האומר
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין - הרב זאב קרלנשטיין

# **44פרק האומר**

**11דף סב' ע"ב**

**מתני':** האומר וכו' לפיכך וכו'. **לרש"י** הכוונה אם אמר הבעל שאינו רוצה שהשליח יקבל כשליח קבלה אלא כשליח להולכה, **ובר"ן דחה זאת**, וביאר דהכוונה של הבעל שהשליח לא יקבל כשליח קבלה מכח האשה אלא כשליח קבלה מכח הבעל, דהיינו מדין זכיה, וקמ"ל דמשום זכיה לא מהני דשמא האשה חזרה בה ואינה רוצה ליתגרש ול"ה זכיה בעבורה. **ועיין רע"א שהקשה** דבס"ד דמהני למאי נ"מ דהא מ"מ האשה מתגרשת מיד ומ"ש אם משום שליחות קבלה אם משום זכיה, **ותי' דהר"ן אזיל בשי' הרי"ף דלעיל פ"ק,** דאף אם הולך כזכי ואינו יכול לחזור בו מ"מ היא עדיין אינה מגורשת עד שיגיע גט לידה, ואין מוסרין לה לאחר מיתת הבעל, והגדר בזה צ"ב ומתבאר בפ"ק, ומיושב דיש נ"מ אם מקבלת משום שליחות קבלה לבין אם מקבלת בתורת זכיה, עיי"ש.

דיני וגדרי זכיה בגט אם לעולם לא מהני והטעם בזה מתבאר לעיל דף יא'.

**רש"י ד"ה "אלמא"** דנקט דפלוגתא היא אי תן כזכי, **ועיין תורת גיטין** שהקשה דהא במקום שאומר אשתך אמרה התקבל, לכ"ע תן כזכי, עיי"ש מה שיישב. **וכן עיין בזה ברע"א**.

**77שליחות איש לקבלה ואשה להולכה:**

**גמ': פשיטא** איש להולכה וכו' איש לקבלה ואשה להולכה מאי, **ומסיק** דאיש לקבלה מהני דאב מקבל קדושי בתו, ואשה להולכה מהני מהא דאשה יכולה להיות שליח להולכה לעצמה. ו**עיין רע"א שביאר הנידון, דבס"ד** הרי דאיש לקבלה ואשה להולכה לא מהני משום שאין שליח נעשה אלא בדבר דאיתא בנפשיה ואיש אינו בקבלה ואשה אינה בהולכה, ו**מסקינן** דאי"צ שיהיו בקבלה והולכה אלא שיהיו רק בענין של גיטין וגירושין, ובכך סגי שייחשב איתא בנפשיה**, אולם הרע"א** **דקדק את דברי הרי"ף** שבאמת הטעם ששייך איש בקבלה הוא רק משום ששייך בקבלת גט בתו הקטנה, ואשה בהולכה משום ששייך שליחות הולכה בדידה, **ועולה** דאף למסקנא ל"ח איתא בנפשיה מחמת שישנו בענין דגירושין אלא רק מחמת שישנו בהולכה וקבלה.

**ונראה לבאר** ובהקדם לזה, שחלוק מעשה הגירושין ממעשה חלות דעלמא, דמעשה חלות דעלמא הרי שהחלות חל בעיקרו ע"י בחלת בעלי החלות, ומעשה הקנין וכד' הוא רק להאלים ולהעמיד עי"כ שמחיל את החלות בעל החלות מכחו ומדעתו,משא"כ גירושין עקרם הוא ע"י הגט ונתינתו ע"י הבעל לאשה, ובכל חלות עיקרו מה שהבעלים הקנה וגט עיקרו מה שביד אשה גט מנתינת בעל. ולפי"ז נראה גם שחלוק שליחות על הולכת גט משליחות על כל הקניינים, דבשליחות כל הקניינים הרי שהשליח מדין שליח עומד במקום הבעל לענין שייחשב שיש בכחו לעשות ענין מכירה וכד', ועיקר השליחות היא שהשליח יהיה עומד במקום המשלח לענין סמכותו שיהיה שייך שמכחו ודעתו של השליח יחול מכירה, משא"כ בשליחות גט עיקר השליחות הוא שהשליח יהיה עומד במקום הבעלים לענין שנוכל להגדיר שמעשה נתינה דגט חשיב מעשה נתינה דבעל.

**ולפי"ז יש לבאר נידון דאיש לקבלה וכו'**, דמכיון שעיקר השליחות בגט הוא שהשליח יעמוד במקום המשלח לענין שייחשב מעשה הנתינה כמעשה בעל, ומעשה הקבלה כמעשה אשה, הרי שהנידון אם איתא בנפשיה תלוי אם שייך במעשה, ואינו דומה לשאר קניינים שעיקר השליחות שיעמוד השליח במקום המשלח לענין עשיית קנין, שאז סגי בכך שהשליח בתורת הקנין, אולם בגט שעיקר השליחות הוא שהשליח יעמוד במקום המשלח לענין חשיבות המעשה גופא כמעשה בעל, הרי שכאן צריך שיהיה איתא בנפשיה במעשה גופא.(ומשו"ה איש לקבלה הוא מחמת שיש לאיש יד לגירושי בתו, ואשה לקבלה משום שיש יד לאשה להולכה דידה,) **עדיין צע"ג** דבאמת הא גופא מדוע אשה יכולה להיות שליח הולכה לעצמה, דמכיון שנקטינן שאם אין לשליח יד לעצמו להוליך גט הרי שאין לו אפשרות להיות שליח א"כ מדוע אשה שאין לה שום אופן להיות מוליכה גט א"כ איך נעשית שליח לעצמה, **ולע"ע צע"ג.**

**עיין מהרש"א** שעמד מדוע לא אבעיא לן בקידושין אם איש נעשה שליח לקבל קדושין, ואשה אם נעשית שליח לקדש. ותי' דאיש ודאי יכול לזכות ממון ככסף קדושין כמבואר דתן מנה לפלוני ואקדש לך, **ותימה** דהא הנידון אינו זכיה בכסף אלא הנידון הוא על עשיית מעשה קידושין מכח שליחות**, וכבר תמה בזה התורת גיטין**.

**ולעצם קושית המהרש"א נראה לומר**,דכבר נתבאר דחלוק שליחות גירושין משאר שליחות, דשאר שליחות הוי שליחות על עצם הכח להחיל חלות, ובגירושין הוי שליחות כדי שמעשה השליח ייחשב כמעשה בעל, וא"כ נראה לומר דבקידושין יסוד השליחות הוא שממנה המשלח את השליח להיות "מקדש" והוי שליחות כמו במקח, שהשליח עומד במקום המשלח להיות מקדש או מתקדשת ולהחיל מכח זה חלות קדושין, ומשו"ה כאן פשוט שהענין תלוי רק בכך שהשליח הוא בתורת קדושין, ואי"צ שיהיה בכלל עצם עשיית מעשה הקידושין, ולכן לא אבעיא לן כלל, ורק בגירושין שהשליח נעשה שליח על מעשה הולכה או קבלה, הרי שבכה"ג לא סגי לן בכך שהשליח יש לו שייכות בתורת גירושין אלא צריך שיהיה לו שייכות לעצם מעשה הקבלה או בהולכה, ודו"ק.

**ועיין רע"א שהקשה** להרי"ף מדוע באמת ישראל יכול להיות שליח לקבלת שטר שחרור דהא ליתא בנפשיה**, ולפמש"נ י"ל** דשטר שחרור הוא אולי דומה לשטר קידושין ומקח, שהעבד זוכה בעצמו ע"י השטר, ולכן כאן אי"צ אלא שיהיה השליח בתורת שטר שחרור, וכמו שנתבאר לענין שליחות על קידושין. ולא איכפת לן שאין השליח בתורת קבלת שטר שחרור.**עוד הקשה הרע"א** מדברי הר"ן שלהי פרק ב' שכ' דעבד נעשה שליח להולכה אף דליתא בדנפשיה, דלהולכה אי"צ איתא בנפשיה, והקשה הרע"א מ"ש שליחות הולכה דאשה דבסוגיין עולה נידון אם צריך שיהיה איתא בנפשיה, ומדוע בהולכת עבד אי"צ שיהיה איתא בנפשיה. **ויש ליישב זאת בפשיטות**, דנידון דשלהי פרק ב' הוא שעבד אינו כלל בתורת גירושין, ולא מחמת שאינו במעשה הולכה וקבלה, והר"ן שם כ' דלהולכה אי"צ שיהיה בתורת גיטין אלא הוי ככל שליחות דעלמא שעבד ישנו בתורת שליחות דקניינים אולם סוגיין ס"ד שצריך שיהיה בתורת הולכה וקבלה, ולהר"ן צריך לומר דמסקינן דאי"צ שיהיה אלא בתורת גיטין, ודלא כהרי"ף, ומשו"ה אשה כשירה ואף עבד כשר, ורק לקבלה עבד אינו כשר משום שאינו כלל בתורת גיטין וקדושין. ולהולכה ס"ד שאין אשה כשירה משום שאינה בהולכה, ואז אה"נ גם עבד יהיה פסול, וקמ"ל שאי"צ אלא שיהיה בתורת גיטין ולכן אשה כשירה, וכן עבד כשר משום שלהולכה אי"צ שיהיה בתורת גיטין אלא סגי מה שהוא בתורת קניינים, ודו"ק.

**בביאור שי' הר"י מגאש** דשליחות הולכה אי"צ שיהיה בתורת גרושין ועבד כשר, והדבר צ"ב מדוע ל"ה ככל שליחות שצריך שיהיה בתורת החלות שעליו הוא שליח, **והשעה"מ פ"ו מגירושין** כ' דשליח הולכה חשיב שליח על מעשה קוף בעלמא של נתינה, והדבר צ"ב הא צריך דעת הבעל לחלות גירושין, ול"ש לומר שהבעל הוא עושה הדעת והשליח רק עושה הנתינה דא"כ היה צריך השליח לעשות נתינה מרשות הבעל לרשות האשה, ואם חזינן שהשליח עושה נתינה מרשותו שלו לרשות האשה ע"כ שהמגרש הוא השליח מכח בעל שקיבל במנוי השליחות, וא"כ צ"ע איך יתכן שיש לשליח כח בעל אף שאינו בתורת גירושין.

**ובפ"ק ביארנו בזה** שבאמת חלות גירושין אינם חלים מכח דעת הבעל, ואי"ז כמו בכל חלות שהוא חל בעיקרו ע"י דעת בעלים, וגירושין חלין מעיקרן ע"י מציאות של גט ביד אשה, ונתינת הבעל וכן דעת הבעל על חלות הגירושין הם רק תנאי בעלמא, דהיינו שהבעל נותן דעתו שמסכים שיחול גירושין ע"י המציאות שהגט ביד האשה, וא"כ מכיון שאין דעת וכח הבעל מחילים את חלות הגירושין בפועל אלא מהווים תנאי בעלמא לכן שיחולו הגרושין , הרי דמשו"ה אין דין ששליח להולכה צריך להיות בתורת גירושין מכיון שאין כח הבעל עיקרו של חלות הגירושין, ודו"ק היטב.

**בהא דנפשט דאיש לקבלה מאב מקבל גט לבתו** ולהרי"ף הוא כמש"נ משום שאב בתורת קבלה אצל בתו. ובאמת יש סתירה בזה, **דבקדושין מד' ע"ב** עולה שהאב הוא עיקר יד לקבלת גט ובתו מקבלת מדין שלוחו, **ולעיל כא'** מבואר דמצאנו שליחות לקבלה בע"כ דאב מקבל גיטה של ביתו בע"כ, ועולה שאב שלוחו של בתו, והישוב בזה הוא פשוט, שלענין עשיית הגירושין האב הוא עיקר היד לענין גירושין ובתו היא שלוחו, אולם לענין החלות בפועל שחל שהיא מתגרשת הרי דמכיון שהוא חל על הבת ע"י האב הרי שיש כאן תורת שליחות מסוים שהאב מייחס חלות גירושין לבתו, וא"כ עדיין י"ל שמהא שאב מקבל גט לבתו הרי דחשיב בתורת גירושין מכיון שעל עשיית מעשה הגירושין האב הוא הבעלים, **ועיין אבי עזרי פ"ג מאישות יד' ופ"ב משלוחין ח"ב, ובאור שמח פ"ג מגירושין הי"ב.**

**77בענין שליחות להבאה:**

**77ובענין עדות לקיומי על שליחות הולכה, קבלה, והבאה:**

**גמ':** אתמר הבא לי גיטי וכו', **ושי' רוב הראשונים** שכשאשה אומרת הבא לי גיטי הכוונה היא שהבעל יעשה את השליח כשליח להולכה, **ועיין ר"מ פ"ו מגירושין ה"ד** שפסק שהאשה יכולה לשלוח שליח להבאה, והנו"כ נקטו המקור מברייתות דסוגיין דהבא לי גיטי, דהיינו שהאשה ממנה שליח להולכה, **ועיין ר"ן בסוגיין** שעמד איך יכול להיות שהאשה ממנה שליח להולכה בלא שהבעל ממנה אותו להיות שליח להולכה, **ולכן ביאר את שי' הר"מ** שבאמת האשה ממנה את השליח כשליח קבלה עם תנאי שלא יחולו הגירושין אלא כשיבא הגט לידה.

**אולם בשי' הר"מ א"א לומר כשי' הר"ן**, **דהר"מ פסק שם** דשליח להולכה אי"צ עדים לקיומי, ושליח קבלה צריך עדים לקיומי על עשיית השליחות, ושליח להבאה הוי כשליח להולכה שאי"צ עדות לקיומי, **ולדברי הר"ן בביאור שי' הר"מ** שבאמת שליח הבאה הינו שליח לקבלה עם תנאי כנ"ל, א"כ הא שליח הבאה הוי פשוט שליח קבלה, ומדוע שליח להבאה אי"צ עדות לקיומי ככל שליח קבלה. **ועיין אמרי משה רי"ס כ' ושלהי סי' כא' שעמד בזה בשם הגר"ח,** וביאר יסוד גדר שליחות להבאה, שבאמת בנתינת גט יש ב' גדרים, א', נתינה מיד בעל ליד אשה לסלק חסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע, ב', קבלת אשה את הגט באופן שנחשב מעשה גירושין, ושליחות להבאה הוא שיש לשליח רק יד לקבלה לסלק החסרון דטלי גיטך מע"ג קרקע, ועדיין אין להאי שליח יד לקבלה לגירושין גמורים.

**ע"ע גר"ש בדף ט' שהאריך בענין** והוכיח דלהר"מ שליח הבאה צריך לומר בפ"נ, וע"כ שאין לו דין שליח קבלה שאי"צ לומר בפ"נ אלא הוא שליח עוד קודם שנעשה גירושין ולכן שייך ביה בפ"נ, **אך מאידך הוכיח** מהא דפסק הר"מ שעבד פסול להיות שליח הבאה וע"כ שהוא שליח על עשיית כריתות ולא רק על נתינה שתייחשב מעשה נתינה מבעל לאשה, ולפמש"נ לקמיה משמיה דהאבן האזל שמעשה הבאה הוא מעשה נמשך שבסופו הוא עצמו הקבלה של חלות הגט א"ש דההבאה עצמה היא תחילת מעשה הכריתות.

