פרק ר_ אליעזר דמילה 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 19 ר אליעזר דמילה

**בסוגיא דמילה בצרעת אי''ה שבוע הבא סוגיא דציצין המעכבין את המילה**

**דף קלב עמוד ב**

1. **תנו רבנן מילה דוחה את הצרעת בין בזמנה בין שלא בזמנה וכו'.** יעוין היטב בגמ' דאיכא בזה רבותא דלמרות דהוי עשה ול''ת איכא גזה''כ דמילה דוחה צרעת. ויש לעיין בגדר הך גזה''כ אי הוי ''דין דחיה'' רק דנתחדש דמילה איכא לה כח דחיה גם בעשה ול''ת. או דהוי הגבלה בעיקר איסורא דצרעת במקום מילה. ויעוין בגמ' לקמן קל''ג ע''א דמקשה מדינא דר''ל דאפשר לקיים שתיהם דהלא אפשר באחר [דלא מכוין לעבור האיסור] וא''כ חזינן דהוי דין דחיה. אולם יעוי''ש במיוחס לר''ן וז''ל, פי' הרא"ה ז"ל דלדידן לא קשיא לן מדריש לקיש, דאפשר דהכא שרי רחמנא אפי' באפשר לקיים שניהם כדאשכחן ציצית בכלאים, אלא ''טעמא דקרא הוא דקשיא לן'' ולומר למה התירה תורה איסור זה שתעשה מילה זו ע"י אבי הבן שמתכוין לקוץ בהרת בנו תיעשה ע"י אחר ונמצא שניהם מתקיימין, דלא דמי לציצית בכלאים דהתירה התורה אף על גב דאפשר לקיומי למצות ציצית בלא כלאים, דהתם כל ציצית התירה תורה ציצית של כל דבר אבל כאן מילה בחד גונא מתעבדא ע"י אחר כע"י האב ובחד טכסיסא לגמרי. ומבואר ברא''ה דהכא הוי דין היתר על איסור צרעת.

**אולם יעוין בתוס'** ד''ה האי עשה, דהקשה דאמאי לא נגמר ממילה בצרעת דעשה דחי ל''ת ועשה ומיישב דמה למילה שכן נכרתו עליה י"ג בריתות. ומבואר דהוי דין דחיה.

**ויעוין עוד ברמב''ם** הלכות מילה פרק א הלכה ט וז''ל, ובין בזמנה ובין שלא בזמנה דוחה את הצרעת, כיצד שאם היתה בהרת בעור הערלה חותכה עם הערלה, אף על פי שקציצת נגע הצרעת בלא תעשה ''יבא עשה וידחה את לא תעשה''. ותמהו על הרמב''ם מהא דמבואר בסוגין דהוי עשה ול''ת, ויעוין במשנה למלך הלכות טומאת צרעת פרק י הלכה ה' דמיישב דס''ל לרמב''ם דהך ברייתא דדריש לעשות אי אתה עושה אבל אתה עושה בסיב שעל רגלו, ס"ל דליכא בתולש סימני טומאה מצות עשה, מדדריש לקרא דלעשות לדרשא אחריתי, דאי איתא דאתא קרא לעשה, מנ"ל אידך דרשא. והסיבה שפסק מהרמב''ם להך ברייתא משום דרב אשי פסק הכי דקאמר היכא אמרינן ''דאתי עשה ודוחה לא תעשה כגון מילה בצרעת'' משמע דס"ל דטעמא דמילה דוחה את הצרעת הוא משום דאתי עשה ודוחה לא תעשה, אלא דצ''ע לפי''ז אמאי בעי קרא.

**ויעוין בירושלמי ספ''ג דנדרים דמביא להאי ילפותא דסוגין דבשר אע''פ שיש בו בהרת וכתב להדיא דהוי מדין עשה דוחה ל''ת** וז''ל, על דעתיה דר' יונה דאמר מצות עשה דוחה את מצות לא תעשה אף על פי שאינה כתובה בצידה ניחא. על דעתיה דר' יוסה דאמר אין מצות עשה דוחה למצות לא תעשה אלא אם כן היתה כתובה בצידה. מכיון דכתיב בשר ערלתו כמי שהיא כתובה בצידה. ומבואר להדיא דאיכא בזה לכללים של עשה דוחה ל''ת ולר' ייסה בעינן שיהא כתובה בצדה

ויעוי''ש בשיירי קרבן דתמה דבשלמא לר' ייסה ניחא הא דבעינן לקרא דבשר ערלתו אולם לר' ינאי אמאי ניחא קרא דמ''ש משאר עשה דוחה ל''ת. [ודוחק לומר מהכא ילפינן דלא בעי סמוכין], ומיישב דלולי קרא היינו אומרים ש''לעשות'' הוי ''עשה'' ובפסוק נתגלה דליכא בזה עשה הוי ל''ת גרידא.

**ויעוין ברבינו נסים גאון דכתב כן להדיא** וז''ל, ומצאנו כתב בו בשר ערלתו להודיענו שהמילה דוחה את הצרעת על דרך העיקר שהקדמנו ''דאתי עשה ודחי לא תעשה'' וכי בעת שתהיה בערלה בהרת ימול ויחתוך אותה וידחה מה שכתוב (דברים כד) השמר בנגע הצרעת והוצרכנו שיבאר לנו דבר זה להסיר מדעתנו מה שהיה עולה עליו, שמא היינו סוברים כי זה שכתב לשמור מאד ולעשות הוא דבר מוסף על הלאו והוה ליה לא תעשה ועשה,ואין המילה דוחה אותן שאין עשה דוחה את לא תעשה ועשה, והסיר ממנו סברא זו והודיענו שהוא לא תעשה בלבד והמילה דוחה אותה.

