מראי מקומות עניני חזקות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב יהודה ויינר

**כולל עטרת שלמה ביתר עילית**

**קיץ תשפ"ד**

**להערות והארות**

**[PHONE_REMOVED]**

או בכתובתY0527676171@gmail.com

מראי מקומות עניני חזקות

# דף ב' ע"א

**שמאי אומר כל הנשים דיין שעתן, הלל אומר מפקידה לפקידה וכו'.** בפרש"י ד"ה שמאי וכו' ולא אמרי' כי היכי דהשתא אישתכח דם בבית החיצון אי הות בדקה נמי מקמי הכי וכו', ובמהר"ם דקדק מד' רש"י דפלוגתייהו דשמאי והלל באופן שמצאה כעת הדם ע"י בדיקה, וכן מבואר בפרש"י להלן דף ג' ע"א ד"ה מרגשת,[[1]](#footnote-1) ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה. ובחידוד הלכות כתב דהוצרך רש"י לפרש כן משום דללישנא דטעמי' דשמאי דדי' שעתה משום דאשה מרגשת בעצמה כמבוא' להלן דף ג' ע"א הרי אין זה שייך באופן שכעת ג"כ לא הרגישה,[[2]](#footnote-2) ולכן פי' דמיירי שבדקה וממילא י"ל דלעולם ארגשה וכסבורה דהרגשת עד הואי, ועוד כתב לפרש דהוקשה לרש"י היאך אמר שמאי די' שעתה, דוכי ל"ל שיעורא דאותיום דחייבים קרבן ושיעורא דכדי שתרד מהמיטה לענין אשם תלוי, ולכן פי' דהי' ע"י בדיקה והוא יותר משיעורא דכדי שתרד מן המיטה, ומה שאמר שמאי די' שעתה היינו מתחילת הבדיקה, וקודם לבדיקה ל"ח שיעור אותיום משום דמוקמינן לה אחזקתה, ע"ש. וע"ע במשנ"א שכתב לפרש דאם לא ראתה ע"י בדיקה לא הי' נחלק הלל, דבזה מסתבר טעמי' דשמאי דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי,[[3]](#footnote-3) ורק בדם שנמצא בבדיקה ס"ל דלא אמרי' כן, אך שוב כתב דממה שאמרו בגמ' דטעמי' דשמאי משום דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי מוכרח דפליגי כשראתה שלא ע"י בדיקה, דאה"נ דאילו בדקה הי' נמצא הדם, ע"ש.

אך בנאות יעקב סי' כ"ו אות ד' כתב בדעת רש"י שפירש בדוקא שמצאה הדם ע"י בדיקה, דבאופן שראתה בהרגשה אין שייך טומאת מעל"ע כלל, דמכיון שראתה בהרגשה הרי בהכרח דם זה יצא כעת, ולדם אחר אין לחוש, דלא חיישינן אלא בדם זה שמא יצא לבית החיצון קודם לכן, ולכן פרש"י שמצאה ע"י בדיקה דאם לא הרגישה י"ל דארגשה וכסבורה דהרגשת עד הואי ולכן ה"ה טמאה מה"ת, ואף אם ארגשה י"ל דהרגשת עד הואי ולעולם לא ארגשה ולמפרע יש לחוש דארגשה ולאו אדעתה, וממילא יש לחוש שמא הי' יציאת הדם קודם לכן, וכ"כ במרומי שדה, ע"ש.

אמנם במאירי כתב להדיא דאף כשראתה בהרגשה חיישינן למפרע ע"ש,[[4]](#footnote-4) וע"ע בחזו"א סי' צ"ו ס"ק י"א שכתב להסתפק בזה, ע"ש, ובחוו"ד סי' ק"צ סק"א כתב לחלק בזה באופן הרגשתה, דאם הרגישה כעת פתיחת פי' המקור אין שייך לטמאה למפרע שהרי הרגישה שנפתח מקורה כעת, והיאך שייך לומר שדם זה יצא מאתמול הא עכשיו הוא שנפתח מקורה, אך אם הרגישה זיבת דבר לח ה"ה טמאה מעל"ע משום דאפשר שאתמול היה גם כן זב ורק שהיתה סבורה הרגשת מי רגלים היא, ע"ש.

**כל אשה שיש לה וסת די' שעתה.** בהג' הרד"ל ז"ל הקשה מ"ט לא חיישינן אף בכל הג' פעמים שקבעה לה וסת דלמא הי' הדם כמה ימים בבית החיצון קודם ראייתה, וממילא לא נקבע לה וסת ליום זה, וכתב דצ"ל שהוקבע לה וסת ע"י שבדקה ג"פ קודם ראייתה ממש ולא מצאה דם בבית החיצון. אך בנאות יעקב שם כתב ע"ז דזהו דוחק, וכתב לפרש שקבעה לה וסת ע"י שראתה בהרגשה, ובכה"ג אין שייך טומאה למפרע כלל, דלא נאמרה טומאת מעל"ע אלא כשראתה דם ע"י בדיקה וכנ"ל.

**מאי טעמא דשמאי.** הראשונים הקשו מ"ט מקשי' דוקא לשמאי, דהלא אדרבה טעמא דשמאי תריצא הוא, דאף הלל וחכמים לא החמירו אלא בתרו"ק אך בחולין מודו לשמאי והיינו משום דמוקמינן לה אחזקתה, ובתוהרא"ש כתב דאה"נ דהומ"ל מ"ט דהלל דמטהר בחולין, אך נקט לפרש טעמא דשמאי משום שמטהר לגמרי, וכעי"ז משמע בחי' הרמב"ן,[[5]](#footnote-5) ועוד כתב דעיקר קושיית הגמ' מ"ט שמאי לא עשה סייג לדבריו, ומשני דאזלינן אחר חזקה ולכך אי"צ סייג, והלל ס"ל דמכיון דמגופה חזיא הלכך ראוי לעשות סייג, וכ"כ בחי' הרשב"א וביאר דמקשי' דמכיון דמגופה קא חזיא ודם לפניך לכן הו"ל למיחש מיהא לטהרות, ויעוי"ש שכתב לפרש עוד דאכתי לא ידעינן אי בדינא פליגי ואפי' לחולין או דבטהרות לבד פליגי, וכ"כ כעי"ז בחי' הריטב"א, ע"ש.

**קסבר העמד אשה על חזקתה, ואשה בחזקת טהורה עומדת.** בחידוד הלכות הקשה דא"כ זבה שספרה ז' נקיים וטבלה ולמחרת ביום ח' ראתה יש לחוש שמא מאתמול הי' הדם בבית החיצון, דהלא בז"נ ה"ה בחזקת טמאה, ויעוי"ש שכתב דענין החזקה כאן הוא שהוחזק מעיינה סתום, וממילא אף בז"נ ה"ה בחזקה זו, ע"ש, וכן מבוא' בש"ש ש"א פט"ו ובשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' כ"ה דענין החזקה כאן הוא חזקת הגוף, וכן הביא בנובי"ק יו"ד סי' ס"ג ממוהר"ר חיים כהן ז"ל, אך יעוי"ש שנחלק ע"ז דלא תהני כאן חזה"ג כנגד חזקת טומאה, ע"ש, אמנם במלבושי יו"ט דיני חזקות סי' ב' כתב דענין החזקה כאן הוא חזקת טהרה, ויעוי"ש מה שביאר בזה.

וע"ע בנובי"ק יו"ד סי' מ"ו ד"ה ועתה נתתי וכו' שהקשה כעי"ז ביולדת שטבלה אחר שבוע לזכר או שבועיים לנקבה ולמחר ראתה, דניחוש שמא יצא הדם לבית החיצון מאתמול וכותלי בית הרחם העמידוהו, ואף דא"כ דם טוהר הוא ותהא טהורה לבעלה מ"מ הדם גופי' ה"ה טמא משום דדם נדה הוא, ושוב תהא האשה טמאה טומאת משא עד הערב, ויעוי"ש מה שהאריך לדון אם האשה נחשבת בחזקת טהרה משום שכבר בפועל הוחזקה לטהורה ע"י הטבילה, ואם תועיל חזקת האשה גם לענין הדם, וכן הק' בהגה שם מהרואה בתוך מעל"ע לז"נ, וכתב להוכיח מכאן דלחולין אף בדליכא חזקה אינה טמאה משום דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, ולכן אין לטמא קודם לזמן מציאת הדם ואף באופן דל"ל חזקת טהרה, יעוי"ש, ועי' בחוו"ד סי' קצ"ו ס"ק ד' ובשער"י ש"ב פכ"א ד"ה ובתשובת וכו' שהאריכו לחלוק על דברי הנוב"י, ויעוי"ש שכ' דבסוגי' הוא חזקת הגוף.

**העמד אשה על חזקתה, ואשה בחזקת טהורה עומדת.** בחי' הרמב"ן ז"ל כתב דה"ה בחזקת טהורה משום שהרי טבלה לנדותה ובדוקה היא, וכעי"ז כתב בחי' הרשב"א ז"ל דהעמד אשה על חזקתה דבדקה עצמה ומצאה טהור, ע"ש, אמנם בפרש"י ד"ה העמד אשה על חזקתה וכו' כתב, העמד אשה על חזקתה שהיתה קודם ראי' כשנתעסקה בטהרות אלו, ובהג' הרש"ש ז"ל דקדק מלשון רש"י דענין החזקה כאן הוא מה דבפועל הוחזקה טהורה בזמן שנתעסקה בטהרות, ויעוי"ש שכתב לתמוה ע"ז, דהרי על אותה שעה אנו דנים, והיאך יתכן לדון על הספק גופא מתורת חזקה.

ובשו"ת אבני נזר סי' קע"א בתשו' מאביו ז"ל כתב להקשות לפרש"י, דהלא על השעה שנתעסקה בטהרות הוא הספק, והו"ל לרש"י לפרש דהחזקה היא מה שהיתה טהורה כשבדקה עצמה, ויעוי"ש שכתב דהוקשה לרש"י מה שהקשו התוס' בד"ה מעת וכו' מ"ט אינה טמאה למפרע מדין ס"ט ברה"י דספיקו טמא אף במקום חזקת טהרה משום דילפי' מסוטה, ולכן פירש דהחזקה היא בשעה שעוסקת בטהרות, ולא ילפי' מסוטה אלא דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא, אבל בדאיכא חזקה בשעת הספק גופא לא ילפי' מסוטה, ואזלינן אחר החזקה אף ברה"י, וע"ע שם שכתב להוכיח מדברי רש"י דחזקה בטעות מיקרי חזקה, ואף חזקה זו עדיפא משאר חזקות דמהניא אף בס"ט ברה"י, דסו"ס הלא מה שהוחזקה כטמאה בשעה שעסקה בטהרות הי' בטעות, דהספק הוא על שעה זו גופא,[[6]](#footnote-6) ועוד הביא שם שכן מבוא' גם בפרש"י בכתובות דף כ"ו ובפי' הרשב"ם בב"ב דף ל"ב, אמנם בנובי"ק יו"ד סי' מ"ו כתב על כעי"ז, דזה אינו סברא, ע"ש.

אך באמרי בינה אהע"ז סי' ל' ד"ה והנה ברא"ש כתב לבאר בד' רש"י, דס"ל דמכיון דהחזקה דמעיקרא איתרע לפנינו, לא שייך לדון ולומר דעכשיו איתרע חזקה זו ולא קודם לכן, ולכן פי' דקודם לכן בעת שעסקה בטהרות הוחזקה בטהרה, וחזקה זו לא איתרע כלל, דלא החזקנו בה שלא תראה לעולם אלא רק שהיא עדיין היא בחזקתה, ולכך אף שראתה אח"כ לא מרעינן חזקתה,[[7]](#footnote-7) יעוי"ש.

**והלל כי אמרי' העמד דבר על חזקתו היכא דליכא ריעותא מגופי', אבל איתתא כיון דמגופה קחזיא לא אמרי' אוקמה אחזקתה.** מבואר דלהלל לא אמרי' דאוקמה אחזקתה משום דמגופה קחזיא, אך מ"מ אי"ז אלא לענין תרומה וקדשים, אבל לחולין אף הלל ס"ל דדי' שעתה, ומתבאר בזה דהחיסרון דמגופה קחזיא אינו חיסרון אלא רק לענין תרו"ק ולא לענין חולין. ואמנם בחי' הרמב"ן ז"ל כתב דלעולם לא אמרי' אוקמה אחזקתה, ומ"מ לחולין טהורה משום דמוקמינן להטהרות אחזקתייהו, ויתבאר להלן אי"ה, וגבי תרומה וקדשים עבוד בהו רבנן מעלה וכיון דלאו חזקה גמורה היא[[8]](#footnote-8) תולין, או משום דילפי' מסוטה לטהר בכל ספק שהוא למפרע,[[9]](#footnote-9) ע"ש, ועד"ז כתב באחיעזר ח"ב סי' א' אות ד' דבחולין מוקמינן להטהרות על חזקתן, אך בתרומה וקדשים לא אמרי' העמד טהרות על חזקתן משום דבעינן בהו שימור, דהלא בכל פסול היסח הדעת איכא חזקה, ובהכרח דחזרה ל"ה שימור, ע"ש. אולם בתוד"ה מעת וכו' כתבו להדיא דלחולין טהורה ולא מטמאינן לה ברה"י מדין ס"ט ברה"י משום דל"י מסוטה לטמאה למפרע, ולכך מוקמינן לה אחזקתה, ומבואר דמשום חזקה ה"ה טהורה לחולין, ומ"מ החמירו בתרומה וקדשים, וכ"ה משמעות דברי התוס' להלן דף ג' ע"א ד"ה ואיבעית וכו'.

ובדברי האחרונים נאמרו כמה דרכים בביאור הענין בזה, וכדלהלן.

א. בשו"ת המהרי"ט ח"א ותשו' מ"א ד"ה ומיהו נראה וכו' כתב לדקדק מלשון רש"י שפי' דמגופה חזיא היינו שמועדת ועלולה היא לראות ולכך אין לה חזקת טהרה, וביאר בזה דהיינו משום דהוי חזקה העשוי' להשתנות, וכתב להוכיח מכאן דחזקה העשוי' להשתנות לא הוי חזקה, אמנם בבית הלוי עה"ת בראשית על הפסוק הן האדם הי' כאחד וגו' דקדק מלשון הגמ' דמשום דעלולה היא לראות לחוד הי' בדין דתהא בחזקת טהרה, ורק משום דמגופה חזאי לא הוי חזקה, וביאר דכלפי מה שנעשה מחמת האדם גופא אין שייך בזה חזקה, ע"ש. ובביאור הטעם שהחמיר הלל רק לתרומה וקדשים ולא לחולין אף דלא הוי חזקה כלל, כתב המהרי"ט וז"ל, לאו היינו משום דמוקמינן אחזקה, אלא כדכתבו התוס' בריש מכילתין דלא ילפי' מסוטה לטמאה למפרע מאחר דבאותה שעה עדיין לא הי' שם שום ספק טומאה לא מטמאינן לה למפרע, עכ"ל, ולהלן שם בתשו' נ"א הביא להקשות ע"ז, דהלא בדברי התוס' שם כתבו להדיא דמכיון דלא ילפי' מסוטה לכך לענין חולין מוקמינן לה אחזקתה, ומבואר דמשום חזקה הוא דאינה טמאה לחולין, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה, דעולם חזקה העשוי' להשתנות לאו חזקה היא, ורק משום דטומאת מעל"ע טומאה קלה היא משום דמדאורייתא לא ילפי' מסוטה למפרע,[[10]](#footnote-10) לכן אזלינן אחר החזקה אף שהיא עשוי' להשתנות, ע"ש.[[11]](#footnote-11)

ובש"ש ש"ג פ"י ביאר בדעת המהרי"ט דחזקה העשוי' להשתנות לא הוי חזקה כלל ומ"מ לא מטמאינן למפרע לחולין משום דלא ילפי' מסוטה לטהר למפרע, דס"ל דאי"ז רק דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, אלא דילפי' מסוטה לטהר בספק שהוא למפרע, דכ"ה דס"ט ברה"ר טהור משום שאינו דומה לסוטה שהוא ברה"י דוקא, ה"ה בספק שהוא למפרע טהור משום שאינו דומה לסוטה שאינו ספק שלמפרע, אמנם בד' המהרי"ט בתשו' נ"א מפורש דאי"ז אלא דלא ילפי' מסוטה, ורק דממילא ה"ז טומאה קלה ומשום כך אזלינן אחר חזקה העשוי' להשתנות, וכנ"ל, וצ"ע, ויעוי"ש עוד שהביא שכן כתב הרמב"ן בשם יש מפרשים, אך מד' התוס' הוכיח דפליגי ע"ז כדלהלן.[[12]](#footnote-12)

וע"ע להלן שם בפי"ב ד"ה ובעיקר וכו' שכתב להקשות על דברי המהרי"ט, דלהלן דף ט"ו ע"א תנן כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, והיינו אפי' נשים שאין להן וסת קבוע, והרי אשה שאין לה וסת הרי חזקתה הויא חזקה העשוי' להשתנות, ומבוא' דה"ה טהורה אף לבעלה, ואף דכל לבעלה לא ילפי' מסוטה כמש"כ התוס' בב"ק דף י"א ע"א ד"ה דאין מקצת וכו', ומוכרח דלאו מסוטה הוא דילפי' להתירה, אלא משום חזקה הוא. ועוד כתב להקשות בגוף דברי המהרי"ט, דאם אינה טהורה לחולין אלא רק משום דספק דלמפרע הוא אבל בלא"ה ל"ל חזקה כלל משום שהיא עשוי' להשתנות, א"כ בלא ראי' כלל ג"כ יש להסתפק שמא היא רואה, דהא ל"ל חזקה, ויעוי"ש שהוכיח כן מתשו' הר"ן סי' י"א שכתב במקוה שמימיו מתמעטים דהוי כחזקתה העשוי להשתנות דלא מהני טבילה בו בלא מדידה אף שלא נמצא חסר, וא"כ אי"ז נידון כספק דלמפרע אלא כספק דמכאן ולהבא, דהרי הספק הי' כבר בשעת נגיעתה בטהרות, אלא מוכח דאף דחזקתה עשוי' להשתנות שפיר הוי חזקה ומוקמינן לה אחזקתה, ובד' הר"ן שם כתב לפרש דהר"ן לא אתי עלה אלא משום חזקת טמא, יעוי"ש.

ב. הש"ש שם בפ"י ד"ה אמנם וכו' כתב דלעולם חזקה העשוי' להשתנות הוי חזקה, ומשום כך ה"ה טהורה לחולין, ולקדשים החמירו דלא ליהני חזקה משום דמגופה חזאי, אך לחולין ה"ה טהורה משום דמוקמינן לה אחזקתה, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מדברי התוס' בד"ה מעת וכו' שהקשו מ"ט החמירו בטומאת מעל"ע אף ברה"ר דהלא ס"ט ברה"ר טהור, ותי' דלא ילפי' לטהר ברה"ר מסוטה משום דהשתא ודאי טמאה היא, ומבוא' דלא ילפי' מסוטה כלל, דאי נימא דיליף מסוטה לטהר א"כ אפי' לתרומה וקדשים טהור, אלא מוכח דלא יליף מסוטה כלל לא לטמא ולא לטהר, וממילא אוקי אדינא לטהר משום חזקה, ולקדשים החמירו דלא ליהני חזקה, ע"ש. וע"ע בקהלו"י סי' ס"ב ד"ה ונראה די"ל וכו' שכתב לבאר בזה, דבחזקה גמורה תפסינן שמסתמא לא נשתנה מכמות שהי', וזה מהני אף לתרומה וקדשים, אבל בחזקה העשוי' להשתנות כבר יש ספק לפנינו ואין לומר מסתמא לא נשתנה, אלא דמ"מ דין חזקה הוא דבמקום ספק נשאר דינו כמקודם, ומכיון דהחזקה איתרע מחמרינן בחזקה זו שלא לסמוך עלי' בתרומה וקדשים, ע"ש.

ג. בשו"ת המהרי"ט תשו' נ"א ד"ה ומה שרצה וכו' הביא מהשואל הר"מ קאשטלאץ ז"ל דחזקה העשוי' להשתנות לא מהניא דוקא באופן שהורעה החזקה, ולפ"ז ביאר דזהו שאמרו דמגופה קחזיא, והיינו דכאן הרי דם לפניך, ומשום שהורעה החזקה לכן לא אזלינן אחרי' משום שהיא העשוי' להשתנות, וכ"כ הט"ז ביו"ד סי' שצ"ז סק"ב דחזקה העשוי' להשתנות לא מהניא באופן שהורעה החזקה, ובהג' המהרצ"ח ז"ל כאן כתב לפרש לפ"ז דברי רש"י דלא מוקמינן אחזקתה משום דעלולה היא לראות, דהיינו דהוי חזקה העשוי' להשתנות ולא מהניא משום דהרי דם לפניך, ע"ש, אך יעוי"ש בדברי המהרי"ט שכתב דבדברי רש"י ותוס' מבואר דלא מהניא החזקה משום דמגופה חזאי לחוד, ואי"צ גם להריעותא שיהי' דם לפניך. וע"ע בש"ש ש"ג פ"ח ד"ה ולענ"ד וכו' ובחידוד הלכות ד"ה בא"ד וי"ל משום וכו' שהקשו דבסוגיי' מבוא' דלחולין ה"ה טהורה, וטומאת מעל"ע ל"ה אלא מדרבנן, ובהכרח היינו משום דמה"ת מוקמינן לה אחזקתה אף דה"ה עשוי' להשתנות והרי דם לפניך, וכ"כ בהג' הרש"ש ז"ל בע"א ד"ה גמ' קסבר וכו' דמכאן ראי' דלא כהט"ז, ע"ש.[[13]](#footnote-13)

# בביאור הענין דלא מהני חזקת הטהרות

בתורי"ד הקשה מ"ט אמרו דטעמי' דשמאי משום דהעמד אשה על חזקתה ולא אמרו משום העמד טהרות על חזקתן, וכן הקשה המהר"ם, והוסיף להקשות דהלא חזקת הטהרות עדיפא מחזקת האשה, דחזקת האשה חזקה גרוע הוא כדאמר הלל דכיון דחזיא מגופה לא מוקמינן לה אחזקתה, ואי"ז שייך בחזקת הפירות, וממילא יקשה אף להלל גופי' מ"ט לא אמרי' העמד טהרות על חזקתן ותהא טהורה אף לתרומה וקדשים. ונאמרו בזה כמה דרכים בדברי הראשונים והאחרונים.

א. התורי"ד כתב לבאר בזה, דמכיון דאית בהו ודאי מגע לא מוקמינן להו אחזקתייהו, דאין שייך חזקה אלא בספק מגע, אבל הכא דאיכא ודאי מגע והספק בההוא דנגע, אין שייך לדון בזה אלא משום העמד אשה על חזקתה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בחולין דף פ"ו ע"א ד"ה הא דתניא וכו' ובחי' הריטב"א בקידושין דף ע"ט ע"א ד"ה וקשיא וכו', ויתבאר להלן אי"ה.

ב. הרמב"ן בד"ה והלל וכו' כתב דמה"ט אף להלל ה"ה טהורה לחולין ואף דל"ל חזקה משום דמגופה קחזיא, דמ"מ מוקמינן לטהרות אחזקתייהו דאפושי טומאה לא מפשינן, וגבי תרומה וקדשים עבוד בהו רבנן מעלה וכיון דליכא חזקה גמורה תולין, ועי' משנ"ת בהערה ס"ט, וכעי"ז כתב הפליתי בסי' פ"א ס"ק ד' ע"ש, וע"ע בהג' הגרא"ז מלצר ז"ל שהקשה דבחולין כתב הרמב"ן להוכיח מכאן דלא אמרי' חזקה בודאי מגע וכמובא לעיל, וצ"ע.[[14]](#footnote-14)

ג. בתוס' חכמי אנגלי' כתבו דמכיון דאשה מגופה קחזיא הו"ל ריעותא, ולטהרות נמי איכא ריעותא כיון שהיא אוחזת הטהרות בידה, ומבואר דהריעותא דמגופה קחזיא הויא ריעותא אף לחזקת הטהרות משום שהיא אוחזת הטהרות בידה, וכן מבוא' במחנה אפרים הל' אישות סי' ג' ד"ה אבל לע"ד וכו' בתו"ד דמכיון דמגופה קחזיא הוי ריעותא אף לחזקת הטהרות, ע"ש, ובתוהרא"ש כתב וז"ל, ואע"ג דנתעסקה בטהרות דלית בהו ריעותא, כיון דטומאה דידהו מלתא דידה, משו"ה לא מוקמינן להו בחזקת טהרה וכו', ע"ש, ובפשיטות מבואר בזה כמש"כ בתוס' חכמי אנגלי'.

ד. המהר"ם כתב דלא מוקמינן לטהרות אחזקתייהו משום דלא חשיבא חזקה כל שלא הי' לה שעה מבוררת כמש"כ התוס' בע"ב ד"ה דאיכא וכו', ובטהרות ליכא שעה מבוררת כ"כ בטהרתן, אבל גבי אשה איכא שעה מבוררת, דהלא בדקה עצמה לפני זה שעה אחת ונמצאת טהורה, ע"ש, אך בחכמת בצלאל הקשה ע"ז, דאף הפירות הי' להן טהרה מבוררת קודם שהוכשרו לקבל טומאה, ועי' בשו"ת בית הלוי ח"ב סי' ז' אות ה' שכתב דתירוצו של המהר"ם אינו מובן לו כלל.

ה. בחי' הבית מאיר כתב לבאר לפמש"כ בחי' הר"ן דאין האשה טמאה למפרע בודאי מדין ס"ט ברה"י דהוי טמא אף בדאיכא חזקת טהרה משום דלא ילפי' לס"ט אלא רק בספק אם קיבל טומאה ולא בספק נדה דהוא ספק נתינת טומאה, ולפ"ז אין שייך לדון כאן אלא רק משום חזקת האשה, אבל אין לדון משום חזקת הטהרות דהלא זהו חזקה לענין המקבל טומאה, ובזה אמרי' דס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה.[[15]](#footnote-15)

ו. בערוך לנר כתב לבאר בזה, דלעולם הי' פשיטא להגמ' דיש חזקת טהרה לטהרות, ומ"מ מקשי' מ"ט דשמאי משום דמכיון דכל הטומאות כשעת מציאתן מתנגד לחזקה זו ממילא הוי כפלא ופלגא, ולכן הוצרכו לומר העמד אשה על חזקתה, דמכיון דחזקה זו מתנגד לחזקת כל הטומאות כשעת מציאתן ממילא מכריע חזקת טהרה דטהרות לומר דדין שעתן, ולכן להלל דס"ל דלא מהני חזקת האשה כיון דמגופה קחזיא, שוב מתנגד כל הטומאות כשעת מציאתן לחזקת הטהרות, והוי ספק ותולין.

ז. הסד"ט בסי' קצ"ט ס"ק מ' כתב לבאר לפי מה שהביא בחי' הריטב"א בעירובין דף ל"ו ע"א ד"ה רבא וכו' מהר"מ בר שניאור ז"ל שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, ובזה מובן דאין לדון אלא רק משום חזקת האשה ולא משום חזקת הטהרות, דהספק בא מן האשה ולא מן הטהרות, ויעוי"ש שהביא כן מהרא"מ בס' מים עמוקים שאלה כ"א, ע"ש, אולם באחיעזר ח"ב סי' א' אות ד' כתב דאין לדון לפי שורש הספק אלא רק באופן שהוכרע שורש הספק, דמכיון שהוכרע לטומאה שוב לא תועיל חזקת טהרה של הנוגע בו, אבל במעל"ע שבנדה שאינו אלא ספק ולא הוכרע לטומאה, שפיר מהני חזקת הטהרות, ע"ש.

ח. האחיעזר שם כתב ליישב לפמש"כ הרמב"ן בריש חולין דלא אמרי' ס"ט ברה"ר טהור בתרומה וקדשים משום דבעינן בהו שימור, וכיון שנעשה בהן ס"ט אף דברה"ר ה"ה טהור מ"מ לאו שימור הוא, ולפ"ז ה"ה חזקת הטהרות לא מהניא בתרומה וקדשים, דסו"ס לאו שימור הוא, וככל פסול היסח הדעת דלא מהני לזה חזקת טהרה, והיינו משום דחזקה גרידא לא הוי שימור, ומכיון דהאשה מגופה חזאי, ממילא כל שנגעה בהן לא הוי שימור, ע"ש.[[16]](#footnote-16)

# דין חזקת הטהרות בודאי נגע

בתורי"ד כאן כתב לחדש דלא אמרי' העמד טהרות על חזקתן אלא רק היכא דאיכא ספק מגע, אבל היכא דאית בהו ודאי מגע והספק הוא בההוא דנגע בהו לא אמרי' העמד טהרות על חזקתן, וכ"כ התורי"ד בקידושין דף פ' ע"א ד"ה ורבנן מיעוטא וכו', וכ"כ בחי' הרמב"ן בחולין דף פ"ו ע"א ד"ה הא דתניא וכו' ובחי' הריטב"א בעירובין דף ל"ו ע"א ובקידושין דף ע"ט ע"א ד"ה וקשיא וכו', ע"ש, וכן מבואר עוד בדברי הראשונים בהרבה מקומות וכמובא להלן.