**ובסוגיין מבואר** דבשליח שאמרה לו האשה הבא, ואמר לבעל שאמרה התקבל, דאף משהגיע גט לידה אינה מגורשת, ובס"ד הוא משום דבעל אדיבורא דידיה סמך ולמסקנא הוא משום שהשליח עקר עצמו משליחות להולכה. **ולשי' רש"י פשוט מהלך הענין** דמכיון שהבעל חושב שהשליח הוא שליח קבלה שוב אין הוא ממנהו להיות שליח להולכה ומשו"ה אינה מגורשת. **אולם לשי' הר"מ** דבאשה אומרת הבא חל מכחה שליחות להבאה, אם הוי שליחות לקבלה עם תנאי כדברי הר"ן, או אם הוי שליחות חדשה של שליחות להבאה, אך מ"מ אין הענין תלוי בדעת הבעל, ומדוע אם השליח אומר לבעל שרוצה להיות שליח קבלה, וזאת אינו יכול, אך שמ"מ יהיה שליח להבאה ושתתגרש מתי שיבא הגט לידה. **וכן למסקנא** ששליח עקר שליחותו להבאה הוא צ"ע, דבישלמא לרש"י הרי שהשליח אינו רוצה להיות שליח הולכה, אולם להר"מ הוא מ"מ שליח קבלה. ואין כאן מ"מ עקירת שליחותו מכיון שבכל אופן הוא נשאר שליח, אלא שאינו רוצה את התנאי או את ההגבלה שהגירושין יחולו כשיבא לידה, אך מדוע מתבטלת הנתינה של הבעל ליד השליח שייחשב נתינה המועלת לענין שכשיבא גט לידה תתגרש. **וכן צ"ע מה דמבואר בגמ'** בשליח קבלה שאומר לבעל שאמרה הבא, דאם אדיבורא דידיה קא סמיך אינה מגורשת אלא לכשיבא לידה, דלרש"י א"ש דכוונת הבעל אינה לתת הגט בתורת גירושין אלא כשליחות להולכה, אולם להר"מ הא הבעל מ"מ נותן לשליח בתורת שהוא יד האשה, ומדוע א"כ לא יחולו גירושין מיד, דלא מבעיא להר"ן ששליחות הבאה הוא שליחות קבלה עם תנאי של האשה, א"כ פשוט שאין הדבר צריך להיות תלוי כלל בידיעת הבעל, ומכיון שבאמת אין תנאי של האשה א"כ שתתגרש מיד, ואף לפי' האחר בר"מ הא מ"מ כוונת הבעל לתת ליד האשה, והאמת שיד האשה הוי יד גמור אף לגירושין גמורים, א"כ מדוע לא חייל גירושין לאלתר וחלין רק לכשיבא לידה, וצע"ג.

**ועיין היטב אבן האזל פ"ט משכירות ה"ג שעמד בחלק מהקושיות הנ"ל. עיי"ש עוד שהקשה על** **הר"מ פ"ו מגירושין הי"א יב'** שפסק דבעל סומך על דיבורא דידה, ומ"מ פסק דבשליח קבלה שאומר הבא גיטי דמגורשת רק לכשיגיע גט לידה, וזהו דלא כמבואר בסוגיין דאי בעל סומך אדיבורא דידה בכה"ג מגורשת מיד עם קבלת השליח, עיי"ש.

**ועיין אבן האזל שיישב,** וייסד דיסוד דין נתינת גט לרשות אשה לענין שלא יהיה טגמעג"ק, ושמ"מ עדיין אינה מגורשת, הרי שיש מקום להבין שאחרי שנתן הבעל לאותה רשות את הגט שוב אי"צ כלל נתינה מהבעל, ויכולה האשה ליטול הגט מעצמה כדי שיגמרו הגירושין, **וייסד האבהא"ז דאינו כן**, וודאי צריך שיגמר הגירושין ע"י נתינה של הבעל, אלא שהנתינה לרשות האשה יכולה לימשך אם הגט קיים באותה רשות עד שמגיע לרשות האשה, ונתינה לרשות שליח להבאה הוי תחילת נתינה עד שיביא לידה. ולפי"ז נקט דשליח הבאה שקבל בתורת שליח קבלה, הוי שכוונתו לגמור ענין החזקתו וקבלתו את הגט מיד עם קבלת הגט, ואין כוונתו להחזיק את הגט כשליח עד שיגיע לידה, ומשו"ה בטל האפשרות שע"י שיגיע לידה תיתגרש, וכמש"נ שצריך שיהיה מצב של קבלה רצופה מעת שקבל השליח להבאה עד שיגיע לידה, וכשנתכוון להיות שליח קבלה בטל הרצף של מצב של נתינה וקבלה אריכתא עד שיבא לידה, ודו"ק, **וכ"כ** בשליח קבלה שאמר הבא, הרי שאין לשליח אפשרות להיות שליח אלא ברגע הקבלה, ומכיון שלא נתכוון לקבל בתורת גירושין, ומכיון שלא נתמנה להיות שליח מעת הקבלה עד שעת נתינה, הרי דמשו"ה אינו יכול להיות שליח. **ולכן הוצרך הר"מ** לומר שבאמרה התקבל והוא אמר הבא דמהני משום דלא קעקר שליחות הבאה, עיי"ש.

עיי"ש איך שיישב את סתירת הר"מ מהגמ', דלמסקנא דעקרא לשליחותיה ודאי לעולם אינה מגורשת אלא לכשיבא ליה. **ועיין חי' ר' אריה ליב סמ"ו**.

**עיין גר"ש לעיל דף ט' ע"ב** דמייתי פנ"י שחידש שבשליח להבאה הרי שנגמר מעשה הגירושין לענין שלא יוכל הבעל לחזור בו, וכמש"נ שם בדעת הרי"ף בזכיה בגט, ויסוד הענין הוא שיש לשליח דין יד שייחשב שהבעל קיים את דין "הונתן", והאשה עדיין אינה מגורשת מכיון שגירושין בפועל חלין רק ע"י שהגט בידה בפועל, ויסוד זה נאמר גם בזכיה לבאר את שי' הרי"ף שם**, אולם** **מהעולה** כאן ובדברי האבהא"ז עולה שעדיין לא נגמר מעשה הנתינה והוי נתינה מתמשכת עד שעת הגירושין. וכמש"נ.

**עיין להלן עח'** בחילוקי דינים בגדרי ונתם בידה ובכללם שליח הבאה, שיש מקומות שאף שאין עוד חסרון של טלי גיטך מע"ג קרקע מ"מ צריך הבעל לחזור ולומר הי גיטך, ויש מקומות שלא, ותלוי אם כבר נעשה מעשה הגירושין או שרק נעשה מעשה שכשיבא הזמן לגירושין לא ייחשב שהאשה נטלה אלא חשיב שנתן הבעל, ושם יבואר בארוכה.

**בביאור הענין** דשליח להולכה אי"צ עדים לקיומי ושליח קבלה צריך עדים לקיומי, **עיין גר"ש סי'** **יח' ס"ב** שביאר דשליח הולכה הוי שליחות ככל שליחות שממנה הבעל את השליח להיות מגרש במקומו, אולם שליח קבלה שאין האשה פועלת כלום בגירושין, הרי שע"כ שנתחדש דין שליחות שהשליח נעשה כידה שלאשה לקבלת גט, הרי שעשיית שליח קבלה הוי חפצא של חידוש יד לגירושין, וחשיב דבר שבערוה, ולכן צריך לזה עדים לקיומי, **ולפ"ז צ"ע** מדוע שליחות הבאה שהיא גם חידוש דין יד לקבלה לסלק חסרון דטגמעג"ק, וא"כ מדוע כאן אי"צ עדים לקיומי דהא גם שליח הבאה אין כאן שליחות על עשיית פעולת גירושין אלא כנ"ל שיש לשליח דין יד לקבלה לסילוק חסרון דטגמעג"ק.

**עיין גר"ח ריש הלכות גירושין** שחקר אם שליח קבלה צריך עדות לקיומי לחלות השליחות עצמה, או"ד שמכיון שבירור הגירושין תלוי בבירור מעשה השליחות, הרי שכדי לקיים את הגירושין צריך עדות לקיומי על השליחות דקבלה, אך הגורם לדין שצריך עדי קיום לשליחות זהו הגירושין ולא דין בשליחות עצמה. עיי"ש שתלה זאת בר"מ ובראב"ד, וקצרנו כאן בדברי הגר"ח.

**ונראה לבאר בקצרה** א"נ שאי"צ עדות לקיומי לחלות השליחות, אלא צריך עדות לקיומי על השליחות כדי שיהיה עדות לקיומי על הגירושין עצמם, ולפי"ז נראה שבאמת אי"צ שהעדים ידעו ויראו אלא את פעולת הגירושין, ושליח הולכה שקיבל כח הבעל, הרי שאם רואים אותו נותן גט לאשה הרי דחשיב שראו את כל ענין מעשה הגירושין, שראו שא' שיש לו כח בעל נתן גט לאשה, והנידון אם הוא שליח אינו צריך עדות לקיומי כמו שאי"צ העדים לדעת בכל גירושין שהבעל קדש את האשה ושהיא אשתו, וזה אפשר לברר אח"כ ואין לזה דין עדות לקיומי משא"כ שליחות קבלה שאין כאן מצב שהשליח קבלה קבל כח להיות אשה, דהא האשה אינה פועלת במעשה הגירושין, אלא יסוד שליח הוא שקבל דין שהוא יד האשה, ומכיוון שהחפצא שלו הוא שהוא יד האשה הרי שכדי לדעת שיש לפני העדים מעשה גירושין צריך עדות ע"כ שלפניהם יד האשה ושהיד קבלה גט, ומשו"ה צריך עדות על כך שנעשה שליח קבלה, ודו"ק. **ולפי"ז יש לדון שבשליח הבאה** שלא נעשה עכשיו בשעת נתינה חלות הגירושין, אלא רק מעשה שעוקר החסרון של טגמעג"ק, ובאמת חלות הגירושין הם רק כשבא גט ליד האשה, הרי שבאמת אם יש עדים לקיומי שהגט בא ליד האשה ויש עדות שהגט מעיקרא נמסר לשליח הבאה, הרי שבכך נחשב שהעדים ראו את עיקר מעשה הגרושין, ואי"צ את ידיעת המנוי של השליח הבאה מכיוון שבשעה שקיבל לא חל בזה מעשה גירושין וא"כ נידון שליחותו היא אינה עצם החפצא של עשיית הגירושין, ודין עדות לקיומי הוא כמש"נ רק לדעת את עצם החפצא של עשיית הגירושין, ודו"ק.

## 11דף סג' ע"א

**77ענייני מנוי שליחות:**

**רש"י ד"ה "אלא"** דאף שחוזר בו השליח ורוצה להוליך לא מהני אם מעיקרא עקר מעצמו שליחות הולכה, **וברש"י ד"ה "אלא"** וז"ל על כרחיך וכו' עכ"ל. דמהני מה שמתרצה הבעל שהשליח יוליך ולאחמ"כ השליח יקח בתורת שליח הולכה ולכאורה רש"י סתר עצמו, ומסקנת הגמ' דשאני דבמתני' טעי, ולא עקר. ונראה לבאר דשאני בין מקום שהשליח במצב של שליח הולכה, והוא עוקר מעצמו שיהיה שליח הולכה דשוב לא מהני מה שמסתמא דעת הבעל שיהיה שליח הולכה, ורק במתני' שהבעל אומר התקבל סתם, דמהני האומדנא שהבעל מסכים לשולחו כשליח הולכה, **דיסודה של** **מנוי שליחות** הוא צווי המשלח שעי"כ יפעל השליח בצווי המשלח, ואם בשעת הצווי יש נידון שמצוהו להיות להולכה, והשליח עוקר מעליו ומודיע שאינו מקבל את הצווי, הרי שוב לא מהני מה שאח"כ השליח יחזור בו וירצה לקבל הצווי בתורת שליחות הולכה,דע"י שמסרב להיות שליח הולכה הריהו עוקר מעצמו שליחות הולכה. אולם במתני' לא מיירי שיש צווי להולכה ושהשליח אינו מקבל עליו, אלא שהמשלח מצווה על קבלה ומסתמא דעתו שאם צריך מנוי להולכה כלול בדברי המשלח גם צווי להולכה, והשליח אינו מבטל אפשרות זו ולעקור מעצמו קבלת הצווי להולכה, ומשו"ה מהני, ודו"ק.

**עיין גרש"ש קונטרס שליחות סי' ז'** שהוכיח מסוגיין ששליח יכול לחזור בו מלהיות שליח **ועיין בזה אור שמח פ"ו מגירושין ה"ח, ועיין רמ"א קנד' סי' צא' בסדר הגט, ובית מאיר שם** אם שליח שביטל שליחותו אם יכול מעצמו לחזור ולהיות שליח, ויש מי שחילק דבשעת המנוי אם אמר שאינו מקבל את השליחות אינו שליח, ולא יכול לחזור בו, אבל לאחר המנוי יכול לחזור בו ואינו מופקע לעולם מלהיות שליח. עיי"ש.

**עוד עולה בסוגיין** ששייך מנוי שליחות ע"י אומדנא שהבעל רוצה שיהיה שליח הולכה אם צריך, ולא הוי זכיה אלא שליחות, דאין כאן סתם אומדנא שמסכים שיהיה שליח הולכה, אלא שבמסירתו של הבעל לשליח אם היה יודע שאין שייך בו שליחות קבלה היה מתכוון לשולחו להולכה, אם היו שואלים אותו כך היה אומר, ומשו"ה חשיב שהוא שלחו להולכה בכך שנותן לשליח וכוונתו שיעשה הכל כדי שתתגרש האשה, ודו"ק.

**גמ':** ת"ר התקבל וכו' והוא אומר הולך וכו' רצה לחזור לא יחזור, **עיין רשב"א** שנסתפק אם מגורשת מיד או רק לכשיגיע לידה, **ועיין רע"א.**

**ועולה מהגמ'** דבקבלה אקבלה אינה מגורשת אף בלא אמר התקבל כמו שאמרה ומשום דבאמר הבעל התקבל בודאי לא שייך לומר שנתכוון לשלוח שליח להולכה. ורק קבלה אהולכה שאני בין אם אמר כמו שאמרה או לא , **וזהו דלא כפסקו של השו"ע סי' קמ' ס"ח, עיי"ש גר"א סקי"ט** **שעמד בזה. עיי"ש ב"ש סקי"א יב',** שהקשה למ"ד הולך כזכי א"כ אף באמר הולך דהוי כזכי אין להכניס בכוונתו שעושה שליח להולכה**, ועיין תורת גיטין על השו"ע שתי' ע"ז תי' נפלא.**

### **11דף סג' ע"ב**

**77הולך כזכי לדינא:**

**גמ':** אתמר וכו' דמספקא ליה לרב אי הולך כזכי וכו' והא אתמר הולך מנה לפלוני. **עיין רמב"ן ר"ן** **רשב"א ריטב"א** שהקשו מה דמיון גט לפקדון, דגט כמתנה ולכ"ע במתנה הולך לאו כזכי, ותי' דבגט כששלחה שליח קבלה חשיב כפקדון. עיי"ש בארוכה.

