הק' הגמ' למה לי מן השתא לכי שמע ליפר לה. ואכתי צע"ק דלמא הכא איירי בכה"ג שהבעל חושש שהאשה תעבור על הנדר ותתחייב מלקות.

וראיתי בחי' הגרש"ר שר"ל בזה חידוש גדול, דהנה כבר הערנו לעיל דלהסוברים דלכי שמענא חלה ההפרה למפרע תיקשי מהו ענין הך אמירה דלכי שמענא, הא להך צד ע"כ שכל הדין שמיעה הוא רק תנאי בעלמא ולכך כשנתקיים התנאי חלה ההפרה למפרע, ומעתה צ"ב אמאי צריך לומר לה "לכי שמענא" [ובאמת ברא"ש בתחילת דבריו נקט דא"צ לומר לה לכי שמענא, אכן צ"ב אמאי למסקנא באמת בעי' שיאמר לה הכי]. וביאר הגרש"ר זצ"ל די"ל דגם להך צד דחלה ההפרה למפרע אין הכוונה שמתברר למפרע שלא היה כאן נדר, אלא שהחלות ההפרה חלה בזמן ההפרה, על הזמן שלאחר השמיעה ואילך, דהיינו דבכל נדר כמו שיש פרטי הנדר, כמו נודר מן התאנים ומן הענבים, הרי שנדר משני פרטים, כך בכל נדר יש פרטי הזמן, דהיינו שהנדר חל על היום ועל מחר וכדו', ולכך אפשר לומר שחלות ההפרה היא רק כלפי הזמן שלאחר השמיעה, דאיהו מיפר לה עתה את האכילות שלאחר שישמע שמזמן השמיעה ואילך[[6]](#footnote-7).

ואם כנים הדברים לפי"ז א"ש קו' הגמ' "למה ליה מן השתא לכי שמע ליפר לה", דכיון שבלא"ה כל חלות ההיתר היא רק כלפי האכילות שלאחר שמיעה נמצא שאין נפק"מ בהקדמת ההפרה, ולכך הק' הגמ' לכי שמע ליפר לה.

**ספקו של רע"א.**

א. בתשו' הגרע"א קמ"ד בהג"ה מבן המחבר כתב 'ושמעתי ממרן אאמ"ו נ"י שנסתפק בהפרת בעל נדרי אשתו אם אמר שיחול הפרתו לאחר שעה אם מהני, די"ל דלא מהני כיון דבשעה שיחול דהיינו לאחר שעה אז כלתה דיבורו[[7]](#footnote-8).

והביא אאמ"ו נ"י ראיה לזה מסוגיא דכתובות עב. תניא היה ר"מ אומר כל שיודע באשתו שנודרת ואינה מקימת יחזור וידירנה וכו', יחזור ויקניטנה כדי שתדור בפניו ויפר לה, ומבואר שם שהעצה היא רק להקניטה בדברים ומתוך כך וכו', וכתבו שם התוס' דהטעם שצריך להקניט אותה הוא משום שאינו יכול להפר נדרים שעדין לא נדרה, ולכך הוא מקניט אותה ונודרת בפניו ומיפר לה, והוסיפו התוס' ואע"ג דבעיא היא בפרק נערה אם בעל מיפר בלא שמיעה, היינו דוקא בנדרים שנדרה, אלא שאין הבעל יודע, אבל בנדרים שעדין לא נדרה לא מהני הפרה. והק' רע"א דמ"מ יפר ויאמר כל נדרים שתדור יהיו מופרים, ואז אחר שתדור אותם יחול ההפרה, ולמה צריך להקניטה בדברים, ואפי' שעכשיו אינו יכול להפר דעדין לא נדרה, מ"מ יפר והחלות יחול כשתדור, הרי ר"מ הוא מרא דשמעתא דס"ל אדם מקנה דשלב"ל, ויכול לקדש אשה נכרית ויחולו הקדושין לאחר שתתגיר, וא"כ ה"נ יכול להפר ויחול ההפרה אחר שיבא הנדר לעולם, אלא מכאן ראיה שלא מהני משום שכבר כלתה דיבורו, ורק בקדושין מהני בקודשי כסף ששעבוד המעות קיים, או קדושין בשטר והשטר קיים, אבל בנקרע השטר לא מהני, וגם כאן בהפרה דהוי ע"י דיבור כלתה דיבורו.

ב. והוסיף רע"א דלפי"ז גם באופן שכבר נדרה מ"מ אם הוא יאמר שיחול ההפרה לאחר שעה לא מהני, דכבר כלתה דיבורו, והוא דומה למשוך פרה זו ותקנה לאחר ל' יום דלא מהני. אלא שסוגיא ערוכה לעיל ע. דאם אמר לה מופר לכי למחר מהני. וכתב בזה רע"א 'ואפשר דהתם המכוון שאומר דמותר לכי הארכילה וההנאה דלמחר, דההפרה הוא מיד לאותה אכילה והנאה דלמחר'. והכוונה בזה הוא שכיון שאיסור הנדר כבר בעולם, נאסר באיסור נדר על כל הזמנים של היום ומחר, א"כ כוונת הגמ' שחל כעת הפרה באיסור הנדר של מחר, ואיסור האכילה וההנאה של מחר מופרים כעת, ולכך אין חסרון של כלתה, [והוי כמו שנדרה מתאנים וענבים, והיפר לה מתאנים],

