86 מאהבה ומיראה ב - הערות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' י"א מרחשון תשס"ז

סנהדרין דס"א:, איתמר העובד ע"ז מאהבה ומיראה, אביי אמר חייב רבא אמר פטור, אביי אמר חייב דהא פלחה, רבא אמר פטור אי קבלי' עלי' באלוה אין אי לא לא וכו', ואמר אביי מנא אמינא לה דתניא כהן משיח בעבודה זרה רבי אומר בשגגת מעשה וכו', האי שגגת מעשה דע"ז היכי דמי, אי קסבר בית הכנסת הוא והשתחוה לו הרי לבו לשמים, אלא דחזא אנדרטא והשתחוה לו אי קבלי' עלי' באלוה מזיד הוא, ואי לא קבלי' עלי' באלוה לאו כלום הוא.

**א'**

א] במש"א דאם קסבר ביהכ"נ והשתחוה לו הרי לבו לשמים, פירש"י, ז"ל, ולא השתחוה זה לעבודה זרה לא מזיד ולא שוגג הוא, אלא לשמים, שהרי לשמים נתכוין, ואפילו הי' יודע שזה הבית עבודה זרה הוא והוא משתחוה בתוכו לשמיםאין כאן עונש, שהרי אף משתחוה לבית הכנסת לא לבית הוא משתחוה אלא למי ששכן שמו עלי', עכ"ל.

והנה בפשוטו נ' דהא דמודה בזה אביי דאינו חייב, אף שיודע שזה הבית ע"ז הוא, ול"ד למאהבה ומיראה דחייב, הוא משום דאינו מכוין כלל להשתחוות לבית, ול"ד למאהבה ומיראה שה"ה מכוין להשתחוות לע"ז, וע"כ גם ל"ד למש"א לקמן דס"ד. דהפוער לפעור והזורק אבן למרקוליס חייב אף דמכוין לבזויי, דהתם מכוין הוא לפעור על הפעור ולזרוק אבן על המרקוליס, ומשא"כ הכא שאינו משתחוה כלל לבית, וזהו שהדגיש רש"י דאף משתחוה לביהכ"נ לא לבית הוא משתחוה אלא למי ששיכן שמו עלי', ומ' דאם הי' משתחוה לבית הי' אסור אף שלבו לשמים, אך אי"ז מוכרח, דיל"פ שכונתו שאילו הי' כוונת משתחוה לביהכ"נ להשתחוות לבית, הרי שאם יודע שבית ע"ז הוא בע"כ שכונתו להשתחוות לע"ז, וכ"ה ל' הריטב"א בשבת דע"ב:, ז"ל, ונראין דבריו שאין לחייב מיתה ולא קרבן אלא במי שעבד או שהשתחוה לע"ז וזה לא השתחוה אלא לשמים, עכ"ל.

ומצינו מפורש כן בד' היראים מ' ר"ע, ז"ל, לכן צריך אדם להזהר מע"ז כדרכה שלא יכשל אע"פ שאינו מתכוין, כגון שנושאין אליל על כתפיהן ומהלכין אחריהם גוים לקלון ע"ז הליכתה זו היא עבודתה הלכך צריך להזהר שלא ילך אחריהם אפילו הוא צריך לילך למקום אחד שהרי מכ"מ הולך הוא והליכה עבודה היא, ואע"פ שאינו דומה לפעור דהתם לע"ז קא מכוין, והכא ללכת לצורכו, ודומה כסבור בית הכנסת והשתחוה ונמצא ע"ז דאמרינן בשבת פ' כלל גדול דלא מחייב משום דלבו לשמים אע"פ שכופף קומתו מאחר שכוונת כפיפתו לשמים פטור, מ"מ צריך אדם להזהר ולא אשנויי סמכינן, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] אך יל"פ טעמים אחר בזה, דהנה בהא דבאנדרטא שרי היכא דלא קבלי' עלי' באלוה, צ"ב נמי מ"ש ממאהבה ומיראה דלאביי חייב.

והנה לדעת התוס' לקמן דס"ד. דאפי' אביי מודה היכא דכונתו לבזויי, ונ' בביאורו דהיינו משום דשאני מאהבה ויראה שה"ה מכוין לעבודה, ואך שאינו מכוין לקבלה כאלוה, אלא הוא עובדה מאהבת אדם ויראתו, ומשא"כ בדמכוין לבזויי שאינו מכוין כלל לעבודה.

אשר לפ"ז הרי ה"נ באנדרטא אם לא קיבלה עלי' באלוה, הרי אינו מכוין כלל לעבדה, אלא משתחוה לה לכבוד המלך, וע"כ לי"ב איסורא, וכ"ה מבו' בשטמ"ק בכריתות ד"ג: בשם הרא"ש, עייש"ה.

ויל"פ עוד, ושו"ר כעי"ז באור גדול דכ"ג. לישב הקו' מ"ש לצעורי ממאהבה ומיראה, דחלוק עושה מאהבה ומיראה, דכיון שעושה מכח הגוי המצוה אותו, ע"כ ה"ז מתפרש כדעת הגוי, וע"ד שכתב הערול"נ בכריתות הבאנו דבריו להלן סק"ט.

אמנם לדעת ש"ר דס"ל דאף היכא דמכוין לבזויי חייב, צ"ע דא"כ מ"ט באנדרטא ה"ה פטור.

ג] ומצינו הטעם בזה בחי' הריטב"א בשבת, ז"ל, פרש"י ז"ל צורת המלך שאינה עומדת [לשם אלהות] אלא שהיתה עשוי' לכבוד כאנדרטי של מלכים, ויפה פירש, והיינו דבעינן לקבלה עלי' דאילו בע"ז נעבדת אפי' בדלא קבלי' עלי' באלוה הוא מחייב כיון שהשתחוה לה בדרך עבודה, עכ"ל, והיינו דרש"י שם לא פירש כפי' בסוגיין דאיירי באנדרטא שיש שעובדין אותה ורק הוא לא ידע שהיא נעבדת, אלא איירי באנדרטא שכלל אינה נעבדת, וע"כ בזה אם לא קיבלה באלוה ודאי לאו כלום היא, וכפשוט, וכ"ה בחי' המיוחסים להר"ן בשם הרא"ה, וכ"ה מבו' בשו"ת הריב"ש סי' ק"י, עיי"ש.

ולפ"ז פשוט, דע"כ ל"ד למאהבה ומיראה דלאביי חייב, דשאני מאהבה ומיראה דהוי זה ע"ז הנעבדת, ומשא"כ באנדרטא שאינה נעבדת כלל, ע"כ ודאי דכל שאינו משתחוה לה אלא לכבוד המלך לאו כלום הוא.