**רק דיעוין בדבר אברהם סימן כ''ב סק''ז דתמה עליו דא''כ מאי פריך הגמ' תינח גדול וקטן** דכתיב בהו בשר הרי כיון דגלי לן קרא דליכא בצרעת רק ל''ת שוב הדרינן לכללא שעשה דוחה ל''ת.

**בגדר דחיה דמילה בצרעת**

1. **כבר הבאנו לעיל דלדעת הרא''ה הוי הגבלה בעיקר איסורא דצרעת,** ולדעת תוס' והרמב''ם הוי דין דחיה, ויש לעיין אי נימא דחשיב עשה ול''ת ואפ''ה דחי מכח חומר דמילה נכרתו עליה י''ג בריתות, אי הדחיה שייכת למצות האב, או דבזה ודאי הדחיה היא מכח החפצא דמילה. ויעוין בדברי יחזקאל סימן י''ב ס''ק י' דנקט דמאחר דסיבת הדחיה מחמת החומר שבמצות מילה, א''כ שאני משאר דחיות דעלמא דלא הוי מכח המצוה דאיכא לאב אלא מכח החפצא דמילה, ולפי''ז מישב את קושית הגמ' דלעבד ע''י אחר, אי נימא כשיטת האו''ז [יעוין בש''ך חו''מ שפ''ב סק''ד] דהיכא דמוסר למוהל למול מבטל את מצותו, דלפי''ז קשה מה יהני דאחר יעשה סכ''ס תתבטל מצותו, ואי נימא שהדחיה היא מכח גוף המילה ל''ק מידי, דעל מצות האב לא נכרתו י''ג בריתות אלא על גוף המילה וכל שגוף המילה יכולה להתקיים תו חשיב אפשר לקיים שתיהם.

**אולם יעוין בבהגר''א** יו''ד רס''ה ס''ק לה' דמוכיח מקושית הגמ' דאי איכא אחר וכו' דאיכא בזה קיום למצות האב, ולכן מברך האב שהחיינו כשיטת הרמב''ם. וז''ל, ודברי הרמב"ם נכונים דודאי אף שעושה אחר הוא כאלו עשה בעצמו ממ"ש בשבת קל"ג א' ואי איכא אחר כו' דארשב"ל כו', ואם איתא הא ודאי עליו המצוה מיוחדת כמ"ש האב חייב למות את בנו עכ''ל. ומבואר בגר''א דהדוחה הוא מצות האב ויש לעיין.

**בהא דנקט ר' אשי בדף קל''ג דמילה שלא בזמנה לא דוחה יו''ט מסברא דהוי עשה ול''ת וקשה דאמאי לא נילף ממילה בצרעת דדוחה ל''ת ועשה**

1. **יעוין במהרש''א** דמישב על פי יסוד התוס' ביבמות ה' ע''ב ד''ה כולה, בהא דאיכא מיעוטא על שריפת קדשים ביו''ט גם אי יו''ט הוי ל''ת גרידא, וקשה דא''כ אמאי לא נילף דאין עשה דוחה ל''ת, ומתרץ תוס' דשאני התם דלא בטלה מצותו בכך ויכול לשורפו אחר יו''ט, ומבואר דכל היכא דמצי לקיימו למחר חשיב כאפשר לקיים שתיהם, ולפי''ז מישב המהרש"א דמילה בצרעת דאין זמן לרפואת הצרעת בהא לא חשיב כאפשר לקיימו למחר משא''כ מילה שלא בזמנה ביו''ט דבהא איכא למימר דמצי לקיימו למחר.

**ובדברי יחזקאל י''ב ס''ק י''ז תמה עליו דאי הוי אמרינן כן מסברא א''כ אמאי הוצרך ר' אשי לומר דיו''ט הוי עשה ול''ת**, הרי גם אי הוי ל''ת גרידא איכא להך סברא. וביותר קשה דלר' אשי דס''ל דיו''ט עשה ול''ת לא בעי לילפותא מיוחדת דשריפת קדשים לא דוחה יו''ט וא''כ ליכא מקור כלל להאי חילוקא, דכל מה שנקט תוס' להאי חילוקא הוי רק להנך ממעטי מקראי דשריפת קדשים לא דוחה יו''ט.

**והביאו בשם החידושי בתרא לבאר**, דאפשר למחר הוי רק סברא דלא חשיב ''ביטול העשה'' אבל ''קיום סכ''ס ליכא'' וא''כ אפשר דהא דמבואר בתוס' דלא הוי מסברא הוי רק היכא דהוי ''דחיה של עשה מול ל''ת דבזה הקיום גרידא דחי [יעוין בקובץ הערות סימן י''ד דנסתפק בזה] משא''כ אי הוי עשה ול''ת כיון דאיכא עשה כנגד בהא לא אמרינן דהקיום די''ג בריתות יהא עדיף על פני ביטול עשה גמור, אלא רק היכא דאי אפשר למחר דבזה ודאי חד מניהו מתבטל ובזה איכא עדיפות למילה.

**ובמהר''ם שיף מיישב** דשאני לאו ועשה דיו''ט דחמירי ותמה הדברי יחזקאל מהא דמבואר בגמ ביבמות ו' ע''א דאין לחלק בין לאוי דשבת דחמירי לשאר לאוים, וא''כ כ''ש לאוי דיו''ט, והמהר''ם שיף העיר בתו''ד מגמ' פ''ק דיבמות.

