ט - שבת פ_ א_, ח_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**פ' א' - כגון שהעבירה תוך ג' וכו' כאן בזורק כאן במעביר, - בפירש"י כתב דבמעביר לא צריך הנחה דהא מנחא בידו דידו סמוכה לקרקע, ועי' ר"ן דהוא משום דהחפץ מונח קצת בתוך ידו דרך העברתו, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקכ"ג דהיינו דכיון שמונח החפץ ביד חשיב כנח כ"ש, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא בידו וגופו במקום א' דאז ידו כרה"ר, וכיון דהיד תוך ג' והחפץ מונח ביד, חשיבא הנחה אע"ג דהאדם הולך, אבל בפשט ידו לרשות אחרת דהוי ידו מקו"פ, אלא דלמטה מי' היד בטלה לרשות, בעינן הנחת היד כ"ש, וכל שהיד עסוקה בהגבהת החפץ לא חשיב הנחה, וכ"כ בשו"ת נפש חי' סימן ט"ו, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה לקמן צ"א ב', עיי"ש, ועי' משנת ר"א סימן ה' סק"ה מש"כ עוד בזה, ובעיקר דינא דמעביר, צ"ע דמ"ש ממתגלגל ע"ג קרקע דלא חשיב כמונח לדעת התוס' ודעימי', וצ"ל דכיון דאינו זז אלא ע"י העברת האדם, הו"ל כמגרר דחשיב כמונח, ולפ"ז הי' מקום לומר דסגי בזה לחשוב החפץ כמונח, אך בד' רש"י מבו' דבעינן גם להא דידו סמוכה לקרקע והחפץ מונח בידו, ועי' תוס' פסחים פ"ה ב' דאף במגרר חפץ שחוץ לידו תוך ג' הוי כמונח, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' רש"י.**

**ועי' תוס' בעירובין צ"ח ב' דכל הא דתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו הוא רק כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אבל אם הי' החפץ תוך ג' משיצא מתח"י חשיב כמונח, והביאו להא דמודה רבא דהמעביר בתוך ג' כמונח בקרקע דמי, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ו שהק' במה שהביאו במעביר, דהרי במעביר אף העביר למעלה ואח"כ השפיל חייב, ומשום דחשיב כמונח קצת, ועיי"ש סקכ"ג מש"כ בזה, ועי' נפש חי' סימן י"ד מש"כ בביאור ד' התוס', - אך באבנ"ז סימן ר"מ סקכ"ג מבו' דמכוון התוס' הוא לפרש למש"כ דאם יצא החפץ מידו בתוך ג' הוי כמונח, וע"ז פירשו דהוא משום דכשהי' החפץ בתוך ידו הי' כמונח מדינא דמעביר תוך ג'.**

**עי' מלחמות לעיל ח' א', דכל הא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו הוא רק כשאין סופו לנוח כאן, אבל אם סופו לנוח כאן הו"ל כמעביר דחשיב כמונח, וצ"ב.**

**עי' פי' קדמון פי"ח משבת הכ"ג שהק' והוא מתשו' הרמב"ם כמו שהביא בחזון יחזקאל לעיל ב' א' דכיון דזורק תולדת המוציא והיאך ישתנה דין זה מדין זה בהנחה, וכתב דזו קבלה היתה בידם, ומבו' דהא דמעביר ל"ב הנחה, אי"ז משום דחשיב הנחה, אלא משום דשאני דין מעביר מדין זורק.**

**עי' שיטה להר"ן, דהמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר והיתה ידו סמוכה לארץ תוך ג', חייב שתים, א' משום הוצאה וא' משום הכנסה, ומבו' דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא גם לחייב את העוקר ממנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בעירובין צ"ח ב', - ועי' מג"א סימן רס"ו סק"ז דמותר לחמר אחר בהמה הגוררת עגלה בעודה מהלכת, ועי' ישועות מלכו סימן נ"ב שהק' דהרי העגלה חשיבא כמונחת מדינא דמגרר, ועיי"ש שכתב לדון דשמא אף דמגרר הוי כמונח, לא סגי בזה לחייב את העוקר ממנו, ודחה לזה, ועי' גם בשעה"מ פ"ג מגניבה דמגרר חשיב כמונח גם לגבי העוקר ממנו, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ב סק"ב אות ה'.**

**עי' שיטה להר"ן לעיל ח' א' דהמעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו בתוך ג' חייב, ומבו' דאף דמעביר תוך ג' חשיב כמונח, אי"ז מועיל לבטל עקירה ראשונה, ומבו' דאי"ז פוטר אף בהעברה דרך מקו"פ, אך עי' ישועות מלכו או"ח סימן נ"ב שכתב דהוכיח בראיות ברורות דבכה"ג הוא פטור, כ"ה דלבן עזאי דמהלך כעומד ה"ה פטור, דדומה ממש לדידן בפחות מג' כמו לבן עזאי למעלה מג'.**

