לב 2
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לב

לב' א'

ללמוד שוב ולסכם יותר ברור.

גמ'. ורמינהו וכו' שהשחיטה כשרה וכו'. עי' קר"א ובהערות שם, דהא דמשמע הכא טפי דהוי לכתחילה יותר ממתני', כי הכא דריש דליכא דין כהונה, וא"כ צריכים להיות כשרים אפי' לכתחילה, אבל ממתני' הו"א לומר דאיכא דין כהונה לכתחילה, ורק דאינו מעכב כי לא שנה עליו הכתוב. ועי' שפ"א דברייתא דמייתי קרא להכשיר, א"כ מהיכי תיתי למיפסלינהו. ואין לומר דנאסור בשחיטה אטו שאר עבודות, דכיון דמצוה בבעלים ומצוה בו יותר מבשלוחו.

מה סמיכה בטהורים וכו'. עי' קר"א דמק' דאיך מוכח מהכא דדין טהורים הוא לעיכובא. ותי' דהרי עצם דינא דאסור ליכנס ידעי' גם לולי הילפותא, ובע"כ דהילפותא לעיכובא דבעי' טהורים. - עי' גרי"ד דק' איך מוכח דסמיכה בטהורים, ואה"נ דאסור לטמא ליכנס, אבל אם עבר ונכנס שפיר יהיה מהני סמיכתו. וכ' דאה"נ דדין זה הוא רק מדרבנן, כיון דביאה במקצת אסורה, וכ"מ בד' הרמב"ם. ובאמת דעוד ילה"ק דהנה אם נטמא בפנים, יכול לסמוך בדרך יציאתו ולילך עם הבהמה בתוך כדי יציאתו ולעשות את הסמיכה, וא"כ אין הכרח דלפני ד' זה דווקא בטהורים.

מדרבנן. וברש"י מבואר דהגזירה היא רק על השחיטה, אבל סמיכה בעי לפני ד' מדאורי'. ולכן הגמ' מק' דמ"ש סמיכה דמדאורי' צריך לעמוד בפנים. ועי' רמב"ם דכ' דאין סומך אלא טהור ואם סמך הטמא סמך, דמשמע דזה רק מדרבנן, ועי"ש בכס"מ דתי' הגמ' מדרבנן קאי גם אסמיכה. ועי"ש עוד בכס"מ ובלח"מ בביאור ד' הר"מ אם סמך הטמא סמך, האם דס"ל דשייכא סמיכה בטמאים, או דכוונתו דאין סמיכה מעכבת.

– ברש"י מבואר דהילפותא דסמיכה צריכה להיות בטהורים, משום דתיכף לסמיכה שחיטה, וכ"נ ברמב"ם בפיהמ"ש, ובפשוטו דאינו דין בעצם הסמיכה, ורק דל"ש לעשות בטמא, אבל אם יבוא טמא ויעבור ויכנס וישחוט שפיר הוי סמיכה. אמנם מהא דמדמי' לפסול את השחיטה בטמאים, מבואר דזה הלכה בעצם הסמיכה דהיא נעשית ע"י טהורים דווקא. ועי' גרמ"ד דא"כ ק' למה לא נשנה במנחות צג' א' דטמא אינו סומך בהדי כל השנויים שם, ותי' דזה תלייא בפלוגתא דביאה במקצת. – יל"ע דבקק"ל שפיר יכול לקיים דין תיכף, וכן בקק"ד למ"ד צפון עזרה.

- ועי"ש עוד בגרמ"ד דדקדק מד' הרמב"ם מעה"ק ג' יא' דכ' דאין סומכין אלא בעזרה, דזה דין מעצם הל' הסמיכה, וכן לא הזכיר כלל בהך הלכתא דין תיכף, ורק הזכירו אח"כ בהי"ב. וכן דכ' הר"מ דאם סמך בחוץ חוזר וסומך בפנים, ומשמע דזה משום דלא נתקיימה סמיכה בחוץ כלל, [ועי' או"ש דכ"נ שנוקט בד' הרמב"ם], ואין לומר דחוזר וסומך בכדי לקיים דין 'תיכף', כי דין זה אינו מעכב, כמ"ש הר"מ אח"כ דאם שהה בין סמיכה לשחיטה שחיטתו כשירה, ואמנם הכס"מ נקט דדין תיכף מעכב בהל' סמיכה, ורק דהסמיכה עצמה אינה מעכבת, וזהו מש"כ הר"מ ד'שחיטתו' כשירה.

אפשר דעביד בסכין ארוכה וכו'. בגמ' מבואר דהטעם להצריך סכין ארוכה, בכדי שיהיה שייך שחיטה כשהטמא עומד בחוץ וא"י להכניס ידיו, ועי' גמ' חולין ב' א' והובא ברש"י במתני', דבעי' סכין ארוכה בכדי למנוע מגע טומאה בבשר. – הרמב"ם כ' דטמא אע"פ שהוא חוץ לעזרה ופשט ידיו אסור לשחוט שמא יגע בבשר, ומשמע דהנידון הוא דמכניס ידיו ולא דאיירי בסכין ארוכה, ועי' לח"מ דלהר"מ דפסק כמ"ד דלאו שמה ביאה, יכול שפיר להכניס ידיו, והרעק"א הק' דגם להר"מ איכא איסור דרבנן בביאת מקצת דמכין אותו מכת מרדות. וכה"ק הקר"א בגליון הרמב"ם והראש יוסף חולין ג' א'. והגרי"ז כ' דהר"מ בא לומר דאיכא איסור מצד הל' שחיטה, ולא רק מצד הביאה במקצת. ועי' בהערות קר"א דיתכן דנ"מ במכניס ידיו דרך גגין דאי"ז דרך ביאה, והגם דאסור מדרבנן להכניס כולו, אבל בביאה במקצת דלאו שמה ביאה לא גזרו, דמ"מ אם יבוא לשחוט שם יהיה אסור מטעם דשמא יגע בבשר. וע"ע עול"ש.

