סוכה דפים ח-כה - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

**פרק סוכה**

**ח' ב'**

א) גמ' הפנימית אינה סוכה – ברש"י מבואר משום דלא מינכרא מלתא דלשם סוכה הוא, **ובב"ח** סתרל"ה מבואר דלשי' רש"י רק מדרבנן הסוכה פסולה, וכן מבואר בשאר **הנו"כ** שם ובסתרל"ו, **וברא"ה** כ' דאינה סוכה משום דהוי דירת קבע, וכן מבואר **בריטב"א ובר"ן** דעבידא לדירה והוי כבית שפסול לסוכה, **ובטושו"ע** סתרל"ו ס"ב כ' כרש"י דלא ניכר שדר בה לשם מצות סוכה, **והב"י** הביא דברי רש"י ודברי הר"ן, **ובב"ח** בסתרל"ה כ' דשי' רש"י דגם היכי דעשוי לדירה אם גם עשוי לשם צל הסוכה כשרה, ומה דבבית פסול הוא משום דאין לזה שם ותורת סוכה כלל, אבל כל היכי דשם סוכה עליה, גם אם עשאה אף לדירה מ"מ לא מפסל בהכי, ומשום הכי כ' דרק מדרבנן לא הוי סוכה, אמנם הראשונים שחולקים על רש"י ס"ל דכל שעשוי לדירה הסוכה פסולה אף אם עשאה גם לשם צל וגם אם שם סוכה עליה, דמ"מ מה דעשוי לדירה הוי חסרון בסוכה מן התורה, וכ' דיש להחמיר כשי' הראשונים, **ובמג"א** בסק"א כ' דגם שי' רש"י דאם עשאה לדירה הסוכה פסולה מן התורה, והא דכ' הכא רק משום דאינו ניכר הוא משום דס"ל דהסוכה הפנימית נעשית לשם צל ולא לשם דירה, ורק משום דאינו ניכר דיושב לשם סוכה אינה סוכה, **ובפמ"ג** מבואר דלשון השו"ע דרק מדרבנן פסולה דכ' כרש"י דאינו ניכר, **ובשעה"צ** סתרל"ו סקי"ג הביא דברי הר"ן דמשמע דמן התורה פסול, וכ' דלשי' רש"י גם היכי דעשאה לשם צל מ"מ הסוכה פסולה מדרבנן כיון דאינו ניכר.

**הרמב"ם** לא הביא דין זה דאינה סוכה, **ובעל"נ** כ' לומר דס"ל כשי' רש"י דהוי רק מדרבנן, וס"ל דברייתא דבסמוך דמכשר בסוכת גנב"ך או רקב"ש חולקת על הדין הכא דגם שם היה ראוי לפסול משום דאינו ניכר, וכיון דס"ל להלכה כברייתא דלק' משום הכי ס"ל דהכא גם הפנימית סוכה להלכה, **והריטב"א** הביא שי' דגם מה דקתני דאינה סוכה מיירי לענין מזוזה וחולק על זה, ועכ"פ לפי פי' זה ניחא דלא הביא הרמב"ם דין זה.

ב) רש"י ד"ה פנימית – **העל"נ** כ' דמש"כ רש"י כל השנה על כרחך דהוא לאו דוקא, דהא מבואר במתני' דמעשרות פ"ג משנה ז' דסוכת היוצרים אינה דירת החמה ודירת הגשמים, וכונתו רק דדר כל ימי הקיץ.

רש"י ד"ה משום – **בר"ן** מבואר כרש"י, אמנם בהל' סוכה **לרי"צ גיאת וברא"ה** מבואר דהחיצונה אינה קבועה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו ממזוזה ה"ט, **והראב"ד** שם השיג דגם הפנימית אינה קבועה וכשי' רש"י, **והכס"מ** שם כ' דשי' הרמב"ם דגם אם הפנימית קבועה מ"מ אין לחייב פתח החיצונה משום הפנימית, וכ' **בראשון לציון** דלשי' רש"י והראב"ד קבוע היינו דהוי בנין חזק ובריא, ולשי' הרמב"ם היינו בית דמשתמש בו בקביעות, וכ' לומר דרש"י לשיטתו דבית שער חייב רק מדרבנן ומשום הכי י"ל דלא חייבו אלא בבית שער של בית קבוע וחזק, אבל לשי' הרמב"ם דבית שער חייב מן התורה כל שפתוח למקום החייב במזוזה וכמשי"ת, אין לחלק בין אם הפנימי קבוע וחזק או לא, וכל שהפנימי חייב ממילא יש לחייב החיצון.

**הכס"מ** שם כ' דלא מחייבים בסוכה משום בית שער לבית, **ובראשון לציון** כ' דבאמת גם בסוכה שהיא בית שער למקום אחר יש לחייב, וכן הביאו מש"כ **המ"ב** בסתרכ"ו סקכ"א, דיש לחייב במזוזה בפתח סוכה הפתוחה לחדר משום דהוי בית שער.

תוד"ה ותיהוי – מש"כ התוס' דיש מחלקין הוא שי' **הרי"ף** בהל' מזוזה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו ה"ז, והנה **בבעה"מ ובראב"ד** בהשגות על הבעה"מ מבואר דדוקא אם פתוחין לבית חייבין אבל פתוחים לחצר פטורין אע"ג דחצר עצמה חייבת ולפ"ז מבואר דחיוב דבית שער הוא חיוב מצ"ע ואינו חשוב לחייב אלא בבית שער של בית, אמנם **המלחמות והריטב"א** כ' דגם הפתוח לחצר חייב, ומבואר יותר בריטב"א דהחיוב הוא מחמת דהוי פתח לאותו המקום שהוא בית שער לו כגון בית או חצר, ואין חיובו מצ"ע, [והראשונים הביאו ראיה מדין בי ארזיקי המבואר במנחות ל"ג, ועיין בחזו"א יו"ד קס"ט אות א' שתמה על ראייתם ואכמ"ל].

בא"ד – משה"ק דאמאי לא משני על אכסדרה דמיירי בפתוח לבית, כ' **בראשון לציון** דבגמ' שם מבואר דר"ח פטר משום דהפצימין שבה עשויין לחזוקי תקרה ומבואר ברש"י שם דליכא פתח, וא"כ אין לחלק בין פתוח לבית או לא, וכ' דלשי' הרי"ף מה דמשני שם דחייב באכסדרה רומייתא היינו דבה איכא פצימין ופתח ואז באמת חייב דוקא בפתוח לבית, ועיין **בשפ"א** דגם הק' על קו' התוס', דגם בפתוח לבית אין לחייב כיון דמיירי שם דליכא פצימין והפטור משום דליכא פתח, וכ' דאפשר דשי' התוס' דהוי חסרון רק דמשום הכי לא הוי דירה קבועה, אבל אי"ז סיבה דלא יהיה לזה תורת פתח כלל, **ובחזו"א** יו"ד סקס"ט אות ג' כ' דשי' התוס' דהרי"ף מחלק גם גבי אכסדרה בין אם פתוח לבית או לגינה, ועל כרחך דס"ל דהיכי דפתוח לבית אז אמרינן דהפצימין לא עבידי רק לחזוקי תקרה אלא חשיב פתח, ושפיר מק' דלשני הכי דברייתא בפתוח לבית משום הכי חייב, אמנם באות א' שם כ' בשי' הרמב"ן במלחמות כאן, דגם אכסדרה רומייתא דמבואר שם דחייבת היינו דוקא בפתוחה לבית, וכן ר"ח מיירי בפתוחה לבית ולפ"ז לק"מ קו' התוס' וכמשנ"ת, ועיין **בריטב"א** ביומא שכ' דתי' הרי"ף הוא רק על בית שער ולא על אכסדרה.

בא"ד – במה שחילקו דמדרבנן חייב, כן מבואר ברש"י כאן וכ"כ **הרא"ה**, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** דסתמא איירי בכל בית שער ובכולהו אמרינן דפטור משום דלא מיוחדין לבית, וכתבו דבפתוח לבית חייב מדרבנן מידי דהוה אשערי עיירות, ונראה דס"ל דשערי עיירות חייב רק מדרבנן, וכן מבואר **בריטב"א** ביומא, ושם כ' דעל כרחך דבית שער דחייב היינו מדאורייתא דהא שם דקתני דפטור הוי סיפא דברייתא דקתני דשערי עיירות חייב, וכיון דשערי עיירות חייבים מדרבנן על כרחך דבית שער אפילו מדרבנן פטור, אמנם זה רק הכרח לומר דמה דקתני שם דפטור היינו אפילו מדרבנן, אבל אכתי אי"ז ראיה דמה דבית שער של בית דחייב דהוא מן התורה, ואתי שפיר מש"כ כאן דבית שער דבית חייב רק מדרבנן.

**הר"ן** כ' דכן נראה מפי' רש"י כמשנ"ת, ונראה דהיינו כמש"כ **השפ"א** דברש"י נראה דגם מה דחייב מדרבנן זהו דוקא בית שער של בית וכמו שכ' שלפני הבית, והביא **דבטושו"ע** סרפ"ו ס"ז מבואר דשי' ר"י דחייב מדרבנן בכל בית שער.

**הבעה"מ** כ' דמה דקתני ביומא דבית שער אכסדרה ומרפסת פטורין היינו בית שער של אכסדרה ומרפסת, **והראב"ד** השיג דמשמע דכל בית שער של אכסדרה פטור ואמאי יהיה פטור גם באכסדרה החייבת כגון אכסדרה רומייתא, ועוד הק' דאמאי לא קתני גם חצר כיון דבית שער של חצר גם פטורה וכמש"כ הבעה"מ, **ובמלחמות** הק' דאמאי קתני שם יצאו אלו דהיינו לשון רבים, הא לא קאי אלא על בית שער, **והעל"נ** כ' דקאי על בית שער של אכסדרה ועל של מרפסת.

ג) גמ' והוא שעשאה לצל – רש"י מבאר דהיינו שמסוככת יפה דמוכח שעשייתה לצל ולא לצניעות בעלמא, ומבואר **בעל"נ ובשפ"א** דמש"כ רש"י דמסוככת יפה היינו דאיכא שיעור צממ"ח, והעירו דא"כ אמאי בעי לומר דבלא שעשוי' לצל היא פסולה משום דלצניעות לא חשיב סוכה ואיכא חסרון בעשי' לשם סוכה, תפו"ל דאיכא חסרון דליכא צממ"ח, וכ' דנפ"מ באם יוסיף על הסכך עד שיהיה צממ"ח, דכיון דאיכא חסרון בעשי' הראשונה א"כ לא מהני מה שישלים דמה שהונח בתחילה אינו כשר.

**וברא"ה** כ' דאתיא לאפוקי מב"ש דבעי לשם חג, **והריטב"א** כ' זה בשם רש"י, [ואי"ז ברש"י לפנינו דמבאר דאתא לאפוקי דלשם צניעות פסול], והק' דא"כ לא הוה לי' לומר ובלבד דאדרבה בא להקל דסגי בזה דהוי לשם צל, ועוד הק' דזה ממילא שמעינן דכיון דמכשר סוכת גנב"ך הרי ממילא מבואר דלא בעי לשם חג, וכ' דאתא לאפוקי דלא נעשה לשם דירה, וכ"כ **הר"ן** דלא נעשה לדירה ואוצר, **ובב"ח** סתרל"ה כ' דשי' רש"י דגם אם נעשה לשם דירה כשרה כל ששם סוכה עלי', ודוקא בכה"ג דאין שם סוכה עלי' יש לפסול משום דירה דכיון דהוי בית אין לזה שם סוכה וכמשנ"ת לעיל לענין סוכת היוצרים, אמנם **בט"ז ובמג"א** סק"א כ' דגם רש"י מודה דאם עשה לשם דירה או אוצר פסולה, ואין מחלוקת לדינא.

**הב"ח** כ' על דברי רש"י דהורה לנו דלא בעי ידיעה ברורה דנעשה לשם צל אלא כל דמוכח דהכי הוי סגי, והק' דמ"מ מנ"ל דלא עשה לשם דירה, וכ' דשי' רש"י דגם אם עשה לשם דירה כשר כל שיש לה שם סוכה וכמשנ"ת, אמנם **הט"ז** כ' דמיירי דידוע לכל שלא נעשה לשם דירה ורק דיש צד שעשה לצניעות ולזה אמרינן דכל שמסוככת יפה אין לספק בזה, ומבואר עכ"פ בדבריהם דהא קמ"ל דאי"צ ידיעה ברורה אלא סגי שיהיה הוכחה דנעשה לצל, **ובמאמר מרדכי** סק"א הק' דא"כ הוה לי' לומר בברייתא כיון דמסוככת כהלכתה ולא ובלבד, כיון דנאמר בזה קולא [זה כקו' הריטב"א לעיל], וכ' לבאר דהתנא בא להזהיר דאע"פ דסוכת גנב"ך כשרה, מ"מ יש ליזהר דהיא עשוי' לשם צל דבלאו הכי היא פסולה.

**הרא"ש** כ' בביאור הגמ' כרש"י דלא לצניעות, וכ' בשם **ר"ת** דאתא לאפוקי דאם עשאה מעובה כמין בית שמגין גם ממטר פסולה, ושי' ר"ת מבוארת יותר **בראבי"ה ובאו"ז** סרפ"ה **ובמרדכי** סתשל"ב, דמביא ראיה דאם מגין מגשמים פסולה מהא דאמרינן לק' כ"ח ב' דאם יורדים גשמים משתסרח המקפה מותר לפנות, ואי נימא דכשרה גם במגין מגשמים אמאי נפטר הא יכול לעשות סכך מעובה שלא ירדו הגשמים, **ובמהר"ח או"ז** סקצ"ד כ' דמפסולת גורן ויקב בודאי א"א לעשות סכך באופן שלא ירדו גשמים, וכיון דמבואר בקרא דסוכה נעשית מפסולת גורן ויקב, על כרחך דלא הצריכה התורה סוכה שמגינה מגשמים ומשו"ה נפטר, ועוד הביא ר"ת ראיה מהא דמבואר בריש תענית דגשמים סימן קללה בחג, ואי כשר מעובה שאין הגשמים יורדים אמאי הוי סימן קללה, ויל"ע אם מיושב זה לפ"ד המהר"ח או"ז, **ובתוס'** לעיל ב' א' גם כ' דסכך שאין הגשמים יורדים שם פסול ומשום דלכו"ע בעי שהסכך יהיה עראי, והביאו הראיה מהא דהוי סימן קללה, והראיה דפטור משתסרח המקפה לא הביאו.

**הב"ח** מק' לשי' ר"ת דאמאי הוצרך התנא לכ' זה כאן הא זהו דין בכל סוכה, ופשיטא דגם הכא בעי שיהיה הכי, ולשי' רש"י ניחא כמשנ"ת דמהני מה דמוכח דנעשה לצל, וכ' דנפ"מ היכי דיסיר מהסכך עד שיהיו הגשמים נכנסים, דבעלמא כשר כיון דעשה לשם סוכה א"כ אין העשי' פסולה, משא"כ הכא כיון דמגין מגשמים הרי מוכח דלא נעשה לצל ולסוכה וא"כ הוי כל העשי' בפסול ובעי שיסיר כל הסכך ויניחנו שוב, **והט"ז** בסק"א כ' דזה גופא קמ"ל התנא דסוכה שמגינה ממטר פסולה, **ובמאמר מרדכי** שם כ' דהתנא בא לומר דצריך ליזהר דאין הסכך מעובה כמין בית וכמשנ"ת לעיל לשי' רש"י.

**הטור** בסתרל"א הביא דברי ר"ת דמעובה שאין הגשמים יכולים לירד פסול, וכ' **דהרא"ש** לא הביא דבריו בפסקיו, וכ' **הב"י** דאע"ג דהכא הביא דברי ר"ת מ"מ כונת הטור דבמקומו לק' כ"ב א' בדין דמעובה כמין בית כשרה לא הביא דברי ר"ת, **והב"ח ובהג' מהרל"ח** כ' לבאר כונת הטור דדוקא הכא הביא הרא"ש דברי ר"ת ומשום דס"ל דגם אם נבאר הכא כר"ת מ"מ בעלמא י"ל דיהיה כשר מעובה אף אם אין הגשמים יכולים לירד, ומשום דהכא הוי הוכחה דלא נעשה לשם סוכה אלא חשוב כעשוי לדירה ומשו"ה פסול, משא"כ בעלמא דמכוין לשם סוכה של מצוה לקיים בה מצות סוכה א"כ שפיר חשוב סוכה גם אם אין הגשמים יכולים לירד, והנה בסתרל"ה כ' **הטור** דברי ר"ת וכ' דזהו לשיטתו שפוסל כשאין הגשמים יכולים לירד שם, וכ' הב"ח דכונת הטור דר"ת ס"ל דזהו משום דגם בעלמא פסול בכה"ג, אמנם לשי' הרא"ש הוי דין רק הכא, אמנם **במאמר מרדכי** שם כ' דאי"ז משמעות לשון הטור אלא דבא לומר דר"ת כ' זה לשיטתו וכיון דלעיל כ' דהרא"ש לא הביא דברי ר"ת א"כ גם הכא לא ס"ל לדינא כר"ת, אלא דהעיר דבקיצור פסקי הרא"ש כאן הביא דברי ר"ת וא"כ נראה דס"ל דהכי הלכתא.

**ובלבוש ובב"ח** סתרל"א ס"ג כ' דיש להחמיר כר"ת, והביאם **המג"א** בסק"ב, **ובשע"ת** כ' בשם **הברכי יוסף** דהיכי דאין לו מקום אחר וא"א ליטול מקצת הסכך יש להכשיר בדיעבד, וכ"כ **במ"ב** סק"ו.

**הט"ז** בסתרל"ה סק"ב הק' לשי' ר"ת אמאי מבואר לק' ט"ז דבגדיש כשר אם הי' חלל טפח מתחילה, הא אין הגשמים יורדים, וכ' דר"ת פוסל רק מדרבנן דנראה כמו בית, ומשו"ה בגדיש שאין לו דמיון בית כלל לא גזרו, אמנם **הפמ"ג** שם הביא דבתוס' לעיל מבואר בהדיא דהוי מדאורייתא מהא דהוי סימן קללה, ור"ת גם הביא ראיה זו, **ובמאמר מרדכי** סק"ב כ' דאה"נ דלשי' ר"ת בעי דיהיו הגשמים יכולים לירד בגדיש, וכן מבואר בפמ"ג סק"ג.

גמ' האי תנא וכו' – **בלבוש** סתרל"ה ס"א כ' דיש רבותא בהני דלאו בני חיובא משום דתעשה לא קאי עלייהו, **ובריטב"א** מביא פי' דכונת הגמ' איפכא דהאי תנא ס"ל דאלימא גנב"ך דבהו איכא חידוש טפי דאע"ג דקביעי מ"מ לא אמרינן דחשוב כדירה ומשו"ה הזכיר אותם בהדיא, והאי תנא ס"ל דבהני דהוו בני חיובא איכא חידוש דס"ד דהם יעשו הסוכה קבע כדי להתחייב במזוזה, ויל"ע דאשה גם חייבת במזוזה וא"כ אמאי תני סוכת נשים בהדי הנו דלאו בני חיובא.

גמ' סוכת גנב"ך – **התוס' והרא"ש** בגיטין מ"ה ב' הביאו שי' **ר"ת** דאשה לא תעשה ציצית ולא תאגוד לולב משום דלא מפקדה א"כ גם אינה בעשי', והק' עליו מהכא דמבואר דסוכת גנב"ך כשרה, [**ובלבוש** סתרל"ה כ' דסוכת גוים היינו דהם עשו הסוכה, ובהמה היינו דעשו לצורך בהמה], והנה **בטושו"ע** סי"ד ס"א כ' דלא כר"ת, **והרמ"א** כ' דיש מחמירים דרק אנשים וטוב לעשות כן לכתחילה, **ובמג"א** בסק"ג כ' דלפ"ז גם בלולב וסוכה יש להחמיר דלא תעשה, **ובפמ"ג** שם כ' דלפ"ז צ"ל דמה דהכא מבואר דכשר היינו רק בדיעבד, והק' דהא שי' ר"ת דגם בדעיבד פסול, וא"כ יהיה מוכח מהכא דאין לפסול בסוכה, ועיי"ש **בביה"ל** דמה דמחמיר הרמ"א הוא רק בציצית ומשום דכ' בני ישראל, ובשו"ת **כת"ס** חאו"ח ס"א כ' לומר, דכל מה דפוסל ר"ת מי שאינו בקיום המצוה, זה רק בדבר דבעי בו עשי' לשמה, אבל במה דאי"צ שיהיה לשמה בזה כשר גם מי שאינו בקיום המצוה, ובסוכה סגי שתעשה לשם צל ומשו"ה כשר גם לר"ת, ולפ"ז גבי סוכה אין להחמיר, **ובבכורי יעקב** סתרל"ה סק"ב כ' דלא יעשה ע"י קטן ואשה לכתחילה.

**ט' א'**

א) מתני' ואיזו היא סוכה ישנה וכו' – ברש"י מבואר דקאי על דברי ב"ש דהסוכה דהם פוסלים היינו אם עשאה קודם שלשים יום, אמנם **בעיטור** בהל' סוכה סוף שער רביעי כ' דיל"פ דקאי על דברי ב"ה דאיזו סוכה הם מכשירים דוקא אם עשאה קודם שלשים יום ולא יותר, אבל אם יותר מל' יום גם לב"ה פסול, **והריטב"א** מק' על זה דהא מבואר בגמ' דטעמייהו דב"ה משום דלא בעי לשם חג, וא"כ גם קודם שלשים יום יש להכשיר, ועוד הביא דהא מבואר בגמ' לעיל דסוכת גנב"ך כשרה ושם לא הוי כלל לשם חג, **וברדב"ז** בתשובה ב' אלפים נ"ז מבואר דמה דפוסלים ב"ה היינו באם אינו מחדש דבר וכמו שהביאו התוס' דברי הירושלמי דגם לב"ה בעי שיחדש, וכל שלא הוי יותר מל' יום גם חידוש לא בעי, ובסוכת גנב"ך אה"נ דגם בעי חידוש ובלא זה פסול, ולכאורה בזה אכתי לא מתיישב מה דמבואר בגמ' דטעמייהו דב"ה דלא בעי לשם חג, ואי מיירי על תוך ל' יום ומשום דסתמא לשמה א"כ גם אם בעי לשמה יש להכשיר, אמנם הנה ברדב"ז מבואר דסוכת גנב"ך תוך ל' יום גם לא בעי שיחדש בה דבר, ומבואר דמה דאי"צ שיחדש אי"ז משום דסתמא לשמה, וא"כ ניחא דבאמת אם הי' בעי לשם חג הי' הדין דגם תוך ל' יום לא הי' כשר, **והריטב"א** מק' עוד דלא הי' להתנא לסיים דאבל אם עשאה לשם חג מתחילת השנה כשרה, דמשמע דמה ששנינו קודם מיירי על סוכה פסולה, ועל זה אמר דאבל לשם חג כשרה גם מתחילת השנה.

רש" ד"ה סוכה – **השפ"א** מדייק מדברי רש"י דאי בעי לשמה בעי שיפרש בפיו, ולא סגי במחשבה, ועיין מ"ב ס"י סק"ד ואכמ"ל.

רש"י ד"ה ב"ש – **המהרש"א** מעיר מזה על מש"כ הב"י בריש סתכ"ט, דרק בפסח איכא להדין דשואלין ודורשין ל' יום קודם.

תוד"ה סוכה – **הרא"ש** גם מביא דברי הירושלמי, אמנם **הרי"ף והרמב"ם** לא הביאו זה, וכ' **הרדב"ז** בתשובה שם דס"ל דכיון דלא הוזכר בבבלי אין הלכה הכי, ועו"כ די"ל דס"ל דקאי לב"ש דצריך שיחדש, [ולפ"ז גם לב"ש מהני חידוש ולשי' התוס' ודעימי' מבואר איפכא דלב"ש לא סגי בחידוש], **ובריטב"א ובר"ן** מבואר דדין הירושלמי הוא רק לכתחילה ולמצוה מן המובחר, **ובטושו"ע** סתרל"ו ס"א כ' דברי הירושלמי דבעי שיחדש דבר, וכ' **הב"י** דמשמע דברי התוס' והרא"ש והטור דהוי לעיכובא, והביא שי' הר"ן דרק לכתחילה, **ובד"מ** הביא דברי **הרי"ו** בנתיב ח' חלק ראשון דהוי רק למצוה מן המובחר, **ובט"ז** סק"ג הביא רק דברי הר"ן, **ובמג"א** סק"א כ' דכו"ע מודו דהוי רק לכתחילה דלא כהב"י, אמנם **בא"ר** סק"ב הביא **דבשה"ל** בשם ר"י גאון ובספר **תניא** בשם ר"נ גאון מבואר דפסולה, וכ' דכן נראה בתוד"ה ואם שכ' דסיפא נפ"מ גם לב"ה לענין חידוש, ובסיפא קתני כשרה ונראה דבלא חידוש פסולה, **ובמ"ב** סק"ד כ' דהוי רק לתחילה ומצוה בעלמא, [ועיין **בלבוש** דכ' דאמרו חז"ל דיעשה לשם סוכה לחבב המצוה].

**בלבוש ובב"ח** מבואר דהא דבעי חידוש הוי רק מדרבנן, ונראה דגם להצד דפסול הוי רק מדרבנן, **ובב"ח** מבואר דבעי חידוש כדי שיהיה היכר דיושב שם לשם מצות סוכה, [וכ' דמהאי טעמא גם היכי דעשה לשם חג בעי חידוש כדי שיהיה היכר, וא"כ לפי המבואר לק' דלהלכה אי"צ בעשה לשם חג, נראה דהוי מטעם אחר], **ובמ"ב** סק"ד כ' שלא יבוא להתיר גם אם עשאה מתחילה לשם דירה.

**בריטב"א** מבואר דבעי שיהיה החידוש בגופה אבל בכרים וסדינים לא מהני, וכ"כ **הרא"ש** בשם **העיטור** דלא **כבה"ג** דכ' דגם לאסוף כסאות לישב עליהם הוי חידוש, דאם כן לעולם איכא חידוש בסוכה כהאי גונא, **ובטושו"ע** מבואר דבעי בגופה, **ובפמ"ג** במשב"ז סק"א דבעי דוקא בסכך אבל בדפנות לא מהני, אמנם **בשפ"א** כ' דגם בדפנות מהני, **ובמ"ב** סק"ה כ' כהפמ"ג, **ובשעה"צ** סק"ז כ' דהיכי דחסר בשיעור הדפנות והוא משלים השיעור להכשר סוכה בודאי מהני גם בדפנות.

בא"ד – **הפנ"י** מק' על מה דמדמי הירושלמי דין מצה לסוכה דהא הכא שאני דאיכא קרא, וכ' דנראה דבאמת הירושלמי ס"ל דלא פליגי בקראי אלא מסברא אי בעי לשמה בתשמיש מצוה, או דטעמייהו דב"ש הוא רק דמדרבנן בעי, ובסו"ד כ' לומר דילפינן מצה מסוכה בג"ש דט"ו ט"ו. ועיין **במנ"ח** מצוה י' אות ט' מק' איפכא, דמבואר בגמ' בפסחים ל"ח ב' דילפינן דבעי שימור לשמה במצה, וא"כ לכו"ע יש לפסול משום האי דרשה.

תוד"ה ואם – **הב"ח** כ' לבאר דהא דכ' התוס' דאפילו לא נפ"מ אלא לב"ש ולא נח"ל כמש"כ בתחילה, הוא משום דמסתפקים אולי גם בכה"ג דעשאה לשם חג אם הוי קודם לל' יום בעי שיחדש בה דבר [וע"ע בסמוך בזה], **והפנ"י** גם כ' הכי, וכ' די"ל עוד דלא פסיקא להו דהבבלי גם ס"ל כהירושלמי, **והפמ"ג** בא"א סק"א כ' די"ל דמשום דלא הוזכר במתני' כלל דבעי חידוש משו"ה לא נח"ל לומר דנקט משום נפ"מ זה, **והעל"נ** כ' דכיון דברישא מכשירין הוי עם חידוש, א"כ גם הכא דקתני כשרה לא משמע בלא חידוש ומשו"ה לא נח"ל לומר דזהו הנפ"מ.

**בהג"א** כ' דהיכי דעשה לשם חג לא בעי חידוש גם אם עשאה קודם ל' יום וכ"כ **בטושו"ע**, **והב"ח** כ' להחמיר כיון דהתוס' מסתפקים בזה וכשנ"ת, ועיי"ש מש"כ דכן נראה בראבי"ה, אמנם **הנו"כ** בשו"ע הסכימו לדין השו"ע דאי"צ. **ובמ"ב** סק"ז הביא דברי **הח"א** דסוכה העומדת משנה לשנה, אע"ג דמתחילה עשאה לשם חג מ"מ בשנה אח"כ צריך לחדש בה דבר וכמש"כ המג"א לענין איסור הנאה דבשנה אחרת אינה נאסרת כל זמן שלא נכנס לה שוב דאע"ג דישב בה בשנה שעברה מ"מ כיון דעבר חג הסוכות בטלה קדושתה, אמנם **העמק ברכה** באות י' תמה על זה דלא דמי דאיסור הנאה הוי משום קיום המצוה שבסוכה וכיון דעבר חג הסוכות בטלה המצוה ובעי שיכנס בה שוב לשנה אחרת, אבל דין לשמה דהוי דין בגוף הסוכה א"כ כל שעשה לשם סוכה מתחילה תו נשאר הכי לעולם דיש לסוכה זו תורת סוכה ואף משנה לשנה.

ב) גמ' מנין לעצי סוכה שאסורים כל ז' – **בט"ז** סתרל"ח סק"ג כ' דעל כרחך לא לגמרי מקיש דיהיה לזה דין חגיגה, דא"כ אמאי לא נעשה קדוה"ג, אלא דרק לענין לאסור לז' ימים הוקש שתהא קדושת הסוכה לזמן זה כמו חגיגה, ולא תטול ממנה להנאתך שום דבר לבטל ממנה קדושה שלה, ומשו"ה אין האיסור אלא ליטול ממנה שבזה תתבטל קדושתה, אבל בעוד שהיא קיימת אין איסור לסמוך עלי' או להניח עלי' שום דבר, **ובפמ"ג** הביא ראיה מהגמ' לק' י' ב' דשטח הבגד על הסכך, [**ובקה"י** ס"ז העיר להשי' דהסוכה נפסלת בכה"ג משום דאיכא גם סכך פסול וכשי"ת לק', א"כ אמאי שרי לפי האמת], וכ"כ **במ"ב** סק"ד, **ובעונג יו"ט** סמ"ט העיר אמאי שרי לישב בסוכה כשיורדים גשמים, הא כיון דאינו מקיים מצות סוכה א"כ יש איסור להנות מהסוכה, וכן העיר למ"ד דאין נשים סומכות רשות אמאי שרי להו לישב בסוכה, ועיין **בקה"י** ס"ז מש"כ לומר דאע"ג דהעונג יו"ט הוכיח שם דגם היכי דלא מבטל הדבר ממצותו גם אסור, מ"מ י"ל דזהו רק מדרבנן וא"כ י"ל דרבנן לא אסרו בכהאי גונא עיי"ש, ועיין **בזכרון שמואל** סכ"ט סקי"א דהביא דברי הר"ן בריש פ"ב דאין שום מקום לאסור על אשה לישב בסוכה גם אם אין נשים סומכות רשות ומבואר דאין בזה איסור, ויל"ע דלא הביאו דברי הט"ז דמבואר דכל שאין ביטול הקדושה אין איסור כלל.

תוד"ה מנין – **הרא"ש והטור** כ' שני תי' התוס', **והרא"ה והר"ן** כ' דאיצטריך לאיסור מוקצה ליום השמיני דליכא עוד מצוה.

בא"ד – **הר"ן** בביצה כ' דאם עשה מתחילה כפי הכשר דפנות ואח"כ מוסיף אינו נאסר, אבל אם מתחילה עשה ד' מחיצות סתם הכל נאסר, וכ"כ **השו"ע** בסתרל"ח ס"א, ועיין **בביה"ל** שם שכ' לומר דס"ל להר"ן דזהו שי' ר"ת דבכה"ג הוא דאינו אסור מה שיותר על כדי הכשר סוכה אבל בעושה הכל ביחד הכל אסור, ורק דשי' הר"ן דהיותר שרי לגמרי, ושי' התוס' דהיותר אסור מדרבנן, ועיין **בשפ"א** מש"כ בזה, ועיי"ש שהק' לשי' הרא"ש דמיירי על הסכך, א"כ מה שייך לומר כלל דאיכא יותר מכפי ההכשר, הא באם יחסר מהסכך תהי' הסוכה קטנה יותר ובמקום זה אין הכשר בלא הסכך שמונח שם.

בא"ד – בשי ר"ת כ' **התוס'** בשבת כ"ב א' דהמקשה בביצה מנויי סוכה לא ידע דיש לחלק בין יותר מכדי הכשר לכדי הכשר, ותי' הגמ' דאמר איני בודל היינו דבאמת לא חיילא קדושה על הנויים ועל מה שיותר מכדי הכשר ומשו"ה מהני תנאי, אבל על כדי הכשר על כרחך חל עלייהו קדושה מה"ת כל ז' ולא מהני תנאי, [ועיי"ש בת"י מש"כ על לשון הגמ' בתי'], ומבואר לפ"ד שם דבאמת מהני תנאי גם על מה שיותר מכדי הכשר ולא רק על נויי סוכה, אמנם לפי המבואר בתוס' הכא מדרבנן הוי היותר מכדי הכשר כמו כדי הכשר מה"ת, ועוד חילוק יש, דבתוס' הכא מבואר דלשון הגמ' בביצה בתי' דאסור משום דאתקצאי לז' מורה דהוי רק מדרבנן, ובשבת כ' דבאמת כונת הגמ' דאסורים מה"ת ומשו"ה לא מהני תנאי.

בא"ד – מש"כ התוס' דלא דמי לעצים שהם עיקר המצוה על כרחך בודל מהם ויש בהם סתירת אהל, לכאורה מבואר בזה ב' טעמים, האחד דכיון דהרי משתמש בהם בתורת סוכה על כרחך דנאסרים לז' מה"ת, והשני דכיון דאינו יכול ליטול מהם א"כ א"א לומר דאיני בודל דהרי על כרחו אינו יכול שלא ליבדל, **וברש"י** בביצה **ובטור** סתרל"ח מבואר הטעם משום דאיכא איסור סתירה, **ובר"ן** בביצה מבואר משום דנאסר מגזה"כ, **ובמאירי** הכא כ' כהר"ן, וכ' דא"א לומר כרש"י דמשום סתירת אהל, דזהו רק סיבה דיהיה אסור משום מוקצה של איסור דרבנן דכיון דאינו יכול להשתמש על כרחו הוי מוקצה, אבל איסור קדושה של תורה אינו תלוי בזה דאינו יכול לסתור, **וברבינו מנוח** בפ"ו הט"ו כ' דלא מהני תנאי משום דאתקצו מה"ת וחל קדושה עלייהו, ותו דהא א"א בלא סוכה דמצוה ובביה"ש איכא נמי משום סתירת אהל ואינו יכול לומר דאינו בודל, **ובמג"א** רסתרל"ח הביא שי' רש"י והר"ן, וכ' דלשי' רש"י נמצא דהיכי דלא יהיה איסור סתירה יהני התנאי, **ובמ"ב** סק"ו כ' כרש"י, **ובשעה"צ** סק"ח כ' דלא הביא הנפ"מ שכ' המג"א משום דלהלכה לא משכ"ל גונא דלא יהיה איסור סתירה.

**ברמב"ם** בפ"ו הט"ו מבואר דגם עצי הדפנות נאסרים כל ז', **והרא"ש** הק' עליו דכמו דלענין דין פסולת גורן ויקב אמרינן דהוי דין רק בסכך, ומשום דסוכה משמע סכך ודפנות נתרבו רק מרבוי דסוכה אבל אי"ז משמעות המלה סוכות וכמש"כ רש"י לק' י"ב א', א"כ כמו"כ לענין איסור אין לנו למילף אלא על הסכך ולא על הדפנות, **והב"י** כ' דיל"פ דאה"נ דאין זה אסור מה"ת אלא מדרבנן, וכמש"כ הרא"ש דמדרבנן אסור גם היותר על כדי הכשר הסוכה, וכ' דהרא"ש ס"ל דכיון דבדפנות ליכא כלל איסור מה"ת א"כ גם מדרבנן אין לאסור, ורק ביותר מהשיעור בסכך דיש סכך דאסור מה"ת אמרינן דגם השאר אסור מדרבנן, ובשם **הר"א מזרחי** כ' דשי' הרמב"ם דיש לאסור משום דהדפנות צריכים לסכך דאי לאו דפנות לא קיימא סככה והוה כאילו בטלינהו לגבי סכך, ואסור כמו דבר הסמוך לסכך דאסור משום דבטלינהו לסכך כמבואר בביצה ל' ב', **והב"ח** הק' דא"כ אמאי לא מהני תנאי בדפנות, **ובמאמר מרדכי** סק"א כ' דלשי' רש"י דלא מהני תנאי משום דסתר אהל א"כ ניחא דאע"ג דאסור רק משום דבטלינהו מ"מ לא מהני תנאי, [אמנם בב"ח נראה דקו' דכשאומר איני בודל א"כ אינו מבטל הדפנות לסכך וא"כ לא שייך בהו איסור דקדושה, ואף דנימא דיש בהם איסור מוקצה מ"מ בחוה"מ יהיו מותרים], **ובא"ר** סק"ב כ' לומר דקו' הרא"ש על הרמב"ם דאמאי ס"ל דלא מהני תנאי בדפנות הסוכה, ומיהו גם הוא מודה דמדרבנן אסור כמו דהנויים אסורים, ולכאורה כיון דבטור מבואר הטעם כרש"י דלא מהני תנאי משום דאסור בביה"ש א"כ משו"ה לא יהני גם על מה דאסור מדרבנן וכמש"כ המאמר מרדכי, והנה **בר"ן** בביצה מבואר כשי' הרמב"ם ומדבריו נראה דמה"ת אסור ולא רק מדרבנן, **והב"ח** כ' לישב שי' הרמב"ם דגבי פסולת גורן כיון דמה דמיותר הוא הקרא דבאספך א"כ אמרינן דקאי רק על הסכך דעל שמו קרוי סוכה, משא"כ הכא דגם תיבת סוכות מייתרא א"כ דרשינן לה גם על הדפנות דמצינו דהם נתרבו גם במילת סוכות, **ובחי' רח"ה** כ' לישב דרק היכי דהוה דין בחפצא של הסוכה בזה אמרינן דהוי דין רק בסכך דהוא הוי החפצא של סוכה ולא הדפנות, משא"כ הכא ס"ל להרמב"ם דהאיסור אינו על החפצא של סוכה, אלא דהדין הוא דמה דמקיים בי' מצות סוכה זהו האוסרו ואיסורו הוי משום קיום מצות הסוכה, ולא משום דהוי חפצא של סוכה, וא"כ בזה נכלל גם הדפנות דגם הם מכלל מצות הסוכה דכך היא מצות הסוכה סכך ודפנות.

**המהרש"א** מק' על הרא"ש דהתוס' בביצה הביאו דברי ר"ת ושם מבואר דקאי על הדפנות דכ' דשיעור הכשר סוכה הוי שתים כהלכתן ושלישית טפח, וכבר הק' כן הב"יבשם **הרא"מ**, וכ' **הב"י** לישב דהתוס' שם דוגמא בעלמא נקטו, **והב"ח** כ' די"ל דקאי על הסכך דאינו נאסר אלא לפי שתים כהלכתן ושלישית טפח דהוי חצי מז' על ז', וכבר תמה עליו **במאמר מרדכי** שם דכיון דשיעור הסכך הוי ז' על ז' א"כ אמאי לא יאסר כל שיעור ז' על ז', ועוד כ' הב"ח דאה"נ דשי' התוס' דגם הדפנות אסורים מ"מ אי"ז שי' ר"ת, והרא"ש ס"ל דלשי' ר"ת לא נאסר הדפנות, **ובמאמר מרדכי** מבואר דמ"מ הרא"מ הבין דדברי התוס' הם דברי ר"ת ומשו"ה הק', [ועיין בהג' **חלקת יואב** דהביא דהתוס' בזבחים ל"ז ב' כ' בהדיא דגם הדפנות אסורים, אמנם שם לא כ' זה בשם ר"ת ומשו"ה לא קשה להב"י משם], **והטור** כ' כשי' הרא"ש דהדפנות אינם אסורים, **והשו"ע** סתם דגם הדפנות אסורים, **ובבכורי יעקב** סק"א כ' דיש להחמיר דאסורים מה"ת.

**הט"ז** בסק"א מק' מהגמ' לק' י' ב' דמשני דמה דמבואר בברייתא דנויים אסורים היינו מן הצד, ומבואר ברש"י דהיינו דהוי על הדפנות ומבואר דגם הנויים שעל הדפנות נאסרים וכ"ש הדפנות עצמם, וכ' לומר דגם הרא"ש מודה דאסור מדרבנן וקו' על הרמב"ם דמשמע דס"ל דמה"ת אסורים כמו הסכך, אמנם בשאר **הנו"כ** מבואר דשי' הרא"ש דלגמרי שרי, **וברמ"א** בס"ב מבואר דלשי' הרא"ש דהדפנות מותרים כ"ש דהנוי שעליהם מותר, אמנם **המג"א** בסק"ט כ' דנראה דהנויים חמירי מהדפנות עצמם, ומשום דהנויים לעולם חשובים נויי הסכך, ומבואר **במחה"ש ובלבו"ש** דגם בתלויים על הדפנות חשיבי דשייכים לסכך, ובשי' הרמ"א כ' **בבי' הגר"א** סקי"ג דס"ל דהגמ' לק' י' ב' הוי בדרך דחי' אבל למסקנא שם דיל"פ הברייתא בנויים שעל הסכך ממש, א"כ תו אמרינן דנויים שעל הדפנות אינם נאסרים כלל, **ובשעה"צ** סקכ"ה מביא דברי **העיטור** שכ' דיל"פ הגמ' לק' דאמר דמן הצד דהיינו מן הצד של הסכך וא"כ לק"מ.

**בהג"א** בביצה כ' דהסוכה לא נאסרת עד שישב בה דהזמנה לאו מילתא היא, וכ"כ **הרמ"א** בסתרל"ח ס"א, **ובביה"ל** שם העיר בשם **המור וקציעה** דהיכי דלא ישב בה בביה"ש א"כ לא יאסר משום קדושה לכל החג דלא שייך לומר מיגו דאיתקצאי לביה"ש כיון דבביה"ש לא הי' אסור, **ובעמק ברכה** אות י"א כ' לומר דמה דבעי למיגו דאתקצאי זהו רק בדין מוקצה דרבנן, אבל בדין קדושה אינו תלוי בביה"ש אלא כל שיושב בה באיזה זמן בסוכה נאסר לכל ימי הסוכה.

תוד"ה מה – **הפנ"י** מעיר דעל כרחך מילת חג אינה מיותרת דא"כ מה מק' בגמ' דבעי לאיסור הנאה, הא י"ל דלשמה ילפינן מלה' וכמש"כ רש"י, ואיסור הנאה ילפינן מחג, ועל כרחך דחג הוי אורחי' דקרא וכמו דכתיב גם חג המצות וחג השבועות, וכ' לבאר דאה"נ דלא מייתר, מ"מ כיון דסמכי' ליתור דלה' למילת חג דרשינן לה דבא למילף דחל שם שמים על סוכה כמו על חגיגה.

ג) גמ' מן הקוצין וכו' – **הבעה"מ** מביא פי' **הגאונים** דקוצין היינו צמר שנתלש מן הצאן, ונימים היינו שיש בצמר הרך נימים קשים של שער, וגרדין היינו מה שהאורג מותיר וגורד אותו, וביאר דהחסרון בהו משום דבעי מן כנף ואלו אינם ראויים לבגד שהם פסולת הצמר, **והראב"ד** בהשגות כ' דקוצין ונימים אינם מן המובחר, ועל גרדין מפני שכבר היו בבגד והתורה אמרה ועשו על כנפי בגדיהם ולא שכבר היו הם עצמם בגד ואפילו לשמה עביד נמי לא מבעי למעבד הכי, ונראה לכאורה דמבאר על דרך רש"י והחסרון משום דהם חלק מהבגד ובעי שיהיה נפרד, **וברמב"ם** בפ"א הי"א מבאר קוצים ונימים על דרך הגאונים, וגבי גרדין כ' דהם שיורי שתי שהאורג משייר בסוף הבגד, וכ' **הכס"מ** דהטעם בכל אלו משום בזויי מצוה, וכ"כ **בשו"ע** סי"א ס"ה, **ובמג"א** סק"ט העיר דבבעה"מ מבואר טעם אחר, **ובלבו"ש** סק"ה כ' דטעם הבעה"מ דלא הוי ראוי לבגד זהו רק לפי מה דמבאר דגרדין היינו מה שהאורג מותיר וגורד, אבל לפי מש"כ הרמב"ם דהיינו שיורי השתי לא שייך טעם זה וצ"ל משום בזוי.

**ובריטב"א** מבואר כפירוש רש"י, ומיהו ס"ל דרב ס"ל דלא בעי לשמה כלל בציצית וכמשי"ת בסמוך בע"ה, וכ' דמ"מ בזה הוא פוסל משום דאיכא חסרון דתעשה ולא מן העשוי, אמנם **במאירי** מבואר דאי לא בעי לשמה א"כ גם ליכא לחסרון דתעשה ולא מן העשוי, דמה בכך דנעשה מעצמו כיון דלא בעי כונה כלל, ובריטב"א מבואר דהיכי דלא הי' כאן עשית ציצית כלל אלא ממילא נשאר שם חוטין, גרע מאילו נעשה בתורת ציצית בלא כונה לשם ציצית כלל.

גמ' ה"נ נבעי' סוכה עשוי' לשמה – ברש"י מבואר דהקו' גם מרב ולא גרסינן אלמא בעי טוי' לשמה, אמנם **הבעה"מ** כ' דשפיר גרסינן לה ומשום דרב דפוסל בגרדין ונימים אי"ז משום דבעי עשי' לשמה אלא מטעם אחר וכמשנ"ת, והסכים עמו **המלחמות**, **והראב"ד** בהשגות כ' דגם רב מודה דבעי עשי' לשמה ובאמת גם מרב קשה, ורק דמ"מ גרס בגמ' אלמא בעי טוי' לשמה וכ' דהוי קו' יתירתא דאפילו טוי' בעי לשמה בציצית דהלכה כשמואל, [והראב"ד כ' דשי' הבעה"מ דלא בעי כלל לשמה לרב, ולפ"ז מבואר דלא גרס בדברי הבעה"מ אח"כ דרבנן ורב ואביי ס"ל דהזמנה כעשי', דא"כ הרי מבואר דלפי האמת רב מודה דבעי עשי' לשמה, ורק דבגמ' לא מק' מרב משום דמדברי רב הכא אין שום ראיה דבעי עשי' לשמה], **וברא"ה** ובחי' **ר"א מן ההר** מבואר דקו' הגמ' רק משמואל הגם דס"ל בפירוש גרדין ונימים כרש"י, ולפ"ד הריטב"א לעיל ניחא דשם החסרון משום תעשה ולא מן העשוי ואי"ז משום לשמה כלל, וכן מבואר **בריטב"א** דקו' הגמ' רק משמואל, **ובפי' הר"ח** הזכיר בתי' הגמ' טוי', ונראה דהקו' רק לשמואל.

הרמב"ן **במלחמות** מוכיח דלרב לא בעי עשי' לשמה כלל, דהא מבואר במנחות מ"ב דס"ל דנכרי כשר לעשות ציצית, ואי בעי לשמה א"כ יש לפסול משום דנכרי אדעתי' דנפשי' עביד, **ובר"ן** בגיטין מ"ה ב' מבואר, דבאמת יש בגמ' במנחות ב' לשונות האם רב מכשיר בנכרי או פוסל, וכ' דללשון דפסול י"ל דהטעם הוא משום חסרון דלשמה, וא"כ לפ"ז י"ל דזהו טעמו של רב לפי האמת במן הקוצין, אלא דלפ"ד הרי על כרחך דגם יש לומר טעם אחר, דאל"כ יק' למאן דמכשיר בנכרי אמאי פוסל במן הקוצין, וברש"י כאן נראה דאין טעם אחר, **ובב"ח** בסי"ד מבואר דלשי' הרא"ש דמהני נכרי בעיבוד לשמה היכי דישראל עומד על גביו, א"כ הכא נמי יש להכשיר בציצית היכי דישראל עומד על גביו, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם סק"ב ובגליון **הגרע"א** שם, ועיין עוד במנחת ברוך ס"ד מש"כ בזה, **ובמלחמות** הק' עוד דהא רב דמכשר בנכרי הוא משום דדרש ועשו להם אחרים יעשו להם, וא"כ ליכא קרא מייתר להצריך עשי' לשמה.

**הראב"ד** כ' דעל כרחך דרב בעי עשי' לשמה, דהא מבואר במנחות דרב ושמואל פליגי במחלוקת רשב"ג ורבנן אי בעי עיבוד לשמה בעור של תפילין, ולת"ק רק עיבוד לא בעי לשמה וא"כ הכא נמי לרב רק טוי' לא בעי לשמה, אמנם **במלחמות** מבואר די"ל דלת"ק גם לא בעי לשמה כלל בתפילין, וכ' דלפי המבואר במסקנא דטעמי' דשמואל משום דילפינן מקרא, א"כ י"ל דבתפילין באמת לא בעי לשמה דליכא קרא, וכ' דמה דבגמ' במנחות תלי לרב ושמואל במחלוקת רשב"ג ורבנן, הוא משום דשם ס"ל כהס"ד דהכא דרב ושמואל פליגי האם יש דין לשמה בכל התורה ולא אי ילפינן מקרא, **והריטב"א** הק' דמ"מ הי' להגמ' שם לדחות כמו דדחי הכא, ועוד הק' דאי בלא קרא, א"כ בודאי י"ל דרק בתפילין בעי לשמה משום דהוי דבר שבקדושה, **והר"ן** בגיטין הק' דאי ס"ל שם דטעמא דשמואל לאו משום דילפינן מקרא, א"כ יק' דשמואל כב"ש וכמו דמק' הכא, וכ' דיש לדחוק דנימא דמש"כ במתני' כל שעשאה קודם לחג היינו דב"ה מכשירים עד ל' יום קודם החג, אך כ' דא"כ יק' דסוכת גנב"ך אמאי כשרה, וכ' **הריטב"א** לבאר דת"ק ס"ל דלא בעי לשמה בתפילין משום דהכי גמירי לה, ומדמי בגמ' תפילין לציצית כיון דתפילין לא גרע מציצית דלא הוי דבר שבקדושה אלא גוף המצוה, [ועיי"ש מש"כ דרשב"ג גם תשמישי מצוה מצריך לשמה], ויל"ע דמ"מ יק' דלמא דוקא ציצית דאיכא רבוי, משא"כ תפילין דגמירי להו דלא בעי לשמה, **והר"ן** בגיטין כ' דהסוגי' הכא ס"ל דלרב נכרי כשר בציצית וא"כ על כרחך דלא בעי לשמה כלל, משא"כ בסוגי' דמנחות אזלא ללישנא דרב פוסל וי"ל משום דלא הוי לשמה, וא"כ מודה רב דבעי לשמה ורק בטוי' חולק, ומשו"ה אמרינן דתלוי במחלוקת רבנן ורשב"ג האם בעי עיבוד לשמה.

ד) תוד"ה ההוא – **המהרש"א** מק' על מה דמביאים דברי רבא דשינוי אינו קונה, דהא רבה ס"ל שם דשינוי קונה וא"כ גם עולא י"ל דס"ל דקונה, והי' להם להביא דברי עולא שם דאמר דשינוי אינו קונה, **ובק"ר** נראה דכונת התוס' להק' דאי נימא דיש חסרון דמצוה הבאה בעבירה א"כ איך הוכיח רבא מהא דיאוש לא קני הא י"ל דדוקא בקרבן לא מהני, אמנם אכתי קשה דטפי הוה להו להביא דברי עולא עצמו דהוכיח מקרבן דשינוי אינו קונה, ואי נימא כמש"כ התוס' שם בשם ר"ת דכונת עולא דאינו קונה לענין דיהיה כשר לקרבן, א"כ גם דברי רבא יל"פ הכי.

בא"ד – **בתוס'** לק' ל' א' כ' דמהבב"ע הוי מה"ת, **והמהרש"א** שם הק' דלפ"ז יק' אמאי בעי קרא בסוכה, **והמהר"ם** שם כ' דכיון דלא עביד מצוה בידים בגופה משו"ה אין בזה משום מהבב"ע, **והריטב"א** כ' בשם **תוס'** דרק במה דבא לרצות כקרבן ולולב איכא משום מהבב"ע, והק' מהא דמבואר בירושלמי דאיכא במצה משום מהבב"ע.

**הרא"ה והריטב"א** כ' לת' דקאי לשמואל דס"ל לק' ל' א' דליכא משום מהבב"ע, ולולב גזול כשר ביום השני דלא בעי לכם, אמנם **התוס'** לק' ל' כתבו דשמואל לא אמר אלא במצוה דרבנן אבל בדאורייתא מודה דאיכא חסרון במהבב"ע, **ובמלחמות ובר"ן** לק' מבואר כהרא"ה והריטב"א, ועו"כ הרא"ה לישב דכיון דמרבינן שאול מקרא דכל האזרח דכולם יוצאים בסוכה אחת כמבואר לק' כ"ז ב', א"כ הייתי מרבה גם גזול ומשו"ה בעי קרא למעט, והריטב"א מוסיף דהייתי אומר דמרבה דנימא דליכא חסרון דמהבב"ע אלא במה שבא לרצות, וילפינן מקרא דהכא דגם במה דלא בא לרצות איכא משום מהבב"ע.

**השאג"א** בסצ"ט כ' לישב לפי המבואר לק' ל' במלחמות דבגזל נכרי אין חסרון דמהבב"ע, דלהא איצטריך קרא, אמנם **באבי עזרי** בפ"ה מסוכה הכ"ה כ' דאי ליכא משום מהבב"ע, א"כ גם לא יהיה פסול משום מיעוט דגזולה דכיון דשאול כשר, וכל מה שנתמעט גזול הוא רק באופן דיש איסור בגזילה זו. **ובעמק ברכה** סי"ב כ' לישב דנפ"מ היכי דהי' מותר לו לישב על סמך רוב דאי"ז גזילה, ואח"כ נתברר דאי"ז שלו דבלילה הראשון יצטרך לאכול שוב בסוכה כשרה, וכ' די"ל דבכה"ג גם אחר מיעוט דקרא לא יצטרך לאכול שוב דכיון דלא הי' איסור בישיבתו הראשונה דהי' מותר לו מכח רוב א"כ גם פסול דגזילה אין בזה.

**המנ"ח** במצוה שכ"ה אות י' כ' לישב דאיכא נפ"מ דאי הוי משום מהבב"ע א"כ האמנם דלא מקיים מצות סוכה, מ"מ גם לא חשיב דהוא כאוכל חוץ לסוכה ואינו עובר איסור, משא"כ אחר שנתמעט דגזולה היא סוכה פסולה א"כ נמצא דהוי כאוכל חוץ לסוכה, אמנם **בשע"י** שער ג' פי"ט כ' לדון בזה דמהבב"ע הוי פסול בחפצא דכל שיש בו איסור לקיים בו המצוה הרי הוא פסול, וא"כ גם משום מהבב"ע יחשב כאוכל חוץ לסוכה, אך כ' דגם אי לא נימא הכי מ"מ מצות סוכה היא דכשרוצה לאכול הוא מחוייב לישב בסוכה, וא"כ כל שאינו מקיים להמצוה הרי הוא עובר על זה שאינו מקיים העשה עיי"ש.

**הגרע"א** כ' לישב דאיכא נפ"מ היכי דאיכא ב' טפחים סכך פסול ועוד ב' טפחים סכך גזול, דאי משום מהבב"ע יהיה כשר, כיון דבלא הסכך הגזול גם היתה הסוכה כשרה כיון דהי' כאן אויר ואין אויר מצטרף לסכך פסול, [וכמו"כ כ' נפ"מ באי נימא דהיכי דיש דופן פסולה לא אמרינן גוד אסיק, דא"כ יש נפ"מ היכי דיש מעל י' טפחים דופן גזולה], אמנם כ' דגם אי נימא דהחסרון רק משום מהבב"ע, מ"מ יצטרף הסכך הגזול לסכך הפסול כיון דמ"מ יש כאן ד' טפחים של צל פסול, **ובעמק ברכה** סי"ב כ' דכיון דהשתא ליכא אויר א"כ נמצא דא"א להכשירו אלא מכח הסכך הגזול ואיכא משום מהבב"ע, **ובזכרון שמואל** סכ"ט אות ה' כ' לומר דמהבב"ע הוי פסול בחפצא וכמשנ"ת דברי השע"י, וא"כ חשוב ד' טפחים סכך פסול, **ובק"ש** ח"ב סל"ג אות ג' כ' לומר דגם אחר המיעוט דקרא יהיה כשר בכה"ג כיון דהפסול הוי על כללות הסוכה ולא על הסכך בפנ"ע, [דהא הוי פסול גם בדפנות ובקרקע הסוכה כמבואר לק' ל"א א'], וא"כ כיון דהסוכה היתה כשרה גם בלא סכך גזול זה א"כ לא חשיב דהכשר הסוכה בדבר הגזול.

**האפיקי ים** בח"ב סל"ג מביא דברי **הפמ"ג** במשב"ז סתרל"ז סק"ד דמסתפק האם איכא בסכך גזול חסרון משום תעשה ולא מן העשוי, וכ' דאי נימא דאיכא א"כ מיושב קו' התוס' דמשום מהבב"ע בודאי ליכא חסרון דתולמ"ה, **ובזכרון שמואל** שם אות ד' כ' דכיון דלנגזל בודאי כשר דהא מתחילה אין הסוכה פסולה לו א"כ בודאי דאין בזה משום תולמ"ה, ועוד כ' דכיון דהוי פסול בכללות הסוכה וכמשנ"ת א"כ אין זה דין מסוים בסכך וליכא משום תולמ"ה, ובאפיקי ים כ' בסוף הסימן לומר דגזול הוי פסול בעשי' דקרא מיירי על העשי', ולפ"ז לכאורה גם לנגזל יהיה פסול ובודאי דאיכא משום תולמ"ה.

**ט' ב'**

א) גמ' והא קא מצטרף וכו' – בתוס' מבואר דדוקא בגונא דהסכך הכשר הוא חממ"צ אז יש לפסול משום זה דמצטרף סכך כשר בהדי סכך פסול, אבל אם הסכך הכשר הוי צממ"ח, נמצא דאי"צ לצירוף הסכך הפסול כדי שיהיה כאן צממ"ח, ובזה לא אמרינן דהוא פסול משום דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, [וכך היא גם שי' **העיטור** **והמאירי**], אמנם שי' **הראבי"ה** דגם אם הסכך הכשר הוי צממ"ח מ"מ מק' הגמ' דהא קמצטרף סכך כשר בהדי סכך פסול והביא דכ"כ **הריב"א**, וכ' הראבי"ה הטעם משום דהסכך הכשר שכנגד הסכך הפסול, שם נמצא דהצל הוא מן האילן ולא מן הסוכה שהרי אם יטול סכך הסוכה אכתי מציל האילן, וכיון שמונחים ענפי האילן כנגד הסכך הכשר זה וזה גורם פסול, ובאם יהיה מן הסכך הכשר שיעור צממ"ח שלא יהא עליו ענפי האילן בודאי יהיה כשר, **והרא"ש** כ' בתחילה דברי התוס' וכ' דאבל הראבי"ה כ' בשם ריב"א דפסול גם אם הוי הסכך הכשר צממ"ח משום שהצל מן האילן ולא מן הסוכה, **ובטושו"ע** סתרכ"ו ס"א הביאו שתי השיטות.

ובהשגות **הראב"ד** על הבעה"מ לעיל ב' כ' גם כשי' הריב"א דכ' דהעליון פוסל מה שתחתיו ונמצא דאין צממ"ח מסכך כשר, וכ"כ **הרמב"ן** כאן דנמצא מקצת התחתון פסול שאינו עשוי לצל שהעליון מסכך עליו ומבטלו, וכ"כ **הריטב"א** וכ' דסכך פסול היינו הסכך שתחת האילן דרואין כאילו ניטל לגמרי ונתנו תחתיו סכך פסול, וכ"כ **הר"ן** וכ' סכך פסול היינו האילן כיון דמה דתחתיו אינו משמש כלום כיון דהאילן מיצל עליו, וכ"כ **התור"פ** בשם **השר מקוצי** וכ' דסכך פסול פוסל כנגדו ומצטרף הסכך פסול שהוא כנגדו עם הסכך כשר, [ויל"ע דלפי דבריהם אין כונת הגמ' דהצל שמחמת האילן מצטרף לסיכוך לפסול הסוכה, אלא דממילא לא חשוב כלל דיש כאן צל בשיעור צממ"ח ע"י סכך כשר כיון דהאילן מבטל הסכך שתחתיו, ובראבי"ה כ' הלשון שמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר לפסול, וכ' גם דאם יש שיעור של צממ"ח סכך הכשר שאין האילן מסכך עליו, אז אינו מצטרף לפסול, וגם כ' הלשון דזה וזה גורם, ונראה לכאורה דבאמת חשוב גם דיש צל של סכך כשר אלא דמצטרף גם צל של סכך פסול לפסול, אך כ' גם הלשון דהצל הוא מן האילן ולא מן הסוכה, ונראה דלא חשוב כלל דיש צל מחמת הסכך הכשר].

**הפנ"י** לק' י' א' במתני' כ' דכל דברי הריב"א דהסכך הכשר מבטל לסכך הפסול הוא רק אם הכשר למעלה דנמצא דהעליון הוא המיצל, אבל אם יהיה הכשר למעלה לא יתבטל משום זה דיהיה מתחתיו סכך פסול, אמנם **בראבי"ה** לק' ט"ו א' כ' בשם **ריב"א** גבי שפודין דהסכך הכשר שעל גבי השפודין הרי הוא כמאן דליתא לענין צל דמ"מ הצל בא מחמת השפודין, ומבואר דגם היכי דהכשר למעלה מבטל התחתון דלא יחשב דמיצל בסוכה, וכן נראה מבואר מדברי **הריטב"א והר"ן** לק' י"א א' במתני' דהדלה את הגפן דביארו דמתני' תרתי קתני או דהדלה על גבי סוכה מסוככת, או דהדלה ועל גבי מה שהדלה סיכך בסכך כשר, ומבואר דגם בכהאי גונא, דוקא אם סיכוך הרבה מהם וחבט הוא דכשר.

רש"י ד"ה הא – **הראבי"ה** כ' דשי' רש"י כהתוס', והביא דרש"י כ' דהא חממ"צ היא אם לא ע"י צל האילן דמהני להשלים צל הסוכה, וכ"כ **במרדכי ובטור** דכך היא שי' רש"י כאן, אמנם **בב"ח ובפנ"י ובק"נ** אות ק' כ' דיש לפרש דברי רש"י כשי' הראשונים דגם אם יש בסכך הכשר שיעור צממ"ח מק' הגמ' דיהיה פסול, ומש"כ רש"י דמהני צל האילן להשלים צלתה של סוכה, היינו כמבואר בראשונים דאחר דאיכא לענפי האילן על גבי הסכך הכשר שלמטה נמצא דהסכך שלמטה אינו מיצל כיון דכבר איכא צל ע"י האילן, ונמצא דהאילן הוא שמשלים לשיעור של צממ"ח, [וע"ע בשפ"א], והב"ח כ' עוד דכך משמע ברש"י בהמשך בד"ה הא דבלא האילן גם היה כאן צממ"ח ע"י הסכך הכשר, והנה **בראבי"ה** כ' דרש"י בסוגיה לק' גבי עליונה ותחתונה מבואר דס"ל דגם אם התחתונה הוי צממ"ח והעליונה חממ"צ נפסלת התחתונה וכמשי"ת לק' בע"ה וזה כשי' הריב"א הכא, וכ' דרש"י חזר בו, [**ובעיטור** כ' דרש"י לק' לא גרס מהו דתימא נגזור אלא מהו דתימא מצטרף קמ"ל, וכ' דנראה מדבריו דהיכי דהתחתונה הוי צממ"ח לא אמרינן דמצטרף, ולפ"ד אדרבה דברי רש"י שם הם כמו הכא, אלא דברש"י לפנינו מבואר דגרס שם מהו דתימא נגזור], **והשפת אמת** כ' די"ל דדוקא שם דהוא מכוין לעליונה לשם סיכוך ס"ל לרש"י דזה פסול מה שתחתיו, אבל הכא י"ל דאינו מכוין שיהיה האילן לסיכוך על הסוכה ומשום הכי אין להחשיבו לסכך שיפסול מה שתחתיו.

**הבעה"מ** כ' בביאור הגמ' דמשעה שהוסיף סכך כשר הרי נצטרף סכך הכשר עם האילן ונעשית הסוכה צממ"ח בצירוף האילן ואז הסוכה פסולה, ואע"פ שאח"כ הוסיף סכך כשר אינו מועיל שהרי נעשית הסוכה כבר צממ"ח ע"י סכך פסול, וכ' דאם קדם הסכך הכשר לפסול, בזה לא אמרינן דיצטרף סכך פסול כיון דכבר קדם כשר את הפסול, ובהשגות **הראב"ד** מבואר דכונת הבעה"מ על דרך הדין דראשון ראשון בטל, ומשום הכי לא מהני מה דמשלים אח"כ הסכך הכשר, והק' עליו דהא מבואר לק' ט"ו דאם היה שפודין על הסוכה וריוח ביניהם ושם סכך כשר בין השפודין כשיעור הנצרך דהסוכה כשרה, ואמאי לא אמרינן דמיד ששם קצת סכך כשר כבר יש כאן צממ"ח מחמת סכך הכשר והשפודין ותו לא יהני מה דיוסיף עוד סכך כשר, ועוד הק' על מש"כ דאם קדם הכשר לפסול בזה לא אמרינן דמצטרף סכך פסול, דהא מבואר לק' גבי עליונה על גבי תחתונה דאם העליונה מעל כ' דהיה מצטרף לפסול באם נימא דמעל כ' חשיב סכך פסול, והרי שם קדמה התחתונה לעליונה, **ובמאירי** כ' על קו' זו דצ"ל דשם קודם סיכך את העליונה, [ויל"ע אם י"ל הכי בשי' הבעה"מ, דכ' דהיכי דהאילן הוי צממ"ח גם אם הכשר קדם לא מהני, והוכיח זה דקתני תחת האילן דומיא דסוכה תחת סוכה דהתחתונה קודמת שכך הוא דרך בנין, ומבואר דלא ניחא לי' לומר דעליונה קדמה].

**בראבי"ה** מבואר דלא כהבעה"מ אלא דגם אם הסכך הכשר קדם הדין דמצטרף לפסול, וכ"כ **הרא"ש והראב"ד והריטב"א והר"ן**, וכן מבואר **בטושו"ע** דלשי' זו דפסול גם אם הסכך הכשר הוי צממ"ח, אין נפ"מ אם קדם הפסול או קדם הכשר.

ב) בגמ' בסמוך מבואר דדרשינן דלא יעשה סוכה תחת האילן ולא תחת הבית, דכתיב בסוכת שיהיה רק תחת הסכך הכשר, וכמו דדרשינן דלא סוכה תחת סוכה, **ובבעה"מ ובריטב"א** מבואר דמה דמק' הגמ' הכא דהא קא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, זהו דין מלבד הדין דלא סוכה תחת האילן דהאילן גורם דלא יהני הסכך הכשר וכמשנ"ת, והנה הבעה"מ כ' דדין זה של הגמ' הכא הוי דוקא אם קדם הסכך הפסול, משא"כ הדין דלא סוכה שתחת האילן זה הוי גם אם הסכך הכשר קדם, ולפ"ד ניחא דיש נפ"מ בדין דלא סוכה שתחת האילן, אמנם שי' הריטב"א דהדין דקא מצטרף הוי גם אם הסכך הכשר קדם לסכך הפסול ולפ"ד לכאורה אי"צ לדין דלא סוכה שתחת האילן, **והמהרש"א** לק' י' א' הביא בשם אחיו להק' הכי דאמאי בעי לדרשה דלא סוכה דתחת האילן תיפוק לן משום דהאילן מבטל הסכך הכשר, וכ' דבשלמא לשי' התוס' דאינו מבטל וקו' הגמ' רק בגונא דהתחתונה הוי חממ"צ ניחא דבאמת אין הפסול אלא משום דלא סוכה שתחת האילן, אבל לשי' הריב"א ק', וכ' המהרש"א דאה"נ דגם פסול משום מחובר, אלא כיון דבברייתא מיירי דהאילן הוי צממ"ח דאז יש לפסול גם משום דדרשינן דלא תחת האילן וכמו דדרשינן דלא סוכה תחת סוכה, מייתי לה מהאי דרשה אגב מה דדרשינן דלא סוכה תחת סוכה, **ובבית מאיר** סתרכ"ו כ' לומר, דכל מה דאמרינן דהסכך העליון מבטל הסכך התחתון, זהו משום הדרשה דלא סוכה שתחת האילן, דהפסול הוא משום דיושב תחת צל האילן ולא תחת צל הסוכה, כיון דאיכא צל מחמת האילן גם אם לא היה כאן צל הסוכה, ומהא טעמא יש לפסול גם אם האילן חממ"צ, דמ"מ במה דהוי תחת האילן נמצא דשם לא הוי צל מחמת הסכך הכשר, אמנם זהו דלא כמבואר בריטב"א.

**במהרש"א** כ' בשם אחיו דהכא דדרשינן מלא סוכה שתחת האילן מיירי דאיכא שיעור בין הסכך לאילן, וכמו דסוכה תחת סוכה הוי דוקא אם יש שיעור וכמבואר בגמ' בסמוך, והמהרש"א חולק דלא הוזכר בגמ' דדוקא אם איכא שיעור, וכ' דעל כרחך דפוסל בכל ענין משום דהאילן מחובר, [ויל"ע דאכתי יק' לשי' התוס' דליכא לפסול זה דאמאי פסול בפחות מי', וצ"ל דהיכי דהוי צממ"ח מודו התוס', **והב"ח** בר"ס תרכ"ו כ' דגם היכי דהוה האילן צממ"ח אי לאו הדרשה דלא סוכה שתחת האילן לא היינו פוסלים כיון דיש כאן סכך כשר], והנה לפ"ז נמצא דמה דמייתי דרשה דלא סוכה שתחת האילן לא הוי טעם להיכי דהוי פחות מהשיעור בין האילן לסכך, **ובאב"נ** סת"ס אות ד' הק' דאיך מייתי הדרשה ולא ביאר הטעם משום דיש כאן סכך מחובר, כיון דהיכי דליכא שיעור הוי רק משום טעם זה, **והפנ"י** כ' דדוקא בסוכה שתחת סוכה בעי שיהיה שיעור ביניהם דבלא זה יש להחשיב לשני הסככים כסכך אחד, אבל בתחת האילן אין לומר הכי דא"כ הרי צריך לפסול משום זה דהוי סכך פסול וכעין זה כ' **בבית מאיר**, **ובמאירי** במתני' לק' בפרס סדין כ' דהפסול הוא משום סוכה תחת סוכה, וכ' דאע"פ דאם היה הסכך כשר היינו רואים הכל כסכך אחד, מ"מ בסכך פסול פיסולו גורם ליתן לו שם בפנ"ע, **ובקה"י** ס"ח כ' לבאר דמה דדרשינן דלא תחת אילן היינו דבעי זה גופא דלא יהיה סיכוך של אילן על הסוכה ואע"ג דאיכא גם סכך כשר, וא"כ לא אכפת לן כלל דליכא שיעור דהא מ"מ הוי תחת אילן, וכן נראה מבואר **בתור"פ** במתני' לק' י' א' דכ' דהמיעוט הוא שתהא הישיבה נקראת על שם צל סוכה ולא תחת צל סוכה ודבר אחר.

ג) תוד"ה הא – מה שהביאו ראיה משפודין מבואר **במג"א** סתרכ"ו סק"ב, דכיון דמבואר שם דמה דאיכא שפודין בין הסכך הכשר אינו פוסל הסוכה, מבואר דלא אמרינן דיצטרף הסכך הפסול לפסול, והנה לפי מה דמבואר דעת הריב"א ושאר ראשונים דחולקים על התוס' דהוא משום דהסכך העליון מבטל לסכך התחתון, לק"מ משם דשם הרי השפודין אינם על גבי הסכך הכשר, **ובפמ"ג** בא"א כ' דהתוס' לא ס"ל כלל צד זה דזה על גבי זה גרע, [ויל"ע דא"כ מה הוצרכו לאתויי ראיה משפודין דוקא, הא בכמה מקומות מבואר דסכך פסול אינו פוסל אלא בד' ולא אמרינן דכיון דיש שם גם סכך פסול יפסל, ונראה די"ל לפי המבואר בתוס' לק' י"ט א' דרק מהאי מתני' דשפודין מוכח דכשר לישן תחת הסכך הפסול, ובלא זה כתבו לומר דבאמת אין כשר לישן תחת הסכך הפסול], אמנם כ' דהנה מצינו דשי' התוס' לק' כ"ב ב' דפרוץ כעומד כשר גם בפרוץ הוי אויר, אמנם שי' הרא"ש דדוקא אם הפרוץ מסוכך בסכך פסול אז הדין דסגי במחצה, והק' דלפי שי' הרא"ש מוכח דהסכך הפסול יכול להשלים הכשר לסכך הכשר, וא"כ איך מביא הרא"ש ראיה משפודין כהתוס', הא שם על כרחך דמהני גם להשלים הכשר וא"כ יק' דאמאי הכא לא מצטרף להשלים הכשר, ובסו"ד כ' דאפשר דמייתי ראיה ממה דמבואר בגמ' שם דמוקי לה במעדיף וא"כ צלתה מרובה מחמתה, ולפ"ז ראית התוס' היא פשוטה דבמעדיף מיירי דהסכך הכשר מקצתו על גבי השפודין ובכל זאת אמרינן דכשר ולא אמרינן דיפסל מחמת השפודין, **והבית מאיר** כ' דעיקר כסו"ד המג"א, וכן מבואר **בבי' הגר"א** סק"ג דזה כונת התוס'.

**המהרש"ל** כ' דלשי' רש"י שם דתי' הגמ' דמעדיף היינו דיש ריוח בין השפודין יותר מהם עצמם לק"מ, דנמצא דיש שם צממ"ח מסכך כשר, אמנם אכתי יק' מדברי רבא שם דמוקי דנותן שתי על ערב וכ' רש"י דמיירי דמצמצם ובכל זאת מהני גם אי פרוץ כעומד פסול, ומבואר דאין השפודין מבטלים הסכך שעל גבם, אלא דברש"י שם מבואר דמהני משום ביטול דס"ל דגם בכהאי גונא שייך ביטול, והתוס' כ' דאין נראה דיחשב ביטול כיון דניכר ויתבאר בתי' בהגמ' בע"ה, [והתוס' לק' דחו פי' רש"י משום זה דאיך מהני הא ליכא ביטול, וכ' **הפנ"י** שם **ובבי' הגר"א** סתרכ"ו סק"ג דעל כרחך דהתוס' שם אזלי בשי' הריב"א דמהני לבטל גם אם הסכך הכשר הוי צממ"ח, דאי לאו הכי הא אי"צ שם כלל לביטול כיון דיש בכשר שיעור הכשר לסיכוך], **ובפנ"י** שם כ' דלפמשנ"ת לעיל דרק היכי דהסכך הפסול הוא מלמעלה אז הוא מבטל הסכך שתחתיו, לק"מ משם דהסכך הכשר למעלה.

בא"ד – מש"כ ראיה מהא דהוצין הק' **באב"נ** סת"ס סק"ח, דהא שם מיירי דהסכך שמעל כ' הוי צממ"ח ובזה הרי פסול הכשר גם לשי' התוס', וכ' דלפי המבואר בתוס' לק' י' א', דאם פרס סדין על גבי סכך כשר בזה הגם דהסדין הוי צממ"ח מ"מ אינו פוסל, והמהרש"א שם כ' דזהו משום דשם קדם הסכך הכשר לפסול, ומ"מ מבואר בתוס' שם דזהו רק לפמש"כ כאן דאין סכך פסול מהני לפסול הסכך הכשר, וכ' לומר דהיכי דהוה בבת אחת גם הדין דכשר עיי"ש, ובהוצין הוי בבת אחת.

בא"ד – מש"כ התוס' להק' על רש"י לק' גבי עליונה ותחתונה, כ' **המהרש"א** דלפי מש"כ רש"י שם דהגזירה תהיה דיאמר על העליונה דהיא כמאן דליתא, א"כ בשתיהן כשרות דהעליונה היא צממ"ח בזה ליכא למיגזר דיאמר דכמאן דליתא, וגם כ' דכיון דמיירי דהתחתונה חממ"צ, אינה יכולה להיות כשרה בלא העליונה ולא שייך דיאמר דהעליונה כמאן דליתא, וכ' דהתוס' לשי' דכ' דגם בתחתונה כשרה ועליונה פסולה מיירי דהתחתונה חממ"צ ולדידהו על כרחך דהגזירה תהיה דיאמר דמעל כ' לא חשיב סכך פסול וכמו דס"ל לר"ת לפי האמת, וא"כ גם בשתיהם כשרות יש לגזור מהאי טעמא, ולפ"ז מבואר דגם לפי שי' ר"ת בתוס' אכתי ס"ל להתוס' דכל קו' הגמ' דמצטרף סכך פסול הוי דוקא בכהאי גונא דהסכך הכשר הוי חממ"צ, **והחזו"א** בסק"נ סקט"ו כ' דכונת התוס' בשי' ר"ת דלפ"ז ביאור הגמ' כהריב"א דגם ביש בסכך הכשר שיעור צממ"ח יש לפסול, והביא דברי הגר"א דכ' בסתרכ"ו סק"ד דשי' ר"ת כהריב"א ובסק"ג כ' דהתוס' לק' ט"ו ב' אזלו לפי מש"כ הכא כר"ת, דלפ"ז שוב י"ל כהריב"א כיון דאין ראיה מהא דהוצין יורדים, אמנם בבי' הגר"א שם לא כ' דהתוס' הכא ס"ל כריב"א, ולפ"ד החזו"א יק' משה"ק המהרש"א.

ד) גמ' בשחבטן – רש"י כ' דמהני משום ביטול דמן התורה כל מילי בטל ברובא, ונראה מבואר דזהו מדין ביטול ברוב של כל התורה, וכן מבואר **בראבי"ה**, וכך הוא מוכרח לכאורה לשי' התוס' דמיירי הכא דהסכך הכשר הוי חממ"צ ונמצא דבעי להכשיר הסכך הפוסל כדי שיהיה כאן סכך בשיעור צממ"ח, [ועיין בחזו"א סק"נ סקי"ד דכ' גם בשי' התוס' דאין כאן ביטול וצ"ב בכונת דבריו], **והראבי"ה** מק' דאין מבטלין איסור לכתחילה, וכ' דכיון דהוי קודם יו"ט דאז אכתי אין דין סוכה כלל, אינו מבטל איסור, ועוד כ' דהא דאין מבטלין הוא מדרבנן ובמקום שנהנה מהאיסור, והכא אין לו הנאה דמצות לאו להנות ניתנו וליכא איסור, **והב"ח** בס"ס תרכ"ו הביא דברי הראבי"ה, **והלבוש** שם ס"ב כ' דהא דאין מבטלין הוא שלא יבוא להתיר כל האיסור, והכא דעושה בשביל מצוה אין לחוש דיקיים המצוה בעבירה, **והט"ז** סק"ב הק' דמצינו גזירת תקרה בנסרים, **והא"ר והפמ"ג** כ' דשם החשש דיבוא לטעות, אבל הכא החשש דיאכל האיסור בלא ביטול ואין לחוש במקום מצוה, **והט"ז** כ' דהכא לא הוי מידי דאיסור אלא דאינו ראוי לקיום המצוה ושרי לבטל בזה, **ובמ"ב** סק"ה כ' להלכה דגם בחוה"מ שרי לבטל.

**ובמאירי** מביא להק' עוד מהא דמבואר בגיטין נ"ב ב' דנטיעה של ערלה שנתערבה אינה בטלה משום דאין ביטול במחובר והכא הוי מחובר, ובסו"ד כ' דאין בכל אלו קו' שאין מדמין ביטול שאר איסורים שאדם נהנה מהם לדבר שאין נהנים בו אלא לקיום מצוה ולאו להנות ניתנו, וראוי להחזירם לדין התורה ליבטל ככל מיעוט ברוב, ונראה דס"ל דמחובר רק מדרבנן אינו בטל, ובחי' **ר"א מן ההר** כ', דדוקא בנטיעה דניכרת ועומדת בפני עצמה ובחשיבותה, אבל הכא דהם מושפלים למטה ממקומם מתבטל.

**והראשונים** כ' עוד, דהכא לא שייך לומר ביטול כיון דהפסול ניכר, והגם שהוא מעורב מ"מ הרי אפשר להכיר מהו הפסול, **והמאירי** גם הביא קו' זו בתוך דבריו, ולכאורה נראה דמש"כ בסו"ד דאין בכל אלו קו' ומשום דהכא שאני וכמשנ"ת, דקאי גם על זה, ולפ"ז צ"ל דס"ל דמה דניכר, הוי סיבה רק מדרבנן דאינו בטל אבל מן התורה בטל, וכן **הלבוש** בסתרל"ב ס"א כ' לומר דמן התורה גם איסור הניכר בטל ברוב, וכמו בסנהדרין דהרי ניכר מי הם דעת המיעוט ובכל זאת אמרינן דהם בטלים ברוב, [ועיין **בשע"י** שער ג' פי"ט דגם כ' לומר דמה דהכא אפשר להכיר הפסול, זה הוי סיבה דרק מדרבנן לא יתבטל], אמנם **הט"ז** שם בסק"ג כ' על דבריו דאינם ראויים ליכתב, וכן **בפמ"ג** שם תמה עליו עיי"ש, **ובהג' חת"ס** שם כ' לומר דהכא הביטול הוי בצל, דאינו ניכר בצל מהו מהסכך הכשר ומהו מהסכך הפסול.

