מראה מקומות מלאכות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן

**רוב הדברים ראיתי במלקטים ובפרט בכתבי הגר"ר שמולאביץ**

**רוב הדברים נכתבו בתחילת הסוגיא ויש בהם חוסר דיוק**

**בורר [א]**

**א. ע"ד. ת"ר היו לפניו – ע"ד: והטוחן**

**ב. קל"ח. משום מאי מתרינן ביה**

**ג. ביצה י"ד: הבורר קטנית – רבן גמליאל**

**א.פחות מכשיעור – עיין רמב"ן [בדין ברירה בשעת אכילה] וחידושי הר"ן ובבה"ל ס"ד ד"ה הבורר חזו"א סימן נ"ד [ועיין שכ"א שער הציון צ"ח]**

**ב.מסקנת הסוגיא – עיין רמב"ן ושאר ראשונים מה שהביאו מר"ח ועיין עוד שיטה בטור וברשב"א בעבודת הקודש שער א' אות ה' הובא במ"מ פ"ג מיו"ט הט"ו, ועיין בה"ל ס"ד ד"ה מתוך מה שדייק מתוס' והאריך בזה באגלי טל סק"א אות ט"ז**

**ג.תוד"ה מתקיף – עיין מהרש"א ועיין רמב"ן וריטב"א ובאגלי טל הנ"ל**

**ד.תוד"ה בורר אוכל – א. כדאי ללמוד הסוגיא קל"ח. ובעיקר הסוגיא עיין רש"י שם ובתוס' ע"ג: בד"ה משום וברעק"א שם ועיין בה"ל ס"ט – ובישוב הקושיא של תוס' עיין רמב"ן וריטב"א ועיין תוס' ביצה י"ד: [וברמב"ן מבואר שנפב זה אוכל מתוך פסולת]**

**ב. כדאי ללמוד הסוגיא ביצה י"ד: ע"ש בתוס' ובר"ן ובתוס' לקמן קמ"ב: בביאור הסוגיא ועיין נשמת אדם כלל ט"ו אות א' דבזה תלוי קושיתם ועיין רא"ש בביצה בדין קליפי בוטנים ועיין מג"א סימן תק"י בשם היש"ש ועיין בה"ל ס"ד בתוה"ד דביאר כוונתו**

**בעיקר שיטת התוס' עיין רמב"ן ור"ן שהובא בצורה אחרת ועיין ריטב"א ועיין רמב"ן קמ"ד: בסופו בשם ר"ת על חולב ובנשמת אדם כלל ט"ו סק"א שביאר כוונתו**

**ה.היו לפניו שני מיני אוכלין וכו' – תוד"ה והתניא ועיין רמב"ן**

**ו.בגדר לאלתר – עיין ב"י מה שהביא מהמרדכי ורבינו ירוחם ועיין בדרישה סק"א שביאר אחרת ועיין ריטב"א ד"ה אמרוה ועיין מג"א סק"ו ובבה"ל ס"ג ד"ה שבירר שחרית**

**ז.בדין ברירה בשני מיני אוכלין – בה"ל ס"א ד"ה ובורר וס"ג ד"ה היו וד"ה מניח ועיין ראשי יוסף בסוגין ובאגלי טל ט"ו ד'**

**ח. בטעם האיסור דפסולת מתוך אוכל – עיין ר"ן ד"ה ונמצא ורמב"ן ד"ה אבל ועיין אגלי טל אות א' סק"ז הגהה ג'**

**ט. בטעם ההיתר דלאלתר – מג"א ש"כ סק"ו חזו"א נ"ד סק"ב, ס"א ד"ה ומש"כ הט"ז**

**י.שבתא דר' ביבי וכו': עיין תוס' ובבה"ל ס"ד ד"ה מתוך בתחילתו ובביאור דעת רש"י עיין מהר"א ומהר"ם ועיין ברכי יוסף**

**י"א. בטעם דבורר זה לא משאצל"ג – בה"ל ס"ד לאכול**

**סוגית בורר [א] ע"ד.**

א]**בורר ומניח לבו ביום:** עיין תוד"ה והתניא שזה כמו למסקנא בכלל ההיתר של לאלתר וכמו ששם אסור בכלי כך כאן אסור בכלי אמנם בריטב"א מבואר שלשיטה זו גם בכלי מותר וצ"ע קושית התוס' והיה מקום לומר שהרי שם זה אסור מצד עובדין דחול אמנם עיין ריש פרק תולין דמשמרת מותר ביו"ט וביאר הרמב"ן שזה דבר שלא רגילים לעשות לימים רבים ויתכן כוונת הריטב"א שכה"ג מותר לבו ביום אמנם צ"ע דהרי שם מפורש שאין נותנים לתלויה בשבת הרי מפורש שאסור ברירה בכלי לאותו יום

ב]**בורר ומניח פחות מכשיעור:** עיין תוס' שיסוד ההיתר כי זה דרך אכילה ולכאורא הכונה שדרך אנשים כזו כמות לברור רק לצורך אכילה מידית ולא בתור אוצר ועיין רמב"ן שכתב שהרי זה כאוכל ובורר אבן מהחתיכה ובבה"ל למד מזה שבזמן האכילה מותר פסולת מאוכל והחזו"א ביאר שהכונה שמוציא מהחתיכה שבפיו אמנם בר"ן הוסיף שבורר האבן ואוכל ומשמע שזה לא בפיו אמנם עיין שביתת השבת סק"ג שכתב שכל זה לאחר שהתחיל לאכול ולא שלפני שמתחיל לאכול כיון שמיד אוכל מותר ועיין בה"ל שהוכיח משו"ת הרא"ש שהתיר תולעים בסודר רק שזה בפיו וזה לא דרך ברירה ולא כי זה בשעת האכילה [ולשביתת השבת לא קשה ששם זה קודם האכילה וי"ל] אמנם צ"ע דלכאורא כל ההיתר רק שכה"ג זה כמו אוכל מפסולת שמותר ביד אבל בכלי וודאי אסור וא"כ אין ראיה מהרא"ש דלא כרמב"ן ושמעתי לדון דכונתו דלשון הרא"ש שאין זה מעין מלאכה כלל דהינו שיש כאן היתר חדש ואם כאחרונים הנ"ל דבשעת אכילה זה מקבל שם אכילה כמו לאלתר א"כ גם בכלי בשעת אכילה ממש כאופן דהרא"ש שיך אופן הנ"ל אמנם בגר"ז העתיק את לשון הרא"ש על כל ברירה לאלתר אמנם יתכן עוד שברירה בשינוי בפה כה"ג אין זה בגדר בורר בכלי ובפרט אם צריך כלי ברירה וודאי שזה לא שיך כאן ושמעתי דבבן איש חי כתב סברא נפלאה דדבר שלא בוררים רק בשעת האכילה כגון גרעיני אבטיח וודאי שזה מעשה אכילה

ג]**וכי מותר לאפות פחות מכשיעור:** עיין רש"י שזה אסור מדין חצי שיעור דאוריתא וידוע דהחכם צבי חידש שרק באיסורי מאכלות יש חצי שיעור והמשנה למלך למד מרש"י דלא כדבריו ועין ריטב"א דמבואר כרש"י

ד]עיין רמב"ן שהוקשה לו שלמה על רב יוסף לא קשה וכי מותר לבשל פחות מכשיעור וכתב תירוץ אחד שבאמת הוא לא אמר את זה מכח קושית ר"ח עוד תירץ שהוא סבר שזה דרך אכילה והוסיף שהוא לא אמר את זה מכח משמעות הבריתא אלא מסברא וצ"ב שיתכן שאמר את זה מכח משמעות הבריתא אלא שס"ל שכאן לא קשה מאפיה כיון שיש הסברא שזה דרך אכילה וצ"ב

ד]בטעם איסור קנון ברש"י משמע שזה קצת דרך ברירה אמנם בגר"ז דייק מהרמב"ם שזה גזירה אטו נפה וכברה ועיין רש"י דביאר שהגרעינים יורדים למטה ובפשוטו שכה"ג זה אוכל מתוך פסולת וכן הוא פשטות הגמ' שם לענין משמר אמנם האגלי טל הביא מהמהרש"ל בביאור על הסמ"ג שדיק מרש"י קל"ח. וכן הוא במ"ב בהקדמה שמה שנשאר בידיו זה הנברר ואין זה דומה למשמר שזה לא בידיו ואכמ"ל

והנה בפשוטו כל מה שהגמ' פטרה בקנון ותמחוי רק אם אוכל מתוך פסולת או לאלתר אבל אם זה לאחר זמן זה כמו בידיו וכן הוא ברמב"ן והאגלי טל דיק מהרמב"ם שתמיד פטור דחשיב שינוי ע"ש

ה]**אוכל מתוך פסולת:** בטעם החילוק בר"ן מבואר כי זה עיקר המלאכה וצ"ל שזה מפקיע משם מעשה אכילה דהינו שבאמת עצם זה שזה לאלתר הוא סיבה להתיר אלא שבצורה של ברירה גמורה זה מפקיע מהשם מעשה אכילה אמנם בלשון הרמב"ן מבואר שרק בלוקח האוכל חשיב מעשה אכילה אבל בלוקח הפסולת זה כמו לאוצר ובריטב"א ביאר יותר דרק בלוקח החתיכה לאוכלה חשיב מעשה אכילה ולא כשמתעסק בפסולת ובפשוטו נפק"מ בטוחן האם שייך ההיתר לאלתר בדבר שזה עיקר המלאכה כגון כתישה דלריטב"א וודאי לא שיך ולר"ן שיך ולרמב"ן אם כוונתו רק שהעיסוק בפסולת זה מפקיע מהשם אכילה א,כ בטוחן זה לא שיך אמנם אם כוונתו כריטב"א א"כ זה לא שיך בטוחן וכנ"ל עוד נפק"מ בפשוטו האם שייך לומר דבשני מיני אוכלים גם פסולת מתוך אוכל מותר אם זה לאלתר דלר"ן כיון ששני מיני אוכלים אין זה עיקר המלאכה יש להתיר אמנם לרמב"ן אין כאן הסברא שזה מעשה אכילה וצ"ע בזה ובספר המכריע סימן כ"ג כתב שאוכל מתוך פסולת זה שינוי ולכן גם בכלי פטור [וסותר לדבריו לקמן קל"ח דבנפה זה תמיד כפסולת מתוך אוכל] ועיין ב"י סימן שכ"א בשם השיבולי הלקט שקתא דסכינא מותר כמו בורר ביד שזה שינוי גמור וזה כשיטת הרי"ד הנ"ל

ו]**מתקיף לה רב המנונא מידי קנון ותמחוי קתני:** עיין רש"י שכתב שה"ה שהגמ' יכלה לשאול שנפה וכברה גם לא כתוב והנה בעיקר קושית הגמ' עיין רמב"ן שביאר שאפילו שסתם ברירה זה בכלי אבל המשנה לא חילקה בזה וזה עיקר קושית הגמ' ובריטב"א הבין בדעת רש"י שסתם ברירה זה ביד והקשה שזה אינו כן והנה תוס' הקשו על רש"י שלר' המנונא גם קשה שמידי אוכל מתוך פסולת קתני ופשטות הלשון שלא כתבו הקושיא על הסיפא מצד שסתם בורר זה פסולת מתוך אוכל אמנם המהרש"א ביאר שכוונתם להקשות שהתנא לא חילק עוד הקשו שלרש"י לקמן הבריתא זה בנפה והרי קשה כנ"ל ומבואר שלתוס' שזה בריתא אחרת לא קשה וביאר המהרש"א שכל הקושיא שהסיפא זה לא כמו הרישא אבל אם זה בריתא אחרת א"כ יתכן שהיה שם רק קטע אחד אמנם ע"ש שהקשה שלרש"י אדרבא כל הבריתא זה בנפה וכברה [ויתכן לדחוק שפשוט שלרש"י מדובר רק על הסיפא ולא הרישא להתיר] ועיין אגלי טל סק"א אות ט"ז שכתב שהכונה כריטב"א ולא כמהרש"א ולכן הקושיא דלרש"י הרי סתם ברירה זה לא בכלי והנה התוס' ביארו שכוונת הגמ' להקשות שחסר הדין של קנון ותמחוי וכוונתם שלפ"ז לא קשה על מה שהגמ' מעמידה בנפה וכברה כיון שיתכן שחלק מהבריתא לא כמו החלק השני והקשה המהרש"א הרי אביי שאל מידי אוכל מתוך פסולת קתני דהינו שהוא הוקשה לו שלא מסתבר לחלק הבריתא ולדבריו עדין קשה אמנם לאגלי טל א"ש דהוא הקשה רק שסתם ברירה זה פסולת מתוך אוכל אבל נפה וכברה זה לא קשה דהרי סתם ברירה זה בכלי והנה לפ"ז מבואר שאביי דיבר על פסולת מתוך אוכל ובזה חילק בין לאלתר לאחר זמן וזה דלא כראשונים אלא כדעת הטור עיין אגלי טל שהאריך בזה

ז]**אביי מחלק אם זה לאלתר או לא:** בשיעור לאלתר עיין ריטב"א שצריך שמיד אוכל וכן סתימת הגמ' ביצה י"ג: שלתוך חיקו חייב וביאר הרמב"ן שזה לא לאלתר והב"י למד בדעת רבינו ירוחם שכל שזה לאחר הסעודה לצורך סעודה אחרת חשיב לאלתר אמנם הדרישה חלק עליו אמנם הב"י נקט דבמרדכי מבואר שחולק אמנם לשונו שאם לשעה אסור ויש לדון האם הכונה שעה זמנית או הכונה שיעור זמן וכן דייק הב"י מהרמב"ם שגם לאחר סעודת הבוקר עדין זה שיעור בורר אמנם הר"ח חידש שכל שהוא תוך הסעודה או סמוך לסעודה יכול לעשות לצורך כל הסעודה ואכמ"ל בגדרי לאלתר ועיין בזה בסוף הסוגיא

ח]דעת ר"ח והרמב"ן והרא"ש ועוד הרבה ראשונים דמסקנת הסוגיא דאין מחלוקת בין שלשת התירוצים האחרונים אלא שכולם נכונים ולמדו דבר זה דפסולת מתוך אוכל תמיד אסור מהא דחזקיה והגר"א ציין לדין ב"ש שאסור ביו"ט אמנם בטור מבואר וכן ברשב"א בעבודת הקודש שער א' פ"ה [כן ביארו הנשמת אדם ובבה"ל סימן תק"י] דמותר בין פסולת מתוך אוכל ובין אוכל מתוך פסולת רק שאם יש באחד פחות טירחא צריך לעשות בצורה שזה פחות טירחה ועיין ריטב"א שהביא כן בשם תוס' שאביי חולק על רב המנונא ובספר המכריע סימן כ"ג כתב שאוכל מתוך פסולת גם לאחר זמן אין בזה חיוב וכן הוא בפסקי הריא"ז אלא שלא מפורש בדבריהם שזה מותר אמנם האגלי טל נקט בדעת תוס' שזה מותר וכן הבה"ל בס"ד דקדק כן מדברי התוס' לקמן ועיין עוד לקמן דעת התוס'

ט]**תוד"ה ולא ידענא:** כתבו שלא מצאנו מי שס"ל שלאלתר אסור אוכל מתוך פסולת ובהכרח שכוונת הגמ' דמה שלא בירר קודם מצד שאוכל מתוך פסולת מותר אפילו לאחר זמן והנה צ"ע א"כ למה לא בירר בפניהם ממש ועיין מהרש"א דזה לא אורח ארעא ולפ"ז אין לנו שום מקור דמה שזורק בפניהם זה לא מעשה ברירה והנה האגלי טל והבה"ל כתבו שלפ"ז גם מחזקיה יש ללמוד כך דמדובר לאחר זמן והגמ' דחתה שמותר אוכל מתוך פסולת ולכאורא זה אינו מוכרח כלל דברב ביבי הוקשה לתוס' שהגמ' יכלה הרי להעמיד שזה משום עין יפה ולכן לא מסתבר להסתפק צד שאין כזה מ"ד משא"כ בחזקיה הגמ' בהכרח שס"ל שגם לאלתר מותר ובאמת יתכן שהגמ' זה בתמיה וכן מוכרח חילוק זה בריטב"א

והנה רש"י כתב ובשטוח זה נברר האוכל מאליו ועיין מהרש"א ומהר"ם שכוונתו שאפילו שלגמ' היה צד שאסור אוכל מתוך פסולת לאלתר בכל אופן כה"ג אין לזה שם מעשה ברירה ומסברא הדבר צ"ב שכיון שעשה שלא יהיה תערובת ואולי זה לא צורת ברירה רגילה והוי כשינוי של אוכל מתוך פסולת לדידן ולפ"ז יתכן שלאחר זמן זה וודאי לא יעזור אמנם עיין ברכי יוסף שכתב לדחוק שכוונת רש"י כתוס' שלא ברר לפני שהביא לפניהם ומה ששטח לפניהם כי זה לאלתר ממש ומה שלא בירר ממש זה כתוס' שזה לאו אורח ארעא למעבד הכי

י] **ברירת שני מינים:** בגמ' בתחילת הסוגיא רש"י גורס היו לפני מיני אוכלים אמנם תוס' הביאו הגירסא מיני אוכלים וביארו שגם כה"ג חשיב אוכל מתוך פסולת דהמין שרוצה זה האוכל והנה משמעות תוס' שזה כל סיבת האיסור דהינו שכל הברירה זה רק אוכל מתוך פסולת אמנם עיין ריטב"א דרק הוקשה לו על תירוץ הגמ' שיש הבדל בין אוכל מתוך פסולת ועיין טור שאפילו שהתיר גם פסולת מתוך אוכל בכל אופן כתב ששני מינים אסור כי זה כמו פסולת ועיין בחידושי הגהות שביאר או שנפק"מ בשווים או שבא לבאר למה יש כאן רק איסור בורר והנה האחרונים דיקו מלשון הרמב"ם שבשני מינים מותר גם פסולת מתוך אוכל וזה א"ש אם זה לא מצד הדין שזה כמו פסולת וכן מבואר בב"י שחידש ששם רק משחרית לבין הערבים יש איסור ובהכרח שזה לא אותו גדר איסור אמנם לטעם הר"ן יש לבאר שכאן אין זה עיקר מלאכת בורר

והנה הפמ"ג כתב דלתוס' אם שניהם לאחר זמן שאין אחד פסולת מותר וכן דן שאפילו בנפה וכברה יהיה מותר וכתב שבדברי הרמב"ם מדויק לא כך ומצד שס"ל שזה דין ברירה של שני מינים ולא מצד שזה פסולת ע"ש והנה הוא דייק מצד שהרמב"ם סתם ששני מינים לאחר זמן אסור ומשמע שגם אם שניהם לאותו זמן ובפמ"ג כתב לדחוק שמדובר שאחד לבין הערבים ואחד למחר אמנם הבה"ל דקדק מלשון הרמב"ם דמשמע שהברירה מצד השני מינים ולא שאחד פסולת אמנם יתכן שהרמב"ם אמר רק את הדין אמנם באגלי טל ט"ו סק"ד נקט מסברא שאחד לבין הערבים ואחד למחרת זה לא סיבה שאחד יחשב אוכל ואחד פסולת ולכן כתב בדעת התוס' שגם אם יסוד הדין מצד פסולת אבל תמיד כל אחד הוא כפסולת לענין השני

ועיין ראשי יוסף שבזה ישב רש"י שבתחילת הסוגיא לא רצה לגרוס מיני אוכלים אמנם הרי ברב אשי גרס שם וישב שרק כאן שהגמ' מתרצת שיש הבדל בין אוכל מתוך פסולת בזה ס"ל לרש"י שזה לא שיך בשני מיני אוכלים אבל דין בריה בכלי וודאי יש גם בשני מיני אוכלים וכמו שהרמב"ן קמ"ג: הביא תוספתא כך

והנה בעיקר הנידון לכאורא יסוד הנידון האם גדר הדין בורר זה שיש כאן אוכל מקולקל שצריך לתקנו ולכן תמיד צריך לדון שאחד פסולת או שגדר המלאכה שמפריד שני דברים שונים רק שצריך תועלת וזה או הוצאת הפסולת או ברירת שני מינים

י"א]בעיקר החילוק בין לאלתר לאוצר יש מקום לבאר דכל האסור לאוצר וכן משמע בשיטה לר"ן שכתב שדבר שלא מבררים לאוצר מותר אפילו לבו ביום אמנם יתכן שלאלתר זה סברא שזה מעשה אכילה וזה מפקיע מהשם של האיסור ולכאורא בכל כה"ג שיש לו מטרה בדבר הנשאר לאוצר ובכל אופן מותר בהכרח שגדר ההיתר שזה מעשה אכילה וצ"ע

י"ב]עייין בה"ל שהביא להקשות שבורר זה משאצל"ג והביא מהישועת יעקב שזה תיקון הדבר ולפ"ז בשני מיני אוכלים הוי משאצל"ג והבה"ל חלק שכה"ג זה גם תיקון דכל אחד פסולת לגבי השני אמנם בתערובת שכבות נקט שזה וודאי משאצל"ג והנה לתוס' שהקובע האם זה היה במשכן אין מקום לקושיא שכאן המלאכה היתה סילוק הפסולת ורק הקושיא לכאורא לראשונים שצריך תיקון חיובי הרי אין כאן תיקון חיובי וצ"ע א"כ גם אם לקחת האוכל הרי אין כאן תיקון חיובי ומבואר שכל החיסרון דהמלאכה נעשית בצורת סילוק ולפ"ז מוציא מת שלא ישרף לא הוי משאצל"ג והנה אם המלאכה זה התיקון א"כ עד כמה שאין כאן תיקון אין כאן מלאכה כלל ומהא דנקטו שזה רק חיסרון של אצל"ג בהכרח שיסוד המלאכה זה ההפרדה והנה הבעל המאור כתב שבורר וזורה זה אצל"ג משא"כ מרקד דהינו שס"ל שבמרקד חשיב שהמלאכה בקמח שנלקח והרמב"ן השיג שזה כמו אקופי גלימי שאין זה משאצל"ג דהינו שאין דין שהמלאכה תעשה בדבר הניתקן

**תוד"ה בורר ואוכל**

**סוגיא ביצה י"ד:**

י"ג]מבואר בגמ' בביצה דב"ש ס"ל דביו"ט בורר אוכל מתוך פסולת וב"ה ס"ל דמותר פסולת מתוך אוכל ובפשוטו טעם ב"ש מצד שס"ל שלא הותר בורר ביו"ט והנה בגמ' רשב"ג אומר דבפסולת מרובה על האוכל לכו"ע בורר אוכל מפסולת ועיין בגמ' מה דמקשה ורש"י ביאר שקושית הגמ' שכה"ג וודאי אסור לברור גם האוכל כי זה מוקצה והגמ' עונה דבאמת מדובר שהאוכל הוא הרוב אלא שיש יותר טירחא בברירת הפסולת ולכן צריך לברור האוכל ועיין בר"ן וכן הוא ברמב"ם דקושית הגמ' לא שזה מוקצה אלא שכה"ג פשיטא שבורר האוכל דהרי יש בזה פחות טירחא והגמ' עונה שמדובר שהאוכל הרוב והיה מקום לומר שכה"ג כיון שנראה שהפסולת הוא פחות טירחא לכן צריך לעשות כך קמ"ל ובתוס' בשבת קמ"ב: וכן בר"ן בביצה הביאו גירסא שהגמ' עונה שמדובר שהאוכל הוא מועט רק שבברירתו יש יותר טירחא ובכל אופן מבואר שצריך לברור האוכל וצ"ל שכיון שהפסולת רוב יש בזה איסור מוקצה לקחת הפסולת והנה לדעת הרמב"ם ור"ת מבואר שאין כזה דין שאם הרוב פסולת הכל נהיה מוקצה ובאמת צ"ב בדעת רש"י דביו"ט הרי מותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש והרי אחרי שיברר זה כבר לא מוקצה ואולי יש כאן מיגו דאיתקצאי אמנם יתכן שכל ההיתר של מוקצה ביו"ט זה רק מקרה שקרה ולא דבר שכבר היה לפני יו"ט ויכל לתקנו

והנה שיטת תוס' בסוגין לחדש שבמקום שפסולת הרוב א"כ הדרך לברור האוכל ועיין הגהות אשר"י שלכן כה"ג צריך לעשות הפוך דהינו לברור הפסולת ולפ"ז הקשו מהגמ' שאמרת שבפסולת מרובה על האוכל לכו"ע בורר אוכל ומשמע שזה גם לב"ש והרי לדעתם זה כמו שבת ובשבת כה"ג אסור והתוס' בביצה גרסו כרש"י וכתבו שלמסקנא ניחא דהרי מדובר שהאוכל הרוב אמנם תוס' אצלינו נשארו בקושיא ובפשוטו כמו שביאר הנשמת אדם כלל ט"ז סק"א דהרי לקמן ס"ל כר"ת שלמסקנא גם מדובר שהפסולת מרובה והנה צ"ע דהרי סברת התוס' לכאורא שהדרך לעשות מה שפחות טירחא א"כ למה לרש"י מיושב ולר"ת קשה הרי כאן הדרך לקחת האוכל כי זה פחות טירחא ומבואר שאין סברת התוס' כי זה פחות טירחא אלא שהדרך לקחת הדבר הטפל מהדבר העיקרי ולפ"ז מסתבר דבשוה בשוה האוכל זה העיקר ואז הדרך לקחת הפסולת ועיין ברמב"ן קמ"ד: לענין חולב שהדגיש שזה בורר כי הבהמה זה רוב פסולת והרי שם תמיד הדרך לחלוב החלב וכן בריב"ש סימן שכ"א

והנה בפשוטו קשה עוד לשיטות שלאלתר מותר גם פסולת מתוך אוכל ולאחר זמן הכל אסור א"כ מה הטעם דב"ש אמנם עיין ריטב"א שם שביאר הסוגיא שטעם ב"ש מצד מוקצה ואין זה ענין לדין בורר ולפ"ז לכאורא לא קשה כלל קושית התוס' ועיין נשמת אדם שישב על דרך הנ"ל

י"ד]עיין רא"ש שנקט כדעת רש"י שאם הרוב פסולת הכל נהיה מוקצה וכתב שבבוטנים ששבורים בקליפתן אין זה כך דלא מקרי שם פסולת עליהו כיון דאורחיהו בהכי והוי שומר לפרי והנה בפשוטו זה רק סברא לענין מוקצה אמנם היש"ש כתב שזה גם סברא לענין בורר [וכן הוא ברבינו ירוחם שנקט שלא הותר בורר ביו"ט וכתב את סברת הרא"ש אלא שצ"ב שיטתו שם] ועיין מג"א סימן תק"י שתמה על זה דהרי מבואר סוף סימן שכ"א שאסור לקלף פירות ולכן כתב שכה"ג עושה מה שפחות טירחא וצ"ע הנידון שלגבי יו"ט שאין איסור בורר עושים לפי הטירחא ומבואר שגדר הדבר רק מתי שיך לדון שיש כאן מציאות של ברירה ובאמת דהיה מקום לומר שכל הדין דמבואר בגמ' שבורר פסולת הכונה שיכול כך לעשות אבל אם רוצה לטרוח אין איסור וכן הוא לשון רש"י בשבת קמ"ב: ומה דמבואר בגמ' שבפסולת מרובה וודאי שבורר אוכל מצד שכה"ג יש איסור בורר כיון שאין הבדל בטירחא דהינו שגדר הדין שיש כאן איסור בורר ולא שיש כאן איסור חדש של טירחא [אמנם אם עושה לאחר זמן לכאורא אין חילוק] אמנם לרשב"א שכל ההיתר לאלתר וכה"ג עושה בשבת כמו שרוצה א"כ בהכרח דנתחדש כאן איסור טירחא ועיין מ"ב שבמקום שזה שוה עושה כמו שרוצה וצ"ע למה להתיר איסור בורר ללא סיבה ובעיקר כוונת המג"א עיין מ"ב שי"ט ס"ד שישבו שכוונתו שלגבי לאלתר דנים את זה כדבר אחד ועיין חזו"א שתמה בזה מה הסברא שרק לגבי לאלתר זה כך

**בסוגיא קל"ח.**

ט"ו]עיין תוס' שהקשו עוד מהגמ' לקמן קל"ח שהגמ' דנה משמר משום מאי מחייב ולחד מ"ד משום בורר והגמ' אומרת מה בורר בורר אוכל מתוך פסולת כך כאן והקשו התוס' הרי דרך בורר שבורר פסולת מתוך אוכל ועיין תוס' בביצה שתירצו שכוונת הגמ' שמפריד האוכל מהפסולת ואין כוונת הגמ' להדגיש הצורה שעושים וכן הוא בתוס' רי"ד קל"ח. וברמב"ן יישב ששם מדובר בכלי ובריטב"א ושיטה לר"ן יישבו ששם מדובר לאחר זמן וצ"ע דעת תוס' שלא ישבו כך וצ"ל שמשמעות הגמ' שדנה שלכן משמר דומה לבורר בגלל זה ומשמע שזה סיבת חיוב [ובפרט לתוס' לקמן שאם בורר זה לא מרקד ויתכן שהטעם מרומז בגמ'] וס"ל שבכלי ולאחר זמן אין כאן סיבת פטור והראשונים ס"ל שחשיב שיש כאן סיבת חיוב וצ"ע עוד יתכן דלשון הגמ' שזה דרכו של בורר והרי לתוס' אדרבא זה לא דרכו של בורר רק שגם כה"ג הוי בורר

והנה בעיקר ביאור הסוגיא דשם עייין רש"י וכן הוא ברמב"ן בסוגין דנקטו שלמ"ד שחיב משום בורר זה גם בורר ועיין ביה"ל ס"ט שהקשה שא"כ כל מרקד יתחייב גם מצד בורר ובפשוטו צ"ל שזה וודאי שיש כאן סיבה שזה לא מרקד גמור וממילא שיך ליחסו גם לבורר ועיין שיטה לר"ן סברא מצד ששם זה דבר יבש וכאן זה דבר לח ויתכן עוד מצד סברת המ"ב שכאן לא עושה מעשה לברר אלא זה מתברר מאליו

ולכאורא יש מקום לומר עוד דהנה לשון הגמ' בתחילה שזה דומה לבורר שמוציא אוכל מפסולת ויש מקום לבאר שהכונה שכאן במשמר זה כך דהינו דמה שיורד למטה זה המתברר אמנם במרקד אינו כן אלא מה שנשאר למעלה זה המתברר וההבדל דבמרקד עושה פעולה להפרידם ולכן מה שנשאר חשיב שלוקח משא"כ במשמר [ובמהרש"ל על הסמ"ג כתב שהחילוק שבמשמר אין זה בידו ובמרקד הנפה בידו] ולפ"ז א"ש הגמ' שכאן יש צד דמיון לבורר ולא למשמר שזה פעולה של אוכל מתוך פסולת [אמנם רש"י שלמד שאם בורר זה גם מרקד דהינו שלא למד שהגמ' אומרת טעם שזה לא מרקד אמנם בדעת תוס' היה מקום לבאר כך] אמנם בבעל המאור מבואר שמרקד חשיב צריכה לגופה ובהכרח שהמלאכה בקמח שיורד ואינו מוכרח שיתכן שזה רק סברא שחשיב שעשה מעשה גם במה שירד ובמ"ב בהקדמה נקט שמה שנשאר למעלה זה מה שנשאר וכן הביא האגלי טל מהגר"ז והנה רש"י ע"ד. אומר שקנון האוכל יורד למטה ובפשוטו מבואר שם שפטור ובהכרח כי נחשב אוכל מתוך פסולת אפילו שעושה פעולה וצ"ל ששם חשיב שכל הפעולה רק בקטניות שיורדים מחמת שהם עגולים [ועיין לקמן קל"ח: שהארכנו בזה] ועיין תורי"ד בסוגין דבכלי תמיד זה נחשב פסולת מתוך אוכל ורק כשאחד עומד במקומו ומוציא השני שיך לדון שזה אוכל מתוך פסולת וצ"ע בזה והנה המנח"ח נקט שאם זה בשוגג יתחייב שנים וכן הוא במהרש"ל על הסמ"ג אמנם עיין בהגהות שם דהביאו מהמהרי"ק שחייב אחד וצ"ל שכיון שאין כאן שני תכונות לא שייך לחייב שניים ועיין רעק"א לעיל ע"ג: שהקשה שכל בורר יוכל להתרות מצד מרקד וכן הפוך כיון שללא חלוקה זה אותו אב וצ"ב כוונתו הרי אחרי החלוקת מלאכות א"כ מה שזה האב של בורר זה לא מרקד

ועיין רבינו חננאל וכן בתוס' לעיל ע"ג: שכוונת הגמ' שלמ"ד בורר זה לא מרקד וצ"ב למה לא ועיין בה"ל שביאר כיון שכאן לא עושה פעולה שזה יתברר אלא זה מתברר לבד ועיין לעיל מה שביארנו

והנה בעיקר החילוק בין בורר למרקד עיין רבינו חננאל לעיל ע"ד. שזה בכלי וזה ביד אמנם ברש"י ע"ה: וכן בר"ן במשנה ביאר שזה האבן מהתבואה וזה הקליפה דהינו שלא ההבדל בצורה שעושה אלא בדבר הנפעל והאריך בזה האגלי טל והנה הרמב"ן לעיל שענה שכאן זה בכלי מוכח לכאורא שגם כה"ג זה מעצם האב של בורר וכדעת רש"י והנה לר"ח צ"ע כוונת הגמ' שזה יהיה בורר הרי בכלי זה מרקד ועיין אגלי טל שהאריך בזה שגם בכלי יכול להיות תולדה וכיון שבדברים אחרים זה שונה ממרקד זה סיבה שיהיה בורר ע"ש וצ"ע

**המשך [ע"ד.] דינא דחזקיה**

**עיין רש"י בביאור הראשון ועיין מה שהוסיף הר"ן ובביאור השני עיין ריטב"א ועיין עוד ביאור ברמב"ם וברא"ש ועיין אגלי טל סקי"ד אות א' ב' ד'**

**קל"ט: ק"מ.**

**א. נותנין מים – עיין פמ"ג מ"ז סק"י וחזו"א סימן נ"ג ד"ה ואפילו**

**ב. ומסננים היין בסודרין – עיין שיטת הר"ן ושיטת הרמב"ם ושיטת רש"י כפי שביארה הבה"ל ועיין טושו"ע ס"י י"א ועיין אגלי טל מרקד סק"ד**

**ג. בין הגיתות שנו – עיין ר"ן שני ביאורים**

**ד.משתתי הכי – מקור הדין לעיל ק"ט. עיין תהלה לדוד סקט"ו שהקשה מה זה שונה משני מינים ועיין אגלי טל מרקד סק"ז ובמה שהביא מהלבוש ועיין ב"י סוף סימן שי"ט מה שדן בדברי שו"ת הרא"ש ומשמע כלבוש ועיין ביאור הגר"א סוף סימן שכ"א**

**ה.מחזי כמשמרת – עיין ר"ן ועיין בה"ל סימן ש"מ ד"ה ומלקט בשם הירושלמי**

**ו. ניצוצות לא שכיחי – בביאור ההיתר עיין חזו"א סימן נ"ג ועיין פמ"ג א"א ט"ו וט"ז מה שהקשה מכאן ועיין בדבריו מ"ז י"ג ובעיקר ההיתר דמוציא אוכל אם פסולת עיין מ"ב תק"ד סק"כ ועיין אגלי טל מרקד סק"ה אות ב' ועיין שיטה לר"ן שבת קמ"ה: לענין חלות דבש**

**. מהו הדבר הנברר -**

**ז. ונותנים ביצה במסננת – בביאור ההיתר עיין שו"ע סט"ו ובביאור הט"ז ועיין בה"ל ס"ג ועיין מג"א ובביאור כוונתו עיין מחצית השקל ועיין גר"ז באריכות סעיף כ"א כ"ב**

**ח. גמ' קל"ד. סינון חרדל במסננת – תוס' שם ועיין גר"ז שי"ט סכ"א ותהילה לדוד שי"ט סק"ז**

**ק"מ. במשנה**

**ט.אין שורין וכו' - טושו"ע ס"ח מ"ב ובה"ל ועייין פמ"ג מ"ז סק"ה תהל"ד סקי"א ועיין מ"ב שי"ח סק"י**

**י.אין שפין וכו' - טושו"ע שכ"ד ס"א ובשער הציון שם**

**י"א. אבל נותן וכו' – עיין רש"י שזה כר"ש ועיין רמב"ם ומאירי ועיין נשמת אדם י"ח ב'**

**קי"ד: אמר ר' זירא – סוף הפרק**

**י"ב. בטעם איסור קניבת ירק עיין רש"י תוס' וברשב"א ועיין מ"מ פ"א משביתת עשור ועיין מג"א סק"ה ובמחצית השקל ועיין גר"ז סכ"ה**

**י"ג. בדין המ"מ דעלים מעופשים ובדין מין אחד – עיין מג"א סקט"ז ועיין ט"ז סק"ג ועיין נשמת אדם ועיין ביאור הגר"ז ס"ד**

**י"ד. בדין קילוף פירות – עיין ב"י סוף סימן שכ"א וברמ"א שם ועיין סימן תרי"א בד"מ ובשער הציון שם ובטעם שמותר פסולת מתוך אוכל עיין בה"ל סוף סימן שכ"א ועיין שי"ט ס"ג ד"ה מתוך אוכל בתו"ד בשם המהרש"ל ועיין מ"ב שי"ט סקכ"ד ועיין חזו"א נ"ד ד' ועיין אגלי טל סקי"ג ד"ה אך**

א]**אמר חזקיה וכו': בביאור סוגין מבואר כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד**

א.ביאור ראשון ביאר רש"י שיש כאן סברא שהאוכל חשיב כמו פסולת כיון שאם לא יוציאו אותו הוא יתקלקל והנה לא הוזכר ברש"י שאוכלים הפסולת וששיך לדון שיש כאן תיקון ביחס לפסולת ובפשוטו משמע שהמלאכה באמת מצד שהתורמוסין נתברר וצ"ע מה שיך לקרוא להם פסולת הרי כל מה שיש כאן תורמוסים אלו ועיין אגלי טל סקי"ד אות ד' שכתב לבאר שהכוונה שכיון שכאן הברירה צריכה להעשות מצד עצמה גם ללא מה שהוא עכשיו צריך את זה א"כ לא מסתכלים על הברירה כמעשה אכילה ולפ"ז טעם האיסור בסוגין שזה כמו לאוצר וכוונת הגמ' בתור דמיון דכמו דפסולת מתוך אוכל אין בזה היתר ברירה דזה לא נחשב כמעשה אכילה ה"ה כאן ועיין רבינו ירוחם נתיב י"ב ח"ח ע"ו: שהקשה שהרי מבואר ברא"ש שבקליפות בוטנים אפשר לקחת גם הפסולת שזה בטל לפרי ולא חשיב פסולת וא"כ למה כאן זה אחרת ומבואר שנקט כנ"ל שהפסולת עצמה לא ראויה לשימוש ולכן דימה לחסרון של בוטנים אמנם לנ"ל יש מקום לחלק דכאן דיש הכרח לברירה לא מצד שרוצה כרגע להשתמש לכן זה גרע

ב.אמנם עיין ר"ן שביאר שמדובר שהקליפה ראויה לשימוש והיא לא תתקלקל ומבואר שנקט שכונת הגמ' שזה פסולת מתוך אוכל דהינו דהתורמוסין חשיבי פסולת והקליפות חשיבי אוכל ולפ"ז מבואר שאפילו שהוא עכשיו בורר מצד שרוצה להשתמש בתורמוסין ולכן הגמ' דנה שזה אוכל מתוך פסולת אבל כיון שהוא חשיב פסולת ביחס לתערובת חשיב בורר פסולת מאוכל אמנם בגמ' מדובר שהשם פסולת מצד שאם ישאירו אותו הוא יתקלקל ויש מקום לומר שרק לכן יש לו שם פסולת כי הוא דחוי מהתערובת כי מציאותו מכריחה להוציאו

ג.עוד ביאר רש"י שמדובר שיש כאן גרועים וטובים והטובים, אם ישאיר אותם יתקלקלו והגרועים כבר מתוקנים והנה בפשוטו לביאור זה וודאי שהתיקון ביחס לנשארים ונתחדש שאפילו שמטרתו כי רוצה להשתמש בפסולת בכל אופן חשיב תיקון של הגרועים ולכן זה אסור והנה ברש"י מבואר שצריך לסברא שאם ישאירו דבר זה הוא יתקלקל ומבואר שמצד שהגרועים ראוים לאכילה זה לא מספיק סיבה דהינו שרק מחמת שהתערובת מחיבת את הפרדתם זה סברא לדון שזה פסולת אבל לא זה כיון שעכשיו מטרתו לתורמסים זה היה מותר אמנם יתכן שצריך לסברא זו שלא נדון שזה מין אחד

ד.אמנם עיין ריטב"א שהביא את רש"י שגם הגרועים יתקלקלו אם ישאירו הטובים עמהם ולכן כל אחד נחשב פסולת לגבי השני ואת מה שיברור חשיב פסולת מתוך אוכל דהינו שהגרועים גם חשיבי פסולת אמנם יש כאן תוספת מצד שיש כאן הכרח לבררם ויש לדון כנ"ל או שזה סברא שיחשב שני מינים או לעצם השם פסולת

והנה מבואר ברש"י שביאור זה עדיף מהביאור הראשון ולביאור האגלי טל הדבר פשוט שלא צריך לחידוש הנ"ל אמנם גם לביאור הר"ן יש עדיפות בביאור זה שבאמת יש עדיפות מסוימת בגרועים מהתורמוסים ורק לכן שיך לקרוא לתורמסים פסולת

ה.עיין רש"י שהביא לבאר עוד שבזמן שמוציא את התורמסים הם מתקלקלים ולכן חשיב אוכל פסולת מתוך אוכל והנה לפ"ז הברירה הוא מהנשארים ולשון חזקיה מפסולת שלהם אבל זה לא סיבת הברירה והנה לביאור זה צ"ל שכשזה עדין בגדר מעורב זה מסריח והנה לביאור זה נתחדש שאפילו שאין כאן הכרח מצד התערובת לבוררם בכל אופן כיון שיש לזה שם פסולת בעצם חשיב בורר פסולת מתוך אוכל והנה מה שצ"ע לביאור זה למה לא חשיב כמין אחד שהגרועים זה לא בורר מדאוריתא וכי המאיסות שלהם שכך דרך אכילתם זה גרע מעלים מעופשים וצ"ע

ו.עיין רמב"ם שביאר שהקליפות נצרכות לאוכל דהוא מר מאוד והקליפות ממתקות אותם כן ביאר בגר"ז והמ"ב והנה לפ"ז בהכרח מדובר קודם שזה נתבשל רק שזה ראוי לאכילה ובכל אופן כיון שהקליפות מוכרחות לצורך התורמוסים יש להם שם אוכל ולתורמסים שם פסולת

ז.עיין רא"ש ולכאורא כוונתו שמדובר שהתורמוסים מקלקלים הקליפות ויש הכרח לבוררם לצורך הקליפות עכ"ד ולכאורא הסברא בזה כהאגלי טל לעיל שכיון שיש הכרח מצד התערובת להפריש התורמוסים בתור פסולת מהאוכל לכן חשיב פסולת מתוך אוכל

ב]והנה רבינו חננאל הוכיח מכאן שפסולת מתוך אוכל אסור ועיין מהר"ם קזיס שכתב לישב את שיטת הטור שכאן זה כמו ברירה לאוצר כיון שסיבת הברירה ביחס לקליפות הנשארים שאותם לא מדובר שרוצה לאכול עכשיו והנה דבר זה הוא לכאורא לכל הביאורים ויתכן שכוונת הר"ח להוכיח מלשון הגמ' שזה כאוכל מתוך פסולת ומשמע שהכונה גם אם זה יהיה לאלתר ולא מצד שבסוגין זה ממילא לאחר זמן עוד יתכן שלמד שמשמעות הגמ' שגם אם רוצה לאכול הקליפות מיד בכל אופן זה אסור ובהכרח שבפסולת מתוך אוכל אין היתר במלאכת בורר

ג]והנה עיין אגלי טל ס"ק י"ד אות א' דהוקשה לו דהניחא לר"ן שהסיבה שפסולת מתוך אוכל אסור כי זה עיקר דרך ברירה א"כ כאן כיון שחשיב פסולת מתוך אוכל ממילא לא עוזר שזה דרך אכילה אבל לרמב"ן שגם פסולת מתוך אוכל יש בזה ההיתר רק ששם כיון שמתעסק בפסולת אין לזה שם אכילה א"כ כאן שההתעסקות לצורך לאכול מה שמוציא חשיב מעשה אכילה והיה צריך להיות מותר לפ"ז וע"ש שישב שכל הסברא ברמב"ן לענין מעשה אכילה שחשיב שאין כאן יצירה ולא שהמעשה הוא לא מעשה ברירה ולכן איפה שיש כאן עוד יצירה נוספת שביחס אליה זה פסולת מתוך אוכל אין סיבה להתיר ולכאורא יש להוסיף עוד שגם אם הסברא במעשה אכילה שאין לזה שם מלאכה כל זה ביחס ליצירה שאותה פועל ולא ביחס ליצירה אחרת שנעשה באותו זמן וצ"ע בזה

ד]והנה בכל מפריד שני מינים ולוקח אוכל מתוך פסולת שמותר דהינו מה שרוצה צ"ב הרי גם המין השני נהיה מתוקן וא"כ יש כאן ברירה של פסולת מתוך אוכל והנה עיין אגלי טל סקט"ו בכל דבריו ומבואר שנקט שאם שני מינים מותר פסולת מתוך אוכל לאלתר והטעם שלא חשיב עיקר ברירה א"כ א"ש שכאן אפילו שיש לזה שם פסולת אבל זה לא פסולת גמור וממילא לא חשיב עיקר ברירה אמנם אם ננקוט שגם בזה אסור פסולת מתוך אוכל ומצד שזה עיקר ברירה א"כ צ"ע כנ"ל והניחא לרמב"ן שאין סברא של עיקר מלאכת ברירה אבל לר"ן צ"ע והנה אם נימא כפמ"ג דתמיד צריך להגדיר דאחד אוכל ואחד פסולת ושני מינים לאחר זמן מותר א"כ לא קשה דעד כמה שנדון ביחס לאוכל של לאחר זמן אין כאן אוכל ופסולת אמנם למה דנקט האגלי טל שדנים כל אחד פסולת לגבי השני וזה הטעם שאסור שני מיני אוכלים לאחר זמן א"כ צ"ע כנ"ל וע"ש שחידש שאם באמת מעונינים גם בדבר השני לאחר זמן זה אסור וחידש עוד שאפילו אם רוצה אותו להמשך הסעודה זה אסור וזה וודאי חידוש שיתכן שכה"ג וודאי שאין זה פסולת גמור שיחשב שזה כעיקר המלאכה וע"ש שנקט שזה דלא כמבואר בתרוה"ד שזה מותר ובפשוטו היה מקום לומר שלענין בורר דנים לפי עיקר מטרת עשיתו וכל שזה עיקר מטרת עשיתו זה עצמו קובע שזהו היצירה שנעשית כאן והשאר זה ממילא אמנם בפשוטו מסוגיא דתורמוסין חזינן שאפילו שאין זה עיקר כוונתו בכל אופן זה אסור אמנם יתכן שדוקא כאן כיון שזה חשיב פסולת א"כ זה עצמו מגדיר שזהו עיקר המעשה בתור תיקון האוכל משא"כ אם שני הדברים שוים הולכים לפי מה שלוקח עכשיו וזה עיקר מטרתו אמנם זה נסתר ממהלך הריטב"א ודו"ק וצ"ע בכל זה

והנה יש לדון עוד במוציא מה שרוצה למנה שניה האם חשיב פסולת מתוך אוכל ובפמ"ג מבואר שמותר ולכאורא מצד שכל שזה לאותה סעודה שזה בגדר אותו זמן מי אוכל ומי פסולת אמנם מסברא הדבר מחודש שמי יימר שמה שלאותה סעודה יש ההיתר שזה מעשה אכילה זה גם אותו זמן שיחשב שזה עדין אוכל אולי לענין זה מה שרוצה מיד זה אוכל ומה שרוצה לאחר זמן זה פסולת אמנם יתכן שכיון שעומד להשתמש בו אין זה עיקר מלאכת ברירה שיחשב כאן החיסרון של פסולת מתוך אוכל ורק עד כמה שזה לאחר זמן זה אסור וצריך ראיה לכל זה

ה]והנה יש לדון במוציא פסולת שזה מאכל בהמה לצורך בהמה האם יש בזה איסור והביאו מהכף החיים להתיר והגרשז"א הקשה שזה נסתר מסוגין דהינו שלכל הביאורים מבואר שדבר שהוא פסולת אפילו שעכשיו אני רוצה להשתמש בו בכל אופן חשיב ברירה א"כ ה"ה בכה"ג אמנם בפשוטו לחלק גדול מהביאורים מבואר שזה רק מצד שיש כאן סיבה הכרחית לברור כי זה יתקלקל וכדו' ולכאורא כשאין את הסיבה זה לא שיך אמנם בפשוטו עד כמה דמבואר שדנים בעצם ולא לפי כוונתו א"כ מסתבר לאסור

**קל"ט:**

ו]**נותנין מים על גבי השמרים וכו':** בפשוטו מדובר שהשמרים נתונים במשמרת ונותן עליהם מים והם מסתננים ולוקחים יין מהשמרים ומבואר שאין כאן בורר ביחס למים אפילו דבתחילה הם מתערבים אם השמרים ועיין חזו"א סימן נ"ג ד"ה ואפילו שעמד על זה אמנם עיין פמ"ג סק"י שהקשה למה לא הוי בורר מצד שזה צורה להוציא היין מהשמרים ועיין ברמב"ם דמשמע דלא מדובר שזה נתון במשמרת אלא שיש יין בחבית ונותן עליהם שמרים שיקלטו טעם היין וכן הוא בשיטה לר"ן ושמעתי לדון שיתכן שיין שבלוע בשמרים זה כמו כל סחיטת פירות שחשיב דבר אחד ואין בזה בורר

ז]**ומסננים היין וכו':** בפשוטו מבואר כאן שלשה שיטות בראשונים שיטת הרמב"ן והר"ן והרשב"א והריטב"א דמים צלולים או יין צלול הכוונה שיש בו לכלוכים אלא שרוב האנשים שותים אותם כך כה"ג אין בזה בורר כלל ואפילו במשמרת מותר וזה דינו של זעירי אמנם במשנה מדובר שזה עכור ורוב אנשים לא שותים את זה כך אבל זה ראוי לשתיה כך וכה"ג במשמרת זה אסור ובסודרין וכפיפה מצרית שזה שינוי מותר והוסיפו שאם יש בזה שמרים שזה לא ראוי לאף אחד הוי בורר גמור שאסור אפילו בסודרין וכפיפה מצרית והנה לשון הרשב"א דאם יש שמרים אסור אמנם הב"י ביאר שקצת שמרים זה עדין רק בגדר עכור ע"ש אמנם דעת הרמב"ם דבמשמרת הכל אסור אפילו צלול לגמרי שרוב אנשים שותים כך ומה שזעירי התיר הכוונה כמו סודרין ודבר שהוא לא דרך ברירה גמור, ודבר שיש בו קצת לכלוך אסור לגמרי והנה רש"י כתב שמדובר מקמחין ועיין שיטה לר"ן וכן האריך בבה"ל דזה דבר שרוב אנשים שותים את זה כך ובאמת לפ"ז המשנה זה גם במשמרת ומה שנקטה סודרין שיש בזה חידוש שאין כאן חשש סחיטה והגר"א ביאר בדעת הטור על דרך זה דהכונה דאפילו דסודרים אסור במים כאן מותר והנה לפ"ז לרש"י אין לנו מקור שדבר שמיעוט אנשים שותים את זה מותר אמנם בטור משמע שמותר וצ"ע המקור

ח]הנה בדין שימור בסודרין בדבר שבמשמרת יש חיוב חטאת עיין לשון הרמב"ם דמשמע שאין בזה חיוב חטאת ועיין אגלי טל מרקד סק"ד שזה כמשמעות דבריו שקנון ותמחוי גם לאחר זמן פטור אבל ברמב"ן הרי מבואר שחייב וכן פסק המ"ב ולפ"ז יתכן שהשינוי המוזכר כאן זה רק סברא שבדבר שמשתתי הכי רבנן לא גזרו בזה בסודרין אבל בשמרים וודאי שגם בזה יהיה חיוב חטאת וע"ש שדיק כן מלשון הרשב"א שאין זה שינוי גמור

ט]בעיקר הא דמבואר בגמ' דמששתי הכי אין בזה בורר וכלשון הגמ' לעיל ק"ט. עיין תהלה לדוד סקט"ו שהקשה מה זה שונה משני מינים דהרי אפשר לאכול את זה בכזו צורה ובכל אופן יש בזה בורר ועיין שש"כ פ"ג הערה קנ"ו דביאר הגרשז"א שזה בטל ליין וכאילו אין כאן כלום ויש מקום לבאר שכאן אוכלים את זה בתור שהמים הם אותם מים אבל בשני מינים אוכלים שני מינים ביחד בתור אכילה אחרת אבל בתור אכילה זו לא שייך לומר משתתי הכי ודו"ק ועיין אגלי טל מרקד סק"ז

ט.ב]עיין בה"ל שהביא פמ"ג שלאסטניס שאינו אוכל כזה דבר כלל הוי בורר ולא עוזר משתתי הכי וצ"ע מנ"ל לומר דבר זה ומה הכרח לזה

י]**בין הגיתות שנו:** עיין רש"י שביאר שזה משתתי הכי אמנם הרמב"ם כתב שזה כמו גוף אחד ולכאורא הכוונה שזה כמו מין אחד שאין בזה בורר וצ"ע לדעת הט"ז שיש בורר גם במין אחד והיה מקום לומר שכאן שזה מחובר הוי דבר אחד יותר אמנם הט"ז הרי אסר מכח זה גם בחלמון וחלבון וצ"ע והנה בפשוטו וודאי שאנשים שותים את זה כך ומבואר ברמב"ם שגם כה"ג יש בזה בורר וכתב הפמ"ג שזה לא דומה לזעירי ששם כולם שותים את זה כך וכאן יש מיעוט בני אדם שלא שותים את זה כך ולפ"ז מבואר שהרמב"ם ס"ל שמשתתי הכי עוזר רק אם כולם שותים כך ולא מיעוט ולראשונים מבואר שעוזר מה שמיעוט שותים אפילו שרובם לא שותים ויתכן שוודאי מדאוריתא אין פה ברירה כי זה נחשב דבר אחד וזה רק בסוג תערובת של לח ויבש וכן הכריח האגלי טל דהרי כל בורר מהסובין הרי עניים אוכלים כך עיין ראשונים ע"ד. והסברא של משתתי זה רק ביחס לאסור מדרבנן ועיין מג"א סוף סימן שכ"א שאסר לקלוף תפוחים ולא סמך על הסברא של משתתי הכי אמנם עיין ביאור הגר"א סוף סימן שכ"א שדימה סוגין לממרח אמנם בפשוטו כל דבריו ביחס לאיסור דרבנן ולא ביחס לדאוריתא

י"א]**משום דמחזי כמשמרת:** עיין ר"ן שאין זה משמרת גמורה כיון שזה רק מציל מסוג לכלוך אחד ולא מכל סוגי הלכלוכים והנה עיין בה"ל סימן ש"מ דהביא מהירושלמי דהבורר צרורות מתוך גרנו כל זמן שלא גמר לברור הכל אין כאן חיוב ובפמ"ג א"א סקי"ח כתב שיש איסור דרבנן ולכאורא כן מבואר גם כאן אמנם יתכן שכאן זה רק במשמרת עוד יתכן שדוקא כאן שסוג מסוים של לכלוך הוציא לגמרי משא"כ בצרורות שאת אותו סוג שהוציא גם לא הוציא לגמרי [והנה האגלי טל הקשה שכל זורה נשאר עדין פסולת שצריך את הברירה ובפשוטו החילוק כנ"ל שסוג פסולת אחת נתבררה לגמרי] ועיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שכתב שאם לא מהדק שחלק מהלכלוכים עוברים אז באמת מותר דכה"ג זה לא דומה למשמרת ולכאורא זה דלא כפמ"ג דאל"כ עדין יאסר מצד הברירה של חלק ואולי יש כאן שינוי גדול כי לא בוררים בכלי בצורה שזה לא בורר את כל הדברים אמנם הבה"ל דיק מהטור לאסור ומבואר כפמ"ג

י"ב]**והאיכא ניצוצות וכו':** בטעם ההיתר עיין חזו"א סימן נ"ג שביאר שחשיב שרק מה שביחד אם השמרים הוא נחשב מעורב אם השמרים אבל שאר היין לא נחשב מעורב אם השמרים אמנם עיין פמ"ג שלמד בלשון רש"י שביין העליון שלא ניכר שיש כאן תעורבת אין בזה בורר אבל מה שסמוך כיון שניכר השמרים יש בזה בורר ובאמת צ"ב שתמיד כשמטים החבית אפילו אם יש עוד הרבה יין אבל קורה שמהשמרים הצדדים כבר יצא היין וצ"ע

והנה הט"ז התיר להוציא זבוב אם קצת מים מהכוס וביאר החזו"א מצד שלא חשיב שהזבוב מעורב בכל הכוס אלא במה שסביבו אמנם עיין אגלי טל מרקד סק"ה אות ב' וכן מבואר במ"ב תק"ד סק"כ וכן הוא בפמ"ג מ"ז י"ג שכל שהוציא אם הפסולת קצת אוכל לא הוי בורר ועיין פמ"ג מ"ז י"ג וא"א ט"ו שנקט שלפ"ז ה"ה לקחת חלק מהאוכל ולהשאיר פסולת אם אוכל אין בזה איסור ולפ"ז הקשה דכאן גם אם ניכר השמרים אבל כיון שלא מוציא את כל היין אין סיבה לאסור וע"ש שהקשה עוד דא"כ לא משכחת ליה ברירה בגרוגרת רק אם לאחר שברר הכל יש לו גרוגרת והנה בעיקר הדין המבואר שאם הוציא פסולת אם אוכל אין כאן ברירה צ"ב טעמו של דבר ובשם האור לציון שמעתי שביאר כי זה לא דרך ברירה ולפ"ז וודאי שהפוך זה לא שייך ושמעתי עוד לדון שאולי זה רק סברא שמותר לאלתר אבל לא לאחר זמן שזה כמו ביד וכמו אוכל מתוך פסולת שכתב הר"ן שאין זה עיקר ברירה ועיין אגלי טל מרקד סק"ה ב' שביאר שצורת המלאכה שמברר פסולת לבד ולכאורא הביאור שהמלאכה נעשית בדבר המתברר וכל שהוא לא מבורר אין כאן את החפצא של המלאכה וזה על דרך סברת הבעל המאור שנקט שזה משאצל"ג ולפ"ז וודאי שבמקרה הפוך זה לא שייך וצ"ב כוונת הפמ"ג אמנם עיין שיטה לר"ן קמ"ה: לענין סחיטת דבש שזה לא בורר כי נשאר קצת דבש בחלות וצ"ב

י"ג]בגמ' מבואר שמכלי לכלי אסור לשפוך אם מחכה עד השמרים אמנם ברי"ף גרס שזה רק אם יש צבתא בראש הכלי ומבואר שללא זה אין כאן איסור וביאר המג"א דכוונתו אם זה לאלתר דחשיב ברירה ביד שמותר וע"ש שכתב שהראשונים מודים לזה אלא שהם דיברו לאחר זמן ולכן תמיד אסור ובשער הציון ציין לחיי אדם שזה נחשב ברירה בכלי ולכן זה אסור והנה לפ"ז מבואר שגם כלי שהוא לא כלי ברירה אסור מדרבנן כל שנעזר בכלי וגם בדעת המג"א ביאר המ"ב כי הכלי לא עוזר לברירה ועיין חמד משה שכן הוא סתימת הראשונים והנה מבואר מדברי המג"א דכה"ג חשיב אוכל מתוך פסולת דהינו דמה שיוצא החוצה זה הנברר ועיין אגלי טל שדימה דבר זה לנידון האם בברירה בנפה האוכל שיוצא הוא הנברר או מה שנשאר למעלה הנברר והנה שם מבואר ברש"י דהדבר שנשאר הוא הנברר אמנם צ"ל שכאן שכל מעשהו זה מעשה שפיכה וממילא נשאר השאר חשיב שכל המעשה בלקיחת היין ועייין רש"י צ"ה. ובדבריו ק"מ. לענין ביצה וצ"ע

י"ד]**ונותנים ביצה במסננת של חרדל:** ובגמ' מבואר שזה לא עשוי אלא לגוון ועיין בפיה"מ שביאר שהכל יוצא וצ"ב א"כ מה צריך להגיע לטעם שזה רק לגוון והרי אין כאן ברירה ואם מצד שזה בכלי הרי וכי אם זה לאכילה בצורה יותר טעימה חשיב כה"ג ברירה אמנם הראשונים ביארו כפירוש השני ברש"י שיש כאן ברירה של החלמון מהחלבון והגמ' אומרת שאין בזה בורר כיון שזה לא עשוי אלא לגוון וצ"ב הסברא והנה הב"ח נקט שזה כמו שני מינים וכן הט"ז נקט שגם במין אחד אסור אם אחד הוא רוצה ואחד לא וצ"ב היתר הגמ' ועיין ט"ז ובפשוטו כוונתו דכוונת הגמ' שכיון שרוצה לגוון א"כ רוצה לאחר זמן ואז גם יאכל החלבון וממילא כיון ששניהם לאכילה לאחר זמן אין כאן אחד אוכל ואחד פסולת ומזה הוציא הפמ"ג את דינו שכה"ג אין בורר ובבה"ל דחה שכאן הסברא שזה לא לאכילה וצ"ב הכוונה הרי בורר זה גם בדבר שהוא לא לאכילה ולכאורא הכוונה שבמלאכת בורר אין איסור אלא א"כ הדבר שאותו מברר או שמתברר יש בו תיקון אבל כאן שזה לצורך לגוון שזה קלקול בביצה או כיון שביצה לא עומדת לזה חשיב שלא עושה למטרת תיקון ואין לזה שם מלאכה כלל ועיין חזו"א סימן נ"ג שאין ברירה לאיבוד

אמנם עיין מג"א שכתב להוכיח משני מקומות שכה"ג חשיב מין אחד א. מהמ"מ שהקשה על עלין מעופשים ממשמר ומחבץ ומבואר שאפילו שזה חומר אחר אבל חשיב מין אחד כיון שזה מחובר וכן מהא דסחיטת פירות אין איסור בורר וכגון בשאר מינים [והנה בפשוטו וודאי שלאחר שיפרדו יחשב שיש כאן שני מינים אמנם משמע שהכונה שכל זמן שזה מחובר חשיב כמו מין אחד ולא כמו אוכל ופסולת] ולכן ביאר שבאמת חשיב מין אחד ובטעם ההיתר ע"ש ובביאור כוונתו המחצית השקל ביאר שהגמ' דנה שהחלבון זה פסולת והגמ' ביארה שזה לא פסולת ומה שזורק את זה כיון שצריך למטרת גיון ובזה החלבון לא טוב ממילא זה לא פסולת וצ"ב שהגמ' תגיד כי בעלמא אוכלים את זה ועיין גר"ז שביאר שהגמ' לעיל הרי אומרת שחרדל יש בזה מחזי כבורר והטעם אפילו שהקליפה נאכלת אבל זה נראה כפסולת וממילא מכח זה אם כאן יאכל החלמון ויזרוק החלבון זה גם מחזי כבורר רק הגמ' אומרת שכאן זורק החלבון לא כי זה לא נאכל אלא כי צריך לגוון ממילא זה סברא שלא יהיה כאן המחזי כבורר וע"ש שביאר שבכל בורר וזורק הנברר וזה מין אחד אין בורר כיון שדרך אנשים לאוכלו גם אם הוא לבד אבל כאן אין הדרך לאכול החלבון לבד [וצ"ע שאינו כן] וכן בחרדל לאחר שהוציאו הפסולת אין הדרך לאכול הקליפה לבד

והנה מבואר בגמ' לעיל שמדרבנן אסור לברור חרדל במסננת שלו וכתבו התוס' שזה לא מדאוריתא כיון שגם הפסולת ראוי לאכילה ועיין גר"ז סכ"ב שמה שמדרבנן יש כאן בורר מצד שלאחר שהפרידם הדבר לא ראוי לשימוש והוא זורק אותו לכן זה נראה כבורר אבל אם אדם בורר חלק שדרך אנשים לאוכלו אין בזה איסור והנה צ"ע למה המ"מ לא הוציא את דינו מכאן שיש איסור דרבנן בדבר שנאכל על ידי הדחק וצ"ל שכאן לאחר שהוציאו את זה זה לא ראוי לאכילה כלל [וצ"ע שביצה וודאי שזה לא כך] אמנם צ"ע עוד דמבואר כאן שיש איסור דרבנן ומה זה שונה משמרים שאם משתתי הכי דבסודרין מותר ולדעת הרמב"ם א"ש שיתכן ששם כולם שותים את זה כך אבל כאן יש אנשים שמקפידים לברור דבר זה אמנם לשאר ראשונים קשה וצ"ע והנה שם מבואר שרק בסודרים מותר ולפ"ז יתכן שגם כאן כל האיסור במסננת של חרדל אבל בדבר שזה לא דרכו מותר אמנם המ"ב סימן תק"י סקי"ב נקט שרק ביו"ט מותר כיון שמותר בקנון אבל בשבת אסור וצ"ע

**ק"מ. במשנה**

ט"ו]**אין שולין את הכרשינים וכו:** עיין רש"י שביאר שמניחם במים שזה מפריד את הפסולת ועיין בה"ל דהביא מהפמ"ג שנקט שזה לא איסור דאוריתא והבה"ל דן להוכיח שזה מדאוריתא ועיין תורי"ד קנ"ו שזה מדרבנן ועיין פמ"ג שדן שלאלתר זה יהיה מותר וכתב שזה כמו פסולת מתוך אוכל ועיין תהילה לדוד ולכאורא הכוונה שכל שהעשיה בשניהם בשווה זה כמו פסולת מתוך אוכל [ולכאורא בזה תלוי הנידון לענין הוצאת גרעין ודו"ק] ויש מקום לומר שזה כמו ברירה בכלי ועיין מ"ב סקכ"ט שכתב שאסור גם לשטוף תפוחי אדמה במים ובשם החזו"א הורו שאסר לשטוף פירות במים וצ"ע מה זה שונה משטיפת כלים מלוכלכים מאוד והיה מקום לומר שזה דוקא פה שזה לכלוך טבעי שזה כגמר הדבר ויתכן עוד דבכלים הלכלוך לא מגדיר שזה מקולקל וכן יתכן שאין לזה שם תעורבת ועיין שי"ח ס"ד דמבואר דמותר להדיח מליח הישן מהמלח ועיין מ"ב סימן שכ"א סקכ"א דההתיר לשטוף בשר מהדם שעליו

ט"ז]**אין שפין את הכרשינין:** צ"ע מה זה שונה מקילוף פירות שמותר ויתכן דדוקא שם שזה מעצם טבע בריתו לכן הוי כדבר אחד שיש את סברת היש"ש ויש שביארו שדוקא קליפה שהדרך להורידו בשעת שימוש מותר משא"כ כאן שזה לכלוך שהדרך להורידו לאוצר ולא בשעת השימוש וצ"ע ועיין רבינו ניסים גאון שהאיסור בזה הוא משום דש וכן הוא בערוך לעיל ע"ד. שעפרורית שבפירות הורדתם הוא בכלל דש ובפשוטו מבואר שפסולת מודבק אין זה בורר ורק דש ולפ"ז קילוף פירות שזה לא דש יהיה מותר

י"ז]**אבל נותן וכו:** לשון רש"י אפילו שלפעמים נופל התבן ומשמע כי זה לא תמיד והוי דבר שאינו מתכוין אמנם משמעות רש"י שכתב את זה רק בסיפא של המשנה שכאן זה לא מטעם הנ"ל ועיין מאירי שכיון שהרי ברירה זו מאילה היא באה דהינו שהאדם לא עוסק כאן במעשה ברירה ועיין נשמת אדם כלל י"ח שדיק מהטור שבסיפא גם אם זה וודאי נופל מותר וע"ש מה שביאר וצ"ב מה זה שונא מהרישא דמבואר ברש"י שרק מחמת שזה לא ודאי מותר

**קי"ד:**

י"ח]בביאור דין קניבת ירק עיין רשב"א שהביא בתחילה שהכונה לתלוש העלין המעופשים והקשה שזה בורר ואחרי זה הביא שהכונה לחתוך לחתיכות קטנות והקשה שזה טוחן ואחר כך הביא שהכונה לקלף הפירות ומבואר בדבריו שאין בקילוף פירות משום בורר אמנם עיין ב"י סוף סימן שכ"א שהביא מספר התרומה שאסור לקלף פירות לאחר זמן דחשיב בורר אמנם לאלתר וודאי מותר ותמהו האחרונים בטעם הדבר הרי זה פסולת מתוך אוכל ועיין בה"ל סוף סימן שכ"א שביאר שכיון שאי אפשר בצורה אחרת לכן מותר גם כה"ג וצ"ב הכוונה שעד כמה שזה עיקר צורת ברירה למה שיהיה מותר ובאגלי טל ביאר שקילוף פירות זה לא עיקר דרך ברירה וכאן מותר גם פסולת מתוך אוכל אמנם לרמב"ן צ"ע ויתכן שכאן שהעיסוק נעשה בשהינם יחד חשיב שמתעסק באוכל וכבר דן בזה החזו"א לענין הוצאת גרעין ועיין בה"ל שי"ט ס"ד שהביא את המהרש"ל שלמד מהרא"ש בביצה שקליפות הוי כגופו של פרי וזה בטל לפרי ואין בזה בורר והמג"א סימן תק"י הקשה שהרי קילוף פירות זה בורר ועיין בה"ל שזה רק סברא לענין לאלתר ועיין חזו"א שתמה ממ"נ אם יש סברא שזה מעצם פרי ואין כאן תערובת א"כ גם לאחר זמן זה צריך להיות מותר וע"ש שכתב לבאר שכיון שאי אפשר אחרת א"כ כך הוא דרך אכילתו

י"ט]**מפצעין באגוזים ומפריכים ברמונים וכו':** עיין דרכי משה סימן תרי"א שהביא להקשות שהרי קילוף זה בורר וא"כ איך מותר כאן לעשות כזה דבר ותירץ שבאמת לא הפרידו את הקליפה מהפירות והד"מ כתב שכיון שמדובר בבורר דרבנן [צ"ע למה] ממילא דנו מדרבנן שהזמן שעומדים להכין הוי כמו לאלתר ועיין שער הציון שהביא מהמאירי שהזמן שצריך להכין הוי כמו לאלתר ויש שביארו שמדובר שהיה צריך להכין ממנחה קטנה וכגון בסעודה גדולה וזה פלא וכי על כזה ציור משונה הגמ' מדברת ועוד דמפורש ברשב"א ועוד ראשונים שהקשו על בורר שזה לא לאלתר ויתכן שכונת המ"ב על דרך הדרכי משה שמדרבנן החשיבו הזמן שנצרך להכנה שזה כמו לאלתר דהינו דלד"מ מהמנחה מדרבנן זה כמו לאלתר ולמ"ב כל שזה זמן שהדרך לטרוח ודו"ק בזה

כ]על הא דמבואר ברמב"ם שהכונה שהפרידו את העלים המעופשים עיין מ"מ פ"א משביתת העשור שהקשה למה לא הוי בורר וכתב שכיון שזה מין אחד והוסיף שאפשר שזה נאכל על יד הדחק ומשמע שיתכן שזה לא נאכל וצ"ע א"כ זה פסולת גמור וע"ש שהקשה ממחבץ ומשמר שזה בורר ותירץ שדברים לחים זה אחרת ועיין מחצית השקל סק"ה ובגר"ז סכ"ה ששם זה תערובת יותר חזקה ממילא חשיב הפרדה וצ"ע עד כמה שזה סברא שאין כאן תערובת מה זה יעזור וצ"ל שכאן שיוצר משהו חדש גרע וצ"ב והנה בפשוטו מבואר במ"מ היסוד שמין אחד אין ברירה וכתרוה"ד ודלא כט"ז ובטעם הדבר בפשוטו שאין כאן תערובת והגר"ז כתב כי צריך שם פסולת וזה לא פסולת ומסתברא שזה רק במין אחד אבל בשני מינים ואחד נאכל על ידי הדחק וודאי הוי בורר ועיין מ"ב שתפוחים חמוצים הוי כנאכל על ידי הדחק והא חידוש שזה לא כמו מין אחר דהרי בשר צלי ומבושל מבואר במ"ב שזה שני מינים וצ"ע ובעיקר הנידון של מין אחד עיין סוגיא דתורמסין שלכאורא לריטב"א מוכח שגם במין אחד יש בורר ועיין אגלי טל ונשמת אדם מה שהביאו מהירושלמי שגם במין אחד יש בורר ועיין נשמת אדם ומנח"ח שהקשה מרש"י ע"ד: שבורר קנים טובים מהרעים הוי בורר וצ"ע בכל זה

**בורר המשך**

א**. בגדרי כלי לברירה – רש"י ע"ד. בה"ל שכ"א סי"ב ד"ה מידי ועיין מ"ב סקס"ב וסקנ"ה ועיין אגלי טל ס"ו לענין קילוף בסכין חזו"א סימן נ"ג ד"ה מן האמור ועיין חיי אדם ומ"ב לענין עירוי מכלי**

**ב.מה נחשב לאלתר – עיין היטב בב"י בהבאת שיטות הראשונים [ועיין דרכי משה הארוך] ועיין אגלי טל ס"ה ובריטב"א ע"ד. ד"ה מעתה ובהגהות מרדכי ועיין תוס' ד"ה ולא ובמפרשים שם ועיין שיטה לר"ן מה שהביא מהרא"ה ועיין רמב"ן קמ"ג: מה שהביא מהתוספתא ובעיקר הסוגיא שם עיין מ"ב ושער הציון סוף סימן של"ה ועיין היטב ברמב"ן**

**מלאכת דש**

1. **האי מאן דשדא וכו' – עיין תוס' ורמב"ן ושיטה לר"ן ועיין שביתת השבת בהקדמה סק"ה שהביא השיטות בזה ועיין אגלי טל סק"ג החילוק בין זה לענבים**

**ב. המנפץ והמנפט – עיין רש"י ור"ח ועיין שער הציון סקי"א אגלי טל סק"ב אות ו'**

**ג. הינו בורר וכו' – בגדר החילוק עיין רש"י במשנה ולקמן ע"ה: ועיין אגלי טל זורה ס"ג ובשביתת השבת בפתיחה סק"ז ח'**

**ד. באיסור דכותש – עיין רש"י רמב"ן ותוס"ר ועיין בגליון רעק"א בשו"ע על המג"א שי"ט סק"ח ועיין בה"ל סוף סימן שכ"א ועיין אגלי טל סקי"א**

**ביצה י"ב: י"ג.**

**ה. מוללין מלילות – עיין רש"י ובשער הציון סקי"א ובגר"ז ס"ט ובסימן תק"י קו"א א' ועיין תוס' רי"ד קמ"ד**

**ב. מסקנת הסוגיא טושו"ע שי"ט ס"ו ס"ז**

**ג. קילוף שעורים – עיין רש"י ותוס' ועיין מג"א שי"ט סק"ח ובקושית רעק"א ועיין אגלי טל סקי"א**

**ד. בגמ' וכן לענין שבת – עיין רמב"ן ור"ן שבת ע"ד דהחיוב מצד בורר לאחר זמן ועיין שטמ"ק בחילוק בין חיטים לשעורים**

**ה. רמ"א שי"ט ס"ו לענין קליפת שקדים ועיין אגלי טל סק"ב אות ו' בביאור כוונתו**

**ו. עיין רעק"א שהקשה למה קליפת אגוזים זה לא דש ועיין פמ"ג בפתיחה לסימן ש"כ שהאריך בגדרי דש[אמנם חלק גדול מדבריו אינם ענין לסוגין] ועיין אגלי טל סק"ג שהאריך בזה ועיין שביתת השבת סקמ"ד**

**ז. בדין לאלתר בדש - עיין ירושלמי הובא בב"י סוף סימן שכ"א ועיין הגהות מימוני פ"ח מה שהביא מהסמ"ג ועיין שביתת השבת בהקדמה סק"ה שביאר כונתו בשם המהרש"ל ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה ובשער הציון שי"ט סקט"ו ועיין רמ"א ונו"כ סוף סימן שכ"א**

