ציונים והערות מלאכות מוחק וכותב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

**מלאכת מוחק (סעיף ג)**

**גמ' שבת דף עה: ת"ר כתב – במוחק מבכותב. רא"ש סימן ט, תוס' רא"ש ד"ה מחק ר"ן [מיוחסות] ד"ה ויש במקומה**

**רש"י** (ד"ה כתב) מבואר דאות אחת פטור משום שלא היה במשכן, ומחיקה (ד"ה מחק) היה במשכן באות אחת אולם אין זה מלאכה חשובה וכו', וצ"ב מ"ט לא חשיב מלאכה חשובה שהרי יש תיקון לכתוב אות אחת, והא שצריך שתים משום שלא היה במשכן. והנה **הרא"ש** (סימן ט) כת' דבאמת הוה ליה להתחייב אף באות אחת, אולם אין ראוי להתחייב על מחשבת כתיבה יותר מכתיבה עצמה, וכת' שלכאורה דווקא במוחק אות, אולם **במוחק טשטוש פטור** שלא היה במשכן, אולם **בתוספתא** (פי"ב) איתא דחייב, ועיי"ש מה שתי' שהכל **תלוי במחשבת הכתיבה**. ועיין בתוס"ר (ד"ה מחק) מש"כ בזה. ויסוד הדברים שתלוי במחשבת הכתיבה כת' בר"ן (דף לב: מדה"ר ד"ה מחק), והמאירי (ד"ה הכותב) הוסיף 'שהמחיקה אין חיובה אלא ע"ד הכתיבה העתידה לבא', והא דחייב על טשטוש ג"כ, כת' הפסקי רי"ד (ד"ה והכותב), ויש לעיין לפי"ז במוחק שתי אותיות ויש בהם מקום לכתוב רק אות אחת האם פטור לדבריו, ותלוי בדברי הר"ן לקמיה שאזלינן בתר הכתב שהיה.

**כת' הטור** (סימן שמ) [לפי גי' הב"ח] המוחק טשטוש דיו שעל הקלף ויש במקומו לכתוב ב' אותיות חייב, וכת' **הב"ח** (ד"ה הכותב) דכוונתו כדברי הרא"ש הנ"ל, והיינו שמוחק טשטוש חייב כשיש בזה שיעור ב' אותיות, והוסיף לפי"ז ש**אם נפל שעוה על ב' אותיות וגררו חייב**, והפרמ"ג (משב"ז סק"א) תמה **דאין כאן לא מוחק ולא כותב**, ורק איסורא אפשר שיש בזה. ועיין בשבות יעקב (ח"ב סי' ד) דתמה על הב"ח מדין תפילין שחשיב כסידרן, ובביאוה"ל (ד"ה שעל הקלף) מה שתי' שיטת הב"ח.

**כת' הפרמ"ג** (אש"א סק"ז) דמחיקה שיש בה תיקון כגון שכתוב שחייב ומחק וכיוצ"ב חייב [והיינו אף באות אחת], ובמתני' איירי שעצם המחיקה אין בה תיקון, ורק בטשטוש בעינן ב' אותיות, והביאור הלכה (ד"ה המוחק) הביא כמה ראיות לדבר זה, כדין קורע כשיש תיקון שחייב, וכן מלשון התוספתא שאיתא להדיא המוחק ע"מ לתקן, וכן מדין סותר עיי"ש. **וצ"ע לפי דברי הרא"ש הנ"ל** שהעיקר הוא מחשבת הכתיבה א"כ לא דמי לשאר המלאכות, ויסוד הדברים **האם בעינן במלאכות הנ"ל 'ע"מ' בשביל שלא יהיה מקלקל, או שהמלאכה נקראת ע"ש ה'ע"מ'**, וא"כ בזה **שונה סותר וקורע ממוחק לדברי הרא"ש**. ומשמע מדבריהם שיש ב**מוחק ב' גדרים**, **מוחק בעצם המחיקה**, ובזה דווקא כשמוחק אותיות חייב וכמו ההו"א דהרא"ש, ובזה כל שיש תיקון חייב, **וגדר נוסף שמכשיר מקום לכתיבה**, ובזה בעינן הכשרה לב' אותיות כדין כותב, ובזה חייב אף בטשטוש וכדברי הפרמ"ג (משב"ז סק"א) דלקח טבלה שחורה וליבנה כדי שיוכל לכתוב וכדו' חייב אם יש מקום לכתוב ב' אותיות.

**כת' הר"ן [מיוחסות] (ד"ה ויש במקומה)** [בשם הרשב"א] דאות גדולה היינו באותו הכתב ובאותה שפה וע"מ לכתוב ב' אותיות היינו בינוניות ואותה האות שכת' [ועיין במנח"ח (מוסך השבת לה) שדן איזה גודל אות צריך ולא הביא דברי הר"ן], **וצ"ב האם פליג על דברי הרא"ש** הנ"ל שהכל תלוי במחשבת הכתיבה. עוד צ"ב דלכאורה טשטוש חייב כל שיכול לכתוב ב' יודין, וא"כ יוצא שאות גריע מטשטוש, אך אפשר שכשמוחק אות ע"מ לכתוב קטן יותר אין זה תיקון חשוב ודו"ק.