**הראב"ד** לעיל ב' בהשגות על בעה"מ כ' דחבטן היינו שעירב והניח הכל על הסוכה שכל אחד תופס מקומו ואין אחד על גבי חבירו וכיון שהכשר מרובה ביטל את הפסול, **והרמב"ן** כאן כ' דע"י שחבטו הועיל דלא יבטל העליון להתחתון כיון שהם מעורבים ואין האילן על הסכך הכשר, ואח"כ כ' דבחבטה מהני דנמצא הפסול אינו פוסל ואינו מצטרף, והיינו דהחבטה מהני רק דלא יבטל הסכך העליון לתחתון כיון דאין כאן עליון ותחתון, וכ' דלמד ביאור זה מדברי הראב"ד, ולפ"ד לא מהני החבטה אלא היכי דיש בכשר שיעור צממ"ח, דהא כ' דאין הפסול מצטרף אף בחבטה, וכן מבואר באחרונים דכך היא שי' הרמב"ן, ובשו"ע **הגר"ז** ס"ה כ' דהכא מהני הכשר לבטל הפסול וכ' דאע"פ דהכא ניכר הפסול ויכלו להסירו זהו רק סיבה דלא יותר דבר האסור ברוב כיון שיכול להסירו, אבל הכא אי"צ כלל להאיסור דהא אם ינטל לגמרי גם יהיה כשר ע"י הסכך הכשר דיש בו שיעור צממ"ח, ולענין שלא יפסול הסכך הפסול להסכך הכשר סגי במה שהוא מעורב אע"פ שיכול להסירו, ונראה מדבריו דמ"מ מה דאינו פוסל הוי מדין ביטול, ולכאורה להרמב"ן אי"צ אף לזה אלא דבכהאי גונא לא חשבינן דיש כאן סכך עליון שיבטל לתחתון.

**הריטב"א** כ' בביאור הגמ' דכיון דעירבו עם הסכך הכשר אין הסכך הפסול מבטל כלום מן הכשר ולפיכך כשרה, ונראה מזה כמשנ"ת שי' הרמב"ן דהעירוב מהני דלא יבטל הפסול לכשר, ובהמשך דבריו כ' דבעי שיהיה הכשר הרוב דהוא רבה על המיעוט ומבטלה, והק' דאמאי בעי שיהיה רוב מן הכשר הא לק' ט"ו מבואר גבי שפודין דאם יש ריוח ביניהם כשרה, וא"כ הכא נמי יהיה סגי בפלגא ופלגא ולא יהיה בעי לרובו שיבטל הפסול, וכ' דדוקא התם דכל אחד קאי באפי' נפשי' כיון דיש כאן בכלל צממ"ח ואין בשום מקום מן הסוכה שלא יהיה צל הסכך הכשר ולעולם חצי הצל הוי מן הסכך הכשר סגי בהכי, אבל כשהם מעורבין אם הם שוין בשיעורן אפשר שיהיה מקום בסוכה שיהיה על צל שעל האדם או רובו מסכך הפסול, ולפיכך צריך רוב כדי שיהא סכך כשר רבה על הפסול ומבטלה כאיסור המתבטל ברוב, ואע"ג דבאיסור שאפשר להתברר אינו מתבטל, כיון דמדינא סגי במחצה אלא דחיישינן שיהיה הפסול במקום אחד, כיון דמעורב ברובא סמכינן שמתערב בכל כאיסור הנופל לח בלח, **ובשע"י** שער ג' פי"ט כ' לבאר דבריו דבאמת מן התורה מהני הביטול אף שאפשר להתברר ורק מדרבנן לא מהני, ורבנן אמרו דנסמוך שנתערב בכל.

**הר"ן** כ' דחבטן מהני כיון דהאילן חממ"צ א"כ הוא מבטל ברובה, והק' דאמאי לא סגי בפלגא ופלגא וכקו' הריטב"א, וכ' דדוקא אם עומד בפני עצמו הוא חשוב יותר וסגי שיהיה פלגא, אבל כשהוא מעורב שנתמעט חשיבותו לא סגי בפלגא, ואע"ג דגם נתמעט חשיבות הפסול אין בכך כלום מאחר שהמתיר מיגרע ומשום הכי בעי רוב, וכ' דבודאי אין ביטול זה כבטול שאר איסורים שאין לך איסור שאדם יכול להכירו ולעמוד עליו שיהא בטל, אלא כיון דבעלמא בפלגא סגי והכא לא סגי בפלגא לפי שנתמעט חשיבותו של מתיר, א"כ כל שיש רוב מן הכשר, לא גרע מפלגא כשר שעומד בפני עצמו, לפי שאין המיעוט מבטל חשיבות הרוב, **ובמג"א** סתרכ"ו סק"ב כ' דלפ"ד הר"ן לא שייך להק' דאין מבטלין איסור לכתחילה, דהא אין מבטל איסור ובעי רובא רק משום דכיון שמעורב לא סגי בפלגא, אבל אין כאן ביטול של הדבר הפסול, ובסק"ג כ' דלפ"ד הר"ן אפילו אם ניכר הפסול כשר כיון דמ"מ יש כאן בכשר שיעור של צממ"ח, ומבואר **בפמ"ג** שם דמבאר שי' הר"ן כמשנ"ת דברי הרמב"ן דכיון דמערב שוב אין הסכך הפסול מבטל הסכך הכשר, אמנם **בבית מאיר** ובעוד אחרונים כ' לומר דשי' הר"ן דמהני ביטול גם היכי דבעי להשלים שיעור ע"י הפסול.

**ברש"י** מבואר דבחבטן בטל ברוב משום דאין הפסול נראה בעין, ולק' ט"ו ב' כ' על מה דאמר רבא שם דאם היו השפודין מונחים ערב מניח הקנים לסכך בהם שתי, דמהני משום דנמצא הכשר מרובה ומבטל השפודין, ומבואר דגם בכהאי גונא מהני לבטל ברוב, [וכן הכא שכ' דמהני לסכך על גבי קני הגג לכאורה הם ניכרים, אמנם **בב"ח** סתרכ"ו מבואר דמיירי שאינם ניכרים, והב"ח כ' עוד דמש"כ רש"י בענין קני הגג לא הוי כלל מטעם ביטול אלא מטעם דאיכא סכך כשר בשיעור צממ"ח וכשי' התוס' וכן מבואר **בב"י** שם, אמנם יל"ע דא"כ מהו זה שכ' דשמעינן מהכא, הא זה אינו מבואר בסוגיה, ואדרבה הסוגיה יותר ניחא אי נימא דגם בצממ"ח מהני הסכך הפוסל לפסול], **והתוס'** כ' דבכהאי גונא דשפודין לא יועיל מדין ביטול כיון דאין מעורבין זה בזה וניכר כל אחד לעצמו, **ובראבי"ה** מבואר כרש"י דגם בשפודין איכא תורת ביטול, **ובבי' הגר"א** סק"ג כ' על דברי רש"י בשפודין דכבר כ' המרדכי דאם הניח סכך כשר על הפסול מיקרי עירוב, **ובביה"ל** הביא דברי **החמד משה** דלפ"ז צריך לחלק דהיכי דהסכך הכשר הוא למעלה בזה מהני מה דמניח על גביו, והיכי דהוא למטה בזה בעי עירוב גמור שאינו נראה, וכ' דאין נראה לחלק בזה עיי"ש.

**והטור** כ' **דה"ר יחיאל** היה נוהג כשהיה עושה סוכה תחת הגג שהסירו הרעפים, דהיה זוקף קנים מן הסכך עד הגג לערב שני הסככים יחד להיות הכל סכך אחד, ומקור דבריו הוא **בהג' סמ"ק** מצוה צ"ג אות ל"ה, **ובב"י** הק' על הטור דכ' תיקון זה, דלשי' רש"י ותוס' דמהני מדין ביטול לא מהני אלא כשאינו ניכר הפסול וכמש"כ התוס', וכהאי גונא דניכר לא הוי ביטול, ותיקון זה לא מצינו לומר דמהני אלא לשי' הר"ן דהיכי דעומד לעצמו עדיף טפי, והיינו כמשנ"ת דברי המג"א בשי' הר"ן דגם אם ניכר מהני, **והב"ח** שם כ' לומר דגם בה"ר יחיאל הכונה דהיה עושה באופן דלא ניכר הקנים שבגג, דאם לא כן הרי אינו מערב שני הסככים יחד, אמנם הנה **במרדכי** כ' דהר"פ היה מצוה להשים הערבה על הקנים אי נמי לזקוף הערבה עד הקנים דלהוי כמו חבטן, ונראה דסגי בזה שזוקף עד הקנים, **ובתור"פ** כ' דיעשה סכך עב עד הגג וישים מן הערבה נמי על הגג ולפי לשון זה נראה דלא סגי בזקיפה לחוד, אמנם בעיקר הדין מבואר בתור"פ דאי"ז מדין ביטול ברוב כשי' רש"י, דכ' דהכא כיון דניכר לא שייך ביטול ברוב, וס"ל דמהני חבטן משום דבזה אין הסכך הפסול מבטל להסכך הכשר, והרי זה כמש"כ הב"י דאתיא בשי' הר"ן, **ובמאמר מרדכי** סק"ד כ' דאה"נ דלשי' רש"י דהוי מטעם ביטול לא יהני כהאי גונא, מ"מ לשי' רש"י אי"צ כלל תיקון כיון דהסכך הכשר הוי צממ"ח.

**ובטושו"ע** כ' שי' התוס' דביטול מהני דהסכך הכשר ישלים השיעור של צממ"ח, וכשכתבו שי' הי"א דחולקים על התוס' דבסוגיה מיירי דהתחתון צממ"ח, לא ביארו האם מהני ביטול להשלים לשיעור צממ"ח, **והרמ"א** אחר שכ' השו"ע שי' הי"א כהריב"א, כ' דמיהו אם השפיל הענפים למטה ועירבן עם הסכך הכשר שאינם ניכרים בטלין והסוכה כשרה, וכן אם הניח סכך הכשר על סכך הפסול מקרי עירוב וכשר, וכ' **המג"א** בסק"ד דלא מהני אם השפיל אלא א"כ הסכך הכשר הוי צממ"ח, ומש"כ הרמ"א דאין ניכר אינו מדוקדק דגם אם ניכר מ"מ מהני דלא יבטל הסכך הפסול להסכך הכשר, והיינו דס"ל דלשי' הי"א לא מהני חבטה מדין ביטול וכמשנ"ת לעיל דברי המג"א בשי' הר"ן, [והמג"א שם כ' דכן מבואר גם בתוס' וברא"ש, וכבר הק' עליו הנו"כ שם דלא מצינו הכי בתוס' וברא"ש], **ובבי' הגר"א** סק"ה כ' על המג"א דדבריו צע"ג, דבגמ' מבואר דמהני חבטה, וכ"כ **הב"ח** דגם להי"א מהני ביטול אם אינו ניכר, **והמ"ב** כ' בתחילה כשי' הב"ח והביא כמה אחרונים דס"ל הכי, וכ' די"א כהמג"א וכ' דנכון להחמיר כוותי', ומש"כ הרמ"א דמהני גם הניח הסכך הכשר על הפסול, מבואר **בנו"כ**  על המג"א דזהו רק להי"א, דזה מהני רק דלא יבטל הסכך הפסול להכשר וכמשנ"ת וכ"כ **המ"ב** בסק"ט, אמנם לפ"ד הגר"א מהני זה גם לבטל הסכך הפסול וכמשנ"ת.

**הראבי"ה** לק' ט"ו ב' באוקימתא דרבא דאם היו השפודין שתי נותן הקנים ערב, כ' בשם **ריב"א** דהא דמבואר דאעפ"כ בעי שיהיה השפודין לא יותר ממחצה, הוא משום דבעי דעכ"פ יהיה מחצה סיכוך של סכך כשר ואז יכול לבטל הפסול ע"י רוב סכך כשר, דאע"ג דלא סגי במחצה סכך הכשר מ"מ בכהאי גונא כבר מהני אם יש רוב סכך כשר ומבטל הפסול דהכי גמירי לה, אבל כל זמן דאין החצי של סכך כשר, א"כ מה דעל גבי השפודין אין לו הכשר משום דהצל בא ע"י השפודין, וכ' דמזה הוכיח ריב"א דלא מהני ביטול להשלים השיעור ודלא כהתוס', דאי נימא דמהני אמאי שם פסול אם השפודין הוו יותר ממחצה, [והנה הראבי"ה בסוגיין כ' דהיכי דהפסול צממ"ח אינו בטל ברוב משום דהוא חשוב וכמשי"ת בע"ה, וא"כ לפ"ז באם יהיו השפודין יותר ממחצה משום הכי לא יתבטלו ברוב, וליכא ראיה דלא מהני ביטול להכשיר הסכך הפסול].

ה) רש"י כ' דהמפרש לשון תלישה או שליפה טועה, אמנם **בפי' הר"ח** מבאר הכי דהיינו קציצה, וכ"כ **הרמב"ם** בפה"מ על מתני' דהדלה עליה את הגפן, וכ"כ **הכס"מ** בשי' הרמב"ם בפ"ה מסוכה הי"ב, [**ובראב"ד** בהי"ג **ובהה"מ** ובחי' **ר"א מן ההר** מבואר דשי' הרמב"ם דחבטן היינו דהבדיל ענפי האילן מהסכך הכשר, אך כבר כ' **הר"א בן הרמב"ם** בתשובה כ"ט דהרמב"ם מבאר כהר"ח וכמבואר בדבריו בפה"מ], ומשה"ק רש"י דהיינו קצצן דסיפא, מבואר בתשובה שם ובכס"מ דבסיפא היינו דקצץ ונענע כמבואר בגמ' לק' משא"כ ברישא מיירי דקצץ ולא נענע, [ועיין בתשובה שם ובשעה"מ מש"כ לישב דלא יק' עכ"פ לרב דס"ל דאי"צ לנענע, והא דנקט לשון חבטה ובמתני' קתני קצצן, כ' בתשובה שם דלשון הגמ' חלוק מלשון המשנה], אמנם צ"ב דכיון דקציצה לבד לא מהני, א"כ יק' דאמאי אם קוצץ כבר לא אמרינן דמצטרף סכך פסול ואם אינו קוצץ אמרינן דמצטרף, **ובב"ח** כ' דמחובר הוא חשוב ואינו בטל, והביא דברי **הריא"ז** דכ' הכי בהדיא דאע"ג דכל פסול יתבטל מ"מ מחובר אינו בטל, **ובשע"י** שער ג' פי"ט **ובקה"י** ס"ט הביאו על זה הא דנתבאר לעיל משה"ק על רש"י מהא דנטיעה של ערלה דאינה בטלה משם דהוי מחובר, אלא דכ' דבשי' הרמב"ם אכתי לא יתישב, **דהרמב"ם** שם בהי"ג כ' דאם עירב סכך כשר עם פסול דהסוכה פסולה אף דהסכך כשר רבה על הפסול ולא כ' דרק מחובר אינו בטל, וכן בתשובה של **הר"א בן הרמב"ם** מבואר דגם דבר המקבל טומאה אינו מתבטל לשי' הרמב"ם, **ובשעה"מ** כ' בשם **הרא"מ** דכיון דבקצץ הוי פסול רק משום תעשה ולא מן העשוי מתכשר ע"י רוב סכך כשר, וכ' השע"י והקה"י לבאר בזה, דכיון דהחסרון הוא רק בעשית הסכך א"כ בזה מהני עשיית רוב הסכך בהכשר דע"י עשיית הרוב חשיב כעשיית כולו לשם סוכה, **ובעמק ברכה** אות י"ג ביאר יותר דבעשיה מהני מדין רובו ככולו ואי"צ כלל לדין ביטול ברוב, **ובביה"ל** בס"א כ' דלכתחילה ראוי לחוש לשי' זו דיקצוץ הענפים.

**הרמב"ם** בפ"ה הי"ג כ' דאם עירב דבר שמסככים בו בדבר שאין מסככים בו אע"פ שהכשר יתר על הפסול פסולה, אבל אם סיכך בזה לעצמו ובזה לעצמו זה בצד זה כשר אם אין ג"ט של סכך פסול במקום אחד, **והראב"ד** השיג עליו מהגמ' דבסמוך גבי עליונה ותחתונה דמבואר דאם סכך העליונה פסול הרי זה פוסל להתחתונה ושם ליכא עירוב, **והה"מ** כ' על קו' זו דאינו כדאי לדחות דברי הרמב"ם, **והלח"מ** כ' די"ל דשם הוי משום גזירה שמא יערב כיון דתרוייהו מין אחד ורק באילן אין לגזור דהוי מין אחר, והק' דאמאי לא משני באילן דאינו מעורב ותי' דא"כ מאי למימרא, אמנם כבר עמד בדבריהם **במרכה"מ** דברמב"ם מבואר רק אם הוי זה בצד זה דכשר, אבל זה על גבי זה פסול וכשי' הראשונים.

**הרי"צ גיאת** בהל' סוכה מבאר דחבטן היינו דחבט הענפים והשיר העלים, וכ"כ **הבעה"מ** ומבאר דמהני משום דבזה הוא מגלה דעתו דאינו רוצה בסיכוך האילן, ומהני דלא יחשב דהסכך הפסול מצטרף עמו, **והריטב"א** מבאר דמהני חבטה דע"י זה דמשיר העלים האילן אינו מסכך על הסוכה, ואיכא שיעור צממ"ח בסכך הכשר שאין עליו סכך פסול, **והמאירי** כ' בקו' הגמ' כתוס' דהסכך הכשר הוי חממ"צ, וכ' דתי הגמ' דחבטן היינו דהשיר העלים ועל כרחך דבכשר לבד יש שיעור צממ"ח, והא דלא משני דיש בתחתון צממ"ח ואף בלא חבטן, אפשר דבהאי גונא גזרינן דלא יסכך, שלא יבוא לסכך באופן שלא יהיה בכשר לבד שיעור צממ"ח, ובסו"ד כ' לבאר דחבטן היינו דהשיר מקצת העלים, וכבר מהני זה דלא נגזור דיבוא לסכך באופן דהאילן ישלים לשיעור צממ"ח.

ו) **הראבי"ה** כ' דהא דמבואר בגמ' דמתני' מיירי בחבטן, ומבואר דאם היה האילן צממ"ח לא מהני אף דחבטן, הוא משום דאם יש בו שיעור צממ"ח הוא חשוב ואינו בטל, **והר"ן** כ' דאם האילן הוא צממ"ח נמצא דהסכך הכשר לא מועיל בסוכה כלום ומשום הכי לא אמרינן דמבטיל ברובה, **והב"ח** כ' כהר"ן וכ"כ **במ"ב** בסק"ב, **והנחל"ד** בשו"ת סמ"ד כ' על טעם זה דאינו מובן דאמאי לא אמרינן דמ"מ יתבטל ברוב, **ובקה"י** ס"ח כ' לבאר דכיון דיש בו שיעור סכך, נמצא דיש כאן ב' סככים רק דהאחד גדול והאחד קטן, ובזה אמרינן דאכתי העליון נשאר בחשיבותו ומבטל להסכך התחתון, ורק אם אין בו שיעור צממ"ח בזה אמרינן דע"י העירוב מהני דלא יבטל להסכך התחתון, ולכאורה לפ"ז זהו רק להר"ן לשיטתו דס"ל כהריב"א, אבל לשי' התוס' דאין העליון מבטל להתחתון אלא דקו' הגמ' דאין כאן סכך כשר בשיעור צממ"ח, א"כ בדאיכא שיעור צממ"ח בכשר אמאי לא יבטל לעליון, והב"ח והמ"ב כ' זה גם לפי שי' התוס'.

והנה גם אי נימא דלא בטל הסכך הפסול, אכתי יל"ע מאיזה טעם הסוכה פסולה, ולשי' הריב"א והראשונים דהסכך הפסול מבטל לסכך הכשר, י"ל דהכא כל שלא מתבטל הסכך הפסול ממילא הוא מבטל להסכך הכשר, אבל לשי' התוס' דהסכך הפסול אינו מבטל להסכך הכשר מאיזה טעם הסוכה פסולה, ובאמת **העיטור** בהל' סוכה שער רביעי הק' דאי נימא דתחת האילן פסול משום דהוי ב' סככים, אמאי בחבטן פסול הא ליכא הכא ב' סככים, ובגמ' מוקי למתני' בחבטן, וכ' לומר דבאמת אין פסול של ב' סככים באילן, והפסול הוא רק משום דיושב תחת מחובר, וכ' דהגמ' בסמוך דמק' בסוכות תרתי משמע, לא הוי קו' אלא על סוכה שתחת סוכה, אבל על סוכה שתחת האילן בזה הפסול משום דיושב תחת מחובר ולא ק' ממה דבסוכות תרתי משמע, דמ"מ יש לפסול משום דיושב תחת מחובר, [ויל"ע בדבריו האם ס"ל דגם בגונא דהסכך הכשר הוי צממ"ח מ"מ יש פסול של מחובר], ולכאורה זהו כמשנ"ת לעיל דברי הקה"י דמה דילפינן מקרא הוא דלא יהיה תחת סוכה ודבר אחר, **ובקה"י** שם הביא **דבנחל"ד** שם הק' הכי, ומבואר דילה"ק גם לשי' הריב"א, דמ"מ במתני' טעם הפסול הוי משום הדרשה דלא סוכה תחת האילן דומיא דסוכה שתחת הבית, [ולפ"ד הבית מאיר שנתבאר לעיל דהאי פסול דהעליון מבטל לתחתון זה מה דנלמד מלא סוכה תחת האילן ניחא, דבאמת הכל הוא דין אחד], וכ' הקה"י דגם בסוכה שתחת הבית י"ל דטעם הפסול הוא משום זה דעיקר הסכך הוא הבית, ועוד כ' די"ל דאע"פ דקתני דכאילו עשאה בתוך הבית מ"מ י"ל דטעם הפסול אינו כמו בתחת הבית.

**והצל"ח והנחל"ד** כ' לומר דבאמת גם אם האילן צממ"ח מבטל העליון לתחתון, אלא דהכא הרי מיירי דסיכך תחת האילן ואח"כ חובט ענפי האילן, וא"כ נמצא דתחילת עשיית הסכך הוי בפסול דהיה תחת האילן, ובהג"א בסכ"ד הביא שי' **רבינו ברוך** דמי שעשה סוכה תחת הבית ואח"כ הסיר הגג דלא מהני דהוי תעשה ולא מן העשוי, ולפ"ז כ' דמשום הכי לא מהני החבטה, דעשיית הסכך הכשר נעשית בפסול, משא"כ אם סיכך תחת אילן שהוא חממ"צ לא הוי עשיה בפסול, **ובקה"י** שם העיר דלשי' הריב"א ודעימי' דגם אם התחתון הכשר הוי צממ"ח מ"מ לא מהני משום דהעליון מבטל לתחתון, א"כ יק' דאמאי באילן חממ"צ לא הוי עשיה בפסול, וכ' לומר דהחסרון בשי' הריב"א אינו בסכך עצמו, אלא דלא חשיב ישיבת האדם בסוכה תחת צל הסכך הכשר כיון דאיכא מעליו סכך דמונע החמה, ומשום הכי אין בזה פסול דתעשה ולא מן העשוי, אמנם לשון **הרמב"ן והריטב"א** דהסכך שתחת האילן נעשה סכך פסול, **ובצל"ח** מבואר דאה"נ לשי' ריב"א יהיה פסול מה שתחת האילן גם אחר שיסיר האילן.

**בב"ח** מבואר דגם לשי' התוס' דקו' הגמ' רק על גונא דהסכך הכשר הוי חממ"צ, ותי' הגמ' דמהני חבטן להכשיר הסכך הפסול בביטול ברוב בסכך הכשר, דמ"מ בסכך פסול שהוא צממ"ח לא יתבטל אף בסכך כשר דהוא צממ"ח ומרובה יותר מהסכך הפסול, וכ"כ **בבי' הגר"א** והוכיח זה ממה דמשני דחבטן ואעפ"כ מבואר דדוקא משום דהסכך הפסול הוי חממ"צ הוא דמהני חבטה להכשירו, אבל אם הי' צממ"ח לא מהני חבטה, ועל כרחך היינו דומיא דכשהאילן חממ"צ דאיכא בכשר רוב כנגד האילן, והכא נמי אע"ג דיהיה רוב בסכך הכשר כנגד האילן כשהוא צממ"ח לא יהני להכשיר הסכך, אמנם לפמשנ"ת דברי הצל"ח והנחל"ד הרי אין ראיה מסוגיין, דמה דמבואר דפסול הוא משום דהוה תעשה ולא מן העשוי, ובשו"ע **הגר"ז** בס"ט מבואר דלשי' התוס' באם יש בסכך הכשר שיעור צממ"ח, אינו נפסל אף אם יש בסכך הפסול שיעור צממ"ח, וכ"כ **באו"ש** בפ"ה מהל' סוכה הי"ב בשי' התוס', **והמ"ב** בסק"ב כ' כשי' הב"ח דלכו"ע היכי דאיכא בסכך הפסול שיעור צממ"ח אינו מתבטל והסוכה פסולה.

ז) רש"י ד"ה מאי – **הט"ז** בסתרכ"ו סק"ג מעיר בדברי רש"י, דמה הוצרך רש"י לומר דאין בזה משום שני סככים כיון דחד סככה הוא, הא גם אי לא חבטן מ"מ כיון דהאילן הוי חממ"צ אין כאן שני סככים, וכ' לומר דכל דיש מעל הסכך עוד סיכוך אחר אף דהוי חממ"צ מ"מ אם אין בו אויר ג' טפחים יחשב סכך ויהיה פסול משום שני סככים, וכ' דאפשר דאף אי ליכא ד' טפחים גם יחשב דיש כאן שני סככים, [ומבואר בדבריו דהיכי דלא יהיה סכך למטה כנגד המקום שנמצא למעלה הסכך הפסול, אין לפסול משום שני סככים כיון דאין כאן מקום שיש שני סככים, ומה דאין אויר ג' טפחים לא מהני להחשיב כאילו הכל סתום, אלא דיש לו שם סיכוך], וכ' דזה דלא **כהטור והרמ"א** שם דמבואר דאין לפסול בכהאי גונא, וכן **ברי"ו** ועוד **ראשונים** מבואר דכהאי גונא כשר, ובעיקר דברי רש"י כ' **הבית מאיר** שם לבאר, דכונתו דאי מיירי בלא חבטן א"כ אע"פ דלא הוי שני סככים, מ"מ היה מקום לומר דהא קמ"ל דכל דהוי חממ"צ אין לפסול משום שני סככים, אבל עכשיו דמיירי בחבטן בודאי אין מקום לומר דיהיה פסול משום שני סככים, והנה הט"ז האריך שם וכ' להחמיר לדינא בכהאי גונא, אמנם **בביה"ל** שם כ' דלא הביא דבריו להלכה משום דכמה אחרונים חולקים עליו, אלא **דבמ"ב** סקי"ז כ' דכדי לצאת ידי כל הספיקות יראה דיהיה ריוח ג' טפחים בין קנה לקנה שעל הגג, ומבואר **בשעה"צ** אות כ"ג דזהו משום שי' **הב"ח** דס"ל דיש להחמיר בזה משום דנימא לבוד להחמיר והוי כהכל סתום עי"ז, [והב"ח כ' להחמיר גם אם מסכך על גבי הקנים, אמנם המ"ב כ' דבזה כשר משום דהסיכוך מפסיק וכמש"כ המג"א עיי"ש].

גמ' הדלה את הגפן וכו' – **הבעה"מ** מעיר לשי' רש"י דחבטן היינו דהשפיל ענפי האילן למטה, דהכא דמיירי דסיכך על גבי הגפן והדלעת נמצא דהפסול למטה ואיך אמרינן בגמ' על זה דחבטן, **ובראבי"ה** לק' י"א מבואר דיש גירסא דסיכך על גבה והיינו דקאי על הגפן והדלעת דסיכך אותם על הסוכה וא"כ הם מעל הסכך הכשר, **ובריטב"א ובר"ן** שם מבואר דמתני' תרתי קתני, ואו דהדלה את הגפן והדלעת וסיככם על גבי סוכה כשרה, או דאחר דהדלה אותם סיכך על גבן.

גמ' ולא בסוכה שתחת הסוכה – **במלחמות** לק' כ' ב' כתב בביאור הפסול, דכיון דאיכא סכך תחתון נמצא דהעליון אינו עשוי לצל ומשום הכי הוא פסול, והוא מבטל לאהל של סכך התחתון, **והריטב"א** שם חולק דאי"ז מדין ביטול דמין במינו אינו חוצץ, אלא גזה"כ הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה, ועיי"ש בחי' הרא"ה.

גמ' שם – **בפנ"י** מבואר דאיכא תרי קראי אחד לסוכה תחת סוכה ואחד לתחת האילן, אמנם **בעל"נ** כ' דאיכא רק חד דרשה.

**י' א'**

ח) גמ' שהתחתונה צלתה מרובה מחמתה וכו' – התוס' לעיל כ' דהיינו דבצירוף העליונה הוי התחתונה צממ"ח, אמנם בשי' **רש"י** כ' **הראבי"ה** דס"ל דהתחתונה מצ"ע היתה צממ"ח, והביא דרש"י כ' דלא מסיק אדעתי' למיחש אתחתונה דהויא צממ"ח, ולפ"ז מבואר ברש"י בהדיא דמיירי דהתחתונה לבד הויא צממ"ח, אמנם ברש"י לפנינו לא כ' דהא תחתונה צממ"ח, ומ"מ **במהרש"א** בתוס' לעיל מבואר דממש"כ רש"י דהגזירה היא דיאמר דהעליונה כמאן דליתא מוכח דהתחתונה לבד הויא צממ"ח, דאי לאו הכי איך אפשר לומר דהעליונה כמאן דליתא הא רק ע"י העליונה נשלם שיעור צממ"ח, **והשפ"א** הוכיח עוד ממש"כ רש"י דאם העליונה תהיה צממ"ח יהיה פסול משום סוכה תחת סוכה, דעל כרחך דס"ל דהתחתונה לבד היא צממ"ח דאי לאו הכי לא הוי סוכה תחת סוכה, [ועיין בתור"פ דכ' דשי' רש"י דהתחתונה צממ"ח רק בצירוף העליונה והביא דברי רש"י אלו וצ"ב].

גמ' מהו דתימא ניגזר וכו' – שי' **רש"י** דאם העליונה מעל כ' חשיב סכך דידה סכך פסול, וכך היא שי' **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ לעיל ב', ומבואר **בר"ן** כאן ובחי' **ר"א מן ההר** לעיל ד' א', דאע"ג דמבואר בגמ' בהוצין יורדים מתחת לכ' דאם ההוצין הוו צממ"ח הסוכה כשרה ולא אמרינן דהסכך שמעל כ' פוסל, זהו משום דשם הוי הכל סכך אחד וכיון דיש ממנו חלק דיורד מתחת לכ' חשוב כמו דכולו מתחת לכ' דהכל סכך אחד, משא"כ הכא דסכך העליונה עומד בפנ"ע בזה אמרינן דהעליון הוי סכך פסול, **וברי"ו** מבואר דהיכי דאיכא פחות מג' טפחים בין סכך לסכך מודה רש"י דהוי כסכך אחד וכשר.

ושי' **ר"ת** מבואר בתוס' לעיל דגם אם העליונה מעל כ' הדין דהתחתונה כשרה ומשום דסכך מעל כ' לא הוי סכך פסול, וגרס הכא בגמ' דמהו דתימא דיצטרף סכך פסול והינו דנימא דסכך מעל כ' הוי סכך פסול קמ"ל דלא, ומבואר **במהרש"א** בתוס' לעיל דלשי' ר"ת גם כשר בגונא דהתחתונה הויא חממ"צ, דמעל כ' מהני אף להשלים לשיעור סכך כשר, וזהו מוכרח לפי שיטתו שנתבאר לעיל בתוס' דגם לפי' ר"ת אכתי ס"ל להתוס' דמה דאמרינן בגמ' דתחתונה הויא צממ"ח היינו בצירוף סכך של העליונה, וכן מבואר **ברי"ו** דלשי' ר"ת מיירי הכא דהתחתונה הויא חממ"צ מצד עצמה לבד, וכן מבואר **בהגה"ה במרדכי**, **והעל"נ** כ' דכן מבואר עוד ממה דהביאו התוס' ראיה לר"ת מהא דריש עירובין ומיירי שם לפ"ד התוס' בגונא דהסכך מתחת לכ' הוי שיעורו חממ"צ, ומבואר דגם בכהאי גונא מכשיר ר"ת, **ובשפ"א** מבואר דזה יש לדחות, דלפי מסקנת התוס' דמיירי שם דהוי צממ"ח וצריך למעל כ' רק כדי שלא יתפזר ברוח, א"כ י"ל דגם לר"ת לא מכשר אלא בגונא דהוי צממ"ח מצ"ע.

**ברי"צ גיאת** הל' סוכה **ובבעה"מ ובמלחמות** לעיל ב' מבואר כגירסת ר"ת דגם אם העליונה מעל כ' כשרה התחתונה, וכ"כ **הריטב"א** בסוגיין, והנה **הבעה"מ** שם הק' על הרי"ף דלא הביא סוגיה דהכא, וכ' **המלחמות** דהרי"ף ס"ל דזה נלמד מהסוגיה לעיל ד' א' גבי הוצין יורדים דמבואר דאם יש בהם צממ"ח לא אכפת לן דשאר הסכך הוי מעל כ' אמה, ואם התם דאין ההוצין עיקר הסכך כשרה כל שכן הכא דהסכך של התחתונה הוי עיקר סכך, וכ' **הר"ן** דלפ"ז צ"ל דשי' הרי"ף כר"ת, דאי נימא דס"ל כרש"י א"כ יק' דלא הביא הסוגיה הכא דמבואר דאם העליונה מעל כ' אמה התחתונה פסולה.

והנה **ברשב"א** בעירובין ג' א' מבואר דמה דמכשירים שם באיכא מקצת סכך בתוך כ' היינו אפילו אם הוי רק בשיעור חממ"צ, וזהו כמש"כ התוס' כאן בתחילת דבריהם, **והר"ן** בחי' שם חולק עליו וס"ל דכונת הגמ' רק דאינו ראוי להתקיים בלא מה שמעל כ' אמה וכמו דדחו התוס' הכא, אמנם לעיל ג' א' כ' **הר"ן** כשי' הרשב"א בעירובין, וכ' דרק בהוצין בעי שיהיו בשיעור צממ"ח משום דכל שאינם צממ"ח אין להם חשיבות בפנ"ע וכ"כ **הריטב"א** שם, והנה **בריטב"א** כאן מבואר דמה דמכשירים הכא בעליונה מעל כ', זהו דוקא אם התחתונה הוי צממ"ח מצ"ע אבל לא מהני להשלים לשיעור צממ"ח, וזהו דלא כמשנ"ת בשי' ר"ת, [ויל"ע דהריטב"א כ' בסוף דבריו דכ"כ התוס' בשם ר"ת, ויל"ב דקאי רק על עיקר הדין דלא הוי סכך פסול], ולפ"ד נמצא דחלוק היכי דהוי סיכוך אחד להיכי דהוה ב' סיכוכים, וכן מבואר בדבריו לעיל ד' א' דאין ראיה מהוצין לר"ת משום דשם הוי סכך אחד.

**והרמב"ם** בפכ"ה הכ"ב כ' הדין דעושה סוכה תחת סוכה דתחתונה פסולה, ואם אין י' טפחים ביניהם גם התחתונה כשרה, וכ' דהוא שלא יהיה גובה שתיהן יותר על כ' אמה שהתחתונה בסכך העליון נתרת, **ובכס"מ** שם כ' בסוף דבריו לבאר כונת הרמב"ם דדוקא היכי דהתחתונה הויא בשיעור חממ"צ דנתרת רק ע"י סכך העליונה אז הדין דהיא פסולה דסכך שמעל כ' אינו מצטרף להשלים לשיעור הסכך, אבל אם התחתונה תהיה לבד בשיעור צממ"ח בזה לא אכפת לן במה שהעליונה הויא מעל כ' אמה דאי"ז סכך הפוסל וכשי' הריטב"א, **ובש"ג** בשם **ריא"ז** כ' בתחילה דאם שניהם הוו צממ"ח גם תחתונה פסולה, וכ' בשם **מז"ה** דסכך מעל כ' אמה אינו סכך הפוסל, וכ' דנ"ל דהוי כשפודין והוא פוסל אף אם תחתונה הויא צממ"ח ועליונה חממ"צ, וסיים דכ"כ מיימוני כריא"ז, ונראה דס"ל דשי' הרמב"ם גם דמעל כ' אמה הוי סכך הפוסל, וכ"כ **במרומי שדה** דהרמב"ם קאי על מש"כ סוכה תחת סוכה דמיירי דתרוייהו הוו צממ"ח [ועיי"ש מש"כ בלשון הרמב"ם דתחתונה נתרת בסכך העליונה], **ובטושו"ע** סתרכ"ח ס"א כ' דאם התחתונה הויא צממ"ח אין העליונה פוסלת אותה, אבל אם היא חממ"צ אין העליונה שמעל כ' מצטרפת להשלים, ויל"ע איך ס"ל בגונא דהכל סכך אחד ומקצת מתחת לכ' והוא רק בשיעור חממ"צ האם מצטרף להשלים השיעור, **והט"ז** בסתרל"ג סק"ב כ' דמצטרף כהר"ן, ולפ"ד צ"ל דהכא דלא הוי הכל סכך אחד גרע וכשי' הריטב"א.

ט) תוד"ה אמר ר"ה – **הגרע"א** מק' דאמאי מק' דוקא על ר"ה ולא על כל גונא דסוכה תחת סוכה דנימא חבוט רמי, ועוד הק' דלר"ה יק' גם בלא חבוט דנימא לבוד כיון דהוי פחות מג"ט.

בא"ד – בביאור דברי התוס' כ' **המהר"ם** דלא אמרינן חבוט אלא בקנה עולה וקנה יורד, אבל בסכך שלם לא אמרינן חבוט, **ובעל"נ** כ' דדוקא אם יש אויר בסכך למטה אמרינן חבוט, אמנם **בקה"י** ס"כ כ' דבתוס' לק' מבואר דגם למקום דאינו חלל אמרינן חבוט, אלא דכ' דהיכי דלא יוסיף כלום בסכך התחתון בזה לא אמרינן חבוט, **ובמרומי שדה** ובהג' **ר"ש מדסוי** כ' דהכא איכא גזה"כ דשני סככים פסול, וע"ע בקה"י שם.

גמ' ור"ח ורבה בר ר"ה אמרי וכו' – **בריטב"א** מבואר דכל דאין ד' טפחים אפילו אהל עראי אינו חשוב, וגבי טומאה הוי גזה"כ דחשיב אהל, אבל הכא בעי שיהיה חשוב קצת וכל שאין ד' טפחים לא חשוב אהל לעצמו.

גמ' כהכשרה כך פסולה – **הריטב"א** כ' דמ"מ אם העליונה מעל כ' אמה נפסלת התחתונה משום סוכה תחת סוכה ולא אמרינן דלא תפסול משום דאינה סוכה כשרה, דמה דבעי כהכשרה זהו רק דבעי חשיבות של הכשר סוכה כדי דיחשב דהוי סכך בפנ"ע, ובסוכה שמעל כ' אמה אין חסרון בחשיבות הסוכה, דאדרבה הרי היא דירת קבע ומשום הכי פסול משום שני סככים.

**בעיטור** מבואר דאם אין לעליונה דפנות מ"מ התחתונה פסולה, משום דיש להחמיר דאמרינן על דפנות התחתונה גוד אסיק וחשיב דיש לה מחיצות, ומבואר דבעצם בעי שיהיה בעליונה מחיצות [וכן מבואר **בשפ"א** דזה שי' העיטור], **ובפמ"ג** בסתרכ"ח במשב"ז סק"א גם כ' לומר דאי ליכא בעליונה מחיצות לא נפסלה התחתונה וסיים דצ"ע, ובאשל אברהם שם סק"ג כ' דבעי שיהיה מחיצות, אמנם בסתרל"ג במשב"ז סק"ב חזר בו וכ' דנראה דגם אי ליכא מחיצות התחתונה פסולה ורק בעי שתוכל לקבל כרים דבלא זה אין הסכך העליון חשוב דהוא מגין על מקום בפנ"ע, ודייק הכי מדברי **רש"י** דכ' בד"ה כהכשרה דכי לית בעליונה הכשר סוכה, והיינו דבעי שיהיה שיעור הכשר לסוכה אבל לא דבעי שתהיה כשרה בפועל לסוכה, אמנם **בבכורי יעקב** סתרכ"ח סק"א כ' דבעי מחיצות והוכיח הכי מהריטב"א דדוקא במעל כ' כתב דאין חסרון וכמשנ"ת דהפסול אינו משום גריעות בדירה, וכ"כ **בשעה"צ** סק"ה, **ובפמ"ג** מבואר דאף אי מחיצות לא בעי מ"מ בעי דיהיה בעליונה זע"ז טפחים וכ"כ **בשעה"צ** שם, [**ובעמק ברכה** אות י"ד כ' דלשי' הרי"ף דמן התורה סגי בוע"ו טפחים, הכא תפסול בעליונה וע"ו דמן התורה בהכי הוי סוכה כשרה].

רש"י ד"ה ופרכינן – מבואר ברש"י דכיון דנימא דלא בעי שתהיה ראויה לדירה ממילא גם נימא דלא בעי י' טפחים, וכן מבואר **בריטב"א וברא"ש**, אמנם **במלחמות** מבואר די"ל די' טפחים בעי אבל שתהיה ראויה לדור בה לא בעי, וכ' לומר דבני מערבא ס"ל דלת"ק לא בעי אלא דתהיה י' טפחים, וכן כ' דר"ח ורבה בר"ה ס"ל דר"י דבעי שיהיה דיורין היינו רק דבעי שתהיה י' טפחים אבל לא בעי שתהיה ראויה לקבל כרים, וביאר דקו' הגמ' לשמואל, היא משום דשמואל אמר בסתם כהכשרה כך פסולה, והיינו דבעי דיהיה בעליונה כל מה שנצרך להכשרה של סוכה ולא רק דתהיה י' טפחים.

גמ' איכא בינייהו וכו' – **בראשונים** מבואר דר"י לטעמי' דס"ל דסוכה הוי דירת קבע ומשום הכי לא סגי בזה דיכולה לקבל ע"י הדחק, ורבנן לטעמייהו דסברי דסוכה דירת עראי, [**ובמלחמות** לעיל ב' ביאר בזה דברי הרי"ף שם, ועיי"ש בבעה"מ ובראב"ד].

שי' **הבעה"מ והעיטור והראבי"ה** דהלכה כר"ח ורבה בר"ה דבד' טפחים הוי שני סככים, ושי' **הרמב"ן והראב"ד והריטב"א והר"ן והרא"ש** דהלכה כשמואל דבעי י' טפחים, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ה הכ"ב **ובטושו"ע** סתרכ"ח ס"א.

**בבעה"מ ובעיטור** מבואר דאף דהלכה דסגי בד' טפחים, מ"מ בעי שסכך התחתונה תוכל לקבל כרים, וכ' העיטור דבלא זה הוי דירה סרוחה, **והראב"ד ובמלחמות** הק' על זה דכיון דלא בעי י' טפחים חזינן דאי"צ שיעור דירה, ואמאי בעי שתוכל לקבל כרים, דלר"ח אי"צ אלא דיהיה לזה תורת אהל ולא בעי דירה, [**והריטב"א והר"ן** הק' דאי אפשר דתהיה גבוהה ד' ותהיה ראויה לקבל כרים, וצ"ב לשון זה דאמאי אי אפשר], **ובמאירי** מבואר דגם בסוכה שפחות מי' טפחים אפשר לישב בה בדוחק, אך כ' דד' טפחים לא סגי לזה וכ' דנראה דבעי ו' טפחים, **ובעל"נ** כ' לבאר דכיון דבעי שיעור החשוב למקום בפנ"ע, א"כ כל זמן דאותו מקום אינו ראוי לקבל כרים אין לו חשיבות מקום.

**הרמב"ם** בפ"ה הכ"ב כ' דאם העליונה אינה גבוהה י' טפחים או שאינה יכולה לקבל כרים הדין דאף התחתונה כשרה, **והכס"מ** כ' דלשון זה נראה דהעליונה גם כשרה, והק' דבגמ' משמע דרק להכשיר התחתונה אמרו זה, ועוד דאמתני' דמבואר דתחתונה פסולה ועליונה כשרה אמרו דמיירי ביכולה לקבל, ומשמע דהיכי דאין יכולה הוי איפכא דעליונה פסולה ותחתונה כשרה, ועוד הק' דכיון דמיירי דאינה יכולה לקבל ואינה גבוהה י' טפחים האיך אפשר להכשירה, **והלח"מ** כ' דאפשר דמש"כ אף קאי רק על אין יכולה לקבל ולא על אינה גבוהה י' טפחים, וכ' דגם י"ל דכיון דעליונה אינה גבוהה י' טפחים, הכל הוי חד סוכה וקרקעית תחתונה הוי גם הקרקעית של העליונה, כיון דאין התחתונה יכולה לקבל כרים וגם חמתה מרובה, [ויל"ע דלא מיירי הכא דחמתה מרובה], ועוד הק' הכס"מ דאי אפשר לישב בה כיון דאינה יכולה לקבל, וכ' הלח"מ דאדם קל יכול להלך בה, וכ' הכס"מ דנראה דלא גרסינן אף ורק התחתונה כשרה, **והמ"ב** בסתרכ"ח סק"ה כ' כדברי הכס"מ דהעליונה פסולה משום דגם לא הויא דירת עראי.

א) מתני' פרס עליה סדין וכו' – רש"י מבאר דאפילו דהיה סכך כשר מ"מ אם בא להוסיף סדין כדי שלא יכנס חמה או כדי שלא יפלו עלין וקסמין על שולחנו, הסוכה פסולה ומשום דיש כאן סכך פסול בהדי סכך כשר, וכן מבואר **בפי' הר"ח** דמפני הנשר היינו שלא יפלו טרפין לסוכה, ושי התוס' בשם ר"ת דבכהאי גונא הסוכה כשרה, ומתני' מיירי דבלא הסדין היה הסכך נעשה חממ"צ ע"י יבוש החמה לסכך או ע"י נשירת העלין, ומבואר **בר"ן ובריטב"א** דשי' ר"ת לחלק בין הכא לאילן לעיל, דהכא מיירי דמתחילה היה סכך כשר ואח"כ בא להוסיף סדין, ובזה כיון דכבר היה סכך כשר תו לא מפסל משום תוספת סכך פסול, וכ"כ **המהרש"א** בשי' ר"ת, והביא בשם אחיו לחלק דגבי אילן מיירי דיש חלל בין האילן לסוכה ומיפסל משום הדין דסוכה תחת סוכה, אבל הכא מיירי דאין חלל, והמהרש"א כ' דאמנם דאם יהיה חלל הדין דיהיה פסול לר"ת גם אם יוסיף הסכך הכשר אחר הסכך הפסול, מ"מ באילן מיירי גם באופן דאין חלל בין האילן לסוכה דלא הוזכר חילוק, ועל כרחך צריך לחלק דשם האילן קדם, [**ובבית מאיר** סתרכ"ו ס"א כ' לומר דלשי' ר"ת כל שיהיה ריוח בין הכשר לפסול הדין בזה דהסוכה פסולה, ור"ת מיירי דוקא אם ליכא ריוח כלל], והנה **הראבי"ה והרא"ש** כ' כאן כשי' ר"ת דמיירי הכא דבלא הסדין היה הסכך נעשה חממ"צ ומשום הכי פסול, וכ"כ **הטור** בס"ס תרכ"ט, **והב"י** שם הק' דהא הטור בסתרכ"ו כ' דגם אם הסוכה קדמה לאילן הסוכה פסולה, [וכן ק' בראבי"ה וברא"ש דכ' גבי אילן דאין נפ"מ מה קדם], וכ' הב"י דצריך לומר דס"ל דאין זה תלוי זה בזה, **והב"ח** ובחי' הגהות בשם **מהרל"ח** כ', דמה דס"ל הכא דאין הסדין פוסל הסוכה, הוא משום דס"ל דגם אם פורס מפני החמה או מפני הנשר הוי כמו לנאותה ומשום הכי כשר, דגם בכהאי גונא בטל הסדין לסוכה, וכן נראה **באו"ז** דמבואר בדבריו גם דס"ל כשי' ר"ת, וכ' בסוף דבריו דמה דלנאותה כשר הוא משום דאין עליו שם סכך וכמו שכ' רש"י בגמ', [ובאמת הרי התוס' והרא"ש הק' על רש"י דמאי שנא מפני החמה והנשר לנאותה, וא"כ נימא דזהו באמת שיטת הראבי"ה והרא"ש והטור, [**ובק"נ** אות ג' נראה דעיקר קו' התוס' והרא"ש הוי על מפני קיסמין דלא חשיב לסיכוך, אך אכתי י"ל דלפי האמת ס"ל דגם מפני החמה הוי כלנאותה], וכן מבואר **בביה"ל** שם סי"ט בד"ה או, דלפי קו' התוס' והרא"ש מפני החמה והנשר הוי כלנאותה, ולא דבכל ענין הסוכה כשרה], **והפנ"י** בתוס' לעיל ט' ב' כ' לחלק בין אילן לסדין, דאילן הוא דבר קבוע ומשום הכי לעולם יש עליו תורת סכך גם אם קדם הסכך הכשר, ובזה דרשינן לפסול מקרא דלא סוכה שתחת האילן, משא"כ בסדין הפסול רק משום דהוא מקבל טומאה ואינו ראוי לסיכוך, וכל שאיכא סכך כשר אמרינן דהסדין בטל לסכך הכשר, ואמנם **בריטב"א ובר"ן** מבואר שר"ת הכשיר גם באילן היכי דקדם הסכך הכשר לסכך הפסול.

**בשו"ת הרשב"א** ח"א סקצ"ו כ' כשי' ר"ת, דדוקא היכי דמסכך בסכך הפסול קודם שהיה שיעור סכך כשר על הסוכה אז הסוכה פסולה, אבל אם כבר היה סכך כשר ואין צריך לצירוף הסכך הפסול לא נפסלה הסוכה, ובסנ"ה כ' דהא דלנאותה כשרה הוא משום דהתורה הצריכה דיהיה תשבו כעין תדורו, דמה דעושה אדם עיקר תקרתו בדירה זה יהיה בסוכה מסכך כשר, ולפי שאדם נותן בתקרתו קורות המצויירים או שאר דברים שאינם עיקר התקרה, הכא נמי בסוכה כשר כל מה דאינו לעיקר הסכך, וכמו כן אם פורס בגד ליבשו בחמה כשר מהאי טעמא דאינו מניחו לעיקר הסיכוך, ולכאורה זה דלא כמש"כ בסקצ"ו.

**העיטור** מק' על שי' ר"ת דאמאי חילק ר"ח בגמ' בין מפני הנשר לנאותה ולא חילק במפני הנשר עצמו, דהיכי דהוי כדי שלא יהיה ע"י הנשר חממ"צ פסולה, והיכי דסתם לא ינשור עלין כשרה, **ובק"נ** אות ו' הק' דהיה לר"ח לומר דלהגין כשרה, וכ' דלהגין הוי כלנאותה וכמבואר ברא"ש, ולכאורה על קו' העיטור לא סגי בהכי דקו' דלפלוג בדידי'.

בשי' הגאונים שכ' התוס' הק' **הרא"ש** דא"כ אמאי לנאותה כשר, **ובק"נ** אות ה' כ' דיש לפרש דאם פרס סדין הסוכה פסולה אפילו אם עכשיו יוסיף עוד סכך כשר כיון דכבר לא קדם הסכך הכשר לפסול, ועל זה קאי ר"ח דאם לנאותה כשר אם יוסיף סכך כשר, כיון דעכשיו יש כאן סכך כשר והסדין אינו חשוב סיכוך, אך הק' דא"כ מה מייתי בגמ' ראיה מברייתא דשם קתני דסככה כהלכתה והיינו דכבר היה סכך כשר כשיעור, [**ובעל"נ** כ' לומר דכל מה דלנאותה כשר זהו רק אם כבר היתה מסוככת קודם כהלכתה, ודייק הכי מלשון הברייתא, וזהו דלא כהק"נ דכ' להכשיר גם אם קדם הסדין], **והפנ"י** כ' דבהג"א מבואר דזה הכונה לנאותה והיינו דאינו צריך לסדין לצורך צל אלא לנאותה, **והריטב"א והר"ן** הק' דלפ"ד הגאונים מאי קמ"ל דפשיטא דהסוכה פסולה, [ויל"ע לפ"ד הק"נ דגם אם יוסיף סכך כשר כבר לא יהני], ועוד הק' דדומיא דקינוף דפוסל גם אם הסוכה צממ"ח.

בשי' רש"י הק' התוס' דמאי שנא מפני החמה ונשר דפסול, לנאותה דכשר, **ובעל"נ** כ' דמדברי רש"י מבואר דהחילוק דמפני החמה ונשר נעשה להגן ויש עליו תורת סיכוך משא"כ בלנאותה, **ובתור"פ ובמרדכי** כ' דבלנאותה הוי צורך הסוכה דיש דין שיעשה סוכה נאה, ומשום הכי בטל הסדין לסוכה, משא"כ במפני החמה והנשר הוי צורך עצמו, ועד"ז מבואר **בפנ"י** רק דלא תלה זה במה שיש דין בסוכה לנאותה, אלא כיון דהוי צורך יפוי הסוכה משום הכי בטל הסדין לסוכה.

**ובריטב"א** מבואר משום דהסדין בטל גבי' וכמאן דליתי', וכ' דהיכי דהוה לצורך הבגד כגון ליבשו, בזה יש פוסלים דאינו בטל לסוכה כיון דלא בא לצורך הסוכה, וכ' דנראה דכשר משום דהוי דבר עראי ולא חשיב מידי, ודוקא בלנאותה בזה היה מקום לומר דכיון דהוי לצורך הסוכה י"ל דיחשב חלק מסיכוך הסוכה ויבטל סכך הסוכה, וקמ"ל ר"ח דגם בזה שרי דבטל גבי', אבל בפורס לצורך הבגד עראי הוא ופשיטא דאינו מבטל לסכך הכשר, ומ"מ כ' דלמעשה יש להחמיר בזה, **והרא"ה והר"ן** בע"ב הביאו שתי שיטות בפורס לצורך הבגד, **ובמאירי** חילק במתני' בין לנאותה למפני הנשר כמש"כ רש"י דמפני הנשר הוי צורך סכך ושם סכך עליו משא"כ בלנאותה, ולפ"ז כ' בגמ' גבי צורך הבגד דשרי כיון דאינו צורך סכך כלל והוא פחות אף מלנאותה, **ובתור"פ** בע"ב מבואר דלשי' רש"י יש לפסול בזה, וזהו כשיטתו דמה דלנאותה שרי זהו משום דהוי צורך הסוכה משום דיש דין ליפות הסוכה, וא"כ בבגד דליכא להאי טעמא ממילא דפסול, **ובלבוש** בסתרכ"ט סי"ט מבואר דטעם המתירין משום דכיון דהוי לצורך בגד בטל הוא לגבי הסוכה, ומבואר **בב"ח** שם **ובמג"א** סקכ"ה **ובמ"ב** סקנ"ט דלדינא יש להחמיר בזה, וע"ע בע"ב בענין זה.

**בביה"ל** סתרכ"ט ד"ה אלא **ובשפ"א** מבואר, דלפי מש"כ הב"ח בשי' הטור דמה דס"ל כר"ת, הוא רק דמפני הנשר דלא ירדו קסמים הוי כלנאותה, י"ל דהיכי דפורס לצורך הבגד בזה גרע ויהיה פוסל משום דאינו בטל לסוכה, ודוקא אם פורס שלא ירדו קסמים או מפני החמה בזה הוא דבטל לסוכה וכמש"כ דאין לחלק בין זה ללנאותה.

**בעיטור** מבואר דס"ל כשי' רש"י במתני', אמנם כ' דטעם הפסול משום מראית העין, דס"ל דמה דמבואר בגמ' בע"ב דאמר ר"א לעבדו דיסיר הבגד שפרס על הסוכה ליבשו מפני מראית העין, הוי סיבה לפסול הסוכה מדרבנן, ומשום הכי פסול בכל גונא דאיכא להאי טעמא וזה הסיבה דפסול מפני הנשר, וכ"כ **הרי"צ גיאת** בהל' סוכה דפסולה משום דנראה כמסכך בדבר המקבל טומאה.

**בשו"ע** סתרכ"ט סי"ט כ' שי' רש"י בסתם, וכ' בשם י"א כשי' ר"ת דרק היכי דבלא הסדין היה נעשה הסכך חממ"צ הסוכה פסולה, **ובמג"א** סקכ"ה כ' דהיכי דמנטף גשמים מהסכך עדיף דיפרוס סדין ויאכל בסוכה ממה דיאכל בבית, ומ"מ כ' דלא יברך כיון דלשי' רש"י הסוכה פסולה, וכ"כ **במ"ב** סקכ"ח, ועיין **בביה"ל** בד"ה וי"א דהביא הרבה ראשונים דס"ל כרש"י.

ב) רש"י ד"ה פסולה – לכאורה דברי רש"י קאי רק על פורס על גבי הקינוף דאף דליכא משום מסכך בדבר המקבל טומאה כיון דהוי לנוי, מ"מ פסול משום דאינו יושב באהל סוכה, אבל במפני הנשר הטעם משום דהוי מסכך בדבר המקבל טומאה וכמש"כ בגמ' בד"ה ל"ש, דהלכך מפסל משום מקבל טומאה, אמנם **בפנ"י** מבואר דדברי רש"י אלו קאי גם על מפני הנשר, וכ' דגבי מפני החמה לא הוצרך רש"י לבאר הטעם דשם הוא משום דסכך עליון מבטל לתחתון עיי"ש, **ובריטב"א** לק' כ' ב' כתב דתחת המטה פסול משום דנמצא דאינו יושב תחת הסוכה וזה כדברי רש"י הכא דהוה אהל מפסיק, וכ' דכל כמה שקרוב לסכך פוסל יותר אפילו אינו אהל כענין פרס סדין מפני הנשר, ונראה בזה כהפנ"י דגם בפרס סדין הוה משום אהל מפסיק, **ובלבוש** סתרכ"ז ס"א כ' דכמו דבעינן שתהא הסוכה תחת אויר השמים ולא יהא סכך אחר עליה, הכא נמי בעינן שיהא הוא באויר סוכה ולא יהא סכך חוצץ שכתוב בסוכת תשבו שפירושו בתוך אויר סוכה, ועיי"ש בסוף דבריו דנראה דזהו הטעם למטה וגם לפרס סדין.

רש"י ד"ה אבל – **הפנ"י** כ' דהי"מ לא ניחא להו לומר דהסדין מפסיק בינו לסכך הכשר, דס"ל כקו' התוס' דא"כ אין לחלק בין לנאותה למפני הנשר, ומיהו הק' דאם הטעם מפני שני סככים אמאי נקט סדין דהוא דבר שאין מסככין בו, הא גם בדבר שמסככים יש לפסול משום שני סככים, וכ' לבאר דאין כונתם דהוו שני סככים משום דיש הפסק ביניהם, אלא דכיון דהאחד הוא סכך פסול זה עצמו גורם דגם בלא שיעור הפסק יחשב שני סככים וכמשנ"ת לעיל ט' ב' באות ב', אלא דכ' דמרש"י מבואר דלא הבין כך דבריהם דא"כ לא ק' כלל משה"ק עליהם, ובעיקר דברי הפנ"י מבואר הכי **במאירי** במתני' דכ' דהטעם דפסול משום סוכה תחת סוכה, וכ' דכיון דהוא פסול משום הכי לא אמרינן דהכל חשיב סכך אחד דפיסולו גורם ליתן לו שם לעצמו. ובמשה"ק רש"י על הי"מ הנה לפי השי' שהביא בשי' ריב"ב לק', דמיירי דוקא באופן דהנויים ממעטים משיעור י' טפחים לק"מ.

**י' ב'**

תוד"ה עד – **בקה"י** בביצה ס"ב כ' לבאר דברי התוס' דכל דבר שמעיקרו אסור רק לזמן אינו נעשה כלל מוקצה, ואפילו בזמן איסורו, דכיון דמתחילה יש זמן בשבת שהוא ראוי לו, אינו נעשה מוקצה מחמת איסורו, אמנם מוקצה למצוה, בזה גם היכי דהוי רק לזמן, מ"מ שפיר הוי מוקצה עכ"פ כל זמן שעומד למצותו, ומשום הכי בסוכה דעומד למצותו כל ביה"ש, משום הכי הוי עכ"פ מוקצה בזמן ביה"ש בודאי, דמחמת שאינו יודע אם עכשיו הוא יום שעבר או לא הרי הוא מחויב בסוכה, ויש כאן הקצאת הסוכה למצותה, ומשום הכי נאסר לכל השבת דמיגו דאתקצאי בביה"ש אתקצאי לכולי' יומא, משא"כ באתרוג וטבל, דבביה"ש הרי הוא רק אסור משום דהוי ספק מוקצה, אבל אין כאן הקצאה למצוה, כיון דאיסורו הוא רק לזמן ממילא דאינו נעשה כלל מוקצה, והנה מ"מ יש לו דין מוקצה בביה"ש מספק שמא הוא היום שעבר, ומשום הכי בעינן לומר דלא אמרינן מיגו דאתקצאי מחמת יום שעבר, דאי הוה אמרינן מיגו דאתקצאי מחמת יום שעבר, א"כ מאחר דיש לו תורת מוקצה כל יום שעבר היה לנו לומר דיהיה לו דין מוקצה גם כל השבת הבאה, ולזה בעינן לומר דלא אמרינן מיגו דאתקצאי מחמת יום שעבר, ומשום זה דעכ"פ הרי דינו שהוא אסור כל ביה"ש, לזה אמרינן דאיסור לזמן אינו סיבה למוקצה.

ג) גמ' נויי סוכה וכו' – בביאור החילוק בין אם ממעט מגובה י' טפחים למן הצד, מבואר **בשי' ריב"ב** דמן הצד לא יתיב בהרוחה ראשו ורובו ושלחנו, [ולשון הריטב"א דהוה לי' דירת עראי וזהו לפמש"כ לעיל ג' א' דבעי ז' טפחים משום דבעי קביעותא קצת], משא"כ ביורדים מתחת לי' טפחים יתיב בהרוחה, ונראה דמה דבעלמא פחות מי' הסוכה פסולה אי"ז משום דעיקר הישיבה לא הויא בהרוחה, **ובלבוש** סתרל"ג ס"ט כ' דאם יורדים הוצין הסוכה פסולה משום דאם אין אויר י' טפחים הוי דירה סרוחה ואין אדם דר בדירה סרוחה, אבל אם הנויין יורדים כשרה משום דדרך האדם לתלות נויין בדירתו אפילו בדירה דחוקה, וכ' **בהג' מהר"א אזולי** אות ח' בשם ספר **בית מועד** דמשא"כ מן הצד ממעטים משום דאין אדם יכול לדחוק עצמו כיון דאינה מחזקת ראשו ורובו ושלחנו, ובהל' סוכה **להרי"צ גיאת** מבואר דהחילוק הוא, דמן הצד כיון דכשרים לעשות מהן דופן, הוו להו כמחיצה וממעטים שיעור הסוכה לפסלה, משא"כ בסכך דהם פסולים לסכך אינם מצטרפים למעט, וכ"כ **ברבינו מנוח** על הרמב"ם בפ"ה הי"ב דממעטים מן הצד משום דכשרים לדופן, [אמנם גבי גובה מבואר בדבריו דגם הוצין אינם ממעטים בדיעבד ואע"ג דכשרים לסכך וכמשי"ת בסמוך בע"ה], ובהג' מהר"א אזולי שם כ' דיש מי שביאר דלמעלה ידוע שנעשה לנוי שהרי אין מסככין בזה, אבל מן הצד שהדופן כשר בכל דבר כסבורים שנעשו לשם דופן ויבואו להתיר סוכה פחותה מהשיעור.

תוד"ה נויי – מש"כ לחלק בין הוצין לנויים כ"כ גם **הרא"ש** דכיון דעשוי לנוי לא מקרי דירה סרוחה, **ובשו"ת הרשב"א** ח"א סנ"ו כ' דבהוצין כיון דממילא יורדים אנן סהדי דנפשו קצה בזה ומשום הכי הוי דירה סרוחה, משא"כ בנויין כיון שהוא מניח שם הנויין על כרחך דאינו קץ בזה, **והמאירי** כ' דהנוי שלהם מפקיע שם דירה סרוחה מהם, [ולעיל ד' א' כ' גבי הוצין דהוי דירה סרוחה משום דטופחים על פניו ומצערים אותו], אמנם **ברבינו מנוח** שם כ' דבאמת אין חילוק בין הוצין לנויים, דבהוצין גם כשר בדיעבד וכלשון הרמב"ם שם בה"ב דצריך ליזהר שלא ירדו הוצין בתוך י' כדי שלא יצר לו בישיבתו, ולכתחילה באמת גם יש ליזהר דלא יהיו נויים בתוך י' טפחים.

**הפמ"ג** סתרל"ג באשל אברהם סק"ז כ' דאפשר דגם נויין הכשרים לסכך לא ימעטו בגובה י' טפחים, **והשפ"א** כ' דמדברי התוס' והראשונים דכ' דלא דמי הכא להוצין כיון דהכא הוי לנוי, מבואר דהוצין שיהיו לנוי לא ימעטו ואף דכשרים לסכך, **ובשעה"צ** סקכ"ז הביא דברי הפמ"ג, ולפ"ד הרי"צ גיאת נראה דנוי הכשר לסכך ימעט בגובה ג"כ.

רש"י ד"ה אין – **השפ"א** מעיר דגם אם הוי מדבר הכשר לסיכוך, מ"מ הכא אינו כשר לסכך כיון דהניחו לשם נוי ולא לשם צל.

**בב"ח** סתרל"ט מבואר דמה דנויי סוכה ממעטים מן הצד זהו משום דאסור ליטלם כל ז' ימים דהוקצו למצוותם, **והפמ"ג** שם במשב"ז סק"ג **והגרע"א** בסתרל"ד ס"ג הביאו לדברי הב"ח, וכ' דלפ"ד היכי דהתנה דאינו בודל מהם כל ביה"ש דיכול ליטלם משם, לא ימעטו גם מן הצד, והפמ"ג סיים על זה דצ"ע וציין הגרע"א לדבריו, **ובביה"ל** סתרל"ד הביא דבריהם.

**בשה"ג** בשם **ריא"ז** כ' דנראה דכל דבר שאינו חשוב אהל אינו ממעט בסוכה שאינו אלא כשאר כלי תשמישין שבסוכה, **ובמג"א** סתרל"ג סק"ז הביא דבריו על הא דאין נויים ממעטים בגובה, דהוא הדין על דבר שאינו חשוב אהל, **ובביה"ל** סתרל"ד ס"ג כ' דמדברי השה"ג מבואר דאינו ממעט אפילו מן הצד, והעיר דאמאי המג"א הביא דבריו על גובה ולא הביא דבריו על מן הצד דאפילו דנויים ממעטים כלי תשמיש אינם ממעטים, וכ' דנראה דלא פסיקא לי' דין זה וצ"ע.

ד) גמ' דליי' דלא לימרו – **הרא"ה והריטב"א והר"ן** הביאו ב' שיטות האם פורס בגד לצורך הבגד כמו הכא פוסל הסוכה, וכ' דלהשיטות דפוסל צריך לומר דמה דאמר לו דליי' דלא לימרו ולא אמר לו דיטול משום עיקר הדין דהסוכה נפסלת, זהו משום דלא ישבו בסוכה באותה שעה, ומ"מ אמר לו דיטול הבגד שלא יאמרו דמסככים בדבר המקבל טומאה, והא דאמר לו דקא חזו לי' דרטיבא, היינו דא"כ המים מנטפים בסוכה ויודעים דלא יושבים באותה שעה בסוכה ומשום הכי הוא דהניחו הבגד.

**בטושו"ע** סתרכ"ט ססי"ט הביאו דין זה אחר שכ' שי' ר"ת דמפני החמה ומפני הנשר גם אין הסוכה פסולה וכמשנ"ת לעיל, דמ"מ לכתחילה לא יעשה אלא א"כ הוא ניכר לכל שמכוין כדי להגין או שהוא שרוי במים דאז ניכר לכל שאינו שוטחו אלא ליבש, ומבואר **במג"א** סקכ"ד דאפילו שלא בשעת אכילה אסור, וזהו מוכרח לפמש"כ בסק"ה להחמיר דבשעת אכילה אפילו אם שרוי במים אסור משום דיש להחמיר דפוסל הסוכה, דלפ"ז על כרחך דמה דאמר רב אשי בגמ' דדליי' דלא לימרו היינו שלא בשעת אכילה וכמשנ"ת, וא"כ להלכה יש להחמיר גם שלא בשעת אכילה, וכ"כ **במ"ב** סקנ"ז.

גמ' שם – **הריטב"א והר"ן** הק' לשי' ר"ת דאינו פסול אלא אם הסכך הוי חממ"צ, אמאי חשש רב אשי דיאמרו דמסככין בדבר המקבל טומאה, הא הכא בודאי הסוכה היתה מסוככת כהלכתה ושפיר אפשר להוסיף לסכך בדבר המקבל טומאה, **ובשי' ריב"ב** מבואר דחשש שיאמרו דהסוכה היא חממ"צ ומשום הכי פרס הבגד משום דלא היה שם מספיק צל בלא הבגד, **ובא"ר** סתרכ"ט סקי"ז מבואר דקו' הר"ן היא, דר"ת מתיר גם לכתחילה לסכך מפני החמה והנשר היכי דגם בלא הסדין יהיה בסכך צממ"ח, וכ' דלפי המבואר בטושו"ע דאה"נ דאסור לר"ת לכתחילה ל"ק קו' הר"ן, [**ובעיטור** למד דמשום הך גזירה דרב אשי הסוכה פסולה, ולפ"ז כ' דמוכח דלא כר"ת דמכשיר מפני הנשר].

ה) גמ' נויי סוכה המופלגין וכו' – ברש"י מבואר דפסולה משום דהוי אהל מפסיק, ובע"א בקו' על הי"מ מבואר דהכא פסול משום דהוי שני סככים, וכ' **השפ"א** דרש"י לעיל כ' דבריו לפי שי' הי"מ דס"ל דאין לפסול במתני' במפני הנשר אלא משם שני סככים, דלפי דבריהם גם הכא מה דפסולה הוא משום שני סככים, אבל הכא כ' לא לפי שי' הי"מ שהטעם משום אהל מפסיק, ובהל' סוכה **להרי"צ גיאת** כ' דהכא דפסול הוא משום דהוי כסכך תחת סכך, ור"ח ורבה בר"ה לטעמייהו דסוכה תחת סוכה שיעורה בד' טפחים, וכ' דר"נ דחולק הוא משום דס"ל דהלכה כשמואל דבעי י' טפחים, וכן **הבעה"מ והעיטור והראבי"ה** לעיל גבי סוכה תחת סוכה דכ' דהלכה כר"ח ורבה בר"ה דהשיעור בין שני הסככים הוי ד' טפחים, הביאו הגמ' הכא דחזינן דבמופלג ד' טפחים נפסל, אמנם **הראב"ד והמלחמות** ועוד **ראשונים** כ' דהגמ' הכא לא שייכא להתם, דהכא מיירי בסכך פסול וכל שמופלג ד' אמרינן דלא בטל לסוכה, וממילא נפסלה הסוכה משום דאיכא סכך פסול וכמו במפני הנשר דהסוכה פסולה, וכ"כ **הרא"ה** כאן דמה דנפסלה הסוכה הוא משום דבמופלג ד' חשיבי הנויים ולא משום סוכה תחת סוכה, **והמאירי** כ' דהרי זה סוכה תחת סוכה וכל שכן דהוא סכך פסול, [ועיין לעיל בדברי הי"מ ברש"י, דהמאירי ביאר גם מפני הנשר דהוי סוכה תחת סוכה, וא"כ גם הכא י"ל דמודה שמואל דסגי בד' טפחים כיון דהוי סכך פסול, וכמו דמהאי טעמא לא בעי במתני' אפילו ד' טפחים], **והרמב"ם** בפ"ה הי"ח כ' דכיון דמופלג ד' נמצא היושב שם כאילו אינו תחת סכך אלא תחת הנויים, ו**בשי' ריב"ב** כ' בשם דודו דהכא פסול משום דגזרו משום שני סככים שאינו יושב בצל סוכה אלא בצל הנוי, וכ' דכ"כ ה"ר משה ולכאורה כונתו להרמב"ם, ונראה דבריו דפסול רק מדרבנן, **ובשפ"א** בע"א כ' דלשי' ר"ת דאין לפסול משום סכך פסול כיון דקדם הסכך הכשר, על כרחך דמה פסול הכא אי"ז אלא משום שני סככים דהא משום סכך פסול אין לפסול הכא, אלא דכ' די"ל דאין ראיה מהכא דהלכה דלא כשמואל, משום די"ל דסכך פסול שאני דגם בד' חשוב שני סככים, ורק בסכך כשר אמרינן דבעי כהכשרה כך פסולה.

**ובר"ן** לק' ריש פ"ב הביא על דברי הבעה"מ שם דכ' דתחת המטה פסול משום דאינו יושב בצל סוכה אלא בצל מטה, דכיוצא בו פירש רש"י גבי נויים, ומבואר דהכא הטעם לפ"ד רש"י דאינו תחת אהל סוכה, וא"כ אי"ז הטעם דשני סככים ולא הטעם דאיכא בסוכה תחת האילן, וא"כ גם בשי' ר"ת לכאורה י"ל הכי דהכא דפסול זהו משום דאהל מפסיק וזהו טעם בפנ"ע.

**הרא"ש** כ' דר"נ דמכשיר הוא דוקא בנויים ומשום דבטלי אף דרחוקים ד' טפחים, אבל בסכך פסול אפילו סמוך לסכך פסולה, דהא מפני הנשר פסולה לרב חסדא אפילו תוך ד' טפחים, **ובק"נ** אות כ' הק' דהא שי' הרא"ש כר"ת דמפני הנשר פסולה משום דבלא הסדין יהיה הסכך הכשר רק חממ"צ, וא"כ בודאי דשם יש לפסול אפילו בתוך ד' טפחים, וכ' דמ"מ אם היה הסדין סכך כשר הרי היה מצטרף, וצ"ב דמ"מ מה מיתי ראיה מהתם, **ובשפ"א** הק' על עיקר דינו של הרא"ש דהא שי' הרא"ש דאין סכך פסול פוסל, ואמאי כ' דיהיה פסול בתוך ד', וכ' דלפ"ד הב"ח בשי' הטור דלא ס"ל כשי' ר"ת דכל דקדם הסכך הכשר תו לא נפסל, אלא דגם במפני החמה והנשר הוי כלנאותה, א"כ הכונה הכא, דהיכי דלא יהיה כהאי גונא יפסול גם בתוך ד' טפחים, [ומ"מ ראית הרא"ש מהא דמפני הנשר אכתי ת"ב לפי שיטתו], **ובטור** סתרכ"ז כ' כדברי הרא"ש דאם אינה לנוי אפילו תוך ד' טפחים פסולה, וכ' **הב"ח** שם דכונתו כמשנ"ת דברי השפ"א ברא"ש דלאו דוקא שאינו לנוי, אלא הכונה דאינו כלל לאיזה צורך בסוכה ומשום הכי פסול, **והדרישה** שם כ' דכונת הטור או דהניחו כדי שלא יתייבש ויהיה חממ"צ דאז הוא פסול גם לשי' הטור, או דמפני החשד, והיינו הדין שכ' הטור דגם לשי' ר"ת אין להניח לכתחילה מפני הרואין, [ועיין **בביה"ל** שם בד"ה ואם].

**הרא"ה** כ' דלרב חסדא דפסול, אינו פסול אלא אם יש בנויים שיעור של צממ"ח, אבל בפחות מהכי לא חשיבי, **והריטב"א והר"ן** כ' דנראה דאי"צ דיהיה בנויים שיעור צממ"ח, והביאו שי' הרא"ה שצריך, **והה"מ** בפ"ה הי"ח כ' בשי' הרמב"ם דגם אם הוי רק חממ"צ פוסל, **ובמאירי** לשיטתו דהוי משום סוכה תחת סוכה כ' דבעי שיהיו בשיעור ז' על ז', [**ובפמ"ג** סתרכ"ז סק"ה נסתפק דאם הפסול משום דהנויים הוו אהל לעצמם או משום סוכה תחת סוכה, דגם ברוחב טפח מ"מ יהיה פסול כנגדם, משום דבטפח חשוב אהל], **וברמ"א** בסתרכ"ז ס"ד מבואר דיש ליזהר שלא לתלות שום נויי סוכה מופלג ד' טפחים, ומבואר **במ"ב** סקט"ו דברי הנו"כ שם, דהיינו דאף דמצד הדין אין לאסור אלא באיכא בהם רוחב ד' טפחים, מ"מ אין לתלות כלל שמא יהיה בהם שיעור זה.

**בשי' ריב"ב** כ' בשם **ה"ר שלמה** לבאר דכל מה דפליגי במופלגין ד' הוא דוקא בגונא דהסוכה היא י' טפחים והם מופלגים ד' ויורד הנוי לתוך ו' טפחים ובזה ס"ל לר"ח ורבה בר"ה דממעטים גם בגובה, **והמאירי** גם הביא שי' זו וכ' דאין נראה.

ו) גמ' אגנינהו ר"נ וכו' – **הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ בע"א כ' דאע"ג דמבואר דחולין קי"א ב', דהמתיר אינו מאכיל דבר לחבירו שסובר דאותו דבר הוא אסור, מ"מ הכא קים לי' בשמעתי' ולא חש לשמעתייהו, [וכ' זה לומר דמשום הכי היה נראה דהלכה כר"נ], ולא נתבאר בדבריו מהו הגדר בזה דאימתי שרי ואימתי אסור, **והריטב"א** כאן כ' די"א דמהכא שמעינן דשרי להאכיל דבר לחבירו דהמאכיל סבור שהוא מותר, אע"ג דזה שמאכיל לו סבור דהוא אסור, והריטב"א חולק דדוקא הכא שרי משום דהיה ניכר להם דיש כאן נויים המופלגים ד' טפחים.

רש"י ד"ה שלוחי – **בהג' מצפה איתן** העיר דלהקביל פני רבו הוי מצוה מדברי קבלה ואיך נפטר ממצוה דאורייתא, ובסוף דבריו כ' לומר דגם במצוה דרבנן כבר לא הוי לכת דידך ומשום הכי נפטר משום עוסק במצוה, ועיין בשדי חמד בח"ה באות עין כלל מ"ה, **ובעמק ברכה** כ' לומר דהגם דעיקר החיוב הוי רק מדברי קבלה, מ"מ יש בזה גם קיום של מצוה דאורייתא של כיבוד ת"ח, וגם מצוה קיומית יש בה הדין של עוסק במצוה דפטור מן המצוה.

תוד"ה שלוחי – **הרא"ה והריטב"א** כ' כתוס' וכ"כ **הרא"ש** לק' כ"ה א', אמנם **המאירי** כאן כ' דגם אם לא יתבטלו מהמצוה אינם מחוייבים, וכ"כ **בהג"א** על הרא"ש לק', **וברמ"א** סל"ח ס"ח כ' דאם צריך לטרוח אחר המצוה האחרת הוא פטור, ועיי"ש **בביה"ל** דאף דהתוס' והרא"ש חולקים על זה, מ"מ ההלכה כההג"א וכ"כ הר"ן כההג"א, ואכמ"ל.

ז) גמ' הישן בכילה וכו' – **הרי"ף** לק' כ' ב' גבי הישן תחת המטה כ' דכיון דגבוהה י' טפחים שהוא שיעור סוכה נעשית כסוכה בתוך סוכה, וכ"כ לק' י"ט ב' גבי כילה דמותר לישן תחתיה משום דכיון דאין לה גג לא הויא סוכה בתוך סוכה וכ"כ **בפי' הר"ח** שם, **והבעה"מ** כ' דלא היה לו לומר משום האי טעמא אלא דכיון דגבוהה י' טפחים הוה לי' אהל בפני עצמו ואי"ז עומד בצל סוכה אלא בצל אהל המטה, **ובמלחמות** שם כ' דבאמת גם כשגבוהה י' טפחים אינו חשוב דאינו בתוך אהל הסוכה, אלא דהאהל מבטל לסכך הסוכה, ונלמד זה מהדין של סוכה תחת סוכה, דמה דשם פסול הוא משום דהעליון פסול שאינו עשוי לצל דהא איכא צל תחתון, והעליון מבטל לאהל של סכך התחתון, הכא נמי אתי אהל זה ומבטל לסכך דסוכה, וכ' דמשום הכי מבואר בגמ' דהאהל של המטה מבטל לאהל של הסוכה, דהוי מתורת ביטול ולא משום דאינו צל הסוכה דבאמת חשוב דסכך הסוכה סוכך על הכל, [**ובקה"י** סט"ו כ' דאע"ג דהיה מקום לומר דדוקא בסוכה תחת סוכה פסול משום דאזלינן בתר העליון, וא"כ אדרבה בתחת המטה נכשיר משום דאזלינן בתר העליון, מ"מ צ"ל דזה היה פשוט לו דתרוייהו חשיבי, אלא דלמד מסוכה תחת סוכה לשיעור של י' טפחים, ולכאורה י"ל דלמד דהיכי דיש שני גגים ואחד מהם פסול דהסוכה פסולה, דהיה מקום לומר דדוקא היכי דיש לנו לראות הסכך הפסול כמסכך על סוכה זו, בזה הוא דאיכא לפסול דסוכה שתחת האילן, אבל הכא דסכך הסוכה היא רק לעליון בזה לא נפסול היכי דאיכא עוד סכך פסול, וזה ילפינן מסוכה תחת סוכה דגם בזה פסול משום דאיכא אהל של דבר הפוסל], **והריטב"א** שם הק' על זה בשם **הרא"ה** דא"כ למ"ד לעיל דבטפח או בד' טפחים איכא לפסול דסוכה תחת סוכה הכא נמי יפסל בשיעור זה ולא מצינו מאן דס"ל הכי, **והר"ן** שם הק' דא"כ כמו דבסוכה תחת סוכה אינה נפסלת אלא אם יש בעליונה י' טפחים ובפחות מזה אינה פוסלת ואף דהוי אהל קבוע, הכא נמי באהל תחת הסוכה לא יפסול אפילו באהל קבוע אלא א"כ הוי י' טפחים, ולכאורה זהו קו' הגמ' והרי סוכה על גבי סוכה, ורק דקו' הר"ן דתי' הגמ' אינו מבואר לפ"ד הרמב"ן, [ובקה"י שם כ' לומר דכל שאין בעליונה י' טפחים אינו חשוב דעשוי לתוכו, וצ"ב דא"כ מה מק' הגמ' מסוכה על גבי סוכה], **והרא"ה והריטב"א והר"ן** ביארו כהבעה"מ, ועל מש"כ **המלחמות** דא"כ גם פחות מי' יפסול דיש לו תורת אהל, כתבו דכל שאינו אהל חשוב אינו מבטל הסכך העליון, והרא"ה והריטב"א דימו זה לבגדים שאינם מבטלים דלא יחשב תחת הסכך, הכא נמי כל שאינו אהל חשוב אינו מבטל הסכך של הסוכה.

