סב               א
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / האומר גיטין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. עי' ברש"י שהטעם שאין הבעל יכול למנות שליח קבלה הוא משום דגט הוא חוב לאשה וכמבואר במתני' לעיל יא: ועי' בר"ן שהביא בשם הירושלמי שאפי' בעומדת וצווחת נמי אינו יכול לזכות לה 'שמא חזרה בה'. ועי' ובטור סי' קמ הביא דעת בעל העיטור שאם האשה רוצה הבעל יכול לזכות לה גט, והטור נחלק עליו. ועי' בב"י ובב"ח שם.
2. לפיכך אי אמר א"א וכו', עי' פרש"י, ובר"ן נחלק עליו. ופי' באופ"א. ועי' ברע"א.
3. אשתך אמרה התקבל לי גיטי אם רצה לחזור אינו חוזר, 'לפיכך' וכו' אם רצה לחזור יחזור. היה מקום ללמוד במשנה שהבעל נותן לשליח קבלה של האשה אלא שהוא מתנה שלא תתגרש מיד 'ולפיכך' אם רצה לחזור יחזור, אך רש"י ביאר גם בד"ה לפיכך וגם בגמ' בגד"ה לא לעולם וכו' שהבעל לא רוצה בשליחות האשה, אלא שהוא ממנה אותו שליח שלו שהוא שליח הולכה. ועי' בחי' הרי"ם שרש"י לקח דבריו מדברי הגמ' שהביאו ראיה ממתני' ת"ש וכו' ש"מ הכשר לקבלה כשר להולכה. אך עדין יל"ע על רש"י שכתב שהוא עוקר את שליח הקבלה של האשה. ודבר זה צ"ב איך יש לו כח לעקור.
4. איש לקבלה וכו'. צריך לבאר מהו צדדי הספק. ועי' ברש"י איכפכא מאי. ובתוס'. ועי' בחי' רע"א שהעמיד את הספק בדין כל שאינו בתורת.
5. שכן האב וכו'. מדברי הגמ' מבואר שאין מזה ראיה לעיקר הספק. אלא דאם יש פשיטות ממתני' או על איש או על אשה, עדיף לפשוט איש וכו'. וצ"ב למה אין משם ראיה ברורה.
6. רע"א הק' מסוגין על שיטת הר"י מיגש שעבד כשר להולכת גט.
7. הבא לי גיטי דעת רש"י [ב"מ עו] והר"ח שהובא ברמב"ן שאין האשה יכולה למנות שליח הולכה, אלא רק שליח קבלה, והא דאמרינן הכא הבא לי גיטי היינו שהיא מזמינה לבעל שליח כדי 'שהבעל' ימנה אותו לשליח הולכה. אבל הרמב"ם פ"ו מגרושין ה"ד חידש שהבא לי גיטי הוא שליח הבאה של האשה. ועי' בריטב"א שהק' עליו טובא הרי אין ונתן בידה. ועי' בר"ן כאן שתמה עליו דאם הוא שליח של האשה הרי האשה צריכה להתגרש מיד, שהרי ידו כידה והוי כאילו הגיע הגט לידה. ועי' בזה באמר"מ סי' כ' אות א'.
8. אפי' הגיע גט לידה אינה מגורשת וכו', ש"מ אדיבוריא דידיה קסמיך, רבותינו האחרונים העירו דבשלמא לרש"י ניחא דאין האשה ממנה אותו לשליח הולכה ניחא, אבל לשי' הרמב"ם דאף דהבעל לא עשהו לשליח הולכה מ"מ הוא שליח האשה למה אינה מתגרש. ועי' בפנ"י ובתור"ג.
9. רע"א הק' מהא דאי אמר ר"נ איפכא התקבל ואשתך אמרה הבא ואמר ר"נ כשהגיע גט לידה מגורשת ש"מ אדיבוריא דידיה קסמיך, ובשלמא לרש"י עשהו הבעל לשליח הולכה, אבל לרמב"ם אי אדיבוריא דידיה קסמיך היינו שחושב שהאשה עשאתו לשליח הבאה, ואינו עשהו לשליח הולכה, וא"כ איך תתגרש בו הא האשה לא מינתה אותו האשה לשליח הבאה. ועי' בסמוך.
10. במסקנת הסוגיא מבואר בדינא דר"נ בהבא ואשתך אמרה התקבל והבעל אומר הילך דאינה מגורשת כלל דשליח עקר לשליחותו, ובשלמא לרש"י אינו מוכן להיות שליח הולכה של הבעל, אבל לרמב"ם אף שאינו רוצה להוליך לה הגט, מ"מ הרי ידו כידה לענין קבלת הגט דהא שליח הבאה הוא, ובאו"ש פ"ו ה"ח ד"ה ומה.
11. וע"ע בשיטת הרמב"ם בחי' רא"ל סי' מו.

אמרינן בקדושין מא. שליחות מנלן דתניא ושלח מלמד שהוא עושה שליח, ושלחה מלמד שהיא עושה שליח וכו'. והק' בתורא"ש שם ל"ל קרא שגם האשה עושה שליח, מהיכ"ת לומר שרק האיש עושה שליח. ותי' 'דהו"א דבבעל הוא דשייך שליחות שאינו מגרש אלא מדעתו, אבל אשה שמתגרשת בע"כ לא אלים מעשה דידה כולי האי שתוכל למנות שליח במקומה', ובפשיטות כוונתו דרק מעשה האיש נחשב מעשה ועל מעשה שייך שליחות, אבל קבלת גט של האשה אין בזה תורת מעשה גרושין.

ובפנ"י ביאר שם בב' אופנים, או שהו"א שהאיש כיון שהוא עושה מעשה שמוסר הגט לא הוי מילי אלא מעשה, ולכך הוא שייך בשליחות, אבל האשה שאינה מוסרת כלום סד"א דהוי שליחות על מילי, וקמ"ל קרא שמהני בזה שליחות, [והטעם דבשליח ראשון מהני אפי' במילי, ואכמ"ל בזה ויתבאר בסוף הפרק]. ועוד כתב בפנ"י דהו"א דבשליחות האיש לא הוי ידעינן אלא שמעשה השליח נחשב כעשית מעשה ע"י הבעל דבר, אבל באשה דכתיב ונתן בידה מהיכ"ת שיד השליח מיקרי כידה ממש. והיינו ששונה שליחות הולכה של בעל משליחות קבלה של האשה.

והביאור בזה נראה עפ"י מש"כ הגרש"ש [בשעה"י ש"ז פ"ז] שיש שני סוגי שליחות, יש שליחות על מעשה ויש שליחות על חלות, בשליחות מעשה כגון שחיטת פסח וכדו', בזה פשוט שהמעשה שהשליח עושה הוא כמעשה המשלח גופא, והמעשה עצמו נחשב שהמשלח עושה עם ידו הארוכה, וסוף דבר אפשר לומר שהמשלח עשה את המעשה. אבל בשליחות חלות יש מקום לומר שאינו ידו של המשלח גופא, אלא שיש כאן מסירות כח להשליח לעמוד תחת המשלח, ונחשב שהשליח הוא עושה את החלות, וכיון שהוא שליח החלות מתייחס למשלח. ויש בזה אריכות גדולה. ובזה היה מקום לומר ששליח של הבעל הוא שליחות על מעשה הולכת גט, ונחשב שהבעל הוא מוליך את הגט ע"י השליח, אבל שליח של האשה של ידו כידה הרי השליח נעמד תחת יד האשה כאילו הוא ידו כידה ונתקיים בו 'ונתן בידה', ולכך בעינן קרא לשליח האשה.

**בבירור דברי הירושלמי**

**א.** האומר התקבל גט זה וכו' אם רצה לחזור יחזור. פרש"י דאינו יכול לזכות לאשתו הגט דחוב הוא לה ואין חבין לאדם אלא מדעתו. והיינו דאם גט היה זכות לאשה היה יכול להבעל לזכות לה הגט, וע"י זכין היה יכול למנות לה שליח קבלה. וכן מבואר בסוף יבמות קיח: דמספקא ליה לגמ' האם הוא יכול לזכות לאשתו גט במקום יבום או קטטה, הרי שאם הגט הוא זכות לאשה היה יכול להבעל לזכות לה מדין זכין ולעשות לה שליח קבלה. וכן מבואר בירושלמי שהביא הר"ן כאן 'וכיון דחוב הוא לאשה וכו', הגע עצמך שהיתה צווחת להתגרש, [ואיך שייך לומר שחוב הוא לה], אני אומר שמא חזרה בה. הרי שבלא החשש שמא חזרה בה היה מועיל לזכות לה גט מדין זכין ולמנות לה שליח קבלה שיהא ידו כידה.

ויש להעיר בזה, דאפילו בגוונא שהגט הוא זכות הוא לה, מ"מ איך מהני מדין זכין לעשות לה שליח קבלה, הרי נתבאר לעיל שיש שני סוגי שליחות, ואולי כל מה דמהני זכין הוא רק בשליחות על מעשה, אבל מנין לנו שאפשר מדין זכין לעשות שיהא ידו כידה ונעשה עומד תחת כח המשלח.

ב. ובעיקר דברי הירושלמי שהביא הר"ן שהטעם שלא מועיל לזכות לה גט הוא משום החשש שמא חזרה בה. עי' במתני' לעיל יא: שנחלקו ר"מ ורבנן האם אפשר לזכות לעבד שטר שחרור האם זה נחשב זכות, דלר"מ בין בגטי נשים ובין בשטר שחרור הוי חובה, ולרבנן רק בגט הוי חובה. והביאו התוס' בשם הירושלמי הגע עצמך היה עבדו של קצין הרי חובה לעבד, הרי שהייתה אשתו של מוכה שחין הרי זכות הוא לה, ותי' הירושלמי 'לית לך אלא כהדא, אילו המוכר עבדו שלא מדעתו שמא אינו מכור, אילו המגרש אשה שלא מדעתה שמא מגורשת', וביאר שם המהרש"א שאין כוונת הירושלמי לומר שגם באשתו של מוכה שחין איכא צד חובה, [טב למיתב וכדו'] אלא הוא כללא דלא מהני זכיה בגט, 'ולאו בזכות ובחוב תליה מילתא', [[1]](#footnote-2) . וכן נקט בביאור הגר"א אה"ע קמ סקי"ג גבי אשתו של מומר דהירושלמי שהובא בתוס' לעיל יא: חולק על הירושלמי שהובא בר"ן כאן, ובכל גוונא לא מהני זכין בגט. וחולק גם על הסוגיא ביבמות קיח: דבמקום יבם הוי זכות גמור מהני זכיה בגט.

