כסף ד - האופנים שלא ביטלו קנין מעות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ב' י"ב שבט תשע"א

האופנים דלא ביטלו קנין מעות הם - א', היתה עלי' של לוקח מושכרת ביד מוכר, וכתב הרא"ש דה"נ הוא בשהיתה עלי' של מוכר מושכרת ביד לוקח והיו הפירות בבית המוכר, והרשב"א והריטב"א בעירובין דפ"א. כתבו דה"נ הוא בשדר הלוקח עם המוכר בחצר.

אך בד' הרמב"ם נ', דהא דהיתה עלייתו מושכרת, אי"ז משום שהלוקח דר שם, וכמו שהביא הב"י מרי"ו ומתלמידי הרשב"א והריטב"א וכ"ה בפסקי רי"ד, וכן מוכח מד' הרשב"א והריטב"א בעירובין, שהביאו דאמרינן דאם הוא דר עם המוכר בחצר מהני קנין מעות), אלא הוא משום דהוי זה רשותו של הלוקח, וכמו שדקדק כן הב"י, ויל"פ דהוא כמש"כ הטור דיבא להציל את ביתו ואגב זה יציל את הפירות, ולפ"ז לא מצינו דהיכא שהלוקח דר שם הוי זה טעם דל"ש הגזירה, אך הטור הביא לדין זה, אף שפירש לההיא דהיתה עלייתו של לוקח מושכרת כד' הרמב"ם, וצ"ע, ובמק"א נת' לפרש לדעת הרמב"ם, דהטעם הוא משום שלא חילקו חכמים היכא שהמקח הוא ברשותו של הלוקח, ואכמ"ל.

ב', בשאמר לו מכור לי באלו, שלא מנה המעות, דהוי מילתא דלא שכיחא, וי"א דהוא אף כשהלוקח יודע מנין המעות ואך המוכר אינו יודע, והב"י דן לדקדק בד' הרמב"ם דהוא רק כששניהם אינם יודעין, והיכא שאינם יודעין מנין הפירות, דעת הסמ"ע דהוי זה מילתא דשכיחא ולא קנה, ודעת הט"ז דהוי זה מילתא דלא שכיחא וקנה, וכן הכריע הנתיה"מ בסימן קצ"ט סק"א, והיכא שנתן לו נסכא בדמיו ואין ידוע שויו, דעת הסמ"ע סימן ר"ג סק"ב דהוי זה מילתא דלא שכיחא וקנה, ודעת הנתיה"מ סימן ר"ג סק"א דלא קנה.

ג', בשמכר לו בדמי מקח, דהוי מילתא דלא שכיחא, ודעת הרמב"ם דהוא רק בדמי מקח, אך דעת התוס' ב"מ דס"ב: דהוא בכל מוכר בהנאת מחילת מלוה, וכמש"כ הגר"א סימן ר"ד, ובד' הגר"א נ' דכ"ה לכל הסוברים דל"מ אלא בהנאת מחילת מלוה, וצ"ע, אך בעיקר דין זה, הנה דעת רה"ג והריטב"א דלהלכה לא קי"ל הכי, דאין מקור לזה ממתניתין, עוד פליגי בזה, דדעת רש"י דהוא אף בשקצבו דמים על השור ואמר לו שיקנה בדמי השור את הפרה ואח"כ משך את השור, אך הרמב"ן פליג דבכה"ג הוי זה כחליפין ול"מ.

ד', בהקדש שנתן מעות והוקר, העמידו על דין תורה דמעות קונות, ובמק"א נת' בדעת הרמב"ם, דהוי זה מכח הדין דמעות קונות, ואי"ז מכח הדין שנתחדש בהקדש דונתן הכסף וקם לו.

ה', בד' פרקים בשנה, ובד' מהרי"ל מבו' דהוא משום דהוי זה צורך מצוה, וע"כ למד מינה דה"נ הוא בנותן מעות על יין לקידוש, והקצוה"ח כתב דה"נ בנתן מעות על פת, משום דמקדשין על הפת, ומבו' דמצות סעודה על הפת ומצות לחם משנה, אי"ז טעם שיקנו המעות, ומצות קידוש עדיפא, ועי' עוד בגל' הגרע"א או"ח סימן תרמ"ט שכתב דקונה אתרוג למצוה ליו"ט ראשון, י"ל דנקנה בכסף, ועי' אמרי בינה יו"ט סימן כ"א אות י' בזה, אך הר"ן כתב דהוא משום דכה"ג ניח"ל ללוקח לקנות, ולפ"ז לכאו' הוא רק התם, דניח"ל ללוקח כדי שיהא מחויב המוכר לשחוט בהמה שלמה לצורך בשר זה.