**והר"ן** הביא דברי רש"י גבי נויים המופלגים ד' טפחים דכ' משום דהוי אהל מפסיק דזה כדברי הבעה"מ, ולפ"ז כמו כן ממש"כ רש"י במתני' גבי קינופות דפסול משום דהוי אהל מפסיק מבואר דס"ל כהבעה"מ, וכ"כ **בשעה"צ** סק"א דשי' רש"י כהבעה"מ, ויל"ע בדברי המלחמות שכ' דרש"י כ' כהרי"ף, **והרמב"ם** בפ"ה הכ"ג כ' כהרי"ף דלא יצא מפני שהיא כסוכה בתוך סוכה וכ"כ **בפה"מ** כאן, וכ"כ **הרא"ש** לק' ריש פ"ב, **ובב"ח** ריש סתרכ"ז כ' דשי' **הטור** כהרי"ף, אמנם **הט"ז** בסק"א **ובק"נ** על הרא"ש שם באות כ' כ' דשי' הטור כהבעה"מ ועיי"ש בפמ"ג, והט"ז שם כ' בדברי השו"ע גם כשי' הבעה"מ, וכ"כ **במ"ב** סק"א.

**הב"ח** כ' דלשי' הרי"ף ודעימי' הוי פסול מן התורה, ולשי' הבעה"מ ודעימי' הוי רק מדרבנן, **ובפמ"ג** סק"ב כ' דאפשר דגם להרי"ף לא הוי מן התורה, והביאם **בשעה"צ** סק"א.

גמ' הישן תחת המטה וכו' – בהל' סוכה **להרי"צ גיאת** מבואר דהא דבעי י' טפחים תחת הסוכה, הוא או משום דלא הוי אהל קבוע, או משום דאינה עשויה לתוכה, **והריטב"א והר"ן** לק' בריש פ"ב כ' דמטה חשיבי כקבוע ורק משום דלגבה עשויה בעי י' טפחים, **והט"ז** בסק"ג הק' דא"כ אמאי לא משני בגמ' דמטה שאני משום דקביעא, וכ' דמטה אינה קבועה כיון דמטלטלים אותה ממקום למקום על גבי הקרקע, משא"כ בקינופות דאינם זזים מן המטה דמאהילים עליה, **והפמ"ג** כ' דהגמ' תי' האמת דאמר שמואל דגם בזה בעי י' טפחים, והיינו טעמא כמש"כ הטעם דלגבה עשויה.

גמ' שאני קינופות דקביעי – **הפנ"י** מעיר דלפ"ז גם במתני' יהיה פסול גם באינם גבוהים י' טפחים ואמאי לא אמר אלא, וכ' לומר דמתני' מיירי בפסול דאורייתא דומיא דפרס סדין, ומיירי דוקא בגבוהים י' טפחים דבפחות הוי רק מדרבנן וכמבואר בתוס', **ובשפ"א** הק' דאי נימא דמתני' מיירי בגבוהים י' יק' דאמאי פורס על נקליטין, הא מבואר בברייתא דבגבוהים י' אסור, וכ' לדשי' הרי"ף דיתבאר לק' בע"ה דלהלכה שרי גם בגבוהים י' והברייתא כמ"ד שיפועי אהלים כאהלים, ניחא.

תוד"ה ובלבד – מדברי התוס' מבואר דקינופות שאינם גבוהים י' טפחים הוי רק מדרבנן וכ"כ בפנ"י, **ובפמ"ג** סתרכ"ז באשל אברהם סק"ב כ' דקינופות י"ל דהוי דין תורה, **ובמ"ב** סק"ז הביא דברי הפמ"ג על קינופות שאינם גבוהים י' טפחים, ויל"ע דהא בזה מבואר בתוס' דהוה רק מדרבנן, וביותר דבהמשך דבריו שם כ' על נקליטין שאין להם גג דבגבוהים י' טפחים אסור עכ"פ מדרבנן, ובשעה"צ ציין לדברי הגר"א והפמ"ג וכ' דמקורם מהתוס' הכא.

**הרמב"ם** בפ"ה הכ"ג כ' דאם העמיד ד' עמודים ופרס סדין עליהם אם גבוהים עשרה הרי זה כסוכה בתוך סוכה, וכבר הק' **הה"מ** דזה דלא כמבואר בגמ' וכדמוכח מברייתא דגם באינם גבוהים י' טפחים אסור, ועיי"ש דהק' עוד על מש"כ הרמב"ם דבנקליטין גם בגבוהים י' טפחים שרי, וכ' דברייתא הכא כמ"ד שיפועי אהלים כאהלים וכמשי"ת לק' י"א א' בע"ה, **והלח"מ** שם הק' דזה רק ישוב אמאי שרי גם בנקליטין גבוהים י' טפחים, אבל אי"ז ישוב על הא דפסק דלא כדמוכח מהברייתא דביש לה גג וקביעי אסור גם בפחות מי' טפחים, ועיי"ש מש"כ לומר בזה, **ובטושו"ע** סתרכ"ז ס"ג סתמו לאסור גם באינם גבוהים י' טפחים.

**יא' א'**

גמ' ל"א – בתוס' לעיל כ' בא"נ דאיכא בין הל"ק לל"א, דלל"ק אם גבוהה י' טפחים אפילו אם אין לה גג אסור לישב תחתיה, וכ' דאין לומר דלל"א אסור בכילה ביש לה גג גם אם אינה גבוהה י' טפחים, דהא שמואל עצמו אמר דמותר לישן תחת המטה אם אינה גבוהה י' טפחים, אמנם בהל' סוכה **להרי"צ גיאת** מבואר דבזה פליגי שני הלשונות דלל"א אסור ביש לה גג גם אם אינה גבוהה י' טפחים, **והמלחמות והריטב"א והרא"ש** הק' על זה מהא דהוכיחו התוס' דגבי מטה אמר שמואל דרק בי' אסור, **ובפמ"ג** סתרכ"ז בא"א סק"ב כ' די"ל דדוקא במטה בעי שתהיה גבוהה י' טפחים ומשום דלגבה עשויה, וכמשנ"ת לעיל די"ל דלפי האמת זהו הטעם דבעי י' טפחים במטה, וי"ל דזה גרע מכילה דאינה דבר קבוע, והראשונים כ' דב' הלשונות לא פליגי כלל.

גמ' אי קביעי וכו' – **הפנ"י** מק' דאמאי קו' זו הויא רק על שמואל, הא גם בלא דברי שמואל יק' דמאי שנא קינופות מנקליטין, וכ' לבאר דבלא שמואל בודאי י"ל כמש"כ התוס' דבכל אחד איכא חדא לרעותא ומשום הכי דוקא בגבוהים י' טפחים אסור, אלא דתי' הגמ' דקביעי, היינו דמשום הכי חשיבי לעשות תחתם רשות לעצמו הוי כאינו בסוכה כלל, ועל זה מק' הגמ' דא"כ הגם דאין לנקליטין גג מ"מ כיון דהוי דבר קבוע יחשב רשות לעצמו, ולזה משני דכיון דאין לה גג והוי בתוך י' טפחים, חשיב כשתשמיש לאדם ואינו חשוב כלל שעושה רשות לעצמו.

תוד"ה אי – **המהרש"א** מק' בדבריהם דלפמש"כ דבכל אחד איכא חדא לרעותא, נמצא דאין להק' דבקביעי להוי כקינופות כיון דשם איכא רעותא דאין לה גג, וכ' בשם אביו להגיה בתוס' דמש"כ דבשניהם איכא חדא לרעותא הוא קודם למש"כ מ"מ וכו', והיינו דזהו חלק מקו', דמה מק' הגמ', הא בנקליטין איכא חדא לרעותא דאין לה גג, ועל זה תי' דבקינופות שאינם גבוהים י' אין מעלה לזה שיש לה גג כיון דאינו גבוה י' טפחים, **והמהר"ם** הק' על זה דלמה הוצרכו התוס' להאריך ולא סגי להו במש"כ דחלוק דזה יש לה גג וזה אין לה גג, **והפנ"י** כ' לבאר דברי התוס' לפמשנ"ת לעיל דבריו, דמש"כ ובשניהם איכא חדא לרעותא, היינו דמשום הכי בלא דברי שמואל היה ניחא החילוק בין נקליטין לקינופות, אבל אחר דמשני דמשום דקביעי, א"כ כיון דביש לה גג מהני הקביעות אע"ג דאינה גבוהה י' טפחים, הוא הדין דיהני גם בנקליטין אע"ג דאינם גבוהים י' טפחים.

**הרא"ה** כ' בקו' הגמ' דלהוו כקינופות, דבקינופות דאית להו גג אסרינן אפילו בבציר מי' טפחים, ונקליטין כיון דלא גביהי עשרה אע"ג דאית להו גג בפחות מעשרה אמרינן לגבי קינופות לא קביעי, וכן מבואר **בריטב"א** לעיל י' ב' דבנקליטין גם ביש להם גג שרי בפחות מעשרה, **והר"ן** כ' דאיכא ג' דינים כילה וקינופות ונקליטין , ולא ביאר דבנקליטין שרי אפילו ביש להם גג בפחות מעשרה, **ובמאמר מרדכי** בסק"ג כ' דכונת הר"ן דבנקליטין שרי גם באיכא גג בפחות מעשרה דאי לאו הכי נמצא דאין נפ"מ בין קינופות לנקליטין, ומסוף דבריו שם נראה דבשי' התוס' לא ס"ל הכי אלא דבנקליטין אם יהיה גג יהיה אסור גם בפחות מעשרה, וזהו עדיפותא דקינופות דיש להם גג, וכן נראה **בפנ"י** בסוד"ה לכך, ולפ"ז צ"ל דזה כונת הגמ' בתי' דלגבי קינופות לא קביעי דהיינו משום דאין להם גג. [והנה מבואר **ברא"ה ובריטב"א** דבקינופות דלא יהיה להם גג, מותרים אי ליכא גובה עשרה, וצ"ב דבגמ' דמק' אי קביעי להוי כקינופות, נראה דבקינופות באמת יש לאסור גם בפחות מעשרה אפילו אם אין להם גג].

גמ' שם – **השפ"א** הק' לשי' הרי"צ גיאת דלל"א הדין דבכל ענין אסור אם יש לה גג, ואפילו בכילה דלא קביעא כלל, דא"כ מה מק' הגמ' אי קביעי להוי כקינופות הא מה דבקינופות אסור הוא משום דיש לה גג דאינו תלוי כלל בקביעות לשיטתו.

**הרי"ף** כ' בסתם דנקליטין שרי, **והבעה"מ** כ' דאי גבוהים י' טפחים אסורים וכמבואר בברייתא, **ובמלחמות** כ' דסתימת הרי"ף מבואר דבכל ענין שרי, וכ' דכיון דקיי"ל דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, גם בגבוהים י' טפחים אין לאסור דלא חשיב אהל כלל, דאפילו אהל עראי לא חשיב מהא דגם לגבי שבת אינם חשובים אהל לאסור, [וזהו לשיטתו לעיל ז' ב' דאינו חשוב אהל כלל, אמנם **הבעה"מ** שם כ' דחשוב אהל עראי, **והר"ן** שם תמה על הרמב"ן דכ' דגבי שבת גם אין לזה תורת אהל, דברי"ף בשבת מבוארלאו הכי עיי"ש ואכמ"ל], והברייתא דאסרה בגבוהים י' טפחים זהו משום דס"ל דשיפועי אהלים כאהלים, ומה דמק' הגמ' הכא על שמואל ולא משני דשמואל ס"ל דשיפועי אהלים לאו כאהלים, זהו משום דניחא לשנויי לשמואל ככו"ע גם לרבנן דמתני' לק' י"ט ב' דס"ל דשיפועי אהלים כאהלים, וכ' עוד דבגמ' לק' י"ט ב' מייתי דרב יוסף ישן בכילה ואמר לו אביי דהוה כר"א דס"ל דשיפועי אהלים לאו כאהלים, וכ' דאי נימא דלענין לפסול גרע וגם למ"ד דלאו כאהלים י"ל דפוסל, א"כ מנ"ל דלמ"ד דלאו כאהלים שרי, ואי נימא דמסברא כיון דגם אינו קבוע יש להתיר גם דלא יפסול, א"כ י"ל דגם לרבנן דהוו כאהלים מ"מ היכי דלא קביעי אינו חשוב אהל ושרי לישן תחת כילה דאין לה גג, ועל כרחך דלמ"ד דלאו כאהלים אין לאסור כלל, **ובתוס'** כאן מבואר דהברייתא אתיא גם למ"ד דלאו כאהלים וכשי' הבעה"מ, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** דהברייתא קאי גם להלכה, [והר"ן לשיטתו לעיל ז' ב' דרק לענין הכשר סוכה אמרינן דלאו כאהלים], וכ' הריטב"א דמה דהכא אסור הוא משום דחששו לחומרא לומר דהוי אהל בדבר קבוע, וכ' דאפשר דגם שי' הרי"ף הכי, ומה דלא פירש דבגבוהים י' טפחים אסור, הוא משום דסתם נקליטין אינם גבוהים י' טפחים וכמו דמתני' סתמה דשרי תחת נקליטין.

**וברמב"ם** בפ"ה הכ"ד כ' דשני עמודים שפרס עליהן סדין אפילו גבוהים כל שהו שרי, וכן מבואר **בפה"מ**, וכ' **הה"מ** דס"ל דמסוגיה דלק' י"ט מוכח דבכל ענין שרי ועל כרחך דברייתא הכא כמ"ד דשיפועי אהלים כאהלים וכמשנ"ת דברי המלחמות, **והרא"ש** סתם הדין, **ובטור** סתרכ"ז מבואר דבגבוהים י' טפחים אסור, **והט"ז** בסק"ד הק' עליו דכיון דשי' הרא"ש דשרי כהרי"ף, דכ' בסתם דשרי משום דאין לה גג, וגם הביא הירושלמי דדמי למגביה ידיו ועי"ז נהיה חלל דאינו חשוב אהל, ובידיו הוי גם במגביה י' טפחים, א"כ הוא הדין בנקליטין, ואמאי סתם דלא כהרא"ש, **ובביה"ל** שם הביא דהאחרונים דחו, דס"ל להטור די"ל גם להרא"ש דפסול בגבוה י' טפחים, והביא דברי הריטב"א דכ' גם בשי' הרי"ף לומר דס"ל הכי וכמשנ"ת, **ובשו"ע** ס"ג כ' דבעי דלא יהיו גבוהים י' טפחים, ויש מכשירין גם בגבוהים י' טפחים.

**בראבי"ה ובהג"מ** בפ"ה מסוכה אות ו' כ' בסוף דבריהם דבאמת קיי"ל דשיפועי אהלים כאהלים, [ורק גבי סוכה לא מהני דבעי סיכוך וכמש"כ הר"ן לעיל ז' ב'], והא דיש חילוק דביש לה גג אסור גם בפחות מעשרה משא"כ באין לה גג, הוא רק משום דביש לה גג דמי לסוכה תחת סוכה, אבל מעיקר הדין אין לחלק בין יש לה גג לאין לה גג.

גמ' דרש רבה בר"ה וכו' – **ברא"ה** מבואר דרבה בר"ה שפיר ס"ל כרבנן דסוכה דירת עראי, והא דשרי בכילה הוא משום דס"ל דמ"מ לגבי כילה היא קבע ולא מבטל עראי דכילה דלא קביעא כלל לסוכה, וכ' דאע"ג דאמרינן לק' כ"א ב' גבי תחת המטה דר"י לטעמי' דסוכה דירת קבע, הני מילי ר"י דכיון דס"ל באמת סוכה דירת קבע אמרינן דהוי לטעמי', אבל בדברי רבה בר"ה אפשר דקאי גם לרבנן, וכ' דלפ"ז יכלה הגמ' גם לומר דמשום הכי לא אמר רבה בר"ה דהלכה כר"י, דא"כ היינו אומרים דס"ל גם כר"י דסוכה דירת קבע, וכ"כ **הריטב"א**, **והעל"נ** כ' דמשום הכי הוצרכו התוס' להביא ראיה דאין הלכה כרבה בר"ה אע"ג דבודאי לא קיי"ל כר"י דסוכה דירת קבע, די"ל דרבה בר"ה גם ס"ל דסוכה דירת עראי וכמשנ"ת.

­

א) מתני' הדלה עליה וכו' – **הריטב"א והר"ן** הביאו **דר"ת** הוכיח ממתני' דהיכי דקדם הסכך הכשר לסכך הפסול אין הסכך הפסול פוסל לסוכה, דמשום הכי קתני הדלה עליה וסיכך על גבה דדוקא בכהאי גונא דקודם הדלה הסכך הפסול ואח"כ סיכך על גבה הדין דהסוכה פסולה, וכ' דאי"ז ראיה דמתני' תרתי קתני חדא דהדלה עליה והיינו דאחר שהיה סכך כשר הדלה עליה את הגפן, ועוד גונא קתני דסיכך על גבן, והיינו דקודם הדלה הגפן ורק אח"כ סיכך על הגפן סכך כשר.

**והריטב"א** כ' על דברי ר"ת דעל כרחך הדין של מתני' הוי גם אם קדם הסכך הכשר לסכך הפסול, דהא כיון דקתני בסיפא דאם היה סיכוך הרבה מהם כשרה, על כרחך דרישא מיירי דאין הסיכוך הכשר יותר מהסכך הפסול, וא"כ מיירי דהסכך הפסול הוי חממ"צ, ובכהאי גונא גם לר"ת לא מהני אם הסכך הכשר קדם, **ובבי' הגר"א** סתרכ"ו סק"ד כ' דאינו מבין קו', וכבר עמדו בזה דקו' הריטב"א היא דכיון דבסיפא מבואר דבסיכוך כשר מרובה כשר על כרחך דלא מיירי דהסכך הפסול הוי צממ"ח, דא"כ גם בסיכוך הרבה מהם לא מהני סכך הכשר להכשיר וכמבואר לעיל ט' ב' דבאילן צממ"ח גם חבטן לא מהני, וכיון דמבואר דאין הסכך הכשר מרובה על כרחך דגם הוא הוי חממ"צ, ובבי' הגר"א שם כ' דיש לדחות ראית ר"ת דאה"נ דמתני' מיירי דוקא בסיכך קודם הסכך הפסול, מ"מ י"ל דזהו דוקא בגונא דהסכך הפסול הוי חממ"צ, אבל בגונא דיהיה צממ"ח י"ל דיפסול גם אם קדם הסכך הכשר, וכ' דצ"ל דשי' ר"ת כראבי"ה דגם סכך פסול שהוא חממ"צ הוא פוסל לסכך הכשר שכנגדו, וס"ל דאין לחלק בין דין זה לדין דכשהפסול הוא צממ"ח דפוסל הסכך הכשר, ומייתי ראיה דכיון דכשהסכך הפסול הוי חממ"צ, מבואר עכ"פ במתני' דאם קדם הסכך הכשר אינו פוסל להסכך הכשר, כמו כן כשהסכך הפסול הוי צממ"ח לא יפסול בקדם הסכך הכשר.

רש"י ד"ה פסולה – מבואר ברש"י דמחובר פסול משום דבקרא מבואר דבעי תלוש דומיא דפסולת גורן ויקב, ובגמ' בע"ב מוכיחה מברייתא דתני דהדלה את הגפן פסולה משום תעשה ולא מן העשוי דעל כרחך מיירי דקצצן דאי לאו הכי תיפוק לן דפסולה משום מחובר, והק' **הרא"ה** שם דמה דפסול מחובר הוא רק משום תעשה ולא מן העשוי, וכ' דמ"מ במחובר לא קרינן בי' תעשה כלל ולא בעינן למדרש ולא מן העשוי דממילא משתמע הכי, ומשום הכי מק' הגמ' דמשמע דמיירי דקצץ ויש כאן איזה מעשה ומ''מ פסול דלא חשיב תעשה, **והריטב"א** שם גם כ' כהרא"ה דמחובר פסול משום דליכא עשיה, אלא דהוסיף דאע''ג דאיכא למימר דדומיא דפסולת גורן ויקב, מ''מ מאי טעמא פסל רחמנא למחובר טפי מתלוש, על כרחך משום דליכא עשיה, וא''כ מה מק' הגמ' דתיפוק לן משום מחובר, וכ' כהרא''ה דמחובר דנפיק מפסולת גורן ויקב לא נעשה בו מעשה כלל מתחילתו לשום ענין, ומה דממעטינן ולא מן העשוי היינו בגונא דנעשה בו מעשה אלא דלא נעשה לשם צל, וזה מק' בגמ' דבמחובר לא בעי להאי פסול דתיפוק לן משום דלא נעשה בו מעשה כלל, **ובעל"נ** שם עמד בזה דלכאורה במתני' דמיירי דהדלה הגפן, איכא שפיר עשיה אע''ג דהוי מחובר.

רש''י ד''ה ויתיב – כדברי רש''י מבואר בעוד ראשונים דמה דמגביה הוי נענוע, אמנם **הב"ח** בסתרכ''ט בענין חבילי עצים שהתירן, הביא דבכמה ראשונים מבואר שי' **ר"ת** דבעי שיזיזם ממקומם, וכ' דיש לעשות כר''ת, **ובשו"ע** סתרכ"ו ס"ב כ' כרש"י, ובמ"ב לא כ' על זה כלום, ויל''ע דבסתרכ"ט סקמ"ד גבי חבילי עצים כ' דהנענוע היינו דיזיזם ממקומם, **ובשעה"צ** אות ס''ו ציין להב"י, ולכאורה אין להחמיר בחבילי עצים יותר ממחובר שקצצו.

ב) רש"י ד"ה לפרזומא – **המאירי** כ' פי' אחד דאינשי ביתי' היינו אנשים שבביתו ולא אשתו, **ובפנ"י** כ' דלכאורה י"ל דבאמת ס"ל דנשים פטורות אלא דמ"מ נשים מברכות רשות ועשה להם ציצית הגם דאינם חייבות מן התורה, אמנם **העל"נ והשפ"א** העירו בזה דבגמ' במנחות מייתי כהאי גונא על רב יהודה וכמו שהביאו התוס', ושם מוכיחה הגמ' דס"ל דנשים חייבות בציצית, ועל כרחך צ"ל דלא ניחא לגמ' לומר דאע"פ דפטורות מ"מ הטיל להם ציצית דלא היה טורח בזה הוא עצמו.

בא"ד – **השעה"מ** בפ"ג מציצית ה"ו הק' על רש"י, דבגמ' במנחות מ"ג ב' מבואר דרבנן דמחייבי בציצית בלילה דרשו וראיתם אותו ראה מצוה זו וזכור מצוה אחרת התלויה בה ואיזו זו ק"ש, ולא אמרינן דרבנן ס"ל דבא למעט כסות לילה וכמש"כ רש"י, [ועיין בעל"נ דהביא דכדברי רש"י מבואר בעוד ראשונים במקום אחר], וכ' לישב דבגמ' שם לא רצה לומר דלרבנן דרשינן האי קרא למעט כסות לילה, דא"כ נמצא דרבנן ור"ש שם דפליגי לענין נשים, הכא נמי פליגי לענין כסות לילה דבזה הדין איפכא דלרבנן פטור ולר"ש חייב, וכיון דלא הוזכר בברייתא אלא דפליגי בנשים ס"ל להגמ' דלא פליגי בענין כסות לילה, ומשום הכי הוצרכה הגמ' שם לאוקמי הקרא לדרשה אחרת, ומ"מ ס"ל לרש"י דמה דבאמת לא דרשי רבנן לכסות לילה הוא משום דס"ל דבעלמא גם סומא פטור מכל המצות ומשום הכי לא הוצרכו לאשמועינן גבי ציצית דאי"ז דין מסוים בציצית, אבל להלכה דקיי"ל סומא חייב בכל המצות אמרינן דקרא ממעט כסות סומא, ועוד כ' די"ל דרבנן שם ס"ל דק"ש דאורייתא ומשום הכי ס"ל דקרא קאי לענין ראה מצוה זו וכו', אבל לדידן קיי"ל דק"ש דרבנן וכמש"כ התוס' על כרחך דאתיא למעט כסות סומא, והא דלא אמרינן דאתיא לדרשה דראה מצוה זו וזכור מצות כלאים זה ס"ל לרש"י דהוי רק אסמכתא, דמאי נפ"מ בדרשה זו, [אמנם שי' התוס' כאן דהוי דרשה גמורה, ועיין בעל"נ מש"כ לבאר מאי נפ"מ בדרשה זו].

ג) גמ' תלאן ולא פסק – **בריטב"א** מבואר דהיינו דגם קשר הציצית קודם הפסיקה ומשום הכי פסול לשמואל, דאי רק תלה מאי קפידא איכא הא איכא עיקר מעשה דקשרים לאחר הפסיקה ותעשה קרינן בי' שפיר, וכן מבואר ברש"י דכ' דרב עמרם שכח ולא פסק עד שעשה קשרי הציצית, וכ"כ **הטור** בס"ס י"א דיהא זהיר לחתוך החוטים קודם שיכרוך הציצית, אבל אם תחב ואח"כ חתכם כשרה, **ובמרדכי** הל' ציצית סתקנ"א כ' בשם **הסמ"ג** דטוב לחתוך קודם שיתלה, **וברי"ו** נתיב י"ט ח"ג כ' דצריך לחתוך ראשי החוטים קודם שיתחבם בכנף ואם חתכם אחר שתלאן בכנף פסול, **ובהג' מהר"י אבוהב** על הטור הביא דבריהם וכ' דשי' הרי"ו דפסול גם אם פסק קודם קשירה, וכ' דראוי להחמיר בזה ודלא כהטור דכ' דרק קודם כריכה בעי לחתוך, **והב"י** שם השיג עליו דהא בגמ' בסמוך מבואר בהדיא דקודם קשירה אין קפידא אם לא חתך ומשום הכי אם הטיל לשני קרנות וחתך קודם קשירה הציצית כשרה, וכ' דעל כרחך דכונת הרי"ו דאם תלאן היינו דגם קשר הציצית, ומשום הכי שינה לשונו דבתחילה כ' קודם תחיבה ואח"כ כ' לשון תליה, וכ' דגם לפ"ד הסמ"ג דכ' דטוב לחתוך קודם תחיבה היינו רק עצה טובה שלא ישכח לחתוך אח"כ קודם הכריכה ואז הציצית תהיה פסולה, [והביא עוד דברי **הכל בו** שכ' דפוסק קודם שיתן בכנף שאם לא פסק קודם שיתן בכנף פסולה, **והר"י מקורביל** כ' שאם לא פסק עד שחתך אבל פסק קודם קשירה דכשר ואם קשר קודם פסיקה פסול, ונראה מזה דהשיטה הראשונה ס"ל דגם פסיקה קודם קשירה לא מהני ובעי דוקא קודם תחיבה, וכ' הב"י דעל כרחך צ"ל דכונת הכל בו במה שהביא דברי הר"י מקורביל דהוי פירוש למש"כ בתחילה דאם לא פסק פסול דהיינו דוקא קודם קשירה, דאי לאו הכי יק' מהגמ' דמבואר דכשר], **ובנ"י** בהל' ציצית כ' דאם התחיל לעשות הקשרים קודם שחתך פסול דבעי תעשה ולא מן העשוי, ולכך טוב שיחתוך לכתחילה קודם שיכניסם כלל, **ובשו"ע** שם סי"ב כ' דיחתוך ראשי החוטים ויתחבם בכנף, ובסי"ג כ' דיזהר לחתוך קודם שיכרוך, וכ' **הט"ז** בסקי"ד דמש"כ בסי"ב היינו דעל צד הטוב יחתוך קודם תחיבה, אבל ליזהר אי"צ אלא קודם הכריכה, **ובמג"א** סקי"ח כ' דמש"כ בסי"ב היינו דלכתחילה יחתוך קודם התחיבה, ובבי' **הגר"א** סק"מ כ' דדוקא דיעבד כשר אם חותך אחר התחיבה קודם הכריכה, וכלשון הגמ' דהטיל ואח"כ חתך כשר דדוקא דיעבד כשר אם כבר עשה הכי וכן משמע ברי"ו, ודלא כהב"י דכ' דהוי רק עצה טובה, **ובמ"ב** סקס"א כ' דלכתחילה יחתוך קודם התחיבה וציין למג"א ובי' הגר"א, ובסקס"ב כ' דמש"כ השו"ע דיזהר לחתוך קודם הכריכה היינו אם עבר ולא חתך קודם התחיבה.

רש"י ד"ה תלאן – **הב"י** שם כ' דמש"כ רש"י דלא פסק עד שעשה כל הגדילים והקשרים הוא לאו דוקא אלא גם אם עשה גדיל וקשר אחד כבר פסול כיון דבזה כבר איכא הכשר ציצית, ורש"י לא כ' זה אלא לרבותא דרב גם בכהאי גונא מכשיר, ולשון **הנ"י** שהובא לעיל דהתחיל לעשות הקשרים וזהו כהב"י, וכ"כ **בשו"ע** סי"ג דאם כרך אפילו חוליא אחת וקשר קשר אחד ואח"כ חתך פסול, ובהג' **הגרע"א** בס"י על המג"א סק"ו כ' דמדברי המג"א בסי"א סקי"א משמע דאפילו אם אחר שחתך יעשה עוד חוליות וקשרים לא מהני, והק' דאמאי לא יתכשר במה שעושה אח"כ ומה בכך דקודם שחתך היה מעשה שיש בו הכשר ציצית הא מ"מ עכשיו עשה עוד חוליא וקשר ויתכשר בזה, והנה מבואר עכ"פ דאם קודם שעשה חוליא וקשר חתך מהני ועיין בזה בגמ' בסמוך.

תוד"ה פסיקתן – **התוס'** במנחות מ"ב ב' כ' בשם **רש"י** דמה דפסול שם הוא משום דבעי תעשה ולא מן העשוי, והק' מהכא דס"ל לרב דפסיקתן זהו עשייתן, וא"כ הכא נמי יהני מה דאח"כ עושה בחוטים אלו דיחשב עשיה, וכ' כמש"כ כאן דמשום דבעי תליה לשמה, ומבואר **בפנ"י** כאן דהיינו דאם היה רק דין עשיה באמת היה מהני גם מה שעושה אח"כ, אבל דין לשמה בעי שיהיה לשמה כבר משעת תליה וליכא, ומבואר **בחזו"א** ס"ג סקי"א דאע"ג דהכא בשעת תליה לא היה לזה הכשר ציצית דהכל היה חוט אחד, מ"מ מהני גם בזה להחשיב דנעשה לשמה ונעשה לשם מצות ציצית ויושלם ההכשר ע"י הפסיקה לבסוף, והנה **ברש"י** במנחות לפנינו כ' דפסול משם דבעי עשיה לשמה וזהו כדברי התוס' שם אלא דהתוס' היה להם גירסא אחרת ברש"י, ויל"ע **בנ"י** שם בהל' ציצית דכ' בתחילה כפי' רש"י משום תעשה ולא מן העשוי, וסיים דפסול משום דבעי תליה לשמה, ועיין לעיל ט' א' באות ג' דמבואר שי' **הריטב"א** דשי' רב דלא בעי כלל לשמה בציצית, ומה דפסול בעשאה מן הקוצין הוא משום דליכא עשיה כלל, וזהו כשי' רש"י שהביאו התוס', [ועיי"ש עוד, דבכמה ראשונים מבואר הפסול בעשאה מן הקוצין מטעם אחר, ולפ"ד אי"ז שייך כלל לסוגיין], **והפנ"י** כ' לומר דבציצית איכא תרי קראי דבעי עשיה חד ועשו להם ציצית וחד גדילים תעשה לך, ומשום הכי אמרינן דבעי דגם בתליה יהיה מעשה וגם אח"כ, ולמעשה שאחר התליה אמר רב דסגי בפסיקה, ובסוכה ליכא אלא חד קרא ומשום הכי מבואר בגמ' דלרב סגי שיקצוץ, [ולפ"ז ניחא דברי רש"י דהביאו התוס' במנחות].

גמ' לא שפוסק ואח"כ קושר – **בב"י** שם מבואר דקושר היינו דעשה חוליא אחת וקשר דבזה איכא הכשר ציצית, אבל קודם לזה חשיב כקודם קשירה ומהני אם חתך, כיון דחותך קודם שהשלים הכשר הציצית, והוא הדין אם רק יקשור ואח"כ יחתוך מהני כיון דאכתי לא מתכשר ציצית בקשירה לחודא, וכן מבואר **בשו"ע** שם סי"ג דאחר כריכה וקשירה פסול, וכ"כ **בט"ז** סקי"ד, **ובמג"א** סקי"ט הביא דברי **העולת תמיד** דס"ל דגם בכריכה או בקשירה לבד כבר פסול וחולק עליו, **ובבי' הגר"א** סקמ"ב כ' דטעמם שמכשירים הוא משום דעד כאן לא פליג שמואל עלה דרב אלא משום דס"ל דקציצתן לאו מעשה הוא, אבל כל שנעשה מעשה להכשיר בודאי נקרא מעשה, **והמ"ב** סקס"ד גם כ' דלהלכה כשר כל שחתך קודם כריכה וקשירה, אלא דכ' דלכתחילה נכון לחוש לשי' העולת תמיד דפוסל בכריכה או קשירה לבד, אמנם **החזו"א** בס"ג סקי"א כ' דאם קשר קודם הכריכה כמו שעושים היום, בזה לבד הציצית פסולה כיון דעי"ז מתקיים חיבור הציצית, ובעי בזה עשיה לשמה, וכיון דלשמואל לא מהני מה שאח"כ פוסק נמצא דלא היה עשיה על החיבור ופסול, וכמו דלרב פסול אם עשאה מן הגרדין כיון דהחוט מחובר בלא עשיה לשמה, אף דאכתי ליכא כריכה וקשירה שאחר הכריכה, וכ' דלהשיטות דקשר עליון היינו הקשר שקודם הכריכה, א"כ מהא דמבואר בגמ' דמיירי שפוסק ואח"כ קושר מבואר דדוקא בכהאי גונא כשר, אבל אם יקשור כבר לא יהני מה שפוסק אח"כ, וכ' דיש להחמיר גם בדיעבד, [והנה מ"מ אינו מחמיר כהעולת תמיד, דלפ"ד העולת תמיד גם אם יכרוך ולא יקשור עדיין כלל הדין דפסול, דמפרש דבקשירה או בכריכה או פסול וכמבואר בדבריו, ובזה כ' החזו"א דאינו פסול והיינו משם דבזה לבד לא מתקיים כלום, משא"כ בקשירה לבד הרי כבר איכא חיבור של החוטים לבגד].

רש"י ד"ה הטיל מבואר ברש"י דגם בזה ביאר דהיה חוט אחד ארוך וכן מבואר **בריטב"א**, **ובהעמק שאלה** סקכ"ז אות י"ג כ' דהא דלא פירשו דהיה ד' חוטין והחסרון רק משום דתלה החוטין בשני כנפות, הוא משום דא"כ לא היתה הגמ' יכולה להק' מהכא על שמואל, דדילמא דוקא בחסרון זה מהני מה דפוסק אח"כ כיון דבעצם איכא כאן תלית ד' חוטין בכנף, אבל בהיה רק חוט אחד לא יהני, והנה **הרמב"ם** בפ"א מציצית הי"ד כ' דאם תלה החוטין בין שני כנפים מזו לזו וקשר כל כנף כהלכתו ואח"כ חתך באמצע פסולה, משום דבשעת עשיה היתה פסולה משום דשני הכנפים מעורות זו בזו בחוטין, **והכס"מ** שם כ' דהוא הדין דהיכי דתלה על כנף אחד פסול, והא דכ' הרמב"ם על שני כנפות הוא משום דבגמ' מיירי בכהאי גונא וס"ל דגם המעשה עם רב עמרם היה בכהאי גונא דהיה על שני כנפות, ובהעמק שאלה שם כ' דהרמב"ם מיירי בכהאי גונא דהיה ד' חוטין מופסקין, ומשום הכי בזה כל החסרון הוא רק שתלה על שני כנפות, אבל אם היה על כנף אחד אין כאן שום חסרון.

**יא' ב'**

גמ' בעינן כנף בשעת פתיל – **בפי' הר"ח** כ' דמהו דתימא בעינן ענף נוטף בשעת נתינת פתיל על הכנף וליכא, דהוא מתוח משום דהוא על שני כנפות קמ"ל דלא חיישינן, **ובשאילתות** סקכ"ז כ' דאם תלאן ולא פסק ראשי חוטין פסול דליכא ענף, וכ' **בהעמק שאלה** אות י"ג דגרס בגמ' בעינן ענף וליכא וכמבואר מפי' הר"ח דגרס הכי, ועיי"ש מש"כ לבאר בשי' השאילתות.

ד) גמ' אילימא בשלא קצצן וכו' – **הגרע"א** מק דנימא דמיירי דאחר שסיכך בסכך כשר סילק הסכך המחובר, ומ"מ הסכך הכשר פסול משום תעשה ולא מן העשוי, וקו' לכאורה רק לשי' ר"ב בהג"א לק' סכ"ד דאם מסכך תחת סכך פסול ואח"כ מסיר הסכך הפסול מ"מ הסוכה פסולה משום תעשה ולא מן העשוי, אבל לשי' ר"י שם כהאי גונא כשר כיון דאין פסולו מחמת עצמו, וברמ"א סתרכ"ו ס"ב מבואר דכשר ועיי"ש בנו"כ, [ואפשר דהיכי דהסכך הפסול למטה ומסכך על גביו ס"ל דלכו"ע פסול ואכמ"ל], והנה לשי' הריטב"א והר"ן במתני' דתרתי קתני וחד גונא דקודם היה סכך כשר ועל זה הדלה הגפן, אי אפשר לומר דמיירי על כהאי גונא, דבגונא דסיכך בכשר ואח"כ הניח עליו סכך פסול, לכו"ע כשמסירו אין חסרון של תעשה ולא מן העשוי כמבואר במ"ב שם סקי"ט.

תוד"ה דשלפינהו – **בתור"פ** מביא דברי רש"י ועל זה כ' דברי התוס' דהוי אסמכתא בעלמא, ומבואר **בעל"נ** דס"ל דהטעם דכ' רש"י אי"ז סיבה דמן התורה לא יחשב עשיה, ורק מדרבנן הוא פסול ומה דמייתי קרא היינו אסמכתא בעלמא, **והמהרש"א** כ' על דברי התוס' דנראה דלא גרסו בגמ' דלא מינכרא עשיה דידהו דא"כ שפיר אמר בברייתא דפסול משם תעשה ולא מן העשוי, [ויל"ע אי ס"ל דבאמת י"ל דהוי סברא דאורייתא, או דס"ל דאם זה הטעם א"כ גם אי נימא דהוי מדרבנן, מ"מ היינו דמדרבנן הוי תעשה ולא מן העשוי ואי"צ לומר על זה דאסמכתא בעלמא הוי].

ובתי' השני כ' תוס' דמיירי דמחובר ולא יכול לחיות ומשום הכי אין לו פסול של מחובר, ולפי המבואר דברי התור"פ והעל"נ נמצא דס"ל דבכהאי גונא הוי סיבה דמן התורה איכא לחסרון דתעשה ולא מן העשוי, אמנם **הריטב"א** כ' דגם בכהאי גונא מן התורה מהני דכיון דהוי מעשה המכשירו לסיכוך הוי שפיר עשיה לרב, ורק דמדרבנן אמרו דלא ליסגי בהכי וקרא אסמכתא בעלמא.

**בשה"ג** לעיל ט' ב' בלשון **ריא"ז** כ' דאם נתלשו ענפי האילן ואינן מעורין במקצת עד שיכולין לחיות, אע"פ דהן פסולין לסכך בטלין ברוב סכך כשר, ופשטות דבריו נראה דאכתי יש בו פסול מחובר דלא דמי לגורן ויקב וחולק על התוס' כאן, ומ"מ לא חשיב מחובר לענין דלא יהיה בו ביטול ברוב, וכמש"כ שם על מחובר דמשום הכי אינו ברוב משום דהוא חשוב, ואפשר דכונתו שפסול רק משום דהוי תעשה ולא מן העשוי אבל ע"י נענוע אה"נ דהוי סכך כשר.

גמ' קשיא – **העל"נ** כ' דהא דלא הוי תיובתא הוא משום די"ל דרב ס"ל דהוה כתנאי וכמבואר בגמ' בסמוך, ובהג' בסוף המסכת כ' עוד דרב תנא ופליג וא"כ אי"ז תיובתא.

ה) רש"י ד"ה וילפינן – **הפנ"י** מק' דאיך אפשר למילף במה מצינו הא איכא למפרך דמה לסוכה שכן נוהגת בימים כבלילות כמבואר בשבת קל"א ב', וכ' לבאר דילפינן מסוכה ומציצית דגם בציצית בעי עשיה כמבואר בגמ' לעיל, ולפ"ז כ' די"ל דחכמים דמכשירים ס"ל דציצית נוהגת בלילה וא"כ גם מתרוייהו אי אפשר למילף שכן נוהגים בלילות, **ובעל"נ** כ' לומר דמה דילפינן היינו מג"ש דשבעת ימים כמבואר ג"ש זו בשבת קל"א ב', [וכ' דשם פליגי רבנן ור"א אי דרשינן האי ג"ש ובזה פליגי הכא, וצ"ב דשם לא מבואר דרבנן לא דרשי אלא דרבנן לית להו כלל דחדא מנייהו דוחה שבת].

גמ' יליף לקיחה לקיחה מאגודת אזוב – **הרא"ה והריטב"א** מק' דגבי אזוב מבואר בפרה בסוף פי"א דאם לא אגד כשר, והכא מבואר דלר"י אם לא אגד פסול ואיך יהיה חמור יותר ממה דילפינן מיני', והריטב"א כ' דהכא ילפינן מאזוב דפסח מצרים ושם היה מעכב, ובמתני' דפרה מיירי לגבי אזוב של פרה ושם לא נכתב אגודה כלל, והנה **התוס'** לק' הק' דמ"מ מבואר דילפינן אזוב דפרה מאזוב דפסח מצרים לענין דבעי ג' קלחים מג"ש, וא"כ אמאי לא ילפינן גם דמעכב כדחזינן הכא דמעכב גבי לולב, ועיין שם בריטב"א מש"כ לישב דבאמת לא ילפינן לענין אגודה.

**והרא"ה** כ' דאה"נ גם בלולב אין מעכב אגד ע"י סיב וזהו רק דין לכתחילה, ולר"י סגי בדיעבד במה דאגודים ע"י אחיזת ידו, וכ' דרבנן ס"ל דגם זה לא בעי וגם אם נוטל כל אחד בזה אחר זה יוצא ידי חובה, והברייתא דמייתי דאם לא אגדו, כשר היינו דלא אגד אף בידו ונטל בזה אחר זה, דומיא דאגד דפליגי בי' ר"י ורבנן, ומשום הכי מוקמינן לה דוקא כר"י, **ובעל"נ** הק' דהא מבואר בגמ' לק' ל"א דלר"י בעי דוקא לאגוד במינו משום דבעי אגד, ואם יאגד במין אחר נמצא דאיכא ה' מינים ומבואר דבעי אגד ע"י סיב, [ויל"ע עוד מהגמ' לק' ל"ג ב' דמבואר דלכאורה דאם אינו אוגד בקשירה דמעכב לר"י], והנה שי' **ר"ת** דהיכי דנוטל בזה אחר זה אפילו לרבנן לא יצא, אמנם להלכה מבואר בסתרנ"א סי"ב דיוצא ואכמ"ל.

ו) תוד"ה מקיש – **המהרש"א** כ' דאע"ג דילפינן לעיל מהאי קרא דחג הסוכות תעשה לך דבעי לשם סכך, מ"מ מההיקש דסוכה לחג לא ילפינן מיני' מידי, **והעל"נ** הק' דהא בגמ' לעיל מבואר דהקרא דחג הסוכות שבעת ימים, כיון דבעי להקיש סוכה לחג לאסור בהנאה אי אפשר למילף מזה דבעי לשם סכך, וא"כ אי נימא דבעי להכא להקיש לחג לענין הכשר הסכך איך נילף מזה דבעי לשם סכך, ועיי"ש מש"כ לישב התוס', **ובהג' מעיל שמואל** כ' לבאר דברי התוס', דכונתם להק' דבשלמא אם בגמ' הכא הוה מייתי הקרא דחג הסוכות שבעת ימים, י"ל דאע"פ דבעי הקרא להקיש לאסור בהנאה מ"מ אין היקש למחצה ושפיר ילפינן גם לענין הכשר הסכך, אבל כיון דמייתי הקרא דחג הסוכות תעשה לך יק' דאי"ז מיותר.

רש"י ד"ה כי – מבואר ברש"י דרי"ו אתא למימר דבע"ח חשיבי גידולו מן הארץ, ומשום הכי אמר דמה דקתני במתני' דבעי גידולו מן הארץ ילפינן משום דבעי דומיא דחגיגה, אבל לפי האמת ס"ל דבע"ח לא חשיבי גידולו מן הארץ אלא גידולי הארץ, ולפ"ז כ' בחי' **ר"א מן ההר** דהגמ' יכלה להק' על רי"ו גם מהא דהביא רש"י הא דאין הפועלין אוכלין בדבר דהוי מבע"ח, וכ"כ **בעל"נ**, ולפ"ד התוס' אתי שפיר דברי רי"ו גם לפי האמת, דלגבי יוצא מן הקרקע לא חשיבי גידולו מן הארץ אבל לגבי מילי דעלמא חשיבי.

**והריטב"א** כ' דלפי האמת אמרינן דגידולי קרקע נאמר על שני פנים, האחד גידולי קרקע שצומח ויונק מן הארץ ואין בע"ח בכלל זה, והשני דבר שהוא גדל ורבה על ידי הארץ אבל אינו יונק ממנו וזה נאמר על בע"ח דוקא ואי אפשר למילף מנייהו דבר הצומח, ומשום הכי בגמ' בקידושין י"ז א' אמרינן דאי אפשר למילף גבי הענקה דיהיה בגידולי קרקע מהא דנאמר על בע"ח, ומהאי טעמא גבי מע"ש כתיב גם בע"ח וגם דבר הצומח, דהם תרי מילי, וכ' דקו' הגמ' דאי מה חגיגה בע"ח היינו דרק בע"ח, ועיין בסמוך.

**יב' א'**

גמ' אי מה חגיגה בע"ח וכו' – **הריטב"א** מבאר דקו' הגמ' דדוקא בע"ח וכמשנ"ת דאי אפשר למילף דבר הצומח מבע"ח, **ובפנ"י** הק' דהא מבואר לעיל דלמ"ד דהיו ענני כבוד ילפינן מהא דבעי דומיא דעננים, ורק דהיה ק' למ"ד דסוכות ממש דמנ"ל דבעי דבר דגידולו מן הארץ ואינו מק"ט, וא"כ אחר דילפינן מחגיגה מ"מ אין לומר דיהיה בעי דוקא בע"ח דהא בסוכות שישבו בנ"י בודאי לא היה הסיכוך מבע"ח, ועיי"ש מש"כ לבאר בגמ', **ובעל"נ** כ' דהאמנם דלעיל דבעי למילף ממה דישבו במדבר לדין הסכך אמרינן שפיר דבעי דומיא דמה דישבו, אבל השתא דילפינן מהיקש לחגיגה, אינו תלוי כלל במה שישבו במדבר, **ובשפ"א** מבאר קו' הגמ' דיהיה כשר אף בבע"ח וגם בעורות אף דמקבל טומאה, ונראה דמבאר דאה"נ דגם במה דגידולו מן הארץ יהיה כשר.

תוד"ה בפסולת – **העל"נ** מעיר דלכאורה בגמ' דידן אי"צ למש"כ בירושלמי דעננים באים מהשמים, דהא בעי לישב לר"ע דסוכות ממש, וגם אם עננים הוו מהארץ קשה, וכ' דהביאו זה כדי דלא יק' לרי"ו דמה דרש ר"א מהאי קרא.

גמ' ואימא יין קרוש – בהג' **חת"ס** מק' לפמש"כ הר"ש בפ"ג מטהרות משנה ג' דיין קרוש אינו מקבל טומאה, א"כ גם אי נימא דמיירי ביין קרוש אכתי נבעי דבר שאין מקבל טומאה, וכ' דמ"מ יק' מגורן דהוי חיטים דבר המקבל טומאה, וכ' דזה דוחק די"ל דנימא דגורן הוי דומיא דיקב דאינו מקבל טומאה, ויל"ע בקו' זו.

**הריטב"א** כ' דלפי מה דמסקינן דילפינן מפסולת גורן ויקב, עפר פסול לסכך בו כיון דאינו גידולי קרקע, וכ' עוד דיש לפסול גם משום דהוי דבר העשוי לבית דירה ולא לצל בעלמא, וכ"כ **הרמ"א** בסתרכ"ט ס"א דאין מסככין בעפר.

א) מתני' וכולן כשרים לדפנות – ברש"י מבואר משום דדופן לא אקרי סוכה, **והבעה"מ** כ' **דבירושלמי** מבואר דמקרא דכתיב וסכות על הכפורת ילפינן שעושין דפנות מדבר המקבל טומאה, אמנם **באו"ז** סרפ"ט מביא דברי הירושלמי איפכא דמכאן שהדופן קרוי סכך מכאן שעושין דפנות מדבר שאין מקבל טומאה, וכ' דלפ"ד הירושלמי יש לפרש דמה דקתני דכולן כשרים לדפנות היינו דוקא דבר שפסולו רק מדרבנן כמו הא דמתני' דחבילי קש וחבילי עצים, **ובהג"א** הביא לדברי האו"ז, **וברמב"ם וטושו"ע** סתר"ל סתמו דכל דבר כשר לדפנות, **והב"ח** כ' דבעל נפש יחוש לדברי האו"ז, **ובבי' הגר"א** סק"א כ' דנראה כגירסת האו"ז בירושלמי אבל מ"מ אין ראיה משם לפסול להלכה, דהירושלמי אתיא כרב יאשיה לעיל ז' ב' דיליף מהאי קרא דיש לדפנות גם דין סכך ואמרינן דסיכוך גם מחמת דפנות, אבל לדידן לא דרשינן האי קרא וכל דבר כשר, **ובפמ"ג** בסק"א הק' על האו"ז מהא דמבואר לק' כ"ד דאילן כשר לדופן הגם דהוי מחובר, [ולשי' הרא"ה דפסול מחובר הוא רק משום תעשה ולא מן העשוי לכאורה ניחא, דלכאורה גם לאו"ז אין דין תעשה בדפנות], **ובביה"ל** הביא דברי הב"ח והביא דעת כמה אחרונים דאין לחוש כלל לדברי האו"ז.

**במרדכי** סתשל"ב כ' דלרב יאשיה לעיל ז' ב' בעי גם שיהיה מדבר שאינו מקבל טומאה ושאר דינים שיש בסכך, וכ"כ **המהרש"א** לעיל ז' ב' בתוד"ה מחיצה, אמנם **המהרש"ל** שם כ' בביאור התוס' דגם רב יאשיה מודה דאי"צ דבר הכשר לסכך, **והעל"נ** כאן כ' דדברי המהרש"ל הם כדברי הבעה"מ שהביא הירושלמי, דלפ"ז מבואר דהגם דדרשינן מקרא דוסכות דגם דופן אקרי סכך, מ"מ כיון דשם מבואר דדבר המקבל טומאה אקרי שם סוכך, אפשר לעשות דופן גם בדבר המקבל טומאה.

תוד"ה חבילי – **הבעה"מ** הביא הירושלמי דרק בכ"ה קנים איכא איסור, וכ"כ **הרא"ש** וכ' דאע"ג דלק' י"ג א' מבואר דבג' כבר הוי אגד התם מיירי דבאלו הג' שאוגד איכא הרבה קנים, ורק דהתם אמרינן דאם יהיה ענף אחד שיהיה בו כ"ה קנים לא חשיב אגד כיון דהוי בידי שמים ולזה אמר דכל דאיכא ג' ענפים דאוגדם יש לזה תורת אגד, אמנם **הריטב"א** שם **והר"ן** במתני' כ' דבג' קנים הוי אגד והגמ' דידן חולקת על הירושלמי, **והרמב"ם** בפ"ה ה"י כ' דבעי כ"ה קנים, **והראב"ד** השיגו דבגמ' מבואר דבג' הוי אגד, וכ' **הה"מ** דבגמ' מיירי לענין הזאה ולא לענין אגד דמתני', אמנם **בלח"מ** שם הק' דבגמ' מבואר דבענף אחד שאוגדו לא הוי אגד כיון דכבר הוא מחובר מצד עצמו בידי שמים, ומבואר דבשלשה גם לענין חבילות דמתני' הוי אגד, וכ' דאם היה מהני אגד גם היכי דאיכא לכמה קנים שורש אחד, היה סגי בזה שיש כ"ה קנים עם שורש אחד, אבל מאחר שכל שאיכא שרש אחד לא הוי אגד, שוב בעי שיהיה כ"ה קנים פרודים לגמרי ורק לענין הזאה סגי בג', ועוד כ' הלח"מ כהרא"ש דבעי שיהיה שם כ"ה קנים ורק לענין שם אגד סגי בזה שיש כאן ג' שורשים ואפילו שכל הכ"ה קנים מחוברין בג' שורשים הוי אגד, **והמאירי** כ' דשמא יש לחלק בין קנים לחבילות ובמה דמיירי בגמ' באמת סגי בג' שיהיה בזה הגזירה, וכ"כ **הב"י** בשם **א"ח** דיש חילוק בין קנים לזמורות ושם מיירי בקנים, **ובטושו"ע** סתרכ"ט סט"ו מבואר כהרא"ש, [ומבואר דסגי גם באגד של שני שורשים ויתבאר לק' בע"ה].

ב) גמ' משום גזירת אוצר – **הבעה"מ** כ' דאפילו לר"י לק' דס"ל דלא גזרינן בנסרים משום תקרה הכא מודה, דשם ס"ל דלא גזרינן משום דלא שכיח שאחר שעשה תקרה לדירת קבע ישהה הנסרים בלא מעזיבה ויעשה שם סוכה, אבל הכא שכיח שיניח חבילה ליבש, וכ"כ **הריטב"א** אלא דכ' דאין עשוי לסכך בתקרה ישנה דדמי לדירה משא"כ גבי חבילה אפשר דטעי, **והר"ן** גם כ' משום דלא שכיח ולשונו נראה יותר כהבעה"מ, **והראב"ד** כ' משום דבחבילות הוי מוכיח הקשירה, דדומה למניח לאוצר ומשום הכי גזרו, משא"כ בנסרים אין מוכיח.

גמ' והחוטט משום תעשה ולא מן העשוי – מבואר ברש"י דבחוטט אין משום גזירה, וכ' הטעם דכיון דמנענע נמצא דאסיק אדעתי' דאינו כשר ומשום הכי נענע וליכא למגזר, **והר"ן** כ' דאיכא מ"ד דאע"ג דאין מסככין בחבילות מ"מ אם הניח ליבש ואח"כ נענע כשר, דכיון דמנענע נמצא דאסיק אדעתי' דפסול בלאו הכי וליכא למגזר, ובסוגר שם כ' דזה פי' רש"י, [ועיין בסמוך דבראשונים מבואר טעם אחר אמאי בגדיש לא גזרינן ולפ"ד אין מקור לדין זה, ועיין בפנ"י מש"כ דגם לרש"י י"ל דבחבילה לא יהני], **והב"ח** בסתרכ"ט כ' דגם לשי' הר"ן זהו דוקא במניח ליבש, אבל אם הניח לשם סכך תו אי אפשר לומר דיהני אם מנענע דהרי אינו מוסיף בזה כלום, **ובמאירי** כ' דגם אם מנענע לא מהני, וכ"כ **הב"ח** דאין להקל כהר"ן, וכ"כ **במג"א** סקי"ט **ובמ"ב** סקמ"ד.

**והר"ן** כ' להביא ראיה דמהני אם מנענע מהא דמבואר גבי נסרים דאם מנענע מהני, **והב"ח** כ' לדחות דשם על ידי הנענוע הרי הוא מבטל התקרה ומשום הכי מהני דלא נגזור עוד, אבל הכא על ידי הנענוע אינו מבטל כלום דאכתי עומד ליבוש כמו קודם.

**הבעה"מ** כ' דבחוטט בגדיש לא גזרינן משום דלא שכיח דיחטוט בגדיש לעשות סוכה ולא גזרינן על זה, וכ"כ בחי' **ר"א מן ההר** דלא שכיח שימלך לחטוט ולעשות סוכה בגדיש, וכ' דמשום הכי אם מתחילה הניח טפח ואח"כ חוטט כשר כמבואר בגמ' לק' דלא גזרינן בגדיש, וכן מבואר **בריטב"א**, **והראב"ד** כ' לחלק כמו דמחלק גבי נסרים דדוקא הכא גזרו משום דאיכא מוכיח.

**הפנ"י** כ' דצ"ע לדינא גבי חוטט בגדיש אם ינענע אם מהני, כיון דלא הוזכר בפוסקים דמהני, ועיין **בעל"נ** דכ' דמהני, [אמנם מש"כ שם דבשו"ע מבואר דמהני גבי חבילות צ"ע כונתו], ובאמת לא מצינו חולק דס"ל דגזרו גבי חוטט בגדיש, ואמנם בכמה ראשונים לא כ' דלא גזרו אלא כהאי גונא דהניח טפח וכמבואר בגמ' לק', מ"מ הטעם דכ' הוי גם על כהאי גונא דינענע.

**יב' ב'**

תוד"ה אין – **בר"ן** מבואר כהתוס' דגם בדיעבד פסול מדרבנן, וכ' דהא דנקט לשון אין מסככין דמשמע לכתחילה הוא משום דבא לומר דאיירי באופן דמתחילה בא לסכך בזה ונעשה לשם צל, דמ"מ אין מסככין ומשום גזירה, וכן מבואר **בב"י ובב"ח** סתרכ"ט דגם בדיעבד פסול, **ובד"מ** שם סק"ז כ' דשי' **הטור** נראה דרק לכתחילה פסול, ומבואר **בפרישה** דהטור שם כ' מתחילה דיש דברים שכשרים מן התורה אלא שחכמים אסרו לסכך בהם לכתחילה ובדיעבד יצא, והביא כמה דברים ואח"כ כ' דחבילה גם אסרו לסכך בזה, ונראה דהדין בזה כמו במש"כ לעיל מזה דהוי רק לכתחילה, **והלבוש** בסט"ו כ' דגם בדיעבד פסול מדרבנן, **והעטרת זקנים** כ' דכשר כמש"כ הד"מ, **והמ"ב** סק"מ כ' דפסול גם בדיעבד מדרבנן.

בא"ד – **העל"נ** כ' לישב הגירסא, דהגם דפסול גם בדיעבד מ"מ היכי דאין לו סוכה אחרת הדין דישב בסוכה זו דיצא עכ"פ ידי חובה מדאורייתא, וא"כ שייך בזה לשון לכתחילה, דבדיעבד היכי דאין לו סוכה אחרת ישב בה.

בא"ד – **בתו"ר** כ' כהתוס', ומבואר דהתרה מהני כמו נענוע, ובאם יניח ליבש ויתיר גם יהני כיון דאיכא בזה מעשה כמו נענוע, וכן מבואר **בריטב"א וברבינו מנוח** על הרמב"ם, אמנם **הר"ן** במתני' כ' דהתרה מהני משום דלא אסירי אלא משום גזירה, וכיון דהתיר לא מיחלפי, ולפ"ז בהניח ליבש לא יהני התרה, וכ"כ בחי' **ר"א מן ההר ובמאירי**, **ובטור** סתרכ"ט כ' שתי שיטות אי מהני התרה בהניח ליבש, וכ' דמסתבר דלא מהני, וכך סתם **בשו"ע** בסי"ז.

ובמשה"ק התוס' דאמאי לא מוכיח מהא דמהני התרה, כ' **הב"ח** דבאמת יש מקום לדחות דהתרה לבד מהני גם בהניח ליבש ומשום הכי לא מייתי ראיה מזה, **ובפנ"י** מבואר דיש לפרש מתני' דכולן שהתירן היינו קודם שהניח החבילה, **ובב"ח** כ' עוד די"ל דאע"ג דקתני רק שהתירן כשרות מ"מ בעי גם נענוע, וכמו במתני' לעיל דקתני רק דאם קצץ כשר ואמרינן דבעי גם דינענע.

**המרדכי** סתשל"ח הביא דברי רש"י דצריך לנענע דמגביה כל אחד ומניחו, **ור"ת** היה נוהג להזיז ממקומו אם סיכך בחבילת עצים ולא התיר החבילה קודם, **ובחי' הגהות** על הטור בסתרכ"ט סק"ג כ' בשם **מהרל"ח** דכונת המרדכי דשי' ר"ת כמשנ"ת לעיל דברי הר"ן, דבמנענע סגי ואי"צ עוד להתיר החבילה וכמש"כ רש"י גבי חוטט בגדיש דאסיק אדעתא להפסול, אמנם **הב"ח** שם כ' דביאור דברי ר"ת, דכל שלא התיר קודם החבילה לא היה מסתפק בהתרה לבד אלא גם היה מוזיז החבילה, ומשום דס"ל דמש"כ במתני' וכולן שהתירן היינו דגם מנענע אח"כ, [והפנ"י כ' דמבאר דהתירן קודם שהניח], וכונת המרדכי להביא דר"ת ס"ל דלא סגי במה דיגביה הסכך הפסול וכמש"כ רש"י, אלא בעי שיזיז ממקומו, **ובשפ"א** מבואר סברא בזה דיש לגזור דיבואו להתיר גם בהניח ליבש ע"י התרה בלחוד, וכ' **הב"ח** דראוי להחמיר כר"ת, אמנם **בטושו"ע** סי"ז סתמו דאם הניח לשם צל סגי שיתיר החבילה.

ג) תוד"ה בחיצים – **בתוס'** לעיל ה' א' מבואר דאם היה מקבל טומאה מדרבנן היה פסול לסכך בו מדרבנן, וכן מבואר מדברי **הר"ן והריטב"א** בסוגיין, **ובמרדכי** בס"ס תשל"ח כ' בשם **היראים** דבדבר המקבל טומאה רק מדרבנן כשר לסכך בו, אמנם כבר עמד בזה **באב"נ** סת"ע סק"ז **דביראים** מצוה תכ"א מבואר לפמש"כ לפנינו דפסול לסכך בו, ועיי"ש בתועפות ראם אות י"ז, **ובתה"ד** ס"צ כ' דכשר לסכך בדבר המקבל טומאה רק מדרבנן, **והב"ח** בסתרכ"ט הביא שתי השי', **ובמ"ב** שם סק"י כ' דפסול, **ובשפ"א** כ' לבאר שי' התה"ד דמה דמקבל טומאה אין מסככין בו אי"ז משום הקבלת טומאה שבו, אלא דכיון דמקבל טומאה לא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב, וא"כ כל דבר שמן התורה אין מקבל טומאה נמצא דהוא ממין הדומה לפסולת גורן ויקב.

**התוס'** לעיל כ' דהא אפילו שברי כלים אין מסככין בהן, וכן אניצי פשתן אף דאינם מקבלים טומאה אפילו מדרבנן, מ"מ גזרו חכמים שלא לסכך בהם, וכל שכן דדבר המקבל טומאה ממש מדרבנן שלא יסככו בו, **והתה"ד** שם דחה דשברי כלים הרי קבלו קודם טומאה מה"ת וחמירי ממה דכל עיקר טומאתו אינו אלא מדרבנן, וכן אניצי פשתן גזרו עליהם משום דהם קרובים לטויה דאז הם מקבלים טומאה מן התורה וכמשי"ת בסמוך בע"ה, וגרע מהכא דאינם שייכים בטומאה דאורייתא.

תוד"ה בנקבות – **התו"ר** כ' דפעמים שמורים בחיצים גם כשאין בהם הברזל ומשום הכי חשיבי כלי, **ובראשון לציון** כ' דלא דמי לקתא דסכינא דשם כל עיקרו נעשה לצורך הסכין והקת אין לה שום חשיבות לעצמה, משא"כ הכא דהחלק העץ הוי חלק מהכלי עצמו והחלק דידי' נשלם, **והחזו"א** הביא דממש"כ **התוס'** בביצה ל"ה ב' דברי **רש"י** שם מבואר, דכל קת בפני עצמה גם מקבלת טומאה, ורק דהתוס' שם הק' דאמאי באמת מקבלת טומאה.

**הרמב"ם** בפ"ה מסוכה ה"ה כ' דבחיצים נקבות אין מסככין דאע"פ שהוא עשוי להתמלאות מ"מ חשיב בית קיבול, **ובשו"ת הרשב"א** סקצ"ה הק' דהרמב"ם סותר עצמו, דבפ"ב מכלים ה"ג כ' דבקעת שיש בה בית קיבול לקבל הסדן כדי להחזיקו במקומו דאינו מקבל טומאה משום דהוי בית קיבול העשוי למלאות, **ובמאירי** כאן מבואר דחיצים חלוק משם, דכאן הוא עשוי למלאות רק בשעת מלחמה וכיון דעשוי להתרוקן באיזו שעה משום הכי שמי' קיבול, ובספר הליקוטים בהל' כלים מובא תשובה **להרדב"ז** דהכא החץ מצ"ע הוי כלי אלא דיש בו תנאי דבעי שיהיה בו בית קיבול, לזה מהני הבית קיבול הגם שעשוי למלאות, משא"כ שם דהבקעת לא הויא כלי כלל בלא זה שנעשה להחזיק בה הסדן, ובזה אמרינן דכל שעשוי למלאות, לא מהני בית קיבול זה ליתן לו חשיבות כלי, ועל דרך זה כ' **בראשון לציון** כאן דהכא החץ הוי כלי לעצמו והבית קיבול נעשה רק להשלמת החץ, משא"כ שם כולו נעשה רק כדי לקבל הסדן, **והעל"נ** ועוד אחרונים כ' דהכא מיירי קודם שמילא החץ בברזל, [דאחר שמילא בלאו הכי אין מסככין דהוא מקבל טומאה משום יד לברזל וכמשי"ת בסמוך], וכל זמן שלא מילא שפיר חשיב בית קיבול לקבל טומאה, **ובקה"י** ס"י הביא דכן מבואר **בשה"ג** בשם **ריא"ז** דכ' דאע"פ שעתיד למלאות מ"מ עד שלא מילאוהו הרי הוא ככל כלי לקבל טומאה, והעיר בזה דכיון דאחר המילוי לא יחשב בית קיבול וכל קיבולו נעשה כדי למלאותו אמאי יחשב עכשיו בית קיבול, וכ' לבאר דמה דעשוי למלאות אי"ז חסרון בעיקר התורת בית קיבול שבו, אלא דלא הוי מטלטל מלא וריקן ולא הוי דומיא דשק, וא"כ כל זמן דלא נתמלא הרי אכתי מיטלטל מלא וריקן, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] סשצ"ג כ' לישב, דדוקא היכי דנעשה כלי אחד על ידי המילוי אז מתבטל התורת כלי קיבול שבו, דהרי הוא נעשה כלי אחד ואין בו בית קיבול, ושם בבקעת צ"ל דמהני להיות כלי אחד, אבל הכא מבואר דאינו אלא יד לברזל, וא"כ אינו כלי אחד ומשום הכי שפיר חשיב עדיין בית קיבול עיי"ש.

**בשה"ג** בלשון **ריא"ז** מבואר דבחיצים זכרים אחר שחברם לברזל אין מסככין בהם משום דהם מקבלים טומאה על ידי חיבורם לברזל, **והמג"א** בסק"ב הביאו והוסיף דאפילו אם יוסרו אח"כ מהברזל מ"מ אין מסככין בהם, וכמו שברי כלים שאין מסככין בהם, וכ"כ **במ"ב** סק"י, **והשפ"א** מק' דמאי שנא מידות האוכלים דהדין דאחר שהוסרו מהאוכל שכשר לסכך בהם דהא פסולת גורן הרי מתחילה הוי יד לאוכל, וכ' בתחילה לחלק דהכא אפשר שוב להחזירם ולחברם לברזל משא"כ בידות האוכלים, ובסוף דבריו כ' לחלק דשם נעשו ידות ממילא ולא על ידי אדם ומשום הכי אמרינן דכל שנפרדו הם כשרים, ועוד כ' דשם עומדים ליפרד מהאוכל משא"כ הכא בדעתו שיהיו מחוברים יחד לעולם עד שיזרקם, אך מ"מ בעיקר דברי המג"א כ' דיש מקום לחלק בין הכא לשברי כלים, דשברי כלים היו מקבלים טומאה מצ"ע קודם השבירה, משא"כ הכא דלא קיבלו טומאה אלא משום יד.

ד) רש"י ד"ה סככה – **במאירי** מק' דבשבת מבואר דרק משיתלבנו מקבלים טומאת נגעים, ואמאי הכא משסרקו אין מסככין בו, וכתב וכן **ברבינו מנוח** בפ"ה ה"ד בשם **רש"י** דהכא גם מיירי אחר שנתלבנו, אמנם **בחי' ר"א מן ההר** מבואר דרש"י מבאר הכא קודם ליבון, וכתבו עוד די"ל דמה דאמרינן בשבת משיתלבנו אין הכונה אחר ליבון ממש, אלא היינו משיהיו ראויים להתלבן והיינו אחר סירוק, ואכתי יל"ע אמאי נסתפק בהושני.

בשי' רש"י דבפשתן לא בעי שיהיה טווי הביא **המאירי** די"א דדוקא בצמר בעי שיהיה טווי, והביא י"א דאפילו לטומאת מגע לא בעי בפשתן שיהיה טווי, אמנם בזה מבואר ברש"י דרק מטמא בנגעים, ועוד כ' די"א דהיכי דעומד לטוויה בעי דוקא שיהיה טווי אבל אם אינו עומד סגי בליבון, **ובפנ"י** כ' לומר דהא דבעי טווי היינו דוקא אם אין בו אלא כדי לארוג שלש על שלש, אבל אם יש בו כדי לעשות בגד של שלש על שלש, בזה גם באינו טווי מקבל טומאת נגעים עיי"ש.

תוד"ה באניצי – משה"ק דמסומכוס מבואר דדוקא בטווי מקבל טומאה, הנה **רש"י** שם כ' דהא דאמר סומכוס טווי היינו משום דאז מטמא גם קודם שישלה, משא"כ קודם טוויה בעי ליבון, ולפ"ז גם לא ק' מה שהק' תוס' דאמאי אמר אביי דאמרו דבר אחד, דרשב"א מיירי אחר ליבון ומשום הכי גם קודם טויה מקבל טומאת נגעים, וכבר עמד בזה **בעל"נ**, ומה דאמר אביי דאמרו דבר אחד מבואר ברש"י שם, דהיינו לענין זה דדבר שמטמא בנגעים אין מסככין בו וכמש"כ התוס' בסוף הדיבור לפרש הכי.

בא"ד – מש"כ דרשב"א דאמר פשתן משמע גם קודם טויה כגון אניצי, העיר **המהרש"א** דכיון דלשי' ר"ת והערוך ניחא דרשב"א מיירי בטווי, אמאי לא נימא הכי גם לפ"ד הכא, וכ' דכיון דהשתא ס"ל דיש לפסול מדרבנן גם קודם טוויה, ניחא להו לפרש הכי דברי רשב"א, ויל"ע דלפי מש"כ די"ל דגם ר"י מודה דקודם ליבון פסול לסכך מדרבנן, מנין דרשב"א ס"ל כסומכוס, הא י"ל דמיירי דוקא בטווי וכמש"כ לר"ת, **והפנ"י** כ' דודאי לר"ת דאין לפסול אלא היכי דמטמא ממש, לא הוצרך רשב"א לפרש דהיינו טווי, אבל לפי מש"כ הכא דחכמים גזרו גם קודם שמקבלים טומאה, אי ס"ל לרשב"א דדוקא טווי היה לו לפרש.

בא"ד – בסוף דבריהם דאין לומר דמה דאמר רשב"א חוץ מפשתן היינו בגד פשתן, מבואר **במהרש"א** דבאמת היוצא מן הפשתן הכונה לבגד שנעשה מפשתן, אלא דמ"מ כיון דלא אמר חוץ מבגד פשתן או חוץ מן היוצא מהפשתן אלא חוץ מן הפשתן סתם, מהא מוכח דלגבי סיכוך מיירי על פשתן עצמו, **ובמהר"ם** מבואר דיוצא כולל בין בגד ובין פשתן ממש, ואי היה קאי מה דאמר יוצא מן הפשתן על מה דאמר שאין בו משום שלש על שלש, גם על סיכוך היה מיירי בכהאי גונא דיש בו שלש על שלש דהוי בגד, אבל כיון דקאי על היוצא א"כ לענין סיכוך מיירי על יוצא כשאינו בגד דבזה לא הזכיר בגד, **ובעל"נ** כ' דאחר שכ' דלא קאי על מה שאמר קודם שאין בו משום שלש על שלש, שוב אמרינן דבודאי לא איירי על כהאי גונא דהוה בגד, דא"כ דין זה כלול במה דאמר דבפשתן יש בו משום שלש על שלש דממילא יש לנו לידע דאין מסככין בו, ועל כרחך דבזה מיירי על אופן אחר דאין לו תורת בגד.

בא"ד – במה דמבואר בתוס' דרבנן ס"ל דמה דמטמא בנגעים אי"ז סיבה דלא הויא דומיא דפסולת גורן ויקב, כ' **הפנ"י** לבאר דהדרשה היא דפסולת גורן ולא גורן עצמו, וכיון דגם גורן עצמו אינו מטמא בנגעים, א"כ מה דמטמא בנגעים אינו מתמעט מפסולת גורן ויקב, וע"ע בעל"נ מש"כ בזה.

**בחי' הגר"ח** [סטנסל] סס"ה הק' דכיון דאין מקוה כשר בדבר המקבל טומאה, איך עושים מקוה בבית הא יש בו טומאת נגעים, וכ' דהבית אינו נטמא על ידי הנגע, אלא דעל ידי הנגע נעשה הוא עצמו חפצא של טומאה, וכמו דשרץ הוי דבר טמא, וא"כ לא חשיב בזה דבר המקבל טומאה, והק' דאמאי אין מסככין בדבר המקבל טומאת נגעים כמבואר הכא, וכ' דבטומאת נגעים של בגדים איכא גם קבלת טומאה מחמת נגיעה, והוכיח זה מהא דבעי טבילה אחר הסרת הנגע ולא אמרינן דתו אינו דבר טמא.

**הריטב"א** כ' לבאר דסומכוס דאמר דטווי אין מסככין בו באמת חולק על מה דאמר רבי יוחנן הכא דאין מסככין באניצי פשתן, דלדידי' בעי שיהיה ראוי לקבל טומאת נגעים, ואניצים אינם ראוים ופסולם לרבי יוחנן הוא רק משום דקרובין לקבל טומאה וכמש"כ התוס', או מפני שנגמרה מלאכתן וכבר אינם דומים לפסולת גורן ויקב, וס"ל דחכמים דפליגי על סומכוס סברו דגם באינו טווי אין מסככין משום טעמים אלו ורבנן פליגי לחומרא.

**הרמב"ם** בפ"ה ה"ד מבאר הטעם דאין מסככין משום דנשתנית צורתו וכאילו אינם מגדולי קרקע, ומבואר **בלבוש** ובעוד אחרונים דזה סברא רק מדרבנן, וכן נראה **בר"ן** שכ' גם דברי הרמב"ם, ובהמשך דבריו כ' דהכא הוי רק מדרבנן ונראה דזה לכל הטעמים.

**והראב"ד** שם השיג וכ' הטעם משום דראויים ליתן בכרים והרי הם מקבלים טומאה על ידי דבר אחר, **והה"מ** הק' על הראב"ד דא"כ אמאי בחצים זכרים אינו מקבל טומאה משום זה דראויים לקבל טומאה ע"י חיבורם לברזל, **והמג"א** בסק"ג כ' דבפשתן הכר עצמו מקבל טומאה רק על ידי המילוי משא"כ בחצים הרי הברזל מקבל טומאה גם בלא החיבור לחץ, **ובפמ"ג** שם כ' דבחצים מה דהעץ יקבל טומאה אי"ז משום דהוא עצמו נהיה כלי אלא דהוי יד לברזל, משא"כ בכרים הפשתן עצמו הוי חלק מהכלי דהרי הכר אינו מקבל טומאה בלא המילוי של הפשתן.

**והראב"ד** הוסיף דלא גרע מבלאי בגדים דאין מסככין בהם, **והה"מ** כ' דגרע דשם היה זמן שקיבל טומאה מן התורה משא"כ באלו, **ובאהא"ז** שם כ' דלפי מש"כ הרמב"ם שם בה"ב דהא דאין מסככין בשברי כלים, הוא משום שמא יסכך בשברי כלים שעדיין לא טהרו, באמת צ"ב דברי הראב"ד דזה לא שייך הכא גבי פשתן גם אם ראוי למלאות בו כרים, וכ' לבאר דשי' הראב"ד דשברי כלים מן התורה אין מסככין בהם משום דהיו בר קבלת טומאה, וכבר לא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב אף לאחר שנשברו, ועל זה כ' דהיכי דעכשיו ראוי לקבל טומאה על ידי שימלאו אותו בכרים לא גרע מזה ולא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב, ולפ"ז מבואר דסברת הראב"ד הוי סיבה דמן התורה אין מסככין בו, וכן יל"ע **בלבוש** דרק בטעם הרמב"ם כ' דהוי מדרבנן, אמנם **בפמ"ג** מבואר בפשיטות דטעם הראב"ד הוי רק מדרבנן, וכן נראה **בר"ן** דהביא גם לדברי הראב"ד, ובסו"ד סתם דדין הגמ' הכא הוי דרבנן.

**הרי"ף והרא"ש** כ' דהיכי דלא דייק ולא נפיץ כשר, ומבואר **בר"ן** דכיון דהכא דאין מסככין הוי רק מדרבנן, א"כ כיון דהוי ספק בגמ' בזה הדין דספיקא דרבנן לקולא, **והריטב"א**  גם כ' דהוי ספיקא דרבנן ולקולא אלא דכ' דמשום הכי גם היכי דדייק ולא נפיץ יש לנו למיזל לקולא, וכן מבואר **במאירי** דאי הוה ספיקא דרבנן גם בדייק יש לנו להקל, **ובק"נ** אות ב' הק' על הרי"ף והרא"ש דלא כ' דכשר אלא היכי דלא דייק ולא נפיץ דאמאי לא ניזל לקולא גם היכי דדייק ולא נפיץ, והביא דברי גליון מרדכי דהיכי דלא ידעינן מה אמרי קמאי בזה לא אזלינן לקולא אף בדרבנן, וכ' דמה דבלא דייק ולא נפיץ כ' דכשרה הוא משום דהוי ס"ס שמא הושני כשר ושמא זהו הוצני, **והרמב"ם** בפ"ה ה"ד כ' דאם לא דק ולא ניפץ כשר, ואם דק וניפץ אין מסככין, וכ"כ **בטושו"ע** סתרכ"ט ס"ד, והק' **הלח"מ** דהרמב"ם סותר עצמו דבתחילה כ' דכשר רק אם גם לא דק, ובסו"ד כ' דרק אם גם ניפץ אין מסככין, **ובמרכה"מ** על הרמב"ם **ובפמ"ג** סק"ו כ' לבאר דלכתחילה כשר רק אם גם לא דק, ובדיעבד כל שלא ניפץ כשר, ו**הדרישה** כ' דכל שלא ניפץ כשר, והא דהזכירו גם דק הוא משום דאי אפשר לניפוץ בלא דדק קודם משום הכי הזכירו גם להא דדק, וכ"כ **בראשון לציון** דמש"כ דק הוא רק לפרש מהו ניפוץ, וכן נראה **בבי' הגר"א** לדינא דאחר שכ' הסתירה בדברי הרמב"ם כ' דרק אם דק וניפץ פסול, **ובא"ר** הביא דברי הפרישה, והביא **דבספר תניא** מבואר דפסול בזה, וכ' דצ"ע לדינא, **ובשעה"צ** סקי"ג מסיק דרק אם אין לו אלא סכך זה י"ל דכשר, **ובעיטור ובשה"ג** בלשון **ריא"ז** כ' דיש להחמיר גם אם לא דק ולא ניפץ דשמא בתיר לבד פסול, וכ' דהוה ספיקא דאורייתא, וזהו כשי' רש"י בסוגיה דהוה דין דאורייתא, **ובמ"ב** סק"י כ' דאין להתיר אלא בשעת הדחק.

**בשה"ג** בלשון **ריא"ז** כ' דקנבוס וצמר גפן דניפצם כשרים לסיכוך כיון דאינם מקבלים טומאה, אמנם **הב"ח** כ' דלשי' הרמב"ם והראב"ד גם בזה יש לפסול דטעמם שייך גם באלו וכ' דיש להחמיר, וכ"כ **במג"א** סק"ג **ובמ"ב** סקי"ב.

ה) גמ' הני שושי וכו' – מבואר **במאירי** דאע"ג דאיכא מקצת בני אדם שאוכלים אותם מ"מ לא חשיב אוכל לקבל טומאה.

**יג' א'**

גמ' דסרי ריחייהו – **ברמב"ם** בפ"ה ה"ב **וברא"ש** מבואר דבדיעבד הסוכה כשרה, [וכן בדין הסמוך דמשום דנתרי טרפייהו], וכן מבואר **בטושו"ע** סתרכ"ט סי"ד דרק לכתחילה אין מסככין בזה, **והכס"מ** כ' דלשון הר"ן נראה דפסול גם בדיעבד, **ובמג"א** סקי"ד כ' דברמב"ם נראה דהיכי דעבר וסיכך הדין דעכשיו כבר מותר לישב בה, וכ"כ **במ"ב** סקל"ח דהיכי דכבר סיכך הדין דאי"צ להחליף הסכך, והביא דברי **הפמ"ג** דאם אין דעת האדם סובלת הריח י"ל דפסול מן התורה דלא הוי כעין תדורו.

גמ' שם – **בריטב"א ובר"ן** מבואר דמהאי טעמא יש לפסול דגם לא יעשה דופן מזה, והובא **בב"ח ובפמ"ג** באשל אברהם סקט"ו.

