טו - זמן האיסור בוסת הגוף המורכב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן טו**

**זמן האיסור בוסת הגוף המורכב**

**א**

א] **נדה ס"ג א',** כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ו, ז"ל, והא דאמרינן דכל אותה עונה אסורה, דוקא בוסתות דיומי, אבל בוסתות דגופה כגון מפהקת וכו' אינה אסורה אלא עם וסתה בלבד, בין יש לה יום קבוע לאותן סימנים בין אין לה, אבל לפני וסתה מותרת, עכ"ל.

**והרז"ה** בהשגותיו שם כתב ע"ז, ז"ל, הא קשיא טובא, בשלמא למודה לראות לימים וקפיצות אפשר שתשמור עצמה ואינה אסורה עד שתקפוץ באותו יום, אלא מפהקת וכו' שהוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שמושה, היאך תהא מותרת כל אותה עונה שקבעה בה הוסת, מאחר שיש לה יום קבוע לאותן וסתות, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרז"ה, דמודה ליסוד ד' הראב"ד דכל שקבעה לה וסת המורכב לימים ופיהוק, אינה חוששת שתראה ביום זה קודם הפיהוק, ואך דס"ל דמ"מ היא אסורה בכל היום, משום דחיישינן שתפהק ותראה בתוך שמושה.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"א, ז"ל, היתה רגילה במקרים הללו ביום קבוע, וסת הימים במקומו הוא עומד, ואסורה לשמש כל היום "שמא יארעו לה", עכ"ל, וכ"כ המאירי בסוגיין.

ב] **ובטעם** הא דחיישינן שמא תפהק ותראה, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דכשקבעה וסת מורכב לימים ופיהוק, הרי הגורם לראייתה הוא הימים לחודייהו, ואך שהוחזקה דדרך ראייתה הוא שהיא רואה עם פיהוק, דהפיהוק אינו הגורם לראייתה, אלא האורח גורם לפיהוק שיבא, וכמש"כ הראשונים בסוגיין, וע"כ אף דאין לחוש שתראה בלא פיהוק, כיון שהוחזקה שראיית וסתה באה עם פיהוק, מ"מ יש לחוש שתראה עם פיהוק, שהרי אף קודם שפיהקה, כבר הגיע זמן ראייתה, וע"כ יש לנו לחוש שתראה מכח זה ראי' עם פיהוק, כפי מה שהוחזקה.

**אך** מד' הרז"ה נראה דא"צ לזה, דהנה הרז"ה כתב דהא דבוסת המורכב לימים וקפיצות אינה אסורה מתחילת העונה, הוא משום דאפשר שתשמור עצמה, וע"כ אינה אסורה אלא כשקפצה באותה העונה, וכ"כ הרז"ה גם בסו"ד, דאין הפרש בין וסת המורכב לוסת הימים, אלא בקפיצות ובכל דבר שהיא יכולה להשמר ממנו בשעת תשמיש, ומבו' דאילו לא הי' בידה להשמר שלא לקפוץ, היתה אסורה מתחילת העונה, והרי דאף דהיום בפנ"ע אינו גורם לראייתה, אלא בצירוף הקפיצה, מ"מ בכלל דינא דפרישה הוא דכל שבא הגורם דהיום יש לה לחוש שמא יבא גם גורם הקפיצה ותראה,[[1]](#footnote-2) וכל הא דאינה חוששת לכך, הוא משום דבידה לשמור עצמה, וע"כ בוסת המורכב לימים ופיהוק שאין בידה לשמור עצמה שלא תפהק, יש לה לחוש שמא תפהק ותראה.[[2]](#footnote-3)

ג] **והנה** לפ"ד הרז"ה והרמב"ן, הרי דהא דהיא אסורה בוסת המורכב בכל העונה הוא אף לדעת ר' יוסי דס"ל דבוסת הימים והשעות אינה אסורה אלא בשעתו, משום דשאני התם דכיון שקבעה שעה לראייתה, אינה חוששת שתראה שלא באותה השעה, ומשא"כ הכא דאף שקבעה שאינה רואה אלא עם פיהוק, מ"מ חיישינן שמא תפהק ותראה, וע"כ היא אסורה כל העונה.

**ב**

ד] **אמנם** הנה בחי' הר"ן בסוגיין כתב, ז"ל, וכל שהיא קובעת כן חוששת בכל יום הוסת, שאע"פ שא"צ לחוש בוסת דגופה אלא לשעת הפיהוק בלבד וכו', ה"מ בוסת דגופה בלבד, אבל בוסת המורכב מימים ופיהוקין חוששת לו כל היום "לר' יהודה" וקי"ל כותי', דכיון שהיום גורם לקביעות הוסת, הו"ל כוסת הקבוע לימים ושעות שחוששת לו כל היום "אליבא דר' יהודה", עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דהיא אסורה בוסת המורכב לימים ופיהוק מתחילת העונה, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר' יוסי אינה אסורה אלא כשפיהקה.

**וכ"ה** מבו' בד' הגר"א בסימן קפ"ט סק"ל, ז"ל, וראי' ממש"ש היתה למודה כו' רי"א אף ימים ושעות כו' משמע דברישא בלא ימים "ולכן לא פליגי שם ר"י ור' יהודה", עכ"ל, ומבו' דבוסת הגוף המורכב, פליגי ר' יוסי ור' יהודה, דלר' יוסי אינה אסורה אלא בשעת הפיהוק, ולר' יהודה היא אסורה כל היום.

**וכ"ה** משמעות ד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ז"ל, אלמא בוסתות "הפשוטין" דגופה לכו"ע שעת הוסת בלבד וסת וכו', אבל אם קבעה וסת מורכב לפיהוק וימים כל שתגיע ליום הוסת חוששת לכל עונת הוסת מתחילת העונה עד סופה "כדרך שהיא חוששת לוסת הימים הפשוטין", עכ"ל, ומשמע דרק בוסתות הפשוטין דגופה לא נחלקו ר' יהודה ור' יוסי, אך בוסת המורכב, דמי לוסת הימים הפשוטין, דלר' יהודה היא אסורה כל היום, ולר' יוסי אינה אסורה אלא בשעתה.

ה] **ובפשוטו** מבו' מד' הרשב"א והר"ן, דהא דבוסת המורכב לימים ופיהוק היא אסורה כל העונה, אי"ז משום דחיישינן שמא תפהק ותראה, דא"כ ל"ה תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, אלא הוא משום דחיישינן שמא תראה בלא פיהוק, - והיינו דכי היכי דבוסת הקבוע לימים ושעות, הרי דאף שהוחזקה שראייתה באה בשעה זו, חיישינן שמא תראה ביום זה שלא בשעתה, ה"נ בוסת הקבוע לימים ופיהוק אף שהוחזקה שראייתה באה עם פיהוק, מ"מ חיישינן שמא תראה ביום זה בלא פיהוק, וע"כ תליא זה בפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי.[[3]](#footnote-4)

ו] **ואמנם** צ"ע בזה, דאם אכן חיישינן שתראה ביום זה בלא פיהוק, א"כ מ"ט אם עבר היום ולא פיהקה היא מותרת בלא בדיקה, כמש"כ הרשב"א גופי' בתוה"ב בית ז' שער ג' (יג:), וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"א, והרא"ש בסימן א', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סי"ט, הרי יש לחוש שראתה ביום זה בלא פיהוק.