**המשך בורר**

א]מבואר בגמ' שמועיל לאלתר ועיין ב"י שהביא את לשונות הראשונים והנה נראה שיסוד סברת ר"ח שכשנמצא באמצע אכילתו והא בורר לצורך כל המשך הסעודה חשיב לאלתר ועיין מאירי שהוסיף שגם אם היסב לסעודה חשיב לאלתר אבל לא מצאנו שמה שזה סמוך לסעודה חשיב לאלתר ועיין תוס' שכתבו שאם היה מכין לא לפניהם לא הוי לאלתר ובפשטות משמע שהיה מכין קודם שמביא להם אמנם עיין רמ"א שכתב שכל שבורר לצורך הסעודה שיסב בה חשיב מיד וכן עיין מג"א סימן שכ"א לענין טוחן שאם עושה סמוך לסעודה ממש חשיב לאלתר ועיין ריטב"א דמבואר שצריך ממש סמוך וכן הוא בלשון ההגהות מרדכי ע"ש והנה לשון המרדכי פ' ראב"ן לברור ולהניח כמלא פיו ולהכניסם בפיו א"נ לברור כדי סעודתו להתחיל ולגמור אחר ברירתו אבל לאכול **אחרי שעה** נעשה כבורר לאוצר עכ"ל ובאגלי טל ס"ה נקט דמבואר דהכונה ששים דקות ופחות מזה חשיב לאלתר וזה תימא דמשמעות לשונו בתחילה וודאי לא משמע כך ושעה הכוונה זמן קודם וכסתימת כל הראשונים שלא הזכירו אלא כשכבר מיסב או ממש קודם ועיין נחלת אליהו שהביא שהחזו"א בישיבה לא התיר למלצר לברור יותר מחצי שעה ויתכן שזה מצד שנקט שיותר מזמן זה אינו נראה כצורך הסעודה ויתכן שנקט שדנים כל אחד בנפרד אמנם לפ"ז צ"ב מהו השיעור של חצי שעה

ועיין בית יוסף שהביא מרבינו ירוחם שכל שזה לאחר הסעודה וכבר זה זמן הכנה הסעודה הבאה חשיב לאלתר אמנם הביא דהמרדכי והרמב"ם חולקים על זה ולכאורא עיקר הדקדוק מהרמב"ם שכתב מיד והנה הב"י דייק מהרמב"ם שחלוק דין שני מיני אוכלים מפסולת ואוכל שבשני מיני אוכלים כתב לבין הערבים ובפסולת כתב לבו ביום והאחרונים נקטו שזה גם לענין היתר לכתחילה וצ"ע דהרי הב"י דקדק מהלשון מיד שצריך מיד וזה כתוב בשני מיני אוכלים אמנם לכאורא כל כוונת הב"י לדקדק לענין החייב חטאת שבזה חלוק שני מיני אוכלים מפסולת ואוכל אבל לא לענין לכתחילה וכן כתב המהריט"ץ לדון בלשון הרמב"ם וכתב שזה דוחק דבגמ' משמע שאין דאוריתא או דרבנן ועיין אגלי טל והנה עיין מג"א ומחצית השקל ובבה"ל שנקטו שלשון הרמב"ם זה סברא ביחס לדרבנן וצ"ל שדקדוק הב"י מסתימת לשון הרמב"ם שאם בורר לבו ביום דמשמע שזה גם אחרי סעודת הבוקר ודלא כרבינו ירוחם אמנם לפ"ז מלשון הרמב"ם שחייב רק לבין הערבייןם וודאי מבואר שלא צריך ממש סמוך ויתכן שגם הלשון לבו ביום חייב משמע שלא צריך מידי ממש ועיין לשון הב"י שאם עושב לשעתים שוש חייב ומשמע שפחות פטור והתו"ש פסק כלשון הרמב"ם אמנם לכאורא המג"א שכתב ממש משמע שהחמיר כמרדכי ונקט שצריך סמוך ממש וכן הגר"ז והחיי אדם לא העתיקו רמז שיש זמן של הפסקה שמותר

ב]בהא דמבואר דבלי אסור הנה נפה וכברה בפשוטו זה כלי שמיועד מיוחד לברירה וכך דרך הבוררים אמנם צ"ב מהו המיוחד בקנון ותמחוי והנה עיין ב"י שדן שתמחוי אין זה כלי ברירה כלל אלא רק שבורר מתוכו או לתוכו ועיין ספר הליקוטים לרמב"ם דהרד"ע ביאר תמחוי שזה כלי שיש בו נקבים בצדדים דהינו שזה כלי ברירה והנה יש לעין למה קנון זה לא כמו נפה ויתכן לבאר דהדרך לברור בנפה ולכן יש בזה שינוי ויתכן דכלי זה אינו כלי מיוחד לבורר ועיין בה"ל שכ"א ס"ה שדן לענין סכין בטוחן למה זה לא כמו קנון וכתב שזה לא עומד לטחינה משמע שיסוד הקובע כמה כלי עומד לטחינה והנה באמת בסכין מבואר באגלי טל שמותר לקלף אפילו שזה כלי שעוזר לברירה אמנם המ"ב סקנ"ה ס"ב נקט שלברור בכף כשזה מועיל לברירה זה אסור והנה הבה"ל שם הקשה בטוחן למה מותר בסכין הרי זה כלי והנה סכין זה לא כלי טחינה דהינו דק דק ובכל אופן נקט שמסברא זה אסור ועיין פמ"ג שם דמשמש שכה,ג לגבי בורר זה כלי גמור אמנם הבה"ל שם בישובו נראה דביאר שכאן שאין צורה לאכול רק בכלי גם כה"ג חשיב דרך אכילה ולפ"ז יתכן שזה גם הישוב על קילוף תפוחים אבל בעלמא כל שאפשר לברור ביד ועושה בכלי חשיב בורר אפילו אם זה לא כלי ברירה ולדעת החיי אדם שעירוי מכלי חשיב ברירה בכלי ודאי מוכח שלא צריך כלי שמיוחד לברירה ועיין חזו,א שנקט שתיון זה לא כלי וכן יש שנקטו לענין מלחיה ובפשוטו הסברא שזה לא כלי שמיועד לברירה אמנם אם כל שנעזר בכלי אסור לכאורא גם כה"ג צריך להיות אסור

ג]עיין פמ"ג סק"ב שאם בורר דבר שלא רוצה ונותנו לחבירו חשיב לאלתר והניח בצ"ע אמנם לשונו משמע שרק נסתפק בדבר ששונא שיתכן שכלפיו זה פסולת בעצם אבל אם סתם לא רוצה אין איסור ולכאורא זה לשיטתו דהי מיניהו אוכל והי מניהו פסולת אבל לאגלי טל שכל אחד פסולת לענין חברו יש מקום גדול לאסור תמיד כשעיקר מטרתו להוציא הפסולת שלו אמנם אם החבר יוציא את זה בזה יש מקום לומר שעיקר המעשה זה הלקיחה לעצמו וצ"ע

**מלאכת דש**

**שבת ע"ג**

א]**מאן דשדא וכו':** עיין רש"י וברמב"ן ור"ן שביארו כפשוטו שהשיר פירות מהעץ והגמ' אומרת שזה לא מלאכה מצד שזה לא דרך מלאכה דהינו שאם זה היה תלוש ותולש התמרים מהענף הוי דש ורק כיון שתלשם בצורה של שינוי אין זה דש ועיין אגלי טל ובשביתת השבת בהקדמה לדש סק"ה שהאריכו דחזינן מכאן דגם דבר שאינו מכסה את כל הפרי חשיב דש וזה דלא כפמ"ג ריש סימן ש"כ שנקט שרק בקליפה שמכסה הפרי יש דש אמנם עיין לשון הרמב"ן שכתב שזה נידוש במכה שקיבל מהקרקע ואולי יש כאן צורה מיוחדת של דישה אמנם אינו מסתבר שעד כמה שקליפה זו אין בה דישה לא ישתנה הדבר על ידי צורת העשיה

והנה צ"ב שלמה נקטו דוקא אופן זה של תמרים ולא בענבים והרי המנהג וודאי לתלוש ענבים מהאשכול ועיין אגלי טל סק"ג שהאריך דמלאכת דש זה בדבר שרגילים לעשות בשדה אבל כל דבר שרגילים לעשות סמוך לאכילה אין זה בכלל המלאכה אמנם ע"ש שחידש שגם דבר שרגילים לעשות בשעת אכילה אם לא עושה סמוך לאכילה זה אסור [וזה על פי פירושו בירושלמי] וכמדומה שאין דבר זה מוסכם ויש שחילקו שרק קליפה שלא משמשת לפרי יש בזה איסור דש אבל דבר שמשמש לפרי אין בזה איסור דש ולכן כיון שהאשכול משמש לענבים לכן זה בטל אליו

ג]**המנפץ:** עיין רש"י שביאר שהכוונה להוציא הגרעיני פשתן מקליפתו אמנם ברבינו חננאל וכן הביא השביתת השבת בהקדמתו סק"ה מהערוך שזה שמנקה הפרי מהעפר הדבוק בו ומבואר שם שבורר זה להפריד תערובת לא דבוקה ואם זה דבוק כה"ג זה דש ומשמע שם שזה לא בורר ועיין בגמ' לקמן ק"מ. שאין שפין את הכרשינים ורש"י ביאר שזה בורר אמנם רבינו ניסים גאון שם ביאר שזה דש וזה כראשונים הנ"ל

ד]**המנפט:** רש"י ביאר שזה הקליפה של הצמר גפן ובאגלי טל סק"ב אות ו' נקט שזה גם אם עושה לצורך הצמר גפן שמסביב אמנם יתכן שעושה לצורך הגרעינים לעשות מזה שמן וכו' וכה"ג זה דומה לדש שמפריד את קליפתו ועיין רבינו חננאל שביאר שזה מלילה בחיטים ועיין שער הציון שכתב דמבואר מכאן דלא כרש"י בביצה י"ב: שמלילה זה דש כלאחר יד

ה]**היינו בורר הינו זורה וכו':** בביאור החילוק עיין אגלי טל שהאריך דנחלקו בזה הראשונים דדעת רבינו חננאל שההבדל שזורה זה ברוח ובורר זה ביד ומרקד זה בכלי אמנם דעת רש"י ע"ה: שההבדל שזורה זה במוץ ובורר זה בפסולת שבתבואה ומרקד זה בקמח ולפ"ז גם מוץ בנפה זה זורה אמנם עיין שביתת השבת בהקדמה ובהלכותיו שכתב שרש"י רק ביאר הסיבה לחלוקת האבות אבל למעשה ברוח זה זורה וביד זה בורר ובנפה יש הבדל שאם האוכל נשאר למעלה זה בורר ואם הפסולת נשאר למעלה זה מרקד וכן הביא מהמהרש"ל שלמד כן בסוגיא קל"ח. ע"ש

ו]**הגמ' שואלת ולחשוב נמי כותש**: רש"י ביאר שהכונה שזה איסור דש והגמ' דנה שזה יחשב איסור לעצמו והגמ' עונה שכן עני וכו' והנה ברש"י משמע שבאמת זה אב נפרד רק המשנה לא מנתה כיון שבלחם עשירים לא עושים את זה ועיין תוס' שהקשו הרי בסממנים צריך לעשות את זה ומבואר שהבינו דלא כרש"י אלא כמבואר בראשונים אחרים שזה סברא שזה לא אב ותירצו שגם בסממנים עניים לא מקלפים את זה והראשונים הביאו בשם ר"ת שבמשכן בדקו הסממנים על ידי נתינתם בלחם והגמ' עונה שלחם זה היה אפשר לעשות כמו עניים ללא כתישה ע"ש ועיין רמב"ן שביאר שכותש זה בורר ועיין תוס"ר שביאר שזה טוחן והנה רש"י כתב שזה דש ועיין רעק"א בגליון המג"א סק"ח שהקשה הרי תוס' ביצה י"ג: הוכיחו שבקליפה הפנימית של שעורים אין דש ויתכן שלכן הראשונים כאן ביארו אחרת ועיין אגלי טל שביאר כשיטתו שרק קליפה של שעורים שרגילים להוריד בשעת אכילה דהרי אין הדרך לעשות מזה קמח אין בזה דש אבל של חיטים יש בזה דש ובאמת חלק על המג"א שכתב גם בחיטים להתיר הקליפה הפנימית ע"ש והנה הרמב"ן ביאר מצד בורר וזה כמג"א ומבואר שגם קליפה שעניים אוכלים אם זה וכמבואר בתוס' ובראשונים שחלקו על תירוץ תוס', וצ"ע למה אין כאן הסברא של משתתי הכי קל"ט: והנה לראשונים שדוקא בדבר שרוב אנשים לא מקפידים א"כ כאן הרי רוב אנשים כן מקפידים אמנם לר"ן צ"ב וצ"ל שדודא שם דבר שמובלע בנוזל חשיב שאין כאן תערובת משא"כ כאן ועיין אגלי טל מרקד שהאריך בזה ולפ"ז להןריד הלבן של התפוז שמישתתי יהיה אסור

**ביצה י"ב:**

ז]**מוללין מלילות ומפרכין קטניות ביו"ט:** עיין רש"י הטעם שזה דש כלאחר יד ועיין קונטרס אחרון לגר"ז תק"י סק"א שביאר שזה מעשה בגרמא שעל ידי שמולל זה נופל לבד והנה שיטת רש"י לקמן י"ג: וכן שיטת תוס' שם שבשבת לא הותר למלול כלל רק ביו"ט הותר ועיין שער הציון שלפ"ז היה מקום לומר שלמסקנא מלילה זה דישה דאוריתא וכן הוא בתוס' רי"ד שבת קמ"ד וברבינו חננאל שבת בביאור הגמ' מנפץ ע"ש אמנם האחרונים נקטו לא כך אמנם שאר הראשונים נקטו על פי הסוגיא דשבת קכ"ח. דגם בשבת מותר למלול רק שבשבת צריך שינוי כמבואר י"ג: וביו"ט לא צריך שינוי

ח]**למחר מנפח וכו':** בפשוטו זה מצד איסור בורר ועיין תוס' רי"ד בספר המכריע שהוכיח מכאן שמותר גם פסולת מתוך אוכל ועיין רמב"ן שבת ע"ד. שכתב שכאן זה מותר כיון שעושה בדרך שינוי והנה מבואר בסוגין שגם ביו"ט צריך שינוי שהרי צריך לעשות מעט וביארו הפוסקים שאם עושה הרבה זה נראה שעושה לצורך ימים רבים שזה אסור כי זה לא לצורך יו"ט

**י"ג:**

ט]**המקלף שעורים וכו:** עיין רש"י שביאר שקילף מתוך השעורים ועיין תוס' שהקשו שהגמ' אומרת שמותר לעשות והרי הגמ' לעיל מסיקה שבשבת אסור למלול דהינו שנקטו שכמו שמלילה זה מלאכת דש ה"ה קילוף ולכן אפילו שכאן יתכן שיש שינוי שעושה מעט אבל איך מותר לכתחילה ובדעת רש"י צ"ל שקילוף זה לא מעשה דישה ועיין שביתת השבת סק"ו שהביא דבגמ' שבת ע"ד: רש"י מביא פירוש שיש איסור להפשיט קנים מקליפתן ורש"י כתב שאין כזה איסור אמנם בר"ח שם כתב שזה דש וע"ש בפתיחה אות ו' מהסמ"ג ועיין תוס' שביארו שמדובר על הקליפה הפנימית שבזה אין דש ובטעם הדבר הפמ"ג הובא ברעק"א שי"ט ס"ו ביאר כיון שזה מאוד דק זה בטל לפרי והאגלי טל סקי"א ביאר שזה דבר שרגילים להורידו בשעת אכילה ולפ"ז נקט שזה רק בקליפת שעורים שרגילים לאוכלו ללא טחינה אבל קליפת חיטים יש בזה וודאי דש דתמיד מורידים לפני הטחינה ואין בזה מלאכת בית [אמנם דבריו שם דלא כמג"א והפוסקים] והמהרש"ג ביאר שרק קליפה שאינה נצרכת לפרי יש בזה דש וממילא קליפת חיטים שזה שומר לפרי אין בזה דש [בעיקר הביאור בתוס' במגן אבות נקט שגם הם ס"ל לחלק בין קילוף למלילה רק שנקטו שבקליפה החיצונית זה תמיד נעשה כעין מלילה ורק לכן הקשו על רש"י אבל ההיתר בפנימית כי זה מלילה אמנם בפשוטו זה לא מתאים אם הרמ"א שאוסר קילוף הקליפה החיצונית של האגוזים]

י]**המולל מלילות וכו' וכן לשבת:** לכאורא מצד דש אין לחייב פה דהרי מולל שזה שינוי כמבואר ברש"י לעיל ורק מצד בורר הוא חייב אם נתן לתוך חיקו וקשה מה זה שונה מלעיל שרב מקלפא דביתהו כסי כסי ועיין שטמ"ק או שיש חילוק בין לקלף לבין למלול וצ"ע הרי כאן הנידון מצד הבורר שבזה וצ"ל שס"ל שאין בקילוף משום בורר, עוד כתב לחלק בין לתת לתוך ידו או לכוס או לתת לתוך חיקו והנה עיין רמב"ן ור"ן שבת ע"ד וכן הוא בספר המכריע סימן כ"ג שמה שלתוך חיקו חייב כי זה לא לאלתר ולכאורא מבואר מזה שאם נותן בצורה שזה לא נראה שזה לאלתר אסור וצ"ע ולפ"ז צ"ל שכסי כסי מדובר לאלתר ופה זה לא לאלתר וצ"ב

י,ב]הגמ' שואלת שיתחיב גם בקילוף שעורים והגמ' עונה שזה כמו פיקוס שאין זה מלאכה מצד שרק מלאכת מחשבת אסרה תורה והנה עיין ריטב"א שהגמ' דנה שהמלאכה שתהיה בקישואים זה העמדת ערימה וע"ש שהקשה הרי זה לא מלאכה ותירץ שהגמ' דנה שזה יהיה מעמר והנה הגמ' עונה לכאורא שאסיפה בבית אין זה בכלל מלאכת מעמר וצ"ע מה זה קשור למלאכת מחשבת אסרה תורה ועיין ר"ח שביאר שהנידון שיתחיבו על פעולת הפיקוס והגמ' עונה מלאכת מחשבת וכו' שכיון שעושה את זה בתור חלק ממעשה האכילה לכן מותר ולכאורא הביאור היה לחיב מצד בורר והגמ' עונה שיש כאן היתר של לאלתר וצ"ע מה זה ענין למלאכת מחשבת אמנם עיין גם בדבריו בשבת ע"ד: שציין לגמ' זה שלכן מותר לאלתר דהינו שאפילו שנעשה פה מציאות של מלאכה אבל כיון שהוא עושה לצורך לאלתר אין זה מלאכה

י"א]עיין שו"ע שי"ט ס"ז דהובא המחלוקת האם מותר למלול בשבת בשינוי בראשי אצבעותיו וכתב הרמ"א ולכן אסור לפרק האגוזים לזוים או בוטנים מתוך קליפתן הירוקה וטוב להחמיר כיון שיכול לאוכלו ללא פירוק עכ"ל ועיין גר"ז שביאר שלקלף הקליפה הירוקה זה דש דאוריתא ולעשות בשינוי כמו בראשי אצבעותיו ראוי להחמיר כשיטה האוסרת והנה מה הצורה שאפשר וביאר האגלי טל ב' אות ו' שאם שובר הקליפה הפנימית אם החיצונה אין בזה דש ולכאורא הביאור כי תמיד שזה הפרדה של הקליפה מהקליפה וכאן לא עושה מציאות זו והנה מבואר שהקליפה הפנימית אין בזה דש ועיין רעק"א שהביא להקשות מהפמ"ג למה אין בזה דש הרי זה קליפה שהאוכל מכוסה בו ויישב האגלי טל שזה דבר שרגילים להוריד בשעת האכילה ויש שביארו כיון שזה משמש לפרי אין בזה דש ונפק"מ בפשוטו לקליפות בוטנים בזמנינו שרגלים להוריד בשדה אמנם זה שומר לפרי אמנם יתכן שכיון שיש צורת אכילה שהיא על ידי קילוף בבית ואדרבא כך רוצים ממילא זה סיבה שבמצב זה לא יהיה דש

י"ב]והנה עיין מג"א שכתב להקשות דהמנהג לפרק הקטניות מהשרביטים שלהם וקשה שזה דש ועיין גר"ז ובבה"ל שביארו שהכוונה שרגלים לעשות ללא שינוי ועיין מג"א שחידש שכיון שזה עצמו נאכל אין בזה דש ולפ"ז אם זה יבש יש בזה דש ועיין א"ר שהביא מהמהר"ש שרק בקליפה לא דבוקה יש דש ולא כאן שזה דבוק ועיין אגלי טל שזה תמוה שכל דש זה דבוק ואדרבא מבואר בר"ח שרק כה"ג זה דש ועיין ט"ז ובבה"ל הביא מהתו"ש שביאר כוונתו שרק אם זה דבוק יש בזה דש אבל אם זה לא דבוק אפילו שזה מכוסה אין בזה דש אלא בורר [ויתכן שכל זה כי בתחילה זה היה דבוק והופרד אבל אם מתחילתו זה כך וודאי שיש בזה דש] והפמ"ג נקט בדעת הט"ז לא כך וכן נקט הבה"ל שבכל אופן יש בזה איסור דש

י"ג]עיין ב"י סוף סימן שכ"א שהביא ירושלמי מאן דשחק תומיא כד מפריך ברישיה קעבר משום דש וכד מברר בקליפייתא חייב משום בורר והב"י הביא מהראשונים שאין לאסור לקלוף שומים לאלתר והנה לא מפורש בב"י האם ההיתר של לאלתר הוא רק על בורר או גם על דש ובשו"ת הרשב"א ח"ד תשובה ע"ה מבואר שזה היתר גם על דש ועיין ביאור הגר"א שציין על הרמ"א שם לדין שטוחן מותר לאלתר וודאי שאם הנידון על בורר לא צריך ללמוד מטוחן אלא מעצם הגמ' ובפשוטו למד שזה הולך גם על דש, ושמעתי לבאר שכונתו להוכיח ששיך דרך אכילה גם בדבר שזה לא מעשה לקיחה של האוכל ודלא כריטב"א לכן כאן גם פסולת מתוך אוכל חשיב כדרך אכילה אמנם עיין שער הציון שי"ט סק"ה ובבה"ל ש"כ ס"ה ד"ה לאכול דפשיטא ליה דבדש אין ההיתר של לאלתר וכן קצת משמע במג"א סוף סימן ש"כ שכתב על ההיתר של לאלתר של הרמ"א שזה מצד בורר ועיין מאירי ביצה ל"ד. וברבינו ירוחם שכתבו ההיתר של לאלתר רק על קולף ולא על החלק של דש ועיין הגהות מימוני פ"ח אות ה' ואיך שביארו השביתת השבת בהקדמה אות ו' ולדבריו מדובר שטוחן אם הקליפה ועל זה כתוב דש ולא מצאנו מפורש על הראש וסתימת הפוסקים להיתר אמנם קשה לדחות משמעות הירושלמי לאיסור וצע"ג ועיין אגלי טל שהבין כוונת הירושלמי שמפריך ברישיה זה הקליפה החיצונה ולפ"ז נקט שסתימת הרמ"א להקל על כל קילוף וביאר שגם על דש מועיל לאלתר אמנם המהרש"ל והרבה אחרונים ביארו הירושלמי כפשוטו שזה הולך על פירוך הראש ועיין נשמת אדם שביאר כאגלי טל ונקט שבאמת זה אסר ועיין פמ"ג שכתב להסתפק על הקליפה החיצונית ולא הביא הירושלמי ומשמע שנקט ששם הכוונה על הראש וזה וודאי אסור והקיצור שו"ע העתיק הפמ"ג וכן המהרש"ם ועיין מחזיק ברכה לחיד"א שהעתיק הירושלמי שהראש אסור וכן סתימת הב"י שהביא ההיתר רק על זה ואין להקל בזה [ועיין באורחות שבת שהביא מהגרנ"ק להקל אמנם שמעתי בשמו מפורש שאין להקל כנגד הירושלמי ולכן לא כתב ההיתר בספר חוט שני]

**מלאכת טוחן**

**א. ג"מ ע"ד: והטוחן – והלש, ב. גמ' קמ"א. הני פלפלי, ג.רמב"ם פ"ז ה"ה פ"ח הט"ו פכ"א הי"ח ד. טושו"ע שכ"א ס"ז - י"ב, וסימן שכ"ד ס"ז ס"ח**

**א.בענין אין טחינה באוכלים - מצאנו כמה שיטות א. עיין תוס' בסוגין והגהות אשר"י ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן ותורי"ד קכ"ח. והגהות הרמ"ך הובא בכס"מ פ"ז ועיין תרוה"ד סימן נ"ו ב. ועיין רמב"ם פ"ז ה"ה ג.עיין תוס"ר ועל דרך זה בתרוה"ד [וכן הוא בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה] ד.עיין רא"ש ורבינו חננאל והאריך בזה החזו"א סימן נ"ז ע"ש. ולענין פסק הלכה עיין מג"א סקי"ד בסופו ועיין בה"ל ד"ה לפני ועיין פמ"ג סקי"ד מה שביאר במג"א ועיין חזו"א ד"ה אבל**

**ב.בדין טוחן בדבר שאינו גידולי קרקע – עיין תרוה"ד ובנשמת אדם כלל י"ז אות ב' ובשו"ת רעק"א סימן כ' ובחזו"א סימן נ"ז ד"ה מה שכתב ובמ"ז סקי"ד ועיין גר"ז ס"ח, ובסי"ב לענין תבלין ובפמ"ג מ"ז סק"י**

**ג. בגודל החתיכות – עיין רא"ש ביצה ל"א. ובר"ן שם ובמרדכי שם פ"ד אות תרצ"א ובתורי"ד בביצה ל"א: ד"ה ומאי דקשיא לי ועיין בה"ל בשם היראים [ועיין שביתת השבת בפתיחה סק"א-ג ובסוף סק"ו]**

**ד.בדין טוחן לאלתר – שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה ועיין שלטי גבורים פ' כלל גדול שנחלק עליו, שו"ת הריב"ש ועיין חזו"א סימן נ"ז מה שהאריך בזה ומה שיסד בד"ה ואמנם [ועיין פמ"ג א"א י"ד דבפשוטו חלק עליו] ועיין גר"ז ס"ז לענין תבלין ועיין אגלי טל סקכ"ז לענין לאלתר לא לאכילה [וע"ש סקכ"ג אות ה' ו'] ועיין משנה למלך פ"א ממצה ה"ג**

**ה. בדין אין טוחן אחר טוחן – עיין ב"י שהביא השיטות, ועיין תוס' רי"ד קכ"ח. ובשו"ת הרשב"א דמשמע דלא ס"ל ועיין רעק"א סימן ש"ב וברמ"א סימן תק"ד ובהגהת רעק"א שם, ועיין פמ"ג מ"ז י"ב לענין גבינה, ולענין מלח עיין סימן תק"ד מ"ב סק"ה ובשער הציון שם ועיין חזו"א סימן נ"ז ד"ה ענין ועיין אג"ט סקכ"א ובפרט בסופו אך הדבר**

**ו.ריסוק בדבר מבושל – ב"י סוף סימן שכ"א ובשו"ע ונו"כ שם**

**ז.טחינה ביד – עיין רש"י קכ"ח. ובב"י סימן שכ"א ועיין שביתת השבת בפתיחה לטוחן אות ו' מה שהביא בזה עוד**

**ח. ירקות שגם לאחר ריסוקין נשארים גוש אחד - חזו"א סימן נ"ז ד"ה ולענין ושביתת השבת סקי"א**

**ט. טוחן לאיבוד – אג"ט סק"י ועיין גר"ז ש"ב סי"ז**

**מלאכת טוחן**

**בדין אין טחינה באוכלים**

א]**האי מאן דפרים וכו:** עיין ר"ח שביאר שהכונה ששוחק את הירק וכן לענין סלית סילתי ביאר שעל ידי שמפריד הקנים יוצא כמין קמח ולכאורא משמע דס"ל שאין טוחן אלא אם חותך כמו קמח ובפשוטו זה דעת הרא"ש אמנם צ"ע דבהמשך הגמ' כתב לענין עושה כוורת שאם חותך קנה לכמה חתיכות יש בזה משום טוחן ועיין אגלי טל טוחן סק"ז שכתב שדוקא באוכל שכמה שהוא יותר טחון זה יותר טוב אין טוחן אלא אם עשאו כקמח משא"כ בקנים שכל התועלת שלא יהיו חתוכים לגמרי ויתכן עוד שרק באוכל שיש הסברא של תיקוני אוכלא שם אין חשיבות טחינה אלא אם משנהו לגמרי כעין קמח משא"כ בדברים שאינם אוכל

והנה בפשוטו ביארו הראשונים דפרים סילקא הכוונה שחותך סלק לחתיכות קטנות ועיין תוס' שכתבו שדוקא בזה ולא ביארו הטעם ועיין הגהות אשר"י שכתב שרק בירק זה ולא בשאר ירקות ועיין תוס"ר שדרך לטוחנו דהינו שסתם דבר שדרך אכילתו בצורה לא טחונה אין איסור בטחינתו אבל ירק שצורת אכילתו דרך טחינה זה אסור ולכאורא הכונה שרק כה"ג הוי יצירה חשובה וכסברא זו ביאר בתרוה"ד סימן נ"ו בתחילתו בדעת התוס' וכן הוא בלשון השיבולי הלקט סימן צ"ב וז"ל ובעל הדברות כתב דליכא אלא בסילקא ובסלתות דאורחיהו בהכי עכ"ל וכן הוא לשון הרשב"א בתשובה

ועיין שיטה לר"ן וריטב"א שכתבו שדבר שנאכל כמו שהוא חי לא שיך בזה טוחן דהינו שדבר שמתוקן כבר לאכילה אין בטחינתו חשיבות של טוחן וכן הוא בכס"מ פ"ז ה"ה בשם הרמ"ך וכן הוא פשטות המאירי קי"ד: ובפשוטו לפ"ז גם אם רוצה לבשלו אבל כיון שאפשר לאוכלו כבר לא מבושל אין לחתיכה חשיבות של טחינה ותיקון ומשמע שאם אי אפשר לאוכלו חי אפילו שלאחר הבישול אין צורך לחותכו יש לחתיכה עכשיו חשיבות של מלאכה ועיין תרוה"ד סימן נ"ו בסופו שדן שזה כוונת תוס' ולכן בשר חי לעופות שלא יכולים לאוכלו ללא הטחינה לחתיכות קטנות זה אסור [ויש לעיין האם זה קשור להיתר של משתתי הכי]

ועיין רמב"ם פ"ז ה"ה שכתב שרק לטחון כדי לבשל אסור ועיין ב"י שזה גם בדבר שראוי לאוכלו חי וצ"ל שאין חשיבות טחינה באוכל אלא כמטרה להמשך תיקונו ולא כשזה עצמו הכשר תיקונו וכשיטה זו משמע בתוס' רי"ד קכ"ח. ועיין שיטה לר"ן שהביא כזו שיטה שלכן לחם לתינוק כיון שלאחר החיתוך צריך ללושו במים יש בזה טוחן והנה לא נתפרש אם חותכו כדי להשתמש בו עכשיו ואי אפשר לאוכלו ללא החיתוך האם זה אסור ועיין בילקוט שינויי נוסחאות פכ"א ה"ח שהביאו מספר הדיברות שנקט בדעת הרמב"ם שכה"ג זה אסור ובזה ביאר הלשון ברמב"ם אין טחינה בפירות שהכונה שפרי אוכלים אותו חי וכיון שראוי לאוכלו כך ואוכלו כך אין בזה טוחן וכן ביאר בנשמת אדם

אמנם עיין ב"י שהביא הרבה ראשונים שדנו בטעם ההיתר של פירור לחם וכתבו שאין טוחן אחר טוחן ומבואר דנקטו שגם באוכל שראוי לאכילה ועומד לאכלו מיד בכל אופן יש בזה טוחן ולענין הלכה עיין חזו"א דבפשוטו השו"ע פסק שיש טוחן באוכלים תמיד דלא חילק כלל אמנם עיין רמ"א שכתב שאסור לחתוך גרוגרות לפני הזקנים ובמג"א כתב שזה דוקא לפני הזקינים ועיין בה"ל שהבין שנקט לפסוק כראשונים שכל שאפשר לאוכלו ללא חיתוך אין בזה טוחן ורק אם חותך למי שלא יכול לאוכלו אחרת אין בזה מלאכת טוחן וע"ש שתמה על זה אמנם עיין פמ"ג שכתב שכאן כיון שלצורך אנשים אחרים לא רגילים כלל לחתוך כה"ג אין בזה טוחן רק למי שלא יכול לאכול ללא חיתוך והחזו"א ביאר דהמג"א איירי בלאלתר ובזה לא רצה לסמוך לענין מי שלא יכול לאכול ללא חיתוך ע"ש שהאריך

והנה עיין חזו"א שהקשה מהתוספתא שאין מרסקין את החרובין לפני הזקינים עוד הקשה מהירושלמי ששוחק תומים עובר משום טוחן וע"ש שכתב לחדש בדעת הרמב"ם שיש איסור דרבנן וכמבואר בדבריו לענין ריסוק שחת לבהמה וכן משמע בדבריו לענין שחיקת הריפות הובא בב"י סוף סימן שכ"א שרק מצד שזה כבר טחון מותר לטוחנו אבל בלי זה אסור אמנם סתימת הרא"ש שאין בזה איסור כלל וע"ש שכתב לחדש עוד דרק בחתיכה לחתיכות קטנות חלק הרא"ש ושאר הראשונים אבל בטחינה כמו קמח או בריסוק גמור וודאי שיש בזה איסור והנה לראשונים שטעם ההיתר כי זה נאכל כמו שהוא חי צ"ב הסברא לחלק וצ"ל שרק בחיתוך שאין זה עיקר צורת המלאכה אבל במה שזה עיקר צורת המלאכה תמיד חייבים ובאמת אם הרא"ש ביאר כר"ז זה מוכרח מדבריו בסילקא שזה כתישה

**בענין אינו גידולי קרקע**

ב]ועיין תרוה"ד שכתב לדון שכל דברי הראשונים שיש טחינה אפילו בדבר שהוא ראוי לאכילה ללא זה הוא דוקא בדבר שגידולי קרקע אבל בדבר שאינו גידולי קרקע אין איסור וכמבואר בגמ' שאין עימור בדבר שאינו גידולי קרקע ועיין תו"ש ורעק"א תשובה כ' שהקשו דרש"י ע"ד: אומר שיש טוחן בעפר וכן הוא בביצה ח. וכן קשה מהא דמלח מבואר בגמ' ביצה שיש בזה איסור טוחן וכן קשה דברמב"ם מבואר דהשף מתכת חייב והרי זה לא גידולי קרקע ועיין פמ"ג מ"ז סק"י ורעק"א שדנו שלענין שבת דברים אלו חשיבי גידולי קרקע והפמ"ג הוסיף דבמשכן השתמשו בסממנים שהם עפר וכדו' ע"ש

והנה כתב התרוה"ד לחתוך בשר חי לפני עופות שאסור וכתב טעם אחד כי יתכן שלא שיך כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים כי אי אפשר להשתמש בו ללא טחינה [והרי לא סמך להתיר באינו גידולי קרקע אלא בצירוף שיש כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים] וטעם שני שיתכן ששיך כאן הסוגיא לקמן שמיטרח באוכלא או שויא אוכלא לבהמה לא משוינן ועיין רמ"א שכתב לאסור מצד שכיון שלא יכולים לאכול ללא זה קאמשוי ליה אוכל עכ"ל ופשטות כוונתו לטעם השני של התרוה"ד ועיין ביאור הגר"א והט"ז שנקטו שזה כונתו ולפ"ז הכריע וודאי שאין לאסור מצד איסור טוחן הרגיל [ויתכן מצד שזה לא גידולי קרקע זה סיבה ודאית ויתכן מצד שיתכן שגם כאן יש ההיתר של אין טחינה באוכלים] וע"ש שהקשו הרי קי"ל שמותר שויא אוכל לבהמה והעו"ש תירץ שבדבר שלא יכול לאכול כלל וודאי אסור אמנם השו"ע פסק לא כך וכן הקשה המג"א ומשמע הכרעת הט"ז והגר"א להתיר כה"ג וכן הביא המ"ב בשיטתם אמנם המג"א כמו שביארו המחצית השקל וכן הוא במ"ב נקטו שכוונת הרמ"א שכאן שזה משוי אוכל יש לחשוש שאין כאן הסברא של אין טחינה באוכלים ולכן אין להתיר [והא דאין לסמוך על הסברא שזה לא גידולי קרקע עיין מ"ב סקל"א וכן נקט בשו"ת הגרעק"א סימן כ' שכיון דנחלקו הראשונים האם בהמה זה גידולי קרקע א"כ לא סמכינן על הסברא להתיר בשר אלא בצירוף שאין טחינה באוכלים וכאן שיתכן שלא שיך הסברא הנ"ל לכן זה אסור מצד לחוש לדעת הרמב"ם ע"ש ולולי דבריהם היה מקום לומר שעצם הסברא שצריך גידולי קרקע אין לסמוך עליה אלא בצירוף שאין טחינה באוכלים ונפק"מ בדגים שזה וודאי לא גידולי קרקע]

והנה הריב"ש אסר טחינת גבינה בכלי גמור אפילו לאלתר כמו בבורר ועיין מג"א שנקט שכאן זה נאכל על ידי הדחק ללא טחינה וממילא יש כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים ולפ"ז קשה למה השו"ע אסר וביאר הגר"ז והמחצית השקל שזה מצד עובדין דחול ובאמת גם ביו"ט זה אסור ועיין מחצית השקל מה שתמה על זה דביו"ט לא הובא איסור זה ועיין מ"ב שגם ביאר כביאור זה אלא שכתב שהמקור להחמיר בשבת מהאיסור לטחון בקתא דסכינא במכתשת שזה איסור שאינו ביו"ט אמנם עיין ביאור הגר"א דהביא על השו"ע את הטעם של הריב"ש לאסור מצד טוחן ומבואר שיש כאן איסור דאוריתא ובפשוטו יתכן שחלק על המג"א ונקט שכאן קשה מאוד לאוכלו ללא פירור וממילא אין כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים ואין לסמוך על הסברא שזה לא גידולי קרקע לבד אמנם זהו דוחק דבפשוטו מדובר גם בגבינה רכה ופשטות המג"א שאסר מעיקר הדין ובפמ"ג הביא מהא"ר שישב שבכלי טחינה אסור גם בדבר שזה אינו גידולי קרקע ויש בו הסברא של אין טחינה באוכלים ועיין פמ"ג שכתב שלא הבין דבריו

אמנם עיין נשמת אדם שהאריך להקשות על ההיתר שזה לא גידולי קרקע הרי לרוב הראשונים הוי גידולי קרקע וכן הרי יש איסור דרבנן וכן הקשה מעפר דמבואר שיש בזה טוחן וכן הרי בבורר ומבשל וודאי שלא צריך גידולי קרקע ומי אומר שפה צריך גידולי קרקע ולכן ביאר שרק בטחינה של דק דק שאין זה עיקר צורת המלאכה ובזה דנו הראשונים סברא של אין טחינה באוכלים בזה כתב שגם לחולקים כה"ג שזה לא גידולי קרקע הם יודו אבל במקום שזה טחינה גמורה כמו קמח שבזה אין ההיתר של אין טחינה באוכלים בזה וודאי שגם דבר שהוא לא גידולי קרקע אסור ולכן עפר או מלח או מתכת או גבינה שזה טחינה לפירורים כמו טוחן רגיל בזה אין כלל מקום להתיר כיון שזה לא גידולי קרקע והוסיף עוד דבדבר שזה דרך לטוחנו וודאי שיש בזה טוחן ובזה ביאר הדין של גבינה שכיון שכך הדרך לטוחנו בכלי יש בו טוחן ועיין חזו"א שגם ביאר על דרך הנ"ל אלא שלא כתב שדוקא בפירור אסור אלא בכל דבר שזה לא בכלל ההיתר של אין טחינה באוכלים ע"ש וכן הוא מפורש בגר"ז ס"ח שביאר ההיתר של התרוה"ד מצד שאין טחינה באוכלים כה"ג ולפ"ז ביאר בסי"ב שתבלין שאין ההיתר של אין טחינה באוכלים אסור אפילו באינו גידולי קרקע ולפ"ז יש מקום לומר שבכלי גמור אין ההיתר של אינו גידולי קרקע בצירוף לאין טחינה באוכלים

ג]בעיקר הדין טחינה מבואר בלשון רש"י וכן הרמב"ם שזה אם חותכו דק דק ועיין ביראים קל"ג: שכתב שלא נתברר השיעור והב"י כתב לחתוך לאלתר יותר גדול מתמיד וגם זה לא התיר אלא אם צירוף שזה לאלתר והנה הגמ' אומרת שמי שעושה חבית חייב שלש עשרה חטאות ועיין רש"י שביאר שחותך הקנים לכמה חתיכות והכונה לאורכן וצ"ב שזה לא חתיכות קטנות ועיין ביצה ל"א. דלא מבקעין בקרדום אלא בקופיץ וכתבו הרא"ש רשב"א ור"ן שכל ההיתר דוקא בעץ גדול שאי אפשר להסיקו ללא שיבקעו אותו ואל"כ יש בזה איסור טוחן ועיין שיבולי הלקט סימן רמ"ט וכן במרדכי פ"ד אות תרצ"א ובתוס' רי"ד שם ל"א: שהקשו שהרי זה חתיכות גדולות ואין בזה איסור טוחן ובדעת הראשונים הנ"ל מבואר שרק אוכל השיעור הוא חתיכות קטנות ואל"כ אין בזה חשיבות טוחן אבל בדבר שזה לא אוכל כל שחתכו שתוקן לצורכו לפי ענינו זה סיבה להתיר ועיין שביתת השבת בפתיחה סק"ב דהביא מהאו"ז שהקשה איך חיבים על מה שחותך לחתיכות קטנות הרי זה וודאי יותר מגודל של דק דק באוכלין וע"ש מה שביאר בזה וע"ש סק"ו בסופו ושמעתי עוד לדון שזה לא רק תלוי לאיזה צורך חתך אלא כמה הדבר היה גדול לפני החיתוך ובעץ גדול גם חתיכה של חתיכות גדולות חשיבי קטנטות ובאוכל לא חשיב חתיכה קטנה אלא דק דק ולפ"ז בעץ קטן אין חיוב אלא אם עושה לקיסמים

ד] **טחינה לאלתר:** עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה שחידש שמותר טוחן לאלתר ועיין שו"ת ריב"ש סימן קפ"ד שהשואל דן שגם בסכין אסור שזה טחינה על ידי כלי והריב"ש התיר ואסר על ידי כלי טחינה מובהק כמו נפה וכברה לענין בורר והוכיח דבר זה מהגמ' שאוסרת לשחוק פלפלין ברחיים שלהם רק בקתא דסכינא ועיין ביאור הגר"א שכתב ראיה לרשב"א מהגמ' שאוסרת לחתוך שחת וחרובין לפני הבהמה רק מצד תיקוני אוכלא אבל לא בגלל טוחן ועיין חזו"א שהקשה מהדין של התוספתא של אין מרסקין חרובין לפני הזקינים וע"ש שכתב לחדש שטחינה כמו קמח או ריסוק אסור אפילו לאלתר ובפשוטו הביאור על פי הר"ן שכה"ג זה עיקר דרך ברירה ואין היתר של לאלתר כמו שאסור פסולת מתוך אוכל אמנם בלשון החזו"א משמע דכיון דההיתר כי כך דרך האכילה של האדם על ידי טחינה כל זה לחתוך לחתיכות ולא לרסק ובפשוטו זה נסתר מהריב"ש שהוכיח שבכלי אסור מהא דשחיקת פלפלין והרי שם זה טוחן כמו קמח ולא שייך ההיתר של לאלתר ואולי הוא בכלל טענת הריב"ש שם אמנם עיין פמ"ג שהעמיד הדין של מרסקין לזקינים שזה לא לאלתר עוד צ"ע דהגמ' קל"ד. אומרת שאסור לשחוק בפיו לצורך מילה ומבואר שאין היתר של לאלתר וכן קשה מהגמ' ביצה ח. שאסור לכתוש עפר לצורך כיסוי הדם ולחזו"א א"ש אמנם עיין אגלי טל סקכ"ז שנקט שכל דברי הרשב"א דוקא במידי דאכילה ולצורך אכילה ועיין גר"ז דהוסיף דבדבר שעומד לתבלין אין בזה ההיתר דלאלתר וצ"ב הסברא בזה ואולי כה"ג זה יותר יצירה חדשה ובזה אין ההיתר של לאלתר ואולי על דרך התרוה"ד שכל ההיתר של לאלתר זה צירוף לסברא של אין טחינה באוכלים ועיין שער הציון סק"ל דנקט דבמלח מועיל לאלתר וזה דלא כגר"ז ובעיקר הדבר שמועיל לאלתר לכאורא לריטב"א שבפסולת מתוך אוכל לא מועיל כי זה לא מעשה אכילה ורק בלקיחת האוכל כי זה מעשה אכילה א"כ בטחינה לכאורא זה לא שייך ועיין אגלי טל סקכ"ג אות ה' ו' שדן שהרי פסולת מתוך אוכל אסור וכתב שלרמב"ן שזה סברא מיוחדת שלא מתעסק באוכל א"כ כאן זה לא שייך דהרי מתעסק באוכל אמנם משמעות הריטב"א שרק בעיסוק באוכל שזה מעשה לקיחה יש את סברת ההיתר וכאן זה לא שייך

והנה בעיקר ההיתר בסכין עיין בה"ל שתמה בזה דהרי זה לא גרע מקנון ותמחוי וזה כשיטתו בשי"ט סקנ"ה וסקנ"ח דכל שמסתיע בכלי אפילו שזה לא כלי ברירה אסור מדרבנן והביא מהפמ"ג שכאן שהדרך אכילה הוא לחתוך בסכין לכן גם כה"ג זה סיבה להתיר ומה דהרשב"א הביא מבורר שלא גוזרים אטו כלי ע"ש ומשמעות דבריו שזה לא אותו היתר של בורר אמנם בבה"ל משמע שכאן גם כה"ג זה דרך אכילה ולפ"ז גם בבורר כה"ג כגון בקילוף תפוחים א,ש שמותר בסכין ועיין בה"ל שבסכין שמיוחדת לטחינה דק דק יתכן שאסור כמו קנון ותמחוי ועיין בריב"ש שם דמפורש שגם כלי שעומד לטחינה מידית יש לו מעלת כלי וגם לענין עובדין דחול

ה] **טוחן אחר טוחן:** עיין ראשונים שחידשו שאין טוחן אחר טוחן ולכן מותר לפורר לחם ועיין חזו"א שביאר שהכונה שרק דבר שמחובר מתחילת בריתו יש בזה טוחן אבל דבר שזה חיבורי אדם אין בזה טוחן וכן הוא לשון הפמ"ג מ"ז סק"י אלא שהוא כתב דבר שזה חיבור מתחילת תולדתו אמנם הגר"א הביא התוספתא שאין בישול אחר בישול ומשמע שכיון שזה דבר טחון אין למעשהו חשיבות טחינה ועיין שער הציון תק"ד לענין מלח ים דמשמע שהחילוק אם זה חיבור אלים ולדברי כולם במתכת שהותכה וחזרה ונתחברה יש בזה טוחן דיש כאן חיבור גמור ובטל הטחינה הקודמת והנה מבואר בשו"ע סימן ש"ב שאסור לטחון טיט שעל בגדו והקשה רעק"א הרי זה חיבורי אדם ואין בזה טוחן אמנם ועיין סימן תק"ד שדיק מלשון הרמ"א שרק באוכלין חיבורי אדם אינו חיבור ותמה על זה ויש מקום לומר שזה על דרך התרוה"ד שזה רק סברא שכאן לכו"ע אין טחינה באוכלים וכן ביאר האגלי טל סקכ"א והנה הפמ"ג הקשה עוד מגבינה שזה לא חיבורי אדם ועין אג"ט שם שהקשה מחרס שזה הרי נעשה על ידי עיסה של בן אדם וע"ש שחידש שכל הסברא שאין טוחן אחר טוחן מצד שצריך גידולי קרקע וזה מחסר בגידולי קרקע אבל קרקע עצמה שאני ע"ש

ו]**טחינה בשינוי:** עיין גמ' קמ"א. שמותר לטחון פלפל בשינוי על ידי קתא דסכינא ועיין רמב"ם שהוסיף שאסור במכתשת וביאר הט"ז והגר"א שכה"ג כיון שטוחן במקום הטחינה הרגיל זה לא מספיק שינוי אמנם בפשוטו אין הביאור שצריך שני שינויים אלא שלא צריך שיעשה בצורה שזה נראה כטחינה וזה בכלי שמיוחד לטחון שם והנה צ"ע למה לצורך מילה צריך היתר מיוחד לשחוק בפיו ועיין גר"ז שכל ההיתר של שינוי זה לצורך אכילה ולא לצורך מטרה אחת וע"ש שגם אם לועס בפיו לתת לקטן מותר ומצד שזה צורך אכילה אמנם בב"י משמע קצת שמלח צריך שני שינוים שלא עושה במדוך של אבן ולא של עץ ולפ"ז יש לדון בהיתר החזו"א בריסוק בננה בגב הסכין שכאן אין שני שינויים אמנם הביאור שצריך שינוי גדול וגם כאן חשיב שינוי גמור והנה מבואר מהחזו"א דפשיטא ליה שריסוק בדבר שנשאר אחד אבל כיון שבדיני חיבור זה לא חיבור חשיב טוחן ועיין שביתת השבת סקי"א שהביא שהתהלה לדוד כתב שזה לא טוחן אמנם הוכיח מהרמב"ם של שחיקת הריפות שזה טוחן

ובעיקר הדין שינוי מסברא זה רק בדבר שיש בו טוחן אבל המ"ב לשיטתו נקט שגבינה אפילו שאין בזה טוחן בכל אופן אסור במורג חרוץ וכן עיין סק"ל שנקט כן לענין מלח עוד מבואר בריב"ש שמורג חרוץ זה כלי שמיוחד לטחינה לאלתר ובכל אופן המ"ב אסר מצד עובדין דחול

ז]עיין סוף סימן שכ"א דהב"י הביא שו"ת הרמב"ם שמותר לטחון דבר מבושל שמחוסר שחיקה וביאר החזו"א סימן נ"ח דחשיב כאילו זה כבר טחון ואין כאן חיבור והנה בלשון הרמב"ם שם מבואר שזה כבר נטחן קצת קודם ויתכן שרק כה"ג הבישול מפקיעו מטחינה אבל כל שהוא שלם כתחילתו גם על ידי הבישול הוא עדין לא במצב מרוסק לגמרי ויש בזה טוחן

ח]עיין גמ' קכ"ח. לענין חבילי אזוב שקוטם ביד ואוכל ובלבד שלא יקטום בכלי וכתב רש"י שזה כדרך חול ואסור כמו פרים סילקא ועיין ב"י בתו"ד דכתב דמבואר ברש"י שטחינה זה רק בכלי ולא ביד והנה הטור סימן תק"ד כתב לענין לחתוך עצים ביו"ט דברש"י משמע שזה רק בכלי אבל ביד אין טוחן ושהרא"ש חולק בזה ועיין ב"י שדן איפה דברי רש"י ובפשוטו זה רש"י בסוגין ובעיקר הגמ' יש לדון שכאן זה לא דק דק ולכן אין כאן טוחן אפילו אם זה ביד ועין שביתת השבת בפתיחה מה שהביא שנחלקו בזה האחרונים והנה לענין לפורר פת שהתירו כי אין טוחן אחר טוחן ולא מצד שעושים את זה ביד

ט]עיין ט"ז סימן ש"ב וכן פסק הגר"ז שם דאין טוחן לאיבוד דהינו שיש תנאי במלאכת טחינה שיהיה לו צורך במה שטוחן והגר"ז ביאר שאין הדרך לטחון ללא צורך ועיין אגלי טל סק"י שהביא מלשון רש"י ע"ד: דבחותך קנים ונהיה נסורת אין חיוב על הנסורת מצד משאצל"ג ומבואר שיש כאן מעיקר הדין מלאכה וע"ש הביא דבלשון הרמב"ם מבואר שצריך שיצטרך לנסורת והרי הר"מ ס"ל שמשאצל"ג חייב עליה והביא מהלח"מ דכונת הרמב"ם רק לאפוקי שאם לא צריך גם העצים שזה מקלקל וע"ש שדן דהראשונים דנו שאין טחינה באוכלים וזה מצד שזה ראוי ללא זה חזינן שכל השם מלאכה זה מצד התכלית ויש לדון שזה סברא מיוחדת באוכל אבל לא שזה בעצם השם טוחן

**זורע וחורש**

**א. שבת ע"ג: הזורע והחורש – והקוצר**

**ב. שבת ק"ג. מהמשנה עד המשנה ובפיה"מ שם וברמב"ן קי"א. הנוגע לסוגין,**

**ג. מו"ק ב: איתמר המנכש – תנן משקין טושו"ע סימן של"ו ס"ג ס"ד**

**שבת ע"ג:**

**א. זומר האם הוי אב או תולדה – עיין רש"י ר"ח ורמב"ם וכס"מ פ"ז ה"ב**

**ב. הגדרת חורש – עיין אגלי טל סק"ט**

**ג. זריעה ללא חיפוי – אגלי טל סק"ז וחזו"א שביעית י"ח ב' ד"ה והנה במוסגר**

**ד. חיפוי על ידי חרישה – חזו"א הנ"ל**

**ה. חרישה במקום שלא עומד לזריעה – מנחת חינוך סק"ב ושער הציון סימן של"ו סקי"ח ובחזו"א הנ"ל**

**ו. גבשושית בשדה שלא לחרישה – שיטה לר"ן, תוס' ל"ט., מג"א רמ"ד סק"ח [נשמ"א מ' סק"א] ובאגלי טל סקי"ז מג"א תקכ"ו סק"י בה"ל שי"ב ס"ט ד"ה בשדה**

**מו"ק ב:**

**ז. מנכש ומשקה מים – מסקנת הסוגיא עיין הגהות מימוני פ"ח ובאו"ז סימן נ"ד ועיין ברמב"ם פ"ח ה"א ה"ב ובהלכות כלאיים פ"א ה"ב ועיין ביאור הגר"א ובספר הליקוטים ועיין תוס' בסופם ובריטב"א**

**ח. בקושית הגמ' מזומר וצריך וכו' עיין תוס' ובמהרש"א ורש"ש ועיין חזו"א ד"ה ואפשר בביאור דעת הרמב"ם לחלק ביניהם**

**ט. משקה מים כשאין זרעים – חזו"א ד"ה לפ"ז במוסגר ועיין או"ז דמבואר לא כך**

**שאר הפרטים**

**י. עפר תיחוח – ל"ט. בתוס', ביצה ח. בתוס', מג"א תצ"ח סקל"ב ונשמת אדם צ"ג סק"ב אג"ט סק"ה ,ועיין מ"ב ש"ח ס"ק קמ"ג וס' תצ"ח ס"ק ע"ג ופ"ג ופ"ט**

**י"א. נעיצת קנה והוצאתו – גמ' קי"ג. ובר"ח שם מג"א תצ"ח סקל"ב וברעק"א שם נשמת אדם צ"ג סק"ג**

**י"ב. בגדר מלאכת זריעה והאם זה כמבשל – מנחת חינוך זורע א' ורח"צ סקי"ד רש"ש ע"ג. במשנה ועיין לקמן**

**י"ג. שורה חיטים וזרעים במים – זבחים צ"ד: סימן של"ו ובנו"כ שם נשמת אדם י"א סק"א ועיין מנח"ח הנ"ל וביאור דעת הרמב"ם עיין תשובת הרמב"ם הובא בפירוש קדמון במהדורת פרנקל וע"ש בספר הליקוטים מה שהובא מהרדב"ז ועיין שו"ע של"ו ס"ד ובגר"ז סי"ז**

**י"ד. נותן אילנות תלושים או פרחים במים – שו"ע של"ו סי"א ובנו"כ שכ"א סי"א**

**זורע חורש – ע"ג:**

א]**תנא בא"י:** עיין אגלי טל סק"ט דהביא מהמגן אבות שלא חייבים על זריעה ללא כיסוי וע"ש שחלק עליו וכן בחזו"א שביעית סי"ח סק"א ובאג"ט סק"ז הוכיח מסוגין דהרי מבואר במשנה שהזורע לפני החורש ובהכרח שעצם זה שהניח הזרעים חייב עליהם

ב]עיין בגמ' מו"ק דלרב יוסף מחפה כלאים חייב משום זורע ומבואר בסוגין דבכל אופן יש כאן גם מעשה חרישה ועיין חזו"א שם כי עיקרו חרישה וכל הגמ' שם שמחפה זה זורע ולא חורש כיון שזה לא מעשה חרישה גמור וע"ש שביאר עוד שתמיד בחרישה יש חלק שלא קשור לזריעה ואפשר לחיב בזה משום חורש אמנם המנח"ח מלאכת זורע נקט שסוגין כרב יוסף שזה חורש

ג]**משום זורע:** ברש"י מבואר שזומר זה תולדה וברמב"ם מבואר שזה אב ובר"ח כתב שזה תולדה של תולדה דהינו שנקט שגם נוטע הוי תולדה ועיין ריטב"א שלמד ברש"י שזומר וזורע חייב שתים אבל אם עשה גם זורע שכה"ג על הזורע והנוטע חייב אחד ה"ה על הזומר ועיין אגלי טל סק"ד שביאר שיש שני סוגי זמירה שאם מוריד את העלים היבשים שמפריעים זה תולדה ואם מוריד במקום מסוים שזה משביח האילן זה אב ולפ"ז ביאר שאין מחלוקת בין הרמב"ם לרש"י ע"ש והנה בעיקר הקובע מהו אב ומהו תולדה עיין רמב"ם שכתב שחותך דק דק הוי תולדה וביאר המ"מ שכל שנפעל אותו דבר הוי אב ואם יש קצת שינוי זה תולדה אבל מה שצורך העשיה אחרת זה לא סיבה להחשב תולדה ולכן גם זומר זה תולדה ובדעת רש"י יתכן שס"ל שרק פעולה שהיא ממש אותה צורת עשיה בבית המקדש זה אב וכל שיש שינוי בצורת העשיה אפילו שאין שינוי בתוצאה כלל זה תולדה והנה מבואר ברמב"ם ששוחק מתכת זה תולדה וצ"ע למה זה לא אב ועיין תפארת ישראל ריש כלכלת שבת שביאר כיון שזה לא באוכלים חשיב נפעל אחר וצ"ע בזה

ד]**תוד"ה משום זורע:** עיין רעק"א ולכאורא כונת תוס' שהבינו שהנידון בסוגין לענין התראה באיזה שם צריך להתרות ודחו שהנידון אם התרה בשם זה האם מועיל ולא שחיבים להתרות בשם זה, והנה תוס' נקטו שאין דין להתרות בתולדה משום אב אמנם עיין תורי"ד לקמן קל"ח. דביאר שכל אב זה כמו לאו בפני עצמו וצריך להתרות בכל אחד בשמו ומבואר בדבריו שגדר החילוק מלאכות שזה כלאוין נפרדים ועיין רמב"ן צ"ו:, והנה מבואר בתוס' שזה וודאי שלא מועיל סתם להתרות שזה אסור אלא צריך להזכיר את שם האיסור וכן הוא בתוס' במו"ק ועיין מנח"ח שהקשה מנ"ל דין זה ולמה לא מספיק שיגידו לו שזה אסור

ה]בעיקר דין חורש עיין חזו"א סימן ל"ו דגם על ידי הבהמה הוא חייב וביאר שזה דוקא כאן שכך היא צורת המלאכה וע"ש שדן שזה רק אם הוא מחזיק במחרישה ודוחק אותה אמנם הביא מהרמב"ן שעצם זה שגורם שהשור ילך וזה בהכרח חורש הקרקע הוי מלאכה ועיין רמב"ם פ"כ ה"ב דמשמע שזה ריבוי מיוחד בחרישה ועיין אפיקי ים ח"ב ס"ד שהאריך בזה ועיין שו"ת רעק"א החדושת סימן ח' שהקשה למה על ידי הבהמה לא הוי שנים שעשו שפטור ועיין אגלי טל סק"א שהאריך לבאר למה לא הוי שנים שעשו ועיין רמב"ם פ"י משבת הכ"ב שהמשסה כלב לתפוס צבי זה מלאכה ועיין שער הציון סימן שט"ז שזה דרך הצידים דהינו שכל שזה דרך המלאכה חייב וכמו זורה ורוח מסיעתו

ו]עיקר מלאכת חורש בעלמא זה ברפויי ארעא ועיין רש"י שגם במוריד גבשושית או סותם גומא ביאר כי מרפה הקרקע אמנם עיין רבינו חננאל וברמב"ם שביארו שיפוי הקרקע לצורך זריעה הוי חורש ועיין אגלי טל סק"ט שנקט שרש"י חולק אמנם אינו מוכרח דיתכן דרש"י נקט שזה התועלת היחידה שיש כאן לזריעה ועיין רמב"ם ק"ג. בפירוש המשניות שנקט שהדין של מלקט עשבים לתקן הקרקע מדובר בעשבים שאינם מחוברים וגם כה"ג הוי חורש וזה כשיטתו ועיין רמב"ן קי"א. שדן בתחילה שיפוי הקרקע המבואר בגמ' אין זה מלאכת חורש כלל אמנם הביא מהתוספתא שזה מלאכת חורש ועיין רבינו חננאל דהביא כל מיני דוגמאות של חורש שזה רק תועלת לקרקע ועיין אגלי טל ס"ז ושביתת השבת ס"י שביארו הירושלמי שחלק מהדוגמאות זה מבריח ארי כגון עושה בתים או עושה עשן שהתולעים יפרחו משם ובכל אופן הוי מלאכה וע"ש דאולי זה רק מדרבנן

והנה יש לעיין האם מלאכת חורש זה רק במקום שעומד לחרישה או בכל מקום ועיין או"ז סימן נ"ד שהוכיח מהגמ' פסחים מ"ז שמקום שלא ראוי לזריעה אין בזה חורש [וראיתו צ"ע דהגמ' רק שואלת דבמשנה כתוב שחורש וזורע ומסתמא זה במקום שראוי לזריעה ואין כוונת הגמ' לומר הלכה] אמנם עדין זה לא ראיה על מקום שלא עומד לזריעה ועיין מנח"ח שהוכיח מהגמ' ק"ג. באגם שנו דבמקום שזה לא עומד לזריעה אין בזה איסור ועיין סימן של"ו ס"ג שלא יאכל במקום שיש זרעים שמא ישפוך מים ומבואר שאם אין זרעים אין לאסור מצד שמרפי הקרקע ובהכרח כי זה לא עומד לזריעה וכן מוכח בפשוטו מהא דבבית זה בונה ולא חורש ואולי דוקא כאן המציאות שזה בניה זה מפקיע מחורש [ועיין שער הציון דנקט מפורש האיסור רק בעומד לזריעה וכן הוא בלשון החזו"א שביעית י"ח סק"ב במוסגר] והנה יש לדון תיקון בקרקע שלא עומד לחרישה אמנם יש בזה תיקון האם זה בונה או חורש או שזה מותר ובאג"ט סקט"ז נקט שזה בונה ועיין שיטה לר"ן שנקט שזה חורש ועיין תוס' לעיל ל"ט. שכתבו שחופר גומא להטמין בה ביצה הוי חורש ועיין מג"א סימן רמ"ד סק"ח שכתב שאם מפנה הזבל מהרחוב הוי בונה ועיין אגלי טל סקי"ז שדן שאם זה לא מחובר לקרקע אין זה בונה אמנם עיין מג"א תקכ"ו סק"י שדן שלסתום קבר אין זה איסור דאוריתא ומבואר שכיון שזה לא בית ולא שדה אין בזה איסור אמנם המ"ב הכריע שזה איסור דאוריתא ועיין בה"ל שי"ב ס"ט ד"ה בשדה ניר שכתב שהאיסור לאשוות גומות זה בכל מקום ועיין נשמת אדם צ"ג סק"ב דעפר בכלי ולוקח משם עפר ונהיה גומא אין כאן פטור מקלקל אפילו שאין לו שום תועלת [וזה חידוש דבפשוטו ללא שום תיקון זה כמו מקלקל ואכמ"ל] ורק דהוי משאצל"ג ומבואר שכל גומא חשיב חפצא של תיקון

**מו"ק ב:**

ז]**מנכש ומשקה מים:** מבואר בגמ' דנחלקו רבה ורב יוסף במנכש ומשקה מים לזרעים האם זה חורש או זורע ועיין תוס' שמצד המעשה זה מעשה חרישה ומצד הכונה זה מעשה זריעה ואביי מקשה שיתחיב שנים והנה פשטות הגמ' שאם בשבת אי אפשר להתחיב שנים א"ש מחלוקתם וצ"ע עד כמה שיש כאן שני מלאכות א"כ באיזה מלאכה שיתרו בו יתחיבו והרי רבה ורב יוסף נקטו שאין כאן אלא הגדרה של מלאכה אחת אמנם עיין ריטב"א שכתב שבשבת באמת חייב שתים וביו"ט שאין חילוק מלאכות חייב אחד וע"ש שביאר שרק זורע או רק חורש ומבואר שעד כמה שלא שייך לחיב שתים ממילא צריך לדון לאיזה אב זה שייך וממילא לא שייך להתחיב מצד איסור אחר ובעיקר הגמ' היה אפשר לומר שאביי חולק וס"ל שיש כאן שני מלאכות והוסיף שממילא גם אפשר להתחיב שתים

אמנם עיין תוס' ד"ה חייב שתים שביארו הגמ' בדרך אחרת דגם בזומר וצריך עצים המעשה הוא מעשה קצירה והמחשבה זה מחשבת זריעה וחייבים על שניהם וא"כ זה קושיא על רבה ורב יוסף ועיין מהרש"א שהקשה למה הגמ' לא שואלת שיש ברייתא שזומר זה זורע וחזינן שהולכים לפי מחשבה ועיין רש"ש שלכאורא כל הנידון כשיש כאן את שני המלאכות למה לשיך את זה אבל אם לא צריך לעצים שאין כאן מלאכת קוצר כלל כמבואר בתוס' ד"ה וצריך ובתוס' בשבת כה"ג וודאי חייב על מה שרוצה עוד יתכן שהגמ' רצתה לשאול על שניהם אמנם לפ"ז מהבריתא בשבת אין תירוץ

והנה תוס' נקטו שבאמת לר"כ בסוגין חייב שתים וכן הוא בהגהות מימוני פ"ח משבת הובא בשער הציון סימן של"ו אמנם הריטב"א חילק בין שבת ליו"ט אמנם הרמב"ם פסק לענין משקה מים שחייב משום זורע וכן פסק באו"ז סימן נ"ה וע"ש ובאחרונים שכתבו להוכיח כן דהגמ' במכות מכריעה שמחפה חייב משום זורע ולפ"ז הבריתא כת"ק ומבואר שחייב משום זורע ולא רק מצד מקיים [אמנם עיין רש"י במכות שמשמע שאין זה מוכרח] ולפ"ז הדרא קושית הגמ' לדוכתא ועיין חזו"א שביעית י"ח א' שביאר שיש לחלק שזומר יש כאן שני פעולות נפרדות בשני דברים לקיחת העיצים והשבחת הקרקע משא"כ במשקה מים חשיב אותה פעולה יש בה שני מלאכות דהכל נעשה באותו דבר והנה הרמב"ם כתב שמנכש חייב משום חורש ומאידך בהלכות כלאים כתב שזה זורע ועיין כס"מ שיש שני סוגי מנכש יש סוג שעוקר העשבים הרעים ובזה הוא באמת זורע אמנם הרמב"ם כתב שזה חורש על חופר בעיקרי הזרעים וכן ביאר באמת בפיה"מ בפרק הבונה אמנם עדין צ"ע שכתב שהמזרד זה חורש ולכאורא זה כמו מנכש דסוגין וצ"ע עוד צ"ע שא"כ השמיט מנכש דסוגין אמנם עיין או"ש ואגלי טל שכתבו שלרמב"ם היה מקור מסתמא דמתניתין ק"ג. שמנכש זה חורש ומאידך לענין משקה מים בירושלמי מבואר שזה זורע אמנם צ"ע שבהלכות כלאים פסק שזה זורע ועיין מאירי שכתב לחלק דבשבת שיש גם חורש ממילא זה חורש אבל בכלאים שיש רק זורע ממילא זה זורע אמנם זה נגד סוגין שהגמ' שואלת מכלאיים

והנה בפשוטו במשקה קרקע שאין זרעים זה וודאי חורש וכן הוא ברש"ש בסוגין ובחזו"א אמנם עיין או"ז סימן נ"ד שכתב שקרקע שאין בה זרעים מותר לשפוך עליה מים כיון שקי"ל שזה זורע ומבואר שגם כשאין בזה זורע זה לא חורש וצ"ע ולמאירי לעיל מוכרח לא כך

והנה עיין או"ז שכתב להוכיח שקי"ל שהולכים לפי המחשבה דהרי יש מחלוקת במנחות ס"ד ברצה לצוד דגים והעלה תינוק האם חיב או פטור ושם רבא ס"ל שזה חייב וא"כ ה"ה כאן הולכים לפי המחשבה אמנם הרמב"ם פסק כאן שזה זורע ושם פסק שפטור וצ"ל שכאן הנידון מה המעשה מלאכה אבל שם יש סברא שכיון שלמעשה פעולתו היה מעשה הצלה ממילא זה לא סיבה לחייב

ח]**חורש באילנות:** עיין חזו"א שביעית י"ח א' שדן לענין חורש מתחת לאילנות האם זה זורע או חורש וכתב דמהא דהגמ' לא דנה בזה מבואר שכה"ג זה חורש וביאר שכל שעושה ממש כמלאכת החרישה הוי חורש וכל הנידון של הגמ' בעושה דבר דומה שיש בו שני תכונות ע"ש

**ענינים כלליים**

ט]הנה כל זורע ההשרשה היא לאחר שבת ובכל אופן מתחיבים ולענין אופה מבואר בגמ' לעיל ד. שאם מוציא הדבר לפני שנאפה הוא פטור ועיין רש"ש במתניתין שכתב ששניהם זה אותה מלאכה וגם באופה אם זה יאפה לאחר שבת הוא חייב כמו זורע וכן לענין זורע אם יוציא הדבר לפני שנאפה הוא פטור אמנם עיין מנח"ח מצוה רח"ץ סקי"ד וכן במלאכת זורע שכתב שחלוק זורע מאופה דבאופה המעשה מלאכה מה שזה נאפה וזה מתיחס לאדם כיון שזה נעשה על ידיו ולכן כל שזה לא נאפה לא עשה איסור וכן אם זה יאפה לאחר שבת לא יעבור איסור משא"כ זורע המעשה מלאכה מה שהוא זורע באדמה ולכן גם אם זה שריש לאחר שבת הוא חייב וכן לא יעזור מה שיעקור את זה מהאדמה ועיין משכנות יעקב תשובה קט"ז שנקט בזורע כמנח"ח אמנם עיין אגלי טל שנקט בעיקר הדבר כמנח"ח אמנם דן שאם זורע מלכתחילה על דעת שזה לא יצמח אין זה זריעה ע"ש [וכן במשכנות יעקב דימו למה שאם מניח בתור הטמנה שזה לא קוצר לקחת את זה] ועיין מנח"ח שכתב לחדש עוד שגם מה שזה משריש הוא מעשה המחייב אם זה יעשה בשבת ועיין לקמן

י]עיין רמב"ם פ"ח שכתב שהשורה חיטים ושעורים במים חייב משום זורע ועיין מג"א סימן של"ו סקי"ב שהקשה דלכאורא זה נגד הגמ' בזבחים צ"ד: דרבא אמר שהשורה זרע פשתן במים חייב והגמ' שואלת שאם מצד זורע א"כ גם חיטים ושעורים והגמ' עונה משום לש ומשמע שמצד זורע לא חייב וע"ש שישב דבפשתן חייב מיד ובחיטים ושעורים חייב רק אחר חצי יום ועיין נשמת אדם שכתב שזה וודאי אם הניח על דעת שישריש חיב מיד אמנם אם הניח על דעת להאכיל לבהמות כה"ג אין לזה שם זריעה כלל ועיין שער הציון שדן שזה גם כוונת המג"א ועיין שו"ע שאסור לתת זרעים לבהמה במקום שיכול להצמיח ורק אם יודע שיאכלו הכל ומבואר שכל שלא נותן על דעת זריעה וכפי הנראה לא יצא מזה זריעה אין לזה שם זורע ועיין בספר קדמון ממצרים על הרמב"ם [הודפס ברמב"ם הוצאת שבתאי פרנקל] שהביא תשובת הרמב"ם שכתב מפורש כמג"א בביאור הגמ' שכה"ג אין חיוב מצד זורע אלא כשזה מתחיל להתרכך ולהיזרע ומשמע שבזריעה רגילה זה לא כך ע"ש

י"א]עיין שבת ל"ט. דבמשנה מבואר שאסור להטמין בעפר ור' יוסף אומר שמא יזיז עפר ממקומו ועיין רש"י שביאר שהכונה שיש כאן גזירה שמא יחפור כדי לקחת עפר להטמין ובתוס' ביארו שהאיסור מצד שמתי שמטמין עובר על איסור טלטול מוקצה עוד כתבו לבאר שמתי שמטמין עובר על איסור חורש כיון שעושה גומא והגמ' אומרת איכא ביניהו עפר תיחוח ולרש"י הכונה שאז אין כאן איסור חופר דמתי שחופר זה חוזר ומתמלא ולר"ת הכונה שמניח הביצה והיא נטמנת לבד ולא צריך מעשה הזזת מוקצה ולפירוש האחרון הכונה עפר מאוד תיחוח שמניח הביצה והיא נשקעת מאליה ובזה לא שייך עשיית גומא והנה הקשו הראשונים לפירוש רש"י דבסוגין מבואר דבעפר תיחוח אין איסור עשית גומא והגמ' בביצה ח. אומרת שגם בעפר תיחוח יש איסור עשית גומא ותירצו ששם מדובר שהיה מסביב עפר קשה ובאמצע עפר רך ורק כה"ג אסור ועיין רשב"א שתמה על זה שהגמ' תעמיד שלא מדובר בכזה צורה ע"ש ועיין אגלי טל סק"ה שהקשה א"כ שהקרקע הקשה היה מסביב א"כ למה אסור להוציא העפר הרך ומה זה שונה מהוצאת עמוד מקרקע דאפילו שנהיה גומא מבואר בגמ' קי"ג. שמותר וע"ש שכתב שכיון שביטל הקרקע שם חשיב שאין גומא ועכשיו יוצר אותה משא"כ בקנים שעומדים להוצאה וזה מין אחר לא התבטל הנקב והנה בפשוטו יש כאן מחלוקת ראשונים בגדר עפר תיחוח שאין בו גומא וצ"ע שהמ"ב סותר עצמו שבס"ק ע"ג כתב כתירוץ התוס' ובסקפ"ט פ"ה כתב כר"ת ומשמע שנקט שאין כאן מחלוקת אלא הנידון באיזה עפר מדובר אבל זה וודאי הכלל שאם נוצר גומא אסור ואם לא נוצר גומא מותר וצ"ע והנה מדברי המ"ב מבואר שגם אם זה בכלי יש בזה איסור חופר גומא וכן משמע ברש"י ביצה ח. אמנם כתבו הראשונים דבקמח וקטנית אין דין חופר ועשית גומא

י"ב]עיין מג"א סימן תצ"ח סקל"ב שכתב ללמוד מתוס' שלדחוף קנה באדמה שיוצר גומא הוי בונה ועיין בגליון רעק"א ובנשמת אדם סימן צ"ג שהקשו הרי תוס' ביארו שזה דעת רב יוסף והרי רבה חלק וביארו תוס' שס"ל שכה"ג לא חשיב עשית גומא והרי קי"ל כרבה וצ"ע

י"ג]עיין גמ' קי"ג. דמותר להוציא קנה שתקוע באדמה אפילו שנוצר גומא והטעם כי הגומא כבר היתה אמנם עיין ר"ח שזה רק אם לא מתכוין לעשות גומא ועיין אגלי טל סקל"ה ועיין חזו"א שכתב שעיקר החידוש שאפילו שזה קצת מרחיב הנקב מותר דזה לא דרך בניה וחרישה אמנם הביא שנחלקו בזה האחרונים

י"ד]עיין סוכה מ"ב. שמותר להחזיר לולב למים אבל אסור לתתו במים ובטעם האיסור רש"י ביאר כי זה מחזי כמתקן מנא ור"ח ביאר דזה מחזי כמשקה מים ועיין מ"ב שהביא דנחלקו אחרונים בהיה כבר מים בכלי ורוצה לתת הלולב האם מותר ולכאורא לשני הטעמים הנ"ל זה צריך להיות אסור ורק אם זה אסור מצד טירחא יש מקום לחלק ועיין רמ"א שאם יש פתחים שנפתחים אסור לתתם במים ועיין שער הציון דמשמע שיש בזה חשש דאוריתא וצ"ל שאפילו שזה לא מחובר אבל מה שנותן להם חיות זה סיבה לאסור ועיין ברכי יוסף שנקט שאין זה בגדר זריעה ורק חשיב העמדת הפרח על מתכונתו ומותר