גמ' כיון דנתרי – **במג"א** סקט"ו כ' דאם רק על ידי רוח נתרי אין לחוש, וכ"כ **במ"ב** סקל"ט.

ו) גמ' אגד בידי שמים וכו' – **הבעה"מ** מק' דגבי אזוב תנן דאם הג' קלחים היו מחוברים ולא פסק אותם דכשר ואמאי לא אמרינן דפסול משום דאגד בידי שמים לאו שמי' אגד, וכ' דבאמת מעיקר הדין שמי' אגד גם בידי שמים ורק הכא דהוי פסול רק מדרבנן הקילו דלא הוי חיבור, וכ"כ **הר"ן** וכ' דהכא הקילו, ועוד כ' דכיון דהגזירה היא משום חבילה שיניחנה ליבש, וזה נעשה על ידי אגד בידי אדם משום הכי אמרו לענין גזירה זו דלא תהיה אלא באגד ביד אדם, **והריטב"א** הק' על הבעה"מ דא"כ דחלוק דיני האגד של סכך מדיני האגד של אזוב, איך למד ר"ח בגמ' בסמוך בכמה הוי אגד בסכך ממה דמצינו גבי אזוב, **והפנ"י** כ' דלענין המנין צריך ליתן שיעור דכל מדות חכמים כך דיש בהם שיעור, אבל לענין אגד בידי שמים י"ל דמעיקרא לא גזרו בזה.

**והריטב"א** כ' דלשי' הרא"ה לעיל י"א ב' דסגי באגד ביד לק"מ, דאע"ג דאגד בידי שמים לא הוי אגד, מ"מ הרי איכא גם אגד בידו ומשום הכי מהני, וכ' דגם לשיטתו דס"ל דלא כהרא"ה, מ"מ הרי מבואר בהאי מתני' דאם לא אגד דכשר, וכיון דאגד אינו מעכב משום הכי גם לא אכפת לן באגד בידי שמים, והנה **בבעה"מ** מבואר דבאמת ס"ל דאגד מעכב באזוב וכמשי"ת לק' בע"ה, ואתי שפיר מה שהק' דיהיה חסרון בלא פסקן דהוי אגד בידי שמים, אמנם **הר"ן** לא הזכיר דברי הבעה"מ אלו, וכ' **השפ"א** דלא נראה דהר"ן דהק' דיהיה חסרון דהוי אגד בידי אדם סמך על שי' הבעה"מ דאגד מעכב באזוב, וכ' דשי' הר"ן דגם אם אגד אינו מעכב, מ"מ אם אגד בידי שמים לא שמי' אגד היינו דחשיב דבר אחד משום זה שאגוד בידי שמים, וא"כ הקו' היא דנמצא דאין כאן אלא קלח אחד וזה מעכב גם בדיעבד, וכ' השפ"א דלשי' הריטב"א דמבואר דאי לא הוי אגד, אין הביאור דחשבינן להו כאחד על ידי אגד שבידי שמים, אלא רק דאי"ז אגד המכשיר היכי דבעי אגד, יק' דאמאי לגבי אם אגד הענפים שלמעלה מבואר בגמ' דלא נפסל משום דהוי אגד בחד, ואילו הכא לא אמרינן דמשום הכי לא הוי אגד כיון דהוי אגד בחד, ועל כרחך דזהו גופא הביאור באגד בידי שמים דלא הוי אגד דעי"ז הוי כחד, ומשום הכי תו לא נפסל גם אם הוא אוגד עוד לראשי הענפים.

ובהשגות **הראב"ד** מבואר כהשפ"א, דלפי דברי הבעה"מ ביאור הדין דאגד בידי שמים לא הוי אגד היינו דמשום הכי חשיב הכל כחד, ולא ניחא לי' בדברי הבעה"מ עיי"ש, ומשום הכי כ' דבאמת מה דגבי אזוב אין חסרון בזה דאגד בידי שמים, הוא משום דכיון דבידו לפסוק לא חשיב מחוסר מעשה ומשום הכי חשיב כמופסק, ובסוגר שם מבואר דכיון דהוי כמופסק משום הכי גבי סיכוך ליכא להגזירה, דחשבינן להו כמופרדים משום דבידו להפריד, וכ' דהא דמבואר בגמ' דהוי אגד בחד אע"ג דלפי המבואר הרי חשבינן להו כמופרדים, הוא משום דפסול חבילה הוי מדרבנן והקילו לענין זה.

**ובעיטור** כ' איפכא דכיון דמבואר גבי אזוב דאם הקלחים מחוברים דלכתחילה הדין דפוסקן, א"כ מבואר דאגד בידי שמים לא הוי אגד, וכ' דמיהו אם לא פסק כיון דאגיד הוא מ"מ כשר, וצ"ב דהא מבואר במתני' דאם פסק ולא אגד דגם כשר.

תוד"ה מרריתא – **העל"נ** כ' לישב דברי רש"י, דס"ל דמרריתא בגמ' הכא אי"ז המרור דנקטה המשנה בפסחים, אלא הכונה על המרור שבתורה וכמו דנראה מקו' הגמ' דהוי מלישנא דקרא, ונקט רש"י חזרת משום דהוא המין הראשון שהוזכר במתני', אבל בגמ' בפסחים דאמר דמהדר אמרריתא, פירושו באמת המין מרור שהוזכר במשנה שם.

מיתיבי וכו' – **הגרע"א** תמה דהא איכא כמה מיני מרור, ועל כרחך דאין קפידא דיהיה נקרא שמו מרור, וא"כ מה אכפת לן דיש לו שם לויי וכי גרע מחזרת למשל דיש לה שם אחר לגמרי, ולא דמי לאזוב דשם בעי דוקא אזוב, והנה **במג"א** סתע"ג סקט"ו הביא הגמ' הכא, דלפי המבואר הכא אינו יוצא בשאר מינים המרים שאינם שנויים במתני, וכ' דאין יוצאים אלא באלו שהיו נקראים מרור בשעת מתן תורה, וכ' **הרש"ש** דלפ"ד המג"א מיושב קו' הגרע"א, ונראה כונתו דלכל מיני המרור השנויים במשנה היה גם שם מרור בשעת מתן תורה וכמש"כ המג"א, וזה היה להם בלא שם לויי, ומה דיש להם עוד שם זה אינו חסרון, **ובשפ"א** כ' לישב דלכל מיני מרור באם יקראו להם על שם מרירותם יהיה שמם מרור סתם, ורק דיש להם שם נוסף דאינו נקרא על שם מרירותם, והקפידא היא על השם מרור שבהם שלא יהיה לו שם לויי, ומרור דאגמא יש לו שם לויי גם כשנקרא על שם מרירותו, וכ' דלפ"ז י"ל דשפיר יוצאים בכל דבר דלא כמג"א, ומשום דכל מין מר יהיה שמו מרור מצד מרירותו.

תוד"ה משום – **המהרש"א** מבאר דהא דבגמ' בחולין לא נימא גם לאביי דלא הוי קודם מתן תורה, הוא משום דא"כ היה לו לפרש שם הכי, אבל טעמא דרבא אי"צ לפרש דידעינן דנקרא משום דשכיחי שם.

ז) תוד"ה בשלש – **בתור"פ** כ' לפי הגירסא דילפינן חמשה מקרא דבקרב אלוקים ישפוט, דהיינו משום דקאי על ב"ד ואין ב"ד פחות משלש ואיכא עוד שני בעלי דין ומשום הכי הוי חמשה, וכ' **בעל"נ** דלפ"ז לא ק' מהגמ' בברכות שהביאו התוס', דהרי באמת קאי על ב"ד ורק דאמרינן דהוי חמשה משום דאיכא שני בעלי דין, ובגמ' בברכות לא הזכירה הגמ' אלא הדיינים.

גמ' שנים וכו' – **ברא"ש** מבואר דלמסקנא דלרבנן שנים הוי אגד גבי אזוב הוא הדין גבי חבילה, ובשנים הוי אגד ופסול משום גזירת אוצר, וכן מבואר **בטושו"ע** סתרכ"ט סט"ו דכל שהוסיף עוד קנה אחד הוי חבילה, **והריטב"א** כ' דאסקינן דלרבנן בעי שלשה ולר"י שנים הוי אגד מן התורה, וקיי"ל כרבנן ומשום הכי בג' הוי חבילה, וכבר הק' **העל"נ** דבגמ' מבואר איפכא דלרבנן תרי הוי אגד, **והר"ן** במתני' כ' דבשלשה הוי חבילה, והק' **השפ"א** דהא לרבנן בתרי סגי, והביא דברי **הרע"ב**  בפרה פי"א משנה ט' דכ' דהלכה כר"י והק' על זה דאמאי פסק כר"י, **והרמב"ם** בפי"א מפרה ה"ד כ' גבי אזוב דהלכה כרבנן דבתרי הוי אגד, **ובעיטור** כ' כשהביא המשנה, דבקנים אמרינן דבשלשה הוי אגד, וכשהביא הגמ' כ' דלרבנן בתרי הוי אגד וקיי"ל כרבנן, ואפשר דמש"כ במתני' דבשלשה הוי אגד הביא תחילת דברי ר"ח ואה"נ דלהלכה גם בתרי סגי.

גמ' ושיריו – לא נתבאר כמה הוא השיעור מתחילה, **והר"ש והרא"ש** כ' במשנה שם דלא נתפרש השיעור, אמנם **התיו"ט** הביא דבגמ' בנדה כ"ו א' איתא דאזוב טפח, וכ' דלכאורה הוא על כל מקום דבעי אזוב, וכן מבואר בחי' **הגר"א** שם.

רש"י ד"ה גרדומיו – **החזו"א** בפרה סט"ו אות ב' כ' דמש"כ רש"י דבעי שישתייר מכל אחד, זהו דוקא להס"ד דאין חילוק בין תחילתו לשיריו ואי בעי מתחילה שלשה הוא הדין דבשיריו בעי שלשה, אבל למסקנא דבשיריו כשר גם בפחות הוא הדין גם היכי דאיכא רק גרדומים, מ"מ אי"צ שישתיירו כולם אלא כפי מה שסגי שיהיה בשיריו.

תוד"ה מצות – **התו"ר** הק' על מש"כ התוס' דלרבנן מאזוב לאזוב נאמרה גז"ש, דבכמה מקומות מבואר דהמלות נתנו למילף בגז"ש ולא המקומות, [**ובעל"נ** מבואר דהבין דברי התוס' דמלת אזוב ניתנה לידרש ולא מילת לקיחה וכן יש משמעות קצת **בתור"פ** ולפ"ז לק"מ], וכ' דבאמת רבנן לא דרשי כלל הגז"ש והא דבעי לכתחילה שיאגד הוא רק משום הידור מצוה דיש מצוה בטהרה שע"י ההזאה, והיינו דהוי מדין זה קלי ואנוהו וכמו דבלולב יש מצוה לאגוד כמבואר לעיל י"א ב', ויל"ע דלכאורה רק אי איכא דין להזות ביותר מקלח אחד א"כ יש הידור לאגוד יחד, אבל מנ"ל כלל דיש דין להזות ביותר מקלח אחד, **ובשפ"א** מבואר דלגבי המנין י"ל דזה ילפינן דהוי שלשה מאזוב מצרים ולא מגז"ש, אלא הוי גילוי מילתא בעלמא דגם הכא הוי שלשה, **והריטב"א** כ' דלא גמירי אלא לענין זה שיהא ראוי לאגוד והיינו דבעי שלשה אבל לענין האגד עצמו לא גמרינן, וכ' התו"ר דלפ"ז צ"ל דסיפא דמכשר בלא אגד רבנן היא, [והיינו דאע"ג דברישא שם מייתי דברי רבי יהודה לענין שיעור הגבעולין, מ"מ סיפא לא אתיא כרבי יהודה], **ובכס"מ** פי"א מפרה ה"א כ' בשם **תוס'** דלא הוי דרשה גמורה, א"נ למצוה נתקבלה ולא לעכב, וזה דברי התו"ר והריטב"א, ועוד כ' **הריטב"א** דאה"נ דלרבנן ור"י דבעי שלשה או שנים לעכב ס"ל דאגד מעכב, והאי מתני' דמכשר בלא אגד לא אתיא כותייהו, ויל"ע דבמתני' שם מייתי מתחילה שי' ת"ק ואח"כ קתני דאם לא אגד כשר ומסיים בדברי ר"י, ואיך אמרינן דמה דקתני באמצע הוי דלא כת"ק ודלא כר"י דמייתי בתחילה ובסוף.

**והבעה"מ** כ' דבאמת אגד מעכב ומה דקתני דאם פסקן ולא אגדן דכשר אין הכונה דפסק לגמרי אלא מקצת, ומהני משום דאכתי הם קצת מחוברים ואף דהוי בידי שמים מ"מ בדאורייתא הוי אגד וכמשנ"ת לעיל, **והראב"ד** בהשגות כ' דבאמת לא ילפינן אלא למצוה, והא דלר"י גבי לולב אתיא גם לעכב, הוא משום דשם למצוה ידעינן כבר משום זה קלי ואנוהו, ולא אצטריך גז"ש אלא ללמוד דאף מעכב, ולעיל י"א ב' נתבאר שי' הרא"ה דגם בלולב לר"י אינו מעכב אגד בדבר אחר, וסגי באגד ביד.

בקו' **הגה"ש** דכיון דאגד אינו מעכב לרבנן מנין דהוי אגד בשנים, כ' **הרש"ש והשפ"א** דכיון דעכ"פ לרבנן מעכב המנין וזה על כרחך משום דילפינן מאזוב דמצרים, דשם בעי מנין משום דבעי אגודה, א"כ מבואר בזה דגם בשנים הוי אגד דאי לאו הכי היה בעי הכא לעכב שיהיה שלשה קלחים כיון דבאזוב מצרים היה בעי שלשה משום אגד, ועל כרחך דגם בשנים הוי אגד לרבנן.

רש"י ד"ה ומדרבי יוסי – מבואר **בשפ"א** דבאמת מהא דחולק ר"י אין הכרח דבזה פליגי, די"ל דחולק בענין שירים וגרדומין, אלא דמדברי ר"ח מוכח דס"ל דבענין השיעור בתחילה פליגי.

גמ' ושיריו אחד כשר – **הרמב"ם** בפי"א מפרה ה"ד כ' דמצות אזוב שלשה ושיריו שנים או אם לקח בתחילה שנים כשר, ולא הזכיר שבשיריו אחד כשר, והכס"מ שם הביא דברי **מהריק"ו** דמש"כ הרמב"ם דשיריו שנים היינו דלכתחילה סגי שנשאר שנים, אבל בשיריו אחד כיון דשנים מתחילה הוי רק בדיעבד, הוא הדין בשיריו אחד, **והכס"מ** הק' דמ"מ לא הוזכר ברמב"ם כלל דאחד כשר ונראה דפסול לגמרי, וכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דבעינן שיריו שנים, ורק התנא דברייתא ס"ל דרבנן פליגי על ר"י בשיריו, אבל לתנא דמתני' לא פליגי רבנן בשיריו, **ובראשון לציון** כ' דאה"נ דגם לתנא דמתני' פליגי רבנן גם בשיריו, אלא דבזה סתם התנא כר"י דלא הביא שי' רבנן דבחד גם כשר, ומשום הכי ס"ל להרמב"ם דבזה הלכה כר"י, וכ' לבאר בזה דברי הרמב"ם **בפה"מ** דהלכה כר"י דקאי על שיריו, ולא כהתיו"ט דכ' דהרמב"ם בחיבורו חזר בו ממש"כ בפה"מ דהלכה כר"י.

**יג' ב'**

ח) גמ' הני איסורייתא וכו' – **הרמב"ם** בפ"ה ה"י כ' דאין חבילה פחות מכ"ה בדים, ובהי"א כ' דחבילות קטנות שאגדו אותם למנין מסככין בהן, **ובחי' ר"א מן ההר** הביא דברי הרמב"ם אלו, ונראה מדבריו דכיון דלא גזרו אלא על חבילות שיש בהם כ"ה בדים, משום הכי בזה דהוי חבילות קטנות מסככין בהן, אמנם **הכס"מ** שם הק' על הרמב"ם דכיון דהוי חבילות קטנות, גם אם אגדו אותם לשם אגד מסככין בהם כיון דלא גזרו על פחות מכ"ה בדים, **ובמרכה"מ ובאהא"ז** כ' דאין כונת הרמב"ם דלא היה בחבילה כ"ה בדים, אלא דהקנים הם קצרים או דקים וכיון דהוי למנין לא גזרו בהם, ועוד הביא באהא"ז דיש לפרש דבכל חבילה יש פחות מכ"ה קנים, אלא דמיירי אף דאגד כמה חבילות כאלו יחד ונמצא דיש כאן אגד של כ"ה בדים, ומ"מ מסככין.

גמ' צריפי דאורבני – **הרא"ה והר"ן** מבארים דלא כרש"י אלא דהוי חבילות של ערבה ודרך היה לאגוד אותם בשני ראשיהם וכן נראה דביאר הריטב"א, ובתי' ר"פ דמתיר גם הקשר התחתון כ' רש"י דאע"ג דאכתי יש שם קליעה של ענפי הערבות מ"מ כיון דהתיר החוט סגי, וזהו לשיטתו דמיירי בכוך עגול, אבל לשי' הרא"ה והר"ן אין שם קליעה כלל וא"כ זה פשיטא, ומבואר **ברא"ה ובריטב"א ובר"ן** דקמ"ל דאע"ג דגם אחר ההתרה אכתי הם עומדים מצ"ע כמו דאגודים זה בזה מ"מ מסככין בהם.

גמ' שאינו עשוי לטלטלו – ברש"י מבואר משום דאינו יכול לינטל בזה וכ"כ **הר"ן**, אמנם **הרא"ה והריטב"א** כ' דאפילו דאפשר לטלטל בזה, מ"מ מאחר ואינו עשוי לזה אין בזה משום גזירת אוצר, וכ' דזהו גם הטעם במה דמסככין באגד שנעשה למנין, וכ' דמהאי טעמא אפשר לסכך בקנים הסדורים שקשורים זה בזה דלא נעשה לטלטל, וכ"כ **בשה"ג** בלשון **ריא"ז** דמשום הכי מסככין במחצלת, **ובשפ"א** העיר דלשי' רש"י אמאי מסככין במחצלת, ועל שי' הרא"ה והריטב"א הק' דאמאי הוצרכה הגמ' לעיל גבי אגד באפקותא דדקלי דלא הוי אגד משום דהוי אגד בחד, תפו"ל משום דלא נעשה לטלטל, וכ' די"ל דיש מחלוקת אמוראים בזה.

**הטור** לא הביא האי דינא דאין עשוי לטלטל, וכבר עמד בזה **הב"י** בסתרכ"ט, **והב"ח** כ' לבאר דשי' הטור דבאמת לר"ה ברי' דרב יהושע אי"צ להתיר הקשר כלל ואפילו לא הקשר העליון, ומשום דכיון דאינו עשוי כחבילה וכפי' רש"י דמיירי בכוך עגול, משום הכי אין בזה כלל לגזירת אוצר, ומשום הכי לא הוצרך להביא דין זה דהא כ' דאין מסככין בחבילה וממילא משמע דכל מה דאינו חבילה מסככין בו, **ובעל"נ** העיר בזה דמ"מ כיון דהרי"ף והרא"ש הביאו זה גם הטור היה לו להביא דין זה, **והט"ז** בסקט"ז כ' דס"ל דיש לנו ללמוד דין זה מהא דמרימר דאגד למנין מסככין בו, ואע"ג דיכול לטלטל על ידי אגד זה כיון דאינו עשוי לטלטל מסככין, וכל שכן בזה דאינו מיטלטל על ידי אגד זה, **ובעל"נ** כ' דדבר זה תלוי לפי המציאות, ואפשר דבזמן הטור כבר לא היה הכי דעל ידי התרת הקשר העליון כבר לא ינטל על ידי התחתון ומשום הכי לא הביא זה.

לשי' הר"ן נמצא דגם חבילה דקשורה באופן דאי אפשר ליטלה על ידי קשר זה, אין בה גזירת אוצר, **והב"ח** כ' להחמיר בזה די"ל כפי' רש"י ורק בהכא התירו כיון דאינו עשוי כחבילה וכמשנ"ת, אמנם **הרמ"א** הביא דין זה להלכה בסט"ו.

ט) גמ' ירקות שאמרו חכמים וכו' – **העיטור** כ' דמסתברא דכל שכן שאר ירקות, **ובמרומי שדה** העיר אמאי הזכיר שמואל לירקות שיוצאין בהן ידי חובה בפסח ולא מיירי על סתם ירקות שאינם מתקיימים, וכ' לומר דהרי מבואר הכא דגזרינן על הירקות קודם שנתיבשו אטו אחר שיתיבשו, וגבי מרור בפסח גם הדין דאין יוצאים בהם ידי חובה אלא כשהם לחים, ולא גזרינן אטו אחר שיתייבשו, וזה אשמועינן דאע"פ דגבי פסח לא גזרו בהן הכא גוזרים.

רש"י ד"ה ירקות – **בלבוש** סתרכ"ט סי"ב כ' דפסול לסיכוך גזירה שלא יבוא לביטול מצות סוכה בתוך החג, ויל"ע אמאי לא כ' הטעם שכ' רש"י גבי טומאה דהגזירה שיסמכו עלייהו גם אחר שיבשו, ובטומאה לא שייך דברי הלבוש.

רש"י ד"ה ופוסלין – **בעל"נ ובשפ"א** כ' דדברי רש"י הכא דכ' דאוכל הראוי לקבל טומאה הוא, סותר למש"כ לעיל דאינם מקבלים טומאה, וכ' דצ"ל כמש"כ התוס' דדברי רש"י לעיל אינם מדברי רש"י עצמו.

תוד"ה ירקות – **בתוס'** בחולין קכ"ט א' הביאו שי' **רבינו שמואל** דמה דאין חוצצין בפני הטומאה הוא משום דמקבלים טומאה, והק' דהא מבואר שם דבית שסיככו בזרעים טהרו, וכ' דחוצצין לא מיירי באופן של סיכוך, והעירו דאמאי לא נוקי בסיכוך ודוקא משום דלכי יבשי נפלי, וכבר כ' **בעל"נ** דלפמש"כ התוס' בסמוך דרק עם שינוי מעשה אמרינן דטהרו, וכן בסוכה לבד לא מהני לטהר, לא קשיא מהתם דשמואל לא מיירי דעשה סיכוך לבית ועל ידי שינוי מעשה, ומה שהק' הכא דמאי קמ"ל שמואל, כ' **בעל"נ** די"ל לפי מה שדנו התוס' אי מקבל טומאה, דזה גופא קמ"ל שמואל דמקבל טומאה.

בא"ד – **הפנ"י** הק' על התוס' דפשיטא דמרור חשיב אוכל דהא חשיב לי' אכילה בקרא, וכן בברכה אמרינן על אכילת מרור, וכ' לומר דעל ידי טיבול בודאי ראוי לאכילה, ולגבי טומאה כל דבר שאינו נאכל בפנ"ע אינו חשוב אוכל לקבל טומאה, **ובעל"נ** הק' דהא מרור אינו נאכל בפנ"ע ואמאי קרי להו אכילה, [ומקרא לא קשיא דמיירי דאוכל עם מצות ופסח], וכ' דהא מצינו גבי גיד הנשה דגם נקרא אכילה אף דיש מ"ד דאין בגידין נותן טעם.

בא"ד – משה"ק דכיון דניקח בכסף מעשר על כרחך הוי אוכל, כ' **הפנ"י** דכיון דנתבאר דע"י טיבול שפיר הוי אכילה ניחא, דחלוק מע"ש מטומאה, דמצינו בעירובין דיש דברים שנקחים בכסף מעשר ומ"מ אינם מקבלים טומאה, **ובשפ"א** הביא דברי רש"י בעירובין כ"ח ב' דניקח במעשר משום דמ"מ הוי פרי מפרי וגידולי קרקע, ועיין **בפמ"ג** סקי"ב די"ל דשם יש סיבה בפנ"ע.

בא"ד – במש"כ דמיירי בלא הוכשרו ומשום הכי בעי לטעם דלכי יבשי פרכי, מבואר **בתורי"ד** דלענין סיכוך גם קודם שהוכשר אינו כשר לסיכוך כיון דראוי לקבל טומאה על ידי הכשר ולא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב, [**ובתור"פ** מבואר דזה הוי טעם גם דמשום הכי נקט האי טעמא דלכי יבשי לענין סכך, ומבואר דס"ל דגם לענין סיכוך כל זמן שלא הוכשר כשר לסכך בו, אמנם קו' דאמאי בעי להאי טעמא גבי סיכוך צ"ב דהא עיקר הדין של שמואל הוא דפוסל בג' משום אויר], וכ"כ **הק"נ** באות ז' **ובפמ"ג** במשב"ז סקי"ב, וכ' דזה מבואר הכא, דהרי מבואר בתוס' דמיירי דלא הוכשרו וברש"י ד"ה ופסולין כ' דהוי סכך פסול, וכן הביא **הגרע"א** מתשובת **גינת ורדים** באהלות פ"ח משנה ה', [ולפ"ז הק' שם על דברי הרע"ב דכ' דאירוס הוי אוכל דהא מבואר במתני' לעיל דכשר לסכך בו, ואפשר דשי' הרע"ב דכשר לסכך קודם הכשר], **ובבכורי יעקב** סקט"ז כ' דאין ראיה כ"כ מסוגין, וכ' לומר דרק מדרבנן פסולים משום דלא גרע משברי כלים דאין מסככין בהן, [ויל"ע לפ"ד הרמב"ם דאין מסככין משום דשמא יבואו לסכך גם בשבר שאינו מבטלו מתורת כלי, דזה לא שייך הכא], **ובמ"ב** סקכ"ח כ' דגם קודם הכשר פסול כהק"נ והפמ"ג.

בא"ד – מש"כ דכיון דהרוח מנענען לא חשיב לחוץ, עיין **בחזו"א** שכ' לומר דאי"ז תלוי בדין רוח מצויה ורק היכי דמתנוענע תדיר יש בו חסרון, ועיי"ש עוד מש"כ דגם תלוש מתנוענע כמו מחובר, ורק דבמחובר יש חסרון משום דיש לו יותר שם ירק ולא שם אהל ומשום הכי בעי דבר יותר קבוע, ואכמ"ל.

בא"ד – בסו"ד מבואר **במהרש"א ומהר"ם** דבעלו מעליהם רק גבי חלון מהני למעט, דהא כ' דמחובר אינו חוצץ, והביאו דכן מבואר **בתוס'** בב"ב כ' א', ורק דלענין תלוש אין לחלק בין חלון לאהל, ומוכח משם דהוי חציצה.

גמ' לכי יבשי פרכי ונפלי – מבואר ברש"י ותוס' דהוי מדרבנן, **והריטב"א** כ' גם הכי, והביא דיש גירסא דגם אינו מביא את הטומאה וכ' דלפ"ז מן התורה אינו חשוב סכך כיון דאינו ראוי לשבעה, וכן מבואר **בתורי"ד** כגירסא זו דגם אינו מביא את הטומאה, וכ' הריטב"א דשי' רש"י נראה יותר, **והר"ן** הביא דברי הגמ' וסיים דכל דבר העשוי להתיבש בתוך ז' אף מעכשיו הוא פסול, **והרש"ש** הביא דברי הר"ן וכ' דנראה לי דהוי מדאורייתא משום דבעי ראוי לשבעה, **ובבכורי יעקב** סקכ"ג דייק דברי הר"ן שכ' בתוך דבריו דלהחמיר אמרינן דהוי כאויר דרק מדרבנן הוא פסול, דאי מדאורייתא גם לקולא יש לנו להחשיבו כאויר, **ובפמ"ג** באשל אברהם סקי"ג כ' דברמב"ם ובטור נראה דמדאורייתא אין לו חשיבות סכך משום זה דאינו ראוי להתקיים, והביא הדין דבעי ראוי לשבעה, וכ' דהיכי דאחר שיתיבש לא יפול לגמרי אלא יהיה נעשה חממ"צ בזה אין לפסול מן התורה, דרק היכי דהוי מין שאינו ראוי להתקיים בזה הוא דיש חסרון שאינו ראוי לשבעה אבל אם רק יהיה חממ"צ נמצא דהוי מין המתקיים, **ובלבוש** מבואר דרק מדרבנן פסול וכמשנ"ת לעיל ברש"י ד"ה ירקות, וכ"כ **המ"ב** סקל"ה דפסול מדרבנן.

**הפמ"ג** במשב"ז סקי"ד כ' דאע"פ דאמרינן דיש לו דין אויר מ"מ הוא פוסל סכך הכשר כנגדו, דלהקל לא אמרינן דהוא כאויר, וכ"כ **הגרע"א** דמ"מ יצטרף עם סכך פסול לד' טפחים, ורק לחומרא אמרינן דהוי כאויר וכמו דחזינן דהוא מביא את הטומאה, והביא דברי רש"י דהוי מדרבנן וכ' דלפ"ז ממילא כך הוא דהוי רק לחומרא, **ובבכורי יעקב** סקכ"ג כ' דזה תלוי אם הפסול הוי מן התורה או רק מדרבנן וכמשנ"ת, והביא לשון הר"ן דלהחמיר אמרינן דהוי כאויר.

**בתוס'** בעירובין ג' א' מבואר דהיכי דהסכך אינו יכול לעמוד בפנ"ע, והוא יתפזר על ידי הרוח שיהיה נעשה חממ"צ בתוך החג, הוי סכך פסול, **והרשב"א** שם כ' דכל שעכשיו הוא סכך כשר אין לנו לומר דהוי סכך פסול, אלא רק לומר דאין מסככין בו וכמו דמצינו לעיל גבי שווצרי והיגי דאמרינן דאין מסככין משום דסרי ונתרי, ומשום דכיון דאין כאן פסול בסכך עצמו לא אמרינן אלא דאין מסככין, אמנם **הר"ן** שם כ' כהתוס' וכ' דלעיל הסוכה תשאר כשרה לעולם ומשום הכי אמרינן רק דאין מסככין, אבל בזה שהסוכה תפסל בתוך שבעה בזה שפיר אמרינן דהוי סוכה פסולה מעתה, והביא דברי הגמ' הכא דפוסלים בסוכה, ולא אמרינן רק דאין מסככין בו, הגם דעכשיו הוי סכך כשר.

**בר"ן** מבואר דכל שיהיה נעשה חממ"צ בתוך שבעה הסכך פסול, וכ"כ **הכס"מ** בפ"ה ה"ג **והלבוש** בסי"ב, **ובמג"א** סקי"ג כ' על דברי השו"ע דסיכך בירקות שממהרים ליבש דדינם כאויר, דליבש היינו דיפול עד שישאר אויר, **ובלבושי שרד** ביאר דס"ל דאם רק יתיבש ולא יפול, ויהיה נעשה חממ"צ מכח היבוש בזה אינו נפסל, וכ"כ **בפמ"ג** שם דמשמעות המג"א דכשר באם רק יהיה נעשה חממ"צ, וכ' דכך גם משמעות הב"ח וסיים דצ"ע, **ובבכורי יעקב** סקכ"ב כ' דכיון דבר"ן מבואר דפסול בודאי יש לנו לפסול, **ובביה"ל** בסי"ב כ' דצ"ע כיון דהרמ"א דהביא דברי הר"ן דכל שיתיבש פסול, השמיט מש"כ הר"ן דיהיה חממ"צ.

**ברמ"א** סתר"ל ביאר דין זה גם לגבי הדפנות, דאם עומד להתיבש ולא יהיה בו שיעור מחיצה לא יעשה ממנו הדפנות.

י) גמ' הקוצר לסכך – **החזו"א** כ' דנראה דוקא בדעתו שלעולם יעמוד הסיכוך בזה הוא דאין לו דין ידות, אבל אם דעתו דאח"כ יאכל האוכל, מעתה הוי ידות, וכ' דמש"כ התוס' בסמוך בתי' אחד דלא בטלו משום דסיכוך עביד דסתר להו, היינו דאע"ג דהכא אין דעתו לבטל, מ"מ כיון דדרך לבטל א"כ מה דהוא אין דעתו עוד לאכול אח"כ, לא הוי אלא מחשבה בלא מעשה דבודאי לא מהני לטהר.

רש"י ד"ה הקוצר – **השפ"א** מעיר דלפ"ד רש"י נראה דדוקא בדעתו לסיכוך של סוכה דבזה שייך מש"כ דאוכל בסכך לא מבעי לי', אמנם הביא דברי **הרמב"ם** בפ"ו מטו"א ה"ז דכ' בסתם דקצר לסיכוך, ומשמע דבכל ענין לא הוי ידות.

תוד"ה דלא – **הרש"ש** מעיר דלא מצינו דיחשב ידות משום דיש צורך לידות באוכל, וכן מבואר בפשיטות **בתיו"ט** בפ"א מעוקצין משנה ה' דכהאי גונא דידות צריכים לאוכל לא הוי ידות.

גמ' אם פסולת מרובה וכו' – שי' **הרמב"ם** בפ"ה מסוכה הי"ג דהיכי דמעורב סכך כשר עם סכך פסול גם אם אין בסכך הפסול שיעור צממ"ח הסוכה פסולה ונתבאר לעיל ט' ב' באות ד', **והרבינו מנוח** הק' דא"כ אמאי הכא כשר אם הפסולת מרובה, וכ' דבכהאי גונא הוי הכל סכך כשר וצ"ב, ובתשובת **ר"א בן הרמב"ם** כ' דהכא אינו מתכוין כלל שיהיה האוכל מסכך בסוכה, ומשום הכי אינו פוסל, [**ובאו"ש** כ' לישב לפ"ד התוס' בתי' הב' דהפסול הכא רק משום תעשה ולא מן העשוי ובזה כשר להרמב"ם עיי"ש].

גמ' אחרים אומרים וכו' – **העל"נ** מעיר דנראה דפליגי רק לענין קשים ובהם שבלים, וכ' דלהטעם דס"ל כרבי אבא דהוו ידות משום דניחא לי' דלא ליבדרן ניחא דזה שייך רק בקשים ושבלים, אבל לפי מה דאמרינן משום דס"ל כר"י דבססן לא הוי מספיק שינוי א"כ יש להם לחלוק בכל הדברים, ויל"ע דלמסקנא דפליגי משום דחזי למנקט האם הוי טעם רק בקשים.

תוד"ה אם – **במהרש"א** מבואר דמה דהביאו הראיה מהגמ' בסמוך, זהו דסיכוך לא חשיב שינוי מעשה דמבואר בגמ' דאין כאן שינוי מעשה, וכ' דאפילו למסקנא דהיה שינוי מעשה זהו רק לגבי הידות אבל לא לגבי האוכל, **ובעל"נ** כ' דצ"ל דהשתא לא ס"ל מש"כ בתי' השני דהוי תעשה ולא מן העשוי, דא"כ אין ראיה מבסמוך דשם גם אם הוי שינוי מעשה מ"מ יש חסרון דתעשה ולא מן העשוי, ויל"ע דלכאורה גם לפי תי' הראשון דסיכוך עביד דסתר להו ליכא ראיה, דבודאי דסיכוך לא הוי שינוי מעשה כיון דאין בזה ביטול למה שהוא עומד לאכילה, וא"כ איזה ראיה יש מהגמ' בסמוך יותר מקו' בתחילת הדיבור.

בא"ד – **הרמב"ן** בב"ב י"ט ב כ' שני התי' הראשונים בתוס', וכ' עוד די"ל דגם אי נימא דהוי ביטול לגבי טומאה, מ"מ יהיה פסול לסכך בו כיון דמ"מ לא הוי דומיא דגורן ויקב דראוי לקבל טומאה על ידי מחשבה דיחשוב שוב לאוכל, **ובאב"נ** סתס"ט סקי"ב כ' דכל דברי הרמב"ן הם רק בדבר דכבר היה ראוי לקבל טומאה וביטלו, דכיון דאכתי ראוי לקבל טומאה על ידי מחשבה משום הכי לא הוי דומיא דפסולת גורן ויקב, אבל מה דאינו ראוי מעיקרא, בזה אין חסרון דעל ידי מחשבה יכול לקבל טומאה, דא"כ יק' אמאי מסככין במחצלת, וכן אמאי מסככין בידות, אמנם העיר דאכתי יק' דמבואר בגמ' דאם ידות היו עולין מטומאתם על ידי מחשבה היה כשר לסכך בו, ואמאי הא ראוים שוב לקבל טומאה, ועיי"ש.

בא"ד – **הפמ"ג** באשל אברהם סקי"ב כ' דהיכי דיסכך באוכל ויעשה בו שינוי מעשה, וכן לא יהיה בדעתו ליקח הסיכוך גם אחר סוכות וכן ינענע הסכך שלא יהיה חסרון של תעשה ולא מן העשוי יהיה כשר לסכך בו, וכ' די"ל דמ"מ מדרבנן פסול כמו דפסול לסכך בשברי כלים, **ובעל"נ** כ' דמדברי התוס' מוכח דס"ל דאין לפסול משום הכי, מדלא כ' דמשום הכי פסול הכא, וכ' דהיה להם ראיה דאין בידות משום גזירת שברי כלים, מהא דמבואר בגמ' דמהני ביטול להכשיר ידות ועיין בסמוך.

גמ' הכא במאי עסקינן וכו' – **הט"ז** בסתרכ"ט סקכ"א כ' דקשים של תבואה אחר שנחבטה פשיטא דכשר לסכך, דעכשיו כבר אינו יד, **ובפמ"ג** שם ולעיל באשל אברהם סקי"ב כ' לומר דיהיה פסול משם שברי כלים, וכ' דאף די"ל דבידות כיון דאין בהם טומאה מחמת עצמם משום הכי לא יהיה בהם לגזירה זו דשברי כלים, מ"מ כיון דהטעם דשברי כלים מבואר ברמב"ם דזהו משום דשמא לא ישבור כמו מה שנצרך לטהר כלי, א"כ כמו כן יש לגזור בידות, אמנם **בבכורי יעקב** סק"כ הוכיח כהט"ז מהגמ' הכא דמהני ביטול לידות להכשירם לסיכוך, וכן הק' **השפ"א** על הפמ"ג מהכא, וכ' דאפשר דדוקא הכא דלא הוי דרך דישה בזה אמרינן דהא מבטל לידות כמו דלא הוי ידות מעולם, ומ"מ כ' דנראה לדינא כהט"ז, וכ' בבכורי יעקב דהא דבאמת לא גזרינן כמו בשברי כלים, צ"ל דבזה אין חשש דלא יהיו בקיאים בני אדם ממתי לא הוי ידות.

**יד' א'**

גמ' להפכן בעתר – רש"י מבאר דראוי להפך לראשי השבלים בעתר, **וברע"ב** שם כ' דראוי להפך הקשים עם התבואה, **ובתיו"ט** שם כ' דבודאי צ"ל דכונתו דהוי צורך התבואה דאי הוי צורך הקשים אין זה סיבה לידות, ומ"מ הק' דאחר דבססן הרי נפרד ראשי השבלים מהידות ואינם עם התבואה, [ולכאורה לפ"ד צ"ל דמה דמהני להפך בעתר היינו משום דהקשים יתפסו בעתר ומשום הכי לא יהיה מקום לראשי השבלים ליפול שם], **ובחזון נחום** שם כ' דהלשון להפכן בודאי נראה כהרע"ב דקאי על הקשים ולא על ראשי השבלים, [וברש"י הגירסא להפך ולא להפכן], וכ' דבגמ' מוכח דגם אחר שבססן אינו מתרוקן לגמרי וכ' דכן מבואר ברש"י, וא"כ באמת חזי להפך הראשי שבלין, יחד עם הידות.

**בבכורי יעקב** סק"כ כ' דאם אחר הדישה נשאר מעט תבואה בשבלים, צריך להפרידם, דהרי הם אכתי ידות, וכ"כ **במ"ב** סקל"א, **והחזו"א** כ' דאינו מוכרע דמ"מ יש כאן מעשה להפקיע מתורת יד, [ויל"ע לפ"ד החזון נחום דמבואר דלעולם נשאר בבססן ראשי השבלים בידות, ומ"מ מבואר דמהני לבטלם מתורת ידות].

גמ' הכא נמי כשבססן – **בשפ"א** כ' דצ"ל דגם אחר שבססן אכתי מהני החיבור שלא ליבדרן, דאי לאו הכי אמאי אמרינן בגמ' לעיל דלרבי אבא בודאי תנאי היא, הא לפי מה דמסקינן נימא דגם לרבי אבא לא הוי ידות משום דלא מהני דלא ליבדרן, ועל כרחך דגם אחר שבססן מהני, [ועיי"ש מש"כ בשי' **הכס"מ** דאפשר דס"ל, דבאמת למסקנא י"ל דרבי אבא אתיא ככו"ע ומשום דלא מהני דלא ליבדרן], **והחזו"א** מעיר דאמאי לא אמרינן בגמ' דמק' למאי חזי, דנימא דחזי דלא ליבדרן, דעד כאן לא פליג רב מנשיא אלא דמעיקרא אי"ז סיבה ליתן לו דין ידות, אבל שלא יפקע דין ידות נימא דמודה די"ל דמהני לצורך זה, וכמו דמנקט בגילייהו מהני רק דלא יפקע דין ידות וכמשי"ת, וכ' דצ"ל דס"ל להגמ' דאי חשיב צורך הוי סיבה דגם מעיקרא יחול דין ידות, ועל כרחך דס"ל דאין צורך זה סיבה כלל ליתן לזה תורת ידות.

גמ' אלא הכא למאי חזיא – **העל"נ** מעיר דאמאי לא אמרינן דמיירי דבססן קודם שחישב עלייהו לסיכוך, ופליגי האם מה דחזי להפכן בעתר הוי סיבה דאכתי יחשב ידות, ואח"כ שחישב לסיכוך הוי רק מחשבה ואינה מוציאה מתורת ידות.

גמ' למנקט בגילייהו – **הריטב"א** כ' זה סיבה רק היכי דמעיקרא קצר לאכילה דהיה בהם תורת ידות, בזה אמרינן דאף שבססן מ"מ אכתי איכא משום תועלת, ובטומאתן הם עומדים, אבל אם מתחילה קצר לסיכוך אין דעתו ואין לו רצון באותן ידות כלל, **והחזו"א** כ' דהיינו, דצורך זה מהני רק דלא יפקע תורת ידות, אבל להחיל דין ידות משום זה כו"ע מודו דלא מהני.

גמ' מה תפילתן של צדיקים וכו' – **בראשון לציון** כ' לבאר, דמבואר בגמ' בברכות ה' ב' דאדם שלא היו לו בנים כלל הוי יסורין של נקמה, וזהו מדת אכזריות לנקום, ומשום הכי אמרינן דמהפך מדת אכזריות דעל ידי תפילתו נולדו לו בנים, ועיין בעל"נ על התוס' שהאריך בשי' רש"י דהגמ' הכא לא מיירי על יצחק אלא על משה רבינו, והגמ' ביבמות מיירי על יצחק וישב בזה קו' התוס'.

א) מתני' ורבי מאיר אוסר – **הרא"ה והריטב"א** כתבו דנקט האי לישנא ולא דר"מ פוסל, משום דהוי רק מדרבנן, ואע"ג דגם בדיעבד פסול כדמוכח בברייתא בגמ' דלר"מ הוא פסול, מ"מ במתני' נקט לשון אוסר כיון דהוי רק מדרבנן, ועוד כ' דכיון דר"י נקט לשון מסככין אמר דר"מ אוסר, **ובפנ"י** כ' לומר דר"מ אוסר היינו אפילו בכהאי גונא דיהיה שם הכשר סוכה, דמ"מ לא יניח זה על הסוכה משום גזירה דיבואו לומר דכשר לסיכוך, וכבר עמד בזה **השפ"א** דבפוסקים לא מבואר דין זה דאסור לסכך לכתחילה באופן דאינו אוכל וישן תחת הנסר הזה.

מתני' נתן עליה נסר וכו' – **הר"ן** בגמ' בע"ב כ' דהמשנה כתבה דין זה דהסוכה כשרה משום דופן עקומה והנסר פסול, לרבותא דלא נימא דכיון דיש כאן שיעור הכשר בלא נסר נימא דבזה יהיה כשר גם תחת הנסר, דלא נגזור בזה משום גזירת תקרה דהרי עשה עיקר הסוכה בסיכוך כשר, ומשום הכי קמ"ל דגם בכהאי גונא תחת הנסר פסול.

רש"י ד"ה בשאין – **הרא"ה והריטב"א** מק' דבגמ' בב"מ קי"ז מבואר דגם בקנים דרך לעשות תקרה, **והר"ן** כ' לישב דשם הוא מחבר קנים יחד עד שנעשה לוח מחובר יותר מד', ועוד הק' דבגמ' מבואר הטעם על פחות מג' משום דלא נפיק מתורת לבוד, ולא אמר משום דאין דרך סיכוך בכך, ועוד הק' דמבואר החילוק בין ד' לפחות משום דבעי שיעור מקום ולא משום דדרך תקרה בד', **והמהר"ם** כ' דרש"י כ' זה רק לס"ד דמק' דגם פחות מג', וס"ל לרש"י דעל כרחך השתא לא מסיק לדברי ר"פ ומבאר הטעם משום רוב ומיעוט, ומשום הכי מק' הגמ' דגם פחות מג', דאיכא מיעוט דגם עושים תקרה בפחות מג', **והב"ח והלבוש** הביאו דברי רש"י משום דרוב בני אדם מסככים בנסרים ד' טפחים להלכה.

**והרא"ה והריטב"א והר"ן** כ' דבנסרים ד' הדרך למעבד בהו תקרה יותר מסיכוך, דכיון דסיכוך הוי דבר עראי אין דרך ליקח נסרים ד' ומשום הכי איכא גזירת תקרה, ובפחות מד' מבואר ברא"ה ובריטב"א דחזו לתקרה כמו לסיכוך ומ"מ חשוב טפי מקנים, וס"ל לר"מ דגם בזה יש לגזור, **והר"ן** כ' דאין דרך לסכך גם בפחות מד', כדי למעבד הכירא בין סוכה לבית.

גמ' מג' ועד ד' – **הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ כ' לבאר דטעמא דר"מ, משום דבסכך פסול ג' טפחים הגם דאינו פוסל הסוכה, מ"מ הדין דאין ישנים תחתיו, וא"כ גם בכהאי גונא דיניח סכך כשר בין נסר לנסר אכתי לא תהיה כל הסוכה כשרה, ומשום הכי ס"ל דגם יש לגזור בנסר ג' טפחים, ור"י ס"ל דכיון דבמניח פסל הדין דהנסר לא יפסול הסוכה משום הכי אין לפסול בנסר כהאי עיי"ש.

**יד' ב'**

גמ' למה לי לאצטרופי – **השפ"א** מק' דלפי מה דמסיק לק' דגם בהפכן על צידם הסכך פסול, נימא דמיירי בכהאי גונא דהפך ואין בסיכוך של כל נסר ד' טפחים, וכ' דאפשר דמשמע דסיכך כדרכו, ועיי"ש משה"ק עוד.

גמ' מצטרפין לארבע אמות מן הצד – **השפ"א** מק' דמאי שייך צירוף לענין ד' אמות מן הצד, הא גם אם יהיה סכך כשר עד הנסר שהוא ד' אמות יהיה הדין דנסר זה שהוא ד' טפחים יפסול הסוכה כיון דתו אין לומר בו דופן עקומה, ואי"צ בזה לדין צירוף.

גמ' בשלמא לשמואל וכו' – **המהר"ם** מבאר דלשמואל ניחא דמה דאמר ר"י דאין מצטרפין היינו דאף דאיכא נסרים ד' טפחים בשיעור ארבע אמות מ"מ אין מצטרפין לפסול מן הצד, אמנם **המהרש"א** כ' דזה דוחק דאמאי באמת לא יצטרף לר"י לפסול בארבע אמות, [**ובשפ"א** כ' לומר על דרך המהר"ם, דר"י ס"ל דגם באמצע אינו פוסל הסוכה אלא דאין יושבין תחתיו, ומשום הכי ממילא אין פוסל בארבע אמות מן הצד דאי"ז סכך פסול, אמנם המהר"ם עצמו כ' בהדיא לאו הכי, דר"י מודה דבאמצע נפסלת הסוכה, והשפ"א גם כ' דבפוסקים מבואר דפוסל באמצע הגם דס"ל להלכה כר"י], וכ' המהרש"א דלשמואל ניחא משום דלדידי' משכחת לה צירוף בנסרים לפסול, בגונא דהוו ד' טפחים דמצטרפים לארבע אמות מן הצד, ומשום הכי אע"ג דבגונא דהוו פחות מד' דבזה איירי בברייתא לא משכחת לה פסול כלל, מ"מ כבר ניחא דנקט לשון אין מצטרפין, אבל לרב דלא משכחת לה כלל צירוף בנסרים מק' הגמ' דמאי אין מצטרפין, וכ' דמשום הכי נקטה הגמ' הלשון מאי מצטרפין ולא מאי אין מצטרפין, דכונת הגמ' דאי משכחת גונא דמצטרפין ניחא מה דאמר אין מצטרפין, **והרש"ש** כ' דלשמואל ניחא דיש לפרש דאין מצטרפין בכהאי גונא דיש נסר שהוא ד' טפחים שהוא פסול ויש נסר פחות מד' טפחים שהוא כשר ובין כל הנסרים יש ארבע אמות, דלר"מ מצטרף לפסול מן הצד משא"כ לר"י, דמה שפחות מד' הוי סכך כשר.

**והפנ"י** כ' דמיירי באופן דמקצת הנסר היה בתוך ד' אמות לדופן ומקצת חוץ לד' אמות, דלר"י כשר ולא יצטרף, כיון דעד ד' אמות יש לנו לומר דופן עקומה, וא"כ מה שבאים להכשיר בתורת סכך אינו ד' טפחים ומשום הכי כשר, **והשפ"א** חולק על זה דכיון דמסקינן לק' דהפכן על צידן גם פסול דנעשו כשפודים של מתכת, בכהאי גונא לא עדיף מהפכן על צידן, [ואפשר דאה"נ רק דהשתא נימא דהפכן על צידם כשר ומשום הכי ניחא הברייתא לשמואל].

ב) גמ' בשעת סכנה וכו' – **הריטב"א** מבאר דר"י דהביא ראיה ס"ל, דאי היה פסול מדרבנן משום גזירה, היו עושים חיזוק לדבריהם ואפילו בשעת סכנה היה דינם כאילו הם פסולים מן התורה, **ובפנ"י** כ' לומר דס"ל לר"י דהיו יכולים להביא גם נסרים פחות מד' טפחים ומשום הכי הוכיח דלא גזרו על נסרים, ור"מ ס"ל דמשום הסכנה חששו דבפחות יחשדו דהביאו לסיכוך.

אין שעת סכנה ראיה – **הריטב"א** כ' דהוא הדין כל דבר שפסולו מדרבנן משום גזירה מסככין בו בשעת סכנה דלא אפשר בכשרות, וכ"כ **המג"א** בסתרכ"ט סקכ"ב בכל שעת הדחק דאין דבר אחר לסכך בו, וכ"כ **במ"ב** סק"נ, **ובפמ"ג** שם כ' דאפשר דדוקא בדבר שפסולו משום גזירה בענין סוכה, אבל בדבר המקבל טומאה מדרבנן דמה דהוא פסול לסיכוך הוא תוצאה מהא דמקבל טומאה, בזה אפשר דגם בשעת סכנה העמידו דבריהם כיון דלא הוי גזירה ביחוד על מצות סוכה עיי"ש.

**בריטב"א** מבואר דגם יכול לברך בשעת סכנה, דבההוא מעשה דאמר ר"י בודאי דברכו, דאי לאו הכי הרי אדרבה מזה מוכח כר"מ דגזרו על נסרים ומשום הכי לא ברכו, **והמחה"ש והפמ"ג** הביאו דבריו על המג"א שם, **ובמ"ב** שם הביא דיש דעות בין הפוסקים לענין ד' מינים שפסולים מדרבנן אם יכול לברך עלייהו כשאין ד' מינים כשרים, והביא דברי הריטב"א כאן.

ג) תוד"ה ומודה – מש"כ דסכך פסול פחות מד' ישנים תחתיו, הנה כן נראה גם **ברש"י** לק' י"ח א' בד"ה שאין, וכ"כ **הבעה"מ**, אמנם **הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ **והרא"ה והריטב"א** כ' דאף דאין הסוכה נפסלת מ"מ אין ישנים תחתיו, **והר"ן** במתני' לק' ט"ו א' גבי מקרה סוכתו בשפודין הביא שתי השיטות, **ובטושו"ע** סתרל"ב ס"א כ' דישנים תחתיו, **והמ"ב** בסק"ג כ' דלכתחילה יש להחמיר כשי' הראשונים דאין ישנים תחתיו.

בא"ד – **התו"ר** כ' לומר דכל מה דפוסל ר"מ בנסר פחות מד', הוא רק בכהאי גונא דמ"מ יש שני נסרים ביחד דשיעורם ד' טפחים, אבל אם לא יהיה במקום אחד שיעור ד' טפחים שמסוכך בנסרים פסולים כשר גם לר"מ, ומשום הכי גם למ"ד פרוץ כעומד אסור ובעי שיעדיף הכא אי"צ לזה, דכיון דמ"מ אין ד' טפחים במקום אחד אינו פסול, וכמו כן באם יתחיל בנסר פחות מד' ויסיים בנסר בפחות מד' דנמצא דרוב הסוכה מסוככת בנסרים שהם ג' טפחים ויותר, מ"מ הסוכה כשרה כיון דאין סיכוך במקום אחד של ד' טפחים, וכ' דמה דפסלינן בסמוך בהפכן על צידן הוא דוקא בכהאי גונא דאיכא עכ"פ שני נסרים יחד, דאי לאו הכי אין כאן ד' טפחים במקום אחד של סיכוך נסרים, אמנם בשאר **ראשונים** מבואר לא"ה, אלא דגם בנסר אחד לבדו פוסל ר"מ.

תוד"ה הפכן – **בפי' הר"ח וברי"ף ובבעה"מ** מבואר כהתוס', אמנם **הראב"ד** כ' לומר דהלכה כרב, אלא דכ' דהלכה כר"מ משום דהלכה כר"מ בגזירותיו ומשום הכי אתי שפיר דהפכן על צידן פסול כיון דהלכה כר"מ, [ונראה בדבריו דשי' הרי"ף דהלכה כשמואל וכר"מ, ולפ"ז גם נסר ג' טפחים פסול, אמנם בראשונים מבואר דלהרי"ף הלכה כר"י, וכן נראה בדברי הרי"ף שכ' האיבעיא דהפכן על צידן בנסרים של ארבעה], וכ"כ **הרא"ה והריטב"א**, **והרא"ש** כ' כהרי"ף והביא גם דברי הראב"ד, ומבואר בראשונים דהכא אין נפ"מ בזה דהא ר"י אליבא דשמואל הוא כר"מ אליבא דרב.

**הריטב"א** כ' דאי הלכה כשמואל ניחא דהלכה כר"י ולא נימא דהלכה כר"מ בגזירותיו, כיון דגם ר"י מודה בעיקר הגזירה אלא דפליגי במה היתה הגזירה, ובתוס' מבואר דגם אם היה הלכה כרב היה הדין דהלכה כר"י, מדהוכיחו דהלכה כשמואל, וכ' **בפנ"י** דאע"ג דהלכה כר"מ בגזירותיו, מ"מ הרי מבואר בגמ' לק' דלרב נמצא דפליגי ר"י ור"מ האם ב"ה ס"ל האי גזירה, וכיון דפליגי בשי' ב"ה, בזה ליכא להכלל דהלכה כר"מ בגזירותיו. ובמה שהוכיחו תוס' מהא דלק' לא מייתי הברייתא דאתיא כרב, כ' **העל"נ** דהתוס' לק' ל"ז א' ד"ה מאי כ', די"ל דלא גרסינן בברייתא זו של ארז, וא"כ אין ראיה כלל מהאי ברייתא.

**בספר המכתם ובב"י** בסתרכ"ט בשם **הכל בו** כ' דבזמן הזה דנהגו לסכך גם בנסרים דקים, אסור לסכך בכל נסרים, **ובהג"מ** בפ"ה הכ"א אות א' הביא דברי **היראים** במצוה תכ"א דמדקתני לק' כ"ב דמעובה כמין בית כשר, ש"מ דאם מסכך באופן דאינה נראית סוכה אפילו אם מסכך בנסרים פחות מג', מ"מ אחרי שכל הבתים סוככים בענין זה ואינה נראית סוכה היא פסולה, והביאו **הד"מ** באות ט', ולכאורה נראה דס"ל דבכהאי גונא פסולה מן התורה, אמנם **המ"ב** בסקמ"ט כ' דזהו משום גזירת תקרה, **ובעמק ברכה** אות י"ז תמה על שי' אלו דכיון דהגזירה לא נאמרה אלא על נסרים ד', א"כ הגם דהיום הדרך לסכך בפחות מד' מ"מ על זה לא היתה הגזירה, ואיך נבוא לפסול סכך זה, ואף די"ל דראוי לנהוג שלא לסכך בזה, מ"מ אמאי יהיה פסול.

**ובטור** שם הביא דברי **הסמ"ק** דהיום נהגו שלא לסכך כלל בנסרים אפילו פחות מד', משום דילמא אתי לסכך בהם בקביעות בענין שאין הגשמים יכולים לירד בה, וכ"כ **השו"ע** בסי"ח דנהגו שלא לסכך, **ובמ"ב** סקמ"ט הביא לטעם המבואר בטור.

גמ' נעשו כשפודין של מתכת – **בלבוש** סתרכ"ט סי"ח כ' דהואיל ויש שם פסול מדאורייתא עליהם, פסולין לסכך בכל ענין.

רש"י ד"ה לאו – **הרש"ש** כ' לומר דהיה רק נסר אחד ומיירי בסוכה קטנה דנפסלת בסכך פסול ג' טפחים, ומש"כ בגמ' שהפכן הוא אגב מה דאמרינן הכי במחלוקת לעיל דשם מיירי בסוכה גדולה.

גמ' דעייל תלתא – **הריטב"א** מסתפק האם דוקא שלש, או גם פחות יהיה פסול, ובחי' **ראמ"ה** כ' דדוקא בג' טפחים פסול, אבל פחות אמרינן דכמאן דליתי' דמי וגם בסוכה קטנה לא יפסול, כיון דאין כאן שיעור ג' טפחים של סכך פסול.

גמ' שם – **בבעה"מ** לק' י"ט א' מבואר דמיירי הכא דהיה שיעור סוכה קטנה, דאי לאו הכי לא תפסל הסוכה משום האי נסר, אמנם בחי' **ר"א מן ההר** כ' בפי' ראשון דגם בסוכה גדולה אמרינן דנפסל כל הסוכה כיון דאי אפשר לומר על הסכך פסול שיש לו תורת דופן עקומה, והביא עוד פי' דמיירי דוקא בסוכה קטנה וכ' דפי' ראשון עיקר, והנה הפי' הראשון זהו לכאורה דברי רש"י דכ' דאם היה שם דופן היה נכשר משום דופן עקומה, וכבר הק' **המהרש"א** דמה היה מועיל דופן עקומה הא כיון דמיירי בסוכה קטנה אי נימא דופן עקומה נמצא דאין כאן שיעור סוכה, אמנם לפי המבואר בחי' ר"א מן ההר, באמת מיירי בסוכה גדולה ובכל זאת נפסלת כל הסוכה משום סכך פסול זה, אמנם הנה **בשפ"א** בריש העמוד גם העלה לומר צד כדברי ר"א מן ההר דכל דלא אמרינן דופן עקומה נפסלת כל הסוכה, אך הביא דברש"י לק' ובשאר מפרשים מבואר לאו הכי.

**ובמג"א** שם מבואר דלהלכה דהפכן על צידן פסול, גם היכי דיהיה דופן הסוכה פסולה כיון דיש ג' טפחים מסכך פסול הסוכה, [ועיי"ש **בבית מאיר** דהק' על הבעה"מ דהביא דברי הגמ' דמשום דין פסל הסוכה פסולה, דלהלכה אי"צ להאי טעמא וכמשנ"ת דכיון דמיירי בסוכה קטנה סכך פוסל גם בג' טפחים, והכא הוי סכך פסול משום דהנסר הוי ד' טפחים, ולפ"ד התו"ר שנתבאר לעיל גם למסקנא בעי שיהיה סיכוך של ד' טפחים ע"י הנסר, ובעי להאי טעמא דפסל גם למסקנא, אך יל"ע אם דברי התו"ר גם בסוכה קטנה], אמנם היכי דהוי סוכה גדולה, דאז לא פוסל סכך פסול אלא בארבעה בזה כ' לומר דאם יהיה דופן יהיה כשר כיון דעל ידי הדופן נמצא דאין כאן סכך פסול בארבעה, **ובמ"ב** סק"ז כ' בכהאי גונא דאפשר דאסור לישב תחתיו, **ובשעה"צ** סקי"א הביא דהמג"א מסתפק בזה, **והחזו"א** תמה בזה דמאיזה טעם יש לפסול כיון דאין כאן סכך פסול ד' טפחים.

גמ' דהוה לי' פסל – **בעל"נ** כ' לומר דלהלכה לא שייך לדון מדין פסל כיון דאין כאן משך דופן בצד אחד, ודין פסל הוי רק אם נמשך דופן אחד עם הפסל כמו דנראה פשטות הגמ' לק' י"ט א' וכמבואר בראשונים ובשו"ע סתרל"א ס"ז, ובהג' **הר"ש מדעסוי** כ' לומר דלהחמיר אמרינן פסל גם באין משך דופן כלל, **והחזו"א** נקט דגם הכא איכא משך דופן אחד, אך הק' לפ"ז מה בעי לדין פסל סוכה כיון דראוי להיות חלק מהסוכה משום דסגי בדופן שלישי בטפח עיי"ש.

**טו' א'**

ה) מתני' תקרה וכו' – שי' **רש"י ותוס' והבעה"מ והרא"ש** דמיירי בנסרים שהם ד' טפחים, ולפ"ז כ' רש"י דמה דאמר ר"מ דנוטל אחד מבינתים היינו באופן דנהיה מקום שני פסלים באמצע וכשרה מדין דופן עקומה, **ובמלחמות והרא"ה והריטב"א** הק' דבמתני' קתני נוטל אחת מבינתים ולא משמע דהיינו דמתחיל משני צדדים עד שיש באמצע מקום שני פסלים, ועוד הק' דמשמע דכל הסוכה כשרה דומיא דמפקפק לב"ה דעל ידי זה נכשרת כל הסוכה, וכ' דמיירי הכא בנסרים שאין בהם גזירת נסרים מצ"ע, אלא דמ"מ יש לגזור בהם משום דמעיקרא נתנם כדי לעשות בהם תקרה ולא לסיכוך, וזה סיבה דנגזור אף בנסרים שאין בהם מצד עצמם גזירת תקרה, ובזה הוא דפליגי במתני' כיצד תקנתם, **והר"ן** הביא שתי השי' ועוד יבואר בגמ' בע"ה.

מתני' מפקפק – רש"י מבאר דסותר ומנענע, ומשמע דבעי שינענע התקרה וכמו דאמרינן לעיל גבי מחובר דבעי שינענע כדי שיחשב תעשה, **והרמב"ם** בפה"מ כ' דעוקר הנסרים ממקומם ומן המסמרים התקועים בהם, ובהל' בפ"ה ה"ח כ' אם פקפק הנסרים והניד המסמרים, **והרא"ש** כ' רק דמסיר המסמרים, **ובק"נ** אות א' כ' שני פי' האם כונת הרא"ש דבמסיר המסמרים לבד סגי, או דהיינו דמלבד הנענוע צריך להסיר המסמרים, **ובטושו"ע** סתרל"א ס"ט כ' רק דיסיר המסמרים, וכ' **הב"ח** דס"ל דמש"כ רש"י דסותר ומנענע היינו לצדדים דהיכי דמחובר במסמרים הדין דסגי בסותר, והיכי דליכא מסמרים אז הוא מנענע, אמנם **ברי"ו** נתיב ח' בחלק ראשון כ' מניע כל הנסרים ומסיר המסמרים ומחזיר התקרה למקומה, ומבואר לכאורה דבעי לתרוייהו, **ובמ"ב** סקכ"ד כ' דלשון רש"י והרמב"ם משמע דבעי לתרוייהו וכן הרע"ב והאו"ז כ' כרש"י, וכ' במ"ב דמשום הכי בעי שגם ינענע הנסרים.

ו) גמ' אי נוטל אחת מבינתים עבד בה מעשה – **הרא"ש** כ' דהיכי דאיכא נסרים רחבים ד' הדין דמפקפק או נוטל אחת מבינתים ומניח פסל במקומו, וכ' **הק"נ** באות ב' דמשמע דבהכי מתכשר כל הסוכה וגם תחת הנסרים שלא הסירם, דאי לאו הכי הרי כל הסוכה פסולה משום דסכך פסול פוסל באמצע בארבע, והרא"ש לא הזכיר דמיירי דוקא באופן דנהיה שני פסלים באמצע וכמש"כ רש"י במתני' בדברי ר"מ, **ובטושו"ע** סתרל"א ס"י כ' דכולה כשרה, וכ' **הק"נ והב"ח** דס"ל דמה עושה מעשה שנוטל נסר בין כל נסר ונסר חשיב מעשה גם לגבי הנסרים שאינו נוטלם והוי עשיה לגבי כל התקרה, ומשום הכי מתכשר גם הנסרים שלא עשה בהם כלום, ועוד כ' הב"ח דהיכי דהסכך אינו פסול מצד עצמו אלא משום תעשה ולא מן העשוי בזה הדין דאינו פסול באמצע בארבע, [ויל"ע בכונתו האם גם כשר לישן תחתיו דהא משמעות דברי הרא"ש והטור דכל הסוכה כשרה ומשום דסגי באיכא מהכשר כפי השיעור הנצרך, ולא אכפת לן בפסול דלא מן העשוי דהוא ד' במקום אחד], ובסתרכ"ו הביא דכן מבואר **במלחמות** בסוגיה דכ' דבנוטל אחת מבינתים כל הסוכה כשרה כיון דאיתעביד בה מעשה רבה, וכן נראה מבואר ברא"ה ובריטב"א דהא הם כ' דמשמע במתני' דכל הסוכה כשרה ודלא כרש"י וכמשנ"ת, והם כ' דלרב מתני' מיירי גם בנסרים שעד ד' פסחים, ושי' הרא"ה והריטב"א דבסכך פסול ג' טפחים אין ישנים תחתיו וכמשנ"ת לעיל באות ג', ועל כרחך דמה דנוטל אחת מבינתים מהני דיחשב דעשה מעשה בכל הנסרים, והנה **במ"ב** סקכ"ה כ' דיש דעות דבנוטל אחת מבינתים לא מהני אלא בגונא דעל ידי זה נמצא דיש באמצע שני פסלים, **ובשעה"צ** סקט"ו כ' דזהו שי' רש"י והר"ן במתני' והובא דעתם בבי' הגר"א, אמנם הנה **בהג' מהרל"ח** בטור סתרכ"ו אות א' כ' דגם רש"י מודה לרא"ש דמהני מה דנוטל אחת מבינתים להכשיר כל הסוכה, ומש"כ במתני' דמיירי באופן דנמצא דאיכא שני פסלים באמצע זהו רק לשי' ר"מ דלא מהני ביטולי תקרה, וא"כ גם בנוטל אחת מבינתים אכתי איכא לגזירת תקרה, אבל להלכה דמהני ביטול תקרה מהני גם נוטל אחת מבינתים להכשיר כל הסוכה.

**העיטור** כ' דהיכי דמסיר הרעפים ונשאר למטה קנים [וזהו קני הגג שקורין לט"ש דכ' ברש"י לעיל ט' ב'], דכשר לסכך עליהם, והביא מתני' דמבואר דאם נוטל אחת מבינתים הסוכה כשרה, **והטור** הביא דבריו בסתרכ"ו דאין על הקנים דין סכך פסול דתנן הכא דמפקפק או נוטל אחת מבינתים, וכ' **הב"י** דאין כונת העיטור להביא ראיה מהדין דנוטל אחת מבינתים דבזה מיירי דנותן סכך כשר בין הנסרים, אבל הנסרים הנשארים באמת הוו סכך פסול, אלא ראיתו מהא דמהני פקפוק, ועל כרחך דאין הסכך פסול מצד עצמו אלא משום תעשה ולא מהעשוי ומשום הכי כשר לסכך עליו ואינו פוסל הסכך שכנגדו, **והב"ח** הק' דכיון דמ"מ יש בהם פסול דתעשה ולא מן העשוי אמאי לא יפסל מה שכנגדם, **ובדרישה** מבאר דכיון דאין פסולו מחמת עצמו, דמי לסכך שמעל כ' אמה דמבואר דאינו פוסל מה שתחתיו אף דשי' הטושו"ע בסתרכ"י דאינו יכול להצטרף להשלים השיעור, ומשום דרק יש בו חסרון הכשר אבל אין בו פסלות, [**והשעה"צ** בסתרכ"ח סק"י הביא דברי **הגרע"א**,שכ' דאין ללמוד מסכך שמעל כ' אמה, לסכך שהוא מן העשוי דלא יפסול מה שתחתיו], אמנם כבר כ' **בהג'** על העיטור אות צ"ט דבעיטור הביא רק מה דמבואר דמהני דנוטל אחת מבינתים ומבואר דמזה הוא דמייתי ראיה, **ובנו"כ** שם על הטור מבארים דברי העיטור דראיתו דמהא דמהני נוטל אחת מבינתים להכשיר כל הסוכה וגם לנסרים שלא נטלם, והרי שי' רש"י והרא"ש דמיירי במתני' בנסרים רחבים ד' וכמשנ"ת, ומבואר דמהני דיחשב מעשה גם גבי הנסרים שלא עשה בהם כלום, וא"כ גם בגונא דהסיר הרעפים מהני להכשיר הקנין עצמם לסיכוך, וכ"כ **במג"א** שם סק"ו בביאור השו"ע דהקנים עצמם כשרים, וכ"כ **במ"ב** סקי"ז ועיי"ש בשעה"צ סקי"ט.

ז) גמ' ולר"י אמר רב – **הראב"ד והריטב"א** הוכיחו מזה דהלכה כר"מ ומשום דהלכה כר"מ בגזירותיו, דאי נימא דהלכה כר"י מה מק' הגמ' מהא דאמר ר"י אמר רב דלא גזרינן הא י"ל דמשום דהלכה כר"י לא גזרינן, וכ' הראב"ד דאין לומר דקו' הגמ' דאמאי לא אמר רב דהלכה כר"י, די"ל דאתא לאשמועינן דנקבות פסולות אע"פ שעשויות למלאות וכמבואר בגמ' לעיל, והריטב"א כ' דכיון דלא מבואר בהדיא דבהא פליגי ר"י ור"מ משום הכי לא היה לרב לומר דהלכה כר"י, **והמהרש"א** כ' לישב דקו' הגמ' דלא היה רב צריך לומר דזכרים כשרות דבודאי הלכה כר"י דלא גזרינן, **והגרע"א** כ' לפ"ד הפנ"י, דמה דמבואר בתוס' דהלכה כר"י ולא אמרינן דהלכה כר"מ משום דהלכה כר"מ בגזירותיו הוא משום דפליגי אליבא דב"ה, א"כ באם נימא דפליגי לענין גזירת כלים הרי בזה לא הוי מחלוקת אליבא דב"ה, ובזה מודו התוס' דיש לפסוק כר"מ דהלכה כותי' בגזירותיו.

גמ' אלא לשמואל וכו' – **המלחמות והרא"ה והריטב"א** כ' בביאור קו' הגמ' דכיון דמיירי הכא בנסרים שהיו מתחילה לתקרה, בזה בודאי יש לנו לגזור כמו דגזרינן בנסרים ד' טפחים, ואפילו כאן אינם ד' טפחים ומשום הכי מק' הגמ' לשמואל אמאי לא גזר ר"י במתני', ותי' הגמ' דבזה מהני ביטול תקרה, דכיון דכל הגזירה היא רק משום דמתחילה נעשה לשם תקרה ולא משום דהנסר מצד עצמו נראה כתקרה, בזה מהני כל היכי דמבטלו ממצבו הראשון והוא מפקפקו, ור"מ ס"ל דגם בזה לא מהני ביטול תקרה, אמנם בנסרים רחבים ד' בזה גם לר"י לא מהני ביטול תקרה ודלא כשי' רש"י דאיך יועיל נענוע יותר מבאם יניחו מעיקרא לשם סכך, ועוד הק' המלחמות על רש"י דאכתי יש לגזור משום הרואין דהם אינם יודעים שנענעו להכשירו לסכך, **והר"ן** הביא שתי השי', ושי' **הרא"ש** כרש"י, והביא דברי **הרמב"ם** דבנסרים ד' לעולם פסול ותמה עליו, וכבר ביארו המפרשים שי' הרמב"ם דס"ל כהמלחמות, דכל מה דמבואר בגמ' דמהני ביטול תקרה הוא רק על הגזירה מצד זה שמתחילה היה עשוי לתקרה.

**הראב"ד** כ' בביאור תי' הגמ' דפליגי בביטול תקרה, דהיינו האם מהני פקפוק דעל ידי זה יחשב דיש כאן עשיה, ותו לא הוי מן העשוי ופליגי בדאורייתא אי מהני זה ליחשב כתעשה, וכ"כ **המלחמות** בתחילת דבריו, ומבואר בדברי הראב"ד דלמסקנא מיירי ר"מ בנסרים שהם פחות מג' טפחים ומשום הכי ליכא לגזירת נסרים כלל, ורק איכא משום תעשה ולא מן העשוי ובזה פליגי ר"י ור"מ, ויל"ע לפ"ד אמאי לא תי' הגמ' לשמואל דמיירי בנסרים שהם מג' ועד ד' טפחים, [דאי אפשר לומר כמו שביארו הראשונים כיון דאינו מבאר תי' הגמ' כותייהו], ובחי' **ר"א מן ההר** כ' בביאור קו' הגמ' לשמואל דאמאי פליגי בתקרה ולא פליגי בהדיא בנסרים שהם מג' ועד ד' טפחים, ואפשר דגם הראב"ד מבאר הכי.

**הרי"ף** הביא דברי הגמ' בב"ה דבין אם מפקפק ובין אם נוטל אחת מבינתים איכא מעשה, **והבעה"מ** הק' דזהו לרב אבל למה דקיי"ל כשמואל טעמייהו משום ביטול תקרה והיה להרי"ף להביא טעם זה, **והראב"ד והמלחמות** בתחילת דבריו **והרא"ש** כ' לפי המבואר, דלמסקנא המחלוקת בביטול תקרה הוא לענין דאורייתא אי אמרינן דמהני זה ליחשב כעשיה, א"כ זהו מה דמייתי הרי"ף דב"ה ס"ל דחשיב עשיה, **והריטב"א** כ' דאה"נ דכונת הרי"ף לטעמא דביטול תקרה ואע"פ שהביא תחילת דברי הגמ' דמיירי לענין תעשה ולא מן העשוי, ומבואר **בר"ן** דזה ניחא רק לשי' הראשונים דתי' הגמ' דביטולי תקרה מהני רק דלא נגזור משום זה דמתחילה הניח הנסרים לשם תקרה וכמשנ"ת , דלפ"ז אמרינן דכל היכי דאיכא עשיה ומהני ליחשב תעשה מהני גם דלא נימא בזה גזירת תקרה, אבל לשי' רש"י דתי' הגמ' דבטולי תקרה מהני גם בנסרים רחבים ד' דהגזירה בהם הוי מצד עצמם ולא רק משום דהניחם לשם תקרה, אין לומר לפ"ז דסגי מה דהביא הרי"ף רק תחילת הגמ' דמהני לב"ה משום דאיכא מעשה.

**הראב"ד** כ' דאע"ג דלעיל כ' דהלכה כר"מ, מ"מ במתני' אליבא דשמואל הלכה כר"י ומשום דאי"ז מחלוקת לענין גזירה וכמשנ"ת, אמנם **הרא"ה והריטב"א** לשיטתם כ' דהלכה כר"מ כיון דס"ל דהוי מחלוקת בגזירה, וכמשנ"ת האם משום דעשה מעשה מהני דלא נגזור משום זה דמתחילה הניח לשם סיכוך וכ' דלהלכה לא מהני ביטול תקרה ובעי דוקא דיטול אחת מבינתים, ומבואר בדבריהם דלרב דמודה ר"מ דנסר פחות מד' כשר, בנוטל אחת מבינתים כשר לישב גם תחת הנסרים שנשארו, הגם דיש בהם יותר מג' טפחים, ואע"ג דס"ל דסכך פסול יותר מג' אין ישנים תחתיו, מ"מ מה שנטל אחת מבינתים מהני לבטל גזירת תקרה גם לר"מ, דעל ידי הפסל שמניח ביניהם נתבטלה התקרה.

**בטור** סתרל"א מבואר להלכה דמהני מפקפק או נוטל אחת מבינתים גם בנסרים ד', **ובשו"ע** ס"ט כ' דכשר גם בנסר ד' ויש מי שאומר דבעי שלא יהיו הנסרים ד', **ובמג"א** סק"ח כ' דגם להי"א בנוטל אחת מבינתים כשר גם בנסרים ד', אך כבר הביא **הגרע"א** דבראשונים מבואר דגם בנוטל אחת מבינתים לא מהני בנסרים ד', וכן מבואר **בב"ח ובא"ר** דגם בנוטל לא מהני, וכ' **הב"ח והלבוש והא"ר** להחמיר כשי' הי"א, **ובבי' הגר"א** סקי"ג **והגרע"א** הביאו גם שי' הרא"ה והריטב"א דמפקפק לא מהני, **ובמ"ב** סקכ"ו הביא דברי האחרונים דלפי מש"כ השו"ע בסתרכ"ט סי"ח דנהגו שלא לסכך בנסרים כלל, הכא נמי גם אם יפקפק יש ליזהר שלא לסכך ואפילו בפחותים מד' אם לא בשעת הדחק.

א) מתני' המקרה סוכתו בשפודין – **בריטב"א** מבואר דמיירי דאין בשפודין ג' טפחים, וזהו לשיטתו דס"ל דסכך פסול ג' טפחים הגם דאינו פוסל בסוכה מ"מ אין ישנים תחתיו, וכ"כ **הר"ן** דלהשי' דסכך פסול מג' טפחים אין ישנים תחתיו צ"ל דמיירי דאין בו ג' טפחים, אבל להשי' דגם ישנים תחתיו מיירי גם ביותר מג' ורק דאין להם ד' טפחים דאז הוא פוסל הסוכה, **וברמב"ם** בפ"ה הט"ז כ' דמיירי דאין בהם ג' טפחים, **ובטושו"ע** סתרל"א ס"ח כ' דאין בהם ד' טפחים, **ובב"י** גרס בטור דאין בהם ג' טפחים וכ' דצ"ל דמיירי בסוכה קטנה דשם סכך פסול פוסל בג' טפחים, דבסוכה גדולה כ' הטור בסתרל"ב דישנים תחת סכך פסול פחות מד', ועיין לעיל י"ד ב' אות ג'.

מתני' יש ריוח כמותן – בגמ' מבואר דלמ"ד פרוץ כעומד מותר הכא נמי סגי בהכי, וכ' **הריטב"א** דאע"ג שאין רוב צממ"ח מסכך כשר, מ"מ כיון דבכללה איכא צממ"ח ואין במקום אחד ג' טפחים סכך פסול ולעולם לא יהא ראשו ורובו תחת צל סכך פסול, בהכי אכשרה רחמנא, ועיין באב"נ סתס"ד מש"כ בזה, ועיין **בחזו"א** דכ' דבודאי בעי שהסכך הכשר יסתום כל האויר שבין שפוד לשפוד ולא יהיה בו ריוח אויר כלל, דבלא זה נמצא דאיכא רוב סכך פסול והסכך הכשר אינו עומד כפרוץ.

ב) תוד"ה פרוץ – מש"כ דאין לומר דקרי פרוץ כעומד משום שדומה לנו שהם שוים וכו', העיר **המהרש"א** דאמאי לא הוכיחו זה ממ"ד דפרוץ כעומד מותר דאמאי לא חיישינן שמא רובו פרוץ, ולא נתבאר בדבריו כ"כ מה מישב בזה, **והפנ"י** כ' דבזה י"ל דהכי אגמרי' רחמנא דלא תפרוץ רובא כמבואר בסוגיה בעירובין, וא"כ על כרחך דכל שדומה דהוי מחצה על מחצה דסגי בהכי, דאי לאו הכי לא משכחת לה דרק לא יהיה רובו פרוץ, ורק מהא דאמרינן דמ"ד דפוסל זהו משום דאגמרי' דגדור רובא הק', דגם אי נימא דסגי במחצה, מ"מ כיון דאי אפשר לצמצם יש לנו לפסול מספק, ולכאורה לפ"ז נצטרך לומר דמ"ד דמכשיר הוא משום דהכא אגמרי' רחמנא דמספק יש להכשיר, **ובעל"נ** כ' לומר דכתבו להוכיח דלכו"ע אמרינן דאפשר לצמצם, דאי משום דמאי טעמא דמאן דמכשר היה אפשר לומר דבזה גופא פליגי אם אפשר לצמצם או לא.

**במנ"ח** מצוה ק"ט אות ג' כ' לדחות ראית התוס' מהכא דאפשר לצמצם, די"ל דהא דבמחצה כשר הוא משום דחיוב התורה הוא לפי ראות בני אדם דלא נתנה תורה למלאכי השרת וכמו דלענין כל דבר שניתן לעשות במדה דאמרינן דהחיוב הוא לפי ראות בני אדם ואע"פ דאי אפשר לצמצם עיי"ש, **ובקה"י** בבכורות סי"ח כ' דלא דמי למה שניתן לעשות במדה דהתם כיון דאי אפשר לצמצם אמרינן דזהו דין התורה שנעשה כפי ראות עינינו, משא"כ בדין מחיצה ושחיטה כיון דאפשר לעשות באופן שיהיה רוב, מנין לנו דסגי לפי ראות העין עיי"ש.