ג. וכתב רע"א 'ומ"מ מבואר בנדרים עב: דא"ל לכי שמענא עי' בהר"ן שם', הרי שהביא ראיה מסוגיין דמהניא הפרה לכי שמענא, והוסיף "ועי' בר"ן". וכונתו בזה פשוטה דהר"ן פי' בשני אופנים האם ההפרה חלה למפרע או רק בשעת שמיעה, וכוונת רע"א דלצד שההפרה חלה למפרע אין כלל ראיה שאין חסרון של כלתה, כיון שהחלות של ההפרה חלה למפרע. אבל חזינן שגם לצד ששמיעה מעכבת ואין לו כח הפרה, אפ"ה מהני הפרה לכשישמע, הרי יש ראיה שלא אמרינן כלתה דבורו

והנה אם נפרש שגם קודם שמיעה יש לו כח הפרה, אלא שהוא בתנאי שישמע, א"כ לא שייך לדון שיהיה כלתה, כיון שלא חסר בעלות במעשה ההפרה אלא צריך שיתקיים התנאי שישמע.

ד. והעירו רבותינו למה רע"א לא הביא ראיה ממתני' לקמן עה. דס"ל לר"א דמהני הפרה לאחר זמן, שהרי ר"א ס"ל דהאומר לאשתו כל נדרים שתדרי עד שאבוא ממקום פלוני וכו' הרי הן מופרין, ובזה א"א לפרש שהוא מפר את האכילה וההנאה של המחר, כמו שדחה את הגמ' לעיל ע: דכיון שעדין לא נדרה אין חלות נדר על האכילה וההנאה של המחר, [ובשלמא להך צד דלר"א לא חייל הנדר כלל יש לדון דאולי נגמרה ההפרה מהיום שלא יוכל הנדר לחול, אבל להך צד לקמן עה דלר"א חלים ובטלים ודאי שלא חלה ההפרה עד שנדרה] וא"כ יש ראיה מדברי ר"א שאין חסרון של כלתה דיבורו. וצ"ע ד' הגרע"א דהביא להך משנה ולא הוכיח להך ספק מעצם ד' ר"א. [[8]](#footnote-9)

**הקמה קודם שנדרה.**

נחלקו ר"א ורבנן האם אפשר להפר נדרים קודם שנדרה. אך לענין הקמה אם אמר לה כל נדרים שתדרי הרי הן קימין, לכו"ע לא אמר כלום. [ונחלקו אי מקשינן הפרה להקמה]. ובר"ן לקמן עה. כתב דדוקא לענין הקמה יליף ר"א דמהניא הפרה בק"ו דאם מפר נדרים שכבר חלו שהם חזקים ביותר כ"ש דמהניא הפרה בנדרים שלא באו לכלל איסור ולא חמירי כולי האי, אבל לענין הקמה אדרבה לית לן למגמר דמהניא הקמה בנדרים שלא חלו מנדרים שחלו.

אך הרא"ש ביאר בזה דקים לן שלא היה בלבו להקימו, שמא תדור דברים שהוא בוש עליהם, ואינו חפץ בקיומם, והוי כמו נדר טעות.

ויל"ע לד' הרא"ש בסוגיין דהתינח בכה"ג שהבעל היקם לה בסתמא כל נדרים שתידרי יהיו מוקמים, בזה י"ל דכיון שאינו יודע מהם הנדרים הוי כמו הקמה בטעות. אבל בהיקם לה נדר מסוים כגון שאומר לה אם תדרי כך וכך הרי הנדר קיים, אמאי ל"מ ההקמה. ועי' ברש"ש ועוד. ויש מהאחרונים שר"ל דאה"נ ובכה"ג מודה הרא"ש דחלה ההקמה, אמנם ד"ז ליתא, דהרי במשנה לקמן עה. מבואר דטעמייהו דרבנן הוא דמקשי' הפרה להקמה וכל נדרים שלא באו לכלל היקם לא באו לכלל היפר, ואי נימא דמהניא הקמה על נדר מסוים נמצא שגם מה שלא נדרה הוו נדרים שבאו לכלל היקם, וצ"ע.

וברש"ש בסוגיין דן דלטעמיה דהרא"ש נמצא שאפי' נדרים שנדרה כבר, והקים לפני ששמע, ג"כ לא אמר כלום, דשייך בזה סברת הרא"ש. וא"כ קשה אמאי בעי רמב"ח אי מהני הפרה בלא שמיעה, למה לא נקיש הפרה להקמה, וכמו שהקמה לא מהני בלא שמיעה כך נמי הפרה בלא שמיעה לא מהני. שהרי בהקמה קודם שמיעה הו"ל כהקמה בטעות וכמש"כ הרא"ש. וא"כ יש כאן טעם חדש למה צריך שמיעה דוקא, דקודם שמיעה הא הו"ל נדרים שלא באו לכלל היקם. ועמד בזה הבית מאיר. וכתב שכיון שבידו לשמוע ולהקם חשיב דהך נדר בא לכלל היקם, משא"כ קודם הנדר לא משכח"ל הקמה כלל.

**הפרה קודם שמיעה.**

א. נחלקו ר"א ורבנן לקמן האם יכול להפר נדרים קודם שנדרה. ורבנן דרשי מקרא דאישה יקמנו ואישה יפירנו כל שבא לכלל וכו', ובדברי רבנן לכאו' הפשט, דילפינן מהתם שכח הפרה של הבעל התחדשה רק בזמן שהנדר הוא בר קיום, אבל בנדרים שעדין לא נדרה אין לו כח הפרה כלל, ואינו בעלים על הנדר. אך עדין יש לחקור בנדרים שכבר נדרה, ולהך צד שהשמיעה מעכבת, האם הוא כמו נדרים שהיא עדין לא נדרה, וכל שלא שמע חסר לו את כח וזכות ההפרה, וכשישמע את הנדר תתחדש לו כח הפרה. או שכיון שהנדר כבר בעולם יש לו כבר את כח ההפרה, אלא שהתורה אמרה שרק נדר ששמע חל בו ההתר של הפרה, וכעין תנאי בדיני ההפרה שיהיה שמיעה.

