מ_מ פרק כל גגות - מיר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

כ"א אלול ע"ז

דף מס' 1

פתיחה לפרק כל גגות

**ביסוד האיסור להוציא מבית לחצר**

ביסוד האיסור להוציא מביתו לחצר המשותפת, נחלקו הראשונים, דבפירש"י לעיל י"ב ב' ד"ה חצירות וכ"א ב' ד"ה שלמה ושבת י"ד ב' ד"ה עירובין מבו' דהוא משום שאסרו חכמים להוציא מרה"י לרה"י אחרת, גזירה שמא יבא להוציא מרה"י לרה"ר, וע"כ כל דאיכא חילוק בעלים וחשיב כרה"י אחרת, אסור להוציא מזל"ז, ובפירש"י לעיל י"ב ב' מבו' דמה"ט הוא דאסור להוציא מרשותו לחצר המשותפת, דכיון דהבית רשות מיוחדת לו וחצר רשות חבירו מושל בה, חשיב כמוציא מרה"י לרה"י אחרת, וכ"נ גם בדבריו לעיל ס"ב א' ד"ה שמה דירה.[[1]](#footnote-2)

אך הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ד וה"ה כתב דהא דאסור להוציא מבית לחצר הוא משום דחשבינן להבית כרה"י ולהחצר כרה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הע"ד, ובד' הסמ"ג בריש הל' עירובין, והטור בריש סימן שס"ו ובריש סימן שפ"ו.

**הוצאה מביתו לבית חבירו**

בפירש"י לעיל י"ז ד"ה ומלערב וע"ב א' ד"ה ב"ש אומרים וד"ה וב"ה אומרים מבו' דאסור להוציא מביתו לבית חבירו בלא עירוב, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה א"כ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ר"ס דהבתים אע"פ שתשמישן אחד אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו, וכ"כ הסמ"ג בריש הל' עירובין בשם הבה"ג, ובבה"ג שלפנינו ליתא, וכ"כ בארחות חיים ריש הל' עירובין, וכן הסכימו האחרונים, עי' בתוי"ט בר"פ חלון, ובמג"א סימן שס"ו סק"א וסימן ש"ע סק"ז, ובתשו' דבר שמואל סימן קפ"ב, ובתו"ש סימן שס"ו סק"א, ובברכ"י סימן שע"ב בקו"א, ובמאמ"ר שם סק"ג, ובביאוה"ל שם ס"ג, ובחזו"א סימן צ"ב סק"א.

אך בספר הבתים שערי עירובין שער ד' כתב ע"ז דלא מצא לזה ראי' מבוארת, ולפמש"כ הרמב"ם נראה שלא נאסרה ההוצאה אלא מרשות המיוחדת לאחד לרשות המיוחדת לרבים, שמא יבא להוציא מרה"י לרה"ר,[[2]](#footnote-3) וכתב דמ"מ טוב להחמיר ולאסור ההוצאה מביתו לבית חבירו, וכן הדבר מקובל בידינו, ובביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ג כתב כן בשם קצת אחרונים, והביא שכן האריך בס' שושנים לדוד בפ' חלון.[[3]](#footnote-4)

בטעם האוסרים בזה, הנה לפירש"י דיסוד האיסור הוא להוציא מרה"י לרה"י אחרת, ודאי דמה"ט אסור אף להוציא מביתו לבית חבירו, ואדרבה עיקר האיסור הוא מביתו לבית חבירו דהוו ב' רשויות חלוקות לגמרי, ונתחדש דאף מביתו לחצר אסור, אף דגם החצר היא שלו, דמ"מ כיון דיד חבירו שולטת בחצר חשבינן לי' כרשות אחרת, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דיסוד האיסור הוא להוציא מרה"י לרה"ר, וחצר המשותפת חשיבא כרה"ר, צ"ב דמ"ט יהא אסור להוציא מביתו לבית חבירו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוי"ט בר"פ חלון כתב דהוא גזירת חכמים בפנ"ע, ואי"ז מגזירת שלמה, וצ"ב דא"כ מ"ט לא פירש הרמב"ם בהלכותיו לגזירה זו, **ב** המרכה"מ בפ"א מעירובין ה"ד כתב דצ"ל דבשעה שמוציא מביתו לבית שכנו ומשתמש בבית שכנו מחזי כמאן דמוציא מרשות מיוחד לרשות משותף, **ג** האבנ"ז בסימן ש"א סקי"ג, דלעולם אסור להוציא מרשותו לרשות אחר אף דל"ד לרה"ר, וכל מה שהוצרך הרמב"ם להא דהחצר דמיא לרה"ר, הוא רק כשמוציא מביתו לחצר, דכיון דיש לו חלק בחצר, אי"ז הוצאה גמורה מרשותו לרשות אחרת, ובזה כל האיסור משום דדמי לרה"ר, ועד"ז מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סימן שס"ו סק"א, ובד' הבית מאיר בסימן שנ"ט, וגם בזה צ"ע דמ"ט לא פירש הרמב"ם לד"ז, ופירש רק למה שאסרו משום דהוי כמוציא מרה"י לרה"ר. [[4]](#footnote-5)

החזו"א בסימן צ"ב סק"א כתב להוכיח לאסור בזה, ממה שאמרו בריש פירקין דטעמא דרבנן דאסור להוציא מגג לגג הוא משום דכשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה, והרי דכל שהדיורין חלוקין אסור להוציא מזל"ז, וכל הפלוגתא היא אם דיורין חלוקין למעלה, אך למטה דהדיורין חלוקין לכו"ע אסור להוציא מזל"ז, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהא דתניא לעיל ע"ו ב' דאחד לי חלון שבין ב' בתים וכו', ומהא דתניא בשבת צ"ז א' בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' דהוא משום שבות, ופירש"י דהוא משום דזורק מרשותו לרשות חבירו.[[5]](#footnote-6)

**כלי ששבת בבית**

במתניתין בריש פירקין תנן דאף כל חצירות רשות אחת הן, היינו לכלים ששבתו בתוכן, אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית, ופירש"י דכלים ששבתו בתוך הבית והביאום לחצירם ע"י שעירבו בני החצר, אסור להוציאן מחצירו לחצר אחרת.

ובביאור דין זה כתב בתור"פ לעיל כ"ג ב', דכיון שהיו כשקדש היום בבית, אע"ג דעכשיו הם בחצר, הוו כמו אם היו עכשו בבית, וכיון דאסור להוציא מן הבית לחצר זו, אף אסור להוציא מן החצר לחצר, וכ"כ הגאו"י בריש פירקין, והגר"ז בסימן שע"ב ס"א, וכ"נ בל' הגרע"א בשבת ק"ל ב', והגאו"י לעיל ע"ד א' הוסיף לפרש, דאף דברשויות דאורייתא לא אסרו בכה"ג, בעירובי חצירות דרבנן החמירו דלא ליתו לזלזולי בי', - ובזה מתפרש מש"כ התוס' לקמן צ"ט ב' ד"ה לא יעמוד והרשב"א והריטב"א שם דכלי ששבת בחצירו של ראובן והגיע לחצירו של שמעון אסור להכניסו מן החצר לבית, והיינו דאף דהחצר והבית רשות אחת הן, מ"מ כיון ששבת הכלי בחצר ראובן, חשבינן דעדיין הוא שם, וע"כ אסור להכניסו לביתו של שמעון.[[6]](#footnote-7)

אך באו"ש פ"ב ממילה ה"ו כתב בדעת הר"ח דהא דאסור להוציא כלי ששבת בבית מחצר לחצר, הוא משום דכלפי כלים ששבתו בבית, ל"ה כל החצירות כרשות אחת, עיי"ש, וכ"כ האו"ש בפ"ג מעירובין הי"ח,[[7]](#footnote-8) ועי' עוד בחזו"א סימן ק"ד סקכ"ה, ונת' בהערה ה'.

הגאו"י בריש פירקין כתב דכלי ששבת בבית של ראובן והוציאם דרך מלבוש לחצר ולא עירבו או לחצר של שמעון, אסור להוציאם לחצר של לוי, דהוי כמו שמוציא מביתו של ראובן לחצר של לוי,[[8]](#footnote-9) ונתחדש בזה, דהא דחשבינן להכלי כאילו הוא עדיין בבית, אי"ז רק כשהוא בחצר המעורבת עם הבית, אלא אף כשהוא בחצר החלוקה מן הבית, והוא מבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן צ"א א', דכלי שיצא מן הבית לחצר שלא עירבו דרך מלבוש, אסור להוציאו לחצר אחרת, - ונסתפק כשהוציאם לחצר של שמעון אם מותר להכניסם לביתו של שמעון המעורב עם החצר כיון דהוו רשות אחת, או דמ"מ כיון דחלוקין בתשמישן, אסור להכניסן מן החצר לבית, ובד' הבית מאיר בסימן שמ"ט בסו"ד משמע שהתיר בזה, ויש לדחות.[[9]](#footnote-10)

התורי"ד לקמן צ"א א' כתב, דכלי ששבת בביתו של ראובן והגיע לחצר אחרת, מותר להוציאו לחצר אחרת המעורבת עמה, דכיון דעירבו החצירות יחד, חשבינן להו כחצר אחת, והיינו דאי"ז תוספת הוצאה במה שמוציאם לחצר השני', כיון דהוו כחצר אחת.[[10]](#footnote-11)

בד' תור"פ לעיל שם מבו', דהקובע דחשיב דשבת הכלי בבית, הוא במה שהי' שם בשעה שקדש היום, ויש לדחות דה"נ אם היו בבית אחר שקדש היום, ומה שנקט התור"פ דהיו בבית כשקדש היום, הוא למעט אם היו בבית קודם שקדש היום, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ח.[[11]](#footnote-12)

אך החזו"א בסימן ק"ד סקכ"ה נקט בפשיטות דאף אם הגיע הכלי לבית אחר שקדש היום חשיב ככלי ששבת בבית, וכ"ה מבו' בתו"ד הבית מאיר בסימן שמ"ט ס"ה, עיי"ש שכתב דאם הי' לבוש בגדים בתחילת היום והוציאם בלילה דרך מלבוש "בלא פשיטה בינתים" לא מיקרי כלים ששבתו בבית, כיון דהם בטלים לגופו, ומבו' דאם פשטם בינתים, חשיבי ככלים ששבתו בבית, וכ"נ מד' עוד מן האחרונים.[[12]](#footnote-13)

**טלטול ד' אמות בחצר שאינה מעורבת**

בפירש"י בשבת ק"ל ב' ד"ה מותר כתב דכלי בית שיצאו לחצר, מותר לטלטלם בכל החצר,[[13]](#footnote-14) וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, וכ"כ התורי"ד לקמן צ"א א', וכן נקטו לדינא הגאו"י בריש פירקין ולעיל ע"ד א' ולקמן צ"א ב', והגר"ז בסימן שפ"ח,[[14]](#footnote-15) וכן הכריע החזו"א בסימן ק"ד ס"ק כ"א כ"ב.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ט כתב דכלים ששבתו בתוך הבית ויצאו בחצר או במבוי אין מטלטלין אותן אלא בד' אמות, ובביאוה"ל סימן שע"ב ס"א כתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"א מעירובין, וכ"נ בד' המהרי"ל בריש הל' עירובי חצירות, והאהעו"ז בסימן שס"ו ס"ג נקט כן לדינא, וכן פשיטא לי' להגרע"א בגהש"ס בשבת שם, ובגל' שו"ע סימן שנ"ה ס"ג ובתשובתו שהביא הבית מאיר בסימן שמ"ט, - והבית מאיר בסימן שמ"ט והביאוה"ל הביאו לב' הדעות בזה ולא הכריעו בזה.[[15]](#footnote-16)

והבית מאיר והביאוה"ל שם כתבו בטעם האוסרים, דהוא משום דחצר שאינה מעורבת דמיא לרה"ר, וע"כ אסור לטלטל בכולה כלים ששבתו בבית, ולפ"ז נמצא דהרמב"ם והרשב"א דאסרו בזה, הוא לטעמייהו דס"ל דהא דאסור להוציא מבית לחצר, הוא משום דחשבינן להחצר כרה"ר.

האהעו"ז בסימן שס"ו ס"ג נקט, דכלים ששבתו בבית, כי היכי דאסור לטלטלם בחצר יותר מד' אמות, וכמש"כ הרשב"א, ה"נ אסור לטלטלם בביתו של חבירו יותר מד' אמות, וכ"ה מבו' גם בגל' הגרע"א בד"י בסימן שנ"ה ס"ג דאסור לטלטלם בחצר חבירו יותר מד' אמות.

אך הבית מאיר בסימן שמ"ט תמה ע"ז, דלא אסרו אלא בחצר של רבים דגזרו בה חכמים משום לתא דרה"ר, אך בבית של אחר דל"ד כלל לרה"ר, אלא שאסרו להוציא מזל"ז משום דהוו רשויות חלוקות, ודאי דמותר לטלטל בו יותר מד' אמות,[[16]](#footnote-17) והסכים לזה הביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א,[[17]](#footnote-18) אך בדעת האהעו"ז והגרע"א צ"ל דהא דאסור לטלטלם יותר מד' אמות, הוא משום דחשבינן דעדיין הם בבית, וכל שמטלטלם למקום אחר בחצר, חשיב כהוצאה אחרת מן הבית, (וע"ד שנתבאר בהערה י"ב בדעת הסוברים דאסור לטלטלם אף כמלא נימא), וע"כ שפיר יש לאסור לטלטלם יותר מד' אמות אף בבית.[[18]](#footnote-19)

התורי"ד לקמן צ"א א' כתב, דהא דמותר לטלטל בחצר כלי ששבת בבית, היינו רק כשהוציאו לחצר בהיתר דרך מלבוש, אך אך אם הוציאו לחצר באיסור, אסור לטלטלו בחצר,[[19]](#footnote-20) אך הביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א פשיטא לי' דאין לחלק בזה, עיי"ש, וצ"ע אם היינו רק לאותו אדם שהוציאן, דחשבינן לה כהמשך דהוצאתו, או היינו אף לאדם אחר.

\*\*\*

**פ"ט א - כל גגות העיר רשות אחת הן,** בפירש"י כתב דכיון דאין תשמישן תדיר, אין בהן חילוק רשות, ומה"ט גם כל החצירות וכל הקרפיפות הוו רשות אחת, וכ"כ בפירש"י לקמן צ"א א' ד"ה וקרפיפות דאין רשות מתחלקת מחמת שינוי בעלים אלא בתים לחודייהו משום שהם תדירים לדירה, - והבית מאיר בסו"ס שנ"ה כתב דלפ"ד רש"י י"ל דבית הכסא חשיב כבית, כיון דתשמישו תדיר, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם בפיהמ"ש דלא כן, וכתב דלדעתו הוי בית הכסא כקרפף, (אך מסיק דבית הכסא שבבית חשיב כבית, עיי"ש).[[20]](#footnote-21)

החזו"א בסימן צ' סקמ"א כתב, דכיון דקי"ל דאין אוסר אלא מקום פיתא, אף לא חשיב כבית אלא מקום פיתא, ומותר להוציא משאר החדרים שבבית לחצר בלא עירוב, וכ"כ החזו"א בסימן צ"א סק"א ובסימן ק"ד סקט"ז, וכ"ה גם בדבריו בסימן צ"ו סוסק"ה, - אך בד' שאר האחרונים מבו' דכל חדרי הבית דינם כבית, ואכמ"ל.[[21]](#footnote-22)

**כשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה,** בפירש"י לקמן צ' א' ד"ה חדא כתב דהיינו משום דחילוק למטה סליק ואזיל לעיל, ועד"ז כתב המאירי דדיורין של מטה בוקעין ועולין, ומבו' דחילוק הדיורים בגגין עצמן אינו אוסר, (והיינו משום דאין תשמישן תדיר, וכמש"כ רש"י במשנתינו), ולא אסרינן אלא משום דהחילוק שלמטה עולה למעלה.

בפירש"י לקמן צ"א א' ד"ה לדברי חכמים כתב דהא דלחכמים מותר לטלטל מגג לחצר, ול"ה כטלטול מבית לחצר דאסור, הוא משום דגג תשמיש שאינו תדיר הוא, וע"כ ל"ה ממש כבית, - אך המאירי כתב בשם הראב"ד דהוא משום דאין אומרים לאסור מצד הדיורים של מטה, אלא הגג שמכניסים בו, וע"כ אף דלחכמים מותר לטלטל מגגו לחצר חבירו או מחצר חבירו לגגו, מ"מ אסור לטלטל מחצירו לגג של אחר, דכיון דאסור לו להכניסם לביתו של חברו, אף אסור להכניסם לגגו, שדיור ביתו בוקע ועולה, וצ"ב.

**אלא ר"מ וכו' ואי קסבר אין חלוקין דכל למעלה מי' רשות אחת היא,** בחי' בית מאיר הק', דמ"ט הוצרכו לטעם זה, הרי בפשוטו טעמא דר"מ הוא משום דאין תשמישן תדיר, כמש"כ רש"י במתניתין, והרש"ש הוסיף להקשות, דטעמא דהכא אינו מספיק להא דחצירות וקרפיפות הוו רשות אחת, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך לפ"ד רש"י לקמן צ' א' ניחא, דאף רבנן מודו דמשום דיורי הגגין עצמן אין חלוקין כיון דאין תשמישן תדיר, וכל הא דס"ל דאינם רשות אחת הוא משום דחילוק למטה סליק ואזיל לעיל, וע"ז מפרשינן דטעמא דר"מ דפליג הוא משום דלמעלה מי' רשות אחת היא, וחילוק הדיורין למטה ל"מ ללמעלה, ומשום חילוק הדיורים למעלה אין לאסור, משום דאין תשמישן תדיר, וכעי"ז כתב בס' לשון הזהב.[[22]](#footnote-23)

ובפסקי רי"ד גריס דכל למעלה מי' רשות "אחרת" היא, ולפ"ז ודאי דכל ה"ט הוא רק בהא דל"מ חילוק הדיורים למטה ללמעלה, דהוא משום דלמעלה מי' הוי רשות אחרת, ואינה בכלל חילוק הדיורים דלמטה.

**כגון עמוד ברה"י,** בפירש"י כתב דהיינו עמוד בחצר, והריטב"א כתב דבא להוציא עמוד שהוא בבית מקורה, דל"ד לתל ברה"ר שאינו מקורה, וליכא למיגזר בי', וכ"כ בפסקי רי"ד, ועי' בגאו"י מש"כ בזה.

התוס' בשבת ט' א' ד"ה גזירה כתבו, דלא אסר ר"מ לטלטל מבית לעלי', דלא יבא לטלטל בכך מרה"ר לעלי', דמינכרא מחיצתא ולא טעו אינשי בהכי, - והריטב"א בסוגיין כתב דלא אסר ר"מ אלא בעמוד וכיו"ב שאינו רשות חשוב לתשמיש, וכיו"ב מצוי תל ברה"ר, ויבואו לומר דכשם שזה מתבטל ברה"י שעומד בו כך עמוד ברה"ר מתבטל ברשות שעומד בו, אבל בעלי' שבחצר וכיו"ב שחשוב לתשמיש לא גזרו, וכ"כ הריטב"א בשבת שם.

הריטב"א הביא בשם התוס' שהק' דהיאך מטלטלין ספרים מן התיבה לחוצה לה, וכתב דהוא משום דבבית מקורה לא אסרו, וכנ"ל, ועוד דלא קי"ל כר"מ, והריטב"א בשבת ט' א' כתב דלא אמר ר"מ אלא במידי דקביע בקרקע כגון תל ועמוד ואמת הריחים, ותיבה זו לא קביע כולי האי, והיינו דדמי לגיגית ומכתשת דמודה ר"מ דלא גזרו, ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

המאירי כתב בשם הראב"ד, דלא אסר ר"מ אלא בעמוד וכותל וכיו"ב, אבל בבור שבחצר לא גזר, משום דבור ברה"ר אינו מצוי ולא גזרו בדבר שאינו מצוי, שבור ברה"ר אינו מצוי ומה שאינו מצוי לא גזרו בו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה ק"ה.

**ה"נ גזירה משום תל ברה"ר,** בפירש"י לקמן צ"א א' ד"ה וקרפיפות כתב דמכח זה אסור לטלטל מגג לחצר או לקרפף אף כשהם של אדם אחד, - אך הריטב"א כתב בשם רבותיו דלא אסרו אלא כשהם של ב' בנ"א ולא עירבו דהשתא דמי לתל ברה"ר, דאם הם של אדם א' או של בנ"א שעירבו, ל"ד כלל לתל ברה"ר, דהכא הוא משתמש מרשותו לרשותו, ובתל זה בא להשתמש מרשות לרשות, וכ"כ הרשב"א לעיל ע"ו ב' ולקמן צ"ב א'.

הרשב"א בשבת ט' א' כתב דהא דאסרינן בעמוד גבוה י' ורחב ד', הוא רק בחצר השותפין שלא עירבו, דדמיא קצת לרה"ר שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבתים ומן הבתים לתוכה, וזה לטעמי' דהא דאסור להוציא מבית לחצר, הוא משום דהחצר דמיא לרה"ר, אך ברה"י של אדם אחד או בחצר השותפין ועירבו, לא אסרו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ד,[[23]](#footnote-24) - ואמנם פשוט דכ"ז הוא כשאינם של ב' בנ"א, אך כל שהחצר והעמוד של ב' בנ"א, אסור אף בחצר של יחיד, דכיון דאסור לטלטל מזל"ז כלים ששבתו בבית, דמי לתל ברה"ר, דמה"ט אסר ר"מ לטלטל מגג לגג הגבוה י' ומגג לחצר, והוא אף בגג ובחצר של יחיד, וכאשר כ"ה בד' הרשב"א לעיל ע"ו ב' ולקמן צ"ב א', וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת שם.[[24]](#footnote-25)

התוס' כתבו דאף דקי"ל כר"מ בגזירותיו, הכא לא קי"ל כר"מ, דפסקינן לקמן הלכה כר"ש, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והריטב"א, וכ"כ בפסקי רי"ד.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ד ק"ה כתב דאסור לטלטל מחצר המשותפת שלא עירבו לעמוד, וכ"כ המאירי בשם י"א, דאף דקי"ל כר"ש דגגין וחצירות רשות אחת הן ומותר לטלטל מגג לחצר, וכ"כ הרשב"א גופי' בשער ג' פ"ט, מ"מ בדין עמוד קי"ל כר"מ, וכתב דהוא משום דלא קי"ל כאביי דגם בגג וחצר הוי האיסור משום גזירה, אלא האיסור בזה הוא משום חילוק רשויות, ובזה לא קי"ל כר"מ, אך בעמוד דאסר ר"מ משום גזירה, קי"ל כוותי', - ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דשאני גג מעמוד,[[25]](#footnote-26) ושמא י"ל למש"כ הריטב"א דלא גזרו אלא במקום דיש לחוש שיאמרו דהוא בטל לרשות שעומד בו, ולא במקום שחשוב לתשמיש, ולפ"ז י"ל דקי"ל דגם גג הוי כמקום חשוב לתשמיש מכח הדיורין שלמטה, וע"כ לא גזרו בזה.

**מאי לאו דשרי לטלטולי דרך כותל,** החזו"א סימן ק"ג סקי"ט הוכיח מהכא דאסרו עקירה בלא הנחה ברשויות דרבנן, וע"כ לדעת ר"מ אסור לטלטל מחצר לחצר דרך כותל אף שאינו מניחו בכותל,[[26]](#footnote-27) והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, ולדעת המתירים לכאו' צ"ל דהגזירה משום תל ברה"ר חמירא טפי, ואסרו בזה אף בלא הנחה, וצ"ע.[[27]](#footnote-28)

**קרפיפות רשות לעצמן,** בפירש"י כתב דאסור לטלטל מהן לחצירות, משום דחצירות רשות שותפות וקרפף רה"י, ובפירש"י לקמן צ' ב' ד"ה ושמואל כתב דהא דאסור לטלטל מן החצר לקרפף, הוא משום דקרפף חלוק מחצר, דקרפף מוקצה לתשמיש שאינו תדיר, והמהרש"א עמד על סתירת ד' רש"י בזה, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד, דהוא משום דחצר וקרפף ל"ד אהדדי, דחצר קביע תשמישי', שעיקר תשמישו של אדם הוא בחצר שלפני הבתים, אבל קרפף לא קביע תשמישי', ועיי"ש שתמה ע"ד רש"י הכא, וכתב דאע"פ שכל החצר של יחיד והקרפף של יחיד אין מטלטלין מזל"ז, והגאו"י כתב דט"ס נפלה בד' רש"י הכא, עיי"ש, ועי' בחי' אהעו"ז במש"כ בישוב ד' רש"י הכא.

כ"ו אלול ע"ז

דף מס' 2

**פ"ט א'** **- רב אמר אין מטלטלין בו אלא בד' אמות,** התוס' כתבו דנפ"מ בפלוגתייהו אף לר"ש לענין כלי הבית, וא"ג דלגבי כלים ששבתו בתוכו הוי נפרץ למקום המותר, מ"מ חשיב שפיר נפרץ במלואו למקום האסור לכלים ששבתו בתוך הבית, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' לעיל מ"ד א', - והגאו"י עמד על דבריהם, דהרי יש ללמוד כן ממתניתין דלקמן צ"ב א' דחצר קטנה שנפרצה לגדולה הקטנה אסורה, והיינו לענין כלי הבית, דהרי כל חצירות רשות אחת הן, וכן הק' ביתרון האור בפירקין, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

התוס' כתבו דנפ"מ עוד כשהגגין יחד יתירין מבית סאתים, דאם לא אמר גוד אסיק אסור, והמהרש"א הק' שהרי לקמן צ' א' אמרו דלדעת רב מותר לטלטל בגגין השוין היתירין מבית סאתים, דחשיב כמוקף לדירה, ולדעת שמואל אסור לטלטל בהן, דלא אמרינן גוד אסיק לחלק הגגין זמ"ז ולחשבן דאינם יותר מבית סאתים, - ועיי"ש שכתב לדון דד' התוס' הכא קיימי בגג הבולט, וע"כ לדעת רב ה"ז אסור, משום דלא אמרינן גוד אסיק ול"ה מוקף לדירה, והק' דפלוגתא זו איכא לאשכוחי נמי בפחות מבית סאתים, וצ"ע, שהרי התוס' לקמן דנו דגג הבולט ל"ה כרמלית אלא כשהוא יותר מבית סאתים, וא"כ שפיר יש לפרש כן לדבריהם הכא, ועמד ע"ז בס' לשון הזהב, אך לכאו' אכתי לא נתישב בזה משמעות ד' התוס' דלשמואל מותר לטלטל בגגין היתירין מבית סאתים.

והאהעו"ז כתב, דכל מה שאמרו לקמן דלשמואל לא אמרינן גוד אסיק לחלק הגגין זמ"ז, הוא רק לדעת ר"מ, דאסור לטלטל מן הבית לגג, ול"ב למימר גוד אסיק אלא לחלק הגג שלא יהא יותר מבית סאתים, ולענין זה לא אמרינן גוד אסיק, אך לפ"מ דקי"ל דלא כר"מ, ובעינן למימר גוד אסיק להתיר לטלטל כלי הבית לגג, מהני זה אף לחלק את הגגין, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ועי' בעצי אלמוגים סימן שע"ב סק"א במש"כ בזה בע"א, וצ"ע.

**במחיצות הניכרות,** בפירש"י כתב דהיינו שאין הבתים מחוברין ויש אויר ביניהם, ומשמע דכל שיש ריוח מועט בין הגגין, חשבינן לה כמחיצות ניכרות, וכ"ה מבו' גם בדבריו בד"ה כי פליגי, - אך באבנ"ז סימן ער"ב סק"א דן לפרש בדעת רש"י, דבעינן שיהא ריוח ד' בין הגגין, ובלא"ה חשיב כמחיצה שאינה ניכרת, דאף דהעומד ע"ג הגג רואה את הכתלים, מ"מ אינו רואה דיש עליהן תורת מחיצה, שהרי אינו רואה חלל ד', וכפ"מ שהוא רואה לאו מחיצה היא, - ועי' בזה בד' התוס' לקמן צ' א' ד"ה כרמלית ובגאו"י שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הריטב"א דקדק מד' רש"י, לפי גירסתו, דכשהבתים מחוברים ל"מ, אף אם המחיצות עודפות וניכרות למעלה, דכיון דאין שם גובה מחיצה י' לא אמרינן גוד אסיק, שהרי אינו מכיר שעומד על מחיצה י', - ועיי"ש כתב די"א דכל כה"ג מחיצה ניכרת היא, ואמרינן בזה גוד אסיק, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ג' שכתב דאם גג אחד גבוה מחבירו אמרינן גוד אסיק, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ולקמן צ' א' בשם הראב"ד, עיי"ש.

**כו"ע לא פליגי,** בפירש"י כתב דהוא משום דדמי לעמוד ברה"ר דהוי רה"י משום גוד אסיק, ומבו' מדבריו דהא דעמוד גבוה י' ורחב ד' הוי רה"י הוא משום דאמרינן גוד אסיק, וכ"כ הרשב"א בע"ב ד"ה אנא והריטב"א שם ד"ה אבל, וכ"ה גם בפירש"י לעיל ט"ו א' ולקמן צ"ב א' ובשבת ו' ב' ובסוכה כ"ה א', וכ"כ הר"ח בשבת ז' ב', ובתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, ובחי' הריטב"א סוכה ד' ב'.

אך התורי"ד בסוכה שם כתב דדעת רבא דלא אמרינן גוד אסיק בעמוד ואפ"ה הוי רה"י, ובפי' ר"א מן ההר שם כתב דהא דהוי רה"י אף דלא אמרינן גוד אסיק, הוא משום דלעצמן מחיצות נינהו, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה בדעת הרמב"ם, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש שבת, והמאירי שם כתב דהוא משום דכל שגבוה י' ורחב ד' אינו תשמיש של בני רה"ר ודינו כרה"י אף בלא מחיצות, ובזה ניחא ד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דמשמע דתל הוא עיקר רה"י טפי ממקום המוקף ד' מחיצות, - והא דהכא בעינן לדין גוד אסיק, דמה"ט הוא דאסר שמואל במחיצות שאינם ניכרות, הוא משום דאף דהגג הוי רה"י מכח המחיצות שלמטה, או דדינו כרה"י בלא מחיצות, מ"מ להבדיל בין ב' הגגין, בעינן לדין גוד אסיק.

ועמש"נ בזה להלן בדעת התוס' בסוגיין בזה, - ובדעת הרשב"א לקמן צ' א' בשם הראב"ד, והריטב"א שם בשם השר מקוצי.

נחלקו האחרונים בביאור הפלוגתא אם אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, וד' דעות בדבר, **א** הגאו"י כתב דפלוגתייהו היא בדאורייתא אם אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, וכ"כ בס' מגנזי הגר"ח סימן ד'.

**ב** החיי אדם בכלל מ"ז סי"ב כתב דמדאורייתא לכו"ע אמרינן גוד אסיק אף במחיצות שאינם ניכרות, והא דס"ל לרב דלא אמרינן בזה גו"א הוא מדרבנן, ובס' משנת אליהו סוכה סימן ז' כתב לפרש לדבריו, דהוא משום דלדין גו"א דאורייתא ל"ב שתהא המחיצה ניכרת לעומדים על הגג, וסגי במה שהיא נכרת לאלו העומדים למטה, דהם רואים לפניהם מחיצה גלוי' המבדלת את הגג מרה"ר שסביבותיו בגובה י', ורק מדרבנן הוא דל"מ, כיון דהעומד על הגג אינו רואה תחתיו את המחיצות ואין ניכרת לו הבדלת המקום, עיי"ש.[[28]](#footnote-29)

**ג** השערי ציון בח"א סימן ד' כתב, דאף לרב אמרינן גו"א במחיצות שאינם ניכרות, ורק לענין איסור דיורין ל"מ המחיצות, והובאו דבריו בחזו"א סימן ק"ח סק"א, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה.

**ד** החזו"א בסימן ק"ח סק"ב כתב, דמדאורייתא לכו"ע לא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, ובדבריו שם סוסק"ה וסוסק"ז מבו' דהוא משום דאיכא סילוק מחיצות, דהקירוי שע"ג הכתלים מסלק את מחיצת הכתלים, (וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ק"נ סוסק"ה, ובגליונות לחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה) והא דס"ל לשמואל דמהני מחיצות שאינם ניכרות הוא רק לענין עירובי חצירות, עיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה.[[29]](#footnote-30)

ומצאנו בד' הרשב"א לעיל מ"ד ב' בדין גג המערה, דמבו' להדיא בדבריו דלדעת רב לא אמרינן גוד אסיק מדאורייתא במחיצות שאינם ניכרות, וע"כ הוא דגג המערה הוי רה"ר, ומשמעות דבריו דלשמואל אמרינן גו"א מדאורייתא במחיצות שאינם ניכרות, וגג המערה הוי רה"י, ורק אם הוא יותר מבית סאתים הו"ל כרמלית, עיי"ש, - ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בשם הראב"ד והריטב"א בשם השר מקוצי בזה.

**תוד"ה במחיצות, ופי תקרה נמי לא אמרינן וכו' וגוד אחית נמי לא אמרינן וכו',** הבית מאיר בסימן שע"ד ס"ד הק', דאף אם הוה אמרינן פי תקרה או גוד אחית, ל"ה מועיל זה אלא לגבי המקום שתחת הבליטה, אך לא יועיל זה לגבי המקום שע"ג הגג, וצ"ב דמאי קשיא לי' כן ע"ד התוס', הרי להדיא אמר ריבר"י דע"ג הטרסקל הוי רה"י מכח דינא דגוד אחית, והרי דע"י דמהני הא דאמרינן גוד אחית גם לגבי על גביו.

ובס' שערי ציון ח"א סימן ד' ענף א' סק"ז כתב לפרש, דאם אמרינן פי תקרה או גוד אחית וחשיב דיש למטה מחיצה, תו אמרינן ע"ז גוד אסיק, ועיי"ש שעמד בזה, דמחיצות אלו דגוד אחית ודפי תקרה אינם ניכרות כלל, ואפ"ה אמרינן בזה גוד אסיק.

ובד' הגאו"י נראה דמפרש, דאם הי' המקום שתחת הבליטה רה"י מדין פי תקרה או גוד אחית, הי' גם ע"ג הבליטה רה"י מדינא דרה"י עולה עד לרקיע, וזה לפ"מ שנקט דמהני דינא דרה"י עולה עד לרקיע אף בלא דינא דגוד אסיק, ונת' להלן, ועיי"ש בשערי ציון בסק"ח במשה"ק ע"ז, ועי' בדבריו בענף ג' סק"ז במש"כ לישב.

ובחזו"א סימן ק"ח סק"ח כתב דלעולם עיקר הא דהוי ע"ג הטרסקל רה"י, הוא משום דלמעלה מי' הוא חולק רשות והוא מובדל מסביבותיו, אלא דאין הבדלת הרשות אלא אם הוא קבוע, אבל דבר עראי אינו קובע רשות, ובדף הבולט והגדים בוקעין תחתיו מחשב עראי וצריך לדין גוד אחית, עכ"ד, אך לכאו' זה ניחא רק לדעת הסוברים דהא דעמוד הוי רה"י ל"ב בזה לדין גוד אסיק, אך לדעת הסוברים דהא דהוי רה"י הוא מדין גוד אסיק, לא עדיף טרסקל מעמוד גבוה י', ולא סגי בדין גוד אחית לחודי'.

**כיון דעבידי כי ארזילא,**[[30]](#footnote-31) בחי' אהעו"ז עמד בד' הרא"ש שסתם דגג הבולט ל"ה רה"י, ולא כתב דהוא רק היכא דהוא בשיפוע דלא אמרינן פי תקרה, - ועיי"ש שכתב דהרא"ש לטעמי' דלא אמרינן פי תקרה מד' רוחות, וע"כ אף אם אינו בשיפוע לא אמרינן פי תקרה, והתוס' שכתבו דבלא הא דהוי בשיפוע הוה שרינן משום פי תקרה, הוא משום דדבריהם קיימי כשהגג בולט מרוח אחת, ונמצא דיש לו ג' מחיצות, וע"כ שפיר אמרינן פי תקרה.[[31]](#footnote-32)

**דאפי' ריבר"י לא אמר אלא בטרסקל דהדרן מחיצתא,** בפירש"י לעיל ל"ג ב' פירש דהא דלא אמרינן גוד אחית היכא דלא הדרן מחיצתא היינו בכלכלה שאינה מקפת את עביו של אילן, דכי אמרינן גוד אחית אכתי אית לן למימר חוקקין להשלים וכו' ותרתי לא אמרינן, עיי"ש, ולדעתו הכא חשיב שפיר כהדרן מחיצתא, ואמרינן בזה גוד אחית לריבר"י, - אך בד' התוס' מבו' שפירשו לההיא דהדרן מחיצתא בע"א, וכנראה דהיינו דלא אמרינן גוד אחית, אלא היכא דיש היכר מחיצות, כטרסקל שיש לו מחיצות מסביביו, וכ"כ בחי' הר"ן לעיל שם, וכ"נ גם בד' תוס' הרא"ש והריטב"א שם.

**גג הבולט**

**והואיל וכן כל הגג אסור,** בד' המהרש"א מבו' דמש"כ התוס' לאסור בזה הוא לדעת רב דבעי מחיצות ניכרות, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בע"ב ולקמן צ' א', - אך החזו"א בסימן ק"ד סק"ז דקדק מל' התוס' שלא דנו הכא אי הלכה כרב או כשמואל, דהכא יש לאסור לכו"ע, וזה לטעמי' דאף לשמואל לא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות אלא לענין דיורין.

בפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה אף כתב דלדעת רב דלא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, כל דבולט ראש הגג לרה"ר, אינו רה"י, כיון דאין לו שום מחיצה,[[32]](#footnote-33) וכ"כ הרא"ש בסימן ב', ובתוס' הרא"ש בסוגיין ולקמן צ' א'.

אך התוס' כתבו דכל שבולט ראשו לרה"ר הויא הבליטה כרמלית, ומכח זה אסור כל הגג, דנפרץ במלואו לאותה בליטה שהיא כרמלית, ומבו' בדבריהם דהגג הוי רה"י, ואיסורו הוא משום דנפרץ לבליטה שהיא כרמלית, והמהרש"א הק' דכיון דלא אמרינן גו"א במחיצות שאינם ניכרות, נמצא דהגג ל"ה רה"י, וכמש"כ רש"י, ומ"ט הוצרכו התוס' לאסרו מכח הא שהוא פרוץ לבליטה, וכן הק' בחי' הגרע"א, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המהרש"א כתב, דרק דהבליטה הבולטת לרה"ר וגדיים בוקעין בו נעשה כרמלית, אך שאר הגג שעומד עד כנגד המחיצות אינו נעשה כרמלית, כיון דא"א שם לגדיים לבקוע, והוי רה"י אף שאין המחיצות ניכרות, ועי' בתו"ש סימן שע"ד סקי"א שתמה על דבריו.

ובאבנ"ז סימן ער"ב סק"ו כתב לפרש בד' המהרש"א, דלהא דהגג הוי רה"י ל"ב לדין גוד אסיק, דבלא"ה הוי רה"י משום המחיצות דלמטה, וכדעת הסוברים דלהא דעמוד הוי רה"י ל"ב לדינא דגוד אסיק,[[33]](#footnote-34) וכדרך זו כתב גם בס' מגנזי הגר"ח סימן ד', עיי"ש.

ובאג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף א' כתב לפרש בד' המהרש"א, דכיון דמדינא הי' לנו לומר גוד אחית ודתהא אף הבליטה רה"י, והא דלא אמרינן גוד אחית, הוא משום דאיכא בקיעת גדיים, הרי דכלפי הגג עצמו דליכא בקיעת גדיים, שפיר מהני הגוד אחית, וכתב דצ"ל לפ"ז, דגוד אחית חשיב כמחיצה אף במקום שהגדיים בוקעין, אלא דאינ מועיל על מקום בקיעת הגדיים, וע"כ ה"ז מועיל על המקום שכנגד המחיצות דליכא בקיעת גדיים. [[34]](#footnote-35)

**ב** בהגמ"ר בפ' בכל מערבין, נראה שפירש בד' התוס', דהגג עצמו הוי רה"י אף דלא אמרינן גוד אסיק, משום דרה"י עולה עד לרקיע, וכיון דתוך הבית הוי רה"י, אף על גביו הוי רה"י, וכ"כ הגאו"י בסוגיין, והגר"ז בסימן שמ"ה סכ"ג,[[35]](#footnote-36) ועמש"כ בזה באורך בשערי ציון סימן ד' ענף ג'.[[36]](#footnote-37)

**ג** בחי' אבן העוזר כתב דהכא איירי כשאין הגג בולט אלא מצד אחד, וע"כ שפיר הוי הגג רה"י דיש לו ג' מחיצות, ולא מיתסר מכח הא דהוא פרוץ ברוח רביעית במלואו, כיון דהוא פרוץ למקום פטור,[[37]](#footnote-38) וכ"כ התו"ש בסימן שע"ד סקי"א, והיד אפרים שם.

**ד** בשערי ציון ח"א סימן ד' ענף א' סק"ט כתב דס"ל להתוס' דלענין לשוויי רה"י אמרינן גוד אסיק אף במחיצות שאינם ניכרות, ורק לענין פרוץ למקום האסור ל"מ מחיצות שאינם ניכרות, וע"כ שפיר הוי הגג רה"י, ואינו אסור אלא משום דפרוץ לבליטה שהיא כרמלית.

**ה** בחזו"א סימן ק"ד סק"ו וסימן ק"ח סוסק"ז כתב דבאמת אין מכוון התוס' דהאיסור בזה הוא משום פרוץ למקום האסור, אלא היינו דכיון דחשבינן לי' לגג לפרוץ במלואו להאי בליטה, ואין לו מחיצות בפנ"ע, א"כ אין לגג מחיצה, וע"כ הוי הגג עצמו כרמלית.

**ו** לכאו' יל"פ עוד בזה, דהרי אף דלמעלה אין המחיצות ניכרות מ"מ הן ניכרות למטה, וע"כ כל הא דלא אמרינן במחיצות אלו גוד אסיק, הוא רק כשבאנו להבדיל מהגג או מהבליטה הסמוכים, דכלפי מקום זה אין המחיצות ניכרות, אך לגבי לאשוויי רה"י, דבעינן להמחיצות להבדיל מהרה"ר, סגי במה שהמחיצות ניכרות למטה, ואמרינן בהו גוד אסיק.

המג"א בסימן שע"ד סק"ה כתב עפי"ד התוס', דכל הא דאסרינן בגג הבולט, הוא כשיש בבליטה ד"ט, דהויא הבליטה כרמלית, ואסור הגג הפרוץ במלואו לכרמלית זו, אך כל שאין בבליטה ד"ט שרי, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הויא הבליטה מקו"פ, והגג פרוץ למקום המותר, וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסימן שמ"ה סט"ז, (וצ"ב מש"כ במ"ב בסימן שע"ד סקכ"ח דכל שאינו בולט ד"ט הוי כמחיצות ניכרות), - אך האהעו"ז שם כתב, דלמש"כ הכא בביאור דברי התוס', מודו התוס' דכל דהגג בולט מכל רוחותיו, ה"ה אסור אף כשאין בבליטה ד"ט, וכ"כ התו"ש שם סקי"א, והיד אפרים שם פירש דד' המג"א קיימי בגונא דהגג בולט רק מרוח רביעית, ובכה"ג הוא שהתיר כשאין בבליטה ד"ט.

המג"א שם כתב דכן משמע בד' הרא"ש, והנתיב חיים והבית מאיר שם תמהו ע"ז, דבד' הרא"ש מבו' דהגג עצמו הוי כרמלית, וא"כ יש לאסור אף כשאינו בולט ד"ט, ולמש"כ היד אפרים דד' המג"א קיימי כשאין הגג בולט אלא מרוח רביעית, ניחא, (אך אכתי צ"ע במש"כ המג"א דכן משמע בד' הרא"ש), - והבית מאיר שם דקדק גם מד' הריטב"א דיש לאסור אף בבליטה כ"ש, - ועי' גם בפמ"ג במש"ז סימן שמ"ה סק"י שכתב דסתימת הפוסקים משמע דכל שבולט משהו ואינו ניכר אסור, והביאו הביאוה"ל שם סט"ז.

ובחזו"א סימן ק"ד סק"ו כתב לדון, דבבליטה פחות מד"ט לא חשיב בליטה ויהא כולו רה"י, שהרי גם בעמוד א"א לצמצם שלא יהא בולט מעט, ועיי"ש שכתב דאפשר דבשיעור ג"ט תליא מילתא, וכתב שם עוד, דכל שהוא בולט פחות מטפח ודאי דהוי רה"י מדין גוד אחית, כיון דליכא בקיעת גדיים תחתיו, דדמי לעמוד גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד' ויש בקצר שלו ד', דאמרינן גוד אחית אף לרבנן משום דליכא בקיעת גדיים, (ועיי"ש שנסתפק דשמא הוי השיעור חצי טפח, ובס' אמרי יעקב הביא מד' התוס' לעיל ל"ג א' ד"ה וכלכלה דמבו' דהשיעור הוא טפח, ועיי"ש במש"כ לדון באורך בעיקר ד' החזו"א, דלדינא קי"ל דל"מ גוד אחית אלא לזרוק ולא לטלטל, וע"כ אף דבבליטה פחות מטפח אמרינן גוד אחית, מ"מ יהא אסור לטלטל ע"ג הגג, ואכמ"ל).

בחי' אהעו"ז הק', דאם הגג הוי רה"י, א"כ הדין נותן דגם הבליטה תהא רה"י מדין חורי רה"י, ובחזו"א סימן ק"ד סק"ו הוכיח מזה דמכוון התוס' דכל הגג הוי כרמלית,[[38]](#footnote-39) ועיי"ש שכתב לישב דל"ה חורי רה"י אלא היכא דא"א לאסור לרה"ר עצמה משום פירצת מילואו, אבל כאן דמכח הבליטה נעשה כל הגג כרמלית, ל"מ דין חורין, וכ"כ בס' מגנזי הגר"ח סימן ד' בהג"ה, והעירו ע"ז מהא דבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' וחקק בו דע"ד להשלימו לי', דהוי כולו רה"י מדין חורין, וכמו שאמרו בשבת ז' ב', ולא אמרינן דאדרבה אף מקום החקק ל"ה רה"י דהוא פרוץ לשאר הבית,[[39]](#footnote-40) - והגר"ח שם כתב לישב עוד, למש"כ הרמב"ן בשבת צ"ט ב' דאויר העמוד ל"ה רה"י, וי"ל דבמקום דאין אוירו רה"י, ליכא לדין חורין, עיי"ש.

הרשב"א לקמן צ' א' כתב בשם הראב"ד דגג הבולט מותר, כיון דמן הדין רה"י הוא, ואף אי נימא דחשיב כקרפף שלא הוקף לדירה, מ"מ כיון שאינו יותר מבית סאתים שרי, ולא אסרו במחיצות שאינם ניכרות, אלא כשהוא פרוץ למקום האסור לו, או כשהוא יותר מבית סאתים, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בשם השר מקוצי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הע"ז והפ"ד דגג הבולט שאינו יותר מבית סאתים הוי כרה"י גמורה.

ובביאור דבריהם יש להסתפק אם הוא משום דמדינא אמרינן גוד אסיק אף במחיצות שאינם ניכרות, ורק לענין נפרץ למקום האסור ולענין היקף לדירה בעינן מחיצות הניכרות, וי"ל דהוא משום דלענין דינים אלו בעינן לחשוב דיש מחיצות ממש למעלה, ולזה בעינן שיהיו המחיצות ניכרות שם, או דהוא כדעת הסוברים דהא דע"ג הגג הוי רה"י, ל"ב בזה לדין גוד אסיק, וכ"נ להדיא בכל ל' הריטב"א שם,[[40]](#footnote-41) אך צ"ע ממש"כ הרשב"א והרטב"א בע"ב דהא דעמוד הוי רה"י הוא משום גוד אסיק, וכתבו כן בשם הראב"ד, (ואמנם שם משמע בד' הרשב"א ג"כ דבעינן לזה מחיצות ניכרות, וזה דלא כמש"כ לקמן בשם הראב"ד, וצ"ע), - והשערי ציון בח"א סימן ד' ענף א' פירש בדבריהם כדרך קמא.[[41]](#footnote-42)

והרשב"א לעיל מ"ד ב' כתב דגג המערה ל"ה רה"י משום דלא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, עיי"ש, ולכאו' הוא דלא כדבריו לקמן בשם הראב"ד, - אך לדרך בתרא ניחא, דבגג המערה שהוא שוה לרה"ר, ודאי דבלא דנימא גוד אסיק ל"ה רה"י, ול"ד לכל גג, דמחיצות הבית מבדילות אותו מרה"ר, וע"כ הוי רה"י אף בלא דינא דגוד אסיק.[[42]](#footnote-43)

הרשב"א לקמן שם כתב להוכיח כד' הראב"ד, מתל ונקע שהן מד' אמות עד בית סאתים שאנו חושבין אותו כד' אמות, ומי לא עסקינן שהן מתלקטין ועולין עד י' מתוך ד' אמות וכשעלה למעלה מי' היה המישור שלהם בית סאתים בגובה י', והרי אין מחיצות ניכרות ואעפ"כ נדונין כד' אמות, וכן הוכיח הריטב"א,[[43]](#footnote-44) ובשערי ציון שם סק"ו פירש בד' הריטב"א דהוא משום דתל המתלקט לא חשיב מחיצה ניכרת, ועיי"ש בסק"ה שפירש דהוא משום דבתל המתלקט הויא המחיצה כשמגיע התל לגובה י', דאמרינן דאילו היו חופרים הקרקע שאצלה הי' נשאר התל זקוף בגובה י', וכיון דה"ז מכוסה בקרקע, הו"ל כמחיצה שאינה ניכרת,[[44]](#footnote-45) אך החזו"א בסימן ק"ח סק"ט כתב דבתל המתלקט כל פניו חשיב המחיצה, והו"ל מחיצה ניכרת.[[45]](#footnote-46)

כ"ח אלול ע"ז

דף מס' 3

\***פ"ט ב'** **- תוד"ה במחיצות, ואע"ג דלא שלטי בי' רבים שהרי גבוה י' נעשה כרמלית וכו',** בפשוטו הנידון בזה הוא, דשמא ליחשב כרמלית לא סגי במה שהוא מקום ד' ויש בו שיעור רשות, אלא בעינן שיהא דבר הגורם לאסרו ולחשבו ככרמלית, דשלטי בי' רבים ומכח זה דמי לרה"ר, וע"ז כתבו דלא מצינו מקו"פ רחב ד', דכל מקום ד' דיש בו שיעור רשות הוי כרמלית, אף אם אין דבר הגורם לאסרו.

אמנם לפ"ז הי' בדין דאף להצד דחשבינן לי' כמקו"פ, היינו רק דלית בי' לדינא דכרמלית דהוי כרה"ר ודאסור לטלטל ממנו לרה"י ולטלטל בתוכו יותר מד' אמות, אך דינא דכרמלית דהוי כרה"י דאסור לטלטל ממנו לרה"ר, הוי אף בזה,[[46]](#footnote-47) - אך בד' הירושלמי שהביאו התוס' מבו' דחשבינן לי' כמקו"פ אף להתיר לטלטל ממנו לרה"ר,[[47]](#footnote-48) ומשמעות ד' התוס' דגם לפ"ד הירושלמי עיקר ההיתר הוא משום דלא שלטי בי' רבים, ונת' להלן, ובע"כ דהא דלא שלטי בי' רבים היינו דמה"ט אין עליו חשיבות רשות, וע"כ הוי מקו"פ, אך שמא יש לדחות, דלא תיקנו חכמים כרמלית לחצאין, וכל דלא שלטי בי' רבים ול"ד לרה"ר, אף לא נתנו עליו תורת כרמלית לאסור לטלטל ממנו לרה"ר.

הרא"ש בסימן ב' הוכיח דהוי כרמלית אף דלא שלטי בי' רבים מהא דגג יותר מבית סאתים הוי כרמלית לשמואל, אף שהוא למעלה מי', - ובד' התוס' שלא הוכיחו מזה, י"ל דס"ל דכל שהוא יותר מבית סאתים הרי דמכח זה הוא דומה לרה"ר, והוי זה טעם לחשבו ככרמלית, וע"כ הוי כרמלית אף דלא שלטי בי' רבים, ואין ללמוד מזה דכל מקום רחב ד' הוי כרמלית אף בדלא שלטי בי' רבים, אך אם נידון התוס' דכל דלא שלטי בי' רבים אין תורת רשות עליו, לא א"ש, וצ"ע, ועמש"נ בזה להלן.

\***מיהו בירושלמי משמע דלא חשיב כרמלית וכו' דהכא כיון שהוא למעלה מי' יש לו ליחשב מקו"פ וכו',** משמעות ל' התוס' דהא דחשיב כמקו"פ הוא משום דלא שלטי בי' רבים, וכמש"כ דל"ק ההיא דבית שאין בתוכו י' דהוי כרמלית אע"ג דלא מצי רבים לאשתמושי, ואך דל"מ הא דלא שלטי בי' רבים אלא כשהוא למעלה מי', ולפ"ז בגונא דשלטי בי' רבים דהוי זה סיבה הגורמת לחשבו ככרמלית, הוי כרמלית אף כשהוא למעלה מי',[[48]](#footnote-49) - ויש להסתפק אם הוא משום דדוקא אם לא שלטי בי' רבים מכח שהוא גבוה י' הוא דלא חשבינן לי' ככרמלית, או דהוא דין בפנ"ע דהך דינא דלא מצינו מקו"פ רחב ד', הוא רק כשהוא בתוך י', אך למעלה מי' הוי מקו"פ אף כשהוא רחב ד' כל דלא שלטי בי' רבים.[[49]](#footnote-50)

\***כיון דל"ה לא רה"ר ולא רה"י,** משמעות ד' התוס', דאם הי' במקום זה דלמעלה מי' תנאי רה"ר, הי' חשוב כרה"ר, ורק משום דאינו לא רה"ר ולא רה"י, הוא דאמרינן דאף אינו כרמלית כיון שהוא למעלה מי',[[50]](#footnote-51) ואין לפרש דמש"כ התוס' דל"ה רה"ר הוא משום שהוא למעלה מי', שהרי מש"כ דל"ה רה"י, הוא משום דאין בו לתנאי רה"י, וה"נ מתפרש מש"כ דאינו רה"ר דהוא משום דאין בו לתנאי רה"ר, - אך באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ג' נקט דאף אם יש בו תנאי רה"ר, ל"ה רה"ר למעלה מי', ונסתפק כן אף לדעת הרא"ש דס"ל דהוי כרמלית אף שהוא למעלה מי', דמ"מ י"ל דל"ה רה"ר, עיי"ש, וצ"ע.

**אלא משום דידע שפיר דלא איירי בבית סאתים,** בחי' בית מאיר הק', דמה לי שהוא יותר מבית סאתים, הרי ל"מ הא דיותר מבית סאתים אלא לגרע המחיצות והוי כבלא מחיצה, ולמעלה מי' הרי הוי מקו"פ אף בלא מחיצות, ולמש"נ לעיל די"ל דכל שהוא יותר מבית סאתים דמי לרה"ר והוי זה טעם לחשבו ככרמלית, ניחא, דע"כ אף למעלה מי' הוי כרמלית, דכל הא דלמעלה מי' ל"ה כרמלית הוא רק משום דלא שלטי בי' רבים ואין דבר הגורם לחשבו ככרמלית, וכנ"ל.

ובחזו"א סימן ק"ד סוסק"ז כתב, דכיון דיותר מבית סאתים ל"מ לי' מחיצות אף שגבוהין י', ולא אמרינן דליהוי מקו"פ כיון שהוא חלוק במחיצות י', וטעמא דלרוב שטחו לא מינכר בתוכו שהוא מוקף, ל"מ נמי גובה למחשבו לחלוק מרשויות דלמטה, והוי כרמלית, עכ"ד,[[51]](#footnote-52) - ובאג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ב' כתב לפרש, דהתוס' לטעמייהו דכל הגג הוי רה"י, וע"כ מהני הא דהוי קרפף לחשבו ככרמלית אף כשהוא למעלה מי', עיי"ש,[[52]](#footnote-53) וכתב לפ"ז דהרא"ש דפליג ע"ד התוס' לטעמי' אזיל, דס"ל דאף הגג עצמו הוי מקו"פ.

וראיתי לישב עוד, דרק הבליטה העומדת באויר חשיבא כמקום הגבוה י', אך הגג עצמו הו"ל כקרקע עולם, וזה ניחא לדעת התוס', דהגג עצמו הוי רה"י, והנידון הוא אם הבליטה חשיבא ככרמלית, וע"כ כשבאנו לאסור את הגג עצמו משום דהוא יותר מבית סאתים, שפיר הו"ל כרמלית אף שהוא גבוה י', אך לדרך זו לא נתישבו דברי התוס' מעיקרא שלא הוכיחו מדין גג יותר מבית סאתים דהוי כרמלית אף היכא דלא שלטי בי' רבים, דכלפי זה אין לחלק בין מקום הבליטה לבין הגג עצמו.

\*מד' התוס' אלו מוכח, דדינא דהירושלמי דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, אינו חד דינא עם הא דאין כרמלית למעלה מי', דדינא דאין כרמלית למעלה מי', היינו רק דמכח קרקע הכרמלית אין נעשה האויר כרמלית למעלה מי', ודינא דהירושלמי הוא דמקום למעלה מי' אין עליו חשיבות רשות והוי כמקו"פ, שהרי ודאי דדינא דאין כרמלית למעלה מי', הוא אף בכרמלית דקרפף יותר מבית סאתים, דודאי לא חמיר משאר כרמלית דמותר לטלטל בו למעלה מי', ואפ"ה נקטו התוס' דדינא דהירושלמי דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, אינו נוהג בכרמלית דקרפף יותר מבית סאתים, אך למש"כ החזו"א לפרש בטעם ד' התוס', אין להוכיח כן.

**והא דקאמרינן וכו' דאי לא מינכרא גדול נמי אסור משום דקטן אוסר עליו,** נתחדש בד' התוס', דאף דהגדול ניתר אף בלא מחיצות, משום דהוי למעלה מי' וחשיב כמקו"פ, מ"מ כל שהוא פרוץ למקום האסור לו ה"ה אסור, - ומבו' לפ"ז דאיסורא דפרוץ למקום האסור אי"ז משום דל"מ לו המחיצות שבמקום האסור, ונמצא דאין לו מחיצה רביעית, אלא הוא איסור בפנ"ע,[[53]](#footnote-54) ואף דגם גדר איסור זה הוא דהוי ככרמלית, מ"מ שפיר אסרינן לי' אף כשהוא גבוה י', דכל הא דמקום הגבוה י' ל"ה כרמלית, הוא רק כשאין דבר הגורם לאסרו ולחשבו ככרמלית, וכנ"ל.

**לא שנו אלא שיש דיורין וכו' דהו"ל הא דקטן מחיצה נדרסת,** בפירש"י כתב דמה"ט ליכא למימר גוד אסיק במחיצה התחתונה שביניהם, ובפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה ולשמואל כתב דכיון דהויא מחיצה נדרסת ל"מ למיגד ואסוקה, ומבו' דהוי זה גריעותא בדינא דגוד אסיק, דבכה"ג דהיא נדרסת ל"מ למימר גוד אסיק, וכ"כ הקר"א לעיל פ"ג ב' דמחיצה גמורה מהניא אף כשהיא נדרסת, וכל הא דל"מ מחיצה נדרסת, הוא בגונא דבעינן לגוד אסיק.

והריטב"א כתב לפרש בזה דהוא משום דנעשית כקרקע עולם לדרוס בה, ואפי' לשמואל ליכא למימר בה גוד אסיק, ולכאו' המכוון בזה הוא דכל דנעשה הגגין כקרקע עולם, אין המחיצה דלמטה מתייחסת כלל למקום זה, וע"כ ליכא למימר גוד אסיק, ולפ"ז י"ל דהגריעותא דמחיצה הנדרסת הוא רק במחיצות שאינם ניכרות, ונת' להלן.[[54]](#footnote-55)

התוס' לעיל כ"ב ב' ד"ה ואיזהו כתבו בדין תל המתלקט, דאם הוא עשוי כעין מדרגה דניחא תשמישתי', ל"ה רה"י, משום דהוי מחיצה נדרסת, ולכאו' התם ליכא לטעמא דהריטב"א דהוא כקרקע עולם, דה"ט הוא רק בגגין, דכלפי קרקע הגג ליכא מחיצות כלל,[[55]](#footnote-56) ובד' תוס' הרא"ש שם נראה דפליג ע"ז, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דמחיצה הנדרסת הוא רק בגגין, וכנ"ל, או הוא משום דס"ל דאף היכא דניחא תשמישתי', אכתי לא חשיב כמחיצה הנדרסת.

בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט ד"ה ומ"מ זכינו כתב דדינא דמחיצה הנדרסת, הוא ס"ד דהגמ' הכא, ולא קאי במסקנא הכי, וכתב דד' התוס' לעיל כ"ב ב' הוא רק לר' יהודה דאתרו"מ, וצ"ע, - ובתשו' נפש חי' סימן כ"ה כח. ובתשו' אמרי יושר ח"א סימן ב' הק' ע"ז, דסתמא דגמ' לקמן צ"ב א' הוא דבמחיצה נדרסת לא אמרינן גוד אסיק,[[56]](#footnote-57) וילה"ע בד' הרשב"א לעיל מ"ד ב' שכתב לדון בדין גג המערה דמ"ט ל"ה רה"י, ולא כתב דהוא משום דהו"ל כמחיצה הנדרסת.[[57]](#footnote-58)

**אבל אין דיורין וכו' שניהן מותרין,** בפירש"י כתב דמזה מוכח דאף במחיצה שאינה ניכרת אית לי' לשמואל גוד אסיק, דאי לאו דמחוברין הן אין דריסה מזע"ז.

ובתשו' נפש חי' סימן כ"ה כח. הק', דהרי כשיש ביניהם ריוח כ"ש חשיב כמחיצה הניכרת, וכמשמעות ד' רש"י בע"א, ואכתי יש דריסה מזע"ז, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל הא דל"מ מחיצה הנדרסת, הוא רק במחיצה שאינה ניכרת, וע"כ אם אינם מחוברין והויא מחיצה הניכרת, ל"ה אסרינן מכח הא דהויא מחיצה הנדרסת,

אך באבנ"ז סימן רע"א סק"ג השיב ע"ז דאי"ז מתישב בל' רש"י שכתב דאם אינם מחוברין אין דריסה מזע"ז, ולד' הנפש חי' הרי יש דריסה מזע"ז, ואך דאין הדריסה אוסרת, - ועיי"ש שכתב לישב, דאף דכל שאין ביניהם ד"ט הוא נוח לפסעו, וכמש"כ בפירש"י לעיל ע"ח ב' ד"ה ורחב ד', מ"מ אינה נדרסת ממש, וצ"ע דבריוח כ"ש, הרי הו"ל נדרסת ממש, - ובסימן ער"ב סק"א כתב דכל שאין ביניהם ד"ט לא חשיב כמחיצות ניכרות, דאף דהעומד ע"ג הגג רואה את הכתלים, הרי כמו שהוא רואה אותם אין תורת מחיצה עליהן, דהו"ל כחריץ שאינו רחב ד' דאינו מחיצה.

