הקדמה למסכת נגעים
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה למסכת נגעים**

אדם שהופיע בגופו נגע בשיעור כגריס[[1]](#footnote-2), הרי הוא טמא ב"טומאת נגעים", שדינו כאב הטומאה! והרי הוא טעון שילוח אל מחוץ למחנה!

"נגע" פירושו- כתם בעור הגוף במראה לבן בהיר, שלבנוניתו לכל הפחות כמראה קרום הביצה, אך כתם שלבנוניתו כהה ממראה קרום הביצה, הרי זה נקרא "בוהק", ואינו מטמא![[2]](#footnote-3)

ששה מיני נגעים ישנם:

א. "נגע עור הבשר", כלומר, נגע שהופיע בכל מקום בעור גופו, [מלבד במקום שערות הראש והזקן, ובמקום בית הסתרים[[3]](#footnote-4)].

ב. "נגע השחין", כלומר, נגע שהופיע בעור גופו במקום שיש שם שחין. ["שחין" פירושו, פצע שארע לאדם מחמת שלקה מעץ ואבן וכדומה, או פצע הבא לאדם מאליו, ונפשט העור מחמת הפצע].

ג. "נגע המכוה", כלומר, נגע שהופיע בגופו במקום שיש שם מכוה. ["מכוה" פירושו, כויה הבאה לאדם מחמת האש, ונפשט העור מחמת הכויה][[4]](#footnote-5).

ד. "נגע הנתק", כלומר, שנתקו שערות ראשו או זקנו בשיעור כגריס[[5]](#footnote-6).

ה. "נגע הקרחת", כלומר, נגע שהופיע בקרחת שבראש האדם.

ו. "נגע הגבחת", כלומר, נגע שהופיע בגבחת שבראש האדם. ["קרחת" פירושו, נשירת השערות בחצי האחורי של הראש, ו"גבחת" פירושו, נשירת השערות בחצי הקדמי של הראש].

לגבי טומאת נגעים חידשה התורה, שלעולם לא תחול הטומאה אלא על ידי אמירת כהן, וכל זמן שלא אמר הכהן שהוא טמא, הרי הוא טהור אף שיש בו נגע. וכן לאחר שהתרפא מהצרעת, הרי הוא נשאר טמא עד שיאמר הכהן שהוא טהור. ולכן אדם שנראה הנגע בגופו, הרי הוא חייב להראות את הנגע אל הכהן, והכהן יפסוק את הדין[[6]](#footnote-7)!

ישנם שני טומאות במצורע, האחד, טמא "מוסגר", והשני, טמא "מוחלט", - באופן שאין בנגע סימני טומאה, הרי הוא טמא מוסגר, ובאופן שיש בנגע סימני טומאה הרי הוא טמא מוחלט[[7]](#footnote-8).

כאשר מופיע המצורע לפני הכהן בתחילה, אם יראה הכהן שהנגע ראוי לטומאה, אלא שאין בו סימני טומאה, הרי הכהן יסגיר אותו שבוע ימים בתוך בית, ומעתה הוא טמא "מוסגר"[[8]](#footnote-9).

בתוך ימי ההסגר לא יראה הכהן את הנגע כלל, ואפילו אם הופיעו בנגע סימני טומאה, הרי הוא נשאר בטומאת ההסגר עד סוף השבוע[[9]](#footnote-10).

בסוף השבוע יבא המצורע שוב אל הכהן, אם יראה הכהן שהנגע נשאר כפי שהיה בתחילת השבוע, הרי הוא יסגיר אותו שבוע נוסף[[10]](#footnote-11),

ואם גם בסוף השבוע השני נשאר הנגע כפי שהיה בתחילה, הרי הכהן יטהר אותו מיד[[11]](#footnote-12).

אולם אם יראה הכהן שהופיעו בנגע סימני טומאה, הרי הוא מחליט אותו לטומאה, כלומר, שהוא טמא עד שילכו סימני הטומאה.

שלשה סימני טומאה ישנם:

א. "שער לבן", כלומר, שתי שערות לבנות שצמחו בנגע, או שתי שערות שחורות שהפכו למראה לבן על ידי הנגע, [אולם שערות לבנות שהיו באותו המקום קודם שהופיע הנגע, אינם סימנים לטומאה].

ב. "מחיה", כלומר, בשר חי [בלא נגע] שבאמצע הנגע, בשיעור כעדשה [שתי שערות על שתי שערות], והבשר החי מוקף בנגע בשיעור כעדשה מכל הצדדים[[12]](#footnote-13).