ו', דעת ר"א דבנותן מעות על פת לעירוב העמידו דבריהם על ד"ת שנקנה בכסף, ולא קי"ל הכי, ועי' מג"א סימן שס"ט וש"א שם וביאור הגר"א סימן קצ"ט מש"כ לחלק בדין דין זה לבין דינא דמהרי"ל ביין לקידוש.

ז', דעת הראב"ד הרמב"ן והריטב"א ודעימי' דשכירות מטלטלין נקנה בכסף, דליכא למיחש בזה שיאמר לו נשרפו חטיך בעלי', אך דעת הרשב"א והר"ן דאינה נקנית בכסף, וכן דקדקו הגר"א וש"א מד' רש"י, ועי' פת"ש סימן קצ"ח שהביא ד' האחרונים ז"ל שהכריעו דאי"ז נקנה בכסף.

ח', בד' הרמב"ם מבו' בפשוטו אי לא נימא כד' מהר"י קורקוס דשכירות פועל נקנה בכסף, דל"ש בזה נשרפו חטיך בעלי', ועי' נתיה"מ סימן של"ג סק"א בזה, ומש"כ הנתיה"מ טעם נוסף דשכירות פועל הוא כקרקע, צ"ע דקבלן אין דינו כקרקע, וספר קבלן הוא, אך פשטות הראשונים בסוגיין דאי"ז נקנה בכסף, אך לד' הנתיה"מ יל"פ דכונתם דשכירות התספורת אינה נקנית בכסף, וע"כ גם שכירות הספר אינה נקנית.

ט', דעת בעה"ע דרק במוכר פירות שבעלי' לא קנה בכסף, אך במוכר פירות שבבית דלא שכיח התם דליקה קנה בכסף, והביא כן מירושלמי, והב"י הכריע לא כן, והסכים לזה הש"ך.

וראיתי לא' מן האחרונים שכתב, דע"פ ד' בעה"ע מיושב משה"ק הראשונים דמ"ט נתנה לספר מעל לדעת ר' יוחנן, הרי ביטלו חכמים לקנין מעות, ולפ"ד בעה"ע ניחא, דבכה"ג לא ביטלו לקנין מעות, ומד' הראשונים שעמדו ע"ז מבו' דפליגי ע"ד בעה"ע, וכ"ה משמעות ד' הראשונים בכ"ד.

י', הב"י דאם פירש שיקנה בכסף ה"ה קונה, והדרכ"מ והב"ח פירשו דהוא משום דמצי אמר אי אפשי בתקנ"ח שתיקנו לטובתו, אך מהריט"א בכורות רפ"ב כתב דהוא דומיא דהא דגוי מצי לקבל עליו לדון בדיני ישראל, וה"נ ישראל מצי לקבל עליו לדון בדיני הקדש ויתומים, עיי"ש, וכ"כ בקצוה"ח סימן קצ"ח סק"ג, אך הש"ך פליג ע"ז דאי"ז תלוי בדעתו.