**אבל אין מחיצה לא על זה ולא על זה שניהם אסורין,** בפירש"י כתב דכיון דל"ה גיפופי ממש אלא ע"י גוד אסיק, ל"ה גיפופי לשוויי פתחא לגבי', דפתחא דמינכר בעינן וכה"ג לא עבדי אינשי, ויש להסתפק אם היינו רק בדליכא עומ"ר, ובעינן לאשוויי פתחא ע"י פסין, או היינו אף בדאיכא עומ"ר, דהו"ל כפרצה בקרן זוית דאוסרת משום דפתחא כה"ג לא עבדי אינשי.[[58]](#footnote-59)

והתוס' בסוד"ה במחיצות הביאו מסוגיית הגמ' לקמן צ"ב א' דמהני גוד אסיק אף לשוויי פתחא, וכ"ה בטוש"ע סימן שע"ד ס"ד, - אך המאירי כתב דקי"ל כרב יוסף דל"מ גוד אסיק לשוויי פתחא, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רנ"ט, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין שפירש לההיא דגג גדול הסמוך לקטן כשהיו הגגות מוקפות מחיצות, אך הרמב"ם שם כתב דהוא משום דאם ל"ה בהם מחיצות כולם רשות אחת היא, וצ"ב, וכ"כ הרש"ש לקמן צ"ב א' לדקדק מד' הרמב"ם בהלכותיו.[[59]](#footnote-60)

\*הרשב"א כתב בשם הראב"ד דסתם מחיצה אינה פחותה מי', ומדקאמר אבל אין מחיצה על זה וכו' ולא קאמר אבל אין מחיצותיהן ניכרות, נלמד דאף אם המחיצות ניכרות קצת למעלה, מ"מ כל שאין מחיצות י' למעלה אסור, כיון דאין מחיצה בולטת באמצען כלל, עיי"ש, - ומבו' בדבריו דלדין מחיצות הניכרות סגי במה שהן בולטות מעט למעלה, אף שאינם עולות י' טפחים, אך להתיר בגיפופי בעינן דיהא מחיצה גמורה למעלה.

**מחיצה ראוי' לדירה,** בפירש"י כתב דהוא מחיצה קבועה וקיימא, וכ"כ הריטב"א, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רנ"ה כתב דהוא מחיצה גבוהה י' טפחים, דהיא מחיצה הראוי לשימוש לגגו, וכ"כ המאירי.

**עשה סולם קבוע לגגו הותר בכל הגגין כולן,** בפירש"י כתב דהיינו דאף לרבנן דכל גג וגג רשות בפנ"ע הותר בכל הגגין, והריטב"א הק' ע"ז דמ"ט מוקי לה דלא כהלכתא, הרי גם לפ"מ דקי"ל כר"ש מהני הא דעשה סולם קבוע לגגו, דהותר בכל הגגין בכלים ששבתו בביתו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רנ"ג, - אך הבית מאיר בסימן שע"ד ס"ד כתב דמד' הרמב"ם והטוש"ע שהשמיטו לדין זה, נראה דס"ל דל"מ הא דסלוקי סליקו נפשייהו מהכא אלא לענין כלים ששבתו בגגין ולא לענין כלים ששבתו בבית, וע"כ לדידן דכל הגגין רשות אחת הן ליכא נפ"מ בדין זה, ולכאו' הטעם בזה, דל"מ הא דסלוקי סליקו נפשייהו מהכא, אלא דלא נימא דכשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה, וצ"ע.

הרשב"א והריטב"א כתבו דבכה"ג דעשה סולם קבוע לגגו דאחלינהו לגבי', אסורין שאר בני הגגין להוציא מביתם לגגן, כיון דסילקו עצמן מגגן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רנ"ג, - אך בד' התוס' בסוד"ה ועשה נראה דס"ל דל"מ הא דאחלינהו לגבי' לחשוב הגג כרשותו של זה ולאסור להוציא מבתיהן לגג, וע"כ כתבו דאם הי' כל הגג מוקף מחיצה בלא דקה נמי ל"ה אוסר, ונחלקו על מש"כ הרשב"א והריטב"א שם, וצ"ע.

**בנה עלי' ע"ג ביתו ועשה לפני' דקה ד' הותר בכל הגגין כולן,** בפירש"י כתב דהיינו דהקיף כל גגו מחיצות לעלי' ועשה פתח קטן פתוח לצד הגגין, הותר בכולן, משום דגלי דעתי' וכו' ואחלינהו לגבי', - וצ"ע, דמ"ט לא סגי במה שהקיף כל גגו מחיצות להתירו בכולן, כמו שאמרו לעיל דאם יש מחיצה הראוי' לדירה על הגדול ואין ראוי' לדירה על הקטן אפי' קטן שרי לבני גדול, וכן הק' התוס' לפי' ר"י, ושמא שאני התם דהקטן פרוץ במלואו לגדול, ובכה"ג אמרינן דבני הקטן סליקו נפשייהו ואחלינהו לגבי', ומשא"כ הכא דיש מחיצה ביניהם לא אחלינהו לגבי' אלא כשעשה דקה דגלי דעתי' דקא מחזיק בהו.

התוס' כתבו בשם ר"ח דגריס דהותרו כל הגגין כולן, ופירשו דאיירי כשעירבו כל הגגין והוא לא עירב עמהן, דכיון דעשה דקה אינו אוסר עליהן דסילק עצמו מהן, וכתבו דאיירי כשהוא פרוץ במלואו לצד הגג, או דאין העלי' אלא בחצי הגג, דאם הי' מוקף מחיצה בלא"ה ל"ה אוסר, ובחזו"א סימן ק"ד סקי"ג הק', דאם הוא פרוץ במלואו לצד הגג, מה מהני דעשה דקה וסילק עצמו מהן, הרי אכתי הן פרוצין במלואן לעלי', ומבו' בדבריו דלמש"כ התוס' דאין העלי' אלא בחצי הגג ניחא, והיינו משום דבכה"ג אמרינן דסילק עצמו משאר גגו, ונמצא דאין שאר הגגין פרוצין לרשות האסורה.

והרשב"א והריטב"א פירשו לגיר' הר"ח, דכשעשה עלי' ע"ג ביתו, מותר הוא בכל הגגות, וכל הגגות אסורין בגגן, וכדינא דרב נחמן, וזה לטעמייהו דמכח דינא דרב נחמן, נאסרו שאר בני הגגין בגגן, ונת' לעיל, ובזה אמרינן דאם עשה לפני' דקה ד', סילק עצמו משאר הגגין וחזרו הגגין לבעליהן.

**פעמים שהדקה לאיסור,** בפירש"י כתב דאפי' לר"מ דמשוי כל הגגות רשות אחת אסור בהן, ובחזו"א סימן ק"ד סקי"ב כתב דמשמע דאפי' כלים ששבתו בגג אסור להוציא ולהכניס מגגן לגגו, וכתב דלפ"ז בע"כ דאיירי כשיש לו מקום פיתא בעלייתו, שהרי לר"מ יש לגגין וחצירות דין אחד, והרי מותר להוציא מחצר לחצר כלים ששבתו בתוכן אף כשיש כותל סתום ביניהן, וכמבו' לקמן צ"ב א', - אך השפ"א לקמן צ' א' פירש בד' רש"י, דכל דעשה דקה וסילק עצמו משאר הגגין ל"ה הגגין רשות אחת, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דה"נ אם יש מחיצה ביניהם ל"ה רשות אחת, וצ"ע.

ובגאו"י כתב, דהא דנקט דהדקה לאיסור, אף דאין הדקה אוסרתו, אלא מחיצות העליות שסתמן לצד הגגין, היינו משום דקרי דקה לכל העלי' יחד עם הפתח, וזהו דקאמר דפעמים דהעלי' והדקה לאיסור, - ועיי"ש שכתב דמה שהוצרכו לה"ט דלנטורי תרביצא הוא דבעי, היינו דמה"ט אף דדרך פתח זה יכול להשתמש בכל הגגין, מ"מ אמרינן דעשה את הפתח לשמור על גינתו ולא להשתמש בגגין.

**כרמלית ורה"י קא מיבע"ל,** התוס' כתבו דאיירי כשהעמוד מופלג ד' מן הגג, דאם הוא סמוך לו ל"ה העמוד רה"י דנפרץ במלואו לגג וכגג דמי, והגאו"י הק' דמ"ט בעינן שיהא מופלג ד', הרי אף כשהוא מופלג פחות מד' אמרינן גוד אסיק, כיון דהו"ל מחיצות ניכרות, אמנם באבנ"ז סימן ער"ב סק"א צידד דכל דאין הגגין מופלגין ד"ט זמ"ז לא חשיב כמחיצות ניכרות, ונת' לעיל.[[60]](#footnote-61)

התוס' כתבו בשם ר"ת, דמה שאמרו דכרמלית ורה"י קמיבע"ל, היינו דהגג הוי רה"י, והעמוד שאינו גבוה י' הוי כרמלית, וחשיב הגג כרה"י משום דמהני בי' עירוב ול"ד לשאר כרמלית, ובגל' הגרע"א סימן שע"ד ס"ב כתב ללמוד מדבריהם, דחצר שנפרצה לכרמלית דל"מ בה עירוב, הויא ככרמלית גמורה, ומותר לטלטל ממנה לכרמלית אחרת,[[61]](#footnote-62) וכאשר כ"כ התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג והרשב"א שם, וכ"כ הב"י בסימן שע"ד והביאו המג"א שם סק"ד, (והמג"א שם נסתפק בזה).

אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאם אין העמוד גבוה י', אסור לטלטל מן הגג לתוכו דהעמוד הוי כרמלית גמורה, והגג הוי רה"י דאורייתא, ואף דהוא אסור ככרמלית משום שנפרץ לחבירו, מ"מ אסור לטלטל ממנו לכרמלית גמורה, ומשמעות דבריהם דכל דהוי רה"י דאורייתא אסור לטלטל ממנו לכרמלית, ודלא כמש"כ התוס' דדוקא הכא לא חשיב ככרמלית משום דמהני בי' עירוב, וזה כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד דאסור לטלטל ממבוי הפרוץ ברוח רביעית לכרמלית, כיון דמדאורייתא הוי המבוי כרה"י.

והגאו"י כתב דפלוגתייהו תליא בפלוגתת קמאי לעיל ס"ז ב' אם שרי לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, או דלא התירו אלא בסלע שבים דלא שכיח,[[62]](#footnote-63) - אך הגאו"י לעיל ס"ז ב' כתב די"ל דדוקא בקרפף התירו לטלטל ממנו לכרמלית משום דממנו לכרמלית לא שכיח, כמו שאמרו לעיל שם, אך במבוי דשכיח טפי טלטול ממנו לכרמלית, לא התירו לזה, ועיי"ש מש"כ עוד לחלק בזה, והפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"ג כתב דמבוי שאינו מתוקן ברוח רביעית דמי טפי לרה"ר מקרפף, וע"כ אסור לטלטל ממנו לכרמלית.

ובפירש"י בד"ה וב' אמות באכסדרה מבו' דמותר לטלטל מגג דאיסורו שנפרץ במלואו לכרמלית גמורה,[[63]](#footnote-64) והריטב"א נחלק ע"ז דכיון דהגג הוא רה"י דאורייתא אסור לטלטל ממנו לכרמלית, וע"כ כתב דאיירי באכסדרה דיש לה ג' מחיצות, דגם היא הויא רה"י דאורייתא ואסורה מדרבנן משום שנפרצה במלואה למקום האסור לה וכעין הגג הזה, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד,[[64]](#footnote-65) אך בד' רש"י מבו' דפליג ע"ד ר"ת וש"ר וס"ל דמותר לטלטל ממקום הפרוץ במלואו לרשות האסורה לו לכרמלית גמורה, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל כ"ה ב' בדעת רש"י לקמן בע"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ד' תשרי ע"ח

דף מס' 4

**צ' א'** **- ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרה וכו' ב' אמות בגג וב' אמות בחורבה,** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאיירי באכסדרה של בעלים אחרים שהיא כרמלית,[[65]](#footnote-66) וע"כ אין לאסור בזה משום דהגג הוי ככרמלית, דמכרמלית לכרמלית קמטלטל, ומיבע"ל אם הוי חדא רשותא אף שהן של ב' בעלים, ול"ד למגג לגג דאסור דהוא משום דדיורין חלוקין למטה וחילוק דלמטה סליק ואזיל לעיל, או"ד דהא דאסרו חכמים מגג לגג הוא משום דקפדי על שינוי בעלים, ואפי' מגג לאכסדרה נמי, והא דמיבע"ל בב' אמות בגג וב' אמות בחורבה, הוא דאף אי נימא דבגג ואכסדרה לא אסרו משום שינוי הבעלים, כיון דאכסדרה לא חזיא לדירה, מ"מ מגג לחורבה דחזיא לדירה י"ל דאסור, והריטב"א הוסיף לפרש דמכח דחזיא לדירה ל"ה תשמיש אחד עם הגג דלא חזי לדירה, וכיון דאיכא שינוי תשמיש ושינוי בעלים י"ל דהוו ב' רשויות.[[66]](#footnote-67)

והתוס' הק' דלקמן אמרו דגג וחצר ומרפסת רשות אחת לרבנן, ומשמע דהוא אף כשהן של בעלים הרבה, והרשב"א כתב בשם הראב"ד דלא שמיע לי' ברייתא, ותמה ע"ז דאף אם לרמב"ח לא שמיע לי', היאך אפשר סלק בתיקו ולא דייקי לה בגמ' מהך ברייתא, והריטב"א כתב דאיכא טובא כה"ג, - ובשם התוס' כתב, דהברייתא קיימא באכסדרה של שותפין, דכיון דיש לבעל הגג בה שותפות, וגם קרובין תשמישיהן להיות שוין, הוו רשות אחת לטלטל מזל"ז, והא דמיבע"ל הכא הוא באכסדרה של אחרים שאין לו בה שותפות, והביא כן מפירש"י לקמן צ"א א' ד"ה לדברי חכמים דהא דגגין וחצירות רשות אחת הן, הוא בחצר שיש לו בה שותפות, וכ"ה גם בפירש"י בע"ב בסוד"ה ורב, וכ"כ הריטב"א, ועד"ז פירש התורי"ד, עיי"ש.[[67]](#footnote-68)

והבית מאיר בע"ב הק', דהרי חזינן דמותר לטלטל מחצר לחצר ולא אסרינן משום שינוי בעלים,[[68]](#footnote-69) - אך הגאו"י כתב לפרש דלא מיבע"ל לאסור משום שינוי בעלים, אלא בגג דיש לו דיורין למטה, ונמצא דודאי דטעם האיסור בגג הוא משום דאיכא דיורין למטה, ואך דמיבע"ל אם כל האיסור הוא היכא דב' הרשויות יש בהן דיורין למטה, או אף כשרשות אחת יש בה דיורין למטה, חשיבא כבית לאסור לטלטל ממנה לרשות אחרת דאיכא שינוי בעלים.

בעיקר מש"כ רש"י דתקרת אכסדרה היא קרפף, צ"ע דלהדיא תניא דחצר ואכסדרה רשות אחת הן, ולא אסרינן בזה משום האיסור לטלטל מחצר לקרפף, ואי נימא דקרפף מקורה גם לא חשיב כקרפף לענין חילוק רשויות ניחא, וצ"ל דהתם איירי באכסדרה שבחצר דחזיא טפי לדירה ול"ה קרפף, והגאו"י בתו"ד כתב כן בדעת רש"י בע"ב דהכא איירי באכסדרה העומדת בפנ"ע והתם איירי באכסדרה שבחצר, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ק"ד סקט"ו בתו"ד דאכסדרה הסמוכה לבית הויא מוקפת לדירה, וי"ל עוד, דאכסדרה דמיא לרחבה, שכתבו הראשונים לעיל כ"ד א' דכשאינה יתירה על בית סאתים לא חשיבא כקרפף, וצ"ע.[[69]](#footnote-70)

\*עוד צ"ע, דלמש"כ רש"י דאיירי בגג אכסדרה יותר מבית סאתים, דהוי כקרפף, א"כ מאי מיבע"ל, הרי הגם דלי"ב משום איסור כרמלית דמכרמלית לכרמלית קמטלטל, מ"מ מ"ט לי"ב משום האיסור לטלטל מגג לקרפף,[[70]](#footnote-71) ולמש"נ להלן מד' הרשב"א בעבוה"ק דהאיסור לטלטל מבית וחצר לקרפף שאינו יותר מבית סאתים, הוא מכח הא דאינו רה"י גמורה, ניחא.

וי"ל בזה למש"כ הגאו"י בע"ב בד' רש"י שם, דכל דב' הרשויות הם כרמלית לי"ב לדין חילוק רשויות דקרפף, עיי"ש, - וי"ל עוד, דכל איסור רשויות דקרפף הוא רק כשאינו יתר על בית סאתים ול"ה כרמלית, אך כל שהוא יותר מבית סאתים והוי כרמלית, לי"ב כלל לאיסור רשויות דקרפף.[[71]](#footnote-72)

אמנם בעיקר הקו' י"ל דכיון דהגג פרוץ למקום האסור וחשיב ככרמלית, חשיב אף הגג כקרפף, דכל שאין מחיצותיו מתירות אותו, לי"ב היקף לדירה והוי כקרפף, (לדעת התוס' וש"ר לקמן בסוגיין דכל שלא "הוקף" לדירה חשיב כקרפף שהוא רשות חלוקה מן החצר), וע"כ אין לאסור לטלטל מן הגג לאכסדרה, משום האיסור לטלטל מגג לקרפף, - וכ"ה להדיא בל' תור"פ בע"ב ד"ה לשמואל דגגין השוין לרב הוו כקרפף, ומכח זה הק' שם דיהא מותר לטלטל מהן לקרפף גמור, ונת' להלן במקומו.

**ב** בפירש"י בע"ב בסוד"ה ושמואל כתב דלרב אסור לטלטל מגגין השוין לקרפף יותר מבית סאתים, משום דגג חזי לדירה טפי מקרפף, ומדמי לה להא דמיבע"ל הכא לאסור לטלטל מגגין השוין לאכסדרה ולחורבה משום דאין רשותם דומה, עיי"ש,[[72]](#footnote-73) - והגאו"י כתב דחזר בו רש"י מפירושו הכא, וס"ל דהצד לאסור לטלטל מגג לאכסדרה או לחורבה, אינו משום דהם של בעלים חלוקין, דלא אסרו משום זה אלא בגגין דדיורין חלוקין למטה, אלא משום חילוק התשמישים, והא דמדמינן לה להא דמגג לגג אסור, היינו דכיון דחשבינן להגג מכלל דירת הבית, ע"כ יש לאסור לטלטל ממנו לאכסדרה או לחורבה דחלוקין בתשמישן מבית, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דמיבע"ל מגג לחורבה באת"ל, היינו דאף את"ל דמגג לאכסדרה אסור משום דאכסדרה לא חזיא לדירה וחלוקה בתשמישה מן הגג, מ"מ י"ל דמגג לחורבה שרי, דחורבה חזיא לדירה ואינה חלוקה בתשמישה כ"כ מן הגג.[[73]](#footnote-74)

**ג** בתור"פ כתב דאיירי בתקרת אכסדרה המוקפת מחיצה, ומיבע"ל אם ל"ד למגג לגג דאסור, דשאני גג דיש למטה ריבוי דיורים, ומשא"כ באכסדרה דאין בה ריבוי דיורים,[[74]](#footnote-75) וגם הא דמיבע"ל בב' אמות בגג וב' אמות בחורבה, היינו בגג החורבה, ולפי דבריו לכאו' איירי הכא בגג דהוא רה"י ואכסדרה דהיא רה"י, וכמש"כ התורי"ד, והתוס' ותוס' הרא"ש בתו"ד כתבו דמיבע"ל באכסדרה דל"ש בה כ"כ כשם שדיורין חלוקין למטה דלי"ב דיורין כ"כ, (ופירשו לפ"ז דגם בחורבה מיבע"ל בגג החורבה), ולכאו' הוא כד' תור"פ, אך צ"ע היאך זה מתישב עם ד' רש"י שהביאו בתחילת דבריהם.

התורי"ד תמה ע"ד רש"י, דמ"ט מיבע"ל בגג בין הגגין ואכסדרה שהן כרמלית, ולא מיבע"ל בגג ובאכסדרה שהן רה"י, ועיי"ש שכתב לפרש דבאמת איירי בגג שיש לו מחיצות ניכרות שהוא רה"י ואכסדרה וחורבה שהן רה"י, והא דנקט ב' אמות וב' אמות, אף דמותר לטלטל גם יותר מד' אמות, הוא משום דסתם טלטול לא חשוב פחות מד' אמות.[[75]](#footnote-76)

\*החזו"א בסימן ק"ד סקט"ז כתב דממש"כ התוס' בסוד"ה אלא לפי' ר"ת אחר פירש"י באכסדרה וחורבה, משמע קצת דכונתם דלפי' ר"ת אין הכרע כלל שיהא אסור מגג לרב אליבא דרבנן לרה"י גמורה, והטעם בזה הוא כמש"כ החזו"א שם בסו"ד, דאף דאסור לטלטל בגג משום שהוא פרוץ לגג השני, אי"ז טעם לאסור לטלטל מן הגג לעמוד בתוך ד' אמות, (שהרי כלפי טלטול מן הגג לעמוד, ל"ה הגג פרוץ למקום האסור, דהעמוד מותר עם כל הגגין),[[76]](#footnote-77) ולפ"ז יש לפרש דמיבע"ל באכסדרה וחורבה רה"י, עכ"ד, ועי' גם בס' לשון הזהב לעיל בסוגיין שכתב לדון בזה דלדעת ר"ת מותר לטלטל מגג לרה"י גמורה.

**התם לא מינכרא מחיצתא הכא מינכרא מחיצתא,** בפירש"י מבו' דהיינו דאם אין המחיצות ניכרות ה"ז אסור, משום דבני רה"ר אוסרין עליו,[[77]](#footnote-78) - והתוס' לעיל פ"ט ב' כתבו בדרך בתרא לפרש דהיינו דאם אין המחיצות ניכרות ה"ז אסור משום שהוא יותר מבית סאתים ול"ה כמוקף לדירה, וזה לפמש"כ שם דגג הבולט דאינו יותר מבית סאתים מותר, משום דלא שלטי בי' רבים והוא למעלה מי', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה ע"ז ופ"ד ופ"ט הלכה רנ"א, - אך בחי' הרשב"א כתב בדרך קמא בדעת הראב"ד, דלעולם אף אם אין המחיצות ניכרות שרי, אף כשהוא יותר מבית סאתים, עיי"ש, וזה ניחא לפי' גירסתו דגריס התם ליכא מחיצתא הכא איכא מחיצתא.

**התם ל"ה יותר מבית סאתים הכא הוי יותר מבית סאתים,** בפירש"י כתב דהא דהתם ל"ה יותר בית סאתים, הוא משום דאית לי' לשמואל גוד אסיק במחיצות שבינתים אף שאינם ניכרות, והא דהכא הוי יותר מבית סאתים, הוא משום דכל הא דאמרינן גוד אסיק במחיצות שבינתים, הוא רק לרבנן דמשוו לכל חד רשותא באפי נפשי', והוי כל גג מוקף במחיצות בפנ"ע, אך לר"מ דמשוו לכולהו כחד וכולן ניתרות במחיצות החיצונות יש כאן יותר מבית סאתים, וכ"כ התוס'.

והגאו"י תמה בזה, דמה ענין רשות אחת לגוד אסיק, וכי משום דרשות אחת הן לא מצית אמרת גוד אסיק,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש שכתב לדון לפרש להגמ' בע"א, דלא תלי ד"ז בפלוגתא דרבנן ור"מ, והאבנ"ז בסימן רס"ג סק"ג כתב לפרש בזה, דדינא הוא דלא אמרינן גוד אסיק ברשות אחת, ועי' בחזו"א סימן ק"ג סק"ג שכתב עד"ז בדעת הרשב"א והריטב"א, דברה"י לא שייך גוד אסיק דכל רה"י כחדא רשותא הוא בגובים ועומקים שבו.[[79]](#footnote-80)

והחזו"א בסימן ק"ח סק"ב כתב להוכיח מזה, דמודה שמואל דמחיצות שאינם ניכרות ל"ה מחיצות, וע"כ אינם מועילות להפסיק בין הגגין, ולא פליג שמואל אלא לענין איסור דיורין, וכעי"ז כתב בס' לשון הזהב, - וצ"ל לפ"ז, דהא דלדעת רבנן לא חשיב הגג כיותר מבית סאתים, היינו משום דמיגו דאמרינן גוד אסיק לענין איסור דיורין, ה"ז מועיל אף לחלק את הגגין שלא יהיו יותר מבית סאתים, וצ"ע.[[80]](#footnote-81)

התוס' כתבו דהא דלא אמרינן לר"מ גוד אסיק הוא משום דכולן רשות אחת, "אע"ג דלענין כלים ששבתו בבית אינו רשות אחת ואמרינן גוד אסיק", ובס' עצי אלמוגים סימן שע"ב סוסק"א פירש בדבריהם דהיינו דכל הא דלא אמרינן לר"מ גוד אסיק וחשיב כקרפף יותר מבית סאתים, הוא רק לענין כלי הגג דחשיבי הגגין כרשות אחת, אך לענין כלי הבית דחשיבי הגגין כב' רשויות, אמרינן גוד אסיק ולא חשיב כקרפף יותר מבית סאתים, וכ"נ שפירש בס' לשון הזהב,[[81]](#footnote-82) - אך יש מקום לפרש לדבריהם, דכיון דכלפי דין הגגין עצמן ל"ה כב' רשויות, ל"מ הגוד אסיק לחלק בין הגגין, אף לענין כלי הבית, ויש מקום לפרש עוד, דרק לרבנן דחשיבי כב' רשויות מכח הדיורין החלוקין דלמטה, הוא דמהני המחיצות דלמטה לחלקן, אך לרבנן דל"מ הדיורין דלמטה לחשבן כב' רשויות, אף ל"מ המחיצות דלמטה לחלקן, וכ"ה משמעות ל' תוס' הרא"ש.

**והני מחיצות למטה עבידן למעלה לא עבידן והוי כקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה,** בטעמא דרב דפליג וס"ל דחשיב הגג כמוקף לדירה, פירש"י בע"ב בד"ה מ"ש דהוא משם דנעשו המחיצות לדירת מטה, וכי אמרינן בהו גוד אסיק הוי מוקף לדירה, אף שלא נעשו לדירת מעלה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ז', וכ"כ הלבוש בסימן שס"ב ס"ז, והגר"ז שם ס"ט והמ"ב שם סקכ"ח, אך הרשב"א בתו"ד כתב דטעמא דרב הוא משום דס"ל דמחיצות בין למטה בין למעלה עבידן, והריטב"א כתב דכיון דלמטה לדירה עשאן למעלה נמי לדירה עשאן, ולכאו' הוא כד' הרשב"א, אך בדבריו לקמן בסוגיין לגבי ספינה משמע דטעמא דרב הוא משום דסגי במה שעשאה לדירת מטה, עיי"ש.

ובד' הריא"ז שם מבו' דהיינו, דלעולם ליכא כלל דיורין ע"ג הגג, ואפ"ה כיון דנעשו מחיצות התחתונות לדירה, הרי הוא כאילו הוקף למעלה לדירה,[[82]](#footnote-83) - אך לד' הרשב"א צ"ל דהגג חשיב כמקום דירה, וע"כ הוא דאם נעשו המחיצות לצרכו ל"ה כקרפף.

בטעם הא דלרב חשיב הגג כמקום דירה, יש להסתפק אם הוא מכח דהגג עצמו משמש לתשמישי דירה, או דהוא מכח הדיורין דלמטה, וכמש"כ התור"פ ודעימי' דמה"ט אף לשמואל ל"ה הגג כקרפף כשאינו יותר מבית סאתים, ונת' להלן, - וממה שאמרו דספינה שכפאה לדור תחתי', מטלטלין אף על גבה, נראה דהא דחשבינן להגג כמקום דירה הוא מכח הדיורין שלמטה, דלכאו' אין הספינה עומדת לדיורים על גבה,[[83]](#footnote-84) - אך ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ע דבית יתר מבית סאתים שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' הוי על גגו רה"י ומטלטלין בכולו, מוכח דהגג הוי מקום דירה מצ"ע, דהתם הרי למטה לא חשיב כמקום דירה, דמה"ט הוא דהוי תוכו כרמלית, וכמש"כ הרשב"א שם, וצ"ע.

התוס' וש"ר בע"ב כתבו, דכל הא דהוי הגג כקרפף לשמואל, הוא רק כשאין הבית פתוח לתוכו, אך כל דהבית פתוח לתוכו, ל"ה כקרפף, - וצ"ע דלפ"ד הרשב"א הרי אף כשאין הבית פתוח לתוכו, חשבינן להגג כמקום דירה, וכדחזינן דכל הא דחשיב כקרפף הוא משום דמחיצות למטה עבידן למעלה לא עבידן, (ולרב דנעשו המחיצות אף לצורך למעלה, ל"ה הגג כקרפף), וא"כ מה מהני הא דהבית פתוח לתוכו דיהא מוקף לדירה, הרי מ"מ כיון דלא נעשו המחיצות ללמעלה, נמצא דלי"ב היקף לדירה, אך לפ"ד הריא"ז ניחא, דרק כשאין הבית פתוח לתוכו דל"ה הגג מקום דירה, הוא דס"ל לשמואל דל"מ הא דהמחיצות נעשו לדירה למטה, לחשוב גם את הגג כדירה, אך כשהבית פתוח לתוכו דהוי הגג מקום דירה, שפיר מועילין המחיצות גם למקום דלמעלה.[[84]](#footnote-85)

התוס' כתבו דמודה שמואל דמותר לטלטל מגג שאינו יותר על בית סאתים לחצר, משום דדירת גג הוי טפי דירה מבקרפף לענין כשאינו יותר מבית סאתים, וכ"כ ש"ר,[[85]](#footnote-86) - ובתור"פ בע"ב פירש הטעם בזה, דהוא משום דתחת הגג איכא דיורין, וע"כ אין עליו תורת קרפף להחמיר לאסרו על החצר, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם דהגג אית בי' קצת דיורין מכח הדיורין שלמטה, וע"כ ל"ה כקרפף גמור, ושמא זהו גם מש"כ הריטב"א שם דגג חשיב קצת מוקף לדירה כיון דאיכא מחיצות לדירה למטה.

ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (הלכה ע"ז ופ"ד) ופ"ט (הלכה רנ"א) מבו' דהא דגג שאינו יותר על בית סאתים ל"ה כקרפף, נפ"מ בזה אף לדידן בגג שאין לו מחיצות ניכרות, - ונתחדש בזה דהא דל"ה כקרפף, לאו היינו דלענין זה מהני לו היקף המחיצות, דכיון דמחיצות לא עבידי ללמעלה, ליכא כלל לכח המחיצות כלפי הגג,[[86]](#footnote-87) אלא היינו דלענין זה חשיב כדירה אף בלא מחיצות, וזה מתפרש כד' תור"פ ודעימי' דהא דחשבינן לי' כדירה הוא משום הדיורין דלמטה.[[87]](#footnote-88)

בד' התוס' וש"ר בסוגיין מבו' דכ"ה דהוי הגג קרפף לדינא דקרפף יותר מבית סאתים, ה"נ הוי כקרפף לדינא דחילוק רשויות, ואך דכל שאינו יותר מבית סאתים לא חשבינן לי' כקרפף גמור, וע"כ מותר לטלטל ממנו לחצר.

אך בדעת רש"י כתבו הגאו"י והקר"א והמרומי שדה, דכל הא דהוי הגג כקרפף, הוא רק לדינא דקרפף יותר מבית סאתים, דכיון דמחיצות למעלה לא עבידן ולא הוקף הגג לדירה הו"ל כרמלית, אך לדין חילוק רשויות ל"ה הגג כלל כקרפף,[[88]](#footnote-89) דתורת קרפף לחילוק רשויות הוא כשאינו משמש לדירה ואין תשמישו תדיר, וכמש"כ בפירש"י בע"ב ד"ה ושמואל, והגג דמשמש לדירה ותשמישו תדיר ל"ה כלל כקרפף.

ובדעת התוס' ודעימייהו שדימו זל"ז, י"ל לפ"מ שמצינו דבר חדש בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה רכ"ז, דמבו' להדיא בדבריו דהא דאסור לטלטל מקרפף שאינו יתר מבית סאתים לבית, הוי מיסוד אחד עם דינא דקרפף יותר מבית סאתים הוי כרמלית, ואך דכשהוא יותר מבית סאתים החמירו לדונו ככרמלית, וכשאינו יותר מבית סאתים לא החמירו לחשבו ככרמלית אלא לחשבו כרשות חלוקה מן הבתים, עיי"ש, - אך בד' הריטב"א בע"ב מבו' דהא דאסור לטלטל מקרפף לחצר, הוא משום דהוא חלוק בתשמישו,[[89]](#footnote-90) ואפ"ה ס"ל דכל דתורת קרפף עליו ליחשב ככרמלית, אף תורת קרפף עליו דהוא חלוק מן החצר ומן הבית.[[90]](#footnote-91)

**צ' ב'** **- אלא שכפאה לזופתה,** בפירש"י כתב דהוא משום דביטל מחיצותי' מתורת דירה שאינה עומדת בזמן כפייתה לא לדירת מעלה ולא לדירת מטה, וכי אמרת בהו גוד אסיק הוי היקף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה וכרמלית הוא, והב"י בסימן שס"ב דקדק מדבריו, דאף תחתי' אסור לטלטל, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א, ועיי"ש שכתב לדקדק מד' הרא"ש והטור דלא אסרו אלא לטלטל על גבה, אך תחתי' מותר לטלטל מאחר שעיקר המחיצות נעשו לדירה,[[91]](#footnote-92) אך הב"ח שם כתב דגם הרא"ש והטור מודו דאסור לטלטל תחתי', וכ"כ המג"א שם סק"ז, וכן פסק השו"ע שם ס"ד, והמ"ב שם סקכ"ט.[[92]](#footnote-93)

\*הרשב"א לעיל בסוגיין הוכיח דטעמא דרב משום דמחיצות עבידן אף למעלה, מהא דאם כפאה לזופתה אין מטלטלין בה אלא בד' אמות, ולכאו' מבו' מדבריו כמש"כ הב"י בדעת הרא"ש והטור דאף כשכפאה לזופתה מותר לטלטל תחתי', דחשיב המקום שתחתי' מקום דירה, וע"כ אי נימא דטעמא דרב הוא משום דמהני הא דהבית הוי מקום דירה, דמכח זה הוי אף הגג שעליו מקום דירה, הי' לנו להתיר אף בספינה שכפאה לזופתה, דכיון דתחתי' הוי מקום דירה, גם על גבה הוי מקום דירה, ובע"כ דטעמא דרב הוא משום דנעשו המחיצות אף לדירת מעלה, ובכפאה לזופתה שאין כפייתה לשם דירה, אסור לטלטל על גבה, אך ל' הרשב"א דאין מטלטלין "בה" משמע דאין מטלטלין אף בתוכה, וכ"נ גם בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ח (הלכה ר"ט), וצ"ע.[[93]](#footnote-94)

\***ורב אליבא דר"מ לטלטל מגג לחצר,** התוס' כתבו דאף דידע טעמא דר"מ דגג גבוה ונמוך דהוא משום דר"י בר אבדימי, מ"מ ס"ד דבגג וחצר דעניניהם חלוקים ל"ד לתל ברה"ר, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ בפירש"י בריש פירקין ד"ה חצירות דכיון דאסור לטלטל מגג גבוה לנמוך כ"ש מגג לחצר, וי"ל דמש"כ רש"י שם דהוא כ"ש, היינו דמשום איסורי רשויות יש מקום טפי לאסור בגג וחצר דחלוקין בתשמישן, אך עיקר הגזירה שייכא טפי בב' גגין, וצ"ע.

בפירש"י כתב דלשמואל לא פריך דלטלטל מגג לחצר, כיון דלדידי' גגין השוין יותר מבית סאתים הוו כרמלית, ואסור לטלטל מהן לחצר, והריטב"א כתב דהא דלא פרכינן דלטלטל מגג שהוא בית סאתים לחצר, הוא משום די"ל דאה"נ, ומה שאמרו לקמן דאסור לטלטל מגג לחצר היינו ביותר מבית סאתים, עיי"ש, ועי' בגאו"י שהק', דאם איירי ביותר מבית סאתים, א"כ מ"ט דרבנן דמותר לטלטל מגג לחצר, ועיי"ש במש"כ בזה.

אך התוס' כתבו דגם לא פריך דלטלטל מגג שאינו יותר על בית סאתים לחצר, דלשמואל הוי גג כקרפף, ואף דלרבנן מותר לטלטל ממנו לחצר, דכל שאינו יותר על בית סאתים לא חשיב כקרפף, מ"מ י"ל דלר"מ חשיב כקרפף ואסור לטלטל ממנו לחצר, והתורי"ד כתב לפרש בזה, דלר"מ לטעמי' דלית לי' כשם שדיורין חלוקין למטה כך הן חלוקין למעלה, חשיב הגג כקרפף גמור, ומשא"כ לרבנן דס"ל דכשם שדיורין חלוקין למטה כך הן חלוקין למעלה, והוי הגג מכלל דירת הבית, לא חשיב הגג כקרפף גמור, ועד"ז כתבו המהרש"ל והגאו"י.[[94]](#footnote-95)

**ושמואל אליבא דרבנן לטלטל מגג לקרפף,** בפירש"י פירש דהיינו דיהא מותר לטלטל מגג יותר על בית סאתים לקרפף יותר על בית סאתים, משום דתרוייהו כרמלית הן, ובתור"פ כתב דהוא משום דהוו שניהם קרפף, אך הגאו"י פירש בד' רש"י, דאי"ז משום דאף הגג חשיב כקרפף, דלדעת רש"י אף לדעת שמואל לא חשיב הגג כקרפף לענין זה, ונת' לעיל, אלא הוא משום דכל דב' הרשויות הם כרמלית לא אסרו משום חילוק רשויות, עיי"ש, גם י"ל כמש"נ לעיל בע"א לדון דקרפף יותר מבית סאתים שהוא כרמלית, לי"ב לדין חילוק רשויות דקרפף.

בפירש"י כתב דלא פריך לרב דלטלטל מגגין השוין לקרפף יותר מבית סאתים,[[95]](#footnote-96) דגגין השוין ל"ה ככרמלית אלא להחמיר, אך ל"ה ככרמלית גמורה להקל לטלטל מתוכן לכרמלית גמורה, והוכיח כן ממה שאמרו לעיל דאסור לטלטל מגג בין הגגין לחורבה ואכסדרה, הואיל ואין הרשויות דומות, דגג חזי לדירה טפי מחורבה ואכסדרה, וכ"ש הכא דגג חזי לדירה טפי מקרפף, - ולכאו' מבו' בדבריו דהא דאסרינן בזה אינו משום האיסור לטלטל מרה"י לכרמלית, דא"כ לא תלי במה שאין הרשויות דומות, אלא הוא משום חילוק הרשויות, ואך דאם הוה חשבינן להגג ככרמלית אף להקל ל"ה אסרינן בזה משום חילוק רשויות, וזה כמש"כ הגאו"י דבב' רשויות כרמלית לא אסרו משום חילוק רשויות.

אך התוס' לעיל כ"ה ב' סוד"ה וכי הביאו מד' רש"י אלו, דאסור לטלטל מקרפף בית סאתים שנפרץ לחצר דאיסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו לכרמלית גמורה, ומשמעות דבריהם דהאיסור בזה הוא משום האיסור לטלטל מרה"י לכרמלית, וצ"ע.[[96]](#footnote-97)

התוס' פירשו דפריך דלטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף שאינו יותר מבית סאתים, כיון דאף הגג דמי לקרפף, שהרי כשהוא יותר מבית סאתים הו"ל כרמלית מדין קרפף, וע"כ אף דכשאינו יותר מבית סאתים ל"ה כקרפף גמור, מ"מ יש לנו להתיר לטלטל ממנו לקרפף,[[97]](#footnote-98) וע"ז משני דשמא יפחת הגג באמצעיתו וישתמשו בני הבית על הגג דרך הפחת וחשיב הגג כמוקף לדירה, ואע"ג דהוי הוקף ולבסוף פתח, מ"מ כיון דגם בלא הפחת חשיב קצת מוקף לדירה, מהני לי' הפחת לשוויי מוקף לדירה לגמרי כחצר.[[98]](#footnote-99)

והחזו"א בסימן ק"ד סקי"ז הוכיח מדבריהם דרחבה פחותה מבית סאתים אסורה עם הבתים והחצירות, ודלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל כ"ד א', דאם היתה מותרת הי' בדין דיועיל בה הוקף ולבסוף פתח, עכ"ד, אך תיקשי לפ"ז בסתירת ד' הרשב"א והריטב"א, שכתבו הכא כד' התוס', - אך כבר עמדו בזה, דבפשוטו כל מש"כ התוס' דמהני לגג הוקף ולבסוף פתח, הוא רק בגג שאינו יותר על בית סאתים, דל"ה כקרפף גמור, אך גג יותר מבית סאתים דהוי כקרפף גמור, ל"מ בו הוקף ולבסוף פתח,[[99]](#footnote-100) וע"כ ה"נ ברחבה יותר על בית סאתים ל"מ הוקף ולבסוף פתח.

\*החזו"א שם הק' ע"ד התוס', דכל שנפחת הגג ומשתמשין בגג דרך החלון, הו"ל הגג חורי רה"י, כמש"כ הרא"ש בפרקין סי' ב', וכיון דהוי רה"י אף בלא מחיצות, דמה"ט אף גג הבולט הוי רה"י, לא איכפת לן בהוקף ולבסוף פתח, וביותר תיקשי כן בד' תוס' הרא"ש, שכתב לעיל פ"ט א' דכל שיש חלון בבית לגג הוי הגג חורי רה"י, והכא כתב כד' התוס'.[[100]](#footnote-101)

\***לדברי ר"מ וכו' חצירות רשות לעצמן,** בפירש"י כתב דמטלטלין מחצירו של ראובן לחצירו של שמעון וכו' וכן מחצר של רבים לחצר של רבים, והגאו"י כתב לדקדק מדבריו דאין מטלטלין מחצר של יחיד לחצר של רבים, ופירש דהוא משום דאתי לאפוקי מרה"י לרה"ר, ועיי"ש שתמה ע"ז דמנ"ל הא, הרי י"ל דכיון דלא קביעא תשמישתי' לא מיחלף ברה"י ורה"ר, והיינו דאף אי נימא דהאיסור להוציא מבית לחצר שיש לו בה שותפות, הוא משום דדמי לרה"ר, מ"מ י"ל דמחצר של יחיד לחצר של רבים אין לאסור מכח זה, ועוד, שהרי דעת רש"י גופי' דהא דגגין וחצירות רשות אחת הן, הוא להוציא מגג של יחיד לחצר של שותפות, וה"נ בדין דיהא מותר להוציא מחצר יחיד לחצר של רבים, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.[[101]](#footnote-102)

**צ"א א'** **- וקרפיפות רשות לעצמן,** בפירש"י כתב דאסור להוציא מחצר לקרפף אף אם הוא שלו, ובפירש"י לעיל כ"ג ב' סוד"ה כדתנן כתב דאף הא דלר"ש בית וקרפף ב' רשויות הן, הוא אף כשהן של אדם א', והתורי"ד נחלק ע"ז דלא אסרינן אלא כשהן של ב' בנ"א, וכ"כ התורי"ד לעיל ע"ד א', וכ"כ הריטב"א בסוגיין, אך הריטב"א לעיל כ"ג ב' כתב דלרבנן אסור להוציא מזל"ז אף כשהן של חד גברא, אך האיסור לר"ש להוציא מבית לקרפף הוא רק כשהן של ב' בנ"א, והגאו"י בסוגיין עמד בסתירת דבריו, ונתבארו הדעות בזה לעיל כ"ג ב'.

והגאו"י בסוגיין כתב דמסתבר כדעת הסוברים דאף לרבנן מותר לטלטל מחצר לקרפף של חד גברא, דעיקר התקנה דעירובי חצירות הוא משום שינוי הבעלים, דאם יבא להוציא מרשות זה לרשות זה או מרה"י לרשות שותפין יבא להוציא מרה"י לרה"ר, אבל כשהרשויות הם של אדם אחד ואך דבזה משתמש תדיר ובזה אינו משתמש תדיר, לא תיקנו, אך בל' רש"י מבו', דלעולם עיקר האיסור דחצירות, אינו להוציא מרשות של זה לרשות של זה, אלא האיסור הוא להוציא מרשות לרשות אחרת, ואך דחילוק הרשויות נעשה ע"י חילוק הבעלים, וע"כ ה"נ אם הרשויות חלוקות מכח חילוק התשמישין, אסור להוציא מזל"ז.

\*במ"ב סימן שע"ב סקי"ט כתב דכלי בית שיצאו לקרפף, אסור להוציאן לקרפף אחר, ובשעה"צ שם סק"ט כתב דהיינו כשהקרפף הוא של אדם אחר, דאם הכל שייך לאדם אחד ודאי דשרי לדעת הסוברים דמותר לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, ואף לדעת רש"י דאסור, י"ל דכיון שכבר הוא מונח בקרפף מותר לטלטל בתוך ד' אמות לקרפף אחר, עכ"ד, והיינו דלדעת הסוברים דמותר לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, הרי אף אם יצאו כלי בית לקרפף של אחר, מותר להוציאם לקרפף אחר של אותו אדם, דדמי לכלי בית שיצאו לחצר של אחר, דמותר להוציאם לחצר אחר של אותם אדם, וכמש"כ התורי"ד לקמן בסוגיין, והיינו משום דאין בזה תוספת הוצאה, אך לדעת הסוברים דאסור לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, י"ל דכל קרפף נידון לעצמו, וע"כ אף דכבר הכלי בקרפף, אסור להוציאו לקרפף אחר, דרק לענין האיסור משום חילוק הבעלים, הוא דאמרינן דב' חצירות של אדם אחד נידונות כרשות אחת, ואין תוספת הוצאה במה שמוציאן מזל"ז, אך בהאיסור משום חילוק התשמישין, י"ל דכל קרפף נידון כרשות בפנ"ע.

\***לדברי חכמים גגין וחצירות רשות אחת הן,** בפירש"י כתב דלרבנן מטלטלין מחצר של רבים לחצר של רבים, והמרומי שדה בריש פירקין עמד בזה דבד' ר"מ פירש"י דמטלטלין אף מחצר של יחיד לחצר של יחיד, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה בדעת רש"י, דלרבנן הוי כל חצר רשות בפנ"ע, ולא הותר רק מחצר של רבים לחצר של רבים דהן של אותם רבים,[[102]](#footnote-103) וכתב לדקדק כן גם מד' רש"י לעיל בד"ה וקרפיפות, ומדבריו לעיל צ' א' ד"ה קשיא, עיי"ש.[[103]](#footnote-104)

אך בד' רש"י בד"ה קרפיפות, מבו' להדיא דאף לרבנן מותר לטלטל מרשות לרשות דשמו שוה אף כשהן של ב' בנ"א, ובקובץ ביאורי ענינים הוסיף להוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה הגדול מותר דהא דתנן דחצר גדולה שנפרצה לקטנה הקטנה אסורה, הוא לענין כלי הבית, דלכו"ע חצירות רשות אחת הן, ולהדיא דאף לדעת רבנן הוו כל החצירות רשות אחת, אף שהן של ב' בנ"א, - ועיי"ש שכתב לפרש ד' רש"י הכא בפשיטות, דלדעת רבנן יש לאסור לטלטל מחצר של יחיד לחצר של יחיד, גזירה שמא יבא לטלטל כלי הבית מזל"ז, וזה דומיא דהא דס"ל דהיכא דעירבו חצירות עם הבתים, אסור לטלטל מזל"ז אף את כלי החצר, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ובברייתא דאנשי חצר ואנשי מרפסת מבו' דכל דהן של יחידין דמי להיכא דהוו של רבים ועירבו דגזרינן.[[104]](#footnote-105)

\*בפירש"י כתב דמגג לחצר דרבים מטלטלין ואע"ג דגג רשותא דידי' וחצר דשותפות, הואיל וגג תשמיש שאינו תדיר, ל"ה ממש כבית ומטלטלין ממנו לחצר, ובפירש"י שעל הרי"ף הוסיף לפרש, דמטלטלין ממנו לחצר שיש לו חלק בה שפתח הבית פתוח בה, והרשב"א והריטב"א לעיל צ' א' כתבו בדעתו, דאין מטלטלין מגג לחצר של אחר, ועמש"נ שם בזה, - והתורי"ד לעיל צ' א' כתב דהא דשרי לרבנן לטלטל מגג לחצר, ול"ה כמבית לחצר דאסור, הוא משום דבית וחצר חלוקין זמ"ז, דהבית הוא דירה חשובה הרבה והחצר אינה חשובה אלא מפני הבית שבתוכה, ומשא"כ גג וחצר דדמו להדדי, דהגג אינו חשוב אלא משום הבית שלמטה, והחצר אינה חשובה אלא מפני הבית שבתוכה.

**אבל עירבו לא דגזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר,** התורי"ד הק' דא"כ מ"ט שרי ר"מ לטלטל כלים ששבתו בגגין לגג אחר, וחכמים שרו לטלטל מגג לחצר, נגזור משום כלי בתים דשכיחי בגגין, ועיי"ש שכתב דאף דבגגין השוין שאין מחיצותיהן ניכרות, ניחא, שהרי אסור להעלות כלים מן הבתים לגגין שהן פרוצין זל"ז, מ"מ תיקשי בהא דשרי אף בגג יחידי או בגגין השוין שמחיצותיהן ניכרות, וכתב דלא גזרינן אלא בחצר דכל תשמיש הבתים בחצר ושכיחי תמיד כלים דבתים בחצר, אבל בגגין דאין דרך הבתים להשתמש בהן, הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרינן בה.[[105]](#footnote-106)

אך בחי' אהעו"ז בסוגיין ע"ד התוד"ה אמר רב כתב דרב לטעמי' דס"ל דבגגין השוין דאין מחיצותיהן ניכרות אסור להוציא לתוכן כלי הבית, וע"כ לא שכיחי כלי הבית בגגין, וכתב לפ"ז, דשמואל דס"ל דלא גזרינן, לטעמי' דס"ל דמותר לטלטל בגגין השוין, ואפ"ה לא גזרו שלא לטלטל מגג לחצר, וכ"כ הרש"ש לעיל פ"ט א', וכ"כ המרומי שדה לקמן צ"ב א' בדעת רש"י, אף בפסקי רי"ד כתב דר"מ ורבנן סתמא קאמרי דהם רשות אחת, ומשמע דאיירי אף כשמחיצותיהן ניכרות.[[106]](#footnote-107)

**תוד"ה ושמואל, דהתם לקלוט ולהוליך לביתו קאמר וכו',** החזו"א בסימן ק"ד סקכ"ה הוכיח מזה, דהא דכלים ששבתו בחצר אסור להכניסן לבית של אחר, לא תליא במה ששבתו בחצר בשעה שקדש היום, שהרי הכא לא שבתו המי גשמים בגג כשקדש היום, ואפ"ה אסור להכניסן לבית.

אך הנה הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב' כתבו דאיסורא דכלים ששבתו תליא בשביתתן בשעה שקדש היום, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה (הלכה קע"ח), ואפ"ה כתבו הכא דאסור לקלוט מגגו של חבירו ולהביא לבית, וכ"ה גם בדבריהם לקמן שם, דאף מים שלא שבתו בגג אסור לצרף ולהביאן לבית, והיינו משום דאף כלים שלא שבתו בגג אסור להביאן מגגו של חבירו לבית, ורק בגונא דהוא קולט מאויר גג שלו, לא אסרינן אלא כששבתו בגגו של חבירו.[[107]](#footnote-108)

\*בס' חכמת הלב פ"א ס"ח כתב דהא דאסור להוציא כלי מביתו לחצר חבירו דרך חצירו, הוא אף כשעושה הנחה בחצירו, והוכיח לזה ממש"כ התוס' דאסור לקלוט גשמים מגגו של חבירו ולהכניס לביתו, אף שהוא עומד בגגו וחשיב זה כהנחה בגג, ועי' גם בעמק החכמה סימן ל"ב שהאריך בזה.

אך לכאו' אין מקור לזה מד' התוס', דאינהו אזלי לטעמייהו לקמן צ"ח ד"ה והאמר דס"ל דהעומד במקו"פ ונוטל מרה"י ומוציא לרה"ר חייב אם לא נח בינתים, וד"ז הוא פלוגתת הראשונים בסוגיא דשבת ח' ב', ואכמ"ל, ונמצא דכשקולט מי גשמים מאוירו של חבירו ומכניסם לבית, לא חשיב דנחו כלל בגגו.[[108]](#footnote-109)

**דאשמועינן דאע"פ שקולט מן האויר ועדיין לא נגעו מי גשמים בגג,** לכאו' דבריהם מתפרשים כדבריהם לקמן צ"ט ב' ד"ה לא בשם מהר"י דבההיא דהתם איירי בקולט מאויר גג חבירו, והאיסור הוא משום דמביא מן הגג לבית, וזהו דקמ"ל דה"ז אסור אף כשלא נגעו המי גשמים בגג.

ובתוס' הרא"ש כתב דהא דאסור הוא משום דבאו תוך ג' לגג, ומבו' דכל שאינם בתוך ג' לגג, מותר לקלוט ולהכניס לביתו, ולכאו' מוכח מזה דברשויות שלא עירבו לא אסרו אלא בעקירה והנחה, ועמש"נ בזה לעיל פ"ט א', - אך יש לדחות, דלא אסרו להכניס מן הגג לבית אלא את כלי הגג, ואך דאף כשלא שבתו בגג, מ"מ כ"ז שהם כגג חשבינן להו ככלי הגג,[[109]](#footnote-110) וע"כ אסור להכניסם משם לבית, אך אם אינם בתוך ג' לגג, לא חשיבי כלל ככלי הגג, ומותר להכניסם לבית, ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' דהוצרך להשמיענו דאסור אף כשלא נגעו המי גשמים בגג, והיינו דקמ"ל דאף דלא נגעו בגג חשבינן להו ככלי הגג, וע"כ אסור להכניסם לבית, וצ"ע.

\***אי אמרת בשלמא דעירבו היינו דמשכח"ל מאני דבתים בחצר,** מבו' דבכה"ג שהוציא כלי הבתים לחצר, לא אסרינן להוציאן לחצר אחרת, אלא משום ששבתו בבית, אך אם לא שבתו בבית והוציאן מן הבית לחצר, מותר להוציאן משם לחצר אחרת, אף דאסור להוציא מן הבית לחצר זו, וצ"ע דלדעת הסוברים דאסור להחליף ברשויות דרבנן, והיינו אף ברשויות שלא עירבו, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל פ"ז ב', מ"ט לא אסרינן בזה משום איסור החלפה, ועמד ע"ז בס' חכמת הלב פ"א בדרכ"ש סק"כ,[[110]](#footnote-111) - וצ"ל דאיסור החלפה הוא רק כשהביאו הכלי לשם ע"מ להוציאו משם לרשות השני', דבכה"ג חשיב זה כ"החלפה" דרך רשות המותרת, אך כל שהביא הכלי לשם ע"מ להשתמש בו שם, מותר אח"כ להוציאו משם לרשות השני', ואי"ז בכלל איסור החלפה, אך בל' הסמ"ג בל"ת ס"ה לא משמע כן, וצ"ע.

**בכומתא וסודרא,** בפירש"י כתב דשבתו בתוך הבית והוציאן לחוץ דרך מלבוש, והבית מאיר בסימן שמ"ט סוד"ה תו כתבתי פירש בדבריו דהיינו רק כששבתו הכומתא וסודרא בבית והוציאן לחוץ דרך מלבוש, אך אם היו עליו מתחילת השבת, לא חשיבי ככלים ששבתו בבית, כיון דהם בטלין לגופו, ועיי"ש שכתב דמה"ט אמרו הכא דמשכח"ל בכומתא וסודרא, ולא אמרו דמשכח"ל בהוציא דרך מלבוש, והיינו משום דדרך כומתא וסודרא דאינו לובשן אלא כשרוצה לצאת, והסכימו לזה הביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א, והחזו"א בסימן ק"ד סקכ"ה,[[111]](#footnote-112) - אך הגרע"א בגליון סימן שנ"ה ס"ג נקט דאף בגדים שהאדם לבוש בהן קונים שביתה בבית, ולכאו' מודה הגרע"א דהאדם עצמו אינו קונה שביתה, אלא דס"ל דמ"מ הבגדים שהוא לבוש שבהן קונים שביתה, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הבית מאיר שם, דהך מילתא הוה פשיטא לי' מעיקרא דהאדם עצמו אינו קונה שביתה, והוצרך לחדש דאף הבגדים הטפלים לו אינם קונים שביתה).

התורי"ד כתב, דכיון שהוציא את הכומתא וסודרא דרך מלבוש, מותר לטלטלן בכל אותו חצר אע"פ שלא עירבה כיון דברשות הוציאן, אבל מחצר לחצר אסור, וכתב דכ"ז הוא כשלא עירבו החצירות יחד, אך אם עירבו יחד, אף אם הבית לא עירב עמהן, מותר להוציא את כלי הבית מחצר לחצר, דכיון שעירבו יחד הוו כחצר אחת, ועמש"נ בפתיחה לפירקין בפלוגתת רבוותא בזה, אם מותר לטלטל את כלי הבית בחצר שלא עירבה עמו יותר מד' אמות, ועיי"ש במש"נ במש"כ הרי"ד דכל הא דמותר לטלטלן בכל החצר, הוא רק משום שהוציאן בהיתר.[[112]](#footnote-113)

**צ"א ב'** **- אסור להוציא ולהכניס מן החצר למבוי,** בטעם הא דלרבנן אסור להוציא מן החצר למבוי, מצינו כמה דרכים **א** בפירש"י כתב דרבנן אסרי במבוי כקרפף, וכ"כ התוס' בסוד"ה מהו דתימא, ומשמע דהא דאסור להוציא מן החצר למבוי, הוא משום דמבוי חשיב כקרפף, וכ"כ בתוס' הרא"ש בפי' קמא, דמבוי הוי כמו קרפף לגבי חצר, - והגאו"י לעיל בע"א הק' מזה ע"ד רש"י דהא דחצר וקרפף ב' רשויות הם לרבנן הוא אף כשהם של אדם אחד, דא"כ ה"נ הי' לנו לאסור להוציא מחצר למבוי אף בדליכא חילוק בעלים, ומ"ט מהני שיתוף להתיר לטלטל מן החצר למבוי,[[113]](#footnote-114) ועמש"כ בזה באבנ"ז סימן רח"צ סק"ט.[[114]](#footnote-115)

**ב** בתוס' הרא"ש כתב דאף אם ל"ה המבוי כקרפף יש להחמיר במבוי, לפי שרגילות להוציא כלים מן החצר למבוי, וע"כ יש לגזור בזה לא עירבו אטו עירבו, ובעירבו חיישינן דיבא להוציא כלי הבית למבוי, ואפי' בלא עירבו יש לגזור משום כלי הבית שבאו דרך מלבוש בחצר.

**ג** המאירי בריש פירקין כתב, דהא דמבוי הוי רשות לעצמו, הוא משום ששיתופו לרבים גדול מכל האחרים.

**וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטל בחצר,** התוס' כתבו דהיינו בכל החצירות, דאם באותו חצר, הרי אף כלים ששבתו בבית מותר, והגאו"י והרש"ש כתבו ללמוד מדבריהם דכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר שאינה מעורבת מותר לטלטלם בכולה, וכ"כ הגר"ז בסימן שפ"ח והבית מאיר בסימן שמ"ט והביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א.

אך בד' המהרש"א מבו' שפירש דדברי התוס' הכא קיימי כשעירבו בני החצר, עיי"ש,[[115]](#footnote-116) ולפ"ז שפיר י"ל דכל שלא עירבו אסור לטלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות, וכ"כ באבנ"ז בסימן ש"א סק"ב.[[116]](#footnote-117)

**מבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין בו אלא בד' אמות,** בשבת ק"ל ב' אמרינן דהיינו רק כשעירבו חצירות עם הבתים, אך אם לא עירבו חצירות עם הבתים מטלטלין בכולו.

ובטעם דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בסוגיין בד"ה וכלים פירשו דהוא משום דרב לטעמי' דכל שעירבו חצירות עם הבתים ושכיחי מאני דבתים בחצר, אסור לטלטל מחצר למבוי אפי' כלים ששבתו בו, ואין בו שום תשמיש ודמי לכרמלית, וכתבו לפ"ז, דע"כ לדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, אין מטלטלין במבוי אלא בד' אמות אף כשלא עירבו חצירות עם הבתים, ועד"ז כתב בתוס' הרא"ש בשבת קל"א א', אלא שפירש קצת בע"א, דכיון דהמבוי אין בו דיורין וגם לי"ב ד' מחיצות חשיב ככרמלית, ורק כשמותר לטלטל מן החצר למבוי ויש בו דיורין קצת שתדירים בני החצר לשם ה"ז בטל לחצר כיון שמחובר עמו, וע"כ מותר לטלטל בכולו, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין בסו"ד בדרך בתרא.

**ב** הריטב"א לעיל ס"ג ב' כתב דכיון דכשעירבו חצירות עם הבתים אסור להוציא כלי החצר למבוי, נעשה המבוי כאילו אין לו חצירות, דאינו ניתר בלחי וקורה, וכ"כ האהעו"ז לעיל שם, אך בד' התוס' בסוגיין משמע דמש"כ דהוי ככרמלית, אי"ז משום דחשיב כאין חצירות פתוחין לתוכו דאינו ניתר בלחי וקורה, אלא הוא דין בפנ"ע, דמבוי שאין לו שום תשמיש דמי לכרמלית, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לעיל ס"ג ב', ואכמ"ל.[[117]](#footnote-118)

**ג** הראב"ד בהשגות בפ"ה מעירובין הט"ו כתב לפרש, דכיון דעירבו ושכיחי מאני דבתים בחצר, גזרו שלא יטלטלו במבוי, כדי שלא יבואו לטלטל כלים מן החצר למבוי, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין בסו"ד בדרך קמא, וכ"ה מבו' בד' התוס' והרשב"א לעיל ס"ג ב', ומכח זה הק' התוס' שם על פירש"י שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בשיטה להר"נ בשבת קל"א א', דאם יתירו לטלטל במבוי יבואו לטלטל מן החצר למבוי, ויבואו לטלטל אף לכלים ששבתו בבתים.[[118]](#footnote-119)

**ד** הרמב"ם בפ"ה מעירובין הט"ו כתב דהוא משום דכל שעירבו חצירות עם הבתים נעשה המבוי כאילו אין פתוח לו אלא בתים בלבד בלא חצירות, ואינו ניתר בלחי וקורה, ומה"ט פסק הרמב"ם כדעת רב, אף דקי"ל דאף כשעירבו חצירות עם הבתים מותר לטלטל כלי החצר מן החצר למבוי,[[119]](#footnote-120) וזה כמו שאמרו בשבת שם מעיקרא, דטעמא דרב הוא משום דניתקו חצירות ונעשו בתים, והמאירי בשבת שם תמה ע"ד הרמב"ם, דאף דמעיקרא מפרשינן התם הכי בטעמא דרב, הרי מסקנת הסוגיא שם דאי"ז טעמא דרב, ועי' במ"מ בהל' עירובין שם במש"כ בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

והחזו"א בסימן ק"ד סק"כ הק', דלפ"ז הדין נותן דאף לדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, כל הא דאסור לטלטל במבוי יותר מד' אמות, הוא רק כשעירבו חצירות עם הבתים, וזה דלא כמבו' בסוגיין דלרבנן אסור לטלטל במבוי אף כשלא עירבו חצירות עם הבתים, עיי"ש, - אך בפשוטו י"ל בדעת הרמב"ם, דס"ל כמש"כ הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ בסוגיין לפרש דמה שאמרו הכא דאסור לטלטל במבוי הוא רק כשעירבו, עיי"ש.

**ה** התורי"ד בשבת שם כתב דהוא משום דכשעירבה כל חצר עם הבתים, דאסור לטלטל מחצר לחצר, אף אסור לטלטל במבוי, משום דקי"ל כר"ש דכל חצירות רשות אחת הן, ומחיצות החצירות לא חשיבי וכאילו אינן, והו"ל כה' חבורות ששבתו בטרקלין ואין מחיצות ביניהם דא"צ לערב, וכיון דאין מחיצותיהן חשובות, הו"ל מבוי וחצירות כאילו היו פתוחין ופרוצין זל"ז ואויר אחד הן, וכיון דאויר אחד הן א"א לחלקו דחציו מותר וחציו אסור, וע"כ אסור לטלטל במבוי, עכ"ד, וצ"ב, גם צ"ע דלפ"ז נמצא דלדעת רבנן דחצירות אינם רשות אחת, ול"ה מחיצות החצירות כאילו אינן, מותר לטלטל במבוי, ובסוגיין מבו' דאף לדעת רבנן אסור לטלטל במבוי.

