מראי מקומות כתמים קייץ (נשמר אוטומטית)
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - כולל תורת רפאל

בס"ד.

**בקו' הגמ' "וניחוש דלמא דם מאכולת הוא".**

**האם קו' הגמ' דלהוי ספק, או דכוונת הגמ' דנטהר לגמרי.**

עי' **רש"י** שכתב דהמכוון בקו' הגמ' הוא, דאמאי הוי ודאי לשרוף תרומה ולהתחייב בקרבן ודאי, להוי ספק לתלות תרומה ולהביא אשם תלוי[[1]](#footnote-1).

עי' **ריטב"א בסוגיין** שכתב דקו' הגמ' "ויהא טמא ספק".

עי' **תוס' בתי' קמא** שכתבו דאשאר בדיקות לא פריך "דדלמא חומרא היא". ועי' **בינת אדם שער רוב וחזקה סי' י"ח** שכתב דהתוס' פליגי על רש"י, דלשי' רש"י הוי ספק מדינא, ואילו לשי' התוס' מעיקר הדין מטהרינן לה, ואך מתורת חומרא יש לטמאותה[[2]](#footnote-2). [ועיי"ש שכתב דהטעם שלשי' התוס' היא טהורה מעיקר הדין, זהו משום חזקה].

עי' **רמב"ן בסוגיין ד"ה בדקה** שכתב וז"ל "שאפי' בקינוח של שיעור וסת ואח"כ, שהדבר קרוב ואפי' לחטאת ואשם, הקשו למעלה וליחוש דלמא מאכולת הוא", ומבו' בדבריו דאף אשיעורא דאחר זמן דדינו באשם תלוי הקשו, ומבו' להדיא דלא כרש"י שכתב דהקו' דלהוי ספק להביא אשם תלוי, ודו"ק[[3]](#footnote-3).

עי' **בב"י** דנקט בשי' **הרשב"א** דס"ל דקו' הגמ' דנטהר לגמרי[[4]](#footnote-4). ונראה שם בב"י דמוכרח ליה כן בשי' הרשב"א ממה שכתב בתוה"ב הקצר דבנמצאת מאכולת רצופה אזי טמאה אך משום דאו"מ בדוק, עיי"ש. ועי' הערה[[5]](#footnote-5).

ועי' **סד"ט סי' קפ"ג סק"ב** [ד"ה ובאמת] שכתב להוכיח כן בשי' הרשב"א, ממה שכתב הרשב"א בחי' ובתוה"ב דבטחתו בירכה תלינן במאכולת אם הדם הוא פחות מכגריס, והוכיח כן מקו' הגמ' וניחוש וכו', עיי"ש[[6]](#footnote-6).

אולם עי' **בסד"ט ק"צ סקס"ז** [ד"ה ודבריו, וד"ה ואין לומר, עמ' תס"ג] דאזיל בדרך אחרת, דעיי"ש שכתב דלעולם אפי' אי נימא כרש"י דקו' הגמ' דלהוי ספק נמי א"ש הוכחת הרשב"א דבטחתו בירכה מטהרינן לגמרי, עיי"ש מש"כ בזה[[7]](#footnote-7).

וע"ע **בתשובות חדשות להרשב"א מכת"י סי' צ"ב** שכתב דבבדיקת עד לא מהני אפי' תליה גמורה, ולא אהני תליה אלא בכתמים דרבנן, עיי"ש. ועיי"ש שהקשה ע"ז מסוגיין דמקשינן וניחוש דלמא דם מאכולת, ועיי"ש מש"כ בזה. ולכאו' מוכח מזה דס"ל דקו' הגמ' דנטהר לגמרי, ודו"ק היטב, וצ"ע בזה[[8]](#footnote-8).

ועי' עוד **בסד"ט קפ"ג ב'** [ד"ה אחר זה] שכתב שממה שנתקשו הראשונים דאיך לך אשה דמטמאה בבדיקה, אזי נמי מוכח דפליגי על רש"י.

אמנם עי' **בריטב"א** שפירש להדיא דקו' הגמ' דלהוי טומאת ספק, ומ"מ הקשה קו' הראשונים הנ"ל. [ובאמת עיי"ש שכתב וז"ל, שא"כ אין לך נדה **ודאית** בדם טפה כחרדל בבדיקת עד"].

**האם קו' הגמ' דוקא בפחות מכגריס, ודוקא בעגול.**

עי' **בחידושי הגרע"א נח:** שהוקשה לו מדוע לא תי' הש"ס דאיירי ביותר מכגריס או במשוך, דבכה"ג ליכא למיתלי במאכולת, וכדאשכחנא **במתני' להלן נח:** גבי עד הנתון תחת הכר. [ועיי"ש שכתב דהקו' ממשוך קשיא טפי, דלא שייך כ"כ לומר דסתמא קתני, דמסתמא כן הוא כיון שנמצא ע"י בדיקה].

ועיי"ש שמכח זה יצא לדון דמדאורייתא אין מקום לחלק בין כגריס ובין יותר מכגריס, וכן בין משוך לעגול, ומה דמטמאינן בעד שנתון תחת הכר ביותר מכגריס ובמשוך זהו רק מתורת כתם[[9]](#footnote-9). עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. אמנם עיי"ש שכתב דכ"ז ייתכן רק בשי' הרמב"ם, אבל בשי' הרשב"א ע"כ א"א לומר כן[[10]](#footnote-10). ועיי"ש כתב דלפי שי' הרשב"א ע"כ צ"ל דקו' הגמ' משום דסתמא קתני.

ועיי"ש שבסו"ד כתב דאף בשי' הרמב"ם משמע יותר דביותר מכגריס טמאה ודאי, דהא פסק כרבי גבי עד שאינו בדוק, עיי"ש.

ועי' **סד"ט ק"צ סקס"ז** [ד"ה ולפי"ז עמ' תס"ג] שכתב ג"כ לדון דקו' הגמ' היא אפי' איותר מכגריס. אמנם הסד"ט כתב דזה תליא בפלוג' דרבי ור"ח להלן, וקו' הגמ' היא דוקא אליבא דר"ח, עיי"ש[[11]](#footnote-11).

והנה בעיקר הנידון של הגרע"א הנ"ל גבי עד שנתון תחת הכר דטמא ביותר מכגריס, וכן במשוך אפי' בפחות מכגריס, אם טומאתו מה"ת, או דטומאתו אך מתורת כתם- עי' **בפי' המשנה להרמב"ם בפ"ח** דמבו' לכאו' בדבריו דהא דתנן גבי עד שנתון תחת הכר דבמשוך טמא, אזי זהו אך מתורת כתם.

ועי' **באשכול הל' נדה סי'' מ"ג** שכתב גבי עד שנתון תחת הכר דבעגול טמאה ביותר מכגריס, דטמאה משום כתם. [אולם לענין משוך דטמא אפי' בפחות מכגריס, נראה לכאו' מדבריו שם דטמאה מה"ת, וצ"ע בזה].

ועי' **חוו"ד ק"צ חידושים סקל"ח** שכתב דבין במשוך ובין בעגול ביותר מכגריס טמאה מה"ת.

עי' **בריטב"א** שכתב להדיא דהקו' דוקא מפחות מכגריס,. ועיי"ש שכתב "והדם נעול" ולכאו' צ"ל "עגול" [וכ"ה בהוצאת מה"ק], ומבו' דהקו' דוקא מעגול[[12]](#footnote-12).

ועי' **בבדק הבית להרא"ה** דמבו' בתו"ד להדיא דקו הגמ' דוקא אפחות מכגריס ועוד.

**האם קו' הגמ' דוקא אנמצא על שלו, או דגם אנמצא על שלה מקשה הש"ס.**

בשי' רש"י.

עי' **רמב"ן** שכתב **דרש"י** פירש דעל עד שלו פריך[[13]](#footnote-13). מיהו עיי"ש שכתב בשי' רש"י דה"נ קשיא על עד שלה[[14]](#footnote-14). וכ"כ **הר"ן** בשי' רש"י.

אולם עי' ב**רשב"א** [הן בחי' והן בתוה"ב] **ובריטב"א** שכתבו בשם רש"י דקו' הגמ' אנמצא על שלה נמי.

עי' **בראשונים [רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, ור"ן]** שהקשו על רש"י דס"ל דאף אעד שלה קשיא, דא"כ לפי הס"ד תיקשי היאך משכחת לה אשה שטמאה נדה ע"י בדיקה.

ועי' **בראשונים הנ"ל** דמבו' בדבריהם כמה דרכים ביישוב שי' רש"י מדוע דוקא אגוונא דמתני' קשה קו' הש"ס דניחוש למאכולת.

ועי' **בתוס' בסוגיין ד"ה וליחוש** מש"כ ליישב בתי' קמא.

עי' **בתשובות חדשות להרשב"א מכת"י סי' צ"ה** [ד"ה היטבת לראות] מש"כ ליישב הקו' הנ"ל באופ"א[[15]](#footnote-15).

והנה במש"כ **הרשב"א והריטב"א** הנ"ל ליישב שי' רש"י דמה שהקשה הש"ס אף אשלה זהו אך משום דבגוונא דסוגיין איכא רגל"ד דלא אתי מגופה, אבל בלא"ה לא חיישינן למאכולת, יל"ע מהו באמת הטעם דבלאו דאיכא רגל"ד לא חיישינן למאכולת.

והנה עי' **ברמב"ן** שהביא נמי פירוש זה [אלא שהרמב"ן כתב ע"ז דאינו מחוור], ושם מבו' דהטעם בזה משום דלא שכיח, [והיינו דאף לפי הס"ד דלא נחית להא דבדוק או דחוק, מיהו הא מיהת ידע דלא שכיחא מאכולת באו"מ].

אולם עי' בדברי **הרשב"א בתשובות חדשות סי' צ"ב** [ד"ה תשובה תחילה] דמבו' בזה טעם אחר, עיי"ש היטב.

ועי' עוד מש"כ בזה **הרשב"א שם סי' צ"ה** [ד"ה עוד אמרת], ודו"ק היטב.

בשי' ר"ח.

עי' **בתוס' ובראשונים** שהביאו שי' ר"ח דקו' הגמ' רק אנמצא על שלו, אבל אנמצא על שלה לא קשיא כלל.

והנה **התוס'** כתבו בשי' ר"ח דהא דמקשינן אנמצא על שלה דניחוש למאכולת זהו משום דאיכא הוכחה דלא אתי מגופה, מדלא נמצא על שלה[[16]](#footnote-16). ומבו' לכאו' דהא דעל נמצא על שלה ולא על שלו לא מקשינן זהו משום דבכה"ג ליתא להך הוכחה. וצ"ב מ"ש. ויש ליישב. [והנה עי' **ברשב"א ובר"ן** שכתבו בשי' רש"י דאף בנמצא על שלה ולא שלו איכא רגל"ד דלא אתי מגופה].

עי' **ריטב"א** שלא הזכיר כלל ענין ההוכחה מדלא נמצא על שלה. ועיי"ש שחילק באופ"א בין נמצא על שלה לבין נמצא על שלו, עיי"ש היטב. ועצם דבריו צ"ת, דבמאי גרע שמש מעד דידה, ועי' בזה.

עי' **רמב"ן** שכתב נמי בשי' ר"ח דהא דתלינן במאכולת בנמצא על שלו לחוד זהו משום דאיכא הוכחה מדלא נמצא גם על שלה. ועיי"ש שהוסיף דזהו דוקא בבדקה עצמה בשיעור וסת. [ועי' **בית מאיר** (עמ' סג( שכתב דהגם דהתוס' והרשב"א והר"ן סתמו ולא הזכירו זאת, מ"מ "בלי ספק סתמן דאחרינהו כפירושו" עיי"ש].

ועי' היטב בדברי **הרמב"ן** שם מה שהוסיף לבאר מדוע בנמצא על שלה לא חיישינן למאכולת, ויל"ע טובא בדבריו[[17]](#footnote-17).

ועי' **בחי' הר"א.**

עי' **ברשב"א** היאך שפירש שי' הר"ח, ויל"ע היטב בכוונת דבריו[[18]](#footnote-18).

ועי' **ברשב"א בתשובות חדשות סי' צ"ב** [ד"ה תשובה] מש"כ ליישב מה שהקשה שם עפ"י שי' ר"ח, ודו"ק בזה.

עי' **ברא"ה בבדק הבית** שכתב כר"ח דקו' הגמ' דוקא מנמצא על שלו, ועי' היטב במש"כ שם בטעמא דמילתא.

עי' **ברשב"א בתוה"ב הארוך** שדן גבי בדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה ונמצא דם על העד ועל ירכה אם תלינן במאכולת בפחות מכגריס. ועיי"ש שכתב דלפי **שי' רש"י** דהקו' אף מנמצא על שלה אזי מוכח דתלינן במאכולת בכה"ג. ועיי"ש דמבו' בדבריו דלפי פירושו של ר"ח אזי א"א להוכיח כן. [אלא דכתב שם דמ"מ אף לשי' ר"ח כך נראין הדברים, הואיל וטחתו בירכה, עיי"ש].

ועי' **ברא"ה בבדק הבית** שם דס"ל דבטחתו בירכה טמאה אפי' בפחות מכגריס. ועיי"ש שכתב דכן הדין נותן "כיון שהיה עד בדוק לה, וכדפרישית לעיל, דאלו בעד שלה לא חשו לעולם למאכולת", וכוונתו למש"כ כפירוש ר"ח דגבי נמצא על שלה לא הקשו.

[עי' סד"ט סי' קפ"ג סק"ב [ד"ה ומיהו, עמ' שס"ז] במוסגר שכתב לדון בשי' ר"ח דהטעם דלא תלינן במאכולת בנמצא על שלה זהו משום דאיירי בארגשה, עיי"ש].

**"מאי בינייהו, א"ב דאשתכח מאכולת רצופה , להך לישנא דאמר בדוק הוא הא מעלמא אתאי, להך לישנא דאמר דחוק הוא אימא שמש רצפה".**

בביאור הא דתלי הש"ס דינא דנמצאת מאכולת רצופה בהנך תרי לישני.

עי' **בתוד"ה דחוק** מש"כ בזה[[19]](#footnote-19).

ועי' **בריטב"א ומאירי** שהלכו בדרך אחרת[[20]](#footnote-20).

ועי' **ברש"י ד"ה רצופה** דלכאו' נראה דאזיל בשי' הריטב"א והמאירי, ודו"ק[[21]](#footnote-21).

ועי' היטב בדברי **הרא"ה בבדק הבית**[[22]](#footnote-22).

בביאור המכוון בהא דאמרינן "הא מעלמא אתאי".

עי' **רש"י** ד"ה רצופה [להגירסא שלפנינו] דכתב "ומאכולת מעלמא הואי התם בעד שהיא רצופה", ולכאו' כוונתו שבאה מאכולת רצופה על עד הבדיקה. וצ"ב, שהרי בעד הבדוק איירי. [ועי' מה שגרס **המהרש"ל** בדברי רש"י].

עי' **תפארת למשה** שכתב דהוא בדוק מדם ולא ממאכולת.

ועי' **בב"ח** מש"כ בביאור שי' רש"י שכתב שהיתה המאכולת רחוק מן הדם קצת, ודבריו שם צ"ב. אולם בתוה"ד שם כתב די"ל דבדקה רק במקום הקינוח ממש, ולא במקום שנמצאת המאכולת. [אלא דזה א"ש רק לפי רש"י, אבל לפי שאר הראשונים דלא הזכירו זאת א"א לומר כן].

עי' **אשכול סי' מ"ג** שכתב דתלינן שבאה מאכולת רצופה או קודם קינוח או אחר קינוח, עיי"ש.

והנה עי' ב**חוו"ד סקט"ו** שהעתיק לשון הט"ז שהעתיק לשון רש"י, וז"ל שם "ומאכולת מעלמא אתי **בעוד** שהיא רצופה", ולפי"ז אין המכוון שבאה המאכולת על עד הבדיקה, ודו"ק, ועי'.

עי' **ברא"ה בבדק הבית** שכתב "דמתה נכנסה שם ע"י השמש, דאפשר שהיתה קרובה לשם, כלומר או"מ, ומתוך שהיה מתה נגרר עם השמש וכו'[[23]](#footnote-23)".

מדוע לא תלינן שבאה מאכולת רצופה עם דמה.

עי' **חוו"ד סקט"ו** מש"כ בזה[[24]](#footnote-24).

ועי' **באשכול סי' מ"ג** שעמד ג"כ בקו' זו, ועיי"ש דתי' דמ"מ מידי ספק לא נפיק. וצ"ב, דהלא מבו' בדבריו שם דס"ל דלולי דאו"מ בדוק או דחוק אזי מצינן לטהר לגמרי, ומדוע הך תליה לא אהני לטהר לגמרי. ועי' היטב בדבריו שם, וצ"ת.

**בדברי רש"י דאיירי שהיתה המאכולת רחוק קצת מן הדם.**

עי' **רש"י ד"ה רצופה** שכתב דהיתה המאכולת "רחוק מן הדם קצת". ומבו' לכאו' בדבריו דבאופן שנמצאת ע"ג הדם ממש אזי בכה"ג אף ללישנא דבדוק חיישינן לדם מאכולת.

ועי' **ב"י** שדן בדברי רש"י אם כוונתו דבאופן דהיתה המאכולת ע"ג הדם ממש אזי היא טהורה, או דספיקא מיהא הויא, עיי"ש.

והנה בפשוטו נראה דטעמו של רש"י בזה, משום דס"ל דבכה"ג לא מסתבר למימר דאין הדם מן המאכולת ונזדמנה המאכולת למקום הדם ממש[[25]](#footnote-25) [[26]](#footnote-26).

והנה יל"ע אם כוונת רש"י בזה, דבכה"ג ע"כ תלינן שהיתה מאכולת באו"מ אפי' למ"ד בדוק, או דתלינן בד"א, וצ"ע בזה[[27]](#footnote-27).

עי' **ב"ח שהביא דברי רש"י** ומש"כ בביאור דבריו, וצ"ב.

ועי' **בתפארת למשה** מש"כ בביאור שי' רש"י.

מדוע לא חיישינן שנרצפה מאכולת על השמש.

עי' **רמב"ן** שהקשה דעדיין גבי נמצא על עד שלו קשיא דניחוש שמא באה מאכולת על השמש אחר שבעל[[28]](#footnote-28) [[29]](#footnote-29). ודו"ק היטב בדבריו שם[[30]](#footnote-30).

ועיי"ש מה שכתב לתרץ.

ועי' היטב **בתשובות חדשות מכת"י להרשב"א סי' צ"ה** מה שכתב בענין זה.

ועי' **ברא"ה בבדק הבית** שכתב תי' אחר על עיקר הקו'.

עי' **סד"ט ק"צ סקנ"**ז [ד"ה הרמב"ן] שתמה מדוע לא הביאו הפוסקים הדין המבו' במתני' דאף בנמצא על עד שלו דטמאה בודאי ואפי' בפחות מכגריס. [ועי' **באשכול סי' מ"ג** שהביא דין זה].

בדברי רבינו ירוחם.

עי' ב"י שהביא דברי **רבינו ירוחם**, ועיי"ש מה שכתב להגיה בדבריו. ועי' **ב"ח** מש"כ בזה.

ועי' **סד"ט סקנ"ז** מה שכתב ליישב דברי רבינו ירוחם בלי הגהה. עיי"ש היטב מש"כ בזה.

והנה מבו' בדברי הסד"ט מבו' דסב' "שייכי בה דמים" שכתבו הראשונים שייכא אף בקינוח מבחוץ. והוא חידוש.

היאך קיי"ל לדינא בפלוגתא דהנך תרי לישני.

עי' **רשב"א וריטב"א** שכתבו דמאחר ולא איפסקא הלכתא, הלכך נקטינן לחומרא[[31]](#footnote-31). [ועי' **מ"מ פ"ד מאיסו"ב הלי"ח**].

**לשי' ר"ח דבשלה לא פריך, היאך הדין בנמצאת על שלה מאכולת רצופה.**

עי' היטב במש"כ **הסד"ט סקנ"ז** בביאור שי' **רבינו ירוחם** בסוגיין. ועיי"ש שכתב דלא אהני סב' שכיחי בה דמים היכא דאיכא מאכולת רצופה, ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

אולם עי' בדברי **הרא"ה בבדק הבית** בסוגיין שכתב דהא דאמרינן בגמ' דאיכא נפ"מ בין לישנא דבדוק ללישנא דדחוק אזי זהו דוקא בנמצא על שלו. ומבו' לכאו' דס"ל דבעד שלה דלא תלינן במאכולת משום דשכיחי בה דמים אזי זהו אפי' היכא דאישתכח מאכולת רצופה[[32]](#footnote-32).

**האם גם בזמנינו שייך דין הש"ס דאו"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת.**

עי' **בשו"ת שב יעקב סי' ל"ו** שדן לומר דבזמנינו אינו כן, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

ועי' **סד"ט ק"צ סקס"ז** בתשובת בנו שכתב ג"כ לדון דדוקא בזמן הש"ס שהיו בקיאין בדמים וליכא למיתלי במאכולת של גוף הוא דאיתא להך דינא דלא תלינן באו"מ במאכולת ומשום דאו"מ בדוק, ומשא"כ האידנא שאין אנו בקיאין בדמים אזי שייך לתלות במאכולת של גוף דשכיחא אף באו"מ, עיי"ש.

ועי' שם עוד שכתב שם לדון דשאני זמן הש"ס היו בקיאין בבדיקה ונזהרו שלא יגעו מבחוץ, ומשא"כ האידנא דאין בקיאין בכך, עיי"ש.

ויל"ע בכ"ז ממה שנפסק **בשו"ע סי' ל"ג** דבבדקה בעד הבדוק לא תלינן במאכולת ואפי' בנמצאת מאכולת רצופה. והטעם בזה כמבו' ברשב"א בתוה"ב דזהו משום דאו"מ בדוק אצל מאכולת.

**"טחתו בירכה".**

**נידון הראשונים היכן נמצא הדם.**

האם גרסינן עליה או עליו ומהו פירושו.

הנה לפנינו הגי' היא "ולמחר מצאה **עליה** דם". וכן היא הגירסא **ברש"י** שלפנינו.

ועי' **תוס'** **רמב"ן ור"ן** שכתבו דרש"י גרס **עליה,** והיינו שנמצא על הירך. ואילו ר"ח גרס **עליו**, ופירושו שנמצא על העד.

אולם עי' **ברשב"א וריטב"א** דמבו' בדבריהם דלכו"ע הגי' היא **עליו,** אלא דרש"י מפרש דקאי אירך, ור"ח מפרש לה דקאי אעד.

לשי' רש"י- האם איירי שנמצא גם על העד.

עי' **בתוס'** בתי' קמא שכתבו דאיירינן דוקא בנאבד העד. ובתי' בתרא כתב דאיירינן בנמצא גם על העד.

[ועי' **בגליון התוס'**, ועי' **בחוו"ד סקי"ט** שנראה שפירש דבריו דבא לתרץ דאיירי סוגיין אפי' באופן שהעד לפנינו ואין עליו דם, עיי"ש].

ועי' **רמב"ן** שכתב ג"כ ב' דרכים בשי' רש"י. דבתחילה כתב דע"כ צריך להעמידה בנאבד העד. ואח"כ כתב די"ל דאיירי בנמצא גם על העד.

ועי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** ו**בריטב"א ובר"ן** שכתבו בשי' רש"י דאיירי שנמצא גם על העד. והא דנקט שנמצא על ירכה הוא לרבותא, עיי"ש.

והנה יעוי' בדברי **התוס' והרמב"ן** הנ"ל דמבו' בדבריהם דחילוק גדול יש בין התוס' בתי' קמא לבין הרמב"ן בתי' קמא. דהתוס' בתי' קמא שהעמידו דאיירי בשלא נמצא על העד אזי מבו' דזהו משום דס"ל דבנמצא על העד פשיטא דטמאה נדה[[33]](#footnote-33). [ור"ש ב"ח לא הוה פליג ע"ז]. אכן ברמב"ן נראה דאי משום הא לא קשיא ליה, אלא דהוקשה לו דאם איירי בנמצא על העד אזי למאי נפ"מ מה שנמצא על הירך, עיי"ש, ודו"ק.

והנה יל"ע מהו באמת טעמם של התוס' בתי' קמא דס"ל דבנמצא על העד פשיטא דטמאה נדה ואין מקום להסתפק שמא בא הדם מירכה [הגם שנמצא דם אף על ירכה].

הנה יל"ע מהו טעמם של הראשונים [הרשב"א הריטב"א והר"ן, והתוס' בתי' בתרא] דמיאנו לומר דאיירי בנאבד העד, האם זהו משום דס"ל דבכה"ג באמת ליתא לדינא דרב, ואינה טמאה נדה בכה"ג, או דילמא נימא דאף אינהו מודו דאיכא טומאת נדה אף בכה"ג, אלא דהוה דחיקא להו לאוקמי בכה"ג, ועי'[[34]](#footnote-34).

והנה עי' **ברשב"א בתוה"ב** שכתב וז"ל, "דכיון דבדקה בעד **ונמצא עליו דם** ודאי מגופה אתא ובודאי משוינן לה", ולכאו' משמע מזה דאך מכח מציאת הדם בעד הוא דאיכא טומאת נדה.

[ועי' **ברמב"ן** בתי' בתרא שכתב וז"ל, "אלא אפילו נמצא על הירך נמי טמאה נדה **כיון שנמצא אף בעד**". וגם מזה משמע לכאו' כנ"ל[[35]](#footnote-35)].

ואי נימא דהראשונים הנ"ל ס"ל דבנאבד העד ליתא לדינא דרב, אזי יל"ע מהו באמת טעמא דמילתא. ועי' **סד"ט סקצ"ה** שמצדד לומר דבאמת לדידהו בכה"ג אינה טמאה נדה, וזהו משום דס"ל דבכה"ג א"א לטמאותה בודאי מכח העד, דאין מחזיקין טומאה ממל"מ, עיי"ש.

אולם לכאו' יש לדון דאולי ס"ל דעצם דינא דטחתו בירכה לא שייכא כי אם בנמצא על העד, וצ"ע בזה[[36]](#footnote-36). [ועי' **פרד"ר ק"צ מקש"ז כ"ד** שכתב דלשי' הראשונים בנאבד העד טמאה משום כתם].