אמנם בתורא"ש שם פי' דירושלמי לא תי' קושיא דאשה, ועיקר התירוץ הוא טב למיתב טן דו ולעולם איכא צד חובה לאשה בגרושיה גם באשתו של מוכה שחין. וכמבואר בסוגיא ביבמות שגם במקום קטטה דהוי זכות להתגרש, איכא צד חובה משום טב למיתב וכו' ומשום שכל המזנות תולות בבעליהן וכו'. ולפי"ז אין כל סתירה בין הירושלמי כאן לירושלמי לעיל, דכל דברי הירושלמי לעיל הוא רק במקום שלא גילתה דעתה שהיא רוצה להתגרש, אבל היכא דגילתה דעתה דניחא לה להתגרש כגון בעומדת וצווחת שרוצה להתגרש, נמצא שיש כאן רק זכות, ובזה כתב הירושלמי דחיישינן שמא חזרה בה.

ג. והנה הירושלמי כתב הטעם שא"א לזכות לה משום שמא חזרה בה. ולכאו' יל"ע אמאי לא חלו הגירושין כלל, הא סו"ס איכא צד שלא חזרה בה, ולהוי ספק גירושין. וראיתי ביש"ש ביבמות סו"פ האשה שלום שנקט דאה"נ והוי ספק גירושין וחולצת ולא מתייבמת. אולם מלשון הר"ן מדויק לא כן, דבר"ן בסו"ד כתב דבההיא דמזכה גט לאשתו במקום יבם לא איפשיטא הלכך חולצת ולא מתייבמת, ומדויק דמש"כ בתחילת דבריו דחיישי' שמא חזרה בה לא חל הגט כלל. ואפשר דאין כוונתו דהוי ספק 'שמא' חזרה בה, אלא כוונתו שאין לנו לדון שרצונה להתגרש מחמת הדיבור הראשון, דכיון דגרושין הוי מעשה חובה א"כ כל שאין לנו גילוי דעת ברורה שהמעשה ניחא לה, שוב י"ל שהגלוי הראשון אינה במקומה דשמא חזרה בה.

והנה בטור סי' קמ הביא דברי בעל העיטור וז"ל 'ומדברי בעל העיטור יראה דהיכא דאמר ליה זכי לה או התקבל לה והיא רצה בו שנתגרשה מיד בקבלתו אפי' לא עשאתו שליח לקבלה וכו'. וכתב ע"ז הטור 'ואין נראה אלא כל זמן שלא עשתה אותו שליח אין יכול לזכות לה שחוב הוא לה וא"כ יכול לחזור בו'. וביאר הב"י שם שבעל העיטור חולק על הירושלמי הנ"ל דחיישינן שמא חזרה בה, וכל מה דאמרינן דגט הוא חובה הוא רק בגוונא שלא גילתה דעתה שניחא לה, אבל כשגיתה דעתה הוי זכות וזכין לאדם וכו' אבל הטור ס"ל כירושלמי הנ"ל. והוסיף הב"י בדעת הטור וכתב שכל סברת הירושלמי הוא רק באופן שיש חשש שמא חזרה בה, דהיינו דאפילו שהיא אמרה שהיא רוצה להתגרש, ואח"כ בדקנו אותה והיא עדין עומדת ברצונה להתגרש, מ"מ איכא למיחש שמא בשעת קבלת הגט היא לא היתה רוצה, אבל אם באו עדים שגם בשעת קבלת הגט היא היתה צווחת שהיא רוצה להתגרש, ובאותה שעה ממש הבעל נתן זיכה לה ע"י שליח קבלה אפשר שהיא מגורשת. והיינו שנקט הב"י שכוונת הירושלמי שיש חשש אמיתי שמא חזרה בה.

והב"ח תמה על הב"י שם, איך שייך לומר שדעת העיטור שבמקום שהיא אומרת שניחא לה אפשר לזכות לה גט, הרי סוגיא ערוכה בסוף יבמות דאף במקום קטטה שהיא אומרת בפני בעלה גרשתני, הוי חובה. ולכך פי' דבעל העיטור מיירי 'דבאיכא עדים דבשעת קבלת השליח הגט ממש היתה רוצה באותה שעה, בזו הויא מגורשת דזכין לאדם וכו', והטור סובר דגם בכה"ג לא מהני. ובביאור סברת הטור נראה, דלכאו' יש להסתפק מה הטעם שזכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לו אלא בפניו, האם הטעם הוא שבמקום זכות איכא אנן סהדי שניחא ליה ובמקום חובה איכא אנן סהדי שלא ניחא ליה, ולפי"ז במקום שידוע שהוא רוצה את החובה אין לחלק בין זכות לחובה. אך אפשר לומר באופ"א דכל מה שחידשה תורה שאדם נעשה שליח שלא מדעתו נאמר רק במידי של זכות ולא בחובה, ואפילו במקום שהוא רוצה את החובה מ"מ לא נתחדש שם פרשת זכין.

**מתני'. לפיכך אם אמר הבעל א"א שתקבל לה וכו'** מצינו בזה ב' דרכים.

א. רש"י פירש שהבעל אינו מסכים שהשליח יהיה שליח קבלה, אלא שליח הולכה של הבעל, ולשון רש"י הוא 'אלא שליח שלי תהא להולכיו לידה'. וכן פרש"י בהמשך הגמ' ד"ה לא לעולם – 'ואפי' שויתיה איהי שליח וכו' מעיקר עקריה לשליחותא וכו'. מבואר להדיא שהבעל עוקר את השליח קבלה וממנה אותו לשליח הולכה.

והדברים מבוארים להדיא ברמב"ם פ"ו מגירושין ה"י וז"ל האשה שעשת שליח קבלה ואמר לו הבעל אין רצוני שתקבל לה גיטה אלא הרי זה גיטה הולך אותו לה, הרשות ביד הבעל ונעשה זה שליח הולכה לא שליח קבלה, אבל אם אמר לו התקבל לה גיטה או זכה לה או הא לך לא עקר שליחות הקבלה, אבל אם אמר לו הולך לה עקר שליחות הקבלה ונעשה שליח הבעל, וכן אם אמר לו הולך ותן לה עקר שליחות הקבלה עכ"ל, ומבואר להדיא דאמירתו אהני לעקור את שליחות הקבלה, וכ"ה לשונות הרמב"ם בהי"א שם, וכ"ה במאירי לקמן דס"ג "עקר שליחותה ונעשה שליח הולכה וחוזר".

ויש כאן ב' הערות ברש"י חדא מהיכן יש לבעל כח לעקור את השליח קבלה, הרי הוא שליח של האשה ומה לבעל כח בשליחות זו. כל מה שהבעל יכול לעשות הוא לא לתת לו, או לתת ע"מ שלא תתגרש עד ל' יום או עד שיגיע גט לידה ממש, אבל לעקור את השליח מהיכן הוא יכול. ועוד יש להעיר למה באמת פירש רש"י שהוא עוקר את השליח, למה לא אמר רש"י שהבעל אומר שלא ניחא ליה שהיא תתגרש מיד אלא לאחר זמן או שיגיע גט לידה ולפיכך הוא יכול לחזור בו. ועמד בזה בחי' הרי"מ זצ"ל. וכתב שרש"י לקח דבריו מדברי הגמ', שהרי הגמ' הביאה ראיה שאיש כשר לקבלה מהא דאמרינן במתני' שאם אמר א"א שתקבל אלא הולך והא הכא דחד שליח הוא וש"מ כשר לקבלה כשר להולכה, הרי להדיא כפרש"י דמיירי שהוא ממנה אותו לשליח חדש של שליח הולכה ולא שהוא נשאר עם השליח הקבלה רק הוא עושה אותו שליח עם תנאי. אך העיר בזה דבאמת מנלן לגמ' לפרש כך שהוא ממנה שליח חדש. ועי'.

אך עדין יש לדון על מה שכתב רש"י שהוא עוקר את השליח של האשה, מאיזה כח יש לו לעקור, ולמה לא פי' רש"י שהוא נשאר שליח קבלה, אבל הבעל לא רוצה לתת לו אלא בתורת שליח הולכה, וממילא כיון שהבעל לא רוצה לתת לו לגרש אלא בתנאי שהוא יהיה שליח הולכה ממילא הוא לא יכול להשתמש בשליח קבלה שלו, ונפק"מ בזה הוא דברי הריב"ש [בתשו' שכט הובא להל' ברמ"א קמ] דאם אמר לו הבעל א"א, ואח"כ חזר בו ואמר לו שיתקבל בתורת שליח קבלה, [וחזר ונתן לו את הגט], דאם הפשט שהבעל עקר את השליחות קבלה א"כ אין השליח יכול לחזור ולקבל בתורת שליח קבלה, אבל אם השליחות לא בטילה א"כ כיון שלא נעקרה השליחות קבלה יכול השליח לחזור ולקבל את הגט.

[ואמר לי הגר"א רוב שליט"א דהנה ז"פ דהשליח א"י להיות בב"א שליח האיש ושליח האשה, דקבלה והולכה הם פעולות הפוכות והשליח א"י להחזיק את הגט עבור שניהם כאחת, ומעתה יש מקום לחדש דכל היכא שהשליח קבל את הגט בתורת שליח הולכה זה גופא מפקיעו מהיותו שליח קבלה, ומעתה פקע מהגברא שם שליח קבלה, דכעת הוא עושה פעולה המנוגדת לשליחות קבלה הגורמת לו שלא יוכל להיות שליח קבלה. ונמצא שע"י קבלת השליחות מתבטל כח השליח קבלה]

ואם כנים הדברים דפקע מיניה שם שליח קבלה יש להסתפק מהו הדין בגונא שהשליח החזיר את הגט לבעל והבעל נתרצה לחזור וליתנו לו בתורת שליח קבלה, האם האשה צריכה לחזור ולמנותו להיות שלוחה לקבלה, או דלמא הך הפקעה היא רק כל זמן שהוא שליח הבעל, אבל לאחר שהחזיר את הגט לבעל חזר וניעור המינוי הראשון. [ובאמת דהך נפק"מ שייכא אפי' בגונא שהבעל לא חזר ונטל ממנו את הגט, דהשליח עצמו יכול להחליט להפסיק להיות שליח הולכה ולהעשות שליח קבלה. אכן זה לא יהני לגירושין, דבכה"ג לא חזרה שליחות אצל הבעל ואין כאן נתינה, וע"כ הוא צריך שהבעל יחזור ויתן לו את הגט].

