ביאורים במסכת ידים
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**כלי - לנטילת ידים**

**א. סוג הכלי**

לגבי נטילת ידים כל סוגי הכלים כשרים, ואף כלי גללים, כלי אבנים, כלי אדמה, שאינם מקבלים טומאה, לפי שכל שיש עליו שם "כלי" הרי הוא כשר לנטילת ידים, ואף שאינו כלי חשוב.

לגבי כלי חד- פעמי, ראה **פסקי תשובות** [ריש סימן קנט] שהביא בזה מחלוקת הפוסקים האם הוא כלי כשר לנטילת ידים.

**ב. גודל הכלי**

במסכת חולין [קז א] אמר רבא, כלי שאינו מחזיק רביעית אין נוטלים ממנו לידים. [ואף שלגבי דיני טומאה כל כלי שיש לו בית קיבול מקבל טומאה, ואף אם אינו מחזיק רביעית, צריך לומר דשאני נטילת ידים, שכיון ששיעור הנטילה היא רביעית הצריכו חכמים שיהא הכלי מחזיק רביעית]. ומקשינן, תיפוק ליה דבעינן שיהא הכלי מחזיק רביעית משום שצריך ליטול ידיו מרביעית מים? ומתרצינן, דאיכא נפקא מינה למים הבאים משיירי טהרה, שאין צריך שיהא בהם רביעית, ומכל מקום צריך שהכלי יהא מחזיק רביעית, שזהו שיעור הכלי לגבי נטילת ידים.

**ובפרישה** [קנט ס"ג] הקשה, לשיטת הרשב"א שהמים הבאים משיירי טהרה צריכים להיות בקילוח אחד עם המים הראשונים, שוב קשה קושיית הגמרא, איך יתכן שאין הכלי מחזיק רביעית וישפוך ממנו רביעית מים בקילוח אחד? וראה שם מה שתירץ.

**ג. שברי כלים**

פ"א מ"ב שנינו, אין נותנין לידים לא בדפנות הכלים ולא בשולי המחץ [שברי כלים]. ובתוספתא תניא, שולי כלי עץ וכלי עצם וכלי זכוכית אין נוטלין מהן לידים, קירקסן שפן [שייף את השברים] ועשאן כלים, נוטלין מהן לידים - אם יש להם קבלת רביעית. ונחלקו האחרונים בביאור הפסול דשברי כלים, ובביאור התועלת של קירקסן ושפן.

דהנה בדין שברי כלים לגבי טומאה קיי"ל, שאם הם עדיין ראויים למלאכתן הראשונה, הרי הם מקבלים טומאה, ואם אינם ראויים למלאתן הראשונה, התחדש בכלי חרס ששברי הכלי מקבלים טומאה, משום שהם ראויים לגיסטרא, כלומר להניח את השברים תחת הכלי המנטף מים, אך זה תלוי בשיעור הכלי הקודם, שאם הכלי היה מקבל מתחילה עד לוג, שיעור השברים לקבל טומאה הוא בכדי סיכת קטן, ואם הכלי היה גדול יותר שיעור השברים לפי יחס לגודל הכלי, ראה במסכת כלים פ"ב מ"ב השיעורים בפרוט. [ונחלקו הרמב"ם והראב"ד כלים פי"ח ה"י האם דין זה התחדש רק בכלי חרס או בכל הכלים].

ונחלקו הראשונים האם צריך לייחד את הכלי לשימוש של גיסטרא בכדי שהשברים יקבלו טומאה, דעת הר"ש שם, ששבר כלי שאין בו את השיעור האמור, אינו מקבל טומאה אף על ידי יחוד, לפי שבטלה דעתו, ואם יש בו את השיעור האמור, הרי הוא מקבל טומאה אף בלא יחוד, אך דעת רש"י במסכת שבת [צה ב], והתוספות במסכת חולין [נה א] ובמסכת נדה [מט א], שאף כאשר יש בו את השיעור האמור בו, אינו מקבל טומאה אלא על ידי יחוד.

ואם שולי השברים חדים, ואינם מקבלים את השיעור האמור בהם בלא סמיכה של הכלי, אינם מקבלים טומאה. וכן אם שפת הכלי פגום ומסרט, אינה מקבלת טומאה, לפי שאינו ראוי לשימוש, כל זה נאמר לגבי טומאה.

ולגבי נטילת ידים נחלקו האחרונים והפוסקים איזה שבר כלי פסול לנטילה, **המשנה אחרונה** כתב, שאף שבר כלי שיש בו את השיעור האמור, ומקבל טומאה, מכל מקום פסול לנטילה, לפי שלגבי נטילת ידים בעינן כלי שלם. ולשיטתו, מה דאיתא בתוספתא שאם שייף את הכלי כשר, היינו שעשאו לכלי שלם. וכן הוכיח הט"ז מהא דבעינן קרא לרבות טומאת גיסטרא, וכן לדעת הרמב"ם טומאה זו היא רק בכלי חרס, ואם כן זהו חידוש מיוחד לגבי טומאה ולא מצינו כן לגבי נטילה.

**ובמשנת רבי אהרן** [טהרות סימן לא] הוסיף לבאר על פי מה שייסד שם, שטומאת גיסטרא אינו משום שחשיב כלי בשיעור האמור, אלא שהתחדש טומאה מחודשת על שברי כלים, ולכן לדעת הרמב"ם דוקא כלי חרס מקבל טומאה, לפי שחידוש הוא, ואין לך בו אלא חידושו, דאף דלא חשיב כלי מכל מקום מקבל טומאה, אך לגבי נטילת ידים בעינן כלי, ולפיכך כלי שטומאתו היא מדין גיסטרא פסול לנטילת ידים.

אמנם בתוספתא איתא, "שברי כלי חרס שיש בהם כדי קבלת רביעית, נוטלים בהם לידים", ומבואר שאין פסול של שברי כלים לנטילת ידים. וכתב **הגר"א** בביאורו שם, שאפילו אם באו מכלי גדול, ואין בהם את השיעור האמור לגבי קבלת טומאה, מכל מקום לגבי נטילת ידים הם כשרים, כיון שיש בהם כדי קבלת רביעית, וצריך לומר שחכמים לא הצריכו כלי שלם כלל, אלא גם שברי כלים כשרים לנטילה. [והא דכלי שניקב פסול יבואר להלן].

ומה שמשנתינו פוסלת שברי כלים, כתב הגר"א דאיירי באופן שהשפה פגומה והם מסרטים, וכיון שאינם ראויים לשימוש הרי הם פסולים, והא דאיתא בתוספתא שאם שפן כשרים, היינו ששייף את השפה שלא תסרט.

**החזון איש** [ה א, וכן כלים כב א ביתר ביאור] נקט, שדין שברי כלים לגבי נטילת ידים שוה לדין שברי כלים לגבי טומאה, ומשנתינו שפוסלת שברי כלים יתכן לפרש בכמה אופנים: האחד, באופן שבאו מכלי גדול ואין בהם את השיעור האמור לגבי טומאה, השני, באופן שאינם יושבים בלא סמיכה, השלישי, באופן שהשפה פגומה והיא מסרטת, וכהגר"א, והרביעי, באופן שלא ייחד את שברי הכלי לשימוש, לדעת הראשונים, שאינם מקבלים טומאה אלא אם כן ייחד את שברי הכלי.

ובתוספתא שאם שפן כשרים הביאור הוא, שעשה אותו לכלי שלם, או שהתקין לו בית מושב, או ששייף את השפה שלא תסרט, אך האופן הרביעי לא יתכן, שהרי לזה מועיל יחוד, ואין צריך שיוף, ועל כרחיך צריך לומר שבתוספתא איירי באופן שחסר שיוף ולא באופן של המשנה.

ויש להוסיף בזה, **דבמשנת רבי אהרן** שם חידש, דהא דבעינן יחוד להני ראשונים אינו בכדי לאשוויי שם כלי, דשם כלי יש גם בלא יחוד, אלא דלגבי טומאה בעינן שיהא הכלי עומד לתשמישו, ולכך בעינן יחוד, ולפי זה, לגבי נטילה לכולי עלמא אין צריך יחוד, ועל כרחיך משנתינו איירי באופן שחסר תיקון, ולפיכך נקטה התוספתא שיוף ולא יחוד.

ובתוספות במסכת חולין שם מבואר, שמשנתינו איירי באופן שאינם יושבים בלא סמיכה, וזהו החיסרון גם בשברי כלים, וכהאופן השני שכתבנו.

והעולה מדברינו: שלפי המשנה אחרונה לא מהני דין גיסטרא לנטילה, לפי החזון איש מהני דין גיסטרא כמו לגבי טומאה, ולפי הגר"א בביאורו לתוספתא אין צריך לדין גיסטרא, אלא כל שברי כלים כשרים אף באופן שאינו מקבל טומאה.

**הפוסקים נחלקו בג' שיטות אלו**

**הטור** [סימן קנט] לא הביא את הפסול של שברי כלים, אלא כתב, שבר כלי או כלי שלם שאינו מקבל רביעית בלא סמיכה, הרי הוא פסול לנטילה. ומבואר שהפסול במשנתינו בדפנות הכלים ושולי המחץ הוא משום שאינם מקבלים רביעית בלא סמיכה, וכמו שכתבו התוספות. וכן כתב **הבית יוסף** [סק"ו] בדעת הטור ובדעת הר"ש והרא"ש. ואף שהר"ש והרא"ש פירשו שהם שברי כלים, אין כוונתם לומר את סיבת הפסול, אלא שמחמת כן אינם מקבלים רביעית בלא סמיכה. והא דאיתא בתוספתא שאם שפן כשרים ביאר הבית יוסף שהתקין להם בית מושב. [ובביאור הגר"א סק"ז כתב שלא משמע כן בתוספתא. וצריך עיון מדוע לא תירץ הבית יוסף בפשטות, דהתוספתא איירי באופן שאין שיעור גיסטרא, ולכן בעינן תקון ממש, דהא משמע מהבית יוסף שהכשירו לנטילה הוא רק מדין גיסטרא, וכהחזון איש?].

ובדעת הטור דשברי כלים שיכולים לעמוד בלא סמיכה כשרים נחלקו **המגן אברהם** סק"ג **והט"ז** סק"א. המגן אברהם כתב, שהם כשרים דוקא על ידי יחוד לגיסטרא, כמו דבעינן לגבי טומאה לדעת רוב הראשונים, [ומשמע שצריך גם שיעור גיסטרא] לפי שדין טומאה ונטילת ידים שוים. אך הט"ז כתב, שאין צריך יחוד, וכן אין צריך שיעור גיסטרא האמור במסכת כלים, דלגבי טומאה בעינן כלי שלם העומד לתשמישו, ולפיכך בעינן יחוד, אך לגבי נטילה הטעם ששברי כלים כשרים הוא משום שלא הצריכו כלל כלי שלם, ולזה מהני אף בלא דין גיסטרא [וכפי שהובא לעיל בשם הגר"א]. ולפי זה כתב שאם שוב ינקב שבר הכלי במוציא משקה, ששוב אינו מקבל טומאה מדין גיסטרא, מכל מקום הכלי כשר לנטילה, שהרי אין הכשרו מדין גיסטרא, אלא דאין צריך כלי שלם כלל.

אך הבית יוסף נקט, דשברי כלים נטהרים במוציא משקה. ומבואר שהוא סובר כהמגן אברהם, שדין נטילה תלוי בדין טומאה. ולדברינו, הבית יוסף והמגן אברהם בדעת הטור ס"ל כהחזון איש שדין טומאה ונטילה שוים, והט"ז ס"ל כהגר"א דאין צריך כלל שיהא הכלי שלם לגבי נטילה.

וכל זה בדעת הטור, אך המגן אברהם והט"ז עצמם נחלקו עליו, ופסלו שברי כלים לנטילה, ומשמע אף באופן שהם ראויים לטומאת גיסטרא, וכמו שכתבנו בשם המשנה אחרונה. וכן כתב בביאור הגר"א סק"ז, [ודלא כמו שכתב בביאורו לתוספתא].

הבית יוסף הוכיח כשיטתו דשברי כלים כשרים, מהתוספתא דחמת וכפישה כשרים אף על פי שהם פחותים, ומבואר דשברי כלים כשרים. ודחה הט"ז, שאין כוונת התוספתא לשבר כלי ממש, אלא לכלי שנפחת רק בשפתו ונתקצר הכלי, ועדיין הוא עומד על שוליו, ובזה לכולי עלמא כשר הכלי.

**המשנה ברורה** סקי"ב פסק להחמיר בשברי כלים כהמגן אברהם. אך כתב להקל בדיעבד בכלי שנשבר בשפתו, ועומד על שוליו, שיכול ליטול דרך המקום השבור, וכמו שכתב הט"ז. אך כתב דמכל מקום לא יטול דרך שפת הכלי הגבוה יותר, אלא דרך המקום הנמוך, לפי שמהשבר ולמעלה אינו מחזיק רביעית, ואין בו דין כלי לגבי נטילה.

ובחזון איש [כלים שם] הקשה על דבריהם מה החילוק בין שולים לדפנות, הרי לדעת האוסרים שברי כלים צריך לאסור בכל אופן? ולכאורה יש לבאר בדברי הט"ז והמשנה ברורה באופן פשוט, דכל הנידון בפוסקים האם נוטלים לידים בשברי כלים, זה רק באופן שאינם משמשים מעין מלאכתן הראשונה, דהתחדש שמכל מקום הם מקבלים טומאה מדין גיסטרא, ובזה נחלקו אם חידוש זה קיים גם לגבי נטילה, אך באופן שמשמשים מעין מלאכתן הראשונה, שהם מקבלים טומאה מעיקר הדין, לא פקע מהם שם כלי כלל, ובזה לכולי עלמא נוטלים לידים.

אך המשך דברי המשנה ברורה צע"ג, דכתב שם בשם החיי אדם, שאם שוב ניקב אותו כלי שעומד על שוליו אפילו במוציא משקה, כבר פסול לנטילה. ודבריו תמוהים, שהרי דין זה מצינו לגבי גיסטרא, שאם אינה ראויה לקבל משקים שוב אינה מקבלת טומאה, אך הכא טומאתו היא מדין כלי שלם, שעדיין הוא ראוי למלאכתו הראשונה, ומנין שיפסל בנקב כמוציא משקה? ובחיי אדם שם לא איירי בזה כלל, אלא בדפנות הכלים, שלפי המתירים ליטול על ידי יחוד, אם ניקב במוציא משקה יפסל, וזהו משום שטומאתו היא מדין גיסטרא, אך לומר כן על כלי שעומד על שוליו שיפסל בנקב מוציא משקה, זו לא שמענו? ומשמע לכאורה שגם כלי שעומד על שוליו הוא מדין גיסטרא, ויש סוג גיסטרא שכשרה לנטילה לכולי עלמא, וצע"ג.

**ד. כלי שאינו עשוי לקבלה וכלי שאינו מחזיק רביעית בלא סמיכה**

במשנה שם שנינו, ולא במגופת החבית [כיסוי כלי], ובתוספתא תניא, דאם התקינה לכלי נוטלים ממנה לידים, וכן אמר רבא במסכת חולין שם. ונחלקו הראשונים בביאור המשנה והתוספתא:

**רש"י** כתב, דהתקינה לכלי היינו, שאם חקק בה כדי לקבל רביעית, אף שמתחילה אינה עשויה להשתמש בתוכה, מכל מקום כשרה. ומשמע מדבריו, שאין חיסרון כלל במה שאינה עשויה לקבלה, אלא החיסרון הוא שאין במגופה כדי לקבל רביעית, ולפיכך אם חקק בה רביעית כשרה. והקשו הראשונים [תלמידי רבינו יונה בברכות פ"ח ועוד ראשונים], אם חקק בה לקבל רביעית פשיטא שכשרה, שהרי יש כאן כלי חדש? ועוד יש להקשות, אם החיסרון במשנתינו שאין בו לקבל רביעית, למה נקטה המשנה "מגופה", הרי בכל כלי קטן הדין כן?

**התוספות** כתבו, ששולי המגופה חדים, ואינה יכולה לקבל רביעית בלא סמיכה, שהכלי יפול והמים ישפכו, ולפיכך פסולה, אלא אם כן תקנה, דהיינו שהתקין לה בית מושב שתוכל לעמוד בלא סמיכה, לפי שכל כלי שאינו מחזיק רביעית מעצמו בלא סמיכה, אינו נחשב לכלי המקבל רביעית.

**הר"ש** במשנתינו פירש, שמגופה אינה עשויה להשתמש בה בתוכה, אלא לכיסוי חבית. וכתב **הב"ח** [קנט סק"ה], שזה שיטה שלישית, שכל שאינו עשוי מתחילה לקבלה פסול לנטילה. ולפי זה כתב, שבתוספתא שהתקינה כשרה היינו שייחדה לקבלה, ומעתה היא כשרה אף בלא תקון. ופסק הב"ח להחמיר כשלושת השיטות, דאין המגופה כשרה אלא אם כן יש בה כדי לקבל רביעית, ויושבת בלא סמיכה, ומיוחדת לקבלה. [ראה שער הציון ס"ק כא שכתב, שאין ראיה מהר"ש להצריך יחוד אף במקבל רביעית בלא סמיכה כידוע למעיין, וצריך ביאור כוונתו].

אך הקשה **המגן אברהם** [סק"ד], שהר"ש עצמו ביאר בתוספתא שהתקינה היינו שחקק לה כדי לקבל רביעית, ומבואר שיחוד לא מהני? ולכן כתב להחמיר טפי, דכל שאינה עומדת לקבלה לא מהני יחוד, אלא שיעשה מעשה לתקנה לקבלה.

אך עדיין הקשה **הפרי מגדים** [א"א סק"ד], מדוע הוצרך הר"ש לומר שחקק בה כדי לקבל רביעית, הרי ודאי גם קודם היה שם כדי לקבל רביעית, שהרי הפסול היה מחמת שאינה עומדת לקבלה, ולא מחמת שאין שם רביעית, והו"ל לומר שחקק בה והתקינה לקבלה? ותירץ, שאין כוונת הר"ש שלא היה בה רביעית וחקק בה והשלימה לרביעית, אלא כוונתו שהיה בה כדי לקבל רביעית אחת, וחקק בה והוסיף עוד רביעית, ומעתה מקבלת שני רביעיות, וזהו התיקון שעשה לשם קבלה. וכתב, שמעתה יתכן שאף כוונת רש"י כן, ובאמת היה גם קודם לקבל רביעית, אלא שאינה עומדת לקבלה, וצריך לחקוק בה ולהוסיף עוד רביעית לשם קבלה, ומיושבות הקושיות דלעיל, ולפיכך הוסיף רש"י אע"ג דמעיקרא לאו לתוכה עבידא. [ומשמע מדבריו שהתיקון לקבלה צריך להיות בדוקא רביעית נוספת, ולא סגי בכל שהוא, וצריך עיון].

אך עדיין דברי הרא"ש צריכים עיון, שכתב שהפסול במשנה הוא משום שאינו עומד לקבלה, ואם התקינן, דהיינו שעשה לה בית מושב, כשרה, וכשיטת התוספות, ולכאורה אם הפסול במשנה הוא רק משום שאינו עשוי לקבלה, ואיירי ביושב בלא סמיכה, למה צריך בית מושב?

**ובחזון איש** [ה ב] ביאר את המשנה והראשונים באופן אחר, דהנה לגבי טומאה שנינו במסכת כלים פ"ב מ"ה, כיסוי כדי יין וכדי שמן וכסוי חביות טהורים, [לפי שאינם עומדים לקבלה], ואם התקינן לתשמיש טמאים, לפי שמעתה הם עומדים לקבלה, וסגי ביחוד, וכתב החזון איש, דגם במשנתינו לכולי עלמא הפסול הוא משום שאינן עומדים לקבלה, כמו שכתבו הר"ש והרא"ש, ויחוד מועיל לזה כמו שמועיל לגבי טומאה, אלא שרבא במסכת חולין נקט "אם התקינן כשרים", ולא משמע דהיינו יחוד, מדלא נקט כלשון המשנה בכלים "ואם התקינן לתשמיש", ולכן היה משמע לראשונים, שאפילו בלא שייחד לתשמיש כשרים כיון שעשה מעשה להתקינם.

ולכן פירש רש"י דהתקינן היינו שחקק בה כדי לקבל רביעית, כלומר, שאם לא היה בה כדי לקבל רביעית וחקק בה לצורך נטילת ידים, אף שלא ייחד מכאן ולהבא לתשמיש קבוע, מכל מקום כשרים, כיון שעשה מעשה להכשירה לנטילה.

והתוספות פירשו, שאם אינה יושבת בלא סמיכה ועשה לה בית מושב, הרי היא כשרה אף שלא ייחדה לתשמיש מכאן ולהבא, אך באופן שייחדה לתשמיש לכולי עלמא כשרה אף בלא תקון, וזהו הביאור במשנתינו, ודלא כהב"ח שכתב שישנם שלושה ביאורים במשנה. [אך כתב שמהתוספות משמע שהמשנה איירי באופן שאינה יושבת בלא סמיכה, אך לדינא לא פליגי]. ולפי זה מגופת חבית שייחדה לתשמיש כשרה אף בלא תקון, ודלא כהמגן אברהם והפרי מגדים.

**כלי שאינו מחזיק רביעית בלא סמיכה - להלכה**

לדעת התוספות, כלי שאינו מחזיק רביעית בלא סמיכה פסול, וכן פסק הטור. אך בדעת רש"י כתב הב"ח שאין בזה חיסרון כלל, והכלי כשר.

כתב **הרא"ש** [חולין פ"ח], דאם הכלי עשוי מתחילת עשייתו לקבלה באופן שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה, הרי זה כשר לנטילה לכולי עלמא, שהרי גם לגבי טומאה שנינו במסכת כלים פ"ב מ"ה, שטיטרוס מקבל טומאה לדעת רבי יוסי, מפני שנעשה לקבלה באופן זה, וכן פסקו הטור ושולחן ערוך. [אך **המהרש"ל** אסר, משום שלנטילת ידים בעינן כלי חשוב, וראה ט"ז סק"ז, וביאור הגר"א ס"ק יג, וראה משנה ברורה שחילק בין נקבים גדולים לקטנים].

והנה לגבי שק וקופה איתא בתוספתא שהם פסולים לנטילה אפילו אם תיקנם לכך, משום שאינם עשויים לקבלה כלל. והא דבמגופה מהני תיקון שעשה לה בית מושב, ובשק וקופה לא מהני תיקון, משום שבמגופה לפעמים משתמשים בה לצורך קבלה, מה שאין כן בשק וקופה. והקשה **הבית יוסף**, אם כן מדוע בכלל צריך תיקון במגופה, הרי הרא"ש הכשיר כלי שעומד לכך אף בלא תקון, כיון שזהו צורת ההשתמשות בכלי, ומאי שנא מגופה מאותו הכלי? ותירץ, דאותו הכלי נעשה מתחילה לצורך קבלה באופן זה, אך מגופה לא נעשתה מתחילה לקבלה, אלא שלפעמים מקבלים בה, ולכן צריך תקון.

ולפי זה ישנם שלשה דרגות, דאם אינו עשוי להשתמש כלל לקבלה פסול בכל אופן, אם עשוי לפרקים בעי שיקבל רביעית בלא סמיכה, ואם עשוי רק לקבלה אין צריך שיעמוד בלא סמיכה. וכן כתב **הב"ח,** אלא שהוסיף, שעל ידי התקון שעשה לו בית מושב נעשה הכלי עומד לקבלה בלבד, ולכן מעתה הוא כשר. וכבר תמה עליו **הט"ז,** דאם יעשה בית מושב ומעתה הכלי מקבל רביעית בלא סמיכה, שוב אין צריך שיעמוד רק לקבלה. וראה מה שכתבנו עוד בהערות על הר"ש.

וכן פסק **המשנה ברורה** סקי"ד, שכל הפסול בכלי שאינו מקבל רביעית בלא סמיכה, זה רק בכלי שלא נעשה מתחילה כך, כגון שנשבר מעט מהשולים, ואינו יכול לעמוד בלא סמיכה, אך אם נעשה מתחילה כך כשר. והוסיף **החזון איש** [ה ג], שזה דוקא אם דרך אותו הכלי להשתמש בו כך, אך כלי שעשו אותו מקולקל שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה, או שעשאו שוטה, ודאי פסול לנטילה.

וכל הנידון הנ"ל הוא רק לדעת התוספות, אך לדעת רש"י אף שאינו יכול לעמוד בלא סמיכה כשר בלא תקון, כיון שלפעמים משתמשים בו לקבלה.

**כלי שאין עשוי לקבלה - להלכה**

אם אינו עשוי לקבלה כלל, כמו שק וקופה, לכולי עלמא פסול. אם עשוי לפרקים, כמו מגופה, דעת רש"י שהוא כשר אף שאין יכול לעמוד בלא סמיכה, כיון שמקבל רביעית, דעת תוספות שהוא כשר דוקא אם יכול לעמוד בלא סמיכה, דעת הר"ש שהוא פסול, אלא שלדעת הב"ח מהני יחוד, ולהמגן אברהם אף יחוד לא מהני. להחזון איש לכולי עלמא בעי יחוד ומהני יחוד, אלא דגם תקון לנטילה מהני, כגון שחקק בו רביעית, או שעשה לה בית מושב.

המשנה ברורה ס"ק טו כתב דיש מחמירים בלא יחוד, [זהו דעת הב"ח]. אך כתב, דלהחמיר כהמגן אברהם אף על ידי יחוד אין צריך.

**ה. כלי שניקב**

במסכת חולין [קז א] אמר רבא, כלי שניקב בכונס משקה אין נוטלים ממנו לידים. והנה לגבי טומאה קיי"ל, שכלי המיוחד למשקין נטהר בנקב ככונס משקה, כלי המיוחד לאוכלים נטהר בנקב כמוציא זית, ואם ייחדו לרימונים שיעורו במוציא רימון. ודין זה בכלי חרס, אך שאר כלים שיעורם תמיד במוציא רימון. ולגבי נטילת ידים נחלקו הראשונים, **התוספות** [נדה מט א] כתבו שדין נטילת ידים חמור טפי מטומאה, וכל כלי נפסל בכונס משקה, אף שאינו נטהר בכך מטומאתו. אך **הרמב"ם** [ברכות פ"ו] כתב, שכל כלי שנשבר שבירה המטהרת אותו מטומאתו פסול, [וכוונתו לניקב, כמו שכתב הכסף משנה שם], ומבואר שדין נטילה תלוי בדין טומאה.

כתב **בספר** **התרומות** וכן פסק **הרא"ש** [חולין שם סט"ו], דאם יש מהנקב ולמטה שיעור המחזיק רביעית מים, הרי הוא יכול ליטול ידיו דרך הנקב, אך לא דרך פי הכלי, לפי שמהנקב ולמעלה אין שם כלי, אך למטה מהנקב יש שם כלי, ומשמע שהרא"ש קאי על דברי רבא, כלומר, שאפילו נקב ככונס משקה פסול רק מהנקב ולמעלה.

ויש לחקור בדעת הרא"ש, האם רבא איירי בכלי המיוחד למשקין שנטהר בנקב ככונס משקה, ועל זה קאמר דדרך פיו אסור, משום שהיה כאן נקב המטהר, ומכל מקום דרך הנקב מותר, אף שיש כאן נקב המטהר, אך נקב שאינו מטהר מטומאה, כגון בכלי המיוחד לאוכלים אף דרך פיו מותר,

או שמא, רבא איירי בכלי המיוחד לאוכלין שאינו נטהר בכך, ולפיכך מותר ליטול דרך הנקב, ומכל מקום אסור ליטול דרך פיו, אף שאין זה נקב המטהר, אך בכלי המיוחד למשקין שנטהר בכך, אף דרך הנקב אסור,

או שמא, רבא איירי בכל הכלים, דכל הכלים שניקבו בכונס משקה פסולים דרך פיהם וכשרים דרך הנקב, בין שנטהרו בכך ובין שלא נטהרו בכך.

ומצינו שנחלקו בזה הפוסקים, דהנה **הטור** [קנט] הביא את דברי הרא"ש, שהכלי נפסל בכונס משקה דוקא כשנוטל דרך פיו, אך דרך הנקב מותר, ולאחר מכן הביא את דברי הרמב"ם שכל כלי שנשבר שבירה המטהרת אותו פסול, ולכאורה משמע ברמב"ם שכל הכלי פסול, ואף דרך הנקב, ואם כן זה סתירה לדברי הרא"ש, והיאך מזכי הטור שטרא לבי תרי?

ותירץ **הבית יוסף,** דהרמב"ם איירי באופן שאין הכלי מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, [והוא הדין אם מחזיק רביעית אלא שרוצה ליטול דרך פיו], ולפיכך כאשר נשבר שבירה המטהרת הכלי פסול, אך אם מחזיק רביעית מהנקב ולמטה ורוצה ליטול דרך הנקב, הרי זה כשר אף שנשבר הכלי שבירה המטהרת אותו. ולפי זה אין סתירה בין דברי הטור לדברי הרמב"ם כלל, שהרמב"ם איירי דרך פיו או באין מחזיק רביעית והטור איירי דרך הנקב ומחזיק רביעית. ולפי זה מוכח, שאם לא נשבר שבירה המטהרת, כגון בכלי המיוחד לאוכלין, מותר ליטול אף דרך פיו, שהרי הרמב"ם הצריך לומר שבירה המטהרת גם בכדי ליטול דרך פיו, וזהו כצד ראשון שכתבנו. [ומה שהביא הבית יוסף בתחילת דבריו את דברי התוספות בנדה, צריך לומר שלא כתב כן בדעת הטור, דהא הטור עצמו הביא את דברי הרמב"ם, וצ"ע].

ובטעמא דמילתא שמותר ליטול דרך הנקב אף בנקב גדול, כתב הכסף משנה, דאם הם מחזיקים רביעית מהנקב ולמטה עדיין שם כלי עליהם, שאפילו שבר כלי אם הוא מחזיק רביעית כתב שהוא מטמא בפ"ב ובפ"ג דמסכת כלים, ואע"פ שכתב שאסור ליטול מדפנות הכלים, אין זה מדין שברי כלים, שהרי הם מקבלים טומאה, אלא משום שאין מקבלים רביעית בלא סמיכה. ונראה מדבריו, דשברי כלים המקבלים טומאת גיסטרא כשרים לנטילה, וכמו שכתבנו לעיל אות ג' משמו, ולכן גם כלי שניקב בשיעור המטהרו, אך הוא מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, הרי הוא מקבל טומאת גיסטרא, וכשר לנטילה, וכן כתב הגר"א באליהו רבה במסכת כלים [פ"ג מ"א], ודלא כמו שכתבו התוספות במסכת שבת [צה ב], שאין משתמשים בכלי שניקב לגיסטרא.

ולפי מה שכתב המגן אברהם בדעת הטור, שלדעת הראשונים ששברי כלים צריכים יחוד לגיסטרא, גם לענין נטילה בעינן יחוד, אם כן גם כלי שניקב יצטרך יחוד לגיסטרא בשביל להכשיר הנטילה דרך הנקב. אך לפי מה שכתב הט"ז דלענין נטילה אין צריך יחוד ואין צריך שיעור גיסטרא, לפי שחכמים תיקנו נטילה גם משברי כלים, הרי אין צריך לדברי הכסף משנה, דאפילו לדעת התוספות שאין דין גיסטרא בכלי שניקב, מכל מקום אפשר ליטול דרך הנקב, לפי שגם שברי כלים כשרים לנטילה, אלא שדרך פיו לא יוכל ליטול, כיון שאין מחזיק שם רביעית.

**ובעמק ברכה** [עמוד נד] הקשה סתירה בדברי הרא"ש, דלגבי דפנות כלים כתב במשנתינו שאין נוטלים בהם לפי שהם שברי כלים, משמע ששברי כלים פסולים לנטילה, ואילו לגבי נקב כתב במסכת חולין שיכול ליטול דרך הנקב אף שאינו מקבל טומאה? ותירץ, שברמב"ם [כלים פי"ח ה"י] משמע, שכלי שנשבר ונשאר צורת הכלי הרי זה מקבל טומאה אף בלא דין גיסטרא, ואם כן, כל כלי שניקב ומקבל רביעית מהנקב ולמטה, הרי הוא מקבל טומאה, ולפיכך נוטלים דרך הנקב. ולפי זה אין צריך לדברי הבית יוסף שטמא מדין גיסטרא, אלא הרי זה נחשב ככלי גמור. אך דבריו הם שלא ככל הראשונים, שדנו לטמאות כלי שניקב ומקבל רביעית מדין גיסטרא, משמע שלכולי עלמא אין בזה דין כלי גמור אף שמקבל רביעית מהנקב ולמטה.

