סוגיית חצי שיעור - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / יז יומא

בסיעתא דשמיא

**בסוגיא דחצי שיעור**

1. **בעיקר האיסור.**
2. **אם סתם אכילה בכ"ש או בכזית ונפק"מ לביאור המחלוקת.**
3. **בדברי הרמב"ם בחמץ ומצה ובח"ש שאינו חזי לאיצטרופי.**
4. **בענין חצי שיעור בשבועה ונוגע לעיקר הגדר דהאיסור מדין חזי לאיצטרופי.**
5. **בדין איסור חצי שיעור ביום הכיפורים.**
6. **בדין ח"ש אם הוא בכל האיסורים.**
7. **בגדר דין האיסור משום דחזי לאיצטרופי.**
8. **חזי לאיצטרופי שהוא סברא להיתר.**
9. **בהותר לו ח"ש אם עבר כשאכל שיעור שלם [ונוגע לגדר האיסור דשיעור שלם לר' יוחנן ולר"ל].**
10. **באכל שיעור שלם אם עדיין עבר על איסור חצי שיעור [באותו איסור ובאיסור אחר].**
11. **בנשבע על ח"ש ואכל שיעור שלם על מה עבר.**

**בעיקר האיסור:** בעיקר איסור חצי שיעור, נחלקו בו רבי יוחנן וריש לקיש ביומא ע"ד. דדעת ר' יוחנן דאסור מן התורה, [ומ"מ לא חייב כרת או מלקות וכדלק'], ודעת ריש לקיש דמן התורה מותר ומ"מ אסור מדרבנן. [והסוגיא שם בתחילה איירי על מה שאמרינן במתני' [ע"ג:] דיום הכיפורים אסור באכילה ובשתיה, ובגמ' אקשינן אסור הא ענוש כרת הוא ואמרינן דלא נצרכה אלא לחצי שיעור [דח"ש אסור ומ"מ אין ענוש כרת]. ואמרינן בסוגיא שם [ע"ד.] דמקור האיסור לר' יוחנן הוא מקרא ד**כל** חלב לרבות חצי שיעור [ופסקינן כר' יוחנן דהלכה כמותו וכמו שפסק הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור הלכה ג' ובפ"ג ממאכלות אסורות הלכה ו']. והקשו הראשונים [עיין בתוס' ד"ה כיון] דבתחילה אמרינן דטעמא דרבי יוחנן הוא כיון ד"חזי לאיצטרופי" והכא אמרינן שהוא מטעמא דכל חלב. ובתוס' כ' דעיקר הטעם הוא הפסוק ובלא הסברא דחזי לאיצטרופי לא הוה דרשינן לאיסור ח"ש [וכ"כ בתו"י שם]. אכן, בר"ן שבועות ט. מדפי הרי"ף וכן הוא בריטב"א ובמאירי ביומא שם כ' דחזי לאיצטרופי הוא הטעמא דקרא והוא טעם האיסור[[1]](#footnote-2) [ודברי הר"ן הם לבאר דעת הרמב"ם בפ"ד מהלכות שבועות הלכה א' דס"ל דנשבע על ככר שלא יאכלנו אע"ג שמצד השבועה אסור רק בכזית [דאין אכילה פחותה מכזית] מ"מ אסור מדאורייתא בחצי שיעור כיון דחזי לאיצטרופי.[[2]](#footnote-3) ודעת הרמב"ן בשבועות כ"ג. דמותר ולדבריו א"כ ליכא להאי איסור דחזי לאיצטרופי]. ומצינו א"כ שנחלקו הראשונים ביסוד האיסור אם הוא דין דהחצי שיעור בעצמו אסור [אע"פ שאינו שיעור, ויש לדון א"כ אם האיסור הוא מדיני הלאו או שהוא דין חדש וכדלק'] או דהאוסר הוא עצם מה דחזי לאיצטרופי. [ויש לדון מהו הגדר באיסור זה דחזי לאיצטרופי הא עתה אין בו שיעור וכדלק'].

**אם סתם אכילה בכ"ש או בכזית ונפק"מ לביאור המחלוקת:** והנה יש לדון בגדר האיסור דחצי שיעור ולמשל בח"ש דחלב אם גדר האיסור הוא מדין חלב אלא שההלכה למשה מסיני[[3]](#footnote-4) חידשה דמלקות וכרת יש רק באכל כזית. או שמדין חלב ח"ש מותר אלא שחידשה תורה איסור חדש על חצי שיעור. ועיין ברמב"ן יומא פ"ב. שכ' לענין דינא דמאכילין אותו הקל הקל [והיינו דחולה שיש בו סכנה וצריך לאכול מאכילין אותו איסור יותר קל כעשה ואח"כ לאו אם אפשר ולא כרת]. והקשה מה הנפק"מ הא מאכילין אותו בפחות מכשיעור. וכ' "כיון דבשיעורן חמורין זה מזה לעונשין, אף בפחות מכשיעור חומרו של זה יותר מחומרו של זה א"נ התם באמדוהו לכשיעור והוא צריך לו בכדי צירוף". ולכאורה בזה נחלקו שני התירוצים אם בח"ש הוא אותו דין איסור או דהוא איסור חדש.

ובאמת נראה שנחלקו בזה הראשונים: דהנה עיין בתשו' הרשב"א חלק א' סימן של"ט שהקשה לו השואל מה גדר ח"ש וביאר דגדר ח"ש הוא לאו בלא מלקות וסיים שמצינו כעין זה בטעמו ולא בממשו, וכוונתו לכאורה לסוגיא בחולין צ"ז. דאמרינן דעל טעם האיסור עובר בלאו ולא במלקות ומשמע דס"ל שהלאו הוא לאו גמור אלא בלא מלקות. אכן בתוס' שבועות כ"ג: כ' דהנשבע שלא לאכול חצי שיעור שבועה חלה עליו ואע"ג דמושבע ועומד מהר סיני מ"מ ח"ש הוא איסור קל. ומבואר לכאורה דאינו לאו גמור אלא בלא מלקות ודלא כהרשב"א וצ"ע.[[4]](#footnote-5) [אכן, עדיין י"ל דס"ל לתוס' דאע"ג דאינו לאו גמור מ"מ הוה מדיני הלאו. וע"ע מש"נ בהמשך בדעת תוס' דכיון דגדר האיסור הוא מדין חזי לאיצטרופי ע"כ הוה איסור קל ויל"ע לפי זה במש"כ כאן].