והראוני דלפו"ר נח' בזה הראשונים, דהנה בריטב"א במשנה מבואר דבעקר לשליחותיה דשליח ואמר אא"פ ואח"כ אמר התקבל מהני, אולם בריב"ש שכ"ט מבואר לא כן. אכן ד' הריב"ש שם לא נתבררו לי כה"צ, דהנה הריב"ש שם נשאל בשליח לקבלה שנתן לו הבעל כתב שליחות הולכה ולאחמ"כ חזר בו ונתן בידו כתב שליחות קבלה, דהשואל שם נסתפק דלמא בכח הבעל לעקור את שליחות הקבלה, ואם נתרצה הבעל אח"כ ליתנו לו בתורת שליח קבלה בעי' שהאשה תחזור ותמנה אותו. והריב"ש שם השיב דהכל תלוי אם הבעל כבר מסר את הגט ביד השליח או לא, דאם הבעל לא מסרו בידו לא נתבטלה השליחות קבלה ובידו ליתנו לו עתה בתורת קבלה "שאין ביד הבעל לבטל שליחותה וכו' אין שליחות האשה מתבטל מפני דבורו של בעל", משא"כ אם מסרו בידו הרי נתבטלה השליחות קבלה דהאשה ואם הבעל רוצה לגרשה מעתה צריך ליטלו מן השליח ויחזור ויתננו לו, ויעו"ש שהוסיף וז"ל ואף אם רמז הבעל שליחות האשה לקבלה אינו מועיל, שהרי מכיון שקבל השליח הגט מיד הבעל להולכה נתבטל שליחות האשה לקבלה, כי האשה היה דעתה בשליחותה שיקבלנו השליח במסירה הראשונה בתורת שליחות קבלה, והיה צריך שתעשה האשה שליחות קבלה מחדש עכ"ל.

ב. אמנם בר"ן מפרש דלעולם מיירי שהבעל מוכן שתתגרש בו מיד, רק שאינו רוצה שהשליח יקבל הגט בתורת 'שליח קבלה' דאשה, אלא בתורת זכיה לאשה, ובזה סד"א שיועיל מטעם זכיה [אפי' שזה גט] כיון שהאשה עשאתו לשליח קבלה ואינו חוב לה, וממילא אין הבעל יכול לחזור בו, וקמ"ל מתני' דאפ"ה יכול לחזור בו ואין מועיל מטעם זכיה, וטעמא כדאמרי' בירושלמי שאני אומר שמא חזרה בה. ונמצא שאין כאן לא שליח קבלה ולא זכיה[[2]](#footnote-3).

והק' הרעק"א דלכאו' צ"ב מה ס"ד לומר שכוונת הבעל שאין רצונו שיקבלנו מחמת השליחות דידה אלא שיזכה בה מדין זכין, הא גם ענין הזכיה הוא מטעם שנעשה שלוחה, ובפרט לרוב הפוסקים דס"ל דזכי מטעם שליחות, [ועי' בר"ן ר"פ האיש מקדש טז: מדפי הרי"ף דס"ל דזכיה מטעם שליחות]. ובכלל מה נפק"מ יש לבעל הא בין כך ובין כך היא מתגרשת לאלתר. וביאר דנפק"מ היא לשי' הרי"ף ורש"י לעיל ט: דאף לרבנן דשחרור עבדים זכות הוא וכו', מ"מ זה רק לענין שלא יוכל האדון לחזור בו, אבל העבד אינו יוצא בו לחירות עד שיגיע הגט לידו, וה"נ רצון הבעל שיועיל מטעם זכיה ולא מטעם שליחות קבלה, כדי שלא תתגרש בקבלתו אלא רק שאינו יכול לחזור בו.

ובסברת הרי"ף שם נאמרו כמה ביאורים. הקצה"ח סי' קכה סק"ג נקט דלעולם השחרור חל לגמרי מהיום, ומ"מ יש אומדנא שהאדון רוצה [בתורת תנאי בעלמא] שהגט יגיע ליד העבד בחיי האדון, ולכך לא יתנו לאחר מיתה. ואולי סברא זו שייך גם באשה.

אבל הפנ"י שם לעיל כתב דסברת הרי"ף היא שהשחרור עצמו הוי זכות, אלא שכ"ז שהעבד לא יודע מזה הוא יכול לבא לידי תקלה [כגון אם נשוי עם שפחה וכדו'] וממילא הזכות בשחרור בפועל הוא רק כשיגיע לידו. [וצ"ב בסברא זו איך זה מתחלק, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קנא] מ"מ סברא זו לא שייך באשה, דבאשה הכל זכות הוא שהרי גילתה דעתה שרוצה להתגרש.

ויש שפירשו דזכיה בשטר שחרור הוי זכיה על הקנין ממון, אבל לענין הקנין איסור בזה צריך ונתן בידה, וגם סברא זו לא שייך באשה, דבאשה יש רק קנין אישות

עוד הק' רעק"א והפנ"י בד"ה אתמר על ביאור הר"ן בקמ"ל דגם בכה"ג שהשליח הוא שליח קבלה כיון שהבעל רוצה שזה יחול מדין זכין, יכול הבעל לחזור בו עפ"י הירושלמי דגם בצווחת לא הוי זכין שמא חזרה בה, והדברים מופלאים הרי כל דברי הירושלמי הוא רק שגלתה דעתה שרוצה להתגרש, בזה חיישינן שמא חזרה בה, אבל בעשאתו שליח קבלה בפירוש שיקבל לה הגט לא חוששים שמא חזרה בה. ואילו היה מקבל את הגט בשליחותה היה מהני מדין שליח ולא חיישינן לחזרה, וא"כ גם אם מקבל בתורת זכיה יועיל ולא ניחוש שמא חזרה בה ע"ש.

עכ"פ לא ביאור רעק"א מדוע באמת לגבי זכיה חישינן לשמא חזרה בה, ואילו לגבי שליח קבלה לא חיישינן שמא עכשיו לא ניחא ליה עוד בדבר השליחות, ואין זה עוד זכיה בעבורו.

ומצינו בזה כמה תי'. בב"ח סי' קמ כתב שאם היא היתה מבטלת את השליח היא היתה צריכה לבטלו בפני עדים. וראיתי שהביאו בשם החת"ס אבה"ע ח"ב סי' מג שתמה על הב"ח הרי מן התורה אינה חייבת לבטל בעדים, דכל הטעם שצריך עדים הוא משום החששות המבוארים שם. וכתב דאולי צריכה ב' משום דהוי דבר שבערוה. וביארו שכוונת הב"ח שדברי הירושלמי הוא רק בסתמא דיש חשש שמא חזרה בה, אבל כיון שבסתמא במקום שהיא עשתה שליח היא לא מבטלת בלי עדים, א"כ לא חיישינן לחזרה.

ובפנ"י כתב דכיון שהיא עשתה מעשה של מינוי שליחות לא חיישינן לחזרה. ובחת"ס כתב דהשליח הוא בחזקת שליח, ולא חיישינן לביטולו, דאוקמא שליח בחזקתו. ועי' במערכת הקנינים סי' ד' ובקונ' השליחות סי' א.

**איש לקבלה ואשה להולכה מאי**. יש לעורר בסוגיא זו כמה קו'.

**א**. מה ביאור ספק הגמ', עי' רש"י בד"ה איפכא מאי דמשמע מדבריו דצדדי הספק הוא מחמת הכלל דכל מילתא דלא מצי עביד לא מצי עביד שליח, [כמו שהביאה הגמ' ראיה שכהנים שלוחא דרחמנא ולא שלוחא דידן, משום שישראל לא יכול לעבוד עבודה]. ותמה ע"ז המהרש"א הרי אין הנידון כאן שהאיש עצמו יעשה שליח קבלה, ואשה תעשה שליח הולכה, דבזה היה מקום לומר שהוא עצמו לא יכול להפוך לשליח קבלה כיון שהוא צריך לתת ולא לקבל, אבל הנידון בפנינו הוא שהאיש ימנה אשה לשליח 'הולכה', או שהאשה תמנה איש לשליח 'קבלה'. ועי' בתוס' ובמהרש"ל ומהרש"א.

**ב.** בגמ' מבואר פשוט מינה איש הוי שליח לקבלה שכן האב וכו', מבואר מדברי הגמ' שאין ראיה לעיקר הספק האם איש יכול להיות שליח קבלה, אלא הגמ' רק אומרת שאם יש ראיה ממתני' דמהני או איש לקבלה או אשה להולכה, בזה עדיף לפשוט דאיש לקבלה שכן האב וכו', משמע שראיה אין משם. וצריך הסבר למה אין משם ראיה. ובאמת הרי"ף הביא מהא שאב שמקבל וכו' ראיה דמהני איש לקבלה.

**ג.** עוד חזינן מהכא דלא תליא הספק הא בהא, ואף אם נפשוט דמהני איש לקבלה, מ"מ נשאר עדין הספק על אשה להולכה. וא"כ כשפשטו הגמ' מהא שהאשה עצמה מביאה גיטה דמהני אשה להיות שליח הולכה, אין ראיה דמהני איש לקבלה, וא"כ נחזור לומר דמתני' דידן מיירי באשה שהיא גם שליח הולכה וגם שליח קבלה, אבל איש לקבלה לא ידעינן, [דהרי מקבלת האב אין ראיה גמורה כמבואר לעיל].

**דרכו של רע"א.**

**א.** רעק"א כתב דהאיבעיא היא עפ"י מה דחזינן בסופ"ב [כג: ובקדושין מא:] דעבד אינו נעשה שליח לקבל גט אשה משום דליתא בדנפשיה, וכל שאינו בתורת גו"ק אינו יכול להעשות שליח עליהן[[3]](#footnote-4), וה"נ האיבעיא היא האם סגי בזה שהמגרש או המתגרשת הרי הם בכלל תורת מעשה של גו"ק, וממילא בין איש ובין אשה ראוים לשליחות הולכה וקבלה, דהכל ענין אחד הוא של מעשה גרושין. או דלמא דבעינן איתיה בנפשיה באופן השליחות המסוימת של הולכה וקבלה, וא"כ איש שאינו בתורת קבלה לעצמו אינו בתורת שליחות לקבלה, וכן אשה כיון שאינה בתורת הולכה לעצמה אינה בתורת שליחות הולכה.

ולדרכו של רעק"א ניחא מאד דבתחילה אף דפשטינן שאיש מהני לקבלה שכן מהאב וכו', אכתי מספק"ל האם מהני אשה להולכה, והיינו משום דאף על צד הספק שבעינן איתא בנפשיה באופן המסוים של קבלה, שפיר איש כשר שכן האב וכו' וא"כ מצינו קבלה באיש, אבל עדין באשה להולכה כיון שלא מצינו בה הולכת גט לעצמה, שפיר מספק"ל דאולי אינה כשרה להיות שליח להולכת הגט דבעינן איתא בנפשיה באופן המסוים של המעשה.