אך בעיקר דברי הבית יוסף יש לעיין, איך יתכן לומר כן בדעת הטור, הרי הטור שם הביא דהסמ"ק הכשיר נקב בכונס משקה אם ייחד את הכלי לאוכלים, כמו דמהני לגבי טומאה, והטור נחלק עליו, דלא מצינו כן אלא לענין טומאה, אך לגבי נטילת ידים לא מהני יחוד לאוכלים, ומבואר בדעת הטור שדין נטילה אינו תלוי בדין טומאה, ודלא כדברי הבית יוסף? ובאמת הבית יוסף עצמו בהמשך דבריו כתב שלפי דברי הרמב"ם אין לחלק בזה, וצדקו דברי הסמ"ק. אך עכ"פ חזינן בדעת הטור שלא כדברי הרמב"ם? וראה עוד בפרישה שהקשה ה' קושיות על הבית יוסף.

**הפרישה והמגן אברהם** תירצו, דהרמב"ם פסל כלי שניקב נקב המטהרו אף ליטול דרך הנקב, ואף שמחזיק רביעית מהנקב ולמטה, אלא דהרא"ש איירי בנקב שאינו נטהר בכך, כגון בכלי המיוחד למשקין, דכל כלי שניקב בכונס משקה נפסל ליטול דרך פיו. וזהו כהצד השני שכתבנו, דנקב המטהר נפסל אף דרך הנקב, ונקב שאינו מטהר נפסל בכונס משקה דרך פיו, ולפיכך פסל הטור ליטול דרך פיו אף בכלי שייחדו לאוכלין, ודלא כהסמ"ק, ואין זה סתירה כלל לדין של הרמב"ם, וצדקו דברי הטור. ולפי זה הרמב"ם לא נחלק על התוספות בנדה כלל, שהתוספות אסרו ליטול בכל הכלים דרך פיו, והרמב"ם הצריך נקב המטהר ליטול דרך הנקב. אך צריך ביאור מדוע השמיט הרמב"ם את הדין של רבא, שאם ניקב בכונס משקה אסור ליטול דרך פיו בכל הכלים?

ובטעמא דמילתא שאסור ליטול דרך פיו בנקב בכונס משקה אף בכלי המיוחד לאוכלים, אף שאינו נטהר בכך, כתב בביאור הלכה, משום שלנטילה בעינן כלי שמחזיק את מימיו, ולא סגי בשם כלי לגבי טומאה. ועוד כתב, שלגבי נטילה דיינינן ליה ככלי המיוחד למשקין, כיון שמשתמש בו עכשיו למשקין, ולפיכך נפסל בכונס משקה.

ובמגן אברהם הוכיח כדבריו משברי כלים, וכפי שיטתו שם, שאפילו אם מחזיקים רביעית פסולים, כיון שאין דין גיסטרא מועיל לנטילת ידים, וכמו שכתבנו לעיל אות ג', ואם כן הוא הדין נקב המטהר פוסל אף שמחזיק רביעית, דאין עליו שם כלי כלל, [ודלא כהעמק ברכה שכלי שניקב טמא מדין כלי אף בלא דין גיסטרא]. והא דנקב שאינו מטהר פוסל ליטול דרך הנקב, זהו משום שאין מחזיק שם רביעית, מחמת הנקב בכונס משקה, ולא משום שאין עליו דין כלי, שהרי לא ניקב בשיעור המטהרו.

**הב"ח** תירץ, דהרמב"ם לא איירי כלל בכלי שניקב, דבזה הוא מודה להרא"ש, דמותר ליטול דרך הנקב ואסור ליטול דרך פיו בנקב ככונס משקה, אלא הרמב"ם איירי בכלי שנסדק, ובזה גרע דינו טפי, שהוא נטהר בסדק כל שהוא, ואפילו רק מוציא משקה, כיון שסופו להסדק כולו. ובט"ז נחלק עליו, דלא מצינו חילוק בין נקב לסדק, וראה משנה ברורה ס"ק יא שהחמיר לכתחילה כהב"ח, וכתב שם, שבכלים חזקים כנחושת וכלי מתכות, לכולי עלמא דין סדק כדין נקב, ואינו נפסל בפחות מכונס משקה, ובכלי זכוכית לכולי עלמא יש להחמיר בסדק כל שהוא, ופליגי בשאר כלים, וראה ביאור הלכה שם באריכות. ולדברי הב"ח נמי יש לעיין, מדוע השמיט הרמב"ם דינא דרבא?

והב"ח הקשה, מדוע לגבי ליטול דרך הנקב, נטילת ידים עדיף מטומאה, דאפילו בנקב המטהר מותר, ואילו ליטול דרך פיו נטילת ידים גרע מטומאה, דאפילו נקב שאינו מטהר אסור? ומבואר מדברי הב"ח כהצד השלישי שכתבנו, דכל הכלים אסורים בנקב ככונס משקה דרך פיו, ומותרים דרך נקב.

**הט"ז** [סק"א] תירץ, שאין כוונת הרמב"ם לומר ששיעור הנקב תלוי בדיני טומאה, אלא כוונתו שכל כלי שניקב בכונס משקה פסול, משום שמצינו נקב בכונס משקה המטהר, כגון בכלי המיוחד למשקין, ומעתה כל כלי נפסל בכך. ולפי זה לא קשה כלל סתירת דברי הטור, שהרי בין להטור בין להרמב"ם מותר דרך נקב ואסור דרך פיו. [וראה שם שהקשה שמצינו נקב המטהר בפחות מזה, כגון בגיסטרא שנפסל במוציא משקה? ותירץ, שגם גיסטרא נפסל בכונס משקה ודלא כהבית יוסף, וכמו שכתבנו לעיל].

ולפי מה שכתב הט"ז לגבי שברי כלים, שלפי דעת הטור אין צריך כלל כלי שלם, ואפילו בלא דין גיסטרא מותר כיון שמקבל רביעית בלא סמיכה, צריך לומר, דמכל מקום אסור דרך פיו, כיון שבאותו מקום אינו מקבל רביעית. ולפי זה מוכח, דדרך הנקב מותר אף בנקב גדול, ואם כן לדינא הט"ז סובר כהב"ח, שאין חילוק בין הכלים.

**דעות הראשונים החולקים על הרא"ש**

**הסמ"ג והסמ"ק** **והגהות מיימוניות** פירשו בדעת ספר התרומות שחילק בין דרך הנקב לדרך פיו, דחילוק זה קאי על ניקב במוציא משקה, ולא קאי על דברי רבא, ושלא כמו שכתב הרא"ש, וכתבו דרבא איירי ליטול דרך הנקב, ובזה הדין תלוי בדיני טומאה, שכלי המיוחד למשקין נפסל בכונס משקה, וכלי שייחדו לאוכלים נפסל רק במוציא זית, אך ליטול דרך פיו אסור אפילו במוציא משקה, [וכבר תמה **הביאור הלכה** (ד"ה והוא גדול), איך יתכן ליטול דרך הנקב בנקב בשיעור מוציא משקה, הרי אין כאן קילוח אחד, והוי נטילה לחצאין?], וראה פרי מגדים שביאר פלוגתת הרא"ש והסמ"ג האם אפשר ליטול דרך הנקב בנקב שהוא כונס משקה [בכלי המיוחד למשקין], דפליגי בפלוגתת רש"י ותוספות במסכת שבת [צה ב], האם כלי שניקב בכונס משקה יכול לייחדו לגיסטרא, דהרא"ש ס"ל שיכול לייחדו ומקבל טומאה, ולכן כשר לנטילה, והסמ"ג ס"ל שאינו יכול לייחדו, ופסול לנטילה. ודבריו הם אליבא דהבית יוסף דהרא"ש הכשיר ליטול דרך הנקב גם אם ניקב באופן המטהרו, משום שעדיין הוא מטמא מדין גיסטרא. [ומה שכתב הפרישה אף בדעת הסמ"ג כדעת הטור ולא פליגי כלל, דבריו תמוהים].

ומקורו של הסמ"ג דאף נקב כמוציא משקה פסול דרך פיו, כתב **החזון איש** [ד א], דזה מדברי רבא בחולין שם, דכל כלי שאין מחזיק רביעית פסול, וכל נקב כמוציא משקה נמי חשיב שאין מחזיק רביעית. ויש לעיין קצת, דאם כן מאי מקשינן הא מחזיק אף על גב דלית ביה רביעית כשר, והא בעינן רביעית מים, ומשנינן דנפקא מינה לשיירי טהרה, ואמאי לא משני דנפקא מינה לכלי שיש בו נקב כמוציא משקה, דפסול אף שיש שם רביעית מים?

**ובט"ז** [סוף סק"א] **ובביאור הגר"א** [סק"ו] הקשו על הסמ"ג ממשנה במסכת פרה [פ"ה מ"ז], דאם איכא נקב מהצד וחיברה בסמרטוט כשר למי חטאת, ואם הנקב מלמטה פסול, לפי שאינם עגולים כלי, והרי ודאי לא מהני הסתימה, [דאי מהני גם מלמטה היה כשר], ומכל מקום בנקב מהצד כשר לפי שהמים לא עומדים על הנקב, ולפי דעת הסמ"ג שאם יש נקב בכונס משקה אסור ליטול אף דרך הנקב, לפי שכל הכלי פסול, הרי אין כאן קידוש מכלי?

ותירץ **בעמק ברכה** שם בשם **הגרי"ז,** דהתם איירי בנקב קטן כמוציא משקה, ולכן נקב מן הצד כשר, והא דנקב מלמטה פסול אין זה משום שלא נחשב כלי כלל, אלא משום דמקום הנקב עצמו לא חשיב כלי, ואם כן המים שמעל מקום הנקב אינם בתוך כלי, ולכן הם פסולים.

**הרשב"א** בתורת הבית [ב"ו ש"ג] הביא את דברי התרומות שמותר ליטול דרך השבר ואסור ליטול דרך פיו, וכתב עליו, ומסתברא, דאפילו נשבר, כל שלא טהר מחמת שבירתו, עדיין כלי הוא, ואין מחלקין את הכלי לשנים, וכל שמקבל רביעית ואין שברו גדול כל כך שיטהרנו מידי טומאתו מותר ליטול ממנו לידים. ונחלקו הפוסקים האם הרשב"א בא לחלוק על התרומות, דהבית יוסף למד דאינו בא לחלוק אלא לבאר, דכל דברי התרומות שיש חילוק בין דרך פיו לדרך הנקב זה בשבירה שמטהרת מטומאה, אך בשבירה שאינה מטהרת מותר אף דרך פיו, וזהו כמו שפירש הבית יוסף בדעת הטור והרמב"ם וכמו שביארנו לעיל, אך המגן אברהם והט"ז כתבו דהרשב"א חולק על התרומות, דלעולם אין חילוק בין דרך פיו לדרך נקב, אלא אם ניקב באופן המטהרו אסור אף דרך נקב ואם ניקב באופן שאינו מטהרו מותר אף דרך פיו.

ובתורת הבית הקצר שם כתב הרשב"א, כלי שניקב נקב גדול עד שהוא מכניס משקין הרי זה פסול, בד"א בזמן שניקב בשולי הכלי עד שאינו מקבל רביעית מהנקב ולמטה, אבל אם מקבל רביעית מהנקב ולמטה כשר, בד"א בכלי שאין שבירה זו מעלה אותו מטומאתו, אבל אם ניקב באופן המעלה אותו מטומאתו פסול, לפי שאין זה כלי אלא שבר כלי. וכפשטו משמע שמה שחילק בין מקבל רביעית מהנקב ולמטה איירי בשבירה שאינה מטהרת, אך שבירה המטהרת פוסלת את כל הכלי, וזה שלא כדברי הבית יוסף? ודחק הבית יוסף לבאר לפי דרכו, דהאי בד"א בתרא אין זה המשך לדבריו, דגם קודם איירי בשבירה המטהרת, ולכן חילק בין מקבל רביעית או לא, ואילו בשבירה שאינה מטהרת בכל אופן מותר, אלא קאי אתחילת דבריו, שמשמע שדוקא אם ניקב בכונס משקה פסול כשאינו מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, אך אם ניקב במוציא משקה כשר, דאין זה נקב כלל, ועל זה כתב, בד"א בכלי שאינו נטהר במוציא משקה, אך גיסטרא שנטהרת במוציא משקה, אם אינה מחזקת רביעית מהנקב ולמטה פסולה.

ולפי הפרישה והב"ח שהטור פסל ליטול דרך פיו אפילו בנקב שאינו נטהר בכך, ודרך הנקב שרי דוקא כשלא נטהר בכך, דברי הרשב"א מתבארים כפשטותם, שכל מה שהתיר ליטול דרך הנקב אם מחזיק רביעית מהנקב ולמטה זה דוקא בנקב שאינו נטהר בכך.

והמגן אברהם והט"ז פירשו בדברי הרשב"א בקצר כמו בארוך, שהרשב"א לא חילק כלל בין דרך פיו לדרך הנקב, אלא אם מחזיק רביעית מהנקב ולמטה ולא נשבר שבירה המטהרת, הרי הוא כשר אף דרך פיו, אך אם אינו מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, או שנשבר באופן המטהרו, הרי זה פסול אף דרך הנקב. ומבואר בדבריהם חידוש גדול שלא מצינו בשאר הראשונים, שאם מחזיק רביעית מהנקב ולמטה שרי ליטול אף דרך פיו, ולכאורה קשה ממה נפשיך, דאי חשיב נקב לפסול, מה יועיל שיש רביעית מהנקב ולמטה, הרי מעל הנקב אין כאן כלי, ואם לא חשיב נקב לפסול, מה איכפת לן שאינו מקבל רביעית מהנקב ולמטה?

להלכה פסק המשנה ברורה להחמיר בנקב מוציא משקה אם אין רביעית מהנקב ולמטה, אך אם יש רביעית מהנקב ולמטה התיר לכתחילה ליטול אף דרך פיו. ותמה החזון איש [ד ג] היכן מצינו חילוק בזה, הא בכל מקום שפסול כשאין מחזיק רביעית פסול גם כשמחזיק רביעית ונוטל דרך פיו? אך כבר כתבנו בשם המגן אברהם כדברי המשנה ברורה, אלא דלכאורה במגן אברהם משמע דאיירי בנקב ככונס משקה בכלי המיוחד לאוכלים, שלא נטהר בכך, שדרך הנקב מותר ודרך הנקב יש חילוק אם מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, אך לפסול אף במוציא משקה לא משמע, אך בפרי מגדים משמע כדברי המשנה ברורה, עיי"ש.

**ו. סתימת נקב**

נחלקו הפוסקים האם יוכל לסתום נקב ולהכשירו לנטילה, הט"ז [סוף סק"א] כתב, שאי אפשר לסתום נקב אלא כלי חרס בזפת, אך לסתום כלי חרס בטיט או שאר כלים אפילו בזפת לא מהני. אך המגן אברהם [סק"ו] נחלק על הט"ז, וכתב שמועיל לסתום סתימה קבועה בכל דבר. וראה משנה ברורה סקי"א, שכל כלי יוכל לסתום אותו במינו, ורק שלא במינו מהני לא מהני אלא בכלי חרס בזפת, וראה בנשמת אדם שהאריך בזה טובא.

**ז. דין ברז ודין דד שבכלי**

הטור התיר ליטול ידיו מברז של כלי, אף שאינו מטה את הכלי, ואין כאן חיסרון בכח גברא כיון שהמים באים מכח ראשון כשפותח את הברז. ומבואר שמדין כלי אין חיסרון, אף שיש נקב בכלי, דכיון שמחובר לזה ברזא והוא עשוי לכך מתחילת עשייתו לא חשיב שבר כלי, וכמו שכתב הרא"ש לגבי טיטרוס הובא לעיל אות ד'.

כתב המגן אברהם [סק"ד] בשם השל"ה, שאסור ליטול ידיו מהקנקן דרך הדד שבולט בו, [כמו שיש בקומקום חשמלי שבזמנינו], כי לא נעשה לקבלה. והקשה המגן אברהם, הרי עיקר דין כלי ילפינן מכיור, והתם היו דדים מחוברים לכיור ומשם היו מקדשים ידיהם ורגליהם? ותירץ, שהדדים בכיור היו עגולים מכל צד, [כעין קנקן תה שבזמנינו], והשל"ה אסר בחצי עגולה שאינו עשוי לקבלה. והאליהו רבא תירץ, שבכיור הדדים היו שוים לשפת הכלי, ולכן הם עשויים לקבלה, אך השל"ה אסר באופן שהדד גבוה משפת הכלי, וכן כתב בלבושי שרד. ובחזון איש [ד ז] תמה על דברי המגן אברהם, מאי שנא חצי עיגול מעיגול שלם, הרי החלק שגבוה משפת הכלי לא עשוי לקבלה בכל אופן, כיון שהמים לא מגיעים לשם, ואף עיגול שלם פסול, ואם הוא שוה לשפת הכלי אף חצי עיגול עשוי לקבלה וכשר?

הפרי מגדים [א"א סק"ד] הקשה על דברי המגן אברהם, דהמגן אברהם עצמו כתב בס"ק יט שהדדין שבכיור היו כעין ברזא, ואם כן אין זה ענין לנידון של השל"ה כלל, ומה הקשה המגן אברהם? ויתכן ליישב על פי מה דאיתא במסכת יומא [לז א], שקודם שהתקין בן קטין יב' דדין לכיור היו שם שני דדין, אחד למעלה לקידוש ידים דשחרית, ואחד למטה לקידוש ידים דבין הערבים, וכמו שביאר הרש"ש שם, ולפי זה יתכן שהבין המגן אברהם, שהדד שלמעלה היה בשפת הכלי, ובולט כלפי מעלה, והדד של בין הערבים היה כעין ברזא בתחתית הכלי, ובזה איירי בס"ק יט, והכא הקשה מהדד שבשפת הכלי.

להלכה כתב **המשנה ברורה** [ס"ק כד], שאם הדד גבוה משפת הכלי, חצי עגולה אסר השל"ה, ועיגול שלם התיר המגן אברהם, והביא שיש אוסרים אף בעיגול שלם, וכן דעת החזון איש, וכמו שכתבנו. וליטול דרך הכלי מותר לכולי עלמא בכל אופן.

אם הדד שוה לשפת הכלי מותר ליטול בין דרך הכלי בין דרך הדד.

אם הדד נמוך משפת הכלי, יטול רק דרך הדד, שהרי הכלי לא מחזיק את מימיו, שהמים נשפכים דרך הדד, והביא שיש מתירים ליטול דרך שפת הכלי, וכמו שנחלקו הפוסקים בכלי שיש בו נקב לנוי, האם מותר ליטול דרך שפת הכלי או שמותר ליטול רק דרך הנקב.

וכן בכלי שיש בו ברז, כתב החזון איש [ד ט] בשם החתם סופר, שמותר ליטול דרך שפת הכלי רק אם הברז סגור ומהודק היטיב, שלא יצאו ממנו המים כלל.

**סימן ב**

**מים - לנטילת ידים**

**א. מים שנפסלו משתיית בהמה**

תנן בפ"א מ"ג, מים שנפסלו משתיית בהמה, בכלים [בנטילת ידים מהכלי] פסולים, ובקרקעות [בטבילת ידים במי מקוה] כשרים. כלומר, שטבילת ידים דינה כטבילת כל גופו במקוה, שהיא כשרה גם ממים שנפסלו משתיית בהמה.

והקשו הראשונים מהגמרא במסכת זבחים [כב א], דטיט הנרוק, אם הוא ראוי לשתיית פרה הרי זה כשר אף לנטילת ידים, ואם אינו ראוי לשתיית בהמה הרי זה פסול אף לטבילת כל גופו, ומבואר שמים שנפסלו משתיית בהמה פסולים אף למקוה, ואם כן מדוע הם כשרים לטבילת ידים בקרקע?

ותירצו **הר"ש והרא"ש והתוספות** בכמה דוכתי, שמשנתינו איירי במים צלולים, אלא שנפסלו משתיית בהמה מחמת טעמם, כגון שהם מרים או מלוחים, או שהם סרוחים, ולפיכך הם כשרים למי מקוה, אך במסכת זבחים איירי בטיט המעורב במים, ומאחר ואין הפרה שותה ממנו אינו כשר למקוה, וכן לנטילת ידים. וביאור דבריהם, דטיט עבה בשיעור שאין הפרה שותה ממנו אינו נחשב ל"מים" כלל, ומקוה כשר במים דוקא, ואין זה משום שהם נפסלו משתיית בהמה, אלא שאין כאן "מים", אך מים צלולים הרי הם נחשבים מים, אלא שלגבי נטילה רבנן תקנו נטילה ממים הראויים לשתיה, כמו שכתב הר"ש, ולגבי מקוה אין צריך ראויים לשתיה, אלא שיהיו מים.

אך **הרי"ף** [ברכות פ"ח] **והרמב"ם** [פ"ו מברכות ה"ט] כתבו, שגם מים עכורים שנפסלו משתיית בהמה כשרים בקרקע, ולדבריהם הדרא הקושיא מהגמרא בזבחים, דטיט שנפסל משתיית בהמה פסול אף למקוה, ומאי שנא ממים עכורים? ותירץ **הלחם משנה,** דהתם איירי לטבילת כל גופו, ובזה מודים הרי"ף והרמב"ם שטיט שאינו ראוי לשתיית בהמה פסול למקוה, אך הכא איירי לגבי טבילת ידים, ובזה הקילו אף בטיט, וכמו שמצינו בכמה דוכתי שהקילו בטבילת ידים. ותמה על זה **החזון איש** [ה ח], מנ"ל שהקילו בטבילת ידים טפי מכל גופו, הרי אפשר להעמיד את המשנה במים צלולים? וראה שם שהקשה עוד מרבי שמעון בן אלעזר, [וכבר הקשה כן בראש יוסף בחולין שם]. ולכן תירץ החזון איש, שאין כוונת הרמב"ם והרי"ף להקל בטיט שאינו ראוי לשתיית בהמה מחמת העובי של הטיט, דזה לא נחשב למים כלל, ופסול בין לטבילת כל גופו ובין לטבילת ידים. אלא איירי במים עכורים שאינם ראויים לשתיה מחמת טעמם העכור, וזה נחשב למים אלא שאינם ראויים לשתיה, ובמקוה כהאי גוונא כשר, ולכן טובלים בו ידים. ולכן נקטו מים עכורים ולא נקטו טיט כדהתם.

**הגר"א** בחידושיו למסכת מקוואות פ"ב מ"י תירץ, דבמסכת זבחים איירי להשלים לארבעים סאה, שאם אין במים בפני עצמם מ"ס, הטיט שאין בהמה שותה ממנו אינו יכול להצטרף להשלים לשיעור, אך באופן שכבר יש מ"ס ורוצה לטבול במקום של הטיט, אף שאין הבהמה שותה ממנו כשר לטבילה, ולפיכך אף לטבילת ידים כשר. וראה **בביאור הגר"א** [קס ס"ק טז] לאידך גיסא, שגם כאשר פרה שותה ממנו מהני רק להצטרף, אך בפני עצמו לא, דהא בגמרא בזבחים איירי לגבי להשלים לשיעור, ועל זה פריך אי פרה שותה אפילו לרביעית כשר.

**ב. נטילה ממים חמים**

**חמי האור:** במסכת חולין [קה א] תניא, מים ראשונים נוטלים בין בחמין בין בצונן, אחרונים אין נוטלים אלא בצונן. ופליגי שם תרי לישנות, האם איירי בחמין שהיד סולדת בהם, ובזה חילקה הברייתא שמים ראשונים נוטלים ומים אחרונים אין נוטלים, אך אין יד סולדת אף מים אחרונים נוטלים, או שמא איירי באין יד סולדת, ובזה חילקה הברייתא שמים ראשונים נוטלים ואחרונים לא, אך ביד סולדת אף מים ראשונים אין נוטלים.

ובגמרא שם [קו א] נחלקו חזקיה ורבי יוחנן האם נוטלים בחמי האור, ופירש **רש"י**, שחזקיה שאוסר חולק על התנא דלעיל שמתיר ליטול מים ראשונים אף בחמין, דחזקיה תנא הוא ופליג. **והתוספות** יישבו, שחזקיה ורבי יוחנן נחלקו בשני הלשונות האם הברייתא התירה מים ראשונים בחמין דוקא באין יד סולדת או שמא אף ביד סולדת. וכנראה שרש"י שלא תירץ כן למד, שחזקיה ורבי יוחנן נחלקו באין יד סולדת, ומכל מקום אסר חזקיה, וזה שלא כתנא דלעיל לפי שני הלשונות. וכן באמת פירשו **הסמ"ג והסמ"ק,** שהם נחלקו באין יד סולדת, שהרי רבי יוחנן התיר משום שכל גדולי גליל עושים כן, ולא מסתבר שכולם נטלו ביד סולדת, ועל כרחיך איירי באין יד סולדת ומכל מקום אסר חזקיה. [והט"ז סק"ז דחה, דכוונת רבי יוחנן לומר שלא הקפידו לבדוק תמיד האם היד סולדת או לא].

וסברת הפוסלים נטילה בחמין שהיד סולדת בהם, כתב רש"י, דהמים בטלו ונשתנו מתורת מים. וכתב **הפרי מגדים** [א"א סק"ח], שלפי זה מסתבר לאסור אפילו לאחר שנצטננו המים, שהרי כבר בטלו מתורת מים. אך בשער הציון [קס ס"ק לח] כתב בשם הישועות יעקב דאם נצטננו שרי.

אך אין לפסול מים חמים לנטילה משום שאינם ראויים לשתיית בהמה מחמת חמימותן, דהא המים בעצמותן ראויים הם, אלא שעכשיו המים חמים, ואין זה חיסרון בגוף המים.

להלכה, הרי"ף והרא"ש פסקו כרבי יוחנן להקל אף ביד סולדת, משום דהלכה כלישנא בתרא. אך הסמ"ג והסמ"ק פסקו להחמיר ביד סולדת, שהרי המחלוקת של רבי יוחנן וחזקיה היא באין יד סולדת וכמו שכתבנו, אך ביד סולדת לכולי עלמא אסור, וכן פסק המהרש"ל [הובא במגן אברהם]. וכתב המשנה ברורה, שאם אין לו מים אחרים אין צריך להחמיר, ואם יוכל ימתין עד שיצטננו המים, [ואף שהפרי מגדים אסר אף בנצטננו המים, אין צריך להחמיר כן, כיון שהישועות יעקב הקל בזה אף לדעת הסמ"ג, וכמו שכתבנו לעיל].

**חמי טבריה:** בגמרא שם מבואר, שליטול מהם בכלי לכולי עלמא פסולים, לטבול בהם בקרקע לכולי עלמא כשרים, שהרי יכול לטבול כל גופו בחמי טבריה כל שכן שיכול לטבול ידיו. ובאופן שהמשיך מהם לבת בירתא נחלקו חזקיה ורבי יוחנן האם גזרו שמא יטול מהם בכלי או לא. ופירש **רש"י** שם, דאיירי באופן שעכשיו אין בהם ארבעים סאה, אך הם מחוברים למעין בנקב כשפופרת הנוד, שהם כשרים לטבילת כל גופו, ולגבי טבילת ידים סובר חזקיה שהחמירו טפי משום שיש מקום לגזור אטו כלים. וביאור דבריו, שאם אינם מחוברים למעין לכולי עלמא אינם כשרים לטבילת ידים, שהרי בעינן מ"ס לצורך טבילת ידים.

אך **תלמידי רבינו יונה** בברכות פ"ח כתבו להיפך, דאיירי הכא באופן שאינם מחוברים למעין, משום שאין צריך מ"ס לצורך טבילת ידים, ובזה הם נחלקו האם גזרו אטו כלים, אך באופן שהם מחוברים למעין לכולי עלמא הם כשרים, שהרי גם כל גופו טובל בהם. וכתב **בשער הציון** [ס"ק מ"ב], שבשעת הדחק יש להקל, כיון שהרמ"א הכריע להקל בטבילת ידים שאין צריך מ"ס, ופלוגתת רש"י ותר"י כאן תלויה במחלוקת האם צריך בכל מקום מ"ס לטבילת ידים.

וצריך ביאור מאי שנא חמי טבריה דאסור ליטול מהם בכלי לכולי עלמא, מחמי האור שלפי רבי יוחנן שרי. ונחלקו בזה הראשונים: **רש"י** בחולין שם כתב, שלא תקון רבנן נטילה בחמין, ואף שחמי האור כשרים, שאני חמי טבריה שלא היה להם שעת הכושר, שמתחילתם הם חמין, וכן כתב **הרי"ף** בברכות שם. [והטעם שלא כתב רש"י שחמי טבריה פסולים משום שבטלו ונשתנו מתורת מים, כמו שביאר לפי השיטות הפוסלות חמי האור, משום שבסברא זו אין מקום לחלק בין דבר שהיה לו שעת הכושר לדבר שלא היה שעת הכושר].

אך **הרמב"ם והרא"ש** [במשנתינו] **ותלמידי רבינו יונה** כתבו, שחמי טבריה פסולים משום שאינם ראויים לשתיית בהמה מחמת טעמם.

ויש בזה שני נפק"מ, האחד, כאשר נצטננו המים, שלדעת רש"י והרי"ף מסתבר שהם כשרים כיון שעכשיו אינם חמין, [ראה בית יוסף שנסתפק בזה], ולדעת הרמב"ם והרא"ש פסולים, שהרי אינם ראויים לשתיית בהמה. והשני, מים חמים נובעים אחרים שהם ראויים לשתיה, לדעת רש"י והרי"ף פסולים, כיון שלא היה להם שעת הכושר, ולדעת הרמב"ם והרא"ש כשרים, כיון שהם ראויים לשתיה.

במסכת חולין שם אמרינן, דמחלוקת חזקיה ורבי יוחנן היא כתנאי, דתנא קמא ורבי שמעון בן אלעזר נחלקו האם מים שנפסלו משתיית בהמה [שהם כשרים לטבילה בקרקעות], ופסקינהו בבת בירתא, האם הם כשרים לטבילת ידים או לא. ולדעת הרמב"ם והרא"ש זה מחלוקת אחת, שהרי חמי טבריה הם מים שנפסלו משתיית בהמה, אך לדעת רש"י והרי"ף הם שתי פסולים, ומכל מקום שניהם נחלקו בפסקינהו בבת בירתא, ולכן אמרינן כתנאי. [ראה בביאור הגר"א שכתב שמהא דאמרינן כתנאי מבואר כשיטת הרמב"ם, ולכאורה גם לשיטת רש"י ניחא, דבשניהם נחלקו האם גזרו בבת בירתא].

והנה להלכה פסקו **הרי"ף הרמב"ם והרא"ש** להחמיר בחמי טבריה שפסקינהו בבת בירתא כחזקיה, כיון שהוא רבו של רבי יוחנן, **ותלמידי רבינו יונה** פסקו כרבי יוחנן להקל. והקשה **הרשב"א** בתורת הבית, איך יתכן לפסוק כחזקיה, הרי לפי זה צריך לפסוק גם כרבי שמעון בן אלעזר לגבי נפסלו משתיית בהמה, וסתם משנה דלא כוותיה? ולכן פסק כרבי יוחנן דחמי טבריה כשרים בקרקעות בכל אופן. אך לדעת שאר הראשונים נקט דבאמת צריך להחמיר אף במים שנפסלו משתיית בהמה בפסקינהו בבת בירתא, אף שלא הזכירו כן, וכן נקט **בביאור הלכה** ד"ה למי מקוה. אך כתב להקל בזה במחוברים למעין, דיש בזה שני צדדים להקל, חדא, דיש שפסקו כרבי יוחנן, ועוד, דלרבינו יונה במחוברים לכו"ע מותר.

**הכסף משנה** תירץ את קושית הרשב"א, דאף דאמרינן בגמרא כתנאי, אין זה ממש כתנאי, דחזקיה מצי סבר ככולי עלמא, משום שיש סברא להחמיר בחמי טבריה טפי, כיון שאין ניכר הפסול שלהם, שהרי זכים הם ואין טעמם רע, ופסולם הוי משום שמתחילת ברייתם לא היו ראויים לשתיה מחמת חומם, ואף על פי שעכשיו נתקררו עודם עומדים בפסולם, ולכך אתי למימר שלא שנא בת בירתא מכלי, אך בשאר מימות שנפסלו שפסולם ניכר לא גזרינן. ומבואר מדבריו, שביאר את דברי הרמב"ם שחמי טבריה פסולים משום שאינם ראויים לבהמה, שאין זה מחמת טעמם אלא שאינם ראויים לבהמה מחמת חומם, וכדעת רש"י והרי"ף, ושלא כמו שכתב הוא עצמו בבית יוסף, שהרמב"ם סובר כהרא"ש ותר"י, וכבר העיר בזה **הפרי מגדים** [א"א ס"ק יא] ראה שם, וראה עוד **בחזון איש** [סוף סק"ח].

[וכן מה שפשוט לכסף משנה שלדעת רש"י המים פסולים אפילו אם נצטננו, בבית יוסף נסתפק בזה].