ובמשנה למלך בפ"א מחמץ ומצה הלכה ז' וכן בפ"ד משבועות הלכה א' הביא דברי הרא"ם בהגהות על הסמ"ג שכ' דאיסור אכילה הוא אף בכ"ש וההלמ"מ היא בדיני לאו ומלקות. [ועיי"ש שהקשה ע"ז לסברת הר"ן דעיקר האיסור הוא מדין חזי לאיצטרופי] ועיי"ש שהקשה א"כ מה ס"ל לריש לקיש דח"ש מותר ועיי"ש שייסד דלדעת הרא"ם בזה גופא נחלקו ר' יוחנן ור"ל אם ההלמ"מ דשיעורים היא לומר דמלקות וכרת הם בכזית או לומר דהאכילה האסורה היא בכזית עיי"ש. [וע"ע מהרבינו חננאל כעין זה] ולכאורה ברור דלדבריו גדר האיסור לרבי יוחנן הוא מדיני הלאו דזה סתם אכילה.[[5]](#footnote-6)

וברבינו חננאל בסוגיא ביומא שם כ' ח"ש ר' יוחנן אומר אסור מן התורה כיון דחזי לאצטרופי אכילה קרינא ביה. ר"ל אמר אסור מדרבנן אכילה אמרה רחמנא וליכא. ומבואר בדבריו דלא כדברי הרא"ם אלא אכילה בסתם בתורה היא כשיעור אלא שחידש רבי יוחנן דכיון דחזי לאיצטרופי הוה ליה שם אכילה [ויל"ע בביאור הסברא]. ומ"מ נראה בדעתו כיסוד הנ"ל דהאיסור הוא מדיני הלאו דהוה ליה שם אכילה.

אכן, במשנה למלך שבועות פרק ד' הלכה א' נראה דפליג ע"ד הרא"ם וכן נראה מד' הרבינו מנוח בהלכות חו"מ שם. ולדבריהם עדיין יש לדון בגדר האיסור וכנ"ל.

[ובעיקר ד' הרא"ם יש לדון לפי"ד הר"ן דעיקר האיסור הוא מדין חזי לאיצטרופי ומשמע דאינו מדין דסתם אכילה בכ"ש ועיין במל"מ שם שהקשה זאת וצ"ע. [ועיי"ש במל"מ שחילק בין ח"ש באיסור חלב שבו ההלמ"מ היא לומר שכ"ש אסור מדין חלב לשאר איסורים שבו ח"ש אסור מדין חזי לאיצטרופי.] ואולי י"ל באמת שנחלקו התוס' והר"ן בסברא זו.[[6]](#footnote-7) אכן עיין בתוספת יום הכיפורים למהר"מ חביב ביומא שם שכ' שהרא"ם ס"ל כהר"ן עיי"ש.]

ובאחיעזר ח"ב סימן כ"א סק"ג נדרש לנידון זה בגדר האיסור דח"ש ועיי"ש שכ' בדעת תוס' דהכל חלב בא ללמד איסור בח"ש והסברא דחזי לאיצטרופי מלמד דהוא מדיני הלאו דהתחיל פה עבירת הלאו עיי"ש. [ולפי"ז כל סברות האחרונים דלק' בגדר החזי לאיצטרופי הוא רק לבאר הגדר שמדיני הלאו ויל"ע בזה].

**בדברי הרמב"ם בחמץ ומצה ובח"ש שאינו חזי לאיצטרופי:** כתב הרמב"ם בפרק א' מחמץ ומצה הל' ז' "האוכל מן החמץ עצמו בפסח **כל שהוא**, הרי זה אסור מן התורה, שנאמר **לא יאכל חמץ** ואפי"כ אינו חייב כרת או קרבן אלא על כשיעור שהוא כזית" והקשו הכסף משנה והרמ"ך שם אמאי הביא הרמב"ם פסוק מיוחד לאיסור חמץ בפסח הא חצי שיעור אסור בכל התורה ולמה בעינן לעוד פסוק[[7]](#footnote-8) ועיין בכסף משנה שהשאיר בצ"ע. [ועוד דנראה דאיכא איסור לאו על ח"ש חמץ בפסח וילקה עליו עיין ברמ"ך וברבינו מנוח בזה.].

והנה דנו האחרונים בח"ש שאוכלו באופן שאינו חזי לאיצטרופי כגון שאוכל חמץ בסוף יום ז' דפסח שאין שיעור לאכול כזית [וכן כה"ג בסוף יוה"כ שאין שיעור לאכול כותבת] אם אסור לאכול כיון דאינו חזי לאיצטרופי ודנו בזה הגרע"א בתשו' ח"א סו"ס קנ"ד והנוב"י באו"ח תנינא סימן נ"ג[[8]](#footnote-9). ועיין בצל"ח פסחים מ"ד: שכ' על פי זה ליישב דברי הרמב"ם דע"כ בעי קרא בחמץ לאיסור ח"ש כיון דמדין חצי שיעור יהיה מותר בכה"ג דלא יכול לבא לידי איסור שלם וע"ז בא קרא דלא יאכל דח"ש אסור בעצם אף בלא הסברא דחזי לאיצטרופי וכ"כ החתם סופר בפסחים כ"א:.