**ב. ודן רע"א** במסקנת הסוגיא, דפשיט מהא דהאשה עצמה מביאה גיטה, האם כוונת הגמ' דלעולם בעינן שיהי' איתא בנפשיה באותו ענין ממש, וזה גופא הגמ' פושטת שמצינו שגם איש איתא בנפשיה קבלה שכן האב וכו', וגם אשה איתא בנפשיה הולכה שכן האשה עצמה מביאה גיטא. או שעיקר הפשיטות של הגמ' היא שאין צריך שיהיו בתורת הולכה וקבלה דוקא, כדחזינן שאיש כשר לקבלת גט לבתו, אפי' שבו עצמו לא שייך קבלה, וכן אשה כשרה להולכה אף שאינה יכולה לשלוח גט, ולא בעינן איתא בנפשיה באותו ענין ממש, אלא סגי דאיתא בנפשיה בעיקר דין גירושין.

ונפק"מ האם למסקנת הסוגיא בעינן ראיה גם על איש לקבלה וגם על אשה להולכה, או דסגי בראיה לחד מהם. דאם מסקנת הסוגיא שבאמת בעינן איתא בנפשיה באותו ענין ממש, א"כ בעינן ראיה גם על איש לקבלה וגם על אשה להולכה, אבל אי מסקנת הסוגיא דסגי איתא בנפשיה באופן כללי ולא בעינן איתא בנפשיה באופן המסוים ממש, א"כ מהא שאשה נעשית שליח הולכה הוי ראיה גם על איש לקבלה.

ודייק רע"א מדברי הרי"ף שהביא למסקנת הסוגיא מקור לאיש לקבלה מהא שהאב מקבל גט לבתו קטנה, ואשה להולכה מהא דהיא עצמה מביאה גיטה, הרי דגם למסקנא הצריך טעם גם לאיש וגם לאשה, הרי דס"ל דבאמת למסקנא בעינן איתא בנפשיה ממש באותו מעשה, ולכך הביא ראיה גם על איש וגם על אשה.

ולפי"ז העיר רע"א הרי מוכח מדברי הגמ' שהראיה מאב שמקבל גט לבתו אינה ראיה גמורה, אלא הגמ' סומכת על הראיה ממתני' דאם אומר א"א וכו' שמיירי בחד שליח וכו', וא"כ שוב קשה דאם צריך ראיה גם על איש וגם על אשה, א"כ על אשה יש ראיה גמורה שהיא כשרה להולכה, וא"כ מתני' מיירי באשה ונמין לנו שאיש נמי כשר.

ג. ולפי"ז יישב קו' מהרש"א שהק' מה עיקר הספק של הגמ' הרי תנן להדיא שהאשה עצמה מביאה גיטא וכו', ותי' דאכתי לא אסיק אדעתא הך מתני'. והבין רע"א שהמהרש"א לא בא לשאול מה הספק הרי יש משנה מפורשת, דזה לא קו' כי כך דרך הגמ', וביותר אם זה היה הקו' למה המהרש"א שאל דוקא מהסיפא. ולכך הבין רע"א שהמהרש"א שואל על שורש הספק למה אמרינן שאשה לא שייכא בהולכה הרי מצינו שהאשה עצמה יכולה להביא את הגט של עצמה, הרי שהיא בכלל מגרש. וכתב רעק"א דכיון דיסוד הספק הוא האם בעינן איתא בנפשיה גם באופן המסוים הזה, א"כ מהתם ליכא כלל לעיקר שורש הספק האם היא בתורת הולכה, דאפשר לומר שכל מה שהאשה יכולה להביא גיטא הוא מחמת שליחות של הבעל, וע"ז גופא אנו דנים דכיון דאינה בת הולכת גט לעצמה לכך לא תועיל להיות גם שליח של הבעל. וכל הראיה שהגמ' יכולה להביא משם היא שלא צריך בתורת המעשה המסויים, אלא שהאשה נעשית שליח אף שאינה בתורת. אבל אין ראיה שע"י זה היא נחשבת בתורת.

ובאמת כל מה שפשטו מהתם הוא רק דהדין של אינו בתורת לא מצריך שיהי' באופן המסוים של מעשה הולכה וקבלה, אלא סגי שהם בכלל עיקר גו"ק, ולכך האשה עצמה מביאה גיטא בתורת שליחות דבעל, אף דאינה בת הולכת גט לעצמה.

ד. ובסוף דבריו הק' ברעק"א ב' קו', חדא איך בן חורין כשר בקבלת שטר שחרור לעבד, הרי ליתא בנפשיא באופן זה, והגם שיכול להוליך לו גט מ"מ לקבלה ליתא בנפשיה. [ובשלמא אי מסקנת הסוגיא דלא בעינן איתא בנפשיה באופן זה ממש, אלא סגי שאיתא בנפשיה באופן כללי, א"כ ניחא דה"נ לענין שחרור הוי בן חורין בתורת שחרור לענין הולכה גט לעבדו, ואף דלענין קבלה ליתא בנפשיה מ"מ סגי מה שעכ"פ הוי בתורת שחרור].

ועוד דאם החסרון של אינו בתורת וכו' הוא חסרון בין בהולכה ובין בקבלה, א"כ יקשה מכאן על שי' הר"י מיגש הובא בר"ן סופ"ב דהא דעבד פסול בגט הוא רק לקבל גט אשה לפי שאינו בתורת גו"ק, אבל להולכת גט לאשה הוא כשר, משום שהולכה הוי שליחות בעלמא ואינה שליחות של כח גירושין. ותמה רע"א דהרי הכא מספק"ל באשה אם כשרה להולכה, הרי חזינן דגם בשליחות הולכה בעי' איתא בתורת גו"ק. [ואין לת' דדברי הר"י מיגש הם למסקנא דאשה כשרה להולכה, וכביאור דאי"צ בתורת הולכה, זה אינו דגם למסקנא כל מה שאשה כשרה כשרה להולכה היינו משום שהיא בת גו"ק, אבל עבד שאינו בתורת כלל מנין]. ע"ש.

ה. ובעיקר סברת הר"י מיגש לחלק בין הולכה לקבלה, אין לפרש שכל הדין של אינו בתורת הוא רק חסרון בקבלה משום שהשליחות שונה, כמו שמתבאר לעיל שבשליח קבלה צריך שיתקיים ונתן בידה, והרי התחדש שיד השליח הוי כיד המשלח, אבל בשליח הולכה שהמעשה של השליח נחשב כמו שהמשלח גופא עשה, אולי בזה עבד כשר. א"א לומר כן, שהרי מבואר בקדושין מא: שגם שליחות על הפרשת תרו"מ בעינן שהשליח יהיה בתורת הפרשת תרומה. ומה גרע שליחות הולכה משליחות של הפרשת תרו"מ.

ובשעה"מ פ"ו מגרושין בסוף ה"ו כתב שסברת הר"י מיגש הוא דכיון שהאשה מתגרשת בע"כ א"כ השליחות היא רק מעשה קוף בעלמא. ומה"ט כתב שאפילו הסוברים כר"י מיגש בגט, מודים שבקדושין עבד פסול גם להולכה. והדברים צ"ב למה מעשה גרושין נחשב מעשה קוף , אפילו שלא צריך דעת האשה, מ"מ בעינן מעשה וכוונה של הבעל לגרש. ולמה הוי מעשה קוף. וביאר באבנ"מ סי' לט סק"ט דכיון דאמירת הרי"ז גיטך לא מעכב מן התורה [לשי' הרמב"ם] משום שהמעשה גרושין כתוב בתוך הגט, וגם לא בעינן רצון האשה, ומן התורה סגי בנתינה בעלמא, נמצא שכל ענין הנתינה הוא אך ורק שיתקיים 'ונתן בידה' ושלא יהיה טלי גיטך מע"ג קרקע, ומבואר בר"ן בפר' הזורק שאפילו אם נתן לה בתחילה הגט לשם פקדון ואח"כ אמר לה שתתגרש בו נמי כשר, א"כ ה"ה עבד כשר להולכת גט.

ולפי"ז עולה דבר חידוש, דכל דברי הר"י מיגש הוא רק בגוונא שהבעל מצד עצמו פועל את חלות הגרושין, ומכח הרצון והדעת שלו היא מתגרשת, ועושה שליח אך ורק על המעשה נתינה לחוד, ונמצא שאינו שליח על מעשה גרושין אלא שליח על מעשה נתינה, וזה סגי מעשה של עבד כמו נתינת פקדון, ואין בזה דין של אינו בתורת. אבל באופן שהוא נותן לשליח 'שליחות כח' לעשות את כל המעשה גרושין, והשליח הוא מגרש מכח המסירה של הגט ומכח דעת השליח, בכה"ג לא מהני עבד[[4]](#footnote-5).

ולפי"ז יש ליישב קו' רע"א, דודאי על מעשה נתינה של גט לא היה מספק"ל לגמ' וכמו שעבד יכול למסור גט כך אשה כשרה למעשה מסירה בעלמא, כמו שאשה יכולה למסור גט לפקדון, וכל הספק של הגמ' היא רק במקום שהאשה נעשית שליח להיות 'מגרשת' ובזה באמת עבד הוא אינו בתורת. והגמ' פושטת מהא דיכולה האשה לומר בפ"נ ע"כ שהיא שליח של הבעל להיות 'מגרשת - שליחות כח' ולכך היא נאמנת לומר בפ"נ, דבשליח על מעשה נתינה בעלמא היא לא היתה נאמנת לומר בפ"נ.

**בדעת רש"י.**

ברש"י ד"ה איפכא מאי 'מי אמרינן כיון שהוא עצמו לאו בר קבלה שאר זכרים נמי לאו בני קבלה נינהו', משמע מדבריו שכיון שהוא עצמו לאו בר קבלה של הגט של עצמו לכך שאר זכרים נמי, וצ"ב הרי הנידון הוא שהאיש יעשה שליח של אשה לקבלה, ומה אכפת לי שהוא לא יכול לקבל את הגט של עצמו. וכנראה זה בכלל קו' המהרש"א. ולדרכו של רעק"א שהנידון הוא בדין כל שאינו בתורת וכו' היה רש"י צ"ל כיון שהוא עצמו לאו בר קבלה אינו נמי בר 'שליחות' לחבריה.

והביאור בזה [עפ"י חי' ר' אריה ליב סי' מה ד"ה ואשר יראה] דמה דבפועל האיש א"א לו לקבלה לא הוי חסרון כלל בדין כל שאינו בתורת, וכן מה שהאשה אינה בהולכת גט אינו חסרון. אלא הספק בגמ' הוא משום שהיה מקום לומר שמהות מעשה גירושין הוא שהאיש מגרש את האשה, ונתנה התורה לאשה 'יד לקבלת גירושין', וכן להיפך התורה נתנה לאיש להיות 'מגרש', ונמצא שהבעל מופקע מדין קבלה ואשה מופקעת מדין נתינה, ולכך אף אי נימא דאין חיסרון של אינו בתורת גו"ק משום דסגי שהוא בכלל עיקר גירושין, אבל מ"מ יש לדון דלא יועיל לשליחות משום שמופקע הוא מדין קבלה. וזה כוונת רש"י שכיון שהוא לאו בר קבלה הרי אין לו כלל את ה'יד' לקבלת גט, וא"כ שאר זכרים נמי.