והנה אמרינן בסוגיין דאף אי שמיעה מעכבת את ההפרה, מ"מ אי אומר הבעל לאשתו מופר לך לכי שמענא מהני. ולכאו' בשלמא אי נימא שיש לו כח הפרה אלא שבעינן שישמע, שפיר ניחא שיכול להפר היום ויחול ההפרה בשעה שישמע. אבל אי נימא שכל שלא שמע אין לו כח הפרה, א"כ איך מועיל שאומר לכי שמענא, הרי הוי דבר שלא בא לעולם, דכיון שעכשיו אין לו כח להפר, איך יכול להפר לכשישמע.

וביותר לצד בדברי הר"ן לגבי הבעל שכשישמע חייל ההפרה למפרע, הרי בודאי מוכח שלא חסר לו כלל בכח ההפרה שלו, דאל"כ מה שייך לדון שועיל למפרע. אלא אפי' לדברי הר"ן בפי' קמא שאף שההפרה חלה רק לאחר השמיעה, אפ"ה מצטרף להפרת האב. והביאור בזה דכיון שלא חסר לו בכח ההפרה, אלא שיש לו עיכוב בחלות ההפרה לתנאי השמיעה, משו"ה סובר הר"ן שיש כאן מעשה הפרה שלם שיכול להצטרף להפרת האב.

**הקמה והפרה ע"י שליח.**

א. ת"ש האומר לאפוטרפוס וכו'. הרא"ש גרס דהאומר לאפוטרופוס הקם לה לא אמר כלום, ואסברה לה "שאפי' אם הוא בעצמו הקם לה נדרים העתידה לינדר אינן קיימין". ויעוי' בתוס' מכת"י שהביאו בזה ב' טעמים, חדא דאיהו נמי לא מצי להקים נדר דלעתיד לא מצי משוי שליח, ועוד דלא גמר בדעתו לעשות שליח להקם. וכמובן דב' פירושים אלו תליין בב' הפירושים בעצם הדין דל"מ הקמה קודם שתידור, דלדעת הר"ן דאין בכחו להקם צ"ל דל"מ שליחות משום דאיהו לא מצי עביד, משא"כ לדעת הרא"ש דאית ליה כח הקמה וכל הטעם דל"מ ההקמה הוא רק משום דל"ל דעת להקם צ"ל דזהו גופא הטעם דל"מ שליחות להקם.

עכ"פ למדנו מדבריהם דמעיקר הדין שפיר שייך דין שליחות בהקמה, וכל הטעם דל"מ הוא משום דל"מ הקמה קודם שתידור וכב' הטעמים הנ"ל. ולפי"ז נמצא דלר' יונתן דמהניא שליחות בהפרה ה"ה דמהניא שליחות בהקמה בנדרים שכבר נדרה והבעל שמע מהם, דבזה ל"ש ב' הטעמים הנ"ל.

בטושו"ע רלד סעי' ל' פסקו דלא מהני שליח לא להפרה ולא להקמה. וביאר בב"י בשם הרא"ש דכיון דהוא פלוגתא דר"י ורב יאשיה דאזלינן לחומרא ולא מהני שליחות. ורע"א בתשו' מז הק' דבשלמא לא מהני הפרה ע"י שליחות, זהו חומרא שלא יחול הפרת הנדר. אבל לגבי הקמה אדרבא החומרא הוא שיועיל השליחות, והנדר יהא מקוים, וכשי' רבי יונתן. ועי' בשלמי נדרים שהביא תי' בשם גאון אחד דכיון דהקמה הוי כמו חלות נדר, דחזינן שיש שאלה בהקם, א"כ כמו שעל נדר לא מהני שליחות, כך לגבי הקמה לא מהני שליחות. וצ"ב בזה דהטעם שלא מהני שליח על חלות נדר, הוא משום דהוי ענין שלא יחל דברו, דהדיבור שלו יהא מחולל, והוי כמו דבר שבגופו, אבל הקמה ודאי שאין בה לא יחל דברו, אע"ג דהוי כנדר עצמו.

**הפרה ע"י שליח.**

א. ת"ש האומר לאפטרופוס וכו'. מבואר בדעת רבי יונתן שיכול לעשות שליח להפרה אפי' לפני שנדרה. ובגמ' בנזיר יג: הק' ע"ז הא אין אדם יכול למנות שליח בשעה שהוא עצמו לא יכול להפר נדרים שעוד לא נדרה. [דהיינו דגם אם בשעת עשיית השליחות מצי המשלח לעשות להך מעשה, ל"מ השליחות הואיל ובשעת המינוי לא היה בכחו לעשות כן]. ולכך העמידו את דברי רבי יונתן בשי' ר"א שגם בעל עצמו יכול להפר נדרים קודם שנדרה. ולכך שפיר מצי משווי שליח. אלא דאכתי הק' כאן בגמ' אמאי מהני הפרת השליח הא לא שמע וכו'. והק' הראשונים אמאי לא נימא דאה"נ בעינן שמיעה דוקא, ושאני הכא דאיכא שמיעת השליח.

