26. בגדר דין צורך גופו ומקומו ובדברי הגרא בדין עודו בידו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

כ"א אדר ע"ב

**בגדרי ההיתר דצורך גופו ומקומו**

**א] הצדדין בגדר ההיתר דלצורך גופו והנפק"מ בזה**

**ב] הראיות שצריך דוקא שימוש חיובי**

**ג] בדין הצלה כשמל"א מחמה לצל כדי להשתמש בו אחרי זה**

**ד] בהא דמבואר בגמ' דמותר לטלטל כלי לצורך הצלת מוקצה לרבה**

**ה] השיטות בדין עודו בידו וביאור דברי הגר"א בגדר ההיתר דכשמל"א**

**ו] ביאור דברי הגמ' בקנים ומקלות ובדין כשמל"א כשיש לו כלי היתר**

**ז] בדין צורך בהמה ובדין אוכף**

**הצדדין בגדר ההיתר דלצורך גופו והנפק"מ בזה**

א]מבואר בסוגין קכ"ג: קכ"ד. דדעת רבא וכן קי"ל להלכה דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו וכלי שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו גם להצילו מחמה לצל ובפשוטו נקטו רוב הראשונים ששלא לצורך כלל אסור

והנה בעיקר דין צורך גופו מבואר בתוס' שבת ס. וברשב"א בביצה ט"ו. דאם אדם שולח לחברו כשמל"א חשיב צורך גופו כיון שהוא נהנה מזה ומבואר שגם כה"ג חשיב שיש כאן שימוש בגופו אפילו שזה הנאה דממילא [אמנם עיין תוס' שם שזה מצד שמחת יו"ט וברשב"א הלשון כי יש כאן הנאת המקבל ועיין ב"י ש"ח בתחילתו בשם ספר מקדש שבשבת זה לא שייך ועיין מג"א ש"ח סקי"ח שנקט שקיום מנהג להחזיק הכלי שמלאכתו לאיסור בהכנס הקטן לבית הכנסת לא חשיב צורך גופו]

וכן לענין צורך מקומו לא צריך דוקא שיש לו שימוש בעצם המקום אלא כל שמקבל שימוש על ידי טלטול המוקצה חשיב צורך מקומו וכמבואר בגמ' ק"מ. דלקחת האימום מהמנעל או קנה מהחלוק חשיב צורך מקומו אפילו שרק מקבל את השימוש במנעל והחלוק אמנם יתכן דשם חשיב שמקבל את מקום הנעל אמנם עיין דינים והנהגות חזו"א דמותר להוציא תפילין מהחדר לצורך עשית צרכיו

והנה היה מקום לדון שכל טלטול מותר ורק מה שנעשה לצורך הצלת הכשמל"א זה בכלל האיסור דזה נחשב עיסוק במוקצה אבל כל שמטרתו לא לענין הכלי מותר אמנם זה וודאי אינו א. דמבואר בראשונים קנ"ד: דאסור להוריד כשמל"א מגב הבהמה והרי שם זה לא לצורך המוקצה שמוריד ב.עיין מג"א ש"ח סקי"ח שנקט שאסור לטלטל נר לצורך קיום מנהג וכן לצורך ההיתר של ככר ותינוק והרי כה"ג אין לו ענין לצורך המוקצה ובכל אופן נקט שאסור

אמנם יש לדון האם הותר דוקא טלטול שיש בו שימוש דהיינו צורך גופו או צורך מקומו דהינו שעל ידי זה קיבל שימוש חיובי או שכל שהוא לצורך שבת הוא בכלל ההיתר ורק מחמה לצל שזה לא לצורך שבת דהרי כלי זה לא עומד לשימוש אין זה בכלל ההיתר וכן הוא פשטות לשון רבא שהרי סיבת ההיתר כי זה לצורך א"כ מה לי צורך גופו או צורך מקומו ואיכא בזה בפשוטו כמה נפק"מ כדלהלן

א.האם מותר לשמש בכלי שמלאכתו לאיסור לצורך הצלה של כלי שמלאכתו לאיסור אחר דאם הגדר שהותר טלטול שיש בו שימוש א"כ גם כאן זה כך אבל אם גדר ההיתר שהותר לצורך שבת א"כ כאן לא חשיב צורך שבת וכן נקט הפרמ"ג רס"ה מ"ז סק"א לאיסור

ב.ויתכן גם נפק"מ לטלטל הכלי לצורך להציל מחמה לצל על כלי שמלאכתו להיתר דיתכן שכיון שצריך צורך והצלת ממונו זה לא צורך א"כ יתכן שגם הצלת כלי שמלאכתו להיתר זה לא סיבה להתיר אמנם יתכן שכלי שמלאכתו להיתר הצלתו חשיב צורך שבת

ג.וכן נפק"מ לטלטל הכלי לצורך מוצאי שבת או עכו"ם דאם צריך צורך שבת א"כ מסתבר מאוד שזה לא חשיב צורך שבת משא"כ אם כל שזה לצורך שימוש הוא בכלל ההיתר א"כ גם כאן מותר ועיין בזה בגר"ז סעיף ל"ג שנקט שלצורך מוצאי שבת אסור וכן כתב שמלאכת איסור לעכו"ם אסור והובא במ"ב סקל"ד אמנם לא ברור אם כוונתו מצד העכו"ם או מצד מלאכת האיסור