**כת' החיי אדם** (ח"א כלל מ סעיף ח) 'מי שנתפחמו ידיו משחרות קדרה וכיוצא בו בשבת... מותר ליטול ידיו, ובלבד שלא ינגבם, דהוי כמוחק, רק ימתין עד שיתנגבו ממילא', ובנשמת אדם (שם אות ב) כת' דכה"ג הוי מוחק שלא ע"מ לכתוב ואיסורו מדרבנן [עיי"ש שהוכיח שכה"ג חשיב כתיבה על בשרו בדבר המתקיים] וכשמנגבם פס"ר שימחק ואסור אף בדרבנן, וקצ"ע דהוי פס"ר בדרבנן כלאח"י, ואפשר דחשיב מקלקל לגבי הכתיבה, שהרי בעינן ע"מ לכתוב, וכה"ג חשיב קלקול. וכעין דבריו איתא במנחת שבת (סימן פ אות קצט) בשם העיקרי דינים (אור"ח סי' י"ד אות ע) עיי"ש. עוד נראה דכל מה שחידש הרא"ש דגם בטשטוש יש איסור מוחק, היינו משום הכשרת הכתיבה, וא"כ אפשר שאין בזה איסור דרבנן דמוחק שלא ע"מ, ורק במחיקת אותיות יש איסור, ואולי אף במקום העומד לכתיבה נימא הכי אולם בידיו מסברא אין איסור בזה **וצ"ע.** אח"כ מצאתי דהחו"ש (ח"א עמ' קס) כת' כעי"ז להתיר בזה עיי"ש. וכן הדעת תורה (סעיף ג') כת' דודאי מותר לאדם לרחוץ ידיו מלכלוך, וכת' דלא גזרו באינו מתקיים שלא ע"מ לכתוב כה"ג. ובפתחי תשובה (אור"ח סי' קסא ס"ב) תמה על הח"א היכא מצינו מחיקה על דבר שאינו אלא טינוף, והקצות השלחן (סי' קמד בדה"ש סק"י) שלא מצינו שאם נפל טשטוש דיו או צבע על שלחן שיהא אסור לקנחו משום מוחק, וע"כ מותר שאין הדרך לכתוב ואינו מכשיר מקום לכתיבה, ומנחת שלמה (תניינא סימן לד).

**מוחק צבע:** אסור לצבוע בשבת, ויש להסתפק האם **יש איסור מחיקת צביעה** היכא שאינו לא כתיבה ולא רשימה אלא צבע, ו**נפק"מ להסרת איפור** בשבת. ומדברי הח"א שנסתפק על מחיקה שלא ע"מ לכתוב וכו' משמע קצת שלאו מצד הצבע בעלמא נקט לה, וכת' הארחות שבת (פט"ו אות נט) שמותר להסיר איפור, והוסיף בהערה (פה) שלא מצינו במלאכת צובע איסור למחוק, והביא דכן דעת הגרנ"ק להקל בזה, והביא שבקונטרס אהל שרה (פ"ד ס"ד הערה י"א) בשם הגרשז"א שחשש לאסור בזה, ועיין בשש"כ (פי"ד אות סג והערה קסז\*). **אולם הראוני שהיד אהרן** (ח"ב סוף אור"ח סוס"י שכ) **מסתפק בזה**, שהשו"ע כת' יש ליזהר כשידיו מלוכלות במי תותים לא לגעת בבגדיו, ודייק שלא אסר מחמת מחיקת התותים מהיד, אולם כת' שהשו"ע דייק לומר שנוגע ולא מקנח, והיינו שנשאר בשניהם עיי"ש. ובכ"א למעשה יש לצרף שבד"כ חשיב אינו מתקיים [לרשב"א ודאי, ואף לשיטות שהביא השעה"צ לעיל בד"כ לא מתקיים יום אחד] וברושם התיר השו"ע באינו מתקיים, ובביאוה"ל שם כת' דיש אומרים שיש להחמיר, והשו"ע שיטתו שלא החמירו דרבנן באינו מתקיים ברושם, והכא אפשר שלשיטת היד אהרן הוי דאורייתא של מלאכת מחיקה, אמנם אכתי הוא מדרבנן משום מקלקל.

**האם צריך מחשבה לכתוב**: עיין בלשון המאירי הנ"ל שמשמע שבעינן כך, ובשפת אמת (ד"ה בגמ' ת"ר) דן בזה במוחק מקום הראוי לב' אותיות וחשב לכת' רק אות אחת ועיי"ש מה שהסתפק בזה. ועיין במ"ב (סקי"ג) מש"כ בזה.

**שעוה ע"ג ספר:** הרא"ש הביא את התוספתא שאיתא שאם נפל דיו על ספר ומחקו שעוה על הפנקס ומחקו אם יש במקומו כדי לכתוב שתי אותיות חייב, והוסיף הב"ח דלכך צריך ליזהר שנוטף שעוה על הספר שאם יסלקו באות אחת פטור ובשנים חייב. והשבות יעקב (ח"ב סי' ד) כת' דודאי ס"ת שנפל עליו שעוה פסול, אולם מותר לגגרו בשבת, וכל דברי התוספתא הם בפנקס שמכשיר מקום הכתיבה, משא"כ בזה. והביא הביאוה"ל (ד"ה שעל) להוכיח מתפילין שלא נפסלו כה"ג משם שלא כסדרן, אולם הביאוה"ל מסיק שאין להקל נגד הב"ח ושאר האחרונים עיי"ש. והגרעק"א אסר מצד מתקן מנא. **ומ"מ** משמע שהמח' היא גבי שעוה שהדבר נדבק ממש לקלף, אולם ב**לכלוכים ע"ג הדף אין בזה איסור, ורק מה שנדבק** שאפשר לומר שתיקן משהו בכתב עצמו מותר, דאל"ה אסור לאכול דבר מלוכלך בצלחת שיש בה ציור או כתיבה.