ב. ותי' הרא"ש ששמיעת אפוטרופוס ל"ה כשמיעת הבעל ואעפ"כ שעשאו שליח להפר "דבמידי דממילא לא שייך מנוי שליחות", וכונתו דכל המושג של שליחות שייך רק במעשים, דמעשה השליח חשיב כמעשה המשלח, אבל זה לא אמרינן דגוף השליח יחשב כגוף המשלח, ומשו"ה בנידו"ד דהשמיעה ל"ח כמעשה ל"ש תורת שליחות [וביותר, דהרי ז"פ דשמיעה לאו דוקא וה"ה ברמיזה או בידיעה מתוך הכתב וכדו', דאנן בעי' רק שהמיפר ידע מהנדר, ומה"ט פשוט דל"ש לדון דידיעת השליח תיחשב כידיעת המשלח]. ועי' בקצה"ח סי' קפ"ב סק"א שייסד דבמצוה שבגופו ל"ש דין שליחות ונסתייע לזה מד' הרא"ש דילן דבמידי דממילא ל"ש שליחות

והוסיף הרא"ש דבסוגיא בנזיר מוקמי' להך ברייתא כר"א דאילו לרבנן ל"מ הך שליחות דמי איכא מידי דאיהו לא מצי עביד ושליח מצי עביד "הלכך פריך מי איכא מידי דאיהו לא מצי עביד ושליח מצי עביד, דמכח הך פירכא מוקי לה הש"ס בנזיר כר"א", וכונתו צ"ב אמאי הוצרך להך הוספה, הא לפמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו דל"ש שליחות בשמיעה, א"כ יש לפרש קו' הגמ' כפשוטו וכמו דהבעל א"י להפר בלא שמיעה הכ"נ השליח א"י להפר בלא שמיעה. ולמה הוצרך הרא"ש להעמיד את קו' הגמ' מי איכא מידי וכו'.

וכתב בחי' בית מאיר דתרוייהו צריכי, דאילו היה שייך שליחות על השמיעה לא הוה אכפ"ל בזה דהבעל א"י להפר בלא שמיעה, דכיון דהשליח יפר לה לאחר שישמע והו"ל כאילו שמע הבעל, נמצא דכלפי הך זמן שפיר אית ליה לבעל כח הפרה, דהא גם כעת בידו להפר לה לכי שמענא. ולכך הוצרך הרא"ש לבאר דל"ש שליחות על שמיעת הנדר דהו"ל מידי דממילא. ומאידך בהא לחוד לא סגי, דאפי' אי נימא דשמיעת השליח ל"ה כשמיעת הבעל, מ"מ היה מקום לדון דסגי בשמיעת השליח, דכיון שהבעל שלחו להפר לה נמצא דאיהו ה'מיפר' דהך נדר וסגי בשמיעת המיפר, ולא בעינן דוקא 'שמיעת הבעל' אלא סגי בשמיעת 'המיפר'. ולכך הוצרך הרא"ש לטעמא דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד, וכונתו דנהי דלגבי הפרת השליח איכא שמיעה, מ"מ מאחר שהבעל עצמו לא שמע ואין בכחו להפר עד שישמע דייני' דכל מילתא דאיהו ל"מ עביד לא מצי משווי שליח. ונמצא שב' טעמי הרא"ש משלימים זא"ז עכת"ד.

אלא דלפי"ז צ"ע אמאי הוצרך הרא"ש להביא להסוגיא בנזיר, דדין זה דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד לא נתחדש בסוגיא בנזיר אלא בקידושין דכ"ג, הרי לדברי הבי"מ הרא"ש בא לבאר אמאי לא סגי בשמיעת השליח, שהוא המיפר דהך נדר, והו"ל להביא את הסוגיא בקידושין, דהבעל לא מצי כעת להפר ע"י שמיעת השליח וכל מילתא דאיהו ל"מ עביד לא מצי משווי שליח. וזה קו' רע"א בסמוך.

ג. הר"ן הק' נמי וכי תימא לעולם אימא לך וכו' ושאני הכא דאיכא שמיעה דאפוטרפוס וכו' הו"ל כאילו שמע בעל. ותי' בשם התוספות דאם איתא בעי' שמיעה מי איכא מידי דבעל לא מצי מיפר ושליח מצי משוי וכו', ועפ"י המבואר בגמ' בנזיר לעיל וכו'. 'הלכך שפיר מוכח דלא בעיא שמיעה, דכי שמע אפוטרפוס מאי הוי כיון דבעל לא מצי מיפר וכו', בפשוטות כוונת הר"ן שאף שצריך להועיל שמיעת השליח עבור הבעל, אבל לא שייך שיעשה הפרה בזמן שהבעל עצמו לא יכול לעשות הפרה. וע"ז הביא את הסוגיא דנזיר.

ותמה בזה רע"א ממנ"פ אי ס"ל להר"ן דשמיעת השליח לא מהני לבעל כמוש"כ הרא"ש, א"כ פשוט שהשליח לא יכול לעשות מעשה של הפרה בזמן שאין ביד המשלח לעשות הפרה, וכמו שהבעל לא יכול עכשיו להפר כך אין השליח יכול להפר, דמי איכא מידי דלא מצי איהו עביד וכו', ואינו קשור כלל לסוגיא בנזיר, דהתם הוא דין אחר, שאפי' שהשליח עושה שליחותו אחר שנדרה, דאז המשלח גם יכול להפר, אפ"ה יש דין שאינו יכול למנות אותו לשליח קודם שנדרה. אבל עד כמה שבזמן ההפרה של השליח המשלח עצמו לא יכול להפר אי"צ לדין זה, אלא תפ"ל שהשליח לא יכול לעשות מעשה שהמשלח לא יכול לעשות.