אמנם בפרש"י מבואר שנחלק ע"ז, דהנה להלן דף י"ח ע"ב תנן תינוק הנמצא בצד העיסה ובצק בידו, רבי מאיר מטהר, וחכמים מטמאין שדרכו של תינוק לטפח, ואמרי' דטעמי' דר"מ דקסבר רוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין, ועיסה זו בחזקת טהורה עומדת, סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ובפרש"י שם מבואר וכן מבוא' בדבריו בקידושין דף פ' ע"א ובחולין דף פ"ו ע"א להדיא דהתינוק ודאי נגע בעיסה, והספק הוא אם נגע בשרץ, וע"ז אמרו דהעיסה בחזקת טהורה עומדת, ובחי' הרמב"ן שם הק', דמכיון דהתינוק ודאי נגע בעיסה והספק אינו אלא בתינוק אם הוא טמא או טמא, הרי דלא מהני לזה חזקת העיסה, דלא מהני חזקה בודאי נגע, וכן הק' בחי' הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, וכן הק' בחי' הריטב"א ובתורי"ד בקידושין דף פ' ע"א, וכן הק' בחי' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן בחולין דף פ"ו ע"א, ומבואר דדעת רש"י דאף דודאי נגע התינוק בעיסה, מ"מ מכיון דהתינוק רק ספק טמא, מוקמינן לטהרות בחזקת טהרה. אכן בחי' הרמב"ן להלן שם כתב דאפשר דס"ל לרש"י דאי"ז דודאי נגע אלא רק חזקה שנגע, ע"ש, ולפ"ז אין ראי', אך בפרש"י בחולין שם כתב שאנו רואין שנגע בעיסה. וכן מבואר בפרש"י בעירובין דף ל"ו ע"א ד"ה התם תרי וכו' שכתב דכשנגע באחד בלילה ואינו יודע אם הי' חי או מת תרי חזקי נינהו לטהר, דהעמד מת על חזקתו ראשונה כל הלילה וחי הוה, ועוד העמד נוגע על חזקתו ראשונה וטהור היה, ע"ש, ומבואר דאף דודאי נגע מ"מ מכיון דהי' ספק מת עדיין הנוגע בחזקתו. וע"ע בנובי"ת יו"ד סי' קכ"א שכתב להוכיח גם בדעת התוס' דס"ל כרש"י.

בביאור הענין דבודאי נגע לא מהני החזקה, נאמרו כמה דרכים בדברי רבותינו האחרונים וכדלהלן.

א. בבינת אדם שער רוב וחזקה סי' ט"ז כתב דמשום ריעותא הוא, דמכיון דודאי נגע הרי אתיליד ריעותא בחזקה, ומה"ט לא מהני החזקה, וכ"כ בשו"ת בית הלוי ח"ב סי' ז' אות ד' והחזו"א בידים סי' ו' אות ו' ובקהלו"י סי' ס"ב, ע"ש, וכ"ה לשון הרמב"ן בחולין דף פ"ו ע"א דכיון שודאי נגע וספיקא בטומאת התינוק חזקת עיסה זו לאו כלום היא שהרי הורעה בפנינו, וכ"כ ביבמות דף קי"ט ע"א ד"ה כך עלה וכו' ובמלחמות בקידושין דף נ' ע"ב ד"ה וזו שכתב וכו', וכ"ה לשון הריטב"א להלן דף י"ח ע"ב וביבמות שם, ע"ש.

אמנם בתשובת בעל הקונטרס הספיקות סי' א' נד' בסוף ספר קונטרס הספיקות בהוצאת בית הספק כתב דאין לפרש כן בדברי הראשונים, דהלא רוב החזקות הנאמרים בש"ס איתרעי בכה"ג ואפ"ה אזלינן בתרייהו בין לקולא בין לחומרא, יעוי"ש,[[17]](#footnote-17) אמנם בבית הלוי ובחזו"א שם כתבו דלעולם מהני החזקה, והראשונים לא כתבו דלא מהני אלא באופן דרוב מנגד לחזקה, ואף דקיי"ל דרובא וחזקה רובא עדיף מ"מ החמירו רבנן לחוש להמיעוט היכא דמסייע לו החזקה, וע"ז כתבו דלא חששו לזה רק באופן דהחזקה לא איתרע כלל אבל בדאיכא ודאי מגע לא חששו לחזקה כלל מכיון דאיתרעי קצת, אך יעוי"ש בבית הלוי באות ה' שכתב דלא יתיישב בזה מש"כ הראשונים לפרש בסוגיי' דלא מהני חזקת הטהרות לענין טומאת מעל"ע משום דודאי נגעה האשה בטהרות, יעוי"ש. וע"ע בקהלו"י סי' ס"ב שכתב דהראשונים לא כתבו דלא מהני אלא לענין תרומה וקדשים, דכ"ה דהחמירו לטמא ולא מוקמינן להאשה אחזקתה משום דמגופה חזאי, ה"ה לא מוקמינן לטהרות אחזקתייהו מכיון דהחזקה איתרע, ע"ש.

ב. בתשו' הקונטרס הספיקות שם כתב לפרש דדברי הראשונים נאמרו דוקא בטומאה, דמה שהטמא מטמא דבר שנוגע בו הוא מחמת טומאתו שעושה להנוגע בו כמוהו, וכשנגע בטהרות כבר נעשה כמוהו, וכ"כ החזו"א ביו"ד סי' רט"ו בהערות לדף ד' ד"ה דעת רמב"ן וכו' דטומאה שאני דולד הטומאה הוא כעצם הטומאה של האב והוי כמונח כאן חלק טומאה מהראשון, ע"ש, וע"ע כעי"ז בהערות וביאורים ע"ס הרמב"ם ממרן הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל עמ' ש' אות ב' שכתב דמכיון דודאי נגע חשיבי תרווייהו כחד גופא ואין לחלק ביניהם, וכ"ה לשון הרמב"ן להלן דף י"ח ע"ב שכתב דאין חזקתה כלום שהרי נגע ונעשה כמוה, וכ"ה לשון הריטב"א בקידושין דף ע"ט ע"א ד"ה וקשיא,[[18]](#footnote-18) אמנם הריטב"א ביבמות דף ס"ט ע"ב ד"ה אמר וכו' כתב לדמות ודאי נגע בדיני טומאה וטהרה לפסול הפוסל אשה בביאתו, ע"ש.[[19]](#footnote-19)

ג. בשער"י ש"ב פרק ט' ד"ה ונראה לענ"ד וכו' כתב לבאר בזה, דחזקה לא מהני אלא היכא דמכרעת את עצם הספק, או היכא שהדבר שנולד הספק בו אינו בעולם או שאינו נוגע לדינא לדון עליו ועכשיו נוגע לדבר הנולד ממנו דמהני חזקה לדבר הנולד אף שלא הוכרע עצם הספק, אבל באופן דשורש הספק לעולם נשאר בספק לא מהני חזקה בדבר הנולד ממנו כיון שעצם הספק לא הוכרע כלום, ע"ש, וכעי"ז כתב במלבושי יו"ט סי' ב' דאין חזקת הטהרות מכרעת לספק הנוגע, ע"ש.

הנה האחרונים הקשו ביסוד דברי הראשונים דלא מהני חזקת הטהרות בדאיכא ודאי מגע מכמה דוכתי, ויש לדון בזה לפי הטעמים הנ"ל.

א. בתשו' בעל הקונטרס הספיקות שם הקשה ממקוה שנמדד ונמצא חסר דמטמאין כל הטהרות למפרע משום דמוקמינן להטהרות בחזקת טומאה, ואף שהרי טבלו לפנינו וה"ז כודאי מגע, ולכן ביאר דהראשונים לא כתבו כן אלא לענין טמא שנגע בטהרות וכנ"ל, וממילא אי"ז שייך לענין הטובל במקוה, ע"ש, וכ"כ החזו"א ביו"ד שם, אולם בידים סי' ו' אות ו' כתב ליישב לפמש"כ שם דהראשונים לא כתבו כן אלא כשהרוב מנגד לחזקה ע"ש.

ובקהלות יעקב סי' ס"ב כתב לחדש דהראשונים לא כתבו כן אלא לענין תרומה וקדשים בלבד,[[20]](#footnote-20) וביאר בזה דלעולם אף בודאי מגע אי"ז אלא ריעותא בעלמא והרי חזקה מהניא אף בדאיכא ריעותא, ורק לענין תרומה וקדשים החמירו דלא תהני חזקה דאיתרע, וכ"ה דהחמירו דלא תהני חזקת האשה משום דמגופה חזאי אף דבעלמא מהני חזקה העשוי' להשתנות לדעת הש"ש, וכמבואר לעיל, וממילא לענין מקוה דאם תאמר דלא תהני חזקת הטמא משום דודאי טבל הרי זהו קולא לטהרו, פשיטא דלא אמרי' כן.

אמנם יעוי' בהערות וביאורים ע"ס הרמב"ם ממרן הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל עמ' ש' אות ב' שכתב ליישב דכשטבל במקוה ואח"כ נמדד המקוה ונמצא חזר אין זה נחשב ודאי מגע כלל, שהרי הספק הוא אם טבל רק במים שלפנינו כעת או שהיו בו עוד מים, וא"כ הרי זהו ממש ספק נגע, וכמו אם היו ב' מקוואות א' מלא וא' חסר וספק באיזה טבל, דזהו ספק נגע, ע"ש.

ב. עוד הקשה שם מהמבואר בחולין דף י' ע"א דכשהי' ספק בשחיטה ה"ה אסורה משום דהבהמה בחזקת איסור עומדת, ואע"ג דהרי השור שחוט לפניך, והספק אינו אלא על הסכין, וה"ז כודאי מגע דהספק על הנוגע ולא על הטהרות, וכתב ליישב כמוש"נ דהראשונים לא כתבו כן אלא לענין טומאה, וממילא אי"ז שייך בשחיטה, וכ"כ החזו"א ביו"ד שם, ובידים שם כתב ליישב דהראשונים לא כתבו כן אלא כשהרוב מנגד לחזקה, ע"ש.

ג. עוד כתב להקשות מהמבואר בעירובין דף ל"ו ע"א ויעוי"ש בפרש"י ד"ה התם וכו' דכשנגע באחד בלילה ולמחר מצאו מת איכא שני חזקה לקולא, א' העמדת המת על חזקתו שחי הוא, ב' העמד הנוגע על חזקתו וטהור הוא, ומבואר דאף דודאי נגע בו והספק רק אם מת או לא מ"מ מהני החזקה, והוסיף דכן יש הרבה כאלו, ואם נזדקק לעשות חילוק והפרש לדל דבר ודבר יצטרך חילוקים מרובים ודקים, ולא תמצא שום חזקה ברורה.

ד. הבית הלוי שם הקשה מחולין דף פ"ו ע"א דתנן דחש"ו ששחטו ואין אחרים רואין אותם ס"ל לר"מ דהרואה פטור מכיסוי, וכן מותר לשחוט הבן אחריהם, ואמרו בגמ' דטעמו משום דרוב מעשיהם מקולקלים, ומקשי' ל"ל רוב אפי' מיעוט ג"כ, דהא ר"מ ס"ל דחיישינן למיעוטא וא"כ י"ל סמוך מיעוטא לחזקת אינו זבוח ואיתרע לי' רובא, וכדמוכח מתינוק שנמצא בצד העיסה ובצק בידו דר"מ מטהר אף דרוב תינוקות מטפחים באשפה משום דסמוך מיעוטא לחזקת טהרה, ומשני דהתירו רק בספק טהרה ולא בספק איסור, ע"ש, ולדברי הראשונים שכתבו דבתינוק מיירי דאי"ז ודאי שנגע משום דבודאי מגע לא מהני החזקה, א"כ היאך מייתי מתינוק, והלא בתינוק אי"ז ודאי מגע ובחש"ו ששחטו הוי ודאי מגע שהרי שחוטה לפניך, ויעוי"ש שהביא כן מדברי הרשב"א במשמה"ב דף ז' ע"ב לענין סתם מתעסקין בשחיטה מומחין הן,[[21]](#footnote-21) ולכן כתב דהראשונים לא כתבו כן אלא כשרוב מנגד לחזקה וכנ"ל, וכ"כ החזו"א בידים שם.

ה. הבית הלוי שם הקשה מכתובות דף י"ג דלר"ג ור"א כשהיתה מעוברת נאמנת לומר דמאיש פלוני וכהן הוא, ומבואר שם דהיינו משום ברי דידה בצירוף חזקת כשרות דידה, והרי דאף שודאי נבעלה והספק הוא בבועל אם הוא כשר או פסול חשיבא חזקת כשרות דידה חזקה, וכעי"ז הק' החזו"א ביו"ד שם והקוב"ש ח"ב סי' ב' אות ג' והקהלו"י סי' ס"ב מהמבואר שם דף י"ד ע"א בסוגיא דאלמנת עיסה דכשנבעלה לספק פסול הפוסל בביאתו, ה"ה מותרת משום דמוקמינן לה אחזקתה, ואף דהלא היא ודאי נבעלה והספק הוא אם הבועל פוסל בביאתו. ובביה"ל כתב להוכיח מכאן דהראשונים לא כתבו כן אלא כשרוב מנגד לחזקה וכנ"ל, והחזו"א שם כתב דהראשונים לא כתבו כן אלא לענין טומאה ולא לענין פסולי ביאה, והקהלו"י יישב בזה לפי דרכו דהראשונים לא כתבו כן אלא לענין תרומה וקדשים, וממילא אי"ז שייך באלמנת עיסה.[[22]](#footnote-22)

וע"ע בקוב"ש שם מש"כ לחלק בזה, דבאלמנת עיסה הרי הבועל עדיין בספיקו, וממילא אף דאין שייך להכשירה מכח חזקתה משום דאיתרע החזקה ע"י שודאי נבעלה, מ"מ סו"ס א"א לאוסרה מספק, והראשונים לא כתבו כן אלא בתינוק דמחמת דרוב תינוקות מטפחין באשפה אמרי' דבודאי הוא טמא, וממילא נטמאה העיסה בודאי, וכעי"ז כתב בבית יעקב בכתובות דף י"ד ד"ה בתוד"ה אלמנת וכו',[[23]](#footnote-23) ועד"ז כתב בקהלו"י שם ע"ש.

להלן דף כ"א ע"א תנן המפלת חתיכה אם יש עמה דם טמאה ואם לאו טהורה, ובגמ' אמרו דס"ל לרבנן דלא אמרי' רוב חתיכות של ארבעת מיני דמים הן, ובחי' הרמב"ן שם ד"ה באפשר וכו' הקשה, דתהוי נמי מחצה על מחצה ותהא טמאה מספק, ומ"ט ה"ה טהורה לרבנן, וכתב לבאר דהיינו משום דהעמד אשה על חזקתה, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן שם, ובחי' הרשב"א שם הקשה ע"ז, דהלא ודאי הפילה חתיכה, וממילא נפקא איתתא מחזקתה, וכ"כ בחי' הריטב"א שם דהורעה חזקתה כיון דהפילה ע"ש, ועי' במלבושי יו"ט דיני חזקות סי' ב' שעמד בסתירת דברי הרמב"ן בזה, דהלא הרמב"ן ג"כ כתב דבודאי נגע לא מהניא החזקה, וכאן כתב דהאשה בחזקת טהרה אף דודאי הפילה חתיכה, וכמו"כ ילה"ק בסתירת דברי הר"ן, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה, דהענין דבודאי נגע לא מוקינן אחזקה הוא משום דאין חזקת הטהרה של הנוגע מכרעת דין אותו שנגע בו, אבל כאן חזקת האשה מכרעת שלא ראתה דם אלא חתיכה בעלמא, ע"ש.

# דף ב' ע"ב

**אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר.** בתוהרא"ש כתב לדקדק דמשמע דמקשי' דיש לטהר לגמרי משום דהעמד מקוה על חזקתו, וכתב לבאר בזה, דאע"ג דסו"ס הלא כנגד חזקת המקוה יש גם חזקת טמא שבטובל, מ"מ חזקת המקוה עדיף, שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא חסר המקוה, ומכיון דאמרי' העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא

# ביאור פלוגתת רב ושמואל

**קידושין דף ע"ט ע"א**

**איתמר קידשה אבי' בדרך וקידשה עצמה בעיר והרי היא בוגרת, רב אמר הרי היא בוגרת לפנינו, ושמואל אמר חיישינן לקידושי שניהם, אימת אילימא בתוך ו' וכו', ל"צ דקדיש בההוא יומא דמשלים ששה וכו'.** ובביאור פלוגתייהו דרב ושמואל נאמרו כמה דרכים בדברי האחרונים.

א. בחי' הגרעק"א ז"ל בתוד"ה ושמואל וכו' כתב דשורש פלוגתייהו דרב ושמואל הוא אם חזקה דהשתא במקום דליכא חזקה דמעיקרא מקרי חזקה, דרב ס"ל דמקרי חזקה, ודוקא במקום דאיכא חזקה דמעיקרא כמו בנגעים אמרי' בהיפוך דהשתא הוא דאתרע, אבל ביומא דמשלם שית דליכא חזקה דקטנות כיון דבו ביום עשוי להשתנות, בזה ס"ל לרב דאזלינן בתר חזקה דהשתא, ושמואל סבר דחזקה דהשתא לא מקרי חזקה כלל, ע"ש, וכ"כ בש"ש ש"ג פט"ז ד"ה ונראה וכו' בדעת רש"י, והוסיף דמכיון דקיי"ל כרב ממילא לדעת רש"י אזלינן אחר חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ע"ש.

ב. הש"ש שם בד"ה אמנם וכו' כתב לדקדק מדברי התוס' שם ובנדה דף ב' ע"ב ד"ה השתא הוא וכו' שכתבו לפרש הטעם דלרב אמרי' הרי בוגרת לפניך ולא אמרי' השתא הוא דבגרה דהיינו משום דרגילות הוא דהשערות באות בבוקר, ומבואר בדבריהם דאף רב ס"ל דחזקה דהשתא לאו חזקה היא, ודוקא לענין בגרות ס"ל לרב דאמרי' הרי בוגרת לפניך משום דרובא נינהו דרגילות הן לבא מהבוקר, אבל אי הוי ספק שקול אע"ג דחזקה איתרע אפ"ה לא אזלינן בתר השתא, ע"ש. ועי' בביאורים והערות שם ממרן הגרשז"א זצ"ל אות ס"ט ד"ה ואליבא וכו' שכתב דבדברי הש"ש משמע דלשמואל חיישינן לקידושי שניהם משום דס"ל דאי"ז רוב דהשערות באות מהבוקר, ולפ"ז יסוד פלוגתת רב ושמואל הוא אם רוב פעמים השערות באות בבוקר, וכתב דאי"ז מסתבר כ"כ, וכתב עוד להקשות ע"ז, דא"כ לרב בדין הוא דאף בלא קידשה אבי' כלל אלא רק היא קידשה עצמה תהא מקודשת, ואף דהרי היא בחזקת פנוי' מ"מ רובא וחזקה רובא עדיף, ע"ש.

ובשער"י ש"ב פ"ד ד"ה והנה וכו' כתב להקשות על דברי הש"ש, דלדבריו דמסברא ס"ל להתוס' דחזקה דהשתא אינה נחשבת להכריע בספק השקול, א"כ למה הקשו התוס' לרב מדאמרינן לענין נדה השתא הוא דחזאי, הלא בלא"ה ג"כ הוכרחו לפרש דברי רב מטעם דרגילות הוא לבוא מצפרא, דמכיון דחזקה דהשתא אינה מכרעת כלום איך פסק רב להקל משום חזקה דהשתא,[[24]](#footnote-24) ועוד, דבנדה לא אמרו השתא הוא דחזאי אלא רק משום דמוקמינן אחזקה דמעיקרא, אך כאן ביומא דמשלים שית ליכא חזקת נערות כמו שפירש רש"י שם, והיכא דליכא חזקה דמעיקרא לא מוכח כלום מנדה דלא אזלינן בתר השתא,[[25]](#footnote-25) ע"ש, ועע"ש בד"ה משו"ה וכו' שהקשה עוד דלדברי הש"ש למה אמר רב משום דהרי בוגרת לפנינו הול"ל משום דאזלינן בתר רובא, ע"ש.

ג. השער"י שם כתב בדעת התוס' דבספק השקול אזלינן אחר חזקה דהשתא, אך כנגד חזקה דמעיקרא לא מהני חזקה דהשתא אפי' היכא דלא הוי חזקה אלימתא, ולכן הוקשה להתוס' מ"ט ס"ל לרב דאזלינן אחר חזקה דהשתא, ולזה תירצו דרוב פעמים השערות באות בבוקר, ואף דלא הוי רוב גמור מ"מ מהני בהצטרפות עם החזקה דהשתא, ע"ש, ובהמשך דבריו שם בד"ה ומכ"ז נראה וכו' הוסיף דאף שמואל ס"ל דאזלינן אחר חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ובזה לא פליגי רב ושמואל, ודוקא ביומא דמשלם שית ס"ל לשמואל דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא משום דכל היכא דאיכא חזקה דמעיקרא כה"ג שעלולה בכל רגע להשתנות הרי דחזקה דהשתא ודמעיקרא שווים הם, ושוב הוי כספק השקול, ע"ש.[[26]](#footnote-26)

וכעי"ז כתב החזו"א באהע"ז סי' פ' אות י"ח, דאילו לא הי' רוב שערות באות בבוקר הי' נידון חזקה דמעיקרא אף ביומא דמישלם שית, וממילא לא מהני חזקה דהשתא, וכהני דסברי דשערות באות בתוך ו', ומ"מ מודה רב דלא אמרי' ה"ה בוגרת לפנינו משום דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, וזהו שכתבו התוס' דרוב השערות באות מהבוקר, ואי"ז רוב גמור אלא רק דממילא ליתא להחזקה דמעיקרא, ושוב מהני החזקה דהשתא, ע"ש,[[27]](#footnote-27) וע"ש עוד באות כ"ו שכתב דאף שמואל ס"ל דמהני חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ע"ש.

ד. בקוב"ש כתובות אות ער"ב כתב דלא נחלקו רב ושמואל בדין חזקה דהשתא כלל, ולתרווייהו מהני חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ולעולם ביומא דמשלים ששה לא מהני חזקה דמעיקרא משום דהחזקה עשוי' להשתנות, אלא דפליגי רב ושמואל אם מהני חזקה דהשתא ביומא דמשלים ששה, דשמואל ס"ל דכ"ה דלא מהני בי' חזקה דמעיקרא משום דעשוי' להשתנות היא ה"ה לא מהני חזקה דהשתא משום דהיא עשוי' להשתנות, ורב ס"ל דמכיון דהיום עומדת להיות בוגרת לכן איתרע חזקת נערות, אבל לא חזקה דהשתא דהיא בוגרת לפנינו, ע"ש, וכ"כ בפנ"י בד"ה אמנם וכו' בדעת שמואל, ע"ש.

והעולה מכ"ז, דלרב דאמרי' ה"ה בוגרת לפנינו, דעת הגרעק"א והשער"י והחזו"א והקוב"ש, וכ"כ הש"ש בדעת רש"י, דס"ל דאזלינן אחר חזקה דהשתא, אך הש"ש כתב בדעת התוס' דאף לרב לא אזלינן אחר חזקה דהשתא, ולשמואל דחיישינן לקידושי שניהם, דעת הגרעק"א והש"ש דס"ל דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא, ודעת הפנ"י והשער"י והחזו"א והקוב"ש דאף לשמואל אזלינן אחר חזקה דהשתא.

**אימת אילימא בתוך ששה בהא נימא רב ה"ה בוגרת לפנינו, השתא היא דבגרה.** בטור אהע"ז ר"ס ל"ז כתב דבכה"ג הוי ספק וצריכה גט משניהם, ע"ש, ובביאור הגר"א שם כתב לדקדק כן מלשון רש"י בד"ה בהא אמר וכו' בסוה"ד שכתב דדלמא השתא היא דבגרה, וכ"כ לדקדק בשעה"מ בפ"ג מהל' אישות הל' ד', והוסיף דמוכרח כן בגמ' דלא מקשי' אלא לרב, ומבואר דדעת שמואל דחיישינן לקידושי שניהם א"ש אף בתוך ששה,[[28]](#footnote-28) ועי' במחנ"א הל' אישות סי' ג' שכתב כן בדעת הב"י, ויעוי"ש מש"כ לדחות בזה, אך יעוי"ש שדקדק בדברי התוס' רי"ד דבתוך ששה אינה מקודשת כלל, ע"ש.

ובביאור דעת רש"י והטור דבתוך ששה ה"ז ספק ואף דהלא בתוך ששה ה"ה בחזקת נערות, וכמבואר בפרש"י בע"ב בד"ה מי איכא וכו' דדוקא ביומא דמשלם שית לא הויא בחזקת נערות, יעוי"ש בשעה"מ שכתב דס"ל דלא אזלינן אחר חזקה דמעיקרא בדאיכא ריעותא, ודלא כהתוס' בנדה דף ב' ע"ב ד"ה דאיכא וכו', וכ"כ המחנ"א בהל' אישות סי' ג', אך במלבושי יו"ט קונטרס החזקות סי' י"ב ד"ה ועתה נשובה וכו' כתב דדוקא בזה ס"ל דלא מהני החזקה דמעיקרא משום אף בתוך ששה הוי חזקה העשוי' להשתנות, ובחי' בית מאיר כאן כתב דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא משום דסימני בוגרת דרכם לאסופי ואתא וכמקוה דחסר ואתאי, ובכה"ג ס"ל דלא מהני החזקה דמעיקרא בדאיכא ריעותא,[[29]](#footnote-29) וע"ע שם בתו"ד שכתב לפרש בדעת רש"י והטור דס"ל דבספק קידושין לא אזלינן אחר חזקה עכ"פ מדרבנן, ע"ש, וכ"כ בשער"י ש"ב פ"ג ד"ה והנה לענין וכו' ובחזו"א אה"ע סי' קכ"ד אות י"ח ד"ה כ' ב"ש וכו', ע"ש.[[30]](#footnote-30)

**לא צריכא דקדיש בההוא יומא דמשלים ששה.** בפרש"י בע"ב בד"ה מי איכא וכו' כתב דביומא דמשלים ששה ל"ל חזקת נערות משום שהיום היא עשוי' להשתנות, ובתשו' הרבנו פרץ הכהן הובא בקובץ שיטות קמאי לעיל דף ס"ו ע"א ד"ה ועוד ראי' וכו' כתב להוכיח מכאן דחזקה העשוי' להשתנות לא הוי חזקה, ויעוי"ש מש"כ לבאר דבתוך ו' ה"ה בחזקת נערות אף שהיא עשוי' להשתנות, דכל זמן נערותה יש להחזיקה בתורת נערה, ורק סמוך לזמן בגרותה אמרי' דל"ה בחזקת נערה משום שהיא עשוי' להשתנות, ע"ש,[[31]](#footnote-31) ועי' בתשו' בית אפרים סי' קי"א ד"ה ונלע"ד וכו' שכתב דאין ללמוד מכאן דחזקה העשוי' להשתנות לא הוי חזקה, דשאני הך דיומא דמשלים שית שמסתלק חזקת נערות לגמרי לפי שאנו חושבין כל יום בפנ"ע, כיון שבטבע תולדות האדם הוקבע ו' חדשים לנערות וביומא דמשלים טבעה להשתנות מנערות לבוגרת, ממילא האי יומא לחודי' קאי, ולא איכפ"ל בחזקת נערות שהיא בימים שלפניו, דאתחלתא דההיא ענינא מהאי יומא דחשבינן ואין כאן לא חזקת נערות ולא חזקת בגרות, והימים הראשונים יפלו ואין חזקתם מועלת, ע"ש.

בתוס' הרא"ש הביא שהקשה ר"ת לדעת רב דאמרי' דמדהשתא בוגרת מעיקרא נמי בגרה דא"כ ה"ה בכל הרואה דם יש לטמא למפרע דמדהשתא קחזיא מעיקרא נמי קחזיא, ותי' דדוקא כאן אמר רב דמדהשתא בוגרת מעיקרא נמי בגרה משום דשאני הכא דסימני בגרות רגילין להקדים מן הבקר ואין דרכם להתאחר עד הערב, וכעי"ז כתבו התוס' בנדה דף ב' ע"ב ד"ה השתא וכו', אך בסוף דבריו כתב דשאני התם דאשה מרגשת בעצמה ואי איתא דהוי דם מעיקרא הוה אתי, ואף דלל"ק לא ס"ל להני טעמי היינו רק דלא חשיבי הני טעמי לומר דלשמאי משום הני טעמי לחוד דיין שעתן והלכך איצטריך טעמא דחזקה, ומיהו סעד הם לטעמא דחזקה לחלק בין הך דהתם להך דהכא, ע"ש, וכ"כ בתוס' רבנו שמואל ע"ש.