**ג. מים מגולים**

כתב הרמב"ם פ"ו ה"ז, מים שנתגלו גילוי האוסר אותם משתיה נפסלו לנטילת ידים. **ובחזון איש** [ה ח] תמה מנ"ל להרמב"ם שמחמת האיסור נפסלו מנטילת ידים, דלמא איכא רק איסור? אמנם כבר ביאר **הב"ח,** דמחמת שאסורים בשתיה נעשו כמים העומדים לשפיכה, וכמו דפסלינן מים שנעשו בהם מלאכה לדעת הרמב"ם מהאי טעמא. [וכבר מצינו מחלוקת כזאת בין החזון איש להב"ח לגבי מים ששתה מהם כלב (להלן אות ה), שהב"ח אסר משום שהמים עומדים לשפיכה, אף שאין זה נחשב למלאכה, והחזון איש נחלק עליו, שאין חיסרון במים שעומדים לשפיכה אם לא נעשתה בהם מלאכה]. ולכאורה, לדברי הב"ח גם מים שנאסרו בהנאה פסולים לנטילת ידים, אך **הפרי מגדים** [מ"ז סק"ה] חילק בין סכנה לאיסור, והתיר ליטול ידים במים האסורים בהנאה, עיי"ש.

וכתב **הטור,** דהאידנא שלא חיישינן לגילוי, הרי הם כשרים לנטילה. והחידוש בזה ביאר **הב"ח,** דגם לאותם שמקפידים גם בזמן הזה על גילוי, מכל מקום המים כשרים לנטילה אף לדידהו. **והפרישה** ביאר, דס"ד שמים ששהו כשהם מגולים באופן שחיישינן שנחש שתה מהם, חיישינן נמי שנעשו בהם מלאכה, ולפי זה גם האידנא פסולים לנטילה, קמ"ל שהם כשרים ולא חיישינן למלאכה. וראה **בית יוסף** מה שתירץ.

**ד. מים שנשתנו מראיהם**

לגבי "מקוה" כתב הרמב"ם בהל' מקוואות [פ"ז], שכל דבר שאינו נחשב "מים", ואין עושים ממנו מקוה, הרי הוא פוסל את המקוה בשינוי מראה, כגון מי פירות וכדומה, אך דבר שנחשב מים, כגון מי צבע וכדומה, אינו פוסל את המקוה. וכן אם נתערב במקוה לכלוך [שאינו משקה] המשנה את מראיהו אינו פוסל. [לפי שאין צריך שיהא המקוה במראה מים כלל, אלא שמי פירות פוסלים את המקוה בשיעור שישתנה המראה, כשם שמים שאובים פוסלים בשלשה לוגין, והפסול הוא מחמת המי פירות ולא מחמת שינוי המראה].

לגבי "מי חטאת" כתב הרמב"ם בהל' פרה [פ"ט הי"ג, וכן פ"ו הי"ד], שאם נשתנו המים מחמת דבר אחר כגון מחמת עשן וכדומה, פסולים, ואם נשתנו מחמת עצמן כגון שעמדו זמן מרובה ונעשו ירוקים, כשרים.

לגבי "מי כיור" נחלקו הראשונים, **התוספות** במסכת סוטה [טו ב ד"ה ומה מים] נקטו, ששינוי מראה פוסל בה טפי ממקוה, מדרבנן. **הרא"ה** [הובא בבית יוסף ר"ס קס] נקט, ששינוי מראה פוסל בה טפי ממקוה מהתורה, דדרשינן "מים" יתירא, ששינוי מראה פוסל בה, וכן נקט הפרי מגדים בדעת רש"י בסוטה שם. **הרמב"ם** בהל' ביאת מקדש [פ"ה הי"ב] נקט שדין כיור כדין מקוה, וכל שינוי מראה שאינו פוסל במקוה אינו פוסל במי כיור.

ולגבי נטילת ידים מהכלי, שנינו בפ"א מ"ג, שאם נפל לתוכן דיו קומוס וקנקנתום פסולים, **וברמב"ם** הוסיף אף נשתנו מחמת מקומן, וביאר **הב"ח** שהמים בתולדתן יצאו מהקרקע במראה אחר, ולא היה להם שעת הכושר של מראה מים, ולפיכך גם בהם פסל הרמב"ם. [וראה **חזון איש** ה ז].

**הטור** [ר"ס קס] הוסיף לפסול אף נשתנו המים מחמת עצמן, ותמה **הב"ח** מנ"ל דין זה, הא במשנה שנינו רק נשתנה מחמת דבר אחר, והרמב"ם הוסיף אף דבר שלא היה לו מעולם מראה מים, אך נשתנו מחמת עצמם מנ"ל לפסול? **ובפרישה** יישב, שהטור למד שגם מחמת עצמם הוי כמחמת דבר אחר, כיון שהם משתנים למראה ירוק מחמת האויר שנכנס בהם, ולכן הבין הטור לפסול גם בזה.

**ובביאור הגר"א** [סק"א] כתב, שהטור רצה ליישב בזה את קושיית הראשונים, דבחולין [קז א] אמרינן דשאל רב אשי לאמימר אם קפדיתו אחזותא שיהא מראה מים, והקשו הראשונים הרי זה משנה מפורשת במסכת ידים, שאם נפל לתוכן דיו פסולים? ותירצו התוספות שאפשר שמשנתינו לתרומה, ושאל אותם לחולין. אך הטור סבר לתרץ, ששאל אותם אם הם מקפידים אף על מים שנשתנו מחמת עצמן, שזה לא שנינו במשנה.

אך הקשה **המגן אברהם** [סק"ב], שלגבי מי חטאת איתא בתוספתא ופסקה הרמב"ם [הובא לעיל], שאם נשתנו מחמת עצמן כשרים, ומדוע יהא דין נטילת ידים דרבנן חמור מדין מי חטאת דאוריתא, וכן הקשה הגר"א שם?

**והט"ז** הקשה על הטור, שלגבי מקוה איתא שאם נשתנו המים מחמת דבר אחר פסולים ואם נשתנו מחמת עצמם כשרים, ואם במקוה דאוריתא נשתנו מחמת עצמן כשרים כל שכן בנטילת ידים דרבנן? ולכאורה דברי הט"ז תמוהים, שהרי לגבי מקוה גם נשתנו מחמת דיו קומוס וקנקנתום כשרים, ורק מי פירות פוסלים מי מקוה, ולא אמרינן דאם בדין דאוריתא אין דיו פוסל כל שכן בדין דרבנן, משום שנטילת ידים הסמיכו למי כיור או למי חטאת, ואם כן גם בנשתנו מחמת עצמן יתכן לפסול? וראה **פרי מגדים** שנראה מדבריו שנתכוין להקשות קושיא זו על הט"ז. אך קושיית המגן אברהם והגר"א ממי חטאת עדיין קשה.

**ובאגרות משה** [יו"ד ח"א סימן קכ ענף ח] ביאר את דעת הטור, דס"ל כשיטת הרא"ה שמי כיור פסול טפי ממקוה מדין תורה, וס"ל שבמי כיור פסול אף בנשתנו מחמת עצמם, וחמיר דינו טפי ממי חטאת, ונטילת ידים אסמכוה למי כיור כמו שכתב הבית יוסף בשם הרא"ה, ולכן פסולים בכל אופן. והרמב"ם שכתב רק נשתנו מחמת מקומן ולא כתב מחמת עצמן, לשיטתו, שמי כיור דינו כמקוה, ואף נשתנו מחמת דיו ומי צבע כשרים, ועל כרחיך שהמקור לפסול בנטילת ידים מחמת דיו זה ממי חטאת ולא מכיור, ובמי חטאת אם נשתנו מחמת עצמן כשרים, ולכן גם בנטילת ידים כשרים.

**ובמשנה אחרונה** דימה דין שינוי מראה דנטילת ידים לדין שינוי מראה דמקוה, וכתב, דמה שפסלה המשנה נפל לתוכן דיו, היינו שנפל גוף הדיו כשהוא יבש, ובכהאי גוונא אף במקוה פסול, כיון שנפל ממשות הדבר הגורם לשנות את המראה כשהוא בעין, אך אם נפלו מי דיו אינם פוסלים. וכן במ"ד כתב המשנה אחרונה, שהמשנה פוסלת הדיח בהם את הכלים מצד מלאכה, אך מצד שינוי מראה ליכא, כיון שגם במקוה אינו פוסל, כיון שלא נפל ממשות בעין. וכבר תמה עליו **האגרות משה** שם, שלגבי מקוה גם אם נפל ממשות הדיו כשהוא יבש למקוה אינו פוסל, שדוקא משקה פוסל בשינוי מראה, [וכמו שביארנו לעיל, שלא השינוי מראה הוא הפוסל אלא המשקה פוסל בשיעור שינוי מראה], ואין אופן שנפל דיו למקוה שיפסל המקוה בשינוי מראה, ועל כרחיך דין נטילת ידים חמיר מדין מקוה.

[ובאמת **המשנה ברורה** סק"ד כתב נמי כדברי המשנה אחרונה לגבי מקוה, שאם נפל דיו יבש למקוה ונימוח בתוכו, פוסל הדיו בשינוי מראה, ונפק"מ לגבי טבילת ידים שכשר בשינוי מראה כמקוה, ומכל מקום כשנפל דיו יבש פסול. אך כבר נחלק עליו **החזון איש** [ה ט], שגם דיו יבש אינו פוסל, כיון שרק משקה פוסל, וקודם שנימוח אין כאן משקה, ואחר שנימוח אין כאן ממשות של צבע הפוסלת, ורק מי פירות פוסלים בשינוי מראה, וכמו שכתב האגרות משה].

מים שנשתנו מראיהם ושוב חזרו למראה מים, כתב **המגן אברהם** [סק"א] להכשיר, והוכיח ממסכת סוטה, [ראה מחצית השקל]. אמנם **הפרי מגדים** כתב שאין צריך ראיה לזה, דהא בין במקוה שנשתנה מראיהו מחמת מי פירות, בין במי חטאת שנשתנה מראיהו מחמת דבר אחר, מועיל שיחזרו למראיהם הראשון. אך החזון איש הוכיח שהמים פסולים עד שירבה עליהם מים כשרים, הובא בסוף הסימן.

ועל פי זה כתב הפרי מגדים להכשיר גם ליטול ידים ממים שנתערבו בהם עפר וכדומה, ואין צריך להמתין עד שירד העפר לתחתית הכלי ויהיו המים צלולים, שהרי לגבי מי חטאת פסק הרמב"ם בהל' פרה [פ"ו הט"ו] כשיטת רבי עקיבא, שכיון שהעפר יורד בטבעו למטה, אין צריך להמתין, והמים כשרים מיד לקידוש, והוא הדין לנטילה. והחזון איש [ה ט] הוסיף לבאר, שעפר ומים אינם מתמזגים יחד, ומראה המים השתנה משום שתמיד רואה את העפר יחד עם המים, אך מראה המים עצמם לא השתנה כלל גם בעוד שהם מעורבים, ולכן המים כשרים, ורק במי פירות וכדומה שהם מתמזגים יחד מראה המים עצמו הופך למראה אחר. וראה עוד משנה ברורה סק"ג שהכשיר מטעם שדרך גידול המים להיות עם עפר.

לגבי מים של ים כתב **המגן אברהם** [ס"ק יב], שהם ראויים לשתיית כלב אם מרתיחים אותם, ובפשטות כוונתו שאם ירתיחו אותם יהיו כשרים לנטילה. והקשה בספר **קבא דקשייתא** לבעל החלקת יואב [קושיא כב], מדוע לא יתכשרו המים אף בלא שירתיחו אותם מטעם שכתב הכסף משנה לגבי מי חטאת [פרה פ"ו הי"ב], שכיון שיכול למתק אותם באופנים שונים לכן גם עכשיו הם מים כשרים? וראה שם מה שהקשה עוד בזה.

**ה. מים שנעשו בהם מלאכה**

**טעם הפסול:** **הרמב"ם** בפירוש המשנה כתב, שהמים נעשו כשופכים, שאינם עומדים יותר לשימוש, ולכן הם פסולים. **והר"ש** כתב, שהמים בטלו ונשתנו מתורת מים, כמו שכתב רש"י לגבי חמי האור לדעת הפוסלים ביד סולדת. וראה **קהילות יעקב** [ברכות סימן ל] שהאריך לבאר טעמים אלו.

**מלאכה שנעשתה בלא כונה:** בפ"א מ"ג שנינו, מים ששרה בהם פיתו פסולים, שמעון התימני אומר אפילו נתכוין לשרות בזה ונפל בזה כשרים. ולשון "אפילו" קשה, שהרי שמעון התימני בא לחלוק על תנא קמא ולומר שאם לא נתכוין כשרים? ותירץ **הר"ש,** שצריך לגרוס "אם נתכוין". **והרמב"ם** כתב ששמעון התימני תמה, האם אפילו נתכוין לזה ונפל לזה פסולים!? הרי בזה ודאי צריך להכשיר. ולפי זה משמע שתנא קמא פסל אפילו באינו מתכוין כלל, וכן משמע **בבית יוסף,** וכן פסק **הט"ז** [סק"ב]. וכתב הט"ז, שמה שכתב השולחן ערוך שאפילו אם נתכוין לשרות בכלי זה ונפל בכלי אחר פסולים, לאו דוקא, אלא אפילו נפלה הפת למים מאליה, נפסלו המים. **והפרי מגדים** יישב את לשון השולחן ערוך, דלא מבעיא קאמר, לא מבעיא אם נתכוין לשרות בכלי זה ולבסוף נפלה הפת מאליה דהמים פסולים, כיון דאיתעבידא מחשבתו, אלא אפילו אם נתכוין לשרות בכלי אחר ונפל בכלי זה פסולים, אף שלא אתעבידא מחשבתו לשרות בכלי זה. וראה שם מה שכתב עוד בענין זה.

אך **המהר"ם** פירש, ששמעון התימני דייק מדברי תנא קמא שדוקא אם שרה בהם פתו פסולים, אך אם נפלה הפת למים מאליה כשרים המים, ועל זה הוסיף שמעון התימני, דאפילו אם נתכוין לשרות בזה ונפל בזה כשרים, וכן פירש **הב"ח.** ולפי זה תנא קמא פליג רק באופן שנתכוין בזה ונפל לזה, אך באופן שלא נתכוין כלל לכולי עלמא כשרים, וכן פסק **המגן אברהם** [סק"ד]. ולפי זה מה שכתב השולחן ערוך "שרה פתו", דוקא שרה, אך נפלה הפת מאליה המים כשרים. **ובחזון איש** [ה י] נסתפק, האם הכשיר המגן אברהם גם בניחא ליה בנפילת הפת, או שמא הכשיר דוקא בלא ניחא ליה.

ומבואר מדברי החזון איש, שהט"ז פסל אף בלא ניחא ליה, שאם לא כן, במה נחלקו הט"ז והמגן אברהם. אך בפרי מגדים שהובא לעיל משמע להיפך, דאפילו הט"ז שפסל זה דוקא בניחא ליה, ואתעבידא מחשבתו, ובלאו הכי אין כאן מלאכה כלל. ולפי זה צריך לומר דהמגן אברהם הכשיר אף בכהאי גוונא, כיון שלא שרה פתו בכוונה.

**מלאכה על ידי אחר: בהגהות רעק"א** נסתפק במלאכה על ידי אחר האם היא פוסלת את המים, דאמנם קיי"ל אדם אוסר דבר שאינו שלו במעשה, מכל מקום הכא לא נפסלו המים אלא משום שעשאן כשופכים, ולזה לא מהני אלא על ידי הבעלים. **ובשערי תשובה** הביא **מהברכי יוסף** שתלה נידון זה במחלוקת האם אדם אוסר דבר שאינו שלו, וכתב עליו השערי תשובה, דהכא צריך לפסול לכולי עלמא, [להפך מסברת הרעק"א]. **ובחזון איש** [ה ט] הוכיח דמהני אף על ידי אחר, דהא התרומת הדשן דן במים ששתו מהם תרנגולים האם זה נחשב למלאכה, ואם שתיית בהמה חשיבא מלאכה כל שכן מלאכת חבירו, [ולפי מה שביאר שם הב"ח שטעם הפסול הוא משום שנמאסו המים ועומדים לשפיכה, אין ראיה כלל, דאין זה מחמת מלאכה, אך החזון איש לשיטתו שנחלק שם על הב"ח].

**מלאכה להציל דבר: הרא"ש** במשנתינו פירש דעשה בהם מלאכה היינו שצינן בהם יין, [ראה חזון איש שיתכן לגרוס שצינן בהם חמין]. וכתב **המגן** **אברהם** [סק"ה], שדוקא לצנן יין חם חשיב מלאכה, אך להניח יין במים בשביל שלא יצטנן כשרים, דעשה פעולה של הצלה ולא פעולה חיובית. ולפיכך התיר ליטול ידים במים שהיו בהם דגים, שהמים פועלים רק שלא ימותו הדגים, ואין זה מלאכה חיובית. וכן הכשיר מים שהניח בהם כלי בימות החמה שלא יסדק, ורק אם הניח כלי סדוק בכדי שיתכווץ, המים פסולים.

אך בשרה בהם ירקות שלא יכמושו אסר המגן אברהם. ותמה **הפרי מגדים,** מאי שנא, הא הוי פעולת הצלה שלא יכמושו, ולכאורה היה צריך לאסור רק בירקות שיבשו ורוצה להחזיר את הלחות שבהם? ובאמת **האליהו רבה** הכשיר את המים מהאי טעמא. **ובמחצית השקל** תירץ, שגם ירקות שהם עדיין לחים הם צריכים שיכנסו בהם המים בשביל שלא יכמושו, ולכן זה נחשב פעולה חיובית.

אך **החזון איש** [ה ט] נחלק על המגן אברהם, וכתב שאין סברא לחלק בין פעולת הצלה לפעולה חיובית, ולכן פסל מים ששרה בהם יין שלא יתחמם, ומים שהניח בהם כלי בימות החמה שלא יסדק. אך מכל מקום התיר מים שהיו בהם דגים, דאין זה נחשב למלאכה במים כלל.

מים שנתן לתוכם ריח טוב, **השל"ה** פסל את המים משום מלאכה, והקשה עליו **המגן אברהם** שם, אם כן מדוע הוצרכה המשנה לפסול נפל לתוכן דיו משום שינוי מראה, תיפוק ליה לפסול משום מלאכה!? אלא מוכח שמה שהתערב במים דבר אחר אין זה נחשב מלאכה? [וכבר תמהו בזה **המשנה אחרונה** ועוד, שהמשנה איירי בנפל הדיו מאליו, ובזה לא שייך פסול מלאכה, וכמו שכתב המגן אברהם עצמו לעיל?]. ועוד הקשה המגן אברהם, דפסול מלאכה הוא משום שנעשו כשופכים, אך הכא השביח את המים, ומה שייך בזה פסול מלאכה? ולכן הכשיר את המים. וכן פסק **המשנה ברורה** שאם השביח את המים הם כשרים.

**מים ששתו מהם בהמה וחיה:** כתב **בתרומת הדשן,** דלגבי מי חטאת תנן במסכת פרה שכל העופות ששתו מהמים פוסלין חוץ מיונה מפני שהיא מוצצת, ופירש רש"י במסכת חולין [סב ב] שכל העופות ששותים מקיאים מעט, ובאותם המים שנכנסו לפיהם נעשה מלאכה, וכן פירש שם [ט ב] בפירוש ראשון לגבי כל השרצים אינם פוסלים חוץ מהחולדה והנחש, דחולדה ונחש מקיאים וחשיב מלאכה. אך בפירוש שני וכן בתוספות שם פירשו שהפסול הוא מצד דבעינן מים חיים. ומעתה, לפי פירוש ראשון של רש"י גם לגבי נטילת ידים יפסל, כיון דהוי מלאכה, ולפי פירוש שני והתוספות בנטילת ידים כשרים, לפי שאין צריך מים חיים, ולא חשיב מלאכה. אך דחה התרומת הדשן, שיתכן שמה שפסל רש"י מצד מלאכה זה רק לגבי מי חטאת דבעינן שיעורא, ואותו המועט שהיה בפיהם נפסל, ואינו בטל ברוב הכשרים משום חומרא דמי חטאת, אך לגבי נטילת ידים אותו המועט נתבטל ברוב מים הכשרים שלא נעשו בהם מלאכה, ולכן כשרים המים. [וראה חזון איש סוף ס"ה שהקשה, שהרי גם במי חטאת מצינו ביטול ברוב? ותמה, מדוע לא פירש התרומת הדשן כפשוטו, דבמי חטאת איירי באופן שיש שיעור מצומצם, ובעינן שיהא שיעור שלם מהכשרים, ובנטילת ידים איירי באופן שיש מעט יותר מרביעית, ולכן הפסולים בטלים?]. וכן הביא **מהאור זרוע** שפסל מים ששתה מהם הכלב, משמע ששאר חיות אינם פוסלות.

**והבית יוסף** כתב, דודאי מה שכתב האור זרוע לפסול מים ששתה מהם כלב, אין כוונתו דוקא כלב, אלא הוא הדין כל בהמה וחיה פוסלות. אך לדינא כתב הבית יוסף דאין לפסול כלל את המים, כיון שלא נעשו במים מלאכה כלל, ולא גרע מהדיח בהם כלים מודחים דאין זה מלאכה. ואף לפירוש ראשון ברש"י דלגבי מי חטאת חשיב מלאכה, זה רק לגבי מי חטאת, שמלאכה כל שהוא פוסלת, אך לענין נטילת ידים לא מסתבר להחמיר. וכן פסק בשולחן ערוך להתיר.

אך **הב"ח** כתב, דיש טעם גדול להחמיר ולפסול את המים, שהרי הטעם שמלאכה פוסלת זהו משום שנעשו המים כשופכים, וטעם זה שייך גם במים ששתו מהם בהמה וחיה, דהרגילות הוא לשפוך את המים כיון שהם מאוסים, ולפיכך פסולים לנטילה. ומה שכתב רש"י לגבי מי חטאת פסול מלאכה לדוגמא בעלמא נקטיה, וכוונתו שהמים נמאסו לשתיה ונעשו כשופכים. ולכן מה שכתב האור זרוע מים ששתה מהם הכלב כוונתו דוקא כלב, וכן כל חיה מאוסה שהרגילות לשפוך את המים מחמת כן. ולא דמי להדיח בהם כלים מודחים, דהתם לא נמאסו המים משתיה כלל, מה שאין כן הכא שנמאסו המים משתיה. ולפיכך כתב להחמיר במים ששתו מהם חיה מאוסה ככלב וחזיר, אך בשתו מהם תרנגולים כתב להקל.

**והחזון איש** [ה יח] הקשה על הב"ח, איזה סברא היא שאם נמאסו המים משתיה נעשו כשופכים ופסולים, הרי אין המים נפסלים מנטילה עד שיפסלו משתיית בהמה, כדתנן במתניתין, ואם נפסלו רק משתיית אדם כשרים לנטילה, שהרי מים שנפלו לתוכן דיו נמי נפסלו משתיה, ואם כן גם כאשר שתו מהם כלב וחזיר מדוע יפסלו מנטילה, הרי עדיין בהמה וחיה ישתו מזה? ועוד, דמלאכה אינה תלויה במיאוס כלל, שהרי צינן בהם יין לא נמאסו המים, אלא כל מלאכה פוסלת וכל שאינו נחשב למלאכה אינו פוסל, ואינו ענין למיאוס כלל? ועיי"ש שכתב לדינא דכל שלא נפסל משתיית בהמה כשר לנטילה אף שנפסל משתיית אדם, וכתב שהאחרונים לא כתבו כן, וכוונתו להב"ח שפסל מים ששתה מהם כלב.

וצריך לומר בדעת הב"ח, דאיכא פסול חדש, דמלבד פסול מלאכה איכא נמי פסול של מים שעומדים לשפיכה מחמת מיאוסם לאדם, דזהו נמי עיקר הטעם של מלאכה, ומים שנפל לתוכן דיו אינם עומדים לשפיכה ולכן בלא שינוי מראה לא היו נפסלים, אך מים ששתה מהם כלב נפסלים מחמת מיאוסן, כיון שעומדים לשפיכה.

**הכניס ידים מלוכלכות למים:** תנן בפ"א מ"ה, מים שהנחתום מטביל בהם את הגלוסקין פסולים, ושהוא מדיח בהם את ידיו כשרים. ופירש **הר"ש,** שלפעמים מטביל את העיסה עצמה במים, ולפעמים מטביל את ידיו ולוקח מים לעיסה, ואם לקח מים בידיו הרי המלאכה נעשתה במים שנשארו ולא במים שבכלי, ולכן המים כשרים. **והרמב"ם** בפירוש המשנה פירש, שהמים שמטביל בהם את ידיו היינו שלוקח מים בידיו בשביל לנקות בהם את הידים מחוץ לכלי. וכתב **החזון איש** [ה י], שיתכן שהר"ש פירש בדוקא שלוקח מים בידיו לצורך העיסה, דאם לוקח לצורך לנקות את ידיו, כיון שהכניס ידים מלוכלכות למים כבר נעשה מלאכה במים שבכלי, כיון שהועילו המים לנקות את ידיו מעט, אך הרמב"ם סובר שאין זה נחשב למלאכה.

אך **התוספות** במסכת סוטה [טו ב] ועוד **ראשונים** פירשו, שמים שהנחתום מטביל בהם את ידיו כשרים, היינו, אפילו באופן שרוצה לנקות את הלכלוך שבידיו בתוך המים שבכלי, מכל מקום המים כשרים. והטעם בזה כתב **הבית יוסף,** דידים שנתעסקו בעיסה אין בהם לכלוך, והוי כהדיח בהם כלים מודחים שאינם פוסלים את המים. והקשה על זה **הט"ז** [סק"ד], הרי פסול מלאכה אין זה משום לכלוך, שהרי אפילו המים שהנפח מכבה בהם את הברזל פסולים, אף שהמים לא מתלכלכים, אלא שאם הדיח כלים מודחים לא חשיב מלאכה כלל כיון שלא עשה שום מלאכה במים, אך בהדיח את ידיו להוריד את העיסה הנדבקת על ידיו, אף שלא חשיב לכלוך לפסול את המים מחמת מיאוס, מכל מקום הרי עשה מלאכה במים, והועילו המים לקיים את מחשבתו להוריד את העיסה מעל ידיו?

והט"ז [סק"ג] פירש, דכל שנעשה בהם מלאכה לצורך הדחת ידיו, לא מיקרי מלאכה לפסול לנטילת ידים מחמת זה. **ובחזון איש** [ה טז] הוסיף לבאר בזה, דאין המים נפגמים אלא במלאכה שהם משתמשין למשמשי אדם, כמו כלים ואוכלים, אבל כשהן משמשין לאדם עצמו, אשר עליו נאמר "והארץ נתן לבני אדם", לא נפגמו בכך, שדרך האדם להשתמש בכל.

אך הקשה החזון איש, דלגבי מים שנטל בהם ידיו מבואר בתוספתא שהמים נפסלים משום מלאכה, ופסולים ליטול בהם שוב לאדם אחר, ואם נאמר ששימוש של אדם לא נחשב למלאכה, מדוע המים נפסלים? [ובשלמא לתירוץ הבית יוסף י"ל דכיון שנשתמש בהם לצורך נטילת ידים חשיב מלאכה, ולא הוי ככלים מודחים, אך לתירוץ הט"ז והחזון איש ששימוש אדם לא חשיב מלאכה קשה], ותירץ, דכיון ששופך את המים על ידיו הרי זה נחשב מלאכה, ורק במשתמש בהם בתוך הכלי אין זה נחשב למלאכה, וצ"ב.

**ובפרי מגדים** [סק"ד] נסתפק בהכניס ידיו למים להקר, האם נפסלו המים משום מלאכה, ולדברינו לדעת הבית יוסף נפסלו המים לכו"ע, כיון שנשתמש בהם להקר, ודמי לצינן יין במים שפסל הרא"ש, אך להט"ז והחזון איש שלדעת התוספות שימוש של אדם לא חשיב מלאכה, המים כשרים.

**השולחן ערוך** פסק כשיטת הרמב"ם והר"ש שכל ההיתר הוא באופן שלוקח מים בחפניו לצורך העיסה. אך **הרמ"א** פסק להקל אף במדיח את ידיו במים שבכלי כדעת התוספות. וכתב **בביאור הגר"א,** דלשון המשנה משמע כהתוספות, דהא תנן "ושהוא מדיח בהם את ידיו", משמע שהוא מדיח את הידים ולא את העיסה, אך בתוספתא מוכח כהרמב"ם, דהא קתני "וכשהוא נוטל ונותן על גבי כיכרות", משמע דלא איירי במדיח את ידיו. וראה חזון איש שם שלשיטת התוספות צריך לומר דמילתא אחריתי היא, ואין זה האופן של המשנה.

**מים שהשתמש בהם לקירור: הקהילות יעקב** [ברכות סימן ל] דן, במים קפואים שמניחים במקרר בכדי לקרר את המאכלים, ולאחר מכן מפשירים המים, האם מותר ליטול ידים באותם המים, או שמא, כיון שהשתמש במים בשביל לקרר הרי זה נחשב שנעשו בהם מלאכה, ודן שם ד' צדדים להיתר:

א. אף אם נחשיב שנעשה מלאכה בקרח, מכל מקום המים נחשבים לפנים חדשות, ובהם לא נעשתה מלאכה, וכמו דחזינן לגבי פסול מים שאובים, שאם שאב שלג אין זה פוסל את המים שהופשרו מהשלג. וכתב, דיתכן להחמיר לפי סברת הרמב"ם בפסול מלאכה, שנעשו המים כשופכים, ולפי זה יתכן שאין חילוק היכן נעשתה המלאכה, כיון שמכל מקום נעשו כשופכים. אך שוב כתב שאין זה נכון, שהרי לא מודדים כל פעם האם המים נעשו כשופכים מחמת המציאות, שהרי אם שרה פתו במים פסולים, ואם נפל מאליו כשרים, ולגבי המציאות אין חילוק ביניהם, אלא השם מלאכה עושה את המים כשופכים, ואם כן צריך שיהיה שם מלאכה במים, ולא סגי במה שהיה מלאכה בקרח ונעשה כשופכים.

ב. השימוש שנעשה בקרח זה לקור שיוצא ממנו, ואינו נהנה מגוף הקרח, ויתכן שאין זה נחשב למלאכה, וכן אם נהנה מההבל שיוצא ממים חמים אין זה מלאכה. אך כתב, דיתכן להחמיר בזה, משום שאם היה מים קרים ונהנה מהקור אין זה מלאכה, אך אם הניח בכוונה מים קרים להנות מהקור, מבואר לגבי מעילה שבכהאי גוונא מועלים, דזה נחשב להנאה מגוף החפץ. אך שוב כתב, שגדרי מלאכה לגבי נטילת ידים קיל בכמה דברים ממעילה, שהרי המגן אברהם כתב שמלאכה להציל דבר לא נחשב למלאכה, אף שודאי במעילה אין לחלק בזה, ואם כן יתכן להקל אף בזה.

ג. בהדיח בהם כלים מודחים שנינו דהמים כשרים, וכל שכן באופן שנשתמש בהם לקרר שהמים כשרים. אך דחה, דהתם המלאכה היא להדיח, ואם לא היה לו תועלת בהדחה אין זה מלאכה, אך הכא המלאכה היא לקרר, ובזה היה לו תועלת.

ד. המגן אברהם כתב, שאם המלאכה היא להציל אין זה מלאכה, ואם כן יתכן אף במקרר, שהתועלת היא להציל את המאכלים שלא יתקלקלו, שזה נחשב להצלה. אך כתב, שהמגן אברהם כתב לגבי שרה בהם ירקות שלא יכמושו שהמים פסולים, וכבר נתקשו האחרונים בזה הרי הוי הצלה? וכתב הקהילות יעקב לחלק, שכיון שהמים מכניסים לחות בירקות הרי זה נחשב למלאכה, ולפי זה דן שיתכן גם בקירור המאכלים דחשיב מלאכה.

**ו. דין מים פסולים לגבי טבילת ידים**

במשנה מבואר שהפסול של נפסלו משתיית בהמה נאמר רק לנטילה בכלי, אך לטבול בקרקע במים שנפסלו לשתיית בהמה מותר. ולא נתבאר דין שינוי מראה ודין מים שנעשו בהם מלאכה בקרקע, ומסתימת המשנה משמע שהם פסולים אף לטבילה בקרקע. וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מברכות, שלגבי שינוי מראה כתב בין בכלים בין בקרקעות פסולים, ולגבי מלאכה כתב מים שאובין שהדיח בהם כלים וכו' בין בכלים בין בקרקעות פסולים, ורק לגבי נפסלו משתיית בהמה כתב, בכלים פסולים לנטילת ידים ובקרקעות כשרים להטביל. וביאר **הכסף משנה,** שדייק הרמב"ם את המשנה שנקטה את החילוק בין כלים לקרקע רק בנפסלו משתיית בהמה.

ולגבי מלאכה נקט הרמב"ם "מים שאובים" שנעשה בהם מלאכה, וביאר הכסף משנה, שמלאכה שנעשתה במים כשהם בקרקע אין זה פוסל את המים כלל, ורק מלאכה שנעשתה במים שאובים פוסלת בין לנטילת ידים בין לטבילת ידים.

אך צריך ביאור, שהרי שיטת הרמב"ם שמים שאובים פסולים לטבילת ידים, ואם כן היאך מצינו פסול של מים שנעשה בהם מלאכה לטבילת ידים? ועוד הקשה **הראש יוסף,** מה החילוק בין פסול מלאכה לפסול של מים שנפסלו משתיית בהמה, הרי מים שאובים בשניהם פסולים ושאינם שאובים בשניהם כשרים, שהרי אין פסול מלאכה בקרקע?