**וצ"ל** בזה, כמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט, דאף לר' יהודה דהיא אסורה כל היום, היינו רק לדין פרישה, אך א"צ בדיקה אלא בשעת הוסת, וגם אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, עיי"ש, וה"נ הוא בוסת הגוף המורכב, דאף דלדעת ר' יהודה איכא דין פרישה כל היום, שמא תראה שלא בפיהוק, מ"מ דין הבדיקה דמכח זה היא אסורה כשעבר הוסת ולא בדקה הוא רק כשפיהקה, וע"כ אם עבר היום ולא פיהקה, ה"ה מותרת.

ז] **אמנם** לכאו' ד"ז נסתר מד' הרשב"א והר"ן בסוגיין שהוכיחו דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, מהא דאינה מטמאה טהרות אלא בשעתו, ועפי"ז כתב הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג', דכל שהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק, אינה אסורה אלא בסופו, דומיא דהא דאינה מטמאה טהרות שבתוך הפיהוק, ומבו' מדבריהם דאם היתה אסורה לר' יהודה בוסת הגוף קודם שעתה, אף היתה מטמאה טהרות למפרע, והרי דהא דלר' יהודה היא אסורה כל היום, אי"ז דין פרישה בעלמא, אלא אף היא מטמאה טהרות מתחילת העונה.

**ולפ"ז** הדק"ל, דאם בוסת הגוף המורכב היא אסורה מתחילת העונה משום דחיישינן שתראה בעונה זו אף בלא פיהוק, א"כ מ"ט אם עברה העונה ולא פיהקה היא מותרת, ולא אסרינן לה מכח החשש שראתה בלא פיהוק.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ח] **ונראה** לישב בזה בתרי אנפי, חדא, דהנה בעיקר מש"כ הרז"ה והרמב"ן דבוסת הגוף המורכב היא אסורה מתחילת העונה שמא תפהק, צ"ע דהניחא כשהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, דשפיר היא חוששת מתחילת העונה שמא תפהק ותראה, אך כל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, מ"ט היא אסורה מתחילת העונה, הרי אף אם תפהק לא תראה עד סוף הפיהוק.

**ואמנם** בד' הרמב"ן י"ל דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו שם ה"ט דבוסת הגוף היא אסורה מתחילתו אף כשהיא למודה לראות בסופו, וכל הא דאין וסת הגוף אוסר אלא שעתו, הוא רק כשיש לה שעה קבועה ביום לראייתה, ונת' בזה בסימן ט"ז סק"ב ובהערה שם, וע"כ כל שיש לה וסת הגוף המורכב, היא אסורה מתחילת העונה שמא תפהק ותראה, דאף אם היא למודה לראות בסוף הפיהוק, חיישינן שתראה בתחילתו.

אך הנה בד' הרז"ה בהשגתו לבעה"נ אות ו' ואות י"ט\* משמע דהקביעות דתחילת הוסת וסוף הוסת הוא גם לגבי דין פרישה, עיי"ש, וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"ד, ולפ"ז צ"ע במה שסתם הרז"ה דכל שיש לה וסת הגוף המורכב היא אסורה מתחילת העונה שמא תפהק בתוך שמושה, ומשמע דהיינו אף כשהיא למודה לראות בסוף הוסת, וכ"נ להדיא בד' הטוש"ע שם, דמש"כ בסעיף כ"ה דהיא אסורה כל העונה, קאי גם על גוונא שהיא למודה לראות בסוף הוסת שכתבו שם סכ"ד דאינה אסורה אלא בסופו, ותיקשי דמ"ט היא אסורה, הרי אף אם תפהק בתוך שמושה, לא תראה עד סוף הפיהוק.

ט] **וכבר** עמד ע"ז החוו"ד בסימן קפ"ט סוסקל"ד, עיי"ש שכתב, ז"ל, לא מיבעיא כשהראי' בתחלת הוסת דאסורה משום שמא תפהק, כמש"כ הרז"ה שם וכו', ואפילו הראי' מובלעת בסוף הוסת נראה דאסורה, דדוקא כשאין לה יום קבוע רק וסת פיהוק גרידא אינה אסורה רק לשעתה, אבל כשהיום ג"כ קבוע, אתיא קביעותא דיומא ועקרה לי' לקביעותא דשעה, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

**והנה** אמנם בד' החוו"ד שם סוסקל"ב משמע דכל הא דאסרינן לה בכל העונה, הוא רק משום דחיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש, עיי"ש, ומבו' לפ"ז, דאף לפ"מ דמסיק דאסרינן לה אף כשהיא רואה בסוף הפיהוק, משום דאתי קביעותא דיומא ועקרה לי' לקביעותא דשעה, מ"מ אינה אסורה אלא משום דחיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש, וכמש"כ הרז"ה.

י] **ונראה** לפרש בזה, דהנה החוו"ד שם סקל"א כתב, דהא דכשראייתה נמשכת לאחר הוסת היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, הוא משום דהוי כוסת הימים דהוי כמוחזקת שביום שתפהק תראה ומשו"ה היא אסורה מתחילת הפיהוק, דמתחילת הפיהוק שוב נקרא יום שמפהקת בו ואסורה, עכ"ד, ומבו' בדבריו, דכל שיש לה וסת הפיהוק, הרי דקודם הפיהוק עדיין אי"ז זמן ראייתה כלל, ואכתי לא חשבינן לה כיום שמפהקת בו, אך מתחילת הפיהוק כבר הוי זה זמן ראייתה, ומה שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, הו"ל כקביעות דשעות, וע"כ כל שראייתה נמשכת לאחר הפיהוק, דהו"ל כוסת הימים, ל"מ בזה קביעות דשעות.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דבוסת הגוף המורכב אינה אסורה כל העונה אלא משום דחיישינן שתפהק בשעת תשמיש, ומ"מ היא אסורה אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, - והיינו דלהא דלא חיישינן שתראה בלא פיהוק, שהרי עיקר זמן ראייתה הוא רק כשהיא מפהקת, וקודם הפיהוק אכתי אי"ז כלל זמן ראייתה, וזה מש"כ החוו"ד בריש סקל"ד דקודם הפיהוק עדיין לא בא הגורם לדם, אך שפיר חיישינן שתפהק ותראה בתחילת הפיהוק, דאף שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, הרי אי"ז אלא כקביעות דשעות, ואתי קביעותא דיומא ועקרה לי' לקביעותא דשעה.