**דין אכילת עוגה שיש עליה אותיות:** כת' המרדכי (סימן שסט [הובא בב"י]) והאגודה (פ"ז סי' קב) על אכילה עוגיות שיש עליהם אותיות ותיבות איך אוכלים, וכת' דהוי דרבנן ולא מצווים להפרישם, והוסיף האגודה [הביאו המג"א (סק"ה)] דאני הרגלתי לכתוב בדבש מעורב במעט מים דהוה מי פירות ולא הוי מוחק. והרוקח (רצו) האריך בביאור המנהג לאכול העוגות בשבועות שהיה כתוב עליהם. והרמ"א (סעיף ג) דאסור לשבר העוגה והשמיט דין קטנים, וכת' הגר"א (סק"ה) דהוי פס"ר באיסור דרבנן [ואולי לפי"ז יש לבאר מדוע השמיט זאת השו"ע, אך יש בזה כמה סתירות ואכ"מ], ועיין בזה בט"ז (סק"ב) תמה דהרי דרך אכילה מותר כבורר וטוחן, ואם האיסור משום שהיה מתחילה ע"ד זה אסור אף לקטנים, וביאור דבריו נראה דס"ל דמותר לתנו לתינוק אף שחשיב ספיה משום שהוי פס"ר, **ודבר שהוא פס"ר לא חשיב ספיה**, ואם כן דרך אכילה מותר כבורר. אולם הק' הפרמ"ג (שם) דדוקא בורר וטוחן שהתם אין דרך בורר וטוחן כך משא"כ גבי מחיקת אותיות שכלפי המחיקה הוי דרך מחיקה, וכעי"ז הק' החזו"א (סימן סא סק"א) עיי"ש יסוד ההיתר בבורר וטוחן דרך אכילה. וכת' המחצה"ש להק' שלקמן כת' המג"א (שמג סק"ג) שכה"ג דחשיב ספיה, אולם לדברי הר"ן והרשב"א שם [עיין בביאוה"ל (סימן שמג ד"ה מד"ס)] דספיה לצורך הקטן באיסור דרבנן שרי, ה"ה הכא, אולם שם השו"ע אסר זאת, והכא המ"ב (סקי"ד) סתם שמותר אף לתת לתינוק, ועיין בגר"ז (שמג סעיף י) שפי' ההיתר כאן דכל האיסור הוא במאכלות אסורות, אולם בחפץ שיכול לעשות מלאכה מותר וכגון בעוגה, והק' התהל"ד (שמג סק"ב) דבמג"א (לעיל שא סקל"ה) לא משמע כך, ואולם להנ"ל נראה לומר **דס"ל כדברי הט"ז שלא חשיב ספיה וכהנ"ל [ואולי זוהי כוונת הגר"ז ג"כ בדבריו 'כיון שמתכוין הוא להנאת עצמו']. ואפשר שצירף כמה סברות בזה** דהר"ן והרשב"א מתירים, והוי כמה דרבנן דדבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתקיים, ואף שלגדולים אסרו, בזה צירף שקטן הוי רק חיוב דרבנן לא לספות לו, וכה"ג לא גזרו.

**האגודה התיר במי פירות**, והק' המג"א (סק"ה) דהרי רישומו ניכר. וכת' הא"ר (סק"ז) 'דאף שניכר לפי שעה מ"מ אין מתקיים, ואין איסורו אלא דרבנן כדלקמן, וכיון שאין מכוין ליכתוב שרי', וצ"ע בהיתר זה, והפרמ"ג (שם) כת' דהוי תלתא דרבנן ואפשר שהקילו בזה, והח"א (כלל לח אות ד) כת' דהוי דבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתקיים, וכת' הפרמ"ג שהוי ג' שבותים אפשר שלא גזרו כה"ג שלא מתכוין, והוסיף הח"א ואע"ג שבכ"א אסור משום כבוד עונג שבת לא גזרינן. וכן הכריע המ"ב (סקט"ו).

**מסקנת דין עוגה:** המג"א הביא דברי הר"ש הלוי (סימן כו) שהתיר כל שהוא מהעוגה עצמה ומסיים וצ"ע, ועיין בפרמ"ג (משב"ז סק"ב) שכת' דכה"ג 'יש להקל קצת'. והדגול מרבבה (גיליון המג"א סק"ו) הוכיח מסריקין המצויירים שודאי כל שהוא מהעוגה עצמה מותר, והמ"ב העתיק (סקט"ו) כהר"ש, כיון שכך כת' האחרונים [כנסת הגדולה (הגהב"י) א"ר (סק"ז) מו"ק (שמ) והוכיח מדין לחם הפנים ועוד אחרונים]. והחזו"א כת' דאפשר דפת מצויירת לא חשיב שם צורה אלא צורת הפת, ובארח"ש (פט"ו הערה לו) הביא דהגרנ"ק והגרח"ק כת' דלדעת החזו"א כתיבה אסור ודווקא ציור מותר, ובארחות רבינו (ח"א עמ' קסז) כת' בענין הביסקויטים עם אותיות דהחזו"א החמיר אפילו כה"ג להכניסם כולם לפיו. ובאמת בפוסקים לא מצאנו ביאור ההיתר דהר"ש הלוי, ואפשר שכוונתם כהחזו"א אולם אף באותיות ס"ל הכי, ואם נימא שהאותיות שקועות דווקא אפשר דכשאוכל את הדבר שעליו נכתב אין כאן מוחק.