ד.וכן יתכן נפק"מ לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך בהמה שאם עיקר ההיתר שמטלטל לצורך שימוש א"כ ה"ה כאן אבל אם צריך צורך שבת יתכן שבהמה זה לא נחשב צורך שבת וכדמבואר בראשונים שבת קנ"ד: שאסור להוריד כשמל"א מגב הבהמה אפילו שיש לה צער שזה מכביד עליה כיון שזה לא צורך שבת דהינו שצורך בהמה לא חשיב שקיבל צורך שבת אמנם יתכן שזה רק בצורך מקומו שכל ההיתר כי מכח זה מקבל צורך שבת ועד כמה שלא מקבל כלום לא חשיב טלטול המשויך לשימוש אבל לצורך גופו תמיד זה מותר [ובמג"א סימן ש"ה נקט שאסור טלטול מהצד לצורך בהמה דחשיב צורך דבר האסור]

ה. וכן נפק"מ במטלטל הכלי שמלאכתו לאיסור להצילו מחמה לצל כדי שיוכל אחרי זה להשתמש שאם יסוד ההיתר לצורך שבת א"כ גם כאן זה לצורך שבת וכן נקט בתהילה לדוד ש"ח סק"ה אמנם אם נימא שצריך שזה יהיה טלטול שמשויך לשימוש וזהו גדר ההיתר א"כ כאן שעיקר הפעולה זה מעשה הצלה מסתבר שזה אסור ויתכן שגם אם מצד צורך שבת אבל כה"ג דנים את עיקר מעשהו שזה לא לצורך שבת ולא לפי התוצאות שזה לצורך שבת וכמו בדינא דר' יצחק בלקבל בכלי את הניצוצות כדי שלא ישרף ביתו דמבואר מ"ג.דאסור

ה. וכן נפק"מ בפשוטו כגון במוציא דבר שמפריע לו מפני כבוד שבת או מפני אי נעימות דאם צריך צורך שבת א"כ חשיב צורך שבת אבל אם צריך דוקא שזה מעשה טלטול ששיך לשימוש דהינו שמקבל על ידו שימוש א"כ כאן לא חשיב שמקבל על ידו שימוש וזה יהיה אסור

אמנם יתכן שזה וודאי שגדר ההיתר שהותר מעשה המשתיך לשימוש אלא שגם זה לא הותר אלא לצורך שבת אבל אם זה לא לצורך שבת אסור ולכן אפילו אם אסור לטלטלו מצד חסרון נעימות אבל עדין יתכן שכל שזה לא לצורך שבת זה לא סיבה להתיר

והנה ידוע דבספר המאורות וההשלמה קכ"ג: ד"ה מסקנא דשמעתתא וכן הוא במאירי קכ"ד. ד"ה קצת מפרשים כתבו שלמה כלי שמלאכתו לאיסור הותר לצורך גו"מ ואסור מחמה לצל וכלי שמלאכתו להיתר מותר מצד שכלי שמלאכתו להיתר זה עומד שהוא ישתמש בזה והצלתו גם חשיב צורך שבת משא"כ כלי שמלאכתו לאיסור שלא עומד שישתמשו בזה כה"ג הצלתו לא נחשב צורך שבת ובפשוטו מבואר שגדר ההיתר לצורך שבת אמנם אין זה מוכרח כלל דיתכן דרק זהו שורש הדין אבל בגלל זה קבעו שגדר הדברים כנ"ל שמלאכתו לאיסור הותר כל שזה לצורך שימוש חיובי משא"כ מלאכתו להיתר ודבר זה מוכרח דלמאי דלא קי"ל כר' יצחק ומותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר לצורך הצלת מוקצה כמבואר מ"ב: אפילו שכאן זה לא לצורך שבת אלא בהכרח כנ"ל שכיון שגדר הדברים שמותר לטלטל כל שיש לו צורך ממילא גם כה"ג חשיב צורך

**הראיות שצריך דוקא שימוש חיובי**

ב]והנה בפשוטו מצאנו כמה מקומות דמשמע שכל שאין לו שימוש חיובי אפילו שזה לצורך שבת בכל אופן זה אסור א.עין גמ' ביצה כ"ח: דשפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו רק אם יש עליו כזית בשר ורב אשי מתיר כיון שזה מזיק ומותר לטלטל מוקצה אם נמצא במקום שזה מזיק והנה שיטת הרשב"א דשם זה כר"י שזה מוקצה מחמת מיאוס ומותר לצורך גו"מ וכן הוא בתשובותיו סימן תר"ו וכן עיין מאירי שביאר שכיון שזה כלי שמלאכתו לאיסור בשבת ממילא גם ביו"ט נתנו לו שם כלי שמלאכתו לאיסור וכן עיין ב"י שהביא בשם הכלבו ששפוד מותר לצורך גו"מ וקשה א"כ עד כמה שזה מזיק ויש צד שיכשלו א"כ מטלטלו לצורך שבת ולמה שיהיה אסור ומה הגמ' צריכה להגיע להיתר מיוחד [וכבר הקשה כן החזו"א מ"ג ז'] אלא בהכרח מבואר שכה"ג זה לא חשיב צורך מקומו כיון שלא מקבל שימוש חיובי אלא רק שזה חוסך צד של נזק