**עיין בראשונים הנ"ל שנקטו** דמספק במתנה חשיב הנותן מוחזק, ובפקדון וחוב חשיב המפקיד או המלוה כמוחזק. והענין טעון ביאור, דהא האוחז בממון הוא השליח, ושניהם אינם מוחזקים, אלא יש כאן גדר אחר של מוחזקות שבו אני אומר שבמתנה שהממון מעיקרו של הנותן דמספק הוי ברשותו, ופקדון וחוב שהממון בעיקרו של המקבל, למרות שהממון היה ברשות הנותן ויש ספק אם נתן מ"מ חשיב המקבל המוחזק, והענין עדיין צ"ב.

**עיין פלוגתת הרי"ף והעיטור למסקנא**, דלהרי"ף הל' דתן לאו כזכי בגט, ולהעיטור מספקא לן. ואין כאן מקומו.

**77לא חזרה שליחות אצל בעל:**

**מבואר בסוגיין דמספקא לן** אם אפשר לשלוח שליח הולכה שיהיה שליח קבלה כדי לקבל מעצמו, **והקשו הראשונים** דלעיל דף כד' ע"א מבואר דפשיטא שאין אדם שולח את אשתו להיות שליח הולכה למסור לעצמה, והכל מהטעם דלא חזרה שליחות אצל הבעל. **והרשב"א תי'** דלעיל ששלח הבעל אשה ומעיקרא שליחותה להולכה עשויה לפקוע קודם שתמסור, כאן כ"ע ל"פ,כי פליגי דוקא כאן שהשליח להולכה מעיקרא עשוי להיות שליח עד אחרי ההולכה, והאשה מינתה אותו עכשיו לשליח קבלה, אך מעיקרא לא עמד לכך, וצ"ע דבריו. **עיין ריטב"א** מה שתי' ולא הבנתי דבריו.

**ובטעם** דלא חזרה שליחות אצל הבעל **רש"י בסוגיין ד"ה "לא"** כ' שהוא משום שהשליח אינו יכול לחזור ולהודיע עשיתי שליחותי**. וכ"כ תוס' לעי כד' ע"א ד"ה ,והא", וברש"י שם ד"ה "והא" כ'** דהחסרון משום ששליחות ההולכה בטילה קודם שיחול הקבלה, **ועיין אב"מ סי' קמא' סק"א וסי'** **קג' סק"ז שעמד בזה** וביאר דרש"י כהרשב"א הנ"ל דלעיל דף כד' ודאי אינו שליח, וכאן מספקא לן, והטעם דלעיל דף כד' השליחות הולכה מעיקרה עד שתהיה שליח קבלה ולכן כ' רש"י דנגמרה שליחות הולכה קודם הקבלה, משא"כ כאן מעיקרא השליחות של השליח הולכה היא עד שיתן, ולכן נקט רק שהחסרון שהשליח אינו יכול לחזור לומר למשלח שעשה שליחותו, **והדברים סתומין,** דממ"נ אם בסוגיין חשיב שבשעת הקבלה היה עדיין שליח הולכה, וכל החסרון הוא רק משום שאינו יכול לחזור לאחמ"כ לבעל, א"כ מדוע לעיל דף כד' ששלח אשה שתתן לעצמה ג"כ נומר שהיא שליח הולכה עד שעת מעשה שנותנת לעצמה, ומ"ש אם נעשה כן מעיקרא או לא. **וכן עצם הדבר** ששליח צריך שיוכל לחזור ולומר לבעלים עשיתי שליחותך, הדבר לא מוגדר וצ"ב.

**באמת** באופן זה דהשליח להולכה הוא שליח קבלה ומוסר לעצמו יש לדון מכמה חסרונות בזה, **א',** דאין כאן מעשה נתינה מרשות לרשות אלא נחשב שהגט מעצמו בא ליד השליח קבלה. וצ"ל דמשו"ה אין כ"כ חסרון, דמכיון שיסודה של שליחות הוא ע"י שהשליח עושה בכוונה לשם קיום צווי בבעלים ועי"כ מעמיד עצמו להיות כרשות הבעלים, ומשו"ה בהא גופא ששליח הולכה מעמיד עצמו להיות רשות האשה להיות שליח קבלה הוא עצמו מעשה נתינה וקבלה, **ונראה דהריטב"א שכ' בדף כד'** שחסרון דחזרה שליחות הוא משום דחשיב כטלי גיטך מע"ג קרקע, דכוונתו כפי' הנ"ל שהחסרון הוא בעצם מעשה הנתינה, וכמש"נ. וצ"ע. **עוד יש לדון** דהחסרון הוא שבשעה שמתקיים הקבלה כבר אין שליח הולכה, ובזה גם יש לדון דמכיון שהשליח הולכה היה קיים בשליחותו עד הרגע שהפך להיות שליח קבלה, הרי שחשיב מסירה מיד שליח הולכה ליד שליח קבלה, והנידון כאן הוא רק שאולי יש דין שגם בשעה שהגט מתקבל ביד האשה צריך השליח הולכה לעמוד בשליחותו כדי שייתייחס וייחשב קבלת האשה שהוא מיד שליח ההולכה ולא סגי שהגט מתקבל ע"י הולכה של שליח, אלא צריך השליח להיות שליח בשעת הקבלה גופא, שרק קבלה שיש לייחסה למעשה נתינה של בעל חשיב קבלת גט, וא"כ צריך השליח להיות עדיין שליח גם בזמן שנגמר ההולכה והנתינה וחייל הקבלה, ודו"ק. **ועיין שערי** **יושר ש"ז פ"ז** שביאר כנ"ל.

**אולם דברי הראשונים** ששליחות נגמרת רק אם יכול השליח לחזור לבעל ולומר שעשה שליחותו עדיין צ"ב**. ונראה לבאר בזה**, שבאמת יש לדון מהו יסודה של דין שליחות על עשיית חלות, ויש שנוקטים שיסודה הוא מסירת כח לשליח והשליח פועל כבעלים מכח שנמסר לו ע"י המשלח, אולם לפי"ז יסוד שליחות על קניינים הוא גדר אחר לגמרי משליחות על מעשה, ששם יסוד השליחות הוא שאם שליח פועל בצווי המשלח הרי שמתייחס המעשה למשלח מחמת שהשליח פעל בצווי המשלח, (ועוד יבואר בזה בשלהי פרקין ולקמן ע' ע"ב), ולכן נראה שגם בשליחות על עשיית קניינים הוא שאם שליח פועל בצווי המשלח הרי שמכיוון שמדין שליחות הרי שפעולת השליח נחשבת כפעולת המשלח הרי דמשו"ה יש למעשה שעושה השליח כח בעלים, ודו"ק. **ועיין חי' הגר"ש עמ"ס** **קידושין סי' יג' סק"ד משכב"ז**. א"כ י"ל שאין הכוונה שבשעה שהשליח עושה מעשה חשיב כאילו המשלח עושה את המעשה, שלא עצם פעולת המעשה מתייחס למשלח, אלא רק תוצאת המעשה מתייחס למשלח.דלאחר שנעשה מעשה בצווי המשלח ויש בעולם מעשה שנעשה בצווי המשלח הרי שיכול המשלח לייחס אליו את המעשה שיהיה לו את כל הכח והתועלת והתוצאות שיש בתוצאה מהמעשה, ודו"ק. ומשו"ה רק כשהשליח עשה המעשה ועשה בצווי המשלח הרי שלאחר המעשה שיש ביד השליח מעשה שנעשה לרצון צווי המשלח הרי שהמעשה עתה לאחר שנעשה הוא מתייחס למשלח, ולא שעצם עשיית המעשה בשעת עשייתה מתייחסת למשלח, אלא שתוצאת המעשה לאחר שנעשה הוא מתייחס למשלח,דלאחר שנעשה המעשה מתייחס לבעלים שיש להם מעשה שיכול להועיל בעבורם. ודו"ק. ומשו"ה צריך השליח להיות שליח אחרי שעשה המעשה כדי שהמעשה שבידו יתייחס למשלח, וזוהי כוונת רש"י שכל שליח צריך כביכול לחזור ולומר לבעלים עשיתי שליחותך, שהשליח מייחס את המעשה למשלח לאחר שעשה את המעשה,ועדיין צריך הוא להיות שליח לאחר גמר המעשה ,ודו"ק.

**הר"מ פסק** דבכה"ג שהשליח מסר לעצמו אינה מגורשת, וכשימסור לאשה תהוי מגורשת, ועולה דסבר שבאמת בכך שמסר לעצמו והפך עצמו להיות שליח קבלה לא נעקר ממנו שליחות הולכה ועדיין יכול למסור לאשה ולגרשה. **וכן פסק השו"ע, ועיי"ש הב"ש סק"א** ומשמע שלהר"מ חסרון דלא חזרה שליחות אצל הבעל הוא שאין השליח להולכה יכול להעמיד עצמו להיות שליח קבלה, **והדבר תמוה** וכי מה מונעו מלהיות שליח קבלה, ומדוע אינו יכול לעקור שליחות ההולכה ולהחיל שליחות קבלה.

**ונראה** דודאי אותו שליח שנצטווה מהבעל להיות שליח הולכה, ונצטוווה מהאשה להיות שליח קבלה, הרי ששייך שיחזיק אצלו ב' הצוויים, ואם ירצה יהיה עומד במקום בעל להולכה ואם ירצה יעמוד במקום אשה לקבלה ואין א' סותר את חבירו ולעולם לא נעקר צווי א' מהצווים ויכול תמיד להעמיד עצמו לקיום צווי הבעל להולכה. שכבר נתבאר שיסודה של שליחות היא איננה מסירת כח גירושין שניתן כבר בשעת מנוי לשליח, אלא יש כאן רק צווי של הבעל שעל ידי שהשליח יפעל מעשה ע"פ הצווי הרי שהוא עצמו סיבה שיחול כח בעלים על מעשה השליח שנעשה בצווי הבעלים, וא"כ פשוט שאין סיבה שלא יהיה קיים ב' צווים א' של הולכה וא' של קבלה באיש א'.

**ולפי"ז** אם נומר שחסרון דלא חזרה שליחות אצל הבעל הוא מחמת שדין נתינת גט צריך להיות מאיש לאיש ולא באיש א', או שהחסרון דל"ח מעשה נתינה אלא חשיב שהש"ק נוטל מעצמו והוי חסרון דטגמעג"ק, א"ש, אולם אם החסרון הוא מחמת שבשעה שהוא ש"ק פסק ממנו שם ש"ה, א"כ צ"ב דהא מתבאר שלעולם לא פוסק ממנו האפשרות לייחשב מצווה ע"י הבעל לעשות הולכה, ואין שום סתירה שאדם א' יהיה עליו ב' צווים להולכה ולקבלה.

**ונראה לבאר את דברי הפוסקים** שהחסרון הוא מחמת שהשליח אינו יכול לקבל ע"ע להיות שליח קבלה כ"ז שהוא שליח הולכה, דפשוט ששליח הולכה יכול ליתמנות להיות שליח קבלה כדי לקבל גט מהבעל למרות שהוא עדיין שליח הולכה, אלא דשליח הולכה שעושה מעשה נתינה ומקיים השתא פעולת נתינה בצווי הבעל, וכמש"נ שדין הנתינה צריך להיות נמשך עד גמר קבלה של האשה,ומכיון שכבר השליח עשה פעולת נתינה וחייל על פעולתו שם מעשה מגרש של בעל, ודין המעשה לימשך עד שיגמר הקבלה, הרי דמשו"ה ל"ש שיקבל ע"ע השתא להיות שליח קבלה, דהשתא בשעת פעולת הנתינה ודאי שם בעל עליו, וכמש"נ שפעולת הנתינה נמשכת מעצמה עד גמר קבלת האשה, ומאחר שעשה השליח את פעולת הנתינה הרי שפשוט שהפעולה מתייחסת אליו בעל כרחו עד שתיגמר ול"ש שיחזור בו מלהיות שליח עליה, ודו"ק היטב.

**עכ"פ יש לבאר את הרשב"א**, דבשלח את האשה עצמה שליח הולכה עד שתתן לעצמה הרי שודאי פוקע שליחות ההולכה בזמן שנותנת לעצמה, ולכן כאן אין ספק, ורק בשלח א' להולכה והאשה שלחתו לקבלה שאין שליחות ההולכה פוקעת לעולם, הרי שכאן יש ספק אם צריך נתינה מאיש לאיש או אם חשיב שיש חסרון במעשה הנתינה.

אולם רש"י שכ' דהחסרון שכבר נגמרה השליחות הולכה הוא צ"ע מהיכי תיתי נגמר השליחות הולכה, וכמש"נ בר"מ, **ועיין אב"מ קמא' סק"א**. ועיין שם לענין אם בהקנאת ממון נמי ל"ש שאיש א' יהיה שליח המוכר והקונה, ותלוי אם החסרון שצריך קנין בין איש לאיש, או החסרון משום טגמעג"ק דל"ש בקניינים, ודו"ק.

**תד"ה "כותבין",** **עיין ריטב"א** שהקשה שיתנו מספק דעל הצד שהגט פסול עדיין לא עשו שליחותם, ותי' דעל הצד שהגט היה כשר הרי שעתה בכתיבת גט שני חשיב עדות שקר, עיי"ש.

**ובעיקר הדבר** שעדים אינם יכולים לכתוב שטר פעם שניה מכיון שצווי הבעל היה על גט א', ו**עיין תורי"ד** דה"ה בשאר שטרות א"א לכתוב פעם שניה משום דאין עוד כתיבת שטר מדעת המתחייב, **ועיין שו"ע ורמ"א חו"מ מט' ס"ו ובנתיה"מ ובקצו"ה שם.**

**עיין קובץ שיעורים ח"ב** עמ"ס גיטין כאן, שהוכיח ששליחות דכתבו ותנו גט לאשתי הוו ב' שליחויות, ול"ה שליחות א' שנתן לשליח כח בעל, שא"נ שיש לשליח כח בעל א"כ פשיטא שיכול לחזור ולכתוב אפי' ק' פעמים, ואינו מוכרח. (עצם הנידון הוא על קושית הרע"א דבכל כתבו ותנו הרי שהשליחות על התנו הוי שליחות בדשלבל"ע. ותי' הנתיה"מ רמג' סק"ו כנ"ל דשליחות דכתבו ותנו ל"ה ב' שליחויות אלא רק מסר כח בעל לשליח, ואכ"מ.)

**ועיין אבי עזרי פ"ב ה"ח** דנקט דאף שנעשה בעלים על גירושין מ"מ אינו יכול לכתוב פעם שניה שכבר נגמרה שליחותו, ומאידך נקט שאם נעשה שליח רק לכתיבה פשוט שאינו יכול לכתוב פעם שניה, וכ"ז אינו מוכרח. אך עיי"ש שיישב הר"מ שכ' דבבעיא דתנו לשליח הרי שאף בגט בטל מ"מ לא יכתבו, ויישב דבתנו לשליח הוי שליחות רק על נתינה ולכן לעולם א"א לכתוב פעם שניה שהצווי היה רק על כתיבה א', ונקט כן משום דדעת הר"מ דאין כתיבה צריכה שליחות, והוי רק צווי וצווי הוי רק על כתיבה א' עיי"ש היטב.