**טו' ב'**

בא"ד – מש"כ דיש לפרש דמצו סברי דאי אפשר לצמצם, בתוס' בחולין כ"ח ב' כ' זה בשם **ה"ר שמעון**, וכ"כ **הלח"מ** בפ"ה מבכורות ה"א בשי' **הרמב"ם**, והנה במש"כ התוס' דשרי למ"ד עומד כפרוץ משום דאת"ל שהן שוים אכתי כשר בהכי, נראה פשטות דבריהם דכשר משום ס"ס, אמנם בלשון **הרשב"א והריטב"א** בעירובין ה' ב' מבואר דכשר משום דאיכא רוב צדדין להכשיר, וכ' דהוי כעין ס"ס אבל לא דהוי ממש משום ס"ס, **ובשפ"א** הבין דברי התוס' משום ס"ס, והק' דאמאי הוי ס"ס הא כמו דמה דאפשר דיש מחצה ומשהו ואפשר דיש כאן מחצה וב' משהוין לא מחשב ס"ס, הכא נמי מה דאפשר דהוי מחצה בלא משהו אין להחשיבו משום זה לס"ס, וכ' לבאר דיש כאן ספק אחד שמא הוא כמו דנראה לעינים דהוה מחצה על מחצה ממש, ויש ספק אחד שמא אינו כמו שנראה לעינים ואז יש ספק אם הוי יותר או פחות, ומשום הכי הוי ס"ס, [אמנם יל"ע דלפ"ז לא יק' משה"ק התוס' דאמאי בגמ' בעירובין בעי להתיר משום דהוי ספיקא דרבנן, ולא אמרינן דיש ב' צדדין להתיר וכמו דאמרינן גבי מחיצה ושחיטה דמשום ב' צדדין כשר גם בדאורייתא, ולפ"ד השפ"א לא דמי דבגמ' בעירובין הרי הצד דאסור הוא משום דהוה מחצה על מחצה וזהו צד אחד שלם שמא הוא כמו דנראה לעינים, משא"כ בהא דמחיצה ושחיטה באמת איכא ס"ס, ועיין **בחי' הגרי"ז** [סטנסל] בבכורות י"ז ב' דכ' דגם להצד דמחצה על מחצה מותר מ"מ חלוק מרוב עומד, דבמחצה אי"ז כמו דכולו גדור משא"כ ברובו הוי ככולו גדור עיי"ש, ולפ"ז ניחא דהוה ס"ס דבאמת יש כאן ב' סיבות להכשיר].

בא"ד – משה"ק על היש לפרש דאמאי מבואר בעירובין דרק משום דהוה ספק דרבנן יש להקל, כ' **התוס'** בעירובין לישב דשם גם יש ספק שמא לא צמצמו בשיעור שמונה אמות ושמא הוי יותר משמונה אמות ומשום הכי אי לאו דהוה ספק דדבריהם יש להחמיר, דשמא הוי יותר משמונה אמות ואסור, ושמא הוי המחיצה מחצה על מחצה ממש, [ועיין בש"ש שמעתא א' פי"ח בענין ס"ס דאין כל צד שקול ואכמ"ל], **והר"ן** בעירובין כ' דכיון דלפי מה שנראה לעינים הוה מחצה על מחצה, אין לנו להקל בספק דאורייתא אף דבאמת יש שני צדדים להתיר, ומשום הכי לא דמי לשחיטה ומחיצה דשם לפי הנראה לעינים יש להכשיר.

בא"ד – משה"ק מההיא דבכורות גבי נמצא הרוג, מבואר **במהרש"א** דקו' רק לפי מה דהוכיחו מעירובין דיש להחמיר כפי הצד דהוה מחצה על מחצה, אבל בלא זה ניחא בגמ' בבכורות אף דיש שני צדדין לחייב כל עיר להביא עגלה, די"ל כמו שתי' בעירובין דהרי שם מבואר דיביאו שני הערים עגלה אחת בתנאי דאם הוי קרוב לעיר זו הוי עגלה דידה, ואם קרוב לעיר השניה הוי עגלה דידה, וא"כ בזה יוצאים ידי שני צדדים אם הוי קרוב לזה או לזה, ורק באם הוה מחצה על מחצה לא מהני זה, אלא דלפי המבואר בעירובין דיש להחמיר גם כהצד דהוה מחצה על מחצה לפ"ז מק' דאמאי שם מבואר דאין להחמיר, ולפמש"כ התוס' בעירובין דדוקא שם יש להחמיר משום די"ל דלא הוי שמונה אמות בצמצום ממילא דלק"מ מהא דבכורות, אלא דלפ"ד הר"ן דיש להחמיר לפי מה שנראה לעינים יק' דאמאי לא נחמיר כמו כן בההיא דנמצא הרוג דיביאו שניהם.

בא"ד – מה שהביאו הגמ' בחולין ל"ח ב' דתחת אמו פרט ליתום, עיי"ש **בתוס'** דכ' די"ל דאיצטריך קרא לכהאי גונא דיבוא אליהו ויאמר דהיה בצמצום, ומה שהביאו מהא דחולין ע' בהא דבעי רבא, נראה דלשי' ה"ר שמעון ניחא, דגם שם י"ל דמשום ב' צדדין יש להתיר עיי"ש, ודברי התוס' הם לפי מה שדחו שי' ה"ר שמעון.

ג) תוד"ה והא – מש"כ התוס' דכיון דניכר הפסול לעצמו אינו דומה שיתבטל, עיין **בביה"ל** סתרכ"ו ס"א שהביא דברי **החמד משה** שמבואר בדבריו דאע"ג דגם רש"י לעיל כ' משום דאינו ניכר, מ"מ בכהאי גונא דהסכך הכשר הוא מעל הסכך הפסול בזה איכא ביטול בכל גונא.

בא"ד – עיין לעיל ט' ב' באות ג' דנתבאר דברי **הפנ"י והגר"א** דהתוס' הכא דכ' דרק משום ביטול יש להכשיר, זהו דלא כשי' לעיל ט' ב' דהיכי דאיכא בסכך הכשר שיעור צממ"ח בזה אי"צ כלל לדין ביטול כדי להכשיר הסכך, ועיין שם עוד באות ד' מה שהובא דברי **הראבי"ה** בסוגיין, אמאי בעי שיהיה ריוח כמותן ולא מהני גם ביותר משום ביטול.

בא"ד – **בפי' הר"ח** מבאר דקו' הגמ' דאי אפשר דלא יזוזו השפודין על ידי שיכניס ביניהם סכך כשר בגונא דממלא כל הריוח, וא"כ נמצא דבמקום אחד יהיה ריוח יותר מהם ובמקום אחד פחות, ומשני דמיירי במעדיף בריוח יותר ממקום השפוד.

**הבעה"מ** כ' דלהלכה דפרוץ כעומד, מתני' מיירי כפשטה ומשום הכי לא הביא הרי"ף להסוגיה, ובהשגות **הראב"ד** כ' דאכתי היה להרי"ף להביא תי' דרבי אמי ודרבא משום דזהו לכו"ע, **וברא"ש ובר"ן** מבואר די"ל דס"ל כשי' רש"י וא"כ כל הסוגיה רק למ"ד פרוץ כעומד אסור, אמנם בבעה"מ מבואר דניחא לי' דהרי"ף לא הביא הגמ' הגם דכ' דקו' הגמ' דאי אפשר לצמצם כהתוס', **ובטושו"ע** סתרל"א ס"ח כ' דאם הריוח כמותן ממש פסול משום דאי אפשר לצמצם, ומשום הכי אם העדיף או דמניח ערב על גבי שתי כשר, וכ' **הט"ז** בסק"ו דאם היה אפשר לצמצם היה כשר משום דקיי"ל דעומד כפרוץ מותר, **ובמג"א** סק"ה הביא דברי רש"י דבמניח הכשר ערב על גבי שתי נמצא דהכשר מרובה, **ובנו"כ** שם עמדו על זה דלפי מש"כ בשו"ע הטעם דאי אפשר לצמצם, אי"צ לזה דהכשר מרובה, **ובמ"ב** סק"כ כ' דמש"כ בשו"ע דנותן הכשר ערב היינו בגונא דדוחק הכשר בתוך הפסול ובכהאי גונא הכל מתמלא, אבל אי"צ שירבה הכשר כיון דקיי"ל דפרוץ כעומד מותר ודלא כהמג"א דמיירי דהכשר מרובה.

**הרמב"ם** בפ"ה הט"ז כ' דאם היה הסכך הכשר יתר על הסכך הפסול כשרה, ואם היה זה כמו זה בצמצום פסולה מפני שסכך פסול כפרוץ הוא נחשב, **והראב"ד** השיג דלא ידעתי למה אמרו, ואולי בסוכה גדולה אמרו ובמקרה סוכתו בשפודין ובדבר כשר ומשום דאי אפשר לצמצם, אבל הטעם שכ' לא יבא על זה הדרך, והיינו דס"ל כשי' התוס' דקו' הגמ' דאי אפשר לצמצם הוא לכו"ע וכמבואר בדבריו בהשגות על הבעה"מ וכמשנ"ת, [וביאור תחילת דבריו עיין במרכה"מ ובאהא"ז], **והה"מ** כ' לבאר שי' הרמב"ם דכיון דאם היה אויר לא היה מהני פרוץ כעומד כיון דאיכא חממ"צ וכשי' רש"י ועוד ראשונים לק' כ"ב ב', א"כ גם בגונא דאיכא סכך פסול לא מהני זה, ומשום הכי גם להלכה דפרוץ כעומד מותר, מ"מ בסוכה פסול משום דבעי דע"י הסכך הכשר לבד לא יהיה חממ"צ, ומה דמק' הגמ' רק למ"ד פרוץ כעומד אסור, כ' דאה"נ דהוה מצי לומר ולטעמיך, **והשפ"א** מוסיף דס"ל כשי' רש"י בקו' הגמ' דהוה רק על מה דמשני דמיירי במעדיף, וכיון דרב אמי ורבא כתבו לישב זה נראה דהכי ס"ל והיינו משום דבאמת בסוכה לא מהני פרוץ כעומד וכמשנ"ת, [ובתוס' לק' כ"ב ב' באמת הק' על רש"י דס"ל דבאויר לא מהני פרוץ כעומד דמאי שנא מהכא, ואמנם הראשונים שם מחלקים בין אויר לסכך פסול, מ"מ הרמב"ם ס"ל לדינא דאין לחלק בזה], **והכס"מ** כ' לבאר דשי' הרמב"ם גם משום דאי אפשר לצמצם, [ועיי"ש במגדל עוז ובהה"מ ובכס"מ דלא ציינו כלל להשגת הראב"ד בזה], ומש"כ הרמב"ם דפסול משום דהוי כפרוץ, הוא משום דגם באויר ס"ל להרמב"ם דפסול בפרוץ כעומד רק משום דאי אפשר לצמצם שלא יהא אויר כלל בסכך הכשר, וכשי' התוס' לק' כ"ב ב' דסגי בעומד כפרוץ גם באויר, ומש"כ הרמב"ם בהי"ט דאם האויר כמקום המסוכך פסול משום חממ"צ, כ' לבאר דהיינו דכיון דאי אפשר לצמצם נמצא דבכהאי גונא יש עוד אויר בסכך הכשר ונמצא דאיכא חממ"צ.

א) תוד"ה בארוכה – מש"כ דהסוגיה כר"נ כ' הפנ"י לומר דזהו רק הדין דמטמאה אברים, אבל מה דאין מסככין י"ל דאתיא גם לרבנן, דאע"ג דאין מקבל טומאה מ"מ כיון דראוי לשימוש על ידי דסומך אגודא כבר אינו כשר לסיכוך וגרע מבלאי בגדים.

בא"ד – **הר"ש והרא"ש** בפי"ח מכלים משנה ה' גם כ' דהסוגיה כר"נ, [ובדברי התוס' נראה מבואר דרבנן שם פליגי רק על ארוכה ושני כרעים, אמנם בר"ש וברא"ש י"ל דרבנן פליגי גם על קצרה ושני כרעים, ומשום דשם מטהרים אפילו אם רק ניטל ארוכה אחת או קצרה אחת], אמנם **בחי' הגר"א** שם הק' דגם ר"נ דמטמא זהו רק אם נשאר עדיין ארוכה ושתי כרעים וגם שתי קצרות אבל בנשאר רק ארוכה ושתי כרעים גם לר"נ טהורה, וכ' דבמתני' מיירי דנשבר לגמרי ואינו עומד לחזור, משא"כ הכא מיירי שכל המטה קיימת וסופה לחזור ואתיא ככו"ע, וכ"כ **בתוס' רבי יהודה** בברכות נ' ב'.

**והרמב"ם** בפכ"ו מכלים הי"ג כ' הדין המבואר בגמ' הכא דאם נשארה ארוכה ושתי כרעים או קצרה ושתי כרעים הרי אלו מטמאין, **והראב"ד** השיג דזהו כר"נ והרמב"ם בה"י שם פסק כרבנן, וכ' **הכס"מ** דהרמב"ם בהי"ג דכ' דגם בקצרה ושתי כרעים לבד טמאה מיירי לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא וכיון דאכתי חזי לשימוש כמבואר בגמ' משום הכי מקבלת טומאה, משא"כ בה"י מיירי שהיתה כבר טמאה מדרס ולענין טהרה על ידי שבירה כמבואר בלשונו שם ובזה ס"ל דכל שנשבר ממנה ארוכה ושתי כרעים נטהרה שאין צורת המטה עומדת וכמש"כ שם, ואע"פ שאכתי חזי לשימוש ויקבל טומאה מכאן ולהבא מ"מ מטומאה שהיה לה קודם נטהרה, **ובראשון לציון** כאן **ובחזו"א** כלים סט"ז סקי"ד כ' לישב שי' הרמב"ם דבהי"ג מיירי דהמטה כולה קיימת ועומדת לחזור משא"כ בה"י מיירי דנשברה וליכא להחלק שנשבר שיוכל להחזירו, וזהו כשי' הגר"א שנתבאר.

בא"ד – מה שהביאו מתני' דכלים דאם נגנבה חציה טהורה וכ' דשם אין סופה לחזור כ"כ גם **בתוס'** בברכות, [**ובתוס' רבי יהודה** שם מבואר דאע"ג דמבואר הגמ' הטעם משום דחזי לתשמיש, צ"ל דתרתי בעי דסופו לחזור ושחזי לתשמיש עכשיו, ועיין **בחזו"א** שם אות ו' מה שביאר בזה], אמנם **בתו"ר ובתוס' רבי יהודה** בברכות כ' דמיירי דלא נשאר שם ארוכה ושתי כרעים או קצרה ושתי כרעים, ועוד כ' דמש"כ דטהורה היינו מטומאה דלשעבר אבל מכאן ולהבא מקבלת טומאה וזהו כמו שכ' הכס"מ בשי' הרמב"ם.

בא"ד – מה שהביאו מתני' דכרע, מבואר **באור גדול** בכלים פי"ח משנה ט' דהביאו זה אחר שכ' דמה דמבואר הכא דמטמא בארוכה או קצרה ושתי כרעים היינו דוקא בסופה לחזור, דא"כ ק' דבמתני' נראה דגם כרע לבד מקבל טומאה, ובלא דבריהם היה אפשר לישב דשם מיירי דסופו לחזור והכא מיירי דאין סופו לחזור, והנה **ברמב"ם** בפה"מ **וברע"ב** שם מבואר דלא כהתוס' אלא דהכרע מקבל טומאה כשהוא בפני עצמו, ויק' מהסוגיה הכא, ובאור גדול שם כ' דלפי מה שהביאו התוס' לק' דברי התוספתא בביאור מחלוקת ר"א וחכמים לא קשיא מהכא ויתבאר לק' בע"ה, אמנם אכתי ק' על שי' הרמב"ם דמבאר להסוגיה כשי' רש"י ולא כהתוספתא, **ובחי' הגר"א** במשנה ה' שם תי' דקו' הגמ' הכא היא רק על ארוכה וקצרה דלא חזו לתשמיש בפני עצמם ומשום הכי מק', דאברים היינו גם ארוכה וקצרה, ועל זה משני דחזי עם שתי כרעים, אבל כרע חזי בפני עצמו ומקבל טומאה לעצמו.

בא"ד – מש"כ דמיירי בכרע שקיבל טומאה מקודם, כ"כ גם **הר"ש והרא"ש** במשנה שם, **ובחי' הגר"א** ובעוד אחרונים הק' דלא מצינו דחוזרת טמאה ישנה אלא בכלי מתכות וכמש"כ התוס' בשבת קי"ב ב', **ובחזו"א** כלים סט"ז אות ה' כ' לומר דטומאת מדרס שאני דלא בעי שיהיה כלי לטומאת מדרס אלא סגי שהוא מיוחד למדרס עיי"ש.

**טז' א'**

גמ' למאי חזיא – **בראשון לציון ובשפ"א** כ' דכל קו' הגמ' היא רק לענין מטמאת אברים, אבל לענין טהרה בזה גם אם עכשיו אינה מטמאה, מ"מ מהני לה טבילה, וכן נראה **ברע"ב** בפי"ט משנה א', אמנם **במים טהורים** שם בחדר"ן [הובא בחי' אנשי שם] הק' דכיון דעכשיו אינה טמאה, בודאי לא מהני לה הטבילה, [ודברי הרע"ב שם צ"ע גם בלא קו' זו עיי"ש במפרשי המשנה], וכ"כ **החזו"א** בכלים סט"ז סק"כ דלא מהני טבילה אם עכשיו אינה טמאה.

גמ' ולמיתב עלייהו וכו' – מש"כ אפילו בקצרה ושתי כרעים כן מבואר גם **בתו"ר ובתור"פ**, אמנם **בר"ש ובפי' הרא"ש** בכלים כ' אפילו קצרה ושתי כרעים, ודברי התוס' דיש רבותא יותר בקצרה דטהור הם כמבואר בדבריהם לעיל בד"ה בארוכה, דרבנן דר"נ פליגי רק בארוכה ושתי כרעים, ונתבאר שם דבאמת בר"ש וברא"ש בכלים לא כתבו זה.

בא"ד – **בפי' הר"ח** בשם **גאון ובערוך** מבארים הגמ' דחזי לישב על הארוכה או הקצרה כמו שהיא ולטוות פשתן או קנבוס, **ובר"ש וברא"ש** במשנה ה' מבואר כרש"י, וכ' **המאירי** דלפי פי' רש"י לא גרסינן בגמ' ולמיתב עלייהו.

תוד"ה מטה – מה דהביאו מהתוספתא כ' **המהרש"א** דלפ"ז צ"ל דמה דמק' הגמ' למאי חזיא, היינו לר"א דס"ל דהוי חיבור ארוכה ושתי כרעים דלמאי חזיא, וכ' דלפי התוספתא מבואר דלרבנן מטמא גם כרע בפנ"ע כיון דמבואר דהכרע טמא לבדו, והק' דאמאי טמא דלמאי חזיא ובגמ' לא משני אלא דארוכה ושתי כרעים חזו, וכ' דאפשר דבאמת הסוגיה לא אתיא כהתוספתא, וכן מבואר **בחי' הגר"א** על משנה זו דסוגית הגמ' דלא כהתוספתא וכן נראה מבואר **בפי' הרא"ש** שם.

**והרש"ש והשפ"א** כ' די"ל דגם לרבנן אינו מטמא כרע לחוד, ומ"מ לא הוי חיבור, ועוד כ' **האור גדול** על המשנה שם **והשפ"א** די"ל דבאמת כרע לחוד טמא משום דמיחד למדרס, וקו' הגמ' על ר"א דלמאי חזי הארוכה עם שתי הכרעים יחד, כיון דס"ל דהוי חיבור מבואר דיש תשמיש במה דמחובר הארוכה עם שתי הכרעים, ומש"כ התוס' לעיל דכרע אינו טמא בפנ"ע זהו דוקא לפי פי' רש"י בסוגיה דמבואר דאם ליכא ארוכה או קצרה ושתי כרעים אינו מקבל טומאה.

ב) תוד"ה ומטהרת – **ברש"י** בשבת מבואר דגם פשוטי כלי עץ אין להם טהרה במקוה ולפ"ד יק' מהכא, **וביראים** מצוה תכ"א כ' גם כשי' רש"י, וכ' דמה דמבואר הכא דיש למטה טהרה, הוא משום דמשמש אדם ומשמשי אדם דבזה מקבל טומאה כמו דיש לו בית קיבול, וכמו דדרשינן בתורת כהנים, וכ"כ **הפנ"י** בשבת בשי' רש"י, [אמנם שי' הרבה ראשונים דהאי דרשה אינה אלא אסמכתא בעלמא, וכמבואר בריטב"א לעיל י"ב ב' וכ"כ התוס' בב"ב ס"ו א'], **ובמגיני שלמה** בשבת כ' לישב דיש בה במטה בית קיבול, ועיי"ש מש"כ לגבי ארוכה ושתי כרעים אמאי מטהרת אף דאין בה בית קיבול, וע"ע בעל"נ.

תוד"ה דלא – שי' **הר"ש** בפכ"ח מכלים משנה ח' דהגמ' בזבחים מיירי בטלית שיש בה הרבה קרעים שאין בכל אחד שלש על שלש, אבל במטלית שכולה אינה שלש על שלש לא מהני יחוד כלל, וכן מבואר **ברמב"ם** בפכ"ב מכלים ה"כ ובפכ"ג ה"ג, **והראב"ד** שם השיג דמבואר דלאחיזה טמא כל שהוא, [ושי' הרמב"ם דהכונה דהיה עכ"פ שלש על שלש], וכ' דאפשר דדוקא שם דמקצע מתחילה לכך מהני זה שיקבל טומאה הגם דאינו שלש על שלש, **והרש"ש** בזבחים ועוד אחרונים כ' דגירסת הרמב"ם הגמ' שם דהיה שלשה על שלשה, ועיין **בחי' הגר"ח** [סטנסל], סתי"ב דכ' דיסוד המחלוקת אי מהני יחוד ומחשבה, הוא האם דין שלש על שלש הוי משום חשיבות וא"כ מהני יחוד, או דהוי דין שיעור דאין תורת בגד בפחות משלש על שלש וא"כ גם יחוד לא מהני ואכמ"ל.

ג) גמ' סככה בבלאי כלים פסולה – **במג"א** סתרכ"ט סקי"א כ', דלפי מש"כ התוס' דכל כלי עץ הרחב קצת וראוי להניח עליו דבר, מקבל טומאה מדרבנן, אין להניח מרה ומגריפה על הסוכה אפילו נשברה, **ובנתיב חיים** שם הבין כונת המג"א דגם אחר שנשברה אכתי היא מקבלת טומאה מדרבנן משום דאכתי היא רחבה קצת, והק' דמה הוצרך לזה הא מבואר הכא דשברי כלים פסולים אפילו אם אינם מקבלים טומאה כלל, ובהג' **הגרע"א** כ' דכונת המג"א דמתחילה הוי דבר המקבל טומאה מדרבנן, ומשום הכי גם אחר שנשברה מ"מ פסולה משום האי דינא דשברי כלים, ולפ"ז מבואר דגם בדבר המקבל טומאה מדרבנן איכא לגזירת שברי כלים, אמנם **בפמ"ג** במשב"ז סק"ו **ובבכורי יעקב** סק"ג כ' דבמה דמקבל טומאה רק מדרבנן, לא גזרינן גם על השברי כלים דהוי גזירה לגזירה, ובאמת בבכורי יעקב בסקי"ד כ' על המג"א דיש להקל בזה בעת הצורך משום האי טעמא, [ושם מיירי לענין מעמיד ובזה גם אם הוא טמא מן התורה הוי עיקר דינו רק מדרבנן עיי"ש], **ובמ"ב** סק"ח כ' כהפמ"ג ובכורי יעקב דבמקבל טומאה מדרבנן לא גזרינן על שברי עלים, אמנם בסק"י כ' דרק בשעת הדחק יש להקל, ובסקכ"ה סתם המ"ב כדברי המג"א, **ובשעה"צ** סקמ"ט ציין לנתיב חיים, ולפ"ד לא מבואר במג"א דגזרו גם על שברי כלים דמקבלים טומאה רק מדרבנן וכמשנ"ת.

א) גמ' החוטט בגדיש – **ברש"י** לעיל י"א מבואר הטעם דאינה סוכה דכיון דאינו נוגע בסיכוך לעשות שום מעשה, נמצא דנעשה מאליו וליכא עשיה, **והרמב"ם** בפה"מ ובפ"ה ה"ט כ' דמשום דלא עימר הגדיש לשם צל הוא פסול, ולפיכך אם היה חלל טפח ונעשה לשם סוכה כשרה, **ובעמק ברכה** סט"ז כ' לומר דשי' הרמב"ם דבאמת מה שחוטט יכול למחשב עשיה דרק גבי כתיבה מצינו דיש חסרון דחק תוכות וגבי סוכה י"ל דשפיר חשיב עשיה באופן זה, אלא דמ"מ ס"ל דלענין עשיה לשמה, בזה לא חל בסכך תורת עשיה לשם צל אלא א"כ איכא מעשה סיכוך לשם צל, והחטיטה לא יכולה להועיל לענין זה, אמנם הנה **בטור** סתרל"ה כ' גם כדברי הרמב"ם דפסולה משום דלא נתן הגדיש לשם סוכה, וכ' דנמצא כשחוקק ומוציא העומרים נעשית מאליה ודרשינן תעשה ולא מן העשוי, **ובלבוש** שם כ' יותר דלא נתן לשם סוכה ואין כאן תעשה, ומבואר מדבריהם דגם בדברי הרמב"ם י"ל דלא חשיב עשיה מה שחוטט, אלא דאם הנחת הגדיש היתה נעשית לשם צל, הרי נמצא דהיה כאן עשיה בתחילה.

**במרומי שדה** לעיל י"ב א' כ' דמדברי הרמב"ם דכ' דהחסרון משום דלא הניח מתחילה לשם צל מבואר דאם היה מניח לשם צל היה מהני, והק' דהא בגמ' מבואר דדוקא אם יש חלל טפח מהני ליחשב עשית סכך, וכ' לומר דזהו רק מדרבנן אבל מן התורה מהני גם אם אין שם טפח חלל, עיי"ש מש"כ לבאר לפ"ז הסוגיה לעיל, **ובבעה"מ** לעיל י"ב א' גם מבואר לשון זה דכ' שאם העלה העומרין בגדיש לשם סוכה שיחוט לו בגדיש כשרה ולא גזרינן בה, והיינו דאמרינן עלה דאם יש חלל טפח הויא סוכה, ובמרומי שדה שם תמה על דבריו דמבואר דגם מדרבנן כשרה בהעלה העומרין לשם צל, והרי סיים בדברי הגמ' דדוקא אם יש שם חלל טפח, **ובביה"ל** בסתרל"ה בד"ה אבל גם כ' לדייק דברי הרמב"ם דלא בעי שיהיה טפח, והביא גם דברי הבעה"מ, וכ' דמדברי כל הפוסקים מבואר דאם אין חלל טפח לא מהני מה דמעלה לשם סיכוך, וכ' דנראה לישב קצת דבאמת אין כונת הרמב"ם דמהני גם אם אין חלל טפח, אלא דכונתו רק לאפוקי אם מתחילה היה חלל טפח ונתכוין לשם סיכוך, וכמו שמסיים הרמב"ם דבריו דלפיכך אם היה שם חלל טפח כשרה משום דנעשה הסכך לשם צל, ומבואר דרק בכהאי גונא הוא דמהני אם מתכוין לשם צל.

ב) גמ' אבל אם יש שם חלל טפח – **בפי' הר"ח** מבואר שני פי' בגמ', הפי' האחד דמיירי דבגדיש למעלה הניח חלל טפח ומיירי דאח"כ בא להסיר כל הגדיש עד הקרקע, ולפ"ז נמצא דמה דהוא מניח למעלה חלל טפח הרי זה בהדיא לשם עשית סכך דלדבר אחר לא יניח באמצע הגדיש חלל טפח, ועוד פי' כ' כמו דמבואר ברש"י ובשאר ראשונים דמיירי דבתחילת הגדיש היה חלל טפח בין הגדיש לקרקע, ולפ"ז כ' דהא דמהני הוא משום דנתברר שעשה עכ"פ לשם סוכה דעלמא דאין דרך להגדיש באופן דיהיה הגדיש תלוי מעל הקרקע, וקיי"ל דסוכת גנב"ך כשרה, וכן מבואר **ברא"ש** דמשום הכי כשר ביש חלל טפח דמתחילה הניח לשם צל, וכ"כ **הריטב"א** דמיירי דמתחילה הגדיש לשם צל, וכ' דאין לשון רש"י מחוור בזה, והיינו משום דבאמת מלשון רש"י נראה דגם אם לא הניח מתחילה לשם צל דהסוכה כשרה כל שהיה חלל טפח, **ובשפ"א** כ' לומר דבאמת גם אם לא יניח מתחילה לשם סיכוך כלל יהיה כשר ומשום דמה דבעי חלל טפח הוא רק משום דיהיה לזה שם סכך מתחילה, ובזה כבר לא הוי סיכוך מן העשוי אלא ע"י עשיה, ואמנם דאכתי יש בזה חסרון דלשם צל, מ"מ לזה מהני מה דאח"כ הוא חוטט לשם סוכה, דאע"ג דלא חשיב עשיה לענין דיחשב דיש כאן סיכוך ע"י עשיה, מ"מ לענין דיחול תורת לשם צל סגי גם בעשיה זו, [וזה איפכא מסברת העמק ברכה שנתבאר באות א' דהחטיטה יכולה להועיל דיש כאן עשיה בסכך, ורק לא מהני לענין דיחול בסכך דהוי לשם צל].

**והרי"ף** כ' דאם יש חלל טפח וחטט לשם סוכה הרי זו סוכה, וכבר תמה **בביה"ל** סתרל"ה במש"כ דחטט לשם סוכה דאמאי בעי שיחטוט לשם סוכה, הא ההכשר הוי ע"י שמתחילה היה חלל טפח ואז נהיה לזה שם סכך, ואמאי בעי שגם החטיטה תהיה לשם סוכה, **והשפ"א** כ' לפ"ד דיש לבאר שי' הרי"ף דבאמת כשהיה חלל טפח, לא מיירי דמתחילה הניח לשם עשית סיכוך ולשם צל, ומשום הכי בעי אח"כ בחטיטה שיחטוט לשם סוכה, **וברמב"ם** בפ"ה ה"ט **ובטושו"ע** סתרל"ה מבואר דחלל טפח מהני משום דמתחילה עשה לשם סוכה, וכמש"כ הר"ח והריטב"א והרא"ש.

רש"י ד"ה אבל – **הר"ן** הביא דברי רש"י, וכ' דנראה מדבריו דדוקא אם חוטט בקרקע והגדיש נשאר כמות שהוא מהני, אבל אם יחטוט בגדיש נמצא דמה דסיכך מתחילה אינו מסכך עכשיו ולא מהני, וכ' דאיכא מאן דמכשיר בכל ענין ומשום דמתחילה כל גובה הגדיש הוי הסיכוך והוא רק מקליש הסכך בחטיטתו, וכבר עמדו בזה **הב"ח** ועוד אחרונים, דלפי מש"כ ברש"י לפנינו הרי נראה אדרבה דגם בחוטט בגדיש מהני, וכ' דהיה לר"ן גירסא ברש"י דחטט מלמעלה למטה, [ויל"ע דבר"ן מבואר דברי רש"י כמו שהם לפנינו], ושי' **התורי"ד** כמש"כ הר"ן בשי' רש"י דאם יחטוט בגדיש לא יהני, אך מ"מ כ' דשי' רש"י דגם אם יחטוט בגדיש מהני ודלא כהר"ן שכ' דזה שי' רש"י, ולהלכה מבואר **בפוסקים** דגם כשחוטט בגדיש מהני.

בא"ד – **באב"נ** סרצ"א אות ו' העיר לפי המבואר בגמ' לעיל ה' ב' דלר"מ ילפינן דבעי גבוה י' משום דסוככים בכנפיהם גבי כרובים הוי מעל י', א"כ הוי דין בסכך ואמאי סגי בחלל טפח, וכ' לומר דהגמ' הכא אתיא כר"י דהוי מהלכה והוי דין רק במחיצות.

גמ' במשך ז' – **בראבי"ה** מבואר דאם יחטוט עוד אחר ז' לא יהיה כשר משום פסל, דלפסל בעי שיהיה משך דופן, והביאו **הרא"ש**, **וברבינו מנוח** בפ"ה ה"ט גם כ' דין זה, אך כ' דלא מהני משום דרק בסכך כשר מהני פסל, והכא דהסכך פסול לא מהני דין פסל להכשירו, **ובמאירי** מבואר שתי שי' בזה, **והטור** כ' דברי הראבי"ה, והק' **הדרישה** דהיה לו לבאר דלא מהני משום דלא נעשה בהכשר, וכ' דגם כל שאין משך דופן מה דלא מהני בתורת פסל הוא משום דלא נעשה לסוכה, **ובשו"ע** הביא דין הראבי"ה, **ובמג"א** סק"ג הביא הטעם דליכא משך דופן ומבאר דזה הסכך פסול הוא, **ובלבו"ש ובפמ"ג** מבארים דבריו דס"ל דבאמת משום חסרון דופן אין לפסול כאן דהרי יש כאן דפנות, אלא דכיון דאפילו אם ליכא משך דופן הדין דאין הכשר פסל, כל שכן דהיכי דהסכך פסול דלא יהיה הכשר פסל, **ובבכורי יעקב** סק"ו העיר דהלשון משמע דהחסרון כאן הוא משום דליכא משך דופן ועיי"ש מש"כ.

גמ' שם – **השפ"א** מעיר אמאי לא סגי במשך ד' ומשהו דפחות מג' טפחים סכך פסול אינו פוסל גם בסוכה קטנה, וכ' דלפי מש"כ הראשונים דבעי לשם צל י"ל דנקט משך ז' לרמוז שנעשה לשם צל, ולפ"ז באמת מהני גם ד' ומשהו, וכן **החזו"א** כ' דנראה הכי.

ג) גמ' חלל טפח – **בהג"מ** בפ"ה אות ל' כ' דמהאי טעמא דמבואר הכא דבעי חלל טפח אין לעשות הסכך קודם לדפנות, ואם עשה הדפנות טפח סמוך לסכך יכול לסכך, **והרמ"א** כ' דין זה להלכה בסתרל"ה, **ובלבוש** סתרכ"ו ס"א כ' דאם עשה הסכך קודם לדפנות כלל, הסכך פסול ונראה מדבריו דמן התורה פסול, דכ' דמה דבעי לדין דעושה סוכה תחת האילן פסול הוא בגונא דהביא האילן אחר שהיה דפנות, דאם לא כן גם בסכך כשר הדין דפסול, וכ"כ **הט"ז** בסתרל"ה סק"ג דמן התורה פסול, דבלא דפנות אין לזה שם אהל, אמנם **הב"ח** כ' דאין ללמוד מהכא להיכי דלא היה דפנות, דהכא ליכא כלל סיכוך כיון שאין חלל, משא"כ בליכא דפנות הרי עכ"פ הרי הוא מסכך על החלל שתחתיו, וכ' לומר דמה דכ' בהג"מ שלא יסכך קודם שיש דפנות הוא רק דין לכתחילה ודלא כהלבוש, [והביא גם דברי רש"י במתני' בסמוך דכ' דמשלשל דפנות מלמעלה למטה היינו דהתחיל לארוג המחיצה אצל הסכך, ומבואר דהיה הסכך קודם לדפנות, והט"ז כ' דיש לפרש דברי רש"י אצל מקום הסכך או דהיה שם דופן טפח], **והמג"א** בסק"ד כ' דבדיעבד כשר והלבוש פוסל, **והמ"ב** בסק"י כ' דהב"ח מכשיר בדיעבד והרבה אחרונים חולקים דגם דיעבד פסול.

**בפמ"ג** במשב"ז סק"ה כ' די"ל דסגי אם יש דופן בצד אחד של האורך, **והבכורי יעקב** בסק"ח חולק עיי"ש, **ובקה"י** ס"ו גם מביא דברי **העמודי אור ובי' הגר"א** דמבואר דכל שאין ג' דפנות של טפח דפסול.

א) מתני' מלמטה למעלה וכו' – **ברא"ה ובריטב"א** מבואר דמהני משום דאמרינן גוד אסיק מחיצה, וכן מבואר בעוד ראשונים, אמנם **הפנ"י** מביא דברי **הר"ן** לעיל ד' ב' דכ' לפי שי' הרי"ף שם דלא בעי לדינא דגות אסיק בסוכה אלא בשבת, ומבואר דדינא דמתני' הוי גם בלא ההלכה דגוד אסיק, וכ' לומר דשיטתו מהני משום דין חבוט, אמנם **בשו"ת רדב"ז** [מכת"י ח"ח סע"ו], מבואר דגם בלא דיו חבוט מהני מחיצה י', דהוא גודר המקום מעצמו גם למעלה.

שם – **הגרע"א** [נדפס לק' י"ח א'] כ' להסתפק היכי דיהיה דופן י' טפחים, ומעל הדופן יהיה דופן פסולה, [עיי"ש שכ' כגון דהיא גזולה ומש"כ בזה], האם נימא דבזה הסוכה פסולה דרק אם יש אויר אמרינן גוד אסיק או חבוט.

רש"י ד"ה שלשה – **הפנ"י** כ' דמש"כ דאמרן, היינו מה דמבואר בכמה מקומות דלא אמרינן לבוד היכי דאיכא בקיעת גדיים, **ובעל"נ** כ' דכונת רש"י לברייתא לעיל י"ד ב' דמבואר דאם נפרץ כדי שיזדקר הגדי פסול, **ובראבי"ה** שם מבואר דהברייתא אתיא גם כרבי יוסי דמכשיר במתני', דשם מיירי דסוכה גבוהה רק י' טפחים ונמצא דאין שם דופן י' ומשום הכי לא אמרינן גוד אחית, והנה יל"ע אמאי לא מהני מ"מ משום דאיכא עומד מרובה, ועמד בענין זה **בשפ"א** בע"ב, וכ' די"ל דבסוכה לא מהני עומד מרובה עיי"ש, ובאמת **בראבי"ה** בע"ב מבואר הכי לענין שתי דלא מהני עומד מרובה בסוכה.

גמ' מחיצה תלויה – **הריטב"א** כ' דמה דמבואר גבי בור דמהני מחיצה בתוך הבור, הוא משום דהקילו גבי מים ומשום שאין שם בקיעת גדיים וכמבואר בשבת ק"א ב', ובשבת שם הק' הריטב"א דאמאי בעי להא דהקילו במים, הא כיון דאמרינן דבקיעת דגים לא שמי' בקיעה ממילא דאין חסרון דמחיצה תלויה, וכ' דאי לאו דהקילו היה ראוי להחמיר משום דמ"מ איכא בקיעת דגים, ומבואר דכל החסרון במחיצה תלויה הוי משום דאיכא בקיעת גדיים, אמנם **במאירי** כאן כ' דבגבוהה ג' דגדיים בוקעים אינה מחיצה ולא אמרינן גוד אחית מפני שדרך בנין לעלות מלמטה למעלה, וכ' דאפילו למ"ד דאמרינן גוד אחית בחגיגה י"ט א' לענין מקוה לצרף העליון לתחתון זהו משום דמים דרכן לירד, ומבואר דהוי חסרון בפנ"ע מה דלא מהני מחיצה תלויה, וכ"כ **החזו"א**, והוכיח זה מכח קו' הריטב"א דאמאי בעי בגמ' לומר דקל הוא במים, [ולא היה לפניו דברי הריטב"א], **ובמג"א** סתר"ל סקי"ג **ובמ"ב** סקמ"ה כ' דלא מהני מחיצה תלויה בסוכה משום דאיכא בקיעת גדיים, וע"ע בספר שלום יהודה ס"כ בענין זה.

**ובפנ"י** הק' לפי מה דקיי"ל דלא מהני מחיצה תלויה, למאי בעי להלכה דגוד אחית, וכ' לומר דאיצטריך לדין דפי תקרה יורד וסותם, והביא דברי **רש"י** לעיל ו' ב' בד"ה לגוד דמבואר הכי, **ובעל"נ** כ' לומר דאיצטריך לגונא דאיכא גידודי למטה בפחות מגובה י' דכבר מהני דלא יהיה בקיעת גדיים, ובכהאי גונא לכו"ע מהני מחיצה תלויה כיון דליכא בקיעת גדיים, אמנם **החזו"א** כ' דגם בכהאי גונא יש חסרון של מחיצה תלויה וכמשנ"ת דס"ל דיש חסרון בפנ"ע במחיצה תלויה, [ושם מיירי לענין מחיצה לשבת, ועיין בספר שלום יהודה שם דכ' דמהאי טעמא גם לענין סוכה לא יהני, וזה מוכרח לכאורה לשי' החזו"א, דאי לאו הכי יק' מאי מייתי מהא דבור דמהני מחיצה תלויה לר"י, הא שם ליכא בקיעת גדיים, ועל כרחך דהכא מיירי גם בכהאי גונא דליכא בקיעת גדיים].

ב) תוד"ה בין – **המהרש"א** כ' דיש לגרוס בתוס' דיש ספרים שכתוב בהן בין מלמעלה בין מלמטה וכמו הגירסא לפנינו בגמ', וכן מבואר **בתו"ר**, ודחו גירסא זו, וכן כ' **המהר"ם** דרש"י לא גרס בין מלמעלה, אמנם **הרע"ב** בעירובין גרס לה, ומבאר דמלמעלה היינו דט' טפחים מעל המים וטפח בתוך המים, ומלמטה היינו דט' טפחים בתוך המים וטפח מעל המים, ומתוך אוגנו היינו דכולו מעל המים.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דלכאורה כל מה דפליג ת"ק על ר"י הוא דוקא בכותל שלא נעשה לצורך מחיצה למים, אבל אם יעשה מלמעלה מחיצה לצורך המים גם לת"ק יהני, וא"כ שפיר י"ל דמלמעלה היינו ממש מעל הבור, וכ' דשי' התוס' דגם בזה פליג ת"ק, וכ' דהכי נראה בגמ' דאמר דר"י ור"י אמרו דבר אחד, הגם דר"י מיירי דעשה המחיצה לצורך הסוכה, ומבואר דגם בזה דוקא לר"י מהני ולא לת"ק, ועיין בעל"נ.

**טז' ב'**

גמ' ולא היא וכו' – **הפנ"י** כ' לבאר הא דאמרינן דלא ס"ל כהדדי, ובסמוך גם מוקי להמעשה שהביאו בסמוך כרבי ישמעאל בנו של רבי יוסי ולא כרבי יוסי, לפי השי' דהלכה כרבי יוסי וכמשי"ת, דמשום הכי בעי לומר דרבי יוסי לא סבר כרבי יהודה, דבמחלוקת ת"ק ורבי יהודה לא קיי"ל כרבי יהודה, והכא קיי"ל כרבי יוסי, ועוד כ' דמצינו דרבי יוסי ס"ל דיש להחמיר יותר לענין שבת עיי"ש, **ובראשון לציון** כ' לומר דהכי קים להו דרבי יהודה ורבי יוסי לא ס"ל כהדדי.

גמ' שם וכו' – **הריטב"א** כ' דמהכא מוכח דהיכי דאמרינן דאמרו דבר אחד, פעמים שאינם מודים זה לזה, וכבר עמד בזה **בעל"נ** דלפי המבואר בגירסא דידן הרי הוא דוחה מה דאמר רבב"ח דאמרה בשי' ר"י, וכ' דנראה דהיה לריטב"א גירסא אחרת בגמ'.

גמ' אלא בסוכה דמצות עשה – **הריטב"א** בעירובין כ' דלפ"ז מה דבשבת לא מהני מחיצה תלויה זהו רק מדרבנן, ולכאורה כונתו דלר"י הוי מדרבנן, אבל רבנן דפליגי על ר"י ס"ל דגם מן התורה לא מהני מחיצה תלויה, ועיי"ש בגאון יעקב.

תוד"ה פירסו – מה שהביאו מרש"י בשבת, הנה **ברש"י** לפנינו מבואר שם דמיירי דהיה החלון בכותל ולא בגג, אלא דמבאר שם דאסור משום בנין ולא משום אהל, ומה דאמרינן שם דהכל מודים דאהל עראי אסור בתחילה בשבת מבואר **בר"ן** שם, דשי' רש"י דהגמ' מדמה דכמו דשרו רבנן למעבד בנין הכא נמי באהל, ומשום דס"ל דשרי להוסיף על הבנין והוא הדין על האהל עיי"ש, אמנם **ברש"י** בשבת קל"ז ב' מבואר כמש"כ התוס' בשמו דמיירי בארובה שבגג.

בא"ד – מה דהביאו מהא דעירובין מ"ד, דמייתי גבי עשית דופן הא דאין עושין אהל עראי, כ' **הפנ"י** דלפי המבואר לעיל גבי הגמ' בשבת, הכא נמי בעירובין הוי האיסור משום בנין, ורק הכא ליכא משום בנין משום דבסדין אין תורת בנין כלל, משא"כ בעירובין דמיירי לענין עשית סוכה בזה שפיר חשיב בנין ומשום הכי יש לאסור, אמנם באמת כבר הביא **העל"נ** דברי **רש"י** שם, דמבואר דס"ל דשייך עשיית אהל גם מן הצד, אלא דאין החילוק כמש"כ התוס' בין אם הוי מחיצה המתרת או לא, אלא החילוק האם הוי מחיצה שלישית באותו מקום דזה שפיר חשוב כעשיית אהל ואסור, אבל היכי דהוי מחיצה רביעית וכבר הוי המקום מוקף מג' רוחות בזה ליכא משום עשיית אהל, ומשום הכי שרי למעבד מחיצה בהא דעירובין צ"ד א' שהביאו התוס' בתחילת דבריהם, והכא הרי מבואר ברש"י דלא עשו אלא מחיצה אחת דבסוף המבוי היה החצר כנגד בית הכנסת ופרסו סדינים לרוחב המבוי.

לענין הלכה מבואר **בפי' הר"ח ובראבי"ה** דהלכה כר"י דמחיצה תלויה מתרת, אמנם שי' **הרא"ה והריטב"א והרא"ש** דהלכה כרבנן, וכ"כ **הר"ן** דנראה שי' **הרי"ף** דסתם המשנה ולא פירש ההלכה כמאן, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ד ה"ד **וטושו"ע** סתר"ל ס"ט.

ג) גמ' היכי עביד וכו' – **הריטב"א** כ' דמבואר הכא דלבוד מהני לא רק להחשיב לשני הדברים כסמוכים, דא"כ הכא לא יהני כיון דבעי מחיצת י', אלא מהני גם להחשיב לריוח שבין שני הדברים כסתום.

גמ' מיתיבי – **המהר"ם** מעיר דמתחילה אמרינן דזה פשיטא, ואח"כ מק' מיתיבי, וכ' דאה"נ קודם דמשני דיש ס"ד דלא אמרינן תרי לבוד אין להק' מהברייתא, די"ל דגם מחצלת ד' מהניא ומה דנקט ז' הוא משום דאין נפ"מ בין ד' לז', אבל לפי מה דמסיק דיש רבותא מד' יותר מז', מק' מהברייתא דמשמע דדוקא ז' ולא ד', ועיין בעל"נ.

גמ' מהו דתימא חד לבוד וכו' – **בראבי"ה** מבואר דאע"ג דאמרינן תרי לבוד, מ"מ תלת לבוד לא אמרינן כגון למעלה ולמטה ומן הצד, [ולכאורה גם ברש"י נראה הכי דכ' דהמחצלת ארכה כאורך הדופן, וכן גבי פס ד' כ' דגבוה י', אך י"ל דס"ל דכל דהוי לערב ולשתי יחד לא אמרינן לבוד, ואפשר דיש חסרון משום דליכא לבוד לפינה דשם הוי יותר מג' טפחים ולא אמרינן לבוד מלבוד].

תוד"ה מהו – משה"ק דהא נמי פשיטא, כ' **הפנ"י** לישב דהכא הוי תרי עניני לבוד דלמעלה הוי להחשיבו כמחובר לסכך, ולמטה הוי להחשיבו כמגיע עד לקרקע.

בא"ד – מש"כ דלא מהני שני חבלים, **הראבי"ה** חולק דמהני, ומבואר בדבריו דמה דאמר מחצלת ולא אמר שני חבלים הוא משום דשכיח שיש מחצלת ד' טפחים, ומשום הכי לא הוצרך לנקוט שני חבלים, וע"ע לק' בתוד"ה בפחות.

**ובמהרש"א** בתוד"ה בפחות הק', דהא מבואר בגמ' דקנה פחות פחות מג' טפחים מהני כמו שהביאו התוס', ואמאי לא אמרינן דלא יהני משום דלא הוי מחיצה של שתי וערב, וכ' דחלוק שתי מערב, וערב חמור יותר משתי, וכדחזינן בגמ' בעירובין שם דמבעי אי מהני עומד מרובה בערב כמו דמהני בשתי, ומשום הכי הגם דבערב מחמירים דלא מהני לבוד אי ליכא מחצלת ד' טפחים, מ"מ בשתי לא החמירו דהא גם שם שרי ביחיד עד בית סאתים ובשיירא אפילו טובא, **ובמג"א** ר"ס תר"ל כ' לחלוק על דברי המהרש"א לק' וכמשי"ת בע"ה, וכ' **הפמ"ג** שם, דלשי' המג"א שם דמה דמהני קנה קנה בפחות מג' היינו דוקא באם יש ד' מחיצות, א"כ הכא נמי בערב מהני בכהאי גונא דיהיה ד' מחיצות ואין חילוק בין שתי לערב כלל, אמנם **במחה"ש** שם כ' דבזה מודה המג"א למהרש"א, ואפילו בד' מחיצות לא מהני אלא בשתי ולא בערב.

**וברש"י** לעיל ז' א' מבואר דגם בערב מהני כמו דמהני בשתי, וכ' **בנתיב חיים** על המג"א שם, דשי' רש"י לחלק בין ג' מחיצות לד' מחיצות ומשום הכי מהני לעיל בין בשתי ובין בערב, ועוד כ' די"ל דס"ל דהברייתא לעיל אתיא כרבנן דשרו בעירובין בשתי או בערב לבד, והסוגיה הכא כר"י דלא התיר אלא בשיירא וכמשי"ת עוד בע"ה בתוד"ה בפחות, ולפי מה שנתבאר שי' הראבי"ה דגם לפי הסוגיה הכא באמת שרי גם בשני חבלים, ממילא י"ל דגם שי' רש"י הכי, וע"ע לק' בתוד"ה בפחות, וכן מבואר **בריטב"א** לעיל ז' א' דדברי רש"י הם גם בכהאי גונא דליכא ד' מחיצות וגם הוי לכו"ע, אמנם יל"ע דלכאורה לשי' הריטב"א לא מיירי על שיעור ז' טפחים שבכל דופן, דהא שי' הריטב"א דבעי פס ד' דוקא ולא סגי בקנה שעל ידו יהיה ז' טפחים בלבוד וכמשי"ת בסמוך בע"ה, וא"כ מה דמבואר דמהני קנה קנה פחות מג' על כרחך היינו במה שהוא יתר על ז' טפחים וכמש"כ החזו"א בסע"ה סקי"ב.

ד) גמ' ומוקים לה וכו' – **התוס' והרא"ה והריטב"א** כ' דהכא מיירי על דופן שני של הסוכה דמהני בכהאי גונא דסומך לדופן אחת פס ד' ומשהו בפחות מג', ובשי' **רש"י** כ' הריטב"א דמש"כ לדופן השני, היינו דכבר איכא ב' דפנות כהלכתן ומיירי על הדופן השלישית, והק' דא"כ בטפח שוחק מהני, אמנם **העל"נ** כ' בביאור דברי רש"י דמיירי על הדופן השני בסוכה וכשי' הראשונים, דאי נימא דכבר איכא שתי דפנות, היה לו לרש"י לכתוב דמוקי לה בסמוך לאחת מן הדפנות דאין כאן דופן דנקרא שני.

**והר"ן** כ' דמיירי באיכא שתי דפנות זו כנגד זו כמבוי, והדופן השלישית שסומך לאחת מן הדפנות בעי שתהיה ד' טפחים ולא סגי בטפח שוחק, כמבואר לעיל ז' א' דרק באיכא שתים עריבן מהני שלישית טפח שוחק, **והחזו"א** כ' דלפ"ד הר"ן נראה דלא מהני כלל לבוד בשיעור ז' טפחים של שתי דפנות, ורק לענין דיחשב עריבן מהני מה דיש דופן בצירוף לבוד, **ובפמ"ג** ריש סתר"ל בסו"ד על המג"א שם נסתפק בזה, **והרמב"ם** בפ"ד ה"ב כ' דאם היה לה שתי דפנות גמורות מהני ובה"ג הביא לדין פס ד' רק בכהאי גונא שכ' הר"ן דאיכא ב' דפנות זו כנגד זו, וכן **בשו"ע** לא הובא דין פס ד' אלא באיכא ב' דפנות זו כנגד זו, **ובלבו"ש** על המג"א בסק"א כ' דשי' השו"ע דלא מהני לבוד כלל בשתי דפנות של ז' טפחים, וכ"כ **בבי' הגר"א** בסקי"ב בשי' הראשונה בשו"ע שם, ובס"ה שם הביא **הביה"ל** דברי **הפמ"ג** על דברי הרמ"א שם דלא יהיה פתח בקרנות, דאם הוי פחות מג' טפחים דהוי לבוד כשר, ולכאורה זה כמבואר בריטב"א וברא"ה דגם באחת מן הדפנות של הז' טפחים מהני לבוד, אמנם לא מבואר בדברי הביה"ל דמהני גם להשלים לשיעור ז' טפחים, **ובחזו"א** מבואר די"ל להלכה דלא מכשר על ידי לבוד, [וכ' לומר דגם התוס' שכ' דמהני זהו דוקא בסוכה קטנה, אבל בסוכה גדולה דבעי שיהיה בדופן השני עוד צוה"פ אחר הפס ד' בזה לא יהני בדופן השלישית בטפח שוחק עיי"ש].

**הרא"ה** כ' דבגונא דיהיו שתי דפנות זו כנגד זו, לא יהני אם יעמיד קנה באמצע שיהיה טפח ומשהו ויהיה לבוד מכל צד, דא"כ אמאי מצריך לעיל ז' א' טפח שוחק וצוה"פ, אמנם **הריטב"א** כ' דיש לדחות דשם מיירי על דופן שלישית ושם ליכא לבוד לצד השני כיון דאין שם דופן רביעית, וגם י"ל דמיירי בסוכה גדולה ומשום הכי ליכא לבוד לצד השני, וכ' דהא דהכא לא אמר דיניח קנה של טפח ומשהו משום דבכהאי גונא לא יהני לדופן השלישית טפח שוחק דלמאי נעביד לבוד, אבל בכהאי גונא דמעמיד פס ד' ומשהו סגי גם בטפח שוחק, והא דלעיל ז' א' מבואר דבעי באמצע פס ד' כ' די"ל דדוקא בסוכה גדולה, [או בכהאי גונא דלא עשה הסוכה בחצר דלא הוי עריבן עיי"ש בסוגיה, והיינו דלעיקר שיעור ב' דפנות בודאי בעי פס ד' והנדון בכהאי גונא דיש ב' דפנות רק שהם כמבוי], ומ"מ כ' דעיקר הדין כהרא"ה מדלא נזכר דין זה דסגי בקנה טפח ומשהו, וכ"כ **הר"ן** והוכיח זה מהא דלא אמרינן הכא דסגי בטפח ומשהו, וזהו לשיטתו דהכא מיירי בדופן אמצעית וכמשנ"ת, אמנם **המאירי** הביא דיש מקילין בקנה טפח ומשהו.

תוד"ה בפחות – **המהר"ם** מק' בדברי התוס' דמה תי' על קו' דלעיל מבואר דסגי בקנה קנה פחות מג', וכ' דבאמת מש"כ התוס' הכא דלא מהני משום דלא הוי מחיצה של שתי ושל ערב, זהו רק לחד מ"ד שם וחכמים פליגי שם, וא"כ לחכמים יש להתיר גם בשתי לבד, ומשום הכי באמת לדינא שרי גם בקנה קנה פחות מג', ורבי אמי דאמר דמניח פס ד' זהו כדי שתהיה עשויה כתיקונה לכו"ע, **והמהרש"א** גם כ' הכי, אלא דהוסיף דשם יש ג' שי', האחת שי' חכמים דלעולם סגי בשתי או בערב, והב' שי' ר"י דליחיד לא התירו אלא עד בית סאתים ולשיירא התירו לגמרי, והג' שי' ריב"י דגם לשיירא לא התירו לגמרי, וכ' דלשי' ריב"י באמת יש להחמיר גם בשתי לבד, אמנם לשי' ר"י דלשיירא התירו גם הכא יש להתיר בשתי לבד, אלא דמ"מ בערב לבד יש להחמיר כמו דמצינו דערב חמור משתי, דבגמ' בעירובין שם מבעי לי' האם אמרינן פרוץ כעומד בערב כמו בשתי, ולפ"ז כ' דכיון דהלכה כר"י דמחלק בין יחיד לשיירא, גם הכא מחלקינן בין שתי לערב, ומה דהצריך רבי אמי פס ד' היינו כדי דיהני לכו"ע, **ובתו"ר** כ' בתי' דאיכא למ"ד, ונראה גם דמה דמבואר לעיל ז' א' דמהני קנה קנה בפחות מג' היינו כמ"ד דסגי בשתי או ערב לבד.

**ובמג"א** ר"ס תר"ל כ' לבאר דברי התוס', דלעיל דמבואר דמהני היינו משום דמיירי שם דאיכא ד' מחיצות משא"כ הכא מיירי דליכא אלא ג' מחיצות, ואע"ג דהתוס' כ' דאין שייך לחלק בזה, זהו דוקא קודם שהביאו דמחיצה של שתי לבד הויא מחיצה גרועה, אבל אחר שהביאו זה, מעתה שפיר יש לחלק בין ג' מחיצות לד' מחיצות דבמחיצות גרועות בעי שיהיה ד' מחיצות, **ובבית מאיר** שם כ' לומר דלעיל בברייתא מיירי על עיקר הדין מדאורייתא ומדאורייתא סגי במחיצת שתי או ערב לבד, אבל הכא מיירי מדרבנן דהחמירו דלא סגי במחיצת שתי או ערב לבד, **ובחזו"א** מבואר דמש"כ התוס' הכא דלא מהני זהו מדאורייתא דכיון דחזינן דמחיצת שתי או ערב לבד הוי מחיצה גרועה, י"ל דלענין שיעור ז' טפחים שבשתי דפנות בעי מחיצות מעליא, וכ' דהא דלעיל דסגי בקנה קנה פחות מג', היינו מלבד שיעור ז' טפחים דבזה בעי שיהיה פס ד' כדי דיחשב מחיצת שתי וערב.

בא"ד – **התו"ר** כ' לת' עוד דבאמת גם סגי בב' קנים שכל אחד הוא חצי טפח ומשהו, והא דאמר רבי אמי פס ד' הוא משום דמה דבעי לאשמועינן הוא דמשך סוכה הוי ז' טפחים, ולא חש לדקדק בעשית הפסים, **והראבי"ה** גם כ' דסגי בקנה קנה פחות מג', ודוקא בעירובין מק' הגמ' דיעשה פס אמה ומחצה משום דמיירי במחיצה של אמות ואינו מצוי כ"כ מחיצות גדולות, משא"כ הכא דמיירי בפס ד' טפחים דהוא מצוי, אי"ז קו' אמאי לא הזכיר דמהני גם בפחות מפס ד'.

**במג"א** שם כ' להלכה דלא מהני קנה קנה פחות מג' אלא באיכא ד' מחיצות, וכ' דגם הר"ן שכ' דלא מהני קנה באמצע שעל ידו איכא לבוד לכל דופן וכמשנ"ת, זהו רק אי ליכא ד' מחיצות, **והמ"ב** הביאו בסקכ"ב, ויל"ע דלא הזכיר דהיינו דוקא בשיעור של משך ז', ולכאורה י"ל דכל מה דלא מהני היינו רק בשיעור של משך ז', וכן מבואר **בחזו"א** דרק בשיעור של משך ז' לא מהני לבוד.

**יז' א'**

א) רש"י ד"ה פסולה – כדברי רש"י כ' **הריטב"א והר"ן** כאן ולעיל ד' א', ועיי"ש שהביאו דשי' רש"י כמו מה שדחה רש"י כאן, וברש"י לפנינו לעיל ד' א' מבואר כשיטתו הכא, **ובבית מאיר** סתרל"ב כ' דשי' **הטור** כמו השי' שדחה רש"י, דכ' בסתרל"ב דהיכי דאיכא סכך פסול בסמוך לד' אמות לדופן האמצעי דמכשירים הסכך שסמוך לפתח מדין דופן עקומה, וכ' דמ"מ גם הסכך הקרוב לדופן האמצעי כשר, דנהי דאמרינן רואין הדופן כאילו הוא אצל הסכך הכשר מ"מ במקומו נשאר ומכשיר גם הצד הפנימי, ומבואר דההכשר הוא משום דאמרינן דהדופן מתעקמת למקום הסכך ולא דהסכך הוי חלק מהדופן, [אמנם עיי"ש **בפרישה** דביאר דברי הטור לפי שי' רש"י], **ובתו"ר** לעיל ד' א' כ' דאין להכשיר לישן כנגד הדופן עקומה כיון דרואין כאילו הדופן מפסקת בין הסוכה למקום הפסל שאומרים בו דופן עקומה, ונראה גם כמש"כ הבית מאיר בשי' הטור, ומה שהק' רש"י דא"כ אמאי לא אמרינן דופן עקומה באיכא אויר ג' טפחים, כ' די"ל דהכי גמירי לה והוי כמו גזה"כ, וכ' דגם י"ל סברא בזה דכיון דיש אויר למעלה שלטא בו עינא ורואין השמים מפסיק משא"כ סכך פסול, ועיי"ש מש"כ ראיה לשי' הטור.

**הטור** בסתרל"ב כ' דגם אם אין הדפנות מגיעות לסכך, הדין דעד ד' אמות אמרינן דופן עקומה, מפני שאנו רואין הדופן כאילו עולה עד למעלה ואז נאמר דופן עקומה, אמנם **הר"ן** לעיל ד' א' כ' דכיון דהביאור בדופן עקומה הוא דרואין הסכך הפסול כאילו הוא מן הדופן וכמשנ"ת, זהו רק היכי דהדפנות מגיעות עד הסכך, **ובב"י** כ' דהטור הוציא דבריו מדברי רש"י במתני' דהוכיח דדופן עקומה היינו דרואין הסכך כאילו הוא דופן מהא דבאויר ג' טפחים לא אמרינן דופן עקומה, וכ' הב"י דאי נימא דכל היכי דאין הדפנות מגיעות לסכך לא אמרינן דופן עקומה משום דאיכא אויר בין הדופן לסכך, כל שכן דהיכי דאיכא אויר למעלה בין הדופן לסכך דלא נימא דופן עקומה ומה מק' רש"י, ועל כרחך דס"ל לרש"י דמה דיש אויר אי"ז סיבה דלא נימא דופן עקומה, וכבר הק' שם **הב"ח ובהג' מהרל"ח ובט"ז** סק"אדאה"נ דאי נימא דדופן עקומה היינו דרואין הדופן כאילו היא עקומה והיא עצמה סמוכה לסכך הכשר, גם יש להכשיר היכי דאין הדופן מגעת עד לגובה הסכך, מ"מ מאחר שכ' רש"י דאי"ז הביאור בדופן עקומה אלא דרואין הסכך כאילו הוא דופן ומהאי טעמא ביאר רש"י דלא מהני היכי דאיכא אויר בין הדופן למעלה לסכך, הכא נמי לא אמרינן דופן עקומה היכי דאין הדופן מגעת עד לגובה הסכך וכמבואר בר"ן, **ובפנים מאירות** בח"א סס"א כ' לבאר דברי הב"י דכיון דלא אשמועינן תנא דלא אמרינן דופן עקומה אלא היכי דאיכא אויר למעלה, מזה נראה דהיכא דאיכא אויר בגובה הדופן בזה אמרינן דופן עקומה דאי לאו הכי הוה לאשמועינן רבותא דהיכי דאיכא אויר בגובה דלא אמרינן דופן עקומה, **והב"ח** כ' דהטור ס"ל דמה שכ' במתני' דבית שנפחת וכו' קאי גם על מתני' דלעיל דמשלשל דפנות וא"כ מבואר דגם היכי דהדופן רק י' טפחים ואיכא אויר בין הדופן לסכך מ"מ אמרינן דופן עקומה, וע"ע בהג' מהרל"ח שם מש"כ מקור לדברי הטור.

**והב"ח והמג"א** בסק"א כ' דיש להחמיר כהר"ן, אמנם **הט"ז** בסק"א **ובא"ר** כ' כהטור, וכ' הט"ז דכמו דמבואר בסתר"ל ס"ט דהיכי דאין הדפנות מגיעות עד גובה הסכך וגם איכא בין מקום הדפנות ולסכך פחות מג' טפחים ברוחב, דכשר משום דאמרינן גוד אסיק ולבוד, כמו כן נימא גוד אסיק ודופן עקומה, **והגרע"א** הק' דהר"ן דכ' דבעי שהדפנות יגיעו לסכך זהו לשי' דלא אמרינן תרי הלכתא דלק' י"ח א' כ' דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד, אבל לדידן דס"ל דאמרינן תרי הלכתא וכמו שהביא הט"ז דאמרינן גוד אסיק ולבוד, הכא נמי יש לנו לומר גוד אסיק ודופן עקומה, אמנם **החזו"א** בסע"ז סק"ז כ' דאין לדמות ההלכות זו לזו ואפשר דבמקום אחד אמרינן תרי הלכתא ובמקום אחד לא, **ובעמק ברכה** ס"ז **ובזכרון שמואל** סכ"ו אות ה' סק"ג כ' דמה דלא אמרינן גוד אסיק ודופן עקומה אי"ז כלל משום תרי הלכתא, אלא דלא שייך לומר דופן עקומה באופן זה, דכיון דאין הדופן מגעת לסכך אין לנו לראות הסכך כחלק מהדופן ודין דגוד אסיק לא מהני לזה, דבעי מחיצה ממש שתגיע לסכך כדי דנוכל לראות הסכך כאילו הוא חלק מהדופן רק שנתעקם, וכבר מבואר זה **בבכורי יעקב** סק"ב, **ובקה"י** ס"ד מוסיף דהא שי' הר"ן דדופן י' טפחים דמהני גם אם לא מגעת לסכך, אי"ז מדין גוד אסיק וכמשנ"ת לעיל ט"ז א' באות א', וכ' לבאר משום דגוד אסיק לא היה מהני לזה כיון דאין כאן מחיצה ממש, ולדופן סוכה בעי דופן ממש, ומשום הכי ס"ל להר"ן דמהני משום דסגי במחיצה י' טפחים לגדור כל מקום הסוכה גם מעל המחיצה, וא"כ משום הכי אין לומר גוד אסיק ודופן עקומה דלסוכה בעי שיהיה מחיצה ממש, משא"כ לענין דנימא לבוד לסכך סגי בזה דנימא גוד אסיק, וע"ע לק' י"ח א' משי"ת בענין תרי הלכתא בע"ה.

**בבית מאיר** כ' דהטור לשיטתו דס"ל דדופן עקומה היינו דרואין כאילו הדופן נתעקם וכאילו הוא סמוך לסכך הכשר וכמשנ"ת, ויל"ע דהא הטור כ' דמהני משום דרואין הדופן כאילו עולה עד למעלה, ואי טעמו משום דהדופן קרוב לסכך אמאי בעי לזה.

**בב"ח** מבואר דאם אין בין הדופן לסכך הפסול ג' טפחים, בזה י"ל דגם הר"ן מודה דמהני דאמרינן לבוד ודופן עקומה, **והפמ"ג** בא"א סק"א כ' דצ"ע בזה, ובמשב"ז סק"א כ' דנראה דהר"ן מודה להכשיר בזה, **ובבכורי יעקב** סק"ב כ' דכהאי גונא מהני לכו"ע ולפי מה דמבואר לעיל דרק גוד אסיק ודופן עקומה אין לנו לומר, אמנם לפ"ד הגרע"א דלא מהני גוד אסיק ודופן עקומה משום דלא אמרינן תרי הלכתא, א"כ גם לבוד ודופן עקומה לא נימא, וכ"כ בהג' **הרש"ש** על השו"ע, **ובמ"ב** סק"ד כ' דבעי דפנות מגיעות לסכך כשי' הר"ן, ושי"א כשי' הטור, וכ' דאפשר דהיכי דאיכא פחות מג"ט לכו"ע יש להקל, וציין בשעה"צ לפמ"ג ובכורי יעקב.

גמ' דסככה סכך פסול הוא וכו' – **הריטב"א** מק' לפי המבואר דדופן עקומה היינו דרואין הסכך כאילו הוא חלק מהדופן, מה הס"ד דבסכך פסול לא נימא דופן עקומה, וכ' דס"ד דלא גמרינן בי' דופן עקומה, דכיון דאינו ממין הסוכה כלל מפסיק וחוצץ הוא מאד, ורק בסכך שלא נעשה לסוכה דהוי ממין הסכך הכשר אמרינן בי' דופן עקומה, וע"ע בשפ"א.

גמ' סכך פסול נמי וכו' – **הפנ"י** מעיר דלפי הס"ד דמתני' לאו משום דופן עקומה, אלא דסכך פסול אינו פוסל בפחות מד' אמות, אמאי בעי לכל תלתא בבי, דבזה ליכא לצריכותא דאמרינן לעיל, ועיין בעל"נ.

ב) גמ' אויר פוסל בג' וכו' – **הט"ז** בסתרל"ב סק"ד כ' דהא דאויר חמור יותר מסכך פסול, הוא משום דבאויר נראה לעין ההפסק טפי ממה שנראה בסכך פסול, **ובנתיב חיים** שם כ' דאי"צ למצוא טעם בזה כיון דהוי הלכה למשה מסיני, אמנם **ברש"י** בע"ב בד"ה אלא נראה מבואר דאם סכך פסול הוי בד' טפחים אי"ז מהלכה למשה מסיני אלא מסברא.

תוד"ה אויר – **החזו"א** כ' דמדברי התוס' מוכח דגם היכי דאין בפסל ז' טפחים וגם הוא רחוק מהדופן השלישית, מ"מ כל היכי דהוא סמוך לחד דופן סגי בהכי, דהא הכא בצדדים ליכא לא שיעור ז' טפחים, וגם יש הפסק בינו לדופן השלישית, וכן מבואר **בראבי"ה** דכ' דהיכי דהוא מניח סכך באלכסון על הדופן האמצעית ודופן סמוכה לה, ועל הדופן השלישית וכנגד הפתח לא סיכך, ויש ז' טפחים רק כנגד הקרן, ובחוד כנגדו אין שיעור ז' טפחים הכל כשר ועדיף מפסל, ומבואר דלא בעי שיהיה סכך על הדופן השלישית כלל בשיעור ז' טפחים, רק שיהיה בתוך הסוכה סכך בשיעור סוכה, וכ' **החזו"א** דלפי שי' ה"ר ישעי' שהביא הרא"ש לעיל ד' א' דלא מהני הכשר פסל אלא לענין דהיכי דלא מוכחא דהוי חלק מהסוכה דמ"מ הוא כשר, א"כ בכהאי גונא לא יהיה כשר מדין פסל כיון דהכא אין לו ג' דפנות לסכך זה, אלא דכיון דקיי"ל דלא כה"ר ישעי' משום הכי גם הכא כשר.

בא"ד – מש"כ התוס' בלשון אפשר, **הרא"ש** כ' דנראה דגם בזה מהני, **וברי"ו ובטור** כ' דמהני גם בכהאי גונא, [**ובפרישה** שם העיר על דברי הטור וכ' לגרוס בדבריו ואפשר], וכ"כ **המג"א** בסק"ד, אמנם **בבכורי יעקב** דהטור כ' זה רק לשיטתו דסוכה כשרה גם אם אין בה ז' על ז' אלא כדי לרבע וכמשי"ת בסמוך, **והמ"ב** בסקט"ז כ' כהמג"א, וכ' דהבכורי יעקב מפקפק בזה.

בא"ד – **המג"א** בסתרל"ד סק"א כ' דבעי בסוכה שיהיה ז' על ז' אבל אם יש כדי לרבע פסול, וכ' עוד דגם אם יש קרן בצד אחד בסוכה שאין בו ז' על ז' אסור לישב שם משום דמ"מ אינו מחזיק אותו מקום כדי ראשו ורובו, **והרש"ש** מק' מדברי התוס' הכא דמבואר דכשר, **ובעל"נ ובבכורי יעקב** סק"ז כ' דמדברי התוס' מבואר גם דמהני כדי לרבע, דהא בגונא דמצטרפים על ידי הצדדים אין ז' על ז' במקום אחד, אמנם **בחזו"א** לא הק' אלא על הדין שכ' המג"א דגם אם יש קרן שאין בו ז' על ז' דאסור לישב בו, אבל על עיקר הדין דבעי ז' על ז' בזה לא העיר כלום, ועיין בנו"כ בסתרל"ד ואכמ"ל.

**ברא"ש** מבואר דגם היכי דמפסיק הסכך הפסול על כל אורך הסוכה, מ"מ אם אין ד' אמות מהדופן האמצעי עד סוף הסכך הפסול יש להכשיר מה דלצד הפתח מדין דופן עקומה, וכ' דמ"מ גם מה שסמוך לדופן האמצעי כשר אע"ג דמשתמשים בו לדופן עקומה להכשיר הסכך שלצד הפתח, וכ"כ **הטור** בסתרל"ב **ובמג"א** סק"ד **ובמ"ב** סקט"ו, ועיין **בבכורי יעקב** סתרל"ג סק"ט **ובשעה"צ** שם סקכ"ג דמ"מ י"ל דאדם אחד אינו יכול להשתמש גם עם הצד הפנימי וגם עם הצד החיצון.

ג) גמ' מה אילו איכא וכו' – **החזו"א** כ' דאע"ג דמבואר דאין מצטרפין אויר וסכך פסול, מ"מ כל שיהיה ביניהם ד' טפחים יהיה הדין דאין ישנים תחת מקום זה, **ובעמק ברכה** סי"ח חולק דכיון דאין מצטרפין, ממילא הסכך הפסול נדון כפסל דישנים תחתיו כמבואר לק' י"ט א', והנה **בראבי"ה** מבואר בספק התוס' בשני סככים פחות מד' ואויר ביניהם, דהצד להכשיר הוא לפי השי' דאויר פחות מג' ישנים תחתיו וכמשי"ת בע"ה, ומבואר עכ"פ גבי אויר, דהגם דאיכא גם סכך פסול מ"מ ישנים תחתיו.

תוד"ה אילו – בספק התוס' כ' **הראבי"ה** דזהו רק לפי השיטות דבאויר פחות מג' טפחים ישנים תחתיו, דהכא נמי י"ל שמא נחשוב האויר של פחות מג' כסכך כשר ויפסיק בין שני הסככים הפסולים, אבל להשיטות דאין ישנים בודאי אינו מפסיק ומצטרפים שני הסככים הפסולים, אמנם הנה **הרא"ש** וכן **בטושו"ע** הביאו לספק זה בסתרל"ב ס"ג הגם דס"ל להלכה דאין ישנים תחת אויר פחות מג', **ובפרישה** שם **ובק"נ** אות ת' ובעוד **אחרונים** מבואר דספק התוס' האם אמרינן לבוד להחמיר היכי דלא בעי לדין לבוד אלא כדי לחבר שני הדברים שמשני הצדדים, ולא בעי גם שנראה האויר כאילו הוא סתום ומלא, **ובקה"י** סי"ג סק"ג כ' לבאר דזה ודאי דאמרינן לבוד לחבר שני הצדדים, אלא דספק התוס' שמא נימא דהאויר שבין הסככים הפסולים הרי הוא כסתום ומלא, ואז נימא דהגם דאינו כשר לסכך כיון דאין כאן צל תחת האויר, מ"מ גם אינו כהסכך הפסול שבצדיו דזה סוג אחר של פסול, ומשום הכי הגם דתרוייהו אינם כשרים לסכך מ"מ לא יצטרפו לפסול, כיון דהוו שני מיני פסול דלא שוו בשיעורייהו ואין מצטרפים.

**והגרע"א** הק' על ספק התוס' דאיך אפשר להכשיר הסוכה, הא ממנ"פ אי נימא לבוד הרי יש כאן ד' טפחים סכך פסול, כיון דאין האויר מפסיק ביניהם דאמרינן לבוד, ואי לא אמרינן לבוד, יש לפסול הסוכה משום האויר, דמבואר לק' י"ח א' דכל מה דאין אויר פחות מג' פוסל זהו רק משום דאמרינן לבוד באמצע, והנה בראבי"ה מבואר די"ל דהאויר יש לו דין סכך כשר, ומבואר דנימא בו שיהיה לו דין הסכך הכשר הגם דהסכך הסמוך לו הוא סכך פסול, אמנם לפי האחרונים דביארו ספק התוס' אי אמרינן לבוד להחמיר, שפיר מק' הגרע"א דנימא ממנ"פ, **ובקה"י** שם כ' לישב לפ"ד שנתבאר, ועוד כ' שם די"ל דאמרינן באויר דין לבוד, רק דאמרינן זה רק כלפי הסוכה להכשירה דלא יהיה חוצץ האויר, ולא לענין לראות הסכך הפסול כאילו הם סמוכים עיי"ש.

**הרמ"א** ביו"ד סשע"א ס"ד כ' גבי שני גגין שאין ביניהם ג' טפחים ויש מת תחת אחד הגגין, דאין הטומאה עוברת משום דלא אמרינן לבוד להחמיר, ובאו"ח סתק"ב כ' **הב"י** דאם מעמיד מחיצות בסמוך ג' טפחים לארץ דאמרינן לבוד ואסור משום אהל, **והד"מ** שם בסק"ב כ' דלא נראה משום דלא אמרינן לבוד להחמיר, **ובמג"א** סק"ט כ' בעיקר הדבר דאמרינן לבוד להחמיר כהב"י, וכ' דמש"כ הרמ"א גבי טומאה, התם שאני כמבואר לק' י"ח א' דשאני הלכות טומאה דהכי גמירי ויתבאר שם בע"ה, **ובמחה"ש** שם כ' לומר דהרמ"א לא מיירי אלא באופן דבעי לדין לבוד גם כדי להשלים השיעור ולא רק לחבר שני דברים, וכגון דהמחיצה אינה אלא ז' טפחים ומשהו דבלא לבוד אין כאן מחיצה י' טפחים, וכן גבי גגים כ' דאולי מיירי דאין בכל גג חצי טפח, ובלא שישלים השיעור על ידי לבוד אין כאן אהל כלל, אמנם הנה מקור דין הרמ"א ביו"ד הוא מתשו' מהרי"ו[ורק דשם לא מבואר הטעם משום לבוד להחמיר], ושם מבואר דמיירי באופן דבכל גג יש טפח והנדון רק אם יעבור טומאה מגג לגג, **ובראבי"ה** לא הביא כלל מש"כ התוס' לדון אי אמרינן לבוד היכי דשני הסככים יחד פחות מד' טפחים אי נימא לבוד להשלים השיעור, ובכל זאת כ' דלא מצינו לבוד לפסול, [וכ' דמ"מ המחמיר תבא עליו ברכה], ומבואר כהרמ"א דגם לענין לחבר לא אמרינן לבוד להחמיר.

**המג"א** בסתרל"ב סק"ה כ' דמה דמבואר שם בשו"ע דלא אמרינן לבוד להחמיר זהו דוקא משום דבעי להשלים השיעור על ידי לבוד, אבל מ"מ אמרינן לבוד לראות כאילו הם סמוכים, [**ובפמ"ג** שם מבואר דלגבי לחבר גם הוי ספק כמבואר בתוס', וכ' דבדרבנן יש להקל, ועיין לעיל משנ"ת בספק התוס'], והנה **המג"א** בסתק"ב כ' דהיכי דמעמיד מחיצה המתרת של ז' טפחים ומשהו בסמוך ג' טפחים לארץ דאסור משום לבוד, ושם הוי גם להשלים, אלא דשם כיון דמהני לענין להתיר ממילא נמצא דהוא עושה מחיצה המתרת ואסור, ובמג"א שם הביא ראיה דאמרינן לבוד להחמיר מהא דמבואר בעירובין ט' דמבוי שרצפו בלחיים פחות מג' טפחים דאי הוו במשך ד' אמות יצא מתורת לחי, ומבואר דאמרינן לבוד להחמיר, ושם הוי לבוד גם לענין לראות כאילו הוא סתום להשלים השיעור, **ובאב"נ** סרצ"א סק"י **ובקה"י** שם אות ח' **ובעמק ברכה** סי"ח כ', דמש"כ התוס' דלא אמרינן לבוד להחמיר זהו דוקא היכי דעיקר הדין לבוד הוא לענין חומרא כמו הכא דבאנו לומר דין לבוד שיחשב שיש כאן סכך פסול ד' טפחים, משא"כ לגבי לחיים הרי עיקר הלבוד הוא ליתן לכל הלחיים תורת מחיצה, אלא דעל ידי שנעשים מחיצה יש בזה חומרא דלא יחשבו לחי, אבל עיקר הלבוד אינו לדין של חומרא, ומשום הכי בזה בודאי אמרינן לבוד, ועיי"ש בקה"י דכ' דזה גם כונת המג"א בסתרל"ב דכ' דרק לענין לראות כאילו האויר מלא בסכך פסול זה לא אמרינן, והיינו משום דבזה עיקר דין הלבוד הוי להחמיר, ובעמק ברכה שם כ' דמ"מ בד"מ שכ' דאם מעמיד מחיצה בשבת לא נימא לבוד להחמיר מבואר לאו הכי, דשם גם הוי עיקר הנדון לענין מחיצה, ורק דממילא נמצא דיש בזה חומרא לענין איסור עשיה בשבת.

**בשו"ת חכם צבי** סנ"ט כ' להוכיח דאמרינן לבוד להחמיר, מהא דמבואר בעירובין כ"ה דהיכי דבעי שיקיף לשם דירה כדי להתיר לטלטל והיה שם היקף שלא לשם דירה, והוא בא לעשות היקף נוסף לשם דירה כדי להתיר, דאם ההיקף הנוסף הוא סמוך ג' טפחים להיקף הראשון לא מהני משום דאמרינן לבוד, ושם הוי לבוד להחמיר, **ובקה"י ובעמק ברכה** שם כ' דלפי המבואר דלחבר בודאי אמרינן לבוד להחמיר והספק בתוס' הוא מטעם אחר, לק"מ משם, אמנם על הרמ"א יק' משם.