וכן עיין רשב"א בתשובותיו ובעבודת הקודש ובחידושיו שם שקערות לאחר הסעודה אפילו שזה מוקצה מחמת מיאוס אבל מותר להוציאם מצד ההיתר של גרף של רעי וצ"ע עד כמה שזה גרף של רעי שזה וודאי צורך גדול שזה סיבה להתיר טלטול מוקצה א"כ זה עצמו כמו צורך מקומו אלא בהכרח שכל שלא מקבל שימוש חיובי אין זה צורך מקומו וכן מבואר בבה"ל ש"ח ס"ד שלאחר שכתב שקדירות זה כלי שמלאכתו לאיסור כתב שמותר להורידם לאחר האוכל כיון שזה גרף של רעי ותיפו"ל שזה לצורך מקומו אלא בהכרח שכה"ג זה לא חשיב צורך מקומו [ובפשוטו כן מוכח מהראשונים קכ"ד. דהוכיחו דמותר בעודן בידו מהא דלרבא דמותר לצורך מקומו מותר להוציא החוצה וכוונתם כמו בהיתר של גרף של רעי ומבואר שאפילו שמצד הגרף של רעי צריך להוציא עד החוץ דלכן פשיטא להו שבהיתר דגרף זה להוציא לגמרי בכל אופן מצד הצורך מקומו זה לא סיבה אלא מצד עודן בידו ויש שדחו שמשמעות הגמ' שבגרף מותר להוציא לגמרי החוצה גם אם זה כבר במקום שלא מפריע לו] ועיין אמרי בינה סימן ט"ו שהאריך בזה

והנה הרמב"ן תחילת ביצה הוכיח שקי"ל כר"י מהגמ' של שפוד וכתב שאין לומר שזה כשמל"א שא"כ למה רב אשי התיר רק מצד סכנה ועיין תהלה לדוד רע"ט סקי"ג שביאר שכוונתו שתיפו"ל שזה עצמו צורך מקומו ולפ"ז מבואר שגם שימוש לא חיובי חשיב צורך שבת אמנם אין זה מוכרח בכוונת הרמב"ן אלא שכונתו שרב אשי רק אמר היתר כה"ג ומשמע שללא צורך זה אסור אפילו במקום שזה צורך מקומו ואדרבא כן משמע מהא דלא דייק מהמ"ד שאוסר ורק דייק מרב אשי וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שנר אפשר לטלטלו בשעת הדחק דהינו סכנת ממון כר"ש ומבואר שעד כמה שזה לא מוקצה וודאי מותר וצ"ע הרי זה כלי שמלאכתו לאיסור וא"כ מותר רק לצורך גו"מ ולמה שיהיה מותר להשתמש בו אלא בהכרח שזה עצמו שחוסך לו פחד וכדו' חשיב צורך שבת שמותר אמנם לראשונים שמיגו דאיתקצאי מותר לצורך גו"מ אדרבא א"כ מוכרח דכה"ג לא חשיב צורך אמנם גם לשיטות האחרות אפשר לדחות או שמדובר אגב השמן לשיטת הרא"ש שמועיל ככר ותינוק ב.שמדובר שיש לו סכנה שיקחו לו כלי שימוש או יציאוהו מביתו אם נימא שכיון שבעקיפין יצא לו שימוש זה מספיק כמו כל צורך מקומו או יתכן שבאמת עשה הערמה ולקח ונשתמש בזה בבית אמנם המ"ב סתם בכל זה ומשמע שבכל מקרה מותר וצ"ע בזה

ועיין מג"א שי"א סקי"ד לענין ככר ותינוק שמותר על ידו לטלטל המת שזה דוקא בכלי היתר ולא בכלי שמלאכתו לאיסור ובפשוטו דכה"ג חשיב צורך כמו מחמה לצל ולא צורך שבת ובפשוטו מבואר כפמ"ג שאסור לטלטל כשמל"א להציל מוקצה אמנם צ"ע הרי חזינן שהתירו לצורך מת מה שלא התירו לצורך שבת כגון בככר ותינוק וא"כ אם כאן התירו מצד צורך שבת וודאי שיתירו ככר ותינוק ומנא ליה למג"א שכה"ג אסור ולכאורא היה נראה שכוונת המג"א שכיון שלא מקבל מזה שימוש חיובי ורק שזה עושה לו חלות היתר לא חשיב שמשתמש בזה ממש וכל שלא מקבל מזה שימוש חיובי אסור אפילו שזה לצורך שבת וכנ"ל לענין גרף של רעי

**בדין הצלה כשמל"א מחמה לצל כדי להשתמש בו אחרי זה**

ג]והנה התהלה לדוד הוכיח שלהציל מחמה לצל כדי להשתמש אח"כ שמותר מהגמ' קכ"ד: שרבא אמר לו חזי לאורחים וביארו הרשב"א והריטב"א שכוונתו שלכן גם אם אסור מחמה לצל אבל כאן מותר ומפורש שאפילו שעכשיו עושה לצורך הצלה אבל כיון שכוונתו לאורחים שבסוף מותר לו להכניסו ולפ"ז מבואר לכאורא שכל שזה לצורך שבת מותר וכאן זה לצורך שבת אם לא שנדחוק שדנים את מעשה ההצלה כשייך למעשה השימוש וזה לא מסתבר אמנם עיין מאירי שביאר שם הסוגיא שכוונת רבא שלשיטתו כה"ג כיון שזה לא וודאי יפסד לא חשיב צורך להתיר אלא בצירוף שיתכן שיהיו לו אורחים ע"ש אמנם בפשוטו גם לרשב"א אין מכאן שום ראיה דכאן הרי האורחים ישתמשו מכח מה שהכניס לבית וא"כ זה מעשה טלטול לצורך גופו אלא שעכשיו עשה דבר זה מכח שרצה שזה לא יפסד אבל יש כאן מעשה השתמשות ולא מעשה הצלה וזהו הסברא המבוארת במאירי הנ"ל וצ"ע דברי התהלה לדוד