אכן, לכאורה עיקר נדון זה תלוי במחלוקת התוס' והר"ן דלעיל דלתוס' אף באינו חזי לאיצטרופי אסור דהא כ' התוס' דקרא דאיסור ח"ש הוא מקרא דכל יאכל, אבל לר"ן דהטעמא דקרא הוא דחזי לאיצטרופי יהיה מותר בכה"ג כיון דאינו חזי לאיצטרופי. וע"ע בקובץ שיעורים ב"ב ס"ק שנ"ז שדן בזה עיי"ש.

ועיין בקובץ שיעורים ח"ב בקובץ שמועות חולין ס"ק מ"ה שדן בגדר האיסור דח"ש משום דחזי לאיצטרופי אם החזי לאיצטרופי הוא סיבת האיסור או דהוא גילוי דגם ח"ש יש בו שם מעשה עבירה דבלא"ה לא היה אסור אף בשיעור שלם. וע"ע בקובץ ביאורים בכורות סק"ג שכ' דאי נימא דהחזי לאיצטרופי הוא סימן יאסר אף בכה"ג עיי"ש.

ועיין במשנה למלך שם שהאריך ליישב ד' הרמב"ם ועיי"ש שהביא מד' מהרלנ"ח[[9]](#footnote-10) שיישב דכיון דאיסור חצי שיעור ילפינן מקרא דכל חלב, א"כ הוא דווקא באיסורים דדומיא דחלב דלא היה להם היתר מעולם, אבל בחמץ שהיה לו היתר והוא איסור זמן לא אסור ח"ש, דאין מקור לאסור.[[10]](#footnote-11) ועיין באחיעזר ח"ב סימן כ"א סק"ג שביאר על דרך הנ"ל דמה שאינו דומיא דחלב האיסור הוא רק מדין חזי לאיצטרופי [ולא שהחפצא עצמו אסור] וע"ז בא הפסוק לומר דבחמץ אסור החצי שיעור אף באיסור חפצא.

**בענין חצי שיעור בשבועה ונוגע לעיקר הגדר דהאיסור מדין חזי לאיצטרופי:** בגמ' שבועות כ"ג. אמרינן דנשבע שלא לאכול כוונתו לכזית [שזה סתם אכילה] ודנו הראשונים אם מותר בחצי כזית, וכ' הר"ן שם הר"ן [ט. מדפי הרי"ף] דיש מי שאומר שמותר דאפילו איסורא נמי ליכא [וכן נקט הר"ן גופיה בחידושי הר"ן שם]. אכן דעת הרמב"ם בפ"ד משבועות הלכה ד' שאסור בח"ש והסכים לדעתו הר"ן שם וביאר "דכיון דחזי לאיצטרופי איסורא קא אכיל **אלמא חצי שיעור אפילו באיסורי תורה לא מיתסר אלא משום דחזי לאיצטרופי** ובשבועות נמי אע"ג שאין בכלל דבריו אלא שיעור שלם הנ"מ למלקות ולקרבן **אבל כיון דחזי לאיצטרופי ולאשלומי לכזית איסורא מיהא איכא,** דאע"ג דהתם ביומא מריבויא דכל חלב מרבינן חצי שיעור הא ודאי ההוא רבויא לא כתיב אלא גבי חלב ומינה ילפינן לשאר איסורין ולמה לא יהא דין שבועות כדין שאר איסורין" עכ"ל. וזהו דעת הר"ן דאיסור ח"ש הוא מדין חזי לאיצטרופי וכנ"ל דכן הוא דעת הריטב"א והמאירי ביומא וכ"ד המאירי בשבועות.

ויש לעיין בסברא בזה הגדר שכ' הראשונים דהאוסר בח"ש הוא כיון דחזי לאיצטרופי דבסברא לא כל עשיה שיכול לצאת ממנה איסור הוה באיסור ח"ש ולמשל מותר לילך אלף אמה בתחום שבת אע"פ שחזי לאיצטרופי לשיעור שלם וכן מותר ללבוש בגד צמר אעפ"י שאם יוסיף עליו בגד פישתים יעבור על שעטנז[[11]](#footnote-12) וע"כ צריך ליתן גדר בזה מתי אמרינן דכיון דחזי לאיצטרופי אוסר. והנה במאירי ביומא שם כ' "והרי זה התחלת אכילת איסור", והיינו דבעינן שהמעשה הנוסף שיעשה רק ישלים את השיעור ולא שהמעשה השני הוא יהיה עצם המעשה איסור.

ויש לדון לפי הסברות הנ"ל לענין חצי שיעור בשבועה הא כל זמן שלא אכל כזית לא עבר על בל יחל כיון דאינו בכלל שבועתו וצ"ע א"כ למה בחצי שיעור אסור הא הדין כזית אינו דין שיעור שאפשר לומר שהוה התחלת האיסור מעתה אלא שעל זה לא נשבע וא"כ אמאי מה שחזי לאיצטרופי אוסר.

וצ"ל בזה דגדר האיסור בכזית הוא, דבכהאי גוונא חשיב אכילה וע"כ גם בחצי כזית הוא התחלת האכילה דכל השיעור נותן לזה שם אכילה וכן אם ישלים לכזית כל האכילה תהיה בעבירת השבועה וע"כ אסור מדין חזי לאיצטרופי.

ובאחיעזר ח"ב סימן כ"א וביתר ביאור באבי עזרי בפ"ד מהלכות שבועות כתבו דמ"מ בח"ש בשבועה הוא גדר אחר דודאי אין שם של איסור על החצי וכל האיסור הוא רק מדין חזי לאיצטרופי עיי"ש. [ומבואר עפי"ז מה שדייקו האחרונים ברמב"ם דנשבע על שיעור ואכל חצי ל"ש לישאל דכבר אין את הנדר והקשו האחרונים הא אסור בחצי הנותר מדין ח"ש [עיין באבנ"מ תשו' י"ד ובגרע"א תשו' קנ"ד בזה]. ולפי"ד מיושב דכל האיסור הוא מדין חזי לאיצטרופי ובאכל חצי אינו חזי לאיצטרופי עיי"ש].