אולם בתורי"ד כתב ליישב, דדוקא כאן אמרי' דמדהשתא בוגרת מעיקרא נמי בוגרת משום דחזקה שהיא מביאה סימנין ביום זה, ורק נחלקו רב ושמואל אם הוא בודאי מצפרא או ספק, אבל בנדה לא אמרי' דמדהשתא קחזיא מעיקרא נמי קחזיא, דאינה בחזקת שתהא רואה היום כענין החזקה שתביא שערות ביומא דמשלים ששה, ועע"ש שהק' מהמשנה להלן דף י"ד ע"א דהרואה אחר תשמיש ה"ה טמאים מספק, ולא אמרי' דמדהשתא קחזיא מעיקרא נמי חזיא ויתחייבו בקרבן ודאי, וכן הק' הש"ש בש"ג סו"פ ט"ז, ועמש"כ בזה בשער"י שם ובקהלו"י טהרות סי' ג'.

וע"ע בתשו' בית אפרים סי' קי"א ד"ה ולכאו' י"ל וכו' ובשער"י ש"ב פ"ד מש"כ בדעת התוס' שנתקשו בזה ולא ביארו דשאני טומאת מעל"ע דה"ה בחזקתה שלא ראתה, משא"כ ביומא דמשלים שית דלא הויא בחזקת טהרה.

**תוד"ה קידשה וכו' דודאי לא פליגי בקידשה אביה לחוד, דבההיא מודה שמואל דאינה מקודשת דאמרינן העמד אשה אחזקת פנוי' כמו שהיתה קודם שקידשה וה"ה בוגרת לפנינו ואין קידושי האב קידושין, אבל עתה שקדשה אף היא עצמה ליכא חזקה דפנוי' דממנ"פ אשת איש היא או משום קידושי אביה או משום קידושי דידה וכו'.** עי' בשו"ת הגרעק"א ז"ל תנינא תשו' נ"ו ד"ה ולדעתי וכו' שכתב דאלו לאחר שנמצאת בוגרת קדשה עצמה ודאי לא נחזור לחוש על קדושי אב לומר דלא הוי חזקת פנוי' כיון שכעת היא מקודשת, דמ"מ עד אותו זמן היה חזקת פנויה, וה"נ בקדשה עצמה ואח"כ באו עדים שקודם קדושי עצמה היתה בוגרת דהנידון על השעה שראו עדים שהי' בוגרת, ובזמן זה עדיין לא קדשה עצמה וכבר נתבטל קדושי אב מכח חזקת פנויה, והרי בוגרת לפניך, ולא יחזרו וניערו קדושי אב אחר קדושי עצמה, ורק כשנמצא שהיא בוגרת אחר קדושי שניהם, ואנו דנין על ענין הבוגרת אימת נעשה, וקדושי א' בודאי מהני, זהו לא מקרי חזקת פנוי', ע"ש, ויעוי"ש עוד מש"כ לפרש לפ"ז מה שהוצרכו התוס' לומר ג"כ שבוגרת לפניך, ולא כתבו רק דה"ה בחזקת פנוי', ע"ש. וכ"כ החזו"א באבהע"ז סי' פ' אות כ"ו, וביאר דמכיון דכל זמן שלא נמצאה בוגרת הרי בדין הוא להחזיקה בתורת נערה, וממילא אינו בדין להתירה מקידושי אבי', וכיון שאין ראוי להתירה רק אחר שראינוה בוגרת ואז כבר קידשה עצמה, אין כאן חזקת פנוי', ע"ש. וע"ע באילת השחר שביאר בדברי התוס' באופ"א, דמכיון דבפועל ה"ה מקודשת בתורת ודאי משום דממנ"פ ה"ה מקודשת או לראשון או לשני, ממילא אין שייך לומר שלא יחולו קידושי ראשון כלל משום חזקת פנוי', ע"ש.

**ומאי שנא ממקוה דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין בר"ה בין ברה"י טמאות, לשמאי קשיא וכו'.** מבואר דלא הוקשה להגמ' אלא מאי שנא טומאת מעל"ע ממקוה, אבל בלא"ה א"ש דבמקוה כל הטהרות טמאות בודאי, ועי' בחי' הריטב"א לעיל ע"א ד"ה גמ' מ"ט דשמאי וכו' שכתב דס"ל להמקשן דבמקוה טמא משום דהריעותא מגופי' ע"ש,[[32]](#footnote-32) וע"ע במהרש"א בקידושין דף ע"ט ע"א בתוד"ה ושמואל וכו' בתחילת דבריו מבוא' דהמקשן ס"ל דחזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא, ומה"ט ה"ה טמאות בודאי.

אך בתוס' להלן דף ג' ע"ב ד"ה איכא וכו' מבואר דאף המקשן ידע טעמא דתרתי לריעותא ומה"ט הטהרות טמאות בודאי, ואה"נ דלהלל לא קשיא מאי שנא ממקוה, דבטומאת מעל"ע דליכא תרתי לריעותא אי"ז טומאה בודאי לשרוף אלא רק תולין, ועיקר הקושיא הוא לשמאי, דאף דבטומאת מעל"ע ליכא תרתי לריעותא מ"מ לא הי' לו לטהר לגמרי, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן בסוגיי', והוסיף לבאר בזה, דהמקשן ס"ל דמכיון דשמאי סמיך כולי האי אטעמא דהעמד אשה על חזקתה דאפי' בתרומה וקדשים לא עביד מעלה, אלמא חזקה כודאי גמור משוי ליה, וא"כ מכיון דהמקוה בחזקת שלם עומד ה"ה כאילו לא נמצא חסר כלל ובודאי טבל, ואין לומר העמד טמא על חזקתו ואימר לא טבל, ומפרקינן דאף דלא עביד שמאי מעלה מ"מ לא כודאי גמור משוי ליה, אלא דהיכא דליכא אלא חדא לריעותא מוקי לה אחזקה, ואעפ"י שאינה טהורה ודאית מוקי לה אדינא, אבל בדאיכא תרתי לריעותא בדין הוא שיהיו טמאות ודאי משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו, ע"ש.

והנה בפרש"י ד"ה מ"ש ממקוה וכו' כתב, לתרוייהו פריך, ובפתחי נדה דקדק בזה דלכאו' הוא שפת יתר, דהלא מפורש בגמ' דלשמאי קשיא והלל קשיא, ויעוי"ש שכתב דכוונת רש"י לאפוקי ממש"כ התוס' והר"ן דעיקר הקושיא הוא לשמאי, ולכן כתב רש"י לתרווייהו פריך, דהקושיא היא להלל כמו לשמאי, ע"ש, אמנם לעיל בד"ה ודילמא הגס וכו' כתב לפרש בדברי רש"י באופ"א ע"ש.

**אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר.** בתוס' הרא"ש כתב לדקדק מלשון הגמ' דדין הוא לטהר בודאי משום חזקת המקוה אף דאיכא חזקת טמא כנגדה, וכתב לבאר בזה דחזקת המקוה עדיף משום דהרי הטמא טבל בפנינו, ורק דיש לדון שמא הי' המקוה חסר, אבל מכיון דחזקת המקוה שלא נחסר ממילא נסתלקה חזקת הטמא, ע"ש, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן, וע"ע בזה בסד"ט סי' קצ"ט סק"מ. אך בתו"י בקידושין דף ע"ט ע"א נחלקו ע"ז, וכתבו דלעולם ספק הוא, ורק דמקשי' דמכיון דהוי ספק אין לשרוף תרומה על כך, ע"ש, וכן מבוא' במהרש"א ובמהר"ם כאן, וע"ע בפנ"י בקידושין שם מה שהק' ע"ז דא"כ כל הטובל יהי' מוכרח למדוד המקוה בשעת הטבילה ע"ש, ועי' בחי' בית מאיר חולין דף י"א ע"א בתוד"ה אתיא מפרה וכו' מש"כ לחלק בזה.

**הרי חסר לפניך וכו', השתא הוא דחסר, הכי השתא התם איכא למימר חסר ואתא חסר ואתא וכו'.** בביאור החיסרון דחסר ואתא חסר ואתא מצינו כמה דרכים, וכדלהלן.

א. בפרש"י, ואיתרע לה לחזקה מקמי הכי טובא ולא ידעינן מאימת, הלכך ריע טפי מאשה. ויעוי' בחי' הריטב"א שביאר בזה, דמכיון דאורחיה לחסר מעט מעט ממילא בהכרח הי' חיסרון למפרע, ואף דאפשר דעד עכשיו לא חסר כשיעור, מ"מ הוה ליה ודאי חסרון והספק רק בשיעור החיסרון, ויעוי"ש מה שביאר לפ"ז המו"מ אם שייך ענין זה בראיית דם, ע"ש, וכעי"ז כתב המהר"ם בעירובין דף ל"ו ע"א בתוד"ה אדרבה וכו' דבמקוה אין שייך לומר השתא הוא דחסר דבהכרח כבר קודם לכן התחיל להחסר, ועד"ז ביאר בפמ"ג ביו"ד סי' ק"ה במשב"ז סק"ג בדעת רש"י, דכל שיצאה זמן מה וא"א לתת גבול לומר עתה ממש, מחזיקין מדינא למפרע, ע"ש.[[33]](#footnote-33)

ב. בתשו' הרשב"א החדשות סי' שס"ה כתב לפרש בזה באופ"א, דלגבי מקוה אפשר שהתחיל חסרונו זה כמה וחסר מעט מעט ואין מרגיש ואין יודע, אבל באשה אין לומר שנטף הדם מעט מעט ולא ניכר או על בשרה או על בגדיה, דהלא ודאי אילו נטף ניכר ונודע היה, ואין לומר שמא יצא לבית החצון והעמידוהו כתלי בית הרחם כדאמרינן לקמן, דאכתי לא ידעינן לההוא טעמא, ושוב אמרי' דאף באשה דלמא הגס הגס חזיתיה, כלומר מעט מעט נטף ולפיכך לא נודע, אי נמי לפי שהיה מועט היתה תולה אותה במאכולת,[[34]](#footnote-34) אבל עכשיו נתגלה דמעיקרא נעקר ובא ונטף ולא נודע, יעוי"ש.

ג. בבינת אדם שער רוב וחזקה סי' ל' כתב לפרש בדעת התוס' בד"ה התם וכו' שכתבו לחלק בזה בין מקוה לנגע, דגבי מקוה רגילות להתחסר מעט מעט אבל הנגע רגילות להתחסר בבת אחת, דלפ"ז ביאור הענין דחסר ואתא הוא דדרך בורות ומעיינות לפעמים שיעלו או יחסרו מימיו, ומכיון דחזינן דהשתא חסר אמרינן דמעיקרא נמי נחסרה שהרי אנו רואים שדרך אותו המקוה בכך,[[35]](#footnote-35) משא"כ בנגע שאין בטבעו להשתנות א"כ מהיכ"ת שנחסר מקודם, ולכן אמרינן השתא נחסרה, ע"ש, וכ"כ בפמ"ג ביו"ד סי' ק"ה במשב"ז סק"ג בתחילת דבריו, אך שוב כתב לדקדק מלשון רש"י דאי"ז החיסרון אלא רק משום דבהכרח נחסר המקוה קודם לכן, וכנ"ל.

**התם איכא תרתי לריעותא וכו'.** בפרש"י, העמד טמא על חזקת טומאה, ובחזקת טהרה דמקוה איכא ריעותא שהרי חסר לפניך. משמעות הדברים דענין תרתי לריעותא הוא דמכיון דבחזקת המקוה איכא ריעותא ובחזקת הטמא ליכא ריעותא, לכן מוקמינן לי' אחזקת טומאה. אך יעוי' בש"ש ש"ג פט"ז שכתב לתלות ביאור ענין תרתי לריעותא בפלוגתא אם אזלינן אחר חזקת דהשתא באופן דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא, דלפרש"י דאזלינן אחר החזקה דהשתא א"כ יתפרש ענין תרתי לריעותא דמכיון דלא אזלינן אחר חזקת המקוה מכיון דחזקת הטמא כנגדה, ממילא אזלינן אחר החזקה דהשתא,[[36]](#footnote-36) ולהתוס' דלעולם לא אזלינן אחר החזקה דהשתא א"כ ביאור ענין תרתי לריעותא הוא כנ"ל, דמכיון דחזקת המקוה קטיע וחזקת הטמא לא הורעה כלל, אזלינן אחר חזקת הטמא,[[37]](#footnote-37) וכעי"ז כתב בחי' הגרעק"א ז"ל בקידושין דף ע"ט ע"א, ויעוי"ש מש"כ ליישב לפ"ז קושיית התוס' שם מ"ט מקשי' ממקוה לשמואל ולא לרב אף דהלא בדאיכא חזקה דמעיקרא אף לרב לא אזלינן אחר חזקה דהשתא, וביאר בזה דלרב דס"ל דאזלינן אחר חזקה דהשתא ממילא במקוה טמא משום תרתי לריעותא, והיינו משום דאזלינן אחר חזקה דהשתא, ולא מקשי' אלא לשמואל דל"ל חזקה דהשתא כלל דממילא ס"ד דלא מהני תרתי לריעותא, ומשנינן דאעפ"כ מהני חזקה דהשתא משום דחזקת המקוה הורעה וחזקת הטמא לא הורעה,[[38]](#footnote-38) ועי' בחזו"א אה"ע סי' פ' אות כ"ו סוף ד"ה כ' הגרע"א וכו' שכתב דאין לפרש כן לדבריו דאף שמואל ס"ל דאזלינן אחר חזקה דהשתא, ע"ש.

ועי' בעליות דרבנו יונה בב"ב דף קנ"ג ע"א שכתב דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא בדאיכא חזקה דמעיקרא אלא רק היכא דמסייע חזקה אחריתי דהוו להו תרתי לגבי חד, ומתבאר בדבריו דענין תרתי לריעותא הוא דמכיון דחזקת הטמא מסייעת לחזקה דהשתא, ממילא אזלינן אחר החזקה דהשתא אף כנגד חזקה דמעיקרא, יעוי"ש.[[39]](#footnote-39) אמנם יעוי' בחזו"א אה"ע סי' פ' אות כ"ו סוף ד"ה כ' הגרע"א וכו' שכתב בפשיטות דאין שייך לצרף להחזקה דהשתא משום דלעולם כנגד חזקה דמעיקרא אין החזקה דהשתא חזקה כלל, ולכן כתב דבהכרח ענין תרתי לריעותא הוא דעדיפא חזקת הטמא דלא הורעה כלל מחזקת המקוה שהורעה, ע"ש.

בחי' הגרעק"א בכתובות דף ט' ע"א ד"ה ועדיין קשה וכו' כתב לחדש דתרתי לריעותא לא משוי לודאי אלא רק באופן דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, וכגון במקוה דזה שהוא חסר לפנינו מורה דאין הטמא נטהר, אלא דיש לדון דדלמא כשטבל עדיין לא היה חסר, ובזה דנין לצרף הריעותא שלפנינו לחזקת טומאה כיון דענין הריעותא שלפנינו אינו מטהר לטמא, משא"כ באופן דהריעותא שלפנינו אינו מורה בשום דבר לענין ההיתר, בזה לא מצטרפי התרתי לריעותא, ע"ש, ועי' באבי עזרי פי"ח מהל' איסו"ב הל' י' מהדו"ק ד"ה ועיין בתשובת וכו' שכתב להקשות דלפי מה שביאר הגרעק"א גופי' בענין תרתי לריעותא דהענין בזה הוא דמעמידין חזקה כנגד חזקה ושוב אזלינן אחר חזקה דהשתא, ואי"ז ענין צירוף כלל, וא"כ מאי איכפ"ל אם הריעותא מורה על החזקה, סו"ס הרי הוי חזקה דהשתא, ע"ש.

בשער"י ש"ב פ"ב כתב להקשות ביסוד ענין תרתי לריעותא, דהלא אם היינו דנים רק על המקוה עצמה לא היה בכח הריעותא דהרי חסר לפניך לגרע את חזקת הגוף כלום, וא"כ למה תצטרף חזקת הטובל שהוא בתולדה אל הריעותא בעיקר הספק אם ריעותא זאת אינה מגרעת החזקה בהספק המקורי, וחזקת טומאה של הטובל אינה מכרעת כלום בעיקר הספק של חסרון המקוה, והמקוה בחזקת שלמה היא, ומהראוי להיות שממילא טהור האדם שטבל בה, ויעוי"ש מש"כ לפרש דאין לדון בחזקה בענין שאינו נוגע לדין, וממילא אין נידון במקוה כלל אלא רק בטובל אם טבל במקוה כשר, ע"ש, ועי' בקהלו"י סי' ס"ב ד"ה וניחא בהכי וכו' שעמד בזה, וכתב דמכיון דאיכא ריעותא בחזקת המקוה שוב אי"ז בגדר חזקה המבררת את המציאות אלא רק דין בפועל לנהוג הכשר במקוה, ומכיון דעצם המעשה מספק"ל ה"ז ספק, ובמקום ספק שפיר אזלינן אחר חזקת הטמא, ע"ש.

בתוס' בכתובות דף ע"ה ע"ב ד"ה אבל וכו' כתבו דכשנמצאו בה מומין לא אמרי' דהוי תרתי לריעותא כנגד חזקת הגוף שלא היו המומין כשנתארסה משום דה"ה בחזקת פנוי' ומום לפניך, מכיון דחזקת פנויה לא חשיבא כלל חזקה לגבי חזקת הגוף, ובש"ש ש"ב פ"ב כתב לבאר בזה, דמכיון דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות, משום כך אפילו שחסר לפניך לא חשיבא חזקת פנויה לגבה למשוי על ידה תרתי לריעותא, ויעוי"ש מש"כ דאף דבסוגיי' אמרו ענין תרתי לריעותא כנגד החזקה דמעיקרא שבמקוה שלא נחסר, דהיינו משום דחזקת המקוה לא הוי חזקת הגוף, דהמקוה לא נשתנה גופה אלא רק שנחסר ממנו מעט מים, ועע"ש מש"כ לבאר מה שאמרו תרתי לריעותא לענין יין שהחמיץ, יעוי"ש, ועי' בקוב"ש בכתובות אות ר"ס שהביא מהש"ש דבמקוה לא הוי חזקת הגוף אלא חזקת כשרות לטבילה, וכתב לדון בזה דלכאו' להל"ט סאה שלפנינו מעולם לא הי' דין הכשר לטבילה, ויעוי"ש מש"כ בזה.[[40]](#footnote-40)

ובשער"י ש"ב פ"ג כתב לתמוה על דברי הש"ש, דאף דחיסור המים אינו שינוי בגוף המים, אבל חסרון במדה הוי ג"כ השתנות, ולכן כתב לפרש באופ"א, דמכיון דלעצם המקוה אינו נוגע הספק דסו"ס כעת פסולה ועומדת היא, ואין הספק נוגע אלא רק אל הטובל, ולהטובל בה יש לו חזקת המקוה, והרי אצל הטובל אינו חשוב כחזקת הגוף אלא רק חזקה על טבילתו שהיתה בכשרות מחמת שהמקוה היתה בחזקת כשרות, והוי חזקה נגד חזקה, ובהצטרף לזה ריעותא דהרי חסר לפניך הוי תרתי לריעותא, אבל במקום חזקת הגוף ממש אין חזקת פנויה חשובה נגדה אף לצרף עם הריעותא של חסר לפניך, ע"ש.

בקושיית התוס' בד"ה התם וכו' מ"ט בבית המנוגע לא אמרי' דהוי תרתי לריעותא, עי' בשטמ"ק בחולין דף י' ע"ב ד"ה ומיהו קשה וכו' ובחמד"ש יו"ד סי' ד' אות ו' ובחזו"א אה"ע סי' פ' אות כ' ד"ה נדה וכו' מש"כ בזה.

# דף ד' ע"א

# בקו' הראשונים מ"ט לא נאמר דין כשעת מציאתן באשה

**והתנן נגע באחד בלילה ואינו יודע אם חי את מת, ולמחר השכים ומצאו מת, ר"מ מטהר, וחכמים מטמאין שכל הטמאות כשעת מציאתן.** הראשונים הקשו לפ"ז מ"ט אין האשה מטמאה למפרע לעולם מדין כל הטומאות כשעת מציאתן, דמכיון שראתה דם וכעת ודאי היא טמאה, ממילא יש להחזיק בה שראתה דם למפרע גם כן, ועי' במהרש"א בדף ב' ע"א ד"ה בא"ד וא"ת מ"ש וכו' שכתב דהקו' דוקא ללישנא דטעמא דשמאי משום חזקה הוא, אבל ללישני דמשום דמרגשה ודאי איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, הרי די"ל דמה"ט לא שייך בזה דין כשעת מציאתן, ע"ש.[[41]](#footnote-41) עוד הקשו הראשונים, דהלא בקידושין דף ע"ט ע"א פליגי רב ושמואל כשנמצאת בוגרת לפנינו ביומא דמשלים שית אם אמרי' דמדהשתא בגרה מצפרא נמי בגרה, ובפשטות הרי זהו ממש פלוגתא דר"מ ורבנן בסוגיי', ומ"ט לא אמרו דרב ושמואל כתנאי. ונחלקו הראשונים בביאור הענין בזה, וכדלהלן.

א. התוס' לעיל ע"א סוד"ה מעת וכו' כתבו דדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן לא נאמר אלא רק בתרומה וקדשים, ולהלל דאשה מטמאה למפרע הרי דזהו ממש דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, ומ"מ אין שורפין תרומה בטומאת מעת לעת אף דבנגע בא' בלילה שורפין, משום דא"כ יהי' לבו נוקפו ופורש, אך התוס' הקשו ע"ז דא"כ מאי מקשי' להלל ממקוה נימא דמשום דלבו נוקפו הוא דאין שורפין,[[42]](#footnote-42) ושמאי ס"ל דבאשה אין שייך דין כל הטומאות כשעת מציאתן משום דס"ל דאשה כבדוקה היא והוי כראוהו חי דאף לרבנן לא אמרי' דהוי כשעת מציאתו, והלל ס"ל דמכיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא,[[43]](#footnote-43) וכעי"ז כתב בתוהרא"ש בסוגיי', אך יעוי"ש מה שהק' עמש"כ התוס' דלשמאי די' שעתה משום דאשה כבדוקה דמיא, ולכן כתב דטעמא דשמאי משום ביטול פרי' ורבי', וכמש"כ הגליון בתוס' לעיל שם, וכ"כ התוס' בעירובין דף ל"ה ע"ב ד"ה כל הטמאות וכו' ובכתובות דף ע"ו ע"ב בד"ה הנמשך מע"א על בעל החמור וכו'.

אמנם רוב הראשונים נחלקו ע"ז, וס"ל דדין כל הטומאות כשעת מציאתן הוא דין גמור ואף לחולין, וכמש"כ התורי"ד בקידושין דף ע"ט ע"א דדי"ז הוא אף לקולא, וכן דקדק הש"ש בש"ג פ"ו מדבריו דלא כהתוס', אמנם הש"ש גופי' כתב להקשות ע"ז והוכיח כדעת התוס' דאי"ז אלא חומר בקדשים, ע"ש, וכן הביא בחי' הריטב"א בכתובות דף ע"ו ע"א ד"ה על בעל וכו' בשם יש מפרשים דדי"ז שייך אף בממון, אמנם להלן שם ע"ב ד"ה אמר רב וכו' כתב הריטב"א גופי' דזהו חידוש דוקא בטומאה, ולא נזכר לעולם טעם זה בממון ע"ש, וכ"ה משמעות לשון הרמב"ם בפיה"מ טהרות פ"ג מ"ה, וכן דקדק הערול"נ לעיל דף ב' ע"א ד"ה בא"ד מיירי בקדשים וכו' מסתימת דברי הרמב"ם דלא ס"ל כהתוס' דזהו דוקא בקדשים ע"ש, וכ"כ בשו"ת החכם צבי תשו' ג' ד"ה ואיך שיהי' וכו' בדעת הרמב"ם, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם דאין שייך טומאה ברה"ר אלא בודאי, ומכיון דאמרי' כשעת מציאתן אף ברה"ר בהכרח דבתורת ודאי הוא, ע"ש,[[44]](#footnote-44) אך בנובי"ק אהע"ז תשו' ל"א ד"ה ועוד שאם נאמר וכו' כתב לדחות דכוונת הרמב"ם דוקא לספק מגע, אבל בודאי מגע וספק טומאה יתכן דהחמירו אף ברה"ר, וכדין ששה ספיקות ששורפין עליהן תרומה דהיינו אף ברה"ר, ועוד כתב דאפי' אם נודה להחכ"צ דבסתימת דברי הרמב"ם מבוא' דאף לחולין אמרי' דהטומאות כשעת מציאתן, מ"מ י"ל דהיינו חומר מדרבנן, ע"ש,[[45]](#footnote-45) וכ"כ החזו"א בסי' רט"ו ד"ה דעת וכו' דלהרמב"ן והריטב"א דין כשעת מציאתן הוא דאורייתא ואף לחולין ע"ש, וכ"כ הט"ז באו"ח סי' תס"ז ס"ק י"ד דילפי' איסור מטומאה ואמרי' כן אף לענין חמץ, ויעוי"ש שהביא כן מהרוקח, אך בש"ש ש"ג פ"ה ד"ה והנה באורח וכו' כתב דאפשר דמדמין חומרא דחמץ לחומרא דקדשים, אלא שכתב דבש"ס לא הוזכר חומרא זו גבי חמץ, ע"ש.

ב. בחי' הרמב"ן לעיל דף ב' ע"ב כתב ליישב דאשה בחזקת טהרה עומדת, שהרי בדוקה היא, ואף דשכיחי בה דמים מ"מ כל שהפסיקה בטהרה ה"ה בחזקתה, ולכן לא אמרי' בזה דתהא כשעת מציאתה, משא"כ בנגע באחד בלילה דאדם זה אינו עומד בחזקת חי, וכמו שיתבאר להלן בזה אי"ה, וכדאי' בתוספתא דבראוהו חי מודים חכמים לר"מ שמטהר, והיינו משום דכשהוא בחזקת חי לא מפקינן לי' מחזקתי', ע"ש, וע"ע בדברי הרמב"ן בדף ג' ע"ב ד"ה אי וכו' שביאר דאף שאמרו בסוגיי' דאשה כאינה בדוקה דמיא, לאו משום דמשוינן לאשה כאינה בדוקה, אלא רק דיש להחמיר באשה לתלות מפני שהיא דומה במקצת לאינה בדוקה משום דשכיחי בה דמים, ע"ש. וכ"כ בחי' הרשב"א בדף ב' ע"ב ד"ה ופריק וכו' ובחי' הר"ן שם ד"ה דאילו וכו' ובחי' הר"א שם ד"ה ואקשי' וכו', וכ"כ בספר ספר יחוסי תנאים ואמוראים הובא קובץ שי' קמאי בקידושין דף ע"ט ע"א וע"ש מש"כ להקשות ע"ז, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א שם ד"ה חדא הוא וכו', ע"ש.

ג. בחי' הרמב"ן והרשב"א והר"א שם הביאו יש מפרשים דלא אזלינן אחר שעת מציאתו ומקום מציאתו אלא רק באופן שודאי נגע, אך אי"ז שייך באשה דספק ביאה הוא, דמספק"ל אם בא דם באותה שעה, ואי"ז דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה, ובחי' הר"א כתב דהוי כספק ביאה, ור"א היא דס"ל דספק ביאה טהור אף בס"ט ברה"י, ולכן תולין להקל,[[46]](#footnote-46) וכ"כ הרשב"א בדף ג' ע"ב סוד"ה ולי נראה וכו' ע"ש, אך הביאו להקשות ע"ז מקופה שנשתמשו בה טהרות בזוית זו ונמצא בה שרץ בזוית אחרת דמודו שמאי והלל דטהרות הראשונות טמאות, אף דהלא אין בזה ודאי מגע אלא ספק הוה ספק לא הוה, והרי זהו דומיא דאשה, ובחי' הרמב"ן כתב משום כך דלאו מילתא היא, ובחי' הרשב"א כתב ליישב דאה"נ דבקופה אי"ז טומאה בודאי אלא רק תולין, ע"ש.

ד. התורי"ד בקידושין דף ע"ט ע"א ד"ה עוד ראיתי וכו' כתב דדין כשעת מציאתן לא נאמר אלא רק באופן דאתיליד ספיקא בטומאה גופא, דכשנגע אין ידוע אם הי' טמא, וכן גבי מחט דמספק"ל אם הי' באופן שהוא טמא אמרי' דה"ה כשעת מציאתו, אבל גבי נדה הדם ברור שהוא מטמא ואין בו ספק, ורק אין ידוע מתי נטמאת האשה ממנו, וכן סימני בגרות ברורין הן ואין הספק אלא מתי נולדו באשה, ובזה אין שייך דין כשעת מציאתן,[[47]](#footnote-47) ע"ש.