ואם ס"ל להר"ן ששמיעת השליח הוי כשמיעת הבעל, והבעלים בעצמו יכול להפר על סמך שמיעת השליח, א"כ אינו שייך כלל לסוגיא בנזיר, דלא שייך לדון דכל מילתא דאיהו ל"מ עביד לא מצי משווי שליח, דכיון דהבעל שלחו לשמוע ולהפר (ושמיעתו תהא כשמיעת הבעל) חשיב שגם איהו מצי למעבד להך עשיה, דהא איהו ג"כ מצי לשמוע ולהפר. [[9]](#footnote-10). והניח בצע"ג. ועי' בבית מאיר כאן.

וביותר יל"ע דאם מהני השליחות על השמיעה אלא דקו' הגמ' דאין הוא יכול לעשות שליח במידי דאיהו לא מצי וכו' א"כ ל"ל להגמ' לתרץ שאומר לאפטרופוס להפר לה לכי שמענא [דהיינו שהבעל ישמע], ולכאו' אי מהני שליחות על השמיעה, א"כ כמו שהבעל עצמו יכול להפר לכי שמענא, הרי ממילא יכול למנות שליח להפר לה לכי שמע השליח, והו"ל לגמ' לומר שאומר לו להפר לכשתשמע. ומזה מוכח שלא מהני שליחות על השמיעה לבדה, ועי' בקרן אורה.

ד. וביאר בזה בשער"י ש"ז פ"ז [עפ"י דרכו של הבי"מ הנ"ל] דגם הר"ן נקט שלא שייך שליחות לשמיעה גופא, משום דהוי שליחות דממילא וליכא, וכדכתב ברא"ש, [או משום דהוי דבר שבגופו, כמו שנקט בקצה"ח, או דשליחות לא שייך אלא בדבר שעושה בצווי המשלח, אבל דבר ששומע ממילא לא שייך להחשיבו שליחות], וממילא עד כמה שצריך שהבעל ישמע, לא מהני ע"ז שליחות. אלא דהיה קשה לר"ן דאפי' אם אינו יכול להיות שליח על השמיעה בלבד, מ"מ שהיה שליח על ההפרה, ושיחשב מיפר, וממילא אם הוא ה'מיפר' א"כ סגי בשמיעתו שלו, דאי"צ שמיעת בעל אלא שמיעת מיפר, ולזה תי' הר"ן דאי שמיעה מעכבת אינו סתם תנאי בהל' הפרת נדרים, אלא שחסר לבעל בכח המיפר כ"ז שלא שמע, וע"י השמיעה הוא נהיה בעלים על ההפרה, והוי כמו נדרים שעוד לא נדרה. ולכן את הכלל הפשוט שכל דבר שהבעל לא יכול לעשות גם השליח לא יכול לעשות, אין כאן דעד כמה שחל כאן מינוי השליחות, מהני גם שמיעתו של השליח מדין מיפר, אלא דכל החסרון כאן הוא במינוי השליחות כמבואר בנזיר, דכ"ז שהבעל לא יכול להפר בלא שמיעה, א"כ אינו יכול למנות שליח להיות מיפר.

ונמצא שאין השליח יכול להפר מב' טעמים, חדא שלא מהני שליחות על השמיעה גופא ואין השמיעה שלו מועלת לבעל. וגם להיות שליח על ההפרה עצמה ולהיחשב כמיפר, אינו יכול כ"ז שאין הבעל יכול להפר. ולביאור זה פי' התוס' והרא"ש צריכים זה לזה.

והנה בתי' הגמ' דא"ל לאפטרופוס לכי שמענא דהיינו שאומר לה שההפרה תחול כשישמע הבעל. ולכאו' אמאי מהני השליחות, הרי לפני השמיעה חסר לו בכח המיפר, ואיך הוא ממנה שליחות להפרה. [ואפשר שהגמ' חזרה בה מענין זה, וס"ל דאף אם שמיעה מעכבא, מ"מ כח בעלים על הפרה יש לו, ולכן יכול למנות שליח על הפרה. אלא דא"כ שוב קשה אמאי צריך שישמע הבעל עצמו, הרי עד כמה שתופס כאן מינוי שליח על הפרה, הרי השליח הוא המיפר, ואמאי לא מהני שמיעתו, וכקו' הק"א המובא לעיל. וצ"ע].

**עג.**

**ה"נ דא"ל לכי שמענא.** וכתב הר"ן דהא דמשוי שליח ואינו מפר לבד לכשישמע, משום שאם הוא יפר לא יוכל לחזור בו, ומשו"ה הוא עושה שליח, כדי שיוכל לבטל את השליחות. והק' רע"א הרי כל דבר שחיל לאחר זמן יכול לחזור בו, כמו מקדיש לאחר ל' יום דמבואר לעיל כט: שיכול לחזור בו, ולא שייך כאן תי' הגמ' שם דאמירתו לגבוה וכו' [ובפרט דהכא הוי דשלב"ל דאמרינן להדיא בגמ' בב"מ סו. דאפי' למ"ד אדם מקנה דשלב"ל מ"מ כל שלא בא לעולם יכול לחזור בו, ולמה שאן הוא לא יוכל לחזור בו]. והניח בצע"ג.

