59 צירוף תפיחה לכשיעור
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק וישב נר ב' דחנוכה תשס"ד

**בדין אוכלין שתפחו היאך הן משתערין**

**א'**

א] מנחות דנ"ד., תנן התם, בשר העגל שנתפח ובשר זקנה שנתמעט משתערין לכמות שהן, איתמר רב ור"ח ור' יוחנן אמרי משתערין כמות שהן, ור"ש ב"ר וריש לקיש אמרי משתערין לכמות שהן, מיתיבי בשר העגל שלא הי' בו כשיעור ותפח ועמד על כשיעור טהור לשעבר וטמא מכאן ולהבא, מדרבנן וכו', ת"ש בשר זקנה שהי' בו כשיעור וצמק טמא לשעבר וטהור מכאן ולהבא, אמר רבה כל היכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לית בי' הא לית בי', וכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, כי פליגי כגון שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח, דמר סבר יש דחוי באיסורא ומר סבר אין דחוי באיסורא, ומי איכא למ"ד יש דחוי באיסורין, והתנן כביצה אוכלין שהניחה בחמה ונתמעטו וכן כזית מן המת וכו' וכזית פיגול וכו' טהורין ואין חייבין עליהן משום פיגול נותר וטמא, הניחן בגשמים ותפחו טמאין וחייבין עליהן משום פיגול נותר וטמא, תיובתא למ"ד יש דחוי באיסורין תיובתא, ע"כ הסוגיא.

והנה מבו' למסקנת הסוגיא, דהגם דהיכא שהי' בו כשיעור וצמק, חשיב דלי"ב שיעור, מ"מ גם להיפך היכא של"ה בו כשיעור ותפח, ל"מ לחשבו דאי"ב שיעור, ורק מדרבנן הוא דחשיב דאי"ב שיעור, וצ"ב גדר הדברים, דממ"נ אם אזלי' בתר מעיקרא, א"כ בהי' בו שיעור וצמק הי' בדין דיהא חשוב דאי"ב שיעורא, ואם אזלי' בתר השתא, א"כ בשלא הי' בו כשיעור ותפח הי' בדין דיהא חשיב דאי"ב שיעור, ומ"ט אמרי' דל"מ רק אם הי' בו מעיקרא כשיעור וגם השתא יש בו כשיעור, ולפנינו ס"ק ד' ו' י"ב יתבאר בעזה"י כמה דרכים בזה.

ב] והנה במתני' בריש פירקין, ר"מ אומר השאור הי' בודה להן מתוכן ומחמצן, ר' יהודה אומר אף זה אינו מן המובחר אלא מביא את השאור ונותנו לתוך המדה וממלא את המדה, אמרו לו אף היא היתה חסרה או יתירה, ובגמ' דנ"ג: פריך סו"ס הא כי כייל לעשרון קא כייל, רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו לכמות שהן היתה משערינן, והתוס' בסוגיין ד"ה ת"ש הקשו, דמאי קושיא מברייתא דבשר זקנה, הא פלוגתא היא במתני', דר"מ אמר אף היא היתה חסרה או יתירה, סבר לכמות שהן משערין כדאמרי רבה ורב יוסף לעיל, ור' יהודה סבר כמות שהן משערין, וי"ל דלא דמי, דהתם טעמא דר"מ משום דעשרון סולת אמר רחמנא ולא עשרון עיסה, ור' יהודה סבר דעשרון סולת קרי' בי', עכ"ל.

והנה התוס' בקושיתם נקטו, דטעמא דר' יהודה הוא משום דכמות שהן משערין, ובפשוטו נ' מד' התוס', דאף בתירוצם לא הדרי בהו מזה, ולעולם יש להוכיח מד' ר' יהודה דס"ל דמשערין כמות שהן, דאל"כ ל"ה חשיב דאי"ב עשרון סולת, ואך דמד' ר"מ אין להוכיח דס"ל דמשערין לכמות שהן, די"ל דלעולם מודה דמשערין כמות שהן, ואך דהכא עשרון סולת אמר רחמנא, ועיקר הדין הוא להביא עשרון סולת ושממנו תהא המנחה, ואף דהשתא נשתנה שיעורו לי"ל בה, (וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בתשובות האלף סי' תס"א, דלענין חלה אף שתפח אח"כ לי"ל בה, דבראשית העריסה תלה רחמנא, ודימה הרשב"א ד"ז לדינא דר"מ במנחות, עייש"ה וצ"ב).

אמנם צ"ע רב בזה, שהרי למסקנת סוגיין היכא דל"ה שיעור מעיקרא ותפח, ל"מ לי' תפיחתו מדאורייתא, וא"כ היאך מביא שאור מבחוץ, והגם דהיכא שנתמעטה עיסת השאור ניחא דאין המנחה יתירה, כיון דכל היכא שנתמעט אין משערין כדמעיקרא, אך היכא שנתרבה עיסת השאור, לכאו' הויא המנחה חסירה, שהרי אין מצרפין התפיחה לכשיעור, ונמצא דלית לן עשרון, ויש לדחוק דאה"נ לדעת ר' יהודה צריך לדקדק ולהביא שאור שמגובל במעט מים, שבזה נתמעט שיעורו מכמות שהי', אך אי"ז משמע בסתימת הדברים, וצ"ע רב בזה.[[1]](#footnote-2)

עוד צ"ע בזה, דהנה לעיל בסוגיין פליגי רב אילא ור"י בר אבדימי אם שרי לגבל מנחת חוטא במים, ואמרי' עלה לימא בהא קמיפלגי דמר סבר כמות שהן משערינן ומר סבר לכמות שהן משערינן, ופירש"י ר"י סבר כמו שהוא עכשיו משערינן לקומץ הו"ל קומץ מעליא, ורבי אילא סבר לכמות שהן כאילו הי' קמח משערינן, ונמצא הי' חסר או יתר, דאי עבה היא העיסה חסר נפחה ויש כמלא הקומץ סולת יותר משאם הי' קמח, ואם הי' רך נתרבה נפחה וחסר סלתה, [[2]](#footnote-3) ודחי' לא דכו"ע כמות שהן משערינן ובהא קמיפלגי וכו'.

וצ"ע שהרי למסקנת סוגיין לכו"ע היכא שלא הי' בו כשיעור ותפח אין התפיחה מצטרפת לכשיעור, וא"כ היאך ס"ל לר"י בר אבדימי דמגבלה במים וכשרה, הרי אם מגבלה בבלילה רכה נתרבה נפח הקומץ והוי חסר סלתה, שהרי אין מצרפין התפיחה לשיעור, וע' חזו"א שעמד בזה לדעת רש"י, וכתב דאה"נ הא דשרי' לגבלה במים, היינו רק במעט מים שלא יתרבה נפחה, ובכה"ג ניחא שאי"ז קומץ יתר, כיון דהיכא דמעיקרא הוה בי' וצמק לא אזלי' בתר מעיקרא, עיי"ש בדבריו, אך אי"ז במשמעות סתימת הדברים, שהרי לא הזהיר ר"י בר אבדימי לגבלה במעט מים, וצ"ע בזה.

וע' בליקוטי הלכות לקמן ד"ס. דף כ"ה מדפסי הספר, שעמד בזה, וכתב דשאני הכא דכיון שדרך לגבל העיסה במים חשבי' להו כחדא, עכ"ל. ולפי דבריו ניחא גם הקו' הראשונה, דע"כ הוא דס"ל לר' יהודה דמביא עשרון מתוך ביתו ואף אם בלילתו רכה ל"ה זה חסר, כיון שכ"ה הדרך לגבל הסולת במים.

והנה עד"ז מצאנו בספר גן המלך להגאון בעל גוו"ר סי' קכ"ב ציינו הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' ר"י, שכתב דכל הא דבתפח אין מצרפין התפיחה להשיעור, היינו רק בשתפח מאליו, אך דבר שדרכו לשרותו במים והוא נתפח ומתרבה וכן הוא דרך הנאתו, שפיר מצרפין התפיחה להשיעור, עיי"ש בדבריו, וכמדומה דיסוד הדברים הוא ע"פ ל' הירושלמי פ"ב דתרומות ה"ב, דשורש הנידון אם מצרפין התפיחה להשיעור, הוא אם דרך הצמוק לתפוח, עייש"ה, והיינו דהנידון הוא אם חשבי' להתפיחה כהתחדשות, או דייני' דמעיקרא הדבר עומד לתפוח, ואשר ע"כ בדבר שכ"ה דרך הנאתו, ודאי מצרפין התפיחה להשיעור.

אך כבר העירו ע"ז, שהרי בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ב דעוקצין פירש דבשר העגל שתפח, היינו שהוא תופח ע"י בישול, והנה הרי עיקר הנידון אם מצרפין התפיחה להשיעור קאי על בשר עגל, ולמסקנא אין מצרפין התפיחה להשיעור, והרי שאף שדרכו בכך, מ"מ אין מצרפין התפיחה להשיעור, ולפ"ז הרי הדר צ"ע היאך שרי' לגבל מנחת חוטא במים, הרי אם יתרבה נפחה הוי הקומץ חסר, כיון שאין מצרפין התפיחה להשיעור.

וי"ל עוד בישוב קו' אלו, אי נימא דאף דאין מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ בנעשה פת שאני, עמש"נ בזה להלן ענף ד', ולפ"ז ניחא.

אף פשטות ד' התוס' בסוגיין מ' דדינא דר' יהודה הוא מכח דס"ל דכמות שהיו משערינן, והרי דלא ס"ל דעיסה ופת שאני, וכן בההיא דמנחת חוטא שמגבלה במים מ' בגמ' דתלי בהנידון אם משערין כמות שהן או לכמות שהיו.

וי"ל עוד, דמנחות שאני, דכן הוא דינם ללושם במים, וע"כ שפיר מצרפין המים לשיעור, ואף במנחת חוטא י"ל כמש"כ כן החזו"א לפי דרכו, דכיון דחריבה לבר ממים, הוו המים מכלל המנחה, וע"כ מצרפין המים לשיעור, אך ג"ז אינו מ' מד' התוס' ומסוגית הגמ', דמשמע דאף במנחות ה"ז תלוי בהנידון אם כמות שהן משערינן או לכמות שהיו, וכנ"ל.

אך כ"ז אינו מוכרח כלל, דשפיר י"ל דמכוון התוס' הוא דבד' ר' יהודה יל"פ דזהו טעמו משום דכמות שהן עתה משערין, וע"כ ליכא לאותובי' מר"מ דמתני' לר' יוחנן דאמר דכמות שהן משערין, דמצי למימר אנא דאמרי כר' יהודה, אך לעולם י"ל דאף אם בעלמא משערין לכמות שהיו, מ"מ בדר' יהודה שאני ומשערין כמות שהן עתה, וגם בד' הגמ' דאמרי' לגבי מנחת חוטא דלכמות שהן משערין, י"ל דאי"ז שייך להנידון בעלמא אם כמות שהן משערין, וצ"ע בזה.

ג] והנה ז"ל הרמב"ם בפ"ד מאה"ט הי"ג, פחות מכעדשה מן השרץ ופחות מכזית מן הנבילה שתפחו ועמדו על כשיעור מטמאין מד"ס, עכ"ל, והוא כדמסיק רבה דכל היכא דלא הי' בי' כשיעור ותפח אינו מטמא אלא מדרבנן, וכ"ה גם בל' הרמב"ם פ"ד מטומ"א ה"ה, כביצה אוכלין טמאין שהניחן בחמה ונתמעטו אינם מטמאין וכו', הניחן בגשמים ונתפחו חזרו לכמות שהיו בין לטומאה חמורה בין לטומאה קלה וכו', עכ"ל, ומבו' דרק משום דמעיקרא הוה בהו כשיעור, הוא דמהני להו מה שתפחו, דעי"ז חזרו לכמות שהיו מעיקרא, אך כל שמעיקרא ל"ה בהו שיעור, ל"מ להו תפיחתן, והיינו לענין טומאה דאורייתא, דמדאורייתא ל"מ התפיחה להשלים לכשיעור, וכדמסקי' בסוגיין.

אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם שם בפ"ד מטומ"א ה"ט ז"ל, בשר העגל שתפח ובשר זקנה שנתמעט משתערין כמות שהן, עכ"ל, ומשמעות סתימת לשונו דהוי זה דינא דאורייתא, ותמוה טובא, שהרי למסקנת סוגיין אין התפיחה משלמת לשיעור מדאורייתא, וכאשר פסק כן הרמב"ם גופי' בפ"ד מאה"ט ולעיל בה"ה, וכנ"ל.

וק' לדחוק בד' הרמב"ם שכונתו לדינא דרבנן, שהרי דינא דלעיל ה"ה דחזרו ותפחו חזרו לכמות שהיו, היינו רק לדינא דאורייתא, שהרי מדרבנן משתערין כמות שהן, גם אם לא הי' בהן מעיקרא כשיעור, וק' לומר שאח"כ בהל' ט' מכוון הרמב"ם הוא לדינא דרבנן, בלא שהזכיר כלל לזה, אמנם עי' בכ' הגרי"ז שכתב דלעולם אי"ז אלא מדרבנן, ולא הוצרך הרמב"ם להזכיר לזה, כיון דכל הנפ"מ בשיעור זה הויא רק מדרבנן, עיי"ש וע' במנח"א מה שהביא לדון בזה, ואכ"מ, ואי נימא כד' הגרי"ז דלי"ב נפ"מ מדאורייתא, צ"ע ל' הרמב"ם לעיל בה"ה דנראה להדיא דכל מה דכביצה אוכלין שנתמעטו וחזרו ותפחו מטמאין, הוא משום שמעיקרא הי' בהן כשיעור, וכנ"ל.

