חילול ה
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**חילול ה'**

1. כללי.
2. יהרוג ואל יעבור, והוא יעבור.
3. בשט נפש.
4. אדם חשיב.
5. תשובה.
6. שאר ענינים.
7. כללי.
   1. **פסוקים**.
      1. ויקרא (פרק כ"ב פסוק ל"ב) – "וְלֹא תְחַלְּלוּ אֶת שֵׁם קָדְשִׁי וְנִקְדַּשְׁתִּי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל".
      2. ויקרא (פרק י"ח פסוק כ"א) – "וְלֹא תְחַלֵּל אֶת שֵׁם אֱלֹקיך".
   2. **נכלל בה** בהתרי"ג מצוות – רס"ג (ל"ת ל"ג), בה"ג (ל"ת קל"ז), רמב"ם (ל"ת ס"ג), סמ"ג (ל"ת ב'), סמ"ק (מצוה פ"ה), יראים (סי' ש"מ), חינוך (מצוה רצ"ה), ח"ח (ל"ת קנ"ה).
   3. **חומר האיסור**.
      1. ירושלמי (נדרים פרק ג' הל' ט', דף לח:) – "אמר רבי יודה בר פזי חילול השם קשה מכולן".
      2. ויקרא רבה (פרשה כ"ב אות ו') – "מצינו שויתר הקב"ה על ע"ז ולא וויתר על חילול השם".
8. יהרוג ואל יעבור, והוא יעבור ועל יהרוג.
   1. **הלכה** – רמב"ם (יסודי התורה פרק ה' הל' ד', "וכל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ועבר ולא נהרג הרי זה מחלל את השם").
   2. **איזה עבירה עובר, אם הוי אונס**.
      1. רק חילול ה' – אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קכ"ט, דברות משה גיטין סי' כ"ז הע' קכ"ט, "ומלשון הרמב"ם משמע שאין בזה כלל איסור ע"ז דהא כתב וכל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ועבר ולא נהרג ה"ז מחלל את השם ולא כתב שהוא עובר על אותה העבירה וגם שהוא מחלל את השם אלמא דאותה העבירה אינו עובר כלל רק זה דמחלל את השם").
      2. ג"כ העבירה עצמה – באר יהודה (יסודי התורה פרק ה' הל' ד' ד"ה עו"ש ואם, "דגם עובר על גוף העבירה").
9. בשט נפש.
   1. **הלכה** – רמב"ם (יסודי התורה פרק ה' הל' י', "כל העובר מדעתו בלא אונס על אחת מכל מצות האמורות בתורה בשאט בנפש להכעיס הרי זה מחלל את השם, ולפיכך נאמר בשבועת שקר וחללת את שם אלהיך אני ה'").
   2. **פשט**.
      1. פירוש, שאין הנאה גשמיות – חפץ חיים (פתיחה להל' לשה"ר לאו ו', ובבמ"ח שם, "וְעוֹבֵר נַמֵי הַמְסַפֵּר וְהַמְקַבֵּל בְּלָאו (ויקרא ב"ב ל"ב) דְּ'לֹא תְחַלְּלוּ אֶת שֵׁם קָדְשִׁי', אַחֲרֵי שֶׁאֵין בָּזֶה תַּאֲוָה וְלֹא הֲנָאָה גַּשְׁמִית, שֶׁעַל יְדֵי זֶה יִתְגַּבֵּר יִצְרוֹ עָלָיו, עַל כֵּן נֶחְשָׁב הֶעָוֹן הַזֶּה כְּמֶרֶד וּפְרִיקַת עֹל מַלְכוּת שָׁמַיִם בְּעָלְמָא, וּמְחַלֵּל שֵׁם שָׁמַיִם בָּזֶה").
      2. פירוש, להכעיס ממש – מצוה ראיה (עמ' צ"ז ד"ה סי' וי"ו, "חפץ חיים ... לא נהירא. דהרמב"ם ז"ל לא אמר כ"א על מי שמכעיס ועובר עבירה שלא לתיאבון, אבל כל שיש בה תאוה, ואפי' חימוד ממון, או כל מין הנאה, ואפי' ריוח של טורח גדול, ג"כ אינו בכלל להכעיס ואינו בכלל ל"ת, דמה סברא לחלק בין הנאה אחרת להנאת ממון, סוף סוף אין כונתו להכעיס את בוראו"), עי' חלקת בנימין (ביאורים ס"ק ז'), שבילי חיים (לאוין ס"ק כ"א, "קשה לומר על דיבור לשה"ר שאין בו יצר והנאה, וגם על זה שמעתי בבירור שהקשה החזו"א ז"ל"), עלי באר (לאו ו').