וכ"ה מפורש בחי' הר"ן בשבת שם , שכתב דאילו הוי זה ע"ז הי' הדין תלוי בפלוגתת אביי ורבא בדין מאהבה ומיראה, אמנם בפרט זה שכתב הר"ן דאילו הי' זה ע"ז הי' תלוי בפלוגתת אביי ורבא, וכ"נ בריב"ש שם, הנה בד' הריטב"א וחי' המיוחסים להר"ן מ' להדיא דבזה הוא חייב לכו"ע, - וצ"ל לדעתם דבמאהבה ומיראה יש לפטור טפי, כיון שאינה עובד לה מדעתו, וכמש"כ הריב"ש, או דנימא דהתם יש לפטור טפי משום שה"ז מתפרש שאין כונתו לעבודה ולקבלת אלוה כיון שעושה כן מפני אהבה ויראה, ומשא"כ באנדרטא.

ד] והנה אמנם כ"ז ניחא לפ"מ שפירש"י בשבת דאיירי באנדרטא שאינה נעבדת, אך לפ"מ שפירש"י בסוגיין דאיירי באנדרטא הנעבדת, קשיא דא"כ מ"ט מודה אביי דפטור.

והנה בפשוטו נ', דזה נתישב במש"כ רש"י דבאנדרטא איירי שאינו יודע כלל שהיא נעבדת, וע"כ כל שלא קבלי' באלוה אי"ז כלל מעשה עבודה, ול"ד להיכא שיודע שהיא נעבדת והוא אינו מכוין לעבדה, ויל"פ דהוא משום דהיכא שיודע שהיא נעבדת ע"כ מתפרש המעשה כמעשה עבודה, ומשא"כ היכא שאינו יודע.

אמנם הנה הרמ"ה בסוגיין מפרש כפירש"י, ואילו לקמן דס"ב: מפורש בדבריו דהעובד ע"ז מאהבה ויראה ואינו יודע שהיא ע"ז, חייב קרבן, וצ"ע מ"ש זמ"ז, ולדעתו גם אין לומר כמש"נ עפי"ד התוס' לקמן דס"ד. דהיכא דמכוין לבזויי מודה אביי דפטור, שהרי בדבריו בסוגיין מפורש דאף היכא דמכוין לבזויי חייב, ודעתו דאף רבא מודה דחייב אם לא פירש להדיא שה"ז מאהבה ומיראה, ולפ"ז תיקשי גם לרבא דמ"ט באנדרטא לא מיחייב, (אך ע"ז י"ל, דהיכא שאין יודע שהיא נעבדת, דמי להיכא שפירש שעובד מאהבה ומיראה דס"ל לרבא דפטור).

ה] ונ' לישב, דשאני העובד ע"ז מאהבה ומיראה, דכונתו לעשות מעשה העבודה, ואך שאין מקבלה עליו באלוה, ואף הפוער לפעור ומכוין לבזויי, הרי כיון שזהו גופא העבודה לבזותה, וכמבו' בסוגיא לקמן דס"ד. בסבטא בן אלס, וע' תו"ח לקמן דס"ד. שהוכיח כן מהתם, נמצא דכל שנתכוין לבזותה נתכוין לעשות מעשה העבודה, ואך שלא נתכוין לעבדה בכך, ומשא"כ במשתחוה לאנדרטא דע"ז לכבוד המלך, הרי אינו מכוין לעשות מעשה העבודה, שהרי מעשה העבודה הוא להשתחוות לכבוד הע"ז, והוא משתחוה לכבוד המלך, וע"כ בכה"ג מודה אביי דפטור, ועי' בתו"ח לקמן דס"ד שכתב כחילוק זה.

ועיקר ד"ז דמשתחוה לכבוד המלך עדיף ממשתחוה מאהבה ומיראה, מבו' גם בד' הרמ"ה שם שהאריך להוכיח דהיכא דמשתחוה מאהבה ומיראה לדבר שאינו נעבד מודה אביי דפטור, ולא למד לזה מד' הגמ' המפורשים באנדרטא דאם משתחוה לכבוד המלך לאו כלום הוא, ובע"כ דשאני משתחוה לכבוד המלך שאין כונתו כלל למעשה העבודה, וכמש"נ.

ולפ"ז נ', דאף היכא שיודע שהיא ע"ז ומשתחוה לה לכבוד המלך ה"ה פטור, ומה שהוצרכו רש"י והרמ"ה לפרש דאיירי שאינו יודע שהיא נעבדת, למדתי הטעם בזה מד' הרמ"ה שם, ז"ל, ופעמים שנעבדים וזה הי' סבור שאי"ז נעבד "דהיינו שגגת מעשה" ובא והשתחוה לה, עכ"ל, והיינו דלס"ד דגמ' דס"ל שה"ה חייב, בע"כ דהא דהוי שגגת מעשה הוא משום שלא ידע שהיא נעבדת, וזהו דפריך דממ"נ, אם קבלי' עלי' באלוה, ה"ה חייב אף שאי"ז ע"ז, ומזיד הוא, ואם לא קבלי' עלי' באלוה, ה"ה פטור אף דע"ז היא, אך אה"נ מש"א דאם לא קבלי' עלי' באלוה לאו כלום הוא, היינו אף בשיודע שהיא נעבדת.

ו] אמנם הנה שו"ר ברמ"ה לקמן דס"ד. שכתב בההיא דר' מנשה, ז"ל, ואע"ג דר' מנשה לא איכוין כלל לשום עבודה כלל ואפי' לאביי כה"ג פטור, עכ"ל, ומבו' דכל הא דמחייב אביי במאהבה ויראה, הוא משום שמתכוין לעבודה, ואך שאינו מקבלה באלוה.

וצ"ל לפ"ז, דהא דהפוער לפעור חייב אף שמתכוין לבזותו, הוא משום שיודע שזוהי עבודתו, וע"כ כל שמתכוין לעשות מעשה זה ה"ה מתכוין לעשות מעשה העבודה, ומשא"כ ר' מנשה דל"ה ידע דהיא מרקוליס, ולא נתכוין כלל לעשות מעשה עבודה, ע"כ מודה אביי דפטור.

ולפ"ז נ' ברור דמה"ט הוא דפטור היכא שמשתחוה לאנדרטא לכבוד המלך, דכיון שאינו יודע שהיא נעבדת, הרי אין כונתו כלל למעשה עבודה, וע"כ הוא דפטור.

ולפ"ז נמצא, דכ"ז הוא בשאינו יודע שהיא נעבדת, אך היכא שיודע שהיא נעבדת, תו כל שמשתחוה לה הרי מתכוין לעשות מעשה עבודה, וכל כה"ג מחייב אביי, וז"ב.

ויש לסייע לפי' זה מל' הר"ח בשבת דע"ב:, ז"ל, ואי לא קבלה עלי' באלוה, "כיון דבשוגג השתחוה כנגד האי אנדרטא" לא מיחייב, דהא לא עביד מידי, עכ"ל.