ובביאור דבריו יעוי' בחזו"א אהע"ז סי' רט"ו ד"ה ובש"ש ש"ג וכו' שכתב לבאר בזה, דלעולם אין הנדה טמאה אלא רק כשראתה דם, ואף אם תהא האשה בתכונת נדה לא תהא טמאה אא"כ תראה דם בפועל, וכן בוגרת לעולם לא תהא בוגרת בלא סימני בגרות, ואף אם תהי' בתכונת בוגרת לא תהא בוגרת בלא סימנים,[[48]](#footnote-48) וע"ז אין שייך דין כשעת מציאתן לומר דראיית הדם והבאת הסימנין היו קודם לכן,[[49]](#footnote-49) משא"כ מת דאינו תלוי בסיבת המות כלל אלא רק בזה דבפועל ה"ה במציאותו מת, ע"ז נאמר דכל הטומאות כשעת מציאתן, ע"ש, וכעי"ז כתב באבהא"ז פ"ב מהל' אישות הל' ב'.

אמנם באבהא"ז שם כתב לתמוה ע"ז לענין בוגרת, דהלא אינה בוגרת מחמת שבאו הסימנים אלא מחמת שיש לה סימנים, וא"כ עדיין הנידון הוא אם היא עם סימנים, ומ"ט לא אמרי' בזה דהויא כשעת מציאתה, ולכן כתב לבאר דלעולם לא נאמר דין כשעת מציאתן אלא רק כשאין לנו לדון על ההתחדשות גופא אימתי נעשית אלא רק במציאות הנידון שלפנינו היאך הוא, וכגון כשנגע בא' בלילה דלא ראוהו חי מבערב וממילא אין הנידון על הזמן שמת אלא רק דיינינן דכפי שהוא מת לפנינו כך הי' בזמן הספק ג"כ, אבל בבוגרת דהספק הוא על זמן השינוי אין שייך דין כשעת מציאתן, ודוקא אם הי' ודאי שבאו הסימנים בזמן הספק, ולא הי' ספק אלא רק על מציאות הסימנים אם הן באופן דהוו סימן, בזה אם כעת ה"ה לפנינו באופן דהוי סימן הי' נאמר דין כשעת מציאתן, אבל כשהסימנים הן ודאי באופן דהוי סימן, ואין הספק אלא רק על זמן התחדשות הסימנין, בזה לא נאמר דין כשעת מציאתן כלל, ע"ש.

וממו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א שמעתי לבאר בזה, דבסוגיא בקידושין אין הנידון לענין עצמותה אם היא בוגרת או לא, אלא רק בזכות קידושי' אם הוא של אבי' או דזכות דידה הוא, ורק דבפועל תליא זאת באם היא בוגרת או נערה, אך עכ"פ הנידון גופא אינו בעצמותה, ולכן אין שייך לדון בזה משום דין כשעת מציאתה.

וע"ע בש"ש ש"ג פ"ו מש"כ להקשות על התורי"ד, ועי' בחזו"א שם מש"כ ליישב בזה.

ה. בחי' המהר"ל בעירובין דף ל"ה ע"ב כתב, דאין שייך דין כל הטומאות כשעת מציאתן אלא רק כאשר אדם מוצא טומאה דמכיון שכך מצאה אמרי' כמו שמצאה כך היה הטומאה קודם למציאתה, וזה אינו שייך באשה כלל, שלא מצאה האשה עצמה, ולכן באשה אין לומר כשעת מציאתן, ע"ש.

בחידוד הלכות בסוגי' כתב להקשות עמש"כ התוס' דדין כל הטומאות כשעת מציאתן אינו אלא בקדשים, דבפסחים דף צ"א ע"א איתא דכששחטו את הפסח על המפקח את הגל ולבסוף נמצא בו מת ה"ה נדחה לפסח שני, והקשו התוס' שם בד"ה שהי' וכו' מ"ט לא אמרי' שהי' חי כשהתחיל לפקח, וכתבו דמכיון שמצאו מת אית לן למימר דמתחילתו הי' מת משום שכל הטומאות כשעת מציאתן, ע"ש, ומבואר דדין דאורייתא הוא, ע"ש,[[50]](#footnote-50) ובחזו"א אה"ע סי' פ' אות ט"ז כתב דילה"ק כן לכו"ע, דהלא הוי כראוהו חי קודם שנפל הגל, ועי' בנובי"ק אהע"ז תשו' ל"א ד"ה אלא הנלע"ד וכו' ובד"ה ומה שחלקו וכו' שכתב דשאני התם שאיתרע חזקת חיים דילי' משעה שנפל עליו הגל, וע"ד שכתבו התוס' דכשקינא לה ונסתרה איתרע חזקת טהרתה, ובמקום דאיתרע חזקתו ה"ה כשעת מציאתו מה"ת אף לדעת התוס', ע"ש, וכ"כ בשו"ת שאגת ארי' החדשות סי' י', ע"ש. וע"ע בחזו"א סי' פ' ס"ק ט"ז שכתב דמכיון דל"ל חזקת חי אזלינן אחר חזקה דהשתא לכו"ע, ולטעמי' דלכו"ע אזלינן אחר חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ועוד כתב די"ל דשכיח טפי שימות בשעה שנפל עליו הגל ולא אח"כ, ע"ש.

# בדעת רבנן שאין לטהר אלא כשראוהו חי בערב

בתוד"ה כי פליגי וכו' הביאו מהתוספתא בטהרות פ"ו הל' ו' דאף לחכמים אם ראוהו חי מבערב טהור, ולעיל דף ב' ע"ב בתוד"ה דאיכא וכו' מתבאר בפשטות דהיינו משום דמוקמינן לי' בחזקת חי,[[51]](#footnote-51) וכ"ה לשון הראשונים בדף ב' ע"ב דכשלא ראוהו חי מבערב לחכמים ה"ה טמא משום דאינו בחזקת חי מכיון שלא ראוהו חי מבערב, אמנם יעוי' באבהא"ז בפ"ב מהל' אישות הל' ב' ד"ה אכן מה וכו' שמתבאר בדבריו דאי"ז רק דכשראוהו חי הוחזק חי ולכן לא מהני דין כשעת מציאתן משום דהחזקה דמעיקרא עדיפא, אלא דכל שהוחזק חי אין שייך דין כשעת מציאתן כלל, דאי"ז שייך אלא בספק במציאות הנידון ולא בספק על זמן ההתחדשות, ע"ש. והדברים צ"ב רב, דהלא בלא"ה ודאי הי' חי קודם לכן, וא"כ לעולם ה"ה בחזקת חי, ומאי איכפ"ל אם ראוהו חי בערב או לא. וכעי"ז יש לתמוה בהמבואר בסוגיי' לחלק בין קופה בדוקה לקופה שאינה בדוקה, דהלא ודאי בעת יצירת הקופה הי' בלא שרץ. ובדברי רבותינו מצינו בזה בכמה אופנים.

א. בחי' הריטב"א בסוגיי' ד"ה נגע וכו' כתב וכ"כ לעיל דף ב' ע"ב ד"ה חדא וכו' דכשלא ראוהו חי מבערב לא הוחזק חי בבית זה, ומשום כך אמרי רבנן דלא יהבי לי' חזקת חי כלל, ומטמא לשרוף, ויעוי"ש שכתב דמה"ט לר"מ טהור, דלא סגי דלא הויא חי קודם לכן, אבל כשהוחזק חי בכאן מודים חכמים דמוקמינן לי' בחזקת חי וטהור, ע"ש, ועי' בדבריו בעירובין דף ל"ה ע"ב ד"ה דתנן שכתב ביתר ביאור, דמכיון שלא ראוהו חי מוקמינן לי' אחזקתו השתא, דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, ע"ש, וכ"כ בנובי"ק אה"ע תשו' ל"א ד"ה ועוד נלע"ד, דכשראוהו חי מבערב היינו שבמקום הזה ראוהו חי, אבל במקום אחר אדרבה אמרינן כשם שהוא עתה כך היה למפרע, ע"ש, וכ"כ בחי' הגרעק"א ז"ל בסוגי' בתוד"ה כי פליגי וכו' ע"ש, וכ"כ המקור חיים בסי' תס"ז ס"ק י"א, ויעוי"ש שכתב דבאשה ובחבית שנמצאה חומץ לא איכפ"ל אם לא הוו במקומם הראשון כמש"כ התוס' לעיל דף ב' ע"א ד"ה מעל"ע וכו' דגבי אשה אין שייך לדון דאין מחזיקין ממקום למקום משום דאשה כל מקום שהיא טומאתה עמה וכו', והיינו דלא אמרי' דאין מחזיקין ממקום למקום במידי דאתי מגופא אלא רק במידי דאתי מעלמא, ע"ש, וכ"כ בהגהות הרש"ש בטהרות פ"ה מ"ז, ע"ש.

ב. בנוב"י שם כתב עוד, דכל שלא ראוהו חי לא שייך למיהב ליה בשעת מעשה חזקת חיים, דדוקא כשנוגע באדם ידוע וא"י אם עדיין הוא חי או שמת, בזה שייך חזקת חיים, אבל כשנוגע בחושך באחד ואינו יודע כלל מי הוא, הרי יש ספק אם נוגע בחי או במת, ולא שייך חזקת חיים, דאטו ליכא מת בכל העולם עתה, וכיון שיש מת אחד שפיר יש ספק שמא נגע במת, וכיון דהוי ספק ממילא איתרע ליה חזקתו, ושוב שפיר מהני שעת מציאה למהוי טמא ודאי, אבל כשראוהו חי ה"ה יודע במי נוגע, והספק הוא שמא כבר מת, בזה הוי בחזקת חיים ולא איתרע ליה החזקה כלל, והוסיף דלפ"ז יהיה ראוהו חי מבערב לאו דוקא, אלא העיקר שידע במי נוגע, ובודאי ראוהו פעם אחת, ומבערב לאו דוקא ואורחא דמלתא נקט, ע"ש, וכעי"ז כתבו בקה"י בסי' ס"א אות ה' ד"ה ובאופן אחר וכו' ובאבי עזרי בפ"ט מהל' איסו"ב עמ' רי"ג ד"ה אולם דעת וכו' ובסוף הל' מטמאי מו"מ, ע"ש.

ג. בשו"ת המהרי"ט ח"א סי' ל"ז ד"ה ואם תאמר וכו' כתב בתו"ד דכשלא ראוהו חי, אע"ג דבהכרח חי היה מ"מ אינה חזקה מכיון שחזקה זו לא נתבררה באדם זה אלא למפרע, אבל כשראוהו חי תיכף כשנגע בו מוקמי' ליה אחזקתיה, ע"ש, וכעי"ז כתב הקה"י שם ד"ה ובאמת וכו' דמכיון שמעולם לא הוחזק לפנינו כחי אלא רק אחר שמת אנו דנים דגוף זה ודאי הי' חי לפנים, ה"ז כחזקה שלא נתבררה בשעתה דל"ה חזקה, ע"ש. אך בנוב"י שם ד"ה ולפי זה וכו' תמה ע"ז, דאטו בראיה דידן תליא מילתא, וסו"ס באותה שעה שהיה חי היתה חזקה שלו מבוררת שהיה חי, ולא היה באותו זמן שום גרעון בחזקתו, ומה בכך שאנחנו לא ראינוהו, ואי"ז ענין למש"כ התוס' לענין טריפה דלעולם לא נתברר בפועל שאינה טריפה כעת, ע"ש.

ד. החכם צבי בסי' ג' אות י"ז סוד"ה וכיון וכו' כתב לבאר דדוקא כשראוהו חי בערב דע"כ בשעה מועטת יצא מחזקת חי למת, בזה אמרי' שמא השתא הוא דמת, אבל בלא ראוהו חי דאיכא למיתלי טפי שבזמן רב מת הו"ל כודאי, דבערך זמן מועט לגבי זמן רב הו"ל כי ודאי היכא דאיכא מת לפנינו, אע"ג דהו"ל חזקת חי באיזה זמן,[[52]](#footnote-52) ע"ש, ועי' בנוב"י שם ד"ה ועוד שאם וכו' שכתב לתמוה ע"ז, דמכיון דזה דכל הטומאות כשעת מציאתן דין תורה הוא וכודאי חשבינן ליה, א"כ כשראוהו חי בערב איך בסברא דחוקה דהואיל ושעה מועטת היא לא נחזיקנו כשעת מציאתו מת למפרע, הלא אין למות התמהמה ורגע ימותו, ע"ש.

ה. החזו"א בסי' רט"ו ד"ה קופה שאינה וכו' מבואר דלא מהניא החזקה אלא כשיש שזכור בה, אך כשאין מי שזוכר בה לא מהניא החזקה,[[53]](#footnote-53) ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן מד' התוספתא דקבר מטמא למפרע עד זמן שיאמר אדם ברי לי שלא הי' כאן קודם, ולכאו' הלא בלא"ה ברי שלא הי' קבר זה מעולם,[[54]](#footnote-54) ע"ש.

**ומי תלינן והתנן מחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה טהורה, שכל הטמאות כשעת מציאתן, ואמאי לימא האי מחט מעיקרא מחט מעלייתא היא והשתא הוא דהעלה חלודה.** קושיית הגמ' בזה צ"ב, דהלא במשנה מבוא' דתלינן בטהרה משום שכל הטמאות כשעת מציאתן וכעת המחט טהורה, ואכתי י"ל דבעלמא דאין שייך לטהר מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, וכגון בפלוגתא דחזקי' וריו"ח דאדרבה הלא נמצא שרץ, תלינן אף ממקום למקום. ונתבארו בזה כמה אופנים בדברי רבותינו, וכדלהלן.

א. בפרש"י ד"ה טהורה וכו' מבואר דס"ל להגמ' לדמות דין כל הטמאות כשעת מציאתן לדין כל הטמאות כמקום מציאתן, ומכיון דדין כל הטמאות כשעת מציאתן נאמר אף לקולא, ואף לא תלינן דאין הטומאה כשעת מציאתה, ממילא ה"ה דין מקום מציאתן מחזקינן לזה בודאי, ואף לא תלינן ממקום למקום.

ב. בתוד"ה ומי תלינן וכו' כתבו דהמקשן סבר דמכיון דריו"ח מחמיר כל כך בטומאה לתלות אפי' ממקום למקום, א"כ במחט לא היה לנו לטהר לגמרי משום שעת מציאתה, אלא הוה ליה למימר השתא הוא דעלתה חלודה.[[55]](#footnote-55)

ג. בחי' הריטב"א מבואר דבתחילה הקשו מהא דתניא כל הטומאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן, ומשמע דאין לטמא אלא רק במקום מציאתן, והיינו דאין לטמא במקום אחר ג"כ, ודחי דבברייתא אמרו במקום מציאתן משום דאין לטמא בודאי מדין כשעת מציאתן אלא רק במקום מציאתו, אך לעולם מספק יש לטמא ממקום למקום, ולזה מייתי ממחט דהלא מקום מציאתן אינו מסייע להקל ולטהר,[[56]](#footnote-56) ומבואר דמדין כשעת מציאתן בלחוד הוא דמטהרינן, וממילא ה"ה מדין מקום מציאתן אין לטמא כלל במקום אחר.

ד. במקור חיים סי' תס"ז ס"ק י"א ד"ה ולפ"ז אתי וכו' כתב לבאר בזה, דהנה הלא בדין דכשעת מציאתן נאמר דכשראוהו חי בערב לא אזלינן אחר שעת מציאתן, והיינו משום דחזקה דמעיקרא אלימא מדינא דכשעת מציאתן, ויש לעי' בזה דהלא אף כשלא ראוהו חי בערב מ"מ ודאי הי' חי מעולם, ובהכרח היינו משום דאין מחזיקין ממקום למקום, וכל שלא ראוהו חי הרי לא הוחזק חי במקום זה, וכמו"כ צ"ל לענין מחט דאף דהרי בתחילה הי' המחט שלימה מ"מ לא מוקמינן לה על החזקה דמעיקרא משום דלא הוחזקה שלימה במקום זה, ואם תלינן ממקום למקום א"כ גם יש לתלות להחזקה דמעיקרא למקום שנמצאה בו, ומ"ט ה"ה טהורה בודאי, יעוי"ש,[[57]](#footnote-57) וכ"כ בהג' הרש"ש ז"ל בסוגיי' והחזו"א בסי' צ"ו ס"ק ט' ובסי' רט"ו ד"ה ד' א' ומי תלינן וכו', ע"ש.

וע"ע במקור חיים שם שכתב לבאר דחיית הגמ' דכשעת מציאתן בין לקולא בין לחומרא ובמקום מציאתן, אבל שלא במקום מציאתן משרף לא שרפינן מתלא תלינן, דהיינו דלעולם תלינן אף ממקום למקום, אך במחט מכיון דהחזקה דהשתא שנמצאת מלאה חלודה היא באותו מקום והחזקה דמעיקרא היא ממקום למקום, לכן החזקה דהשתא אלימא מהחזקה דמעיקרא, ע"ש, וכ"כ הרש"ש בטהרות פ"ה מ"ז, אך החזו"א שם כתב לפרש דחיית הגמ', דכשנמצא קמן טהור קיל טפי, ולכן ה"ה טהורה מכיון דבמקום זה לא הוחזק טומאה מעיקרא ושעת המציאה בטהרה, אבל כשנמצא טמא תלינן אף ממקום למקום, ע"ש.

בעיקר די"ז דלא תלינן ממקום למקום יעוי' במקור חיים שם שכתב להקשות דאטו גבי חבית ונמצא חומץ ג"כ אם טלטל החבית ממקום למקום ואח"כ נמצא חומץ לא מחזקינן ממקום למקום, ועוד דבדין כאן נמצאו כאן היו המבואר לענין נמצאו בה מומין בכתובות דף ע"ו ע"א תולה ברשות שנמצאו בה המומין אם הי' ברשות האב או ברשות הבעל, ולא איכפ"ל במקום מציאת המומין כלל,[[58]](#footnote-58) ויעוי"ש שכתב לבאר בזה עפ"י דברי התוס' לעיל דף ב' ע"א ד"ה מעת וכו' דאשה לא מיקריא במקום מציאתה משום דבכל מקום טומאתה עמה, וביאר בזה דלעולם לא אמרי' דלא מחזקינן ממקום למקום אלא רק במידי דאתא מעלמא, אך ביין ונמצא חומץ וכיו"ב דאין המקום גורם, מחזקינן בזה אף ממקום למקום, וע"ש שכתב אף לענין נמצאו בה מומין דרשות הבעל גורמת משום דמזלו גרם, וכדמצינו דא"ל דנסתחפה שדהו,[[59]](#footnote-59) יעוי"ש.

אך בשער"י ש"ב פי"ב ד"ה ובעיקר וכו' כתב להקשות ע"ז, דלפ"ז מה שייך במת לתלות השינוי במקום, וכן במחט השבורה מה ענין לתלות השבירה במקום, ואיזה חילוק יש בין מחט ומת לאשה, ולכן כתב לפרש דיסוד דין אין מחזיקין ממקום למקום ענינו בע"ד מש"כ הש"ש בש"ב פ"ד בביאור דין נמצאו בה מומין שאמרו בכתובות דף ע"ו ע"א דכשנמצאו המומין ברשות הבעל אמרי' כאן נמצא כאן היו, דהענין בזה הוא משום דהלא לעולם אין לדון ולהסתפק אלא רק בדאיכא ריעותא, וכגון המוכר בהמה לחבירו ונאבדה ודאי אין לדון דדלמא הי' טריפה, ואף המוכר מוציא ממון מן הלקוח עי"ז, והיינו משום דאין מקום להסתפק בזה כלל אלא רק בדאיכא ריעותא, וזהו הענין בכאן נמצא כאן הי', דכל שלא נמצאו המומין ברשות האב אין בזה ריעותא לרשות האב, וכלפי רשות האב ה"ז כמו שנאבדה ואין ידוע אם הי' בה מום, וזהו גם הענין דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום, דמציאתה הטומאה במקום זה לא הוי ריעותא כלפי המקום הראשון, וכל זה אינו שייך אלא רק כשהענין שייך למקום, וזהו שייך במת המטמא סביביו וכיו"ב דדיינינן בהטהרות שבמקום זה שנטמאו ואין לנו להוסיף טומאה במקום שלא ראינו, אך עכ"פ זהו רק במת וכדומה דאין הנידון על המת גופא דאין נפק"מ במת אם מת כעת או קודם לכן, אבל באשה דעצם הספק נוגע אלי' לענין מנין ספירה, ולדידה אין שייך חילוק מקומות, לא נאמר בזה דאין מחזיקין ממקום למקום, ע"ש.

וע"ע בכתבי הקהלו"י החדשים סי' ה' ד"ה ואמנם תמוה וכו' שהקשה בדברי התוס' הנ"ל מ"ש אשה ממת, דהלא המת ג"כ כל מקום שהוא טומאתו עמו ומ"מ אין מחזיקין טומאת מת ממקום למקום, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה, דחי הנעתק ממקום למקום אין בזה התחדשות, שכך הוא טבעו ואין אדם עומד על מקומו לעולם, ואי"ז בגדר ממקום למקום, אבל את"ל שכבר מת במקום הראשון א"כ בהכרח דאחר נטלו והביאו לכאן, והרי זה נידון כהתחדשות, ולכן אמרי' דלא הי' מת במקום הראשון, יעוי"ש.[[60]](#footnote-60) אך לכאורה הדברים צ"ע, דריהטת הדברים דענין דין מקום מציאתן הנאמר לענין מת הוא דין מקום מציאתן הנאמר בכל מקום, ולדברי הקהלו"י הרי אי"ז כענין מקום מציאתן הנאמר בכל מקום, דבטומאה הבאה מעלמא הרי הענין בזה הוא דאין להחזיק טומאה ממקום למקום, אך במת מכיון דטומאתו עמו הרי אין לעולם נחשב כמקום מציאתו, ורק דבפועל אם מת הרי העתקתו ממקום למקום נחשבת כהתחדשות ולכן יש לתלות שלא הי' מת במקום הראשון, אך לכאו' אי"ז במשמעות הדברים דבמת ענין בפנ"ע הוא, וביותר יל"ע בזה, דלפ"ז מה הקשו לריו"ח דס"ל דתלינן ממקום למקום ממתני' דמת, דדלמא לעולם בעלמא מחזקינן ממקום למקום, ודוקא במת לא מחזקינן ממקום למקום משום שהעתקתו מרשות לרשות כשהוא מת נידון כהתחדשות.

הראב"ד בהשגות בפי"ז מהל' אבוה"ט הל' א' כתב דלכו"ע אין מחזיקין טומאה מכלי לכלי, ואף לריו"ח דמחזקינן טומאה ממקום למקום היינו רק באותו כלי, ע"ש, ובבית מאיר בסי' תס"ז סעי' י"ב ד"ה אמנם וכו' כתב להקשות לפ"ז מאי מקשי' לריו"ח מנגע בא' בלילה והשכים ומצאו מת דלא מחזקינן לי' כמת ממקום למקום, שהרי לא הי' בכלי אחד, ויעוי"ש מש"כ ליישב דנחשב ככלי אחד משום דסדנא דארעא חד הוא.

**תוד"ה שכל וכו' הא דמחט שנמצאת מלאה חלודה טהורה וכו' לאו משום דהוי כשעת מציאתן דאורייתא אלא משום דמוקי הטהרות אחזקתייהו.** בחידוד הלכות הקשה דהלא מיירי ברה"י ומ"ט מוקמינן להו אחזקתייהו והרי ס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה דהיינו משום דטומאה למפרע לא ילפי' מסוטה כמש"כ התוס' בריש מכילתין והיינו בדאיכא חזקת טהרה כמש"כ המהרש"א שם וכמובא במקומו לעיל, וכעי"ז כתב החזו"א באהע"ז סי' פ' אות י' ד"ה שם תוד"ה וכו' דכ"ה דלא ילפי' לטהר ברה"ר היכי דטמא לפניך כמש"כ התוס' לעיל שם, ה"ה לא ילפי' לטמא ברה"י היכי דטהור לפניך, ע"ש. אך הש"ש בש"ג פ"ה ד"ה מיהו וכו' כתב דבהכרח עיקר הטעם במחט הוא משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, דאילו משום חזקת טהרה הלא ברה"י ספיקו טמא אפי' בדאיכא חזקת טהרה, ע"ש, אולם יעוי' בשער"י ש"ב פ"ד ד"ה ובהא וכו' שכתב ע"ז דמאד דחוק לפרש כן בכונת התוס', ויעוי"ש מש"כ בזה.[[61]](#footnote-61) וע"ע במקור חיים סי' תס"ז ס"ק י"א ד"ה וראי' וכו' מש"כ בזה.

ועי' בחידוד הלכות שכתב להקשות עוד מ"ט מוקמינן להטהרות אחזקתייהו ולא מוקמינן להמחט בחזקת שלימה ולומר דהשתא הוא דנשברה, וכתב לבאר בזה, דבשלמא אם הי' ידוע הזמן שנפלה המחט על הטהרות י"ל נוקי המחט על חזקתה דשלימה היתה כשנפלה על הטהרות, אך מכיון דאין ידוע הזמן שנפלה על הטהרות לעולם י"ל דנפלה לאחר שנשברה, ולא מהני לענין זה חזקת המחט, ע"ש, וכ"כ בשער"י ש"ב פי"ב ד"ה ובס' מקור וכו'. אך בש"ש שם כתב לפרש לטעמי', דלעולם ה"ז חזקה כנגד חזקה, וממילא מטהרינן משום דהוי דבר שאין בו דעת לישאל, ע"ש.

# שיעורים

# בדין חזקה העשוי' להשתנות

דף ב' ע"א גמ' מאי טעמי' דשמאי, קסבר העמד אשה על חזקתה, ואשה בחזקת טהרה עומדת, והלל כי אמרי' העמד דבר על חזקתו היכא דל"ל ריעותא מגופי', אבל איתתא כיון דמגופה קחזיא לא אמרי' אוקמה אחזקתה, ובפרש"י, כיון דמגופה קחזיא, מועדת ועלולה היא לכך אין לה חזקת טהרה. ובשו"ת המהרי"ט תשו' י"א ותשו' מ"א כתב להוכיח מדברי רש"י דחזקה העשוי' להשתנות לאו חזקה היא, ומשום כך ה"ה טמאה לתרומה וקדשים, ומ"מ לחולין ה"ה טהורה אף דל"ל חזקה משום דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע כמש"כ התוס' בד"ה מעת וכו', ויעוי"ש בתשו' נ"א שהוסיף דאף דהתוס' שם כתבו דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטהר למפרע לכן מוקמינן לה אחזקתה, ומבואר להדיא דמשום חזקה הוא דאינה טמאה לחולין, ומבוא' דמוקמינן לה אחזקתה אף דחזקה העשוי' להשתנות היא, מ"מ אי"ז אלא רק בספק דלמפרע, דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע מה"ת, לכן מוקמינן לה אחזקתה אף דעשוי' להשתנות היא, אולם בעלמא לא מהניא חזקה העשוי' להשתנות, יעוי"ש.[[62]](#footnote-62)

[ובש"ש ש"ג פ"י כתב לפרש בדעת המהרי"ט, דלעולם חזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה כלל, והטעם דלחולין טהורה הוא משום דילפי' מסוטה לטהר בספק למפרע, דמכיון דלאו דומיא דסוטה הוא ממילא ה"ה טהורה, וכדין ס"ט ברה"ר דה"ה טהור משום דלאו דומיא דסוטה הוא, וכמו שהביא הרמב"ן דיש מפרשים כן, וכתב להקשות ע"ז דבדברי התוס' מוכח דמשום חזקה הוא דלחולין טהורה, יעוי"ש, וצ"ע, דבמהרי"ט כתב להדיא דלחולין טהורה משום חזקה, וכמש"כ לדקדק כן מלשון התוס', וביאר בזה, דמכיון דלא ילפי' מסוטה למפרע הרי דהוי טומאה קלה, ובטומאה כה"ג אמרי' אוקי אהך חזקה גרועה, ומשום כך מוקמינן לה אחזקתה אף דעשוי' היא להשתנות].

אולם בש"ש ש"ג סופי"ב כתב להקשות ע"ז, דלהלן דף ט"ו ע"א תנן כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, והיינו אפי' נשים שאין להם וסת, והרי זהו כחזקה העשוי' להשתנות שכתב המהרי"ט דלאו חזקה היא, ואעפ"כ אמרו דבחזקת טהרה הן, ומבואר דמשום חזקה הוא, וגם כל לבעלה אינו ענין לסוטה כלל כמש"כ התוס' בב"ק דף י"א ע"א ד"ה דאין מקצת וכו', וממילא אין שייך כך הענין שכתב המהרי"ט דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, ועוד הקשה בעיקר הסברא שכתב המהרי"ט דאף דל"ל חזקה מ"מ ה"ה מותרת משום דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, דהלא מכיון דחזקה העשוי' להשתנות לאו חזקה הוא א"כ אף קודם שראתה לעולם יש להסתפק שמא היא רואה כעת, וממילא הספק הי' כבר בזמן שנגעה בטהרות, ואי"ז ספק דלמפרע אלא ספק דלהבא, יעוי"ש.