וכבר כתבו בזה האחרונים בדעת הרמב"ם, ע' שו"ת מהריא"ז ענזיל סי' ס"ה, שו"ת בית יצחק ח"א סי' ל' סק"ה, דמשק אליעזר סי' תפ"ו, שו"ת תורת חסד או"ח סי' ו', משנת ר"א טהרות סי' מ', דס"ל דלעולם מצטרפת התפיחה לכשיעור, דאף מה שתפח הוי מכלל הדבר, וע"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, חשיב שפיר דאי"ב כביצה, וכל מה שאין התפיחה מצטרפת לכשיעור, היינו דוקא לגבי דינים שחלו בה מעיקרא, והיינו משום דהגם דהתפיחה הויא השתא מכלל הדבר, מ"מ הרי מעיקרא כאשר חלה הטומאה לא חלה על תפיחה זו, וע"כ בכה"ג אין התפיחה מצטרפת להשלים לכשיעור, ואשר ע"כ בפ"ד מאה"ט לגבי טומאת נבילה וטומאת שרץ שחלו בזה מעיקרא, וכן לעיל בה"ה לגבי טומאת אוכלין שחלה בזה מעיקרא, אין התפיחה מצטרפת לכשיעור, ע' בדבריהם שהאריכו בזה.[[3]](#footnote-4)

אך צ"ע בזה, דלכאו' חילוק זה אינו מתישב בסוגיין, שהרי בגמ' מעיקרא מייתי' לפלוגתא דאמוראי אמתני' דבשר העגל שנתפח, והרי הך מתני' איירי בטומאה דלהבא, וכמבו' כן בד' הרמב"ם לפי דרך זו דקאי הרמב"ם על טומאה דלהבא, ובזה הרי לכו"ע מצטרפת התפיחה לשיעור, וכן הא דפרכי' על ר"ל מברייתא דבשר העגל שלא הי' בו כשיעור ותפח ועמד על כשיעור, צ"ע דדילמא התם קאי על טומאה דלהבא, דבזה מודה ר"ל דמצרפין התפיחה לכשיעור, (ואולי לישנא דטהור לשעבר וטמא מכאן ולהבא, מ' דאף לגבי טומאה דמעיקרא טמא מכאן ולהבא), ולכאו' מוכח מזה דנידון הסוגיא הוי אף לענין טומאה דמכאן ולהבא, ושוב צ"ע ד' הרמב"ם.[[4]](#footnote-5)

ד] ונ' לישב, דהנה בפירש"י בסוגיין ד"ה דמעיקרא ל"ה בי', ז"ל, לאו איסור הוא אלא מיא בעלמא, עכ"ל, ומדפירש רש"י לזה בדברי רבה, נ' ללמוד דזהו עיקר מה דחדית לן רבה, והיינו דלעולם כמות שהן עתה משתערין, וע"כ היכא דמעיקרא הוה בי' כשיעור וצמק טהור, כיון דמשערין כמות שהוא השתא, והא דהיכא דמעיקרא לי"ב כשיעור ותפח אינו טמא מדאורייתא, הגם דדינא הוא דמשערין כמות שהן עכשיו, הוא משום דהתפיחה שנוספה ע"י המים, שהרי איירי דתפח בבישול, וכמש"פ הרמב"ם בפיהמ"ש בעוקצין, והיינו ודאי ע"י מי הבישול, אינה מכלל הטומאה, וע"כ עלינו לשער הטומאה בפנ"ע כמות שהוא עכשיו, והטומאה בפנ"ע הרי לא תפח כלל ולא נשתנה שיעורו, וע"כ הוא דאינו טמא מדאורייתא.[[5]](#footnote-6)

האמנם דלכאו' יש להעיר בזה, דאי טעמא דכה"ג לי"ב טומאה מדאורייתא, אינו משום דמשערין כמות שהי', אלא משום דהמים שנוספו בבישול אינן מכלל הטומאה, א"כ הרי אדרבה הי' בדין דמדאורייתא אף אם הי' בו כביצה ובישלו ותפח ע"י הבישול, נמי לא יהא בו טומאה מדאורייתא, שהרי כמדומה שע"י הבישול מצטמק גוף הבשר, ואך שאי"ז ניכר כיון שנוספו בו מים והן מתפיחין אותו, אך כיון שהמים אינן מכלל הטומאה, ואין לנו לדון אלא על גוף הבשר, הרי שאדרבה גוף הבשר נתמעט, ומ"ט אי"ב טומאה דאורייתא.

אך נ"פ דזה ל"ק כלל, שהרי מבו' בסוגיין דבגונא שהי' בהן שיעור וצמקו וחזרו ותפחו, אף למ"ד דבכה"ג אין התפיחה מצטרפת, הוא משום דיש דחוי באיסורין, אף אלמלי שנדחה, היתה התפיחה מצטרפת, והיינו משום דהגם דאין התפיחה אלא מיא בעלמא, מ"מ כל שמעיקרא הי' כן, שפיר היא מצטרפת, ונת' בזה לעיל בהערה הטעם בזה עפ"ד רש"י בפסחים דל"ג, וע"כ היכא שבשעת הבישול נצטמק גוף הבשר ותפח ע"י המים, הרי דהגם דהתפיחה שהיא יותר ממה שהי' מעיקרא אינה מצטרפת, אך התפיחה שהיא כנגד מה שהי' מעיקרא ונצטמק שפיר היא מצטרפת, שהרי הכא לא נדחה זה מעולם, וכל כה"ג שפיר מצרפין התפיחה להשיעור, וז"ב.

ונ' לדון לפ"ז, דכל הא דהיכא דמעיקרא ל"ה הי' והשתא אית בי', אין התפיחה מצטרפת להשיעור מדאורייתא, הוא רק היכא שלא נתרבה הדבר עצמו, אלא שתפח ע"י מים ודכותה, דכה"ג כיון שאין המים מכלל האיסור, יש לנו לדון על האיסור בפנ"ע, אשר הוא לא תפח כלל, אך כל היכא שהדבר עצמו נתרבה מידתו, י"ל דדייני' לי כדהשתא מדאורייתא.

ונפ"מ בזה נ', בדינא דהמחה את החלב וגמעו דאמרי' בחולין דק"כ שחיובו הוא בשאוכל כזית מן המחוי, וראיתי להעיר בזה, דבפשוטו מ' דאף שכזית זה לא הי' בו כזית קודם שנמחה, שהרי אוכל שנמחה מתרבה מידתו, מ"מ הוא חייב על אכילת כזית מן המחוי, וקשיא דמ"ט לא נדמי לי' לאוכל שתפח דמדאורייתא אינו חייב רק אם הי' בו מעיקרא כזית, והאמנם בשו"ת הרדב"ז סי' אלף תקי"ח ובאפיקי ים ח"ב סי' י"ג, נקטו דאה"נ אינו חייב אלא בשהי' בו כזית קודם שנמחה, אך בפשוטו לא מ' כן, וצריך עוד בדיקה בזה.

ולפמש"נ נ', דאוכל שנמחה ל"ד לאוכל שתפח, דאוכל שנמחה הרי מה שמתרבה שיעורו, אינו משום שנוסף בו מן החוץ, אלא משום שהדבר עצמו מחזיק מידה גדולה יותר, והדבר עצמו נתרבה שיעורו, וע"כ בזה שפיר משערין כדהשתא.

ועד"ז נ', בדין חיטים שטחנן, אשר עי"ז מתרבה מידתן, כמבו' בכ"ד, ונ' דכה"ג הן משתערין כדהשתא, כיון שרבוי מידתן אינו ע"י תוספת מבחוץ, אלא שהחיטין עצמן מחזיקין מידה גדולה יותר כשהן טחונין, וכל כה"ג שפיר משערין כדהשתא,[[6]](#footnote-7) אך עי' חזו"א עוקצין סי' ג' סק"ה, שנקט דפת סופגנין משתערת מדאורייתא במידת החיטין, ומה שנוסף ע"י הטחינה והאפי' מצטרף רק מדרבנן.

ובזה ניחא הא דתנן בתרומות פ"ה מ"ט, לענין דין ביטול, דבטחנן והותירו משתער האיסור כמות שהן עתה לדיני ביטול, וראיתי להעיר דהרי מדאורייתא אין מצרפין התוספת לשיעור, ואולי אה"נ הא דמשערין הקמח כמו שהוא עתה, הוי זה מכח דינא דרבנן דמצרפין התפיחה לשיעור, (או דנימא דחיטין שנטחנו ופנים חדשות באו לכאן וגם א"א להחזירן למה שהיו מתחילה, ודאי משערין אותן כפי שהן עתה, עמש"נ בזה להלן ענף ד' סקט"ז), ולמש"נ ניחא, דחיטין שנטחנו, כיון שרבוי מידתן אינו ע"י תוספת מן החוץ, אלא שהחיטין עצמן מחזיקין מידה גדולה יותר כשהן נעשין קמח, ע"כ בזה שפיר משערי' לי' כדהשתא, וכמש"נ.

אמנם הנה התוס' בסוגיין הק' מהמבואר בשבת דצ"א. דפחות מגרוגרת שתפחה חשיבא כגרוגרת לענין חיוב הוצאה, והנה לא נתפרש התם ע"י מה תפחה, ואי נימא דהוי התם תפיחה עצמית, א"כ למש"נ בד' רש"י מתישב קו' התוס', אך טפי נ' דהתם נמי הוי התפיחה ע"י מי גשמים, וע"כ לעולם י"ל דמודו התוס' לד' רש"י, ואפ"ה הקשו מהתם.

ה] ומעתה נ' לישב הא דבשאור לר' יהודה, ובמנחת חוטא שגיבלה במים, משערין כמות שהן עתה, ולא אמרי' שאין התפיחה מצטרפת לכשיעור, ולמש"נ נ', דכיון דלעולם משערין כמות שהן עתה, והא דאין התפיחה מצטרפת לכשיעור הוא משום שאין התפיחה מכלל האיסור, וע"כ יש לנו לדון על הדבר עצמו אשר לא נתרבה שיעורו, הרי י"ל דבמנחות שנתרבה מידתן ע"י המים שפיר משערינן לי' כדהשתא, שהרי ודאי הוו אף המים בכלל המנחה, ולא מיבעיא בשאור לר' יהודה, דהתם הרי דין המנחה הוא ללושה במים, וודאי הוו המים מכלל המנחה, אלא אף במנחת חוטא שאין דינה לגבלה במים, מ"מ כל שמגבלה במים ודאי הוו המים בכלל המנחה, וכמש"כ כן החזו"א לפי דרכו, עיי"ש, (שאם לא היו המים בכלל המנחה, ודאי הי' אסור לגבל המנחה במים, שהרי מקטיר הקומץ אח"כ יחד עם המים, ואם אינם בכלל המנחה היאך מקטירין אותן), וע' חזו"א שכתב כן לפי דרכו, דכיון דשרי לגבלה במים ודאי הוו המים בכלל המנחה, וע"כ בזה חשבי' שהמנחה עצמה נתרבה שיעורה, ושפיר משערינן לי' כדהשתא.

ומש"כ התוס' דטעמא דר' יהודה הוא משום דמשערין כמות שהן, וכן הא דאמרי' לעיל דהא דמנחת חוטא מגבלה במים וכשרה הוא משום דכמות שהן משערינן, ולכאו' למש"נ, הרי אף אם משערינן כמות שהיו, מ"מ בהנך גווני שאני דהמנחה עצמה נתרבה שיעורה, הוא משום דאם דינא הוא דכמות שהיו משערינן, אשר מכח זה אף בצמק משערין כדמעיקרא, הרי דאף היכא שנתרבה שיעור הדבר עצמו, ל"מ מידי, שהרי כ"ה דינו דמשערין לי' כדמעיקרא, והגם דהשתא אי"ב כשיעור, מ"מ שיעורו נקבע לפי מה שהי' מתחילה, וכי היכי דאף דהשתא צמק, מ"מ משערינן לי' כדמעיקרא, דשיעורו נקבע לפי מה שהי' תחילה, הגם דהשתא נתמעט הדבר עצמו, ה"נ היכא שתפח משערינן לי' כדמעיקרא, הגם דהשתא נתמעט הדבר עצמו, אך אחר דמסקי' דעיקר דינא הוא דכמות שהן עתה משערינן, ואך דמ"מ היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אי"ב ל"מ התפיחה להשלים השיעור, כיון דהתפיחה הויא מיא בעלמא, והדבר עצמו לא נתרבה שיעורו, הרי דכ"ז הוא היכא שאין התפיחה מכלל הדבר, אך משא"כ היכא שהדבר עצמו נתרבה שיעורו, שפיר משערינן לי' כדהשתא, וז"ב.

ובזה מתישב היטב דעת הרמב"ם, דהאמנם למ"ד דכמות שהיו משערינן, הרי דאף לגבי טומאה דמכאן ולהבא נמי אין מצרפין התפיחה לכשיעור, דהגם דלגבי טומאה דמכאן ולהבא ודאי הויא התפיחה מכלל האוכל, מ"מ כיון שהמים שנוספו ודאי לי"ב שם אוכל מצ"ע, אלא שהן טפלין להאוכל שנבלעו בו, וע"כ הוו מכלל האוכל לקבלת טומאה, הרי ממילא דאם דינא הוא דכמות שהיו משערינן, ויש לנו לשער כדמעיקרא, ?.

אך משא"כ לפ"מ דמסקי' דלעולם כמות שהן משערינן, ואך דמ"מ היכא שתפח ל"מ מה שמשערין כמות שהן עכשיו, כיון שהתפיחה אינה בכלל האיסור והטומאה, וע"כ יש לנו לדון על הדבר בפנ"ע שלא נתרבה שיעורו כלל, הרי דבזה ס"ל להרמב"ם, דכ"ז הוא כלפי טומאה דמעיקרא, דבזה אין המים מכלל הדבר הטמא, וע"כ משערינן להבשר בלא התפיחה, אך משא"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, דלענין זה שפיר הוו המים שנוספו מכלל הדבר הנטמא, ע"כ שפיר משערינן להבשר יחד עם התפיחה, וכיון דמשערין כמות שהן עכשיו, שפיר חשיב דאי"ב שיעורא, כיון דהשתא אי"ב שיעורא, ומשא"כ למ"ד דכמות שהיו משערינן, דהגם דמשערין להבשר יחד עם התפיחה, מ"מ ל"ח דאי"ב שיעור, שהרי בשר זה ל"ה בו שיעור מעיקרא, וכמות שהיו משערינן, (והאמנם ודאי אם נוסף עוד בשר, לא נימא דכמות שהיו משערינן, אך בכה"ג שלא נוסף בשר אחר, אלא שתפח בשר זה ונטפלו המים אליו, הרי שבזה אם כמות שהיו משערינן, יש לנו לשער הבשר כמו שהי' מעיקרא, ולי"ב שיעורא), וא"ש היטב דעת הרמב"ם, וראיתי במשנת ר"א שם שדן בתו"ד בקצרה לישב כעי"ז דעת הרמב"ם, עיי"ש.

**ב'**

ו] וי"ל עוד בזה, לפ"מ שראיתי באג"מ או"ח ח"א סי' ע"א, שכתב דכל הא דהיכא דלא הי' בי' מעיקרא והשתא אי"ב הוי רק מדרבנן, הוא רק היכא שמתחילה לא הי' בו כשיעור, אך היכא שמתחילה הי' בו כזית ותפח ויש בו ב' כזיתים, שפיר משערינן לי' כדהשתא וחייב על כל כזית ממנו, וביאר הטעם בזה, שהרי אמרי' בסוגיין דאם הי' בו מעיקרא וצמק וחזר ותפח תלי אם יש דחוי באיסורין, והיינו משום דלעולם דינא הוא דמשערינן לי' כדהשתא, והא דאינו חייב מדאורייתא, הוא משום דל"מ התפיחה להחל דינים שלא היו בו מתחילה, וע"כ היכא שמעיקרא הי' בו כשיעור וצמק, שפיר מצינו לחייבו מכח התפיחה, כיון שהי' בו דין זה מעיקרא, ואך דזה תליא אם יש דחוי באיסורין, דאם יש דחוי ונדחה ממנו דינו דמעיקרא, הרי דתו יש לנו לדון כאילו לא הי' בו מעיקרא שיעור חיוב, וממילא דל"מ התפיחה ליתן עליו דין חיוב, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא היכא דלי"ב כשיעור ותפח, אך היכא שיש בו כשיעור ותפח, כגון שהי' בו כזית ותפח לב' כזיתים, שפיר משערינן לי' כדהשתא, כיון שכבר מעיקרא הי' בו שיעור חיוב, עכ"ד בתוספת ביאור.