ז] ונמצא לן ג' שיטות בדין משתחוה לאנדרטא לכבוד המלך, דלדעת התוס' לקמן דס"ד. ודעימייהו אף באנדרטא הנעבדת מודה אביי דאינו חייב, ודעת הריטב"א ודעימי' דאיירי רק באנדרטא שאינה נעבדת, אך באנדרטא הנעבדת חייב, והר"ן כתב דבאנדרטא הנעבדת תלי בפלוגתת אביי ורבא, ודעת רש"י בסוגיין והרמ"ה, דהגם דבאנדרטא הנעבדת חייב, מ"מ אם לא ידע שהיא נעבדת ה"ה פטור אף לאביי.

ח] והנה מעתה כאשר נבא לדון מ"ט היכא דלבו לשמים פטור, הרי דלדעת התוס' לקמן דס"ד. דכל היכא שאין כונתו לעבוד את הע"ז בזה פטור, הרי דמה"ט יש לפטור היכא דלבו לשמים, ולדעת הרמ"ה דהיכא שאין כונתו למעשה העבודה פטור, הרי דמה"ט יש לפטור היכא דלבו לשמים, ואך לדעת הריטב"א ודעימי' דס"ל דאף היכא שאין כונתו למעשה העבודה חייב, צ"ל דהא דהיכא דלבו לשמים פטור הוא משום דאינו משתחוה כלל לע"ז, וכנ"ל.

ט] ובעיקר הך דינא דהיכא דלבו לשמים פטור משום הני טעמי שנתבארו, צ"ע דא"כ מ"ט אמרי' בע"ז דיהרג ואל יעבור ואף באנסוהו להשתחוות לבהמתו, הרי יכול להשתחוות ויהא לבו לשמים.

וכבר עמד בזה הריטב"א בשבת דע"ב:, וכתב בזה, ז"ל, אבל לכתחילה הרי זה בכלל יהרג ואל יעבור שאם אנסוהו להשתחוות לע"ז או לעבדה אינו יכול לומר אעשה כן ויהא לבי מסור לשמים, דא"כ לא משכחת בע"ז יהרג ואל יעבור, אלא ודאי שאני שלא אמרה תורה שיהרג מפני שיש במעשה ע"ז ממש אלא מפני קדוש השם להוציא מדעת הבאים להעבירו ואזהרתי' מונקדשתי בתוך בני ישראל, עכ"ל.

ובערול"נ כריתות ד"ג. כתב בזה, דל"מ לבו לשמים רק כשעושה מעשה מעצמו בלי שתלוי בדעת אחרים, אבל כשרוצין ממנו שישתחוה לע"ז ומשתחוה לפני', ל"ש שלבו לשמים, כיון שעושה ע"פ ציווי של אחרים מסתמא ג"כ כונתו כן, אם לא שאומר בפירוש שאינו עושה רק לשמים.[[2]](#footnote-3)

י] וילה"ע עוד במש"כ התוס' דהא דלא השתחוה מרדכי להמן, הוא משום שהיו צלמים על לבו, וצ"ע דהניחא הא דלא נשתחוה להמן גופי', הגם דמצי למימר שלבו לשמים ואינו משתחוה להמן כלל, יל"פ דהוא או משום קידוש ד' וכמש"כ הריטב"א, או משום דכל שעושה ע"פ ציווי אחרים מסתמא ג"כ כונתו כן, אך הכא שלא ציוה המלך להשתחוות לצלמים אלא להתשתחוות להמן גופי', וכמבו' בל' המדרש באסתר רבה פר' ז' ובפדר"א פמ"ט, א"כ מ"ט לא השתחוה לו, ואולי י"ל דגם בזה איכא קידוש השם, שהרואים חושבים שמשתחוה לצלם, אך אי"ז מתישב כ"כ שהרי התוס' בתי' קמא לא ניח"ל בזה.

ואולי באמת התוס' פליגי ע"ד רש"י, וס"ל דלא שרי בלבו לשמים אלא היכא שאין יודע שבית זה הוא ע"ז, אך היכא שיודע שבית זה הוא ע"ז בע"כ מתפרש שהוא משתחוה לע"ז, וצ"ע בזה.

?שוב מצאתי בס' חמרא וחיי לקמן דס"ה. שהביא מתוס' ? ז"ל,?, ולהדיא דלא מיפטר בלבו לשמים, אלא היכא שסבור ביהכ"נ הוא, וכמש"נ בדעת התוס'.?

?ויש להעיר דמ"ש מדינא דפ"ק דע"ז, דלא אסרי' לשחות ולשתות מן המעין אלא משום מראית העין ואי"ז אסור מדינא, וא"כ ה"נ כל שמתכוין להשתחוות לשמים מ"ט יהא זה אסור, ואפשר דמפרשי דאף הכא כונתו להשתחוות לביהכ"נ משום כבוד שמים, ואולי יש לחלק עוד בין היכא שאין כונתו כלל למעשה השתחואה, להיכא שכונתו להשתחוות, דממילא הויא ההשתחואה לכל מה שלפניו, וצ"ע בזה.?

וע' עוד בתרוה"ד סי' קצ"ז בדין אם מותר להשתחוות לכומר שיש לו שתי וערב על לבו, והובא ברמ"א סי' ק"נ ס"ג, וע' בזה גם בשו"ת מהר"ם אלשקר סי' ע"ו, ובביאור הגר"א שם תמה ע"ד הרמ"א מד' התוס' בסוגיין, וכן תמה בס' חמרא וחיי בסוגיין, עיי"ש באורך, ולמש"נ דלדעת רש"י ודעימי' אין לאסור בזה, יש לקיים פסק זה.[[3]](#footnote-4)

אך אכתי יש לדון לאסור בזה משום מראית העין, וכמו שאסרו לשחות ולשתות ממעין המושך מים לפני ע"ז, מפני שנראה כמשתחוה לע"ז, וע' בזה בתרוה"ד ובביאור הגר"א שם, ובהך איסורא דמראית העין, פליגי הראשונים אם אמרי' בזה יהרג ואל יעבור, ועי' רמ"א יו"ד סי' ק"נ ס"ג וביאור הגר"א שם, ואכמ"ל.

ובהג"א פ"ק דברכות סי' ט"ו הביא מאו"ז, דמי שמתפלל ובא גוי כנגדו ובידו דמות ע"ז, אל ישתחוה במודים אף על פי שלבו לשמים, והובא בשו"ע או"ח סי' קי"ג סעיף ח', ועיי"ש במג"א ובמ"ב.