**ח' ב' - האי זירזא דקני רמא וזקפי' וכו' לא מיחייב עד דעקר לי', - בפירש"י כתב דכיון שלא נטלו כולו מן הקרקע ל"ה עקירה, ועי' ראש יוסף דהיינו דעקירה היא רק כשעוקרו מן הקרקע, ועי' פסקי רי"ד שפירש בע"א, ונת' להלן, וכ"נ גם בל' הר"ח והרי"ף, ועי' בחי' הרא"ה כתובות ל"א ב' דלא חשיב עקירה אלא בשעקרו מן הקרקע ג"ט, ונתחדש לפ"ז, דלחיובא דהוצאה והעברה, לא סגי במה שעבר החפץ ממקום שהי' מונח בו למקום אחר והוא מונח בו, אלא בעינן מעשה עקירה.**

**ועי' רמב"ן שהק' מהא דתניא דהי' מגרר ויוצא וכו' חייב, אע"ג דלא עקר לי', וכתב די"ל דאיירי כשהיתה רה"י גבוהה מרה"ר וכשמוציאה לרה"ר נעקרה וכו' ויש כאן עקירה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בכתובות ל"א א', וכ"כ בחי' הרא"ה שם, וכתב דהיינו רק כשרה"י גבוה ג"ט מרה"ר, (וכ"ה בחי' הריטב"א שם), וזה לטעמי' דבעינן עקירה ג"ט, וכתב דזה מחוור לכל, אך בסו"ד הק' ע"ז מסוגיא דפסחים פ"ה ב' דהמגרר פרים הנשרפין חוץ לעזרה הו"ל עקירה והנחה.**

**עיי"ש ברמב"ן בשם הראב"ד, דשאני מוציא מרשות לרשות דעקירת הרשויות עקירה היא לחייב עלי', ונתחדש לפ"ז, דבמעביר ד' אמות לא מחייבינן משום עקירת הרשות, וצ"ע אם זה ניחא למש"כ הבעה"מ ודעימי' דחיובא דהעברת ד' אמות הוא כמוציא מרשות לרשות, ועי' תוצ"ח סימן ט' סק"ט, - ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דהמפנה חפצים וכו' ונמלך עליהן והוציאן פטור, ומ"ט לא אמרינן דעקירת גופו מרה"י לרה"ר עקירה היא, כיון דעקירת הרשות עקירה היא ועקירת גופו עקירה היא ויהא המגרר עצמו כמגרר חפץ, - ועי' רמב"ן כתובות ל"א א' בשם הראב"ד דהא דבמפנה חפצים וכו' פטור, הוא משום דלא הי' מונח ברה"ר כדי שתאמר עקירת הרשות עקירה היא, אלא בידו הוא ורשות אחרת היא, ועי' תוצאות חיים סימן ט' סק"ח דהיינו, דחיובא דעקירת הרשות הוא רק אם הי' מונח ברשות באופן שיש עליו שם הרשות, אך כשהוא בידו אין שם הרשות חל עליו, וע"כ אינו חייב בעקירתו משום עקירת הרשות, - ועיי"ש סק"ו די"ל עוד, דא"א לחייבו משום עקירת הרשות, משום דלא בטלה עקירה ראשונה שהיתה בפטור, וזה תליא בהנידון אם במפנה חפצים וכו' ואיכא עקירה נוספת חייב, או דכ"ז שלא בטלה עקירה ראשונה אינו חייב משום העקירה השני', - ושם סק"ח כתב די"ל עוד, דגם בחיובא דעקירת הרשות בעינן עקירה ממקום הנחה, וע"כ אינו חייב אלא במגרר דהוי החפץ כמונח, ומשא"כ במפנה חפצים וכו' דאין החפץ כמונח, ובקה"י סימן ה' פירש דזהו מכוון ד' הרמב"ן בכתובות, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך להא דידו רשות אחרת היא, וצ"ע בד' הרמב"ן שהק' כן, דלכאו' ודאי דגם בעקירת הרשות אינו חייב אלא כשעקר ממקום מונח, דאל"כ מ"ט אין הזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב משום עקירת הרשות, וכן מ"ט הקולט מי גשמים מע"ג כותל משופע והוציא פטור.**

**עי' תוס' דאף דמגרר חפץ ד' אמות חייב, מ"מ הכא פטור משום דלא עשה מלאכתו בב"א כיון שנח בינתים, ול"ד למגרר דלא נח כלל, והיינו דאף דמגרר הוי כמונח, מ"מ כיון שלא הפסיק מלאכתו כלל, אי"ז מפסיק המלאכה, (וצ"ע ממשה"ק התוס' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה הוי כמונח בתוך ד', אף שעשה מלאכתו בב"א), וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז, עיי"ש, וכ"כ בפסקי רי"ד.**