**צ"ב א'** **- ב' חצירות וחורבה אחת ביניהם,** הרשב"א כתב, דלמש"כ לעיל פ"ה א' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל מן הבית לתוכה, צ"ל דחורבה זו היא רחבה שאחורי הבתים והבית פתוח לה, וע"כ דינה כחצר, וכ"כ הריטב"א, ומבו' בדבריהם דלדעת רש"י לעיל שם דדירה בלא בעלים אסור לטלטל מן הבית לתוכה, הוא אף במקום דלא חזי לדירה, (שהרי הכא איירי בחורבה דלא חזיא לדירה, דאל"כ הי' אסור לטלטל כלי החצר לתוכה, וכמש"כ הרשב"א), ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הרשב"א כתב דאיירי בחורבה שאינה ראוי' לדירה, אם היא ראוי' לדירה אין מוציאין לה אף את כלי החצר, ונתחדש בדבריו, דאף דאין דרים בחורבה, וכל איסורה הוא משום שהבית פתוח לתוכה, מ"מ כל שהיא ראוי' לדירה, דינה כבית שהוא רשות חלוקה מן החצר, וכ"ה משמעות ד' המג"א בסימן שס"ו סק"י והמ"ב שם סק"ל, דכל הא דביהכ"נ לא חשיב כבית, הוא רק משום דאינו ראוי לדירה, וכ"ה מבו' בד' האהעו"ז בסימן שס"ו, ובד' הגאו"י לעיל ע"ד א', וזה דלא כמו שנקט החזו"א בסימן צ' סקמ"א ובכ"ד דלא חשיב כבית רק מקום פיתא, ואכמ"ל.

ובחי' המאירי כתב בשם הראב"ד דאיירי הכא רק בחורבה של בעלי החצירות, דאם היא של אחרים, אסור לטלטל מן החצירות לתוכה, ומבו' ג"כ מדבריו דאף דאין דרים בה דינה כבית, ואסור לטלטל מן החצירות לתוכה.[[120]](#footnote-121)

בפירש"י כתב דלא שנא אם החורבה שלהם או של אחרים, דהא אוקמא כר"ש דאין חילוק אלא בבתים, ובחזו"א סימן ק"ד סקכ"ד הק', דהרי חצירות הוו רשות אחת אף לרבנן, ולמש"כ המרומי שדה בריש פירקין בדעת רש"י דלרבנן ל"ה חצירות רשות אחת, ונת' לעיל צ"א א', ניחא, ועיי"ש שהק' עוד, דהרי גם אם היא שלהם בע"כ דאיכא חילוק בעלים, וכדחזינן דאסר ר"ה לאותה שעירבה, וא"כ מאי נפ"מ אם היא שלהם או של אחרים.[[121]](#footnote-122)

ב' מרחשון ע"ח

דף מס' 5

**צ"ב א'** **- גג גדול סמוך לקטן הגדול מותר והקטן אסור,** התוס' לעיל פ"ט ב' ד"ה וקטן כתבו דאיירי כשהגג הקטן נכנס לתוך הגדול דאל"כ הוא ניתר בנראה מבחוץ ושוה מבפנים, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ב'.

והריטב"א שם כתב דכ"ז הוא למ"ד דאיירי הכא כשיש לגג מחיצות ממש, דאם אין לו מחיצות אלא ע"י גוד אסיק, ל"מ לאשוויי פתחא, אך למ"ד דאיירי הכא דאין מחיצות לגג אלא ע"י גוד אסיק, הרי דאף דגיפופין אלו מועילין להתיר את הגדול, מ"מ אינם מועילין להתיר את הקטן, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, והביאו הביאוה"ל בסימן שע"ד ס"ד.[[122]](#footnote-123)

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי כשהגגות מוקפים מחיצות, אבל אם ל"ה בהם מחיצות כולם רשות אחת הם, והקר"א תמה ע"ז דלענין מאי קאמר, דאם לענין כלים ששבתו על הגג, הרי אף אם הן מוקפין מחיצות הוו כולן רשות אחת, ואם לענין כלים ששבתו בבתים, אפי' אין מוקפין מחיצות הוו ב' רשויות, ועי' בשערי ציון ח"א סימן ו' סק"ג במש"כ לפרש לד' הרמב"ם בדרך מחודשת.

\*הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה דגג גדול הסמוך לקטן, ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ג' כתב דס"ל דמשנתינו היא כמ"ד דכל גג וגג רשות לעצמו, אך לפ"מ דקי"ל דכולן רשות אחת, אין אנו צריכין לכ"ז, ועיי"ש שכתב דדעת קצת מגדולי הפוסקים האחרונים, דכ"ז נאמר לדעת האומר שכולן רשות אחת הן ולהתיר כלים שבבית, (וזה כמו שפירש"י בד"ה הגדול מותר), ונותנין טעם לדבריהם שהאמוראים האחרונים נשאו ונתנו בדבר זה, וודאי לא אמרו אלא לדעת האומר שכולן רשות אחת הן, עכ"ד, וצ"ע דמ"ש מחצר גדולה שנפרצה לקטנה דהקטנה אסורה, אף דכל חצירות רשות אחת הן, ובע"כ דהוא לענין כלי הבתים, וה"ג בגג גדול וקטן דכוותה, ועמש"נ להלן די"ל דבחצר גדולה שנפרצה לקטנה דהקטנה אסורה, הוא רק משום דדיורי גדולה בקטנה, וזה ל"ש בגג גדול הסמוך לקטן, ועי' ברש"ש במש"כ לישב השמטת הרמב"ם בע"א.

**חצר גדולה שנפרצה לקטנה גדולה מותרת וקטנה אסורה,** בפירש"י כתב דאף דכל החצירות רשות אחת הן, מ"מ לענין כלי בתים אסרה גדולה אקטנה, וה"נ הא דתנן דגג גדול סמוך לקטן הקטן אסור, אתיא ככו"ע, ולענין כלים ששבתו בבתים.

והגאו"י לעיל פ"ט א' הק' במש"כ התוס' שם לחדש דאף היכא דלגבי כלים ששבתו בתוכו הוי נפרץ במלואו למקום המותר לו מ"מ חשיב שפיר נפרץ במלואו למקום האסור לכלים ששבתו בתוך הבית, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' לעיל מ"ב א', דהרי משנה ערוכה היא הכא, דאיכא לדין פרוץ למקום האסור לגבי כלי הבית,[[123]](#footnote-124) - ובחזו"א סימן פ"ח סקכ"ד כתב דמהכא לא למדנו אלא דאסור להוציא מן הבית לחצר, אך טלטול כלי הבתים בחצר י"ל דשרי, והתם בטלטול קיימינן, - וביתרון האור כתב לישב, די"ל דהא דהכא הקטנה אסורה, אי"ז מכח דינא דפרוץ למקום האסור, אלא הוא משום דנעשו כחצר אחת וניתוספו דיורי הגדולה לקטנה, וכאשר כ"ה בל' רש"י בכ"ד, ויתבאר עוד בזה בעזה"י לקמן צ"ג ב'.

**אך גג נמי דמנכרא מחיצתא,** התוס' לעיל פ"ט ב' סוד"ה במחיצות הביאו מהכא דמהני גוד אסיק אף לשוויי פתחא, ודלא כרב יוסף דס"ל התם דל"מ גוד אסיק לשוויי פתחא משום דפתחא כה"ג לא עבדי אינשי, ועמש"נ לעיל שם שנחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה.

**אך גג נמי דדרסי לי' רבים,** בתשו' נפש חי' סימן כ"ה כח. ובתשו' אמרי יושר ח"א סימן ב' הוכיחו מהכא דקי"ל דבמחיצה נדרסת לא אמרינן גוד אסיק, ודלא כמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט (ד"ה ומ"מ זכינו) דדינא דמחיצה הנדרסת הוא ס"ד דהגמ' ולא קאי במסקנא הכי, ונת' עוד בזה לעיל פ"ט ב', עיי"ש.

\*החזו"א בסימן ק"ד סק"י כתב דאף לדעת שמואל בע"כ דאיירי הכא במינכרא מחיצתא, דכיון דהקטן אסור משום דדרסי בי' רבים, והגדול ניתר בגיפופין, לא חשיב גיפופין אף לשמואל בדלא מינכרא מחיצתא, משום דבמקום הבליטה ליכא דיורין בהאי בליטה, והוי כגגין השוין לר"מ דלא אמרינן גוד אסיק, עכ"ד, - וזה לטעמי' דס"ל בסימן ק"ח סק"ב דמדינא לא אמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, וכל הא דלשמואל אמרינן גוד אסיק, הוא מכח הא דדיורין חלוקין למטה, וע"כ במקום הבליטה דליכא דיורין למטה לא אמרינן גוד אסיק, אך למשמעות ד' הראשונים דלשמואל אמרינן גוד אסיק מדינא במחיצות שאינם ניכרות, והא דאסרינן בגגין השוין שהן יותר מבית סאתים לר"מ, הוא משום דלא אמרינן גוד אסיק ברשות אחת, הרי דשפיר אתיא הכא אף בדלא מינכרא מחיצתא.

**דיורי גדולה בקטנה**

**ש"מ ממתניתין דיורי גדולה בקטנה,** ביסוד דינא דדיורי גדולה בקטנה, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהיינו דדיורי גדולה מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן, ומבו' דמהני הא דדיורי גדולה בקטנה דהקטנה נמשכת לגדולה והנמצא בקטנה הוי כמו שנמצא בגדולה, ופירש"י כן בהא דגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, דהוא משום דכמאן דהוי קטנה כולה בתוך גדולה, ובהא דציבור בגדולה וש"צ בקטנה יוצאין יד"ח, דהוא משום דהש"צ דקאי בקטנה שייך לגדולה, וכ"ה בטוש"ע סימן נ"ה סט"ז י"ז.

אך הריטב"א כתב בשם תוס' דהא דדיורי גדולה בקטנה היינו דחושבין כאילו הגדולה נכנסת בקטנה, ועד"ז כתב בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ג' - ו' דהא דדיורי גדולה בקטנה, היינו דהעומד בגדולה כאילו עומד בקטנה, עיי"ש.[[124]](#footnote-125)

והתוס' בע"ב סוד"ה גפנים כתבו דהא דדיורי גדולה בקטנה היינו דשם גדולה על הקטנה, ומה"ט הוא דגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, משום דיש שם כרם על הקטנה, וכ"נ בד' הרשב"א שפירש בכל הדינים דבסוגיין דהוא משום דשם גדולה על הקטנה, עיי"ש.

לקמן צ"ג א' אמרו דג' קרפיפות זה בצד זה וב' החיצונים מגופפין והאמצעי אינו מגופף ויחיד בזה ויחיד בזה ויחיד בזה נעשו כשיירא, ופירש"י דהוא משום דאמרינן דיורי גדולים בקטן ונמצאו שלשתן באמצעי, ובתוס' הרא"ש שם הק', דזה דלא כמש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דדיורי גדולה בקטנה היינו דהן מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן, ועיי"ש שכתב לישב, דודאי דלישנא דדיורי גדולה בקטנה, היינו דחזינן כאילו דיורי גדולה דרין בקטנה ואוסרין עליהן את החצר, ומ"מ הן מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן כדתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה לענין לקלקל את הקטנה, ומה"ט הוא דגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, ומה"ט הוא דהקטנה טפילה לגדולה לענין גט ולש"צ ולצירוף, עכ"ד.[[125]](#footnote-126)

אך הריטב"א בסוגיין כתב לישב דהכל ענין אחד, עיי"ש, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דחשבינן דדיורי הגדולים בקטן, הוא מכח הא דהקטנה נגררת אחר הגדולה, וע"כ הוא דהדר בגדולה הוי כמו שדר בקטנה, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה מתגרשת, שכתב דהא דחשבינן דהאשה העומדת בגדולה כמו שעומדת בקטנה, הוא משום דכולה קטנה בתר גדולה שייכא.

הבית מאיר בסימן שע"ד ס"ג עמד בזה, דהיאך למדנו ממשנתינו להא דדיורי גדולה בקטנה, דמכח זה אסור לזרוע בכל הקטנה אף בריחוק ד' אמות, הרי הא דהגדולה מותרת והקטנה אסורה, הוא משום דהגדולה דיש לה גיפופין אינה פרוצה במלואה לקטנה, והקטנה דאין לה גיפופין היא פרוצה במלואה לגדולה ואסורה משום שנפרצה למקום האסור לה.

ועיי"ש שכתב לדקדק מפירש"י בד"ה אסור דבאמת לא למדנו להא דדיורי גדולה בקטנה מעיקר דינא דמשנתינו, אלא מהא דתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה,[[126]](#footnote-127) וכ"נ גם בד' הריטב"א הכא, וכמש"כ בשערי ציון סימן ד' ענף ו' סק"ג, ועיי"ש שעמד בזה בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ד שפירש לדינא דמתניתין דהוא משום דדיורי גדולה בקטנה, וכ"ה גם בפירש"י לעיל ז' ב', ומ"ט בעינן לזה,[[127]](#footnote-128) - ובפשוטו צ"ל, דכיון דהגדולה יש לה גיפופין והיא מחולקת מן הקטנה, הרי דמה"ט הי' בדין דתהא הקטנה מחולקת מן הגדולה, וכל הא דאינה מחולקת ממנה הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, והויא הקטנה כפתחה של גדולה,[[128]](#footnote-129) (וזה ניחא טפי אם איסורא דהקטנה אינו משום פרוץ למקום האסור, אלא משום תוספת דיורים, ובזה י"ל דכיון דהגדולה מובדלת מן הקטנה, ל"ה לנו לומר דהוו כחצר אחת).

ובשערי ציון ח"א סימן ד' ענף ו' סק"ג כתב לישב, דהרמב"ם ס"ל דכיון דכל חצירות רשות אחת הן, הרי דאף לענין כלי הבית אין לאסור משום פרוץ למקום האסור, וכל הא דהקטנה אסורה הוא משום דדיורי גדולה בקטנה והמשתמש בקטנה הוי כמו שמשתמש בגדולה,[[129]](#footnote-130) - ושם סק"ד כתב לישב עוד, דבלא הא דדיורי גדולה בקטנה הי' לנו להתיר להקטנה משום גיפופי הגדולה הנראין מבחוץ, דהרמב"ם לא העמידה בנכנסין כותלי קטנה בגדולה, והא דאסרינן בזה הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, והך מילתא דהקטנה אסורה אף כשאין נכנסין כותלי' בגדולה משום דדיורי גדולה בקטנה, כ"כ גם העצי אלמוגים בסימן שע"ד סק"ז, וההליכות אליהו בפ"ג מעירובין הכ"ד.

\*בתורי"ד כתב לפרש להא דדיורי גדולה בקטנה דהיינו דאם הי' ישראל וגוי בקטנה וישראל אחר בפנימית כאלו דר בחיצונה דמי ואסר גוי על ישראל אפי' לראב"י דאמר עד שיהו שני ישראלים אוסרין זע"ז, אבל ישראל וגוי בגדולה וישראל בקטנה לא אסר גוי על ישראל, - וכנראה אתי לפרושי דהא דתני במתניתין לה"ט דכפתחה של גדולה, אף דלדינא דמתניתין א"צ לזה, דתיפו"ל דהגדולה אינה פרוצה במלואה לקטנה, והקטנה פרוצה במלואה לגדולה, הוא משום דנפ"מ בזה להך גונא דישראל וגוי בקטנה וישראל בגדולה, דכיון דדיורי גדולה בקטנה חשיב דהישראל שבגדולה דר אף בקטנה, ויש בה ב' ישראלים אוסרין זע"ז, אך אם הי' כל האיסור בזה משום פרוץ למקום האסור, ל"ה חשיב כב' ישראלים אוסרין זע"ז.

\*הבית מאיר שם הק', דלפי האמת דדיורי גדולה בקטנה, מ"ט אין הגדולה מותרת אף בקטנה, וצ"ע דאף דדיורי גדולה בקטנה, מ"מ יש בקטנה גם את דיורי עצמה, וע"כ אסור לטלטל מן הגדולה לקטנה, ועי' בפי' ר"ח ב"ר שמואל שהביא בשם רבינו נסים דבגג גדול הסמוך לקטן, הגדול מותר להשתמש בקטן, והגדול אסור להשתמש בגדול, ועי' באו"ש פ"ג מעירובין הכ"ד במש"כ בזה בדעת הירושלמי, ואכמ"ל.

**גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה,** בפירש"י כתב דהא דאסור לזרוע את הקטנה הוא אם מרחיק ד' אמות מן הגפנים, דאף בתוך הגדולה מותר להרחיק ולזרוע, ומשום דכל הקטנה הויא כפתחה של הגדולה, וכ"כ התוס' בע"ב בד"ה שאלמלי והרשב"א והריטב"א שם,[[130]](#footnote-131) - והריטב"א כתב בשם תוס' דאם הרחיק ד' אמות בגדולה עצמה עד פתחה, מותר לזרוע בקטנה, והיינו משום דלא עדיפא הקטנה, מפתח הגדולה עצמה, שמותר לזרוע בה בכה"ג.

ובביאוה"ל סימן ע"ט ס"ג דקדק מסתימת ד' השו"ע ביו"ד סימן רצ"ו סמ"ט, דאין אסור לזרוע בקטנה חוץ לד' אמות, וכ"כ הקר"א בסוגיין בדעת הרמב"ם, ונת' בזה להלן בד' השו"ע בדין צואה.

התוס' כתבו דלמ"ד דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי ופתח מיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, ומבו' בדבריהם דמהני נראה מבחוץ אף להתיר בכלאים.

והמרומי שדה בסוכה י"ט א' עמד בזה דזה דלא כמש"כ הרא"ש שם דל"מ נראה מבחוץ אלא מדרבנן,[[131]](#footnote-132) - ועיי"ש שכתב לפרש בזה לד' הטוש"ע שלא הזכירו בכל הדינים דבסוגיין דאיירי כשנכנסין כותלי קטנה לגדולה, אף דבדינא דמשנתינו כתב השו"ע בסימן שע"ד ס"ג דאיירי כשנכנסין כותלי קטנה לגדולה,[[132]](#footnote-133) והיינו משום דס"ל דל"מ נראה מבחוץ לשאר מילי, והקר"א בסוגיין עמד על מה שלא הזכיר השו"ע בכל הדינים דסוגיין דאיירי כשנכנסין כותלי קטנה לגדולה, והניח בצ"ע,[[133]](#footnote-134) ועי' גם בחי' המהר"ל בסוגיין שתמה ע"ד התוס', דלענין כלאים ל"מ נראה מבחוץ, וצ"ב במכוון דבריו שם.

ואמנם צ"ע בסתירת ד' תוס' הרא"ש שכתב הכא כד' התוס' דכולי הך שמעתא איירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, ובסוכה שם כתב דנראה מבחוץ ל"מ אלא מדרבנן, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ט שעמד בזה,[[134]](#footnote-135) וצ"ע,[[135]](#footnote-136) - וי"ל למש"כ הפמ"ג במש"ז סימן פ"ג סוסק"א הובא בביאוה"ל שם די"ל דלענין צואה סגי בג' מחיצות, אף שאין מחיצה בינו לבין הצואה, ועיי"ש שהביא מד' הב"ח דל"מ, ופירש דהוא משום דמדרבנן הוי כרמלית, ומבו' דמדאורייתא סגי בג' מחיצות להתיר, ומכח מה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית ל"מ, ועי' גם בחזו"א סימן י"ז סק"ט שצידד כן, וי"ל דה"נ הוא לענין כלאים דכל הא דל"מ ג' מחיצות, הוא מכח דין התיקון שהצריכו חכמים ברוח רביעית,[[136]](#footnote-137) וע"כ שפיר מהני בזה הגיפופין הנראין מבחוץ.[[137]](#footnote-138)

**גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה,** בפירש"י הק' דכשיגדלו הזרעים מ"ט אינם אוסרין את הגפנים אף דדיורי גדולה בקטנה,[[138]](#footnote-139) ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפירש"י כתב דבשאר זרעים דאין אסורין אלא מדרבנן, לא אסרו אלא בדעביד איסורא, וע"כ הכא דזרע את הגדולה בהיתר, ליכא למיקנסי', - והתוס' הק' ע"ז, דהיאך שרי להניח את הזרעים כשיגדלו כיון דדיורי גדולה בקטנה, דאפי' עלו מאליהן צריך ללוקטם, ואם נתייאש מללוקטם אסור, כדתנן בכלאים דהי' עובר בכרם וראה ירק וכו',, ובתוס' הרא"ש כתב די"ל דהך מתניתין דכלאים, איירי בקנבוס ולוף שהם דאורייתא, ואסרו אף כשלא עשה איסור.

והתוס' הרא"ש כתב עוד, די"ל דהכא איירי בזרעים שאינם שלו ואין בידו לעקרם, וע"כ הגפנים מותרין, כיון דבהיתר נטעם וגם הירק אינו שלו,[[139]](#footnote-140) ומתניתין דכלאים איירי בירק שלו דהי' עליו לעקור הירק ואם לא עקרו הוי כמקיים כלאים בכרם וכאילו זרעם בכרם דמי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א,[[140]](#footnote-141) אך אי"ז מתישב בפירש"י שכתב דאיריי הכא אף אם שתיהם שלו, - והרשב"א הק' ע"ז, דמ"מ כיון דאם הי' ביד בעל הגפנים לעקור את הזרעים היו הזרעים אסורין ואוסרין את הגפנים, דאלמא יש לאסור כלאים בכעי"ז, א"כ היאך מותר לזרוע את הגדולה, כיון שהוא בא לידי איסור כלאים, - והחזו"א בכלאים סימן י"א סק"ח כתב בדעת רש"י, דליכא איסור בזריעה זו, כיון דאינה כלאים, אלא שגורמת שהגפנים יהיו כלאים, וגרמא זו אין בה איסור בשאר זרעים שאינן אלא מדרבנן, עיי"ש.[[141]](#footnote-142)

**ב** התוס' כתבו דדינא דדיורי גדולה בקטנה וכו' הוא דשם גדולה על הקטנה ואין שם קטנה על הגדולה, וע"כ בגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, משום דשם כרם על הקטנה, ואע"ג דאין שם גפנים, מ"מ רחמנא קפיד על שם כרם, דכתיב לא תזרע כרמך כלאים, אך בגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, דאע"ג דכשיזרענה יהא שם שדה על הקטנה, אין לחוש, דרחמנא לא קפיד על שם שדה, עכ"ד, - וממש"כ התוס' ד"אע"ג דאין גפנים בקטנה" אסור לזרעה, מבו' דמכון דבריהם הוא, דדינא דדיורי גדולה בקטנה ל"מ לחשוב דהגפנים או הזרעים שבגדולה כאילו הם בקטנה, ול"מ אלא לחשוב דיש בקטנה לשם כרם או שדה שבגדולה, וע"כ בגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, דאף דיש שם שדה על הקטנה, לא איכפת לן, ואין לאסור משום דיש זרעים בקטנה שהיא כרם, דהרי ל"מ דינא דדיורי גדולה בקטנה לחשוב דהזרעים הם בקטנה, ועי' במקד"ד סימן ס"א סק"ח שפירש כן בדבריהם, - אך בחזו"א כלאים סימן י"א סק"ח ד"ה ומסקו פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו שם סימן ג' סקי"ט, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הגר"א.

**ג** בתוס' הרא"ש כתב דכ"ה דאסור לזרוע במקום שיש שם כרם, ה"נ אסור לנטוע במקום שיש שם שדה, ואך דמ"מ בגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, דאף דכשיבואו הזרעים יש שם שדה על הקטנה, מ"מ אין נאסרין הגפנים שבקטנה כיון דהם רחוקים ד' אמות מן הזרעים ואין כאן יניקה ולא ערבוב וגם נטיעת הגפנים בהיתר היתה, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דלא חשיב דהגפנים או הזרעים שבגדולה הם בקטנה, אלא דיש שם כרם או שדה שבגדולה על הקטנה, לא אסרו מכח זה אלא בשעת הנטיעה והזריעה בקטנה, וכל דבשעת הנטיעה בקטנה לא הי' עלי' שם שדה, לי"ב איסורא, וצ"ע.[[142]](#footnote-143)

**ד** בתור"פ כתב, דכיון דדיורי גדולה בקטנה, ע"כ כל שגפנים בקטנה וזרעים בגדולה, יש על הקטנה שם שדה ולא שם כרם, דאף דיש בה גפנים, מ"מ משום כח דיורי הגדולה מפקיעין ממנה שם כרם ונותנין לה שם שדה, וע"כ לי"ב איסורא, דאיסור כלאים הוא רק במקום שיש עליו שם כרם, - ומבו' בדבריו דלעולם מהני הא דדיורי גדולה בקטנה לחשוב דהגפנים או הזרעים שבגדולה כאילו הם בקטנה, ואך דמהני הא דדיורי גדולה בקטנה, דאין על הקטנה שם כרם, וע"כ לי"ב איסורא,[[143]](#footnote-144) ובגאו"י נראה שפירש כן גם בד' התוס', ועיי"ש שתמה ע"ז.

**ה** הרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד, דמה שאמרו הכא דמותר לזרוע את הגדולה, היינו שיהא מותר לזרוע ולקיימם שם עד שיעשו ענבים שבקטנה כפול הלבן, דכל דאין הזריעה באיסור לא אסרו אלא משיעשו הענבים כפול הלבן, עיי"ש.

**ו** בתורי"ד כתב דאיירי כשלא הוציאו הגפנים ענבים, דגוף הגפנים לעולם אינו נאסר, אך אם הוציאו ענבים ה"ה אסורין מכח הא דדיורי גדולה בקטנה, ועד"ז כתב בחי' המהר"ל בסוגיין, דבאמת לא אתי למימר רק דמותר לזרוע הקטנה, ולא חשיב כזורע כלאים, ואיירי כשרוצה לעקור הגפנים קודם שיגדלו הזרעים, (ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא תני דאם הגדילו אסורין).

**ז** המאירי כתב דהא דאסרינן בגפנים בגדולה וזרעים בקטנה, הוא משום דהגפנים שהם עיקר אצל הזרעים הם בגדולה שהיא עיקר אצל הקטנה, ודנים כאילו היא וזריעותי' בתוך הגדולה, - ומבו' דכל הא דאמרינן בזה דדיורי גדולה בקטנה, הוא רק משום דהגפנים הם עיקר, וזה כמש"כ הראשונים לקמן בסוגיין דאין הגדולה מושכת את הקטנה אצלה אלא כשהעיקר הוא בגדולה, וע"כ בגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, ולא אמרינן בזה דדיורי גדולה בקטנה, כיון דהזרעים אינם עיקר.

\*בסוגיין לא נתפרש דין זרעים בגדולה אם מותר לנטוע את הקטנה, וזרעים בקטנה אם מותר לנטוע את הגדולה, ולדעת רש"י ותוס' הרא"ש והראב"ד לכאו' דמי זל"ז, דאם זרעים בגדולה אסור לנטוע את הקטנה, ואם זרעים בקטנה מותר לנטוע את הגדולה, - אך לדעת התוס' ותור"פ הוא להיפך, דאם זרעים בגדולה מותר לנטוע את הקטנה, דאף דיש שם שדה על הקטנה, לי"ב משום כלאים, ואם זרעים בקטנה, הרי דאף אי נימא דמותר לנטוע את הגדולה, מ"מ אחר שיגדלו הענבים יאסרו את הזרעים, וי"ל דמה"ט אף אסור לנטוע את הגדולה מעיקרא, וכ"כ בחזו"א כלאים סימן י"א סוסק"ח.

\*במקד"ד שם כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י ותוס' בכלאי זרעים, דאם זרע בגדולה חטים ובא לזרוע בקטנה שעורים, לדעת רש"י ה"ז אסור, וכ"ה גם לדעת תוס' הרא"ש ותור"פ והראב"ד, אך לדעת התוס' מותר לזרוע שם שעורים, דכיון דהא דאסרינן בגפנים בגדולה, אי"ז משום דחשיב כמו שהם בקטנה, אלא משום דיש על הקטנה שם כרם, אין לאסור משום זה בכלאי זרעים, וכיון דהן חצירות נפרדות מותר לזרוע שם, אך בחזו"א כלאים סימן י"א סק"ח (ד"ה ואם חטים) כתב דאף לפ"ד התוס' ה"ז אסור, וזה לטעמי' שם לעיל מינה שפירש לד' התוס' בע"א.

**אשה בגדולה וגט בקטנה מתגרשת, אשה בקטנה וגט בגדולה אינה מתגרשת,** בפירש"י כתב דבעינן שתהא עומדת בתוך חצירה,[[144]](#footnote-145) וזהו דקמ"ל דכשהיא עומדת בגדולה הויא כמו שעומדת בקטנה, כיון דכולה גדולה בתר קטנה שייכא, והא דכשהאשה בקטנה וגט בגדולה אינה מתגרשת, ולא אמרינן דנישדי אשה בתר גט, וזה לטעמי' דמכח דינא דדיורי גדולה בקטנה, אמרינן דדיורי גדולה מושכין בקטנה ומושכין אותה אצלן, דהנמצא בקטנה הוי כמו שנמצא בגדולה, הוא משום דגט לא קני לאשה, אלא אשה בעיא למקנא גט, והיינו דמה"ט אין האשה נגררת אחר הגט.

ובתור"פ הק' דכיון דדיורי גדולה מושלים בקטנה והגט היא בגדולה, א"כ הוי כמו שהי' בקטנה והוי שפיר האשה עומדת במקום הגט, והיינו דס"ל דל"מ הא דדיורי גדולה בקטנה אלא לחשוב שהנמצא בגדולה כמו שנמצא בקטנה, ואך דמ"מ כיון דחשיב דהגט הוא בקטנה, נמצא דהאשה עומדת במקום הגט,[[145]](#footnote-146) וכתב דכיון דעיקר הדבר כמו האשה הוי בקטנה, א"כ לא נאמר שהגדולה דאין בה אלא גט ישלוט בקטנה.

התוס' כתבו בשם ר"י שפירש, דהכא איירי שהשאילו להאשה חצר אחת, וקאמרינן דכהשאילו לה גדולה הוי שמה גם על הקטנה, וכשהשאילו לה הקטנה ל"ה בהכי שמה על הגדולה,[[146]](#footnote-147) ולכאו' הוא לטעמייהו דדינא דדיורי גדולה בקטנה הוא דשם גדולה על הקטנה, אך הריטב"א פירש כד' התוס' גם לפי דרכו דהא דדיורי גדולה בקטנה היינו דהדר בגדולה הוי כדר בקטנה, ומה"ט כשהשאילו לה את הגדולה הויא הקטנה בכלל.

\*הרמב"ם בהל' גירושין השמיט לדין זה דאשה בגדולה וכו', ובגהש"ס הביא מתשו' זכרון יוסף אהע"ז סימן י"ב שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דלפירש"י דדינא דסוגיין הוא משום דבעינן שתהא עומדת בתוך חצירה, לא קי"ל הכי, אלא סגי במה שעומדת בצד חצירה, ולפי' התוס' דדינא דסוגיין הוא דהקטנה נכללת בכלל השאלה, לא קי"ל הכי, משום דב' מקומות לא מושלי אינשי, וכמו שאמרו בגיטין ע"ז ב', אך בתור"פ מבו' דאף דב' רשויות לא מושלי אינשי, מ"מ הכא עדיף, עיי"ש, ועי' בקר"א במש"כ לישב בע"א.

**ציבור בגדולה וש"צ בקטנה יוצאין יד"ח,** בפירש"י כתב דהא דבציבור בגדולה וש"צ בקטנה יוצאין יד"ח, הוא משום דש"צ דקאי בקטנה שייך לגדולה, וזה לטעמי' דמהני הא דדיורי גדולה בקטנה, דהנמצא בקטנה הוי כמו שנמצא בגדולה, אך בפסקי ריא"ז כתב דהוא משום דאין השליח מופסק מהן והרי הן כאילו עומדין אצל שלוחן, וזה לטעמי' דדינא דדיורי גדולה בקטנה, הוא דהעומד בגדולה כאילו עומד בקטנה, כיון דאין הקטנה מופסקת ממנו.

**ציבור בקטנה וש"צ בגדולה אין יוצאין יד"ח,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא שייך הש"צ בתרייהו, משום דאין דיורי קטנה בגדולה ואין הקטנה גוררת את הגדולה, והא דלא אמרינן דהציבור דקיימי בקטנה שייכי בתרי', הוא משום דרובא בתר חד לא משתדו, - והריטב"א כתב בשם תוס' דאין הגדולה גוררת את הקטנה, משום דאין בגדולה דבר של עיקר, כי הצבור הוא העיקר שבאין לצאת יד"ח ולא השליח, כי הוא המוציא והוא שלוחם וטפל להם, וכתב ע"ד רש"י שקרובין דבריו לדברי התוס', וכ"כ המאירי.

אך בד' הריא"ז נראה להדיא, דלעולם אמרינן דיורי גדולה בקטנה אף היכא דאין העיקר בגדולה, ואך דל"מ הא דדיורי גדולה בקטנה, אלא דחשיב דהש"צ עומד בקטנה, ולא סגי בזה שיצאו הציבור יד"ח, דבעינן שיעמדו הציבור במקום הש"צ, ולא סגי במה שהש"צ הוא במקום הציבור, וכן משמע קצת בד' הרשב"א, דלעולם יש להש"צ שבתוך הגדולה תפיסה בתוך הקטנה, ואפ"ה ל"מ.

**ט' בגדולה ויחיד בקטנה מצטרפין, ט' בקטנה ויחיד בגדולה אין מצטרפין,** בד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה ב' בזה מבו' דהוא משום דלא אמרינן דיורי גדולה בקטנה אלא כשהעיקר הוא בגדולה, וכ"כ הריטב"א דבט' בגדולה ויחיד בקטנה יש בגדולה דבר של עיקר, ובט' בקטנה וא' בגדולה ליכא דבר של עיקר בגדולה, וע"כ לא אמרינן בזה דיורי גדולה בקטנה.[[147]](#footnote-148)

אך בד' הריא"ז משמע דהוא משום דל"מ הא דדיורי גדולה בקטנה, אלא דהעומד בגדולה כמו שעומד בקטנה, ונמצא דהעומד בגדולה יש לו צירוף עם העומד בקטנה, והעומד בקטנה אין לו צירוף עם העומד בגדולה, וע"כ כל דאיכא רוב ציבור בגדולה, דיש להן צירוף עם העומד בקטנה, סגי בהכי, אך כל דליכא בגדולה אלא מיעוט ציבור, ונמצא דרק למיעוט מן הציבור יש צירוף, ל"מ, וכן משמע קצת בד' התורי"ד דהא דאין מצטרפין, הוא דאין הט' יוצאין יד"ח בצירופו,[[148]](#footnote-149) ולפי דבריהם לא מצינו כלל דדינא דדיורי גדולה בקטנה, תליא במה דהעיקר הוי בגדולה.

התוס' כתבו דאף אם יש ה' בגדולה וה' בקטנה אין מצטרפין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ובד' הריטב"א מבו' דיש מקום לומר דבעינן דוקא דיהא ט' בגדולה, דזהו דחשיב דהעיקר בגדולה, ולא סגי במה דאיכא רוב בגדולה, אך צידד דסגי ברוב בגדולה, ובחי' המהר"ל בסוגיין צידד דדוקא בט' בגדולה וא' בקטנה מצטרפין, עיי"ש,[[149]](#footnote-150) וכ"ה בטוש"ע סימן נ"ה סט"ז, - אך בל' רש"י בד"ה אין יוצאין משמע דרק רובא בתר חד לא משתדו, אך ה' בתר ה' משתדו, וצ"ע.

\*בחי' המהר"ל בסוגיין כתב, דאף אם הי' ט' בגדולה וט' בקטנה מצטרפין, דכיון דא"צ אלא לא' מן הקטנה, הרי אחד נגרר אחר הגדולה, וכ"כ מדעתו בס' אפיקי מגינים סימן נ"ה בביאורים סק"ט, - ועיי"ש שנסתפק בגונא דנפרצו ב' חצירות קטנות במילואם לגדולה, ויש ה' בגדולה וב' באחד מהקטנות וג' בשני', אם הן מצטרפין,[[150]](#footnote-151) כיון דכנגד כל אחת מהקטנות יש רוב בגדולה ונגררת כל אחת אחר הגדולה, וצידד דכיון דליכא בהגדולה רוב כנגד שניהם אין מצטרפין.[[151]](#footnote-152)

\*בד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה שנים מבו' דהך מילתא דלא אמרינן דיורי גדולה בקטנה אלא כשהעיקר הוא בגדולה, היינו דכשאין העיקר בגדולה לא אמרינן כלל דהדר בגדולה כאילו הוא בקטנה, וע"כ הקשו בהא דב' בזה וב' בזה וא' באמצעי, דמ"ט נימא דהאמצעי הוי כדר בחיצונה, הרי הו"ל כט' בקטנה וא' בגדולה דאין מצטרפין.

אך בד' רש"י משמע דרק כד בעינן לגרור את הקטנה אחר הגדולה, הוא דאמרינן דרובא בתר חד לא משתדו, דלענין צירוף בעינן לגרור את הקטנה לגדולה, וכמש"כ רש"י בד"ה יוצאין, אך הא דהדר בגדולה הוי כדר בקטנה, הוא אף כשאין בגדולה אלא אחד, וניחא בזה קו' התוס' בהא דבב' בזו וב' בזו וא' באמצעי אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, דהתם הרי סגי בהא דהדר בגדולה הוי כדר בקטנה, וכמש"כ התוס' הרא"ש שם.

\*התוס' כתבו דסוגיין הוא לענין צירוף, דלענין לצאת יד"ח יוצא אפי' חוץ לביהכנ"ס, והוכיחו כן מהא דתנן בר"ה כ"ז ב' דהי' עובר אחורי ביהכנ"ס וכו' אם כיון לבו יצא, וכ"כ התוס' בר"ה שם,[[152]](#footnote-153) - והיום תרועה שם הק', דהתם בלא"ה ניחא, דכיון דשדינן חד בתר רובא, ע"כ ה"נ כשביתו סמוך לביהכנ"ס שדינן לי' בתר רובא ויוצא יד"ח, וכתב דהוכחת התוס' היא מהי' עובר אחורי ביהכנ"ס, דנמצא דהציבור דהם בביהכנ"ס הם בקטנה והעובר אחורי ביהכנ"ס והוא ברה"ר הוא בגדולה, עכ"ד, - ובאפיקי מגינים סימן נ"ה בביאורים סק"י תמה על דבריו, דבביהכנ"ס דיש מחיצות גמורות בינו לבין חוצה לו, ליכא נפ"מ אם הביהכנ"ס גדול או הרה"ר גדול, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' בסוטה ל"ט א', דבההיא דאחורי ביהכנ"ס הוי כגדולה וגדולה דאין מצטרפין, וכ"כ השפ"א בר"ה שם, ועיי"ש באפיקי מגינים שתמה עוד בעיקר מש"כ היום תרועה דתלי אם הביהכנ"ס גדול או הרה"ר גדול, דדין גדולה וקטנה לא תלי במה שהגדולה גדולה מן הקטנה, אלא במה שהגדולה אינה פרוצה במלואה והקטנה פרוצה במלואה, (וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן בג' קרפיפות לפירש"י שם, דהקטנה היא ו' סאין והגדולה אינה אלא בית סאתים).[[153]](#footnote-154)

\*התוס' עמדו בהא דאמר ריב"ל דאפי' מחיצה של ברזל אינה מפסקת, דאם איירי לענין צירוף, לא אתיא סוגיא דהכא כריב"ל, והרמב"ן בפסחים פ"ה א' כתב דריב"ל איירי לענין צירוף, ובגונא דחצר קטנה וגדולה דהיחיד שבקטנה מצטרף לט' שבגדולה, אע"פ שהפתח מפסיק כשהוא נעול אי"ז מחיצה והפתח כאלו נפרץ, שמחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים, אבל בב' בתים ודאי אין מצטרפין, עיי"ש, ונתחדש בדבריו, דאף כשהפתח נעול, אכתי חשבינן לה כגדולה וקטנה ודיורי גדולה בקטנה, וע"כ יש בזה לדינא דמחיצה של ברזל אינה מפסקת, ועיי"ש בהגה' הגרא"ז.

\*הרמב"ן שם כתב בסו"ד דמסתברא דבית וחצר בין גדולה ובין קטנה, דיורי בית בחצר לעולם, וט' בבית וא' בחצר מצטרפין, ואפי' בית קטן וחצר גדולה, ועיי"ש בהגה' הגרא"ז במש"כ להוסיף בזה, ועי' בתשו' הרשב"א ח"א סימן ס"ג וסימן תקפ"ד דלכאו' ג"כ כונתו כן,[[154]](#footnote-155) ועיי"ש שכתב דלענין כלאים ושאר מילי שנזכרו בסוגיין צריך להתישב.

**צואה בגדולה אסור לקרות קר"ש בקטנה,** הריטב"א כתב, דבצואה עבדינן מן הצואה עיקר הדבר, שהוא עיקר הדבר שהזהיר עליו הכתוב לפרוש ממנו, ובדפו"ח הגיהו דבריו בשיבוש, והיינו משום דאלמלי דחשבינן להצואה כעיקר, ל"ה בזה לדינא דדיורי גדולה בקטנה.[[155]](#footnote-156)

הרשב"א והריטב"א כתבו דהא דאסור לקרוא בקטנה, הוא אף כשהרחיק בה ד' אמות, דכולה הויא כפתחה של גדולה, וכתב הריטב"א דמ"מ אם הצואה רחוקה מפתח הגדולה ד' אמות, שרי לקרוא בקטנה, וזה לטעמי' שכתב כן לעיל בדין גפנים, דאם הגפנים רחוקין מן הפתח ד"א מותר לזרוע בקטנה.

אך הריא"ז כתב דאין אסור לקרוא בקטנה אלא בתוך ד' אמות, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכתב דלמ"ד דכל הבית כד' אמות, אסור לקרוא בכל הקטנה, וכ"כ הב"י בסימן ע"ט ובשו"ע שם ס"ג, - והגר"ז בקו"א שם עמד בזה דמ"ש מגפנים בגדולה דלא סגי בהרחקת ד' אמות בקטנה, וכן הק' הביאוה"ל שם,[[156]](#footnote-157) ועיי"ש שכתב דגם לענין כלאים סתם השו"ע בסימן רצ"ו סמ"ט ולא הזכיר דאסור אף חוץ לד' אמות, והקר"א בסוגיין כתב דד' השו"ע הם עפי"ד הרמב"ם, והרמב"ם ס"ל דקי"ל דלא אמרינן מחיצה לאיסור, וע"כ אין כל הקטנה אסורה, עיי"ש, (וכ"כ בתשו' יבשר טוב סימן י"ט שציין הביאוה"ל שם), וי"ל עוד לפי המבו' בהגה' הגר"א לקמן בסוגיין דהא דאמרו מחיצה לאיסור היינו לאסור בתוך ד' אמות.

**צואה בקטנה מותר לקרוא קר"ש בגדולה,** הריטב"א כתב דהיינו רק כשהרחיק ד' אמות וגם אינו רואה אותה וגם אין כאן ריח, דל"מ הפסק מחיצה לענין ריח,[[157]](#footnote-158) אך הב"י בסימן ע"ט כתב דמותר לקרוא קר"ש בקטנה אף כשהוא רואה אותה ואף בתוך ד' אמות, וזה לטעמי' שם דהא דצואה בגדולה אסור לקרוא קר"ש בקטנה הוא רק בהני גווני, ובע"כ דבצואה בקטנה מותר לקרוא בגדולה אף בהני גווני, וכ"כ בשו"ע שם ס"ג.

הגאו"י הק', דבאשה ובש"צ ובט', אמרינן דקטנה בתר גדולה גרירא, והטפל הנמצא בקטנה כמו שהוא בגדולה, אבל הטפל הנמצא בגדולה ל"ה כמו שנמצא בקטנה, ובגפנים ובצואה אמרינן דכשהם בגדולה הוו כמו שהם בקטנה, וכשהם בקטנה ל"ה כמו שהם בגדולה, ועי' במלא הרועים במש"כ בזה.[[158]](#footnote-159)

ואמנם לדעת התוס' שהביא הריטב"א והריא"ז ניחא, דלעולם עיקר הדין הוא דהעומד בגדולה כמו שהוא עומד בקטנה, ומה"ט הוא דבאשה בגדולה וגט בקטנה מגורשת, משום דחשיב כמו שהאשה עומדת בקטנה, ומה"ט נמי הוא דבציבור בגדולה וש"צ בקטנה יוצאין יד"ח, משום דחשיב דהציבור עומדין עם הש"צ, וה"נ בט' בגדולה וא' בקטנה, חשיב דהט' עומדין עם הא', וסגי בזה לצירוף, והא דבציבור בקטנה וש"צ בגדולה אין יוצאין יד"ח, וט' בקטנה וא' בגדולה אין מצטרפין, הוא או משום דכל הא דדיורי גדולה בקטנה הוא רק כשהעיקר הוא בגדולה, או משום דלא סגי במה דלש"צ יש צירוף עם הציבור, וליחיד יש צירוף עם הט', אלא בעינן שיהא לציבור צירוף עם הש"צ, ויהא לט' צירוף עם היחיד, ועד"ז כתב הגאו"י שם.

**מצינו מחיצה לאיסור שאלמלי אין מחיצה מרחיק ד' אמות וזורע ואילו השתא אסורה,** בפירש"י כתב דהיינו דאלמלי הגיפופין הו"ל כחצר אחת ומותר לזרוע בריחוק ד' אמות, ומשום הגיפופין שדינן לכולה קטנה בתר גדולה ומיתסרא כולה, והתוס' והרשב"א כתבו דמזה מוכח דאסור לזרוע בקטנה אף בריחוק ד' אמות, - אך בהגה' הגר"א גריס שאלמלי אין מחיצה זורע, ומבו' דס"ל דמותר לזרוע בקטנה בריחוק ד' אמות, והא דפרכינן דאיכא מחיצה לאיסור, הוא מהא דאסור לזרוע בקטנה בתוך ד' אמות, אף דאלמלי מחיצות הקטנה הי' מותר לזרוע בה, ואמנם התוס' כתבו דאין לפרש כן, דזה ל"ה מחיצה לאיסור, אלא הוא משום סילוק מחיצות.[[159]](#footnote-160)

**ואילו השוה את גיפופי' וכו' התם סילוק מחיצות הוא,** בחזו"א סימן ס"ז סקכ"ד כתב דה"נ הוא ברשות שיש לה מחיצות דעומ"ר במזרח ובמערב, דאם השוה את הגיפופין אסור, משום דהו"ל סילוק מחיצות, ומה"ט הוא דאין פתח המבוי ניתר בהעומ"ר של הכתלים הנמשכין בצידי רה"ר, משום דכותלי המבוי הוו סילוק מחיצות לעומ"ר זה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשמשך את הדפנות מסוף הגיפופין של מזרח עד הגיפופין של מערב אבל אם נשאר ד"ט עדיין אין כאן סילוק מחיצות, ואינו נידון בעומ"ר לסלק מחיצות,[[160]](#footnote-161) ונסתפק שם דאף אם נשאר ג"ט אין כאן סילוק מחיצות, ועיי"ש שכתב עוד דגם מחיצת צוה"פ עושה סילוק מחיצות,[[161]](#footnote-162) - ועי' עוד בדבריו בסימן ע' סקכ"ב ובסימן ע"ט סקי"א, דכל דאיכא מחיצה בין ב' הקנים דצוה"פ, ה"ז מסלק להצוה"פ.

ה' מרחשון ע"ח

דף מס' 6

**צ"ג א'** **- בית שחציו מקורה וחציו אינו מקורה גפנים כאן מותר לזרוע כאן,** התוס' כתבו דאע"ג דלענין שבת לא אמרינן פי תקרה לשמואל אלא כשיש ד' מחיצות, יש לחלק בין כלאים לשבת, כדמשמע בפ"ק, והתוס' בסוכה י"ח ב' הוסיפו דאין לדמות כלאים לשבת דאפי' פאות מותר לכלאים, וכ"כ בתוס' הרא"ש לקמן צ"ד ב', ולכאו' כונתם להא דמהני צוה"פ ביותר מי' לכלאים, אף דלשבת ל"מ, או להא דמהני צוה"פ מן הצד לכלאים, אף דלשבת ל"מ,[[162]](#footnote-163) - אך במקד"ד סימן ס"א סק"ו כתב דמכוון התוס' הוא לדמות למש"כ לעיל י"א א' דצוה"פ מד' רוחות מהני לכלאים ול"מ לשבת, דהוא משום דלענין שבת בעינן מחיצות מכל הצדדים לעשות רשות, ולענין כלאים סגי במחיצה אחת המבדלת בין הגפנים לזרעים, ולא שייכא חדא מחיצה לחברתה, ומה"ט בכלאים אמרינן פי תקרה אף בדליכא ד' מחיצות, משום דסגי במחיצה אחת, ואין צד אחד שייך לחבירו, ועי' עוד בענין זה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ח.

דעת רבא לקמן צ"ה א' ובסוכה י"ט א' דסיכך ע"ג אכסדרא שאין לה פצימין פסולה ול"מ בזה פי תקרה, משום דהקורות לא נעשו לאכסדרא, ול"מ מחיצת פי תקרה אלא לאותו מקום שנעשה הקירוי בשבילו, ובפירש"י בסוכה שם פירש דהוא משום דלא אגמרי' רחמנא למשה לגוד אחית, אלא במחיצה העשויה לחלל שלה, ולא לחוצה לה, וצ"ע דא"כ מ"ט אם גפנים תחת הקירוי מותר לזרוע במקום שאינו מקורה, ומ"ש מחצר גדולה וקטנה, דכל דגפנים בגדולה אסור לזרוע בקטנה, משום דהקטנה פרוצה במלואה לגדולה, - וי"ל בתרי גווני, חדא, דכל הא דל"מ פי תקרה לבראי, משום דלא אגמרי' רחמנא גוד אחית אלא במחיצה העשוי' לחלל שלה, הוא רק במחיצות הבאות לעשות רשות, אך לענין כלאים ליכא נפ"מ בזה, וזה ע"ד הס"ד לעיל ט"ו א' דמחיצה העומדת מאלי' פסולה, דלכאו' היינו רק במחיצות העושות רשות, דבעינן שתהא המחיצה שייכת לרשות, אך לענין כלאים ודאי מהני מחיצה העומדת מאלי',[[163]](#footnote-164) - וי"ל עוד, דכיון דמהני הפי תקרה להבדיל את המקום המקורה מהמקום שאינו מקורה, ה"ז מועיל לחשבם כב' מקומות, ואף המקום שאינו מקורה הוא מחולק מן המקום המקורה, וגם י"ל, דלאיסור כלאים בעינן שיהא ערבוביא דהגפנים והזרעים, וכל שהגפנים הם במקום המובדל מן הזרעים, אף הזרעים אינם אסורין.[[164]](#footnote-165)

**ואילו השוה את קירויו אסור,** צ"ע דמה מייתי מינה, הרי כשהשוה את קירויו ליכא פה לתקרה כלל, והו"ל ככל בית מקורה, דלא נימא דהא דלא אמרינן פי תקרה באמצעיתו, חשיב כמחיצה לאיסור, ושמא איירי בגונא דאף אחר שהשוה את קירויו אכתי חשיב דאיכא פי תקרה במקום זה, דלא נתחברו ב' התקרות להיות כתקרה אחת, ואך דהתקרה השני' מסלקת לתקרה זו,[[165]](#footnote-166) וצ"ע.

**ג' קרפיפות זה בצד זה וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשהיו מהלכין בדרך והקיפו ג' קרפיפות לדירה במחיצה של שתי וכו', ואזיל לטעמי' לעיל ט"ז ב' דמשמעות דבריו דקרפף שלא הוקף לדירה לא התירוהו בשיירא, ולא התירו אלא במחיצות שאינם של שתי וערב, וכ"כ הר"ן לעיל שם, - אך הרמב"ם בפט"ז משבת הי"ד פירשה במקומות שאינם מוקפין לשם דירה, ומבו' בדבריו דהתירו בשיירא אף לקרפף שלא הוקף לדירה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ט"ז ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קי"ז.[[166]](#footnote-167)

**וב' החיצונים מגופפין ואמצעי אינו מגופף וכו' נעשה כשיירא ונותנין להן כל צרכן,** בפירש"י כתב דהיינו דהאמצאי מותר אף כשהוא היקף גדול, והריטב"א כתב בדעתו דדוקא באמצעי נותנין להן כל צרכן, משום דדיורי שלשתן באמצעי, אך בחיצונים אין נותנין להן כל צרכן, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ב' והטור בסימן ש"ס.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קכ"ב כתב דאף בחיצונים נותנין להן כל צרכן, וכ"כ הריטב"א בשם אחרים, ופירש דהוא משום דכל שנעשו שיירא באמצעי, הו"ל אידך כחצר לאמצעי וע"כ נותנין להם בהם כל צרכם, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד, וכ"כ הגאו"י לדקדק מד' הרמב"ם, וכ"כ השעה"צ בסימן ש"ס סק"ז בדעת הרמב"ם, (ומש"כ שם שכן דעת ריו"נ, לא מצאתי).

הריטב"א כתב דאיירי הכא כשאין הפרצה יותר מי', ויש להסתפק אם היינו דכל דהפרצה יותר מי' לא אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, כיון דהגדולה פרוצה לקטנה ואין הקטנה כפתחה, וע"כ לעולם לא נעשו כשיירא, או היינו דכל דהפרצה יותר מי', הו"ל כמו שאין מחיצה ביניהם, ולעולם הו"ל כשיירא, ובל' הריטב"א משמע טפי כדרך קמא,ו[[167]](#footnote-168) - ועי' במג"א בסימן ש"ס סק"ז שנסתפק בזה אם מהני הא דהפרצה יותר מי' לחשבם כדרים יחד והוו שיירא, והתו"ש שם סקי"ח הוכיח מד' השו"ע שם דל"מ פרצה יותר מי' לחשבם כדרים יחד, והסכים לזה במ"ב ובביאוה"ל שם, אך החזו"א בסימן ק"ו סק"ב צידד כד' המג"א.

\***אמצעי מגופף וב' החיצונים אינן מגופפין וכו' אין נותנין להם אלא בית שש**, בחי' אהעו"ז לעיל י"ז א' הק', דמ"ט נותנין להן בית שש, ולא אמרינן דאויר הקרפף האמצעי מייתרם מבית סאתים, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה כדעת הסוברים דב' ששבתו נותנין בית סאתים לכל אחד, ועמש"נ בזה לעיל כ"ה ב'.

**אי להכא נפקי וכו',** בפירש"י כתב דיותרו ב' קרפיפות החיצונים בכל צרכן, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ב' והטור בסימן ש"ס, וכ"כ בשו"ע שם ס"ג, והמג"א שם סק"ו כתב, דכ"ז הוא לרש"י ודעימי' לטעמייהו, אך לדעת הרשב"א ודעימי' אף הכא נותנין אף לאמצעי כל צרכן, דהוי כחצר דהחיצונים, ודקדק כן מד' המ"מ והב"ח, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב.

**או"ד חד להכא נפיק וחד להכא נפיק,** הרשב"א כתב דהיינו דחד דעתי' לקנות שביתה באמצעי ובסמוך לו, והשני דעתו בהיפך, ובקניית שביתה תליא מילתא ובסילוק דעתי' נמי תליא מילתא, כמו שאמרו לעיל פ"ט לגבי גג קטנה דסלוק נפשייהו מהכא, וע"כ ליכא שיירא בחד מינייהו, וכ"כ הריטב"א, וצ"ע אם בכל שיירא בעינן שיהא דעתם לשבות באותו מקום, ואם כל א' מהם שובת בחלק אחר מההיקף ל"ה כשיירא, או דרק הכא דהם דרים בגדולה, ואך מדינא דדיורי גדולה בקטנה באנו לומר שדירתם היא אף בקטנה, בעינן שיהא דעתם לקנות שביתה שם.

והרשב"א כתב דהראב"ד הק' דכיון דבתר דעתייהו אזלינן, א"כ אף בב' החיצונים מגופפין והאמצעי אינו מגופף נימא דשמא דעת כל אחד מהן למקומו, ולא קנו שביתה יחד והו"ל יחידים, וכתב דכיון דהאמצעי אין לו מחיצות א"א דלא פשטי בי' הני, ומשא"כ הכא דאם פשיט בהאי לא פשיט בהאי וכו' דלא עביד איניש דדייר בב' מקומות, ולכאו' המכוון בזה, דאף דדיורי גדולה בקטנה והגדולה והקטנה חשובין כמקום אחד, מ"מ ב' הקטנות נידונות כב' מקומות, וע"כ אמרינן דלא עביד דדייר בב' מקומות.

**ב' בזה וב' בזה,** התוס' כתבו דל"ד לט' בקטנה וא' בגדולה, דכל דאין העיקר בגדולה לא אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, דהכא איכא טעמא כדאמר דנפיק להכא ולהכא, ועי' בחי' המהר"ל במה שהוסיף לפרש בזה, ונתחדש בדבריהם דהא דנפיק להכא ולהכא, הוא טעם לחשבו כשובת בקטנה, ול"ב בזה לדינא דדיורי גדולה בקטנה, אלא כיון דהקטנה היא פתחה של גדולה ודעתו לשבות שם, חשיב כמו ששבת שם, ועי' בגאו"י במש"כ בזה בע"א, ולעיל נת' דלדעת רש"י י"ל דכל הא דבעינן שיהא העיקר בגדולה, הוא רק בהא דדיורי הגדולה מושכין את הקטנה אצלם, אך הא דהעומד בגדולה הוי כעומד בקטנה, הוא אף היכא דאין העיקר בגדולה, ולפ"ז ניחא קו' התוס'.

**או"ד אימר להכא נפיק אימר להכא נפיק,** בפירש"י כתב דכיון דלא ידעינן להי מינייהו הלכך אפי' חד לא יהבינן לי' כל צרכו, ומבו' דאי נימא דהוא יוצא לחיצון זה, לא יהבינן בחיצון השני כל צרכן, - וצ"ל דאף לדעת הרשב"א ודעימי' דכל דיהבינן לחיצונים כל צרכן יהבינן אף לאמצעי כל צרכן דהוי כחצר דהחיצונים, מ"מ אחד מן החיצונים ל"ה כחצר דהחיצון השני,[[168]](#footnote-169) אך צ"ע, דמ"מ בדין דבאמצעי יתנו כל צרכן דהרי הויא כחצר של ב' החיצונים, וממ"נ יש ליתן בה כל צרכן, וי"ל, - וכ"כ הגאו"י, דכשהאמצעי מגופף והחיצונים אינם מגופפין, ויחיד בזה ויחיד באמצעי וב' בזה, דחשיב דאיכא שיירא בחיצון, הרי דאף דלדעת הרשב"א ודעימי' נותנין כל צרכן אף באמצעי, מ"מ בחיצון השני אין נותנין כל צרכן, עיי"ש.

**גידוד ה' ומחיצה ה' אין מצטרפין וכו' מודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה,** בפירש"י כתב דהיינו דרק לגבי עליונה ל"ה מחיצה שאינה רואה פני י' למחיצתה, ואם הויא כולי' בגידוד שפיר טפי משום דמשתמשא להדיא עד סוף הגידוד ורואה גובהה וכו' ומינכרא מחיצתא, ובפי' ריו"נ כתב דטעמא דמ"ד דמצטרפין, הוא משום דמי שעומד ע"ג ראש המחיצה ומביט למטה רואה עומק החצר התחתונה שהיא למטה מעשרה, וכ"כ בס' המאורות, - ומבו' דהא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, אי"ז כלל דין בצירוף דאין מצרפין ב' מיני מחיצות, אלא משום דבכה"ג דאיכא גידוד ומחיצה אין מחיצת הגידוד מועלת, משום דאינה ניכרת, ואף בכולי' בגידוד הי' מקום לאסור משום זה, ואך דבכה"ג מינכרא מחיצתא,[[169]](#footnote-170) - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א, ועיי"ש שכתבו דהא דל"מ הוא דינא דרבנן, דכיון דאין מחיצת הגידוד ניכרת, יבואו לומר דסגי במחיצה ה'.[[170]](#footnote-171)

אך בד' התוס' מבו' דהא דאינם מצטרפין הוא דינא דאורייתא, ונפ"מ אף לענין דין רה"י דאורייתא, ולפי דבריהם הא דמפלגינן בין העליונה לתחתונה היינו משום דלגבי העליונה שאינה רואה פני י', אלא יש לה מחיצה ה' בגובה ומחיצה ה' בעומק, הו"ל ב' מיני מחיצה ואינם מצטרפין, אך לגבי התחתונה הרואה פני י', הוי הכל כמחיצה אחת גבוהה י', וכן משמע קצת בל' הר"ח.

התוס' כתבו דצ"ע כשיש תל ברה"ר גבוה ה' ועל גביו עשו מחיצה ה', שהזורק מרה"ר לתוכו חייב, ומתוכו לרה"ר פטור, והיינו משום דכלפי רה"ר איכא מחיצה מעליא דהיא רואה פני עשרה, וכלפי תוכו ליכא מחיצה מעליא שאינו רואה פני עשרה, ומשמעות דבריהם, דבבור וחוליתו דמצטרפין לעשרה, ודאי דאף הזורק מרה"ר לתוכו חייב, אך כלפי רה"ר ליכא מחיצה מעליא, וצ"ב, והקר"א תמה ע"ז, דכיון דתוכו ל"ה רה"י, כיון דאינו רואה פני עשרה, מ"ט יתחייב הזורק מרה"ר לתוכו, וכן הק' החזו"א בסימן ק"ו סק"ד, ועד"ז הק' הגאו"י, עיי"ש, ועי' גם בגל' אור גדול שבת פי"א מ"ב שעמד בזה, וכ"נ בד' התוס' בסוכה ד' ב' ובגיטין ט"ו ב', דס"ל דבכה"ג דתל, ל"ה על גביו רה"י כלל, ואף הזורק מרה"ר לתוכו פטור, (וכ"כ המהרש"א בגיטין שם בדעתם), ומשום דעיקר דין מחיצות רה"י הוא במה שיש לתוכו מחיצות, וע"כ כל דתוכו רואה פני י' הוי רה"י גמור, וכל דתוכו אינו רואה פני י' ל"ה רה"י כלל,[[171]](#footnote-172) ועמש"כ בזה בקובץ כתבי בית ישראל עמ' שצ"ו, וצ"ע.

בפירש"י בגיטין ט"ו ב' פירש דהא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין היינו כשהי' חריץ עמוק ה' והקיפו מחיצה ה', דאין מצטרפין להיות בתוכו רה"י,[[172]](#footnote-173) ובספר הישר לר"ת סימן ק"ט נחלק ע"ז, דלענין חריץ ה"ז מצטרף, וכ"כ התוס' בסוגיין ובגיטין שם ובשבת ח' א' ובסוכה ד' ב'.[[173]](#footnote-174)

והראשונים הק' ע"ד רש"י מכ"ד, **א** התוס' בכ"ד הקשו ממה שאמרו בסוגיין דמודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני י', - ובדעת רש"י כתב הפנ"י בגיטין שם, דאף דלענין פרוץ למקום האסור סגי במה שהתחתונה רואה פני י', מ"מ לענין לאשוויי רה"י בעינן שתהא המחיצה גם כלפי הרה"ר, וכיון דרה"ר אינה רואה פני י' ל"מ, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין.[[174]](#footnote-175)

**ב** בספר הישר שם הק' ממה שאמרו בשבת צ"ט א' דבור וחוליתו מצטרפין לעשרה, וכן הק' התוס' בכ"ד, - ובפסקי רי"ד בגיטין שם כתב דאה"נ אתיא ההיא דבור וחולייתו דלא כרב חסדא, וכ"כ הרמב"ן בשבת שם בסו"ד,[[175]](#footnote-176) - והרמב"ן שם כתב בתחילת דבריו דשאני חולית הבור שכן דרך כל הבורות לעשות להם חוליא והו"ל כגדוד עשרה, וכ"כ הריטב"א בשבת צ"ט א', דכיון דדרך הבור לעשות לו חוליא על שפתו הוי כולי' חד גוונא, וצ"ב.

**ג** התוס' בסוכה שם הקשו ממה שאמרו שם לענין סוכה דאם חקק להשלים לי' מהני, - והפנ"י שם כתב לישב דכל הא דל"ה החריץ רה"י, הוא משום דכלפי רה"ר אין לו מחיצה, וזה ל"ש לענין סוכה, ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דסוגיא דהתם דלא כרב חסדא.