והנה אמנם מש"כ דכל שהי' בו כשיעור ותפח יש לחייב על כל כזית שבו, הוא מחודש טובא, דמה מהני לי הא שהי' בחתיכה זו כולה שיעור, הרי לכאו' כד אתינן לחייבו על אכילת כזית מתוכה, יש לנו לדון אם בכזית זו גופי' הי' שיעור מתחילה, וכל שלא הי' בו שיעור מתחילה, היאך יחול בו דין חדש ע"י התפיחה,[[7]](#footnote-8) וראיתי בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א שכתב שאין לחלק בזה, שודאי אף בכה"ג שייך דין דחוי, עיי"ש, ועיי"ש שהזכיר גם לטעמא דרש"י דלאו איסורא הוא אלא מיא בעלמא, וכונתו שלפ"ז ודאי אין מקום לחלק בזה.

ז] אך מ"מ לפי יסוד דבריו, יל"ב היטב הא דבמנחות שפיר מצרפין התפיחה לשיעור מנחה, דכיון דלעולם הוי השיעור כדהשתא, והא דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אי"ב הוי רק מדרבנן הוא משום דל"מ התפיחה לחדש בו דינים, ואך דלפי הנ"ל היינו אף היכא שהי' בו מעיקרא כזית ותפח לב' כזיתים, דהגם דמעיקרא הי' בו שיעור, אך הרי בחציו לא הי' שיעור, ול"ה בו דין איסור, וע"כ ל"מ התפיחה ליתן עליו דין איסור, הרי דכ"ז שייך לגבי איסור וטומאה, דל"מ חייל בי' דין איסור ודין טומאה דל"ה בהחפצא מעיקרא, אך משא"כ לענין מנחות דבעי' בהו שיעור עשרון ושיעור קומץ, הרי ל"ש לומר דאף דהשתא אי"ב שיעור, ל"מ התפיחה לחדש דינים, שהרי במנחות אי"ז כלל דינים החלים על החפצא, דנימא דכל שלא הי' בו מעיקרא שיעור עשרון ושיעור קומץ ל"מ חייל עליו דין מנחה ודין קומץ, אלא הוי זה שיעור בעלמא דבעי' להביא מנחה בשיעור עשרון, ובעי' לקמוץ כשיעור קומץ, וע"כ בזה ודאי מהניא התפיחה להשלים לכשיעור, וע"כ ניחא שפיר הא דס"ל לר' יהודה דאף היכא שתפח השאור, מ"מ אין העשרון חסר, כיון דמשערינן לי' כדהשתא, וניחא נמי הא דבמגבל מנחת חוטא במים, אף היכא שבלילתו רכה ונתרבה המנחה, מ"מ אין הקומץ חסר, כיון דמשערינן לי' כדהשתא.

ומש"כ התוס' דטעמא דר' יהודה הוא משום דמשערין כמות שהן, וכן הא דאמרי' לעיל דהא דמנחת חוטא מגבלה במים וכשרה הוא משום דכמות שהן משערינן, ולכאו' הרי היכא דל"ב שיחול דין חדש על החפצא, לכו"ע מצטרפת התפיחה להשיעור, היינו משום דלמ"ד דכמות שהיו משערינן, אשר לדידי' נקבע השיעור לפי שהי' מעיקרא, ודאי אין מקום לחלק בין היכא דבעי' שיחול דינים על החפצא לבין היכא דהוי שיעור בעלמא, שהרי לדעתו אף דהשתא אית בי' שיעור, מ"מ נקבע שיעורו לפ"מ שהי' מעיקרא וחשיב דלי"ב שיעור, שהרי ה"נ אם מעיקרא הי' בו כשיעור והשתא לי"ב, אזלי' בתר מעיקרא וחשבי' דאי"ב שיעור, וכל מה שיש לחלק בזה, הוא רק לפ"מ דמסקי' דאזלי' בתר השתא, ודע"כ היכא דהי' בו כשיעור וצמק, ל"מ מה שמעיקרא הי' בו כשיעור, ואך דמ"מ היכא דמעיקרא לי"ב והשתא אי"ב ל"מ מדאורייתא, אשר זה הוא רק משום דל"מ התפיחה לחדש דינים על החפצא, וזה י"ל דל"ש במנחות דל"ב כלל לחדש דינים על החפצא, אלא בעי' שיעור בעלמא, ולזה שפיר מהני התפיחה, כיון דאזלי' בתר השתא והשתא אי"ב שיעור, וז"ב.

ובזה י"ל גם דעת הרמב"ם, דלפ"מ דמסקי' דכמות שהן השתא משערינן, הרי דהגם דמ"מ ל"מ התפיחה לחדש דינים על החפצא, הרי י"ל דל"ש כ"ז אלא כד דייני' על איסור וטומאה שהיו בו מעיקרא, ולא הי' בהן שיעור לחיוב ושיעור לטמאות, ולא חייל בהו דין חיוב וטומאה, הרי דבכה"ג ל"מ התפיחה ליתן בהן דין חיוב ודין טומאה, אך משא"כ לגבי טומאה דמכאן ולהבא, שפיר מצי חייל בהו דין טומאה ע"י התפיחה, והיינו משום דכל הך דינא דל"מ חייל דין חדש ע"י התפיחה, הגם דהשתא הרי אית בי' כשיעור ומ"ט לא יהא בו השתא דין זה, י"ל דהוא משום דכל עיקר האיסור והטומאה שבו שמכחן אתינן לחייבו ולטמאות חלו בו מעיקרא, ובשעה שחלו הרי לא הי' בו דין חיוב ודין טומאת אחרים, וע"כ בכה"ג ל"מ התפיחה לחדש בו דיני חיוב וטומאה, אך משא"כ כד דייני' לגבי טומאה דמכאן ולהבא, הרי דכיון דהשתא אי"ב שיעור, מ"ט לא יהא בו דין טומאה, דהגם דמעיקרא ל"ה בו דין טומאה, הרי דע"ז יש לנו לומר דדל מהכא למה שהי' מעיקרא, שהרי אין אנו דנים כלל מכח מעיקרא, וסו"ס השתא אית בי' כשיעור, והרי אם השתא הי' נוצר והי' בו כשיעור, שפיר הי' בו דין טומאה, ומה לי שבתחילת יצירתו לא הי' בו שיעור, דדל להכי סו"ס השתא אית בי' שיעור, ובדין שיחול בו דין טומאה, ול"ד להיכא דדייני' על האיסור והטומאה שחלו בו אתמול, דבכה"ג שפיר מצינו למימר דכיון דבשעת חלות איסור וטומאה זו לא הי' בו שיעור, ל"מ חיילי בי' דינים ע"י התפיחה, וזה נ' פשוט.

אך האג"מ עצמו נקט בדבריו, דהך דינא דל"מ חייל ע"י התפיחה דין חדש על החפצא, מישך שייך אף על דינים דהשתא, עיי"ש במה שדן בזה לגבי שיעור ברכה.

ואמנם דכ"ז הוא לפ"מ דמסקי' דכמות שהן עתה משערינן, ודע"כ היכא דהי' בו כשיעור וצמק טהור מכאן ולהבא, אך לפ"מ דס"ד דכמות שהיו משערינן, אשר היינו משום דשיעור הדבר נקבע לפ"מ שהי' בברייתו, הרי שבזה אין לחלק בין טומאה שחלה בו מעיקרא, לבין טומאה דמכאן ולהבא, וע"כ אף בבשר עגל שתפח דאיירי בטומאה דמכאן ולהבא, נמי משערין לכמות שהי' מעיקרא, וא"ש היטב דעת הרמב"ם.

ואמנם לכאו' דרך זו אין מתישבת בדעת התוס' בסוגיין והראשונים בשבת שהק' בהא דמבו' התם דפחות מכגרוגרת שתפחה לכגרוגרת חשבי' דאי"ב שיעור לחיוב הוצאה, דמ"ש מסוגיין דאמרי' דכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' ל"ה רק מדרבנן, עיי"ש בדבריהם, ואי נימא דכל הא דל"ה רק מדרבנן, הוא משום דל"מ חייל על החפצא דין איסור שלא הי' עליו מעיקרא, לכאו' ל"ש כן לענין חיוב הוצאת שבת, דכלל ל"ה זה דין בחפצא, וצ"ע בזה.

ושו"ר בשו"ת בית יצחק ח"א סי' ל' סק"ד, דג"כ ביאר כן, דהא דלמסקנא אין התפיחה מצטרפת לכשיעור הוא משום דל"מ חייל ע"י התפיחה דינים שלא היו בו מעיקרא, ונקט שם שזהו מדין דחוי, וביאר שם סק"ה לפ"ז דמה"ט דעת הרמב"ם דכ"ז הוא לגבי טומאה דמעיקרא, אך מכאן ולהבא שפיר חיילא ע"ז טומאה, וכתב שם סק"ו דלפ"ז ל"ש כ"ז רק בדינים שחלים על החפצא, אך בדיני ואיסורי גברא ל"ש כ"ז, וודאי מצרפין התפיחה להשיעור, וזהו כעין מש"נ לגבי מנחות, דמצרפין בהן התפיחה להשיעור, וכתב לישב לפ"ז קו' הראשונים מההיא דשבת, עיי"ש בכ"ד, וזהו להדיא ככל מש"נ.

ועיי"ש עוד בסוסק"ד, שכתב לחדש דאף למסקנא פליגי ר"י ור"ל אם מצרפין התפיחה לענין דינים דמכאן ולהבא, ומש"א רבה דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' הוה רק מדרבנן, היינו דהגם דלדעת ר' יוחנן אזלי' בתר השתא, מ"מ ל"מ חיילי דינים שלא היו מעיקרא, ויישב בזה הא דבהמשך הסוגיא אתי' להוכיח דכמות שהיו משערינן מתרומה, ולכאו' הרי כבר אסיק רבה שלא נחלקו בזה כלל ר"י ור"ל, ועמש"נ להלן סק"ח במשה"ק השטמ"ק שם עד"ז, ולהנ"ל א"ש, דאף למסקנא פליגי ר"י ור"ל אם משערין כמות שהן עתה לענין טומאה דמכאן ולהבא, ועיי"ש בסק"ה שכתב דהמבו' בד' הרמב"ם דלגבי טומאה דמכאן ולהבא מצרפין התפיחה להשיעור, אתיא כר' יוחנן, וזה ע"ד מש"נ, דכל הא דקמפלגי' בין טומאה דמעיקרא לטומאה דמכאן ולהבא, הוא רק לפ"מ דמסקי' דכמות שהן עתה משערינן, אך אם משערין בכמות שהיו, אין מקום לחלק בזה.

**ג'**

ח] ונ' לדון עוד בענין זה, ובהקדם, דהנה להלן בסוגיא, ת"ש תורמין תאנים על הגרוגרות במנין, אא"ב לכמות שהן משערינן שפיר, אלא אי אמרת כמות שהן, הו"ל מרבה במעשרות ותניא המרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין וכו', ובשטמ"ק שם אות ב' ז"ל, אא"ב לכמות שהן משערינן שפיר, וא"ת והיאך ניחא הא אסיק רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בי' כו' הא לית בי', וי"ל דהאי אא"ב אתא להקשות לרבה, וה"ק אא"ב לכמות שהן משערינן ודלא כרבה ניחא, אלא אי אמרת איתא לדרבה א"כ קשה לתרוייהו, עכ"ל.

ודבריו צ"ב רב, שהרי הא דמסיק רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בי' וכו' הא לית בי', לא חידש כן מדנפשי', אלא הוא מפורש כן בברייתא דבשר זקנה שהי' בו כשיעור וצמק, דטהור מכאן ולהבא, וכן מפורש כן במתני' דכביצה אוכלין שהניחן בחמה ונתמעטו וכן כזית מן המת וכו' וכזית פיגול וכו', דטהורין ואין חייבין עליהן, אשר מכ"ז מבו' להדיא דודאי דכל שצמק אין משערין כדמעיקרא, וא"כ היאך בעי' לפרש לברייתא דתרומה דלכמות שהן משערינן, הרי כבר הוכחנו ממתני' שודאי אין משערין לכמות שהן, ומהו שכתב השטמ"ק דהוי זה קושיא על ד' רבה, וצ"ע רב בזה, ולפנינו סוסק"י בהערה יתבארו בעזה"י ד' השטמ"ק.

ט] והנה גרסינן בירושלמי פ"ב דתרומות ה"ב, תמן תנינן כביצה אוכלין שהניחן בחמה ונתמעטו וכו' הרי אלו טהורין, דרומאי אמרי והוא שיהא כזית מעיקרו, ר' יוחנן ור"ל תרויהון אמרי ואע"פ שאין כזית מעיקרו, ע"כ, ועיי"ש במפרשים ובביאור הגר"א שפירשו דפלוגתייהו קאי על סיפא דמתני' דחזרו ותפחו טמאין וחייבין עליהן וכו', ובזה הוא שנחלקו, שדעת דרומאי דכל מה דמהני התפיחה לטמא ולחייב היינו רק בשהי' בהן כזית מעיקרא וצמקו וחזרו ותפחו, ור' יוחנן ור"ל ס"ל דאף בשלא הי' בהן כזית מעיקרא נמי מהניא התפיחה להשלים לשיעור לטומאה ולחיוב, וזה דלא כסוגיא דתלמודין, דלכו"ע ל"מ תפיחה לחייב, ורק היכא שהי' מעיקרא כשיעור הוא דמהני תפיחה לחייב, (וגם ע"ז פליג ר"ל ואיתותב ממתניתין).

וגרסי' עוד בירושלמי שם, תמן תנינן אמרו לו אף היא היתה חסירה או יתירה, מני אמרו לו ר"מ, פעמים שהשאור יפה והוא תפוח הא אילו סולת היתה צמוקה ועכשיו שהוא שאור יפה והא תפוח את רואה את התפוח כאילו צמק ונראית חסירה ופעמים שהשאור רע והא צמק הא אילו סולת היתה תפוחה ועכשיו שהשאור רע והוא צמוק את רואה את הצמק כאילו תפח וכו', וגיר' הגר"א שם, על דעתי' דר' ירמי' ר"מ דרומאי ור' יוסי שלשתן אמרו דבר א' ביתירה, ופי' בזה הגר"א, ז"ל, פי' ר"מ דחייש שמא יהא השאור רעוע יהי' צמוק ואם יהי' תפוח יהי' יתירה ולכך אסור, אלמא דסברי דרואין את הצמוק כאילו הוא תפוח, ודרומאי דסברי והוא שיהא בו כזית מעיקרו אלמא דסבר דהתפחת הגשם אינו מעלה, א"כ הא דטמא אם הי' בו כזית ע"כ משום דרואין את הצמוק כאילו תפוח, והא דלא מטמא אפי' בלא התפחת הגשם היינו משום דכתיב בהו אכילה ואין אכילה פחותה מכזית וכו', עכ"ל.