ולכאורא יש להוכיח דטלטול שאינו שימוש חיובי אפילו אם זה לצורך כלי שמלאכתו להיתר זה אסור וכ"ש במלאכתו לאיסור ודלא כתהלה לדוד דעיין ברמב"ן קנ"ד: שכתב לבאר הגמ' של שליפי זוטרי שזה באמת רק כלי שמלאכתו לאיסור ובכל אופן יש ביטול כלי מהיכנו כיון ששלא לצורך גופו ומקומו לא יכול לטלטל הכרים וכוונתו כמבואר בדברי תלמידו שם שיהיה אסור להוריד הקרני דאומני כדי לטלטל הכרים מחמה לצל ובהכרח שזו הכוונה שהרי טלטול שלא לצורך בין כה אסור והנה מבואר מפורש שיהיה אסור להוריד הכלים שמלאכתו לאיסור כדי להציל המלאכתו להיתר מחמה לצל ומבואר מזה או שהצלת כלי שמלאכתו להיתר לא חשיב צורך שבת ודלא כפמ"ג דנקט פשוט שמותר לטלטל כשמל"א להציל היתר אמנם זהו חידוש ודלא כמאורות לעיל דמבואר דזה חשיב צורך אמנם אם נימא כנ"ל שצריך שימוש חיובי א"כ בפשוטו כאן שמקבל הצלה אפילו שאולי בסוף ישתמש כה"ג אין זה בכלל צורך גופו ומקומו ולפ"ז וודאי שבאופן דהתהלה לדוד כיון שעכשיו הוא מקבל הצלה יהיה אסור ולא עוזר מה שזה לצורך שבת וז"ב

**בהא דמבואר בגמ' דמותר לטלטל כלי לצורך הצלת מוקצה לרבה**

ד]והנה אפילו דהוכחנו דבדין היתר דצורך גופו ומקומו גדר ההיתר שחז"ל אמרו דוקא שמקבל שימוש חיובי ולא כל שזה צורך שבת אמנם עדין יתכן שצריך דוקא צורך שבת שגם דבר זה לא הותר אלא לצורך שבת ולכן לצורך עכו"ם או מוצאי שבת יהיה אסור ולפ"ז לצורך הצלת כלי שמלאכתו לאיסור יהיה אסור וכפמ"ג הנ"ל אמנם בפשוטו הדבר נסתר מגמ' מפורשת דהרי מבואר בגמ' מ"ב: דרבה ס"ל שמותר לתת כלי לקבל ביצה שנולדה או שמן המטפטף ללא שזה הצלה שאינה מצויה והרי דעת רבה שאסור לטלטל גם כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל אלא רק לצורך גו"מ ולמה שנקט הפמ"ג צריך דוקא צורך שבת ולא הצלת מוקצה וכאן מפורש בדבריו שמותר אפילו הצלת מוקצה וצ"ע ואולי אפשר לומר שחלוק הגדרים לדידן בכשמל"א מרבה בכשמל"ה והטעם לחלק שהרי לרבא הכל בכלל לצורך א"כ לא נתחדש שמותר לצגו"מ אלא אם זה לצורך שבת משא"כ לרבה הרי צורך מקומו זה בכלל שלא לצורך דהינו שמבואר שהותר גם דבר שהוא לא צורך אלא שצריך שזה יהיה מעשה השתמשות ולא סתם מעשה הצלה ולכן להציל כשמל"א לרבא זה יהיה אסור דיש תנאי של צורך שבת משא"כ לאביי אין כזה תנאי וכל זה דוחק וצ"ע ולכאורא היה מקום לומר שזה עצמו שאני מקבל עכשיו שימוש חיובי זה עצמו נחשב צורך שבת ולא איכפת לן מה התועלת שיש מהשימוש ולפ"ז גם אם יש תנאי של צורך שבת יתכן שכה"ג חשיב צורך שבת ועדין צ"ע

**השיטות בדין עודו בידו וביאור דברי הגר"א בגדר ההיתר דכשמל"א**

ה] והנה לכאורא יש להוכיח מדברי הגר"א שאין דין צורך שבת אלא כל שזה מעשה לצורך דהינו שזה מעשה השתמשות מותר ובהקדם

דהנה מבואר בגמ' מ"ג. דלר' יצחק שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל בכל אופן בצריך למקומו יכול להביאו לאיפה שרוצה וכן דייקו הראשונים קכ"ד. מדברי הגמ' דלר' נחמיה שאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו אבל בצריך למקומו שמטלטלו יכול להניחו איפה שרוצה ועיין תוס' ביצה ג: ובר"ן שם וכן הוא בשו"ע ש"ח ס"ד דה"ה כשמל"א שטלטלו לצגו"מ יכול להניחו איפה שהוא רוצה ועיין רעק"א סימן שכ"ה שכתב לדיק מרש"י שגרף של רעי שנטלו יכול להוליכו לאיפה שרוצה ועיין ברמ"א רס"ו סי"ב שכתב מכח זה שמי שהיה לו מוקצה בכיסו לפני שבת ונהיה שבת שמותר להמשיך לטלטלו איפה שרוצה ועיין ביאור הגר"א אור"ח ס' רס"ו שכתב שכל מה שמועיל אם התחלת הטלטול היה בהיתר אבל כאן שזה היה באיסור וודאי אסור והביא ראיה מהתוספתא שאשה שמדליקה נרות שבת צריכה להשליך מיד הפתילה מידה בקבלת שבת והוכיח דבר זה מהא דמבואר בגמ' שבת ל"ה: דהיו תוקעים בשופר בערב שבת ומבואר בגמ' שאם היה חל שבת מיד היה אסור לחזן הכנסת לקחת השופר להצניעו אפילו שזה עודו בידו אלא בהכרח שכאן שהתחיל באיסור לא מועיל עודן בידו עכ"ד וצ"ב כוונתו הרי כאן התחיל בערב שבת שזה התחיל בהיתר ואולי יש לבאר כמו שכתב הבית מאיר שזה עצמו שקיבל עליו שבת בכזו צורה חשיב התחיל באיסור