**ד** התוס' בסוכה שם הקשו ממה שאמרו בשבת ז' ב' בבית שאין בתוכו י' וחקק בו להשלימו לי' דהוי רה"י, ולפ"ד הפנ"י יש מקום לומר, דהתם דאיכא מחיצות י' כלפי חוץ, וכל הא דל"מ הוא משום דבפנים ליכא מחיצות י', הרי דבזה שפיר מצטרפין גידוד ומחיצה, כיון דבפנים רואה פני י', - והרמב"ן שם כתב בסו"ד די"ל דאתיא דלא כרב חסדא, ובתחילת דבריו כתב די"מ, דשאני חקק בית שהוא ראוי לדירה שהרי יש לו מחיצות גמורות ונעשה בית גמור, ועוד שאותן מחיצות ראויות לקירוי לפיכך מצטרף הגידוד עמהם, וצ"ב.

**ה** בספר הישר שם הק', דהא מנא תיתי והא אמרינן אפי' סדינין וכל מחיצה העומדת ברוח שמה מחיצה, וצ"ב, - ושמא פירש בדעת רש"י דטעם הא דאין מצטרפין הוא משום דאין דרך מחיצה בכך, וכאשר כן נראה ממש"כ הרמב"ן לחלק דבור וחולייתו שאני, וע"ז הק' דאפי' סדינין וכל מחיצה העומדת ברוח שמה מחיצה, אף דאין דרך מחיצה בכך.

אמנם בתשו' חכם צבי סימן ה' כתב דהא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, הוא משום דתרי מילי נינהו דהגידוד הוא משום גוד אסיק ומחיצה היא כפשוטה, עכ"ד, וצ"ב, - ובחי' הגר"נ בגיטין שם כתב בדעת רש"י, דהא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, הוא משום דגידוד אין תורת מחיצה עליו, כיון דאינו מחיצה כלפי הצד השני, והא דגידוד הוי רה"י, הוא דין הבדלה בפנ"ע דהעומק מהני להבדיל את קרקע הבור מרה"ר ולאשוויי לי' רה"י, ואי"ז מדין מחיצה, וע"כ אינם מצטרפין, וכמו שאמרו דאו כולו בגידוד או כולו במחיצה, ודמי למה שאמרו שם דאו כולו בקיום הגט או כולו בתקנ"ח וכו', ועי' בקובץ כתבי בית ישראל עמ' שצ"ג במש"כ להוסיף בזה.

הרמב"ן בשבת שם כתב די"מ דכל הא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין הוא לגבי עירוב חצירות, כי ההיא דמייתינן לה בסוגיין, - וי"ל דמכוון דבריהם דאי"ז אלא דינא דרבנן דכיון דלא מינכרא מחיצתא הו"ל העליונה כפרוצה לתחתונה, ואי"ז מועיל כלל לגבי דין רה"י דאורייתא.

**דרש מרימר גידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין,** בביאור הגר"א סימן ת"ה סק"ז דן לפרש בדעת המג"א, דהא דהן מצטרפין הוא משום דחוקקין להשלים, ועיי"ש שתמה ע"ז.

ט' מרחשון ע"ח

דף מס' 7

**צ"ג ב'** **- דיורין הבאין בשבת מהו שיאסרו,** בפירש"י כתב דהיינו כותל שבין חצירות שנפל, אך בד' התוס' לעיל י"ז א' ד"ה עירב מבו' שפירשו דהיינו בגונא דנוספו דיורין בשבת, וע"כ כתבו דהא דמייתי מחצר קטנה שנפרצה לגדולה, הוא משום דהתם חשיב כאיתניהו למחיצות, עיי"ש.[[176]](#footnote-177)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ו כתב בתחילת דבריו לפרש בד' רש"י, דהא דקרינן לכותל שבין ב' חצירות שנפל דיורין שבאו בשבת, הוא משום שנפרץ הכותל שביניהם חשיבי כדרים במקום אחד, ויש לאסור משום תוספת הדיורים, אך עיי"ש שכתב דלקושטא דמילתא נ"ל דאף כשנפרץ הכותל לא מיקרי נתוספו דיורין, שהרי אינם דרים ביחד דאין לבני חצר זו רשות להשתמש באחרת, וכל הא דהן אוסרין זע"ז, הוא מדינא דנפרץ למקום האסור, והוכיח כן גם מד' התוס' בסוגיין, עיי"ש, ובסו"ד הוכיח מד' הרא"ש דכה"ג חשיב כנתוספו דיורין, ונת' להלן.

וביתרון האור בפירקין האריך דמשמעות ד' רש"י הכא ולקמן בסוגיין בד"ה זה מטלטל דהא דאסרינן בכותל שבין ב' חצירות שנפל הוא משום דנעשו כב' החצירות כחצר אחת והוי כנתוספו דיורין בחצר שלא עירבו עמהן, וכ"נ להדיא בד' רש"י לעיל ע"ו ב' ד"ה יותר מכאן ולעיל ע"ט ב' ד"ה ש"מ דיורין הבאין בשבת, ועיי"ש שכתב בדעתו דאין לאסור בזה משום נפרץ למקום האסור, דכיון דכל האיסור בזה הוא לענין כלי הבית, לא אסרינן משום פרוץ במלואו.[[177]](#footnote-178)

ומצינו עוד דבר חדש בתורי"ד לעיל ז' ב' וח' א', שכתב דחצר שנפרצה במלואה למבוי מותרת, משום דאין דיורין במבוי, דדוקא ב' חצירות שנפרצו זל"ז במלואן אוסרות זע"ז, אבל מבוי לא אסר חצר, עכ"ד, ומבו' דאיסורא דחצירות שנפרצו זל"ז אינו מדינא דפרוץ למקום האסור אלא משום תוספת דיורים, וע"כ כל שנפרצה החצר למבוי אינה נאסרת, משום דאין דיורין במבוי, וצ"ע.

\***אימר מבעו"י נפרצה,** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה הוכיח מהכא דפסי חצר כשרים אף שלא סמכו עליהן מאתמול, דאל"כ הרי בע"כ דאיירי כשנפרצה מבעו"י, דאל"כ היתה גם הגדולה אסורה משום שלא סמכו על הפסין, והסכים לזה הבית מאיר בסימן שס"ג סי"ב, והגרע"א שם כתב דאף שסמך מבעו"י על המחיצה שביניהם בתורת מחיצה, מ"מ מסתבר דל"מ זה לחשוב כסמך על הלחי, וכן צידד הבית מאיר שם, אך בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם נסתפק בזה, ואכמ"ל.

\***עירב דרך הפתח ונסתם הפתח וכו' מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל מהו לטלטל מזל"ז דרך גובה הכותל וחורין וסדקין, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ז א' וע' ב', וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת ק"א ב' ד"ה נפסקו ובד' הרא"ש לעיל בפ"ק סימן כ"ג, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מעירובין הכ"ה, - אך הרמב"ם שם כתב דאסורין לטלטל מזל"ז, ול"מ הא דהואיל והותרה הותרה, אלא שיהיו מותרין לטלטל בכל חצר בפנ"ע, עיי"ש,[[178]](#footnote-179) וכ"ה מבו' בל' הבעה"מ בסוגיין, עיי"ש, (וזהו שנקט הבעה"מ שם דהי' מקום לאסור בזה משום גזירה שמא יבא לטלטל לחצר השני', ואך דכיון דיש לגדולה גיפופין ליכא למיחש להכי), ועי' באבהא"ז שם במה שהאריך בביאור הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

**ואמר לי שבת כיון שהותרה הותרה,** לעיל י"ז א' אמרינן דאתיא אף כר' יוסי דאסר במבוי שניטלו קורותיו או לחייו, דשאני התם דליתניהו למחיצות ומשא"כ הכא דאיתניהו למחיצות, והרשב"א בסוגיין הק', דא"כ מה מייתי אביי דכ"ה דבעירב דרך הפתח ונסתם הפתח אמרינן דהואיל והותרה הותרה, ה"נ בחצר קטנה שנפרצה לגדולה בשבת מותר, הרי שאני בחצר שנפרצה דליתניהו למחיצות, וכתב דבחצר שנפרצה לא חשיב כליתניהו למחיצות, כיון שלא נפרצה לרה"ר או לכרמלית, אלא לרשות האסורה משום חיסרון עירוב, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל שם ד"ה עירב וכ"כ הרא"ש שם בסימן כ"ג, ובתור"פ שם הוסיף לפרש דכיון דאם הי' עושה עירוב הי' הכל אחד, לא חשיב כליתניהו למחיצות.

ולכאו' המכוון בזה, דבאיסור דיורין אמרינן דהואיל והותרה הותרה ובאיסור מחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא משום דאיסור מחיצות חמיר מאיסור דיורין, וכ"ה להדיא בד' הר"ן לעיל כ' א', וכ"ז הוא היכא דליכא כלל למחיצות הרה"י, ומשא"כ הכא דהויא רה"י גמורה, וכל איסורה הוא משום שנפרץ למקום האסור משום איסור דיורין, לא חמיר זה מאיסור דיורין עצמו,[[179]](#footnote-180) וע"כ אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה.

וביתרון האור בפירקין כתב, דלמש"כ שם בדעת רש"י דלענין כלי הבתים אין לאסור משום פרוץ במלואו וכל האיסור בזה הוא משום דהוי כנתוספו דיורין, ניחא, דע"כ שפיר מייתי אביי מהא דבנסתם הפתח אמרינן דהואיל והותרה הותרה, דה"נ בחצר קטנה שנפרצה לגדולה אמרינן הואיל והותרה הותרה, כיון דכל האיסור בזה הוא משום תוספת הדיורין, אך אה"נ כל דאסרינן משום פרוץ למקום האסור, חשיב כליתניהו למחיצות, ולא אמרינן הואיל והותרה הותרה.[[180]](#footnote-181)

בתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו הביא בשם מה"ר אהרן הקדוש שהתיר במבוי שנפרץ בשבת בעיר המוקפת חומה, דחשיב כדיורין הבאין בשבת, כיון דמחיצות החיצונות קיימות, וזה כמש"כ התוס' והרא"ש דכל דמחיצות החיצונות קיימות לא חשיב כליתניהו למחיצות, ועיי"ש שנחלק ע"ז, והביא כן בשם מ"ו השר שאסר בזה, משום דכל דיש גוי וב' ישראלים האוסרין זע"ז חשבינן לה ככרמלית, עיי"ש, ומבו' בדבריו דהוא משום דס"ל דבמקום דיש גוי אסרו חכמים לטלטל בחצר יותר מד' אמות אף כלים ששבתו בתוכה, ועי' בביאוה"ל סימן שפ"ב ס"א שתמה ע"ז מכ"ד, וכתב דלדינא אין להחמיר בזה, - והתרוה"ד בסימן ע"ג האריך להתיר בזה, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ה ס"ז.[[181]](#footnote-182)

לעיל י"ז א' אמרו דמ"ד דג' ומת א' מהן אסור, אתי אף כר' יהודה דשרי במבוי שניטלו לחייו, דעד כאן לא קאמר ר' יהודה התם אלא דאיתנהו לדיורין, הכא ליתנהו לדיורין, ובד' התוס' שם מבו' כמש"כ המהרש"א שם שנחלקו בזה ר"י וריצב"א, אם לפ"ז י"ל דמודה הך מ"ד דבעירב דרך הפתח ונסתם הפתח שרי, דבכה"ג לא חשיב כליתנהו לדיורין, וכ"כ הרא"ש שם בסימן כ"ג, וכתב לפ"ז דלמסקנת הגמ' שם נדחה מה שאמרו מעיקרא דתסתיים דרב הונא הוא דאמר שבת גורמת, די"ל דאף דרב הונא שרי בעירב דרך הפתח ונסתם הפתח, מ"מ לא שרי בג' ומת אחד מהן, או דגם בכה"ג חשיב כליתנהו לדיורין, עיי"ש, ובתור"פ שם הוסיף לפרש דהא דחשיב כליתניהו לדיורין, הוא משום דהשתא דנסתם הפתח אין הדיורין של בית זה יכולין לילך לבית אחר שאצלה כמו שהיו יכולין קודם שנסתם, ועי' בחזו"א סימן צ"ח סקי"א שפירש קצת בע"א.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ו הק', דאי נימא דבחצר שנפרצה חשיב כנתוספו דיורין, א"כ מה מייתי אביי מהא דבעירב דרך הפתח ונסתם הפתח אמרינן דהואיל והותרה הותרה, דה"נ בחצר קטנה שנפרצה לגדולה בשבת שרי, הרי י"ל דשאני בחצר שנפרצה דהוי כנתוספו דיורין ובזה לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וזה לדעת הר"י והרא"ש דס"ל דבעירב דרך הפתח לא חשיב כליתנהו לדיורין, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאביי לא ס"ל לחלק בזה, וכדעת רב הונא לעיל י"ז א' דלא ס"ל לחלק בזה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

הרא"ש בפ"ק סימן כ"ג כתב דקי"ל כמ"ד התם דשבת גורמת, דאביי נמי ס"ל הכי בסוגיין, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ו הוכיח מזה דס"ל דכותל חצר שנפרץ חשיב כנתוספו דיורין, דאל"כ אין ללמוד מהא דשרי אביי בחצר שנפרצה, דה"נ שרי בג' ומת א' מהן, דהרי שאני התם דליתניהו לדיורין, עיי"ש.[[182]](#footnote-183)

בפי' ר"ח כתב דש"מ דדיורין הבאין בשבת אין אוסרין ולא מתירין, ומבו' דמכח הא דאמרינן דשבת כיון שהותרה הותרה ואין הדיורין הבאין בשבת אוסרין, ה"נ אין דיורין הבאין בשבת מתירין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה לא תימא שכתבו דלמ"ד דהואיל והותרה הותרה, ה"נ אסרינן היכא דנאסר בתחילת השבת, ולמאן דלית לי' הואיל והותרה, לית לי' נמי הואיל ונאסר נאסר,[[183]](#footnote-184) - וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל י"ז א', דהפלוגתא אם שבת גורמת או דיורין גורמין, היא בין בג' ומת א' ומהן ובין בב' ונתוספו עליהן, ומשמע דתליא זב"ז, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ו ד"ה וגם בזה.[[184]](#footnote-185)

והתוס' לעיל מ"ב א' כתבו, דאף מ"ד דשבת גורמת ואסור, מודה דהמחיצה העשוי' בשבת שמה מחיצה, ובתוס' הרא"ש שם כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דדמי להא דאסרינן היכא דליתניהו למחיצות אף שהותר בתחילת השבת, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דשאני מחיצות מדיורין, דבדיורין אזלינן בתר תחילת השבת ובמחיצות אזלינן בתר השתא, וע"כ כ"ה דאם ליתניהו למחיצות, לא אמרינן דכיון שהותרה הותרה, ה"נ כשנעשית מחיצה בשבת שרי,[[185]](#footnote-186) וזה כד' ר"ח ותוס' דדין הואיל והותרה הותרה ודין נאסר למקצת שבת תלויים זב"ז, - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הגאו"י לעיל י"ז א', דבדיורין אין ניכר האיסור וההיתר, וע"כ אזלינן בתר תחילת השבת, ומשא"כ במחיצות דניכר האיסור וההיתר, אזלינן בתר מחיצות, ואך דהגאו"י שם נקט דמחיצה הנעשית בשבת מועלת לכו"ע, ואף למאן דשרי במבוי שניטלו קורותיו או לחייו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - אך צ"ע היאך ד"ז מתישב עם מש"כ הראשונים דבחצר שנפרצה לא חשיב כליתניהו למחיצות, דמזה מבו' לכאו' דהא דבליתניהו למחיצות אסור ובליתנייהו לדיורין שרי, הוא משום דאיסור מחיצות חמיר.[[186]](#footnote-187)

\*וההשלמה לעיל י"ז א' כתב, דהא דמחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה, ולא אמרינן דשבת גורמת ואסור, הוא משום דלא אמרינן הואיל ונאסרה נאסרה, אלא כשהיתה שם מחיצה מער"ש ולא היתה כשרה, אך כל דל"ה מחיצה כלל מער"ש, לא אמרינן הואיל ונאסרה נאסרה,[[187]](#footnote-188) וכ"כ ההשלמה בהשגות הרמב"ם פי"ז משבת הל"ד, וכ"כ בס' המאורות לעיל י"ז א' וכ"ה א', והיינו דדינא דשבת גורמת היינו דכל דל"ה בכח המחיצה להתיר בער"ש, שוב אינה מתרת, ומשא"כ במחיצה הנעשית בשבת, שהי' בכחה להתיר בער"ש, אלא שלא היתה קיימת, ל"ש הך דינא,[[188]](#footnote-189) ולכאו' מבו' מדבריו, דדין הואיל והותרה הותרה ודין נאסר למקצת שבת לא תליין זב"ז, וע"כ אף דבמחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, מ"מ הי' בדין לאסור בזה היכא דנאסר למקצת שבת, וכל הא דשרי הוא משום דל"ה מחיצה כלל בער"ש,[[189]](#footnote-190) (אך יש לדחות, דלעולם לענין איסור דיורין תליין הדינים זב"ז, ואף דאף דבמחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה משום דאיסור מחיצות חמיר טפי, אי"ז טעם להתיר במחיצה הנעשית בשבת, וכמש"כ כן הר"ן לעיל כ' א').

**כותל שבין ב' חצירות שנפל, רב אמר אין מטלטלין בו אלא בד' אמות,** בפירש"י כתב דרב לית לי' הואיל והותרה הותרה,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, וכתב מכח זה דקי"ל כשמואל דזה מטלטל עד עיקר מחיצה וכו', - אך הבעה"מ כתב דמודה רב דדיורין הבאין בשבת אינם אוסרין, ושאני הכא דכיון דנפלה המחיצה שבין זל"ז כולה וכל אחת ואחת נפרצה במלואה לחברתה וניחא תשמישתא דהא בהדי הא, גזרינן שמא יבא לטלטל כלי הבתים מחצר זו לזו, וע"כ לא התירו לו לטלטל אלא ד' אמות, והראב"ד בכתוב שם השיג ע"ז, דאף אם יש לגזור כן, יש להתיר גם לגזירה זו מכח הא דהואיל והותרה הותרה, דהרי כמה גזירות יש לגזור כזו, ואפ"ה כיון שיצא הדבר בהיתר יצא.[[191]](#footnote-192)

בפירש"י כתב דרב אסר לטלטל אף את הכלים ששבתו בחצר, משום דכל חצר פרוצה במלואה למקום האסור לה, ורב לטעמי' דאם עירבו ב' רשויות הם,[[192]](#footnote-193) - אך התוס' כתבו דלא אסר רב אלא בכלי הבתים, והמהרש"א כתב לפרש דאף דרב אסר בעירבו לטלטל אף את כלי החצר, מ"מ הכא דנפלה המחיצה ואסורין להוציא את כלי הבתים לחצר, תו לא שכיחי מאני דבתים בחצר, והו"ל כמו היכא דלא עירבו, דמותר לטלטל את כלי החצר, וכ"כ בתור"פ, - והרשב"א והריטב"א כתבו, דהכא איירי כשכבר הוציאו כלים מן הבית לחצר, וע"כ אכתי הגזירה קיימת.[[193]](#footnote-194)

וביתרון האור בפירקין כתב דמה שהוכרח רש"י לפרש דרב אסר אף בכלי החצר, דצ"ל לפ"ז דאיירי כשכבר הוציאו כלים מן הבית לחצר, הוא משום דס"ל דאם הי' מותר לטלטל כלי החצר מזל"ז, אין לאסור מכח דינא דפרוץ למקום האסור, וכל האיסור בזה הוא משום תוספת הדיורים דהו"ל כחצר אחת שלא עירבה, וא"כ אין לאסור מכח זה אלא להוציא מן הבית לחצר, ומ"ט קאמר רב דאין מטלטלין בה אלא בד' אמות, והיינו לפירש"י לטעמי' בשבת ק"ל ב' דחצר שלא עירבה מותר לטלטל את כלי הבית בכולה, ולא נאסר אלא להוציא מן הבית לחצר, עכ"ד.[[194]](#footnote-195)

אך צ"ע בזה ממש"כ רש"י בדעת שמואל דזה מטלטל עד עיקר מחיצה, דאיירי בכלי הבתים, ואע"ג דהשתא הו"ל חצר אחת כשנפל, "לא אסרי להו בתים", דהא שרי לאפוקי מבתים לחצר הואיל והותר למקצת שבת, עכ"ל, ומשמע דאלמלי הא דהואיל והותרה הותרה, היו הבתים אוסרין לטלטל ד' אמות בחצר, מכח הא דחשבינן להו כחצר אחת,[[195]](#footnote-196) וכ"ה גם משמעות לישנא דשמואל, דקאמר דזה מטלטל עד עיקר מחיצה ופירש"י כדמעיקרא, והרי דאלמלי הא דהואיל והותרה הותרה, הי' אסור לטלטל בחצר עד עיקר מחיצה.

\***ושמואל אמר זה מטלטל עד עיקר מחיצה,** התוס' בשבת ק"א ב' סוד"ה כי איתמר כתבו דהא דתניא התם במחצלות הפרוסות ברה"י שנגללו נאסרו, איירי שיש מחצלות מפסיקות בין שתי חצרות, וכל שנגללו נאסרו משום שהרי הן כחצר אחת והם עירבו שנים, וכתבו דאף לשמואל דקאמר הכא דזה מטלטל עד עיקר מחיצה, היינו משום דהכא ל"ה אלא בית א' בחצר זה וא' בחצר זה, ומשא"כ התם דאיכא רבים כאן וכאן אמרינן נגללו נאסרו, וכתבו דצ"ע בשמעתא דדיורין הבאין בשבת דאמר שבת הואיל והותרה הותרה, והחזו"א בסימן צ"ח סק"ח עמד על דבריהם, דמה סברא היא לחלק בכך,[[196]](#footnote-197) ועיי"ש שהק' עוד, דמה דחק לעיל בסוגיין לאוקמה בנפרצה מבעו"י, הרי בסתם חצר איכא ב' דיורין, ולכו"ע לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכתב דאפשר דזהו מש"כ התוס' דצ"ע בשמעתא דדירין הבאין בשבת.

**אהדרינהו רב לאפי',** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ל דאסור לטלטל הסדין שבתוכה, והרשב"א כתב דאזיל רש"י לטעמי' דס"ל דליכא איסור עשיית אהל עראי במחיצות, ועיי"ש שנחלק וכתב דאסור לעשות מחיצה המתרת בשבת, ומה"ט הוא דאהדרינהו רב לאפי', ושמואל שהתיר לעשות המחיצה, לטעמי' דס"ל דהואיל והותרה הותרה ואי"ז מחיצה המתרת, וכ"כ הריטב"א, ובגאו"י נסתפק לדעת הבעה"מ דהא דאסר רב הוא משום גזירה דילמא מימשיך, אם הא דמהני המחיצה הוא משום הכירא בעלמא, ולא חשיבא כמחיצה המתרת, או דהכירא דמחיצה בעינן וחשיב כמחיצה המתרת.

י"א מרחשון ע"ח

דף מס' 8

**צ"ד א'** **- חצר שנפרצה לרה"ר,** בפירש"י כתב דהיינו כשנפרצה במלואה או ביותר מעשר,[[197]](#footnote-198) והגאו"י לעיל י"א א' הוכיח מזה דפרצת י' דאורייתא, שהרי מהניא פרצה זו שלא תהא הרשות רה"י, והמוציא מתוכה לרה"ר פטור, וכן הוכיח המשכנות יעקב בסימן קכ"א, - והחזו"א בסימן קי"ב סק"ה באות ז' כתב לדחות דדברי רש"י הכא הם לס"ד דסוגיין, עיי"ש, וכן האריך בזה החזו"א במכתביו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה עמ' נ"ג ד"ה אני חוזר, עמ' נ"ד ד"ה דברי רש"י, עמ' ס"ב ד"ה עכשיו, - אך הנה בד' כמה מקמאי בסוגיין מבו' דאף למסקנת סוגיין איירי הכא אף בפרצה יותר מי', כ"כ בפי' ריו"נ, וכ"ה בפסקי רי"ד ובפי' ר"ח ב"ר שמואל ובס' המאורות ובפי' ריבב"ן ובאו"ז סימן קצ"ו, וכ"ה להדיא בטוש"ע בסימן שס"א ס"ב, והגר"א שם הביא מקור לדבריהם מד' רש"י, ומזה נלמד דפרצה יותר מי' דאורייתא.[[198]](#footnote-199)

**המכניס מתוכה לרה"י או מרה"י לתוכה חייב דברי ר"א,** בגמ' מפרשינן לה דקאי על מקום המחיצה, וטעמא דר"א הוא או משום דאיירי כשאבדה להן דרך באותה חצר, ורבים שבררו להן דרך לעצמן מה שבררו בררו, או משום דצידי רה"ר כרה"ר דמו.

והתוס' בד"ה חייב פירשו דאיירי כגון שבב' ראשי' לא נשאר כלל מב' מחיצות שבצידה, דמקום מחיצה זו שנפרצה אינו תוך מחיצות הנשארות,[[199]](#footnote-200) ומבו' דאם הי' מקום המחיצה בתוך המחיצות הנשארות ל"ה רה"ר לדעת ר"א, ולכאו' הוא משום דאין רה"ר בתוך מחיצות, והגאו"י כתב בדעתם, דה"נ לס"ד דקאי ר"א אף על תוך החצר, איירי כשנפלו כל המחיצות, וע"כ הו"ל רה"ר, - ועד"ז כתב בחי' הגר"א על הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד דאיירי מתניתין כשנפרצו כל הכתלים, וע"כ הוא דלר"א הוי רה"ר, והא דלרבנן ל"ה רה"ר, הוא משום דלא הורגלו עדיין לילך שם ולא דרסי בה רבים, וכ"כ הגאו"י בשלהי סוגיין.

אך מד' רש"י שהעמידה אף כשנפרצה ביותר מי', אף דבכה"ג יש למקום המחיצה ג' מחיצות, מבו' דאף בכה"ג ס"ל לר"א דהוי רה"ר, וי"ל דהוא משום דס"ל דל"מ ג' מחיצות בפתוח לרה"ר, ונת' להלן, - והריטב"א כתב כן לס"ד דגמ' דקאי ר"א אף על תוך החצר, דהויא רה"ר אף שהיא תוך מחיצות, ועיי"ש שהק' דמ"ש מקרן זוית הסמוכה לרה"ר דהויא כרמלית, כמו שאמרו בשבת ז' א', וכתב דלס"ד זו אתיא ההיא דקרן זוית דלא כר"א, א"נ דהבמ"ע כשהרבים היו נו"נ שם תדיר כמו בסרטיא והו"ל כחורי רה"ר דהוו כרה"ר היכא דניחא תשמישתי', ול"ד לקרן זוית דלא משתמשי בה אלא היכא דדחקי בה רבים, ומבו' בדבריו, דאף מקום המוקף ג' מחיצות, אם הרבים משתמשין בו תדיר, ה"ה נטפל לרה"ר והוי כרה"ר, ואף רבנן דפליגי וס"ל דל"ה רה"ר, לא פליגי על עיקר ד"ז, אלא הוא משום דס"ל דכיון דאין המקום של הרבים ל"ה רה"ר.[[200]](#footnote-201)

**וחכ"א מתוכה לרה"ר או מרה"ר לתוכה פטור מפני שהיא ככרמלית,** התורי"ד הק', דמ"ט הוא פטור, הרי יש לחצר ג' מחיצות, ואף שאסרו חכמים לטלטל בתוכה, לא עשאוה ככרמלית להקל, וכתב דגרסינן בד' חכמים מתוכה לרה"י או מרה"י לתוכה, דבזה הוא דס"ל דפטור, ופליגי ע"ד ר"א דס"ל דהוי רה"ר והמטלטל מתוכה לרה"י או מרה"י לתוכה חייב, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ב.

ובדעת ש"ר דגרסי דמתוכה לרה"ר או מרה"ר לתוכה פטור, צ"ע דמ"ט ל"ה מקום זה רה"י, אף דיש לו ג' מחיצות, ואף למש"כ התוס' דמקום המחיצה אין לו ג' מחיצות, אך הרי הא דתנן דמתוכה לרה"ר פטור, קאי על תוך החצר, וכמו שאמרו בשלהי סוגיין, (ולדעת רש"י דאיירי כשנפרצה ביותר מי', איכא ג' מחיצות אף למקום המחיצה), ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דהא דמתוכה לרה"ר פטור, איירי כשנפלו כל המחיצות, וה"נ כשמוציא ממקום המחיצה לרה"ר פטור, משום דאיירי דמקום המחיצה אין לו ג' מחיצות, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין.

**ב** המ"מ בפי"ז משבת ה"ט כתב דמזה מקור לד' הרמב"ם שם דד' מחיצות דאורייתא, וכל דליכא אלא ג' מחיצות הוי כרמלית.[[201]](#footnote-202)

**ג** הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י דאורייתא, הוא רק במבוי דלא דחקו בי' רבים וכגון שיש אסקופה גבוהה ג"ט לפניו, אך אם ליכא עיכובא דדרסי בי' רבים להדיא, ה"ה מבטלין להרשות מתורת חצר, ואף דחצר שהרבים נכנסין בזו ויוצאין בזו רה"י לשבת, הוא משום דאיכא ד' מחיצות, ומשא"כ הכא דליכא אלא ג' מחיצות, - ומבו' בד' הרשב"א בסו"ד, דהא דבדרסי בי' רבים להדיא ל"ה רה"י, הוא אף כשהמבוי פתוח לכרמלית, וצ"ל דאף דבכרמלית ליכא בקיעת רבים גמורה, מ"מ כיון דאין דבר המעכב את הרבים לא סגי בג' מחיצות.

**ד** הרשב"א והריטב"א כתבו בשם י"מ, דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י דאורייתא, הוא רק בפתוח לכרמלית, אך בפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות לאשוויי רה"י, והרשב"א והריטב"א לעיל ט' א' דנו לפרש כן בד' רש"י שם, עיי"ש,[[202]](#footnote-203) וכן דעת הרמ"ך בפי"ז משבת ה"ט.

\*הרשב"א כתב דלדעת הסוברים דהכא ל"ה רה"י בג' מחיצות משום דבפתוח לרה"ר לא סגי בג' מחיצות, הרי דבכה"ג לא סגי ברוח רביעית בקורה, אלא או במחיצה או בצוה"פ או בלחי, דקי"ל דלחי משום מחיצה, ובסו"ד כתב כן גם לד' הראב"ד דהכא ל"ה רה"י בג' מחיצות משום דדרסי בי' רבים להדיא, דל"מ קורה במבוי אלא כשיש אסקופה גבוהה ג' בפתח המבוי, וכ"כ המאירי,[[203]](#footnote-204) והרשב"א הק' ע"ז ממתניתין דלעיל י"א ב' דלא פירשו דל"מ לחי וקורה אלא בפתוח לכרמלית, והמאירי הביא בשמו שהק' עוד ע"ז מהא דתניא לעיל ו' א' כיצד מערבין דרך רה"ר עושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן.[[204]](#footnote-205)

אך הריטב"א כתב דאף אם בפתוח לרה"ר לא סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י, מ"מ סגי בזה בקורה ובלחי למ"ד דלחי משום היכר, דכיון דמדאורייתא דינו ככרמלית ואין איסורו אלא מדבריהם, לא פלוג רבנן והכשירוהו בלחי או קורה,[[205]](#footnote-206) וכ"ה מבו' בד' רש"י בריש מכילתין למש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ט' א' בדעתו דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא.

והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד הכ"א כתב בשם י"א דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר אף בלחי אלא ה"ה כחצר, וכתב די"א דכל שאין לו אסקופה גבוהה ג"ט בפתחו אינו ניתר אלא בתיקוני חצר.[[206]](#footnote-207)

**ור"א משום דנפרצה לרה"ר הו"ל רה"ר,** הריטב"א פירש דפריך משום דאינה שלהם, וכל שאין הדרך מסור לרבים אפי' היא מסילה גמורה אין לה דין רה"ר, וכמו שאמרו לעיל כ"ב ב', וכ"כ המאירי, ועיי"ש שכתבו דזהו דמשני דרבים שבררו דרך לעצמן מה שבררו בררו, דמה"ט הוי המקום שלהם והוי רה"ר, וכ"כ התוס'.[[207]](#footnote-208)

והרש"ש הק' דדברי התוס' סותרים למש"כ לעיל כ"ב ב' דאף דהוי של יחיד, מ"מ כל דניחא תשמישתי' וראוי למסרו לרבים הוי רה"ר, אך הקר"א כתב דגם הכא לא ניחא תשמישתי', וע"כ ל"ה רה"ר,[[208]](#footnote-209) ועיי"ש שכתב לפרש בזה הס"ד דמודו רבנן במקום מחיצה דהוי רה"ר, אף דהוא של יחיד, והיינו משום דס"ד דחשיב כניחא תשמישתי', ובכה"ג ל"ב שיהא של רבים.

**וכ"ת ה"נ כגון שאבדה להן דרך באותה חצר,** בפירש"י כתב דהיינו דאין מקום המחיצה ניכר ובני רה"ר מרחיבין רה"ר לתוכה במקצת ואומרין שעד כאן הי' רשותן, והגאו"י הק' דל"ד לאבדה להן דרך באותה שדה דודאי הי' להן דרך, אלא דלא ידעינן אם לצפונו או לדרומו, אך הכא לא ידעינן אם יש להן כלל לדרך זו, וכן הק' בחזו"א סימן ק"ז סק"י, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ואיבע"א בצידי רה"ר קמיפלגי דר"א סבר צידי רה"ר כרה"ר דמו,** בד' התוס' בד"ה וליפלגו מבו' דלר"א דצידי רה"ר כרה"ר דמו, היינו אף כשהם של יחיד, ובחזו"א סימן ק"ז סק"י כתב דהוא משום דה"ז נטפל לרה"ר, אך בד' הריטב"א מבו' דכל הא דהוי כרה"ר הוא משום דהרבים משתמשין שם ברשות ומיצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו.

\*בחזו"א סימן ק"ז סק"י כתב דלל"ק דגמ' צידי רה"ר לכו"ע ל"ה רה"ר משום דהוא מיוחד גם לתשמיש, ולא פליגי ר"א ורבנן אלא במקום המחיצה המיוחד להילוך, דלרבנן כיון שהוא של יחיד הוי כרמלית, ולר"א כיון דרבים שביררו וכו' הוי רה"ר, - ועיי"ש במש"כ לחלק בין צידי רה"ר דלר"א הוי רה"ר, לקרן זוית דמודה ר"א דל"ה רה"ר, וכמש"כ התוס' בשבת ז' א', ועיי"ש בסק"ט במש"כ בביאור דינא דקרן זוית, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון אם משכח"ל קרן זוית דליכא למיתי עלה משום צידי רה"ר.

**ורבנן סברי צידי רה"ר לאו כרה"ר דמי,** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הס"א כתב דצידי רה"ר אינם כרה"ר אלא ככרמלית, ואיזהו צידי רה"ר, בית הסמוך לרשות הרבים וכותליו בולטין וכנס ובנה והניח בין הכתלים קצת מקום פנוי סמוך לרשות הרבים ה"ז כרמלית וכו', עכ"ד, וצ"ע דלמש"כ הרשב"א שם בהמשך דבריו בהס"ג דמקום שיש לו ג' מחיצות ופתוח ברוח רביעית אינו ככרמלית, א"כ מ"ט מקום זה שכנס הוי כרמלית, אף דיש לו ג' מחיצות, ואינו פתוח אלא ברוח רביעית, - וצ"ל דגם לדעת רבנן מהני הא דהו"ל בכלל צידי רה"ר, דמכח זה פקע תורת רה"י מיני'.[[209]](#footnote-210)

ובזה מתפרש מש"כ בטוש"ע בסימן שס"א ס"ב דחצר שנפרצה ביותר מי' לרה"ר הוי מקום המחיצה כצידי רה"ר שהוא כרמלית, ומשמע דהוא כרמלית גמור, אף דבכה"ג שלא נפרצה אלא ביותר מי', יש למקום המחיצה ג' מחיצות, והיינו משום דהוי מקום המחיצה כצידי רה"ר, וה"ז מפקיעו מתורת רה"י.[[210]](#footnote-211)

בעיקר מש"כ הטוש"ע דכל שנפרצה ביותר מי' הוי מקום המחיצה כצידי רה"ר, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י במשנתינו, (לפשטות הדברים דדבריו קיימי גם למסקנא דגמ'), צ"ב, דהרי אף כשנפרצה ביותר מי' יש למקום המחיצה ג' מחיצות, ואפ"ה הו"ל כצידי רה"ר, וא"כ מ"ט כשנפרצה בפחות מי' ל"ה כצידי רה"ר, - וצ"ל דכל שנפרצה פחות מי' דיש למקום זה מחיצה אף ברוח רביעית, ל"מ בזה דינא דצידי רה"ר, וי"ל דהוא משום דאיכא מחיצה המבדלת בין הרה"ר למקום זה, ובכה"ג לא חשבינן לה כצידי רה"ר, - ואמנם לכאו' זה זה ניחא רק למ"ד דבין הלחיים מותר משום דחודו החיצון סותם, אך למ"ד דחודו הפנימי סותם, ובפשוטו ה"נ במחיצה דעומ"ר חודו הפנימי סותם, לא א"ש, שהרי מקום המחיצה עצמו אין לו מחיצה ברוח רביעית, וצ"ע.

**מותרים באותו שבת ואסורים לעתיד לבא,** הרש"ש כתב דכל הא דשרינן מכח דהואיל והותרה הותרה, הוא משום דגם עתה אחר שנפלו אינו אסור אלא מדרבנן, אבל אם אסור מדאורייתא ודאי לא שרי מטעם הואיל, ובסו"ד מבו' דמכוון דבריו הוא דלא התירו אלא היכא דהוי רה"י דאורייתא, אך כל דל"ה רה"י דאורייתא לא התירו, אף דהויא כרמלית ואין איסור הטלטול אלא מדרבנן,[[211]](#footnote-212) - ועד"ז מבו' ממש"כ התוס' בע"ב סוד"ה ולשמואל, דדעת רב דאם נפרצה ביותר מעשר ל"ה מתיר ר' יהודה אף לאותה שבת, וכ"כ בפי' ריו"נ במשנתינו והרי דלא שרי ר' יהודה אלא היכא דעיקר מחיצות הרשות קיימות, ולא נחלקו רב ושמואל אלא אם שרי בנפרצה יותר מי' ברוח שלישית ורביעית דמדאורייתא הוי רה"י, אך בגונא דבטל עיקר ההיקף דהרשות, מסתבר דלכו"ע אסור.[[212]](#footnote-213)

**תוד"ה מ"ש מרוח אחת, וא"ת מרוח אחת אע"ג דהוי פרוץ מרובה ניתרת בפס ד' וכו' אבל בב' מחיצות לא משתרי בהכי דג' מחיצות דאורייתא,** וכן הק' הרשב"א והריטב"א, והיינו דאע"ג דקי"ל דלחי משום מחיצה, ודעת המרכה"מ בפי"ד משבת ה"א דפס ד"ט הוי מחיצה דאורייתא אף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ מדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות, ול"מ לחי ברוח שלישית, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"א ב', וכ"כ התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה איתיבי'[[213]](#footnote-214)

ונתחדש בדבריהם, דכ"ה דל"מ לחי ברוח שלישית, ה"נ פסי חצר אינם מועילין ברוח שלישית, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ו, והמאירי לעיל י"ב א' בשם הרשב"א, והריא"ז לעיל בפ"ק ה"א דין כ"ג, וכ"ה מב' בד' הר"ן לעיל י"א א', וכ"כ הדרכי משה בסימן שס"ג סק"י והבית מאיר בסימן שס"ה והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז.

אך בחי' הריטב"א לעיל י"א א' ריש ד"ה חצר משמע דחצר שנפרצה מב' רוחות סגי לה בב' פסין, וכ"נ בד' הרי"ד בפסקיו לעיל ז' ב', עייש"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והחזו"א בסימן ס"ה סקל"ג תמה ע"ז, והביא מד' הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ח דמבו' דל"מ פסין אלא ברוח רביעית, וצ"ע.

**וי"ל דהכי פריך לר' יהודה דאית לי' לקמן ב' מחיצות דאורייתא,** הרשב"א הק' דאם אתיא כר' יהודה, א"כ מה לי דנפרצה בקרן זוית, הרי לדידי' אף מבוי מפולש שנפרץ ביותר מי' ניתר בלחי מכאן ולחי מכאן, ולא גריעי מותר הכתלים מלחיים,[[214]](#footnote-215) וכתב דכיון דנפרצה בקרן זוית והו"ל פרצה, אינה ניתרת בלחיים, דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, והו"ל כפרצה יותר מי"ג ושליש או יותר מכ', דמודה ר' יהודה דאינה ניתרת בלחי וקורה, וכ"כ הריטב"א.

והרשב"א כתב בשם הראב"ד, דאף דשרי ר' יהודה במבוי כה"ג, מ"מ בחצר מודה דבעינן ג' מחיצות מעלייתא ורביעית שלא תהא פרצתה יותר מי', דגבי חצר משוו ר' יהודה וחכמים משום דבעיא הרחקה טפי מפני שמשתמש בה הרבה, וע"כ הוא דאסרינן בזה כשנפרצה בקרן זוית.[[215]](#footnote-216)

**ועוד אור"י דסתם חצר אין לה אלא ג' מחיצות וכו' ואיירי כשנפרצו ב' רוחות מאותן ג' מחיצות,** המהרש"א פירש דמכוון התוס' הוא דהויא הפרצות עומ"ר, דאם הוו פרוץ מרובה, הרי כבר כתבו התוס' דבב' רוחות לא משתרי בהכי דג' מחיצות דאורייתא, ולפ"ז מתפרש משה"ק התוס' ע"ז דהשתא כשנפרצה הוי מפולש ואמרינן בפ"ק דבעי לכל הפחות צוה"פ, דהיינו משום דמפולש אינו ניתר בעומ"ר ובעינן צוה"פ, - והאהעו"ז בסימן שס"ה הוכיח מדבריהם דאיכא פילוש בחצר, ואף חצר מפולשת אינה ניתרת בעומ"ר מכאן ומכאן, ובעיא צוה"פ, ועי' באבנ"ז בסימן רס"ב סק"ג שפירש להוכחת האהעו"ז עפי"ד המהרש"א.[[216]](#footnote-217)

אך בתור"פ בסוגיין מבו' להדיא דכל הא דיש לאסור משום מפולש הוא רק אם הוי פרוץ מרובה, וכ"ה משמעות ד' תוס' הרא"ש, וזהו שכתב בתי' בתרא דאיירי בעומ"ר, והיינו דכיון דאיירי בעומ"ר, אינו אסור משום מפולש,[[217]](#footnote-218) וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ה והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז בביאור ד' התוס', וכ"ה מבו' בד' הגאו"י שפירש כן בדבריהם, עיי"ש, והאו"ש שם הוסיף לפרש, דמה שהביאו התוס' מדינא דמפולש, הוא משום דעיקר דמפולש הוא דבעינן ג' מחיצות גמורות ובזה שוה דין חצר לדין מבוי, ואינם חלוקים זמ"ז אלא בדין עומ"ר, דבמבוי ל"מ משום דפרצת מבוי בד', ובחצר מהני, עיי"ש.[[218]](#footnote-219)

**אבל הכא איירי כשנפרץ למבוי או לחצר אחרת,** למש"כ הבית מאיר והאו"ש דד' התוס' קיימי בפרוץ מרובה, נתחדש בדבריהם, דאף דבעינן ג' מחיצות גמורות, מ"מ כל דאיכא היקף דג' מחיצות גמורות שיש בתוכו רשויות האסורות זע"ז ובאנו לאסרם משום פרוץ למקום האסור, מהני בזה פסין אף מג' רוחות, אך למש"כ המהרש"א מבו' להיפך, דאף דאיירי בנפרץ למבוי או לחצר, מ"מ לא שרי אלא בדהוי עומ"ר.[[219]](#footnote-220)

הגאו"י והקר"א הק', דאם איירי כשנפרץ למבוי או לחצר אחרת, א"כ מ"ט דר' יוסי דאסורין אף באותה שבת, הרי אמרו לעיל י"ז א' דלא אסר ר' יוסי אלא היכא דליתניהו למחיצות, ובכה"ג שנפרץ לרשות האסורה משום איסור דיורין, לא חשיב כליתניהו למחיצות, וכמש"כ התוס' לעיל י"ז א', וצ"ע.[[220]](#footnote-221)

**מ"ש מרוח אחת דאמרינן פי תקרה יורד וסותם,** ביסוד דינא דפי תקרה, כתב בפי' ר"ח בסוכה י"ח ב' דהוא מדינא דגוד אחית, וכ"ה בפירש"י שם ו' ב' ד"ה לגוד וי"ט א' ד"ה דמחיצות ובשבת ט' א' ד"ה באסקופת, וכ"כ הריטב"א לעיל י"ז ב', והריטב"א והר"ן לעיל י"ד א' כתבו דקורה משום מחיצה היינו דרואין כאילו נסתם, - אך בד' התוס' בסוד"ה בשתי והרא"ש בסימן ג' מבו' בפשוטו דיסוד דינא דפי תקרה הוא משום דדמי לפתח,[[221]](#footnote-222) אך בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ד כתב דאין מכוון התוס' לכך, עיי"ש, - והמאירי בשבת ק"א ב' כתב בשם גדולי הדורות דפי תקרה וגוד אחית ב' דינים הם ואין מקשין מזל"ז.[[222]](#footnote-223)

ובספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י' כתב, דאין טעם פי תקרה יורד וסותם מפני שיחשב כמחיצה, אלא שפי תקרה מבדלת אותו מרשות אחרת, ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ פי תקרה למעלה מכ', וצ"ב.

**כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון דליכא למימר פי תקרה יורד וסותם,** בטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה יורד וסותם, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשהקירוי בשיפוע כגון גגין שלנו דליכא פה, דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, עיי"ש.

והב"י בסימן שס"א כתב, דאף דהתוס' והרא"ש לא פירשו בזה כד' רש"י, מ"מ מודו דכל דהוא בשיפוע לא אמרינן פי תקרה, כמו שאמרו לעיל כ"ה ב' דבעביד כי אורזילא לא אמרינן פי תקרה,[[223]](#footnote-224) אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קל"ז מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הראב"ד דפליג ע"ז, אלא שחשש לדברי רש"י דלא אמרינן בזה פי תקרה.[[224]](#footnote-225)

**ב** התוס' כתבו דהיינו דמיירי שנפרץ הקירוי עם המחיצות בקרן זוית, וכה"ג לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הבעה"מ, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז דמ"ט לא אמרינן בכה"ג פי תקרה, - אך התוס' הרא"ש כתב לפרש בזה, דהוא משום דטעמא דפי תקרה הוא דדמי לפתח, ובקרן זוית ל"ה כפתח דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי.[[225]](#footnote-226)

**ג** הראב"ד שם כתב לפרש דהיינו דנפרץ הבית בקרן זוית והקירוי עומד בריבועו כמו שהי', ונמצא שהוא יוצא חוץ לפרצה הרבה, ואין שם פי תקרה כנגד הכתלים שירד ויסתום, שאין פי תקרה סותם כי אם עם כתלים,[[226]](#footnote-227) ודבריו מתפרשים למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א דאף אלמלי הא דפרצה בקרן זוית לא עבדי אינשי, ל"ה שרי אלא באלכסון, ונמצא דהמקום הפרוץ שבין הכתלים הוא באלכסון, וע"כ כל שהתקרה עומדת בריבועו כמו שהי', ה"ה יוצאת חוץ לפרצת הכתלים הרבה, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה, והראב"ד בסו"ד חזר בו וכתב לפרש בע"א, עיי"ש.

**ד** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כפי הצורה בפיהמ"ש הנדמ"ח מבו' דהיינו, דקירוי כל הבית עומד באלכסון, דנמצא דבמקום הפרצה אין הקורה עומדת לארכה, אלא סופי הקורות עומדין במקום הפרצה, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ונתחדש בזה דלא אמרינן פי תקרה רק על פה הקורות לארכם, ולא על פה הקורות לצידם, וצ"ב, וכ"כ המרכה"מ בפי"ז משבת הל"ה בביאור דבריו,[[227]](#footnote-228) וכ"נ בד' ספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א שפירש כן בד' הרמב"ם בהלכותיו, וזהו שכתב הרמב"ם שם דבעינן שתהא הקורה על אורך הפרצה,[[228]](#footnote-229) והביא דכן פירש רבינו נסים.

**ה** בפסקי רי"ד כתב, דהיתה התקרה יורדת באלכסון חוץ מכותלי הבית, ובכה"ג ל"מ, משום דלא אמרינן פי תקרה יורד סותם אלא כשהגג שוה ואינו משופע שפי תקרה יורד כנגד הכתלים שמכאן ומכאן, והביאו הריטב"א,[[229]](#footnote-230) ולכאו' המכוון בזה הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, (וכמש"כ התורי"ד בסוגיין, וכ"ה מבו' בפסקיו לעיל צ' ב'), וכל שהתקרה בולטת מכנגד הכתלים, הרי דמקום התקרה פרוץ מג' רוחות, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה.[[230]](#footnote-231)

**ו** בתור"פ כתב דנפרץ הקירוי עם המחיצות, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה משום דליכא פה טפח, דרק בצידי התקרה היא רחבה טפח, וזה כמש"כ בתור"פ לעיל פ"ו ב' דלא אמרינן פי תקרה בדליכא פה טפח, וכ"כ התוס' לעיל שם דכן משמע מפירש"י בפ"ק דסוכה, (ובאור גדול סימן נ"ה סק"י כתב דכונתם למש"כ רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לדידך דמסוכך בנסרים עבים).

י"ג מרחשון ע"ח

דף מס' 9

**צ"ד ב'** **- והא איתמר אכסדרה בבקעה רב אמר מותר לטלטל בכולה ושמואל אמר אין מטלטלין בה אלא בד' אמות,** בפירש"י בסוגיין ולעיל צ' ב' פירש דבאכסדרה בבקעה שאין לה מחיצות כלל, ורב ס"ל דמהני פי תקרה אף מד' רוחות, ושמואל פליג וס"ל דל"מ פי תקרה מד' רוחות, ורק אם איכא מחיצה אחת מהני פי תקרה מג' רוחות.

אך התוס' וש"ר פירשו דאכסדרה בבקעה יש לה ג' מחיצות, ולרב אמרינן פי תקרה בכה"ג, ולשמואל לא אמרינן פי תקרה ברוח הפרוצה במלואה, ורק אם איכא תחילת מחיצה ברוח רביעית אמרינן פי תקרה,[[231]](#footnote-232) - ודעת התוס' דאמרינן פי תקרה אף בב' רוחות שאינם זה כנגד זה, ורק אם הוו זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה משום דהוי כמבוי המפולש,[[232]](#footnote-233) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטור בסימן שס"א, והרמ"א שם ס"ב,[[233]](#footnote-234) - והרא"ש שם כתב בדעת ר"ח והרי"ף דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית,[[234]](#footnote-235) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ה, ובד' הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ט"ז.

בדעת רש"י דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש מחיצה אחת, כתב השפ"א לקמן בסוגיין לדקדק מדבריו דהיינו דאין עושין את כל הרשות ע"י פי תקרה, ורק אם איכא מחיצה אחת כהלכתה מהני פי תקרה, וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דע"כ בסוכה שאין לה מחיצות לא אמרינן פי תקרה, אף דסגי למימר פי תקרה מג' רוחות.

אך ממש"כ רש"י בהא דקירויו בד', דהו"ל כפי תקרה בארבע דלא אמרינן, אף דיש לבית ב' מחיצות כהלכתם, מבו' דדינא דשמואל הוא דכל דבעינן למעבד ד' סתימות ע"י פי תקרה לא מהני, ונת' להלן,[[235]](#footnote-236) - וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין שפירש כן בדעתו, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט בסוכה לא אמרינן פי תקרה אף דסגי למימר פי תקרה מג' רוחות, ועיי"ש מש"כ בזה.

התוס' וש"ר הקשו ע"ד רש"י דלרב אמרינן פי תקרה מד' רוחות, ממה שאמרו בסוכה י"ח ב' דמודה רב דלא אמרינן פי תקרה בב' מחיצות זה כנגד זה דהו"ל כמבוי המפולש, וכ"ש דלא אמרינן פי תקרה מד' רוחות.

אך בפירש"י בסוכה י"ח ב' כתב דהא דבאפחית דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דאויר פתוח לנגדו דומיא דמבוי מפולש ועשוי לקפנדריא לבקיעת רבים, ובס' ההשלמה שם כתב בדעתו, דהא דבאכסדרה בבקעה אמרינן פי תקרה מד' רוחות, הוא משום דליכא בקיעת רבים בבקעה, אך במבוי המפולש דבקעו בי' רבים לא אמרינן פי תקרה, אך התוס' שם נקטו דגם לפירש"י שם, אף דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה אף במפולש, משום דתקרת האכסדרה מקפת לו, (ול"ד לסוכה בחצר דאויר החצר מקיף סביב לסכך ודמי טפי למבוי מפולש), מ"מ באכסדרה בבקעה הי' בדין דלא נימא פי תקרה במפולש, והיינו משום דאכסדרה בבקעה דמי לסוכה בחצר דלא אמרינן בה פי תקרה, (אף דאין רבים בחצר),[[236]](#footnote-237) ובזה ניחא גם משה"ק הריטב"א ע"ד רש"י מהא דתנן לקמן צ"ה א' בבונה עלי' ע"ג ב' בתים ובגשרים המפולשים דחכמים אוסרין, וכן הק' התוס' בסוכה שם, והיינו משום דהתם דאיכא בקיעת רבים, לא אמרינן פי תקרה.[[237]](#footnote-238)

בדעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח שלישית ורביעית, משמע בד' התוס' בסוכה י"ח ב' דאי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא בב' רוחות, וע"ד שפירש הריטב"א בד' רש"י דלשמואל לא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ב' מחיצות,[[238]](#footnote-239) וע"כ אף לפ"מ דס"ד דרבא דאמרינן פי תקרה אף במפולש, מ"מ אם ל"ה לסוכה אלא מחיצה אחת ל"ה אמרינן פי תקרה, אף דא"צ לומר פי תקרה אלא ברוח אחת.[[239]](#footnote-240)

ואמנם יש להסתפק אם הוא משום דאין פי תקרה יורד וסותם אלא במקום שיש לו ב' מחיצות, או היינו דאף דפי תקרה יורד וסותם אף במקום שאין לו מחיצות, מ"מ אין בכח מחיצת פי תקרה בפנ"ע לגדור, ורק במקום הגדור ע"י ב' מחיצות, מהניא מחיצת פי תקרה להשלים גדירת הרשות, - ובד' האהעו"ז לעיל פ"ט א' מבו' דלעולם אמרינן פי תקרה אף במקום דלי"ב מחיצות כלל, ואך דל"מ הפי תקרה אלא להשלים גדירת הרשות, וע"כ נקט שם דבגג הבולט מצד אחד אמרינן פי תקרה, אף דבמקום הפי תקרה עצמו ליכא ג' מחיצות, (שהרי במקום שלמטה מן הבליטה ליכא אלא מחיצה אחת), דמ"מ כיון דלגג עצמו יש ג' מחיצות, מהניא מחיצת הפי תקרה להתיר את הגג.

הרשב"א והריטב"א הוכיחו דאמרינן פי תקרה אף מב' רוחות, אם אינם זה כנגד זה, מהא דפריך הכא דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה יורד וסותם,[[240]](#footnote-241) ובאו"ז סימן קצ"ו הביא דברי ר"י שכתב דיש לדחות, דכיון דאוקימנא לב' רוחות דמתניתין בקרן זוית ובעשר, פריך שפיר נימא פי תקרה, דהא איכא טפי מג' מחיצות, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דבפרצה בקרן זוית, סגי דנימא פי תקרה מרוח אחת, ותו תותר הרוח השני' בעומ"ר,[[241]](#footnote-242) (וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין, דאף דס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא במקום המוקף ג' מחיצות וא"צ לסתום אלא רוח רביעי, מ"מ כתב דבפרצה בקרן זוית אמרינן פי תקרה), - ובאו"ז שם הביא עוד מדברי ר"י שהוכיח ממשמעות הגמ' בסוכה דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, אך כל שאינו מפולש אמרינן פי תקרה אף דליכא אלא ב' מחיצות, וכ"כ הרשב"א והרא"ש, ועמש"כ בזה בקה"י סוכה סימן י"ד, ודבריו צ"ע, דבל' הראשונים מבו' דלא הוכיחו מהא דבסוכה אמרינן פי תקרה כשאי"ז מפולש, אלא ממשמעות ל' הגמ' דכל הא דלא אמרינן פי תקרה בשבת במבוי המפולש הוא מכח הפילוש.

בד' התוס' מבו' דס"ל דהא דבמפולש לא אמרינן פי תקרה, הוא אף בדאית לי' גיפופי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק סוף שער א', והק' לפ"ז דמאי פריך דמב' רוחות נימא פי תקרה, הרי מצינו להעמידה במפולש דלא אמרינן פי תקרה, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דאף במפולש אמרינן פי תקרה היכא דאית לי' גיפופי, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה והוא בחי' הרא"ה בסוכה י"ח ב', וכתב דלפ"ז ל"ה מצי לאוקמה במפולש, כיון דהכא לא נפרצה במלואה אמרינן פי תקרה אף במפולש, - ובד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דאף דלא אמרינן פי תקרה במפולש אף בדאיכא גיפופי, מ"מ כל דאיכא עומ"ר ברוח אחת, אמרינן פי תקרה, עיי"ש, וכ"כ מדעתו בחזו"א סימן ע"ט סק"א וסימן ק"ז סקי"ח.

**כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע,**[[242]](#footnote-243)בטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאיירי דנפרץ מן הקירוי ע"פ כל הפרצה סמוך לה במזרח ובצפון ה' אמות לכאן ברוחב ד' וה' אמות ועוד לכאן ברוחב ד',[[243]](#footnote-244) ונמצאו כאן ד' פיות שצריך לסתום, ולשמואל לא אמרינן פי תקרה בד', - והריטב"א הק' דכיון דהד' פרצות של תקרה הם לב' רוחות הבית ואיכא שתי מחיצות שלימות, לא חמיר מג' רוחות דמודה שמואל דאמרינן פי תקרה, אך בתור"פ כתב דטעם הא דלא אמרינן בזה פי תקרה לשמואל, הוא משום דאנו צריכין לומר ד' פעמים פי תקרה, והיינו דיסוד דינא דשמואל דלא אמרינן פי תקרה בד', אי"ז דלא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, אלא הוא דלא אמרינן ד' פעמים פי תקרה, וזהו דס"ל דלא אמרינן פי תקרה כשקירויו בד', כיון דהוי זה ד' פיות נפרדים ובעינן למימר ד' פעמים פי תקרה.[[244]](#footnote-245)

השפ"א הק' ע"ד רש"י דמ"ט צריך לומר ד' פעמים פי תקרה, ולא סגי דנימא פי תקרה על ב' פרצות האורך, ויותרו ב' הפרצות האחרות בעומ"ר, וכתב דהוא משום דמחיצה דמכח פי תקרה ל"מ לחשוב את הנשאר כפתח, וע"ד דעת רב יוסף לעיל פ"ט ב' דל"מ גיפופין שעל ידי גוד אסיק, - אך החזו"א בסימן ק"ז סקי"ג נקט בפשיטות דכל דנימא פי תקרה על ב' מן הפרצות, יועיל זה לחשוב שאר הפרצות כפתח, ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרינן הכי, הוא משום דכל דצריך לומר פי תקרה מב' צדדין ופתחא מב' צדדין חשיב כפי תקרה מד' צדדין,[[245]](#footnote-246) ועיי"ש במה שהאריך עוד בד' רש"י דאיירי רק בבית שהוא יותר מי"ד אמות,[[246]](#footnote-247) וזה לטעמי' דס"ל דמחיצה דפי תקרה מהניא להתיר את כל הרוח מדין פס ד"ט.

בטעם מש"כ רש"י דהוו הפרצות ברוחב ד', כתב בתור"פ דהוא משום דאם ל"ה ברוחב ד' ל"ה אמרינן בזה פי תקרה, דלא אמרינן פי תקרה אלא כשיש חלל מחיצות ד', - אך הריטב"א כתב דהוא משום דאם ל"ה ברוחב ד', הוה סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך ול"ה בעינן למימר פי תקרה בפרצת הרוחב, וצ"ב, דכיון דאם הפרצה ד' לא סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך, ולכאו' הוא משום דמחיצה שע"י פי תקרה אינה מועלת לחשוב הנשאר כפתח וכמש"כ השפ"א, א"כ מ"ט אם הפרצה פחותה מד' סגי למימר פי תקרה בפרצת האורך, הרי גם פרצה פחותה מד' אינה ניתרת אלא מכח העומ"ר.

**ב** התוס' פירשו דהיינו שנפל מן הקירוי עד שמופלג מן הכותל ד"ט מכל רוח, דאע"פ שיש כאן ד' מחיצות שלא נפרץ במלואו, לא חשיבי הנך מחיצות לסייע לקירוי ולמימר פי תקרה, כיון דמופלג מהן ד', ונסתפקו אם הא דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג הוא אף ברוח אחת, או דהוא רק בקרן זוית משום דאיכא תרתי לריעותא,[[247]](#footnote-248) וכעי"ז כתב הראב"ד בכתוב שם, והביאו הרשב"א, - ומבו' דהא דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש ברביעית תחילת מחיצה, אי"ז משום דל"מ פי תקרה אלא להשלים גדירת הרוח, אלא הוא משום דאין פי תקרה יורד וסותם אלא כשיש שם מחיצה דה"ז מסייע לקירוי למימר פי תקרה, וע"כ כל שהקירוי מופלג מהן ד' ולא חשיבי המחיצות לסייע לו, לא אמרינן פי תקרה.

**ג** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו פירש והביאוהו הרשב"א והריטב"א, דהיינו דנשאר הקירוי שלם לד' כותלי הבית שלא נפרץ כלל, והא דלא אמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא פצימין מכאן ומכאן, וע"כ כל שנפרץ בקרן זוית דלא נשתייר מן הכותל בב' צידי הפרצה, לא אמרינן פי תקרה, וכ"נ בד' הבעה"מ, וכ"כ בתור"פ.[[248]](#footnote-249)

**בעשר כו"ע לא פליגי,** בפירש"י כתב דהוא משום דבלאו סתימת פי תקרה נמי פתחים נינהו, ובד' תוס' ותוס' הרא"ש נראה שפירשו לדבריו דאיירי כשנשתייר גיפופין, וע"כ הו"ל פתחא, והקשו ע"ז דא"כ מ"ט דל"ב דפליגי בעשר, ולא אמרינן דפתחא הוא,[[249]](#footnote-250) - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאיירי כשלא נשתייר גיפופי, ואך דכיון דבעלמא בדאיכא גיפופי הוי פתח, הכא אע"ג דליכא גיפופי חשבינן לי' כפתח כיון דאיכא תקרה, ולא פליגי אלא ביותר מי' דלא חשיב כפתח ובאנו להתיר משום פי תקרה, ומבו' בדבריהם דההיתר בעשר להך לישנא, אי"ז משום פי תקרה, (דלדעתם פי תקרה אינו מטעם פתח, אלא משום מחיצה), אלא משום דמהני התקרה לחשוב המקום כפתח, וכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דבלא "סתימת" פי תקרה נמי פתח הוא, והיינו דל"ב בזה לדין הסתימה דפי תקרה, אלא מכח התקרה חזינן למקום זה כפתח.[[250]](#footnote-251)

והתוס' פירשו דהא דבעשר לא פליגי, הוא משום דבעשר חשבינן לי' פתח משום פי תקרה, והתוס' לעיל בסוגיין פירשו דהוא משום דטעמא דפי דתקרה משום דדמי לפתח, אך ש"ר שלא פירשו כן הוא משום דס"ל דפי תקרה אינו מטעם פתח.[[251]](#footnote-252)

**ואיכא דאמרי ביתר כו"ע לא פליגי כי פליגי בעשר,** הבעה"מ כתב דהיינו רק כשנפרץ במלואו, אך כל דנשתיירו גיפופי אמרינן פי תקרה אף ביותר מעשר, ולכאו' היינו דביותר מעשר מודה רב לשמואל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא גיפופי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פט"ו הצ"א, וכ"כ הריטב"א, אך הרשב"א בחידושיו נסתפק בזה, עיי"ש, ובד' הרשב"א והריטב"א משמע דלדעת שמואל ודאי דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג, ורק לדעת רב אמרינן פי תקרה בכה"ג משום דלדידי' סגי במה דאיכא חדא לטיבותא, אך צ"ע שהרי להדיא אמר שמואל דמתניתין ביותר מעשר, ומפרשינן דהא דתנן בב' רוחות משום בית, והרי דאף לשמואל מהני פי תקרה ביותר מעשר, (וילה"ע כן גם במה שנסתפק הרשב"א שמא אף לרב לא אמרינן פי תקרה ביותר מעשר אף אם איכא גיפופי).