**חורף ע"ג**

**מלאכת בונה**

**א. ק"ב: מהמשנה – ק"ג. במשנה החורש**

**ב. מ"ז. לוי בר שמואל – המשנה, ביצה י"א: במשנה – י"ב. במשנה, ביצה כ"ב. אין זוקפין ובתוס' , שבת מ"ו. מנורה של חוליות , שבת קכב: ת"ר - נוטל ,טושו"ע שי"ג ס"ה תקי"ט ס"א ס"ב**

**ג. קמ"ו. שובר אדם וכו - קמ"ו: במשנה , עירובין ל"ד: במשנה – ל"ה: במשנה טושו"ע סימן שי"ד**

**[ד. בנין בקרקע – עירובין ק"א. ק"ב. טושו"ע שי"ג ס"א- ס"ה]**

**מלאכת בונה**

**ק"ב: - ק"ג**

**א.המסתת – תוס' ע"ה: ד"ה והמסתת שיטה לר"ן וריטב"א שם מאירי ד"ה השף ועיין מאירי ק"ב: ד"ה המסתת**

**ב. המכה בפטיש, רשב"ג וכו' – רש"י ותוס' ועיין רש"ש - ועיין גמ' בביאור כוונת רשב"ג ועיין רשב"א וריטב"א שני ביאורים ועיין ר"ח ופיה"מ ועיין רש"י לעיל ע"ג. וברמב"ן ור"ן וריטב"א שם ועיין אבן האזל פי"א ד"ה לכן נראה מה שביאר בדעת הרמב"ם**

**ג. כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת – עיין רש"י ועיין עוד בד"ה מצדד ועיין בדבריו ק"ג. ד"ה דחק ובד"ה מצינו ובק"ג: ד"ה שם משמעון ועיין פסקי הרי"ד שחלק עליו ועיין רמב"ם פ"ט הי"ג ובמ"מ ועיין שער הציון ש"ג סקס"ח[ועיין נשמת אדם כלל כ"ד סק"א] ועיין שנות אליהו [ועיין ריטב"א עוד ביאור ובענין בנין לשעה עיין רשב"א ומאירי ואו"ז סימן ע"ח שהביא ירושלמי שחייב ועיין חת"ס תשובה ע"ב ועיין שביתת השבת בהקדמה שהאריך בזה ובאגלי טל ליקוטים סימן נ"ד ובאו"ש פ"י הי"ב]**

**ד. מכה בפטיש האם צריך גמר הכלי ממש – בה"ל ש"א ס"ב ד"ה הלוקט ועייין מאירי ק"ג: ד"ה הצר ובדף ע"ה: ד"ה הצר ועיין רש"י ק"ב: בגמ' ד"ה מכה בפטיש**

**ה.עוד בענין מכה בפטיש – מאירי ק"ד: ד"ה אע"פ - קה"י סימן מ"א**

**ו.מצדד את האבן – עיין ר"ח ועיין ביצה ל"ב: אבנים של בית הכסא ובקושית השביתת השבת בדין מלאכה שאינה של קיום ובאבני נזר רי"א הובא בליקוטים נ"ה**

**ז. לול של תרנגולים – תוס' ד"ה לול וד"ה בשלמא ועיין מהרש"א ומהרש"ל [ועיין רש"י ק"ג. ד"ה בשלמא] , רמב"ם פ"י הי"ד והט"ז פכ"ג ה"א לח"מ פ"י [ועיין שנות אליהו וברבינו חננאל] מג"א שי"ד סק"ג ובלבושי שרד ועיין פמ"ג שם ובגר"ז [ועיין תרוה"ד סימן ס"ד]**

**ח. הקודח כל שהוא – גמ' מנחות נ"ז. ותוס"ר בסוגין**

**לאחר מכן ילמדו אי"ה בנין בכלים**

**א. תוס' בסוגין - מ"ז. לוי בר שמואל – המשנה, ביצה י"א: במשנה – י"ב. במשנה, ביצה כ"ב. אין זוקפין ובתוס' , שבת מ"ו. מנורה של חוליות , שבת קכב: ת"ר - נוטל ,טושו"ע שי"ג ס"ה תקי"ט ס"א ס"ב**

**ב. קמ"ו. שובר אדם וכו - קמ"ו: במשנה , עירובין ל"ד: במשנה – ל"ה: במשנה טושו"ע סימן שי"ד**

**[ג. בנין בקרקע – עירובין ק"א. ק"ב. טושו"ע שי"ג ס"א - ס"ה]**

**ק"ב: - ק"ג.**

א]**המסתת:** עיין רש"י בפירוש בתרא וכן בתוס' ובתוס"ר לעיל ע"ה: שהכונה שעושה חריצים באבן ליפותה ובזה באמת אין שום מלאכה אלא מכה בפטיש או בונה אמנם עיין רש"י ע"ה: וכן הרמב"ם בפיה"מ שביארו שהכונה שמחליק את האבן ובלשון רש"י במשנתינו משמע שהמטרה לעשותה מרובעת ועיין תוס' לעיל שהקשו א"כ למה לא יתחיב משום מחתך או ממחק ועיין שיטה לר"ן שם שכתב שבאמת חייב שלש [ולשונו משמע ששיך שעל אותה תוצאה יתחייב שתים אמנם יתכן שוודאי שאין כאן אלא חיוב אחד אלא שאפשר לחיב מצד מה שרוצים] אמנם ע"ש ובמאירי ד"ה השף שכתב שמדובר שמחליקה למטרת יופי ולכן מצד מחתך אין לחייב דכבר עומדת על מדיתה [ועיין פירוש קדמון פ"י הי"ח שכתב כיסוד זה] ומצד ממחק כיון שאין המטרה שיהיה שנוח לשימוש כמו בעור אלא רק ליופי אין זה ממחק אלא רק מכה בפטיש [וצ"ב שכל ממרח רטיה או שעוה בפשוטו זה ליופי ולא קשור לעצם השימוש וכן מהגרר ראשי כלונסאות בפשוטו זה ליופי ולא שהגודל מפריע לו ובעצם החילוק בין ממחק למחתך יש מקום לבאר שלא ההבדל מה המטרה אלא ההבדל מה המעשה שעושה האם מעשה חיתוך של דבר מסוים או מעשה כללי של החלקה וצ"ע בזה] ועיין מאירי בסוגין וצ"ב

ב]**כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת:** עיין רש"י שעיקר הדבר שמלאכתו מתקיימת ועשה אותה בשבת ובביאור התנאי של מלאכתו מתקיימת ביאר רש"י שלפעמים אדם עושה דבר זה לבד ועיין רש"י ד"ה המצדד את האבן שכתב שיש מקיימים ללא טיט וכן לענין חק קפיזא ק"ג. כתב כי יש עושים כך וכן עיין במשנה שם ד"ה מצינו לענין שם משמעון ועיין ק"ג: ד"ה שם משמעון לענין אורג שכמות שהדרך לעשות קצת ועוד קצת חשיב מלאכתו מתקימת דהינו שמספיק מה שבעשיה עושים חלק זה לבד אמנם עיין רש"י ק"ג. ד"ה לביזרא דאפילו שאין הדרך לחרוש גומא אחת לבד אבל כיון שזה עשיה שלימה חיבים על זה ועיין פסקי הרי"ד שחלק על רש"י במשנתינו וכן לענין חק קפיזא וכתב שזה וודאי כל שעושה משהו שזה חלק מבניה הוא כבר חייב על זה אמנם עיין חידושי מהר"ם קזיס שכל זה דוקא אם חשיב שיש כאן התקדמות בתיקון שרוצה ולא אם אדם לא מיחס שום חשיבות למה שעשה כגון שסתם חלק מאוד קטן מחור ועיין פסקי הרי"ד דביאר שכוונת המשנה שאדם עשה דבר שהוא עצמו מתקיים ולא שזה לא יצא טוב והוא יבטלו כדי להמשיך את תיקון הכלי ועיין שנות אליהו שביאר שהכונה שאם עושה חלק מדבר שזה מתקיים רק לשבת ואחרי שבת יוסיף על זה הוא חייב על זה ומבואר הפוך מרש"י ומשמע שאם רוצה להוסיף מיד לא חייב ומדובר בדבר שאין כמהו מקיימים

ועיין רמב"ם פ"ט הי"ג שכתב שמי שצובע צביעה שאינה מתקימת פטור והוסיף שכל שאין מלאכתו מתקימת בשבת פטור ועיין מ"מ שכתב שמקור דברי הרמב"ם מכותב וממשנתינו ומבואר שביאר שכונת המשנה שצריך לעשות בנין המתקיים והנה לפ"ז מבואר במשנה שמספיק מה שזה מתקיים לשבת ולא צריך שיתקיים לעולם ועיין שער הציון ש"ג סקס"ח שדייק כן וכתב שלרש"י אין לנו מקור ויתכן שצריך שיתקיים יותר זמן ובמנחת שלמה סימן צ"א אות י"א הקשה מהרשב"א קט"ו הובא בבה"ל ש"מ ס"ד ד"ה במשקין שדן בכותב שלא צריך מתקיים לעולם לא כדרך כותבי זכרונות ומשמע שוודאי צריך יותר משבת אחת וכן הקשה מהרמב"ם פי"א הט"ז שדן שכותב על בשרו זה אינו מתקיים והרי זה וודאי לא נמחק באותו יום וצ"ע [ועיין שעה"צ שציין לתוס' צ"ה: ולכאורא שם זה סברא מיוחדת לענין אורג דהרי מבואר בגמ' שלענין בנין חשיב בונה ולא חשיב אינו מתקיים] ועיין נשמת אדם כלל כ"ד סק"א שהביא מהסמ"ג שגם לענין צובע אם צריך צביעה רק לשעה מועטת חיב על זה וכתב שגם הרמב"ם רק למד מכותב לצובע שאין דרך כתיבה בכך אבל בשאר מלאכות אין דין דבר המתקיים וביאור המשנה כרש"י ודבריו צ"ע שא"כ הרמב"ם השמיט דין המשנה וצ"ע

והנה ידוע הנידון האם בנין שאדם עושה ודעתו לפרקו האם חשיב בונה או לא דהנוב"י נקט שפתיחת מטריה זה בונה והחת"ס תשובה ע"ב נקט שזה בנין לשעה ואין זה בנין דאוריתא ועיין רשב"א ובמאירי בסוגין ובאו"ז סימן ע"ח דהביאו את הירושלמי שבנין לשעה הוי בנין ובגירסתינו מבואר שזה מחלוקת אמוראים ועיין שביתת השבת בהקדמה שהאריך בזה וכן באגלי טל בליקוטים סימן נ"ד וע"ש שכתב לדמות מכותב על בשרו שחייב וביאר הרמב"ם מצד שזה כמו מחיקה צדדית והרי למעשה זה כמו על מנת למחוק ולכאורא יש לחלק בין שהוא מתכונן למחוק או שזה יתבטל מאליו עוד הוכיח משו"ת הרמ"א לענין חודי הדפים שחשיב אינו מתקיים אמנם יתכן ששם עצם יעד הכלי זה כך וזה כמו שמצד עצמו לא עומד להתקיים וצ"ע ועייין ריטב"א בסוגין שביאר שזה כוונת המשנה לומר שאפילו שאין דעתו שיתקיים אלא לשבת ואחרי זה יפרקנו בכל אופן חיב ולפ"ז אין כוונת המשנה דוקא לשבת אלא הכונה אפילו שזה רק לשבת ועיין או"ש פ"י משבת שכתב שכל הנידון של בנין לשעה זה רק בחיבור פרקים אבל ביצירה של דבר חדש כגון חופר גומא בזה וודאי דהוי בנין ולפ"ז מטריה וודאי דהוי בנין ולפ"ז א"ש שגם לביאור הרמב"ם שמספיק מתקיים לשבת אין זה ראיה לבנין לשעה שדוקא כאן שמדובר ביצירה חדשה ולא בחיבור פרקים

ג]**מכה בפטיש:** מבואר במשנה דאיכא מלאכה דמכה בפטיש ועיין לשון הגמ' ע"ה: כל מידי דאית ביה גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש דהינו שגמר הכלי הוא מכה בפטיש וכן הוא לשון רש"י במשנתינו ובמשנה ע"ג. ובמאירי שם והנה יש להסתפק האם חייבים רק על פעולה שזה גמר הכלי או שכל סוג תיקון שנעשה בתור גמר הכלי אפילו אם עשה חלקו וזה עוד לא גמור בכל אופן הוא חייב והנה מבואר בגמ' ע"ה: שאקופי גלמי חייב משום מכה בפטיש ועיין שו"ע ש"ב ס"ב שהכונה שמוריד יבלות שעל גבי הבגדים ועיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שנסתפק האם זה רק אם מוריד את כל היבלות או אפילו אם מוריד אחד ועיין בה"ל שם שהביא מהמאירי ע"ה: שכתב מפורש שגם על חלק מהצורה חייב כיון שזה מפעולות גמר הכלי וכתב שכמו במכה בפטיש אפילו שצריך כמה הכאות בכמה מקומות בכל אופן חייב על כל אחד ה"ה כאן אמנם עיין לשון תוס' ק"ב: שביארו שזה הכאה אחרונה ועיין מאירי ק"ג: שביאר בצר צורה שאין חיוב מכה בפטיש אלא אם זה גמר כל הצורות וע"ש שהעמיד הגמ' באופן אחר והנה הגמ' אומרת שמסתת לשמואל זה מכה בפטיש ועיין רש"י שכתב שבמקום שעשה חריץ זה לא יעשה חריץ עוד ומשמע שאת החריץ הזה צריך לגמור ואל"כ אין זה הגמר רק ששיך גמר התיקון הנ"ל אפילו שהכלי עדין לא גמור וצ"ב [ועיין בתו"ש סימן ש"מ שביאר דמה דהגמ' אומרת דצר צורה חיב משום מכה בפטיש ולא כותב דנפק"מ שלא צריך לגמור כל הצורה אמנם עיין מנח"ח מלאכת קושר שכתב שהעושה ציצית חייב משום מכה בפטיש אבל מתחייב רק בציצית האחרונה ]

ד]**רשב"ג אומר אף המכה על הקורנס בשעת מלאכה וכו':** עיין גמ' דבתחילה ביארה שזה פעולה של התרגלות איך לדפוק אם קורנס ודחתה את זה ובביאור המסקנא רש"י ביאר שהגמ' חזרה בה וביארה שזה הכאה בשעת מלאכה על הסדן לישר הפטיש וצ"ל שהטעם שלרבנן זה לא מלאכה דזה תיקון קלוש ללא תועלת גדולה וכן לרשב"ג הרי גם אם לא היה שום עקמימות בפטיש בכל אופן חייב ובהכרח שזה מצד שזה פעולה חשובה שרגילים לעשות בשעת המלאכה אמנם עיין רשב"א וריטב"א שהביאו לבאר מרב האי גאון וכן הוא בר"ח ובפיה"מ שהכונה שבאמצע המלאכה דופק על משהו אחר כדי שהדפיקה על הטס תהיה כמו שצריך ולפ"ז זה על דרך תחילת הסוגיא שזה פעולה שעוזרת לו לעשיית המלאכה ויש כאן חידוש גדול שאפילו שפעולה זו אין בה שום יצירה חשיבה מלאכה ומתבאר בזה שיסוד מלאכת מכ"ב זה לא היציאה שבדבר אלא חשיבות העשיה

והנה בביאור הלשון של מכה בפטיש רש"י ביאר שלאחר שהאבן מפורקת מההר נותן מכה להפילה ומבואר חידוש שאפילו שלא קורה שינוי באבן בכל אופן הוי מלאכה ועיין תוס' שהקשו שבמשכן לא היה אבנים ועיין רש"ש שהוסיף שזה רק תולדה ולכן ביארו התוס' וכן הוא בראשונים לעיל בשם ר"ח שלאחר גמר הכלי מכה בקורנס לישר מקומות עקומים ונתחדש שגם דבר שהוא לא מלאכה מצד עצמו בכל אופן אם זה בתור גמר מלאכה חשיב מלאכה ועיין לשון הרמב"ם שכל שמכה בפטיש זה גמר מלאכה וכל גמר מלאכת הכלי זה תולדה ועיין אבן האזל שדיק שהאב זה פעולת הכאה גם אם זה לא גמר דזה פעולה חשובה וכל גמר הכלי זה פעולה חשובה ולפ"ז וודאי משמע שעיקר המלאכה כאן זה המעשה מלאכה ולא התוצאה וכדלקמן ועיין מאירי לעיל ע"ג. שביאר שהכונה שיש אבן בבנין וצריך להכות לישרה שתהיה ישרה אם שאר האבנים [ויש כאן חידוש שזה לא מלאכת בונה]

והנה רש"י לעיל ע"ג. ביאר שמכה בפטיש זה שבגמר המלאכה האומן מכה בפטיש על הסדן להחליקו ועיין ראשונים שהביאו את רש"י ללא המילה להחליקו והר"ן והריטב"א הקשו שהרי זה מחלוקת תנאים והרמב"ן הקשה שזה לא מלאכה ומשמע שהבין ברש"י שזה לא פעולת תיקון בקורנס ולכן זה לא מלאכה לכו"ע ועיין רש"ש במשנתינו שהעיר שרש"י גרס המכה בקורנס בשעת מלאכה שזה באמצע המלאכה אמנם ברש"י לעיל מדובר בגמר המלאכה ויתכן שאז לאחר כל המלאכה יש יותר חשיבות לדבר זה ולכו"ע חייב אמנם הרי"ף גרס במשנה בשעת גמר מלאכה ולפ"ז מפורש שדברי רש"י במחלוקת שנוים

ה]עיין מאירי ק"ד: לענין כותב אות אחרונה בספר שזה לא מכה בפטיש שדוקא אם הדבר גמור ועושים דבר לשפצו הוי מכה בפטיש ולא אם זה גמר הכלי ממש ולפ"ז מנפח כלי זכוכית צ"ל כמבואר בשיטה לר"ן ע"ג. שזה ניפוח שני ולפ"ז מוכח מרש"י לא כך וכן מדבריו מ"ז. לענין מטה של טרסיים מבואר שגמר הדבר הוי מכה בפטיש ועיין רש"י ע"ד: דמניח כלי בתנור אין מכה בפטיש כיון שזה לא נעשה מיד אלא על ידי האפיה בתנור ומשמע ברש"י שטפילה שמתייבש ולוקח זמן חייבים על זה ומשמעות רש"י שבתנור לולי סברתו הוי מכה בפטיש אפילו שזה ממש גמר הכלי וזה כשיטתו ועיין קה"י סימן מ"א שכתב שאם היה כבר עשיה של דבר כה"ג בגמר כל חלק הוא סיבה לחייב משא"כ אם זה מכלל עשית הדבר אפילו אם אפשר לחייב מצד מכה בפטיש זה רק על השלמת הדבר ע"ש

ו]ביסוד מלאכת מכה בפטיש בפשוטו כל שעושה דבר שזה גמר מלאכה אמנם לשון הרמב"ם שהמכה בפטיש חייב וכל גמר מלאכה זה מכה בפטיש ומשמע שעיקר המלאכה זה כל יצירה שנעשית על ידי הכאה בפטיש ועיין אבן האזל ד"ה לכן נראה לישב שהאריך בזה

ז]**כל שהוא למאי חזי:** בפשוטו כוונת הגמ' שזה כל הבניה שנעשית פה והגמ' שואלת שאין לזה שם בניה כי זה לא ראוי לכלום אמנם אם רוצה בניה גדולה וזה חלק ממנה לרש"י במשנה שיש תנאי שכיוצא בה מקימים גם קשה קושית הגמ' אמנם לפסקי הרי"ד שאין כזה כלל לכאורא אין מקום לקושית הגמ' ועיין ריטב"א שדימה את הגמ' לחורש שהגמ' שואלת למאי חזיא ושם לכאורא זה חלק מדבר גדול ובכל אופן הגמ' שואלת ובאמת צ"ע על הרי"ד [וצ"ל כמהר"ם קזיס לעיל שתיקון שחשיב שאין כאן שום התקדמות זה לא סיבה לחייב] ועיין גמ' במנחות נ"ז. לענין קודח שהגמ' שואלת למאי חזיא והגמ' אומרת שעושה שלשה חורים קטנים ואחרי זה מחברם ומבואר שאם עושה חור וישלים עליו זה לא סיבה לחייב וזה כרש"י אמנם מבואר בגמ' שמה שצריך אחרי זה לצרף החורים וזה לא חסר במלאכה ועיין שפת אמת שם וצ"ע

ח]**המצדד את האבן:** עיין רש"י שביאר שחיב מצד בונה אמנם בר"ח ורמב"ם ביארו שזה מכה בפטיש ועיין מאירי שביאר שזה גמר מלאכת האבן הזאת וצ"ע למה שזה לא יהיה בונה הרי זה ממש בנין בקרקע וצ"ל שכיון שאין כאן שום חיבור לקרקע לא שייך לחייב אלא מצד מכ"ב עוד צ"ב למה דנים שאבן זו גמורה הרי את הבניה שעושה הוא עוד לא גמר ומבואר כאן חידוש שדנים שהיצירה היא לא ביחס לבנין הכללי אלא ביחס לחפצא של האבן שנהית בנויה אמנם תוס' כתבו מפורש שכיון שזה לא גמר לא שייך לחייב משום מכה בפטיש

ט]**המצדד אם האבן:** עיין גירסת התוס' שאין כאן מחלוקת אלא כולהו ס"ל שיש שלש מדרגות אמנם הרמב"ן נקט שיש מחלוקת ולרבנן בשלישי לא מתחייבים אלא אם צדודי ועפר וכוונת הגמ' שכמו שלר' יוסי וודאי שיש חילוק בין השלישי לאחרים כך לרבנן בין הראשון לשני ועיין רמב"ן שהביא מהירושלמי דנחלקו בשורה השניה האם חייב על נתינת האבן על הטיט ללא שהניח טיט למעלה ועיין ריטב"א שביאר דכוונת ר' יוסי להוכיח שכמו שמצאנו שבאבן העליונה חייבים על נתינתה לבד ה"ה באבן האמצעית חייבים בנתינתה על הטיט ורבנן ס"ל שזה לא דומה ועיין רמב"ם פ"י הי"ב דחילק דבאבן העליונה חייב בהנחה על גבי טיט ללא להניח טיט למעלה ובאבן האמצעית אין חיוב אלא בנותן טיט למעלה ולכאורא זה א"ש לביאור הריטב"א אמנם המ"מ נקט שדעתו כרמב"ן ועיין עוד ברמב"ם שלא הזכיר שבשורה התחתונה צריך עפר אמנם עיין רבינו חננאל שביאר שכוונת הגמ' על גבי עפר ולפ"ז א"ש

ט.ב]**המצדד את האבן:** מבואר בגמ' בביצה שאבנים של בית הכסא זה בנין ארעי ואין בזה איסור דאוריתא וצ"ע מה זה שונה ממצדד את האבן ועיין שביתת השבת בהקדמה בדין מלאכה שאינה לקיום דכתב שכאן זה אם עפר ושם זה בלי עפר אמנם הרמב"ם הרי לא הצריך עפר ועיין או"ש איך שביאר הגמ' אמנם לדעת הרמב"ם שזה מכה בפטיש יתכן שזה רק בתור גמר היסוד אבל בסתם אבנים זה לא שיך אמנם לשון המאירי שזה גמר מלאכת האבן ועיין אגלי טל סימן רי"א ליקוטים נ"ה סק" שכתב לישב דבנין לשעה לא הוי בנין אמנם הקשה ממיטה של תרסיים מ"ז. דמבואר דבתקיעה חייבים וכתב ששם זה תקיעה אבל במקום שאין תקיעה אין זה בנין אמנם מפורש בראשונים שאם יש בנין בכלים א"כ אפילו במהודק חייב אמנם עדין יתכן שכל זה במקום שיש חיבור אבל כאן שאין שום חיבור כה"ג אין זה מתאחד אם הקרקע אלא אם זה קבוע והרי הרמב"ם לכן ביאר שזה מכה בפטיש שכיון שאין כאן שום איחוד אם הקרקע אין זה מלאכת בונה

י]עיין רמב"ם דמבואר מדבריו דעשית אוהל זה תולדה וכן חיבור עץ בעץ זה תולדה ורק בניה על גבי קרקע הוי בונה ועיין אבן האזל דהאריך דרק חיבור חלקים על גבי קרקע הוי בונה אמנם צ"ע למה חופר גומא הוי בונה או סותם הגומא וביאר שזה מצטרף לכלל הבנין שזה צירוף חלקים ע"ש שהאריך ובקה"י סימן ל"ז האריך שבקרקע גם ללא צירוף חלקים זה בונה ורק בכלים צריך חיבור חלקים והנה עיין תוס' ע"ד: שהקשו למה מנפח כלי זכוכית לא הוי בונה ועיין הגהות הגראמ"ה שביאר שבונה במטלטלין זה רק בחיבור חלקים וכאן אין שום חיבור חלקים ועיין אבן האזל שגם נקט כך בדעת הרמב"ם וכתב שלפ"ז חק קפיזא בקבא בצורה שרש"י ביאר אין לחייב מצד בונה אמנם הר"ח העמיד שמדובר שעושה חריץ לסימן המידה והוי מכה בפטיש

י"א]מבואר בגמ' דנחלקו רב ושמואל בארבעה דברים האם חייב משום בונה או מכה בפטיש א. מסתת ב.נקב בלול של תרנגולים ג. מעייל שופתא בקופינא דמרא ד. עושה נקב שצריך עוד למלאותו דלרב חייב משום בונה ולשמואל אין לחייב מצד בונה אמנם חייב משום מכה בפטיש חוץ מנקב שצריך למלאותו שאין סיבה לחייב עליו והנה בפשוטו עד כמה ששיך לחייב מצד בונה אין לחייב מצד מכה בפטיש וכן הוא בר"ח ובחזו"א נ"א סקי"ד אמנם בשנות אליהו נקט שיש חיוב מצד מכ"ב רק השאלה האם יש גם חיוב מצד בונה והנה בביאור המחלוקת עיין תוס' ק"ג. תוס' ד"ה בשלמא וברשב"א ובעל המאור ושיטה לר"ן דנחלקו האם בנין כל שהוא חייב או לא דהינו אפילו דבמשנה מבואר שהבונה כל שהוא חייב כל זה בבניה חשובה רק שעושה חלק ממנה אבל כאן הנידון האם יצירה זו יש לה חשיבות של בונה והנה בעיקר מחלוקת רב ושמואל במרא ביאר בר"ח שנחלקו האם יש בנין בכלים וצ"ל שגם בזה יסוד הנידון שאין כאן בניה חשובה ועיין רבינו חננאל וכן במאירי שפסקו כרב כמו הכלל תמיד שהילכתא כרב באיסורי אמנם בשיטה לר"ן כתב כיון שלענין מסתת מבואר בגמ' ע"ה: שחייב משום מכה בפטיש א"כ בהכל חייב משום מכה בפטיש וברמב"ם לענין מסתת פסק שחייב משום מכה בפטיש וכן לענין קודח אמנם לענין נקב בלול וכן שופתא בקופינא דמרא חייב משום בונה ובפשוטו הטעם שלענין מסתת יש סתמא דגמ' לעיל כשמואל משא"כ לענין שאר הדברים וס"ל שאין הכרח שהכל תלוי אחד בשני וכן הוא בשנות אליהו ובנשמת אדם אלא שצ"ב למה קודח בהט"ז דימה למסתת ואולי כיון שזה סתמא דהמשנה וכן הוא סתמא דגמ' מנחות נ"ז ע"ש ובתוס"ר

י"ב]מבואר בגמ' דנחלקו רב ושמואל בעושה נקב בלול של תרנגולים האם חייב משום בונה או מכה בפטיש והנה מבואר בגמ' לקמן קמ"ו. לענין עושה נקב בחבית שכל נקב שאינו עשוי להכניס ולהוציא אין חייבים עליו ומבואר בגמ' שנקב בלול חשיב להכניס אויר ולהוציא הבל ועיין תוס' שכתבו שלשמואל אין זה בונה כיון שזה לא עשוי להכניס ולהוציא אמנם בד"ה בשלמא כתבו שדעת רב שזה עשוי להכניס ולהוציא ולזה יש וודאי חשיבות של בונה והנה צ"ב א"כ למה לשמואל מכה בפטיש חייב הרי בגמ' לקמן מבואר שגם מצד מכה בפטיש לא חייבים ועיין מהרש"א שנקט ששמואל פליג על סוגיא דלקמן [ויש מקום לומר שזה לא שני מחלוקות אלא שלרב החיוב על החפצא של הפתח וממילא אין שם פתח אם זה לא עשוי להכניס ולהוציא ולכן זה בונה שיש כאן בניה חדשה משא"כ לשמואל אין החיוב אלא בתור גמר הכלי וממילא לא צריך להכניס ולהוציא ולכן זה מכה בפטיש] ובמהרש"ל כתב שלענין מכ"ב חשיב שזה עשוי להכניס ולהוציא ולענין בונה אין לזה חשיבות שזה להכניס ולהוציא והנה סתם לול הוא מחובר כמבואר בגמ' קכ"ב וכן הוא בריטב"א בסוגין ובחידושי הר"ן לעיל מ"ז. ולפ"ז מבואר בתוס' שגם במחובר אין לחייב מצד בונה אלא בעשוי להכניס ולהוציא [אמנם בב"י סימן ש"ח רצה לחדש בדעת הרמב"ם שמחובר לקרקע זה כמו מטלטלים ע"ש]

והנה עיין רמב"ם פ"י הי"ד שכתב דהעושה נקב בלול של תרנגולים להכניס האור חייב משום בונה ועיין כס"מ דהקשה דבפכ"ג ה"א כתב שהעושה נקב בלול של תרנגולים חייב משום מכה בפטיש וזה רק בעשוי להכניס ולהוציא עוד הקשה דבפ"י הט"ז כתב דהעושה נקב בין בעץ או בנין או מתכת חייב משום מכה בפטיש ולא בונה ועיין מג"א שי"ד סק"ג שכתב דבקרקע חייב משום בונה ובמטלטלים חייב משום מכה בפטיש ועיין פמ"ג וגר"ז שביארו כוונתו [וכן הוא במרכבת המשנה] שבפ"י מדובר שזה רק להכניס אור ולא להוציא [ובמרכבת המשנה ביאר מצד גודל החור ובפירוש קדמון ביאר שזה תלוי בכוונתו] וכה"ג אין חיוב מצד מכה בפטיש אלא רק מצד בונה וזה רק במחובר אמנם בפכ"ג מדובר שזה לול שאינו מחובר וכה"ג אין לחייב אלא מצד פכ"ב וממילא צריך עשוי להכניס ולהוציא [ועיין פמ"ג שביאר שאפילו שכאן זה כמו עושה כלי מתחילתו אבל זה בניה גרועה שהוי כמוסתקי שאין בניה בכלי וצ"ב ולגרא"ז שבכלים אין חיוב בונה אלא בחיבור חלקים א"ש] אמנם עיין לבושי שרד שהקשה דבהט"ז הר"מ כתב נקב בבנין וכתב משום מכה בפטיש ועיין מחצית השקל שכיון ששם כלל הכל כתב משום מכה בפטיש דהינו דגם בקרקע אם זה עשוי להכניס ולהוציא יש לחייבו משום מכה בפטיש [ולא מסתבר שאם זה מכה בפטיש זה לא בונה ועיין פירוש קדמון על הרמב"ם וצ"ע] ועיין מחצית השקל וכן בשנות אליהו דביארו דרב דאמר חייב משום בונה הכוונה גם משום בונה אבל אפשר לחייב גם משום מכה בפטיש והנה יתכן שאין הכוונה לחייב שתים כיון שזה אותו תוצאה אלא ששיך ליחסו לשני המלאכות והנה לפ"ז מבואר דהמחלוקת של רב ושמואל זה בלול מחובר כמו סתימת הגמ' קכ"ב: ובלול תלוש וודאי שייך לדון רק שזה מכה בפטיש ועיין תרוה"ד סימן ס"ד דגם נקט שכאן זה לא להכניס ולהוציא ורק במחובר חייב ובמטלטלים פטור וכן פסק המ"ב ולכאורא זה דלא כתוס' הנ"ל [אמנם העירוני דהתרומת הדשן חיב מצד קודח ויתכן שזה באופן שמשתמש בנקב להניח הסכין ע,ש אבל במקום שהשימו כפתח כה"ג יתכן שס"ל שצריך להכניס ולהוציא וכמבואר בתוס'] והנה לרמב"ם בדעת שמואל בפשוטו מבואר שגם באינו עשוי להכניס ולהוציא יש חיוב מכה בפטיש אמנם המרכבת המשנה כתב שהכונה שלשמואל אין לחיב אלא מצד מכ"ב ומממילא אין לחייב אלא בעשוי להכניס ולהוציא ע"ש

י"ג]הגמ' שואלת מקודח ואומרת שמדובר שמניח שם מסמר ולכן חייב משום מכה בפטיש וצ"ב שלכאורא א"כ אין לחייב מצד הנקב אלא מצד שהניח שם דבר והנה הגמ' במנחות אומרת בתחילה שקודח חייב כי עשה כמה נקבים ורוצה לחברם להניח שם משהו ודוחה שזה ראוי למפתח והנה בפשוטו משמע שמדובר בנקב שעדין לא קבע שם דבר ולכאורא זה כרב וכן הוא בתוס"ר בתירוצא קמא וכן נקט בנשמת אדם הנ"ל ועיין תוס"ר מה שביאר עוד

והנה הרמב"ם בהט"ז כתב שקודח כל שהוא חייב משום מכה בפטיש והנה הרמב"ם לא הזכיר שהניח שם מסמר וצ"ע א"כ איך אפשר לחייב משום מכה בפטיש והנה בסוף דבריו כתב שכל פתח שאינו עשוי להוציא והכניס זה לא פתח ולכאורא היה מקום לומר שזה מקרה אחר שעושה נקב מצד לצד ומטרה להעביר דבר דרך הנקב ובזה צריך לתנאי זה ולכאורא זה כוונת השער הציון שי"ד סק"ט אמנם במג"א משמע שזה ביאור על הרישא ולפ"ז מבואר אדרבא דלא כשער הציון הנ"ל וזה גם דלא כגמ' ויתכן שהרמב"ם ישב שקודח זה מצד לצד ועשוי להכניס ולהוציא ולכן לא קשה על שמואל וכל זה דוחק וצ"ע

**בנין בכלים**

**א. בנין בכלים – שיטות הראשונים: א.תוס' ד"ה האי [ועיין תוס"ר ותוס' לעיל ע"ד:] ב.שיטת התוס' רי"ד עירובין ל"ה.ד"ה וקשיא לי ג.שיטת הרמב"ן בסוגין ועיין רא"ש בעירובין ל"ה. ועיין ב"י סימן שי"ד בתחילת הסימן מה שתלה בראשונים דין סתירת כלי ד.עיין יראים הובא בהגהות מימוני פ"י אות מ' ובהגהות מרדכי ובפשוטו זהו שיטת רש"י כמבואר בגר"א סימן שי"ד ועיין מלחמות וברשב"א בשם רב האי גאון ובר"ח בסוגין – עיין רשב"א וריטב"א מה שהקשו ממגבן**

**גמ' מ"ז. לוי בר שמואל עד המשנה - טושו"ע שי"ג ס"ה ס"ו**

**ב. בביאור הסוגיא עיין אריכות ברמב"ן ובחידושי הר"ן ועיין רמב"ן במלחמות ריש פ' הבונה [ועיין תוס' רי"ד עירובין ל"ה.]**

**ג. עיין גמ' ריש פ' כל הכלים לענין דלת לול וכו' ועיין רמב"ן במלחמות ריש פ' הבונה**

**ד.רשב"ג אומר אם היה רפוי מותר – עיין תוס' מ"ח. ובהגהות אשר"י שם [ועיין בה"ל שי"ז ס"ב ד"ה דוקא] ועיין רמב"ם פכ"ב הכ"ה כ"ו ובלח"מ, [ובדין סתירת מהודק עיין מאמר מרדכי] ועיין טור סימן שי"ג ס"ו מחלוקת המהר"ם והטור ובביאור מחלוקתם נאמרו כמה שיטות א. הב"י ולבושי שרד ב. מ"ב סקמ"ה ג. הגר"ז סכ"א ד. חזו"א סימן נ' סק"י [ובעיקר הנידון דרפוי בדרכו בתקיעה עיין מלחמות ריש פרק הבונה ] ועיין מ"ב ש"ח סקע"ב ובבה"ל שם**

**ה.כיסוי הכלים – עיין מג"א סקי"ב וט"ז סק"ז ובביאור הדין עיין גר"ז סכ"א ובחזו"א סימן נ' סק"ט ד"ה והנה ועיין בסוגין בלשונות הראשונים בהיתר קנה של סידים עיין חידושי הר"ן ורמב"ן וריטב"א וברש"י, ותוס' רי"ד בעירובין [אגלי טל ליקוטים סימן נ"ה סק"כ - כ"ב] ועיין מחלוקת מ"ב שי"ד סק"כ וחזו"א נ"א י"ח האם לענין תקיעה ביתדות עוזר כיסוי הכלים – [ועיין מג"א ש"מ סק"ו בשם תשובות הרמ"א בהיתר דדלת ועיין חזו"א סימן ס"א ד"ה ובאותיות]**

**ו.בגדרי תקיעה – עיין שער הציון סקל"ב לענין הברגה, ועיין מג"א סקי"א מה שהביא מחלוקת סמ"ג וראב"ד ועיין א"ר בביאור כוונתו ועיין מאירי סוף פ' כירה דביאר הראב"ד באופן אחר וכן הוא בב"י ועיין לשון הרמב"ם פ"י הי"ג**

**ז.בדין רפוי בקרקע – ט"ז שי"ג סק"ה חזו"א סימן נ' סק"י ד"ה ר"מ [ועיין סוף ס"נ וסוף סימן נ"ג], ויש לעיין בלשונות הראשונים בסוגין למ"ד יש בנין בכלים**

**ח.רפוי בכלים בדבר שדרכו כן – עיין לשון הגמ' בנין מן הצד ועיין ריטב"א ועיין רמב"ן במלחמות ביצה י: ועיין חזו"א ס"נ סק"ט ד"ה כתב הח"א**

**ט.בענין חיבור חשמל – עיין חזו"א ס"נ סק"ט ובהשמטות לסימן שי"ג [ומבואר מדבריו ג' טעמים לאיסור א.חיבור החשמל אם החוט ב. הפיכת החוט ממות לחיים ג. חיבור החוטים] ועיין אריכות במנחת שלמה סימן י"א**

**דיני בנין ביו"ט [מנורה של חוליות ותריסי החנויות]**

**ביצה י"א: – ביצה י"ב. במשנה - מנורה של חוליות שבת מ"ו. וביצה כ"ב. - רמב"ם פ"ד מיו"ט הי"ג - טושו"ע תקי"ט ס"א ס"ב ובמ"ב שם.**

**י.בביאור דין מנורה של חוליות – עיין תוס' שבת מ"ו. וברשב"א שם ועיין תוס' ביצה כ"ב. [ובחזו"א סימן נ' סק"י ד"ה קל"ח וד"ה ביצה וד"ה יש לעיין] ועיין רמב"ן במלחמות ריש הבונה ובר"ן באריכות סוף פרק כירה בהשמטת הרי"ף**

**י"א. בדין הגזירה לטלטל – טושו"ע סימן רע"ט ס"ז - יש לדון האם זה גם במקום שדרך החזרתה באיסור דרבנן ועין בזה היטב ברשב"א וברמב"ן במלחמות ובריטב"א שם ובמג"א וט"ז סוף סימן רע"ט**

**י"ב. בביאור ההבדל בין מן הצד לבאמצע – עיין רמב"ן ריש פרק הבונה ועיין פסקי הרי"ד בביצה [ועיין אריכות במלחמות בביצה ועיין ברשב"א מה שהקשה עליו]**

**י"ג. האם לב"ה אסור לסתור – שער הציון סק"ד ט' י' [ועיין מאמר מרדכי סימן שי"ג שהאריך בדין סתירת דבר מהודק]**

**שיטות הראשונים בדין בנין בכלים**

א]מבואר בגמ' דרב ס"ל שמסתת או מעיל מחטא בקופא דמרא חייב משום בונה והקשו התוס' הרי אין בנין בכלים ומצאנו כמה שיטות בראשונים בישוב הקושיא א. שיטת היראים [ק"מ:] הובא בהגהות מימוני פ"י משבת דבאמת רב ס"ל שפטור ורק כוונת רב לומר שדבר זה הוא בנין הדבר ולא מכה בפטיש ולכן פטור וכן הוא בהגהות מרדכי ב.עיין רמב"ן במלחמות בדעת הרי"ף שבאמת רב ושמואל ס"ל שיש בנין בכלים ורק לכן דנו לחייב מצד בונה אבל להלכה שאין בנין בכלים אין צד לחייב משום בונה וע"ש שגם ר' יוחנן שאוסר מנורה של חוליות שמא זה ישבר והוא יחבר זה מצד שס"ל יש בנין בכלים ולכן לדידן שאין בנין באמת זה מותר ולכן הרי"ף לא העתיק דבר זה וע"ש שהגמ' מ"ז. שרב ושמואל אומרים שמיטה של תרסיים חייב חטאת זה אפילו ללא תקיעה אלא מצד שיש בנין בכלים ג.עיין רבינו חננאל וכן הביא הרשב"א בשם רב האי גאון וכן נקט הגר"א סימן שי"ד בשיטת רש"י שבזה עצמו נחלקו רב ושמואל דהטעם ששמואל ס"ל שזה מכה בפטיש כיון שאין בנין בכלים [ובזה א"ש שרש"י קל"ח: כתב על תקיעה שזה בונה דשם זה רב ולדבריו הוי בונה ומה שבדף מ"ז כתב מכה בפטיש דשם זה שמואל אמנם צ"ע דהנה בדף ע"ד: אביי אומר דמי שעושה כוורת חייב אחד עשרה חטאות וכתב רש"י שלא כתוב מכה בפטיש כי אין בנין בכלים והרי בפשוטו אביי בדף קכ"ב ס"ל שיש בנין בכלים ואולי ס"ל לרש"י שזה רק בביאור הבריתא אבל הוא לא ס"ל כן] והנה בעיקר הדבר שאין בנין בכלים כלל עיין הגהות מרדכי שהוכיח מהא דמסיקין בכלים ושם הוכיח שגם רב ס"ל אין בנין בכלים ועיין ביאור הגר"א סימן שי"ד שדחה שזה גרמא וצ"ל כוונתו שביחס למלאכת סותר חשיב גרמא

אמנם עיין בראשונים שכולם כתבו שזה לא כלל תמיד שאין בנין בכלים אלא רק באופנים מסוימים ובאופן דסוגין לא שייך סברא זו ולכן יש בנין בכלים כה"ג ובכלל הדבר מצאנו כמה לשונות בראשונים א.בתוס' בסוגין הזכירו רק שאם זה חיזוק ואומנות דהינו שהרכבה של פרקים שהיא לא בחוזק ולא מעשה אומנות בזה אפילו שבקרקע זה בנין, בכלים זה לא בנין אבל בניה שהיא בחוזק או שהיא מעשה אומנות הוי בונה ועיין תוס"ר שהגדיר שהחילוק שזה בנין קבע וזה בנין ארעי ובהגהות מרדכי כתב רק הלשון שבנתקע בחוזק יש בנין [והנה עיין תוס' ע"ד: שכתבו שחביתא זה בונה מצד זה עושה כלי מתחילתו ודימו למעיל שופתא וכו' ועיין או"ש פ"י הי"ב בסופו] ב.עיין תוס' רי"ד עירובין ל"ה. שהאריך שהקובע שכל דבר שהוא מעשה אומנות הוי בונה ודבר שהוא לא מעשה אומנות לא הוי בונה ומשמעות דבריו שם שבכלים אם היצירה היא דרך אומנות זה מחשיב היצירה ג.עיין רמב"ן ובר"ן ובריטב"א שביארו שבעושה כלי מתחילה יש בנין ורק אם הוא כבר עשוי והתפרק וחוזר ומחברו אין זה עושה כלי והוסיף הרמב"ן שאם צריך מעשה אומן להרכיבו א"כ כשזה התפרק זה כאילו הכלי בטל וכשמחברו זה כמו עושה כלי מתחילתו

והנה בפשוטו לתוס' גם בעושה כלי מתחילה אבל אם זה לא חיבור אלים או אומנות אין בזה חיוב מצד בונה משא"כ לרמב"ן כיון שכאן זה עושה כלי מתחילה יש בזה בנין ועיין מ"ח. שלהכניס נוצות לכר פעם ראשונה אסור ונפסק בשו"ע ש"מ ס"ח שאסור ועיין שער הציון שלרוב הראשונים זה דאוריתא ולרמב"ן לכאורא זה בונה אמנם לתוס' זה רק יכול להיות מכה בפטיש ועיין אבני נזר שהוסיף שאם פירק ולא התכונן להחזיר שכה"ג לגבי טומאה פקע טומאתו אם יחבר בשבת יחשב מלאכה וצ"ע בפרט זה

והנה יש לדון בכלי שכבר מחובר בצורה של הידוק ומוסיף עליו חיבור שזה מעשה אומן האם יתחייב עליו ובפשוטו לתוס' כה"ג יש בניה וחייב אמנם לרמב"ן שכל הסברא של מעשה אומן שדבר שצריך אומן חשיב כשהוא מפורק שאין כאן חיבור א"כ במקום שלעצם השם כלי לא צריך אומן גם אם יחבר במעשה אומן אין סיבה שזה יחשב עושה כלי אמנם הרמב"ן ביאר שמנורה של חוליות אסור שמא יתקע שזה בונה ומבואר אפילו שבעלמא זה כלי ללא תקיעה כדחזינן למ"ד יש בנין בכלים ופעם ראשונה וודאי חייב בכה"ג בכל אופן יש כאן המעלה של מעשה אומן וכן הוא בר"ן ריש פרק כל הכלים לענין דלת שידה תיבה ומגדל וצ"ב הסברא בזה

והנה יש לדון בכלי קיים אלא שמוסיף עליו דבר האם זה כמו עושה כלי מתחילתו ועיין רמב"ן שהוסיף שאם תוקע יתדות וודאי שזה בונה [דהינו גם במקום שזה לא מעשה אומנות] ולכאורא הכונה שהוסיף לכלי חלק שמועיל לכלי וכן עיין ריטב"א שהוכיח מהדין של קרש שנפל בו דרנא ששי בנין בכלים בעושה כלי מתחילתו והרי כאן זה תוספת בעלמא ובפשוטו במרא ברמב"ם מבואר שמוסיף מסמר ומוכרח שגם כה"ג חשיב בונה והנה הרא"ש ריש פרק כל הכלים ביאר ששמא יתקע וזה יהיה מכה בפטיש אפילו שס"ל [בעירובין] שיש בנין בכלים ומשמע קצת דס"ל שתוספת זה לא סיבה להיחשב כעושה כלי מתחילתו

והנה מבואר בגמ' לקמן שמותר לשבור חבית ותוס' נקטו שזה רק במוסתקי אבל בכלי גמור יש בנין וסתירה אמנם הראשונים כולם סתמו והתירו גם בכלי גמור והנה בפשוטו כמו שחיבור גמור יש בנין בכלים כך סתירה גמורה יש בנין בכלים וכמבואר בתוס' אמנם עיין תוס' רי"ד בעירובין שכתב שאם הסתירה היא מעשה אומן זה אסור אבל אם זה סתם שבירה שאין בזה מעשה אומן מותר וזה א"ש לשיטתו אבל לראשונים צ"ב ועיין ב"י סימן שי"ד בתחילתו שזה הרמב"ן לשיטתו שהאיסור מצד עושה כלי מתחילתו וצ"ב כוונתו שהרי כאן מבטל הכלי לגמרי ולא רק שמפרקו ועיין אגרות משה ח"א סימן קכ"ב ענף ה' ותוכן דבריו שיסוד ההלכה שבדבר שיש לו שם כלי אין בנין ועשיתו הוא בדבר שהוא עדין לא כלי אמנם הפירוק הוא מדבר שהוא כלי וע,ש שנקט שתוספת בכלי אין חיוב דכאן העשיה היא בכלי וזה דלא כנ"ל ועיקר סברתו צ"ב

ועיין תוס' דמה שהגמ' אומרת בעירובין שאם זה מגדל קטן מותר לסותרו הכונה במנעול וקטיר ביה מיתנא אבל אם יש מנעול גמור אסור ולכאורא עיקר הסברא שהחוט זה לא חלק מהארון וצ"ע א'כ למה בקרקע אסור וצ"ל דבקרקע דנים שכרגע הארון מחובר והוא סותרו ואכמ"ל

ועיין אבן האזל פ"י משבת הובא בקה"י סימן שהאריך לדיק בדעת הרמב"ם שבכלים שיש בנין זה רק מתי שמחבר שני דברים שיהיו אחד אבל בניה בכלי לא דרך חיבור של שני דברים אין זה בונה אלא מכה בפטיש ועיין תוס' ע"ד: שהקשו על מנפח כלי זכוכית למה זה לא בונה הרי זה עושה כלי מתחילתו וישב הנ"ל וכן הוא בהגהות הגראמ"ה שם דכיון דאין כאן חיבור חלקים לא הוי בונה ולפ"ז חק קפיזא בקבא איך שביאר רש"י זה רק יכול להיות מכה בפטיש ולא בונה ע"ש אמנם מתוס' הנ"ל חזינן לא כך ויתכן שלכן בשובר חבית לרמב"ם זה לא סותר כי לא עושה פעולת הפרדת שני דברים אלא חתיכה אחת

ועיין תרוה"ד סימן ס"ד לגבי עשית נקב שכתב שאין לחיב מצד בונה רק בקרקע כיון שזה לא חיבור חיזוק ואומנות והנה בפשוטו כאן זה יצירה חדשה וכמו שביאר הריטב"א לגבי לול וכן הר"ן לעיל שוודאי שכאן חייבים גם במטלטלים שזה כמו עושה כלי מתחילתו ומשמע מדבריו שרק חיבור שני חלקים בצורה חזקה זה בכלל הבנין בכלים ולאבן האזל לעיל א"ש

**מטה של תרסיים**

ב]**ביאור דעת רב וקושית הגמ':** עיין סוגית הגמ' והנה לראשונים דלכו"ע אין בנין וסתירה בכלים ומטה של תרסיים אין חיוב אלא בתקיעה וכמו בברייתא דמבואר דרק בתקיעה חייבים ועל זה רב ושמואל דיברו א"כ בהכרח קושית הגמ' כמבואר ברמב"ן ובר"ן דמנורה של חוליות או קנה מנורה זה תקיעה וקנה של סידין פטור מצד שזה רפוי ובכל אופן מדרבנן אסור ושאלת הגמ' שיש גזירה שמא יתקע והגמ' עונה שרשב"ג לא גוזר ברפוי וכן הוא בתוס' ותוס"ר בסוגין

עוד ביאר הרמב"ן בחידושיו דרב ושמואל ס"ל שמטה של תרסיים אין צריך תקיעה וללא תקיעה הוי גמר מלאכתה ור' אבא ס"ל שזה כמו מלבנות המטה שרק בתקיעה הוי בונה והגמ' שואלת מהבריתא של קנה של סידים שאפילו שזה לא דרך המלאכה ולכן פטור בכל אופן יש גזירה דרבנן דהינו שאפילו אם אין בזה איסור דאוריתא אבל שיהיה לכל הפחות איסור דרבנן והגמ' עונה שהם ס"ל כבריתא שרפוי מותר ולפ"ז מבואר דמה דכתב הרמב"ן שכאן זה דרך מלאכה זה אפילו ברפוי דהינו שיש לפעמים שגם בכלים רפוי הוי מלאכה וצ"ע [והנה ברש"י משמע שביאר דעל אותו מקרה שר' אבא התיר רב ושמואל חיבו וביאר שזה מצד מכה בפטיש ולכאורא זה על דרך הרמב"ן אמנם הוא חידוש גדול שדבר כזה יחשב מכה בפטיש שהרגילות לפרק ולהחזיר]

עוד ביאר כאן בחידושי הר"ן ומקורו ברמב"ן במלחמות ריש פרק הבונה דרב ושמואל חייבו במטה של תרסיים בהידוק דס"ל יש בנין בכלים והגמ' שואלת מקני מנורה דשם מבואר שחייב חטאת ובפשוטו זה גם בהידוק דלא הוזכר שם תקיעה ומה שקנה של סידים פטור כי שם זה רפוי לא מהודק והר"ן הוסיף שהגמ' גם שאלה שלפחות נגזור והגמ' עונה שהוא ס"ל כבריתא שרק תקיעה חייבים וממילא ברפוי אין מקום לגזור ויתכן שת"ק גוזר ורק רשב"ג חולק ויתכן שאין מחלוקת אלא שת"ק דיבר על מהודק ולא על רפוי ועל דרך זה הוא בריטב"א [ומפורש בלשונם שאם יש בנין בכלים רפוי אסור לא מצד שמא יתקע אלא מצד שזה בנין מדרבנן דהינו שאין כאן אלא היתר של כלאחר יד ע"ש]

ועיין תוס' רי"ד בעירובין וכן הוא בפסקי הרי"ד [הדברים יותר ברורים שם] שהגמ' שואלת על רב ושמואל שמחיבים במטה של תרסים שהתקיעה זה קצת אומנות והרי בקרן פשוטה מבואר שפטור וכן קנה של סידים והגמ' עונה שהם ס"ל כתנא דבריתא שמחייב במלבנות המטה שזה תקיעה פשוטה וע"ש בפסקי הרי"ד שגם דבר שמפרקים ומחברים כל הזמן אם זה דבר שצריך מעשה אומנות חייב וזה הסיבה שמטה של תרסיים וקרן עגולה חייב חטאת

והנה מפורש בראשונים שמהודק למ"ד יש בנין בכלים זה מלאכה ועיין תוס' בע"ב שגם רפוי נקטו שזה מלאכה ובריטב"א הקשה שרפוי זה בנין מן הצד דהינו שזה כלאחר יד ומפורש לכאורא שבנין לשעה הוי בנין וכמו שהוכיח מכאן המשכנות יעקב סימן ק"י והאבני נזר סימן רי"א הובא בליקוטים סימן נ"ה עוד מבואר מכאן שגם חיבור פרקים שזה לא תקיעה בנין לשעה הוי בנין ורק כי אין בנין בכלים וכל מה שקנה של סידים פטור כי זה רפוי אמנם לשון הריטב"א כי הוא חזרת ארעי לפי שעה אבל גם הוא לשונו ארעי הכוונה רפוי אמנם עיין לשון רש"י שההבדל בין קנה מנורה לסידין שקנה מנורה מפרק רק בשעת הצורך וקנה של סידים כל הזמן אמנם ברש"י מפורש שכל החילוק מתי שזה לא תקיעה גמורה אבל אם זה תקיעה גמורה אין חילוק ובפשוטו מטה של תרסיים זה כמו קנה מנורה שלא מפרקים אלא בשעת הצורך וכן מפורש ברש"י שקושית הגמ' מקנה מנורה למטה של תרסיים דהינו שהקושיא לחייב חטאת מצד מכה בפטיש והגמ' עונה שרק בתקיעה זה סיבה לחיוב ובגר"ז נקט בכיסויי הכלים שיסוד ההיתר כי זה לזמן קצר וזה על דרך רש"י וצ"ע כנ"ל, והחזו"א סק"ט ובמכתבים בהשמטות נקט כראשונים שכל ההיתר כי זה רפוי אבל מה שזה לזמן זה לא סיבה אמנם בגר"ז משמע שהתיר גם בתקיעה וזה וודאי לא משמע גם ברש"י וברי"ד

ג]והנה הט"ז והמג"א כאן כתבו שכיסויי הכלים וודאי מותר אפילו בהברגה דבעלמא זה אסור והגר"ז ביאר כדרכו כי זה לזמן ולפ"ז מלחיה שזה להרבה זמן אסור אמנם החזו"א שם ביאר שפירוק שנעשה מעצם צורת השימוש זה סברא שגם מקודם זה לא נידון כהרכבה שהופכת את זה לדבר אחד והרי יסוד מלאכת בונה זה כלשון הרמב"ם ששני החלקים נהיים כדבר אחד וע"ש שמסברא היה מקום לדון שההבדל בין מנורה לקנה של סידים שמנורה זה לא עומד לפירוק מצד צורת שימושה משא"כ קנה של סידים שזה עומד לפרק כל הזמן אמנם דחה שגם מטה של תרסיים זה כן וע"ש שקנה של סידים הפירוק הוא לא קשור לשימוש של קנה ארוך דביחס לשימוש זה אין זה מחייב פירוק אמנם צ"ע הרי יש כאן שימוש של קנה קטן וביחס לזה זה מחייב פירוק וצ"ע [סוגיא זה דכיסוי הכלים יש בזה עוד דברים בסוגיא לקמן קמ"ו לענין גובתא ובדברי התרוה"ד לענין דף התנור] ועיין תשובות הרמ"א הובא במג"א ש"מ סק"ו שדן להתיר לסגור ספר שנכתב דבר שזה כמו דלת שנפתחת ועיין חזו"א סימן ס"א שתמה שבנין זה סברא שאין כאן חיבור אבל מה זה קשור לכותב ובפשוטו מבואר ברמ"א שבדלת יש עוד היתר שזה עביד וקאי וכאילו אין כאן תוספת יצירה וזה הטעם דמותר לסגור גג ואין זה עשית אוהל ולפ"ז כה"ג גם בדוגמא של קנה של סידין יהיה מותר אמנם החזו"א אסר כפתור חשמל דהינו שסבר שכל ההיתר של דלת זה מצד כיסוי הכלים וכאן זה לא שייך וצ"ע

עיין מ"ב שי"ד סק"כ דבתקיעה אין את ההיתר של כיסויי הכלים והחזו"א חלק עליו ויש מקום לבאר המ"ב דסוג חיבור שהוא עולמי דנים שכל פעם זה חיבור ופירוק חדש ויש כאן כן התאחדות של החלקים ועיין ביצה י"א: דמפורש בראשונים שתקיעה בציר מהצד חיב אפילו שזה ממש כיסוי הכלים ודו"ק ועיין בזה לקמן

ד]**בהיתר דרפוי:** מבואר בגמ' שרשב"ג מתיר רפוי וכך קי"ל להלכה ועיין תוס' מ"ח. ובהגהות אשר"י שם דהחזרת חוטי הסרבל אם דרכו בקשירה אסור כמו דמבואר תחילת פרק כל הכלים דיש גזירה שמא יתקע ומשמעות דבריהם שזה גם ברפוי והביאור שכל ההיתר ברפוי בדבר שאין דרכו בתקיעה אבל בדבר שדרכו בתקיעה אסור גם ברפוי ועיין חזו"א סק"י שזה לשיטתם שיש רק שני דרגות רפוי ותקוע וא"כ הוכרחו לחילוק זה אמנם ברמב"ן ושאר הראשונים הרי ביארו שיש שלש דרגות א. תקוע ב. מהודק ג. רפוי וכל מחלוקת רשב"ג ורבנן ברפוי אבל מהודק תמיד אסור ולפ"ז אפשר להעמיד הסוגיא קכ"ב. במהודק ורק לכן אסור אבל ברפוי תמיד מותר וכן נקט שם לדינא אמנם ברמב"ן במלחמות ריש פרק הבונה כתב שהיה אפשר להעמיד הסוגיא בפרק כל הכלים כרבנן אבל הרי"ף הביא את זה אפילו שס"ל כרבנן ובהכרח שבדבר שדרכו בתקיעה אסור אפילו רפוי וכל היתר רשב"ג בדבר שאין דרכו בתקיעה ומפורש דלא כחזו"א וכן עיין ריטב"א בסוגין שנקט שיש שלש דרגות ובכל אופן במ"ח. ביאר כתוס' שיש חילוק איך דרכו ועיין חזו"א שם מה שדחק בכונת הראשונים מ"ו. לישב לרשב"ג אמנם ברשב"א שם מבואר דלא כדבריו וע"ש מה שכתבנו בזה לקמן ועיין ביצה י"א: לענין ציר באמצע דהרמב"ן העמיד הכל ברפוי והרשב"א הקשה עליו שגם מהצד זה צריך להיות מותר אמנם בדעת הרמב"ן הישוב פשוט שדבר שדרכו בתקיעה אסור רפוי והרי שם זה דרכו בתקיעה כמבואר בדבריו ריש פרק הבונה ובעיקר הנידון עיין בבה"ל שי"ז ס"ב שנקט בדעת המרדכי שמותר רפוי גם בדרכו בתקיעה ע"ש אמנם בטור שם מבואר לאיסור ועיין מג"א סימן ש"ח שחידש דאם הוא משתמש ברפוי חשיב דרכו ברפוי והבה"ל שם פקפק בזה שאולי מסתכלים לפי הרגילות ולא לפי איך שהוא משתמש

והנה צ"ע מה שהקשה החזו"א למה הרמב"ן לא העמיד ריש פרק כל הכלים במהודק והנה יש לעיין האם מהודק אסור רק בגלל שמא יתקע או ששם אסור מצד שמדרבנן זה מחזי כבונה ועיין לשון הרמב"ם שזה מחזי כבונה וכן הוא לשון הרמב"ן במלחמות בביצה י"א: וע"ש מפורש שכתב שאסור גם לסתור וזה רק שייך אם האיסור מצד מחזי כבונה וכן הוא בלשון הטור והט"ז שי"ג ס"ו שכוס של פרקים שזה מהודק שאסור לסותרו [והאריך בזה המאמר מרדכי סימן שי"ג] ולפ"ז א"ש דהרמב"ן לא יכל להעמיד במהודק דא"כ גם לפרק אסור ולפ"ז מדובר שם דוקא ברפוי וכן הוא בלשון המאירי שם וכן משמעות הטור סימן תקי"ט דהאיסור מצד מחזי כבנין אמנם עיין ביאור הגר"א סימן תקי"ט שציר מהצד אפילו שזה מהודק מותר לפורקו [ובשער הציון תקי"ט סק"ד דקדק מרש"י שאסור לסתור ע"ש] וכן בגר"ז נקט שאין שום איסור לפרק אלא מתי שזה תקוע וכן יש ראשונים בסוגין [ר"ן ריטב"א נימוק"י רי"ד וריא"ז] שכתבו מפורש שגם מהודק מה שאסור זה מצד שמא יתקע וצ"ע בזה

ה] עיין טור סימן שי"ג שכתב וז"ל וראיתי כתוב על שם הר"מ מרוטנבורג דה"ה כוס של פרקים אסור להחזירו אלא א"כ יהיה רפוי ונראה דכוס אין דרך להדקו כל כך ושרי בכל ענין עכ"ל ובביאור מחלוקתם מצאנו כמה ביאורים באחרונים בב"י וכן בלבושי שרד משמע שזה וודאי שדבר שדרכו בהידוק אסור אפילו ברפוי אלא דנחלקו האם כוס חשיב דרכו בהידוק או שחשיב דרכו ברפוי דהטור נקט להקל והמהר"ם נקט להחמיר ובמ"ב סקמ"ה נקט בדעת הט"ז דנחלקו האם דבר שדרכו בהידוק האם מותר ברפוי אבל בהידוק ודאי אסור אפילו שאין דרכו בתקיעה ובחזו"א ס"נ סק"י נקט שנחלקו בדבר שאין דרכו בתקיעה אם מותר בהידוק דהמהר"ם אסר והטור נקט להתיר אמנם רפוי תמיד מותר ודבר שדרכו בתקיעה וודאי אסור גם מהודק ע"ש ועיין בגר"ז שגם ביאר כדבריו אמנם הרי הוא ס"ל שדבר שדרכו בתקיעה אסור אפילו רפוי א"כ בהכרח שהאיסור של מהודק זה באין דרכו בתקיעה אמנם מבואר בדבריו שיש סוג של אין דרכו בתקיעה אבל זה לא קלקול לכלי ויש מקום שזה קלקול לכלי כמו כאן שתמיד רוצים שזה יהיה דבר שמפרקים אותו ובזה אין חשש ע"ש

ו]עיין שער הציון סקל"ב שדן האם הברגה בחוזק זה תקיעה או הידוק דהינו האם יש בזה איסור דאוריתא [ויתכן נפק"מ לסותרו ותלוי בנ"ל] וע"ש שנקט שזה מחלוקת מג"א וט"ז ולכאורא כל זה לשיטתו בביאור המחלוקת המהר"ם והטור אמנם לשאר הביאורים אין זה מוכרח וע"ש דהביא דהמאמר מרדכי נקט שזה וודאי רק דרבנן והנה המג"א שי"ג סקי"א כתב וז"ל דברים שאין אדם מקפיד עליהם אם יתנענע בתוך החור מותר דאין לגזור אלא בדבר שצריך להיות מעמידה בדוחק ובסמ"ג איתא דוקא בדבר שצריך גבורה ואומנות עכ"ל ועיין בא"ר דביאר כוונת הראב"ד דכל דהוא תקוע חזק אפילו ללא גבורה או אומנות חשיב תקיעה והסמ"ג חולק וע"ש שביאר שזה תלוי בטעם החיוב דהראב"ד ס"ל שהחיוב מצד מכה בפטיש וממילא כל שזה חזק הוי מלאכה משא"כ אם החיוב מצד בונה צריך הידוק גמור אמנם עיין מאירי סוף פרק כירה שהביא את הראב"ד שכונתו שבדבר שדרכו ברפוי מותר ברפוי אבל דבר שאדם מקפיד שלא יהיה רפוי אסור שמא יתקע וכן משמע בב"י וכן הוא במאמר מרדכי אמנם עיין לשון הרמב"ם שכתב שכל שתוקע עץ בעץ שזה נהיה אחד אסור ומשמעות הדברים שכל חיבור חזק אסור ובפשוטו לפ"ז הברגה שזה חיבור חזק הוי תקיעה ובפשוטו לשון הסמ"ג זה כהרי"ד לעיל ותלוי בצורת העשיה משא"כ לדרך תוס' עיקר המכוון שזה חיבור חזק [ויש לדון בחיבור חזק שפירוקו נעשה בקל על יד פטנט מסוים] ועייין נשמת אדם כלל מ"ד ס"ה שהוכיח שהברגה זה תקיעה [שבט ע"ג – ועיין בתוס' ובמרדכי שבת מ"ח. לענין החזרת שרוך בנעל שאם זה טורח זה אסור מצד מתקן מנא אפילו בישן וביאר הריטב"א שזה כמו מנורה בתקיעה שאסור ועיין גר"ז שזה כמו חדש ולכאורא כאן זה וודאי לא אומנות ורק שהחור קטן וזה תקוע טוב וכן לפרקו זה בקלות ופלא שלא העירו מזה]

ז]עיין חזו"א ס"נ סק"י ד"ה ר"מ שכתב שבקרקע חייב גם על רפוי וכתב שלפ"ז הוצאת הדלת מהצירים כמו אצלינו אפילו שזה רפוי יש בזה איסור דאוריתא וכתב שכן מבואר במג"א ובט"ז [צ"ע אם דיברו בסוג צירים כמו שלנו] והנה מפורש ברמב"ן ר"ן ורשב"א בסוגין שגם אם יש בנין בכלים אבל ברפוי אין איסור אלא מדרבנן וברמב"ן ובר"ן כתבו שזה כמו כל דבר שבכלי זה דאוריתא ביד זה דרבנן ה"ה כאן דהינו שמדרבנן זה בנין אבל לא מדאוריתא ולכן וודאי שגם לפרק אסור וכן הרי בדף קכ"ב מבואר שמדובר ברפוי ובכל אופן אם יש בנין בכלים אסור לסתור אמנם מפורש בראשונים שזה דרבנן [אמנם בתוס' מ"ז: משמע שאם יש בנין בכלים חיבים על רפוי] אמנם יתכן ששם זה רפוי במקום שנצרך תקיעה וא"כ זה לא דרך בנין והחזו"א דיבר במקום שלא נצרך יותר לשימוש כלל ועיין רשב"א מ"ו. שכתב שמנורה מותר כי זה רפויה ואינה מחזיר כל צורכה ומבואר שאם מחזיר כל צורכה וודאי אסור ולכן החזרת מדף לארון קיר וודאי אסור

ח]יש לעיין ברפוי במקום שאין שום ענין יותר מזה האם חייב בכלים ובפשוטו וודאי שפטור וכן בדלת על ציר ומוציא הדלת שהחזו"א שם נקט שבכלים מותר והרי זה דרכה ולא חסר בחיבורה כלום אמנם לשון הגמ' על רפוי שזה בנין מן הצד ומשמע שזה רק היתר של כלאחר יד אמנם יתכן שהכונה למ"ד שבנין בכלים הוי בנין בכל אופן כאן מותר וכן הוא ברמב"ן במלחמות בביצה וכן משמע קצת בריטב"א בסוגין אמנם לראשונים שלכו"ע אין בנין בכלים צ"ע לשון הגמ' ועיין חזו"א ס"נ סק"ט ד"ה כתב שהביא מהחיי אדם שמילוי שעון חייב והוכיח מהא דבעירובין ק"ג מבואר שמי שכורך החוט על הכינור חייב חטאת וכתב החזו"א שאפילו שזה רפוי כיון דמבטל ליה וכן דרך עשיתו חשיב מכה בפטיש או בונה וצ"ל ששם זה פעם ראשונה וחשיב עושה כלי בתחילה וצ"ע ועיין רמב"ן שכתב שלרה מטה זה גמר מלאכתה וחייב במהודק וצ"ע הגדרים בזה

ט]עיין חזו"א ס"נ סק"ט לגבי הדלקת חשמל והנה לכאורא בד"ה עוד דן מצד חיבור החוטים ודן שזה רפוי דבקרקע יש כאן וודאי בונה והוסיף שגם במטלטלים זה כך ובפשוטו לפ"ז יש כאן סיבה לאסור אפילו כשאין זרם החשמל בחוט [וכן העיד הגר"י ברטלר שהיה מעשה והחזו"א אסר] אמנם בד"ה ובפתיחת משמע שדן שיש כאן חיבור בין החשמל לחוט והאריך לבאר שכאן זה כמו תקיעה דזה נהיה גשם אחד ובד"ה כתב דן שמה שהחוט יש לו כח פועל זה עצמו נחשב בונה או מכה בפטיש ועיין במכתבים לסימן שי"ג [מכתב א' זה טיוטא מהמכתב ב'] ושם במכתב ב' מבואר שרק דן מחמת חיבור הפרקים אלא שלשונו שהחיבור נעשה על ידי זרם החשמל שעובר וצ"ב הסברא בזה עוד דן מצד ממות לחיים שזה כמו בחיי אדם הנ"ל ובפשוטו לטעם ב' וג' אסור גם בהגברת זרם וע"ש במכתב ג' בסופו שכתב שאם המכונה מסתובבת על ידי בעל בחירה אין כאן איסור דמשמע שאם אין זרם אין איסור וצ"ע ושמעתי לדון דחיבור שצריך כל הזמן להחזיק הכפתור יהיה מותר וצ"ע, עוד צ"ע בכל דברי החזו"א שיש כאן חיבור פרקים הרי זה רק מגע ואין שום חיבור וביותר דלצורך העברת החשמל מספיק מה שזה מאוד קרוב

**מנורה של חוליות – שבת מ"ו. ביצה כ"ב.**

י]מבואר בגמ' בביצה דנחלקו ב"ש וב"ה במנורה של חוליות האם מותר לזוקפה ביו"ט ומבואר בגמ' דיסוד המחלוקת האם יש בנין בכלים דהינו דלמ"ד דאין בנין בכלים מותר לזקוף מנורה של חוליות והנה מבואר בגמ' מ"ו. דר' יוחנן ס"ל דאסור לטלטל מנורה של חוליות שמא תתפרק ויחזור ויחברנה ובמנורה של חידקי גזרו גדולה אטו של חוליות ובקטנה לא גזרו ומבואר שזה וודאי שאסור לחברה ועיין רשב"א שביאר שאפילו לטלטלה אסור שמא יחברה כ"ש שלחברה אסור ועיין תוס' שכתבו שלרשב"ג א"ש שברפוי מותר ולכאורא כוונתם שכאן זה מנורה שדרכה בתקיעה ולכן אסור ושם זה מנורה שדרכה ברפוי אמנם לרבנן קשה ולכן תירצו וכן הוא ברשב"א דבגמ' בביצה מדובר שזה מנורה של חוליות מחוברין יחד ואינם מפורקים ושם אם אין בנין בכלים מותר משא"כ הגמ' בשבת מדברת בחוליות מפורקים ובר"ן ישב זה גם לרשב"ג מצד שלא ניחא ליה להעמיד בשני סוגי מנורות בדרך שימושן האם ברפוי או תקיעה ועיין תוס' בביצה כ"ב. שכתבו עוד ישוב דביו"ט הקילו וכן הוא ברמב"ן מ"ז. וכן ברמב"ם פ"ד הי"ג מבואר שמנורה של חוליות בשבת אסור לחברה וביו"ט מותר ועיין ברשב"א בעבודת הקודש שער פ"ג דכתב דרק באין דרכה בתקיעה התירו ביו"ט רפוי ואינו רפוי אבל בדרכו בתקיעה לא התירו אמנם המ"מ דייק בדעת הרמב"ם שהתירו לגמרי ועיין חזו"א ס"נ סק"י שהקשה דהגמ' מ"ז: אומרת מפורש שאסור מטה גלילנתא מדרבנן ביו"ט ולרשב"א יש לישב ששם מדובר בדרכו בתקיעה אבל לרמב"ם קשה עוד יתכן דבהידוק גמור לא התירו אמנם ברמב"ם מבואר שהתירו וצ"ע

אמנם הרי"ף השמיט סוגיא זו ועיין רמב"ן במלחמות ובר"ן שביארו דס"ל שר' יוחנן ס"ל שיש בנין וסתירה בכלים ולכן אסור להחזיר וגם יש איסור טלטול משא"כ לדידן אין איסור טלטול והנה במלחמות מפורש שהכונה שהדרך להחזיר ברפוי ולשיטות שיש בנין בכלים זה וודאי אסור מצד גזירה דרבנן וממילא אסור גם לטלטל משא"כ לדידן שאין בנין מותר רפוי וממילא גם מותר לטלטל ובפשוטו במקום שרפוי אסור כגון שדרכו בתקיעה יהיה גם איסור טלטול אמנם בלשון הרשב"א משמע שבדבר שדרכו בהידוק שאם יחזיר זה רק איסור דרבנן לא גזרו ע"ש ועיין לשון הריטב"א שכל הגזירה שמא יעשה כלי דהינו שדרכו בתקיעה אמנם עיין ברשב"א בדעת תוס' שנקט פשוט שכל שדרך החזרתו זה באיסור יש הגזירה וכן משמעות המג"א ועיין לבושי שרד בביאור הט"ז [שבט ע"ג – אמנם עיין ט"ז שי"ז סוף סק"א וכן בב"י שם ס"ב דפשיטא להו שבאיסור של שמא יקשור שנלמד מסוגין זה רק בקשר דאוריתא ולא בקשר דרבנן]

והנה הראשונים העמידו לרי"ף לר"י הדין של זוקפין את המנורה בחידקי וב"ה ס"ל שלא גוזרים אטו חוליות והנה לשון המשנה זוקפין ולכאורא הכוונה שזה נשאר מחובר אבל אפשר לכופף קנים ולהעלותם וכן הוא ברמב"ן ריש הבונה ועל זה כתוב דלב"ה זה מותר אפילו שיש בנין בכלים וזה לכאורא דלא כתוס' לעיל שלשיטתם על זה כתוב בגמ' שמותר מצד שאין בנין בכלים ואולי איירי באופן אחר

והנה החזו"א הרי נקט שרפוי מותר גם בדרכו בתקיעה ולכן הקשה למה אסור לטלטל הרי מותר להחזיר וחידש שלהחזיר מותר שכיון שמוגבל להחזיר בצורה מסוימת נזהר אבל לטלטל אסור שמא יחזיר שלא במשים לב ויתקע אמנם ברשב"א מפורש שאם מותר להחזיר אין הגזירה והנה דעת רוב הראשונים דבדרכו בתקיעה אסור רפוי ולפ"ז לא קשה אמנם ברשב"א משמע שרפוי תמיד מותר אמנם צ"ל שמדובר בדבר שלא שיך להחזיר רפוי דזה לא יחזיק אלא רק בהידוק או רפוי ואינו רפוי וכן משמעות לשון הרשב"א

י"א]עיין רשב"א שהקשה דתוס' העמידו הסוגיא בביצה ברפוי וכרשב"ג הרי מבואר שם שרשב"ג נהג כב"ש ולכאורא צ"ע גם לתירוצו שלא מדובר ברפוי הרי מבואר שטעמו דב"ש דיש בנין בכלים והרי מפורש בראשונים שלשיטה זו וודאי שרפוי אסור ומשמע שדעת הרשב"א שרשב"ג מתיר אפילו אם יש בנין בכלים וצ"ע