**עיין שו"ע ופוסקים קכב' ס"א**, ועולה דיכולים לתת גט שני בספק פסול מדאו' ומדרבנן, וזאת מכיון שעל הצד שהגט פסול עדיין לא כתבו ויכולים לכתוב. ורק אם בודאי חייל גט אלא שחסר חומרות בגט לא מהני עוד כתיבה, וברמ"א כ' דמ"מ למסור את שניהם אפשר, והושמט הריטב"א הנ"ל שאין לתת גט שני משום דחשיב עדות שקר, וצ"ע.

**עיין רי"ף** שביאר בעיא דשליח לענין אם שלוחי הכתיבה יכולים למסור.

## 33סוגיא דשליש

**מתני':** האשה וכו', ומבואר שלברר גירושין ע"י שליח קבלה, צריך עדות שנעשה שליח, ועדות שקבל.

**77חצי דבר:**

**ובתד"ה "אפי'"** הקשה מדוע עדות על שנעשה שליח ל"ח עדות דחצי דבר, **ותי'** דמכיון שאם הם אינם באותה עיר אי"צ לעדי נתינה דהשליש נאמן, הרי דחשיב דבר שלם להעיד שנעשה שליח, ושוב משו"ה אף אם הם באותה עיר שצריך עדות על הנתינה מ"מ כבר חשיב דבר שלם מחמת שיש אופנים שאי"צ את עדי הנתינה באופן שהם אינם באותה עיר (עיין מהר"ם) **והרשב"א תי'** או דמכיון שראו מה שיכולים לראות ל"ח חצי דבר, **או,** דעדות על האמירה הוי עדות שידו כידה, ועדות על הנתינה הוי עדות על שנעשה גט בידו שהיא כידה ומשו"ה ל"ח חצי דבר, **ונראה לבאר** **בקצרה**, שעדות צריך להיות על נידון שלם ולא שייך לבנות נידון א' ע"פ ב' עדויות, וכאן יש סברות שאם ע"פ העדות נגמר בירור הענין ושאר הנאמנות נעשה ע"פ השליח הרי דמשו"ה חשיב שלפנינו נידון לברר רק אם נעשה שליח, ולכן ל"ח חצי דבר, ונאמנות השליח לא מגרע או שהשליח אינו נאמן אלא רק שהבעל נותן לו ע"ד שיעשה מה שרוצה כדלקמן בתד"ה "שליש", או אף אם הוא נאמן מ"מ החסרון רק אם צריך ב' כתי עדים לנידון א' ולא אם צריך כת א' ובירורים אחרים שאין בזה חסרון של חצי דבר. **ועיין תורת גיטין**. וכן אם ראו כל מה שיכלו לראות הרי דמשו"ה נמי חשיב כל דבר כדבר שלם, וכן מכיון שעשיית שליח קבלה הוא חלות שם יד לשליח וכן שנתינה לידו הוי נתינה ליד דמתגרשת של השליח הרי שזהו עצמו קובע לאמירה ולקבלה שם של ב' נידונים, ואין כאן נתינה ליד שליח שמתייחס לאשה אלא יד השליח הוא עצמו של חפצא של יד דמתגרשת ומשו"ה עשייתו הוי דבר וכן נתינה להאי יד חשיב דבר, ודו"ק.

**קושית התוס'** כאן הוא לר"ע, ויישב אף לר"ע, **ובב"ק דף ע' ע"ב תד"ה "למעוטי"** מוקי מתני' דוקא לרבנן, עיי"ש.

**עיין טור ושו"ע קמב' סי"ח** שמביאים שי' דבאופן שצריך עדות על שליחות הולכה הרי שצריך שעדי שליחות הולכה יהיו גם עדי מסירה דאל"ה הוי חצי דבר, **והקשה הב"ש סקכ"א** מ"ש מעדות על שליחות קבלה דמבואר כאן שאין צריכים שיהיו עדי מסירה, וכמבואר בתוס' כאן, **ותי' עפ"ד התוס'** דדוקא שליח קבלה,נאמן בתורת שליש, משא"כ שליח הולכה שצריך עדים חשיב חצי דבר, עיי"ש. **ועיין שו"ת ריב"ש סי' שיח', ושערי יושר ש"ז פי"ג.**

**עיין ריב"ש שיח שהקשה על שי' הרמ"ה המובא בטור קמב'** דעדי שליחות הולכה צריכיםלהיות גם עידי מסירה לאשה דאל"ה הוי עדות על חצי דבר, והקשה מסוגיין דעדי אמירה אי"צ להיות עדי קבלה, וחילק בין שליחות קבלה דהוי דבר שלם שמעיד שהשליח נעשית יד האשה לקבלה, **ועיין שע"י ש"ז פי"ג** שביאר דדוקא באתיוהו ביה תרי ממדה"י שהעדי השליחות הם במקום אמירה דבפ"נ, ובלא אמירה דבפ"נ א"א למסור השטר ולגרש בגט, הרי שעדי השליחות הם כדי לגרום שיוכל לחול הגירושין ולכן הוי דבר א' עם עדי הגירושין וצריך שאותם עדים יראו השליחות והגירושין, ונתבאר כבר בפ"ק. וכאן קצרנו.

#### 11דף סד' ע"א

**77ביאור שמעתא דשליש:**

**גמ':**אתמר בעל אומר לפקדון ושליש אומר לגירושין, ר"ה אמר בעל נאמן ר"ח אמר שליש נאמן.

**ובאמת צ"ב** הא מיירי בשליח קבלה, ומכיון שהשטר יוצא מתח"י איך מהני ערעור הבעל לומר שנתן לשם פקדון, הא הוי כמו שלוה יאמר על שטר שיצא מתח"י מלוה שמסרו לידו בתורת פקדון, והא גופא הדין בשטר שאם יוצא תח"י מלוה או אשה וכד' באופן שודאי נמסר השטר מיד הלוה או הבעל ליד המלוה או האשה שאין לטעון שבא לידו שלא בתורת דין שטר, ומ"ש הכא, וקשה על ר' הונא מדוע בעל נאמן, וכן קשה על ר' חסדא מדוע הוצרך לטעם דהמניה. **ונראה כמש"נ בתוד"ה** **"בעל"** דהכא מכיון ששניהם בעיר הרי שיש ריעותא וסתמא דמילתא שנמסר לשליח בתורת פקדון, דבתורת גירושין היה יכול למסור לאשה. וזהו טעמו של ר' הונא, **ואף ר"ח מודה לטעם זה**, ולכן הוצרך לומר שהשליש נאמן משום המניה, **וכמש"נ בתוד"ה "שליש"** שאף שאולי מסר לו בתורת פקדון מ"מ דעתו שאם ימסור השליח בתורת גירושין הרי שמעיקרא הבעל נתן גם לשם גירושין, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה לע"ע** שבאמת אם הבעל והאשה אינם בעיר א' הרי שאי"צ לטעם דהמניה, אלא מכיון שאין שום ריעותא הרי שפשוט שאם שטר יוצא מתח"י שליח קבלה הוי ראיה גמורה מדין שטר שאין כאן מסירה לפקדון אלא נמסר לו בתורת שטר וכדין כל השטרות.

**אולם בר"ן עולה** שהחשש הוא שמא הבעל לא ידע שהוא שליח קבלה, או אפי' אם הוא שליח קבלה שמא שלחו להולכה. וא"כ י"ל דעיקר החשש הוא כנ"ל דשמא לא ידע הבעל ורק ראיה לדברי הבעל הוא מזה שלא מסר לאשה, וכשאינם בעיר ג"כ יש לחשוש שמא לא ידע הבעל, והשליש נאמן משום המניה מכיון שאין ראיה לדבריו מהא דלא מסר לאשה, ועדיין צ"ב מדוע השליח נאמן הא ל"ש שבגלל שאין ריעותא ממה שלא מסר שלכן יהיה יותר סברא שהמניה. וצ"ע.

**גמ':** שאני ממון דאתיהיב למחילה, הכוונה כמבואר בראשונים, שבגט אתה צריך לומר שהבעל כוונתו לגירושין אם ירצה השליח, ובזה פליג ר"ה, אולם בממון אי"צ שכוונת בעל השטר למקח ולא לפקדון, אלא כוונתו שאף שנתן לפקדון מ"מ ימחול על ממונו, ובזה ל"פ ר"ה, ופשוט.

**ובגמ':** תנן האשה וכו', ולרש"י מקשינן מדוע שליח קבלה צריך עדים על שליחותו וצריך עדים על הנתינה שיהיה נאמן השליח מצד המניה, **ועל האמירה** ל"ש המניה כשי' התוס', דל"ש שהבעל האמינו ע"ז, ולכן רש"י לשי' דהמניה דסוגיין הוא משום מיגו שיכל למסור בעצמו לאשה, ותי' הגמ' דמכיון שאין הגט יוצא מתח"י אין לו נאמנות דשליש שאין בידו למוסרה, והקשתה הגמ' דהניחא לענין נאמנות שנעשה שליח, אבל לענין שנמסר לו הא חזינן קרעים תח"י, **וצ"ע** הא מ"מ לית ליה מיגו ושמא מסרו לו בתורת פקדון. ועכצ"ל דלרש"י יש ב' נאמנויות א' משום בידו וזה ל"ש בגט קרוע, וב', משום המניה כהתוס', וזה שייך רק לענין הקבלה ולא לענין השליחות, ולכן א"ש קושית הגמ' דהניחא לענין האמירה ל"ש בידו אבל לענין הקבלה הא המניה, **ותי' הגמ'** דצריך ב' על הנתינה משום עדי מסירה, **וכפי המבואר בתד"ה "רבי**", דמיירי שבא עם גט שאינו חתום, **ולכאורה** לכן פשיטא שצריך עדים על המסירה, דיש לחשוש שמא זייף השליח ואין כאן רק חשש פקדון, ומשו"ה צריך ב' עדים.

**והתוס' דסבר** דהמניה הוא רק שהבעל רוצה ומתכוון למה שיעשה השליח , ואין כלל סברא של מיגו, משו"ה דחק התוס' (תד"ה "ולהמניה " תינח") דעל האמירה כלל לא היה קושיא, וכפי שפי' השו"ט בתוס' .ודו"ק.

**בפשטות** סוגיין מיירי בשליח קבלה, ואיך הדין בשליח הולכה שהבעל אומר שנתן לשם פקדון, ולכאורה מסברא יש לומר דמכיון ששטר שיוצא תח"י שליח הולכה אין לו כלל תורת שטר א"כ מהיכי תיתי לא לדון מעיקרא שנתן לו לפקדון, ואי"צ לטעם דאם איתא לדידה הוי יהיב לה, וא"כ היה צריך להיות שיש לחשוש לפקדון אף אם שניהם אינם בעיר א', ומ"מ לר"ח מהני המניה אף בשליח הולכה.

**עיין ר"ן דמייתא שו"ת רי"ף** דמוקי סוגיין גם בשליח הולכה**, וכן עולה מדברי התוס' ד"ה "בעל"** והראשונים שהקשו משליח הולכה, אך מתי' התוס' עולה דאף בשליח הולכה יש חילוק בין שניהם באותה עיר או לא, וצע"ק.

**עיין רמב"ן דמייתא** שי' דבשליח הולכה אין לחשוש כלל לפקדון, ודחאה.

**עוד מייתי** דבגט יוצא מתח"י אשה אין כלל לחשש דפקדון וודאי שליח נאמן, עיי"ש. **עיין ריטב"א** דבגט שאינו מקוים הבעל אינו נאמן לומר פקדון מיגו דמזויף, למרות דלדינא מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, ה"מ בשאר שטרות אבל בגט לא, ויש לבארו על פי הגרי"ז דיסוד ערעור בגט הוא אינו מכח בע"ד אלא מכח בעל השטר, ובערעור של כח בעל השטר ל"ש מיגו, דמיגו הוא כח וזכות בטענות ולא בכח ערעור דבעל השטר, ודו"ק.

**אולם עיין ריטב"א** (לרבינו קרשקש) דלא כהריטב"א הנ"ל, והבעל נאמן לפקדון מיגו דמזויף. ולכאורה ל"ש כאן מיגו, דהא מטעם המניה הא אמרינן שלמרות שנתן לפקדון מ"מ כוונתו שיעשה השליח מה שירצה, וצ"ל דהבעל נאמן שלא נתכוון לזאת, או שמכיוון שיכול לטעון מזויף הרי שבכה"ג יש אומדנא שאין כוונתו שיעשה השליח מה שירצה, וצ"ע.

**עוד עולה בריטב"א** שעיקר פלוגתת ר' הונא הוא דסבר דשטר שיוצא תח"י שליש אין לו תורת עדות שטר, ומאידך שטר שיוצא תח"י אשה אף אם אומרת שקבלה משליש ואינה יודעת אם קבל לשם גירושין, מ"מ הריהי מגורשת, עיי"ש שכ' דאל"ה אין לך אשה שמתגרשת ע"י שליח קבלה, עיי"ש, ושי' זו מחודשת, דבאמת ביוצא תח"י אשה אף אם מודה שבא לידה ע"י שליש מ"מ מגורשת, שכן דין שטר שיוצא תח"י בעל השטר שאין לחשוש לפקדון, אולם אם יוצא תח"י שליש הרי שאין כלל סיבה לא לחשוש לפקדון מכיון שהשטר אינו יוצא מתח"י האשה. ובכל הראשונים משמע דל"כ, וצ"ע.

**עיין רשב"א שהקשה** מה מהני המניה הא עידי קיום ליכא שראו שנתן כפקדון ורק בלבו חשב שמוכן לגירושין, ותי' דבכה"ג המניה שיהיה השליח נאמן יותר מק' עדים ופסל כל העדים שבעולם, ובכה"ג מהני בתורת עדים לקיומי, ודברים קשים ומחודשים.

**ועולה עכ"פ בסוגיין** שלברר גירושין בשליחות קבלה צריך עדים על האמירה ועדים על הקבלה, אולם אין שום נידון כאן בענין אם מנוי שליח קבלה צריך עדים לקיומי, **וצ"ע המגיד משנה פ"ג** **מאישות הט"ו, וכן הגר"א סל"ה סק"ט** דמייתו מקור ממתני' דסוגיין לשי' הר"מ דשליח קבלה צריך עדים לקיומי, וצ"ע הא מנלן.

**ע"ע גר"א שם** שהוכיח דשליח הולכה אי"צ עדים, מהא דנקטינן בסוגיין דלר"ח שליח נאמן, וע"כ דאי"צ עדים לקיומי וסגי בנאמנות השליח, **וצ"ע** מהיכי תיתי אולי לקיומי צריך ב', ולברורי סגי בנאמנות השליח, וצע"ג.