יא, האחרונים דנו היכא שמשך משיכה שאינה מועלת לקנות, אי נימא דכה"ג כבר מהני הכסף לקנות דל"ש הגזירה, עי' מה שהביא בס' תורת הקנינים פ"ה הע' כ"ב כ"ג, בדין משיכה בלא כוונה, ובדין משיכה בלא שאמר לו לך משוך וקני,[[1]](#footnote-2) ובדין משיכה בדבר שאין דרכו להגבי', ובדין משיכה ע"י גוי וע"י קטן, והביאו מד' הרמב"ם רפ"ג ממכירה דאף אם נתן מעות אינו קונה במשיכה בדבר שאין דרכו להגבי', והנה הי' מקום לומר דהא דל"ד לעלי' של לוקח מושכרת למוכר, הוא משום דהכא בשעת נתינת המעות הי' שייך הגזירה, עיי"ש, ולפ"ז אם משך דבר שדרכו להגבי' ואח"כ נתן מעות שפיר יקנה, ויל"ד עד"ז גם במשיכה ברה"ר, ובאמרי ברוך סימן קצ"ח הביא מד' הרי"מ שבועות דמ"ח. דגם במשך ברה"ר ל"מ קנין מעות, אך י"ל דאיירי רק בשמשך אחר המעות, אך בעיקר הדברים יל"ד דאף אם בשעת מתן המעות ל"ה ראוי לקנות, מ"מ מ"ט לא קנו המעות אח"כ כשמשך, ולא מיבעיא אם עדין הוו המעות פיקדון, אלא גם להסוברים דהוא חייב באונסין, אך הרי אי"ז הלואה גמורה, שהרי אם חזר בו מחזיר לו מעות אלו עצמן, זולת לדעת הרמ"ה שהביא הטור סו"ס קצ"ח, והשער משפט כתב דכיון דבעלמא אין משיכה זו קונה, ע"כ גם ל"מ במקום שנתן מעות, כ"ה שלא יבואו לומר דמשיכה זו קונה, עיי"ש.

יב, הפמ"ג נד' בס' עולת שלמה ח"ב עמ' ק"ה, נסתפק בקנה חמץ בפסח מישראל חבירו ונתן מעות ולא משך, שמא מעות קונות, כיון דבכה"ג ל"ש הא דשמא יאמר נשרפו חטיך בעלי', שהרי איסוה"נ נינהו ולאו מידי שויא ול"ש תקנתא דלוקח, גם מילתא דלא שכיחא דיקנה איסוה"נ, וא"כ אוקמה אדין תורה וקנה המעות ולא יוכל הלוקח לחזור בו וכו', עיי"ש בדבריו.

יג, בד' הריטב"א ב"מ דצ"ד. ודצ"ט. והר"ן כתובות דק"ב. מבו' דאדם מחייב עצמו בכסף, ולכאו' הוא מדינא דמעות קונות, ובזה לא ביטלו חכמים לקנין מעות, דל"ש בזה הגזירה דנשרפו חטיך בעלי', אך באמת בד' הריטב"א שפירש דזהו מש"א בכ"ד בההיא הנאה משתעבד, נ' דזה מהני גם לר"ל, אך העירוני דשמא לר"ל אי"ז משום דהנאה היא ככסף, אלא אדרבה אנו דנים את ההנאה כדבר הנקנה, ובעד זה הוא מחייב עצמו, וצ"ע, עוד י"ל דהוא משום דלא מחסר משיכה, וכל דלא מחסר משיכה כסף קונה, וכמש"כ האו"ז, ושו"ר בהע' לחי' רע"א קידושין דכ"ח: שהביא שכ"כ בבית מאיר אהע"ז סימן כ"ט ס"ב שכתב כן, אך הגרע"א בכו"ח תנינא נטעי כר"ש ט"ז אות ב' נקט לא כן, עיי"ש, ועי' עוד בדו"ח ר"פ נערה שנתפתתה שכתב כעי"ז לגבי קנין משכון, דאם ל"ש בזה משיכה ה"ה נקנה בכסף, עיי"ש.