**והוסיף הדג"מ** שאף כשהאותיות מדבר אחר מותר דאם פס"ר בדרבנן מותר גם הכא שלא ע"מ לכתוב, ואפילו אם אסור, מ"מ היכא שגם מקלקל וכלאח"י גם המג"א מתיר, ומכ"ש הכא שבפיו דרך אכילה, והא שאסר מהר"ם היה בעוגות שעשו כדי שיאכלו התנוקות לסגולה להתחכם וא"כ חשיב מתכוין ומתקן. והכרעת המ"ב (סקי"ז) דיש לסמוך על הדג"מ כששובר בדרך אכילה, ובשעה"צ הביא דהרי בפס"ר בתרי דרבנן היקל הפרמ"ג לעיל, והכא משום עונג שבת ודאי מותר, ועיין **בחזו"א** (סימן סא סק"א) מה שכת' על הגד"מ שאמנם הוי תרי דרבנן אך אינו מוכרע שעוגה לא חשיב מתקיים [דלא כהפרמ"ג והח"א] ואף שהוא כלאח"י היתר תרי דרבנן לא מבואר להדיא בגמ' ואינו מוכרע, [ועיין בספר עם מקדשי שביעי (ח"א תשובות הגרח"ק אות קכד) שהחזו"א אמר שזה רק חומרא]. וצ"ע האם החזו"א התיר כה"ג שודאי הוי דבר שאינו מתקיים וכגון דברים רכים. והנה בעצם הדבר י"א דה**סברא להתיר דאין שם מחיקה כשאוכל ומכלה את הדבר בעצמו יחד עם האותיות**, דאין כאן הכשרת מקום כתיבה ולא מחיקה של האותיות אלא כילוי הדבר. [לענין חתיכה בין האותיות והרחקה וכיוצ"ב עיין לקמיה בדין פתיחת ספר]. והמהרש"ג (ח"ב סי' מא) מתיר ג"כ עוגה מחמת שלא ע"ד להתקיים כדין תנור טח בטיט, וכן כדין אין צביעה באוכלין אין כותב באוכלין.

**בענין מוחק בסיגריות:** הקיצור שלחן ערוך (סימן צח סעיף לב) כת' לאסור משום האותיות מחמת איסור מחיקה, ועיין בפמ"ג (תקי"ד אש"א סק"ד) שכת' מוחק ג"כ, והכתב סופר (אור"ח סי' סו) הביא דבריו, ואפשר דכוונתם שמכין את הסיגריות עיי"ש היטב, אולם הדעת תורה (סי' תקי"ד סעיף א) מתיר וכן המהרש"ג (ח"ב סי' מא סוף אות ב) [מטעם שכשלא נשאר היכן לכתוב אין בזה איסור, וזאת כעין דברי האור שמח (פרק כ"ג משבת ה"ב) דשורף לא חשיב מוחק, ועיין בזה בשש"כ (פי"ג הערה לג) דהביא השיטות בזה והגרשז"א התיר. ועיין עוד בשו"ת מנחת שלמה (תנייא סי' לד) מש"כ בזה. ומה שהק' מהביאוה"ל שאין כאן ע"מ, אפשר דדוקא התם דאין בחבל לעולם תופר אמרינן הכי, משא"כ בזה שרק ברגע זה אין לא אמרינן כן.

**דין פתיחת ספר: הלבוש** (סעיף ד) כת' דהספרים שכתוב בראשי הדפים אותיות או תיבות אסור לפותחן וקרוב אני לומר שחייב חטאת. אולם בשו"ת **הרמ"א** (סימן קי"ט) מתיר, והוכיח מדין פנקס בגמ' בדין כותב שמשמע שאין איסור בקריבה והרחקה, וכן הוכיח מדין אות אחת בטבריה שאיתא שם כעי"ז, וכן הוכיח מקרשי המשכן שרש"י כת' שמוחק היה שהיה טעות, ולמה לא כת' שמצמידים הקרשים עיי"ש. והא"ר (סק"ח) הביא דהתיר מחמת שאין דרך מחיקה בכך, וכן השכה"ג (הגב"י) בשם הרבה גדולים להתיר וכן נוהגים, וכ"כ הר"ש הלוי (סימן כו) הפרישה (סק"א) הט"ז (סק"ב) חוות יאיר (סימן טז) והמו"ק. ועיין בשעה"צ (סקכ"ד) שהביא עוד אחרונים בזה. אולם המג"א (סק"ו) מכריע כדברי הלבוש דראיות הרמ"א אינם מוכרחות. וכ"כ המאמר מרדכי (סק"ה) דיש ליזהר בזה. **ומסקנת המ"ב (סקי"ז) כשיטת הרמ"א וכן המנהג, ומ"מ נכון להחמיר כשיש לו ספר אחר**. ובשעה"צ (סקכ"ה) שלכתחילה לא יעשו אותיות על חודי הדפים. **והחזו"א** (שם ד"ה ובאותיות) כת' לחלק בין איסור כותב ומוחק לבונה, ומצדד להתיר מחמת שאינו מתקיים ומקלקל לגבי הכתב ולא ע"מ לכתוב שאין תיקון בכתיבה השניה, והוי תרי דרבנן במקום פס"ר, ומסיים ומ"מ ראוי להחמיר. ואפשר שכוונתו מדבריו לעיל דפס"ר בתרי דרבנן אינו מוכרע. אולם כל ההיתר הנ"ל הוא רק בפתיחת הספר, אולם בסגירתו הוי תיקון ולא בעינן ע"מ לכתוב שהרי כותב הוא, ורק היתר שאינו מתקיים יש כאן. ועיין בארחות רבינו (שם) שהחזו"א החמיר לעצמו מאד בזה ואפילו בזקנותו, ואפילו כשהיה רק איזה צורות שם, אך לא מחה בלומדים בספר כזה. ובחו"ש (ח"א עמ' קסג) כת' דאם יש **רק איזה נקודות וכדו'** אין להחמיר בזה [וכ"כ השש"כ (פרק כח הערה ח) בשם הגרשז"א]. אולם הוסיף החו"ש (שער הציון סקל"ד) ש**שקית של טישו** שהפתח באמצע האותיות יש להקפיד שלא לפתוח בשבת ולסגור. ולכאורה אין כוונתו אלא כשהם צמודים זה לזה ממש, אולם הרבה פעמים מתרחקים מעט ואין בזה חשיבות כתיבה ומחיקה ומותר. עוד הביא החו"ש שם דדף קרוע באמצע הספר יש להקפיד בו שלא להצמיד אחד לשני שהוי כותב. אולם האגרות משה (יור"ד ח"ב סי' עה) כת' דלכו"ע מותר דרוב האותיות כבר קיימות אף בלא החיבור, אך כשיש אותיות שא"א לקוראם בלא"ה אסור לכו"ע.