והנה עי' **חוו"ד סקי"ט** שכתב דאף בנאבד העד טמאה נדה וכמש"כ התוס' יד., ונראה מדבריו דס"ל דתי' בתרא בתוס' והראשונים שמיאנו בתי' זה, לא פליגי בעיקר הדין, עיי"ש.

[וע"ע **בסד"ט סק"ס** שכתב לדון בשי' הרמב"ם דס"ל דבטחתו בירכה דטמאה אפי' בפחות מכגריס דזהו דוקא בנמצא על העד, אבל אם נאבד העד ונמצא רק על הירך אינו כן, עיי"ש].

לפי הצד בראשונים דאף לפי רש"י איירי בנמצא אף על העד, מדוע נקט דנמצא דם על הירך.

עי' **רמב"ן** שכתב דכשלא נמצא על הירך כלום פשיטא בעד הוה שאלמלא על הירך הוה לא נתקנח לגמרי ממנה. ומבו' מזה דבאופן דליכא להך הוכחה [וכגון שרחצה ירכה] אזי שפיר איכא לדינא דגמ' אף באופן שנמצא רק על העד. וכ"כ הריטב"א.

אמנם בדברי **התוס' והרשב"א** לא נתבאר להדיא מדוע באופן שלא נמצא על הירך אזי פשיטא דטמאה נדה. ויש לדון דאולי רק מכח שנמצא לפנינו דם על הירך יש לספוקי שמא בא הדם מן הירך לעד[[37]](#footnote-37). וצ"ע בזה. [ונפ"מ ברחצה ירכה וכיו"ב].

**בשי' ר"ח דגרס "עליו" והיינו על העד.**

לשי' ר"ח האם איירי בנמצא רק על העד או דאיירי אף בנמצא על הירך.

עי' **רמב"ן** שבתחילת דבריו כתב בשי' ר"ח דבין שנמצא נמי על הירך ובין שלא נמצא אלא על העד טמאה נדה.

ועי' בהמשך דבריו שם לגבי הנידון היאך הדין בנמצא פחות מכגריס, שכתב דלפי גי' ר"ח י"ל דאיירי שנמצא על העד ולא על הירך וממילא י"ל דטמאה אפי' בפחות מכגריס. ויל"ע בכוונת הרמב"ן בזה, האם כוונתו בזה, דלפי"ז [דאיירי רב בלא נמצא על הירך] אזי ממילא נמצא דכל עיקר דינא דרב דטמאה נדה זהו דוקא באופן זה שלא נמצא על הירך, [ומשום דאי מירכה אתי על ירכה הו"ל לאישתכוחי], ובאופן שנמצא אף על ירכה אזי באמת אינה טמאה נדה אפי' ביותר מכגריס, או דילמא נימא דאכתי קאי הרמב"ן במש"כ בריש דבריו דביותר מכגריס אזי אפי' בנמצא נמי על הירך טמאה נדה, [ומשום הטעם שכתב שם], אלא דמוקי מילתא דרב בלא נמצא על הירך משום דאיירי רב אפי' בפחות מכגריס, ועי'[[38]](#footnote-38).

ועי' **רשב"א וריטב"א** דנקטו בפשיטות דלפי גי' ופירושו של ר"ח אזי איירינן בנמצא על העד ולא נמצא על הירך. ועיי"ש שכתבו דלפי"ז החידוש בדברי רב דטמאה נדה הוא דלא תלינן במאכולת. [וא"כ ממילא מוכח דאיירי רב אפי' בפחות מכגריס].

מדוע לשי' ר"ח טמאה נדה אפי' בפחות מכגריס.

הנה בטעמא דמילתא מדוע באמת לשי' ר"ח טמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, [ולא חיישינן למאכולת], עי' **ברמב"ן** מש"כ בזה.

אולם עי' **ברשב"א ובריטב"א** דמבו' דס"ל בשי' ר"ח דמטעם אחר לא חיישינן למאכולת[[39]](#footnote-39).

[והנה מבו' ברשב"א ובריטב"א דס"ל דאף היכא דנמצא רק על העד ולא על הירך שייך בעצם חשש מאכולת. וזהו דלא **כט"ז סקכ"ד**, ועי'].

והנה לשי' הפוסקים דס"ל דבנמצא על הירך תלינן במאכולת, אזי יש נפ"מ לדינא בפלוג' הראשונים הנ"ל. דלפי הרמב"ן דבכה"ג ליכא חשש מאכולת אזי בכה"ג לכו"ע לא תלינן במאכולת בכה"ג. [וכ"כ **החוו"ד סקי"ט**][[40]](#footnote-40). אולם לפי המבו' ברשב"א ובריטב"א הנ"ל דבעצם יש חשש מאכולת בכה"ג, אלא דר"ח ס"ל דמשום חומר דבדיקה לא תלינן במאכולת, אזי א"כ נמצא דלשי' הפוסקים דתלינן במאכולת אפי' במקום בדיקה אזי זהו אפי' בכה"ג דנמצא רק על הירך, ודו"ק.

ועי' **חוו"ד סקי"ט וסד"ט סק"ס** שדקדקו בדברי המחבר דאפי' בכה"ג תלינן במאכולת.

בדברי הרשב"א והריטב"א שכתבו דלפי ר"ח ע"כ דאיירי רב בפחות מגריס.

הנה עי' **ברשב"א ובריטב"א** הנ"ל שכתבו דלפי ר"ח דאיירי שנמצא על העד ולא נמצא על הירך, אזי ע"כ דאיירי בפחות מכגריס, דאי ביותר מכגריס אזי פשיטא דטמאה נדה.

והנה בדברי הרשב"א לא נתבאר מדוע גבי פחות מגריס איכא חידושא וגבי יותר מכגריס אין בזה חידושא[[41]](#footnote-41). ועי' בריטב"א מש"כ בזה[[42]](#footnote-42).

היאך הדין בנמצא אף על הירך, לפי שי' הרשב"א והריטב"א בדעת ר"ח.

והנה במש"כ **הרשב"א והריטב"א** בשי' ר"ח, יש בזה לכאו' מקום עיון. דהנה מבו' לכאו' בדבריהם דר"ח אוקי סוגיין דוקא בנמצא על העד ולא על הירך. ויל"ע מדוע אוקי ר"ח דוקא באופן זה. ולכאו' נראה מזה דס"ל לר"ח דדוקא בכה"ג טמאה נדה, אבל בנמצא אף על הירך אזי באמת אינה טמאה נדה[[43]](#footnote-43) [[44]](#footnote-44).

ונמצא א"כ, דאמנם לענין פחות מכגריס מחמיר ר"ח, דס"ל דבנמצא על העד לחוד אזי טמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, [ודלא כמש"כ הראשונים בשי' רש"י דבפחות מכגריס תלינן במאכולת, וזהו אפי' בנמצא על העד לחוד[[45]](#footnote-45)], מיהו לענין יותר מכגריס מיקל ר"ח טפי מרש"י, דלפי רש"י אזי אפי' בנמצא אף על הירך, [ולפי תי' חד בתוס' אזי אפי' בנמצא רק על הירך] טמאה נדה, ואילו לר"ח ליתא לדינא דרב אלא בנמצא על העד לחוד, ודו"ק.

אלא דעצם הדבר צ"ת, דמאחר ולדידהו הטעם דטמאה נדה הוא ניהו משום דמאחר ובדקה איכא רגל"ד, [דפליגי על הרמב"ן דס"ל דזהו משום דמדלא אשתכח על הירך ש"מ דאי"ז דם מאכולת], וכמ"ש להדיא הרשב"א, אזי א"כ מה לי אם נמצא על העד לחוד או שנמצא גם על הירך, וצ"ע.

שי' התוס' רא"ש בדעת ר"ח.

ועי' **בתוס' הרא"ש** מש"כ לפרש בשי' ר"ח. והנה לכאו' נראה מדבריו דחידושא דרב דטמאה נדה זהו אפי' ביותר מכגריס וקמ"ל דלא ניתלי דאתי מעלמא על ירכה, ומירכה אתי על העד, וזהו דלא כרשב"א וריטב"א הנ"ל, ודו"ק[[46]](#footnote-46).

**האם איירי בנמצא בירכה במקום שדם המקור יכול ליפול שם או לאו.**

עי' **תוס'** שכתבו דאיירי שנמצא בירך במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם.

ובביאור דברי התוס' עי' **מהר"ם** מש"כ בזה[[47]](#footnote-47). ועי' **חידוד הלכות** מש"כ בזה[[48]](#footnote-48).

ועי' **חוו"ד סק"כ** שכתב דרך אחרת בזה.

עי' **סד"ט סק"ס** שכתב שבדברי **הרשב"א** בתוה"ב מבו' דפליג על התוס' וס"ל דאיירי במקום שדם המקור יכול ליפול.

ועי' **רמב"ן** דבדבריו מפורש טפי דאיירי במקום שדם המקור יכול ליפול[[49]](#footnote-49).

[עי' **שו"ע סעי' ל"ז** שכתב דבבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו בירכה, טהורה. ומקור הדין **ברש"י ובתוס'** בסוגיין דהוי ס"ס. ולכאו' לא שייך לדון בזה ס"ס כי אם באופן דנמצא על הירך במקום דאין דם המקור יכול ליפול שם, וכן מבו' **בש"ך סקמ"ה** בתו"ד שם. וא"כ מבו' מזה דרש"י נמי ס"ל כתוס' דאיירי במקום שאין דם המקור יכול ליפול. [וגם מבו' א"כ דהמחבר אזיל בזה דלא כהראשונים[[50]](#footnote-50)].

אולם עי' **סד"ט סקס"ד** שמצדד לומר דשייכא הך דינא אפי' באופן שנמצא במקום שדם המקור יכול ליפול שם, עיי"ש מש"כ בזה].

**מהו הנידון בסוגיין גבי טחתו בירכה אם טמאה נדה או דחוששת.**

יל"ע מצד מה יש בהך גוונא נידון דאינה טמאה נדה. האם זהו מצד דאיכא צד מעלמא, או דזהו מצד דאיכא צד שבא הדם ממקורה לירכה בלא הרגשה, וממילא הוי טומאה מדרבנן.

והנה כד נימא דהנידון היה מצד צד מעלמא, אזי יל"ע למ"ד דחוששת אם זהו ספק דאורייתא או ספק דרבנן, ועי'.

עי' **רש"י** שכתב דרב אתא לאשמועינן דטמאה **טומאה ודאית**, ולא אמרינן מעלמא אתא על ירכה, ו**ספק טומאה** הוא.

והנה לשי' התוס' דאיירינן במקום שאין דם המקור יכול ליפול אזי ע"כ מבו' כרש"י דאתא רב לאפוקי דלא מספקינן במעלמא.

אמנם אי נימא כשי' הראשונים הנ"ל דאיירינן במקום שדם המקור יכול ליפול אזי לכאו' יש מקום לדון דהנידון בסוגיין הוא האם חיישינן להצד דאתי הדם ממקורה לירכה ואשר בכה"ג הוי טומאה מדרבנן. [והא דקאמר רשב"ח חוששת אזי כוונתו דחוששת לטומאה דאורייתא, אבל לענין דרבנן הוי ודאי[[51]](#footnote-51)].

ועי' **בחידוד הלכות** בסוגיין דמבו' בדבריו דבעצם שפיר יש לפרש באופן זה, [אלא שבשי' התוס' כתב דלא ניח"ל לפרש כן, ומשום דמלישנא דחוששת משמע דיש חידושא בהא דחוששת] עיי"ש.

אולם עי' **ברמב"ן** דס"ל דאיירי במקום שדם המקור יכול ליפול, ומ"מ מבו' בדבריו דס"ל הנידון בסוגיין הוא ניהו משום הצד דמעלמא, ודו"ק היטב בדבריו.

ועי' היטב בדברי **הרשב"א**, ומבו' נמי בלשונו שכתב "דכיון דבדוק הוא אצלה הוה רגלים לדבר **דמגופה אתא** וכודאי משוינן ליה" דהצד לדון דאינה טמאה נדה זהו מצד דאיכא צד מעלמא, ודו"ק[[52]](#footnote-52) [[53]](#footnote-53). [וע"כ צ"ל דמש"כ הרשב"א דקמ"ל דאינה טמאה משום כתם, אזי כוונתו בזה דאינו ככתם דהויא טומאת ספק אלא טמאה נדה, והיינו דטמאה בתורת ודאי[[54]](#footnote-54)].

עי' **סד"ט סקס"ז** [ד"ה אלא שדברי ב"י, וד"ה מיהו איכא] שהקשה דלפי שי' הרשב"א דאיירי במקום שדם המקור יכול ליפול, אזי קשה דמדוע טמאה נדה ולא תלינן דבא מהמקור לירכה וממילא הוי רק טומאה דרבנן. ותי' דזהו משום דחזקת הדם שבא בהרגשה. [ומבו' א"כ בסד"ט כמש"כ לעיל דאף לשי' הרשב"א הנידון הוא מצד ספק מעלמא. שהרי ברשב"א מבו' דהטעם הוא מצד דמכיון שקינחה איכא רגל"ד, ודו"ק].

**מהו טעמיה דרב דטמאה נדה.**

עי' **ברשב"א בתוה"ב** שכתב בטעמא דמילתא וז"ל, "דכיון **דבדקה בעד**, ונמצא עליו דם, ודאי מגופה אתא ובודאי משוינן לה". ועי' מש"כ בחי' בסוגיין בלשון אחר קצת. והנה מבו' ברשב"א דהטעם דבכה"ג הוי ודאי זהו אך משום דבדקה, וצ"ב מהו החומר שיש בבדיקה טפי מבכתם.

ועי' **בב"י** שכתב דטמאה ודאי משום ד"כיון שקינחה בו, יותר הדעת נוטה לומר דמשם בא, מלומר שנתלה בטיחת ירך".

עי' **רמב"ן** בריש דבריו מש"כ בטעמא דמילתא, עיי"ש היטב, וצ"ב[[55]](#footnote-55).

עי' היטב **בתוס' רא"ש** [ד"ה והא חוששת]. והנה לפי תי' קמא נמצא דהא דטמאה בתורת ודאי אזי אי"ז דין מסוים בגוונא דא דאיכא בדקה, אלא זהו דין כללי בכל כתמי בשרה. אמנם לפי תי' בתרא מבו' דדוקא משום דבדקה הוא דטמאה בודאי, עיי"ש.

[עי' **חוו"ד סק"כ** שכתב דהטעם דטמאה נדה זהו משום דחזקת דם מן המקור[[56]](#footnote-56). (והביא כן בשם רש"י, וצ"ע). ובהמשך דבריו שם כתב ד"רוב דמים מן המקור"].

**טחתו בירכה, ונמצא פחות מכגריס.**

שי' הסוברים דבפחות מכגריס [ובעגול] ליתא לדינא דרב.

עי' **תוס'** שכתבו דאיירי סוגיין "כגון שיש כגריס ועוד, דליכא חששא דמאכולת".

ועי' **סד"ט קפ"ג ב'** [ד"ה וכיון] שנסתפק בשי' התוס' אם כוונתם לומר דבפחות מגריס טהורה לגמרי, או דאך שאינה טמאה נדה.

עי' **רשב"א בחי'** שכתב להדיא דבפחות מכגריס **טהורה**. וכן מבו' בדבריו **בתוה"ב** שכתב "תלינן במאכולת" ודו"ק. אולם כתב דזהו דוקא בעגול ולא במשוך.

עי' **רמב"ן** שכתב ג"כ דלדברי הכל אף בזה צריכה כגריס ועוד. ולא נתבאר להדיא בדבריו אם אף טהורה בכה"ג[[57]](#footnote-57). [מיהו בשי' ר"ח כתב דאם איירי בנמצא על העד לחוד אזי י"ל דטמאה אף בפחות מכגריס, דמאחר דמדלא נמצא על ירכה ש"מ דאי"ז דם מאכולת עיי"ש].

עי' **ריטב"א** שכתב דאיירי או ביותר מכגריס או במשוך, "שאם לא כן הא ודאי ליכא למאן דאמר שתהא טמאה ודאי". ונראה מדבריו דאמנם אינה טמאה ודאי אבל ספיקא מיהא איכא. [וא"ש לשיטתו שפירש כרש"י דקו' הגמ' וניחוש זהו רק דלהוי ספק].

הנה הריטב"א הנ"ל כתב דמיירי סוגיין כשהדם משוך או שהוא יותר מכגריס. אכן הרשב"א כתב "וכשמצאה בו גריס ועוד עסקינן", ולכאו' משמע דלא ניח"ל לאוקמי דאיירי אף בפחות מכגריס ובמשוך. וצ"ב, שהרי הרשב"א כתב להדיא דבמשוך טמאה אפי' בפחות מכגריס[[58]](#footnote-58).

שי' הסוברים דאף בפחות מכגריס איתא לדינא דרב.

עי' **רשב"א וריטב"א** שכתבו דלפי גירסתו ופירושו של ר"ח דאיירי שנמצא על העד לחוד, אזי מוכח דטמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, עיי"ש.

עי' רמב"ם **פ"ד מאיסו"ב הי"ט** דמבו' להדיא בדבריו דס"ל דאפי' בפחות מכגריס טמאה נדה. וכ"כ **המ"מ** שם.

ועי' **סד"ט קפ"ג סק"ב** [ד"ה אם] שכתב דמדברי הרמב"ם לא משמע דטמאה ודאי, וייתכן דזהו אך מספק. אמנם בדברי הראשונים בסוגיין מבו' להדיא בדעת הרמב"ם דזהו מדין ודאי.

עי' **טור** שכתב בשי' **הרא"ש** דס"ל דאף בפחות מכגריס טמאה נדה.

ועי' **בב"י** שנתקשה מניין זאת להטור. ועיי"ש מה שדן בדבריו, ומה שמסיק בזה[[59]](#footnote-59).

ועי' **ט"ז סקכ"ד** מה שכתב לבאר דברי הטור. ועי' **חוו"ד סקכ"ב** שתמה על דבריו.

[ועי' **סד"ט סק"ס** (ד"ה תו) מש"כ בביאור דברי הטור].

עי' **בבדק הבית להרא"ה** שכתב דאפי' בכל שהוא טמאה נדה, ועיי"ש מש"כ בזה.

הוכחות הראשונים דבפחות מכגריס ליתא לדינא דרב.

עי' **רמב"ן, רשב"א בחי', וריטב"א ור"ן**, שהוכיחו כן מקו' הגמ' וניחוש דלמא דם מאכולת הוא.

ועי' **ברשב"א בתוה"ב** דמבו' בדבריו שם דמוכח כן רק לפי פירושו של **רש"י** דמקשינן אף גבי נמצא על שלה. [אלא שכתב שם דאף לפי ר"ח נראין הדברים דתלינן במאכולת].

[עי' **מאירי** שכתב שאפשר לדחוק שלא הקשו אלא להחמיר שלא לשרוף עליה תרומה, אבל לענין נדה כודאי הוא עיי"ש, וצ"ב].

עי' **ברשב""א בתוה"ב** שבתו"ד שכתב דמוכח כן מקו' הגמ' וניחוש, כתב ע"ז דע"כ דמתני' בעד הבדוק איירי, עיי"ש מש"כ בזה. ומבו' דאילו מצינן לאוקמי מתני' בעד שאינו בדוק, אזי לא מצינן לאוכחי דאף בעד הבדוק תלינן במאכולת. וצ"ב, שהרי הנידון בגמ' הוא מצד מאכולת שבאו"מ, [וכדמוכח מתי' הגמ'], ואילו מצד מה שאינו בדוק לא אהני אפי' לאשויי ספיקא, [שהרי במתני' מבו' דטמאין בתרת ודאי] וא"כ מה מקום יש לחלק בין בדוק לאינו בדוק, וצ"ע. [וכבר עמד בזה הסד"ט סקס"ז ד"ה ודבריו, עיי"ש].

עי' **רמב"ן** שכתב "שאפילו בקנוח של שיעור וסת ואחר כך שהדבר קרוב ואפילו לחטאת ואשם הקשו למעלה וליחוש דילמא מאכולת הוא". והנה בפשוטו נראה דכוונתו לומר בזה, דאם התם שבדקה בשיעור וסת ואח"כ אזי תלינן במאכולת כ"ש בטחתו בירכה. וכן הבין בדבריו **הסד"ט סי' קפ"ג סק"ב**[ד"ה אחר זה]. אולם זה תמוה טובא, שהרי אף בטחתו בירכה טומאתה מה"ת, וצ"ע[[60]](#footnote-60).].

עי' **ברשב"א** שכתב עוד להוכיח דבעינן כגריס ועוד מהא דמפלגינן בין בדוק לאינו בדוק בדין טחתו בירכה והניחתו בקופסה, ולא מפלגינן בינייהו בשיעורין כלל, עיי"ש.

ועי' **בסד"ט סקס"ז** [ד"ה אלא שדברי ב"י] שהקשה דאף לדידיה תיקשי, שהרי בעד הבדוק לא תלינן במאכולת כי אם בעגול דוקא, ואילו בעד שאינו בדוק תלינן במאכולת אפי' במשוך וכדמוכח בכל הפוסקים, עיי"ש[[61]](#footnote-61).

בדברי הרשב"א בתוה"ב דאף לשי' ר"ח נראין הדברים דתלינן במאכולת מאחר שטחתו בירכה.

עי' **סד"ט קפ"ג סק"ב** שכתב ש"לא ידעתי טעם נכון לחלק ביניהם".

אולם עי' להלן שם [בד"ה אחר זה] שכתב לבאר דברי הרשב"א עפ"י מש"כ הרמב"ן בחי' דאין קינוח העד הורג מאכולת, דלפי"ז ניחא דברי הרשב"א דבטיחת העד שפיר עשויה מאכולת להתמעך, עיי"ש.

ועי' **בסד"ט ק"צ סקס"ז** [ד"ה ואין לומר] שכתב לבאר באופ"א מדוע טחתו בירכה קיל טפי, עיי"ש.

ועי' **פרד"ר בפתח"נ [ח"א עמ' נ']** מש"כ בביאור דברי הרשב"א.

בשי' התוס' הרא"ש.

עי' **תוס' הרא"ש** בתי' בתרא שכתב דאיירי בשיש לה מכה בגופה. ומבו' דבבדיקה מטמאינן לה אפי' במקום תליה גמורה. ולכאו' ה"ה דלא תלינן במאכולת[[62]](#footnote-62).

ומעתה תיקשי טובא לשי' התוס' הרא"ש הא דמקשינן לעיל וניחוש דלמא. דאין לומר דאזיל בשי' ר"ח, שהרי לעיל הביא את ב' הפירושים, וצ"ע.

מהו טעם הסוברים דתלינן במאכולת הגם דבדיקת עד דאורייתא.

עי' **ב"י** מש"כ בזה. ועי' **בסד"ט קפ"ג ב'** [ד"ה אלא] מש"כ בביאור דבריו. ועי' שם ד"ה ולכאורה מה שדן בדבריו.

ועי' **בסד"ט שם** [ד"ה וטעמא דמילתא] שכתב שם אופן אחר לבאר היאך אהני תליה כלפי ספיקא דאורייתא. ועי' שיישב עפי"ז סתירת הט"ז.

ועי' **חוו"ד סקכ"ז** שכתב ליישב באופ"א סתירת הט"ז.

ועי' **בסד"ט ק"צ סקס"א** [ד"ה תשובה] שכתב לדון דזהו משום חזקת טהרה. אמנם עיי"ש [בד"ה ולכאורה] מה שהקשה ע"ז.

עי' **בשו"ע הגר"ז סקס"ו[[63]](#footnote-63)**.

מהו טעם הסוברים דאפי' בפחות מכגריס טמאה נדה, ולא חיישינן למאכולת.

עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב בשי' הרמב"ם דס"ל דטמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, דהטעם בזה ד"הואיל ובדקה בו רגלים לדבר". וכן הוא **במאירי** בסוגיין שכתב וז"ל "משום דרגלים לדבר הואיל וקנחה בו".

ועי' **ברשב"א וריטב"א** שהקשו על הרמב"ם מקו' הגמ' "וניחוש דלמא וכו'". ולכאו' ע"כ צ"ל דאזיל הרמב"ם בשי' ר"ח דקו' הגמ' מנמצא על שלו דוקא, ועי'.

עי' **ברא"ה בבדק הבית** דס"ל דאפי' במשהו טמאה נדה, ועיי"ש שכתב וז"ל, "וכן הדין נותן, כיון שהיה עד בדוק לה וכדפרישית לעיל דאלו בעד שלה לא חשו לעולם למאכולת". וכוונתו למש"כ לעיל מינה דבעד שלה מאחר דשכיחי בה דמים אזי לא תלינן בדם מאכולת[[64]](#footnote-64).

יל"ע לשי' הרמב"ם מדוע גבי עד שהניחתו תחת הכר תלינן במאכולת.

עי' **ש"ך סקמ"ג** מש"כ בזה.

והנה עי' **בבדק הבית** שכתב להוכיח דטמאה נדה אפי' בכל שהוא, מדר"ח דס"ל דכל היכא דטמאה משום נדה דין הוא שתטמא במשהו, עיי"ש. וצ"ע, שהרי גבי עד שנתנתו תחת הכר הלא מפורש דמטהרינן בעגול בפחות מכגריס[[65]](#footnote-65).

עי' **ט"ז סקכ"ד** מש"כ בביאור שי' הרמב"ם[[66]](#footnote-66). ועי' **חוו"ד סקכ"ב** מש"כ בביאור דבריו. ועי' **רע"א בגליון** משה"ק. ועי' **פרי דעה** מש"כ בדברי הט"ז.

ועי' **חוו"ד שם** שהקשה על הט"ז דהלא איירי במקום שאין דם המקור יכול ליפול[[67]](#footnote-67).

יל"ע היאך הדין לשי' הרמב"ם במקום תליה בשוש"ט או נתעסקה בכתמים וכיו"ב.

והנה לפי מש"כ הט"ז בשי' הרמב"ם אזי ברור דבכה"ג שפיר תלינן.