**ביצה י"א:**

י"ב]מבואר בגמ' דמן הצד וודאי אסור ומן האמצע מעיקר הדין אסור גזירה אטו מהצד ורק התירו סופו משום תחילתו ועיין רמב"ן שבת ק"ב דמה שמהצד מותר בתחילה ביאר דזה תקיעה ויש בזה איסור דאוריתא עוד ביאר ששם יש חשש שמא יתקע משא"כ במן האמצע אין חשש כיון שאם יתקע לא יוכל לפתוח ורק גזרו אטו מן הצד והנה קשה לשיטות שביו"ט מותר מהודק למה כאן מן הצד אסור ובב"י כתב שכאן יש יותר חשש שיתקע אמנם בגר"א כתב שכאן הנידון לגבי התירו סופו משום תחילתו ובזה לא מתירים אבל במנורה זה לצורך יו"ט ולכן מותר ועיין רשב"א בעבודת הקודש שער א' פי"ב דאם מחזיר רפוי [דהינו שדרכו ברפוי] גם מהצד מותר אבל מדובר ברפוי ושאינו רפוי וצ"ל שגם זה אסור שמא יתקע ולכן באמצע אין חשש תקיעה ומעיקר הדין אין מקור לאסור

והנה הגמ' י. שואלת סתירה דלענין דקר ב"ה לחומרא ופה ב"ה לקולא ואומרת שמוחלפת השיטה ועיין בעל המאור שתמה על הרי"ף שהביא את שני המשניות כצורתן ועיין רמב"ן במלחמות בביצה שכתב לישב דהגמ' ששאלה הבינה שמדובר בציר מהצד ושם זה הידוק שמדרבנן זה בונה ואסור לפרק ולהחזיר ולכן הגמ' שואלת שפה ב"ה התירו לצורך יו"ט ובדקר החמירו אמנם למסקנא שמדובר באמצע ששם זה רפוי כדי שיהיו נוחים לתשמיש ולפרק מותר אפילו בשבת וגם להחזיר מעיקר הדין מותר שזה רפוי וכרשב"ג ורק שיש גזירה אטו מהצד וזה גזירה לגזירה ובזה אין סתירה אם ב"ה מתירים לצורך יו"ט עוד כתב לישב שר"י ס"ל שיש בנין בכלים ולכן באמצע עצמו אם יחזיר מהודק יהיה חייב חטאת וזה סיבה לאסור גם להחזיר כדרכו כי זה לא נדחק [לכאורא הכונה שזה רפוי] ורק משום כבוד יו"ט התירו ולכן הגמ' שואלת סתירה אבל למסקנא שאין בנין בכלים וזה רק אסור גזירה אטו מהצד א"כ זה גזירה רחוקה ויתכן שלכן התירו לצורך שמחת יו"ט ועיין רשב"א שהביא את הביאור השני והקשה אם מדובר ברפוי א"כ למה רק התירו סופן משום תחילתן הרי זה מותר מעיקר הדין ולכן ביאר שמדובר ברפוי ואינו רפוי וגם את זה התירו עכ"ד ובפשוטו קושיתו צ"ע דיש כאן גזירה אטו מן הצד ששם דרכו בהידוק ואסור רפוי ומבואר בדבריו דגם כה"ג מותר אמנם יתכן שדעת הרמב"ן שדבר שדרכו בהידוק ויש תועלת בתקיעה אסור גם רפוי וכהכרעת המ"ב ודו"ק

והנה מבואר מדברי הרמב"ן בפירושו הראשון דמן הצד בהידוק אסור אפילו לסתור ומצד שזה מלאכה המתקיימת דהינו שזה אסור מצד מחזי כבונה ולכן אסור גם לפרקו ועיין לעיל בסוגיא דמטה של תרסיים מה שהבאינו מזה ועיין שער הציון ד' שדייק מרש"י שבבתים אסור להוריד וכתב שזה רק אם זה לא לצורך יו"ט ומשמע שנקט שיש איסור בסתירה רק שלצורך יו"ט זה מותר אמנם שם סק"ט י' הביא מהגר"א שמותר לסתור אמנם יתכן ששם דיבר לצורך שבת וכדין מנורה של חוליות שהתירו האיסור דמחזי כבונה ולכן אין איסור בסתירה שזה מצד מחזי כבונה משא"כ שלא לצורך וצ"ע

והנה מבואר בלשון הר"ן והרשב"א שבאמצע אם יתקע חייב רק אין את הגזירה שמא יתקע וצ"ע למה אין כאן ההיתר של כיסויי הכלים דהרי זה כמו כיסויי הכלים ולכאורא מבואר כאן כמ"ב שבתקיעה אין ההיתר של כיסויי הכלים אמנם צ"ע דברמב"ן מבואר שבאמצע אם יש בנין בכלים ויהדק חייב והרי זה ממש כמו כיסויי הכלים וצע"ג ובאמת עיין פסקי הרי"ד והריא"ז שם שביארו הסוגיא שבאמצע מותר מצד שזה כמו כיסוי הכלים והתירו דבר זה אפילו במחובר וע"ש שהעמידו כל הסוגיא במחובר ע"ש ובראשונים מבואר דבמחובר גם באמצע אסור ואולי הוא גזירה אטו מן הצד

י"ג]הגמ' ביצה י. אומרת מוחלפת השיטה ועיין תוס' שהביא לבאר שהכונה המשנה של תריסים ועיין תוס' ט: וברשב"א שהקשו א"כ יוצא שב"ה סוברים יש בנין בכלים וצ"ע כונתם הרי אולי אסור גזירה אטו מהצד ושמעתי לבאר שכונתם שהמשנה אוסרת לסתור וזה רק אם יש בנין בכלים ומבואר דלא כרמב"ן הנ"ל שגם הידוק אין איסור אלא מצד שמא יתקע ולכן לפרק מותר ואולי כל הקושיא כי מדובר ברפוי וצ"ע

**סוגיא דסתירה בכלים**

**א.שבת קמ"ו. במשנה - קמ"ו: בי סדיא ב.ביצה ל"ג. אמר רב יהודה - ל"ג: ומגבב מן החצר ג.עירובין ל"ד: במשנה - ל"ה. במשנה ד.ביצה ל"א: חותמות שבקרקע – המשנה ה.שבת מ"ח. אמר רב יהודה הפותח בית הצואר – רמי ליה ו.טושו"ע סימן שי"ד, רנ"ט ס"ז**

**סתירה בכלים [א]**

**שובר אדם את החבית והמסתעף**

**א.גמ שבת קמ"ו. במשנה – בעו מיניה ב.ביצה ל"ג: תני חדא - ת"ר ג.עירובין ל"ד: במשנה – ל"ה. במשנה ד.טושו"ע ס"א ס"ז ס"ח ס"י**

**.שובר אדם את החבית, הא דאין איסור סותר –**

**א. רש"י ד"ה שובר עיין ר"ן ורשב"א מה שהקשו [וכן הוא ברשב"א בביצה] ועיין בית מאיר סימן של"ז ובשפת אמת בסוגין ועיין ריטב"א**

**ב.תוס' העמידו במוסתקי משני טעמים א. גזירה דרבנן ב. מצד סותר – תוס' בסוגין ובעירובין ל"ד: ולעיל ק"ב: ועין רא"ש בסוגין שדן מחמת הגזירה ובעירובין שדן מחמת דין סותר ובביאור ראית הרא"ש בסוגין עיין תפארת שמואל וקרבן נתנאל וצ"ע [ועיין רשב"א בשבת שהקשה מרב יהודה ועיין חזו"א סק"ו שתמה על זה]**

**ג.עיין רשב"א ור"ן שההיתר כי אין סתירה בכלים והא דאין הגזירה דהגמ' בביצה עיין ר"ן בביצה ובסוגין ועיין ריטב"א בסוגין ד"ה אבל [ועיין עוד ישוב באו"ז סימן ע"ח אות י"ב] [דף י"ח מדפי הספר] והא דאין סותר לשיטתם עיין שיטה לר"ן בסוגין ובמאירי עירובין ל"ב ועיין ריטב"א בסוגין ד"ה אבל וכן בעירובין ל"ה. ד"ה אבל ועיין תורי"ד בסוגין ושם בעירובין [ועיין מחצית השקל סק"א האם צריך להגיע לצורך שבת ועיין חידושי הר"ן בסוגין] ועיין ב"י ריש סימן שי"ד ובאגרות משה סימן קכ"ב ענף ב' שביאר כוונתו ועיין חזו"א סימן נ"א סק"א סק"ח וסקי"ג**

**ה.בביאור החיסרון של מוסתקי – [עיין רבינו חננאל בביצה ביאור אחר מתוס'] ועיין ריטב"א עירובין ד"ה ואיכא וכן משמעות הרשב"א בביצה בקושיתו מבורטיא וכמו שדייק החזו"א סק"ו בסופו [ועיין מ"ב סק"ד] ועיין מחלוקת רש"י ותוס' שם לענין פתח יפה ועיין חזו"א סק"ז ובלשונות הראשונים [הרא"ש והטור כתבו כרש"י] ועיין בה"ל שם מה שהביא לענין יותר מארבעים סאה ועיין בזה בעולת שבת ובביאור הגר"א מה שכתב על דברי הרמ"א [ויש שנקטו שכל כלי גרוע זה מוסתקי ועיין חזו"א נ"א י"א ד"ה ולהסיר]**

**סוגיא דעירובין**

**ו.בהא דלגמ' פשוט שאסור והרי אין סתירה בכלים – עיין תוס' ובריטב"א ובמאירי ל"ב: ובתוס' רי"ד**

**ז.במנעול וקטיר במיתנא – רש"י העמיד בגדול ועיין רש"י ורשב"א שביארו למה אין כאן הדין חותמות שבקרקע ועיין תוס'**

**ח.במנעול וקטיר במיתנא – למה הגמ ' לא העמידה בסתם פותחת – עיין תוס' ובביאור הגר"א שי"ד ס"א**

**ט.מנעול וקטיר ונידון הראשונים בפותחת – יש לעיין האם הסותר על החוט או על הכלי ועיין גר"ז סי"ז**

**י.האם איכא לגזירה דביצה ל"ג במגדל – חזו"א סימן נ"א סק"ב ד"ה עירובין וסק"ו ד"ה ומש"כ וע"ש שהאריך בביאור סוגין**

**י"א. מה נחשב אוהל [האם מ' סאה] – רש"י ד"ה ומתניתין ועיין רשב"א בתחילת הסוגיא ד"ה גמ' וריטב"א ד"ה אלא ותורי"ד שחלקו על זה ועיין חזו"א נ"א ט'**

**י"ב. לענין פסק הלכה – עיין שו"ע שי"ד ס"א ובביאור הגר"א שם ובחזו"א נ"א סק"ז [ודבריו צ"ע דהגר"א העמיד דבריו על האוקימתא דמוסתקי ועיין קרבן נתנאל פכ"ב אות ה'**

**י"ג.טושו"ע ס"ז – א.נידון פותחת ב. נידון צירים עיין דרכי משה, ועיין ט"ז סק"ז ומג"א סק"י ובפשוטו נחלקו בביאור המציאות של צירים ועיין שער הציון ל"ג ועיין גר"ז סי"ז.**

**י"ד. חותלות מתיר ומפקיע – טושו"ע ס"ח - בטעם ההיתר עיין מג"א סקי"ג ובפמ"ג א"א י"ג י"ד ועיין גר"ז סי"ח ובתהל"ד סקי"ב י"ג, חזו"א נ"א י"ג [ועיין רמב"ם פ"ה מכלים ה"ז] ועיין אגרות משה סימן קכ"ב ענף ט'**

**ט"ו. חותמות שבקרקע ביצה ל"א: - עיין רש"י עירובין ל"ה. ועיין מרדכי פרק חבית הובא בב"י ס"י ועיין תרוה"ד סימן ס"ה [ומבואר בדבריו שהמתיר זה לא אותו מקום שמפקיע] ועיין גר"ז סי"ט ובשי"ד סכ"א בסופו ועיין תהלה לדוד רנ"ט סק"ח ועיין רעק"א מה שהביא מהפמ"ג**

**סתירת כלים**

**– שבת קמ"ו. ביצה ל"ג: עירובין ל"ד: ביצה ל"א:**

א]שובר אדם את החבית עיין רש"י שכתב שאין במקלקל שום איסור בשבת ועיין רשב"א ור"ן וריטב"א שהקשו הרי וודאי שכל המקלקלין פטור אבל אסור ובריטב"א תירץ שהכוונה מקלקל כה"ג שעושה לצורך שבת וכן הוא בתוס' רי"ד אמנם עיין בבית מאיר סימן של"ז ובמרומי שדה שביארו שכוונת רש"י שאין בכלים איסור לסתור וזה כשיטתו שאין בנין בכלים אמנם פשטות לשונו לא משמע כן ויתכן דס"ל דמדרבנן יש בנין וסתירה בכלים כמבואר באו"ז סימן כ"ט ובזה תירץ שבמקלקל אין איסור [וכן הוא בשפת אמת] ואולי זה רק לכבוד שבת אמנם בקרקע מבואר בגמ' בעירובין שאסור ועיין רשב"א שהקשה עוד דהגמ' בביצה שואלת למה מותר לשבור חבית ולא גוזרים שמא יעשה נקב יפה כמו בסוגיא דביצה ולרש"י לא קשה דכאן זה מקלקל וצ"ב קושיתו הרי אם יעשה נקב יפה זה לא מקלקל ומשמע ברשב"א שנקט שגם כה"ג כיון שאין הדרך לעשות כן זה מקלקל אלא שא"כ צ"ב הסוגיא שם ואולי ס"ל שכיון שמעונין להגיע למה שבפנים אין זה מקלקל כלל אמנם בפשוטו כל ההיתר דלעין יפה שזה מקלקל כמו שהאריך בחזו"א וצ"ע

ב]ובתוס' העמידו שמדובר במוסתקי וכה"ג אין סתירה בכלים וביארו שמוסתקי הכוונה שברי חרס מחוברים בזפת וצ"ב מה הרויחו בזה אבל יש כאן כלי ולמה שלא יהיה סותר והנה רש"י בביצה ביאר שאם יעשה נקב יפה יש כאן איסור דאוריתא אמנם בתוס' מבואר שאין בזה איסור דאוריתא דהינו שאין לזה חשיבות כלי ולפ"ז א"ש דגם אם יעשה כזה כלי אין כאן איסור דאוריתא של בונה לכן גם פירוקו זה לא סתירה אמנם הרא"ש והטור העתיקו כרש"י וכן בתוס' בסוגין [ופלא על החזו"א שכתב שהלכה כר"י שהוא בתרא הרי הרא"ש והטור העתיקו כרש"י] ואולי באמת זה כלי גרוע שאין בזה איסור בונה רק איסור מכה בפטיש ולא רק בנקב והנה ברמ"א מבואר שאם הוא מחזיק ארבעים סאה אסור לסותרו דהינו שזה רק סברא שבזה אין בנין בכלים אמנם ברשב"א בעבודת הקודש הובא בבה"ל נקט שגם אם זה גדול כמו אוהל דיש בזה בנין וסתירה אבל אם זה מוסתקי מותר לסתור אמנם עיין בריטב"א בעירובין דמשמע שמפרק במקום חיבור הזפת ולכן כה"ג זה כמו חיבור פרקים שבזה וודאי דאין בנין בכלים וכן מבואר ברשב"א בביצה דהקשה על תוס' דהגמ' אצלינו מסתפקת מהו למיברז חביתא ומשמע בגוף החרס דהינו דנקט שכל ההיתר במקום הפרקים ועיין חזו"א סק"ו מה שישב ודבריו צ"ב אמנם בפשוטו בהכרח שתוס' למדו שזה בנין גרוע שאין בזה סותר [ויש מקום לומר שבכלי של חיבור פרקים לא רק סתירת החיבור אינו מלאכה אלא גם סתירתו לגמרי ועיין מג"א סימן תק"א שנחלק בזה אם הטל אורות] והנה יש שלמדו מכאן שכל כלי גרוע אין בזה סותר והנה לנ"ל שעיקר הכונה שגם יצירתו זה לא בונה א"כ וודאי שכלי גרוע כגון קופסת שימורים מי שעושה אותה עובר על בונה ועיין חזו"א לענין פקק מתכת [כמו של בירה] שלא התיר מצד שזה מוסתקי

ג]והנה עיין תוס' בסוגין דמטעם אחר העמידו שמדובר במוסתקי דהנה מבואר בגמ' בביצה ל"ג: דיש סתירה בבריתות האם מותר לקטום עץ קשה להריח בו והגמ' מביאה עוד דקוטם קיסם לחצוץ בו שניו בכלי חייב וביד לרבנן פטור אבל אסור ולר"א חייב חטאת והגמ' מבארת שלר"א גוזרים להריח אטו לחצוץ שניו משא"כ לרבנן שזה רק מדרבנן אין סיבה לגזור והגמ' שואלת שלמה מותר לשבור חבית וביאר רש"י שכוונת הגמ' לשאול דהרי מבואר במשנה שנקב יפה אסור א"כ נגזור שמא יעשה נקב יפה והגמ' עונה שמדובר במוסתקי וכנ"ל והקשו התוס' בעירובין ובסוגין דבחבית הרי גם לרבנן אם יעשה נקב יפה חייב חטאת א"כ הם צריכים להודות שצריך לגזור וכתבו שבאמת גם לרבנן קשה ובהכרח מדובר במוסתקי והנה תוס' בעירובין הוסיפו שבאמת יש עוד טעם להעמיד במוסתקי כדי שלא יהיה איסור סותר אמנם הרשב"א הקשה א"כ מה הגמ' דנה בתחילה הרי יש בין כה סיבה להעמיד במוסתקי ולכאורא יש לדחוק שהיה אפשר לבאר המשנה בדוחק מטעם אחר אמנם לאחר שבין כה צריך להעמיד במוסתקי בפשוטו ללא זה יש סותר

והנה עיין בלשון הרא"ש והרשב"א שכתבו שגם לרבנן הרי ביד אסור וא"כ למה כאן מותר לנקוב ועיין תפארת שמואל דהקשה דשם ביד זה עשית כלי אבל כאן אם לא מתכוין לנקב יפה אין זה אלא מקלקל ואין כאן מלאכה וזה כמו להריח ועיין קרבן נתנאל ואולי כוונתו להוכיח שרבנן מודים לגזירה שהרי גוזרים ביד אטו כלי ה"ה כאן צריך לגזור לעין יפה אטו כונתו לכלי וכל זה דוחק ועיין ברשב"א שהקשה שהגמ' אומרת שרב יהודה גם בקשים היה חותך בידו להריח ולתוס' זה אסור וצ"ע כונתו שכיון שעשה ביד והרי גם אם יעשה לכלי מותר ממילא אין הגזירה וכבר תמה בזה בחזו"א סק"ו

ד]והנה הראשונים פליגי על תוס' וס"ל שגם חבית שלימה מותר לשבור וצ"ע למה באמת אין את הגזירה של הגמ' ועיין חזו"א סק"ה שדחק שלרבנן אין את הגזירה ובאמת שכן הוא דעת הרמב"ם שפסק שקוטם ביד לחצוץ שניו חייב וביד זה מותר אמנם בפשטות זה נגד הגמ' אמנם הדברים מפורשים בר"ן בביצה ובשבת וכן הוא בריטב"א בעירובין ובחידושי הרא"ה בביצה שלרבנן כמו שאם עושה ביד קיסם זה רק דרבנן גם לעשות נקב דרך מעשה שבירה זה כלאחר יד ולכן לא שייך הגזירה ובפשוטו זה כוונת הגר"א שי"ד ס"א, ובאו"ז סימן ע"ח אות י"ב כתב שרק ר"א שס"ל שדבר שאין מתכוין אסור יש מקום לגזור ולא לרבנן וצ"ב כוונתו הרי כאן הגזירה שמא יעשה נקב יפה ויתכן שכל החיוב אם עושה נקב מסוג אחר וכל שאלת הגמ' שיתכוין לנקב יפה כמו בשבירה ובזה אין איסור דאוריתא ויש חשש שיצא לו נקב יפה ויעבור איסור דאוריתא אבל זה רק מצד אינו מתכוין ודוחק

והנה הרשב"א והר"ן כתבו שדוחק להעמיד במוסתקי [וכן סתימת לשון הרי"ף והרמב"ם וודאי משמע שמדובר בכל חבית וכדכתב הקרבן נתנאל בסוגין] ולפ"ז מבואר שמותר לשבור החבית וצ"ע דהניחא לראשונים שאין בנין בכלים כלל אבל לראשונים שיש בנין בבנין גמור א"כ לכאורא סותר צריך להיות אסור ועיין תוס' רי"ד וכן בפסקיו שכיון שזה מקלקל מותר אפילו שבעלמא יש איסור אבל כאן שזה לצורך שבת מותר ועיין ריטב"א בסוגין שכתב שכיון שבחבית זה סותר שלא על מנת לבנות [ויתכן שהכונה שאין אפשרות תיקון דהרי זה של חרס] לכן מותר ובעירובין הוסיף שאפילו שמדרבנן אסור אבל כאן כיון שלעין יפה מתכוין ודומה למקלקל לא גזרו וצ"ע א"כ גם בחבית גדולה צריך להיות מותר ואולי באמת מותר אמנם בתחילת דבריו משמע שמסכים שבחבית גדולה אסור וצ"ע ועיין תוס' רי"ד בעירובין שכל האיסור אם זה אומנות ובניה זה אומנות אבל סתירה של כלי חרס זה לא מעשה אומנות ובאמת אם זה יהיה פירוק מסמרים שזה מעשה אומנות יהיה אסור והוא חידוש גדול בגדרי בנין וסתירה בכלים ושאר הראשונים בפשוטו לא ס"ל שזה תלוי בצורת העשיה ועיין שיטה לר"ן בסוגין ובמאירי עירובין ל"ב: ובחידושי הרא"ה ביצה ל"ג: שכתבו שבחבית אם יין או גרוגרות החבית בטילה לאוכל והרי זה כשובר את קליפת האוכל וכתבו שלפ"ז הוא רק בחבית אם אוכל דבוק לה ולא בסתם ארון שיש בו דברים וישבו בזה הגמ' עירובין וכדלקמן ולכאורא בדעת הרמב"ם אם ננקוט כגרא"ז שכל האיסור רק בהרכבת פרקים יתכן שזה גם בסתירה וכן קצת מדויק מלשון הרמב"ם ואינו מסתבר ובראשונים מבואר שתמיד מותר גם במגדל בעירובין

ה]אמנם הרשב"א והר"ן כתבו שמותר כי אין בנין וסתירה בכלים וצ"ע כנ"ל ועיין ב"י שכתב שזה לשיטתם שרק בעושה כלי מתחילתו אסור וצ"ב כוונתו שהרי כאן זה סתירה של הכלי מתחילתו שנעשה ועיין אגרות משה ח"א סימן קכ"ב ענף ה' שביאר שהראשונים דיקו שבכלים אין בנין אבל בעושה כלי יש בנין א"כ בפירוק שתמיד זה מכלי לכן אסור וצ"ב הסברא בזה וכן מה שכתב שתוספת בכלי זה לא בונה צ"ב דהרי הראשונים כתבו שתוספת חיבור של מעשה אומן זה כן בונה ובפשוטו צ"ל שכוונתו דלראשונים שאין בנין בכלים ורק בעושה כלי א"כ רק מצד החשיבות המיוחדת שיש ביצירת כלי זה מקבל שם מלאכה אבל לענין סותר שזה מלאכת קלקול ובזה אין חשיבות מיוחדת בזה תמיד אין סתירה בכלים ודבר זה מדויק מהלשון אין סתירה בכלים דגם דבר שהוא כלי אין בו סתירה אמנם עיין ברמב"ם שכתב שהתוקע עץ בעץ או מפרקו חייב משום סותר הרי מפורש שגם יש סתירה בכלים וכן עיין לשונו פ"א הי"ז משבת לענין מקלקל ועיין חזו"א סימן נ"א סק"א ח' י"ג שחידש שכיון שעסוק בפעולה זו של השבירה להגיע לאוכל ואין עיסוקו בשבירת החבית כה"ג אין למעשה שלו שם מלאכה ונסתיע לזה מהא דהירושלמי מבואר שזה סברא להתיר גם במלאכת מתיר וקורע אלא שא"כ צ"ב למה בקרקע זה אחרת וע"ש שביאר שזה רק סברא במלאכה שיסודה סתירה בזה בקרקע שיש חשיבות למלאכתו כה"ג יש לזה שם מלאכה ומבואר שם מדברי החזו"א שלגבי סותר זה סברא גם במקום שיש לדון שזה יהיה איסור דאוריתא וע"ש, והנה לפי דבריו אסור לעשות נקב בפקק כדי לבטלו משם כלי ואחרי זה לפותחו דפה עיסוקו רק בסתירת הדבר

**סוגיא דעירובין**

ו]מבואר במשנה דנחלקו ר"א ורבנן בהניח העירוב במגדל האם עירובו עירוב או לא ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם חשיב שיכול להגיע לאוכל או לא והגמ' שואלת הרי לא יכול להגיע לאוכל והגמ' עונה בתחילה שמדובר באוירא דליבני ואחרי זה עונה דמדובר במגדל של עץ ובגודל גדול ונחלקו האם זה אוהל או כלי ואחרי זה הגמ' עונה שמדובר במנעול שקשור בחבל וצריך לחותכו אם סכין ונחלקו האם מותר לחתכו בסכין עכת"ד הגמ' והקשו כל הראשונים מה הגמ' בתחילה שאלה הרי מבואר במשנה ששובר אדם את החבית וכו' וביותר דהרי בהמשך הגמ' מבארת שהצד לאסור כי כלי גדול זה אוהל ועיין תוס' בתחילתם וברשב"א בשם הריב"א דסתם מגדל זה דבר גדול דהוי אוהל ועוד דבהכרח זה כך דאל"כ מה הטעם של ר"א ורק אחרי זה הגמ' רוצה לחדש דבארבעים סאה זה מחלוקת ויש צד דהוי אוהל ובתוס' כתבו דבאמת בכל כלי אסור לשוברו והגמ' בשבת זה רק במוסתקי וביארו החילוק דאל"כ יש סתירה בכלים והוכיחו שמדובר במוסתקי מהגמ' בביצה וכדלעיל והנה צ"ע לאחר שנקטו שיש גזירה שמא יעשה נקב יפה א"כ אולי זה הטעם בסוגין ולא מצד שיש סתירה בכלים וביאר החזו"א סק"ו דבסוגין ששובר הפותחת לא שיך הגזירה וגם אם שובר הדלת אבל כיון שלאחר שבת יתקן הארון ולא ישתמש בנקב לא שיך כאן הגזירה והנה עיין רא"ש בשבת שכתב שהמשנה מדובר במוסתקי והוכיח מהגמ' בביצה ואחרי זה הביא עוד הוכחה דאל"כ יש סתירה בין הגמ' שעירובין לשבת ויש מקום לבאר שגם בגמ' בעירובין שזה לא מוסתקי אסור מצד הגזירה אבל יותר מסתבר שכונתו כתוס' שבעירובין זה מצד שיש סתירה בכלים אלא שרק הוכיח שהמשנה זה במוסתקי ובאמת זה מטעם אחר וכן מפורש בכוונתו בעירובין ובתוס' רי"ד ביאר כשיטתו לעיל שבמגדל הפירוק זה מעשה אומן ולכן אסור והמאירי ביאר כנ"ל שכאן שזה ארון לא שיך לומר שזה בטל לאוכל ולכן אסור והנה צ"ב למהלך זה של הראשונים כשהגמ' מתרצת הכא במגדל של עץ ונחלקו בדין אוהל מה זה עוזר הרי עדין יש סתירה ועיין תוס' שכתבו שמדובר כמו במסקנא בקטיר במיתנא עוד תירצו שמדובר בסוג של פירוק והרכבה כמו בנין בכלים בעלמא וצ"ב דהעיקר חסר מהספר וצ"ל כדביאר החזו"א סק"ו שעד כמה שמעמידים נידון במקרה של אם זה כלי או אוהל בהכרח הכוונה ובצורת הפירוק שקשורה לנידון הנ"ל של בנין בכלים

ז]הגמ' מתרצת שמדובר במנעול וקטיר ביה מיתנא ונחלקו האם מותר לקחת סכין ולפסוק את זה ועיין רש"י שכתב שהכונה שמדובר במגדל שיש בו יותר מארבעים סאה וחשיב אוהל ובכל אופן מצאה הגמ' אופן שמותר לסתור כי מדובר על הפותחת שבזה הדין דחותמות שבקרקע כיון שזה פתיחת דלת בעלמא מותר מדאוריתא לסתור וביחס לאיסור דרבנן כיון שזה בין השמשות מותר ועיין תוס' שתמהו על זה דאיסור דר' נחמיה אסור בין השמשות ואיסור מחזי כסותר מדרבנן מותר ולכן ביארו שמדובר שזה לא מחזיק ארבעים סאה ובכל אופן נקטה הגמ' דוקא קטיר ביה מיתנא דאל"כ אסור וכשיטתם שיש סתירה בכלים והרשב"א גם העמיד כך ולא הוקשה לו למה נקטה הגמ' דוקא כזה אופן ועיין ביאור הגר"א וכן הוא בשו"ת מהר"ח או"ז סימן ק"ל דאם זה מנעול גמור מותר בסכין גם לר' נחמיה שהרי סכין עומד למה שאי אפשר לחתוך ביד ורק לחבל חשיב שסכין זה לא עומד עוד כתבו הרשב"א והריטב"א שיתכן שמדובר במגדל גדול אמנם כיון שזה לא קרקע ממש אלא רק מחובר לקרקע ממילא כאן לגבי הפותחת זה כמו כלים ולכן הגמ' לא אומרת סתם שהנידון לשבור המגדל דזה באמת אסור

ח]הגמ' בתחילה דנה שגם יותר מארבעים סאה זה ככלי והגמ' דוחה שאין זה קשור למחלוקת בהיסט ולא נתפרש בגמ' א"כ מה הדין בארבעים סאה ועיין רש"י ותור"פ ואו"ז וכן פסק הרמ"א להלכה דכל שזה ארבעים סאה הוי כאוהל אמנם עיין רשב"א ל"ד: וריטב"א ותוס' רי"ד בסוגין שכתבו דהוי כלי והריטב"א כתב שהגמ' אומרת שתרסי החנויות זה נידון של אין בנין בכלים והרי בפשוטו מזה מחזיק ארבעים סאה ועיין תוס' רי"ש שדן שלמסקנא גם כלי גדול זה כלי ואין מושג של אוהל לגבי שבת וזה כשיטתו שהקושיא בתחילת הסוגיא מחמת שאסור לסתור כלי אבל לרשב"א בהכרח שבדבר גדול זה כמו אוהל והנה הרמ"א העתיק הדין יותר מארבעים סאה ועיין עולת שבת שכתב שלשיטת תוס' אין מקור לחידוש זה למסקנא ועיין גר"א שכתב וכן עיקר על הרמ"א ויתכן שגם נקט שזה שנוי במחלוקת וכנ"ל וצ"ע

ט]בתוס' מבואר שהנידון שאם זה פותחת מעץ או מתכת אסור לשוברה ורק אם זה חוט מותר לקרעו וצ"ב החילוק ויש מקום לומר שאם זה חוט א"כ מצד שבירת החוט אין שום נידון שזה דבר ללא חשיבות כלל ורק ביחס לפתיחת הדלת שהיתה סגורה ובזה בקרקע אסור וכדין חותמות שבקרקעות ובכלים מותר דזה פתיחת דלת בעלמא ועיין גר"ז שי"ד סי"ז שכתב שמצד החיבור מה שמותר לנתקו כי זה חיבור גרוע וזה לשיטתו שמצד פתיחת דלת אין כאן סיבה להתיר כי זה ליותר מיום אחד אמנם יתכן שיש כאן גם נידון מצד קריעת החוט שהוא נחשב כחלק מהמגדל ואין לו חשיבות ולכן מותר לסותרו ולפ"ז מצאנו דוגמא של כלי שאין לו חשיבות שגם לתוס' אין בנין בכלים ועיין חזו"א סקי"א לענין טס כפוף שכתב לדמות לדין מפקיע וסותר אמנם הב"י שי"ז בסופו הביא מהמרדכי בביצה ל"א דמבואר שמצד פסיקת החוט אין חיסרון כלל

י]עיין במרדכי שהביא מחלוקת לענין הורדת הצירים דהר"י מקינון התיר ורבינו פרץ אסר [והובאו הדברים בתור"פ בעירובין] ועיין דרכי משה שנראה שנקט שמחלוקתם האם לסתור כלי שהוא לא מוסתקי מותר או אסור אמנם בלשון המרדכי משמע שגם הר"י מקינון ס"ל שסתירה גמורה אסור אלא שס"ל שהורדת הצירים זה לא סתירה גמורה ועיין ט"ז שנקט שגם להשים אותם זה לא בנין גמור ועיין שם במרדכי שהקשה דהגמ' אומרת שיש גזירה בדלת שמא יתקע והכונה שיתקע הצירים הרי מבואר שחשיב תקיעה ובפשוטו הישוב שבתור בונה זה לא אבל בתור מכה בפטיש זה כן כמו לראשונים שאין בנין בכלים כלל וכן משעות הגר"ז סי"ז ובזה מיושב קושית המרדכי אמנם זה דלא כט"ז וסברתו שכיון שיש בנין בכלים רק דנים את זה כבנין גרוע א"כ זה סברא גם על מכה בפטיש [וכן מוכח מקושית הר"פ] אמנם עיין מג"א סק"י שכתב וז"ל ונ"ל דלכו"ע אסור לקבוע הצירים במסמרים דמתקן מנא אבל זה מקלקל עכ"ל ובפשוטו מבואר דלא כט"ז אמנם עיין שער הציון סקל"ג שכתב שהמג"א כונתו שלשון השו"ע שמדובר לא רק להשים הציר אלא לתקוע אותו במסמרים שגם בזה יש מתירים ועל זה כתב שלתקוע כה"ג וודאי אסור דהרי תקיעה וודאי אסור דהינו דהמג"א הבין שנידון המרדכי היה על קביעת הציר במסמר ולא על נתינת הציר וכן משמע במג"א שי"ג סק"ט ולפ"ז יש כאן חידוש גדול דהינו שיש כאן שיטה שאפילו שיש בנין בכלים אבל חיבור דלת אפילו בתקיעה זה עדין לא בניה ועיין מג"א שהקשה הרי הרמב"ם כתב שהתוקע עץ בעץ חייב ותירץ ששם זה יוצר כלי אבל כאן הכלי קיים ורק משנה אם יהיה לו דלת או לא והא חידוש גדול בדין בנין בכלים ולולי דברי המג"א הביאור כט"ז שאין כאן נידון על תקיעה במסמרים ור"פ למד שזה הכוונה שמא יתקע דהינו שחיבור בחוזק אסור ולר"י מקינון יתכן שהכונה לתקוע במסמרים ויתכן שלפרק כזה דבר וודאי הוי סותר וצ"ע

י.ב]עיין חזו"א מ"ט סקי"א שדן האם בדינא דר' נחמיה דעודן בידו זה מתיר גם השתמשות וכתב דבפשוטו מבואר בסוגין שזה מתיר דהרי מבואר שכיון שנוטל הסכין לחתוך הגרוגרות יכול אגב זה לחתוך החבית אמנם ע"ש שכתב להוכיח לא כך וכתב דבהכרח בסוגין זה סברא שזה אותו מעשה ורק כה"ג מותר

י"א]הגמ' אומרת שחותלות מתיר ומפקיע וחותך למ"ד שאין איסור מצד מוקצה והנה בפשוטו היה מקום לומר שמדובר רק על התרת הקשר או קריעת הקשר שחשיב שאין כאן חיבור רק חיבור גרוע ולכן מותר אמנם עיין ב"י שהביא מהכלבו שמותר גם לסתור את החותלת עצמה וביאר שזה כמו קליפות אגוזים או עצם שמותר לשברה להוציא התכולה דהינו שהוקשה לו למה מותר לסתור הכלי דדעתו כתוס' שרק במוסתקי מותר ולכן ביאר שכאן יש סברא מיוחדת שזה בטל לאוכל ואין לזה חשיבות של כלי וצ"ב מתי אומרים סברא זו ועיין מג"א שכתב וז"ל משמע דדוקא הני דאינם כלים גמורים דאינם עשוים אלא שיתבשלו התמרים בתוכם אבל כלי גמור פשיטא דאסור וכ"מ בירושלמי ועיין ר"ש פט"ו דכלים דהביא הירושלמי פ"ז ה"ב וז"ל חותלת של תמרים קורע ומתיר ואין זה התרה נעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות ע"כ ועיין תהלה לדוד שביאר שבירושלמי מבואר שההיתר כאן מצד הדין שובר את החבית וכיון שתוס' העמידו במוסתקי א"כ גם כאן אין היתר אלא בדבר שזה כמו מוסתקי והנה הירושלמי ס"ל שגם כלי גמור מותר כמבואר בתוס' בעירובין אמנם לדידן זה אותו היתר כמו מוסתקי ובשירי כנסת הגדולה כתב שזה רק היתר כי זה היה מתבשל שם וממילא זה כמו קליפה ועיין גר"ז שכתב שזה בנין גרוע שאינו עשוי להתקיים הרבה ולכן זה כמו קליפה דהינו שנתחדש כאן שגם דבר גרוע שמצד עצמו זה עדיף ממוסתקי שזה רק חיבור חוליות אבל זה בטל לאוכל והוא כמו קליפה שלו ועיין אגרות משה סימן קכ"ב ענף ט' ובתיקונים לשש"כ מהגרשז"א שנקטו שכל כלי אם תכולה שזורקים אותו לאחר שימושו אין לו תורת כלי וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ה מכלים ה"ז ע"ש אמנם בפשוטו יתכן שזה רק סברא בצירוף שזה כלי גרוע מצד עצמו וכן נקט החזו"א סקי"א שדבר שמשתמשים בו עד גמר תכולתו יש לזה שם כלי לענין שבת

והנה יש כאן עוד קושיא למה אין כאן איסור קורע ועיין בה"ל דדן שפותל חבלים זה מתיר לדעת הרמב"ם והחזו"א סקי"ג נקט שזה כוונת הירושלמי לשאול וענה שזה כמו שובר את החבית וזה כסברתו לעיל שכיון שעסוק להגיע לאוכל לכן מותר אמנם צ"ע דלתוס' שזה לא סברא לענין סותר ודאי שזה לא סברא לענין קורע ואם סברא זו נכונה למה לא כתבו את זה לענין סותר ובפשוטו מבואר מכמה דוכתי שבדין קורע דבר שאינו חשוב אין בו איסור קורע וכן הוא באריכות בשיבולי הלקט סימן פ"ז וזה סיבת ההיתר דקורע עור שעל פי החבית

י"ב]עיין גמ' בביצה שחותמות שבקרקע אסור לפתוח ומבואר בגמ' שזה דרבנן וכן הוא ברש"י בעירובין אמנם כתב המרדכי פרק חבית הובא בב"י סימן שי"ד ס"י שכל זה אם זה עשוי לקיום זמן מה אבל אם זה עשוי לפתוח באותו יום אין בזה איסור ועיין ביאור הגר"א שכתב כמו שמותר להתיר דהינו דהרי מבואר בברייתא דמותר להתיר גם חותמות שבקרקע וביאר רש"י שזה קשר שאינו של קימא א"כ ה"ה אם יהיה חיבור שהוא לזמן כמו קשר מותר לפותחו והנה מבואר שגם אם זה לא ליומו זה רק איסור דרבנן ולכאורא הביאור כי זה כמו כיסוי הכלים שכיון שהתנור או הכלי מחויב להיפתח לכן זה לא חשיב חיבור לקרקע והנה צ"ע הרי במתיר מדובר בעשוי ליומו כמבואר ברש"י ודומיא דהכי אסור להפקיע בקרקע ולכאורא מבואר שגם בעשוי ליומו אסור דרך סתירה ועיין תרוה"ד סימן ס"ה וכן ביאר בגר"ז סימן שי"ד דמדובר שיש חיבור של הבור לכיסוי משני צדדים ובצד אחד יש חיבור שצריך להפקיע ובצד אחד יש חיבור של קשר ואת החיבור של הקשר פותחים כל יום אמנם את החיבור הצדדי לא פותחים רק לזמן יותר מרוחק ועל החיבור לא של הקשר מדובר בבריתא וצ"ל שמה שמפרקים אותו מצד שצורת השימוש היותר נוחה זה לפרקו לגמרי ולכן יש פה היתר דכיסוי הכלים והגר"ז ביאר כשיטתו שזה בנין לשעה וצ"ע בזה אמנם עיין רעק"א שהביא פמ"ג שמה שמותר להתיר כי זה עשוי לפתוח במוצאי שבת אבל יותר גם לפתוח אסור ומשמע שמדובר על אותו מקום ולענין דין קושר זה אינו קשר של קימא אמנם לענין הדין חותמות שבקרקע צריך שיעור פחות וזה דלא כגר"א שלמד מקושר אמנם צ"ע שקשר מערב שבת למוצאי שבת אסור וצ"ל שקשר בשבת על מנת לפתוח במוצאי שבת וכה"ג אסור רק לפתוח הקשר ולא לסותרו וצ"ע עד כמה שיש כאן קשר שזה לא חיבור א"כ למה שיאסר לסתור ואולי מדובר שזה נהפך לקשר או שברגע שמחליט לא לפותחו זה מקבל שם קשר גמור ויש כאן חיבור וצ"ע בכל זה

**סתירה בכלים [ב] ובדין עשית נקב**

**קמ"ו.: מ"ח. השלמת טושו"ע סימן שי"ד**

**א.ובלבד שלא יתכוין וכו' – חזו"א נ"א סק"ח ד"ה שם**

**ב.מהו למיברז חביתא – מרדכי פ' במה טומנין סימן שכ"ב**

**ג.בטעם שמותר פתח למעלה - [דבר זה שיך לאחר הסוגיא מ"ח. דאינו חיבור]**

**ד.פתח שאינו עשוי וכו' – בביאור הדין עיין פמ"ג מ"ז א' ובחזו"א סק"י ועיין שער הציון ט' ועיין תוס' כתובות ו. לענין מפיס מורסא דמבואר שלא כדבריהם**

**ה.פתח בחבית שלא להכניס – צ"ע מסוגין לסוגיא דביצה - פמ"ג מ"ז א' חזו"א סק"ב**

**ו.האם עשוי להכניס תלוי בגודל או בכונתו – מ"ב סק"ו חזו"א סק"ב ד"ה יש ועיין אבני נזר רט"ז סק"ו הובא בליקוטים סימן ס'**

**ז.לשמר או לחזק – עיין ביאור רש"י ועיין גירסת הרי"ף ובביאור הר"ן ועיין שו"ע לענין סתימה מעץ שאין דעתו להורידה ועיין ביאור הגר"א בביאור הדין**

**ח.בראית הגמ' מפרץ את פצימיו - עיין חידושי רעק"א ובחזו"א נ"א י"ז**

**ט.נקב ישן להכניס ולהוציא – חזו"א סקי"ז ד"ה והנראה ותהלה לדוד שי"ד סק"ה חלק על זה וע"ש מה שביאר בספק המג"א סימן שכ"ח**

**י.ברזא נגד השמרים – עיין ס"ד ברמ"א ובפמ"ג מ"ז ט' ועיין גר"ז ס"ו ז' ובתהלה לדוד**

**י"א.גובתא בתקיעה – מ"ב סק"כ וחזו"א סקי"ח**

**י"ב. בדין סתימת נקב בחבית – תוס' כתובות ו. וברמב"ן קי"א. ועיין טושו"ע סי"א ובבדק הבית וביאור כונתו עיין גר"ז ותהלה לדוד**

**[בדין הוצאת סכין נקוב עיין תרוה"ד סימן ס"ד ועיין ב"י ובשו"ע ס"א וסי"ב ובנו"כ – יש כאן אריכות גדולה בעוד סוגיות ואין זה מוכרח לעיקר הסוגיא אלא לשלמות הענין]**

**גמ' מ"ח. הפותח בית הצואר – תנן**

**י"ג. אינו חיבור – עיין ביאור הגר"א רנ"ט ס"ז בביאור החילוק בין זה לחותמות שבקרקע**

**י"ד. תוד"ה וכי – עיין תוס"ר ועיין ריטב"א מכות ג: בישוב דברי רש"י ועיין מהרש"א**

**ט"ו. בא"ד, בהא דהעמידו למיברז בגוף החבית האם זה כר"ח – עיין ב"י ועיין חזו"א סק"ד**

**ט"ז. בא"ד, בדין נקב במגופה - עיין רש"י לעיל קמ"ו.בטעם ההיתר ובחזו"א סק"י ד"ה ובשו"ע ובגר"ז סי"ד ובפמ"ג א"א סק"ח**

**י"ז. בחילוק הגמ' זה חיבור וכו' – חזו"א סקי"א בדין פתיחת כלי סתום**

**סתירה בכלים [ב] ובדין עשית נקב - שבת קמ"ו.:**

א]**שובר אדם את החבית וכו' ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי:** עיין לשון רש"י שכתב לנוקבה נקב יפה ומשמעות לשונו והדבר מפורש יותר בר"ן דהכוונה שנקב יפה זה חור בצורה אחרת ועיין חזו"א סק"ח שהקשה דהגמ' בביצה שואלת שנגזור שמא יעשה נקב יפה כמו בקיסם שגוזרים שמא יקטום לחצוץ שניו ומשמע שמדובר על אותו נקב אם כוונה אחרת והנה לפ"ז צ"ב למה לא הוי פס"ר לעשית פתח ובפשוטו צ"ל שכל שאין כוונתו לעשית פתח דנים את מעשהו כמקלקל ואין לזה חשיבות מלאכה ועיין גר"ז שכ"ח סל"ב לענין מפיס מורסא שאם אין כונתו אלא להוציא ליחה אפילו אם ניחא ליה מהנקב לא הוי מלאכה ועיין בגמ' לקמן לענין למיברז חביתא בבורטיא דמבואר דאותו פעולה תלוי אם כונתו לעין יפה או לעשות נקב ועיין חזו"א סק"ג

ב]**מהו למיברז חביתא וכו':** עיין מרדכי פרק במה טומנין שדן בפתיחת תנור מדף שעומד לסתירה וכתב שזה מותר כיון שלעין יפה קאמכוין כמו בסוגין וביאר בבגדי ישע שלצד שמותר כיון שלעין יפה קמכוין אפילו שזה אותו חור שנעשה בתור פתח ומבואר שיש כאן שני סוגי כוונות יש כונה רק להוציא את התכולה וזה נידון כמעשה קלקול ויש כונה ליצור פתח לחבית וזה אסור אמנם צ"ב דמיון המרדכי דבפתח התנור לכאורא זה כמו לפתח אלא ששם יש סברא שזה לא חיבור וזה כמו הורדת המגופה שלא חשיב עשית פתח וצ"ע כוונתו

ג]בהיתר דרשב"ג אפילו בגופה דחבית עיין מ"ב סק"ה דצריך להיזהר שלא ליפות השבירה ובחזו"א סק"ז דן שכה"ג גם יפוי השבירה זה קלקול רק קלקול פחות עוד הביא המ"ב סקכ"ה מהא"ר דזה היתר מיוחד לפני האורחים ועיין חזו"א סקי"ח שדן שזה מצד שרק שם ניכר שלעין יפה קמכוין

ד]בהא דהגמ' שואלת מרשב"ג ולא שואלת מהמשנה עיין רשב"א וריטב"א דבמשנה זה שבירה גמורה משא"כ כאן זה דבר ששיך לדונו כעשית פתח ועיין חזו"א סק"ג דבשובר פי החבית אם כונתו לעשיית פה זה אסור

ה]**מחלוקת למעלה:** עיין רש"י וכן הוא בטור ושו"ע שהכונה שאז אין כוונתו לפתח כי לא רגילים לעשות שם פתח ומשמע שאם באמת יכוין שזה יהיה לפתח אסור וכן לכן ביארו שזה הצד לאסור מצדה ועיין חזו"א סק"י שהקשה שהגמ' לעיל מ"ח אומרת שטעם ההיתר כי אינו חיבור ולא חשיב שעושה נקב בחבית וכתב לבאר שמהצד אסור מצד גזירה שמא יעשה גם בחבית עצמה וע"ש מה שביארנו

ו]בפשוטו משמע שבמגופה אפילו בחבית שלא מוסתקי מותר לעשות נקב וכן הוא במג"א סק"ח בגר"ז ובפמ"ג וצ"ע למה זה לא סותר וצ"ל שאין לזה חשיבות כלי עיין חזו"א סק"י ד"ה ולהסיר ועיין ע"ז ס"ט שזה היה סתם מריחת טיט ולא היה לזה תואר כלי כלל ולא היה אפשר להורידו ללא שזה ישבר ועיין פסקי רי"ד קכ"ד: ששבר של מגופה אין לזה תורת כלי וגרע משבר של חבית וחזינן שלמגופה אין חשיבות כלי ולפ"ז מכסה של היום שזה ראוי לשימוש חוזר והא כלי גמור אסור לסותרו

ז]**בגמ' מבואר שכל פתח שאינו עשוי להוציא ולהכניס זה לא פתח:** ולכן נקב בחבית זה רק אטו לול של תרנגולים וקשה א"כ מה הגמ' בביצה שואלת שנגזור אטו מתכוין הרי גם אם יתכוין לנקב כיון שזה לא להכניס ולהוציא אין בזה איסור דאוריתא ובפמ"ג מ"ז סק"א כתב שרק אם עושה בתור פתח ולא בצורה יפה דהינו שאין כאן השלמה לחבית אלא יצירה לעצמה צריך להכניס ולהוציא ולא אם עושה פתח יפה שזה השלמה לחבית ועיין שער הציון שי"ד סק"ט ועיין חזו"א סק"ב שכתב שכונת הגמ' שיעשה פתח גדול שזה עשוי להכניס ולהוציא ומשמעות לשונו דהדין להכניס ולהוציא זה גודל הפתח וזה לא תלוי בכוונתו וכן הוא לשון המ"ב ולפ"ז צ"ל שסתם נקב הוא קטן וזהו נידון סוגין והגמ' שם שואלת שמא יעשה נקב גדול וזה דוחק דאם בסתמא עושה נקב קטן למה לחשוש שיעשה נקב גדול עוד צ"ע לחזו"א שקושית הגמ' שם מצד הכונה ומשמע שכלול בלשון המשנה ששובר בפתח גדול וזה באמת עשוי להכניס ולהוציא ולא על זה דנה הסוגיא ועיין אבני נזר סימן רט"ז שדיק הלשון עשוי להכניס ולהוציא שזה תלוי בכונתו וכן הוא בפירוש קדמון על הרמב"ם של לול ובפשוטו בפתח במגופה וודאי מדובר גם בפתח גדול ובכל אופן מותר ונקטו האחרונים כי זה לא להכניס ולהוציא ומבואר שזה תלוי במה שזה משמע בפועל וצ"ל שכונת החזו"א שמא יעשה להכניס ולהוציא וצ"ע שזה דבר לא מצוי ומה קושית הגמ'

ח]**כל נקב שאינו עשוי וכו:** צ"ב מה סברא היא זו עד כמה שזה גמר הכלי למה שלא יתחיבו ועיין חזו"א סק"י שביאר שכיון שבין כה צריכים פתח אחר א"כ פתח זה אינו מתיחס לגוף הכלי אלא רק לעצמו ואין לו חשיבות יצירה ועיין פמ"ג הנ"ל אמנם דבריו נסתרים מתוס' בכתובות שנקטו שגם במפיס מורסא להוציא ליחה יש חסרון שזה לא עשוי להכניס ולהוציא וביותר דגם לענין פותח בית הצואר כתבו שזה להכניס ולהוציא

ט]**פרץ פצימיו:** עיין רעק"א שהקשה מה הראיה הרי וודאי ששם רואים שצריך סתימא מעליתא לאפוקי משם פתח אמנם כאן נחלקו האמוראים מה חשיב סתימא מעליתא ועיין חזו"א שאם שם צריך דוקא פרץ פצימיו ממילא וודאי שכאן לא חשיב מעלייתא אלא מה שעושים כנגד השמרים

י]**אלא במקום שעשוי לשמר:** עיין רש"י שביאר דלשמר שלא יצא הריח לא עושים חזק ובמקום היין זה יותר חזק ובמקום השמרים שהכל נשען על זה יש כאן סתימה יותר חזקה וממילא הפתיחה חשיב עשית נקב ועיין גירסת הרי"ף ובביאור הר"ן שגרס שלשמר מותר והכונה במקום שדרכו מוציאים היין א"כ זה וודאי עומד להיפתח וממילא לא עושים סגירה חזקה ולחזק זה כדי שלא יצא היין וזה עושים יותר חזק והגמ' מסיקה שגם זה מותר כי לפעמים חוזרים ופותחים אותו ורק למטה מהשמרים שלא מוציאים שם יין לעולם ולא עומדים לפותחו לכן זה אסור וביאר הר"ן שהנידון בחוזק הסגירה והנה ברש"י היה מקום לומר שמדובר באופן שוודאי לא עומדים לפתוח וממילא תלוי בחוזק הסגירה האם יש כאן חיבור ופירוקו הוי עשית פתח או לא אמנם בלשון הר"ן משמע שגם במקום שדרכו לחזור ולפתוח אבל כל הסיבה שזה לא סתימה כיון שזה לא חזק וצ"ע שלכאורא גם אם זה חזק אבל יש כאן את סברת רש"י שכיון שזה עומד להיפתח אינו חיבור וכן הוא בגר"א ס"ג וכדלקמן ויתכן שכיון שמצוי שעושים נקב אחר ולא חוזרים ופותחים אותו נקב ממילא אין כאן המעלה של אינו חיבור ואין זה דומה לפתח החבית שתמיד פותחים דרך שם ויתכן עוד דבסוג סתימה חזק אין ההיתר דכיסוי הכלים עוד צ"ב במקום שלא עומד לפתוח למה מותר הרי מבואר בגמ' מ"ח. שסתימה של טיט הוי חיבור ורק כיון שעומדת להינטל זה מותר

ועיין ב"י שהביא מהכל בו שדוקא בחרס מותר לפתוח נקב ישן אבל בעץ אסור כיון שזה סתימה חזקה ולא עומדים לפותחו ועיין ביאור הגר"א שכתב שהרי מבואר ברש"י שמה שמגופה זה לא חיבור מחמת שלהינטל עומדת וכאן שזה לא עומד להינטל אין סיבה להתיר ומשמע קצת דבחרס גם באינה עומדת להינטל מותר כי זה לא חיבור חזק וחשיב כאילו אין כאן סתימה

י"א]**נקב ישן להכניס ולהוציא:**והנה עיין חזו"א סקי"ז ד"ה ונראה שכתב שבנקב ישן גם אם עושה להכניס ולהוציא מותר ואפילו בכלי שמחזיק ארבעים סאה אמנם עיין תהלה לדוד שכתב שרק בעשוי להוציא לבד מותר והראיה לזה מדף התנור שזה כמו נקב ישן ורק אם עשוי לפתוח ליומו מותר אבל אם לא זה אסור וכתב דדוחק לחלק בין קרקע לכלים [ואפילו שלענין חותמות שבכלים מותר גם באינו עשוי לפתוח ביומו שם זה מצד שאין זה בגדר חיבור אלים אבל כאן שזה נידון של עשית פתח חמיר אמנם בביאור הגר"א סימן רנ"ט ס"ז מבואר דבכלים אין הגזירה כלל שלתנור אלא כיון שאינו חיבור זה מותר ] וע"ש שהביא מהמרדכי שהתיר לנקוב אם מקדח כיון שכל הנידון בנקב שלא עשוי להכניס ולהוציא ומשמע שפשיטא ליה שרק בזה ההיתר דנקב ישן ובדעת החזו"א צ"ל שכאן מדובר בסתימה פחות מאשר דף התנור ולכן זה חמיר אמנם בדברי הגר"א מבואר שבעשוי לפתוח גם בחזק מותר ולא משמע שזה רק ליומו ובהכרח כתהלה לדוד או שחלוק קרקע מכלים לענין זה וכנ"ל מהגר"א

י"ב]עיין מג"א סימן שכ"ח סקל"ג הובא במ"ב שם סק"צ שכתב להסתפק בנקב במכה ונסתם קצת ושם דבר שיתרחב הנקב האם זה מותר כמו בסוגין בנקב ישן וצ"ב למה זה לא אותו דבר ועיין תהלה לדוד שדן שאולי הספק כנ"ל האם בעשוי להכניס ולהוציא אסור גם נקב ישן אמנם בפשוטו יש לבאר שספקו שבסתימה שבידי שמים תמיד זה כמו נקב חדש וצ"ע

י"ג]עיין שו"ע ס"ד שברזא שבחבית שנשברה מותר לקחת ברזא אחרת להוציאה משם והוסיף הרמ"א שזה רק אם זה לא כנגד השמרים והקשה הפמ"ג הרי ברזא זה עומד להכניס ולהוציא וא"כ זה כמו כיסוי הכלים וכתב שזה לא היתר אלא בחיבור גרוע ולא בחיבור חזק וזה על דרך המ"ב שבתקיעה אין ההיתר אמנם הדבר מאוד מחודש לדון דבר זה כתקיעה יותר משרויף אמנם עיין גר"ז בס"ו שכתב מפורש שבברזא כיון שזה עומד להוציא ולהכניס ודאי מותר אפילו כנגד השמרים וכאן העתיק כרמ"א ועיין תהלה לדוד סק"ה שכתב לדון שכשזה נשבר ואין אדם יכול להוציא כדרכה הרגיל זה מוגדר כמחובר ואולי אירי בסוג אחר של ברזא שלא מוציאים אותו כלל

**הוספה**

]מבואר בגמ' לענין פתיחת הנקב שיש הבדל במקום הסתימה ומסקנת הסוגיא דלמטה מהשמרים אסור לפתוח ולמעלה יותר מותר לפתוח וביאר רש"י שההבדל בחוזק הסתימה ובר"ן ביאר שיסוד החילוק הוא שאם זה עומד להיפתח לא עושים חיבור חזק ואם לא עושים סתימה חזקה והנה צ"ב בסוגין אם זה עומד להיפתח א"כ יש את הסברא שזה אינו חיבור ולמה שיהיה אסור אפילו אם זה חזק ובפשוטו צ"ל שכאן זה נקב שלא עומד להיפתח דהרבה פעמים פותחים במקום אחר ולכן אם זה תקיעה חזקה אסור כמו תקיעה ואם לא זה מותר אמנם צ"ב לשון הר"ן דזה עומד להיפתח ולכן לא עושים סתימה חזקה הרי עד כמה שעומדים לפתוח תמיד צריך להיות מותר ואולי זה מקום שלא מוכרח להיפתח וממילא אין כאן ההיתר של עומד להיפתח ותלוי בחוזק הסתימה אמנם עיין בס"ג דכתב השו"ע שיש אומרים שסתימה של עץ תמיד אסור ובפשוטו שזה סתימה מאוד חזקה אמנם הגר"א כתב כי זה לא עומד להיפתח והרי רש"י ביאר כי אינו חיבור כי להפתח זה עומד ומשמע שבסוגין מדובר שעומד להיפתח וזה הסיבה שאינו חיבור ולכן במקום שלא עומד להיפתח אין סיבה להתיר ולפ"ז מבואר שגם בעומד להינטל שזה כמו כיסוי הכלים בכל אופן בחיבור חזק זה לא שייך והנה צ"ע דבפשוטו חיבור של טיט זה כמו תקיעה ולכן מבואר בגמ' לעיל שרק בגלל שלהינטל עומדת זה אינו חיבור וצ"ע דעת רש"י והר"ן הנ"ל ולכאורא היה מקום לומר שכאן כיון דהתיקון שנעשה בפתיחה זה עשית פתח וכל שהשם פתח עדין קיים אין כאן עשית פתח ולכן אפילו שזה חיבור תקוע אבל אין כאן שום יצירה חדשה ולכן רק סוג סתימה שמבטל הפתח אסור כי יש כאן פתיחה חדשה אמנם לכאורא זה אותו נידון של מגופה בחבית ומבואר ברש"י שללא להינטל עומדת חשיב שהתבטל הפתח ואסור לפותחו ויתכן ששם אין איסור מצד עשית פתח וכנ"ל ורק מצד שכיון שאין לזה שום פתח יש כאן יצירת הכלי וכחידוש החזו"א

והנה יש לדון לענין לסתום החבית בשבת האם זה אותו נידון של סוגין ויש הבדל אם זה למעלה או למטה או שזה תמיד אסור ועיין גמ' לעיל קל"ח: דמבואר שאסור לסתום נקב בחבית על ידי שום ולא הוזכר חילוק באיזה מקום זה נעשה ויש מקום לדחוק ששם מדובר בנקב שנעשה מאליו ואין לו שם פתח אמנם הב"י הקשה מהדין של מריחת שעוה חזינן שנקט לא כך ולכאורא לנ"ל היה מקום לומר שלסתום וודאי אסור שכיון שעושה בדרגא של תקיעה אפילו אם הפתח לא מתבטל אבל יש כאן כמו בניה של חלון שאפילו שהשם פתח לא מתבטל בכל אופן יש כאן תוספת סתימה מציאותית לחבית

אמנם עיין תוס' כתובות ו. שהביאו ערוך שמסוכרי תא דנזיתא מדובר שסתם הנקב והקשו שאם ביטל את זה שם א"כ הוא מתכוין ואם לא ביטל אין איסור וצ"ע אם לא היה תקיעה א"כ אין כאן מלאכה ואם היה תקיעה א,כ למה צריך ביטול ולכאורא כוונתם שאם לא מבטל נשאר לזה שם פתח וממילא אפילו שיש כאן תקיעה אין כאן איסור משא"כ אם מבטל זה מפקיע השם פתח וממילא אסור מצד תקיעה ומבואר שמה שנשאר שם פתח זה סיבה שלא יהיה כאן בונה דזה נשאר סתם כדבר שמחובר כאן [וצ"ע האם יש כאן חילוק למעלה מהשמרים או למטה

והנה עיין תהלה לדוד שהקשה דלענין דף התנור מבואר שרק אם זה עשוי ליומו מותר לפתוח וכאן בנקב ישן לא הוזכר חילוק זה וע"ש שכתב שכאן שזה רק להוציא לבד זה יותר קל ולפ"ז בנקב ישן להכניס ולהוציא אסור וכן דייק שם מהמרדכי ולכאורא היה מקום לומר דבמחובר דלא צריך דוקא שם פתח לכן אסור לסתור אפילו אם השם פתח קיים וכמו נקב שלא עשוי להכניס ולהוציא אמנם לנ"ל מתוס' זה לא שייך וצ"ל שזה חומרא מיוחדת בקרקע אבל בכלים לא היה הגזירה כלל אפילו לזמן מרובה ונשאר ההיתר דכיסוי הכלים וכמבואר בגר"א סימן רנ"ט אמנם עיין חזו"א שכתב שכאן מותר אפילו בחבית גדולה ארבעים סאה ובזה צ"ע מ"ש מדף התנור ואולי שם זה חיבור חזק וצ"ע בכל זה

עיין בדק הבית שכתב שכל האיסור בסתימה אם שום אבל בעץ שדמיוחד לזה מותר וביארו התו"ש והגר"ז שהכונה ברזא ולכאורא טעם ההיתר כיון שזה מיוחד לפותחו לאחר זמן חשיב כמו כיסוי הכלים אמנם צ"ע לדרך הגר"ז שאסור להרבה זמן למה כאן מותר ועיין רמב"ן שבת קי"א שכתב שלסתום בשום אסור כי אין דרכו בכך אבל לסתום בברזא שמתוקנת מותר אם לא שזה להרבה זמן שמהדקו וצ"ב החילוק דבשום אם לא מהדק למה אסור ואם מהדק הרי גם כאן אסור עוד צ"ב אם כונת הרמב"ן דוקא אם סותם להרבה זמן או שרק כוונתו שאז מהדק אבל גם אם עשה לקצת זמן אסור .**עד כאן ההוספה**

י"ד]**איכא ביניהו דקטים ומנחי:** עיין טור שדייק שרק אם יש לו הרבה עלים לא חוששים שיעשה עוד עלה והנה עיין ר"ן שהקשה הרי מבואר בגמ' ביצה ל"ג: שאוכלי בהמה אין בהם משום תיקון כלי וא"כ כאן שזה עלה רך למה יש בזה תיקון כלי וכתב הר"ן שכאן שזה רק להוסיף על כלי קיים זה אחרת [וכן מוכח לכאורא מהגמ' קל"ט שאסור לסתום חבית אם שום שזה אוכל גמור] ועיין ב"י שיתכן שלכן הרמב"ם פסק כרב יימר

ט"ו]מבואר בגמ' שאסור לסתום הנקב בשעוה ולענין שמן נחלקו רב ושמואל וקי"ל כרב לחומרא אמנם בשאר דברים אין איסור כמבואר בשו"ע והנה מבואר בגמ' לעיל קל"ט: שאסור לסתום הנקב אם שום ורק לת"ח בהערמה מותר וצ"ב א"כ למה כאן כל הנידון מצד ממרח ואין כאן איסור מצד תיקון החבית ועיין ב"י שדיק מרש"י שם שדוקא שם כי יש יין שיוצא מהחבית זה נראה כתיקון משא"כ כאן והאחרונים לא ניחא להו בזה וכתבו לחלק בין אם הסתימה היא תוך הנקב שבזה יש איסור של תיקון כמבואר ברמב"ם פכ"ג ה"ג לבין אם מורח מעל הנקב שאין בזה איסור מדרבנן והב"י דן שכונת הגמ' שיש כאן עוד איסור ונפק"מ לת"ח והיה מקום לחלק דשם זה נקב שנעשה מאליו ואין לו שם פתח משא,כ בנקב שנעשה בתור פתח שכה,ג צריך לבטל שם הפתח שלו

והנה בהא דמעיקר הדין מבואר שם שמותר עיין שיטה לר"ן כי זה סתימה שלא כדרך ובריטב"א שם הוסיף כי זה לא מהודק ועיין ב"י בבדק הבית שכתב שלסתום בחתיכת עץ שמיוחדת לכך וודאי מותר ועיין עולת שבת ומאמר מרדכי שתמהו על זה דאדרבא כה"ג שזה חיבור חזק יש כאן בנין בכלים ועיין מ"ב שכתב שהכונה לברזא שהדרך לסתום בו ולכאורא הכונה שזה כמו מכסה של כלי שלא רואים את זה כביטול לכלי ואין כאן בונה ועיין גר"ז ס"כ שגם ביאר כך והוסיף שאפילו שפותחים את זה רק לעיתים רחוקות מותר כיון שהדרך לעולם לסתמו בזה וזה לא מחזי כמתקן אמנם צ"ב למה זה לא בונה מדאוריתא ועיין תהלה לדוד שהאריך בזה וע"ש מה שהביא מהרמב"ן ועיין תוס' בכתובות שכתבו לענין סתימת נקב בחבית שאם מבטל זה אסור ואם לא זה מותר וצ"ע הגדרים בזה עוד צ"ע שכמו שלפתוח יש הבדל אם זה נגד היין ה"ה לסתום וצ"ב

ט"ז]עיין ב"י שהביא מהמרדכי שדן בסכין שתקוע בחבית וכתב שמותר להוציאו וכתב ללמוד דבר זה מהגמ' נ: ששמואל אומר שדצה ושלפה שרי וצ"ע אדרבא זה מקור לאסור ורק בדצה ושלפה שרי וביאר הב"י מדעתו שכונתו להמשך הגמ' שאומרת שתיובתא דשמואל ומבואר שאין כאן איסור מצד עשית גומא ועיין מג"א שהוכיח דבר זה מהגמ' שבת קי"ג שמותר להוציא העמודים התקועים באדמה אפילו שזה עושה נקב וצ"ב הטעם ונאמרו בזה כמה ביאורים א.הט"ז כתב שזה רק סברא כשיש כבר נקב והוא מוסיף עליו שכיון שזה משאצל"ג ומקלקל כה"ג לא גזרו ב. המג"א כתב אפילו מצד עשית נקב בתחילה אבל כיון שזה מקלקל כלאחר יד וזה אינו מתכוין אפילו שזה פס"ר לכן אין איסור ועיין חזו"א שכתב שזה רק כאן שכל שאין לו ענין בבור חשיב שלא נעשה מלאכה כלל מדאוריתא והוי דרבנן קל ג. עיין ביאור הגר"א דביאר על דרך המ"מ לענין מצרף שנקב לא חשיב יצירה אלא אם יש לו בזה ענין ולא אם אין לו בזה ענין

אמנם עיין תרוה"ד שנקט שכונת המרדכי שמותר רק בדצה ושלפה כיון שזה לא פס"ר וכונתו להוכיח שאין גזירה דרבנן והקשה הב"י הרי הגמ' אומרת תיובתא דשמואל והב"י ביאר שזה רק דר' הונא ולא דשמואל דהינו שבאופן דר' הונא נלמד מהמשנה של לפת שזה לא פס"ר והמג"א ביאר שזה וודאי שאיתותב שמואל אבל זה רק מצד שזה לא פס"ר אבל אם יהיה פס"ר יהיה אסור והנה הב"י נקט שהכרעת התרוה"ד שבכותל אסור ללא דצה ושלפה ובכלי מותר והרמ"א נקט שהכרעתו שבספסל שאין כאן מציאות של נקב בכלי מותר אבל בחבית של יין שיש כאן נקב שדרכו יוצא היין אסור אם פס"ר שיתרחב הנקב והמ"ב הכריע בכלי להקל ובקרקע נקט לכתחילה להחמיר ובפרט במקום שיתכן שניחא ליה במה שנעשה

**מ"ח.**

י"ז]**זה חיבור וזה אינו חיבור:** רש"י ביאר שקושית הגמ' מפתילת המגופה ועיין תוס' שהקשו א. למה הגמ' לא מחלקת ששם מותר כי לעין יפה קאמכוין משא"כ כאן שמתכוין לפתח ב. מה הגמ' אומרת אינו חיבור הרי שם גם אם חותך בגוף המגופה אפילו שזה חיבור בכל אופן מותר כיון שלעין יפה קמכוין ולכן ביארו שכונת הגמ' לשאול מקרה שעושה נקב במגופה והגמ' שואלת למה פה מותר אפילו שכונתו לנקב ולכאורא כונתם דבזה א"ש שלא שייך לדון שלעין יפה קמכוין שרק אם מרחיב את הפתח הקיים שיך סברא זו והגמ' עונה שכאן זה אינו חיבור ולכאורא הכונה כמו שביארו הפמ"ג א"א ח' והגר"ז סי"ד דכאן גם עושה נקב להכניס ולהוציא אין לזה החשיבות של להכניס ולהוציא כיון שזה מתיחס לנקב הקודם כיון שאינו חיבור משא"כ בפותח בית הצואר זה נקב גמור והנה יש לעיין האם בעושה במגופה נקב להכניס ולהוציא האם אסור מדרבנן ועיין גר"ז ולבושי שרד על המג"א סק"ח שנקטו שאסור והנה רש"י לקמן קמ"ו. ביאר שנקב למעלה מותר כיון שאין זה דרך עשית פתח ועיין לשון הטור ושו"ע שאין כונתו לפתח ועיין חזו"א סק"י שכתב דלתוס' שקושית הגמ' היתה מנקב והגמ' תירצה אינו חיבור מבואר שזה טעם ההיתר ולא שאין כונתו לנקב ועיין גר"ז ופמ"ג הנ"ל שישבו שמדרבנן אם כונתו לפתח דהינו להכניס ולהוציא אסור ובאינו עשוי להכניס ולהוציא וגם אין דרך עשית פתח שם לכן לא גזרו אטו לול של תרנגולים משא"כ בצד המגופה אפילו שגם להכניס ולהוציא פטור אבל גזרו אטו לול כיון שהדרך לעשות שם פתח ויש שדנו שלפ"ז עשית נקב בגביע לבן במגופה כיון שזה הדרך אסור אמנם יתכן כיון שזה לשימוש חד פעמי אין לזה חשיבות פתח וצ"ע

י"ח]עיין מהרש"א שהקשה מה הועילו התוס' בביאורם אבל עדין מה הגמ' דנה להתיר בפותח בית הצואר הרי המשנה מחלקת בין נקב במגופה לנקב בחבית ובהכרח החילוק שזה חיבור וזה אינו חיבור וא"כ מה הגמ' דנה וע"ש שכתב שמדובר גם בבית הצואר כדעת הרמב"ם וכן הוא בריטב"א שתפרו שם בגד וזה לא דבר מתחיל הבד והגמ' שואלת שמשם רואים שכה"ג לא חשיב עשית פתח והגמ' עונה שבבד זה חיבור יותר חזק ועיין ריטב"א במכות ובחזו"א סק"ד

י"ט]בעיקר קושית התוס' על רש"י בפשוטו יש לעיין הרי אם המגופה היה נחשב חיבור א"כ וודאי לא היה שייך לומר שלעין יפה קאמכוין דאדרבא נקב זה הוא עשית הפתח ורק עד כמה שזה אינו חיבור וחשיב שהדבר כבר פתוח א"כ גם אם שובר בגוף החבית חשיב שלעין יפה קאמכוין ובפשוטו כן תירץ הריטב"א במכות וצ"ב כוונת הראשונים ואולי כיון שנקטו שברשב"ג מדובר על גוף החבית א"כ יש כאן באמת עשית נקב ובהכרח שהחילוק שזה לעין יפה וזה עיקר התירוץ ואין זה במשמעות לשונם וצ"ע ובפשוטו מבואר שגם עד כמה שזה חיבור יעזור הסברא של עין יפה קמכוין וזה וודאי דלא כחזו"א של גוף אטום וצ"ע

כ]**בא"ד:** התוס' הוכיחו שרשב"ג מדבר בגוף החבית ולא רק בהפרדת המגופה דר"ש הסתפק מהו למיברז ובהכרח מדובר בגוף החבית דהרי במגופה מבואר במשנה שמותר עכ"ד ועייין ב"י שהקשה הרי לרב הונא גם במגופה בצידה אסור לנקוב וא"כ מה ראיית תוס' וכתב שדבריהם לר"ח שבצדה מותר ועיין חזו"א סק"ד ולכאורא יש מקום לדחוק שלשונו של רב ששת משמע שהסתפק על הכל ואם דיבר על המגופה א"כ זה גם על למעלה ושם הרי וודאי מותר

כ"א]הנה מבואר בגמ' שטעם ההיתר כיון שאינו חיבור ועיין חזו"א סקי"א שכתב שקופסא של ברזל שסגורה מכל צד על ידי הלחמה והוי גוף אטום כה"ג חשיב חיבר וכל פתיחה שיעשה בה חשיב עשית פתח וכמו בפותח בית הצואר וכתב שאין לדון שזה מעשה סתירה דהינו שעד עכשיו זה שמר על תכולתו ועכשיו זה מפסיק כיון שהפתיחה תיקון וכלי סתום מכל צד אינו כלי ובפשוטו כונתו שכיון שאין לזה שם כלי לכן לא שיך לדון מצד סותר אמנם הגרשז"א הוכיח מכמה דוכתי שזה כן נחשב כלי אמנם יתכן כוונת החזו"א שמעשה פתיחה הוא וודאי תיקון הדבר ולא קלקולו [ולכאורא יש להוסיף שכיון שכל מטרתו לשימוש בתכולתו לא שייך לומר שזה מעשה סתירה] אמנם התהלה לדוד נקט שזה נאסר מצד סותר דהרי זה לא חשיב מוסתקי ועיין חזו"א שכתב דברוצה מיד לרוקן התכולה כה"ג אין כאן עשית כלי ואין סיבה לאסור אפילו לתוס' שצריך מוסתקי אלא שדן שיש כאן גזירה דרבנן שמא יפתח כדי להשתמש והוי כגזירה שמא יעשה נקב יפה עוד דן שכיון שהדרך להשתמש ממילא חשיב עשית כלי ע"ש ובשש"כ פ"ט הערה י' הביא מהגרשז"א שנקט כדבר פשוט שדבר שרק משתמשים עד גמר התכולה זה לא יצירת כלי וזה דלא כחזו"א הנ"ל ולא הביא שום ראיה לדבריו וע"ש שנקט שמצד סותר זה כמו מוסתקי וגם בזה חזינן מהחזו"א שלא ס"ל כן

וע"ש שכתב שבעושה שני נקבים בקופסא אם שמן חשיב להכניס ולהוציא כיון שזה מכניס אויר וזהו חידוש שכניסה כדי להוציא התכולה זה בכלל להכניס והרי תמיד ביין יתכן שמכניס גובתא או דבר אחר להוציא היין מתוך הכלי

כ"ב]בעיקר מה דהגמ' אומרת אינו חיבור וביאר רש"י שזה עומד להיפתח יש לעין שכיון שעכשיו לא מתכונן לפתוח במקום ההדבקה א"כ זה צריך להיחשב חיבור וממילא הפתיחה בגוף החבית תחשב עשית נקב וצ"ע

**אוהל**

**קל"ז: משנה – קל"ח. ואין נותנין ב. שם תני רמי בר יחזקאל- קל"ח: אידך מאי היא ג. קל"ט: מערים אדם על המשמרת וכו' ד. שם אמר רב האי פרונקא וכו' ה.ביצה ל"ב: ואין מקיפין וכו'- ל"ג. ת"ר וכו' ובתוס' ורא"ש שם ועיין תוס' לעיל ל"ו: שם ו. עירובין ק"א. היתר דמלמעלה למטה וכן שבת מ"ג: ז. עירובין ק"ב. שלח ליה – ע"ב במשנה ט.רמב"ם פכ"ב הכ"ז – סוף הפרק י. טושו"ע סי' שט"ו ס"ב עד סוף הסימן, סי' תק"ב ס"א, סי' ש"א סעיף מ' מ"א ,סי' שי"א ס"ו**

**כדאי ללמוד את כל הגמ' הנ"ל מקופיא לפני הלימוד היסודי**

אי"ה אחרי זה ילמדו פלוגתת ר"א ורבנן לעיל קכ"ה: וסוגיא דעירובין מ"ד.

