קה א_3
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

מקור הדין

**קי"ל** כבוש כמבושל, וכמו שהיתר שנתבשל עם האיסור נאסר ההיתר כיון שבלע מן ההיתר, כן נמי היתר שנכבש עם האיסור נאסר ההיתר דבלע בכבישה, ומקור הדין שכבוש כמבושל מצאנו בגמ' בכמה מקומות, בגמ' חולין צז: וקיא: פסחים עו. אמר שמואל מליח כרותח כבוש כמבושל, וע"ע ברא"ש ע"ז שהביא מקור לזה ממה דאמרינן פסחים מד: נזיר לז. בב"ח חידוש הוא דאי תרי ליה כולי יומא בחלבא שרי ומבשל ליה בשולי אסור ע"ש, מבואר שבשאר איסורים אי שרי ליה אסור והיינו ע"כ מדין כבוש ע"ש.

שיטת רש"י

**אמנם** שיטת רש"י בכל מקום דרק כבוש בחומץ חשיב כבוש ולא סתם כבוש, והב"י הק' עליו מגמ' דפסחים הנ"ל דחזינן להדיא שאפי' בשר שנכבש בחלב חשיב כבוש מוכח דלא בעינן דוקא חומץ, עוד הק' המרדכי דלהדיא תנן במתני' דשביעית ורד חדש שכבשו בשמן ישן חייב בביעור, הרי שגם בשמן חשיב כבוש ע"ש, ובביאור הגר"א הוכיח גם ממשניות דמסכת ע"ז, כבשים שדרכן לתת לתוכן יין וחומץ או שאין דרכן ע"ש, הרי שכבשין זה בלי יין וחומץ רק שיש שנותנין לתוכן יין וחומץ ע"ש ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

שיעור הזמן דכבישה

**ושיעור** הזמן דחשיב כבוש, נחלקו הפוסקים דעת הרא"ש בפ"ב' ופ"ה דע"ז שמעת לעת חשיב כבוש וראיה מגמ' פסחים הנ"ל דאי תרו ליה כולי יומא, אולם במרדכי ע"ז סי' תתנ"ד כ' ששיעור כבישה הוא ג' ימים, וראיה מחבית יין נסך דאמרינן ממלאם ג' ימים ומערן ע"ש, ולהל' פסק השו"ע שמעת לעת הוה כבוש אלא שלסניף מצרפים גם את השיטות שבג' ימים הוה כבוש.

דוקא בדבר לח

**ע"ע** בפמ"ג שדוקא לח בגוש הוה כבוש, אבל לח בלח או גוש בגוש לא הוה צונן, ולח חשיב כל שמתנועע כמו שמפורש בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' א', ועיין פמ"ג משב"ז א' שהביא שבבל"י נקט שכבוש בקרח חשיב כבוש, והפמ"ג תמה עליו דודאי אף שגופו מים מ"מ כיון שאינו לח אין בו דין כבוש ע"ש.

ביסוד דין כבוש

**אמנם** יש לעמוד על עיקר דין כבוש כמבושל, דהנה בדין בליעה בשאר איסורים העיקר תלוי בחום, שהרי אפי' דבר שלא נתבשל כל שנגע חם בחם בולע, ואילו מבושל צונן שנפל לדבר לח אינו בולע ומפליט, וא"כ אף שכבוש כמבושל אכתי מנ"ל שמחמת זה בולע, וע"כ צ"ל שמכיון שכבוש גורם שיחשב מבושל, ה"ה שגורם לבליעה ופליטה, אבל ודאי מה שחשיב מבושל אינו סיבה לפלוט ולבלוע והוא פשוט.

**אלא** שיש להסתפק אם דין כבוש כמבושל הוא מצד הדבר גוש שנכבש דזה שנכבש הבשר ונעשה כבוש גורם לו לבשר לפלוט ולבלוע, או דלמא עיקר הבליעה והפליטה הוא מצד הלח שכובשו לגוש, שכח הכבישה שבלח גורם לו ליבלע בבשר ולהפליט ממנו, ויש בזה כמה וכמה נפק"מ וכמו שיבואר.

מעת לעת בלי הפסק

**הנה** דנו האחרונים האם צריך כיבוש מעת לעת בלי הפסק, א"ד אפי' אם באמצע שפכו המים ואח"כ המשיכו הכבישה במים אחרים ובצירוף יש מעת לעת חשיב ג"כ כבוש, עיין פמ"ג משב"ז א' בסופו שהביא שמנח"י כלל כד' אות ב' כ' דלא חשיב כבוש, וכ' שיש להקל בהפסד מרובה, וכן כ' חי' הגרעק"א כאן, וכן דייק בגליון מהרש"א מלשון הרא"ש, ואפי' אם החזיר לאותן מים ג"כ מותר, והביא שכן כ' הש"ך בנקודת הכסף סי' קל"ה ס"ק טז', ועיין פ"ת סי' ס"ט ס"ק לג' שכ' שה"ה אם נפל לנהר שמימיו מתחלפים לא חשיב כבוש כיון שלא נכבש מעת לעת באותן מים ע"ש, אמנם ביד יהודה החמיר בזה וכן בשו"ת אגרות משה יו"ד ב' כ' כ' להחמיר בזה אם לא במקום הפסד מרובה ע"ש, ועיין הערה[[2]](#footnote-2).

כבוש בכלים

**עוד** דנו האחרונים בדין כבוש כמבושל בכלים, דבאו"ה נקט שאיסור ששרה בכלי מעת לעת נבלע בכלי, ויש לדון אם תלוי בצדדים הנ"ל, ועיין לקמן בפנים בדברי האו"ה בזה.