ג. "פשיון", כלומר, נגע שגדל והתרחב אפילו כל שהוא, הרי זה סימן טומאה.

השער הלבן והמחיה מטמאים בין כאשר היו בנגע כשנראה אל הכהן בתחילה, ובין כאשר נולדו בנגע בתוך ימי ההסגר, ובין כאשר נולדו לאחר שטיהר אותו הכהן בסוף השבוע השני!

אולם הפשיון מטמא רק כאשר פשה הנגע לאחר שכבר הסגיר אותו הכהן, מפני שהכהן צריך לראות את הפשיון, כלומר, שיראה את הנגע בשיעורו הקטן, ויראה את הנגע עכשיו בשיעורו הגדול, אך אם פשה הנגע קודם שראה הכהן את הנגע בתחילה, הרי הכהן לא ראה שהנגע גדל[[13]](#footnote-14)!

כאשר הלכו סימני הטומאה, [כלומר, בשער לבן- שהשערות הלבנות נשרו, במחיה- שהבשר החי שבתוך הנגע חזר והתכסה בבהרת, ובפשיון- שהנגע חזר לשיעורו הראשון], הרי הכהן יטהר אותו מטומאתו[[14]](#footnote-15),

אך אינו נטהר מיד, אלא הוא טעון גילוח בכל גופו, והבאת צפורים, ולאחר מכן ימנה שבעת ימים, [והם נקראים "ימי ספורו"], וביום השמיני יביא שלשה קרבנות ויטהר. [דין טהרת המצורע נתבאר באריכות בפרק האחרון].

נגע שהוחלט לטומאה, ולאחר מכן פרח הנגע בכל גופו, כלומר, שכל גופו התכסה בנגע, עד שלא נשאר מקום בגופו [מקום הראוי לטומאת נגעים] שאין בו נגע, הרי הוא טהור.

ודוקא באופן שפרח הנגע כאשר הוא במצב של טומאה, אך אם פרח הנגע בכל גופו כאשר הוא במצב של טהרה, [כגון קודם שהספיק הכהן לטמאות אותו, או לאחר שטיהר אותו הכהן בסוף שבוע שני], הרי הוא נטמא על ידי הפריחה.

ואם בא לפני הכהן בתחילה כאשר הנגע בכל גופו, הרי זה ככל נגע בשיעור כגריס, שהוא טעון הסגר שני שבועות, ולאחר מכן יטהר אותו הכהן, ואם נולדו מחיה או שער לבן הרי הוא מוחלט לטומאה. [אך סימן טומאה של פשיון לא יתכן, שהרי הנגע קיים בכל גופו].

ישנם שני סוגים נוספים של נגעים:

א. "נגעי בגדים", כלומר, בגד שנראה בו כתם במראה אדום או ירוק כהה, הרי הבגד טעון הסגר שני שבועות, ואם לא השתנה מראה הנגע הרי הבגד ישרף.

ב. "נגעי בתים", כלומר, בית שנראה בו כתם במראה אדום או ירוק כהה, הרי הבית טעון הסגר שני שבועות, ואם נשאר הנגע, הרי הוא חולץ את האבנים שנראה בהם הנגע, ויסגיר את הבית שבוע שלישי, ואם שוב חזר הנגע לבית, הרי הוא נותץ את כל הבית.

1. שיעור הגריס הוא כשיעור מקום שגדלים שם ששה שערות על ששה שערות, כמבואר לקמן פ"ו מ"א. אך אם אין ברוחב הנגע כשיעור ששה שערות, אף שהנגע ארוך יותר, אינו מטמא, עד שיהא בנגע שיעור כגריס מרובע במקום אחד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ? נאמר בתורה [ויקרא יג ג] "ומראה הנגע עמוק מעור בשרו", ופירש רש"י, שכל מראה לבן נראה לעין עמוק, כמראה חמה הנראית לעין עמוקה מן הצל.

   ובפסוק ד' נאמר "ואם בהרת לבנה היא, ועמוק אין מראיה מן העור, ושערה לא הפך לבן, והסגיר את הנגע", וכתב רש"י, לא ידעתי פירושו. כלומר, שהוקשה לרש"י, הרי כל מראה לבן נראה לעין עמוק מעור הגוף, ואיך יתכן מציאות שהבהרת לבנה ואין מראיה עמוק?