והנה בתשו' המהרי"ט תשו' נ"א הביא מדברי השואל הר"מ קאשטלאץ ז"ל דחזקה העשוי' להשתנות לא מהניא דוקא באופן שהורעה החזקה, ולפ"ז ביאר דזהו שאמרו דמגופה קחזיא, והיינו דכאן הרי דם לפניך והרי שהורעה החזקה, ולכן לא אאמרי' העמד האשה על חזקתה משום דחזקתה עשוי' להשתנות, דחזקה העשוי' להשתנות לא מהניא בדאית בה ריעותא, יעוי"ש, וכ"ה דעת הט"ז ביו"ד סי' שצ"ז סק"ב דחזקה העשוי' להשתנות לא מהניא באופן שהורעה החזקה ע"ש, ובהג' המהרצ"ח ז"ל כאן כתב לפרש לפ"ז דברי רש"י דלא מוקמינן אחזקתה משום דעלולה היא לראות, דהיינו דהוי חזקה העשוי' להשתנות ולא מהניא משום דהרי דם לפניך, ע"ש. ולדבריהם א"ש מה שהק' הש"ש, דלעולם כל זמן שלא ראתה שפיר מוקמינן לה אחזקתה אף דהוי חזקה העשוי להשתנות, ולכן כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, ורק אחר שראתה שוב לא מהניא החזקה מכיון שעשוי' היא להשתנות, וממילא דה"ז ספק דלמפרע.

אמנם יעוי' בש"ש ש"ג פ"ח ד"ה ולענ"ד וכו' ובחידוד הלכות ד"ה בא"ד וי"ל משום וכו' שהקשו על דבריהם, דהלא בסוגיי' מבוא' דלחולין ה"ה טהורה, ואף לתרומה וקדשים אין טומאת מעל"ע אלא רק מדרבנן אך מה"ת טהורה היא לגמרי, והענין דמה"ת אינה טמאה כלל בהכרח היינו משום דמה"ת מוקמינן לה אחזקתה, ואע"ג דהרי החזקה עשוי' להשתנות ואף הרי דם לפניך, ומוכרח בזה דחזקה העשוי' להשתנות הוי חזקה אף באופן דהורעה החזקה, יעוי"ש, וכ"כ בהג' הרש"ש ז"ל בע"א ד"ה גמ' קסבר וכו' דמכאן ראי' דלא כהט"ז, ע"ש.

אולם לכאורה לפמש"כ המהרי"ט לפרש לטעמי' דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה החזקה, דמ"מ לחולין ה"ה טהורה משום דמוקמינן לה אחזקתה כמש"כ התוס', וביאר בזה דמכיון דטומאה קלה היא דמדאורייתא ליכא למילף מסוטה למפרע שוב אמרי' אוקי אהך חזקה גרועה, לפ"ז י"ל בפשיטות לדברי הט"ז ודעימי' ג"כ, דאף דחזקה העשוי' להשתנות בדאיכא ריעותא לא הוי חזקה, מ"מ בטומאת מעל"ע דטומאה קלה היא [משום דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע], אמרי' אוקי אהך חזקה גרועה. [והש"ש שכתב דדברי הט"ז הם נגד דברי התוס' לטעמי' שכתב בפרק י' ד"ה ומצאתי וכו' דדברי המהרי"ט הן כדברי הרמב"ן ודלא כהתוס', אמנם כבר הובא דהמהרי"ט גופי' כתב כן אף בדעת התוס'].

אלא דלכאורה גוף הדברים צ"ב בסברא, דמכיון דחזקה העשוי' להשתנות לא הוי חזקה [עכ"פ בדאיכא ריעותא], א"כ מאי איכפ"ל בזה דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, דסו"ס אי"ז אלא רק דלא ילפי' לטמא בודאי, והיינו דדין ס"ט ברה"י טמא לא נאמר בספק דלמפרע, אך עכ"פ לעולם אכתי בספק הוי, [ומשום כך אינה טהורה אלא רק משום דמוקמינן לה אחזקתה כמבואר בד' התוס'], ואף דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי מ"מ אין הספק בזה גרוע מכל שאר ספק בכל התורה כולה דלא ילפי' מסוטה לאסור וה"ה בתורת ספק ולא מהני בזה חזקה העשוי' להשתנות, ומ"ט בטומאת מעל"ע דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי מוקמינן לה אחזקתה אף דחזקה העשוי' להשתנות היא, דמה בכך דלא ילפי' מסוטה לטמא טומאה ודאית, סו"ס ה"ז ככל ספק בעלמא.

גם בגוף דברי הט"ז והר"מ קאשטלאץ ז"ל שכתבו דבעלמא מוקמינן אחזקה אף כשעשוי' להשתנות, ורק באופן דאיכא ריעותא בחזקה לא מהניא החזקה מכיון שעשוי' היא להשתנות, לכאורה יל"ע בביאור הסברא בזה, דמכיון דבעלמא מהניא חזקה אף דהורעה, וכמש"כ התוס' בע"ב בד"ה דאיכא וכו' דלעולם מוקמינן אחזקת טהרה אע"ג דהשתא ודאי טמאה היא, א"כ מ"ש חזקה העשוי' להשתנות דלא מהניא באופן דהשתא ודאי טמאה היא, דממנ"פ אם דין חזקה הוא אף בעשוי' להשתנות א"כ מאי איכפ"ל דהשתא ודאי טמאה היא, ואם משום דעשוי' היא להשתנות לא הויא חזקה א"כ אף בלא דהשתא ודאי טמאה היא לא תהני החזקה.

והנראה בביאור הדברים, דהנה בש"ש ש"א פט"ו כתב להוכיח דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות לכו"ע יעוי"ש, ובשער"י ש"ב רפ"א הקשה ע"ז, דבחולין דף י' ע"ב מבואר דילפי' לדין חזקה מבית המנוגע דהכהן מסגיר את הבית אף דיש לחוש דלמא אדנפיק ואתא בצר לי' שיעורא ובהכרח היינו משום דאמרי' אוקי אחזקי', והלא נגעים חשוב השתנות הגוף [וכדמוכח בסוגיא בהמדיר דף ע"ה ע"ב], וא"כ הרי החזקה בזה הויא חזקת הגוף, ומכיון דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות היאך ילפי' מנגעים לכלל דין חזקה, דדלמא לא אמרי' העמד דבר על חזקתו אלא רק בחזקת הגוף ולא בחזקת הדין, ע"ש, וכן הק' בקוב"ש כתובות אות רס"ד ע"ש, [ועי' בחלקת יואב בפתיחה ליו"ד סעי' ב' בהגה שהקשה כן, וכתב דלעולם לא ילפי' לחזקת דין מבית המנוגע אלא דמהלמ"ס הוא יעוי"ש, אך לכאו' צ"ע לפ"ז מה שאמרו בחולין שם בפשיטות מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקי', ומסקינן דילפי' לזה מבית המנוגע, והרי לדבריו לעולם מהלמ"ס הוא, ואף דנפק"מ בזה לענין דעונשין על חזה"ג וכמבואר בדבריו שם, מ"מ גוף הענין דאזלינן אחר חזקה בהכרח מהלמ"ס הוא, דבלא"ה מוכרח כן מהא דאזלינן גם אחר חזקת דין, והרי לא נתבאר שם כלל מנלן דאזלינן אחר חזקת הדין, ובהכרח דפשיטא להו דמהלמ"ס הוא, וא"כ הול"ל מנא הא מיחתא דאמור רבנן דעונשין על חזקת הגוף, ולכאו' בריהטת דברי הגמ' משמע דדיינינן בכל הענין דהעמד דבר על חזקתו, וצ"ע].

אמנם בפשיטות הביאור בזה, דלעולם יסוד דין חזקת הגוף ויסוד דין חזקת הדין ענין אחד הוא, דבשניהם הענין דבסתמא אין לדון שמא נתחדש ונעשה שינוי מסוים, וככל שהי' בתחילה כן הוא נמשך, ו**כמש"כ הרמב"ם בפיה"מ בסוף נזיר בביאור ענין חזקה שהענין יצא לדבר שאין לו תכלית כל זמן שנלך אחר האפשרויות ע"ש, והיינו דבלא הוכחה אין לחדש שינוי, והרי דזהו שייך בין בחזקת הגוף בין בחזקת הגוף, דלעולם אין לדון שמא נתחדש שינוי,** ומ"מ חזקת הגוף עדיפא משום דשינוי בגוף ה"ה שינוי מרובה משינוי דין, וממילא באופן דחזקת הגוף היא כנגד חזקת הדין בזה מכיון דבהכרח נעשה חידוש ושינוי הרי דיש לדון שנעשה שינוי בדין ולא שינוי הגוף, דמכיון דשינוי הגוף ה"ה שינוי מרובה משינוי הדין ממילא אין לחדש שנעשה שינוי בגוף, דסו"ס אי"ז בהכרח שנעשה שינוי בגוף אלא רק שנעשה שינוי, ולומר שנעשה השינוי בגוף ולא בדין ה"ז כלחדש שנעשה שינוי, אך עכ"פ כל זה הוא באופן דבהכרח נעשה שינוי והנידון אם נשתנה הגוף או נשתנה הדין, אבל בסתמא אין לדון כלל שנעשה שינוי ואף לא שינוי בדין, וזהו דילפי' לזה מנגעים, ואף דבנגעים הוי חזקת הגוף, מ"מ יסוד דין חזקת הגוף הוא דאין לחדש שנעשה שינוי, וממילא אף ילפי' דמהני חזקת דין, דסו"ס אין לחדש שנעשה שינוי. [ושו"ר בביאורים והערות למרן הגרש"ז אויערבך ז"ל על הש"ש שם שכתב כעי"ז, ע"ש].

ונראה עוד, דלפי המבואר דיסוד דין חזקה הוא שאין לחדש לומר שנעשה שינוי, מעתה הרי דיש לדון בכל חזקה בב' ענינים, דמלבד מה דדיינינן בגוף הנידון שלא נעשה בו שינוי ולא נשתנה בעצמותו, וכגון באשה דאין לחדש שנשתנה גופה ונפתח מעיינה, וממילא הרי האשה בחזקתה שלא ראתה משום דאין לחדש בה ולומר שנשתנית, עוד יש לדון כלפי מציאות השינוי גופא, וכגון באשה דאין לחדש שנעשה מציאות ראיית דם, דמכיון שנאמר בדין חזקה דלעולם אין לחדש שנעשה שינוי, הרי דאף לענין מציאות השינוי גופא אמרי' מדין חזקה דאין לדון בו שהוא נעשה, באופן דהכרעת החזקה ענינה הוא בין לענין הנידון שלא נעשה בו שינוי ובין לענין השינוי גופא שלא נעשה. אולם כל זה הוא דוקא בחזקה בעלמא שלא הורעה, וכגון באשה שלא ראתה דם ואין דם לפניך, דבזה דיינינן באשה שלא נתחדש בה ראיית דם וכן אין לחדש שנעשה מציאות ראיית דם, אבל באופן שהורעה החזקה והרי דם לפניך, בזה סו"ס הרי נעשה השינוי, והרי כלפי מציאות השינוי גופא אין חילוק כלל בזמן שנעשה, וממילא אין לדון בזה דין חזקה לומר שנעשה השינוי כעת דוקא ולא קודם לכן, דמכיון שנעשה השינוי אין לדון בו שלא נעשה, וסו"ס נתחדש השינוי, ואי"ז נחשב כחידוש בשינוי בעצמותו לדון שנעשה קודם לכן, ומעתה אין לדון בזה אלא רק משום דסו"ס האשה בעצמותה ה"ה בחזקתה שלא נעשה בה ראיית דם, ואף דבהכרח ראתה דם, מ"מ אין הכרח אלא רק שראתה כעת, ואין לדון לחדש בה שראתה קודם לכן, דכלפי האשה גופא יש לדון בזמן שנעשית בה הראי', והרי דאין לדון לחדש שנעשית הראי' קודם לזמן המוכרח שהי' בו הראי'. באופן דכשהורעה החזקה אין ענין הכרעת החזקה אלא רק לענין גוף הנידון לומר שנעשה השינוי רק כעת, אך אין בזה דין חזקה לענין השינוי גופא, ודו"ק.

ולפ"ז יש לבאר הענין דבעלמא מוקמינן אחזקה אף כשעשוי' להשתנות ורק באופן שהורעה החזקה לא מהניא החזקה מכיון שעשוי' היא להשתנות, דבחזקה העשוי' להשתנות אין החיסרון בחזקה אלא רק לענין החזקה כלפי גוף הנידון, דאף דבדין חזקה נאמר דאין לדון לחדש שנעשה בו שינוי, מ"מ באופן שנעשה השינוי מגופו וכאשה דמגופה קחזיא, הרי דאין שייך לדון בה דין לזקה לומר דאין לחדש שנעשה בה השינוי, דאדרבה מגופה הוא דקחזיא, והיינו דגופה מצ"ע פועל לעשות השינוי, אולם כל זה הוא רק לענין נידון החזקה כלפי האשה גופא מכיון דהיא מגופה קחזיא, אבל לענין השינוי גופא הרי לא איכפ"ל דהאשה מגופה קחזיא, דאין הנידון בזה כלפי גוף האשה אלא כלפי השינוי בפנ"ע, ולענין השינוי גופי' לעולם יש לדון בעצמותו לדין חזקה, ונאמר בזה דאין לדון ולחדש בו שהוא נעשה וכנ"ל. באופן דבחזקה העשוי' להשתנות, אף דמהניא החזקה, מ"מ אין ענין הכרעת החזקה אלא רק לענין השינוי גופא, אך אין לדון בה דין חזקה לענין גוף הנידון לומר שלא נעשה בו שינוי, וכנ"ל. ומכיון שנתבאר דכשהורעה החזקה, וכגון באופן דהרי דם לפניך, בזה אין לדון אלא רק בתורת החזקה בגוף האשה ולא כלפי השינוי גופא וכנ"ל, ממילא בחזקה העשוי' להשתנות דאין ענינה אלא רק כלפי השינוי בפנ"ע ולא כלפי גוף האשה, שוב כשהורעה החזקה והרי דם לפניך לא מהניא החזקה כלל, דמכיון דהורעה החזקה אין לדון החזקה לענין מציאות השינוי גופא אלא רק לענין גוף האשה, וכלפי האשה אין לדון משום חזקה העשוי' להשתנות כלל, וכמבואר.

ולפ"ז יש לבאר מש"כ התוס' דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע לכך מוקמינן לה אחזקתה, והמהרי"ט ביאר בזה דמכיון דטומאה קלה היא לכך מוקמינן לה אחזקתה אף דחזקה העשוי' להשתנות היא, ולכאו' צ"ע מ"ט נחשב זאת לטומאה קלה משום דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי, דאף דאינה טמאה ודאי מ"מ ה"ז ככל ספק בכהת"כ, אך לפמשנ"ת יש לפרש בדברי התוס', דהנה בגוף דברי התוס' שם נתבאר הענין דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, דבדין ס"ט נאמר דין הטומאה גופא, וכל שאין כאן טומאה אין לדון מדין ס"ט כלל, ורק דמכיון שראתה הרי דיש לדון דטומאה זו נעשית קודם לכן, וע"ז כתבו דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, ומתבאר בזה, דילפי' מסוטה דאין לדון אלא רק כל זמן בפנ"ע, ואין לדון בטומאה כעת שמא נעשית קודם לכן, וממילא אף דהרי דם לפניך מ"מ ילפי' מסוטה דלעולם אין לדון במציאות הדם אלא רק בזמן שנמצא הדם, ואין לדון מחמת הדם כעת שמא הי' קודם לכן, וא"כ אין מציאות הדם נחשבת כריעותא בחזקה, דענין הריעותא הוא לומר דהשינוי לפניך נעשה קודם לכן, אך מכיון דמסוטה ילפי' דאין נידון מציאת הדם אלא רק לזמן מציאתו, ממילא אין בזה ריעותא בחזקה, ומעתה אין חיסרון בחזקה אלא רק משום שעשוי' היא להשתנות, ובחזקה שלא הורעה לא איכפ"ל דהחזקה עשוי' להשתנות וכנ"ל.

והנה התוס' בע"ב ד"ה דאיכא וכו' כתבו דמבואר בסוגיין דהחיסרון בחזקה הוא רק משום דמגופה קחזיא ואי לאו האי טעמא הוה מוקמינן לה אחזקת טהרה אע"ג דהשתא ודאי טמאה, ומבואר דאמרי' העמד דבר על חזקתו אף דבודאי כעת נשתנה, ולכאורה לפי"ד המהרי"ט יל"ע בזה, דלדידי' הלא בלא"ה ל"ה חזקה משום שעשוי' היא להשתנות, ורק משום דטומאה קלה הוא לכן מוקמינן לה אחזקתה, וא"כ הרי י"ל דבעלמא לא אמרי' העמד דבר על חזקתו באופן דבודאי כעת נשתנה, ורק בטומאת מעל"ע דטומאה קלה מוקמינן לה אחזקתה.

ונראה דלפמשנ"ת אשה"ט, דהלא נתבאר דהענין דטומאת מעל"ע נחשבת כטומאה קלה הוא משום דילפי' מסוטה דאין לדון בדם הנמצא כעת שנעשה קודם לכן, דזהו שנתחדש בזה דאין לטמא בספק דלמפרע, דאין לדון לענין מציאות הדם דהי' קודם לכן ג"כ, והרי אי"ז אלא לענין נידון השינוי גופא, דבעלמא מכיון דבודאי נעשה השינוי שוב אין לדון מדין חזקה בשינוי גופא שלא נעשה קודם לכן, ולזה ילפי' מסוטה דאין לדון במציאת הדם אלא מזמן מציאת הדם ועדיין יש לדון מתורת חזקה כלפי השינוי גופא, אך עכ"פ כ"ז הוא לענין החזקה שכלפי השינוי גופא, אבל לענין החזקה שבגוף הנידון שאין לחדש שנעשה בו שינוי הרי אין טומאת מעל"ע נחשב טומאה קלה משאר טומאות, דאף דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי מ"מ סו"ס ה"ז ככל ספק בעלמא. וממילא מכיון שנתבאר דהענין דאמרי' העמד דבר על חזקתו אף בדאיכא ריעותא בחזקה הוא משום דדיינינן להחזקה כלפי גוף הנידון, ואין לדון בריעותא אלא רק כלפי השינוי גופא ולא כלפי גוף הנידון וכנ"ל, הרי דהענין בזה אינו שייך להילפותא מסוטה, ואין לדון בזה דטומאת מעל"ע טומאה קלה היא, ושפיר יש להביא מסוגיין דאף באופן דבודאי כעת נשתנה אמרי' העמד דבר על חזקתו, ודו"ק.

# בביאור דברי הראשונים בדין חזקת הטהרות בודאי מגע

בגמ' העמד אשה על חזקתה ואשה בחזקת טהורה עומדת. בתורי"ד כתב לדקדק בזה שאמרו דטעמי' דשמאי משום דהעמד אשה על חזקתה ולא אמרו דהעמד טהרות על חזקתן, וכתב לבאר דהיינו משום דלא אמרי' העמד טהרות על חזקתן אלא רק היכא דאיכא ספק מגע, אבל היכא דאית בהו ודאי מגע והספק הוא בההוא דנגע בהו לא אמרי' העמד טהרות על חזקתן, וכ"כ התורי"ד בקידושין דף פ' ע"א ד"ה ורבנן מיעוטא וכו', וכ"כ הראשונים להלן דף י"ח ע"ב, [אך בדבריהם שם מבואר דרש"י נחלק ע"ז], וכן מבואר עוד בדברי הראשונים בהרבה מקומות.

אמנם בדעת הרמב"ן יל"ע בזה, דבסוגיין כתב לפרש הטעם דלהלל אינה טמאה מעל"ע אלא רק לתרומה ולקדשים ולא לחולין, וז"ל, הך אשה כיון דמגופה קא חזיא לא אמרינן אוקמה אחזקה אלא חיישינן, הילכך בחולין אע"ג דאיכא למיחש במילתא כיון דלא מכרעא מילתא דטומאה מוקמינן טהרות אחזקתייהו דאפושי טומאה לא מפשינן, וגבי תרומה וקדשים עבוד בהו רבנן מעלה וכיון דליכא חזקה גמורה תולין, עכ"ל, [ובפשיטות היינו משום דס"ל להרמב"ן דאין לחלק בחזקת האשה גופא בין תרומה וקדשים לחולין, ומכיון דלענין תרומה וקדשים אמרו דלא מהניא חזקתה משום דמגופה קחזיא ממילא לא מהניא אף לענין חולין], ומבואר דלענין חולין אמרי' העמד טהרות על חזקתן, ואף דהאשה ודאי נגעה בהן, אך מאידך הרמב"ן גופי' בחי' בחולין דף פ"ו ע"א ד"ה הא דתניא וכו' כתב להדיא דבודאי נגע לא מהניא חזקה, וכתב להוכיח כן מדין טומאת מעל"ע שלא הלכו אחר חזקת הטהרות, והיינו משום דבודאי נגעה בטהרות, יעוי"ש, ולפו"ר דברי הרמב"ן סתרי אהדדי, וכבר עמד ע"ז בהג' הגרא"ז מלצר זצ"ל כאן.

ובחזו"א ביו"ד סי' רט"ו בהערות לדף ד' ד"ה דעת רמב"ן וכו' כתב להקשות ביסוד זה שכתבו הראשונים דלא מהניא חזקת הטהרות בודאי נגע מהמבואר בכתובות דף י"ד ע"א בסוגיא דאלמנת עיסה, דכשנבעלה לספק חלל אינה נפסלת משום דמוקמינן לה בחזקת כשרות, והרי דאמרי' העמד אשה על חזקתה אף שנעשה בה ביאה בודאי והספק רק בבועל אם הוא פסול, ויעוי"ש שכתב לחדש דדברי הראשונים לא נאמרו אלא לענין טומאה, דטומאה שאני דולד הטומאה הוא כעצם הטומאה של האב והוי כמונח כאן חלק טומאה מהראשון, אך לענין פסול הפוסל אשה בביאתו אמרי' העמד אשה על חזקתה אף דודאי נבעלה יעוי"ש, וכעי"ז ביאר בתשובת בעל הקונטרס הספיקות.

אלא דיש להקשות ע"ז מדברי הריטב"א בחי' ליבמות דף ס"ט ע"ב ד"ה אמר וכו' שכתב דבאופן שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית ואין הספק אלא על השנים, [והיינו בפסול ודאי דמספק"ל אם כבר הוא בן ט' ויום א' שפוסל אשה בביאתו], לא מוקמינן לה אחזקת כשרות משום דהא ריע חזקתה, וכדאמרי' בעלמא דכל היכא דודאי נגע ל"ל חזקת כשרות לענין טומאה וטהרה, יעוי"ש, ומבואר בדבריו שכתב כן אף לענין פסולי ביאה ולא רק לענין טומאה וטהרה. אמנם בגוף דברי הריטב"א יש לדקדק שכתב דלא מהני החזקה משום שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית, ויל"ע בזה דלכאורה מכיון דהוי ספק מגע א"כ אף בספק פסול בדין הוא דלא תהני החזקה, דהא סו"ס הוי ודאי מגע, אך בדברי הריטב"א מבואר דבספק פסול לא איכפ"ל דבודאי בעל, וכדחזינן בדין אלמנת עיסה דמוקמינן לה אחזקתה אף דבודאי נבעלה מכיון דאין הבועל בודאי פסול, ורק באופן דהבועל פסול בודאי ורק דמספק"ל אם הוא בן ט' ה"ז נחשב כודאי מגע דלא מהני החזקה, [ולפ"ז ל"ק מאלמנת עיסה], וצ"ב.

והנה בגוף דברי החזו"א שכתב בביאור דברי הראשונים דלא מהני חזקה בודאי מגע משום דולד הטומאה הוא כעצם הטומאה, יש להעיר בזה דבדברי החזו"א גופי' בידים סי' ו' אות ו' מבואר דהענין דלא מהני החזקה בודאי מגע הוא משום דאתרע החזקה, [ויעוי"ש שכתב דזהו דוקא בדאיכא רוב המנגד לחזקה, ולפ"ז ג"כ א"ש דבאלמנת עיסה מהני חזקת האשה אף דבודאי נבעלה, וכ"כ בשו"ת בית הלוי ח"ב סי' ז' אות ד' ע"ש, אך לכאו' בדברי הריטב"א הנ"ל מבואר לא כן]. ואמנם יעוי' בחי' הרמב"ן ז"ל בחולין דף פ"ו ע"א שכתב בתחילת דבריו דבודאי מגע חזקת הטהרות לאו כלום משום שהרי הורעה בפנינו, ומבואר דמשום ריעותא בחזקה הוא, אך בהמשך דבריו כתב לענין שליא בבית דלא מוקמינן להבית על חזקת טהרה דידי' משום דבנגע ודאי לא אמרי' העמד דבר על חזקתו משום שנעשה הבית כשליא, יעוי"ש, ומבואר דהענין דלא מהני חזקה בודאי מגע הוא משום שנעשה הטהרות כהמטמא, וכ"ה גם לשון הרמב"ן להלן דף י"ח ע"ב דמשום שנעשה הבית כשליא הוא, ועי' בהערות וביאורים ממרן הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל עמ' ש' שכתב לדקדק כן מדברי הרמב"ן ע"ש, ולכאורה דברי הרמב"ן סתרי אהדדי בזה.

וביותר יש לעי' בזה בדברי הריטב"א, דהלא כבר הובא מש"כ הריטב"א ביבמות דחלל ספק בן ט' שבא על האשה לא מהני חזקת כשרות דידה משום דמכיון שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית לא מכשירין לה דאיתרע חזקתה, ומבואר בזה דהענין בודאי נגע הוא דאיתרע החזקה, ומה"ט אמרי' כן אף בביאת פסול, אולם יעוי' בדבריו בקידושין דף ע"ט ע"א ד"ה וקשיא וכו' שכתב כלשון הרמב"ן דבית הו"ל כשליא, וכ"כ לענין טומאת מעל"ע דמכיון שנגעה בודאי בטהרות הוו הטהרות כנדה עצמה, ומשמעות הדברים בזה כדברי הקונטרס הספיקות והחזו"א, ולפ"ז אי"ז שייך בביאת פסול, וכאשר הוא מדוקדק בדבריו דלענין ביאת פסול לא כתב דהרי הנבעלת כבועל אלא דהחזקה איתרע, והדברים צ"ת.

והנה בתשובת הקונטרס הספיקות כתב דאין לומר דסברת הראשונים דלא מהני חזקה בודאי מגע הוא משום דהחזקה איתרע, דהלא רוב החזקות הנאמרים בש"ס איתרעי בכה"ג ואפ"ה אזלינן בתרייהו בין לקולא בין לחומרא, וכגון במקוה שנמדד ונמצא חסר דמטמאין כל הטהרות שנעשו על גביו למפרע משום דמוקמינן לאדם והכלים שטבלו בחזקת טומאה, ואף שהרי טבלו לפנינו, יעוי"ש, אולם לכאורה יש לחלק בזה, דבעלמא מהני אף בדאתיליד ריעותא משום דהחזקה מכרעת כנגד הריעותא גופא, וכגון במקוה שנמצא חסר דחזקת הטומאה מכרעת שלא טבל, וממילא אף דהרי טבל לפניך מ"מ ע"י החזקה אמרי' שלא טבל, אך כאן דסו"ס הרי האשה נגעה בטהרות, והרי שוב אין נידון כלפי מה נעשה בטהרות כלל, דודאי הוא שאשה זו נגעה בטהרות, ואין לדון אלא אם האשה טמאה או לא, והרי אין זה חילוק בענינם של הטהרות כלל, וממילא אין חזקת הטהרות מכרעת בזה כלל, דלעולם אין חזקת הטהרות מכרעת אלא לענין הטהרות גופייהו, אך בזה אף אם תהא טמאה לא נתחדש בזה כלפי גוף הטהרות כלום אלא רק באשה שהיא טמאה, ומכיון דאין החזקה מכרעת כנגד הריעותא לכן לא מהני החזקה.