**לענין משחק פזל** וכיוצ"ב: עיין בשמירת שבת (פרק טז אות כד) אוסר אם בתוך מסגרת או מתחברים זה לזה כפזל, ובלא"ה מותר, בשם הגרשז"א, והוסיף בהערה (סו) שאין למחות בקטנים. וכ"כ האג"מ (אור"ח ח"א סימן קלה) כת' דלהעמיד אחד ליד השני מותר, אולם כשיש חיבור אסור. וצ"ע האם פזל לשיטתו נקרא חיבור. ויש לעיין בזה לקמיה בענין צירוף אותיות על פרוכת. ומ"מ מצד אחד דמי לפרוכת יותר דמחבר ורוצה לעשות את התמונה והכתב לשלמים, אולם ב**פרוכת הוי בד"כ כתב קבוע משא"כ בזה, ולפי"ז כל ההיתרים של הרמ"א נמצאים כאן שחשיב רק קירוב** [משא"כ בפרוכת שקובע אותם לזמן מרובה בד"כ] וא"כ עיקר ההלכה שמותר ורק כשיש משחק אחר יש להחמיר ועדיין צ"ע בזה.

**מלאכת כותב (סעיפים ד ה)**

**מתני' דף קג. הכותב – גמ' דף קג: וזדון מלאכות**

**מתני' דף קד: הכותב – דף קה. וחכמים פוטרים**

**שתי אותיות,** תוס' לעיל (דף עג ד"ה העושה) מדוע איתא במתני' השיעור, ובמגן אבות כת' דאתי למימר דאות אחת לא חשיבא חצי שיעור, ועיין בקר"א ובשפ"א שם מש"כ בזה, ובביאוה"ל (סעיף א ד"ה על ב) שכת' דיש בזה חצי שיעור ומק' מכל הסוגיות שכת' שפטור על אות במקום אחד ואות אחרת במקום אחר, ועיי"ש מה שתי' בזה.

**שתי אותיות משם אחד:** כת' רש"י (ד"ה משם אחד) שתיהן אלפין, וצ"ע מדברי הגמ' דא"א דאאזרך איכא בינייהו, וכת' הביאוה"ל (ד"ה במשקין) דלרש"י כל המח' בגמ' היא היכא שנתכוין לכתוב מילה גדולה וכת' א"א מתוך אאזרך, אולם א"א סתם חייב, והרמב"ם (פי"א משבת ה"י) כת' דאות כפולה פעמיים כגון שש תת חייב, ודייק המ"מ שדווקא כה"ג שיש משמעות, ולעיל (פ"א משבת ה"ח) שכל שעשה מלאכה אף שחשב אחרת חייב, ומשמע שס"ל שא"א אף לא מתוך מילה גדולה פטור, ודייק הביאוה"ל דהרי"ף והרא"ש שהביאו רק מתני' ס"ל כרש"י. אמנם בר"ן (מיוחסות ד"ה א"ר יהודה) דת"ק ס"ל דשש תת חייב, ור"י ס"ל דווקא שם משמעון, ולדבריו אין ראיה מהרי"ף והרא"ש. והמאירי (ד"ה בין בשם אחד) פי' כרש"י, אולם כת' דבגמ' נח' בזה, והרמב"ם פסק לקולא, והרי"ף והרא"ש נראה שחייב כסתם מתני', וכעי"ז כת' המאורות (ד"ה הכותב שתי) דדעת הרמב"ם שפטור ודעת הרי"ף שחייב. ועיין בתוס' הגרעק"א (משניות פי"ב מ"ג) מה שהק' בזה, ובשפ"א (ד"ה שם במשנה).

**שתי סמניות,** כת' רש"י (ד"ה משתי) דהיינו אחת בדיו ואחת בסיקרא, וכת' הרשב"א (ד"ה משני) והריטב"א (ד"ה הכותב) שק' לומר כך במתני', והביאו פי' רה"ג שהם סימנים כגון נונין הפוכים. וכעי"ז כת' הפי' המשניות לרמב"ם דהכוונה שכותבים בנ"א א' לסימן אחד ב' לסימן שתים. אולם התוי"ט הק' על שיטת הרמב"ם.

**בכל לשון חייב,** וברש"י (ד"ה בכל לשון) 'כל כתבים וגופן של כל אומה ואומה', אולם האו"ז (סי' עו) כת' דווקא אשורית ויונית, ועיין ברמ"א (סי' שו סעיף יא), ובמג"א (שמ סק"י) ופמ"ג ונוב"י (אור"ח סי' לג) וביאור הלכה (שו ד"ה בכתב) שהאריך לדחות שיטה זו.

**בשמאל,** בנשמ"א (כלל לז אות ב) דן אם **בחיבור אותיות לפרוכת יש פטור בשמאל**, ובא"ר (סקי"א) הסתפק לגבי **מוחק בשמאל.**

**אטר,** הק' הר"ן (ד"ה גמרא א"ר ירמי') דמ"ט לא בטלה דעתו, ותי' דאמרינן כן רק באדם שיכול לעשות כמו אחרים ומשנה, משא"כ באטר שלא יכול. ובשפ"א הק' דא"כ שולט בשתי ידיו פטור.