וביאור ד' הגר"א הוא, דדרומאי דאמרי דל"מ התפיחה רק אם הי' כזית מעיקרא, בע"כ דס"ל דלכמות שהיו משערינן, דאל"כ ל"ה מהני מידי מה שהי' כזית מתחילה, וכדלהלן, והא דתנן במתני' דבצמקו טהורין ואין חייבין עליהן משום פנו"ט, הגם דמשערינן לכמות שהיו, וחשבי' דאי"ב שיעורא, היינו משום דכתיב בהו אכילה ואין אכילה פחותה מכזית, והגם דהדבר חשוב דאי"ב כזית, מ"מ בפועל לי"ב אכילה דכזית, וע"כ הוא דאין לחייבו ע"ז, והנה הרי במתני' תנן דכל שצמק אף אינו מטמא טומאת נבילות וטומאת אוכלין, וצ"ל לפ"ד הגר"א, דגם לגבי טומאת נבילות, תליא השיעור דכזית, בשיעורא דאכילה בכזית, וע"כ גם לענין זה כל שצמק אינו מטמא, וצ"ל עוד, דגם לענין טומאת אוכלין דבכביצה, כיון דשורש שיעור זה הוא משום דבעי' אוכל אשר יאכל, ע"כ בעי' שיהא בו חשיבות אכילה דכביצה, וכל דבפועל לי"ב כביצה, הרי שהגם דשיעורו הוי כביצה, משום דמשערינן לי' כמות שהי', מ"מ ל"מ זה לשיעורא דטומאת אוכלין בכביצה.

ומה"ט הוא דמהני מה שחזרו ותפחו, דכיון דאף כשצמקו הוה בהו שיעורא, כיון שמשערין לכמות שהיו, ואך דמ"מ ל"ה בהו חיוב וטומאה משום דאין אכילה פחותה מכזית, הרי שכל שתפחו ואי"ב אילה דכזית, תו הדר מהני מה שהדבר בעצמותו אי"ב שיעורא, וע"כ הן מטמאין וחייבין עליהן, אך אילו אין משערין לכמות שהיו, הרי דאי נימא דאין מצרפין התפיחה להשיעור, ל"ה מהני מידי מה שהי' בהן מעיקרא כשיעור, שהרי אין משערין כלל בדמעיקרא, ואין בזה טעם דמכח זה יצרפו התפיחה לשיעור, וזהו שהוכיח הירושלמי, דמהא דאמרי דרומאי דמהני מה שהי' בהן כזית בתחילה, בע"כ דמשערין לכמות שהיו, ואך דל"מ זה לגבי חיובי אכילה ולגבי טומאה, כיון שאין אכילה פחותה מכזית, וע"ז הוא דמהני מה שחזרו ותפחו, וכנ"ל.

והנה למדנו מד' הגר"א דבר חדש, דאף אם בעלמא משערין לכמות שהיו, ודמה"ט לגבי מנחות משערין לכמות שהיו, וכאשר ס"ל להירושלמי דכ"ה דעת ר"מ, (ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין דטעמי' הוא משום דעשרון סולת אמר רחמנא ולא עשרון עיסה), וכן לגבי תרומה משערין לכמות שהיו, וכדמדמי' לה בירושלמי לדברי ר' ירמי' דלענין שיעור תרומה משערין לכמות שהיו, מ"מ לגבי חיובי אכילה ולגבי טומאה י"ל דל"מ מה שמשערין לכמות שהיו, אשר מכח זה חשבי' דאי"ב שיעורא, דמ"מ כיון דבפועל לי"ב כזית, אין לחייב ע"ז, משום דאין אכילה פחותה מכזית, ומה"ט אף לי"ב טומאה, וכמש"נ לעיל הטעם בזה.

י] והנה לפ"ז הרי י"ל, דהא דמסיק רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לית בי' הא לית בי', לאו היינו משום דמשערין כמות שהן השתא, אלא אף אם משערין לכמות שהיו נמי ל"מ זה לענין טומאה ולענין חיוב, כיון דאין אכילה פחותה מכזית, וכנ"ל.[[8]](#footnote-9)

ואדרבה לפ"מ שביאר הגר"א בד' הירושלמי, הרי הי' מקום לומר להיפך, דאדרבה כ"ד רבה אתיין רק אם לכמות שהיו משערינן, ומה"ט הוא דאף שאין מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ כל שצמק וחזר ותפח מצרפין התפיחה, והיינו משום דבעצמותו אי"ב שיעור, כיון שהי' בו מעיקרא ולכמות שהיו משערינן, וע"כ הגם דל"מ זה לענין אכילה וטומאה משום דאין אכילה פחותה מכזית, מ"מ כל שחזרו ותפחו ואי"ב אכילה דכזית, הדר דינא דמהני מה שבעצמותן אי"ב שיעורא, וזה תלי בדין דחוי, דאם יש דחוי ל"מ בכה"ג, כיון שנדחה כזית זה מחיוב אכילה ומטומאה שלא הי' שייך בו אכילת חיוב וטומאה, ול"מ הדר לי', ומת' היטב לפ"ז מה דתלי' לה בדין דחוי, ודו"ק, אך אם כמות שהן משערינן, ואפ"ה אין התפיחה מצטרפת לשיעור, ל"ה מהני מידי מה שמעיקרא הי' בזה כשיעור, וכאשר מבו' כ"ז בד' הירושלמי לפ"מ שפירש הגר"א, וכנ"ל, אך מד' רש"י בד"ה דמעיקרא מבו' לא כן, וגם אין נ' כן מד' ש"ר, אך ל' התוס' סוד"ה דמעיקרא הוא דלכמות שהן משערינן מדאורייתא, וזה נ' קצת כדרך זו, וצ"ע עוד בזה.

ולפ"ז מתישב היטב קו' השטמ"ק, דמה מייתי' ממתני' דתרומות דלכמות שהן משערין, הרי אסיק רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בי' וכו' הא לית בי', וצ"ע גם שהרי במתני' ובברייתא מפורש דהיכא דצמק לי"ב חיוב וטומאה, אך לפמש"נ עפ"ד הגר"א א"ש היטב, שהרי הא דאמר רבה דבכה"ג הא לית בי', אי"ז משום דמשערין כמות שהן, אלא אף אם משערין לכמות שהיו נמי אין לחייב ולטמאות היכא דצמק, וכנ"ל, ונמצא לפ"ז דאף דשמעי' ממתני' וברייתא דכל שצמק אין חייבין ע"ז ולי"ב טומאה, אכתי יש לדון לענין תרומה אם משערין כמות שהן השתא או משערין לכמות שהיו מעיקרא, שהרי מבו' בד' הירושלמי לפי' הגר"א, דלענין תרומה אף היכא שצמק יש לשער כדמעיקרא למ"ד דלכמות שהיו משערינן, (ול"ד לאיסורי אכילה ודיני טומאה, דאף דלכמות שהיו משערינן, מ"מ היכא שצמק לי"ב חיוב וטומאה), וזהו דאתי' למיפשטה מברייתא דמשערין לכמות שהיו, וז"ב.[[9]](#footnote-10)

יא] וע"פ יסוד ד' הגר"א נ' לבאר ד' הרמב"ן בשבת דצ"א., דהנה התוס' בסוגיין הקשו אהא דאמר רבה דכל היכא דל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, מהא דבעי רבא בשבת שם בהוציא חצי גרוגרת לזריעה ונמלך עלי' לאכילה מהו, ומאי קמיבע"ל הא כיון דאילו לא תפחה ונמלך עלי' לאכילה פטור דליכא שיעורא בשעת הנחה, משום דתפחה לא מחייב טפי, דהא אפי' עבד עקירה והנחה בחדא מחשבה אפי' לאחר שתפחה פטור, דלכמות שהן משערינן מדאורייתא, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן בשבת שם כתב לישב, ז"ל, אבל יש לי לתרץ, דהכא בגרוגרות ממש עסקי', ואמרי' התם שאני גרוגרות הואיל ויכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, וכיון שכן כשתפחה יש בה שיעור, ומיהו בעוד שלא תפחה לא חשיבא שיעור, ואפי' למ"ד התם גבי תרומה דשיעור הוא וכו', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם תמה ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כל הצורך, דמ"ש שבת מ"ש תרומה, הא אפי' קודם ששלקה חשבי' לי' התם לענין תרו"מ גרוגרות על תאנים במנין ואע"ג דהשתא בציר לי' שיעורא, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם כתב לישב ד' הרמב"ן, ז"ל, וי"ל דמרן ז"ל סובר דאע"ג דהתם גבי תרומה מהני ההוא טעמא קודם תפיחה, משום דסו"ס כי תרים כשיעור תרים כיון שיכול לשלקו ולהחזירו כשיעור, אבל הכא כיון דשיערו רבנן כגרוגרת ממש, עכ"ל,[[10]](#footnote-11) וצ"ב.[[11]](#footnote-12)

וע"פ המבו' בד' הגר"א, נ' לישב ד' הרמב"ן, ואולי יש לכוין הדברים בד' הריטב"א, דהנה לפ"ד הגר"א דאף למ"ד דלכמות שהיו משערינן, מ"מ לענין חיובא וטומאה אין לחייבו בשצמק, דהגם דהדבר בעצמותו אי"ב שיעור, מ"מ אין אכילה פחותה מכזית, הרי נראה פשוט דה"נ הגם דבתאנים מודו כו"ע דמשתערין לכמות שהיו משום שיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, מ"מ ל"מ זה לענין חיובא וטומאה, דהגם דחשיב דהדבר בעצמותו אי"ב שיעור, מ"מ כיון דבפועל לי"ב שיעור, אין לחייב ע"ז, כיון דאין אכילה פחותה מכזית.

וניחא בזה מה שעמד בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, במה שלא הביא הרמב"ם בהל' מאכ"א דבתאנים שייבשן ונעשו גרוגרות משתערין לכמות שהיו, ועיי"ש שכתב דרבנן דפליגי בברייתא על ראב"י, וס"ל דתורמין מן הגרוגרות על התאנים במדה, הוא משום דס"ל דל"מ הא דיכול לשלקן, וכותייהו פסק הרמב"ם, (והרי הרמב"ם בפ"ה מתרומות ה"ח פסק כרבנן דתורמין מן הגרוגרות על התאנים במדה) ועיקר דבריו שנקט דרבנן פליגי וס"ל דל"מ הא דיכול לשלקן, מבו' כן בל' הרמב"ן בשבת הנז' דפליגי בזה תנאי, אך ללא דבריו הי' מקום לפרש דלעולם מודו רבנן לזה, ואך דס"ל דלענין תרומה יש להפריש בעין יפה, ולמש"נ א"ש, דהגם דבתאנים שייבשן ועשאן גרוגרות משתערין לכמות שהיו, מ"מ ל"מ זה לחייב עליהן, דכיון דבפועל לי"ב כזית, אין לחייב עליהן, דאין אכילה פחותה מכזית.

ובעיקר הדבר, יש לציין לד' החזו"א עוקצין סי' ג' סק"ד, שנקט דדינא דתאנין שיבשו משתערין כמות שהיו הוי זה לכל דיני התורה, ולא הזכיר ד' הרמב"ן דמפורש בדבריו דהוי זה דין מסוים בתרומה, וגם מה דפשיט"ל להחזו"א דכו"ע מודו לדין זה, אי"ז כד' הרמב"ן דמבו' דפליגי בזה תנאי, דרבנן דס"ל דתורמין מן הגרוגרות על התאנים במדה, לא ס"ל דתאנין שיבשו משתערין כמות שהיו, ולפ"ז לפ"מ שפסק הרמב"ם כרבנן, אין משערין כלל גרוגרות כמות שהיו.

ומתבאר בזה ד' הרמב"ן, דהגם דלגבי תרומה משתערין הגרוגרות לכמות שהיו, מ"מ לענין שבת א"א לחייבו אלא בשתפח, דחיובא דשבת דמי לאיסורי מאכלות דל"מ בהו מה שהדבר בעצמותו אי"ב שיעור, ובעי' שיהא בו שיעור בפועל, וה"נ הוא לענין שבת, דכיון דבעי' חשיבות דכגרוגרת, ודאי ל"מ מה שהדבר בעצמותו אי"ב שיעור, אלא בעי' שיהא בו שיעור בפועל, וע"כ הוא דלא מחייב אלא בשתפח.

והאמנם דמ"מ בעי' לה"ט דיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, דאלמלי ה"ט לא הוה מהני מידי מה שתפח והשתא אי"ב חשיבות דכגרוגרת, שהרי ודאי דכל שהדבר בעצמותו לי"ב שיעור ל"מ מה דבפועל אי"ב שיעור, וכאשר מבו' כן בד' הירושלמי לפ"ד הגר"א, דמה"ט אף דלגבי אכילה בעי' שיהא בפועל כזית, כיון שאין אכילה פחותה מכזית, מ"מ ל"מ לחייבו היכא דתפח, רק אם הי' בו מעיקרא כזית, שמכח זה איכא בהדבר בעצמותו שיעור, והדר מהני מה שתפח ואי"ב בפועל כזית לדינא דאין אכילה פחותה מכזית, אך כל שבהדבר עצמו לי"ב כזית, ודאי ל"מ מידי מה שבפועל אי"ב אכילה דכזית, וה"נ הכא לענין שבת דכוותה, וע"כ בעי' להא דבתאנים כיון שיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהן, ע"כ אף בשצמקו הן משתערין לכמות שהיו, ואך דמ"מ ל"מ זה לחיוב שבת דבעי' בזה שיהא בהדבר בפועל כגרוגרת, ולזה הוא דמהני מה שחזרו ותפחו, דהשתא אי"ב בפועל כגרוגרת, וא"ש היטב ד' הרמב"ן.

וצריך להוסיף ולבאר בזה, דהנה בד' הרמב"ן שם מבו' דרבנן פליגי על ראב"י וס"ל דל"מ הא דיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, וצ"ב דא"כ מ"ט מהני זה לענין שבת, אך הדבר מתבאר מד' הרמב"ן, דהא דפליגי רבנן הוא משום דס"ל דל"מ ה"ט שמכח זה ישתערו אף הגרוגרות לכמות שהיו, אך מ"מ כל שהחזירן לכמות שהיו, מודו כו"ע דיש לשערן כמות שהיו, כיון דהא דהשתא חזרו אי"ז התחדשות, אלא מעיקרא היו ראויין לחזור לכמות שהיו, וע"כ מודו רבנן דהיכא שחזרו לכמות שהיו יש לשערן כמות שהיו, וז"ב.