ולפי"ז כשפשטינן שאיש הוי שליח לקבלה שכן האב וכו' והיינו דחזינן שאיש אינו מופקע מדיני 'יד' לקבלה, דאם היה מופקע לא היה מועיל מעשה קבלתו לבתו, אבל אשה להולכה עדין א"א לשפוט דמהני כיון שמופקעת מדיני הולכה.

וכן כשפשטינן ממתני' שאשה כשרה להולכה היינו דחזינן שאינה מופקעת מדין הולכה, ולא אמרינן דדין זה של הולכה נתנה תורה רק למגרש, אבל אשה שהיא מתגרשת לא נתנה לה תורה הולכת גט.

ולפי"ז שפיר בעינן גם למסקנא הטעם שכן האב מקבל גט וכן הטעם דאשה להולכה שכן האשה ומיושב דעת הרי"ף.

[ולדרך זו מיושב קו' רעק"א משליחות הולכה בעבד, דהכא הנידון אינו משום אינו בתורת גו"ק אלא הוא סברא מיוחדת במעשה גירושין שצריך שיעשה ההולכה ע"י איש ולא ע"י אשה וקבלה דוקא ע"י אשה ולא איש, אבל שפיר י"ל דמצד החסרון של אינו בתורת ליכא חיסרון כיון שאינו שליחות של כח כמו שליח קבלה, אלא שליחות על מעשה בלבד, ולכך שייך גם בעבד שליחות זו].

**עוד הק' מהרש"א** מ"ט לא מיבעיא כן גם לענין קידושין אם איש יכול להיות שליח לקבל קידושין, ואם אשה יכולה להיות שליח הולכה להוליך קידושין. ותי' דכל הספק הוא משום דבאשתו גופא לא שייך הולכה ובבעל לא מצינו קבלה, אבל בקידושין גם בבעל עצמו מצינו קבלה כדא' בפ"ק דקידושין הילך מנה ואקדש אני לך מקודשת, ומסיק משום דבההיא הנאה דמקבל מתנה מינה גמרה דעתה ומקדשה נפשה.

ויש להעיר בזה הרי התם בקבלת אדם חשוב אין זה קבלה אלא נתינה, דאדרבה הוא חשיב הנותן שהרי יש לה הנאה ע"י קבלה זו, והיא קיבלה הנאה.

ועוד תמה בתורת גיטין דאכתי הו"ל להסתפק בקידושי שטר. ע"ש.

**תוד"ה איש לקבלה.** המהרש"א והמהרש"ל נחלקו בביאור דברי התוס'. המהרש"א פי' שהתוס' באו לבאר מה הצד שאיש פסול לקבלה, וכו', וע"ז כתבו דכיון שאינו שייך בזה וכו' וזה עפ"י דרכו של רע"א הנ"ל שהספק הוא בדין כל שאינו בתורת וכו'. אבל המהרש"ל כתב שהתוס' באו להק' לאידך גיסא, איך מהני שאיש יהיה כשר לקבלה הרי אינו שייך בקבלה, ואיך יהיה השליח עדיף מהמשלח. וזהו הכלל דכל היכא דאיהו לא מצי עביד שליח נמי לא מצי משוי, שזה דין 'במשלח'. וע"ז תי' התוס' דמה שאיש אינו יכול לקבל הוא רק חסרון היכי תמצי דלא שייך באיש להיות מתגרשת.

והעירו בזה שלגבי הדין של כל שאינו בתורת [שזה דין בשליח] כתב רש"י שגם חסרון היכי תמצי חשיב כל שאינו בתורת. דבקדושין מא: מבואר דעכו"ם אינו בתורת הפרשת תרו"מ, וכתב רש"י שהטעם הוא דמירוח עכו"ם פוטר דיש קנין לעכו"ם להפקיע מחיוב תרו"מ, וא"כ לא משכח"ל לעכו"ם פירות שחייבים בתרו"מ, ומכח זה הוא נחשב שאינו בתורת הפרשה. [בשלמא להתוס' שם הוא נתמעט מקרא].

**פשוט מינה איש לקבלה שכן האב מקבל גט לבתו קטנה.** מדברי הגמ' מבואר להדיא דאלולי הראיה ממתני' שמיירי בשליח אחד שהוא כשר גם לקבלה וגם להולכה, לא היו מבאים ראיה מזה שהאב מקבל גט לבתו קטנה, ורק אחרי שהביאו ראיה שיש אחד שהוא כשר גם להולכה וגם לקבלה, אמרו שאין לפשוט מזה את הספק לגבי אשה להולכה, דאפשר להעמיד מתני' באיש שכן מצינו בו קבלה לגבי בתו. ומה הביאור בזה למה אין משם ראיה ברורה.

והנה דנו האחרונים מהו הגדר שהאב יכול לקבל גט לבתו קטנה, מצינו בזה סתירות. דבגמ' לעיל כא. מבואר שהוא מדין שליחות של הבת, ועיקר היד לגרושין הוא של הבת [דאמרינן שמצינו שליח קבלה בע"כ]. ומאידך בגמ' בקדושין מד: משמע שעיקר היד לגרושין וקדושין הוא של האב, והאב הוא בעלים על הגרושין, ומה שהבת גם מקבלת גט [לרבנן דר"י דמתני' לקמן סד:] הוא משום שהיא כיד אביה.

והנה אם האב עצמו הוא היד לגרושין א"כ שפיר מצינו שאיש הוא בתורת קבלת גט, אבל אם האב הוא רק בתורת שליח של הבת היה מקום לומר שזה לא מספיק לעשות אותו בתורת קבלה [להיות שליח אשה], ואפילו שהאב עצמו הוא שליח לקבלה [אצל הבת], היה מקום לומר שזה רק במקום שהתורה עשתה אותו שליח, וכמו שלא נאמרו בו דיני שליחות כך לא צריך בו איתא בנפשיה. ועדין צ"ב דסו"ס מצינו שהוא נעשה שליח לקבלה.

**שליח הבאה**

א. אתמר הבא לי גיטי וכו'. רש"י [בב"מ עו.] מפרש בכל הסוגיא דיש ב' מיני שליחות, שליחות להולכה שהוא שליחות של הבעל, ושליחות קבלה שהוא שליחות האשה, ולכך פי' הבא לי גיטי וכו' דאין הכוונה שהוא שליח של האשה כלל, אלא שהאשה אומרת לשליח שילך לבעל וימניהו [הבעל] לשליח הולכה, ונמצא שהאשה רק ממציאה לבעל שליח, והבעל הוא עושה אותו לשליח הולכה. וכן שי' ר"ח שהובא ברמב"ן שהאשה אינה יכולה לעשות שליח הולכה. אך ברמב"ם פ"ו מגירושין אחר שכתב בה"א שהשליח של האשה הוא הנקרא שליח קבלה, ובה"ג כתב שהבעל יכול לעשות שליח והוא הנקרא שליח הולכה, וה"ד כתב 'וכן האשה שולחת שליח להביא לה גט מיד בעלה וזה הנקרא שליח הבאה וכו', וכתב במ"מ שמקורו של הרמב"ם הוא מלשון הגמ' כאן ובעוד מקומות 'הבא לי גיטי'. ועוד כתב ה"ה שם 'ואינו כשליח קבלה שמתגרשת בו מיד כשהגיע הגט לידו, אלא רק כשהגיע הגט לידה'. ובפנ"י לעיל ט: הוסיף חידוש גדול דאע"פ שאין האשה מתגרשת עד שיגיע גט לידה, מ"מ אין הבעל אינו יכול לחזור בו אחר שמסר הגט לשליח.

והק' בריטב"א בשם רבו הרא"ה דממנ"פ אי הוי השליח כיד האשה [ומתקיים בו ונתן בידה] למה אינה מתגרשת מיד שבא הגט ליד השליח הבאה, הרי הנתינה לידו הוי כמו נתינה ליד האשה. ואי אינו כיד האשה איך תתגרש כשיגיע גט לידה, הא לא קבלה את הגט מיד בעלה והוי כטלי גיטך מע"ג קרקע.

ותי' בר"ן כאן 'ול"נ דאפשר דכיון דשלוחו של אדם כמותו הרי הוא כאילו קבלתו, אלא שהיא מתנה שאינה רוצה שתתגרש אלא כשיגיע גט לידה'. ודבריו צ"ב הא לעצם הגירושין אי"צ לדעתה כלל שהרי היא מתגרשת בע"כ, והיא עצמה הרי לא יכולה להתנות על הקבלה שלה, וכיון שעשאתו לשלח הוי ידו כידה והרי היא כאילו קיבלתו, ונתקיים הונתן בידה, והיא צריכה להיות מגורשת מיד, ואיך היא יכולה להתנות שהגירושין לא יחולו רק לאחר דמטו לידה.

ב. וצריך להדגיש שיש שני חילוקים יסודים בין שליח הולכה לשליח קבלה. א' האם צריך למנות את השליח בפני שני עדים, דשליח הולכה אי"צ בפני עדים, אבל שליח קבלה היות ונעשה ידו כידה הוי כדבר שבערווה וצריך ב' עדים, כך פי' הרמב"ם פ"ו מגרושין ה"א. וז"ל הרמב"ם בה"ד 'אין שליח הולכה והבאה צריך עדים'. הרי להדיא שאין שליח הבאה נחשב כשליח קבלה.

ועוד מבואר בגמ' לעיל כד: דשליח הולכה צריך לומר בפ"נ ובפ"נ, אבל שליח קבלה אי"צ לומר כן, [ומבואר בגמ' שם דאפילו שהוא אומר לה שלא תתגרש עד שתגיע למקום פלוני, הרי היא כשליח קבלה ואי"צ לומר בפ"נ ובפ"נ]. ולענין שליח הבאה לא נתפרש האם הוא כשליח הולכה שצ"ל בפ"נ או הרי הוא כשליח קבלה[[5]](#footnote-6).