אכן לפי מש"כ הראשונים בשי' הרמב"ם דהטעם דלא תלינן במאכולת זהו משום דבבדקה איכא רגל"ד, אזי יל"ע היאך הדין במקום תליה. והנה מבו' דבהניחתו תחת הכר תלינן במאכולת, ובש"ך סקמ"ג כתב דזהו משום דהתם המאכולת מצויה. ויל"ע אם דוקא במאכולת בכר וכסת דמצויה טובא וכדאיתא להלן נח: דאין לך כל מטה ומטה, אבל בשאר תליה לא תלינן. או דבכל תליה תלינן ושאני מאכולת בבשרה דלא שכיחא כולי האי. וצ"ע בזה[[68]](#footnote-68).

בשי' הראשונים דתלינן במאכולת.

הנה יל"ע בעיקר מש"כ **הרשב"א והריטב"א והר"ן** בסוגיין דבפחות מגריס ליתא לדינא דרב. דהלא בריש סוגיין כתבו דהא דמקשינן וניחוש דלמא דם מאכולת אזי זהו אך משום דאיכא רגל"ד משום שנמצא על שלה לחוד או על שלו לחוד, או משום דבבדיקה קודם תשמיש מצאת טהורה.

ויש אולי לומר, דמאי דס"ל דבלאו הוכהה לא חיישינן למאכולת, אזי זהו דוקא התם דאתית למיחש למאכולת באו"מ, די"ל דאף לפי הס"ד לא שכיחא באו"מ. [וכמבו' ברמב"ן בתי' קמא שדחאו, עיי"ש].

אלא דאכתי צ"ע, דמ"מ היאך אפשר להוכיח מקו' הגמ' לעיל, והלא התם שאני דאיכא רגל"ד[[69]](#footnote-69). ועי' **בסד"ט סקס"ז** [ד"ה וביותר] בתשובת בנו שעמד בזה. ועי' מש"כ שם [בד"ה ותו קשה] ליישב[[70]](#footnote-70).

והנה בשי' הרשב"א א"א לומר כלל כהנ"ל דהא דהוצרכנו להוכחה דזהו אך משום דלא שכיחא מאכולת באו"מ, שהרי **בתשובות חדשות מכת"י סי' צ"ב** כתב הרשב"א להדיא דאפי' תליה גמורה לא אהני בבדיקת עד, ומה שהקשו בגמ' וניחוש אזי זהו משום דאיכא רגל"ד. ומבו' להדיא דבבדיקת עד לא אהני אפי' תליה גמורה. [ועיי"ש בסי' צ"ה שכתב דזהו משום דחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא]. ונמצא דלשי' הרשב"א תמוה טובא עצם הדין שכתב בסוגיין דבטחתו בירכה תלינן במאכולת[[71]](#footnote-71). [וזאת מלבד מה דצ"ע היאך מוכיח מקו' הגמ', והלא התם איכא רגל"ד, וכנ"ל].

עי' **ב"י** שכתבדאם נתעסקו בדמים סמוך למקום שהעד שם דתלינן אפי' ביותר מכגריס. והובא לדינא **ברמ"א בסעי' ל"ד**.

וצ"ע טובא, דעי' **ברשב"א בתשובה [ח"ז, קס"א, וחדשות מכת"י צ"ב]** דבבדיקת עד לא מהני תליה. ומבו' דאפי' תליה גמורה דנתעסקה לא אהני. ועי' בב"י בסוף סי' ק"צ שהביא את סוף התשובה הנ"ל. [ח"ז קס"א].

אולם באמת **דברשב"א בתשובות חדשות מכת"י סי' צ"ט** מבו' להדיא כהב"י דבכה"ג דנתעסקו בדמים סמוך להעד אזי תלינן בזה ואפי' ביותר מכגריס. וצ"ת מהו יסוד החילוק בין הנך תרי גווני.

אמנם יעוי' **ברשב"א שם** שכתב דבהך גוונא תלינן אפי' במשוך. וזהו דלא כמ"ש הב"י וכן כתבו **הט"ז סקכ"ג והחוו"ד סקי"ח** דדוקא בעגול תלינן, וצ"ע בזה.

**עד שאינו בדוק**

**"דתניא, בדקה בעד אינו בדוק וכו', ורבי חייא אמר טמאה משום כתם".**

האם לר"ח טמאה מה"ת מספק, או דטומאתה רק מדרבנן.

יל"ע בשי' ר' חייא דקאמר "טמאה משום כתם" האם המכוון בזה דטומאתה **מדרבנן** ככתם, או דהמכוון בזה דהיא טמאה **טומאת ספק** ככתם, אבל לעולם יש בזה ספיקא דאורייתא[[72]](#footnote-72).

והנה אי נימא דטומאתה מדרבנן, אזי יל"ע אם הטעם דמה"ת טהורה זהו מחמת חסרון הרגשה, או דזהו משום דמה"ת לא מספקינן שבא מגופה.

עי' היטב במש"כ **רש"י** בד"ה משום נדה ובד"ה משום כתם, ויל"ע בכוונת דבריו.

ועי' **בריטב"א** כאן.

ועי' היטב בדברי **רש"י להלן ע"ב** ד"ה אף אתה, ודו"ק, וצ"ע.

עי' **ט"ז סקכ"ט** דכתב להדיא דהוי רק טומאת כתם מדרבנן. ובדבריו שם מבו' דהטעם דמה"ת טהורה זהו משום דליכא הרגשה. ודבריו צ"ת, דמדוע לא ניחוש שהרגישה אלא דכסבורה הרגשת עד. [ועי' **סד"ט סי' קפ"ג סק"ב** מש"כ בביאור דברי הט"ז].

עי' **בשו"ע הגר"ז סק"ע** דבדבריו מבו' דס"ל דטומאתה רק מדרבנן. מיהו בדבריו שם מבו' דהטעם דמה"ת טהורה זהו משום דתלינן במעלמא, עיי"ש[[73]](#footnote-73).

ועי' **סד"ט סקס"ד** דס"ל דלר"ח טמאה מדרבנן.

עי' **ש"ך סקמ"ה** שכתב וז"ל "אם כן ה"ל **ספק דאורייתא וטמאה,** ודמי לבדקה עצמה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא בסעיף ל"ו דטמאה בכגריס ועוד, וה"ה הכא, עכ"ל. ומבו' לכאו' בדבריו דבעד שאינו בדוק דטמאה אזי זהו משום דהוי ספק דאורייתא. והנה לרבי הלא הוי טומאת ודאי, ועל כרחך ס"ל דקיי"ל כר"ח[[74]](#footnote-74), ומבו' לכאו' דאף לפי ר"ח איכא מיהת ספד"א, וצ"ע בזה.

ועי' **חוו"ד סקכ"ד** במש"כ בביאור שי' הב"ח שחילק בין עד שאינו בדוק לחלוק שאינו בדוק, ובדבריו שם מבו' לכאו' דס"ל דלרבי חייא הוי טומאת ספק מה"ת.

לר"ח דטמאה משום כתם, האם דינו ככתם לענין דבר שאינו מקב"ט.

עי' **בשו"ע הגר"ז סק"ע** מש"כ בזה.

האם בעד שאינו בדוק מטהרינן בפחות מכגריס במקום שאין מצויה מאכולת בשיעור זה.

עי' **שו"ת חת"ס סי' ק"נ** מש"כ בזה[[75]](#footnote-75).

**ולמחר מצאה עליו דם וכו'.**

עי' **בית מאיר** [עמ' ס"ב: ד"ה סעי' הנ"ל] שכתב לבאר מדוע לא איירי באופן שמצאה מיד הדם.

**"אמר ליה ר"ח אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד, אמר ליה אבל, אמר ליה א"כ אף אתה עשיתו כתם, ורבי סבר בעינן כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת, וכיון דנפק מדם מאכולת, ודאי מגופה אתא".**

מהו המכוון בקושיית ר"ח, "א"כ אף אתה עשיתו כתם".

עי' **ברא"ה בבדק הבית** שכתב "וא"ל ר"ח לרבי דכיון דמשום נדה מטמא לה הו"ל לטמויי אפי' משהו". ועיי"ש שם דמזה הוכיח הרא"ה דאף גבי טחתו בירכה טמאה בכל שהוא. [והנה מבו' בדבריו שם דרבי באמת פליג אהך כללא, אלא דמאחר ובעד הבדוק לא פליגי רבי ור"ח, ור"ח ע"כ דמטמא בכל שהוא, א"כ מוכרח מזה דאף רבי מטמא במשהו][[76]](#footnote-76).

ועי' **בטור** שכתב **דהרא"ש** כתב גבי טחתו בירכה דטמאה נדה ולפי"ז טמאה אפי' במשהו. ועי' **בב"י** שכתב לבאר דברי הטור דס"ל דלא מטהרינן בפחות מכגריס אלא היכא דאף ביותר מכגריס טהורה מדינא, אלא שחכמים החמירו וטימאוה מספק. אמנם עיי"ש שתמה ע"ז. ועיי"ש מה שמסיק בסו"ד בביאור דברי הטור.

אולם עי' **ט"ז סקכ"ד** מש"כ ליישב קו' הב"י[[77]](#footnote-77). ולכאו' נמצא לפי"ז דהרא"ש ס"ל נמי כהרא"ה הנ"ל דכל כמה דטמאה נדה אזי ממילא דטמאה אפי' במשהו. וממילא לפי הרא"ש נמי הפירוש בקו' ר"ח הוא כמו שכתב הרא"ה[[78]](#footnote-78). [ועי' **פרד"ר ק"צ מקש"ז סקכ"ד** מש"כ ביישוב דברי הטור, וגם לפי"ד יוצא כן].

עי' **רמב"ן** [וכ"ה **בר"ן**] שכתב דלשי' ר"ח אזי בטחתו בירכה טמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, וכתב ע"ז וז"ל, "וכן נראה מלישנא דגמ' דקא מקשה ר' חייא בסמוך אף אתה עשיתו כתם, אלמא אין לך שצריכה שיעור כתם וטמאה נדה אלא זו לדברי רבי"[[79]](#footnote-79).

עי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** שהקשה אהא דכתב דבטחתו בירכה בעינן כגריס ועוד, מהא דמקשה ר"ח לרבי אף אתה עשיתו כתם, "אלמא, כל שאתה מצריכו גריס ועוד אינה מטמאה נדה אלא טמאה משום כתם". [והנה **בתוה"ב** מבו' דאף בקושיה סבר דדוקא ר"ח אית ליה הך כללא, אלא דמאחר ולא פליגי בעד הבדוק ע"כ דאף לפי רבי הכי דינא. אולם **בחי'** בסוגיין לא הזכיר כ"ז].

ועי' בחי' שהוסיף להקשות מהא דקאמר "אי אתה מודה לי וכו'", וצ"ב.

ועי' היטב **בדבריו בחי'** שכתב ב' אופנים ליישב**[[80]](#footnote-80).**

**ועי' בתוה"ב** מש"כ ליישב.

ועי' **מהרש"א יד.** [תוד"ה ולמחר] שהקשה ג"כ קו' הרשב"א, ועיי"ש מש"כ ליישב. ועי' **חוו"ד סקכ"א** שכתב עד"ז.

ועי' **סד"ט סקס"ד** [ד"ה ועיין] דהמכוון בתי' הרשב"א הוא כהמהרש"א. [וכן נקט **הערול"נ**].

ועי' **סד"ט שם** שהקשה על הרשב"א והמהרש"א דהיאך אפשר לומר דסבר ר"ח דבעד שאינו בדוק חשש מעלמא וחשש מאכולת שוין, והלא איהו גופיה מחלק בינייהו דביותר מכגריס טמאה נדה, ובפחות מכגריס טהורה לגמרי.

עוד יל"ע בתי' הרשב"א. דהנה לפי תי' של המהרש"א אזי לכאו' נמצא דלפי סב' ר"ח דצד מעלמא של אינו בדוק שוה לצד מאכולת, אזי א"כ אדרבי דמטמא בעד שאינו בדוק ביתר מכגריס אזי תיקשי לא רק אהא דמטהר בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס, אלא תיקשי אף אהא דמטהר בעד הבדוק וטחתו בירכה בפחות מכגריס. אמנם בדברי הרשב"א מבו' להדיא דדוקא אהא דמטהר בפחות מכגריס בהניחתו בקופסה הוא דקא קשיא ליה, וצ"ב[[81]](#footnote-81).

עי' היטב בדברי **רש"י** היאך שפירש הדו"ד בין ר"ח לרבי , וצ"ת.

עי' **בחי' הגרע"א להלן נז:** שכתב שם לדון **בשי' הרמב"ם** דמה"ת אין מקום לחלק בין פחות מכגריס ליותר מכגריס, דכל כמה דתלינן במאכולת אזי ממילא מצינן למיתלי נמי בב' מאכולות, ומכח זה יצא לדון דבעד שנתנתו תחת הכר אזי אף ביותר מכגריס היא טמאה רק משום כתם. **ועיי"ש שכתב שם בתוה"ד דזהו המכוון בקו' ר"ח "א"כ אף אתה עשיתו כתם".**

אמנם עיי"ש שכתב בסו"ד שם "ואך מ"מ משמע יותר דטמא ודאי, דהא פסק כר' דאפילו בעד שאינו בדוק, ולמחרת מצאה דם דביתר מכגריס טמאה נדה". וצ"ב, דמהו שכתב ד"**משמע יותר** דטמא ודאי" והלא זוהי ראיה מוכחת, וצ"ע.

ועי' **סד"ט סקס"ז** [ד"ה נמצא] שגם דרך בדרך זו בפירוש קו' ר"ח, עיי"ש.

עי' **בית מאיר** [עמ' סב: ד"ה תו] שכתב לבאר דקו' ר"ח היא מהא דמטהר בפחות מכגריס ואפי' במשוך, וכמש"כ הראב"ד והרמב"ן דבעד שאינו בדוק אפי' במשוך בעינן כגריס ועוד, עיי"ש.

באיזה עד שאינו בדוק בעינן כגריס עוד.

עי' **תוס' הרא"ש [**ד"ה ורבי קסבר] מש"כ בזה.

**ביסוד דין עד שאינו בדוק.**

עי' **בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ סקע"א** שהקשה לשי' הרשב"א דס"ל דקיי"ל כר"י דבעד שאינו בדוק אזי היא טהורה לגמרי, דהלא אפי' בכתמים דרבנן קיי"ל דלא סגי בספק עברה בשוש"ט.

ועיי"ש מש"כ בזה ביסוד דין אינו בדוק. ועי' היטב במה שהאריך בענין זה **בסי' קפ"ז קו"א ה'**.

אמנם עי' **סד"ט סקסנ"ח** שכתב דמוכח בכמה דוכתי דאין לחלק בין קודם בדיקה לאחר בדיקה.

ועי' **במשמרת הבית** בסוגיין דלכאו' מבו' שם דלא כהגר"ז, עיי"ש היטב.

והנה בעיקר הקו' במאי עדיף עד שאינו בדוק מספק עברה, עי' **בבינת אדם סקט"ז** שעמד בקו' זו, ועי' שם היטב במש"כ ליישב. ודבריו שם צ"ת.

עי' **בריטב"א** בסוגיין מש"כ לבאר החילוק בין עד שאינו בדוק הניחתו בקופסה, לעד הבדוק שטחתו בירכה, עיי"ש היטב, ודבריו שם צ"ת.

הנה לשי' הראשונים דס"ל דבעד הבדוק שטחתו בירכה טמאה נדה אפי' בפחות מכגריס, [וכמש"כ הרשב"א והמאירי דזהו משום דאיכא רגל"ד מכיון שבדקה בו], אזי יל"ע מדוע לא נטהר בכה"ג משום תורת אינו בדוק, דלכאו' לגבי מאכולת חשיבא ירכה כאינה בדוקה [דעי' בחוו"ד סקכ"א דמבו' לכאו' בדבריו דאך לגבי צד מעלמא יש בו תורת בדוק]. [ולהגר"ז הנ"ל א"ש]. ויש ליישב.

**גדרי עד הבדוק, ושאינו בדוק.**

שי' התוס' והרמב"ן בגדר עד הבדוק ושאינו בדוק.

עי' **תוד"ה בעד**, שכתבו דעד שאינו בדוק היינו דידעה שהיה נקי לפני יום או יומיים, ועתה בשעת בדיקה נטלתו ממקום המוצנע ולא בדקה העד.

ועי' **פרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ** [עמ' קכג] שכתב בדעת התוס' דדוקא בשהיה מונח יום או יומיים דאסחא לדעתיה מיניה, אבל אם היה מונח שם שעה או שתיים, או אפי' עד למחר, אזי תורת בדוק לו, עיי"ש. [ובזה כתב ליישב דלא תיקשי ממש"כ **התוס' בשם ר"ח לעיל יד. ד"ה ולמחר**. אמנם מדברי **הגר"ז בסקע"א** שהקשה מסתירת התוס' והוצרך לחלק בין קודם בדיקה לאחר בדיקה, אזי לכאו' מבו' דס"ל דאין לחלק בזה].

עי' **ברמב"ן** שהביא פי' זה בשם התוס' ועיי"ש שכתב דאיירי שבדקתן בתחילה "אלא שלא חזרה וראתה בהן **סמוך לבדיקתה**". [וכן הוא הלשון **ברשב"א בחי'**].

ויל"ע מהו השיעור של "סמוך לבדיקתה".

אולם עי' **ברשב"א בתוה"ב** **הארוך** שהביא בשם הרמב"ן דעד הבדוק היינו "כגון שבדקתו **ולא זז מתוך ידה** שבדקה בו". ועי' בקצר שכתב "כשבדקתו **ולא הניחתו** עד שבדקה בו".

עי' **ברשב"א** **בחי' ובתוה"ב** שהקשה על שי' הרמב"ן מהא דג' נשים שלבשו חלוק אחד, ועי' היטב **ברשב"א במשמרת הבית** דמבו' להדיא דכוונתו להקשות מצד דאיכא למיתלי דאתי **מעלמא**. [והנה בקו' הרשב"א מג' נשים יש אריכות גדולה בדברי האח', ומקומו בסוגיא דג' נשים].

עוד הקשה **הרשב"א שם** מנמצא על בית יד של חלוק שלה, וכן מפליון, עיי"ש.

ועי' **ברא"ה בבדק הבית** שכתב ליישב שי' הרמב"ן, דיש לחלק בין מלבוש שלה שהיא לובשתו תדיר, לבין מניח מוכין נקיים במקום אחד, עיי"ש היטב. [ועי' **ברע"א להלן נח:** שכתב כעי"ז ליישב קו' הרשב"א].

ועי' **ברשב"א במשמרת הבית** שמשיב על דבריו ד"אדרבה, כל שהיא לובשת את החלוק, מצוי יותר לקבל כתמים מעלמא ולאו אדעתא, מן המוכין המונחים במקום אחד וכו'" עיי"ש.

עי' **רע"א להלן נח:** שכתב דלהפוסקים דס"ל דטמאה כתם אזי לק"מ קו' הרשב"א[[82]](#footnote-82). [וכן מבו' **בדרישה סקי"ח**].

ועי' **פליתי סק"כ** שתמה על פסק המחבר שפסק כהרשב"א, שהרי לפי מאי דפסק דטמאה כתם אזי א"כ נפל הכרחו של הרשב"א. ועיי"ש מה שכתב ליישב.

שי' הרשב"א בגדר עד הבדוק.

עי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** שכתב "אלא ודאי אחר שהיה החלוק או העד בדוק אצלה מתחילה, הרי הן לעולם בחזקת בדוקין עד שתדע שיצאו מחזקתן, שאין תולין לעולם במקרה שאינו ידוע".

עי' **סד"ט סקס"א** שהביא **מתשובות פמ"א** דבאופן שהניחה העד במקום התורפה אזי לא אהני מידי מה שהיה בדוק לה מעיקרא, ודינו כעד המזדמן לה בבית דליכא מאן דמטמא ואפי' משום כתם. ועיי"ש שכתב דאע"ג דמדברי הרשב"א אין ראיה, מ"מ נראה דהדין עמו. ועיי"ש שהביא דכן מבו' בדברי **הריטב"א בסוגיין**.

וכן נקט **בשו"ע הגר"ז סי' ק"צ סקע"א** **וסקע"ב** בשי' הרשב"א, עיי"ש.

אולם עי' **בבית מאיר** [עמ' סג. ד"ה סעיף הנ"ל בסופו] שכתב דמדברי **הרשב"א** מבו' דכל כמה דלא העבירתו בשוש"ט וכיו"ב, אזי אינו יוצא מחזקתו ואפי' אם הניחתו במקום התורפה, עיי"ש.

ו"עד שאינו בדוק" דשמעתין כתב הרשב"א דזהו "כל שהיא נוטלתו ממקום מוצנע שדרכן של נשים להצניע ולהכין להן עדים, ואין מוליכות אותן בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים על הרוב".

ועי' **סד"ט ריש סקס"ז** [ד"ה לכן] שכתב דאיירי שלא בדקה אותן קודם שהצניעתן, וכן מבו' **בפליתי סק"כ].** ועיי"ש מש"כ לבאר מדוע מ"מ יש לו חזקת נקיות קצת.

אמנם **בשו"ע הגר"ז סקע"א** מבו' דאיירי שהאשה שהצניעתן שם בדקה להו, אלא שאין ידוע לאשה שבאה לבדוק בעד זה אם האשה ההיא עברה בשוש"ט או לאו[[83]](#footnote-83). ומשא"כ בעד הבדוק איירינן דידוע לה שלא עבר העד בשוש"ט, עיי"ש.

ועי' **בסקע"ב** שכתב דבאופן שעבר זמן רב, בענין שאינה יודעת אם לא העבירתו בשוש"ט בינתיים אבד חזקתו. [וזהו לשיטתו בביאור דברי הרשב"א, ודו"ק][[84]](#footnote-84).

והנה בפשוטו מבו' ברשב"א דכל כמה דנבדק העד אזי אין הוא יוצא מחזקתו אא"כ ידוע לנו שעברה בשוש"ט וכיו"ב. אבל בספק עברה וכיו"ב אזי הוא ניהו עדיין בחזקתו. [וכן מבו' **בבינת אדם סקט"ז**].

אמנם בדברי הגר"ז הנ"ל מבו' דכל היכא דיש מקום להסתפק שמא עברה בשוש"ט אזי לא אהני מה שנבדק העד. ועיי"ש שנדחק להעמיד דברי הרשב"א דאינו יוצא מחזקתו דזהו דוקא היכא דיודעת שלא עברה עיי"ש.

דין עד שלא נבדק כלל.

עי' **תוס'** שכתבו דבשלא היה בדוק מעולם אזי "לא היה רבי מחזיק טומאה ודאי". ונראה דטומאת כתם שפיר שייכא אף בכה"ג.

עי' **רמב"ן** שהביא דברי התוס' וכתב ע"ז דבכה"ג אפי' לרבי טהורה לגמרי.

[ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא "ואני אומר, כיון שהצריכוה כגריס ועוד, הרי דינו כסדין וחלוק, וכל שלא היה בדוק כלל אפי' לרבי טהורה לגמרי" ודבריו שם צ"ת. ועי' **בית מאיר** (עמ' סג. ד"ה סעיף הנ"ל)].

עי' **ברשב"א** דס"ל נמי כהרמב"ן דבלא נבדק כלל אזי טהורה אפי' מכתם.

עי' **ריטב"א** שכתב דבנטלתו מאשפה או ממקום התורפה אזי ודאי דאין כאן בדיקה, "ודכו"ע דיו שיהא כתם, וגם פחות מכתם".

עי' **ברמב"ן** שהביא בשם **הראב"ד** דס"ל דאפי' באינו בדוק כלל טמאה.

ועי' **סד"ט סקס"ג** [ד"ה ולפי"ז] שכתב דלא פליג הראב"ד על מה שכתב הרשב"א דבעד המזדמן לה בבית טהורה מכלום.

אמנם עי' **בבית מאיר** [עמ' סג. ד"ה סעיף הנ"ל] שנקט דהראב"ד פליג על הרשב"א. [ועיי"ש שכתב דאמנם מודה הראב"ד דבעד שחזקתו מלוכלך דטהורה, אבל בעד המזדמן בבית או חלוק שלקחתו מן השוק אזי ס"ל דטמאה, דאמנם לית ביה כלל חזקת נקיות אבל גם לית ביה חזקת מלוכלך. עיי"ש היטב בדבריו הנפלאים][[85]](#footnote-85).

עי' **רמ"א סעי' ל"ו.**

ועי' **ט"ז סקכ"ה** דמקורו מדברי הרשב"א בתוה"ב.

אולם עי' **בית מאיר** [עמ' סג. ד"ה סעיף הנ"ל] שכתב להוכיח דהשו"ע והרמ"א לא ס"ל כהרשב"א, אלא אזלו בשי' הראב"ד, עי' היטב במש"כ שם[[86]](#footnote-86).

**בדין דם פחות מכגריס ומשוך, בעד שאינו בדוק.**

שי' הראשונים בזה.

עי' **ראב"ד בבעה"נ [שער הכתמים א' ג']** שכתב דבעד שאינו בדוק מטהרינן בין בפחות מכגריס בין עגול ובין משוך.

ועי' **בהשגות הרז"ה** שם שנקט בשי' הראב"ד דפסק כרבי, ותמה עליו דלרבי דלא שני ליה בין בדוק לשאינו בדוק אזי דין הוא שיהא משום טמא בכל שהוא. עיי"ש. ומבו' ברז"ה דס"ל דתליא הך דינא בפלוגתא דרבי ור"ח, ודו"ק.

עי' **ברשב"א בתורת הבית הארוך** שכתב להדיא דבעד שאינו בדוק מטהרינן בין עגול ובין משוך. אמנם עי' **סד"ט סקס"ב** שכתב דאין מדברי הרשב"א ראיה דאיהו הלא פסק כר"י דאפי' ביותר מכגריס טהורה לגמרי.

אולם הביא שם מדברי **הרמב"ן בהלכותיו פ"ד הלכה מ"ו** שכתב להדיא דאף לשי' המחמירין ביותר מכגריס אזי פחות מכגריס טהורה בין בעגול ובין במשוך.[והנהכמו"כ מבו' **בתורת הבית הקצר** שהביא שי' המחמירין וכתב וז"ל "ויש מי שהורה להחמיר כל שיש בו גריס ועוד". ונראה להדיא דאף לשי' המחמירין בפחות מכגריס לעולם טהור][[87]](#footnote-87).