אמנם הנה דעת המג"א שגם התחיל באיסור מותר ולכאורא הביאור שכל האיסור זה כל מעשה הטלטול ולכן המשך הטלטול אין עליו שם איסור ובדעת החולקים [וכמשמעות הראשונים שכתבו תמיד התחיל ברשות עיין ר"ן ביצה ג: וברמב"ן הובא ברבינו ירוחם סימן רס"ו לענין סכין של מילה שמותר לטלטלו לאיפה שרוצה כי התחיל ברשות וכן בסימן תנ"ז לענין חלה שהופרשה ביו"ט עיין בב"י שהביא מהראשונים שכיון שנטל בהיתר לכן יכול להמשיך לטלטל] שכל שזה מעשה טלטול מוקצה האסור, כל חלק וחלק הוא בכלל האיסור אבל בהתחיל בהיתר שכל המעשה איסור זה רק המשך הטלטול בזה אין זה אסור בדיני מוקצה ולפ"ז לכאורא גם בהתחיל מערב שבת זה צריך להיות מותר דלמעשה אין כאן מעשה טלטול אסור אלא רק המשך הטלטול ואפילו שהוא קיבל עליו שבת וגרם שיש כאן מוקצה בידו וצ"ע דעת התוס' והרשב"א שנקטו לאיסור וכמו שכתב הגר"א שחשיב התחיל באיסור

אמנם לכאורא ביאור הדברים דבמקום שיש היתר בדיני טלטול מוקצה חז"ל לא התירו רק את מה שנצרך אלא שכה"ג חל ההיתר על כל מעשה הטלטול עד שיניחנו אמנם כל זה אם יש כאן טלטול מוקצה וחל עליו היתר בדיני מוקצה ולכן דוקא בהתחיל בשבת שיש כאן היתר בדיני טלטול מוקצה זה סיבה להתיר אבל בהתחיל באיסור שלא היה כאן היתר וודאי שהכל אסור ובזה א"ש דבהתחיל בערב שבת שלא היה כאן שום היתר בהלכות טלטול מוקצה כה"ג לא חשיב התחיל בהיתר אלא התחיל באיסור וגם אם נימא דדבר שהיה מותר בשבת חשיב שיש כאן ההיתר ולא איכפת לן שזה לא שבת אבל טלטול לצורך שימוש שאסור בשבת יתכן שלגבי זה אין ההיתר כלל של צורך גופו וממילא לא שייך כאן התחיל בהיתר ולפ"ז אדם שקיבל עליו שבת אסור לו לתת כשמל"א למי שלא קיבל עליו שבת שיעשה בו איסור דדבר זה הוא לא בכלל ההיתר

והנה הגרעק"א דייק מרש"י דבטלטול מהצד לצורך דבר המותר צריך להניח מיד שיכול וצ"ע למה אין ההיתר דהתחיל בהיתר וכן עיין תו"ש סימן שי"א שהוכיח דבהתחיל לטלטל על ידי ככר ותינוק אם יוריד הככר ותינוק לא יוכל להמשיך לטלטל וכן הוא ברא"ה ביצה כ"ח: ששפוד שיש עליו בשר שמותר לטלטלו שאם ירד הבשר אסור להמשיך לטלטלו ועיין רעק"א רס"ו דהוכיח מהירושלמי דהתחיל לטלטל דבר ונהיה מוקצה שאסור להמשיך לטלטלו וצ"ע למה בכל אלו אין ההיתר דהתחיל בהיתר אמנם לנ"ל א"ש דכיון שזה לא סתם כלל שלא נאסר אלא כל הטלטול אלא שההיתר שחל בתחילה חל על הכל א"כ לא יחול היתר יותר מצורת הטלטול שעליה חל ההיתר ובככר ותינוק כיון שזה צורת ההיתר א"כ רק לגבי כזו צורה חל היתר וכן בהתחיל לטלטל דבר שהוא לא מוקצה שכה"ג לא היה כאן שום היתר בהלכות מוקצה ממילא לא שייך כאן המושג התחיל בהיתר

אמנם הב"י סימן תנ"ז הובא במ"ב תק"ו סקכ"ט הביא מהרבה ראשונים דבהפריש חלה ביו"ט יכול להביאה לאיפה שרוצה דזה התחיל לטלטל בהיתר וכן מבואר ברמב"ן לענין סכין של מילה שמותר להמשיך לטלטלו מצד התחיל בהיתר ובפשוטו כה"ג לענין המילה לא צריך להגיע לשום היתר אלא שזה לא מוקצה לזה ומבואר שכל שהתחיל בהיתר אין עליו איסור ובהכרח שלא נאסר אלא כל המעשה טלטול בכללותו רק שאם זה אסור מתחילתו כל חלק וחלק הוא איסור ולפ"ז וודאי שאם התחיל בערב שבת זה כמו אם התחיל לטלטל כשזה לא מוקצה שזה מותר אמנם צ"ע מדברי הירושלמי שהביא רעק"א וכן צ"ע הראשונים שנקטו בשופר שלא עוזר התחיל בהיתר בערב שבת

ועיין אבן העוזר ורעק"א ודרך החיים שנקטו שרק בדבר שיש בו היתר לצורך גו"מ יש את ההיתר של עודן בידו ולא במוקצה גמור אמנם בדבריהם מבואר שזה לא סברא מיוחדת מכשמל"א אלא בכל מוקצה שיהיה בו צד היתר וע"ש שחידשו שגם מוקצה שהוא תוך כלי שיש בו היתר של טלטול מהצד זה גם מספיק וכן נקט רעק"א לענין סכין של מילה כיון שיש בו היתר לענין מילה ע"ש