   3. **ראוית שהפשט "שאין הנאה גשמיות"**.
      1. ראיה משבועת שקר שהוי כפורק עול, שיש לו תאוה – חפץ חיים (פתיחה להל' לשה"ר לאו ו' במ"ח ס"ק ו', "ממה שכתב הרמב''ם בספר המצות ... ולפיכך אמר ולא תשבעו בשמי לשקר וחללת את השם אלהיך אני ה', כי זה מכוין להכעיס בזה הענין ואין הנאה גשמית בזה, ופירושו הרי הוא כמכוין להכעיס בזה הענין שאין לו הנאה גשמית בה ... **ומשמע מדבריהם שאפילו אם הוא מרויח ממון** על ידי העון אף על פי כן נקרא מחלל שם שמים אחרי שאין לו מזה הנאה גשמית, וכן מוכח מדהביא הרמב''ם ראיה מכתוב ולא תשבעו וזה הכתוב מיירי בכפירת ממון כמ''ש בסה''מ ל''ת רמ''ט").
         1. פשט בהח"ח – פחד יצחק (בס' זכרון, הערות על הח"ח עמ' ש"ל אות ג').
         2. מצוה ראיה (עמ' צ"ז ד"ה סי' וי"ו) – "ומה שהביא ראי' מדכ' הר"מ ... לענ"ד ל"ת בשמי קאי על כל שבועת שקר, בין של ממון בין שאינה של ממון, אפי' על עמוד של נחשת צהוב שהוא של זהב וכיו"ב, ולא תשקרו איש בעמיתו הוא דקאי על כפירת ממון דוקא, וכ"מ בסהמ"צ בל"ת רמ"ט, א"כ מצד השבועה שא"ב הנאה קאמר וחללת, אבל במתכוין להנאתו אינו בכלל זה כלל".
         3. פחד יצחק (בס' זכרון, הערות על הח"ח עמ' שכ"ט) – "דבריו נפלאים. דמאי ראיה היא זו, הרי גם כשהוא נאמן בטענתו לבד גם כן עובר בלאו דלא תשבעו. ובכה"ג שפיר כתב הר"מ דהוי חילול השם. ואכתי במרויח ממון מנא ליה".
         4. פחד יצחק (בס' זכרון, הערות על הח"ח עמ' ש"ל אות ב') – "הרמב"ם ... אולם יש לומר שאין להביא ראיה מכאן שעבירה הנעשית מתוך רצון לרווח ממון תהיה בכלל חילול השם. שדברי הרמב"ם מוסבים על לאו ד'לא תשבעו'. והנה כל עבירה אפשר לה להעשות או בדרך תאוה או בדרך זלזול. הראשון נידון כלתאבון לעומת השני הנידון כמעשה של חילול השם. אלא **שיש 'חוץ' אחד לכלל זה. והוא שמעשה זלזול**, אף בשעה שמושרש ברצון של תאוה, עדיין לא נפקא מכלל זלזול. ולכך כל מעשה עבירה, הנוגד ציווי של כבוד הוא בעצם תכנו מעשה של זלזול אף אם הנימוק הוא תאוה. ובאשר כל שבועה כולל שם השם, הרי כל שבועה לשקר, אף אם מבוסס על תאוה ורצון להרויח - הוא בעצם מעשה הכרוך בביטול כבוד שמים ונידון כחילול השם. ואפילו הלתאבון נכלל ב'וחללת'. וא"כ אזל לו ההכרח שלשון הרע לשם רווח ממון הוא בכלל 'וחללת'; ורק על שבועה לשם רווח ממון היה אפשר לומר כך (ובמקרים אחרים הכרוכים בכבוד שם השם)".
         5. הגר"ז פליזקין שליט"א (שמעתי, בשם החזו"א, לח"ח אין תאוה).
         6. חלקת בנימין ( ).
         7. רמב"ם (שבועות פרק י"ב הל' א') – "אף על פי שלוקה הנשבע לשוא או לשקר וכן הנשבע שבועת העדות או שבועת הפקדון מביא קרבן, אין מתכפר להן עון השבועה כלו שנאמר לא ינקה ה' אין לזה נקיון מדין שמים עד שיתפרע ממנו על השם הגדול שחלל, שנאמר וחללת את שם ה' אלהיך אני ה', לפיכך צריך אדם להזהר מעון זה יותר מכל העבירות".