הוסיפו איסור באמצע הכבישה

**וע"ע** דרכי תשובה שדן בדין בשר שנשרה בתוך מים חצי יום, ובאמצע היום הוסיף בו חלב, ואח"כ שהה עוד חצי יום, באופן שעבר מעת לעת מזמן שרייתו במים, אבל עדיין לא עבר מעת לעת מזמן שרייתו בחלב, והביא שם אחרונים לכאן ולכאן, אמנם הביאו שבמשנ"ב סי' תס"ז ס"ק סז' מפורש שכל שלא שהה מעת לעת באיסור עצמו אינו נאסר ע"ש, והנה בנידון הנ"ל פשיטא שהבשר עצמו חשיב כבוש שהרי נכבש מעת לעת במים, וא"כ כיון שהוא כבר כבוש וכמבושל דמי למה לא בלע, וע"כ מוכח כהצד השני שעיקר דין כבוש הוא כח הכובש, וכל שהכבישה לא בא מצד האיסור רק מצד היתר אינו נבלע בהיתר, ונמצא לפ"ז שדין כבוש כמבושל דאמרינן בגמ' אינו כל כך ענין לכאן, אלא עיקר הדין כאן הוא כובש כמבשל ועיין עוד מזה לקמן בפנים.

**כבוש אחר כבוש ובישול**

**ע"ע** בדרכי תשובה ס"ק ט' שהביא דעת באחרונים שאם בישלו בשר ברוטב, ואח"כ נצטנן ושהה בו אחר שנצטנן שיעור כבישה לא נאסר הבשר כיון שכבר נתבשל ברוטב זה, אולם הביא כמה וכמה אחרונים שנקטו לדבר פשוט ששייך כבוש אחר בישול אפי' באותם מים עצמם, והנה אי נימא שעיקר דין כבוש כמבושל הוא מה שהשתנה הבשר ונעשה כבוש, א"כ הכא שכבר נכבש מה מוסיף מה ששוב נשרה באותם מים, אמנם בשרה במים אחרים לכו"ע אסור, וע"כ צ"ל שנקט ששייך כבוש גם מצד המים, אבל היכא שהם אותם מים ואותו בשר לא שייך שוב כבוש כמבושל, אבל האחרונים דפליגי ע"כ נקטו שדין כבוש כמבושל אינו שינוי בכבוש, אלא עצם מעשה הכבישה מפלט ומבליע, וממילא אין שום נפק"מ במה שכבר נכבש או נתבשל ופשוט.

בשאר דיני התורה

**בעיקר** דין כבוש כמבושל נקטו הפוסקים שאסור מן התורה, אולם כל זה לענין שאר איסורים, אבל לענין מלאכת מבשל בשבת מפורש ברמב"ם שכובש אסור רק מדרבנן, וכן לענין בב"ח מוכח בגמ' שאין בו איסור תורה אע"פ שכבוש כמבושל, דמ"מ מבשל ממש אינו, וכן דם שכבשו לא חשיב דם מבושל ואסור מן התורה עיין פמ"ג שפ"ד ב', ולענין בישול עכו"ם לא חשיב מבושל עיין שו"ע סי' קי"ג י"ג, ועיין כאן גליון מהרש"א.

כבוש בב"ח מדרבנן

**מיהו** כ' הב"י בבדק הבית בשם רבינו ירוחם, שבב"ח כבוש אינו כמבושל וכ' ב"י דהיינו דוקא לענין איסור הנאה, אבל מ"מ אסור באכילה והניח בצ"ע ע"ש, והדברים תמוהים דפשיטא דלא עדיף מצונן בצונן שאסור באכילה וכיון שבלע חלב ודאי שאסור באכילה, ועיין מה שכ' בזה באמרי בינה דיני בב"ח סי' יא' ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

כבוש בהתירא

**כ'** המ"א סי' תמ"ז ס"ק טז' בשם הד"מ דלא אמרינן כבוש כמבושל היכא שהתירה בלע ע"ש, וחלקו עליו כל האחרונים, אלא שצ"ע מהיכן למד כן, ועיין מה שכ' החוו"ד ס"ק ב' ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

**עוד** יש לדון אם צריך לשער כנגד כל החלב כמו בבישול או שבזה כו"ע מודו שרק מה שנבלע בבשר אסור ומשערין לפי חשבון, שהרח כל שאר המים שאינו נוגע בגוש לכאורה לא חשיב כבוש וצ"ע בזה.

השמטת הרמב"ם

**והנה** הרמב"ם השמיט כל ענין כבוש כמבושל, ועיין מה שחי' בזה הנו"ב בשו"ת סי' נב' שלא כל הדברים שוים לענין כבוש כמבושל ע"ש, וע"ע ערוך השלחן מה שכ' בדברי הרמב"ם, עוד הק' האחרונים ממתני' דתרומות פרק י' משנה י' כל הנכבשין מותרין זה בזה, ע"ש תוס' יו"ט, ועיין מה שהאריך בזה החוו"ד כאן ומה שחי' בזה ע"ש.

כבוש במצוות

**לענין** כבוש במצוות כגון אתרוג, עיין מה שהביא בזה גליון מהרש"א, וע"ע דרכי תשובה מה שהביא בזה שרק לענין איסורים אמרינן כאן דכבוש מפליט ומבליע אבל לא חשיב כמבושל ע"ש.