**ובדברי יחזקאל מישב בשתי אופנים,** או אליבא דהרמב''ם דר' אשי ס''ל דצרעת הוי ל''ת גרידא, ומש''ה לא שייך למילף מזה דעשה דמילה ידחה ל''ת ועשה דיו''ט. או דבצרעת כיון דהעשה נלמד מהשמר בנגע הצרעת [היינו לאו] לשמור לעשות ככל אשר יורו הכהנים [היינו עשה], נמצא דהעשה בא לחזק את הלאו שמחויב לעשות ככל אשר יורו הכהנים, וכיון דהעשה דוחה את הל''ת נמצא דהכהנים יורו לקצוץ וממילא בטל העשה, ולפי''ז הא דמבואר בגמ' דאינו בדין שידחה מילה בצרעת ל''ת ועשה הוי מחמת שהלאו אלים מחמת העשה, ולכן ליכא למילף מהכא דידחה ל''ת ועשה דיו''ט, דהתם צריך דחיה על העשה בעצמותה.

**אי אפשרות ריפוי לא מקרי אפשר למחר**

1. **אלא דבעיקר הא דנקט המהרש''א דאפשרות ריפוי לא מקרי אפשר למחר**, יעוין בדבר אברהם סימן ד' ס''ק י''ז דתמה בזה דאיך אפשר לקבוע בזה מסמרות דאין זמן לרפואתה, ובפשטות גם היכא דידוע זמן לרפואתה ליכא בזה דחיה. ויעוין בסק''ט דמוכיח מזה את יסודו דבמילה שלא בזמנה עובר כל רגע ורגע ולכן לא חשיב כאפשר למחר, ויעוי''ש בסק''י דמוסיף דלמרות דהך איחור לא הוי סיבה לדחיה, כמו שמבואר ברש''י דמילה שלא בזמנה חשיב דאפשר לקיימו למחר, ומוכח דהדוחה הוא ''גוף הקיום'' ולא עבירת הצווי, מ''מ לענין כללא דר''ל סגי בהכי, דדינא דאפשר לקיים שתיהם לא הוי הגבלה בעיקר דין הדחיה באופן דנימא דעשה כזה שאפשר לקיימו בלי עבירת הלאו אין לא כח דחיה, אלא דהוי סברא דבכה''ג דאפשר לקיים שתיהם ליכא את הצורך בדחיה והוי כעושה איסור צדדי לצורך המילה, ולכן כל כמה דלא מצי לעשותו מאיזה סיבה שהיא תו איכא לכח הדחיה דמילה, ובזה שאני ממיעוטא ד''לבדו'' דנתמעט מילה שלא בזמנה, דהתם הוי ילפותא והוי הגבלה בעיקר כח הדחיה, וזה מה דביאר רש''י דיסוד הך גזה''כ הוא דדין דחיה תליא ב''קיום העשה'' ומאחר דניתן לקיימו למחר איכא גרעון בעיקר כח הדחיה.

**בהא דבמילה בצרעת ליכא להגבלה דאפשר למחר**

1. **רק יעוי''ש דתמה דעדיין קשה מהא דמילה שלא בזמנה דוחה צרעת דאה''נ דליכא בזה לכללא דר''ל,** אולם לדעת רש''י דגדר מיעוטא דמילה שלא בזמנה ביו''ט הוי מחמת דאפשר למחר [דבתוס' שם מבואר דרבא ס''ל דיו''ט עשה ול''ת, ורק אצטריך קרא למילה שלא בזמנה, דלא נילף מק''ו, ולפי''ז לא מצינו במילה להך סברא דאפשר למחר] א''כ איכא למילף מזה לדעלמא דמילה שלא בזמנה לא דוחה איסורים וא''כ אמאי דוחה צרעת.

**ויעוי''ש בס''ק י''א מה דמאריך בשיטת הראשונים אי למילף מהתם לדעלמא או דהוי רק ביו''ט,** דיעוי''ש דמביא מהרשב''א והרמב''ן דלא חשיב אפשר לקיים שתיהם ע''י דאפשר למחר, דדיינינן לפי עכשיו. ומבאר הדבר אברהם וכן בחזון יחזקאל סימן י''ב ס''ק י''א דהוי מחמת דחביבה מצוה בשעתה [ויש לעיין אי הוי רק ביחס לכללא דר''ל דחשיב בהכי ''אי אפשר'', או דאיכא לחביבה מצוה בשעתה לכח הדוחה דמילה, ויעוין בדברי יחזקאל שם סק''ד דמוכיח מהראשונים בריש פרקין דנקטו דזירוז המילה הוי סיבה שהמכשירין ידחו את המילה, דהוי כלל יסודי דמעלת ההידור דקדימת המצוה הוי מעלה בגוף המצוה ואיכא בה לכח הדוחה דהמצוה], ולפי''ז נוקט הדבר אברהם דגם לאחר דגלי קרא דלא דחי ביו''ט, הוי גזה''כ בהנך לאוי ולא הוי מחמת דאפשר לעשותה למחר. ויעוי''ש דמביא מהיראים דנקט כן רק ביראים מבאר דהוי ג' כתובים הבאין כאחד ואין מלמדין.

ויעוי''ש דמדייק גם בדעת רש''י דהוי מחמת דאפשר לעשותה למחר דלא הוי כלל ביסוד דין עשה דוחה ל''ת, מהא דכתב דמצוה שאין זמנה קבוע ויכול לעשותה למחר ''אינה דוחה יו''ט'' ומבואר דרק לאוי דיו''ט לא דחי, ורק בתוס' מוכח דיליף גם לעלמא.

**ורק בעיקר הא דנקט הדבר אברהם ברמב''ן וברשב''א דהוי גילוי רק בהנך איסורי** יעוי''ש ברמב''ן ד''ה מה''מ, והרשב''א בד''ה הא, דדנו אי רבא יליף מקרא לבדו להא דכיסוי הדם לא דחי יו''ט ומבאר בחזון יחזקאל סימן י''ב ס''ק י''ב י''ג דס''ל כרש''י דגדר הגזה''כ הוא מחמת דאפשר למחר, ולכן דנו אי כיסוי חשיב אפשר למחר מאחר דלא ברור שישאר הדם דאפשר דמיבלע בקרקע, ולפי''ז נוקט הדברי יחזקאל דגם הנידון אי במילה בצרעת דיינינן את אפשרות הריפוי כאפשר למחר תליא בהך נידון דגם בריפוי לא הוי דבר מוכרח.