והנה נתבאר לעיל [שיעור ג'] ביסוד דין חזקה שענינו הוא דאין לחדש שנעשה שינוי, דיש לדון בזה בב' ענינים, האחד כלפי גוף הנידון דאין לחדש בעצמותו שנשתנה, והשנית לענין השינוי גופא דאין לחדש שנעשה שינוי, והרי מה שנתבאר דבודאי מגע אין החזקה מכרעת להריעותא משום דאין בזה חידוש בענין הטהרות כלל, אין זה שייך אלא בתורת החזקה שכלפי גוף הטהרות, דאין שייך לומר העמד הטהרות על חזקתן מכיון דאין בטומאת האשה חידוש בטהרות וכנ"ל, אבל בתורת החזקה שכלפי השינוי גופא דאין לחדש שנעשה שינוי, הרי בזה לא איכפ"ל דהי' ודאי מגע בהטהרות, דהנידון הוא אם הטהרות נטמאו, ואין לחדש שהטהרות נטמאו, ואף דבטהרות גופא הי' ודאי מגע ואי"ז נידון כחידוש בטהרות לומר שנטמאו, אבל עכ"פ כלפי נידון הטומאה גופא אם נתחדשה כאן טומאה או לא, בזה הרי אף דספק נגע בטהרות ושוב אין החידוש בטהרות אלא בטומאה, אך מ"מ כל זה הוא לענין גוף הטהרות שבהן נעשה ודאי מגע וכבר אין הטומאה נחשבת כחידוש בהן, אולם לענין נידון חלות הטומאה גופא לעולם דיינינן בהטומאה גופא אם נתחדשה טומאה או לא, ובזה החזקה מכרעת שלא נתחדשה טומאה, וה"ז ככל חזקה דמהניא אף בדאיתרע משום דהחזקה מכרעת כנגד הריעותא.

ונראה דמשום כך הוא שהוצרך הרמב"ן לב' הענינים לומר דלא מהני החזקה בודאי מגע, דבתחילת דבריו כתב דהיינו משום דהורעה החזקה ושוב כתב הטעם משום שהבית כשליא, וכנ"ל, והיינו משום דאף דהורעה החזקה מ"מ אין בזה חיסרון אלא בתורת החזקה שכלפי גוף הטהרות, אבל לענין הנידון כלפי הטומאה גופא דבדין חזקה נאמר שאין לחדש טומאה, בזה אף דהי' ודאי מגע בטהרות גופייהו מ"מ אין החיסרון בזה אלא לענין גוף הטהרות אך עדיין החזקה מכרעת כנגד הריעותא גופא, וכנ"ל, ולכן כתב הרמב"ן דהבית כשליא, והיינו דלענין נידון הטומאה גופא הרי אין חילוק בין הבית לשליא, דהרי אין הנידון לענין הטהרות גופייהו אלא לענין מציאות הטומאה, וכלפי זה אין חילוק בין הטהרות לשליא, ומכיון דבהל' השליא נאמר שהוא טמא, הרי דמהל' השליא שפיר י"ל שנתחדשה בזה טומאה ואין שייך בזה תורת חזקה לומר שאין לחדש טומאה, והרי לענין נידון הטומאה גופא אין חילוק בין השליא לטהרות, ומכיון דבהל' השליא אין שייך לדון חזקה שלא נתחדשה טומאה, ממילא אף הבית כשליא, ונתבטלה החזקה. [וכן לענין טומאת מעל"ע מכיון דכלפי האשה אמרי' דמכיון דדם לפניך לא סמכינן אחזקתה, ממילא בהל' האשה אין לומר דאין לחדש שלא נטמאה, וממילא ה"ה לא סמכינן על חזקת הטהרות, דלענין גוף הטומאה אין לחלק בין הנידון כלפי האשה לנידון כלפי הטהרות].

ויתכן לפ"ז לפרש בדברי הריטב"א ביבמות שכתב דבחלל ספק בן ט' שבא על אשה לא מהניא חזקתה משום שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית והספק רק בשנים והוי כודאי מגע, ומדוקדק בלשונו דאי"ז כודאי מגע אלא רק משום שיש כאן פסול ודאי, אבל בספק פסול אי"ז כודאי מגע אף דודאי בא עלי', [וכאשר כ"ה דבאלמנת עיסה מוקמינן לה אחזקתה וכנ"ל], ולפמשנ"ת י"ל הביאור בזה, דבאלמנת עיסה מכיון דהבועל הוא רק ספק חלל, לכן אף שבודאי בא על האשה וממילא אין לדון בתורת חזקה באשה גופא שלא נתחדש בה פסול, מ"מ עדיין יש לדון בתורת חזקה כלפי מציאות הפסול גופא, והיינו דאין שייך לומר שנתחדש פסול באשה, ואף דודאי בעל מ"מ אי"ז ריעותא אלא בחזקה שבאשה גופא, אך אין בזה ריעותא להחזקה שכלפי מציאות הפסול גופא, אבל כשהבועל הוא פסול ודאי הרי נעשה בזה ודאי ביאה הפוסלת בעצמותה, ואף דבפועל אם הוא קטן אינו פוסל אך עכ"פ ה"ז כודאי נגע דלא מהניא החזקה, דסו"ס בודאי הי' בזה ביאת פסול, והספק רק אם בפועל חל הפסול משום דשמא לא הי' בן ט', וכי היכי דבודאי נגעה בטהרות ה"ז כריעותא לחזקת הטהרות גופייהו וכנ"ל, ה"ה כשבודאי הי' מעשה ביאה הפוסלת ה"ז ריעותא לתורת החזקה שכלפי חידוש הפסול גופא, והרי אין החזקה מכרעת הריעותא, ולפ"ז מדוקדקים מאוד דברי הריטב"א דלענין ספק בן ט' לא כתב דהאשה כבועל אלא רק דריע חזקתה, דבזה הריעותא היא אף לענין החזקה שכלפי הפסול גופא, אך בטומאת מעל"ע דבזה אין ריעותא לענין הטומאה גופא, שהרי אי"ז ודאי שהי' מגע של טמא, בזה אין החיסרון בחזקה אלא רק משום דלענין השינוי בעצמותו אין חילוק בין האשה לטהרות, ולזה כתב שהרי הן כנדה עצמה, ומכיון דלא מהני החזקה בדיני האשה ה"ה לא מהני בדיני הפירות, ודו"ק היטב בזה.

ולפ"ז נראה ליישב סתירת דברי הרמב"ן דבחולין כתב דלא הלכו אחר חזקת הטהרות בודאי נגע והוכיח כן מטומאת מעל"ע, ובסוגיין כתב דלחולין אינה טמאה משום דאמרי' העמד טהרות על חזקתן, דמש"כ להוכיח מסוגיי' דבודאי נגע לא הלכו אחר חזקת הטהרות היינו כמבואר בסוגיין דלשמאי אינה טמאה למפרע משום העמד אשה על חזקתה, ואף להלל אינה טמאה אלא משום דמגופה חזאי, ומבוא' דאם לא דמגופה חזאי אף להלל לא הי' טמאה מעל"ע, והיינו דלא גזרו רבנן לטמא כנגד חזקה, ורק משום דמגופה חזאי לכן שייך לגזור כנגד חזקת האשה, ובזה הוקשה להרמב"ן דהלא הענין דמגופה חזאי אינו חיסרון אלא בחזקת האשה ולא בחזקת הטהרות, והיאך גזרו טומאה מאחר והרי הטהרות בחזקת טהרה, ומכאן כתב להוכיח דבודאי נגע לא הלכו אחר חזקת הטהרות. אך מ"מ הלא נתבאר דאף דבודאי נגע אין שייך לדון משום חזקת הטהרות גופייהו, מ"מ עדיין יש לדון בתורת חזקה לענין חידוש הטומאה גופא לומר שאין לחדש טומאה מספק, אלא שנתבאר דלענין זה כתב הרמב"ן דהבית כשליא, והיינו דלענין נידון הטומאה גופא אי"ז נידון כלפי הטהרות דוקא, וממילא מכיון דכלפי האשה הרי משום דמגופה קחזיא יש לגזור טומאת מעל"ע, ממילא שייך לגזור אף כנגד החזקה שכלפי הטומאה גופא, דבחזקה זו לא דיינינן לענינם של הטהרות דוקא וכנ"ל, וזהו שכתב הרמב"ן דלענין חולין לא גזרו משום דאפושי טומאה לא מפשינן, והיינו דאף דמגופה קחזיא ושייך לגזור מ"מ לא גזרו לענין חולין, אבל לענין תרומה וקדשים גזרו משום דאין זה חזקה גמורה, והיינו מכיון דמגופה קחזיא, דלענין החזקה שכלפי הטומאה גופא לא דיינינן בהטהרות גופייהו, ומכיון דמגופה חזאי שפיר גזרו, אך מ"מ כתב הרמב"ן בחולין להוכיח דבודאי מגע לא הלכו אחר חזקת הטהרות, דאל"כ הרי שאין שייך לגזור טומאת מעל"ע משום דזהו כנגד חזקת הטהרות גופייהו, דלענין הטהרות מצ"ע לא איכפ"ל דהאשה מגופה קחזיא, ודו"ק.

[והנה הרמב"ן בסוגי' כתב לדקדק בלשון הגמ' שאמרו מאי טעמי' דשמאי, דהלא טעמי' דשמאי דכו"ע אית להו אלא שהחמירו לתלות בתרומה וקדשים, ולכאו' צ"ע דבהמשך דבריו כתב דטעמי' דהלל משום העמד טהרות על חזקתן ולא משום העמד אשה על חזקתה, ולפמשנ"ת י"ל דכוונת הרמב"ן דבזה לא פליגי שמאי והלל שאין לגזור טומאת מעל"ע כנגד חזקה, ואף הלל מודה דמשום דהעמד אשה על חזקתה אין לגזור, אלא דס"ל דמכיון דמגופה קחזיא לכן גזרו, ומש"כ הרמב"ן דטעמי' דשמאי כו"ע אית להו היינו טעמי' דאין לגזור כנגד חזקה].

# בדין כל הטומאות כשעת מציאתן

**והמסתעף לדין טומאת מעת לעת**

דף ד' ע"א והתנן נגע באחד בלילה ואינו יודע אם חי אם מת, ולמחר השכים ומצאו מת, ר"מ מטהר, וחכמים מטמאין שכל הטמאות כשעת מציאתן. בתוס' לעיל דף ב' ע"א ד"ה מעת לעת וכו' הקשו לפ"ז מ"ט אשה טהורה למפרע לחולין לכו"ע, דהי' בדין שתהא טמאה מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, וכתבו להוכיח מכאן דאף דין זה דכל הטמאות כשעת מציאתן הוא גם כן רק בקדשים ולא בחולין, אך שוב כתבו להקשות אף בקדשים גופייהו, דבדין כשעת מציאתן נתחדש אף דשורפין ע"ז, ומ"ט בטומאת מעת לעת אמרי' דתולין ואין שורפין, וכתבו ליישב דהיינו משום דא"כ יהא לבו נוקפו ויבטל מפרי' ורבי'. ובפשיטות משמעות הדברים דיסוד דין טומאת מעת לעת הוא מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, דאף בעלמא אמרי' בקדשים דכל הטמאות כשעת מציאתן, ובאשה אין שורפין משום דא"כ יהא לבו נוקפו ופורש, אך לענין הטומאה גופא ס"ל להלל דאין לחוש לזה, [דסו"ס הלא תיקנו טומאה ולא חששו שיהא לבו נוקפו], וממילא הרי זה ככל הטמאות דהן כשעת מציאתן. אך לכאו' משמעות כל סוגיי' מעת לעת הוא שתיקנו לטמא אשה למפרע, ונתחדשה תורת טומאת מעל"ע, ואי"ז במשמע כלל דה"ז ככל הטומאות בעלמא דדין הוא דהוו כשעת מציאתן. וע"ע בתוס' לעיל שם שהקשו מ"ט החמירו בטומאת מעל"ע לטמא אף ברה"ר ובכל שאר טומאות אמרי' דספיקו טהור ברה"ר, ולכאו' יל"ע בזה, דהלא להמבואר בדברי התוס' בהמשך דבריהם הרי דין טומאת מעל"ע הוא ככל הטומאות בעלמא, דלעולם כל הטמאות הן כשעת מציאתן ואף ברה"ר, [וכמבוא' בתוס' כאן בד"ה כי וכו' דדוקא כשראוהו חי מבערב אינו טמא ברה"ר], ולא החמירו בטומאת מעל"ע מה שלא החמירו בטומאות בעלמא, וצ"ע.

עוד יש לעי' בהמשך דברי התוס' שכתבו להקשות מ"ט לשמאי כל הנשים דיין שעתן ולא מטמאינן מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, וכתבו דהיינו משום דס"ל דאשה בדוקה היא, וה"ז כדין ראוהו חי בערב דלא אמרי' דהוי כשעת מציאתו, ע"ש, ולכאורה מתבאר בזה בדברי התוס' דיסוד דין טומאת מעת לעת לאו מדין כל הטמאות כשעת מציאתן הוא, דהלא בגמ' מקשי' מ"ט שמאי דס"ל דכל הנשים דיין שעתן, ואם יסוד דין טומאת מעל"ע הוא מדינא דכל הטמאות כשעת מציאתן א"כ הרי זהו ממש שהקשו בגמ' מ"ט לשמאי אין האשה טמאה מעל"ע מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, וא"כ מה הקשו התוס' עוד בזה והוצרכו לומר דהיינו משום דאשה כבדוקה, ומבואר דאף שכתבו התוס' דלשמאי אשה כבדוקה אכתי הקשו בגמ' מ"ט דשמאי דכל הנשים דיין שעתן, [ואף מבואר בגמ' די"ל דמודה שמאי בשוטה ובמשמשת במוך], ואף דהלא אין שייך באשה דינא דכל הטמאות כשעת מציאתן משום דאשה כבדוקה, ומתבאר בזה להדיא דדין טומאת מעת לעת לאו מדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הוא, ואף דלשמאי אין שייך דין כשעת מציאתן באשה אכתי הקשו מ"ט לא ס"ל לטומאת מעל"ע.

גם יעוי' להלן דף ל"ו ע"א דתניא דהרואה דם בתוך מעת לעת אחר דם טוהר לכו"ע די' שעתה, ומבואר שם דהיינו משום דמכיון דמעת לעת ליכא מפקידה לפקידה ג"כ לא גזרו בה רבנן, ומבוא' בפרש"י שם דהיינו אף להלל, [ועי' בחידוד הלכות דכ"ה מוכח אף בדעת התוס'], והלא בדין כל הטמאות כשעת מציאתן אין חילוק בזה, ולא מצאנו דבאופן דאין לגזור מעל"ע לא גזרו בשיעור זמן הממועט מעל"ע, ובהכרח דדין טומאת מעל"ע לאו מדין כשעת מציאתן הוא. [ואף לפמש"כ בפתחי נדה דבגמ' דמקשי' מדין מעת לעת היינו משום דמיירינן אף לדעת רבנן דפליגי אדהלל, מ"מ סו"ס הלא מיירינן אף להלל, ומתבאר בזה דאף להלל וביותר יל"ע בזה, דהלא בכה"ג אף אין שייך לטמא מדין כשעת מציאתן כלל, דהלא יתכן שזהו דם טוהר, [ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל שם מש"כ לפ"ז], וא"כ הרי אף שנמצא כעת אי"ז בהכרח דהדם הוא טמא, וא"כ לעולם הרואה דם אחר דם טוהר אין שייך לטמאה למפרע מדין כשעת מציאתן, והרי מוכרח בזה דדין טומאת מעל"ע לאו מדין כשעת מציאתן הוא.

[אמנם יתכן לבאר הענין דאה"נ דלעולם הרואה דם מטמאה למפרע מדין כשעת מציאתן, ולא הוצרכו בזה לגזירת מעל"ע כלל, אלא דכשרואה אחר דם טוהר הרי אי"ז ודאי שנמצא דם טמא, וממילא הרי אינה טמאה מדין כשעת מציאתן, ולכן הוצרכו לגזור טומאת מעל"ע, ואה"נ דדוקא באופן זה נאמר דבדליכא מעל"ע אף מפקידה לפקידה ליכא, דבכה"ג אינה טמאה למפרע אלא רק משום גזירת טומאת מעל"ע ולא מדין כשעת מציאתן, ולפ"ז כשרואה דם בתוך מעל"ע לז' ימי נדה תהא טמאה למפרע אף דאין שייך לטמאה מעת לעת משום דא"כ הי' מכלל הז' ימי נדה וכבר נטהרה מטומאתה, והיינו משום דבכה"ג תהא טמאה מדין כל הטמאות כשעת מציאתן].

ואשר לכאורה מתבאר בכ"ז, דיסוד דין טומאת מעת לעת לאו מדין כל הטמאות כשעת מציאתן הוא, אלא דין בפנ"ע הוא שגזרו טומאה למפרע באשה, ובאמת בדקדוק לשון התוס' לא נזכר כלל דטומאת מעת לעת שייכא לדין כל הטמאות כשעת מציאתן, אלא שהקשן מ"ט אינה טמאה למפרע לחולין מדין כשעת מציאתן וע"ז כתבו דהיינו משום דמדין כשעת מציאתן לא מטמאינן לחולין, אך לעולם י"ל דדין טומאת מעל"ע דין טומאה בפנ"ע הוא. אלא דיל"ע בביאור הענין, דמכיון דבלא"ה הרי יש לטמאה למפרע מדין כל הטומאות כשעת מציאתן, א"כ מ"ט הוצרכו לתקן דין טומאת מעל"ע, וכמו"כ יל"ע מ"ט באופן שלא גזרו טומאת מעל"ע, וכגון בדליכא מעת לעת, מ"ט אינה טמאה למפרע עכ"פ מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, דבתוס' לא כתבו אלא רק דאין שורפין בטומאת מעל"ע מדין כשעת מציאתן משום דא"כ יהא לבו נוקפו ופורש, אך בסוגיא להלן לכאו' מבוא' דבטומאת מעל"ע אינה טמאה כלל מדין כשעת מציאתן ואף לא לתלות, והדברים צ"ת.

והנה יש לעי' ביסוד דין כל הטמאות כשעת מציאתן, דבפשטות ה"ז כענין חזקה דהשתא, דאמרי' דמדהשתא ה"ז טמא ה"ה מעיקרא הי' טמא, ומה"ט בראוהו חי לא אמרי' כן, דה"ז כדין חזקה דהשתא דלא מהניא בדאיכא חזקה דמעיקרא, [וכ"ה מבואר בד' הרש"ש בסוגיי' ד"ה ומי תלינן וכו' ע"ש]. אולם לכאורה יל"ע בזה, דהלא דעת התוס' דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא אף בדליכא חזקה דמעיקרא, וכמש"כ הש"ש בש"ג פ"ו, והתוס' כתבו להוכיח כן ממה שאמרו בגמ' שם דאף דהרי דם לפניך מ"מ אמרי' דהשתא הוא דחזאי, והיינו דממילא אין שייך ענין חזקה דהשתא כלל, דלעולם אין לומר דמדהשתא דם לפניך ה"ה הי' הדם מעיקרא, [והנה בשער"י כתב לתמוה על הש"ש, דהיאך הוכיחו התוס' דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא מהמבואר לעיל דף ב' ע"ב, והרי שם היינו משום דאזלינן אחר החזקה דמעיקרא, והיאך הוכיחו התוס' משם דאף לא אזלינן אחר חזקה דהשתא בדליכא חזקה דמעיקרא, ע"ש, אמנם לכאורה הביאור בזה, דהתוס' לא הוכיחו כן מגוף הדברים דלא אזלינן אחר החזקה דהשתא אלא ממה שאמרו דהשתא הוא דחזאי, והיינו דממילא אין שייך ענין חזקה דהשתא כלל, וכמבואר בדקדוק לשון התוס' שם], ולפ"ז יש להבין מ"ש דין דכל הטומאות כשעת מציאתן דאזלינן אחר הטומאה דהשתא. ואף שכתבו התוס' דאה"נ דלא אמרי' כן אלא רק בקדשים, מ"מ לא כתבו כן אלא משום דהוקשה להתוס' מ"ט אשה אינה טמאה למפרע אף לחולין מדין כל הטומאות כשעת מציאתן, אך לא הוקשה להתוס' ביסוד דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן מ"ט לא אמרי' דהשתא הוא שנעשה טמא וכמו שאמרו בגמ' לעיל דהשתא הוא דחזאי.

גם יעוי' בחי' הריטב"א בכתובות דף ע"ו ע"א ד"ה על בעל וכו' שהביא יש מפרשים דדי"ז דכל הטמאות כשעת מציאתן שייך אף בממון, אך להלן שם ע"ב ד"ה אמר רב וכו' נחלק ע"ז וכתב דזהו חידוש דוקא בטומאה, ולא נזכר לעולם טעם זה בממון, ע"ש, ולכאו' ממש"כ לדון אף בממון מדינא דכשעת מציאתן מבואר דס"ל דאי"ז רק חומרא דקדשים אלא מעיקר הדין הוא, וכ"ה משמעות לשון הרמב"ם בפיה"מ טהרות פ"ג מ"ה דזהו דוקא בטומאה, [וכ"כ החזו"א בסי' רט"ו ד"ה דעת וכו' דלהרמב"ן והריטב"א דין כשעת מציאתן הוא דאורייתא ואף לחולין ע"ש], ומ"מ ס"ל להריטב"א דאי"ז אלא דין מסוים בטומאה, וכ"ה משמעות לשון הרמב"ם בפיה"מ טהרות פ"ג מ"ה דזהו דוקא בטומאה, ואף דמפורש בד' הרמב"ם שם דמהני אף לקולא ולחולין, והענין בזה צ"ב, דאם דין כשעת מציאתן הוא מענין חזקה דהשתא א"כ היאך יתכן לחלק בזה בין טומאה לממון, דלכאו' לא מצינו חילוק בהל' חזקות דלא תועיל חזקה אלא רק לענין טומאה. וע"ע בחי' הרשב"א בדף ב' ע"ב שכתב לפרש דבטומאת מעל"ע לא אמרי' דהוי כשעת מציאתה משום דבאשה ספק ביאה הוא דהא מספקא לן אי הוה דם בההיא שעתא או לא, ולא הוי דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה והילכך הכא תולין להקל, ע"ש, וצ"ע, דהלא הענין דכשעת מציאתן לאו ילפותא הוא מסוטה, ומאי איכפ"ל דל"ה דומיא דסוטה.

ואמנם יעוי' בלשון הרמב"ם שם שכתב וז"ל, כוונתו בדבר זה שדיני הטומאות והטהרות נקבעים על פי המצב שהדבר נמצא בו, אם היה במצב שמקבל טומאה הרי הוא טמא, ואם היה במצב שאינו מקבל טומאה הרי הוא טהור, עכ"ל, ונראה מבואר בזה, דיסוד דין כל הטומאות כשעת מציאתן אי"ז כענין חזקה דהשתא כלל, דחזקה דהשתא יסוד ענינו הוא דאמרי' דמדהשתא ה"ה באופן זה ה"ה מעיקרא הי' כן, וה"ז בתורת הכרעה על זמן הספק שהי' בזמן ההוא כענינו כעת, אולם דין כל הטומאות כשעת מציאתן אין ענינו דמספק"ל על זמן הספק וע"י ענינו כעת מוכרע ענינו בזמן הספק, אלא שנתחדש בהל' טומאה דכשנמצא לפנינו טומאה הרי דין הטומאה הוא דאף קודם לכן הי' טמא בדיני הטומאה שנמצא לפנינו, דזהו דיני מציאת טומאה, וכל מה שלא הי' לפנינו הרי דיני הטומאה דידי' הן כדיני טומאתו כשנמצא לפנינו. וזהו שכתבו הרמב"ם והריטב"א דזהו דין דוקא בטומאה, והיינו משום שלא נתחדש בזה דין בירור או דיני חזקות, ואי"ז אלא דין מסוים בהל' טומאה, ונתחדש ענינו בהל' הטומאה גופא וכנ"ל, ואי"ז שייך בכהת"כ.

והנה בחי' הגר"ח בשבועות דף י"ט ע"א ביאר בדעת הרמב"ם דבדין ס"ט ברה"י לא נאמר ענין בירור על מציאות הטומאה אלא שנתחדש בזה דין טומאה, ולפ"ז יתכן לפרש גם בדין כל הטמאות כשעת מציאתן דאין בזה בירור על אופן הטומאה למפרע כלל, אלא שנתחדש דין טומאה על מה שנמצא לפנינו טמא, ולפ"ז יל"פ בד' הרשב"א שכתב דמכיון דלא הוי דומיא דסוטה תלינן להקל ולא נאמר בזה דין כל הטמאות כשעת מציאתן, וצ"ע דהלא די"ז דכשעת מציאתן לאו ילפותא הוא מסוטה, ולפי המבואר י"ל, דילפי' מסוטה דאין שייך טומאה מחודשת אלא רק דומיא דסוטה, אבל כל דלאו דומיא דסוטה הוא אין שייך בזה אלא רק תורת חשש וספק סוטה ולא דיני טומאה מחודשת וכנ"ל.

ולפ"ז נראה לבאר הענין דכשראוהו חי בערב לא נאמר דין כל הטומאות כשעת מציאתן, ולפו"ר היינו משום דאזלינן אחר החזקה דמעיקרא שהוא חי, וכ"ה משמעות לשון התוס' לעיל דף ב' ע"ב ד"ה דאיכא וכו', אך לכאורה יל"ע בזה, דלפ"ז מתבאר דחזקה דמעיקרא עדיפא מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, ומאידך לענין ספק ברה"ר הלא קיי"ל דס"ט ברה"ר ספיקו טהור אף בדאיכא חזקה ודינא דכשעת מציאתן נאמר אף לענין לטמא ברה"ר. אמנם לפמשנ"ת דיסוד דין כשעת מציאתן אי"ז בתורת הכרעת הספק בזמן הספק, אלא דזהו דין טומאה הנקבע כדין הטומאה בשעת מציאתה, א"כ הענין דכשראוהו חי בערב לא אמרי' דהוי כשעת מציאתו לאו משום דין חזקה דמעיקרא הוא, אלא דכל שראוהו חי בערב הרי אין הזמן שראוהו למחר מת נחשב לזמן מציאתו, וממילא אין שייך בזה דינא דכשעת מציאתו כלל, [וכעי"ז כתב בחי' המהר"ל בעירובין דף ל"ו ע"א לענין טומאת מעל"ע ע"ש], אך כשלא ראוהו חי בערב ה"ה טמא אף ברה"ר, ומשום דאין בזה תורת ספק כלל, אלא שנתחדש בזה דין טומאה וכנ"ל. [ומש"כ התוס' דכשראוהו חי ה"ה טהור משום החזקה דמעיקרא, יל"פ דהיינו משום דבלא"ה לא הי' טהור בודאי, דאף דשוב אין לדון בזה מדין דכשעת מציאתו, אך מ"מ ספק הוא, והענין שטהור בודאי אי"ז אלא משום דין חזקה דמעיקרא].

והנה באחרונים הקשו דהלא מ"ט דוקא כשראוהו חי בערב לא אמרי' דהוי כשעת מציאתו, דהלא בלא"ה ודאי הי' חי קודם לכן, וא"כ לעולם ה"ה בחזקת חי, ומאי איכפ"ל אם ראוהו חי בערב או לא, סו"ס לעולם ה"ה בחזקת חי. אולם לפמשנ"ת דהענין דכשראוהו חי לא הוי כשעת מציאתו לאו משום חזקה דמעיקרא הוא אלא משום דממילא אי"ז נחשב שנמצא מת, י"ל דאי"ז שייך אלא רק כשראוהו חי בפועל, אבל מה שודאי הי' חי מעולם וממילא ה"ה בחזקת חי לא מהני לזה כלל, דסו"ס מכיון דבשעת מציאתו ה"ה מת ממילא ה"ה טמא גם קודם לכן משום דדיני הטומאה הן כדין הטומאה בשעת מציאתו וכנ"ל.

והנה בדברי התוס' מבואר דדין כל הטמאות כשעת מציאתן הוא משום חומר דקדשים, אך מ"מ הלא שורפין ע"ז, והענין צ"ב, דהיאך יתכן לומר דמשום חומר בעלמא הוא, ובחולין ה"ה טהור, ובקדשים שורפין ע"ז, ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת דיסוד דין כשעת מציאתן הוא דין טומאה הנקבע כדיני הטומאה בשעת מציאתו, ולפ"ז אין הענין דלקדשים החמירו לחשוש שמא הי' טמא קודם לכן ג"כ, אלא שנתחדש דין טומאה מסוים בקדשים, דבאופן דבשעת מציאתו הוא טמא ה"ה בדין טומאה קודם לכן, ואי"ז בתורת חשש וספק כלל, אלא יסוד דינו הוא דין טומאה מחודש, וממילא אף שורפין ע"ז, דענינו הוא תורת טומאה בודאי. [ולפ"ז יש לבאר גם ד' התוס' בפסחים צ"א ע"א לענין פסח שני, ובחידוד הלכות בסוגיי' הק' מד' התוס' דאי"ז אלא חומר בקדשים, אך להנ"ל י"ל דמהני כ"ה דמהני לשרוף ע"ז].