      2. ראיה מנחש – חפץ חיים (פתיחה להל' לשה"ר לאו ו' במ"ח ס"ק ו', "כמ''ש בתענית (דף ח') לעתיד לבוא מתקבצות וכו' אצל הנחש ואומרים לו: ארי דורס ואוכל וכו' אתה מה הנאה יש לך. והוא משיב להם: ומה יתרון לבעל הלשון. ועי''ש ברש''י שפרש שמספרין לשה''ר אף על פי שאין לו הנאה, א''כ בוודאי נקרא מחלל השם עי''ז").
         1. מה הפשט בנחש.
            1. אין הנאה בנשיכה – רש"י (תענית דף ח. ד"ה ולך, "שאתה נושך בני אדם והורגן"), ר' גרשון (תענית דף ח.).
            2. באכילה אין הנאה – רשב"א (ב"ק דף ב: ד"ה נשיכה, "וסבור אני שאף הנחש שנשך הוי תולדה דשן ואף על פי שאינו אוכל לפי שנהנה בנשיכתו, ואף על פי שאמרו בפ"ק דתענית (ח' א') שמתקבצות כל החיות אצל הנחש ואומרות לו מה הנאה יש לך ואומר להם ומה יתרון לבעל הלשון לאו למימרא שאין לו הנאה כלל אלא שאין לו הנאה לאכול").
            3. מראי מקומות – רדב"ז (הו"ד ברע"א עדות פרק ז' הל' ב'), חוט שני (שמה"ל פרק א' ס"ק ב'), חלקת בנימין (ביאורים ס"ק ז'), שבילי חיים (לאוין ס"ק כ"ב), עלי באר (סוף לאו ו'), אור יחזקאל (ח"ב עמ' קמ"ג).
         2. להכיס, צ"ל בלי הנאה – מנ"ח (מצוה ג' אות י"ב, "בר"מ פ"ד מהיסוה"ת ה"י דכל העובר עבירה בשאט נפש להכעיס ה"ז מחלל את השם וכו'. אף על פי שמבואר בדבריו תיבת להכעיס, מ"מ לאו דוקא, רק בעבירה דיש לו הנאה עשה מחמת תאות נפשו, ולא הוי חילול השם, אבל באין לו הנאה סתמא הוי כמו להכעיס").
         3. לפ"ז ה"ה כל בין אדם לחבירו כמו אונאת דברים, מזיק, גזלה, קללה – חלקת בנימין (ביאורים ס"ק ו').
         4. ראיה – יד הקטנה (דעות פרק ט' אות י"ד).
         5. למה יש הנאה רוחניות – גר"א (משלי פרק א' פסוק כ"ב, פסוק כ"ג), הו"ד בשמירת הלשון (שער התבונה פרק י"ג בהג"ה, "וְנִרְאֶה לִי לְפָרֵשׁ, מַה שֶּׁאָמַר לְשׁוֹן נוֹפֵל וְלֹא יִפֹּל, בְּמַה שֶּׁכָּתַב הַגְּרָ''א בְּמִשְׁלֵי א' פָּסוּק כ''ג בְּעִנְיַן בַּעֲלֵי הַלָּצוֹן, שֶׁיֵּשׁ לָהֶם גֹּדֶל הַתַּאֲוָה לְדַבֵּר דְּבָרִים בְּטֵלִים וְלֵיצָנוּת אַף שֶׁאֵין בָּהֶם הֲנָאַת הַגּוּף, מִפְּנֵי שֶׁבְּכָל דָּבָר שֶׁאָדָם עוֹשֶׂה נוֹתְנִין לוֹ רוּחַ מִמָּרוֹם, וְזֶה הָרוּחַ אֵינוֹ נָח וְשָׁקֵט עַד שֶׁעוֹשֶׂה עוֹד דְּבָרִים