**רק דהא מיהא מוכח לפי''ז דהא דנקטו הרמב''ן והרשב''א דליכא בזה לדינא דאפשר לקיים שתיהם הוי רק ביחס לכללא דר''ל דליכא בכה''ג,** אולם בגדר הילפותא דהוי הגבלה בעיקר הדין בהא ניתן לבאר דהוי מחמת דאפשר למחר.

**בדין מילה שלא בזמנה אי איכא בזה חיוב על האב**

1. **יעוין ברש"י ד''ה בינוני,** וז''ל, כגון שלא בזמנה ולאו בר עונשין ואביו מצווה עליו. ומבואר דגם במילה שלא זמנה איכא חיוב על האב וכן הוכיח בערוך השולחן יו''ד סימן רסא סעיף א' וז''ל, ואף על גב דחיובא דאב למדנו מקראי ד''מילה בזמנה'' מ"מ אין סברא לומר דאח"כ אין החיוב על האב [וכן משמע מרש"י שבת קל"ב ב בינוני ע"ש]. ויעוין עוד בדבר אברהם סימן א' סק''א דמביא מהמחצית השקל תמ''ד סקי''א וכן עוד כמה אחרונים דדנו אי לאחר זמנו המצוה מוטלת רק על ב''ד, ובדבר אברהם תמה עליהם דהעלימו עין מהרמב''ם בפיה''מ סוף פרקין וז''ל, לפי שזה אחר שעבר יום הח' למילה לא נפטר מזו המצוה אבל הוא מצווה ומוכרח למולו תמיד.

**בדין איסור קציצה בנגעים טהורים**

1. **יעוין ברש''י וז''ל, כגון בהק, ופרחה בכוליה.** ויעוין בתורי''ד וז''ל, פירש המורה כגון בוהק ופרחה בכולו. ואינו נ"ל ד''בוהק אינו נגע'' דכל שהוא מקרום ביצה ולמטה לא מקרי נגע והקוצצו אינו עובר, ומאי דמרבה בספרי עד שלא נזקק לטומאה הוא נגע מקרום ביצה ולמעלה אלא שאין בו סימן טומאה שער לבן ומחי' ופסיון. ו''פרחה בכולו'' נמי אין לומר בו שלא יקוץ, כיון דפרחה בכולו אטו כל גופו יקוץ עכ''ל.

**ובבאור קושיתו על פרחה בכוליה** יעוין במנחת אריאל דדן אי הוי ביחס לסוגין דהנושא להכשירו לעבוד, ולכן תמה דמה מהני דליכא איסור קציצה וכי כל גופו יקוץ וממילא עדיין חשיב דלא חזי לעבודה, רק מדייק מלשונו ''דאין לומר בו שלא יקוץ'' דאזיל על עיקר האיסור, ומוכיח מדבריו כיסוד המנחת חינוך תקפ''ד דהוכיח מהרמב''ם דבאיסור קציצת נגע בעינן שיקצוץ את כולו, למרות דבתולש סימני טומאה [דגם נאסר מלאו דהשמר בנגע הצרעת] לא בעי שיקצוץ את כל השערות. וז''ל, אך דקדוק זה שדקדק הר"מ דגבי סימני טומאה כתב או כולו או מקצתו, מבואר דאפי' מקצת סימני טומאה עובר בלאו אף שלא אהני מעשיו, ובקוצץ כ' או הקוצץ ''הנגע כולו מעל בשרו'' נראה דבנגע באין בו ס"ט אינו עובר במקצת רק בכולו ואיני יודע לחלק. ולפי''ז יבואר התורי''ד דמאחר דבעינן שיקצוץ את כולו לא שייך שהתורה תאסור בפרח בכולו דלא הוי דבר מציאותי שיקצוץ כל גופו. רק לפי''ז צ''ל דהא דהצריך המנ''ח לקצוץ כולו לא הוי רק לכל שיעור הנגע אלא גם אי שיעור גדול בעינן שיקצוץ את כולו.

**ויעוין עוד בתוס' שבועות ד' ע"א דנקטו ג''כ דליכא איסורא במראות טהורים אלא רק בנגע שהוסגר עליו ושוב עמד בעיניו ונטהר או שכהה** [יעוין במנחת חינוך שם דהכונה למראה אחר]. ובבאור הא דאסור לקוצצו יעוין בחת''ס בסוגין וז''ל, ומ"מ אסור לקוצצו אולי עוד פשה תפשה והראה את הכהן, וכן במשנה למלך הלכות טומאת צרעת פרק י הלכה א וז''ל, מ"מ איכא אזהרה לתולש כיון שהוא ממראות נגעים ואפשר שיבוא לידי טומאה כגון שיפשה או אם פרחה בכולו שיולד בו מחיה כעדשה. ובפשטות נראה דיסוד האיסור הוא בגוף קציצת ה''נגע'' רק דנגע מקרי רק הנך דכתיב בקרא שיכולים לבא לידי טומאה דבזה הך מראה חשיב ''נגע'', אולם יסוד האיסור הוא ''קציצת הנגע'', ורק רש''י חדית לן דגם מראות טהורים חשיב נגע רק דהוי ''נגע טהור''.