אמנם הנה עיין בביאור הגר"א ביור"ד שכתב לחלק שחלוק דין כשמל"א שזה גזירת כלים מדבר שהוא מוקצה דהינו שכל ההיתר של התחיל בהיתר זה רק סברא בגזירת כלים [והאריך להוכיח שכשמל"א זה גזירת כלים ולא דין מוקצה] ולא בדבר שיש עליו איסור מוקצה והוסיף שבזה מיושב קושית תוס' ל"ה: דמה הגמ' שואלת ששופר זה לא מוקצה ויהיה מותר להצניעו והגמ' מעמידה כר' נחמיה הרי כאן מטלטלו מחמה לצל והרי זה כשמל"א ותירץ שעד כמה שזה רק גזירת כלים א"כ מועיל כי זה התחיל בהיתר משא"כ אם זה כר' נחמיה שזה מוקצה כי אסור לטלטל לצורך מקומו ממילא לא מועיל התחיל בהיתר עכ"ד והנה צ"ב כוונתו הרי ר' נחמיה זה גם גזירת כלים בפשוטו והרי מפורש בראשונים שגם בר' נחמיה איכא לדינא דהתחיל בהיתר אמנם הגר"א הוסיף וכאן אסור אפילו לצורך מקומו וצ"ב מה הוסיף בזה וביאר בחזו"א שעד כמה שלר' נחמיה אין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל ובמלאכתו לאיסור אין שום צורה לטלטלו לצורך גופו ממילא דינו כדין כלי שאין לו שום שימוש שהוא מוקצה גמור ובמוקצה אין ההיתר דהתחיל באיסור

והנה לפ"ז הגר"א סתר משנתו ממה שנקט באור"ח שערב שבת זה התחיל באיסור ולכן זה אסור אבל כאן נקט שלענין כשמל"א הוי התחיל בהיתר ומותר ורק שבמוקצה אין ההיתר של התחיל בהיתר אלא רק בגזירת כלים

אמנם המדקדק בלשונו יראה שביאר שגדר ההיתר כי הותר לצורך וכל הטלטול חשיב צורך משא"כ אם לא הותר לצורך וצ"ב כוונתו אמנם כוונתו לכאורא שגדר ההיתר בהתחיל בהיתר שכיון שכשמל"א אין הביאור שיש כאן כלי אסור ורק לצורך שבת התירו אלא שכל האיסור היה רק על טלטול שלא לצורך וכל שהוא לצורך אינו בכלל האיסור ובזה חידשו שכל שיש כאן צורך כל הטלטול חשיב כטלטול לצורך משא"כ אם זה היה מוקצה ששם מצד גזירת מוקצה זה סיבה לאסור הכל ורק שהתירו דברים מסוימים לצורך שבת בזה מה שצריך להתיר התירו ומה שלא צריך לא התירו וממילא אין סיבה שיועיל התחיל בהיתר ולפ"ז באמת אין סתירה בדברי הגר"א לאור"ח דשם וודאי דיבר על מה דהגמ' העמידה כר' נחמיה ועל זה הקשה שמוכח שלא מועיל התחיל באיסור ונקט שגם התחיל בערב שבת זה כהתחיל באיסור כיון שדבר זה אין לו היתר בשבת משא"כ במלאכתו לאיסור שזה טלטול שהוא מותר בשבת כיון שזה צורך גופו ממילא הכל זה בכלל הטלטול המותר [ומה שכתב מי שאכל שום וכו' כוונתו דמה שהתחיל בצורה שזה עצמו לא סבה להיתר אין בזה סיבה להתיר וצ"ע] ובזה א"ש שגם כשמל"א בהתחיל באיסור וודאי אסור דאדרבא הכל זה בכלל האיסור ורק כאן בהתחיל בערב שבת לצורך שימוש ביחס לדיני מוקצה זה התחיל בהיתר

והנה מבואר מדברי הגר"א שאין הגדר שיש כאן איסור טלטול סתם ורק שלצורך שבת התירו אלא שכל האיסור היה על מעשה טלטול שלא לצורך אבל מעשה טלטול לצורך מותר ומבואר מדבריו עוד שלא צריך צורך שבת שהרי נקט שגם מעשה טלטול לצורך ערב שבת הוא בכלל ההיתר ויתכן שזה מוכרח מעיקר דבריו שכל סברתו לחלק בין איסור מוקצה לגזירת כלים שכאן גדר הדבר שמעשה לצורך לא נאסר מסתבר אם זה צורה של מעשה מסוים שבזה נקבע שיש סוג מעשה שהוא מעשה שמשויך לשימוש שהוא לא בכלל הגזירה אבל אותו מעשה תלוי למה מטרתו בזה היה יותר מסתבר שזה היתר לצורך מעשה מסוים ולא שיש כאן הגבלה בעצם הגזירה והנה לדברי הגר"א בקיבל עליו שבת יכול לתת למי שלא קיבל עליו שבת כשמל"א לעשות איסור כיון שמבואר בדבריו שגם מעשה האסור בשבת הוי בכלל ההיתר

והנה מבואר בדברי הגר"א שלא צריך צורך שבת וכנ"ל ולכאורא לפ"ז בכל הנפק"מ הנ"ל סק"א כגון לצורך עכו"ם או מוצאי שבת או בהמה או הצלת מוקצה כיון שזה מעשה טלטול לצורך יהיה מותר לטלטלו