שו"ע

מקור הדין ובביאור הגר"א

**סעיף א'** איסור שנשרה עם היתר מעת לעת בצונן מקרי כבוש והרי הוא כמבושל ונאסר כולו אבל פחות מכן בהדחה סגי ע"כ, בביאור הגר"א ס"ק א' הביא מקור לדין כבוש כמבושל מגמ' פסחים ונזיר דאמרינן אי תרי ביה כולי יומא וכו', ולא הביא הא דשמואל כבוש הרי הוא כמבושל, ובבאר הגולה הביא רק הא דשמואל, ולכאו' המקור הפשוט הוא כמו שכ' הבאר הגולה שזה מפורש יותר, אמנם הרא"ש הביא דין כבוש מהא דאמרינן אי תרו לי כולי יומא, אבל הרא"ש לא הביא לעיקר דין כבוש כמבושל, אלא לענין שיעור זמן כבוש שהוא מעת לעת, אבל הגר"א משמע שמביא גם עיקר דין כבוש משם (ואינו מוכרח), ולקמן ס"ק ב' הביא מהא דאמר שמואל כבוש כמבושל.

**אלא** שבאמת תרווייהו צריכי, דהא דשמואל שכבוש כמבושל אינו מוכח שגם בולע, דנהי שהבשר כמבושל אבל הרי מבושל צונן אינו בולע, ולהכי איצטריך הא דאי תרו ליה כולי יומא דחזינן שהוא בולע, ומהא דאי תרו ליה לא חזינן שהוא כמבושל ונפק"מ שבולע כולו ובולע גם חוץ למקום הכבישה כמו שכ' הרמ"א, ולהכי בהמשך דברי השו"ע דמיירי לענין לאסור כולו כ' הגר"א שהמקור מהא דשמואל.

דין כבוש להפליט מכלי

**בט"ז** ס"ק א' הביא מה שכ' האו"ה כלל ב' דין ח' שאם נשתהה הבשר בכלי חלב מעת לעת נאסר הכלי וגם הבשר דקי"ל כבוש כמבושל גם בכלים, ומה שהתירו ביי"נ לשום בו שכר, ביי"נ הקילו ע"ש, והט"ז תמה עליו שהרי לא נעשה כבוש רק אחר מעת לעת ואז כבר נפגם טעם הכלי ע"ש, ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים, בפר"ח כ' שכבוש כמבושל הוא בסוף מעת לעת, אבל הפגם הוא רק אחר מעת לעת ע"ש, אלא שגם זה ק' שהרי א"א לצמצם שהכניס ההיתר לכלי באותו רגע שהוציא האיסור.

**ובשו"ת** חוו"י הביאו בפלתי כאן כ' דכבוש כמבושל לא חל כולו בסוף מעת לעת, אלא שבכל משך המעת לעת נבלע מקצת, ובסוף המעת לעת נגמר הבליעה וחשיב טעם, וממילא רוב הטעם נבלע בתוך מעת לעת, ורק מקצת שהשלים את הטעם נבלע בסופו ולהכי אין בו היתר נטל"פ[[5]](#footnote-5) ע"ש[[6]](#footnote-6), אולם בחוו"ד תמה עליו דמ"מ כיון שהשלמת הטעם הוא בפגם אין כאן טעם באיסור, ובדעת החוו"י והפלתי צ"ל דסברי שכיון שרוב הטעם לשבח אזלינן בתר רוב.

ביאור הפלתי באו"ה

**בפלתי** כ' לתרץ שעיקר דברי האו"ה בא ללמדנו שיש כבישה בכלים, אבל לדין מעת לעת לא נחית כלל, ואפשר דמיירי באופן ששרה החלב יב' שעות, ואח"כ הכניס הבשר ושרה בו עוד יב' שעות ולא נאסר מחמת החלב כיון שלא שרה בחלב מעת לעת, ואח"כ הסיר החלב והכניס מים ונמצא שבסוף מעת לעת של שריית הבשר עדיין לא עבר מעת לעת מזמן הסרת החלב ועדיין לא נפגם ונאסר הבשר ע"ש, ובהגהות הגר"י מהמבורג תמה עליו שהרי מיד שהסיר החלב פסק הכבישה ושוב אינו מצטרף מה ששרה אח"כ ע"ש, והיינו כמו שנתבאר לעיל דבעינן מעת לעת בלי הפסק.

**אמנם** אפשר למצוא היכי תמצי שהוסיף הרבה מים בחלב עד שביטל את החלב, ונמצא שהחלב בטל אבל לא בטל השרייה, אלא שזה תלוי בדין כבוש בנהר שמתחלפים מימיו שנתבאר לעיל בהקדמה.

ראיית האו"ה משכר

**שם** בט"ז הק' מה הק' האו"ה מהא דמותר שכר בחבית של יי"נ, הא התם ההיתר משום ששכר פוגם ביין, ועיין חוו"ד שתי' דנהי דשכר פוגם הא מ"מ לכתחילה אסור כדין נטל"פ לכתחילה, וע"כ צ"ל דהתם אינו אלא משהו ולהכי שרי לכתחילה, וא"כ הכא נמי שרי דבטל בששים, ולזה דחה האו"ה דבאמת בלע כולו, והתם מותר משום שביי"נ הקילו ע"ש.

כמה נבלע בכלי בכבוש

**שם** בט"ז, באו"ה הנ"ל מבואר שכלי בלע בכולו ע"י כבישה, והט"ז פליג דלא בלע כי אם כדי קליפה והוכיח מהרשב"א דמהני קליפה ביי"נ וע"כ דלא בלע כי אם כדי קליפה ע"ש.