**בק"נ** אות ת' כ' לבאר, דמש"כ התוס' דלא אמרינן לבוד להחמיר זהו דוקא לענין לבוד באמצע, דלק' י"ח א' מבואר דיש בזה מחלוקת ר"א ורבינא והדין דאזלינן לקולא, ומשום הכי היכי דהוה להחמיר אמרינן אדרבה דאין לבוד באמצע דזה הוי לקולא, ולפ"ז ישב כמה קו' האחרונים דשם מיירי מן הצד ומשום הכי אמרינן לבוד להחמיר, והנה **הראבי"ה** כ' דלא מצינו לבוד לפסול, ונראה מבואר בזה דאי"ז משום דיש לנו למיזל לקולא, דא"כ אי"ז משום דלא מצינו, ויל"ע עוד, דמה דאזלינן לקולא אי"ז משום ספק, דא"כ איך מקילים בדאורייתא, וא"כ איך אפשר בכל מקום לומר דאזלינן לקולא, **ובבית מאיר** סתק"ב גם כ' לומר דכל מה דלא אמרינן לבוד להחמיר הוא רק למעלה, אך לא משום דבזה אזלינן לקולא, אלא דלכו"ע אמרינן הכי.

**בראבי"ה** נראה מבואר, דכמו דדנו התוס' לענין אם יש אויר בין שני סככים שכל אחד הוא ב' טפחים, כמו כן יש לדון לענין אם יש סכך כשר פחות מג' טפחים בין שני סככים פסולים, אמנם **בשו"ת חכם צבי** שם כ' דזה ודאי דהיכי דאיכא דבר המפסיק לא אמרינן לבוד, וכן הוא מבואר **בפוסקים** בכמה מקומות, **ובעיטור** כ' במתני' לעיל גבי מקרה סוכתו בשפודין דהא דלא אמרינן דתפסל הסוכה משום לבוד בין שפוד לשפוד, משום דאיכא סכך כשר מפסיק, ולפ"ד הראבי"ה צ"ב אמאי שם לא תפסל הסוכה משום לבוד בסכך הפסול, דלא מוזכר שם דמיירי דוקא דהשפודין ג' טפחים וזהו הריוח שביניהם.

**הקה"י** שם כ' דהא דכ' התוס' דאין לבוד להחמיר הוא מוכרח מהא דמבואר בגמ' דסכך פסול פחות מד' ואויר לא מצטרפים, ואי נימא דאמרינן לבוד להחמיר, יק' דנימא על מקום האויר לבוד, והוא מסוכך בסכך פסול, ואף דגם נימא לבוד לסכך הכשר, מ"מ גם נימא לבוד לסכך הפסול ויש כאן סכך כשר ופסול, ונמצא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, וכ' דעכ"פ יק' בכהאי גונא דהאויר הוא סמוך לדופן דאי אפשר לומר לבוד אלא לסכך פסול, ועל כרחך דלא אמרינן לבוד להחמיר, אמנם בראבי"ה כ' רק דלא מצינו לבוד לפסול, אמנם באמת הראבי"ה מיירי לענין לחבר וכמשנ"ת, ולענין זה אין ראיה ממה שהביא הקה"י דשם הוי להשלים.

**יז' ב'**

ד) גמ' משום שיעורא וכו' – **הרא"ה והריטב"א** מבארים דלרבה הוי משום שיעור מקום, ופחות מד' אמות לא חשיב שיעור מקום, ומשום הכי ס"ל דאין מצטרפין דלא שוו בשיעורייהו ולא בטעמייהו, דסכך פסול הוי משום דיש כאן דבר החוצץ, משא"כ אויר הוא משום דיש כאן הפסק בין שני המקומות, אבל לרבנן דבי רב דסכך פסול בד' טפחים אי"ז משום חציצה של שיעור מקום, ועל כרחך היינו גם משום הפסק, רק דכיון דיש שם סכך אין חשוב הפסק בפחות מד' טפחים, וכיון דשוו בטעמייהו אמאי אין מצטרפים, ובשי' רבנן דבי רב כ' דס"ל, דהגם דטעמייהו שוה מ"מ כל שאין שיעורם שוה אינם מצטרפים ומשום הכי כשר, דכל אחד בפני עצמו אין בו שיעור להפסיק, והריטב"א כ' בתחילת דבריו די"ל עוד דס"ל דגם בד' טפחים חשיב שיעור מקום, ובאמת גם לדידהו לא שוו בטעמייהו, אלא דהמשך דברי הגמ' ביאר לפי משנ"ת כאן בתחילה, ויל"ע בדברי רש"י.

**ובפי' הר"ח** מבאר דלרבה ניחא כיון דזה שיעורו בטפחים וזה באמות משום הכי אין להם להצטרף, משא"כ לרבנן דבי רב הרי בתרוייהו הוי השיעור בטפחים ואמאי לא מצטרפי.

גמ' אמר לי' אביי – ברש"י מבואר דיש להם להצטרף משום דיש מקום דהם שוים, **והריטב"א** הק' דמה בכך דהם שוים בסוכה קטנה, דמשום הכי יש להם להצטרף גם בסוכה גדולה, ועוד הק' דגם לאביי לדידי' יק' דאמאי לא מצטרפי בסוכה גדולה, ואמאי הק' זה רק לרבה, ועיי"ש במש"כ לבאר ונראה דיש שם ט"ס וצ"ב בכונת דבריו.

**בפי' הר"ח** כ' דסוכה קטנה נפסלת בד' טפחים, וצ"ב דבגמ' לק' נראה מבואר דנפסלת בג' טפחים, [ועיין **ברבינו מנוח** בפ"ה הי"ד דהביא י"מ דגם בסוכה קטנה סכך פסול פוסל רק בד' וזה כפי' ר"ח כאן, אך שם כ' דר"ח ס"ל דפוסל בג'].

גמ' אלא משום דליתי' לשיעורא דסוכה – **באב"נ** סתס"ה אות ז' העיר בזה דאמאי לא נימא דיהיה כשר מדין עומד מרובה על הפרוץ, וכ' להוכיח מזה כשי' הרי"ו דבסוכה לא מהני עומד מרובה, **ובזכרון שמואל** סכ"ז אות ב' סק"ה כ' לישב דדוקא במחיצות מהני עומד מרובה משום דאמרינן דיש לפרוץ שם פתח ומשום הכי מהני כמו מחיצה, אבל בסכך לא שייך לומר דיש לפרוץ שם פתח ומשום הכי אין להכשיר מדין עומד מרובה.

גמ' וכל היכא וכו' – **בפי' הר"ח** מבאר דהקו' לרבה דאמאי שם מצטרף בגד שלש על שלש לשק של ארבעה על ארבעה, הא זה שיעורו באצבעות וזה בטפחים, וזהו לשיטתו דגם לרבה היכי דלא הוי באותה מדה גם לרבה אין מצטרפין, אמנם **הרא"ה והריטב"א** לשיטתם ביארו דהקו' לרבנן דבי רב, דלשי' דגם היכי דשוו בטעמייהו מ"מ אי לא שוו בשיעורייהו לא מצטרפי, וא"כ אמאי מצטרפי גבי בגד ושק הגם דלא שוו בשיעורייהו.

רש"י ד"ה הבגד והשק – מבואר ברש"י דדוקא בגד ושק מצטרפים אבל בגד ועור לא מצטרפים, וכ"כ **התוס'** בשבת ע"ו **והר"ש** בכלים, וכ' הטעם משום דאין ראויין להתחבר יחד והמחברן בטלה דעתו, וזה כדברי רש"י דבעי שיהיה ממשן קרוב כדי שיחשב ראוי על ידי חיבור, אמנם **התוס'** כאן כ' דהא דלא יצטרפו הוא משום דשיעורם רחוק זה מזה, **והמהר"ם והמהרש"א** הק' דא"כ מה הק' אביי לרבה דיצטרפו משום דשוו שיעורייהו בסוכה קטנה, הא מ"מ בסוכה גדולה אין שיעורם קרוב ומשום הכי לא ליצטרפו, וכ' דמה דשיעורם רחוק הוא סיבה רק היכי דיש דבר אחר ששיעורו קרוב, **והעל"נ** כ' לבאר, דקו' הגמ' על הא דרבה הק' לרבנן דבי רב משום דתרוייהו משום הפלגה, ומבואר דבלא זה ניחא לי' דלא יצטרפו אע"ג דשיעורם קרוב, [אמנם יל"ע דאמאי מצטרף בגד פחות משלש על שלש ושק פחות מארבעה על ארבעה לטומאת מת, הא שם רחוק שיעורם, ולפ"ד המהר"ם ומהרש"א ניחא], והנה מבואר מדבריהם דהתוס' כאן מבארים טעם אחר ממש"כ רש"י והתוס' בשבת, וכן מבואר **במל"מ** בפכ"ג מכלים ה"ד, אמנם **החזו"א** כ' לומר דכונת התוס' כאן היא גם כרש"י והתוס' בשבת דשיעורם רחוק משום דאינם קרובים בממשן.

ומסקנת התוס' הכא דנראה דגם בגד ועור מצטרפים וכן כולהו, וכן מבואר **ברא"ה**, **ובמל"מ** שם כ' דכך נראה גם שי' הרמב"ם לפי מש"כ בפה"מ בנגעים עיי"ש.

גמ' המקצע וכו' – **התוס'** בשבת כ' דמש"כ בגמ' דהואיל וראוי הוא לאו דוקא דמה דמטמא הוא באופן דמיחדו לכך דבלא זה אינו טמא, ולשון דראוי היינו רק דכיון דבאמת לזה סגי בטפח משו"ה מטמא כשמיחד לכך, **ובחזו"א** כלים סכ"ח סקט"ו כ' דלפי המבואר בתוס' דדוקא במיחד לטלאי מהני, א"כ נראה דאי"צ שיקצע דוקא וסגי במיחד דכיון דזהו שיעורו א"כ אמאי לא יהיה סגי ביחוד, אך כ' דלשון **הרמב"ם** נראה דדוקא מקצע ולא סגי ביחוד, ובסל"ב סק"ה כ' לדון בשי' הרמב"ם דמהני מקצע גם אם לא הוי לטלאי, וא"כ לפ"ז ניחא אמאי הרמב"ם ס"ל דדוקא מקצע, **ובעל"נ** כ' לומר דבמקצע מהני גם אם לא יחדו לטלאי, כיון דמ"מ ראוי לטלאי, ודלא כהתוס' בשבת דכ' דראוי לאו דוקא, ולפ"ז גם ניחא דבעי מקצע דוקא דאז אי"צ שייחדו לכך.

רש"י ד"ה הואיל – מבואר מלשון רש"י דגם כדי שיצטרף ליטמא במדרס בעי להאי טעמא דשוו בשיעורייהו לגבי טפח, אמנם לפי **פי' הר"ח** לא בעי לזה אלא לגבי טומאת מת דשם מצרפים גם בגד ששיעורו באצבעות לשק ששיעורו בטפחים, **ובתוס'** בשבת **ובר"ש** בכלים כ' דלמדרס לא בעי כלל דיהיה שוו לאיזה דבר, דלענין טומאת מדרס מבואר דאפילו כופת שאור שיחדה למדרס טמאה, ומבואר דלא בעי כלל שיהיה ממין בגד או כלי, אלא שיהיה מיוחד למדרס, וכיון דעל כרחך מהני החיבור דעל ידי זה הוא ראוי למדרס, דאם לא כן גם מה דשוו לאיזה דבר לא יהני, תו לא בעי שיהיה להם צירוף, ומה דבעי להא דשוו בשיעורייהו זהו רק לענין שיצטרפו לטומאת מת.

בא"ד – **ברש"י** בשבת מבואר שי' הי"מ דכיון דמצטרפים לענין טלאי, דטלאי אין קפידא ממה לעשותו, משום הכי מצטרפים גם במקום אחר, וכ' **הריטב"א** שם דלפ"ז קו' הגמ' דאמאי מצטרפים הא אין דרך לחברם, ועל זה משני משום דיש דבר אחד דדרך לחברם מהני בכל מקום, **והתוס'** שם הק' דעל כרחך גם הכא חזו לצירוף וכמשנ"ת דדוקא בגד ושק מצטרפים, וכ' כמש"כ רש"י כאן בפי' הראשון, וכ' הריטב"א שם דמעיקר הסוגיה דהכא מבואר כשי' התוס', דהקו' דלא יצטרפו משום דשיעורם אינו שוה.

ה) גמ' בנהרדעא וכו' – שי' **בה"ג והיראים** במצוה תכ"א דהלכה כנהרדעי וכרב דגם באמצע פוסל רק בד' אמות, ומבואר **בריטב"א** דס"ל דהלכה כנהרדעי דחשיב לישנא בתרא, אמנם **הרי"ף** כ' דהלכה כשמואל דבאמצע בד' טפחים דרבנן דבי רב מסייע לזה, **והעיטור** דחה ראיה זו דלנהרדעי לא אמרו רבנן דבי רב כלום, וכ' דמ"מ יש להחמיר משום דהוי פלוגתא דרבוותא, **והרמב"ן והרא"ה** כ' דהלכה כשמואל, וכ"כ **הריטב"א** ומיהו בדבריו נראה דרק משום דיש להחמיר בשל תורה, **והרא"ש** כ' גם דהלכה כשמואל, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ה הי"ד **ובטושו"ע** סתרל"ב ס"א דבאמצע פוסל בד' טפחים.

**הרמב"ן** כ' להכריע דהלכה כשמואל דאי נימא דגם באמצע הוי בד' אמות, ליכא להלכה דדופן עקומה דלעולם יש להכשיר משום דאינו פוסל בפחות מד' אמות, **והר"ן** כ' דיש לדון בראיה זו ולא נתפרש אמאי, **ובשפ"א** מבואר דיש מקום לומר דמן הצד גרע כיון דאין כאן סכך סמוך לדופן ומשום הכי בעי לדין דופן עקומה, [והנה בגמ' לעיל מבואר דרבה הוכיח דפוסל רק בד' אמות ממתני' ודחי בגמ' דמשום דופן עקומה, וכ' **הריטב"א** שם דמבואר בזה דלרבה לא הוי הטעם משום דופן עקומה אלא מהדין דבעי ד' אמות לפסול, ומבואר כהרמב"ן, וצ"ל דמ"מ יש לומר דלדידן להלכה נימא כרבה דלנהרדעי הכי ס"ל לרב, ומ"מ נימא דגם ס"ל דמן הצד יש הכשר של דופן עקומה], **והפנ"י** כ' לומר דיש נפ"מ בדין דופן עקומה, דמכעשיו יהיה כשר מן הצד עד ח' אמות, דעד ד' אמות נימא דופן עקומה, ואח"כ עד עוד ד' אמות נימא דהוי סכך פסול פחות מהשיעור, **ובעל"נ** ועוד אחרונים תמהו בזה דא"כ גם להלכה נכשיר בסכך פסול מן הצד עד ד' אמות וד' טפחים, ובמתני' מבואר דאם יש ד' אמות פסולה, **ובקהלת יעקב** [לבעל המשכנות יעקב] **ובאו"ש** בפ"ה הי"ד כ' לישב, דהא גם למ"ד דבד' אמות מ"מ בעי עכ"פ שיהיה מחצה סכך כשר, וא"כ יש נפ"מ בכהאי גונא דיש בצד עד ד' אמות סכך פסול ובצירוף סכך זה יש רוב סכך פסול בסוכה, דבלא דינא דדופן עקומה, הסוכה פסולה משום רוב סכך פסול, אבל משום דינא דדופן עקומה יש לנו לראות הסכך שבצד כחלק מהדופן וממילא יהיה רוב סכך כשר, ולזה איצטריך לדינא דדופן עקומה, **ובשפ"א** כ' עוד לדון היכי דאיכא פחות מד' אמות סכך פסול מן הצד ועוד אויר פחות מג' טפחים ואח"כ עוד סכך פסול פחות מהשיעור לפי הצד בתוס' דמצטרפים לשיעור, האם מ"מ יהיה אפשר להכשיר על ידי שנימא על הסכך שבצד דופן עקומה, דכל מה דלא אמרינן כמש"כ הפנ"י הוא רק אם הסכך הפסול מחובר כולו בלא אויר באמצע.

**יח' א'**

גמ' שמונה אמות – **המהרש"א** כ' דגם פחות משכחת לה בל"ב טפחים, **ובעל"נ** כ' דלא רצה למנות אלא שיעור אמות ול"ב טפחים אינו שיעור אמות שלמות, ומש"כ רש"י דלא פחות, היינו דלא משכחת לה במדות אמות פחות.

רש"י ד"ה שאין – **בב"ח** סתרל"ג כ' דמש"כ רש"י תחת הנסרים הוא לאו דוקא, דגם תחת הפסל שאינו באמצע הסוכה אסור לישן, [ומבואר בדבריו דזהו משום דאמרינן דדופן עקומה היינו דרואין הסכך כאילו הוא דופן, אבל אם נימא דרואין הדופן כאילו נתקרב למקום הסכך הכשר, יש להכשיר גם תחת הפסל שאינו באמצע, וצ"ב בזה], אמנם הנה **בראבי"ה** לעיל י"ד ב' כ' דכשר בין הנסרים ואע"ג דאיכא נסר דחוצץ מ"מ כיון דאינו פסול אלא משום גזירה, לא אמרו אלא דאין ישנים תחתיו אבל אינו חוצץ, וי"ל דגם רש"י ס"ל הכי, [ויל"ע לפ"ד דאמאי בעי שיהיה באמצע שני פסלים, וצ"ל דלענין זה לא הכשירו כל היכי דליכא שיעור סוכה, אך יל"ע דכיון דבעי לתורת דופן עקומה וכמבואר בגמ' דדוקא בח' אמות מצומצמות כשר, א"כ איך אפשר לישב תחת הפסלים הא הם נעשים דופן, ובראבי"ה לק' י"ט א' כ' דכל היכי דנעשה דופן עקומה זהו סיבה דלא יהיה כשר תחתיו].

ו) גמ' ומיעטו וכו' – **הר"ן** כ' דנקט כהאי גונא לרבותא דהגם דמתחילה הסוכה היתה פסולה, מ"מ נכשרת היא על ידי מיעוט אפילו בסכך פסול.

גמ' שם – **בש"ג** מבואר בשם **ריא"ז** דגם היכי דיהיה בסכך הכשר יותר מד' טפחים, מ"מ כל שאין ז' טפחים הדין דג' טפחים של סכך פסול פוסל הסוכה, וכן אי אפשר למעט אויר ע"י סכך פסול, **והרמב"ם** בפ"ה הט"ו כ' דאיזו היא סוכה קטנה כל שאין בה ז' על ז', וגדולה כל שישאר בה יתר על הסכך הפסול ז' טפחים סכך כשר, **ובשו"ע** סתרל"ב ס"א כ' גם הכי דסוכה גדולה היינו דיש יתר על הסכך פסול ז' טפחים, וסוכה קטנה היינו שאין בה אלא ז' על ז', וכ' **המג"א** בסק"ג דמש"כ שאין בה ז' על ז' אינו מדוקדק, דגם אם היא יותר מז' על ז' לא סגי עד שיהיה ז' טפחים של סכך כשר, וכמבואר בדברי השו"ע גבי סוכה גדולה, וכ' דכן משמע לשון **רש"י**, וכבר עמד בזה **בבכורי יעקב** בסק"ו דאדרבה מרש"י משמע דאם הוי יותר מז' על ז', כבר לא יפסול סכך פסול גם בג' טפחים כיון דמ"מ להשלמת השיעור אי"צ ג' טפחים, דהא כ' רש"י דסוכה קטנה בשיעור מצומצם ומשמע דוקא מצומצם, **ובשפ"א** כ' דדיוקו הוא מרש"י ד"ה בשפודין שכ' דכיון דאיכא ג' טפחים חשיבי ולא מצטרפין להשלים לשיעור ונראה דבכל גונא דבעי להשלים לא מהני, ומ"מ כ' דיש לדחות דזהו דוקא היכי דצריך להשלמת כל הג' טפחים, אבל אי סגי בפחות בזה מהני להשלים, וכן **בא"ר** סק"ג כ' לחלוק על המג"א מהאי טעמא, **והמ"ב** בסק"ח סתם כהמג"א וציין לא"ר.

**והגרע"א** שם כ' לחלק דהיכי דהסכך הפסול בצד, בזה י"ל דנצרף פחות מג' טפחים לסכך הכשר, ועל השאר נימא דהוי דופן עקומה, וכ' דאף אם הוא בצד הפתח מ"מ י"ל דנימא בזה דדל מה שיותר משיעור ז' על ז', [אך כ' דבמהרש"א לעיל י"ד ב' נראה דבכהאי גונא לא נימא דל], אבל אם הוא באמצע, א"כ כדי להכשיר צריך לצרף כל הסכך הפסול וכיון דהוא ג' טפחים לא מצרפים, ולפ"ז ישב דמש"כ השו"ע דסוכה גדולה היינו דיש בה סכך כשר ז' על ז', היינו בכהאי גונא דהסכך הפסול באמצע דאז רק בכהאי גונא דיש סכך כשר ז' מכשירים, ומש"כ דסוכה קטנה היינו דיש בה ז' טפחים היינו בכהאי גונא דהוי מן הצד, **ובזכרון שמואל** סכ"ח תמה בזה דהא נתבאר לעיל, דהיכי דאיכא יותר מד' אמות סכך פסול מן הצד, לא אמרינן דנימא דעד ד' יהיה דופן עקומה והשאר יתבטל לסוכה כמו סכך פסול פחות מד' טפחים, ואמאי הכא כן נימא הכי, וכן מש"כ דמה שאצל הפתח נימא דל, הק' דבגמ' לעיל י"ד ב' מבואר דלא אמרינן דל להכשיר הסוכה, **ובחזו"א** כ' לומר דהיכי דהסכך הפסול הוא פחות מד' טפחים דבזה הסכך מצ"ע יכול להתבטל, אלא דרק אמרינן דג' טפחים אינו יכול להשלים לשיעור הסוכה, א"כ מתחילה נימא דנשלים ע"י שיעור שפחות מג' טפחים, ואז ממילא כל הסכך הפסול יצטרף לסוכה, אבל אם הסכך הפסול הוא ד' טפחים, דבזה כשר מן הצד רק משום דופן עקומה, א"כ ממנ"פ הכא אי אפשר להכשיר, דאם הוא דופן עקומה אין כאן שיעור ז' של סכך, ואם הוא חלק מהסכך הרי הוא ד' טפחים ואינו יכול להצטרף אפילו לסוכה גדולה, ולפ"ז כ' לישב דמש"כ השו"ע דסוכה גדולה היינו שיש סכך כשר ז' טפחים, הוא בגונא דאיכא סכך פסול מן הצד ד' טפחים, דזה כשר רק אם יש בסכך הכשר לבד ז' טפחים.

**בשפ"א** כ' דאין להוכיח מדברי הריא"ז לדידן להלכה, דשי' הריא"ז דסכך פסול ג' טפחים אין ישנים תחתיו, וא"כ משום הכי אי אפשר לצרף חלק מהסכך הפסול לסוכה דהרי אינו סכך דבטל לסוכה להכשירו, אבל להלכה דעד ד' טפחים ישנים תחתיו, י"ל דנוכל לצרף ממנו פחות מג' טפחים להשלים השיעור וכמשנ"ת, אמנם יל"ע דבריא"ז מבואר דגם אם ממעט ג' טפחים בסכך פסול לא מהני אם אין ז' טפחים בסכך הכשר, ובזה הרי הוי סכך דיכול להצטרף לשיעור גם לשיטתו כיון דאינו ג' טפחים, [והנה במג"א לא מבואר דגם בכהאי גונא דממעט ע"י סכך פסול, דכל שאין ז' טפחים דלא מהני המיעוט, אמנם **בבכורי יעקב** סק"ו כ' דגם בזה כל שאין ז' טפחים הדין דיהיה פסול להמג"א].

ז) אבל באמצע וכו' – **בריטב"א** מבואר דגם בסוכה גדולה פליגי, דאי לא אמרינן לבוד, האויר מפסיק וליכא שיעור סוכה עם ג' מחיצות במקום אחד, ועיין **בשפ"א** שכ' לומר דפליגי רק בסוכה קטנה ומשום דבעי להשלים השיעור על ידי דין לבוד, אבל בסוכה גדולה כל דלא הוי ג' טפחים אינו פוסל גם בלא דין לבוד דמ"מ פחות מג' טפחים אינו חשוב לפסול, אמנם **הגרע"א** בסתרל"ב כ' דאין לומר הכי, דכיון דמצינו דסכך פסול מצטרף בסוכה קטנה, א"כ גם אויר היה צריך להצטרף להשלים אי נימא דבסוכה גדולה אי"צ לדין לבוד.

גמ' שם – **הגרע"א** כ' דמוכח מהכא דמה דאויר אינו פוסל בפחות מג' טפחים הוי רק משום דאמרינן לבוד, [ולפ"ז הק' על התוס' לעיל י"ז א' דמאי מספקא להו באויר בין שני סככים, דממנ"פ אי לא נימא לבוד, האויר יחצוץ וכמשנ"ת לעיל באות ג'], **ובחי' רח"ה** בפ"ה מסוכה הי"ט הק', דמבואר לק' י"ט א' דיש להכשיר בסוכה קטנה סכך פסול פחות מג' טפחים משום דלא גרע מאויר, ואי אמרינן דאויר כשר משום לבוד, האי טעמא לא שייך בסכך פסול דלא אמרינן לבוד אלא באויר, וכ' לבאר דבאמת יש לדון באויר דיש בו חסרון משום שני דברים, האחד דאין במקום זה צל, ולזה אמרינן דכמו דהיכי דאם במיעוט יש חממ"צ, מ"מ אותו מקום כשר משום דבכללות הסוכה איכא צממ"ח, כמו כן כל דליכא ג' טפחים אויר אמרינן דהרי מקום זה הוא בכלל הסוכה ונכשר במה דבכללות הסוכה איכא צממ"ח, ולזה באמת לא בעינן לדין לבוד, אלא דאיכא חסרון נוסף דכיון דאין במקום זה סכך הרי נחלק הסוכה על ידי זה לשני מקומות ואין לכל מקום שיעור סכך ודפנות, ולזה בעי לדין לבוד דלא יחצוץ, ולפ"ז ביאר דבסכך פסול ליכא לחסרון זה משום דאיכא סכך פסול דמצרף שני המקומות, ורק יש לדון משום דאין צל של סכך כשר במקום זה, ולזה אמרינן דלא גרע מאויר דכשר עד ג' טפחים וזה אף בלא דין לבוד, דדין לבוד לא מהני לחסרון זה דאין שם צל, דהרי לא נהיה שם צל על ידי תורת לבוד, [עיין **בקה"י** סי"ג סק"ב דמבאר כך דברי רח"ה, **ובגי' חזו"א** שם נראה דהבין דדין לבוד מהני לצרף הדפנות למקום הסכך, ודין שיעור ג' טפחים מהני דלא יחשב דהסכך אינו מצורף, וכ' דזה אינו אלא הכל אחד], **ובגי' חזו"א** שם כ' דמה דמבואר בגמ' דבאויר הוי מדין לבוד, אין הכונה לדין לבוד שפחות מג"ט הוי כסתום, אלא הכונה רק דמשום דין לבוד אמרינן דכל פחות מג' אויר אין חשוב ליחשב מקום לעצמו אלא הוא בטל אגב הסכך הכשר, ומשום הכי מק' הגמ' לק' דלא יהא אלא אויר, דכיון דבסוכה גדולה אמרינן דעד ד' בטל הסכך לסוכה, א"כ בקטנה עכ"פ אין לנו לומר דפחות מג' לא יתבטל, דהא אפילו אויר דבסוכה גדולה הוי בג' כשר בסוכה קטנה עד ג' עיי"ש, **וברא"ה** לק' כ' על הגמ' דלא יהא אלא אויר דמכשרינן משום לבוד וכך הוא לשון **הלבוש** בסתרל"ב ס"א, ולכאורה צ"ל כמש"כ החזו"א.

תוד"ה אין – **בריטב"א** מבואר דבעי שיהיה שיעור ראשו דבזה פסול אי לא אמרינן לבוד באמצע, וכן מבואר בריטב"א **ובר"ן** לק' י"ט א' לענין הדין דאין ישנים תחת סכך פסול דזהו רק אם יש שיעור ראשו, או רובו.

בא"ד – בלשון **התור"פ** מבואר דאם אינו מהלך על פני כולה אז שפיר אמרינן לבוד, ובעל"נהביא להק' בשם **החזון נחום** דא"כ איך בעי לומר גבי ארובה דליכא דין לבוד משום דהוי לבוד באמצע הא שם אינו מהלך על פני כולה, וכ' **העל"נ** דבאמת היכי דאינו מהלך על פני כולה אי"ז מדין לבוד אלא דמהני מה דמצטרף על ידי הסכך שבצד וכמש"כ התוס' לעיל י"ז א' דמצטרף על ידי הסכך שבצד, אמנם **השפ"א והקה"י** בסי"ג סק"ב הק' דאכתי יק' בסוכה קטנה איך מהני אם אין הסכך סותם כל האויר, דכיון דלא אמרינן לבוד נמצא דחסר בשיעור, [ולכאורה ק' גם בסוכה גדולה דמ"מ איך יושבים גם תחת האויר כיון דאותו מקום הוא פסול], וכ' בקה"י לבאר לפ"ד רח"ה דבאמת כדי שיחשב מקום זה בכללות הסוכה דיש כאן צל לזה לא בעי דין לבוד, אלא בעי רק לדין לבוד כדי שלא יחצוץ, וכל שאינו מהלך על פני כולה ליכא חציצה וכמש"כ העל"נ, וא"כ שפיר כשר גם תחת האויר, [אמנם עיין בחי' רח"ה שם דכ' דהדין דהוי בכללות הסוכה לא מהני לענין דישן תחתיו, ורק דין לבוד מהני לענין זה, ולפ"ד אכתי יק' דאי לא אמרינן לבוד באמצע, איך ישנים תחתיו, ואמנם מה דמצטרף להשלים השיעור זה לא ק' משום דלזה מהני מה דהוי בכללות הסוכה וכמבואר בדברי רח"ה שם, מ"מ יל"ע איך ישנים תחתיו], **ובגי' חזו"א** בפ"ה הכ"א כ' דהיכי דאינו על פני משך כל הסוכה אי"צ ללבוד, אלא עיקר הסיכוך כן הוא צורתו שיהא צלתו מרובה ואדרבה לכתחילה בעי דלא יהיה מעובה כמו בית, והיינו דעיקר דין הסכך שיהיה באופן זה, וממילא דחשוב סיכוך שלם על כל המקום שמסכך וגם על האויר שבסכך.

גמ' אין לבוד באמצע כדתנן וכו' – **העל"נ** מק' דלא נתבאר חילוק גבי ארובה אם היא נמצאת באמצע הבית או בצד, ויק' גם למ"ד דאין לבוד באמצע דאמאי בגונא דהארובה בצד לא אמרינן לבוד, והנה **המאירי** כ' דאע"פ דיראה דגם מהצד לא אמרינן לבוד גבי ארובה, יראה שזהו שהשיב שאני טומאה דהכי גמירי לה כלומר ואף מן הצד כן, והיינו דבאמת לזה בעי למה דמשני בגמ' דהכי גמירי לה, וכ"כ **הרש"ש** דבאמת הוה מצי לומר ולטעמיך דהוה משום דאין לבוד באמצע אמאי בארובה בצד לא אמרינן לבוד, אלא **דברש"י** מבואר לאו הכי דכ' בד"ה הכי, דמה דגמירי היינו דאין לבוד באמצע, ולפ"ז יק' דאמאי בארובה בצד הבית לא נימא לבוד, **ובקה"י** שם כ' לישב לפ"ד רח"ה דכל מה דבעי לדין לבוד בסוכה הוא רק כדי לצרף הסכך והדפנות, אבל לא כדי להחשיב מקום זה בכללות הסוכה, די"ל דמה דמן הצד לכו"ע אמרינן לבוד, היינו רק דמצטרף הסכך עם הדופן ומשום דגבי מחיצות איכא דין לבוד, אבל באמת לענין דין הסכך גם מן הצד לא אמרינן לבוד ולא מהני דין לבוד לומר כאילו יש כאן סכך במקום האויר, וזה מהני רק משום דגם בלא לבוד אמרינן הכי וכדברי רח"ה, משא"כ גבי טומאה דבלא דין לבוד אין לנו לומר דחשיב כאילו יש כאן גג, משום הכי גם מן הצד לא אמרינן דהוי חלק מהבית דבעי שיהיה כאן גג כדי להביא הטומאה בכל הבית.

גמ' שם – **המג"א** בסתק"ב סק"ט מק' על מש"כ **הרמ"א** ביו"ד סשע"א דלא אמרינן לבוד להחמיר, דאמאי לא אמר הכא דלא אמרינן לבוד משום דהוי להחמיר, ומה מוכיח דלא אמרינן לבוד באמצע, **ובק"נ** אות ת' כ' דגם על התוס' לעיל יק' דאע"פ שנתבאר דרק לומר דהוי כסתום ומלא לא אמרינן, מ"מ הא נסתפקו גם שמא לא אמרינן כלל לבוד להחמיר, [ועיין משנ"ת לעיל דיש לבאר ספיקם באופן אחר], וכ' לישב דלא תי' הגמ' הכי, משום דמ"מ אכתי יק' ממה דקתני במשנה ג' שם דאם מקצת טומאה כנגד הבית ומקצת כנגד ארובה טמא גם מה שבבית וגם מה שכנגד ארובה ואמאי לא נימא לבוד להקל לטהר מה שכנגד ארובה, ועל כרחך דלא אמרינן לבוד כלל באמצע.

והנה אכתי ק' על מש"כ הרמ"א ביו"ד דלא אמרינן לבוד להחמיר, דאמאי הוצרך לזה הא מבואר במסקנת הגמ' דשאני טומאה דהכי גמירי לה, **ובט"ז** שם סק"ה כ' דכונת הרמ"א דאף להחמיר לא אמרינן לבוד, אבל גם להקל לא אמרינן בטומאה, [ועיי"ש שהביא מקרים דגם להקל לא אמרינן ושם מיירי על מן הצד, וזה ניחא לפ"ד המאירי והרש"ש דלמסקנא גם מן הצד גמירי דלא אמרינן לבוד], **ובאב"נ** סתס"ד אות ט' כ' לומר דהרמ"א ס"ל דמה דאמרינן בגמ' דשאני טומאה, היינו דמשום הכי לא ילפינן מטומאה דשם הוי להחמיר, [ומה דהביא הק"נ ראיה דגם להקל לא אמרינן לבוד בטומאה, כ' דשאני התם דמיירי לענין לחוץ בפני הטומאה, ולענין לחוץ אי"ז תלוי בדין מחיצה ומשום הכי אין בו דין לבוד], והנה **בד"מ** סתק"ב כ' דלא אמרינן לבוד להחמיר כמש"כ הרא"ש בפ"ק דסוכה וכן הוא שם בגמ', וצ"ב היכן מבואר זה בגמ', ולפ"ד האב"נ ניחא דזה הגמ' הכא.

רש"י ד"ה כנגד – מבואר ברש"י דגם מרישא דיש בארובה פותח טפח איכא ראיה דלא אמרינן לבוד באמצע, אמנם **הריטב"א** כ' דבאמת מזה אין להביא ראיה, דגבי טומאה עשה הכתוב דין טפח כדין לבוד בכל מקום, דהא הדין דסגי בטפח להביא את הטומאה, וי"ל דמשום הכי גם לא אמרינן לבוד, אלא דראית הגמ' הויא מסיפא דגם בפחות מטפח הדין דלא חשיב כהבית, ועיין בפנ"י שהאריך לפי שי' רש"י אמאי מצינו גבי טומאה במקומות אחרים דלא אמרינן לבוד בטפח, ואכמ"ל.

גמ' כל הבית טהור – **הדרישה** בסשע"א סק"במק' דאמאי לא אמרינן דהבית יהיה טמא משום דסוף טומאה לצאת משם, וכ' דזה מהני רק היכי דאיכא אהל אחד על הכל רק דיש פתח סגור ביניהם ולזה אמרינן דהיכי דסוף הטומאה לצאת משם לא מהני מה דיש מחיצה ביניהם, אבל אם כלל ליכא אהל אחד לא מהני סוף טומאה לצאת שיטמא, ועוד כ' די"ל דמיירי דהארובה בסמוך לפתח, **ובתפא"י** באהלות פ"י בבועז אות א' הביא דברי **התה"ד** דמבואר דגם בליכא חד אהל נטמא משום סוף טומאה לצאת, וצ"ל כהתי' השני בדרישה ואכמ"ל.

ח) **הר"ן** כ' דהא דנקט פלוגתייהו בגונא דמיעטו, לומר דמה דמהני לבוד מן הצד הוא דוקא בגונא דמיעט האויר מצד מקום הסכך, אבל אם ימעט מצד מקום הדופן בזה יהיה פסול, ולא נימא דכשר משום דנימא על הסכך שבצד דהוא דופן עקומה, ושוב הוי לבוד מן הצד, משום דלא אמרינן דופן עקומה ולבוד כי הדדי, **והגרע"א** נקט דסברת הר"ן דלא אמרינן תרי הלכתא יחד, וכן מבואר **במחה"ש** סתרל"ב סק"ב ובעוד אחרונים, אמנם **בקה"י** ס"ד כ' לומר דסברת הר"ן דגם אי נימא דופן עקומה לא יהני זה ליחשב לבוד מן הצד, דמה דמהני לבוד מן הצד ולא באמצע הוא משום דדין לבוד נאמר במחיצות ולא באהל וסכך, וא"כ הגם דאמרינן דופן עקומה מ"מ אין לזה תורת מחיצה דהרי אינו חוצץ ומבדיל מהצד אלא דנותנים לסיכוך תורת דופן לענין דיחשב דופן סמוכה לסכך, ולפ"ז אי"ז שייך כלל לתרי הלכתא, אמנם לכאורה לשון הר"ן לא נראה דזהו טעמו, **ובזכרון שמואל** סכ"ו אות ה' סק"ג כ' לומר דדברי הר"ן הם רק למ"ד דלא אמרינן לבוד מן הצד, דדין דופן עקומה לא נאמר אלא בסוכה, ובעי שיהיה כאן סוכה כדי לומר דופן עקומה, וכל זמן דלא אמרינן לבוד הרי גם אין לנו לומר כלל דופן עקומה, דבלא לבוד אין כאן סוכה סמוכה למקום דבעינן לומר בו דהוא דופן עקומה, ונמצא דאי אפשר להתחיל משום דדין לבוד לא אמרינן כל זמן שאינו מן הצד, ודופן עקומה לא אמרינן כל זמן שאין כאן לבוד, וזה לא אמרינן דנימא תרוייהו יחד וכל אחד יהיה נותן דגם נימא לדין השני, וכעי"ז כ' **בעמק ברכה** ס"ז דדין דופן עקומה הוא חידוש והלכה בדיני סוכה, ולא נאמר דין זה אלא היכי דעל ידי הדין דופן עקומה לבד יהיה נכשר הסוכה, אבל היכי דבעי עוד שדין דופן עקומה יתן כאן דין לבוד, זה לא נתחדש בדין דופן עקומה, [ולשון הר"ן דלא אמרינן לבוד ודופן עקומה כי הדדי ניחא יותר לפ"ד הזכרון שמואל].

**הגרע"א והמחה"ש** שם העירו על השו"ע דלא הביא דין זה שמבואר בר"ן דלא אמרינן לבוד ודופן עקומה, וכ' דאמנם דלהלכה דאמרינן לבוד באמצע א"כ בכהאי גונא דמיירי בו הר"ן יהיה הדין דמהני בו לבוד ודופן עקומה ומשום דכל מה דלא אמרינן תרי הלכתא זהו רק היכי דאחד מן ההלכות לא יכול להיות בלא שנימא קודם ההלכה השניה, ולהלכה דאמרינן לבוד מן הצד, הרי אפשר לומר לבוד בלא דופן עקומה וכן דופן עקומה בלא לבוד, ואין חסרון של תרי הלכתא, אבל מ"מ יש נפ"מ בגונא דהלבוד יהיה סמוך לדופן ואח"כ יהיה להסכך הפסול, דבזה אי אפשר לומר דופן עקומה בלא לבוד, ובזה לפי המבואר בר"ן הסוכה פסולה, אמנם לפ"ד האחרונים שכ' לבאר דברי הר"ן, דדוקא לענין דנימא דהוי לבוד מן הצד לא מהני ממילא דאין נפ"מ להלכה.

**האו"ש** בפ"ה הי"ד הביא הגמ' לעיל ט"ז ב' דמבואר דמחצלת ז' ומשהו כשרה בסוכה ומבואר דאמרינן תרי הלכתא, וכ' דלפי המבואר ברש"י שם דמהני לומר גוד אחית בודאי מבואר דאמרינן תרי הלכתא, אמנם לפי מש"כ הריטב"א שם דמיירי דמניח המחצלת למטה בזה י"ל דאמרינן לבוד וחבוט, ואין בזה חסרון של תרי הלכתא משום דאפשר לומר לכל אחד בלא חבירו, והנה לפי המבואר ברא"ה ובריטב"א דמה דמהני מחיצה י' הוא משום גוד אסיק א"כ גם לפי המבואר בריטב"א מוכח דאמרינן תרי הלכתא, וכבר עמד בזה **בשו"ת רדב"ז** [מכת"י ח"ח סע"ו], דס"ל שם דלא אמרינן גוד אסיק ולבוד, וכ' דמה דמבואר בגמ' דמהני הוא משום דבמחיצה י' אי"צ לדין גוד אסיק כדי להכשיר הסוכה, ונתבאר לעיל ט"ז א' באות א', **ובתוספת בכורים** לבעל העל"נ בסתרל"ב כ' לומר דגם אי לא אמרינן תרי הלכתא, מ"מ י"ל היכי דהוה בשני מקומות אמרינן, וניחא התם דהלבוד הוא במקום אחד והגוד הוא במקום אחר, ומשום הכי אמרינן לתרוייהו אף דדין גוד נצרך קודם לדין לבוד.

**בריטב"א** לעיל ד' ב' מבואר דלא אמרינן גוד ולבוד, ומשום הכי היכי דהדפנות נעשים רק על ידי גוד בעי שהסכך יהיה ממש כנגד המחיצות, **ובזכרון שמואל** סכ"ו אות א' סק"ג כ' דזהו גם כונת הריטב"א דכ' במתני' לעיל ט"ז א' גבי משלשל דפנות דבעי שיהיה מכוון כנגד הסכך, דבזה בעי מכוון ממש ולא מהני לבוד, **ובמאירי** על המשנה דהרחיק את הסיכוך ג' טפחים פסולה הביא שי' זו, דלא מהני פחות מג' היכי דאין הדפנות מגיעות עד גובה הסכך אך חולק על זה וכ' דמהני, וכן מבואר **בטושו"ע** סתר"ל ס"ט דמהני, [**וברמב"ם** בפ"ד ה"ד כ' גבי מחיצות שאינם מגיעות לסכך דכשרות ובלבד שיהיו מכונות תחת שפת הגג, **ובחי' רח"ה** בפ"ה הכ"א כ' לדייק מזה דס"ל דלא מהני לבוד ובעי מכוון ממש, אמנם **בשו"ת רדב"ז** שם כ' בשם רבינו טורדוס דאפשר דזו כונת הרמב"ם, וכ' דקרוב לומר דגם הרמב"ם מודה דמהני לבוד, וכן נראה **במאירי** דס"ל דאין לדייק מדברי הרמב"ם].

**והגרע"א** הק' דלפי דברי הר"ן דלא אמרינן תרי הלכתא צריך להיות דלא מהני משום דבלא גוד אסיק אין לנו לומר לבוד, ואמאי לא הביאו שי' זו, אמנם הנה **בשו"ת רדב"ז** שם גם כ' דלא מהני גוד אסיק ולבוד, וכ' דמ"מ אי"צ שיהיו מכונות תחת הסכך ומשום דמחיצה י' כשרה גם בלא גוד אסיק, והא דנימא לבוד בלא גוד אסיק אף דאין כאן דופן לומר לשם לבוד, כ' הרדב"ז דמ"מ אמרינן דכל פחות מג' כאילו הוא מחובר ולבוד אל הסכך ונמצא דהדפנות מכונות כנגד הסכך, **ובזכרון שמואל** שם תמה על המ"ב דבסתר"ל סקל"א שם הביא דברי הריטב"א דלא אמרינן גוד ולבוד, והרי זה דלא כמבואר בשו"ע סתר"ל ס"ט, אמנם לפי המבואר ברדב"ז אי"ז סתירה דבגונא דמיירי השו"ע אי"צ לדין גוד, אמנם **במ"ב** סקמ"ג כ' דמהני מחיצה י' משום גוד אסיק, ולפ"ז נמצא דבשו"ע מבואר דלא כהריטב"א.

ובעיקר דברי **הריטב"א** דלא אמרינן גוד ולבוד, נראה **בחי' רח"ה** שם דאי"ז משום דלא אמרינן תרי הלכתא, אלא דלא אמרינן לבוד אלא למחיצה ממש, ולא למחיצה דהוי רק מכח איזה הלכה, וכ"כ **בקה"י** בעירובין ס"ב דגם י"ל משום חסרון זה, ולפ"ז לא יק' מהגמ' ט"ז ב' דשם הלבוד הוי ממחיצה ממש, ורק דלומר גוד אסיק בעי לומר קודם לבוד, וי"ל דזה אינו חסרון.

**ובקה"י ובזכרון שמואל** שם העירו דממש"כ **הר"ן** לעיל ד' דאי לא אמרינן גוד אסיק במסכך על שפת הגג, נמצא דליכא להלכתא דגוד אסיק במחיצות סוכה כלל, מבואר דלא אמרינן גוד ולבוד, דא"כ בכהאי גונא בעי להלכה דגוד אסיק, והנה לפי המבואר דברי הרדב"ז דלא בעי לדין גוד כדי דנימא לבוד בכהאי גונא דאין המחיצות מגיעות לסכך, אין ראיה מדברי הר"ן דבעי שיגיעו הדפנות עד למקום הסכך כדי דנימא לבוד, ובזכרון שמואל שם כ' גם אי בעי לומר גוד, מ"מ י"ל דכונת הר"ן רק דלא בעי לומר דנאמר דין גוד גם גבי סוכה, דלומר גוד ולבוד י"ל דסגי בדין גוד הנאמר בכל דיני מחיצות דממילא הכא נמי יהני לסוכה, אלא דאי מהני גוד בשפת הגג, נתחדש כאן דין בסוכה דחשיב דפנות סוכה הגם דלא ניכר וכמבואר בסוגיה שם, וכן אי נימא דבלא גוד לא חשיב מחיצות מגיעות לסכך י"ל דזהו חידוש בסוכה דחשיב מחיצות מגיעות לסכך משום גוד, אבל מה דמהני גוד דנימא מכח זה לבוד בסכך זהו דין שבכל התורה ואין כאן חידוש מסויים בהלכות סוכה.

ט) גמ' האי צחנתא וכו' – **השפ"א** מעיר דבגמ' בע"ז נראה מבואר דרק מנכרי יש איסור ליקח, וכן מבואר בפוסקים ביו"ד סקי"ד, ואילו בסוגיה הכא וברש"י נראה דלגמרי אסור ומשום דאינו יכול להבחין אם אין שם דג טמא ואכמ"ל.

גמ' כיון דלית לי' חוט השדרה – **הראשון לציון** מק' מהכא על מש"כ הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א הכ"ג דאם היה ראש הדג ושדרו ניכר מותר ליקח הדג מן הנכרי, ומבואר ברמב"ם דגם בדג טמא איכא שדרה ומשום הכי בעי שיהיה ניכר שהוא טהור, וכ' די"ל דבאותו מקום היה ידוע דאין מין דג טמא שיש לו שדרה, ועוד כ' די"ל דבמין צחנתא אין דג טמא ששדרו ניכר, ועוד כ' די"ל דבדג טמא אין שדרתו מועלת לו לעמוד במקום דרדיפי מיא ואכמ"ל.

א) גמ' שיש לה פצימין – **ברש"י ותוס'** מבואר דהיינו דיש שם עמודים בפחות פחות מג' טפחים ומהני משום לבוד, **ובב"י** סתר"ל כ' דהגם דהתוס' כ' דהכא מיירי דוקא באיכא ב' מחיצות, מ"מ היינו רק לענין פי תקרה אבל לענין לבוד מודו התוס' דמהני גם אם ליכא מחיצה כלל, [ולכאורה כן הוא מבואר בהדיא בתוס' בסוף ד"ה סיכך], והנה לעיל ט"ז ב' באות ד' נתבאר דברי המג"א דלא מהני קנה קנה פחות מג' טפחים אלא באיכא ד' מחיצות, ולכאורה הכא מבואר דמהני גם באיכא ג' מחיצות דהא באכסדרה הרוח הרביעי פרוץ וכמבואר בהדיא בתוס', **ובפמ"ג** בתחילת סתר"ל כ' דהכא שאני דאיכא אכסדרה, ויל"ע בכונתו.

**ובריטב"א** מבואר דפצימין היינו דמיירי דאיכא כמו עמודים בשני קצות המקום הפרוץ, דמהני הפצימין לומר פי תקרה יורד וסותם לכו"ע, וכ"כ **הר"ן** בביאור שי' הרי"ף, וכ"כ **הה"מ והב"י** ושאר נו"כ בשי' **הרמב"ם** בפ"ד ה"ח ועוד יתבאר לק' בע"ה, וכעין זה מבואר גם **בספר הישר** לר"ת תשובה צ"ו.

**יח' ב'**

תוד"ה סיכך – מש"כ דסברא משונה היא, מבואר **בתור"פ** דעצם החילוק הוא דחוק, **ובעל"נ** מבאר דכיון דבתרוייהו מיירי דעומד בחצר ואינו עשוי להילוך אלא לבני החצר, אמאי באיכא תקרת אכסדרה וכותל כנגדה הוי פחות הילוך.

בא"ד – בשי' התוס' כ' **מהרש"ל** דס"ל דהוא מסכך בתוך האכסדרה ממש, דאיכא קורות אכסדרה והוא מסכך בין הקורות, ולא מיירי כמו במתני' דעושה סוכה בחצר ומסביב איכא לאכסדרה, **והמהרש"א** מק' דא"כ אמאי אמרינן בסמוך דהכא מחיצות לאו להכי עבידי, הא כיון דמסכך בתוך האכסדרה המחיצות עבידי למקום הסוכה, וכ' דגם אי נימא דיל"פ דמ"מ לא נעשה לשם סוכה וכמשי"ת בגמ' לק' בע"ה, מ"מ היה להתוס' לבאר זה דלשיטתם פי' הגמ' הוא באופן אחר מרש"י, ועוד הק' דהא מבואר בתוס' דסתם אכסדרה יש לה ג' מחיצות, ולפ"ד המהרש"ל נמצא דהכא איכא רק ב' מחיצות.

**והמהרש"א והמהר"ם** מבארים דגם לשי' התוס' מיירי כמו לרש"י דהוא מסכך בחצר והאכסדרה מסביב, וכ' המהרש"א דמש"כ התוס' דאורחא דמילתא למעבד שתי דפנות, הוא משום דלא יק' דמה מק' הגמ' לק' ממתני' דחצר המוקפת דאמאי לא אמרינן פי תקרה, נימא דבמתני' מיירי דליכא דפנות אחרות כלל, ולזה כ' דדרך למעבד שתי דפנות וא"כ מתני' גם מיירי באיכא שתי דפנות, **והשפ"א** כ' דכתבו זה לבאר אמאי לא פירשה הגמ' דמיירי בכהאי גונא, ולזה כ' דדרך הוא למעבד בכהאי גונא ולא הוצרך לפרש, **ובתור"פ** גם מבואר הכי דאינו מסכך בתוך האכסדרה.

בא"ד – מש"כ והאי דנקט הפחית, כ' בהג' **גנזי יוסף** דהא דהעירו זה דוקא לפי פי', הוא משום דלרש"י דמיירי דאיכא אויר בין הסוכה לדופן, משום הכי נקט לשון הפחית, משא"כ לפ"ד דמיירי באותו ענין רק דמיירי במפולש ילה"ק אמאי נקט לשון זה.

בא"ד – מש"כ דאפילו רבי יהודה דשרי היינו דוקא בשבת דשתי מחיצות דאורייתא, הק' **השפ"א** דבסוגיה בעירובין מבואר לאו הכי, אלא דר"י ס"ל דמהני פי תקרה גם אי לא מהני שתי מחיצות עיי"ש.

בא"ד – מש"כ התוס' דמיגו דשייך גבי אכסדרה שאינה מפולשת, כ' מהרש"ל לבאר דהיינו דס"ל לרבא דאף די"ל דמפולש גרע דהא לא מהני פי תקרה במפולש אף לרב דאמרינן פי תקרה גם בשתי דפנות, מ"מ זהו רק בשבת דאסרו לטלטל משום דדמי למבוי מפולש דאין לומר בו פי תקרה, אבל גבי סוכה לא שייך כ"כ לומר דיפסלו הסוכה ויש לנו לומר דמהני כמו דמהני באינו מפולש, **והמהרש"א** כ' דרבא ס"ל דגם בשבת לא אמרינן פי תקרה בשתי דפנות וכמו דס"ל לשמואל הכי, וכיון דאמר אביי דמהני פי תקרה בסוכה באיכא רק שתי מחיצות על כרחך צ"ל דחלוק סוכה משבת וא"כ גם במפולש נימא הכי, **והשפ"א** כ' דלשי' המהרש"א דמיירי דמסכך בחצר, יש לפרש דברי התוס' דכיון דלגבי האכסדרה יש לנו לומר דמהני הפי תקרה כיון דהאכסדרה הרי אינה מפולשת, גם יש לנו לומר דיהני לגבי הסוכה, [ולפ"ז יותר ניחא לכתוב מיגו דשייך לגבי האכסדרה].

בא"ד – מה שהביאו פי' רש"י בעירובין, מבואר בפשטות דמיירי דמסכך בתוך האכסדרה וכ"כ **המהרש"ל והמהר"ם**, אמנם **המהרש"א** כ' דיש לפרש דבריהם דמיירי בעושה סוכה חוץ לאכסדרה ורק דופן אחת סמוכה לאכסדרה, ובא להכשיר הסוכה על ידי פצימין שיש באכסדרה סמוך לשתי הדפנות של הסוכה, והנה **בתו"ר** כ' דיש לסוכה שתי דפנות לאורכן ועשויה כמבוי ובדופן שלישי ורביעי קבועים עמודים לקרניה, ואי נימא דאינו מסכך בתוך האכסדרה, לכאורה איכא עמודים רק בשלישי.

בא"ד – מש"כ דלרש"י ניחא אמאי בעירובין מהני פי תקרה אף דנראה דמיירי במפולש, הק' **המהרש"ל** דהא שם מיירי דמסכך בתוך האכסדרה וכמשנ"ת, ואמאי ניחא הא שם גם איכא אויר פתוח, [ולשי' המהרש"א ניחא], וכ' דכיון דשם מיירי דאיכא קורות לכל צד באכסדרה, אינו דומה למקום קפנדריא, **והשפ"א** העיר דלפ"ז לא ק' משה"ק התוס' בסמוך על רש"י דאמאי באכסדרה בבקעה אמרינן פי תקרה אע"פ דבקעי רבים, דהא שם שאני דאיכא קורות בד' רוחות, וכ' דצ"ל דהתוס' לק' מק' משום דלא ניחא להו בחילוק זה, אמנם מ"מ ידעו לומר דשי' רש"י לחלק בזה ומשום הכי כ' הכא דלשי' רש"י ניחא, ועוד כ' המהרש"ל דשם מיירי דהפילוש אינו כנגד הבית, ומשום הכי לא חשוב דעשוי לבקיעת רבים.

ב) גמ' אמרינן פי תקרה וכו' – שי' **רש"י** דמיירי דליכא מחיצות כלל ובכל זאת אמרינן פי תקרה, ושי' **התוס'** ושאר **ראשונים** דמיירי דאיכא שתי דפנות ודוקא בדופן שלישית אמרינן פי תקרה, [**ובריטב"א** מבואר דהנדון הכא על מחיצה רביעית ולכאורה הוא ט"ס דהא בסוכה סגי בג' מחיצות], והנה מבואר בתוס' דבשתי מחיצות כמין גאם גם אמרינן פי תקרה לרב, אמנם ברא"שבעירובין צ"ד מבואר דשי' **הרי"ף והר"ח** דדוקא באיכא ג' מחיצות אמרינן פי תקרה, וכ' **הרא"ש** שם דבגמ' הכא נראה כשי' ר"ת דגם בב' מחיצות אמרינן פי תקרה מדאמרינן הכא דאמר לו אביי דבההיא מודה לו דהוי כמבוי המפולש, ופירושו דלא מהני פי תקרה גבי שבת במפולש כדאשכחן גבי בונה שתי בתים, ומשמע דהא בלא פילוש אמרינן פי תקרה בשתי מחיצות, **ובב"ח** בסתר"ל כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דמה דמסיק בגמ' דמחיצות לאכסדרה הוא דעבידי היינו דשם איכא ג' מחיצות משא"כ הכא איכא רק שתים, ולפ"ז מבואר דבאמת למסקנא אמרינן דגם בכמין גאם לא אמרינן פי תקרה, **ובבי' הגר"א** שם סקי"ט כ' דמה דמשני אביי לרבא דבההיא מודינא, היינו דהכא מהני משום דאיכא דופן שלישית לאכסדרה בסוף, ואע"ג דלא מהני הדופן לסוכה מ"מ יש לנו לומר דמהני פי תקרה במקום הקירוי באכסדרה, ולפ"ז הרי אדרבה מבואר דבאמת בעי ג' מחיצות כדי לומר פי תקרה, [אלא די"ל דרק במפולש לא מהני אם ליכא ג' מחיצות, אך מ"מ כבר אין ראיה דבלא מפולש מהני גם בב' מחיצות], **ובקה"י** סי"ד אות ב' כ' לומר דמה דבעי ג' מחיצות לרב אי"ז משום דלא אמרינן פי תקרה אלא אם איכא ג' מחיצות, אלא הטעם משום דלא אמרינן פי תקרה אלא למחיצה אחת, ואם איכא רק ב' מחיצות אכתי יהיה אסור משום מחיצה שלישית, וא"כ בסוכה דסגי בג' מחיצות ממילא דאמרינן פי תקרה גם בב' מחיצות, [והנה לכאורה ברא"ש נראה דלא הוכיח מעיקר הסוגיה דמבואר דאמרינן פי תקרה בסוכה דגם בב' מחיצות אמרינן פי תקרה, אלא דממה דאמר לו דמודה לו דהוי כמבוי מפולש, כ' דנראה דגם גבי שבת היכי דלא הוי מפולש אמרינן פי תקרה, וא"כ אדרבה מבואר כדברי הקה"י רק דמ"מ כ' דנראה דגם בשבת מהני בב' מחיצות].

גמ' שם – ברש"י ד"ה לדידך כ' דמסכך בנסרים עבים, ומבואר **בתור"פ** כאן **ובתוס'** בעירובין פ"ו ב' דשי' רש"י דדוקא היכי דאיכא עובי טפח בתקרה אמרינן פי תקרה, והנה **הרא"ה והריטב"א והר"ן** כ' דדוקא בתקרה קבועה אמרינן פי תקרה, אבל בסכך דהוי עראי לא אמרינן פי תקרה, והוכיחו זה מהא דבעי בסוכה ג' מחיצות ואי נימא דגם בסכך יש לומר פי תקרה לעולם יהיה סגי בב' מחיצות, וכבר כ' **בעל"נ** דלפי המבואר ברש"י דבעי עובי טפח, ליכא ראיה דבעראי לא אמרינן פי תקרה.

**הטור** בסתר"ל כ' דאף אם יש בפי תקרה טפח, לא אמרינן פי תקרה כיון דלא נעשה לשם כך, **והב"ח ובהג' מהרל"ח** העירו דשי' הטור בסשס"א דלא אמרינן פי תקרה אלא בד' טפחים ואמאי כ' הכא טפח, וכ' דהכא כ' לפי שי' רש"י, והב"ח כ' לומר די"ל דהכא דמיירי לענין מחיצה שלישית בסוכה דהדין דמהני לזה טפח שוחק, י"ל דגם סגי בפי תקרה של טפח, וכ"כ בסשס"א ובסשע"ו, **ובמג"א** סקי"ב כ' דאין להקל בזה, וכן מבואר **במ"ב** סק"מ, אמנם כבר עמדו בעיקר משה"ק סתירה בדברי הטור, דרש"י הכא מיירי לענין עובי התקרה, ובטור בסשס"א מיירי לענין רוחב התקרה, וכמבואר בתוס' בעירובין פ"ו א' דכ' לחלוק שם על רש"י וכ' דבעי ד' טפחים, ובע"ב שם הביאו דברי רש"י הכא דבעי עכ"פ שיהיה טפח, והיינו דהכא מיירי לענין עובי התקרה, **ובפנ"י** גם מבואר דהשוה רוחב התקרה לענין העובי וצ"ב בזה.

גמ' אמר לי' רבא וכו' – **התו"ר** מק' לשי' רש"י דהכא מיירי דסיכך בתוך האכסדרה, נמצא דמיירי הכא דהפי תקרה נעשה לתוך הסוכה, וא"כ לפי מה דמבואר במסקנא דרבא כרב והכא לא מהני משום דלאו להכי עבידי, מה מק' לאביי דכהאי גונא אי נימא פי תקרה, הא גם לדידי' יק' הכא כמו לאביי כיון דלהכי עבידי, **והפנ"י** כ' לישב דהכא מיירי דמעיקרא היה שם דופן ואח"כ נפחת ולא נעשה הפי תקרה לשם מחיצה, וגם בכהאי גונא איכא לחסרון דלאו להכי עבידי, [ויל"ע דבסוגיה בעירובין מיירי על גונא דנפחתה התקרה והדפנות ואמאי מהני שם פי תקרה], ועוד כ' לומר דרבא היה ניחא לי' בחילוק דאמר אביי דדמי למבוי מפולש, אלא דס"ל דלאביי דמהני פי תקרה גם אם לא עביד להכי, גם בכמבוי מפולש יש לו להועיל, **והעל"נ** כ' דלפי האמת רבא ס"ל כשמואל דבליכא שום דופן לא אמרינן פי תקרה גם אם להכי עבידי, רק דאמרינן בגמ' דהכא ס"ל דגם לשי' רב לא מהני.

גמ' שם – בתוס' מבואר דאביי ורבא פליגי באופן דהיה שתי מחיצות כמין גאם, ורבא הק' לו אם יכשיר גם באופן שיהיה כמבוי, אמנם מדברי **הרי"ף** מבואר דפליגי באופן דהיה כמבוי, **ובבי' הגר"א** סקי"ט כ' לבאר הגמ' לשיטתו דאביי ורבא פליגי בכהאי גונא דמסכך בתוך אכסדרה דמקצת ממנה מקורה ויש לה ג' מחיצות וכמש"כ הה"מ בשי' הרמב"ם בפ"ד ה"ח, ובזה אמר אביי דאמרינן פי תקרה גם בלא פצימין, ועל זה הק' לו רבא דאי גם היכי דלא יהיה לאכסדרה מחיצה בסוף גם נימא פי תקרה דהא גם הכא מיירי דאין לסוכה אלא שתי דפנות כמבוי, ועל זה אמר לו דשם מודה לו כיון דמפולש מעבר לעבר, ורק בכהאי גונא דיש לאכסדרה דופן בסוף מהני דאמרינן על ידו פי תקרה באמצע.

גמ' שם – **בספר הישר** לר"ת תשובה צ"ו מבאר דברי רבא, דהק' לאביי היכי דלא יהיה קורה, אלא דמהסוכה עצמה יפחת דופן האם יכשיר משום פי תקרה של הסכך עצמו, ואמר לו אביי דמודה לו בזה משום דהוי כמו דליכא קירוי דאין פי תקרה להוצין.

ג) תוד"ה אכסדרה – **במאירי** מבואר דשי' רש"י דבחצר בקעי רבים טפי מבקעה, ויל"ע דברש"י ד"ה בבקעה נראה מבואר דבאמת גם בחצר מהני פי תקרה לד' מחיצות והא דמיירי רב בבקעה הוא משום דפעמים שיש שם דופן אחת, **ובקה"י** סי"ד כ' לומר דבסוכה בעי שיהיה מחיצות הנכרות כמבואר בסוגיה לעיל י"ד ב', ובקיעת רבים מהני רק לבטל דלא חשיב ניכר.

**הפנ"י** כ' לבאר שי' רש"י דמן התורה לעולם אמרינן פי תקרה לכו"ע ואפילו בד', ורק מדרבנן החמירו לשמואל להצריך דופן אחת, וכן מה דאמר אביי דבכמבוי לא אמרינן פי תקרה זהו רק מדרבנן, ולפ"ז כ' דניחא מה דגבי שתי מחיצות ברה"ר לא אמרינן פי תקרה דכיון דשם הוי איסור דאורייתא החמירו מדרבנן.

בא"ד – מש"כ שני לחיים ומשהו כ"כ גם **בתו"ר**, **ובמלוא הרועים** עמד בזה דצ"ב מהו זה שכ' ומשהו, [ואולי כונתם דבעי שני לחיים משהו והיינו דסגי במשהו לחיים], וגם העיר אמאי לא סגי בלחי אחד, והביא דברי **התוס'** בעירובין שכ' דאיכא לחי או פס, והיינו דסגי בלחי אחד, **והרא"ש** בעירובין כ' דאיכא שני לחיים וזהו כדברי התוס' הכא.

**יט' א'**

גמ' אבל הכא דלאו להכי עבידי – רש"ימבאר דלא נעשה לתוך הסוכה אלא לאכסדרה, **וברש"י** בעירובין כ' דלא נעשה לשם סוכה וכ' דאע"ג דלא בעי מחיצות לשמן כולי האי לא מקילינן, וכ"כ **הריטב"א** שם דאע"ג דלא בעי בסוכה שיהיה נעשה לסוכה בפי תקרה בעינן דעביד להכי, ולעיל אות א' נתבאר דברי **המהרש"ל** בשי' התוס' דמיירי בסוגיה דסיכך בתוך האכסדרה, ומבואר במהרש"א דלפ"ז צ"ל דמה דאמרינן דלאו להכי עבידי היינו דלא נעשה לשם סוכה אלא לאכסדרה בעלמא, וכ' דזה דוחק, **ובב"ח** כ' לבאר לשי' הרמב"ם דמסכך בתוך האכסדרה, דכונת הגמ' דדוקא באכסדרה דיש מחיצות שעשויות לאכסדרה דהיינו שעשה לה ג' מחיצות אמרינן פי תקרה, אבל הכא דלא עבידי ג' מחיצות לא אמרינן פי תקרה, [ולפ"ד הגר"א שנתבאר לעיל יש לפרש דכיון דהמחיצה השלישית לא נעשית לסוכה אלא לאכסדרה משום הכי לא אמרינן בזה פי תקרה].

**בב"ח** מבואר דהיכי דמסכך על גבי אכסדרה שמקצתה מקורה עד מקום הקרוי דכהאי גונא חשיב דהפי תקרה להכי עבידא וכמשנ"ת, והנה בשו"ע ס"ח מבואר דמהני פי תקרה בכהאי גונא בצירוף פצימין וכמשי"ת בסמוך בע"ה, והרמ"א כ' דאחרים חולקים, ומבואר **במג"א** שם סקי"ב דהיינו דס"ל דכיון דלא הוי כמין גאם לא מהני, ואח"כ הביא דלשי' המהרש"ל יש לפסול משום דלא נעשה לשם סוכה אלא לשם האכסדרה, וכ' דאבל המהרש"א והב"ח חולקים עליו, ונראה דס"ל לדינא דלא כמהרש"ל, ולכאורה קאי גם על כהאי גונא דמסכך על אכסדרה שמקצתה מקורה וכהאי גונא דהשו"ע, ויל"ע דאמאי חשוב דנעשה הפי תקרה להכי, דלכאורה הפי תקרה נעשה לבפנים והרי הוא מסכך על מה שחוץ לתקרה.

תנן וכו' – **הריטב"א** מק' לפי המבואר דרק במחיצה אחת אמרינן פי תקרה, דמה מק' ממתני' הא מיירי דאיכא ד' אמות בכל הצדדים ומשום הכי לא מהני, וכ' דמשמע במתני' דגם היכי דאיכא ב' דפנות בכל זאת לא מהני היכי דברוח שלישית יש ד' אמות, **והמהרש"א** לעיל בתוד"ה סיכך כ' דסתם סוכה יש לה ב' דפנות לצניעות גם היכי דיש לה מחיצות מדין דופן עקומה, ומשום הכי לא ניחא להגמ' לאוקמי דליכא מחיצות, **והשפ"א** מעיר דמ"מ מה דמשני דהשוה קרויו לא עדיף מלאוקמי דליכא מחיצות.

ד) גמ' לא אמרינן לבוד – רש"י מבאר לבוד ממש, ובתוס' לעיל כ' דיש לפרש האם מצטרף שני עמודים שאין בכל אחד טפח לדין דופן טפח בשלישית, **והריטב"א** כ' דהכא אין הביאור כמו לבוד בעלמא, אלא מיירי דהיה פצימין בצדי המקום שיש בו פי תקרה וכיון דאיכא פצימין אמרינן דמהני פי תקרה כהאי גונא ולבוד הוא לשון סתימה, וכ"כ **הר"ן** בשי' **הרי"ף**, **ובספר הישר** תשובה צ"ו מבואר דהכא מיירי דאיכא לבנים היוצאים מהכתל והנדון האם אמרינן לבוד בין הלבנים דיחשבו כפצימין.

תוד"ה אחוי – **בתו"ר וברא"ש** כ' דרבינא עשה שם צוה"פ, ומדאורייתא סגי בצוה"פ כיון דחשיב מחיצה, ורק מדרבנן בעי טפח שוחק ולזה מהני מה דהיה נראה מבחוץ, וכ' הרא"ש דאמרינן בזה דמיגו דמהני לשבת מהני גם בסוכה ואף לכל ימי החג, ועוד כ' לומר דמה דלא מהני פי תקרה היכי דלא עבידי להכי הוי רק מדרבנן, ומשום הכי לענין טפח שוחק מהני גם נראה מבחוץ.

**והריטב"א והר"ן** בשי' **הרי"ף** כ' דמהני הפצימין דמשום הכי אמרינן פי תקרה, וכ"כ **הרא"ה** ולזה מהני גם נראה מבחוץ, וכ"כ **הה"מ והב"י** בשי' הרמב"ם בפ"ד ה"ח, ומבואר בדבריהם דגם היכי דאיכא שתי דפנות כמבוי בכל זאת מהני למחיצה השלישית פצימין דמשום הכי נימא פי תקרה, ומ"מ מבואר ברא"ה ובריטב"א דליותר ממחיצה אחת לא מהני, **ובבי' הגר"א** סקי"ט כ' לומר בשי' הרי"ף והרמב"ם, דלא מהני אלא היכי דאיכא עכ"פ מחיצה שלישית בסוף האכסדרה וכמשנ"ת.

**ובטור** סתר"ל כ' כמש"כ הרא"ש דמהני משום דהיה שם צוה"פ, **והשו"ע** בס"ח כ' כדברי הרמב"ם, וכ' **הרמ"א** דיש חולקים דלא מהני, ומבואר **במג"א** סקי"ב דהיינו דלא מהני כיון דעשוי הסוכה כמבוי, ומיהו הביא הרא"ש דלא מהני כלל אלא היכי דאיכא צוה"פ, וכ"כ **במ"ב** סקל"ז דכל היכי דלא נעשה הפי תקרה לסוכה, לא מהני גם באיכא שתי דפנות עריבן, **ובלבוש** שם מבואר דבדיעבד מהני כשי' השו"ע, וכ"כ **המ"ב** בסקמ"א.

**התורת רפאל** בס"נ [הובא בקה"י בעירובין] הוכיח מהתוס' והרא"ש כאן שכ' דלא יכול להועיל בסוכה נראה מבחוץ, דלחי הנראה מבחוץ אינו מועיל אלא משום היכר ומדרבנן אבל מדאורייתא אינו מחיצה, אמנם **החזו"א** נסתפק האם מהני מדאורייתא, וכ' דיש לפרש דהוקשה לתוס' רק דאיך מועיל בסוכה כיון דאיכא דין דבעי טפח בדופן שלישי, וזה בעי שיהיה בתוך הסוכה ולא מהני מה שהוא חוץ לחלל הסוכה, [ויל"ע בלשון הרא"ש בקו', דבשבת מהני משום דלא בעי אלא להיכר בעלמא], והנה **ברש"י** מבואר דהיכי דלא עביד להכי אינו מועיל מעיקר הדין ולא רק מדרבנן, וגם לא הזכיר דהיה צוה"פ ונראה דס"ל דמהני נראה מבחוץ לדופן שלישית בסוכה אפילו מן התורה, ועיין בראשון לציון דנקט הכי בשי' הרמב"ם דמהני הפצים גם בלא פי תקרה כלל.

רש"י ד"ה אחוי – **הדרישה** כ' בשי' הרא"ש דהיה צוה"פ דלא בעי שיהיה בפצים טפח שוחק כיון דמהני כמו לחי, ואע"ג שכ' הרא"ש דמדרבנן בעי טפח שוחק ולא סגי בצוה"פ, זהו רק לכתחילה אבל בדיעבד היכי דיש שם היכר של פצים סגי בהכי, אמנם **במג"א** סקי"ב מבואר דגם להרא"ש בעי שיהיה טפח, **ובשעה"צ** סקל"ח העיר דלכאורה י"ל דלהרא"ש לא בעי טפח, ולכאורה המג"א פירש דברי הרא"ש כפשוטם דלעולם בעי מדרבנן טפח שוחק, ורק דלזה הקילו דאף שנראה רק מבחוץ סגי.

א) תוד"ה לבראי – כשי' רש"י מבואר גם **ברא"ה ובריטב"א ובר"ן**, ועל קו' התוס' כ' הריטב"א דס"ד דדוקא מחיצות בית דהם מחיצות של בנין קבע מהנו דדעתו בהם לכל מילי, אבל במחיצות עראי של סוכה לא יהני קמ"ל דמהני.

**ובפי' הר"ח** גם מבואר כרש"י דס"ד משום דהני מחיצות לא לבראי עבידי, וכ' דהקמ"ל דכיון דלשם צל בעלמא עבידו כשרה, ולכאורה זהו טעם רק על הסכך דהא אי"צ שיהיו המחיצות של צל, והנה **בדרישה** סתרל"א כ' דיש לפרש בדברי רש"י גם כתוס' דהחסרון הוא משום הסכך דכיון דלא עשה הדפנות לבחוץ משום הכי גם הסכך לא נעשה לשם סיכוך, **ובלבוש** שם ס"ו מבואר דהא דמהני לפי התוס' הוא משום דלא בעי לשם סוכה אלא לשם צל, ומבואר דאם היה בעי לשם סוכה באמת בכהאי גונא לא חשיב לשם סוכה, ולפ"ז יל"ע דנימא דכונת הר"ח באמת דהיה ס"ד דיהיה חסרון בסכך.

ב) גמ' הא לית בה הכשר סוכה – מבואר ברש"י דהס"ד דחשוב מקום בפנ"ע, **ובראבי"ה** מבואר דאע"ג דהא סגי במחיצה שלישית של טפח, מ"מ היה ס"ד דבכהאי גונא דהדופן השלישית אינה אלא טפח אף דמצטרף הכל לשיעור סוכה, מ"מ יהיה הדין דאין ישנים אלא כנגד הדופן טפח, **והרא"ה** כ' דלמ"ד לעיל ז' א' דבעי שיהיה צוה"פ בדופן שלישית, קמ"ל דלא בעי צוה"פ אלא עד ז' טפחים, ולמ"ד דלא בעי כ' דכיון דאיכא היכר בסכך שמשלים ומפסיק למקום ששתי הדפנות מגיעות, והיינו כמבואר ברש"י, **וברא"ש** מבואר דהיכי דהדופן השלישית אינה יותר מז', בודאי דיהיה כשר כנגד כל משך הדופן דהא קיי"ל דשלישית אפילו טפח, והכא מיירי דהמשיך הדופן השלישית יותר מז' טפחים דזה מוכיח דרוצה לעשות כל הסוכה בדפנות ארוכות, וא"כ הדופן הנמשכת עם הפסל לאו מן הסוכה הוא אלא בפנ"ע ונמצא דיש לו רק דופן אחת, [והא דבז' ליכא הוכחה מהא דלא עשה רק טפח, מבואר **בט"ז** סק"ה דמצוה מן המובחר טפי לעשות מחיצה שלמה].

גמ' קמ"ל – **ברש"י ובר"ן** מבואר דקמ"ל דמן סוכה הוא והוי שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח, ונראה דלפי האמת יש כאן הכשר שלם לסוכה, וכן מבואר ברא"ש לעיל ד' א' בשם **רבינו ישעיה** דלפי האמת אמרינן דהכל הוי מן הסוכה, אמנם **ברא"ש** שם נראה דגם לפי האמת אמרינן דלא הוי חלק מהסוכה ממש וחשיב דיש שם רק מחיצה אחת אלא דמ"מ כשר, אמנם **בק"נ** כאן באות ז' מבאר גם להרא"ש דלפי האמת חשוב דיש לו ג' מחיצות, וכן נראה **בט"ז** סק"ה.

רש"י ד"ה מהו – **המהרש"א** כ' לבאר דברי רש"י דבאמת יש כאן ז' טפחים אלא דאין כאן ז' טפחים עם הכשר דפנות, אמנם **בב"ח** סתרל"א מבאר דכונת רש"י דאין כאן הכשר של ז' טפחים, וכ' דאין חסרון דפנות משום דהמחיצה האמצעית מהניא משום דופן עקומה, ובשלישית סגי בטפח, וכ"כ **העל"נ** לעיל ד' א' והעיר על המהרש"א דהא בגמ' לעיל גבי קנים היוצאים מבואר דהכשר סוכה היינו שיעור ז' טפחים ולא הכשר הדפנות, **ובמאמר מרדכי** שם סק"ה הק' על הב"ח דהא מ"מ אין דופן שלישית, ועוד העיר דמי לא עסקינן גם בסוכה גדולה דיש בה ד' אמות, וליכא למימר דופן עקומה, וכ' לבאר דאי איכא שיעור ז' על ז', אז יותר ניחא לומר דיהיה המשך הסוכה כיון דיש בו שיעור מקום בפנ"ע, **ובב"ח** מבואר דלשי' הרא"ש ביאור הגמ' דלית בה הכשר סוכה, היינו דהדופן היוצאת יש בה יותר מהכשר סוכה ומשום הכי רואים הפסל שנמשך עם הדופן כמקום בפנ"ע, **והמאמר מרדכי** שם חולק על זה דלפי הרא"ש הכונה דאין בה הכשר דפנות.

**העל"נ** לעיל ד' א' כ' בשי' רש"י שם דפסל כשר גם אם אין דופן כלל, והא דמבואר הכא דמיירי דאיכא דופן זהו לרבותא דבכהאי גונא ס"ד דיהיה פסול משום דמוכיח דהוי מקום בפנ"ע ואין בו בפנ"ע הכשר סוכה, קמ"ל דמהני והיינו משום דכיון דהדין הוא דסגי במחיצה שלישית טפח, א"כ בזה דדופן אחת נמשכת יותר אין הוכחה דמקום זה הוא חוץ לסוכה, ויל"ע דמ"מ הא רש"י שם כ' דכשר מדין פסל המבואר בסוגיה, ולכאורה בסוגיה לא מבואר דהיכי דאין משך דופן דגם כשר.

**ברש"י** לעיל ד' א' מבואר דמדין פסל, כשר גם אם היוצא הוא מעל כ' אמה, והרא"ששם הביא שי' **רבינו ישעיה** דחולק, וכן יש עוד **ראשונים** שם שחולקים על רש"י, **והרא"ש** הסכים עם שי' רש"י, וכן מבואר **בטושו"ע** סתרל"ג ס"ו, ואכמ"ל.

ג) גמ' ומעוטה חממ"צ – **הר"ן** כ' דצ"ע היכי דיש במקום שהוא חממ"צ שיעור ז' על ז', האם גם בזה מכשירים משום דאיכא רוב בסוכה שהוא צממ"ח, **ובמאירי** כ' דגם אם יש במקום החממ"צ הכשר סוכה כשרה כל הסוכה, **וברמ"א** סתרל"א ס"ב כ' דיש מחמירים היכי דאיכא ז' על ז' במקום שהוא חממ"צ, ומבואר **בט"ז** בסק"א דמ"מ אינו פוסל כל הסוכה אלא המקום ההוא אין ישנים תחתיו, **ובפמ"ג** שם כ' דצ"ע היכי דמקום זה מהלך על פני כל הסוכה וע"י זה נמצא דאין במקום שהוא צממ"ח ג' דפנות אם פוסל כל הסוכה, והביאו **המ"ב** בסק"ד, ולכאורה לא גרע ממש"כ התוס' לעיל י"ז א' דכל שאין האויר על פני כולה דאינו חוצץ.

גמ' שם – **במאירי** כ' די"ל דיש שם חממ"צ משום דאין שם דופן שיגין, ויל"ע דלכאורה דוקא חממ"צ שמשום הסיכוך פוסל.

גמ' קמ"ל – **בראשון לציון** כ' דיש להביא מכאן ראיה להשיטות דאויר פחות מג' דאינו פוסל דישנים תחתיו וכמשי"ת לק', דהמקום דהוא חממ"צ הוי כאויר ובכל זאת מבואר דכשר גם מקום זה, **ובחי' רח"ה** פ"ה הי"ט גם כ' הכי דהשיטות דס"ל דישנים תחת אויר הוכיחו זה מהכא, דכיון דאין שיעור צממ"ח במקום זה הרי הוא כמו מקום אויר, וכ' דהשיטות דס"ל דאין ישנים ס"ל דהכא יש להכשיר משום הסכך שבמקום זה, וס"ל דכיון דאיכא בכללות הסכך שיעור צממ"ח, גם הסכך שבמקום זה יש לו תורת סכך שמסכך בשיעור צממ"ח, וממילא דעדיף מאויר דשם במקום האויר אין סכך שמיצל, והשיטות החולקים ס"ל דאין להחשיב סכך זה כמו שמיצל בשיעור חממ"צ, אלא דכשר כמו דמכשירים אויר פחות מג' והכא דיש סכך עכ"פ כשר גם ביותר מג', **ובגי' חזו"א** שם כ' דלפי המבואר בראשונים דאין לפסול באויר אלא אם מהלך על פני כולה או באיכא אויר בשיעור ראשו, א"כ הכא דאין באויר שיעור זה ממילא דאין לומר דאין ישנים תחתיו.

ד) גמ' לסכך פסול פחות משלשה – **הריטב"א** כ' דהוא כשר משום דאמרינן לבוד וחשבינן לי' כאילו נתבטל בסכך הכשר, **ובלבוש** סתרל"ב ס"א הק' דאמאי סכך פסול גם מתכשר הא כיון דניכר לא שייך בו ביטול ברוב, וכ' דאפשר דגם זה הלמ"ס ועוד כ' דמן התורה גם בניכר איכא ביטול ברוב, ובסוכה של מצוה לא גזרו רבנן שלא יתבטל, **והט"ז** שם בסק"ג דחה דבריו דמן התורה איכא ביטול גם בניכר, וכ' לבאר דכל שאין בו ג' טפחים חשיב כמאן דליתי' וממילא הוא בטל, וכ"כ **המ"ב** בסק"ט.