יב] ומעתה נהדר למשה"ק בתחילת דברינו, דלפ"מ דמסיק רבה דכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' ל"מ מדאורייתא, א"כ מ"ט לענין מנחות חזי' דמשערינן כמות שהן עתה, לדעת ר' יהודה במביא שאור מתוך ביתו, וכן למ"ד דמגבל מנחת חוטא במים, ולא חשבי' אח"כ להקומץ כקומץ חסר.

ולמש"נ מד' הגר"א דאף למ"ד דכמות שהיו משערינן, מ"מ ל"מ לחייב ולטמאות בשצמק, משום דאין אכילה פחותה מכזית, הגם דלגבי שיעור מנחה שפיר משערינן להו כמות שהיו, נ' לדון דה"נ הוא להיפך, דאף שאמר רבה דהיכא דמעיקרא ל"ה בהו אין מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ כ"ז הוא לענין חיובא וטומאה, אך לענין מנחות שפיר מצרפין התפיחה לשיעור.

ויסוד הדברים בזה, הוא עפמש"כ הרשב"א בשבת דצ"א., ז"ל, ולי נראה דאינו דומה שיעור הוצאת שבת לשאר האיסורים, דאלו פגול נותר וחלב לא חייבה התורה בהם אלא כשיעור אכילה דהיינו כזית, וכיון שכן כל שאין בו כזית באמת, אע"פ שתפח ונראה ככזית הרי אין בו כזית ולא נהנה בכזית, אבל הוצאת שבת בחשיבותא תליא מילתא, וכל שדרך הבריות להחשיב ולהצניע כיוצ"ב חייבין עליו בהוצאתו וכו', וכיון שכן אף פחות מכגרוגרת שתפחה ונראה ככזית מחשיבין אותו ומצניעין כמותו ולפיכך חייב, עכ"ל.

והנה מפורש בד' הרשב"א, דכל הא דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' הוא רק מדרבנן, היינו רק משום שאין אכילה פחותה מכזית ולא נהנה גרונו בכזית, וכ"ה גם בחי' הריטב"א ובחי' המיוחסים להר"ן שם, והיינו דלעולם כיון דהשתא אי"ב כזית הי' בדין לחשבו ככזית, ואף דמ"מ כיון דבפועל לי"ב כזית, דמה שתפח הוי זה מיא בעלמא, לי"ב אכילה דכזית ולא נהנה גרונו בכזית, וע"כ הוא דלא מחייב בזה, והא דאף אין משערין כדהשתא לענין טומאה, צ"ל כמש"נ לעיל סק"ט בד' הגר"א, דשיעורא דטומאה דמי לשיעורא דאכילה, עיי"ש.

ומעתה נראה, דלפי המבו' בד' הגר"א דכל היכא שהדבר בעצמותו חשיב דאי"ב שיעורא, הרי שהגם דלא מחייבי' לי' משום הא דאין אכילה פחותה מכזית, מ"מ לגבי מנחות סגי במה שהדבר בעצמותו אי"ב שיעורא, וה"נ לפ"מ שפירשו הראשונים דהא דאין התפיחה מצטרפת להשיעור הוא משום דאין אכילה פחותה מכזית ולא נהנה גרונו בכזית, הרי ודאי דלענין מנחות דהוי זה שיעורא בעלמא דעשרון ודשיעור קומץ, שפיר משערינן כדהשתא, וע"כ ניחא הא דבמביא שאור מביתו, ובמנחת חוטא שגיבלה במים משערינן כדהשתא.

והאמנם דכ"ז הוא רק לפ"מ דמסיק רבה, והיינו משום דלמסקנתו לעולם משערין כמות שהן עתה, ואך דל"מ זה לגבי חיוב וטומאה, משום דאין אכילה פחותה מכזית, אך מ"מ לענין מנחות שפיר משערינן כדהשתא, אך משא"כ למ"ד דכמות שהן משערין, אשר לדידי' נקבע שיעור הדבר לפ"מ שהי' מעיקרא, הרי ודאי דאף לענין מנחות משערינן לי' כדמעיקרא, וע"כ שפיר מבו' בסוגיין דהא דמביא שאור מביתו והא דמגבל מנחת חוטא במים וכשרה הוא רק משום דכמות שהן עתה משערינן, וז"פ.

ואמנם עיקר מש"כ הראשונים לה"ט שאין אכילה פחותה מכזית ולא נהנה גרונו בכזית, צ"ב רב, דמה הוצרכו הראשונים לזה לצורך מה שחילקו משבת, והרי אף אי נפרש דהא דאין חייבין בשתפח הוא משום דל"ח כלל דאי"ב שיעור, מ"מ שפיר יש לחייב לענין שבת, כיון דחשיב להו לאינשי ומצניעין כמוהו, והרי כל היכא דמצניעין אותו לא נאמר בו שיעור כלל, וכמו שהביא הרשב"א שם לדינא דאף דבר שאינו חשוב לכל ואין מצניעין כמוהו והצניעו המצניעו חייב.

ואולי יל"פ בזה, דכל היכא דלי"ב כלל שיעורא ולא חזי להך מילתא, ל"מ כלל מה שמצניעין אותו, דעד כאן לא מצינו דכל שהצניעו מתחייב עליו, רק היכא דחזי להך מילתא שהצניעו, וע"כ הגם דבסתמא אינו עומד לזה, מ"מ כל שהצניעו לזה מיחייב, אך כל היכא שאינו ראוי למה שהצניעו לו י"ל שאינו חייב, וצריך בדיקה בזה, וע"כ הוא שהוצרכו הראשונים לפרש דלעולם כל שתפח אי"ב שיעורא, ואך דל"מ זה לחיובא כיון דאין אכילה פחותה מכזית ולא נהנה גרונו בכזית, אך לגבי שבת כיון דאי"ב שיעורא ומצניעין כמוהו שפיר יש לחייב.

אך צ"ב רב בזה מסברא, דלכאו' מה מהני הא דחשיב דאי"ב שיעורא, הרי מ"מ ל"מ זה לענין שבת, כיון דבפועל לי"ב כשיעור, וא"כ מה מהני דמצניעין אותו, הרי הדבר עצמו אינו ראוי להצניעו, ואולי מודים הראשונים לד' תוס' והרמב"ן שדימו הענינים זל"ז, ובע"כ דס"ל דאף לגבי שבת נאמר דין שיעור, וע' מה שביאר בזה בתוצאות חיים סי' ה', וי"ל דש"ר נמי מודו לזה, ואך דס"ל דלזה מהני התפיחה, כיון דלעולם משערין כמות שהן עתה, וע"כ הגם דלענין אכילה אין לחייב בזה כיון שלא נהנה גרונו בכזית, מ"מ לגבי חיוב שבת שפיר מהני הא דאי"ב השתא שיעור, כיון שמצניעין כמוהו, ואכתי צ"ב רב.

ועיקר מש"נ בתוך הדברים, דהא דכל שהצניעו מתחייב, הוא דוקא בדחזי לדבר זה שהצניעו לו, וע"כ הגם שאי"ז עומד לזה, מהני מה שהצניעו וייחדו לזה, אך כל היכא דלא חזי למה שהצניעו, ל"מ מידי מה שהצניעו לזה, לכאו' כ"ה מוכרח לפרש לדעת התוס' והרמב"ן שדימו שיעור הוצאת שבת לסוגיין, וק' דמה מדמו הרי לענין שבת אי"ז תלוי אלא במה שמחשיבין אותו בנ"א ומצניעין כמוהו, ובע"כ דס"ל דכל דלי"ב שיעור ולא חזי למילתי' ל"מ מה שמצניעין כמוהו, וצ"ע עוד בזה.

ואכתי צ"ב מש"כ שם הריטב"א עוד, ז"ל, ותדע דסוגיין ל"ד לסוגיא דהתם, דאילו התם אמר רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בה כזית וצמק וחזר ותפח פליגי בה דמר סבר דיש דחוי ומר סבר אין דחוי, ולא עוד אלא דאסיקנא התם דאין דחוי אצל איסורים, ואילו הכא סלקא לי' לרבא בתיקו, וטעמא דמילתא ודאי משום דל"ד, דהתם איירי באיסורי אכילה וכיון דמעיקרא ולבסוף הוה בי' כזית הרי נהנה גרונו בכזית ולא חיישי' למאי דצמק בנתיים, אבל הכא שחיובו משום עקירה והנחה אפשר דכל שצמק ונדחה בין עקירה להנחה דהויא לה לעקירה כמאן דליתי' כלל וא"א להתחייב על ההנחה גרידא, כנ"ל, ולזה הסכים מורי הרב ז"ל, עכ"ל.

וצ"ב רב, דמה ענין חילוק זה שחילק הריטב"א בין הסוגיות לגבי נידון דחוי, למה שחילק בין הסוגיות לענין אם מצרפין התפיחה לשיעור, וכפי הנראה מל' הריטב"א שורש ב' הדברים חדא הוא, דלגבי אכילה עיקר הא דבעי' הוא שיהנה גרונו בכזית, ומה"ט הוא דלי"ב דין דחוי כיון דסו"ס השתא נהנה גרונו בכזית, אך אכתי צ"ב, שהרי לכאו' עיקר החילוק לענין דחוי הוא כמש"כ בחי' המיוחסים להר"ן שם, משום דלגבי חיוב שבת בעי' לחייבו מכח העקירה שהיתה תחילה, ונדחה חיוב העקירה, ומשא"כ לגבי איסורי מאכלות דמחייבי' על דהשתא, והכס"מ פ"ד מאה"ט הי"ג הביא ממהר"י קורקוס שחילק בזה, דלענין שבת כמח דין דחוי תו לא מצרפי' העקירה לההנחה, עיי"ש, וע' בביאור הגר"א או"ח סי' תפ"ו שכתב דמהרי"ק נדחק בזה, וכתב שם דלפ"ד דלמסקנת סוגיין הדרי' בן משנויא דרבה, ניחא, עיי"ש, וצ"ב רב בכ"ז.

**ד'**

יג] בביאור הגר"א או"ח סי' תפ"ו, דן לומר דלפ"מ דמותבי' מברייתא למ"ד דיש דחוי באיסורין, הרי דשוב א"צ לשנויא דרבה, כיון דבלא"ה איתותב ר"ל, ושפיר י"ל דכל היכא דל"ה בי' ותפח משתער כמות שהוא עתה מדאורייתא,[[12]](#footnote-13) ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז קו' התוס' מההיא דשבת.

אך בד' הרמב"ם פ"ד מאה"ט הי"ג, מבו' דקי"ל הכי דל"מ התפיחה רק מדרבנן, וכן מבו' גם מד' תוס' וש"ר שהק' מההיא דשבת מבו' דס"ל דאף למסקנא לא הדרי' בן מזה דל"מ התפיחה אלא מדרבנן, וכמו שכבר העיר בזה הגר"א שם, אך הראי' מד' הראשונים בשבת יש לדחות, דבלשונם מבו' שהק' מדרבא אדרבא, וכן נ' גם בפי' הרא"ש והר"ש והרע"ב בטהרות, שפירשו לדינא דמתני' בטהרות דהוא משום דאין דחוי באיסורין, וכרבה.[[13]](#footnote-14)

וכן מפורש גם בשו"ת הרא"ש כלל ב' סי' י"ד ושו"ת הרשב"א תשובות האלף סי' תס"ב, שנקטו דלהלכה קי"ל דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' משערינן כדהשתא משום מראית העין, ודנו מ"ט בחלה פטרי' היכא דמעיקרא לא הי' בה שיעור, ואין מחייבין בזה משום מראית העין, עיי"ש.

וע' עוד בזרע אמת סי' כ"ט וחזו"א עוקצין סי' ג' וקה"י סי' כ"ח ובאה"מ פ"ו מחו"מ ה"ו, שכתבו דמוכח כן דל"מ התפיחה רק מדרבנן, ממתני' דטהרות דמייתי' בסוגיין, דמבו' דכל הא דמהני תפיחה הוי רק בשהי' מעיקרא כשיעור, אך באמת יל"ע בזה, דהרי שפיר יל"פ להא דתנן במתני' דהניחן בגשמים ותפחו, דלא איירי בגונא דרישא דצמקו ושוב תפחו, אלא איירי בשלא הי' בהן מעיקרא כשיעור, וכאשר מבו' כן להדיא בירושלמי פ"ב דתרומות ה"ב, דיל"פ כן למתני', וכ"ה דעת ר' יוחנן ור"ל שם.

יד] והנה האחרונים דנו לענין חיוב ברכה אחרונה, אם משערין כדהשתא, ע' זרע אמת סי' כ"ט, גן המלך סי' קכ"ב, מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, מ"ב סי' ר"י, שעה"צ סי' תפ"ו, אמרי בינה או"ח סי' ט"ו, תורת חסד או"ח סי' ו', אמרי יושר ח"א סי' י"ח.

והנה בפשוטו, כיון דמדרבנן משערין כמות שהן עכשיו, א"כ ה"נ לגבי חיוב ברכה משערין כמות שהן עתה מדרבנן, וכן נקטו בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, ובאג"מ או"ח ח"א סי' ע"א, אך האחרונים דנו מכמה טעמים דלגבי ברכה לא גזרו רבנן, ע' זרע אמת וגן המלך ואמרי בינה ותורת חסד ואמרי יושר, ובמ"ב סי' ר"י פסק כד' הזרע אמת, עיי"ש בדבריהם, וע' עוד באמ"ב שם, שהוכיח מד' הרשב"א בברכות ד"כ ודמ"ט, דלא גזרו רבנן חיוב ברכה בגונא דתפיחה, דאל"כ הרי דשפיר משכח"ל חיוב ברכה דרבנן, עיי"ש.

אך בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, דן בזה, די"ל דלגבי חיוב ברכהמ"ז, כיון דחיוב ברכהמ"ז נאמר על פת, ודאי משערי' להפת כדהשתא, וכאשר מצינו כן בחת"ס יו"ד סי' קי"ז ובמנ"ח סוף מ' ש"ג, דהיכא דנאמר הדין על פת, ודאי דהיא משתערת כמות שהיא, ואין משערין בחיטין ובקמח, וע' מג"א סי' תפ"ו דמבו' דלענין מצה משערין כמות שהיא, ואין ממעטין האוירין, (והתם אין לפרש דזהו מדרבנן, דזה ל"מ לגבי מצה), ובפשוטו יל"פ דג"ז הוא מה"ט דעיקר הדין נאמר על פת, (אך יל"פ דהתם הטעם הוא משום דפת שאני, ואף לענין טומאה משתערת כמות שהיא מדאורייתא, וכדלהלן, וכ"מ מד' המחה"ש והשעה"צ שם שהביאו מקור לד' המג"א ממתניתין דפת סופגנין משתערת כמות שהיא).