כָּאֵלֶּה, וּמִזֶּה יֵשׁ לוֹ נַחַת רוּחַ הֵן בִּדְבַר מִצְוָה אוֹ בִּדְבַר עֲבֵרָה. וְזֶהוּ {אבות ד' ב'}: עֲבֵרָה גּוֹרֶרֶת עֲבֵרָה, וּמִצְוָה גּוֹרֶרֶת מִצְוָה. וְכָל דְּבַר עֲבֵרָה שֶׁהִיא גְּדוֹלָה, גַּם הָרוּחַ הַבָּא מִמֶּנָּה הִיא גְּדוֹלָה, וּמִתְאַוֶּה יוֹתֵר לַעֲבֵרָה עוֹד, וְכֵן בִּדְבַר מִצְוָה גְּדוֹלָה, בָּא רוּחַ מִמָּקוֹם קָדוֹשׁ מְאֹד וּמִתְאַוֶּה מְאֹד לַמִּצְוָה וְנֶהֱנֶה מְאֹד מֵחֲמַת זֶה מִמִּצְוָה. וְיָדוּעַ שֶׁמִּצְוָה גְּדוֹלָה מִכָּל הַמִּצְוֹת הִיא לִמּוּד הַתּוֹרָה, וּלְהֶפֶךְ דְּבָרִים בְּטֵלִים וְלֵיצָנוּת, שֶׁזֶּהוּ הִפּוּךְ הַתּוֹרָה. וְלָכֵן יֵשׁ הֲנָאָה מִדְּבָרִים בְּטֵלִים וְלֵיצָנוּת יוֹתֵר מִכָּל הָעֲבֵרוֹת, אַף שֶׁאֵין בָּזֶה עוֹלָם הַזֶּה, אַךְ מֵחֲמַת שֶׁרוּחַ הַטֻּמְאָה גְּדוֹלָה עַד מְאֹד וְהִיא כְּמַעְיָן הַנּוֹבֵעַ, הֶפֶךְ הַתּוֹרָה שֶׁהִיא כְּמַעְיָן הנּוֹבֵעַ, עַד כָּאן לְשׁוֹנוֹ. וְיָדוּעַ דְּרוּחַ הַטֻּמְאָה הַנַּעֲשֶׂה עַל יְדֵי הָעֲבֵרָה, הִיא גּוּפָא הַמַּעֲנֶשֶׁת לָאָדָם אַחַר פְּטִירָתוֹ בַּגֵּיהִנֹּם, וְלָזֶה אָמְרוּ חֲזַ''ל לְשׁוֹן ''נוֹפֵל בַּגֵּיהִנֹּם'' לְהוֹרוֹת לָנוּ, שֶׁבְּעֵת אֲמִירַת הַלֵיצָנוּת, מְרַחֵף עָלָיו רוּחַ הַטֻּמְאָה הַגְּדוֹלָה וְכַנַּ''ל, וְהוּא מַמָּשׁ נוֹפֵל (רוֹצֶה לוֹמַר שׁוֹכֵן כְּמוֹ {בראשית כ''ה י''ח}: ''עַל פְּנֵי כָּל אֶחָיו נָפָל'') בַּגֵּיהִנֹּם בְּחַיָּיו, רַחֲמָנָא לִיצְלָן. וּכְמוֹ שֶׁכָּתוּב בְּנֶפֶשׁ הַחַיִּים שַׁעַר א' פֶּרֶקּ י''ב. וּמַאֲמָרָם הַשֵּׁנִי יֵשׁ לוֹמַר גַּם כֵּן בִּכְגוֹן זֶה"), ארחות יושר (עמ' ט').
         6. קשה – אור ישראל (קובץ חמ"ח עמ' ר"ל ).
10. אדם חשיב.
    1. **מקור**.
       1. גמרא (יומא דף פו.) – "היכי דמי חילול השם. אמר רב: כגון אנא. אי שקילנא בישרא מטבחא ולא יהיבנא דמי לאלתר ... אביי כדשקיל בישרא מתרי שותפי יהיב זוזא להאי וזוזא להאי, והדר מקרב להו גבי הדדי, ועביד חושבנא. רבי יוחנן אמר: כגון אנא דמסגינא ארבע אמות בלא תורה ובלא תפילין. יצחק דבי רבי ינאי אמר: כל שחביריו מתביישין מחמת שמועתו היכי דמי אמר רב נחמן בר יצחק: כגון דקא אמרי אינשי שרא ליה מריה לפלניא".
    2. **הגדר**.