ולפ"ז יש לפרש בדברי התוס' לעיל שכתבו דמכיון שלבו נוקפו לא גזרו לשרוף, דהיינו דממילא לא גזרו בזה דין כשעת מציאתן כלל, דהלא דין טומאת כשעת מציאתן אי"ז בתורת חשש וספק אלא דזהו דין הטומאה גופא שהוא כדין הטומאה בשעת מציאתו, ומכיון דבשעת מציאתו ה"ה בדין טומאה ששורפין עלי' הרי אם יהי' נקבע דין טומאתה כשעת מציאתה ממילא יהי' דין הטומאה ששורפין עלי', ומכיון דיש לחוש שיהא לבו נוקפו ממילא לא גזרו שדין הטומאה יהי' נקבע כשעת מציאתו, ושוב ממילא אינה טמאה כלל, ולכן הוצרכו לגזרו טומאת מעל"ע, ואי"ז מדין כשעת מציאתו אלא גזירה בתורת חשש וספק שמא הי' הדם קודם לכן, ומכיון דמספק הוא שוב י"ל דחששו לספק ואין שורפין ע"ז, ודו"ק.

# בסוגיא דהחזקת טומאה ממקום למקום

דף ד' ע"א ואב"א כי מודו שמאי והלל בזוית קופה, כי פליגי חזקי' וריו"ח בזוית בית וכו', חזקי' סבר לא מחזקינן טומאה ממקום למקום וריו"ח סבר מחזקינן וכו', ומי מחזקינן וכו', וכי תימא הנ"מ לשרוף אבל לתלות תלינן וכו', וכי תימא כשעת מציאתן בין לקולא בין לחומרא ובשעת מציאתן, אבל שלא במקום מציאתן משרף לא שרפינן מתלא תלינן וכו'. מבואר בזה דלחזקי' לא מחזקינן טומאה ממקום למקום כלל, ולריו"ח תלינן ממקום למקום אך לא שרפינן. ויש לעי' בביאור הדברים, דמאי איכפ"ל במקום הטומאה לענין הנידון בענין הטומאה גופא.

ובתוס' לעיל דף ב' ע"א ד"ה מעת וכו' כתבו דלחזקי' דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום תיקשי באשה המטמאה מעת לעת דאטו אינה מטמאה אלא רק במקום שבו מצאה הדם ואם הלכה ממקום למקום לא תטמא במקומה הראשון, וכתבו להוכיח מכאן דאשה לעולם נחשבת במקום מציאתה, דכל מקום שהיא טומאתה עמה, יעוי"ש. וע"ע במקור חיים בסי' תס"ז ס"ק י"א שכתב להכריח כן, דאטו גבי חבית ונמצא חומץ ג"כ אם טלטל החבית ממקום למקום ואח"כ נמצא חומץ לא מחזקינן ממקום למקום, ועוד דבדין כאן נמצאו כאן היו המבואר לענין נמצאו בה מומין בכתובות דף ע"ו ע"א תולה ברשות שנמצאו בה המומין אם הי' ברשות האב או ברשות הבעל, ולא איכפ"ל במקום מציאת המומין כלל, ובהכרח דלא אמרי' דלא מחזקינן ממקום למקום אלא רק במידי דאתא מעלמא, אך ביין ונמצא חומץ וכיו"ב דאין המקום גורם, מחזקינן בזה אף ממקום למקום, [ויעוי"ש שכתב דלענין נמצאו בה מומין רשות הבעל גורמת משום דמזלו גרם, ע"ש, ויל"ע בזה דא"כ ה"ה ביין ונמצא חומץ אם מכר לאחר לא נחזיק היין לחומץ ברשות המוכר משום דאף בזה י"ל דמזלו גרם כדאי' בב"ב דף צ"ח ע"א], יעוי"ש. אולם לכאורה יש להקשות בזה, דהלא בסוגיי' נאמר אף כשנמצא מת דכל הטומאות כשעת מציאתן, ולפמש"כ התוס' דאשה לעולם נחשבת במקום מציאתה משום שכל מקום שהיא טומאתה עמה, א"כ לכאו' בדין הוא דמת ג"כ יהי' נחשב לעולם במקום מציאתו, דהלא אף המת בכל מקום שהוא טומאתו עמו, וכבר עמד בזה השער"י בש"ב פי"ב ע"ש.

ואמנם בדעת התוס' שכתבו דאשה לעולם נחשבת שהיא במקום מציאתה, י"ל דה"ה במת לעולם הוא נחשב במקום מציאתו, וממילא אף כשנמצא מת במקום אחר מחזקינן לי' בטומאה במקומו הראשון ג"כ, ואף שאמרו שכל הטמאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן מ"מ המת לעולם הוא נחשב במקום מציאתו, והא דתניא דכל הטמאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן הוא משום דלעולם כן הוא דין החזקת הטומאה, ובמת דלעולם הוא בשעת מציאתו ממילא אף אם נמצא במקום אחר ה"ה טמא במקומו הראשון מדין כל הטמאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, [וכן במחט שנמצאת חסירה ושרץ שנמצא שרוף י"ל דס"ל להתוס' דמהני זאת אף למקום אחר]. אולם בפרש"י כתב להדיא דכשנמצא המת במקום אחר לא מחזקינן לי' בטומאה במקומו הראשון מדין כל הטמאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן, וכ"ה מבואר בדברי התוהרא"ש בד"ה ותני עלה וכו', וכ"כ בחי' הריטב"א דכשנמצא מת מחזקינן לי' בטומאה מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, אף דהלא ודאי הי' חי קודם לכן משום דמ"מ לא הוחזק חי במקום זה, ומתבאר בזה דלא מהני חזקת החי שלא הוחזקה במקום זה, ואף דהמת כל מקום שהוא טומאתו עמו. ולדידהו יש לעי' מ"ש מת דלא מחזקינן בי' טומאה ממקום למקום, ואף דבעלמא במידי דאתי מגופי' מחזקינן ממקום למקום כמו שהוכיחו התוס' מטומאת מעת לעת, וכמו שהוכיח המקו"ח מיין ונמצא חומץ ומנמצאו בה מומין וכיו"ב.

ועי' בכתבי קהלו"י החדשים סי' ה' ד"ה ואמנם תמוה וכו' שעמד בזה, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה, דחי הנעתק ממקום למקום אין בזה התחדשות, שכך הוא טבעו ואין אדם עומד על מקומו לעולם, ואי"ז בגדר ממקום למקום, אבל את"ל שכבר מת במקום הראשון א"כ בהכרח דאחר נטלו והביאו לכאן, והרי זה נידון כהתחדשות, ולכן אמרי' דלא הי' מת במקום הראשון, יעוי"ש, אך לכאורה הדברים צ"ע, דריהטת הדברים דענין דין מקום מציאתן הנאמר לענין מת הוא דין מקום מציאתן הנאמר בכל מקום, ולדברי הקהלו"י הרי אי"ז כענין מקום מציאתן הנאמר בכל מקום, דבטומאה הבאה מעלמא הרי הענין בזה הוא דאין להחזיק טומאה ממקום למקום, אך במת מכיון דטומאתו עמו הרי אין לעולם נחשב כמקום מציאתו, ורק דבפועל אם מת הרי העתקתו ממקום למקום נחשבת כהתחדשות ולכן יש לתלות שלא הי' מת במקום הראשון, אך לכאו' אי"ז במשמעות הדברים דבמת ענין בפנ"ע הוא, וביותר יל"ע בזה, דלפ"ז מה הקשו לריו"ח דס"ל דתלינן ממקום למקום ממתני' דמת, דדלמא לעולם בעלמא מחזקינן ממקום למקום, ודוקא במת לא מחזקינן ממקום למקום משום שהעתקתו מרשות לרשות כשהוא מת נידון כהתחדשות.

והנראה לומר בזה, דהנה יש לעי' ביסוד די"ז דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום, דלכאו' מכיון דסו"ס נמצא טומאה בחפץ, מאי איכפ"ל דהי' קודם לכן במקום אחר, ויעוי' בשער"י ש"ב פי"ב שכתב לבאר בזה לפמש"כ בש"ש ש"ב פ"ד בביאור דין נמצאו בה מומין שאמרו בכתובות דף ע"ו ע"א דכשנמצאו המומין ברשות הבעל אמרי' כאן נמצא כאן היו, דהענין בזה הוא משום דהלא לעולם אין לדון ולהסתפק אלא רק בדאיכא ריעותא, וכגון המוכר בהמה לחבירו ונאבדה ודאי אין לדון דדלמא הי' טריפה, ואף המוכר מוציא ממון מן הלקוח עי"ז, והיינו משום דאין מקום להסתפק בזה כלל אלא רק בדאיכא ריעותא, וזהו הענין בכאן נמצא כאן הי', דמכיון שלא נמצאו המומין ברשות האב אלא רק ברשות הבעל, הרי אין בזה ריעותא לרשות האב, וכלפי רשות האב ה"ז כמו שנאבדה ואין ידוע אם הי' בה מום, דאין לדון דשמא היו בה מומין, ובשער"י שם כתב לבאר דזהו גם הענין דלא מחזקינן טומאה ממקום למקום, דמציאתה הטומאה במקום זה לא הוי ריעותא כלפי המקום הראשון, ושוב אין לדון בזה דדלמא הי' כאן טומאה, דאין לדון אלא רק בדאיכא ריעותא, ע"ש. אך לכאו' גם בזה יל"ע, דסו"ס הרי יש כאן ריעותא בגוף הנידון, ומ"ט מה שנמצא הריעותא במקום אחר אין בזה ריעותא, וכן לענין נמצאו בה מומין יל"ע בביאור הענין בזה, דסו"ס נמצאו מומין באשה, ומ"ט מה שנמצאו ברשות הבעל אין בזה ריעותא כלפי גוף האשה.

ואשר נראה מבואר בזה, דמכיון דלעולם הרי אין הספק בעצמותה של האשה אם היא בעלת מומין או לא, דאי"ז הנידון כלל, אלא דמספק"ל אם הי' בה סימפון המבטל להקידושין, וזהו עיקר הנידון אם נתבטלו קידושי' מחמת שהיו בה מומין, דאין נידון בעצמותה של אשה היא היא בעלת מום או לא אלא אם הי' בה מום באופן שנתבטלו הקידושין עי"ז, [ועד"ז שמעתי ממו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א לבאר בדברי התורי"ד בקידושין דף ע"ט ע"א דאף כשהיא בוגרת לפנינו אין לומר דמצפרא הוא דבגרה מדין כשעת מציאתן, וביאר בזה מו"ח שליט"א דלעולם אין הנידון בבת גופא אם היא נערה או בוגרת אלא אם זכות קידושי' של האב או של הבת, ולענין אם נתקדשה בקידושי אבי' או בקידושין דידה אין להכריע ע"י שעת מציאתה בתורת בוגרת], ולכן אין לדון בזה משום ריעותא אלא רק כשנמצא בה ריעותא לענין ביטול הקידושין, דאין לדון תורת ריעותא אלא רק באופן דהוי ריעותא בענין הספק גופא, ומכיון דהספק הוא אם הי' בה מום המבטל להקידושין לכן כשנמצאו בה מומין ברשות הבעל הרי לא נראה בזה ריעותא כלל, דמום ברשות הבעל אין בו משום ביטול הקידושין, ומשום כך אי"ז נידון כריעותא.

ולפ"ז זהו ג"כ ענין אין מחזיקין טומאה ממקום למקום, שנתחדש בזה דדיינינן להטומאה כלפי המקום שבו הספק, וכגון בקופה שנשתמשו בה טהרות בזוית זו ואח"כ נמצא בה שרץ כשהיתה הקופה במקום אחר, דלענין הטהרות אין הספק בקופה בעצמותה אם כבר נטמאה במקום הראשון אלא הספק הוא במקום הראשון אם הי' שם קופה טמאה, ולכן כשנמצאה טמאה במקום אחר הרי אין בזה ריעותא לחזקת הטהרות שהיו במקום הראשון, דסו"ס לא נמצא טומאה אל במקום אחר ואין בזה ריעותא כלל לנידון אם במקום הראשון הי' טומאה. ולפ"ז זהו מה שכתבו התוס' דדוקא באופן דהטומאה היא מעלמא לא מחזקינן ממקום למקום, והיינו משום דבזה יש לדון דהספק הוא אם נטמאה הקופה במקום זה ומציאת הקופה טמאה במקום אחר אינו נידון כריעותא כלל, אבל באשה שכל מקום שהיא טומאתה עמה, בזה מכיון דהטומאה מהאשה גופא לכן אין הספק רק במקום אם יש כאן נדה או לא אלא דלעולם אית"ב תורת ספק גם באשה גופא אם כבר נעשית נדה במקומה הראשון, וממילא כל שנמצאת נדה הרי יש בזה ריעותא בעצמותה, ולכן כשנמצא בה דם הרי יש בזה ריעותא לענין טומאת האשה, ולא איכפ"ל דזהו ממקום למקום.

ולפ"ז י"ל דכשנגע באחד בלילה ולמחר השכים ומצאו מת במקום אחר שפיר אמרי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום ולא אמרי' דמת מקרי מקום מציאתו אע"ג דהלא הטומאה היא מגוף המת, והיינו משום דבאמת הלא המת ודאי הי' חי מעולם, והענין דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא כתב בשו"ת נוב"י אה"ע קמא סי' ל"א דהיינו משום דלעולם אין הספק במת אם מת כבר בזמן שנגע בו אלא תורת הספק הוא אם זה שלפנינו הוא חי או מת, ולזה לא מהני חזקת החי שבו, אמנם הריטב"א כתב דלא מהני חזקת החי משום שלא הוחזק חי במקום זה, ובדעת הריטב"א נראה דס"ל דלעולם יש לדון בזה בב' אופנים, דיש לדון באדם שלפנינו שודאי הי' חי אם כבר מת בזמן שנגע בו או לא, ולזה מהני חזקת חי, אך יש לדון גם במציאות האדם שלפנינו אם הוא חי או מת, ובזה לא מהני חזקת חי, וזהו שכתב הריטב"א דאילו הי' מוחזק חי במקום זה שוב אין לדון בעצמותו אם הוא חי או מת אלא רק אם כבר מת בזמן שנגע בו או לא, דמכיון שהוחזק חי הרי אין הספק אלא רק החי שהי' במקום זה כבר מת כשנגע בו או לא, אבל כל שלא הוחזק חי במקום זה ממילא יש לדון כלפי המקום אם יש כאן חי או מת, ולענין זה לא מהני חזקת החי, שהרי אין הספק בהגברא אם הוא חי או מת אלא במקום זה אם יש כאן חי או מת, וכלפי ספק זה אין ענין מה שהי' חי במקום אחר.

ולפ"ז יש לבאר הענין דכשנמצא מת במקום אחר לא מחזקינן לי' בטומאה גם במקומו הראשון, ואף דהלא המת כל מקום שהוא טומאתו עמו וכנ"ל, דהלא המת ה"ה בחזקת חי, ולכן כלפי הספק בגברא גופא אם הוא חי או שמת הרי אדרבה ה"ה בחזקת חי, ורק דסו"ס כלפי הספק ברשות אם יש כאן חי או מת לזה לא מהניא החזקה, וממילא כל תורת הספק אינו אלא רק אם יש מת במקום זה או לא, והלא לזה מה שנמצא מת במקום אחר אין בזה ריעותא בספק כלל, שהרי הספק הוא במקום הראשון אם הי' בו מת וכנ"ל. אבל באשה הרי התוס' כתבו כן לדעת הלל דס"ל דגזרו מעת לעת, והיינו דמכיון דמגופה חזאי לא מוקמינן לה אחזקתה, וממילא הרי יש להסתפק באשה גופא אם נעשית נדה או לא, ובספק זה הרי מה שנמצאת לאחר מכן נדה הרי זהו מענין הספק ממש, ולכן אין שייך לומר בזה דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ודו"ק.

תוד"ה ומי תלינן וכו' וא"ת והיא הנותנת משום דאזלינן בתר שעת מציאתה לגמרי אפילו ממקום למקום לתלות לכך מחט שנמצאת מלאה חלודה טהורה לגמרי וכו', וי"ל דס"ד כיון דמחמיר כל כך בטומאה לתלות אפי' ממקום למקום א"כ במחט לא היה לנו לטהר לגמרי משום שעת מציאתה אלא הול"ל השתא הוא דעלתה חלודה. ולכאו' הדברים צ"ב מה ענין זה לזה, גם יל"ע דבד"ה שכל וכו' כתבו התוס' דדין כשעת מציאתן היינו דוקא לקדשים, והא דמחט שנמצאת מלאה חלודה טהורה דכל הטומאות כשעת מציאתן אפי' להקל, לאו משום דהוי כשעת מציאתן דאורייתא אלא משום דמוקי טהרות אחזקתייהו, ולפ"ז צ"ע מאי מקשי' דבמחט לא הי' לו להקל, דהלא משום חזקת הטהרות הוא דתלינן להקל.

אמנם בגוף דברי התוס' דבמחט טהורה משום חזקת הטהרות לכאו' צ"ע דהלא מפורש במשנה דטהורה משום שכל הטמאות כשעת מציאתן, והיאך כתבו התוס' דהיינו משום חזקת הטהרות, ועוד הקשו האחרונים דמ"ט אזלינן אחר חזקת הטהרות ולא אחר חזקת המחט שהיתה שלימה. ולפמשנ"ת נראה לבאר בזה, דאף דס"ל להתוס' דכל הטומאות כשעת מציאתן זהו דוקא בקדשים ולא אמרי' כן להקל, מ"מ זהו רק לענין דין כשעת מציאתן שנתחדש דדין הטומאה קודם למציאתה הוא כדין הטומאה בשעת מציאתה, [וכמושנת"ל הענין בזה], אולם הלא בדין כשעת מציאתן נתחדש עוד דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא אף דסו"ס ודאי הי' המת חי קודם לכן, ואף דכשראוהו חי לא אזלינן אחר שעת מציאתו מ"מ כשלא הוחזק חי במקום זה אזלינן אחר שעת מציאתו, ונתבאר דהענין בזה הוא דמכיון שלא הוחזק חי במקום זה ממילא תורת הספק אינו בזמן מיתת האדם שנגע בו אלא במקום זה אם יש בו חי או שיש בו מת, ולענין ספק זה לא מהני חזקת החי דידי', וי"ל דכמו"כ לענין מחט אף דהמחט בחזקת שלימה מ"מ אין הנידון בזמן חיסרון המחט אם הי' קודם שנפלה המחט על הטהרות או אח"כ, אלא הספק הוא בטהרות אם יש עליהם מחט שלימה או מחט חסירה. וי"ל דזהו שנזכר בזה דין כל הטומאות כשעת מציאתן אף דבפועל הטהרות טהורות משום דמוקמינן להו אחזקתייהו כמש"כ התוס', דסו"ס הענין דאזלינן אחר חזקת הטהרות ולא אחר חזקת המחט שהיתה שלימה הוא משום דבדין כשעת מציאתן נתחדש דהספק אינו בזמן שנחסרה המחט אלא בטהרות אם יש עליהם מחט טמאה, ומה"ט אזלינן בזה אחר חזקת הטהרות ולא אחר חזקת המחט.

ולפ"ז יש לבאר דברי התוס' שכתבו דמקשי' לריו"ח דמכיון דס"ל להחמיר לתלות ממקום למקום ה"ה במחט הול"ל דהשתא הוא דהעלתה חלודה, והיינו משום דלריו"ח דתלינן ממקום למקום הרי מתבאר בזה דס"ל דמציאת הטומאה במקום זה נחשבת כריעותא למקום אחר ג"כ, ואף דהלא נתבאר לעיל דמציאת טומאה במקום אחר אין בזה ריעותא אלא כלפי גוף הטומאה ולא כלפי הספק במקום אם יש בו טומאה או לא, וא"כ מתבאר בדעת ריו"ח דמכיון דהוי ריעותא בספק שבטומאה גופא שוב אין לדון בזה לתורת ספק בפנ"ע כלפי המקום ולומר דבספק זה לא הי' ריעותא, דהריעותא בטומאה גופא מהניא אף לענין הנידון במקום אם יש בו טומאה או לא, וממילא ה"ה במחט מכיון דכלפי הנידון במחט גופא הרי המחט בחזקת שלימה, שוב אין לומר דכלפי הספק בטהרות גופייהו אם יש טומאה עליהם לא תהני חזקת המחט.

הראב"ד בהשגות בפי"ז מהל' אבוה"ט הל' א' כתב דלכו"ע אין מחזיקין טומאה מכלי לכלי, ואף לריו"ח דמחזקינן טומאה ממקום למקום היינו רק באותו כלי, ע"ש, ובבית מאיר בסי' תס"ז סעי' י"ב ד"ה אמנם וכו' כתב להקשות דלפ"ז מאי מקשי' לריו"ח מנגע בא' בלילה והשכים ומצאו מת דלא מחזקינן לי' כמת ממקום למקום, דהלא לפי דברי הראב"ד דמכלי לכלי לא מחזקינן טומאה אף לריו"ח, א"כ ה"ה אין להחזיקו כמת ממקום למקום, שהרי לא הי' בכלי אחד, ויעוי"ש מש"כ בזה. [ולפמש"כ לעיל די"ל בדעת התוס' דמת לעולם נחשב כבמקום מציאתו, ומה שאמרו כל הטמאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן אי"ז אלא דכ"ה דין כשעת מציאתן, אך במת גופא לעולם הוא כבמקום מציאתו ואף במקום אחר ה"ה מוחזק בטומאה, ורק בקופה לא מחזקינן ממקום למקום, לפ"ז לק"מ].

ונראה עוד בזה לפמשנ"ת דיסוד דין כל הטמאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן הוא שנתחדש בזה דתורת הספק הוא במקום אם יש כאן טומאה או לא, ולענין זה אין ריעותא במה שנמצאת טומאה במקום אחר, ולפ"ז מש"כ הראב"ד דאף לריו"ח דמחזקינן טומאה ממקום למקום היינו רק בכלי אחד ולא מכלי לכלי הענין בזה הוא דאף לריו"ח מכיון דתורת הספק הוא במקום אם יש כאן טומאה ממילא אין מציאת הטומאה במקום אחר נחשבת כריעותא בהספק, ורק דבאותו כלי הרי דיש לדון אף בכלי אם יש בו טומאה או לא, והרי לענין זה נחשב מציאת הטומאה במקום אחר ג"כ כריעותא, דסו"ס נמצא טומאה בכלי, וס"ל לריו"ח דאף דיש לדון כלפי המקום אם יש כאן טומאה מ"מ יש לדון אף בכלי אם יש בו טומאה, וממילא כבר מציאת הטומאה אית"ב תורת ריעותא.

ולפ"ז יש לפרש מה שהקשו לריו"ח מנגע באחד בלילה והשכים ומצאו מת דכל הטמאות כשעת מציאתן ובמקום מציאתן, והיינו דאם נמצא במקום אחר לא מחזקינן לי' כמת במקום שנגע בו, ולפמשנ"ת לעיל הענין בזה הוא דהספק הוא אם הי' מת באותו המקום שנגע בו ולכן מציאת המת במקום אחר לא הויא ריעותא בספק כלל, אמנם כבר נתבאר דלפמש"כ התוס' דאשה לעולם נחשבת במקום מציאתה משום שכל מקום שהיא טומאתה עמה הרי ה"ה במת יש לדון דלעולם יהי' נחשב במקום מציאתו משום שכל מקום שהוא טומאתו עמו, ורק דאף דיש בזה ריעותא כלפי הספק במת גופא מ"מ בזה הלא אדרבה ה"ה בחזקת חי, ואין לדון במת מדין כל הטמאות כשעת מציאתן אלא רק כלפי הספק במקום אם יש כאן מת או לא, ולכן מציאת המת לא הויא ריעותא במקומו הראשון, דלענין המת גופא אף דהוי ריעותא מ"מ אזלינן אחר חזקת החי, ולענין הספק במקום הרי אין מציאת המת במקום אחר נחשבת כריעותא לזה, וממילא זהו דמקשי' לריו"ח, דלפ"מ דס"ד דלרבי יוחנן מחזקינן טומאה ממקום למקום בודאי ואף שורפין קדשים ע"ז, ולדעת הראב"ד היינו משום דיש לדון תורת ספק בכלי אם הי' בו טומאה, ומתבאר בזה דאף דיש לדון גם כלפי המקום אם הי' בו טומאה ולזה לא מהני מה שנמצא טומאה במקום אחר, מ"מ מכיון דבספק כלפי הכלי הרי נאמר בזה דין כל הטמאות כשעת מציאתן ממילא הוכרע לטומאה, ושוב אין לדון בזה תורת ספק כלפי המקום, וממילא אף לגבי מת אף דחזקת החי לא מהניא לענין הספק במקום אם הי' כאן מת או לא, מ"מ מכיון דכלפי המת גופא הוכרע שלא הי' מת כשנגעו בו משום חזקת החי שבו, שוב ממילא אין לדון בזה תורת ספק כלפי המקום. [וע"ז משני דאף לריו"ח אי"ז אלא תלי' בעלמא, ולעולם לא אמרי' דמכיון דהוכרע הספק בכלי שוב אין לדון תורת ספק כלפי המקום], ודו"ק היטב בזה.

1. ויתכן לבאר בזה דס"ל לרש"י דלעולם אין לחדש ספק דלמא ראתה, ואין הספק אלא רק משום שראתה ע"י בדיקה ובזה י"ל דדלמא אם בדקה קודם לכן ג"כ הי' נמצא דם, וכמבואר בלשון רש"י, והיינו דכשנמצא דם ע"י בדיקה אין הכרע דזהו במסוים לזמן זה, אבל כשראתה שלא ע"י בדיקה, והרי הראי' נעשית מצ"ע בדוקא בזמן זה, אין לחוש שמא הי' הדם קודם לכן, שהרי קודם לכן לא ראתה דם, ועי'. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומשמעות דבריו דאם הרגישה כעת ג"כ פליגי, ולפ"ז להלל ה"ה מטמאה למפרע אף דהרגישה כעת. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך לכאו' צ"ע בזה, דסו"ס מכיון דכשנמצא הדם בבדיקה ס"ל להלל דלא אמרי' דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, א"כ אף כשנמצא הדם שלא ע"י בדיקה יש לחוש דמעיקרא הי' דם בשיעור הנמצא בבדיקה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וילה"ס בכוונתו אם ס"ל דחיישינן לדם אחר, או דס"ל דיש לחוש בדם זה גופא דשמא מקצתו יצא כעת ומקצתו יצא קודם לכן. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם לכאו' צ"ע בד' הרמב"ן שכתב דטעמי' דשמאי כו"ע אית להו, דבהמשך דבריו כתב דלהלל לא אמרי' אוקמה אחזקתה, ורק דלחולין מוקמינן הטהרות אחזקתייהו, או דילפי' מסוטה לטהר למפרע, ע"ש, ולפ"ז הלא אי"ז טעמי' שמאי, אך מאידך יל"ע דא"כ י"ל דהיינו ג"כ טעמי' דשמאי, וס"ל דאף לקדשים לא החמירו, ומ"ט מקשי' כלל מ"ט דשמאי, וכן יש לדקדק בחי' הר"א ע"ש, ואמנם משמעות דבריו דלהמפרשים דלחולין טהורה משום דילפי' מסוטה שלא לטמא למפרע הרי דבדקדוק הקשו רק מ"ט דשמאי, דבאמת הלל ל"ל טעמי' דשמאי, ע"ש, וגם בזה צ"ע דמהיכ"ת דאי"ז טעמי' דשמאי ג"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. יש לדון בחזקה זו דלכאו' אין שייך לדון בה מתורת חזקת הגוף, דאין ענין החזקה אלא רק מחמת מה דבפועל הוחזקה בהיתר ואף דמספק"ל דשמא הי' בטעות, וכבר הובא לעיל מדברי הש"ש והחמד"ש שכתבו דענין החזקה המבוארת בסוגיי' הוא חזה"ג. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולפ"ז אין ראי' מד' רש"י דחזקה בטעות הוי חזקה, דאין כונת רש"י רק דבפועל בשעה שנתעסקה בטהרות החזקנוה בטהרה משום שלא נודע עדיין הספק, אלא דלעולם דיינינן להחזקה כשטבלה או כשבדקה עצמה כמש"כ הרמב"ן והרשב"א, ורק דאין לדון בחזקה זו לומר דהטומאה נעשית כעת, אלא דדיינינן על הזמן שנתעסקה בטהרות דכלפי זמן זה לא נעשית ריעותא בחזקה שהוחזקה כשטבלה או כשבדקה עצמה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולא נתפרש בדברי הרמב"ן הטעם דלאו חזקה גמורה היא, ויתכן דהיינו משום דבודאי נגעה האשה בהן ורק דמספק"ל אם היא נדה, וכמש"כ הרמב"ן גופי' בחולין דף פ"ו ע"א ד"ה הא וכו', ויתבאר להלן אי"ה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם לעיל בד"ה מאי טעמי' דשמאי וכו' כתב הרמב"ן דכו"ע אית להו טעמי' דשמאי אלא שהחמירו בתרומה וקדשים, וצ"ע דבדבריו כאן מבוא' דהלל ל"ל טעמא דהעמד אשה על חזקתה כלל, ולחולין טהורה משום חזקת הטהרות, ולכאו' דברי הרמב"ן סתרי אהדדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. והדברים צ"ע, דסו"ס אכתי הוי ספק, דמה"ט הוצרכו התוס' לומר דמוקמינן לה אחזקתה, וא"כ ה"ז ככל ספק בעלמא, ומ"ט אמרי' דמשום דמה"ת לא נעשית טמאה ודאית שוב מהניא בה חזקה אף דעשוי' להשתנות הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך לכאו' זהו דלא כד' המהרש"א שכתב בביאור ד' התוס' שם דלא יקשה היאך ילפי' מסוטה למקוה אף דהוי למפרע דדוקא בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' למפרע, אבל בדליכא חזקת טהרה ילפי' מסוטה לטמא אף למפרע, וכמובא לעיל שם, דא"כ מכיון דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה ממילא אין כאן חזקה ושוב ילפי' מסוטה לטמא מה"ת, דהלא לד' המהרי"ט לא מוקמינן לה אחזקתה אף דהיא עשוי' להשתנות אלא רק משום דהטומאה מדרבנן משום דל"י מסוטה, אך אם שייך בזה טומאה מה"ת לא מקומינן לה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומבוא' בזה דאין טעם הלל לטהר בחולין כטעם שמאי דס"ל דלעולם די' שעתה, דשמאי ס"ל דחזקה העשוי' להשתנות הוי חזקה, וכמו שאמרו בגמ' דטעמא דשמאי משום דקסבר העמד אשה על חזקתה, וטעמא דהלל משום דילפי' מסוטה לטהר בספק דלמפרע, אך לכאו' צ"ע מהיכ"ת לומר כן, דדלמא אף שמאי ס"ל דחזקה העשוי' להשתנות לאו חזקה היא, ומ"מ ס"ל דדי' שעתה משום דילפי' מסוטה לטהר למפרע, ומ"ט אמרו דטעמא דשמאי משום דהעמד אשה על חזקתה. אמנם לפמש"כ המהרי"ט גופי' דל"י מסוטה לטהר, אלא דמכיון דל"י מסוטה לטמא שוב מוקמינן לה אחזקתה אף דהיא עשוי' להשתנות, א"כ י"ל דאף שמאי ס"ל כן, ומה שאמרו דטעמי' משום העמד אשה על חזקתה, היינו דבכה"ג דהוי ספק למפרע מוקמינן לה אחזקתה אף דעשוי' להשתנות. ויל"פ לפמש"כ הראשונים לפרש קושיית הגמ' מ"ט דשמאי דהיינו מ"ט לא עשה סייג לדבריו, וע"ז אמרו דמשום העמד אשה על חזקתה לכן לא עשה סייג, אך אם משום דילפי' מסוטה לטהר למפרע הרי בדין הוא שיעשה סייג, וכמש"כ בתוד"ה מעת וכו' דגזרי' אף ברה"ר אע"ג דס"ט ברה"ר טהור משום דהשתא ודאי טמאה היא.