   ותירץ **הרמב"ן** [שם], שכוונת הפסוק "ושערה לא הפך לבן", אלא נשאר השער במראה שחור, וכאשר יש דבר במראה שחור בתוך המראה הלבן, הרי זה תופס את העין, ואין הלבן נראה עמוק, וראה **בחזון איש** [ב יא] מה שהקשה על זה.

   אכן במה שכתב רש"י שכל מראה לבן נראה עמוק, הרמב"ן נחלק עליו, שיש מראה לבן שאינו נראה לעין עמוק, וראה מה שכתבנו פ"א מ"א הערה 5.

   כתב הרמב"ם [טומאת צרעת פ"א ה"ו], שכל נגע שאינו נראה לעין עמוק מעור הבשר, אלא שהוא שוה לעור הבשר או גבוה ממנו, אינו נקרא נגע, אלא הרי הוא כשאר הצמחים שעולים בגוף, כלומר, שיש מראה לבן שאינו נראה עמוק, אלא שאינו מטמא, ושלא כשיטת רש"י שכל מראה לבן נראה עמוק. וראה בחזון איש שם שתמה עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. מקום שערות הראש והזקן אינם מטמאים משום נגעי עור הבשר, אלא משום נגע הנתק, או משום קרחת וגבחת, כדדרשינן בתורת כהנים [הובא בפירוש הר"ש פ"ג מ"ה, וכן פ"ו מ"ח].

   וכן מקום בית הסתרים אינו מטמא, כפי המבואר במשנה פ"ב מ"ד, וכן פ"ו מ"ח. [↑](#footnote-ref-4)
4. השחין והמכוה מטמאים באם הופיע שם נגע בזמן שהתחיל הפצע להתרפאות, כלומר, שכבר נקרם העור על גבי המכה, אך אם הופיע הנגע בזמן שהפצע פתוח, שעדיין אין עור במקום הפצע, אינו מטמא כלל. [↑](#footnote-ref-5)
5. נגע הנתק שונה משאר הנגעים, שהוא מטמא אף בלא שינוי מראה, שניתוק השערות זהו הנגע, וראה מה שכתבנו בזה בתחילת פרק עשירי.

   אמנם קרחת וגבחת אינם מטמאים עד שיופיע שם נגע, שנשירת השערות באופן של קרחת וגבחת אין זה נגע. וראה מה שכתבנו לקמן פ"י מ"י באיזה אופן נשירת השערות נחשבת לנתק, שזה עצמו נחשב לנגע, ובאיזה אופן הנשירה נחשבת לקרחת וגבחת, שאינו טמא עד שיופיע שם נגע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אף שאם לא יראה את הנגע אל הכהן הרי הוא ישאר טהור לעולם, מכל מקום יש למצורע חיוב לבא אל הכהן.

   והמקור לחיוב זה – **החינוך** [מצוה קסט] כתב, שזהו המצות עשה של נגעים שמנה הרמב"ם בספר המצוות [עשה קא], שחייב לבא אל הכהן ולנהוג כפי דיני התורה. **הרא"ש** פ"ג מ"ב כתב שילפינן מהפסוק "והובא אל הכהן", ומשמע שבעל כרחו חייב לבא אל הכהן, **והרמב"ן** בפירושו על התורה [דברים כד ח] כתב, שזה כלול בלא תעשה של "השמר בנגע הצרעת".

   **ובחזון איש** [סוף מסכת נגעים] כתב, שאף בזמן הזה אדם שנראה בו נגע חייב להראות את הנגע לכהן, והכהן יטמא, וכשיתרפא יטהר אותו הכהן, אך **האור שמח** [טומאת נגעים פי"א ה"ו] ועוד אחרונים כתבו, שבזמן הזה אין לנו כהן מיוחס, ואי אפשר להראות את הנגע אל הכהן. וראה **בבנין אפרים** [מא ה] שנקט, שבזמן הזה אין חיוב כלל לבא אל הכהן, כיון שלא נוהגים דיני הטומאה. וראה בפירוש המשנה להרמב"ם בסוף המסכת שנקט, שגם בזמן הזה יש חיוב להטהר מהצרעת על ידי תגלחת וצפרים, ורק קרבנות אינו יכול להביא בזמן הזה, אך נסתפק האם יוכל לגלח את כל ראשו אף שעובר בזה על איסור הקפת הראש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ישנם שני דינים שהמצורע המוחלט חמור יותר מהמצורע המוסגר, האחד, שהמצורע המוחלט טעון פריעה ופרימה, מה שאין כן המצורע המוסגר, והשני, שכאשר נרפא מהצרעת הרי הוא טעון תגלחת וצפורים והבאת קרבנות, אך המצורע המוסגר נטהר מיד, אך לשאר דיני המצורע הם שוים, כמבואר במשנה במסכת מגילה [ח ב], וראה מה שכתבנו בזה לקמן פ"ח מ"ח.