**אולם יש לעיין מהא דמבואר ברשב''א בדף קל''ג בבאור הא דקציצת בהרת חשיב אינו מכוין כיון דמכוין למילה וצ''ב דהרי נתכוין לקציצת הבהרת.** ומיישב הרשב''א וז''ל, וי"ל דאי כתב רחמנא בפירוש השמר בנגע הצרעת שלא תקוץ הכי נמי, אלא השמר בנגע הצרעת כתב רחמנא כלומר ''שלא יטהרנו אלא בהוראת כהן'' ואנן הוא דאמרינן דכיון שכן אסור לקוץ בהרת ''שמטהר הוא בקציצתו'', והלכך כשזה קוצץ לשם מילה הוה ליה ''דבר שאין מתכוין אצל טהרה''.

ומבואר דהאיסור במה שמטהר בקציצתו, וצ''ב דהרי בנגע טהור לא מטהר כעת בקציצתו, ויעוין במנחת אריאל דדן דעצם הדבר דשולל את האפשרות שיטמא חשיב שמטהר עצמו ולפי''ז דן דגם לרש''י דאוסר דם בבוהק יסוד האיסור לשלול את האפשרות של הטומאה לאופן שישתנה למראה טמא, רק שרש פלוגתת הראשונים אי חשיב כלל נגע דרק בנגע איכא להאי איסורא.

**ויש לעיין דאי יסוד האיסור הוא מעשה הטהרה מה שייך לדון בזה תורת ''מעשה המטהר'' כל זמן דליכא עדיין לטומאה**, ולכן נראה דיסוד האיסור הוא בהתערבות שלו באופן עמידת הנגע כמו שכתוב בתורה פר' כי תצא השמר בנגע הצרעת לשמור מאד ''ולעשות ככל אשר יורו אתכם הכהנים''. ומבואר דיסוד האיסור הוא מחמת שענין הנגע מסור לכהן וכשמשנה את הנגע הוא מתערב במקום שלא מסור לו. ולפי''ז עיקר כונת הרשב''א דבעינן את כונתו לטהר דבזה מעמיד את קציצת הנגע כהתערבות בדיני הנגע אולם לא בעינן את מעשה הטהרה בפועל.

**בבאור דברי המל''מ דדן דבקוצץ נגע טהור לא בעי אהנו מעשיו לחייב מלקות**

1. **ונראה דעל פי זה יבואר הא דדן המל''מ** דלמרות דמבואר ברמב''ם דבתולש סימני טואמה אי לא אהנו מעשיו כגון שתלש שערה אחת מתוך ג' דעדיין איכא סימן טומאה לא מחייב מלקות כשיטת ר''ש דף צ''ד, ומדייקים מהרמב''ם דהוי רק בתולש סימני טומאה אולם בקוצץ נגע טהור בהא איכא מלקות, ובמנ''ח מדייק כן מלשון הגמ' בכמה דוכתין דקוצץ בהרתו לוקה, ומסתימת הגמ' משמע דהוי גם בנגע טהור.

**ובבאור החילוק בין תולש סימני טומאה. יעוי''ש במל''מ** וז''ל, או דילמא שאני התם שהיה טמא ואף לאחר שתלש עדיין בטומאתו עומד נמצא שלא תלש סימני טומאה אבל בלאחר הפטור [דהוי נגע טהור] לעולם לוקה. ונראה בכונתו דבסימני טומאה כל היחס שלו כמתערב בנגע הוא לא בגוף קציצת הסימן טומאה כיון דלא הפקיע בזה את ה''נגע'' אלא בפועל יוצא דאיכא מכח זה דמטהר בזה את הנגע ולכן כל כמה דהוא עדיין טמא ליכא שום משמעות לעשיתו משא''כ היכא דקוצץ את גוף הנגע בזה היחס שלו כמתערב בנגע הוא בעצם הקציצה, ולכן בהא לא בעינן את האהנו מעשיו, דאהנו מעשיו לא הוי סיבה לאיסור אלא רק בשביל להגדיר את מעשהו כהתערבות בנגע.

**בבאור דברי המנחת חינוך דבנגע בעינן שיקצוץ כולו**

1. **ולפי''ז יבואר הא דמדייק המנ''ח מהרמב''ם דלגבי האיסור איכא חילוק בין נגע לסימני טומאה**, דבסימני טומאה איכא איסורא גם בשערה אחת למרות דלא לוקה עליה, ומאידך גיסא בנגע בעינן שיקצוץ את כולו. ונראה דבנגע דהיחס שלו בהתערבות בנגע מכח ההתעסקות בגוף הנגע בהא בעי שיקצוץ את כולו, ולכן ליכא בזה אפילו איסורא משא''כ בסימני טומאה כיון דסכ''ס גם שערה אחת הוי ''סימן טומאה'' רק דליכא בזה נפק''מ א''כ כל כמה דלאיסור לא בעי נפק''מ אלא דנים את היחס למעשה מצד עצמו א''כ הדר דינא דאיכא בזה איסורא ד''השמר'' כיון דעשה מעשה ב''סימן טומאה''. ויעוין במנחת אריאל כעי''ז.