       1. פירוש, נראה שאסור [בעיני בנ"א, אינו ראוי לעשות] – רמב"ם (יסודי התורה פרק י"א הל' י"א, "ויש דברים אחרים שהן בכלל חילול השם, והוא שיעשה אותם אדם גדול בתורה ומפורסם בחסידות דברים שהבריות מרננים אחריו בשבילם, ואף על פי שאינן עבירות הרי זה חילל את השם כגון שלקח ואינו נותן דמי המקח לאלתר, והוא שיש לו ונמצאו המוכרים תובעין והוא מקיפן, או שירבה בשחוק או באכילה ושתיה אצל עמי הארץ וביניהן, או שדבורו עם הבריות אינו בנחת ואינו מקבלן בסבר פנים יפות אלא בעל קטטה וכעס, וכיוצא בדברים האלו הכל לפי גדלו של חכם צריך שידקדק על עצמו ויעשה לפנים משורת הדין, וכן אם דקדק החכם על עצמו והיה דבורו בנחת עם הבריות ודעתו מעורבת עמהם ומקבלם בסבר פנים יפות ונעלב מהם ואינו עולבם, מכבד להן ואפילו למקילין לו, ונושא ונותן באמונה, ולא ירבה באריחות עמי הארץ וישיבתן, ולא יראה תמיד אלא עוסק בתורה עטוף בציצית מוכתר בתפילין ועושה בכל מעשיו לפנים משורת הדין, והוא שלא יתרחק הרבה ולא ישתומם, עד שימצאו הכל מקלסין אותו ואוהבים אותו ומתאוים למעשיו הרי זה קידש את ה' ועליו הכתוב אומר ויאמר לי עבדי אתה ישראל אשר בך אתפאר"), סמ"ג (ל"ת ב'. כמו קובץ תורת האדם לאדם ח"ד ריש עמ' רל"ב, ודלא כברית משה ס"ק ז', ודיני דחיי לאוין ב'), חינוך (מצוה רצ"ה), ס' חרדים (פרק כ"ט סעי' ק"א), ח"ח (לאוין ו').
          1. עי' אגרת הרמב"ם (מאמר קידוש ה') – שהגדר "והייתם נקיים מה' ומישראל" [עי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' נ"ט ד"ה ואני].
          2. תלוי בעיני הבריות, אם הוא אדם חשוב – חיד"א (חיים שאל ח"ב סי' מ"ג אות ד' דין י"א, **לחומרא**), תשובות והנהגות (ח"ד סי' רי"א ד"ה ומה, **לקולא**).
       2. פירוש, חוטא 'ומחטיה אחרים' – רש"י (יומא דף פו. ד"ה חילול, שם ד"ה ולא, שם ד"ה כגון, שם דף פו: ד"ה מפרסמין, קידושין דף מ: ד"ה עבירה, שבת דף לג. ד"ה חילול, עי' דף נא. ד"ה אדם, סנהדרין דף פב. ד"ה שמואל), ר"ן (שבת דף יג: ד"ה חילול), רע"ב (יומא פרק ח' משנה ח'), עי' תוס' יו"ט (שם).
       3. א"ת המשנה אבות (פרק ד' משנה ד') – עי' תוס' יו"ט (שם ד"ה כל), תפארת ישראל (שם אות כ"ה), אורח מישרים (פרק ל"ב הע' י"ח), אנצוקלופדיה תלמודית (חלק ט"ו עמ' שנ"ח).
       4. מראי מקומות.
          1. ריטב"א (דף נא. ד"ה אדם) – "אדם חשוב שאני. פירוש שיש לו להחמיר [לפנים] משורת הדין בדבר שנראה לבני אדם שיש בו איסור כדי שלא יבא הרואה להקל יותר, וזה כלל גדול".
          2. מאירי (שבת דף נא. ד"ה מים) – "ומ"מ אדם חשוב ראוי לו שיחמיר אף במותר לו בכל מה שהבריות סבורות עליו שהוא קולא שכל שרואין אותו מיקל למדין הימנו דבר מתוך דבר ונמצא גורם תקלה".
          3. אורח מישרים (פרק ל"ב הע' י"ח), שרש"י לאו דוקא, לא מסתבר.
          4. דינא דחיי (לאוין ב'), שמפרש הרמב"ם וסמ"ג כמו רש"י, לא נראה.
    3. **גורם אנשים (גם גוים), להתרומן על מידת ה'** – רש"י (יומא דף פו. ד"ה באמר, שם דף פו: ד"ה מפרסמין, סנהדרין דף קז. ד"ה יאמרו, אבות פרק א' משנה י"א [עי' הרמב"ם והרע"ב שם לפירוש אחר]).
    4. **סכום**.
       1. יש ג' חלקים – רמב"ם (ל"ת ס"ג), סמ"ג (ל"ת ב' ), חינוך (מצוה רצ"ה).
       2. יש ד' חלקים – רש"י (עי' לעיל).
       3. צ"ב – סמ"ק (מצוה פ"ה ).
11. תשובה.
    1. **צריך מיתה למכפר** – גמרא (יומא דף פו.), רמב"ם (תשובה פרק א' הל' ד', "אבל המחלל את השם אע"פ שעשה תשובה והגיע יום הכפורים והוא עומד בתשובתו ובאו עליו יסורין אינו מתכפר לו כפרה גמורה עד שימות, אלא תשובה יום הכפורים ויסורין שלשתן תולין ומיתה מכפרת".
    2. **על איזה חלק של חילול ה' צריך כפרה ע"י מיתה**.