   ורש"י במסכת מועד קטן [ז ב] כתב, שהמצורע המוסגר אסור בתשמיש המטה לכולי עלמא, אף לפי מי שמתיר במצורע מוחלט, והקשו עליו התוספות שם מהמשנה במסכת מגילה, שלגבי שאר דיני המצורע הם שוים? ותירץ בתוספות הרא"ש, שהמצורע המוסגר על כרחו הוא אסור באשתו, שהרי הוא צריך להיות מוסגר בתוך בית, ואסור לכל אדם להכנס שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. הראשונים נחלקו מה נקרא "הסגר", **רש"י** בפירוש החומש [ויקרא יג ד] כתב, שיסגיר אותו בבית אחד, ולא יראה אותו הכהן עד סוף השבוע. כלומר, שהסגר הכוונה שהוא צריך להיות מוסגר בתוך בית, וביאר **המאירי** [מגילה ח ב], שההסגר יהיה בתוך בית שמחוץ למחנה, שהרי המצורע המוסגר טעון שילוח חוץ למחנה. וכן משמע מדברי **התוספות** במסכת מועד קטן [ז א] שכתבו, שבבית הכלא הוא עומד.

   והקשה על זה **בתוספות הרא"ש** [מועד קטן שם], מדוע כתבה התורה "והסגיר את הנגע שבעת ימים", הרי מסגירים את האדם ולא את הנגע? ועוד הקשה, מדוע הצריכה התורה הסגר בתוך בית, הרי המטרה של ההסגר היא שלא נדון את השינויים בנגע אלא לפי סוף השבוע, ואם כן, מספיק שלא יראה הכהן את הנגע במשך השבוע? ועוד הקשה, שאם כן, המצורע המוסגר חמור יותר מהמצורע המוחלט, שהרי המוחלט אינו טעון הסגר בתוך בית, ובמשנה במסכת מגילה [ח ב] מבואר, שהמוחלט חמור יותר מהמוסגר?

   ולכן פירש הרא"ש, ש"הסגר" הכוונה שיקיף את הנגע בצבע, כדי שיהיה ניכר הפשיון, [וכמו שציוותה התורה בנתקים לגלח סביב הנתק], שהרי הפשיון הוא בכל שהוא, והחכם הגדול ביותר לא יוכל להכיר בסוף שבוע האם פשה כל שהוא על ידי טביעות עין, ולכן יעשה סימן בצבע מסביב לנגע, שיוכל להכיר האם פשה כל שהוא או לא. [ודבריו הם שלא כדברי **הרמב"ן** [ויקרא יג ה] שכתב, שהפשיון נמדד לפי מראה עיני הכהן, ואינו צריך למדוד את הנגע].

   ועוד פירש הרא"ש, ש"הסגר" הכוונה שיכסה את הנגע בבגדים, כדי שלא יסור הנגע על ידי חיכוך בכותל וכדומה, וכן בנגעי בתים ציוותה התורה שיסגור את הדלת, כדי שלא יכנסו שם בני אדם ויתחככו בכתלים, ועל ידי זה יסור הנגע.

   **המשנה אחרונה** פירש, ש"הסגר" זה מלשון ספק, כלומר, שהכהן פוסק שהוא מוטל בספק שבוע ימים, עד שיוברר האם יוולדו לו סימני טומאה, אך אין צריך הכהן לעשות כלום בהסגר, ומה שהוא אומר שהנגע בספק, זה עצמו ההסגר. וכן נקטו **המשנה למלך** [פי"ד ה"ה] **והמנחת חינוך** [מצוה קסט יב], שאין צריך הסגר בתוך בית, אך **החזון איש** [ג י] נחלק עליהם, וכתב שצריך הסגר בתוך בית.