וכתב הרש"ש עפ"י דברי הר"ן לעיל שכתב ב' פרושים האם חלות ההפרה חלה למפרע או רק מכאן ולהבא. ולפי"ז כתב הרש"ש דהר"ן כאן אזיל לשי' לעיל שלאחר שמיעה חלה ההפרה למפרע, ולכך אינו יכול לחזור בו, אבל לביאור הראשון שאינו חלה אלא בשעה שישמע הרי יכול לחזור בו. ועדין קשה דבשלמא בנדרים שכבר נדרה שייך לומר שאף שלא שמע קודם הפרה, מ"מ כשישמע הם חלים למפרע, אבל כאן איירי בנדרים שעדין לא נדרה כלל, ובזה לא שייך לדון שאחרי שנדרה הם מופרין למפרע משעה שהפר. וצ"ע. ועוד קשה דגם מש"כ הר"ן שיתכן שתחול ההפרה למפרע, אינו חובה, שהרי הוא יכול לומר ולעשות מעשה הפרה שתחול רק אח"כ בשעת שמיעה כדי שיוכל לחזור בו, [וכאן הרי מיירי בנשואה שאינו צריך צירוף של הבעל, והוא לא חייב שההפרה תחול למפרע בשביל ההפרה המשותפת עם האב]. וצ"ב [[10]](#footnote-11).

ומ"מ היה מקום לומר, דכל דין חזרה שייך במעשה קנין, שכיון שהמעשה הוא לאחר ל', כל שלא חל יכול לחזור בו מחלות הקנין, דאתי דיבור ומבטל דיבור, אבל מעשה הפרה אינו חלות הפרה, ואין הדיבור פועל לאחר זמן, אלא שבהפרה מונח גילוי דעת שאינו חפץ בנדר, וע"כ יתכן שלא שייך בו כלל חזרה. ולפי"ז גם לא שייך ספיקו של רע"א אי יש בזה דין כלתה דיבורו דאינו חלות.

**בעי רמב"ח חרש** מהו שיפר לאשתו וכו', היינו דאמר ר"ז כל הראוי וכו'. עי' בק"א שכתב דלא דמי לר"ז, דהתם כיון שיש מצוה לבלול המנחה, ואפ"ה אי לא בלל כשר, מ"מ בעינן ראוי לקיים המצוה. אבל הכא אי לא בעינן שמיעה בבעל, למה צריך ראוי לשמיעה וכי יש מצוה לשמוע. ועי' בשאג"א ריש סי' ז'. ומ"מ כן נקטו התוס' בנדה סו: דאף שבטבילה אין מצוה שיבאו המים בבית הסתרים, מ"מ בעינן שיהא ראוי לבא שם מים.

ולמסקנא דפשטינן דחרש אינו מיפר, יל"ע האם הוא גזה"כ שנתמעט חרש מהפרה מקרא דושמע וגו', או משום דר"ז דכיון שאינו ראוי וכו' הרי שמיעה מעכבת בו, ונמצא שהפסול הוא שאינו ראוי לשמיעה. [ולכאו' נפק"מ בפקח ששמע הנדר ואח"כ נתחרש, דדינא דר"ז ליכא, שהרי כבר שמע הנדר, אבל אם הוא דרשא למעט חרש מהפרה, בכה"ג אינו מיפר]. והנה הגרי"ז זצ"ל כתב דכל דינא דר"ז הוא ילפותא לקרא מהו שיעור מנחה, וכיון דכתיב בקרא דין בלולה, ע"כ ששיעור מנחה היא באופן הראוי לבילה, ונמצא שאין הפסול מחמת שאינה בלולה, אלא מחמת שאיכא שיעור בקרא למנחה, וזו למעלה מן השיעור היא. ולפי"ז צ"ל דגם הכא דאף דשמיעה אינה מעכבת בו, מ"מ כיון דכתיב ושמע וגו', הרי זו דרשא למעט חרש מהפרה.

**איבעיא להו** בעל מהו שיפר לשתי נשיו בב"א וכו'. הביא הר"ן דלענין הל' נחלקו הראשנים, האם קיי"ל דבעל מיפר לב' נשיו, וכמו דאיתא להדיא בתוספתא. וכן פסק הרמב"ם פי"ב הי"ד. אך דעת הרמב"ן דאינו מיפר לב' נשיו בב"א דלכו"ע דרשינן אותה דוקא. [ושורש המח' האם גם למ"ד שאין משקין ב' סוטות משום שלבה גס בחברתה, הוא משום אותה דוקא וטעמא דקרא הוא, או דשאני התם מפני שלבה גס בחברתה, ואין ראיה לנדרים]. ועוד כתב הר"ן ונ"ל דכי היכי דאינו מיפר לב' נשיו בב"א, ה"נ אינו מקיים לשתיהן בב"א וכו'.

והק' באו"ש שם הרי אמרינן לקמן שקיים בלבו קיים, וביאר לן הר"ן דילפינן משתיקה דיום שמעו, שהיא מקיימת, וטעמא מאי, משום דכיון שעבר יום שמעו ולא הפר גלי דעתיה דניחא ליה, ורוצה בקיומו של הנדר, ומעתא פשוט שאם נדרו שתי נשיו או שתי בנותיו ביום אחד, ולא הפר והחריש להן, ודאי נתקיימו שני הנדרים בסוף היום, וא"כ נילף מהתם שמהני קיום לב' נשיו בב"א. [ועוד קשה דסו"ס יועיל כאן קיום בלב, שהרי חזינן שרוצה בקים שני הנדרים]. והוסיף בזה באו"ש, דכיון דנמצא שלענין הקמה מהני לב' שניו בב"א, ע"כ דאותה לאו דוקא, דהרי מקשינן הקמה להפרה, וא"כ גם לענין הפרה אותה לאו דוקא. [ונדרוש קרא דאותה לענין שידע מי נדרה, כדאמרינן לקמן פו: נדרה אשתו, וסבור שהיא בתו, דאותה דוקא וכמו שהביא הר"ן]. והא דס"ד דגמ' הכא דאותה דוקא, ולא אותה ואת חברתה, הוא תלוי בפלוגתא דר"י ור"ע לקמן פז. אי מקיש הפרה להקמה, וסוגיין אזיל כמ"ד שלא הוקש. אבל למה דקיי"ל שהוקש. מהני הפרה לב' בב"א.