האם יש חילוק בין כלי לכלי

**שם** בט"ז, באו"ה חילק בין כלי לכלי, שכלי חרס וכלי עץ בלע בכבוש, אבל כלי מתכות לא בלע, והט"ז פליג דלא מצאנו שום חילוק בין הכלים, אולם בפמ"ג הביא מקור שלענין עירוי מצאנו שכלי חרס לא בלע בעירוי, ובהגהות הגרעק"א הק' דהתם מצאנו כן לגבי כלי נחושת ולא לענין לכלי מתכות ע"ש, אולם לפי מה שנתבאר לעיל נראה שכוונת האו"ה שדוקא בכלי ששייך בו בישול אמרינן כבוש כמבושל, אבל כלי מתכות לא שייך בו בישול כי אם כשהוא מתרכך וזה פשיטא שכבוש אינו גורם לו להתרכך, ולכן פשיטא לאיסור והיתר שלא כבוש כמבושל בכלי מתכות, וגם אם אינו כן אבל עכ"פ נראה פשוט שמזה שחילק בין סוגי הכלים מוכח שנקט שעיקר הבליעה בכבוש הוא בכלי עצמו, ונקט שבכלי מתכות לא שייך בהם מציאות שנעשה כבוש ולכן אינו פולט ולא מבליע.

האם כבוש מפליט מהצד השני של הכלי

**בהגהות** רעק"א הביא בשם האשל אברהם או"ח שבדין כבוש בכלים, גם מה שדבוק על הכלי מבחוץ ג"כ נבלע לתוך הקדירה, ועיין דרכ"ת אות ד' שהביא בשם חמודי דניאל שדן שכמו כן קדירה שיש בתוכו בשר, שהעמידו בתוך חלב דנמצא הכלי כבוש בחלב ועמד בו מעת לעת, נאסר הבשר בתוך הכלי מדין כבוש כמבושל, והיד יהודה סי' זה פשוט לו שאינו נאסר דרק הכלי בלע ולא הבשר, וכ' שם הדרכ"ת שמדברי הפמ"ג הנ"ל מוכח שכבוש בולע גם דרך דופני הקדירה, אולם כ' שם בשם מהרש"ם שהפמ"ג כ' כן להחמיר רק בחמץ בפסח ע"ש, אולם בהגהות הגרעק"א כאן מוכח שלא חילק בין חמץ לשאר איסורים ועיין הערה[[7]](#footnote-7).

דם כבוש

**כ'** הפמ"ג משב"ז שאין כבוש בלח בלח אלא בלח בגוש, ובסוף דבריו מבואר שם שדם כבוש אסור מן התורה ולא דמי לדם שבשלו, וכן כ' בשפ"ד ס"ק ב' ע"ש, ולכאו' ק' היאך משכחת לה דם כבוש, הא לעולם הוה לח בלח שאין בו דין כבוש כלל, אלא שהפמ"ג מיירי שם בכבד שנכבש שהדם בתוכו אסור, ומבואר שכי האי גונא חשיב כבוש כיון הכבד הוא דבר גוש וממילא כיון שהוא נכבש גם הדם נכבש, מיהו כל זה אי נימא שהגוש נכבש, אבל אי נימא שהכל תלוי בכח הכובש כמו שנתבאר לעיל, א"כ לעולם הוה לח בלח שהרי המים כובשים את הדם שבתוך הכבד, וכמו כן יש להעיר בדין כבוש בכלי שהרי עיקר הכבישה הוא בלח הבלוע בתוך הכלי ואיך שייך בזה כבוש כמבושל, וע"כ מוכח שהכבישה הוא בכלי עצמו וכמו שנתבאר לעיל ויש לדחות.

רמ"א

למעלה מן הרוטב

**הג"ה** וכל מקום דאמרינן כבוש כמבושל אפי' מה שחוץ לכבישה אסור דע"י הכבישה שלמטה מפעפע למעלה כמו בבישול ויש מקילין במה שבחוץ ע"כ, כ' הש"ך ס"ק א' דלכו"ע אם היה האיסור שמן מפעפע למעלה ככל דין איסור שמן ע"ש, ובהגהות רעק"א תמה עליו דלענין לפעפע למעלה במה שחוץ לכבישה מה נפק"מ במה שהוא שמן ע"ש, ולכאו' נראה ברור שעיקר הנידון ברמ"א תלוי במה שחקרנו לעיל, דאם דין כבוש הוא מצד השינוי בנכבש, פשיטא שזה שייך רק במה שבתוך הרוטב ולא בחלק שלמעלה מן הרוטב שלא נכבש ואין בו דין כבוש כמבושל, אבל אי נימא שעיקר כח הבליעה והפליטה הוא מצד המים הכובשים א"כ המים האלו כיון שבכחם ליבלע בבשר ממילא ה"ה הדין שדינם כרותח ליבלע למעלה ממקומם שכמו שקבלו כח ליבלע בבשר כיון שעשו פעולת כבישה, אין טעם להגביל דוקא כנגד מקום הבליעה ופשוט.

**אלא** שמה שחי' הש"ך צ"ע, דלפ"ז עיקר טעם החולקים וסברי שלא נבלע למעלה ממקום הכבישה הוא משום שעיקר הכבישה הוא מצד הנכבש עצמו, וא"כ לענין זה מה נפק"מ במה שהכובש הוא דבר שמן וכמו שהק' רעק"א וצ"ע.