יא] **ומצינו** כן גם בד' הגר"ז שם סקצ"ז, ז"ל, דאף שהיתה רגילה לראות בסוף הוסת וכו' מ"מ כיון וכו' והיום גורם הראי' נאסר כל היום דהיינו כל העונה, כמו בוסת הימים גרידא דאף שרגילה לראות סמוך לערב אסורה מנה"ח שמא תמהר לראות ע"י תשמיש, וה"נ כיון שהיום גורם הראי' חיישינן שמא יארע לה הוסת ותראה מיד ע"י תשמיש, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו, דאף דחיישינן שמא תמהר לראות ע"י תשמיש, וע"כ היא אסורה אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק,[[7]](#footnote-8) מ"מ לא חיישינן שתמהר לראות קודם הפיהוק, אלא חיישינן שתפהק ותראה בתחילת הפיהוק, והיינו משום דקביעותה לראות בסוף הפיהוק אינו אלא קביעות דשעות, וכיון שוסתה הוא לימים חיישינן שתמהר לראות קודם שעתה.

יב] **ולפ"ז** יש לפרש כן בד' הרשב"א והר"ן, דלעולם אף בוסת הגוף המורכב לא חיישינן שתראה בלא פיהוק, וע"כ הוא דאם עבר היום ולא פיהקה מותרת, והא דאסרינן לה כל העונה, הוא משום דחיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש ותראה, - והא דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, הוא בגונא שהיא למודה לראות בסוף הוסת, דבכה"ג אינה אסורה אלא לר' יהודה דס"ל דאתי קביעותא דיומא ועקר לי' לקביעותא דשעה, אך לר' יוסי היא מותרת, דאף אם תפהק בשעת תשמיש, הרי שעת ראייתה הוא בסוף הפיהוק.[[8]](#footnote-9)

**ד**

יג] **ונראה** עוד בזה, דהנה הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ו כתב דכל הא דאינה אסורה בוסת הגוף אלא בתוך הוסת, הוא דוקא כשהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת, אסורה מן הוסת ואילך כל היום, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"ד.

**ובחוו"ד** שם סקל"א דקדק מל' השו"ע, אשר כ"ה גם ל' הרשב"א בתוה"ב הקצר ובסוגיין, (וכ"ה גם בתוה"ב הארוך לפי הנוס' שבכת"י), דבכה"ג דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, ופירש דהוא משום דהוי כוסת הימים שהיא מוחזקת שביום שתפהק תראה, וע"כ היא אסורה מתחילת הפיהוק, ועמש"נ בזה בסימן י"ד סקי"ב ובסימן ט"ז סקי"ב.

יד] **והנה** בד' הש"ך סימן קפ"ט סקס"א מבו', דאיכא גוונא שקביעותה הוא שהיא רואה קודם הפיהוק, ואף בכה"ג הו"ל וסת הפיהוק, וע"כ נסתפק הש"ך אם היא אסורה בכה"ג לאחר הפיהוק.

**ולפ"ז** יש להסתפק, בגונא דאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, דוסתה הוא לראות ביום הפיהוק, אם אמרינן דעיקר זמן ראייתה הוא מתחילת העונה, דהפיהוק מורה ע"ז דכל העונה הוא זמן ראייתה שהרי גם קודם הפיהוק מישך שייך לפיהוקה, וכדחזינן דפעמים שקביעותה הוא לראות קודם הפיהוק, וכל הא דאינה אסורה קודם שפיהקה, אף דל"מ בזה קביעות דשעות (דמה"ט היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו), הוא משום דלא ידעינן שתפהק ביום זה,[[9]](#footnote-10) - או דעיקר זמן ראייתה הוא משעה שפיהקה, אך קודם הפיהוק אינו זמן ראייתה כלל, ודמי לוסת הקפיצות שאינו מובלע, דאחר שקפצה היא אסורה כל העונה, וכמש"כ הב"י בסימן קפ"ט סכ"ה, והחוו"ד שם סקכ"ב, וכ"ה בדבריו בסימן קפ"ז סוסק"א בדין וסת אכילת שום, ומ"מ קודם שקפצה אינו זמן ראייתה כלל.[[10]](#footnote-11)

**ונפ"מ** רבתא בזה לדינא הוא, דהנה הדבר פשוט דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, הרי דכמו דהיא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, ה"נ היא מטמאה טהרות מתחילת הוסת, למש"כ הרשב"א והר"ן לדמות דין טומאת טהרות לדין הפרישה, - ולפ"ז הרי דאי נימא דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, הוי עיקר זמן ראייתה מתחילת העונה, הדין נותן דהיא מטמאה טהרות מתחילת העונה אף קודם הפיהוק, אך אי נימא דאף בכה"ג אין זמן ראייתה אלא משעה שפיהקה, אינה מטמאה טהרות שעשתה קודם פיהוקה.

**והעירוני** דנפ"מ עוד בזה, לדעת הסוברים דבדיעבד מהני בדיקה אחת בעונת הוסת, אף שלא בשעתה, ולפ"ז יש להסתפק בגונא שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, אם מהני הבדיקה שבדקה בתחילת העונה קודם הפיהוק להתירה, דאי נימא דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק הוי עיקר זמן ראייתה מתחילת העונה, ומה שהיא רואה בתוך הפיהוק, אי"ז אלא כקביעות דשעה, הדין נותן דתועיל הבדיקה שבדקה בתחילת העונה להתירה, אך אי נימא דאף בכה"ג אין זמן ראייתה אלא משעה שפיהקה, ל"מ הבדיקה שבדקה קודם הפיהוק להתירה.[[11]](#footnote-12)

טו] **והנה** באמת נידון זה תליא בביאור מש"כ הראשונים בסוגיין להוכיח דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, מהא דתנן דהיתה למודה להיות רואה בתחלת הוסת כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טמאות, בסוף הוסת כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טהורות, - ויש להסתפק אם מכוון דבריהם הוא גם להא דברישא לא מטמאינן להטהרות שעשתה קודם הוסת, דהוא רק משום דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו או דמכוון דבריהם הוא רק להא דבסיפא לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, דהוא משום דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, אך הא דברישא לא מטמאינן להטהרות שעשתה קודם הוסת, א"צ לזה, אלא הוא משום דקודם הפיהוק עדיין אי"ז זמן ראייתה כלל.