**אוהל [א]**

**.בעיקר חידוש אוהל – עיין פנ"י סוכה ט"ז: ובקה"י סימן ל"ו מה שהביא מהאבן האזל**

**א.תלא כוזא וכו' – עיין שיטה לר"ן ובתוס'**

**ב.מדרבנן שלא יעשה כדרך חול – עיין רש"י לקמן קל"ט: ד"ה מערים ועיין רמב"ם פכ"א משבת הי"ז ופ"ג מיו"ט הי"ז ובמג"א סקי"א ובנתיב חיים שם ועיין רמב"ן רשב"א ור"ן בביאור סוגיא דלקמן קל"ט: וברשב"א לענין צריך לאויר שתחתיו**

**ג.כסא טרסקל – עיין ביאור רש"י ועיין רבינו חננאל ובשו"ע ס"ה ועיין מג"א סק"ח ובמ"ב סקכ"ז וחזו"א נ"ב סק"ו ובנוב"י סימן ל' ד"ה והנה ועיין בה"ל ס"ה ד"ה כסא בשם הפמ"ג**

**ד.בדברי תוס' שצריך מחיצות - תוס' לעיל ל"ו: תוס' בביצה ל"ב: וברא"ש שם ועיין רשב"א ובר"ן בסוגין ובטושו"ע ס"ג - ז' ובדברי הפוסקים שם וע"ש בט"ז לענין ארבע מחיצות ובשער הציון סקכ"א**

**ה.בקושית תוס' בביצה מפרונקא ובגדר כונתו לאוהל – עיין ביאור הגר"א ס"ג ועיין מ"ב סק"כ ושער הציון כ"ז ועיין חזו"א נ"ב ט'**

**ו.בעיקר איסור דפרונקא – עיין רשב"א ור"ן שם ונפק"מ לדידן בכלי קטן - ועיין מ"ב סקמ"ח וסקכ"ב ושער הציון ל"א בהביא המחיצות ומקורו מהב"ח סוף הסימן ועיין חזו"א נ"ב סק"י וכדבריו מבואר בתוס"ר בעירובין ק"א ועיין תהלה לדוד סק"ה ובפמ"ג מש"ז סק"ט – עיין ט"ז סי"ג לענין עשוי לכך ובנתיב חיים ובה"ל ד"ה בגד ועיין גר"ז סי"ט ובמג"א סק"ו ועיין תהלה לדוד סקי"ט – עיין מ"ב סקי"ח דמטה גדולה אסור וכן חזו"א סק"י לענין שולחן**

**ז. סיאנא - עיין רשב"א ועיין טושו"ע סימן ש"א ס"מ [ועיין ט"ז שט"ו סקי"א ובנוב"י תנינא סימן ל']**

**ח. באיסורא דמיתוח – עיין ביאור רש"י ועיין ריטב"א שביאר דבריו וכן ברבינו ירוחם הובא בב"י סוף סימן שט"ו ועיין רשב"א שהביא עוד ביאור מרבינו יונה [ועיין חזו"א סק"ט ד"ה בבה"ל] ועיין ריטב"א מה שהביא מהרמב"ן ועיין חזו"א סק"א ד"ה וגם [וכן בשאר הסימן] מה שחידש בגדר איסור מיתוח לתוס' דבעלמא צריך מחיצות אמנם בפשוטו מקושית התוס' מאוהל על העיזים וכן מפרונקא חזינן שמיתוח זה לא סיבה לאסור**

**ט. בדין הכנסת מגירה – מ"ב סקמ"ח בשם החיי אדם ובשער הציון שם ועיין חזו"א סקי"ד**

**י. בדין סתירת אוהל – עיין חזו"א סק"ז ד"ה שם שהאריך בפרטי הדינים ועיין שער הציון סקל"א ודבריו צ"ע מתוס' ל"ו: לענין הורדת קדירה מהאש ובאבני נזר נקט דאיכא להיתר דמלמעלה למטה בסותר דלא כחזו"א**

**י"א. בדין מוסיף על לבוד - עירובין ק"א. ובתוס' שם ובמהרש"א ועיין טושו"ע ס"ב ובמ"ב ועיין חזו"א סק"ח מה שחלק עליו**

**י"ב. בדין כילת חתנים – עיין שיטת רש"י והרא"ש ועיין רי"ף ועיין ר"ן שחולק לדינא על רש"י ועיין נוב"י תשובה ל' ובשער הציון ל"ט שגם בארעי לרי"ף חייב ועיין פמ"ג סק"ח ובחזו"א סק"ד שחלקו על זה ועיין בבה"ל לענין ארעי לרי"ף באין בו טפח ובחזו"א שם ועיין שיטת הרמב"ם וברבינו חננאל בסוגין**

**י"ג. בשיעור של אוהל קבע – שט"ו שער הציון ב' ו' י"א ובסימן תרכ"ו סק"כ ובביכורי יעקב שם ועיין משכנות יעקב סוף סימן ק"י ועיין בשביתת השבת בהקדמה בענין בנין לשעה מה שהביא מפתח הדביר**

**[בדין שיפועי אוהלים – עיין סוכה ז: ובמלחמות שם ובריטב"א ובמה שהקשה עליו הר"ן מדברי הרי"ף בסוגין]**

**פרק תולין**

א]מבואר במשנה דנחלקו ר"א ורבנן האם מותר עשית אוהל והגמ' מבארת דנחלקו האם יש היתר של מכשירים ומבואר שאם יש היתר זה אפילו במלאכת בונה עוד מבואר במשנה דדעת ר"א דמשמר אינו חייב חטאת וצ"ב הטעם ועיין רש"י דאין דרך בורר בכך ובטעם הדבר הריטב"א ביאר דזה לאלתר דהינו שכה"ג מותר אפילו בכלי והרשב"א ביאר כיון שהוא לא עושה מעשה אלא רק מניח וזה מתברר מאליו ושמעתי להקשות דר"א ס"ל לעיל צ"ה. דמחבץ חייב משום בונה אפילו שזה נעשה מאליו ואולי שם החיוב על העמדה של דבר שיוצר גבינה וכאן החיוב על עצם מציאות ההפרדה

ב]מבואר דלרבנן ביו"ט מותר לתת לתלויה ביו"ט ועיין רשב"א קל"ח. דהקשה הרי מבואר במשנה בביצה שאסור לברור בנפה וכברה ובפשוטו זה לשיטתו שהאיסור שם הוא דאוריתא אמנם שאר ראשונים ביארו שרק שם שזה עובדין דחול ועיין רמב"ן במלחמות שביאר שכאן זה סוג דבר שלא עושים לימים רבים אלא לשעתו ובזה לא אסרו גם מדרבנן משא"כ שם שבורר קטנית שרגילים לעשות לזמן מרובה והנה תוס' כאן הקשו מלעיל קל"ד וחילקו אם אפשר לעשותו בערב שבת דהינו שכל בורר מותר רק באי אפשר לעשותו בערב יו"ט ועיין בה"ל תק"י ס"ג דיש הרבה דעות דבאוכל נפש אין הבדל בין אפשר לעשותו מערב שבת ובהכרח צ"ל דדבר שהדרך לעשותו לימים רבים אסור ולכן חרדל אסור

ג]**תלא חייב חטאת אלא מעתה:** בפשוטו טעם דרב יוסף מצד שגם כה"ג חשיב אוהל וצ"ע מה זה שייך לתלא כוזא ששם אין לו ענין כלל באוהל שנוצר ועיין שיטה לר"ן שביאר שכונת הגמ' שאם כזה סוג אוהל זה דאוריתא ממילא מדרבנן צריך וודאי לאסור לתלות כלי אמנם עיין תוס' שהקשו על תירוץ אביי שזה דרבנן א"כ שיאסר בתלא כוזא וכתבו שבדרבנן יש לחלק ומשמע שקושית אביי שיאסר מדאוריתא לרב יוסף וצ"ע

ד]**אלא מדרבנן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול:** עיין לשון רש"י שזה אסור מצד עובדין דחול וכן עיין לקמן קל"ט: דמבואר בגמ' דביו"ט יכול לתלות לצורך רימונים ואחרי זה להשתמש ליין וכתב רש"י שלמה לרמונים אין האיסור כיון שכל האיסור לא מצד אוהל אלא מצד עובדין דחול וכן עיין רמב"ם פכ"א משבת שכתב שאסור כדרך שהוא עושה בחול שמא ישמר אמנם לכאורא ביו"ט שמותר לשמר זה לא שייך וע"ש פ"ג הי"ז שכתב רק שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול ועיין נתיב חיים ס"ט דבשת שאינו משמר וא"כ אין מחיצות ואין לאסור מצד אוהל והוצרך הרמב"ם לטעם אחר אבל ביו"ט שיש כלי א"כ זה אוהל אמנם עיין רמב"ן בסוגין שכתב דמהא דהגמ' בהמשך מביאה את זה אם כל דיני אוהל משמע שזה אסור מצד אוהל עוד הקשה שהגמ' בתחילת הסוגיא שואלת כדבר פשוט שיאסר מצד אוהל לכן ביאר שעיקר כונת אביי שזה אסור מדרבנן אבל זה איסור אוהל ועיין שיטה לר"ן שאסמכוהו העובדין דחול אבל זה אסור מצד דררא דאוהל ובסברא שלרמונים מותר ביאר הרמב"ן דלצורך רימונים לא מותחים כדרך אוהל [ומבואר דעתו שאוהל צריך מיתוח] ועיין רשב"א שהקשה א"כ מה הנידון של הערמה הרי אם מתח גם לרמונים אסור ואם לא מתח גם לשמר מותר ועיין חידושי הר"ן שכיון שלרמונים אין הדרך למתוח וליין כן לכן התירו רימונים תמיד גם אם מותח ואסרו שמרים גם אם לא מותח והרשב"א הביא בשם רבינו יונה שברמונים אינו צריך לאויר שתחתיו משא"כ בשמרים [ובפשוטו מהרמב"ן חזינן שלא ס"ל כיסוד הנ"ל] והקשה הרשב"א א"כ בנותן המשמרת לפני שהניח הכלי מתחת יהיה היתר של מלמעלה למטה [ויתכן כונתו כיון שהאוהל נעשה לא דרך נטיתו אלא דרך הכנסת הכלי מתחת] וכתב לישב שכאן שזה דרך עשיתה אין ההיתר וחזר והקשה א"כ מה יעזור להניח רימונים הרי אחרי זה כשמניח הכלי יש כאן עשית אוהל [צ"ב למה לא הקשה מנתן המשמרת מערב שבת] וכתב שהאיסור מצד ההנחה הראשונה של משמרת על דעת להניח כלי תחתיה [ולכאורא זה דלא כיסוד החיי אדם שלהכניס מגירה אסור] עוד תירץ שמתחילה חשיב שצריך לאויר שתחתיה כיון שצריך להניח הכלי[לכאורא עיקר חזרתו שבתחילה דן את חלל הכלי כאויר שמתחת ולבסוף דן החלל של העולם בגלל שמניח הכלי ודו"ק] והנה הרשב"א לא הקשה על השיטות שצריך מחיצות ומשמע שלזה וודאי שכאן הסדר לא משנה כי זה הסדר אמנם היה מקום להעמיד שמותח המשמרת על הכלי ויש כאן מחיצות וכן מבואר ברש"י

והנה בהא דברש"י מבואר שזה לא איסור מעיקר הדין צ"ע מה זה שונה מגוד ועיין חזו"א סוף סק"א דשם יש מיתוח וכאן אין מיתוח אמנם לשיטת רש"י קל"ח: לכאורא אין דין מיתוח עוד צ"ע דשיטת רש"י קל"ט: דסינון בכפיפה מצרית זה אסור מצד אוהל וא"כ למה כאן זה אחרת ועיין חזו"א סק"ז דאירי בגדולה וזה כמו פרונקא וכל זה דוחק עוד צ"ב הרי אין כאן מחיצות ובהכרח דמה דמביא הכלי הוי כמחיצות וכן הוא בט"ז סק"ט אמנם לחזו"א דהבאת כלי לא הוי עשית מחיצות צ"ע

ה]**משמרת:** הנה אם נימא שזה מצד אוהל צ"ע הרי אין כאן מחיצות ועיין פמ"ג סק"ט שביאר שמדובר שהוא הביא את הכלי מתחת ולכן חשיב שהוא עשה מחיצות אמנם לחזו"א שכה"ג לא חשיב שעשה המחיצות צ"ע ואולי לרשב"א שזה רגלים של המשמרת א:"כ יתכן שיש בהם רוחב טפח

ו]**גוד:** עיין רשב"א שהקשה אם צריך מחיצות הרי אין כאן מחיצות ועיין חזו"א סק"א שכתב שכאן שנעשה מיתוח אסור גם ללא מחיצות והדבר מחודש דבפשוטו הסברא שצריך מחיצות שכך זה דרך אוהל וא"כ מה יעזור מיתוח וכן מוכח מתוס' מקושיתם מפרונקא ועיזי דרב הונא דשם היה מיתוח ועיין לקמן ולחומר הקושיא צ"ל שלגוד יש רגלים רחבים טפח ואולי פה שיש ענין שלא יהיה מחיצות זה עדיף וכמו בכובע שיתכן שלכן לא הוכיחו מזה כלום

ז]**כילה:** עיין מה שכתבנו בסוף הסוגיא

ח]**כסא טרסקל:** עיין רש"י שביאר שכיון שזה מאותו דבר ולא מחבר שני דברים אין איסור ועיין נוב"י שדחק שרש"י רק בא לבאר למה אין איסור מצד עשית הכלי אבל מה שאין איסור מצד אוהל כי אין לו צורך באויר שתחתיו אמנם עיין תוס' דביארו מפורש שמדובר שצריך לאויר שתחתיו ובכל אופן מותר כי אין כאן הרכבת חלקים אמנם ברבינו חננאל ביאר שהכונה שבכל הדוגמאות של הגמ' אינו צריך לאויר שתחתיו ועיין נוב"י שכתב שלר"ח שלא ביאר כרש"י יתכן שחולק על רש"י וביותר דמשמע בדבריו שאין כאן חיבור חלקים ובכל אופן לא התיר אלא מצד שלא צריך לאויר שתחתיו [וכן דיק הבה"ל כשדן לענין מטריה ע"ש] אמנם עיין יראים מצוה קע"ד עמוד ר"מ שאפילו שביאר כר"ח כתב שדינו של רש"י נכון ולכאורא הכונה שבסוגין מדובר שיש כן חיבור חלקים [אמנם בר"ח לא משמע כן] והנה המג"א התיר מכח דין הגמ' לפרוס חופה ועיין מ"ב וחזו"א שנקטו שזה גם היתר ביחס לכונתו לאוהל אמנם הנוב"י כתב שרק כאן שאין כונתו לאוהל עוזר היתר זה אבל בכונתו לאוהל זה לא עוזר ועיין גר"ז על דברי המג"א ששם זה רק לכבוד בעלמא וכן הוא בנוב"י ורק לכן מותר אבל אם זה כונתו לאוהל ממש באמת אסור ונפק"מ לפתיחת מטריה דהנוב"י אסר מדאוריתא והחזו"א נקט שזה רק אסור מצד עובדין דחול והנה החזו"א נסתיע מהיתר הרמ"א לפתוח גג הסוכה אמנם הרמ"א שם הרי לא הוכיח מכסא טרסקל ויש מקום לומר שבדלת שהכל קיים חוץ מהדלת חשיב שאין כאן יצירה חדשה אלא זה עביד וקאי משא"כ כאן ששום דבר לא קיים וכמדומה שסברא זו מבוארת בנוב"י והפמ"ג כתב על מטריה בזמנם שהיה צריך לקשור אותה שחשיב שזה לא עביד וקאי ולפ"ז במטריה דזמנינו אין סיבה לאסור ושמעתי לדון מהגמ' לקמן שאומרת שמטה מותרת וכילה אסורה וביארו התוס' שזה באותו מקרה ולכאורא משמע שהכונה שבמטה יש ההיתר שרק מושיב אותה אבל בכילה כה,ג לא יעזור ההיתר הנ"ל וכדברי הנוב"י ועיין פסקי הרי"ד

ט]עיין תוס' שהקשו מהא דמניחים הדף על השולחן וכתבו לחדש שאין איסור אלא א"כ יש מחיצות אבל אם אין מחיצות אין איסור ועיין תוס' לעיל ל"ו: ובתוס' בביצה שהקשו מהא דמותר להניח קדירה על גבי כירה בשבת הרי יש שם מחיצות ולכן חידשו שגם צריך שהוא יעשה את המחיצות ועיין תוס' בשבת וברא"ש בביצה שהקשו מהא דהגמ' בעירובין אומרת שאסור לפרוס אוהל על גבי בהמות והרי המחיצות היו עשויות מערב שבת ובתוס' תירצו ששם דמי לאוהל טפי ולכן אסור וברא"ש כתב שאני התם דהוי בנין חשוב וגם עיקר כונתו לעשית אוהל עכ"ל והנה בלשון תוס' בשבת מבואר ששם חשיב שיש מחיצות וא"כ יתכן שרק חידשו שלא צריך עשית מחיצות אבל צריך שיהיה מחיצות אמנם סתימת לשון הרא"ש משמע שלא צריך מחיצות כלל וכמו שדיק האבני נזר רכ"ב סק"ב אמנם החזו"א נ"ב סק"ב כתב בכוונת הרא"ש שהיו שם מחיצות ועיין שער הציון שט"ו סקכ"ה שכתב שהאחרונים הוכיחו דלא צריך מחיצות כלל מהא דאסור כובע והרי שם אין מחיצות אמנם ראיה זו לא הובאה בראשונים ויש מקום לומר ששם שדרך עשית האוהל ללא מחיצות שאני ועיין בראשונים שם דהביאו שיטות שבכובע אין איסור מצד אוהל ועיין תוס' בביצה שהקשו מפרונקא על גבי כובא דמבואר בגמ' לאיסור והרי המחיצות היו בערב שבת ותירצו שכיון שזה גדול אסור ועיין ביאור הגר"א לס"ג שתירץ ששם כונתו לאוהל ולכאורא באמת תוס' בשבת והרא"ש שלא הקשו מפרונקא יתכן מצד שזה מתישב מצד שזה כונתו לאוהל ולתוס' בביצה שתירצו שדבר גדול זה אחרת מיושב מרב הונא ששם זה היה דבר גדול אמנם המג"א העתיק את תוס' של דבר גדול אפילו שקי"ל כסברא שכונתו לאוהל אסור ובפשוטו צ"ל כמו שביאר בחזו"א נ"ב ט' שדוקא לכוונת דירה חשיב כונתו לאוהל ולא סתם מה שרוצה שזה יגין על מה שתחתיו והנה עיין מ"ב סק"כ ובשער הציון סקכ"ו בשם המג"א שאם כונתו להניח על הגג מכסה להגין על הפירות חשיב כונתו לאוהל והחזו"א נ"ב ט' הקשה דמתוס' של פרונקא חזינן לא כך אמנם עיין בגר"ז ששם כונתו לכיסוי בעלמא וצ"ב הגדרים בזה ובעיקר הסברא דכלי גדול עיין חזו"א נ"ב י' ד"ה במ"ב שביאר שזה מצד דעל ידי האוהל חשיבי הכל כחטיבה אחת דהינו שזה כאילו יוצר המחיצות ולפ"ז גם כה"ג צריך מחיצות

והנה צ"ב למה על דיכרי דרב הונא לא תירצו שזה גדול כמו שצ"ל על פרונקא וצ"ל שכל דבר זה יחסית וביחס לעשית אוהל יתכן ששם זה נחשב כדבר שדרכו ורק כלי שאין הדרך שהוא גדול זה סיבה לאסור ועיין מ"ב שבמטה גדולה אסור וכן החזו"א לענין שולחן שאם זה גדול אסור אפילו שכל אלו תמיד הם יותר גדולים מכלי גדול אלא הכל לפי דרכו וצ"ע

י]**פרונקא:**בעיקר האיסור דפרונקא עיין רשב"א ור"ן שם שהקשו שכיסוי כלים אין זה אוהל והרי אפילו לכסות קרקעות מותר עוד הקשו במה שחילקו תוס' בין גדול לקטן שא"כ נתת דבריך לשיעורים והביאו מהראב"ד לבאר דזה רק מצד שמחזי כמשמר ועיין חזו"א נ"ב סק"א ד"ה והא דבכלי קטן נשאר הסברא של כיסוי כלי בעלמא ועיין מ"ב סקמ"ח דאם עושה המחיצות אפילו בכלי קטן אסור ולגר"א שפרונקא זה כונתו לאוהל בהכרח שכלי קטן זה היתר שאין זה דרך אוהל ועיין ט"ז סקי"א דכל האיסור בכיסוי שאינו מיוחד לכך ועיין נתיב חיים שהקשה מהגמ' מ"ח. דמבואר שגם במיוחד לכך מותר ועיין גר"ז סי"ט שחילק בין אם יש בזה היכר שהוא עומד לשימוש זה אמנם במג"א סק"ו הובא במ"ב סקמ"ח לענין כיסוי ארגז דמבואר לא כך וכן משמע שמקושית הרשב"א מכיסוי קרקעות אמנם עיין תהלה לדוד סקי"ט שנקט שזהו הישוב על קושיתם

י"א]**בדין מביא את הכלי:** בעיקר קושית התוס' מפרונקא עיין בב"ח סוף סימן שט"ו שכתב לחדש שאם מביא את הכלי למקום אחר ופורס עליו כיסוי חשיב שגם עשה המחיצות וכן נקט הפמ"ג סק"ד וכן פסק המ"ב סקמ"ח [כ"ב שער הציון ל"א] והא דהתוס' לא תירצו כן יתכן שמחמת דלא משמע להו שאיירי דוקא בכה"ג והנה בפשוטו הדבר מחודש מאוד שכיון שיש לכלי שולים א"כ האוהל תמיד מתיחס לשולים ועיין חזו"א נ"ב סק"י שכתב לחלוק על הב"ח שכיון שהמחיצות קיימות ולא צריך לכונן אותם לא חשיב עשית מחיצות וכן הוא בתוס"ר בעירובין ק"א וכן מוכח בפשוטו בתוס' בעירובין בקושיתם על רש"י בטרפיד ובדעת המ"ב צ"ל הסברא שהדין מחיצות זה רק הלכה בצורת אוהל ולא שצריך עשית מחיצות ועיין תהל"ד סק"ה שכתב להוכיח מהשו"ע ס"ד דמטה יש איסור אוהל והרי תוס' העמידו דהדפנות מחוברות וע"ש שדחה שזה אסור מצד שזה גדול אמנם משמעות המ"ב לא כך וכן עיין ברא"ש בביצה והנה השו"ע ס"ט כתב שמשמרת אסור לנטותה ועיין פמ"ג סק"ט שמדובר שהוא מביא הכלי ולכן חשיב עשית מחיצות ובחזו"א נ"ב סק"ב ישב דבמקום שיש מיתוח אסור גם ללא מחיצות אמנם הפוסקים נקטו לא כך והנה לשער הציון דבסתירה אסור את הגג ללא מחיצות וגם בכלי קטן יש איסור א"כ יהיה אסור להוריד מכסה כלי קטן אם זה ללא בית אחיזה וצ"ע

י"ב]עיין רשב"א שהקשה מגוד דמבואר שאסור אפילו שאין לו מחיצות וכתב הטעם להתיר בשולחן כיון שאין צריך לאויר שתחתיו וכן כתבו סברא זו בתוס' בעירובין וצ"ע הרי צריך להניח שם הרגליים ועיין בית מאיר ומאמר מרדכי שזה הטעם שתוס' לא תירצו כך ועיין מ"ב סקמ"ח דמשמע דבארבע מחיצות אסור גם באין צריך לאויר שתחתיו ובסקכ"ב הביא בזה מחלוקת ובחזו"א סקי"ד חלק על זה ועיין חזו"א שגם לדעת הרשב"א צריך שאת המעמידים יעשה בשבת והוא חידוש דבתוס' המחיצות זה חלק מצורת האוהל משא"כ כאן זה רק היכי תימצי שהאוהל יעמוד אמנם כונתו מדין מיתוח ועיין לקמן והנה עיין ביאור הגר"א סימן תק"ב דהביא ראיה שצריך מחיצות מהגמ' שעוזר מלמעלה למטה וכונתו דאם צריך מחיצות א"כ שינוי הסדר הוא סיבה להתיר אבל אם לא צריך מחיצות אין סיבה ששינוי הסדר זה סיבה להתיר ועיין חזו"א נ"ב סוף סק"ט שתמה על זה דהרי אוהל שמחזיק בידים הוא וודאי לא נחשב אוהל ובדעת הגר"א יתכן שכונתו דאם כל האוהל זה רק הגג א"כ הרי ברגע שמניח הגג זה כדרכו ואין כאן שום שינוי בצורת העשיה ועיין חזו"א סק"ב דין ז' שתמה עוד על הגר"א הרי בגמ' מ"ג: מדובר בכוונתו לאוהל ובכל אופן מבואר שעוזר מלמעלה למטה כמבואר ברש"י ותוס' שם וכן ברשב"א בסוגין מפורש שזה עוזר מדין מלמעלה למטה ואולי ס"ל שגם שם צריך מחיצות רק שלא צריך לעשותם ובר"ת בספר הישר מבואר שזה היתר מיוחד במת והנה הרמב"ם העתיק כל הסוגיא אפילו שס"ל שכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל ומשמע שבאמת היה מקום לאסור מצד דיני אוהל כמבואר בכס"מ ולדברי הגר"א א"ש שכאן אין ההיתר דמלמעלה למטה אמנם הגר"א עצמו סימן שי"א כתב שיש כאן חיסרון שזה למת ומשמע שלחי כה"ג מותר [ובעיקר הא דמבואר בתוס' שם שנקטו שגם בכונתו לאוהל עוזר מלמעלה למטה דהרי הקשו דבדכרי דרב הונא יועיל לעשות שינוי שמעתי לדון שאולי זה לשיטתם ל"ו: שחילקו בין בנין חשוב ולא מצד כונתו לאוהל אבל לרא,ש שחילק מצד כונתו לאוהל והסברא שבלא כונתו זה מציאות של אוהל אבל מצידו אין כאן אוהל ורק בזה שכל האיסור מצד צורת העשיה עוזר למעלה למטה ואין ללמוד במקום שהאיסור מצד שזה באמתאוהל וכל זה אינו מוכרח והוא נגד פשטות הגמ']

והנה צ"ב מה יענה הרשב"א על הדין של קדירה והנה לדעת רבינו יונה בסוגיא דמיתוח שדבר שהוא מתוח מתחילתו צריך העמדת הרגלים א"כ א"ש אמנם לא ברירא אם הרשב"א הכריע כמותו דבפשוטו מקושיתו מכיסוי קרקעות על פרונקא משמע שלא ס"ל כן אמנם עיין שטמ"ק בביצה שכתב לישב דשם שזה עומד לכך אין בזה אוהל ולכאורא הכונה שזה כמו כיסוי הכלים ובפרישה תירץ שתמיד יש לגג הכירה המשך וא"כ זה רק תוספת אוהל

י"ג]עיין מ"ב סקמ"ח דהביא מהחיי אדם שמגירה שיצאה אסור להחזירה כיון דיש כאן עשית אוהל ועיין שער הציון שהביא להקשות שהרי זה מלמעלה למטה ותירץ שכאן שזה דרך עשית אוהל אין כזה חיסרון וכן הוא לשון רש"י ורבינו חננאל שזה היתר של שינוי אמנם היה מקום לומר שיסוד ההיתר שנאסר הנחת הגג ולא יצירת הגג לגג והנה עיין חזו"א נ"ב י"ד שהקשה הרי כאן לא עושה גג אלא רק מחיצות ולכאורא כוונת החיי אדם דהגג מתיחס לכלי ולא לשטח העולם ועל שטח זה לא היה גג ועכשיו עושה גג אמנם "ע דמחיצות היה לשטח זה ועיין

י"ד]**בדין סתירת אוהל ללא המחיצות:** הנה מבואר בגמ' שיש איסור לסתור אוהל ויש לעין האם לתוס' שצריך מחיצות א"כ צריך גם לסתור המחיצות ועיין שער הציון שכתב שזה ודאי שאם היה המחיצות עשויות מערב שבת גם אסור לסתור וכתב שלפ"ז משכחת לה שסתירה יותר חמור מבניה ובפשוטו כונתו שאם הניח הגג בשבת וכבר היה מחיצות שזה בהיתר אסור לפרק הגג לבד והסברא בזה לכאורא דס"ל שמחיצות אין זה מעצם עשית האוהל אלא זה תנאי שאין לזה שם אוהל ללא זה ולכן ברגע שסותר הגג סתר כל האוהל והנה בפשוטו צ"ע דתוס' הוכיחו מהנחת קדירה והרי זה גם ראיה מהורדת קדירה אמנם הנה תוס' חיפסו מקורות לאסור החזרת קדירה ועיין ביאור הגר"א שציין עוד מקור וצ"ע למה לא הוכיחו מכל הורדת קדירות מהאש ומשמע שבסתירת אוהל שאין לו כונה אלא כי צריך הכלי ולא כי רוצה לסתור האוהל אין בזה איסור אמנם משמעות הרשב"א לענין פירוק מטה אינו כן וצ"ע

**קל"ח:**

ט"ו]**גוד בכיסנא:** מבואר בגמ' שיש כאן מקרה שעל ידי מיתוח אסור וללא מיתוח מותר ועיין רש"י ובביאור כונתו ביאר רבינו ירוחם הובא בב"י סוף סימן שט"ו וכן משמע בריטב"א דמדובר שזה היה כבר תלוי כאוהל על הכלי מערב שבת וכה"ג נתחדש שאם מותח את זה טוב יש כאן העמדה של האוהל ואסור ולא חשיב מוסיף על אוהל ארעי אלא כעשיה מתחילה ולפ"ז אם תולה הגוד אפילו ללא מתיחה זה אסור ועיין רשב"א שהביא מרבינו יונה לבאר שחז"ל אסרו עשית אוהל אם זה נעשה בצורה של בניה שזה שלב ועוד שלב אבל אם זה נעשה בבת אחת אין זה דרך בניה ולכן בשני בני אדם שמותחים ומניחם כך חשיב שזה נעשה בפעם אחת ולכן אין איסור ובריטב"א ובשיטה לר"ן הביאו מהרמב"ן שכיון שמדאורייתא שנים שעשו פטורים לכן כל שהעשיה נעשית בבת אחת על ידי שנים לא גזרו ועיין מאירי שביאר שדבר שהדרך למותחו אין לזה שם אוהל אלא אם עושהו בצורה של מתיחה ועיין רמב"ם פכ"ב הל"ב מה שביאר ובביאור הבה"ל והחזו"א ועיין ראב"ד שביאר שיש כאן איסור לא מצד אוהל אלא שעושה קיפול מסוים שזה כעין תיקון הדבר ע"ש

ועיין ברשב"א שהקשה על רבינו יונה א"כ למה אסור להניח קדירה על שני חביות הרי אין שם מתיחה וכתב שכיון דשם מניח המעמידים זה גם נחשב עשיה בשני שלבים ועיין חזו"א סק"א שהקשה דקושיא זו קשה גם על רש"י דהרי מבואר בסוגין שצריך מיתוח ושם אין מיתוח והנה למה דנתבאר ברש"י ודאי לרש"י לא קשה דרק כאן דהאוהל עשוי אין כאן עשיה אלא מצד המיתוח אבל בנטית אוהל זה לא שייך אמנם גם לולי זה לכאורא לר"י נתחדש כאן שאין צורת אוהל ללא שזה מתוח וכמו דביאר הרמב"ן ריש פירקין אבל עד כמה שזה מתוח מצד עצמו זה לא משנה שעושה את זה בפעם אחת

ועיין חזו"א סק"א שנקט שגם לתוס' שצריך מחיצות כל זה ללא מיתוח אבל על ידי מיתוח אסור גם ללא מחיצות כמבואר בגמ' שמיתוח זה סיבה לאסור ודבריו צ"ע דלתוס' שללא מחיצות זה לא אוהל מה יעזור מיתוח וכל מה שמצאנו בגמ' שיש לפעמים שללא מיתוח אין לזה צורת אוהל וכנ"ל והנה תוס' לא יכולים לבאר כרש"י שזה מתוח מערב שבת דא"כ לא עשו המחיצות ובהכרח שביארו כמאירי או כרמב"ן ושאר הביאורים ולחזו"א א"ש אמנם בפשוטו מוכח דלא כחזו"א א. מהא דתוס' הקשו מפרונקא ולא תירצו שיש שם מיתוח ב. וכן הקשו מעיזי דרב הונא ג. כל הפוסקים לא כתבו חידוש זה דבמקום דאיכא מיתוח אסור אפילו ללא מחיצות ובפרט בפריסת סדין על מטה דבפשוטו זה מיתוח לא הזכירו דין זה

ועיין חזו"א דכתב דמבואר דהרשב"א מודה דצריך שיעשה המעמידים ולכאורא אין זה מדוקדק דזה רק במקום שאין כאן שני פעולות אבל במקום שיש מיתוח או שהגג מורכב משני חלקים אסור ועין בה"ל ס"ג לענין מיטה שאסר לרשב"א והחזו"א סוף סק"ט הקשה שכאן לא עשה המעמידים ושם אם זה קרש אחד לכאורא לרבינו יונה אין איסור אמנם צ"ע אם הרשב"א הכריע כרבינו יונה דהרי הקשה בפרונקא מכיסוי קרקעות ואולי שם זה עשיה תמיד בשני שלבים מחמת כבידותו וצ"ע

**קל"ט:**

ט"ז]**סיאנא:** רש"י ביאר למסקנא שזה אסור מצד שמא זה יפול ויטלטלו ולפ"ז בבית או אם יש עירוב מותר והרמב"ם ועוד ראשונים ביארו שזה מצד אוהל ועיין פוסקים סימן ש"א ס"מ שזה רק בכובע קשה כמבואר בגמ' וכן רק בדבר שעשוי לאוהל ולא בדבר שעשוי לכבוד עוד מבואר שזה רק בטפח דהינו אפילו דבאוהל ארעי אסור גם פחות מטפח והפוסקים למדו מכאן לאסור ללא מחיצות אמנם הראשונים לא הביאו ראיה זו ויתכן שכאן זה דרך אוהל גם ללא מחיצות ועוד שהדבר שנוי במחלוקת והנה הט"ז ביאר שגם לרש"י שאין בזה איסור כי אין כונתו לאוהל אמנם בפשוטו כיון שזה דרך לבישה אין זה בכלל האיסור דרבנן

והנה עיין ברמב"ם שלא הזכיר כלל שצריך טפח ושמעתי לבאר שלמד שבמסקנת הגמ' שמחלקת הא דמהידק הא דלא מהדק חוזרת בה ממה שחידשה שכאן אין איסור אלא בטפח עוד מבואר מדברי הרמב"ם שהלשון מהדק זה כולל שני דברים א. שזה כובע קשה ב. שזה מהודק לראשו שרק אז זה צורה של אוהל ואולי כונתו לאפוקי אם זה לא עומד ישר וכמבואר במג"א

י"ז]**ובלבד שלא יגביה מקרקעית הכלי טפח:** עיין רש"י שזה מצד אוהל ועיין ר"ן שהביא להקשות א"כ למה הגמ' לא אומרת את זה על סודרין והביא לבאר שכאן באמת זה אסור מצד הדין בורר ושם יש כבר שינוי אחר והנה צ"ב כיון שפרונקא הר"ן ביאר שזה מצד אוהל ולא מצד משמר א"כ למה באמת שלא יאסר מצד אוהל ועיין חזו"א סק"ז דפרונקא מדובר דוקא בגדול או מצד שלא עושה מחיצות או דאל"כ זה כיסוי הכלים וכאן משמע שמדובר גם בקטן וע"ש שלרש"י צ"ל שמדובר בגדול דאל"כ זה כמו כיסוי כלי קטן שלא מצאנו בזה איסור וכמו משמרת וצ"ע

י"ח]**פרונקא:** עיין לעיל והנה כתבו הראשונים שזה רק אם יש רוח טפח אבל אם לא אין איסור ועיין רעק"א שהביא גן המלך שזה רק ביין שיש ענין באויר אבל במים שאין ענין חשיב שאין צריך לאוירו אמנם המ"ב סתם לא כך והסברא בזה לכאורא שכל שיש רווח אויר דנים כאילו הכל אוהל אם תכולה של מים בפנים

והנה צ"ב דבעלמא קי"ל דכל דבר שהוא לא מבטלו זה לא מבטל שם אוהל כמבואר בעירובין ע"ז בבית מלא תבן ויתכן שדוקא כאן דכל זמן שהאוהל קיים זה מבוטל ורק כשיתבטל האוהל יתבטל הביטול אמנם לפ"ז אם יהיה ברזא בחבית יהיה אסור ובמ"ב מבואר שגם בחבית מים צריך טפח וצ"ל שבאוהל ארעי גם ללא ביטול זה מבטל את האוהל וכן נקט בחזו"א אהלות י"ב סק"ז וכן באו"ח סימן קכ"ד לדף צ"א. ולפ"ז באוהל קבע וודאי שיאסר אפילו אם זה מלא דברים

**בדין כילה**

י"ט]שיטת רש"י והרא"ש שכילה וכילת חתנים זה אותו דבר ואם אין בו טפח ואין תוך ג"ט טפח ואין בשיפועו טפח אין בזה איסור כלל ועיין פמ"ג סק"ח הובא במ"ב דיתכן שכל זה באוהל ארעי אבל באוהל קבע כה"ג זה וודאי אסור [ולכאורא יתכן שדעתו שזה דאוריתא] והיתר דחוט ומשיחה זה בדבר שיש בו טפח ועיין ראשונים שזה כמו שהגמ' אומרת שמועיל פרוס טפח להוסיף עליו ה"ה אם יש חוט זה כאילו מותחל כבר לפרוס [עיין תוס' וברשב"א] אמנם שיטת הרי"ף וכן הוא ברבינו חננאל דכילה דמבואר שזה דרבנן מדובר באין בו טפח ואין תוך ג"ט טפח דהינו שחידשו שגם במקום ששיך לדון שזה דאוריתא בכל אופן אם זה לא טפח הוי אוהל ארעי והפמ"ג סק"ח יצא לדון שאם זה ארעי גם אין איסור דרבנן אמנם המ"ב נקט שוודאי שסתימת דבריהם שתמיד יש איסור דרבנן וכן דייק הפמ"ג מהמג"א אמנם כילת חתנים דביאר הרמב"ם דהיא מתוקנת לכך כה"ג אם אין בה טפח ואין תוך ג"ט טפח מותר והיתרא דחוט ומשיחה מועיל בכילה רגילה שאין בה טפח ומשמע דביש בה טפח זה לא יעזור דהינו שחוט זה כמו מתוקנת לכך והמ"ב דן דלשון הרמב"ם משמע שחוט ומשיחה תמיד עוזר ועיין בה"ל שדייק מהר"ח שכתב שכילה שזה מדרבנן זה בטפח דהכונה במקום שיש שם חוט ומשיכה ולפ"ז מבואר שזה עוזר לאפוקי גם מאיסור דאוריתא

והנה לשון הר"ח והרי"ף דמה שכילה פטור כי אין בזה טפח ומדויק מזה דאם היה בזה טפח הוי איסור דאוריתא וכן דייק הר"ן ועיין פמ"ג סק"ח וחזו"א סק"ד שכל זה באוהל קבע אבל אם זה אוהל ארעי ודאי שתמיד זה דרבנן וכן משמעות הרמב"ם והנה הר"ן כתב שהוא חולק על רש"י ולנ"ל אין שום מחלוקת דרש"י הרי דיבר בארעי בפשוטו והרי"ף דיבר בקבע עוד צ"ע דהרי כל הסוגיא מדובר באוהל ארעי ולמה דוגמא זו העמיד באוהל קבע וכתב שאם יש טפח חייב חטאת ובפשוטו מבואר שנקט שצורת השימוש בכילה אפילו שעשה ארעי חשיב קבע ועיין נוב"י תנינא ל' שהוקשה לו מהדין שאפשר להוסיף על אוהל ארעי וע"ש שדן לחלק בין אם עושה מחיצות ללא מחיצות ועיין תהלה לדוד שהקשה דהגמ' לעיל אומרת שמועיל מלמעלה למטה גם אם יש מחיצות ובפשוטו בדאוריתא זה לא מועיל

והנה בעיקר הדין דאוהל ארעי זה רק דרבנן עיין משכנות יעקב סימן ק"י בסופו בד"ה ולענ"ד דלאחר שהוכיח דבנין לשעה הוי בנין כתב וז"ל ואף דפטרינן בכל דוכתי אוהל ארעי היינו שהבנין מצד עצמו אינו ראוי להתקיים דבעינן מלאכה שכיוצא בו מתקיימת עכ"ל אמנם אין הדבר מוסכם דעיין לשון רש"י עירובין מ"ד. ק"א. דמה דלא חייב בוילון כי לא עושה את זה לדבר המתקיים וכן מבואר בחזו"א סק"ד דיסוד החילוק בין ארעי לקבע אם זה נעשה לדבר קבוע או לזמן קצר ועיין שער הציון סק"ו י"א שנקט שיותר משבוע זה נחשב קבע ועיין סימן תרכ"ו סק"כ דהביא מחלוקת ביכורי יעקב ופמ"ג אם לכל סוכות זה קבע ומבואר שזה תלוי בשיעור זמן ולפ"ז יתכן בדעת הרי"ף שכל זה עוזר בדבר שצורת עשיתו ניכר שזה לקצת זמן אבל דבר שמצד עצמו ראוי לקביעות מה שחושב בדעתו לפרק זה לא עוזר וצ"ע

והנה מבואר ברי"ף שגם בעושה לקבע בפחות מטפח אין בזה איסור דאוריתא ועיין חזו"א שתמה על זה דהרי למה שלא יהיה בונה וכתב שכיון שאין זה דרך בנין והנה מבואר בירושלמי בסוגין דאיכא מ"ד שעושה אוהל קבע פטור וצ"ע למה שלא יהיה בונה עוד צ"ע במ"ב הנ"ל דמבואר שיש כאן חילוק זמנים הרי בעלמא בנין לשעה הוי בנין ובפשוטו מבואר כאן כמו שביאר הפנ"י סוכה ט"ז: דבאוהל מדובר שאין לחייב מצד החיבור אלא דנתחדש כאן שעל יצירת האוהל יש חיוב וזה רק באוהל וגדרי אוהל ובפרשה זו זה דוקא אם נעשה לזמן ארוך ולא לזמן קצר ובזה א"ש דפחות מטפח שאין לזה שם אוהל מצד בונה מדובר שלא היה כאן בנין דהינו הרכבת חלקים או ביטול לקרקע ובזה א"ש הנוב"י דנקט דמטריה זה אוהל ויש שדנו הרי זה לא על הקרקע ואין בנין בכלים דכאן יש פרשה חדשה של יצירת אוהל וזה לא קשור לקרקע ויתכן עוד דגם אוהל מחובר לקרקע אינו מתבטל לקרקע ואין לחייב אלא מצד עשית אוהל ובמתכונן לפרקו פטור וצ"ע בכל זה

כ]**שיפועי אהלים:** עיין רש"י שגרס שאם יש בשיפועו טפח אסור מצד ששיפועי אוהלים כאוהלים אמנם הרי"ף לא גרס את זה והנה הגמ' בסוכה אומרת שסוכה כמין צריף פסולה כיון שצריך אוהל קבע וכתב הרי"ף שזה לא להלכה שאנן קי"ל ששיפועי אוהלים לאו כאוהלים דמי ועיין בבעל המאור שהקשה שכל הטעם ששיפועי אוהלים לאו כאוהלים רק מצד שזה ארעי ועיין רמב"ן ושאר הראשונים שהוכיחו שזה סברא בעצם דהרי מבואר בסוגין שלענין שבת אם אין בו טפח מותר ואם זה היה נחשב אוהל ארעי זה היה צריך להיות אסור מדרבנן ועיין ר"ן שהקשה הרי שיטת הרי"ף דבכילה רגילה גם אם אין בו טפח אסור ומצד אוהל ארעי חזינן שזה כן אוהל ארעי ובהכרח שבכילת חתנים שמתוקנת לכך לא גזרו בכזה ארעי והנה עיין פמ"ג שמה שאסור לרי"ף בכילה מצד שאסור גם פחות מטפח ולפ"ז אין זה ענין לשיפועי אוהלים שזה רק חיסרון בשיעור טפח ועוד דבפשוטו תמיד יש בראשו כל שהוא ובהכרח דהר"ן נקט שאם לא יהיה טפח כלל לא יהיה אסור ורק שהשיפועי אוהלים מצטרף [ויש לעין לפ"ז למה פשיטא ליה שרש"י חולק על הרי"ף בזה שהעמיד בכילה שזה טפח אולי כונתו במקום שאין שיפועי אהלים ובדעת הרמב"ן יתכן כנ"ל ויתכן עוד ששם הרי מצטרף גם טפח משני האוהלים וגדר הדבר כמו טומאה שהעיקר שיש חלל טפח בשטל ולא משנה צורת האוהל משא"כ כאן שכה"ג הרי טהור ולא טימאו אם יש בצד אחד טפח ובהכרח כי שיפועי אהלים לאו כאהלים

**עירובין ק"ב.**

י"א]מבואר בגמ' שאם יש טפח מותר להוסיף עליו עוד מבואר שאם יש לבוד אפשר להוסיף ומדין מוסיף על אוהל ארעי ועיין מ"ב סקי"ג שלבוד חשיב שיש כאן אוהל שאפשר להוסיף גם במקום שאין לבוד ולפ"ז יתכן דלהניח על מקום הלבוד לא צריך להגיע להיתר של מוסיף אמנם החזו"א ס' נ"ב סק"ח נקט שאין היתר להוסיף אלא במקום הלבוד וגם זה מותר רק מדין מוסיף על האוהל אבל להוסיף על זה אסור

י"ב]עיין תוס' שם שלעשות החוטים מותר אפילו שיש לבוד ובפשוטו הסברא שכה"ג זה אוהל דיני ולא אוהל מציאותי ועיין מהרש"א שהקשה א"כ תמיד בשבת יעשה בכזו צורה ובחזו"א כתב שלא מצאנו היתר אלא בטפח שהיה בער"ש ולא שעשו אותו בשבת אמנם יתכן שכה"ג דנין הכלי כעשיה אחת ויתכן שגם המהרש"א שדן להתיר מצד שעשית החוטים אינו בכלל איסור אוהל כלל ויש לדון בדין כסא טרסקל שמותר לפותחו בשבת האם מותר להוסיף עליו דיש מקום לדון שזה לא כמו שהיה בער"ש אלא רק שאין איסור לעשותו בשבת ועיין חזו"א סק"י ד"ה בבה"ל שלכאורא נראה דס"ל שמותר ובפשוטו זהו ספק הבה"ל שם לפתוח המטה המחוברת לקיר אמנם יתכן שתוספת על הלבוד זה קיל

י"ג]מבואר בגמ' קל"ח. שאוהל שיש לו חוט ומשיחה מותר לנטותו ומותר לפרקו ועיין שעה"צ מ"ו דמשמעות הגמ' שכה"ג מותר לפרקו לגמרי והנה לא נתבאר האם אוהל מותר לפרקו אם משאירים טפח ועיין חזו"א סק"ז שנסתפק בזה וכתב שאם נעשה בער"ש וודאי שאסור לפורקו והנה השו"ע ס"ד כתב שמטה שהיא מסורגת בחבלים אסור לנטותה ואסור לפרקה והנה המקור מהרשב"א שס"ל שאסור גג גם ללא מחיצות אמנם לדידן צ"ע למה שיאסר ועיין שעה"צ כי מדובר שהזיזו ממקום למקום אמנם קשה למה שיאסר להוריד הגג הרי משאיר המחיצות ועיין שעה"צ דמבואר מכאן שחמור הפירוק מהעשיה וצ"ל כי זה עיקר האוהל והנה יתכן שכל זה בנעשה מער"ש אבל בנעשה בשבת קיל וכחזו"א הנ"ל והנה מקור התוס' מכירה שמותר להניח קדירה ולכאורא זה גם ראיה שמותר להוריד אמנם התוס' לא הוכיחו מזה ומשמע דבהורדת קדירה אין נידון מצד סותר וצ"עועיין בזה לעיל

**בדין עשית מחיצה**

**שבת קכ"ה:, - סוכה ט"ז. - עירובין מ"ד. - סוכה כ"ז: - טושו"ע שט"ו ס"א**

**א.שיטת רש"י – עייין בדבריו כאן וקל"ז: ועיין ר"ן כאן מה שביאר בדבריו, ובישוב הקושיא מהגמ' בעירובין עיין קרבן נתנאל אות ק' מה שהביא מהגיני שלמה ועיין שפת אמת**

**ב. שיטת ר"ת – בביאור שיטתם עיין פמ"ג שט"ו מ"ז א' ושי"ג א"א א' ועיין אבני נזר רכ"א [ליקוטים ס"ה] וחזו"א נ"ב י"ב ד,ה ולפי ועיין ברשב"א בסוגין ד"ה על כן ועיין ריטב"א בד"ה מיהו בסופו [ועיין תור"פ עירובין מ"ד. בסופו בקושיתו על ר"ת**

**ג. בדינא דמהר"ם – עיין מהר"ם פ' כירה הובא בב"י בסוף הסימן ועיין טושו"ע ס"א ובמ"ב שהביא השיטות בזה ועיין בפמ"ג שהובא לעיל**

**ג,ב. בדין סתימת אוהל הטומאה – מג"א שי"ג סק"א**

**ד.בדין סתירה של מחיצה המתרת – עיין רשב"א וריטב"א עירובין ע"ט. ועיין אורחות שבת מה שהביא בזה**

**ה.אבנים של בית הכסא – ביצה ל"ב: שו"ע שי"ב ס"י ובמג"א ועיין בה"ל ריש סימן שט"ו ועיין עוד בזה בחזו"א נ"ב י"א ובתהלה לדוד סוף סימן שי"ב**

**ו.תלית וילון לקבע – תרוה"ד סימן ס"ח ובב"י בזה וברמ"א ומג"א ס"א וחזו"א סימן נ"ב סקי"ג**

**ז.מחיצת קבע האם איכא איסור דאוריתא – פמ"ג א"א ח' שער הציון סק"ו ועיין מג"א שי"ג סק"ז ובבה"ל שם ד"ה ולא**

**פקק החלון**

**קכ"ה: - עירובין מ"ד.**

א]מבואר במתניתין דנחלקו ר"א ורבנן בפקק החלון האם מותר לעשותו והגמ' אומרת דאוהל ארעי לכו"ע אסור ונחלקו בלהוסיף ושיטת רש"י שאין איסור במחיצות כלל ובפשוטו אפילו מחיצה המתרת כמבואר בדבריו עירובין צ"ד. דמצד עשית המחיצה אין חיסרון וכן מוכרח בדבריו בסוכה שדחה הגירסא שהגמ' שואלת איך עשו המחיצה ולפ"ז צ"ב למה ר"א אסר במתניתין וברש"י קל"ז: וכן תוס' בסוגין הביאו מרש"י שמדובר בפקק החלון שבגג אמנם הר"ן והרשב"א בסוגין ביארו בדעת רש"י שלר"א כל דבר שאסור לעשות אסור להוסיף עליו ולכן במחיצת ארעי שמותר לעשותה מותר גם להוסיף על זה משא"כ בבנין קבע שאסור לבנות הכותל אסור גם להוסיף על זה והקשו התוס' מהגמ' בעירובין דמפורש שאסור לעשות מחיצה שלישית בסוכה [וצ"ע למה לא הקשו מעיקר הסוגיא שאסור לעשות מחיצה של בני אדם] ועיין בקרבן נתנאל בסוגין אות ק' שהביא מהמגיני שלמה שדיק מרש"י שם שביאר שמחיצה שלישית אסור מצד שהיא יוצרת את האוהל לאוהל דהינו שאם זה מחיצה המתרת לבד ללא גג זה מותר משא"כ במקום שיש גג וזה עושה את הגג לשם סוכה לכן זה אסור ובשפת אמת כתב לישב על פי דרך זה אלא שגם ללא הדין מתרת במקום שיש אוהל זה סיבה לאסור וכתב שלפ"ז לא צריך להעמיד את ר"א בפקק בגג אמנם ברש"י בעירובין מדויק וכמו שכתב הריטב"א שם שבמקום שיש גג לדופן השלישית יש חשיבות מיוחדת שזה יוצר את האוהל וזה אסור לכו"ע ולמחיצה הרביעית יש שם של תוספת שזה תלוי בר"א ורבנן ע"ש [אמנם הריטב"א כתב דרש"י שם חזר בו משיטתו בכל הש"ס] ויש מקום לומר דרש"י בשבת נקט שאין איסור במחיצות כלל גם לר"א ורק מחיצה המתרת אסורה אמנם רש"י בעירובין נקט שאין סברא לחלק בין מתרת לצניעות ולכן חידש שמחיצה שלישית חשיב עשית אוהל ורביעית זה תוספת ואפילו אם זה מתיר מותר וזה טעם דבריו בדף צ"ד. [ועין או"זסימן ע"ח שכתב שרש"י בעירובין חזר בו ע"ש] אלא שצ"ע דבדף פ"ו. הרי לא שינה הגירסא חזינן שאסור מחיצה רביעית ושמעתי לבאר דשם רש"י ביאר שעשו שני מחיצות כעין שביל להגיע משם לבית הכנסת וממילא זה כמו מחיצה שלישית וצ"ע בזה ועיין מהר"ח או"ז ס' קל"ב דכתב לחלק בין מחיצה שעושה סוכה או גודרת מר"ה שאסורה שזה יוצר רשות לבין אם זה רק מחלק חצר לשנים שזה רק מתיר בטלטול וצ"ע

ב]ועיין תוס' שהביאו בשם ר"ת שלרבנן מחיצה המתרת אסורה והנה בלשון תוס' בעירובין ובר"ת בספר הישר וכן ברשב"א בשבת משמע שבאמת יש איסור גם בעשית מחיצה אלא שתמיד זה מוגדר כתוספת על המחיצות הקיימות ורק איפה שזה יוצר את ההכשר של המקום יש לזה חשיבות של אוהל ובזה א"ש שלר"א מחיצה רביעית אסורה דזה רק היתר של תוספת והרי לר"א תוספת אוהל ארעי זה אסור ולכאורא לפ"ז מחיצה ראשונה יהיה אסור לרבנן אמנם עיין לשון הרא"ש בפסקיו ובפרק תולין סימן ב' ובטור וכן הוא בלשון היראים עמוד ק"מ ובאו"ז שכתבו שכל האיסור הוא רק במחיצה המתרת אלא שצ"ע א"כ מה טעם שר"א אוסר ועיין חזו"א שביאר שר"א ס"ל שאסור גם מחיצה שאינה מטרת ויתכן שתמיד חשיב שזה מוסיף על המחיצה המתרת כיון ששאר המחיצות יוצרות הרשות אמנם לפ"ז בבית שבחצר לא יהיה איסור ולא משמע וצ"ע ויש מקום לומר שלשון הראשונים לעיל שכל שזה לא מתיר זה מותר משום תוספת הכונה שזה חשוב כמו ליצור תוספת ולרבנן שתוספת מותר ה"ה מחיצה שלא לצניעות גם מותר ולפ"ז כל הראשונים ס"ל אותו דבר ועיין תור"פ בעירובין שלאחר שחידש שצריך מחיצה המתרת הקשה למה אסור גג הרי זה לא מתיר חזינן שכונתו שכל האיסור רק בכה"ג ולשונו שם שההיתר מצד תוספת ובהכרח כנ"ל ועיין ריטב"א בעירובין ובשבת ובסוכה שכתב שכותל ראשון או שני אין זה אפילו תוספת ומשמע שגם לר"א זה מותר ושלישי אסור מצד שזה מתיר ורבעי זה בגדר מוסיף ונחלקו ר"א ורבנן ולכאורא כוונתו שזה מוסיף על המחיצה המתרת ולכן זה אסור משא"כ במחיצה ראשונה ושניה אין סיבה לאסור

ג]והנה עיין מרדכי שחידש שאם היה נטוי מערב שבת טפח מחיצה המתרת מותר להוסיף עליה וכן הוא בריטב"א סוכה ט"ז: בשם הרא"ה ועיין אבני נזר סימן רכ"א [ובליקוטים ס"ה] וכן בפמ"ג שי"ג א' ושט"ו א' שכל זה שייך לראשונים שכל האיסור רק במתרת א"כ אפש"ל שגם בזה אם היה כאן מחיצה בתחילה יכול להוסיף אבל לראשונים שתמיד מה שמותר כי זה תוספת חזינן שדנים כל מחיצה כתוספת על הקודמת ובהכרח שכשזה מתיר לא עוזר שזה תוספת וא"כ גם אם היה טפח במחיצה זו זה לא סיבה להתיר אמנם למה שנתבאר לעיל שכונת הראשונים שגדר עשיה לצניעות זה כמו תוספת א"כ אין מקור שהראשונים חולקים ולריטב"א הנ"ל וודאי יתכן כמהר"ם

ובעיקר דברי המהר"ם עיין פמ"ג משב"ז א' וא"א ג' שהקשה דהרי טפח אין לזה שם מחיצה כלל [ובתהלה לדוד העיר מדין לחי שגם בטפח הוי מחיצה] ובפרט שלשון המהר"ם שם שזה טפח לא לאורך אלא לרוחב וא"כ עדין אין בזה מתיר כלל ואין זה דומה לתוספת על אוהל ארעי שמותר כי יש כאן קצת אוהל [ובריטב"א בסוכה מבואר שגם מחיצה בין שני חצירות שזה לא התיר כלל מותר להוסיף על זה] ומשמע שהמהר"ם למד שיסוד ההיתר שכל שהתחיל בעשית האוהל מערב שבת חשיב כל מה שעושה רק בתור המשך ולכן זה מותר ולא מצד שעיקר האוהל כבר עשוי מערב שבת ורק שמוסיף עליו ופשטות לשונות הראשונים אינו כן

ד]והנה בעיקר מה דנקט המהר"ם לאסור לעשות מחיצה לצורך עשית צרכיו הקשו האחרונים דהרי ביו"ט מבואר שמותר לצורך לכסות הנר ועיין ט"ז סימן תק"י שכתב שחלוק יו"ט משבת ובמג"א חידש שכל שזה יכול להועיל מצד שזה כמכוסה ולא צריך להגיע לדין מחיצה אין בזה איסור ויש שדנו שבאמת כה"ג זה לא בגדר מתיר כי זה לא מחיל שום דין על הרשות אלא זה רק כמכסה את הנר עיין מ"ב שהאריך בזה והחזו"א נקט לעיקר כדעת המג"א

ה]עיין גמ' בביצה ל"ב דמבואר דאבנים של בית הכסא מותר לצדדן ביו"ט רק משום כבודו אבל מעיקר הדין זה אסור ועיין בה"ל ריש סימן שט"ו שהקשה הרי אין איסור מחיצת ארעי ונאמרו בזה שלשה תירוצים א. הבה"ל תירץ שאם זה דרך בנין אסור ב. עוד תירץ שרק דבר שבא להבדיל בין שני רשויות חשיב מחיצה [אמנם צ"ע דמפורש בראשונים דאוירא דליבני יש בזה איסור מדרבנן וצ"ל כונתו שגם אם זה לא יהיה דרך בנין אין היתר רק במחיצה וצ"ע ] ג. עיין חזו"א נ"ב י"א שתירץ שבמקום שהקבע שלו אסור מצד בונה גם ארעי אסור בתור בנין ארעי משא"כ כשהקבע שלו אסור משום אוהל או מחיצה כה"ג יש ההיתר של ארעי ד. ועיין תהלה לדוד שי"ב בסופו

ו]מבואר בגמ' דוילון מותר לנטותו ורש"י בשבת ביאר שאין אוהל אלא מה שעשוי לגג אמנם עיין רש"י בעירובין ק"ב. שביאר שכיון שזה לא קבוע אלא דרכו להינתן ולהסתלק כדלת בעלמא לכן מותר ועיין תרוה"ד סימן ס"ח שדן בתלית פרוכת לארון קודש שזה נשאר הרבה זמן וכתב דלרש"י בשבת מותר ולרש"י בעירובין אסור וכתב שכל זה במקום שזה משמש כדלת אבל אם יש דלת לארון קודש שזה רק לנוי וודאי מותר והב"י סוף סימן שט"ו כתב לחלוק עליו וביאר שכונת רש"י שאם קושר למעלה ולמטה שזה לא זז זה אסור אבל כל שזה זז ברוח אין לזה שם מחיצה והגר"א הסכים לתרוה"ד ועיין מג"א שהתיר לתלות סדינים בקביעות על הכותל ועיין חזו"א נ"ב י"ג שתמה על דבריהם שכיון שעושה את זה לקביעות א"כ זה אסור מצד בונה וצ"ע דעת כל האחרונים הנ"ל ולכאורא צ"ל דאירי באופן שלא מניח לעולם ואין זה מתאחד אם הקרקע ורק שיש כאן נידון לאסור מצד פרשת אוהל שגם מחיצה חשיב אוהל כמבואר בשער הציון בשם הפמ"ג ובזה דנו מתי יש לזה שם מחיצה או לא ולפ"ז מדברי הב"י מבואר שיש איסור מחיצה בקבוע מדאוריתא דאל"כ למה לאסור ואין לומר שזה מצד בונה כמו שסדין לנוי זה לא בונה גם זה לא בונה וכן נקט בשער הציון שבקושר אם זה לקצת ימים אין בזה איסור

ז]דנו האחרונים במחיצה המתרת האם מותר לסותרה ועיין רשב"א וריטב"א עירובין ע"ט דמפורש שאסור לסותרו מצד איסור סתירת מחיצה המתרת ע"ש עוד דנו האם

ח]עיין מג"א שנקט שבמחיצה המתרת לא מועיל חוט ומשיחה ועיין מ"ב סקל"ט שהביא שיש חולקים בזה ויש מקום לבאר שדעת המג"א שכמו שלרי"ף בכילת חתנים לא עוזר חוט ביש בו טפח ה"ה כאן אבל לרש"י לכאורא יועיל

ט]עיין מ"ב סקי"א שכתב שמחיצה מתקפלת אסור לפותחה ויש לעיין למה אין כאן ההיתר של כסא טרסקל ואולי באוהל זה תמיד מתיחס לשטח האוהל אבל מחיצה ביחס לשטח שמניחים זה לא התיחס ולפ"ז בדלת או וילון תלוי ודאי מותר ועיין קיצור שוע סימן פ' סעיף ו' דאסר בוילון וצ"ע

**בנין בקרקע**

**.עירובין ק"א. הדלת שבמוקצה - אמר רב יהודה, טושו"ע סימן שי"ג ס"ג ס"ד [עיין ריטב"א שם שהביא את נידוני הראשונים בסוגיא]**

**א. בחילוק בין סוגין לנגר – עיין בעל המאור רמב"ן ריטב"א וברא"ש ק"ב. ועיין תוס' ק"א: ד"ה כי**

**ב. האם בפתח תדירי צריך קשור – עייין ביאור הגר"א ס"ג ס"ד ובמ"ב סקכ"ט ועיין נשמת אדם במוסגר מה שישב בזה הסתירה בשו"ע**

**ג. גבוהין מן הארץ – עיין נשמת אדם מה שביאר בזה ובבה"ל ועיין מאירי שהביא בזה שני ביאורים ועיין נשמת אדם במוסגר שדיק מהרא"ש כביאורו ועיין תהל"ד סק"ז שהוכיח מתוס' דלא כנשמת אדם**

**ד. ביש להם ציר – בביאור הכונה עיין רש"י וריטב"א ועיין רמב"ן במלחמות וברשב"א דמבואר כריטב"א**

**ה. ביש להם ציר האם צריך תלוי - עיין מ"ב סקכ"ו ועיין תהלה לדוד סק"ו דתמה על זה מדברי הבעל המאור והרמב"ן בסוגין**

**ו. .דלת אלמנה – עיין תוס' רשב"א וריטב"א ובביאור גירסת הרי"ף אינה נגררת עיין גר"ז [וכדבריו ביאר בחידושי המאירי] ועיין ביאור הגר"א ס"ד [ועיין רא"ש ובנשמת אדם במוסגר במה שביאר בכונתו דלא כגר"א]**

**ז. האם דלת אלמנה עוזר גבוה מהארץ – עיין גר"ז סי"ב ובנשמת אדם ובתהלה לדוד סק"י**

**ח. בפקק החלון האם איכא חיסרון דדלת אלמנה – מג"א שי"ג סק"ח**

**עירובין ק"א: משנה נגר - ק"ב. ההוא שריתא, טושו"ע שי"ג ס"א ס"ב [עיין ריטב"א שהביא את נידוני הראשונים בסוגיא]**

**ט. בדין גלוסטרא - עיין רש"י בגמ' ובתוס' ד"ה כי ובמהרש"א ועיין ביאור הגר"א ס"א**

**י. ניטל באיגודו - עיין ריטב"א מה שנחלק אם הראשונים**

**י"א. אין ניטל באגדו וקשור בבריח ותלוי – ביאור הגר"א ס"א ותהלה לדוד סק"ה**

**י"ב. עשה לו בית יד - האם צריך קשור עיין ב"י ובביאור הגר"א ס"ג**

**י"ג. נקמז - עיין תוס' שבת קכ"ו: [ובתור"פ ובתוס"ר בסוגין] ועיין ריטב"א בסוגין לענין מחובר**

**י"ד. שבת קכ"ו: כיסוי בור ודות מ"ב ש"ח ס"י**

**ט"ו. סימן תקי"ח ס"ח ובמ"ב ובבה"ל שם ד"ה זרק**

**ק"א.**

א]**הדלת שבמוקצה:** מבואר בסוגין דאם ליכא ציר צריך דוקא שיהיה גבוה מהארץ ואם איכא ציר צריך קשור ותלוי והקשו הראשונים מה זה שונה מהא דקי"ל בנגר שמספיק קשור ובפקק החלון גם זה לא צריך ועיין בעל המאור שכתב שמשנתינו כר"א אבל להלכה באמת צריך רק קשור וע"ש דלפ"ז הדין דביש ציר צריך תלוי ואין ראשו מגיע לארץ זה דלא כר"א ודלא כחד ועיין רמב"ן שהקשה עליו א.שזה דוחק שכל הסוגיא דלא כהילכתא ב. מה הגמ' מעמידה נידון שהמשנה אמרה גבוהין והבריתא אומרת לא כך הרי וודאי שר"א ס"ל שצריך גבוהין רק שהבריתא לא מובנת ג. שהבריתא שביש ציר צריך קשור ותלוי ולא באויר שהכונה ראשו מגיע לארץ זה דלא כחד דהרי פקק החלון זה כמו יש לו ציר דהרי יש כאן תיקוני חלון[זה כביאור הריטב"א ביש לו ציר] וממילא לר"י מספיק קשור ולר"י שגלוסטרא עוזר ה"ה כאן וודאי יש לזה תורת כלי ולא צריך כלום ולכן ביאר וכן הוא ברא"ש בשם הראב"ד דכאן מדובר בדלת שלא פותחים אותה אלא לעיתים רחוקות [ובתו"ש כתב שזה יותר משלושים יום] וכה"ג זה מחזי כבונה משא"כ בנגר שפותחים כל הזמן ובפסקי הרי"ד חילק אם זה כל יום או לא ולענין דלת שפותחים כל יום הרמב"ן כתב שלא צריך אפילו קשור דנקט שיש על זה תורת כלי כמו גלוסטרא אמנם הגר"א דייק מלשון הרא"ש שצריך קשור מהא דכתב שנגרר [אמנם עיין נשמת אדם שכתב לדחות שהכונה שכשזה נסגר זה מגיע לארץ דהכונה שאין ראשן מגיע לארץ בזמן הסגירה אבל זה לא מחובר כלל ע"ש] ועיין ב"י שכתב שמלשון רש"י שביאר שהוה נקט שבמוקצה אין דלת טובה משמע שגם בפותחים כל יום יש את דין סוגין ובתוס' ק"א: ד"ה כי פליגי ביארו שבסוגין מדובר בקשור בעיברא דדשא ולא ניטל באיגודו משא"כ בנגר מדובר בקשור בדלת ע"ש

והנה בעיקר הנידון האם בנכנסים תדיר צריך קשור דהגר"א כתב דהרא"ש דימה לנגר והרי שם צריך קשור אמנם לדעת הרמב"ן ששם מספיק תורת כלי ואין דין קשור ה"ה כאן אמנם גם לרא"ש יתכן שזה דומה לפקק החלון או לקנה ולא לנגר ועיין ב"י שהאריך בזה ועיין תהלה לדוד סק"ח

ב]**בדין עיתים רחוקות:** בעיקר מה שכתבו הראשונים שכאן מדובר שלא פותחים אלא לעיתים רחוקות בלשון הרא"ש משמע שכה"ג זה מוסיף על בנין קבע וזה איסור דאוריתא וכן משמע קצת במג"א סק"ז ובפמ"ג ריש סימן שט"ו שלמד מכאן לענין מוסיף על אוהל קבע אמנם בלשון הריטב"א והרמב"ן והרי"ד מפורש שגם אז זה רק מחזי כבונה ומבואר שאין כאן איסור דאוריתא ובפשוטו כל שלא מבטלו לעולם כמו בסוס' בב"ב כ. לענין טפיח אין בזה איסור וצ"ע עד כמה שיש דין אוהל במחיצת קבע א"כ כמו שמחיצה השיעור הוא שבוע כמבואר במ"ב ה"ה כאן אמנם בפמ"ג שם משמע שלמד מכאן דהינו שנקט שלעיתים רחוקות זה שבוע ונקט שזה דאוריתא וצ"ע בכל זה ועיין שו"ת עטרת חכמים סימן ו' לבעל הברוך טעם שהאריך שגם להרבה זמן זה רק נידון דרבנן דאין זה דרך בנין ע"ש ורק דהוי קבע

ג]**ביש להם ציר:** עיין רש"י וברמב"ם דביארו דמדובר שלדלת יש ציר אמנם עיין ריטב"א שתמה וכי לקנקן או מחצלת יכול להיות ציר לכן ביאר שהכונה שלמזוזות יש ציר ואז זה נראה כסגירת דלת וכן מבואר ברמב"ן שהקשה על הבעל המאור שפקק החלון וודאי שיש ציר ועיין ברשב"א דגם משמע כריטב"א

ד]**ביש להם ציר:** עיין מ"ב סקכ"ו דהביא מהגר"ז דכה"ג מספיק קשור ולא צריך תלוי וצ"ע שהרי לשון הבריתא תלוי וכן הוא בבעל המאור ורמב"ן שכתבו שזה דלא כר"י ודלא כר"א מצד שלר"י לא צריך תלוי הרי מבואר שצריך תלוי והכונה ראשו אחד מגיע לארץ ועיין תהלה לדוד שהעיר בזה ועיין פסקי הרי"ד והריא"ז שנקטו כגר"ז וצ"ע אולי חלק זה שצריך תלוי זה כר"א אבל לדידן לא צריך את זה

ה]**גבוהין מן הארץ:** בפשוטו הכוונה שזה תלוי בצורה שאין ראשו מגיע לארץ אמנם עיין נשמת אדם שהביא מהרמב"ם בהלכותיו ובפירוש המשניות שביאר שהכוונה שכשסוגרים הדלת זה גבוה מהארץ וממילא זה לא נראה כבניה אלא כסגירת דלת אמנם עיין בתהלה לדוד סק"ז דהביא מתוס' ק"א: שהקשו שאם זה גבוה הרי זה ניטל באיגודו הרי מבואר שגבוה הכונה שזה קשור בחוט ולא שסוגרים בצורה שזה לא עומד על הקרקע וכן מבואר ברמב"ן במלחמות שכתב שעל כרחך שפשיטא להו לאביי ורבא דביש ציר לא צריך גבוה מהארץ דאל"כ שיבארו תלוי שזה גבוה מהארץ כמו בשבת ומבואר שנקט שגבוהין מן הארץ זה לא בזמן הסגירה והנה עיין רא"ש שגרס דלת אלמנה הנגררת ועיין ביאור הגר"א שכתב שמשמע שצריך קשור אמנם קשה שהרא"ש המשיך אע"פ ששומטין ועוקרין אותה ומשמע שזה לא קשור וכמו שדייק הגר"א מהרי"ף ועיין נשמת אדם שכתב שהכונה גבוהין מהארץ בסגירה ולפ"ז כוונת הרא"ש נגררת הכונה שבזמן הסגירה זה עומד על הקרקע אבל באמת מדובר שזה לא קשור וכמו שדיק הגר"א והנה בלשון הרא"ש מבואר שבעומד לפתיחה תמיד זה נגרר ודייק הגר"א שצריך קשור ולפ"ז יש סתירה בשו"ע דבס"ג מבואר שצריך נגרר ובס"ד מבואר שלא צריך וכמו שביאר המ"ב שם אמנם לנשמת אדם א"ש שבס"ג נגרר הכונה שראשו מגיע לארץ בזמן הסגירה ולפ"ז מדובר שזה לא קשור .כן ביאר בנשמת אדם

ו]**דלת אלמנה:** עיין תוס' שלמדו שזה אותו אופן של המשנה ולפ"ז נתקשו שגם בלי אלמנה הרי מבואר שלא נועלים בה אלא בגבוהה מהארץ לכן ביארו שפה מדובר ביש לה ציר ועיין תהלה לדוד שנקט שבגבוה מהארץ יועיל ולכאורא כן משמעות הבריתא דהרי כתוב נגגרת משמע שאם זה תלוי באויר זה טוב אמנם הגר"ז נקט שגם אז אסור ועיין נשמת אדם שנסתפק בזה ובחיי אדם נקט לאיסור אמנם הרי"ף גרס שאינה נגררת והגר"ז ביאר שהכונה שזה תלוי באויר וגם אז אסור וזה המקור לנ"ל [ולפ"ז אין הכרח שלא מדובר באין נכנסים תדיר אם לא דנימא שאם אפשר להעמיד כך עדיף עיין לקמן מהגר"א] וכן הוא בחידושי המאירי אמנם עיין ביאור הגר"א שביאר שהכונה שזה לא קשור ותלוי וביאר שמדובר בדלת שנכנסים תמיד וכה"ג בדלת רגילה לא צריך תלוי וכאן שזה אלמנה גרע וע"ש שתוס' שס"ל שגם משנתינו זה בנכנסים תדיר לא יכולים לבאר כך ולכן בהכרח לגרוס כגירסתם אמנם לרי"ף שחילק בין נכנסים תדיר אפשר לישב כך ועיין ב"י שדיקו מזה האחרונים שביאר כך שהמשנה מדובר בנכנסים תדיר אמנם הב"ח כתב לחלוק שמדובר כמו דלת שבפרצה ובפשוטו לפ"ז בנכנסים תדיר לא צריך כלום והנה השו"ע כתב שיש ציר ולכאורא לנ"ל שמדובר בנכנסים תדיר א"כ אין מקום לקושית התוס' ויתכן שאין ציר וכן יתכן שגם ביש ציר וודאי אסור דהרי יש פה חומרא של נכנסים תדיר וצ"ע וכבר הקשה כן הגאון יעקב ועיין שער הציון שכתב שלגירסתינו הנגררת וכן ס"ל שיש הבדל בין נכנסים תדיר א"כ מבואר שבדלת אלמנה גם בקשור אסור אמנם בפשוטו לגירסא זו אין סיבה להעמיד בנכנסים תדיר וכן מבואר ברשב"א וריטב"א שאפילו שגרסו כגירסתינו אבל ביארו באין נכנסים תדיר וכן נקט החזו"א סימן מ"ו סק"א והנה הרא"ש גרס הנגררת ובכל אופן כתב ששומטין ועוקרין ומשמע שזה לא קשור כלל ועיין נשמת אדם שביאר שנגררת הכוונה שבזמן הסגירה זה מגיע לארץ וזה כשיטתו בביאור גבוהין מן הארץ שזה בזמן הסגירה ולפ"ז בהכרח מדובר בנכנסים תדיר וכל החיסרון כי זה אלמנה ובזה א"ש שלא הביא את תוס' שזה דוקא ביש לה ציר וצ"ע בכל זה

ז]בעיקר הא דתירצו התוס' שמדובר ביש לה ציר עיין רשב"א שהקשה וכי דלת אלמנה גרע מקנה ומחצלת שעוזר ציר ועיין ריטב"א שביאר שכאן שזה דלת לא גמורה זה יותר נראה כבונה ובט"ז כתב שכאן שזה דבר שרגילים לשקעו בבנין זה יותר נראה כבונה ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד שמדובר שאין לה ציר והקשה עליו א"כ גם ללא שזה אלמנה זה סיבה לאסור ויתכן שהעמיד בעשוי לפתיחה תמיד וכנ"ל ובפסקי הריא"ז מבואר שכל הדין בדלת שצריך ציר זה בדלת אלמנה אבל אם זה לא אלמנה זה עצמו כמו ציר ע"ש