ג. והנה היה מקום לדוחק ולפרש שבאמת הוא שליח קבלה של האשה אלא שהוא שליח קבלה בתנאי, ודבר זה יש לפרשו בב' אופנים, או שהיא מתנה על כח השליחות עצמה, ועושה אותו לשליח רק לגבי זה שיחולו הגרושין לאחר ל', ורק על אופן זה יש לו כח שליחות. [ולפי"ז מה שמעכב את הגרושין מלחול הוא משום שאין עליו דין שליח, וצ"ב בזה]. או שעל כח השליחות אין תנאי אלא היא מתנה על הבעל, ואומרת שהיא ממנה אותו לשליח רק באופן שהבעל יתן לו גט ע"מ שתתגרש רק לאחר ל' יום, או לאחר שיבא לידה, ורק עם הבעל יתן לו את הגט באופן כזה הוא שליח קבלה שלה, אבל אם יתן לו הבעל ע"מ לגרשה מיד הרי השליחות מבוטלת [ולפי"ז המעכב את חלות הגרושין הוא הבעל]. [ולפי"ז צ"ב מה החידוש הגדול של שליח הבאה ומדוע הר"ח חולק ע"ז. ועי' היטב בר"ן לקמן סה: עד דמתא מחסיא].

חדא דאין זה משמעות הרמב"ם. ועוד העיר באמרי משה סי' כ' (א) בשם הגר"ח דלפי"ז הוי ככל שליח קבלה דעלמא, אלא דהבעל אינו רוצה שיחולו הגירושין אלא כשיבא הגט לידה, ואילו ברמב"ם מבואר בהדיא שם ה"ד דאין שליח הבאה צריך עדים, ואי הוי ככל שליח קבלה א"כ הו"ל שליחות בדבר שבערוה והיא צריכה עדים כמבואר שם בה"א.

וכן לפי"ז מסתבר שיכול הבעל לחזור בו כיון דעדין לא חלו הגירושין, והוא דלא כפנ"י דלעיל שסובר שאינו יכול לחזור בו. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קמו - קמח.

**ד.** באמרי משה שם [אות א' ואות י] כתב דבכל שליח קבלה יש לו דין ידו כידה על שני ענינים, אחד הוא דיש לשליח דין יד לגבי הנתינה שנחשב לונתן בידה, והגיע הגט לידה, ועוד יש לשליח יד לקבל את חלות הגרושין, ושייך לחלק ביניהם ולומר שיתקיים הדין דונתן בידה אף שעדין לא חלו הגירושין, [והוא חידוש גדול], והביאו ראיה לזה מהא דמהני כשנתן לאשה גט לשם פקדון ואח"כ אמר לה הא גיטך, דמגורשת ואי"צ נתינה לגירושין דווקא, הרי מבואר שהדין ונתן בידה לא מחייב שיהיה חלות גרושין, ויכול להתקיים הונתן בידה גם בלי חלות גרושין. וכן מבואר במתני' שם, דנתן לה כשהיא ישינה, כשניערה אמר לה הא גיטך מהני לת"ק, ואי"צ עוד נתינה חדשה. הרי מבואר דאע"ג שבשעה שנתן לה הגט לא היה לה יד לגרושין כיון שהוי יד שאינה משתמרת, הרי שאפילו שלא חל חלות הגרושין אפ"ה לא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע, כיון דעכ"פ הוי ידה ונתקיים בה הונתן בידה. וכן מבואר ברמב"ם בפ"ה מגירושין דנתן גט ביד עבד מהלך ואח"כ זכתה בו האשה מגורשת, אף דבשעה שנתן ביד העבד הוי כחצר מהלכת שאינה זוכה לו, מ"מ לגבי הדין ונתן בידה לא בעינן שתזכה בו. וכן מבואר בב"י קלח דנתן לה בחצרה ואח"כ עמדה בצדה מגורשת, חזינן דאף דלענין זכיה אינה זוכה אלא בעומדת בצדה, מ"מ לענין שלא יהי' טלי גיטך מע"ג קרקע מהני.

ולכך אפשר לומר ששליח הבאה הגדר הוא שהשליח נעשה שליח לענין הדין דונתן בידה ונעשה ידו כידה, ולהסיר את החיסרון של טלי גיטך מעג"ק. אבל לגבי יד לחלות גרושין לא הוי כשליח קבלה ולכן בעינן שיגיע הגט לידה, ונמצא שאין כאן שליח קבלה כלל, שהרי אין כאן חלות גרושין, אלא הבעל הוא עושה מעשה גרושין בשעה שיבא הגט לידה, וצריך לפי"ז שהבעל יגמור דעתו בשעת חלות הגרושין, וכל השליחות הוא למנוע חסרון של טלי גיטך מע"ג קרקע, ולכך פשוט שאי"צ לעשות שליח זה בפני עדים. והאריך בזה שם ובחי' רבי שלמה ובאבן האזל פ"ו מגירושין ה"ד.

והוסיפו בזה הלומדים, דהנה לשון הר"ן הוא 'דאפשר דכיון ששלוחו של אדם כמותו, הרי הוא כאילו היא קבלתו אלא שהיא מתנה וכו', ודקדקו למה הוסיף הר"ן שהרי הוא כאילו היא קבלתו, וכי הר"ן בא ללמדינו כאן איך פועל שליח קבלה של האשה, מה ענינו כאן, ולהנ"ל ניחא מאד שהר"ן בא ללמדינו שכל השליח הבאה הוא רק בזה, שהרי היא ממנה אותו שליח, ושלוחו של אדם כמותו וממילא יש כאן נתינה לידה כאילו היא קבלתו, אלא שהיא מתנה שהוא לא יהיה שליח על החלות גרושין

ולפי"ז נראה ברור שהבעל יכול לחזור בו ודלא כפנ"י, כיון שאין כאן יד לזכיה של גרושין, אלא רק יד לנתינה, וכמו שפשוט שאם הוא נתן לה את הגט בעודה ישינה פשוט שהוא יכול לחזור בו, שהרי עוד לא חל הגרושין. ועוד דן בשיעורי הגרש"ר אות קמט שלדרך זה גם עבד יהי' כשר לשליחות הבאה, דהרי יד לקבלת פקדון אינו שייך כלל לדיני כרויתות, והרמב"ם כתב בהדיא בפ"ו ה"ו דעבד אינו יכול להיות שליח הבאה. ואולי זהו שי' הר"י מיגש דעבד כשר לשליחות הולכה, שהרי אין במעשה השליחות כח לחלות גירושין, אלא דהוא שליח רק למעשה הנתינה וממילא גם עבד כשר, כמו שנתבאר לעיל.

ולפי דבריהם היה מקום לומר שכיון שנתקיים הנתינה ביד השליח שוב אין השליח צריך לתת לאשה מידו לידה, וגם אם היא תקח הגט מע"ג קרקע נמי כשר, ודן בזה באמר"מ שם ובחי' רא"ל. מ"מ הלשון שליח הבאה משמע שהוא צריך לתת לה

**ורבותינו האחרונים העירו כמה קו' מסוגין.**

**א. הבא לי גיטי וכו'** ש"מ אדיבורא דידיה קא סמיך, דאי אדיבורא דידה וכו' מכי מטי גיטא לידה תתגרש. והנה בשלמא לשי' רש"י ושא"ר דהבא לי גיטי היינו שצריך שהבעל ימנה אותו לשליח הולכה, ניחא מאד דכיון שהבעל סמך על הדיבור של השליח והוא חשב שהוא שליח קבלה ממילא הבעל לא מינה אותו לשליח הולכה, ולכך אין האשה מתגרשת בו כלל אפי' שיגיע גט לידה. אבל להרמב"ם דשליח הבאה היינו שהמנוי שליח נעשה ע"י האשה ולא בעינן למנוי של הבעל כלל, אלא דהגירושין אינם חלים אלא כשיבא לידה, וא"כ אמנם הבעל חשב שהוא שליח קבלה וזה היה שקר ואינו שליח קבלה, מ"מ למה לא תתגרש בו כשיגיע לידה, הא אי"צ שליחות הבעל. ועמדו בקו' זו רבותינו האחרונים. הפנ"י והתור"ג, וכתב בתור"ג דאפשר שהבעל מקפיד שאשתו תתגרש מיד ע"י קבלת השליח, ולא לאחר זמן. וע"ע בחי' רא"ל סי מו ד"ה והנה אמרינן.

והנה אם נפרש שכל שליח הבאה היינו שליח קבלה עם תנאי על הבעל שיתן לו באופן שיחול לאחר ל', א"כ י"ל דאם הבעל חושב שהוא שליח קבלה הרי אינו יודע שעליו לתת לו גט עם תנאי שיחול לאחר ל', אלא נתן גט שיחול מיד, וא"כ בטלה שליחות הבאה שהאשה מינתה, שהרי לא נתקיים התנאי.

**סג.**

**ב. בשלמא אי איתמר איפכא התקבל לי גיטי ואשתך אמרה הבא וכו'** כיון שהגיע גט לידה מגורשת ש"מ אדיבורא דידיה סמיך. העיר בזה רע"א דבשלמא לשיט' רש"י דהבעל הוא צריך למנות את השליח להולכה, ניחא, דכיון ששמע מהשליח שהוא לא שליח קבלה, ממילא הבעל מינה אותו לשליח הולכה, ולכך כשהגיע הגט לידה היא מגורשת. אבל לדעת הרמב"ם הרי אי אדיבורא דידיה סמיך הרי מבין הבעל שהוא שליח הבאה של האשה, ואינו ממנה אותו לשליח כלל, וכיון שהבעל לא נותן לו את הגט בתורת שליח קבלה, שהרי הבעל לא יודע שהוא שליח קבלה, היה צריך להיות הדין שאפילו הגיע הגט לידה אינה מגורשת, שהרי אין כאן שליח, דלא היא ולא הבעל מינו אותו לא לשליח הולכה ולא לשליח הבאה.

וכתב רע"א דצ"ל דשהיא מתגרשת מדין שליח קבלה, ואף שנתן הבעל את הגט לשליח בתורת שליח הולכה [וגמר בדעתו שהיא לא תתגרש עד שיגיע הגט לידה] אין האשה מקפידה ע"ז. ולפי"ז חידש רע"א דאם האשה עשתה שליח קבלה והשליח אמר שהוא שליח קבלה, ונתן לו הבעל ע"מ שיחול הגט לאחר זמן, הרי זו מגורשת לאחר זמן, ולא אמרינן דעל אופן זה האשה לא רוצה בשליחות.

**ג. דעקריה שליח לשליחותיה.** הק' באבן האזל פ"ט משכירות ה"ג דבשלמא לדעת רש"י כיון שהשליח הוא מכח המינוי של הבעל, ניחא שאינו מעונין להיות שליח הולכה של הבעל, לכך אינה מגורשת משום שהשליח אינו שליח כלל לא להולכה ולא לקבלה. אבל לשיטת הרמב"ם הרי שליח הבאה אינו זקוק כלל למינוי של הבעל, ונמצא שאף שהשליח אינו רוצה להוליך את הגט לאשה, מ"מ הוא רוצה לקבל את הגט בשבילה בתורת קבלה, ונמצא שאת היד שיש לשליח לקבל עבור האשה הוא לא הפקיע, ולא עקר שליחותו הא אדרבא הוסיף עליה, שאינו רוצה להביא לה את הגט בפועל, אלא שהיא תזכה מיד שזה בידו, אבל סו"ס כיון שהנתינה לידו נחשבת לנתינה לידה, א"כ אם אח"כ הוא ימלך בדעתו וירצה להביא לה את הגט למה לא תהיה מגורשת.