יא] שוב מצאתי בשו"ת הרמב"ם סי' תמ"ח, ז"ל, אלו הישמעאלים אינם עובדי ע"ז כלל, וכבר נכרתה מפיהם ומלבם והם מיחדים לקל יתעלה יחוד כראוי וכו', ואם יאמר אדם שהבית שהם מקלסין אותו בית ע"ז הוא וע"ז צפונה בתוכו שהיו עובדין אותה אבותיהם, מה בכך, אלו המשתחוים כנגדו היום אין לבם אלא לשמים, וכבר פירשו רז"ל בסנהדרין שאם השתחוה אדם לבית ע"ז והוא סבור שהוא ביהכ"נ הרי לבו מסור לשמים, וכן אלו הישמעאלים היום כולם טף ונשים נכרתה ע"ז מפיהם וכו', אבל ביחוד השם יתעלה אין להם טעות כלל, ובאמת שהי' לישמעאלים מקודם באותם המקומות ג' מיני ע"ז פעור ומרקוליס וכמוש וכו', פעור עבודתו שיפעור עצמו לפניו או שיניח ראשו ויגבי' ערותו למולו כמו שאלו הישמעאלים משתחוים היום בתפלתם, ומרקוליס עבודתו ברגימת האבנים, וכמוש עבודתו בפריעת הראש ושלא ילבש בגד תפור וכו', אבל הישמעאלים היום אומרים זה שנפרע ראשנו ושלא נלבש בגד תפור בתפירות הוא כדי להכנע לפני הקל יתעלה ולזכור היאך יעמוד האדם מקברו, וזה שנשליך האבנים בפני השטן אנו משליכים אותם כדי לערבבו, ואחרים מפקחיהם נותנים טעם ואומרים צלמים היו שם ואנו רוגמים במקום הצלמים כלומר שאין אנו מאמינים בצלמים שהיו שם ודרך בזיון להם אנו רוגמין אותן, ואחרים אומרים מנהג הוא, כללו של דבר אע"פ שעיקר הדברים יסודם לע"ז, אין אדם בעולם משליך אותם האבנים ולא משתחוה לאותו המקום ולא עושה דבר מכל הדברים לשם ע"ז לא בפיו ולא בלבו, אלא לבם מסור לשמים, עכ"ל.

ומ' בד' הרמב"ם, דאף אם כונתם להשתחוות לבית, שהוא בית ע"ז, מ"מ כיון שאין כונתם לשם ע"ז אלא לבם מסור לשמים, אינם עובדי ע"ז, ולמדה ממש"א בגמ' דאם סבור ביהכ"נ הוא והשתחוה לו הרי לבו לשמים.

ונ' שהטעם בזה הוא, משום שאין דעתם שבית זה בית ע"ז הוא, וע"כ דמי לסבור ביהכ"נ הוא והשתחוה לו דאינו חייב, וע"כ הוא דל"ד לפוער לפעור וזורק למרקוליס דחייב אף דמכוין לבזויי, ומשמעות ד' הרמב"ם בפ"ג מע"ז ה"ה דהיינו אף היכא שאינו מכוין לעבדו באותו בזיון, וכן מבו' בד' הכס"מ שם ה"ו, אך הלח"מ בהל' ו' פירש בדעת הרמב"ם דהיינו רק היכא שמכוין לעבדה באותו בזיון, עיי"ש.

ולפ"ז אין לפטור בלבו לשמים, אלא היכא דסבור דביהכ"נ הוא, אך כל שיודע שבית ע"ז הוא והשתחוה, הגם דלבו לשמים, מ"מ הוא חייב, וזה כמש"נ בדעת התוס', וצ"ע עוד בזה.

**ב'**

יב] דעת הרמב"ם דע"ז מיראה היינו מיראתה שמא תזיקנו, וכ"ה בפי' הר"ח וחי' הרמב"ן בשבת דע"ב:, וברמ"ה ורבינו יונה בסוגיין, והמאירי והר"ן בסוגיין, והריב"ש בסי' ק"י, וחי' שנד' ע"ש הר"ן בשבת תמהו ע"ז, ע' בדבריהם.

והנה המאירי הוסיף להקשות, ז"ל, שאם הכוכב יורה עליו לרעה ומתפלל לו אין לך קבלת אלוה יותר מזה, ואפי' יודה בסיבה אחרת, עכ"ל, וכעי"ז כתב הר"ן, ז"ל, אלא משמע לי, דכל שעובד איזה עבודה לשום צורה כדי שיגיע לו ממנה איזה תועלת, הרי נתן לה אלהות ושררה ע"ז הענין, ולפיכך עובדה, והוא ענין ע"ז, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

יג] והנה הר"ן הוכיח כדבריו ממש"א בגמ' דמקטר לשד הוי זה ע"ז, וסתם מקטר לשד שאינו מקבלו באלוה ואפ"ה קרי לי' ע"ז.

אך הנה באמת בגמ' לקמן דס"ה. ובכריתות ד"ג: מבו' דאם מקטר לשד ע"מ לחברו אי"ז ע"ז, ופירש"י בכריתות, ז"ל, ע"מ לחברו, שיתחבר אליו ויסייענו בכשפיו, ולא קיטר לו לשם אלוה, עכ"ל, והרי להדיא דאדרבה כל הא דמקטר לשד הוי ע"ז הוא בשמקטר לו לשם אלוה.

וכ"ה בפסקי הרי"ד לקמן דס"ה., ז"ל, במקטר לחברו, פי' אינו מתכוין בהקטרה זו כדי לעובדו ולקבלו עליו באלוה, אלא מקטיר לו כדי לחברו אליו ולפייסו שיעשה לו רצונו, ואי"ז עובד ע"ז עד שיקבלו עליו באלוה, עכ"ל.

והנה כתב הב"י ביו"ד סי' קע"ט, ז"ל, וכתב רבינו ירוחם בשם הרמ"ה דמהא שמעינן שהמקטר לשד לחברו ולכופו לעשות רצונו חייב משום בעל אוב עכ"ל, ואיני יודע מה ענין בעל אוב לזה, ונראה שצריך למחוק משום בעל אוב וחייב משום עבודה זרה קאמר, עכ"ל.

ובש"ך שם סקכ"ב כתב ע"ד הב"י, ז"ל, ותימה דבפרק ד' מיתות אמרינן אלא אמר עולא במקטר לשד, א"ל רבא מקטר לשד עובד ע"ז הוא אלא אמר רבא במקטר לחבר וכו', אלמא דמקטר לשד חייב משום בעל אוב, ועי' באר שבע בכריתות שם שתמה ע"ד הב"י, ונראה ליישב דס"ל לב"י דש"ס משמע דמקטר לחבר היינו שמקטר סתם וע"י הקטרה נעשה שמתחברים עם השדים וחייב משום בעל אוב וכמ"ש רש"י, אבל כשמקטר לשד אע"פ שעשה כן לחבר השדים חייב משום ע"ז, דאל"כ מאי קא מקשה רבא לעולא, דלמא איהו במקטר לשד כדי לחבר השדים קאמר, אלא ודאי לא משכחת בשום ענין מקטר לשד דאינו חייב משום ע"ז, והרמ"ה דנקיט בהדיא מקטר לשד כלישנא דעולא אם כן אפי' כדי לחברו לעשות רצונו חייב משום ע"ז, ועוד דע"כ משום ע"ז קאמר, דאל"כ מאי קאמר שמעינן מהא היינו הך וכ"ש הוא, אלא ודאי הכי קאמר שמעינן מהא מדלא מוקי לדעולא במקטר לשד כדי לחברו, אלמא מקטר לשד בכל ענין חייב משום ע"ז, עכ"ל.