ח]עיין מג"א שכתב שפקק החלון אם עשוי לפתוח רק לעיתים רחוקות אסור כמו בדלת שבמוקצה עוד כתב שלכאורא דלת אלמנה אם נימא שזה אסור גם בסוגרים בעיתים קרובות א"כ פקק החלון זה דוקא אם זה מכמה קרשים אמנם כתב שכיון שיש ראשונים שזה רק לעיתים רחוקות הדין של דלת אלמנה ודעת הרמב"ם שאם יש לזה איסקופה אין איסור א"כ אפשר לסמוך על זה ועיין נשמת אדם שחלק על המג"א וכתב שחלון תמיד מותר ועיין תהלה לדוד סק"ח שהקשה דאם נימא שגם בנכנסים תדיר צריך קשור והרי בפקק החלון לא צריך א"כ בהכרח שזה עדיף וא"כ אולי גם לענין שלא נכנסים תדיר זה עדיף וכן לגבי הדין דלת אלמנה זה עדיף וצ"ע ע"ש

**ק"א:**

ט]**נגר:** עיין ריטב"א בסוף העמוד שהקשה בשם הראב"ד מה האיסור לעשות נגר הרי קי"ל כרבנן שמותר תוספת על אוהל ארעי דהינו שנקט שכל תוספת ארעית מותרת ותירץ שכאן זה כמו בנין קבע לאסור מדרבנן דהינו שכאן זה דרגא יותר מארעי רגיל ומשמע שנקט שכמו שמותר להוסיף על אוהל ארעי ה"ה מותר להוסיף בבונה אם זה ארעי ובפשוטו כן מסתברא דהרי איסור אוהל ארעי חמיר מבנין ארעי כמבואר במג,א שי"ב בסופו לענין היתר של אבנים של בית הכסא שהותר בנין ארעי ולא אוהל ארעי ע"ש ועיין תהלה לדוד ש"ח י"ד ובעוד דוכתי שנקט כנ"ל וצ"ע הגדרים בזה

י]**נגר שיש בראשו גלוסטרא:** עיין ריטב"א דדבר שהוא כלי וודאי שאין איסור כיון שהוא לא מבטלו שם ורק נחלקו האם כאן עיקרו לסגירת הדלת ואין לזה שם כלי או שיש לו שם כלי וע"ש שגם הדין של פקק החלון זה רק בדבר שהוא לא כלי אבל בדבר שהוא כלי אין מחלוקת והביא בשם הראב"ד שחלק וכתב שגם פקק וגם כאן אם רוצה לסגור אם זה אסור ורק שכאן הנידון על דין מוקצה ובזה נחלקו האם יש לזה תורת כלי עכ"ד והנה בעיקר הדבר דבפקק החלון אם לא מבטל אין איסור הדבר מפורש בגמ' בסוכה כ"ז: שבסדין שהוא לא מבטל מותר לר"א וצ"ע דעת הראב"ד אמנם עיין גאון יעקב שהקשה דהגמ' קכ"ו: מביאה ראיה דלא כר"א מטפיח והרי שם זה כלי ומבואר שלר"א זה סיבה לאסור ובהכרח הטעם כנ"ל דיסוד האיסור מצד שיש כאן תוספת על מחיצה ויתכן ששם זה בגדר מחיצה המתרת ותלוי בר"א ורבנן האם יש היתר בתוספת המחיצה המתרת אמנם זה דלא כמג"א שנקט שלענין שלא יהיה טומאת מת לא חשיב כמחיצה המתרת וצ"ע אמנם עיין תוס' שם ובתוס"ר שכלי מבטלים יותר מסדין

י"א]**בניטל באגדו:** עיין רש"י דמשמע שהעמיד מתניתין בקשור ותלוי ובזה הגמ' אומרת שאם ניטל באגדו וודאי מותר דזה קשור ותלוי ואם לא ניטל באגדו זה כמו לא מחובר כלל וממילא בזה נחלקו האם גלוסטרא זה סיבה להתיר גם אם זה לא מחובר כלל או לא והנה מה שהעמיד רש"י בקשור ותלוי דרצה שהגמ' גם לת"ק דר"י והנה בגמ' לקמן מבואר שבדלת מועיל אפילו באינו ניטל באגדו דהינו שאפילו שזה כמו לא מחובר כל זה בעיברא דדשא אבל בדלת לר"י חשיב קשור והנה באינו ניטל באגדו וזה קשור ותלוי בעיברא דדשא לכאורא גם אסור דרש"י הרי ביאר שאינו ניטל באגדו זה כאילו לא קשור כלל וכן נקט בביאור הגר"א [אמנם הריטב"א נקט שדעת רש"י שצריך קשור במשנה]

אמנם עיין תוס' בסופם וכן הוא בתור"פ שכתבו שבניטל באגדו גם אם זה קשור ולא תלוי מותר ואפילו אם אין גלוסטרא וגם בסוגיא דלעיל בדלת שבמוקצה אם ניטל באגדו זה וודאי מותר ורק באינו ניטל באגדו בזה צריך קשור ותלוי והקשו שבגמ' לעיל שזה תלוי באויר בהכרח שזה ניטל באגדו ובתור"פ העמידו הקושיא על סוגין דלמה בנגר צריך קשור ותלוי הרי כיון שזה תלוי א"כ זה ניטל באיגודו וא"כ גם אם זה נגרר זה מותר ולכן חידשו שיש מציאות שזה תלוי באויר וזה לא ניטל באיגודו ובזה מדובר כשדנים מצד תלוי וקשור

והנה לתוס' חזינן שגם באין ניטל באיגודו יש מעלה שזה קשור ולפ"ז וודאי שגם ההיתר של גלוסטרא זה רק בצירוף למה שזה קשור וכן נקט בביאור הגר"א ועיין ב"י שדן בדעת הטור אמנם להלכה הצריך שיהיה קשור וראיתי להעיר דהנה הרי דעת הרמב"ן שבנגר אם יש תורת כלי לא צריך קשור אמנם השו"ע פסק כדעת הרא"ש דלא עוזר תורת כלי אלא צריך דוקא קשור מצד בונה ובפשוטו נידון הנ"ל דגלוסטרא זה רק עוזר מצד שזה תורת כלי וא"כ לרמב"ן וודאי לא צריך קושר ולראש צריך קשור וצ"ב מה נידון הב"י בדעת הטור אמנם עיין חזו"א בתו"ד שכתב דהרי בכיסוי בור מועיל בית אחיזה גם ללא קשור חזינן שיש תורת כלי יותר אלימים ואולי גם כאן זה כך ועיין ב"י שאולי זה כמו קנה ולהלכה נפסק שצריך קשור

ובמה שנקט הגר"א שבתלוי בעיברא דדשא לא עוזר גם תלוי לכאורא זה נסתר מהא דהתוס' העמידו הגמ' של דלת שבמוקצה בעיברא דדשא ושם מבואר שתלוי עוזר וכבר הוכיח כן התהלה לדוד סק"ה

י"ב]עיין ריטב"א שהביא לבאר שניטל באיגודו הכוונה שיש לו בית אחיזה מיוחד לתלותו על הכותל ובזה ניכר שזה כמו כלי ולכן זה מותר ועיין רמב"ם פכ"ו ה"י ובמה שביאר בזה הב"י שלמד שיש בזה חוט שקושר בו ובדלת ואם כשרוצים לסגור מתירים הצד שקשור בדלת וזה נשאר מחובר לנגר כה"ג זה נראה ככלי ואם מתירים הצד שקשור לנגר זה לא נראה ככלי וזה על דרך הריטב"א הנ"ל

י"ג]**בטעם שצריך קשור:** בעיקר הדין קשור שנצרך בסוגיא לר"י עיין תוס' שבת קכ"ו. וכן נפסק בשו"ע שזה מצד מחזי כבונה אמנם נקטו שדעת ר"י שזה מצד מוקצה אבל להלכה מצד מוקצה אין חיסרון אמנם שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים שם שמדובר שאין על זה תורת כלי והוי מוקצה ובזה עוזר קשור שזה לא יהיה מוקצה אבל מצד בונה אין חיסרון, שרק תלוי זה סברא לאפוקי מאיסור בונה אבל קשור זה רק סברא לאפוקי מאיסור מוקצה

י"ד]**ר"א אוסר מונח:** וכתב רש"י שזה בונה דאוריתא וכן לעיל ק"א. לענין הדלת שבמוקצה כתב שאם זה לא קשור כלל זה בנין דאוריתא אמנם עיין ריטב"א כאן ולעיל שהשיגו שכה"ג זה ודאי לא בנין דאוריתא כיון שזה עומד לפתיחה ולשון תוס' בשבת קכ"ו. כיון שלא מבטלו שם דהיינו שכדי שיחשב מוסיף על הבנין צריך שיבטלו שם שאז זה מתאחד אם הבנין אבל ללא שמבטלו אלא רק מניחו לזמן דנים שרק הניח כאן דבר אבל לא בנה אותו שם ועיקר חילוק זה שכדי שיחשב מוסיף על הבנין צריך שיבטלו שם עיין תוס' שבת מ"ד: ובב"ב כ. לענין טפיח בחלון שאם מבטלו זה איסור בונה אבל אם מניחו סתם זה לא איסור בונה ועיין סימן תרי"ח לענין חבילי עיצים שסמך לדופן הסוכה שאם שם לעבות א"כ לקחתם זה סותר אבל אם הניח סתם לזמן אין זה סותר וכן לגבי הסכך ועיין בה"ל שנחלקו הראשונים בהניח סכך לעבות ללא חבילה אלא כמו הסכך הראשון האם כה"ג ג"כ כל שלא מבטלו אין בזה דין סותר או בונה

ט"ו]עיין חזו"א ותהלה לדוד שנגר שלא קשור ואסור לנעול בו אבל אין בזה את המוקצה של דלתות הבית וביאר החזו"א כיון שזה משמש בצורה שזה נתלש כל הזמן אין זה אלא ככלי בעלמא

ט"ז]**נקמז מהו:** עיין רש"י שזה נידון שזה נכנס עמוק בקרקע ויש כאן כעין בונה אמנם עיין תוס' שבת קכ"ו: שהביא לבאר שנקמז הכונה שזה לא נשמט לגמרו ונשמט שזה נשמט לגמרי וע"ש שכתבו שהביאור השני זה רק לשמואל שיש כאן מחזי כבונה אבל לר"י אין בנגר מחזי כבונה ועיין תור"פ ותוס"ר בסוגין

י"ז]**עשה לו בית יד מהו:** הטור השמיטו ועיין ביאור הגר"א שרש"י ביאר שזה לא קשור כלל דהינו שזה לא נידון ביחס לנקמז אלא ביחס למשנתינו שזה כמו גלוסטרא ששיטת רש"י שגם אם זה לא קשור כלל מותר אמנם שיטת תוס' שגם שם צריך קשור ומשמע בגר"א שם שגם כאן צריך קשור אמנם עיין מג"א שנקט שזה הולך על נקמז שזה נכנס בקרקע שכה"ג שיש לו בית יד וזה נראה ככלי אין איסור אמנם לביאור רש"י אין לנו מקור לחידוש זה אמנם עיין ב"י ס"א שהקשה שאם בגלוסטרא מותר ללא קשור והרי שם הגלוסטרא זה ממילא ולא נעשה בשביל זה א"כ כל שכן שכאן מותר ולכן העמיד שהנידון גם לרש"י על הדין נקמז [ועיין תוס"ר ותור"פ דמבואר כעיקר טענת הב"י] אמנם בביאור הגר"א ביאר שזה כוונת הגמ' בוכנא קאמרת דהינו שבמשנה מבואר שמותר ועיין ט"ז דבמקום שעשו מראש חור והנגר נכנס כמו שיצרו אין איסור ועיין ריטב"א בסוגין דבמקום שזה מחובר לגמרי לדלת ולא יוצא כלל אין איסור מחזי כבונה ולכן מותר לסגור דלת בזמנינו שהנגר נכנס בארץ

י"ח]**ההוא שריתא וכו':** ומבואר שכיון שיש על זה תורת כלי מותר לסגור אם זה ועיין רמב"ן במלחמות בשבת שכתב שמשמע שזה לבד מועיל ומוכח דלא כראשונים שכתבו שצריך קשור גם במקום שיש תורת כלי והנה שיטת הרא"ש שנגר צריך קשור אמנם יתכן שכמו שגלוסטרא צריך קשור וכן עשה לו בית יד דן הגר"א שצריך קשור אולי גם כאן צריך קשור ויתכן שכאן זה דומה לפקק החלון שלא צריך כלום וצ"ע בזה

**בדין בנין בקרקע**

י"ט]מבואר בגמ' בעירובין ק"ב: דלהחזיר דלת אם ציר בקרקע זה בונה ובכלים מדאוריתא זה מותר ורק אסור מצד שמא יתקע ומבואר בראשונים ביצה לענין תריסי החנויות שאפילו שזה עומד לפירוק יש בזה בונה וצ"ב מה זה שונה מכל דין דלת שבמוקצה וחדקים שבפירצה ופקק החלון דלא חשיב בונה ורק בפותחים לעיתים רחוקות כתבו הראשונים שזה מחזי כבונה ואין לומר שזה לא דרך בנין דהרי אם מבטל לעולם מבואר בתוס' שאפילו בטפיח הוי דאוריתא דהינו שלא חסר בדרך בנין וצ"ב א"כ למה במקומות אלו אין בזה בונה ובפשוטו החילוק שיש דבר שיש כאן חיבור וכה"ג גם אם דעתו לפרק הוי בנין ויש דבר שזה רק מונח ובזה רק אם דעתו לבטל זה מתאחד אם הבנין אמנם לכאורא בחדקים שבפרצה מסתבר שיש גם חיבור לכותל שזה נכנס בצורה מהודקת וצ"ל שיש דברים שמצד מציאותם לא רואים את זה כמתאחד אם הבנין אלא כדבר שמונח כאן ורק אם מבטלו זה מאחדו אם הבנין והנה כתב הט"ז סימן שי"ג והמג"א סימן ש"ח דאסור להוריד החלונות שנמצאים על ציר ובנשמת אדם השיג עליהם דבמונח על ציר וזה לא ציר נכפף שיש כאן חיבור אין זה בונה ויש מקום לומר שדבר שזה השלמת צורת החלון בזה אפילו אם דעתו לפרק זה לא עוזר דזה מתאחד בעצם ובפשוטו נחלקו בזה הרשב"א והאו"ז הובא בבה"ל סימן תרי"ח במניח סכך על הסוכה לזמן וזה נראה כחלק מהסכך של הגג האם יש בזה בונה וסותר או שזה נשאר כסתם דבר שמונח על הסוכה וצ"ע אמנם בפשוטו בארון שיש בו ארבעים סאה ומכניסים במסילות אפילו אם זה רגיל להתפרק אבל כאן יש חיבור רפוי וזה השלמת צורת הארון בזה בקרקע וודאי שזה אסור דפה הרי יש חיבור ולא שיך לדון שזה כמונח שהרי כך צורתו וכן להכניס מנורה לבית מנורה ועיין חזו"א ס"נ סק"י בסופו וסוף סימן נ"ג

**מלאכת כותב [א]**

**ק"ג. במשנה הכותב – ק"ג: אמר רב יהודה טושו"ע ש"מ ס"ה מ"ב סקכ"ב ובה"ל שם [מה שנוגע לסוגין]**

**א.בין משם אחד – עיין סוגית הגמ' ובביאור שיטת רש"י והרמב"ם עיין בה"ל ש"מ ס"ד ועיין מאירי בסוגין ועיין רעק"א על המשניות ובשיטה לר"ן לעיל ע"ה: ועיין תוס' ע: ד"ה שם ובמהר"ם שם ועיין שנות אליהו וברש"ש**

**ב.שני סמניות – עיין רש"י ובפיה"מ ובתוס' יו"ט וברשב"א [ועיין דברי יחזקאל ס"ד סק"ג ד"ה ובחידושי]**

**ג.בכל לשון – עיין בה"ל סימן ש"ו סי"א ד"ה בכתב**

**ד.אמר ר' יוסי – עיין רמב"ם בפיה"מ ובמאירי ועיין מ"מ פי"א הי"ז ובבה"ל ש"מ ס"ה ד"ה מותר ועיין טור ס"ה ובט"ז ומג"א, ועיין מג"א שכ"ג סק"ה בסופו [ ועיין דברי יחזקאל ס"ד ענף א' ]**

**ה. שם משמעון – בדין סתום שעשאו פתוח עיין רעק"א בגליון המשניות**

**ו.בדין שמאל שתלוי בר"י ורבנן – עיין או"ש פי"א משבת ועיין דברי יחזקאל ס"ד סק"א ד"ה ואף ובאבני נזר ר"ט סק"ט [בליקוטים סימן נ"ג] ועיין תוס' לעיל י"א: ד"ה ואם וברמב"ן ה. ועיין אפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ה' ד"ה ולכאורא וד"ה ונסתפקתי**

**ז. בדין שמאל בשאר מלאכות – עיין מ"ב סקכ"ב בסופו מהחיי אדם ועיין שיטה לר"ן**

**ח. בדין כתיבת תפילין בשמאל – שו"ע סימן ל"ב ס"ה ובביאור הגר"א שם בביאור השיטות**

**ט. בדין איטר – עיין שיטה לר"ן ובשפת אמת ועיין מרדכי הלכות תפילין י"ג: ובשו"ע סימן כ"ז ס"ו ובמ"ב**

**י. תוד"ה בגלוטרי – עיין הגהות הגראמ"ה**

**י"א. הצר בכלי צורה כל שהוא – עיין בה"ל ס"ד ד"ה במשקין בסופו ועיין קה"י סימן מ'**

**מלאכת כותב [א]**

**ק"ג. – ק"ג:**

א]**בין משם אחד בין משני שמות:** עיין סוגית הגמ' לענין שם משמעון דמבואר בגמ' דאיכא מ"ד דדוקא שני אותיות שונות שיוצרות מילה ואיכא מ"ד אפילו אם זה אותו אות והגמ' דנה שיש מ"ד שגם סתם שני אותיות חיבים והגמ' דוחה את זה והנה רש"י ביאר המשנה בין משם אחד שני אלפין וכן הוא ברע"ב וצ"ע מהגמ' ועיין רעק"א בגליון המשניות שביאר שרש"י ס"ל שתנא דמתניתין חולק על הגמ' אמנם עיין רש"ש וכן האריך בבה"ל ס"ד ד"ה במשקין שס"ל לרש"י שכל הסוגיא זה ביחס לדין שמתכוין לעשות מלאכה גדולה ועשה חלק אבל במקום שמתחילה רצה לכתוב שתי אותיות חייב תמיד וכסברא זו מבואר בשיטה לר"ן ע"ה: ובפשוטו נפק"מ האם לר"י שחיבים גם על שני רשימות יש את הנידון של שם משמעון שזה יהיה תיבה [אמנם יתכן שצריך משמעות לשני סימנים אבל חח לכאורא ודאי חיבים על זה] ועיין תוס' לעיל ע: ובמהר"ם שם, ועיין רש"י סנהדרין ס"ב. דמשמע שגם לר"י צריך דוקא שם משמעון אמנם במאירי וברמב"ם מבואר שאין דין מיוחד בנתכוין לכתוב מילה גדולה וברמב"ם מבואר שביאר המשנה רק אם נוצר מזה מילה כגון שש אמנם משמע בלשונו שבשני אותיות חייב אפילו אם אין כזו מילה וכן הוא במאירי ושנות אליהו וצ"ע דבסוגין אין כזה מ"ד ואולי מקורו משני סמניות או ששם משמעון שיש בזה החיסרון שזה פתוח וצ"עש

ב]**בין משני סמניות:** עיין רש"י שהכונה בדיו ובסיקרא אמנם בפיה"מ ביאר שהכונה לשני סמנים כגון שמתכוין למספר א' ב' ועיין תיו"ט בחד ביאור שהכוונה שעשה מספרים וכן הוא במ"ב ועיין תוס' יו"ט שיש כאן חידוש אפילו שאין קשר בין מספר לשני בכל אופן חייבים ויתכן שזה מקור לשני אותיות לא שוות שחיבים עליהם אמנם יתכן שכאן אדרבא לכל אחד יש משמעות של דבר שלם ורק כיון שצריך שיעור שני אותיות לכן צריך לכתוב שתים ועיין בה"ל ש"ו שביאר הירושלמי שאם הוסיף א בשני מילים שצריכים אלף חיבים על זה ע"ש ועיין רשב"א שהביא מרב האי גאון לבאר שהכונה כגון נונים הפוכים ובדברי יחזקאל למד מזה שדעתו לחיב מצד רושם אמנם יתכן שזה כמו אותיות וכן ביאר בבה"ל

ג]**בכל לשון:** בפשוטו מבואר שכל כתב שיהיה אם כתב שני אותיות חייב על זה ועיין ברמ"א סימן ש"ו סי"א שהביא מהאו"ז שרק כתב אשורית או יונית חיבים אבל על שאר כתבים פטורים ועיין בה"ל שהאריך שדבר זה הוא נגד כל רבותינו הראשונים ונגד פשטות המשנה

ד]**אמר ר' יוסי:** פשטות לשון רש"י משמע שלר' יוסי בקרשי המשכן לא כתבו אותיות אלא שני סימונים ולכן חייבים גם על שני סימונים כמבואר בגמ' בע"ב ועיין בדבריו לעיל ע"ה: ע"ג. דלרבנן כתבו אותיות ולכן זה מקור לכתיבת אותיות ומבואר בדבריו עוד דהמקור של שני אותיות זה מהקרשים [וזה דלא כתשובות הרמ"א סימן ק"י שאת השיעור לא למדו מהקרשים] אמנם עיין רמב"ם בפיה"מ שכתב שגם לר' יוסי כתבו אותיות אלא שס"ל שיש אב של כותב ויש אב של רושם שנלמד מכתיבת אותיות למטרת רשימה וע"ש שזה נלמד מהקרשים מאחד עשר ואילך שהיה כתוב י"א י"ב והנה צ"ב מה זה כותב ומה זה רושם ועיין מלאכת שלמה שביאר שהכונה ששלש אותיות זה כותב ושתים זה רושם והדברים מחודשים ועיין דברי יחזקאל סק"ב ד"ה ע"כ שביאר שאם כותב תיבה הוי כותב ואם כותב סתם שתי אותיות זה רושם וע"ש שנקט שהמקור של כותב מקרש י"ד שזה תיבה אמנם יש מקום לומר שכה"ג שכותב את זה בתור רשימה כיון שיש אב של רושם הוי רושם וכותב רק שייך אם כותב בתור כתיבה והמקור לזה ביאר באבני נזר קצ"ט סק"י [ליקוטים מ"ג] שזה מהחושן או מהחשבונות של המשכן ויתכן שלרבנן שהאב זה כותב המקור לא מהקרשים שזה רושם אלא מהחושן או מהחשבונות וכנ"ל

והנה כתב הרמב"ם שלר' יוסי איכא שני אבות ולרבנן הוי תולדה דהינו ששני אותיות בתור רשימה הוי תולדה ולא אב לעצמו ועיין בה"ל ס"ד שנקט שכוונת הרמב"ם רק על רשימה של אותיות אבל רשימה של סימנים כה"ג לרבנן פטור אמנם עיין רמב"ם סוף פרק י"א שכתב שרושם תולדת כותב כגון שרושם רשמים וצורות בכותל וכיוצא בהן ועיין מ"מ שהמקור מר' יוסי ולרבנן הוי תולדה ובפשוטו משמע שגם אם עושה רשימה בעלמא חייב לרבנן משום תולדה וכל המחלוקת ר"י ורבנן האם יש אב אחד או שני אבות וכן הוא במאירי בדעת הרמב"ם ועיין בית שמואל סימן קכ"ה סק"ג שכתב שחק תוכות בשבת חייב כי גם רושם חייב והגרעק"א תנינא סימן ל"ו כתב שזה רק לדעת הר"מ דרושם זה תולדה ומבואר כנ"ל אמנם עיין בה"ל שתמה על זה א. שהרי מבואר ברמב"ם שא' א' פטור ולר"י וודאי חייב ב. שלענין שמאל הרמב"ם פסק שפטור והרי בגמ' מבואר שלר"י חייב ואם כל רשימה חיבים לרבנן אין סיבה שכאן לא יהיו חייבים אמנם עיין מנח"ח סוף מלאכת כותב שנקט שכיון שזה תולדת כותב חייב רק ביד ימין אפילו אם רושם ועיין או"ש שנסתפק בזה דאולי בעושה רשימה וודאי חייב בשמאל ורק נחלקו בעושה אותיות בתור רשימה שלרבנן שזה האב של כותב צריך ימין ולר"י שזה רושם אפשר בשמאל ע"ש

ה]והנה מבואר בגמ' שכותב בשמאלו זה תלוי בר"י ורבנן וצ"ב הרי דרך כתיבה בימין ולמה שזה לא יהיה כלאחר יד ויש שנקטו שנתחדש כאן שדנים בגדרי כלאחר יד לפי עיקר צורת המלאכה ומלאכה שדרכה בימין אפילו שהתולדה בשמאל צריך ימין וכן להיפך וכן נראה מהמנחת חינוך והאו"ש הנ"ל ועיין א"ר סק"ג דסגירת ספר אם עושה ביד שמאל פטור ועיין אגלי טל שהשיג עליו שכאן הדרך גם בשמאל אמנם בא"ר מבואר כנ"ל וכן נקט החיי אדם כלל ל"א סוף סעיף ו' לענין מניח גמי שיצא דם שאם זה מפרק חשיב כלאחר יד ואם זה נטילת נשמה חשיב כדרך דהינו שהדבר נקבע לפי האב וכן עיין כלל ל"ז ס"ו לענין לחבר אותיות לפרוכת שביד שמאל חשיב כלאחר יד [ועיין מ"ב סקכ"ב בסופו דבשאר מלאכות אין פטור שמאל ויתכן שזה לשיטתו שדנים לפי עיקר צורת האב אבל אם לא כן דנים כל דבר לגופו] [אמנם היה מקום לחלק דדבר שהוא אב דנים כלך דבר לעצמו ורק תולדה זה כמו האב אמנם יתכן דממ"נ עד כמה שנקבע כלל לכל אב ממילא גם האב עצמו לא מתחלק] אמנם עיין ספר נתיבות שלום שהקשה מתוס' כתובות ל"א לענין הוצאה שיש מקרה שחשיב שינוי ויש הוצאה שזה לא שינוי וכן עיין תוס' לעיל י"א: לענין הוצאה שאוכלים הדרך בפיו ושאר דברים אין הדרך בפיו דהינו שאין בזה כלל לכל אב וכן הביא מספר התרומה סימן ר"ה ששוחט בשמאל פטור אפילו שוודאי נטילת נשמה בשמאל חייב ובגמ' ע"ה מבואר דתולש נוצה ביד חייב כי כך דרכה אפילו שגוזז דרכו בכלי ועיין בה"ל סימן ש"מ ס"ב כתב לענין תולש ציצין המדולדלין שדרכו ביד חייב על זה ועיין שיטה לר"ן ריש פרק ר"א דמילה שמילה בשמאל פטור ועיין אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה ולכאורא שהביא מרש"י סוכה ל"ז שהתולש בפיו חייב אפילו שוודאי אין דרך קצירה בעלמא בכך ועיין דברי יחזקאל סק"א שביאר שמדובר שעושה רשימה וכה"ג הדרך בשמאל אמנם זה רק סיבה לחייב לר"י אמנם יתכן שמדובר שעושה אותיות לרשימה ולרבנן שחייב רק מצד הכתיבה שבזה ממילא צריך ימין משא"כ לר"י שמספיק מצד הרשימה שבזה לגבי זה מספיק יד שמאל

עיין אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ה' ד"ה נסתפקתי שדן לענין מחק לתגיה דדלת שנהיה ריש האם ביד שמאל חייב וכן לענין מגיה אות אחת וציין למ"ב סימן ל"ב סקי"ז דמבואר שגם כל תיקון צריך להעשות ביד ימין ומשמע גם דברים שלא צריך מיומנות כלל וצ"ע בזה

ו]והנה מבואר בטור שמותר לעשות חריץ לסימן על ספר ועיין ב"ח וט"ז שהקשו דהרי מבואר במשנה שר"י אומר שאסור לעשות רשימות ועיין בה"ל שהאריך דהסמ"ק ס"ל שהלכה כרבנן ואין חיוב על רשימות וממילא אפילו אם יש איסור דרבנן כל זה במתקים אבל באינו מתקיים אין איסור אמנם בדברי הט"ז והב"ח מבואר דפשיטא להו שהלכה כר' יוסי וכן עיין מג"א סימן שכ"ג שהביא שו"ת הרא"ש שמותר לעשות נקבים בדף לסימן ותמה עליו שהרי רושם אסור ובפשוטו שנקט שהלכה כר"י וצ"ע למה לפסוק כר"י נגד ת"ק אמנם בפשוטו יתכן כוונתם שס"ל שלרבנן גם חייבים על רושם רק שזה תולדה ולא אב וכנ"ל מהמ"מ ועיין ב"ח שנקט לדינא שאסור והט"ז ישב דבסימנים אפילו אם עושה שני סימנים שאין קשר בין אחד לשני אין חיוב ולכן באינו מתקיים גם אין איסור דרבנן ולכאורא הדבר מחודש שבתור סימן צריך קשר בין שני הסימנים ולא מועיל שכל אחד עוזר לעצמו

ז]עיין שו"ע סימן ל"ב ס"ה דנחלקו הראשונים האם כתיבת תפילין כשר בשמאל והתרומה סימן ר"ה למד מסוגין שזה פסול ודעת הרא"ש שזה רק לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ובפשוטו דעת התרומה שהחיסרון בסוגין שאין לזה שם כותב ולא חיסרון מיוחדת של מלאכת מחשבת אמנם ע"ש שמשמע שלמד שכמו שלגבי שבת צריך כתיבה כדרך ויש פטור אם זה שלא כדרך מסתבר שגם בדין כתיבה בתפילין יש דין כתיבה כדרך וע"ש שהקשה שלענין שוחט הרי זורק סכין זה כשר אפילו שלגבי שבת פטור וחזינן שבדין וזבחת אין דין שיהיה כדרך וא"כ אולי ה"ה לגבי תפילין וע"ש שכתב שלא מסתבר שמי שיכתוב תפילין בשבת זה יהיה כשר והוא יהיה פטור וצ"ב כונתו ובמנח"ח כתב שאדרבא מיגו שזה כתב לענין תפילין יהיה חייב גם בשבת

ח]מבואר בגמ' שאיטר בשמאל חייב ועיין שיטה לר"ן שהקשה הרי בטלה דעתו כמו אנשי הוצל דמבואר בגמ' צ"ב. דמוציאים משא על ראשם וחשיב שינוי דבטלה דעתם ותירץ ששם שיכולים להוציא ככל אדם אמרינן בטלה דעתו אבל פה שלא יכולים לא אומרים בטלה דעתם ועיין שפת אמת שהקשה דהרי מבואר בגמ' ששולט בשני ידיו חייב בשניהם והרי כאן יכול לכתוב בימין וצ"ל שלאחר שלענין איטר לא חשיב בטלה דעתו ממילא כל מי שרגיל לכתוב ביד שמאל זה סיבה לחייבו ולעצם הקושיא היה מקום לומר שהטבע שכותבים ביד החזקה ומי שאיטר שידו החזקה זה שמאל ממילא זה כמו כולם ודו"ק

ט]עיין מרדכי בהלכות תפילין י"ג: דדן באדם שהרגיל עצמו להיות איטר האם זה משנה את דינו וכתב להוכיח מסוגין מזה שהגמ' לא העמידה בשמאל כגון שהרגיל עצמו לכתוב בשמאל וכתב לדחות שזה הכוונה בשולט בשני ידיו ועיין מ"ב סימן כ"ז ס"ו שנקט לדינא שעוזר מה שהרגיל את עצמו ועיין האיר יוסף שהביא תשובה של רעק"א ח"ה שדן לחלק שבהרגיל עצמו לכתוב ביד ימין שאין כאן בטלה דעתו כיון שזה רוב בני אדם זה עוזר משא"כ בהרגיל עצמו לכתוב ביד שמאל בזה בטלה דעתו וזה לא יעזור ע"ש ובפשוטו בפוסקים לא חילקו בזה

י] **שם משמעון:** עיין בגמ' שמדיקת דתנא דמתניתין סובר שסתום ועשאו פתוח כשר אמנם הרמב"ם בפיה"מ כתב שאפילו שזה פסול בכל אופן לענין כותב צריך להתחיב שלא נחוש אלא ללשון ועיין רעק"א בגליון המשניות שהקשה הרי זה לא מתקיים במקום אחר והרי מבואר בסוגין שאין חיוב אלא במתקיים במקום אחר ולכאורא הרי שיטת הרמב"ם אינו כן אלא שכל שחייבים במקום אחר אם התכוין לכתוב חייב וכאן שזה שני אותיות שונות צריך להתחייב על זה אלא שבגמ' מבואר דלא כרמב"ם ועיין שפת אמת מה שיישב הסוגיא וצ"ע

**ק"ג:**

י"א]**אמר ר' יוסי וכי וכו':** פשטות הלשון שכיון שס"ל שחיבים גם על רושם ממילא וודאי שחיבים על כל שני אותיות שהם חלק מתיבה וכן הוא בשיטה לר"ן וצ"ע לדעת רש"י שיש נידון נפרד בתור חלק מתיבה א"כ למה לר"י זה אחרת וצ"ל כמו שביאר המהר"ם בתוס' לעיל ע: דכונתו להשיג שהם דיברו על אותיות מכלל שחיבים רק על אותיות ולא על רישום וכן הוא בתוס' ר"י הזקן הנדפס מחדש בסוגין ולכאורא יש לעיין בכותב אות ק לר"י למה לא חשיב שני רישומים וכן באות אחת נוטריקון אם זה אם נקודה למעלה ועיין דברי יחזקאל

י"ב]**בגלוטרי בעלמא:** עיין תוס' שהביאו שיש שביארו שהכונה אמן אמן והקשו שהרי זה נוטריקון ורבנן פוטרים אפילו אם זה יהיה שני אותיות עיין הגהות ראמ"ה שהביא דברע"ב מבואר שאם יכתוב שני אותיות יתחייב אמנם זה לשיטתו שחייבים בא' א' אבל תוס' כאן ס"ל כרמב"ם שאות שווה לא חיבים אם זה לא מילה אלא שיש כאן חידוש שאפילו שכאן כל אחד משמש לעצמו יש חיסרון זה ועיין שפת אמת

**י"ג]למימרא דר"ש לחומרא:** עיין שפת אמת דהקשה למה הגמ' לא שואלת סתירה מר"ש שכאן מחיב על חלק ושם לא מחייב וכתב שהיה אפשר לישב על פי תוס' שבכותב שזה דבר חשוב חייבים גם על קצת ורק הגמ' שואלת שזה סברות הפוכות אמנם לכאורא כל זה לרש"י שיש כאן נידון שבתור חלק ממילה גדולה גרע אבל אם הנידון בעיקר השיעור א"כ אין כאן מקור לשאול סתירה כלל וצ"ע

י"ד]**המעבד כל שהוא:** עיין תוס' שהכונה שיעור לעשות קמיע אמנם עיין מאירי שביאר שהכונה מקצת מהעיבוד ולא מדובר על שיעור העור

ט"ו]**הצר צורה כל שהוא:** עיין גמ' לעיל ע"ה: שחייב משום מכה בפטיש ועיין קה"י שכתב דמשמע שרק זה חייב ולא משום כותב כמו שדיקו תוס' ע"ד: לענין מנפח שאין חיוב של בונה ולכאורא אינו מוכרח דאם זה בונה זה סיבה שלא יהיה מכה בפטיש אבל לענין שאר מלאכות זה לא שייך אמנם עיין רמב"ם שכתב שחייב משום מכה בפטיש ומשמע שרק על זה חייב וצ"ב למה שלא יהיה כותב ועוד קשה דבפרק י"א הט"ז כתב שהצר צורה בכותל ובששר חייב משום כותב ומאי שנא והנה צ"ב עוד מה החילוק דנחשב כותב ומה נחשב צובע ולמה כל צובע זה לא כותב ובפשוטו משמע שכאן הצורה בכלי זה בגדר צביעה רק שזה לא דבר חיצוני לכן זה לא צובע וצ"ב הטעם ועיין קה"י סימן מ' שבתחילה כתב שרק דבר שאפשר לספרו א"כ הכתיבה במטרה להעביר דבר חשיב כותב אמנם כתב שזה נדחה מדין הרמב"ם של הצר צורה בכותל עוד כתב לחלק בין אם המטרה לקשט הדבר שעליו נכתב או הפוך שהדבר שעליו נכתב משמש ליצור צורה ולפ"ז העמיד הרמב"ם שזה כותב כגון שרוצה צורה ובבה"ל העמיד שזה היכי תימצי לצבוע שאין ענין ביופי הכותל על ידי הציור לבד אמנם עיין קה"י שהקשה מכוחלת דמבואר ברמב"ם שזה כותב אפילו שהמטרה ליפות הבן אדם וכן לכאורא הרמב"ם של בכותל ובששר זה אוקימתא להעמיד כנ"ל אמנם עין ספר קדמון שגרס בכוחל ובששר ולפ"ז מדובר על מין צבעים ולא כתוב על מה מצייר [ובאמת שששר זה צבע כמבואר ברמב"ם פ"י לענין צובע] ויתכן שמצייר על דף אמנם עדין קשה מכוחלת ולכאורא יש מקום לומר שכל כתיבה זה כותב ורק במקום שהצורה כבר קיימת והא מיפה אותה אין לזה שם כותב אלא שם צובע ובזה א"ש החילוק בין צובע לכותב ולענין כוחלת נחלקו האם לדון שמצייר צורה של עין או שצובע את צורת העין הקיימת ולא עושה צורה חדשה כלל אמנם עדין קשה למה הצר צורה בכלי זה לא כותב ועיין תו"ש שדן שלא גמר הצורה ולכן יש לחייב רק מצד מכה בפטיש ולא מצד כותב

**מלאכת כותב [ב]**

**ק"ד: - סוף הפרק**

**א. על גבי אינו מתקיים – עיין רשב"א ד"ה ובכל ועיין רמב"ם פ"ד מגירושין ה"ז ובמ"מ [ועיין דברי יחזקאל סק"כ] [ועיין דברי יחזקאל סק"ו בטעם שצריך כתב המתקיים]**

**ב. בגדר כתב המתקיים ובשיעור הזמן – עיין בה"ל ס"ד בתחילתו ובמה שהביא שם מהרשב"א קט"ו: ד"ה הא ועיין שער הציון ש"ג סקס"ח [ועיין מנחת שלמה סימן צ"א סקי"א]**

**ג. במשקין ומי פירות – עיין ריטב"א ושיטה לר"ן ובשער הציון כ"ח**

**ד. נתכוין לכתוב ח' וכתב שני זינין – עיין תוס' וברמב"ן ועיין במאירי בסוף הסוגיא ד"ה נתכוין [ועיין הגהות הגראמ"ה ובאג"ט מ"ו סק"ה]**

**ה. כתב אות אחת נוטריקון – עיין דברי יחזקאל סק"ד מה הדין לר' יוסי**

**ו.כתבו במי טריא - בדין כתב שנבלע – עיין אגלי טל סימן מ"ז [ובדברי יחזקאל סקכ"א ד"ה ונראה] ולענין גילוי הכתב ע"ש ובפמ"ג ש"מ סק"ג [ועיין שו"ת מחזה אליהו שהאריך בזה]**

**ז. כתב על גבי כתב – עיין תוס' ועיין רמב"ן גיטין י"ט. ועיין ריטב"א [ובדין כתב על גבי חק תוכות ובגדר הדין עיין באג"ט סימן מ"ח סק"ג ד' ט', ובדברי יחזקאל סקט"ז ד"ה ועפ"ז ]**

**ח. והשלימה לספר וברש"י - עיין מנח"ח מוסך השבת סק"ב**

**ט. כתב אות אחת בטבריה - עיין רשב"א**

**י. שנטל לגגו של ח' ועשאו שני זינין - עיין רשב"א ור"ן לענין חק תוכות ועיין בית שמואל אבן העזר קכ"ה סק"ג ובביאור ראית הרשב"א עיין מנחת חינוך מלאכת כותב אות ו' ובדברי יחזקאל סק"ה ועיין שו"ת רעק"א סימן כ"א ד"ה עוד נראה לי**

**י"א. רש"י ד"ה ועשאו – דברי יחזקאל סק"ט ד"ה ועפ"ז**

**י"ב. לתגיה דד' - עיין ר"ח ומאירי ובשלט"ג**

**י"ג. הא דבעי זיוני - בטעם החיסרון דאין זיונים עיין מרדכי ריש גיטין שיש שלמדו מכאן שתגין מעכב בגט וע"ש מה שדחה וכן הוא בריטב"א בסוגין [ועיין שלטי הגבורים בסוגין] [ועיין או"ז סימן תקנ"ד שלמד מכאן שזה מעכב בס"ת אפילו אם בגט זה כשר וכן הוא בביאור הגר"א סימן ל"ו סק"ט] ועיין הגהות מימוני פ"ז מס"ת סק"מ לענין כתב משיטא [ועיין גר"ז ס"ח שביאר כונתו] ועיין אור זרוע סימן ע"ו לענין שאר לשונות ועיין מג"א סימן ש"מ סק"י ומה שביאר בדבריו בדברי יחזקאל סק"ח ועיין שו"ת רעק"א סימן כ"א ועיין קה"י מה שהקשה מה גרע משם משמעון [ועיין דברי יחזקאל סק"י]**

**י"ד. כתיבה על חודי הדפים - עיין שו"ת הרמ"א סימן קי"ט ובט"ז סק"ב מג"א סק"ו ועיין אבני נזר סימן ר"י סק"א – ד' וע"ש סק"ט בביאור ראית הרמ"א ובנידון אינו מתקיים ע"ש סקי"ג ובחזו"א ס"א סק"א**

**ט"ו. לחבר אותיות לפרוכת - מג"א סק"י ועיין מחצית השקל [ובמנח"ח] ובנשמת אדם ל"ז סק"ב**

**ק"ד:**

א]בעיקר דין כותב המבואר בסוגין עיין מנח"ח שהביא מהמרדכי שכל זמן שהכתב לא התייבש אי אפשר לגרש בו עדיין וכתב שלפ"ז ה"ה לגבי שבת הוא לא מתחייב עד שזה מתיבש וע"ש שדימה למבשל שהחיוב רק כשזה מתבשל דהינו שזה לא כמו זורע שזה שעשה דבר שיתיבש הוי מלאכה וגם לא כמו תנאי בעלמא אלא שכל החלות כתב חל כשזה מתיבש

ב]**המסרט על בשרו:** עיין נשמת אדם כלל ל"ז סק"א דאם עושה כתובת קעקע דהינו שנותן במקום השריטה דיו חייב וראייתו כמו שמצאנו בגט שכשר ה"ה כאן וכתב שאין לחלק שזה כמו שמאל דשם זה סברא שזה פסול כלאחר יד עכ"ד אמנם עיין מנח"ח סקי"א שכתב שכאן זה חיסרון של כלאחר יד וע"ש שכתב שלשיטות שיש פסול כלאחר יד בגט דהינו יד שמאל א"כ יש להוכיח מהגמ' לענין שבת שחייב אמנם יש לדון דכאן הרי אין שינו בצורת הכתיבה אלא שלא רגילים לכתוב בכזה מקום ויתכן שלגבי גט זה לא חיסרון אלא רק בדין מלאכת מחשבת דשבת וצ"ע

ג]**כתב במשקין וכו' פטור:** מבואר דאיכא תנאי בכותב שיהיה כתב המתקיים ועיין רשב"א שהביא תוספתא וכן הוא ברמב"ם שצריך שזה יהיה על גבי דבר המתקיים אבל אם זה על גבי עלים שאינם מתקיימים אין חיוב והנה שיטת הרשב"א שגם בגט יש הלכה זו אמנם עיין רמב"ם פ"ד מגירושין ה"ז שנקט ששם רק צריך לכתוב בדבר המתקיים אבל לא צריך על גבי דבר המתקיים ועיין דברי יחזקאל סק"ו שכתב דלדעת הרשב"א יש מקום לומר שהדין מתקיים כאן הוא מהלכות כתיבה שאין לזה שם כתב ללא זה אמנם בדעת הרמב"ם מוכרח דמצד הלכות כתב חשיב כתב ורק מצד שבת יש הלכה שזה יהיה מלאכתו מתקיימת ובאמת הרמב"ם למד מכאן גם לשאר מלאכות [ועיין דברי יחזקאל שנקט שגם בדעתו למחוק יש חיסרון זה ובפשוטו אינו כן] אמנם עיין נשמת אדם כלל כ"ד שהביא מהסמ"ג שבצובע חייב גם אם זה אינו מתקיים וכתב שס"ל שכל סוגין זה חיסרון מיחד בכותב ולכאורא הכונה שאין לזה שם כתב והנה ברמב"ם שם מבואר שרושם על גבי עור בשבת פטור ובגט זה כשר ועיין מ"מ שדימה הדברים אמנם עיין דברי יחזקאל סק"כ שהביא להקשות מהגר"א שכאן אפילו שהסיבה שזה לא נכתב כי העור לא קולט הצבע אבל למעשה הכתב אינו מתקיים וזה לא דומה לעלים שהכתב נשאר קבוע בעלה רק שהעלה כלה וע"ש מה שחידש

והנה לא נתבאר מהו שיעור הזמן שצריך שיתקיים ועיין שער הציון ש"ג סקס"ח שחידש שנחלקו בזה רש"י והרמב"ם ריש פרקין האם מספיק שזה מתקיים לשבת או שצריך יותר וע"ש שהביא מתוס' צ"ד: ד"ה וכי שקליעת שער אין חיוב מצד שזה לא מתקיים וכתב שיתכן שזה כרש"י או שזה לא מתקיים אפילו ליומו אמנם דבריו פלא דהרי מפורש שם שאם החיוב מצד בונה חשיב המתקיים ובהכרח שכונת התוס' שביחס למלאכת אורג כל מציאותו שלא עומד לפרק דזה דומה לקושר וכן ביאר בנשמת אדם כלל כ"ד א' אבל ביחס לבונה חשיב המתקיים ועיין אגלי טל שנקט ששם זה מתפרק על ידי מעשה אדם ויתכן שרק לכן חשיב מתקיים אמנם בפשוטו וודאי שזה לא מחזיק הרבה זמן והנה על מה שנקט המ"ב שבכתב מספיק יום אחד עיין מנחת שלמה סימן צ"א סקי"א שהקשה מכמה דוכתי א.מהדין של כותב על עלי ירקות דבפשוטו זה וודאי מחזיק יותר מיום ב. דהר"מ לענין כותב על בשרו כתב שאפילו שחמימות היד מעבירה הכתב זה לא חיסרון וכוונתו דמצד עצמו זה מחזיק והרי אם ימות זה לא ימחק וצ"ע מה הוקשה לרמב"ם הרי וודאי שכתב שעל היד מחזיק יותר מיום ג.הנה מבואר במתניתין שכותב בקומוס חייב והנה מבואר בגמ' לקמן שלענין ס"ת זה פסול כי זה לא מחזיק ועיין רשב"א וריטב"א שם שביארו שחשיב כתב המתקיים דדרך הסוחרים לכתוב בכתב שאינו מתקיים לעולם וודאי משמע אבל שצריך שיתקים יותר אחד כדרך הסוחרים אמנם היה מקום לדון שהשיעור מתקיים בכתיבה זה מצד שם כתיבה ואין זה ענין לאינו מתקיים בעלמא והנה עיין נשמת אדם שם שהקשה ממעביר שרק על בשרה שחייב משום צובע והרי שם זה פעולה שהבשר מאדים מצד עצמו עוד קשה ממפיס מורסא דודאי דזה נסתם תוך כמה ימים אם גלד וכן קשה בגוזז צפורניו שהגוף מתייפה והרי זה לא מתקיים [וכן קשה מהירושלמי המובא בבה"ל סימן ש"מ ס"ד דכותב צורה כדי לסמן איך לצבוע ובפשוטו גם אם אחרי זה אין שום צורך בצורה אלא לזמנו ויש לעיין] וראיתי לבאר שכל דבר תלוי בדרכו ואין בזה כלל ודבר שדרך עשיתו לזמן חשיב מתקיים וזה על דרך סברת הרשב"א בספרי הזכרונות וצ"ע בזה

ד]**במשקין ומי פירות פטור:** מבואר שיש איסור דרבנן ועיין שער הציון כ"ח שכתב שזה רק בדבר שניכר מאוד אבל במים וכדו' אין איסור חוץ מלשון אחד ברש"י שזה איסור דאוריתא וכדבריו מבואר כאן בשיטה לר"ן אמנם הריטב"א חלק על זה ואסר בכל גוני

ה]**כתב על גבי כתב:** עיין מאירי שכתב שהכוונה שהכתב היה כבר אין רישומו ניכר כל כך וחזר וכתב על זה ויש לעיין לכאורא למה לא הוי צובע ולכאורא מבואר כאן שכיון שמטרתו לכתוב יותר חזק אין זה צובע ועדין צ"ע ועיין אגלי טל סימן כ"א שנסתפק בזה

ו]**נתכוין לכתוב ח' וכתב שני זינין:** עיין ראשונים שהקשו הרי אפילו נתכוין לכתוב ז' וכתב שני זיין פטור שזה כמו נתכוין לזרוק שתין וזרק ארבע ותירצו תוס' ושאר ראשונים שמדובר שרוצה לכתוב שתי אותיות לא איכפת לו איזה רק שחשב עכשיו שכותב אות אחת ויצא לו שני אותיות ועיין ראשונים שכתבו שזה כמו בנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה ואמר כל מקום שתרצה תנוח ועיין רמב"ן שכתב שזה אינו נכון ולכאורא הסברא ששם המלאכה היא טלטול ארבע אמות ולא משנה איפה נח דזה אותו יצירה אבל כאן הרי במעשה זה חשב שאין בזה שיעור מלאכה ואין סיבה לחייב בזה ומה שבעיקרון רוצה לעשות מלאכה מה זה משנה ועיין רמב"ן שתירץ דכאן הרי את פעולת הכתיבה האסורה הוא התכוין לעשות אלא שהתכוין לעשות בצורה שזה יהיה אות אחת וזה יצא שני אותיות וצ"ב הרי למעשה זה לא נעשית מחשבתו וביותר דמה זה שונה מקאסבור שזה שתים ונמצא ארבע שגם פטור ועיין במאירי שכתב שבזורק שתים אין בזה איסור אבל אות אחת הרי במשלים ספר זה מעשה עבירה וצ"ב כונתו אבל עכשיו כתב את זה לא בתור השלמת ספר ועיין הגהות הגראמ"ה שכתב שכיון שחצי שיעור זה גם איסור וחשב לעשות איסור אין בזה חיסרון וזה על דרך סברת המאירי וצ"ע בכל זה

ז]**כתב אות אחת נוטריקון:** בתוס' לעיל מבואר שיסוד המחלוקת האם אות אחת זה כמו תיבה או שאין לזה מעלה של תיבה אלא שהוסיפו תוס' שאם זה לא תיבה גם אם יכתוב שתי אותיות כגון ב' וג' פטור ומבואר שדעתם ששני אותיות לא שוות גם צריך שיהיה תיבה ודלא כמדויק ברמב"ם והנה הגראמ"ה לעיל כתב שברמב"ם מדויק דלא כתוס' וכונתו דהרמב"ם כתב המקרה שפטור שכתב אות אחת נוטריקון ולכאורא אינו ראיה שהרי הצד לחייב הוא גם כה"ג וזה מה שבא לומר שזה לא תיבה וברע"ב מבואר שכה"ג חייב וזה לשיטתו שגם א' א' חייב והנה עיין רמב"ם בפיה"מ שכתב שמדובר שעשה על זה נקודה לסימן שזה נוטריקון וצ"ע א"כ למה לר"י לא הוי רושם דהרי יש כאן שני רשימות ויתכן שזה דלא כר"י אמנם לאלו שנקטו שקי"ל כר"י או שרושם חייב לרבנן מצד כותב צ"ע ועיין דברי יחזקאל סק"ד מה שישב ודבריו צ"ב אמנם לכאורא צ"ל שהיסוד של שני אותיות שצריך שיחשב שני עשיות וכה"ג חשיב עשיה אחת וזה גם הטעם שאות ה או ק' לא חשיב שני רשימות

ח]**לאתויי מי טריא ואפצא:** עיין גמ' גיטין י"ט: דמבואר דזה מי מילין שכותבים אם זה וזה נבלע בתוך הקלף ועיין אגלי טל סימן מ"ז שהקשה א"כ למה לא הוי כתב שאינו מתקיים ותירץ שכיון שאפשר להוציאו לא חסר במתקיים אמנם מפורש בגמ' שם שבזמן שזה בפנים אי אפשר לגרש בזה וע"ש שהוסיף שפעולת ההוצאה לא חשיבה כתיבה דאם זה חשיבה כתיבה מצד שפנים חדשות באו לכאן זה היה צריך להחשב כתב שאינו מתקיים והנה עיין דברי יחזקאל סקכ"א שהביא מהפר"ח כביאור הנ"ל אלא שהקשה על זה דבר"ח מבואר שכשזה יוצא לא ניכר הכתב וע"ש שדן להוכיח דבגט לא צריך כתב המתקיים וצ"ע דהרי גם בשבת מבואר בגמ' שחייב וצ"ע ואם דלא כר"ח יש מקום לדון שהכתב הבלוע הוי כתב לגבי שבת ורק בגט יש תנאי צדדי שיהיה ניכר ובזה לא צריך מתקיים וכל זה חידוש

ובעיקר הדבר האם להוציא הכתב חייב יש מקום לומר שוודאי שיש כאן תוספת שזה סיבה לחייב ורק לגבי כתב המתקיים כל שנשאר מזה שיהי אפשר לקרוא זה לא חיסרון ועיין פמ"ג ש"מ סק"ג שכתב שבכותב בחלב שזה לא ניכר ועל ידי הנתינה ליד האש זה נעשה ניכר לא חייבים על זה וכאן הוא חידוש שאפילו שבתחילתו זה לא היה כתוב כלל וצ"ע בכל זה ועיין מחזה אליהו שהאריך בזה והביא ירושלמי פי"ב ה"ד שחייב על גילוי הכתב

ט]**כתב על גבי כתב:** מבואר בגמ' שזה תלוי בר"י ורבנן והקשו התוס' דר' אחא בר יעקב ס"ל שרק בס"ת פסול אבל לענין גט זה כשר א"כ למה בשבת לא חייבים ותירצו שבכותב ללא תוספת של לשמה אין לזה שם כותב ורק כשמוסיף לשמה זה נחשב כותב ור"ח ס"ל שמשמע כאן שמדובר אפילו בכותב תוספת של לשמה ולכן העמיד שזה תלוי במחלוקת ולרב אחא בר יעקב צ"ל שמדובר שכתב כתב על גבי כתב ללא תוספת של לשמה ועיין אגלי טל סמ"ח סק"ג שהביא מהתשב"ץ שאין כאן מחיקת השם דהינו שדנים שהכתב השני רק מוסיף על הכתב הראשון ושלגבי לשמה זה מספיק וכן הוכיח שם מהא דמבואר במרדכי שאם זה היה חק תוכות לא עוזר מה שעובר על זה אפילו שזה מוסיף ובבית מאיר נתקשה בזה כמו שהביא הדברי יחזקאל סקט"ז אמנם ביארו הנ"ל שצריך שכל הכתיבה תהיה בתור כתיבה וכאן הרי הכתיבה הראשונה היא לא כתיבה [ועיין רעק"א בגיטין שהקשה דבגמ' מבואר שעדים לא עוזר שחוזרים על החתימה וצ"ב הרי כאן יש תוספת ועיין תוס"ר וריטב"א שם מה שישבו ועיין חזו"א ובגר"ח סטענצל שם ואכמ"ל ועיין אג"ט סימן מ"ח סק"ט שדימה דבר זה להוספה על גבי חק תוכות דכאן הרי צריך שכל הכתיבה תהיה שלהם]

אמנם עיין רמב"ן בגיטין י"ט. שכתב לא כך אלא שאין הבדל אם יש תועלת במה שעובר וכתב לישב לדעת רב אחא או שמדובר שהעביר סיקרא על גבי דיו ובשם ר"ת הביאו שרק כשזה לח אפשר לחזור ולהוסיף ולא כשזה נתיבש וכאן מדובר כשזה נתיבש עוד כתב הרמב"ן שבשבת כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה אפילו שיש לזה דין כותב אבל זה כתיבה שעושה את מה שכבר היה כתוב קודם וזה לא סיבה לחייב והנה באמת צ"ב מה הצד לחייב הרי אין כאן שום תיקון ובפשוטו מבואר שהעיקר שלא יההי מקלקל וצ"ל שודאי יש כאן תיקון שהכתב כתוב יותר חזק

י]**והשלימה לספר:** וכתב רש"י אחד מכ"ד ספרים ועיין מנח"ח סק"ב שביאר שכל המעלה של גמר ספר זה בסוג ספר שאותיותיו ספורות ואי אפשר להוסיף בו או לגרע אבל בספר שאפשר להוסיף או לגרע אין מעלה בסיום עוד אות אפילו שעכשיו זה התיבה האחרונה שכותב ולכן בספר תמיד חייב דשם לכל בגד יש צורה איך צריך להראות

י"א]**אות אחת בטבריה:** עיין רש"י והרמב"ם שביארו שמדובר על שני גליונות ובפשוטו לפ"ז וודאי לא מסתבר שגדר האיסור כתיבת תיבה אלא שהאיסור שני אותיות והדין נהגין זה בזה זה סברא בהלכות צירוף אמנם עיין רשב"א שביאר שאת אותו גליון לקח לציפורי ורשם שם עוד אות עוד הביא מרב האי שמדובר שהיה שער גדול והאות השניה מצטרפת לאות הראשונה ע"ש

י"ב]**כגון דנטליה לגגיה דחת וכו':** עיין תוס' במנחות כ"ט: ד"ה דחטריה שדייקו מכאן דלא כר"ת שלאות חית יש גג באמצעו ועיין רשב"א בסוגין שכתב שמדוגמא זו וכן מהדין שנטליה לתגיה דדלת מבואר שכה"ג זה לא חק תוכות אלא דנין כאילו היתה כאן כתיבה ורק היה דיו שקלקל האות וצריך להורידו ועיין ר"ן וריטב"א ועוד הרבה ראשונים שדחו שלגבי שבת כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה ממילא אסור גם בכזו צורה דהינו שאפילו שלגבי ס"ת אין זה מעשה כתיבה אבל לגבי שבת זה מעשה כתיבה ובבית שמואל באבן העזר סימן קכ"ה כתב שכיון שכאן גם רושם חייב ממילא גם חק תוכות חייב והנה בפשוטו כוונת הרשב"א שלמה חק תוכות פטור כי יש דין מעשה וכה"ג לא חשיב מעשה וצ"ע אם זה אות כשירה הרי הכתיבה מצידו היתה ללא מעשה ולמה שיתחייב הרי צריך מעשה כתיבה ולכאורא זה מכריח שכוונתו שחק תוכות החיסרון שדנים שאין כאן כתב ולכן הבין שזה גם סברא בשבת והראשונים נחלקו בזה עצמו או שכונתם שזה נחשב כתב לגבי שבת וכן מוכח לכאורא מהבית שמואל דאם קושית הרשב"א דאין כאן מעשה כתיבה א"כ מה יעזור שהחיוב מצד רושם הרי אין כאן מעשה רשימה ויש לדחוק שזה חסרון רק במעלה של כתיבה אמנם בפשוטו כוונתו שהחיסרון שאין לזה חשיבות כתב אבל חשיבות רשימה יש לזה

ועיין דברי יחזקאל סק"ה ובמנח"ח סק"ו שכתבו לדון שראית הרשב"א מאות דלת שטעם החיוב ביאר רש"י כיון שיש איסור של אל תשכן באהליך עולה וס"ל לרשב"א שכל התיקון נחשב תיקון אם היום זה ס"ת כשר אבל אם זה ס"ת פסול אין כאן תועלת והנה בפשוטו אין הדבר מוכרח דיתכן דמדובר בספר שפסול לקריאת תורה כגון בנייר ובכל אופן יש כאן את המעלה שהשלים הספר וכן עיין רשב"א שנראה שהוכיח את דבריו מהדין של שני ז'

י"ג]**ועשאו שני זינין**: וכתב רש"י והספר לכל צריך והקשה המנח"ח הרי כאן נכתב שתי אותיות וא"כ מה צריך להגיע שזה משלים ספר ויתכן שרש"י כונתו למה מחק החית ועשה שני ז' כי הספר היה צריך לכך ועיין דברי יחזקאל סק"ט שכתב לחדש שאם אדם יכתוב בכתב אשורי שפה אחרת לא יתחייב דביחס לשפה זו אין זה תיבה והמילה זז זה בארמית ואפילו שרש"י ס"ל שא' א' חייב אבל גם לדבריו זה מחלוקת ורש"י רצה שכאן זה יהיה לפי כולם לכן ביאר בצורה זו והנה דבריו מחודשים כמו שהביא מהנוב"י שכתב שלא כדבריו וכן יתכן לישב כנ"ל אלא שרש"י רצה לישב למ"ד שצריך שני אותיות לא שוות וכל זה דוחק

י"ד]**ועשאו שני זינין:** הקשה השלט"ג לראשונים שלא חייבים לגבי שבת אלא אם זיונים א"כ למה כאן חייב ועיין מרדכי ריש גיטין שהקשה כן ועיין דברי יחזקאל סק"י שהביא מהראשונים שמדובר שעל ידי כתיבתו נעשה זיונים וע"ש שביאר שכונתם לשיטות שזיונים הכונה שהאות צריכה להיות מרובע וכן ביאר בבביאור הגר"א סימן ל"ו סק"ט ע"ש ויתכן לישב שמדובר שזה היה ח' אם זיונים מחמת שבתחילה כתבו שני ז' ואחרי זה חשבו שצריך לתקן לח' ועדיין לא ביטלו הזיונים ואחרי זה מחקו מהגג של החית ועיין קה"י שכתב לישב שמדובר בספר כמבואר ברש"י שאסור להחזיקו לא מוגה וכתב רעק"א שזה רק כל זמן שיכול להיות שיקראו בטעות אבל בחסרון תגים זה לא שייך ודבריו צ"ע דלכאורא וודאי שהמושג של ספר שאינו מוגה זה סברא לחיב על כתיבה של שיעור פחות אבל כאן אות ללא זיונים לא חשיב שכתב וודאי מסתבר שלא יתחיבו על זה

ט"ו]**נטלו לתגו של דלת ועשאו ריש:** צ"ב הרי זה אות אחת וביאר רש"י שזה היה השלמת הספר שהיה בו חיסרון שאסור להחזיק ספר לא מוגה ועיין מאירי שכתב בשם הירושלמי שחשיב כותב ומוחק ולפ"ז ביאר שיש כאן כתיבה של אות אחת ומחיקה של אות אחת וצ"ב מה שייך לצרף חצי שיעור משני אבות ובעיקר דברי הירושלמי מבואר חידוש שחשיב על מנת לכתוב וכן שחשיב לתקן במקומו ועיין אגלי טל ס"נ סק"ה דאם נימא שאות אחת זה חצי שיעור באיכות ואין לזה שם מלאכה כלל א"כ וודאי שאי אפשר לצרף מוחק וכותב והנה הרמב"ם השמיט אוקימתא זו ותמהו בזה האחרונים ובפשוטו צ"ל שלמד כרש"י וא"כ זה בכלל משלים את הספר ועיין ספר הליקוטים על הר"ם דיתכן דכוונת הגמ' שעשה כזו הגהה בשני אותיות ועיקר דברי רבא שלא משמע שמדובר באוקימתא כמו ר"ש

ט"ז]**הא דבעי זיוני הא דלא בעי זיוני:** עיין מרדכי ריש גיטין ובספר התרומה סימן קי"ד ובאו"ז ס' תשט"ו שלמדו מכאן שתגים זה מעכב בס"ת וה"ה בגט דהינו דאם חזינן שפטור לגבי שבת ללא תגים בהכרח שאין לזה שם של אות ולכן גם בגט זה לא טוב ומה שהגמ' אומרת דלא בעי זיוני הכוונה באותיות שלא צריכים זיון אמנם בספר התרומה דחה שאפילו אם לגבי ס"ת זה מעכב אבל לגבי גט וודאי זה טוב וביאר כוונת הגמ' שאם רוצה לעשות זיונים אינו מתחיב כיון שלא עשאם אבל אם רצה לעשות אות ללא זיונים באמת חייב וע"ש שכתב שדבר זה מדויק בלשון הגמ' שמשמע שמדובר באותו אות רק ההבדל האם רוצה לזיין או לא ודלא כריצב"א שמדובר באות אחרת והנה בעיקר הביאור בגמ' שאם רוצה לזין לא מתחיב לגבי שבת מבואר בריטב"א בביאור סוגין דאפילו אם זה לא מעכב בס"ת אבל כיון שרצה לכתוב אם זיון לכן הוא פטור כל זמן שלא זיין אמנם עייין או"ז סימן תקנ"ד וכן הוא בספר ברוך שאמר ובביאור הגר"א סימן ל"ו דר"ת ס"ל שמעכבים תגים בס"ת ולא בגט והוכיח מהא דלגבי שבת פטור וצ"ע כיון שהסיבה כיון שרוצה לתיג לכן פטור א"כ מה הראיה שזה מעכב וצ"ל שס"ל שאם זה לא מעכב בהכרח שזה לא מעיקר האות אלא זה סתם עוד הלכה א"כ גם אם רוצה לזיין זה לא סיבה שיחשב שלא גמר את מלאכתו ורק אם זה מעכב בס"ת והטעם שלגבי ס"ת חשיב שזה מכלל צורת האות לכן אם רוצה לזיין זה סיבה לפטור וברעק"א סימן כ"א משמע שלטור שזה מעכב זה עוד הלכה ולא שזה מעיקר צורת האות ולכן בגט זה לא מעכב ולפ"ז מה שאם רוצה לתיג זה מעכב הוא מצד הראשונים שהיום שרוצה לעשות זה מכלל האות ולפ"ז אין ראיה מסוגין ועיין קה"י שהקשה מה זה שונה מחקק קפיזא בקבא שחייב כיון שמלאכתו מתקיימת במקום אחר וכיון שגם ללא זיון חשיב אות למה שלא יתחייב וצ"ל שכאן לפי מחשבתו עדין לא עשה כלום וזה גרע מעשה חלק מדבר גדול ועדין צ"ע

והנה עיין הגהות מימוני הלכות ס"ת פ"ז אות מ' שלמד מסוגין שכתב משיטא לא הוי כתב מצד שזה כמו שאין זיונים דהינו שנקט שבאמת גם אם לא רוצה לזיין הוא לא חייב כי חשיב שלא גמר האות אמנם בשאר כתבים חייבים דרק כאן שזה נחשב כתיבה אשורית חלקית כמו שביאר בגר"ז ס"ח לכן פטור והנה בפשוטו דבריו אפילו אם בגט אפשר לכתוב ללא זיונים כמו שקי"ל להלכה וצ"ל שבגט כל שמבינים מה הכוונה יש לו תורת כתב משא"כ כאן צריך דבר שיש לו תורת כתב בעצם וכיון שזה חסר מצורת כתיבה של כתב זה לכן זה לא סיבה לחייב ועיין מג"א סימן ש"מ סק"י [כן ביאר בכונתו הדברי יחזקאל סק"ח] שהקשה על זה שהרי במשנה מבואר שכל לשון חייב וכתב שאולי כאן גרע שזה אשורית לא מושלם אמנם עדין קשה מהרמב"ם שחייב מצד רושם דהינו שוודאי שכתב משיטה זה לא גרע מרושם דרק אם צריך כתיבה א"כ כתב זה אין לו תורת כתיבה וכתב שאולי הוא פליג על הרמב"ם וס"ל שלדידן רושם פטור

והנה האו"ז סימן ע"ו חידש יותר שבכל הכתבים פטור והדבר צ"ע שזה נגד המשנה שבכל לשון חייב ועיין נוב"י תנינא ל"ג שהעמיד כוונת המשנה שכתב אשורית רק בשפה אחרת וזה לצד שצריך דוקא תיבה אמנם באו"ז מפורש שהעמיד בכל לשון רק על לשון יונית ועיין בה"ל סימן ש"ו שהאריך להוכיח מכל רבותינו הראשונים שס"ל שתמיד חייב

בעיקר ביאור הגמ' הא דבעי זינוי עיין תורי"ד שביאר שהכוונה שעשה את הזיונים ועל זה הוא מתחייב ולכאורא הוא חידוש שאפילו אם זיונים אין זה מעיקר צורת האות אבל עשיתם חשיב כותב ואולי זה כשיטתו שפסק כר' יוסי וצ"ע

י"ז]עיין ט"ז סק"ב דהביא דהלבוש כתב שמי שפותח וסוגר ספר שכתוב על חודי הדפים אותיות קרוב הוא שיש בו חיוב חטאת דהינו שנקט שזה כתב של קיימא דמה שעומד לפירוק זה לא סיבה שיחשב אינו של קימא אמנם בשו"ת הרמ"א מבואר שזה וודאי חשיב אינו של קימא וכן נקט החזו"א סימן ס"א ועיין ט"ז שכתב שוודאי שאין בזה איסור דאוריתא כיון שזה אינו מתכוין דהרי אין לו שום ענין בכתיבת האותיות שנוצרו כאן ובפשוטו הוא משאצל"ג אמנם הרמ"א שם כתב שכאן זה צריכה לגופה כי צריך הפתיחה וצ"ע מה זה קשור למלאכה וכבר תמה על זה באגלי טל סימן נ"ד

ולעיקר הנידון עיין ט"ז שכתב שאין בזה איסור וטעמו כיון שמחוסר קריבה זה לא כמחוסר מעשה והוכיח דבר זה דכמו דלענין חיוב כתב אות אחת בטבריה ואחת בציפורי חייב דהינו שדנים שזה לא מחוסר מעשה א"כ ה"ה כאן וכתב שאין לומר שזה רק לחומרא ולא לקולא דהרי מביא קרבן בעזרה עוד הוכיח מהא דמבואר דרק כותב שני אותיות חייב ולא מקרב שני אותיות אחד לשני עוד כתב להוכיח מהא דכותב אות ומשלים לספר חייב ומשמע שאם יניח אות לידו לא יתחייב ובהכרח מצד שמחוסר קריבה זה כאילו עשוי והוסיף שאין לחלק בין קירוב בין שני אותיות לקירוב חצי אות דלגבי כותב כך לי כותב אות אחת מתוך שני אותיות כמו כותב חצי אות עכ"ד ועל דרך זה הוא בשו"ת הרמ"א סימן קי"ט דהוכיח דקירוב אותיות אין זה מעשה כתיבה ומזה למד גם לקירוב חצאי אותיות דאין סברא לחלק

והנה מדבריו נראה שנקט שיסוד כתיבה זה כתיבת תיבה ולכן דן שחזינן שדנים שזה כאילו יש כאן תיבה ודימה שגם נחשב שיש כאן אות ולכן נקט שאם היה חיסרון של מחוסר קריבה בעצם זה שמקריב שני האותיות יחד מתחייב כי יצר תיבה אפילו שהאותיות כבר כתובות וכן לכן דימה חצי אות לאות שלימה והנה בפשוטו דבריו תמוהים דמשמע שרק לקרב שני אותיות פטור והרי בגמ' מבואר שכתב אות אחת סמוך לכתב פטור והרי כאן יצר אות חדשה ולא שייך לומר שזה רק מחוסר קריבה ואולי מצד שזה נהגה אם אות אחרת אמנם צ"ע וכי באות כתובה באמצע עמוד שזה לא נהגה אם כלום אם יכתוב שם עוד אות יתחייב ואלי ס"ל שכאן שעשה מעשה רק באות אחת זה לא סיבה לחייב משא"כ אם קירב את שני האותיות אמנם מהא דדן שהקריב אות לאות יתחייב בהשלים לספר משמע דלא כנ"ל וצ"ע ועיין אגלי טל שהקשה עוד דמה דימה שני אותיות לחצי אות הרי מפורש בתוספתא דחצי אות שהשלימה הוא חייב והרי הוסיף אות על אות לא חייב אלא בהכרח שיסוד דין כותב זה אותיות ולכן בהשלים אות זה יצירה של האות משא"כ בהשלים תיבה למעשה לא כתב אלא אות אחת עוד יתכן שלא אמרינן מחוסר קריבה לא הוי מחוסר מעשה רק אם כבר יש הכיתוב ולא אם אין הכתב וכן ביאר באגלי טל

ועיין ברמ"א שם שכתב להוכיח להיתר מהא דרש"י ע"ה: לא ביאר מוחק שהיו כותבים אות אחת על שני קרשים ובפתיחה היה מחיקה ועיין אגלי טל שדחה שזה משאצל"ג

וע"ש ברמ"א בתחילתו שהביא ההיתר שכיון שעומד לפתוח ולנעול אין דרך כתיבה ומחיקה בכך ועיין מ"ב שביאר שזה כמו פתיחת דלת ומקורו בפרישה ולכאורא הכוונה שכיון שזה מונח בספר כל השינויים האלו לכן לא חשיב שיש כאן יצירה בכל פתיחה וסגירה ועיין ברמ"א שדן עוד שכמו שבכלים מותר חיבור רפוי כך כאן זה חיבור רפוי וכן בשו"ת חות יאיר סימן ט"ז וצ"ע ששם הבונה זה האיחוד שביניהם אבל כאן זה המציאות שנהיה כתב ומהיכי תיתי שבכותב יהיה חיסרון זה ודברי הרמ"א צ"ב וכבר העיר בזה החזו"א ואולי ס"ל שגם כאן וודאי אין שם אות אלא מה שזה נהיה כדבר אחד

והנה מבואר במרדכי שעוגה שיש עליה אותיות אסור לאוכלה וקשה מה זה שונה מהרחקת הדפים וברמ"א ביאר כי הוא אוכל העוגה ומבטל האותיות והט"ז כתב שכאן שזה היה מחובר והוא מפריד זה גרע וכמג"א לקמן

י"ח]כתב המג"א סק"י משמע בגיטין כ. דאם תוחב אותיות של כסף על גבי בגד הוי כתב והנה מבואר בגמ' שאי אפשר לשחרר עבד על ידי רקימה שעל בגד והקשה התו"ש דא"כ מבואר איפכא שאין זה כתיבה וע"ש ובנשמת אדם ל"ז סק"ב שביאר שכונתו לרש"י שכתב שהסיבה כי זה לא קבוע אבל באמת אם יקבע יהיה כתיבה וה"ה בשבת יהיה איסור אמנם הקשה הנשמת אדם שעדין זה לא דומה דשם הרקימה זה יצירת האות אבל כאן האות עשויה וכתב שצ"ל שהמג"א הבין שמדובר שלוקח אותיות עשויות ומחברן לבגד וכתב שעדין יש לחלק שבגט שהעיקר זה התוכן א"כ יצר התוכן אבל בשבת שהעיקר זה כתיבת האותיות א"כ הרי כאן לא יצר אותיות עכ"ד אמנם יתכן דהמג"א ס"ל שכיון שלענין גט הוי כתב לענין שבת לכל הפחות זה אסור מדרבנן אבל אין כונתו לאסור מדאוריתא כמו שהוכחנו לעיל מכתב אות אחת סמוך לכתב והנה משמעות המג"א שרק אם מחברם אסור דהינו שמה שהניח אחד ליד השני זה לא סיבה לאסור וצ"ל שלגבי זה יש את הסברא שמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה ועיין ט"ז שגם משמע שאם לא רק מקריב אלא עושה מעשה חיבור או ניתוק אסור והגרשז"א ביאר שכונת המג"א לאסור כי יצר רקע לאות וצ"ע מנ"ל שיש לזה שם כתיבה וכי הכותב ללא רקע זה לא כתיבה ועיין בספר הליקוטים דהביאו מהרד"ע דהגוזר אות בצורת אות אין זה כותב מצד שזה לא דרך כתיבה וצ"ע בכל זה

**מלאכת מוחק**

**שבת ע"ה: הכותב - הבונה, טושו"ע סימן ש"מ ס"ד**

**א. מוחק אות גדולה - בשיעור שתי אותיות - שיטה לר"ן ומאירי קד: מנח"ח סק"ב שפת אמת ואפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ה' ד"ה ויש להסתפק וד"ה והיה נלענ"ד**

**ב. האם בעינן דוקא ע"מ לכתוב – עיין רא"ש בסוגין ובסימן ט' ועיין מחלוקת רש"י ותוס' גיטין י"ט. בסיקרא על גבי דיו וע"ש בתוס"ר ועיין גר"ז ס"ד ובנשמת אדם ל"ח א' [וע"ש שתלה דבר זה בדין משאצל"ג] ובבה"ל ס"ג ד"ה המוחק פמ"ג אש"א סק"ז ועיין ליקוט אג"ט סימן ל' סק"ג [ועיין ברמב"ם פי"א ה"ט והט"ו והי"ז]**