**ובזה** הוא דתליא דין הטהרות שעשתה קודם הפיהוק בגונא שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, דאי נימא דהא דכשהיא למודה לראות בתחילת הוסת אין הטהרות דקודם הוסת טמאות, הוא רק משום דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, הרי דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, דבכה"ג היא אסורה אף שלא בשעתו, וע"כ היא אסורה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, ה"ה מטמאה טהרות מתחילת העונה, - אך אי נימא דבהא דכשהיא למודה לראות בתחילת הוסת אין הטהרות דקודם הוסת טמאות, ל"ב להא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, אלא הוא משום דקודם הפיהוק אי"ז זמן ראייתה כלל, הרי דאף אם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, אין הטהרות שקודם הוסת טמאות.

טז] **והנה** בד' המאירי בסוגיין משמע להדיא דעיקר מה שהביא ממשנתינו דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, הוא מהא דבסיפא לא מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת הפיהוק, ומבו' דהא דברישא לא מטמאינן להטהרות שעשתה קודם הפיהוק, הוא משום דקודם הפיהוק אינו זמן ראייתה כלל, ואי"ז מדין קביעות דשעות.

**וכ"ה** מבו' גם בד' החוו"ד והגר"ז שהבאנו לעיל ענף ג', דקודם הפיהוק אי"ז זמן ראייתה כלל, וכשפיהקה כבר הוי זמן ראייתה, ואף אם היא למודה לראות בסוף הפיהוק, אי"ז אלא כקביעות דשעות.

**וכ"ה** משמעות ד' הש"ך בסימן קפ"ט סקס"א, דרק כשהיא למודה לראות קודם הפיהוק, הוא דאמרינן דהוי זמן ראייתה גם קודם הפיהוק, אך כל שהיא למודה לראות לאחר הפיהוק, אין זמן ראייתה אלא משעה שפיהקה, עיי"ש.

**ה**

יז] **אמנם** הנה בד' הרשב"א והר"ן יש מקום לפרש דהוכיחו להא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, גם מהא דברישא אינה מטמאה טהרות שעשתה קודם הפיהוק, - והיינו משום דכי היכי דקביעותה לראות בסוף הפיהוק, הו"ל כקביעות שעות, ה"נ אף קביעותה לראות בתוך הפיהוק ואינה רואה קודם לכן הו"ל כקביעות שעות, וע"כ כל הא דאינה מטמאה טהרות שעשתה קודם הפיהוק, הוא משום דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו, ולפ"ז יהא הדין לדעתם, דאם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, ה"ה מטמאה טהרות מתחילת העונה.

**ולפ"ז** י"ל בדעתם, דמה"ט הוא דבוסת הגוף המורכב היא אסורה מתחילת העונה, דאף דלא חיישינן שתראה ביום זה אם לא תפהק בו, ומה"ט אם עבר היום ולא פיהקה מותרת, מ"מ אם תפהק ביום זה, חיישינן שתראה מתחילת העונה, - שהרי כל שפיהקה בו, הוי זמן ראייתה מתחילת העונה, ואף שקביעותה הוא לראות עם הפיהוק, הו"ל ככל וסת הימים דהיא אסורה כל העונה ול"מ בו קביעות דשעות.

**ואשר** ע"כ תלי דין זה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, דלדעת ר' יהודה דבוסת הימים היא אסורה כל העונה ול"מ בו קביעות השעות, הרי דה"נ בוסת הגוף המורכב, כיון דיש לתלות שתפהק בעונה זה, היא אסורה מתחילת העונה, אך לדעת ר' יוסי דאף בוסת הימים מהני קביעות דשעה ואינה אסורה מתחילת העונה, הרי דה"נ הוא בוסת הגוף המורכב, דאף דיש לתלות שתפהק בעונה זו, והוי זה עונת וסתה, מ"מ כיון דשעת ראייתה היא בתוך הפיהוק, אינה אסורה קודם הפיהוק.

יח] **ואמנם** אכתי צ"ע בזה, דאף דלדעת ר' יוסי אין לאסרה קודם הפיהוק, משום דשעת ראייתה היא בתוך הפיהוק, מ"מ הרי אכתי יש לנו לאסרה משום דיש לחוש שמא תפהק בשעת תשמיש ותראה, כי היכי דאסרינן לה לדעת ר' יהודה משום החשש שתפהק בעונה זו, והוי זה עונת וסתה.[[12]](#footnote-13)

**וצ"ל** בזה לפמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ט ריש סקל"ד, דטעם הסוברים דבוסת הגוף המורכב אינה אסורה כל העונה ולא חיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש, הוא משום דלא בא עדיין הגורם לדם, והיינו דלא נתחדש דין פרישה, אלא כשכבר הגיע זמן הראי' ויש לחוש שתראה, אך קודם שהגיע זמן הראי' ליכא דין פרישה שמא יגיע זמן הראי' בתוך התשמיש,[[13]](#footnote-14) - ולפ"ז נראה, דע"כ כ"ז הוא לדעת ר' יוסי דאינה אסורה אלא בשעתה, דלדידי' לא חיישינן שמא תראה בשעת תשמיש ויהא זה שעת ראייתה, שהרי עכשיו ודאי ל"ה זמן ראייתה, וליכא דין פרישה מכח החשש שבתוך התשמיש יבא שעת ראייתה, אך לדעת ר' יהודה דהיא אסורה כל העונה, שפיר יש לחוש שתפהק בעונה זו, וכבר הוי עכשיו עונת וסתה,[[14]](#footnote-15) ואכתי צ"ע בזה.

**ו**

יט] **נת'** לעיל ענף ג' מד' החוו"ד והגר"'ז דבוסת המורכב לימים ופיהוק היא אסורה מתחילת העונה אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, והיינו משום דקביעותה לראות בסוף הפיהוק הוי כקביעות דשעות, וכל שוסתה הוא לימים ל"מ בזה קביעות השעות.

**אמנם** הנה בפרד"ר סימן קפ"ט בשפ"ח סוסקנ"ו נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק אינה אסורה מתחילת העונה, ועיי"ש שהביא מש"כ החוו"ד דהיא אסורה מתחילת העונה משום דאתי קביעותא דיומא ועקר לי' לקביעותא דשעה, ותמה ע"ז, ז"ל, בוסת הפיהוק דקי"ל שאינה אסורה אלא בשעתה וכו', ולפ"ז כיון דמצד וסת הגוף א"צ לחוש כי אם בסופו, מה בכך שיש לה וסת הימים ג"כ, הא וסת הגוף אינו מתבטל נגד וסת הימים, וא"צ לחוש כי אם לשניהם יחד, ואם בא העת ולא בא המיחוש אינה חוששת, וכיון דוסת הפיהוק אינו אלא לשעתו, א"כ קודם לזה הוי כאילו עדיין לא בא המיחוש, דא"צ לחוש לוסת הימים לבד, עכ"ל.