**עיין תוס' לעיל דף ג' ע"א ד"ה "ורבנן"** שכ' דעדים לקיומי צריכים שידעו שהבעל שלח את השליח, ואל"ה ל"ה עדים לקיומי, **ועיי"ש רע"א שהקשה ממתני' דסוגיין** דעדי קבלה אי"צ לדעת על האמירה, ועולה שוב דנקט הרע"א דמתני' מיירי בעדות לקיומי ולא בעדות לאברורי, וצ"ע. **ולגופו של קושיא עיין קהילות יעקב סי' ב'** שיישב כוונת התוס' שם באופן אחר, שיש דין לר"א בעדי מסירה שידעו מי הבעל דאל"ה חשיב שטר שאינו מוכח מתוכו, דלר"א חשיב שטר שאינו מוכח מתוכו, דלר"א עדות ע"מ הם עצם החפצא של השטר, ולפי"ז יישב דה"מ התם בב' יוסף ב"ש חשיב ע"י שהע"מ אינם יודעים מי שלח דחשיב שטר שאינו מוכח מתוכו, משא"כ במתני' לא מיירי בב' יוסף ב"ש, ולכן ל"ח חסרון ידיעת משלח כשטר שאינו מוכח מתוכו, עיי"ש.

**ענייני שליש** עיין חו"מ סנ"ו ס"א ובש"ך ובתומים ובנתיה"מ שם.

**גמ':** ולימא חזקה שליח עושה שליחותו, ושלכן שליח יהיה נאמן, **ובתד"ה "אסור"** דמה שאסור בכל הנשים שבעולם הוא קנס, דאין חזקה שליח עושה שליחותו חשיב חזקה גמורה, ועוד דסמכינן על רוב. ומ"מ מוכיח שפיר ששליח עושה שליחותו ויהיה שליח נאמן שגירש. וצ"ב אם הוי חזקה שאינה גמורה מה מהני לנאמנות, וצ"ל דל"ה חזקה להכריע אך הוי חזקה להטות את הספק ולהעמיד שנאמנות השליח אינו בדבר שבערוה אלא הוי גלוי מילתא בעלמא, וצ"ע.

**עיין אחיעזר ח"ג סי' עג'** בגדר חזקה שליח עושה שליחותו.

**עיין ט"ז סל"ה סקט"ו** שביאר דצריך חזקת שליח עושה שליחותו דאל"ה מותר משום ס"ס ספק אם קידש וספק את מי קידש. **ועיי"ש ב"ש סקכ"ח** שדחה דהכא ל"ש ס"ס דהוי ספק א' בגוף א' בתערובת. **ועיין מגיה בט"ז** שדחה הב"ש, וקצרנו.

**התוס' סבר** דלקדש סתם אשה ולחשוש שמא זו היא שנתקדשה אין לחשוש, ורק המשלח אסור לקדש מחמת חשש שמא היא קרובת המקודשת משום קנס, **והרמב"ן פליג** וסבר דבאמת המשלח אסור מדאו' וכל אדם מותר, דכל אדם מותר דכל אשה היא בחזקת פנויה, ורק אחותה אסורה על המשלח דחזקת פנויה אינה מכרעת אלא עליה ולא קרובתיה. **ועיין בזה קובה"ע סי' כז'**. ותלוי אולי בדין חזקת אם מהני לבת, וקצרנו.

**עוד כ' הרמב"ן** דאם יבואו הקרובות ויאמרו שלא נתקדשו דמהני דע"א נאמן באיסורין **והר"ן** **פליג** וסבר דהוי דבר בערוה, ועיין בית הלוי ח"ב סל"ז שהקשה סתירה ברמב"ן וסתירה בר"ן ומה שיישב. ונתבאר לעיל ב' ע"ב וביבמות פז'.

בשולח לקדש אשה פלונית ומת השליח נחלקו בזה הפוסקים, **עיין רמ"א לה' יא' ונו"כ שם**, וקצרנו.

**תד"ה "אסור"** בסופו דאין דין קבוע בדבר שאינו ניכר, עיין תוס' פסחים ט' ע"ב, ור"ן חולין צה' ושע"י ש"ג פ"ו וש"ד פ"ו, וקצרנו.

## 11דף סד' ע"ב

**האשה שאמרה גרשתני נאמנת, עיין רשב"א** שהאריך איך מהני בדבר שבערוה, ונקט דבאמת רק בדיעבד אם ניסת ל"ת, וצ"ע מדוע מ"מ מהני בדיעבד בלא תרי דהוי דבשב"ע, ועיי"ש עוד שדן ומייתא פלוגתא אם מהני האי נאמנות למדרש כתובה.

**קטנה לקבלת גט :**

**מתני':** נערה וכו' ומבואר דלרבנן נערה מקבלת גיטה, ולר"י אינה מקבלת גיטה, **ושי' רש"י** דקטנה לכ"ע אינה מקבלת גיטה, ודוקא נערה שיכולה לקדש עצמה אם מת אביה ובע"כ יש לה יד לענייני גיטין וקידושין, ולכן מקבלת גיטה גם בעוד אביה קיים, משא"כ קטנה שלא מצאנו לה יד לקדש עצמה אף אם מת אביה משו"ה אין לה יד גם לקבל גיטה, וצ"ל דלר"י אף שנערה יכולה לקדש עצמה מ"מ רשות אביה מפקיע את ידה מלקבל גיטה. **ועיין פנ"י,** (ומיושבת קושית הרע"א בגליון.). ושי' התוס' דאף קטנה לרבנן מקבלת גיטה, והוכיח זאת מהגמ' בקידושין. **ועיין רשב"א** **בסוגיין ורמב"ן במלחמות** שביארו שנידון הנ"ל תלוי אם יש יד לבת והוסיפו יד לאב ואז אף קטנה יכולה לקבל גיטה, או שבאמת יד לגירושין של האב והבת היא שלוחו, דאז דוקא נערה יכולה להיות שלוחו ולא קטנה, ויישבו עפ"ז קושית התוס' מהגמ' בקידושין דהתם ס"ד דנערה עושה שליח לגיטה דע"כ אין היא שליח הבעל אלא יש לה יד פרטית לגירושין, ומשו"ה ה"ה קטנה, משא"כ למסקנא שנערה אינה עושה שליח דע"כ כחה משום שליחות הרי דה"מ נערה אבל קטנה אינה בתורת שליחות, עיי"ש. **ועיין ראב"ד** דנקט דקטנה מקבלת אם נתן לה אביה רשות, עיי"ש, וקצרנו בזה.

**יש להקשות** דהכא עולה בדברי הרשב"א שהבת מקבלת גיטה בשליחות אביה, **ובגמ' לעיל כא'** **ע"א** מבואר דהאב הוא שליח קבלה בע"כ של הבת, עי"ש**. ונראה לחלק** דמעשה הגירושין הם נמסרו לאב, ומה שהבת יכולה לקבל הוא רק בשליחות אביה, אולם עצם הדבר שהאב מחיל חלות מגורשת על בתו הרי שתורת שליחות עלה, וכיסוד הידוע שיבואר להלן בשם הגר"ח, שלהחיל על אחר חלות אף שיש כח מעשה לעושה בלא שליחות, מ"מ עצם מה שנפעל ע"י שנוי חלות אצל חבירו הוא נמי תורת זכיה, ומשו"ה האב נמי חשיב שליח הבת, ודו"ק.

**בקטנה שנישאת** אם אביה מקבל גיטה עיין תוס' בקידושין י' ד"ה "ומקבל", **ועיין סתירת השו"ע** קמא ה' וקעג' ט"ז.

**תד"ה "וכל"** לרש"י אינה יכולה לשמור גיטה אינה מתגרשת כלל, ולהתוס' מתגרשת ע"י אביה, ונראה דלרש"י החסרון הוא בזה שאין הקטנה בתורת שילוח וגירושין, ולהתוס' היא אינה בתורת המעשה של קבלת גט. ולכן לרש"י לא מהני קבלת אב ולהתוס' מהני.

**והתוס' ביאר** דלא מבעיא לר' ינאי דיליף לה מונתן בידה הרי שהחסרון רק שאין לקטנה יד וממילא ודאי לאביה יש יד, אלא אף לתנא דבי ר"י דיליף מושלחה למעט משלחה וחוזרת מ"מ מהני שהאב שומרה, ונראה שודאי אין כוונת התוס' שחסרון משלחה וחוזרת הוי חסרון במציאות, ואם יש מי ששומרה אין את החסרון, אלא ודאי יסוד חסרון דמשלחה וחוזרת הוא דין במעשה הגירושין שיהיה עשיית חלות הגירושין עם אשה בת דעת הראויה להבין שמתגרשת, ואם אין לה דעת לכך היא אינה בתורת גירושין אף אם במציאות מאן דהוא ישמרנה שלא תחזור, אלא דבמקום שהאב מקבל גט של בתו הרי שדנים שבעל החלות הוא האב, ונחשב שנעשה מעשה גירושין וכריתות בין הבעל לאב, ולכן אם האב יש לו דעת ויכול לשמור בתו שלא תחזור הרי שאין חסרון דמשלחה וחוזרת (עיין בספר תורת אבירים**). עוד מבואר בתוס'** דאם אב אינו מקבל גט לקטנה ה"ה שאינו מקבל קידושיה משום ויצאה והיתה, **והכוונה בזה** שלרש"י שקטנה מתמעטת שהיא אינה בתורת גירושין, א"כ ה"ה צריכה להיות שהיא מופקעת בכלל מתורת אישות, דהא ילפי' ויצאה והיתה, ודו"ק.

**77דיני דעת דקטן, והענין קטן זוכה לעצמו, וזוכה לאחרים:**

**מבואר דקטן זוכה לעצמו** ע"י דעת מקנה משיעור דעת דאגוז ונוטלו, וכן בדעת זו קטנה מתקדשת למיאון, **ונראה** שלזכות ע"י דעת מקנה וליתקדש למיאון סגי בדעת להנהגת בעלות או אישות, דבפחות מדעת זו לא שייך להחיל אליו חלות בעלות ואישות אך מכיון שיש דעת מקנה הרי דאף שאין לו דעת להחיל את החלות מהני, ונאמר דבאגוז ונוטלו יש לו דעת לניהוג בעלות.

**מבואר** דקטן מקחו מקח, וקטנה מתגרשת, בעונת פעוטות, **וגדרו** שבפעוטות יש לו תורת דעת להחלת חלות קנין ומשו"ה יש לו יד לקניינים וגירושין. **ומבואר** דלענין לזכות עבור אחרים לר' חסדא לא מהני כלל בקטן, ולר' יהודה מהני עוד קודם עונת הפעוטות. ולשי' התוס' ד"ה "שאני" הרי שעיקר פלוגתתם הוא אם קטן זוכה לאחרים מדאו'. אולם לרש"י דאף לר"י זוכה לאחרים מדרבנן צ"ב במאי פלוגתתם

הנה מה שקטן זוכה לעצמו הוא מדין דעת אחרת מקנה, ונחלקו הראשונים אם הוא מדאו' או מדרבנן, כן עולה בתוס' בסוגיין ובר"ן, ובריטב"א בסוגיין עולה בזה ב' צדדים, ועין תוס' בפסחים צא' ע"ב ד"ה "איש", ולעיל דף לט' ע"א תד"ה "קטנים" , ובקידושין יט' ע"א ד"ה "האומר", ובסנהדרין סח' ע"ב ד"ה "קטן", ובב"ק קט' ע"ב תד"ה "קטן", מ"מ פ"ד מזכיה ה"ז, מל"מ פ"ח מלולב ב"י, וברמ"א רמג' טו', שכ' דקטן זוכה מדאו', **אולם ברש"י בסוכה מו' ע"ב ד"ה** **"מקני" , ותוס' בקידושין מב' ע"א** ד"ה "איש", ור"ן ונמוק"י בב"מ יא', דנקטו שהוא מדרבנן.

**ועיין היטב קצו"ה סי' רלה' סק"ז** ועולה שם פלוגתא בין הר"מ ואחרים בטעם דמהני קנין בקטן בדעת מקנה, אם זהו מדין זכיה שהמקנה מזכה מדין זכיה לקטן, או שזהו דין בלא זכיה שהקטן זוכה בדעת מקנה, ויסודו משום קנין מצד המקנה.

**בכל אופן** **צ"ב** שדוקא קטן בשיעור "צרור וזורקו" קונה בדעת מקנה, **ועיין קצו"ה רמג' סק"ה** שביאר שבפחות מכאן אין לו יד לזכיה כלל, ורק בצרור וזורקו שייך שיש לקטן יד לזכיה ומהני ע"י דעת מקנה או ע"י זכיה, **וצ"ל** שבאופן שאחר מזכה לקטן ועושה את מעשה הקנין דמהני אף בקטן בן יומו, דע"כ התם אי"צ אפי' שיהיה לקטן יד לזכיה אלא סגי בכך שיש לו רשות לזכיה וזוכה כמו שזוכה בירושה, ועולה שקטן ע"י דעת מקנה חשיב בסופו של דבר שהקטן פועל הזכיה ולכן צריך שיהיה לו יד לזכיה, ודו"ק.

**שי' הש"ך רמג' סק"ו** דקטן זוכה מדאו' אף במציאה, ואי"צ לדעת אחרת מקנה, **עיי"ש קצו"ה** **סק"ג, ועיי"ש נתיה"מ, ומחנה אפרים זכיה ס"ד. ועיין חי' ר' אריה ליב סי' מז'.**

**עיין בחי' הר"ן בסוגיין** שכ' דבנידון אם קטן זוכה מדאו' בדעת מקנה תלוי בפלוגתת אמוראים בסוגיין אם קטן זוכה לאחרים מדאו', ועולה שהנידון אם זוכה לאחרים הוא אם יש לו יד לזכיה לעצמו, ובעצם כך מבואר בתוס' דזוכה לאחרים מכיון שזוכה לעצמו.

וצ"ב להנ"ל מדוע זכיה לאחרים הוא דוקא בשיעור חפץ ומחזירו הא לעצמו זוכה מצרור וזורקו, וצ"ל דלזכות לאחרים מלבד הנידון אם יכול, מ"מ צריך עבור זה יותר דעת מלזכות לעצמו, ודו"ק. וזאת למרות שבתד"ה "שאני" עולה שלזכות לאחרים הוא גם מחמת דעת אחרת מקנה מ"מ הקטן צריך יותר דעת כדי להחשיב את מעשה הקנין עבור אחרים, ודו"ק.

**תד"ה "אלא**" דאין להקנות ערוב ע"י בנו גדול הסמוך על שולחנו, **והראשונים ב"מ יב' פליגי בזה,** וסברי דלגדול יש יד לזכיה אלא שאביו זוכה ממנו, אך אביו יכול להקנות לו, והתוס' סבר שבטל ממנו שם יד לזכיה אף הגדול. וכן עיין ר"מ פ"א מעירובין ה"ב דגדול יכול לזכות אפי' הסמוך על שלחן אביו, למרות שבמציאה פסק דל"כ. **ועיין רמב"ן ב"מ שם** דסבר דגדול זוכה אף בסמוך, אבל בקטן פסק שאם סמוך הוא נמי זוכה, ושי' צ"ע.