**ועיקר** הדבר שכ' הרמ"א שיש לאסור למעלה מן הרוטב כמו בבישול, עיין פמ"ג דתלוי במח' רש"י ור"י וע"ש מה שכ' בזה.

בליעה בפחות ממעת לעת

**פמ"ג** משב"ז ב' הביא מה שכ' המנח"י בביאור דברי האו"ה שבשר שנשרה מקצתו בחלב ולא שהה מעת לעת ונתבשלה בקדירה, צריך שיהא ששים כנגד אותו מקצת שהיה בכבישה, ואם יש ס' גם אותו מקצת שרי כיון שלא שהה בו מעת לעת, ובפמ"ג תמה עליו דכיון שלא שהה מעת לעת לא בלע הבשר כלום ובהדחה בעלמא סגי, אולם המנח"י נקט שגם פחות מעת לעת בלע הבשר, אלא שלזה מהני הדחה כיון שלא בלע בכבישה, ומה שנבלע פחות מעת לעת נפלט בהדחה ע"ש[[8]](#footnote-8).

מקצתו בציר

**הנה** הרמ"א כ' להקל במה שחוץ לכבישה אבל בש"ך הוסיף להקל גם במה שחוץ לציר, ובפמ"ג תמה עליו שהרי היכא ששהה בציר נאסר מדין מליח ובזה ודאי מפעפע בכל החתיכה עכ"פ בשמן ע"ש בכל דבריו.

איסור דבוק בכבוש

**היכא** שנשרה מקצתו בחלב ונאסרה מקצתה ואח"כ בשלה, כ' הפמ"ג בשם המנח"י שצריך ששים בחתיכה כנגד אותו מקצת, שהרי אותו מקצת נאסר מדין כבוש כמבושל והרי הוא דבוק לשאר החתיכה, והיינו שבאמת מדרבנן הוה ליה בב"ח ע"ש, ואיסור דבוק שנכבש דנו האחרונים אי שייך ביה דין איסור דבוק, עיין מנח"י כלל ג' ס"ק ב' ופמ"ג לעיל סי' ס"ט שפ"ד ס"ק ס' שנקטו בפשיטות ששייך בזה דין איסור דבוק, אמנם ביד יהודה הסתפק בזה שהרי הכא לא שייך הטעם שמא היה רגע אחד מחוץ לרוטב, שהרי א"כ בטלה הכבישה ע"ש, וע"ע דרכי תשובה מה שהביא בענין זה ע"ש.

חזקה בספק כבוש

**שם** וספק כבוש אסור מלבד בב"ח דאזלינן לקולא דמן התורה אינו אסור רק בבישול ממש ע"ש, והיינו דבשאר איסורים הוה ספק דאורייתא ואזלינן לחומרא, משא"כ בב"ח שדרך בישול אסרה תורה אזלינן לקולא, ובט"ז פליג על הרמ"א שיש לנו להעמיד אחזקה שלא נכבש, והביא ראיה ממקוה ע"ש ודוקא בשני חתיכות אחד נכבש ואחד לא נכבש כי האי גונא ספקא לחומרא.

יישוב שיטת הרמ"א

**ובדעת** הרמ"א נאמרו כמה תירוצים, הנקוה"כ פר"ח ופלתי כ' דלא דמי כלל דהכא איתרע לה חזקה שהרי האיסור נכבש לפנינו רק שלא ידעינן כמה זמן שהה בה[[9]](#footnote-9).

**ועיין** שב שמעתתא ג' ז' שתי' דהכא א"א להעמיד אחזקה כיון שהוא ספק תערובת דלא ידעינן אי נבלע הבליעה בכלי, וכי האי גונא לא שייך חזקה ע"ש, וסברא זו כ' ג"כ החוו"ד ורעק"א שו"ת סי' פב' ע"ש, אולם נראה שכל זה רק אי נימא שכבוש כמבושל הוא מכח המים הכובשים שנבלעים בחתיכה, אבל לפי הצד שצידדנו שעיקר כח הכבוש הוא מצד החתיכה עצמה שהוא נכבש ומשתנה לכבוש ולהכי נבלע בו ונפלט ממנו, בזה שפיר יש לומר ששייך חזקה על החתיכה עצמה שלא נשתנה ליעשות כבוש וממילא לא בלעה ופשוט[[10]](#footnote-10).

**וע"ע** בפמ"ג שכ' לבאר שיטת הרמ"א ע"פ סברת הרשב"א שכל שא"א לומר השתא נפל וע"כ קודם לכן זמן מה נפל כבר יצאה מחזקתה ומחזקינן איסורא למפרע מכח חזקה דהשתא, ומיהו היינו דוקא במקום אחד אבל ממקום למקום לא מחזקינן איסורא, ועיין חוו"ד שכל זה דוקא אם נוכל לומר שכאן במקום זה נפל האיסור, דאז לא מחזקינן ריעותא במקום אחר דכאן נמצא כאן היה, ואם במקום זה לא שהה מעת לעת שרי, אבל אי ידעינן ודאי שלא נפל האיסור כאן במקום הזה, בזה פשיטא דמחזקינן איסורא ממקום למקום ע"ש.