גמ' לא יהא אלא אויר – עיין לעיל י"ח א' באות ז' משנ"ת דברי הרח"ה והחזו"א בביאור הגמ'.

גמ' זה מצטרף וישנים תחתיו – שי' **רש"י ובעה"מ והריטב"א והר"ן והרא"ש** דבסכך פסול ישנים תחתיו ובאויר אין ישנים, וכ"כ **בטושו"ע** סתרל"ב ס"א וס"ב, ובביאור החילוק בין סכך פסול לאויר, כ' **בלבוש** שם ס"ב דכיון דאמרינן דהסכך הפסול מתבטל, ממילא הוי כסכך כשר, משא"כ באויר הגם דאמרינן לבוד וכאילו הוא סתום מ"מ הרי אין שם דבר המיצל, **והט"ז** בסק"ד כ' דבאויר נראה לעין טפי ההפסק ממה שנראה בסכך פסול, וכ"כ **המ"ב** בסק"י.

תוד"ה לא – משה"ק על רש"י דאיך אפשר ליזהר שלא ישן כנגד הנקבים, תי' **הרא"ש** דרק היכי דמהלך על פני כולה אז אין ישנים תחתיו, **ובשפ"א** כ' דאע"ג דגם התוס' לעיל י"ח א' חילקו בזה למ"ד דלא אמרינן לבוד באמצע, זהו רק משום דהתם אמרינן דכל דאינו מהלך על פני כולה אין כאן חציצה, ומשום הכי אין האויר פוסל, אבל הכא דאמרינן דאויר הגם דמצטרף לסוכה מ"מ אין ישנים תחתיו, בזה ס"ל דא"כ גם בנקבים לא יוכלו לישן תחתם, ועיין בתוס' לעיל משנ"ת שם בדבריהם.

**והריטב"א והר"ן** כ' דרק היכי דאיכא שיעור ראשו באויר אז אין ישנים תחתיו, [והריטב"א גם כ' רוב ראשו], והר"ן כ' ראשו או רובו, **והרמ"א** כ' דדוקא אם הולך על פני כל הסוכה וכמש"כ הרא"ש או כמו ראשו ורובו, וכ' **המ"ב** דהיינו או ראשו או רובו, **והחזו"א** כ' דצ"ע היכי דמהלך על פני רוב הסוכה או שיעור ז' טפחים, אם גם אין ישנים תחתיו.

**העל"נ** כ' לומר דרק היכי דנמצא דרוב ראשו ורוב גופו תחת המקום שאין ישנים תחתיו אז אסור, ולפ"ז כ' לישב משה"ק התוס' על שיטתם משפודין דהתם מיירי דאין רוב ראשו ורוב גופו תחת הסכך הפסול, ולכאורה כן נראה **ברא"ה** שכ' מה דאמרינן דאין ישנים תחתיו אין הכונה דכל גופו שם דזה אי אפשר שיהיה בג' טפחים, אלא היינו ראשו, ומבואר דמקצת לבד אין איסור, [ובתוס' נראה לכאורה דכל מקצת מתוך ראשו ורוב גופו בעי שיהיה בסוכה], **ובבי' הגר"א** סק"י גם כ' דעל כרחך דלא בכל אויר הדין דאין ישנים, דא"כ למ"ד דלא אמרינן לבוד איך מכשירים סוכה בצממ"ח, ונראה דלמ"ד דאמרינן לבוד לא קשה לו איך ישנים תחת הנקבים, **ובחזו"א** נראה דמבאר דברי הריטב"א והר"ן שכ' דדוקא אם יש שם שיעור ראשו דאין ישנים תחתיו, דלא באו ליתן שיעור במקום האויר, אלא דכונתם דאין איסור אלא בכה"ג דראשו או רובו תחת האויר וכמש"כ העל"נ, אמנם יל"ע בזה דמבואר בדבריהם דהיכי דאיכא מקצת מהסוכה בשיעור חממ"צ דכשר כמבואר בגמ' לעיל, דבכהאי גונא גם אם כולו יהיה תחת אותו מקום שפיר דמי, ומזה הוכיחו דדוקא אם יש שיעור ראשו, ושם הרי נמצא דרוב ראשו ורוב גופו הוי תחת אויר כיון דאותו מקום הוי חממ"צ, וא"כ נראה דהוי שיעור מקום דכל שאין האויר במקום אחד בשיעור ראשו או רובו אין בו הדין דאין ישנים.

בא"ד – **בתו"ר** כ' לומר בשי' רש"י דרק בסוכה קטנה אין ישנים תחת האויר, וכ' הטעם דאויר גרע משום דכיון דסוכה קטנה היא נראה כאילו אין כאן סכך הלכך די בזה שמצטרף, ויל"ע אם יש לפרש על דרך זה דברי התוס'.

**הרי"ף והרמב"ם** לא הביאו חילוק בין אויר לסכך פסול אם ישנים תחתיו, ועיין בראשון לציון מש"כ, **ובחי' רח"ה** פ"ה הי"ט כ' לבאר, דמה דמבואר בגמ' דלא יהא אלא אויר, היינו רק לענין זה דאין כאן חסרון דבמקום זה אין צל של סכך הכשר וכמשנ"ת לעיל י"ח א' באות ז', אמנם הא דאויר אינו חוצץ בסוכה והא דסכך פוסל אינו חוצץ אי"ז מאותו טעם, דאויר הוי משום דאמרינן בי' לבוד, וסכך פסול הוא משום דכיון דהוא מסכך בעצם אין כאן חציצה [כל שאינו שיעור החשוב לפסול], ולפ"ז כ' דשי' הרמב"ם כהתוס' דבאויר ישנים תחתיו, וכמבואר **בפי' הר"ח** דגם ס"ל הכי, וכ' דהיינו טעמא דאויר עדיף הוא משום די"ל בו לבוד, והלבוד מהני דיחשב לגמרי כתוכו של סוכה אף לענין לישן תחתיו, וטעם זה לא שייך בסכך פסול, אלא דמ"מ יש להכשיר גם בסכך פסול לישן תחתיו משום הדין המבואר בברייתא דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה, וזה שייך רק בסכך פסול דהוא פסל היוצא משא"כ אויר, ולפ"ז ביאר הגמ' דקו' הגמ' דלא יהא אלא אויר, היינו דאין מקום פחות מג' חשוב להיות בפנ"ע אלא הוא בכלל הסוכה ונכשר בצממ"ח שבכלל הסוכה וכמשנ"ת לעיל, ותי' הגמ' דבאויר הדין גם דישנים תחתיו וזהו משום דבאויר איכא דין לבוד וזה ליכא בסכך פסול, ומשום הכי איצטריך בברייתא לאשמועינן דפסל היוצא נדון כסוכה כדי להכשיר סכך פסול אף לישן תחתיו, דבזה אין לבוא להכשיר משום דלא יהא אלא אויר, דבאויר איכא לטעמא דלבוד משא"כ בסכך פסול, אבל לפי האמת גם בסכך פסול ישנים תחתיו משום הדין דפסל היוצא מן הסוכה, **ובגי' חזו"א** שם כ' דלא מצינו הכשר בפסל אלא לפי רבה ורב יוסף דמיירי דאיכא שיעור סוכה והיוצא נכשר בהדי הסוכה, אבל לפי מה דאמרינן דקאי על סכך פסול, אין כאן הכשר כלל במה דמבואר דהוי פסל היוצא, והוי לשון בעלמא וכמבואר בגמ' דפסל היוצא היינו דיוצא מתורת סוכה.

**בחי' רח"ה** שם כ' לדחות הראיה שהביאו התוס' מהירושלמי כשי' רש"י, דשם מיירי דהלבוד הוא סמוך לסכך פסול, וא"כ שם אי אפשר לומר דמשום לבוד יהיה האויר כשר לישן שם, דכיון דדין לבוד שבו הוא מחמת הסכך הפסול אינו יכול להיות כשר יותר מהסכך הפסול, וס"ל להירושלמי דבסכך פסול אין ישנים תחתיו, ומשום הכי גם באויר אין ישנים, אבל היכי דהאויר יהיה סמוך לסכך כשר יהני דין לבוד גם להכשיר לישב תחתיו, אלא דכ' דלפי המבואר בשי' הרי"ף והרמב"ם הרי מבואר דגם תחת סכך פסול אפשר לישן, וכ' דצ"ל לדידהו דבאמת רק רב הושעיא ס"ל דאיכא הכשר משום דפסל היוצא מן הסוכה נדון כסוכה, אבל שאר אמוראי דמוקמי להברייתא באופן אחר, ס"ל דלא מהני לענין לישן תחת הסכך הפסול, והירושלמי ס"ל כהני אמוראי, **ובגי' חזו"א** שם הק' דא"כ מה מבעי לירושלמי אי ישנים תחתיו, הא כיון דס"ל דבסכך פסול אין ישנים בודאי דגם באויר אין ישנים, כיון דאינו אלא לבוד לסכך פסול, ועוד הק' דמה צריך לאתויי מטיט הנרוק הא יכל להביא ראיה מסכך פסול.

גמ' ואין ישנים – **הביה"ל** בח"ג סנ"ג אות א' מעיר לשי' הרי"ף דבעי ז' על ז' משום שמא ימשך, אמאי הכא לא פסלו משום שמא ימשך דהרי אינו יכול לישן בשיעור ז' טפחים, וכ' לומר דמיירי הכא דהסוכה סמוכה לסוכה גדולה, וכל הנדון הכא רק מצד שיעור הסוכה עצמה, אמנם כ' דמדלא נתפרש זה נראה דלא מיירי דוקא בכהאי גונא.

גמ' ומי איכא מידי – בתוס' בע"ב מבואר דקו' הגמ' דמי איכא מידי דגם אחר שיצטרף לא יהיה כשר, ובכל זאת יכול להצטרף להשלים השיעור, אמנם **במאירי ובחי' ר"א מן ההר** מבואר דקו' הגמ' דמי איכא מידי דבפנ"ע הוא פסול, ויכול להצטרף ולהיות כשר ולהשלים השיעור, וכבר כ' **בעל"נ** לישב לפ"ז דברי רש"י דמבאר דבטיט הנרוק רק בכולו הוא פסול, דבאמת על זה קאי בגמ' על דבר דבפנ"ע הוא פסול, ועל ידי צירוף הוא מתכשר ומשלים השיעור.

**יט' ב'**

גמ' טיט הנרוק יוכיח – **הריטב"א** בע"א הוכיח מכאן דהיכי דאין באויר שיעור ראשו דישנים תחתיו, דהא בטיט גם הוי הדין דמטבילים בו, [ויל"ע דממנ"פ אי ס"ל כרש"י דטיט מטבילים בו, הרי על כרחך דמייתי ראיה על סכך פסול דמצטרף וישנים תחתיו, דאי מייתי על אויר, יק' דהא באויר יש גונא דמשלים ואין ישנים תחתיו, ואי נימא דבכל זאת אפשר להביא ראיה, יק' מה מוכיח דבליכא שיעור ראשו דישנים תחתיו מהא דמייתי מטיט, והנה כבר מבואר **בראשון לציון** דגם לשי' התוס' דאין מטבילין זהו דוקא בעומד כל אחד בפנ"ע, אבל אם מעורב הטיט במים מטבילים גם בטיט וכדברי רבי יהושע דאם המים צפים על גביו מטבילים בו, ויש לפרש דברי הריטב"א דבטיט מטבילים בו כשהוא מעורב והכא נמי אויר יהיה כשר כשהוא מעורב].

רש"י ד"ה לא – **המהרש"א** מעיר אמאי מייתי דוקא מטיט הנרוק ולא מכל שאר השנויים במתני'.

תוד"ה טיט – **בעל"נ** כ' דלפי דברי רש"י ניחא הגמ' בזבחים דאמרינן השיעור בכדי שהפרה שותה, דשם מיירי על טיט הנרוק דגם טובלים בו ומשום הכי הוי דוקא בכהאי גונא דהפרה שותה, ובמתני' מיירי על גונא דאין טובלים בו.

א) מתני' ר"א פוסל וכו' – ברש"י מבואר משום דאהל משופע לאו אהל הוא, **והרא"ה** כ' דגם מאן דפוסל מודה דשיפועי אהלים כאהלים, רק דס"ל דגבי סוכה בעי שיהיה חשיבות לגג, ובשיפוע לא הוי אהל חשוב, ועיין לעיל י"א א' באות ז' ואכמ"ל.

תוד"ה העושה – **ברא"ש** מבואר כדברי התוס', דבעי שיהיה משך ז' אחר שיהיה גובה י', **והרא"ה והריטב"א והר"ן** כ' דבעי שיהיה בשיפוע י"ז טפחים י' לדופן וז' לסכך, והב"י בסתרל"א מביא דברי **הר"א מזרחי** דכ' דזהו דלא כהתוס' דלשי' התוס' בעי שיהיה יותר מי"ז טפחים כיון דסכך משופע ז' אין בו משך ז' בסוכה, [ובד"מ שם סק"ה נראה דשי' הר"ן כתוס' אמנם בדבריו בד"מ הארוך הביא דברי הרא"מ עיי"ש], וכן מבואר **בבי' הגר"א** סקט"ז דהם חולקים, **ובתיו"ט** העיר על דברי הרא"ם דכ' רק על שיעור הסכך, והרי גם בשיעור הדופן חולקים דלשי' התוס' בעי יותר מי' טפחים ולפי המבואר בר"ן סגי שיהיה י' טפחים, **ובטור וברמ"א** בסתרל"א ס"י מבואר כהתוס' והרא"ש דבעי דאחר שאיכא גובה י' יהיה משך ז' בסוכה.

**ברא"ה ובריטב"א ובר"ן** מבואר דהיכי דיש טפח בגג בעי שיהיה בשיפוע ט"ז טפחים, **והה"מ** בפ"ד ה"ז הביא דבריהם וכ' דיש לחוש לדבריהם אע"פ שאין דבריהם מחוורים, **והכס"מ** שם כ' דנראה דהה"מ הבין דשי' **הרמב"ם** דלא בעי שיהיה ט"ז טפחים, וכ' דאין הכרח לזה, והביא דברי **הרא"מ** דכ' דממש"כ הרמב"ם בפ"ה הכ"ג גבי כילה שהיא גבוהה י' ויש לה גג טפח דאסור לישן תחתי' בסוכה, א"כ מבואר דאי"צ שיהיה משך ז' בגובה י' טפחים כמש"כ התוס', דהרי כיון דכל גובהה אינה אלא י' טפחים א"כ מיד מתחיל לפחות מגובה י' טפחים, וכ' הכס"מ דאי"ז ראיה די"ל דשם החמירו משום דמחזי עכ"פ כסוכה בתוך סוכה ואי נמי משום דכל שיש גג טפח חשיבא אהל ולא בטלה לסוכה והוי כישן בסוכה פסולה שתחת סוכה כשרה.

הכס"מ שם מביא **דהרא"מ** הק' דאי נימא דלא בעי שיהיה בסכך ז' על ז' ודין זה הוא רק בקרקע הסוכה, א"כ אמאי מבואר דסככה של ז' על ז' הוי שיעור סוכה קטנה, הרי לסכך סגי בטפח, ובדברי הכס"מ שם נראה דקו' הרא"מ היא מהא דמבואר דבסוכה ז' על ז' הדין דסכך פסול פוסל בג', **והכס"מ** שם כ' דכבר נתבאר דאין ראיה דשי' הרמב"ם דלא בעי סכך ז' על ז', אלא דמ"מ מדברי הה"מ מבואר דס"ל דלא בעי ז' על ז' וכמשנ"ת, וכ' לישב דאע"פ דאם יש סכך טפח סגי, מ"מ כל שהסכך הוא יותר א"כ עד ז' אכתי הוי שיעור סוכה קטנה וגם סכך פסול פוסל בג'.

בא"ד – **הרא"ש** מוסיף דגבי אהל לטומאה גם מבואר, דהיכי דאיכא גובה טפח על טפח כל משך השיפוע עד גובה אצבע הוי בכלל האהל ומביא טומאה שם, והכא נמי גם מה שפחות מי' כשר.

**הטור** בס"ס תרל"ג כ' גבי סוכה פחות מי' וחקק להשלים לי', דאם אין מהחקק לדופן ג' טפחים כשר במקום החקק, **והב"י** הק' דאמאי אינו כשר גם חוץ לחקק מדין פסל כמו דמכשירים באיצטבא גם חוץ לאיצטבא הגם דגבוה י', **והב"ח** כ' דבחקק שאני דליכא שם מחיצות כיון דאינו גבוה י', **והפרישה** כ' דכיון דהוי דירה סרוחה אין להכשיר,ובלשון **הט"ז** בסקי"א מבואר דהכא הוי זה חסרון רק בישיבת הסוכה, אמנם **המג"א** בסק"ח הק' דמאי שנא מהכא דמבואר דכשר גם תחת המקום שאינו גבוה י', **ובחזו"א** סקמ"ד ססק"א כ' דהכא אין ההכשר משום פסל כיון דהוי פסול גמור וכמו דתחת סכך פסול לא מכשירים משום פסל, אלא דהכא לא חשיב כלל מקום בפנ"ע אלא נטפל לסוכה, וכמו דהביא הרא"ש דגם גבי טומאת אהל חשיב אהל, וגבי חקק לא יביא את הטומאה אם לא יהיה שם טפח דהוי כחור בכותל דאם אין בו טפח לא נטמא שם, [והנה בתוס' נראה בהדיא דהוי דין פסל, וכן ברא"ש, ומ"מ י"ל דזהו גופא דין פסל].

**המג"א** בסתרל"ג סק"ו כ', דאע"ג דגבי איצטבא דמכשירים משום פסל מה שיוצא הגם דהוי מעל כ' אמה, אמרינן דמ"מ אותו צד דאמרינן בו דופן עקומה לא מכשירים אותו מדין פסל ומשום דכיון דרואים כאילו הוא כותל אי אפשר להכשירו משום פסל, הכא שאני דכיון דאיכא אוהל במקום אחד הוה לי' כאילו כולו אהל, והוא כאילו גבוה י' באותו מקום, ויל"ע מה מיושב בזה.

ב) תוד"ה שאם – **המאירי** כ' דאם עשה גג טפח או שהגביה טפח כשרה שדנים בה כאילו בגובה טפח, וי"א כן אפילו בשאותו גג הטפח אויר כדרך הגביהו מן הקרקע טפח, ומבואר דזה ודאי דבגובה אמרינן לבוד, אלא דגבי הגג מביא זה רק בשם י"א דמהני לבוד, **וברמב"ם** בפ"ד ה"ז כ' דאם היה לה גג טפח או שהגביה מן הקרקע טפח הרי זו כשרה, **והה"מ** שם כ' דרש"י פירש דכל שהגביהה מן הקרקע טפח ואינו משופע לגמרי כגג מעליא דמי דההוא טפח חשיב ככתלים של סוכה, או שהרחיקה מן הכתל טפח וסכך אותו טפח כסכך הסוכה כשר דכיון דאיכא גג טפח שהוא שוה כשרה וזה כדברי רבינו, וכבר עמד בזה **בשעה"צ** סתרל"א סקכ"א דמדברי הה"מ נראה דבגג בעי שיהיה סתום ממש ולא מהני אויר ודלא כמבואר ברש"י לפנינו, וכ' דאפשר דמחלק בין הגג לגובה של הדופן וממילא אין סתירה מהירושלמי דשם מיירי לענין גובה וי"ל דבגג לא מהני לבוד, וכבר נתבאר דבמאירי מבואר חילוק זה, **ובבי' הגר"א** סקי"ד עמד על דברי הרמב"ם ושו"ע דכ' דהיה לה גג טפח דמזה נראה דבעי גג ממש ולא סגי בהרחיק לבד שיש כאן טפח לבוד, וכ' דצ"ע דכיון דגבי גובה מבואר דמהני לבוד אמאי כתבו הלשון דהיה לה גג טפח, אמנם לפי המבואר במאירי באמת יש לחלק בין גובה לגג, והה"מ שכ' דשי' הרמב"ם כמו שהביא בשם רש"י, נראה דבאמת מחלק בדעת הרמב"ם בין גובה לגג, **ובב"י** שם כ' דמדברי הרמב"ם נראה כדעת ר"י בתוס' דלא מהני לבוד, **ובבי' הגר"א** סקט"ו כ' דמדברי הרמ"א שהביא על דברי השו"ע דכ' כהרמב"ם, די"א דלא מהני לבוד, נראה דדעת הרמב"ם דמהני לבוד, והק' על הב"י דכ' דדעת הרמב"ם דלא מהני, **ובביה"ל** כ' דצ"ל בב"י ומדברי הה"מ, והיינו כמשנ"ת דגבי גג כ' דבעי שיסכך הטפח.

**ובטור** מבואר דגם אויר מהני, **והשו"ע** בס"י סתם כדברי הרמב"ם וכמשנ"ת, **והרמ"א** כ' די"א דלא מהני לבוד, **ובלבוש** כ' דיש לחוש לדבריהם, והביאו **בביה"ל**.

**במג"א** סק"ט כ' דגם היכי דאין בגג טפח, מ"מ אם בתוך ג' טפחים מסוף העיקום למעלה יש ריוח טפח בפחות מג' טפחים, בזה גם מהני דיחשב דיש לה גג טפח, וכמבואר גבי שבת בסשט"ו סי"א דכהאי גונא חשיב אהל ואסור בשבת, וכ"כ **במ"ב** סקכ"ט, **ובבכורי יעקב** כ' דזהו רק להשי' דגם אויר חשוב גג, אבל להשי' דבעי גג ממש, לא סגי במה שיש בפחות מג' ריוח טפח דמ"מ לא הוי אלא אויר, וגבי שבת מבואר דאסור משום דהוי להחמיר, והביאו **בשעה"צ** סק"כ.

**בעל"נ** כ' לומר דגבי צריף לא מבואר דמהני גם אויר, ומשום דלמ"ד דלא אמרינן לבוד באמצע לא נימא לבוד, ועוד כ' די"ל דבב' שיפועין לא נימא לבוד לומר דאיכא טפח בשוה אלא דגם הטפח לבוד נראה בשיפוע, אמנם **במ"ב** סקכ"ט מבואר דגם בצריף מהני.

גמ' דקא גני בכילת חתנים וכו' – עיין לעיל י"א א' באות ז' בד"ה הרי"ף, משנ"ת בענין זה.

א) תוד"ה לסיכוך – **הר"ן** כ' דאינה מקבלת טומאה משום דאינה עשויה לשכיבה, וגם אם שוכב הזב עליה אינה מקבלת טומאה כיון דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתינו, **ובתיו"ט** הבין דהתוס' מבארים המשנה לענין טומאת אהלים, והק' דמתני' מיירי על טומאת משכב, וגם הק' דכל טומאה הוי סיבה דפסול לסכך ולא רק טומאת אהלים, אמנם כבר כ' **העל"נ** ועוד אחרונים דבודאי גם התוס' מודו דעיקר מתני' מיירי על טומאת משכב, אלא דהיה קשה להו דנהי דליכא טומאת משכב מ"מ שיהיה פסול משום טומאת אהלים, ולזה כ' דרק בפשתן איכא טומאת אהלים, **והפנ"י** כ' על דברי התוס' די"ל דטומאת אהלים אי"ז סיבה דלא יסככו בזה כיון דהוי חידוש עיי"ש, **ובעל"נ** הק' מהגמ' לעיל י"ב ב' דמסככין בהוצני פשתן ואמאי לא אמרינן דפסול משום טומאת אהלים, וכ' לומר דכל שאינו עומד לסיכוך אין בו טומאת אהלים ומה דמסכך עכשיו לשעה על הסוכה אי"ז נותן בו טומאת אהלים, ורק במתני' דעשה לסיכוך בזה אם היה פשתן היה בו טומאת אהלים.

גמ' כאן בקטנה – **בר"ן** מבואר דהיינו כדי שכיבה, **ובבכורי יעקב** סתרכ"ט סק"ט כ' דכל דהוי כדי קומת איש ומעט יותר הוי קטנה אבל אם הרבה יותר מקומת איש הוי גדולה, והביאו **בשעה"צ** סקכ"ד.

תוד"ה אמר – **העל"נ** כ' לישב שי' רש"י דכיון דת"ק הזכיר רק קטנה, ועל זה אמר ר"א דאחת קטנה ואחת גדולה , והיינו דמה דאמר ת"ק גדולה אינו רק גדולה אלא גם בקטנה הדין כן, חשיב שפיר דקאי אעיקר מילתא דת"ק.

בא"ד – **המהרש"א** כ' דגם לשי' התוס' יש חילוק בין רבא לס"ד בדברי ת"ק, דלרבא ביאור דברי ת"ק הם דגדולה שעשאה לשכיבה אין מסככין בה, אבל סתמא נעשה כמו שעשה קטנה לסיכוך דמסככין בה, ועל זה קאי ר"א, וזהו דאמר בגמ' והכי קאמר דבאמת גם בדברי ת"ק יש חילוק, ולכאורה דבריו הם לפי מה דלא נגרוס בגמ' מה שנמצא בסוגר, דלפי דברי המהרש"א מש"כ בגמ' נעשה כמי שעשאה לסיכוך כבר קאי על קטנה, אמנם **במהרש"ל** מבואר דרק לרש"י לא גרסינן מה שנמצא בסוגר.

**כ' א'**

תוד"ה אחת – **התוס'** בכתובות כ' ב' כתבו דהיכי דקאי על קרא או על דברי אחר בזה מזכיר הפשוט תחילה, ולפ"ז ניחא מה דמייתי רש"י מהא דב"ק וסוטה דשם קאי אקרא, אלא דמה דהביאו מאחד דיני ממונות אכתי ק', **ובתוס'** בזבחים כ' דשם משום דאיירי קודם בדיני ממונות משום הכי הזכירו קודם, **ובת"י** בכתובות כ' עוד דהיכי דמצד המציאות קודם השאינו פשוט כמו הא דבתולות ובעולות דקודם היא בתולה בזה מזכיר מה דקודם במציאות, ואכתי יק' מה שהביאו התוס' מהא דהמפקיד, [וזה ק' גם לפי מה שחילקו התוס' שם], ועיין בעל"נ מש"כ בזה. והנה **הרא"ה והריטב"א** כ' כהגירסא שדחה רש"י, וכ' דקודם שונה הדבר הלמד, ולא הביאו המקומות שהביאו התוס' דמבואר לאו הכי, ורק כ' דבזבחים צ"ב ב' גם מבואר דקודם מייתי הדבר הלמד, וכבר תמה בזה בעל"נ דאדרבה שם מבואר כרש"י דקודם היה לו לשנות הפשוט עיי"ש.

**בתורי"ד** מבואר דכיון דיכול להיות גם לשכיבה וגם לסיכוך לא אזלינן בתר העושה אלא בתר הלוקח, והמוכר עושה למה שיצטרך הלוקח, ונקבע הדבר לפי דעת הלוקח בשעת קנייתו לאיזה צורך קנה, **והרא"ש** חולק דזה תלוי לפי מנהג המקום ואם המנהג לשכב הרי הוא עשוי לשכיבה, ולפ"ז כ' דגם אם יאמר לאומן בתחילה דיעשה לו לסיכוך אין מסככין בה משום דמי יודע דאמר לו ואתו לסכך במחצלת סתם, **ובטור** סתכר"ט כ' כשי' הרא"ש, **ובשו"ע** ס"ו כ' דקטנה רק אם עשאה לסיכוך מסככין בה, וכ' **הרמ"א** דהיינו דמנהג רוב המקום לעשותן לסיכוך, **ובט"ז** סק"ז מבואר דשי' הרמ"א דמש"כ במתני' דעשאה לסיכוך היינו דהמנהג הכי הוא, וכ' דבחנם דחק לפרש כן אלא מתני' מיירי דליכא רוב אלא איכא דעבדי לסיכוך ואיכא לשכיבה ובזה תלוי למה הוא עשה, **ובבכורי יעקב** סק"ח **ובמ"ב** סקי"ז כ' דגם הרמ"א מודה דבליכא רוב הדין כהט"ז, אלא דבא לאפוקי רק דאם איכא רוב דעושים לשכיבה בזה לא יהני מה דהוא עושה לסיכוך, [ועיין במרומי שדה מש"כ דמדברי הרא"ש מוכח דמבאר למתני' דעשאה לסיכוך היינו דהמנהג הכי], ומבואר **בב"ח** דמה שכ' הרא"ש דאיכא גזירה גם בדיעבד פסול בזה.

ב) רש"י ד"ה שיפה – **בהפלאה שבערכין** מעיר, דרש"י לעיל ט"ז א' כ' דהיינו לשק"א כמו שביאר הכא חילת.

גמ' של קנים ושל חילת – ברש"י ובתוס' מבואר דמיירי בשל קטנה, וכן מבואר **בראב"ד** בפ"ה ה"ו דמיירי דוקא בקטנה, [ובעל"נ כ' לומר בשי' רש"י דמיירי בין בגדולה ובין בקטנה], וכ' **המהרש"א** דלפ"ד נמצא דמתני' דלא כריב"י בשם אביו דהא הוא מטהר לגמרי,[**ובתורי"ד** מבואר דמה דקתני במתני' מחצלת קנים גדולה הוי תרתי מילי, דקנים הוי בין גדולה בין קטנה, וגדולה קאי על של שיפה], **והרא"ש** כ' **דהרי"ף** לא הביא מחלוקת זו משום דסתמא דמתני' כריב"י בשם אביו ורבי דוסא וכיון דהביא למתני' בסתם הכי הלכה, וכ' **המהרש"א** דלפ"ד מבואר דפליגי דוקא בגדולה, וכ"כ **הה"מ** בשי' **הרמב"ם** בפ"ה ה"ו, וכתבו דס"ל דגדולה היינו גדולת השטח ודלא כפי' רש"י דהיינו מלשון גדיל, ועיי"ש בלח"מ שכתב הכרח לפרש הכי, אמנם **בחי' ר"א מן ההר** גם מבאר דמיירי בגדולה ולא בקטנה, ומ"מ מבאר גדולה כרש"י, **ובטושו"ע** סתרכ"ט ס"ו מבואר כשי' הרי"ף והרמב"ם דלהלכה אין חילוק בין של שיפה וגמי לשל קנים.

**ובק"נ** הק' על שי' הרא"ש דנמצא דשל קנים חמור משל שיפה, דבזה לת"ק יש טומאה אפילו בגדולה, והק' אמאי הא זה קשה יותר, **והפנ"י** כ' לבאר דבקנים יש קושי יותר לארוג אותם והוי מוכיח טפי דהוי לשכיבה ומשום הכי ס"ל דגם גדולה טמאה.

**הרמב"ם** בפכ"ה מכלים הי"ג כ' דמחצלת של חלף וקנים טהורה מפני שאינה ראויה למדרס, והק' **הלח"מ** בהל' סוכה דהרמב"ם סותר עצמו דגבי סוכה כ' דבקטנה אין מסככין בה דסתמא לשכיבה, וכ' לבאר דהגם דמי שעושה קטנה היינו בסתמא לשכיבה מ"מ כיון דאינה ראויה לשכיבה בטלה דעתו אצל כל אדם ולא חשיב דמיוחד למדרס, ומשום הכי כ' הרמב"ם בהל' כלים דטהור, אלא דמה דאין מסככין הוא משום דעכ"פ יש בו טומאת מת ושאר טומאות, **ובמים טהורים** בפי"ז מכלים משנה י"ז בחדר"ן אות ב' תמה על דבריו דהא מיירי הכא שאין לו בית קיבול, וכל טומאת מת שבו הוא רק משום דראוי למדרס, ואי אמרינן דאינו מקבל טומאת מדרס משום דאינו ראוי לכך ממילא דגם לא יקבל טומאת מת, **ובאהא"ז** בהל' סוכה שם כ' לבאר דברי הלח"מ דלענין טומאת מת לא בעי שיהיה מיוחד לגמרי למדרס וסגי שראוי קצת ובזה חשוב דראוי קצת עיי"ש, [**ובמרכה"מ** כ' לומר דבאמת אינו מקבל כלל טומאת מדרס, והכא אין מסככין משום דעכ"פ מקבל טומאה מדרבנן כמו פשוטי כלי עץ ואכמ"ל].

**בלח"מ** שם מבואר דמש"כ הרמב"ם דשל חלף וקנים טהורים היינו אפילו בחישב לשכיבה ומשום דבטלה דעתו, אמנם **במשנה אחרונה** בכלים פי"ז משנה י"ז כ' דרק בסתמא כ' הרמב"ם דטהורים.

גמ' מזבלי – **בחזו"א** מבואר דהא דרבי דוסא מטהר י"ל משום דאין משתמשים למדרס אלא לפרקים רחוקים, או דהם קשים.

גמ' ויסדוה – **הרא"ה והריטב"א** כ' דאע"ג דהיה רבי בא"י, מ"מ משום מימרא זו אמר ר"ל הכי, ועוד כ' הריטב"א דאמר הכי משום דר"ח עבד דלא תשתכח תורה מישראל.

גמ' לא נחלקו וכו' – **הרא"ש** מביא ראיה דתלוי לפי מנהג המקום מהא דמבואר בגמ' דלא נחלקו בשל אושא, והיינו דמבאר דמחצלות של אושא אין מסככין משום דמנהג המקום שם דעביד לשכיבה, אמנם **בלח"מ** בפ"ה מסוכה ה"ו כ' בשי' הרמב"ם, דמה דאמרינן דפליגי בשל שאר מקומות היינו דשם אפילו אם יעשה לשכיבה הדין דאינו טמא מדרס משום דבטלה דעתו, ולפ"ז נראה די"ל דמה דבשל אושא טמאים מדרס היינו בעשה לשכיבה.

**כ' ב'**

גמ' הא דאית לי' גדנפא – **בלבוש** סתרכ"ט ס"ו מבואר דבכהאי גונא גם אם עשה לסיכוך מקבלת טומאה משום דגם חשיב כלי משום הבית קיבול, **ובמג"א** סק"ו כ' בשם **הדרב"ז** דבעשה לסיכוך גם באית גדנפא אין מקבלת טומאה ומסככין בה, ומבואר **בלבו"ש** סק"ט דאמרינן דהגדנפא הוי לנוי בעלמא, **ובמ"ב** סקי"ט כ' כהמג"א ושיש מחמירין כהלבוש.

גמ' אלא למ"ד מחצלות ממש וכו' – **במהרש"א** בע"א בתוד"ה של כ' דמדלא משני דאית לי' גדנפא משמע דאין לחלק בזה בין אם יש גדנפא או לא, אמנם **בבית מאיר** הביא דברי **רש"י** דכ' שהם פשוטין ואין בהם בית קיבול ומבאר דאין דרך לעשות בהם גדנפא, **ובחזו"א** מבאר קו' הגמ' לפמש"כ התוס' בע"א בד"ה של דמשום הכי לא מייתי בברייתא מחלוקת חכמים ורבי דוסא לענין אי מקבל טומאת מדרס דלא מיירי אלא לענין סיכוך, ואי נימא דבלא גדנפא באמת אינם מקבלים טומאת מת, אכתי יק' דאמאי לא מייתי דפליגי בכהאי גונא דלא יהיה גדנפא אי מסככין, דלרבנן דאיכא טומאת מדרס אין מסככין ולרבי דוסא מסככין, [**ובריטב"א** כ' בתי' הגמ' דחזי לנזיאתא דאפשר דיש להם בית קיבול, ולפ"ז יק' דאמאי לא מייתי לעיל דפליגי בגמי בליכא גדנפא].

רש"י ד"ה חזו לפרסי – **החזו"א** מעיר דכל זמן דלא פרס לוילון אכתי לאו כלי הוא ולא יקבל טומאה ואמאי אין מסככין.

תוד"ה חזיין – בשי' רש"י כ' **העל"נ** דס"ל דרק היכי דעשוי לחיפוי רק בזמן שיש בתוך הכלי איזה דבר אז אינו מקבל טומאה, אבל הכא עשוי לכסות גם בזמן שאין שכר ומשום הכי דקדק רש"י לכתוב לכסות גיגית שעושין בהן שכר ולא לכסות השכר, **ובמים טהורים** בכלים פי"ז משנה י"ז אות ג' כ' לומר דשי' רש"י דמדרבנן גם חיפוי מקבל טומאה, וכ"כ **השפ"א** וביאר דלא גרע מכל פשוטי כלי עץ דגזרו מדרבנן טומאה.

**הרא"ה והריטב"א** הק' דבמתני' דכלים פי"ז משנה י"ז מבואר דמחצלות שעשויין לכסות בהם שכר טהורות, והריטב"א כ' דאפשר דהכא מיירי שיש להם בית קיבול, והנה במתני' שם קתני דמחצלות של גתות טהורות מכלום, **וברמב"ם** בפה"מ שם מבואר פי' אחד דהיינו להניח על גבם הזיתים הענבים, **ובחי' הגר"א** כ' דלובשים זה כדי שלא יטנפו הבגדים, ולפ"ז לק"מ משם.

**בר"ש וברא"ש** שם כ' לבאר, דטהורות מכלום משום דמיירי בשל שיפה וגמי דאינם מקבלים טומאה משום דאינם בכלל כלי עץ, והר"ש שם מסיים דצ"ע מסוגיה דהכא, והיינו דהכא מבואר דגם שיפה וגמי מקבלים טומאה, והנה **בתוס'** בשבת פ"ד א' גם מבואר הכי דשיפה וגמי אינם בכלל כלי עץ אלא דמבואר דמ"מ מדרבנן מקבלים טומאה, **ובחזו"א** מבואר דודאי גם להר"ש והרא"ש היכי דאיכא בית קיבול מקבלים טומאה מדרבנן, אלא דשם מיירי דליכא בית קיבול, דבזה בכלי עץ טמא רק מדרבנן משום פשוטי כלי עץ ובזה כ' לומר דבשיפה וגמי טהור מכלום, ועל זה כ' הר"ש דצ"ע מהכא דנראה דגם בליכא בית קיבול מ"מ טמא מדרבנן, וכמשנ"ת דאין לומר דמיירי הכא באיכא בית קיבול, דא"כ יק' אמאי לא מייתי בברייתא לעיל מחלוקת חכמים ורבי דוסא היכי דליכא בית קיבול.

גמ' חזיין לנזיאתא – **המים טהורים** שם מק' דכיון דחזי לנזיאתא, אמאי בגדולה מסככין משום דלא עשוי לשכיבה, הא עכ"פ יקבל טומאה משום דחזי לנזיאתא, ועיין בתוס' בע"א בד"ה תנן דכ' דאע"ג דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאה מדרבנן, מ"מ הכא דלית להו גדנפא טהורים לגמרי משום דעשויין לסיכוך, ויל"ע אם גם י"ל הכי על קו' זו.

**פרק הישן**

א) מתני' לא יצא ידי חובתו – **בזכרון שמואל** סכ"ט אות ח' מעיר אמאי קתני לשון עבר ולא לשון הוה דאינו יוצא ידי חובה, דמה דלא יצא מאי נפ"מ בזה, וכ' בשם **המהרי"ל** דנפ"מ דלא נאסרה הסוכה, והיינו דס"ל דלא נאסרה הסוכה אלא אחר שנשתמש בה למצוה עיי"ש, ועוד כ' לפי השי' דהביא הריטב"א דיש חיוב לישן בלילה הראשון בסוכה כמו דאיכא חובת אכילה, דלפ"ז נפ"מ אם ישן תחת המטה דלא יצא וצריך לישן שוב.

תוד"ה הישן – **הרא"ה** כ' דבסוכה תחת סוכה הוי העליון סכך כשר ומבטל האחד לשני, ובזה י"ל דגם בפחות מי' טפחים מבטל, משא"כ הכא דהמטה הוי מסיכוך פסול, ואי לאו דאיכא י' הוי כבגדיו דאינם מבטלים לסכך הסוכה, **והריטב"א** כ' דהתם גזה"כ הוא דלא יהא דבר החשוב אהל מלבד סכך הסוכה, אבל הכא הוי מדין ביטול והדין נותן שלא יבטל בפחות מי' דהוי כבגדיו.

תוד"ה ראיתם – **הר"ן** מבאר דאי לאו דמחלפא שיטתי' דר"ג יש מקום לפרש, דמשום הכי הקפיד שלא ישן אע"ג דלכאורה אין בזה שום צד איסור, די"ל דס"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות ומשום דליכא מצוה כלל גבי נשים, וי"ל דהיה מוחה כדי שלא יברך על המצוה, [וכ' דלהלכה דנשים סומכות רשות גם מברכות עיי"ש], ועוד כ' די"ל דהיה מוחה כדי שלא יבא לעשות אותן מצות שיש צד איסור בעשייתם, כגון סמיכה דמשתמש בקדשים.

גמ' תרגמה שמואל וכו' – עיין לעיל י' ב' אות ז' משנ"ת שי' הראשונים כאן בסוגיה.

ב) רש"י ד"ה וכן – **בפנ"י** מעיר דבמתני' שם מיירי לענין להביא טומאה ממקום למקום, ולא לענין מאהיל על המת וכלים וכמו שהביאו התוס' דקאי על ביב קמור תחת הבית, ועיי"ש מש"כ.

**כא' א'**

גמ' יליף אהל אהל – **בפנ"י** מעיר דשם מצינו רק דלהביא טומאה על מה שתחת האהל בעי שיהיה עשוי בידי אדם, אבל מנ"ל דלחצוץ גם לא הוי אהל, וכ' לומר דבאמת זה אית לי' מסברא אלא דגבי להביא טומאה בעי קרא כדי דלא נימא דאיכא רבוי דאהל אהל, **ובעל"נ** בע"ב גבי סוכה מבואר, דיש מקום לומר דילפינן מאהל גבי הבאת טומאה לשאר דיני אהל.

תוד"ה יליף – **התו"ר והריטב"א** כ' בתי' אחד כמו שדחו התוס', דהא דלר"י לא ילפינן מק"ו ממצורע דגם אם אינו עשוי בידי אדם הוי אהל זהו משום דא"כ ג"ש מאי אהני, ולפ"ז במצורע מודה ר"י דבכל גונא הוי אהל.

גמ' אהל אהל ריבה – **הריטב"א** מעיר דלרבנן לא בעי לרבוי, כיון דס"ל דהג"ש נאמרה רק לגבי טומאת האהל, וכדחזינן דלפי האמת הרי לא ילפינן כלום מהג"ש לענין הנאהלין, ואמאי לא סגי בק"ו ממצורע, [וכמשנ"ת שיטתו בתוס' דמשם יש ללמוד דלא בעי עשוי בידי אדם], וכ' דמה דאמרינן דלא קאי הג"ש אלא על טומאת האהל עצמו זהו משום הרבוי, וכ' עוד תי', ונראה דמבאר דאה"נ דלא הוי משום רבוי אלא הוי לישנא בעלמא עיי"ש.

גמ' וסבר ר"י וכו' – **העל"נ** כ' דמשום הכי מייתי הכא לבאר מאי טעמא דר"י, דבלא זה י"ל דכל שיחשוב האדם אח"כ שיהיה לאהל דמהני, וא"כ לא יהיה ק' ממתני' דמייתי דשם חושב שיהיה לאהל, אבל כיון דיליף מקרא גם מחשבה לא תועיל.

ג) גמ' ומביאין נשים וכו' – **ברמב"ם** בפ"ב מפרה ה"ז **וברא"ה** מבואר, דהכא מיירי לענין הכהן שהפרישו אותו לשרוף הפרה דהיו מזין עליו כל שבעה, ולמלוי מים להזאה זו מיירי הכא, אמנם **בריטב"א** נראה מבואר דעל כל מלוי מים להזאה מיירי.

גמ' נשים מעוברות – **במאירי** מבואר דאז אכתי לא נטמא העובר משום דהוי טומאת בית הסתרים, ובמג"א סשמ"ג סק"ב הביא דברי **הרוקח** דאשת כהן מותר לה ליכנס לבית שיש שם טמא משום דאיכא ס"ס אם יש לה עובר זכר בן קיימא, והק' **המג"א** דתיפוק לי' דשרי משום דהוי טומאה בלועה ואינו נטמא, **ובנתיב חיים** שם כ' דטפי הוה לי' להק' מהכא דמבואר דהעובר אינו נטמא, וכ' דכונת הרוקח דמיירי כשעומדת לילד, דאע"פ שתלד שם ונמצא דיטמא הולד כשיולד, מ"מ שרי משום דהוה ס"ס, **ובק"ש** ח"ב סמ"א כ' די"ל דאע"ג דאינו נטמא, מ"מ יש איסור לכהן להיות באהל המת אף באופן שאינו נטמא עיי"ש ואכמ"ל.

תוד"ה ומביאין – **ברמב"ם** בפ"ב ה"ז מבואר דגם הקידוש וגם ההזאה היו עושים התינוקות, וכבר כ' **בעל"נ** דהרמב"ם לשיטתו בפ"ו ה"ב דגם מילוי פסול בקטן לא יכל לתרץ כמש"כ התוס', דהרי גם המילוי בעי דוקא גדול, **ובתיו"ט** בפרה כ' דהרמב"ם ס"ל דכיון דהוי רק מעלה הכשירו בזה גם קטן, אמנם **החזו"א** כ' לומר דשי' הרמב"ם דהתינוקות כבר היו בני י"ג כשמילאו המים והיו גדולים, דהרמב"ם לא הזכיר כלל דהיו רק בני ח' וי"ל דהיו גדולים, [ועיי"ש דבתוספתא יש גירסא אחרת דהיו בני י"ח, וכ' די"ל דגרסינן דהיו בני י"ג דבעי שיהיו גדולים].

תוד"ה ועל – **התוס'** בעירובין ל"א א' כ' בשם **רשב"א** דדלתות על גבי שוורים לכו"ע שמי' אהל, והביא שם ראיה לזה ממתני' באהלות עיי"ש, **ובחי' הר"ן** שם מבואר יותר דס"ל דכל מה דאמרינן דאהל זרוק לא שמי' אהל זהו רק בכלים ואף שאינם מקבלים טומאה כגון כלי אבנים, אבל במה שאינו כלי כלל או בע"ח בזה הדין דגם בזרוק שמי' אהל, **ובריטב"א** שם כ' דכל מה דאמרינן דלאו שמי' אהל זהו רק בשידה תיבה ומגדל דטהרתו משום דהוי כלי הבא במידה ואינו עשוי לטלטל, ובזה אמרינן דבשעה דהוא מיטלטל הגם דאינו מקבל טומאה מ"מ אינו חשוב לחוץ בפני הטומאה, אבל בשאר דברים הוי אהל גם בזרוק.

**ובמל"מ** בפי"א מטו"מ סוף ה"א בד"ה ודע שהתוס', הק' על הרמב"ם דס"ל להלכה דאהל זרוק לא שמי' אהל ובכל זאת כ' דמניחים התינוקות על גבי דלתות, וכ' דאין לומר דס"ל כשי' רשב"א בתוס', דהתיו"ט בפ"ג מפרה משנה ב' דהרמב"ם לא סבר כתוס', דביאר המשנה דהביאו ממנה ראיה באופן אחר, וכ' המל"מ דכיון דהוי רק מעלה בעלמא י"ל דהגם דלא שמי' אהל מ"מ סגי בהכי, **ובעל"נ** מוסיף דמצינו דגם דברים שאינם מועילים מן התורה מ"מ אמרו דיעשו אותם משום מעלה וכמשנ"ת לגבי מלוי וקידוש ע"י קטן, **והפנ"י** כ' לומר דמן התורה לכו"ע אהל זרוק שמי' אהל ורק מדרבנן לא מהני והכא דהוי מעלה לא חשו לדרבנן, **ובמים טהורים** בפ"ג מפרה משנה ב' בחדר"ן אות א' כ' דשי' הרמב"ם כהריטב"א דרק בכלי הבא במדה לא שמי' אהל.

**הרשב"א** בעירובין מביא שי' **הר"ח** דבזמן דהוא זרוק לכו"ע לא שמי' אהל, והק' מהכא דאיך מהני דלתות על גבי שוורים, דבלא דברי הר"ח י"ל דמאן דס"ל דלא שמי' אהל ס"ל כר"י דהיו מוליכין על גבי השוורים וזה מהני וכמש"כ התוס', אבל לשי' הר"ח דלכו"ע לא מהני יק' מהכא, **ובתוס'** שם גם כ' דבשעה שהוא זרוק לכו"ע לא שמי' אהל, ומ"מ מבואר בדבריהם דהכא למ"ד דשמי' אהל ניחא דחוצץ, ומבואר **במהרש"א** שם דמש"כ התוס' דבזמן שהוא זרוק לכו"ע לא שמי' אהל, זהו דוקא בזרוק באויר אבל כשהולך על הארץ בזה איכא להמחלוקת אי שמי' אהל וכמבואר בתוס' בחגיגה כ"ה א', ומשום הכי הכא ניחא דהולך על הארץ.

תוד"ה ירדו – כשי' רש"י מבואר גם **בר"ש** ובפי' **הרא"ש** בפרה, **וברמב"ם** בפה"מ ובהלכות **וברא"ה ובריטב"א** מבואר כתוס', ועיין בעל"נ דלשי' רש"י צ"ל דמתני' דמכשר בחבל אתיא כר"י, ועיי"ש מש"כ עוד.

בא"ד – מה שהביאו עוד תניא בתוספתא, נראה דמבארים דשם היה מתמלא לבד, **ובתור"פ והריטב"א** הביאו רק דברי התוספתא כשכתבו דלא בעי כלל מעשה אדם, והנה **בבי' הגר"א** שם כ' דלא היה מתמלא על ידי השוורים לבד אלא דבכהאי גונא דקשרו יותר קל שיכוין האדם למלאות והיה על ידי האדם, ואמר דלא יתנו לצדוקים לרדות היינו משום דיאמרו דמתמלא על ידי השוורים בלא מעשה אדם, ולשי' התוס' דלא בעי מעשה אדם לכאורה היינו דלא יבואו לומר דלא מהני משום דליכא מעשה אדם, ומצינו לשון זה גם במשנה בפ"ג משנה ג' בענין אחר עיי"ש. ועיין **בחזו"א** שכ' דבגמ' ביומא מ"ג מוכח דבעי אדם במילוי המים, וכ' לומר דגם לשי' התוס' בעי מחשבת האדם במילוי המים ורק דלא בעי מעשה אדם עיי"ש.

בא"ד – מש"כ דבההוא פורתא לא חיישי לקבר התהום, הנה **ברמב"ם** בפ"ב ה"ז **וברע"ב** כ' דרבנן לא חיישי דבתוך הנהר איכא טומאה, וכ' **התיו"ט** דהיינו דס"ל דהיו הולכים על גבי השור עד תוך הנהר ושם יורדים, וכ' דהתוס' הכא ס"ל דהיו יורדים בשפת הנהר ומשום הכי כ' דלא חיישי להאי פורתא, אמנם **המים טהורים** שם באות ב' הביא דברי הריטב"א כאן שכ' דרבנן ס"ל דכי האי פורתא דלא שכיח שיהא שם בנהר קבר לא חיישינן, ומבואר דכ' גם דלא חיישינן לפורתא אע"ג דמיירי על הנהר עצמו.

ד) גמ' מודה ר"י – **בריטב"א** מבואר דאע"ג דר"י יליף מג"ש דדוקא עשוי בידי אדם, מ"מ ס"ל דכיון דאיכא ק"ו ממצורע אמרינן דלא אתא הג"ש למעט אלא בפחות מכמלא אגרוף דכיון דלא חשיב, וזה ניחא לשיטתו דמק"ו דמצורע יש לרבות גם אהל שאינו עשוי בידי אדם, אבל שי' התוס' דאין לרבות משם וכמבואר בתוד"ה יליף, **ובמראה כהן** מביא דברי הר"ש דכ' דאפשר דבאמת רק מדרבנן הוי אהל לר"י בכמלא אגרוף וכמבואר בסמוך.

**הר"ש** בפ"ח מאהלות משנה ב' הביא, דמבואר בתוספתא דתחת הגמל לא חשיב אהל שנזיר יגלח עליו, והק' אמאי לא הוי אהל הא גם לר"י דבעי עשוי בידי אדם מודה בחלל כמלא אגרוף, וכ' דלר"א בע"ב דס"ל דשור חשוב אהל רק משום דמגין על הרועים ניחא דבגמל אינו מגין, ולרבא דס"ל דגם בלא זה הוי אהל, י"ל דהא דמודה ר"י הוא רק מדרבנן, **ובמראה כהן** הק' דא"כ איך מהני להוליך התינוקות הא שם הוי לחצוץ ומן התורה לא הוי חציצה, וכ' דצריך לומר דמשום דהוי רק מעלה בעלמא הקילו בזה.

רש"י ד"ה כמלא – רש"י בסמוך בקו' הגמ' מדלת כ' דיש בגובה כמלא אגרוף, **והרא"ה והריטב"א** שם כ' דהיינו דיש ברוחב הדלת כמלא אגרוף, וכ' **העל"נ** דלא פליגי, דהא מבואר ברש"י הכא גם דבעי רוחב כמלא אגרוף ובאמת בעי תרוייהו.

תוד"ה תניא – **הרא"ה והריטב"א** כ' דלא גרסינן תניא נמי הכי, אלא דיקא נמי דקתני וכו', **והמהר"ם מרוטנבורג** על המשנה שם כ' דיש לישב הגירסא דידן, דבמתני' לא קתני נקיקי הסלעים, ויש לפרש דמשום הכי מודה, דמיירי שיש שם שיעור גדול ומיירי דחישב לדירה ומשום הכי מהני כמו דעשוי בידי אדם, אבל בברייתא דקתני נקיקים היינו חורים קטנים ואינם ראויים לדירה ועל כרחך משום כמלא אגרוף, **והפנ"י** כ' די"ל דברייתא מיירי לענין חציצה ומייתי ראיה דגם מדאורייתא הוי אהל, דבמתני' י"ל דרק מדרבנן ולחומרא.

תוד"ה והרי – **בתור"פ** כ' דמה דמניח הדלתות אינו לשם אהל אלא כדי שיהיה נח לתינוקות שם, **והריטב"א** כ' דבעי שיהיה עשוי לשם אהל מתחילתו, וכמו דמקשינן במטה דאע"פ דעשוי בידי אדם מ"מ לא יחשב אהל, ויל"ע האם ס"ל דאע"ג דעכשיו מניח לשם אהל מ"מ לא מהני, או דרק כונתו דלא סגי בזה דעשוי בידי אדם אלא בעי שיהיה עשוי גם לשם אהל, ועוד כ' הריטב"א בשם **תוס'** דהיה אפשר לומר דבדלתות אע"ג דעשוי בידי אדם, מ"מ יש בהם חסרון אחר דלא הוי דומיא דמשכן משום דהוי אהל זרוק, ולזה גם יש להועיל מה דהוי כמלא אגרוף, כיון דאמרינן דבכמלא אגרוף לא בעי דומיא דמשכן כיון דהוא חשוב.

בא"ד – בסו"ד כ' **המהרש"א** דבאים לישב דמשום הכי ס"ל להמקשן דשור עדיף מדלת דבע"ח חשיבי, ואע"ג דהדלת הונח לשם אהל מ"מ עדיפי בע"ח, וכל זה רק אי הוי תלוי בסברא, אבל אי בעי דומיא דמשכן לא שייך לומר הכי, דכיון דדלת עשוי בידי אדם לאהל בודאי הוי דומה יותר מבע"ח, אמנם **בעל"נ** מק' דאכתי יק' דאמאי הוצרך המקשן להק' משום דאיכא כמלא אגרוף הא בלאו הכי ק' כיון דעשוי בידי אדם, **והמהר"ם** כ' לבאר דברי התוס', דהא דלא משני בגמ' על הקו' משוורים דשאני בע"ח דחשיבי, הוא משום דזה הוי תי' רק אי אמרינן דטעמי' דר"י מסברא, [ואכתי ק' קו' העל"נ גם לפ"ד, דמה מתרצים על קו' הראשונה].

תוד"ה שדעתו – **במהרש"א** מבואר דמשום הכי לא משני רבא דר"י ס"ל דאהל זרוק לא שמי' אהל ומשום הכי דוקא שוורים הוו אהל דאיכא קרא אבל דלתות לא מהני וכמש"כ התוס' בד"ה ועל, דרבא ידע לברייתא דמייתי ושם מוכח דר"י ס"ל דשמי' אהל וכמש"כ התוס', **והגרע"א** מק' דאמאי הוצרכו התוס' להוכיח מהאי ברייתא, הא מבואר זה בגמ' בעירובין דר"י ס"ל דשמי' אהל מדמתיר להניח עירוב בביה"ק דיכול לילך לשם באהל זרוק, ובשו"ת **זכרון יוסף** סכ"ג כ' די"ל דמשם אין ראיה, די"ל דמה דמתיר ר"י הוא משום דאפשר לילך על ידי שוורים דהרי אמרינן דשוורים שאני דהוו אהל הגם דבעלמא אהל זרוק לא שמי' אהל, אמנם **בעל"נ** הק' דאכתי יק' מברייתא דמייתי בעירובין ל' ב' דמבואר בהדיא דטעמי' דר"י משום דיכול לילך בשידה תיבה ומגדל, וגם כ' עוד דנראה דכיון דאסור לילך על גבי שור בשבת, לא יהני זה לענין דיחשב דהעירוב חזי לי'.

**כא' ב'**

רש"י ד"ה נוהגין – **הרש"ש** מק' דהיה לו לומר דאלמא אהל שאינו בידי אדם דלא נעשה לאהל לא הוי אהל, ולא משום אהל עראי.

גמ' ואי בעית אימא – ברש"י מבואר דהוי תי' על עיקר הקו' דאמאי מטה לא הוי אהל לר"י, אמנם **המהר"ם** בע"א בתוד"ה ועל כ', דמדברי התוס' שם מבואר דהוי תי' לר"א דאמר דשאני שוורים דעשוי להגין על הרועים, ומק' הגמ' דמטה נמי ועל זה משני דשאני מטה דהוי אהל עראי, דהא כ' דלר"א דאמר דטעמא דשוורים משום דעשוי להגין וקו' דמטה משני משום דהוי אהל עראי, ואי נימא דהוי תי' על עיקר הקו', נמצא דאי"צ כלל לדברי ר"א דאמר דשאני שוורים, ולפ"ז צ"ל לכאורה דמה דמטה הוי אהל עראי, זהו רק משום דמה דעשוי להגן על מנעלים הוי רק אהל עראי.

גמ' ולא אתי אהל עראי וכו' – **התיו"ט** מק' דלא מצינו דר"י חולק גבי קינופות לעיל י' א', ואמאי לא אמרינן גם שם דיהיה שרי משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, **והגרע"א** כ' דדוקא מטה הוי אהל עראי משום דלגבה עשויה, והביא הראשונים דכ' דמשום הכי במטה אסור רק בגבוהה י' משא"כ בקינופות גם בפחות מי' אסורה, והובא לעיל י' ב' באות ז', והובא שם דברי **הט"ז** בסתרכ"ז סק"ג דכ' דמטה מטלטלת ומשום הכי לא הוי קבועה לגבי הקרקע שמתחתיה, משא"כ בקינופות הרי לעולם הם קבועים על גבי המטה ומשום הכי חמור קינופות ממטה.

גמ' ועלהו לא יבול – רש"י ועוד ראשונים מבארים דהיינו אפילו עלה שהוא דבר קל, אמנם **בפי' הר"ח** כ' דעלים נקראו שיחים, ונראה דמבאר דדרשינן דעלהו דהיינו שיח שלו גם לא יבול, ויל"ע במה שסיים דגם דברי תורה נקראו שיחה כדכתיב והקיצות היא תשיחך, דלכאורה הרי הכא באים לומר דגם שיחה בעלמא שאינה של דברי תורה, גם צריכה תלמוד.

א) גמ' לפי שאין לה קבע – שי' רש"י מבואר בראשונים, דס"ל דמיירי דסיכך על גבי מטה, ומקום המטה בפנים הוא חלל הסוכה, ותוס' מק' דא"כ אמאי לק' גבי סוכה על גבי בהמה ליכא לחסרון זה דהסוכה מטלטלת על ידי הבהמה, **והתוס'** לק' כ"ג א' כ' דיש לפרש בגמ' שם דהסכך לא היה נסמך על הבהמה אלא הכניס הבהמה לתוך הסוכה, ודמי להא דאביי דבכהאי גונא אין חסרון דאין לה קבע, אלא דרש"י עצמו פי' שם דסיכך על גבי הבהמה, **והר"ן** כ' דהכא קרקע הסוכה היא הקרקע ממש ולא המטה ומשום הכי כשמטלטל הרי משתנה מקום הקרקע ומשום הכי חשיב דאין לה קבע, משא"כ לק' לעולם קרקע הסוכה הוי גב הבהמה, ומבואר **בקה"י** סט"ז דלפי דברי הר"ן מיירי דאין המקום שיושבים עליו במטה קבוע שם אלא הוא דבר שאפשר להסירו, וכשיושבים מניחים שם דבר ויושבים עליו, ומשום הכי הקרקע שמתחת הוא חשיב הקרקע ולא גב המטה, **ובעל"נ** כ' לומר דעל גבי בהמה חשוב יותר אורחא בהכי וכמש"כ התוס' לגבי ספינה.

ושי' **התוס' והרא"ש** לבאר הגמ' כמבואר בירושלמי, דהחסרון דאין לה קבע הוא משום דמיירי דאין ממקום המטה ועד הסכך י' טפחים, וכיון דהסכך נסמך על המטה, נמצא דאין כאן י' טפחים חלל בסוכה, והרא"ש הק' דאמאי רבנן מכשירים בזה הא דירה סרוחה היא, וכ' לומר דבאמת רבנן לא פליגי ור"י בא לפרש דברי ת"ק, **ובמלחמות** כ' גם פירוש אחד דכונת הגמ' כהירושלמי, וכ' דלפ"ז באמת לא הוי ר"י לטעמי' דס"ל דסוכה הוי דירת קבע, דגם אם הוי דירת עראי מ"מ הכא הוי דירה סרוחה, ומ"מ נראה בדבריו דת"ק חולק על ר"י, ולא ביאר מאי טעמא דרבנן דפליגי, **והריטב"א** הק' על פי' דמה היה ס"ד כלל להכשיר בזה, [ולכאורה היה לו להק' יותר מאי טעמא דת"ק דחולק, דלא הוזכר בדבריו צד דר"י מפרש דברי ת"ק], **ובעל"נ** מבואר די"ל דכיון דהכרעים מתחילים מהקרקע ממש וכמבואר בב"י, ובאמצע הוא סורג חבלים ועל זה יושבים, י"ל דמה דמחובר לו באמצע חבלים אי"ז ממעט מעיקר השיעור ואכתי יש לחשוב הגובה מהקרקע ממש.

**ובחי' רי"ז הלוי** הל' סוכה כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דמה דבעי שיהיה גובה י' טפחים בסוכה הוא משני טעמים, האחד משום דבעי מחיצות ובפחות מי' לא חשיב מחיצה וכמבואר בגמ' לעיל ו' ב', ואיכא עוד טעם דבפחות מי' הוי דירה סרוחה, וכ' לומר דחסרון זה דדירה סרוחה לא הוי אלא לר"י דבעי דירת קבע, משא"כ לרבנן דלא הוי דירת קבע י"ל דלא בעי כלל תורת דירה, ולא אכפת לן דהוי דירה סרוחה, [והביא שם לשון הרמב"ם גבי הוצין יורדים לתוך י' דמבואר דאין הסוכה נפסלת, והיינו משום דאין פסול דדירה סרוחה], ולפ"ז כ' דהכא באמת בעיקר השיעור מחיצה אין חסרון, דהא מבואר בתוס' דהיכי דהסכך יעמוד בלא המטה בזה אין חסרון דהמטה בתוך הסוכה, והיינו דבאמת אכתי חשיב דיש כאן מחיצה י' טפחים ורק דהחסרון הוא דאינו ראוי לדירה והוי דירה סרוחה, משום דאם יוציא המטה הרי לא יהיה כאן סכך כלל, וזה תלוי במחלוקת ר"י ורבנן האם סוכה היא דירת קבע ואז איכא לדין וחסרון דדירה סרוחה, או דלא בעי שיהיה בזה תורת דירה, ושפיר הוי ר"י לטעמי' וכמש"כ הרמב"ם בפה"מ.

שי' **הראב"ד** בהשגות על בעה"מ דלא הוי קבע משום דהוא צריך לכרעי המטה להשתמש בהם, וכיון דכשיטול כרעי המטה תפול הסוכה הרי חשיב כמו דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, **והמלחמות** גם הביא דבריו דכיון דהוא משתמש במטה ואז הוא צריך לכרעי המטה חשוב כמו דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, וכ"כ **הרא"ה**,ומבואר בדבריו דאין הסוכה על גבי המטה, אלא סמוכה על המטה ואם יוזיז המטה תפול הסוכה, **והריטב"א** הביא פי' זה וכ' דלפ"ז מיירי דסיכך על גבי יתידות והיתידות סמוכין על המטה, והק' דהיה לו לומר הסומך סוכתו למטה ולא לכרעי המטה, וגם הק' דלפ"ז אביי מיירי דתקע היתידות בארץ וא"כ הוא פשיטא, [ולכאורה זהו דוקא לפמש"כ דמיירי דאיכא יתידות שסמוכים למטה, אבל לכאורה בשאר ראשונים יש לפרש דסמך הסכך ממש על כרעי המטה ורק דמקום ישיבת המטה היה מחוץ לסוכה], וכ' בשם **הרמב"ן** דמיירי דהפך מטה שמתחתיה איכא י' טפחים ונתן הסכך על כרעי המטה, וחשיב דאין לה קבע משום שאינה ראויה לעמוד כפויה ועומדת לתקנה שתעמוד כדרכה.

תוד"ה שאין – מש"כ תדע מדלא אמר איכא בינייהו במעמיד על דבר שאינו מקבל טומאה, מבואר בחי' **הגרע"א** דאע"ג דאיכא טובא איכא בינייהו דלא מזכיר הש"ס בכמה מקומות, מ"מ היכי דאיכא איכא בינייהו גם להיפוך, זה יש להגמ' להזכיר וכמש"כ הלח"מ בפכ"ו ממו"ל ה"ו, ומ"מ כ' הגרע"א די"ל דרק היכי דמזכיר כמה איכא בינייהו, בזה אמרינן דהיה לו להזכיר חד איכא בינייהו איפכא, אבל היכי דמזכיר רק חד י"ל דגם לא היה צריך להזכיר איכא בינייהו איפכא, אלא דבתוס' מבואר דלא ס"ל הכי.

ב) גמ' מפני שמעמידה וכו' – **בראב"ד** ובעוד הרבה **ראשונים** מבואר, דפסול משום גזירה שלא יבוא לסכך בדבר המקבל טומאה, אמנם **הב"ח** בסתרכ"ט **והק"נ** באות ג' כ' דמדברי **רש"י** נראה דהוי מעיקר הדין ולא רק משום גזירה, וכ' דכך נראה גם שי' הרא"ש שהק' דאיך אפשר לסכך על כותל אבנים, ולא תי' כהראשונים דבזה אין לגזור וכמשי"ת בסמוך בע"ה.

גמ' שם – **הרא"ש** מק' דלפי טעם זה אם סיכך על מחיצות אבנים תהיה פסולה הואיל והעמיד הסכך בדבר שאין גדולו מן הארץ, **והריטב"א** כ' דאין לחוש דיבוא להכשיר לסכך בעפר, דכו"ע ידעי דזה דבר קבוע לבית דירה ופסול לסיכוך, **והר"ן** כ' דלא שכיח לסכך בדבר זה, וגם אין לחוש דיאמר דזהו דבר הכשר לסיכוך וכמש"כ הריטב"א.

**הראב"ד** מק' דאיך מבואר לק' דאפשר לסכך על גבי אילן או בהמה, הא נמצא דהוא מעמיד בדבר המקבל טומאה, וכ' דלא שכיח דיעשה הכי כיון דאין עולין לה ביו"ט וכיון דלא שכיח לא גזרו בזה, **והריטב"א** כ' דברי הראב"ד, דלא שכיח שיסכך בדבר המחובר ומשום הכי לא גזרו שמא יבוא לסכך בזה כיון דלא שכיח לסכך בזה, והק' דהא שנינו הדלה עליה את הגפן ומבואר דשכיח לסכך במחובר, **והמלחמות** ועוד ראשונים כ' דשם מיירי דאינו מעמיד הסכך עצמו על האילן, אלא מעמיד יתידות על האילן והסכך עומד על גבי היתידות, ועוד יתבאר לק' בע"ה בדין מעמיד דמעמיד.

**הב"ח** שם הביא **דהמהרי"ל** הק' דאיך מסככים על כותל מחובר הא מחובר פסול לסכך בו, [וקו' היא מכותל מחובר שכשר לסכך בו אם היה תלוש ואי"ז שייך לקו' הרא"ש מכותל אבנים], והב"ח תי' דכיון דכשיסכך בו הרי הוא יהיה תלוש אין לפסול בזה, ולא דמי לכותל אבנים דהק' הרא"ש דשם הוי פסול גם בתלוש, ויל"ע דלכאורה זהו ניחא לשי' הראשונים דהוי משום גזירה אבל לשי' הב"ח דס"ל דהוי מעיקר הדין וכמש"כ דנראה מדברי רש"י, מה בכך דאם יסכך יהיה זה תלוש.

גמ' מאי בינייהו – **העל"נ** מעיר דהיה לו לומר דאיכא בינייהו אם הוי מדאורייתא או מדרבנן ונפ"מ היכי דאין לו סוכה אחרת, וכ' דלפ"ד התוס' דכו"ע מודו לטעם דאין לו קבע ניחא, ועוד כ' לפי המבואר בריטב"א לעיל י"ד ב' דשי' רבי יהודה שם, דבמה דפסול מדרבנן אין להכשיר גם אם אין לו סוכה אחרת, דלפ"ז הכא דמיירי לר"י אין נפ"מ באם הוי מדאורייתא או מדרבנן.

גמ' שם – **העל"נ והשפ"א** מק' לשי' התוס' דלא הוי קבע משום דליכא י', אמאי לא אמרינן איכא בינייהו היכי דאיכא גובה י'.

ג) גמ' אמר אביי וכו' – רש"י לשיטתו מבאר דאביי מיירי על גונא דהעמיד הסכך על יתידות והמטה הוי רק דופן הסוכה, **והריטב"א והר"ן** הק' דא"כ פשיטא דכשר, וכבר כ' **בעל"נ** דברש"י מבואר דיש חידוש דאע"ג דהדפנות הוו של מטה ואינם קבע מ"מ הסוכה כשרה, **ובמאירי** גם מק' דזה פשיטא, אך נראה דמק' זה על הטעם דמעמיד, דפשיטא דבכהאי גונא כשר דליכא מעמיד כלל, דהמאירי כ' דאביי ס"ל להלכה לטעמא דמעמיד דאי משום קבע הוי ר"י לטעמי' דאית לי' דירת קבע ויש להכשיר להלכה, ואדרבה המאירי מוסיף דלטעמא דקבע ק' אמאי באמת כשר כיון דמ"מ לא הוי קבע, ורש"י מישב דרק בסכך בעי קבע.

**ותוס' והרא"ש** כ' לשיטתם דמיירי דמסכך על יתידות, וא"כ אף דליכא גובה י' מהמטה לסוכה מ"מ כיון דאינו מבטל המטה שם והסוכה עומדת גם בלא המטה, מודדים הי' טפחים מהקרקע מתחת המטה, וכ' הרא"שדזה אתא אביי לאשמועינן דכל היכי דאי"צ למטה לעיקר הסכך אין המטה ממעטת בסוכה, **והטושו"ע** סתר"ל סי"ג כ' דאם סמך הסכך על העמודים והכרעים הן הדפנות, הסוכה כשרה, ומבואר **בב"י** דהגם דבאם יטול המטה תפסל הסוכה משום דאין לה דפנות, מ"מ כיון דהסכך עומד גם בלא המטה אין המטה ממעטת בשיעור הסוכה, וכ"כ **המ"ב** בסקנ"ח, אמנם **החזו"א** תמה בזה דכיון דמ"מ אין הכשר לסוכה בלא המטה, איך אפשר למדוד השיעור י' טפחים מהקרקע ממש, הא אי אפשר שהמקום שתחת המטה יהיה חלק מהסוכה בלא שתפסל הסוכה כיון דמיד שיוציא המטה תפסל הסוכה וכ' להחמיר בכהאי גונא, ובחי' **ר"ש מדסוי** הק' עוד דלכאורה בכהאי גונא הוא מבטל המטה לסוכה, דהא באם יטול הסוכה תתבטל הסוכה, **והריטב"א** הק' לפי שי' התוס' דפשיטא דהמטה לא תמעט בשיעור, ולכאורה ס"ל דלא מיירי דהמטה משמשת דופן לסוכה דא"כ אי"ז פשיטא. **וברא"ה** מבואר דלפי פי' הירושלמי אביי מיירי דאיכא י' טפחים בין המטה לסוכה, ולכאורה לפ"ד החידוש דלא נימא כשי' רש"י, דכיון דמטלטלת עם המטה יחשב גם דאין לה קבע.

**ובמלחמות וברא"ה ובריטב"א ובר"ן** מבואר, לפי המבואר שיטת הראב"ד לעיל דאין לה קבע משום דכשישתמש עם המטה תפול הסוכה, דאביי מיירי דנעץ קונדסים על גבי המטה דנמצא דמקום הסוכה הוי גב המטה, ובזה כשמשתמש במטה לא תפול הסוכה דהמטה היא הסוכה, וגם ליכא משום מעמיד כיון דעומד על גבי יתידות, [ובריטב"א מבואר שי' הראב"ד עצמו באופן אחר וכמשנ"ת לעיל], ומבואר בריטב"א ובר"ן דהחידוש דאע"ג דהמטה מטלטלת מ"מ חשיב קבע.

ד) **ברש"י** מבואר דמה דאמרינן דטעמא דר"י לפי שאין לה קבע, הוא ר"י לשיטתו דסוכה דירת קבע, וכ"כ **הרמב"ם** בפה"מ **והרע"ב** ומבואר ברע"ב דלפ"ז אין הלכה כר"י, וכן הרמב"ם לא הביא דין זה בהלכות, וכ"כ **המאירי** דלפי הטעם דאין לה קבע אין הלכה כר"י, **והבעה"מ** גם כ' דהלכה כרבנן, אמנם **הרא"ש** כ' דלפי הירושלמי ק' מאי טעמא דרבנן דפליגי הא הוי דירה סרוחה וכ' לומר דר"י מפרש דברי ת"ק ואינו חולק, וא"כ הלכה כר"י ואי"ז משום דר"י לשיטתו, וכן מבואר **בראב"ד ובמלחמות וברא"ה ובריטב"א ובר"ן** דהלכה כר"י, וכ' דגם אי בעלמא סוכה דירת עראי י"ל דהכא פסול ואי"ז ר"י לטעמי' וכמשנ"ת, וכיון דכולה סוגיה אתיא לר"י הלכה כר"י, **והרי"ף** הביא דברי אביי, ומבואר **בבעה"מ** ושאר **ראשונים** דמוכח דס"ל דהלכה כר"י, [אמנם בחי' **ר"א מן ההר** כ' לומר דס"ל דהלכה כרבנן והביא דברי אביי דלא נימא דרק בכהאי גונא הוא דכשר לרבנן], **ובטושו"ע** סתר"ל סי"ג מבואר להלכה כר"י, אך כ' כהירושלמי דמיירי דליכא י' מהמטה לסכך ומשום הכי פסול.

**הרא"ש** כ' דטעם דאין לה קבע עיקר וכמו דאיתא בירושלמי, ולפ"ז היכי דיש בין המטה לסכך י' טפחים, גם אם יעמיד הסכך על כרעי המטה הסוכה כשרה, **והב"י** כ' דכך נראה גם דעת הרי"ף דהביא רק דברי אביי ולא הזכיר הטעם, ואי נימא דאיכא פסול במעמיד בדבר המקבל טומאה היה לו לבאר זה, ולפמש"כ **הרע"ב והבעה"מ** דאין הלכה כר"י א"כ גם ליכא לטעמא דמעמיד, וכן **הרמב"ם** לא הזכיר זה בהלכות, אמנם **בראשונים** שנתבאר לעיל דכ' דהלכה כר"י, מבואר גם דיש להחמיר גם משום מעמיד, **ובמאירי** מבואר דאף דלטעמא דקבע אין הלכה כר"י וכמשנ"ת, מ"מ אמרינן דהלכה כר"י כיון דאמרינן להלכה דטעמו משום מעמיד ואי"ז משום דבעי דירת קבע, **ובטושו"ע** שם מבואר דאם יש י' טפחים בין הסכך למטה הסוכה כשרה והיינו דאין לפסול הסוכה משום מעמיד, וכ"כ **התה"ד** בסצ"א דלהלכה אין קפידא דהמעמיד לא יהיה מדבר הפסול לסיכוך, **ובשו"ע** סתרכ"ט ס"ז כ' דיש להסתפק אם מותר להניח סולם על הגג כדי לסכך על גביו, וכ' **הרמ"א** דלכן אין לסכך עליו ואפילו להניחו על הסכך להחזיקו אסור, **ובט"ז** סק"י הק' דהא בסתר"ל כ' דמעמיד כשר, וכ' דמיירי דהסולם הוי ד' טפחים והוא פוסל הסוכה, אלא דהק' דהא סכך פסול אינו פוסל אלא אם לא נשאר שיעור הכשר, **ובמג"א** סק"ט כ' די"ל דהכא הכונה דלכתחילה יש להחמיר, אבל בדיעבד אין לפסול, **ובבי' הגר"א** סקי"א וסקי"ג נשאר בצ"ע אמאי הכא כ' דאין לסכך על גביו, **ובמ"ב** סקכ"ב כ' די"א דהשו"ע מיירי דהסולם רחב ד' טפחים, וכמה אחרונים כ' דאף בלא ד' טפחים צריך לכתחילה ליזהר שלא להעמיד בדבר המקבל טומאה, **ובשעה"צ** סתר"ל סק"ס כ' דבודאי יש לסמוך על דעת המקילין, אכן לכתחילה נכון ליזהר בזה לצאת ידי כל הדעות, וכ"כ **במ"ב** שם סקנ"ט.

**במלחמות** מבואר דהיכי דעושה דפנות על האילן וסומך הסכך עליהם דכשר, דאינו מעמיד ממש במחובר אלא שהמחובר סומך את המעמיד, וכיוצא בזה הכשירו דמעשה קרקע בעלמא עביד, וכן כ' **הר"ן**, **והרא"ה והריטב"א** כ' הלשון דכהאי גונא כשר משום דהוי מעמיד דמעמיד, **ובר"ן** במשנה לק' כ"ב ב' כ', דהיכי דנעץ קונדסים באילן וסיכך על גבם כשר דכולי האי לא גזרינן כיון דמפסקי קונדסין בין אילן לסכך, [**ובמלחמות** מבואר דגם היכי דהוי האילן מן הצדדין דכשר, וכמבואר בגמ' בשבת דקרי להו צדדין לעושה סוכתו על האילן, ולא נתפרש מהו הגונא דצדדין, **והריטב"א** כ' דבגמ' בשבת הוי לשון מושאל והכונה דהניח הדפנות על האילן], **ובשו"ע** סתרכ"ט ס"ח כ' דלחבר הכלונסות במסמרים של ברזל אין קפידא, ומקור דין זה הוא **בתה"ד** דכ' דכיון דקיי"ל דמעמיד כשר א"כ אין קפידא בזה, וכ' **המג"א** בסק"ט **והגר"א** בסקי"א, דאע"ג דנתבאר דבשו"ע שם ס"ז מחמיר לכתחילה שלא להעמיד בדבר המקבל טומאה, מ"מ בכהאי גונא לכו"ע כשר כיון דהוי מעמיד דמעמיד, וכ"כ **המ"ב** בסכ"ו, [**ובט"ז** שם סקי"א כ' דרק היכי דהוא מעמיד באופן דהוא מסכך בו כמו הא דסולם, בזה כ' השו"ע להחמיר משום דיבואו לסכך הכל בסולמות, אבל היכי דהוי מעמיד מן הצד בזה לא החמיר השו"ע], אמנם **החזו"א** כ' דכיון דהמלחמות מיירי על כהאי גונא דהקרקע הוי מדבר המקבל טומאה וכ' הלשון דמעשה קרקע בעלמא עביד, אין לנו ללמוד מזה להכשיר מעמיד דמעמיד, וגם כ' דכיון דהמעמיד עומד על דבר המקבל טומאה, א"כ הוא נפסל לסיכוך ונמצא דהסכך עומד על דבר הפסול לסיכוך, וגם הק' דבכל סומך על כרעי המטה הרי צריך להניח עוד כלונסות להעמיד עליהם הסכך ובכל זאת לא הכשירו בזה, **ובקה"י** סי"ח כ' די"ל דהיכי דהמעמיד עומד באופן דהוא מסכך, בזה חשוב חלק מהסכך ואין להכשיר משום מעמיד דמעמיד, ורק היכי דהוי מעמיד מן הצד בזה אמרינן דמה שמעמיד אותו חשיב מעמיד דמעמיד, ועיין בהערות למסכת סוכה מש"כ לישב קו' החזו"א.

**הב"ח** כ' דיש להחמיר להלכה דמעמיד פסול גם בדיעבד, וגם דמעיקר הדין פסול ולא רק משום גזירה וכמשנ"ת, ולפ"ז כ' דאי אפשר לסכך על כתל אבנים דאף דמבואר בראשונים דאין גזירה בזה, מ"מ כיון דמעיקר הדין אסור גם בזה אסור, וכ' דבעי שישים קונדסין, והנה מ"מ הביא דברי הר"ן דהיכי דהסכך לא נסמך עליו ממש דליכא לפסול דמעמיד, ונראה דמהני זה גם לפי שיטתו, אמנם בעיקר הדין כבר נתבאר **דבמ"ב** מבואר דעיקר דין מעמיד זהו רק דין דנכון לכתחילה ליזהר בזה.

**הריטב"א** כ' דבדבר דאסור לסכך בו רק מדרבנן, בזה ליכא לאיסור מעמיד דהוה גזירה לגזירה, **ובקה"י** סי"ז אות ב' הביא דברי **הט"ז והמג"א** בסתרכ"ט סקי"א, דמבואר בדבריהם דגם במה דפסול רק מדרבנן איכא לגזירת מעמיד, **ובבכורי יעקב** שם סקי"ד כ' להכשיר כהריטב"א, **ובמ"ב** סקכ"ה מבואר כהמג"א.