**ביסוד דינא דבעי בעידנא**

1. **אלא אמר רב אשי היכא אמרינן דאתי עשה ודחי לא תעשה כגון מילה בצרעת אי נמי ציצית וכלאים דבעידנא דמתעקר לאו קא מוקים עשה הכא, בעידנא דמתעקר ללאו לא קא מוקים עשה** יש לעיין בגדר הא דבעינן בעידנא, ובפשטות היה נראה דמבואר בזה דלדחיה בעינן שמיד בעבירת הלאו יהא קיום עשה וכל כמה דבשעת העבירה ליכא עדיין למצוה ליכא בזה היתרא. אולם יעוין בנמוק''י בבא מציעא [דף טז ע''א בדפי הרי''ף], בהא דמבואר שם דעשה דהשב תשיבם יכול לדוחת לאיסורא דכהן בבית הקברות אי הוי ל''ת גרידא למרות דבשעת כניסה עדיין לא מקיים את ההשבה. ומביא שם דיש שתרצו דאה''נ הוי מצי לאקשווי הך קושיא. רק דמביא מהרנב''ר דתירץ וז''ל, דהכא נמי בשעה דעבר אלאו קיים העשה כמילה בצרעת דהא ''מתעסק הוא במצות השבה בשעת עקירת הלאו'' ואף על פי שלא גמרה מה בכך גם מצות מילה לא נגמרה עד דפרע דקי"ל ''מל ולא פרע כאילו לא מל'' ולא ממעטין אלא כההיא דאמרינן פרק ר"א דמילה (דף קלב ב) ויקוץ בהרתו ויעבוד שבשעה שקוצץ בהרתו אינו מתעסק בגופה של מצוה דהיינו עבודה אלא במכשיריה, ומבאר הנמוק''י דס''ל לרנב''ר דגוף עיקר העשה מתחיל משעת ראייתה. ובשיטת החולקים יעוי''ש דמביא מהר''י מגאש וז''ל, דלא דמיא למילה דמילה כל מה שנעשה בה הוא גוף המצוה עצמה ואם לא גמרה לא נעשית אלא חצי המצוה כמו שאם לא הטיל ציצית אלא בשתי כנפיו. ומבואר דהא ודאי דלא בעינן דיהא קיום מצוה בפועל בשעת העבירה דזה גם ליכא במילה, רק דפליגי אי בעינן שהמעשה שעושה יהא חלק מגוף המצב שמונח בו את קיום המצוה, או דסגי בהא דהתחיל במעשה המצוה.

**וצ''ל דיסוד דינא דבעידנא דבעינן דסיבת הדחיה תעמוד בגוף מעשהו** ולא הוי כשיקול חיצוני לדחות את האיסור בשביל להגיע לתוצאה, ורק דפליגי אי סגי בהא דהוי חלק ממעשה המצוה.

**ובעיקר יסוד דינא דבעידנא יעוין בר''ח דהוי רק חשש שמא לא יקיים בסוף את המצוה וישאר האיסור**. וז''ל, אבל זה שאמר ויקוץ בהרתו ויעבור חתיכת הצרעת להכשיר הכהן לעבוד עבודה אינו דומה לאלו שיתכן שיחתוך הצרעת מעליו והוא לא יעשה עבודה והנה נעקרה אזהרתו שלא לחתוך הצרעת שהוא לאו כמו שפירשנו למעלה. ולא נתקיימה עבודתו שהוא עשה.

**דף קלג עמוד א**

**בבאור הא דחשיב אינו מכוין בקציצת הבהרת**

1. **אמר מר בשר אף על פי שיש שם בהרת ימול דברי רבי יאשיה הא למה לי קרא דבר שאין מתכוין הוא ודבר שאין מתכוין מותר.** כבר הבאנו לעיל את יסוד הרשב''א באיסור קציצת בהרת דהוי במה שמטהר עצמו בקציצה ולכן בעי כונה לטהר, ויעוין ברש''י ד''ה באומר לקוץ ובד''ה באומר אבי הבן דנקט דנתוכין לטהר ומדייק המנ''ח תקפ''ד סק''ה דס''ל לרש''י דבעי כונה לטהר ומקשה מהא דאיכא איסורא בנגעים טהורים וז''ל, עיין ברש"י בשבת דף קל"ג בשני דיבורים בכוונה ליטהר וכו', ואיני מבין דאף נגעים טהורים עוברים וגם אפי' נשאר טמא עוברים, ואפשר אורחי' דמלתא נקט דמסתמא עיקר כוונה לטהרה וצל"ע. ולפי מה שנתבאר לעיל דלא בעי תוצאה של טהרה אלא רק למשווי את התעסקותו כהתערבות בדיני הנגע ובהא בעינן כונה לטהר דכונתו לשלול את מציאות הנגע ולא חיתוך גרידא].

**ובגוף הבאור בהא דחשיב אינו מכוין יעוין בריטב"א** דבתחילה מביא את הבאור דבעי כונה לטהר ובסו''ד כתב וז''ל, ורבינו נר"ו פירש דקושיא מעיקרא ליתא, דהכא נמי איכא תרתי דאיכא קציצת בשר ואיכא קציצת בהרת, דודאי הבהרת אינה בעובי כל הבשר אלא למעלה. ויעוין בשפת אמת דכיון לזה מדעתיה וז''ל, ואולי י"ל דהנגע אינה אלא קרום בעור הבשר משום הכי במילה כיון דקוצץ כל הבשר ג"כ אינו בכלל קציצת בהרת להדיא, אלא דממילא נקצץ גם הקרום משו"ה שפיר הוי דבר שאין מתכוין.

ובמנחת אריאל מדייק כן גם מהר''ח דהעמיד את הלא מכוין כלפי עצם החיתוך וז''ל, דסבר ר' שמעון חתיכות הערלה והצרעת עליה דבר שאין מתכוון הוא שאין כוונתו לחתוך הצרעת אלא למול בנו.

**בבאור הא דלאביי איכא איסורא בלא מכוין למרות דס''ל דלא אפשר ולא מכוין מותר גם לר''י**

1. **אמר אביי לא נצרכא אלא לר"י דאמר דשא"מ אסור.** יעוין בשפת אמת דתמה ללישנא בתרא בפסחים (כ"ה ב) דס"ל לאביי דר"י נמי אינו אוסר דבר שאין מתכוין אלא בדאפשר אבל בלא אפשר מודה דמותר וכאן הרי לא אפשר א"כ גם לר"י א"צ קרא, ומיישב וז''ל, וי"ל דכיון דמצד עצמו אפשר שלא לקוץ אלא מצד המצוה לא אפשר אינו בכלל לא אפשר דהתם. ויש לעיין בכונתו.