**אך** הנה משמעות ד' הראשונים והטוש"ע היא דהיא אסורה מתחילת העונה גם כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, וכמש"נ לעיל סוסק"ח, ותיקשי דאף דבוסת הימים ל"מ קביעות השעות, מ"מ כיון דבעינן גם להפיהוק, וכלפי הפיהוק מהני קביעות השעות, מ"ט היא אסורה מתחילת היום, וכמשה"ק הפרד"ר.[[15]](#footnote-16)

כ] **ועד"ז** צ"ע גם במש"כ הש"ך בסימן קפ"ט סק"נ דכל שקבעה וסת מורכב לימים וקפיצות, היא אסורה כל העונה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ח, ותיקשי דכיון דאינה חוששת ליום לחודי' בלא קפיצה, א"כ מה מהני הא דכלפי קביעות היום ל"מ קביעות השעה, הרי מ"מ דכיון דכלפי הקפיצה מהני קביעות השעות, דמה"ט מבו' בד' הש"ך דאם היתה קובעת וסת לקפיצות לחוד, לא היתה אסורה כל העונה, מ"ט היא אסורה כל העונה.

כא] **ונראה** לישב בזה, דהנה בסימן י"ד סקי"א נת' מד' הגר"א, דלעולם אף בוסת הגוף הפשוט הוי עיקר זמן ראייתה בכל עונת הפיהוק, והא דאינה אסורה אלא בשעתו, הוא משום דאין לה יום קבוע, ובמקום דליכא קביעות לימים מהני קביעות השעה להתירה.

**ולפ"ז** מתפרש בפשיטות הא דבוסת המורכב היא אסורה בכל העונה, דכיון דאף בוסת הגוף הפשוט אמרינן דזמנה הוא כל העונה, וכל הא דאינה אסורה כל העונה הוא משום דאין לה יום קבוע, הרי דע"כ כל שהוא מורכב ויש לה יום קבוע לוסתה, אתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה.

כב] **אמנם** הנה נת' שם סקי"ב מד' החוו"ד דפליג ע"ז וס"ל דהא דבוסת הגוף הפשוט אינה אסורה כל העונה, הוא משום דכל שראייתה מובלעת בתוך הפיהוק אין זמן ראייתה בעונת הפיהוק אלא הוי עיקר זמן ראייתה בשעת הפיהוק, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דמ"ט בוסת הגוף ובוסת הקפיצות המורכב היא אסורה כל העונה, הרי כלפי הפיהוק והקפיצה מהני שפיר קביעות השעה.

**ונראה** די"ל בזה, דהנה הרי חזינן דאף דבוסת הגוף הפשוט, אם אין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה כל העונה, וכתב החוו"ד בסימן קפ"ט סקל"א דהיינו משום דבכה"ג הוי זמן ראייתה בעונת הפיהוק, ולפ"ז הרי דכל הא דכשראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, אמרינן דעיקר זמן ראייתה הוא בשעת הפיהוק, אף דיתכן דגם בכה"ג הוי זמן ראייתה בעונת הפיהוק, ואך שקבעה לה שעה לראות בתוך הפיהוק, הוא משום דלא חזינן טפי הכי, - ואשר ע"כ י"ל, דכל שוסתה מורכב עם ימים, וגורם היום הוא בכל העונה, הרי דאף הגורם דהפיהוק ודהקפיצה דמצטרף עם גורם היום הוי בכל העונה, וי"ל דאם לא הי' זמנו אלא בשעתו, ל"ה מצטרף עם גורם היום, וע"כ ל"מ בזה קביעות השעה להתירה, ואכתי צ"ע בזה.

כג] **ולכאו'** נפ"מ רבתא לזה בדינא, בדין וסת הגוף המורכב שנקבע בימים שאינם רצופים, למש"כ החוו"ד בסימן קפ"ט סקל"ד דהוא נקבע בכה"ג, דלדעת הגר"א לא תהא אסורה אחר הפיהוק, כיון דליכא בזה קביעותא דיומא, דאף דראיותי' באות באותו היום, מ"מ כיון דלא קבעה לראות בו, ליכא בזה קביעותא דיומא, אך לדעת החוו"ד הדין נותן דתהא אסורה אף אחר הפיהוק, דאף דבכה"ג אינה אסורה קודם הפיהוק, משום דאינה יודעת שתפהק, מ"מ יש לאסרה אחר הפיהוק, וכ"נ להדיא בל' החוו"ד בחידושים סימן קפ"ט סקמ"א,[[16]](#footnote-17) וכן נראה בדבריו שם סקמ"ב בדין וסת הגוף המורכב שעבר עלי' היום ג"פ ולא פיהקה ולא ראתה.[[17]](#footnote-18)

**אך** צ"ע בזה בד' החוו"ד שם סקל"ד שכתב לפרש כן בד' הראב"ד, ולפ"ז מבו' להדיא דבכה"ג דקביעותה היא בימים שאינם רצופין אינה אסורה לאחר הפיהוק, שהרי הראב"ד כתב דאף אם יש לה ימים קבועים לפיהוק אינה אסורה אלא בשעת הוסת, ואחר הוסת היא מותרת, (והחוו"ד גופי' שם הביא לד' הש"ך בנקוה"כ שתמה מכח זה ע"ד הט"ז) וצ"ע בזה.[[18]](#footnote-19)

**ז**

כד] **החוו"ד** בסימן קפ"ט סקל"ב ובחידושים שם סק"ב כתב דאשה שיש לה וסת קבוע, חוששת לעונה בינונית, דשמא תפהק בשעת תשמיש ותראה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהיא למודה לראות בתחילת הוסת, אך אם היא למודה לראות בסוף הוסת, אינה חוששת לעונה בינונית, כיון דאף אם תפהק יש בידה לפרוש קודם שתראה, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ד סוסקמ"ה.

**ובס'** סוגה בשושנים סימן ז' סקל"ד הק' ע"ז, דכיון דבוסת הגוף המורכב היא אסורה מתחילת העונה אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, משום דחיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש ותקדים לראות בתחילת הפיהוק, וכמש"כ החוו"ד והגר"ז גופייהו, והבאנו דבריהם לעיל סק"י וסקי"א, א"כ מ"ט בעונה בינונית לא תהא אסורה בכה"ג.

כה] **ובפשוטו** הי' נראה לישב בזה, לפמש"כ הדרכ"ת בסימן קפ"ט סקכ"ב בשם המקור חיים שם סקי"ג, דאף דבוסת קבוע ל"מ קביעות השעה להתירה, מ"מ בעונה בינונית שפיר מהני קביעות השעה, ולענין זה דמי עונה בינונית לוסת שאינו קבוע, דמהני בו קביעות השעה, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, ובשו"ע סימן קפ"ט ס"ג.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט אינה אסורה בעונה בינונית כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, דהרי הא דבוסת המורכב אסרינן לה בכה"ג, הוא משום דיש לה וסת קבוע ליום, ול"מ קביעות השעה להתירה, וע"כ בעונה בינונית דמהני בה קביעות השעה להתירה, אינה אסורה בכה"ג.