וביאר באו"ש פ"ו מגירושין ה"ח דאין השליח רוצה לקבל עבורה הגט אלא אם תתגרש בו מיד, אבל אינו מוכן להיות שליח הבאה בלבד. וממילא הוי אומדנא על כוונת הבעל שנותן לו רק ע"מ שתתגרש בו מיד.

**ד.** בגמ' הק' ממתני' דכיון שנתן עיניו לגרשה וכו', לכאו' לדברי הרמב"ם אין כלל דמיון דבמתני' הרי השליח נעשה שליח מצד הבעל, ולכך אמרינן שאפי' שאין הוא יכול להעשות שליח קבלה הרי כוונתו שהוא יהיה שליח הולכה. אבל כאן הרי הוא אומר שליח הבאה של האשה, ואינו רוצה להיות כלל שליח של הבעל, א"כ מה מהני שכיון שנתן עיניו לגרשה. ועי' בחי' רא"ל.

**בדברי הרמב"ם.**

א. הרמב"ם פ"ו הי"ב הוסיף לפרש דברי הגמ' וכתב בגוונא שהאשה אמרה התקבל לי גיטי והוא אמר הבא לי גיטי שהטעם שאם הגיע הגט לידה מגורשת 'אמר השליח לבעל שליח הבאה אני וכו', כיון שהגיע גט לידה מגורשת, שהרי לא עקר שליחות שאמרה אלא גרע אותה, שהרי היא אומרת לקבלה והוא אומר לבעל להבאה בלבד'. והיינו דבא לבאר מדוע כשהגיע גט לידה מגורשת משום שלא עקר שליחותו.

ותמהו באו"ש פ"ו מגירושין ה"ח [סוד"ה ומה] ובחי' רא"ל סי' מו ד"ה והנה דלכאו' טעמא 'דעקרי שליח לשליחותו' לא שייך אלא אי הוה אמרינן דאדיבורא דידה קא סמיך ולא על השליח, והוה אמרינן דמגורשת מיד בקבלתו, אז אילו היה עוקר שליחותו שלה לא היה מועיל הקבלה שלו, שהרי השליח אינו רוצה כמו שאמרה להיות שליח קבלה, אבל הרמב"ם הרי פסק דבהגעת הגט לידה מגורשת, הרי דפסק דאדיבורא דידיה קא סמיך, ומהני כמו שאומר השליח, ומה שייך חיסרון דעקר לשליחותו.

ותירצו שם דהרמב"ם לשי' שמפרש שהבא לי גיטי היינו שהאשה עשאתו לשליח הבאה נמצא שכך הוא פירוש דברי הגמ', דהנה בכל שליח קבלה ברגע שהגיע הגט לידו היא מגורשת, משום שנתקים בו גם הדין ונתן בידה, וגם יש לו יד לענין הזכיה בחלות הגרושין, מ"מ לענין שליח הבאה שיהיה ידו כידה שניהם שווים, גם בשליח קבלה וגם בשליח הבאה הרי ידו כידה, וא"כ כשהאשה ממנה שליח קבלה והוא אומר שהוא שליח הבאה, מועיל שליחותו מכח שליח קבלה שנכלל בזה גם הבאה, וכל עוד שהוא לא עוקר את השליחות הרי בכוחו מונח גם את המינוי לענין הנתינה, וא"כ כשהוא מגרע את שליחותו שלא יהי' אלא שליח הבאה בלבד לא הוי עקירה מוחלטת, שאילו היה עוקר שליחות קבלה שעשאתו האשה, היתה ממילא נעקרת גם השליחות הבאה שלו, [והרי הבעל לא ממנהו לשליח] וזהו שכ' הרמב"ם 'שהרי לא עקר שליחות שאמרה, אלא גרע אותה שהרי היא אומרת לקבלה והוא אומר לבעל להבאה בלבד'. והוא הדין והוא הטעם.

ב. והנה אמרינן בגמ' אי אתמר איפכא וכו' אמר רב משיגיע גט לידו מגורשת אלמא אדיבורא דידה קא סמיך. ולכאו' קשה למה לא אמרינן דעקר שליח שלחותיה ואינו רוצה להיות שליח קבלה אלא שליח להביא לה הגט. וביאר ברש"י ב"מ עו: ד"ה אלא התם 'דהאי לאו עקירה הוא דהא מתרצה להיות שליח להולכה, כ"ש שמתרצה בשליחות לקבלה, שהקבלה בכלל הולכה לענין הטורח'. וכן מדויק מרש"י הכא ד"ה אלא שכ' 'דלא ניחא ליה בטירחא דהולכה'. ועי' מהרש"א[[6]](#footnote-7).

אך באו"ש הנ"ל [ד"ה ולולא] הביא שהרי"ף לא ניח"ל בק"ו זה, כי אולי ניח"ל להיות שליח הולכה ולא קבלה, דיש מספיק סיבות שאינו רוצה להיות שליח קבלה, אף שהוא ביותר טירחא, כגון שאינו רוצה להביא עדים על שליחותו ועוד. אלא הביאור הוא שעד כמה שהוא מסכים להיות שליח הבאה של האשה הרי הוא בכלל השליחות הראשונה של שליח קבלה, שהרי אין השליח רוצה לצאת מעיקר השליחות שלו שידו כידה, [לשון האו"ש 'דביטול השליח לשליחותו לא מהני דכאן אמר שליח להבאה הוינא וכו', משמע שאין לו כח לבטל חלק, ואם רוצה בשליח הבאה חשיב נמי שליח קבלה] ורק במקום שהוא היה שליח הבאה והוא אומר שהוא שליח קבלה בזה הוא עוקר י"ל שהוא עוקר את השליחות הבאה שלו.

ג. עוד פסק הרמב"ם דינא דמתני' 'לפיכך אם אמר לו הבעל אי אפשי שתקבל לה אלא הולך ותן לה וכו'. וז"ל פ"ו ה"י 'האשה שעשתה שליח קבלה, וא"ל הבעל אין רצוני שתקבל לה גיטה, אלא הרי זה גיטה והולך אותה לה וכו', עקר שליחות הקבלה ונעשה שליח הבעל'.

וכתב בחי' רא"ל סי' מו לדקדק בדברי הרמב"ם, דהנה לעיל מבואר דאם האשה עשתה את השליח לקבלה, והשליח אמר שהוא שליח הבאה, אם הבעל על דיבודיא דידיה קסמיך, דעת הבעל שיקבלנו בתורת שליח הבאה, ואף שהאשה כלל לא מינתה אותו כי אם לשליח קבלה, מ"מ כתב הרמב"ם שהרי לא עקר השליחות שאמרה אלא גרע אותה, וביארנו לעיל דבכלל שליחות קבלה נכלל גם שליחות הבאה.

והנה יש מקום להסתפק כשהשליח אומר שהוא שליח קבלה והבעל אומר לו 'א"א' אלא הולך ותן לה, האם כוונת הבעל רק לבטל שליחות הקבלה שלו, אבל ניח"ל בזה שהוא שליח הבאה, ונמצא שקבלת הגט הוא בשליחות האשה ולא בשליחות הבעל, וממילא אינו צריך לתת לאשה בידה, כיון שכבר נתקיים ה'ונתן בידה', ויכול השליח להניח ע"ג קרקע, או דכוונת הבעל דהולך ותן לה הוי שליחות חדשה של שליח הולכה של הבעל, והשליח צריך ליתנו לאשה ככל גדרי נתינת גט ולשם גירושין.

ודקדק רא"ל דמדברי הרמב"ם מבואר בהדיא 'עקר שליחות הקבלה ונעשה שליח הבעל', הרי מבואר דלגמרי ביטל הבעל את שליחות האשה, וכל נתינתו הוא בתורת שלחות הולכה של הבעל.

והלומדים הביאו ראיה מדבר מהגמ' לעיל שנסתפקו האם איש הוי שליח לקבלה ואשה ולהולכה, ואמרינן ת"ש לפיכך אם אמר הבעל א"א וכו' והא הכא בחד שליח הוא ש"מ כשר לקבלה כשר להולכה, ולכאו' צ"ע שהרי י"ל דמיירי כשהאשה עשתה 'אשה שליח קבלה, והבעל אמר שאינו חפץ בקבלה אלא בהבאה, ושליחות הבאה בכלל קבלה ולכך האשה כשרה בה, ומנלן שהיא כשרה להולכה. אלא ע"כ מוכח שהבעל מבטל לגמרי שליחות שהאשה מנתה, וממנה אותה לשליח הולכה.

ודבר זה הוא רק כשהבעל אומר א"א בכה"ג הוא מבטל את השליחות של האשה, אבל נתבאר לעיל שאם האשה עשתה שליח קבלה והשליח אמר הבאה והבעל לא התנגד אלא אמר הילך כמה שאמרה [אפילו אם על דיבורא דידה קסמיך הרי"ז מגורשת כשהגיע גט לידה, ורע"א העיר הרי לא האשה ולא הבעל מינו אותו לשליח הבאה. וביאר רע"א וכן מבואר בדברי הרמב"ם שהוא גרע רק לשליחות שלו אבל לא ביטל את השליחות לקבלה, ונמצא ששליח הבאה הוא בכלל שליח קבלה, אבל בגוונא שהבעל אמר 'א"א' בכה"ג מתבטל שליחות קבלה ויש רק את המנוי של שליחות הולכה של הבעל.

**סתירה בדברי הרמב"ם**

בפ"ו הי"א הביא הרמב"ן את הדין הראשון דשמעתין, הבא לי גיטי ואשתך אמרה התקבל לי גיטי, ופסק בזה דלא מהני משום דעקר שליח לשליחותא, אבל בלא"ה היה מועיל משום דאדיבורא דידה קסמיך, ומאידך בהל' יב הביא הא דאתמר איכפא וכתב דמגורשת רק כשהעיג גט לידה אלמא אדיבורא דידיה קסמיך. וכתב הלח"מ דמספקא ליה להרמב"ם, ולכן בהי"א כתב הטעם דעקריה כדי שיהיה בודאי גט, ובהי"ב בא לומר דאינה מגורשת בודאי עד שיגיע לידה, אבל קודם לכן הוא ספק. ויש בזה אריכות דברים. ועי' בחי' רא"ל סי' מו.