ובספר יגיעת ערב עמ"ס נדרים [שיעורים ממרן הגרא"מ שך זצ"ל] סימן ג' חידש דכל זה הוא רק בח"ש בשבועה דרק האכילה אסורה ואינו חפצא דאיסורא, ובזה בעינן לחידוש דחזי לאיצטרופי והוא גדר אחר דאיסור וכמש"נ. אבל בנדר ובקונם דהוה איסור חפצא הוה ככל חצי שיעור דהחפצא אסור] [ויש לדון בכוונתו דהא החפצא אסור רק בכזית ואינו כשאר איסורים ששייך לומר שכל משהו אסור. ושמא כוונתו דהאיסור שחל מדין חזי לאיצטרופי הוה בחפצא וצ"ע].

[ועיין באבני מילואים תשו' י"ד שהביא מדברי הש"ך והמל"מ דאף לרמב"ם דח"ש בשבועה אסור מ"מ באומר בפירוש שיהיה מותר בח"ש, לא נאסר ופליג עליהם וס"ל דכיון דאיסור ח"ש הוא כיון דחזי לאיצטרופי, מה בכך שאמר שיהיה מותר מ"מ חזי לאיצטרופי.]

**בדין איסור חצי שיעור ביום הכיפורים:** הנה ידוע שיש חילוק בין הדין אכילה בכה"ת לבין האיסור אכילה ביום הכיפורים, דביום הכיפורים אינו גדר דאיסור אכילה אלא דין עינוי [הנלמד מקרא דתענו את נפשותיכם] ומהאי טעמא שיעורו הוא בכותבת [שהיא יותר מכזית] דבהכי מייתבא דעתיה. ויש לכאורה מקום לחלק בין איסור ח"ש באיסורים דהוה חפצא דאיסורא לבין אכילה דחצי כותבת ביוה"כ דחסר בשם אכילה. והקשו זה האחרונים וכדנבאר: בשמות בארץ ביומא שם [ע"ג: ד"ה מודה] כ' שיש חידוש באיסור ח"ש ביוה"כ דאע"ג דאינו חפצא דאיסורא [דהדין עינוי הוא בגברא] והו"א שמותר ח"ש קמ"ל מתני' דאף ביוה"כ אסור.[[12]](#footnote-13) [ועיי"ש שכ' דאף לר"ל דח"ש מותר יש חידוש באיסור לגבי יוה"כ דאע"ג דאוכל כזית מ"מ מותר. ויל"ע בגדר החידוש הא כ"ז דלא הוה כשיעור האיסור מה בכך שהוא כזית]. ובשפת אמת שם הקשה דא"כ אמאי באמת אסור הא בחצי שיעור לא הוה התחלת האיסור דעדיין הוא מעונה וא"כ לא הוה עדיין התחלת האיסור וכן הקשה האחיעזר [בח"ב סימן כ"א סק"ג]. וצ"ל וכ"כ הבנין שלמה הנ"ל והאחיעזר שם דגדר האיסור הוא רק מדין חזי לאיצטרופי וכחצי שיעור בשבועה שכ' לעיל דאע"ג דבאכילת חצי לא הוה מעבירת השבועה וכדכ' לעיל מ"מ כיון דכשיאכל כזית יעבור על האיסור וכל האכילה תהיה באיסור מדין חזי לאיצטרופי. [ובאחיעזר שם כ' על פי דרכו דח"ש דאינו חפצא דאיסורא הוא מריבויא דכל ובחפצא דאיסורא הוה מדיני האיסור עיי"ש].

ועיין באפיקי ים חלק ב' סימן ל"א שכ' לחדש דאף ביום הכיפורים גדר האיסור הוא אכילה אלא דגדר האכילה היא מה שמוציא מידי עינוי [וע"כ שיעורו בכותבת] וכ' ליישב מה דאסור ח"ש ביום הכיפורים אע"ג ששייך לומר דבח"ש הראשון דאינו מוציא מידי עינוי לא יאסר [כסברת השאג"א בהמשך לגבי בל יראה] ועיי"ש שפקפק בזה דמנלן לומר חידוש כזה עיי"ש. [וע"ע באפיק"י שם שדן בתו"ד באכל חצי כותבת בערב יוה"כ וחצי ביוה"כ דיתחייב כיון דהחצי האחרון הוא המבטל העינוי[[13]](#footnote-14) וכן בנדון הבנין שלמה דבהמשך. וכ' עפי"ד דכיון דהאיסור הוא אכילה לא עבר על עינוי כ"ז שלא אכל את כל האכילה באיסור.][[14]](#footnote-15)

ובאור גדול על המשנה ביומא שם הקשה דכיצד מותר לרחוץ ידיו ביום הכיפורים הא הוה ח"ש מאיסור רחיצה. ועיין בעמק ברכה דיני יום הכיפורים שיישב דמה דאסור כל הגוף אינו גדר שיעור אלא דהכי מתבטל העינוי וע"כ כ"ז שלא רוחץ כולו אינו גדר דח"ש ומותר.

[ויש לדון לפי כל זה בח"ש בסוכה, דאמרינן דאכילת עראי חוץ לסוכה מותר וצ"ע דיאסר מדין ח"ש דאכילת קבע וצ"ל דאכילת קבע אינו גדר שיעור אלא הוא שם קביעות שהוא המחייב לאכול בסוכה ובפחות מזה קביעות ואינו התחלת האיסור וכ"כ הבנין שלמה דלק' [[15]](#footnote-16). ויש לדון על פי זה דאף באוכל עראי בסוכה לא קיים אף ח"ש וכן יל"ד בלילה הראשון דאיכא חיוב אכילה אם שונה אכילת ח"ש ותלוי בגדר אכילה בלילה הראשון].