וצריך לומר, שהנפק"מ היא באופן שעשה המשכה למים, שמעתה יורד הפסול שאובים, ומכל מקום יפסלו המים מדין מלאכה, כיון שהמלאכה נעשתה במים שאובים, אך לגבי מלאכה, כיון שהמלאכה נעשתה במים שאובים, הרי המים פסולים אף לאחר שיעשה בהם המשכה, וכן כתב **המשנה אחרונה.**

ולפי זה, לגבי פסול מלאכה הקובע הוא היכן נעשתה המלאכה, דשם מלאכה יש רק כאשר נעשתה המלאכה במים שאובים, ומעתה גם אם יחבר אותם לקרקע על ידי המשכה שהם כשרים למקוה, מכל מקום אינם כשרים לטבילת ידים, וכן אם נעשתה המלאכה במים מחוברים, אף אם יטול מהם בכלי כשרים, כיון שאין שם מלאכה במים מחוברים, אך לגבי נפסלו משתיית בהמה הקובע הוא היכן המים עכשיו, שאם נוטל מכלי פסולים ובקרקע כשרים, ואין חילוק היכן ארע הפסול. ולפי זה, המשנה נקטה בקרקעות כשרים בכדי לומר, שטבילה בקרקע כשרה אף במים שנפסלו משתיית בהמה, ודין זה אינו קיים בפסול מלאכה, שהרי אם נפסלו המים מחמת מלאכה אינם כשרים אף בקרקעות, אלא דאין שם מלאכה אלא בתלוש.

אך הקשה **החזון איש** [ה ז], מדוע באמת פסול מלאכה קיים גם כאשר חיבר את המים לקרקע, הרי לגבי טבילת כל גופו לא מצינו פסול מלאכה, וכיון שהמים כשרים לטבילת כל גופו מדוע הם פסולים לטבילת ידים, הרי בחולין קו א אמרינן השתא כל גופו טובל בהם ידיו מבעיא? ובאמת לגבי שינוי מראה כתב הב"ח שהמים כשרים לטבילה בקרקע, שהרי גם כל גופו טובל בהם, וכן פסק המשנה ברורה, ולכאורה זה נגד דברי הרמב"ם שגם בקרקעות פסולים?

ואולי יש לומר, שאין כוונת הרמב"ם לומר ששינוי מראה ומלאכה פסולים גם לטבילה בקרקע, אלא כוונתו ששינוי מראה ומלאכה פוסלים גם כאשר הם ארעו במים שבקרקע, [ובמלאכה דוקא כשהמים שאובים ואפילו כשהם בקרקע, כגון שהחזיר אותם לקרקע בלא המשכה], ולכן לגבי נפסלו משתיית בהמה הדגיש הרמב"ם בכלים פסולים לנטילה ובקרקעות כשרים להטביל, ולא הדגיש כן לגבי שינוי מראה ומלאכה, משום דהתם כוונתו שהם ארעו בקרקע, ובאמת כל הפסול הוא לנטילה בכלי אך להטביל בקרקע כשרים כמו שכתב הב"ח. ומה שהמשנה נקטה שהם כשרים בקרקעות להטביל רק בנפסלו משתיית בהמה, כתב החזון איש, שנקט בפסול הראשון והוא הדין לאינך. ועוד כתב, דהמשנה נקטה כן לאשמועינן שאפילו בבת בירתא כשר ודלא כרבי שמעון בן אלעזר, אך בשינוי מראה ומלאכה לכולי עלמא לא גזרו בבת בירתא, ואין צריך לחדש שהם כשרים בקרקעות. [צריך ביאור מנ"ל ומאי טעמא לחלק בזה?].

ולפי זה אין חילוק כלל בין פסול שינוי מראה ומלאכה לפסול של נפסלו משתיית בהמה, דבכולם אם ארעו בקרקע נמי פסולים, [מלבד מלאכה דבעינן שתעשה בשאובין], ובכולם הפסול הוא לנטילה ולא לטבילה, ומה שהזכיר הרמב"ם כשרות קרקעות רק בנפסלו משתיית בהמה משום דמתניתין נקטה כן, וכל זה הוא שלא כדברי הכסף משנה, וצ"ע.

**ז. מי פירות**

איתא במסכת ברכות [נ ב], יין עד שלא נתן בתוכו מים אין מברכים עליו בורא פרי הגפן ונוטלים ממנו לידים, משנתן לתוכו מים מברכים עליו בורא פרי הגפן ואין נוטלים ממנו לידים, דברי רבי אליעזר, וחכמים אומרים, בין כך ובין כך מברכים עליו בורא פרי הגפן ואין נוטלים ממנו לידים.

ופירש **רש"י,** דנטילת ידים תקנו חכמים ממים דוקא, וכן מי פירות מהני כמים, אך יין שמברכים עליו בורא פרי הגפן, אשתני למעליותא, ויצא מתורת מים לתורת יין, ולכן אין נוטלים ממנו לידים. ונחלקו רבי אליעזר וחכמים ביין חזק, שעדיין לא עירבו בו מים, האם הוא נחשב ליין ואשתני כבר למעליותא, או שעדיין הוא נחשב מי פירות. ואף שלגבי מקוה בעינן מים דוקא, ומי פירות פסולים, מכל מקום לנטילת ידים לא הצריכו חכמים מים דוקא.

**והרשב"א** ביאר, שמעיקר הדין נוטלים אף ביין שמברכים עליו בורא פרי הגפן, אלא דאיכא איבוד והפסד אוכלים ליטול מיין שמברכים עליו בורא פרי הגפן, דהוא חשוב טפי משאר מי פירות, ולפיכך אין נוטלים ממנו לידים. וראה **ביאור הלכה** שכתב, שלפי מה דקיי"ל [סימן רעא] שיש דין הפסד אוכלים גם בשאר משקין ולא רק ביין, הרי אסור ליטול גם בשאר משקין. [וראה פרי מגדים שביאר שזה היה קשה להט"ז].

הקשה **המרדכי** [ברכות קצו], דמהסוגיא משמע שלכולי עלמא מותר ליטול ממי פירות, והא שינוי מראה פוסל לנטילת ידים, וכל שכן מי פירות שאין להם מראה מים כלל? ונאמרו בזה שלשה תירוצים בראשונים:

א. שיטת המרדכי, דבאמת בעינן מראה מים, ובגמרא איירי רק ביין לבן, וכן בשאר מי פירות שיש להם מראה מים, אך יין ופירות שאין להם מראה מים פסולים לנטילה. **ובחזון איש** [ה יז] הקשה, מה החילוק אם יש להם מראה מים או לא, הרי אם מי פירות כשרים, גם מראה מי פירות כשר, שהרי אין מעלה למים על שאר מי פירות, ואם אינם כשרים, מה יועיל שיש להם מראה מים, הרי אינם מים כלל? ותירץ, שהיה לחכמים ענין מיוחד שיהיה מראה מים, אף שגם מי פירות כשרים לנטילה, וצ"ע.

ב. **הרא"ש** בברכות שם תירץ, דמים שנשתנו מראיתם גרע ממים שהיו מתחילה במראה אחר, דמי פירות לא נשתנו אלא שזהו מראיתם, ולכן הם כשרים אף שאין להם מראה מים.

ג. הרא"ש שם הביא בשם **הראב"ד** שחידש, שכל מי פירות פסולים לנטילה, ובעינן מים דוקא, והסוגיא בברכות הנ"ל לא איירי כלל לנטילת ידים אלא לרחיצת ידים, ומשום בל תשחית, וכן הסיק הרא"ש. אך כתב כתבו הפוסקים שהראב"ד עצמו בספרו תמים דעים כתב להכשיר מי פירות, וזה דוחק גדול להעמיד הסוגיא ברחיצת ידים, כיון שנקט התם הלשון נוטלים לידים.

**המגן אברהם** [סק"ב] כתב להוכיח ששינוי מראה מחמת עצמם כשרים לנטילה דלא כהטור, והקשה, אם כן מה הקשו הראשונים במי פירות שיפסלו משום שינוי מראה, הרי השינוי היה מחמת עצמם? ותירץ, דקשיא להו, שמאחר ואם יפלו מי פירות לתוך מים רגילים יפסלו המים מחמת שינוי מראה, לא מסתבר שיוכשרו המי פירות, דאם הם פוסלים מים כל שכן שהם עצמם פסולים. והנה מלבד שהסברא בזה צריכה ביאור, עוד הקשה **החזון איש** שם, מנ"ל להמגן אברהם שאם יפלו מי פירות לתוך מים שיפסלו המים, הרי אם מי פירות כשרים אין שום חיסרון בזה שיש למים מראה של מי פירות, כיון ששניהם כשרים לנטילה? ולכן כתב החזון איש שתירוץ זה נכלל בדברי הרא"ש, שכיון שכך הוא המראה הראשון שלהם אין זה שינוי מראה, והוי כנשתנו מחמת עצמם שהם כשרים. אך מהמרדכי שלא תירץ כן, והצריך מראה מים, מוכח שגם נשתנו מחמת עצמם פסולים וכדעת הטור, שהרי כל מראה מי פירות לא גרע מנשתנו מחמת עצמם.

העולה לדינא, לדעת הראב"ד ומסקנת הרא"ש כל מי פירות פסולים, ורק מים בלבד כשרים לנטילת ידים, וכן הביאו התוספות במסכת ברכות שיטה כזו. לדעת המרדכי מי פירות כשרים ובלבד שיהא להם מראה מים. לדעת הרא"ש בתחילה, אין צריך מראה מים.

ולגבי יין שמברכים עליו בורא פרי הגפן לכולי עלמא אין נוטלים ממנו לידים, לדעת רש"י מעיקר הדין, דאין לו שם מים כלל, ולדעת הרשב"א משום הפסד אוכלים. וכתב הביאור הלכה שלדעת הרשב"א גם בשאר משקין אין נוטלים מהאי טעמא.

**מי דבש:** הבית יוסף הביא **מהאור זרוע** דאין נוטלים מיין, אבל משכר ודבש נוטלים בשעת הדחק. והקשה עליו **הבית יוסף** איך יתכן ליטול מדבש, הרי אינו מנקה כלל? ותירץ **הב"ח,** דכוונתו למי דבש, ולא לדבש עצמו. אך הקשו המגן אברהם וביאור הגר"א, איך אפשר ליטול ממי דבש, הרי הם נפסלו בשינוי מראה, וכאן לא יתכן ליישב ככל הראשונים דמי פירות, כיון שמתחילה היו המים במראה מים ועתה נשתנו למראה דבש? ותירץ המגן אברהם [ס"ק יט], שאם נשתנו למעליותא אין זה נחשב לשינוי מראה.

**והחזון איש** שם תירץ, שאם מי פירות כשרים לנטילה, אין חיסרון במה שיש למים מראה של מי פירות, כיון ששניהם כשרים לנטילה. [אך מכל מקום צריך עיון, שמאחר ודבש אינו כשר לנטילה משום שאינו מנקה כמו שכתב הבית יוסף, שוב המראה שלו גם כן פוסל בשינוי מראה?].

כתב השולחן ערוך [סי"ב], השלג והברד והכפור והגליד והמלח אם ריסקן עד שיעשו מים נוטלין מהם וטובלין בהם אם יש בהם כשיעור. וכתב **בהגהות רעק"א,** דמלח נקט אגב הני, שהרי הוא כשר רק לטבילה ולא לנטילה, שהרי מים מלוחים אינם ראויים לשתיית בהמה.

ובמה שכתב השולחן ערוך שאין נוטלים וטובלים בשלג עד שירסקם ויהיו מים, לגבי מקוה נחלקו בזה הראשונים, ולהלכה יש בזה סתירה בדעת השולחן ערוך, דבבית יוסף לגבי מקוה [יו"ד רא סק"ל] כתב, שכיון שנחלקו הראשונים צריך להחמיר לגבי מקוה, ואפשר להקל לגבי נטילת ידים ליטול אף בלא ריסוק. אך בשולחן ערוך פסק להיפך, שלגבי מקוה סתם שם להקל, [והרמ"א הביא שיש מחמירים, וטוב להחמיר לכתחילה], ואילו בהל' נטילת ידים סתם להחמיר, שלא יטול עד שיהיו מים, וכן בבית יוסף כאן החמיר לגבי נטילת ידים. ובש"ך לגבי מקוה פסק להחמיר, ובמגן אברהם הכריע לגבי נטילת ידים להחמיר בנטילה מכלי ולהקל בטבילה בקרקע, וכן פסק המשנה ברורה, שלטבילה בקרקע אפשר להקל בשעת הדחק שאין צריך ריסוק. וראה פרי מגדים שמכל מקום צריך שיהיה מ"ס במקום אחד, שאם יש רק רביעית שלג הרי יש כאן ספק ספקא להחמיר, שיתכן שצריך מ"ס ויתכן שאין טובלים בשלג בלא ריסוק.

**ח. ביטול מים פסולים ברוב**

איתא בזבחים [כב א], כל המשלים למי מקוה משלים למי כיור, ולרביעית אינו משלים, כלומר, שגם דבר המועיל להצטרף לשיעור מקוה לא מועיל להשלים שיעור רביעית, ופירש רש"י דקאי על רביעית של נטילת ידים, וכן הסיקו התוספות.

ומוקי לה רב פפא בנתן סאה ונטל סאה, כלומר, שאם נפלו מים הפסולים לנטילה לתוך מים כשרים הרי זה תלוי לפי הרוב, אך מכל מקום בעי שיהיה רביעית מים כשרים, ואם היה רביעית מים כשרים ונתן מים פסולים, והוציא מים כנגדם, ומעתה הרביעית מעורבת במים כשרים ופסולים, הרי המים פסולים לנטילה, עד שיהא רביעית ממש של מים כשרים, אף שבמקוה כהאי גוונא כגון שנתן סאה מי פירות לתוך מ"ס והוציא סאה מהמקוה, ומעתה המ"ס כלולים ממי פירות, מכל מקום המקוה כשר. והטעם שנטילת ידים חמור, פירש רש"י, דלא חשיבא שיעור זוטרא דרביעית לבטלינהו.

**הרמב"ם** הביא דין זה בסוף הלכות מקוואות, והתם איירי בדיני טומאה וטהרה, אך בהלכות ברכות לגבי נטילת ידים לחולין לא הביא הרמב"ם דין זה, ונסתפק **הלחם משנה** האם הרמב"ם סובר שדוקא לתרומה לא מהני ביטול עד שיהא רביעית מהכשרים, אך לחולין לא החמירו בזה, ולכן הביא דין זה רק בהלכות מקוואות, או שמא אין לחלק בזה, והרמב"ם בהלכות ברכות סמך על דבריו בהלכות מקוואות. **ובבית יוסף** הביא האי דינא גם לחולין, דס"ל שאין לחלק בזה. אך **המגן אברהם** [סק"ז] נקט דהרמב"ם איירי רק לתרומה, אך לחולין אין צריך רביעית מהכשרים, אלא שיהא רוב מהכשרים. **ובחזון איש** [ה יא] נקט כהבית יוסף, ראה שם. וראה פרי מגדים שנקט, דלא אמרינן חתיכה נעשית נבילה בנטילת ידים, כגון שנפלו מים רוב מים פסולים לתוך מים כשרים, ועכשיו רוצה להוסיף מים כשרים לבטלם, אין צריך להרבות מים כשרים כנגד כל התערובת, אלא כנגד המים הפסולים.

והנה לגבי מקוה איירי בנתן סאה מי פירות, שהם פסולים למקוה, אך בנטילת ידים אי אפשר לפרש כך לשיטות הראשונים שמי פירות כשרים לנטילה, וצריך לומר, דנתן לתוכם מים שנעשו בהם מלאכה או שנשתנו מראיהם או שנפסלו משתיית בהמה. והקשה **החזון איש** שם, אם כן מדוע בעינן רביעית מים כשרים, הרי כאשר חזרו למראה מים וכאשר חזרו להיות ראויים לשתיית בהמה גם המים הפסולים חזרו להיות כשרים, שהרי מעתה אין בהם פסול? והוכיח מכאן, שאין המים חוזרים להיות כשרים, אלא נשארים הם בפסולם עד שירבה עליהם מים כשרים ויתבטלו הפסולים ברוב, ודלא **כהמגן אברהם** [סק"א] שכתב, שאם חזרו למראה מים הרי הם כשרים. ובאמת להמגן אברהם שדין זה נאמר רק לגבי תרומה אין ראיה, דיתכן שבאמת לגבי תרומה לא מועיל שיחזרו למראה מים, ורק לחולין מהני.

[ויתכן עוד לחלק, דהמגן אברהם איירי באופן שחזרו הם עצמם למראה מים, ולכן הם כשרים, אך באופן שחזרו למראה מים רק מחמת שהוסיף עליהם מים אחרים, והמים הפסולים עצמם לא היה בהם סיבה להשתנות, לא מהני עד שיבטל אותם ברוב].

**סימן ג**

**טבילת ידים במקוה**

כתב **הרמב"ם** פ"ו מהלכות ברכות ה"ה, כל הצריך נטילת ידים והטביל ידיו במי מקוה, אינו צריך דבר אחר. ומקורו מהמשנה בפ"א מ"ג, שמים שנפסלו משתיית בהמה בכלים פסולים ובקרקעות כשרים, ומבואר שטבילת ידים בקרקע מועלת אף במקום שאין נטילת ידים בכלי מועלת. ובמסכת חולין [קו א] אמרינן, השתא כל גופו טובל בהם ידיו מבעיא.

ומה שכתב הרמב"ם "אין צריך דבר אחר", ביאר **הבית יוסף** בשם **מהר"י בן חביב,** שכונת הרמב"ם לומר שאין צריך מים שניים ולא ניגוב אחרי טבילת ידים, לפי שהמים שבקרקע אינם נטמאים מהידים.

**א. האם בעינן ארבעים סאה**

אדם טמא שטובל במקוה של מי גשמים, אינו נטהר עד שיהא במקוה ארבעים סאה, אך המטביל כלי טמא, מדאוריתא סגי ברביעית מי גשמים, וחכמים ביטלו דין טבילה ברביעית, והצריכו ארבעים סאה בכל דבר.

אדם טמא הטובל במעין [מים נובעים מהקרקע], נחלקו הראשונים האם צריך ארבעים סאה, או שמא סגי במים שכל גופו עולה בהם. דעת רוב הראשונים להקל, ודעת הרא"ש להחמיר, וכן פסקו השולחן ערוך והרמ"א [יו"ד רא א] להחמיר. אך המטביל כלי טמא לכולי עלמא אין צריך מ"ס, אלא שהכלי יכוסה במים.

ולגבי טבילת ידים נחלקו הראשונים:

דעת **רש"י** בחולין [שם ד"ה חמי טבריה, וד"ה דאפסקינהו] ובחגיגה [יח ב], שצריך מ"ס לטבילת ידים. אך דעת **רבינו יונה** בברכות פ"ח דאין צריך מ"ס לטבילת ידים. **בתוספות** בחולין שם ישנם שני תירוצים בנידון זה. וכן נחלקו בזה **הרמב"ם והראב"ד** בהלכות מקוואות פ"ט ה"א, [וצריך עיון מדוע השמיטו כל הפוסקים שגם הרמב"ם והראב"ד נחלקו בזה].

סברת רבינו יונה להכשיר אף בלא מ"ס, הוא משום שדין טבילת ידים היא כדין טבילת כלים, דסגי מהתורה ברביעית, ואף שחכמים ביטלו דין טבילת כלים ברביעית והצריכו מ"ס, מכל מקום לגבי טבילת ידים שאינה טבילה גמורה לא החמירו. ובדעת רש"י דפליג י"ל בתרתי, חדא, שדין טבילת ידים דמי לטבילת אדם שבעינן מ"ס מדאוריתא. ועוד י"ל, דבאמת דמי לטבילת כלים, אך מאחר וביטלו חכמים רביעית דמקוה, הוא הדין לטבילת ידים לא מהני.

והנפק"מ היא לגבי מעין, שלטבילת כלים במעין אין צריך מ"ס ולטבילת אדם נחלקו הראשונים, וכמו שכתבנו לעיל, אם נאמר שדין טבילת ידים כדין טבילת כל גופו, הרי דלשיטת הרא"ש שלכל גופו בעינן מ"ס גם במעין, הוא הדין טבילת ידים בעי מ"ס גם במעין, אך אם נאמר שדין טבילת ידים כדין טבילת כלים, אלא שביטלו חכמים רביעית דמקוה, לפי זה במעין אין צריך מ"ס לטבילת ידים, שהרי במעין חכמים לא ביטלו את הדין טבילה בכל שהוא.

ומצינו שנחלקו בזה **הבית יוסף והגר"א,** שהבית יוסף נקט שסברת רש"י היא שטבילת ידים דינה כטבילת אדם, ולפיכך טבילת ידים במעין יהיה תלוי במחלוקת הראשונים האם צריך מ"ס לטבילת כל גופו במעין. אך הגר"א נקט שסברת רש"י היא שכשם שביטלו רביעית לגבי כלים כך ביטלו לגבי ידים, אך אין צד שדין טבילת ידים כדין טבילת כל גופו, ולפיכך כתב שבמעין לכו"ע אין צריך מ"ס.

**בזכרון שמואל** להגר"ש רוזובסקי זצ"ל [סימן פ סק"ה] כתב סברא נוספת לומר דבמעין אין צריך מ"ס לכולי עלמא, והוא על פי מה שייסד שם [וכתב שגם הגר"ח אמר כן], שהדין מ"ס במקוה שונה מהדין מ"ס במעין לשיטת הרא"ש, דבמקוה בעי מ"ס בכדי שיהיה שם מקוה, ובפחות ממ"ס אין על המים שם מקוה לגבי טבילת אדם, ולכן סובר רש"י שגם טבילת ידים צריכה מ"ס, שהרי לגבי אדם אין שם מקוה בפחות מזה. אך במעין גם בכל שהוא יש שם מעין, אלא שבשביל מעשה הטבילה בעינן מ"ס, והטובל בפחות ממ"ס חסר במעשה הטבילה, ובזה יתכן שמודה רש"י שלצורך טבילת ידים אין צריך מ"ס, ולא חסר כלום במעשה הטבילה.

אך לכאורה בדעת רש"י מוכח להדיא שאפילו במעין צריך מ"ס לטבילת ידים, שהרי רש"י כתב בתחילת הסוגיא חמי טבריה וכו' אבל מטבילים בהם את הידים אי איכא בהם מ"ס, והשתא לא איירי בפסקינהו בבת בירתא, אלא שטובל בחמי טבריה עצמם, ויש לזה דין של מעין, ומכל מקום הצריך רש"י מ"ס, ומוכח כשיטת הבית יוסף, וצ"ע.

**ולהלכה** פסק השולחן ערוך [קנט יד], שבמעין אפשר לטבול בלא מ"ס, ובמקוה נחלקו הראשונים ונקטינן כדברי המיקל. והרמ"א כתב שיש להחמיר לכתחילה. אך במעין משמע שזה פשוט שאפשר להקל כיון דאיכא ספק ספיקא, חדא, דלרבינו יונה אין צריך מ"ס אף במקוה, ועוד, דאף לרש"י והרמב"ם אם מעין אין צריך מ"ס אף לאדם כל שכן שידים אין צריך מ"ס. [ואף שבהלכות מקוואות סתמו השולחן ערוך והרמ"א להחמיר כשיטת הרא"ש שלטבילת אדם בעי מ"ס אף במעין, מכל מקום הכא צירפו את השיטות החולקות שיהיה ספק ספיקא]. ולשיטת הגר"א [וכן לסברת הזכרון שמואל] אין צריך להתיר מצד ספק ספיקא, שהרי אין צד שטבילת ידים דינה כטבילת כל גופו.

והנה **השולחן ערוך** שם כתב, הטביל ידיו במי מעין אפילו אין בו מ"ס עלתה לו טבילה, כל שמתכסין ידיו בהם בבת אחת. ודייק **המשנה ברורה** [ס"ק פ], שאם אין במי המעין אלא כדי לכסות יד אחת, לא מהני, אף שאין צריך להטביל שני הידים בבת אחת. וביאר **בשער הציון** [ס"ק ע], דכיון ששני הידים מצוה אחת הם, צריך שיהא במים שיעור שיתכסו שניהם בבת אחת, כמו דבעינן בטבילת כל גופו שיהא במים שיעור שיכסה את כל גופו בבת אחת. ותמה עליו **החזון איש** [ג י], הרי מעין מטהר בכל שהוא, אלא דבעינן שיתכסה כל גופו משום שצריך לטבול כל גופו בבת אחת, אך לגבי טבילת ידים מאחר ואין צריך לטבול שני הידים בבת אחת, אין שום טעם להצריך שיהא במים שיעור טבילת שני הידים. אך **בפרי מגדים** [מ"ז יז] כתב, שגם במעין צריך שיהא לכל הפחות שיעור רביעית, כמו במקוה לגבי כלים, ויתכן שזהו הטעם שהצריך השולחן ערוך שיהא כדי טבילת שני הידים, ולא מטעם שכתב בשער הציון.

**ראיות לשיטות הראשונים**

א. בגמרא בחולין שם איתא, שכל מקום שכשר להטביל כל גופו כשר גם לטבילת ידים מקל וחומר, ולכן מותר להטביל ידים בחמי טבריה, אף שפסולים לנטילה מכלי. ובאופן שהמשיך מחמי טבריה לבת בירתא ואין שם מ"ס, נחלקו חזקיה ורבי יוחנן האם גזרו אטו כלים או לא, ולשיטת רש"י והרמב"ם שאין מטבילים בפחות ממ"ס, צריך לומר דאיירי במחוברים למקוה, שאם לא כן אין טובלים בהם מעיקר הדין לכולי עלמא. אך אם איירי במחוברים למקוה יש להקשות, מדוע אין טובלים בהם ידים, הרי אפשר לטבול שם כל גופו, כיון שהם מחוברים למקוה, ושוב איכא קל וחומר שאם כל גופו טובל בהם ידיו לא כל שכן? וצריך לומר, דלגבי טבילת כל גופו אין מקום לגזור ולכן מהני, אך לגבי טבילת ידים יש מקום לגזור אטו נטילה מכלי, שהרי אין המים ראויים לנטילה, ולכן לא שייך כאן קל וחומר.

ולשיטת רבינו יונה והראב"ד איירי שאין שם מ"ס ואינם מחוברים למקוה, ולפיכך גזרו אטו נטילה, כיון שאין בזה את הקל וחומר, אך באופן שהם מחוברים למקוה, שטובל בהם כל גופו, הרי איכא קל וחומר שגם ידיו יכול לטבול שם. אך אם כן יש להקשות מאי קאמר רבי יוחנן השתא כל גופו טובל בהם ידיו מבעיא, הרי באופן שאיירינן הכא שאין מ"ס ואינם מחוברים אינו טובל כל גופו? ותירץ רבינו יונה [ברכות שם], שכוונתו לומר, השתא כל גופו טובל בחמי טבריה ואין פסול בזה שהמים סרוחים, ידיו מבעיא, ואף שכל גופו טובל רק במ"ס וידים יכול לטבול אף בלא מ"ס, מכל מקום שייך לומר קל וחומר לגבי שאין פסול בטבילה בחמי טבריה. וראה עוד בתלמידי רבינו יונה שם שהאריכו בדעת רש"י לגבי הגזירה אטו כלים.

ב. בגמרא בחולין [קז א] אמר רב פפא, האי אריתא דדלאי [צינור שראשו האחד סמוך ליאור, ולאחר מכן הוא מתפצל לכל השדות, וממלאים בו מים מהיאור על ידי דלי, והמים נשפכים לשדות], אין נוטלים ממנו לידים דלא אתי מכח גברא, אלא אם כן הניח את ידיו סמוך למקום השפיכה. וכן אין טובלים בו את הידים אלא אם כן הדלי נקוב בכונס משקה, ונחלקו הראשונים בביאור הדין שאין טובלים אלא אם כן הדלי נקוב:

**רש"י** שם פירש, שאין טובלים בו משום שאין בצינור מ"ס בזמן אחד, אך אם הדלי נקוב, וכאשר הוא ממלא מים מהדלי לצינור המים שבדלי מקלחים דרך הנקב, הרי יש כאן חיבור בין המים שבדלי ושבצינור למים שביאור, והחיבור הזה עושה עירוב ביניהם, והרי זה נחשב שיש מ"ס במים שבצינור. ואף שעירוב כהאי גוונא אינו מועיל לטבילת כל גופו, דהא בעינן חיבור כשפופרת הנוד, מכל מקום בטבילת ידים שאינה טבילה גמורה מהני בחיבור כל שהוא. [בדברי רש"י לא משמע שחכמים הקלו בטבילת ידים כמו שכתבו התוספות, אלא שכיון שאינה טבילה גמורה מהני בחיבור כל שהוא, וביאר **בזכרון שמואל** שם, שהדין חיבור כשפופרת הנוד אינו בשביל שם מקוה, אלא בשביל שיחשב למעשה טבילה במ"ס, והרי בטבילת ידים בעי רק שיחשב מקוה לטבילת כל גופו, ואין צריך מעשה טבילה במ"ס, וכמו שכתבנו לעיל, ולכן סגי בחיבור כל שהוא].

**התוספות** פירשו, שאין מטבילים בו משום שהמים הם שאובים, שהרי הם נשאבו בדלי לצינור, ואין טובלים ידים במים שאובים. אך אם ניקב הכלי בכונס משקה, הרי זה חיבור למי היאור, והחיבור מוריד את הפסול שאובים, ולכן טובלים בו, ואף שהחיבור הוא על ידי ניצוק ואין בו כשפופרת הנוד, מכל מקום הקילו חכמים בטבילת ידים. [הצינור עצמו לא נחשב לכלי, שאם לא כן לא יועיל חיבור להוריד פסול שאובים, שהרי אין טובלים בכלים אף בלא פסול שאובים]. וכבר כתב **הרש"ש** שרש"י ותוספות נחלקו לשיטתם לעיל שם, האם צריך מ"ס לטבילת ידים, שלשיטת התוספות אין צריך מ"ס ועל כרחיך הפסול הוא משום שאובים.

**ובבית יוסף** הביא בשם **רבינו ירוחם** שס"ל במקצת כרש"י ובמקצת כתוספות, שכתב, שעל כרחיך איירי באופן שיש בצינור מ"ס, משום שהחיבור של כונס משקה מועיל רק להוריד את הפסול שאובים, ולא לעירוב מקוואות שיחשב שיש בצינור מ"ס. והיינו דס"ל כרש"י דבעינן לטבילת ידים מ"ס, אך בסוגיא פירש כהתוספות שהחיסרון הוא משום שאובים, ולכן מועיל חיבור של כונס משקה.

**הרי"ף** גרס בגמרא שם, "אין מטבילים את הידים דהוו להו שאובים", וכפירוש התוספות, ולאחר מכן גרס "ואי בזיע דוולא אין נוטלים ממנו לידים דלאו כלי הוא", כלומר, שאין נוטלים מכלי שיש בו נקב, כדאמר רבא שם. וכתב **הרא"ש,** שלגירסת הרי"ף באמת אין מטבילים בו את הידים אף שיש נקב בדלי, כיון שהם מחוברים רק בכונס משקה, ואין נקב מועיל לחבר מקוה עד שיהא בו כשפופרת הנוד, ולא מצינו שהקילו חכמים לגבי טבילת ידים טפי מכל מקוה.

**הראב"ד** בהשגות שם הוכיח שאין צריך מ"ס מאריתא דדלאי. וביאור דבריו, שהראב"ד גרס בגמרא כהרי"ף, ודייק שהחיסרון הוא רק משום שאובים, אך מחמת שאין שם מ"ס אין חיסרון, משום שאין צריך מ"ס. אך **תלמידי רבינו יונה** הוכיחו שאין צריך מ"ס מהא דמבואר בסוגיא שחכמים הקילו לגבי טבילת ידים שמועיל חיבור כל שהוא [עיין שם היטב], וכמו שכתבו רש"י ותוספות, ואם כן מסתבר שהקילו חכמים גם לגבי מ"ס. [ולא הוכיחו כמו שהוכיח הראב"ד, משום שלא גרסו בגמרא כגירסת הרי"ף שאין מטבילים בו משום דהו"ל שאובים, ואם כן יתכן שבאמת החיסרון הוא מטעם שאין מ"ס, וכמו שכתב רש"י. ועוד, דאף לגירסת הרי"ף יתכן לדחות דנקט פסול שאובים דזה פסול בכל צינור, אף כשיש בו מ"ס].

העולה להלכה לגבי האם מועיל עירוב על ידי ניצוק וכונס משקה לטבילת ידים, שלפי רש"י מועיל העירוב אפילו שיחשב מ"ס, ולפי התוספות ורבינו ירוחם מועיל רק לגבי דין שאובים, אך לגבי מ"ס לא מועיל חיבור כל שהוא, [אלא שלפי התוספות אין צריך כלל מ"ס ולפי רבינו ירוחם צריך מ"ס], ולפי הרי"ף לא מועיל חיבור כל שהוא כלל, אלא דינו ככל מקוה דבעינן חיבור כשפופרת הנוד באשבורן.