איסור דרבנן בכבוש בב"ח

**שם** ברמ"א מלבד בבב"ח דאזלינן לקולא ע"כ, כ' הגר"א דמ"מ מדרבנן אסור בכבוש בב"ח וראיה ממתני' המעמיד חלב בעור קיבת בהמה ע"ש, ולכאו' תמוה מה צריך להוכיח הא פשיטא דאסור דלא גרע מצונן בצונן דאסור, ונראה שמוכח שהגר"א למד כשיטת המ"א שבהיתרא לא שייך דין כבוש, דבאמת אין זה אלא בליעה קלושה, וממילא אפשר לומר שאין בזה אפי' איסור דרבנן של צונן בצונן, ולזה הוצרך הגר"א להוכיח שעכ"פ מדרבנן אסור ופשוט.

ספק כבוש בב"ח שבישלו

**כ'** החוו"ד דמ"מ לבשלו אסור דמעתה נעשה ספק דאורייתא שהרי בשלו ע"ש, אולם בפ"ת כאן הביא בשם מנחת עני שמותר לבשלו, והטעם שהרי מעיקר הדין יש להעמיד אחזקה כסברת הט"ז ע"ש, והנה לעיל הבאנו מה שכ' המ"א או"ח שבבלע היתר לא שייך כבוש כמבושל, וביארו דהוה טעם קלוש ע"ש, ולפ"ז לכאו' יש לדון דהכא נמי גם אם יבשלנו לא יהיה ספק דאורייתא כיון שהטעם שנבלע אינו אלא טעם קלוש וצ"ע.

להוסיף עליו היתר ולבשלו

**בחי'** רעק"א כ' לדון בב"ח שספק נכבש, האם מותר להוסיף עליו עד ששים ולבשלו, שהרי עכשיו התירא הוא וגם אחרי הבישול לא יהא איסור ואפשר שכי האי גונא ליכא דין ביטול איסור לכתחילה ע"ש, וכי האי גונא דן רעק"א בשו"ת סי' לח', ושם הביא לזה ג"כ מדברי הר"ן פרק גיד הנשה שיבש ביבש שנתערב מותר להוסיף עליו ולבשלו כיון שעכשיו היתר הוא, רק שבבישול יתן טעם, וכיון שמוסיף עליו לא יתן טעם ואין כאן ביטול איסור לכתחילה, והשואל כ' לדון שכמו כן חתיכה שלא נמלחה שנתערב בחתיכות אחרות, מותר להוסיף עליו ולבשלו, שהרי עכשיו אין כאן איסור שהרי דם שלא פירש שרי, וא"כ אין בו דין ביטול איסור לכתחילה וכנ"ל.

**והשיב** רעק"א שאינו דומה, דהתם כבר עכשיו קודם ביטול יש איסור על הדם לכשיצא מהחתיכה ושפיר חשיב איסור, משא"כ בביטול יבש ביבש שעכשיו כבר בטלה, וגם אח"כ ימשיך הביטול רק שאם יתן טעם יתבטל הביטול והוא גורם שלא יתבטל הביטול וזה לא הוה ביטול איסור לכתחילה ע"ש[[11]](#footnote-11).

**אלא** שלפ"ז סברת רעק"א שם לכאו' הכא יש לנו לאסור שהרי נהי נמי דהיתר הוא אבל לא בטלה החלב ברוב שהרי נותן טעם בבשר רק שלא נתבשל, וא"כ מי גרע ממבטל חלב במים ע"מ לבשלו בבשר שנקט רעק"א שם דפשוט שאסור וצ"ע.

שו"ע

כבוש בציר וחומץ

**ואם** הוא כבוש בציר וחומץ אם שהה כדי שיתננו על האור וירתיח ויתחיל להתבשל הרי הוא כמבושל ובפחות משיעור זה לא נאסר אלא כדי קליפה ע"כ, הנה קי"ל מליח כרותח אולם כאן דן השו"ע מדין כבוש כמבושל, ונקט השו"ע שכיון שמליח כרותח, ממילא אם שהה בשר בתוך ציר כשיעור שירתיח חשיב הבשר כרותח ומפליט, ונפק"מ שבדין מליח כרותח אינו מפליט כי אם כדי קליפה, משא"כ בדין כבוש כמבושל מפליט כנגד כולו, אלא שהשו"ע הוסיף גם חומץ ובש"ך תמה עליו דהיכן מצאנו שחומץ דינו כמלח לענין מליח כרותח.

**ומבואר** בשו"ע שאם שהה פחות משיעור זה אוסר כדי קליפה, והיינו מדין מליח כרותח שמפליט כדי קליפה, אלא שביד יהודה תמה דהוה כטהור מליח וטמא תפל דלא מפליט כלל וע"ש מה שכ' לדינא.

![](data:image/png;base64...)

1. ונראה ליישב שיטת רש"י דהנה מה שהביא הרא"ש מהא דפסחים ונזיר אי תרוי כולי יומא בחלבא וכו' הרי שגם בלי חומץ חשיב כבוש, נראה דהנה בחולין קח. איתא בב"ח חידוש הוא ולא נאמר שם ענין זה של אי תרו ליה כולי יומא בחלבא, וברש"י שם פי' חידוש הוא וז"ל דשניהם מין היתר זה לבדו וזה לבדו וכשנתערבו נאסרו ועוד שדרך בשול נאסרו בלא אכילה עכ"ל, ובתוס' שם הק' דבפסחים ונזיר לא קאמר האי טעמא, אלא החידוש דאי תרו ליה וכו' ע"ש, והנה ברש"י פסחים אהא דאי תרו ליה כולי יומא כ' וז"ל תרי ליה, שורהו בחלב כל היום שרי כלומר מותר לשרותו בתוכו ואינו עובר עליו אפילו על אכילתו דלא אסרה תורה אלא דרך בישול ואפילו יהיב ביה טעמא ומיהו מדרבנן אסור עכ"ל, משמע מרש"י שאין החידוש דלא אמרינן בזה כבוש כמבושל, אלא הכוונה שאם שורהו בחלב הרי אוכל בשר עם חלב שהרי כל זמן שלא הדיחו עדיין יש בו טעם חלב, וזה מה שכ' רש"י ואפי' נתן בו טעם היינו שאין זה דבר מוחלט, אלא שהגמ' בא להוכיח שהאיסור רק בבישול שנותנים טעם זה בזה ולא באכילת שני המינים יחד, אבל היכא שכבשו אפשר שבאמת עובר עליו משום בב"ח, ולכן בשני המקומות לא פי' רש"י שהחידוש הוא שצריך דוקא בישול ולא כבוש ועיין לקמן מה שהבאנו מהמנח"י.