**אלא הכא משום דעקריה שליח לשליחותיה לגמרי.** רש"י הוסיף בזה דאפילו אם אח"כ נמלך השליח והביא לה נמי לא מהני משום 'דמעיקר לא קבל עליו להיות שליח לבעל להוליך'. מבואר מרש"י שהחסרון הוא מחמת השליח שלא קיבל עליו להיות שליח. וכן הביא הריטב"א פרש"י. ואח"כ כתב הריטב"א דיש לפרש באופ"א דכיון שהבעל שומע שהשליח אינו רוצה להוליך, אינו נותן לשם הולכה, ואע"ג דבעלמא אדיבורא דידה סמיך, הכא שאני שחושב שהשליח לא ילך, [וממילא] אינו עושה אותו שליח הולכה וליכא מינוי הבעל. והוסיף הריטב"א שנפק"מ בין הפי' אם מיד אחרי קבל הגט הלך השליח והוליכו לאשה,

כתב הריטב"א דנפק"מ דלפי' קמא אם מיד אחרי שקיבל השליח הגט הולך והביא לאשה, לפשט הראשון שאין חסרון במנוי של הבעל, אלא כל החסרון הוא רק שאין השליח רוצה להיות שליח הולכה, א"כ כשהלך מיד הוכיח סופו על תחילתו שהסכים להיות שליח הולכה. אבל לפי הפירוש השני שחסר בעיקר מנוי של הבעל א"כ אפי' שאח"כ הוברר שהסכים להוליך, מה בכך, הרי סו"ס הבעל לא מינה אותו להיות שליח הולכה.

והאו"ש פ"ו ה"ח [ד"ה אולם] הביא נידון באחרונים מה הדין בשליח שקיבל ע"ע מינוי שליחות, ואח"כ חזר בו, ושוב התחרט ורוצה להיות שליח, האם צריך מנוי חדש. דהיה מקום לומר דלא בטל כח השליחות דסו"ס גם כשהוא לא רוצה לא בטל עיקר המנוי של המשלח [כך הביאו בשם תו' פנ"י]. וכתב האו"ש דאין מכאן ראיה שיכול השליח להפקיע דאמרינן 'דעקריה וכו', דאדרבא רש"י כתב 'דמעיקרא לא קבל עליו להיות שליח' ולכך כיון שכלל לא חל עליו דין שליח לכן לא יועיל מה שהוא יתחרט אח"כ, אבל אם מעיקרא חל עליו דין השליחות וחזר בו, אולי הוא יכול לחזור בו מהחזרה, ובעויו"ט אהע"ז קמו דחה ראיה זו.

**כיון שנתן עיניו לגרשה וכו',** כוונת הגמ' דבכל נתינה של בעל מונח גם שאם מאיזה סיבה שהיא היא לא תתגרש מדין קבלה, מ"מ רצון הבעל הוא שהוא יהיה שליח הולכה, ומבואר בדברי רש"י דלא מבעיא אם טעמו של ר"נ הוא משום דאדיבורא דידיה קסמיך וכו' קשה דאפי' אם הבעל נתן לו לשם שליח קבלה, מ"מ הבעל רוצה שהאשה תתגרש בכל מצב ושהוא יהיה שליח הולכה, אלא אפי' לטעמו של רב אשי דעקריה שליח לשליחותה נמי קשה, דאפי' שהשליח עכשיו לא רוצה את השליחות, מ"מ הבעל רוצה שאם השליח ימלך בדעתו יהיה כאן מנוי לשליח הולכה, וזה חידוש גדול לומר שאפילו שעכשיו המנוי לא חל מ"מ הוא יחול אח"כ. ועי' רש"י ד"ה אלא שהוסיף 'לכי מתיידע ליה' משמע מדבריו שרק עכשיו שנודע לו שאינו יכול לקבל ניחא ליה שהוא יהיה שליח הולכה, וזה דבר פלא הרי עכשיו ודאי שהוא לא יכול למנות אותו לשליח הולכה, הרי הגט כבר בידו. ועי' במאירי.

אולם ברמב"ן וברשב"א מבואר דהסברא דמימר אמר תיגרש כל היכא דתיגרש, זהו סברא לא רק כלפי הבעל, אלא גם כלפי השליח, וכמו שאמרינן במתני' שאם אמר לו הבעל התקבל וקיבל השליח, אמרי' דהשליח ידע שהוא נעשה שליח הולכה מכח האומדנא שהבעל נותן עניו לגרשה וע"מ שתתגרש יהיב ליה, וסבר וקיבל, ה"נ אף שהשליח עכשיו אינו מעונין בשליחות, מ"מ כיון דידע השליח דדעת הבעל למסור לו ע"מ שתתגרש סבר וקיבל ע"ע להיות שליח הולכה.

**מאי לאו קבלה אקבלה וכו'.** רש"י פי' דקו' הגמ' מדוע בקבלה אקבלה מתגרשת כשמגיע גט לידה, אפי' שהבעל נותן לו רק על דעת קבלה, ומוכח דמכיון דנותן עיניו לגרשה מגורשת ותיובתא דר"נ.

ועי' ברשב"א שהעיר בזה דהרי הכא לא אמר הבעל הילך כמו שאמרה [כתי' הגמ' בסמוך], אלא אמר התקבל וא"כ י"ל דהתקבל והולך קאמר ליה וכדאמרי' לעיל, ולכך הדין שהיא מגורשת כשיגיע גט לידה. ותי' הרשב"א דמכיון שהשליח אומר לו שהוא שליח קבלה, בכה"ג בודאי הבעל נותן על דעת מה שאמר השליח, אם לא טעמא דנותן עיניו לגרשה, וזהו קו' הגמ'. אך בסמוך בגמ' דקאי על אסיפא דהשליח עצמו אמר שהוא שליח הולכה, התם בודאי כשהבעל אומר התקבל מעצמו כונותו להתקבל והולך.

**לא, קבלה אהולכה וכו'.** במל"מ פ"ו הי"א [ד"ה עוד הקשו א'] הקשה דבשלמא לר"נ שסובר שטעמו של רב הוא משום דאדיבוריה דידיה קסמיך, שפיר מבואר הכא שגם בהולכה אקבלה, אפי' שהשליח אומר קבלה הבעל ממנה אותו לשליח הולכה, אבל לטעמו של רב אשי לעיל דאמר שהשליח עוקר לשליחות הולכה שלו, א"כ מה אכפת לי שהבעל אומר לו להדיא הולך וכו' הרי סו"ס השליח אינו רוצה להיות שליח הולכה. ותי' דדוקא כשהבעל אינו אומר בפירוש שהוא ממנה אותו לשליח הולכה אלא אומר לו סתם הילך כמו שאמרה, אז אמרינן שהשליח עוקר את השליחות בזה שהוא אמר שהוא שליח קבלה, וגם כשהוא קיבל מהבעל אמרינן שהוא עומד בסירובו ואינו רוצה להיות שליח הולכה, אבל היכא שהבעל מינה אותו בפירוש להיות שליח הולכה, והשליח קיבל ממנו, בזה אמרינן סבר וקיבל וחזר בו מסירובו הראשון. ועי' בריטב"א.

1. ואין לפרש סברת הירושלמי שלא מהני זכין בגט מכח הסברא שכתבנו לעיל שלא יועיל דין זכין להחשיב שיהא ידו כידה, שהרי מפורש שם במשנה שלרבנן שזה זכות לעבד להשתחרר אפשר לזכות לו שטר שחרור, ושליח קבלה של שטר שחרור הוא כמו שליח קבלה בגט שאינו פועל בחלות השחרור אלא נעשה ידו כיד העבד, ובע"כ שהטעם של הירושלמי הוא מטעם אחר. וביאר המהרש"א שהוא סברא מיוחדת בגט כמבואר בתוס' לעיל י. ד"ה בשליחות 'דאשה אינה יוצאת ממנו בע"כ בלא ידיעתה ע"י אחר', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. העיר אחד הבחורים דלדברי הר"ן עולה דגם לאחר שאמר לשליח א"א שתקבל לה, מ"מ מה שאומר לשליח אלא 'הולך' היינו שתזכה בשבילה, א"כ למה הגמ' מביאה ראיה שהולך כזכי דאמרינן 'טעמא דאמר א"א וכו' הרי מעיקר ההלכה גם יש ראיה שהרי כך מתפרש א"א שתקבל אלא זכה בשבילה, וא"כ ראיה שהולך כזכי, ובאמת בר"ו כתב בדבריו 'למ"ד הולך כזכי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. והמקור לדין זה של אינו בתורת יש סתירה ברש"י, דבקדושין מא: כתב רש"י שהוא מסברא והכוונה הוא שאדם שהופקע מכח לחלות לא יכול לקבל אותו הכח לעשות את החלות מהמשלח. אך ברש"י בב"מ צו. הגמ' דנה שם האם כשהוא שלח את הבהמה שלו עם עבדו האם נחשב בעליו עמו או דעבד לאו בר מצוות, וביאר ברש"י 'דמאתם גם אתם יליף שצריך דומיא דמשלח. ועי' [↑](#footnote-ref-4)
4. כעי"ז מצינו בקצה"ח סי' רמד סק"ב שכתב דשליח לנתינת מתנה צריך להיות בר שליחות. והנתיבות שם סק"א כתב שזה אמת כששולח שליח על כל ההקנאה ודעת השליח הוא פועל את הקנין בזה צריך שליח בר הקנאה. אבל בגוונא שהוא עצמו מקנה והשליח הוא רק להודיע לקונה ואומר לו לך חזק וקני, בזה השליח אינו אלא מעשה קוף בעלמא, וגם קטן כשר. [↑](#footnote-ref-5)
5. באור גדול סי' טז סק"ב ד"ה אמנם הק' לשיטת הרמב"ם שאשה יכולה לעשות שליח הבאה וכמו שפי' הר"ן שהוא שליח קבלה עם תנאי, א"כ מה הראיה של הגמ' שאשה כשרה להולכה מהא שהאשה עצמה מביאה את גיטה וכו' הרי לענין הבאה ודאי שאשה כשרה שהרי הוא כשליח קבלה, וא"כ יש לפרש שמתני' התם מיירי בשליח הבאה ומה הראיה שאשה כשרה לשליח הולכה. ותי' דמוכח מזה ששליח הבאה אי"צ לומר בפ"נ ובפ"נ וא"כ א"א להעמיד מתני' התם בשליח הבאה. וע"ע בעינן זה בשיעורי הגרש"ר אות קמח-קנ. [↑](#footnote-ref-6)
6. מקו' רש"י יש ראיה שהשליח יכול לעקור את השליחות, ודלא כתשו' הפנ"י [מובא בסמוך, והכא לא שייך לתרץ שמעיקרא הוא לא קיבל ע"ע את המנוי]. וצ"ל דהכא הכוונה שהוא לא רוצה לקבל בפועל גט, גם בלא ביטול השליחות וזה כוונת קש"י להק'. [↑](#footnote-ref-7)