ג. בפ"ק דמקוואות מ"ו תנן, למעלה מהם מי תמציות שלא פסקו שכשרים ליטול מהם ידים בכלי, לפי שהם בחזקת טהורים, למעלה מהם מקוה שיש בו ארבעים סאה שבו טובלים ומטבילים. ובפשטות מלשון המשנה משמע שמטבילים בו את הידים, כנגד מה שנקטה המשנה במקוה שאין בו מ"ס שכשר רק לנטילה, ואם כן מוכח דבעינן מ"ס לטבילת ידים, וכן כתב **הרמב"ם** בפירוש המשנה שם. והביא שם את לשון התוספתא, כל מקום שאדם טובל כלים וידים טובלים, וכל מקום שאין אדם טובל אין כלים וידים טובלים, ומבואר כשיטת רש"י והרמב"ם דבעינן מ"ס לטבילת ידים, וקשה לרבינו יונה והראב"ד?

**הרע"ב** במקוואות שם תירץ, שהמשנה והברייתא איירי לגבי קודש, דתנן במסכת חגיגה שלגבי קודש לא מהני נטילה אלא טבילה, ולכן דין הטבילה הוא כדין כל גופו דבעי מ"ס, אך בטבילה לתרומה או לחולין דמהני נמי נטילה, אין צריך מ"ס. אך **בביאור הגר"א** כתב על זה שאינו נכון, ותירץ באופן אחר, שכוונת הברייתא היא לכל סוג מים שאדם טובל כלים וידים טובלים, אך אין זה כולל את כל פרטי הטבילה, ראה שם. [ולכאורה את הדיוק מהמשנה לא יישב כלל, ואולי צריך לומר ש"מטבילים" איירי לכלים ולא לידים, ואינו דומיא דרישא דכשאין רביעית נוטלים לידים, וצ"ע].

**ב. האם מים זוחלים כשרים**

לדעת הראשונים שצריך מ"ס לטבילת ידים ככל מקוה, ודאי דבעי גם שלא יהיו המים זוחלים, אך לדעת הראשונים שאין צריך מ"ס, נסתפק **הבית יוסף** האם זוחלים כשרים או פסולים. ודייק מלשון רבינו יונה שהם פסולים, ובשולחן ערוך סתם דיש להסתפק.

**ובביאור הגר"א** כתב שאין בזה ספק כלל, שהרי כל המקור של רבינו יונה לומר שאין צריך מ"ס הוא רק משום שלכלים אין צריך מ"ס מהתורה, ולא ביטלו דין רביעית לגבי טבילת ידים, אך לגבי פסול זוחלים שהוא פסול דאוריתא לכולי עלמא, אין צד לומר שיועיל בטבילת ידים.

ולכאורה יש לומר בדעת הבית יוסף, שרבינו יונה הוכיח דבריו שטבילת ידים קיל מטבילת כל גופו מהא דמהני חיבור על ידי ניצוק, ועל ידי כונס משקה, ואם כן הוא הדין טבילת ידים קיל לגבי מ"ס, ואם כן יש מקום להסתפק גם בשאר הדינים, שיתכן שטבילת ידים קיל מדין מקוה לכל גופו.

כתב **בביאור הגר"א** שם, שלכאורה יש להוכיח שמים זוחלים כשרים לטבילת ידים מאריתא דדלאי, שלגירסת הרי"ף הפסול לטבילה הוא רק משום שאובים, ותיפו"ל משום שהמים שבצינור זוחלים!? אלא מוכח שזוחלים כשר לטבילת ידים. ודחה הגר"א, שיתכן שהגמרא נקטה שאובים משום אופן שדלה ממעין, שמעין מטהר גם בזוחלים, ולכן נקטה הגמרא פסול שאובין שזהו פסול בכל אופן. **ובחזון איש** [ס"ס ג] כתב, דבאריתא דדלאי איירי באופן שנחו המים, ולכן מטבילים בהם בבזיע דוולא, ולכן אין ראיה להכשיר גם בזוחלים.

והנה לשון השולחן ערוך הוא "מי גשמים שהם זוחלים ויש בהם מ"ס יש להסתפק אם טובל בהם ידיו". ודייק **הפרי מגדים,** שהספק הוא רק באופן שיש בהם מ"ס, אך אם אין בהם מ"ס ודאי פסולים. אך **המשנה ברורה** נקט שהספק הוא בכל אופן, שהרי כל הספק הוא לדעת רבינו יונה שאין צריך מ"ס, ומה שנקט השולחן ערוך ויש בהם מ"ס הוא לרבותא, דאף בכה"ג יתכן שאין טובלים בו.

**ג. האם מים שאובים כשרים**

דעת הרמב"ם [בפ"ו מברכות] שמים שאובים פסולים לטבילת ידים, אך הראב"ד שם נחלק עליו, שכמו שמים שאובים כשרים לטבילת בעל קרי, לפי שהטבילה היא מדרבנן, כך כשרים לטבילת ידים. **ובלב אריה** דייק כן גם מרש"י, שפירש לגבי אריתא דדלאי שאין מטבילים בו משום שאין בהם מ"ס, ולא פירש משום שאובים כהתוספות והרי"ף, משום שבאמת אין חיסרון שאובים בטבילת ידים. וכן דייק **בפרי מגדים** [א"א קנט סק"ח], ודחה, דבצינור דאיירי שם ס"ל לרש"י שאין חיסרון שאובים, כיון שיש המשכה בצינור עצמו, ולכן הוצרך לפרש משום שאין ארבעים סאה.

והקשו האחרונים על שיטת הראב"ד מאריתא דדלאי, דהתם גירסת הרי"ף שאין מטבילים בו משום דהו"ל שאובים, ומבואר שמים שאובים פסולים לטבילת ידים?

ותירץ **בביאור הגר"א,** דשם איירי בצינור שהוא כלי המחובר לקרקע, ובזה לכולי עלמא אין מטבילים משום שאין מטבילים בכלים. וכן כתב המגן אברהם, שהראב"ד מודה שאין טובלים בתוך כלי, ואפילו כלי שקבעו ולבסוף חקקו, שבכל דוכתא חשיב מחובר, מכל מקום הכא פסול, וחשיב טבילה בכלי. [וכתב **בביאור הלכה,** שלפי זה יצא חידוש לדינא, שטבילת בעל קרי שכשרה במים שאובים ופסולה בתוך כלי, משום שאין טבילה בכלים, הרי זה אפילו בכלי שקבעו ולבסוף חקקו, לפי שלגבי טבילה בכלים חשיב כלי כמבואר הכא]. אך כל הראשונים כתבו דהצינור דאיירי שם לא חשיב כלי, דהא אמרינן שהפסול הוא משום מים שאובים ולא משום טבילה בכלי, שזה חיסרון אחר, ולפי זה אי אפשר ליישב כהגר"א והמגן אברהם.

ועוד יש לומר, שהראב"ד לא גרס בגמרא כהרי"ף, ופירש כרש"י שאין מטבילים בהם משום שאין בהם מ"ס, ולא משום שאובים משום שאין פסול במים שאובים. אך עדיין יש להקשות, דהראב"ד עצמו בפ"ט מהל' מקוואות הוכיח שאין צריך מ"ס לטבילת ידים מסוגיא דאריתא דדלאי, וביארנו לעיל את דבריו, שהוא גרס בגמרא כהרי"ף שאין מטבילים בו משום דהו"ל שאובים, ודייק שמשום שאין בהם מ"ס אין חיסרון, ואם כן חוזרת הקושיא, שדברי הראב"ד בהל' ברכות נסתרים מהגמרא שם?

וצריך לומר, דהתם איירי שאין בהם מ"ס ולכן יש פסול במים שאובים, אך הכא איירי באופן שיש בהם מ"ס ובכהאי גוונא אף מים שאובים כשרים, שהרי המקור הוא מבעל קרי, והתם מים שאובים כשרים אך בעי מ"ס, [דרק בשפיכה מהני תשעה קבין, אך בטבילה בעי מ"ס]. ולפי זה דעת הראב"ד היא שלטבילת ידים מהני או מים שאובים או פחות ממ"ס, אך שניהם יחד פסולים. וכן נקט **החזון איש** [ס"ס ד].

מים שאובים שהומשכו על גבי קרקע, כתב **הרא"ה** במסכת חולין שם שהמים כשרים לטבילת ידים לכולי עלמא, אף שדעת הרמב"ם בפ"ד מהלכות מקוואות שמהני המשכה רק לרוב המקוה ולא לכולה, מכל מקום לגבי טבילת ידים מודה שאפשר להקל כרבנן דרבי אלעזר בן יעקב [בתמורה יב א]. וראה **פרי מגדים** שכתב, דבעינן המשכה על גבי קרקע, ובעינן שלשה טפחים, אך אין צריך שתהא בקרקע הראויה לבלוע, אף להשיטות שבכל המשכה בעינן, דהמשכה לגבי טבילת ידים קיל טפי.

**ד. האם מברכים על נטילת ידים**

נחלקו הראשונים מה מברכים על טבילת ידים, דעת **המרדכי** שמברכים על טבילת ידים או על שטיפת ידים. אך **רבינו יונה** בברכות שם כתב, שאי אפשר לברך אשר קדשנו במצוותיו וציונו על טבילת ידים, שהרי אין ציווי לטבול, אלא סגי בנטילה, ובכלל מאתים מנה. [דוגמא לדבר, אם היה מצוה לתת חמשה שקלים לצדקה, וחכמים היו קובעים ברכה אקב"ו לתת חמשה שקלים, ובא אחד ונתן עשרה שקלים, אינו יכול לברך אקב"ו לתת עשרה שקלים, שהרי לא נצטווה בעשרה אלא בחמשה. והוא הדין לגבי נטילה וטבילה, שלציווי סגי בנטילה והוא עשה יותר שטבל את ידיו, אינו יכול לברך וציונו על טבילת ידים שהרי מחמת הציווי סגי בנטילה ואין צריך טבילה].

אך עדיין יש להקשות איך יברך וציונו על נטילת ידים, הרי השתא אינו מקיים מצות נטילה אלא מצות טבילה, ומברך ברכה על מצוה שאינו מקיים עכשיו? ותירץ על זה רבינו יונה, שמחמת המצוה ליטול ידים עכשיו הוא טובל, ושם המצוה היא ליטול, אף שהקיום בפועל אינו נטילה אלא טבילה, ושפיר יוכל לברך וציונו על נטילת ידים, כיון שמחמת המצוה הזאת הוא טובל את ידיו.

ובביאור פלוגתת הראשונים יתכן לבאר, שהם נחלקו מהו גדר קיום המצוה על ידי טבילה, האם הביאור הוא שיש לו מלכתחילה שני אפשרויות לקיים את הדין, או על ידי נטילה או על ידי טבילה, ולפי זה יוכל לברך על טבילת ידים, כיון שבאופן שאינו נוטל החיוב הוא לטבול, וגם בזה יש קיום מצוה בפני עצמה, או שמא, החיוב הוא ליטול ידים, אלא שאם טובל הרי הוא עוקף את הדין נטילה, שהרי כבר טיהר את ידיו בטהרה מעולה יותר, ולפי זה לא יתכן לברך וציונו על טבילת, כיון שאין בזה קיום מצוה בפני עצמה.

ובשולחן ערוך פסק לברך על נטילת ידים, והרמ"א פסק לברך על טבילת ידים או על שטיפת ידים, **ובמגן אברהם** כתב בשם **שיח יצחק** שהכריע לחלק, דבאופן שטובל במים הראויים לנטילה, שיש בהם מראה מים ולא נעשתה בהם מלאכה וראויים לשתיית בהמה, הרי הוא מברך על נטילת ידים, אך באופן שטובל במים שאינם ראויים לנטילה הרי הוא מברך על טבילת ידים, וכן פסק **המשנה ברורה.** וכבר תמה **החזון איש** [או"ח ס"ס כג] שאין בזה סברא לחלק.

**סימן ד**

**כח גברא**

**פ"א מ"ה:** הכל כשרים ליתן לידים, אפילו חרש שוטה וקטן, מניח חבית בין ברכיו ונוטל, מטה חבית על צדה ונוטל, והקוף נוטל לידים, רבי יוסי פוסל בשני אלו. וביארו הראשונים, דבשני האופנים הראשונים [חרש שוטה וקטן, ומניח חבית בין ברכיו], מודה רבי יוסי שהנטילה כשרה, לפי שהנטילה באה מכח גברא, אך במטה חבית על צדה שפסק כח השופך והמים באים מאליהם, וכן בקוף שנטל לידים פסל, כיון שאין כאן כח גברא.

**א. הטעם שצריך כח גברא**

כתב **הרשב"א** בתורת הבית [ב"ו ש"ד], שמעיקר הדין אין טעם כלל להצריך בנטילת ידים כח גברא, דבשלמא הא דצריך ליטול מכלי, יש לומר, שהסמיכו חכמים דין נטילת ידים לדין קידוש ידים ורגלים מהכיור או לקידוש מי חטאת שהם טעונים כלי, אך דין כח גברא מנין, הרי בכיור אין צריך כח גברא!? ולכן כתב שתנא קמא נחלק על רבי יוסי ולא הצריך כח גברא כלל, ופסק כתנא קמא דמסתבר טעמיה.

אך הקשה, אם כן מאי טעמא דרבי יוסי שמצריך כח גברא? ותירץ בשם **הראב"ד,** שבאופן שנוטל את ידיו מכלי שיש בו רביעית מים בצמצום, יש חשש שאם לא יטול בכח גברא ישפכו מעט מים ולא ישאר רביעית בשעת הנטילה, ולפיכך הצריכו חכמים בכל מקום כח גברא, שיותר קל להזהר שלא ישפכו המים.

אך **הרא"ה** בבדק הבית שם כתב, דמאחר שהצריכו חכמים ליטול מכלי, ממילא בעינן נמי כח גברא, שאם אין כח גברא אין כח כלי. ואף תנא קמא מודה לזה, אלא שהם נחלקו האם בעינן כח נותן או שמא בעינן כח גברא, [ויבואר להלן], אך בלא כח נותן חסר בכח הכלי. וכן כתבו בחידושי **הר"ן והריטב"א** חולין שם. ולפי זה גם בכיור צריך כח גברא, שהרי צריך כח כלי. והקשה עליו הרשב"א במשמרת הבית, איך יתכן לומר שגם בכיור בעינן כח גברא, הרי היו נוטלים מהדדים שיוצאים מהכיור, ופותחים את הברזא והמים נשפכים מאליהם, ואין כאן כח גברא? וצריך לומר בדעת הרא"ה כמו שכתב בספר התרומה [אות עז], שבכיור היו נוטלים רק משפיכה ראשונה, דזה חשיב ככח גברא כמו שפסק השולחן ערוך, אך משפיכה שניה אין מקדשים, והיו צריכים לסגור ולפתוח את הברז בכל שפיכה.

והסברא בדברי הרא"ה יתכן לומר, שכאשר יצאו המים מהכלי שוב אין יחס בין המים לכלי, ואין זה נחשב לנטילה מהכלי, שהרי עכשיו המים באויר, ומה שהם באו מכלי אין זה נחשב לנטילה מהכלי, ולפיכך הצריך תנא קמא כח נותן ורבי יוסי הצריך כח גברא, שהשפיכה של האדם מייחסת את המים לכלי גם לאחר שיצאו המים מהכלי. [ולפי זה צריך לומר שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו גם בכיור האם בעי כח נותן או כח גברא, שהרי הם נחלקו מסברא מה נחשב לכח כלי].

אך **החזון איש** [ג ה בסוגריים] הבין בדברי הרא"ה, שאם נשפך הכלי מאליו נמי חשיב כח כלי ויכול ליטול ידיו מהמים הנשפכים, והרא"ה אתא לאפוקי רק באופן שאין כח כלי כלל, כגון שהסיר הברזא והמים נשפכים בכח שני, או כגון שהיה הברזא פתוח ונפלו מי גשמים לתוך החבית ויצאו דרך הברזא, דהשתא ליכא כח כלי כלל, ולכן מודה תנא קמא שאין נוטלים ממנו לידים. [אך לדבריו עדיין צריך ביאור טעמא דרבי יוסי שהצריך כח גברא, והרא"ה לא יישב מידי?].

**הבית יוסף** הביא **מהגהות מיימוניות** טעם אחר לדין כח גברא, דילפינן מהזאת מי חטאת שצריך שם הזאה בכח גברא, שנאמר "והזה הטהור על הטמא", ולכן הצריכו חכמים גם בשפיכת המים על הידים הטמאות כח גברא.

**ב. האם לדעת תנא קמא בעינן כח גברא**

בדעת תנא קמא שהכשיר אף במטה חבית ובקוף, בפשטות הטעם הוא משום שאין צריך נטילה על ידי כח גברא, אלא שיפלו המים מכלי, ואף אם נשפכו המים מאליהם מהכלי שפיר דמי. אך הקשה **הר"ש** דבמסכת חולין [קז א] אמרינן לגבי אריתא דדלאי, שאם שפך מים מכלי לצינור ונטל אדם ידיו מהמים שבצינור לא מהני, כיון שפסק כח השפיכה ואין כאן כח גברא, ומבואר דבעינן כח גברא?

ותירץ הר"ש בתירוצו הראשון, שגם תנא קמא מודה לדין של כח גברא, אלא שהוא סובר שגם באופן שמטה חבית והמים נשפכים מאליהם חשיב כח גברא, וכן קוף נחשב לכח גברא, מה שאין כן בשופך לצינור, שפסק כח השופך לא חשיב כח גברא ופסולה הנטילה לכולי עלמא, ולכן אין סתירה בין המשנה לסוגיא בחולין. וכן מוכח בדעת **הרמב"ם,** שפסק בפ"ו מהלכות ברכות ה"ז שצריך להזהר שיהיו המים באין מכח נותן, וכן כתב בהי"ד לגבי אריתא דדלאי, שלא עלתה לו נטילה שהרי אין כאן נותן על ידיו, אך בהי"ג פסק כתנא קמא להכשיר מטה חבית על ידיו ונטילת קוף, ומבואר שאף תנא קמא מודה לדין של כח גברא, וכן כתב **הרא"ה** שם.

אך צריך עיון איך יתכן שקוף נחשב לכח גברא, הרי אינו אדם? וכן צריך ביאור במה נחלקו תנא קמא ורבי יוסי? וביאר **הכסף משנה,** שלגבי קוף הם נחלקו האם בעינן "כח גברא" או "כח נותן", דלתנא קמא בעינן כח נותן, וגם קוף הוא "נותן", [הכסף משנה נסתפק האם דוקא קוף נחשב נותן או שמא כל בעלי החיים, אך החזון איש נקט שדוקא קוף שיש לו קצת דעת לתשמישים נחשב לכח נותן], ולא ממעטינן אלא באופן שנשפכו המים מאליהם, אך רבי יוסי הצריך כח גברא, וקוף אינו גברא. ושפיר דייק הרמב"ם לכתוב בכל מקום "כח נותן" ולא כתב כח גברא, לפי שפסק כתנא קמא.

ולגבי מטה חבית הם נחלקו האם זה נחשב כח גברא, דהנה לגבי שחיטה כתב השולחן ערוך [יו"ד ס"ז] שצריך לשחוט בכח גברא ולא שיפול הסכין מאליו, ואם הניח סכין בגלגל ומסובב את הגלגל בידיו והסכין שוחטת בצד אחר, הרי זה נחשב לכח גברא, אך אם המים מסובבים את הגלגל, והאדם מסיר את מחסום המים ועל ידי זה המים זורמים לגלגל ומסובבים אותו, כח ראשון של המים נחשב כח גברא, ומכח שני ואילך לא. ומעתה נחלקו תנא קמא ורבי יוסי לגבי מטה חבית, האם זה דומה לאדם שמסובב את הגלגל בידיו, כיון שהוא עושה מעשה בידיו להטות את החבית, ולכן גם המים היוצאים בשפיכה שניה נחשבים ככח גברא, או שמא זה דומה למים שמסובבים את הגלגל בכח שני שאין זה נחשב לכח גברא, וראה **מגן אברהם** [קנט ס"ק כא], הובא להלן אות ה.

**וברא"ה** שם נקט בתחילה לפרש, שרבי יוסי פוסל בשני אלו היינו בחש"ו ובקוף, דבתרוויהו ליכא כח גברא אלא כח נותן, אך במטה חבית לכולי עלמא זה נחשב שהמים באים בכח גברא, וכמו שביארנו, וזה דלא ככל הראשונים, אך בסוף דבריו שם חזר בו, [כן כתב בביאור הגר"א].

עוד תירץ הר"ש וכן נקטו רוב הראשונים, דלתנא קמא אין צריך כלל כח גברא, וסוגיא דאריתא דדלאי כרבי יוסי שמצריך כח גברא, ולפי זה מטה חבית לא נחשב כח גברא לכולי עלמא, לפי שכבר פסק כח השופך, ונחלקו תנא קמא ורבי יוסי במטה חבית ובקוף במחלוקת אחת, האם צריך כח גברא או לא. ומה שנקטה המשנה "מטה חבית" ו"קוף" הוא לרבותא דרבי יוסי שפוסל אף בכהאי גוונא, אך תנא קמא מכשיר גם באופן שנשפכו המים מאליהם.

**הרא"ש** בחולין שם כתב, דרבי יוסי פוסל בשני אלו, פירוש, בקוף, ובחבית המוטה על צדה והמים נשפכים מאליהם. וכתב **המגן אברהם** [ס"ק כג], שהרא"ש גרס במשנה "חבית מוטה על צדה", והיינו דתנא קמא מכשיר אף באופן שהחבית מוטה מאליה על צדה, לפי שאין צריך כח גברא כלל, ורבי יוסי פוסל בכהאי גוונא, אך באופן שהיטה את החבית בידים מודה רבי יוסי שהנטילה כשרה, משום שלדעת הרא"ש לכולי עלמא מטה חבית דומה לאדם שמסובב את הגלגל שיש כאן כח גברא. [והעולה מזה, שלדעת הרמב"ם תנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם מטה חבית נחשב כח גברא או לא, לדעת רוב הראשונים לכולי עלמא זה לא נחשב כח גברא, והם נחלקו האם צריך כח גברא, ולדעת הרא"ש והרא"ה בס"ד לכולי עלמא זה נחשב כח גברא, והם נחלקו בחבית מוטה מאליה].

אך **בביאור הגר"א** כתב שאין זה כוונת הרא"ש, וגם להרא"ש איירי באופן שהאדם היטה את החבית, והם נחלקו האם צריך כח גברא, אלא שבשעת הנטילה כבר פסק כח השופך, ועל זה כתב הרא"ש שרבי יוסי פוסל משום שעכשיו החבית מוטה והמים נשפכים מאליהם.

ונחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, דעת **התוספות, הראב"ד בהשגות שם, רבינו יונה, הרא"ש, התרומות, הסמ"ג והסמ"ק,** דהלכה כרבי יוסי שצריך כח גברא, ופסלו את הנטילה במטה חבית ובנטילת קוף, שהרי סוגיא דאריתא דדלאי כרבי יוסי. אך דעת **הבה"ג והרשב"א ורבינו יהודאי גאון** דהלכה כתנא קמא שאין צריך כח גברא כלל, ואפילו נשפכו המים מאליהם כשר. והוכיח הרשב"א לפסוק כתנא קמא דאין צריך כח גברא מהמשך הסוגיא שם, דאמר ליה רב ששת לאמימר קפדיתו אמנא וכו' ואילו קפדיתו אכח גברא לא קאמר לו, ומבואר דאין צריך כח גברא כלל.

**ג. דעת הבה"ג שמותר לטבול ידיו בכלי**

כתב **הבה"ג,** שאם טבל את ידיו בתוך כלי, הרי הוא יוצא בזה ידי חובת נטילת ידים. והוכיח כן מקידוש ידים ורגלים בכיור, דבמסכת זבחים [כא א] מסתפקת הגמרא האם יכול לטבול את ידיו ורגליו בתוך הכיור, או שמא בעינן נטילה מבחוץ דוקא, לפי שנאמר "ורחצו ממנו" ממנו ולא בתוכו, ומבואר שמצד הפסוק "ורחצו" הרי זה מתקיים גם כשטובל בתוכו, ואם כן לגבי נטילת ידים שלא נאמר "ממנו" למעט בתוכו, הרי הוא יכול לטבול אף בתוכו. [לבה"ג היה פשוט שאין צריך כח גברא, אך עדיין היה מקום לומר שטבילה בתוך כלי לא נחשבת לדרך רחיצה כלל, ולזה הוכיח מכיור שגם זה נחשב לרחיצה].

וצריך ביאור איך התיר הבה"ג לעשות כן, הרי בעינן כח גברא? וביארו **הראשונים,** דס"ל שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם צריך כח גברא או לא, כמו התירוץ השני של הר"ש, ופסק הבה"ג כתנא קמא דאין צריך כח גברא אלא שתהא הנטילה מהכלי, ולכן התיר טבילה בתוכו, אף שאין בזה כח גברא כלל. אך אם נאמר כשיטת הרמב"ם שגם לתנא קמא בעינן כח גברא, או שנאמר שפוסקים הלכה כרבי יוסי שצריך כח גברא, שוב לא מהני טבילה בתוך הכלי, שהרי אין כאן כח גברא, ודבריו יתכנו רק אם אין צריך כח גברא כלל.

ולשיטות הראשונים שהצריכו כח גברא, יש לעיין, מה הם יתרצו על הראיה מכיור, מדוע בעינן קרא "ממנו" ולא בתוכו, תיפו"ל דבעינן כח גברא? ותירץ **בלב אריה** שם, שהם יסברו שרק בנטילת ידים בעינן כח גברא, אך בכיור אין צריך כלל כח גברא, ולכן בעינן קרא ממנו למעט טבילה בתוכו. [והמקור לדין כח גברא צריך לומר כהבית יוסף דילפינן מוהזה הטהור על הטמא].

אך בחידושי **הר"ן ובריטב"א** בחולין שם כתבו, שהבה"ג כתב את דינו שאפשר לטבול ידיו בכלי גם לשיטת רבי יוסי שמצריך כח גברא, משום שכל הסיבה להצריך כח גברא הוא בכדי שיהא ניכר שהנטילה היא מהכלי, ועל ידי שאדם שופך מהכלי יש כאן כח כלי, וכמו שכתבנו לעיל אות א' בשם הרא"ה, ולפי זה אם טובל ידיו בתוך הכלי הרי כל שכן שיש כאן כח כלי, והנטילה מתייחסת לכלי, ולכן זה מועיל לכולי עלמא. [ובריטב"א הוסיף שצריך לשכשך ידיו בתוך הכלי, ועל ידי זה נחשב לכח גברא]. אך מכל מקום כתב הריטב"א לחלוק על הבה"ג מטעם אחר, דלאחר דכתיב בכיור "ממנו" לאפוקי בתוכו, שוב ילפינן גם לנטילת ידים לפסול להטביל בתוכו, כיון שהסמיכו את נטילת ידים לכיור לכל מילי.

**ובהגהות אשרי** [פ"ב בברכות סי"ב, הובא **בב"ח**] הביא את הדין של הבה"ג, והוסיף, דבעינן שיהא בכלי ארבעים סאה. ולפי זה הבה"ג לא התיר מדין נטילה אלא מדין טבילה, וס"ל שאין כאן את החיסרון של טבילה בכלים, [וכמו שהתיר הראב"ד טבילה בקרקע במים שאובים, דטבילת ידים קיל מטבילת כל גופו], ולכן הצריך ארבעים סאה. אך **הט"ז** [קנט סק"י] כתב לגרוס בדברי ההגהות אשרי "אפילו אין בהם ארבעים סאה", דהא הבה"ג הוכיח דבריו מהכיור, והתם לא היה ארבעים סאה.

הראשונים הקשו על הבה"ג מהסוגיא דאריתא דדלאי, דאין נוטלים ממנו לידים משום לא אתו מכח גברא, ומבואר שצריך כח גברא? ונאמרו בזה כמה תירוצים:

א. **הרשב"א** תירץ, דבאמת הסוגיא שם כרבי יוסי שצריך כח גברא, אך פסקינן כתנא קמא משום שבהמשך הסוגיא שם מוכח כתנא קמא, וכמו שכתבנו לעיל, ולפיכך פסק הבה"ג נגד הסוגיא דאריתא דדלאי.

ב. **התוספות** בחולין שם כתבו ליישב, דהתם כיון שפסק כח השופך ליכא כח כלי כלל, שהרי הצינור עצמו אינו כלי, ומחמת הדלי ששפך בהם את המים לצינור הרי כבר פסק כח הכלי, ולכן לא מהני לכולי עלמא. ומה דאמרינן שם דלא אתו מכח גברא לאו דוקא, והכונה דלא אתו מכח מנא.

ג. לפי מה שכתבו הר"ן והריטב"א שגם לפי הבה"ג בעינן כח גברא, לא קשה כלל, שהרי באריתא דדלאי לא טבל בתוך הכלי אלא בצינור, ובזה בעינן לכולי עלמא כח גברא.

ד. לפי מה שכתב בהגהות אשרי [לגירסת הב"ח] יש לומר, דבסוגיא איירי באופן שאין ארבעים סאה, ולכן לא עלתה לו טבילה. [וראה בב"ח שיישב לפי זה את הקושיא גם אם נאמר שהיה שם ארבעים סאה, עיי"ש].

עוד הקשו הראשונים על הבה"ג, דבגמרא שם אמרינן [לגירסת הרי"ף], אין מטבילים בו את הידים דמים שאובים הם, ומוכח שאין טובלים את הידים במים שאובים, ואם כן הוא הדין דאסור לטבול את הידים בכלי מחמת שהם מים שאובים? ותירץ **הרמב"ן** שם, דכל מה שהתיר הבה"ג זה רק כשטובל ידיו בכלי, לפי שזה נחשב לנטילה מכלי ובכלי אין חיסרון של שאובים, אך בטובל ידיו בקרקע בעי שלא יהיו המים שאובים.

ובפשטות הביאור בדבריו, שכאשר טובל ידיו בכלי מהני מדין נטילה, ובנטילה אין חיסרון של שאובים, אך כאשר טובל את ידיו בקרקע מהני מדין טבילה, ובזה יש חיסרון של מים שאובים. [וכן לענין ברכה אף להראשונים שבטבילת ידים מברכים על טבילת ידים או על שטיפת ידים הכא יברכו על נטילת ידים, דזה נחשב לנטילה מכלי ולא לטבילה]. וכן למד **בביאור הגר"א,** וכתב דאיירי בגמרא שם בצינור שקבעו בקרקע ואחר כך חקקו, שאם קודם חקקו ואחר כך קבעו בקרקע הרי יש לזה דין כלי, ושפיר תועיל הטבילה בתוכו.

אך **במגן אברהם ובט"ז** משמע שהצינור באריתא דדלאי נחשב לכלי, דאיירי שחקקו ולבסוף קבעו, ומכל מקום כיון שחיברו לקרקע אינו יכול לטבול בתוכו גם לשיטת הבה"ג, לפי שחכמים גזרו על הטובל בכלי שבקרקע שמא יבא לטבול גם בקרקע עצמה במים שאובים. וכתב **הפרי מגדים,** שלפי זה לא יתכן לגרוס בגמרא שם כמו שכתוב לפנינו "ואי בזיע דוולא בכונס משקה מילף לייפי ומטבילים בו את הידים", שהרי הצינור נחשב לכלי, ואין מטבילים בכלים גם בלא החיסרון של שאובים.

**ד. השובר כלי והמים נשפכים**

**הרמב"ם** פסק שצריך שיבואו המים בכח נותן ולא שיבואו מאליהם, ומכל מקום פסק כתנא קמא שהכשיר מטה חבית וקוף, וביארנו לעיל, ששיטת הרמב"ם היא שגם לפי תנא קמא בעי כח נותן, אלא שמטה חבית וקוף חשיב דאיכא כח נותן. ולכאורה קשה על זה מהתוספתא שהובא בפירוש הר"ש, הפקיע את המולייאר ונטל הימנו לידים ידיו טהורות, רבי יוסי אומר ידיו טמאות, כלומר, שאם שבר כלי ועל ידי זה יצאו המים, נחלקו תנא קמא ורבי יוסי האם ידיו טהורות, ומבואר שלפי תנא קמא אין צריך כח נותן כלל?

ותירץ **הרא"ה** שם, שלדעת תנא קמא אדם ששובר כלי ומחמת כן יצאו המים הרי זה נחשב שיש כאן כח גברא, וכמו שמצינו בפותח ברזא, ולכן בשפיכה ראשונה ידיו טהורות, ורבי יוסי לא החשיבו לכח גברא כלל, ואף בכח ראשון פסל. ובסוף דבריו פירש, שלכולי עלמא שבירת חבית נחשבת לכח גברא, אלא פליגי בשפיכה שניה האם כשר או לא, [וכן פליגי במטה חבית בשפיכה שניה], ד"כח נותן" חשיב כל שיצאו המים מחמתו, ואף בכח שני, אך כח גברא לא חשיב אלא בשפיכה ראשונה.