**בדין ח"ש אם הוא בכל האיסורים:** והנה יש באחרונים שייסדו דאיסור ח"ש אינו בכל האיסורים א. מש"כ לעיל ד' מהרלנ"ח דאיסור ח"ש הוא רק באיסור כעין חלב אבל באיסור לזמן לא. ב. עיין בתשו' חכם צבי סימן פ"ו שכ' דאיסור ח"ש הוא רק באיסורי אכילה ולא בשאר איסורים. ויש לדון בכל זה לפי"ד הר"ן דמאי שנא מח"ש בשבועה דאסור כיון דחזי לאיצטרופי וצ"ע [ויש לדון נמי למאי דפליגי על הח"צ אם הוא מקרא דכל חלב או באמת רק מדין חזי לאיצטרופי].

**בגדר דין האיסור משום דחזי לאיצטרופי:** והנה עיין בשאגת אריה סוף סימן פ"א שחידש דאין איסור בל יראה כשמשהה חצי שיעור, וביאר דבאיסורי אכילה האיסור דח"ש הוא דאם יאכל שיעור שלם כל האכילה תהיה באיסור, אבל כשמוסיף חצי כזית חמץ אינו עובר למפרע על בל יראה אלא משעה שמוסיף וע"כ אינו באיסור חצי שיעור. וכ"כ בגבורת ארי ביומא שם ע"ש [מנ"ח ק"י ותל"ז]@ ויש לעיין אם סברא זו תלויה במחלוקת התוס' והר"ן דלתוס' דהוא איסור על חצי אולי אין מקום לחילוק השאג"א, וכן יל"ע לדברי הרשב"א דבאיסורי אכילה גדר השיעור הוא לחיוב מלקות וכדלעיל, אם ה"ה בבל יראה וצ"ע.[[16]](#footnote-17) ועיין בקוב"ש בכורות סק"ג בסוף דבריו שהעיר כעין זה.

ובפרי מגדים בסימן ס"ב [פתיחה להלכות בשר בחלב] דן בח"ש בבישול בשר בחלב דגם אם יצרף לא עובר למפרע וכסברת השאגת אריה, וכ' לדון אם חזי לאיצטרופי הוא כיון דאם יצרף יעבור או דחזי לאיצטרופי היינו דאם יש שיעור החצי הוא חלק ממנו, אסור וביאור הצד לאסור נראה כסברת הקובץ שמועות [שבקוב"ש ח"ב] חולין ס"ק מ"ה שכ' לדון אם חזי לאיצטרופי הוא סיבה [והיינו שיביא לשיעור שלם] או סימן דכיון דראוי להצטרף לשיעור שלם ע"כ שגם בחצי יש איסור דבלא"ה לא היה איסור בשיעור שלם, ולפי"ז גם בחמץ או בבישול בב"ח כיון דהוא חלק משיעור שלם אסור. ועיי"ש שכ' שהנפק"מ בזה הוא בחקירת הגרע"א דלעיל וכן אם הוא איסור חדש ועיי"ש לענין ח"ש בשבועה.

ובאמרי בינה [בב"ח סימן ב'] דן בגונב פחות משו"פ דכ' הכס"מ [ריש הלכות גניבה] דאסור מדין ח"ש והקשה האמרי בינה דלכאורה אינו חזי לאיצטרופי כיון דמוחל מיד [וכן העיר במקראי קודש יוה"כ סימן נ"ו [ובבנין שלמה דלק'] ועיי"ש שרצה לחלק בזה בין גניבה [דלא ידע למחול] לגזילה דידע ומחיל. ויל"ד אם המחילה בפחות משו"פ אינה דעת קבועה וצ"ע.] וכ' ליישב עפ"י סברת הפרי מגדים דהאיסור בחזי לאיצטרופי הוא דהוא חלק משיעור שלם וע"כ אסור עיי"ש. [ועיי"ש במקראי קודש בשם יד המלך שכ' דבגניבה ודאי שהלאו הוא אף על פחות מהשיעור ורק לענין תשלומין או מלקות בעינן שיעור].

ועיין בפרי מגדים יו"ד סימן ס"ה סק"ד שדן בגדר מה דאסור חצי שיעור אם הוא משום גזירה שמא ישכח ויבא לאכול שיעור שלם, או כיון דחיישינן שיוסיף על החצי שיעור עוד ח"ש מדבר אחר וכ' נפק"מ לענין אבר מן החי שעובר על האיסור רק באכלו בבת אחת [ולא שיש זמן שיעור של כדי אכילת פרס] דאי נימא דהאיסור הוא שמא יאכל שיעור אסור אבל אם חיישינן שישלים כיון דלא יהיה בבת אחת מותר. ועיין עוד בפמ"ג בפתיחה כוללת לאו"ח ח"א סימן י"ז שהאריך בזה אם מצינו סייג מן התורה והביא ראיה מח"ש.[[17]](#footnote-18)

ולכאורה לפי דברי הפמ"ג דגדר האיסור הוא שמא ישלים א"כ לכאורה יש לדון בעיקר דברי השאג"א דאע"ג דעתה אינו מעשה איסור מ"מ יש סייג שיבא לשיעור שלם וצ"ע.

**חזי לאיצטרופי שהוא סברא להיתר:** ומצינו מקום דהחזי לאיצטרופי הוא סיבה להיתר, דהנה בגמ' קידושין ל"ח. אמרינן שישראל בכניסתן לארץ לא אכלו מצה כיון שהחיטים היו באיסור חדש, והקשו תוס' שם בשם הירושלמי דיבא עשה דמצה וידחה ל"ת דחדש. והקשו האחרונים הא כשאוכל חצי כזית עבר על באיסור אכילה דח"ש דחדש ועדיין לא קיים מצות מצה. [ויש מקום לומר דמ"מ חשיב בעידנא] ובקובץ הערות סימן ה' ס"ק ו' יישב דכיון דבאכילת השיעור שלם לא יעבור באיסור [כיון שידחה האיסור ע"י העשה] אין גם איסור בחצי שיעור וכמוש"כ דהחזי לאיצטרופי הוא המתיר ויל"ד דשמא כוונתו דאיכא דחיה על האיסור ח"ש כיון דבשיעור יש דחיה וצ"ע.