**ביאור דברי הגמ' בקנים ומקלות ובדין כשמל"א כשיש לו כלי היתר**

ו]והנה מבואר בגמ' שאת הקנים בשולחן גם לאחר התרת גזירת כלים לא התירו כי בהאי פורתא לא מיעפש דהינו שאפשר להניח ביום ראשון ולכאורא כל זה אם יש דין צורך שבת שייך לדון שאין כאן צורך אבל אם אין דין צורך שבת אלא העיקר שזה יהיה מעשה צורך א"כ צ"ע כאן שוודאי שזה צורך לעשות ומה סברא מה שאפשר לעשות ביום ראשון שלכן זה יאסר ויתכן שגם לגר"א צריך צורך עכשוי וכל שעכשיו זה לא נצרך חסר במעשה לצורך דביחס לעכשיו זה כעשיה סתם משא"כ בערב שבת שזה טלטול לצורך שימוש מידי חשיב מעשה לצורך ולפ"ז יש מקום לדון דביו"ט שיצא אחרי שבת ג"כ יאסר להחזיר הקנים בשבת כיון שעכשיו אין בזה צורך ועיין בזה עוד לקמן

והנה עיין שער הציון ש"ח סקי"ג שכתב לחדש שאסור להשתמש בכלי שמלאכתו לאיסור אם יכול אם כלי שמלאכתו להיתר דהינו שכל ההיתר הוא מצד צורך שבת וכל שיכול להשיג הדבר ללא צורך שבת אין זה בכלל ההיתר וראיתי לדייק כן מרש"י במשנה שכתב לפתוח הדלת כגון שנאבד המפתח וצ"ב מה משנה למה רוצה לפתוח הדלת ומשמע שכל שיש לו מפתח ויכול על ידי כלי שמלאכתו להיתר אין ההיתר על יד מלאכתו לאיסור ולכאורא זה דלא כגר"א הנ"ל שכל שהוא מעשה צורך הוא לא בכלל הגזירה

אמנם השער הציון הוכיח את דבריו מגמ' מפורשת דהגמ' קכ"ד. אומרת שאסור בשבת להשתמש אם המקלות כיון שיכול אם הידים ומבואר שיש כאן תנאי שלא הותר מעשה שימוש אלא אם זה לצורך וכל שזה לא לצורך אין זה בכלל ההיתר וצ"ע דברי הגר"א שכל שזה מעשה שימוש אין זה בכלל האיסור וצריך לדחוק שגם לגר"א צריך צורך חשוב שרק זה יש לו חשיבות של מעשה לצורך וכל שאין לו צורך חשוב בשימשו בכלי אין זה בגדר מעשה לצורך אמנם אין דין צורך שבת שזה לא מגדיר את המעשה כדבר אחר וכל זה צ"ע

אמנם בפשוטו יש להוכיח מכמה דוכתי שאין כזה איסור א. עיין תו"ש בהקדמתו שהוכיח מדברי הפוסקים דבמנעל על אימום רפוי אפילו שיכול למשוך המנעל בכל אופן מותר להוציא הקנה כי זה צורך מקומו אפילו שיכול ללא טלטול זה והא"ר חילק ששם הרי יעשה טלטול מהצד ורק לכן התירו וצ"ב הרי טלטול מהצד זה לא מעשה טלטול לענין איסור מוקצה

ב. הראשונים כולם כתבו שאין לדון מצד ביטול כלי מהיכנו במניח כשמל"א על היתר כיון שהרי אם ירצה יוכל להשתמש בכלי שמלאכתו להיתר דהרי יהיה לו מותר להוריד הכלי שמלאכתו לאיסור שזה חשיב לצורך מקומו ואם נימא דביש לו כלי אחר אסור כה"ג א"כ ברוב המקרים אסור לו להוריד הכשמל"א מהכרים וכסתות וודאי יתכן שזה נחשב ביטול כלי מהיכנו ועיין בתלמיד הרמב"ן שגם כשביאר שיש כאן קצת הגבלה בזה שמחמה לצל אסור ולא כתב מצד אם יש לו כלי אחר

ג.סתימת כל הפוסקים שלא כתבו כזה הגבלה

ולכאורא לולי דברי המ"ב היה מקום לומר שוודאי שבגדרי ההיתר הרגילים זה סיבה להתיר רק במקדש כל שזה לא מוכרח רבנן לא רצו להתיר שזה יכול להראות כאילו אין את הגזירה ורק אם יש כאן קושי מיוחד או חשש איעפושי כל שמעיקר הדין זה מותר זה לא סיבה לאסור וצ"ע ויתכן דוודאי דגם המ"ב ס"ל כן ולכן לא הוכיח מכאן דבכל מלאכתו להיתר לא כל דבר נחשב צורך ורק ס"ל שאם כל שהוא מעשה שימוש הוא בכלל ההיתר אין כאן סיבה כלל לאסור ורק אם עד כמה שאפשר ללא זה אסור חזינן שצריך צורך בזה החמירו במקדש שרק צורך גדול זה סיבה להתיר ועיין גמ' קכ"ג: את הרחת והמזלג לתת לקטן ובפשוטו וודאי שזה לא צורך מוכרח לתת בכזה כלי גדול לקטן ובוודאי אפשר בידיו וצ"ע בזה