עי' **סד"ט סקס"ב** שכתב דלשי' **הרמב"ן והתוס'** דס"ל דעד שאינו בדוק היינו עד שנבדק והניחתו במקום המוצנע אלא שלא בדקתו סמוך לבדיקתה, אזי ע"כ דס"ל דבמשוך טמאה, דמי גרע הניחתו במקום המוצנע מהניחתו תחת הכר דבמשוך טמא, עיי"ש.

וצ"ע, שהרי לעיל שם הביא דברמב"ן בהלכותיו מבו' כהראב"ד[[88]](#footnote-88).

אמנם **בסד"ט סקס"ו** כתב דאף לשי' הרמב"ן יש לחלק בין הניחתו תחת הכר להניחתו במקום המוצנע עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

עי' **בשו"ע הגר"ז סק"ע** שכתב דמשמע ברשב"א דפליג על הראב"ד. ולא פירש היכן משמע כן[[89]](#footnote-89).

עי' **סד"ט סקס"ב וחוו"ד סקכ"ג** שנקטו בשי' המחבר דס"ל לטהר בפחות מכגריס אפי' במשוך.

[ועי' **בשו"ע הגר"ז** **סק"ע** שכתב דאמנם אין לזוז מפסק המחבר, אבל בעל נפש יחמיר על עצמו בספק איסור כרת לצאת כל הדעות].

מהו הטעם בשי' הראשונים הנ"ל דס"ל בעד שאינו בדוק מטהרינן בפחות מכגריס אפי' במשוך.

עי' **בסד"ט סקס"ב** [ד"ה ומיהו] שכתב דזהו משום די"ל שקינחו בו דם מאכולת.

ועי' **חוו"ד סקכ"ג** מש"כ בזה.

והנה לשי' **הט"ז סקכ"ג** **והגרע"א** [נח:] דס"ל דהא דבהניחתו תחת הכר טמאה במשוך זהו משום דבעינן הוכחה לטהר, אזי ע"כ דא"א לומר כהטעמים הנ"ל, ודו"ק[[90]](#footnote-90).

עי' **בשו"ע הגר"ז סק"ע** שכתב דהטעם דלהראב"ד מטהרינן בפחות מכגריס אפי' במשוך, זהו משום דאף ביותר מכגריס טמאה אך משום כתם וכר"ח.

אמנם בהשגות הרז"ה מבו' להדיא דהבין בשי' הראב"ד דס"ל כן אף בשי' רבי.

אולם עי' **ט"ז סקכ"ט** [**וסקמ"א**] דס"ל בשי' הראב"ד דפסק כר"ח. וכן כתב **הסד"ט סקס"ג** [ד"ה ועוד] לחלוק על הרז"ה בזה[[91]](#footnote-91).

עי' **בית מאיר** [עמ' סב:] שכתב דהטעם דמטהרינן בעד שאינו בדוק אפי' במשוך זהו משום דמצרפינן צד מעלמא. [ואפי' לרבי דס"ל דלא אהני הך צד לאשוויי ספיקא, מ"מ חזי הוא לאיצטרופי בהדי צד מאכולת, ומכח תרוייהו מטהרינן אפי' במשוך, עיי"ש].

עי' **סד"ט סקנ"ה** שכתב דבבדקה עצמה בחלוק שהיא לובשת, אזי הגם דהוא בדוק לענין יותר מכגריס מ"מ לענין פחות מכגריס הרי הוא כאינו בדוק, [וזהו מאחר דאין לך כל מטה ומטה, עיי"ש]. ועי' **בסקס"א** דמפורש בדבריו שם דממילא מטהרינן בכה"ג אפי' במשוך.

והנה לפי טעמו של **הסד"ט בסקס"ב הנ"ל** וכן לפי טעמו של **החוו"ד בסקכ"ג** הנ"ל אזי בכה"ג אין לטהר במשוך. וכן לפי טעמו של **הגר"ז הנ"ל** אין לטהר בכה"ג במשוך[[92]](#footnote-92). וכן לפי טעמו של **הבית מאיר הנ"ל** א"א לטהר בכה"ג במשוך. [ובאמת הבית מאיר שם כתב להדיא דלפי"ד לא צדקו דברי הסד"ט בסקנ"ה, עיי"ש].

עי' היטב **ברשב"א בתשובות חדשות מכת"י סי' צ"ה** דמפורש בדבריו שם דבנתעסקה בדמים סמוך להעד אזי מטהרינן לה אפי' ביותר מכגריס ואפי' במשוך. [וזהו דלא כמש"כ **הב"י** ונמשכו אחריו **הט"ז והחוו"ד**]. והנה נראה מתו"ד שם דזהו משום דנעשה עי"ז העד לעד שאינו בדוק.

ולכאו' מדברי הרשב"א אלו חזינן להדיא דלא כמש"כ הסד"ט סקס"ב וחוו"ד סקכ"ג בטעם הדבר דמטהרינן באינו בדוק אפי' במשוך. וכן מבו' דלא כהגר"ז הנ"ל. וכן מבו' דלא כהבית מאיר הנ"ל, ודו"ק היטב. ומעתה יל"ע מהו באמת הטעם דבאינו בדוק מקילינן אפי' במשוך, ועי'.

עי' **רבינו ירוחם** [נתיב כ"ו ח"ב רכא ג', והובא בב"י] שכתב דבעד שאינו בדוק צריך שיהא בו כגריס ועוד "שהוא שיעור הכתמים". ולכאו' נראה מזה דפסק כר"ח דעד שאינו בדוק טמא משום כתם, וס"ל דאך משום דהוי כתם מטהרינן בפחות מכגריס. [ואולי דוקא משום משוך הוצרך לזה] אך צ"ע, שהרי בסוגיין מבו' דאף לרבי דמטמא משום נדה בעינן כגריס ועוד. ויש ליישב.

בדברי הסד"ט סקנ"ה וסקס"ב הנ"ל דחלוק הבדוק שלובשת אזי לענין מאכולת הוא נידון כאינו בדוק[[93]](#footnote-93).

עי' **תוס' הרא"ש** בסוגיין ד"ה ורבי, ודו"ק, וצ"ע.

עי' **בבית מאיר [עמ' סג.]** דפליג על הסד"ט, עיי"ש מש"כ בזה[[94]](#footnote-94). ויל"ע בזה מדברי **הירושלמי פ"ב הל"א** דאיתא שם "אמר רבי בון בר חייה, טעמא דרבי דרך קפציות בדוקות מן השרצין ואינן בדוקות מן המאכולת וכו'". ויש ליישב.

**בדין חלוק שאינו בדוק.**

עי' **ראב"ד בבעה"נ** שכתב דדוקא בעד שאינו בדוק טמאה לרבי משום נדה ולר"ח משום כתם, אבל בחלוק הרי היא טהורה לגמרי. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

עי' **טור ושו"ע סעי' ל"ח**. ועי' במקור הדין **ברשב"א בתורת הבית**.

עי' **בב"ח** שכתב דאיירי הטור באינו בדוק אשר בעד כה"ג היא טמאה, ומ"מ בחלוק הרי היא טהורה. ועי' שם מש"כ בטעמא דמילתא.

ועי' **בחוו"ד סקכ"ד** בתוה"ד שם מש"כ בביאור שי' הב"ח. וצ"ע בזה דבב"ח נראה דקאתי מטעם אחר.

ועי' **ט"ז סקכ"ט** מש"כ לתמוה על שי' הב"ח. [והנה גם בט"ז מבו' דהבין דטעמיה דהב"ח הוא כמש"כ החוו"ד הנ"ל, וצ"ע בזה כנ"ל].

והנה עיקר דברי הט"ז צ"ע, שהרי **בראב"ד הנ"ל** הלא מפורש כהב"ח. [ודברי הראב"ד הובאו בב"י]. וכבר עמד ע"ז **הסד"ט סקס"ז**[[95]](#footnote-95).

עי' היטב במה שהקשה **הט"ז** שם דאין מקום לחלק בין חלוק לעד, "דהא תרוייהו לאו דאורייתא, דהא מה"ת אין האשה טמאה וכו' עד שתרגיש וכו', ודבריו שם צ"ת.

ועי' **ט"ז שם** מש"כ לבאר את דין הטור ושו"ע.

והנה לשי' הט"ז תיקשי מדוע לא הביאו הטור ושו"ע הך דינא גבי עד, שהרי באינו בדוק כי האי הלא אפי' בעד טהורה, וצ"ע.

עי' **סד"ט סקס"ז** מש"כ על דברי הט"ז. ועי' **פרד"ר מקש"ז סקכ"ט** מש"כ בזה.

עי' היטב **בבית מאיר** [עמ' סג. ד"ה סעיף הנ"ל] מש"כ בזה.

**שי' הראב"ד בדין כתמי עד הבדוק ושאינו בדוק לענין קביעת ווסת.**

עי' **ראב"ד בבעה"נ [שער כתמים ג' כ"ט]** שכתב "ועוד אני אומר שאין הכתמים קובעין וסת וכו', חוץ מכתמי עד הבדוק לה שהן מטמאין בכל שהן, והרי הן כראיות לכל דבר". ונפסק **בטור ושו"ע בסעי' נ"ד**.

ועי' **סד"ט סקס"ג** [ד"ה ועוד] שכתב להוכיח מזה דהראב"ד פסק כר"ח ודלא כרבי, עיי"ש. וכתב שם דזהו שלא **כהרז"ה** שהבין דהראב"ד פסק כרבי.

ועי' **ט"ז סוס"ק כ"ט וסקמ"א** דמבו' נמי כהסד"ט הנ"ל דס"ל דדין זה מיתלי תלי בפלוגתא דרבי ור"ח.

אמנם **בהשגות הרז"ה** הנ"ל מבו' דנקט בשי' הראב"ד דאיתא להך דינא אף אליבא דרבי. וצ"ב.

ועי' היטב **בש"ך סקע"ד** **וביאור הגר"א סקפ"א**[[96]](#footnote-96).

והנה עי' היטב בדברי **הראב"ד הנ"ל,** ומבו' שם להדיא דהטעם דכתמי עד הבדוק קובעין וסת זהו אך משום דמטמאין במשהו[[97]](#footnote-97). וא"כ לכאו' מבו' מזה דבעד שאינו בדוק אזי אף לרבי אינן קובעין ווסת, שהרי מודה רבי שצריכה כגריס ועוד. ותיקשי על הט"ז והסד"ט הנ"ל. [ולכאו' ע"כ צ"ל לשיטתם כמש"כ **בשו"ע הגר"ז סק"ע** בשי' הראב"ד דלרבי במשוך טמא אפי' בפחות מכגריס, ודו"ק].

**כמה ציונים ומ"מ בסוגיית "ראתה דם במ"ר" [להלן נט:] הנוגעים למה שדימה הש"ס בסוגיין פלוגתייהו דרבי ור"י בעד שאינו בדוק לפלוגתייהו דר"מ ור"י לענין ראתה דם במ"ר.**

**[גוף סוגיית "דם במ"ר" וסי' קצ"א יילמדו בס"ד בפ"ע].**

עי' **להלן נט:** מתני' האשה שהיא עושה צרכיה כו', וגמ' שם עד איש ואשה וכו'.

ועיי"ש **רש"י ותוס', רא"ש, רשב"א ור"ן**. ועי' **בשו"ת הר"ן סי' מ"ט**.

**באיזה אופן נחלקו ר"מ ור"י.**

עי' שם שנחלקו **רש"י תוס'** מהו הטעם דעומדת טמאה לר"מ. דלשי' רש"י זהו משום דעומדת היא לעולם שותתת, ואילו לשי' התוס' שם אזי בעומדת טמאה אף במזנקת, ועיי"ש טעמא דמילתא.

ועי' **ברא"ש שם** דאזיל בשי' התוס'. ועיי"ש שכתב עפי"ז דבעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא אזי אף ר"י מודה דהיא טמאה.

ועי' **בהגה"מ פ"ה מאיסו"ב הי"ז בשם מהר"ם** [וכן הוא במרדכי פ"ב דשבועות], והובא בב"י סי' קצ"א שכתב דביושבת לא פליגי ר"מ ור"י, ומבו' מזה דמודה ר"י לר"מ דבשותתת אפי' ביושבת טמאה.

[ונמצא, דלשי' רש"י אזי ר"י מטהר אפי' בעומדת ושותתת. ולהרא"ש בעומדת ושותתת מודה ר"י דטמאה.[ורק בעומדת ומזנקת או ביושבת ושותתת דאיכא חדא לריעותא הוא דמטהר ר"י]**.** ולשי' מהר"ם אזי בשותתת טמאה לכו"ע [ואפי' ביושבת], ופלוגתייהו רק במזנקת ועומדת].

**בקו' הגמ' שם "מזנקת נמי, דלמא בתר דתמו מיא".**

בביאור קו' הגמ'.

עי' **רש"י ותוס'** שם שנחלקו בביאור קו' הגמ'. דשי' רש"י דקו' הגמ' דניחוש שבא דם ממקורה שלא ע"י מ"ר. אמנם התוס' שם מפרשי דקו' הגמ' דניחוש שאחר שפסק הזינוק שתתה וממילא שוב יש לחוש דהדור מ"ר למקור ואייתי דם.

האם קו' הגמ' היא אף אליבא דר"י.

הנה לפי פי' התוס' הנ"ל דקו' הגמ' דניחוש להדור מחמת השתיתה שלבסוף, אזי פשוט דקו' הגמ' רק לר"מ. [שהרי אפי' בשותתת גמורה מטהר ר"י ביושבת]. וכן הוא להדיא **ברא"ש** עיי"ש.

אמנם לפי שי' **רש"י** דקו' הגמ' ניחוש דיצא דם בלאו מ"ר, אזי לכאו' קו' הגמ' אף לר"י. [וכ"כ **הרש"ש**]

ועי' **בהגה"מ** הנ"ל שכתב להדיא דאף לר"י צריכנן לתי' הגמ'. [ולכאו' ע"כ מבו' מזה דסבר כרש"י בביאור קו' הגמ'].

אמנם עי' **ברשב"א** שכתב דקו' הגמ' רק לר"מ ולא לר"י. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. [ומבו' בדבריו דבעצם פירוש קו' הגמ' אזי הוא מפרש כרש"י, אלא דס"ל דמ"מ לא מקשינן אליבא דר"י ומשום הטעם שכתב שם , ודו"ק]

ועי' **בר"ן בחי' [וכן בשו"ת סי' מ"ט**] שכתב ג"כ כהרשב"א בפרט זה דבאופן שנמצא גם בשפת הספל וגם בתוך הספל אזי דוקא לר"מ מטמאינן ומשום חיישינן דלמא בתר דתמו מיא, אבל לר"י טהורה היא בכה"ג. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

**מהו יסוד פלוגתייהו דר"מ ור"י.**

הנה בגמ' לא נתפרש במה פליג ר"י אדר"מ. אם זהו משום דפליג אעיקר חששא דהדור מי רגליים למקור או דלעולם מודה ר"י לחששא דהדור מ"ר, ואעפ"כ פליג ר"י וס"ל דהיא טהורה.

עי' **בר"ן בחי' נט:** דמבו' בתו"ד טעמיה דר"י הוא ניהו משום דאיהו לא חייש להדור מ"ר למקור משום דלא שכיחא. ועי' עוד **בשו"ת הר"ן סי' מ"ט** שכתב להדיא דחששא דהדור זהו מיעוטא, ור"מ לשיטתו דחיישינן למיעוטא חייש לזה[[98]](#footnote-98). ואילו ר"י ס"ל דלא חיישינן למיעוטא. [ועיי"ש שכתב דמה"ט גם ליכא למיחש לר"י לדלמא בתר דתמו מיא, דאף זה הוי מיעוטא].

עי' **ברשב"א בחי' ובתוה"ב** דמבו' בדבריו דטעמא דר"י משום ד"כיון דבשעת צרכיה בא הדם, חזקה עם המים בא".

עי' **חזו"א יו"ד סי' צ' סק"ג** [ד"ה י"ד ב'] שכתב עפ"י המבו' בסוגיין דטעמיה דר"י דמטהר זהו משום דמ"ר דמו ממש לעד שאינו בדוק. ועיי"ש מש"כ בביאור הדבר. אמנם עיי"ש שכתב דמהרא"ש שם מוכח לא כן. דממש"כ הרא"ש דבעומדת ושותתת מודה ר"י דטמאה, אזי ע"כ מבו' דטעמיה דר"י דמטהר בעומדת ומזנקת או ביושבת ושותתת זהו ניהו משום דבכה"ג אין חזרת מ"ר למקור שכיח כלל, ואי"צ לחוש לזה. [ועי' **חוו"ד סקכ"ד** שגם הוכיח כן מדברי הרא"ש]. ועיי"ש שכתב דלשי' הרא"ש צ"ע הא דדימה הש"ס דין עד שאינו בדוק לראתה דם במ"ר, עיי"ש.

**בביאור הא דאיתא בסוגיין דפלוגתייהו דרבי ור"י לענין עד שאינו בדוק מיתלי תלי בפלוגתייהו דר"מ ור"י לענין ראתה דם במ"ר.**

עי' **חזו"א יו"ד סי' צ' סק"ג** מש"כ בזה.

ועי' בחזו"א שם שכתב **דברא"ש** מבו' דלא כדבריו.

והנה בסוגיא שם **ברשב"א ובר"ן הנ"ל** מבו' ג"כ דלא כהחזו"א.

עי' היטב בדברי **הסד"ט סקס"ד** במש"כ לבאר הך מילתא[[99]](#footnote-99).

[והנה לפי"ד שם יוצא דכל דינא דעד שאינו בדוק זהו דוקא באופן שלא הרגישה, ודוחק, וצ"ע].

עי' היטב בדברי **החוו"ד סקכ"ד** שהקשה היאך מדמינן והלא בר"ן וברא"ש מבו' דטעמיה דר"י התם הוא ניהו משום דלא חיישינן להדור מ"ר למקור. ועיי"ש מה שכתב לבאר[[100]](#footnote-100) [[101]](#footnote-101).

והנה בשי' **הרשב"א בסוגיין** ע"כ דא"א לומר כהחוו"ד. שהרי שי' הרשב"א דר"י מטהר בעד שאינו בדוק לגמרי. ובשי' הרשב"א מיהת הדרנא לקושיין היאך מדמינן, שהרי **ברשב"א נט:** מבו' דטעמיה דר"י הוא ניהו משום ד"כיון דבשעת צרכיה בא הדם חזקה עם המים בא", וצ"ע.

[ע"ע **בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ז קו"א סק"ה** מש"כ בביאור הך מילתא]

עי' **מ"מ פ"ד הי"ט** שכתב בשי' **הרמב"ם** וז"ל, "ולאו הא בהא תליא, אלא דקים ליה לר' זירא דרבי ס"ל כר"מ בההיא, ור' יוסי אזיל לשיטתיה", וצ"ב.

**האם ר' יוסי מטהר לגמרי או דמטמא מיהת משום כתם, והיאך נקטינן לדינא.**

עי' **תוס' בסוגיין** שכתבו דלר"י טהורה לגמרי בין בעד שאינו בדוק ובין בראתה דם במ"ר. ועי' שהביאו שי' **ר"ח** דס"ל דטמאה משום כתם.

עי' **רא"ש** בסוגיין שנקט כר"ח דר"י ס"ל כר' חייא דמטמא בעד שאינו בדוק משום כתם. וכתב דקיי"ל כר' חייא ור"י דטמאה משום כתם.

והנה **ברא"ש להלן בפרק האשה** לגבי ראתה דם במ"ר לא הביא כלל את דברי ר"ח, ומשמעות דבריו שם דלר"י טהורה לגמרי. וכבר עמד ע"ז **בדברי חמודות שם** [סק"ב]. ועיי"ש שכתב לדון דהרא"ש מחלק לענין זה בין עד שאינו בדוק למ"ר, וצ"ע. [אמנם **בב"י בסי' קצ"א** נראה דנקט בשי' הרא"ש דלשי' ר"ח דבעד שאינו בדוק טמאה משום כתם אזי ה"ה הדין כן במ"ר, עיי"ש].

עי' **רשב"א** שהביא שי' ר"ח הנ"ל. ודחה דבריו. ומסיק דבין בעד שא"ב ובין במ"ר טהורה לגמרי. אמנם בתוה"ב הקצר כתב לענין עד שא"ב דהמחמיר תבא עליו ברכה. ועי' **ברמב"ן בהלכותיו [פ"ד הלכה מ"ו]** שכתב דלשיטתו היא טהורה, אלא דהראשונים הורו בזה להחמיר, וכדבריהם ראי לנהוג.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** שכתב דאע"ג דלענין ראתה דם במ"ר קיי"ל כר"י דטהורה לגמרי, לענין עד שאינו בדוק קיי"ל דטמאה, מאחר ור"ח קאי בשיטתיה דרבי, ובסוגיין שקיל וטרי אליביה[[102]](#footnote-102).

והנה נראה מדבריו שם דבשיטת ר"י עצמו נקט דס"ל דטהורה לגמרי[[103]](#footnote-103).

והנה לא ברירא בשי' הראב"ד אם פסק כרבי או כר"ח. **דהט"ז סקמ"א** **והסד"ט סקס"ג** נקטו דפסק כר"ח. אמנם **בהשגות הרז"ה** מבו' דנקט בשי' הראב"ד דפסק כרבי[[104]](#footnote-104). [ועי' **אגרו"מ יו"ד ח"ב סי' קס"ז**].

עי' **אשכול סי' מ"ג** שהביא מהירושלמי דר"י מטמא משום כתם. ועיי"ש שכתב דמזה מוכח דלא תליא הא בהא. ומבו' דנקט דאף לפי שי' הירושלמי דר"י מטמא משום כתם בעד שאינו בדוק, מ"מ במ"ר י"ל דמטהר לגמרי. [וזהו דלא **כש"ך קצ"א סק"ג** דהוציא מהירושלמי דאף גבי מ"ר מטמא ר"י משום כתם].

עי' **בשו"ע סי' קצ"א** שפסק במ"ר דטהורה לגמרי. אמנם **הרמ"א שם** פסק כשי' ר"ח דטמאה מיהת משם כתם[[105]](#footnote-105).

והנה לענין עד שאינו בדוק פסק **המחבר בסעי' ל"ו** דטמאה. ולא נתברר בשי' המחבר אם פסק כרבי או כר"ח. ובט"ז סקכ"ט וסקמ"א מבו' דפסק כר"ח. וכן נקט **הסד"ט סקס"ג**. וכן נקט **הגר"ז** סק"ע ובעוד דוכתי. אולם עי' **בבאר הגולה** דמבו' דלא הוה ברירא ליה כמאן פסק. [ועי' **אגרו"מ** הנ"ל].

והנה האח' הקשו דדברי המחבר סתרי אהדדי, שהרי לענין מ"ר פסק דטהורה לגמרי.

עי' **פליתי** מש"כ בזה. ועי' **סד"ט סקס"ד** מש"כ בזה.

והנה עי' **בט"ז סקמ"א** דנראה מדבריו דהמחבר אזיל בשי' הראב"ד. ובראב"ד הלא מפורש דנקטינן דלא כר"ז דס"ל דתליא הא בהא.

ועי' **בחוו"ד סקכ"ד** מש"כ ביישוב שי' המחבר, ומש"כ שם ביישוב **שי' הרמב"ם**[[106]](#footnote-106).

\*והנה הוא מספקל אם ר"י מטהר לגמרי במ"ר.

\*והנה באשכול מפורש דמאחר ורבי ור"ח ס"ל דטמאה הלכך מוכח מזה דלא כר"ז דס"ל דתליא הא בהא.

\*עוד הביא שם דבירושלמי מבו' דאפי' לר"י טמאה כתם, ומוכח מזה דלא תליא הא בהא. [ואולי זהו הפשט בשי' הרא"ש].

\*סתירה ברא"ש. דברי חמודות. אמנם בב"י מבו' דלא נחת לזה.

והנה באשכול מבו' דנקט עפ"י הירושלמי דר"י באינו בדוק כתם ובמ"ר טהורה לגמרי.

\* השו"ע נקט לדינא דטהורה לגמרי. ואילו הרמ"א להלן קצ"א ובש"ך שם נקטו לדינא כר"ח דטמאה משום כתם.

ונראה דלטעמייהו אזלי. דלשו"ע אזי קיי"ל דלא כר"י. ולהט"ז זהו ע"כ שי' הראב"ד, [דהרא"ש לא שייך לענין] ואילו להרמ"א אף לר"י טמאה כתם.

\*יל"ע מה סובר השו"ע. עי' ט"ז וסד"ט. אמנם עי' באר הגולה. ועי' אגרות משה ח"ב סי' ס"ח.

\*סתירת הרמב"ם. מ"מ, חוו"ד. ותמיהות על החוו"ד.

\*סתירת השו"ע. תי' הסד"ט, פליתי.

עי' באשכול מש"כ בהאי ענינא.

עי' **רא"ש בסוגיין** כר"ח דאף ר"י מטמא משום כתם. אמנם **להלן בפרק האשה** לא הביא כלל את דברי ר"ח, ומשמעות דבריו שם דלר"י טהורה לגמרי. וכבר עמד ע"ז **בדברי חמודות להלן בפרק האשה סק"ב,** עיי"ש.