**[הערה בד' התוס' חולין ל"ג. בח"ש באמ"ה ונוגע לגדר האיסור בח"ש שכ' לעיל, וחידוש מדברי האור שמח בזה:** עיין בתוס' חולין ל"ג. בסוגיא דמי איכא מידי דלב"נ אסור ולישראל שרי שכ' דל"ש להקשות לר' יוחנן [דס"ל דח"ש אסור] כיון דאסור מדין ח"ש. ויש להבין מה המו"מ בתוס', והנה נראה ברור שדבר שבעיקרו מותר לישראל ורק בגלל דבר צדדי נאסר בו עדיין שייך בו הסברא דמי איכא מידי. ויש לדון א"כ דבח"ש אם האיסור הוא מדין חזי לאיצטרופי עדיין יאסר מכח הסברא דמי איכא מידי. ואולי זה גופא המו"מ בתוס' דכ' דמה שח"ש אסור הוא סיבה עצמית לאיסור וע"כ לא שייך לאסור מדין מי איכא מידי.[[18]](#footnote-19) ומבואר א"כ דתוס' [לשיטתם ביומא] ס"ל דח"ש הוא איסור בחפצא. אכן יל"ד בזה, דבהמשך התוס' הקשו לר"ל שיאסר בח"ש באמ"ה מכח הדין דמי איכא מידי דלב"נ אסור ולישראל שרי, וכ' מכח זה דר"ל פליג על יסוד זה. והנה בתוס' סנהדרין נ"ט. כ' דאע"ג דב"נ מצוה על העוברין וישראל לא אין זה סתירה לדין מי איכא מידי כיון שישראל שייך באיסור בנולדים ולכאורה תירוץ זה שייך לומר גם על קושיית התוס' לענין שיעור דלא חסר בדין מי איכא מידי כיון דאסור בשיעור שלם. אלא דלכאורה תירוץ זה תלוי אם הח"ש הוא מדיני הלאו או דין חדש [וכ"ש אם נאמר שהוא מדין חזי לאיצטרופי] ומבואר א"כ דס"ל דהאיסור אינו מדיני הלאו.

ועיין באור שמח פרק א' מחמץ ומצה הלכה ז' שכ' ליישב דברי הרמב"ם עפ"י סברא זו דמי איכא מידי דמה שכ' הרמב"ם דבחמץ אסור כ"ש מדין לא יאכל הוא כיון דבמצרים נמי היה אסור חמץ וא"כ היה אסור אף בכ"ש ולא הותר להם מדין מי איכא מידי ומבואר בדבריו חידוש דהמצוות שנצטוו ישראל קודם מ"ת היה להם בהם דיני ב"נ ואף שייך בזה מי איכא מידי ומחודש [דהנה דנו האחרונים אם מי איכא מידי הוא סיבה לאיסור או סימן שלא הותר לישראל כיון שיש בהם גם את הציווי של בני נח אבל הכא הרי הציווי הקודם גם היה רק לישראל וצ"ע.][[19]](#footnote-20)

**בהותר לו ח"ש אם עבר כשאכל שיעור שלם [ונוגע לגדר האיסור דשיעור שלם לר' יוחנן ולר"ל]:** בתשובת בנין שלמה ח"א סימן מ"א דן בחולה שהותר לו [משום פיקו"נ] לאכול ביום הכיפורים פחות מכשיעור והזיד ואכל שיעור שלם אם חייב כרת. וצדדי הספק לכאורה הם דהא בכל שיעור מה שנותן לאכילה שיעור הוא החלק האחרון וא"כ עתה כשאוכל החלק הזה הוא באיסור וא"כ יתחייב. והנה אולי י"ל בספק זה דחלוק בין ר' יוחנן לריש לקיש דלכאורה לריש לקיש הרי כל חצי שיעור מותר מן התורה ומ"מ עובר בשיעור שלם וא"כ גם כאן אע"פ שח"ש מותר מפני פיקוח נפש מ"מ האיסור הוא בשיעור שלם וככל שיעור ויתחייב. אכן י"ל דאף לר"ל כשאוכל השיעור שלם, כל השיעור הוא אכילת איסור וא"כ כשח"ש מותר ל"ש למימר שכל השיעור הוא אכילת איסור ויפטר וצ"ע.

ועיי"ש בבנין שלמה שחילק בין יום הכיפורים לבין שאר איסורים, דביום הכיפורים דהדין הוא עינוי יש מקום לומר שכל שמשלים להפקעה מן העינוי מחייב אבל בשאר איסורים דבעינן אכילה בכזית י"ל דכיון דאין כל האכילה באיסור יפטר עיי"ש בארוכה. ועיי"ש בהערות שהביאו מהברוך טעם שכ' שבכה"ג יתחייב. וכ"כ הביאור הלכה סימן תרי"ח בשם הבנין ציון, אכן בבנין ציון גופיה משמע להיפוך וצ"ע.