אמנם אחר שזכינו לד' הרמ"ה, מפורש בדבריו דכל כה"ג לי"ב משום עבודה זרה, ומפרש כן למילתא דרבא, עיי"ש, ומה שהוכיח הש"ך מלישנא דשמעינן מינה, הנה באמת ברמ"ה שלפנינו ליתא לתיבות אלו, גם מה שהוכיח הש"ך דמאי מקשה רבא לעולא, דילמא איהו במקטר לשד כדי לחבר השדים קאמר, הנה באמת בסוגיא דכריתות משני הכי להדיא, דאמר רבא במקטר לשד ע"מ לחברו, וכבר עמדו בזה הערול"נ בכריתות שם, והמגי' לביאור הגר"א ביו"ד שם.

ומצינו עוד בזה בשה"ג פ"ב דע"ז ד"ח: בשם הריא"ז, והוא בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ד דין י', ז"ל, ונראה בעיני שהמתוק שעושין הנשים וכו' וכן העישון שמעשנות מותר, שלא חייבה תורה בבעל אוב אע"פ שמקטר לשד אלא מפני שמעלה המת וכו', וגם אין בהם משום חובר חבר שאינם מתכונים לחבר השדים אלא לרצותם על רפואת החולה ושלא יזיקוהו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דשרי להקטיר לשדים כדי לרצותם על רפואת החולה ושלא יזיקוהו, וליכא בזה משום ע"ז, ועמש"כ הריא"ז בקונט' הראיות הבאנו דבריו להלן סקכ"א, ועי' עוד בשו"ת הרדב"ז ח"ג סי' ת"ה, וע' בענין זה באורך בשו"ת חיים ביד להגרח"פ סי' ל"ד.

יד] ולפ"ז הרי לכאו' אדרבה מהתם מקור להרמב"ם דכל שאינו עושה לשם אלהות ממש לא חשיב ע"ז.

והאמנם כ"ז הוא לדעת רבא, אך לדעת אביי לכאו' איכא בזה משום ע"ז, וזה מתישב היטב דהתם רבא קאמר להך שנויא דמקטר לשד ע"מ לחברו, ואזיל לטעמי' דכל מאהבה ומיראה לי"ב משום ע"ז, וכ"ה מפורש בקונט' הראיות להריא"ז שהבאנו להלן סקכ"א דמש"א התם דאינו עובד ע"ז הוא כרבא דהעובד מאהבה ומיראה פטור.

אך נ' דל"ד, דשאני שדים שבאמת בידם להרע ולהיטיב והם בעלי בחירה, וה"ז כאדם, וכאשר כן מת' בד' הריא"ז דמהני מה שעושות הנשים לרצות השדים על רפואת החולה ושלא יזיקוהו, והרי דהוו בעלי בחירה, וכ"נ בכמה דוכתי, ומשא"כ במשתחוה לשאר מילי, דזה גופא שנותן להם כח, הוי זה בכלל ע"ז, וכמש"כ הראשונים,[[5]](#footnote-6) אך הריא"ז בקונט' הראיות (הבאנו דבריו להלן סקכ"א) מדמה דכ"ה דמותר להשתחוות לשדים כדי לעשות לו חפציו, ה"נ מותר להשתחוות למלאך כדי שיעזור לו ויליץ בעדו, עיי"ש.

ומצאתי כן בשו"ת חיים ביד שם, ז"ל, אכן נראה דיש חילוק בזה בין עובד לע"ז ואינו מקבלה לאלוה אלא משום שחושב שיש בידו להרע או להטיב, דעם כ"ז חייב משום כי כיון שהם אבן דומם פה להם ולא ידברו וחושב שיש להם כח להרע ולהטיב הויא לתא דע"ז אפי' אינו מקבלו לאלוה, כי כך גזרה חכמתו ית' לאסור עבודה זרה אפי' בכה"ג, משא"כ כשעושה איזה דבר לגבי השדים ולשאול מהם לבל ירעו ובל ישחיתו, כי יש כח בידם להרע ולהטיב, בהא ודאי דאין איסור כל שלא קיבל לאלוה ואדון ופטרון, כ"א שחושב שבא החולי מצידם ומבקש מהם שיקילו מחוליו וכו', דבשלמא בעובד ע"ז לעץ ואבן כשחושב בדעתו שיש בידה להרע ולהטיב ומבקש ממנה איזה דבר הרי פנה דעתו להבל וריק שיש בידה כח, וכל איסור ע"ז עצמה מה שאסרה תורה הוא גם בכה"ג וכו' משא"כ בעושה איזה בקשה ועבודה לשדים דהא מיהא הם בעלי חיים ובחיריים שיש בידם להרע ולהטיב, וכשנתן להם איזה דבר כדי לרצותם לבל יריעו ובל ישחיתו, בהא אפי' עושה איזה עבודות כל שחושב בדעתו שאינו מקבלו לאלוה אלא כונתו ומגמתו לפייסם ולשוחדם כדי להבריחם ולהרחיקם מעליו שלא יזיקוהו נראה דבכה"ג דאין בזה איסור כלל, כי לפי האמת הם בעלי חיים ובידם להרע ולהטיב, עכ"ל.

אך לדעת הרמב"ם דהשדים אינם אלא דמיון בעלמא, יש להוכיח משם אם נפרש כפירש"י דליכא בזה משום ע"ז.

טו] ויש להעיר עוד, דלפי ל' הרמ"ה שמקטר לשד לחברו "ולכופו" לעשות רצונו, י"ל דע"כ הוא דלי"ב משום ע"ז, דאי"ז כלל עבודה לשד, אלא ע"י ההקטרה ה"ה כופה להשד לעשות רצונו, וה"ז כהשבעת מלאכים דשרי, וז"פ.

וע' עוד במאירי לקמן דס"ה., ז"ל, המקטר לשד "בכוונת קבלת ממשלתו" הרי זה ע"ז, אבל אם לא כיון אלא לעשות על ידו איזו פעולה וכו', עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' דפליג ע"ד הרמב"ם, וע"כ הוא דמפרש דכל היכא שהמקטר בכוונת קבלת ממשלתו, חשיב כקבלת אלהות, ורק היכא שאינו מכוין כלל להיות תחת ממשלתו, אלא כונתו לעשות על ידו איזו פעולה, הוא דל"ה זה בכלל ע"ז.