בית יוסף יורה דעה סימן קצ

לו בדקה בעד שאינו בדוק לה ולמחר מצאה עליו דם כתב הרשב"א (ארוך שם יט:) טהורה אפילו בכגריס ועוד. בפרק כל היד (יד.) תניא בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם רבי אומר טמאה משום נדה כלומר טומאת ודאי ורבי חייא אמר טמאה משום כתם ואמרינן התם דלדברי הכל אינה טמאה אלא בכגריס ועוד אבל בפחות מכן תלינן בדם מאכולת ואמרינן תו דרבי יוסי ורבי מאיר דפליגי בריש פרק האשה (נט:) דתנן התם האשה שהיא עושה צרכיה וראתה רבי מאיר אומר אם עומדת טמאה אם יושבת טהורה רבי יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה בפלוגתא דרבי ורבי חייא פליגי דרבי מאיר כרבי ורבי יוסי כרבי חייא וכתב הרא"ש (פ"ב סו"ס ב) פירש רבינו חננאל רבי יוסי מטהר משום דם ומטמא משום כתם והלכתא כרבי יוסי וכרבי חייא ע"כ וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ד' (הי"ט) דאם יש בו כגריס ועוד טמאה פחות מכן טהורה אלא שהוא ז"ל פסק כרבי דטמאה נדה כל שיש בו כגריס ועוד וקשה דבגמרא תלינן פלוגתא דרבי מאיר ורבי יוסי בפלוגתא דרבי ורבי חייא למה בפלוגתא דרבי ורבי חייא פסק כרבי ובפלוגתא דרבי מאיר ורבי יוסי פסק (פ"ה הי"ז) כרבי יוסי וכבר כתב הרב המגיד (פ"ד הי"ט) ליישב קושיא זו. וזה לשון הראב"ד בספר בעלי הנפש (שעה"כ עמ' סט /כ./ ס) אף על גב דבההיא הלכה כרבי יוסי בהא הלכה כרבי משום דקאי רבי חייא בשיטתיה דמטמא לה משום כתם ושקלינן וטרינן בשמעתא אליבא דרבי חייא אלמא הלכתא כוותיה וטעמא דמילתא משום דלא דמי עד לחלוק דאילו חלוק שאינו בדוק לה סתמא טהור אבל עד כיון שבדקה בו ידים מוכיחות נינהו מיהו צריכה כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת שמא עליו מכל מקום לגבי אשה שעושה צרכיה ונמצא דם על המים קיי"ל כרבי יוסי דאמר טהורה עכ"ל: והרשב"א כתב בתורת הבית (ארוך שם יט.) דכפירוש רבינו חננאל משמע ליה פשטא דשמעתא דפרק כל היד לכאורה מדאמר רבי זירא וכן רב אשי דרבי מאיר מטמא משום נדה אלמא דרבי יוסי נמי לא טיהר אלא משום נדה אבל משום כתם לא אלא דק"ל מדאמרינן בפרק האשה (נט:) דרבי יוסי כי טיהר באשה שהיא עושה צרכיה אפילו לכתחלה טיהר כלומר דממשנה יתירה שמעינן דאפילו רישא דליכא אלא חד ספיקא מטהר רבי יוסי לגמרי ואפילו לעסק טהרות ולשמש את ביתה ואיפסיקא התם הלכתא כרבי יוסי וכיון דבגמרא מדמי דין עד שאינו בדוק לפלוגתא דרבי מאיר ורבי יוסי ובההיא קיי"ל כרבי יוסי בדין עד שאינו בדוק נמי קיי"ל כוותיה ואפילו משום כתם טהור ואף על גב דרבי ורבי חייא לגבי כתם שוים מכל מקום כיון דבגמרא מדמי להו אהדדי ואיפסיקא הלכתא כרבי יוסי בההיא בהא נמי הלכתא כוותיה ואפילו משום כתם טהור אבל הר"א ז"ל כתב אף על גב דבההיא הלכה כרבי יוסי בהא הלכה כרבי משום דקאי רבי חייא בשיטתיה דמטמא לה משום כתם ושקלינן וטרינן בגמרא אליבא דרבי חייא אלמא הלכתא כוותיה ומכל מקום אשה שהיא עושה צרכיה ונמצא דם על המים קיי"ל כרבי יוסי דאמר טהורה עד כאן ולא ירדתי לסוף דעת הרב ז"ל היכי מזכה שטרא לבי תרי וכו' (והר"א) [והר"ז] (בהשגות לבעה"נ שעה"כ אות ג) כן פסק אף בעד כרבי יוסי וכן עיקר עכ"ל וכן פסק בתורת הבית הקצר (שם יח.) שאפילו אם הכתם גדול כגריס ועוד ואפילו היה משוך טהורה דאשה זו בחזקת טהורה עומדת ועד זה אינו בדוק אף על פי שבדקה עצמה בו מספק לא נטמא עד כאן ומכל מקום סיים וכתב והמחמיר תבוא עליו ברכה משמע דלענין מעשה לא מלאו לבו להקל בדבר. וכן כתב המגיד בפרק ד' מהלכות איסורי ביאה (הי"ט) שהרמב"ן (פ"ד המ"ז) והרשב"א פסקו כרבי יוסי להלכה, ולמעשה הורו כדעת רבינו והראשונים שסוברים להחמיר עכ"ל ולפי זה קיצר רבינו שלא כתב שהרשב"א סיים דבריו בהמחמיר תבוא עליו ברכה ועוד יש קיצור בדבריו שלא כתב ובהניחתו בקופסא עסקינן בדין זה כמו שהוא מוזכר בגמרא ודברי רבינו ירוחם (נכ"ו ח"ב דף רכא ע"ג) מכוונים שכתב בדקה עצמה בעד שאינו בדוק לה אפילו הניחתו

והא דאמרינן שלא היה העד בדוק הלשון מוכיח שלא נטלתו מן האשפה או ממקום התורפה, דא"כ הא ודאי אין כאן בדיקה ודכו"ע דיו שיהא כתם, וגם פחות מכתם, גם אילו היה מוצנע יפה משאר בדיקות אף על פי שלא בדקתו בתשמיש זה, בדוק הוא בדיעבד ואף על פי שראוי לבדקו כל שעה, ואין דברינו אלא כשנטלתו ממקום בינוני שאינו משומר לגמרי וגם אינו מקום התורפה אלא מקום שנותנת עדיה לפי שעה, ולפיכך נחלקו בדבר אם דנין בו להחמיר כאלו הוא מקום בדוק, או אם נדין אותו כאשפה כיון שאינו משומר ודמים דעלמא מצויין שם לפעמים, ולמסקנא טהרה רבי יוסי לגמרי ועשאו כמקום שאינו בדוק.

בדקה בעד שאינו בדוק לה. פי' בתוספות כגון שהזמינה פקולין או צמר נקי ולבנים אלא שלא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקתה אם יש עליהם טיפי דמים מן מאכולת או משאר דברים, הא בבגד שאינו בדוק כלל לא אמר רבי טמאה נדה, אטו לקחה בגד מן האשפה וקנחה בו מי מטמא רבי נדה, (ואי) [ואני] אומר כיון שהצריכוה כגריס ועוד הרי דינו כסדין וחלוק וכל שלא היה בדוק כלל אפילו לרבי טהורה לגמרי אפילו לקחתו מן השוק סתם טהורה לבעלה, והראב"ד ז"ל סובר דבעד אפילו אינו בדוק כלל טמאה דלא דמי לחלוק דכיון שבדקה בו ממש רגלים לדבר דרוב דמים מצויין בה. +א"ה, עי' מ"ש הראב"ד בשער הכתמים וטעמא דמלתא דלא דמי עד לחלוק כו', וחלוק שאינו בדוק פי' שם הראב"ד דהיינו שלקחתו מן השוק.+

עי' **בשו"ע הגר"ז סקע"א** שנתקשה בשי' הרשב"א, דמ"ש גבי כתמים דנקטינן דבספק עברה לא תלינן, ואילו בעד שאינו בדוק מבו' דאפי' בספק עברה תלינן לטהר. עיי"ש היטב מש"כ בזה. ועי' עוד מש"כ בזה בסי' קפ"ז קו"א סק"ה.

בינת אדם שער בית הנשים סימן ט (טו-יח)

טז) שאלה אשה שנסעה לטייל בתוך שלשה ימים ראשונים של שבעה נקיים והרגישה שיצא ממנה דבר לח וכשבאה לביתה מצאה באותו מקום בכתונת כתם גדול לבן ובתוכו כתם קטן אדום מה דינו:

תשובה בסדרי טהרה סימן ק"צ דף ל"ב ע"ב כתב בשם תשובת מעיל צדקה שחקר לפי מה דקיימא לן דבשלשה ימים ראשונים אף על גב דלא תלינן בכתמים שהם יותר מכגריס ואפילו הכי בפחות מכגריס תלינן אם הוא הדין בבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה בפחות מכגריס אם תלינן בשלשה ימים ראשונים וכתב דמסתברא תלינן כמו בכתם והסדרי טהרה משיג עליו דאינו דומה לכתם שהכל מדרבנן ואמרינן כיון דחזקת דם שבא בהרגשה וזו כיון דלא ארגשה לכן טהור מה שאין כאן בבדיקת עד דיש לומר דשמא הרגישה וסברה הרגשת עד הוא ואם כן בשלשה ימים דאין לה חזקת טהרה לדעה זו עד שתתחזק בשלשה ימים ואם כן הוי ספק דאורייתא ולכן מחלק דדוקא בעגול טהור דאי איתא שהיא מגופה חזקת קנוח שהוא משוך מה שאין כן במשוך טמא עיין שם והגם שאין אני כדאי להכריע וכל שכן שגוף תשובת מעיל צדקה אינו בידי וכפי שכתב בלשון השאלה שהביא כתב גם כן בעגול ומכל מקום נראה לי להקל אפילו במשוך דיש לדייק לשיטת רשב"א דסבירא ליה דאפילו ביותר מכגריס טהור כיון שהעד אינו בדוק כמו שכתב הבית יוסף בסימן ק"צ וכן רמב"ן וקשה הא לכולי עלמא לא תלינן אפילו כתם ביותר מכגריס אלא אם כן עברה בשוק של טבחים ואם כן קשיא למה מטהר הרשב"א בעד שיש בו חשש הרגשה ביותר מכגריס אף על גב דלא ידעינן בו שום ריעותא דהנה בזה פליגא בעד בינוני כדאיתא בהדיא בבית יוסף ובט"ז ס"ק כ"ה דבעד מלוכלך לכולי עלמא טהורה ועל כרחך צריך לומר החילוק דדוקא בכתם דאינו מטמא אלא אם כן היה החלוק בדוק כדאיתא בסעיף ל"ט ואם כן כיון שיש להחלוק חזקה ברורה לא מפקינן מחזקתה אבל כל זמן שלא איתרע חזקת החלוק אף על גב שהאשה בימי טהרה ויש לה חזקת טהרה אף על פי כן חזקת החלוק היא יותר חזקה דחזקתה איתרע שהרי נמצא כתם מה שאין כן בעד שאינו בדוק אף על גב דלא ידעינן שום לכלוך מכל מקום אין לעד זו שום חזקה ולכן מוקמינן האשה על חזקתה:

רשב"א בתוה"ב.

ודברי הרב רבי משה ב"ן ז"ל קרובים לדברי התוספות שהוא ז"ל פירש עד הבדוק לה כגון שבדקתו ולא זז מתוך ידה שבדקה בו. ועד שאינו בדוק כגון שהזמינה מוכין לבנים ונקיים וכיוצא בו אלא שלאחר זמן קינחה בהן ולא בדקה אותן עכשיו בשעת בדיקה

"אלא ודאי אחר שהיה החלוק או העד בדוק אצלה מתחילה הרי הן לעולם בחזקת בדוקין עד שתדע שיו מחזקתן שאין תולין לעולם במקרה שאינו ידוע אלא נראה לי שזה הוא עד שאינו בדוק כל שהיא נוטלתו ממקום מוצנע שדרכן של נשים [דף כ עמוד א] להצניע ולהכין להן עדים ואין מוליכות אותן בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים על הרוב משום הכי הוה מטמא בהן רבי משום נדה כאלו בדקתו היא ורבי חייא חושש לו ומטמא משום כתם אבל בשלקחה החלוק מן השוק ואינה יודעת ממי לקחתו אם מן הנכרית או מן הישראלית או מישראלית נדה או טהורה וכיוצא בזה או שקנחה בעד המזדמן לה בבית בכי הא ודאי ליכא מאן דמטמא ואפילו משום כתם".

רשב"א בחי'.

ופי' עד שאינו בדוק ראיתי בנמוקי הרמב"ן נ"ר שכתב בשם רבותינו הצרפתים ז"ל כגון שהזמינה פקולין או צמר או בגדים נקים ולבנים אלא שלא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקה אם יש עליהן טיפי דמים מן מאכולת או משאר דברים,

אלא ודאי מסתברא דכל שבדקתו לכך אינו יוצא מחזקתו עד שתדע דם זה מאין בא או באיזה דבר היא יכולה לתלותו בידוע הא בסתם אינה תולה וזו דרך פשוטה בכולה מכילתא, וזו שהוקשה להם אם לקחה בגד מן האשפה איך יטמא בזה רבי משום נדה, איברא בהא לא טמא רבי משום נדה ולא ר' חייא משום כתם ואפי' לקחה חלוק מן השוק וקנחה בו אינו מטמא אפי' משום כתם ואפי' לרבי, ולא נחלקו אלא בבודקת בעד דסתם עדים מוצנעים הן במקום שאין מתעסקין בהם בכתמים ואין מוליכתן בשוק ומש"ה מטמא בהן רבי משום נדה ור' חייא משום כתם והיינו נמי דאמר רבי דכיון דנפק ליה מדין מאכולת ודאי מגופה אתא וכמו שכתבתי למעלה כנ"ל, וכן נראה מפירושי רש"י ז"ל בפלוגתא דרבי ור' חייא.

חידושי הרמב"ן מסכת נדה דף יד עמוד א

בדקה בעד שאינו בדוק לה. פי' בתוספות כגון שהזמינה פקולין או צמר נקי ולבנים אלא שלא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקתה אם יש עליהם טיפי דמים מן מאכולת או משאר דברים, הא בבגד שאינו בדוק כלל לא אמר רבי טמאה נדה, אטו לקחה בגד מן האשפה וקנחה בו מי מטמא רבי נדה, (ואי) [ואני] אומר כיון שהצריכוה כגריס ועוד הרי דינו כסדין וחלוק וכל שלא היה בדוק כלל אפילו לרבי טהורה לגמרי אפילו לקחתו מן השוק סתם טהורה לבעלה, והראב"ד ז"ל סובר דבעד אפילו אינו בדוק כלל טמאה דלא דמי לחלוק דכיון שבדקה בו ממש רגלים לדבר דרוב דמים מצויין בה. +א"ה, עי' מ"ש הראב"ד בשער הכתמים וטעמא דמלתא דלא דמי עד לחלוק כו', וחלוק שאינו בדוק פי' שם הראב"ד דהיינו שלקחתו מן השוק.+

חידושי הרשב"א מסכת נדה דף יד עמוד ב

ופי' עד שאינו בדוק ראיתי בנמוקי הרמב"ן נ"ר שכתב בשם רבותינו הצרפתים ז"ל כגון שהזמינה פקולין או צמר או בגדים נקים ולבנים אלא שלא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקה אם יש עליהן טיפי דמים מן מאכולת או משאר דברים, דאלו בבגד שאינו בדוק כלל לא אמר רבי טמאה נדה דאטו לקחה בגד מן האשפה וקנחה בו מי מטמא רבי משום נדה, ואינו מחוור בעיני כלל דא"כ תקשי לן כולה מכלתין שלש נשים שלבשו חלוק אחד וכן שלש נשים ישנות במטה אחת או שישבו על ספסל אחד אמאי טמאות כשנשתמשו בהן בזו אחר זו כיון שאנו תולין במקרה שאינו ידוע ואפי' בעד וכ"ש בחלוק וסדין וספסל, וכן ראתה על בית יד של חלוק שלה במגיע כנגד בית התורפה אמאי טמאה וכי ידיה בין עיניה כל היום שלא בא שום מקרה שם וכן פושטתו ומתכסה בו בלילה דתנן כל מקום שימצא שם דם טמאה וכן בפליון כיון שאנו תולין להקל במקרה שאינו ידוע ואפי' בעד הבדוק לה מעיקרא אמאי טמאה בכל אלו, אלא ודאי מסתברא דכל שבדקתו לכך אינו יוצא מחזקתו עד שתדע דם זה מאין בא או באיזה דבר היא יכולה לתלותו בידוע הא בסתם אינה תולה וזו דרך פשוטה בכולה מכילתא, וזו שהוקשה להם אם לקחה בגד מן האשפה איך יטמא בזה רבי משום נדה, איברא בהא לא טמא רבי משום נדה ולא ר' חייא משום כתם ואפי' לקחה חלוק מן השוק וקנחה בו אינו מטמא אפי' משום כתם ואפי' לרבי, ולא נחלקו אלא בבודקת בעד דסתם עדים מוצנעים הן במקום שאין מתעסקין בהם בכתמים ואין מוליכתן בשוק ומש"ה מטמא בהן רבי משום נדה ור' חייא משום כתם והיינו נמי דאמר רבי דכיון דנפק ליה מדין מאכולת ודאי מגופה אתא וכמו שכתבתי למעלה כנ"ל, וכן נראה מפירושי רש"י ז"ל בפלוגתא דרבי ור' חייא.

תורת הבית הארוך בית ז שער ד

תניא בפרק כל היד בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאתה עליו דם רבי אומר טמאה משום נדה רבי חייא אומר טמאה משום כתם אמר לו רבי חייא אי אתה מודה שצריכה גריס ועוד אמר לו אבל אף אתה עשיתו כתם ורבי קסבר בעינן גריס ועוד לאפוקי מדין מאכולת וכיון דנפק ליה מדין מאכולת ודאי מגופה אתא. ועוד תניא התם רבי מטמא ורבי יוסי מטהר. אמר רבי זירא כשטיהר רבי יוסי לעצמו טיהר פירוש לשיטתו הלך. כשטימא רבי כרבי מאיר טימא דתנן האשה שעושה צרכיה וראתה דם ר' מאיר אומר אם עומדת טמאה. אם יושבת טהורה. רבי אומר בין כך ובין כך טהורה. א"ל רב אחא בריה דרבא לרב אסי והאמר רבי יוסי בר רבי חנינא כשטימא רבי מאיר לא טימא אלא משום כתם ואלו רבי משום נדה קאמר כלומר אלמא רבי ורבי מאיר לאו בחדא שיטה קיימי בהדיא אלא עדיפא דרבי מדרבי מאיר או משום דלא דמו אהדדי. ואפשר דההיא דרבי מאיר הואיל ועם מי רגלים אתא ליכא אלא משום כתם והכא טמאה משום נדה דרגלים לדבר הואיל ובדקה בו. א"ל כי איתמר ההיא משום נדה איתמר כלומר ודאי כרבי מאיר ודא ודא אחת הן וההיא דריב"ח לאו משום כתם קאמר אלא משום נדה. ופר"ח ז"ל דכשטיהר ר' יוסי לא טיהר אלא משום נדה אבל משום כתם טימא. ואתיא האי פלוגתא דרבי מאיר ורבי יוסי בפלוגתא דרבי ורבי חייא. ואיברא דפשטה דשמעתין דפרק כל היד הכין משמע לכאורה דמדאמר רבי זירא וכן אמר ליה רב אשי לרב אחא בריה דרבא דרבי מאיר משום [דף יט עמוד ב] נדה אלמה רבי יוסי נמי לא טיהר אלא משום נדה אבל משום כתם לא. אלא דקשיא לי דהא בהדיא אמרינן בפרק האשה דרבי יוסי אפילו לכתחילה טיהר דתנן התם איש ואשה שעשו צרכיהן לתוך הספל ונמצא דם על המים רבי יוסי מטהר. ורבי שמעון מטמא. ואמרינן עלה בגמרא ורבי יוסי בחד ספיקא מטהר בספק ספיקא מיבעיא. מהו דתימא הני מילי דיעבד אבל לכתחילה לא קמשמע לן כלומר דממשנה יתירא שמעינן דאפילו רישא דליכא אלא חדא ספיקא מטהר רבי יוסי לגמרי ואפילו לעסק טהרות ולשמש ביתה. וקיימא לן בפלוגתא דר' מאיר ורבי יוסי דהלכה כרבי יוסי. דאמרינן התם אמר שמואל ואמרי לה אמר רבי יהודה הלכה כרבי יוסי וכן אורי ליה רבי אבא לשילא הלכה כר' יוסי. וכיון דאוקימנא פלוגתא דרבי יוסי בעד שאינו בדוק בפלוגתא דרבי מאיר ורבי יוסי קיימא לן בההיא כרבי יוסי ומינה נמי בעד שאינו בדוק אפילו משום כתם טהור ואף על גב דרבי ורבי חייא לגבי כתם שוין מכל מקום כיון דרבי זירא ורב אשי מדמי להן להדדי ואיפסיקא הילכתא בההיא כר' יוסי ואפילו בלכתחילה בהא דעד שאינו בדוק הלכה כוותיה וטהורה אפילו משום כתם. אבל הרב רבי אברהם ז"ל כתב דאע"ג דבההיא הלכה כרבי יוסי בהא הלכה כרבי משום דקאי רבי חייא בשיטתיה דמטמינן לה משום כתם ושקלינן וטרינן בגמרא אליבא דרבי חייא אלמא הלכתא כוותיה. ומכל מקום לגבי אשה שהיא עושה צרכיה ונמצא דם על המים קיימא לן כרבי יוסי דאמר טהורה ע"כ. ולא ירדתי לסוף דעתו של הרב ז"ל היכי מזכה לשטרה בתרי דרבי זירא ורב מדמו להו להדדי דאינהו בקיאי בדידהו טפי מינן היכי אמרינן אנן דלא דמו. ואי דמו אי הלכה כרבי יוסי ונמצא דם על המים על כרחין הלכה כמותו אף בההיא דעד שאינו בדוק. והר"ז הלוי ז"ל כן פסק אף בעד כרבי יוסי וכן עיקר. ואם תאמר מאי שנא עד שאינו בדוק מהא דתנן בפרק האשה שהיא עושה צרכיה (נדה כט ב) שלש נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא עליו דם כולן טמאות. כבר תירצו רבותינו הצרפתים ז"ל דהתם נמי בדין היה לטהר את כולן אלא כיון דכולן תלויות בחלוק זה הוה ליה כההיא דשני שבילין (טהרות פ"ה) דאם באו לישאל בבת אחת שניהם טמאין בזה אחר זה שניהם טהורין. [ולא] נתחוורו דברים אלו אצלי דאם כן שאלה חלוקה אף לנכרית שלא ראתה ואי נמי ראתה כתם אחת מן השלש נשים לאחר זו נטהר את האחרות דהא איכא חדא מינייהו דאינה באה לישאל. ודברי הרב רבי משה ב"ן ז"ל קרובים לדברי התוספות שהוא ז"ל פירש עד הבדוק לה כגון שבדקתו ולא זז מתוך ידה שבדקה בו. ועד שאינו בדוק כגון שהזמינה מוכין לבנים ונקיים וכיוצא בו אלא שלאחר זמן קינחה בהן ולא בדקה אותן עכשיו בשעת בדיקה משום הכי מטמא לה רבי משום נדה ורבי חייא משום כתם אבל אם לקחה עד שאינו בדוק לה כלל לכולי עלמא אינה חוששת כלל דאין סברא לומר שאם לקחה בגד מן האשפה וקנחה בו שיהא רבי מטמא בכי הא משום נדה ולא רבי חייא משום כתם. ואינה מחוור בעיני דאם כן תיקשי לן כולה מכילתין ג' נשים שלבשו חלוק אחד כדאמרן וכן נמצא על בית יד של חלוק שלה וכן פושטתו ומתכסה בו וכן פליון. אלא ודאי אחר שהיה החלוק או העד בדוק אצלה מתחילה הרי הן לעולם בחזקת בדוקין עד שתדע שיו מחזקתן שאין תולין לעולם במקרה שאינו ידוע אלא נראה לי שזה הוא עד שאינו בדוק כל שהיא נוטלתו ממקום מוצנע שדרכן של נשים [דף כ עמוד א] להצניע ולהכין להן עדים ואין מוליכות אותן בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים על הרוב משום הכי הוה מטמא בהן רבי משום נדה כאלו בדקתו היא ורבי חייא חושש לו ומטמא משום כתם אבל בשלקחה החלוק מן השוק ואינה יודעת ממי לקחתו אם מן הנכרית או מן הישראלית או מישראלית נדה או טהורה וכיוצא בזה או שקנחה בעד המזדמן לה בבית בכי הא ודאי ליכא מאן דמטמא ואפילו משום כתם. שנינו בפרק האשה שלש נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא עליו דם כולן טמאות. פירוש ושהיו שלשתן זקנות או ילדות או מעוברות או שאינן מעוברות אבל אחת זקנה ואחת ילדה או אחת מעוברת ואחת שאינה מעוברת תולות זו בזו כמו שיתבאר. תניא בפרק הרואה שתי נשים שלבשו חלוק אחד אחת ארוכה ואחת קצרה אם מגיע כנגד בית התורפה של ארוכה שתיהן טמאות כלומר דלכל אחת הוא למטה מן החגור. כנגד בית התורפה של קצרה טמאה וארוכה טהורה למעלה מן החגור הוא לארוכה. חלוק זה שדברו בו חכמים בכל מקום חלק הבדוק הוא אבל חלוק שאינו בדוק או שלקחתו מן השוק ואינה יודעת ממי לקחתו אין חוששין לו משום כתמים שאני אומר כבר היה שם כתם זה שהכתמים מדבריהם הולכין בהם להקל.

חידושי הריטב"א מסכת נדה דף יד עמוד א

אתמר בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם. ענין זה הוא הפך הענין של מעלה, דבההיא דלעיל העד בדוק והספק נפל אחרי כן מפני הירך, ובכאן הספק היה בעד ואח"כ לא נולד לו מקום ספק, ואף על פי כן למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש (וריבה) [ירכה] אינו כל כך, מה שאין כן בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר כי אינו מועיל כל כך הנגעת העד שבא אח"כ, וזה ברור.

והא דאמרינן שלא היה העד בדוק הלשון מוכיח שלא נטלתו מן האשפה או ממקום התורפה, דא"כ הא ודאי אין כאן בדיקה ודכו"ע דיו שיהא כתם, וגם פחות מכתם, גם אילו היה מוצנע יפה משאר בדיקות אף על פי שלא בדקתו בתשמיש זה, בדוק הוא בדיעבד ואף על פי שראוי לבדקו כל שעה, ואין דברינו אלא כשנטלתו ממקום בינוני שאינו משומר לגמרי וגם אינו מקום התורפה אלא מקום שנותנת עדיה לפי שעה, ולפיכך נחלקו בדבר אם דנין בו להחמיר כאלו הוא מקום בדוק, או אם נדין אותו כאשפה כיון שאינו משומר ודמים דעלמא מצויין שם לפעמים, ולמסקנא טהרה רבי יוסי לגמרי ועשאו כמקום שאינו בדוק.

