מראי_מקומות_שט_ד-ה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שט - ד-ה**

המשך דיני בסיס סי' שי ס' ז,ח,ט. סי' רעט ס' א,ב,ג.

לאחר שנסיים בס"ד סי' שט, נתחיל סי' שי ס' ז. לצורך כך יש ללמוד את הסוגיא ב-מד:.

**ס"ד**

★דעת בעל המאור [מז:] דבסיס הוא רק שהיתר משמש לאיסור, לא שהאיסור משמש להיתר, ולכן "קדירה שטמנה בדבר שאינו ניטל לא נעשית בסיס".

וכן ברשב"א [נא:] וכן בריטב"א [מט.] וז"ל "י"ל דכיון שלא הונח שם [אלא] לצורך הקדירה".

וברש"י [במשנה מט.] יש דלמדו דזה כונתו עיין רע"א, רש"ש [קכה], ובמג"א [רנט-ו], וע"ע בב"י [סי' שט].

ולבעל המאור קשה **מאבן שע"ג חבית** שנעשית בסיס, [קושית השלט"ג סוף פ"ג].

ובבעה"מ תירץ דמיירי **במניח על דעת בסיס**, וברמב"ן שם הקשה "ועוד דמניח ע"ד בסיס שהזכיר בעל המאור לא הזכיר בגמ' כלל ואינו, דאם אין דעתו לכיסוי למה מניחה שם, וכי מתירא מן האבן שלא יאכלוהו עכברים שהוא מניחה ע"פ החבית כדי שתהא חבית בסיס לה".

ובריטב"א תירץ "ואחרים תירצו דהתם מיירי באבן **הצריך לו** שהניחו שם גם **להצניעו** וכו', וכן הוא במאירי [קכה:], דהיינו בהונח ע"ד שניהם יש דין בסיס.

ובחידושי החת"ס תירץ באופ"א "דבשלמא התם גיזי צמר באו לשמש הקדירה וכיסיו ולא נעשה הקדירה וכיסיו בסיס להן, אבל אבל שעפ"י החבית הוא והחבית ביחד הם כלי אחד ואין הכיסוי משמש לכלי אלא הכלי והכיסוי שניהם משמשים למאכל שבתוכם וחשיב האבן ונעשית החביות בסיס להאבן".

וצ"ב כונתו.

★"ואם הניחם עליהם מדעתו ע"ד שישארו שם בכניסת השבת אסור להטות ולנער".

בדעת רש"י לא ברירא דין זה.

בפשטות לשונו [נא. ד"ה ה"ז נוטל] **דבסיס הותר** **בניעור**, וכבר הקשה עליו תוס' שם.

וב-קכה: [ד"ה לא שנו וד"ה אבל במניח] "אבל במניח נעשית החבית בסיס לאבן שהיא דבר האסור **ואין מטלטל** את החבית". ונקט לא שנו גבי טלטול לא גבי ניעור, דמשמע דגם **בבסיס שרי ניעור**.

ולפ"ז גבי מעות שעל הכר דבמשנה הוזכר רק **מנער** את הכר, וגם ע"ז נאמר ל"ש אבל במניח נעשה בסיס, נצטרך לדחוק **מנער הכונה מטלטל**, וכעי"ז ברש"י [קכ:] דהוזכר "נר שעל גבי טבלה **מנער** את הטבלה וכו'" וברש"י מבאר "אסור **לטלטל כדי לנער**".

ובקמב: [ד"ה ל"ש וד"ה נעשית] "ואסור **להטותה** שאף החבית מוקצה" [משמע שניעור אסור בבסיס].

ועיין שו"ת הישר לר"ת [ד-א] וז"ל "ואל ישיאוך דברי הרב זקני ברש"י שפירש דרבה ורב יוסף אאם היתה בין החביות קאי ולאו מילתא היא, דבפרק נוטל אדם את בנו מפרש רב הונא משום דרב, ארישא דמתניתין קאי **שחוזר בו התם ופי' כדברי**".

וע"ע ברע"א [נא] שביאר את הסתירה ברש"י.

★דעת ר"ת ובעה"ת דמניח ע"ד ליטול אינו בסיס.