**שולט בשתי ידיו,** כת' הריטב"א (ד"ה בשולט) דפשיטא, וקמ"ל שאע"פ שרוב מלאכות עושה באחת מ"מ כיון ששולט אף בשניה וכותב בה לפעמים חייב.

**רושם,** ברמב"ם [פי' המשנה (פי"ב מ"ג)] מבואר דהם ב' אבות, ונפק"מ לב' העלמות דכותב ורושם, והמאירי כת' דלר' יוסי רושם הוא אב מלאכה שכל עצמה של כתיבה לא יצא אלא מרשום, ומשמע קצת שרק זה אב מלאכה, ובמסקנא כת' המאירי שחייב על רושם אולם מטעם תולדת כותב. ועיין בתפארת ישראל (יכין כו) דרושם אפילו שלא הסכימה עליו שום אומה אלא בדה זאת מעצמו חייב.

כת' רע"ב **אין הלכה כרב יוסי**, והרי"ף (דף לז:) [גבי כותב בשמאלו] וכן הרא"ש (פי"ב סי' ב) הביא רק דברי אביי דאיירי בשולט בשתי ידיו, ומשמע דלא ס"ל כר"י, וכן משמע ברמב"ם (פי"א משבת הי"ד) שכת' דבשמאל פטור. אולם כת' להדיא (שם הי"ז) שאף על רושם חייב [ובאו"ש (שם) דן אם חייב על רושם בשמאלו, האם אזלינן בזה אחר האב או לא], וכן במאירי הנ"ל מבואר שחייב. ועיין בפרשנים על הרמב"ם שיש שפי' דלא שייך לר"י, אלא מדין ציור, אולם במ"מ כת' דהיינו רושם דר"י. ויעויין בזה בסעיף ה' דברי האחרונים בזה.

**נתכוין לכתוב ח' וכת' ב' ז:** תוס' (ד"ה נתכוין) העמיד מתני' שנתכוין לכתוב ב' אותיות איזה שיהיו דנתכוין לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו, וכן פי' הרשב"א (ד"ה תנא) והריטב"א (ד"ה נתכוין) וכעי"ז כת' הר"ן (מיוחסות ד"ה נתכוין) והתוס"ר (ד"ה נתכוין), אולם הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) כת' דאינו נכון, אלא פי' הדבר 'שאני הכא דבכל מקום השתים נתכוין לכתוב אותה האחת אבל התם לא נתכוין לזרוק חוץ למקום השתים'. ועיין במאירי (דף קה. ד"ה נתכוון).

**הא דבעי זיוני:** נח' הראשונים בביאור הדבר, האם הכוונה ל**אותיות שצריכים זיון או שתלוי ברצונו**, בספר התרומה (סימן קיד) כת' דתלוי ברצונו, אולם הביא שיטת הריב"א דבלא זיונים פטור בשבת, וכן הביא המרדכי (גיטין רמז שיד), והריטב"א (ד"ה הא דבעי) ג"כ הוכיח דתלוי ברצונו. והאריך **בסוגיא זו הגרעק"א** (שו"ת מהדו"ק סי' כא) ו**הקהילות יעקב** (סימן מח). והקה"י הק' מה החילוק משם משמעון, ותי' דבזה ה'שם' שלם וכך משתמשים בו משא"כ בלא זיונים, אולם הק' מחק קפיזא בקבא, ויש לתרץ דהתם גם אם חוקק הרבה הקפיזא מושלם בפ"ע משא"כ אות בלא זיון שרצונו שיהיה זיון השתא האות עצמה חסרה.

**סעיף ד**

**איתא** בספר המנהגים (מהר"ש מנוישטט סי' תכא) בשם מה"ר זקל אביו **שכתיבה באויר אסור**, כגון בנ"א כשיושבים על גבי השולחן שמוליכין באצבען לכאן ולכאן כעין כתיבה. ואמר לי מה"ר שלום שכמה פעמים חשב על זה, ונראה לו שהטעם משום **שמאמן את ידיו** ע"כ. והתרומת הדשן (סי' סג) פליג, ודייק מהאו"ז דלא יכתוב במשקין ע"ג השולחן וכן באפר נגוב או משקין, ומבואר דווקא כה"ג שיש איזה רושם ניכר, אולם בלא"ה אין איסור בזה. והגר"א (סק"ז) דייק כן מדינא דסעיף ה דכל שאין רישומו ניכר כלל מותר לכתחילה. וכן פסק הרמ"א. והחזו"א (עם מקדשי שביעי ח"ב תשובות הגרח"ק פ"ט אות נד) החמיר בזה לכתחילה כדברי בעל המנהגים. ולכאורה כ"ז כשעושה בצורה של אותיות שכך כותבים, אולם בצורות שמנהג בנ"א לרמוז בהם על אותיות ואף אם עושה צורת אותיות ממש אולם לא בצורה שכותב לכאורה אין בזה איסור של מאמן את ידיו.

**כמה זמן מתקיים:** ברשב"א (דף קטו: ד"ה הא) כת' 'דמיקיימי קצת עד שדרכן של בני אדם לכתוב בהן דברים שאינן עשויין לקיימן לעולם אלא זמן אחד כספרי הזכרונות וכיוצא בהן והלכך לענין שבת מלאכת מחשבת היא', וכן דייק הביאוה"ל (ד"ה במשקין) מדברי תוס' (שם ד"ה אבל הכא), ולפי"ז אסר הביאוה"ל בעיפרון. אמנם בשער הציון לעיל (סימן שג סקס"ח) הביא דברמב"ם מבואר דתלוי אם מתקיים בשבת, וברש"י משמע מתקיים תמיד, ולא הכריע בזה, אולם בביאוה"ל בסוגיין משמע שמכריע כשיטת רש"י. וכן הוכיח המנחת שלמה (סימן צא סקי"א), ועיין בחו"ש (פ"כ סק"א) מש"כ בזה.