כו] **אמנם** הנה הפליתי בסימן קפ"ט סקט"ו כתב בתו"ד, דבעונה בינונית היא אסורה כל הלילה וכל היום, אף אם היא למודה לראות בלילה או ביום, עיי"ש, ומבו' בדבריו דפליג ע"ד המקור חיים וס"ל בעונה בינונית ל"מ קביעות השעה להתירה, דאם הוה מהני בה קביעות השעה, כ"ש דאם היא רגילה לראות ביום, דלא תהא אסורה בלילה, ולפ"ז הדין נותן לדעתו, דהיא אסורה בעונה בינונית, אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, דדמי לוסת הגוף המורכב, דהיא אסורה מתחילת העונה אף בכה"ג.

כז] **אך** הנה העירוני בזה מד' החוו"ד בחידושים סימן קפ"ד סקכ"ג שכתב, דאם יש לה שעה קבועה ביום הוסת א"צ בדיקה רק אותה השעה, ואם אין לה שעה קבועה וכן בעונה בינונית צריכה בדיקה כל העונה, עכ"ד, ומשמע דהא דבעונה בינונית היא צריכה בדיקה כל העונה, הוא אף כשיש לה שעה קבועה בשאר ראיותי',[[19]](#footnote-20) ובע"כ דעונה בינונית הויא כוסת קבוע דל"מ בה קביעות השעה.

**ולפ"ז** הדק"ל, דמ"ט כתב החוו"ד דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, אינה אסורה בעונה בינונית, ומ"ש מוסת הגוף המורכב דהיא אסורה מתחילת העונה אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, משום דחיישינן שמא תפהק בשעת תשמיש ותקדים לראות בתחילת הפיהוק.

כח] **ונראה** לישב, דהא דבעונה בינונית היא צריכה בדיקה כל העונה, אי"ז משום דעונה בינונית הויא כוסת קבוע דל"מ בה קביעות השעה, אלא משום דכל הא דמהני קביעות השעה, הוא רק בגונא דהראב"ד, דבאנו לחוש עכשיו ליום ראייתה האחרונה, וגם ביום זה ראתה בשעה זו, ובזה הוא דאמרינן דכיון דמה שראתה בשעה זו הוא מכח קביעותה לשעה, אינה חוששת לכל היום, וע"כ בעונה בינונית דאין החשש מכח זמן ראייתה האחרונה, הרי דלא ראינו כלל לקביעות השעה כלפי העונה בינונית, וע"כ הוי זמנה כל העונה, ומה"ט גם נקט הפליתי דהיא אסורה ביום ובלילה, אף כשהיא רגילה לראות ביום, כיון דכלפי חשש העונה, ליכא כלל לקביעות העונה.[[20]](#footnote-21)

**והעירוני** דהוא מוכח כן מיני' ובי', דהרי החוו"ד שם כתב דאף בוסת קבוע א"צ בדיקה אלא בשעת וסתה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבעונה בינונית היא צריכה בדיקה כל העונה, אי"ז משום דעונה בינונית הויא כוסת קבוע דל"מ בה קביעות השעה, דא"כ אכתי ל"ה לנו להצריכה בדיקה אלא בשעתה, אלא הוא משום דכלפי חשש העונה בינונית ליכא לעיקר קביעות השעה.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ באשה שיש לה וסת הגוף, שנקט החוו"ד דלא חיישינן שתראה בעונה בינונית אלא עם פיהוק, הרי דכיון דקבעה שהיא רואה בסוף הפיהוק, שפיר מהניא קביעות זו להתירה, - דכל הא דבעונה בינונית ל"מ קביעות השעה, הוא משום דאין קביעותה כלל לגבי חשש העונה בינונית, ומשא"כ הכא דהוי קביעותה גם לגבי חשש העונה בינונית, שפיר מהניא קביעות זו, שהרי חשש העונה בינונית הוא מורכב עם הפיהוק, וקבעה שהיא רואה בסוף הפיהוק.

1. ויש מקום לדמות ד"ז, למש"נ בסימן י"א סקט"ז בד' הרז"ה, דאם קבעה וסת שהשעה גורמת לראייתה, הרי דהגם דאינה רואה מכח זה בכל יום, מ"מ כיון שבאה השעה שהיא גורם לראייתה, יש לה לחוש שתראה בה, ועד"ז הוא הכא, דכל שבא היום שהוא הגורם לראייתה, הרי דהגם שאינה רואה אלא ע"י קפיצה, יש לחוש שתקפוץ ותראה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה רבים פירשו בגדר וסת הפיהוק, דהיינו דאף דהפיהוק אינו גורם לראייתה, מ"מ לאו היינו דהפיהוק בא בתולדה מהראי' עצמה, אלא היינו דהפיהוק בא מגורם הראי', שהוחזקה שיש מצב בגופה הגורם לראי', והפיהוק מורה על מצב זה שבגופה, ולפ"ז צ"ע דמ"ט היא אסורה כשהגיע היום שמא תפהק ותראה, הרי כ"ז שלא פיהקה, אכתי לא ידעינן דבא הגורם שבגופה לראייתה, ולפמש"נ מד' הרז"ה ניחא, דהא דהיא חוששת שמא תפהק ותראה, הוא משום דכל שבא היום, יש לה לחוש שיבא גם הגורם שבגופה, דומיא דהא דהוה חיישינן שתקפוץ, אלמלי הא דבידה לישמר מכך.

   אך י"ל בזה בע"א, דהא דהיא חוששת שתפהק ותראה, הוא משום שהוחזקה שביום זה היא מפהקת, והיינו שהוחזקה שהיום גורם למצב זה שבגופה הגורם לראייתה, וע"כ היא חוששת ביום זה שמא תפהק ותראה, ועמש"נ בזה בסימן י"ז סק"כ אם איכא קביעות דהיום גורם לפיהוק שיבא. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל לפ"ז, דל"ד לוסת הקפיצות המורכב, שאינה אסורה כ"ז שלא קפצה, דשאני התם דהיום והקפיצה יחד גורמים לראייתה, וכ"ז שלא קפצה אכתי אי"ז זמן ראייתה, ומשא"כ בוסת הגוף דאינו הגורם לראייתה, הרי נמצא דהגורם לראייתה הוא היום לחודי', וע"כ אף שקבעה שהיא רואה עם פיהוק, יש לחוש שתראה שלא כפי קביעות זו.