       1. רק חלק ב', כשיעשה אדם עבירה שאין בה תאוה – אורח מישרים (פרק ל"ב ס"ק י"ח), עבודת המלך (תשובה פרק א' הל' ד' ד"ה ומשייר).
          1. מראי מקומות – מפתח לרמב"ם (יסוד התורה פרק ה' הל' י"א ד"ה אעפ"כ, תשובה פרק א' הל' ד' ד"ה בשלא).
       2. ה"ה חלק ג', אדם חשיב – סמ"ג (ל"ת ב', וכדאי' בס' התשובה פרק א' הל' ד' ס"ק 45), עי' יראים (מצוה ש"מ), סמ"ק (מצוה פ"ה), רע"ב (יומא פרק ח' סוף משנה ח', "והני מילי כשלא חלל את השם, כלומר שלא חטא והחטיא אחרים, אבל אם חלל את השם אין כפרתו נגמרת עד שימות"), עי' תוס' יו"ט (שם), חפץ חיים (פתיחה להל' לשה"ר במ"ח לאו ו', "ומ''ש ובפרט אם הוא איש חשוב וכו'. שזה לשון הרמב''ם בסה''מ שם והחלק המיוחד הוא שיעשה אדם ידוע במעלה ובטוב פעולה אשר נראה בעיני ההמון שהיא עבירה ואין ראוי לנכבד לעשות דמיון הפועל ההוא אף על פי שהפועל מותר הנה הוא חלל השם ומייתי ע''ז גמרא דיומא בפ' יוה''כ בסופו היכי דמי חילול השם כגון דשקיל בשרא מבי טבחא ולא יהיב דמי לאלתר וכן כתבו כולם הסמ''ג והחינוך והספר יראים להרא''מ שאפילו דבר שהוא מותר מן הדין אך לעיני ההמון נראה דבר זה לאיסור עובר בזה על ל''ת דאוריתא של ולא תחללו את שם קדשי, שאין כח לא בתשובה לכפר ולא ביסורין למרק ולא ביוה''כ אלא כולן תולין ומיתה ממרקת שנאמר ונגלה וכו' עד תמותון כי ע''י שאדם חשוב עובר על התורה נעשה שם קדשו יתברך ותורתו חולין אצל ההמון").
          1. פשטות הגמרא (יומא דף פו.) – "אבל מי שיש חילול השם בידו, אין לו כח בתשובה לתלות, ולא ביום הכפורים לכפר, ולא ביסורין למרק. אלא כולן תולין, ומיתה ממרקת, שנאמר (ישעיהו כ"ב) ונגלה באזני ה' צבאות אם יכפר העון הזה לכם עד תמתון. **היכי דמי** חילול השם. אמר רב: כגון אנא. אי שקילנא בישרא מטבחא ולא יהיבנא דמי לאלתר ...".
       3. רק חלק ג', שגורם חילול ה' חוץ מעבירה – נאם דוד (הו"ד במפתח לשבועות פרק י"ב סוף הל' א').
       4. אם עובר על דין יהרוג ואל יעבור, לא צריך מיתה – אגרת הרמב"ם (מאמר קידוש ה', "וכל זה כשיהיה מחלל שם שמים ברצונו"), אג"מ (יו"ד ח"ב סוף סי' קכ"ט, "ופשוט לע"ד שאף שעל חלול השם איתא ביומא דף פ"ו שרק מיתה ממרקת, הוא רק על חלול השם ברצון אבל באונס מיתה כיון שעל אונס אין עונשין גם השי"ת בעונש החמור שנאמר בחלול השם לא יעניש").
       5. [אדם חשוב - לפי הרמב"ם.
          1. לא צריך מיתה – אורח מישרים (פרק ל"ב ס"ק י"ח), עבודת המלך (תשובה פרק א' הל' ד' ד"ה ומשייר).
          2. צריך מיתה – עי' גמרא (יומא דף פו., לשונו לעיל), סמ"ג (ל"ת ב'), סמ"ק (מצוה פ"ה), חפץ חיים (הל' לשה"ר במ"ח לאו ו', לשונו לעיל).
       6. אדם גדול - לפי רש"י.
          1. צריך מיתה – רע"ב (יומא פרק ח' סוף משנה ח').]
    3. **אם השעיר המשתלח מכפר**.
       1. מכפר – רע"ב (יומא פרק ח' סוף משנה ח', "אבל אם חלל את השם אין כפרתו נגמרת עד שימות. וכל זה בזמן שאין שם שעיר המשתלח, אבל בזמן שיש שעיר המשתלח הוא מכפר על כל העבירות קלות וחמורות, חוץ מעבירות שבין אדם לחברו שאין מתכפר לו עד שירצה את חברו").