ולפי זה כתב **בביאור הגר"א**, שלדעת תנא קמא שמכשיר שפיכה שניה במולייאר, הוא הדין בפתיחת ברזא צריך להכשיר אף בשפיכה שניה, שהרי הרמב"ם פסק כתנא קמא. והוכיח מזה דלא כהשולחן ערוך שסתם לפסול בפתיחת ברזא שפיכה שניה, וביאר המגן אברהם שאין זה דומה למטה חבית שהכשיר השולחן ערוך, שבמטה חבית עשה מעשה בגוף המים מה שאין כן בברזא, אך בתוספתא של מולייאר חזינן שאף באופן שלא עשה מעשה בגוף המים תנא קמא מכשיר גם שפיכה שניה. [וכתב שיתכן לדחות שהרמב"ם פסק כתנא קמא של המשנה ולא כתנא קמא של התוספתא, ובמטה חבית נחלקו בשפיכה ראשונה ורק בזה פסק הרמב"ם כתנא קמא. אך להלכה נקט הגר"א שלפי הרמב"ם יש להקל בזה].

וכל זה לדעת הרמב"ם והרא"ה, אך לדעת כל הראשונים שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם צריך כח גברא, שפיר יתכן ששובר כלי והמים יצאו מאליהם לא נחשב כח גברא כלל, ונחלקו תנא קמא ורבי יוסי לשיטתם.

אך יש לעיין, מדוע לא נפסול לכולי עלמא שובר כלי מחמת שהנטילה היא מכלי שבור, והנוטל משבר כלי לא עלתה לו נטילה? **ובחתם סופר** [יו"ד קצח] כתב, שהשובר כלי ועל ידי זה יצאו המים הרי זה נחשב שהמים הגיעו מכלי שלם ולא מכלי שבור, ואין הבדל בין מים שיצאו דרך פי הכלי למים שיצאו על ידי ששבר את הכלי.

אך הרא"ה בתירוצו על הרמב"ם הוסיף, שאיירי הכא שהמולייאר מחזיק רביעית מן השבר ולמטה, כלומר, שגם לאחר השבירה נשאר שם כלי על המולייאר, ולכן זה נחשב שהנטילה היא מכלי שלם. והוכיח **החזון איש** [ג ה] ממה שהוצרך לזה הרא"ה שלא כדברי החתם סופר, אלא אם נשבר הכלי לגמרי ולא נשאר שיעור רביעית מהנקב ולמטה, הרי זה נחשב שהנטילה היא מכלי שבור, וכן דייק [ג ד] מהבית יוסף ומהרמ"א שהכשירו דוקא בברזא העשוי לכך, אך אם ניקב את הכלי ועל ידי זה יצאו המים הרי זה נחשב שהמים באו מכלי שבור.

אך צריך עיון מה יועיל מה שהכלי מחזיק רביעית מהנקב ולמטה, הרי המים יוצאים מעל הנקב, ושם ליכא שם כלי, ושוב הנטילה היא מכלי שבור? ותירץ החזון איש [ג ה], שדעת הרא"ה היא כדעת הרשב"א שלא מחלקים את הכלי לשנים, ואם נשאר רביעית מהנקב ולמטה כל הכלי נחשב כלי שלם, ומקבל טומאה, ונוטלים ממנו לידים.

ולדעת שאר הראשונים שנחלקו על הרשב"א, וס"ל שמהנקב ולמעלה אין שם כלי כלל, חוזרת הקושיא איך יוכל ליטול ידים מכלי שנשבר, הרי הוא נוטל מכלי שבור? ותירץ החזון איש, שצריך לומר דאיירי בכלי שעומד לעשות בו נקב שעל ידי זה יצאו המים, כעין ברזא, ולכן זה לא נחשב לשבר כלי.

עוד איתא בתוספתא שם, שאם נטל מהסילון שיש בו כדי קבלת רביעית, לתנא קמא ידיו טהורות ולרבי יוסי ידיו טמאות, ולפי דעת הראשונים שתנא קמא לא מצריך כח גברא כלל אתי שפיר, שהם נחלקו לשיטתם במים שיוצאים מאליהם מכלי, האם צריך כח גברא או לא, [והכא שאני מאריתא דדלאי שפסול לכולי עלמא, כיון שהתם הצינור אינו כלי, ופסק כח הדוולא, אך הכא הסילון מחזיק רביעית והוא נחשב כלי, ולכן מהני נטילה מתוכו]. אך לפי דעת הרמב"ם שתנא קמא מודה שצריך כח נותן קשה, מדוע תנא קמא מכשיר, הרי אין כאן כח נותן כלל?

ותירץ הרא"ה, דאיירי התם בסילון שעוברים בו מים ממעין, ומטביל ידיו בתוכו, ונחלקו תנא קמא ורבי יוסי האם צריך להטביל ידיו בארבעים סאה כטבילת אדם [וכדעת הרא"ש שאף במעין צריך מ"ס לאדם], או דסגי ברביעית כטבילת כלים, וכמו שנחלקו רש"י ורבינו יונה הובא לעיל סימן ג'. והקשה החזון איש [ג ז], מדוע הוצרכו לחלוק בסילון ולא נחלקו בסתם מעין שאין בו מ"ס?

עוד תירץ הרא"ה, דלכולי עלמא בטבילה במעין צריך מ"ס כטבילת אדם, והכא איירי בנוטל ידיו ממים שבסילון, ואף דבעלמא בעינן כלי וכח גברא, בנוטל ידיו משטיפת המעין הרי זה נטילה כשרה אף בלא כלי וכח גברא, אף שאין זה מדין טבילה אלא מדין נטילה. ורבי יוסי נחלק שגם נטילה ממעין צריכה כלי וכח גברא, או שלכל הפחות בעי גם בזה מ"ס, ולא סגי ברביעית.

**ה. ביאור פסקי השולחן ערוך**

הדברים העולים מכל מה שכתבנו, שישנם ג' שיטות ראשונים להלכה, שיטת הרמב"ם והרא"ה שהלכה כתנא קמא, אך גם לתנא קמא צריך לכל הפחות כח נותן, שיטת הרשב"א שהלכה כתנא קמא ואין צריך כח גברא כלל, שיטת שאר הראשונים שהלכה כרבי יוסי שצריך כח גברא ממש. והנה בפסקי השולחן ערוך ישנם כמה קושיות:

בס"ז כתב, צריך שיבואו המים מכח נותן, לפיכך הדולה מים מהיאור בכלי ושופך לצינור, אינו יכול ליתן ידיו לתוך הצינור, לפי שפסק כח השופך ואין כאן כח נותן, אלא אם כן מניח ידיו סמוך למקום השפיכה, דזה נחשב מכח נותן.

ואם הטביל ידיו בצינור אינם טהורות מכח טבילה, מפני שהמים שאובים, אלא אם כן הדלי נקוב והמים מקלחים מהנקב, וכאשר שופך את המים יש חיבור בין המים שבצינור למעין.

ואם שופך את המים חוץ לצינור וממשיך אותם לצינור, הרי המים הוכשרו בהמשכה, ויכול לטבול בהם את הידים.

ובס"ח כתב, אם הכניס ידיו לכלי של מים ושכשך ידיו בהם, אם הכלי מחובר לקרקע לא עלתה לו נטילה, [שהרי בזה מודה הבה"ג דלא מהני, כמו שכתב הרמב"ן], ואם אינו מחובר לקרקע, י"א שעלתה לו נטילה [בה"ג], וי"א שלא עלתה לו נטילה [שאר הראשונים], ובשעת הדחק יכול לסמוך על המתירים, ואם אחר כך נזדמן לו ליטול בדרך נטילה, נוטל שוב בלא ברכה.

וצריך עיון, מדוע בס"ח הביא דעת הבה"ג שיכול לטבול ידיו בכלי וסמך עליו בשעת הדחק, ואילו בס"ז סתם שצריך כח נותן, ולכן הנטילה בצינור פסולה כמבואר בסוגיא דאריתא דדלאי, הרי כבר כתבו הראשונים שהבה"ג אינו מתאים עם הסוגיא שם, אלא הסוגיא כרבי יוסי והבה"ג פסק כתנא קמא, או דכח גברא לאו דוקא אלא דבעי כח מנא, ואיך מזכא השולחן ערוך שטרא לבי תרי? וצריך לומר שהשולחן ערוך יתרץ את הקושיא כהר"ן, שכאשר טובל ידיו בכלי הרי זה נחשב שיש כאן כח כלי, וכל הטעם שצריך כח גברא הוא בכדי שיחשב כח כלי, או שיתרץ כמו שכתב הריטב"א דמה שמשכשך ידיו במים זה נחשב לכח גברא, ולפי זה אין סתירה בין דין הבה"ג לסוגיא שם. וכן תירץ **הביאור הלכה** [ד"ה ואם], ראה להלן.

עוד הקשה **בהגהות רעק"א,** דמדברי השולחן ערוך בס"ח משמע שאריתא דדלאי נחשב לכלי, שהרי כתב שהבה"ג מודה בכלי שחיברו לקרקע שאין טובלים בו, ומשמע אף באופן שחקקו ולבסוף קבעו, [ולכן הוצרך הרמב"ן להוסיף שגם בכלי שחיברו לקרקע גזרו חכמים שלא יטבול בו שמא יטבול בשאובים שבקרקע, שהרי באריתא דדלאי איירי בכלי, וזה שלא כדברי הגר"א שביאר ברמב"ן דאיירי בכלי שקבעו ולבסוף חקקו, וכמו שכתבנו לעיל סוף אות ג].

ואם כן איך כתב השולחן ערוך בס"ז שאם המשיך את המים חוץ לצינור, דתו לא חשיב שאובים מחמת ההמשכה, הרי הוא יכול להטביל ידיו בצינור, הרי אין מטבילים בתוך כלים אף כשאין המים שאובים? [וכתב, שלפי דעת הבה"ג יש ליישב, שיוצא ידי חובה ממ"נ, שאם זה נחשב לכלי הרי יכול לטבול בו ידיו, ואם גזרינן אטו טבילה בקרקע, הא כיון שאין כאן פסול שאובים מחמת ההמשכה באמת יכול לטבול בקרקע. אך לשיטת החולקים על הבה"ג שאינו יכול לטבול ידיו בכלי קשה מה מועיל ההמשכה].

וכן הקשה **הפרי מגדים** [א"א סק"ח] לגבי מה שכתב השולחן ערוך שאם הכלי נקוב מאחוריו הרי זה חיבור למי המעין ומטבילים בו את הידים, והרי אין מטבילים בכלים אף כשיש חיבור למעין?

ותירץ **הביאור הלכה,** דהשולחן ערוך סובר שאריתא דדלאי לא נחשב לכלי כלל, אלא איירי בצינור שקבעו ולבסוף חקקו, ובזה איירי בס"ז, ולכן מהני המשכה, ולכן מהני חיבור למעין, כיון שאינו כלי. ובאמת לפי זה התירוץ על הבה"ג הוא פשוט, דהתם לא איירי בכלי כלל ולכן אינו יכול לטבול את הידים, ואין צריך לחדש גזירה שגם בכלי שחקקו ולבסוף קבעו אינו יכול לטבול בו, אך מאחר והרמב"ן תירץ כן, משום שהוא סובר שאריתא דדלאי נחשב לכלי, והחמיר לדעת הבה"ג בכלי שחיברו לקרקע, שוב אין להקל לדעת הבה"ג נגד הרמב"ן.

עוד יש להקשות, דהכא סתם השולחן ערוך שאין מטביל ידיו בצינור שבקרקע כיון שהמים שאובים, ולהלן סט"ז הביא שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד האם מטבילים את הידים במים שאובים, ומדוע לא הביא גם כאן שנחלקו בזה? ותירץ **המגן אברהם** [ס"ק כח], שהראב"ד מודה בכלי שבקרקע שאין מטבילים בו את הידים, שהרי אין מטבילים בכלים אף בלא חיסרון שאובים. [ויש לעיין, שלכאורה אם נסבור גם כהבה"ג שהכשיר טבילה בכלי, וגם כהראב"ד שהכשיר טבילה בקרקע בשאובים, שוב אין מקום לגזור בכלי שבקרקע אטו שאובים שבקרקע בלא כלי, שהרי גם זה כשר, ושוב קשה מדוע סתם השולחן ערוך לפסול? ואולי לא רצה השולחן ערוך לסמוך על שני השיטות לקולא. ועוד יש לומר, שבאופן שאין במים ארבעים סאה והם שאובים מודה הראב"ד שאין טובלים בהם, כמו שכתבנו לעיל סימן ג, ואם כן שפיר יש מקום לגזור בכלי שבקרקע אפילו יש בו ארבעים סאה אטו כלי שבקרקע שאין בו ארבעים סאה, וצריך עיון].

וכל זה לשיטת המגן אברהם שצינור הוא כלי שחיברו לקרקע, אך לפי מה שכתב הביאור הלכה שצינור אינו כלי כלל, ובזה פסל השולחן ערוך להטביל ידיו בתוכו, שוב קשה מדוע לא הזכיר את הראב"ד שהכשיר? ובאמת **הביאור הלכה** בסט"ז כתב שלא לסמוך על דעת הראב"ד משום שהשולחן ערוך בס"ז סתם כדעת הרמב"ם, ולא תירץ כהמגן אברהם, וזהו לשיטתו, וכמו שביארנו.

בס"ט כתב השולחן ערוך, חבית שיש בה מים, מניחה על ברכיו ונוטל ממנה לידים, ואם היתה מוטה בארץ והמים מקלחים ממנה, או שעומדת והמים יוצאים דרך נקב שבה, ונתן ידיו שם, לא עלתה לו נטילה.

אם היה ברזא בנקב והסירה וקבל המים על ידיו, חשבי שפיר כח גברא, וצריך להחזירה ולהסירה בכל שפיכה ושפיכה.

ובס"י כתב, אם הטה חבית מלאה מים והלך, והחבית שופכת מים כל היום מחמת הטייתו, ונטל ידיו ממנו, עלתה לו נטילה.

ובסי"ב כתב, אם הקוף נוטל לידים יש פוסלים [הראשונים שפסקו כרבי יוסי], ויש מכשירים [הרמב"ם וסייעתו שפסקו כתנא קמא], ונראים דבריהם, והרמ"א כתב דיש להחמיר לכתחילה.

והקשה **המגן אברהם** [ס"ק כא], מדוע לגבי מטה חבית הכשיר השולחן ערוך אפילו בשפיכה שניה, ואילו לגבי פותח ברזא הכשיר רק שפיכה ראשונה, וכן בס"ז הכשיר בשופך מים לצינור רק בקרוב למקום השפיכה? ותירץ, שיש סברא לחלק בזה, שמטה חבית כיון שעשה מעשה בגוף החבית שעל ידי זה יצאו המים, הרי זה נחשב לכח גברא על כל המים היוצאים, אך מסיר ברזא לא עשה מעשה שיצאו המים, אלא הסיר את המניעה, ולכן רק כח ראשון נחשב כח גברא, וכן שופך מים לצינור, כיון שכבר פסק כח השופך אין זה נחשב כח גברא. וכעין זה כתב הט"ז [ס"ק יג], שבמטה חבית עשה מעשה בכל המים מיד בשעת ההטיה, ולכן כל המים נחשבים לכח גברא, אך מסיר ברזא המעשה שעשה הוא רק במים הסמוכים לברזא, ולכן שפיכה שניה אינה נחשבת לכח גברא.

אך עדיין יש לעיין, שהרי תנא קמא ורבי יוסי נחלקו בזה במשנה, ומדוע לגבי קוף הביא השולחן ערוך את מחלוקת הפוסקים האם לפסוק כתנא קמא או כרבי יוסי, ואילו לגבי מטה חבית סתם להכשיר? ותירץ **המגן אברהם** [ס"ק כג], שהשולחן ערוך סמך על הרא"ש שגרס במשנה חבית מוטה על צדה, ולדידיה במטה חבית לכולי עלמא כשר, כיון שזה נחשב שהמים יוצאים בכח ראשון, משום שהטיית החבית נחשבת כמעשה בכל המים שבחבית, וכיון שלדעת הרמב"ם הלכה כתנא קמא שמכשיר, ולדעת הרא"ש בכהאי גוונא לכולי עלמא כשר, סתם השולחן ערוך להכשיר, [ולרוב שיטות הראשונים שפסקו כרבי יוסי ולא גרסו חבית מוטה צריך לפסול במטה חבית]. אך **בביאור הגר"א** נחלק על המגן אברהם, וכתב שהרא"ש לא נחלק כלל על שאר הראשונים, והובא לעיל, וראה **בב"ח ובט"ז** [ס"ק טז] שתירצו באופנים אחרים.

ועוד נחלק בביאור הגר"א שם, שאין חילוק בין מטה חבית לברזא, ולדעת הרמב"ם שמתיר ליטול ממטה חבית אפילו בכח שני, הוא הדין מותר ליטול מברזא אפילו בכח שני, לפי שגם זה נחשב כח נותן. ודלא כהשולחן ערוך שפסל בברזא בכח שני והכשיר במטה חבית.

עוד הקשו **בהגהות רעק"א ובפרי מגדים,** מדוע כאן סתם השולחן ערוך לפסול ליטול ידים מחבית המוטה מאליה, ואילו לעיל ס"ח הביא את דעת הבה"ג שהכשיר לטבול ידיו בכלי משום שאין צריך כח נותן כלל? ותירץ בביאור הלכה [ד"ה ואם], שהשולחן ערוך סמך על תירוצי הר"ן והריטב"א שגם לדעת הבה"ג בעינן כח גברא וחבית מוטה מאליה פסול, והכשיר טבילה בכלי משום שמתקיים בזה כח גברא. [ואף שלדעת הרשב"א אין צריך כלל כח גברא, מכל מקום לא הביא השולחן ערוך שיטה זו להלכה].

והנה לגבי מניח חבית בין ברכיו הוסיף **המגן אברהם** [ס"ק טז], שצריך לנענע את ברכיו בכל שפיכה ושפיכה, וביאר **בדגול מרבבה,** שדבריו הם רק אליבא דרבי יוסי שפוסל במטה חבית, ומכל מקום מכשיר במניח חבית בין ברכיו, ולכאורה קשה מאי שנא, ומדוע מודה בזה רבי יוסי שכשר? ולזה כתב המגן אברהם וכן כתב הרשב"א דאיירי במנענע בכל שפיכה ושפיכה, ואם כן יצאו המים בכח ראשון, ולפי הפוסקים כרבי יוסי, [והרי הרמ"א כתב שיש להחמיר לכתחילה כרבי יוסי], צריך לנענע בכל שפיכה.

אך **החזון איש** [ג ו] הקשה, מה יועיל הניענוע, הרי אם מניח חבית בין ברכיו דומה למטה חבית ואין כאן כח גברא, גם לאחר הניענוע אין כאן כח גברא? ואם נאמר שעל ידי הניענוע ממהרים המים לצאת, וזה נחשב ככח ראשון, אם כן קשה, מדוע חילקה המשנה בין מטה חבית למניח חבית בין ברכיו, הרי החילוק הוא בין שפיכה ראשונה שכשר בתרוויהו לשפיכה שניה שפסול בתרוויהו?

ולכן כתב שגם בלא ניענוע לא חסר בכח גברא, ואינו דומה למטה חבית, לפי שהוא מחזיק בברכיו את החבית שלא תחזור למקומה, ויש כאן כח גברא כל הזמן, ולכן מודה בה רבי יוסי שכשר.

לגבי נטילת קוף שהביא השולחן ערוך מחלוקת הפוסקים האם פוסקים כתנא קמא או כרבי יוסי, הקשה המגן אברהם [ס"ק כד], מדוע לגבי שחיטה פסק השולחן ערוך [יו"ד ס"ס ב] ששחיטת קוף פסולה, משום דבעינן כח גברא, ולא הביא מחלוקת בזה? ותירץ, דכיון שיש בזה מחלוקת, הרי שלגבי שחיטה ספק דאוריתא לחומרא, ולכן סתם לפסול, אך לגבי נטילת ידים דרבנן כתב להכשיר.

והקשה **בהגהות רעק"א,** שלכאורה יש נפק"מ לגבי שחיטה להכשיר את השחיטה לחומרא, כגון שאם שחט קוף את האם, אסור מספק לשחוט את הבן באותו היום, שמא זה נחשב לשחיטה המתרת, ואם כן מדוע לא הביא השולחן ערוך שם את המחלוקת? ולכן תירץ, שבשחיטה לכולי עלמא שחיטת קוף פסולה, משום שאינו בר זביחה. **והפרי מגדים** תירץ, שלגבי שחיטה לכולי עלמא בעינן כח גברא, ורק לגבי נטילת ידים הם נחלקו האם בעינן כח גברא או כח נותן.

כתב **בהגהות אשרי** [פ"ב דברכות], הכל כשרים ליתן לידים, אפילו חרש שוטה וקטן כבר שית כבר שבע, ודייק **הבית יוסף,** דקטן פחות מבן שש אינו נוטל לידים, משום דבעינן כונת נותן, וחשו"ק יש להם כונת נותן, אך קטן פחות מבן שש אין לו כונה כלל, והוי כקוף בעלמא, וכן הביא הרמ"א.

**ובהגהות רעק"א** [יו"ד ס"א סעיף ה] כתב גם לגבי שחיטה, שאמנם קטן שחיטתו כשרה, אך פחות מבן שש הוי כקוף שמבואר שם ס"ס ב ששחיטתו פסולה, וכמו שכתב בהגהות אשרי שנטילת קטן פחות מבן שש נחשבת כנטילת קוף, ותמה מדוע השמיטו זאת הפוסקים? [ואף שהרעק"א עצמו כתב שהפסול של קוף הוא משום שאינו בר זביחה, וטעם זה לא שייך בקטן פחות מבן שש, מכל מקום הרי ודאי שגם דברי המגן אברהם נכונים, שיש בשחיטה גם את הפסול של קוף שישנו בנטילת ידים, ואף שבנטילת ידים נחלקו בזה הפוסקים, מכל מקום ספק דאוריתא לחומרא].

ומבואר בדברי הרעק"א, שהחיסרון של קטן פחות מבן שש הוא משום שאינו נחשב לכח גברא, ולכן רצה לפסול גם לשחיטה, וכן כתב **הב"ח** בשם **המרדכי,** אך בדברי הבית יוסף מבואר שהחיסרון הוא משום דבעינן כונה, וכמו שהובא לעיל, וכן נקט **בביאור הגר"א,** והיינו דבקוף ישנם שני חסרונות, גם שאינו כח גברא, וגם שאין בו כונה, ולגבי כח גברא לא מסתבר לחלק בין קטן פחות מבן שש לקטן בן שש, ורק לגבי כונה מסתבר לחלק, וכמו שכתב הגר"א, שהפעוטות אין להם קנין כלל. ולדבריהם דין זה לא שייך כלל לגבי שחיטה, שהרי בשחיטה קיי"ל דאין צריך כונה, והפסול של קוף הוא רק מצד כח גברא, ושפיר לא הביאו הפוסקים דין זה לגבי שחיטה.

ובביאור הגר"א הקשה על דברי הגהות אשרי, מאי שנא מחרש שאין לו קנין כלל, ומכל מקום יש לו כונה לגבי נטילת ידים? ועוד, דכל מה דבעינן כונת נותן זה רק לדעת רבי יוסי, אך להלכה קיי"ל כדעת חכמים שסגי בכונת נוטל, ואם כן גם קטן פחות מבן שש יוכל ליטול? [וכן הקשה **הפרי מגדים,** ובאמת איכא נפק"מ באופן שהנוטל לא התכוין, שבזה צריך כונת נותן וקטן פחות מבן שש לא מהני, אך בדברי הגהות אשרי משמע שבכל אופן לא מהני קטן פחות מבן שש, וראה עוד בשער הציון ס"ק סז שנסתפק באופן שלא התכוין הנוטל דבעי כונת נותן האם כונת חשו"ק מהני, ואם נאמר דלא מהני אין בזה נפק"מ, שעל כרחיך הגהות אשרי איירי באופן שהתכוין הנוטל]. ולדברי הרעק"א שהחיסרון של קטן פחות מבן שש הוא משום כח גברא לא קשה כלל קושיות אלו, ורק לפירוש הגר"א שהחיסרון הוא משום כונה קשה.

**סימן ה**

**כונה לנטילת ידים**

**תוספתא פ"א ה"ז:** הנוטל לידים, הנוטל מתכוין והנותן אין מתכוין, הנותן מתכוין והנוטל אין מתכוין, ידיו טהורות, רבי יוסי אומר ידיו טמאות, [כן גירסת הר"ש]. כלומר, לרבי יוסי בעינן כונת שניהם ולתנא קמא סגי בכונת אחד מהם.

**א. מחלוקת הראשונים האם צריך כונה בנט"י**

לגבי טבילת כל גופו קיי"ל במסכת חולין [לא], שאם טובל במקוה לצורך אכילה או נגיעה בתרומה צריך כונה, אך סגי בכונת טובל לחוד או בכונת מטביל לחוד, ואם טובל לצורך חולין נחלקו רב ורבי יוחנן האם צריך כונה או לא. ולהלכה נחלקו הפוסקים איך לפסוק, דעת הרשב"א והרוקח לפסוק כרבי יוחנן שצריך כונה, ודעת הרמב"ם ושאר הפוסקים לפסוק כרב שאין צריך כונה, וכן נחלקו השולחן ערוך והרמ"א יו"ד ס"ס קצח, האם נדה שטובלת בכדי להטהר לבעלה צריכה כונה או לא.

ולגבי נטילת ידים דייק **הרשב"א** בתורת הבית [ב"ו ש"ד] מהתוספתא, שלכולי עלמא צריך כונה, ותנא קמא ורבי יוסי נחלקו האם צריך כונת שניהם או דסגי בכונת אחד מהם, אך בלא כונה כלל לכולי עלמא לא מהני. ואף לשיטת רב שחולין אין צריך כונה, שאני נטילת ידים שתיקנוה משום סרך תרומה, וכשם שתרומה צריכה כונה כך נטילת ידים לאכילת פת צריך כונה. [ומסתבר לומר שאף טבילת ידים צריכה כונה, ולא שייך לומר קל וחומר, השתא כל גופו טובל לחולין בלא כונה ידיו מבעיא, דהא לצורך תרומה אינו טובל כל גופו בלא כונה, וטבילת ידים לאכילה צריך לדמות לטבילת כל גופו לצורך תרומה].

אך **הרא"ה** בבדק הבית שם נחלק על הרשב"א, וכתב שנטילת ידים אינה צריכה כונה כלל, שהרי חולין אין צריך כונה. והא דמשמע בתוספתא שצריך כונת אחד מהם לכולי עלמא, התם איירי בנוטל לתרומה, ותרומה צריכה כונה, אך הנוטל לצורך אכילת פת חולין אינו צריך כונה כלל. [וכל זה לשיטת הפוסקים כרב שחולין אין צריך כונה, אך להפוסקים כרבי יוחנן שגם חולין צריך כונה, כל שכן שנטילת ידים צריך כונה].

**הבית יוסף** לא הביא את שיטת הרא"ה, אך כתב, שמסתימת הפוסקים כולם משמע שאין צריך כונה, ומה שנקטה התוספתא הנותן מתכוין וכו' הוא הדין כששניהם אינם מתכונים, אלא נקטה כן לרבותא דרבי יוסי, שאפילו באופן שאחד מהם מתכוין לא מהני. והטעם שהרשב"א והרא"ה לא תירצו כן, משום שעדיף היה לנקוט רבותא דתנא קמא שמכשיר אף כשלא נתכונו כלל, שהרי הלכה כתנא קמא, ועוד, דכח דהתירא עדיף, ולכן דייקו שגם תנא קמא מצריך לכל הפחות כונת אחד מהם.

והנה הגירסא שלפנינו בתוספתא היא, "הנוטל לידים, הנוטל מתכוין והנותן מתכוין, הנותן מתכוין והנוטל אין מתכוין ידיו טהורות, ורבי יוסי אומר ידיו טמאות", וביאר הגר"א שם, שלכתחילה לכולי עלמא בעינן כונת שניהם. [ולגירסא זו קצת משמע דלא כהבית יוסף, אלא הם נחלקו דוקא באופן שאחד מהם נתכוין, שאם תנא קמא מכשיר בכל אופן, לא מסתבר לומר שלכתחילה צריך כונת שניהם, ובדיעבד אין צריך אפילו כונת אחד מהם].

ויש לעיין מאי טעמא דרבי יוסי שמצריך כונת שניהם, הרי אפילו בתרומה סגי בכונת אחד מהם, כדאיתא בחולין [לא ב], שהחרשת והשוטה יכולה לטבול על ידי פיקחת, ומהני כונת המטביל לחוד אף לתרומה? ותירץ **החזון איש** [ג ז], דבטבילה אין צריך שתתייחס הטבילה למטביל אלא לטובל, ולכן אין צריך את כונת שניהם, אך בנטילת ידים רבי יוסי לטעמיה שמצריך כח גברא, ולדידיה גם הנותן משתתף בנטילה, ולכן צריך כונת שניהם. אך צריך ביאור, דלכאורה סברא זו אומרת רק שלא תועיל כונת הנוטל לחוד, דבלא כונת נותן לא חשיב כח גברא, אך עדיין אין טעם מדוע לא סגי בכונת נותן לחוד? ועוד יש לעיין, שלדברי החזון איש הטעם שצריך כונת שניהם אינו מדין כונה דעלמא, אלא בכדי לייחס את הנטילה לנותן, ואם כן מדוע כתב הרא"ה שהתוספתא איירי רק בתרומה אך לחולין אין צריך כונה כלל, הרי לגבי כח גברא אין חילוק בין תרומה לחולין? [ואולי הרא"ה כתב כן רק משום תנא קמא, אך לרבי יוסי באמת גם בחולין צריך כונת שניהם, וצ"ע].

במסכת חגיגה [יט א] מוכיחה הגמרא שחולין אין צריך כונה ממשנה במסכת מכשירין, שאם נפלו פירות לאמת המים ופשט מי שידיו טמאות ונטלן, ידיו טהורות, אף שלא נתכוין לכך, ומוכח שחולין אין צריך כונה. והקשה מכאן הרשב"א על שיטתו שנטילת ידים צריכה כונה, ובמשנה במכשירין איירי בטבילת ידים? ותירץ, דהתם לא איירי בטבילת ידים לצורך אכילת פת, אלא לצורך טומאה וטהרה, ואף שחולין אינם מקבלים טומאה מידים טמאות, משכח"ל בחולין שנעשו על טהרת תרומה, שהם מקבלים טומאה מידים, או בידים תחילות כמו ששנינו לקמן ריש פ"ג, אך לאכילת פת חולין צריך כונה.

אך **בבית יוסף** [ס"ס קנט] הקשה עליו מהגמרא שם, דמקשינן מדתניא הנוטל ידיו צריך כונה להא דתניא דאין צריך כונה, ומשני רב נחמן, לא קשיא, כאן לחולין כאן לתרומה, [לפנינו איתא כאן לחולין כאן למעשר], ומבואר דנטילת ידים לחולין אין צריך כונה? וכתב לאחר מכן לדחות, דאיירי באופן שנטל או טבל ידיו על ידי אחר, ואחד מהם נתכוין, אך אם לא נתכוונו שניהם לא מהני אף לחולין. וצריך עיון, דאם כן מאי שנא תרומה מחולין, הרי גם בתרומה מהני כונת אחד מהם, [ואי בברייתא של תרומה לא איירי בנטל על ידי אחר, אם כן לישני כאן בנוטל על ידי אחר כאן בנוטל בעצמו, שהרי אין חילוק בין תרומה לחולין]?

**ובמגן אברהם** [קנט ס"ק כה] כתב לתרץ, דמה שתירץ הרשב"א על המשנה במכשירין דאיירי לנגיעה דחולין ולא לאכילה, אפשר לתרץ גם בדברי רב נחמן, דלא איירי לאכילה. אך **בביאור הגר"א** [קנח סס"ק יח] כתב להקשות כהבית יוסף, והוסיף דעל כרחיך איירי לאכילה, דהא מסיק שם לעיל מיניה דלנגיעה דחולין אין צריך נטילה, ולא מוקי בידים תחילות, עיי"ש. וראה עוד בחזון איש [ב ג].

ובעיקר המחלוקת האם צריך כונה כתב **החזון איש** [ב ה], שהרא"ה התיר אפילו באופן שלא נתכוין השופך כלל לשפוך על ידיו, כגון שאדם שפך מים מכלי ובא אדם והכניס ידיו, עלתה לו נטילה, כיון שנטל ממים שבאו מכח גברא, והרשב"א אסר אפילו באופן שנתכוין הנותן לשפוך על ידיו לנקיות כגון לצורך תורה ותפילה, משום דבעינן כונה לנטילה המכשרת לאכילה. אך כתב, שאם נטל ידיו בשביל לטהרם לצורך טומאה וטהרה, מהני נמי לצורך אכילת פת, [אך מהתוספות במסכת פסחים מבואר דלא מהני, ויבואר בע"ה להלן].