**המג"א** בסתרכ"ט סק"ט הק' מהא דמבואר לעיל ט"ו ב', דנותן הסכך הכשר על השפודין שתי על גבי ערב, דאמאי אין בזה פסול משום מעמיד, וכ' דכיון דרק באופן זה דממלא כל האויר הוא דכשר, משום הכי אין לגזור משום מעמיד, וכ' דלהב"ח דהוי מעיקר הדין יק' משם, **ובמאמר מרדכי** סק"ז העיר על תי' המג"א דהא בכל סכך פסול אמרינן דבעי ליתן סכך כשר, ואמאי בשפודין ליכא למגזר יותר ממקום אחר עיי"ש, וכ' לישב דמיירי שם דהסכך הכשר עומד על הדפנות אלא דגם מעמידו בשתי על גבי ערב דיהיה הכל מלא, **ובקה"י** סי"ז סק"ב כ', דאי נימא דמיירי שם בשפודין של עץ ורק מדרבנן מקבלים טומאה, ניחא לפי שי' הריטב"א דדבר המקבל טומאה מדרבנן אין בו גזירת מעמיד.

**כב' א'**

א) גמ' סוכה ענייה – **הריטב"א** מבאר דהסכך דק וקלוש, וקמ"ל דלא חיישינן דלמא קליש טפי ולאו אדעתי', ויל"ע אם לפ"ד בדוקא נקט גם מדוללת וגם שצממ"ח, דבצממ"ח לבד היה אפשר לומר דעכ"פ הסכך שעושה צממ"ח הוא עבה ואין לחוש דקליש.

רש"י ד"ה קנה – מבואר ברש"י דמהני מה דאם היה בשוה צממ"ח, להכשיר הגם דעכשיו הוי חממ"צ, **ובריטב"א** מבואר דכיון דיש כאן סכך בשיעור מספיק להיות צממ"ח סגי בהכי, אמנם **התורי"ד** חולק דבכהאי גונא יהיה פסול כיון דעכשיו הוי חממ"צ ובטל לי' סכך לגמרי, **והר"ן** הביא שי' רש"י וכ' דאחרים חולקים, והנה **בתוס'** מבואר דיש להכשיר גם בכהאי גונא דעכשיו הוא חממ"צ משום דמ"מ אי קיימה חמה בראש כל אדם היה כאן צממ"ח, **ובטור** סתרל"א כ' דמסתבר כהתורי"ד אם לא שנאמר כמש"כ התוס' דיש להכשיר משום דאם החמה היתה בראש כל אדם היה צממ"ח וכ' דכן דעת ר"י, ומבואר **בב"י** דשי' התוס' לדינא הוא כרש"י, **ובט"ז** סק"ד גם כ' דמדברי הטור נראה דלעולם אמרינן דיש בו צממ"ח, [אמנם כ' דבתוס' נראה דפעמים דאיכא חממ"צ, וכבר תמה בדבריו בפמ"ג ובמאמר מרדכי עיי"ש], אמנם **בפרישה** שם סק"ה כ' דלפי הטעם המבואר בתוס' משכחת לה גונא דיהיה חממ"צ משא"כ לרש"י יש להכשיר לעולם, **וברמ"א** ס"ה כ' כהטור, **ובבי' הגר"א** סק"ה ציין לרש"י וכ' דעיין בתוס', ונראה דס"ל דאין שום נפ"מ בין רש"י לתוס', [ובהג' **חי' אנשי שם** אות ב' כ' על הר"ן דשי' אחרים דחולקים על רש"י זה שי' התוס', אמנם התוס' באמת מכשירים מטעם אחר, ולפ"ד הפרישה יש לישב דבריו].

תוד"ה קנה – **העל"נ** מביא דברי **הריטב"א** לעיל ב' על הגמ' שם דמבואר דמעל כ' אמה פסול משום דאין יושב בצל סכך, דהק' דאמאי לא הוי צל סכך הא כשהחמה בראש כל אדם המיצל הוא מה שמעל ראשו ולא מן הצד ואפילו גבוה הרבה, ותי' דביומי תשרי גם בחצי היום נוטה לצדדים, וא"כ הכא נמי יתישב בזה שי' רש"י, ועיי"ש בריטב"א מש"כ עוד, **ובשפ"א** הק' על התוס' דגם היכי דחמה בראש כל אדם מ"מ היכי דיהיה קנה עולה וקנה יורד, יכנס חמה בריוח שבין קנה לקנה עיי"ש.

בא"ד – **בתורי"ד** ובחי' **ר"א מן ההר** מבואר דפסול משום דהעליון כמאן דליתי', **ובר"ן** מבואר משום דבכהאי גונא הוי שתי סככים ובעי שיהיה סכך אחד, **ובחי' רח"ה** בפ"ה מסוכה הכ"א כ' בתחילה לומר דגבי טומאת אהלים לא בעי כלל לדין חבוט דאי"צ שיהיה הכל אהל אחד, אלא גם אהל הסמוך לשני הדין דעוברת טומאה מאהל לאהל, ומה דבסוכה בעי לדין חבוט הוא משום דבסוכה בעי שיחשב דהסכך הוא על גבי דפנות ומשום הכי הוא דבעי שיהיה צירוף בסכך, אמנם בסו"ד הוכיח דגם גבי טומאה בעי שיהיה הכל אהל אחד עיי"ש, וכ' דבלאו הכי לא מצטרפי יחד לא לענין סוכה ולא לענין הבאת טומאה, ויל"ע אם גם בסוכה תו אין זה רק משום דבעי על גבי דפנות, אלא דלעיקר דין סכך בעי לצירוף כל הסכך יחד.

גמ' שאין בין זה לזה ג' טפחים – **בפמ"ג** סתרל"א במשב"ז סק"ד כ' דבעי שיהיה פחות מג' טפחים באלכסון, וכ"כ **בשפ"א** דאי לאו הכי למה נימא לבוד, וכ' השפ"א לדון דאולי נימא דבפחות מג' מהני מדין חבוט דמודה אביי דאמרינן חבוט על פחות מג', ומדבריו בע"ב גבי קורה מבואר דאי מיירי הכא דהדפנות מגיעות לסכך, י"ל לבוד לדופן דליכא לשם ג' טפחים.

ב) גמ' טומאה תחתיהן תחת כולן טמא – **העל"נ** מסתפק היכי דהוי תחת העליונות בגובה שיותר מהתחתונות, האם אמרינן דמהני דין חבוט להעביר הטומאה לתחת התחתונות שהטומאה עומדת מעל מקומם עיי"ש.

רש"י ד"ה ותני עלה – **הריטב"א** כ' דהיכי דיהיה בעליונות טפח אבל בין התחתונות לא יהיה פותח טפח, בזה לא אמרינן חבוט כיון דלמטה אין ריוח טפח, וכ' דלפ"ז יש לישב הגירסא דאין בהן ואין ביניהם דמש"כ דאין בהן לא קאי על התחתונות אלא על העליונות, וכ"כ **הר"ן** דבעי תרתי, והנה רש"י כ' דמש"כ דאין ביניהם היינו דנמצא דאין בעליונות טפח ומשום הכי לא אמרינן חבוט, וכ"כ **התוס' והר"ש** באהלות **והרא"ה** כאן, ומבואר **בב"ח** סתרל"א **ובחי' אנשי שם** אות א' ובעוד אחרונים דנראה דס"ל דהיכי דיהיה בעליונות טפח גם אם בין התחתונות לא יהיה טפח מ"מ נימא חבוט, **ובמים טהורים** באהלות בחדר"ן אות א' כ' דלפי גירסת רש"י ודעימי' דגרסינן רק אין ביניהם, לכאורה הוא מוכרח דלא בעי שגם ביניהם יהיה טפח, דאי נימא דבעי מה מייתי ראיה משם דלא אמרינן חבוט אלא בטפח, דלמא שם הוא משום דאין למטה טפח, [אמנם הנה הריטב"א כ' דהיכי דיש בעליונות יותר מטפח, בזה סגי שיהיה בין התחתונות טפח וכמשי"ת בסמוך, וא"כ אי לא בעי שיהיה בעליונות טפח גם לא היה אכפת לן שיהיה בין התחתונות טפח, וכל מה דבעי טפח למטה הוא רק משום דלא אמרינן חבוט אלא בטפח], **והב"ח** כ' דיש להחמיר דיהיה גם באויר למטה טפח, וכן מבואר **ברמ"א** בס"ה.

**והרא"ה והריטב"א** מביאים די"א דגם בכהאי גונא דיש בין התחתונות טפח, מ"מ אם יש בעליונות יותר מטפח והוי יותר מהריוח שבין התחתונות דלא אמרינן בזה חבוט, והריטב"א כ' דבזה נראה דמהני, וכ"כ **הכס"מ** בפ"ה מסוכה הכ"א בשם **חי' הר"ן**, וכ' דבשי' **הרמב"ם** שם נראה כשי' הי"א, דכ' דהא דאמרינן חבוט הוא רק בכהאי גונא שיהיה מכוון כנגד שפת היורד, ולשון **השו"ע** בסתרל"א ס"ה כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' דהיינו שיש באויר שבין התחתון טפח דראוי להוריד העליון, ומבואר **בבי' הגר"א** סק"ד ובגליון **הגרע"א** דכונת הרמ"א לחלוק על השו"ע, דלפ"ד השו"ע היכי דהוי יותר מטפח בעי שיהיה בתחתונות יותר מטפח, ולפ"ד הרמ"א סגי שיהיה טפח באויר למטה, אמנם **בחי' רח"ה** שם הק' דמצינו בכמה מקומות אמרינן חבוט גבי טומאה אף דהעליון הוא יותר מהאויר בתחתון, ובתחילה כ' לומר דגבי טומאה לא בעי לדין חבוט ומשום הכי מהני, [ואי"ז ישוב על שי' הי"א דהם מיירו לענין טומאה כמבואר ברא"ה ובריטב"א], אמנם בסו"ד הוכיח לאו הכי, אלא דגם בטומאה בעי לדין חבוט, ומשום הכי כ' דכונת הרמב"ם לאפוקי רק היכי דהריוח באויר למטה הוא יותר מהעליון וכמשי"ת לק' בע"ה.

רש"י ד"ה ביניהן – בחי' **ר"א מן ההר** מבואר כמו הגירסא לפנינו ברש"י, **והמהרש"א** מבאר דברי רש"י דס"ל דמש"כ בברייתא ביניהן לא קאי על בין התחתונות, כמו שפי' התוס' אלא היינו כמו ברישא בין התחתונות לעליונות, ומיירי בברייתא בין בעליונות מכוונות ובין שאינם מכוונות, ומש"כ ביניהן מיירי על מכוונות, ומש"כ וה"ה כשאין מכוונות שעל גבה טהור, היינו דמש"כ על גביהן מיירי על שאינם מכוונות, ומש"כ רש"י ותחתיה קאי על כל הברייתא וקאי לבאר דין תחתיה, **והמהרש"ל** כ' לגרוס ברש"י איפכא, דבתחילה כ' דבין עליונות לתחתונות כשאינם מכוונות, והיינו על הטומאה, דמש"כ בברייתא ביניהם לא מיירי על הכלים כמש"כ התוס', אלא קאי על הטומאה דהיכי דהטומאה ביניהן ועל גביהן טהור, ומשום דליכא מאהיל, ואח"כ כ' רש"י וה"ה כשהן מכוונות שעל גבה טהור, וחוזר לתחילת הברייתא ומיירי על מקום הכלים ומבאר הדין הראשון דתחתיהן טמא.

**הרמב"ם** בפט"ז מטומאת מת ה"ו כ' דאם יש בין הקורות אויר פותח טפח וטומאה תחת אחת מהן אינו טמא אלא תחתיה, **והראב"ד** השיג דגם אם אין טפח אין הטומאה עוברת, **והכס"מ** שם כ' דכונת הרמב"ם דאם יש בין הקורה העליונה לתחתונה פותח טפח דבלא זה לא יהיה טמא ביניהן, **והעל"נ והחזון נחום** על המשנה כתבו, דכ' זה משום דבסיפא כ' דאמרינן חבוט כשאינם מכוונות ובזה בעי שיהיה אויר פותח טפח, **והמרכה"מ והמים טהורים** על המשנה בחדר"ן אות ב' כ', דשי' הרמב"ם דהיכי דאין פותח טפח בין קורה לשניה הדין דטומאה עוברת מקורה לקורה עיי"ש.

גמ' אמר לי' רב אשי וכו' – **הריטב"א** מבאר דס"ל דאין ללמוד מטומאה לדינים אחרים, וכן מבואר **בפי' הר"ח**.

**כב' ב'**

ג) גמ' ואת התחתונה וכו' – **בחי' רח"ה** בפ"ה מסוכה הכ"א כ', דמבואר בזה דלדין חבוט בעי שגם נוכל לומר על התחתון כאילו הוא למעלה ובעי שיהיה גם הוא רחב טפח, וכ' הטעם משום דהדין חבוט הוא מאהל לאהל, ואם התחתון אין בו תורת אהל לא נימא חבוט גם על העליון, והוסיף דגם ממילא לא מצינו כלל דהחבוט יהני לאשוויי אהל ועיקר ההלכה הוא רק לצרף האהלים, אמנם **בקה"י** ס"כ אות ב' כ' דנראה בפשיטות דלא בעי שגם התחתון יהיה טפח, וכ' דיש לבאר בגמ' דמש"כ דאמרינן רואין הוא משום דבעי שיהיה ראוי לקבל אריח, ולזה בעי לדין רואין גם על התחתון ומשום הכי הזכיר לשון רואין גם על התחתון, אלא דבחי' רח"ה שם הביא **דהרמב"ם** בפה"מ באהלות כ' לשון זה גם לגבי הדין קורות לעיל, ובקה"י שם באמת נשאר בצ"ע, דאם אמרינן גם דין חבוט לראות התחתון כאילו הוא למעלה, מה מק' הגמ' לעיל נימא דשם אמרינן דין חבוט על התחתון, אמנם בחי' רח"ה באמת כ', דמבואר בזה דבעי דגם על העליון וגם על התחתון נוכל לומר דין חבוט וכמשנ"ת.

גמ' אע"ג דלית בה טפח – **העל"נ והשפ"א** מק' דנימא דמיירי דאיכא טפח, ומ"מ בעי לדין רואין דנימא דאינה בריאה לקבל אריח, וכ' דהא מבואר בגמ' בעירובין דלריב"י לא בעי שתהיה בריאה דס"ל כאבוה, אלא דהק' על שי' הרמב"ם דס"ל להלכה דבעי בריאה וגם כ' להלכה כריב"י וכמשי"ת בסמוך, דא"כ הוה מצי לשנויי הכי.

תוד"ה הא – **הרמב"ם** בפי"ז משבת הכ"ה פסק כריב"י, **ובעל ההשלמה** הק' דמבואר בגמ' דס"ל כאבוה דאמרינן רואין, ואמאי פסק הרמב"ם כריב"י, **ובבי' הגר"א** סשס"ג סק"מ כ' דמקור הרמב"ם היה קו' התוס' הכא דמאי מייתי רבא להק' מריב"י הא רבנן פליגי עלי', ובקה"יבעירובין ס"ז הביא דברי **הריטב"א** בסוגיה בעירובין, דכ' דמש"כ בגמ' דסבר כאבוה אין הכונה דרבנן פליגי עלי' בזה, דבאמת בזה גם רבנן מודו, אלא כיון דאמר דפליג עלי' בחדא אמר בזה דס"ל כותי' בחדא ואכמ"ל.

גמ' תריץ ואימא הכי – **הרמב"ם** שם כ' דרואין העליונה כאילו היא למטה והתחתונה כאילו היא למעלה, ולא יהיה ביניהן ג' טפחים כשרואין אותה שירדה זו ועלתה זו בכונה עד שיעשו ג' טפחים, **והה"מ** מבאר דברי הרמב"ם דהיינו דבעי שאחר דנימא לבוד יהיה פחות מג' טפחים ביניהם דהא גם כשהן שוים בעי שלא יהא יותר מג' טפחים, והק' דמדברי הרמב"ם נראה דאמרינן רואין גם ביותר מג' טפחים, והא רבא מסיק דרק עד ג' אמרינן רואין ופסק כן הרמב"ם גבי סוכה, **והכס"מ** כ' דיש לפרש דברי הרמב"ם שכ' דלא יהיה ג' טפחים דקאי גם על מרחק הגובה, וכ' עוד די"ל דס"ל דלפי האמת גם ביותר מג' אמרינן חבוט גבי קורה, ורק בסוכה ובטומאה דבעי לדין אהל בזה הוא דבעי שיהיה דוקא טפח, אבל בקורה דלא הוי מדין אהל גם בפחות מטפח אמרינן חבוט, **ובחזו"א** תמה דמ"מ מנין לנו לומר הכי כיון דלא נזכר בשום מקום דגם ביותר מג' מהני, **ובקה"י** בעירובין ס"ז כ' לומר דאי אמרינן דקורה משום היכר אין צריך כלל לדין חבוט דמ"מ איכא היכר, ורק אם קורה משום מחיצה בעי לדין חבוט דעל פחות מטפח לא אמרינן דעושה מחיצה, וכ' דרב כהנא דהק' הכא הוא לשיטתו בעירובין דקורה משום מחיצה, אבל להלכה דמשום היכר לק"מ, ובאמת יהיה כשר גם ביותר מג' דלא בעי כלל לדין חבוט.

גמ' בפחות משלשה – **השפ"א** כ' דלכאורה על כרחך צ"ל דמיירי דליכא באלכסון ג' טפחים, דאי איכא באלכסון ג' טפחים להיכן נימא לבוד, והעיר דאיך מהני באלכסון הא על ידי אלכסון תהיה הקורה העליונה מגעת עד הקצה של הקורה למטה, ובקורה בעי שיהיו בגובה שוה ממש, וכ' דאפשר דהקורה על גבי כתל מבוי, וגם אם יש באלכסון ג' מ"מ אמרינן לבוד לכתל המבוי.

**הרמב"ם** בפ"ה הכ"א כ' דבעי שיהיה מכוון כנגד שפת היורד, ולעיל נתבאר דברי הכס"מ דבעי שלא יהיה העליון רחב יותר מהאויר שלמטה, **והכס"מ** שם כ' עוד די"ל דכונת הרמב"ם דבעי גם שלא יהיה ריוח יותר מהסכך העליון דאם אחר דנימא חבוט אכתי ישאר ריוח אויר למטה לא נימא חבוט בכהאי גונא, **והלח"מ** הק' דהא גבי קורה מבואר ברמב"ם דאמרינן חבוט כל שלא יהיה ריוח ג' טפחים אחר דנימא חבוט וכמשנ"ת לעיל, ומבואר דגם בכהאי גונא אמרינן חבוט, ובגליון **הגרע"א** שם מבואר דשם מיירי דגם ליכא ג' טפחים בגובה, דהרי שם הוי פחות מטפח ולא אמרינן חבוט והוי מדין לבוד ולק"מ, וכבר נתבאר לעיל דהכס"מ בהל' שבת כ' שני דרכים ברמב"ם אי מיירי דוקא דליכא ג' בגובה או גם באיכא ג' ומדין חבוט, ודבריו כאן אתו שפיר לפמש"כ שם לומר דכונת הרמב"ם דגם ליכא ג' בגובה וכמש"כ הגרע"א, **ובשו"ע** ס"ה מבואר כלשון הרמב"ם, **ובערך לחם** כ' שם דהכונה דלא יהיה יותר ולא פחות, וזהו כדברי הכס"מ, אמנם **במ"ב** סק"י כ' רק דכונתו לאפוקי אם הריוח פחות מרוחב העליון.

ובהא דבעי שלא יהיה ריוח יותר, מבואר בלשון **הגרע"א** שם דדין חבוט רמי אם יהיה מצומצם למלאות הריוח דמכוון כנגד שפת היורד, והיינו דהוי דין בחבוט דרק היכי דממלא כל הריוח למטה אמרינן בזה חבוט, וכ"כ **בחי' רח"ה** שם בתחילת דבריו, אמנם אחר שהוכיח דגם היכי דהעליון יותר מהריוח למטה גם אמרינן חבוט וכמשנ"ת, ולפ"ז הרי מבואר דאינו כלל דין למלאות הריוח למטה, ולפ"ז כ' דצריך לומר דזהו משום דלא אמרינן חבוט ולבוד, וכיון שכן גם אי נימא חבוט מ"מ הרי הסוכה תפסל על ידי האויר שנשאר שם, דבלא לבוד אויר פוסל בכל שהוא כמבואר לעיל י"ח, וכן מבואר **במרכה"מ** דהטעם דלא אמרינן חבוט ולבוד, אמנם **החזו"א** בגליונות שם הק' דלפ"ז אם יהיה הריוח בפחות מז' טפחים יהיה כשר כיון דאויר לא פוסל כשאינו מהלך על ז' טפחים, [ואפשר דבעי גם על פני כולה ממש ונתבאר לעיל י"ט א'], והרמב"ם סתם דבריו, ועוד הק' דהא מיירי דהעליון הוי טפח, ומיירי גם בגונא דיש בסכך התחתון ביו אחד לשני פחות מג' טפחים, ובזה אי משום הכשר האויר, הרי בזה גם בלא חבוט כלל יש להכשיר משום לבוד ע"י הסכך התחתון לבד, ובעי לדין חבוט רק כדי שלא יהיה חממ"צ, ואמאי פסול.

א) גמ' כאן מלמעלה וכו' – שי' **רש"י ור"ח והרי"ף** והרבה **ראשונים** דהיינו דהיכי דלמעלה שוה, למטה הוי חממ"צ ומשום הכי פסולה, והיכי דלמטה שוה, למעלה איכא שיעור צממ"ח ומשום הכי כשרה, [**ובמאירי** מבואר דכשרה משום דלמעלה מתחת הסכך ממש איכא רוב צל], ומבואר **בר"ן** דזה סגי גם לר"ה דס"ל דפרוץ כעומד אסור, דכיון דבסכך למעלה איכא שיעור צממ"ח סגי בהכי, [**והרש"ש** מעיר דלכאורה משכחת גונא דלמעלה יהיה צממ"ח ולמטה יהיה חממ"צ, דזה מתרחב יותר מכל שהוא, ולא נתבאר הדין בכהאי גונא], ושי' **ר"ת** בספר הישר סשס"ח ובתוס' **והיראים** במצוה תכ"א וכן **הבעה"מ** הביא דבריו, דסגי בזה שלמעלה איכא פרוץ כעומד כיון דלהלכה פרוץ כעומד מותר, ומה דמבואר דבעי שיהיה צממ"ח, היינו באחד שעומד למטה בעי שיראה לו דלמעלה הוי צממ"ח כיון דהאויר נראה לו מועט ממה שהוא באמת, ושי' **העיטור** דלמעלה איכא פחות צל מלמטה, והיכי דלמטה איכא חמה כמו צל נמצא דלמעלה איכא חממ"צ ופסול, והיכי דלמעלה איכא פרוץ כעומד יש למטה צממ"ח וכשר, **ובספר הישר** סשס"ה מבואר דכמו דהצל מאריך בשחרית וערבית הכא נמי מאריך הצל למטה, **ובק"נ** אות ט' מבואר דהעיטור מיירי שהחמה בצד ומשום הכי הצל למטה מרובה, **והרא"ש** הביא גם שי' העיטור, **והרמב"ם** בפ"ה הי"ט כ' כרש"י, **והטור** הביא גם שי' העיטור, וכ' **הב"ח** דיש להחמיר גם כהעיטור, אמנם **בשו"ע** ס"א מבואר כרש"י, וכ' **הביה"ל** דאי"צ להחמיר כהעיטור.

רש"י ד"ה כאן – **הרש"ש** כ', דמש"כ רש"י בתחילת דבריו דבמצומצם פסול משום דלמטה איכא חממ"צ, זהו לשי' ר"פ דפרוץ כעומד מותר, ומש"כ רש"י בסו"ד דכשר משום דידוע דהקנים רחבים מלמעלה הוא לבאר דכשר גם למ"ד פרוץ כעומד אסור.

תוד"ה כזוזא – משה"ק דר"פ אית לי' פרוץ כעומד מותר, מבואר **בתורי"ד ובראב"ד ובמלחמות** ובעוד **ראשונים** דהכא דנכנס רוב חמה לא מהני מה דאיכא בסכך פרוץ כעומד, וכ' **הריטב"א** דהא דבשפודין כשר לעיל ט"ו ב' ביש ביניהם ריוח כמותן הא מוקמינן התם דאיכא כשר מרובה על הפרוץ, [ולעיל ט"ו ב' באות ג' נתבאר דברי **הה"מ** בשי' הרמב"ם דאע"ג דבקו' הגמ' שם מבואר דמהני פרוץ כעומד, מ"מ לפי האמת לא מהני], **והר"ן** כ' דדוקא שם דאיכא סכך על פני כולה אלא דהוא סכך פסול בזה מהני מה דאין רוב סכך פסול וסגי בעומד כפרוץ, ומבואר **בעל"נ** דכיון דבלא הסכך כשר היה הסכך הפסול עושה רק חממ"צ, נמצא דהסכך הכשר מסכך יותר משיעור חממ"צ, **ובאב"נ** סת"א אות ד' כ', דהוי כזה אינו יכול וזה אינו יכול ומהני בסכך להכשיר הסכך הכשר משום זה, **ובחזו"א** סק"נ סקי"א מבואר דבכהאי גונא חשבינן דכל אחד מסכך פלגא כיון דכל סכך מונע שלא יכנס חמה ויתרחב, ונמצא דכל אחד מסכך על מקומו דהיינו פלגא, **ובכס"מ** בפ"ה הט"ז כ' בשי' הרמב"ם, דכיון דאי אפשר לצמצם שלא יהיה שום נקב בסכך הכשר משום הכי נמצא דלעולם איכא רוב אויר ומשום הכי בעי שיהיה בסכך הכשר שיעור צממ"ח.

בא"ד – משה"ק מהא דקידושין כ' **התורי"ד** ועוד **ראשונים**,דשם אמרינן דזוזא היינו של צורי ואיסתרא היינו של מדינה, אבל בתרוייהו של צורי או של מדינה, בודאי איסתרא גדול יותר דהא בסלע איכא ד' זוזי, ועוד כ' התורי"ד **והרא"ש** דגם איסתרא של מדינה גדול מזוז של צורי ומה ששוה פחות הוא משום דשל מדינה הוי מנחשת וזוז של צורי הוי מכסף, אבל בגודל הוי איסתרא יותר, **ובמלחמות** כ' דגם אי נימא דזוז גדול אכתי יש לבאר הגמ', דנימא דקאי על הצל דהצל למטה מועט מלמעלה.

בא"ד – **בספר הישר** שם כ' עוד, דמה לנו בחמה הא גם בעשתרות קרנים פסול, אלמא דאי"ז משום חמה אלא דבעי סכך חשוב.

בא"ד – **הראב"ד** מק' על ר"ת, דמשום דכשמודד למטה טועה בשיעור, אי"ז סיבה דהתנא ישנה דבעי צממ"ח למטה, דודאי בעי לעיין על הסכך במקום שאין לטעות בו, ובמש"כ ר"ת דהאויר נראה מועט מבואר **בעיטור**,דמשא"כ הסכך כיון דיש בו ממשות אינו מתמעט, וכ' דאינו נראה דהא אדם על ההר גם נראה קטן, [**ובמלחמות ובריטב"א** מוסיפים דאש מרחוק נראת גדולה יותר מאדם רחוק], ולפי המבואר בתוס' דמייתי ראיה מהא דונהי בעינינו כחגבים מבואר דגם בדבר שיש בו ממשות ס"ל דמתמעט, **וביראים** שם **ובר"ן** מבואר שי' ר"ת דמ"מ העומד אינו מתמעט כמו הפרוץ ומשום הכי הפרוץ נראה מועט יותר, ועוד מק' **המלחמות** דפעמים דיראה לו למעלה צממ"ח ובאמת יהיה זה חממ"צ, ואיך מבואר דסגי בנראה צממ"ח, **ובר"ן** מבואר דבודאי מיירי בסוכה דיש בה שיעור מצומצם ואינה גבוהה ובזה כל שנראה לו צממ"ח למטה אמרינן דלא הוי למעלה פחות מפלגא.

ב) גמ' כוכבי חמה – רש"י מבאר דהיינו נצוצי חמה, וכן מבואר **ברא"ה ובריטב"א ובר"ן ובמאירי**, אמנם **הרמב"ם** בפ"ה הכ"א כ' שיראו ממנו הכוכבים הגדולים, וכ' **הכס"מ** דהרמב"ם מבאר דכוכבי חמה היינו דהוי כוכבים הנראים גם ביום דאיכא אור חמה, **וברבינו מנוח** מבאר דהיינו כוכבים שמהלכם כמהלך החמה בקרוב כגון נוגה וניצוצם גדול.

**הרא"ש** מביא **ירושלמי** דצריך שיהיה הכוכבים נראים מתוכה, ר' לוי אמר בכוכבי חמה שנו, ומבאר דהיינו לכתחילה, וכן הביאו **הריטב"א והר"ן** דבעי שיהיה כוכבי חמה נראים לכתחילה, אמנם **היראים** מצוה תכ"א כ' דיכול לסככה מעובה כרצונו, ומבואר **בתועפות ראם** אות ט"ז דשי' היראים דגם לכתחילה כשר אף באין נראים כוכבי חמה, **והרמב"ם** שם כ' דדרך הסיכוך להיות קל שיראו הכוכבים הגדולים, ומבואר **ברבינו מנוח** דהיינו דלכתחילה בעי שיהיה עשוי באופן זה, **והטור** סתרל"א כ' דבעי לכתחילה שיראו כוכבים ונצוצי חמה, **והב"י** הק' דכיון דכ' דבעי כוכבים כל שכן נצוצי חמה ואמאי הזכיר זה הטור, וכ' דאפשר דס"ל דהוי חד שיעורא וכונת הירושלמי דאמר כוכבי חמה היינו דכשעושה הסוכה ביום יכול לבדוק זה אי נראה נצוצי חמה, אמנם **בפמ"ג** במשב"ז סק"ב תמה דהא בגמ' מבואר, דב"ש מכשירים באין נראים כוכבים ופוסלים באין נראה כוכבי חמה, ומבואר דהוי שני שיעורים, **והב"ח והט"ז** בסק"ב כ' דהטור כ' גם נצוצי חמה משום סוף דבריו דבדיעבד גם אם זה לא נראה כשרה, ולפ"ז צ"ב דהא בירושלמי מבואר דרק כוכבי חמה בעי לכתחילה, **ובק"נ** אות ל' מבואר דרק ר' לוי אמר הכי, אבל לדידן לא ס"ל כותי' אלא דבעי כל כוכבים, **ובד"מ** אות ב' כ' בשם **מהרי"ל** דסגי אם נראים נצוצי חמה, **והשו"ע** בס"ג כ' כהרמב"ם כוכבים גדולים, **והמג"א** סק"א הביא בשם הב"ח דכוכבים של לילה, ומבואר **בפמ"ג ובלבו"ש** דכונת המג"א דלא סגי בכוכבים הנראים ביום אלא בעי גם כוכבים הנראים רק בלילה, **ובבכורי יעקב** סק"ג הק' דהא קאי על דברי השו"ע דכ' דבעי רק כוכבים גדולים, וכ' לבאר דכונתו רק לאפוקי דלא קאי על נצוצי חמה, אבל סגי גם בכוכבים הנראים ביום, וכ' דיש להקל גם דאם נראים נצוצי חמה דסגי בהכי, **ובמ"ב** סק"ה הביא דכ' האחרונים דבעי גם כוכבים הנראים בלילה, וגם הביא דברי הבכורי יעקב דסגי בנצוצי חמה.

**הרא"ש** כ' על דברי הירושלמי דצריך שיראו הכוכבים דהיינו לכתחילה, כדקתני בברייתא ב"ה מכשירין בדיעבד אבל לכתחילה צריך שיהו נראין, ונראה דמבאר דלשון מכשירין משמע רק דיעבד, ולפ"ז לכאורה גם בכוכבי לילה יהיה בעי דיראו לכתחילה דגם מש"כ ברישא כשרה נימא דהיינו דיעבד, **ובבי' הגר"א** סק"ג כ' על דברי השו"ע דבעי רק כוכבים גדולים דלפ"ז מש"כ ברישא כשרה היינו גם לכתחילה, וכן מבואר **במאירי**, **והרש"ש** כ' לומר דבאמת היינו רק דיעבד, אלא דמשום ב"ש נקט האי לישנא, דלב"ש דבכוכבי חמה פסול גם בדיעבד אמרינן דבעי לכתחילה דגם יראו כוכבי לילה, אבל לב"ה דגם בכוכבי חמה כשר בדיעבד, אי"צ לכתחילה דיראו כוכבי לילה, **ובב"ח** מבואר דמה דמבואר דלשון מכשירין היינו דיעבד, זהו רק משום דב"ש דפוסלין היינו דיעבד, א"כ ב"ה דמכשירין גם קאו על דיעבד, אבל ברישא דקתני כשרה שפיר י"ל דהיינו גם לכתחילה, ולפ"ז ניחא דברי הגר"א, **ובר"ן ובמאירי** מבואר דהדיוק דלכתחילה בעי שיראו כוכבים, היינו ממש"כ במתני' דאע"פ שאין הכוכבים נראים, ומבואר **ברש"ש** דהדיוק הוא משום דזה מיותר וסגי לכתוב המעובה כמין בית, ואמרינן דנקט הכי לומר דלכתחילה כן בעי שיראו.

א) תוד"ה שתים – **הפנ"י** כ' לישב שי' רש"י דהתוס' בשבת כ' דיש לפרש מתני' בשני אופנים, או כמו רש"י הכא או כפי' התוס' הכא, וכ' דס"ל לרש"י דהגמ' שם מק' משום דמשמע דמיירי בכל ענין, אבל אה"נ דגם מיירי בגונא דפירש הכא, והכא פירש כמו דמשמע הלשון בראש האילן דהיה הקרקע בראש האילן, **והעל"נ** כ' דלפי המסקנא שם באמת מוקמינן מתני' כמו שפי' רש"י הכא, אמנם **השפ"א** כ' דכיון דמסיק אח"כ כתנאי ומוקי דפליגי בצדדין, שוב אמרינן דמתני' מיירי בסמך הסיכוך על האילן וכמו דס"ל מתחילה, ומ"מ כ' די"ל דרש"י לא ס"ל הכי.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר לשי' התוס', דקתני לשון עולין משום דדרכם היה לעשות הסוכה בגג, וכדקתני לק' כ"ו וכ"ח לשון עליה.

בא"ד – **בראשונים** לעיל כ"א ב' גבי מעמיד ביארו כרש"י הכא דלא סמך הסכך על האילן, דא"כ יהיה פסול משום מעמיד, והנה לשי' התוס' מבואר דהיכי דסמך הסכך באילן יש לאסור ביו"ט גם אם לא ישתמש באילן, דהא קתני דאסור לעלות וביארו משום גזירה, וכ"כ **הרא"ש**, ובחי' **ר"א מן ההר** גם פירש דקאי על הסכך, וכ' דלפי שי' רש"י דמיירי על קרקעית הסוכה, בסמך הסכך באמת אין לאסור דבכהאי גונא אינו משתמש באילן, ובדבריו נראה דעצם הישיבה תחת הסכך חשוב כמו דמשתמש באילן, ולא כמש"כ התוס' דמשום גזירה שיניח חפציו על האילן, **וברשב"א** בשבת מבואר דאין לאסור משום דיושב תחת הצל דשרי להשתמש בצל של מחובר, ורק משום דדרכם היה להניח חפצים על גבי הסכך ונמצא משתמש באילן אסור, וכן מבואר בתוס' דכ' דאסור רק משום גזירה, **ובשי' ריב"ב** לק' כ"ד ב' בעושה סוכה בין האילנות כ' דאינו משתמש באילנות, והא דיתיב בינייהו מצוה קעביד ומצות לאו להנות ניתנו, ומבואר דשייך לאסור הגם דאינו משתמש בגוף האילן אלא הוא משמשו בזה דמקיים על ידו מצות סוכה, אי לאו דמצות לאו להינות ניתנו **והרמב"ם** בפ"ד ה"ו כ' דאם היו מקצת הדפנות עשויות בידי אדם ומקצתן אילנות רואין אם יכולה לעמוד בלא האילן, וכ' **הה"מ** דס"ל כשי' התוס' דמעמיד הסכך על האילן, והביא דברי הרשב"א, [**והרבינו מנוח** שם ביאר המקרה כשי' הראשונים], **ובמג"א** סתרכ"ח סק"ו כ' דאפשר דבזמן הזה דאין רגילות להשתמש בסכך שרי להניח הסכך על האילן, **ובבאה"ט** כ' בסתם דשרי, **ובמ"ב** סקי"ב כ' בלשון אפשר כהמג"א, ומיהו כ' דאם מונח על האילן ממש יש בזה משום מעמיד.

רש"י ואין – **בר"ן ובמאירי** מבואר כרש"י דיוצא יד"ח גם ביו"ט אם עבר ועלה, וכ' המאירי משום דהסוכה כשרה מצ"ע אחר שעבר ועלה, וכ' דאם עלה בשוגג יראה שרשאי לברך, **ובא"ר** סתרכ"ח סק"ג גם כ' הכי דיצא ידי חובה, **ובפמ"ג** במשב"ז סק"ג הק' אמאי יצא ידי חובה הא הוי מצוה הבאה בעבירה, והכא לא יכל לקיים המצוה בלא העבירה, **והגרע"א** כ' דהכא הדין בעלה דלא ירד, וי"ל דאע"פ דכיון דעלה באיסור נשאר באיסור, מ"מ כיון דהדין דעכשיו אי"צ לירד דכשיורד עושה איסור בידים, ממילא כבר ליכא למעשה העבירה ולא מקרי מצוה הבאה בעבירה, **ובתוספת ביכורים** מבואר דחשיב דעובר בשעה דיושב, ויל"ע דלכאורה דברי הגרע"א שייכים רק בכהאי גונא דצריך לירד דרך האילן אבל אם יש שם סולם, או לשי' התוס' דרק מחזיק הסכך בזה צריך לירד מיד דאין שום איסור בירידתו, ובכהאי גונא לא יצא ידי חובה לפ"ד, [ועיין בעל"נ שהעיר עוד משום אי עביד לא מהני].

**כג' א'**

מתני' זה הכלל – **הר"ן** כ' דאתא לאתויי דהיכי דעומד על שתי דפנות כגון שהם עומדים זו כנגד זו דגם עולין לה ביו"ט, וכ"כ **המאירי** וכ' דכמו כן אם לא תוכל לעמוד על שלש הדין דאין עולין לה ביו"ט, והביא דיש חולק דלעולם תלוי בשתים ושלש, **וברמב"ם ובטושו"ע** לא הזכירו כלל כמה מחיצות יש אלא אם עומדת בלא האילן או לא וזהו כהר"ן.

ב) תוד"ה דתניא – **רש"י** לעיל גרס גם בראש העגלה ומבאר משום דניידי מתחזיא כעראי, **והתוס'** שם כ' דגם בראש העגלה י"ל דאינה יכולה לעמוד שם ברוח מצויה משום דניידא, [ועיי"ש מש"כ עוד ובמהרש"א שם], **ובתו"ר** כאן מבואר דכמו כן י"ל דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שבראש העגלה.

רש"י ד"ה לא – **בר"ן** מבואר כרש"י, וכ"כ **הלבוש** בסתרכ"ח ס"ב **ובמ"ב** סקי"ב, **והרא"ה והריטב"א** בגמ' בסמוך גבי סוכה שאינה ראויה לשבעה כ' בר"י דפוסל, דהוי כמו שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, ונראה דבעי שתוכל לעמוד ברוח מצויה משום דבעי שתהיה סוכה הראויה לשבעה, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דאם אינה יכולה לעמוד לאו מחיצה היא, **ובחי' רי"ז הלוי** בהל' סוכה כ' בשי' הרמב"ם, דלרבנן דסוכה דירת עראי אין כלל דין דירה בסוכה, וכ' דלפ"ז אי אפשר לבאר הכא כמש"כ רש"י דלאו דירת עראי, וכ' לבאר דזהו משום דין מחיצה דאין תורת מחיצה כל שאינה עומדת ברוח מצויה, וכ' דכן נראה ברמב"ם דכ' בפ"ד ה"ה דפסולה משום דאינה מחיצה וזהו כלשון הר"א מן ההר, ועיין **בשפ"א** שנסתפק ביכולה לעמוד יום אחד ברוח מצויה, ולכאורה זה תלוי בטעמים, ועיין בשפ"א דנסתפק עוד האם בעי גם דהסכך יוכל לעמוד ברוח מצויה.

גמ' כי פליגי – **במג"א** סק"ד כ' דלר"ע דמכשיר והלכה כותי' משמע בגמ' דגם כשהיא בים כשרה, ומבואר **במחה"ש** דהיינו ממה דלמחר נשבה הרוח ועקרתה, והיינו דהיו במקום דהרוח ראויה להפיל הסוכה ואע"פ כן כשר לר"ע, **ובשפ"א** מעיר אמאי כשרה כהאי גונא הא מ"מ באותו מקום שהעמיד הסוכה אינה ראויה לעמוד ברוח מצויה ועיי"ש מש"כ, **ובחי' רי"ז הלוי** שם כ' לפ"ד דהוי רק דין במחיצה, דאם אינה עומדת ברוח מצויה אין לה תורת מחיצה, די"ל דהוי דין במחיצה בעצמה ואין נפ"מ היכן מעמיד הסוכה, ורק אם הוי דין משום דירה דבעי דירת קבע, זה תלוי לפי המקום שהוא מעמיד שם הסוכה האם חשיב דירה או לא.

בגמ' שם – בפשטות נראה דכל מה דבעי לר"ג שיעמוד ברוח מצויה דים הוא רק בכהאי גונא דעושה סוכתו בספינה וכן מבואר מדברי הרי"ז הלוי, ויל"ע בדברי **הה"מ** שכ' על דברי הרמב"ם דבעי מחיצה שיכולה לעמוד ברוח מצויה של יבשה, דזהו לדידן דקיי"ל סוכה דירת עראי סגי ברוח מצויה דיבשה, והרמב"ם שם מיירי בעושה בין האילנות, ובכל זאת כ' דזהו לדידן.

ג) גמ' אמר קרא וכו' – **הריטב"א** כ' דס"ל לר"י שכך דין תורה לפסול כל סוכה דאינה ראויה לז' מאיזה צד וענין שיהיה, והרי היא פסולה מן התורה, וכן מבואר **ברא"ה**.

**השעה"מ** בפ"ח מלולב ה"א הק', דכיון דלא מצינו סוכה שאינה ראויה לשבעה אלא בכהאי גונא, נמצא דאתא קרא לאיסור דרבנן, וכ' לומר משום זה דס"ל כר"א לק' כ"ז ב' דאי אפשר לעשות סוכה בחוה"מ ונמצא דיש נפ"מ בדרשה זו גם לדין תורה, ולפ"ז כ' דמשום הכי הלכה כר"מ דלדידן ס"ל דעושין סוכה בחוה"מ, אמנם **בר"ן** מבואר דהלכה כר"מ משום דהוי סתם מתני' ומחלוקת בברייתא, וגם הביא שי' **הרי"צ גיאת** דהלכה כר"י, ובחי' **הגרע"א** כ' לומר דנפ"מ לענין הדין המבואר לעיל ז' א' דאמרינן מיגו דמהני לשבת מהני לסוכה, ואי לאו הדין דבעי ראוי לז' היה מהני גם במה דהוי חסרון מן התורה, והשתא אמרינן דמהני רק בדרבנן, אמנם בר"ן לעיל ז' כ' לומר דיהני גם בדאורייתא עיי"ש, **וברש"ש** מבואר דמשכחת לה שאינו ראויה מן התורה בכהאי גונא דאינו ראוי לעמוד ז' ימים, וכמשנ"ת דברי הרא"ה והריטב"א גבי מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, [והרש"ש כ' לומר דהוי חסרון רק בסכך].

**הרש"ש** לעיל ז' א' מביא להק' איך אמרינן מיגו דמהני לענין שבת מהני לענין סוכה, הא בזה נמצא דאינו ראוי לשבעה, והביא שם דאה"נ דלא אמרינן מיגו אלא למאן דלית לי' דבעי ראוי לז', וזה כדברי השעה"מ דיש חולקים על דין זה, אמנם לפמשנ"ת דכו"ע מודו דאינו ראוי מן התורה לז' הוי חסרון יק', וכ' הרש"ש שם לומר דכמו דמהני דין מיגו להכשיר דופן דאינה ראויה מצ"ע, הכא נמי מהני להכשיר מה דהיא פסולה משום דאינה ראויה לז' וצ"ב בזה.

רש"י ד"ה הראויה – **בפי' הר"ח** מבואר כרש"י, אמנם **הרא"ה והריטב"א** כ' דבתוך ז' לעולם חל שבת ובשבת אסור לעלות, **ובפמ"ג** במשב"ז סק"ג הק' דאמאי לא פירשו כרש"י משום יו"ט, וכ' לומר דהיכי דלא יהיה לו סוכה אחרת באמת יוכל לעלות ביו"ט על גבי הסוכה משום היתר דאוכל נפש, וכמבואר ברמ"א סתקי"ד ס"א דהיכי דנשרף ביתו ואין לו מקום לאכול דשרי לכבות הדליקה משום אוכל נפש, אמנם **בבכורי יעקב** בסק"ז כ' דאין להתיר משום זה, כיון דהדין דהיכי דאין לו סוכה שרי לאכול חוץ לסוכה, אין כאן היתר משום אוכל נפש, ואמרינן דלא יעלה ויאכל חוץ לסוכה דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת, **והמ"ב** בסקי"ח הביא דברי הפמ"ג ודברי הבכורי יעקב, ועיין בעל"נ מש"כ על קו' הפמ"ג.

גמ' מדאורייתא מחזא חזי – **השעה"מ** שם הק' דכיון דקיי"ל כר"מ, מבואר דמה דאינו ראוי מדרבנן לא חשיב דגם אינו ראוי מן התורה, וא"כ אמאי מבואר **בראשונים** דגם היכי דיש לו דין שריפה מדרבנן אמרינן דחשיב מכתת שיעורי' גם לעינן דאורייתא, **והגרע"א** כ' לומר דמה דהכא מהני משום דמדאורייתא חזי הוא משום דאחר שעלה הדין דלא ירד וכמשנ"ת לעיל אות א' ברש"י ד"ה ואין, **ובמעשה חושב** על השעה"מ כ' דהכא הוי איסור רק על הגברא ומשום הכי חשיב דחזי, דמ"מ בידו לעבור על האיסור דרבנן, אבל היכי דהוי איסור בחפצא בזה גם באיסור דרבנן אמרינן דחשיב אינו ראוי אף מן התורה דהרי מ"מ לעולם דין החפץ בשריפה, וכן **באחיעזר** בח"ב סמ"ז אות י' כ' לחלק הכי, והוסיף דגבי דאורייתא מהני גם איסור על הגברא כיון דמ"מ יש כאן איסור בעשיה זו, משא"כ בדרבנן כל דלא הוי איסור בגופו לא חשיב דאינו ראוי.

**השעה"מ** שם הק' עוד מהא דמבואר **בתוס'** בפסחים ל"ח א' בתי' אחד דמעשר שני דאינו ראוי לפדיה מדרבנן, מהני דיחשב דאינו נאכל בכל מושבות, ולפ"ד הגרע"א והמעשה חושב מיושב גם קו' זו דהוי דין בחפצא.

עוד הק' שם **השעה"מ** מדברי **רש"י** בפסחים ל"ט ב' בפי' אחד, דמרור של מעשר שני דאינו נאכל בכל מושבות רק מדרבנן, דמדאורייתא הרי אין מעשר שני בירק, גם יש בו חסרון דאינו נאכל אף דהוי רק מדרבנן, וכ' לישב די"ל דשם כיון דיש לו עיקר מן התורה משום הכי גם איסור דרבנן מהני דיחשב אינו ראוי בכל מושבות, ולפ"ד הגרע"א והמעשה חושב גם זה לא קשיא.

תוד"ה ורבי – **השפ"א** מק' על תוס' דאמאי הוצרכו להוכיח משום דהוה כסומך בכרעי המטה, הא כיון דאמרינן דר"י פוסל בסוכה שעל גבי בהמה, על כרחך דהכא לא מיירי בכהאי גונא.

ד) תוד"ה ולא גולל – שי' **רש"י** דגולל זהו כיסוי ארון, **ובתוס'** בכתובות ד' ב' הביאו שי' **ר"ת** דגולל היינו מצבה דמניחים על הקבר וכן מבואר בספר הישר לר"ת סי"ז, והנה מדברי התוס' שם מבואר דהמצבה הויא גם אחר שסותמין הקבר כגון דמכסים הארון, דהמצבה שמניחים שם יש לזה דין גולל, אמנם **בר"ש** באהלות בפ"ב משנה ד' מבואר דגם אי לא נימא כשי' רש"י דהיינו כיסוי הארון מ"מ היינו כיסוי הקבר, ובלא הגולל הקבר שהמת שם פתוח, וזהו שי' התוס' הכא, **ובריטב"א** מבואר דלשי' רש"י דהיינו כיסוי ארון, גם היכי דסותם הארון בבית קודם הקבורה כבר חשוב סתימת הגולל וחל אבילות, ולפ"ז הק' דהכא מבואר דהוי כיסוי הקבר ולא כיסוי הארון, וכ' דגם לרש"י הרי פעמים שקוברים גם בלא ארון ואז לא הוי גולל אלא כיסוי הקבר, אמנם כ' בשם הגאונים דגם היכי דקוברים בארון לא חשיב סתימת הגולל אלא אחר הקבורה וכ' דכן נראה.

בא"ד – **התוס'** בכתובות הק' על שי' רש"י דהיינו כיסוי הארון, דאיך מרבינן לה מעל פני השדה, הא הארון טמון באדמה, **והריטב"א** כאן כ' די"ל דמנהגם היה להגביה הארון קצת מעל הארץ, והתוס' שם בשם **ר"ד** כ' דבאמת כל זמן שהוא באדמה אינו מטמא דבטל לקרקע אלא דהרבוי הוא דמטמא אחר שפירש, והנה עיקר הדין שכ' דגם אחר שפירש מטמא, כן מבואר **ברש"י** בעירובין ט"ו א' ד"ה ומטמא, **ובאור זרוע** הל' אבילות אות תכ"ד הביא להק' על זה מהתוספתא שהביאו התוס' כאן, דאם ניטל אחת מן האבנים טהור שיש לטומאה מהיכן לצאת, ולשי' רש"י מאי גרע מפירש דגם נשאר בטומאתו, וכ' לישב דהכי קאמר מפני שיש מקום לטומאה לצאת הואיל שהם שתי אבנים הרי כל אחד אינו מגין אלא על החצי הלכך אין עליהם דין גולל כלל, והיינו דגולל הוי מה דסותם המת וכיון דהכא כל אבן בפנ"ע אינה סותמת אין עליה דין גולל, **ובאליהו רבה** על המשניות גם כ' דגולל מטמא גם אחר שפירש, אלא דכ' דרק במגע מטמא וכמשי"ת בע"ה, וא"כ לק"מ דשם מיירי על מאהיל שהוא טהור.

בא"ד – **התוס'** בכתובות ובברכות י"ט ב' הק' על רש"י דכיסוי הארון היינו גולל, דאיך מבואר שם דשרי לדלג על גבי ארונות משום דיש בהם פותח טפח, הא מ"מ יש הרי הוא נטמא משום הגולל, וכ' התוס' דאין כהן מוזהר אלא על טומאת מת ולא על גולל, והק' דמ"מ כיון דהגולל טמא, אינו חוצץ בפני הטומאה והרי הוא נטמא מהמת, ותי' דרק החלק החיצון טמא בגולל ולא החלק הפנימי, **והרשב"א** שם הביא עוד תי' דמיירי דהיו הארונות בכוכים והיה על גבי כיסוי הארון חלל טפח.

בא"ד – מש"כ דנפ"מ למה שכנגד המחיצות הק' **החזו"א** דהא קבר סתום מטמא כל סביביו, וגם מה שכנגד המחיצות יש לו לטמא מדין קבר סתום, וכ' דאפשר דמיירי דאין המחיצות בנויות אלא הם הקרקע וכהאי גונא אין שם דין קבר סתום, ועיין **בשפ"א**.

**בפי' הרא"ש** באהלות כ' דמשכחת לה דהקבר פתוח מצידו ואינו קבר סתום, **והפנ"י** כאן הביא דשי' רש"י דהיכי דאיכא פותח טפח בין המת לכיסוי גם בסתום מכל צדדיו אין הטומאה בוקעת, ורק ברצוצה דליכא טפח הדין דבוקעת ולק"מ, **ובאליהו רבה** שם כ' דאה"נ דגולל מטמא באהל רק מדין קבר סתום, ומשום הכי בפירש דליכא תו טומאת קבר אינו מטמא באהל אלא במגע, **והחזו"א** כ' דמדברי **הרמב"ם** בפ"ב הט"ו מבואר דקבר סתום זהו במחובר, ודין גולל זהו בדבר המטלטל.

ה) רש"י ד"ה גזרה – **השעה"מ** בפ"ד מסוכה הט"ז הק', אמאי לא פירש רש"י הטעם משום דלמא תמות ולאו אדעתי' וכמבואר בגמ' בסמוך במוקי לה פחות משלשה סמוך לסכך ודלמא מייתא וכוצא ולאו אדעתי', **ובעל"נ** כ' דשם דרק כוצא מעט אמרינן דלאו אדעתי' משא"כ הכא, [ובאמת לשון רש"י בע"ב דלאו אדעתי' דאינו ניכר], ועוד הק' השעה"מ דאמאי לק' לא אמרינן בגמ' משום דנמצא בטל ממצות סוכה, וכ' בעל"נ דניחא להגמ' לומר טעם דשייך גם בחוה"מ, ועוד כ' דבודאי בהכרח צ"ל דאיכא גם לטעמא דלאו אדעתי', דהא גבי לחי ופסי ביראות לא שייך הטעם דנמצא בטל ממצוה, וכ' דשם שפיר אמרינן דלאו אדעתי' גם בשמא תמות ותברח, דדוקא בסוכה דיושב בה אמרינן דלא שייך לומר דלאו אדעתי' בזה, משא"כ בלחי ופסי ביראות.

גמ' והאיכא רוחא – **המהרש"א** מק' דזהו קו' על הברייתא דאמאי מכשיר ר"י הא איכא רוחא, וכ' דאה"נ דזה לא קו' דוקא על אביי ורב זירא, ועיקר הקו' היא דדלמא רבעא.

תוד"ה ולמאן – **המהרש"א** כ' דלרוחא כתבו דהוי כל שכן, דהא הגמ' מק' גם דאמאי לרב זירא לא חייש שמא תמות ומבואר דהשתא ס"ל להגמ' דהם שוים, ואין לומר דניחוש רק לשמא תברח ולא שמא תמות.

**כג' ב'**

רש"י ד"ה הרי – **הרש"ש** מעיר דכיון דמבואר דנאסרת בתרומה, כמו כן יש לנו לאוסרה על בעלה שמא ימות ונמצא דהיא גרושה ואסורה לו, ומעתה תאסר עליו.

תוד"ה דתניא – מש"כ דגזרו על פיתם ולא על יינם, העיר **בעל"נ** דהא מבואר בשבת י"ז ב' דגזרו על פת נכרי משום יינם, וכ' דבכותים גזרו על פיתם מטעם אחר דבטלו מבנין בית המקדש כמו שהביאו התוס' בחולין ד'.

בא"ד – **הרמב"ן והרשב"א** בחולין י"ד כ' עוד, די"ל דר"י ור"ש לדברי ר"מ אמרו, דאה"נ לדידן אסור גם מצד סתם יינם, עכ"פ גם לדידך יש לאסור משום ברירה, ועוד כ' דיש עכ"פ נפ"מ בזה לענין לוקח מע"ה דהוי דמאי, ויל"ע בזה להלכה דבדרבנן יש ברירה, א"כ בדמאי י"ל דמודו דיש ברירה, ולמסקנא דהטעם משום שמא יבקע הנוד ניחא, **ובריטב"א** כאן כ' דנפ"מ לענין חשוד בודאי על תרומה ומעשרות, ולפ"ז ניחא דהוי ספק דאורייתא.

רש"י ד"ה אומר – מש"כ דמיירי שהגיע לילי שבת, הנה בחולין י"ד א' כ' דחשכה לילי שבת ואין לו שהות להפריש, והיינו דבשבת ממש אסור להפריש, ורק משום דהגיע ליל שבת הוצרך למהר להפריש ולא היה לו שהות למדוד המעשרות.

תוד"ה שני – במה דמבואר בדבריהם דהיכי דאמר מערב שבת דמה שיפריש אח"כ יהיה מעשר, דבזה יכול להוציא המעשרות בשבת, הנה **בתוס'** ביומא מבואר לאו הכי, **ובר"ש** בדמאי פ"ד משנה ד' כ' בתחילה דאי אפשר ומסיק דאפשר וכדברי התוס' כאן, **ובריטב"א** כאן מבואר דאי אפשר, אמנם לא נתבאר בדבריו דמיירי דמפריש קודם ביה"ש, דבמפריש בביה"ש גם לשי' התוס' הכא אסור וכמשי"ת.

בא"ד – מש"כ דכאן שהוא ודאי צריך ליתן ללוי, מבואר דבלא זה יכל להפריש ולקבוע מקום, ושוב כתבו דאי אפשר לקבוע מקום, **והמהרש"א** כ' דיש כאן חסרון בתוס', **דבר"ש** בדמאי פ"ז משנה ד' מבואר כל דברי התוס' בכל הסוגיה, ושם נוסף כאן דאפילו אי נימא דאי"צ ליתן המעשר ללוי, משום דלוקח מכותי הוי כלוקח מנכרי דפטור מליתן מעשר ראשון ללוי כמבואר בבכורות דאמר לי' דאתי מכח מאן דלא מצי לאשתעויי דינא בהדי, מ"מ אסור להפריש בשבת על ידי קריאת שם שבבין השמשות.

בא"ד – מה שדחו פירוש רש"י דמיחל היינו מחלל, הנה **בתוס'** ביומא כ' צד לומר דהיכי דהוא מפרש הסכום של המעשר בזה מהני גם בלא קביעת מקום, ולפ"ז לא קשה מהתוספתא שהביאו.

בא"ד – מש"כ בסו"ד דבשבת אין מפרישין, היינו דמשום הכי לא קובע מקום מעכשיו למע"ש ומחללו, וכמש"כ בתוך דבריהם, וכן מבואר **בתו"ר**, **ובת"י** ביומא **וברמב"ן** בחולין י"ד כ' עוד דדוקא בדמאי דאי"צ אח"כ להפריש אלא תרומת מעשר הרי הוא מברר מעכשיו הכל, משא"כ בודאי דיצטרך להפריש המעשר ראשון ליתן ללוי, משום הכי אינו קובע מקום אף למעשר שני, ולפ"ז ניחא גם אי נימא דהכא אינו מפריש משום דאין לו כלים, ואמנם לפי משנ"ת דהר"ש כ' צד דבלוקח מכותי אינו צריך ליתן המעשר ללוי אי אפשר לתרץ הכי, דגם בלוקח מכותי לא יצטרך להפריש אח"כ אלא התרומת מעשר.

תוד"ה עשרה – מש"כ משום דשמא הפרישו הכותים תרומה גדולה, העיר בזה **הגרע"א** בגיטין דגם אי נימא דיש לחוש הכי, מ"מ סגי דיפריש עשירית מצ"ח, והיתר יפריש על התרומה, דהרי לפ"ז, להצד דבעי עשרה ממש התרומה אינה תרומה.

**כד' א'**

גמ' אפשר דמסר לי' לשומר – בגיטין כ"ח ב' הק' רב משרשיא על תי' זה דערבך ערבא צריך, ומשום זה חזר בו רבא דשמא ימות הוי מחלוקת ר"י ור"מ, וכ' **העל"נ** דאע"ג דהכא לא דחתה הגמ' תי' זה, מ"מ רבא הסכים לדברי רב משרשיא ואביי לא ס"ל זה.

גמ' אלא מעתה וכו' – **החזו"א** כ' לומר דאביי ורב זירא ס"ל, דמה דאין מטמא משום גולל לר"מ אין זה משום דלא חשיב מחיצה, אלא דכך הוא הדין דאין בע"ח נעשים גולל.

גמ' אינה עשויה בידי אדם – **בתוס'** בעירובין ט"ו א' בד"ה תל ובחי' **ר"א מן ההר** כאן כ', דגם לר"מ הר שלא נעשה על ידי אדם הוי מחיצה, ואינו ממעט אלא דבר שאינו ראוי להעשות על ידי אדם.

ו) **הריטב"א** כ' דלפי המבואר בסוגיה בגיטין כ"ו א' דס"ל לרבא דטעמי' דר"י משום שמא יבקע הנוד, צריך לומר דהכא מיירי בבע"ח קשור ומתוח באשלי דאין לחוש למיתה ולרבעא ומשום הכי כשר, ואע"ג דזמנין דמוקי לה בפחות מג' וכיון דמייתא כוצא ולאו אדעתי', מ"מ לזה לא חייש ר"י, וכן מבואר בחי' **ר"א מן ההר** להלכה דרק בכהאי גונא כשר, **והבעה"מ** כ' דהרי"ף לא הביא דין זה דבע"ח לדופן לסוכה משום דאינו מצוי כדאוקימנא בגמ' דעביד לי' בהוצא ודפנא ומתיחא באשלא מלעילא, ונראה דס"ל דלמסקנא פליגי רק בכהאי גונא, וגם לר"י בעי שתהיה מתוחה באשלי למעלה, **ובמג"א** סתר"ל סקי"ח כ' דשי' הבעה"מ דלהלכה לא חיישינן למיתה, ולכאורה היינו משום דמכשר במתיחא באשלי ולא חשש דלמא תמות וכוצא, אמנם בריטב"א מבואר דגם אי חיישינן למיתה יש להכשיר בכהאי גונא, **ובביאור הגר"א** סשס"ב סקי"א מבואר, דלמסקנא הכא דאמרינן דטעמי' דר"מ דלא הוי מחיצה מעיקר הדין, שוב י"ל דר"י חייש למיתה ומיירי בכהאי גונא דגם אי מייתא אכתי ראויה למחיצה, ומה דאמרינן דיש לחוש דלמא מוקי בפחות מג' למסקנא אי"צ לזה ולכו"ע לא חיישינן לזה.

**היראים** במצוה תכ"א כ' דבע"ח כשר לדופן, דאי טעמא דר"מ משום חשש מיתה, הרי במתני' בגיטין מבואר דלא חיישינן למיתה דקתני דיכולה לאכול בתרומה, ואי טעמי' כראב"י משום דעומדת ברוח א"כ הלכה כר"י דמכשיר, כיון דאי"ז מחלוקת בגזירה ורק בגזירות הלכה כר"מ, **ובמג"א** שם כ' דשי' היראים דלא חיישינן למיתה, **ובתועפות ראם** באות כ"ח כ' על דברי היראים, דמש"כ דמתני' דגיטין דלא חיישינן למיתה, היינו לפי אביי דמוקי לר"מ משום שמא תמות ולדידי' מתני' דלא כר"מ, אבל רבא בגיטין כ"ח מסיק דלכו"ע שמא מת לא חיישינן ורק שמא ימות, ולכאורה לפ"ז אין ראיה דלא חיישינן למיתה להלכה, ויל"ע.

**הלח"מ** בפ"א מנזירות ה"ד מק' לרב זירא דס"ל דגם לר"מ לא חיישינן למיתה, היכי מבאר הא דאמר ר"י לר"מ שמא יבקע הנוד, הא כיון דגם הוא וגם ר"מ לא ס"ל חשש מיתה, גם אין לחוש דיבקע הנוד, ובשלמא לאביי ניחא דאמר לו ר"י לר"מ לשיטתו דחייש למיתה, אמאי לא חייש לבקיעת הנוד אבל לרב זירא קשה, **ובתוס'** ביומא נ"ו ב' כ' אע"ג דאינהו גופייהו לא ס"ל האי טעמא דבקיעת הנוד, מ"מ ברצון היו מחזירים אותו והיו מק' לו כל מה שהיו יכולים רק שיחזור בו, והביאו עוד מקומות דמבואר הכי וכמו שהביאו התוס' כאן, ולכאורה מבואר דמק' גם אם באמת אין מאן דחייש לזה.

עוד הק' הלח"מ שם דכמאן מוקי לברייתא דאסורה לאכול בתרומה מיד, כיון דגם ר"מ וגם ר"י לא חיישי למיתה, וכ' דלפי המבואר בגמ' דמיירי במתיחא באשלי, נמצא דהחשש מיתה הכא הוי חשש רחוק רק בכהאי גונא דמוקי בפחות מג' כמבואר בגמ', ומשום הכי לא חייש ר"י למיתה אבל בעלמא י"ל דחייש, **ובשעה"מ** בפ"ד מסוכה הט"ז הק' דהא מ"מ רב זירא אמר דטעמי' דר"מ משום שמא תברח, ומבואר דר"י לא חייש שמא תברח וכל שכן דלא חייש למיתה, וכ' השעה"מ שם די"ל דרב זירא ס"ל דרק למיתה דזמן מועט לא חיישינן אבל לזמן מרובה חיישינן, ובתרומה כיון דאי לא ניחוש נמצא דלעולם תוכל לאכול, משום הכי חשיב מיד כבר לחשש לזמן מרובה ומשום הכי אסורה מיד, ורק בסוכה ובנוד דהוי לזמן מועט לא חיישינן, ועוד כ' די"ל דס"ל דרק בסוכה דהוי רק עשה לא חיישינן למיתה, [ויל"ע דלכאורה בפסי ביראות הוי חשש של חילול שבת], **והגרע"א** בגליון על הלח"מ כ' לישב, די"ל דמה דס"ל לרב זירא דלר"מ לא חיישינן למיתה, היינו רק למה דמבואר בגמ' דזימנין דמוקי ל בפחות מג' וכוצא ולאו אדעתי', אבל בעלמא חייש ר"מ למיתה, ועוד כ' די"ל דרק ר"י לא חייש למיתה, אבל ר"ש ורבי יוסי דחלקו בנוד י"ל דס"ל דבאמת יש לחוש לבקיעת הנוד, וברייתא דאסורה לאכול בתרומה כותייהו.

**הרמב"ם** בפ"ד מסוכה הט"ז כ' דמחיצה מבע"ח כשרה, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דהיינו דוקא בכהאי גונא דהיא קשורה ומתוחה באשלי, וסמך הרמב"ם על מש"כ בפט"ז משבת הכ"א דעושין מחיצה בשבת מבע"ח והוא שיהו כפותין כדי שלא ינודו, וכן מבואר בכמה **אחרונים**, **והה"מ** כ' הכי על דברי הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ב דלא הזכיר לגבי לחיים דבעי כפותין דסמך על מש"כ גבי מחיצה דבעי כפותין, והנה בפט"ז הכ"א כ' **הה"מ** דבעי כפותין משום דבעי מחיצה שיכולה לעמוד ועומדת, **ובב"ח** סשס"ב הוסיף על זה כמו גבי ענפי אילן, וכ' **המג"א** בסק"ח דכונתו דבלא כפותין איכא חסרון דלא הוי מחיצה מעיקר הדין כמו מחיצה שהרוח מוליכה ומביאה אותה דלא הויא מחיצה, והק' דאמאי מבואר דאדם הוי מחיצה גם באינו כפות, **ובא"ר** שם סק"ז כ' דכיון דרק מדעתו הוא זז לא חשיב דאינו מחיצה עומדת, ועוד הק' המג"א דבגמ' לא מבואר טעם זה אלא משום שמא תברח או תמות ומשום גזירה, ולא אמר משום דהוי כאינה עומדת ברוח, ועוד הק' דבטור מבואר דבעי שתהיה קשורה, ומה מהני קשורה הא מ"מ הוא נייד, וכ' לבאר דבעי כפותין כדי שלא תברח, ומה דהצריך הרמב"ם כפותין ולא כ' בקשורין משום דמיירי דאין להיכן לקושרם ואי אפשר דלא תברח אלא אם כפותה, וכ' דלא דמי לענפי אילן דשם אינם עומדים משום גריעות המחיצות, משא"כ בבע"ח שהם מניידים עצמם ולא הוי גריעותא בעצם המחיצה, **ובבי' הגר"א** שם סקי"א גם מבואר דהוי רק משום חשש דלא תברח וכדומה, אבל לא משום דבלא זה לא הוי מחיצה מעיקר הדין, אמנם **השעה"מ** בהל' סוכה הביא דברי **הרמב"ם** בפ"ו מטומאת מת ה"ד דגם גבי גולל כ' דבהמה שכפתה ועשה אותה גולל יש לה טומאת גולל, וכ' **הכס"מ** דבלא שכופתה הרי היא הולכת לכאן ולכאן ואין כאן גולל, ומבואר דבלא כפותה לא הוי מחיצה מעיקר הדין ולא רק משום גזירה, דמשום גזירה אין לטהר משום גולל וכמבואר בגמ', ומשום הכי כ' דהרמב"ם ס"ל דלפי המבואר בגמ' בע"ב דאמר ראב"י דמחיצה שאינה עומדת ברוח לא הוי מחיצה, הוא הדין דבע"ח כשאינו כפות לא הוי מחיצה מעיקר הדין, והסוגיה הכא בהכרח דלא כראב"י לק', **ובמ"ב** בסשס"ב סקל"ו ובסתר"ל סקנ"ג כ' דבעי לכפות או לקשור הבע"ח כדי שלא יברח וציין למג"א, והיינו דהוי רק משום גזירה וחשש, **ובשעה"צ** בסתר"ל סק"נ כ' להסתפק יותר, דאולי מש"כ לדינא דבעי קשורה וכפותה זהו רק בתורת עצה ובדיעבד כל שלא ברחה קיים מצות סוכה, או דהוי תקנ"ח, וכ' דמדברי הגר"א בסשס"ב נראה דהוי תקנ"ח ולא רק עצה בעלמא.

**במג"א** סשס"ב סק"ט כ' דבעי גם לעשות מחיצה בין הרגלים של הבהמה כמבואר בגמ', וכיון דמבואר ברמב"ם ובשו"ע דמיירי בכפותה ממילא צריך להיות הגוף גבוה י' ומהני, ומבואר **במחה"ש** דכיון דהרגלים כפותים בהכרח דאינה עומדת על הרגלים אלא רבוצה, ואין כאן חלל כלל, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם דכיון דכפותה אין חשש דרבעה, **ובשעה"צ** סקי"ט העיר דלפ"ז לא היה להמג"א לבאר דמש"כ הרמב"ם דכפותה הוא משום דאין לאן לקושרה, דבלאו הכי בעי לזה כדי שלא יהיה חלל.

**הלח"מ** שם הק' על הרמב"ם דגבי גט אוסר לאכול בתרומה מיד ומבואר דחיישינן למיתה, ואילו בפ"ט מתרומות ה"א כ' גבי מפריש תרומה דלא מהני משום דאין ברירה, וכ' דאה"נ דגם י"ל משום חשש שמא יבקע הנוד, דמבואר בגמ' בגיטין דמאן דחייש למיתה גם חייש לבקיעת הנוד, אמנם **השעה"מ** שם הק' על זה דהא הרמב"ם שם כ' דמיירי בטבל מן התורה ומבואר במהריק"ו ובכס"מ שם דמשום הכי דקדק לכתוב טבל מן התורה דבדרבנן קיי"ל דיש ברירה, ואי נימא דגם יש לחוש לבקיעת הנוד גם בטבל דרבנן יש לאסור, ואין לומר דרק באיסור תורה חיישינן לבקיעת הנוד ולמיתה, דהא גבי הא דאסורה לאכול בתרומה לא חילק הרמב"ם בין תרומה מן התורה לתרומה דרבנן, וכ' השעה"מ לומר דשי' הרמב"ם דרק לזמן מרובה חיישינן למיתה, ומשום הכי גבי בקיעת הנוד דלא הוי זמן מרובה לא חיישינן, ורק בגט דאם נתיר הרי תהיה מותרת גם לזמן מרובה חיישינן, **ובעל"נ** כ' לחלק על דרך זה, ורק דכ' דכל דבר שהוא מוגבל בזמן גם לזמן מרובה לא חיישינן, ורק בדבר שאינו מוגבל בזמן ואי לא ניחוש, לעולם לא ניחוש בזה חיישינן, **ובצל"ח** הק' דבגמ' בגיטין כ"ח ב' מבואר דאין לחלק בזה, דהגמ' מק' על רבא דאמר דחיישינן שמא ימות מהא דלא חייש ר"מ לבקיעת הנוד, ולא מחלק דשם הוי לזמן מועט, וכ' לומר דמ"מ מוכח בסוגיה ביומא דרבינא ס"ל דיש לחלק בזה וס"ל להלכה כותי' עיי"ש שהאריך בזה.

**החכם צבי** בסק"ו הק' על הרמב"ם דס"ל להלכה דלא כר"י דמתקינים לו אשה אחרת, דכיון דס"ל דחיישינן למיתה אמאי אין מתקינים, וכ' דאין לומר דזהו משום דאין לדבר סוף דזהו שייך רק אי נימא דמעיקר הדין אין לחוש, ובאנו להחמיר גבי יוה"כ בזה אמרינן דכיון דאין לדבר סוף לא נחמיר, אבל אם יש לחוש מעיקר הדין אין להקל דלא נחוש אף לאחד משום דאין לדבר סוף, **ובשעה"מ** שם כ' דלפי מש"כ דרק בזמן מרובה חיישינן אתי שפיר, אמנם כ' עוד לחלוק על עיקר דברי החכם צבי, דגם אם יש לחוש מעיקר הדין יש לנו לומר דלא חיישינן היכי דאין לדבר סוף, והביא דכן מבואר ברשב"א עיי"ש.

**המג"א** בסתר"ל סקי"ח כ' דבעי שתהיה גבוהה כל כך שאף אם תמות ותפול תהיה גבוהה י', והיינו דיש לחוש שמא תמות, וכ' דהבעה"מ והיראים ס"ל דלא חיישינן למיתה ועיין לעיל משנ"ת בזה, והנה לפמשנ"ת דברי השעה"מ, להלכה לא חיישינן למיתה בזמן מועט, ומה דבעי קשורה וכפותה הוא משום דבלאו הכי לא חשיבא מחיצה וכמשנ"ת, וא"כ בקשורה גם באם תמות לא תהיה גבוהה י' לכאורה יש להכשיר, וכן **בבכורי יעקב** סק"ל כ' שם להכשיר גם היכי דאם תמות לא תהיה גבוהה י', ורק יש לחוש שלא תברח או תרבוץ, והיכי דהיא קשורה ובאופן דגם אם רבעה יהיה גובה י' או דאינה יכולה לרבוץ כשר בהכי, **ובמ"ב** סקנ"ג מבואר כהמג"א, **ובשעה"צ** סקנ"ג הביא דשי' הבעה"מ והיראים דלא חיישינן למיתה.

**כד' ב'**

ז) גמ' ורבנן האי וכתב וכו' – **הריטב"א** כ' דנדע דבעי שטר, משום דילפינן מקידושין דמתגרשת בשטר, וכבר תמה בזה **בעל"נ** דאדרבה שטר בקידושין ילפינן מגירושין, ועוד כ' הריטב"א דממילא משמע דבעי מידי דבר נתינה ולא דברים, ובעירובין כ' דאי אפשר ליתן סיפור דברים אם אינם כתובים ועל כרחך דבעי לכתוב.

תוד"ה ורבנן – **המהר"ם** מבאר תי' התוס', דמה דילפינן דלא לה ולחברתה קאי על עיקר הגירושין דאי אפשר לגרש שתי נשים בגט אחד, ואי"ז דין בכתיבה ומשום הכי אי"צ לכתוב בקרא וכתב, [ועיין באו"ש ריש הל' גירושין דלענין לשמה אי"צ לקרא דלא לה ולחברתה, דממילא ידעינן דזה לא הוי לשמה], ומ"מ ניחא לר"י מש"כ וכתב דכיון דאיצטריך לכתוב לה, כבר ניחא מש"כ גם וכתב ליתן כלל בפני עצמו, **והמהרש"א** מק' דמה מק' הגמ' ור"י האי סברא מנ"ל, הא כיון דאמרינן דאי"צ דיהיה יתור כדי לדרוש כלל נימא דדרש לה כרבנן ומ"מ שפיר דרש גם כלל ופרט, ויל"ע אם לפ"ד המהר"ם מיושב קו' זו.

רש"י ד"ה לדבר – **הרא"ה** כ' דאין לו כריתה שהרי בידו לבטלו בכל יום, ואכמ"ל.

תוד"ה על – **המהרש"א** מעיר דאכתי יק' דהא אם מכרו מותר לה ליכנס, וכ' דמ"מ נפ"מ דאסורה ליכנס לבית אחר שיקנה אותו, **והק"ר** הביא דברי **המל"מ** בפ"ח מגירושין הי"א דכ' דגם אם נימא דלא התנה אלא על בית זה שהיה דר בו בשעת גירושין, מ"מ יש נפ"מ אם יחזור ויקנה אותו בית.

בא"ד – **הרא"ה והריטב"א** תי' דכיון דאומר בית זה אסור גם אחר שימות או ימכור, **והמאירי** כ' דכיון דאמר לעולם הרי נכלל בזה גם אחר שימות או ימכור, וכ' די"מ דמיירי דפירש דגם אחר מיתה ומכירה, ועיין במל"מ שם מה שהביא וכ' בענין זה.

א) גמ' שאינה יכולה לעמוד – **במג"א** סתר"ל סקט"ז כ' דגם היכי דעושה מחיצות לסוכה בתוך הבית שאין שם רוח, מ"מ בעי דהמחיצות יוכלו לעמוד ברוח מצויה באם היה מגיע הרוח לאותו מקום, **ובבאה"ט** הביא בשם **הלכות קטנות** להכשיר בזה, **ובמ"ב** סקמ"ח סתם כהמג"א ודלא כהלכות קטנות, **והחזו"א** נוטה להקל בזה, וכ' דמיהו י"ל דאין דרך לעשות קבע באופן רפוי כל כך ואינו נחשב למחיצה אלא לשימוש עראי.

גמ' שם – **בקהלת יעקב** לבעל המשכנות יעקב כ', דמדברי רש"י בסוגיה מבואר דכל מחיצה שזזה ע"י הרוח גם אם לעולם אינה מתבטלת מלהיות מחיצה, מ"מ זה גופא שהיא זזה הוי חסרון במחיצה ולא חשיב מחיצה, אמנם **החזו"א** כ' לומר דרק היכי דבזמן שהיא זזה הרי היא מתבטלת מתורת מחיצה, כגון שמתרחקת מהסכך ג' טפחים או מתכופפת פחות מי' טפחים אז הוי חסרון.

תוד"ה והא – **המג"א** בסקט"ו כ' דמשמע קצת מדברי התוס' דסגי בזה שרוב דופן מן החזק להכשיר, ועיין במחה"ש שם אמאי אי"ז מוכרח בתוס', וכ"כ **במ"ב** סקמ"ז וכ' דכיון דרוב מן החזק תו אינו הולך ברוח, **והשפ"א** מביא דברי **הכס"מ** בפ"ד ה"ה דכ' דנראה דסגי במה דעד י' הוי חזק, ומבואר דלא סגי ברוב, וכ' די"ל דהכס"מ מיירי באופן דהאילן גבוה הרבה ועד י' טפחים לא הוי רוב האילן ומשום הכי בעי שיהיה כל הי' טפחים מן החזק.

גמ' ת"ש אילן או גדר וכו' – בגמ' בעירובין מבואר דקמ"ל דמהני מחיצה של קנים דהוי לבוד, **והמהרש"א** מק' אמאי הגמ' הכא לא מקשה ומתרצת הכי, ועיין **בשפ"א** מש"כ לישב.

ב) **הטור** בסתר"ל כ' בשם **הר"פ** דלא יעשה כל המחיצות מיריעות פשתן אע"פ שקושר טוב, דזימנין דמינתקי ולאו אדעתי' ואינה עומדת ברוח, וכ"כ **בשו"ע** ס"י, **ובב"ח** כ' לומר דמקור דבריו הוא ממה דמתחילה משני על אילן דהוא קשה ואח"כ משני על הנוף דעביד בהוצא ודפנא, וכ' לומר דהא דלא משני מתחילה דעביד בהוצא ודפנא הוא משום דאז יש לחוש דמינתיק, ויל"ע דגבי שבלין לק' לכאורה הרי הכל הוא רך ואין חלק קשה, **והט"ז** בסקי"א הק' דאמאי בבע"ח מבואר דכשר בקשור ולא חיישינן דלמא מינתיק דשור דרכי' לנתוקי כמבואר בב"ק ט' ב', וכ' לומר דהיכי דהוי רק דופן אחד מכשיר הטור ורק בכל המחיצות כ' דלא יעשה, **ובא"ר** סקי"ח כ' לחלק דבבע"ח אם ינתק הרי זה ניכר ומשום הכי לא חיישינן לזה, משא"כ הכא לאו אדעתי' וכמש"כ הטור, ועוד כ' דלשי' התוס' שם אין דרך שור לנתוקי אלא כשיש שם חשו"ק אבל מעצמו אין דרכו, [וכ' דגם לרש"י הוי רק בזמן מרובה], **ובמ"ב** סק"נ כ' דכמה אחרונים נראה דחולקים על הט"ז.

**בטושו"ע** שם מבואר דהיכי דעושה מיריעות פשתן טוב שיארוג במחיצות קנים פחות מג', ומבואר **בנו"כ** דאז גם אם ינתק יהיה כשר משום לבוד, **ובמג"א** סקי"ז כ' דלפ"ז לפי מש"כ לעיל דלא אמרינן לבוד אלא אם איכא ד' מחיצות וכמשנ"ת לעיל ט"ז ב', גם הכא לא יהני אלא אם יש ד' מחיצות, אמנם **בא"ר** סקי"ט כ' להכשיר גם בג' כיון דהכא הוי רק חשש והביאו **בשעה"צ** סקמ"ט.

**כה' א'**

תוד"ה קמה – **השפ"א** מעיר דהא בברייתא לא הוזכר על קמה לקצור דמהני רק עד בית סאתים, ואדרבה ממה דהוזכר ברישא ובמציעתא ולא בסיפא, נראה לומר דבאמת מהני בכל גונא, ועיין ברש"ש בעירובין שכ' לומר דבאמת מיירי בגונא דמהני גם ביותר מבית סאתים, והביא דברש"י ותוס' כאן מבואר לאו הכי.