הבעה"מ כתב דמה שאמרו לעיל דרב לא אמר כשמואל דא"כ הו"ל אכסדרה וכו', אתיא כהך לישנא דפלוגתייהו היא ביותר מעשר, אך להך לישנא דפלוגתייהו היא בעשר, שפיר הו"מ רב לפרושי כשמואל, והראב"ד בכתוב שם השיג ע"ז דרב לית לי' דשמואל, וצ"ב, - והגאו"י הק' דלל"ק דפלוגתייהו היא ביותר מעשר, א"כ בע"כ דמתניתין קיימא ביותר מעשר, דבעשר יש להכשיר משום פי תקרה, ומאי קאמר שמואל "אפי'" ביותר מעשר, וכתב דצ"ל דמאי דקאמר אפי', קאי על חצר, ועי' עוד בדבריו (בד"ה למ"ד ביו"ד) במש"כ בדעת רש"י בזה.[[252]](#footnote-253)

הבעה"מ כתב דקי"ל כלישנא בתרא דביותר כו"ע לא פליגי, ובד' הריטב"א נראה שהסכים לזה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פט"ו הצ"א, - אך הרא"ש בסימן ג' כתב דקי"ל כל"ק דבדברי סופרים הלך אחר המיקל, והב"י בסימן שס"א כתב דכ"ה דעת הר"ח והרי"ף והרמב"ם.

ט"ז מרחשון ע"ח

דף מס' 10

**צ"ה א'** **- קורה ד' מתרת בחורבה,** בפירש"י כתב דאיירי בקורה המונחת ע"ג ב' יתידות, והא דהיא מתרת הוא משום דד' פיותי' יורדין וסותמין, וזה לטעמי' דפלוגתא דרב ושמואל הוא אם אמרינן פי תקרה בד' רוחות, וכ"כ הריטב"א דהוצרך רש"י לידחק בכך לפי פירושו, אך לדעת התוס' וש"ר כתב המהרש"א דאיירי דג' רוחות מוקפות מחיצות גמורות, ואמרינן פי תקרה ברוח רביעית, אך הראב"ד בכתוב שם לעיל פ"ו א' כתב דלא קי"ל לדינא דקורה ד' מתרת בחורבה, משום דאף לרב לא אמרינן פי תקרה אלא בג' מחיצות, אבל בקורה שאין לה אלא ב' מחיצות לא אמר,[[253]](#footnote-254) וצ"ע מסוגיין דאמרינן דאתיא כרב.[[254]](#footnote-255)

\***סיכך ע"ג אכסדרה שיש לה פצימין כשרה,** בפירש"י כתב דהייינו שהיו עמודין קבועין במחיצותי' פחות פחות מג', ובכה"ג היא כשרה משום דאמרינן לבוד ויש לה דפנות גמורות, - והתוס' בסוכה י"ח ב' כתבו דלפי דבריהם דסיכך ע"ג אכסדרה שאין לה פצימין איירי כשיש לסוכה ב' דפנות גמורות, דרק בכה"ג הוא דמכשיר אביי משום פי תקרה, י"ל דאף הך בבא דיש לה פצימין איירי כשיש לה ב' דפנות גמורות, ויש בכל זוית ב' פצימין סמוכין זל"ז ואין בעביין טפח אלא מכח לבוד, ופירשו דזהו טעמא דמ"ד התם דאף כשיש לה פצימין פסולה, משום דלא אמרינן לבוד אלא למחיצות שלימות ולא למחיצה של טפח, - ובד' הרמב"ם בפ"ד מסוכה ה"ח ט' מבו' דמפרש, דאיירי כשיש לה פצימין ברוח שלישית בב' צידיו, והא דמודה רבא דכשרה, הוא משום דבכה"ג אמרינן פי תקרה, וכ"כ הר"ן בסוכה שם, וכעי"ז כתב הריטב"א שם.[[255]](#footnote-256)

**אין לה פצימין,** בפירש"י בסוכה י"ח א' פירש דאיירי כשאין לסוכה דפנות כלל, וזה לטעמי' דלדעת רב אמרינן פי תקרה אף בג' וד' רוחות, - אך התוס' שם פירשו דאיירי כשיש לסוכה ב' דפנות כמין גם, ורק בכה"ג הוא אית לי' לאביי דאמרינן פי תקרה, אך בב' דפנות זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה, - ובד' הרי"ף שם והרמב"ם בפ"ד מסוכה ה"ט מבו' דאיירי כשיש לה ב' דפנות זה כנגד זה, וכ"כ בשו"ע סימן תר"ל ס"ח,[[256]](#footnote-257) והאריך בזה בביאור הגר"א שם, וכתב דהא דמודה אביי בהפחית דופן האמצעי דלא אמרינן פי תקרה, היינו רק כשהוא מפולש מעבר אל עבר, ומשא"כ הכא דהיא סתומה ע"י הכותל שבחוץ, וכ"כ המאירי בסוכה שם.[[257]](#footnote-258)

**לימא אביי כרב ורבא כשמואל,** הגאו"י כתב דלהך לישנא דבעשר כו"ע לא פליגי דשרי, איירי הכא ביותר מעשר, ולהך לישנא דביותר מעשר כו"ע לא פליגי דאסור, איירי הכא בעשר,[[258]](#footnote-259) - והעירו דלמש"כ הריטב"א דהא דבעשר כו"ע לא פליגי דשרי, אי"ז מדינא דפי תקרה, אלא משום דהו"ל כפתח, י"ל דאי"ז מועיל להכשיר בסוכה, כ"ה דצוה"פ אינה מתרת בסוכה, וע"כ אף לל"ק הוי פלוגתייהו אף בעשר.[[259]](#footnote-260)

לדעת הר"ח ודעימי' דאף לרב לא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, צ"ע דא"כ מ"ט אמרו דלדעת רב אמרינן פי תקרה בסיכך ע"ג אכסדרה, הרי אין להסוכה אלא ב' מחיצות, ולא אמרינן פי תקרה ברוח שלישית.

ובפשוטו צ"ל דבסוכה דסגי בג' דפנות, שפיר אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, דהא דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, אי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ג' מחיצות גמורות, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, וכ"ה מבו' בפי' ר"א מן ההר בסוכה י"ח ב', עיי"ש.[[260]](#footnote-261)

אך הריא"ז בפירקין כתב דהא דלא אמרינן פי תקרה בסוכה, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, ולדעתו צ"ל דשאני סיכך ע"ג אכסדרה, דכיון דיש להאכסדרה ג' מחיצות ואמרינן בזה פי תקרה, ה"ז מועיל אף לגבי הסוכה, אף דאין לה אלא ב' מחיצות,[[261]](#footnote-262) וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוכה י"ח ב' בביאור הא דפריך רבא לאביי מהפחית דופן האמצעי, דאף דבמפולש לא אמרינן פי תקרה, מ"מ מיגו דשייך לגבי אכסדרה שאינה מפולשת וכו', וכמו שפירש החזו"א בסימן ק"ז סוסקט"ז בדבריהם, (אך המהרש"ל והמהרש"א פירשו לדבריהם בע"א, וצ"ע).

**אליבא דשמואל כו"ע לא פליגי,** הריטב"א הק' לדעת רש"י דמודה שמואל דאמרינן פי תקרה מג' רוחות, א"כ מ"ט אליבא דשמואל פשיטא דפסולה, הרי אף אם ליכא דפנות לסוכה כלל, מ"מ כיון דלהכשר סוכה סגי בב' כהלכתן ושלישית אפי' טפח, ל"ב למימר פי תקרה אלא בג', ומבו' בדבריו דהא דלשמואל לא אמרינן פי תקרה בד', אי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא מחיצה כהלכתה, אלא היינו דלא אמרינן פי תקרה בד' רוחות, ונת' לעיל, וכתב דזהו מש"כ רש"י דכיון דאסר שמואל באכסדרה דנעשו הני פיות לאכסדרה, כ"ש דל"מ לענין סוכה דלא לסוכה עבידי, והיינו דכיון דבאכסדרה דנעשית התקרה לאכסדרה לא אמרינן פי תקרה מד' רוחות, כ"ש דבסוכה דלא לסוכה עבידי לא אמרינן פי תקרה אף מרוח אחת, וצ"ב.

**אבל הכא דהני מחיצות לאו לסוכה עבידי לא,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דל"ב מחיצות לשמן כולי האי מיהא לא מקילינן,[[262]](#footnote-263) ובפירש"י בסוכה י"ט א' כתב דהוא משום דכי אגמרי' רחמנא למשה גוד אחית, במחיצה העשוי' לחלל שלה אגמרי' ולא לחוצה לה,[[263]](#footnote-264) ומבו' דמדאורייתא הוא דל"מ פי תקרה בכה"ג, - אך הרא"ש בסוכה שם בסו"ס ל"ד כתב בתי' בתרא דהא דאמר רבא דל"מ פי תקרה משום דלבראי לא עבידי הוא מדרבנן בעלמא.

והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז צידד, דהא דלאביי אמרינן פי תקרה אף דלבראי לא עבידי, הוא רק משום דחשיב מחיצה לגבי אכסדרה, וכתב לפ"ז דאף לאביי אין קורה מתרת בחורבה, כשפי' החיצונה עגולה, דלא אמרינן פי תקרה בפי' הפנימית, כיון דלבראי לא עבידי, ובכה"ג דל"מ הפ"ת לעצמו, מודה אביי דל"מ לבראי, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לד' התוס' בסוכה י"ח ב', ואכמ"ל.

\*נחלקו הראשונים בטעם הא דבסוכה בעינן ב' דפנות ושלישית אפי' טפח, ולא אמרינן דפי תקרה דקירוי הסכך יורד וסותם, וכמה דעות בדבר, **א** בפירש"י בסוכה י"ח ב' מבו' דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה עבה, וזהו שפירש דהא דפריך דהפחית דופן האמצעי, היינו כשסיכך בנסרים עבים,[[264]](#footnote-265) **ב** בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דהוא משום דאין פי תקרה להוצין, **ג** הרא"ה בסוכה שם כתב דהוא משום דבקירוי עראי לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי שם, **ד** בפסקי רי"ד בסוכה שם כתב דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה במקום הפתוח לבקיעת רבים, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה, דהאכסדרה סתומה, הוא דס"ל לאביי דאמרינן פי תקרה,[[265]](#footnote-266) **ה** בפסקי ריא"ז בפירקין כתב דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, **ו** למש"כ הרשב"א לעיל ג' א' ובעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה הבריאה לקבל מעזיבה, הרי דמה"ט בסיכוך שאינו בריא לקבל מעזיבה, לא אמרינן פי תקרה.

הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ה כתב דאכסדרה בבקעה מותר לטלטל בכולה וכו', שאנו רואין כאילו פי תקרה יורד וסותם רוח רביעית, והזורק מרה"ר לתוכה פטור כזורק למבוי סתום שיש לו קורה, עכ"ל, ובהשגות הרמ"ך שם תמה ע"ז דמ"ט הזורק לתוכו פטור, דכיון דקי"ל דפי תקרה יורד וסותם הו"ל רה"י גמורה, ול"ד למבוי שהכשירו בקורה דקורה משום היכר, ובד' הביאוה"ל בסימן שס"א ס"ב מבו' שפירש דזהו גם מה שהשיג הראב"ד שם ע"ד הרמב"ם דזה שיבוש, אך המ"מ פירש להשגתו בע"א, עיי"ש, - והגאו"י והקר"א בסוגיין והביאוה"ל בסימן שס"א ס"ב פירשו בד' הרמב"ם דעיקר הא דמהני פי תקרה אינו אלא מדרבנן דומיא דקורה, והגאו"י תמה ע"ז מהא דמהני דינא דפי תקרה בסוכה, והקר"א הק' עוד מהא דמהני דינא דפי תקרה בכלאים,[[266]](#footnote-267) ועמש"כ בזה בהליכות אליהו ובחי' הגר"מ הלוי בהל' שבת שם,[[267]](#footnote-268) ובדברי יחזקאל סימן ה' סקט"ו, ובחזון יחזקאל לתוספתא פ"א ה"ז, ואכמ"ל.

**דיני פי תקרה**

**א** התוס' לעיל פ"ו א' כתבו בדעת רש"י שם דאמרינן פי תקרה מדאורייתא אף בקורה רחבה טפח, והב"י בסימן שס"א כתב כן בדעת הרמב"ם דאמרינן פי תקרה בקורה רחבה טפח, וכתב דהכי נקטינן, ועיי"ש שהק' ע"ז דהא קי"ל דקורה משום היכר, ול"מ משום מחיצה דפי תקרה,[[268]](#footnote-269) והרשב"א שם הק' עוד, דא"כ מ"ט אין קורה מתרת במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, והריטב"א הוסיף להקשות דמ"ט אין קורה מתרת במבוי שרחבו יתר על ארכו ובחצר, והרא"ש הוסיף להקשות דמ"ט אינה מתרת למעלה מכ', (אך דעת הריטב"א דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', ונת' להלן).

והתוס' שם כתבו דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה רחבה ד"ט, וכתבו דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן,[[269]](#footnote-270) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, והריטב"א כתב דהוא משום דבעינן תקרה חשובה, ופי תקרה אמרינן פי קורה לא אמרינן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד, ושער ג' פ"א הל"ט, והסמ"ג בהל' עירובין, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והריא"ז בפירקין, והטור בסימן שס"א, וכ"כ הרמ"א בסימן שמ"ו ס"ג ובסימן שס"א ס"ב, ועי' בביאוה"ל בסימן שס"א שם במש"כ בזה.

**ב** התוס' ותוס' הרא"ש לעיל פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא כתבו דמשמע מפירש"י בפ"ק דסוכה דלא אמרינן פי תקרה אא"כ יש בעובי התקרה טפח, ובאור גדול סימן נ"ה סוסק"י כתב שהתוס' פירשו כן במש"כ רש"י בסוכה י"ח ב' ד"ה לדידך, דפריך דלימא פי תקרה בסוכה המסוככת בנסרים עבים, והרי דרק בנסרים עבים אמרינן פי תקרה, וכ"כ בתור"פ לעיל שם ובסוגיין, ופירש כן בהא דבקירוי באלכסון לא אמרינן פי תקרה, וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין בשם רש"י, והגרע"א בגליון סימן שס"א הביא לדין זה,[[270]](#footnote-271) - אך בד' רבים מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, מבו' דס"ל דאף בתקרה שאינה רחבה טפח אמרינן פי תקרה, והחזו"א בסימן ע"ט סק"א כתב ע"ד התוס' דשאר פוסקים לא הזכירו לתנאי זה.

**ג** הרשב"א לעיל ג' א' כתב דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה בריאה הראוי' לקבל מעזיבה, דכל שאינה בריאה לאו תקרה היא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד ופי"א הס"ט,[[271]](#footnote-272) - אך מד' רבים מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, ונת' לעיל, נראה דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בתקרה שאינה ראוי' לקבל מעזיבה, וכ"ה משמעות ד' הסמ"ג בהל' עירובין והסמ"ק בסימן רפ"ב שהביא המג"א בסימן שס"ה סק"י, וכמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, ובאור גדול סימן נ"ה סק"ז הוכיח כן מד' ריו"נ לעיל י"ג ב', שכתב דטעמא דר' יהודה דרחבה אע"פ שאינה בריאה, הוא משום דאזיל לטעמי' דקורה משום מחיצה.[[272]](#footnote-273)

**ד** בחי' הרא"ה בסוכה י"ח ב' כתב, דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה שהיא בנין קבוע, אך בסוכה דהיא בנין עראי לא אמרינן פי סכך יורד וסותם, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאירי שם, והוכיחו כן מהא דבעינן בסוכה ג' דפנות, ולא מכשרינן משום פי תקרה, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה בל' הב"י בסימן תר"ל בתו"ד, וכ"כ הט"ז שם סק"ט והפמ"ג במש"ז שם,[[273]](#footnote-274) - אך מד' רש"י בסוכה שם ועוד מקמאי שנקטו דבכל סיכוך מצינו למימר פי תקרה, ונת' לעיל, נראה דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בבנין עראי.

**ה** בפירש"י בסוגיין כתב דלא אמרינן פי תקרה בתקרה משופעת שאין לה פה,[[274]](#footnote-275) וכ"כ רש"י לעיל כ"ה ב' ד"ה והכא וצ' א' ד"ה וב' אמות, וכ"כ התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט א' והרא"ש לעיל פ"ב סימן ד', וכ"כ הטור בסימן שס"א,[[275]](#footnote-276) - אך הראב"ד בכתוב שם כתב דאמרינן פי תקרה אף בתקרה משופעת, וכ"כ המאירי לעיל כ"ה א' לפמש"כ שם דגרסינן התם דעבידא כי ארסלא, וכ"ה מבו' גם בד' הרי"ד והריא"ז בסוגיין דאף תקרה משופעת חשיב דיש לה פה, ואך שכתבו דלא אמרינן בזה פי תקרה מטעמים אחרים, ונת' לעיל, - והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ג הלכה קל"ז כתב דיש לחוש לד' רש"י דלא אמרינן פי תקרה במשופע, והמאירי לעיל כ"ה ב' כתב דהרשב"א חשש לב' הפירושים שם.[[276]](#footnote-277)

ובפירש"י לעיל צ"ג א' ד"ה לדידי כתב דבקורה עגולה לא אמרינן פי תקרה דאין לה פה, וכ"כ התוס' בסוכה י"ח ב' ד"ה סיכך בתו"ד,[[277]](#footnote-278) - והתוס' והרשב"א לעיל פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא כתבו דבתקרה מלאה פגימות בכל סביבותי' לא אמרינן פי תקרה דאין לה פה,[[278]](#footnote-279) והגרע"א בגליון סימן שס"א הביא לדבריהם, ועד"ז כתב בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו דמה"ט הוא דלא אמרינן פי תקרה בסיכוך, משום דאין פי תקרה להוצין, ולכאו' מד' ש"ר שנקטו דבכל סוכה מצינו למימר פי תקרה, מבו' דס"ל דאף בתקרה מלאה פגימות אמרינן פי תקרה, וצ"ע.

**ו** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש כפי הצורה בפיהמ"ש הנדמ"ח מבו', דלא אמרינן פי תקרה אלא על הפה שבאורך הקורות, אך כל שבמקום הפרצה עומדות הקורות לרחבם, לא אמרינן פי תקרה על הפה שברוחב הקורות, ופירש דזהו מה שאמרו דבקירויו באלכסון לא אמרינן פי תקרה, ועי' במרכה"מ בפי"ז משבת הל"ה שפירש כן בדבריו, וכ"נ שפירש בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א, והביא כן בשם רבינו נסים, אך בד' ש"ר לא מצינו שחילקו בזה.

**ז** הרשב"א לעיל ג' א' כתב דאמרינן פי תקרה אף בתקרה דלמעלה מכ', וע"כ כתב דבקורה רחבה ד' ובריאה א"צ למעט, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל פ"ח סימן ז', וכ"כ הסמ"ג בהל' עירובין, - אך הריטב"א לעיל פ"ז א' כתב בשם קצת רבותיו, דאין אומרים פי תקרה יורד וסותם במה שיש תחתיו חלל יותר מכ' אמה,[[279]](#footnote-280) והר"ן לעיל ג' א' כתב בשם הראב"ד דאף קורה רחבה ד' ובריאה ל"מ למעלה מכ', (והוכיח כן מהא דלא קאמר ר' אילעא דאם היתה רחבה ובריאה א"צ למעט, וצ"ע אם הוא משם דס"ל דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', או הוא משום דס"ל דבמבוי ל"מ פי תקרה בדליכא היכר.[[280]](#footnote-281)

**ח** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"ב כתב דאם נתן על אוגנו של בור מחיצה גבוהה י' ורחבה ד', לי"ב לדינא דפי תקרה, משום דאין פי מחיצה יורד וסותם, וכ"כ הרשב"א לעיל פ"ו ב', - ולכאו' אזיל לטעמי' שכתב בעבוה"ק שער א' פ"ה הל"ב ולעיל י"ד א' דקורה המשולשלת י' טפחים יצאה מתורת קורה ומחיצה היא, וה"נ תקרה הגבוהה י' אין תורת תקרה עלי' אלא תורת מחיצה,[[281]](#footnote-282) ולפ"ז נמצא דלדעת הרא"ש בפ"ק סימן י"ח דקורה שיש בה גובה י' נידונת משום קורה, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סכ"ד, שפיר אמרינן פי תקרה אף בתקרה שיש בה גובה י', אך בחזו"א סימן ק"ג סקי"ג נראה שפירש לד' הרשב"א בע"א, עיי"ש שכתב דצ"ע מהו גדרו של דבר לדעת אם הוא תקרה או מחיצה, ומבו' שפירש דלאו כללא הוא דכל שיש בה גובה י' נפקא מתורת תקרה, וצ"ע.

**ט** בסוגיית הגמ' בשלהי פירקין מבו' דבעלי' ע"ג בתים ובגשרים אמרינן פי תקרה, ובפשוטו נלמד מזה דאף דלא נעשו העלי' הגשרים לשם קירוי הרשות שתחתיהם, מ"מ אמרינן בזה פי תקרה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לעיל פ"ו ב' בדין גזוזטרא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג סט"ו דאף בקורה ד' העומדת מאלי' אמרינן פי תקרה, (ולא נסתפק בזה אלא משום דליכא הכירא), - אך בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קל"ח כתב דכל שלא נעשית התקרה לשם קירוי הרשות שתחתי' לא אמרינן פי תקרה, דדמיא להא דלא אמרינן פי תקרה לבראי, משום דאין המחיצה עשוי' לחלל זה, ועיי"ש במש"כ לישב להא דבגשרים המפולשין אמרינן פי תקרה, אך לא נתישב בזה ד' הראשונים בגזוזטרא, וצ"ע.

**י** בביאוה"ל בסימן שס"ג סט"ו נסתפק בקורה רחבה ד' ובריאה, שכתב הרשב"א דמהני משום פי תקרה, וע"כ היא מועלת אף למעלה מכ', אם היא כשרה אף כשעמדה מאלי', עיי"ש, ועי' בפמ"ג שם באש"א סקט"ו, - וצ"ע דודאי דאמרינן פי תקרה אף בעומד מאליו, וכמבו' בסוגיין דבבית שנפרץ ובאכסדרה בבקעה אמרינן פי תקרה, אף דלא נעשה הקירוי לשם מחיצה, - וצ"ל דספיקא דהביאוה"ל הוא במבוי דבעינן בי' היכר, אך בחצר ודאי דאמרינן פי תקרה אף בעומד מאליו, וצ"ע.

**יא** החזו"א בסימן ק"ז סקט"ז כתב דברשות הפרוצה במלואה, סגי במה דאיכא תקרה על ד"ט, דאמרינן פי תקרה יורד וסותם והו"ל כפס ד', ודימה ד"ז למה שאמרו בירושלמי דחריץ עמוק י' על פני המבוי נידון משום לחי, וכ"ה דגוד אסיק חשיב כלחי, ה"נ פי תקרה חשיב כלחי, וכ"כ גם שם סקי"ג ובסימן ע"ט סק"א,[[282]](#footnote-283) - אך השפ"א בסוגיין כתב דל"מ מחיצה שע"י פי תקרה לחשוב את הפרצות כפתח,[[283]](#footnote-284) ודימה ד"ז לדעת רב יוסף לעיל פ"ט ב' דל"מ גיפופין דע"י גוד אסיק להתיר את הפרצות, (ואמנם צ"ע, חדא, דלדעת רוב קמאי לא קי"ל כרב יוסף, ועוד דגם לדעת רב יוסף, נת' לעיל שם דכ"ז הוא בגיפופין, אך עומ"ר שפיר מהני).[[284]](#footnote-285)

**יב** בחי' הריטב"א לעיל כ"ה ב' הק' ע"ד רש"י דעבידא כי אורזילא הוא גג משופע דלא אמרינן בי' פי תקרה, דהרי אף דהגג הוא משופע, מ"מ התקרה עומדת היא ישרה מן הסתם, ומ"ט לא אמרינן בזה פי תקרה, והמ"ב בסימן שס"א סקי"ד כתב דכל הא דלא אמרינן פי תקרה במשופע הוא רק כשאין תקרה תחתי', - ומבו' מדבריהם, דאף דסתמא דמילתא בולט הגג המשופע מן התקרה הישרה שתחתיו, וכמבו' כן בד' הריטב"א בסוגיין בשם הרי"ד, מ"מ שפיר מצינו למימר פי תקרה על התקרה הישרה, - ונלמד מזה, דכל דיש ב' קירויים זה בצד זה, שפיר אמרינן פי תקרה על פה הקירוי הנמוך, ולא אמרינן דעיקר מחיצת פי תקרה מיוסדת ע"ז דהמקום המקורה מובדל מהמקום שאינו מקורה, (וכמשמעות ד' החזו"א בסימן ס"ז סקט"ז), ודכל ששניהם מקורים ליכא לעיקר המחיצה, וכ"ה משמעות הגמ' לעיל צ"ג א' דרק ב"השוה" את קירויו לא אמרינן פי תקרה, וכ"ה מבו' גם מהא דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה על תקרת האכסדרה, אף דגם מקום הסיכוך מקורה, לדעת הסוברים דקירוי עראי חשיב כתקרה.[[285]](#footnote-286)

**איבע"ל ר' יוסי לאסור או להתיר,** בפי' ריו"נ מבו' דמיבע"ל דשמא שרי ר' יוסי אף לשבת אחרת, ע"ד שמצינו בשיירי עירוב דהוו בכ"ש, אע"ג דלכתחילה בעי שיעור, - אך התוס' הרא"ש הק' דמאי מיבע"ל דשמא ר' יוסי להתיר, אטו אם הי' לו למבוי לחי או קורה בשבת אחת ונפלו יהי' אותו המבוי מותר לעולם בלא לחי וקורה, וכתב דיש לדחוק ולפרש דמיבע"ל דשמא פירושא דמתניתין הוא דמבוי שניטלו קורותיו מותרין באותו שבת ואסורין לעתיד לבא אף אם תקנוה בחול וחזר ונפרץ לשבת אחרת, דקנסו חכמים כדי שיעשו לחי וקורה של קיימא, ור' יוסי מתיר אף לשבת אחרת, וכתב דהא דס"ד לפרש כן, הוא משום דקתני במתניתין ואסורין לעתיד לבא שלא לצורך, וע"כ ס"ד לפרש דהיינו דאסורין אף אם תיקנוהו בחול ונפרץ, ועי' בגאו"י שפירש בע"א.

**לא תימא וכו' אלא משום דקסבר פי תקרה יורד וסותם,** בטעמא דרבנן דאסרי ולא שרינן משום פי תקרה יורד וסותם, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והרא"ש לעיל דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה במפולש,[[286]](#footnote-287) ופירשו דזהו הא דאמר אביי בסוכה י"ח ב' דבההיא מודינא לך דהו"ל כמבוי המפולש, והיינו דדמי להא דהכא לא אמרינן פי תקרה, - ואף לדעת רש"י דאמרינן פי תקרה אף בד' רוחות, מ"מ הכא לא אמרינן פי תקרה משום דאיכא בקיעת רבים, וכמש"כ רש"י בסוכה שם.

אך בתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דטעמא דרבנן דלא אמרינן הכא פי תקרה, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, - וצ"ע דמ"ט דר' יהודה דשרי, וס"ד דהוא משום דפי תקרה יורד וסותם, ולפי' בתרא דרש"י הרי דגם לפ"מ דמסקינן דקסבר ר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, הרי הא דשרי ברישא הוא משום פי תקרה, הרי איהו אית לי' בפסי ביראות דאתו רבים ומבטלי מחיצתא,[[287]](#footnote-288) ושמא הוא משום דס"ל דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אמרינן אתרו"מ ברוח שלישית אף דג' מחיצות דאורייתא, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ב א' בתי' בתרא.

**איתיבי' אביי יתר על כן וכו',** התוס' כתבו דפריך מברייתא משום דממתניתין דמערבין במבוי המפולש לא שמעינן ברה"ר גמורה, וכ"כ התוס' בשבת ו' ב' בתי' בתרא, ובתי' קמא כתבו דבמתניתין איכא לפרושי דמערבין בצוה"פ וקסבר ג' מחיצות דאורייתא, והרשב"א והריטב"א כתבו דהו"מ לפרושי דמתניתין איירי במבוי המקורה, - והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז הק', דאף אם לא איירי ברה"ר גמורה אכתי שמעינן מינה דב' מחיצות דאורייתא, דאל"כ ל"ה שרו רבנן לטלטל, כמו שאמרו לעיל כ' א',[[288]](#footnote-289) ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד, דס"ד דטעמא דר' יהודה במתניתין הוא משום דלחי וקורה משום מחיצה ואיכא ג' מחיצות, אך מהא דשרי ברה"ר ולא אמרינן דאתרו"מ, נלמד דס"ל דב' מחיצות דאורייתא.

**אמר רב אשי מתניתין נמי דייקא,** בפירש"י בפי' קמא כתב דמדייקינן ממתניתין דאף הא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ובפי' בתרא כתב דמדייקינן ממתניתין דהא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום פי תקרה, דמדייקינן ממתניתין דהא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום פי תקרה, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' גם בפי' ר"ח ובפי' ריו"נ.

ולפי' בתרא נמצא, דר' יהודה ס"ל דאמרינן פי תקרה אף במפולש, ואף אם ל"ה סגי בב' מחיצות דאורייתא, - אך התוס' בסוכה י"ח ב' כתבו דכל הא דס"ל לר' יהודה דאמרינן פי תקרה במפולש, הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ואזלי כפי' קמא דטעמא דר' יהודה ברישא הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ומה שהוצרכו לפי תקרה, הוא לדין התיקון דרבנן,[[289]](#footnote-290) וזהו שכתבו התוס', דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ול"ב מחיצה ברוח שלישית ורביעית אלא מדרבנן, הרי דלענין זה אמרינן פי תקרה אף במפולש.

החזו"א בסו"ס ק"ז כתב דלפי' בתרא הא דקאמר רבה דלא תימא וכו', היינו דבאמת טעם הא דשרי ר' יהודה ברישא הוא משום דפי תקרה, ועיי"ש שהק' דמאי קמ"ל רבה, פשיטא דסבר פי תקרה, דאל"כ אסור לטלטל מדרבנן,[[290]](#footnote-291) ועיי"ש שכתב דקמ"ל דמדאורייתא אמרינן פי תקרה אף במפולש, ונפ"מ לענין סוכה, ונסתפק שם דשמא ר' יהודה ס"ל דאמרינן פי תקרה אף בדליכא מחיצות כלל, ועי' בגאו"י שפירש כן בד' הירושלמי, דאם טעמא דר' יהודה הוא משום פי תקרה, שרי אף בלא מחיצות כלל.

אך צ"ע בד' התוס' וש"ר לעיל, שעמדו בהא דפריך דמב' רוחות נמי לימא פי תקרה, דמ"ט לא מוקי לה במפולש, וצ"ע דהרי מתניתין ר' יהודה היא, ואיהו ס"ל דאמרינן פי תקרה אף במפולש,[[291]](#footnote-292) ולא מיבעיא לד' הריטב"א שפירש הכא כפי' בתרא דרש"י, אלא אף לפי' קמא דרש"י, הרי מבו' בד' התוס' בסוכה דהא דשרי ר' יהודה לטלטל, הוא משום דאמרינן פי תקרה ברוח שלישית ורביעית,[[292]](#footnote-293) ושוב הראוני דהמאירי לעיל שם כתב כן דהא דלא מוקי לה במפולש, הוא משום דר' יהודה אית לי' דאמרינן פי תקרה אף במפולש, ושו"ר גם בד' הרש"ש לעיל צ"ד א' שעמד בכעי"ז.

ועד"ז צ"ע גם בהא דמשני לעיל דנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע, ולפי' התוס' וכן לפי' ר"ת בספה"י הוא משום דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא מחיצה, וקשיא טובא דהרי מתניתין ר' יהודה היא, ואיהו ס"ל דאמרינן פי תקרה בבונה עלי' ע"ג ב' בתים ובגשרים המפולשים אף דליכא מחיצה ברוחות אלו כלל.

מעיקר הא דשרי ר' יהודה משום פי תקרה, מבו' דס"ל דאמרינן פי תקרה אף היכא דליכא תחילת מחיצה ברוח זו, וצ"ע לפ"ז בדעת שמואל דלא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא תחילת מחיצה, שהרי מדר' יהודה יש ללמוד דל"ב לזה, ואף רבנן לא מצינו דפליגי אלא משום דהוי מפולש, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה אף בדאיכא תחילת מחיצה לדעת תוס' והרשב"א, ומנ"ל דרבנן פליגי עוד על ר' יהודה וס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא תחילת מחיצה, וביותר צ"ע למש"כ התוס' בסוכה י"ח ב' דפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם אמרינן פי תקרה במפולש, הוא לטעמייהו אם ב' מחיצות דאורייתא, ולפ"ז נמצא דלא מצינו דפליגי ר' יהודה ורבנן כלל בכח המחיצה דפי תקרה, וא"כ מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא תחילת מחיצה.[[293]](#footnote-294)

1. ואמנם בד' רש"י לעיל ע"ג ב' ד"ה שהמבוי משמע, דהא דחשבינן לבית וחצר המשותפת כב' רשויות, אי"ז משום דהחצר מושל בה רשות חבירו, אלא הוא משום דהבית הוא רשות של יחיד והחצר הויא רשות של רבים, - אך י"ל דלא פירש כן אלא בביאור הס"ד דמותר להוציא מחצר למבוי, אך לפ"מ דתנן דאף אסור להוציא מחצר למבוי, אף דשניהם רשות של רבים הם, הוי טעם האיסור משום חילוק הבעלים, דמשום זה חשבינן לה כב' רשויות. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה התוי"ט בר"פ חלון הביא מד' הרמב"ם גופי' בפיהמ"ש בריש פירקין שכתב דאסור להוציא מן הבית אל הבית האחר, אך בפיהמ"ש הנדמ"ח ליתא לתיבות אלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך לכאו' יש להוכיח לאסור בזה, ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מעירובין ה"כ דכלי ששבת בבית והגיע לחצר לא יעבירנו לגג אחר, והרי דאף דסתמא דמילתא הוי הגג דיחיד, מ"מ אסור להוציא כלי בית דאחר לשם, וה"נ יש לאסור להוציא כלים מבית לבית. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם דאסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה וכו', "ולא עוד" אלא אפי' מביתו לבית המשותפת בינו ובין חברו ומביתו לחצר המשותפת לו עם חבירו אסור עד שיערבו, והביאוה"ל בסימן ש"ע ס"ג פירש בדבריו דעיקר האיסור הוא להוציא מביתו לבית חבירו, ואח"כ הוסיפו לאסור אף מבית לחצר, ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א שם פ"א דהא דאסור להוציא מבית לחצר הוא משום דהחצר דמיא לרה"ר, ואמנם בס' הבתים שערי עירובין שער ד' העתיק לד' הרשב"א, דא"צ לומר מביתו לחצר המשותפת שאסור, והרי דבזה פשיטא טפי לאסור, ובע"כ דבאמת ב' דינים הם, דמביתו לחצר אסור משום דהחצר דמיא לרה"ר, ומביתו לבית חבירו אסור משום שאסרו להוציא מרה"י לרה"י אחרת. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בדעת ספר הבתים שדן להתיר בזה נראה דס"ל דבזה עצמו הוא שנחלקו חכמים ור"ש, דהרי דעת חכמים דאסור להוציא מחצר לקרפף, ולדעת רוב קמאי היינו אף כשהם של חד גברא, ומזה נלמד דאסרו להוציא מרה"י לרה"י אחרת, וע"כ ה"נ אסור להוציא מבית לבית, דמחמת חילוק הדיורים חשבינן להו כב' רשויות, ואף אסור להוציא מגג לגג משום דדיורין חלוקין אף למעלה, אך לדעת ר"ש דמותר להוציא מחצר לקרפף, היינו משום דלא אסרו להוציא מרה"י לרה"י אחרת, וכל האיסור הוא להוציא מרה"י למקום הדומה לרה"ר, וע"כ ה"נ מותר להוציא מבית לבית, ובזה מתפרש היטב דעת הרמב"ם, דאף דלרבנן אסור להוציא מחצר לקרפף דחד גברא, מ"מ לר"ש מותר להוציא אף מבית לקרפף דחד גברא, והיינו משום דלר"ש לא אסרו כלל משום חילוק הרשויות, וכל האיסור הוא רק להוציא מרה"י למקום הדומה לרה"ר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"א בסו"ד מבו', דכלי ששבת בבית ויצא לחצר שאינה מעורבת עם הבית, מותר להכניסו משם לחצר המעורבת עם הבית, ורק לבית אסור להכניסו, עיי"ש, ונראה בטעמו, דכיון דהחצירות הוו כרשות אחת, אף כלפי כלים ששבתו בבית, והא דאסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לחצר הוא משום דחשיב דמוציא הכלים ממקום שביתתן, ע"כ שפיר מותר להכניסן מחצר של אחר לחצר המעורבת עם הבית, דאי"ז הוצאה ממקום שביתתן, אך החזו"א בסימן ק"ד סקכ"ה נקט בפשיטות לאסור בזה, עיי"ש, ונת' להלן בהערה דאף אם האיסור להוציא כלים ששבתו מחצר לחצר הוא משום דחשיב כמוציאן ממקום שביתתן, י"ל דמה"ט אף אסור להחזירן לחצירו, דחשיב כמחזירן למקום שביתתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך העירו דגם לפ"ז יש מקום לפרש למש"כ הראשונים דכלי ששבת בחצרו של ראובן אסור להכניסו מחצרו של שמעון לביתו, די"ל דלגבי כלי חצרו של אחר, ל"ה הבית והחצר רשות אחת, - אך זה ניחא אי נימא כן גם בהא דאין החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בבית, דמכח מה ששבתו בבית, ה"ז מפקיעם מן החצירות, וע"כ לגבי כלים אלו ל"ה החצירות רשות אחת, וי"ל דה"נ לגבי כלי חצירו של ראובן, ל"ה הבית והחצר של שמעון רשות אחת, אך למש"כ האו"ש גופי' דאדרבה כל הא דהחצירות הוו רשות אחת, הוא מכח ששבתו הכלים בתוכן וחשיב כמו ששבתו בכולן, לכאו' בבית וחצר של אחד אין לומר כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובחזו"א סימן ק"ד סקכ"ה נסתפק אם האיסור בזה הוא מחמת ראובן, והיינו דחשיב דעדיין הוא בביתו של ראובן וע"כ אסור להוציאו לחצר לוי, או מחמת שמעון, דאף דכל חצירות רשות אחת הן, היינו רק לכלים ששבתו בתוכן, ולא לכלי ששבת בביתו של ראובן, - ולכאו' הצד דהאיסור הוא מחמת שמעון, הוא ע"ד ד' האו"ש בטעם הא דל"ה החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוך הבית.

   ועיי"ש בחזו"א שנסתפק בגונא דחצר שמעון מפסקת בין ב' חצירות של ראובן, אם מותר להוציא כלים ששבתו בבית ראובן מחצירו של שמעון להחצר השני' של ראובן, ולכאו' ד"ז תליא בב' הטעמים שכתב בטעם האיסור להוציאם לחצירו של לוי, ואמנם כתב החזו"א שם דלהחזירם לחצר הראשונה של ראובן ודאי אסור, וצ"ב, ושמא הוא משום דכשהוא בחצר של ראובן המצורפת לבית, הו"ל כמו שהוא במקום שביתתו, וע"כ אסור להכניסם מחצרו של שמעון לשם, דהוי כהכנסה מרשות לרשות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם כבר הבאנו מש"כ התוס' וש"ר לקמן צ"ט ב' דכלי ששבת בחצר ראובן והגיע לחצר שמעון, אסור להכניסו לביתו, - אך פשוט דל"ד כלל, דהתם דשבת הכלי בחצר ראובן, הרי דההכנסה מחצר שמעון לביתו, הויא הוצאה ממקום שביתתו, דחצירו של שמעון הויא רשות אחת עם חצירו של ראובן, והבית הויא רשות חלוקה, וע"כ ודאי דאסור, וכל המקום לדון בזה הוא כששבת בבית ראובן והגיע לחצר שמעון, דגם חצר שמעון הויא רשות חלוקה ממקום שביתתו, ובזה י"ל דבמה שמכניסו לביתו ליכא תוספת הוצאה ממקום שביתתו, דכיון דהחצר והבית הם של אדם אחד, הוו כרשות אחת. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם הנה בפירש"י לקמן צ"א ב' ד"ה ורבנן ובד' התוס' לעיל מ"ח ב' ד"ה רשות אחת מבו' דג' חצירות שעירבה ב' החיצונות עם האמצעית, ולא עירבו החיצונות יחד, אסור להוציא כלי בית החיצונה מן האמצעית לחיצונה חברתה, אף שהיא מעורבת עם האמצעית, - אך כבר עמדו דל"ד כלל, דהתם שעירבה האמצעית עם כל אחת מן החיצונות, נמצא דכשהכלי הוא בחצר האמצעית ומוציאו לחיצונה חברתה, ה"ה מוציאו בכך ממקום שביתתו, כיון דהחצר האמצעית הוי רשות אחת עם מקום שביתתו והחצר החיצונה הויא רשות חלוקה, אך כל שהגיע הכלי לחצר שאינה מעורבת עם הבית ששבת בו, מותר להוציאו לחצר אחרת שעירבה עם חצר זו, דכיון דב' החצירות הוו כרשות אחת, אין מקום לאסור להוציא מזל"ז, וזה ע"ד מש"נ לעיל הערה ו'. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם כל הא דבעינן שיהא חשוב הכלי ככלי "ששבת" בבית, היינו כשבא להוציאו מן החצר לחצר אחרת, אך כל שמוציאו מן הבית לחצר, ה"ז אסור בכל גוונא, כמבו' כן בסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט ב' ובד' התוס' וש"ר לקמן צ"ט ב', ואדרבה כל מה דאסרינן בכלי ששבת, הוא משום דחשיב כמו שהוא עדיין בבית, וחשיב כמוציאו מן הבית לחצר, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. המג"א בסימן שע"ו סק"ט כתב דהצואה שבגוף האדם מיקרי כלים ששבתו בבית, וכ"כ התו"ש בסימן שנ"ה סקי"ח, וכ"כ הגרע"א בגל' סימן שנ"ה, והוכיח כן מד' הדרכ"מ בסימן שע"ו, ופירשו מכח זה הוא דאסור ליפנות בביה"כ שבין ב' בתים, וכמש"כ הרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג, ומשמע דבכל גוונא אסור ליפנות שם, אף אם לא הי' בשעה שקדש היום בביתו, ועוד דגם אם הי' בשעה שקדש היום בביתו, מ"מ בסוף השבת לכאו' יש לנו לתלות דצואה זו נוצרה אחר שקדש היום. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך בל' רש"י לעיל ס"ו א' ד"ה מבטלין ולקמן צ"ג ב' ד"ה רב אמר נראה להדיא דאסור לטלטל בחצר עצמה כלים ששבתו בבית, ועמד ע"ז הרש"ש לעיל שם ולקמן צ"א ב', וכ"נ גם בדבריו לקמן צ' א' ד"ה מותר לטלטלן בחצר, ולקמן צ"ד ד"ה זה מטלטל, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והתפארת ירושלים בפירקין כתב דגם מש"כ רש"י בשבת דמותר לטלטלם בכל החצר, הוא כשהי' לבוש בבגדים בביתו דלא חשיבי כשבתו בבית, וגם הבית מאיר בסימן שמ"ט ס"ג דן לפרש כן. [↑](#footnote-ref-14)
14. והגאו"י והרש"ש לקמן צ"א ב' כתבו ללמוד כן גם מד' התוס' שם ד"ה וכלים, וכ"כ הגר"ז בסימן שפ"ח והבית מאיר בסימן שמ"ט והביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א, - אך האבנ"ז בסימן ש"א סק"ב תמה על דבריהם דאין להוכיח כן מד' התוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועיי"ש בסק"ג שהוכיח מד' התוס' בשבת ס"ד ב' ד"ה רב ענני דדעתם לאסור בזה, אך שם סקי"ח כתב לדחות לראי' זו, - ומד' התוס' בשבת ו' א' ד"ה ד' רשויות נראה שדעתם לאסור בזה, דאם מותר לטלטל בכל החצר וכל האיסור הוא להוציא מהבית לחצר, ל"ה מצי למיתני חצר שלא עירבו, שהרי הויא כרה"י גמורה, ואף דאסור להוציא מן הבית לתוכה, הרי ה"נ אסור להוציא מרה"י של זה לרה"י של זה, ובדבריהם שם נראה דהוא משום דהחצר חשיבא ככרמלית לגבי כלי הבית. [↑](#footnote-ref-15)
15. והבית מאיר שם פירש בד' הריטב"א ועוד מקמאי לעיל ע"ו ב', דכלי ששבת בבית אסור לטלטלו בחצר אפי' כמלא נימא, ולכאו' הטעם בזה הוא דחשבינן לי' כאילו הוא עדיין בבית, וכל טלטול בחצר, הוי כהוצאה ממקומו בבית, אך העירו דיש מקום לפרש בזה דהוא משום דהחצר הויא של ב', ובכל טלטול כ"ש חשיב כמטלטל מרשותו של ראובן לרשותו של שמעון.

    ואמנם צ"ע בזה ממה שאמרו לקמן צ"א א' דיל"פ למתניתין דכל החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוכן אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית, דאיירי בחצר שלא עירבה ויצא לתוכה דרך מלבוש, ואם אסור לטלטל בחצר שאינה מעורבת כמלא נימא, א"כ ל"ה בעינן בזה להא דאין כל החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוך הבית, שהרי אף באותה חצר אסור לטלטל כלל, וצ"ע, ובעיקר ד' הריטב"א לעיל שם יש מקום לפרש בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' זה ניחא רק אי נימא דהאיסור להוציא מן הבית לחצר והאיסור להוציא מבית לבית, הוו ב' דינים חלוקים, דהא דאסור להוציא מן הבית לחצר הוא משום דהחצר הויא כרה"ר, והא דאסור להוציא מבית לבית הוא משום חילוק הדיורים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובסו"ד הבית מאיר שם מבו', דאין עיקר החילוק בזה בין חצר לבית, אלא החילוק בזה הוא בין חצר שאינה מעורבת לבית דלי"ב חיסרון עירוב, וע"כ נקט שם דחצר המעורבת שהוציאו לה כלי בית דחצר אחרת, מותר לטלטלם בה יותר מד' אמות, דהאיסור להוציא מבית לחצר אחרת המעורבת, הוא משום האיסור להוציא מרשותו לרשות חבירו, (דהרי חצר המעורבת ל"ד לרה"ר, דמה"ט מותר להוציא מן הבתים שבה לתוכה). [↑](#footnote-ref-18)
18. ועי' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הלכה ק"ט והלכה קי"ב שנראה להדיא בדבריו דקרפף בית סאתים מותר לטלטל בכולו אף כלים ששבתו בבית, ול"ד לחצר שאינה מעורבת דאסור לטלטל בה כלים ששבתו בבית, עייש"ה, וכ"נ גם בדבריו בשער ד' פי"א הלכה רמ"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועד"ז מצינו בגל' הגרע"א בד"י סימן שנ"ה ס"ג שנקט, דכל דהוציאן לחצר באיסור אסור להזיזן כמלא נימא, ורק אם הוציאן דרך מלבוש, שרי לטלטלן בחצר בתוך ד"א. [↑](#footnote-ref-20)
20. והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ט הלכה קכ"ג כתב להדיא דבית הכסא אינו חמור מאכסדרה ומרפסת ומותר להוציא ממנו לחצר חבירו, עיי"ש, והאחרונים נחלקו בזה בדין בית הכסא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובדבריהם מבו' כמה טעמים בזה, או משום דהם מצורפים לדירת הבית, או משום דכל מקום שמשתמשין בו תשמישי בית ותשמישו תדיר חשיב כבית, או משום דכל מקום דחזי לדירה חשיב כבית, ואכמ"ל, - וטעמא דהחזו"א דפליג על כ"ז, הוא משום דס"ל דלא חשיב כבית להתחלק מן החצר רק כשיש בו דיורין האוסרים, ומה"ט נקט החזו"א בסימן פ"ט סק"ח ובסימן צ"א סק"א דכל שעזבו הבעלים את דירתם בשבת זו, חשיבא כחצר, ואף אם אסור לטלטל לה מבית אחר, מותר לטלטל לה מן החצר. [↑](#footnote-ref-22)
22. והשפ"א נסתפק במה שאמרו דאין דיורין חלוקין למעלה משום דהוא למעלה מי', אם תליא במה דהוא למעלה מי' מן החצר, או תליא במה דהוא למעלה מי' מקרקע הבתים, ונפ"מ בבתים העומדים בחפירה דאין הגג למעלה מי' מהחצר. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובפי' ריו"נ הכא כתב דבחצר שאינו מעורב אם הי' באמצע החצר עמוד וכו' אסור לכתף עליו, ומבו' כד' הרשב"א דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת, אך לקמן צ"א א' כתב ריו"נ דאסור לטלטל מגג לחצר אף כשהן של אדם אחד, ועי' בגאו"י שעמד בסתירת דבריו, ועי' בהגה' מהרמ"ז במש"כ לדחוק בדבריו הכא. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך שמא יש מקום לומר דאף דר"מ גופי' אסר בכה"ג, מ"מ לפ"מ דקי"ל דלא כר"מ, ולא אסרו אלא בעמוד, לא אסרו אלא בחצר המשותפת, אך בחצר של יחיד מותר לטלטל לעמוד אף כשהוא של אדם אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואין לומר דהוא משום דלא אסרו אלא בחצר שאינה מעורבת דדמיא לרה"ר, שהרי בד' הרשב"א בשער ג' פ"ט מבו' דמותר לטלטל מכל חצר לגג, ואף מחצר שלא עירבו. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואין לומר דמכוון הגמ' הוא כשמניחו בכותל, דא"כ מ"ט איצטריך לשנויי דאיירי להכניס ולהוציא דרך פתחים, הול"ל דאיירי להשתמש דרך כותל כשאינו מניחו בכותל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובס' אמרי יעקב הביא להעיר, דלדעת הרמב"ן בשבת צ"ט דאויר עמוד ל"ה רה"י, לכאו' אין לאסור לטלטל דרך כותל בלא שינוח בכותל, שהרי אף בתל ברה"ר ליכא איסור בכה"ג, ובע"כ דמכוון הגמ' הוא לטלטל דרך כותל ע"י שמניח בכותל, דסתם מטלטל דרך כותל מניח על ראש הכותל ואינו זורק באויר, (ולעיל פ"ה א' מבו' דזריקת משך ד"ט חשיב כתשמישו בקשה, וע"כ ודאי דדרך השימוש הוא ע"י להניח על הכותל ולא דרך זריקה), עכ"ד. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש להוסיף, דלהני קמאי דס"ל דמה שאמרו בסוכה ד' ב' דבעמוד לא אמרינן גוד אסיק משום דבעינן מחיצות ניכרות, הרי בע"כ דהא דבגג אמרינן גוד אסיק, הוא משום דהמחיצות ניכרות בפנים, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה, ולפ"ז צ"ע דמה לי שהגגין מחוברין יחד ומכסין את המחיצות, הרי בלא"ה הא דאמרינן גוד אסיק בגג הוא מכח הא דהמחיצות ניכרות בפנים, ולא מכח הא דהם ניכרות לעומדים על גביו, שהרי בעמוד לא אמרינן גו"א אף דהמחיצות ניכרין לעומד על גביו, - ומסתבר טפי לפרש לדעתם דהוא דינא דרבנן דבכה"ג לא אמרינן גו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואמנם קשיא טובא ע"ז ממש"כ בפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה אף וד"ה לשמואל, דגג יחידי הבולט חוץ למחיצות הבית, לרב ל"ה רה"י, ולשמואל הוי רה"י, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בע"ב ולקמן צ' א' דרק לרב הוי הגג הבולט כרמלית, ולהדיא דלדעת שמואל אמרינן מדאורייתא גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות, ובפשוטו כ"ה מבו' גם מהא דפריך לקמן צ' א' דקשיא דשמואל אדשמואל, ואך דד"ז תליא אם לס"ד איירי התם בגגין שאינם יותר מבית סאתים, ויתבאר בעזה"י במקומו, - עוד צ"ע בזה, ממש"כ בפירש"י ותוס' ותוס' הרא"ש לקמן צ' א' דלדעת רבנן דכל גג הוי רשות בפנ"ע, אמרינן גו"א לחלק את הגגין שלא יהיו יותר מבית סאתים, עיי"ש, והרי דמהני דינא דגו"א במחיצות שאינם ניכרות אף לענין שאר מילי, אך בזה י"ל, דמיגו דאמרינן גו"א לענין שלא יאסרו זע"ז, אמרינן גו"א אף לענין לחלק את הגגין, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ק"ד ריש סק"ז.

    ומש"כ החזו"א להוכיח כדבריו מהא דמודה שמואל דלא אמרינן גו"א להפסיק בין הגגין שלא יהיו יותר מבית סאתים, י"ל כמשמעות ד' רש"י ותוס' שם דהוא משום דהוו רשות אחת ולא אמרינן גו"א בכה"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-30)
30. בחזו"א סימן ק"ד סק"ז כתב שהוצרכו לזה בגונא דהבליטה היא ד"ט, דבפחות מזה לא אמרינן פי תקרה, כמש"כ רש"י ותוס' לעיל פ"ו א', - ויש מקום לדון בזה, דהכא דהתקרה עצמה יש בה ד"ט, אף דהיא מחולקת ע"י כותל הבית, מ"מ חשיבא כתקרה ד' למימר בה פי תקרה, וכ"ה משמעות ד' רש"י בשבת ט' א' דאף אם הי' פתח נעול מועיל לחלק, אכתי הוה חשבינן לה כתקרה ד', עיי"ש, - אך לכאו' מטעם אחר יש להצריך שתהא הבליטה ד"ט, דאל"כ לא אמרינן פי תקרה, דאין מחיצה לפחות מד', אך יש מקום לדון, דאף בדליכא חלל ד' אמרינן פי תקרה, ואך דאי"ז מועיל כלפי המקום שאין בו חלל ד', אך כלפי הגג דיש בו חלל ד' שפיר מהני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. נתחדש בזה, דאף דבמקום הפי תקרה עצמו ליכא ג' מחיצות, שהרי במקום שלמטה מן הבליטה ליכא אלא מחיצה אחת, מ"מ שפיר אמרינן פי תקרה לגבי להתיר את הגג, ונלמד מזה, דלעולם אף היכא דליכא מחיצות אמרינן פי תקרה, ואך דל"מ הפי תקרה להתיר לרשות הפרוצה, אך כלפי ע"ג הגג דאית לי' ג' מחיצות, שפיר מהני מחיצת הפי תקרה להתיר, - אך בחזו"א סימן ק"ד סק"ז נקט דהכא חשיב כפי תקרה מג' רוחות, עיי"ש, וי"ל דהוא משום שפירש לד' התוס' בגג הבולט מכל הרוחות, (וכמו שפירשו כן המהרש"א ורבים מרבוותא, וע"כ קשיא להו דמ"ט הוי הגג רה"י, ונת' להלן), וע"כ נמצא דע"ג הגג ליכא מחיצה כלל, וכלפי תחת הבליטה הו"ל פי תקרה מג' רוחות. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך בפירש"י לקמן צ' א' ד"ה קשיא כתב דהאיסור בכה"ג הוא משום דבני רה"ר העוברת לפניהם ולאחריהם ולצידי החיצונים אוסרת עליהן, וצ"ע בסתירת דבריו, וגם בעיקר דבריו שם תמה התוס' הרא"ש, דהיאך יאסרו רה"ר עליהן כיון דגביהי י', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובזה ניחא ד' המג"א בסימן שע"ד סק"ה שכתב דהא דהגג עצמו הוי רה"י הוא משום דלא גרע מעמוד, ובתו"ש שם סקי"א הק', דל"ד לעמוד דאמרינן גוד אסיק וע"כ הוי רה"י, והמחה"ש שם נדחק בד' המג"א, ולדרך זו ניחא, דהא דעמוד הוי רה"י הוא מכח המחיצות דלמטה ול"ב לדינא דגוד אסיק, ומה"ט הכא הוי הגג רה"י. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש בסוף ענף א' שתמה ע"ד המהרש"א, דהרי כיון דלא הדרן מחיצתא לא אמרינן גוד אחית, וכתב דדוחק לומר דרק במקום דאיכא בקיעת גדיים בעינן הדרן מחיצתא, ודבריו צ"ע, דבל' התוס' נראה כן להדיא דכל הא דלא אמרינן גוד אחית, הוא רק משום דאיכא בקיעת גדיים, ואף ריבר"י מודה דלא אמרינן גו"א במקום בקיעת גדיים היכא דלא הדרן מחיצתא, אך אלמלי בקיעת גדיים אמרינן גוד אחית אף בדלא הדרן מחיצתא, וכ"ה מבו' להדיא בדבריהם לעיל ל"ג א' ד"ה דהדר ולעיל פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא, עיי"ש.

    ויש להוסיף, דלדעת התוס' בביאור הא דלא הדרן מחיצתא, הרי דממה שאמרו בשבת ק"א א' בעמוד גבוה י' ורחב ד' ואין בעיקרו ד' ויש בקצר שלו ד', דאמרינן גוד אחית אף לרבנן משום דליכא בקיעת גדיים, מוכח דהיכא דליכא בקיעת גדיים אמרינן גוד אחית אף אם לא הדרן מחיצתא, אך לדעת רש"י בביאור לא הדרן מחיצתא, מסתבר דאף בדליכא בקיעת גדיים לא אמרינן גוד אחית בלא הדרן מחיצתא, דתרתי לא אמרינן, (ובזה מתישב משה"ק התוס' לעיל ל"ג א' ד"ה וכלכלה על פירש"י שם, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-35)
35. והגר"ז שם כתב במוסגר דמ"מ כיון דהגג פרוץ במלואו לבליטה שהיא מקו"פ, אף הוא נעשה מקו"פ אם הבליטה הי' מקו"פ מב' רוחות, דדמי לבית שנפרץ במלואו מב' רוחות שאינו רה"י אלא כרשות שנפרץ לו, עכ"ד, וצ"ב, דבית שנפרץ מב' רוחות אין לו אלא ב' מחיצות, וע"כ ל"ה רה"י, אך הכא דהוי הגג רה"י משום דרה"י עולה עד לרקיע, מה לי שנפרץ מב' רוחותיו למקו"פ. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש בסק"ח שהק' ע"ז, ממה שאמרו לעיל ל"ד ב' דרה"י כ"ה דסלקא לעיל ה"נ נחתא לתחת, וא"כ למש"כ ההגמ"ר דאמרינן רה"י עולה עד לרקיע אף דמפסקא תקרה, ה"נ בדין דנימא בכה"ג דרה"י יורדת למטה, ותיקשי דא"כ מ"ט בית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' הוי על גבו רה"י ובתוכו ל"ה רה"י, ומ"ט לא אמרינן דרה"י יורדת למטה, ועיי"ש שכתב לישב דכל מה שאמרו דרה"י נחתא לתחת הוא בבור רחב ד', אך בעבוה"ק שער ג' פ"א (המ"ט) כתב להדיא דמהני דינא דרה"י יורד עד התהום אף בבור שאינו רחב ד'.