**ב. דין הסח הדעת**

הקשה **החזון איש** [ב ה], איך יתכן להתיר נטילת ידים בלא כונה להכשירו באכילה, הרי הסח הדעת פוסל בנטילת ידים, שאם נטל ידיו והסיח דעתו צריך ליטול שנית, ואם כן, מאחר ולא היה דעתו לאכול, שוב אין כאן שמירת ידיו בנקיות לצורך אכילה, ואיכא הסח הדעת?

ותירץ, דיתכן אופן שנטל ידיו שלא לצורך אכילה, ואין כאן כונה, אך שמר ידיו בנקיות, ואין כאן הסח הדעת, כגון שנטל ידיו לצורך תורה ותפילה, שהם צריכים ידים נקיות, ושמר את ידיו בנקיות ולא הסיח דעתו, אך כונה ליכא כיון שלא התכוין לנטילה המכשרת לאכילה. [החזון איש (סק"ז) הוכיח מהגמרא במסכת פסחים, שגם לדעת הרא"ה צריך שלא יסיח דעתו מאכילה, ולא סגי במה שאינו מסיח דעתו מתורה ותפילה, ואם כן חוזרת הקושיא דאיכא הסח הדעת? אך לפי מה שכתב (בס"ק טז), שלדעת הרא"ה דוקא בזמן מרובה צריך שמירה לצורך אכילה, ולדעת הרשב"א זה אפילו בזמן מועט, ניחא, שבאופן שנטל לצורך תורה ותפילה ושמר ידיו בנקיות לצורך כן, ולא עבר זמן מרובה, להרשב"א באמת לא מהני משתי סיבות, חדא, דלא היה כונה בשעת הנטילה, ועוד, שלא שמר על דעת אכילה, ואיכא הסח הדעת, אך להרא"ה שאין צריך כונה, וגם מהני שמירת ידיו לצורך תורה ותפילה לזמן מועט, אין צריך שוב ליטול ידיו].

עוד תירץ החזון איש, דבמסכת חגיגה [יח ב] שנינו שרבנן עשו מעלה בטבילה, שצריך להחזיק את הטבילה לצורך שימוש מסויים, כגון שיטבול לצורך אכילת תרומה, או לצורך קדשים או חטאת, ומבואר בגמרא, שאם טבל ולא הוחזק כלל, הרי הוא יכול להחזיק את עצמו למה שירצה כל זמן שגופו לח, כמו שכתבו התוספות שם, ואין צריך שיוחזק בשעת הטבילה עצמה. וכתב החזון איש, שכל זה לגבי המעלה דרבנן שבעינן החזקה לדבר מסויים, אך לגבי עיקר הכונה בטבילה, דקיי"ל שתרומה צריך כונה ולחולין נחלקו רב ורבי יוחנן, בזה לא מהני אלא אם כיון בשעת טבילה עצמה, ואם לא כיון כלל בשעת הטבילה, אף שהחזיק עצמו בעוד שגופו לח אינו מועיל. ורק אם טבל בסתמא ולא לשם שימוש מסויים, [כגון שערבה עליו הטהרה], שיש כאן כונה לטהרה ואין כאן הוחזק, הרי הוא יכול להחזיק עצמו כל זמן שגופו לח.

ולגבי דין הסח הדעת נסתפק החזון איש, [דין הסח הדעת הוא להשמר מטומאה מכאן ולהבא, ודין הוחזק הוא שהטבילה על הטומאה הקודמת היא לצורך שימוש מסויים], האם צריך שלא יסיח דעתו מטומאה שמכאן ולהבא מיד משעת הטבילה, או שמא, גם בזה מהני כל זמן שידיו לחות, שמעתה הוא שומר את גופו בנקיות, ואין צריך לשמור מיד בשעת הטבילה. והוכיח שאין צריך לשמור מיד מהגמרא שם, דמייתינן מהמשנה במסכת מכשירין, שאם נפלו לו פירות לאמת המים, ופשט מי שידיו טמאות ונטלן, ידיו טהרות, ומוכיחה הגמרא שחולין אין צריך כונה, ולכאורה שם הרי יש הסח הדעת, שהרי לא נתכוין לכלום, וידים נפסלות בהסח הדעת? אלא מוכח שמועיל לשמור את ידיו בנקיות מזמן שידיו לחות, ואין צריך מיד בשעת הטבילה, ובאופן זה איירי במשנה שם.

וכן בכל נטילה בלא כונה שהכשיר הרא"ה, איירי באופן שלאחר הנטילה, בעוד שידיו לחות, חשב על ידיו לאכילה, ושומר עליהם לשם כך, ולפיכך ליכא הסח הדעת. [אך הסברא בזה צריכה ביאור, מדוע יועיל הסח הדעת מזמן שידיו לחות, הרי כבר הסיח דעתו משעת הנטילה עד עכשיו?].

ועוד תירץ, דאפילו אם נאמר שלא סגי בחישב עליהם בעוד שהם לחות, אלא צריך שלא יסיח דעתו משעת הנטילה, עדיין יש לומר דהרא"ה הכשיר באופן שכאשר יצאו המים מהכלי לא חשב עליהם לצורך אכילה, ורק כאשר הגיעו לידיו חשב עליהם, דהסח הדעת ודאי צריך רק משעת הנטילה, אך בדין כונה, צידד החזון איש לומר, שצריך כונה משעת יציאת המים מהכלי, ולהרשב"א לא יצא ידי חובתו עד שיכוין משעת יציאת המים מהכלי.

**ג. נטל לצורך דבר שטיבולו במשקה ורוצה לאכול פת, האם צריך ליטול שנית**

במסכת פסחים קטו א נחלקו רש"י ותוספות מדוע צריך ליטול ידים על אכילת דבר שטיבולו במשקה, רש"י כתב שכיון שסתם ידים מטמאות משקין והמשקין מטמאים את האוכל, דינו כפת, שטעונה נטילה מחמת תקנה דרבנן של סרך תרומה. אך התוספות כתבו שצריך ליטול רק בכדי שלא יטמא את המאכל, אך התקנה של סרך תרומה היא רק בפת בלבד. כלומר, שלפי רש"י הוי כדין נטילת ידים לגבי פת, שמצוה ליטול ולברך, ואינו יוצא ידי חובתו במפה, ואף בזמן שלא נוהג טומאה וטהרה צריך ליטול ידיו, ואם אכל בלא נטילה עבר על תקנת חכמים. אך לדעת התוספות אין בזה מצוה כלל, אלא שאם אכל בלא נטילת ידים טימא את המאכל, ויכול להניח על ידיו מפה ולאכול, ובזמן שאינו נוהג טומאה וטהרה אין חיוב כלל ליטול את ידיו. ובשולחן ערוך [קנח ס"ד] הכריע ליטול בלא ברכה.

והוכיחו התוספות כשיטתם מהגמרא במסכת ברכות [מג א], דאיתא התם לגבי סדר הסבה, קודם שתיית היין כל אחד נוטל ידו אחת, ולאחר מכן כאשר מסבים לאכילת פת, כל אחד נוטל שוב שתי ידיו, אף שכבר נטל ידו אחת. והבינו התוספות שהנטילה ליין היא משום דבר שטיבולו במשקה, ומכל מקום כאשר בא לאכול פת צריך ליטול שוב, ולא עלתה לו נטילה ראשונה. ואם נאמר כרש"י שבדבר שטיבולו במשקה חייב ליטול ידיו כמו שחייב באכילת פת, מדוע צריך ליטול שוב שתי ידיו, הרי כבר נטל יד אחת, ונתכוין בה לצורך נטילה המכשרת לאכילה? אלא מוכח שדבר שטיבולו במשקה אינו צריך נטילה אלא בשביל שלא יטמא, וכיון שלא נטל ידו לשם נטילה המכשרת לאכילה הרי לא נתכוין בנטילה, ולא יצא ידי חובתו לאכילת פת.

ולדבריהם מוכח מהגמרא בברכות כדעת הרשב"א, שנטילת ידים צריכה כונה, שאם לא כן הרי גם אם נטל לשם טהרה ולא לשם חיוב אינו צריך ליטול שוב את שתי ידיו.

אך בגמרא שם איתא לגבי ליל הסדר, שאף שנוטל בתחילה את ידיו לצורך טיבול ראשון, מכל מקום חוזר ונוטלם כשאוכל את המצה, ומקשינן הא כבר נטל את ידיו, ומשנינן, כיון דבעי למימר אגדתא והלילא דלמא אסוחי אסחא לדעתיה ונגע. והקשו התוספות שם, למה הוצרכה הגמרא לתרץ משום הסח הדעת, הרי הנטילה הראשונה לא היתה לשם חובה כלל, [וכשיטתם שאין חיוב ליטול לצורך דבר שטיבולו במשקה], ואיך יצא ידי חובתו לאכילת פת? ותירצו, דס"ד דכיון שחולין לא בעי כונה, יוצא ידי חובתו אף שנטל שלא לשם חובה. ולכאורה דבריהם סותרים אלו לאלו, שהרי מהסוגיא בברכות הוכיחו התוספות שבלא כונה לא יצא ידי חובתו?

ותירץ בביאור הגר"א, שלפי דעת התוספות צריך לומר שהסוגיות חולקות במחלוקת של רב ורבי יוחנן האם חולין צריך כונה או לא, שהסוגיא בברכות שלאחר שנטל על היין צריך ליטול שוב סוברת שחולין צריך כונה, והסוגיא בפסחים שהוצרכה לתרץ משום הסח הדעת סוברת שחולין אין צריך כונה. ולפי זה מוכח כשיטת הרא"ה, שלפי מ"ד שחולין אין צריך כונה, גם לאכילת פת אין צריך כונה.

אך בעיקר דברי התוספות יש חידוש גדול, שהרי אפילו לשיטת התוספות שאין חיוב ליטול ידיו בדבר שטיבולו במשקה, מכל מקום הרי הוא נוטל ידיו לצורך טהרה, ומדוע זה לא נחשב שהתכוין? ומבואר בדברי התוספות שצריך כונה לחיוב נטילה המכשרת לאכילה, ולא סגי בכונה לשם טהרה. ולולי דבריהם היה מקום לומר כמו שכתב החזון איש [ב טו], דנטילה לשם טהרה נמי מהני, ולכן הוצרכה הגמרא בפסחים לתרץ שצריך ליטול שוב משום הסח הדעת, והא דאמרינן בברכות שצריך ליטול שוב אף שכבר נטל ידיו קודם שתיית היין, התם יש לומר כמו שכתבו התוספות בברכות שם, שהנטילה בידו אחת היא משום כבוד הברכה, ולא משום טהרה, שהרי שותה את היין בכוס, ואין צריך לזה נטילה גמורה ככל דיני נטילה, ולכן לא מהני לצורך אכילת פת. ואף לדעת הרא"ה שאין צריך כונה הני מילי כשנטל כהלכתו ומשמר את ידיו שלא יסיח דעתו, אך בנטילה לצורך כבוד ברכה אינו נוטל כהלכתו, ואינו משמר את ידיו בנקיות.

השולחן ערוך [קנט יג] פסק שלכתחילה צריך הנוטל לכוין לנטילה המכשרת לאכילה, כלומר, שהחמיר לכתחילה כדעת הרשב"א, אך לגבי נטל לדבר שטיבולו במשקה [קנח ז] פסק שאם נטל לצורך דבר שטיבולו במשקה יש מי שנראה מדבריו שלא עלתה לו נטילה, והרמ"א שם כתב שאם לא הסיח דעתו יטול שנית בלא ברכה, דשמא אינו חייב ליטול שוב, אך מהשולחן ערוך משמע שצריך לברך על נטילה שניה, כיון שלא עלתה לו נטילה כלל. והקשה המגן אברהם [קנט ס"ק כה], שדברי השולחן ערוך סותרים אהדדי, שהרי כל מה שהצריך כונה זה רק לכתחילה, ומדוע סתם שיש מי שנראה מדבריו שלא עלתה לו נטילה? ולכן כתב לפסוק כהרשב"א לגמרי, ואם לא כוין לנטילה לא יצא כלל, ויחזור ויטול בברכה. וראה בט"ז [קנח ס"ק יא] שזהו הטעם שהרמ"א החמיר שלא יברך שוב, שהרי רק לכתחילה צריך לכוין.

ובפרי מגדים על המגן אברהם שם תירץ, שהיכא שנתכוין לדבר אחר גרע, ובזה לא יצא ידי חובתו אף בדיעבד, ורק במקום שלא נתכוין כלל יכול לסמוך על זה בדיעבד לאכילת פת, וצ"ע מה הסברא בזה.

אך בביאור הגר"א הקשה על דברי השולחן ערוך, שהרי פסק להחמיר כדעת רש"י שדבר שטיבולו במשקה צריך נטילה, ולדידיה אם נטל לדבר שטיבולו במשקה חשיב שיש כאן כונה לנטילה המכשרת לאכילה, ואף שצריך ליטול שוב כדי לצאת ידי חובתו מכל מקום היאך יברך, הרי לדעת רש"י אין צריך ליטול שוב? [והטעם שהרמ"א החמיר לברך אין זה משום שחשש לדעת רש"י שדבר שטיבולו במשקה צריך נטילה, שהרי הרמ"א החמיר אף באופן שלא נתכוין לאכילה כלל, ועל כרחיך שהחמיר שלא לברך משום שיטת הרא"ה שאין צריך כונה כלל, וכן כתבו המגן אברהם והט"ז].

**ד. ראיה לרשב"א מהנוטל שחרית ומתנה**

בחולין [קו ב] אמר רב, נוטל אדם את שתי ידיו שחרית, ומתנה עליהן כל היום כולו, ופירש רש"י, ומתנה לאכילה, ובלבד שיזהר מלטנפם ומלטמאם. והוכיח מכאן הרשב"א כשיטתו שצריך כונה לנטילה המכשרת לאכילה, שהרי מאחר ונטל ידיו שחרית ולא הסיח דעתו למה צריך גם להתנות עליהם!? אלא התנאי הוא שאין נטילתו סתם אלא לצורך אכילה.

ודחה הרא"ה, שלזמן מרובה חיישינן להסח הדעת, ולא סמכינן על זהירותו, ולזה מועיל התנאי שיזהר בזה יותר שלא יסיח דעתו.

וכן מבואר בגמרא בפסחים הנ"ל, דמשני, כיון דבעי למימר הלל ואגדה חיישינן שהסיח דעתו. והנה התם הרי הוא נטל לצורך אכילה, והוא שומר ידיו בנקיות לתורה ותפילה, שהרי אומר בנתיים הלל ואגדה, ומכל מקום לזמן מרובה חשיב הסח הדעת, דלזמן מרובה בעי שמירה לצורך אכילה אף לדעת הרא"ה, וכן כתב החזון איש [סק"ז וס"ק טז]. ולדברי החזון איש לעיל אות ב דלדין הסח הדעת מהני נמי בעוד שידיו לחות, גם כאן אין צריך שיתנה בשעת נטילה עצמה, אלא אף בעוד שידיו לחות. וברשב"א במשמרת הבית כתב, שאין לחלק בין זמן מרובה לזמן מועט, ובכל אופן צריך כונה ושמירה לצורך אכילה.

העולה מדברי החזון איש, דהרשב"א והרא"ה נחלקו בתרתי, חדא, האם צריך כונה בשעת הנטילה שהוא נוטל להכשר אכילה, ועוד הם נחלקו, האם צריך לשמור ידיו בנקיות לצורך אכילה [ולא סגי בשומר ידיו לצורך תורה ותפילה] אף בזמן מועט, או שמא רק בזמן מרובה.

**סימן ו**

**הפסק והסח הדעת בין הנטילה לאכילה**

חולין קו ב, אמר רב, נוטל אדם את שתי ידיו שחרית, ומתנה עליהם כל היום כולו, ופירש רש"י, ומתנה עליהם לאכילה, ובלבד שיזהר מלטנפם ומלטמאם. ומבואר שאין צריך ליטול ידיו סמוך לאכילה, אלא שיזהר שישמור את ידיו מטינוף וטומאה משעת הנטילה עד האכילה.

**א. האם מותר להפסיק בין נטילה לאכילה**

והקשו הראשונים, דבמסכת ברכות [נב ב] אמרינן, דלבית הלל מוזגים את הכוס ואחר כך נוטלים לידים משום ש"תיכף לנטילת ידים סעודה", ומבואר שאסור להפסיק בין נטילה לאכילה? וכן הקשו ממסכת פסחים [קו ב], שנחלקו רב ברונא ורב יצחק בר שמואל בדעת רב האם קידוש נחשב להפסק בין נטילה לאכילה או לא, ומבואר שאסור להפסיק ביניהם? ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים:

א. התוספות בפסחים ובחולין [בתירוצם השני] תירצו, שרב התיר לעשות כן רק בדיעבד, כשאין לו מים אחרים, אך לכתחילה בעינן שלא יהא הפסק בין הנטילה לאכילה. והוכיחו כן, דבגמרא התם קאמר רבי אבינא לבני פקתא דערבות, אתון דלא שכיחי לכו מיא משו ידייכו מצפרא ואתנו עלייהו לכולי יומא, ואמרינן שם, איכא דאמרי בשעת הדחק אין שלא בשעת הדחק לא, ופליגא אדרב שהתיר גם שלא בשעת הדחק, ואיכא דאמרי אפילו שלא בשעת הדחק נמי התיר והיינו דרב, והנה אף לפי הצד שהתיר גם שלא בשעת הדחק מכל מקום קאמר כגון אתון דלא שכיחי לכו מיא, ועל זה אמרינן והיינו דרב, ומבואר דאף רב התיר רק באופן שלא שכיחי מיא.

ולהלכה מצינו ארבעה שיטות בפוסקים האם מותר לסמוך על תנאי דשחרית רק בשעת הדחק:

ר"ח, סה"מ, רבינו פרץ, הגהות מיימוניות ומרדכי החמירו שרק בשעת הדחק מותר, לפי שהם פסקו כרב אבינא וכלישנא קמא, ודלא כרב. וכתבו, שהולכי דרכים כשעת הדחק דמי.

הרא"ש, הרמב"ם, הרשב"א ורבינו יונה הקילו להתיר אף שלא בשעת הדחק, וכרב.

השולחן ערוך [קסד ס"א] פסק להקל, אך כתב, שאם מים מצויים לפניו טוב שיחזור ויטול ידיו ולא יברך. וביארו המגן אברהם והט"ז, שמספק"ל להשולחן ערוך שמא הלכה כתירוץ שני בתוספות שאף לפי רב מותר דוקא כשאין מים מצויים לפניו. [אך הפרי מגדים נקט, שהשולחן ערוך הוסיף כן לחומרא בעלמא].

ובהגהת סמ"ק ובמהרש"ל החמירו בזה טובא, שכל ההיתר להתנות שחרית הוא רק באופן שאין מים לפניו ברחוק ארבעה מילים ומאחוריו מיל.

ב. התוספות בחולין [בתירוצם הראשון] תירצו, שדוקא כשמתנה שחרית אין חיסרון של הפסק, ובמסכת ברכות ופסחים לא איירי בהתנה שחרית. ולמד הבית יוסף בתחילה, שכונת התוספות לומר שהתנאי מועיל דוקא בשחרית, ולא בשאר היום, וכן נקטו המרדכי ורבינו פרץ ועוד ראשונים, שהתנאי מועיל רק בשחרית. אך דחה הבית יוסף שאין בזה סברא, דמאי שנא שחרית מכל היום, ולכן פירש באופן אחר, וכפי שיבואר להלן. אמנם הב"ח כתב, דזה דבר פשוט שאין התנאי מועיל אלא בנטילה דשחרית, וכל הראשונים מודים לזה, משום שבשחרית הרי הוא מברך על נטילת ידים כמו בנטילה לאכילה, ולכן יש שייכות ביניהם, והנטילה והברכה דשחרית עולים גם לאכילה, אך בשאר היום שאינו מברך ענט"י אין שייכות בין הנטילה לאכילה, ויחסר לו הברכה, וחכמים תקנו ליטול ידיו ולברך, ולכן פסק לדינא שרק בשחרית יכול להתנות. אך הפוסקים נחלקו עליו, וכמו שיבואר להלן.

ג. רבינו יונה תירץ, דבאופן שלא התנה שחרית ובא עכשיו לאכול, חייבוהו חכמים ליטול ידיו ולהסמיך את הנטילה לאכילה, אך באופן ששמר ידיו משחרית אינו צריך ליטול ידיו כלל. וביאר החזון איש את דבריו, דמצוות נטילת ידים מקיים רק כשהוא מסמיך את הנטילה לאכילה, ורק באופן זה איכא להברכה דאשר קדשנו וכו', אך באופן שנטל ידיו שחרית ושמר עליהם בנקיות, אין מצוה ליטול ידים כלל, והרי הוא עוקף את המצוה, ולכן אין על זה ברכה, כיון שאינו מקיים את המצוה, אלא גורם שלא יתחייב במצוה.

ובפשטות לפי זה גם כשבא לאכול אינו צריך להסמיך את הנטילה לאכילה, ויכול להפסיק ביניהם, אלא שבזה הוא מפסיד את המצוה, והדין "תיכף לנטילת ידים אכילה" אינו אלא תנאי לקיום המצוה ואין זה חיוב. אך בגמרא בפסחים לגבי קידוש הבין רבינו יונה, שאם הפסיק בקידוש למ"ד דחשיב הפסק צריך לחזור וליטול ידיו, והקשה מדוע יחזור ויטול, הרי עכשיו ידיו טהורות, ולא גרע מנטל שחרית ושמר על ידיו בנקיות?

ותירץ, שחכמים קנסו אותו שלא תועיל הנטילה כלל, כיון שעבר על הדין, שצריך לקדש ואחר כך ליטול. [הראשונים שלא תירצו כן ס"ל שגם על ידי הפסק לא יפסיד את קיום המצוה, אלא שיעבור על הדין של תיכף לנט"י אכילה, ולתירוץ שני בתוספות זהו דין לכתחילה, ולתירוץ ראשון זה אף בדיעבד באופן שלא התנה שחרית].

ובבית יוסף במסקנתו כתב, שאף מה שכתבו התוספות בתירוצם הראשון דשאני התם שלא התנה שחרית, אין כונתם לחלק בין שחרית לשאר היום, אלא בין התנה ללא התנה, וכרבינו יונה. אך התוספות לא הקשו שוב מהגמרא בפסחים, ולא הוצרכו לתרץ שקנסו אותו, ויתכן שהם לא פירשו בגמרא שם שאם נטל וקידש שצריך לחזור וליטול, אלא שלכתחילה אסור לקדש כדי שלא יפסיד המצוה.

ובב"ח כתב שגם לפי רבינו יונה דוקא בשחרית מועלת הנטילה והתנאי, וצריך אם כן מה הקשה רבינו יונה מהגמרא בפסחים, הרי שם לא איירי בנטילת שחרית?

ד. התוספות בפסחים שם הביאו לתרץ בשם הר' אלחנן, דהטעם שהנוטל ידיו לא יקדש אינו משום דין הפסק, אלא שנראה כנוטל ידיו לפירות, ולפי זה אין דין הפסק כלל בין הנטילה לאכילה. ויתכן שזה גם הטעם של בית הלל בברכות שימזוג את הכוס קודם הנטילה. אך בגמרא שם דאמרינן תיכף לנטילת ידים אכילה משמע להדיא שאסור להפסיק ביניהם, ועדיין יקשה קושיית הראשונים.

לדינא, השולחן ערוך הזכיר נטילת שחרית, ומשמע שהחמיר כהפוסקים שדוקא נטילת שחרית מועלת, אך הרמ"א כתב שלאו דוקא נטילת שחרית, אלא כל שנטל שלא לשם אכילה מהני על ידי תנאי, אך אם נטל לשם אכילה ומפסיק בין הנטילה לאכילה, לא מועיל תנאי. ובביאור הלכה כתב לחלוק על הרמ"א, שגם אם נטל לשם אכילה, אם יודע שיצטרך לעשות הפסק ומתנה, מהני, ואף שנטל לשם אכילה. ובחזון איש דחה את דבריו, שהרי רבינו יונה הקשה מהגמרא בפסחים ותירץ שקנסוהו, ואם כן כל שנטל לשם אכילה איכא קנס שאם הפסיק צריך ליטול שנית. ועוד כתב בביאור הלכה, שאף לשיטת הרמ"א אם אינו רוצה לאכול עכשיו כלל, אלא לאחר זמן מרובה, מועיל על ידי תנאי אף שנטילתו לשם אכילה.

**ב. מה נחשב להפסק בין הנטילה לאכילה**

התוספות בפסחים שם הקשו, מדוע לגבי קידוש נחלקו האמוראים בדעת רב האם זה נחשב להפסק, ואילו לגבי מזיגת הכוס ס"ל לבית הלל שזה נחשב להפסק? ותירצו, דמזיגת הכוס שהיא בחמין צריכה דקדוק גדול שלא יחסר ולא יותיר, ואיכא הסח הדעת טפי מקידוש. ועוד תירץ רבינו תם, דהתם איירי בחול דחיישינן שאם יטול קודם מזיגה שיעסוק בשאר דברים ולא יאכל לאלתר, אך בשבת שהשולחן ערוך לפניו לא חיישינן להכי.

ומבואר מדברי התוספות שעיקר ההפסק הוא משום הסח הדעת, ואינו כדין הפסק בין ברכה לאכילה, דכל הפסק הביאור הוא שהוא מפסיק את השייכות בין הברכה לאכילה ולכן הוא צריך לברך שוב, אך הכא בדין תיכף לנט"י אכילה נאמר שלא יסיח דעתו ביניהם, וכן הוא לשון הראשונים כולם, שלא כתבו "הפסק" אלא "הסח הדעת".

וצריך עיון, דאי מזיגת הכוס הוי הסח הדעת מדוע אינו מפסיק גם באמצע הסעודה, דהא חזינן שאם הפליג והסיח דעתו משמירת ידיו באמצע הסעודה הרי הוא צריך ליטול ידיו שוב, וזה פשוט שאם מזג את הכוס באמצע הסעודה שאינו צריך ליטול ידיו שוב? וביותר קשה, שרבינו יונה כתב שאם שמר ידיו ולא הסיח דעתו אינו צריך ליטול, כיון שידיו טהורות, אך לא קיים את המצוה, כיון שהסיח דעתו. וצריך עיון, דאי הסיח דעתו הרי זה הפסק גם מנטילה דשחרית, ואי לא הסיח דעתו ליכא הפסק בין הנטילה לאכילה, וקיים את המצוה? ובשלמא אי הוי דין הפסק ולא דין הסח הדעת, הרי מצינו לגבי ברכה שאם הפסיק ביניהם צריך לברך שוב, ואם הפסיק באמצע האכילה אינו צריך לברך, כיון שכבר חלה הברכה על האכילה, אך אם הסיח דעתו אף באמצע האכילה צריך לברך שוב, אך הכא שכתבו כל הראשונים דהוי הסח הדעת קשה?

אך הביאור הוא פשוט, דשני אופנים של הסח הדעת איכא, דבפסחים איירי כל הראשונים בהסח הדעת מאכילה, שבדין תיכף לנט"י סעודה נאמר שיטול ידיו סמוך לאכילה, ולא יסיח דעתו מהאכילה, ואם הסיח דעתו כתב רבינו יונה דהוא מפסיד את המצוה, כיון שלא קיים את הדין תיכף, ובזה חילקו התוספות בין קידוש למזיגת הכוס בשני אופנים, דבקידוש אינו מסיח דעתו מהאכילה ובמזיגת הכוס מסיח דעתו מהאכילה. ובזה הדין הסח הדעת הוא רק כדי לשייך את הנטילה לאכילה, אך אם הסיח דעתו כהאי גוונא באמצע האכילה, ודאי אינו צריך ליטול את ידיו שוב, כיון שזה הסח הדעת שעושה הפסק ואינו הסח הדעת גמור. אך איכא הסח הדעת שני שהוא מפסיק אף באמצע האכילה, והוא אם הסיח דעתו משמירת ידיו בנקיות, ובזה הטעם של ההסח הדעת הוא שמעתה יש לו חיוב חדש ליטול ידים, שהרי כל הטעם שחייבוהו ליטול ידיו הוא משום שסתם ידים מטונפות, וכל שלא שמר ידיו הרי הם ידים החייבים בנטילה, וזה שייך גם באמצע הסעודה.

והנה המקדש דוד [מה ג] הקשה, דבגמרא במסכת ברכות שם אמרו בית הלל לבית שמאי, שאף לדבריכם שיש חשש שאם ימזוג את הכוס קודם הרי הוא יטמא את המשקין שאחורי הכוס, מכל מקום עדיף לסמוך נטילה לסעודה. ולכאורה אם צריך למזוג את הכוס בטהרה כדי שלא יטמא את המשקין, הרי אין כאן הסח הדעת משמירת ידיו בטהרה בשעת מזיגת הכוס, שהרי גם למזיגת הכוס הוא צריך לשמור את ידיו בטהרה, וכל הדין של תיכף וכו' הוא שלא יסיח דעתו כמו שמבואר בתוספות שהובא לעיל, שחילקו בין מזיגת הכוס לקידוש בסברות של הסח הדעת? [והוסיף, שעל כרחיך אין בזה הסח הדעת, שהרי לפי בית שמאי בזה שנוטל את ידיו קודם המזיגה אינו מטמא את המשקין, והרי במזיגה עצמה יש הסח הדעת? אלא על כרחיך שכיון שצריך למזוג בטהרה אין כאן הסח הדעת משמירת הידים בטהרה]. וראה שם מה שתירץ לשיטת הרמב"ם.

אך לפי מה שכתבנו לא קשה כלל, שהרי דין תיכף הוא שלא יסיח דעתו מהאכילה, ולא סגי במה שאינו מסיח דעתו משמירת הידים, ולגבי דין טהרה של המשקין סגי במה שצריך למזוג את הכוס בטהרה ואינו מסיח דעתו משמירת הידים.

**ג. מה נחשב הסח הדעת משמירת הידים**

בהקדמה למסכת [הערה 1] הרחבנו בביאור המחלוקת בין רש"י ורבותיו האם התקנה של סתם ידים היתה מחמת החשש שמא נגע בטומאה או מחמת החשש שמא נגע בטינוף, והדברים העולים שם, שלדעת הפרי מגדים הם נחלקו גם לגבי נטילת ידים לסעודה, שלפי רש"י אם הסיח דעתו משמירת הידים שלא יגעו בטינוף ולכלוך, הרי הוא צריך ליטול ידיו שוב. ולפי רבותיו אף אם נגע בטינוף אינו צריך ליטול ידיו, ולפי זה כתבנו שם, שצריך לומר שהסח הדעת פירושו הסח דעתו מהנטילה, שצריך לזכור את הנטילה עצמה, אך אין דבר שיגע בו שיפסול את הידים. אך לדעת המקדש דוד, גם רבותיו של רש"י מודים לרש"י שלגבי נטילת ידים לסעודה נגיעה בטינוף ולכלוך פוסלת, ואם הסיח דעתו משמירת ידיו בנקיות, הרי זה הסח הדעת הפוסל.

ולגבי מתנה שחרית כתב רש"י, ובלבד שיזהר מלטנפם ומלטמאם, ומה שכתב שיזהר מלטנפם לדעת הפרי מגדים הוא לשיטתו, שנגיעה בטינוף פוסלת את הידים, ולדעת המקדש דוד הוא לכולי עלמא, אך מה שכתב ומלטמאם צריך ביאור, שהרי נטילת ידים לסעודה לא נפסלת בנגיעה בטומאה, ואפילו בשרץ, וכמו שכתבנו בהקדמה למסכת שם?

ותירץ הב"ח, שאם נגע במים שנטל בהם חבירו את ידיו, הרי זה טומאה הפוסלת את הידים אף בזמן הזה, ולא רק בזמן הנטילה עצמה, אלא גם בתוך הסעודה המים האלו פוסלים את הידים, ואם נגע בהם צריך ליטול שנית, ולזה כיון רש"י ומלטמאם.

אך הפרי מגדים כתב, שהיה מקום לחלוק בזה על הב"ח, שדוקא בזמן הנטילה צריך להזהר מטומאת המים שנטל בהם ידיו. ובכונת רש"י ביאר באופן אחר, שרש"י איירי בזמן האמוראים שנוהג טומאה וטהרה, ובזה צריך להזהר גם מטומאה, אך בזמן הזה באמת אין צריך להזהר אלא מטינוף.

**סימן ז**

**הגבהת הידים בשעת הנטילה**

**פ"ב מ"ג** הידים מטמאות ומיטהרות עד הפרק, כיצד, נטל את הראשונים עד הפרק ואת השניים חוץ לפרק וחזרו ליד טהורה, נטל את הראשונים ואת השניים חוץ לפרק וחזרו ליד טמאה. כלומר, דמים שניים טהורים, וכאשר חזרו ליד אינם מטמאים אותה, אך מים ראשונים טמאים, וכאשר חזרו ליד הרי הם מטמאים אותה. ומה שנטל מים שניים חוץ לפרק לא הועיל לו לטהר את המים הראשונים, שאין המים השניים מטהרים אלא את המים שתוך הפרק.