   [↑](#footnote-ref-9)
9. החזון איש [ג י] חידש, שישנם שני שלבים בהסגר, מתחילה הכהן פוסק שהוא זקוק להסגר, ומעתה הוא "טמא", והרי הוא מטמא כאב הטומאה, וטעון שילוח חוץ למחנה, אך עדיין אינו מוסגר בפועל, ואם יופיעו סימני טומאה הרי הכהן יחליט אותו, ורק לאחר מכן כאשר מסגיר אותו הכהן בתוך בית, הרי הוא "מוסגר", ואם יופיעו מעתה סימני טומאה לא יראה אותו הכהן עד סוף השבוע. [וכל זה לגבי שער לבן ומחיה, אך לגבי פשיון, כיון שאין פשיון מטמא בתחילה, אינו מטמאו אלא לאחר הסגר].

   אכן לפי השיטות שאין צריך הסגר בתוך בית, הרי שמיד כאשר פוסק הכהן שהוא זקוק להסגר, הוא כבר "מוסגר" בפועל, שההסגר חל באמירת הכהן, ואם יופיעו מעתה סימני טומאה לא יראה אותו הכהן עד סוף השבוע, וכן לדעת תוספות הרא"ש שההסגר הוא בצבע או בבגד על גבי הנגע, נראה שאין זה מעכב את דין ההסגר, אלא מיד באמירת הכהן שהוא זקוק להסגר כבר חל עליו דין שהוא "מוסגר". ולולי דברי החזון איש היה מקום לומר שגם לדעת רש"י הדין כן, שההסגר בתוך בית אינו מעכב את דין ההסגר, אלא זה רק פרט בטומאת המצורע המוסגר.

   [↑](#footnote-ref-10)
10. ואם כהה מראית הנגע או שהתחזק מראיתו, ועדיין הנגע במראה המטמא, [שהחליף את מראיהו למראה אחר], דעת כל הראשונים שזה נחשב כהמשך לנגע הקודם, והוא טעון הסגר שני. אך דעת הראב"ד בפירושו לתורת כהנים, שאם כהה מראית הנגע בסוף שבוע ראשון הרי הוא טהור, ואם התחזק מראיתו הרי הוא יראה בתחילה כדין נגע חדש. וראה בהערות על הר"ש פ"א מ"ג הערה 35.

    ובאופן שהנגע התמעט משיעורו בסוף שבוע ראשון, ונשאר בו שיעור גריס, דעת כל הראשונים שהנגע טעון הסגר שני, אך דעת התוספות במסכת חולין [י ב], שהוא טהור, וראה ברש"ש שם. [↑](#footnote-ref-11)
11. דעת רש"י בפירושו על התורה [ויקרא יג ג], שנגע שעמד בעיניו בסוף שבוע שני, הרי הוא טמא, ודוקא אם כהה מראה הנגע הרי הוא טהור, שהרי נאמר בתורה "וראה הכהן ביום השביעי שנית, והנה כהה הנגע, ולא פשה הנגע בעור, וטיהרו הכהן", משמע שדוקא אם כהה מראיתו הרי הוא טהור. וראה מה שכתבנו בסימן ב' בביאור מחלוקת רש"י ושאר הראשונים. [↑](#footnote-ref-12)
12. בחידושי **מרן רי"ז הלוי** על התורה [פרשת תזריע] כתב, שיש חילוק בין סימן הטומאה של שער לבן, לסימן הטומאה של המחיה, שבשער לבן אין השער נחשב חלק מהנגע, אלא שהוא סימן על הנגע, שהנגע שמצמיח שער לבן הוא נגע הראוי להחלט, אך במחיה, מלבד מה שהמחיה היא סימן טומאה לנגע, הרי הבשר החי [שאין בו נגע] הוא נחשב כחלק מהנגע, ולכן הבשר החי מצטרף לשיעור כגריס, שאין צריך שיהיה בנגע שיעור כגריס חוץ מהמחיה, אך השער הלבן אינו מצטרף לשיעור כגריס, והסיבה שאינו ממעט את השיעור גריס, מפני שאין בו ממש, כמבואר לקמן [פ"ד מ"ד]. וראה שם שדייק כן מהפסוקים. [↑](#footnote-ref-13)
13. כן כתב הרמב"ם בפירוש המשנה [פ"א מ"ג], ובאופן שפשה הנגע בתחילה לעיני הכהן, ומעתה הכהן ראה את הפשיון, ילפינן בתורת כהנים [הובא בפירוש הר"ש שם] שאינו מטמא. וראה מה שכתבנו בהערות שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואף אם עדיין לא הוסגר, כגון שהופיעו סימני הטומאה בתחילה, מכל מקום לאחר שהלכו סימני הטומאה אינו טעון הסגר, כמבואר בתוספתא הובא בפירוש הר"ש פ"ד מי"א. [↑](#footnote-ref-15)