    וי"ל בזה, דדינא דרה"י יורדת עד התהום, הוא רק בבור שברה"י, דבכח מחיצות הרה"י לגדור גם למקום זה, וע"כ הגם דאיהו בפנ"ע ל"מ חייל עליו תורת רה"י, מ"מ הוי בכלל הרה"י שלמעלה שהיא יורדת עד התהום, אך בבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דעל גביו הוי רה"י, ל"מ דינא דרה"י יורדת עד התהום לאשוויי תוך הבית לרה"י, שהרי אינו גדור במחיצות י', - ומש"כ ההגמ"ר דגג הבולט הוי על גביו רה"י מדינא דרה"י עולה עד לרקיע, אף דלכאו' גם בזה נימא דע"ג הגג אין לו מחיצות כלל דלא אמרינן גוד אסיק, והיאך מהני בזה דינא דרה"י עולה עד לרקיע, י"ל דהוא משום דכל דאמרי' רה"י עולה עד לרקיע, וחזינן להמקום שע"ג הגג כחלק מן הרשות שמתחת הגג, שפיר מצינו לחשבו כמקום גדור במחיצות, דכל שהמקום זה גדור במחיצות בי' טפחים התחתונים סגי בזה לחשבו כגדור עד הרקיע, ואך דכ"ז הוא רק מכח דינא דרה"י עולה עד לרקיע, דמכח זה אנו דנים את המקום שע"ג הגג כחלק מן הרשות שמתחת הגג, אך בלא דינא דרה"י עולה עד לרקיע, שהי' לנו לדון את המקום שע"ג הגג בפנ"ע, הרי דכיון דלא אמרינן גוד אסיק, נמצא דאין לו מחיצות כלל. [↑](#footnote-ref-37)
37. מבו' בדבריו, דמה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, היינו רק כשהוא פרוץ למקום האסור, אך כל שהוא פרוץ למקום פטור, א"צ תיקון ברוח רביעית, והיינו דלא תיקנו חכמים דבעינן ד' מחיצות לרה"י, דלעולם סגי בג' מחיצות, ואך דכל דהוא פרוץ ברוח רביעית לרשות האסורה, הצריכו חכמים תיקון, ועמש"נ בזה בריש מכילתין. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם הנה החזו"א גופי' בסימן ס"ה סקס"ב כתב דכל הא דבבית שאין בתוכו י' וחקק בו הוי שאר הבית חורין דמקום החקק, הוא משום דלא ניחא תשמישתי', וכ"כ שם בסקס"ג וסקס"ט, ולכאו' לפ"ז ניחא הא דלא חשבינן להבליטה כחורי הגג, והאהעו"ז שנקט דחשיבא כחורים, הוא לטעמי' בסימן שס"ג סכ"ו שנקט דאף היכא דניחא תשמישתי' חשיב כחורים, - ומשה"ק החזו"א הכא, נראה דהוא משום דהכא איירי גם בגונא דהכניסה למקום הבולט, הוא דרך שאר הגג, ובכה"ג שפיר חשבינן לי' כחורי הגג אף אם ניחא תשמישתי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-39)
39. ואמנם יש מקום לומר, דכיון דהחקק יש לו מחיצות י', ושאר הבית אין לו מחיצות י', ה"ז חולק את החקק מסביבותיו ולא חשיב כפרוץ למקום האסור, ומה"ט הוא דתל המתלקט הוי רה"י, ולא חשיב כפרוץ לאמצע השיפוע דהוא מקום האסור, אך האהעו"ז גופי' בסימן שס"ג סכ"ו לא נקט כן, וכתב בדינא דלעיל ה' א' דהי' פחות מי' וחקק בו, דאם ל"ה שאר המבוי ניתר עי"ז, הי' אף מקום החקק נאסר משום פרוץ למקום האסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שהק' ע"ד התוס', דכיון דאין אויר רה"ר או כרמלית למעלה מי' והוא אויר המותר, מאיזה טעם נאסור זיז הבולט שם או גג הסמוך שם והרי אינו יוצא למקום האסור, עכ"ד, ונראה דהוא משום דפשיטא לי' דהגג עצמו הוי רה"י, וגם הבליטה הויא כחורי רה"י, ואין מקום לאסרו אלא משום שנפרץ לרה"ר או לכרמלית, כיון דלא אמרינן גוד אסיק ואין מחיצה המבדלת בינו לרה"ר, וע"ז הק' דאויר רה"ר וכרמלית למעלה מי' הוא אויר המותר, ול"ה הגג כפרוץ למקום האסור. [↑](#footnote-ref-41)
41. ובחזו"א סימן ק"ח סק"ד וסק"ט כתב בדעת הראב"ד והשר מקוצי דלעולם ל"ה ע"ג הגג רה"י, ומה שהתירו בזה הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', עיי"ש, אך לא הי' לפניו ד' הרשב"א המפורשים בחי' ובעבוה"ק דהוי הגג רה"י, והרשב"א בחי' מדמי לה לכל תל המתלקט דהוי רה"י. [↑](#footnote-ref-42)
42. וראיתי לפרש עוד בזה, דהא דגג הבולט הוי רה"י, הוא משום דאף דאין המחיצות ניכרות ע"ג הגג, מ"מ הן ניכרות כלפי רה"ר, וע"כ כלפי רה"ר אמרינן גוד אסיק, ומכח זה הוא דהוי הגג רה"י, ולעיל נתבאר דיל"פ כן בד' התוס' שנקטו דהגג עצמו הוי רה"י, וכל איסורו הוא משום דהוא פרוץ לבליטה, אך בגג המערה דאין המחיצות ניכרות אף כלפי רה"ר, לא אמרינן גוד אסיק כלל, וכן משמע קצת בל' הרשב"א לעיל פ"ט ב' שכתב דהא דתל ועמוד הוו רה"י הוא משום דדי להם בראית המחיצות מבחוץ, אך צ"ע אם זה מתישב במה שהוכיחו הראשונים כן מתל המתלקט דהוי כד' אמות, והתם לכאו' כ"ה דאין המחיצות ניכרות כלפי ע"ג התל, אף אינם ניכרות כלפי רה"ר. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ע דמ"ט הוצרכו להוכיח מהתם, ולהעמיד דאיירי התם אף בתל המתלקט, ולא הוכיחו מעיקר דינא דתל המתלקט דהוי רה"י, וצ"ל דהוצרכו להוכיח מהתם דאף מדרבנן אינו אסור משום פרצתו לרה"ר או לכרמלית, דאם הי' אסור לטלטל בו, ל"ה חשבינן לי' כד' אמות, (דומיא דתל יותר מבית סאתים, דל"ה כד' אמות, משום שאסור לטלטל בו). [↑](#footnote-ref-44)
44. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מסוכה, דבתל המתלקט המחיצה מתלקטת מכל הרוחב ביחד, וה"ז מועיל מדין צירוף מחיצות, וכתב לפ"ז דל"ש בזה דין גוד אסיק, כיון דבכל מקום בפנ"ע ליכא מחיצה י', וי"ל דזהו שהוכיחו הראשונים מזה, דאף היכא דליכא מחיצה ניכרת דאמרינן בה גוד אסיק, מ"מ הוי על גביו רה"י, - אך זה ניחא רק אי נימא דמכוון הראשונים הוא דהא דע"ג הגג הוי רה"י אי"ז כלל מדינא דגוד אסיק. [↑](#footnote-ref-45)
45. והחזו"א שם כתב דבע"כ יש ט"ס בל' הריטב"א, ואין כונתו כלל לתל המתלקט, שהרי לא נזכר בגמ' לעיל ט"ו א' דהי' תל המתלקט, - אך הדברים נתפרשו בד' הרשב"א שכתב דמי לא עסקינן שהן מתלקטין וכו', והיינו דאף דבגמ' לא נזכר דאיירי בתל המתלקט, מ"מ ודאי עסקינן גם בכה"ג. [↑](#footnote-ref-46)
46. ומצינו דכוותה במש"כ הגאו"י לעיל י"ב א' ד"ה ממלא וי"ב ב' ד"ה והרמב"ם, דלדעת הרמב"ם דד' מחיצות דאורייתא, הרי דמבוי המתוקן בקורה ל"ה כרה"י אף מדרבנן, והתירו הוא משום מקו"פ, דכל דאיכא קורה לא גזרו חכמים לעשותו כרמלית, וכ"נ בד' הגר"א בסימן שמ"ה סי"ד, וצידד לפ"ז דמותר לטלטל ממבוי שהוכשר בקורה לכרמלית, אך מ"מ פשוט דאסור לטלטל ממנו לרה"ר, דכיון דמקום שיש לו ג' מחיצות גזרו בו חכמים אטו רה"י דאין מטלטלין ממנו לרה"ר, כ"ש דאם תיקנוהו בקורה אין מטלטלין ממנו לרה"ר, ול"מ תיקון הקורה אלא דעי"ז לא אתי לאיחלופי ברה"ר ולא גזרו בו אטו רה"ר, - ונמצא דמבוי המתוקן בקורה, לגבי טלטול בתוכו וטלטול ממנו לרה"י הוי כמקו"פ, ולגבי טלטול ממנו לרה"ר הוי ככרמלית, - ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, והרי אם משכח"ל גונא דמבוי המתוקן בקורה דלא שלטי בי' רבים, כיון דבלא"ה אין תורת כרמלית עליו לגבי טלטול בתוכו וטלטול ממנו לרה"י, מ"ט נימא דמכח הא דלא שלטי בי' רבים יהא מותר לטלטל ממנו לרה"ר, וכי משום דלא שלטי בי' רבים ל"ד לרה"י. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכ"ה גם משמעות ד' התוס' הכא, שהרי דנו בתו"ד לדמותו להא דאין כרמלית למעלה מי', ולצד זה הרי אין תורת כרמלית עליו כלל, ומותר לטלטל ממנו לרה"ר, ומשמע דגם לפמש"כ מתחילה לדון דכל דלא שלטי בי' רבים ל"ה כרמלית, אף מותר לטלטל ממנו לרה"ר. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ג' נקט בפשיטות דלדעת הירושלמי ליכא כלל כרמלית למעלה מי', ואף היכא דשלטי בה רבים, ועיי"ש שכתב לפ"ז בדין גשרים דל"ה כרמלית כיון דהם למעלה מי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ונפ"מ בזה הוא בתל שהוא גבוה י' ורחב ד' ול"ה רה"י, משום דהקרקע בולטת בקצותיו, דאם הא דמקום הגבוה י' ל"ה כרמלית הוא משום דלא שלטי בי' רבים מכח הא דהוא גבוה י', הרי דאף תל זה ל"ה כרמלית, כיון דהוא גבוה י' מהרה"ר והכרמלית שסביבותיו, אך אם הא דמקום הגבוה י' ל"ה כרמלית, הוא משום דמקום למעלה מי' לא חשבינן לי' ככרמלית אלא בדשלטי בי' רבים, הרי דתל זה שהוא קרקע עולם ואינו גבוה י', הוי כרמלית, אך מאידך בגונא דגג הגבוה י' מהקרקע שתחתיו ואינו גבוה י' מרה"ר, נראה דודאי הוי כרמלית, כיון דשלטי בי' רבים, דכל הא דמקום הגבוה י' ל"ה כרמלית, הוא רק בדלא שלטי בי' רבים, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. וזה מתפרש היטב אי נימא דהא דל"ה מקום זה כרמלית, הוא משום דלא שלטי בי' רבים, ואין סיבה הגורמת לחשבו ככרמלית, ואך שבאנו לדון דלא מצינו מקו"פ רחב ד', ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא למעלה מי', חשבינן לי' כמקו"פ אף כשהוא רחב ד', וכ"ז הוא כשאין סיבה הגורמת לחשבו כרשות, דלא שלטי בי' רבים, אך אם היו בו תנאי רה"ר, הוה חשבינן לי' כרה"ר אף כשהוא למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-51)
51. וצ"ע דהא דקרפף יותר מבית סאתים ל"ה מקו"פ אף שהוא מחולק במחיצות י', הוא משום דהוי כבית שאין בתוכו י' דל"ה מקו"פ, כיון שאינו גבוה י', אך בגג הגבוה י' דכשאין לו מחיצות הוי מקו"פ, מהיכ"ת נימא דאם הוא יותר מבית סאתים ל"ה מקו"פ, - וצ"ל דס"ל דרק בית שאין בתוכו י' דחשיב דאין לו מחיצות י', וכמש"כ בפירש"י בשבת ז' א' לא חשיב כמחולק בגובה י' מרה"ר, אך קרפף דיש לו מחיצות י', דמי למקום הגבוה י', ובע"כ דהא דהוי ככרמלית הוא משום דלרוב שטחו אינו ניכר שהוא מוקף, ומבו' לפ"ז מדבריו שפירש בד' התוס' דהא דגבוה י' ל"ה כרמלית, לא תלי במה שהוא עצמו גבוה י', אלא תלי במה שהוא מחולק מהרשות שסביבותיו בגובה י', - אמנם לדעת הסוברים דבית שאין בתוכו י' חשיב דיש לו מחיצות י', והא דל"ה רה"י הוא משום דלא חזי לדירה, בעכצ"ל דאף דהוא מחולק מרה"ר במחיצות גבוהות י', אכתי ל"ד לגג שהוא גבוה י', ולפ"ז אין להוכיח מהא דקרפף ל"ה מקו"פ, דה"נ גג שהוא קרפף ל"ה מקו"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. וי"ל דהוא משום דכל הא דל"ה כרמלית במקום שהוא למעלה מי', היינו משום דאין עליו חשיבות רשות וחשיב כמקו"פ, ואך דכ"ז הוא כשאינו רה"ר או רה"י וכמש"כ התוס', אך כל דהוא רה"י ויש עליו חשיבות רשות ול"ה מקו"פ, תו מהני הא דהוא יותר מבית סאתים לחשבו ככרמלית, והיינו דלאו דינא הוא דל"ה כרמלית כשהוא למעלה מי', אלא היינו דכל שהוא למעלה מי' הו"ל מקו"פ, וע"כ אין תורת כרמלית עליו, אך כל שאינו מקו"פ, שפיר חשבינן לי' ככרמלית אף שהוא למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכ"ה מבו' גם למש"כ הגאו"י ודעימי' בדעת התוס', דהא דהגג עצמו הוי רה"י אף דאין לו מחיצות ניכרות, הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע, ואפ"ה אסרינן לי' משום דהוא פרוץ למקום האסור, והרי דאף מקום דהוי רה"י בלא מחיצות, מהני הא דהוא פרוץ למקום האסור לאסרו, ושמא זהו משה"ק בהגמ"ר בפ' בכל מערבין ע"ד התוס', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובתשו' נפש חי' סימן כ"ה בתו"ד דן לפרש דדינא דמחיצה הנדרסת הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכ"כ בשערי ציון ח"א סימן ד', וכבר תמהו ע"ז האבנ"ז בסימן רע"א סק"ה ובחזו"א סימן ק"ח סק"א, דהכא הרי סגי בדיורין של בני הגג, וזה ודאי ל"ה כרבים לבטל מחיצה, - ועמש"כ החזו"א שם סק"ב לפרש לדינא דמחיצה הנדרסת בע"א. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך בחזו"א סימן ק"ח סקי"ג כתב לפרש ד' התוס', דהא דל"מ הוא בגונא דיהא גשר מהר להר והבקעה תחתיו דנתבטלה מחיצת התל דהויא מחיצה שאינה ניכרת הנדרסת ול"ה מחיצה משום דהתקרה מסלקת מחיצות, וכתב דמש"כ התוס' נדרסת הוא לרוחא דמילתא, והוצרך לזה לפי דרכו שם סק"ב בביאור דינא דמחיצה הנדרסת, דהוא רק לגבי חילוק דיורין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. והאמרי יושר שם כתב די"ל, דרק שמואל הוא דס"ל להך דינא, אך לדעת רב אמרינן גוד אסיק במחיצה ניכרת אף כשהיא נדרסת, - וי"ל דהמקור לפלוגתא זו הוא, דעיקר הא דס"ל לשמואל דל"מ מחיצה נדרסת, י"ל דהוא נלמד מהא דתני לקמן צ"ב א' גג וחצר, ואמרינן התם דגג דומיא דחצר דדרסי לי' רבים, אך לדעת רב הרי הא דגג דומיא דחצר הוא דמנכרא מחיצתא, ולא מצינו דלא אמרינן גוד אסיק במחיצה הנדרסת. [↑](#footnote-ref-57)
57. והאמרי יושר שם כתב די"ל דמחיצה הנדרסת ל"מ, מהא דחריץ שאינו רחב ד' ל"ה מחיצה, ועמד ע"ז דמ"ש מהכא דרק כשאין ריוח כלל ביניהם חשבינן לה כמחיצה נדרסת, עיי"ש, ועי' גם בנפש חי' שם כח: שהאריך הרבה בזה, ובתו"ד כתב לדון דהא דל"מ חריץ שאינו רחב ד', הוא משום דאין מחיצה לפחות מד', וכ"כ החזו"א בסימן ק"ח סקי"ג, וצ"ע דלכאו' סגי בהא דיש בקרקע שמחוץ לחריץ ד"ט, והוי מחיצה לד"ט, ואכמ"ל, - אך בפשוטו י"ל דדינא דחריץ שאינו רחב ד' דל"ה מחיצה, ופירש"י לעיל ע"ח ב' דהיינו משום דהוא נוח לפסעו, וכ"כ התוס' והריטב"א שם והרשב"א לעיל ע"ו ב', היינו משום דכל מה דחזינן לכתלי החריץ כמחיצות על הרשות שלמעלה, הוא רק אם אין עוברין מעל החריץ, דבכה"ג הוו כתלי החריץ מחיצות על הרשות שלמעלה, אך כל שעוברין מעל החריץ, לא חזינן לכתלי החריץ כלל כמחיצות על הרשות שלמעלה, והרי בפשיטא דבחריץ רחב כ"ש, לא נימא דיש כאן מחיצות להבדיל בין ב' צידיו, דברשות למעלה ליכא מחיצה כלל. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולכאו' יש להוכיח לזה מהא דשרינן בכל גגין השוין, משום דאמרינן גוד אסיק על הכותל שבין הבתים, אף שבצידי כותל זה במקום שכנגד הכתלים שבצדדים ליכא למימר גוד אסיק, שהרי במקום זה אין על הכותל דלמטה תורת מחיצה כלל, ובע"כ דעומ"ר שע"י גוד אסיק מהני להתיר, ונתחדש עוד בזה, דבכה"ג מהני משום עומ"ר, ולא אמרינן דאין עומ"ר נמשך אלא למקום שיש כותל כנגדו, (ויש להסתפק אם הוא משום דאמרינן עומ"ר גם על כתלי הבית החיצונים, וחשיב דיש כותל כנגדו, או דכיון דהגג הוי מקום לעצמו, שפיר אמרינן עומ"ר אף כשאין כותל כנגדו), - ובקונט' אמרי יעקב כתב להוכיח כן, מהא דתנן לעיל ע"ח ב' בחריץ שבין ב' חצירות דנתן עליו נסר דמערבין ב' ואם רצו מערבין אחד, והרי דאף דבמקום הנסר הו"ל כפרצה, מ"מ לא אסרינן משום פרצה זו, דהיא ניתרת בעומ"ר, והרי דאף דמחיצת חריץ היא משום גוד אסיק, ה"ז מועיל לשוויי פתחא, אך י"ל דהתם שאני, דאף דגם במחיצת חריץ בעינן לדין גוד אסיק כדי שתועיל המחיצה למעלה, מ"מ עיקר ההבדלה שבין הרשויות הוא ע"י החריץ למטה, ומשא"כ הכא דליכא הבדלה כלל בין הגגין אלא ע"י גוד אסיק, וי"ל דרק בכה"ג הוא דל"ה פתחא. [↑](#footnote-ref-59)
59. אך בחזו"א סימן ק"ח סוסק"ב כתב דד' הרמב"ם והרשב"א אינם מכריחים דקי"ל כהך לישנא דל"מ גוד אסיק לשוויי פתחא, עיי"ש, ועי' בקונט' אמרי יעקב שכתב להוכיח מד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ט, ומד' הריטב"א לעיל ע"ח ב' דקי"ל כהך לישנא. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך לכאו' כל הא דבגגין שיש ביניהם ריוח פחות מד"ט אמרינן גוד אסיק, ול"ה כחריץ פחות מד"ט, הוא משום דיש על כתלי הבתים תורת מחיצה לגבי תוך הבית, ומה"ט לדעת שמואל אמרינן גוד אסיק אף כשאין ריוח כלל ביניהם, - ולפ"ז הרי דהכא דהעמוד אין לו חלל ואין עליו תורת מחיצה למטה, הרי דכל שאין בינו לגג ד"ט, הו"ל כחריץ פחות מד"ט דל"ה מחיצה משום דמפסע פסעי לי', ואף דכותל הבית הוי מחיצה לגבי הגג, מכח הא דיש עליו תורת מחיצה למטה, מ"מ אי"ז מועיל לגבי העמוד, וכמו שמצינו כן בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואמנם הנה התוס' לעיל כ"ה ב' כתבו דקרפף שנפרץ לחצר לרבנן דב' רשויות הן לא חשיב ככרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית אחר, ומבו' דאף דל"מ להו עירוב, מ"מ ל"ה ככרמלית, והבית מאיר בסימן שע"ד ס"ב עמד בזה בסתירת ד' התוס' שם לדבריהם בשבת ט' א', ותיקשי גם סתירת דבריהם למש"כ הכא דכל הא דלא חשיב ככרמלית הוא רק משום דמהני בי' עירוב, - אך לכאו' י"ל דמש"כ התוס' הכא דל"ה ככרמלית משום דמהני בי' עירוב, ל"ב בדוקא דיהא בידינו להתירו ע"י עירוב, אלא היינו דכל דאיסורו הוא משום איסור דחצירות, וליכא חיסרון מחיצות, לא חשיב ככרמלית, ול"ד למבוי הפרוץ ברוח רביעית דהוי כרמלית גמורה, וכבר נת' לעיל כ"ה ב', דאף אי נימא דגם איסורא דמקום שאין לו תיקון ברוח רביעית הוא משום דהוא פרוץ לרשות האסורה, מ"מ שאני מקום הפרוץ לכרמלית דחשיב ככרמלית, ממקום הפרוץ לרשות האסורה לו שהיא רה"י גמורה, דא"א לחשבו ככרמלית, (דל"ש לאסור משום פרצתו לרשות האסורה, טפי מאיסורו עם רשות זו, וכל דאיסורו עם רשות זו הוא איסור דחצירות, ל"ש לחשבו ככרמלית). [↑](#footnote-ref-62)
62. ולפי דבריו נמצא, דמש"כ התוס' בשבת ט' א' דמותר לטלטל ממקום הפרוץ ברוח רביעית לכרמלית הוא רק למ"ד לעיל ס"ז ב' דמותר לטלטל מקרפף לכרמלית, אך למאן דפליג התם אף בזה אסור, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בשבת שם, אך התוס' שם לא פירשו לזה, וי"ל בדעתם דאף למ"ד דאסור לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, היינו משום דיש לו מחיצות גמורות, ואף שאסרו לטלטל בו, מ"מ ל"ה כרמלית גמור, ומשא"כ במקום שיש לו ג' מחיצות, דמדרבנן לא סגי במחיצות אלו לאשוויי רה"י, הוי כרמלית גמור ומותר לטלטל ממנו לכרמלית, ועי' בתו"ש בסימן ש"ס סק"ד דמבו' בדבריו עיקר החילוק בזה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג על דינא דהתו"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-63)
63. וזה לגיר' הריטב"א בדבריו דאיירי באכסדרה שאין לה מחיצה, וכ"ה גיר' דפו"י בפירש"י, ולגיר' זו לא איירי בתקרת האכסדרה, אלא באכסדרה עצמה, - אך למש"כ בפירש"י שלפנינו דהאכסדרה היא יותר מבית סאתים, וכ"כ התוס' בשמו, וכ"כ בתוס' הרא"ש דיש מפירש"י שכתוב בהם כן, (ועי' בהגו"צ דפירש"י שלפנינו הוא צירוף ב' גירסאות בפירש"י), י"ל דהא דמותר לטלטל מן הגג לתוכה, הוא משום דאף האכסדרה היא רה"י מדאורייתא, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א בסימן שע"ד. [↑](#footnote-ref-64)
64. ונראה להדיא מדבריהם, דאיסורא דמקום הפרוץ ברוח רביעית לרה"ר או לכרמלית, הוי חד דינא עם איסורא דפרוץ למקום האסור לו דפירקין, וכאשר כ"ה משמעות ל' הגמ' לעיל י"ב סוף ע"א, ול' רש"י לעיל שם ד"ה בפסי חצר, ול' הרשב"א בהקדמה לעבוה"ק. [↑](#footnote-ref-65)
65. והיינו או דאיירי בתקרת אכסדרה יותר מבית סאתים דחשיבא כקרפף, או באכסדרה שאין לה מחיצות, כמבו' מד' תוס' הרא"ש והריטב"א דהם ב' דרכים, ועי' בהגו"צ מהד' עוז והדר, - והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז, דאם אין לה מחיצות והוי כרמלית גמורה, אסור לטלטל מגג לתוכה, דהגג הוי רה"י מדינא, וע"כ פירשו דאיירי באכסדרה שנפרצה ברוח רביעית, דאיסורה הוא משום שנפרצה לרשות האסורה לה ודמי לגג דאסור משום שנפרץ לרשות האסורה לו, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך ד' הריטב"א אינם מתישבים עם פירש"י בע"ב ד"ה ושמואל שכתב דגג חזי לדירה טפי מחורבה ואכסדרה, וצ"ע ולגירסת ס"א שהביא המהרש"ל שם, דחד חזי לדירה טפי מחברי', ניחא. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובד' הרשב"א והריטב"א לא נתפרש להדיא, אם מש"כ רש"י דהא דגגין וחצירות רשות אחת הן הוא בחצר שיש לו בה שותפות, הוא רק לצד האיבעיא דהכא דמגג לאכסדרה אסור, או דבחצר דחלוקה טפי בתשמישה מגג פשיטא לן דאם היא של בעלים אחרים אסור לטלטל מזל"ז, ולא מיבע"ל אלא באכסדרה או בחורבה, - אך בד' התורי"ד מבו' להדיא דלהצד דאסור לטלטל מגג מאכסדרה, הרי דכל הא דמותר לטלטל מגג לחצר, הוא רק משום דהויא חצר של שותפות, ואין דירתה מסומנת.

    עוד יש להוסיף, דלכאו' באיבעיא זו תליא דין טלטול מגג של יחיד לגג שיש לו בו שותפות, דלהצד דמגג לאכסדרה שרי, ודוקא מגג לגג אסור משום דחלוקין למטה, לכאו' אסור לטלטל מגג לגג שיש לו בו שותפות, דומיא דהא דאסור לטלטל מבית לבית שיש לו בו שותפות, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה ר"ס) ואמנם אין הדבר מוסכם, ואכמ"ל, אך להצד דאף מגג לאכסדרה אסור, ואפ"ה אם יש לו בה שותפות מותר, לכאו' ה"נ מותר לטלטל מגג לגג שיש לו בו שותפות, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד שכתב דהצד לאסור מגג לאכסדרה, הוא משום דהא דאסרינן מגג לגג הוא משום שהן מסומנים זה לזה וזה לזה. [↑](#footnote-ref-68)
68. והעירו דיש מקום לומר דלא אסרו משום חילוק בעלים אלא כשיש חילוק בתשמישן, וע"כ מותר לטלטל מחצר לחצר ולא אסרינן משום שינוי בעלים, ומתישב לפ"ז משה"ק בתור"פ ע"ד רש"י ממה שאמרו בריש פירקין דטעמא דרבנן הוא משום דכשם שדיורין חלוקין וכו', והיינו דמשום דבאמת בגגין דשוין בתשמישן לא אסרינן אלא מכח הא דדיורין חלוקין למטה, אך צ"ב לפ"ז הא דמדמי גג ואכסדרה להא דאסרי רבנן בגג וגג, וי"ל. [↑](#footnote-ref-69)
69. ויש מקום לפרש עוד בד' רש"י, דרק תקרת האכסדרה חשיבא כקרפף, אך האכסדרה עצמה עומדת לדירה ולא חשיבא כקרפף, אך בד' התוס' מבו' דאף האכסדרה עצמה חשיבא כקרפף, ואך דכיון דהיא מקורה ל"ה כרמלית. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם בדעת רש"י י"ל דאף דאכסדרה חשיבא כקרפף לדינא דיותר מבית סאתים דהוא כרמלית, לא חשיבא כקרפף להתחלק מן החצר, ועמש"נ בהערה ח' לסייע לזה מדבריו בע"ב, אך לדעת התוס' ודעימייהו דמדמו דין קרפף דהוי כרמלית לדין קרפף דחלוק מן החצר, ונת' להלן, אין לחלק כן. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' יש להוכיח כן עוד, שהרי באמת כל מקום שהוא רה"ר או כרמלית הו"ל כקרפף, דכיון דאינו מוקף מחיצות, אינו מוקף לדירה, ולדעת התוס' ודעימייהו דלי"ב היקף לדירה, הוי כקרפף לדין חילוק רשויות, ולא מצינו דכלי ששבת ברה"ר או בכרמלית והגיע לחצר, אסור להכניסו לבית, דהו"ל ככלי ששבת בקרפף והגיע לחצר דלכאו' אסור להכניסו לבית, (דומיא דכלי ששבת בחצר ראובן והגיע לחצר שמעון דאסור להכניסו לביתו), ואמנם אי נימא דכלי ששבת בבית ראובן והגיע לחצר שמעון מותר להכניסו לביתו, אין להוכיח מזה, - אך יש לדחות, דרה"ר וכרמלית, אינם מקום שביתה, וע"כ לי"ב לדינא דכלי ששבת בתוכם, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בגהש"ס לעיל י"ב ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. ומעיקר מה שחילק רש"י שם בין אכסדרה לקרפף, מבו' דאכסדרה ל"ה כקרפף, - ואם דבריו שם קיימי עם מש"כ הכא דאיירי בתקרת אכסדרה יותר בית סאתים דהויא כרמלית, צ"ל כמש"נ לעיל לדון בדעתו, דאף דלדינא דיותר מבית סאתים הוי אכסדרה כקרפף דאינה מוקפת לדירה, מ"מ בדינא דקרפף דהוא חלוק מן החצר, ל"ה אכסדרה כקרפף גמור. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שכתב עוד, דלפי' זה לא תיקשי מהא דתניא דגג וחצר ואכסדרה הוו רשות אחת, דהתם איירי באכסדרה דחזיא לדירה, ואינם חלוקין בתשמישן, - והיינו או משום דהכא איירי באכסדרה פרוצה דלא חזיא לדירה והתם איירי באכסדרה סתומה דחזיא לדירה, או דהכא איירי באכסדרה העומדת בפנ"ע, והתם איירי באכסדרה שבחצר דחזיא טפי לדירה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שתמה על פירש"י דמיבע"ל לאסור מגג לאכסדרה משום חילוק הבעלים, דלהדיא אמרו לעיל דטעם האיסור לרבנן הוא משום דדיורין חלוקין למטה, וצ"ע דלדידי' נמי תיקשי בהא דמיבע"ל בב' אמות בגג וב' אמות בעמוד, אף דהתם ליכא חילוק דיורין למטה, והתור"פ גופי' לעיל מינה פירש דהצד לאסור בזה הוא דהא דאסרינן בגגין הוא משום חילוק רשויות, וע"כ גם בעמוד אסור משום חילוק רשויות, וצ"ל דכיון דבלא"ה דחינן לאיבעיא זו, ע"כ שפיר י"ל דאי"ז מתישב עם מה שאמרו לעיל דטעמא דרבנן הוא משום דדיורין חלוקין למטה. [↑](#footnote-ref-75)
75. עיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך בב' אמות בגג וב' אמות בעמוד דכרמלית ורה"ר קמיבע"ל, ולא מוקמינן לה בעמוד שהוא רה"י, הוא משום דא"כ פשיטא דשרי, כיון דעמוד ברה"ר לי"ב בעלים, ואף אם אית לי' בעלים לא חשיב תשמיש שעל גביו שיהא צריך עירוב שאינו אלא לכיתוף בעלמא. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך בדעת רש"י ודעימי' דאסור לטלטל מגגין השוין לרב לרה"י, צ"ל דכיון דאסור לטלטל בגג יותר מד' אמות, שויוהו ככרמלית לאסור לטלטל ממנו לרה"י, ואי נימא דאיסורא דפרוץ למקום האסור, היינו דל"מ לו המחיצות החיצונות כיון דהוא רשות חלוקה מחבירו, ניחא דמה"ט הו"ל ככרמלית ואסור לטלטל ממנו לרה"י. [↑](#footnote-ref-77)
77. אמנם בפירש"י לקמן צ"ב א' פירש דהא דאסרינן בדלא מינכרא מחיצתא, הוא משום דל"ה רה"י כלל, וצ"ע בסתירת דבריו, - והעירו די"ל, דמש"כ רש"י הכא דטעם האיסור הוא משום דבני רה"ר אוסרין עליו, הוא רק בס"ד דפריך דרב אדרב, וס"ל דלאו היינו דס"ד דאף הכא איירי במחיצות שאינם ניכרות, וכמש"כ התוס', אלא היינו דס"ד דרב ס"ל דלענין פרוץ למקום האסור ל"מ מחיצות דגוד אסיק כלל, וע"כ ל"ה מצי למיפרך דלא יהא הגג רה"י כלל, דלאשוויי רה"י ודאי דמהני גוד אסיק, אלא פריך דכיון דלא אמרינן גוד אסיק לענין פרוץ למקום האסור, יש לאסור את הגג משום שהוא פרוץ לרה"ר. [↑](#footnote-ref-78)
78. ושמעתי לפרש בזה, דכל דהוו הגגין רשות אחת, ה"ה מסלקין למחיצת הגוד אסיק שביניהם, ומשא"כ אם הוו ב' רשויות, חשבינן להו כב' גגין הסמוכין זל"ז, וע"כ אינם מסלקין למחיצת הגוד אסיק. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך בד' האהעו"ז לעיל פ"ט א' מבו' שפירש בזה, דהוא משום דלא אמרינן גוד אסיק כדי להצילו מאיסור קרפף, ורק אם אנו צריכין להגוד אסיק למילתא אחרינא, ה"ז מועיל אף להציל מאיסור קרפף, ועיי"ש מש"כ שם לפ"ז, ונקט שם לפ"ז, דגם על המחיצות החיצונות לא אמרינן גוד אסיק, אם כל הא דבעינן לזה הוא כדי להקיף את הגג לדירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. ויותר נראה לפרש לפי דבריו, כמשמעות ל' רש"י, דלדעת רבנן דכל היתר הגגין הוא מכח הא דאמרינן גו"א על המחיצות שביניהם, נמצא דכל גג הו"ל כהיקף בפנ"ע, שהרי התירו של כל גג הוא רק מכח המחיצות שבינו לבין חבירו, וע"כ לא חשיב כיותר מבית סאתים, ורק לדעת ר"מ דהיתר הגגין הוא מכח המחיצות החיצונות, וא"צ כלל להמחיצות שביניהם, הו"ל כהיקף דיותר מבית סאתים. [↑](#footnote-ref-81)
81. והעירו, דהרי אף לענין כלי הגג חשיבי הגגין כב' רשויות, דאסור להכניס כלי גגו של זה לביתו של זה, וכל הא דמותר להכניס כלים מגגו לביתו, הוא רק משום דאמרינן גוד אסיק, וכמש"כ התוס' לקמן צ"א א' ד"ה ושמואל, - וצ"ל דמכוון הדברים הוא, דלגבי טלטול כלי הבית דכל התירו בטלטול הוא מכח הגוד אסיק, לא חשבינן לי' כיותר מבית סאתים, ולגבי טלטול כלי הגג דהתירו הוא מכח ההיקף החיצון, חשבינן לי' כיותר מבית סאתים, ואה"נ יהא מותר לטלטל כלי הגג מן הגג לבית, דכלפי טלטול זה, דכל ההיתר הוא מכח הגוד אסיק, לא חשבינן לי' כיותר מבית סאתים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-82)
82. ויש ללמוד מזה בדעתו, דדינא דקרפף יותר מבית סאתים, הוא גריעותא במחיצות שאינם מחיצות לדירה, וע"כ אף דהגג ל"ה מקום דירה, מ"מ כיון דמחיצותיו הוו מחיצות לדירה, לא חשיב כקרפף, ול"ד לקרפף שהוקף לדירה ונזרע מקצתו, דהמקום הזרוע הוי כקרפף, אף דהמחיצות הוו מחיצות לדירה, דהתם כלפי המקום הזרוע ל"ה המחיצות לדירה, אך הכא דהבית והגג יש להן אותם מחיצות, הרי דכיון דמחיצות הבית הוו מחיצות דדירה, אף כלפי הגג חשבינן להו כמחיצות דדירה. [↑](#footnote-ref-83)
83. וביותר מוכח כן וביותר מוכח כן ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין לדון בהא דמודה רב בכפאה לזופתה, אף דבזה ודאי אינה עומדת לדיורים על גבה, אך למש"נ בהערה כ"ו בביאור ד' הרשב"א, אין מקור מדבריו לזה. [↑](#footnote-ref-84)
84. ואמנם אי נימא דלעולם שאין הגג פתוח לבית אינו מקום דירה כלל מצ"ע, והא דמהני לי' היקף לדירה, הוא מכח הדיורין דלמטה, וכמש"נ לעיל לדון בזה, י"ל דרק בכה"ג הוא דאמרינן דמחיצות לאו למעלה עבידן, דכיון דהגג אינו משמש כלל לדירה, אף דחשיב כדירה מכח הדיורין דלמטה, אין המחיצות נעשות לגג, אך כל דנפתח הבית לגג ומשמש הגג לדירה, הוו המחיצות אף לצרכו, - אך למש"נ להוכיח מד' הרשב"א בעבוה"ק דהגג הוי מקום דירה מצ"ע, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-85)
85. ובד' התוס' וש"ר משמע דהיינו דגג לא חשיב כקרפף רק כשהוא יותר מבית סאתים, וזה ע"ד מה שנסתפקו התו"י והרא"ש לעיל כ"ג ב' דדינא דקרפף שהוקף לדירה ונזרע הוא רק כשהוא יותר מבית סאתים, - אך בל' תור"פ בע"ב משמע דהיינו, דגג לא חשיב כקרפף אלא לענין דינא דקרפף יותר מבית סאתים הוי כרמלית, ולא לענין דינא דאסור לטלטל מחצר לקרפף. [↑](#footnote-ref-86)
86. וי"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל, שפירש דפלוגתת רב ושמואל הוא אם המחיצות נעשו אף למעלה, ולפ"ז הרי דלדעת שמואל דלא נעשו המחיצות ללמעלה, ליכא כלל לכח המחיצות כלפי למעלה, - אך למש"נ מד' הריא"ז דטעמא דרב הוא משום דהמחיצות נעשו למטה לדירה, י"ל דהא דאמר שמואל דמחיצות למעלה לא עבידן, לאו היינו דהמחיצות אינם עשויות ללמעלה, אלא היינו דהמחיצות לא נעשו לדירה ללמעלה, משום דלמעלה אינו מקום דירה, ובזה נחלק על רב דס"ל דמכח הא דהמחיצות נעשו למטה לדירה, ה"ז מועיל אף על המקום דלמעלה, ולפ"ז נמצא דשפיר איכא לכח המחיצות אף כלפי הגג, ואין ללמוד מזה דאף היכא דליכא להגג מחיצות כלל לא חשיב כקרפף כשאינו יותר על בית סאתים. [↑](#footnote-ref-87)
87. ואמנם במש"כ הרשב"א לעיל כ"ד א' דרחבה שאינה יתר על בית סאתים לא חשיבא כקרפף, נראה דהוא רק מכח שהיא מוקפת קצת לדירה, ואם הוקפה ולבסוף נעשית רחבה, יהא תורת קרפף עלי', וכן הוכיחו ממש"כ הביאוה"ל בסימן שנ"ח ס"ט דיש מקום לאסור בחצר שאינו יותר מבית סאתים שנזרע ונסתלקו הזרעים, משום שנתבטל ההיקף, והרי דאף בחצר שאינה יותר מבית סאתים בעינן לההיקף לדירה, וכ"ש דברחבה בעינן לההיקף לדירה, - וצ"ל לפ"ז, דמש"כ הרשב"א לדמות רחבה לגג, היינו דבתרוייהו הוי מקום דירה שאינו גמור, וכשאינו יותר על בית סאתים לא חשיב כקרפף, ואך דבגג הוא מכח הדיורים דלמטה, וברחבה הוא מכח דאיכא היקף קצת לדירה. [↑](#footnote-ref-88)
88. והגאו"י למד לזה ממשמעות ד' רש"י לקמן דהא דפריך לשמואל דלטלטל מגג יותר מבית סאתים לקרפף יותר מבית סאתים, אי"ז משום דהגג הוי קרפף, אלא הוא משום דתרוייהו כרמלית וליכא דין חילוק רשויות בכרמלית, וגם מהא דלא ניח"ל לרש"י לפרש דפריך דלטלטל מגג שאינו יותר מבית סאתים לקרפף שאינו יותר מבית סאתים, וכמו שפירשו התוס' וש"ר שם, - והקר"א למד לזה ממה שפירש"י דלשמואל אליבא דר"מ ליכא למיפרך לטלטל מגג לחצר, משום דגגין השוין הוו כרמלית, ולא פירש כד' התוס' די"ל דגם מגג יחידי אסור לטלטל לחצר, משום דהגג הוי כקרפף, וגם ממש"כ רש"י שם דהא דאמרינן דגגין וחצירות רשות אחת הן מוקי לה שמואל בגג יחידי שאינו יותר מבית סאתים, ואשמועינן דאף דגג לרבנן רשות מיוחדת וחצר רשות שותפין מטלטלין, ולא פירש דאשמועינן דלא חשבינן לגג שאינו יותר מבית סאתים כקרפף ומותר לטלטל ממנו לחצר. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובזה מתפרש פלוגתת הרשב"א והריטב"א לעיל כ"ד א', אם יש ללמוד מהא דלרבנן אסור לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, דה"נ לר"ש אסור לטלטל מבית לקרפף דחד גברא, ואזלי לטעמייהו ביסוד האיסור לטלטל מחצר לקרפף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובד' התוס' וש"ר מבו' עוד, דגם דינא דהוקף ולבסוף פתח דל"מ הוא גם לגבי דין חילוק רשויות, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דאם יפחת הגג אסור לטלטל ממנו לקרפף, אף דהוי כהוקף ולבסוף פתח, הוא רק משום דמעיקרא הוה חשיב קצת מוקף לדירה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל כ"ד א' בדין רחבה, והיינו דגם תורת קרפף לדין חילוק רשויות תליא במה שלא "הוקף" לדירה, - ולדעת הריטב"א צ"ל דהטעם בזה הוא, דל"מ לייחד המקום למקום דירה, אלא ע"י המחיצות, וכל דליכא מחיצות המייחדות אותו לדירה, אף דבפועל תשמישו תדיר, חשבינן לי' כקרפף. [↑](#footnote-ref-91)
91. וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דטעמא דרב הוא משום דנעשו המחיצות לדירת מטה, וכי אמרינן בהו גוד אסיק הוי מוקף לדירה, אף שלא נעשו לדירת מעלה, וע"כ אם כשכפאה לזופתה אכתי חשיבי מחיצותי' כמחיצות דירה, היו מועילין אף להתיר לטלטל על גבה, ובע"כ דכל שכפאה לזופתה ביטל מחיצותי' מתורת דירה, - אך בדעת הרא"ש והטור י"ל דס"ל דטעמא דרב הוא משום דס"ל דהמחיצות נעשו אף לדירת מעלה, ובכפאה לזופתה שלא לשם דירה, אף דמותר לטלטל בתוכה משום דעיקר המחיצות נעשו לדירה, מ"מ אסור לטלטל על גבה כיון שלא נעשו המחיצות לדירה זו, אמנם באמת י"ל דגם אם טעמא דרב הוא משום דנעשו המחיצות לדירת מטה וכו', כ"ז הוא כשנעשו לדירה זו שלמטה, אך בכפאה לזופתה שלא נעשו לדירה זו, הגם דבתוכה מותר לטלטל, משום דעיקר המחיצות נעשו לדירה, מ"מ ל"מ זה להתיר לטלטל על גבה. [↑](#footnote-ref-92)
92. ומד' כל הני רבוותא דאף תחתי' הוי כרמלית, יש ללמוד דקרפף מקורה הוי כרמלית, והחזו"א בסימן פ"ט סק"ה דן להוכיח כן מסוגיין, ובמוסגר שם כתב דשו"ר דהכא בע"ג ספינה איירי, אך למש"כ התו"ש דבדירה דתשמישה לאויר גרע ואסור אף במקורה, ניחא, דהכא דלא נעשו המחיצות לתוכה כלל, לא עדיף מיני', ויש מקום לדון עוד דל"מ קירוי עראי להתיר את הקרפף. [↑](#footnote-ref-93)
93. ושמא י"ל דמכוון הרשב"א הוא להוכיח דלא נימא דמחיצות דירה מועילין להתיר אף למקום שלא נעשו בשבילו, דאי נימא הכי הי' לנו להתיר בכפאה לזופתה, כיון דעיקר המחיצות הם לדירה, ובע"כ דלא סגי במה דהמחיצות הם מחיצות דירה, אלא בעינן שיעשו לשם דירה זו, וע"כ הוא דאסרינן בכפאה לזופתה, דאף דעיקר המחיצות הם לדירה, מ"מ כיון שלא נעשו לשם דירה זו דתחת הספינה, אינם מועילין להתיר. [↑](#footnote-ref-94)
94. ובדעת רש"י שלא פירש כן, כתב הקר"א דהוא משום דס"ל דאף לשמואל לא חשיב גג כקרפף כלל לדין חילוק רשויות, ונת' לעיל, - אך בד' הריטב"א חזינן דלא ניח"ל לפרש כן, אף דס"ל דלשמואל חשיב גג כקרפף גם לדין חילוק רשויות, והיינו משום דס"ל דגג שאינו יותר על בית סאתים לא חשיב כקרפף, ולא ניח"ל לפרושי דפליגי בזה רבנן ור"מ. [↑](#footnote-ref-95)
95. צ"ע דאף דגגין השוין הוו כרמלית, מ"מ היאך יהא מותר מהן לקרפף כרמלית, הרי יש לאסור בזה משום האיסור לטלטל מגג לקרפף, ולכאו' מוכח מזה כמש"כ הגאו"י בדעת רש"י דכל דב' הרשויות הם כרמלית ליכא לדין חילוק הרשויות דקרפף, - אך בתור"פ ג"כ עמד בקו' זו, אף דפירש לעיל מינה דהא דפריך לשמואל דלטלטל מגג לקרפף הוא משום דהוו שניהם קרפף, וצ"ל כמש"נ לעיל בע"א, דגם גגין השוין חשיבי כקרפף, כיון דהן אסורין ככרמלית ואין מועיל להן היקף המחיצות, וכ"ה בל' תור"פ דגג בין הגגין הוי קרפף והוי כרמלית. [↑](#footnote-ref-96)
96. גם צ"ע דתיקשי ע"ז ממש"כ רש"י בהא דמיבע"ל בב' אמות בגג וב' אמות באכסדרה דאיירי באכסדרה כרמלית, והרי דמותר לטלטל ממקום שנפרץ למקום האסור לו לכרמלית גמורה, ולא דנו לאסור בזה אלא משום חילוק התשמישין, וכמו שפירש"י הכא, - אך י"ל דהתוס' לטעמייהו שהביאו שם לפירש"י דאיירי באכסדרה יותר מבית סאתים, ובזה שפיר שרי, כיון דאף האכסדרה הויא מדינא רה"י ואינה כרמלית גמורה, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א בסימן שע"ד, אך המהרש"א הכא עמד ע"ד רש"י, דמאי מיבע"ל שיהא מותר לטלטל מגגין השוין לאכסדרה יתירה על בית סאתים דהויא כרמלית גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ונפ"מ גם לדידן למש"כ הראשונים דרחבה שאינה יתירה על בית סאתים ל"ה כקרפף, וכן למש"כ הרשב"א בעבוה"ק דגג הבולט שאינו יותר מבית סאתים ל"ה כקרפף, ולפמש"כ התוס' ודעימייהו הכא, הרי דאף דבהני גווני לא חשבינן להו כקרפף ומותר לטלטל מהן לבית, מ"מ גם לא חשיבי כחצר וגג ומותר לטלטל מהן לקרפף, אף לדעת רבנן דאסור לטלטל מחצר ומגג לקרפף, - ויש להסתפק בגונא שהגיעו כלי הבתים לרחבה ולגג אלו, אם מותר לטלטלן משם לקרפף, לפ"מ שנסתפק השעה"צ בב' קרפיפות של אדם אחד דמותר לטלטל כלי הבית מזל"ז, או דכיון דלא חשבינן להו כקרפף גמור, שהרי מותר לטלטל כלי הבית לשם, אסור לטלטל את כלי הבית מהן לקרפף, דהרי כשהכלים שם חשיב דעדיין הם במקום שביתתם, וכשמטלטל אותם לקרפף הוא מוציא אותם ממקום שביתתם, וזה ע"ד מש"נ בריש פירקין בכמה גווני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובדעת רש"י דלא ניח"ל לפרש כן כתב הגאו"י דהוא משום דס"ל דאף לדעת שמואל דגג יותר מבית סאתים הוי קרפף, מ"מ לדין חילוק רשויות ל"ה הגג כלל כקרפף, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-99)
99. ואמנם כ"ז הוא למשמעות ד' התוס' ודעימייהו שחילקו בין גג יותר מבית סאתים לגג שאינו יותר על בית סאתים, אך למשמעות ד' תור"פ שחילק בין דין כרמלית דקרפף לדין חילוק רשויות דקרפף, הדין נותן דאף בגג יותר מבית סאתים יועיל הוקף ולבסוף פתח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ואין לומר דאף דהוי רה"י מדין חורים, מ"מ לא חשיב כמקום דירה אלא ע"י היקף מחיצות, ובעינן פתח ולבסוף הוקף, דא"כ תיקשי במש"כ הרא"ש דגג הבולט שיש בבית חלון דע"ד לגג הוי רה"י, דמ"מ יהא אסור לטלטל מן הבית לגג, דמבית לקרפף קמטלטל, וד' הרא"ש שם קיימי אף בגג יותר מבית סאתים, עיי"ש, (דבגג שאינו יותר מבית סאתים, י"ל דאף בדליכא מחיצות לא חשיב כקרפף, וכמש"נ לעיל מד' הרשב"א בעבוה"ק), ובע"כ דכל דהוי חורי הבית והוי בכלל הבית, מהני לי' היקף הבית לחשבו כדירה, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ע דדינא דבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דהוא כרמלית, הוא כשהוא יותר על בית סאתים, עיי"ש, ובזה אמרו בשבת ז' ב' דאם חקק בו דע"ד מותר להשתמש בכולו מדין חורי רה"י, והובא דין זה בד' הרשב"א שם המ"ח, ומבו' דכל דהוי כחורי רה"י אין תורת קרפף עליו, דאם הי' תורת קרפף עליו, הי' אסור לטלטל מן החקק לתוכו, דמטלטל מבית לקרפף, ותו הי' אסור לטלטל בכולו משום דהוא פרוץ למקום האסור, אך באמת להרשב"א לטעמי' דהא דאסור לטלטל מבית לקרפף הוא מכח הא דקרפף דמי לרה"ר, ודאי דכל דהוי חורי רה"י, אין תורת קרפף עליו. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך לכאו' י"ל דמכוון רש"י הוא לרבותא, דמותר להוציא אף מחצירו לחצר של אחר, או מחצר של רבים לחצר של רבים אחרים, וכ"ש דמותר להוציא מחצר של יחיד לחצר שיש לו בה שותפות, ואזיל רש"י לטעמי' דס"ל דאף דמותר להוציא מגג לחצר שיש לו בה שותפות, אסור להוציא מגג לחצר של אחרים, וזהו דקמ"ל דחצר ל"ד לגג, ומותר להוציא אף מחצירו לחצר של אחר. [↑](#footnote-ref-102)
102. צ"ע, דאם הם של אותם רבים, הרי אף בבתים או בגגין כה"ג מותר לטלטל מזל"ז, ושמא איירי כשאחד מבני החצירות יש לו חלק בשניהם, וסגי בכך דלא יהיו רשויות חלוקות לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך לכאו' ד' רש"י לעיל שם מתפרשים בפשיטות לפמש"כ הכא דלרבנן אין מטלטלין מגג לחצר אלא כשיש לו שותפות בחצר, וע"כ לדעת רבנן שפיר אוסרין אף בני חצירות אחרות על הגג, אך לדעת ר"מ דלית לי' להא דכשם שדיורין חלוקין למטה, ומותר לטלטל מגג אף לחצר שאין לו בה שותפות, אין בני חצירות אחרות אוסרין על הגג. [↑](#footnote-ref-104)
104. והא דמותר לטלטל מגג של יחיד לחצר של רבים ולא גזרינן, הוא משום דלא שכיחי בגג כלי הבית, וכמש"כ התורי"ד לקמן בסוגיין, ונת' להלן במקומו. [↑](#footnote-ref-105)
105. אמנם הנה האהעו"ז בתו"ד כתב דכיון דרוב גגיהם הי' בהם ארובות לביתם כדאיתא באהלות, שפיר שכיחי כלי בתים על הגגין, משום דכל אחד משתמש בכלי ביתו על גגו דרך הארובה שבגג, אך בד' התורי"ד משמע, דאף אם יש בבית ארובה לגג, מ"מ ל"ד לחצר דכל תשמיש הבתים בחצר, - וגם בעיקר מש"כ האהעו"ז דאיירי בגגין שיש בהן ארובה לבית, צ"ע ממש"כ רש"י לקמן צ"ב א' ד"ה מה חצר דגג שאין מחיצותיו ניכרות ל"ה רה"י, ואם הי' לגג ארובה לבית, הרי הוי הגג רה"י מדין חורי רה"י, וכמש"כ הרא"ש בסימן ב', וגם יש להעיר ממה שאמרו לעיל צ' ב' דגזרינן שמא יפחת הגג, ופירשו התוס' ודעימייהו דהיינו שמא יפחת הגג באמצעיתו וישתמשו בני הבית על הגג דרך הפתח, והרי דסתם גג דאיירינן בי' ל"ה הבית פתוח לו, ואמנם י"ל דאף דהי' בבית ארובה לגג, מ"מ ל"ה עומד להשתמש על הגג דרך הארובה, וע"כ לא חשיב דהבית פתוח לו, אך מ"מ לפ"ז ניחא שפיר דאין לגזור בזה, כיון דלא שכיחי כלי הבית בגג. [↑](#footnote-ref-106)
106. ויש לתמוה עוד ע"ד האהעו"ז ודעימי', שהרי הא דאמרי רבנן דגגין וחצירות רשות אחת הן, בע"כ דלא איירי בגג הפרוץ לגג אחר, דאם הוא פרוץ לגג אחר, הרי דלרבנן לטעמייהו דכל גג רשות לעצמו הוי הגג ככרמלית, ואסור לטלטל ממנו לחצר, (וכמו שאמרו לעיל צ' א' דלרבנן אסור לטלטל מגגין השוין לעמוד, דהוי כמטלטל מכרמלית לרה"י), ואפ"ה מותר לטלטל ממנו לחצר, ולא גזרינן אטו כלי הבית, וכ"ה בפירש"י לעיל צ' ב' ד"ה ורב, דאף לדעת רב מותר לטלטל לחכמים מגג דיחיד לחצר של רבים, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-107)
107. ומה שנקטו הראשונים לקמן שם בפשיטות, דכל ששבתו המים בגגו של חבירו ובאו לגגו, אסור להכניסן משם לבית, הוא משום דיסוד דינא דכלים ששבתו בבית שאסור להוציאן מחצר לחצר, הוא משום דחשבינן כמו שהם במקום שביתתן, - אך אי נימא דהא דאסור להוציא מחצר לחצר כלים ששבתו בבית, הוא משום דלגבי כלים ששבתו בבית ל"ה החצירות רשות אחת, צ"ע דמהיכא פשיטא להראשונים דכלים ששבתו בגג אסור להכניסן מגגו לבית, ואף די"ל דלגבי כלים ששבתו בגג אחר ל"ה הגג והבית רשות אחת, מ"מ לכאו' לאו מילתא דפשיטא היא. [↑](#footnote-ref-108)
108. ונפ"מ רבתא בזה בנידון המצוי, בגונא דהרחוב אינו מעורב עם הבית, אם מותר להוציא מן הבית לחצר דרך חדר המדרגות המעורב עם הבית, ע"י שיניחם בחדר המדרגות, והיינו רק בדברים שלא קנו שביתה בבית, שלא היו בו בשעה שקדש היום, (למש"כ הרשב"א והריטב"א דבכה"ג לא חשיבי כשבתו בבית), או בקטן שאינו קונה שביתה בבית, כמש"כ הבית מאיר בסימן שמ"ט וסימן שנ"ה, והביאוה"ל בסימן שע"ב ס"א, דאדם אינו קונה שביתה, (אך בד' הבית מאיר בסימן שמ"ט נראה, דכ"ז הוא באדם שבידו להלך ממקום למקום, אך קטן בן ח' ימים קונה שביתה, עיי"ש, ואכמ"ל).

     ואמנם לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם מותר להחליף ברשויות דרבנן, ובשו"ע סימן שמ"ו ס"א הביא ב' הדעות ולא הכריע, ובד' הרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג נראה שנקט לעיקר להתיר בזה, אך בדבריו בסימן שע"ב ס"ה מבו' דחשש להחמיר בזה, וכמש"כ המ"ב שם סקמ"ט, דלדעת הסוברים דאסור להחליף יש לאסור בזה, שהרי לדעתם אסור להחליף אף ברשויות שלא עירבו, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל פ"ז ב', וכ"כ הפוסקים בסימן שנ"ה, ולעשות כן ע"י ב' בנ"א, תליא במש"נ בהערה הבאה אם מותר להחליף ע"י ב' בנ"א, - אך בד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"א מבו' דכל שהניחם תחילה ברשות המעורבת, מותר להוציאן משם לרשות השני', אף שכתב בסימן שמ"ו ס"ג דיש להחמיר שלא להחליף ברשויות דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. וכ"נ ממש"כ הריטב"א, ז"ל, וקמ"ל דאע"ג דמן האויר קלטם "הרי הוא כאילו נחו בקרקע וכאילו הביא מגגו של חבירו לביתו", עכ"ל, ומבו' דכל האיסור להביא מגגו של חבירו לביתו, הוא רק משום דחשבינן להו כנחו בקרקע והוו ככלי הגג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם משמעות ד' המאירי לעיל ח' ב' ובשבת ח' ב' דאיסור החלפה הוא רק ע"י אותו אדם, וכן נקט הבית מאיר בסימן שמ"ט ס"ה ד"ה אמנם, וכן הי' דעתו מתחילה בסימן שמ"ו, והחזו"א בסימן ק"ד סק"ה נסתפק בזה, ולפ"ז י"ל דהכא איירי כשבא אדם אחר להוציאן מחצר לחצר, ובזה לא אסרינן אלא משום ששבתו בבית, - אך הנה הבית מאיר בסימן שמ"ו שם הביא מד' הסמ"ג ל"ת ס"ה דמבו' להדיא דאיסור החלפה הוא אף בב' בנ"א, וכ"ה גם במחז"ו בהל' שבת סימן א', ובסה"ת סימן רי"ד, ולפ"ז תיקשי. [↑](#footnote-ref-111)
111. והבית מאיר שם ובסימן שנ"ה כתב דה"נ צואה שבגוף בטילה לגוף ואינה קונה שביתה בבית, ובסימן שמ"ט שם כתב דבצואה פשיטא טפי דהיא בטילה לגוף מבגדים שהאדם לבוש, - אך המג"א בסימן שע"ו סק"ט כתב דהצואה שבגוף האדם מיקרי כלים ששבתו בבית, וכ"כ התו"ש בסימן שנ"ה סקי"ח, וכ"כ הגרע"א בגל' סימן שנ"ה, והוכיח כן מד' הדרכ"מ בסימן שע"ו, והחזו"א בסימן צ"ו סק"ה הוכיח כן גם מד' הרמ"א בסימן שע"ו ס"ד, (ותמה ע"ז, דקודם היציאה מהגוף אין עלי' שם חפץ, ולא חשיב ככלי ששבת בבית), - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ט הלכה רכ"ג שהתיר ליפנות בבית הכסא שע"ג חצר חבירו, משום דבית הכסא הוי רשות אחת עם החצר, מבו' דלא חשבינן להצואה כמו שקנתה שביתה בבית. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובל' רש"י לעיל בסוגיין בד"ה מותר לטלטלן בחצר, משמע להדיא דכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר אסור לטלטלן בה, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' רש"י בכ"ד במכילתין, וכמש"נ בפתיחה לפירקין. [↑](#footnote-ref-113)
113. ועי' בפסקי הריא"ז בריש פירקין שהרגיש בזה, וכתב דהא דמהני שיתוף למבוי, הוא דומיא דהא דמהני עירוב לקרפף, וזה לטעמי' שם דמהני עירוב לקרפף, - ועי' עוד בחזו"א סימן פ"א סק"ה שנקט בפשיטות דאף לרבנן מותר לטלטל מחצר למבוי דיחיד, ופשוט דלמד לזה מהא דמהני שיתוף להתיר לטלטל מן החצר למבוי. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש להוסיף, דאין לומר דכל הא דמבוי הוי כמו קרפף לגבי חצר, הוא משום דבחצר משתמשין בכלי הבית, ולמבוי אסור להוציא את כלי הבית, וע"כ כל ששיתפו ומותר להוציא כלי הבית למבוי, ל"ה המבוי כקרפף, - שהרי לרבנן אסור להוציא מן החצר למבוי, אף כשלא עירבה כל חצר עם הבתים, דאף בחצר אין משתמשין בכלי הבית. [↑](#footnote-ref-115)
115. ומוכח כן כמש"כ האבנ"ז שם ממש"כ התוס' "דאי באותה חצר ותו לא", ובע"כ דהיינו כשעירבו בני החצר, דאם לא עירבו, מה מקום יש לאסור לטלטל לחצר אחרת, הרי לכו"ע כל החצירות רשות אחת הן. [↑](#footnote-ref-116)
116. והנה בס' לשון הזהב כתב דמש"כ המהרש"א להעמידה כשעירבו, הוא משום דס"ל דאם לא עירבו אסור לטלטל כלי הבית בחצר יותר מד' אמות, אך לכאו' י"ל במכוון ד' המהרש"א, דאף אם מותר לטלטל כלי הבית בכל החצר, מ"מ שפיר ניחא הא דתני דכלים ששבתו "בחצר" מותר לטלטל בחצר, כיון דכלים ששבתו בבית אסור כלל להוציאן לשם, וע"כ הוצרך להעמידה כשעירבו, וקשיא מזה ע"ד הגאו"י ודעימי' שפירשו דד' התוס' קיימי אף כשלא עירבו, וצ"ע דא"כ מה עמדו התוס' בלישנא דכלים ששבתו בחצר, הרי כשלא עירבו אסור להוציא כלים ששבתו בבית לחצר, ושפיר ניחא דתני כלים ששבתו בחצר, גם י"ל דהעמידה בכה"ג כדי לפרש מה שדנו התוס' אם מותר לטלטל לחצר אחרת, וכמש"נ בהערה מ"ז. [↑](#footnote-ref-117)
117. והנה לפ"ד הריטב"א נמצא, דדינא דרב הוא רק כשתיקנו את המבוי בלחי או קורה, דאם תיקנוהו בפסין או בצוה"פ, מותר לטלטל בו, ככל מבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דניתר בפסין או בצוה"פ, - ואמנם לכאו' גם לדעת התוס' הוא כן, שהרי בשבת ק"ל ב' אמרו דהא דאסרינן כשלא נשתתפו בו ול"ד לחצר שלא עירבה דמטלטלין בכולה, הוא משום דאין לו אלא ג' מחיצות, ולפ"ז כל שתיקנוהו בפסין או בצוה"פ, ואית לי' ד' מחיצות מטלטלין בכולו, אך למש"כ התוס' לעיל ה' ב' דבמבוי ליכא לתיקון פסין, י"ל דאף אם תיקנוהו בפסין, חשיב דליכא אלא ג' מחיצות, (אך לדעת הריטב"א שפיר יועיל בזה פסין, דכיון דחשיב דאין חצירות פתוחין לתוכו, דינו כחצר הניתרת בפסין). [↑](#footnote-ref-118)
118. ובדבריו שם נראה, דכל הא דגזרינן בזה, הוא משום דקי"ל כר"ש דחצר ומבוי רשות אחת הן, והן רגילין לטלטל מן החצר למבוי, ולפ"ז הדין נותן דלדעת רבנן דחצר ומבוי ב' רשויות הן, מותר לטלטל בכל המבוי וליכא למיגזר, אך צ"ע בזה מסוגיין דמבו' דלדעת רב אסור לטלטל בכל המבוי אף לדעת רבנן, וכדמפרשינן הכי להא דתניא דבמבוי אסור. [↑](#footnote-ref-119)
119. והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד ה"כ פירש בדעה זו, דהוא משום דנסתלקו בתים ואינם אלא כבית אחד, וחצירות יש אבל לא בתים, ומבו' דמפרש דמה שאמרו בשבת שם דניתקו חצירות ונעשו בתים, היינו דכל שעירבו וחשיב דליכא אלא בית א' בכל חצר, אין חשיבות חצר על החצירות, דחצר שאין ב' בתים פתוחין לתוכה אין עלי' חשיבות חצר, וכמש"כ הרשב"א שם הי"ט, וחשיב כמו שאין פתוח למבוי אלא בתים, וזהו שהוכיח הרשב"א לעיל ע"ד ב' ובתשו' ח"ה סימן ר"ב מסוגיא דהתם דבעינן ב' בתים בכל חצר. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך מבו' בדבריו דהיינו רק משום דס"ל דדירה בלא בעלים חשיבא כדירה לאסור לטלטל לתוכה, אך לדעת הסוברים דלא חשיבא כדירה כלל, אין דינה כבית, וכ"ה גם בהמש"ד המאירי שם, וזה דלא כמבו' בד' הרשב"א, דאף דס"ל דדירה בלא בעלים לא חשיבא כדירה, מ"מ דינה כבית, וכנ"ל, ובזה מתפרש גם מש"כ הראב"ד דבחורבה של בעלי החצירות מותר לטלטל מן החצירות לתוכה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-121)
121. וי"ל בביאור ד' רש"י, לפמש"כ לעיל צ"א א' סוד"ה לדברי חכמים דכל הא דמותר לטלטל מגג לחצר לחכמים, הוא רק לחצר שיש לו בה שותפות, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל צ' א' בדעתו, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בחורבה שדנו לעיל צ' א' דדמיא לגג דאם היא של אחרים אסור לטלטל ממנה לחצר, ורק אם היא של בני ב' החצירות מותר לטלטל ממנה לחצר, כיון דיש לבני החצר שותפות בה, ומ"מ אסור לטלטל לתוכה כלי הבתים, כיון דהיא של בני ב' החצירות, ואסור לטלטל מבית לחצר שיש לו שותפות בו. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובד' התוס' והרשב"א י"ל דמודו לד' הריטב"א, דדבריהם קיימי לדעת רב יוסף דלא שרי הגג הגדול אלא כשיש לו מחיצות גמורות, וכ"ה גם בד' הריא"ז שכתב שם ה"א דאין הגג הגדול מותר אלא כשיש לו מחיצות, אך בד' תוס' הרא"ש לעיל שם מבו' דאף מעיקרא דלא מוקמינן לה בכה"ג, אין הקטן אסור אלא כשנכנס הגג הקטן בתוך הגדול, וס"ל דגם גיפופין דע"י גוד אסיק מועילין להתיר בנראה מבחוץ.