   אך יש להעיר קצת בזה, דממה שלמדו הראשונים בסוגיין לעיקר הקביעות דוסת הגוף המורכב, מהקביעות דוסת הקפיצות המורכב, משמע דשוו זל"ז ביסודם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לכאו' יש מקום לחלק בזה, דאף דכל דאיכא דין פרישה מתחילת העונה אף היא מטמאה טהרות, היינו משום דכיון דמעיקרא חיישינן שתראה, ע"כ כל שמצאה טמאה חיישינן שראתה מתחילת העונה, וזה נלמד ממה שאמרו לקמן דדין הפרישה הוא גם לגבי טהרות, אך דינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, י"ל דהוא רק כשעברה שעתה.

   אמנם הנה אף די"ל כן בדעת הר"ן דלפמש"נ בסימן ו' בדעתו, הרי דהא דאם בדקה אחר הוסת ומצאה טמאה היא טמאה למפרע, ודהא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, ב' דינים חלוקים הם, דהא דכשבדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע, הוא משום דמה שמצאה טמאה הוא ריעותא לטמאה למפרע, והא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, הוא מכח דיש עלי' חובת בדיקה, וע"כ שפיר יש לחלק ביניהם, אך בדעת הרשב"א אין לומר כן, שהרי מבו' בדבריו בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא חד דינא עם הא דהיא מטמאה טהרות, וכמש"נ בסימן ז' סק"ט וסקי"ז, וע"כ כיון דהא דהיא מטמאה טהרות הוא מתחילת העונה, אף הא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא מתחילת העונה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה החוו"ד שם לעיל מינה כתב דהא דבוסת הגוף המורכב היא אסורה גם לאחר הוסת, הוא משום דחיישינן שמא תפהק עוד, דבשביל שפיהקה בשחרית ולא ראתה לא נעקר הוסת וחיישינן לשמא עדיין תפהק בערבית ותראה, - ונראה דלפמש"כ בהמש"ד דהא דהיא אסורה אף כשהראי' מובלעת בסוף הוסת, הוא משום דאתיא קביעותא דיומא ועקרה לה לקביעותא דשעה, הרי דמה"ט היא אסורה גם לאחר הוסת, ול"ב להא דחיישינן שמא תשוב ותפהק.

   ונראה מקור נאמן לזה, ממש"כ הש"ך שם סק"נ דבוסת הקפיצות המורכב, היא אסורה כל העונה, ומדמי לה להא דבוסת הגוף המורכב היא אסורה כל העונה, והביאו החוו"ד גופי' שם סקכ"ה, ואם הא דבוסת הגוף המורכב היא אסורה כל העונה, הוא משום דחיישינן שמא תפהק עוד, הרי דבוסת הקפיצות המורכב דל"ש טעם זה, ל"ה לנו לאסרה כל העונה, ובע"כ מד' הש"ך דהא דבוסת הגוף המורכב היא אסורה אף לאחר הפיהוק, הוא משום דאתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה, וע"כ ה"נ בוסת הקפיצות המורכב היא אסורה כל העונה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונתחדש בזה, דלא אמרינן דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, הרי דהגורם דראייתה הוא רק בפיהוקים רבים, ובתחילת הפיהוק אכתי אי"ז כלל זמן ראייתה, אלא לעולם הוי עיקר זמן ראייתה בתחילת הפיהוק, והא דאינה רואה אלא בסוף הפיהוק, הוא קביעות שעות בעלמא.

   ונראה דיש ללמוד כן מעיקר ד' הראשונים שהוכיחו דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו ממשנתינו, ופירש המאירי דהיינו מהא דהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק כל הטהרות שעשתה בתוך הפיהוק טהורות, ואי נימא דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק היינו דוסתה הוא לפיהוקים רבים, ובתחילת הפיהוק אכתי אי"ז זמן ראייתה, הרי דכמו שלא הוכיחו מהא דלא מטמאינן להטהרות שעשתה קודם היהוק, ה"נ אין להוכיח מהא דבלמודה לראות בסוף הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, ובע"כ מזה, דאף כשהיא למודה לראות בסוף הוסת, הוי עיקר זמן ראייתה כבר מתחילת הפיהוק, ואפ"ה לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הפיהוק, וזהו שהוכיחו מזה דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעתו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה כד' החוו"ד, דהא דהיא אסורה בכה"ג הוא מכח הא דבוסת הימים ל"מ קביעות השעות, ואך דהגר"ז ס"ל דעיקר הא דבוסת הימים ל"מ קביעות השעות, הוא משום דחיישינן שתמהר לראות ע"י תשמיש. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל דגם הא דאסרינן לה לאחר הפיהוק, הוא רק לדעת ר' יהודה דבוסת הימים ל"מ קביעות דשעות, אך לדעת ר' יוסי אינה אסורה, משום ששעת ראייתה הוא בתוך הפיהוק, ולפ"ז ניחא טפי מה שסתמו הרשב"א והר"ן דדין זה תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, משום דעיקר דבריהם קיימי על הא דבוסת הגוף הפשוט אינה אסורה לאחר הוסת, ובוסת הגוף המורכב היא אסורה לאחר הוסת, - אך יש לפקפק בזה, דלכאו' יש לאסרה בכה"ג גם לדעת ר' יוסי, משום דחיישינן שמא תחזור ותפהק ותראה, וכמש"כ כן החוו"ד בסימן קפ"ט סוסקל"ד, אך בד' הש"ך שם סקס"א בסו"ד נראה דלא חיישינן לכך, וצ"ע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירוני דיש לסייע לעיקר הדברים דגם קודם הפיהוק הוי זה עונת ראייתה, ממשמעות ד' הראב"ד בבעה"נ שם, דגם הא דאינה אסורה קודם הפיהוק, הוא משום דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, עיי"ש, והרי דאלמלי ה"ט היתה אסורה גם קודם הפיהוק, והרי די"ל דכל העונה הוי זמן ראייתה אף קודם הפיהוק, - ואין לומר דהא דהוה אסרינן לה קודם הפיהוק, הוא משום דחיישינן שתפהק בשעת תשמיש ותראה, דא"כ מ"ט התיר הראב"ד בזה משום דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו, (וכמשה"ק בהשגות הרז"ה שם), ובע"כ בדעת הראב"ד דלא חיישינן להכי, ומ"מ הי' מקום לאסרה קודם הפיהוק, משום דכל העונה הוי זמן ראייתה . [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז הוא גם בוסת הקפיצות המורכב, דאחר שקפצה היא אסורה כל העונה, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ח והש"ך בסימן קפ"ט סק"נ, וקודם שקפצה אינו זמן ראייתה כלל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' יש להוכיח לזה, ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שם דאף אם אין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, אינה אסורה קודם הוסת, אף אם יש לה ימים קבועים לפיהוק, ואי נימא דבכה"ג דאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, הוי עיקר זמן ראייתה גם קודם הפיהוק, א"כ הרי הגם דכשאין לה ימים קבועים לפיהוק אינה אסורה קודם הפיהוק, דלא ידעינן שתפהק ביום זה, מ"מ כל שיש לה ימים קבועים לפיהוק, הי' לנו לאסרה מתחילת העונה, ובע"כ מד' הראב"ד דאף בכה"ג שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, אין זמן ראייתה אלא משעת הפיהוק, וע"כ אינה אסורה קודם הפיהוק, - וי"ל בזה, למש"נ בסימן י"ד סקי"ד בדעת הגר"א, דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה כל העונה, הוא משום דבכה"ג חשיב דאין לה קביעות שעה כלל, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ היא מותרת קודם הוסת, דכלפי הא דאינה רואה קודם הוסת, שפיר אית לה קביעות דשעה, (ודרך זו מתישבת טפי בד' הראב"ד שם, דמשמעות דבריו דהא דאינה אסורה קודם הוסת, הוא ג"כ מדין קביעות דשעה).