והט"ז [שט-ח] מקשה "מנר דחשיב בסיס לשלהבת", ומסיק דלפי דעתם איה"נ דשרי.

וקושיא זו הקשה הרשב"א [נא. ד"ה ונראין] וז"ל "גם הטעם שאמר שאינו בסיס לדבר האסור מפני שאינו אלא לצורך שעה אינו מחוור בעיני **שהרי אסרו** נר ושמן ופתילה מפני שנעשה בסיס לדבר האסור, ואע"פ שאין הנר בסיס לכל היום אלא לצורך מקצת הלילה שהרי אדם מצפה מתי תכבה נרו".

וכן הקשה בחידושיו [ביצה ב:].

**א.** ותירץ "ומפני הדחק יש לי לומר להעמיד דשאני נר לר"י דאע"ג דדרכו לכבות באמצע שבת, כיון **שאינו מסור בידו דאינו יודע** אימתי תכבה נרו וכו', עיש"ה.

**ב.** בפמ"ג [משב"ז שט-א] מתרץ "וי"ל בכיסוי אבן ל"ש אתקצי ביה"ש דאי בעי מנער ביה"ש, משא"כ נר לא שייך זה **דצריך בלילה נר שבת חובה**, ושפיר אתקצי לכולי יומא".

**ג.** בתוס' שבת ובבית מאיר תירצו באופ"א.

**ד.** וביד אפרים [ע"ד הט"ז רעט] תירץ "כיון שכל עיקרו של מנורה היה עשויה לכך". [לכאו' כוונתו דבדבר עומד לכך סגי במקצת שבת].

וכעי"ז מצינו בתוס' [מה: ד"ה אית בה ביצת אפרוח] דדבר שעשוי לכך גם שוכח נעשה בסיס, וא"כ כל מניח ע"מ להסירו בשבת דלר"ת לא הוה בסיס והוה כשכח, ושפיר דרכו בכך נעשה בסיס.

וכן הוא בריטב"א גבי כלכלה שהגמ' שואלת תיהוי בסיס, והקשו הראשונים דילמא מיירי בשוכח, ותירץ הריטב"א בשם הראב"ד דכלכלה דרכה בכך ונעשית בסיס גם בשוכח.

★יש להקשות הרי מהסוגיא [נא] "שטמן הקדירה בדבר שאינו ניטל" נתקשו הראשונים למה הקדירה לא מוקצית ונעשית בסיס, ותירצו בזה:

**א.** דהמוקצה משמש להיתר ולא הוה בסיס רק שההיתר משמש לאיסור [בעה"מ, רשב"א וריטב"א].

**ב.** ולר"ת "לא חשיב כמניח כיון שדעתו ליטלו בשבת" [תוס' נא. ותוס' קכג. ד"ה פגה].

וע"ע ברש"י במשנה [מט.].

וא"כ צריך עיון כיצד נפסקו שני הדברים [הרי בגמ' אין הכרח לשניהם].

דעת ר"ת הובא בשו"ע והמשנ"ב [ס"ק כא] סמך ע"ז במקום פסידא.

ודעת הבעה"מ נפסקה [רנט-סק"ט] "דהא אין הכיסוי תשמיש להצמר אדרבה הצמר משמש להקדירה לחממה".

וכן [בסימן שיא ס"ק כט] "ר"ל דבאוכלין אלו ל"ש בסיס דהלא לא היתה כונתו בהטמנה שיהא האוכל משמש להעפר אלא אדרבה שיהא העפר משמש להאכל".

★במניח אבן למה החבית נעשית בסיס הרי היא משמשת גם להיתר, דהיינו היין [קושית המאירי, קמא:, וכן הקשה ברעק"א].

ובלבוש מוקי לה בחבית שאין בה יין.

**א.** "תירצו בה שהאבן עפ"י החבית אחר שאינו יכול להוציא האוכלים אלא דרך פיו, ממילא נאסרו, ואף לאחר שנפלה האבן הואיל ונעשה בסיס מ"מ". [מאירי].

וכן באו"ש [פכ"ה-טו] "כבר פירשו משום דאי אפשר לקבל היין בלא סילוק האבן".

**ב.** "שכיון שהוא צריך לאבן זו שע"פ החבית לכיסוי החבית **אינה בטלה** ולא דמי לאבן שבכלכלה שהיא בטלה אצל הפירות" [מהר"ם קזיס].