וע' עוד בשו"ת אמרי יושר שם, דמסיק דמה שנוסף מכח המים ודאי מצטרף לברכה, עיי"ש בטעמו.

טו] והנה אמנם אף אי נימא דלענין חיוב ברכה משערינן כדמעיקרא, מ"מ יש לדון דפת שאני ומשתערת כמות שהיא עתה, ומשום דהא דפת משתערת כמות שהיא אי"ז שייך להנידון אם משערינן כמות שהן או כמו שהיו, וכמו שיתבאר.

דהנה במתניתין פ"ב דעוקצין תנן דפת סופגנין משתערת כמות שהיא, והנה בפשוטו לפ"מ דמסיק רבה דכל היכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, הרי דה"נ הא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא הוי זה מדרבנן, וכן נקט להדיא הזרע אמת סי' כ"ט, וכן נ' מד' הרבה מהאחרונים, ע' ביאור הגר"א סי' תפ"ו, (ואין ברור כ"כ כונת הגר"א שם, אך כפי הנראה יש ללמוד כן מדבריו, וע' דמש"א שם מה שפירש ד' הגר"א), שו"ת נחלת יעקב סי' ב', חת"ס יו"ד סי' קי"ז, מנ"ח סוף מ' ש"ג, מ"ב סי' ר"י, וכן נקט החזו"א בעוקצין סי' ג' סק"ה, (וסותר לדבריו שם סק"ז, וכדלהלן),.

אמנם מאידך מצינו כמה מן האחרונים שנקטו דמתני' דפת סופגנין משתערת כמות שהיא הוי זה דינא דאורייתא, והם הקר"א בסוגיין, והאבנ"ז או"ח סי' קכ"ה, והמחה"ש והשעה"צ בסי' תפ"ו, והחזו"א בעוקצין סי' ג' סוסק"ז.

ומצינו כמה ראיות לזה, דדינא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא הוי זה דינא דאורייתא, **א'**, מהא דלא פרכי' בסוגיין על מ"ד דמשתערין לכמות שהיו, מרישא דהך מתניתין דפת סופגנין משתערת כמות שהיא, והתם בע"כ דהמכוון הוא כמות שהיא עתה, דהרי תנן התם דאם הי' לה חלל ממעך את חללה, והרי דהיכא שלא הי' לה חלל משתערת כמות שהיא עתה, וכבר עמד בזה החזו"א עוקצין סי' ג' סק"ה, ונ' מזה דאף אם משערין לכמות שהיו, מ"מ פת סופגנין משתערת כמות שהיא.

**ב'**, בשו"ת הרא"ש כלל ב' סי' י"ד ובשו"ת הרשב"א תשובות האלף סי' תס"א דנו בדין עיסה שנילושה במי ביצים ולא הי' בה שיעור, ובעת אפייתה תפחה וגדלה מאד והשתא יש בה שיעור, אם אזלי' בתר השתא וחייבת בחלה, או דכיון דלא הי' בה כשיעור בשעת חיובה אע"ג דהשתא אית בה כשיעור לא אזלי' אלא בתר מעיקרא, עיי"ש בדבריהם.

והנה מבו' מדבריהם דאלמלי ה"ט דשיעור חלה שבתורה נאמר על מעיקרא, או משום דבזמן חובתה היתה פטורה, היתה חייבת בחלה, ומבו' עוד מדבריהם שדנו שתתחייב מדאורייתא, ולא דנו כלל משום הך דינא דהיכא דמעיקרא לי"ב והשתא אית בי' מדרבנן, שהרי ע"ז דנו בהמשך דבריהם, וכתבו לחלק דהכא ל"ש גזירת הרואים, וזה צ"ע, דהגם דהשתא תפחה ואי"ב כשיעור, אך הרי מדאורייתא אין התפיחה מצטרפת לשיעור, וא"כ מ"ט נשער מדאורייתא כמו שהיא עכשיו, ובע"כ מזה דפת שתפחה שפיר משתערת כמות שהיא עתה מדאורייתא, אך שו"ר בשו"ת בית יצחק ח"א סי' ל' סק"ו שעמד להקשות כן על ד' הרשב"א, והוכיח מזה כדבריו דלגבי דינים דמכאן ולהבא ודאי מצרפין התפיחה לשיעור, (ע' מה שהבאנו בזה לעיל סק"ג),.

**ג'**, שמעתי להביא ראי' גדולה לזה, דהנה בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תס"ב, כתב דהא דבחלה פטרי' היכא דמעיקרא לא הי' בה כשיעור, ול"ד לדינא דרבה דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' מדרבנן, הוא משום דלענין חלה ליכא משום גזירת הרואין דלעולם הרואין תולין וכו', וכן תולין משתפחה מחמת אפי' שכן דרכה של עיסה וכו', עכ"ל, והנה אי נימא דדינא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא נמי הוי רק מדרבנן, א"כ הרי חזי' דאף בפת שדרכה לתפוח נמי גזרו רבנן, וא"כ מהו שחילק הרשב"א דבעיסה שדרכה לתפוח לא גזרו, ובע"כ מוכח מזה דדינא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא הוי דינא דאורייתא, אך יש לדחות, דלגבי טומאה לא פלוג וגזרו בכל גווני לשער כמות שהיא, אף היכא דל"ש מראית העין, אך לענין חלה דל"ש כלל מראית העין לא גזרו.

**ד'**, עוד שמעתי להוכיח, מהא דמסיק רבה דפלוגתא דר"י ור"ל הויא בשצמקו וחזרו ותפחו, ונחלקו אם יש דחוי באיסורין, ופירש"י דפלוגתייהו קאי אמתניתין ומפרשי לה דאיירי בשצמק וחזר ותפח, וע' שטמ"ק שתמה ע"ז, ופירש דלא קאי פלוגתייהו אמתני', וע' חי' הרשב"א מה שביאר לפירש"י דמ"ט נקטה מתני' להך דינא בין בבשר העגל ובין בבשר זקנה, והנה צ"ב מ"ט לא פירשו למתני' כפשוטה.

והנה לדעת ר"ל דמפרש למתני' דמשתערין לכמות שהיו ניחא, דע"כ אאל"פ למתני' כפשטה, שהרי בבשר זקנה שצמק ודאי אין משערין לכמות שהיו, וכדמוכח כן מברייתא, וע"כ בע"כ לפרש למתני' בשצמק וחזר ותפח, אך לדעת ר' יוחנן דמפרש למתני' דמשתערין לכמות שהן עתה, צ"ע דמ"ט אינו מפרש למתני' כפשטה, ובעכצ"ל דניח"ל לאוקמה למתני' בשצמק וחזר ותפח, משום דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' והשתא אית בי' ל"ה רק מדרבנן, ואיהו ניח"ל לפרש למתני' דדינא דאורייתא קתני, וע"כ מפרש לה בשצמק וחזר ותפח, דבזה מדאורייתא מצרפין התפיחה לשיעור, כיון שאין דחוי באיסורין.

והנה אי נימא דדינא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא הוי רק דרבנן, א"כ הרי חזי' דרישא דמתני' הוי דין דרבנן, ומ"ט לא ניח"ל לר' יוחנן לפרש דאף סיפא דמתני' הוי דינא דרבנן, ומוכח מזה דדינא דאף דבתפיחה דעלמא אין מצטרפת התפיחה מדאורייתא, מ"מ הא דפת סופגנין משתערת הוי זה דין דאורייתא.

טז] ובטעמא דמילתא דמתני' דפת סופגנין שאני ומשתערין כמו שהיא עתה מדאורייתא, הנה בפשוטו יל"פ כמש"כ הגן המלך סי' קכ"ב, ציינו הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' ר"י, דכל שכ"ה הדרך לעשותו, מצרפין התפיחה לשיעור, וכ"כ הליקוטי הלכות לקמן ד"ס., עיי"ש.

אך כבר נת' לעיל סק"ב, דאי"ז מתישב עם מה שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דעוקצין, דבשר העגל שתפח הוי זה ע"י בישול, והנה הרי ע"ז דנו בסוגיין אם מצרפין התפיחה לשיעור, והרי שאף שדרכו בכך י"ל דאין מצרפין התפיחה לשיעור.

והאבנ"ז או"ח סי' קכ"ה ס"ק ג' וז' פירש דהא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא מדאורייתא, הוא משום דהמים שבלועין נעשין אוכל, וע"כ שפיר הן מצטרפין לטומאת אוכלין, עכ"ד, והנה לפי דבריו לא מצינו שיצטרפו המים לענין ברהמ"ז ועל המחי', דהגם דהמים הוו אוכל, מ"מ ל"ה ממיני דגן, ורק לגבי ברכת בנ"ר יצטרפו המים, ול"ה כאכילה ושתי' שאין מצטרפין, (וע' כעי"ז במהר"מ שיק או"ח רנ"א, ואמרי יושר ח"א סי' י"ח, שדנו לומר דלא יצטרפו המים לעל המחי', כיון דל"ה ממין דגן).

אך לא נתפרש בדבריו, דמ"ט מצרפין בפת סופגנין גם להאוירין שבפת, דהכי מ' לישנא דמתני' דמשתערת כמות שהיא, והרי בכל פת יש גם אוירין, (והא דתנן שם דאם יש בה חלל ממעך את חללה, היינו בחלל הניכר לעצמו, אך אין מכוון מתני' דצריך למעך כל האוירין, שהרי לעולם יש בה אוירין, ובמתני' לא תנן אלא דאם יש בה חלל ממעך את חללה, והרי דסתמא אין בה חלל), וע' בס' איפת צדק ענף י"ח שכתב דודאי כל פת סופגנין מלא נקבים ואפ"ה משתערת כמות שהיא, (וסיפא דאם יש בה חלל היינו כשיש נקבים גדולין הנראין להדיא), והביא מפי' רה"ג שם שפירש דפת סופגנין היינו פת שנעשה מן בצק שהתפיחה כל צרכה, ודומה לספוג וכו', וכמו שהספוג יש בו נקבים נקבים חללים כך זה שאמרנו וכו', עכ"ל, ואולי כונתו דאיירי שלא נתרבו האוירין שבפת מן האוירין שהיו בו בעודו קמח, וכל הרבוי הוי רק מכח המים.

וע' גם בקר"א בסוגיין שכתב דהא דפת סופגנין משתערת כמות שהיא מדאורייתא, היינו משום שאין בה חלל אלא שהוא ספוגי, וצ"ב אם כונתו שאין בזה אוירין כלל, או שכונתו דלא דייני' להאוירין כחלל כיון שאין ניכרין, אך בלשונו שם מ', שאין בה אויר כלל אלא שלישתה רכה, וע"כ מתרבה נפחה ע"י המים, וכ"ה גם לשונו בסו"ד, במה שדן שם לגבי חדש, וכתב דליכא איסור כזית חדש אם לישתו רכה, ומשום דטועם טעם איסור בכזית, אין לוקין על טעם לחוד, עכ"ל, ונ' מזה להדיא שפי' דלא נתפח כלל ורק נתרבה נפחו מכח המים, וע"כ דן לחייבו משום טכ"ע, וצ"ע עוד בזה.

והנה לפי דבריהם לא יתישבו ד' הרא"ש הרשב"א בתשובותיהם, שמבו' דעתם דמצרפין כל התפיחה לשיעור.

אך בד' החזו"א עוקצין סי' ג' סוסק"ז נ' דעתו דפת סופגנין משתערת כמות שהיא מה"ת ומצרפין אף האוירין ולא פירש מ"ש מדינא דסוגיין דאין מצרפין התפיחה לשיעור.

ושמעתי לבאר בזה בתרי אנפי', הא', דשאני פת דנשתנה מקמח ונעשה פת, ופנים חדשות באו לכאן, וע"כ בזה לכו"ע משערין כמות שהיא עתה, ול"ד להנך גווני דסוגיין דנשתייר אותו דבר דהוה מעיקרא אלא שתפח, ובזה הוא שנחלקו בסוגיין היכי משערינן לי', ולמה דמסיק רבה אין מצרפין התפיחה לשיעור מדאורייתא, הב', דכל נידון דסוגיין הוי רק בתפיחה שאפשר להחזירה לקדמותה, אך בשאפה ונעשה פת וא"א כבר להחזירו לקדמותו, בזה ודאי משערין כמות שהוא עתה, וצ"ע בזה.

ואי נימא הכי, יתישב מה שהבאנו להקשות בתחילת דברינו, לפ"מ דמסיק רבה דין מצרפין התפיחה מדאורייתא, א"כ מ"ט במנחות משערין כמות שהיא עתה, ולהנ"ל ניחא, דבקמח שנעשה עיסה לכו"ע משערין כמות שהוא עתה.

אך בד' הירושלמי דתלה ד' ר"מ במתני' דנמצאת חסירה או יתירה בהפלוגתא אם משערין כמות שהן או כמות שהיו, מבו' דאף בקמח שנעשה עיסה תלי בהך פלוגתא, אך י"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי. [[14]](#footnote-15)

שו"ר בספר חג האסיף שהאריך הרבה בענין פת סופגנין והמסתעף, והביא שם מכתבי כמה גדולי ת"ח, עיי"ש באורך, וע' עוד בספר הזיכרון אהל ברוך מש"כ בזה.

**ה'**

יז] במג"א או"ח סי' ר"י סק"א, ז"ל, אבל האוכל והשותה אין מצטרפין, ואמרו ביומא ציר שע"ג ירק מצטרף, ולא אמרי' משקה הוא דכל אכשורי אוכלא אוכל הוא, וה"ה בפת השרוי במשקה אויין, וכ"מ בתוס' זבחים דף ק"ט ע"א וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נ', שכל ד' המג"א הם רק לצרפן לברכת בנ"ר, דהגם דהאוכל והשותה אין מצטרפין משום דאין שיעורן שוה, אך בכה"ג חשיב כאוכל, וע"כ שפיר ה"ז מצטרף, אך ודאי שלא יצטרף משקה הבלוע בפת לברהמ"ז, דהגם דהוי אוכל, מ"מ אינו פת ואינו מה' מיני דגן, וע' כן בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, ובאג"מ או"ח ח"א סי' ע"א.

ועוד ילה"ע בזה, דבל' התוס' בזבחים שהביא המג"א נ' להדיא, שיסוד דבריהם אינו כלל משום דכה"ג חשיב כאוכל, אלא משום דהוי דרך אכילה, וע"כ הוא דשיעורו בכזית, ולפ"ז ודאי אי"ז טעם שיצטרף לברהמ"ז, אך מד' המג"א שדימה ד' התוס' למש"א ביומא דכל אכשורי אוכלא אוכל הוא, נ' שפירש ד' התוס' דחשיב כאוכל, וע' בספר באר המלך פ"ו מחו"מ ה"ו שהעיר בזה, וצ"ע בזה.

אך מד' המ"ב סי' ר"ח סקמ"ח נ' שדעתו דלדעת המג"א אף מצטרף זה לחיוב ברכת על המחי', עיי"ש, וצ"ע בזה.

