המשך עשירי למראי מקומות בענין כפל ודוה כשעת העמבד שיטת הטור בעזהשית
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

בס"ד

**בפסקי הטור בדין כפל ודו"ה כשעת העמדה בדין**

**בטור חו"מ סימן שנ"ד ס"ג -ד'** פסק לדינא גם את פסקי הרמב"ם, וגם את פסקי הרא"ש, וגם את שיטת הרי"ף, חילק בין טביחה ומכירה ושבירה בידים דאז משלם כפל כשעת העמב"ד ודו"ה כשעת טביחה בין בהוקר בין בהוזל בין בכיחש ממילא בין בשבח ממילא, לבין נשבר הכלי או מתה הבהמה מאליה שאז יש חילוק בין הוקר ושבח מאליו לבין הוזל או כחש מאליו, דבנשתנה לגריעותא דין הכפל כשעת העמב"ד והדו"ה כשעת טו"מ, ובנשתנה למעליותא דין הכפל כשעת גניבה, ובכחושה והשמינה בידים או בשמינה והכחישה בידים לעולם אזלינן בתר שעת הגניבה עיי"ש.

והרי שפסק את החילוק בין טו"מ ושבירה בידים לבין נשבר או מת מאליו כשיטת **הרמב"ם פ"א מגניבה הלכה י"ד,** ופסק גם את שיטת **הרא"ש בפירקין סימן ב'** שמחלק בין כפל ודו"ה דכפל כשעת העמדה בדין כפשוטו ודו"ה כשעת טביחה, ופסק גם כשיטת **הרי"ף** שהובא **ברא"ש שם** דכחשה או שבחה מאליה דינה כהוקרה או הוזלה [ופירוש ד' הגמ' **בדף ס"ו.** טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו הוא רק לגבי טלה ונעשה איל שהוא שנוי], וכ"ז מבואר **בבית יוסף שם.**

והנה לגבי הבנת דברי הרא"ש במה שחילק בין כפל שהוא כשעת העמב"ד כפשוטו לבין דו"ה שהוא כשעת טביחה ומכירה, יש סתירה בדברי הטור, דבחילה לגבי מעיקרא שוה זוז ולבסוף שוה ד' וטבח או מכר או שבר בידים כתב 'משלם הכל **קרן וכפל** כשעת העמדה בדין וארבעה וחמשה כשעת טביחה', ומבואר דבאותו ציור שטבח יש חילוק בין הכפל שהוא כשעת העמב"ד לבין הדו"ה שהוא כשעת טביחה, וכן בהמשך דבריו לגבי מעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא כתב שמשלם 'קרן כשעת גניבה וכפל כשעת העמדה בדין וארבעה וחמשה כשעת גניבה', ומבואר כנ"ל שבאותו הציור של טביחה יש חילוק בין הכפל שהוא כשעת העמב"ד לבין הדו"ה שהוא כשעת הטביחה, ושוב מיניה וביה כתב הטור: 'ואם הוקר או הוזל בין טביחה **או** **שבירה** להעמדה בדין לעולם בתר טביחה **או שבירת הכלי** אזלינן, ואם הכלי בעין שלא נשבר משלם הכפל כשעת העמדה בדין', והנה כשהנידון לגבי 'שבירת הכלי' הרי הנידון לגבי 'כפל' שהרי אין בזה דו"ה, וא"כ הרי מבואר דאף לגבי כפל אזלינן בתר שעת טביחה או שבירת הכלי, ולפי זה אין חילוק בין כפל לדו"ה אלא כלל אחר דכל הדין דדו"ה כשעת העמדה בדין הוא רק כ"ז שהכלי בעולם אבל כששיבר הכלי אזלינן בתר שבירתו, וכן לגבי אם טבח ומכר משלם בין תשלומי כפל ובין תשלומי דו"ה הכל כשעת הטביחה ומכירה.

ועמדו ע"ז מפרשי הטור, **ובב"ח שם** מפרש דמ"ש שאם הוקר או הוזל בין השבירה להעמדה בדין אזלינן אחר שעת השבירה לא קאי על הכפל אלא על הקרן, והיינו דחיוב הקרן הוא מדינא דתברה או שתיה ובזה ודאי דינו למיזל בתר שעת השבירה ולא בתר שעת העמדה בדין, וכן הוא **בפרישה שם** בפירוש השני, ונדחקו להעמיד ההלכה דאיירי במעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' דאז דינו של הקרן כשעת השבירה, אמנם פשט דברי הטור מורה בהדיא דקאי על האופן דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא, וכן פשט דברי הטור דמסיק שאם הוא בעין משלם הכפל כשעת העמב"ד משמע בהדיא דאיירי גם עד השתא לענין הכפל, וכבר כתב הפרישה על פירוש זה שהוא דוחק, ועיי"ש מש"כ עוד לפרש עפ"י הגה"ה בדברי הטור.