טמאה משום כתם. פי' לאו דוקא כתם שהרי אין כאן מקום לכתם כלל, אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיוצא בו שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, אלא דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק.

חידושי הריטב"א מסכת נדה דף יד עמוד א

אתמר בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם. ענין זה הוא הפך הענין של מעלה, דבההיא דלעיל העד בדוק והספק נפל אחרי כן מפני הירך, ובכאן הספק היה בעד ואח"כ לא נולד לו מקום ספק, ואף על פי כן למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש (וריבה) [ירכה] אינו כל כך, מה שאין כן בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר כי אינו מועיל כל כך הנגעת העד שבא אח"כ, וזה ברור.

והא דאמרינן שלא היה העד בדוק הלשון מוכיח שלא נטלתו מן האשפה או ממקום התורפה, דא"כ הא ודאי אין כאן בדיקה ודכו"ע דיו שיהא כתם, וגם פחות מכתם, גם אילו היה מוצנע יפה משאר בדיקות אף על פי שלא בדקתו בתשמיש זה, בדוק הוא בדיעבד ואף על פי שראוי לבדקו כל שעה, ואין דברינו אלא כשנטלתו ממקום בינוני שאינו משומר לגמרי וגם אינו מקום התורפה אלא מקום שנותנת עדיה לפי שעה, ולפיכך נחלקו בדבר אם דנין בו להחמיר כאלו הוא מקום בדוק, או אם נדין אותו כאשפה כיון שאינו משומר ודמים דעלמא מצויין שם לפעמים, ולמסקנא טהרה רבי יוסי לגמרי ועשאו כמקום שאינו בדוק.

טמאה משום כתם. פי' לאו דוקא כתם שהרי אין כאן מקום לכתם כלל, אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיוצא בו שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, אלא דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק. וזהו שאמר לו רבי חייא אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד, פירוש דעל כרחך כיון שלא היה בדוק לא סגיא שלא תחוש להקל לתלות בדם מאכלת דעלמא ואי אפשר לך לעשותו כעד בדוק לגמרי ואתה צריך לדם כגריס ויותר להוציא מספק מאכלת, וכיון שכן הרי אתה עושה אותו כתם כלומר דין כתם דהיינו טומאת ספק, וכיון דכן גם יש לך לחוש אפי' שהוא כגריס ועוד לדם דעלמא כיון שאין [אתה] דן אותו כעד בדוק, ורבי סובר דכולי האי לא דיינינן ליה כעד שאינו בדוק, דבשלמא למאכלת דשכיח בכל מקום ואפי' במקום בינוני יש לנו לחוש, אבל בדם כגריס ועוד שאינו מצוי במקום שהוא בדוק ואינו בדוק אין לנו לחוש לו, שלא נניח דם המקור המצוי מפני דם זה דעלמא שאינו מצוי במקום העד, ולגביהו כעד בדוק דיינינן ליה, כך פירוש ברייתא זו.

מאי לאו בזקנותו קאי. פירוש מדאמר ליה אי אתה מודה לי.

כשטיהר רבי יוסי לעצמו טיהר. וכיון דאיפסקא הלכתא כר' יוסי בההיא, שמעינן דהלכתא כותיה בהא, דהא כי הדדי נינהו לגמרי כדמוכחא סוגיין בהדיא, ושלא כדברי הראב"ד ז"ל שפסק כאן להחמיר כר' חייא, ואם איתא דהכא איכא שום חומרא טפי כי פרכינן מדר' יוסי בר חנינא נימא דהא דהכא חמירא טפי, אלא ודאי דהא ליתא.

חידושי הר"ן מסכת נדה דף יד עמוד ב

בדקה בעד שאינו בדוק לה. פירשו בתו' כגון שהזמינה פקולין לבני'. אלא שלא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקה אם יש עליהן טיפי דם. דאי בבגד שאינו בדוק כלל לא אמר ר' טמאה נדה דאטו לקחה בגד מן האשפה וקנחה בו מי מטמא ר' משום נדה אבל הראב"ד ז"ל כתב דבעד אפי' אינו בדוק כלל טמאה דלא דמי לחלוק דכיון שבדק' בו ממש ונמצא בו כגריס ועוד רגלים לדבר כיון שרוב הדמים מצויין בה:

תורת הבית הארוך בית ז שער ד

גרסינן בפרק כל היד בדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה ולמחר מצאתה עליו דם אמר רב טמאה נדה פירוש רש"י ז"ל שנמצא הדם בירכה פירוש לפירושו שנמצא בעד ובירכה ולרביתא נקטוה ולומר דאע"ג דנמצא גם בירכה אי אומר דם זה בירכה היה וממנו נדבק בעד ולא תטמא משום נדה אלא משום כתם כדין דם הנמצא בירכה לבד דכיון דבדקה בעד ונמצא עליו דם ודאי מגופה אתא ובודאי משוינן לה. ודוקא בשנמצא עליו יתר מגריס ועוד דנפק ליה מדין מאכולת הא פחות מיכן כיון דטחתו בירכה תלינן במאכולת. ותדע לך דהא קתני במתניתין נמצא על שלו טמאין וחייבין בקרבן על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן. ואקשינן עלה בגמרא וליחוש דילמא דם מאכולת היא ופירש רש"י ז"ל דאפילו אנמצא על שלה פריך ופרקינן אותו מקום בדוק אצל מאכולת ואיכא דאמרי דחוק הוא אצל מאכולת אלמא אי לאו בדוק או דחוק הוה תלינן במאכולת. ומתניתין ודאי בעד הבדוק הוא דאי בשאינו בדוק חטאת לא מייתו דאינה טמאה משום נדה אלא משום כתם ואי תימא דאיתא כרבי דמטמא [דף יט עמוד א] משום נדה וביתר מגריס אם כן היכי מקשינן ליחוש דילמא דם מאכולת הוא דהא כיון דאיכא גריס ועוד דנפק ליה מתורת מאכולת דאפילו תמצא לומר דאינו לא בדוק ולא דחוק כל היכא דאיכא יתר מגריס דנפק ליה מדין מאכולת מטמא רבי משום נדה דודאי מגופה אתא וכדקאמר ליה לרבי חייא. אלא ודאי מתניתין בעד הבדוק ובפחות מגריס ועוד דלא נפק מדין מאכולת ואי לאו דאותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת לא מטמינן משום נדה אפילו לפירושו של רב חננאל ז"ל שפירש ההוא דאנמצא על שלו פריך אבל בשלה בלא טעמא דדחוק ובדוק טמאה נדה הואיל ושייכי בה דמים מכל מקום כך נראין הדברים הואיל וטחתו בירכה. ועוד דהא משמע דכיון דאיירי הכא בעד הבדוק ובעד שאינו בדוק ופלגינן בינייהו בדין טחתו בירכה ובדין הניחתו בקופסא ולא מפלגינן בינייהו בהדיא בשיעורין אלמא תרוייהו חד שיעורא אית להו. ואם תאמר אי בכגריס ועוד היכי מטמית משום נדה דהא משמע דכל היכא דבעינן כגריס ועוד לא מטמית לרבי חייא מיהו משום נדה אלא משום כתם וכדאמר ליה רבי חייא לר' בסמוך גבי עד שאינו בדוק והניחתו בקופסא אי אתה מודה שצריכה גריס ועוד אמר ליה אבל אף אתה עשיתו כתם. ואלו בעד הבדוק משמע דרבי ורבי חייא בחדא שיטה קיימי מדאיפליגו בעד שאינה בדוק ולא איפליגו בעד הבדוק אלמא בעד הבדוק דמטמא אפילו רבי חייא משום נדה על כרחין לאו כגריס ועוד היא. מיסתברא לי דהתם הכי קאמר ליה רבי חייא לרבי אי אתה מודה דאפילו הניחתו בקופסא צריכה גריס ועוד דלא מטמיא לה בכל דהוא כדמטמא לה בעד הבדוק והניחתו בקופסא אם כן אף ביותר מכגריס נמי כתם שאתה תולה בו להקל לומר דמעיקרא הוה ביה אם כן בשיש יתר מכגריס תלה בו להקל ונימא דמעיקרא הוה ביה ואם אי אתה תולה ביותר מכגריס אף בפחות מגריס כן. ואמר ליה רבי בפחות מגריס דנפק ליה מדין מאכולת אין אומרין שמא נתעסקה בו בכתמים או עברה בו בשוק של טבחים לפי שאינו מצוי שיתעסקו בכתמים או שיעברו בשוק של טבחים אם העדים בדוקין הילכך בודאי מגופה משוינן לה. אבל הרמב"ם ז"ל כתב דאפילו בפחות מכגריס טמאה הואיל ובדקה בו הרגלים לדבר. והראשון נראה עיקר וכמו שכתבנו. וכן פסק הר"א ז"ל וכן פסק הרמב"ן ז"ל. ומכל מקום דוקא בשהכתם עגול תלינן במאכולת כל שאין לה גריס ועוד הואיל וטחתו בירכה אבל משוך רגלים לדבר דדם קינוח הוא הואיל ובדוק הוא מתחילה. וכדתניא בריש פרק הרואה עד שהיה נתון תחת הכר ונמצא עליו דם אם עגול טהור אם משוך טמא. ותניא בתוספתא אם עגול טהור שהוא דם מאכולת אם משוך טמא שהוא דם קנוח.

ש"ך יורה דעה סימן קצ ס"ק מה

מה בדקה כו' - דין זה צל"ע ומה שהוציא המחבר כן מרש"י גם כן צ"ע כמו שאבאר דגרסינן בש"ס (פרק כל היד דף י"ד ע"א) בדקה עצמה בעד הבדוק לה וטחתו על ירכה ולמחר מצאה עליו דם טמאה נדה בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם רבי אומר טמאה משום נדה ורבי חייא אומר טמאה משום כתם (ואמרינן בש"ס דאף לרבי אינה טמאה אלא בכגריס ועוד) ופירש רש"י ולמחר מצאה עליו דם על הירך טמאה נדה טומאה ודאית דכיון דהעד בדוק לה שלא היה בו דם קודם בדיקה ודאי מגופה אתי על העד ומשם הוטח על ירכה ולא אמרי' דלמא מעלמא אתי על ירכה וספק טומאה היא, (ועל עד שאינו בדוק פירש"י) ולמחר מצאה עליו דם על העד ואיכא לספוקי דלמא מקמי הכי הוה בי' ולהכי לא נקט הכא טחתו בירכה דא"כ הוי להו תרי ספיקי לקולא חדא דלמא לאו מן העד הוטח על ירכה ואפי' את"ל מן העד אתי דילמא כיון דאינו בדוק מקמי הכי הוה עכ"ל, והביא ב"י דברי רש"י אלו דתרי ספיקי הוה ולקולא ועל פי זה כתב דבריו כאן אבל אין מדברי רש"י ראיה כלל מכמה טעמי' חדא דרש"י לא בא לומר אלא דלהכי לא נקיט הכא טחתו בירכה משום דה"ל תרי ספיקי וא"כ אפילו רבי מודה דטמא' משום כתם ולא משום נדה אבל שתהא טהורה לגמרי א"א כמו שאבאר ועוד דאפ"ת דדעת רש"י דטהורה לגמרי אפשר דס"ל כרשב"א דלקמן בסמוך וכן משמע בת"ה ע"ש ודוק ועוד נ"ל דהיינו לפי מה שפי' הוא דטחתו על ירכה ונמצא דם על ירכה דבכה"ג אפשר דטהורה לגמרי משום דהוי תרי ספיקי ר"ל ס"ס וכמ"ש התוס' וז"ל ודוקא בעד הבדוק לה אבל שאינו בדוק לא הוי ס"ס כדפרש"י עכ"ל דליכ' למימר מיד שמא מהמקור בא על ירכה דהא מצאה על הירך במקום שאין דם המקור יכול לפול שם וכדכתבו התוס' שם א"כ אני אומר ספק בא מן העד על הירך ספק מעלמא אתי על הירך ואת"ל מן העד בא על הירך דלמא על העד נמי מקמי הכי הוה א"כ הוי ס"ס גמור אבל במצאה על העד לא הוי ס"ס כלל דליכא למימר כמ"ש העט"ז שמא מן הירך שמא אינו מן הירך ואת"ל אינו מן הירך שמא מקודם לכן היה עליו הדם עכ"ל וכ"כ המע"מ סוף דף ער"ה דעל העד נמי איכא ס"ס דדלמא מן ירכה שהיה בה דם מאכולת הוטח על העד ואת"ל כו' ומ"ה אפילו כגריס ועוד טהורה כמ"ש הש"ע עכ"ל דזה אינו ס"ס כלל דהכל א' הוא ומיד איכ' למימר שמא מהמקור בא על העד וכה"ג לא מקרי ס"ס כלל וכמ"ש בדיני ס"ס בדין י"ג ע"ש ודוק ומכ"ש כשטחתו בירכה ונמצא עליה יותר מכגריס דכה"ג ליכא חשש מאכולת כלל וכדאיתא בתוס' שם וברשב"א בת"ה וא"כ תימה היאך תהא טהורה בכה"ג דהא כיון דהוא כגריס ועוד ליכא למימר דמן המאכולת שבירכה הוא וכדאיתא בפוסקים להדיא אם כן ליכא הכא אלא חדא ספיקא שמא מקמי הכי הוי על העד או שמא מן הקינוח הוא אם כן ה"ל ספק דאורייתא וטמאה ודמי לבדקה עצמה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא בסעיף ל"ו דטמאה בכגריס ועוד וה"ה הכא וכל שכן להי"א בסעיף ל"ה דאפילו בכ"ש טמאה בירכה דלא תלינן כלל בירכה אם כן באינו בדוק נמי לא עדיף מהניחתו בקופסא ואף שמדברי הרשב"א בת"ה משמע דלכאורה דבטחתו בירכה אף בכגריס ועוד אינה טמאה אלא בעד הבדוק דוקא היינו דאזיל לשיטתו דסבירא ליה דקי"ל כרבי יוסי דבעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא טהורה לגמרי אפילו בכגריס ועוד דתולין מספק להקל דמקמי הכי הוה אבל לדידן דקי"ל בקופסא טמאה ה"ה הכא וכל זה ברור והיה נ"ל ליישב דברי המחבר דמיירי ג"כ בשנמצא הדם על ירכה אך העט"ז והמ"מ לא כ"כ וכ"נ מדברי הרב והב"ח דמיירי כשנמצא על העד וצ"ע:

1. עי' **ערול"נ** בסוגיין שתמה על מש"כ רש"י דקו' הגמ' דתביא אשם תלוי, שהרי הגמרא לקמן מוקי מתניתין כמ"ד דבעינן חתיכה משתי חתיכות ושעל ספק לא מביא אשם תלוי, עיי"ש.

   ועי' **בתוס' להלן י"ד:** [ד"ה בעינן], ולפי"ד לכאו' יש ליישב קו' הערול"נ. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם מלישנא דתוס' שכתבו "**דלמא** מייתי חולין בעזרה" אזי מבו' לכאו' דהוי ספיקא דאורייתא, וצ"ע. [והנה עי' **סד"ט ק"צ סק"ס** (ד"ה ולכאו') שכתב דבגוונא דמתני' ליכא חזקת טהרה, מאחר ואיירי בסמוך לוסתה וכדאיתא **בשבועות יח ע"א**. והנה לפי"ז יש אולי לקיים דקדוקו של הבינת אדם דהוי אך מתורת חומרא, דאיכא למימר דאמנם בשאר בדיקות מטמאינן לה רק מתורת חומרא, והיינו משום דאית לה חזק"ט, אבל בגוונא דמתני' דלי"ל חזק"ט אזי ע"כ דאיכא ספק מדינא, ועי']. [↑](#footnote-ref-2)
3. אלא דמזה אין הוכחה דס"ל דהמכוון בגמ' לטהר לגמרי, דאיכא למימר דמדרבנן מיהת טמאה, וכמ"ש הבינת אדם הנ"ל בשי' התוס', ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' **פרי דעה ק"צ טו"כ סק"כ** שכתב דרש"י והרשב"א בזה לשיטתייהו בפשט **הגמ' להלן נז:** לעולם דארגשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה לולי דברי הב"י היה מקום לדון דאפי' אי נימא כרש"י בפירוש קו' הגמ', עדיין ייתכן דבנמצאת מאכולת רצופה עדיפא, ומצינן לטהרה לגמרי לולי הא דאו"מ בדוק הוא. [ואמנם **ברש"י ד"ה רצופה** שכתב "וללישנא דדחוק איכא **לספוקי**" מבו' דאף בנמצאת מאכולת רצופה איכא מיהת טומאת ספק למ"ד דחוק, (וכן מבו' להדיא בריטב"א) מיהו בשי' הרשב"א אכתי י"ל כהנ"ל]. [↑](#footnote-ref-5)
6. אלא דגופא דמילתא צ"ע, שהרי מבו' שם ברשב"א דלא הוה פשיטא ליה מסב' דאף בבדיקת עד מצינן למיתלי במאכולת, וא"כ תמוה היאך באמת מוכיח הרשב"א מקו' הגמ' וניחוש דמצינן למיתלי במאכולת ולטהר לגמרי מכח זה, והלא דילמא כוונת הגמ' כרש"י דלהוי ספק מיהת. [ואמנם שפיר מצי להוכיח דבפחות מכגריס אזי אינה טמאה נדה, מיהו הא דטהורה לגמרי מניין לו]. וביותר, דלישנא דגמ' "וניחוש" הלא בפשוטו נראה כרש"י, וצ"ע. וכבר עמד ע"ז **הסד"ט ק"צ סקס"ז** [סוד"ה ואין לומר, עמ' תס"ג]. [↑](#footnote-ref-6)
7. עיי"ש שכתב דלעולם י"ל דהוה פשיטא ליה דקיל טפי טחתו בירכה משאר בדיקה [ועיי"ש מש"כ בזה ואכמ"ל], והרשב"א רק בא להוכיח דשכיחא מאכולת בגופה, [וממילא בדין דנטהר לגמרי], דאילו לא שכיחא מאכולת בבשרה אזי לא הוה מהני חשש מאכולת אפי' לענין לאשווי תורת ספק. אמנם דבריו בזה תמוהין טובא, שהרי מפורש בדבריו בתוה"ב שכל ההוכחה קייימא דוקא לשי' רש"י ולא לשי' ר"ח, ואם כדבריו אזי אין לזה מובן לכאו', ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא דגם בזה תיקשי כהנ"ל, דבאמת מניין להרשב"א דזהו הפירוש בקו' הש"ס עד שבא להקשות מכח זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועי' בשו"ת שב יעקב סי' מ"ג בתשובת הגאון מה"ר אברהם ברודא שכתב שם דקו' הגמ' אף איותר מכגריס, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-9)
10. הנה מה שנקט הגרע"א דלפי שי' הרשב"א אזי ע"כ מוכח דאף כלפי דאורייתא יש חילוק בין פחות מכגריס ויותר מכגריס, הוא מבו' היטב, שהרי שי' הרשב"א דבטחתו בירכה תלינן במאכולת, וביותר מכגריס הלא טמאה נדה. [וק"ק מה שנראה מלשון הגרע"א דהוכיח כן ממשמעות דברי הרשב"א ולא מעצם הדין]. אולם מה דנקט דאף מאי דמטמאינן במשוך זהו ע"כ מדאורייתא, לא ברירא מהו ההכרח לזה בשי' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-10)
11. והנה הסד"ט כתב כן בשי' הרשב"א. ותמוה טובא, שהרי היאך אפשר לומר כן בשי' הרשב"א דס"ל דבטחתו בירכה הגם דהיא טמאה נדה ביותר מכגריס, בפחות מכן תלינן במאכולת. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. אלא דלפי"ז צ"ע מהו שהקשה הריטב"א דאין לך נדה ודאית בדם טפה כחרדל, והלא משכחת לה במשוך, ובבדיקה הלא מן הסתם הדם משוך, וכמש"כ הגרע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. לכאו' מבו' כן במש"כ רש"י ד"ה מאכולת, "וכשבעל נדבק בו". וכ"כ **הערול"נ והחכמת בצלאל**.

    ועי' **בערול"נ** שם שכתב דממש"כ **רש"י בד"ה רצופה** "שהרי העד היה בדוק **לה**" אזי מבו' דקאי נמי אשלה. ועיי"ש שכתב דזהו המקור של הרשב"א בשי' רש"י דפריך נמי אשלה.

    [והריז"פ שליט"א העיר דיש אולי לדחות ההוכחה ממש"כ רש"י "בדוק לה", דיש לדון דאף הבדיקה בשלו אזי הוא ניהו משום חובת בדיקה דידה, (והיינו, דעליה מוטל שיקנח בשלו כדי שבדיקתה תהני), וכדמשמע מלישנא דמתני' דקתני "דרך בנות ישראל משמשות בשני עדים" ודו"ק. ולפי"ז שפיר איכא למימר דעליה מוטל לבדוק עד דידיה ולהכינו לקינוחו, וממילא שפיר שייכי לישנא דבדוק **לה** אף גבי עד דידיה, ודו"ק.

    שו"ר **באשכול סי' מ"ג** שכתב גבי נמצא על עד שלו בזה"ל, "וכן אם **מצאה** דם על עד שלו וכו'" ומשמע מזה דעל **האשה** מוטל לבדוק גם עד דידיה אם נמצא בו דם, ומבו' לכאו' כהנ"ל, ודו"ק].

    ועי' **חכמת בצלאל** שכתב **דמגי' המהרש"ל ברש"י ד"ה רצופה** נמי מבו' כהרמב"ן דאשלו פריך. [↑](#footnote-ref-13)
14. וצ"ע, דכל כמה דנקט הרמב"ן דמבו' ברש"י דקו' הגמ' מנמצא על שלו, אזי א"כ מהכ"ת דס"ל לרש"י דה"נ קשיא אנמצא על שלה, והלא שמא ס"ל כשי' ר"ח דאנמצא על שלה לא קשיא.

    עוד צ"ע, דלפי מה שנקט הרמב"ן בשי' רש"י דה"נ קשיא אשלה, אזי א"כ צריך בירור מה הכריחו לרש"י לפרש דקו' הגמ' אנמצא על שלו. [ואולי היתה לפניו **גי' הריטב"א** דהביאוה על פסקא דנמצא על שלו]. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה בדברי הרמב"ן בסוגיין יש מקום עיון. דהנה הרמב"ן בסוגיין כשבא לפרש שי' ר"ח, כתב בתוה"ד דאין קינוח העד ממעך מאכולת והורגה, עיי"ש. ותמוה א"כ מהו שנתקשה בתחילת דבריו לשי' רש"י דא"כ אין לך אשה וכו', והלא לפי הנ"ל לק"מ, וכמש"כ הרשב"א בתשובה הנ"ל, וצ"ע. [ואולי יש לחלק בין קינוח לבדיקה גמורה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-15)
16. הנה בעיקר מה שכתבו הראשונים דמדלא נמצא על שלה יש הוכחה ורגל"ד שלא בא מגופה, יל"ע בזה, דהנה במצאה על שלה בשיעור אותיום מבו' בגמ' דע"כ דאיירי בקינוח ולא בבדיקה, וא"כ הלא לכאו' שפיר ייתכן שידבק הדם בשלו שנכנס בעומק, ולא בשלה דהוי קינוח גרידא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. הנה מש"כ הרמב"ן "אבל בשלה וכו'" צ"ע לכאו', דתיפו"ל מצד דבכה"ג ליכא הוכחה. ובפשוטו נראה דבא לפרש את עיקר הדבר מדוע באמת צריכנן להוכחה. [ולפי"ז יוצא דס"ל דאף גבי נמצא על שלו שייכא סב' שייכא בה דמים].

    אולם יל"ע בזה בתרתי, א. דמדוע סני ליה לפרש כמש"כ הרמב"ן גופיה אליבא דרש"י בפירוש קמא, דבלאו דאיכא הוכחה לא תלינן מאחר ואף לפי סב' המקשן לא שכיחא מאכולת התם. [ואין לומר דמאי דכתב הרמב"ן אהך פירושא "ואינו מחוור" זהו מה"ט, שהרי א"כ אכתי מצינן לקיים עיקר התי' אלא דנימא דמאי דבעינן להוכחה זהו משום דרוב דמים מצויין, וכמש"כ אליבא דר"ח, ודו"ק] ב. עוד יל"ע, דהנה מש"כ הרמב"ן "ואין קינוח וכו'" אזי לכאו' כוונתו בזה ליתן טעם נוסף מדוע בשלה לא תלינן במאכולת, [וכן מבו' בחי' הר"א דאיתא שם "ועוד"], וא"כ נמצא דלפי טעם זה אזי מה דגבי נמצא על שלו תלינן במאכולת, אי"צ בזה להא דאיכא הוכחה. ולא נראה כלל ברמב"ן דלפי"ז אי"צ למש"כ לעיל. וביותר קשה, דא"כ נמצא דיש נפ"מ לדינא לפי הך טעמא, דלפי"ז יוצא דבנמצא על שלה ושלו נמי תלינן במאכולת,ולא משמע כן כלל, וצ"ע בכ"ז. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-17)
18. דהנה לא ברירא אם ס"ל דנקודת החילוק בין שלו לשלה הוא ניהו מצד דבשלו יש הוכחה ובשלה ליכא הוכחה, וע"ד מה שנראה בשי' התוס', [ולפי"ז נמצא דנחלקו רש"י ור"ח אם בנמצא על שלה יש הוכחה או לאו, שהרי בשי' רש"י נקט הרשב"א דאף בנמצא על שלה לחוד יש הוכחה], או דנקודת החילוק היא, דבשלה איתא לסב' שייכי בה דמים, ובשלו לא שייכא הך מילתא, וע"ד הריטב"א, ועי'. [אלא דאף לפי צד זה חלוק דרכו של הרשב"א מדרכו של הריטב"א, דבריטב"א נראה בפשוטו דבשלו תלינן במאכולת אף בלאו דאיכא הוכחה, ואילו ברשב"א מבו' דאף בשלו לא תלינן במאכולת אלא משום דאיכא הוכחה, אלא דבשלה מאחר ושייכי בה דמים אזי חמירא דאפי' במקום רגל"ד לא תלינן במאכולת]. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה לשי' התוס' ק"ק דלכאו' הול"ל "אימא שמש **הכניסה"**, ועי'.