טז] ובעיקר דין זה ילה"ע לדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם רפ"א מהל' ע"ז, ז"ל, בימי אנוש טעו בני האדם וכו', אמרו הואיל וד' ברא כוכבים אלו וגלגלים להנהיג את העולם ונתנם במרום וחלק להם כבוד והם שמשים המשמשים לפניו, ראויין הם לשבחם ולפארם ולחלוק להם כבוד, וזהו רצון הקב"ה לגדל ולכבד מי שגדלו וכבדו, כמו שהמלך רוצה לכבד העומדים לפניו, וזהו כבודו של מלך, כיון שעלה דבר זה על לבם התחילו לבנות לכוכבים היכלות ולהקריב להן קרבנות ולשבחם ולפארם בדברים ולהשתחוות למולם, כדי להשיג רצון הבורא בדעתם הרעה, וזה הי' עיקר ע"ז, וכך היו אומרים עובדי' היודעים עיקרה, לא שהן אומרים שאין שם אלוה אלא כוכב זה וכו', כלומר הכל יודעים שאתה הוא לבדך אבל טעותם וכסילותם שמדמים שזה ההבל רצונך הוא, עכ"ל, ובר"פ ב' כתב, ז"ל, ואע"פ שהעובד יודע שה' הוא האלקים והוא עובד הנברא הזה על דרך שעבד אנוש ואנשי דורו תחלה הרי זה עובד ע"ז, עכ"ל.

ובפשוטו מ' בד' הרמב"ם, דאיסור ע"ז הוא אף בשאינו עובד בכוונת אלהות, אלא שעובד דרך כבוד, שכן עבדו דור אנוש, וצ"ע דא"כ מ"ט יש לפטור במאהבה ומיראה.

אמנם הנה בד' הרמב"ן בפר' יתרו נ' דכל ע"ז היא בשמקבל להיות תחתיו, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דפטרי' במאהבה ומיראה.

ואולי שאני מתכוין להציל עצמו, שאין כונתו אלא שתדמה הע"ז שעובדה, ואין כונתו באמת לעבדה, ובחשק צורה זו י"ל דכל האיסור הוא דוקא בשמכבדן מפני שהם משרתי ד' וכיו"ב, דזה הוי סרך ע"ז, ולא בשעובדה מפני צורתה הנאה, וצ"ע.

יז] גם ילה"ע בהא דילפי' מקרא דלא תשתחוה להם דאתה משתחוה לאדם, והנה בד' הרמ"ה לקמן דס"ב. מבו' דאי"ז דין מסוים באדם, עיי"ש שלמד מזה דמודה אביי דשרי להשתחוות מאהבה ומיראה לדבר שאינו ע"ז, וכ"נ מוכח מד' התוס בשבת דע"ב:, שכתבו, ז"ל, ומההיא גופא נמי יש לדקדק דחייב אע"ג דלא קבל עלי' באלוה דמשמע דאסר נעבד כהמן דומיא דאדם שכמותך דשרי והיינו בלא קיבלו עליו באלוה, עכ"ל, ולפ"ז נמצא, דליכא דין מסוים באדם, אלא הא דשרי הוא משום דבע"ז שאינה נעבדת שרי להשתחוות מאהבה ומיראה, ואף לדעת אביי דאסר מאהבה ומיראה, צ"ל דכ"ז הוא בשעובדין אותה כולם מחמת זה, ולא בשעבדה הוא לבדו מאהבה ומיראה, וכ"ה בריב"ש סי' ק"י, וע' להלן סקכ"א שהבאנו ד' הריא"ז שכתב להדיא דאין חילוק בין אדם לשאר הבריות, עיי"ש, וע' בחי' הר"ן בסוגיין במה שפירש בהא דאתה משתחוה לאדם.

אך לדעת הרמב"ם שנ' דעתו דאסור להשתחוות אף לצבא השמים אף דרך כבוד, לכאו' בעי' היתר מסוים באדם, וע' להלן סק"כ שהבאנו שמפורש כן בד' הריקאנטי, וכ"נ גם בד' דרשות הר"ן, וצ"ע דמ"ט השמיט הרמב"ם לזה.

ויש לציין לל' השאילתות ש' נ"ב, ז"ל, ת"ר אשר בשמים לרבות חמה ולבנה כוכבים ומזלות ממעל לרבות מלאכי השרת אשר בארץ לרבות הרים וגבעות ימים ונהרות אפיקים וגיאיות מתחת לרבות שלשול קטן ואשר במים לרבות דגים שקצים ורמשים, ודאי בשר ודם חד לחברי' "דלאו דירכא דאלהותא הוא" שפיר דמי למיסגד שנ' לא תשתחוה להם להם אי אתה משתחוה אבל אתה משתחוה לבשר ודם שכמותך, עכ"ל.

ויש לציין עוד לפלוג' רש"י ותוס' בזבחים דק"ח: אם מעלה להדיוט חייב משום ע"ז, עיי"ש.

יח] ובעיקר ד' הרמב"ם דאף המשתחוה דרך כבוד משום שסבור שזהו כבוד של הקב"ה, הוי בכלל ע"ז, יש להוסיף מש"כ הרמב"ם במו"נ ח"א פל"ו, ז"ל, אלא שהכופרים ההם עם היותם מאמינים מציאות הבורא, "אחר שנתלית כפירתם בחק שהוא לבורא יתעלה לבד, ר"ל העבודה וההגדלה" כמו שנאמר ועבדתם את ה' וכו', בעבור שתתקיים מציאותו באמונת ההמון, וחשבו החוק ההוא לזולתו, ויהי' זה מביא להעדר מציאותו יתעלה, מהאמנת ההמון, כי לא ישיג ההמון אלא מעשה העבודות, לא עניניהם ולא אמתת הנעבד בהם, חייבם הדבר ההוא המות, כמו שאמר הפסוק לא תחי' כל נשמה, ובאר העלה והיא הסרת הדעת הזה הבטל שלא יפסד בו זולתם וכו', עכ"ל.

ויל"פ דזהו טעם ההיתר להשתחוות דרך כבוד לאדם, משום שאין דרך לעבדו, וכמש"א לעיל בגמ' דאמרי מ"ש איהו מינן, ולא אתו למיטעי בתר ע"ז, ואולי זמש"כ השאילתות דטעם ההיתר הוא משום דלאו דרכא דאלהותא הוא.

שוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים כן בד' הלבוש בפירושו לריקאנטי פר' יתרו, ז"ל, כי בלובשם צורת האדם מותר להשתחוות להם, פירוש שאז ליכא למיחש שיטעה אחריו לע"ז, עכ"ל.