והנה דנו האחרונים בגדר הדין שיעור כזית אם הוא דין במעשה האכילה או בחפצא [עיין בחידושי רבי שמואל פסחים דף מ"ד: בסוגיא דהיתר מצטרף לאיסור, עיי"ש מהגר"א כהן הוכיח מהסוגיא במנחות נ"ד. שדנה בכזית שצמק ונתפח אם שייך דיחוי שהוא דין בחפצא.] ואולי י"ל דספק הבנין שלמה יהיה תלוי בזה דאם כזית הוא שיעור באכילה יהיה חייב דעבר על אכילה שיש בה איסור, אבל אם הוא שיעור בחפצא יפטר דליכא הכא כזית חפצא דאיסורא וצ"ע. [וע"ע במקראי קודש ימים נוראים סימן מ' שכ' דגוף החקירה בגדר כזית תלוי בין ר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן דהחזי לאיצטרופי אוסר, הדין כזית הוא שיעור באכילה, וע"כ שייך לומר דעתה הוא אכילת איסור ולר"ל דח"ש מותר ועתה אינו איסור הוא כיון דהדין כזית הוא בחפצא וכ"ז דליכא כזית אין כאן איסור ויל"ד בזה לפי כל מה שכ' לעיל]. [ובשערי יושר שער ג' פרק י"ח בתחילתו הוכיח בארוכה דדין שיעור באיסורים הוא דין בשם האכילה אבל האיסור הוא בכל משהו ומשהו ויל"ד לפי דבריו דאף באיסורים יהיה אסור בכה"ג כיון דאכל כשיעור וא"כ יש פה אכילת איסור.]

ובאמרי בינה דיני בשר בחלב ב' הסתפק כעין נדון הבנין שלמה, לענין שוגג [והיינו באכל חצי כזית בשוגג וחצי במזיד אם הוא אכילת מזיד, וכן דן לענין התראה בהתרו בו אחר חצי כזית אם הוה התראה[[20]](#footnote-21)] וכ' לתלות זה בנדון שכ' לעיל [מהפמ"ג והקובץ שמועות] אם החזי לאיצטרופי הוא סימן שכל חלק הוא חלק מהאיסור או סיבה שיכול לבא לשיעור שלם עיי"ש.

וע"ע במקראי קודש ימים נוראים סימן מ"א בשם הגר"י וינוגרד שדן בהותר לו חצי אם יכול לאכול שלשת רבעי וכ' דתלוי בגדר איסור ח"ש דאי נימא שהוא שם איסור של ח"ש א"כ האיסור הזה הותר לו אבל אם הוא שם נבילה יהיה אסור. אכן י"ל דאם בנדון הבנין שלמה יפטר א"כ הח"ש הראשון אינו חזי לאיצטרופי והרבע החדש יהיה אסור מדין חזי לאיצטרופי לשיעור שלם.

**באכל שיעור שלם אם עדיין עבר על איסור חצי שיעור [באותו איסור ובאיסור אחר]:** בראב"ד כ' [הובא בראשונים פרק יוה"כ] דחולה שצריך לבשר בשבת ויש לפנינו או בשר נבילה או לשחוט כשירה, דשוחטים לו ויאכל בשר כשר. והקשו הראשונים הא איכא דינא דהקל הקל ובשחיטת בהמה יעבור באיסור סקילה ובאכילת נבילה יעבור בלאו. וכ' הר"ן ביומא לבאר דכיון דבאכילת נבילה יעבור על הרבה לאוין ובשחיטה יעבור רק על איסור אחד עדיף לעבור על איסור אחד אע"פ שהוא יותר חמור מלעבור על איסורים הרבה אע"פ שיותר קל.[[21]](#footnote-22)

ויש לדון לפי"ז דבצריך לאכול כזית אחד שמא נאמר דעדיף שיאכל נבילה כיון שיעבור רק על איסור אחד ועדיף נבילה הקל משחיטה בשבת החמור. אכן בפרי מגדים [אשל אברהם] סימן שכ"ח סק"ט כ' דאף בצריך לכזית אחד שוחטים לו כיון שעובר באיסור ח"ש על כל משהו ועדיין הוא רבוי לאוין ועדיף לעבור על איסור שחיטה שהוא איסור אחד.[[22]](#footnote-23) ומבואר מהפמ"ג דס"ל דבאוכל שיעור שלם עדיין נשאר עבירת החצי שיעור בידו. אכן, באמרי בינה דיני שבת סימן כ"ח פליג דדווקא בצריך לכמה כזיתים וכן הביא מהעולת שבת והרידב"ז. והיינו דס"ל דאין ריבוי הח"ש מכריע ולכאורה ס"ל דכיון דאכל שיעור שלם בטל האיסור בח"ש ועבר רק על איסור אחד. ויל"ע בשורש הפלוגתא. ואולי י"ל שנחלקו גדר הדין דכזית אם הוא לחיוב מלקות [ואז עבר בכל משהו אלא דמלקות מתחייב רק בכזית[[23]](#footnote-24)] או דבהכי הוה חפצא דאיסורא [והאיסור דח"ש לפי"ז הוא איסור שונה. [וכמוש"כ לעיל דלכאורה נחלקו בזה התוס' והרשב"א] וצ"ע. [עוד י"ל שנחלקו אם ח"ש הוא מדין חזי לאיצטרופי הוא איסור חדש] ועיין בזה.

**בנשבע על ח"ש ואכל שיעור שלם על מה עבר:** דעת הרמב"ם והתוס' והר"ן דשבועה לקיים את המצוה חל על ח"ש וע"כ בנשבע שלא לאכול חצי כזית נבילה חל השבועה ובאכל עבר על בל יחל. [והר"ן בשבועות ביאר זה כיון דח"ש אינו מפורש בתורה והתוס' כ' דהוה איסור קל וכדלעיל]. ויש לעיין באכל שיעור שלם דנבילה שעכשיו כל השיעור הוא באיסור נבילה מה דינו, אם שייך עדיין לחייבו משום בל יחל דלכאורה י"ל דעתה כל מה שאכל הוא באיסור נבילה ועל זה לא חל שבועה כיון דמושבע ועומד מהר סיני אכן י"ל דעבר בחצי על הבל יחל ובכזית על הנבילה. [ואולי תלוי במש"כ לעיל בגדר האיסור בשיעור שלם אם כל משהו הוא חלק מהאיסור ועיין בגרע"א שם שנראה כן] ולכאורה נחלקו בזה הראשונים, דבגרע"א בתשו' ע"ו כ' לדייק מד' הרמב"ם פ"ה משבועות שכ' שאכל חצי שיעור[[24]](#footnote-25) ומשמע דבשיעור שלם לא עבר על בל יחל אכן בתורא"ש שבועות כ"ד: כ' דעבר גם על בל יחל וכן דייק בחזו"א חו"מ ליקוטים על שבועות לדף כ"ד: מדברי התוס' חולין ק"ב: ויל"ע ביסוד המחלוקת בזה. [ועיין בקה"י שבועות סימן י"א שכ' שבנשבע על שיעור ואח"כ על חצי שיעור בודאי לא יפקע הבל יחל שחל באכילת החצי כיון שהסברא שיפקע הוא שכל משהו הוא חלק מהאיסור אבל בשבועה ברור שהאיסור הוא בחלק האחרון עיי"ש].