    עוד יש לעיין לשי' התוס' מדוע צ"ל דהשמש הכניסה ולא סגי במאי דנימא דהשמש רצפה סמוך לאו"מ, ונדבק בו הדם. אלא די"ל דהוצרכו לזה לפי הפירוש דאיירינן בנמצא על שלה. אמנם בשי' הרא"ה תיקשי, דאיהו מפרש דסוגיין איירי בשלו דוקא, ואיהו נמי כתב בפרט זה כהתוס'. [ואולי בדרך הילוכו אינו יכול לרצוף אלא להכניס, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-19)
20. ולשי' הריטב"א והמאירי באמת תיקשי קו' התוס' דמהו דקאמר הש"ס "אימא שמש רצפה".

    והנה עי' **ברשב"א בתשובות חדשות מכת"י סי' צ"ה** דדקדק מהא דאמרינן אימא שמש רצפה דקינוח העד אינו ממעך מאכולת. ולפי"ד יש אולי לומר דבאמת אין כוונת הש"ס לבאר מדוע בכה"ג ליתא לטעמא דדחוק, אלא אתי למימר דאמנם למ"ד בדוק ע"כ צ"ל דאתיא רצופה למ"ד דחוק י"ל דנרצפה באו"מ, אלא דבכדי שנוכל לתלות שנרצפה באו"מ אזי ע"כ צ"ל דשמש רצפה, ועדיין צ"ע. הא מיהא, דמדברי הראשונים בסוגיא שהקשו דא"כ אין לך אשה דטמאה בבדיקה הלא נראה דלא אזלו בדרך זו, וא"כ שוב תיקשי לשי' הריטב"א והמאירי מהו דקאמר "אימא שמש רצפה". [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה לשי' רש"י ודאי תיקשי קו' התוס' מהו דקאמר דשמש רצפה, שהרי בקו' הגמ' וניחוש דלמא דם מאכולת מפורש ברש"י דחיישינן שנרצפה אפי' שלא ע"י השמש, שברש"י ד"ה מאכולת כתב וז"ל "דדלמא דם מאכולת הוא שהיה באותו מקום באשה וכשבעל נדבק בו", וא"כ קשה טובא למאי נקט בכה"ג דאימא ששמש רצפה. [↑](#footnote-ref-21)
22. הנה ברא"ה מבו' כהתוס' דהא דלמ"ד דחוק מטהרינן אזי זהו משום דתלינן שהשמש הכניסה, מיהו למ"ד בדוק אזי א"א לומר ששמש הכניסה. אמנם חילוק גדול יש בינייהו, דבתוס' מבו' דהטעם דלמ"ד בדוק א"א לומר דהשמש הכניסה זהו משום "שאינה באה כלל סמוך לרחם משום הזוהמה". אולם בדברי הרא"ה מבו' לכאו' דשפיר ייתכן שתבא שם מאכולת, אלא דלא מצינן למימר דהיא נגררת עם השמש אא"כ היא מתה. [ולכאו' זהו משום דכל כמה שהיא חיה אזי היא מסתלקת משם משום הזוהמה], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)
23. צ"ב למאי הוצרך לזה דהשמש הכניסה לאו"מ, דלכאו' שייך שידבק בהשמש אחר הבעילה כשיוצא מאו"מ. [ואולי לא שייך שתדבק המאכולת אלא באו"מ דוקא משום דוחק המקום, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-23)
24. עי' היטב בדברי הרא"ה בבדק הבית מש"כ בביאור סוגיין, והנה מדבריו לכאו' מבו' דאף למ"ד בדוק שפיר שייך שתבא מאכולת סמוך לאו"מ, אלא דלמ"ד בדוק אזי אינה נגררת עם השמש אא"כ היא מתה. והנה לפי"ז א"א לתרץ כהחוו"ד, דנימא שמא נרצפה סמוך לאו"מ, וכשעבר השמש שם נדבק בו הדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. והריז"פ שליט"א העיר דאולי מקורו של רש"י מהא דאיתא **להלן נט**. ד"היכא דרצופה בו מאכולת **מוכחא מילתא** דהאי ועוד דם מאכולת הוא", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-25)
26. ואולי יש לפרש שי' רש"י באופ"א. די"ל דהוקשה לו קו' החוו"ד דמדוע לא תלינן שבאה רצופה עם דמה, וע"כ הוכרח לו לפרש דאיירי דהוא רחוק קצת, וממילא ע"כ לא ייתכן שבאה עם דמה, דא"כ הו"ל להמצא ע"ג הדם ממש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-26)
27. והנה לכאו' אין נראה כלל לומר דנקטינן בכה"ג דהיתה מאכולת חיה באו"מ, דברש"י נראה דלמ"ד בדוק אזי קים להו לחז"ל דאינה נכנסת בשום אופן. אלא דאולי י"ל דבכה"ג תלינן דבאה מאכולת רצופה עם דמה. דאמנם בחוו"ד סקט"ו כתב דהדם נשאר במקום המיעוך, מיהו ייתכן דכן הוא מן הסתם, אבל היכא דיש הכרח גמור תלינן דהכי הוה, וצ"ע בזה.

    ועי' **תפארת למשה** שכתב דבכה"ג תלינן שהיתה מאכולת חיה על העד, [דהעד בדוק מדם ולא ממאכולת], וכשהכניס העד נמעכה. וברחוק קצת לא תלינן בזה דא"כ היה לו להמצא על על הדם ממש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. הנה מבו' ברמב"ן דלא הוקשה לו דניחוש שמא נרצפה מאכולת על השמש קודם בעילה, [הן מלשונו בקו', והן מצד דתי' לא אהני לקו' זו]. וצ"ע בטעמא דמילתא. [↑](#footnote-ref-28)
29. לכאו' צ"ע, שהרי כתב לעיל דאין קינוח העד ממעך מאכולת, וא"כ אין במה לתלות את מיעוך המאכולת. ועי' היטב בדברי **הרשב"א בתשובות חדשות מכת"י סי' צ"ה** ד"ה היטבת לראות. [↑](#footnote-ref-29)
30. יל"ע מהו המכוון במה שכתב "שהרי אינו אלא ככתם בעלמא". וכבר עמד ע"ז **הבית מאיר** [עמ' סג:]. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובדברי הריטב"א יש מקום עיון, שהרי שי' הריטב"א דפלוגתייהו אם הוי ודאי או ספק, ולכאו' הנפ"מ לענין אם שורפין ואם מביאין קרבן, ולענין מה שייך למיזל לחומרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. אולם יש לדון דאין דברי הסד"ט נסתרין מדברי הרא"ה. דייתכן לומר דאף הרא"ה יודה דהיכא דליתא לסב' דחוק [וכגון גוונא דהסד"ט דאיירי בקינוח מבחוץ] אזי שפיר תלינן במאכולת כל כמה דנמצאת מאכולת רצופה, מיהו הוא הלא איירי בבדקה באו"מ ללישנא דדחוק, אשר בזה כנגד הרגל"ד דמאכולת מעוכה הלא עומד כנגד זה הא דאו"מ דחוק הוא אצל מאכולת, ועל כן שוב הו"ל כאילו אין מאוכלת מעוכה, ודו"ק, וצ"ע בזה. [הערת הריז"פ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-32)
33. והנה יש בזה לכאו' נפ"מ לדינא. דהנה רש"י ותוס' בסוגיין כתבו דבעד שאינו בדוק וטחתו בירכה מודה רב. ולכאו' נראה דרק באופן דס"ל לר"ש ב"ח דחוששת הוא דאמרינן דבעד שאינו בדוק אף רב מודה. וא"כ לפי המבו' בתוס' בתי' קמא דבנמצא על העד אזי אין כלל נידון ופשיטא דטמאה, אזי לכאו' בכה"ג אף בעד שאינו בדוק הדין הוא דטמאה. ועוד צ"ע בזה. [אמנם לפי שי' **הש"ך סקמ"ה** אין בזה נפ"מ, דאיהו ס"ל דאפי' לפי התי' השני בתוס' ליתא להך דינא כי אם בנמצא על הירך לחוד]. [↑](#footnote-ref-33)
34. והנה מהא דהזכיר הש"ס רק הא דנמצא על הירך אזי לכאו' משמע מזה דכל כמה דאיכא נמי בעד, וליכא הוכחה שלא בא מן העד] אזי שוב אהני הדם שבירך לטמאותה מצ"ע, ועי'. [↑](#footnote-ref-34)
35. והנה בשי' הרמב"ן ק"ק לומר כן, שהרי נראה בקו' שלא הוקשה לו באופן שלא נמצא בעד אלא משום דאיכא הוכחה. וגם בתוס' נראה כן. [אכן בשי' הרשב"א שפיר י"ל דמה שהכריחו לומר דאיירי שנמצא אף על העד זהו באמת משום דס"ל דמשום ירך לחוד אין לטמאותה טומאת נדה].

    ובאמת שיש אולי לדחות הדיוק בדברי הרמב"ן, די"ל דכוונתו בזה דבעינן להא דנמצא על העד משום דאל"כ מוכח מזה דלא בא הדם מן העד, ודוחק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-35)
36. דהנה בתוס' הלא ודאי חזינן דיש חומר טפי בדם הנמצא על העד מאשר דם הנמצא על הירך, שהרי בתוס' בתי' קמא הלא מבו' דס"ל דבנמצא אף על העד פשיטא דטמאה, ואילו בנמצא על הירך איכא חידושא, ודו"ק. [וודאי אין נראה שהנידון של הסוגיא הוא ניהו מצד ממל"מ. ועוד, שהרי א"כ אף אינו בדין שתהא חוששת, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-36)
37. עי' היטב בדברי **הריטב"א**, ויש שם לכאו' כפילות דברים. ואולי י"ל דבמש"כ "וגם אם נמצא וכו''" נתכוין לסב' זו. [↑](#footnote-ref-37)
38. ולכאו' נראה טפי לומר דלפי מאי דמפרש הרמב"ן אליבא דר"ח דרב איירי דוקא בלא נמצא על הירך, [דהלא איירי אף בפחות מכגריס, ובכה"ג ברור דאינה טמאה נדה כי אם בכה"ג], אזי שוב ע"כ דאף ביותר מכגריס אינה טמאה נדה, שהרי אין שום מקור לדין זה, ודו"ק.

    ובאמת, דיש לכאו' ראיה ברורה לזה. דהנה עי' ברמב"ן שם שכתב לסייע פירוש זה מהא דלהלן דקא מקשה ר' חייא אף אתה עשיתו כתם, "אלמא אין לך שצריכה כתם וטמאה נדה אלא זו". ואי נימא דביותר מכגריס אזי אף בנמצא על הירך טמאה נדה, אזי אכתי קושיא במקומה עומדת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-38)
39. והנה ברמב"ן מבו' דהטעם דטמאה נדה ולא חיישינן למאכולת זהו משום דמדלא אישתכח על ירכה מוכח דאי"ז דם מאכולת. [ועיי"ש מש"כ מדוע לא חיישינן שנרצפה בשעת טיחה על העד]. ואילו ברשב"א [בחי' ובתוה"ב] מבו' דבעצם שייך חשש מאכולת בכה"ג, והא דלא חיישינן למאכולת זהו דמאחר ובדקה בו איכא רגל"ד. ובריטב"א גם מבו' דאזיל בשי' הרשב"א, שהרי דחה לפי' ר"ח מכח קו' הגמ' לעיל וניחוש וכו', ודו"ק.

    [ונמצא, דלהרמב"ן בשי' ר"ח אזי אפי' ביותר מכגריס ליתא לחומרא דעד, ומאי דטמאה נדה זהו אך משום דאיכא הוכחה דלא אתי מירכה. ואילו להרשב"א והריטב"א אזי מבו' לאידך גיסא, דר"ח ס"ל דכ"כ איתא לחומרא דעד, דאפי' במקום תליה טמאה נדה, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-39)
40. והנה יל"ע בזה, דעי' **ברמב"ן בהל'** דמבו' בדבריו דאפי' בנמצא על העד לחוד תלינן במאכולת, וצ"ע. [ועי' **פרד"ר ח"א עמ' נ'** שעמד בזה]. [↑](#footnote-ref-40)
41. והנה ברשב"א לכאו' יש לפרש דכוונתו כהריטב"א. אמנם יש אולי לדון דס"ל דכל הצד למיחש דאתי מעלמא על ירכה הגם דאין במה לתלות, זהו אך מכח דיש לפנינו דם על הירך, ודוקא בפחות מכגריס דאיכא תליה במאכולת הוא דיש לחוש לזה אפי' בלאו דאיכא לפנינו מציאת דם, ועי'. [ויש סעד לזה מדברי **החוו"ד סקי"ט** שבתחילה הביא דברי הרשב"א והרמב"ן והר"ן בסוגיין, ואח"כ כתב דברמב"ן ובר"ן מבו' דס"ל דלא ייתכן שיתקנח הכל מירכה. והנה הרשב"א ג"כ כתב בשי' רש"י דנקט שנמצא דם על הירך משום דבלא"ה פשיטא דטמאה נדה. ואי נימא דכוונתו משום דאיכא הוכחה אזי א"כ נמצא דאף ברשב"א מוכח כן. וע"כ דברשב"א יש לפרש דבעינן באופן חיובי את מציאת הדם, ודו"ק היטב]. [↑](#footnote-ref-41)
42. והנה לכאו' נראה דהטעם דלגבי מאכולת ס"ל לריטב"א דלא אמרינן דעל ירכה נמי הו"ל לאשתכוחי, דזהו משום דאיכא למימר שנרצפה בשעת הטיחה על העד, ודו"ק.

    והנה עי' **בחוו"ד סקי"ט** שדקדק בדברי **המחבר בסעי' ל"ה** דס"ל דתלינן במאכולת אפי' היכא דלא נמצא על ירכה. ועיי"ש שכתב דזהו משום דס"ל דמבשרה יכול להתקנח לגמרי, [ועיי"ש שכתב דזהו דלא כהרמב"ן והר"ן]. והנה לפי מש"כ הריטב"א אזי אי"צ למש"כ, דהלא מבו' להדיא בדברי הריטב"א דהגם דס"ל דאף מבשרה אין מתקנח לגמרי, שהרי מה"ט כתבו דביותר מכגריס פשיטא, ומ"מ ס"ל דלגבי מאכולת ייתכן שלא יימצא דם על בשרה, וע"כ דזהו משום הטעם הנ"ל. ונראה שלא ראה החוו"ד את דברי הריטב"א. [ולכאו' מוכח כמש"כ לעיל לפרש דברי הרשב"א באופ"א מהריטב"א, שהחוו"ד הביא שם דברי הרשב"א. אולם אינו מוכח, שאולי לא ראה את הרשב"א בחי', וכוונתו שם לרשב"א בתוה"ב]. [↑](#footnote-ref-42)
43. והנה בשי' הרשב"א יש מקום לפקפק בזה, דייתכן דאין כוונתו דר"ח ס"ל דסוגיין איירי דוקא בכה"ג, אלא כוונתו דמר"ח שפירש דנמצא היינו על העד, ולא נזכר כלל שנמצא אף על הירך, אזי ע"כ מבו' מזה דאף באופן שנמצא רק על העד איתא לחידושא דרב, וא"כ ע"כ דאתי לאשמועינן דלא חיישינן למאכולת. מיהו בריטב"א שכתב "אבל י"מ דהא דאמר ונמצא עליו דם למחר, היינו שנמצא על העד ולא נמצא על הירך כלום" אזי נראה בעליל דכוונתו דאיירינן בדוקא בכה"ג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-43)
44. ודע, דאין לומר דדוקא משום פחות מכגריס אוקי ר"ח דאיירי בנמצא על העד לחוד, אבל ביותר מכגריס אזי טמאה נדה אפי' בנמצא אף על הירך, שהרי הרשב"א והריטב"א כתבו דע"כ דאיירי אפי' בפחות מכגריס דאל"כ פשיטא. ומבו' דאילולי כן הוה ניחא להו לאוקמי ביותר מכגריס הגם דמבו' דאינה טמאה נדה אא"כ נמצא על העד לחוד, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. שהרי מה שנקטו הראשונים לשי' רש"י דתלינן במאכולת זהו מכח דמוכח כן מקו' הגמ' וניחוש, [וכן מכח אידך הוכחה] וא"כ ה"ה דבנמצא על העד לחוד הדין כן, [והיינו לשי' הרשב"א והריטב"א דנקטו דמדלא נמצא על הירך ליכא הוכחה דאי"ז דם מאכולת], ודו"ק.

    ועי' **בפרדס רימונים ח"א עמ' נ'** דמוכיח מדברי **הרשב"א בתוה"ב הקצר** דאפי' בנמצא על העד לחוד תלינן במאכולת בפחות מכגריס. עיי"ש. [ונראה לפרש דלהלכה נקיט כשי' רש"י, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-45)
46. ויל"ע אם ס"ל דאיירי בנמצא אף על הירך, או דס"ל דליכא הוכחה דמלא אישתכח על ירכה, דאיכא למימר דס"ל דמירכה שייך שיתקנח לגמרי. [וכמבו' סב' זו **בחוו"ד סקי"ט** בשי' המחבר]. [↑](#footnote-ref-46)
47. הנה לפי דברי המהר"ם אזי לכאו' מבו' דס"ל להתוס' דאף בכתמים טומאתה בתורת ודאי, ולא מספקינן במעלמא. אמנם נראה דזהו דוקא בכתמי בשרה ומשום הא דאיתא **להלן נז:** דאי מעלמא אתא כו'. וכמבו' בדברי **התוס' הרא"ש** בסוגיין. [בד"ה והא וד"ה ולעת].

    אלא דאכתי קשה, שהרי בפשוטו נראה מלישנא ד"טמאה נדה" דהוי טומאה דאורייתא, ובלאו עד הלא ע"כ דחזיא בלא הרגשה ואין כאן טומאת נדה מה"ת. [ועי' בחידוד הלכות שעמד בזה]. אמנם יש ליישב דהתוס' ס"ל כמבו' ברש"י דעיקר החידוש בדברי רב הוא דהוי טומאת ודאי ולא טומאת ספק, ודו"ק. [עוד יש לדון דכלפי הנידון אם ראתה בהרגשה אזי יש הלא חזקת הדם שבא בהרגשה, ודו"ק, ועי'].

    אמנם עצם פירושו של המהר"ם הוא תמוה טובא, דאם ס"ל להתוס' דאף בכתם גרידא [ובבשרה מיהת] איכא טומאת ודאי [מדרבנן], אזי א"כ במה הונח לו דאיירי במקום שאין דם המקור יכול ליפול, והלא כל כמה דבדקה בעד וטחתו בירכה וממילא יש אפשרות שיבא מגופה ע"י העד אזי שוב בדין דתהא טמאה ודאי, וכבכל כתם דעלמא דהוי ודאי. [ואמנם בתוס' הרא"ש בתי' קמא מבו' דר"ש ב"ח פליג אף בשאר כתם, ורב באמת מציא להשמיע דינו בכל כתם אלא דאתא לאשמועינן דדוקא בעד הבדוק, עיי"ש. מיהו בתוס' א"א לומר ככל זה, דודאי כל כי האי הו"ל לפרושי]. [↑](#footnote-ref-47)
48. ודבריו תמוהין לכאו', דלכאו' אף היכא דאין דם המקור יכול ליפול שם אזי פשיטא דחוששת, שהרי יכול לבא ע"י העד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. והנה בדברי **הרמב"ן** שם מבו' דבאופן שאין דם המקור יכול ליפול שם אזי אינה טמאה נדה, עי' היטב בדבריו, ודו"ק. [ועי' **סד"ט סק"ס** שתמה על הט"ז דלפי"ד איירי דוקא ביכול דם המקור ליפול, וגם להרשב"א לא איירי דוקא באופן זה, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-49)
50. עי' **חוו"ד סקכ"ב** שהקשה שם על הט"ז ממה שכתבו התוס' דמיירי בנמצא במקום שאין דם המקור יכול ליפול. ולא ברירא, שהרי הראשונים פליגי בזה עלה התוס', וא"כ שפיר י"ל דהי"א ס"ל בזה כהראשונים. ואולי הוכרח להחוו"ד שהמחבר אזיל בשי' התוס' מכח מש"כ בסעי' ל"ז, ועי'. [↑](#footnote-ref-50)
51. עוד י"ל עפ"י מש"כ **הרע"א והחוו"ד** דאפי' בראתה ודאי מגופה בלא הרגשה אזי טומאתה טומאת ספק. [↑](#footnote-ref-51)
52. והנה לכאו' נראה דמעצם מש"כ דהטעם דטמאה נדה הוא ניהו משום דבדקה ורגל"ד אזי מוכח דאין הנידון מצד צד ראיה מגופה בלא הרגשה, דלכאו' בדין דלענין זה לא יהני הך רגל"ד, וכמו דלא אהני לענין צד מאכולת. ועי' **סד"ט סקס"ז** [ד"ה אלא שדברי ב"י] שמבו' בדבריו דדמי לצד מאכולת.

    אולם יל"ע היטב בסוגיא דתולה בחברתה אם צד דבא ממקור נידון כתליה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה לפי המבו' דעיקר הנידון בסוגיין הוא אם טמאה בודאי או מספק, אזי א"כ היה אולי מקום לדון דהמכוון בהא דקאמר "טמאה נדה" זהו דטמאה ודאי אבל אין הכרח דזוהי טומאה דאורייתא. אולם ברשב"א במשמרת חזינן לא כן. דלענין עד שאינו בדוק דקתני טמאה נדה, הוצרך הרשב"א שם לבאר מדוע יש בזה טומאה דאורייתא, עיי"ש. ומבו' דהוה פשיטא ליה דלא שייך למינקט לישנא דטמאה נדה אם זהו רק טומאה מדרבנן. [הגם דאין זה עיקר החידוש], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועי' ברמב"ן שגם כתב "ואי הוה בירך נמי **כתם** הוא וטמא", וברמב"ן הלא מפורש דהנידון היה מצד צד מעלמא, ועל כרחך דכוונתו במש"כ "כתם" היינו דהוי טומאת ספק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-54)
55. והנה מלבד דעצם דבריו שם צ"ת, גם יש להקשות בזה, דאם כל מאי דמטמאינן לה בתורת ודאי ולא חיישינן לצד מעלמא אזי זהו משום דאיכא נמי ספיקא דירך, אזי א"כ היאך קאמר רב דטמאה נדה, ומשמע דטמאה מה"ת, והלא כל כמה דבא מן המקור לירכה הלא אין כאן טפי מטומאה דרבנן. [אלא דיש אולי לדחוק בשי' הרמב"ן דבאמת אין המכוון בהא דקאמר "טמאה נדה" דזוהי טומאה דאורייתא, אלא דזוהי טומאה ודאית. ובאמת יש בה צד דרבנן]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-55)
56. והנה מלשונו שם נראה דאין יותר סיבה לתלות שבא מגופה דרך העד מאשר שנאמר שבא מגופה דרך הירך, וכן הוא בדין כי אתינן מצד דחזקת דמים מן המקור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-56)
57. אולם הא מיהת מבו' בדבריו דמה"ת ליכא אפי' ספיקא, שהרי הוכיח כן מקו' הגמ' וניחוש, וכתב דקו' הגמ' קאי אף אשיעורא דאשם תלוי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-57)
58. והריז"פ שליט"א אמר בזה, דאולי ס"ל להרשב"א דע"כ דרב איירי בעגול, דאי במשוך אזי פשיטא דטמאה נדה ולא מספקינן במעלמא, דמשיכתו מוכחת עליו דלא אתי מעלמא. [ואפי' אי נימא דאין משיכתו מוכחת דלא אתיא מעלמא, מיהו לפי שי' האח' דאפי' במקום תליה בעינן עגול מצד דבעינן הוכחה לטהר, אזי שפיר יש לדון דכל מאי דס"ד למיחש למעלמא זהו דוקא בעגול, ועי'].

    שו"ר שה**כו"פ סקי"ט** כתב לדינא דמש"כ **המחבר בסעי' ל"ז** דבעד שאינו בדוק וטחתו בירכה טהורה, [והיינו משום דאיכא תרי ספיקי לקולא], דזהו דוקא בעגול ולא במשוך, דכי אתינן לטהר מכח צד מעלמא דאיכא ע"י מה שטחתו בירכה, אזי לא אהני זה כי אם בעגול דוקא, ודו"ק.

    עוד יש לדון בדעת הרשב"א, דאמנם מבו' בדבריו דבמשוך לא תלינן במאכולת, מיהו ייתכן דמ"מ אינה טמאה נדה בכה"ג, דאולי כל הך דינא דבמשוך לא תלינן במאכולת זהו אך מדרבנן, וצ"ע בזה. [והנה עי' **בפי' המשנה להרמב"ם** במתני' דעד שהוא נתון דמבו' לכאו' בדבריו דהא דקתני דבמשוך טמא אזי זהו אך מתורת כתם. אולם עי' **בחי' הגרע"א נז:** דנקט שם בפשיטות דבאופן דביותר מכגריס טמאה נדה אזי ה"ה דבמשוך טמאה משום נדה. ולא ברירא מאין פשיטא ליה כן, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-58)
59. אלא דלפי"ד קשה לשון הטור שכתב "**ולפי"ז** אין חילוק בין עגול למשוך וכו'". ומשמע דמשום הדין דטמאה נדה הוא דאין חילוק, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
60. ולכאו' ע"כ צ"ל דאין כוונתו דהתם חמיר טפי מנידו"ד, אלא מש"כ "שאפילו וכו'" אזי כוונתו בזה דלא תימה דלענין טומאה דאורייתא לא תלינן במאכולת, דחזינן מקו' הגמ' דאפי' היכא דאיכא טומאה מה"ת תלינן וממילא ה"ה בנידו"ד. אבל אין כוונתו דהתם חמיר טפי מנידו"ד, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
61. הנה לכאו' כוונת הרשב"א דאילו בעד הבדוק איירינן אפי' בפחות מכגריס אזי א"כ גבי עד שאינו בדוק הוה ליה לפרושי דאיירינן דוקא ביותר מכגריס, וכמו דמפרש דאיירי דוקא בהניחתו בקופסא. ומעתה לפי המבו' ברשב"א דאף בעד הבדוק עסקינן ביותר מכגריס, [דמשום מה לא ניח"ל למימר דאיירי במשוך], אזי שוב לק"מ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-61)
62. ואין לומר דמאכולת עדיפא דאין לך כל מטה ומטה וכו', דהלא נראה דאף לפי הס"ד ידע הש"ס שלא שכיחא מאכולת באו"מ כולי האי.