**אולם יעוין באשר לשלמה** ח''ג סימן כ' דמביא מהחזו''א או''ח נ' סק''ו דהוכיח מזה דרק באיסור התלוי בניחותא כהכניסה לרבקה, או בהנאה, איכא להאי היתרא, משא''כ באיסור התלוי במעשה. אולם יעוי''ש באשר לשלמה דמוכיח מתוס' בפסחים שם שנקט דהוי גם באיסורי שבת בגרירת ספסל.

**ומבאר האשר לשלמה דשאני פטורא דאינו מכוין לר''י היכא דלא אפשר, מפטורא דאינו מכוין לר''ש**, דלהך צד דגם בפס''ר מתיר ר''ש מוכח דלא הוי חסרון בשם המעשה דבזה ודאי אהני פס''ר למחשביה כמעשה מלאכה אלא דהוי חסרון בעיקר היחס למעשה כמעשה דיליה, ולכן ס''ל דלא מהני בזה פס''ר, [ולדרך הגרש''ש דחסרון דאינו מכוין הוי בשם המעשה הוי רק למסקנא דהדר ביה אביי דלפי''ז ההדר ביה הוא בעיקר טעמא דאינו מכוין], אולם לענין פטורא דלא אפשר דבזה גם לר''י מותר בהא ודאי דהחסרון בשם המעשה, דכל כמה דמוכרח לגרור את הספסל א''כ עיקר היחס להתעסקותו הוא כ''מעשה גרירה'' ובהא ודאי דפס''ר מהני להגדיר את המעשה כ''מעשה חרישה''.

**ובעיקר הא דמבואר בסוגין דאיכא להיתרא דלא מכוין יעוין במנחת אריאל דמעיר דהרי הכא איכא גם עשה** וא''כ יהא מבואר דגם בעשה איכא לפטורא דאינו מכוין למרות דעבירת ביטול עשה הוי בשב ואל תעשה, ויעוין במקו''ח סימן תלא בפתיחה דמחדש דבעבירה בשוא''ת ליכא לפטורא דמתעסק ואינו מכוין. ויעוין עוד בחלקת יואב או''ח סימן ו' ובקוב''ש פסחים אות קי''ז.

**בדינא דאתה עושה בסיב שעל רגלו אי הוי גם בקוצץ להדיא**

1. **יעוין בגמ' דמקשה דלאביי אליבא דרבי שמעון לפי מה דסבר דגם בפס''ר מתיר**, האי בשר מאי עביד ליה, וברמב''ן והר''ן נקטו דלאחר דגלי קרא ''דאתה עושה וכו''' א''כ מבואר דבמילה אינו מכוין מותר גם בפס''ר וא''כ הקושיא היא לכו''ע, אולם יעוין ברשב''א וז''ל, נראה לי דאיצטריך משום דהכא בשאינו עושה ממש לשום קציצה אלא מלאכתו הוא עושה וממילא מיקץ קייץ, והלכך אי משום הא הוה אמינא דוקא בכי הא הוא דשרא רחמנא, הא בקוצץ ממש בידים ומתכוין לקוץ אלא שאין מתכוין לשם קציצת טהרה לא, הלכך איצטריך למיכתב בשר להתיר במקום מילה שהוא קוצץ בהרת בידים.

**בבאור קושית הגמ' ואי איכא אחר ליעביד אחר והנידונים היוצאים מקושיא זו**

1. **יעוין בתוס' יומא ל''ה וברא''ש ס''פ שמנה שרצים** דהביאו מהערוך דהוכיח מסוגין דפס''ר דלא ניח''ל מותר, וברא''ש ותוס' מבארים דקושית הגמ' רק לס''ד דאביי דגם בפס''ר מותר ובזה בעינן לכונה בפועל, אולם למסקנא דפס''ר אסור ליכא חילוק בינו לאחר.

**ובעיקר קושית הגמ' דלעביד ע''י אחר יעוין בתבואות שור** סימן כ''ח ס''ק י''ד דהוכיח מסוגין דאיכא דין שליחות במילה דלא כהאו''ז המובא בדרכי משה יו''ד רס''ד א'. ויעוין בש''ך חו''מ שפ''ב סק''ד דמוכיח כן מהרא''ש בחולין, ויעוין עוד בקצוה''ח שם מה שמאריך בבאור שרש הנידון דתליא בנידון דשליחות במצוות.

**ויעוין גם בבהגר''א יו''ד רס''ה ז' דהוכיח מסוגין דאיכא שליחות במצות מילה** ומבאר לפי''ז את דעת הרמב''ם דהאב מברך שהחינו, ובדברי יחזקאל סימן י''ב סק''י מישב דמאחר דהדוחה במילה הוא מעלת המילה דנכרתה עליה י''ג בריתות א''כ סיבת הדחיה לא נובעת ממצות האב אלא מגוף החפצא דמילה, ומביא מהפמ''ג יו''ד כ''ח בשפתי דעת ס''ק י''ג דגם נקט כן.

**ויעוין בבית הלוי ח''א סימן י' דגם נקט כן בתחילה רק יעוי''ש מה דדן בזה** ומה דמצדד לחלק בין מצות האב דהוי במעשה מילה לבין המצוה המוטלת על ב''ד וישראל דהוי על גוף מציאותו כמהול, יעוי''ש דדן לשתי הצדדים או דרק במצוה בתוצאה מהני שליחות או להיפך דבמצוה על התוצאה לא שייך שליחות, ובעיקר הבאור בהא דליכא שליחות במילה יעוין עוד בקונטרס השליחות לגרש''ש סימן כ''ד.