       2. מראי מקומות – רמב"ם (תשובה פרק א' הל' ב'), **עי**' ברית משה (על הסמ"ג ל"ת ב' ס"ק י"ד).
    4. **קידוש ה'**.
       1. מכפר על חילול ה' – שערי תשובה (שער ד' אות ט"ז, תמיד, "עתה נדבר על מי שיש בידו עון חלול השם שלא יתכפר עונו ביסורים. והנה הקדמנו, כי יש לו רפואות תעלה אם יקדש את השם יתברך **תמיד**"), ר' בחיי (פסוק , כד הקמח, ערך חילול ה', "והזכיר שאע"פ שעון חלול השם חמור ביותר מצינו לו רפואה עם מה שיקדש את השם **באותו דבר שחללו** לפי שכל עבירה תמצא כופר בשיעשה אדם מצוה כנגדה כגון שתאמר ראובן חלל את השם ואם כנגד מה שחללו יקדשנו אז ינקה מעון חלול השם, ועל זה אמר הכתוב (ויקרא כב) ולא תחללו את שם קדשי ונקדשתי בתוך בני ישראל, לימדך הכתוב כי תקנת חלול השם בקדוש השם").
          1. מראי מקומות – אג"מ (יו"ד ח"ב סוף סי' קכ"ט, "ופשוט לע"ד שאף שעל חלול השם איתא ביומא דף פ"ו שרק מיתה ממרקת, הוא רק על חלול השם ברצון אבל באונס מיתה כיון שעל אונס אין עונשין גם השי"ת בעונש החמור שנאמר בחלול השם לא יעניש ... וא"כ מועיל לזה תשובה ותראה לקדש את השי"ת במה שאפשר בהנהגתה וכדומה").
       2. מכפר ע"י לימוד התורה – שערי תשובה (שער ד' אות ט"ז, "עוד תמצא לו כפרה בהגיונו תמיד בתורה ויגיעתו בה, כאשר אמרו רבותינו זכרונם לברכה (ראש השנה יח, א): 'אם יתכפר עון בית עלי בזבח ובמנחה' (שמואל א, ג, יד): בזבח ובמנחה אין מתכפר, אבל מתכפר בדברי תורה, ואף על פי שהיה עון בית עלי מחלול מצות קדשים, כמו שנאמר (שם פסוק יג): 'בעוון אשר ידע כי מקללים להם בניו'. והנה כי התורה רפואה לכל מכה נחלה מאד, על כן כתוב (משלי טו, ד): 'מרפא לשון עץ חיים'").
    5. מראי מקומות – מהרי"ט (ח"ב או"ח סי' ח' ד"ה היסורים), העמק שאלה (שאילתא קס"ז ס"ק י"ד).
12. שאר ענינים.
    1. **קידושין** (דף מ., מו"ק דף טז., חגיגה דף טז.) – "אמר רבי אלעאי הזקן: אם רואה אדם שיצרו מתגבר עליו, ילך למקום שאין מכירין אותו, וילבש שחורים ויתכסה שחורים ויעשה כמו שלבו חפץ, ואל יחלל שם שמים בפרהסיא".
       1. אינו פוסק כן, הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים – רי"ף (מו"ק דף ט., "וליתא לדרבי אלעאי אלא אע"פ שמתגבר יצרו עליו מיבעי ליה ליתוביה בדעתיה דקי"ל הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים"), רא"ש (מו"ק פרק ג' סוף סי' י"א, "וליתא לדרבי אילעאי אלא אע"פ שמתגבר יצרו של אדם עליו מיבעי ליה לאותובי יצריה דקי"ל (ברכות דף לג ב) הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים").
    2. **לענין מסים** – אג"מ (חו"מ ח"ב סי' כ"ט), תשובות והנהגות (ח"ד סי' שי"ט).
    3. **אם צריך לנתן מקום באוטובוס לזקן**.
       1. הגריש"א זצ"ל (מבקשי תורה ח"ד סי' רס"ב אות כ"ו, אשרי האיש יו"ד פרק מ"א אות ז') – "יש לדון אם חייבים בזה מצד הדין, מ"מ יש לעשות כן עכ"פ בזקן וזקנה, מכיון דהעולם נהגו כן אית בזה חשש חילול השם".
       2. אילת השחר (פר' קדושים פרק י"ט פסוק ל"ב) – "יש אנשים מבוגרים שעולים לאוטובוס מלא אע"פ שיודעים שאין מקום לשבת וסומכים על זה שיפנו להם מקום, ואע"פ שאין חיוב לקום, מ"מ יתכן שאם לא קמים יש בזה חילול ה'".