כתב הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד, ז"ל, ומ"ש מעכ"ת דשם איירי דהמכירה מה שאקנה סך מסויים עד זמן פלוני, נמצא דמה שקנה עד זמן זה יהי' ללוקח ושייך נשרפו, אינו דבפסיקה על השטר כיון דאין מבורר מה שמוכר לו אין ההפסד על הלוקח, כמ"ש תוס' בפשיטות בב"מ וכו', א"ו דאף בענין דל"ש נשרפו מ"מ חז"ל לא חלקו בדבריהם דבכל ענין מעות א"ק, זולת במה דמצינו להדיא דבדבר שלא שכיח כגון דמים שהן כחליפין, וכן במכור באלו, ובעלי' של לוקח מושכרת, דדמי קצת שהם ברשות הלוקח, העירוני לתמוה בזה, שהרי כתב הרא"ש דה"נ הוא בעלי' של מוכר מושכרת ביד לוקח, ואף שהפירות בבית המוכר, ואינם כלל ברשות הלוקח, וגדולה מזו כתבו הרשב"א והריטב"א בעירובין דפ"א. דאף כשהלוקח דר עם המוכר בחצר לא ביטלו קנין מעות, ובמק"א נת' דבד' הרמב"ם נ' כן, דהא דבכה"ג לא גזרו הוא משום דהוי זה רשות הלוקח, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, אבל בעלמא הוא בכלל לא פלוג, דהרי כסף אינו זהב, דדהבא פירי, והא למ"ש תוס' דבמעות ל"ש נשרפו דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, א"כ מה בכך דדהבא הוא פירי, הא מכל מקום ל"ש בי' נשרפו דהא אין לו שמירה אלא בקרקע, עי' נתיה"מ סימן קצ"ט שעמד על קו' זו, וכתב לישב דל"ה על המעות אפי' ש"ח, אך ד' הגרע"א מיוסדים על מה שהוכיח בגל' שו"ע סימן קצ"ח מד' התוס' בעירובין דפ"א: דהוי ש"ח, ועי' עוד בנתיה"מ סימן ר"ד סק"א שעמד ג"כ על קו' זו, והוכיח מזה דלא פלוג רבנן, עיי"ש, וזה כד' הגרע"א, גם בתוס' בב"מ ד"ק: כתבו ליתן טעם בדר"מ דס"ל עבדא כמטלטלי ומ"מ נקנה בכסף, ובתוס' ב"ק דצ"ו: כתבו באמת דאין עבדים נקנים לר"מ בכסף ונדחקו הא דנקט בשפחה מוכר ובפרה מחליף, דאורחא דמלתא נקט, ואמאי לא בפשוטו דבעבד ל"ש נשרפו דהא יברח מהאש בעצמו, וגם הא מחוייבים להצילו ממיתה, ואף אם נדחוק דדברי תוס' לר"ל דס"ל משיכה הוא דאורייתא, מ"מ הא ר"ל סבירא ליה דר"ש ס"ל דד"ת מעות קונות, אם כן יש לומר דר"מ סבירא ליה כר"ש ובעבדים ל"ש נשרפו, אלא על כרחך דאין לחלק, דבכ"מ תקנו דמעות אינן קונות, וכמו שכתב הש"כ סימן צ"ח סק"ט, ומה"ט נלענ"ד דמ"ש הסמ"ע סימן ר"א דלא חיישינן לזה אלא במקום שכבר קבל כל המעות וכו', משמע דבלא קיבל כל המעות מעות קונות, ולענ"ד אינו כן, דקנין מעות בכ"מ לא מהני כיון דבקנין מעות הדרך ליתן כל המעות לא חלקו בזה וכו', עכ"ל.

צ"ע, היאך אפשר לפרש בד' הסמ"ע דאם לא קיבל כל המעות מעות קונות, הרי להדיא אמרו בב"מ דמ"ח: דדעת רב דבמטלטלין דלא קני להו אלא למי שפרע, אין עירבון קונה אלא כנגדו, והרי להדיא דאף שלא נתן אלא מקצת המעות, לא קני אלא למי שפרע, והאמנם י"ל דרב לטעמי' דס"ל כר"ל דד"ת משיכה קונה, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות שכן הוא דעת רב, אך אין כן דעת התוס', אך משמעות הגמ' דגם לדעת ר' יוחנן אין עירבון קונה במטלטלין אלא למי שפרע, וכ"ה להדיא בשו"ע סימן ר"ד ס"א.

ועי' מחנ"א קנין מעות סימן ב', דבנתן כסף לאחר וקונה מדין ערב, י"ל דלא ביטלו קנין מעות, כיון דהוי מילתא דלא שכיחא, ובאמרי בינה קונט' הקנינים סימן י"ג הוכיח מד' הראשונים לא כן.

ובמחנ"א שם סימן ה' כתב, דבנתן שט"ח על הדמים, קנה בדמים, כיון דל"ש בזה הגזירה, שודאי יציל המוכר, כיון שעדין לא נתן הלוקח את הדמים, ובנתיה"מ סימן ר"ד סק"א נחלק ע"ז, דלא פלוג רבנן.