**האם אוכלים חשיבו דבר המתקיים:** הפמ"ג (אש"א סק"ה) והח"א (כלל לח אות ד) כת' דעוגה לא חשיב דבר המתקיים, אולם הביאוה"ל (שם) כת' דחשיב אוכל, וכן דייק בדברי המרדכי שם שלא צירף שחשיב דבר שאין מתקיים, ובאמת המ"ב והדג"מ שם לא כת' דהוי דבר שאין מתקיים, והחזו"א (סי' סא סק"א) נסתפק בזה.

**הליכה עם נעלים שעושות צורת או אותיות:** לפעמים לא הוי פס"ר או ספק פס"ר ומותר, ואם הוי פס"ר הוי דבר שאינו מתקיים על דבר שאינו מתכיון ופס"ר דלא ניחא ליה כלאח"י, ולפי הכללים הנ"ל מותר כה"ג, והחו"ש (סוף פרק כ) והארח"ש (פרק טו הערה נג) שלא חשיב מלאכה כלל. ועיין קה"י (סי' מו) דמאריך ביסוד הדבר היכי חשיב שלא הוי מלאכה כלל.

**השלימה לספר:** כת' רש"י (דף קד: ד"ה והשלימה) 'אות אחרונה של אחת מעשרים וארבעה ספרים'. וצ"ע האם בדווקא הוא שרק בזה יש חשיבות לדבר שלם שבלי אות אחת פסול, או בכל ספר דינא הכי, ובמנח"ח (מוסף השבת לד אות א) כת' דבגמ' סתמא קתני' וכן מדקתני ארג חוט והשלים לבגד, וכן דייק בדברי הרמב"ם, אלם ברש"י משמע דווקא, וביאר דדווקא בהו חסרון אות גורע השלימות, משא"כ בשאר ספרים, ואף כשלא כת' בקלף חייב בתנ"ך. ובביאור הלכה (ד"ה במשקין) הוכיח דלאו דווקא בסוף הספר אלא ה"ה באמצע.

**עוד כת'** שם המנ"ח דחייב גם משום מכה בפטיש. אמנם במאירי (ד"ה אע"פ) כת' דאין חיוב מכב"פ אלא רק לאחר שנסתיימה המלאכה עיי"ש. והשפת אמת (ד"ה גמ' והשלימה) הק' על המאירי ממנפח כלי זכוכית וגבי תנורא לעיל (דף עד:) ונשאר בצע"ג לדינא. [ולגבי תנור התם הוי לאחר סיום המלאכה].

**ב' אותיות בב' מקומות:** מבואר דב' דפי פנקס אם אין נהגים פטור, אולם הרמב"ם (פי"א משבת הי"ב) כת' דגויל פטור, ודייק המ"מ דפנקס כיון שהוא רך מתקפל ולא חשיב מחוסר מעשה, וכת' דמקור הרמב"ם מדברי הירושלמי, ועיין בשעה"צ (סקמ"ב וסקמ"ה) מש"כ בזה דלרש"י משמע שאפילו כה"ג פטור, ובשו"ת חת"ס (אור"ח סי' צ ד"ה הנה) כת' דמקומו מגמ' מנחות (דף נז.) לענין צלית בשר שמצטרפים ב' מקומות עיי"ש.

**ב' אותיות אחת מעל השניה:** כת' הביאוה"ל (שם) שמדברי הירושלמי (פי"ב ה"ה) מבואר שהוא כתב ע"ג כתב, ועיי"ש בדברי הפ"מ (ד"ה מהו) ובקרבה"ע (ד"ה חד) הביא ב' פירושים בזה, אולם הוכיח הביאוה"ל דהבבלי פליג.

**חיבור אותיות לפרוכת:** כת' המג"א (סק"י) [והביאו הא"ר (סק"י)] דאסור לחבר אותיות של כסף לפרוכת וכיוצ"ב דהוי כעין כותב והוכיח כן מגמ' גיטין, והק' התוספת שבת (סקי"ד) שהרי התם מבואר להיפך שלא נקרא כתב, ותי' דהתם מחובר בצדדים והכא גם באמצע, אולם סיים שהמג"א סתם במקום שהיה לו לפרש, והמחצה"ש כת' דאין סברא לחלק בין ב' חיבורים לג', אלא התם טעמא משום דהוי כאותיות פורחות באויר וכדין נותן גט והניר שלו, אולם לגבי שבת הוי כתב, ואינו מוכרח ולכך סיים המג"א אפשר דאסור. והנשמ"א הק' ג"כ, ודייק מרש"י שהיינו שלא קבוע, ואם קבוע הוי כתב, אולם הק' דאותיות קיימות שאני ודמי לחק תוכות, וכת' דאולי לענין שבת אכתי לא חשיב כתיבה, ולכך היקל הח"א (כלל לז סעיף ו) כשמחברם בב' נקבים ולא יתקיים וגם יעשה בשמאל. והמ"ב (סקכ"ב) סתם לאיסור כדברי המג"א, וכת' ועיין בח"א, ומשמע שמצדד להתיר בשמאלו כשאינו מחובר ולא יתקיים. וכעין הנ"ל כת' המו"ק (סוף הסימן) [והובא במחז"ב (סק"ח)] 'סדור אותיות של דפוס ופרוק חבורם, נ"ל פשוט שחייב עליו משום כותב ובונה, ומוחק וסותר'. אולם התפא"י (פי"ב הלכתא גבירתא) כת' 'הזעטצער [מסדר אותיות] משום בונה' ומשמע שמשום כותב ליתא. ועיין בכ"ז בשו"ת חלקת יעקב (סימן קסה) מש"כ בזה לענין מנעולים. ומ"מ יותר לפי דברי התוס"ש והנשמ"א מסתברא טפי כהתפא"י שהרי אין כאן חיבור גמור [ואם יש אסור לכו"ע], ועיין באג"מ (ח"א אור"ח סי' קלה) שג"כ תמה קצת על המג"א, אולם לדינא מחמיר, וכ"ז כשמחברם. ועיין בזה לעיל מה **שהבאנו לענין פזל**, שמצד דין חיבור אותיות אפשר שגם התם חשיב חיבור, ויותר נראה שאינו חיבור, שהרי התוס"ש והנשמ"א כת' דב' תפירות לא חשיב חיבור גמור, ובעינן דווקא חיבור גמור, ובפזל ליכא חיבור גמור, וכן יש להתיר שם מצד שעומד להיפתח ולהתפרק וכדברי הרמ"א לענין ספר, ודלא כפרוכת שעומדת להרבה זמן, ולכך עיקר נראה שמותר, ועיי"ש שיש מהפוסקים שמצדדים לאיסור. ועיין בחוט שני (עמ' קנז) שהסתפק לענין אותיות המתחברות ע"י מגנט האם חשיב חיבור, ובספר שולחן שלמה (סקל"ה) החמיר בזה.