**עי' רמב"ן דשאני מגרר דמשעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואפי' לא משכה במילואה, ומשא"כ הכא דכשרמא וזקפה, עדיין ראש א' במקומו הראשון ומונחת היא שם, וכי חזר והפך פעם אחרת לא עשה מלאכתו כאחת ועקירות הרבה הן והנחות הרבה הן לא עקר בב"א כל הכלי, וכעי"ז כתב הרשב"א, ומ' דהיינו משום דכשהגבי' ראשו הא' ליכא עקירה כלל על ראשו השני שנשאר במקומו, ונמצא שעקר מקצת והניחו ואח"כ חזר ועקר מקצת השני והניחו וכו', וזמש"כ הרמב"ן דאיכא עקירות הרבה והנחות הרבה, (וצ"ב במש"כ הרשב"א דאיכא עקירות הרבה בלא הנחות והנחות הרבה בלא עקירות), וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"א, - ועי' רשב"א כתובות ל"א א' שכתב דגם בקנין משיכה לא קני בכה"ג, דבעינן משיכת כל החפץ יחד, ול"מ אם מושך מקצתו, ואח"כ מושך מקצתו השני, - ועי' פסקי רי"ד שהק', דאע"ג דראשו א' מושכב בארץ, כיון שנשתנה צד התחתון להיות עליון וגם נסתלק ממקומו לכל הפחות כעובי הזירזא עקירה היא, וכתב דאם עשה כן מרה"י לרה"ר וכו' ודאי דהוא חייב, - אך עי' בפסקי הריא"ז שנחלק ע"ז וכתב דהפטור הוא משום דצד הא' מונח ע"ג קרקע לעולם ואין כאן עקירה שלימה, ואפי' מרה"י לרה"ר פטור, וכנראה דאף שגם צד זה נסתלק מעט ממקומו, מ"מ כיון דאי"ז עיקר עשייתו, אי"ז עקירה המחייבת, וצ"ע.**

**עי' תוס' דקמ"ל דאע"ג דדרך להוליכן בענין זה והוי כמו עמד לכתף אפ"ה פטור, ועי' תוס' הרא"ש דהס"ד דהוי כעמד לכתף, הוא דכ"ה דעמד לכתף ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי, ה"נ הכא ל"ה הנחה כיון דאורחי' בהכי, - ועי' שפ"א בסוגיין ולקמן צ"א ב' דהא דקמ"ל דפטור, הוא משום דהנחת חפץ הויא הנחה אף בדהויא לכתף, וכ"כ בנפש חי' סימן ט"ז בשם חותנו הגר"י מקוטנא, ועיי"ש שכתב לפרש בע"א, אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ד הוכיח מד' התוס' דאף הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, והא דהכא חייב הוא משום דהו"ל כעמד לפוש, אך גם לפ"ז י"ל דלא כל הנחת חפץ לכתף ל"ה הנחה, רק הכא דאורחי' בהכי, וכמש"כ בתוס' הרא"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ולכאו' מד' ש"ר שלא פירשו כד' התוס', מבו' דאין הנחה זו מפסקת דהו"ל הנחה לכתף, ומבו' דהנחת חפץ לכתף אינה מפסקת, עכ"פ הכא דאורחי' בהכי.**

**ועי' בית יעקב כתובות ל"א א' שכתב דהא דמגרר חפץ ד' אמות חייב ולא אמרינן דהו"ל כמונח בתוך ד', הוא משום דהו"ל כהנחה לכתף, והביא כן מד' התוס' הכא, וצ"ע, דבד' התוס' מבו' דהא דמגרר ד' אמות חייב הוא משום דעשה מלאכתו בב"א, - ולמש"כ הראשונים לעיל ה' ב' דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה ברשות אחת, י"ל דה"נ הוא בהנחה דמגרר, וצ"ע.**

**עי' תוס' דהמגרר חפץ עד שהוציאו ראשו חוץ לד' אמות והניחו וחזר ומשכו לחוץ פטור שלא נעשית המלאכה בב"א, ועי' רש"ש דמבו' דהמגרר חפץ ארוך אינו חייב עד שהוציא ראשו השני ד' אמות ממקום שהי' בו ראשו הא', אך בד' הרמב"ן שכתב דהמגרר משעה שגירר הוציאה ממקומה הראשון ואע"פ שלא משכה במילואה, נראה דפליג ע"ז, וצ"ע, - ובעיקר הנידון בזה עי' תוס' לקמן צ"ט ב' ד"ה ואמאי ותוס' הרא"ש ורמב"ן שם, ואכמ"ל.**

**עי' תוס' כתובות ל"א א' דהמגבי' מן הקרקע לא חשיב כעקירה עד שהגבי' ג"ט, ועי' בית יעקב שהק' ממגרר דהוי עקירה אף שלא הגביהו מן הקרקע, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' פנ"י שם שפירש דבריהם, דאף דחשיב עקירה כשהגבי' מעט, מ"מ כיון דהוי כמונח, ה"ז מבטל להעקירה, ועיי"ש שהק' ע"ז דהו"ל כעמד לכתף, - ועי' נפש חי' סימן ח' דהא דמגרר הוי עקירה הוא משום דמגררו למקום אחר, אך כשמגבי' במקומו פחות מג"ט ל"ה עקירה, ועיי"ש בשם הגר"י מקוטנא דל"ד לעמד לכתף דהוי כהנחת חפץ לכתף דמפסקת, ועיי"ש שפקפק בזה, ועיי"ש בסימן ט' מש"כ לישב בע"א, - ועי' בקוב"ש שם אות ק"ג מש"כ בזה,**