יח] והנה בקה"י סי' כ"ח, כתב לישב קו' הראשונים מההיא דשבת, די"ל דאיירי התם בשתפח ע"י מי גשמים, וע"כ ודאי ה"ז נחשב לשיעור ועפ"ד התוס' בזבחים דק"ט., עיי"ש באורך, ועיי"ש שכתב דמה"ט גם יצטרף לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא, ויל"ב לפי דבריו דעת הרמב"ם שהבאנו לעיל סק"ג.

אך למש"נ יל"ע בזה, שהרי מעולם לא כתבו התוס' דכל שנבלע באוכל חשיב כאוכל, אלא כתבו דשיעורו בכזית, והיינו כמבו' בלשונם משום דהוי זה דרך אכילה, אך לגבי שם אוכלין לחיוב שבת ולטומאה מאן יימר דחשיב זה כאוכל, אך יל"ד בזה מדינא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, ע' רש"ש בסוגיין.

ויש לדון עוד בזה, כמו שדן האבנ"ז או"ח סי' קכ"ה סק"ו, דאף אם המשקין הוו מכלל האוכל, מ"מ הרי לא הי' עליהן עקירה, והיאך יצטרפו לחייבו, ועיי"ש שמכח זה דן לפרש דלא איירי בשתפח ע"י מי גשמים, ועיי"ש באבנ"ז מש"כ לפרש בזה עפ"ד רש"י בפסחים דל"ג:, וע' גם בקה"י שם מש"כ בפרט זה.

1. וע' חזו"א מנחות סי' ל"ה סקי"א ועוקצין סי' ג' סק"ו, שכתב בישוב קו' זו, דטעמא דר"י הוא משום דבע"כ כ"ה דין המדידה, כיון דאי"ז מן המובחר לבדות שאור מתוכו, וע' גם בס' תורת זרעים תרומות פ"ב מ"ד שכתב כן, ויישב בזה מה שיש להקשות מ"ט לא מייתי הגמ' בסוגיין להוכיח כדעת ר' יוחנן דכמות שהן משערינן, מר' יהודה דמתניתין, ואי"ז קו' כ"כ, דהגמ' מייתי עדיפא מינה דמפורש בברייתות דמשערין כמות שהן עתה, וזה עדיף מלאתויי מד' ר' יהודה דמתני' דאפשר דר"מ פליג עלי', אך הנה עי' בשטמ"ק לעיל דנ"ג: שדן לפרש כן דרק בתודה ושתה"ל הוא דס"ל לר' יהודה דמודדין כן דבע"כ דמדאורייתא כ"ה דין המידה, ודחה לזה, דהרי שפיר מצי לחמץ ע"י דלישקול פורתא מיני' ולחמצי' מאבראי וכו', וכמש"א בגמ' לעיל דנ"ג:, וכל מה דלא עבדי' הכי הוי זה גזירה דרבנן, וכיון דמדאורייתא מצי למעבד הכי א"כ מהיכ"ת שדין המדידה מדאורייתא יהא עם השאור שמביא מביתו, עיי"ש בדבריו.

   גם מל' התוס' בסוגיין נ' דהא פשיט"ל דטעמא דר' יהודה הוא משום דכמות שהן עתה משערינן, ואף בתירוצם לא חזרו בהן מזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה החזו"א בעוקצין סי' ג' סק"ו עמד ע"ד רש"י, ז"ל, ואע"ג דכל המנחות נילושות בפושרין ובוללן בשמן ואח"כ קומצן, התם עיקר מצותן כך, אבל במנחת חוטא כיון דקומצו נאמר בחריבה והוא קמץ עיסה הו"ל קומץ חסר ויתר, מיהו קשה הא לא נאמר דין קומץ לשם מידה שרצון התורה בכך וכך סולת והוא נמדד בקומץ, אלא רצון התורה שיקמוץ ואין נפ"מ כמה יכנס בקומצו, ואם יארע נס שיכנס יותר בקומצו אכתי הוא קומץ, ואמאי מיפסל משום לכמות שהן משערינן וכו', עכ"ל.

   אמנם נ' בדעת רש"י, עפמש"נ בדברינו בדין קמיצת פסולין סק"א ובהע' שם להוכיח מד' התוס' לעיל ד"י: ודי"ט:, דהא דקומץ החסר והיתר פסולין, אי"ז חיסרון בהמעשה קמיצה, אלא פסולן הוא משום דמחסר ומייתר בשיעור הקומץ, ואף הא דקמץ בראשי אצבעותיו פסול, אי"ז כלל משום צורת הקמיצה, אלא היינו משום דשיעור הקומץ הוי כשיעור שחופה ג' אצבעותיו על פס ידו, וכל שקמץ בראשי אצבעותיו הוי קומץ חסר, ושורש הדברים הוא ע"פ מה שמצינו למ"ד דעושין מדה לקומץ, ומ' ברש"י לעיל די"ט: דשיעורו הוא כשיעור הקומץ של הכהן העובד, וחזי' מזה דבדין קמיצה נאמר גם שיעור לקומץ, שהיא שיעורו כפי קומצו של הכהן.

   ולפ"ז מתבאר היטב ד' רש"י בסוגיין, דע"כ מנחת חוטא שגיבלה במים יש לפסול אי משערינן לכמות שהיו, שהרי חייל דין קמיצה על מנחה זו אף קודם שגיבלה במים, ושיעור הקומץ הוי לפי המנחה עצמה, וע"כ כל שנשתנה מידתה הוי זה קומץ חסר או יתר, וכ"ה דאם עושין מדה לקומץ, ודאי מובן היטב, דלא תשתנה המידה מכח מה שגיבל המנחה במים, וה"נ הוא אף למ"ד דאין עושין מדה לקומץ, שהרי לא פליגי בדין השיעור דהקומץ, ול"ד לשאר מנחות דכל דין הקמיצה חייל בהו אחר הבלילה, וע"כ ודאי דשיעור הקומץ בהן הוי כפי שהן עתה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם בפירש"י בסוגיין ד"ה סוד"ה כי פליגי, מפורש דקאי אף על טומאה דמכאן ולהבא, ואזיל הכא רש"י אחר חזרתו, דאין אוכל מקב"ט פחות מכביצה, ומוכח מדבריו עוד כמש"נ במק"א בדעתו, שאף מדרבנן אינו מקב"ט בפחות מכביצה, דאי נימא דמדרבנן הוא מקב"ט בפחות מכביצה, א"כ קשיא דלדעת ר"ל דל"מ מה שחזר ותפח רק מדרבנן, מה בעי' כלל שיחזור ויתפח, והרי אף קודם שתפח ה"ז מקב"ט מדרבנן, ובע"כ דקודם שתפח אינו מקב"ט אף מדרבנן, וכ"ה מוכח מד' רש"י בכ"ד, ואכ"מ, והעיר בזה בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' י"ח, וכן מבו' נמי מד' התוס' בסוד"ה דמעיקרא דאף לענין הוצאת שבת דמכאן ולהבא אין מצרפין התפיחה לשיעור, אך מש"כ כמה מהאחרונים הנז' לישב לפי דבריהם עיקר קו' התוס' מההיא דשבת, כבר עמדו דיש לפקפק בזה, דהתם דבעי' לחייבו על העקירה שהיתה מתחילה, ל"מ מה דעכשיו יש בו כשיעור אא"כ חשיב דמה שהי' אתמול נתגדל, וע"כ שפיר הקשו הראשונים. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' במשנת ר"א שם שכתב בזה, דלס"ד דפלוגתא דאמוראי קאי על הך מתני', וס"ל לר"ל דמשתערין לכמות שהן, הרי בע"כ דהך מתני' קאי על טומאה שחלה מעיקרא, אך למסקנא דלכו"ע אין משתערין לכמות שהן, ופליגי אם יש דחוי באיסורין, שוב יל"פ דלא קאי פלוגתייהו על הך מתני', דהך מתני' איירי בטומאה דמכאן ולהבא דלא שייכא לפלוגתייהו, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי הרמב"ם העתיק דין זה, ולא פי' להדיא דאיירי בטומאה דמכאן ולהבא, ואי לס"ד דגמ' איירי מתני' בטומאה דמעיקרא, לא הי' להרמב"ם לסתום והי' לו לפרש להדיא דאיירי בטומאה דמכאן ולהבא, וגם אכתי צ"ע מאי פריך מברייתא דבשר העגל שלא הי' בו כשיעור, והרי דילמא הך ברייתא איירי בטומאה דמכאן ולהבא, ואטו א"א להעמיד מתני' וברייתא בתרי גווני, אך בזה י"ל כמש"כ לעיל דלישנא דברייתא מ' דאיירי אף לגבי טומאה מעיקרא. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה צ"ב לפ"ז, דאם הטעם דאין מצרפין התפיחה לשיעור, הוא משום דלאו איסורא הוא אלא מיא בעלמא, א"כ מ"ט היכא שהי' בו כשיעור וצמק וחזר ותפח מצרפין התפיחה, (משום דאין דחוי באיסורין), הרי לכאו' אף דמעיקרא הי' בו שיעור, מ"מ התפיחה דהשתא הויא מיא בעלמא, ומ"ט תצטרף לשיעור.

   אמנם נ', דהנה בפירש"י בפסחים דל"ג: ד"ה טמא מת, ז"ל, אע"ג דאין משקה הנבלע באוכל מקב"ט עמו משלים הוא את שיעורו, דדכוותה תנן התם טובא ובמנחות נמי מייתי לה בגמ', כביצה אוכלין וכו' חזר והניחן בגשמים ותפחו טמאין וחייבין עליהן משום פיגול נותר וחלב, ואע"ג דגשמים הנבלעין בתוכו לאו חלב נינהו דאי סחיט להו ושתי מינייהו כזית פטור, אפ"ה כל כמה דבגווה נינהו משלמי לשיעורי', עכ"ל, ועיי"ש בתור"פ שתמה ע"ד רש"י, דמה מייתי מהתם, הרי אמרי' בסוגיין דכל מה דמצרפין הגשמים לשיעור הוא דוקא משום שהי' בו מעיקרא כשיעור, ואם לא הי' מעיקרא כשיעור, אין הגשמין מצטרפין, וע' גם בפי' הר"ש והרע"ב בפ"ב דטהרות שכתבו כעין ד' רש"י, ובתפא"י שם תמה ע"ז, עיי"ש.

   ונ' בביאור ד' רש"י, דודאי אף בשהי' מעיקרא כשיעור וצמקו וחזרו ותפחו, אין הגשמים מכלל האיסור, וע"כ ודאי יש ללמוד מזה דאף גשמים שאינן מכלל האיסור מצטרפין לכשיעור, והא דאם לא הי' מעיקרא כשיעור אין הגשמים מצטרפין, הוא משום דבכה"ג הוו הגשמים דבר חיצוני, ואי"ז כלל מכלל הבשר, וע"כ אין מצטרפין להשלים לשיעור, אך כל דמעיקרא הי' כן, וכ"ה צורת הבשר, שפיר מצטרפין הגשמים לשיעור, וזהו דמייתי מינה רש"י, דה"נ התם במשקין שבתוך הענבים, שכ"ה צורת הענבים מעיקרן, שפיר מצטרפין המשקין לשיעור, וז"פ.

   ובעיקר ד' רש"י בגדר הא דהמשקין מצטרפין, עמש"כ בשו"ת בית יצחק או"ח סי' ל', ובאבנ"ז או"ח סי' קכ"ה סק"ו, ובמשנת ר"א טהרות סי' מ'. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם עיקר מה שהחיטין מתרבין בטחינתן, הוא משום האוירין שבין הקמח, וא"כ מ"ט נימא דחשיב שהחיטין עצמן נתרבה נפחן, והרי לכאו' יש לנו לחשוב שנתרבו החיטין מבחוץ.

   אך נ' שאי"ז כן, דהנה התוס' לעיל בריש פירקין דנ"ב: כתבו, ז"ל, חסרה או יתירה, מכאן פי' הרב רבינו חיים, דכשמודדין במדה בפסח או לצורך חלה אין להכביד על הסלת, דא"כ נמצאת יתירה כמו לענין מנחות, ועוד אמרי' לקמן גודשא תילתא, עכ"ל, והנה מבו' מד' תוס', דאף היכא שהכביד על הסולת אין משערין לי' כדהשתא, אלא משערין לי' כמידתו בלא הכבדה, שהרי כתבו התוס' דאם מכביד נמצאת יתירה, ולכאו' כן מוכח גם מראיית התוס' לדינם מסוגיין, שלכאו' מכוון התוס' בראייתם הוא, דאם משערין הקמח בהכבדה, א"כ מהו שאמרו לו דנמצאת יתירה, והיינו כמו שפירש"י בשמגובל במעט מים, והרי בדר"כ אף בשאין מגבל בהרבה מים, מ"מ אי"ז תופס נפח מועט מאשר תופס הקמח עצמו כשמכבידין עליו, ובע"כ דמשערין הקמח בלא הכבדה, והנה אי נימא דמ"מ כל שהכבידו עליו משתער כדהשתא, א"כ ה"נ בדין שאם נצטמק נפחו מכח גיבול המים, נמי נשער לי' כדהשתא, ואין לומר דר"מ לטעמי' דס"ל דכמות שהיו משערינן, שהרי התוס' בדנ"ד. כתבו דטעמא דר"מ הוא משום דעשרון סולת אמר רחמנא ולא עשרון עיסה, ואם אף בהסולת עצמו כל שהכבידו עליו משערינן כדהשתא, א"כ אף בשהי' ההכבדה ע"י המים נמי הי' לנו לחשבו כדהשתא, הגם דעשרון סולת אמר רחמנא, שהרי אם הי' מכביד בעודו סולת הי' משתער כן.

   וד' התוס' צ"ב, דהגם דנימא דל"ב להכביד עליו, מ"מ כל שמכביד עליו מ"ט לא נשערי' כדהשתא, ומ"ש מהא דאמרי' בסוגין דהיכא דהוה בי' וצמק ודאי משתער כדהשתא, וביותר צ"ע במה שהוכיחו התוס' לדינם מההיא דגודשא תילתא, ע' באחרונים מה שפירשו בזה כמה דרכים, והנה לכל הדרכים אין להוכיח מהתם רק דל"ב להכביד ודרך המידה הוא בלא הכבדה, אך היאך הוכיחו התוס' מהתם דאף אם הכביד מ"מ משערינן לי' כדמעיקרא.

   ובפשוטו י"ל בביאור ד' התוס', דאם א"צ להכביד, א"כ אף אם הכביד לא חשבי' לי' כצמק, כיון שבידו להחזירן לכמות שהיו, וע"ד שאמרו לקמן דנ"ה. בתאנים, והכא עדיפא טפי מינה והוי זה מילתא דפשיטא ומודו בה כו"ע.