**שרטוט:** בגמ' לעיל (דף עה:) מולח ומעבד היינו הך, ר"י ור"ל אפיק חד מינייהו ועייל שירטוט, וכן הרמב"ם (פ"ז משבת ה"א) הוציא מולח וכת' שרטוט [עיי"ש במ"מ ובמעש"ר ובמרכבת המשנה (חעלמא)], ופסק (פיא הי"ז) דיני שרטוט, והביאם המ"ב (סקכ"ב), [ועיין בשעה"צ (סקנ"ד) דהביא מח' רש"י והרמב"ם האם האב הוא בעור לכתיבה או לחתוך], ולפי"ז צ"ע כיצד הביאו האחרונים עיין במ"ב (סימן רעד סק"ה) לרשום על החלה בשבת לדעת היכן לחתוך, ומדוע לא הוי משרטט דאורייתא, וכת' בשש"כ (פרק יא סעיף טו) 'אין איסור שירטוט וחיתוך באוכלין' ובהערה (מח) רש"י כת' דדרך הרצענין שבאים לחתוך משמע שהיא הכנה למחתך וכן ברמב"ם י"א הי"ז, וכעי"ז כת' בשולחן שלמה (סימן שמ יג ד) שכה"ג לא הוי שרטוט ושרי לענין שרטוט בתפוז היכן לחתוך. והנה בעצם הסברא בתפוז אינו שרטוט היכן לרשום, אלא שהוא תחילת החיתוך עצמו, אולם בחלה בשבת אינו כן. וחידוש השש"כ הוא חידוש גדול ובעי עוד מקור לכך. ועיין בערוך השולחן (סימן שכא סכ"ח) שכת' שדינא דסעיף ה' לעשות שריטה בקלף הוי משרטט, ואם אינו מתקיים אינה מלאכה, אולם בנייר הוא מתקיים וזהו אב מלאכה, ולכאורה חזינן שאף בלא לכתוב אלא לשרטט לזיכרון הוי משרטט. ועיין עוד בשבט הלוי (ח"א סי' קיב) שדייק ברמב"ם ששרטוט אף אחר הכתיבה חייב.

**דין נשפך דיו וכדו' על כתב:** איתא בתוספתא (פי"א הי"א) 'נפלה דיו על גבי ספר ומחקה שעוה על גבי פנקס ומחקו אם יש במקומה כדי לכתוב שתי אותות חייב' והביא הרא"ש (פ"ז סימן ט) התוספתא והיא מקור דין השו"ע דשעוה שנפלה. והוסיף המ"ב (סקי"ג) דה"ה שאר דבר לח אל ילחכנו בלשונו ואל ירחצנו במים מפני שמוחק, וביאר בשעה"צ (סקי"ח) דלשון מחיקה הוא בלח ומ"מ שייך מחיקה ולא הוי ככיסוי מלמעלה. ולפי"ז לכאורה כל לכלוך שנפל על מקום כתב אפילו לח יהיה אסור להסירו. אולם נראה שלא בכל מקום אמרינן הכי אלא דווקא בדיו וכדו', דהנה כת' הביאוה"ל (ד"ה שעל) במח' האחרונים האם בשעוה יש איסור ואף שלגבי כתי' סת"ם חשיב כסדרן, דדווקא פנקס שהיו טחין אותו בשעה ועי"ז מתדבק זה בזה היטב, משא"כ כשנוטף שעוה על קלף וכדו' אינו נדבק כ"כ וכמונח בקופסא הוא, אולם הביאוה"ל פליג דמ"מ חשיב מחוק, ונראה דכל דבר שב**עיני בנ"א נראה כלכלוך חיצוני אין בו איסור ודווקא דיו שהוא ממין כתיבה וכיוצ"ב וה"ה כל דבר שנדבק ממש** כשעוה וכיוצ"ב שכשמורידם לפעמים יורדים יחד עם מעט ניר וכדו' אסור, ובלא"ה מותר, ויסוד הדברים מבואר באחרונים, עיין במנחת שבת (סי' פ סקקצ"ח) קצות השולחן (סימן קמד בדה"ש א) מאור השבת (ח"ד מכתבי הגרשז"א נב הערה סג) וארחות שבת (פט"ו הערה נב).