**ג. בדין טשטוש דיו – עיין פמ"ג מש"ז א' [ע"ש מה שדן בדין מוחק כתב שאינו מתקיים] ועיין חיי אדם הלכות נט"י כלל מ' ס"ח ועיין אגלי טל נ"ג סקי"א – י"ג**

**ד. מוסיף לאות דבר שמשנה את האות הקודמת - מאירי קד: על הגמ' שעשה מד' ר' ובר"ח שם ובאפיקי ים הנ"ל [ועיין בה"ל סוף ד"ה משקין מה שדן בדין לתקן במקומו]**

**ה. שעוה שנטפה על הספר - שו"ע ס"ג עיין מג"א סק"ד ועיין נשמת אדם ל"ח ב' ובבה"ל ד"ה שעל ובקושית הפמ"ג ע"ש מה שישב ועיין גר"ז ס"ד ועיין מג"א סימן ל"ב סקכ"ג ובמחצית השקל שם ועיין שו"ת רעק"א תנינא סימן ט"ו [ועיין בה"ל סימן ל"ב סי"ז ד"ה טפת וזה דלא כגרעק"א הנ"ל]**

**ו.שבירת עוגה שיש עליה אותיות – מרדכי הובא ברמ"א ס"ג [ועיין ט"ז סק"ב מה שהלבוש הוכיח משם] וע"ש במג"א מה שהביא מהר"ש הלוי סימן כ"ו ובדגול מרבבה ועיין חזו"א סימן ס"א [ועיקר הסברא רמז הבה"ל ד"ה משקין בסופו שכתב שבזה מיושב קושית המג"א ע"ש] ועיין סימן תע"ה מ"ב סקמ"ז, ולענין כותב על אוכל עיין סימן ת"ק מ"ב סקי"ז ובשער הציון שם [ועיין חיי אדם כלל צ"ב שהביא את לשון הרוקח ועיין שו"ת חוות יאיר סימן ט"ז שהקשה סתירה ברוקח מסימן רצ"ו לסימן ר"פ]**

**ז.שריפת נייר שיש עליו אותיות – או"ש פכ"ג משבת**

**מלאכת מוחק**

א]**מוחק אות גדולה:** עיין רש"י דמבואר דמעיקר הדין שיעור מוחק זה שני אותיות ורק כיון שיש כאן שיעור שהוא יכול לכתוב שני אותיות לכן הוא חייב אפילו באות אחת גדולה אמנם ברא"ש מבואר דהוא איפכא דמעיקר הדין כיון שבמשכן היו מוחקים אות אחת גם כאן היה צריך להתחייב באות אחת ורק כיון שמלאכת מוחק זה הכשר הכתיבה לא יתכן שזה יהיה יותר מאשר כותב ובפשוטו נפק"מ במוחק על מנת לתקן דבר אחר מה השיעור ועיין אפיקי ים שהאריך בזה ובבה"ל סי"ג ד"ה הניר בסופו נקט לענין קורע שלא על מנת לתפור אלא תיקון אחר שהשיעור כל שהוא אמנם המנח"ח מלאכת קורע נקט שתמיד כבר נקבע שהשיעור שתי תפירות

ב]עיין שיטה לר"ן שדנים לפי הכתב שמחק אם יש לכתוב כמו האות שכתב שנים כגון שמחק אות א' צריך שיהיה לו לכתוב שני אותיות א' ובלשון המאירי ק"ה. ובמנח"ח שדנים לפי אותיות בינוניות אמנם בפשוטו כל זה במחייב של מחיקה לא על מנת לכתוב כגון בלתקן או כאופן השפת אמת שעשה על מנת לכתוב אות גדולה אלא שיש לו תיקון במחיקה בזה השיעור הוא כשתי אותיות אבל בעל מנת לכתוב כמו ברא"ש כל שדעתו לכתוב שתי אותיות חייב על זה

ג]בעיקר דין מוחק דמבואר במשנה ע"ג. שזה על מנת לכתוב שתי אותיות עיין בה"ל ס"ג שדן האם עיקר הדבר שלא יהיה מקלקל ואם יהיה תיקון אחר גם חייבים או שרק על מנת לכתוב חייבים וכלשון הרא"ש שיסוד המלאכה זה הכשר כתיבה ועיין לשון הרא"ש כאן וכן לעיל במשנה לענין מתיר וכן הוא בתוס' שם דבפשוטו מבואר שצריך דוקא על מנת לכתוב וכן משמע בר"ן ק"ד: לענין חק תוכות שכתב שחייב כמו מוחק ומשמע שיסוד הדין מצד הכשר הכתיבה ולכן זה דומה לכתיבה בחק תוכות ועיין תוס' גיטין י"ט. לענין סיקרא על גבי דיו שדנו מפורש מצד שני חסרונות א. על מנת לכתוב ב. שלא יהיה מקלקל ועיין דגמ"ר שכתב שאותיות על העוגה מדובר שהיה להם ענין שהתינוק יאכל העוגה ובכל אופן נקט שזה לא על מנת לכתוב ועיין ליקוטי אגלי טל ס"ל סק"ג שהוכיח דבדין על מנת לכתוב הנ"ל לא צריך שזה יהיה כונתו אלא שהמציאות תעשה על מנת שיכתב בחזרה וכגון בחודי הדפים שוודאי יסגר ויכתב בחזרה וכן דיק מלשון תוס' בגיטין הנ"ל ובזה ביאר שקורע על מתו חייב דהרי מדובר שמתכונן לחזור ולתקן והדרברים מחודשים אמנם מאידך עיין לשון רש"י גיטין י"ט. ובתוס"ר שם דמבואר דהעיקר שזה לא יהיה מקלקל וכן דייק הנשמת אדם מהרמב"ם שכל הדין על מנת לכתוב שלא יהיה מקלקל וכן מוכח לכאורא מדין המרדכי של כתב שעל גבי חודי הדפים שלכאורא לא שייך לומר שזה הכשר המקום לכתיבה דהרי זה לא מכשיר לכתב יותר מה שהיה קודם אמנם יתכן שכיון שיש כאן מחיקת אותיות זה סיבה לאסור מדרבנן

והנה מבואר בתוספתא דמחיקת דיו גם חייבים והעתיקו הרא"ש והרמב"ם ובפשוטו לשיטות שאין דין דוקא על מנת לכתוב ה"ה כאן אין דין דוקא על מנת לכתוב אמנם עיין פמ"ג אש"א ז' וד' שנקט שבמוחק דיו אין חיוב אלא אם זה על מנת לכתוב אותיות דהינו שיש שני דיני מוחק וכן הוא בליקוטי אג"ט סימן נ"ג סקי"א -י"ג ועיין בפמ"ג אש"א ז' שדייק כן מדברי הרמב"ם וכן מדויק מסוף הפרק שכתב מוחק רשימה ומשמע שמה שיש חיוב של רושם זה סיבה יותר לחייב אמנם הבה"ל לענין מחיקת שעוה נקט שחייבים מצד שיש בזה תיקון וכן החיי אדם כלל מ' נקט שאדם שיש בידיו שחרורית מהקדירה אסור לנקות בשבת אפילו שזה לא על מנת לכתוב ועיין בפירוש קדמון על הרמב"ם וכן בקרית ספר שכתבו מפורש שבדיו חיבים כל שזה לא מקלקל אמנם יש מקום לומר שוודאי שיסוד המלאכה כה"ג זה ההכשר לכתיבה אלא שגם אם לא כיון לזה אבל הרי שיטת הרמב"ם שמשאצל"ג חייבים על זה וכן האריך בנשמת אדם שזה הרמב"ם לשיטתו ולכן נקט שבשחרורית זה רק דרבנן אמנם עיין בה"ל סי"ד ד"ה ולא שדחה הצד שצריך על מנת לתפור מדין משאצל"ג

ד]עיין פמ"ג שכתב לחדש שאם מלבין טבלה שחורה זה מוחק והא חידוש גדול שגם דבר שהוא לא מעשה מחיקה שייך לדון שזה מוחק וכעין זה מצאנו בירושלמי הובא במאירי סוף פרק הבונה דעושה מר' אות ד' חייב משום מוחק והרי אין כאן מעשה מחיקה כלל אמנם כאן יש ביטול אות ועיין פסקי רי"ד דאם מנקה שמנונית מהקלף הוי מוחק ולכאורא אין לזה שם מחיקה אלא שכל פעולה שהיא הכשר הקלף חייבים על זה

ה]עייין פמ"ג שמוחק אות אחת כדי לכתוב אות אחת שיש בה תיקון הספר כיון שחיבים בכתיבה חייבים גם במחיקה ויש מקום לדון שכאן שעדין לא הוכשר הספר אין לזה המעלה המיוחדת של הכשר הספר אמנם אם כל המלאכה זה הכשר הכתיבה יש מקום יותר לדברי הפמ"ג

ו]עיין ליקוטי אג"ט סימן נ"ד סקי"ג שאם עושה למטרת תיקון צריך למחוק שיעור שני אותיות ורק אם עושה על מנת לכתוב יש את ההלכה שאם מוחק אות גדולה חייב דהינו שנקט שיש דין שיעור מחיקה של שני אותיות אמנם היה מקום לדון שאם ההכשר הוא לא כתיבה כאן אין את טענת הרא"ש והשיעור בכל שהוא וכמו שנקט הבה"ל לענין קורע שאם זה תיקון שלא צריך שיעור שני תפירות [אמנם המנח"ח מוסך השבת כ"ד נקט שתמיד השיעור הוא שני תפירות] אמנם סתימת הגמ' שתמיד השיעור שאפשר לכתוב שתי אותיות אמנם לטעם רש"י אדרבא עיקר השיעור הוא שתי אותיות וזהו יסוד השיטה לר"ן דלעיל ודבר זה מדויק בדברי הרמב"ם שכתב שצריך למחוק מקום שאפשר לכתוב שתי אותיות וגם בדיו ויתכן שרק כזה שטח חשיב שיעור שתי אותיות

ז]עיין לשון הרמב"ם בהט"ו שצריך שימחוק כתב המתקים מעל גבי דבר המתקיים ועיין שיעורי הגרש"ר גיטין אות ש"ה ש"ו שהקשה כיון שלענין גט חזינן שגם על גבי דבר שאינו מתקייים חשיב כתב א"כ למה מוחק מעל גבי דבר שאינו מתקיים אין זה מוחק וע"ש שחידש שזה לא מחיקה חשובה כמו שזה לא כתיבה חשובה וע"ש עוד שיתכן שזה מצד שצריך על מנת לכתוב אמנם דעת הרמב"ם שאם זה בתור תיקון חייב אמנם שם צריך מחיקת כתב ולגבי שבת כתב זה רק על גבי דבר המתקיים וכנ"ל ועיין אש"א ז' שנקט שבמוחק טשטוש דיו חייב אפילו אם זה אינו מתקיים וראיתו משעוה שזה לא מתקיים אמנם הבה"ל סוד"ה במשקין נקט דהוי מתקיים ועיין אפיקי ים ח"ב ס"ד ענף ה' בסופו שהאריך במוחק על מנת לכתוב ביד שמאל וע"ש שדן שאם העיקר שיהיה תיקון גם זה תיקון אבל אם צריך הכשר לכתיבה יתכן כיון שאין לזה שם כתיבה זה לא יועיל אמנם ע"ש שיתכן שכיון שזה רק חסרון של מלאכת מחשבת לא חסר בעל מנת לכתוב

ח]עיין ב"ח שכתב שאם נפל שעוה על הס"ת אסור למוחקו ובמחצית השקל סימן ל"ב סקכ"ג ביאר שזה מצד כותב והקשה שאם זה נחשב שאין כאן כתב א"כ יש כאן חסרון של חק תוכות ושלא כסדרן ופשטות הב"ח שזה מצד מוחק וכמו שביאר הבה"ל כאן ועיין נשמת אדם סימן ל"ח שהקשה גם שאם חשיב שאין כאן כתב ולכן הוי מחיקה א"כ שיהיה חיסרון של חק תוכות ואם חשיב שהכתב קיים ורק הוא כסגור בקופסא א"כ אין סיבה להחשיבו כמוחק אמנם עיין תשובות רעק"א תנינא סימן ט"ו שכתב דזה לא נחשב שהכתב התבטל לגמרי אבל כל זמן שהוא מכוסה בכזו צורה הס"ת והתפילין פסולין והביא דוגמא לזה מאור"ח סמן ל"ב ס"ג דאם זרק עפרות זהב על הכתב הוא פסול אבל מועיל לגרוד הזהב ולא הוי ח"ת ואין בזה חיסרון של שלא כסדרן ומצאנו לכאורא עוד דוגמא כזו לרשב"א שמחק התג של הדלת לא הוי ח"ת כיון שדנים שהאות היתה קיימת ובכל אופן כל זמן שלא גירדו הוא פסול כמבואר בטור סימן ל"ב סי"ז אלא דשם מבואר שהמחיקה חשיבה כותב

והנה הפמ"ג כתב שבמחיקת שעוה רק חייב אם עושה על מנת לכתוב כגון שזה במקום פנוי אבל אם זה על אותיות אן זה על מנת לכתוב אמנם הבה"ל ישב שהרי גם על מנת לתקן חייב דהינו שגם במחיקת דיו מועיל על מנת לתקן ואין דין על מנת לכתוב ודלא כפמ"ג ובגר"ז כתב שחשיב על מנת לכתוב ואדרבא כאן זה עדיף שמיד הכתיבה קיימת ועיין בה"ל סימן ל"ב סי"ז שנראה שנקט לעיקר שהס"ת לא פסול וזה דלא כמו שנקט כאן שיש בזה איסור מוחק אמנם רעק"א דן שיש בזה איסור מתקן מנא

ט]כתב הרמ"א דעוגה שיש עליה אותיות אסור לשוברה מצד מוחק אמנם אפשר לתתה לתינוק ועיין גר"ז סימן שמ"ג ס"י שביאר שזה כשיטת הרשב"א שדבר שזה לא איסור חפצא מותר לתת לקטן להנאתו אמנם ע"ש שאסר לתת בפיו ועיין מג"א שאם אסור אותיות ה"ה אם יש על זה צורה דהרי הרושם הוי כותב וע"ש שהביא מהמהר"ש הלוי שכל האיסור רק אם זה דבר שהוא לא מגוף העוגה אבל אם זה מגוף העוגה אין בזה איסור ובפשוטו הסברא כמבואר בחזו"א סימן ס"א שדנים את זה כצורת הלחם ולא ככתיבה נפרדת ויתכן שזה רק סברא בציור ועיין בה"ל ד"ה במשקין שביאר שצר צורה זה לא כותב אלא מכה בפטיש או צובע ובזה ישב קושית המג"א למה ציור אין איסור וכוונתו כנ"ל ועיין שו"ת חיים שאל סימן ע"ד סקנ"א כתב שזה רק בחקק כשזה עיסה ולא אחרי זה ולפ"ז מסתבר שזה רק מתי שרוצה שכך תהיה צורת העיסה ולא אם רצה לכתוב משהו וכתב על העיסה אפילו בחקיקה והנה עיין במ"ב סימן ת"ק סקי"ז שכתב שאסור לעשות צורות בעיסה לסימן אפילו שזה מגוף האות וכן אסר בסימן תע"ה סקמ"ז לעשות סימן במצות ולנ"ל א"ש שכאן שזה לא כי מעונין שזה יהיה הצורה של הדבר לכן אין בזה איסור אמנם ברוקח מבואר שמותר גם בכתוב על ידי דבר אחר על העוגה ובכל אופן מבואר בדבריו הובא בחיי אדם כלל צ"ב שאסור לעשות עוגה בצורה של עוף ועמד בזה בשו"ת חוות יאיר סימן ט"ז ויתכן שיש חילוק בין איסור כותב למוחק דמוחק זה רק שמכשיר מקום לכתיבה וכל שאוכל העוגה עצמה זה לא שייך ועיין ברמ"א שכשאסר חודי הדפים הביא ראיה משם וכן בלבוש ויתכן שזה כונתו להוכיח ויתכן שזה הטעם של הרוקח שהתיר ויש שדנו שכתב זה רק על רקע ולכן צורה על גבי העוגה אסור אבל כל שזה צורה של הפת עצמו אין איסור

י]עייין או"ש פכ"ג שכתב שהשורף נייר שיש עליו אותיות אין בזה מוחק כי ביטל הכתב ולכאורא זה נסתר מהרמ"א של אכילת עוגה שהרי גם כאן מבטל כל מציאות האות

י"א]עיין בה"ל ד"ה במשקין בסופו שכתב לדיק מלשון הרמב"ם שפסק שאין חיוב אלא בעל מנת לתקן במקומו ויש לעיין שלפ"ז מוחק שטר חוב זה לא על מנת לתקן במקומו עוד יש לדון דבאופן הירושלמי שמחק לתגיה דדלת או ח' שהוי מוחק שאין זה על מנת לתקן במקומו אמנם יתכן שזה כמו אותו מקום

**מלאכת צובע**

**א. שבת צ"ד: וכן הגודלת – ת"ר החולב עיין רמב"ם ובשלט"ג, טושו"ע סימן ש"ג סכ"ה כ"ו, ש"כ ס"כ, שכ"ח סמ"ח, ועיין קו"א לגר"ז סימן ש"ב סק"א שהאריך בגדר צביעה דרך לכלוך**

**ב. בדין מלאכתו מתקיימת עיין נשמת אדם כלל כ"ד שהאריך בזה ועיין סוף לשון הרמב"ן במלחמות פ' כל הכלים קכ"ד: ועיין מנחת חינוך מלאכת צובע ועיין ליקוטי אג"ט סי"ז סק"ז וסק"ד**

**ג. שבת ע"ה. שוחט משום מאי מחייב וכו' – בדין צביעה באוכלים עיין טושו"ע ש"כ סי"ט עיין נשמת אדם כלל כ"ד [ובאג"ט סי"ז] ובמ"ב ש"כ סקנ"ו ועיין תורי"ד בסוגין ועיין קה"י סימן ל"ז ובשער הציון שי"ח סקס"ד**

**ד. עין הצבע – רמב"ם פ"ט הי"ד ובראב"ד ועיין ס' הליקוטים ועיין נשמת אדם כלל כ"ד**

**ה. הוסיף צבע על צבע – מג"א שכ"ח סקנ"ב משנ"ב שכ"ז סקי"ב ליקוטי אגלי טל סימן כ"א וסימן ט"ז [ועיין בה"ל סימן ל"ג ס"ד ד"ה פסול בסופו]**

**ו. בגדר איסור צובע וההבדל בינו לכותב – עיין קה"י סימן ל"ז וחת"ס כתובות ה: שבת ע"ה. ועיין תוס' חגיגה ח. לענין מעש"ב ועיין נשמת אדם כלל ט' ועיין בה"ל סימן ש"מ ס"ד ד"ה במשקין בסופו [ועיין בתועפות ראם על היראים אות קי"ח מה שהביא השמטה מהיראים]**

**מלאכת צובע**

א]מבואר בסוגין דנחלקו ר"א ורבנן בגודלת וכוחלת ופוקסת האם חייב או פטור ובטעם החיוב הגמ' מסיקה שגודלת ופוקסת משום בונה וכוחלת משום צובע ובביאור פוקסת עיין רש"י שזה סוג קליעה בשער עוד ביאר שעושה חוטים בבצק ומעבירה אותם על פניה ועיין תוס' במ"ק ט: שלמסקנא זה בונה כי זה תיקון בגוף והנה בירושלמי מבואר שאופן זה הוי צובע ועיין ביאור הגר"א שזה ראיה שזה הכונה במתניתין ועיין ריטב"א דמה דהגמ' בתחילה הבינה שזה טווה כי עושים מהבצק כמו חוטים

והנה צ"ב מחלוקת ר"א ורבנן ועיין נשמת אדם שביאר דנחלקו בדין אין מלאכתו מתקימת וכן הוא בלשון הרמב"ן במלחמות פרק כל הכלים לענין כיבוד הבית בסופו והנה תוס' כתבו שאין זה אורג כי זה לא דרך אריגה ועוד דזה לא מתקיים ובשער הציון סוף סימן ש"ג נקט שזה מדין אינו מתקיים הרגיל אמנם זה פלא דהרי מבואר בגמ' שזה רק סברא על אורג ולא על בונה ובהכרח צ"ל כמו שביאר בנשמת אדם שזה סברא מיוחדת שאריגה זה דבר קבוע אבל מצד גדרי אינו מתקיים הוי כדבר המתקיים ובדעת המ"ב צ"ל שנקט שלרבנן מה שפטור מצד בונה כי גם לענין זה הוי דבר שאינו מתקיים וכנ"ל מהנשמ"א והרמב"ן אמנם לשון הרמב"ם בפיה"מ דרבנן ס"ל אין דרך בנין וכתיבה בכך ויתכן שזה לא חיסרון כלל מצד אין מלאכתו מתקיימת והנה לענין בונה היה מקום לומר שזה מצד אין בנין באדם אמנם הרי מפיס מורסא דעת רש"י והראב"ד שזה אסור מצד בונה ואולי שם זה הצורה הטיבעית זה יותר סברא לחייב

והנה בגירסתינו מבואר שכוחלת חייב משום צובע אמנם הרמב"ם ועוד ראשונים גרסו משום כותב ועיין נשמת אדם שלגירסת הראשונים כותב אין הכרח שלענין צובע יש דין כתב מתקיים אלא יתכן שלכו"ע לא צריך כתב המתקיים והוכיח כן מהסמ"ג שפסק שמעברת שרק על פניה חייבת מצד צובע אפילו שלענין כוחלת כתב שזה כותב ופטור לרבנן אלא בהכרח שבכותב יש דין מתקיים ובצובע לא וכן כתב להוכיח מהדין של שוחט לרב שחייב משום צובע ונקט שזה אינו מתקיים וכתב שהרמב"ם לשיטתו שכתב שאין חיוב צובע וביאר מצד שזה אינו מתקיים אמנם עיין אגלי טל סי"ז סק"ז שכתב שהרי כותב על בשרו מבואר ברמב"ם שחשיב כתב המתקיים ורק חמימות העור מעבירו וא"כ מי אומר שכאן הצביעה זה לא דבר המתקיים ובביאור הסברא שאין צביעה עיין מ"ב שכתב כי אין צביעה באדם [וכן הוא בחכם צבי סימן צ"ב שלמד מכאן לענין הולדת ריח באדם שמותר] וצ"ל שזה לא דומה למשכן ויש סברא שזה יצירה פחות חשובה ובעיקר הדבר יש מקום לומר שכיון שהדרך לצבוע גופה בצבע כזה חשיב כתב המתקיים דזה דרך צביעתו ורק מסיבה הנ"ל פטור לרבנן אבל וודאי שיש דין מלאכתו מתקיימת גם בצובע ועיין מנח"ח מלאכת צובע שנשאר בקושיא למה אין כאן חיוב צובע

ב]**אשה לא תעביר שרק על פניה:** בפשוטו זה רק לר"א אמנם הנשמת אדם דייק מהסמ"ג שאפילו שפסק כרבנן בכוחלת אבל כאן העתיק שחייב וביאר הנשמת אדם שצובע זה אחרת ועיין ר"ח שדן לפסוק כר"א וכן הוא בפשוטו בריא"ז אמנם הרמב"ם פסק דהכל פטור

ג]בעיקר המחלוקת האם כוחלת זה צובע או כותב הנה כאן זה וודאי נעשה ליפוי הגוף והנה הבה"ל דן שכותב ליפוי החפץ אין זה כותב וכן הוא בקה"י וצ"ע מהגירסא שזה כותב ואולי זה עצמו טעם רבנן שחולקים ודוחק ובפשוטו מבואר כאן דלא כיסודו אלא שכל שעושים צורה מסוימת הוי כותב ורק נחלקו הראשונים בהגדרת כוחלת האם דנים שיש כאן ציור של עין או שזה צביעה של העין [ועיין נשמת אדם] ועיין בתועפות רעם אות קי"ח שהביא השמטה מהיראים שביאר שזה כותב כיון שצובע בדקדוק והקפדה דהינו שכל שהצביעה נעשית בצורה מדויקת הוי כותב וצ"ב

ד]עיין ב"י סוף סימן ש"כ דהביא מהיראים שצריך להיזהר לא לקנח ידיו כשהם מלוכלכים בצבע מפירות משום צובע אלא שזה לא איסור דאוריתא כיון שזה מקלקל אמנם הדרכי משה הביא דהאגור כתב שכיון שזה דרך לכלוך זה מותר וכן הביא המ"ב מכמה אחרונים והנה בפשוטו טעם ההיתר כיון שיסוד מלאכת צובע זה שהדבר הנצבע הוא משתבח וכאן שזה לא שבח אלא אדרבא זה קלקול אין כאן מציאות המלאכה כלל ולכן זה סברא שלא יהיה איסור אפילו מדרבנן וכן ביאר בחידושי חת"ס כתובות ה: ועיין קו"א לגר"ז שכתב שבצביעה זה כמו ליבון שכל שאין כונתו לליבון אין לזה חשיבות מלאכה ורק מדברי סופרים זה נאסר בדבר שעומד לצביעה אבל בגד שלא עומד לצביעה ואדרבא הוא עומד לנקות בו את ידיו אין בזה צביעה גם מדרבנן ובזה ביאר איך מותר מוך שהתקינה לנדתה וכן איך מותר לעשות בדיקה בז' נקיים שכיון שיחדו למטרת קבלת הלכלוך וזה לא סתם בגד שעומד לצביעה אין לזה חשיבות מלאכה אמנם עיין אגלי טל סי"ט שכתב לדחות לענין מוך שהתקינה לנדתה שזה רק גרמא ולענין בדיקת ז' נקיים כתב כיון שזה מקלקל והוי איסור דרבנן כה"ג שזה רק ספק לא גזרו והנה בדברי הגר"א מבואר שקינוח ידיו הוי דבר שאינו מתכוין וצ"ע הרי כונתו להעביר הצבע מידיו לבגד ולמה הוי אינו מתכוין וכן קשה בגר"ז שכתב שבדיקה זה אינו מתכוין הרי כונתו שאם יש דם להעביר את זה לעד בדיקה ואם מצד שרק רוצה הדם ולא צביעת הבגד הרי זה פס"ר ועוד אם רוצה לשאול הרב הרי מעונין שזה יספג כדי לשמור את זה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שמותר לתת סדין לראות אם האשה בתולה והקשה בחידושי חת"ס בכתובות ה: למה לא הוי צובע ותירץ שכיון שאין לו ענין בצביעת הבגד זה לא צובע וכמו בדרך לכלוך וכן הוכיח מכאן החכם צבי אמנם ראיתי להעיר דתוס' חגיגה ח. כתבו שלעשות סימן בסיקרא על מעשר בהמה זה צובע והרי כאן זה לא כדי להשביח החפץ וצ"ל שכיון שיש לו ענין לצורך הבהמה שידע שהיא קדושה זה כן נחשב תיקון הדבר משא"כ אם רק רוצה לשמור הדם או צורה שיראה אם יש דם ואין זה קשור לדבר הנצבע אין זה בכלל האיסור ובשש"כ פל"ג הערה פ"ג כתב לדון שגם אם לא צריך תיקון הדבר הנצבע אבל צריך שיהיה לו ענין שזה יצבע משא"כ בבתולה שאין לו ענין שהדבר יהיה צבוע כלל ע"ש

והנה נחלקו הראב"ד והרמב"ם פ"ט הי"ד בעושה עין הצבע האם חייב משום צובע ובראב"ד מבואר שכיון שזה לא גמר מלאכה אלא זה רק כדי לצבוע דבר אחר זה סיבה לא לחייב מצד צובע והנה דעת הרמב"ם שחשיב שיש כאן תיקון במים שהם נהיים מי צבע אמנם בדעת הראב"ד מבואר כנ"ל שיסוד מלאכת צובע זה תיקון הדבר על ידי צביעה וכל שהתיקון הוא לא לצרכו אלא לצורך דבר אחר אין זה צובע וצ"ע

ה]עיין ב"י סוף סימן ש"כ שהביא דהיראים הקשה למה מותר לאכול תותים ורימונים הרי הבן אדם נצבע ותירץ שכיון שאדם אין דרכו לצבוע אין בזה איסור ועיין שער הציון שגם אשה שדרכה לצבוע אבל לא בחומרים כגון אלו ולכן אין זה בכלל צביעה וצ"ל שהסברא שאז לא רואים את זה כתיקון כלל ואין זה בכלל האיסור מדרבנן דצביעה

ו]עיין מג"א דיש להיזהר שלא לקנח הדם בבגד בצבע אדום שזה תיקון ולא קלקול אמנם עיין אבני נזר שכתב שיש לדון שאין צובע אחר צובע וכיון שזה אותו צבע א"כ זה כמו בבישול שלאחר מאכל בן דורסאי אין איסור וכל שכן כאן שזה צבוע כל צרכו וע"ש שאין זה דומה לכותב שיש כותב אחר כותב לחד מ"ד ובדיו על גבי סיקרא וודאי אסור דשם האיסור מה שהדיו נהיה אותיות אבל כאן המלאכה מה שהדבר נהיה צבוע והרי זה כבר צבוע מקודם ועיין בה"ל סימן ל"ג ס"ד שדן לענין צביעה של רצועה של תפילין שלא עוזר דיו על גבי סיקרא דאולי סיקרא עדיף ולכאורא מסברא לגבי צובע כל שצבעו נשתנה ודאי שיש צובע על גבי צובע וצ"ע

ז]הגמ' אומרת שרב אומר ששוחט חייב משום צובע ושמואל חולק והרמב"ם לא העתיק את רב אמנם היראים ועוד ראשונים נקטו שהלכה כרב [וכן דעת רש"י בכמה מקומות שהוצאת דם חייבים משום צובע של העור] וצ"ב מחלוקתם והנה הב"י הביא מהיראים דאין צביעה באוכלים ועיין נשמת אדם שיתכן שזה מחלוקת רב ושמואל ועיין חת"ס שדן שהרמב"ם נקט שזה אותו נידון של המשך סוגין בעיבוד באוכלים וכיון שקי"ל שאין עיבוד באוכלים ה"ה שאין צביעה באוכלים אמנם הרי רב אשי דוחה שאם צריך לדרך אסור דהינו שכל שמעבד לא לצורך האכילה אסור וא"כ ה"ה כאן כיון שצובע לא לצורך האכילה אין סיבה להתיר והאריך בסברא זו בקה"י ועיין בה"ל שהביא מהאו"ז והיראים שביארו שהצביעה כאן על בעור ולא על הבשר ועיין מ"ב שכתב בשם הפמ"ג שלכן אסור לצבוע מים או אוכל אם זה לא למטרת אכילה ועיין תורי"ד שיש צביעה באוכלים כמו עיבוד ועיין אבני נזר דהקשה הרי קי"ל שאין עיבוד אמנם לנ"ל כוונתו שבחפצא של אוכל יש עיבוד ורק למטרת אכילה אין עיבוד וכאן זה לא למטרת אכילה והנה החכם צבי נקט שגם אם זה לא למטרת אכילה אלא זה חפצא של אוכל אין צביעה באוכלים וכמו שאין תיקון כלי במאכל בהמה ולכן התיר לתת צבע במים של נט"י לכהנים וכתב שכאן זה עדין לא ראוי לאכילה לכן יש בזה צביעה באוכלים ומה שמים אסור לעשות עין הצבע זה מים שכבר לא ראוים לשתיה ע"ש ועיין דרכי משה שהוכיח שאין צביעה באוכלים מנתינת חלמון של ביצה לתוך החרדל ועיין נשמת אדם שדחה ששם זה דבר שלא רגילים לצבוע עמו וצ"ע למה זה סברא שלא יהיה אפילו איסור דרבנן ועיין נשמת אדם שדן שאוכלים זה נחשב צביעה שאינה מתקימת כיון שאוכלים אותם מיד וצ"ל שזה סברא בצביעה למטרת אכילה שכל המטרה היא דבר שלא מתקיים וכן זה לא דומה לכותב על האוכלים והנה בנשמת אדם כתב שמוכר שצובע אסור כמו בבית השחיטה ולכאורא כל שהצביעה מועילה לאכילה אפילו שהמוכר עושה דבר זה, זה בכלל אין צביעה באוכלים דהמטרה ליפוי האכילה ולא לסיבה אחרת והנה יש מקום לשאול אם מים לאכילה זה לא צובע ולשימוש אחר זה צובע א"כ שיאסר מצד אינו מתכוין או משאצל"ג ולכאורא מוכרח כיסוד הגר"ז סימן ש"ב שצביעה ללא שיש לו כונה וזה מצד עצמו עומד לכך אין לזה חשיבות מלאכה וצ"ע

ח]הגמ' אומרת שרב אומר שטעמו כדי שאנשים יראו ששחטו את זה היום ועיין קה"י שהביא להקשות מהחזו"א הרי רב ס"ל שדבר שאין מתכוין אסור וכן משאצל"ג וא"כ מה צריך הסבר וכתב שמכאן מוכח שדבר שאין בו לא תיקון ולא קלקול אין זה מלאכה אמנם עיין בגר"ז בקו"א סימן ש"ב שביאר שדבר שאנשים לא רגילים לצבוע לא רואים את זה כתיקון הדבר ואין לזה חשיבות מלאכה כלל

ט]בעיקר החילוק בין צובע לכותב עיין קה"י שדן בתחילה שכותב זה רק דבר שאפשר להעביר התוכן לחברו אמנם הוכיח מהרמב"ם שצר צורה אסור משום כותב ולכן ביאר שיש הבדל אם הצורה מטרתה ליפות החפץ או שהנייר משמש לצורה אמנם לפ"ז דברי הרמב"ם שציור בכותל חייב משום כותב זה דוקא שלא עושה לצורך יפוי הכותל והוא קצת דוחק ועיין גר"ז שכתב שמדובר שמצייר על שטר ולכאורא וודאי שזה יפוי השטר ולכאורא יתכן שהחילוק בין אם עושה צורה שזה כותב לבין אם רק צובע ולא יוצר צורה חדשה שזה צביעה וצ"ל שאפילו שהצורה היפה מיפה הכלי גם מצד עצם הצבע אבל השם כותה מפקיע מצובע והנה עיין אגלי טל שדן בצובע על גבי צבע לחזקו האם חייב אמנם הרי בכותב על גבי כתב מבואר בגמ' שפטור ובפשוטו זה גם אם מחזק הכתב ולנ"ל א"ש שזה לא בא לתת צבע אלא לחזק הצורה דהינו ליצור כתב אמנם אם יעביר צבע אחר שיהיה צבוע יפה הוי צובע אמנם בסיקרא על גבי דיו לא משמע בגמ' שזה צובע וצ"ל שכיון שזה מבטל המציאות שלא רואים הכתב הקודם חשיב שעושה צורה ולא שצובע

והנה בירושלמי מבואר שהצר צורה הראשון חייב משום כותב והצובעו משום צובע והבה"ל העמיד שמטרתו ליפות הכלי אמנם לנ"ל כל שכוונתו לעשות צורה הוי כותב וצ"ל שעשה פעולה לא לחזק הצורה אלא לצבוע שיהיה לזה צבע יפה ובזה הוי צובע

והנה עיין רשב"א ריש פרק שמנה שרצים דהביא ירושלמי דהמקור של צובע זה מעורות אלים מאדמים וצ"ב למה לא למדו מכל צביעת הבגדים ושאר דברים וכתב הנשמת אדם כלל ט' דהירושלמי ס"ל שצביעת בגד בצבע סתם זה מלבן ורק בעושה צורה יפה זה צובע ועיין שם דהביא דהרמב"ן קי"א כתב שסוחט זה תולדה של צובע דהינו שדימה ליבון הבגד לצביעה ע"ש אמנם הבבלי לא ס"ל כן כדחזינן מרב של בית השחיטה וכן הרמב"ם פסק שהצובע חוט חייב והנה לנשמת אדם יתכן שמה שהירושלמי שכתב שהשני חייב משום צובע זה לשיטתו שצביעה זה צורה אבל לבבלי באמת זה כותב וא"ש הרמב"ם שלא העתיק ירושלמי זה

**מלאכת צד [א]**

**גמ' ק"ו. משנה – ק"ו: משנה ישב וכו' ביצה כ"ג: במשנה – כ"ד. במשנה טושו"ע שט"ז ס"א ב' י"ג ובסימן תצ"ז ס"א ב' ה' ו' ז' ט'**

**א. בגדר חיוב צידה – חידושי הגר"ח פ"י הי"ז ד"ה והנראה ובגליונות החזו"א ובסימן נ' סק"ג**

**ב. רש"י ד"ה הצד ציפור – עיין ב"ח שט"ז ס"א ד"ה ואיכא לתמוה ובר"ח בביצה על הגליון**

**ג. הא בביבר מקורה - עיין חידושי רעק"א**

**ד. חד שחיה – עיין רשב"א בביצה כ"ד. – [ובענין שאר השיעורים האם זה מחלוקת עיין בה"ל ס"א ד"ה שהם ניצודים שהביא השיטות]**

**ה. האם ממטי בחד שחיה לצידה גמורה יש איסור מדרבנן – גר"ז ס"א וסימן תצ"ז סי"א [ועיין אגלי טל סל"ד סק"ו ואילך] תהלה לדוד סקי"ז**

**ו. חולה – עיין רש"י ועיין רמב"ם ובבה"ל ס"ב**

**ז. דבר שהולך לאט – עיין תורי"ד חגיגה י"א. ועיין רמב"ם שצבי קטן אין בו צידה וכן הוא ברשב"א ביצה י: ד"ה מתניתין לענין גוזלות [הובא במ"ב תצ"ז סקכ"ט ובשער הציון שם] אמנם עיין רש"י ק"ז. במשנה לענין תולעת**

**ח. מטיש בעל חי עד שניצוד – בה"ל ס"ב ועיין סימן שכ"ח סמ"ה**

**ט. חגבים – רש"י ורמב"ם ועיין בה"ל ס"ג [ועיין אגלי טל סל"ג ס"כ בביאור הרמב"ם]**

**ט,ב. מקלחות ובאות – עיין אגלי טל ל"ה סק"ג ד'**

**י. הצד ארי - עיין רש"י ורמב"ם ועיין גר"ז ס"ה בסופו**

**[י"א. צידה באדם – אגלי טל ל"ג סקכ"ב]**

**ביצה כ"ד. ובדין חיה שברשותו**

**י"ב. בדין צידת דגים – עיין ראב"ד פ"ב דיו"ט ה"ז ועיין תצ"ז ס"א וס"ה ובמג"א ומ"ב שם, ועיין מג"א סק"ו בשם היש"ש ועיין פמ"ג דביש"ש מבואר דבר אחר ועיין תוס' ע"ה. ד"ה חלזון בשם הירושלמי [ובפנ"י שם ובנשמת אדם כלל ט' סק"ה]**

**י"ג. באין וכו' – עיין תורי"ד [ובעיקר סוגין צ"ב מ"ש מחגבים שיש שעת הטל] ועיין בה"ל שט"ז סי"ג ד"ה חיה בסופו בחוזר לבעל הבית הקודם**

**י"ד. מזונותם עליך בטעם הדבר – עיין אגלי טל ל"ד י"ג ובמ"ב תצ"ז סקכ"ח**

**ט"ו. בפסק הלכה בשני הלשונות – עיין תצ"ז שער הציון מ"ח ושט"ז ס"ק פ"ב [וע"ש**

**הנפק"מ שכתב שם]**

**י"ז. אתי לריבויי – האם זה דרגא שלא מטי בחד שחיה – גר"ז תצ"ז סט"ז מ"ב שט"ז סקנ"ו נ"ז לענין סוס ועיין ביאור הגר"א סי"ג לענין סוס שיש הבדל בין בפנים לבחוץ**

**י"ח. .חיה ועוף שברשותו לענין דרבנן ובדין אוזין לענין דרבנן – עיין רא"ש ורשב"א בסוגין ועיין הגהות מימוני פ"י הלכה כ"ד[ועיין תוס' ק"ו: ד"ה ואין ועיין רמב"ן שם שהאריך וחילק גם בין שבת ליו"ט] ועיין שו"ע שט"ז סי"ג ובמג"א ועיין נשמת אדם כלל ל' סק"ב ובבה"ל שהאריך בביאור השיטות ועיין סימן תצ"ז ס"ו ז' ט' ובנו"כ שם [ולענין הלכה עיין עוד חזו"א נ"ב ט"ז]**

**י"ט. עיין מ"ב סקנ"ז מהאגודה ועיין גר"ז סט"ז בביאור הענין**

**ק"ו. – ק"ו: , ביצה כ"ג: כ"ד., טושו"ע שט"ז ס"א ב' י"ב, סימן תצ"ז**

עייו חידושי הגר"ח פ"י משבת שכתב שצידת בעל חי שלא יזיק זה בכלל אינו מתכוין אלא שזה פס"ר והחזו"א השיגו שזה כונה גמורה ובפשוטו נחלקו בגדר איסור צידה דהגר"ח נקט שזה הכנסה תחת שליטתו ולכן כיון שכאן לא מכוין לזה הוי אינו מתכוין אמנם החזו"א נקט שזה שלילת חירותו וזה הרי הוא מתכוין כאן לעשות וכן הוא בלשונו סימן נ' סק"ג

א]**ואין נותנים לפניהם מזונות:** עיין רש"י בביצה שביאר מצד שדגים אוכלים אחד את השני ועיין תוס' שהקשו שהרי גם בחיה מבואר שאסור ועיין תוס' שביארו שבדבר שיש איסור צידה אסור להאכילו ובתוס' בסוגין משמע שזה גם בשבת אלא שבדבר שהצידה זה רק דרבנן לא גזרו ובתוס' בביצה הוסיפו לבאר שזה מצד שמא יצודנו וכתבו שבשבת שזה לא שייך דהרי הם לא עומדים לשימוש ליכא לאיסור זה ועיין רש"י בסוגין וכן הביאו הראשונים מהירושלמי שזה אסור מצד מוקצה וכן הוא בלשון הרמב"ן וביארו הראשונים שהכוונה שכל שזה מוקצה מצד מחוסר צידה או שהוקצו מחמת ריחוק מקום זה כמו אין מזונותם עליך ולכן בבהמה מדברית אפילו אם היא מוקצה מותר כמבואר בר"ן כיון שהיא תחת שליטת אדם אמנם בדעת הרמב"ם ביאר המ"מ שטעם האיסור בדבר שראוי לאכילה שכיון שזה מוקצה שמא יבוא לאוכלו ולכן בדבר שיש בין כה איסור שחיטה זה לא שייך וכן ביאר שלכן בעופות טמאים אין איסור זה ועיין מג"א סימן תצ"ז סק"ב שלהניח רחוק מותר ועיין דגול מרבבה שהכונה באלו שמזונותם עליך ואסור מצד שמא יצודנו [ובזה מיושב קושית רעק"א שם] אמנם עדין צ"ע לראשונים שכל שמחוסר צידה זה כמו אין מזונותם עליך א"כ למה שלא יאסר ועיין מ"ב תצ"ז סק"ד שהמנהג שרק אלו שיש בהם איסור צידה ולא אלו שיש בהם איסור מוקצה ועיין עוד בבה"ל שם

ב]**הא מקורה הא שאינו מקורה:** ומבואר במסקנת הגמ' שאם זה לא ציפור דרור כה"ג ביבר מקורה הוי צידה והקשה רעק"א שלכאורא עוף זה וודאי לא עדיף מחיה ואם לר"י חיה חשיב אינו ניצד בביבר א"כ אפילו שם זה מקורה אבל כיון שזה גודל שלא ניצוד אין סיבה שיהיה מותר לצוד וא"כ הגמ' היתה צריכה לתרץ גם בעופות על עופות דבמקורה כיון שזה גודל של ביבר לר"י לא הוי כניצוד ולרבנן הוי כניצוד וע"ש שהניח בקושיא ואולי עוף במקורה כיון שהוא לא דר בכזה מקום תמיד זה מחשיבו כניצוד וכאן זה אותו שיעור כמו לרבנן ובפרט אם טעם ר"י שחסר בשלילת חירות הבעל חי ועיין משאת בנימין שחידש עוד דבמקורה אפילו בגדול מאוד חשיב ניצוד והמג"א סימן תצ"ז חלק עליו

ג]**רש"י ד"ה צד ציפור:** מבואר מדבריו שהחיסרון של בית כי יש לו חלונות ומשמע שאם אין לו חלונות חשיב צידה וצ"ע דהרי בגמ' מפורש שגם בבית מקורה לא חשיב צידה כיון שהוא מחוסר צידה [וכבר הקשו כן בתוס' ר"י הזקן וברי"ד] ועיין בב"ח שביאר שדברי רש"י לר"י שס"ל שחצר לא חשיב ניצוד והסיבה כי יכול לברוח ולכן גם בית החיסרון מצד שיש חלונות אבל לרבנן זה תלוי במחוסר צידה עכ"ד ומבואר מדבריו שאין טעם ר"י שצריך דרגא יותר של מחוסר צידה אלא שלר"י צריך שהוא וודאי לא יברח והוסיף שזה לא תוספת אלא רק תלוי בזה ולכן יתכן מקום שלר"י חשיב ניצוד ולרבנן לא אמנם עיין לשון רבינו חננאל בביצה שלר"י חצר זה כמו יער ומשמע שהכונה שצריך דרגא יותר של אינו מחוסר צידה

ד]**מטי בחד שחיה:** עיין רשב"א בביצה שכתב שלפי גירסא זו הוא שיעור מאוד קטן שמיד הוא תופסו וזה כמו בית אמנם בלשון רש"י הוא במרוצה וצ"ב אמנם עיין שם שגרס בחד שהיה והכונה שבריצה אחת הוא תופסו והנה עיין תוס' שהביאו שהגמ' בביצה אומרת שיעור אם אומרים הבא מצודה ונצודנו ועיין רש"י שם שזה אותו שיעור של מטי בחד שחיה ובתוס' כאן חילקו ביו עוף לחיה וביאר הרשב"א בביצה שמטי בחד שחיה זה שיעור יותר קטן מהבא מצודה דהינו שלגבי עופות יותר מהר זה חשיב ניצוד והנה הרי"ף בביצה העתיק רק הבא מצודה ובגר"א ביאר שזה אותו שיעור וברשב"א שם ביאר שהרי"ף למד שזה מחלוקת ופסק כשיעור של הבא מצודה ועיין רמב"ם שבהלכות שבת העתיק מטי ליה וכו' ובהלכות יו"ט כתב שזה תלוי בהבא מצודה וכו' ועיין מ"מ שס"ל שזה אותו שיעור ובעמק ברכה דן שדעת הרמב"ם שביו"ט הותר צידה ורק מוקצה אסור ולכן זה לא תלוי בגדרי צידה אלא בהבא וכו' ע"ש וכן נקט הגר"ז בקו"א סימן תצ"ז בדעת הרמב"ם ע"ש שהאריך

ה]עיין בה"ל ס"א ד"ה שהם בסופו שנסתפק בהכניסו לבית ויש עדיין פתח פתוח האם יש איסור מדרבנן ודייק מהתוספתא לאסור וכתב שאין זה דומה בסוגר הכורת ומשאיר פתח ששם לא הכניסם והקשה מהמהריט"ץ דמותר להכניס דבורים אם אל סוגר הפתח לגמרי וכתב ששם זה רק צידה דרבנן שזה אין במינו ניצוד ולכן לא אסרו כה"ג

ו]**מחמת אישתא:** עיין רש"י שהכונה שבמחמת עיפות חשיב כניצוד אבל מחמת חולי אינו כניצוד ועיין חיי אדם שביאר שלפעמים הוא מתחזק ובורח והנה יש לעיין האם בחולה שחייב זה שבאמת זה מצד שמטי ליה בחד שחיה והנה עיין רמב"ם שכתב סתם שחולה פטור ועיין מ"מ שמקורו מהר"ח שביאר בגמ' הפוך מרש"י ועיין בבה"ל ס"ב שכתב דמסברא היה מבאר שוודאי מדובר שהיא לא עייפה מאוד שלא יכולה לזוז וכתב שמהב"י לא משמע כן ואין לבאר שכיון שמצד עצמה היא מחוסרת צידה לא איכפת לן מה שזמני אין לה כח דהרי לענין חגבים מבואר שבשעת הטל אין בזה צידה והנה אם לא כב"י הרי עדיין מבואר חילוק בין אישתא לאובצנא ולא משמע שכל החילוק כמה הוא עייף ויתכן שזה על דרך רש"י שזה וודאי שיש כאן חידוש שגם שעכשיו זה מטי בחד שחיה בכל אופן דנים לפי מצבו הכללי רק שצריך מעשה צידה ואם הוא לא מתנגד אין כאן מעשה צידה כלל אמנם משמעות הבה,ל והמ"ב שדימה חולה לזקן וחיגר ושם הרי השיעור כן אם מטי וכו' כמבואר בדבריו סק"ז וצ"ע

ז]עיין בה"ל ס"ב שכתב להסתפק ברודף אחרי חיה עד שמתעיפת ולא יכולה לזוז האם חייב משום צד ודן שאין זה דרך צידה ומבואר שמצד תוכן המלאכה יש פה ולכאורא הניחא אם יסוד דין צידה זה שלילת חופשיותו א"כ גם כאן זה שייך אבל אם זה הכנסתו לרשותו לכאורא זה לא שייך כן ואינו מוכרח דיתכן שמצב זה נחשב שהוא תחת שליטת האדם ויתכן עוד שלא צריך שליטה של מישהו מסוים והנה עיין סימן שכ"ח סמ"ה ששלוחשים על עקרבים שלא יזיקו וביאר המ"ב כי זה משהו סגולי ומבואר שללא זה היה אסור ועיין מ"ב אם פסקי חזו"א שהביאו מספר מנוחה נכונה דהחזו"א אסר להשים חומר על זבובים שיתעלפו ולכאורא היה מקום לומר שצידה זה רק אם יש משהו חיצוני ששולל את חופשיתו ולא אם זה דבר מחמת עצמו אמנם מספק הבה"ל חזינן לא כך ואולי רק דנו מצד איסור דרבנן ועיין ראבי"ה ס' קצ"ד שנקט שהורג בעל חי ועל ידי זה ניצוד בידו יש בזה משום צד

ח] מבואר בגמ' שחולה וחיגר אין בו משום צידה ובפשוטו מבואר שכיון שמטי ליה בחד שחיה אין בזה צד ויש לדון האם זה רק דבר שבטבע בריתו הוא משוחרר לגמרי א"כ כה"ג הוא כבר חשיב ניצוד אבל דבר שמטבע בריתו הוא הולך לעט יש מקום לדון שאפילו שמטי ליה בחד שחיה אבל למעשה הוא משוחרר לגמרי ועל יד צידתו הוא תפוס והולך והנה רש"י חגיגה י"א. ביאר שחומט זה שבלול ועיין רי"ד שם שהקשה לא שייך בזה צידה כי הוא ניצוד והולך וכן עיין רמב"ם שבצבי קטן אין צידה וכן עיין רשב"א ביצה י: ד"ה מתניתין לענין אפרוחים שכל שמטי ליה בחד שחיה אין בזה צידה [הובא במ"ב תצ"ז סקכ"ט] ומבואר מראשונים אלו שאין בזה צידה אמנם דעת רש"י שיש צידה וכן אם צב זה צב שלנו מוכח שיש בזה צידה וכן עיין רש"י ריש פרק שמונה שרצים שכתב שעל תולעים גם חייבים וכן הוא ברבינו ירוחם ומבואר שכיון שלפי טיבעו בזה חשיב שהוא משוחרר לכן הוי צידה וזה א"ש יותר אם צידה זה שלילת החירות דאם זה השליטה עליו א"כ גם ללא זה הוא נשלט

ט]**אין במינו ניצוד:** עיין רש"י דחגבים חשיב במינו ניצוד אמנם הרמב"ם נקט שזה אין במינו ניצוד וצ"ב הטעם ולענין דבורים הב"י נקט שזה במינו ניצוד אמנם המ"ב סקי"ג כתב שפשטות הגמ' שזה אין במינו ניצוד ויתכן ששם וודאי צדים אותם אבל לא בצורה של צידה אלא שהם עדין משוחררים ויש לעיין בעומד ליצוד כדי שלא יזיק האם חשיב במינו ניצוד ויתכן שזה תלוי בגדר המלאכה האם זה שלילת החופש או הבאה לשליטתו ואינו מוכרח וצ"ב למה רק בצד יש נידון של אין במינו ניצוד ואולי כאן שאין שינוי בחפצא רק אם זה הדרך יש חשיבות למלאכה וכן הוא באגלי טל סל"ג סק"ז

י]**צידת ארי:** ברש"י מבואר שהחיסרון שהוא לא בגדר ניצוד דהרי אם הוא רוצה הוא משחית והולך אמנם ברמב"ם כתב את זה אם ההלכה שלא מטי בחד שחיה דהינו שיסוד הדין צידה שהוא תפוס בידו וכאן הרי לא יכול לתופסו ולכן רק אם הוא בגוהרקי שלו שזה הצורה שמחזיקים אריה חשיב כאילו זה בידו ועיין גר"ז שדימה לזה דבורים בכוורת שזה צורת החזקתם ולכן חשיבי ניצודים

י"א]עיין תוס' מנחות ס"ד. שמשמע שיש צידה באדם ועיין אגלי טל סימן ל"ג סקכ"ב שכתב שכל זה שייך בתינוק שיש כאן צידה להחזירו לאביו אהל באדם גדול שהוא שייך לעצמו אין כאן צידה כלל ולכאורא גם בתינוק מסברא הצידה היא לצורך הקטן ועיין ספר קובץ על הרמב"ם פ"י הכ"ב

**ביצה כ"ג: ובדין חיה שברשותו**

י"ב]**אין צדין דגים מהביברין ביו"ט:** עיין רמב"ם פ"ב דיו"ט דמבואר שאם זה ביבר קטן מותר אמנם הראב"ד השיג עליו דהרי בסיפא מדובר בביבר קטן ומשמע שדומיא דהכי ברישא אסור ועיין מ"מ שכתב שרשב"ג בסיפא חולק וס"ל שכל שאינו מחוסר צידה מותר ומשמע שמדובר אפילו בדגים ועיין ביאור הגר"א שהקשה הרי הגמ' אומרת שאין כאן מחלוקת אמנם הראב"ד וכן הרשב"א בעבודת הקודש נקטו שבדגים אפילו בביבר קטן אסור וביאר הראב"ד הטעם כיון שזה לא ניכר ובפשוטו כוונתו שזה מצד צידה שכה"ג חשיב מחוסר צידה והנה הראשונים כתבו שדין המשנה זה דאוריתא שלכן אסור לתת מזונות וכן הוא ברשב"א ולפ"ז מבואר שסברת הראב"ד זה סברא בדאוריתא ועיין ט"ז סימן תצ"ז שהאריך לבאר שזה איסור מצד מוקצה ולא מצד צידה ושזה סוג מוקצה שלא מועיל הכנה ועיין מג"א שאם זה מים צלולים לא שיך דבר זה והמ"ב כתב שזה שייך גם לביאור הט"ז אמנם הגר"ז חלק על זה שסתם מים זה צלול והקשה המ"מ הרי מפורש בגמ' שהסוכר אמת המים מותר ויישב ששם זה לא רחב וביארו האחרונים שרחב נחשב אם זה יותר מששה טפחים והט"ז ביאר לשיטתו שכיון שעשה מעשה זה מפקיע דין מוקצה [ועיין גר"ז בקו"א וכן בעמק ברכה שדיקו מהרמב"ם שס"ל שאין איסור צידה ביו"ט וכל האיסור מצד מוקצה]

י"ג]**בענין צידת דגים:** עיין מג"א סק"ו שהביא בשם היש"ש שאין בצידת דגים משום צידה וכל האיסור מצד עוקר דבר מגידולו ולכן אם זה בתיבה זה לא שייך והשיג עליו המג"א שודאי שיש צידה בדגים וכן שעוקר דבר מגידולו זה גם בתיבה כיון שחיותו מהמים אמנם לגבי עוקר דבר מגידולו הסכימו האחרונים אם המג"א ובעיקר כוונתו עיין פמ"ג וכן באגלי טל דהביאו דהיש"ש כתב שזה וודאי שיש צד רק שדן שגם בביבר קטן שאין צד בכל אופן יאסר מצד עוקר דבר מגידולו ובזה חילק בין תיבה לקרקע דבתיבה אין האיסור של עוקר דבר מגידולו אמנם עיין תוס' ע"ה. שהביא מהירושלמי שאין צידה בחלזון ובפשוטו הביאור כמו שביאר הנשמת אדם כלל ט' כיון שזה לא גידולי קרקע ועיין פנ"י שביאר שזה צידה בגרמא

י"ד] **הללו באין לכלובן וכו':** עיין בגמ' שבאין לכלובן בערב ללשון הראשון זה עוזר רק אם מזונותן עליך וביאר באבני נזר סימן ל"ג סקכ"ב שהכונה שממילא זה יותר בידו כיון שנותן להם מזונות ואז יכול לתופסם וכן הוא בתוס' רי"ד ובמ"ב תצ"ז סקכ"ח משמע שכה"ג הם פחות בורחים ממנו ובלשון השני הגמ' אומרת שתלוי אם עבידי לריבויי בערב ובפשוטו לפ"ז אין זה תלוי במזונות ועיין במג"א סימן תצ"ז ובשעה"צ מ"ח שם שכתב שצריך להחמיר כשני הלשונות דהרא"ש כתב כלשון הראשון והר"ן כתב כלשון השני ועיין בשער הציון שכתב שללשון השני זה אפילו באתי לריבויי בערב אבל כיון שמזנותן עליך אין כאן צידה והנה בביאור אתי לריבויי בפשוטו הכוונה שאם בכלוב הם לא מחוסרי צידה חשיבי כניצודים ואם בכלוב הם עדין מחוסרי צידה אינם חשיבי כניצודים וכן משמעות הגר"ז תמ"ז סט"ז שכתב דבאתי לריבויי חייב גם אם תופסם בכלובם והעותק במ"ב שם וכן משמעות המ"ב שט"ז סקנ"ו שכתב שבחצר לא צריך מצודה ולפ"ז צ"ע איך יתכן שבכזה מקרה במזנותם עליך זה לא יהיה צידה אמנם היה מקום לומר שזה וודאי שבמצב שהם בכלובן אפילו אם הם בורחים אבל זה לא מצב שלא מטי בחד שחיה [וכן נראה בבה"ל שט"ז סי"ג במוסגר ע"ש היטב] ורק שללשון הראשון כל שאין מזונותן עליך לגבי המצב שהם משוחררים זה לא סיבה שלא יהיה צידה וללשון השני זה רק תלוי שבבואם לערב הם לא מתנגדים כלל ולפ"ז מבואר שהסברא שבערב זה ניצוד צריך דרגא יותר משיעור צידה ויתכן לבאר שכיון שביום הוא משוחרר לא חסר במעשה צידה ומצד מציאות הצידה זה שעכשיו עושהו ניצוד גמור הוי צידה ולפ"ז כאן לא יהיה חיוב אלא אם יתפסם בידו ולא אם יצודנו במקום קטן שזה צידה פחות ממה שבלילה וצ"ע

ועיין תוס' רי"ד שכתב שחילוק הגמ' בתחילה מוכרח דאל"כ וכי חיה שעשתה לעצמה קן שבמקומו היא לא בורחת לא יהיה בה צידה והוסיף שגם כשהיא בקן יהיה בזה צידה וצ"ע שעד כמה שזה מצב של מטי ליה בחד שחיה למה שזה לא יהיה צידה ומשמע שכיון שהעוף מצד עצמו יכול לברוח מה שבמקום זה לא בורח זה לא סיבה דהינו שרק מה שבערב זה תחת שליטתי זה סיבה שיחשב ניצוד אמנם ברי"ד משמע שאין חילוק שכתב שלכן מוכרח החילוק של מזנותם עליך והנה צ"ב דחגבים בשעת הטל אין צידה אבל בשאר היום יש צידה והרי יש זמן שביום הוא לא מחוסר צידה ואם הינו אומרים כנ"ל שכיון שאז זה לא תחת שליטתי זה לא סיבה אמנם למבואר ברי"ד צ"ע שהרי זה לא אתי לריבויי

ט"ו]הגמ' מעמידה שכיון שאתי לכלובן בערב ומזונותם עליך או לא אתי לריבויי לכן פטור ועיין רא"ש ורשב"א שכתבו שזה פטור ומותר ועיין רמב"ן בשבת במתניתין וכן הביא הבה"ל סי"ג מהרוקח שכל זה לענין יו"ט אבל לענין שבת וודאי שזה אסור וכן לענין יו"ט אם זה לא לצורך שמחת יו"ט והנה מבואר במתניתין בשבת ק"ח. שחיה ועוף שברשותו הצדן פטור ובפשוטו משמע פטור אבל אסור וכן האריך הבה"ל שם מהרבה ראשונים וצ"ע מה זה שונה מבאין לכלובן בערב שנקטו הראשונים שביו"ט מותר ויתכן החילוק בין יו"ט לשבת והבה"ל נקט דדעתם שגם בשבת זה פטור ומותר וכן דן בהגהות מימוני פ"י משבת הכ"ד אמנם הרא"ש הרי העתיק המשנה כצורתה וכן הרשב"א בסוגין כתב שבבריתא יתכן פטור ומותר אבל לא במשנה וא"כ במשנה בשבת וודאי פטור אבל אסור וצ"ב החילוק ועיין בביאור הגר"א שכתב שיש חילוק בין אוזים לשאר חיה ועוף שברשותו ועיין בה"ל שהביא כן מהמאירי וביאר שיש עופות שהם מחוסרי צידה ורק כיון שהורגלו אצלו לכן הם לא מחוסרים צידה ויש עופות שמצד טבעם הם רגילים לחיות בבתים שבזה אין איסור אפילו מדרבנן והנה הגר"א נקט דהשו"ע פסק שאין איסור אמנם זה תימא שיפסוק נגד רוב הראשונים ובפרט שהביא הרי שההגהות מימוני הכריע לאיסור אמנם הנשמת אדם ביאר שכונתו בעופות שהם לא מתנגדים כלל בצידתם שבזה הוי כפרה וחמור שאין בזה צידה כלל ובפשוטו כוונתן שבכל מקום זה מצבם אמנם בזה הגמ' לא דיברה דא,כ לא חשיב שיש כאן צידה והגמ' הרי שאלה שהם בורחים ע"ש

ט"ז]עיין הגהות מימוני פ"י משבת שכתב לענין סוס שמרד דבירושלמי מבואר שחייב חטאת ולכן זה אסור ועיין מג"א שהקשה שלמה זה רק אסור ולא חיוב חטאת ועיין נשמת אדם כלל ל' שביאר שהכונה שסתם סוס אין בו צידה כלל ורק כאן שהוא נהיה מורד אלא שחוזר לכלובו בערב יש בזה איסור מדרבנן כמו כל חיה ועוף שברשותו רק היה מקום לדון שזה סוג שאין בו צידה ולזה הוכיח מהירושלמי שיש בו צידה ועיין ביאור הגר"א שכתב לחלק בין אם הוא בחוץ שזה איסור דאוריתא ובין אם הוא בחצר שאז הוא לא מתנגד וצ"ע א"כ למה בחוץ חייב הרי הוא חוזר לכלובו בערב ויתכן שגם כשחוזר הוא בגדר ניצוד אבל זה לא בגדר שלא אתי לריבויי וכנ"ל וצ"ע

י"ז]מבואר בלשון ההגהות מימוני וכן הוא בלשון השו"ע שבסוס שמרד אם הוא במקום קטן אין בו איסור צידה ועיין בבה"ל סי"ב ד"ה וי"א שהביא מהעולת שבת שכתב לא כך וכתב שלא דק והנה עיין גר"ז ס"א שהביא מחלוקת האם יש איסור דרבנן לצוד לגמרי דבר שהוא כמו מטי בחד שחיה וכונתו דהמהרש"ל סימן י' התיר והמשאת בנימין ס"ח בסופו אסר וצ"ע שכאן מבואר להיתר וצ"ל שכאן שכל הצידה זה דרבנן שאני ויתכן לבאר שהגדר דרבנן מצד שיש כאן שליטה יותר גדולה אבל בבאין לכלובן לערב לא חסר כלל בשליטה וכל האיסור מצד שלילת החירות שבזמן זה וכל שהוא בחצר קטנה זה לא שייך וצ"ע ועיין תהלה לדוד סקי"ז שהביא דברמב"ם הרי מבואר שצבי קטן יש בו צידה מדרבנן אפילו שתמיד זה מצב של מטי בחד שחיה וצ"ל שיש חילוק בין הוא כבר ניצוד במצב זה או שלא יכול לברוח וכדחזינן לרש"י שבתולעים ושבלול יש צידה וצ"ע בזה

י"ח]עיין מג"א שהביא מהאגודה שחיה עוף שברשותו להכניסם לחצר גדולה מותר וצ"ע שמהיכי תיתי שתרי דרבנן לא גזרו ואולי כה"ג זה רק אסור מצד הכנסה לרשותו וכאן בחלק זה לא חסר דהרי הוא בא לכלובו לערב ולכן הוא נחשב לניצוד

י"ט]עיין משאת בנימין סימן ח' שכתב שחיה ועוף שברשותו ויש חשש הפסד מותר לדחותה בידים מצד שזה צידה כלאחר יד ומותר במקום הפסד ועיין נשמת אדם שתמה עליו שלא מצאנו שהתירו לעבור איסור דרבנן במקום הפסד ועיין בה"ל מה שדן שבמקום שצדם כי הם גורמים נזק מותר כיון שזה רק משאצל"ג וא"כ זה תרי דרבנן במקום הפסד וצ"ע מהיכי תיתי להקל בזה

כ]עיין משאת בנימין דבעוף חדש שעדין לא הורגל שלא שייך לומר שבא לביתו בערב יש איסור צידה מדאוריתא ועיין בה"ל סי"ג ד"ה חיה בסופו שהביא להקשות מהחמד משה שהרי הוא עדין חוזר לבית בעליו הישן וכתב הבה"ל שכה"ג וודאי שאין איסור ורק מדובר שקנהו ממקום רחוק שלא עומד לחזור לשום מקום ויש כאן חידוש שאפילו שחוזר לכלוב בערב למקום שזה לא תחת שליטת הבעלים כלל בכל אופן זה עוזר ועיין לעיל מה שכתבנו בזה עוד יש לדון שללשון שזה תלוי במזנותם עליך זה לא שייך כאן ואם מצד שכה"ג זה יותר קל א"כ גם כאן זה עדיין שייך

כ"א]עיין שש"כ הערה קל"ז שבפותח הדלת ומפחדים לצאת כיון שעומד שם חשיב שהם עדין ניצודים אמנם נסתפק כיון שאםפ ירדוף אדם אחריהם וירצה לתופסם יצאו מהפתח א"כ חשיב שאינם ניצודים וע"ש הערה קל"ו שכתב דבצבי ישן מותר לפתוח ולסגור הדלת וצ"ב הסברא הרי ישן נחשב שאינו ניצוד

**מלאכת צד [המשך]**

**גמ' שבת מ"ג.: ביצה ל"ו.: [בדין כורת דבורים] טושו"ע, שט"ז ס"ג ד' ב. שבת ק"ו: במשנה ישב וכו' – פרק שמונה שרצים לאחר המשנה ובגמ' שם ק"ז: הצדן לצורך – אמר שמואל, טושו"ע שט"ז ס"ה ו' ז' ובס"ח הנוגע לצידה**

**א.בהא דתליא סגירת התיבה בר"י ור"ש – תוס' בביצה ד"ה אלא ובמהרש"א שם ועיין שבת מ"ג: בחידושי הר"ן [ובשיטה לר"ן שם]**

**ב. במחלוקת הטור וספר התרומות – בביאור קושיא א. עיין ביאור הב"י ,ביאור הט"ז ועל דרך זה בגר"א [ועיין אגלי טל סל"ה סק"ג ד'] ,ביאור החזו"א נ"ב ט"ו ועיקר הסברא מבוארת בב"י מחצית השקל ובגר"ז**

**ג.בדין פס"ר דלא ניח"ל בתרי דרבנן – עיין פמ"ג סק"ז ובמ"ב סקט"ו ועיין מ"ב שי"ד סקי"א, ובסימן ש"מ בדגול מרבבה ובשער הציון כ"ב [ועיין שער הציון של"ז סק"א ב' י' ועיין סימן שכ"ח סמ"ט וסימן שי"ב ס"ח וסימן ש"כ סי"א י"ד]**

**[ד. בדברי הט"ז בפס"ר שלעבר – אין מקומו כאן אלא בסוגיא דאינו מתכוין]**

**ה. הא למה זה דומה – ביאור המשנה עיין רמב"ן שלשה ביאורים**

**ו. אע"פ שהלך הראשון – עיין חידוש המג"א סקי"א ועיין במ"ב סקכ"ה מה שכתב על זה ועיין בה"ל ד"ה והלך לענין צידה דרבנן**

**ז. בדין צד באיסור האם חייב לשחרר – בה"ל ד"ה ישב**

**[ח.בדברי הרשב"א שבאינו עושה לצורך הצבי מותר – עיין בר"ן ובשער הציון ל"ג ושכ"ח סקי"ז ועיין חידושי הגרש"ש כתובות סימן ד' סק"ב שביאר על פי מה שחידש בהגדרת מלאכת צידה]**

**ט. שאר שקצים – עיין רש"י ובתוס' ובר"ן ועיין תוס' רי"ד בע"ב בביאור כונת רש"י**

**י. בדין צידת נחש שלא יזיק למ"ד משאצל"ג חייב – מ"מ פ"י הי"ז ובביאור כונתו עיין גר"ז סט"ז ועיין שער הציון ל"ט ובמ"ב סקכ"ז [ועיין בה"ל סימן שי"ט ס"ג] ועיין בה"ל ס"ז שהאריך בישוב שיטת הרמב"ם ועיין ס"ח ד"ה נחשים מה שישב קושית רעק"א [ועיין עוד חידושי הגר"ח ובקה"י סימן ב' בסופו]**

**י"א. צידה על ידי מצודה וכלב – עיין תוס' י"ז: ד"ה אין פורסין ובחידושי הר"ן שם ובמג"א סק"ט ופמ"ג שם וחזו"א ל"ו סק"א [ועיין מג"א שכ"ח סקכ"ג ובאבן העוזר שם ועיין סימן רנ"ב במג"א סק"כ ובבה"ל שם ס"ה ד"ה להשמעת קול ]**

**ביצה ל"ו. שבת מ"ג.**

א] **אי ר' יהודה וכו':** עיין תוס' בביצה שהקשו מה הגמ' תולה דבר זה בר"י ור"ש הרי זה פס"ר והנה בגירסתינו בביצה הקושיא נמצא בגמ' אמנם עיין מהרש"א דבפשוטו תוס' לא גרסו את זה וכן בגמ' בשבת אין קטע זה בגמ' ובפשוטו כן הוא שיטת הטור וכדלקמן [והנה בפשוטו כל הקושיא אם דלא כערוך דפס"ר דלא ניחא ליה מותר ובגירסא זו מבואר דלא כערוך] ועיין תוס' שתירצו שיש חור קטן שאולי יראו את זה ואולי לא ולכן דבר זה תלי בר"י ור"ש והנה בלשונות הראשונים משמע שהמציאות ברורה שיש חור קטן ומציאות זו תלוי בר"י ור"ש וכן הוא מפורש בשיטה לר"ן בשבת וצ"ע ממ"נ או שזה דרגא של ניצוד או שלא ויתכן שהכונה שאם במציאות החור רואה את הנקב אין כאן צידה ואם לא יש כאן צידה וממילא זה ספק ובפשוטו לפ"ז מבואר שפס"ר לשעבר מותר רק שיתכן שכאן זה כמו מצרף שביאר הגרש"ש שכיון שזה לא ידוע לבני אדם לא חשיב לשעבר אמנם עיין בלשון הרשב"א בביצה וכן הוא מפורש בחידושי הר"ן בשבת שהכונה שהוא סוגר בצורה שיתכן שזה יסגור לגמרי ולא יהיה נקב ויתכן שזה יסגור בצורה שישאר נקב ולכן לר"י זה אסור ולר"ש זה מותר דלא חשיב פסיק רישיה

ב]עיין טור דהביא בעל התרומות דאסור לסגור תיבה שיש בה זבובים כמו לענין דבורים והשיג על זה הטור וז"ל **ונראה לי שאין צריך לדקדק בזה שאין הזבובים ניצודים בתיבה שאם בא לפתוח התיבה וליטלם יברחו ולא דמי לדבורים בכוורת דקתני פורסין מחצלת על גבי כורת ובלבד שלא יכוין לצוד כי הכוורת קטנה היא והדבורים ניצדים בה ועוד דבכורת גופה קתני ובלבד שלא יתכוין לצוד אלמא כי לא מכוין שרי עכ"ל** ובביאור כונת הטור בהשגתו הראשונה ביאר הב"י שעיקר השגתו שכורת זה קטן וממילא כשיפתח יוכל לתפוס הדבורים לכן הוי צידה אבל תיבה זה גדול וכשיפתח הוא לא יתפוס וממילא אין כאן צידה וע"ש שהקשה שלא מסתבר לתת שיעור כל אחד בידו דהינו שאם קטן אסור כה"ג גם גדול אסור וע"ש שהיה מקום לחלק בשני אופנים א.ששאני כוורת שזה מקום צידתם והוי כארי בגוהרקי שלו משא"כ בזבובים [וכן הוא בגר"ז] ולכאורא כונתו שכיון שכשיפתח הם יוצאים אין כאן צידה רק עדין יש מקום לדון שזה עצמו המצב שהם בפנים זה סיבה לצידה ובזה חילק בין דבורים שזה צורת החזקתם לזבובים שאין זה צורת החזקתם עוד כתב לחלק שדבורים הוי במינו ניצוד ולכן אסור גם אם אינו מכוין משא"כ זבובים שאין במינם ניצוד לכן מותר באינו מתכוין והנה בפשוטו כונתו שדבורים יש איסור דאוריתא וזה צ"ע דהוא נגד הגמ' בביצה שאומרת שזה אין במינו ניצוד כמדויק בלשון רש"י אמנם הרא"ה ביאר שכונת הגמ' שזה במינו ניצוד ודוחק לומר שזה כונת הב"י ועוד דא"כ ס"ל שבאיסור דרבנן מותר פסיק רישיה דלא ניח"ל וזה דלא כהוכיחו האחרונים סימן שי"ד [אמנם בדעת הב"י המ"ב שם משמע שנקט שדעתו להיתר] ויותר נראה כמו שביאר המאמר מרדכי שזה ודאי שבדיני צידה זה אין במינו ניצוד רק כונתו שדבורים זה דבר שאדם משתמש בהם ויש חשיבות לצידתם לכן גם באינו מתכוין יש כאן איסור אבל זבובים עד כמה שלא מצד בכוונה אין שום חשיבות לצידתו ולא חשיב מלאכה

והט"ז כתב בכוונת הטור שדבורים שהם גדולים א"כ הוא וודאי יצליח לתפוס חלקם ויש כאן צידה משא"כ זבובים שהם קטנים זה לא בטוח שהוא יצליח לתופסם וממילא אין כאן צידה וכן הוא בגר"א ועיין ט"ז שלפ"ז לא קשה שנתת דבריך לשיעורין שזבובים זה קטנים ותמיד יכולים לברוח שלא יתפסם והנה לביאורים אלו יש כאן חידוש דמה שיכול לתפוס זה סיבה לצידה וצ"ע הרי זה מעשה צידה חדש וודאי שמי שיתפוס יעבור על איסור צידה ולכאורא מבואר שמה שיברחו זה לא שא"כ אין כאן צידה אלא שזה סברא שאין חשיבות למלאכה שנעשית כאן ועיין אגלי טל סימן ל"ה סק"ג שבזה גם ביאר מה דלכוארא הרי לגבי כל אחד זה לא ברור שיצודנו והוי כחגבים שמקלחות ובאות דלרבנן לא הוי צידה דכאן הנידון להגדיר הצידה בקופסא כצידה ע"ש

והחזו"א כתב בכונת הטור [וכמדומה שכן הוא במחצית השקל והחמד משה] שכונתו לסברת הב"י שכיון שכשיפתח הם יברחו אין זה צידה רק בדבורים שיש ענין במצבם זה סיבה לצידה משא"כ בזבובים אלא שקשה א"כ למה הזכיר שהדבורים זה קטן [והרי שם מדבר על מתכוין] וכתב שאם זה לא מצב של מטי ליה בחד שחיה בזה לא יועיל מה שיש לו ענין במה שהם בפנים ונראה כונתו שמצב זה הוא לא סיבה לצידה ורק מצד קירוב הצידה דהינו לתופסם בידים וכאן זה לא שייך ולכן רק במטי ליה בחד שחיה דהינו אם היה בפנים היה מטא בחד שחיה יש כאן תורת ניצוד