והנה כבר כתבנו לעיל בשם האפק"י דביום שמעו איכא תרתי, חדא זכות הפרה ביום שמעו ועוד דאיכא הקמה אם שתק. וגם במקום שאין הקמה כששתק, כגון שגירשה או שהיא אונס, אפ"ה אחר יום שמעו אינו יכול להפר, וע"כ דמלבד שיש כאן קיום, אחר יום שמעו אין לו יותר זכות הפרה. וא"כ שוב ליכא ראיה דלעולם אפשר שלא מהני הקמה לב' נשיו, אבל אחר יום שמעו אינו יכול להפר. אלא דעדין קשה מדוע לא מועיל כאן מדין קיום שבלב.

ויש לחקור בהא דדרשינן אותה ולא אותה וחברתה, האם הוא חסרון במעשה ההפרה, דא"א לעשות מעשה הפרה אחת לב' נשיו לא מהני. או דאינו חסרון במעשה ההפרה, ואפי' אם יהא שייך לעשות שני מעשה הפרות בב"א [כגון שמפר לה לאחר ל' ובאותו היום רוצה להפר לעוד אשה], נמי לא מהני, דילפינן מקרא שאינו מיפר לב'. והנה אי נימא שהחסרון הוא במעשה הפרה, שא"א מעשה אחד לב' נשים, א"כ בהחריש בסוף היום, אף שעולה כאילו הקים הנדר, מ"מ הוי כהקמה בשתיקה ולא במעשה, ולא נחשב שעשה הקמה ע"י מעשה אחד לב', דלכל אשה בפנ"ע יש כאן מעשה שתיקה והסכמה, ולכך ליכא חסרון ששותק לב' נשיו.

1. וסברא זו כתבנו לעיל עא: על קו' בני הישיבה לסברת ב"ש [לשי' הר"ן] הרי עיקר הטעם הוא משום שהפר הבעל ונסתלק, והפרה זו הוא יכול לעשות גם בלא נראו, כמסקנת הסוגיא הכא, שגם בלא שמיעה אפשר להפר, א"א ל"ל למימר בטעמיהו של ב"ש נדרים נמי שנראו וכו' הרי ההפרה הוא יכול לעשות גם בלא נראו. וע"כ צ"ל שע"י מעשה ההפרה הוא גם זוכה בנדר, שמכניסו לרשות להיות בעלים ע"ז ולהפר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירו בזה שמדברי הספרי גופא יש ראיה ששמיעה מעכבת, דאם שמיעה לא מעכבת ל"ל קרא לרבות השמיעהו אחרים. וכבר עמד בזה באו"ש פי"ב הי"ג. וכתבו בזה רבותינו דאולי הספרי בא לרבות דין יום שמעו, שגם זה נקבע לפי היום שהשמיעוהו אחרים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי"ז כוונת הגמ' לכי שמע שהיינו שחלה ההפרה הראשונה, והק' ע"ז בגמ' מה הענין שלו להפר בתחילה, למה הוא לא מפר כשהוא שומע, ןע"ז תי' דקמ"ל דדרך ת"ח וכו' ומתוך שהיא נותנת אל ליבה שהוא מופר וכו'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף עוד בזה, דלכאו' כ"ז א"ש רק אי נימא דכח ההפרה דארוס הוי כח הפרה דיליה, דאזי י"ל דגם לאחר נישואין לא פקע הכח דאירוסין אלא שנתאלם כחו להפר לחודיה, אבל לפמש"כ הריטב"א דכל כח ההפרה דארוס הוי רק בתורת סניפין דאב לא מסתבר לומר דלאחר נישואין נשאר לו הך כח, דהרי לאחר נישואין כלה כח האב ול"ש לומר דהבעל מיפר את חלק הארוס בתורת סניפין דאב. ולפי"ז למדנו מד' הר"ן דפליג ע"ד הריטב"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפי"ז אם שניהם יפרו יחד אלא שאחד מהם עשה הפרה לאחר זמן [לצד ברע"א שאין בזה חסרון של כלתה] ומת אחד מהם שפיר יש כאן הפרה בשותפות, דסו"ס בזמן מעשה ההפרה יש צירוף. ועי'. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בעיקר מה שייסד הגרש"ר דכל חלות ההפרה היא רק כלפי הזמן שאחר השמיעה העירני הגר"א וייס שמד' התורי"ד מבואר לא כן, דבתורי"ד בסוגיין נקט דלכי שמע חלה ההפרה למפרע, וכתב דכל הנפק"מ באיבעיא דרמב"ח היא אם לא שמע כלל והלך למדה"י, האם אשתו מותרת אע"פ שלא שמע או אינו מופר ואשתו אסורה. ומדויק מדבריו דכל הנפק"מ היא רק כשהלך למדה"י ולא שמע לעולם, אבל בשמע לבסוף אין נפק"מ. ולכאו' כונתו דכיון דלכי שמע חלה ההפרה למפרע נמצא שגם להצד דבעי' שמיעה חלה ההפרה למפרע, ולכך כתב דכל הנפק"מ היא רק בהלך למדה"י ולא שמע כלל. וכ"ז הוא דלא כהגרש"ר.