       3. עי' יו"ד סי' רמ"ד, לשיטות ומראי מקומות.
    4. מראי מקומות – רבינו בחיי (ערך חילול ה'), הר אפרים (פר' יתרו פרק ז' ד"ה מי שמחלל), בית יעקב (מהר"י בירב), ברית משה (על הסמ"ג לאוין ב' אות י"ד, ל"מ), ס' התשובה (פרק א' הל' ד'), תשובות והנהגות (ח"ד סי' רצ"ז ד"ה ודע), אנצוקלופדיה תלמודית (חלק ט"ו עמ' ש"מ).
       1. משך חכמה (משפטים פרק כ"א פסוק י"ד ד"ה במכילתא רעהו) – "במכילתא (פ' נח) רעהו להוציא אחרים, איסי בן עקביא אומר קדם מתן תורה היינו מוזהרים על שפיכות דמים [פירוש דישראל שהרג עו"ג אז חייב מיתה] לאחר מתן תורה תחת שהוחמרו הוקלו. פירוש, דבאמת גם כעת **אנו מוזהרין על רציחת אחרים**, ומה שפטור ישראל שהרג עו"ג (בימים הקדמונים) הוא משום שהוחמרו, פירוש שדמו של ישראל חשוב בעיני מלכו של עולם ולכך אינו נהרג עבור עו"ג, לכן הקלו העו"ג, שישראל ההורגן פטור, ולכן אמר (פ' נח) באמת אמרו פטור מדיני בשר ודם ודינו מסור לשמים, ומהאי טעמא נראה דאדם המזיק לעו"ג חייב לשלם אע"ג דאם הורגו אינו נהרג, ולא שייך בזה ולא יהא ממונו חמור מגופו, דטעמא דפטור בהורגו שקשה בעיני השם להרוג ישראל ויקר המותה לחסידיו משא"כ ממונו ודו"ק. ויתכן משום דישראל שהרג בן נח איכא מלבד חטא הרציחה עוד **עון דחילול השם** ית' וכמו שהפליגו בירושלמי אלו מציאות (ה"ה) ניחא ליה לשמוע בריך אלדדון דיהודאי מן כל אגר עלמא, כ"ש ברציחת גופו החלול השם, ובזה אמרו (יומא פו) אין יוהכ"פ ותשובה ויסורים כו' רק מיתה ממרקת כו' אם יכופר לכם העון עד תמותון, נמצא דיש עונש מיתה על חילול השם ואיך יכופר לו ע"י מיתה חטא הרציחה ועל כרחין דינו מסור לשמים ודו"ק".
       2. הגרח"ק שליט"א (פרק י"ח, סוף פרק כ"א) – "ולהיפך מי שמחבב כל אדם ועונה בדרך כבוד ובנימוס אפי' לקטנים ממנו (שזה קידוש ה' כמ"ש הרמב"ם ספ"ה מיסה"ת) הכל אוהבים אותו ומכבדים אותו וכמ"ש (בפ"ד דאבות) איזהו מכובד המכבד את הבריות ... וכך ראינו כל גדולי ישראל האמתיים שקבלו כל אדם בסבר פנים יפות ובסבלנות (חוץ מפעמים מיוחדים שצריך דוקא לגעור והכל לפי הענין) וזה הוא קידוש ה' שזוכין עי"ז לכל המעלות שאמרו חכמים וזוכה לרוה"ק כמ"ש בע"ז (כ' ב') ענוה מביאה לידי רוח הקדש".
       3. שבט הקהתי (ח"ג סי' של"ח) – "מי ששכר אחד שאינו שומר תו"מ לשמור הילדים שלו בשבת ולא עלתה על דעתו איסור של שכר שבת ואח"כ בא השומר לבקש שכרו והשוכר אינו יכול להסביר לו איסור דשכר שבת וא"א לשכרו על יום חול ולשלם לו בהבלעה השכר שבת ... נראה דהא דמתירין ליתן שכר שבת לצורך מצוה ה"ה דיש להתיר ליתן שכר שבת למנוע חיולו השם דאם לא יתן לו שכרו יחשוב החילוני דהדתיים הם גנבים ועושקי שכר שכיר ודאי דיש להתיר איסור שכר שבת משום **שלא יהיה חילול השם** ח"ו וכ"ש אם אין האיסור על הנותן רק משום לפנ"ע ודאי דיש להתיר הך איסור משום שלא יצא חילול השם מזה".