וראיתי להעיר ע"ד הגרע"א, ממש"כ הרא"ש בפירקין סו"ס ה', ז"ל, ומיהו אליבא דהלכתא נ"ל לקיים דבריו ולאו מטעמי', אלא דחזינן דרב הונא ס"ל הכי בשמעתין דאמר מכור לי באלו קנה משום דסבר כר' יוחנן ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן. והאי דהחליף דמי שור בפרה מידע ידיע דמילתא דלא שכיחא הוא אף בלאו האי שו"ט הלכך קנה בתורת דמים, עכ"ל, והרי דאף שלא נתפרש דין זה, מ"מ כיון דמידע ידיע דהוי זה מילתא דלא שכיחא, מהני בזה קנין מעות, וא"כ ה"נ בשאר גווני דהוי מילתא דלא שכיחא, בדין דיועיל קנין מעות, וכן נקט הפמ"ג שהבאנו לעיל בדין קנה איסוה"נ.

ועי' שער משפט סימן קצ"ח סק"ג, שעמד בזה, דמ"ט אין מעות קונות אף כשלא קנה אלא מקצת מן החפץ, כדמוכח מסוגיא דחולין דפ"ג., ומ"ש משכירות מטלטלין להסוברים דנקנית בכסף, ועיי"ש שכתב דצ"ל לדעתם דלא פלוג במכירה, ועי' עוד בחי' הגרע"א בדמ"ח. שג"כ הוכיח כן מהתם, אך בס' תורת הקנינים הביא מס' חשן אהרן ומשו"ת הגר"ש איגר שדחו הראי' משם, דהתם הרי עומד הטבח למכור כל הבשר, וע"כ שפיר שייך הגזירה דנשרפו חטיך בעלי', עכ"ד, ויש לפקפק בזה, דהיאך נימא דחלוק הוא בשמכר לו חלק, אם הוא עתיד למכור גם לאחרים או לא, וק' לומר שיחלקו חכמים בכך, אך יתכן עפי"ז דזהו גופא הטעם דל"מ קנין כסף גם בקונה מקצת חפץ, כיון דגם בקניית מקצת חפץ פעמים שייך הגזירה, והוא בשימכור אח"כ החצי השני.

שו"ר בתשו' ר"י שהובאה באו"ז ב"מ סימן ק"פ ובתשו' מיימוני משפטים סימן ל"א, ז"ל, ומה ששאלת עוד בחוב ע"פ כה"ג שמכרו לישראל חבירו בפחות וכו', או"ד האי מכר הוא, וכיון דקי"ל כר' יוחנן דאמר מעות קונות, אמרינן מילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן וכו', עכ"ל, ולכאו' כונתו דמכירת חוב בדמים הויא מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן, אך צ"ע באמת מ"ט הוי מילתא דלא שכיחא, ואולי צל"פ דבריו בע"א, וצ"ע, והרי שאף שלא נזכר בגמ' דכה"ג הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה, ס"ל כן מדעתו.

עי' יחוסי תנו"א ע' ר"ח בר אידי שנסתפק אם דינא דנכסי יתומים ה"ה כהקדש, הוא רק לר' יוחנן דד"ת מעות קונות, ודעתו דר' יוחנן יליף לה מהקדש, וזהו שאמרו ה"ה כהקדש, או דהוא אף לר"ל דהפקר בי"ד הפקר, עיי"ש, ובל' הטושו"ע שהעמידו על דין תורה מ' דהוא רק לר' יוחנן, אך אי"ז מוכרח, די"ל דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן הוי גדר הדין שהעמידו על דין תורה, אך לעולם הך דינא הוא גם לר"ל.

1. אך בדין זה יל"ד מטעם אחר, דכיון שאסור המוכר לחזור בו וקאי במי שפרע, ל"ב שיאמר לך משוך וקני, דודאי לא חזר בו, וגדולה מזו כתב הקצוה"ח סו"ס רע"ח בדין מתנה מועטת, ונת' במק"א, ויש להעיר בזה, ממה שעמדו האחרונים ע"ד רש"י דלר' יוחנן אם קידש את האשה מקודשת, דאם מכוון ד' רש"י שקידש הלוקח בחפץ הנקנה, הרי כבר קני לי' במשיכה, וע"כ כתב הגרע"א דאיירי בשקידש בקנין סודר, ובד' המאירי מבו' שפירשה בשקידש אחר שחזר בו המוכר, ואי נימא דלא קנה במשיכה אלא בשאמר לו לך משוך וקני, הרי בפשוטו ניחא, דאיירי בשתפסו הלוקח בלא שאמר לו המוכר לך משוך וקני וקידש בו, וכמדומה שיש מהאחרונים שכתבו לישב כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)