יט] והנה הרמב"ן בהשגותיו לסהמ"צ ל"ת ה' כתב, ז"ל, ונמנה לא יהי' לך אלהים אחרים הפסוק כולו מצות ל"ת אחת, שהיא מניעה בע"ז יזהיר שלא נודה האלהות לזולתו, יכלול מניעה בעבודה זרה מהמקבלו עליו באלוה והמשתחוה והעובד, כענין ששנינו העובד ע"ז אחד העובד ואחד המשתחוה והמזבח והמקטר והמקבלו עליו באלוה והאומר לו אלי אתה וכו', עכ"ל.

ובמנ"ח מ' כ"ו הק' על הרמב"ם שכתב אזהרות אחרות לאיסור עבודה זרה, ומ"ט לא כלל כל עבודות בלאו דלא יהי' לך, עיי"ש מש"כ בזה.

ולמש"נ ניחא, שהרי לדעת הרמב"ם איסור ע"ז הוא אף במשתחוה דרך כבוד כדי להשיג רצון הבורא, וע"כ אי"ז בכלל לא יהי' לך.

אך הרמב"ן לטעמי' בפי' התורה פר' יתרו כ' ב', שמבו' דעתו דבכל ע"ז ה"ה מקבל להיות תחתיו, עיי"ש, ולדעתו שפיר הוי זה בכלל לא יהי' לך.

כ] ובמש"נ לעיל בדין השתחואה לצבא השמים דרך כבוד, יש לציין בזה לד' הר"ן בדרשות דרוש ד', שתמה היאך הי' מותר ליהושע להשתחוות למלאך, שהרי כתיב אשר בשמים ממעל לרבות מלאכי השרת, ואין ספק שכמו שאסור לזבוח ולקטר בלתי לד' לבדו, כן אסור להשתחוות, עכ"ד, והרי דס"ל דאסור להשתחוות למלאך אף דרך כבוד, ולדידי' בע"כ דהא דאתה משתחוה לאדם הוי זה היתר מיוחד באדם.

ובספר העיקרים מאמר ב' פכ"ח, ז"ל, ובעבור זה המשתחוה למלאך מצד עצמו וכחו הוא מקצץ בנטיעות והוא עובד ע"ז, שהוזהר עלי' בדבור לא יהי' לך אלהים אחרים על פני וכו', אבל המשתחוה לו מצד מה שהוא שליח ד' הוא מותר, כמו שהמשתחוה לפקיד המלך מצד עצמו וכחו ומקבלו כאדון ולא מצד הכח שיש לו מהמלך הוא מורד במלכות, והמשתחוה לו מצד שהוא שליח המלך הוא כבוד אל המלך, ובעבור זה הי' מותר ליהושע להשתחות למלאך, עם היות ההשתחוי' אחת מד' עבודות שאסור לעשותה ואפילו למלאכי השרת כזבוח וקטור ונסוך, אלא כי לפי שההשתחוי' ההיא היתה לכבוד השם להיות זה שלוחו בלבד היתה מותרת, אבל המתפלל למלאך או משתחוה לו מצד עצמו וכחו המיוחד לו ומצד מה שיורה עליו שמו, הוא מה שהוזהר עליו בדבור לא יהי' לך אלהים אחרים על פני, עכ"ל, ומבו' בדבריו דס"ל דמותר להשתחוות לצבא השמים לכבוד הקב"ה, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם.

ובריקאנטי פר' יתרו, ז"ל, ויש לשאול, אחר שהשתחוי' הוא מן הד' עבודות שחייבה בהן התורה מיתה בין כדרכה בין שלא כדרכה, איך יהושע השתחוה למלאך, וכו' וכן אאע"ה שנא' וירא וירץ לקראתם מפתח האהל וישתחו ארצה, וי"ל כי בלובשם צורת אדם מותר להשתחוות להם כמו שמותר להשתחוות לאדם, משא"כ בפושטם המלבוש, עכ"ל, וכ"כ גם בפרשת וירא, וכתב ע"ז דזה הענין נתגלה לי בחלום הלילה, ולהדיא בדבריו דאסור להשתחוות למלאך אף דרך כבוד, ורק לאדם הותר להשתחוות, ועיי"ש בפי' הלבוש והבאנו דבריו לעיל סוסקי"ח.

כא] שוב מצאתי מש"כ בענין זה בקונט' הראיות להריא"ז לקמן דס"ה., ולפי שאין הספר מצוי אעתיק דבריו, ז"ל, מקטר לשד עובד ע"ז הוא אמר רבא במקטר לחברו, פירוש מהכא מוכח דלא מיקרי עובר ע"ז אלא כשמקבלו עליו באלוה, אבל אם אינו מקבלו עליו אינו חייב משום ע"ז, והכי אזלא כל סוגיא דשמעתא דכל שאין מקבלו עליו לאלוה לאו עובד ע"ז הוא, ואע"ג דאביי פליג עלי' דרבא, הא קי"ל הלכה כרבא, ולעיל נמי אמרי' באומר איני מקבלו עלי אלא בעבודה, דמשמע העיקר הוא הקבלה שמקבלו עליו לאלוה, אבל אם אינו מקבלו עליו לאלוה, אינו חייב משום עבודתו. - והמקטר לשד כדי לעשות לו חפציו, אינו חייב משום עובד ע"ז, שהרי אינו עובדו כדרך ע"ז, הואיל ואינו מקבלו עליו לאלוה, אלא עושה לו נח"ר ומפייסו כדי שיעשה רצונו. - וכן בחבירו נמי אם הוא נעבד כהמן המשתחוה לו חייב, לפי שעבדו כדרך ע"ז ומקבלו עליו לאלוה, אבל אם הוא משתחוה לו לפייסו שיעשה לו חפציו מותר, כדאמרי' נמי לעיל אבל אתה משתחוה לאדם כמותך. - ומלאך אם אינו מקבלו עליו לאלוה המשתחוה לו שיעזור לו ויליץ בעדו וכו' הואיל ואינו מקבלו עליו באלוה, לא עובד ע"ז הוא אע"פ שמשתחוה לו. - מיהו לכתחילה ודאי אין להשתחוות ולעבוד המלאכים שנראה כעובד ע"ז, אך אם נראה לו המלאך בשליחות הבורא ראוי להשתחוות אליו, כמו שהשתחוה יהושע למלאך וכו', אבל אם לא נראה לו ורוצה לעבוד או להשתחוות לא' מהמלאכים כדי שיהא בעזרו, מכוער הדבר מפני שנראה כעובד ע"ז, מיהו ל"ה עובד ע"ז ממש הואיל ואינו מקבלו עליו באלוה, וכן המקטר לשד ומפייסו שיעשה לו חפצו, הואיל ואינו עובדו בדרך אלהות ואינו מקבלו עליו לאלוה, לאו עובד ע"ז. - ומאי דאמרי' לעיל להם אי אתה משתחוה אבל אתה משתחוה לאדם שכמותך, ה"פ להם אי אתה משתחוה לפי שאתה משתחוה להם באלהות, אבל לאדם שכמותך אין דרך להשתחוות לו בדרך אלהות, אבל אם הוא נעבד כהמן גם לאדם אין אתה משתחוה, שאין חילוק בין אדם לשאר הבריות. - והפוער לפעור אע"פ דקא מכוין לבזויי ואינו מקבל עליו באלוה, הואיל ועבודתה בכך ודרך עובדי' לעבדה בכך, וגם הוא עובד מדעתו ומתכוין לכך, עבודה זו דרך אלהות היא, אלא שהוא סבור שהוא אינו מתחייב בעבודה זו, עכ"ל.