     ואמנם צ"ע, דכיון דאין לגגין מחיצות כלל, היאך משכח"ל דנכנס הגג הקטן בתוך הגדול, ולכאו' צ"ל דאיירי דבצידי הגג הקטן יש מחיצות, ונכנסין מחיצותיו בתוך הגג הגדול, - אך הפרישה בסו"ס שע"ד פירשה בע"א, עיי"ש, וצ"ע, דלכאו' כיון דעל כניסת כתלי הקטנה בגדולה למטה לא אמרינן גוד אסיק, (דהו"ל מחיצות שאינם ניכרות), אי"ז מסלק את הגיפופין הנראין מבחוץ. [↑](#footnote-ref-123)
123. וצ"ע, שהרי י"ל דהא דהכא הקטנה אסורה הוא מכח הא דדיורי גדולה בקטנה, וכמו שאמרו בסוגיין, ולא שמעינן מינה דיש לאסור משום פרוץ למקום האסור, ובאמת בשערי ציון ח"א סימן ד' ענף ו' סק"ג כתב כן בדעת הרמב"ם, דלא אסרינן משום פרוץ למקום האסור לענין כלי הבית, והא דהכא הקטנה אסורה הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, וכנראה ס"ל דאם פרוץ למקום האסור אינו אוסר לענין כלי הבית, ל"ה מהני הא דדיורי גדולה בקטנה לאסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-124)
124. וכ"ה גם בל' פי' ר"ח הכא, דכל הדר בגדולה כאילו בקטנה הוא דר שהקטנה מכללה של גדולה היא, וע"כ הוא דגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, משום שחשובין הגפנים שבגדולה כאילו גם בקטנה הן נטועין, - אך בהא דאשה בגדולה וגט בקטנה פירש דהא דמגורשת, הוא משום דכל מה שבקטנה חשיב כאילו בגדולה הוא, וע"כ חשיב כמו שהגט הוא עמה והגיע ברשותה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. מבו' בדבריו דאף לענין גט בעינן להא דדיורי גדולה מושכין את הקטנה אצלן, אך בפירש"י בע"ב ד"ה מתגרשת משמע דסגי בהא דחשבינן דהאשה שעומדת בגדולה כמו שעומדת בקטנה, וע"כ היא מגורשת. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכתב דכ"ה גם בד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה חציו, - אך צ"ע דהתוס' שם לא הוצרכו להא דתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה, אלא דמזה נלמד דגם לענין כלאים אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, אף דלענין דין פי תקרה מצינו דחלוק דין כלאים מדין שבת, אך לעיקר דינא דדיורי גדולה בקטנה לא הוצרכו התוס' לזה. [↑](#footnote-ref-127)
127. ויש להוסיף, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דמפרש, דהא דתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה, הוא טעם להיתר הגדולה, דפרצה זו היא כפתח, וכ"ה בפי' ר"י בן חכמון ובס' המאורות בסוגיין, ולפ"ז הרי אין לפרש דמה שאמרו דדיורי גדולה בקטנה נלמד מהא דתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה, ובע"כ דהוא נלמד מעיקר דינא דמתניתין דהגדולה מותרת והקטנה אסורה. [↑](#footnote-ref-128)
128. וכ"ה מוכח לפ"מ שדנו התוס' בע"ב בד"ה שאלמלי דהא דגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה הוא רק בתוך ד' אמות לגפנים, ותיקשי דא"כ מ"ט בעינן בזה לדינא דדיורי גדולה בקטנה, הרי בלא"ה יש לאסור משום דאין לקטנה מחיצה מן הגדולה, ובע"כ דכיון דיש לגדולה גיפופין והיא מובדלת מן הקטנה, הוו הגדולה והקטנה כב' מקומות, וע"כ הי' לנו להתיר לזרוע בקטנה, וכל הא דאסרינן הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, וכ"ה מוכח בד' הגר"א שם, וכמש"נ בהערה ל', - אך י"ל דבאמת לדרך זו, זה עצמו מכוון הא דדיורי גדולה בקטנה, דהקטנה אינה מובדלת מן הגדולה, והגדולה מובדלת מן הקטנה, ולא נתחדש בזה דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועפי"ז י"ל ד' הרמב"ם שהשמיט לדינא דגג גדול הסמוך לקטן, וכתב בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ג' דהוא משום דקי"ל דכל הגגין רשות אחת הן, ול"ד להא דאסרינן בחצר גדולה שנפרצה לקטנה, דהתם הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, וי"ל דבגגין לא אמרינן דדיורי גדול בקטן, שהרי כל הא דדיורי גדולה בקטנה, הוא משום דהקטנה מוקפת מחיצות, ומכח זה הוא דאמרינן דכל הקטנה היא פתחה של גדולה, וי"ל דבגג דאין לו מחיצות אלא ע"י גוד אסיק, ליכא לדין זה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובפשוטו כ"ז הוא כשהפירצה אינה יתירה על י', דכל שהיא יתירה על י' וחשיב דהגדולה פרוצה לקטנה, אין הקטנה כפתחה של גדולה, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן צ"ג א' דכשהפירצה יותר מי' לא אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, אך בדרך אמונה בצה"ל פ"ז מכלאים ס"ק רכ"ט הביא מד' התפא"י בבתי כלאים אות פ"ח דמשמע דהך דינא הוא אף כשהפרצה יותר מי', ולדעת הסוברים דפרצה יותר מי' אינה אוסרת אלא מדרבנן, (אי נימא דהוא אף בגיפופין), לכאו' הדין נותן לאסור בזה, דמדאורייתא הויא הקטנה כפתחה של גדולה. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכתב דהתוס' אזלי לטעמייהו בסוכה שם שנקטו דמהני נראה מבחוץ מדאורייתא, וזה לטעמי' שם שפירש בד' התוס' דמש"כ דאין להכשיר בזה משום מיגו הוא לפי דבריהם שם ז' ב' דלא אמרינן מיגו לשלישית דאורייתא, - אך בתורת רפאל סימן נ' פירש בד' התוס' שם דהוא כד' הרא"ש דל"מ נראה מבחוץ אלא מדרבנן, והביאו בקה"י סו"ס ה', וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"י בתו"ד, אך בסימן ע"ד סקי"ב כתב לפרש ד' התוס' והרא"ש שם בע"א, דדוקא לענין סוכה ל"מ נראה מבחוץ מדאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. אך הטור בסימן שע"ד לא כתב גם בדינא דמשנתינו דאיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, והב"י שם כתב דסמך על מש"כ בסימן שס"ג דנראה מבחוץ נידון משום לחי, - וגם הרמב"ם בפ"ג מעירובין לא הזכיר לזה, ועמדו ע"ז בהשגות ההשלמה שם ובאו"ז סו"ס קט"ז, ועמש"כ בזה המרכה"מ פי"ז משבת הכ"ב, והקר"א לעיל כ"ד ב', והתורת רפאל בסימן נ', ואכמ"ל, - ובעצי אלמוגים בסימן שע"ד סק"ז כתב, דלפ"מ שאמרו הכא דטעמא דמתניתין הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, ל"מ בזה לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים, עיי"ש, וכ"כ בס' הליכות אליהו בהל' עירובין שם, ובשערי ציון ח"א סימן ד' ענף ו' סק"ד. [↑](#footnote-ref-133)
133. ועי' עוד בד' האהעו"ז והגר"א באו"ח סימן נ"ה סי"ג דמבו' בדבריהם דפשיטא להו דדינא דט' בגדולה וא' בקטנה, הוא אף כשאין נכנסין כותלי קטנה לגדולה, עיי"ש, אך הגר"ז שם ס"כ כתב דאיירי רק כשכותלי קטנה נכנסין לגדולה, וכ"כ הגר"ז בסימן ע"ט ס"ז בדינא דצואה בגדולה. [↑](#footnote-ref-134)
134. ומש"כ שם דשמא ס"ל לתוס' והרא"ש דלענין כלאים דעיקרו מראית העין סגי מדאורייתא גם במחיצה כזו, אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש שכתב דכולי הך שמעתא איירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, והרי דלכל הדינים מהני לחי הנראה מבחוץ. [↑](#footnote-ref-135)
135. וי"ל דאף דלחי הנראה מבחוץ ל"מ אלא מדרבנן, מ"מ גיפופין הנראין מבחוץ מהני מדאורייתא, ועי' בקונט' אמרי יעקב שהאריך בזה, וי"ל עוד, דהכא דיש ע"ז תורת לחי מכח המיגו דמהני לגדולה, וכמבו' בפירש"י לעיל ח' א' וי' א', וכ"כ המהרש"א לעיל ט' ב' בדעת התוס', ה"ז מועיל מדאורייתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-136)
136. והך מילתא דל"מ ג' מחיצות לענין כלאים, הוא מפורש כן בד' התוס' בע"ב בד"ה שאלמלי, שכתבו דאם ל"ה מחיצה כלל לגדולה, מרחיק ד' אמות בקטנה וזורע, ומבו' דאסור לזרוע בקטנה בלא הרחקה, אף שיש לה ג' מחיצות המבדילין אותה מהמקום שחוצה לה, וכ"ה מבו' עוד בד' התוס' שם, שכתבו דהא דאם ל"ה מחיצות כלל לקטנה א"צ להרחיק אלא זורע סמוך לגדולה, הוא משום דגיפופי הפתח הוו כמחיצה, אך בלא"ה הי' אסור לזרוע סמוך לגדולה, אף שיש לה ג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך העירו לנכון, דאף אם סגי מדאורייתא בג' מחיצות לענין כלאים, מ"מ בחצר גדולה וקטנה לכאו' הוי הכל היקף אחד, ול"מ להתיר אלא מכח הגיפופין, דהוי כחצר אחת, דלא שרי בגפנים מכאן וזרעים מכאן, מכח הא דלכל מחצה יש ג' מחיצות, והיינו משום דהוי הכל היקף אחד, - ואמנם י"ל דאחר דאיכא גיפופין לגדולה, תו חזינן להגדולה והקטנה כב' מקומות, ומצינו להתיר אף את הקטנה מכח ג' מחיצותי', ובפשוטו מוכח כן מהא דמהני גיפופין להתיר את הגדולה, אף דל"מ גיפופין אלא ברוח רביעית, (ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ט), ובע"כ דע"י הגיפופין חשבינן להגדולה והקטנה כב' מקומות, וחשיב דאיכא היקף בפנ"ע לגדולה, אך יש לדחות, דהא דל"מ גיפופין אלא ברוח רביעית, אי"ז משום דאין הגיפופין מועילין אלא להשלמת הגדירה, אלא הוא משום דלא חזינן להגיפופין כפתח אלא כשהן ברוח רביעית במקום שיש לו ג' מחיצות, וע"כ הכא דאיכא ג' מחיצות, מועילין הגיפופין בפנ"ע להבדיל בין הגדולה לקטנה, ועי' בס' לב יצחק שהאריך בזה, - אך לכאו' מוכח דלא כן, מהא דאשה בגדולה וגט בקטנה מגורשת, והרי דמדאורייתא אין הקטנה מחולקת מן הגדולה, דאל"כ מ"ט היא מגורשת, והוא מוכח כן לפירש"י שם, אך לפי' התוס' שם יש לדחות. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובד' תור"פ מבו' דהיינו, דקודם שהגדילו הזרעים ואכתי ליכא דיורין בגדולה, אין הקטנה נגררת אחר הגדולה, ורק אחר דהגדילו הזרעים ואיכא דיורין בגדולה, הוא דהקטנה נגררת אחר הגדולה, וחשיב דהגפנים הם בגדולה, והיינו דאם הוה חשבינן דבשעת הזריעה כבר איכא דיורין בגדולה, הי' אסור לזרוע שם, כיון דחשיב דהגפנים שם, והוא זורע במקום דאיכא גפנים, (ואף דאין לאסור משום הזרעים, כיון דאין דיורי קטנה בגדולה, מ"מ יש לאסור משום הגפנים), ורק משום דבשעת הזריעה אכתי אין דיורין בגדולה, הוא דמותר לזרוע שם, - ושמא בזה ניחא מה שעמד המקד"ד בסימן ס"א סק"ח ע"ד רש"י, דמ"ט לא דן לאסור את הגפנים רק כשיגדלו הזרעים, ולא משעת השרשת הזרעים, ועיי"ש במש"כ לישב בע"א, אך יש לפקפק בזה, דאם מן הדין הי' לאסור משום השרשת הזרעים, הוה אמרינן בזה דיורי גדולה בקטנה. [↑](#footnote-ref-139)
139. וצ"ע דא"כ מהו שאמרו דבגפנים בגדולה אם זרע את הקטנה זרעים אסורין גפנים מותרין, ומשמע דהיתר הגפנים הוא משום דאין דיורי קטנה בגדולה, ואם איירי בזרעים של אחר, הרי בלא"ה הגפנים מותרין, משום דלא קנסו לבעל הגפנים שלא עשה איסור. [↑](#footnote-ref-140)
140. ונתחדש בדבריהם דלא סגי במה שהגפנים שלו ובידו לעקרם, אלא בעינן שיהיו הזרעים שלו, ובמקד"ד סימן ס"א סק"א כתב דהוא משום דלא חשיב כמקיים כלאים, רק אם בידו לעקור את שניהם ואינו עוקרן וא"כ ניח"ל בשניהם, עיי"ש, וצ"ע, - אך לכאו' יש לפרש דדוקא הכא הוא דהצריכו לזה, דכיון דהגפנים היו תחילה ואח"כ זרעו את הזרעים, לא קנסו אלא היכא דאיכא איסורא בזרעים, וע"כ רק לא אסרו רק אם בידו לעקור את הזרעים, וחשיב דעביד איסורא בזרעים. [↑](#footnote-ref-141)
141. ולעיל בהערה נתבאר להוסיף בזה, דלמש"כ תור"פ דכל הא דאמרינן דדיורי הגדולה בקטנה הוא רק כשיגדלו הזרעים, נמצא דבשעת הזריעה לא חשיב כלל כזורע במקום שיש גפנים, ורק אחר שיגדלו הזרעים הוא דנמשכין דיורי הקטנה לגדולה וחשיב דהגפנים הוו עם הזרעים, וע"כ ליכא איסורא בזריעה זו. [↑](#footnote-ref-142)
142. ומבו' עוד בדבריו, דכ"ז הוא כשהגפנים רחוקים ד' אמות מן הזרעים, ונראה דהוא משום דכשאינם רחוקים ד' אמות מן הזרעים, ל"ב בזה לדינא דדיורי גדולה בקטנה, אלא יש לאסור משום דאין לגפנים מחיצה מן הזרעים, ויש כאן תערובת גמורה, ורק כשהם רחוקים ד' אמות מן הזרעים, דכל האיסור בזה הוא משום דדיורי גדולה בקטנה, הרי דבזה אמרינן דלא אסרו מכח הא דיש שם הגדולה על הקטנה, אלא כשבשעת הזריעה בקטנה הי' עלי' שם כרם. [↑](#footnote-ref-143)
143. ואמנם לכאו' ודאי דבגפנים בקטנה וזרעים בגדולה ויבא לזרוע אף את הקטנה, ה"ז אסור, ולא נימא דכיון דדיורי גדולה בקטנה אין על הקטנה שם כרם אלא שם שדה, והיינו דרק בזרעים בגדולה שבאנו לאסור את הקטנה מכח הא דדיורי גדולה בקטנה, הרי דבזה אמרינן דכלפי הא דדיורי גדולה בקטנה, יש על הקטנה שם שדה ולא שם כרם, וכמש"כ בתור"פ שם, דאתה בא לאסור משום דדיורי הגדולה בקטנה "אדרבה" מה"ט גופא שריא וכו', אך כשבא לזרוע אף את הקטנה, ל"מ הא דדיורי גדולה בקטנה להפקיע תורת כרם מן הקטנה אף כלפי עצמה, אך בהערות לחי' המאירי הע' 133 בסופו נקט דלפ"ד תור"פ יהא מותר לזרוע אף את הקטנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
144. והתוס' כתבו ללמוד מזה, דלא סגי במה שהיא עומדת בצד חצירה ובעינן שתהא עומדת בתוך חצירה, וכן הוכיחו הרשב"א בב"מ י"א ב', והמ"מ בפי"ז מגזו"א ה"ח, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפ"ק דב"מ ה"ג דין א', - אך בד' התוס' בשם ר"י נראה שנחלקו בזה ע"ד רש"י, וס"ל דסגי במה שעומדת בצד חצירה, וכ"כ הרשב"א לדעתם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובגיטין ע"ט א' ובב"מ שם, וכ"כ בפסקי רי"ד בגיטין ע"ז ב', ובחי' המהר"ל בסוגיין כתב גם לדעת רש"י, דסגי בעומדת בצד חצירה, והכא גרע משום דהוא ברשות בפנ"ע, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-145)
145. וצ"ע דמה יועיל הא דחשבינן דהגט נמצא בקטנה, הרי זכיית האשה בגט הוא מכח שהוא בחצר הגדולה שהיא שלה, דהרי אם רק החצר הקטנה שלה, ודאי דלא נימא דהוי זה נתינה לידה מכח הא דחשיב דהגט הוא בקטנה, וא"כ יש להצריך שתהא עומדת בתוך הגדולה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-146)
146. והקר"א בתו"ד תמה במש"כ התוס' לעיל דאיירי כשנכנסין כותלי הקטנה לגדולה, דאטו נאמר ג"כ דדעת המשאיל תלוי' בזה, דאם נכנסין כותלי קטנה לגדולה הוי הקטנה בכלל השאלה, ואם לאו אינה בכלל השאלה. [↑](#footnote-ref-147)
147. והך מילתא דלא אמרינן דיורי גדולה בקטנה אלא כשהעיקר הוא בגדולה, כתב כן הריטב"א לעיל בהא דאשה בקטנה וגט בגדולה אינה מגורשת, וכתב דהכי ריהטא סוגיין, דכשאין העיקר בגדולה ל"מ לגרור את הקטנה, וכ"כ המאירי בהא דגפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה, דהוא משום דהגפנים עיקר, אך התוס' והריטב"א שם לא כתבו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שכתב דאף דאינו מצטרף שאין הט' יוצאין יד"ח בצירופו, מ"מ לצאת הוא יד"ח אם היו ציבור בקטנה והוא בגדולה, יכול לענות עמהן קדושה וקדיש ויוצא יד"ח, - ויש להסתפק אם היינו כמש"כ התוס' דלענין לענות דבר שבקדושה אמרינן דאין מחיצה של ברזל מפסקת וכו', ואף כשהוא בחוץ לגמרי יכול לענות עמהן, או היינו מכח דינא דחצר גדולה וקטנה, דהעומד בגדולה כעומד בקטנה, והוא מצורף עמהן, ואף דהן אינם מצורפין עמו, אי"ז גריעותא אלא כשבאנו לצרפו לעשרה, אך לענות קדיש וקדושה ולצאת יד"ח סגי במה שהוא מצורף עמם. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובספר הבתים שערי תפילה שער ט' כתב דבעינן שיהא ז' בגדולה, דהוא רוב הניכר, - וזה ע"ד מה שאמרו בברכות מ"ח א' לענין זימון דאף דבז' שאכלו דגן וג' אכלו ירק מצטרפין, מ"מ בו' שאכלו דגן וד' אכלו ירק אין מצטרפין משום דרובא דמינכר בעינן. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובעיקר מה דפשיט"ל דח' בגדולה וא' בקטנה זו וא' בקטנה זו מצטרפין, יש מקום לדון בזה, דלא מיבעיא אם הא דט' בגדולה וא' בקטנה מצטרפין, הוא משום דחשיב דהט' שבגדולה כמו שהם בקטנה, והוו כל הי' ביחד, י"ל דבכה"ג דח' בגדולה וב' בב' קטנות ל"מ, דאין כל הי' ביחד, אלא אף אם הא דט' בגדולה וא' בקטנה מצטרפין הוא משום דהא' שבקטנה כמו שהוא בגדולה, י"ל דאי"ז מועיל אלא לצרפו עם הט' שבגדולה, ואינו מצטרף עי"ז עם היחיד שבקטנה השני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. ויש לסייע לזה מד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה ב' בזה דמבו' דבגונא דב' החיצונים מגופפין ואמצעי אינו מגופף ויחיד בזה וכו' לא קשיא להו דליכא רובא בגדולה, וגם תירוצם אינו מועיל בזה, ולכאו' הוא משום דמצרפין ב' החיצונים לרוב כנגד האמצעי, ולכאו' ה"נ איפכא מצרפין ב' הקטנות שלא יהא בהגדולה רוב כנגדן. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובחי' המהר"ל עמד בזה, דאף דלענין לצאת ידי שופר ומגילה יוצא אף חוץ לביהכנ"ס, היינו משום דבשופר ומגילה א"צ כלל שיהא השומע בפניו, אך בתפילה דאינו יכול להוציא את חבירו אלא כשיש כאן עשרה, שפיר י"ל דאין הש"צ מוציא את העומד חוץ לביהכנ"ס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-153)
153. והביאו בזה לד' רי"ו נתיב ג' ח"ז כח., ז"ל, ונ"ל כי אין להביא ראי' מכאן לאותן העומדין בעזרה ורוב הי' עומדין בביהכנ"ס שיצטרפו, שזה מיירי שנפרצה במלואה הקטנה אבל בביהכנ"ס יש מחיצות ביניהם והפתח כמו"כ הוא כמו מחיצה, עכ"ל, והרי דס"ד דתליא במה שהגדולה גדולה מן הקטנה, וה"נ הוא בביהכנ"ס שגדול מן העזרה, וע"ז הוא שכתב דתלי במה שהקטנה נפרצה במלואה, ובביהכנ"ס שיש מחיצות ביניהם, אין אותם שבעזרה מצטרפין, ועי' גם בס' המאורות ובמאירי בסוגיין שהוצרכו לחדש כן, דכל הא דדיורי גדולה בקטנה, הוא רק כשאין לקטנה גיפופין, עיי"ש, - ועי' עוד באו"ז הל' קר"ש סימן ה' שהוכיח מסוגיין דכל הא דאין מחיצה של ברזל מפסקת, היינו דוקא כשיש להן דיורין זע"ז, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-154)
154. ובתשו' הרדב"ז ח"ב סימן תר"נ כתב עפ"ד הרשב"א, בדין חדרים הפתוחים לבית הכנסת ואינם פרוצין במלואן, כיון דאין להן דרך אלא דרך ביהכ"נ, והו"ל רגל הפנימית בחיצונה, ע"כ אם היו ט' בפנימית וא' בחיצונה אין מצטרפין, ואם היו ט' בחיצונה וא' בפנימית מצטרפין, וצ"ע דלכאו' לפי משמעות ד' הרשב"א, אשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בפסחים, הדין נותן להיפך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך למש"נ לעיל בדעת רש"י דהא דהעומד בגדולה הוא כעומד בקטנה, הוא אף היכא דאינו עיקר, ורק הא דהקטנה נגררת אחר הגדולה, הוא רק כשהגדולה עיקר, י"ל דבהא דאסרינן בצואה בגדולה, ל"ב להא דהקטנה נגררת אחר הגדולה, וסגי בהא דחשבינן דמקום הצואה הוא גם בקטנה, וכ"נ להדיא בד' תוס' הרא"ש לקמן צ"ג א', דכל הא דבעינן להא דהקטנה טפילה לגדולה, הוא רק לענין גט וש"צ וצירוף, אך לענין צואה ל"ב לזה, וע"כ אף דהצואה אינה עיקר, מ"מ אמרינן דמקום הצואה הוא גם בקטנה וע"כ אסור לקרוא בקטנה. [↑](#footnote-ref-156)
156. ומה שנקט הביאוה"ל בפשיטות דלדעת רש"י ותוס' דאסור לזרוע בקטנה אף כשהרחיק ד' אמות ה"נ אסור לקרוא קר"ש בקטנה אף שהרחיק ד' אמות, הנה בד' המאירי מבו' שחילק בזה, דאף שכתב דאסור לזרוע בקטנה אף כשהרחיק ד' אמות, מ"מ הא דאסור לקרוא קר"ש בקטנה הוא רק בתוך ד' אמות, וגם הריא"ז לא כתב להא דאיירי תוך ד' אמות לגבי הא דאסור לזרוע בקטנה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-157)
157. וצ"ב דאמנם הא דאסור כשהוא רואה אותה, י"ל דהוא כדעת הרשב"א שהובא בשו"ע סימן ע"ט ס"ב דאף כשרואה צואה שהיא ברשות אחרת אסור לקרוא קר"ש, אך מ"ט הוא אסור בתוך ד' אמות אף כשאינו רואה אותה, הרי במקום דאיכא מחיצה מפסקת א"צ להרחיק ד' אמות, וכ"ה בד' המאירי שכתב דכשאינו רואה אותה מותר אף בתוך ד' אמות, ואם הוא רואה אסור, ואמנם גם בד' הב"י בסימן ע"ט מבו' שהי' מקום לאסור בתוך ד' אמות, והוצרך להוכיח להתיר בזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. ולכאו' צ"ל בזה, דאף דמכח הא דדיורי גדולה בקטנה, אמרינן דהקטנה שייכת לגדולה, והנמצא בגדולה יש לו צירוף עם הנמצא בקטנה, מ"מ הגדולה ל"ה מקומו של הנמצא בקטנה, שהרי אין דיורי קטנה בגדולה, וע"כ בגפנים בקטנה וזרעים בגדולה, אף דהזרעים שבגדולה יש להן צירוף עם הגפנים, מ"מ כיון דהגדולה אינה מקום הגפנים, לי"ב משום כלאים, וה"נ בצואה בקטנה, אף שהעומד בגדולה יש לו צירוף עם הצואה, מ"מ כיון דהגדולה אינו מקום הצואה והויא מחנה נקי, מותר לקרוא שם קר"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ובדעת הגר"א צ"ל, דמדינא כיון דהגדולה מובדלת מן הקטנה אף הקטנה מובדלת מן הגדולה, וע"כ לא איכפת לן דהגיפופין מסולקין מן הקטנה, וכל הא דהקטנה אסורה, הוא מכח הא דדיורי גדולה בקטנה, אשר זה הוא מכח מחיצות הקטנה, וע"כ חשיב כמחיצות לאיסור, - אך צ"ע דלפ"ז תיקשי לאביי על עיקר דינא דמשנתינו דהקטנה אסורה, דמצינו מחיצות לאיסור, ומ"ט לא קשיא לי' אלא על הא שאסרו לזרוע בקטנה כשגפנים בגדולה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. ויש להסתפק אם היינו דה"ז מתיר גם כנגד המקום העומד, או אי"ז מתיר אלא כנגד המקום הפרוץ, דכלפי מקום זה ליכא סילוק מחיצות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ה בציור א', ובסימן קי"א סוסק"א, ולכאו' מבו' מדבריו שם דאי"ז מתיר כנגד המקום העומד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ז ובסימן ע' סקכ"ב ובסימן ק"ז סק"ח בתו"ד, - אך עי' בתשו' בית שלמה או"ח סימן מ"ו שנראה שדעתו דאין צוה"פ עושה סילוק מחיצות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. והנה בפירש"י לעיל י"א א' סוד"ה בדרב חסדא כתב דטעם הא דצוה"פ מן הצד מהני לכלאים ולא לשבת, הוא משום דשבת חמור מכלאים, - והעירו דלדבריו לכאו' דין סוכה דמי לדין כלאים, ובד' התוס' הכא מוכח דדין סוכה דמי לדין שבת, שהרי אף בסוכה לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא ד' מחיצות, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן לעיל י"א דדמי דין סוכה לדין שבת דל"מ צוה"פ מן הצד, ובע"כ לדעתם דהא דשאני דין כלאים מדין שבת, הוא משום דבשבת בעינן מחיצות העושות רשות, ובסוכה סגי במחיצה המבדלת. [↑](#footnote-ref-163)
163. ולפ"מ שנסתפק הרא"ש בסוכה שם סו"ס ל"ד דהא דל"מ פי תקרה לבראי אי"ז אלא מדרבנן, ודאי די"ל דלענין כלאים לא החמירו בזה, דומיא דהא דחלוקין הן לגבי שאר מילי. [↑](#footnote-ref-164)
164. ול"ד לחצר גדולה וקטנה, דבגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, והיינו או משום דהתם הוא דין בפנ"ע דדיורי גדולה בקטנה, או משום דהתם כלפי הקטנה ליכא כלל להגיפופי, שהרי היא מסולקת מן הגיפופי, ומשא"כ הכא דאף כלפי המקום שאינו מקורה איכא להפי תקרה, ואך שאינו מועיל אלא להבדיל את המקום שנעשה בשבילו.

     והעירו עוד בזה במש"כ התוס' לעיל פ"ו ב' סוד"ה הא די"ל דאף אם תחת הקורה אסור משום דעריבי מיא, מ"מ חוץ לקורה שרי, משום פי תקרה, ומבו' דגם לענין שבת מהני פי תקרה להתיר חוצה לה, - ולכאו' בזה בעכצ"ל, דע"י דמהני הפי תקרה לחלל שנעשית התקרה בשבילו להבדילו, ממילא חשיב גם המקום שאינו מקורה מובדל ממנו, ואינו פרוץ למקום האסור. [↑](#footnote-ref-165)
165. והעירו די"ל עוד עד"ז, דאיירי כשלא עשה קירוי כנגד כל עובי התקרה הראשונה, והתקרה הראשונה בולטת למעלה מן הקירוי השני, ונמצא דאכתי איכא פי תקרה, אלא דכיון דלמטה השוה את קירויו, הו"ל כעין סילוק מחיצות. [↑](#footnote-ref-166)
166. וצ"ע בד' הריטב"א בסוגיין שפירש דאיירי הכא במחיצה שאינה של שתי וערב, ולכאו' לפ"מ דס"ל לעיל דאף בקרפף שלא הוקף לדירה התירו בשיירא, הו"ל לפרושי דהכא איירי בקרפיפות שלא הוקפו לדירה, כמשמעות לישנא דקרפיפות, ועמד ע"ז הגאו"י. [↑](#footnote-ref-167)
167. והב"י בסימן ש"ס הביא לד' הריטב"א, ופירש דהיינו דכל דהפרצה יותר מי' אף המגופפין אסורין, והיינו דקאי על אמצעי מגופף ויחיד בזה וכו' והי' בחיצון יותר מבית סאתים, ובחזו"א סימן ק"ו סק"ב עמד בזה, דהריטב"א פירש כן ברישא דהחיצונים מגופפין, ובע"כ דמכוון דבריו הוא דכל דהפרצה יותר מי' לא אמרינן דדיורי גדולה בקטנה, - אך מד' הב"י נראה לכאו' דס"ל דהא דדיורי גדולה בקטנה הוא אף כשהפרצה יותר מי', וכ"נ גם בד' האחרונים בסימן ש"ס, וצ"ע, ועמש"נ לעיל צ"ב א' אם לענין כלאים אמרינן דיורי גדולה בקטנה אף כשנפרצה יותר מי'. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכ"ה מבו' ממש"כ המאירי דאף דבעיין לקולא, מ"מ אם גילה היחיד שבאמצעי דעתו שאין דעתו לצאת אלא באחד מהן, אין מתירין את השני, עיי"ש, והרי דאף דלעיל מינה הביא דעת הראב"ד דכל דאיכא שיירא בקטנה נותנין כל צרכן אף בגדולה, מ"מ בכה"ג דאיכא שיירא באחד מן החיצונות, אין נותנין כל צרכן בחיצונה השני'. [↑](#footnote-ref-169)
169. והרש"ש הק' דא"כ אף גידוד י' ומחיצה ה' לא יועיל, דע"י דאיכא מחיצה ה' תו לא מינכר הגידוד, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-170)
170. והרשב"א כתב דכיון דמתחילה קודם שנעשה בו מחיצה היו נאסרים שלא היה ביניהם אלא גדוד ה', ועכשיו כשתוסיף שם מחיצה ה' אתה בא להתירן מחמת מחיצה זו והן אינם רואים פני עשרה, יאמרו שהמחיצה ה' מתרת, עכ"ד, וכעי"ז כתב הריטב"א, וצ"ע אם מכוון דבריו דכל האיסור בזה הוא רק בגונא דתחילה הי' ביניהם גידוד ה' לבדו והיו אסורין ואח"כ הוסיפו מחיצה ה', או דלעולם ה"ז אסור, כיון דאלמלי המחיצה ה' היו אסורין, ובד' הריטב"א מבו' להדיא דבכל גוונא הן אסורין, וע"כ הוצרך לפרש דהא דגידוד י' מהני הוא משום דעומדין על שפתו ורואין פני עשרה. [↑](#footnote-ref-171)
171. ובעיקר מש"כ התוס' דבתל ה' שעשה מחיצה ה' על גביו הוי כגידוד ומחיצה דאין מצטרפין, הנה בל' רש"י בגיטין שם נראה דדוקא בחריץ ה' שעשה לו מחיצה ה' אין מצטרפין, כיון דה' הוו בגובה וה' הוו בעומק, אך בתל ה' שעשה על גביו מחיצה ה', דכל המחיצה י' הוי בגובה, שפיר ה"ז מצטרף, ואמנם זה להיפך ממה שאמרו בסוגיין דלגבי העליונה אין הגידוד והמחיצה מצטרפין, אף דהוי כל המחיצה בגובה, אך בלא"ה מבו' בפירש"י הכא דאי"ז כלל גריעותא בצירוף, אלא הוא משום דהגידוד אינו מועיל משום דלא מינכרא מחיצתא, ובע"כ דהוא פלוגתת הסוגיות, וכמש"נ בהערה י', - ויש להעיר עוד בד' התוס' בשבת ח' א' דמשמעות דבריהם דהא דפירשה רש"י בכה"ג דחריץ, הוא משום דבתל ה' שעשה מחיצה ה' על גביו לכו"ע אין מצטרפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. וצ"ע דאי"ז כמו שפירש"י בסוגיין דהא דאין מצטרפין הוא משום דלא מינכרא מחיצתא, דלפ"ז לכאו' אי"ז אלא דין דרבנן, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, ואי"ז מועיל לגבי דין רה"י דאורייתא, ואמנם בלא"ה הק' התוס' ע"ד רש"י מסוגיין, דמ"ט ל"ה תוך החריץ רה"י הרי הוא רואה פני עשרה, - ושמא י"ל דס"ל דפלוגתת הסוגיות היא, דהתם דמייתינן לה בהדי שאר מילי דאין ב' מינים מצטרפין, דאו כולו בקיום הגט או כולו בתקנ"ח וכו', מבו' דהא דאינם מצטרפין הוא משום דהם ב' מיני מחיצות, ובסוגיין שאמרו דמודה ר"ח בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה, מבו דהא דאין מצטרפין הוא משום דלא מינכרא מחיצת הגידוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
173. ובד' התוס' מבו' דהא דהוי החריץ רה"י ולי"ב לדינא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, הוא משום דהוא רואה פני עשרה, וע"כ דנו דבתל וכו' ל"ה רה"י, אך בד' ר"ת שם מבו' להדיא דאי"ז מכח זה, עיי"ש, וצ"ב דלפ"מ דס"ד מעיקרא דאינם מצטרפין אף כלפי התחתונה, א"כ מ"ט לאשוויי רה"י הן מצטרפין, ושמא ס"ל דכל הא דאין מצטרפין הוא רק לענין עירובי חצירות, ולא לענין לאשוויי רה"י, וכמש"כ הרמב"ן בשבת בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתבו כן לפמש"כ התוס' בסוגיין דבכה"ג יהא חלוק דין הזורק מרה"ר לתוכו מדין הזורק מתוכו לרה"ר, ובזה נחלק רש"י וס"ל דאין רה"י לחצאין, - אך עיקר הדברים מתישבים בלא"ה, די"ל דלאשוויי רה"י בעינן דיהא על המחיצה תורת מחיצה אף כלפי רה"ר, וכיון דרה"ר אינה רואה פני עשרה, וכלפי רה"ר אין ע"ז תורת מחיצה, ל"מ לאשוויי רה"י.

     וכדרך זו נראה בד' ר"ת בספר הישר והרמב"ן בשבת שדנו בד' רש"י, והביאו בתוך דבריהם לסוגיין, ולא עמדו דלפ"מ שאמרו בסוגיין דמודה רב חסדא בתחתונה, הדין נותן בגונא דרש"י דיהא החריץ רה"י, ובע"כ דכל הא דמודה ר"ח בתחתונה הוא רק לענין איסור פרוץ למקום האסור, אך לענין רה"י ל"מ. [↑](#footnote-ref-175)
175. ובספר הישר שם הרגיש בזה, והוסיף דר' יוחנן דייק ממתניתין ותניא כוותי' בהזורק, ועמש"כ הרמב"ן בשבת שם והפנ"י בגיטין שם בזה. [↑](#footnote-ref-176)
176. ואמנם בחזו"א סימן צ"ח סק"י כתב דאף רב שאסר בכותל שבין ב' חצירות שנפל, מודה לדינא דבא ישראל והחזיק בנכסים משחשיכה אינו אוסר, והוא משום דלא תיקנו חכמים איסור רשויות אלא במה שהן בכניסת השבת, אבל הכא הכותל הוא המתיר אותן והרי נפל, וכן בעירב דרך הפתח ונסתם איך יטלטלו מזו לזו, ועיי"ש שכתב עוד בל' אחרת, דלא אמרינן הואיל והותרה על שטח קרקע זה, אלא הבית והחצר עם כל תבניתו ומחיצתו וכל שנשתנה ה"ה חדש ולא הותר מעולם, וה"ט דנפל הכותל ונסתם הפתח, אבל דיורין שבאו לדור בחצר הוא שינוי מן הצד ולא בחצר, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' הוא שלא כד' התוס' לעיל שפירשו דדיורין הבאין בשבת הוא כשנוספו דיורין בשבת, וע"ז מייתינן מחצר שנפרצה, והרי דתליין זב"ז, ויש להעיר עוד בזה, מהא דתלינן לעיל י"ז א' לדינא דג' ומת אחד מהן, בדין עירב דרך הפתח ונסתם הפתח, ולפ"ד החזו"א הרי יש לחלק ביניהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. והעירו בזה מד' רש"י לעיל ז' ב' סוד"ה ומבוי שכתב דהאיסור הוא משום פרוץ במלואו למקום האסור לו, וגם התם הוי כל האיסור בכלי הבתים, ומאידך מבו' בכל ל' רש"י שם דהאיסור הוא משום דבני חצר אוסרין עליו, - ונראה מזה דהכל חד מילתא הוא, דדינא דפרוץ למקום האסור, הוא דדיורי החצר השני' אוסרים את חצר זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובד' הרמב"ם שם מבו' שלמד לזה מהא דתניא בשבת ק"א ב' דספינות קשורות זב"ז מערבין ומטלטלין מזו לזו נפסקו נאסרו, אך התוס' בשבת שם כתבו דהתם גרע, משום דכל שנפסקו הוי כאילו הוי רה"ר ביניהם ואם עירבו ג' בתים ונפל האמצעי ונעשה רה"ר פשיטא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, עכ"ד, ועד"ז כתב המ"מ בפ"ג מעירובין הכ"ה בשם הרשב"א, ועי' בחזו"א סימן צ"ח סק"ו במש"כ לפרש בטעמא דהתוס', (ועיי"ש במש"כ להסתפק בדעת הרא"ש דפליג), ולכאו' יסוד הדברים הוא דדינא דהואיל והותרה הותרה, היינו דחשבינן דההיתר עדיין קיים, וכל דמפסיק כרמלית, א"א לחשבם כמעורבים יחד, - והר"ן שם כתב דהתם אסרינן לטלטל מזל"ז משום דגזרינן דילמא נפיל מאי דמטלטל בכרמלית, - והרא"ש בפ"ק סימן כ"ג כתב דהתם איירי כשנפסקו בחול, ועפי"ז למד מהא דתניא התם דחזרו ונתקשרו חזרו להתירן הראשון, דה"נ בעירב דרך הפתח ונסתם הפתח בחול וחזר ונפתח בשבת שפיר דמי, וכן הוכיחו התוס' לעיל י"ז א', אך לדעת ש"ר אין מקור לזה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שע"ד ס"א, (ועיי"ש שנחלק ע"ד המג"א שם סק"א במש"כ בדעת התוס' לעיל, ועי' גם בקרבן נתנאל לעיל בספ"ק במש"כ בענין זה, ואכמ"ל), - והביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א כתב דלדינא אין להתיר בספינות שנפסקו בשבת כדעת הרא"ש כיון דהרבה מחמירין, עיי"ש, אך בדינא דנסתם הפתח בחול וחזר ונפתח בשבת, הסכים בסימן שע"ד ס"א להתיר, אף דלדעת ש"ר החולקים ע"ד הרא"ש אין מקור לזה, (ויש להוסיף, דבד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ח מבו' להדיא דפליג על דין זה, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-179)
179. וזה מתפרש ע"ד מש"נ לעיל כ"ה ב' בדין טלטול מרשות הפרוצה במלואה לכרמלית, דאף אי נימא דגם איסורא דמקום שאין לו תיקון ברוח רביעית הוא משום דהוא פרוץ לרשות האסורה, מ"מ שאני מקום הפרוץ לרה"ר או כרמלית דחשיב ככרמלית, ממקום הפרוץ לרשות האסורה לו שהיא רה"י גמורה, דא"א לחשבו ככרמלית, דל"ש לאסור משום פרצתו לרשות האסורה, טפי מאיסורו עם רשות זו, וכל דאיסורו עם רשות זו הוא איסור דדיורין, ל"ש לחשבו ככרמלית, וכל איסורו הוא כאיסור דדיורין. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובקובץ ביאורי ענינים כתב לישב לפ"ז מש"כ ריו"נ והמאירי לעיל ע"ט א' דהא דנתמעט התבן מערבין א' ואין מערבין ב' הוא אף כשנתמעט בשבת ומשום דליתניהו למחיצות, והק' בחי' מהרמ"ז שם ממש"א שמואל לקמן בסוגיין דזה מטלטל עד עיקר מחיצה, והרי דאמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, ולהנ"ל י"ל דכל הא דשרי שמואל הוא רק לטלטל ד"א בחצר, דבזה אין לאסור אלא משום דנתוספו הדיורין, וע"ז אמרינן הואיל והותרה הותרה, אך להוציא מן הבית לחצר יש לאסור אף משום פרוץ למקום האסור, וע"ז לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכאשר כ"כ המאירי בסוגיין בשם הראב"ד דאף לשמואל אסור להוציא מן הבית לחצר, ועיי"ש שהאריך בזה, אך לא נתישב בזה הא דקאמר אביי דודאי מבעו"י נפרצה דומיא דבעירב דרך הפתח אמרינן הואיל והותרה הותרה, ולהנ"ל הרי י"ל דבחצר שנפרצה איירי לאסור להוציא מן הבית לשם, ובזה יש לאסור אף כשנפרצה בשבת משום דליתניהו למחיצות, - ועיי"ש שכתב עוד לפרש בזה מש"כ ההג"א בפ"ק דהא דאמרינן הואיל והותרה הותרה בכותל שבין ב' חצירות שנפל, היינו דוקא כשהוא בין ב' חצירות דחד תשמישא הוא, אך במבוי וחצר לא, והביאו הגרע"א בגל' שו"ע סימן שס"ה ס"ג, וכ"כ הב"י בסימן שס"ה בשם מרדכי ישן, והביאו המג"א שם סקי"ג, וצ"ב, ולהנ"ל י"ל דהיינו דבכותל שבין ב' חצירות שנפל, נעשו כחצר אחת, ואין לאסור משום פרוץ למקום האסור, אלא משום תוספת דיורין, וע"ז אמרינן הואיל והותרה הותרה, ומשא"כ במבוי וחצר דאינם חד תשמישא, הרי דאף אחר שנפרצו אכתי חשבינן להו כב' מקומות ויש לאסור בזה משום פרוץ למקום האסור, ובזה לא אמרינן הואיל והותרה הותרה כיון דליתניהו למחיצות. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובתרוה"ד שם כתב, דאם הי' עומדת המחיצה ליסתר בשבת, לא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, עיי"ש, והביאו הרמ"א בסימן שס"ה ס"ז. [↑](#footnote-ref-182)
182. ובהע' לתשו' הגרע"א הובא מס' אור יהודה שעמד בזה, דהנה התוס' לעיל שם כתבו כד' הרא"ש, ולכאו' לפ"ז נמצא דד' התוס' שם סותרים לדבריהם בסוגיין שהוכיח הגרע"א שם מדבריהם דחצר שנפרצה לא חשיב כנתוספו דיורין, - וי"ל בפשיטות, דהרי התוס' שם בתחילת דבריהם נקטו דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח דמי להיכא דליתניהו לדיורין, וע"כ כתבו הלכה כרב הונא דתניא כוותי' בפ' הדר, וברייתא דהתם איירי בעירב דרך הפתח ונסתם הפתח, ועי' בגאו"י שם שעמד בזה, וע"כ שפיר כתבו דאביי ס"ל דאמרינן הואיל והותרה הותרה, ושרי אף בג' ומת א' מהן, וע"כ לא הביא הגרע"א רק מד' הרא"ש דס"ל דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח ל"ד להיכא דליתניהו לדיורין, ואפ"ה כתב דאביי ס"ל כמ"ד דשבת גורמת, אך יש להעיר לפ"ז במה שהוכיח הגרע"א מד' התוס' בסוגיין דס"ל דחצר שנפרצה לא חשיב כנתוספו דיורין, עיי"ש, דלכאו' י"ל דד' התוס' הכא קיימי כדעת הריצב"א, דס"ל דנסתם הפתח חשיב ג"כ כליתנייהו לדיורין, וע"כ אין לחלק בין נסתם הפתח לחצר שנפרצה, ושו"ר שעמד ע"ז ביתרון האור בתו"ד. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך החזו"א בסימן פ"ח סק"ה נקט דליכא דין בפנ"ע דכל שנאסר למקצת השבת אסור, וע"כ הוא דמחיצה הנעשית בשבת מועלת להתיר לכו"ע, ועי' בדבריו בסימן ק"ו סק"ה שעמד בזה בד' התוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך החזו"א בסימן צ"ח סקי"א צידד דב' פלוגתות הם, ובסימן ק"ו סק"ה רמז להעיר בזה מד' התוס' בסוגיין, ועיי"ש שכתב דלדעת ר"י דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח לא חשיב כליתניהו לדיורין, י"ל דהוי חדא פלוגתא בגדר ההיתר דשיירא, עייש"ה, וצ"ע דלפ"ז נמצא דאף למאן דאסר בג' ומת א' מהן, מ"מ היכא שנוספו דיורין בשבת שפיר יש להתיר, (דכל הא דאסר בג' ומת א' מהן, הוא משום דמעיקרא הוי כל ההיתר לשיירא, וכמש"כ החזו"א שם), ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-185)
185. ולכאו' לפ"ז נמצא, דלדעת ר' יהודה דבמבוי שניטלו קורותיו או לחייו אמרינן הואיל והותרה הותרה, לא תועיל מחיצה הנעשית בשבת להתיר לטלטל בתוכה, וצ"ע מברייתא דלעיל ע' ב' דאמרינן התם דשריא במבוי שניטלו קורותיו או לחייו, ומבו' שם דמחיצה הנעשית בשבת מועלת להתיר לטלטל בתוכה, וכל הא דאסרינן בב' בתים בב' צידי רה"ר שהקיפום נכרים מחיצה, הוא רק משום חיסרון עירוב, כמו שפירש"י שם בד"ה והקיפום. [↑](#footnote-ref-186)
186. ובאמת הר"ן לעיל כ' א' כתב, דלמ"ד דב' ונתוספו עליהן שבת גורמת ואסור, כ"ש דמחיצה העשוי' בשבת אינה מועלת להתיר, דהרי איסור מחיצות חמיר מאיסור דיורין, וכל הא דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה ומותר לטלטל בתוכה, הוא רק כשהיתה שם מער"ש ונפלה וחזרה ונעשית, וצ"ע מכ"ד דמבו' דמהני מחיצה הנעשית בשבת אף כשלא היתה מחיצה בתחילת השבת, ואכמ"ל, - ולפי דבריו נמצא לכאו' דהפלוגתא אם שבת גורמת בג' ומת א' מהן והפלוגתא אם שבת גורמת בב' ונתוספו עליהן, ב' פלוגתות הן, דבג' ומת א' מהן נחלקו אם אמרינן הואיל והותרה הותרה, ובזה אמרו שם דאף למ"ד דאמרינן הואיל והותרה הותרה, י"ל דהיינו רק באיסור דיורין דקייל ולא באיסור מחיצות דחמיר, ובב' ונתוספו עליהן נחלקו אם אסרינן מכח הא שנאסר בתחילת השבת, ולמ"ד דאסור, כ"ש דבאיסור מחיצות יש לאסור, - אך י"ל דלעולם חדא פלוגתא היא אם שבת גורמת, ואף דאף למ"ד דשבת גורמת, אין להתיר מכח זה היכא דליתניהו למחיצות דחמיר טפי, אך מחיצה הנעשית בשבת ל"מ, מכח הא דשבת גורמת. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש שהק' ממה שאמרו לעיל כ"ה בנבלעו מחיצות התחתונות ועליונות קיימות דמהני, דומיא דמחיצה הנעשית בשבת, והרי דמכשרינן אף היכא דהיתה המחיצה פסולה מער"ש והוכשרה בשבת, וכתב דהתם כיון דאין מחיצה ע"ג מחיצה חשיב כמו שלא היתה המחיצה בער"ש. [↑](#footnote-ref-188)
188. והתורי"ד לעיל כ' א' כתב ג"כ דהא דמחיצה הנעשית בשבת שמה מחיצה ולא אמרינן כיון שנאסרו למקצת שבת נאסרו לכל השבת הוא משם דכשנאסרו ל"ה שם מחיצות כלל ועכשיו נעשה מוקף מחיצות, ולכאו' הוא מתפרש כד' ההשלמה, - אך יל"פ לדבריו בע"א, דכל הא דאסרינן בב' ונתוספו עליהן ובבאו מים בשבת, הוא דין מסוים במקום שהקילו חכמים להתיר במחיצה גרועה, דלא הקילו היכא שלא הי' ההיתר בתחילת השבת, ומשא"כ כשנתחדשה מחיצה בשבת והשתא איכא מחיצה מעליא, דה"ז מועיל להתיר, אך בד' ההשלמה שעמד בזה ממה שהתירו בנבלעו מחיצות התחתונות והעליונות קיימות, מבו' דאין כונתו כן. [↑](#footnote-ref-189)
189. ואמנם יש לדחות דגם הא דמפלגינן דבליתניהו למחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא גם מה"ט, דדינא דהואיל והותרה הותרה הוא דהמחיצה שהתירה בתחילת השבת מתרת אח"כ, אך בליתניהו למחיצות דכבר אין מחיצה זו קיימת ל"ש להתיר מכח זה, - אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הראשונים דבחצר קטנה שנפרצה לגדולה חשיב כאיתניהו למחיצות, ואמנם אי נימא כמש"כ היתרון האור בדעת רש"י, דבחצר שנפרצה הוי כל האיסור משום תוספת הדיורין, ניחא. [↑](#footnote-ref-190)
190. ולכאו' מוכח מזה דלא כמש"כ היתרון האור דלדעת רש"י י"ל דבאיסור פרוץ למקום האסור לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, והא דבחצר קטנה שנפרצה לגדולה אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא משום דהתם אין האיסור משום פרוץ למקום האסור, דלא אסרינן בפרוץ למקום האסור לכלי הבתים, אלא משום תוספת דיורים, - והיינו משום דלפ"ז נמצא, דלדעת רב דאסור לטלטל אף את כלי הבתים, ואסרינן משום פרוץ למקום האסור, ליכא למימר בזה הואיל והותרה הותרה, כיון דליתניהו למחיצות, וקי"ל כר' יוסי דאסר במבוי שניטלו קורותיו או לחייו, ומ"ט כתב רש"י דרב לית לי' הואיל והותרה. [↑](#footnote-ref-191)
191. והרמב"ן במלחמות הק' ע"ד הבעה"מ, ממה שאמרו לעיל כ"ה ב' בקרפף שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, דחצר מותרת וקרפף אסור, והתם בדליכא גפופי ולא אסרו החצר משום גזירה שמא יוציאו כלי הבית מחצר זו לקרפף, - ומבו' בדבריו דמפרש דאיירי התם שנפרצה החצר במלואה, וכמש"כ התורת חיים לעיל שם בדעת הרמב"ם והרא"ש, אך למש"כ רש"י וש"ר שם דאיירי דאיכא לחצר גיפופי, דאל"כ היתה אסורה משום שנפרצה למקום האסור לה, ניחא, ועי' בגאו"י שעמד ע"ד הרמב"ן בזה. [↑](#footnote-ref-192)
192. ומבו' בל' רש"י לנוס' דפו"ר שהובאה במהד' עוז והדר דהוצרך לזה משום דקי"ל כר"ש דחצירות רשות אחת הן, וכ"ה בל' התוס' ד"ה אין מטלטלין, וצ"ע דהרי כו"ע מודו דחצירות רשות אחת הן. [↑](#footnote-ref-193)
193. וכ"כ הרשב"א בתשו' החדשות סימן כ"ו, ד"ה וגם בזה, ועיי"ש שכתב דאם נפלה המחיצה קודם שהוציאו כלי הבתים לחצר, שרי לטלטל את כלי החצר, ולא אסרינן בזה מכח הא דנאסר למקצת השבת, אפי' למ"ד דשבת גורמת, וכ"ש לרב לטעמי' דלית לי' שבת גורמת אלא דיורין גורמין, וכ"ה דדיורין הבאין בשבת אוסרין ה"נ דיורין שנסתלקו בשבת מתירין, עכ"ד, והטעם דאין לאסור בזה אף למ"ד דשבת גורמת, י"ל דל"מ הא דשבת גורמת אלא דמכח זה נקבעים הדיורים כמו שהיו בתחילת השבת, אך באיסור דמחמת גזירה, הרי דכל דעכשיו ליכא להגזירה, ל"ש האיסור, אך הגאו"י בסוגיין נקט דכל הא דלא אסרינן בזה מכח הא דנאסר למקצת השבת, הוא רק לרב לטעמי' דלא ס"ל דשבת גורמת, [↑](#footnote-ref-194)
194. והאבנ"ז בסימן ש"א סק"ח הוסיף דזהו מש"כ רש"י וכחד חצר לא משוינן לה וכו' דההיא כולה חדא רשותא וכו', והיינו דקשיא לי' דמ"ט אסור לטלטל בה ביותר מד' אמות, הרי כיון שנפל הכותל שביניהם הו"ל כחצר אחת שלא עירבו, ומותר לטלטל בכולה אף את כלי הבתים, וע"ז כתב דכיון דבער"ש היו ב' חצירות, אף אחר שנפרצה חשיבי כב' חצירות, ויש לאסור בזה משום פרוץ למקום האסור, וביתרון האור נקט דאף אם נפרצה מער"ש, לא חשבינן לה כחצר אחת לקולא להתיר לטלטל בכולה, עיי"ש.

     ואמנם באמת בל' רש"י הכא שכתב דקי"ל חצר שלא עירבה ד"ה מטלטלין כלים ששבתו "באוירא" משמע דס"ל דאסור לטלטל בחצר שלא עירבה כלים ששבתו בבית, וכמו שדקדק הרש"ש לעיל צ"א ב', וכ"נ גם בדבריו לעיל ס"ו א' ד"ה מבטלין, וצ' א' ד"ה מותר לטלטלן, - וצ"ל לפ"ז דמכוון ד' רש"י הוא, דאם הוה חשבינן לה כחצר אחת, הרי דאף דהי' אסור לטלטל בה כלי הבתים, מ"מ ל"ה אסור לטלטל בה כלי החצר אף לדעת רב, דבזה ליכא להגזירה, (שהרי עיקר הגזירה היא בחצר שעירבה, והתם הוי כל האיסור לטלטל לחצר אחרת), והא דהכא אסור לטלטל בה כלי החצר הוא משום דחשבינן לה כב' חצירות. [↑](#footnote-ref-195)
195. וביתרון האור שם כתב ללמוד כן מד' רש"י, דלדעת שמואל הוי כל האיסור בזה משום דהוו כחצר אחת, ודלא כמש"כ רש"י בדעת רב דאסור משום פרוץ למקום האסור, והיינו משום דלדעת שמואל דכל האיסור הוא בכלי הבתים, אין לאסור בזה משום פרוץ למקום האסור, אלא משום דהוו כחצר אחת. [↑](#footnote-ref-196)
196. ולכאו' יש מקום לפרש בזה, למש"כ הגרע"א בדעת הרא"ש דבכותל חצר שנפל יש לאסור גם משום תוספת הדיורים דחשיבי כדרים במקום אחד, ולפ"ז י"ל דהיכא דמעיקרא ל"ה אלא בית א' בחצר זה וא' בחצר זה, ונפל הכותל, ובאנו לאסור משום תוספת הדיורים, אין דיורים הבאים בשבת אוסרין, ומשא"כ היכא דמעיקרא היו כמה בתים בחצר, וכל ההיתר בזה היא ע"י העירוב, הרי דע"י שנוספו דיורים בשבת, בטל כח העירוב, דא"א לערב חלק מן הדיורים, ותו יש לאסור מכח הדיורים שהיו בתחילת השבת. [↑](#footnote-ref-197)
197. והקר"א כתב דד' רש"י אתיין כהך לישנא דטעמא דר"א הוא משום דצידי רה"ר כרה"ר דמו, דלאידך לישנא דאיירי כשאבדה להן דרך באותה חצר, בע"כ דנפרצה במלואה, דאם לא נפרצה אלא ביותר מי', הרי ניכר מקום המחיצה, אך הגאו"י נקט, דאי"ז מתישב אף להך לישנא, דכל שלא נפרצה במלואה, לא בקעי לה רבים, ול"ה כצידי רה"ר. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך במכתב החזו"א שם ריש עמ' נ"ד כתב לפרש עוד בד' רש"י, דלענין אתו רבים ומבטלי או צידי רה"ר, פחות מי' אמות לא חשיבי כיון דלא ניחא הילוכן בכניסה זו שהרי הן נפגשין בעובי הכותל וצריכין לנטות לרה"ר, עכ"ד, וצ"ל דמקור ד' רש"י לזה, הוא מהא דתנן שנפרצה, ומשמע דנפרצה כשיעור פרצה, ומזה נלמד דכל שלא נפרצה כשיעור פרצה לא חשיב כיון דלא ניחא הילוכן בכניסה זו. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולכאו' לא בעינן להא דלא נשאר מב' המחיצות שבצידי', אלא סגי במה שלא נשאר מא' מן המחיצות, ואך דמתניתין לא איירי בכה"ג, שהרי סתמא קתני שנפרצה, וכיון דאם לא נפרצה גם כנגד המחיצות שבצדדים ל"ה רה"ר, בע"כ דאיירי שנפרצה גם כנגד המחיצות שבצדדים, וממילא דלא נשאר מב' המחיצות שבצידי', אך שמא בעינן שלא ישתייר מב' המחיצות שבצידי' דאל"כ לא בקעי בה רבים ול"ה רה"ר, וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל ח' ב' במבוי שצידו אחד ארוך דל"ה רה"ר אף בהמקום שבתוך האלכסון, משום דמסתמא לא בקעי בי' רבים.