**עוד מצינו בטור יו''ד רסו דמביא מהאבי''ה דה''ה לדידן אי האב יודע למול שלא ימול בשבת אלא יתן לאחר כיון דהוא מכוין לתקן את בנו** אבל לגבי אחר לא חשיב תיקון, ויעוין בתרומת הדשן רס'''ה בבאור דבריו. ויעוין עוד בבהגר''א או''ח של''א י' וביו''ד רס''ו ס''ק י''ג, ויעוין במנחת אריאל דמציין לכתבי בית ישראל שנערך ע''י הגאון ר' אייזיק שר מה דמובא שם מהגר''מ שולמן דצ''ל בבאור דברי הגר''א התמוהים.

**בבאור דינא דר''ל דבאפשר לקיים שתיהם ליכא דין דחיה**

1. **דאמר רבי שמעון בן לקיש כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים שניהם מוטב**. בבאור דינא דר''ל בפשטות נראה דהוי סברא כמו שהבאנו לעיל מהדבר אברהם ח''ב סימן ד' סק''ט דבכה''ג דאפשר לקיים שתיהם ליכא את הצורך בדחיה והוי כעושה איסור צדדי לצורך המילה, ולכן כל כמה דלא מצי לעשותו מאיזה סיבה שהיא תו איכא לכח הדחיה דמילה.

**אולם יעוין ברבינו נסים גאון לפי דרכו בגדר דין דחיה** דלא הוי מחמת דקיום העשה עדיף על קיום הל''ת כמו שמאריך בזה הרמב''ן פר' כי תצא, אלא הוי הגבלה בלאו דלא נרמא במקום עשה ולפי''ז מבאר דכל היכא דאשר לקיים שתיהם ליכא ילפותא לדין דחיה דכל כמה דאפשר לקיים שתיהם לא שייך למילף דאיכא הגבלה בלאו. וז''ל, כי האזהרה של לאו על זה התנאי נאמרה ובזה הפירוש שפירשנו יסיר מלבך ספק גדול שמסתפקין בו בני אדם ושואלין עליו והוא שאומרין מאחר שאנו יודעין שאזהרת לאו קשה מציווי עשה היאך יבא עשה וידחה האזהרה של לאו שהיא חמורה ממנו ומדרך הידוע שהחמור דוחה הקל, **והתשובה הוא מה שהקדמנו שהאזהרה של לאו כך נאמרה מיוחדת וכי הציווי של עשה תנאי הוא בה** וכן אמרו רז"ל (ספרי פ' תצא) מחלליה מות יומת וביום השבת שני כבשים בני שנה שניהן בדיבור אחד נאמרו וכו', **ומזה העיקר אמרו רז"ל בתלמוד כל מקום שאתה מוצא עשה לא תעשה אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב** ואם לאו יבא עשה וידחה לא תעשה.

ויש לעיין לפי''ז בבאור תרוץ הגמ' דליכא אחר דאי הוי ילפותא א''כ ודאי דתליא באפשרות ולא בעינן שבמקרה כעת אפשר לקיים שתיהם, ובאמת יעוין בדברי יחזקאל סימן י''ב ס''ק י''ד דמביא מהב''י והרמב''ן דסגי באפשרות ולא בעינן דכעת א''א לקיים שתיהים ותמה עלייהו מסוגין ויעוי''ש מה דמישב על פי הרא''ה דקושית הגמ' הוי על טעמא דקרא ולא על גוף הדין מאחר דמילה הוי הותרה וצ''ב.

**בהא דמבואר ברש''י דאי קאי אב אצל המוהל לא יהני מה דהמוהל לא מכוין לטהרו**

1. יעוין ברש"י דכתב ואי איכא אחר שאינו חושש לטהרו ליעביד אחר ולא ליקום אב להתם ע"כ. וכתב המל''מ פ''י מטומאת צרעת ה''א וז''ל, משמע מדבריו דאי קאי אב התם אף שהמל אינו מכוין לטהרו אפ"ה עובר בלאו. וטעמא דמלתא דכיון דהמצוה מוטלת על האב המוהל שליחותיה דאב קא עביד וכיון דכוונת האב הוא לטהרו הרי עובר בלאו, והא לדיכא בזה חסרון דשליח לד''ע יעוין בפמ''ג יו''ד כ''ח בשפתי דעת ס''ק כ''ח דמבאר דכיון דהשליח לא עובר איסור דלא מוכין חשיב לאו בר חיובא.

ובמנחת חינוך מצוה תקפד אות א וז''ל, וע' ברש"י מבואר דגבי מילה דצריך שליחות כוונת המשלח מחייב את השליח, כגון שמל חבירו אף שהמוהל אין מתכוין מ"מ אם הנימול מכוין כיון דהמוהל שליחותיה קעביד חייב השליח כאלו מתכוין, וכן בקטן אם אבי הבן שם ומכוין אף דאחר מוהל הו"ל כאלו נתכוין ע"ש ומובא במל''מ כאן ג"כ. וצ''ב כונתו.

**בילפותא דעולת שבת בשבתו**

1. **אביי אמר אמר קרא עלת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת ולא עולת חול ביום טוב.** יעוין בגליון הש''ס דמציין לטו''א מגילה כ''א ע''א ד''ה מ''מ אני תמה, דדן להך טעמא דעולת חול בשבת דלכאורה בקטן שהגיע זמן מילתו בשבת, והיה דוחה השבת, יהא נימול אחר זה גם ביום טוב, דהוי כעולת שבת הקריבה ביום טוב. וכן במל ולא פרע, רק יעוי''ש דמחלק בין קרבן למילה, ויעוין עוד דברים נפלאים באו''ש פ''א ה''ט ממילה.