**ג.** דפי החבית משמש רק לאבן [פמ"ג משב"ז א], הובא בביאה"ל, ועדיין צ"ב למה נאסר להגביה החבית, הרי החבית לא בסיס.

ועיין במחצה"ש [סק"ה] "וכתב בס' ת"ש הטעם כיון דהחבית **גבוה** מן היין והאבן מונח על החבית וכו'".

★במ"ב [ס"ק יח] "אבל אם הניחם בכונה בחול ולא היה דעתו בפירוש שישארו שם בשבת ואח"כ שכחם שם מיקיר שוכח".

לכאורה י"ל דמיירי בדבר שאין דרכו להשאר שם [דהיינו אין סיבה שישאר שם זה ע"ג זה], ולכך חשיב מניח. אבל דבר שזה מקומו ודרכו, ומניח ע"ג ההיתר מסתמא מונח בזה כונה גם על שבת, דאין כל סיבה שלא ימשך בשבת.

★בלשון המ"ב [יח] "ובמפה התחתונה" אין צריך לכל זה, דהלא בזמננו הדרך להניח עליה הלחם".

משמע שלסוברים **דאקראי שרי, שיך גם במפה התחתונה**.

ולכאורה כ"ז שייך במפה העליונה שכלפיה שייך לומר שהנר הוא אקראי דאין כל ענין שיהיה נר ע"ג. משא"כ התחתונה שיש לי ענין לכסות את השולחן, ודאי שהנר לא נחשב כלפיה עראי, וצ"ב.

★בדעת המחמירים במפה העליונה, עיין שעה"צ [כד] שמביא מחלוקת האם נאסר **כל המפה**, או רק מקום **הנחת המנורה.**

ואולי דוקא במפה שכך היא צורת השימוש שהיו מקפלים חציה, לכך ס"ל דרק חלקה נאסר, אבל בדבר אחד שחלק ממנו נהפך לבסיס **כולו נהפך לבסיס**.

וכעי"ז בכיס שהוא בסיס [שהונח בתוכו מעות] ותפור בבגד, **כל** הבגד נעשה בסיס [מ"ב שי-ל].

★בסברת אקראי "דלא מיקרי בסיס אלא א"כ הניח עליו דבר המוקצה בשביל **שיתישב עליו בטוב"**.

יל"ע אי דוקא בכה"ג חשיב בסיס, או בכל מטרה שמניח בכונה המוקצה ע"ג ההיתר, כגון שיהיה יותר זמין וקל להוציא, האם נהפך לבסיס.

★במג"א שהוכיח דאקראי שרי, עיין רע"א מה שהקשה.

וע"ע בא"ר שהקשה על המג"א, ובתו"ש מישבו.

★בדברי הרמ"א "ואין אדם אוסר של חברו שלא מדעתו".

עיין תוס' [מד: ד"ה יש עליה] "וי"ל כיון שהניחו נכרי או תינוק **לדעת ישראל**", והיינו כנ"ל.

ועי"ש בתוס' ישנים שהקשה מסוכה [מג:] שהניחו אבנים ע"ג המורביות ולמחר שמטום **עמי הארץ**, והת"ח לא טלטלו, עי"ש מה שתירץ, ובתירוץ א' ס"ל דאדם יכול לעשות בסיס בשל חבירו.

★יל"ע בהניח מוקצה בכלי של אחר, והאחר רגיל לעשות כך האם כה"ג הוה בסיס מפני דדרכו בכך, דלסוברים הנ"ל דדרכו בכך גם שכח נעשה בסיס, וי"ל ששכח הבעה"ב הטפיל את הדבר לזמן מה ואח"כ שכח, משא"כ הכא הבעה"ב כלל לא עשה הטפלה ובסיסות.

★יל"ע דבר שב"ב הניחו האם נעשה בסיס אי חשיבי כאחר, או היות ומשתמשין בדבר בהיתר יש להם זכות להטפיל את הדברים.

**ס"ה**

★בצריך למקומו אין דין ניעור.

עיין ר"ח [קמב.].

"ובריתא לצורך מקומו שצריך לפנות המקום **לביהמ"ד או לאורחים".**