     ואמנם באמת לפ"ז אין מקור מד' התוס' דאין רה"ר בתוך מחיצות, אלא י"ל דמה שהעמידוה בכה"ג דלא נשתייר מן המחיצות שבצדדים, הוא משום דזהו דשאני מקום המחיצה מתוכה של חצר, דתוכה של חצר יש לו מחיצות מן הצדדים, ומקום מחיצה אין לו מחיצה מן הצדדים, דאם נשתייר מחיצות מן הצדדים, מהיכ"ת נימא דדוקא המקום שהיתה בו המחיצה מתחילה הוא דהוי כצידי רה"ר, אך הטעם דבאמת ל"ה רה"ר אלא כשאין לו מחיצות מן הצדדים, הוא משום דאל"ה לא בקעי בי' רבים, ול"ה כצידי רה"ר, ויש ללמוד כן מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (הלכה ס"א ס"ב), דאף שכתב דכל שכנס ביתו הוי המקום שבין הכתלים צידי רה"ר, אף דיש שם ג' מחיצות, מ"מ בבית שנפרץ כתב דאיירי דנפרצו גם המחיצות שבצדדים, והיינו משום דבכונס ביתו, דמקום זה משמש את הרבים, הו"ל כצידי רה"ר אף שיש לו ג' מחיצות, ומשא"כ בבית שנפרץ, כל הא דהו"ל כצידי רה"ר, הוא רק כשלא נשתייר מן המחיצות שבצדדים. [↑](#footnote-ref-200)
200. ומצינו כן עוד בפירש"י בשבת ז' א' דקרן זוית הוא מקום המוקף ג' מחיצות, וכל הא דל"ה רה"ר הוא משום דלא ניחא תשמישתי', ובחזו"א סימן ק"ז סק"ט עמד בזה, ועיי"ש שכתב לדון דאתיא כמ"ד דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הס"א דצידי רה"ר הוא מקום המוקף ג' מחיצות, ומבו' דלמ"ד דצידי רה"ר כרה"ר הוי רה"ר אף בכה"ג, וגם לדידן הו"ל כרמלית, - וכ"נ גם בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין, דלר"א דצידי רה"ר כרה"ר דמי, הוי רה"ר אף בראש החצר הסמוך לרה"ר אם הרבים מסתלקין לשם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-201)
201. ובחי' הגר"א על הרמב"ם בפי"ד ה"ד עמד בזה, דאכתי תיקשי מהא דאמר ר"א דהוי רה"ר, אף דסגי בג' מחיצות להפקיע מרה"ר, ועיי"ש שכתב דבע"כ איירי שנפרצו כל מחיצות החצר, אך בדעת המ"מ צ"ל, דמקום המחיצה דהוא צידי רה"ר, הוי שפיר רה"ר אף שיש לו ג' מחיצות, ונת' לעיל, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, דלר"א הוי רה"ר אף שיש לו ג' מחיצות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-202)
202. ובזה מתפרשים ד' רש"י במשנתינו, שפירשה כשנפרצה ביותר מי', ובכה"ג יש למקום המחיצה ג' מחיצות, ואפ"ה ל"ה רה"י, והחזו"א בסימן קי"ב סק"ד אות ז' ובמכתבו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה עמד ע"ד רש"י אלו, ופירש דדבריו קיימי לס"ד דסוגיין, - אך י"ל בזה כמש"נ להלן, דהא דל"ה רה"י הוא מכח הא דהו"ל כצידי רה"ר. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועד"ז מצינו בהשגות הרמ"ך בפי"ז משבת ה"ט, שהשיג ע"ד הרמב"ם דד' מחיצות דאורייתא, דא"כ מ"ט סגי בזה בקורה, וכ"כ השואל בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג, דאם ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה מועיל בזה תקנת מבוי. [↑](#footnote-ref-204)
204. עוד יש להעיר ע"ז, ממה שאמר רבא לעיל ט' א' דבין הלחיים מותר בפתוח לרה"ר, והרי דאף דרבא גופי' ס"ל דלחי משום היכר, ה"ז מועיל להתיר אף בפתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-205)
205. ואמנם מבו' בדבריו, דכ"ז הוא משום דמבוי הפתוח לכרמלית הוי רה"י בג' מחיצות, ומהני בזה קורה, וע"כ לא פלוג רבנן ומהני קורה אף במבוי הפתוח לרה"ר, אך אם אף מבוי הפתוח לכרמלית ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה סגי בקורה, וזה נלמד ממה שדנו לעיל י"א ב' דטעמא דב"ש דהכשר מבוי לחי וקורה, הוא משום דס"ל דד' מחיצות דאורייתא, - ואמנם בד' הרמב"ם דס"ל דד' מחיצות דאורייתא, מבו' דאף דמדאורייתא לעולם לא סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י, מ"מ התירו חכמים בג' מחיצות וקורה ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-206)
206. ובפשוטו הטעם בזה הוא, משום דבמקום דבעינן מחיצה גמורה, ל"מ לחי מדרבנן, אף דלחי משום מחיצה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל י"א ב', וע"כ בהני גווני דל"ה רה"י מדאורייתא אלא בד' מחיצות, לא סגי בלחי, - אך צ"ע דא"כ מ"ט סגי בתיקוני חצר, הרי בד' הרשב"א לקמן בסוגיין מבו' דבמקום דבעינן מחיצה גמורה ל"מ גם תיקוני חצר. [↑](#footnote-ref-207)
207. אך החזו"א בסימן ק"ז סק"י נקט דאי"ז חד דינא עם דינא דלעיל כ"ב ב', דהתם איירי ברבים מהלכין ברשות, ואפ"ה ל"ה רה"ר משום דאיכא מחיצתא, והיינו דבכה"ג דהוי של יחיד לא אמרינן אתרו"מ, וכאשר כ"ה משמעות ד' תור"פ לעיל שם, והכא דוקא במהלכין שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-208)
208. ונתחדש בדבריו, דמש"כ התוס' שם דכל דלא ניחא תשמישתי' אין ראוי למסרו לרבים, הוא אף בחו"ל, דהגם דבחו"ל אף מקום דלא ניחא תשמישתי' הוי רה"ר, דרק בא"י ל"ה רה"ר משום דלא מסרו יהושע לרבים, מ"מ כל שהוא של יחיד ל"ה רה"ר, ולא אמרינן דבחו"ל אף מקום דלא ניחא תשמישתי' חשיב כראוי לימסר לרבים, שהרי אפשר שיהא של רבים, ורק בא"י הוא דאמרינן דמקום דלא תשמישתי' אינו ראוי לימסר לרבים, משום דכל דלא ניחא תשמישתי' מסר יהושע ליחיד, - ונתחדש עוד לפ"ז, דאף שכתב בתוס' הרא"ש לעיל כ"ב ב' דכל הא דמקום דלא ניחא תשמישתי' לא מסר לרבים, הוא רק בשיש לו מחיצות, מ"מ הך מילתא דמקום דלא ניחא תשמישתי' חשיב כמקום שאין ראוי למסרו לרבים, הוא אף כשאין לו מחיצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. אך צ"ע דא"כ מה השיבו רבנן לר"א דמקום המחיצה דמי לתוכה, הרי גם לדידהו חזינן דתוכה הוי רה"י, וכל דהוי בכלל צידי רה"ר ל"ה רה"י, אף דיש לו ג' מחיצות, והרי דשאני צידי רה"ר משום דקא דרסי להו רבים. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך י"ל דהטוש"ע ס"ל דאף מבוי שאינו מתוקן חשיב ככרמלית גמורה, וליכא נפ"מ בזה, - ובדעת הטור י"ל עוד, למש"כ הט"ז בסימן שס"ג סק"א בדעתו דבפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות, אך בד' השו"ע אין לפרש כן, שהרי בדבריו בב"י בסימן שס"ג מבו' דס"ל דמקום שיש לו ג' מחיצות הוי רה"י אף כשהוא פתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-211)
211. ועיי"ש שכתב בתו"ד, דהא דכשנפרצה מב' רוחותי' שרי לאותה שבת, אף דלי"ב אלא ב' מחיצות, הוא לר' יהודה לטעמי' דב' מחיצות דאורייתא והויא רה"י דאורייתא, - אך צ"ע דבסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' מבו' דלא נתפרש במתניתין הך מילתא דלר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, וגם דמשמעות מתניתין דאם הי' מודה ר' יוסי לדינא דהואיל והותרה הותרה, הי' מתיר בחצר שנפרצה מב' רוחותי', - ולכאו' י"ל דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ הוי רה"י דאורייתא, אף שנפרצו ב' רוחות בפרוץ מרובה, משום דברוח שלישית מהני פסין, ואמנם ד' הרש"ש קיימי על הס"ד דמיירי ביותר מי', ובכה"ג ל"ה רה"י דאורייתא להסוברים דפרצת י' דאורייתא, ומוכח לפ"ז, דאף למ"ד דלחי משום היכר, מ"מ פסין מועילין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך יש להעיר בזה, דהרי משמעות מתניתין דלר' יהודה מותרת החצר באותו מקום שהיתה מותרת קודם שנפרץ, ולפ"מ דמוקמינן לה בנפרצה בקרן זוית, הרי המקום שחוץ לאלכסון, ל"ה רה"י מדאורייתא, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א, והוא נלמד כן מד' הראב"ד לקמן בסוגיא דפי תקרה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וא"כ מ"ט שרי ר' יהודה בזה, - אך י"ל דר' יהודה לטעמי' דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, וע"כ שפיר הויא כל החצר רה"י מדאורייתא, אך יש להעיר ע"ז כנ"ל, דבסוגיית הגמ' לקמן צ"ה מבו' דלא נתפרש במשנתינו הא דלר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, וגם יש להעיר, דלפי' בתרא דתוס' בפשוטו גם לפ"מ דמשני דנפרץ בקרן זוית, היינו מלבד הרוח הרביעית שאין בה אלא פס, ונמצא דהמקום דחוץ לאלכסון ל"ה רה"י דאורייתא אף לדעת ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-213)
213. ומש"כ התוס' דג' מחיצות דאורייתא, היינו משום דעיקר הא דל"מ לחי ופסין ברוח שלישית הוא מכח דג' מחיצות דאורייתא, והצריכו חכמים שיהיו מחיצות גמורות, דמה"ט הוא דלדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא מהני לחי או קורה אף ברוח שלישית. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולא נתפרש היטב בדבריו אם עיקר הקו' היא דכיון דלר' יהודה מהני לחיים ב' רוחות, לא גרע פרצה בקרן זוית מב' רוחות הפרוצות במלואם, או דעיקר הקו' היא מכח הא דשרי ר' יהודה אף בפרצה יותר מי', אף דבב' המחיצות דבעינן מדאורייתא מודה דפרצה יותר מי' אוסרת, וכמו שאמרו לעיל י"ט ב', ופרצה בקרן זוית לא חמירא מפרצה יותר מי', וי"ל דהיינו למש"כ הרשב"א לעיל י"ט ב' דמודה ר' יהודה דפרצה יותר מי' ל"ה כפתח, ואפ"ה אינה אוסרת ברוח שלישית ורביעית, וה"נ פרצה בקרן זוית, אף דל"ה כפתח, מ"מ הדין נותן דלא תאסור ברוח שלישית ורביעית, - עוד יש להסתפק, אם מכוון הראשונים דמכח ב' הלחיים יהא מותר כל המרובע, דאף לפ"מ שהוכיח החזו"א מד' הראשונים לעיל ח' ב' דב' מחיצות כמין גם ולחי ל"ה רה"י, מ"מ לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, ול"ב לחיים ברוח שלישית ורביעית אלא מדין תיקון מבוי וחצר, מהני לחי אף בכה"ג, או דמכוון דבריהם הוא להתיר את קו האלכסון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-215)
215. וצ"ע דהרי הרשב"א שם כתב לישב דהא דפריך דמ"ש מרוח אחת וכו', הוא לר' יהודה, ואי נימא דבחצר מודה ר' יהודה דבעינן ג' מחיצות גמורות, ול"מ פסין אלא ברוח רביעית, א"כ הדק"ל דמאי פריך, ושמא באמת הראב"ד פליג ע"ז, וס"ל לישב לקו' זו בע"א. [↑](#footnote-ref-216)
216. ואזיל המהרש"א לטעמי' דס"ל לעיל ח' ב' דאיכא דין פילוש בחצר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך אין הדבר מוכרע בדבריו, די"ל דדבריו קיימי לפרש להא דפריך דמ"ש מרוח אחת וכו' מב' רוחות נמי, דמה מייתי מרוח אחת לב' רוחות, וע"ז כתב ב' דרכים, חדא, דמייתי מהא דשרי ברוח אחת, דבע"כ דליכא איסור פילוש בנפרץ למבוי או לחצר, דאם הי' בזה איסור פילוש ל"ה מהני אף דאיכא עומ"ר, וא"כ מב' רוחות נמי יש להתיר, ועוד, דמייתי דמהא דשרי ברוח אחת, בע"כ דאיירי בעומ"ר, דאם הוה פרוץ מרובה הי' אסור אף כשנפרץ למבוי או לחצר, וא"כ מב' רוחות נמי יש להתיר. [↑](#footnote-ref-218)
218. ואמנם צ"ב לפ"ז ל' התוס' ותוס' הרא"ש שכתבו דאע"ג דהשתא דנפרצה הוי מפולש ואמרינן בפ"ק וכו', שהרי כבר כתבו בתחילת דבריהם דל"מ פס ד' מב' רוחות דג' מחיצות דאורייתא, ומשמעות דבריהם דהוא קו' בפנ"ע, דאף דבכה"ג איכא ג' מחיצות, מ"מ יש לאסור משום מפולש, - וביותר יש להעיר בד' תוס' הרא"ש, שכתב בסו"ד דבע"כ דאיירי בעומ"ר דאל"כ לא מתכשרא דהא ליכא אלא ב' מחיצות, ומ"ט לא כתב דלא מתכשרא משום דהוי מפולש, וכמש"כ לעיל מינה, ומזה משמע דדבריו לעיל מינה קיימי בעומ"ר, ובזה הוא שכתב דבנפרץ לרה"ר או לכרמלית יש לאסור משום מפולש, ודבריו הכא קיימי בפרוץ מרובה, ובזה הוא שכתב דיש לאסור משום דבעינן ב' מחיצות. [↑](#footnote-ref-219)
219. ואמנם בדינא דמבוי הכלה לרחבה, מבו' בפשוטו דהוא ניתר בפתחו לרחבה בלחי אף דגם בפתחו לרה"ר איכא לחי, ובד' התוס' לעיל ז' ב' מבו' דהוא משום דלא חשיב כמבוי המפולש שאינו ניתר בלחי מכאן ומכאן, אלא כשנפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא חיסרון מחיצות בב' רוחות, אך כשנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, לא חשיב כלל כמפולש, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"א, וכ"נ בל' המ"ב שם סק"ג, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשנפרצה החצר מג' רוחותי' היא ניתרת בפסין, דאי נימא דחלוק בזה ב' רוחות מג' רוחות, א"כ מאי פרכינן הכא דמ"ש, הרי י"ל דאיירי שנפרצה למבוי או לחצר בפרוץ מרובה, ומרוח אחת היא ניתרת בפסין, ומב' רוחות אינה ניתרת בפסין.

     ואמנם למש"נ להלן בהערה דד' התוס' הכא קיימי כשנפרצו למבוי ולחצר שאינם מתוקנים, או כשנפרצו למבוי או לחצר המתוקנים בלחי או בפס, ניחא ד' המהרש"א, דע"כ הוא דל"מ בזה לחי מב' רוחות, וז"ב. [↑](#footnote-ref-220)
220. ושמא יש לחדש בזה דמכוון התוס' הוא שנפרצו למבוי או לחצר שאינם מתוקנים, ואפ"ה ל"ה כמפולש, - וזה ניחא אי נימא דד' התוס' קיימי בעומ"ר, וכל דהו"ל כמפולש ל"מ עומ"ר, וי"ל דזה הוא רק במפולש לרה"ר או לבקעה, אך במפולש למבוי או חצר שאינם מתוקנים, לי"ב לדין פילוש, וי"ל דהוא משום דלא חשיב כמפולש אלא כשהוא ראוי לבקיעת רבים, אך אי נימא דד' התוס' קיימי בפרוץ מרובה, לכאו' הדין נותן דאף במפולש למבוי או חצר שאינם מתוקנים ניבעי ג' מחיצות גמורות.

     שוב העירו די"ל דמכוון התוס' הוא שנפרצו למבוי או לחצר המתוקנים בלחי ובפס, וע"כ נמצא דכל שנפרצו ביותר מי' ליכא לחצר ג' מחיצות, וע"כ היא אסורה, - ואמנם ג"ז ניחא רק אי נימא דד' התוס' קיימי בעומ"ר, דאם דבריהם קיימי בפרוץ מרובה, תיקשי דמ"ט באמת החצר מותרת אף כשנפרצה מרוח אחת, הרי אין לה ג' מחיצות, ואמנם שמא יש מקום לדון בזה לפ"ד החזו"א דרה"י הוי כמחיצה, דלפ"ז נמצא דאף כשנפרצה החצר למבוי או חצר שאינם מתוקנים, הוי כל איסור חצר זו הוא מכח דין תיקון מבוי וחצר, וע"כ שפיר היא ניתרת בפסין אף מב' וג' רוחות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-221)
221. והרא"ש שם כתב לפ"ז דמה"ט הוא דלא אמרינן פי תקרה בקרן זוית, משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי ול"ה כפתח, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ב כתב דרש"י דלא פירש כן הוא לטעמי' דדינא דפי תקרה אינו משום דדמי לפתח, אלא הוא משום דאמרינן גוד אחית, וכ"כ בקה"י סימן א'. [↑](#footnote-ref-222)
222. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דמהני פי תקרה אף שהגדיים בוקעין, והרשב"א בשבת צ"ט ב' הק' כן דמ"ט מהני פי תקרה אף שהגדיים בוקעין והניח בקו', והריטב"א לעיל י"ז ב' כתב דהוא משום דמחיצין הלמ"מ ואין כולן שוות, ופי תקרה אין בקיעת גדיים מבטלתה, (ולעיל י"ד א' כתב בדין קורה דהא דמהניא הוא משום דרואין כאילו נסתם, והר"ן שם הוסיף דכיון דחודה סותם עד הקרקע שוב אין הגדיים בוקעין בה), ובפירש"י לעיל פ"ו א' מבו' בפשוטו דבאמת ל"מ פי תקרה אלא למ"ד דמחיצה תלוי' מתרת, ולמש"כ התוס' דטעמא דפי תקרה הוא משום דדמי לפתח, ל"ש בזה כלל הביטול דבקיעת גדיים, וכ"כ בדברי יחזקאל סימן ו' סק"ב ובחזון יחזקאל שבת ק"א א' ובקה"י סימן א'. [↑](#footnote-ref-223)
223. ואמנם התוס' לעיל כ"ה ב' פירשו לההיא דהתם בע"א, אך בסו"ד הביאו לפירש"י, ומשמע דמודו לי' לדינא, וגם הרא"ש שם פירש כפירש"י, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט א' דס"ל כפירש"י דלא אמרינן פי תקרה בתקרה משופעת, וכן פשיטא לי' להתוס' הרא"ש לעיל כ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-224)
224. והט"ז בסימן שס"א סק"ב נקט דלדינא אמרינן פי תקרה אף במשופע, וע"כ קי"ל דה"ז מועיל להתיר בקרפף, אך השעה"צ שם סקי"א ובסימן שנ"ח סקפ"ט הביא מד' רבים מהאחרונים דרק לענין קרפף הקילו דאמרינן פי תקרה אף במשופע, אך לשאר מילי לא אמרינן פי תקרה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-225)
225. והגאו"י הק' ע"ד התוס', ממה שאמרו לעיל ח' ב' דקורה משום מחיצה מועלת באלכסון, - ואמנם לכאו' בלא"ה תיקשי במש"כ הראשונים לעיל ו' א' דפרצה בקרן זוית אינה ניתרת בקורה, דאין קורה מתרת את הפרצה, וא"כ היאך מהניא קורה באלכסון, ובע"כ דהתם לא חשיב כקרן זוית, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"י, ולפ"ז ניחא גם הא דמהני בזה קורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-226)
226. והרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דהוא משום דפי תקרה אמרינן אמצע תקרה לא אמרינן, ופשוט דהדברים משלימים זא"ז, דהא דלא אמרינן פי תקרה בצידי התקרה, הוא משום דהיא רחוקה מן הכתלים, והא דלא אמרינן פי תקרה באלכסון הוא משום דאמצע תקרה לא אמרינן.

     ואמנם בעיקר דברי הראב"ד צ"ב, דהרי רב אית לי' דאמרינן פי תקרה אף בפרוץ במלואו, וא"כ מה לי דהתקרה רחוקה מן הכתלים, - והגאו"י בתו"ד כתב דטעמא דהראב"ד הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, וע"כ כל שהקירוי לא נפרץ והוי מב' רוחות לא אמרינן פי תקרה, ונתחדש בזה דלא אמרינן דנימא פי תקרה מרוח אחת, ותותר הרוח השני' בעומ"ר, ועמש"נ להלן בהערה בד' הרי"ד בזה, אך אי"ז כל' הראב"ד לפנינו דהא דלא אמרינן פי תקרה הוא משום דהיא רחוקה מן הכתלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב דאם הקורות עומדות ביושר שרי, דאף דלא מצינו למימר פי תקרה באותה הרוח דאין הקורה עומדת בה לארכה, מ"מ אמרינן פי תקרה על הרוח השני' דהקורה עומדת בה לארכה, ותו ניתרת הפרצה שברוח השני' בעומ"ר, ומבו' לפ"ז דאמרינן עומ"ר למקום הגדור ע"י פי תקרה. [↑](#footnote-ref-228)
228. אך המ"מ שם כתב דלא נתבאר בד' הרמב"ם מהו אלכסון דלא אמרינן בי' פי תקרה, ועיי"ש בכס"מ במש"כ לפרש בדבריו, ועי' גם בתוי"ט במשנתינו ובגאו"י בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. ובפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ג כתב דהא דבתקרה משופעת לא אמרינן פי תקרה, הוא משם שהוא משפע והולך ואינו ראוי לסתום כנגדו, ולכאו' דבריו מתפרשים כדברי זקינו הרי"ד, דכיון דהוא משפע והולך מכנגד הכתלים, אינו ראוי לסתום במקום הפרצה, וע"כ לא אמרינן בזה פי תקרה. [↑](#footnote-ref-230)
230. ונתחדש בזה, דלא אמרינן דאחר דנימא פי תקרה, תו יועילו המחיצות שבצדדים לגדור אף את המקום הפרוץ בעומ"ר, וממילא דחשיב כפי תקרה ברוח רביעית, - והטעם בזה הוא או משום דכיון דבלא דנימא פי תקרה, אין המחיצות שבצדדים גודרות את המקום הפרוץ, דל"מ עומ"ר אלא בדאיכא כותל בסוף הפרצה, לא אמרינן בזה פי תקרה, או משום דלא סגי במחיצת פי תקרה דמכח זה נימא עומ"ר, ולעיל נת' מד' הרמב"ם דסגי במחיצת פי תקרה דמכח זה נימא עומ"ר, עיי"ש, - אך בד' ש"ר דלא אתו עלה מה"ט, אף דסתם תקרה משופעת בולטת חוץ לכתלים, מבו' דס"ל דאחר דנימא פי תקרה יועילו המחיצות שבצדדים לגדור את המקום הפרוץ בעומ"ר וסגי בהכי למימר פי תקרה, ואמנם מד' רש"י אין להוכיח לזה, דלרש"י לטעמי' הרי אמרינן פי תקרה מג' רוחות, אך יש להוכיח כן מד' ש"ר דס"ל דלא אמרינן פי תקרה מג' רוחות, ואפ"ה נקטו דשפיר שייך למימר פי תקרה בתקרה משופעת, וכל הא דל"מ הוא משום דאין לה פה, וביותר מוכח כן ממש"כ בחי' המאירי לעיל כ"ה א' דאמרינן פי תקרה אף בתקרה משופעת הבולטת מחוץ לכתלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-231)
231. ובד' התוס' מבו' דסגי במה דאיכא לחי כ"ש, אך התוס' בסוכה י"ח ב' והרא"ש שם כתבו דבעינן ב' לחיים, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין, ומה"ט נקטו דלל"ב דפלוגתייהו היא בעשר, הרי דביותר מעשר לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי, (ומהני גם פס ד', כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק), - וי"ל דלא פליגי, דמש"כ התוס' דמהני לחי, י"ל דהוא במבוי, אך בחצר מודו דל"מ אלא ב' לחיים, וזהו שכתבו לחי או פס, דלחי מהני במבוי ופס מהני בחצר, אך בחזו"א סימן ע"ט סק"א כתב בתו"ד דמהני בזה לחי כ"ש אף בחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. ובתשו' ספר הישר לר"ת סימן צ"ו כתב דלדעת רב אמרינן פי תקרה אף במפולש, ועיי"ש בתו"ד שפירש דמה שאמרו בסוכה שם דבההיא מודינא לך משום דהוי כמבוי המפולש, היינו דהוי כמבוי המפולש שאין עליו קירוי, וה"נ הסכך אין תורת קורה עליו דאין פי תקרה להוצין, - ובסו"ד כתב דהא דבגשרים המפולשין לא אמרינן פי תקרה לרבנן, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונתחדש בדבריו דאמרינן אתרו"מ, אף ברה"ר המקורה, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דאמרינן אתרו"מ אף בבקיעת רבים דלאו רה"ר, או דאף דלא אמרינן אתרו"מ אלא בבקיעת רבים דרה"ר, מ"מ ברה"ר מקורה דאי"ז גריעותא בבקיעת הרבים, אמרינן אתרו"מ. [↑](#footnote-ref-233)
233. אך השו"ע שם סתם בזה, וכתב המ"ב שם סקי"ג דהוא משום דלא פסיקא לי' ד"ז, - ובד' הגר"א שם נראה שפירש דהשו"ע פסק כדעת הרי"ף והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-234)
234. ומקור ד' הרא"ש כן בדעת הרי"ף, הוא ממש"כ דבאכסדרה איכא ג' מחיצות, וצ"ע דלכאו' י"ל דס"ל דכ"ה דרך אכסדרה, אך לעולם אמרינן פי תקרה אף בב' רוחות, וצ"ל דכיון דאכסדרה יש לה ג' מחיצות, א"כ מהיכ"ת דאף בב' רוחות אמרינן פי תקרה, ומה"ט הוצרך ר"ת לפרש דסתם אכסדרה יש לה ב' מחיצות, - אך בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שלא כתבו דדבריהם אינם כד' הרי"ף, משמע שפירשו דמודה הרי"ף דאמרינן פי תקרה בב' רוחות שאינם זה כנגד זה, ומה שפירש דאכסדרה יש לה ג' מחיצות, הוא משום דכ"ה דרך אכסדרה, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-235)
235. ומש"כ השפ"א לדקדק ממש"כ רש"י דאם היתה בה מחיצה כהלכתה וכו' מכשיר, הנה בתור"פ הביא לד' רש"י, ז"ל, אבל בג' פי' כשיש מחיצה שלימה "דלא צריך לומר פי תקרה" אז ודאי אית לי', עכ"ל, ומבו' דמפרש דמש"כ רש"י דאם היתה בה מחיצה כהלכתה מכשיר, היינו שהיתה בה מחיצה כהלכתה דא"צ לומר בה פי תקרה, וסגי למימר פי תקרה מג' רוחות. [↑](#footnote-ref-236)
236. ובפסקי רי"ד שם כתב דגם הא דבנפחת דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דחזינן דבקעי בה רבים והיכי נימא פי תקרה יורד וסותם, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה יורד וסותם, משום דלא בקעי בה רבים, כיון שהיא סמוכה לאכסדרה, ונראה כי הכל סותם, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דלא אמרינן פי תקרה בבקעי בי' רבים, הוא אף בב' מחיצות כמין גם, דכיון דבב' מחיצות זה כנגד זה לא אמרינן פי תקרה, כ"ש בב' מחיצות כמין גם שהיא פתוחה יותר ובקעי בה רבים, וזה דלא כמש"כ התוס' וש"ר דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, אך בב' מחיצות כמין גם לא אמרינן פי תקרה, - ומצינו עוד בתור"פ לעיל כ"ה א' שכתב דאף דבב' מחיצות כמין גם אמרינן פי תקרה, מ"מ אם יש שם בקיעת רבים הליכת רבים כגון הליכות בהמות ועגלות, לא אמרינן פי תקרה. [↑](#footnote-ref-237)
237. ובתשו' ספה"י לר"ת סימן צ"ו כתב דאמרינן פי תקרה אף בב' רוחות זה כנגד זה, והא דבגשרים המפולשין לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונת' עוד בזה להלן. [↑](#footnote-ref-238)
238. ונפ"מ רבתא בזה הוא בדין פי תקרה בכלאים, דכל שקירה מקום שאין לו מחיצות, לא אמרינן פי תקרה, אף דסגי למימר פי תקרה ברוח אחת, אך לדעת רש"י הדין נותן דאמרינן בזה פי תקרה אף לדעת שמואל, כיון דא"צ לומר פי תקרה אלא מרוח אחת, - אך יש מקום לדון, דלמש"כ התוס' לעיל צ"ג א' דבכלאים מודה שמואל דאמרינן פי תקרה אף ברוח הפרוצה במלואה, ה"נ אמרינן פי תקרה אף ברשות שאין לה מחיצות, וכן נקט בפשיטות בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. ועד"ז מבו' בד' הריא"ז בפירקין בהא דס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, דאי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, אלא הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברשות שיש לה ג' מחיצות, וזהו שכתב שם דמה"ט הוא דבסוכה בעינן ג' דפנות ולא סגי בב' דפנות דנימא פי תקרה מכח הסיכוך, והרי דאף דבסוכה סגי למימר פי תקרה מרוח אחת, מ"מ כל שאין לה ג' מחיצות לא אמרינן פי תקרה, - אך הקה"י בסוכה סימן י"ד כתב לישב משה"ק הראשונים ע"ד הרי"ף ממה שאמרו בסוכה דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, דהוא משום דבסוכה דסגי בג' דפנות שפיר אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפי' הר"א מן ההר בסוכה י"ח ב', דדופן שלישית דסוכה דמי למחיצה רביעית דשבת, ובד' הראשונים שהק' ע"ד הרי"ף י"ל דמודו לזה, דמשמעות דבריהם דהק' מהא דמדמי לה למבוי המפולש, דמזה נלמד דגם הא דבמבוי המפולש לא אמרינן פי תקרה הוא רק מכח הפילוש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-240)
240. ולכאו' יש מקום לומר דפריך הכי לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, ולדידי' הוי ב' מחיצות כג' מחיצות, וכמש"כ כן הגאו"י בד"ה כי לית לי', אך זה תליא בטעם הא דל"מ פי תקרה אלא ברוח רביעית, דאי נימא דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח אחת, כאשר כן נראה מהא דבסוכה אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, הרי דהדין נותן דאף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, לא נימא פי תקרה ברוח שלישית ורביעית, ועמש"נ בענין זה בשלהי פירקין. [↑](#footnote-ref-241)
241. והאו"ז שם הביא דברי ר"י שעמד בזה דאכתי תיקשי מהא דפריך לשמואל דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה, וכתב די"ל דמעיקרא אכתי לא ידעינן דיש חילוק בין היכא דאיכא מחיצות להיכא דליכא מחיצות כלל, אך אחר דמשני דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא ד' מחיצות, י"ל דאף לדעת רב לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא ג' מחיצות, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', - והעירו דאכתי תיקשי בהא דפרכינן דמ"מ קשיא, והרי דאף אחר דידעינן דיש חילוק בין היכא דאיכא מחיצות להיכא דליכא מחיצות כלל, פשיטא לן דאמרינן פי תקרה אף בב' רוחות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-242)
242. הראב"ד בכתוב שם כתב בתו"ד דשמואל פליג על רב בדין קרן זוית דלרב לא עבדי אינשי פתחא בקרן זוית אפי' בעשר, ולשמואל עבדי אינשי פתחא בקרן זוית בעשר, וצ"ע דמהיכן למד דשמואל פליג על רב בזה, ולכאו' צ"ל דהוא מהא דמוקי לה שמואל ביותר מעשר, אף דגם שמואל מפרש למתניתין דב' רוחות היינו כשנפרצה בקרן זוית, והיינו משום דבעשר יש להתיר אף בלא פי תקרה, דפתחא בקרן זוית עבדי אינשי, אך זה דלא כמשמעות לישנא דגמ' דשמואל אמר "אפי'" ביותר מעשר, ומשמע דאיירי גם בעשר, וכמו שדקדק הגאו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-243)
243. והתוס' כתבו ע"ז דלא דק, דא"כ ל"ה פרצה יותר מי' אלא אלכסון של ה' על ה' דהיינו ז' אמות, והשפ"א כתב בדעת רש"י דמצרפין ה' של מחיצת צפון למחיצת המזרח להיות נחשב יותר מי', ונתחדש בזה ג' מילי, חדא, דבפרצה בקרן זוית, חשבינן להמחיצות שהם גודרים את כל המרובע, אלא דיש בזה פרצה, וע"כ חשיב כפרצה יותר מי', דאי נימא דאף בלא דיני פרצה, אין המחיצות גודרות אלא את האלכסון, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"א, ודאי דיש לחשוב את פרצת האלכסון, והיא אינה יותר מי', ועוד, דאף דחלל פרצה זו אינה יותר מי', מ"מ כיון דהפתח הולך על פני יותר מי', חשיב כיותר מי', ועוד, דמצרפין ב' רוחות לדין פרצה יותר מי', ולא אמרינן דברוח מזרח אין הפרצה יותר מי', וברוח צפון אין הפרצה יותר מי'. [↑](#footnote-ref-244)
244. ויש שכתבו לפ"ז דרשות הפרוצה במלואה ויש לה תקרה העשוי' בצורת משולש, אמרינן בזה פי תקרה אף לדעת שמואל, כיון דא"צ לומר פי תקרה אלא בג' פיות, אך לכאו' י"ל דכיון דהוי זה מד' רוחות, חשבינן לה כד' פי תקרה דלא אמרינן. [↑](#footnote-ref-245)
245. והעירו דאי"ז מתישב במש"כ בתור"פ דמש"כ רש"י דנפרץ ד', הוא משום דבפחות מד' לא אמרינן פי תקרה, ותיקשי דהרי ל"ב למימר פי תקרה להתיר לפרצה זו, אלא מצינו למימר פי תקרה לפרצות האורך, ויותרו פרצות הרוחב בעומ"ר, ובע"כ דמחיצה דמכח פי תקרה אינה מועלת להתיר את הפרצות שבצידה. [↑](#footnote-ref-246)
246. וזה לפ"מ שפירש בד' רש"י דהפרצה היא ד' אמות, אך למש"כ הריטב"א דהפרצה היא ד"ט, איירי בבית שהוא יותר מי' אמות וד"ט. [↑](#footnote-ref-247)
247. והחזו"א בסימן ק"ז סקי"ד עמד על דבריהם, דיש לאסור בזה, משום דכל הבית פרוץ במלואו למקום שנפרצה התקרה, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ובתו"ד כתב, דאם מכוון התוס' דקירויו בד' הוא לד' טפחים, ניחא, דכל שאין במקום הפרצה ד"ט, הו"ל מקו"פ, וצ"ע דזה ניחא בנפרץ לרה"ר, אך בנפרץ לכרמלית או למבוי אחר, הרי ל"ה מקו"פ, אף שאין בו ד"ט, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ט' א', וגם כשנפרץ לרה"ר נראה מד' התוס' לעיל ט' ב' דבכה"ג לא חשיב כמקו"פ, ונת' במקומו, והק' כן גם במש"כ התוס' דאם נפרץ הקירוי מרוח אחת י"ל דשרי, דמ"ט לא אסרינן משום דכל הבית פרוץ במלואו למקום שנפרצה התקרה, ועיי"ש מש"כ לישב בזה, ואכמ"ל, ונמצא לפי דבריו, דד' התוס' הכא הם מקור נאמן לד' הביאוה"ל בסימן שנ"ח, דכותל חצר הפרוץ באמצעו, ועשה כותל אחר בתוך החצר כנגד הפרצה, (ואין בין הכתלים יותר מי' אמות), ה"ז מועיל להתיר את הרשות, ולא אמרינן דצידי הרשות פרוצים למקום שבין הכותל החדש לפרצה, ואין להם מחיצה שתתיר לפרצה זו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-248)
248. ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי מב' הצדדים, ולא סגי בפס ד', או דאף דמן הדין סגי בפס ד', מ"מ כל דליכא מחיצה כנגדו, לא חזינן להפס ד' כלל כמחיצה על מקום זה, וע"כ הוא דל"מ, ונפ"מ הוא בגונא דליכא גיפוף בצד השני, אלא יש שם את סוף המחיצה של הרוח השני', - ובל' תור"פ והריטב"א משמע טפי דבעינן גיפופי מב' הצדדים, אך בד' הרשב"א נראה להדיא דסגי במה דאיכא שם סוף כותל, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק, דאף דביותר מעשר לא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא גיפופי, מ"מ סגי לזה גם בפס ד', וכן משמע מעיקר הא דמוקי לה בקרן זוית, דרק בפרצה בקרן זוית הוא דלא אמרינן פי תקרה, אך אם כל הפרצה היא ברוח אחת, אף שהיא בצד הכותל ולא נשתייר גיפוף בצד השני, אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. ולכאו' לפירש"י גופי' דאיירי הכא בפי תקרה מד' רוחות, הרי דגם אם איכא גיפופי אין להתיר מן הדין, דל"מ גיפופי מד' רוחות, ומש"כ רש"י דאף בלאו סתימת פי תקרה פתחים נינהו, היינו דכיון דחזינן להו כפתחים, ע"כ שפיר מהני בזה הסתימה דפי תקרה לדין המחיצות דבעינן, ושפיר ניחא טעמא דל"ב דפליגי בעשר ולא אמרינן פתחא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-250)
250. אך צ"ע אם זה מתישב לדעת רש"י דאיירי הכא בפי תקרה מד' רוחות, ולכאו' בכה"ג ודאי דבעינן לדין המחיצה דפי תקרה, דאין להתיר מכח הא דדמי להיכא דאיכא גיפופי, שהרי ל"מ גיפופי מד' רוחות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-251)
251. אך בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקי"ד כתב דמודו התוס' דפי תקרה הוא מטעם מחיצה ולא מטעם פתח, ואך שלא הקילו למימר פי תקרה אלא היכא דדמי לפתח, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שלא עשו את פתח ההיכל רחב יותר מי', אף שהי' לו תקרה, והיינו משום דפי תקרה ל"מ משום פתח אלא משום מחיצה, ובהיכל בעינן פתח. [↑](#footnote-ref-252)
252. ובעיקר מה שנקט שם דכל דאין בכל פה יותר מי' שפיר אמרינן פי תקרה, אף דכל הפרצה יחד היא יותר מי', לכאו' הי' מקום לדון בזה, דכיון דהפרצה כולה היא יותר מי' ותורת פרצה עלי', ל"מ הא דכל פה אינו יותר מי', והי' מקום לדמותו לפלוגתת האחרונים לדעת רב דל"מ צוה"פ ליותר מי', אם יועיל שיעשה לפרצה יותר מי' ב' צוה"פ דכל אחת מהן אינה יותר מי', - אך באמת דבריו מוכרחים, שהרי לפירש"י דפלוגתא דרב ושמואל היא בפי תקרה מד' רוחות, הרי דמה שאמרו דפלוגתייהו היא ביותר מעשר, ודאי דהמכוון הוא דברוח אחת הוי יותר מעשר, וודאי לא סגי במה דכל הרוחות יחד הם יותר מעשר. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובדבריו שם משמע, דהא דלא אמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דמחיצה תלוי' אינה מתרת אלא במים, וזה כדעת רש"י שם דמחיצה דפי תקרה הויא כמחיצה תלוי', ולכאו' נמצא לפ"ז דהא דברוח רביעית אמרינן פי תקרה, הוא משום דברוח רביעית מהני מחיצה תלוי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ושו"ר בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דהשמיטו לדינא דקורה מתרת בחורבה, דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, וכתב דמ"ד דאמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דס"ל דאמרינן פי תקרה אף מב' רוחות, אך אנן קי"ל כמו שאמרו בסוכה י"ח ב' דלא אמרינן פי תקרה במפולש, עיי"ש, ולכאו' מבו' דמפרש דמה שאמרו התם דלא אמרינן פי תקרה במפולש, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, (דהרי איהו ס"ל דלא אמרינן פי תקרה בב' רוחות אף בדאיכא ב' מחיצות כמין גם), וצ"ע דלכאו' הרי בסוכה דסגי בג' דפנות חשיב כפי תקרה מרוח אחת, (דמה"ט הוא דלאביי אמרינן בזה פי תקרה), והא דלא אמרינן בזה פי תקרה הוא משום הפילוש.

     שוב הראוני עוד בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל' שהביא מפי' הראב"ד לעיל כ"ה ב' דטעמא דמ"ד דאויר קירויו מייתרו, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה במפולש, והרשב"א שם כתב דבזה פליגי רבנן ור' יהודה, ומ"ד דאין אויר קירויו מייתרו ס"ל כר' יהודה, עיי"ש, ובסימן ל"א הביא הרשב"א מד' הראב"ד דדמי להא דקורה אינה מתרת בחורבה, וכ"ה בד' הראב"ד בכתוב שם לעיל שם, וזה כד' הראב"ד דקי"ל דקורה אינה מתרת בחורבה משום דליכא אלא ב' מחיצות, - ומבו' לפ"ז דהוא פלוגתא דאמוראי אם אמרינן פי תקרה בב' רוחות, עכ"פ במפולש, ולפ"ז נמצא, דמ"ד דקורה ד' מתרת בחורבה ס"ל דאמרינן פ"ת במפולש, ואנן קי"ל דלא אמרינן פ"ת במפולש, ומה שאמרו בסוגיין דתליא בפלוגתא דרב ושמואל, היינו דמלבד דאיהו ס"ל דאמרינן פי תקרה במפולש, גם ס"ל דאמרינן פי תקרה אף דליכא גיפופי, וזה תליא בפלוגתא דרב ושמואל. [↑](#footnote-ref-255)
255. ולפ"ז הרי דלהס"ד דרבא כשמואל, מבו' דלשמואל לא אמרינן פי תקרה אלא כשיש גיפופין מב' הצדדים, וע"כ לא מכשרינן אלא כשיש ב' פצימין מב' הצדדים, וזה כדעת ר"ת ודעימי' דהא דבקירויו בד' לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא היכא דאיכא גיפופין מב' הצדדים, ושלא כד' התוס' שנקטו דסגי במה דאיכא לחי מצד אחד, - ולמש"כ הרי"ף והרמב"ם דאיירי בב' דפנות זה כנגד זה, מבו' דלשמואל לא סגי במה דאיכא גיפוף מצד אחד, אף אם בצד השני יש להמחיצה של הרוח שבצדדים, ולעיל נת' להסתפק בזה לדעת ר"ת ודעימי' אם בכה"ג אמרינן פי תקרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-256)
256. והרמ"א שם כתב דאחרים חולקין, והוא דעת התוס' דלא אמרינן פי תקרה בדאיכא ב' דפנות זה כנגד זה, ובד' המ"ב שם סקמ"א מבו' דהעיקר לדינא הוא כדעה קמייתא, - ולפ"ז הי' בדין דכל הא דקי"ל בסימן שס"א ס"ב דלא אמרינן פי תקרה בדאיכא ב' דפנות זה כנגד זה, הוא רק בדליכא פצימין, אך כל דאיכא פצימין אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, וכדעת הראב"ד, ולא קי"ל כן, ועוד צ"ע, דלכאו' כל מה דבסוכה בעינן פצימין, הוא משום דבלא"ה ל"מ פי תקרה לבראי, אך באכסדרה דנעשית התקרה לשמה, הדין נותן דנימא פי תקרה במפולש אף בדליכא פצימין, ואמנם בפי' ר"א מן ההר בסוכה שם מבו' דלדעת הרמב"ם מתפרש הא דמפלגינן משום דלאו להכי עבידי, בע"א, וצ"ב, ולפ"ז שמא י"ל לקו' זו, - ושמא כל הא דבסוכה אמרינן פי תקרה בכה"ג, הוא משום דהתם ל"ב למימר פי תקרה אלא מרוח אחת, אך לענין שבת דבעינן למימר פי תקרה מב' רוחות, בכל גוונא לא אמרינן פי תקרה במפולש, וזה נלמד מהא דבבונה עלי' ע"ג בתים ובגשרים המפולשין לא אמרינן פי תקרה, וצ"ע.

     שו"ר בדמשק אליעזר על ביאור הגר"א שם שכתב, דכל הא דאמרינן פי תקרה במפולש בדאיכא פצימין, הוא מכח דאיכא לכותל האכסדרה מבחוץ, ואי"ז פילוש גמור, עיי"ש, - אך צ"ע, דמהא דפריך רבא לאביי מהפחית דופן האמצעי, נלמד דרבא ס"ל דאין לחלק בזה, ואף בסיכך ע"ג אכסדרה חשיב כמפולש גמור, וכ"ה דהתם מהני פצימין, ה"נ בפילוש גמור מהני פצימין, דאל"כ תיקשי לרבא לנפשי', מגונא דהפחית דופן האמצעי ואיכא פצימין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-257)
257. ובל' הרמב"ם שם משמע דהא דקי"ל דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג, הוא משום דהוי מפולש, ול"מ הא דהיא סתומה ע"י הכותל שבחוץ, וכ"נ בד' הגר"א שם, - אך צ"ע דא"כ מ"ט ס"ד דתליא בפלוגתא דרב ושמואל, הרי הכא גרע טפי משום דהוא מפולש, ופלוגתא דרב ושמואל לדעת הרמב"ם איירי ברוח הרביעית, דאי"ז מפולש, וגם דאם הא דל"מ הוא משום דהוי כמפולש, מ"ט הוצרכו להא דלבראי לא עבדי. [↑](#footnote-ref-258)
258. ויש להעיר בזה, שהרי אמרו בירושלמי הובא ברא"ש בפ"ק דסוכה סימן ח' דרחב מי' אמה בסוכה כשרה, ומד' הרא"ש שם מוכח דהוא רק בדופן שלישית, וכ"נ בפי' ר"א מן ההר בסוכה ז' א', אך ההשלמה שם כתב דהוא בכל הדפנות, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם, ולפ"ז יל"ע אם יש לחלק לענין סוכה בין י' ליותר מי', ואמנם בדעת הרמב"ם מבו' בד' רבינו מנוח בפ"ד מסוכה הי"ב דלא קי"ל לדינא דהירושלמי, וכן נקט המ"ב בסימן תר"ל סקי"ח דפרצה יותר מי' אוסרת אף ברוח שלישית, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-259)
259. וגם לל"ב י"ל דהוי פלוגתייהו אף ביותר מעשר, לדעת הסוברים דאין פרצה יותר מי' אוסרת בסוכה, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-260)
260. ומשה"ק הרשב"א והרא"ש ע"ד הר"ח ודעימי' ממש"א בסוכה י"ח דרק במפולש לא אמרינן פי תקרה, הנה משמעות דבריהם דלא הקשו מהא דבסוכה לא אמרינן פי תקרה רק במפולש, אלא דמהא דמדמי לה למבוי המפולש נלמד דהא דבמבוי המפולש לא אמרינן פי תקרה הוא מכח הפילוש, עיי"ש, ועי' בקרבן נתנאל שפירש כעי"ז בד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-261)
261. וזה ניחא להריא"ז לטעמי', דהא דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא במקום שיש לו ג' מחיצות, וע"כ אף בסוכה דסגי בג' דפנות לא אמרינן פי תקרה ברוח שלישית, וי"ל דהיינו דלא חזינן להפי תקרה כסתימה, אלא ברשות המוקפת מג' רוחות, אך כל שהיא מוקפת מג' רוחות וחזינן להפי תקרה כסתימה, ה"ז מועיל אף כלפי רשות שאין לה ג' מחיצות. [↑](#footnote-ref-262)
262. וממה שאמרו בגמ' דעד כאן לא קאמר רב התם אלא דהני מחיצות לאכסדרה עבידי, מבו' דהא דל"מ פי תקרה לבראי, אי"ז דין מסוים בדפנות סוכה, אלא אף לענין שבת ל"מ. [↑](#footnote-ref-263)
263. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דכל שעשו את התקרה לצורך חוצה לה, שפיר אמרינן בזה פי תקרה, ומתישב בזה מה שאמרו לעיל ח' ב' דבקורה משום מחיצה י"ל דחודו הפנימי סותם, וכל דחודו הפנימי סותם, הרי הויא עיקר מחיצת הקורה לבראי, ואפ"ה הויא מחיצה, וכ"כ באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ח בתו"ד, אך צ"ע דא"כ מ"ט אמרינן פי תקרה אף בתקרה שלא נעשית לשם קירוי המקום שתחתי', כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' בדין בונה עלי' ע"ג בתים וגשרים המפולשין, ובד' התוס' וש"ר לעיל פ"ו ב' בדין גזוזטרא. [↑](#footnote-ref-264)
264. ואמנם מבו' בד' רש"י שם, דכל הא די"ל בזה פי תקרה, אלמלי הא דהו"ל כמבוי המפולש, הוא רק לדעת אביי, אך לדעת רבא לא אמרינן בזה פי תקרה, ובתוס' הרא"ש שם הק', דהרי טעמא דרבא דלא אמרינן פי תקרה בסיכך ע"ג אכסדרה, הוא משום דהתקרה לא נעשית לסוכה, אך בכה"ג שבאנו לומר פי תקרה משום הסיכוך עצמו, מ"ט תליא בפלוגתא דאביי ורבא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
265. וכן צ"ל בדעת שיטת ריב"ב בסוכה שם שפירש דהא דמכשר אביי בסיכך ע"ג אכסדרה, הוא מכח הפי תקרה דהסיכוך הכשר, ותיקשי דאם אמרינן פי תקרה בסיכוך, א"כ מ"ט כל סוכה בעיא ג' דפנות, ומ"ט לא מכשיר אביי אלא בסיכך ע"ג אכסדרה, ובע"כ דבכל סוכה לא אמרינן פי תקרה משום דאיכא בקיעת רבים, ורק בסיכך ע"ג אכסדרה דליכא בקיעת רבים אמרינן פי תקרה, אך בעיקר דבריו צ"ע, דאם הא דמכשר אביי הוא משום פי תקרה דסיכוך הסוכה, א"כ מאי קאמר רבא דל"מ משום דלגואי עביד לבראי לא עביד, הרי סיכוך הסוכה עשוי לצורך הסוכה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועיי"ש שהק' עוד דא"כ מאי פריך דמב' רוחות נמי נימא פי תקרה, הרי פי תקרה הו"ל כקורה דל"מ אלא ברוח רביעית, ועוד הק' דא"כ מ"ט דמ"ד דאמרינן פי תקרה אף ביותר מעשר, ומ"ש מקורה דל"מ ביותר מעשר, - אך י"ל לדעת הרמב"ם, דאף דפי תקרה אינו אלא מדרבנן, מ"מ אי"ז כדינא דקורה, אלא מדרבנן שויוהו כמחיצה, וע"כ שפיר פריך דאפי' מב' רוחות נימא פי תקרה, וע"כ נמי י"ל דמהני פי תקרה אף ביותר מי'. [↑](#footnote-ref-267)
267. ומש"כ בחי' הגר"מ שם דהרמב"ם לטעמי' בהל' סוכה דלא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא פצימין, צ"ע, דלפי המבו' בסוגיין הרי כל הא דבסוכה בעינן פצימין, הוא משום דהתקרה לאו לבראי עבידא, אך לגבי תוכה שפיר אמרינן פי תקרה אף בדליכא פצימין. [↑](#footnote-ref-268)
268. וכתבו שם דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, אך התוס' לעיל ח' ב' כתבו בתי' קמא דלמ"ד דקורה משום מחיצה הוי מחיצה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-269)
269. והגאו"י והקר"א שם כתבו די"ל דלעולם מדאורייתא אמרינן פי תקרה אף ברחבה טפח, והא דל"מ קורה בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא מדרבנן, דומיא דלחי דקי"ל דהוי מחיצה דאורייתא ול"מ בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

     ובד' הקר"א שם נראה שכתב כן גם בישוב ד' רש"י דקורה טפח מתרת, וצ"ע דאם אכן מדרבנן ל"מ קורה טפח, א"כ מ"ט קורה מתרת בחורבה, וצ"ע כן גם בד' השו"ע בסימן שס"א ס"ב בדין בית שנפרץ, שכתב הגר"א שם בדעתו דאף אם אין התקרה רחבה אלא טפח ה"ה מועלת להתיר, (וכ"ה בד' הב"י שם), וצ"ע דמ"ש מכל קורה דאינה מתרת בחצר, - ובס' ארחות חיים ספינקא סימן שס"ג סי"ב כתב דלדעת הסוברים דאמרינן פי תקרה בתקרה רחבה טפח, הרי דכל הא דל"מ קורה למעלה מכ' או קורה העומדת מאלי', הוא רק בקורה עגולה דאין לה פה ולי"ב משום פי תקרה, עכ"ד, וזה תימה, דבמשנתינו תנן דמבוי שהוא למעלה מכ' אמה ימעט, ואנן נימא דהיינו רק בקורה עגולה. [↑](#footnote-ref-270)
270. והטור בסימן תר"ל כתב בדין סיכך ע"ג אכסדרה, דאפי' אם יש בפי התקרה של אכסדרה טפח לא אמרינן בי' יורד וסותם, והב"ח והט"ז בסימן שס"א פירשו דמכוון דבריו הוא דבעינן שיהא רוחב התקרה טפח, והקשו דזה דלא כמש"כ בסימן שס"א דבעינן רוחב ד"ט, אך לכאו' יל"פ דמכוון הטור דבעינן שיהא בעובי התקרה טפח, וכמש"כ התוס' ודעימייהו דרק בכה"ג אמרינן פי תקרה. [↑](#footnote-ref-271)
271. והאור גדול בסימן נ"ה סק"ח נתחבט דמהיכן למד הרשב"א לד"ז, וכתב דהוא מהא דבעינן בסוכה ג' דפנות ולא אמרינן פי תקרה על הסכך, אך בד' הרשב"א לעיל מבו' דלמד לד"ז מעיקר הא דפסלינן למעלה מכ' אף בקורה רחבה ד', כאשר כ"ה משמעות מימרא דר' אילעא, ולא מכשרינן משום פי תקרה, - ולפ"ז נמצא, דלדעת הסוברים דפסולא דלמעלה מכ' הוא אף היכא דאיכא משום פי תקרה, אין מקור להך מילתא דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה בריאה, (ומסתברא מילתא דמש"כ הריטב"א לעיל פ"ז א' בשם מקצת רבותיו דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', הוא משום דס"ל דאמרינן פי תקרה אף בתקרה שאינה בריאה, וע"כ מהא דפסלינן למעלה מכ' אף בקורה רחבה ד', נלמד דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ'). [↑](#footnote-ref-272)
272. וצ"ב לדעת הני קמאי, דמ"ט פסלינן בקורה רחבה ד' למעלה מכ', וכמו שדקדק הרשכ"א לעיל ג' א' מלישנא דר' אילעאי, ולדעת הסוברים דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ' ניחא, אך הסמ"ג כתב להדיא דאמרינן פי תקרה אף למעלה מכ', וצ"ל דס"ל דהא דאמר ר' אילעאי רחבה אע"פ שאין בריאה ואם יש לה אמלתרא א"צ למעט, הוא ב' מימרות נפרדות, ואה"נ דאף ברחבה ד' מהני למעלה מכ', ובתשו' אור גדול סימן נ"ה כתב לפרש דעיקר הא דאמר ר' אילעא דרחבה ד' אע"פ שאינה בריאה, היינו דבזה מהני למעלה מכ', משום דה"ז מועיל מדין פי תקרה, (ומתפרשים דברי ר' אילעא, דבין ברחבה ד' אע"פ שאינה בריאה ובין באמלתרא א"צ למעט). [↑](#footnote-ref-273)
273. וצ"ל דהא דקורה מתרת במבוי למ"ד דקורה משום מחיצה אף בגונא דהיא נתונה שם בדרך עראי, הוא משום דהקילו חכמים דאף בכה"ג נימא פי תקרה, כ"ה דהקילו למימר פי תקרה אף שאינה רחבה ד' טפחים. [↑](#footnote-ref-274)
274. ובפשוטו לפ"ז הדין נותן דכל דקצה התקרה אינה משופעת, אמרינן בה פי תקרה, אף אם אין בהחלק הישר ד"ט, דלא מצינו לחשבו בפנ"ע כתקרה, משום דבכה"ג יש לה פה, וגם בכה"ג דכל התקרה משופעת, כל הא דלא אמרינן פי תקרה הוא רק בקצה השיפוע, אך בצדדי התקרה, שפיר אמרינן פי תקרה, כיון דאין הפה משופע, אך בס' מחנה ישראל סימן י' צידד דבהני גווני לא אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-275)
275. והב"י שם כתב, דאף דהתוס' והרא"ש בסוגיין פירשו להא דקירויו באלכסון בע"א, אי"ז משום דס"ל דאע"פ שהוא בשיפוע אמרינן פי תקרה,שהרי במה שאמרו לעיל כ"ה ב' דבעביד כי אורזילא לא אמרינן פי תקרה, לכו"ע היינו גג משופע, עכ"ד, וצ"ב במש"כ דלכו"ע היינו גג משופע, דהרי התוס' לעיל שם גרסו דעביד כי ארסלא, ופירשוה בע"א, וכ"ה בפי' ר"ח וברבים מקמאי שם, אך בדעת התוס' והרא"ש גופייהו מצינו דמודו לד' רש"י דבגג משופע לא אמרינן פי תקרה, וכנ"ל, - והט"ז בסימן שס"א סק"ב כתב דקי"ל דאמרינן פי תקרה אף במשופע, ומה"ט קי"ל דאין אויר קירויו מייתרו, אך השעה"צ שם סקי"ט ובסימן שנ"ח סקפ"ט הביא מד' רבים מהאחרונים דקי"ל דלא אמרינן פי תקרה במשופע, ורק לענין קרפף הקילו דאמרינן פי תקרה אף במשופע. [↑](#footnote-ref-276)
276. ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז מכלאים הי"ח נסתפק דשמא הא דלא אמרינן פי תקרה במשופע אינו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דלענין קרפף אמרינן פי תקרה אף במשופע, וכמש"כ האחרונים דלענין קרפף הקילו, ועיי"ש שכתב לצדד לפ"ז דאף לכלאים נימא פי תקרה במשופע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-277)
277. ובקה"י סימן א' סק"ג הק' דהיאך מהני קורה עגולה במבוי, הרי אין לה פה, ועיי"ש שנקט דלדעת הסוברים דאמרינן פי תקרה במשופע, ה"נ אמרינן פי תקרה בקורה עגולה, ורק לדעת רש"י לא אמרינן פי תקרה בעגולה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דבקורה הקילו, דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן, - אך אכתי תיקשי למש"כ התוס' לעיל ח' ב' דקורה משום מחיצה דאורייתא, ושמא נימא דמ"מ הקילו חכמים בזה דאף בגונא דל"ה מחיצה דאורייתא, ה"ז מועיל מדרבנן, והעירו דיש לדמותו למש"כ האחרונים דהא דקי"ל דבקרפף מהני קירוי משופע להתירו, הוא משום דבקרפף הקילו, ואמנם לפ"ז נמצא דלמש"כ התוס' לעיל שם דהא דבמבוי שצידו אחד ארוך מניח את הקורה באלכסון, הוא משום דקורה הויא מחיצה דאורייתא, הרי דהתם לא יועיל להניח קורה עגולה, ולא נתפרש כן. [↑](#footnote-ref-278)
278. ובד' הרשב"א שם מבו' דאף אם בתקרה משופעת אמרינן פי תקרה, מ"מ בתקרה מלאה פגימות לא אמרינן פי תקרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-279)
279. וי"ל דאי"ז דין בפנ"ע מדיני פי תקרה דכולי האי לא אמרינן יורד וסותם, או משום דלמעלה מכ' דלא שלטא בה עינא לא חזינן לה כתקרה אלא הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, וכל שהתקרה היא למעלה מכ' ולא מינכרא המחיצה ל"מ, וכמש"כ הריטב"א בריש סוכה, דהא דל"מ קורה למעלה מכ' אף למ"ד דקורה משום מחיצה הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, אך בל' הריטב"א משמע טפי דלמעלה מכ' לא אמרינן כלל יורד וסותם, דאם הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, הרי אמרינן בזה יורד וסותם, ואך דאי"ז מועיל להתיר משום דאי"ז מחיצה הניכרת. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובספר הבתים שערי איסור הוצאה סימן י' כתב ע"ד הרשב"א, ז"ל, ויראה לי שאין טעם פי תקרה יורד וסותם מפני שיחשב כמחיצה, אלא שפי תקרה מבדלת אותו מרשות אחר וכו', לפיכך גבי מבוי שאין הקורה אלא משום היכר, אפילו רחבה ד' והיא למעלה מכ' אין בה היכר, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-281)
281. ולכאו' יש מקום לומר, דכ"ז הוא כשבאנו להתיר עי"ז את המקום שמחוץ למחיצה זו, כמחיצה שע"ג הבור, שבאנו להבדיל ע"י מחיצה זו בין ב' צידי המחיצה, דכלפי מקום זה חזינן לה כמחיצה, אך כלפי המקום שתחת התקרה, לא חזינן לה כמחיצה כלל, ושפיר אמרינן בזה פי תקרה, ונפ"מ רבתא, דהא דבבית מקורה שנפרץ אמרינן פי תקרה להתירו, הוא אף כשהתקרה עבה י' טפחים, אך בל' הרשב"א לעיל משמע דגם כלפי המקום שתחת המחיצה לא אמרינן פי תקרה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. וראיתי שהביאו מד' חי' המאירי לעיל ט"ו א' שכתב דכל שאנו מתירים מדין פי תקרה מותר פרוץ כעומד, והרי דמהני מחיצה דפי תקרה להתיר את הפרצות שבצידה בעומ"ר, אך בהערות לחי' המאירי שם פירש לדבריו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. והוכיח כן ממש"כ רש"י דבקירויו בד' בעינן למימר פי תקרה מד' רוחות, ולא סגי דנימא פי תקרה על ב' פרצות דה' אמות, ויותרו הפרצות דד' טפחים בעומ"ר, אך בחזו"א בסימן ק"ז סקי"ג כתב דהתם הוא משום דגם לומר פי תקרה על ב' רוחות ויחשבו ב' הרוחות האחרות כפתח חשיב כפי תקרה מד' רוחות, ולעיל נת' להעיר ע"ז מד' תור"פ שם דמבו' דלא מצינו להתיר בלא דנימא פי תקרה על כל ד' הפיות, (וע"כ אם אין רוחב הפרצה ד"ט, ל"מ, דלא אמרינן פי תקרה בפחות מד"ט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-284)
284. ולפשטות ד' התוס' והרא"ש דפי תקרה הוא מטעם פתח, י"ל דאי"ז מועיל להתיר את הפרצות, וכמו שמצינו דעת כמה מרבוותא דצוה"פ לא חשיב כעומד להתיר את הפרוץ שבצידו, ונת' לעיל י"א א'. [↑](#footnote-ref-285)
285. אך בקובץ אליבא דהלכתא האריך הגרמ"ר שליט"א דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' המ"ב בע"א, ובמש"כ לפרש להא דבסיכך ע"ג אכסדרה אמרינן פי תקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. והפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סוסק"ג נסתפק דשמא הא דלא אמרינן פי תקרה בכה"ג אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא אמרינן פי תקרה אף בכה"ג והוי רה"י, והחזו"א בסימן ק"ז סקט"ז בתו"ד נקט בפשיטות דמדאורייתא לא אמרינן פי תקרה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-287)
287. ובלא ד' ר"ת הי' מקום לומר דהא דשרי ר' יהודה ולא אמרינן אתרו"מ, הוא משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, והכא דהוי רה"ר מקורה ואין דין רה"ר עליו לא אמרינן אתרו"מ, וגם הי' מקום לפרש דהכא לא איירי ברה"ר, וכאשר כ"ה בירושלמי דאיירי הכא במפולשין לבקעה, (וגם בד' התוס' בד"ה איתיבי' מבו' דיש מקום לפרש דלא איירי הכא ברה"ר גמורה), עיי"ש, אך לפי המבו' בד' ר"ת דטעמא דרבנן הוא משום דאתרו"מ, והרי דאיירי הכא ברה"ר ואמרינן אתרו"מ אף ברה"ר מקורה, תיקשי דא"כ מ"ט דר' יהודה דשרי. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך באמת מצינו לדעת הרמב"ם דאף דבג' מחיצות ל"ה רה"י דאורייתא, מ"מ התירו חכמים ע"י קורה, ומצינו כן גם בד' הריטב"א לעיל צ"ד א' דאף להסוברים דבפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות, מ"מ התירו חכמים ע"י קורה, ומה שאמרו לעיל כ' א' דאי לאו רה"י היא ל"ה שרו רבנן, כתב החזו"א בסימן ע"ד סוסקי"ד דהיינו משום דאי פסי ביראות ל"ה מחיצות, לא נתבטל רה"ר על ידיהם, והי' בזה איסור דאורייתא, ושפיר י"ל דהכא ס"ד דבמקום דל"ה רה"ר התירו חכמים ע"י ב' מחיצות, אף דב' מחיצות לאו דאורייתא, אך בד' התוס' לעיל ח' ב' סוד"ה מניח, משמע דפשיטא להו דלא התירו חכמים ע"י קורה רק במקום דהוי רה"י דאורייתא, (וע"כ הוצרכו לפרש דהא דשרי כנגד הארוך הוא משום דה"ז בטל לגבי מבוי). [↑](#footnote-ref-289)
289. וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי אף אם לא אמרינן פי תקרה במפולש כלל, מ"מ כיון דב' מחיצות דאורייתא שפיר מותר לטלטל דלא גרע מקורה דמתרת במבוי, וצ"ל כמש"כ הגאו"י בתו"ד גשרים המפולשין לא חשיב כמבוי, דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ואין להתיר בזה משום קורה, אלא משום דפי תקרה יורד וסותם. [↑](#footnote-ref-290)
290. וזה כמש"נ מד' התוס' בסוכה דהכא לא חשיב כמבוי ואין להתיר בזה אלא משום פי תקרה. [↑](#footnote-ref-291)
291. וביותר קשיא למש"כ התוס' לעיל צ"ד א' בתי' קמא, דעיקר הא דפריך דמב' רוחות נמי, הוא משום דמתניתין ר' יהודה היא דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וא"כ היאך הו"מ לשנויי דאיירי במפולש, הרי לר' יהודה אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, - אך אף לתי' בתרא דהתוס' שם קשיא, דאף דלא ניח"ל להתוס' לפרש דעיקר הא דפריך דמב' רוחות נמי, הוא משום ר' יהודה, מ"מ ודאי דדינא דמתניתין דפרצה זו אוסרת הוא גם לדעת ר' יהודה, שהרי ר' יהודה קאמר דאסורין לשבת אחרת, ותיקשי דלר' יהודה גופי' מ"ט ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואמנם בזה י"ל דהתוס' וש"ר הכא ס"ל דבונה עלי' ע"ג בתים וגשרים המפולשים איירי בגונא דחשיב מקום זה כמבוי, וע"כ שפיר מטלטלין תחתיהן בשבת, אף דלא אמרינן פי תקרה במפולש, משום דהוי כקורה מכאן וקורה מכאן, ושלא כד' התוס' בסוכה שפירשו דהא דמטלטלין תחתיהן הוא מדינא דפי תקרה, - אך נתחדש לפ"ז, דהא דלא אמרינן פי תקרה במפולש, אי"ז משום דג' מחיצות דאורייתא, אלא אף לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן בעינן ד' מחיצות, ל"מ לזה פי תקרה אף במפולש, וחצר שאינה ניתרת בקורה, לא תהא ניתרת מכאן ומכאן בפי תקרה, וע"כ שפיר הו"מ לפרושי דהא דבבית שנפרץ מב' רוחות לא אמרינן פי תקרה, הוא משום דהוי מפולש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-293)
293. ועד"ז צ"ע לדעת הרי"ף ודעימי' דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, ולכאו' פירשו כן בטעמא דרבנן דאסרי, דהוא משום דס"ל דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, ולפ"ז לא מצינו דאיכא גריעותא בפנ"ע דפילוש דמכח זה לא אמרינן פי תקרה, ולפ"ז תיקשי במה שאמרו בסוכה י"ח ב' דבהפחית דופן האמצעי לא אמרינן פי תקרה משום דהוי כמבוי המפולש, ובסוכה דסגי בג' דפנות הרי הו"ל כפי תקרה מרוח אחת, דמה"ט ס"ל לאביי דאמרינן בזה פי תקרה ברוח שלישית, ורבא נמי מודה דהיכא דאיכא פצימין אמרינן פי תקרה, ומהיכ"ת דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ואדרבה מדר' יהודה נשמע לרבנן דאף במפולש מצינו למימר פי תקרה, שהרי כל הא דפליגי רבנן הוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, ואפשר דזה בכלל מה שהוכיחו הראשונים מהתם דאמרינן פי תקרה בב' רוחות אם אי"ז מפולש, - ואמנם לפי' קמא דרש"י דמסקינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ניחא, אך אכתי תיקשי בד' הר"ח, שפירש הכא כפי' בתרא דרש"י, ואיהו ס"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-294)