**תד"ה "שאני"** **עיין מהרש"א** דמדוע דן התוס' בהא דזוכה לאחרים דהא אין זכיה לקטן, הא יש לדון זאת בהא גופא שקטן יכול לזכות לעצמו, **ועיין חי' ר' אריה ליב סמ"ז** שתי' בהא דזוכה לעצמו י"ל שהדעת היא ע"י הדעת המקנה, אבל בהא דזוכה לאחרים חזינן שיש לקטן דעת לכוון הקנין עבור אחרים, ותי' התוס' דבזה יש דעת לקטן, ורק דעת להחיל החלות אין לקטן. ויסוד הענין שדעת לפעול חלות אין לקטן, אך יש לקטן כוונה שמעשה הקנין הוא לאחרים, אך זכית האחרים היא ע"י דעת מקנה, ודו"ק.

**בא"ד:** דקטן נתמעט משליחות רק במה דליתא בנפשיה, **והקשו האחרונים** מ"ש מעכו"ם שנתמעט משליחות אף במה דליתא בנפשיה, והא שניהם ממעטינן מ"אתם" בני דעת "אתם" בני ברית, **ונראה** ליישב דמיעוט קטן הוא משום בני דעת הרי שבמה שיש לו דעת יש לו שליחות, משא"כ מיעוט עכו"ם הוא משום שאינו בן ברית, ומשו"ה לעולם הוא מופקע מתורת שליחות, ופשוט. (עיין פנ"י ותור"ג.)

**בא"ד:** עכ"פ שי' התוס' דקטן זוכה לאחרים מדאו', ורש"י ד"ה "זוכה" פליג וסבר שהוא מדרבנן, **ולדבריו תי' הגמ'** דשאני שיתופי מבואות דרבנן צ"ל דלמרות דין זכיה אף למ"ד קטן זוכה הוא מדרבנן, ובזה פליג ר"ח, מ"מ בשיתופי מבואות שהוא בעצמו דין דרבנן הרי שהקילו בזה שיהני בקטן אף לר"ח, **עיין גר"ח הל' זכיה.**

**ועיין גר"ח שם** שביאר את שי' רש"י דהוי מדרבנן, או שהוא לשי' בסוכה מו' דאף זכיה לעצמו הוא מדרבנן, או משום שכל קנין קטן לעצמו הוא משום דעת מקנה, הרי דמשו"ה ל"ח איתא בנפשיה, **ועולה שנחלקו רש"י ותוס'** אם מה שקונה לעצמו ע"י דעת מקנה אם חשיב קנין שנעשה ע"י קטן, וכך סבר תוס' ומשו"ה חשיב איתא בנפשיה ולרש"י חשיב בדעת מקנה רק שהקטן זוכה בפועל אך את מעשה וחלות הקנין עושה המקנה ול"ח איתא בנפשיה, ודו"ק. ויש לתלות זאת בנידון, שאם דעת מקנה הוא קנין מצד המקנה א"כ אין לקטן כלל דין הקנאה בזה, אבל אם דעת מקנה הוא משום שליחות מהמקנה לקונה א"כ חשיב בסופו של דבר שהקטן עושה את הקנין ע"י שמתייחס אליו הדעת מהמקנה, ודו"ק.

**בא"ד:** התוס' הוקשה לו איך מהני זכיה בקטן רק למ"ד זכיה מטעם שליחות, **אבל למ"ד זכיה** **לאו מטעם שליחות פשיטא ליה דמהני זכיה אף בקטן**. ויסוד ענין דזכיה ולאו מטעם שליחות הוא שיש לזוכה כח לפעול עם כח זכייתו שזוכה עבור חבירו, ואז פשיטא להתוס' דאם איתא בנפשיה ויכול לזכות לעצמו הרי שיכול לזכות גם לחבירו, ורק אי זכיה מטעם שליחות שיסודה שכחו של הזוכה הוא כמו בשליחות שיש לזוכה כח מאת מי שזוכה עבורו לפעול החלות, אם משום דחשיב כאילו נתמנה**,** או אם נומר שגם למ"ד זכיה מטעם שליחות אי"צ מינוי אלא שזהו דין שלפעול לזכות חבירו אי"צ מינוי אלא מעצמו יכול לייחס לו פעולה ועשיית קנין ולפעול מכחו של חבירו, **עיין קצו"ה סי' קה'**,הרי שכאן הוקשה להתוס' מנא לן שאפשר להיות שליח של קטן ושיחול דין שמתייחס כח פעולה מהקטן לזוכה, ותי' התוס' דבמקום שאיתא בנפשיה שייך שיתייחס כח הפעולה של הקטן אל הזוכה וזוכה המזכה מכחו של קטן. (בגדר זכיה מטעם שליחות ולאו מטעם שליחות, **עיין ברכ"ש קידושין סי' י' וסי' טו', וגרש"ש במסיכתין סי' ד'.)**

**יש להדגיש שנידון דתוס' דסוגיין** הוא דין זכיה בקטן שיזכה לאחרים, **ויש נידון אחר** אם זכין לקטן מדאו', והתוס' בכתובות יא' וסנהדרין סח' תלו נמי אם זכין הוא מדין שליחות עיי"ש, והרמב"ן ב"מ ע"א נקט דאף אי זכיה לאו מטעם שליחות אין זכין לקטן מדאו', והראב"ד שם נקט דאף אי זכיה מטעם שליחות זכין לקטן.ושם לא נתבאר חילוק שבדבר דאיתא בנפשיה מהני שיכול הקטן לשלוח שליח, **ונראה** דמיעוט דקטן אינו נעשה שליח הוא מקרא דגם "אתם" בני דעת, ועיין ר"מ פ"ב משליחין ה"א שזהו מסברא. ולכן נקט התוס' שבדבר שהקטן נחשב בר דעת יכול הוא להיות שליח, אולם הא דקטן אינו עושה שליח הוא משום מיעוט של קטן, או שהוא מסברא דאין לו דעת לעשות מנוי, **עיין רש"י ב"מ ע" ע"ב ד"ה "קטן" ובקידושין מב' ע"א ד"ה "והא"** דיליף מקראי דקטן אינו עושה שליח. **ועיין רע"א כתובות יא'** דנקט דהוא משום חסרון דעת למנוי, **ועיין קוב"ש ח"ב ס"א בזה**, הרי שקטן נתמעט לגמרי מעשיית שליח אף אם יש לו דעת למעשה, ודו"ק. **אולם לרש"י לעיל כג'** הביא קרא אחרינא למעט קטן שאינו נעשה שליח ולא יליף לה מקרא דגם אתם ויש לדון אם לדבריו נמי יש לחלק כנ"ל**. ורש"י לשיטתו** דנקט בסוגיין דלכ"ע אין קטן זוכה לאחרים מדאו'. (ע"ע בכ"ז בספר תורת אבירים.)

## 11דף סה' ע"א

**גמ': מתיב רב אויא וכו'.**

**ועלה לן** דנחלקו ר"ח ושמואל אם קטן זוכה לאחרים, דלשמואל זוכה משיעור חפץ ומחזירו, ולר"ח אינו זוכה כלל בקטנות, ומקשה הגמ' מהא דיכול שפחתו קטנה לפדות מע"ש של אחרים. **ועיין רמב"ן** (השמטות) שכ' דחשיב שזוכה לאחרים שע"י פדיון מזכה הפירות שנפדו לבעליהם, **ועיין גר"ח בהל' זכיה** דאף אם פודה השפחה ע"מ שהפירות יהיו שלה נמי צריך לדין זכיה. ויבואר לקמיה.

**ועיין גר"ח שם שהקשה** על רש"י דסבר בסוגיין דאף לשמואל קטן זוכה לאחרים מדרבנן, דא"כ צ"ע הגמ' במע"ש שעולה דלשמואל ניחא שפודה מע"ש דאו', ורק לר"ח מוקמינן במע"ש דרבנן. **ועיי"ש מה שתי'** דבאמת הא פדיון מע"ש לכל א' יש כח לפדות אף בשל חבירו בלא שליחות ומוכיח מהא דיכול לפדות מע"ש הפקר, וא"כ צ"ע מדוע קטן בן יב' שהקדישו ופדיונו חייל, א"כ למאי בעי כלל לדין שליחות, וביאר הגר"ח, דבכל החלת חלות בממון חבירו יש ב' עניינים, א', שאין כח לפעול פעולה וחלות בממון חבירו, ב', שאין לפעול ולהחיל חלות בממון חבירו אלא מהסכמה וכח של הבעלים, דאף אם ימצא אופן שיש לא' כח להחיל ולהפעיל פעולה וחלות בממון חבירו, מ"מ א"א לפעול בממון חבירו בלא הסכמתו וכחו, ויש שסוברים שלענין זה מספיק מה שחבירו מסכים ואינו מקפיד, ואז פועל השני מכח עצמו בלא דין שליחות, אך הגר"ח ייסד דאף במקום שיש כח פעולה עצמית הרי שנקבע שאם יש לממון בעלים הרי שפעולת החלת חלות יכולה ליתבצע רק "מכחו" של בעלים, ואז חייבים להגיע לדין "זכיה בשל חבירו" כדי להחיל חלות בשל חבירו, ושמדין זכיה הפועל עומד במקום הבעלים לענין שפעולתו חשיבא מכחו של בעלים, הרי שחילול מע"ש שכל אדם יכול לפדות בשל חבירו בלא דין שליחות וקבלת כח על עצם הפעולה של הפדיון, אולם צריך דין זכיה ושליחות על כך שפועל מכחו של חבירו, דהיינו שלמרות שעצם פעולת החלת הפדיון אי"צ כח בעלים, אולם על עצם הענין שיחול חלות בממון צריך השליח לעמוד במקום הבעלים כשלוחו, **ועפ"ז ייסד הגר"ח** שי"ל דלמרות שקטן אין לו שליחות מן התורה, ה"מ לענין שאינו יכול להיות שליח ולעמוד במקום הבעלים כדי שעצם פעולת הפדיון והחילול ייתייחס משליח לבעלים ע"י שפועל בצווי בעלים, דשליחות אין בקטן, אולם היכא שאי"צ השליח כח בעלים לפעולה לפעול בצווי המשלח, אלא השליח פועל מכחו, ורק צריך לדין זכיה רק מחמת שפועל את עצם החלות על ממון בעלים, הרי שבזה יכול להיות לקטן דין שליחות מדאו', ובאמת בזה גופא נחלקו שמואל ור"ח אם לקטן האי דין זכיה לאחרים מדאו' או לא, ומש"כ רש"י שאף לשמואל קטן זוכה לאחרים רק מדרבנן, ה"מ בקנין שצריך הקטן להיות שליח ולקבל כח על עצם פעולת הקנין, וכמש"נ ששליחות על פעולת מעשה בצווי משלח אין לקטן, אולם במע"ש אם יש לקטן דין זכיה לאחרים בזה נחלקו שמואל ור"ח אם מועיל מדאו', דלשמואל קטן זוכה לאחרים מדאו' ונעשה שליח מדרבנן, ולר"ח קטן אינו נעשה זוכה לאחרים מדאו' ואינו נעשה שליח מדרבנן. עיי"ש.

**תד"ה "ופדו" עיין** **מהרש"א** ועולה בדבריו דלקטן יש דין שליחות ממש במע"ש כשהגיע ליב', ודלא כהגר"ח שכאן אי"צ שליחות ממש, ודו"ק, עיי"ש עוד במש"נ המהרש"א בדברי התוס'.

**עכ"פ עולה** דלהתוס' שמואל ור"ח נחלקו אם שייך שליחות בקטן, והל' כר"ח דאין שליחות בקטן, ואפי' במה דאיתא בנפשיה, ולרש"י בשליחות לכ"ע אין לקטן מדאו' , ונחלקו רק בדין זכיה לאחרים לדברי הגר"ח וא"כ ודאי ל"ש שליחות לקטן על תרומה, ועיין דרך אמונה פ"ד סק"ז דמייתי שי' דקטן נעשה שליח להפרשת תרומה , ופסק כן לדינא, וצ"ע. וקצרנו.

**תד"ה "ואמה" עיין היטב חזו"א דמאי פ"ג סקט"ז, וקהלות יעקב זרעים סי' כב'.**

**תד"ה "צרור" עיין קצו"ה רלה' סק"ד** שיישב דקטן קונה בדע"מ משום זכיה ומשו"ה ליתא לקושית התוס', עיי"ש.

**בא"ד** בקנין חליפין אין מבחין, **עיין ראשונים.**

**גמ':** אמר רבא ג' מדות בקטן וכו'.

**לגירסת רש"י** קטנה דצרור וזורקו מקבלת קידושין (לחומרא) ובשיעור דבפעוטות מקבלת גיטה, **וגירסת הרי"ף והתורי"ד ועוד ראשונים להיפך**, דצרור וזורקו מהני לגט ובפעוטות מהני לקידושין. דגט אי"צ דעת וסגי בצרור וזורקו, וקבלת קידושין צריך דעת. עיין בכ"ז בראשונים ביבמות קז' ע"ב, ושי' הראב"ד שם דקידושין ע"י אביה סגי בצרור וזורקו, וקידושי עצמה צריך פעוטות **ועיין גר"א קנה' סק"ח בשי' הר"מ,** ועיין משנב"ז בתמצית סוגיות יבמות קז' ע"ב.

בענין דעת אחרת מקנה במקח, **עיין מ"מ פכ"ט ממכירה ה"א דלא מהני, והר"מ שם הי"א כ'** **דמהני, ועמד בזה הקצו"ה רלה' סק"ד** ותי' דאחרי תקנת הפעוטות שיכול קטן לזכות כסף קנין למוכר שוב מדרבנן מהני מקח בדע"מ, ודברי המ"מ הם מדאו' קודם תקנת פעוטות דלא מהני דע"מ במקח מחמת שאין לקטן דעת לזכות למוכר מעות, עיי"ש.

תד"ה "וכנגדן", **עיין פנ"י.**

**77שליחות קבלה בקטנה:**

**מתני':** קטנה שאמרה התקבל לי גיטי אינו גט.

**והר"מ פ"ו מגירושין ה"ט** נקט טעם שאינה עושה שליח משום "שאין מעידין על הקטן", **והראב"ד השיג** משום שאין שליחות לקטן משום "אתם", **ותמהו כולם** למאי צריך הר"מ לטעם אחר, **והפנ"י והאור שמח פ"י מאישות ה"ב והקצו"ה קפח' ג'** ביארו דהר"מ סבר כהתוס' לעיל דבדבר דאיתא בנפשיה יש שליחות לקטן. **והגר"ח יישב** דקטן אין לו שליחות משום "אתם גם אתם" אולם שיהיה לקטן דין זכיה ובאופן של קטטה דחשיב הגט זכיה, כמבואר ביבמות קיח', מדוע לא יהני בקטן, ולזה הוצרך הר"מ לטעם דאין עדות לקטן. (והטעם דיש זכיה לקטן למרות שאין לו שליחות, עיין רע"א כתובות יא' דקטן נתמעט ממנוי שליחות, ובזכיה ליכא מנוי, או שיש לפרש שקטן אינו בתורת שמכחו יפעל השליח משא"כ זכיה שהזוכה פועל מכחו לקטן, ודו"ק.) **ע"ע באבהא"ז שם, ובשע"י ש"ז פי"ז. ועיין אבי עזרי פ"ב משלוחין שהקשה על הגר"ח** דבאופן של זכיהאין על מה להעיד ול"ש חסרון דאין עדות לקטן, ודוקא בשליחות שייך עדות על המנוי ושייך לדון שאין עדות לקטן, עיי"ש**.**

**ובביאור פלוגתת הראב"ד עיין גר"ח שביאר**, דלהר"מ יש דין עדות לקיומי על עשיית השליחות, ומכיון שעשית השליחות נעשית ע"י הקטנה ואין מעידין על קטן הרי שאין עדים לקיומי, משא"כ הראב"ד סבר דאי"צ עדות לקיומי ע"ע עשית השליחות אלא רק על מעשה הגירושין, וידיעת השליחות איננה צורך לקיומי השליחות ומשו"ה מעידין אף על קטן. (ועדיין צ"ע היות וכדי להעיד על הגירושין צריך ידיעה שנעשה שליח א"כ חסר בלקיומי של הגירושין היות ואין עדות על עשית השליחות דאין מעידין על הקטן, ולע"ע צ"ע.)