    אמנם בראשונים שהקשו מ"ט אמרו מ"ט דשמאי דאדרבה טעמא דשמאי תריצא הוא ואף הלל ס"ל כן בחולין, מבואר דבחולין לא פליגי שמאי והלל. [↑](#footnote-ref-12)
13. אמנם לפמש"כ הש"ש בביאור דברי המהרי"ט דלחולין ה"ה טהורה משום דילפי' מסוטה לטהר, י"ל כן אף לדידהו, ורק דעכ"פ המבואר בסוגיין דלא מוקמינן לה אחזקתה משום דה"ה עשוי' להשתנות היינו רק משום דהרי דם לפניך, אך בלא"ה אמרי' העמד דבר על חזקתו אף בחזקה העשוי' להשתנות. [↑](#footnote-ref-13)
14. אמנם לפמש"כ הקהלו"י בסי ס"ב דהרמב"ן לא כתב דלא מהני חזקה בודאי מגע אלא לענין תרומה וקדשים ולא לחולין, וכמובא להלן, לפ"ז לק"מ. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך לכאו' צ"ע בזה, דהלא לדעת התוס' הלל ס"ל דטמאה למפרע אף ברה"ר, ובזה אכתי תיקשי מ"ט לא מוקים לטהרות אחזקתייהו. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך לכאו' הדברים צ"ע, דהלא הרמב"ן גופי' כתב כאן דלא גזרו טומאת מעל"ע ברה"ר משום דס"ט ברה"ר טהור, והיינו לתרומה וקדשים דלחולין בלא"ה די' שעתה, ומבואר להדיא דלענין טומאת מעל"ע לא החמירו בתרו"מ לדון דלא הוי שימור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. יתכן לדון בזה, דבעלמא מהני אף בדאתיליד ריעותא משום דהחזקה מכרעת כנגד הריעותא גופא, וכגון בשחוט לפניך דחזקת אינו זבוח מכריע דאינו שחוט, אך כאן אין חילוק בריעותא כלל, דלעולם ספק טמא נגע בטהרות וה"ז ריעותא, והחזקה אינה מכרעת שלא נגע אלא שלא הי' טמא, ואין בזה הכרעה כנגד הריעותא. [↑](#footnote-ref-17)
18. אך לכאו' בלשון הראשונים יש לפרש באופ"א, דמכיון שנגע בטהרות הרי דדין הטהרות תלוי בדין הנוגע, ומעתה אין דין הטהרות נקבע לפי ענין הטהרות כלל אלא רק לפי ענין הנוגע, ואין חילוק בטהרות גופייהו בין אם נטמאו ובין אם לא נטמאו, והחילוק אם נטמאו או לא תלוי בנוגע, ולכן לא מהני החזקה, דחזקה ענינה לומר שלא נעשה שינוי בטהרות, אך מכיון דאף אם יהיו הטהרות טמאות לא נוסף בזה שינוי בטהרות, ממילא לא שייך בזה תורת חזקה כלל.

    והנה הרמב"ן בחולין דף פ"ו ע"א כתב בתחילה דלא מהני משום דהחזקה הורעה, ושוב כתב דהטהרות נעשו כהנוגע ע"ש, ולהנ"ל יתכן דענינם אחד, דהענין דהחזקה הורעה הוא משום דהמעשה המטמא נעשה בהן, ואין הכרעת החזקה מועלת כלפי הריעותא גופא, וממילא לא מהני החזקה. [↑](#footnote-ref-18)
19. האומנם דיש לדקדק בלשון הריטב"א שם שכתב דזהו כודאי נגע משום דודאי יש פסול וודאי הי' ביאה והספק רק בשנים, ומשמע דאילו הי' ודאי בשנים וספק אם פסול לא הי' ודאי נגע, וכמבוא' בדין אלמנת עיסה וכמו שהקשו האחרונים וכדלהלן, ויתכן דס"ל דמכיון דודאי בא עלי' ה"ז כענין טומאה המטמא לולד הטומאה, ועי'. [↑](#footnote-ref-19)
20. ולכאו' יל"ע בזה, דהלא הראשונים כתבו לפרש בזה מה שאמרו בגמ' דלשמאי אינה טמאה למפרע משום העמד אשה על חזקתה ולא אמרו משום העמד הטהרות על חזקתן, והרי מבואר בראשונים דמה שאמרו בטעמי' דשמאי הוא אף טעמי' דהלל לחולין, ולדברי הקהלו"י הלא טעמי' דהלל בחולין י"ל אף משום דמוקמינן להטהרות אחזקתייהו.

    אך עכ"פ לפ"ד הקלוה"י א"ש סתירת דברי הרמב"ן, דבסוגיי' כתב דמהני חזקת הטהרות לענין חולין, וחולין דף פ"ו ע"א כתב להוכיח מכאן דלא מהני חזקה בודאי מגע, וכמובא לעיל מדברי הגרא"ז מלצר זצ"ל שעמד בסתירת דברי הרמב"ן, ולפי דברי הקהלו"י דהרמב"ן לא כתב דלא מהני חזקה בודאי מגע אלא רק לענין תרומה וקדשים ולא לחולין, לק"מ. [↑](#footnote-ref-20)
21. אך לכאו' יש לדון בזה, דהלא בתו"ד הרשב"א שם מבואר דיש לחוש אף להגרמה, ולכאו' זהו דלא כהתוס' בחולין דף ב' ע"ב ד"ה שמא וכו' דלהגרמה לא חיישינן דמנכר, וא"כ הלא אי"ז ודאי מגע, דאם שחט שלא במקום שחיטה אי"ז שחיטה כלל אלא חתיכת בשר בעלמא, ואף אין כאן שחוט לפניך, ודברי הרשב"א שם לא נאמרו אלא רק משום רוב בעלמא ולא משום דין ודאי מגע, ולענין רוב כנגד חזקה יש לחלק כמש"כ הביה"ל שם, אך עדיין י"ל דבודאי מגע ליתא לחזקה כלל. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולכל הדרכים לכאו' צ"ע מדברי הריטב"א ביבמות דף ס"ט ע"ב ד"ה אמר וכו' שכתב לדמות ודאי נגע בדיני טומאה וטהרה לפסול הפוסל אשה בביאתו, ע"ש, ועי' לעיל הערה ע"ט. [↑](#footnote-ref-22)
23. אך לכאו' יל"ע בזה דהלא הראשונים כתבו כן אף לענין טומאת מעל"ע דאף כלפי האשה אי"ז אלא ספק בעלמא. [↑](#footnote-ref-23)
24. אכן בפשיטות עיקר הא דס"ל להתוס' דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא הוא רק ממה שאמרו דהשתא הוא דחזאי, דמכיון דסברא הוא לומר דהשתא הוא דחזאי, ממילא אין שייך תורת חזקה בדהשתא כלל. [↑](#footnote-ref-24)
25. יל"ע בזה דלכאו' בגמ' לא נזכר שאמרו השתא הוא דחזאי משום דמוקמינן אחזקה דמעיקרא, ואדרבה יש לדקדק בלשון הגמ' שלא אמרו דחזקה דמעיקרא עדיפא מדהשתא אלא דאמרי' השתא הוא דחזאי, והיינו דסברא הוא דאמרי' דהשתא הוא דחזאי, וממילא אין שייך חזקה דהשתא כלל, וכ"ה מדוקדק בלשון התוס' שהוכיחו דלא אזלינן אחר חזקה דהשתא משום שאמרו דהשתא הוא דחזאי. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולכאו' כן משמע מד' התוס' בע"ב ד"ה אלא וכו' שכתבו דל"ל חזקת בגרות משום שהיא עשוי' להשתנו, ומבוא' דאל"כ הי' חזקת בגרות, והרי אי"ז אלא חזקה דהשתא. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך לכאו' בלשון התוס' משמע שכתבו דרגילות השערות לבא מהבוקר לענין דלא אמרי' בזה השתא הוא דאתי, ולא הזכירו כלל דהיינו דממילא איתרע חזקה דמעיקרא ושוב מהני חזקה דהשתא, ומשמעות דבריהם דבתחילה הקשו דאין שייך לומר הרי בוגרת לפניך משום דסברא הוא לומר השתא הוא דאתא, וע"ז תירצו דרגילות לבא בבוקר וממילא שייך לומר הרי בוגרת לפניך, וכדעת הש"ש דלהתוס' לעולם אמרי' השתא הוא דאתא ואין שייך תורת חזקה בדהשתא כלל. [↑](#footnote-ref-27)
28. ויש להעיר דלדעת הת"י בד"ה אילימא וכו' דבתוך ששה לא יתכן שתבגר, א"כ בהכרח קושיית הגמ' אף לדעת שמואל. [↑](#footnote-ref-28)
29. אך לכאו' צ"ע בזה דבפרש"י בע"ב מבוא' דדוקא ביומא דמשלים ששה לא הויא בחזקת נערות, ומבואר דבתוך ששה ה"ה בחזקת נערות. ועי' בקובץ שי' קמאי לעיל דף ס"ו ע"א מה שהובא מתשו' הרבנו פרץ הכהן לבאר הטעם דבתוך ו' ה"ה בחזקת נערות אף דסו"ס היא עשוי' להשתנות. ויתכן לפי"ד הט"ז והמהר"ם קאשטלץ דחזקה העשוי' להשתנות לא הויא חזקה דוקא בדאיכא ריעותא, ולפ"ז בתוך ששה לא הוי חזקה רק בדאיכא ריעותא, אך ביומא דמשלים ששה אף בלא הריעותא לא הוי חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. ולכאו' צ"ע בזה, דבע"ב אמרי' דרב אמר לך אנא דאמרי אפי' כרבי יעקב דעד כאן לא קאמר רבי יעקב אלא התם דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו, אבל הכא מי נימא העמד גוף על חזקתו, ופרש"י, יומא דמשלים שית אין בה לא חזקת נערות ולא חזקת בגרות שהיום היא עומדת להשתנות, ומשמע דאילו הי' בו חזקת נערות הי' בדין לומר העמד נערה על חזקתה, וכן בהמשך הגמ' שם לענין שמואל מבואר דדוקא משום דלא קא מפקא נפשה מחזקה הוא, ופרש"י כלומר כי מספקינן לה בנערה מי מפקינן לה מחזקתה, ומשמע דאילו הי' מפקא נפשה מחזקה לא הי' לחוש לקידושין, וביותר דאם החמירו בספק קידושין בלא"ה לא דמיא לספק ממון. [↑](#footnote-ref-30)
31. יתכן דכוונתו דבתורת נערה אינה עשוי' להשתנות כלל, ובתוך ששה שהוא זמן שראוי' היא להיות נערה הרי נערה אינה עשוי' להביא שערות, ורק כשהיא מצ"ע ראוי' להיות בוגרת הרי שהיא בתורת עשוי' להשתנות. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויל"ע בזה דבתחילת דבריו כתב דס"ל להמקשן דמכיון דאשה מגופה חזאי משום כך יש לחוש לזה מדאורייתא או מדרבנן, ושוב כתב דהיינו טעמא דמקוה, והלא במקוה הוי טמא בודאי, ויתכן לפרש דהיינו דממילא אזלינן אחר חזקת הטמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויש להבין לפ"ז מה שאמרו בגמ' דה"ה לענין טומאת מעל"ע דלמא הגס הגס חזיתי', דבזה הרי אינו בהכרח כן, וכמבוא' בחי' הרשב"א דלא פריך אלא לשמאי ולא להלל, דמשום דלמא לא מטמאינן לי' טומאה ודאית, וכן מדוקדק בלשון הגמ' שאמרו הכא מי איכא למימר חזאי ואתא חזאי ואתא, ומבוא' דהס"ד דבאשה לא הוי ריעותא הוא משום דא"א לומר דחזאי ואתא, ומכיון דאינו בהכרח שוב אין בזה ריעותא לחזקה, ואדרבה מחמת החזקה אמרי' דהשתא הוא דחזאי ולא הגס הגס חזיתי'. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולפ"ז נמצא דבטומאת מעל"ע אין החשש דדם זה הנמצא כעת יצא מהמקור קודם לכן, אלא דחיישינן דלמא מלבד הדם הנמצא כעת יצא ג"כ דם קודם לכן, וזהו דלא כמש"כ הנאות יעקב סי' כ"ו סק"ד בדעת רש"י דאין לחוש לדם אחר, דלא חיישינן אלא בדם זה שמא יצא לבית החיצון קודם לכן, והו"ד לעיל ע"א בדברי רש"י שפי' במשנה שמצאה דם בבדיקה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויל"ע לפ"ז בביאור המו"מ בגמ' אם שייך ענין זה בראיית דם, דלפ"ז יתפרש מה שאמרו דדלמא הגס הגס חזיתי' היינו דא"כ דרך אשה זו לראות מעט מעט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-35)
36. אך יל"ע בזה לפי דעת הראשונים דבלא תרתי לריעותא אזלינן אחר חזקת המקוה ולא איכפ"ל בחזקת הטמא, וכפשטות לשון הגמ' שאמרו אדרבה העמד מקוה על חזקתו, ועי' להלן הערה ק'. [↑](#footnote-ref-36)
37. אך לכאו' צ"ע בזה, דבפשיטות אף לדעת רש"י שמואל ל"ל חזקה דהשתא כלל, ועי' לעיל מש"נ בזה בביאור פלוגתת רב ושמואל, וא"כ בלא"ה אין לפרש ענין תרתי לריעותא דהיינו משום דאזלינן אחר החזקה דהשתא, דא"כ מ"ט לשמואל טמא בודאי. ויתכן דמה"ט פרש"י דענין תרתי לריעותא הוא משום דחזקת המקוה הורעה וחזקת הטמא לא הורעה, ואף דרש"י ס"ל דאזלינן אחר החזקה דהשתא, משום דבלא"ה בהכרח לפרש כן לדעת שמואל, ולא מסתבר דענין תרתי לריעותא יתפרש לשמואל באופ"א מענינו לדעת רב. [↑](#footnote-ref-37)
38. וצ"ע לפ"ז ביאור דברי הגמ' בסוגיי', דלכאו' אי"ז מסתבר דסוגיא אזלא רק לדעת שמואל אך לרב מעיקרא לק"מ, ויתכן לפרש לפמש"כ הר"ן דס"ד דלשמאי לא שייך לומר תרתי לריעותא, וכמובא לעיל. [↑](#footnote-ref-38)
39. ומתבאר בזה באופ"א קצת מדברי הש"ש, דבש"ש כתב דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא משום חזקת הטמא שכנגדה, וממילא לא דיינינן לב' חזקות אלו כלל, ולכן אזלינן אחר החזקה דהשתא, משום דבדליכא חזקה דמעיקרא אזלינן אחר החזקה דהשתא, ובדברי הרבנו יונה מבואר דאי"ז דלא אזלינן אחר החזקה דמעיקרא כלל, אלא רק דמכיון דחזקת הטמא מסייעת לחזקה דהשתא, לכן אזלינן אחר החזקה דהשתא אף שהיא כנגד חזקה דמעיקרא. ולדברי הר"י לא יקשה מש"כ להקשות בהערה צ"ז. [↑](#footnote-ref-39)
40. אך לכאו' הש"ש לא הזכיר בדבריו דאי"ז חזקת הגוף אלא חזקת כשרות, אלא דחיסרון מים אינו נידון כחזקת הגוף, והיינו דאי"ז נחשב שינוי בגוף המים שנשארו מה שנחסרו המים שהיו כאן קודם לכן. [↑](#footnote-ref-40)
41. ויל"ע בזה, דהתוס' בדף ג' ע"א ד"ה ואיבעית וכו' כתבו דלכו"ע צריך טעמא דחזקה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-41)
42. אמנם בלא"ה כבר כתבו התוס' בדף ג' ע"ב ד"ה איכא וכו' דעיקר קושיית הגמ' לשמאי ולא להלל. [↑](#footnote-ref-42)
43. אך צ"ע לפ"ז מה הק' הלל לשמאי מקופה, דהלא קופה מיירי באינה בדוקה, ואשה נחשבת בדוקה לדעת שמאי. [↑](#footnote-ref-43)
44. אך לכאו' צ"ע בזה, דהלא אף לדעת התוס' שורפין תרומה וקדשים ע"ז, ורק בטומאת מעל"ע אין שורפין שלא יהי' לבו נוקפו ופורש מפו"ר, ומתבאר דמשום חומר בקדשים דיינינן לזה בתורת ודאי, ובפשוטו הענין שנתחדש משום חומר דקדשים לדון חזקת כשעת מציאתן, וא"כ ממילא י"ל דזהו אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-44)
45. ועי' בפיה"מ להרמב"ם בטהרות פ"ג מ"ה שביאר דין כל הטומאות כשעת מציאתן לענין טומאת המחט גופא ע"ש, ולכאו' מתבאר בזה להדיא דזהו אף לחולין. [↑](#footnote-ref-45)
46. ובפשטות הכונה בזה ע"ד מש"כ החזו"א בדעת התורי"ד וכמובא להלן, דבדין כשעת מציאתן לא נאמר אלא בהכרעת מציאות הטומאה גופא ולא במעשה שנעשה לדון שנעשה קודם לכן, אך אכתי צ"ע כוונת הרשב"א במש"כ דאי"ז דומיא דסוטה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ולפו"ר מתבאר בד' התורי"ד, דהנידון באשה אם היא נדה או לא אינו נדה במציאות האשה גופא, דאי"ז אלא נידון אם נטמאה בטומאת נדה, אך אין האשה נחשבת כאשה אחרת מחמת ראיית הדם, אך כשמת נחשב כמציאות אחרת, ובדין כשעת מציאתן נאמר הכרעת מציאות הנידון, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-47)
48. אך לכאו' צ"ע בזה, דסריס נעשה בוגר אף בלא הבאת סימני בגרות, והיינו כשהביא סימני סריס או כשהגיע לרוב שנותיו, וכמבוא' להלן דף מ"ז ע"ב, ושמעתי בזה ממו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א די"ל דסימני הסריס הן סימני הבגרות, וכמו שדן בזה בחי' רבנו חיים הלוי פ"ב מהל' אישות הל' ט' ע"ש, וכשהגיע לרוב שנותיו י"ל דזאת גופא שהגיע לרוב שנותיו ולא הביא סימני בגרות זהו ג"כ מכלל סימני סריס. [↑](#footnote-ref-48)
49. והנה יש לדקדק בלשון התוהרא"ש בסוגיי' שהביא קושיית הראשונים מ"ט לא אמרי' באשה דה"ה כשעת מציאתה דכמו שעתה נמצא הדם בבית החיצון גם קודם לכן הי' בבית החיצון, ומבוא' שלא הק' דהי' הראי' קודם לכן, אלא דאף קודם לכן הי' הדם בבית החיצון. ויתכן דס"ל דאף ע"י הדם בבית החיצון ה"ה טמאה, וכמבוא' בד' הנוב"י דמהניא אף הרגשת זיבת דבר לח בבית החיצון, וכמו שנתבאר בזה במקומו בסוגיא דהרגשה. [↑](#footnote-ref-49)
50. ואין לומר דמשום חומרא דפסח הוא, וע"ד שכתב הש"ש בש"ג פ"ה די"ל כן אף משום חומרא דחמץ, דסו"ס היאך מביא הוא חולין בעזרה. ועי' בנוב"י בתחילת דבריו שהק' באופ"ז. אך יש לדון בזה לפמשנ"ת בהערה ק"ה דמשום חומר דקדשים דיינינן להחזקה וממילא ה"ז בתורת ודאי. [↑](#footnote-ref-50)
51. ובתוס' בסוגיי' מבואר דלחזקי' היינו אף ברה"י, וצ"ע, דהלא ס"ט ברה"י טמא אף במקום חזקה, וא"כ מה איכפ"ל דהוי בחזקת חי. ויתכן דהיינו משום דהוי תרי חזקה לקולא כדאי' בעירובין דף ל"ו ע"א ע"ש, ויתבאר בזה דמהני זאת אף לטהר ברה"י. [↑](#footnote-ref-51)
52. ולדבריו מדוקדק הלשון ראוהו חי בערב, והיינו שלא הי' לפני זמן רב, אך לפ"מ שביארו באופנים אחרים קצ"ע הלשון שראוהו חי בערב, דלכאו' אין ענין בערב כלל, דלדברי הריטב"א ודעימי' הענין שיראוהו חי במקום זה, ולדברי הנוב"י ודעימי' הענין שידעו מי הוא, ולדברי המהרי"ט הענין שהי' פעם מעולם שידעו שהי' חי.

    אולם יל"ע בזה מדברי הראשונים שכתבו דאין לדון דכל הטומאות כשעת מציאתן באשה הרואה דם, משום שהוחזקה טהורה, וה"ה כראוהו חי מבערב, ולא נזכר בראשונים שיעור הזמן שנצרך שיהי' מכשהוחזקה בטהרה. [↑](#footnote-ref-52)
53. אך לכאו' יל"ע בזה ממש"כ התוס' לעיל דף ב' ע"ב ד"ה דאיכא וכו' לחדש דלא מהני חזקה שלא נתבררה בשעתה, דבלא"ה לא מהניא החזקה כלל, שהרי אין אדם הזכור בחזקה, ואף דודאי קודם י"ב חודש לא הי' טריפה, הרי גם כאן ודאי הי' זמן שהי' חי, ושמא באמת יסוד דבריו על בסיס דברי התוס' דלא מהני חזקה שלא נתבררה בשעתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. ואמנם הענין יתיישב אף לפי דברי המהרי"ט דהוי כחזקה שלא נתבררה בשעתה, דה"ה כאן ה"ז כן, אך לפ"ד הריטב"א ודעימי' דבעינן שיוחזק חי במקום זה, כאן הלא במקום זה ודאי שלא הי' קבר מעולם, וכן יקשה לדברי החכ"צ דלא מהני שלא ראוהו חי אלא משום דלא דיינינן לזמן רב בערך זמן מועט, דהלא כאן מחזקינן לי' לטומאה למפרע אף לזמן מרובה, אך לדברי הנוב"י ודעימי' יתכן לומר כאן ג"כ דמכיון דסו"ס יש קברים בעולם אין שייך חזקה במקום שאינו קבר כל שלא הי' ידוע בפועל במקום זה שאין בו קבר. [↑](#footnote-ref-54)
55. אך לכאו' צ"ע בזה, דהתוס' גופייהו כתבו לעיל בד"ה שכל וכו' דבמחט מטהרינן משום חזקת הטהרות.

    ואמנם לכאו' יל"ע בגוף דברי התוס' שהקשו דהיא הנותנת דמשום דכל הטמאות כשעת מציאתן לכך טהורה והיאך מייתי מכאן דלא תלינן ממקום למקום בעלמא, דהלא התוס' גופייהו כתבו דאין שייך להקל מדין כשעת מציאתן דאי"ז אלא חומר דקדשים, ובמחט מטהרינן רק משום חזקת החולין, ואי"ז שייך לדין כשעת מציאתן. [↑](#footnote-ref-55)
56. לכאו' כוונתו דמקום מציאתו אין ענינו אלא רק דאין להחזיק הטומאה למקום אחר, וס"ד דכשעת מציאתו אינו מועיל להחזיק טומאה במקום אחר, אך אינו מברר דבמקום זה הי' טומאה. [↑](#footnote-ref-56)
57. אך לכאו' יל"ע בזה, דהרי כעי"ז יש להקשות גם במתני' דנגע בא' בלילה, דאם תלינן ממקום למקום א"כ כמו"כ יש לתלות להחזקת חי מהמקום שודאי הי' חי למקום זה, ולא יהי' טמא בודאי, ולא ישרפו ע"ז תרומה וקדשים, ומ"ט הוצרכו להביא עוד ממתני' דמחט. [↑](#footnote-ref-57)
58. אמנם בדברי הרי"ף בסוגיא שם מבוא' דתליא במקום מציאת המומין, יעוי"ש, ויעו"ע בפי' הר"ן שם וברא"ש שם סי' ט"ז ובקרבן נתנאל שם אות ד'. [↑](#footnote-ref-58)
59. ויל"ע בזה דא"כ ה"ה ביין ונמצא חומץ אם מכר לאחר לא נחזיק היין לחומץ ברשות המוכר משום דאף בזה י"ל דמזלו גרם כדאי' בב"ב דף צ"ח ע"א. [↑](#footnote-ref-59)
60. אך לכאו' צ"ע לפ"ז מה הקשו לריו"ח דס"ל דתלינן ממקום למקום ממתני' דמת, דדלמא לעולם בעלמא מחזקינן ממקום למקום, ודוקא במת לא מחזקינן ממקום למקום משום שהעתקתו מרשות לרשות כשהוא מת נידון כהתחדשות. [↑](#footnote-ref-60)
61. ויעוי"ש מש"כ לדון מדין תרתי לטיבותא, דהמחט חסירה לפניך וכן מוקמינן להטהרות אחזקתייהו, ע"ש, וכ"כ החזו"א שם, וצ"ע, דהתוס' בדף ב' ע"ב בד"ה התם וכו' כתבו דאין לומר תרתי לריעותא אלא רק במה שהוא חסר ואתאי, ולכאו' אי"ז שייך במחט שנשברה, וכ"כ המקור חיים שם, ע"ש, ועי' במש"כ בזה החמד"ש יו"ד סי' כ"ה אות ד' ד"ה ועי' וכו'. [↑](#footnote-ref-61)
62. והנה בתוס' הרא"ש הק' בגוף דברי התוס' שם שכתבו דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, דלהלן דף ג' ע"א מבוא' דיש ללמוד למקוה שנמדד ונמצא חסר מסוטה ואף דהוי למפרע, והמהרש"א שם כתב לבאר בזה, דדוקא בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' למפרע, אבל בדליכא חזקת טהרה ילפי' מסוטה לטמא אף למפרע, יעוי"ש, אך לכאו' לפי דברי המהרי"ט יש לדון בזה, דמכיון דלדידי' חזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה וממילא אין כאן חזקה, שוב יש ללמוד מסוטה לטמא מה"ת, דהלא לד' המהרי"ט הענין דלא מוקמינן לה אחזקתה אף דהיא עשוי' להשתנות אינו אלא רק משום דהטומאה מדרבנן משום דל"י מסוטה, אך אם שייך בזה טומאה מה"ת לא מוקמינן לה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-62)