**ובחידושי רבינו חיים הלוי פ"א מגניבה הלכה ט"ו** האריך לבאר בדעת הרמב"ם דדינא דכפל כשעת העמדה בדין שייך רק כ"ז שהגניבה בעולם והיא שייכת עדיין לנגנב דאז שייכא בה שומא כשעת העמב"ד, אבל היכא שכבר אינה בעולם או אפילו אם היא בעולם אלא שכבר קנאה הגנב שוב לא שייך לשום כאותה שעה אלא השומא היא כשעת אבידתה מן העולם או כשעת קנינו של הגנב, והוסיף עוד דיסוד דינא דכפל כשעת העמב"ד הוא משום דלא נשלמה הגניבה עד שעת העמב"ד וכמבואר **בב"ק דף ס"ח ודף ע"ו** דאם חזרה קרן לבעלים לפני העמב"ד אינו משלם כפל ונמצא שגמר הגניבה שהיא שעת העמדה בדין היא המחייבתו כפל ולכן חידשה תורה דאזלינן בתר ההיא שעתא, אבל כשאין הגניבה בעולם או כשכבר קנאה הגנב 'גמר הגניבה' הוא בשעת איבודה מהעולם או קנינו של הגנב ולכן אזלינן בתר אותה שעה, ומסיק הגר"ח בסוף דבריו 'ועיין ברא"ש בב"ק דף ס"ה שם שכתב כן בהדיא דבשברה בידים משלם גם כפל כיוקרא דשעת שבירה, וזהו כמו שכתבנו לדעת הרמב"ם', וכבר העיר **בגליונות חזו"א ע"ד הגר"ח שם** שכוונתו בודאי לדברי הטור שכתב כן בהדיא וכנ"ל דאילו בד' הרא"ש מבואר לכאו' להיפך וכתחילת ד' הטור הנ"ל דבטביחה גופא יש חילוק בין הכפל לדו"ה].

ועיין בדברי תלמידו של הגר"ח **בחידושי הגרנ"ט סימן קל"א** שהאריך הרבה בדברי הרא"ש והטור ומסקנתו כד' הגר"ח דלעולם אזלינן בתר השעה האחרונה שהגניבה בעולם שאז הוא 'גמר הגניבה', והא דמשמע בהדיא בדברי הרא"ש ובתחילת דברי הטור שיש חילוק בטביחה ומכירה בין הכפל לדו"ה העמיד הגרנ"ט דהנידון דוקא לענין 'מכירה' ולפני יאוש, ובזה לענין כפל אזלינן בתר שעת העמדה בדין כיון שאם תחזור הקרן לבעלים אחר המכירה שוב לא ישלם כפל משום דחזרה קרן לבעלים שוב שעת 'גמר הגניבה' לגבי כפל הוי לעולם כשעת העמב"ד, אבל לגבי חיוב דו"ה החיוב הוא לעולם על שעת המכירה עצמה [ואף שאם תחזור קרן לבעלים אחר המכירה ולא ישלם כפל שוב לא מישלם דו"ה שאין אין כפל אין דו"ה, מ"מ אין החסרון מצד עצם החיוב של דו"ה שבעצמותו הוא על שעת 'המכירה' ולא על שעת 'גמר הגניבה' ורק שיש דין מסויים שאם אין כפל אין דו"ה ודו"ק], אבל לגבי 'טביחה' שאין הבהמה בעולם ומה שנשאר בעולם כבר קנאו הגנב בשנוי בכה"ג אין חילוק בין כפל לדו"ה ולעולם אזלינן בתר שעת הטביחה או שבירת הכלי וכסוף דברי הטור.

\*\*\*\*\*

ועוד תמיהה יש בד' הטור במש"כ בתחילת דבריו דאם מעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' משלם **'קרן** וכפל כשעת העמדה בדין וארבעה וחמשה כשעת טביחה', והדברים תמוהים מאוד מהיכן נולד על ה'קרן' דינא ד'כשעת העמדה בדין', והרי הא דבאופן שהוקר לא קאמר רב דקרן כעין שגנב מבואר בגמ' **בדף ס"ה.** דהוא מכוח דינא דתברה או שתיה משלם כשעת השבירה, ומה ענין זה לשלם כשעת העמדה בדין ולא כשעת השבירה, [ולפי דברי הב"ח והפריש בפירוש השני שהובא לעיל את זה גופא בא הטור לתקן בסוף דבריו דלגבי קרן לא אזלינן בתר שעת העמדה בדין אלא בתר שעת השבירה, אך כבר נתבאר הדוחק בפירושם], ועיין **בביאורי הגר"א סימן שנ"ד סק"ח** שהביא ד' הרא"ש שמחלק בין כפל שהוא כשעת העמב"ד לדו"ה שהוא כשעת טביחה וכתב 'וכ' הטור דקרן ה"ה ככפל', והרי שעמד הגר"א בזה דבטור מבואר דבטבחה או שבר בידים דין הקרן הוא 'כשעת העמדה בדין' ואינו מובן כנ"ל, וכבר עמד ע"ז **בחזון איש חו"מ ב"ק סימן ז' סק"ב** ועיי"ש מה שהאריך בפירוש דברי הטור והרא"ש.

ועיין **בסמ"ע סימן שנ"ד סק"ו בשם הלבוש** ומה שהאריך לתמוה על דבריו.