[והנה לגירסא שגורסים רבא א"כ נידון הגמ' מצד כלי שמלאכתו להיתר א"כ יתכן שבאמת דוקא כה"ג שהרי מותר גם מחמה לצל דבזה הרי אין לו שום שימוש בגוף הדבר ושם וודאי גדר הדין שהותר לצורך ויתכן שרק בדין זה מבואר בגמ' שאם יכול ללא זה אסור אבל בדין כשמל"א ששם רק לצורך שימוש מותר איסור זה כל שהוא נעשה לצורך אינו בכלל האיסור ובאמת זה יאסר מצד דין כלי שמלאכתו להיתר אמנם בשביל זה הרי גם צורך הפסד זה סיבה להתיר אמנם זה אינו דהרי מבואר בגמ' דבר' יצחק עוזר עודו בידו על כלי שמלאכתו להיתר ובהכרח שגם בגזירה זו יש את דברי הגר"א שכל שהוא לצורך אין זה בכלל הגזירה אמנם יתכן שדינא דר' יצחק זה איסור מיוחד לצורך דבר שאינו ניטל ולא שזה חיסרון של שלא לצורך .וכל זה דוחק]

**בדין צורך בהמה ובדין אוכף**

ז]והנה בעיקר מה שכתבנו לדון לעיל האם צורך בהמה נחשב צורך שבת עיין תהלה לדוד ש"ה סק"ז שהביא שהאחרונים כולם דנו על אוכף להתיר לטלטלו להניחו על הבהמה לחממה או אם זה מפריע לה ולא דנו שהרי זה כלי שמלאכתו לאיסור כי זה עומד לרכיבה וע"ש שמכח זה הוכיח שמותר כשמל"א לצורך בהמה אמנם מדברי כל הראשונים מבואר שלהוריד משא מהבהמה שזה מפריע לה אסור ולכל הפחות מוכח שאם באים לדון מצד לצורך מקומה אין בזה היתר וא"כ צ"ע מה שכולם דנו להתיר להוריד לה אם חם לה וע"ש שכתב להוכיח עוד מהא דאפשר להביא לבהמה תבן בכברה והרי זה מיוחד לברירה אמנם יש לדון ששם זה היה מיועד לתת בזה אוכל לבהמה ג"כ עוד יתכן דשם הוא צריך בין כה לתת לה א"כ מה שמשתמש שיהיה לו קל לסחוב לה זה רק לצורכו ולא לצורך הבהמה וכן לנ"ל כל שעושה מעשה שימוש בזה כל שהוא צורך חשוב מותר וכמו לקבל ביצה

ובעיקר קושיתו מאוכף בהכרח צ"ל שזה לא נחשב כלי שמלאכתו לאיסור אלא שצ"ב טעמא דמילתא ולכאורא יש מקום לומר שלא חשיב שעושים עמו מעשה איסור דהישיבה על הבהמה היא מעשה האיסור ורק שרוצה שיהיה נוח ומניח האוכף על הבהמה וזה לא נחשב שעושה מעשה איסור באוכף וגם לראשונים שנר חשיב מלאכתו לאיסור או כי תמיד כדי לעשות את השימוש זה על ידי שעושה קודם מעשה מלאכה או כי טלטול הנר שזה מעצם השימוש הוא גם מעשה איסור משא"כ כאן וצ"ע

והנה דנו האחרונים האם מדריך טלפונים זה מוקצה ויש שדנו שכיון שכל שימושו לצורך לעשות איסור זה גם מלאכתו לאיסור והנה לדעת הרשב"א הנ"ל וודאי אינו כן אמנם אם הראיה מאוכף נכונה והטעם כנ"ל א"כ מוכח שכה"ג לא חשיב מלאכתו לאיסור ואפילו שרוב תשמישו לשבת אליו בתור לרכב אבל גדר הדבר שלא משתמשים בו רק כשעושים איסור אבל בו עצמו לא עושים איסור

עוד היה מקום לדון דדבר שהשימוש להיתר נעשה מתי שעושים את שימוש האיסור זה עדיף וכה"ג לא חשיב מלאכתו לאיסור וכדחזינן בתפילין דאם מותר ללובשם לשמירה אפילו שכל מלאכתם ללבישה למצוה לא חשיב מלאכתו לאיסור אמנם גם זה רק אם צריך שעושים בו איסור וצ"ע

**רשימות**

והנה יש להוסיף דבמאירי שבת קנ"ד: הקשה למה להוריד מהבהמה שלא תמות לא חשיב צורך מקומה ותירץ שכיון שלא מקבל מקום לשימוש זה לא נחשב צריך למקומה ולא תירץ שצורך הצלת ממונו זה לא צורך וצ"ע ובפשוטו מאורר שמפריע לבן אדם מותר להזיזו מצד צורך גופו ומקומו וצ"ע

עוד יש להעיר דבמ"ב נקט שהמקלות בבית המקדש זה נחשב כלי שמלאכתו להיתר ולכאורא כיון שזה עומד להפשטה אפילו שעכשיו זה מותר חשיב מלאכתו לאיסור דהרי להפשיט סתם אסור ורק אם נימא שהוא מגדרי מוקצה יש לדון להתיר וצ"ע

בעיקר הנידון האם בכלי שמלאכתו לאיסור תשמיש איסור הוא בכלל ההיתר יש להוכיח מהראשונים שנקטו ששפוד זה מוקצה מצד אטו שבת ולכן יש לו דין כלי שמלאכתו לאיסור והרי בשבת אסוןר לצלות בו בשר ובכל אופן כאן מותר ובהכרח שצליה זה לא בכלל האיסור כיוןשיש בזה היתר של לצורך גופו ומקומו

יש לדון בשעון מעורר שמצלצל האם זה בכלל צורך מקומו שזה מפרי השימוש במקום ואולי כל שממשיך להשתמש אסור אמנם אם הקובע צורך שבת וודאי שזה בכלל צורך שבת ואולי כאן זה מוגדר כשימוש יותר נאות במקום ונפק"מ גם למאורר שמפריע וצ"ע בכל זה