    אמנם יל"ע מדוע לא תי' התוס' הרא"ש דאיירי בפחות מכגריס. [ואפי' אי נימא כמש"כ הב"י דהרא"ש אזיל בשי' הרמב"ם דבבשרה לא תלינן במאכולת, מיהו לכאו' אכתי לא הוי ודאי, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-62)
63. הנה יש בדבריו שם מקום עיון. דבריש דבריו מבו' דהטעם דתלינן זהו אך משום דבעגול איכא רגל"ד דלאו מגופא. אולם בסו"ד שהביא דברי הט"ז מבו' לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה לשי' הרא"ה יש לדון היאך הדין בנמצא על שלו וטחו בירכו ונמצא יותר מכגריס. דלשיטתו דרב איירי אפי' בפחות מכגריס וטעמיה משום דשכיחי בה דמים, [וזה הלא ודאי דליתא בנמצא על שלו], א"כ יש לדון דאף ביותר מכגריס טעמיה דרב הוא ניהו אך משום דשכיחי בה דמים, וממילא לא שייך זאת בנמצא על שלו.

    אכן לשי' הרשב"א דאפי' לר"ח תלינן במאכולת וזהו משום דגבי טחתו בירכה ליתא לחומרא דשייכי בה דמים, א"כ ודאי מבו' דדינא דרב הוא אפי' בנמצא על שלו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-64)
65. והנה עי' באשכול הל' נדה סי' מ"ג דמבו' בדבריו דבהניחתו תחת הכר אזי בעגול ביותר מכגריס היא טמאה אך משום כתם. ולפי"ז א"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-65)
66. הנה בעיקר דברי הט"ז יל"ע, שהרי בפשוטו נראה ברמב"ם דאפי' בפחות מכגריס טמאה נדה. וכן מבו' להדיא בראשונים, [ודלא כסד"ט קפ"ג ב']. והנה מה שבבשרה טמאה אפי' בפחות מכגריס אזי לכאו' אי"ז מדין ודאי. ואמנם לפי שי' ההג"מ אזי יש לדון דזהו מתורת ודאי, אבל לפי מש"כ החוו"ד בביאור דברי הט"ז דידן דטעמיה דהרמב"ם זהו משום סב' הרשב"א, אזי לכאו' לא אהני הא דבגופא אישתכח אלא לענין דלא תלינן במאכולת בבשרה, אבל לא אהני לענין דיהא בזה תורת טומאה ודאית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
67. הנה החוו"ד שם הקשה דא"כ ע"כ שבא מן העד, והוי כמו שנמצא על העד דאין בו רגל"ד. ומבו' בדבריו דאך משום דע"כ שבא מהעד הוא דלא שייכא בזה סברת הרשב"א. והנה לכאו' יש מקום לדון בזה מצ"א, דלכאו' נראה דאפי' אם בא ע"י ידה אזי לא שייך בזה סב' הרשב"א, דאם ע"כ שבא ע"י פעולה וכמו שיכלה להטיח בירכה כמו"כ יכלה להטיח במקו"א אזי כבר לא שייך בזה כלל חומרא דבשרה, ודו"ק היטב בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
68. והנה ברמ"א לכאו' מבו' דאף לשי' הרמב"ם תלינן בשאר תליות, שהרי **הרמ"א בסעי' ל"ה** הכריע כשי' הרמב"ם, **והרמ"א בסעי' ל"ד** פסק דאם יש מקום לתלות בו דתלינן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-68)
69. ואולי י"ל דהיה פשוט להראשונים דכל מאי דאהני הרגל"ד זהו אך לענין לסלק החסרון דמאכולת ל"ש, דמאחר ול"ש אזי ממילא לא נעמד כלל צד זה, וכלפי זה הוא דאהני הרגל"ד דנמצא רק על שלו או רק על שלו, דמכח זה שפיר נעמד צד מאכולת הגם דלא שכיחא מאכולת באו"מ. מיהו אם אתינן לדון דבבדיקת עד לא תלינן במאכולת מחמת חומר דעד אזי כלפי זה לא אהני מידי הא דאיכא רגל"ד, ועי'.

    אמנם בשי' הרשב"א א"א לומר כן. דהלא ברשב"א בתשובה מבו' דהטעם דלא תלינן בבדיקת עד אזי זהו משום דחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא, [ולאו משום דל"ש מאכולת] ומ"מ מבו' דאהני רגל"ד ודו"ק. [↑](#footnote-ref-69)
70. והנה תירוצו עולה יפה רק עפ"י דרכו דס"ל דהא דבעינן שיהא עגול זהו משום דבעינן הוכחה לטהר, אבל לפי המבו' **בט"ז סקכ"ג וברע"א להלן נז:** אזי א"א לתרץ כדבריו.

    והנה בשי' **הריטב"א** גם א"א לומר כדבריו, שהרי בריטב"א מבו' דאף מאי דמקשה הש"ס לעיל וניחוש דלמא איירי בעגול דוקא.

    ובאמת דגם בשי' הרשב"א דחוק טובא לומר כן. שהרי אם כל מה שבא ללמוד מקו' הגמ' לעיל הגם דהתם איכא הוכחה, דזהו משום דאף בנידון זה יש הוכחה דעגול, אזי א"כ היאך לא הזכיר מאומה מהא דבעינן עגול. ורק בסוף הענין כתב דבעינן עגול.

    וביותר קשה, שהרי כשכתב להלן דבמשוך טמא אזי הוצרך להוכיח כן ממתני' דעד שהיה נתון, וכו', ודו"ק וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
71. ואין לומר דכל מה שכתב הרשב"א דבבדיקת עד לא אהני תליה דזהו דוקא היכא דנמצא הדם באו"מ ומשא"כ בטחתו בירכה דמספקינן שמא אין זה דם כלל של או"מ, שהרי ברשב"א בתשובה מבו' דמש"כ דאיכא חזקת דמים הנמצאים באשה דהן מגופה ולא מעלמא, דזהו אפי' בנמצא בשאר מקומות שבגופה, שהרי מבו' ברשב"א דהא דבכתמים ליתא להך מילתא אזי זהו אך משום דכתמים דרבנן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-71)
72. והנה אי נימא דיש בזה טומאת ספק מה"ת אזי לא תיקשי מהא דקרי ליה "כתם", די"ל בזה כמ"ש הריטב"א ד"דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק". אלא דאכתי צ"ע מהא דתניא "טמאה **משום** כתם", דנראה דמדין כתם מטמא, ודו"ק, וצ"ע.

    וביותר תיקשי מהא דאיתא לעיל "אבעי' להו, וכו', ולעת זקנתו **טיהר** משום נדה **וטימא** משום כתם", ואם יש טומאת ספק מה"ת, אזי מה שייך בזה לישנא ד"טיהר", ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
73. אולם עי' שם דס"ל דחמיר משאר כתמים, דבזה לא אקילו בדבר שאינו מקב"ט, ועי'. [↑](#footnote-ref-73)
74. אך עי' **בפליתי סקי"ט** [ד"ה וצ"ל] דנקט דהש"ך ס"ל דקיי"ל כרבי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
75. והנה בתו"ד שם מבו' דכתב כן אפי' לר"ח דטמאה משום כתם. מיהו א"א להוכיח מדבריו דס"ל דאף לר"ח איכא ספק טומאה דאורייתא, דבדבריו שם מבו' דהך קולא דתלינן אפי' במאכולת שאינה מצויה זהו דוקא בגזרת כתמים דעיקר הגזרה היתה לטהרות. וממילא שפיר י"ל דאפי' אם בעד שאינו בדוק טומאתה מדרבנן, מ"מ לגבי הך טומאה דרבנן לא נאמרה קולא זו, ועי'. [↑](#footnote-ref-75)
76. והנה מבו' בתחילת דבריו שם דהטעם דבטחתו בירכה טמאה בכל שהוא, זהו משום ד"בעד **שלה** לא חשו לעולם למאכולת". ומבו' מזה דבנמצא על עד שלו וטחו בירכה אזי בפחות מכגריס מיהת, [וביותר מכגריס יש להסתפק], תלינן במאכולת. והנה לכאו' כ"ז דוקא לרבי, אבל לר"ח דס"ל דכל היכא דמשום נדה מטמא לה הוה ליה לטמויי אפי' במשהו אזי א"כ בדין דאף בנמצא על שלו מטמאינן במשהו, ודו"ק. וצ"ע. מיהו ל"ק מהא דקאמר דבעד הבדוק לא פליגי, דהלא אייירינן בעד שלה, ועי']. [↑](#footnote-ref-76)
77. והנה עיקר דבריו שם תמוהין טובא וכמשה"ק **החוו"ד סקכ"ב** שהרי יש בזה נפ"מ לענין קביעת ווסתות, ולענין תליה בעלת הכתם. [והנה **בש"ך סקע"ד** יש משמעות דבעד הבדוק שטחתו בירכה אזי הגם דהיא טמאה נדה מ"מ אין בזה קביעות וסת, עיי"ש היטב. ולפי"ז היה ניחא. אבל בט"ז עצמו בסוף סקכ"ט ובסקמ"א מבו' דאפי' בעד שאינו בדוק לרבי דטמאה נדה אזי יש בזה קביעות וסת, וצ"ע].

    ועי' **פרד"ר ק"צ מקש"ז כ"ד** שהוסיף להקשות על דברי הט"ז דהלא ברא"ש עצמו שם מיניה וביה מכוח דלא כהט"ז, שהרי כתב שם דהלכתא כר"ח דטמאה כתם ולא כרבי דמטמא משום נדה.

    [והנה יש לעיין מדוע לא הקשה החוו"ד דנפ"מ לדבר המקב"ט ולצבעונין. ולכאו' משמע מזה כהגר"ז,וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-77)
78. ואל תתמה שהרי רבי ע"כ פליג אהך כללא, הא לא קשיא שהרי הרא"ש פסק להדיא כר"ח, וא"כ שפיר י"ל דס"ל דאף בהך מילתא קיי"ל דר"ח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-78)
79. והנה ממש"כ "וכן נראה **מלישנא** דגמ'" נראה דמעצם קושייתו של ר"ח אין להוכיח כן, ודו"ק, ועי'. [↑](#footnote-ref-79)
80. עי' בפרד"ר **מקש"ז כ"ד** שכתב לבאר כוונת הרשב"א בתי' הראשון, דכוונתו בזה דאמנם ר"ח אית לה הך כללא אבל לרבי אינו כן. [וא"ש לפי"ז מדוע בתוה"ב לא כתב האי תירוצא, דהלא התם הקשה דמדר"ח נמשע לדרבי, עיי"ש, ודו"ק]. אך צ"ע דהיאך מיושב לפי"ז הקו' השניה שהקשה הרשב"א,וצ"ע.

    מיהו מלשון הרשב"א לא משמע כלל הכי, דמלשון הרשב"א נראה דכוונתו להוכיח מתי' של רבי דע"כ דאף לר"ח ליתא להך כללא, [דאם מחלקותם היא בזה גופא אם איתא להך כללא או לאו, אזי עיקר חסר מן הספר], ודו"ק. אלא דא"כ תיקשי דלא פירש הרשב"א מהו המכוון בקו' של ר"ח. [ואולי י"ל דבאמת אי"ז ב' תירוצים, ועי']. [↑](#footnote-ref-80)
81. עוד יל"ע בדברי הרשב"א, דעיי"ש [בחי'] שכתב "וכיון שאתה תולה לו להקל בפחות מכגריס **מה שאין כן בעד הבדוק**", וצ"ב, דמאי שייטא הא דבעד הבדוק מטמאינן אפי' בפחות מכגריס לקושיין, [דהלא עיקר הקו' היא דאין לחלק בין חשש מעלמא של אינו בדוק לחשש מאכולת]. וביותר תיקשי ממש"כ בהמשך דבריו שם, "ואם אין אתה תולה בו להקל ביתר מכגריס, אף בפחות מכאן תטמאנה בהניחתו בקופסא **כדרך שאתה מטמא בעד הבדוק",** וקשה טובא, דמאי שייטא להא דמטמאינן לה בעד הבדוק, דהתם הלא זהו משום דאין אפשרות לתלות במאכולת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
82. לכאו' כוונתו להפוסקים דס"ל דאף ר"י מודה דטמאה כתם, דאל"כ אזי מאי אהני לן דפסקינן דטמאה כתם, אבל הלא עדיין תיקשי לשי' ר"י.

    אלא דבעיקר דברי הגרע"א יל"ע דבתחילת הסוגיא הלא מספק"ל להש"ס אם ר"ח טיהר לגמרי, וצ"ע.

    ועי' **תוס' הרא"ש** שהקשה הקו' מג' נשים על הא דמבעי' לן בשי' ר"ח אם טיהר לגמרי, עיי"ש. [והנה יל"ע בדברי התוס' רא"ש שם מדוע העמיד קו' זו על הס"ד בגמ' (וכן מה שהקשה מהסוגיא נז:( ולא הקשה כן בשי' ר"י, שהרי בתוס' רא"ש בע"ב נראה דתפס לעיקר דר"י מטהר לגמרי, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-82)
83. הנה לשונו שם הוא "אלא שיש להסתפק ואין ידוע לאשה זו שנוטלתו משם אם האשה שהכינה אותן לה לא עברה בשוק של טבחים או נתעסקה בו בכתמים אחר שהכינה אותן לה והצניעתן שם, אלא שכבר עברו ימים רבים ושכחה ואין ידוע לה אם לא עברה בו בשוק של טבחים או נתעסקה בו בכתמים אחר שבדקתו והכינתו לה מקרי עד שאינו בדוק". ונראה דצ"ל **"או** שכבר עברו ימים רבים וכו', וכוונתו דבכה"ג אזי אפי' היכא דהיא עצמה בדקתו יש לחוש שמא עברה ואינה זוכרת, ודו"ק. [וכמבו' בדבריו בסקע"ב, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-83)
84. והנה בפשוטו מבו' ברשב"א [וכן נקטו הסד"ט, הבינת אדם, והבית מאיר] דנקודת החילוק בין בדוק לאינו בדוק הוא ניהו מצד דבבדוק ע"י שנבדק מעיקרא אזי שוב אין הוא יוצא מחזקתו, ומשא"כ בגוונא דאינו בדוק דהגם דהוא בחזקת נקי אבל מעולם לא היתה בו בדיקה ממש. אמנם לפי דרכו של הגר"ז אזי נקודת החילוק בזה הוא דבבדוק איירינן באופן דיודעת שלא עבר העד בשוש"ט, ואילו באינו בדוק אזי איירי באופן דאיכא ספק עברה. והנה בדברי הרשב"א ובלשונו אין משמע כלל כדברי הגר"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
85. והנה בדברי **הראב"ד בבעלי הנפש** יש לכאו' ראיה ברורה כהבית מאיר. שהרי מפורש בדבריו בריש שער הכתמים [סי' א' אות ב'] דחלוק שאינו בדוק היינו חלוק שלקחתו מן השוק, ובדבריו בסוגיין [סי' ג' אות ב'] מבו' דבהך גוונא שכתב דבחלוק טהורה אזי בעד טמאה, ומבו' א"כ להדיא דאפי' בלקחתו מן השוק טמאה נדה לרבי וכתם לר"ח, ודו"ק.

    עוד יש להוכיח כהבית מאיר. דהנה לכאו' נראה דמקורו של הרמב"ן הוא מדברי הראב"ד בבעלי הנפש שהוקשה לו מ"ש עד מחלוק, והוצרך לחלק דשאני עד דאיכא ידיים מוכיחות, והנה מאי דפשיטא ליה דבחלוק שאינו בדוק טהור אזי לכאו' זהו משום הא דאיתא בפרק הרואה כתם נח: ת"ר לבשה ג' חלוקין **הבדוקין** לה וכו', [ונראה דלזה נתכוין במש"כ בריש שער הכתמים דבחלוק שאינו בדוק טהורה "כדאיתא בגמ'"], ואילו איירי סוגיין דוקא בעד בינוני אזי ל"ק כלל, דאיכא למימר דמאי דמטהרינן בחלוק אזי זהו בלא נבדק כלל אשר בזה אף בעד מטהרינן, ודו"ק. וא"כ הלא ע"כ מבו' דהראב"ד מטהר אפי' באינו בדוק כלל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-85)
86. אך צ"ע על דבריו מדברי הדרכ"מ דמבו' בדבריו דמקורו מדברי הרשב"א והריטב"א. [וגם מבו' בדבריו שם דאף בנטלתו מן האשפה טהורה], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
87. אלא דאכתי אין ראיה מדברי הרמב"ן והרשב"א דאף לשי' רבי הדין כן, דאולי המחמירין ס"ל כר"ח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-87)
88. אמנם לזה י"ל כמש"כ לעיל דזהו משום דקיי"ל כר"ח וכשי' הרא"ש, ועי'. [↑](#footnote-ref-88)
89. ואולי כוונתו למש"כ הרשב"א בחי' ובתוה"ב להוכיח דבטחתו בירכה בפחות מכגריס טהורה מדלא מפלגינן בשיעורייהו. והוקשה להגר"ז דאי נימא דאכתי חלוק לענין משוך אזי עדיין קושיא במקומה עומדת דמדוע לא מפלגינן בין בדוק לאינו בדוק לענין זה. ועי' מה שנכתב ליישב קו' זו לעיל בהערה 61. [↑](#footnote-ref-89)
90. והנה עי' היטב בדברי הראב"ד, ונראה מדבריו שם דאין החילוק בין בדוק לאינו בדוק מצד דבאינו בדוק יש אפשרות מציאותית של משוך, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-90)
91. איברא, דאפי' אם נימא דסבר הראב"ד דקיי"ל כר"ח, אבל ודאי נראה מדבריו שם דמש"כ דמטהרינן אפי' במשוך אזי זהו אפי' לרבי, דאילו היה תלוי דין זה בפלוגתייהו דרבי ור"ח אזי היאך לא כתב דזהו משום דקיי"ל כר"ח, ודו"ק היטב. [וביותר תיקשי, דמזה שלא נזקק להכריע אם פסקינן כרבי או כר"ח אזי נראה מזה דלדידן אין נפ"מ בהך מילתא, וע"כ דהך דינא לא תליא בפלוגתייהו דרבי ור"ח. אלא דזה תיקשי נמי על הט"ז דס"ל דהא דמבו' בראב"ד דאין בכתמי עד שאינו בדוק משום ווסת, אזי זהו משום דפסק כר"ח, ודו"ק, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-91)
92. דלפי הגר"ז אזי הטעם בזה דמאחר וגם בלאו צד מאכולת אזי מה"ת אין לחוש משום דאיכא צד מעלמא, הלכך בזה הוא דאהני צד מאכולת אפי' במשוך לטהר לגמרי. אבל באופן זה הלא ע"י המאכולת לחוד אתה בא להוציאה מכלל טומאה דאורייתא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-92)
93. עי' **בגמ' להלן נט.** דאמרינן דאף ראב"צ ס"ל בעד דבמשוך טמא מודה הוא בכתם. ועי' בראשונים דזהו משום דדוקא בעד שקינחה בו איתא להך דינא, עיי"ש היטב. והקשה הריז"פ שליט"א דלפי שי' הסד"ט אזי תיקשי מדוע הוצרך הש"ס לחלק בין עד לכתם, והלא אפי' בעד מטהרינן במשוך באינו בדוק, ולשי' הסד"ט הלא כל חלוק שלובשתו תורת אינו בדוק לו לענין מאכולת, וצ"ע.

    עוד קשה לפי שי' הסד"ט, דא"כ מ"ט דרשב"ג **להלן נח:** דסבר דהרגה אין לא הרגה לא, ובפשוטו הטעם בזה דס"ל דמאכולת לא נחשב מקור ידוע, וממילא א"א לדון בזה תורת תליה. ולפי הסד"ט קשה דנדון מיהת משום תורת אינו בדוק,וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
94. והנה היה מקום לדון דלא כהסד"ט מצד מה שכתב הרשב"א דלעולם אין החלוק יוצא מחזקתו הראשונה כל כמה דאין לפנינו "מקרה ידוע", וממילא י"ל דהגם דאין לך כל מטה ומטה, מ"מ עדיין אי"ז בכלל מקרה הידוע. [↑](#footnote-ref-94)
95. והנה הגם די"ל כמו שכתב הבית מאיר דהראב"ד לשיטתו דס"ל דאיירינן אפי' באינו בדוק כלל, על כן הוכרח לחלק בין עד לחלוק, אבל לשי' הרשב"א אין הכרח לזה, מיהו סו"ס חזינן בדברי הראב"ד דיש מקום לחלק בין עד לחלוק.

    ואולי י"ל בדעת הט"ז, דדוקא להראב"ד דאיירו רבי ור"ח אפי' באינו בדוק כלל, וא"כ ע"כ דטעמייהו משום דאיכא רגל"ד, על כן שפיר יש לחלק בין עד לחלוק. אבל איהו הלא ס"ל בסקכ"ה דהטור ושו"ע אזלו בשי' הרשב"א והריטב"א דעד שאינו בדוק דאיירינן ביה בסוגיין אזי זהו עד הבינוני, וא"כ י"ל דס"ל להט"ז דע"כ דאין הטעם משום רגל"ד דא"כ אף באינו בדוק כלל תהא טמאה, אלא ע"כ דזהו משום דס"ל דסגי בהך תורת בדיקה בכדי לטמאותה. [אלא דמ"מ יש לחלק שפיר לענין זה בין אם הנידון לענין טומאה דאורייתא או דרבנן], ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
96. ומדבריהם לכאו' נראה דס"ל דאפי' בכתמי עד הבדוק שטחתו בירכה או שנתנתו תחת הכר ליכא קביעות ווסת, ודו"ק, וצ"ב, ועי' בזה. [הערת הריז"פ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-96)
97. ולכאו' צ"ל דהיינו דאפי' במשוך מטמאינן. דבעגול הלא אפי' בבדוק טהורה. אא"כ נימא כהש"ך הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-97)
98. ועי' **בשו"ת רע"א קמא סי' ס"ב** מה שתמה בזה על הר"ן. [↑](#footnote-ref-98)
99. עי' **בסד"ט שם** דבא ליישב שם מש"כ שם הר"ן בחי' דמבו' שם דטעמיה דר"י הוא ניהו משום דלא חייש להדור מ"ר למקור משום דלא שכיחא. ובאמת דדבריו א"ש היטב עם מש"כ הר"ן בחי'. אלא דעדיין צ"ע ממה דמבו' **בשו"ת הר"ן סי' מ"ט** **הנ"ל** דיסוד פלוגתתא הוא ניהו דר"מ לשיטתו דבכל דוכתי חייש הוא למיעוטא, ואילו ר"י ס"ל דלא חיישינן למיעוטא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
100. והנה עצם מש"כ החוו"ד דלר"י דמטהר בכל ענין אזי קשה קו' הש"ס דלמא בתר דתמו מיא, [ועל כן צריכנן לזה דס"ל דעד שאינו בדוק טהור משום נדה], הוא צ"ב, דמדוע א"א לומר בשי' ר"י כמו דמשני הש"ס אליבא דר"מ, דאיירי ביושבת על שפת הספל ונמצא דם בתוך הספל. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-100)
101. הנה בעצם תירוצו בשי' הר"ן יל"ע טובא, שהרי בר"ן בחי' ובשו"ת כתב להדיא טעם אחר מדוע לר"י מטהרינן בכל ענין, וצ"ע.

     וגם מה שכתב דבריו בשי' הרא"ש הוא תמוה, שהרי הרא"ש מפרש שם קו' הגמ' "ודלמא בתר דתמו מיא כו'" כהתוס', וא"כ לא שייכא כלל הך קו' אליבא דר"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
102. לכאו' כוונתו, דמהא דמבו' בסוגיין דקיי"ל דלא כר"י אזי מזה מוכח דנקטינן דלא כר"ז דס"ל דתליא הא בהא. וכעי"ז מבו' **באשכול סי' מ"ג** עיי"ש. [↑](#footnote-ref-102)
103. **ובאשכול סי' מ"ג** מפורש דאף אי נימא דר"י מטהר לגמרי מ"מ אנן קיי"ל דטמאה. ויל"ע בזה, דמאחר וע"כ נקטינן דלא כר"ז דס"ל דתליא הא בהא, אזי א"כ מאין לנו באמת דר"י מטהר לגמרי, [וג' מחלוקות בדבר] והלא שפיר י"ל דר' יוסי ס"ל כר"ח דטיהר משום נדה וטימא משום כתם. [↑](#footnote-ref-103)
104. ושי' הרז"ה בזה צ"ע, שהרי מפורש בראב"ד דמהא דשקיל וטרי אליבא דר"ח ש"מ דהלכתא כוותיה, וא"כ לכאו' מוכרח מזה דקיי"ל כר"ח אף לגבי רבי. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-104)
105. והנה עי' בלשון השו"ע בסעי' ל"ו ובמה שהרמ"א הוסיף בדבריו. ולכאו' אזלי לשיטתייהו. דלפי המחבר דר"י מטהר אזי א"כ יש חידוש בעצם הדין דטמאה בכגריס ועוד, אבל לשי' הרמ"א דאזיל בשי' ר"ח דלכו"ע טמאה משום כתם, אזי אין חידוש במה שטמאה ביותר מכגריס, וכל החידוש הוא דבפחות מכגריס טהורה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-105)
106. והנה במש"כ החוו"ד ביישוב שי' הרמב"ם, יל"ע בזה, דא"כ מדוע השמיט הרמב"ם הדין המבו' בש"ס דבישבה על שפת הספל ונמצא בתוך הספל דלא חיישינן לבתר דתמו מיא. [ועי' בחי' הר"ן מש"כ בדעת הרמב"ם, ודו"ק, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-106)