1. ובזה יל"פ מש"א בגמ' חולין דמ"א. דאפי' למ"ד אדם אוסר דבר שאינו שלו, ה"מ גוי, אבל ישראל לצעורי קא מכוין, ופירש"י דלצעורי לחבירו קעביד ואין כונתו לע"ז.

   והנה כבר תמהו האחרונים, דמאי מהני הא דלצעורי קמכוין, ומ"ש מהעובד ע"ז מאהבה ומיראה דדעת אביי דחייב, ואף לדעת רבא דפטור, הרי דעת היראים ודעימי' דכל דהויא ע"ז הנעבדת ה"ה חייב.

   ובפשוטו הי' נ' דצ"ל, דאה"נ ל"מ הא דלצעורי קמכוין רק להתיר התקרובת, משום דעיקר איסור תקרובת הוא במה שמייחדה לע"ז, וכל דלצעורי קעביד אין כונתו לייחדה לע"ז, וע' קבא דקשייתא קו' מ"ט בהג"ה, וחי' הגרש"ש שלהי ב"ק.

   אך הנה בד' הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"א ד"י: מבו' להדיא שדעתו דאף העובד פטור, וע"כ ס"ל דל"ה מומר, אך בד' הרא"ה שם דס"ל דהוי מומר, נ' דס"ל דל"מ כל הא דלצעורי רק להתיר התקרובת, שאינה מתייחדת לע"ז, אך העובד חייב, וכמש"נ לעיל, אך בל' הרא"ה בחי' חולין דמ"א. מ' דהטעם בזה הוא, דלא סמכינן דלצעורי קמכוין אלא לענין איסור הנאה, ולא לגבי איסור אכילה, ויל"פ דהוא משום דלגבי איסור הנאה הויא בחזקת היתר, ואילו לגבי איסור אכילה הויא בחזקת איסור, וצ"ע עוד בזה.

   גם ילה"ע בזה, דבד' התשב"ץ ח"א סו"ס ס"ג מצינו להיפך, דאף אם מאהבה ויראה אינו חייב, אפשר דהתקרובת אסורה, עיי"ש, וע' אור גדול סי' א' (דכ"ב:) שתמה ע"ד התשב"ץ, ועי' גם בביאור הגר"א יו"ד סי' קי"ט סקכ"ה דמבו' דהעובד מאהבה ומיראה אין התקרובת נאסרת, עייש"ה.

   ואשר ע"כ נ' לפרש, דשאני ההיא דלצעורי שכלל אין כונתו לשחטה לע"ז, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם, ז"ל, שהרי זה שאומר ששוחט לע"ז אינה אומר אלא לצער את חבירו אבל בלבו אינו מתכוין לע"ז כלל, וכן פירש"י לצעורי לחברי' קא עביד ואין לבו לע"ז, עכ"ל, וע"כ אי"ז עבודה לע"ז כלל, ודמי ללבו לשמים דשרי, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכעי"ז כתב בחי' חת"ס שבת דע"ב:, דמה"ט י"ל דהזובח להכעיס לי"ב אלא לאו, ול"ד למאהבה ויראה דמחייב אביי, משום דבמאהבה ומיראה הוא עושה על דעת אהבת אדם אחר שמקבלו עליו באלוה, אע"פ שהוא אינו מקבלו, משא"כ היכא שעושה לדעת עצמו להכעיס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בחי' חת"ס הנדמ"ח בסוגיין, שכתב דאדרבה מד' התוס' סייעתא להתיר בזה, דקשיא מ"ש מרדכי משאר יהודים שהיו שם והשתחוו להמן, ומוכח דמותר להשתחוות לשר הנושא צלם, כיון שדרכו להשתחוות לו בלא צלם, אבל מרדכי שהחזיקו לעבדו ולא השתחוה לו מעולם, א"כ גם עתה נאסר לו ההשתחואה שנראה כמשתחוה לצלם, והביא שהדברים מפורשים כן בתרגום אסתר ג' ד', ז"ל, ארום חוי להון די להמן ל"ה סגיד על דהוה עבדי' דאזדבן לי' בטולמת לחם, ולאנדרטא דאי היקום בחדי' ל"ה גחין על דהוה יהודי ויהודאי לא פלחין ולא גחינן לי', עכ"ל, וכתב דאין ספק שהוסיף זה על המקרא לתרץ מ"ט השתחוו לו שאר היהודים, אלא ע"כ משום שהם השתחוו להמן, אבל הוא לא השתחוה להמן משום שהי' עבדו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בחי' הר"ן לעיל כתב, ז"ל, זובח להכעיס וכו', ואין לפרש כמו פירש"י שאינו מתכוין לעבדו ואינו מקבלו עליו באלוה, אלא שהוא בא להכעיס לפניו כדרך שכתוב והתקצף וקילל במלכו ובאלהיו, שאם אינו מקבלו באלוה אין לו עמו לא כעס ולא רצון, עכ"ל.

   ופשוט דכל ד' הר"ן הם לטעמי', דלדעת הרמב"ם דאף שמאמין שבכח ע"ז זו להרע ולהיטיב לא חשיב זה כקבלת אלהות, הרי שפיר י"ל דאף שמכוין להכעיס את הע"ז, מ"מ אין בזה קבלת אלהות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף מש"כ בדרשות הר"ן דרוש רביעי, שזהו עיקר איסור ע"ז, מפני שאין למלאכים כח להשפיע כפי דעתם ורצונם, אלא הכל הוי בהכרח, ואין מועיל כלל הזיבוח וכו', וביאר שם דטעות ע"ז היא, לפי שהשפעת הכוכבים וכו' תלוי בענין המקבל, וע"כ מועילות פעולות מסוימות על המקבל, והטועים הבינו שהם פועל על הכוחות העליונים, וזה טעות מב' טעמים, עיי"ש, וכ"ה בספר העיקרים מאמר רביעי פט"ז. [↑](#footnote-ref-6)