ובמסכת סוטה [ד ב] אמר רב, מים הראשונים [שקודם המזון] צריך להגביה ידיו למעלה, וסימן לדבר "וינטלם וינשאם". תניא נמי הכי, הנוטל צריך שיגביה ידיו למעלה, שלא יבואו המים שחוץ לפרק ויטמאו את הידים. כלומר, שהרי שנינו במשנתינו, שאם יצאו מים הראשונים חוץ לפרק וחזרו לתוך הפרק הם מטמאים את היד, ולכן צריך להגביה את היד שלא יחזרו המים לתוך הפרק.

שיעור הפרק: בברייתא במסכת חולין [קו א] איתא, דלחולין אין צריך ליטול עד מקום שצריך ליטול לתרומה, אלא פחות מזה, דחכמים לא הצריכו ליטול את כל המקום שטמא בטומאת ידים, דכיון דהנטילה אינה אלא משום סרך תרומה הקילו בה טפי. ונחלקו רב ושמואל האם לנהוג כך לדינא, או שמא, צריך להחמיר ליטול גם בחולין עד המקום שצריך ליטול לתרומה. ונחלקו הראשונים מהו השיעור לתרומה ולחולין, דעת רש"י והרא"ש דלתרומה צריך ליטול את כל האצבעות ותו לא, ולחולין צריך ליטול מעיקר הדין רק עד אמצע האצבעות, ולשמואל צריך להחמיר אף בחולין ליטול את כל האצבעות. דעת הרי"ף דלתרומה צריך ליטול את כל היד עד החיבור לזרוע, ולחולין סגי ליטול את כל האצבעות, ולשמואל צריך להחמיר אף בחולין ליטול את כל היד.

ונאמרו כמה שיטות בראשונים בביאור המשנה והגמרא במסכת סוטה:

**א. שיטת הר"ש וסייעתו**

דעת הר"ש הרא"ש הרמב"ם והסמ"ג, דטומאת הידים היא עד המקום שצריך ליטול לתרומה, [דהיינו לרש"י והרא"ש כל האצבעות ולהרי"ף כל היד וכדלעיל], ואם בשעה שנוטל את ידיו ישפכו מים מהכלי אל מחוץ לפרק אין המים נטמאים כלל, שהרי אינו מקום הטמא בטומאת ידים, ואם יחזרו לתוך הפרק אינם מטמאים את היד, שהרי המים טהורים. אלא במשנתינו איירי שהמים נשפכו מהכלי לתוך הפרק, ונטמאו המים הראשונים מהידים בטומאת משקין, שהם תחילה, ויצאו חוץ לפרק, ומים שניים שנטל עליהם אינם מטהרים אותם, שהרי אין המים השניים מטהרים את המים הראשונים אלא בתוך הפרק, וכאשר יחזרו לידים הרי הם יחזרו ויטמאו אותם. ולפיכך אמר רב שהנוטל צריך להגביה את ידיו, שמא יצאו מים מתוך הפרק לחוץ, ויחזרו שוב לתוך הפרק, ויטמאו את הידים.

הקשה הבית יוסף [ריש סימן קסב], מדוע צריך להגביה את ידיו, הרי יש פיתרון פשוט יותר שלא יטמאו הידים, דהיינו, שישפיל את הידים במשך כל הנטילה שראשי האצבעות יהיו כלפי מטה, ומעתה לא יצאו המים כלל מתוך הפרק, ואין כבר חשש לטומאה? [וזה פיתרון יותר טוב, משום שכאשר מגביה את הידים עדיין קיים חשש שהמים יצאו מתוך הפרק לזרוע במקום שאינו חושש לנגב שם את היד, ולאחר הניגוב יחזרו המים לתוך הפרק ויטמאו את הידים, אך כאשר משפיל את הידים הרי לא יצאו מעיקרא מים טמאים כלל].

ותירץ, דבאמת יוכל גם להשפילם, אלא דכיון שיש לו שני דרכים, או להגביה או להשפיל, העדיפו חכמים את הפיתרון של הגבהה, משום האסמכתא לפסוק "וינטלם וינשאם". והב"ח תירץ, שהעדיפו את הפיתרון של הגבהה, משום שאם ישפיל את ידיו כשראשי האצבעות כלפי מטה, קיים חשש שלא יגיעו מים לראשי האצבעות, ולכן עדיף להגביה את ידיו.

אך בחידושי הגהות כתב בשם מהרל"ח, דהפיתרון של השפלת הידים לא מועיל כלל, שהרי כאשר נוטל את ידיו עד הפרק אי אפשר לצמצם, ומקצת מהמים נשפכים מהכלי אל מחוץ לפרק. ואף שחוץ לפרק אינו מקום טומאה, מכל מקום הרי אותם המים שחוץ לפרק נוגעים במים הראשונים שבתוך הפרק, ונטמאים מהם, וכאשר יחזרו לתוך הפרק הרי הם יטמאו את הידים, ולפיכך צריך להגביה את הידים בדוקא, שלא יחזרו המים לתוך הפרק, אך להשפיל לא מהני, שמא יכנסו מים מחוץ לפרק לתוכו.

אמנם דבריו הם דלא ככל הפוסקים שנקטו דגם השפלת הידים מהני, וכן הראשונים הנ"ל כשביארו את המשנה ואת דברי רב נקטו, דהחשש הוא שמא יצאו מים מתוך הפרק לחוץ ושוב יחזרו לתוך הפרק, ולא כתבו באופן פשוט יותר, שמא יכנסו מים מחוץ לפרק לתוכו, ומשמע דאין בזה חשש כלל. ובאמת תמה החזון איש [א טו] על הבית יוסף, איך סגי בהשפלה, הרי המים שחוץ לפרק נטמאים מהמים שבתוך הפרק, שהם נוגעים זה בזה, וכאשר חוזרים לתוך הפרק הם מטמאים את הידים? וצ"ע.

עוד הוסיף החזון איש שם להקשות, דגם בלא נגיעת המים שמחוץ לפרק במים הטמאים שבתוך הפרק איכא חשש טומאה בהשפלת ידיו. שהרי אם אדם נטל מים ראשונים, שהם טמאים, וקודם שנטל מים שניים לטהר אותם נפלה טיפת מים מעלמא על ידיו, הרי אותה טיפה נטמאת מהמים הראשונים [ויש שיטות שהיא נטמאת אף מהידים, שהם עדיין טמאות], ואינה נטהרת במים השניים, שהרי היא באה ליד שלא בדרך נטילה, ואותה טיפה מטמאת את היד, ואין היד נטהרת עד שינגב את כל המים ויטול שוב מתחילה מים ראשונים ושניים. ואם כן, קיים חשש שמא יכנסו המים שמחוץ לפרק לתוך הפרק אחר נטילת מים ראשונים קודם נטילת מים שניים, והרי המים לא באו בדרך נטילה, והם נטמאים מהידים או מהמים הראשונים, ושוב לא תועיל להם נטילת מים שניים, שהרי הם באו שלא בדרך נטילה. ואם כן הדרך היחידה למנוע את החשש הזה הוא בהגבהת הידים, שלא יכנסו מים מתוך הפרק כלל, ומדוע כתב הבית יוסף דמהני נמי השפלת הידים? [ובאמת זה קושיא על הראשונים שלא נקטו את החיסרון הנ"ל, אלא הוצרכו לומר שמא יצאו מים מתוך הפרק לחוץ ויחזרו].

וכן הקשה החזון איש [א ] על דברי המשנה ברורה, שכתב [קסב סק"ג], דאם מגביה את ידיו, צריך להגביהם משעה שנוטל מים שניים עד הניגוב, אך אין צריך להגביה קודם נטילת מים שניים, לפי שגם אם יצאו מים מתוך הפרק לחוץ ושוב יחזרו קודם נטילת מים שניים ליכא חשש כלל, שהרי מים שניים יטהרו אותם. ועוד כתב [סק"ז], דאם משפיל את ידיו צריך להשפילם מתחילת הנטילה עד נטילת מים שניים, שהרי לאחר שנטל מים שניים ליכא מים טמאים כלל, דכל המים הטמאים נטהרו, ותו ליכא למיחש למידי. והקשה החזון איש [א יח], מדוע סגי להגביה את ידיו משעת נטילת מים שניים, הרי אם יצאו מים ראשונים חוץ לפרק ויחזרו קודם נטילת מים שניים, הם לא יטהרו על ידי מים שניים, שהרי המים הטמאים באו ליד שלא בדרך נטילה, והוי כטיפת מים שנפלה מעלמא דאינה נטהרת במים שניים, ואם כן יצטרך להגביה מתחילת הנטילה עד הניגוב?

ומבואר בדעת כל הראשונים והפוסקים, דדוקא מים שבאים מעלמא ממש אינם נטהרים במים שניים, אך מים שבאו ליד בדרך נטילה, אלא שהם יצאו לחוץ לפרק או שמתחילה הם נשפכו מהכלי אל מחוץ לפרק, ושוב חזרו לתוך הפרק, הרי זה נחשב שהם באו ליד בדרך נטילה, והם נטהרים על ידי מים שניים. ולכן מהני השפלת הידים, דהמים שיכנסו מחוץ לפרק יטהרו במים שניים, וכן מהני הגבהת הידים משעת נטילת מים שניים, דאם יצאו ויחזרו קודם נטילת מים שניים הרי הם יטהרו במים השניים.

[ולגבי מים שעל גבי הצרור נסתפק המשנה ברורה (ס"ק סב) האם מועיל להסיר את הצרור קודם מים שניים, כלומר, האם מים שניים מטהרים מים ראשונים שבאו לידיו מהצרור ולא מהכלי. וגם על זה הקשה החזון איש כנ"ל, דהמים לא באו בדרך נטילה והיאך יטהרו אותם? ובס"ק כא כתב החזון איש ליישב את דברי המשנה ברורה על פי דעת רש"י דלהלן, שחוץ לפרק דינו כתוך הפרק לגבי שמים השניים מטהרים שם את המים הראשונים, (אף שעל הארץ אינם מטהרים אותם), ולפי זה כל שכן שאם חזרו המים לתוך הפרק שהם נטהרים במים שניים. אך דבריו אינם מספיקים ליישב את דברי המשנה ברורה לגבי צרור, שהרי המים השניים אינם מטהרים את המים שעל הצרור, כמפורש במשנה, ומכל מקום נסתפק המשנה ברורה לומר שמים שבאו מהצרור נטהרים במים שניים. ולכן צריך לומר, דהמשנה ברורה כתב כן אף לדעת הר"ש, דאף שהמים השניים לא מטהרים את המים הראשונים כשהם חוץ לפרק, מכל מקום לאחר שחזרו המים לתוך הפרק הרי זה נחשב שהם באו ליד בדרך נטילה, והם נטהרים במים שניים, ומים שבאו מהצרור גרע ממים שבאו מחוץ לפרק, ונסתפק בזה המשנה ברורה].

**ב. שיטת רש"י**

רש"י במסכת סוטה שם גרס במשנתינו "נטל את הראשונים ואת השניים חוץ לפרק וחזרו ליד, טהורה, נטל את הראשונים חוץ לפרק ואת השניים עד הפרק וחזרו ליד, טמאה". וביאר רש"י, דאם יצאו מים ראשונים מתוך הפרק לחוץ, ונטל מים שניים גם מחוץ לפרק, הרי הם מטהרים את הראשונים, ולכן גם אם חזרו ליד אינם מטמאים אותה, אך אם נטל את השניים רק בתוך הפרק, הרי הראשונים שיצאו חוץ לפרק נשארו בטומאתם, ואם חזרו לפרק הם מטמאים את היד.

ולפיכך אמר רב שהנוטל צריך להגביה את ידיו, שמא יצאו מים מתוך הפרק לחוץ, ומים שניים לא יגיעו עד אותו מקום, ושוב יחזרו ויטמאו את הידים. ואין חילוק בין שיטת רש"י לשיטת הר"ש, אלא בזה, שלרש"י מים שניים יכולים לטהר את הראשונים גם מחוץ לפרק. ואף על פי שלאחר שנפלו על הארץ אינם מטהרים אותם, כמבואר במ"ב, מכל מקום על היד הם מטהרים אף מחוץ לפרק, אף שאינו מקום טומאה וטהרה, וצריך ביאור הסברא בזה. [ומה שהקשה הר"ש על רש"י ממתניתין כבר כתב הבית יוסף דלרש"י היה גירסא אחרת במתניתין].

הבית יוסף הביא את דברי רש"י, וגרס ברישא "נטל את הראשונים ואת השניים עד הפרק" וכו', [וכן היא הגירסא ברש"י לפנינו, אך הב"ח הגיה כמו שכתבנו], וגם לפי גירסתו דייק מהסיפא, שדוקא אם נטל את השניים תוך הפרק אינם מטהרים את הראשונים, אך אם נטל את השניים חוץ לפרק על מקום שיצאו הראשונים, הרי הם מטהרים אותם גם חוץ לפרק. וראה בדרישה.

ובחזון איש [א כא] כתב בדעת רש"י, דאין חילוק בין תוך הפרק לחוץ לפרק, והחשש הוא רק שמא לא יגיעו מים שניים למקום שנטל הראשונים, וישארו מים טמאים, אך אותם מים אינם מטמאים את הידים ולא את המים שעל הידים, כדין מים ראשונים שעל הידים. ודבריו צ"ע, דהא להדיא כתב רש"י בסוף דבריו, דהחשש הוא שמא יחזרו המים לתוך הפרק ויטמאו את הידים?

**ג. שיטת הרשב"א**

הרשב"א [שו"ת ח"ג סימן רס] נשאל, מדוע לא הביא בספרו "תורת הבית" את הדין שצריך להגביה את ידיו? ותירץ, דכל הטעם שרב הצריך להגביה את ידיו, הוא רק לשיטתו במסכת חולין, שאין צריך ליטול את הידים לחולין אלא את האצבעות בלבד [וכפירוש הרי"ף], אף שכל כף היד מטמאת בטומאת ידים, ולתרומה צריך לטהר את כל הכף, מכל מקום לחולין לא הצריכו חכמים לטהר את כל היד. ומעתה חשש רב, שמא מקצת מהמים ישפכו על כף היד מעבר למקום שצריך נטילה, ומים שניים לא יטול אלא עד פיצול האצבעות, ואם כן המים שיצאו מתחילה לכף היד נטמאו במקומם, שהרי זה מקום המטמא בטומאת ידים, ולא יטהרו מהמים השניים, וכאשר יחזרו ליד הם יטמאו את היד. וכל זה לשיטת רב שיש מקום ביד המטמא בטומאת ידים ואינו צריך נטילה לחולין.

אך לדידן דקיי"ל כשמואל שגם לחולין צריך ליטול את כל היד, שוב אין מקום לחשוש כלל, שהרי המים שבתוך כף היד נטהרים במים שניים, והמים שיצאו מתחילה לזרוע אינם נטמאים כלל, שהרי הזרוע אינו מקום טומאה, ולכן לא הביא בהלכותיו את הדין שצריך להגביה את ידיו. וצריך לומר דהרשב"א לא חשש שמא יצאו המים מתוך הפרק לחוץ קודם שיטול מים שניים, ושוב יחזרו לאחר מכן, וכמו שכתבו כל הראשונים דלעיל, אלא דהחשש הוא רק שמא יחזרו המים שנטל מתחילה מחוץ לפרק.

[לכאורה גם בזה יש להקשות, מדוע לא חיישינן שהמים שעל הזרוע יכנסו לפרק ויטמאו את הידים. והרי המים שעל הזרוע טמאים מתרי טעמי, חדא, דהם נוגעים במים ראשונים שבתוך הפרק, ועוד, דאם יכנסו המים אחר נטילת מים ראשונים קודם מים שניים, הרי הם נטמאים מהידים ומהמים הטמאים, ואינם נטהרים במים שניים, שהרי הם לא באו בדרך נטילה. ומה שהקשה החזון איש על מה שכתב הבית יוסף דמהני השפלה קשה על דברי הרשב"א, וצ"ע].

ובביאור המשנה לדעת הרשב"א יש לומר בתרתי: חדא, דהרשב"א גרס כגרסתינו, ואיירי לתרומה דצריך ליטול את כל היד, ולאחר שנטל את כל היד, יצאו המים מתוך הפרק לזרוע, וחזרו. ואף דבעלמא לא חיישינן להכי, מכל מקום מתניתין איירי באופן שארע כך. והשתא, אם יצאו מים ראשונים ושניים חוץ לפרק וחזרו, הרי הראשונים חוזרים ומטמאים את היד, כיון שאינם נטהרים מהמים השניים כשהם חוץ לפרק, אך אם יצאו רק מים שניים חוץ לפרק הרי הם טהורים ואינם מטמאים את היד, וכן נקט הדרישה.

עוד יש לומר, דמתניתין איירי לחולין דסגי ליטול את האצבעות לחוד, וגרס הרשב"א כרש"י, [ולא איירי בנטל בתוך הפרק ויצאו וחזרו, דהא לא חיישינן להכי, אלא בנטל מתחילה מחוץ לפרק]. והשתא, אם נטל מים ראשונים ושניים חוץ לפרק, הרי המים השניים מטהרים את הראשונים ואין כאן מים טמאים כלל, אך אם נטל מים ראשונים חוץ לפרק דהיינו בכף היד, ומים שניים רק בתוך הפרק דהיינו באצבעות, הרי המים הראשונים נשארים בטומאתם, ואם חזרו ליד הם מטמאים אותה. וכן משמע מביאור הגר"א, וכן נקט גם החזון איש, והקשה, דלא משמע דאיירי לחולין, דהא רישא הידים מיטמאות ומיטהרות עד הפרק היינו לתרומה, דהא לחולין אינו שיעור שוה, דהם מיטמאות בכל היד ומיטהרות עד פיצול האצבעות, ולא מסתבר דרישא איירי בתרומה וסיפא דכיצד וכו' איירי בחולין?

וכן נקט המגן אברהם [בהקדמתו לסימן קסב], דכתב, דצריך להגביה ידיו שמא לא הגיעו מים שניים עד מקום שהגיעו הראשונים, או שמא הגיעו מים שניים יותר ממקום שהגיעו הראשונים, דבאותו מקום השניים הם ראשונים, דהשתא איכא מים טמאים, ואם חזרו ליד הם מטמאים את היד, ומבואר דאם צמצם ליטול מים שניים למקום שהגיעו הראשונים ליכא מים טמאים כלל, לפי שהשניים מטהרים את הראשונים גם מחוץ לפרק.

**קושית החזון איש על הרשב"א**

אך בעיקר דברי הרשב"א הקשה החזון איש [א טז] קושיא גדולה, דהנה הא פשיטא שטומאת ידים - בין לקבל טומאה מראשון לטומאה בין לטמאות משקין - היא עד מקום שצריך ליטול לתרומה, כלומר, לרש"י והרא"ש עד פיצול האצבעות ולהרי"ף והרשב"א כל היד. אך בהא דסגי מעיקר הדין ליטול לחולין בפחות מכן, דהיינו, לרש"י עד פרק שני שבאצבעות, ולהרי"ף עד פיצול האצבעות, אפשר לפרש בתרתי: חדא, דטומאת ידים לגבי חולין היא רק עד אותו מקום, כלומר, שאם נגעו ידיו בראשון לטומאה באצבעות ידיו טמאות אף לחולין, ואם נגעו בכף היד ידיו טמאות רק לתרומה, וכן אם נגעו משקין חולין באצבעות הם נטמאים ואם נגעה תרומה הרי היא נטמאת אף בכף היד, דהחילוק בין תרומה לחולין הוא בעיקר טומאת הידים, וכשנוטל ידיו לחולין נטהרו ידיו לגבי חולין בנטילת האצבעות לחוד. או שמא, לגבי טומאה וטהרה אין חילוק בין חולין לתרומה, אלא דחכמים לא חייבוהו לטהר את ידיו לחולין, שהרי נטילתו היא רק משום סרך תרומה, וסגי בהא דעושה מעשה של נטילה בתרומה בשיעור מועט, ואין צריך ליטול את כל השיעור שנוטל בתרומה.

והשתא הקשה החזון איש על הרשב"א ממנ"פ, אם הרשב"א סובר כהצד הראשון שגם לגבי טומאה וטהרה יש חילוק בין חולין לתרומה, מדוע צריך להגביה את ידיו שמא ישפכו מים חוץ לפרק ויטמאו שם ויחזרו ויטמאו את הידים, הרי חוץ לפרק אינו מקום המטמא כלל לחולין? ואם נאמר כהצד השני שלענין טומאה וטהרה חולין ותרומה שוים, ולכן המים נטמאים גם מחוץ לפרק, קשה, מדוע אם חזרו המים הטמאים לתוך הפרק הם מטמאים את היד, הרי המים הראשונים והשניים שבתוך הפרק נמי טמאים, שהרי הם לא הועילו לטהר כלל, ומה יוסיפו המים הטמאים שבאים מחוץ לפרק. וכי תימא שכל דינים הנוהגים בתרומה פוסלים את הנטילה גם בחולין, אף דבלאו הכי המים טמאים, זה אינו, שהרי בתרומה אין מציאות של החשש הזה, שהרי צריך ליטול את כל המקום המטמא, ואם כן מדוע המים שמחוץ לפרק שחזרו לתוך הפרק חוזרים ומטמאים את היד?

ויתכן ליישב דאיכא צד שלישי בהא דסגי לחולין בנטילה עד פיצול האצבעות. דבאמת צריך לטהר את ידיו, ובאמת כל היד טמאה אף לחולין, ואין זה סתירה, דמאחר והצריכו חכמים נטילה רק עד פיצול האצבעות, הרי מועילה נטילה לחצאין, והוא יכול לטהר את האצבעות בלבד. דהא כל הטעם שאין נטילה לחצאין זה רק משום שאין דרך נטילה בכך, אך מאחר וחכמים חייבוהו ליטול רק חצי היד, הרי זה שפיר דרך נטילה, ואפשר לטהר חצי יד בלבד. ומעתה, המים שנטל חוץ לפרק טמאים מכף היד, שהרי גם כף היד מטמאת חולין, ואם יחזרו לתוך הפרק הם יטמאו את היד, ולכן צריך להגביה את ידיו.

והמגן אברהם הוסיף לחדש, דמים שניים מטהרים את הראשונים חוץ לפרק, והיינו, דכל מקום שנוטל מים ראשונים ושניים הוי נטילה גם לאותו מקום, וליכא מים טמאים, אלא דאינו יכול לצמצם ליטול מים שניים בדיוק באותו מקום שנטל את הראשונים. ולכאורה קשה מדוע לא חשיב לחצאין, בשלמא אם נטל רק את האצבעות הוי דרך נטילה, ואם נטל את כל היד הרי הוא מטהר את כל היד, אך אם נטל את האצבעות וחצי מכף היד מדוע לא חשיב לחצאין? וצריך לומר בדוחק, דרק במקום שחייב ליטול יש חיסרון דלחצאין, אך כף היד שאינו חייב ליטול הרי הוא יכול לטהר גם חצי ממנה, וצ"ע.

אך עדיין יש להקשות על דברינו, דאותם מים שבכף היד שהם נטמאו מכף היד גם לגבי חולין, מדוע הם לא יטמאו את כל היד גם בלא שהם יחזרו לאצבעות, [ואם כן לא תועיל הגבהה], הרי אם ראשון לטומאה יגע בכף היד פשוט שכל היד תטמא, דלגבי הטומאה לא מחלקים את היד לשנים, ואם כן המים הטמאים שבכף היד יטמאו את כל היד? וצ"ל דדינם כמים ראשונים דעלמא שאינם מטמאים את היד, ורק אם חזרו לאצבעות הם חוזרים ומטמאים אותם, דהוי כמיד לחברתה. ועדיין צ"ע.

**ד. שיטת הערוך**

כתב הערוך [ערך מי], שצריך להגביה את ידיו שמא יצאו המים לזרועו, שהוא חוץ לפרק, ויחזרו ויטמאו את הידים. וביאר הבית יוסף בדבריו, שהוא סובר שגם הזרוע מטמא בטומאת ידים אף שאינו מקום נטילה אף לתרומה, והחשש הוא שמא נשפכו מים מהכלי לזרוע ונטמאו המים, וכשיחזרו לידים הם יטמאו אותם, [וכשיטת הרשב"א, אלא שלפי הרשב"א הטומאה היא רק בכף היד, ולכן אין חשש אלא בנטל רק את האצבעות לחולין, ולכן האידנא דקיי"ל כשמואל אין צריך להגביה את ידיו, אך להערוך דגם הזרוע מטמא, החשש קיים גם האידנא], וכן נקטו כל הפוסקים בדעת הערוך. וראה בדרישה שהקשה ממשנתינו, דהידים מיטמאות ומיטהרות עד הפרק, ולהערוך הידים מיטמאות אף חוץ לפרק? עיי"ש מה שתירץ.

אך החזון איש [א טו] כתב לפרש גם בערוך כשאר המפרשים, ואין כונתו שישפכו מים מתחילה מהכלי לזרוע, אלא שמא יצאו מים מתוך הפרק לחוץ, ושוב יחזרו לפרק. אך ליכא למ"ד שהזרוע מטמא בטומאת ידים.

**ה. שיטת האגור בשם אור זרוע**

הבית יוסף הביא מהאגור בשם אור זרוע, דאם נוטל שלש פעמים על ידיו אין צריך להגביה את ידיו, וכתב על זה הבית יוסף דאינו רואה בזה טעם. ובדרכי משה הביא כן אף בשם הגהות אשרי בפרק כל הבשר, וכן פסק ברמ"א בשם יש אומרים. ובאחרונים כתבו בזה בכמה אופנים:

א. המגן אברהם סק"ב כתב בשם מהרי"ל, דכשנוטל שני פעמים תו לא חיישינן שנשארו שם מים ראשונים. וביאר המגן אברהם את דבריו בתרתי, חדא, דס"ל כהר"ש וסייעתו שהחשש הוא שמא יצאו מים ראשונים מתוך הפרק לחוץ, ושם אין מים שניים מטהרים אותם, ולאחר מכן יחזרו לתוך הפרק. אך אם נטל שני פעמים מים שניים, תלינן שכל המים הראשונים הטמאים כבר ירדו מחוץ לפרק, ותו לא חיישינן שיחזרו לתוך הפרק. [ודבריו הם רק על פי מה שכתב המשנה ברורה שהחשש הוא שמא יחזרו המים הטמאים לאחר מים שניים, דאם יחזרו קודם לכן הרי הם יטהרו מהמים השניים, וכמש"כ לעיל, דחשיב שהם באו ליד דרך נטילה, שאם לא כן, הרי חיישינן שיחזרו המים הטמאים קודם נתינת המים השניים, ומדוע אין צריך להגביה את ידיו].

אך הקשה, דמכל מקום המים הראשונים שחוץ לפרק יטמאו את השניים שם, שעד כמה שאין השניים מטהרים הרי הם נטמאים, וכן השניים יטמאו לשלישים, ושוב איכא חשש שיחזרו מים טמאים? ותירץ, דאין מים שעל היד מטמאים זה את זה. וראה חזון איש [א יח] שביאר את דבריו.

עוד ביאר המגן אברהם, דלשיטת הר"ש וסייעתו באמת לא מהני ג"פ, דאכתי חיישינן למים הטמאים, אלא דס"ל כשיטת הרשב"א דהשניים מטהרים את הראשונים גם חוץ לפרק, אלא דחיישינן שמא לא הגיעו השניים בכל מקום שהגיעו הראשונים, וכשנטל שני פעמים מים שניים תו לא חיישינן להכי. [לכאורה אין כונתו לשיטת הרשב"א ממש, שהרי להרשב"א האידנא ליכא חשש כלל, ואם נוטל רק על פיצול האצבעות הרי המים שחוץ לפרק נטמאים מכף היד, ובזה לא יועיל ג"פ, דאם יצאו מים שלישים חוץ למקום שנטל ראשונים ושניים הרי הם נחשבים ראשונים, ונטמאים מכף היד. אלא כונתו בעיקר לשיטת רש"י דהחשש הוא שמא יצאו מים ראשונים מתוך הפרק לחוץ, ומים שניים מטהרים שם את הראשונים, אלא דחיישינן שלא הגיעו מים שניים לכל המים הראשונים, וכשנוטל שני פעמים מים שניים לא חיישינן להכי, וכן תירץ הדרישה].

בביאור הגר"א [סק"ו] ביאר באופן אחר, דמה שכתב ג"פ היינו כשיש לכלוך, דצריך ליטול פעם ראשונה להסיר הלכלוך, אך כשאין לכלוך גם במים ראשונים ושניים לחוד אין צריך להגביה. וביאר, דס"ל כשיטת רש"י דמים שניים מטהרים את הראשונים בכל מקום, ולא חיישינן שמא לא הגיעו השניים למקום שהגיעו הראשונים, ולכן כשנטל מים שניים תו לא חיישינן למים טמאים כלל. והא דאמר רב דצריך להגביה איירי בנטל רק מים ראשונים, וסבירא ליה כדעת הרמב"ם דאין צריך מים שניים לחולין. אלא דעדיין יש חשש שמא יצאו מים טמאים מחוץ לפרק ויחזרו ויטמאו את הידים וסגי לזה בהגבהה דלא יחזרו המים עד שינגבם, אך אם נוטל מים שניים תו ליכא למיחש למידי.

**ו. המטביל ידיו או הנוטל מרביעית האם צריך להגביה את ידיו**

בתוספתא פ"ב ה"א איתא, הנוטל ידיו צריך להגביה את ידיו שלא יצאו המים וכו', אבל המטביל ידיו אינו צריך להגביה את ידיו. והיינו, דבמטביל ידיו אין מים טמאים כלל, ואין חשש שיבואו מים טמאים לתוך הפרק. וכתב הבית יוסף, דהוא הדין הנוטל מרביעית בבת אחת אין צריך להגביה, דהא קיי"ל כרבי מאיר דאין צריך מים שניים, דכל המים טהורים.

אך כתב הבית יוסף, דכל זה לשיטת הר"ש וסייעתו שהחשש הוא שמא יצאו מים טמאים מתוך הפרק לחוץ, ויחזרו לתוך הפרק, דבמטביל ידיו ובנוטל מרביעית ליכא מים טמאים. אך לדעת הרשב"א דהחשש הוא באופן שנוטל רק עד פיצול האצבעות לחולין, שמא יחזרו מים שניטלו מתחילה על כף היד, חשש זה קיים גם במטביל ידיו ובנוטל מרביעית, שהרי המים שבאים על כף היד טמאים, דשם אינם באים לטהר כלל, ואם יחזרו אותם מים לתוך הפרק הרי הם מטמאים את היד.

ובשולחן ערוך פסק כהרשב"א דאם נוטל את כל היד אין צריך להגביה, ומכל מקום פסק דבמטביל ידיו ובנוטל מרביעית בכל אופן אין צריך להגביה. והקשה המגן אברהם, הרי הבית יוסף כתב דלהרשב"א אין מעלה לנוטל מרביעית ומטביל ידיו, וכמו שביארנו? ותירץ, דבשולחן ערוך חזר בו ממה שכתב בבית יוסף, והוא סובר שגם לפי הרשב"א אין מים טמאים במטביל ידיו ובנוטל מרביעית, שהרי זה תוספתא מפורשת וכמש"כ, והטעם הוא, לפי שאמנם המים אינם מטהרים את כף היד, אך מכל מקום הם באים בדרך נטילה, ולכן אינם נטמאים ממנו.

והנה לדעת הרמב"ם דצריך ליטול למים ראשונים רביעית, וכן לדעת הראב"ד דגם בנוטל מרביעית צריך להפסיק, ולא מהני לשפוך כל הרביעית בבת אחת, הרי גם בנוטל מרביעית צריך להגביה את ידיו. וצריך ביאור איך הם יבארו את התוספתא?

ובשיעור הרביעית, כתב הבית יוסף בשם הסמ"ק, דאם נוטל לשתי ידיו בבת אחת סגי ברביעית אחת לשתיהם, אך אם נוטל כל יד בפני עצמה צריך לכל יד רביעית, לפי שרק כאשר שופך רביעית בבת אחת אין כאן מים טמאים. והקשה החזון איש [א יט], לפי דעת רש"י ותוספות והרא"ש דהשיעור נטילה לתרומה הוא רק עד פיצול האצבעות, הרי שיעור רביעית הנאמר הוא בנטילה עד אותו מקום, ואם יטול את הרביעית על כל היד הרי זה נחשב שחלק מהרביעית נשפכה במקום אחר, ואם כן לא תועיל הנטילה שלא יהיו מים טמאים עד שיטול שיעור רביעית על האצבעות לבד? ותירץ, דכשנוטל כל יד בפני עצמה הרי אין צריך ליטול רביעית, אלא גם אם נוטל שפיכה אחת מרובה כשתים מהני שלא יהיה מים טמאים לפי רבי מאיר, אלא דאין אנו בקיאים בשיעור שפיכה אחת מרובה כשתים ולכן אמרו שיטול מרביעית, אך אין צריך שיטול רביעית לאצבעות בלבד, דשפיכה אחת מרובה כשתים איכא בפחות מזה.

אך עדיין צריך עיון בנוטל שתי ידיו בבת אחת, דהתם לא מהני שפיכה אחת מרובה כשתים עד שיטול מרביעית, כדאיתא במשנה, ושם לכאורה בעינן רביעית שלמה על האצבעות, ולא סגי ברביעית על כל היד?