   אך העיקר נ' בביאור ד' התוס', דהנה עיקר הא דמשערין הקמח בלא הכבדה, בפשוטו הטעם בזה הוא ע"ד דמצינו בסוגיין דמשערין הדבר כמות שהוא, אך צ"ב בזה, שהרי לכאו' כל מה דמשערין הדבר כמות שהוא, הוא דוקא בהנך גווני בסוגיין דהוי זה דבר א' שבתוכו מים ואוירין, ובכה"ג דינא הוא דמשערינן לי' כפי צורתו, אך בקמח הרי כל משהו ומשהו הוי דבר לעצמו, ומ"ט נצרף האוירין שביניהם, ובע"כ נ' מזה, דהא דמשערין הקמח בלא הכבדה, אי"ז כלל משום דמשערין הדבר כמות שהוא, אלא גדר הדין הוא דכ"ה צורת מדידה, שמודדין בריוח בלא הכבדה, וזהו דחשיב עשרון.

   ונ' דמה"ט אף היכא שהכביד על הקמח, אין משערינן לי' כדהשתא אלא כמדתו בלא הכבדה, דהאמנם אם הא דמשערינן הקמח בלא הכבדה הי' משום דמשערינן לי' כמות שהוא, הרי שכל שהכבידו עליו הי' לנו לשערו כדהשתא, וכי היכי דבשאר דברים המשתערין כמות שהן, דודאי שאם מיעט החללים שבתוכו משערינן לי' כדהשתא, אך כיון דהא דמשערינן הקמח בלא הכבדה הוא משום דכ"ה צורת המידה, הרי שמה"ט פשוט דגם אם הכבידו עליו, מ"מ כיון שאכתי קמח הוא דצורת מידתו היא בלא הכבדה, ולא נשתנה להיות עיסה שצורת עמידתה אחרת היא, ל"מ מידי מה שהכבידו עליו, ומה"ט הוה פשיט"ל להתוס' דאם דין מדידת התוס' הוא בלא הכבדה כדמוכח מההיא דגודשא תילתא, אין משתנה השיעור כשהכבידו עליו, וז"ב.

   ולפי כ"ז, הרי שחיטין שטחנן ונעשו קמח, שפיר יש לנו לחשבו דהחיטין עצמן נתרבה מידתן, ואי"ז רבוי מבחוץ, וע"כ שפיר י"ל דבזה משערינן להו כדהשתא, וכמש"נ למעלה. [↑](#footnote-ref-7)
7. דלכאו' מה לי דהי' מתחילה שיעור בכזית זה יחד עם שאר החתיכה, דמ"ט נדון על כל החתיכה כדבר א', ועוד שהרי פשיטא דהיכא שהי' בו חצי כזית ותפח ועמד על ג' רבעים, וצירף לו עוד רבע כזית אחר, אין לחייבו ע"ז, שאין התפיחה מצטרפת לכשיעור, והנה בכה"ג הרי לא אתינן שיחול דין חדש על חתיכה זו עצמה, שהרי אף אחר התפיחה לי"ב שיעור, ובעי' לצרף לה ממקום אחר, וא"כ מ"ט בכה"ג לא תצטרף התפיחה לכשיעור, אלא ודאי דבכל גוונא יש לנו לדון על הכזית שאוכל עתה, וכל שמתחילתה לא הי' בה שיעור, ל"מ התפיחה ליתן בה דינים, ולא נפ"מ לן כלל במה שמתחילתה הי' בה שיעור יחד עם המחובר לה, או במה שאף עתה לי"ב שיעור בהחלק שתפח בפנ"ע, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם ילה"ע ע"ז מד' התוס' בסוגיין ד"ה ת"ש, שהקשו דמאי קושיא הא פלוגתא היא במתני' דר"מ אמר וכו' סבר לכמות שהן משתערין כדאמרי רבה ורב יוסף לעיל, ור"י סבר כמות שהוא משערין, עכ"ל, ולכאו' לפמש"נ עפ"ד הגר"א ל"ק קו' התוס', דהאמנם מוכח ממתני' דלענין מנחות לכמות שהן משתערין, ואף בשצמק משערין לכמות שהי' מתחילה, אך מייתי' מברייתא דחזי' דלענין טומאה אי"ז כן, וכל שצמק ל"מ מה דמשערינן לה כמות שהיתה.

   אך נ' די"ל דהתוס' נמי מודו לכ"ז, ומשה"ק התוס', נ' דהתוס' דקדקו והוסיפו דפלוגתא היא במתני' ור' יהודה ס"ל דכמות שהן משתערין, ולכאו' מה הוצרכו התוס' בקושיתם לבאר דעת ר' יהודה, אך לפי הנ"ל נ' דאדרבה, כל קו' התוס' מיוסדת ע"ז דמצינו פלוגתת תנאי בזה במתניתין, וע"כ ליכא למיפרך כלל מהך ברייתא, ולהוכיח מזה דלגבי טומאה כל שצמק אין משתערת כמות שהיתה, שהרי י"ל דהך ברייתא ר' יהודה היא, דס"ל דאף בעלמא משערין כמות שהן עתה, אך לדעת ר"מ דבעלמא משערין לכמות שהיו, י"ל דאף לענין טומאה משערין לכמות שהיו, ואף בשצמק ה"ז טמא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ונ' דגם השטמ"ק מודה לדרך זו בבי' ד' רבה, דכונתו דאף דמשערין כמות שהיו מ"מ בשצמק ל"מ לשער כמות שהיו דהא לית בי', ואף דס"ל דמה"ט אף בתרומה בשצמק אין לנו לשער לכמות שהיו.

   ונ' ללמוד כן ממש"כ השטמ"ק דהאי אא"ב הוי קושיא לרבה, וכבר נת' לעיל סוסק"ח לתמוה בזה, שהרי הא דהיכא שהי' כשיעור וצמק הא לית בי', לא חידש כן רבה מדעתו, אלא הוא מפורש כן במתני' ובברייתא, ונ' בביאור ד' השטמ"ק, דממתני' וברייתא לא קשיא, די"ל דס"ל דכמות שהן משערין, ובזה י"ל דברייתא דתרומה פליגא וס"ל דלכמות שהיו משערין, וכל עיקר קו' השטמ"ק מתחילה הוא מד' רבה, דרבה חדית דגם למ"ד דכמות שהיו משערין מ"מ כל שצמק הא לית בי', וע"ז קשיא מהך ברייתא.

   ואמנם צ"ב, דמנ"ל דמכוון ד' רבה הוא דגם אם לכמות שהיו משערינן, מ"מ כל שצמק הא לית בי', ודילמא מש"א רבה דכל שצמק הא לי"ב, הוא משום דכמות שהן משערינן.

   ונ' פשוט דהשטמ"ק אזיל בזה לטעמי', שפירש בסוגיין דגם לפ"ד רבה נחלקו ר"י ור"ל אם מצרפין התפיחה מדאורייתא, והיינו דגם לרבה נחלקו ר"י ור"ל אם כמות שהן משערין או לכמות שהיו משערין, ולפ"ז הרי דממש"א רבה דכל היכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לית בי' הא לית בי', הרי בע"כ שדעתו דאף אם לכמות שהיו משערין, מ"מ כל שצמק הא לית בי', וזהו שהק' השטמ"ק דא"כ מה אמרו דאא"ב לכמות שהיו משערינן שפיר, הרי אסיק רבה דהיכא דמעיקרא הוה בי' והשתא לי"ב הא לית בי', וא"כ מה יהני אם לכמות שהיו משערינן, וזה מדויק היטב בל' השטמ"ק דאין קושיתו דהא אסיק רבה דלכו"ע כמות שהן משערין, אלא קושיתו אהא דאמרי' דאא"ב לכמות שהיו משערינן שפיר, וע"ז הק' דאף אם לכמות שהיו משערינן לא א"ש, שהרי אסיק רבה דדינא דכמות שהיו משערינן ל"מ כל שצמק, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-10)
10. והריטב"א שם הק' ע"ד הרמב"ן, ז"ל, אבל לדידי קשיא לי שאין הדמיון עולה יפה, דאילו התם גבי תרומה תורם הוא כגרוגרת על תאינה שלימה, מאי אמרת דכיון דצמקה הא לי"ב כשיעור תאנה דתרים עלה, הא אמרי' דאית בי' כשיעור כיון שיכול לשלקה ומהני בה ה"ט גם בעודה מצומקת, אבל בזה ששיערו חכמים כגרוגרת ואין כאן אלא חצי גרוגרת, מנא תיתי משום דתפחה לדונה כגרוגרת גמורה, הא ודאי אילו גבי תרומה בא לתרום חצי גרוגרת על עשר תאנים לא שמענו שתהא תרומתו תרומה אפי' תפחה ועומדת כגרוגרת, עכ"ל, והדברים צ"ב רב, ולא זכינו להגיעם, ושמעתי לפרש קצת ד' הריטב"א, דהא דלגבי תרומה מהני ה"ט שיכול לשלקן, הוא משום דנאמר אופן דהפרשת תרומה במידה, וע"כ שפיר מצי להפריש גרוגרת על תאנים במנין, ואך דמ"מ כל דהוי ההפרשה במנין פחות מכשיעור לא מהניא, ורק ע"ז הוא דמהני הא דיכול לשלקן, ואכתי צ"ב רב, ויל"ד עוד לבאר בזה, ע"פ מש"כ בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א לבאר טעמא דהרמב"ן דשאני תרומה משאר מילי, עייש"ה, וצ"ע רב. [↑](#footnote-ref-11)
11. וע' בשו"ת מהר"מ שיק או"ח סי' רנ"א, מש"כ לבאר הא דתרומה שאני דמהני בה הא דיכול לשלקן, וכתב שם דהא דמייתי מינה הרמב"ן, הוא רק דמה"ט לכו"ע כל שהי' בהן מתחילה כשיעור וחזרו לכמות שהיו, משתערין כדהשתא, דכיון שיכול לשלקן ולהחזירן לכמות שהיו, לי"ב דחוי, עיי"ש, ועיקר הך מילתא, דמשום דיכול להחזירו לכמות שהי' לי"ב דין דחוי, מצינו עד"ז בחי' הרשב"א בסוגיין, שפי' דהא דתנן במתני' בשר העגל ובשר זקנה, לרבותא הוא, ולמ"ד דיש דחוי הוי הרבותא דאף בבשר העגל שדרכו לתפוח, מ"מ אי"ב דין דחוי, ולמ"ד דאין דחוי הוי הרבותא דאף בבשר זקנה שאין דרכו לתפוח אין דחוי, וע' עוד בחי' הגרז"ס בסוגיין מש"כ לבאר הא דתרומה שאני, אך מש"כ שם, דהא דיכול לשלקן, אי"ז במסוים בגרוגרות, אלא ה"ה בבשר שצמק, כיון שיכול להניחו בגשמים ויתפח, לכאו' אי"ז מתישב בד' הראשונים בשבת, שמפורש בדבריהם דהוי זה טעם מסוים בגרוגרות, ומה דבאמת ל"א בשאר מילי דיכול להניחן בגשמים ויתפחו, צ"ל כמש"כ החזו"א עוקצין סי' ג' סק"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו משום דכל הא דחדית רבה דבשלא הי' בו כשיעור ותפח הוי רק מדרבנן, לא מסברא דנפשי' חידש כן, אלא הא הוצרך לחדש כן הוא כמו שפירשו האחרונים, לפ"מ דמוקי לפלוגתא דר"י ור"ל בשצמק וחזר ותפח, ופירש"י דמוקי למתני' הכי, ומדאוקים ר' יוחנן למתני' בשצמק וחזר ותפח, ולא אוקים לה כפשטה, ש"מ דהיכא דמעיקרא ל"ה בי' כשיעור ותפח הוי רק מדרבנן, וע"כ הוא דאוקים למתני' בשצמק וחזר ותפח כ"ה דיהא זה מדאורייתא, ואשר ע"כ אם דחי' לשנויא דרבה, הדר יש לנו לומר דלר' יוחנן משערין כמות שהן עתה אף היכא דמעיקרא ל"ה בי'.

    ואמנם יש להעיר בזה, דהנה בשטמ"ק בסוגיין דנ"ד: אות א', פירש דלשנויא דרבה ל"ה פלוגתא דר' יוחנן ור"ל אמתני', עיי"ש, והנה לפ"ז הרי שוב אין להוכיח מדברי ר' יוחנן דבשלא הי' בו כשיעור ותפח הוי רק מדרבנן, אך באמת הדברים מתאימים עם מה שפירש השטמ"ק בעמ' א' דמש"א רבה דבל"ה בי' מעיקרא ותפח הוי מדרבנן, היינו רק לדעת ר"ל, אך לר' יוחנן הוי זה מדאורייתא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם כל ראי' זו מדבריהם, הוא רק אם ננקוט כמבו' בחי' הרשב"א בסוגיין ובביאור הגר"א או"ח סי' תפ"ו, דכל נידון דחוי מישך שייך רק אם אין מצרפין התפיחה לשיעור, וכל מה דאתי' לצרף התפיחה הוא מכח שהי' כן מעיקרא, וע"כ אם יש דחוי באיסורין, נדחה כבר מה שהי' מעיקרא, ול"מ שמכח זה תצטרף התפיחה לשיעור, אך אי נימא כמו שנראה מד' התוס' שהביא בחי' הרשב"א שם, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין, שאף אם מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ כל שהי' כשיעור וצמק שייך בי' דין דחוי, ובעי' למימר שאין דחוי באיסורין, וע"כ אף דס"ל לר' יוחנן דמצרפין התפיחה מדאורייתא, מ"מ כל שהי' בו כשיעור וצמק בעי' למימר דאין דחוי באיסורין, א"כ אין להוכיח מד' הראשונים דקי"ל כרבה.

    והעירוני דאי נימא הכי יתישב מה שכבר העירו שהראשונים סותרין דבריהם, דבפ"ב דעוקצין פירשו במתני' דפליגי בה אם כמות שהן משערין או לכמות שהיו, וזה דלא כדמסיק רבה, ונ' מזה שדעתם כד' הגר"א דלמסקנא דבלא"ה איתותב ר"ל, תו הדרי' לפרושי פלוגתייהו כפשטה, וזה סותר למה שפירשו במתני' דטהרות, אך אי נימא דאף אם מצרפין התפיחה לשיעור, מ"מ מישך שייך בזה דין דחוי ובעי' להא דאין דחוי באיסורין, מתישב דלא סתרי דבריהם זל"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וילה"ע בזה, ממש"כ הרמב"ם פ"ה מתרומות הי"ח, ז"ל, ותורמין חטים על הפת אבל לא מן הפת על החטים אלא לפי חשבון, כצ"ל וכמש"כ שם מהר"י קורקוס וכס"מ וכ"ה בכתה"י, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה דאין הפת משתערת אלא כמות שהיתה מתחילה, וכן נ' במהר"י קורקוס שם, עיי"ש, אך יש שפירשו דהתם הוי זה דין מסוים בתרומה משום דבעי' לתרום היפה, וצ"ע עוד שם. [↑](#footnote-ref-15)