   ומה שהביא הגר"א ממשניות דע"ז באמת מפורש שם ברש"י שגם בזה רק בנכבש בחומץ וצ"ב כמו שהק' הגר"א, וצ"ל דמיירי שידיעינן שכובשין אותו בחומץ שעורה, והא דמתני' דשביעית ורד שכבשו בשמן, הנה בפמ"ג וחוו"ד ס"ק א' הביאו מפסקי תוס' ע"ז סי' עג' ששמן זית עז וחריף ע"ש, וא"כ שמן ג"כ דומה לחומץ. [↑](#footnote-ref-1)
2. **והנה** זה שצריך כבישה בלי הפסק הוא פשוט ואין צריך לפנים, שהרי הגע בעצמך אוכל שנכבש מעת לעת והוציאו ואח"כ הכניסו למים אחרים האם נימא שמעתה הוא בולע מיד כיון שכבר נכבש, פשיטא שאינו כן דלא גרע מאוכל שנתבשל ונצטנן שאינו בולע בצונן, והכי נמי אוכל שנכבש, ואח"כ פעולת הכבישה הוא ניהו מה שמבליע ומפליט, ומעתה כמו שאחרי שעבר מעת לעת אחרי שהוציאו בטלה כח הכבישה וכמו שנתבאר, ה"ה בתוך מעת לעת אם הוציאו בטלה כח הכבישה והוא פשוט.