רב חסדא מתני איפכא וכו'. עי' גרמ"ד דבפשוטו משמע דשחיטה בטהורים הוי מדאורי', [ודומי' דל"ק דמפרשי' דסמיכה בטהורים מדאורי' וכמש"פ שם רש"י], וכד' שמעון התימני דהשוחט צריך להיות לפני ד', ופליגא אמתני' דידן. ועי' קר"א דיתכן דדינא דשמעון התימני מדרבנן, ובדיעבד שחיטתו כשירה, ואפי' לשמעון התימני, דאה"נ הטמא שנכנס עבר על איסור כניסה, אבל השחיטה עצמה כשירה, ולפ"ז מתני' אתיא כשמעון התימני. אמנם לפ"ז הא דבסמיכה בעי' טהורים הוי רק מדרבנן, וצ"ע איזה גזירה איכא בזה, ושם ר"ל דחיישי' שיכנס לפנים, דדווקא בשחיטה אמרי' דזהיר, כי עומד בחוץ עם סכין ארוכה, אבל בסמיכה דסומך בכל כוחו ומכניס ידיו לפנים, חיישי' טפי שיגרר לפנים. וע"ע גרי"ד דאיכא חילוק בין סמיכה לשחיטה, דסמיכה ילפי' מדרבנן דבעי' שתהיה בטהורין דווקא, ואילו שחיטה זה רק מטעם דאיכא גזירה דשמא יגע. וצ"ב דהרי לשמעון התימני הרי גם טהורים השוחטים מבחוץ ל"מ, וא"כ ליכא בזה גזירה דשמא יגעו.

לב' ב'

שמעון התימני. צ"ב אם לדבריו עיקר ההלכתא דבעי' נמי שהשוחט יהיה לפנים, או דזה דין מסויים שיהיה לפנים מן הנשחט. ומ"מ לעולם זה ודאי דגם איכא ביה הלכתא דלפני ד'. ועי' גרמ"ד. – עי' תוס' לעיל יד' ב' וכן מנחות ה' א', דפי' ה"ר יעקב מאורליינ"ש דהטעם דשחיטה לאו עבודה היא, כי השוחט יכול לעמוד בחוץ, הק' התוס' דא"כ לשמעון התימני דצריך לעמוד בפנים הוי עבודה. והגרא"ז פסוהמ"ק א' ח' דקדק דגם לשמעון התימני אינו דין על השוחט, אלא על פעולת השחיטה, ולכן רק קאמר דצריך שיהיו 'ידיו' לפנים מן הנשחט. - וע"ע גרי"ז מנחות ה' א' דמדקדק מרש"י בסוגיין, דזה דין שיהיו ידיו בפנים, ודין זה הוא במעשה השחיטה, ואינו מטעם דהוי עבודה, וכ' דנ"מ אם סגי בכניסת רובו, דלענין עבודה ושירות מבואר לעיל כו' א' דבעי' כולו, אבל הכא יתכן דסגי ברובו, וכן נ"מ לענין דין נתלה ושחט, וכן נ"מ ביושב או עומד ע"ג כלים וכו'. - וע"ע גרי"ז לעיל יד' ב' דהוכיח דדין לפני ד' אינו תלוי בדין עזרה, דהתוס' כ' דשער נקנור הגם דיש לו קדושת עזרה מ"מ אין לו דין לפני ד', אמנם הגרי"ז הוכיח איפכא דאדרבה הוי לפני ד' ואין לו קדושת עזרה, ולפ"ז נמצא דדינא שמעון התימני דבעי' לפני ד', הוא דין בפנ"ע והוא גזה"כ ואין לזה הכרח דהוי עבודה, דרק היכא דבעי' פנים מדין קדושת עזרה, זה מכריח דזה משום דהוי עבודה המצריכה קדושת עזרה. ועי"ש בגרי"ז דכ' דלגיר' השיט"מ ד'שוחט ובן הבקר יהיו לפני ד'', משמע דחד דינא לשוחט ולנשחט, וא"כ תרוייהו מלתא דקדושת עזרה קאתי, אמנם לגיר' רש"י ד'שוחט את בן הבקר יהיה לפני ד'' י"ל כהנ"ל. ומ"מ עצם קו' התוס' דשוב ליכא הוכחה דלא הוי עבודה מהא דכשר בחוץ, כי אדרבה לשמעון התימני עומד בפנים.

[שפת אמת]

אסיפת זקנים

מתיבתא

הארות וציונים

[פני המזבח]

מילואי קר"א

תנופה

עיצוב פנים