**ע"ע גר"ח הל' יבום** שדן איך מהני קידושין וגירושין בקטנה, וכן יעוד וחליצה, הא בכל הני צריך עדות לקיומי ואין מעידין על הקטן, ועיי"ש שכ' דבכל דבר שאינו נעשה מדעת הקטן אלא המעשה רק נעשה על הקטן אין חסרון של אין מעידין על הקטן, ויעוד נעשה מדעת האדון, וכן גירושין, ובחליצה אין כאן מעשה מתיר מדעת הקטנה אלא רק מעשה עם כוונת מעשה שמתיר אותה ממילא, ודומה לזנות שאי"צ עדות לקיומי, דעדות לקיומי שייך רק בחלות שמחיל האדם ושחייל מכחו ולא מחמת מעשה שעושה ושחל ממילא, ודו"ק, עיי"ש, וקצרנו. (עיי"ש בגר"ח הל' יבום עוד בביאור הר"מ והראב"ד גבי שליחות קבלה וסתר עצמו ממש"כ בהל' גירושין, וקצרנו.)

**עוד במתני'**: הבא לי גיטי ממקום פלוני וכו' כשר, **עיין ר"ן לעיל** שמוכיח מכאן שהאשה עושה שליח להבאה, דאל"ה הא הבעל עושה שליח הולכה וא"כ מאי ס"ד ליהני קפידת האשה, ועיין תורי"ד שכ' דבאמת זהו הסיבה שלא איכפת לן קפידת האשה דאין היא ממנה את השליחות.

## 11דף סה' ע"ב

**תד"ה "גיטא"** על קושית התוס' **יישבו הראשונים** ע"פ שי' הר"מ דמהני שליחות להבאה, הרי דהכא מיירי בשליח הבאה ומשו"ה ל"ח טגמעג"ק, עיי"ש, ופשוט. ובראשונים עולה ששליח הבאה הוא אינו שליח קבלה עם תנאי שתתגרש כשיגיע לידה, דתי' ב' תי' או שעשתה שליח קבלה עם תנאי, או שעשתה שליח הבאה, ומשמע שהם ב' עניינים, ופשוט.

**גמ':** האומר לשלוחו ערב לי בתמרים וכו'.

**עיין רש"י ד"ה "הא רבנן"** ועולה דלרבנן בשליח קבלה אם שינה השליח דהגט פסול, דהוא אינו משום קפידא, אלא למרות שאינה מקפדת עצם השנוי מהצווי הוא סיבה לביטול השליחות. ועיין בר"ן ועולה נמי בדבריו כן. **אולם כ"ז לרבה, אבל לר' יוסף** דמחלק לרבנן בין שלו לשל חבירו ע"כ הענין תלוי בקפידא ולא בשנוי, ודו"ק.

**תד"ה "הא" עיין פנ"י, ולח"מ פ"ד מפקדון ה"ט, ומלא הרועים ב"מ מב'.**

**רש"י ד"ה "הא והא**" עולה בדבריו דבשל חבירו החסרון הוא ביטול שליחות ובלא"ה חל העירוב למרות דהוי גזל, **ועיין מאירי , ועיין איילת השחר.**

**בכל המשניות שלפנינו** דמהני שליחות דכתבו ותנו, למרות שעל התנו הוי שליחות בדבר שלא בא לעולם, **עיין נתיה"מ רמג' סק"ו,** ונתבאר לעיל סג' ע"ב, ונתבאר בארוכה בתמצית סוגיות יבמות דף נב'. וקצרנו.

## 11דף סו' ע"א

**גמ':** דאמר גיטו כמתנתו וכו', **עיין ראשונים שעמדו** מה שייכות בין האומדנא שמצווה מחמת מיתה שאמר כתבו הוי כאמר תנו, להא שאי"צ קנין דהוי תקנ"ח, ועיין מה שביארו בזה. **ע"ע** **בראשונים** שעמדו מאי קמ"ל שקנה בלא קנין הא הוי משניות מפורשות, ותי' דקמ"ל דמתנתו שאם אמר כתבו כותבין ונותנים, **עיין עוד היטב בריטב"א** שיישב דקמ"ל דאם עמד חוזר אף בדברים שאם לא עמד אינו חוזר, כגון במתנה כדין ולא במצווה מחמת מיתה, עיי"ש. **ועיין איך** **שביאר עפ"ז** את קושית הגמ' מגט לאחר מיתה, **ועיין מהרש"ל.**

**תד"ה "דמי"** **עיין קצו"ה רט' סק"ד** שהוכיח מהתוס' שקנין יין לדמיו הוי כגוף לפירות, ולא אמרינן שהדמי יין אינם מהיין, עיי"ש. **ועיין רע"א שהאריך בזה, ומייתא לתוס' לעיל מב' ורשב"א** **שם,** ועיי"ש שדן אם צריך פרי היוצא מגוף של חפץ, ודימה שהא בעבד לקנס החסרון דל"ח גוף לפירות משום שהקנס אינו יוצא מגופו, ומאידך בית לאוירו חשיב גוף לפירות למרות שאויר אינו יוצא מגוף הבית, והוכיח דרוב הפוסקים נקטו דחפץ לדמיו חשיב גוף לפירות, והשוה שחפץ לדמיו דומה לבית לאוירו ולא לעבד לקנס.

**ונראה בקצרה** שהגדר בזה שבחפץ שייך להגדיר שא' משמושיו הוא לעשות ממנו רווח מעות, ויש לקונה בעלות על החפץ לענין שימוש דרווח מעות שיש בחפץ, וכן שייך להגדיר שבית עומד לשימוש אוירו ולכן שייך בעלות על הבית לאוירו, משו"כ אין חפצא של השתמשות של עבד לקנס, דאין אדם כולל בכלל תשמישי העבד האפשרות להרוויח קנס, ומשו"ה ל"ש לדון בעלות של עבד לקנס, והארכנו בכ"ז בתמצית סוגיות ב"מ ריש פרק המפקיד. עיי"ש, וכאן קצרנו.

**גמ':** מחמרא כדי ליפות את כחו, **עיין רש"י תוס' וראשונים** שנחלקו אם בחמרא ודמי חמרא אם המקבל מפסיד לגמרי, או רק לפי חשבון.

**נראה** לכאורה שבחמרא או דמי חמרא הרי שההקנאה הוא עשית שותפות שהמקבל קנה שותפות ביין על סך ארבע מאה זוזי, ולכן ההפסד לפי חשבון, ולמ"ד שהפסיד המקבל הכל צ"ל שלא קנה שותפות אלא קנה חביות מסויימות, את אותם שיסיים לו לבסוף בע"ב, ומשו"ה יכול לסיים לו חביות מופסדות או חמוצות. וצ"ע **מדוע** אין הדבר תלוי בברירה. וצ"ע.

ואם אמר "מחמרא" הרי שאין כאן שותפות או קנין בדבר מסוים אלא הוי שעבוד שמשעבד את כל יינו לפרוע למקבל סך ד' מאה זוזי חמרא ,וק"ל.

**צ"ע דמשמע בראשונים, וכן נקט בנתיה"מ במשפט האורים תג' סק"כ** דבדמי חמרא מפסיד המקבל רק אם נמכר ואבדו המעות, **וצ"ע** דמכיון שקנה המקבל יין לדמיו א"כ אם נאבד היין נמי י"ל שאיבד לפי חשבון, או שאיבד הכל להני דסברי שיכול להראות לו יין שהחמיץ, וצ"ע.

עוד צ"ע לפמש"נ דבחמרא או דמי חמרא הרי שקנה המקבל שותפות או דבר מסוים ביין או ביין עצמו, או ביין לדמיו, וא"כ היוקרא וזולא צריך להיות של המקבל, ובשו"ע תז' סי"ג לא משמע כן. **ועיין רא"ש כתובות שלהי נערה סי' לד'** דהיוקר של היתומים דוקא במדמי חמרא, ולדברינו א"ש דבדמי חמרא הוי שעבוד ולא קנין, וצע"ק החילוק שחילק שם הרא"ש בין מדמי חמרא לבין מחמרא, עיי"ש.

**תד"ה "כל"** תי' קמא נראה לבאר, דצווי לענין שליחות, וצווי לענין שייחשב שנהנה ממנו הוו ב' עניינים, דבאומר כל השומע קולי הוי סיבה שהשומע יפעל בצווי הבעל לענין שיש כאן פעולה הנעשית בצווי בעלים כדי לקבל כח בעלים לפעולה, אולם ענין צווי להנאה יסודו שאם יש מצב שהעושה מעמיד עצמו לפעולה עבור חבירו בצווי חבירו הרי שיש כאן נהנה ומהנה המחייב ממון והאסור למודר הנאה, ולענין זה צריך דוקא שיהיה צווי מיוחד לעושה שעי"כ מעמיד עצמו לשרותו של המצווה, ודו"ק.

**והתוס' בתי' השני** לכאורה נקט דבתרומה אי"צ שליחות, דנקט דדוקא שומע קולי חשיב צווי אבל כל הרוצה ל"ח צווי.

**ועיין ר"ן דמייתי רמב"ן** שתי' דבתרומה אי"צ כלל שליחות, ומשו"ה מהני כל הרוצה דל"ח כלל צווי אלא גלוי מילתא שרוצה, **והרע"א בב"מ כב'** ביאר דכוונת הר"ן שיהני משום זכיה, ועיי"ש איך שביאר שו"ט דגמ' שם, ואין כאן מקומו. **אולם הר"ן בדברים דף לו' ע"ב** נקט בפי' דבתרומה מהני כל הרוצה בתורת צווי לשליחות, ומשו"ה באמר כל התורם לא הפסיד לא מהני דל"ה צווי שליחות כלל, ורק בכל הרוצה וכו' חשיב לשון צווי ממוצע שמועיל בתרומה ולא בשאר חלויות, עיי"ש, והגדר צ"ב, ועיין בכ"ז בתמצית סוגיות ב"מ פרק אלו מציאות. **ועיין גר"ש בב"מ דף כב'** שיישב שבתרומה אי"צ צווי על שליחות אלא רק מסירת כח לפעול בממונו ומשו"ה אי"צ מנוי שליחות גמורה עיי"ש.**ובקוב"ש ח"ב** יישב באופן אחר עיי"ש.

**מתני':** מעשה בריא א' וכו' **ובר"מ כ'** דמיירי שנפל לאחר שכתבו ונתנו את הגט, **ועין אחיעזר ח"א סכ"ח סק"ב** שהקשה דבכה"ג ל"ח כתיבה לשמה דלא היה ברור שיש לפנינו גירושין,עיי"ש. ותי' דהענין תלוי ברצון הבעל ולא בידיעת הסופר,**ועיין דברי יחזקאל סי' מ'** שהקשה דבכה"ג חסר בעדות לקיומי, עי"ש.

## 11דף סז' ע"ב

**33סוגיא דמילי לא ממסרן לשליח**

**מתבאר במתני'** דר"מ ור"י נחלקו אם שייך ששליח על כתיבת ונתינת גט ישלח אחר לעשות שליחותו, ולר"מ מהני, אולם לר"מ הוא כן דוקא באמר לשלשה, ובפשטות משום שבכה"ג שמתכוון לעשותם ב"ד, הרי שלא קפיד שישלחו אחר. אבל באמר לב' אין יכולים לשלוח אחר.

**וכפי שעולה בסוגיא**, דלמ"ד אומר אמרו פסול, הרי שהסופר יכול לחתום, ולמ"ד אומר אמרו כשר אין הסופר יכול לחתום מחמת חשש שמא יחתימוהו בלא צווי מחמת הבושה, הרי שבאומר לב' כתבו ותנו, למ"ד אומר אמרו כשר הרי שע"כ אין כוונתו שב' יכתבו ויחתמו דלסופר אסור לחתום, וע"כ חשיב כאומר אמרו או על הכתיבה או על החתימה, ולמ"ד אומר אמרו פסול שיכול הסופר לחתום א"כ אין בצווי הבעל אלא שיכתבו ויחתמו שניהם.

**ושמואל** מספקא ליה אם כוונתו שהשליח ישלח לכתיבה או לחתימה, **ושי' ר"מ במתני'** צ"ל או דאי"צ כלל כתיבה לשמה ואפי' מצאו באשפה כשר, וכדברי תי' קמא דתוס' ד"ה
"כתב", ולתי' בתרא צ"ל דאף שצריך אף כתיבה לשמה מ"מ יכול לשלוח על מה שירצה דלר"מ מילי ממסרן לשליח. ורק לשמואל דמילי לא ממסרן, הרי שע"כ השליח עושה שליח מחמת שחשיב כאומר אמרו, וכאן מספקא ליה לשמואל לגבי מה אמר אמרו אם על הכתיבה או על החתימה.

**יש להעיר** דלכאורה באומר כתבו ותנו גט לאשתי, יש כאן ג' עניינים, כתיבת גט, חתימה, ומסירה, ועל מסירה צריך שליחות שמכחה יתן השליח, אולם על חתימה אי"צ שהעד יהיה שליח הבעל, אלא סגי בכך שחותם בצוויו, וכן על כתיבת הגט זהו נידון בראשונים אם צריך שהסופר יהיה שליח של הבעל או שסגי שכותב בצוויו, וא"כ ע"כ באומר כתבו ותנו, הרי שיש כאן צווי על כתיבה ועל חתימה, והשליחות היא רק על המסירה, וא"כ מאי ס"ד שהשליח יוכל לצוות לאחר לכתוב ולחתום, הא אין כאן שליח לכתיבה וחתימה אלא רק אדם מצווה שאם יכתוב ויחתום שכתב וחתם בצווי בעלים, אך מדוע שיהני לצוות לאחרים לכתוב ולחתום.

**אך כבר נתבאר לעיל**, שבכתבו ותנו הא באמת השליחות על התנו הוי שליחות על דבר שלא בא לעולם, וע"כ שהשליחות על הכתבו ותנו הוי שליחות א' שמצוה לשליח שיהיה עומד במקום הבעל לענין מעשה הגירושין, וזה כולל כתיבה חתימה ומסירה, **וא"כ עולה** שהשליח יש לו כח בעלים מדין שליח על כתיבה ועל חתימה לענין שצוויו הוי צווי, ודו"ק. ומשו"ה שייך לדון אם יכול לשלוח שליח אחר, ותלוי בנידון דמילי ממסרן לשליח.