   **אלא** שמה שדנו הפוסקים להתיר בנהר, לכאו' תלוי בנידון הנ"ל, שאם כח הבליעה והפליטה בכבוש הוא מכח הנכבש, לכאו' הבשר שנכבש כיון שהוא עצמו שרוי במים כל הזמן ודאי חל בו פעולת הכיבוש ומה איכפת לן מה שהמים מתחלפים, וע"כ אי נימא שצריל דוקא אותם מים היינו דוקא אי נימא שכח הכבישה הוא מכח המים הכובשים, ובנהר כיון שכל הזמן המים מתחלפים אין בו כח להפליט ולהבליע, דדין כבוש כמבושל הוא כח הכובש ולא מציאות הנכבש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונראה שמכאן ראיה לדברי המ"א שבהיתרא בלע לא אמרינן כבוש כמבושל, והיינו כמו שביארו האחרונים שאינו אלא טעם קלוש, וא"כ שפיר דן הב"י שדוקא באיסור אמרינן כבוש כמבושל, אבל בב"ח כיון שאינו אלא טעם קלוש לא גזרו ביה משום צונן בצונן, וזה מה שהוצרך הב"י לחדש שמ"מ אסור באכילה. [↑](#footnote-ref-3)
4. הנה למה שנתבאר לעיל בדעת רש"י, נראה שהמ"א למד כן מדברי הגמ' פסחים אי תרו ליה כולי יומא שרי, והיינו שבאמת ק' הא כבוש כמבושל ולמה לענין בב"ח לא חשיב כמבושל ומנ"ל לגמ' כן הא כיון שכבוש כמבושל ממילא ה"ה כי האי גונא חשב כמבושל, ולכן נראה שעיקר פשיטות הגמ' הוא משום שבכבוש לא נבלע טעם גמור אלא מקצת טעם, והיינו דאמרינן חידוש הוא שהכא שאמרה תורה לשון בישול בעינן בישול גמור שמוציא טעם גמור, אבל טעם הבא מכח כבוש אינו טעם גמור, ומה שאסור בכל שאר איסורים הוא משום שבאיסורים אפי' טעם קלוש אסור כדאמרינן גבי נ"ט בר נ"ט, ומזה הוכיח המ"א שכל שבלע התירה לא אמרינן כבוש כמבושל ופשוט. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה סברא זו שכ' החוו"י והפלתי שמפליט מעט מעט במשך כל המעת לעת, אפשר לדון לשני הצדדים שהסתפקנו לעיל בדין כבוש כמבושל, דאם הוא מצד הנכבש אפשר לומר שהוא עצמו נכבש מעט מעט כמו בבישול שחתיכה מתבשל מעט מעט, וכל מה שמוסיף ליכבש מוציא עוד ועוד, וכן לאידך צד שהוא כח הכובש ג"כ אפשר לומר שהמים קולטים מהכלי מעט מעט כיון שיש להם כח כבישה, מיהו מה שחילק האו"ה בין כלי עץ חרס לכלי מתכות נראה ע"כ שהוא מצד הנכבש וכמו שיבואר לקמן. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין בדי השלחן שהק' דלפ"ז אין טעם להצריך מעת לעת בלי הפסק, שהרי לעולם מפליט ובולע מעט מעט, ורק בהשלמת מעת לעת נגמר כח הכבישה וא"כ ודאי נבלע מעט בתחילה ואח"כ כשמחזירו לכבישה נגמר הכבישה ולעיל נתבאר שנקטו רוב הפוסקים דבעינן כבישה בלי הפסק והוא לכאו' קושיא אלימתא, אמנם נראה דלא ק' כלל שכבר נתבאר שאחרי שנכבש והוציאו ושוב החזירו אינו בולע מיד כיון שכבר נעשה כבוש, והיינו משום שהוא כמו שנפסק הבישול ונצטנן, וגדר הדברים שבתחילת הבליעה אינו אלא בליעה קלושה באיכות ולא בכמות, והוא מתגבר ומתגבר עד שבסוף מעת לעת חשיב טעם, אבל כל שהפסיק הכבישה באמצע ע"כ אח"כ מתחיל הכבישה מתחילתו ותחילת הכבישה אינו אלא בליעה של טעם שאין בו איכות ואינו יכול להצטרף לבליעה הראשונה ופשוט. [↑](#footnote-ref-6)
7. הנה שורש הנידון נראה שתלוי במה שחקרנו לעיל בעיקר דין כבוש כמבושל, אם הוא כח המים שכובשים או שהוא מצד הנכבש, והנה זה פשוט ואין צריך לפנים ולא יעלה על הדעת לומר שהבשר בתוך הקדירה חשיב כבוש וכמבושל דמי (לענין דברים אחרים שנפק"מ בהם שכבוש כמבושל) דודאי כיון שלא נשרה בתוך המים לא חשיב כבוש, רק שהכלי עצמו מכיון שהוא נכבש הוה ליה כרותח והרי אילו היה הכלי רותח ממש היה בולע ומבליע לאוכל שעליו, וה"ה עכשיו יש לנו לומר שהכלי שחשיב ככבוש בולע מהאוכל שדבוק עליו או שמונח בתוכו וכן מפליט לאוכל שעליו, וכל זה אי נימא שכח הבליעה והפליטה הוא מכח הנכבש, אבל אי נימא שעיקר כח הפליטה והבליעה הוא מצד המים הכובשים בזה פשיטא שאין המים עוברים חוץ לגבולות הכלי, שהרי שני קדירות שנוגעין זה בזה אפי' שניהם מלאים מים ושניהם חמין אינם נאסרים זה מזה דקי"ל אין הבלוע יוצא מכלי לכלי בלי רוטב, והכא אף שיש רוטב בפנים מ"מ אינו יוצא מהכלי, וא"כ פשיטא שאין כח המים הכובשים לצאת ולבלוע ולהפליט מהאוכל שבעבר השני, אבל הפמ"ג החמודי דניאל ורעק"א, ע"כ נקטו כהצד השני שהכלי עצמו חשיב כבוש וכיון שכבוש כמבושל הרי הוא כרותח שבולע ומפליט לאוכל שלצדו. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובדבריו יבואר היטב מה שנתבאר לעיל בדעת רש"י דמה דאמרינן אי תרו ליה כולי יומא בחלבא שרי, אין הכוונה לדין כבוש כמבושל, אלא שהחלב נבלע בו ונותן טעם אף שאינו נעשה חלב מהבשר, ומ"מ שרי שלא אסרה תורה כי אם דרך בישול שנעשו דבר אחד, משא"כ בשאר איסורים ודאי אסור כיון שאוכל האיסור עצמו ופשוט. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה לפי שיטת החוו"י והפלתי שהבאנו לעיל, שגם קודם מעת לעת נבלע קצת רק שגמר הבליעה הוא בסוף המעת לעת, א"כ פשיטא שיש כאן ריעותא, וגם לפי המנח"י שנבלע מיד רק שנפלט בהחדה כל שלא שהה מעת לעת, ג"כ פשוט שיש ריעותא מיד בתחילת הכבישה, אבל אי נימא שאין שום בליעה עד סוף מעת לעת נראה שגם לא חשיב ריעותא כיון שאין לפנינו שום סימני כבישה. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה בט"ז כ' דלא דמי לנשפך ויש ספק ששים, והק' הפמ"ג הא התם נמי איכא לאוקמי אחזקה ולמה אינו דומה לשם ע"ש, ולהנ"ל יבואר היטב דהתם באמת אינו אלא ספק תערובת ולא ידעינן אי יש בו שיעור לבטל או לא, ובזה לא שייך חזקה, משא"כ הכא בספק כבוש שהוא שינוי בחתיכה בזה ודאי יש לנו להעמיד אחזקה לומר שלא נכבש ופשוט. [↑](#footnote-ref-10)
11. וע"ש עוד שכ' לדון שלפ"ז אסור לערב צמר רחלים בצמר גמלים ע"מ לטוותו בפשתן, כיון שעכשיו שם איסור עליו כלפי טוויה בפשתן וחשיב שפיר ביטול איסור לכתחילה, ולא דמי לחמץ קודם זמנו שאין בו שם איסור כלל ע"ש, וכן נמי פשיטא שאסור לבשטל חלב במים ע"מ לבשלו בבשר מהטעם הנ"ל ע"ש, והוא כסברא הנ"ל שחלב כלםי בשר חשיב איסור, אלא שכל זה לכאו' היפך סברת הרשב"א שנקט שחמץ חשיב איסורא כל השנה, ואילו בשר וחלב נקט הרשב"א דחשיב התירא. [↑](#footnote-ref-11)