1. וכן הוא בתשובת ריב"ש סימן רע"ז רע"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומ"מ אינו בכלל איסור בל יחל ועיין באבי עזרי שם מש"כ בזה ויבואר אי"ה בהמשך. [↑](#footnote-ref-3)
3. דשיעורים הם הלכה למשה מסיני [וע"כ לבן נח ליכא דיני שיעורים כמוש"כ הרמב"ם בפ"י מהל' מלכים ה"ט]. [↑](#footnote-ref-4)
4. [אכן דעת הרשב"א שם דאין שבועה חלה על ח"ש דהוה מושבע ועומד וכ' דהוה ק"ו דאם על איסור עשה לא חייל כ"ש על ח"ש וכשיטתו הנ"ל דהוה מדיני הלאו] [↑](#footnote-ref-5)
5. וע"ע בגבורת ארי ד"ה אין לי מש"כ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש במל"מ שהקשה ע"ד הרא"ם מה הגדר במצוות עשה [כאכילת מצה] דקבעה התורה שיעור בכזית הא ל"ש למימר שעדיין אכילה בכ"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש במגיד משנה וברבינו מנוח מש"כ ויל"ע בכוונתם. [↑](#footnote-ref-8)
8. [וכעין זה דן דן בפרי מגדים יו"ד סימן ס"ב סק"ד אם הח"ש הוא העיקר עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-9)
9. בתשו' סימן י"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. [והקשו האחרונים הא הסוגיא ביומא איירי ביום הכיפורים ואינו איסור לעולם ובפמ"ג הלכות יוה"כ כ' דאיכא קרא מיוחד על איסור יוה"כ.] [↑](#footnote-ref-11)
11. עיין בתפארת ישראל שבת פרק א' בבועז סק"ד שהביא כמה דוגמאות לסברא זו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויישב על פי זה הקשה מה הטעם שכ' המשנה הדין דח"ש אסור דווקא לגבי יוה"כ. [↑](#footnote-ref-13)
13. [כן דן בזה הבנין שלמה בתשו' הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שהקשה עוד אמאי אמרינן בקידושין ע"ז. דנבילה שנתנבלה ביוה"כ הוה אין איסור חל על איסור הא הוה גדר איסור אחר וכ' עפי"ד דכיון דהאיסור הוא אכילה הוה אותו גדר איסור הוה אין איסור חל על איסור. [ובשער המלך הקשה דהא הוה שיעור אחר ויחול על כזית מדין נבילה וזה לכאורה לא מיושב אף לאפיקי ים וע"ע בהמשך בזה.] [↑](#footnote-ref-15)
15. וע"ע בריטב"א סוכה כ"ה. שכ' כן אכן בר"ן שם נראה גדר אחר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיין עוד בקובץ שיעורים בכורות סק"ג שביאר מה דאין בל יראה בח"ש כיון דאינו עובר באכילת ח"ש על איסור חמץ והבל יראה הוא במה דעובר באכילת חמץ ולפימש"כ הוא תלוי במחלוקת הרשב"א ותוס' הנ"ל וע"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכ' דאי נימא דאין סייג לסייג יהיה מותר ח"ש בבל יראה דהוא נימי סייג וכן בחרצנים לנזיר עיי"ש ובשושנת העמקים כלל ט' ובלקח טוב למהר"י ענגיל כלל ח' [↑](#footnote-ref-18)
18. ויש לדון לפי דברי האחרונים דדוקא חצי אסור דשמא זה היה המו"מ בתוס'. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש שהקשו לפי"ז משיעורי שבת שנצטוו עליה במרה ואולי י"ל לפי"ד הרשב"ם ששיעור בשבת הוא מדין מלאכת מחשבת. אכן עיין בהגרי"ז על התורה פר' וירא דדן בגדר המצוות שנצטוו במרה אם הוא כישראל או כב"נ. אכן אינ נימא שהחילוק הוא אם משה ציוה א"כ אין חילוק בין מרה לפסח מצרים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיין בשערי יושר שער ג' פרק י"ח בתחילתו שהוכיח בארוכה דדין שיעור באיסורים הוא דין בשם האכילה אבל האיסור הוא בכל משהו ומשהו ויל"ד לפי דבריו דאף באיסורים יהיה אסור בכה"ג כיון דאכל כשיעור וא"כ יש פה אכילת איסור. [↑](#footnote-ref-21)
21. [וזהו יסוד הר"ן דרבוי הלאוין מכריע האיכות והאריכו בזה האחרונים עיין בלקח טוב בזה]. [↑](#footnote-ref-22)
22. [ועיי"ש במגן אברהם סק"ט דאף בצריך לח"ש ישחוט דעובר בכל משהו]. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכן נראה בלשון המגן אברהם שם. [↑](#footnote-ref-24)
24. [וכן מדויק ברש"י יומא ע"ד. [שכ' בריש לקיש] שאכל חצי שיעור ומשמע דבשיעור שלם לא יעבור על בל יחל.]. [↑](#footnote-ref-25)