**ויש לברר** אימתי נחשב מילי שלא ממסרן לשליח, **ובגמ' לעיל כט' ע"א** מתבאר שאם מסר לשליח גט ושלחו להולכה דל"ח מילי וממסרן לשליח, ודוקא בשולח על כתיבה דלא מסר מידי הרי דאין יכול השליח לעשות שליח. **השה"ג והתורי"ד ברפ"ב דקדושין** נקטו דבשטר קידושין נמי ל"ח מילי, אבל במסר לשליח מעות לקידושין חשיב מילי מכיון שאם יאבד לו הכסף יוכל לתת כסף אחר ומשו"ה חשיב מילי, **והקדוש מראדוש** (מובא במרדכי בקידושין ד"ב וברע"א ר"פ השולח) נקט נמי דבכסף קידושין חשיב מילי ומשום דאין בכח השליח לקדש דתלוי ברצונה, ומשו"ה אף בשטר חשיב מילי, והגדרים צ"ב. **שי' המרדכי בסוגיין** דחסרון דמילי דוקא הכא בשליחות על כתיבה שאין בה גמר מעשה הגירושין, אבל שליחות לקבלה על גט ל"ח מילי.

**ובהקדם יש לבאר** המושג ששליח יכול למנות שליח, דלכאורה מכיון שנתמנה לפעול פעולה א"כ בכחו לפעול הפעולה ומדוע יכול למנות שליח**, והמקובל לומר** **בזה** ששליח יש לו ע"י מנוי השליחות כח בעלות לפעול את פעולת החלות, ומשו"ה יכול למנות שליח כמו שבעלים יכול למנות שליח, **אולם יש לפקפק** בכל המושג ששליחות יש בה מסירת כח ויפוי כח שמכחו פועל השליח, דהא יסוד שליחות חד הוא, ובשליחות על מעשה הרי שכל דין השליחות הוא שאם שליח עושה מעשה בצווי משלח הרי שענין המעשה מתייחס למשלח, וא"כ להנ"ל בשליחות על פעולת קנין הרי שיש כאן גדר נפרד לגמרי שבמנוי השליחות הוא מוסר ונותן כח פעולה לשליח, וזאת מנא לן שיש ב' תורות שליחות נפרדים לגמרי, וזה לא יתכן. **ועוד יש להקשות** דהדין דשליח שעושה שליח ומת השליח ראשון, דעדיין לא פקע כחו של שליח שני, דשליח שני נחשב שהוא שליח של המשלח הראשון, ולהנ"ל צ"ע הא נקטינן שהשליח הראשון הוא כבעלים ויכול למנות, וא"כ כמו שאם מת הבעלים פקע השליחות כ"כ אם מת שליח הראשון צריך לפקוע השליחות וביותר יש להקשות דשי' המהר"ם פאדווה שאם שליח ראשון ביטל את שליחותו של שליח שני דבטלה השליחות, וצ"ע דמ"ש ביטל שליח ראשון לשליח שני דמהני, ומאידך אם מת שליח ראשון דלא בטלה שליחות השני, ונחשב שליח של המשלח.

**ונראה לבאר בכ"ז בקצרה,** שיסוד דין שליחות בכל מקום הוא שאם שליח פועל בצווי משלח הרי שענין המעשה מתייחס למשלח, אלא שבשליחות על קניינים נאמר דין נוסף, שבשעה שהשליח פועל בצווי המשלח, ומכיון שיש דין שהמעשה ועניינו צריך ליתייחס למשלח, הרי שזהו סיבה שיחול על המעשה כח מעשה בעלים, והמעשה קנין או גירושין חשיבי מעשה גירושין עם כח פעולה מחמת עצם המצב שדין המעשה ליתייחס למשלח והמעשה צריך ליתייחס למשלח מכיון שפועל בצווי המשלח וכמו בכל דין שליחות.

**ולפי"ז צ"ב מדוע שליח עושה שליח,** ונראה לבאר שנאמר דין (וילפי' לה מקרא בקידושין רפ"ב) דשליח יכול לצוות, וגדרו שמי שמצווה ושעשייתו מתייחס לבעלים מחמת שהוא מצווה, הרי שצווי המצווה ג"כ חשיב צווי, ושעי"כ שיעשה השליח שני הפעולה מכח מי שמצווה מהבעלים הרי שנחשב שהשליח שני נמי פועל בצווי הבעלים, והשליח ראשון הוא רק היכי תמצא שצוויו ייחס את פעולת השליח שני למשלח, שהכלל הוא שהפועל בצווי מי שמצווה חשיב כפועל בצוויו של המצווה הראשון. ודו"ק.

ומתבאר לפי"ז ששליח שעושה שליח הרי שיסוד שליחות השני הוא בצווי של השליח ראשון,ולכן יכול השליח ראשון לבטל את צוויו מהשני, ומאידך אם ימות השליח ראשון לא יפקע השליח שני, דעדיין יכול השליח שני לפעול מכח צווי של מי שמצווה, ושעי"כ מעשיו של השליח שני נחשבים שנעשים לצוויו של המשלח. ודו"ק.

ועלה לן שיסוד דין שליח עושה הוא שהשליח בצוויו גורם שהשני יוכל לפעול בצוויו ושעי"כ נחשב פעולה לצורך צויו של המשלח.

**והשתא נבא לבאר ענין דמילי אם ממסרן או לא ממסרן לשליח**, דנתבאר שבאמת שליח אין לו כח בעלים מחמת המנוי, אלא רק בשעה שעושה ומקיים את השליחות ועושה מעשה בצווי בעלים אז חל שהמעשה יש לה כח פעולה של הבעלים, וא"כ שליח כ"ז שאינו פועל את שליחותו הרי שעדיין הוא אינו שליח כלל אלא יש רק צווי שנצטווה שאם יפעל לאותו צווי יחול על פעולתו כח בעלות, **הרי דלמ"ד מילי ממסרן לשליח** הרי שנאמר שכל מי שיש לו צווי שאם יפעל יחול על פעולתו כח בעלים, הרי שצוויו לאחר חשיב צווי המועיל מכיון שהוא עצמו מצווה ושייך כבר שימנה שליח אחר, ושייך שמצווה יצווה ויתייחס מהשליח שני הפעולה למשלח. ולמרות שאינו עומד כלל במקום בעלים, מ"מ הוא כבר מצווה ושייך שצוויו יקשר בין שליח שני למשלח, **ולמ"ד מילי לא ממסרן** **לשליח** הוא סבר דכמש"נ דכ"ז שלא עושה השליח את שליחותו אין לו שום כח וקשר למעשה, והריהו רק מצווה ולא יותר, הרי שאין שליח עושה שליח בכה"ג, ולכן סבר השה"ג והתורי"ד דדוקא במסר שטר, שכבר השתא חייל שהשליח עומד במקום הבעלים ופועל בצוויו שאחיזתו בשטר היא במקום בעלים וזאת כדי שאח"כ המסירה תייחשב מסירה מבעל לאשה, הרי שקודם היה הגט ביד השליח במקום ביד בעלים, הרי שכבר משעה שמקבל הגט לידו מתחיל קיום שליחותו לענין שאחיזתו בגט תייחשב שהיא ברשות בעל ומחמ"כ המסירה תיהיה מבעל לאשה, הרי שבכה"ג השליח כבר עומד במקום הבעל, ולכן צוויו מהני שהשני ייחשב מצווה מהשליח ויתייחס פעולתו לבעלים, ודו"ק. **והקדוש מראדוש סבר** דאף במסירת שטר לא מהני בשליחות על קידושין מכיון ששמא האשה לא תתרצה, ונראה הגדר בזה דמכיוון שענין קידושין אינו יכול להתחיל לפני התרצות אשה ליתקדש הרי שאין שייך להגדיר שאם יש לשליח שטר קידושין שכבר התחיל מעשה השליחות של קידושין, דעדיין חסר האפשרות לדון ענין דקידושין ול"ש לומר שהשליח כבר עומד במקום הבעלים לקידושין, ודו"ק. **ולבאר את שי' המרדכי בסוגיין** דחסרון דמילי לא ממסרן שייך רק בכתיבת גט שאינו גמר דבר נראה לבאר, דהמרדכי סבר שבאמת לכ"ע שליח יכול למנות שליח למרות שהוא עדיין אינו עומד במקום הבעלים, אלא עצם מה שהוא מצווה מהבעלים, ושאם יפעל יעמוד במקום הבעלים הרי שזהו סיבה שיכול לצוות אחרים ועי"כ לייחס הפעולה של השני אל המשלח, אולם בשליחות על כתיבת גט שאני, דנראה שהבעל שצוויו לשליח לכתוב גט בכחה שיחול על השליח בשעת כתיבת הגט כח בעל הרי שכח צווי הבעלים הוא איננו מחמת כחו לכתוב גט, שאין כח נפרד לכתוב גט, אלא שהבעל כהבעלים לכל ענין הגירושין הוא בצוויו לשליח לכתוב גורם שפעולת השליח מקבלת כח בעלים, ולכן דוקא שליח על מעשה גמור שאם יעשה את המעשה יעמוד במקום הבעלים על כל ענין החלות כולו הרי שצווי השליח נמי צווי הוא להעמיד שליח במקומו, אולם בבעל שצווה על כתיבת גט הרי שאין לשליח לעולם אפשרות לעמוד במקום הבעלים על כל ענין הגירושין אלא רק לענין הכתיבה, הרי שמי שמצווה לכתוב ויכול לעמוד במקום הבעלים לענין כתיבה בלבד אין לו דין שיוכל לצוות, שדין צווי לכתיבה הוא מכח צווי של הבעלים לגירושין וזה אין לשליח, וזוהי כוונת המרדכי שאין שייך שליח עושה שליח בדבר שאינו גמר דבר, דהיינו שבאים שהשליח אינו מצווה על כל הדבר שוב אין בכחו למנות שליח אחר, ודו"ק.

**עדיין יש לדון היטב** דהא הכא באומר כתבו ותנו הא לא מיירי בב' שליחויות נפרדות דא"כ הא השליחות על התנו הוי שליחות בדשלבל"ע, אלא מיירי שנתן לשליח כח מגרש ומכח זה כותב וחותם ונותן, וכן מוכח שע"כ כך היא שליחותו, דהא על צווי חתימת עדים אי"צ כלל שליחות, ועל כתיבת גט נחלקו הראשונים אם צריך שליחות, וא"כ צ"ע מ"ש בשליחות כתיבה וחתימה נידון במילי ואומר אמרו, הא אין כאן תורת שליחות, אלא צווי בעלמא לכתוב ולחתום, ומאי ס"ד כלל שמהני שהשליח יצווה לאחרים אם אינו שליח כלל, וע"כ כמש"נ דהכא מיירי שצווה הבעל שהשליח יעמוד במקום הבעל לכל ענין הגירושין, והשתא כחו לכתוב ולחתום הוא מכח שהוא עצמו המגרש ולא סתם מחמת שצווה לו הבעל, וכמש"נ דאל"ה הוי השליחויות על התנו דשלבל"ע, ודו"ק היטב. **ולפי"ז צע"ק הגדר** **במרדכי** בסוגיין מדוע ל"ח שיש לשליח כח בעלים לצוות על כתיבה, וצ"ל לפי"ז שהגדר במרדכי דיכול השליח לצוות על כל ענין השליחות ולא על חלק ממנו,וצ"ע. (עיין בסוגיין באמרי משה סי' יח' ובקהלות יעקב בסוגיין ).

**בנידון בסוגיין** אם אומר אמרו חשיב כמו מילי, **ועיין ר"ן דמייתי פלוגתת רמב"ן ורא"ה** **דלהרמב"ן באופן** שמצווה את השליח שישלח שליח לכ"ע הוי כמו מילי ולא ממסרן לשליח, אלא הכא מיירי שהבעל ממנה את השליח השני שלא בפניו, ואומר לשליח שבפניו רק להודיע לשליח שני שכבר מינהו, ובאמת אין בכה"ג חסרון בהל' שליחות, ובכל התורה מהני, ורק בגט יש חסרון שצריך שהצווי לשמה יהיה מהבעל עצמו, עיי"ש, **והרא"ה נקט** דבכה"ג שמינהו שלא בפניו אין כלל חסרון ואין דין שלשמה הוא דוקא בצווי מהבעל עצמו, ולכן להרא"ה נידון דאומר אמרו הוא בכה"ג שציווה לשליח שימנה שליח, ובכה"ג יש נידון דאף למ"ד דמילי לא ממסרן לשליח מ"מ אם שלח בפירוש שישלח שליח מהני.

**והענין צ"ב** מדוע אומר אמרו עדיף מסתם מילי, ומדוע אם ציווה הבעל בפירוש למנות שליח הוא עדיף, וליכא למימר דהכא הוי שליחות על פעולת הצווי והממנה הוא הבעל ולא השליח, דא"כ צריך הבעל לדעת את מי ממנה השליח, ואם מיירי שאומר הבעל לשליח שימנה לדעתו הרי ע"כ שקיבל השליח כח פעולה למנות שליח, ואם מילי לא ממסרן, וכמש"נ שכ"ז שהשליח אינו פועל גירושין הוא אינו עומד במקום הבעל ואין לו כח בעל וממילא אינו יכול למנות, א"כ צ"ב מדוע באומר אמרו הוי עדיף, ואיך שייך שלשליח יהיה כח בעלים של גירושין שמחמתו יוכל לשלוח שליח לגירושין.

וצ"ל דבאופן ששלח הבעל שליח לגירושין הרי שהשליח עומד במקום הבעל להיות כבעל כח גירושין דוקא בשעה שיעשה את מעשה הגירושין, משא"כ אם מצווה שישלח שליח לגירושין הרי שהשליח ייחשב שעומד במקום הבעל להיות מגרש כמותו בעת עשייתו מנוי השליחות, וזאת מפני שכך הוא צווי הבעלים ורצונו, שהשליח יעמוד במקומו ויהיה לו כח בשעה שימנה שליח, ודו"ק היטב. ולמ"ד דאף אומר אמרו חשיב מילי ולא ממסרן לשליח הוא סבר דלא כהנ"ל, ולעולם א"א לעמוד במקום הבעלים אלא בשעה שפועל את מעשה הגירושין עצמם.

**תד"ה "אמרו"** לא דמי לעד מפי עד וכו' **עיין רמב"ן לעיל דף כט'** מה שהוסיף בזה. **ועיין תורת** **גיטין ונתיה"מ סי' כח' סק"ז**, ויסוד הענין בכ"ז הוא שעדות בשטר הוא איננו מיוסד על ידיעת העדים על עשיית הגירושין, אלא שהעדים חותמין מדעת המתחייב ובזה הם מייצרים שטר שהוא עצמו מהוה עדות בכך שנמסר לאשה, ועדים שמעידים על הצווי אין הם עדים על עשיית דבר שבערוה אלא הוי עדות על גלוי מילתא שאי"צ עליו תורת עדות, והעדים שחותמין הם עושים שטר שהוא הוא העדות וזה נעשה בחתימה כשיודעים שציווה הבעל על כך, ולכן ל"ש כיון כלל חסרון של עד מפי עד. **עיין חזו"א פ"ד סק"ז.**