   ואמר בזה הגר"א רוב דד' התורי"ד אינם ראיה לנידו"ד, דהנה בד' הרי"ד מבואר דאפי' בהפר לה בסתמא מהניא שמיעה אח"כ וא"צ לומר לה לכי שמענא, ולפי דבריו מסתבר שא"צ שיהא מונח בהפרה עצמה שכל ההפרה היא רק לכי שמענא, ולכך נקט הרי"ד דחלה ההפרה למפרע ממש, משא"כ להסוברים דצריך לומר לה לכי שמענא יש מקום לדון דכל חלות ההפרה היא רק כלפי הזמן שאחר השמיעה וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובעיקר ספיקו של רע"א נראה שהוא נקט שהפרה הוא חלות ע"י דיבור, ולכך שייך לדון שמא יש כאן כלתה דיבורו. אבל אם הפרה הוא גילוי דעת שאינו חפץ בנדר, וכל שאינו חפץ בו התורה מבטלת את הנדר, א"כ לא שייך לדון כלתה, מה איכפת לי שכלתה דיבורו, סו"ס ע"י האמירה יש כאן גילוי דעת לעד. [אכן צד זה אינו פשוט כלל, דהא בגמ' להלן מבואר דמעיקר הדין מהניא שליחות בהפרה וכל הצד דל"מ הוא רק מגזה"כ אישה יקימנו ואישה יפירנו, ואי נימא דגדר הפרה הוא רק דל"ל דעת בנדר אינו מובן מה שייך בזה שליחות]. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה ידוע התוס' בב"מ טז. ד"ה מעכשיו שכתב שגם לפי ר"מ דאדם מקנה דשלב"ל ויכול לחזור בו כל זמן שלא בא לעולם, מ"מ אם אמר מעכשיו אינו יכול לחזור בו, וכן אם אמר מעכשיו לא אכפת לן שנקרע השטר או נאבד, דרק אם לא אמר עכשיו אלא שמקנה לאחר ל' יום בזה יש חסרון אם נקרע השטר דכלתה קנינו, אבל אם אמר מעכשיו לא אכפת לן. וביארו בזה רבותינו האחרונים [הגרש"ש זצ"ל בשער"י ועוד] דכל האומר מעכשיו הרי שהמעשה שלו נגמר מיד, ומה שהחלות אינו משום שיש עיכוב מצד המקנה, דאדרבא מצד המקנה הוא יכול לחול עכשיו, אלא מה שלא חל מיד הוא משום שהדבר עדין לא בא לעולם, ומכיון שמבחינת המקנה נגמר הקנין שוב אין חסרון של כלתה, אבל במקנה סתם לאחר ל' אין מעשה הקנין עצמו נגמר אלא לאחר ל' יום ולהכי בעינן שלא יהיה חסרון של כלתה.

   והוסיף בזה הגרש"ש [בחי' נדרים סי' כב] דדוקא בדבר שלא בא לעולם מהני קנין של מעכשיו, אבל בדבר שכבר בא לעולם ומצד הקונה הוא יכול לקנות את זה מיד לא מהני מעכשיו, אלא אם אמר מעכשיו לאחר ל' יום יש חסרון של כלתה, דעד כמה שהחפץ בעולם והוא עושה מעשה קנין גמור חייב להיות שהחלות תחיול מיד, ואם החלות לא חלה אלא לאחר ל' יום בע"כ שגם המעשה לא נגמר ועדין לא גמר בדעתו, וממילא הוא יכול לחזור בו וגם יש חסרון של כלתה. משא"כ בדבר שלב"ל מצינו למימר שהמעשה קנין נגמר, ומחמת המעשה קנין היה צריך החלות לחול מיד, אלא שיש כאן עיכוב שהדבר לא בעולם, ובזה י"ל שאין כאן חסרון של כלתה.

   ועפי"ז היה מקום לומר דלר"א דס"ל שמהני הפרה גם קודם שנדרה הרי הוא כאומר לה מעכשיו, שהרי הוא מצידו לא אמר לה שהנדר יופר לאחר זמן, ומצידו אין הגבלה על חלות ההפרה, וכל העיכוב הוא מחמת שעדין אין נדר בעולם, ובזה הוי ממש כמו במעכשיו, [וכן הוא להדיא בשטמ"ק שהוסיף באוקימתא דאמר לכי שמענא 'מהשתא' יהא מופר לך] וא"כ אין מקום להביא ראיה מר"א שאין חסרון של כלתה, משום שמעשה ההפרה נגמר מיד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויל"ע דלכאו' שמיעה והפרה הם ב' שליחויות נפרדות, דהבעל שולחו לשמוע וכמו"כ שולחו להפר, ולכאו' לגבי שליחות ההפרה הרי"ז כלא מצי עביד, דמה בכך שבידו לשמוע ולהפר סו"ס כל זמן שלא שמע אין בכחו להפר. ואיך מהני השליחות על ההפרה. וכ"ע צ"ל דרע"א ס"ל דשמיעה ל"ה שליחות בפ"ע, אלא בכלל השליחות להפר, דהבעל שולחו להפר לה כפי דיני ההפרה - דהיינו לשמוע ולהפר, ולכך נקט הגרע"א דחשיב דאיהו מצי עביד להך עשיה, דגם הוא יכול לשמוע ולהפר. [↑](#footnote-ref-10)
10. לפי מה שהובא לעיל שאליבא דר"א הרי הוא כקנין מעכשיו שהמעשה כולו נגמר בשעת ההפרה, ולכך אין חסרון של כלתה, לפי"ז מובן גם מדוע אינו יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-11)