    אך יש לדחות, דהראב"ד לטעמי' אזיל דס"ל דאף כשיש לה ימים קבועים לפיהוק, אינה אסורה מתחילת העונה, ולא חיישינן שמא תפהק, וע"כ ס"ל דאף אם אין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק אינה אסורה קודם הוסת, דלא חיישינן שמא תפהק ויהא זה זמן ראייתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואין לומר דאין דרכה לראות מיד בתחילת הפיהוק, וע"כ אף אם תפהק יש בידה לפרוש, דהרי מהא דלר' יהודה היא אסורה, בע"כ דאיכא גוונא שהיא רואה בתחילת הפיהוק ממש, ואף איכא גוונא שהיא רואה קודם הפיהוק. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואמנם לפשטות הדברים דבוסת הגוף המורכב הוי עיקר ראייתה בגרמת היום, וקביעות הפיהוק הוא שדרכה הוא שבאה ראייתה עם פיהוק, לכאו' הי' לנו לדמותו לכל וסת, דהיא אסורה שמא תראה, וה"נ הכא יש לאסרה שמא תראה כדרכה עם פיהוק, וי"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. וגם י"ל, דהא דליכא דין פרישה מכח החשש שתפהק בשעת תשמיש, היינו רק משום דאינה מוחזקת לפהק ברגע זה, וההלכתא דפרישה דכל שזמן ראייתה הוא כל היום חיישינן שמא תראה ברגע זה, ל"מ לאסרה קודם שפיהקה, אך לדעת ר' יהודה דאם תפהק בכל העונה היא אסורה, שפיר יש לאסרה מכח זה, שהרי היא מוחזקת לפהק בעונה זו. [↑](#footnote-ref-15)
15. וי"ל בזה, דכיון דהפיהוק אינו גורם לראייתה אלא הוא בא מכח ראייתה, הרי נמצא דכשוסתה הוא לימים ופיהוק, הוי ראייתה בגרמת היום לחודי', ואך שדרכה הוא לראות עם הפיהוק, וע"כ אינה אסורה אלא כשפיהקה, וע"כ הו"ל ככל וסת הימים שהיא אסורה בכל העונה, וחילוק זה מבו' בד' הפרד"ר גופי' שם לעיל מינה בהא דהיא אסורה לאחר הפיהוק, ועיי"ש שכתב מכח זה דכל שפיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין, אינה אסורה אחר הפיהוק, עיי"ש, - ול"ד לוסת הפיהוק הפשוט דאינה אסורה אלא בשעתו, דכיון שאין לה יום קבוע לוסתה, אין ראייתה בגרמת היום, ואמרינן דזמן ראייתה אינו אלא בשעה שהיא למודה לראות. [↑](#footnote-ref-16)
16. עיי"ש שהביא בתחילת דבריו פלוגתת הט"ז והש"ך בוסת הגוף המורכב, דלהט"ז מותרת קודם הפיהוק ואסורה לאחר הפיהוק, ולהש"ך אסורה קודם הפיהוק, וכתב דבפיהקה וראתה בג' ר"ח שאינם רצופין, מותרת קודם הפיהוק, ומשמע להדיא דאחר הפיהוק היא אסורה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והתם הוא מוכח כן מסברא, שהרי מעיקרא הי' וסתה לכל עונת הפיהוק, ומשום שנעקר היום, לא נימא דתו קביעות הפיהוק היא רק בשעתו. [↑](#footnote-ref-18)
18. שוב נתבוננתי לפרש בזה, דמש"כ החוו"ד דאף כשקבעה וסת הגוף המורכב בימים שאינם רצופין היא אסורה לאחר הוסת, הוא רק לפ"מ דקי"ל דאמרינן בכה"ג דאתי קביעותא דיומא וכו', ומכח זה אסרינן לה בוסת המורכב לימים וקפיצות לאחר הקפיצה, אף דבידה שלא לחזור ולקפוץ, וכמש"כ הש"ך שם סק"נ, ונת' בזה לעיל בהערה ה', אך בדעת הראב"ד גופי' י"ל דס"ל דבכה"ג לא אמרינן דאתי קביעותא דיומא וכו', והא דבוסת המורכב לימים ופיהוק היא אסורה אף לאחר הפיהוק, הוא משום דשמא תשוב ותפהק, וכמש"כ החוו"ד שם בתחילת דבריו, וע"כ כל שקבעה וסת בימים שאינם רצופין דלא חיישינן שמא תפהק, ה"ה מותרת לאחר הפיהוק. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש להוסיף, דהנה הי' מקום לדחות, דכיון דחשש עונה בינונית הוא באשה שאין לה וסת, הרי דסתמא דמילתא גם אין לה שעה קבועה, וע"כ היא צריכה בדיקה כל העונה, - אך הנה לדעת החוו"ד גופי' בסימן קפ"ט סק"כ דהיא חוששת לעונה בינונית שאחר הוסת, הרי דבכה"ג שפיר יש לה קביעות דשעות, ואפ"ה סתם החוו"ד דהיא צריכה בדיקה כל העונה, אך יש לדחות למש"נ במק"א לדון, דכל הא דמהני קביעות השעה לגבי וסת אחרת, הוא רק כשראתה בכמה ימים ובכולם ראתה בשעה זו, אך כל שיש לה וסת קבוע ואינה רואה בו אלא בשעה זו, ל"מ זה לגבי חשש וסת אחרת. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם יש להעיר בזה, דלענין קביעות דעונת יום ועונת לילה, מצינו בד' הראב"ד בבעה"נ בסוף שער הוסתות, דה"ז מועיל אף לענין וסת אחר, אף דבוסת זה לא ראינו כלל שאינה רואה בלילה, עיי"ש, ויש מקום לדמות דה"נ הוא בקביעות שעות, - וגם תיקשי מזה ע"ד הפליתי דבעונה בינונית היא חוששת לכל היום אף כשקביעותה הוא לראות בלילה או ביום, וי"ל דשאני עונה בינונית דהויא כוסת קבוע דל"מ בו קביעות שעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)