והנה על הטענה השניה של הטור שבאמת גם בכורת אם לא מתכוין מותר צ"ע הרי זה פס"ר ועיין ב"ח דס"ל דבאיסור דרבנן פס"ר דלא ניחא ליה מותר ובחזו"א ביאר שכאן זה לא פס"ר כי יתכן שזה מצב שכשיפתחו לא יהיה אפשרות לתופסם דהם יברחו דהינו שכונת הטור דיתכן דסברתו שאין כאן צידה כי לא יוכל לתופסו היא נכונה גם בדבורים ולכן שם באינו מתכוין זה מותר ובמתכוין אסור כי יתכן שזה מצב שהוא וודאי יתפוס אחד מהם ולכאורא יש לבאר דכונת הטור שאם נדמה ונימא שסיבת האיסור כי כשיפתח יכול לתפוס הרי זה רק איסור דרבנן כמו לא מטי בחד שחיה וגם זה אין במינו ניצוד וא"כ תרי דרבנן מותר וכדלקמן אלא דא"כ מבואר בגמ' שלר"י כה"ג אסור ובפשוטו אם יש כזה היתר זה מצד שכה"ג רבנן לא ראוי סיבה לגזור וזה גם לר"י [אמנם בתוס' ק"ג. מבואר לענין הדס שזה סברא שמותר פס"ר בדרבנן אפילו שמפורש בגמ' שלר"י זה אסור]

והנה הרמ"א העתיק המחלוקת בתיבה קטנה וצ"ב הטעם דלספר התרומות כל האיסור בקטנה ועיין מג"א שכתב שכונת הרמ"א שאם התיבה גדולה שלא מטי בחד שחיה עכ"ד וביאר הפמ"ג וכן הוא במ"ב כוונתו שכל הצידה זה דרבנן א"כ כאן שזה אין במינו ניצוד זה תרי דרבנן ופס"ר דלא ניחא ליה מותר בתרי דרבנן אמנם היה אפשר לומר שסברת הרמ"א שכאן שהרי אם יפתח הם יברחו אין מקום לאסור מצד קירוב הצידה ורק מצד שזה עצמו מעשה צידה ולכן בגדולה זה לא שייך וכמו שביאר החזו"א בכוונת הטור

ג]ובעיקר ההיתר דתרי דרבנן בפס"ר דלא ניח"ל עיין מג"א שי"ד הובא במ"ב סקי"ד דלמד כן מהגמ' לענין מקלקל וכלאחר יד אמנם הוסיף שזה גם משאצל"ג אמנם לגר"א שם אין מקור לחידוש זה ועיין דגול מרבבה סימן ש"מ שלמד להתיר אכילת עוגה מצד שזה מוחק שזה מקלקל כלאחר יד ובפשוטו זה נסתר מסימן שכ"ח סמ"ט שזה מקלקל וכלאחר יד ומבואר שאסור וכן מסימן שי"ב ס"ח לענין קינוח בברזא שזה מקלקל וכלאחר יד על הנימין ובכל אופן אסור וכן עיין שער הציון של"ז סק"ב' ג' שהביא מהרוקח לענין גרירת ספסל שאם זה פס"ר זה אסור אפילו במקלקל וכלאחרי יד וכן הוא שם בשעה"צ סק"י לענין מכבדות אמנם היה מקום לומר שבזבובים זה יותר קל כיון שכאן זה עיקרו דרבנן משא"כ בכל כלאחר יד ומקלקל שזה עיקרו דאוריתא דהינו שבפועל נוצר כאן יצירה שאסורה מדאוריתא ויתכן שגם עוגה כיון שזה לא על מנת לכתוב שחסר בכל צורת המלאכה לכן מותר אמנם בגונה דהמג"א באמת אסור וככל ראיות הנ"ל אמנם עיין סימן ש"כ סי"א לענין נטילה בשלג וברד שמא ירסק והרי זה כולו דרבנן וכלאחר יד ובכל אופן מבואר לאיסור וכבר כתב החזו"א סימן ס"ב שאין להיתר זה מקור נאמן בגמ' ובשער הציון של"ז י' כתב שלכתחילה אין לסמוך על זה ובאורחות שבת הקשה מהגמ' ק"כ: דאסור לפתוח דלת כנגד הנר שמא יכבה אפילו שזה מקלקל וכלאחר יד וכיבוי שלא על מנת להבעיר

והנה החזו"א כתב שגם לבעל התרומות שיש צידה בדבר שאם יפתח הם יברחו זה רק מדרבנן וצ"ע א"כ הוי תרי דרבנן שזה זבובים וגם שזה מעשה צידה מדרבנן וכנ"ל ויש שרצו לדון שהאיסור של אין במינו ניצוד מצד שמדרבנן גדר האיסור הוא שלילת החופש וממילא לכן גם אין את טענת הטור וא"כ שני הדרבנן זה אותה תקנה וכל זה אינו מסתבר דלמעשה יש כאן שני סיבות שאין איסור וצ"ע

**שבת ק"ו:**

ד]**ישב אחד על הפתח וכו' הא למה זה דומה:** בכוונת המשנה מצאנו לכאורא שלשה ביאורים בראשונים א. עיין תוס' שכונת המשנה לחדש שמותר להוסיף שמירה על שמירה ובאופן המשנה התוספת במה שיושב שם ובאופן השני בזה שנועל הבית ועל דרך זה הוא ברש"י ב.עיין רמב"ן שהביא לבאר שהכונה של המשנה לחדש שאפילו שאחרי זה המשך הנעילה מכח ישיבתו אין בזה שום איסור והגמ' מביאה דוגמה שנעל ביתו לשומרו והיה צבי קשור שאפילו אם אחרי זה ניתר הקשר מותר להשאיר הבית סגור ג.עיין רמב"ן שכתב לבאר עוד שחידוש המשנה דמה שיושב ומשמר הצבי אין זה צידה והגמ' מביאה מקרה שסגר ביתו ונמצא שעשה מעשה צידה שזה אונס וכן יש כאן ההיתר שנתכוין להגביה התלוש ותלש המחובר וכה"ג יכול גם כן להמשיך בצידת הצבי ועיין בה"ל ס"ה שכתב שמדויק מהראשונים שאם עשה מעשה צידה באיסור שזה לא אונס חייב לפתוח הבית וצ"ב שאפילו שזה מעשה שבת ואסור להשתמש אבל למה שיהיה חייב לפתוח ולבטל הצידה שעשה ומה זה שונה מכל מעשה שבת שלא מצאנו חיוב זה וצ"ע

ה]והנה לשון המשנה אפילו שהלך הראשון והקשה התיו"ט כיון שהראשון מילא הפתח איך הוא הלך ונשאר השני וביאר שמדובר שהראשון ישב כלפי פנים והלך בפנים או שהשני הגיע מבפנים [ועיין בגר"ז עוד אופן] אמנם עיין מג"א סקי"א שכתב שבמקום שזה היה ניצוד והוא פתח וחוזר וסוגר כה"ג כיון שזה היה ניצוד אין בזה איסור ועיין מ"ב שכל האחרונים חלקו עליו ודיקו מהר"ן דלא כמותו ועיין פמ"ג שם שהוכיח מתוס' דלא כנ"ל שכתבו מאי אולמיה המקרה של המשל יותר המהשנה ואם נימא שבמשנה הכונה חידושו של המג"א א"כ וודאי שזה חידוש יותר גדול ועיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שבמקום שזה רק נידון של צידה דרבנן כגון חיה ועוף שברשותו או ביבר גדול אפשר להקל וצ"ע הסברא בזה וסתימת הראשונים בקופסא אם זבובים שגם שם שזה היה כבר בתחילה שבכל אופן אסור לסגור

ו]עיין ברשב"א שלמד בכוונת הירושלמי דאם סוגר את ביתו לשמור התכולה אפילו שכונתו גם לצבי מותר והר"ן השיג עליו א. שאם כונתו לצבי זה מתכוין גמור [ועיין שער הציון סקל"ג שביאר שלא היה עושה המעשה בשביל הצבי ורק אגב כונתו לשמור ביתו חושב על הצבי ועיין עוד שכ"ח שעה"צ י"ז] עוד הקשה שאפילו אם אין כונתו לצבי אסור מצד שזה פס"ר דניחא ליה וודאי אסור ועיין שלט"ג ועוד שהאריכו בכונת הרשב"א ואכמ"ל אמנם נסכם השיטות בקצרה א.עיין עונג יו"ט סימן כ"ב שכתב שרק במקום שעושה פעולה שהכרחי שיהיה התוצאה האסורה אבל כאן הרי יתכן סגירת דלת ללא צידה ומה שכאן נוסף צידה זה לא סיבה לאסור וכן נראה בשלט"ג בסוף דבריו ב.עיין שלט"ג בתחילת דבריו דנראה דס"ל שכל הדין פס"ר זה רק במקום שנעשה שני פעולות כגון גרירת ספסל שיש כאן החרישה ויש כאן הגרירה אבל כאן שזה פעולה אחת זה לא שייך [וצ"ע שגם ענבי הדס זה פעולה אחת וכן כל הקושיות של רעק"א] ג.עיין חידושי הגרש"ש בכתובות סימן ד' סק"ב שחידש שכיון שצידה לא נהיה שינוי בדבר הניצוד א"כ כל האיסור זה מעשה המלאכה וכיון שהמעשה הוא מעשה סגירה אין זה מעשה צידה ד. עיין אבני נזר [וכן הוא בגרש"ש שם בסופו] שביאר שכיון שכאן זה גרמא דהרי לא עושה מעשה בגוף הבעל חי וזה רק אסור מצד זורה ורוח מסיעתו שזה מצד מלאכת מחשבת א"כ אין לזה שם מלאכת מחשבת אלא א"כ כל כונתו לפעולה זו ולא אם זה בגדר אינו מתכוין ועיין מ"ב שהאחרונים הכריעו להחמיר בזה וכן חזינן מנידון הטור בסגירת תיבה אם זבובים ובפשוטו דברי הרשב"א נסתרים מהגירסא בגמ' בדבורים שזה פס"ר וצ"ל שלא גרס אמנם יתכן שבמקום שזה שומר על דבורים אדרבא עיקר מעשהו שמירת הדבורים שהרי זה כוורת ורק לכן זה אסור

ז]מבואר במשנה ששמונה שרצים הצדן חייב ושאר שקצים לצורך חייב ושלא לצורך פטור ועיין רש"י שזה אין במינו ניצוד והפטור מצד משאצל"ג ועיין תוס' רי"ד בע"ב דביאר דבדבר דתמיד צדין לצורך גם אם הוא לא עשה לצורך חשיב בעצם צריכה לגופה משא"כ באין במינו ניצוד בזה בסתמא זה לא לשימוש ולר"ש זה סיבה לפטור ולר"י זה לא סיבה לפטור והמחלוקת לעיל באין במינו ניצוד זה במחלוקת ר"י ור"ש אמנם כל הראשונים חלקו על זה וביארו שבאין במינו ניצוד אין בזה צידה גם אם צדו לצורך ומתניתין זה יש במינו ניצוד ובטעם החילוק בין שמונה שרצים לשאר שרצים ביאור תוס' ששמונה שרצים יש להם עור וממילא בסתמו זה לצורך משא"כ בשאר שאין להם עור ובר"ן ביאר ששמנה שרצים הם לא מזיקים ולכן בפשוטו זה לצורך משא"כ בשאר שרצים שהם מזיקים ועיין רעק"א בגליון סימן שט"ז שביאר ששם בסתמו זה שלא יזיקו ולכן הקשה על השו"ע שכתב שלרמב"ם חייב הרי זה בסתמא שלא יזיקו אמנם יש מקום לומר שיש לזה שני סיבות ולא שבסתמא זה שלא יזיקו ובבה"ל יישב דרק כונה מפורשת שלא יזיקו זה סיבה שלא יחשב מלאכה לרמב"ם ע"ש ס"ח ד"ה ולרמב"ם שהאריך בזה

ח]הגמ' בע"ב מביאה מימרא דשמואל דצד נחש שלא יזיקנו פטור זה כמ"ד משאצל"ג פטור עליה ובגמ' בע"א מבואר שכאן זה פטור ומותר והרמב"ם אע"ג שפסק כמ"ד שחייב בכל אופן העתיק שמותר לצוד מזיקים שלא יזיקו אותו ובפשוטו מקורו מקושית התוס' שבת ג. ע"ש ועיין מ"מ שביאר שהרמב"ם למד שלשון הראשון ששמואל דיבר על המשנה א"כ רק כאן בשלא לצורך תלוי בר"י ור"ש אבל לצורך שלא יזיק פטור לכו"ע ובביאור הטעם כתב או שמדובר שזה מסוכן כיון שזה מזיק לרבים עוד תירץ וז"ל וכן צידת נחש שאינו צד כדרכו אלא מתעסק בו וכו' עכ"ל וצ"ב כונתו והגר"ז סט"ז ביאר שבאמת צורת הצידה היא צורה לא כמו שצדים לצורך שימוש אלא רק לצורך מניעת נזק אמנם השער הציון ל"ט הביא מהנהר שלום שהלשון שזה לא כדרך צידה רק כדי שלא יהיה כאן מראית העין ע"ש ועיין מ"ב סקכ"ז שהביא רק הלשון שזה מתעסק בעלמא ועיין חזו"א נ' סק"ג שכתב הלשון שלצורך שלא יזיק אין זה צידה כלל ובפשוטו הביאור שחשיבות של צידה זה לצורך שימוש וכל שזה לא לצורך שימוש אין לזה חשיבות של יצירה אמנם כאן מבואר שצידה סתמא זה נחשב כצידה לצורך שימוש שיש לזה חשיבות ורק כשיש לו מטרה מפורשת לא לצורך שימוש אין לזה שם מלאכה דהרי הרמב"ם פסק ששלא לצורך חייב וכנ"ל באות הקודמת

ועיין חידושי הגר"ח שכתב לישב שכאן יש עוד סיבה לפטור מצד אינו מתכוין וזה פס"ר דלא ניח"ל ועיין גליונות חזו"א שהקשה שכאן מתכוין לצידה וכן הקשה הקה"י סימן ב' ובפשוטו דעתו שהמלאכה זה השליטה על הבעל חי ובזה אין לו ענין ועיין קה"י ס"ב שדן עוד שדבר זה שאין לו חשיבות מלאכה כי עושה לצורך שלא יזיק תלוי בדין דבר שאינו מתכוין ואכמ"ל

ובבה"ל דן לישב דנחש הוי אין במינו ניצוד דלא צדים אותו אלא בעיקר שלא יזיק ומה דהגמ' תלתה במ"ד משאצל"ג חייב זה עד כמה שגם באין במינו ניצוד חייבים ע"ש שהאריך

ט]מבואר במשנה י"ז: דאין פורשין מצודות חיות ועופות ודגים לב"ש אלא א"כ יצודו מבעוד יום ומבואר בגמ' לחד מ"ד שכל דבר שבשבת זה איסור דאוריתא אסור בער"ש שמא יעשה בשבת ומבואר שיש איסור דאוריתא בפריסת מצודה והביאו תוס' שם בד"ה אין שכן הוא בתוספתא דהפורס מצודה לבהמה ונכנסה בתוכה חייב משום צידה והנה פשטות לשון התוספתא כמבואר בשפת אמת שזה אפילו אם יקרה אחרי זה דכיון דכך דרך צידה לכן חשיב מלאכה אמנם בלשון תוס' מבואר שאפילו פרש בשבת אינו חייב כיון שאינו יודע אם יצוד ועיין מג"א שט"ז סק"ט שכתב שהכונה שגם אם יצוד בסוף אין כאן צידה וכן הוא בתוס"ר וברשב"א ובחידושי הר"ן שכתבו שטעם הפטור כי לא עשה מעשה בידים וצ"ב א"כ מה זה משנה אם יודע שיצוד או לא ועיין פמ"ג שכתב שאם זה וודאי יצוד כה"ג חשיב מלאכה שזה מעשה צידה גמור ורק בספק אין זה צידה כלל וצ"ב והחזו"א ל"ו סק"א נקט שבכל מקרה פטור ועיין חזו"א ל"ח א' דנקט דפשטות לשון תוס' שאם יצוד בסוף הוא יתחייב אמנם החזו"א בסימן ל"ו כתב שבראשונים מבואר כמג"א אלא שצ"ב למה מיד זה אחרת ועוד מה נקרא מיד והנה מבואר במג"א שמדרבנן אסור להניח מצודה גם אם זה לא יצוד מיד ובפשוטו שנקט שעדין זה אסור מצד גרמא וכן הוא מוכרח למה דביאר בדין משלח כלבים וצ"ע הרי יש ראשונים שגרמא מותר ובמקום חולי וצער גם אנן קי"ל שמותר ואולי כאן מדרבנן חשיב כצידה גמורה כיון שכך דרך הצידים [ועיין בית אפרים סימן כ']

והנה כתב הרמב"ם שהמשלח כלב לצוד בעל חי והבהמה היתה בורחת והוא הבהילה שהכלב יצוד חייב ומשמע שאם רק שילח את הכלב פטור וכן נקטו האחרונים והעמידו את הכל בו שאוסר שזה מדרבנן ועיין מ"ב סק"י שביאר שכן דרך הצידים ובשער הציון י"ג ביאר שזה מצד הדין של זורה ורוח מסיעתו דהינו דבמלאכת שבת התחדש שמלאכה שאדם עושה אם רוח או בעל חי אם כן דרך המלאכה חייב ה"ה כאן וכן ביאר באבן העוזר סימן שכ"ח שהחיוב מדין זורה ורוח מסיעתו [אלא שהוא ס"ל שזה בכל מלאכה ולא רק בדבר שכך דרכו] וצ"ב למה אם משלח הכלב זה אחרת והנה המג"א סימן שכ"ח סקכ"ג כתב שהמעמיד עלוקה על גבי מכה שתמצוץ דם חשיב מעשה שלו ואסור והוכיח דבר זה ממניח נחש על גבי חבירו ועיין אבן העוזר שכתב ששם מפורש שאין חיוב אלא א"כ הארס נמצא בין שיניו ולא אם דנים שזה פעולה שנעשה אחרי זה אמנם הסכים אם המג"א מצד שבשבת זורה ורוח מסיעתו וצ"ע א"כ למה משלח כלב זה אחרת ועיין ספר נתיבות שלום סימן מ"ו סק"ג שהביא בשם ספר זרע אמת שרק אם המלאכה נעשית מיד יש בזה זורה ורוח מסיעתו ולא אם לוקח זמן [ופשטות לשון הכלבו שחייב על שילוח הכלב אמנם האחרונים דחקו שכונתו כרמב"ם ועיין א"ר]

והנה עיין מג"א סימן רנ"ב שכתב לענין מניח חיטים ברחים של מים שפטור שאין זה מעשה שלו ובהגהה הקשה מדברי התוס' במצודה ובפשוטו הקושיא ששם המצודה הרי עושה המעשה ובכל אופן חייב אמנם הבית אפרים סימן כ' ביאר שהכונה דמבואר שאם ודאי זה היה צד היה אסור אפילו שהמצודה עושה מעשה לאחר זמן ועיין בה"ל שם שהאחרונים הכריעו דלא כמג"א וחשיב מעשה גמור והנה האבן העוזר סימן שכ"ח הקשה על המג"א דהרי זורה ורוח מסיעתו חייב ועיין חת"ס שכל מלאכה דנים לפי דרכה ודרך טחינת חיטים במשכן הוא בפעולה ישירה ע"ש ובזה ביאר למה במבשל וודאי שזה מלאכה אפילו שהאש מבשלת ואין זה כמו חיטים ברחים של מים וכן חילק הקרבן נתנאל פ"ק דשבת אות ר' וכן הוא בשו"ת בית אפרים או"ח סימן כ'

**מלאכת חובל [א]**

**א.גמ' פ' שמונה שרצים-ק"ז: ושאר שקצים[ועיין חולין מ"ד:לענין שאר שרצים ביצא דם] ב.בגמ' ע"ה.הצד חלזון-והשוחטו וכו' ג.סימן שט"ז ס"ח במ"ב ובבה"ל**

**א.שיטת רש"י משום צובע - ובישוב שיטתו עיין פמ"ג סק"ה [ובפנ"י בסוגין וכן הוא בשאלת ר"ד הבבלי לר"א בן הרמב"ם] הובא בתחילת הספר שביתת השבת ובלשון רש"י ב"ק ל"ד: ד"ה בצריך**

**ב.שיטת תוס' משום נטילת נשמה - עיין תוס' ע"ה.ד"ה כי היכי ותוס' כתובות ה: ד"ה דם,ובחילוק אם יש עור או לא עיין לש' הראשונים ועיין רש"י חולין מ"ד :ושער הציון נ"א [ועיין בית יעקב כתובות ה:ד"בתוס' ד"ה לדם ועיין תוס' לעיל ק"ו. ד"ה בחובל בסופו ועיין אגלי טל סימן מ"ב סק"ז ח' מה שהביא מהבעל המאור וע"ש סק"ה]**

**ג.האם יש הבדל בין שוחט בהמה גדולה או קטנה - מנח"ח מלאכת הוצאה או"ש פי"ח תהילה לדוד שי"ח סק"ח ט'**

**ד.שיטת הרמב"ם משום מפרק - פ"ח ה"ז ח' ועיין פיה"ש ריש פרקין וברש"ש שם ועיין מנח"ח דש שהאריך להקשות על הרמב"ם ועיין פנ"י ביצה י"ב: וברעק"א כאן בגליון המשניות ועיין בה"ל ס"ח ד"ה והחובל ועיין שביתת השבת בהקדמתו מה שהביא משו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם סימן י"ח בביאור שיטת הרמב"ם [ועיין קה"י מה שהאריך בביאור דעת הרמב"ם ובשביתת השבת מלאכת דש סקצ"ז צ"ט-ועיין אג"ט קצ"ח סק"ז לענין שיעור גרוגרת בחובל]**

**ה.תוד"ה ע"כ –עיין רשב"א**

**ו.הא דחייב בנצרר הדם אפילו שלא יצא - עיין תיו"ט[וכן הוא בפרוש קדמון פ"ח]ורעק"א,ומ"ב סק"ל מה שהביא מהמאירי**

**ז.הא דהוצאת הדם בחילזון אינו חייב משום נטילת נשמה - תוס' שם ועיין ריטב"א ד"ה מתעסק ועיין שיטה לר"ן ריש פרק שמונה פרקים בבאור הסברא דמפקד פקיד עיין ריטב"א בכתובות ה: ועיין כס"מ פ"ח ה"ז מה שהביא מהרמ"ך ועיין בשאלת ר"ד הבבלי**

**ח.בדין שאר שרצים ביצא דם – גמ' חולין מ"ו: ועיין רמב"ם ה"ט ועיין רעק"א מה שהקשה מהגמ' ע"ה.**

**עניני נטילת נשמה ילמדו עוד אי"ה בסוגיא דמקלקל בחבורה**

***המראה מקומות המפורט נמחק ונמצא בדף נפרד***

**חובל [ב]**

**הריגת מזיקין פרעוש וכינים [קכ"א:, ק"ז:, י"ב.,]**

**א. עיין רמב"ן שהביא שלשה ביאורים בסוגין ועיין שיטת הרמב"ם פי"א ה"ד ועיין טושו"ע ס"י ובבה"ל שם**

**ב. בענין הריגת מזיק שאין בו חשש סכנה, והחילוק בין זה לפרעוש – עיין מרדכי הובא בב"י ס"ט לענין פרעוש ועיין ב"י וב"ח שם ובבה"ל ד"ה אסור ועיין גר"ז סכ"ב ועיין ביאור הגר"א שם ועיין ריטב"א ק"ז: [ועיין מ"ב סקמ"ו]**

**ג. ביסוד ההיתר דצידת פרעוש – עיין רא"ש ובפמ"ג מ"ז ובגר"ז סט"ז ועיין ביאור הגר"א ס"ט ועיין הגהות מימוני סוף פ"י ובריטב"א בסוגין ובבה"ל ס"ט ד"ה ואסור**

**ד. עיין רשב"א ד"ה מיהו לענין עדיפות צידה מלפי תומו [ועיין שכ"ח שער הציון ס"ב ס"ג]**

**ה. בכללי אינו פרה ורבה – עיין רמב"ם פי"א ובבה"ל ס"י שהאריך בזה**

**ו. בביאור המחלוקת לענין כינה – עיין רא"ש ור"ן י"ב. ועיין בה"ל ס"ט ד"ה לא**

**ז. בדין מלילת פרעוש – ס"ט בה"ל ד"ה לא**

**ענין זה למי שנשאר זמן עד סוגיא דקושר [כדאי לראות הדברים בגמ' וטושו"ע]**

**ח.המקומות שמצאנו שהתירו דרבנן במקום צער – א. מפיס מורסא [שכ"ח סכ"ח ועיין בה"ל שם] ב. הוצאת קוץ [שכ"ח מ"ב סקפ"ז] ג. פרעוש [שכ"ח ס"ט] ד.גונח יונק [שכ"ח סל"ג] ה. תוס' קל"ה. [ש"ל ס"ח] ו. מ"ב שכ"ח ס"ק קי"ג לענין מי שכואב אזנו ז. מכבין גחלת ברה"ר [של"ד סכ"ז] ח. קוץ ברה"ר [ש"ח סי"ח] [ט. צידת נחש תוס' ג. ד"ה בר]**

**ט.המקומות שלא התירו – א. סימן רע"ח לענין חולה שרוצה לישון עיין בה"ל שם ב. כל גזירת שחיקת סממנים ג. מ"ב שכ"ח סקקי"ג ד. שכ"ח שעה"צ ס"ח ה. עיין שכ"ח סל"א ובבה"ל סכ"ח שציין לזה [ו. עיין רמב"ן כתובות ס. שאין ללמוד מקוץ ברה"ר שזה חבלה שזה נזק גדול ועיין רשב"א כתובות ו. מה שהביא מרבינו יונה]**

**הריגת מזיקין - קכ"א:**

א]**ברצין אחריו ודברי הכל:** בביאור סוגין מצאנו שלשה שיטות בראשונים דעת רש"י ורוב הראשונים שהכונה שריב"ל דיבר ברצין אחריו וזה פיקו"נ ולכן גם לר"י מותר להורגן והבריתא מדובר באין רצין אחריו ובכל אופן לר"ש מותר להורגן כיון שמצוי שהם מזיקין והוי משאצל"ג ואחרי זה מובא בגמ' אמוראים דס"ל דכל המזיקים נהרגים גם אם אין רצין אחריו והגמ' מסיקה שרק לפי תומו מותר ודעת תוס' והבעל המאור שכונת הגמ' לתרץ שהבריתא מדובר ברצין אחריו ושם גם לר"י זה פיקו"נ ולפ"ז מבואר ששאר מזיקין גם ברצין אחריו זה לא פיקו"נ ועיין רשב"א שתמה על זה, ולפ"ז ריב"ל ס"ל שתמיד מותר להורגם וכר"ש אמנם הגמ' אחרי זה הביאה אמוראים שחלקו וכך קי"ל שאין היתר להורגם אלא לפי תומו ולכאורא לתוס' לא מצאנו מקור שבשאר מזיקין וברצין אחריו מותר להורגם לא לפי תומו ועיין רמב"ן שהביא בשם הערוך שהכל דברי הכל וברצין אחריו מצד פיקו"נ ובחמשה הנ"ל אפילו בלא רצין אחריו דתמיד חשיב פיקו"נ והרמב"ן דחה שללא רצין אחריו אין זה בגדר פיקו"נ אמנם בפשוטו כן הוא דעת הרמב"ם שפסק שמשאצל"ג חייב ובכל אופן העתיק כנ"ל ועיין בפוסקים שהכונה שדבר שודאי ממית כל שהוא נראה זה בגדר פיקו"נ ודבר שרק ספק ממית אין זה בגדר פיקו"נ והנה הרמב"ם העתיק גם הדין שמותר לפי תומו ועיין מ"מ שפשטות לשונו שביאר כראשונים שעושה בכוונה רק כאילו שזה לפי תומו וע"ש שביאר שזה פיקו"נ דהינו דס"ל שמעיקר הדין זה פיקו"נ כיון שלפעמים הם הורגים ורק שרבנן לא רצו כאן להשתמש אם היתר זה ורק התירו בלפי תומו וקצת יש לדיק מלשון הגמ' שרב הונא אמר שלמתינהו לכולהו דהינו שכיון שיש עוד מה הועלת אמנם הגמ' בתחילה שאלה על הבריתא של חמשה שלר"י וודאי אסור וצ"ע

והנה לכאורא כל הסוגיא מדובר בדברים שיכולים להרוג ובזה מצאנו את כל הקולות שמותר לפי תומו וכן לחד מ"ד שמותר להורגם אפילו באין רצין אחריו דהרי מבואר דברצין אחריו אפילו לר"י מותר אלא שלשיטת תוס' כיון שרק בחמשה מותר לר"י א"כ בהכרח שלרבנן הותר גם למניעת נזק אמנם עיין מ"ב סקמ"ו דנקט דברצין אחריו מותר אפילו אם לא הורגים רק מזיקים וכן עיין בה"ל ד"ה ואפילו לענין לפי תומו ובפשוטו דבר זה מבואר בגמ' שהגמ' אומרת צירעה אני הורג ועיין רמ"ך הובא בכס"מ ה"ד שנקט שאינו הורג אלא רק מזיק אמנם ע"ש שלרמב"ם כה"ג וודאי אסור והנה הרמב"ם פ"י הכ"ה פסק שמותר לכפות כלי על מזיקין אע"ג שאינם ממיתין אלא נושכים וצ"ב מקורו והנה עיין שם בפיה"מ על המשנה של עקרב שלא תישך שלפעמים הם ממיתים אבל גם אם לא זה מזיק וצ"ע אמנם יש מקום לומר שלר"מ שיסוד ההיתר מצד שזה מתעסק בעלמא א"כ יתכן שאין כאן סיבה לאיסור וממילא זה סיבה להתיר תמיד אבל לדידן שזה היתר של משאצל"ג זה לא סיבה להתיר אמנם כל הראשונים דנו בפרעוש שעוקצו שמותר לצודו חזינן שנקטו שגם למניעת צער מותר ועיין לקמן במקור הדברים

אמנם עדיין לענין הריגה שחזינן בסוגין שזה יותר חמור לא מצאנו שמותר ובאמת בשו"ע מבואר שפרעוש אסור להורגו וביאר הגר"א דהרי אפילו נחש אסור להורגו רק כי הוא יכול להמית וכן עיין בראשונים בסוגין שכולם ביארו בסיכום ההלכות שברצין אחריו מותר להורגן מצד סכנה ולא הזכירו שמניעת נזק או צער זה גם סיבה אמנם עיין ב"י שהביא מהמרדכי שמותר להורגו ועיין ב"י שהקשה על הטור שאוסר להורגו מה זה שונה משאר מזיקין שברצין אחריו מותר ותירץ ששם זה צער גדול משא"כ כאן זה צער קטן ועיין ב"ח שהקשה למה צידה מותר ותירץ ששם כיון שזה אין במינו ניצוד הוא קל יותר וכן הוא בבה"ל שם ד"ה אסור אמנם עיין גר"ז סכ"ב שכתב ששם זה גורם נזק משא"כ כאן זה רק גורם צער ובאמת עיין ריטב"א ק"ז: שאסר להרוג פרעוש כי מספיק לצודו דהינו לסלקו ואין סיבה להתיר להורגו ומשמע שאם היה סיבה היה מותר [ועיין רשב"א קכ"א: ד"ה מיהו דאם אפשר לצוד זה עדיף מלהורגו לפי תומו] וצ"ע דלכאורא צדקו דברי הגר"א

**בדין צידת פרעוש והריגתו**

ב]מבואר בגמ' ק"ז: שפרעוש יש בו איסור נטילת נשמה אמנם אין בו איסור צידה דאוריתא דאין במינו ניצוד אמנם דייקו הראשונים שיש בו איסור דרבנן של צידה אמנם כתבו תוס' אם עוקצו מותר לצודו דהינו שהתירו כה"ג איסור מוקצה ואיסור צידה דרבנן וצ"ב מקור הדברים והנה מבואר בגמ' שצד נחש מותר ופשטות הגמ' שזה משאצל"ג ופטור ומותר והיה מקום לומר שיש כאן צד סכנה אלא שזה לא בגדר פיקו"נ אמנם עיין תוס' ג. ד"ה בר ובתוס"ר ובמאירי שם שיש רק חשש שישוך ויהיה נזק ויתכן שזה מדויק מהלשון שלא ישך שמשמע שאין כאן צד מיתה ובכל אופן מבואר שלימנוע נזק מגוף האדם מותר לעבור איסור דרבנן אפילו שזה משאצל"ג שזה דרבנן חמור והנה לענין פרעוש שעוקצו מצאנו כמה לשונות בראשונים, דהריטב"א ק"ז: וכן ברבינו ירוחם תולדות אדם וחוה נתיב יב חלק י דף פ טור א דימו דבר זה לצידת נחש שמותר ובהגהות מימוני פ"י אות ש' וכן בשיבולי הלקט סימן קכ"ה כתבו המקור להתיר ממפיס מורסא שהתירו למנוע צער וכן הוא באו"ז ובספר התרומה ועיין ביאור הגר"א שכתב כמו מפיס מורסא וצידת נחש [אלא שקשה למה יאסר להורגו הרי כאן זה רצין אחריו אמנם עיין לעיל דבפשוטו לא הותר הריגה שלא לפי תותו אלא בצד פיקו"נ אמנם דעת הב"י שהותר וכמו שפסק במ"ב אמנם עדין יתכן כמו שביאר בריטב,א שכאן הרי מספיק שיסלקנו ולא צריך להורגו ולכן אין כאן ההיתר של רצין אחריו]

אמנם עיין רא"ש שכתב וז"ל מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו דאינו מתכוין לצודו אלא כמתעסק שלא שלא ישכנו ואין בו משום איסור טלטול מידי דהויי הקוץ ברה"ר דשרינן בפרק כירה לטלטלו ולהוליכו פחות מד"א עכ"ל ועיין פמ"ג מ"ז ח' שביאר שהרא"ש ס"ל שכאן שזה רק צער בעלמא אין להתיר איסור צידה וכל ההיתר כי הוא מתעסק בעלמא ואין בזה מעשה צידה ורק לענין מוקצה למד משם להתיר כיון שזה איסור קל וכן הוא בגר"ז סי"ח וביאר שכל ההיתר כי זה אין במינו ניצוד שזה רק דרבנן וכן שזה מתעסק בעלמא לכן מותר וצ"ע ממ"נ עד כמה שזה צער בעלמא מהיכי תיתי להתיר ועוד עד כמה שחיפס מקור למוקצה אין ללמוד משם דהרי בגמ' מבואר ששם זה סיבה להתיר אפילו כיבוי שזה משאצל"ג ועוד שכבר הבאינו מכל הראשונים שנקטו שהמקור להתיר ממפיס מורסא ועיין רבינו ירוחם שהביא ההיתר של מתעסק וכתב כמו צידת נחש דהינו שבזה ביאר למה אין כאן מלאכה אבל זה הפטור של משאצל"ג [ואין כונתם כדעת הרמב"ם] ולגבי האיסור מוקצה הביא הדין של קוץ ברה"ר ומה שלא התירו אלא אם כבר עוקצו עיין או"ז שביאר שכל שעדין לא עוקצו זה אפילו לא בגדר צער דהינו שהראשונים ראו לדמות פרעוש רק במצב שהוא מצער ממש ועיין בגמ' שבת מ"ב. שמדמה שאם הותר כיבוי בדבר שאין גחלת שזה לא מלאכה כלל ה"ה משאצל"ג ומשמע שאין לחלק בין האיסורים דרבנן

ג]והנה בעיקר ההיתר לעבור איסור דרבנן במקום צער מצאנו בעוד כמה דוכתי א.עיין גמ' כתובות ס. שגונח יונק כיון שזה מפרק כלאחר יד ובמקום צער ועיין תוס' יבמות קי"ד. שחילקו בין צער של רעב שזה הותר רק ביו"ט לצער של כאב הובא שכ"ח ס"ג ב.עיין תוס' קל"ה. לענין אשה שיש לה חלב ומצטערת שכתבו שמותר לחלוב לאיבוד מדין משאצל"ג כיון שזה למנוע צער והובא ש"ל ס"ח ג. עיין מ"ב שכ"ח ס"ק קי"ג שהביא מהמג"א שבמקום צער מותר לחלוב חלב במשאצל"ג לרפאות כאב אוזן ד.עיין רמ"א שי"ז ס"ב שמותר לפתוח קשר במקום צער ועיין ביאור הגר"א שדימה לדין הריגת פרעוש במקום צער ה.ועיין גמ' מ"ב. שמכבין גחלת ברה"ר וכן מטלטלין קוץ כדי שלא יזוקו והובא בשו"ע של"ד סכ"ז וש"ח סי"ח והנה היה מקום לדון האם יש לדמות דוגמאות אחרות למבואר בגמ' ובפשוטו מהראשונים שדימו לפרעוש וכן בכל דוגמאות הנ"ל מבואר שכל דבר שהוא צער זה סיבה להתיר אמנם עיין מ"ב שכ"ח ס"ק קי"ג שמבואר שלא כל צער זה סיבה להתיר ועיין שער הציון שכ"ח סקס"ח שגם בצער מסוים כתב שזה לא צער גדול ולכן מותר ועיין רמב"ן כתובות ס. שכתב לענין גונח שלא הותר כמו כיבוי גחלת שזה חבלה והוא נזק גדול ועיין גמ' צ"ה: הובא שכ"ח סל"א דמבואר שציפורן שפירשה במקום צער מותר ליטלה ביד ורק בפירשה רובה אפילו שתמיד זה דרבנן [אמנם במאירי ביאר שבלא פירשה רובה אין צער כל כך] ועיין לקמן ועיין סימן רע"ח שאסור לכבות נר כדי שהחולה יישן ועיין פמ"ג שם שהקשה מה זה שונה מגחלת ברה"ר ותירץ שזה היזקה דרבים וצ"ע דהראשונים מפורש למדו משם לפרעוש וכנ"ל וכן מה זה שונה מכל דוכתי הנ"ל ומה דמבואר שם שזה נזק דרבים הכונה שלכן זה בתורה וודאי שמישהו ינזק והיה מקום לומר ששינה שזה שיך גם בבריא זה סיבה לאסור יותר מדבר ששיך רק במקום צער והנה עוד קשה מכל גזירת סממנים וצ"ל ששם שהחשש שבמקרה זה יבוא לעבור איסור דאוריתא ולא אטו אופן אחר זה חמיר ועל מצב זה עצמו היה הגזירה וצ"ע בכל זה

והנה בעיקר ההיתר דמקום צער עיין מ"א סימן שכ"ח הובא במ"ב סקפ"ח שכתב שאם אפשר על ידי עכו"ם זה עדיף ומקורו בר"ן שבת קמ"ה. ומבואר שכל שאפשר למעט באיסור עדיף וכן הוא ברשב"א בסוגין שאם אפשר לצודו עדיף מאשר להורגו לפי תומו

והנה עיין בה"ל שכ"ח סכ"ז ד"ה כדי שכתב שמפיס מורסא בכונתו להוציא הליחה אפילו בכלי פטור אבל הפמ"ג כתב שצריך לעשות ביד וביאר שכל ההיתר דמקום צער זה רק בכלאחר יד וע"ש שהביא מהמג"א ש"ז סק"ז ומהט"ז סקכ"ג והנה המג"א ציין לדין גונח שמותר כלאחר יד וצ"ע ששם זה כל הסיבה דהוי איסור דרבנן והט"ז ביאר דין השו"ע דצפורן שפירשה רובה ושם מפורש שכל ההיתר רק שיהיה גם כלאחר יד וגם פירשה רובה וצ"ל שזה לא כך כך צער או שחז"ל ראו סיבה לגזור יותר אבל מהיכי תיתי לומר שתמיד צריך שינוי והרי הריגת מזיקים זה לא שינוי ברצין אחריו וכן צידת מזיקים לא הוזכר שינוי וגם השער הציון שט"ז סקל"ט שהביא מהנהר שלום לצודן בשינוי זה מצד מראית העין וצ"ע

**שבת ק"ז:**

ד]בגמ' כהורג גמל משמע שכמה שהחיה יותר גדולה זה יותר סיבה לאיסור נטילת נשמה וכמנח"ח אמנם יתכן שכוונת הגמ' שזה סוג חיות יותר חזק ודוחק דגדלות הבעל חי קובע שזה חיות יותר חזקה וצ"ע

ה]בגמ' מבואר שכינה אינה פרה ורבה ומבואר בגמ' שזה מכריח שאין ביצים דהינו שזה וודאי נולד מנקבה ובלשון הרמב"ם שנולדים מזכר ונקבה והנה הדבר פלא שהרי וודאי שיש ביצים לכינים ודבר זה נראה לכל עין ואמנם אינו מוכרע שזה מזכר [וכן שמעתי שהוא בספרי המדע אמנם וודאי שיש ביצים ומשמעות הגמ' שאין ביצים] ועיין פחד יצחק הספרדי שכבר העיר בזה ובשם הגריש"א שמעתי שדן שזה כינים אחרות אמנם סתימת כל הפוסקים שלא דנו בזה משמע שכך הוא הדין אפילו שעינינו רואות שזה לא כך ועיין מכתב מאליהו ח"ד עמוד שנ"ה

ו]עיין רמב"ם דמבואר בדבריו שדבר שנוצר מעיפוש הפירות הוא אינו פרה ורבה וזה כמו כינה שנוצר מזיעת אדם אבל תולעים הנוצרים מהקרקע אסורים ועיין ר"ן שזה פרעוש ואפילו שזה אינו פרה ורבה אבל כונת הגמ' שזה חשוב כמו פרה ורבה ועיין בה"ל ס"ט שכתב שזה מאוד דוחק בלשון הגמ' והביא מהרמב"ם בסה"מ שכתב שהמינים הנוצרים מהקרקע באמת הם פרים ורבים ולפ"ז א"ש לשון הגמ' ע"ש שהאריך

**שבת י"ב.**

ז]עיין סוגית הגמ' לענין צידת כינה והריגתה והנה מובא בגמ' שלש דיעות א. שמותר רק לזורקה ב. שמותר למלול ולזרוק ג. שמותר להרוג והנה עיין בה"ל שהביא ששיטת רוב הראשונים שזה מחלוקת וקי"ל כב"ה שמותר להורגם בכל מקרה אמנם הרא"ש כתב שבסתם כינה מותר להרוג אבל במפלה בגדיו כיון שמצוי שם פרעושים בזה נחלקו התנאים דאיכא מ"ד שאסור אפילו למלו לאטו פרעוש ואיכא מ"ד שמותר למלול ואסור להרוג וכן פסק בשו"ע והנה לביאור הראשון עיין רש"י שכתב שהתנאים הראשונים נחלקו האם איכא איסור דאוריתא בהריגת כינה דאם יש איסור דאוריתא אסור למלול ואם אין מותר אמנם הר"ן ועוד ראשונים ביארו שלכו"ע ס"ל שמדאורייתא אסור להרוג כינה ורק נחלקו האם זה סיבה לאסור למלול ועיין בה"ל דנפק"מ לדידן בפרעוש שעוקצו האם מותר למוללו דהרמ"א החמיר וזה על דרך רש"י אבל לראשונים הנ"ל אדרבא קי"ל כת"ק דמותר והנה לביאור הרא"ש בפשוטו כל המחלוקת על כינה שזה אטו אבל פרעוש וודאי אסור למלול וא"ש פסק הרמ"א ועיין בה,ל שדן שבכינה הקילו יותר

והנה צ"ב למה בכינה אין איסור צידה והניחא לדידן יש ההיתר כמו להורגו שזה לא פרה ורבה אמנם לר"א שלהורגם אסור וכן ס"ל שאין במינו ניצוד יש איסור צידה א"כ למה מותר לצודן ולהשליכן ולרמב"ם שבכונה למנוע נזק לא הוי צידה והבה"ל סי"ב נקט שאין איסור אפילו דרבנן א"ש אמנם לשאר הראשונים צ"ע ובהכרח צ"ל כסברת הבה"ל ד"ה לא ימללנו דכיון שזה מאוס התירו וע"ש שדן שיתכן שגם לענין מלילה אין ללמוד מכינה לפרעוש ומטעם הנ"ל והנה מרמב"ם מדויק כמבואר במ"ב שבתולעים שאינם פרים ורבים יש איסור דרבנן דהינו שרק בכינים זה היתר מיוחד אמנם עיין רמב"ן שדן שפרעוש שלנו זה לא פרעוש של הגמ' וממילא התיר להורגם ומשמע שס"ל שלא היה כלל גזירה וצ"ע כנ"ל הרי בהכרח שיש היתר מיוחד בכינים ואולי ס"ל שכל דבר שרגיל להמצא בבגדים ובראש הוא בכלל ההיתר ויתכן שכינה הולכת לעט ואין בה איסור צידה כלל אמנם בפשוטו זה לא גרע מתולעים ומצבי שהולך לעט שלכל הפחות יש איסור דרבנן

עוד צ"ע למה בכינים אין איסור מוקצה וצ"ל גם כנ"ל שמחמת מאיסותם מותר ועיין פמ"ג שכתב שזה כמו גרף של רעי ויש מקום לדון שכל שהוא תוך הבגד והשער זה פעולת התעסקות בבגד ובשער לנקותו ולא במוקצה וכדייסד החזו"א

ח]עיין תוס' שהאריכו מה זה פרעוש ומה זה כינה ועיין ברמב"ן שהכריע שכינה זה כר"ת אמנם נקט שפרעוש שלנו אינו פרה ורבה וזה כמו כינה והנה מבואר שתוס' דנו שכינה שבראש זה פרעוש וצ"ע א"כ איך ר"א אומר שיש בזה צידה הרי זה מטי בחד שחיה ומבואר כרש"י שתולעים ודבר שהולך לאט כיון שכך הוא מינו יש בזה צידה

**יום ג' פרשת בא**

**קושר ומתיר**

1. **קי"א: במשנה עד קי"ב. אביי,**
2. **קי"ב: נודות יין עד קי"ג. אמר ר' יהודה אמר שמואל ,**
3. **ע"ד: קשירה במשכן היכא הואי - הקורע**
4. **שבת קנ"ז. שפוקקין וכו'. ובגמ' בע"ב וברש"י שם**
5. **עירובין צ"ו: צ"ז. תוס' בעה"מ ומלחמות שם ושא"ר**
6. **עירובין ק"ב: קושרין נימא במקדש**
7. **סוכה ל"ג: ת"ר הותר אגדו עד המשנה ובהגהות אשר"י שם וטושו"ע ס' תרנ"א ובגר"א שם**
8. **רמב"ם פ"י ה"א-ח ,טושו"ע ס' שי"ז [חוץ מס"ג שילמד בסוגיא דתופר אי"ה] שכ"ד ס"ד**

**פרק אלו קשרים [קי"א: -קי"ג.]**

**א .רש"י ד"ה ואלו קשרים – עיין חידושי רעק"א**

**ב. קשר הגמלים וכו' – עיין שיטת הרי"ף והרמב"ם ועיין ברא"ש שחלק עליהם, טושו"ע ס"א**

**ג. כלל אמר ר"מ – לענין הלכה עיין פיה"מ ועיין ריטב"א ובבה"ל ס"א [ועיין רשב"א וריטב"א עירובין צ"ו.]**

**ד.קשר לזמן שאינו אומן לרמב"ם – שלט"ג, ט"ז סק"א, גר"ז ס"ב, בית מאיר ושער הציון סק"ו, ועיין אגלי טל סימן כ"ב סק"ו מה שדייק מהראב"ד [ועיין לח"מ פ"י ה"ב]**

**ה. מהו קשר אומן – עיין בה"ל ס"א שהאריך בזה**

**ו. מה נחשב קיימא שחייב לרש"י – עיין ב"י שהביא שיטות שבוע והביא שיטות חודש ועיין ב"י מה שהביא מרבינו ירוחם ועיין ט"ז סק"א**

**ז. מהו הזמן של קשר לזמן שאסור מדרבנן – עיין ב"י ס"א שהאריך בזה והביא דעות יום או שלשה ימים או שבוע ועיין בה"ל ס"ד**

**ח. האם צריך וודאי לעולם - עיין ט"ז סק"א ובגר"ז ס"א ועיין לשון רבינו ירוחם שהובא בב"י ועיין רש"י ד"ה בדרבנן ועיין אגלי טל סימן כ"ב סק"ה**

**ט. האם באיסור ליותר מיום צריך וודאי – ט"ז סק"ב ובגר"ז ס"א רש"י ד"ה קיטרא ועיין ב"י ס"ז בשם רבינו ירוחם [ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן קט"ו] ועיין ריטב"א קי"ב: ד"ה דאית ובשיטה לר"ן שם**

**ח. בקשר שלפעמים משאירים לזמן – יראים עמוד קל"ז הובא בב"י ועיין גר"ז ס"י שהביא לזה עוד מקור**

**ט. בקשר שהדרך לזמן והא עושה ליומו לענין דאוריתא ודרבנן – בה"ל ס"א ע"ש שהביא שנחלקו בזה הבית מאיר והט"ז ועיין תהלה לדוד שהאריך בזה [ועיין שיטה לר"ן קי"ג. ד"ה כלל]**

**י. בדין קשר של כובס – מ"ב סקכ"א ובביאור שיטת הלבוש עיין מהריל"ד קו"א סימן ה' סקל"ה**

**י"א. בטעם שצריך קשר של קימא – אגלי טל סימן כ"ז [ועיין רש"י במשנה]**

**י"ב. בדין ניתוק דבר שקשור בקשר האם הוי מתיר – מג"א סקי"א הובא במ"ב סקכ"ג ובחזו"א נ"ב י"ז**

**י"ג. גמ' קי"ג. כלל אמר ר"י – בביאור כוונת הגמ' עיין רמב"ן רשב"א ר"ן ריטב"א ושיטה לר"ן**

**י"ד. בדין חבל בפרה ואבוס – עיין רמב"ם פ"י ה"ג ובהשגת הראב"ד**

**קושר ומתיר [א]**

א]**רש"י ד"ה ואלו קשרים:** מבואר ברש"י דהמקור של קושר זה מירעות המשכן ולענין מתיר כתב שהמקור מצידי חלזון ועיין בגמ' ע"ד: דבתחילה ביארה שהמקור של קושר ומתיר מירעות ודחתה לענין מתיר שזה לא יתכן מירעות ולכן ביארה שהמקור מצידי חלזון שקושרים ומתירים ובפשוטו הכוונה שלמסקנא לומדים משם הכל ועיין חידושי רעק"א שתמה על רש"י שהשאיר לענין קושר שזה מירעות ולענין מתיר שזה מצידי חלזון [ועיין רא"ש פ' כלל גדול במשנה שנקט ששם בחלזון הוי קשר של קימא וכן הוא ברע"ב שם] וצ"ע

ב]מבואר במשנה דר"מ ס"ל שכל קשר שיכול להתירו באחד בידיו אינו קשר והגמ' מסתפקת מה הדין עניבה לר"מ ועיין ריטב"א שא"כ להלכה שעניבה זה לא קשר כ"ש קשר שיכול להתירו באחד מידיו וכן הוא בפסקי הרי"ד וכן מבואר ברשב"א ובריטב"א בעירובין צ"ו אמנם עיין בה"ל דהביא דהרמב"ם והיראים [וכן הוא במאירי] דפסקו כרבנן וכתבו שאין הלכה כר"מ וצ"ע קושית הריטב"א הנ"ל ובפשוטו מבואר שבעניבה יש שני חסרונות א. מצד יכול להתירו באחד מידיו ב. מצד שאין לזה שם קשר ולפ"ז ספק הגמ' האם עניבה לר"מ שייך לדון שאפילו אם הוא יסבור שזה קשר וכר"י בכל אופן יש כאן חיסרון מצד שיכול להתירו באחד בידיו או שחיסרון זה לא קיים וממילא זה חוזר לנידון של עניבה האם זה קשר או לא ולפ"ז להלכה אפילו שקי"ל דלא כר"מ אבל יש חיסרון שעניבה זה לא קשר כלל ובדעת הריטב"א מוכח שיסוד החיסרון בעניבה זה גם מצד שחשיב אינו של קימא ולפ"ז מבואר שזה חיסרון פחות מהדרגא של ר"מ ולכן שייך לעשות ק"ו [ועיין רא"ש פ' מצות חליצה דעניבה זה לא טוב ויכול להתירו באחת בידיו זה טוב ובפשוטו הוא גם לר"מ והביאור שזה חיסרון שאינו של קימא וזה לא חסר בחליצה משא"כ עניבה שאין לזה שם קשר ולכן גם מצאנו צד שלשבת זה טוב ולתפילין לןא וכן הפוך דיש כאן שני נידונים דלענין שבת השאלה האם חשיב חיבור ולענין תפילין האם יש לזה שם קשר]

ג]בהא דמבואר שצריך קשר של קיימא עיין נשמת אדם מלאכת צובע שנקט שזה מדין מלאכתו מתקיימת וזה תמוה דבפשוטו עושה דבר על מנת לסותרו בנין לשעה הוי בנין ועוד דהרי שם מבואר ברשב"א שהקובע כדרך המלאכה ולפ"ז יש הרבה צרכים שצריך לזמן וכה"ג יהיה חייב וכן עיין ראבי"ה סימן ר"ו שדימה כלאים לשבת לגבי דין אינו של קימא וכן עיין מ"מ שקשר שעשה לעולם רק שזה עומד להתפרק מעצמו חשיב של קימא ואם זה חסרון באין מלאכתו מתקימת לכאורא כה"ג גרע ועיין אגלי טל סימן כ"ז סק"א שדחה צד זה אמנם יש לדון האם זה חיסרון בשם קשר דהינו שנתחדש מלאכה של חיבור דרך קשר וכל שאין לו חשיבות קשר אין כאן מחייב או שזה חסר בחיבור שנוצר כאן דהינו שכיון שקשר תמיד מטרתו לסוג חיבור לא קבוע א"כ כל שזה לא נעשה לדבר קבוע אין כאן חיבור כלל ורק מה שזה נעשה לקבע חשיב חיבור וכן הוא הסברא הפשוטה והנה לענין כלאיים דעת הראבי"ה סימן ר"ו שצריך של קיימא וכן הביא בגליון מהרש"א סימן ש' מתשובות באר עשק אמנם בשיבולי הלקט ח"ב הביא מהראב"ד [הובא במקו"צ ברמב"ם פרנקל פ"י מכלאים הכ"ד וע"ש בדרך אמונה] שלא צריך של קימא ובפשוטו שם אין דין של מעשה קשר אלא רק אם זה חיסרון בחיבור זה חיסרון גם שם וחזינן שזה לא חסר בדין מלאכת מחשבת והנה שיטת רבינו אליהו שצריך לקשור התפילין כל יום והקשה עליו ר"ת דא"כ במוצא תפילין הוי אינו של קימא כיון שהרי צריך לקשור כל יום ובהגהות מרדכי פ"ק דחולין תירץ שמיגו שזה קשר לענין תפילן הוי קשר לענין שבת ובפשוטו מבואר מזה דהחיסרון בשם קשר דאם החיסרון בחיבור הרי בתפילין לכאורא אין דין חיבור וצ"ע ועיין לשון רש"י שצריך של קימא כמו במשכן ועיין חזו"א לענין חיבור חוט ציצית על ידי קשר שצריך שיהיה של קימא ושם זה רק סברא לענין שיחשב חוט אחד וזה נידון בדיני חיבור

ד]יש לעיין האם החיוב בקושר זה על עשית הקשר או על חיבור שני דברים דרך קשר ובפשוטו מהא דבעינן קשר של קימא מוכח שהחיוב על החיבור של הדברים דאם זה על מעשה הקשר הרי יש כאן מציאות של קשר ב.וכן מוכח מהרמב"ם שכתב שהפותל חבלים הוי תולדה של קושר והרי אין כאן מעשה קשר וכל הדמיון בחיבור החוטים דרך פעולה דומה ג. עיין מהרש"ל דבמשיחות קשורות שאסור להתיר אסור גם לקרוע וצ"ל שהכונה קרוב לקשר שזה מתיחס לניתוק חיבור הקשר והנה יש להקשות בהא דהיראים אסר לקושר חוט על עצמו והרי לא מחבר כאן שני דברים אמנם נראה שמחבר חלק אחד מהחוט על עצמו ויש שדנו שזה לא של קימא ביחס לזה דהרי הקשר יכול לזוז ועיין אג"ט סימן כ"ד סק"ב מה שדחה בזה וע"ש שכתב להוכיח מהאיסור לעשות קשר בתפילין של יד והרי שם זה בחוט עצמו אמנם שם נעשה טבעת ויתכן שכה"ג וודאי חשיב חיבור שני דברים שיש כאן איסור

ה]מבואר בסוגין ובהמשך הגמ' שיש שלשה סוגי קשרים יש שחייב ויש שאסור ויש שמותר ודעת הרי"ף והרמב"ם שקשר הספנים שחייבים עליו צריך שני תנאים א. שזה יהיה קשר אומן ב.שזה יהיה קשר של קימא ובדין שאסור מדרבנן נקטו או אם זה של קימא ומעשה הדיוט או אם זה אומן וזה לא של קימא וכל שאין בזה את שני התנאים דהינו שזה לא של קימא ולא מעשה אומן מותר לכתחילה והנה בפשוטו לא מצאנו לרמב"ם איסור מדרבנן בקיימא לקצת זמן דהינו לשבוע שכיון שלענין דאוריתא הוי שלא לקימא אין בזה איסור דרבנן אם זה לא מעשה אומן וכן נקטו הבית מאיר והשער הציון סק"ו אמנם בט"ז כתב שכל שזה ליותר מיום אחד אפילו אם זה לא מעשה אומן אסור לרמב"ם ומשמעות דבריו דכה"ג אם יהיה בזה מעשה אומן זה יהיה איסור דאוריתא וכן ביאר בדעתו באגלי טל כ"ב ד' וע"ש שחלק עליו שוודאי ליותר מיום אחד זה לא של קימא אמנם עדין עיין בשלטי הגבורים וכן בגר"ז ס"ב שנקטו שמדרבנן אסור לרמב"ם גם אם זה לא לעולם ועיין לשון המאירי שכתב שאסור של קימא או מעין של קימא אמנם יתכן שזה הרבה זמן ולא יותר מיום אחד ועיין השגות הראב"ד לענין חבל דלי וביאר האגלי טל כ"ב ו' שכונתו להשיג שגם אם זה יותר מיום אחד אסור אמנם בספר קרית מלך רב ביאר כוונתו שבחבל לפני הפרה לא גוזרים אטו חבל דעלמא דכאן זה מוכח שזה לא קיימא כי זה יקרע ע"ש אמנם עיין בית מאיר ובשער הציון סק"ו וכן הוכיח האגלי טל כ"ב סק"ג מהמג"א סק"ג שנקטו שלדעת הרמב"ם אין איסור אם זה לא אומן אפילו לזמן ארוך כל שזה לא לקיימא וכן משמע בריב"ש סימן קכ"ב ע"ש

והנה מבואר בגמ' שהחיסרון בקשר שקושרים בטבעת הספינה כי זה אינו של קימא ועיין לח"מ שהקשה הרי לרמב"ם החיסרון כי זה לא מעשה אומן והנה אם נימא דגם לרמב"ם יש איסור מדרבנן בקימא לזמן א"ש דכאן אפילו שזה לא מעשה אומן בכל אופן אסור אמנם ע"ש בלח"מ שביאר שהחיסרון שזה לא מעשה אומן שזה לא של קימא והןא חידוש דבפשוטו היה מקום לבאר שזה סברא בחשיבות השם קשר ונפק"מ לכלאים אם צריך קשר של קימא האם צריך מעשה אומן וכן לענין ציצית ושאר דוכתי

והנה בביאור מלאכת אומן עיין ט"ז שהכונה קשר חזק ועיין בה"ל שתמה הרי יכול באחד מידיו חשיב קשר אומן לרמב"ם וביאר שחזק הכונה שמצד עצמו הוא לא יותר כלל והנה בפשוטו מוכח שעניבה חשיב קשר אומן אמנם ברמב"ן במלחמות מבואר שלר"י שעניבה הוי קשר וודאי לא צריך קשר אומן

ו]ודעת רש"י וסייעתו דאין מעלה במה שזה קשר אומן אלא דיש כאן שלשה זמנים דאם זה קימא אסור מדאוריתא ואם זה לקימא קצת אסור מדרבנן ואם זה לא לקימא כלל אין איסור כלל ומהו של קימא פשטות לשון רש"י והריטב"א שזה לעולם ממש וכן נקט הט"ז סק"א וכן סתימת המ"ב בהקדמתו אמנם הב"י הביא מרבינו ירוחם שזה תלוי בחצי שנה עוד הביא לדייק מרש"י שזה תלוי בחודש עוד הביא מהמהר"י אבוהב שהביא מרבינו פרץ ששמונה ימים הוי קבע

ובשיעור שאסור מדרבנן עיין ב"י שהביא סתירה בלשון רש"י והטור שבמקום שמותר כתוב שפותח ליומו ובמקום שאסור כתוב שזה לשבוע שונקט שהעיקר להקל והט"ז נקט שאדרבא כל שזה יותר מיום זה אסור וכן הביא הב"י בשם הכלבו אמנם ברבינו ירוחם כתב ששלשה ימים אסור ועיין בה"ל ס"ד שדייק מלשון הראשונים בדלי שזה רק אם זה לזמן מרובה אסור ומשמע כמה ימים אמנם רבינו ירוחם העתיק לשון זה אפילו שס"ל שזה שלשה ימים ויתכן שההוה נקטו שבדלי או שזה כל פעם או לתקופה ועיין גר"ז וחיי אדם שהקילו רק על ידי עכו"ם וכדין שבות דשבות במקום צורך אמנם הבה"ל הקיל במקום הצורך גם על ידי ישראל [ויתכן דהגר"ז לשיטתו החמיר דנקט שגם לרמב"ם אסור מדרבנן ביותר מיום]

ז]עיין יראים שביאר שאין איסור מדרבנן בקשר שאינו לקימא רק ביאר שסוג קשר שלפעמים עושים אותו לעולם אסור אפילו אם עושה אותו לזמן והביאו המ"ב סקל"ד והנה בפשוטו לכל הראשונים שלא ביארו כך לא ס"ל לגזירה זו אמנם עיין גר"ז ס"י שכתב לדין זה והביא מקור מהדין של לקשור באבוס ופרה שאפילו שעושה על דעת להתיר וכן הדרך אבל כיון שלפעמים מבטל את זה לכן אסור ולכאורא גדר הדין שדנים מראש שקשר זה יש צד שהוא לעולם וזה סיבה לאסור והנה יש לעיין האם איסור זה במקום שוודאי לא יבטל לעולם אלא לזמן ובפשוטו לא מצאנו בזה איסור וביותר דהרי דעת הגר"ז שכל שיתכן שזה לא לזמן אלא ליומו אין איסור אפילו אם מסתבר שזה לשבוע וכן הוא לשונות הפוסקים

ח]יש לעיין בדין קשר של קיימא אם עושה בצורה שלא בטוח שזה יהיה לעולם אלא תלוי במאורע שיקרה האם כה"ג כיון שאין דעתו להתיר וודאי הוי איסור דאוריתא או שאדרבא כיון שאין לו מחשבה ברורה לבטל לא הוי של קיימא והנה בפשוטו יש להוכיח מהגמ' לעיל ע"ד: שאומרת שהקשר של היריעות זה לא של קימא כיון שהיו צריכים ליסוע והרי לפעמים נשארו יותר מחצי שנה שלרבינו ירוחם הוי של קימא אמנם אגלי טל סימן כ"ב שכתב לדחות דבתחילה קודם שחטאו לא עמדו להתעכב אלא מיד להיכנס לא"י ואולי רק משם לומדים את מלאכות המשכן ולא לאחר שחטאו ועיין ט"ז סק"א וכן האריך בגר"ז ס"א שכל שזה לא וודאי שיתירנו הוי איסור דאוריתא וכן יש לכאורא לדייק מרש"י שלענין נעלים דרבנן כתב שיתכן שישאירו את זה אבל וודאי יורידו בשביל הטיט ומשמע שללא זה הוי של קימא אפילו שוודאי יתכן שיורידו את זה ואדרבא משמעות דבריו שלפי הרגילות פותחים את זה [אמנם יתכן שכשהפתיחה תלוי במאורע שאולי יקרה זה יותר מחסר בשל קימא] ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שיותר מחצי שנה לפעמים פותחים ומשמע שעד חצי שנה וודאי לא פותחים ומשמע שאם היה צד שיפתחו לא היה בזה איסור דאוריתא [ואולי זה לשיטתו שהשיעור בחצי שנה ודו"ק בזה] ועיין שו"ת מהר"ח או"ז לגבי מוצא תפילין שקושר ואם הבעלים יבוא הוא יפתח הקשר ואם לא יבוא ישאר הקשר שזה מיתלא תלי דאם ישאירו הקשר הוי איסור דאוריתא ואם יפתחו אין כאן איסור

ט]עוד יש לעיין לענין קשר לשבוע שאסור האם זה דוקא שזה וודאי לשבוע או אפילו ספק ובפשוטו זה תלוי באותו נידון אמנם עיין גר"ז שאפילו שלענין דאוריתא נקט שזה אסור אבל לענין דרבנן נקט שזה וודאי מותר ומקורו מהט"ז שהקשה בנעלים של הספר התרומות שלא מורידים אלא מליל שבת לשבת א"כ איך קשרו ותירץ ששם היו לפעמים מורידים משך השבוע ולכן זה לא סיבה לאסור אמנם עיין מאמר מרדכי שתירץ שהם עשו קשר עניבה וכדו' והגמ' רק נקטה הדוגמא של קשירה עוד יתכן שבאמת לפני שבת היו פותחים וסוגרים כדי שלא יהיה איסור והנה לשון רש"י בקיטרי דקטרי בזממא שלפעמים משאירים שבוע או שבועים ומשמע שגם מה שרק ספק זה סיבה לאסור והנה מבואר בגמ' באריכות לענין שפתי חלוקה ושאר דוגמאות מהו דתימא שתשאיר אחד קמ"ל שלא והנה בפשוטו בכל דוגמאות אלו וודאי הדרך לפתוח ובכל אופן אם היה צד שתשאיר את זה היה אסור ובכל אופן כיון שיש סברא שוודאי לא תשאיר לכן זה מותר ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שרק במקום שיש צד שתשאיר לעולם אסורה אבל אם רק יש צד שתשאיר לזמן זה מותר וע"ש שכתב לדחוק כן ברש"י ונראה שכאן זה עדיף דמשמעות הדברים שעל פי רוב לא משאירים רק יש חשש שישאירו וביחס לזה רבינו ירוחם הקיל אבל אם מצוי שמשאירים בזה יתכן שוודאי אסור כמדויק ברש"י והנה בגמ' לענין קדירה של בשר וכדי יין שיש כמה פתחים עיין ריטב"א שטעם אחד כיון שלא ברור מה ישאיר לכן מותר והוסיף שבסוף וודאי אחד מהם יפתח ומשמע שאפילו אם בפועל הדרך לא לפתוח את שניהם אלא רק אחד רק שאין סיבה אחד יותר מהשני ומסתבר שמשך הזמן שניהם יפתחו זה מספיק סיבה לאסור ועיין שם בשיטה לר"ן וצ"ע [והנה הט"ז סתר משנתו מלקמן לענין בגדי כובס ושמעתי לדון לנ"ל דרק כאן שדרך בני אדם להתיר ביומו לכן מותר אפילו אם אצלו זה ספק ולא דבר שאצל כולם זה בגדר ספק]

י]עיין בה"ל ס"א דהביא מהט"ז שקשר שהדרך לעשותו לעולם והא עשאו על דעת להתירו במוצאי שבת חשיב קשר שאינו של קימא והבה"ל וכן הבית מאיר נקטו שכה"ג חשיב קשר של קימא דרק אם יש לאדם סיבה מצד החפץ עצמו שצריך להתירו דהינו השימוש שעומד אליו ולא שסתם החליט לפתוח הקשר וע"ש בבית מאיר שהוכיח דבר זה מהא דמותר לקשור לדבר מצוה והרי יש פתרון שיחליט לפתוח למוצאי שבת ועיין בה"ל שהביא מהפמ"ג להקשות בציצית שנפסלה שיהיה מותר לעשות בשבת קשר על מנת לפתוח במוצאי שבת [וע"ש שדן שזה מכה בפטיש] וכן הקשה רעק"א בנימה של כינור דמבואר בגמ' שמותר לקשור ולעבור איסור דאוריתא הרי יעשה על מנת להתיר ויחשב קשר שאינו של קימא וכן במוצא תפילין בעירובין שיעשה על מנת להתיר ומכל זה הוכיחו הנ"ל שכה"ג שמצד מטרת הקשר היה משאירו ורק מחמת סיבה צדדית פותח זה לא עוזר [והנה עדין קשה שבכל הדוגמאות הנ"ל יעשה קשר שזה לא מספיק טוב וודאי ישנה אותו למוצאי שבת] והנה היה אפשר לדחות כל הראיות הנ"ל שכה"ג שבקל יכול להיכשל ולעשות כדרכו לקימא זה וודאי אסור מדרבנן וגם לא התירו במקומות שהתירו איסורים דרבנן ועיין בה"ל שזה וודאי אסור מצד דין היראים שדבר שהדרך לפעמים להשאירו לעולם שאסור ולכאורא אינו מוכרח דיתכן דכאן דהיה לו החלטה וודאי לפתוח במוצאי שבת וזה כל סיבה שיהיה לו מותר כה"ג אין איסור אפילו מדרבנן אמנם בדין היראים לא משמע שיעזור שוודאי יפתח במוצאי שבת וצ"ע

י"א]עיין שו"ע ס"ג שמותר לפתוח קשר שקשרו הכובס והחיי אדם והגר"ז ביארו שזה עמד להיפתח באותו יום אמנם המ"ב הביא מהלבוש שכל שבעל הבית וודאי מתירו ביום שזה מגיע אליו מותר וצ"ב הסברא והגרשז"א בשש"כ פ"ט הערה נ"ה כתב שקשר שעומד להיפתח ולא לסגור אותו חזרה אין בזה איסור וצ"ב הסברא ועוד לשון הלבוש כיון שזה עומד להיפתח משמע שאין זה הסברא וכן לשון המ"ב שבעל הבית ודאי יפתח לא משמע שזה הסברא ועיין קו"א למהריל"ד ס"ה אות ל"ה שכתב לחדש שקשר שצריך אותו רק לזמן קצר רק שאחרי זה זורק הכל ולא פותח לא חשיב קשר של קימא וביאר שזה סברת הלבוש שכיון שאין לו ענין אלא רק לזמן הכביסה ואחרי זה רק מחמת עצלות לא פותח והנה הוכיחו דלא כדבריו א. מהדין אגד בלולב שאין לו ענין אלא עד לאחר סוכות ועיין ריב"ש סימן רכ"ב ב. מהגמ' בעירובין בקושר נימת כינור והרי וודאי לאחר שבת יחליפו אותו בנימה שמשמיעה הקול יפה ובכל אופן מבואר שזה איסור דאוריתא ג.עיין מהר"ח או"ז סימן קט"ו שכתב שגם לרבינו אליהו שכל יום צריך לקשור אבל שמא הבעלים לא יבאו וזה ישאר קשר לעולם והרי כה"ג לא היה לו ענין אלא לזמן ובכל אופן מבואר בדבריו שיש בזה איסור דאוריתא אמנם יתכן שכל זה בקשר לעולם אבל בקשר לזמן בזה וודאי אין לזה חשיבות אלא אם צריך הקשר לזמן ולא שבמקרה זה ישאר ויתכן שזה כוונת הלבוש [אמנם עיין ריב"ש שלכאורא הוכיח את הדין מחלוק של אשה] וע"ש במהריל"ד שדן שגם אם אסור במקרה שמשאירו אבל הוי משאצל"ג וצ"ע הסברות בזה

י"ב]**במנעל דרבנן:**עיין רש"י שלפעמים משאירים סגור ורק פותחים בימות הטיט והנה עיין ט"ז שהוכיח מכאן שדבר שאולי יפתחו זה לא חיסרון וצ"ע הרי ברש"י משמע שזה וודאי ואולי כוונתו שאולי זה יבלה עד זמן הטיט ואז לא יפתחו ולפ"ז מבואר שזה סברא גם בדאוריתא אמנם היה מקום לדון שכאן זה וודאי קשר מוגבל לזמן רק יתכן שהחפץ לא יהיה קיים וזה לא חשיב אינו של קימא ובספר התרומות סימן רמ"ג ביאר שהכונה שרבנן היו ישנים במנעלים ולא היו מורידים אלא מערב שבת לשבת [ועין רש"ש יומא ע"ח דהקשה דמבואר בגמ' שם שהרוצה לטעום טעם מיתה ישן אם נעליים]

י"ג**]במעשה דאביי:** מבואר דבתחילה סבר שזה דאוריתא ולבסוף סבר שזה מותר וצ"ע לדעת הרי"ף שאם היה קשר מעשה אומן זה לכל הפחות אסור מדרבנן וצ"ל שבתחילה סבר שזה לעולם א"כ מסתמא עשה מעשה אומן ולבסוף שאמר לו שזה לזמן א"כ מסתמא עשה מעשה הדיוט וקצת משמע מזה שיסוד הנידון הוא קשר חזק והנה יש לעיין דבפשוטו וודאי עשה על דעת להתיר דאל"כ זה עצמו סיבה שיהיה איסור דאוריתא וצ"ע א"כ איך אמר לו שחייב חטאת ומשמע לכאורא כבה"ל דמה שסתם עושה על דעת להתיק ומצד צורת הנעל ושימושו אין סיבה להתיר הוי קשר של קימא

י"ד]עיין מג"א סקי"א הובא במ"ב סקכ"ג שהביא מהיש"ש שאם נתקשרו המשיחות מותר לנתקם והוסיף המג"א שאם הקשר עמד לשבוע אסור ועיין חזו"א נ"ב י"ז שתמה על זה שכיון שזה קשר שעומד להיפתח ואין כאן מכה בפטיש א"כ כל שלא פותח הקשר אין סיבה לאסור ובפשוטו מבואר מהמג"א שכיון שהחיבור הכללי כאן נעשה דרך הקשר ובא לנתק חיבור זה חשיב מתיר והא חידוש גדול ויש שביארו שכונת המג"א שאם זה עשוי לשבוע יש לזה שם מכה בפטיש ולא מסתבר שהשיעור קושר מדרבנן יגרום לדין מכה בפטיש

ט"ו]מבואר בגמ' שאמר לו טול גמי ותקשור בזה עיין רמב"ם שכתב שאין איסור לקשור במאכל בהמה ועיין בזה מה שנכתוב לקמן בס"ד בסוגיא קנ"ז.

**קי"ג.**

ט"ז]**כלל אמר ר"י:** הקשו הראשונים דבחבל הרי התיר לכתחילה וביארו שכוונתו לחלוק על ת"ק שהתיר עניבה וברמב"ן ובר"ן ביארו שכונתו לחלוק על ר"מ שהתיר קשר שאפשר להתירו בידו אחת ובשיטה לר"ן ובריטב"א ביארו שכונתו לומר שהרי גם בחבל אם יעשה קשר שאינו של קימא אלא למקצת הימים אין בו איסור תורה וממילא בגרדי שמדובר שעושה רק לשעתו אין סיבה לגזור עכ"ד ובפשוטו משמע שגם חבל שהדרך לעשות לעולם וכקושית הגמ' קשר של קימא בכל אופן אם יעשה לזמן לא יהיה בזה איסור דאוריתא ודלא כבה"ל ועיין רמב"ן דבתחילה הביא פירוש שכונת ר"י שהרי גם בחבל זה רק דרבנן כי אינו של קימא וביאר הרמב"ן לפ"ז שלשון הגמ' קשר של קימא הכונה שזה קצת של קימא ויאסר מדרבנן

י"ז]עיין רמב"ם שלענין חבל דלי אסר בגרדי ולענין חבל בפרה ובאבוס התיר ובפשוטו זה על דרך תוס' אמנם עיין רמב"ם ה"ג שכתב בטעם ההיתר מפני שזה קשר הדיוט וזה לא של קימא והקשה הראב"ד שהרי גם בדלי זה לא של קימא דהרי זה גמי שזה וודאי יתנתק וע"ש שכתב שבדלי יתכן שישאיר יום או יומים משא"כ בפרה שהיא תמשוך וזה יקרע עכ"ד והנה משמעות דבריו שיום או יומים זה גם חשיב של קימא לאסור מדרבנן אמנם עיין בספר קרית מלך רב שביאר כוונתו דבפרה זה לא דומה לחבל שזה לקימא דעצם הקשירה מוכיחה שזה לא של קימא דזה יפסק ובעיקר קושית הראב"ד שזה לא של קימא כי זה גמי עיין מ"מ שכיון שמצד הקשר רוצה שזה יהיה של קימא זה לא חיסרון והוא חידוש שדעת האדם להתיר זה יותר חסרון מאם מחמת עצמו זה לא יחזיק ויתכן כונתו שהחוט יפסק אבל לא הקשר ועיין רש"י קנ"ז שביאר שהטעם שבגמי זה אינו של קימא כי זה יתיבש ויפתח אמנם יתכן ששם אין לו ענין בקשר יותא מאשר לאותו רגע ודו"ק בזה

י"ח]בהא דמבואר בגמ' שלקשור באבוס ובפרה אסור מצד שמא ישאיר אחד מבואר לכאורא את יסוד היראים שמדרבנן אסור קשר שיתכן שישאר לעולם וכן הוא בגר"ז ס"י והנה בפשוטו הכונה שמדרבנן זה נראה קצת של קיימא אמנם יתכן שזה גזירה שמא יעשה מראה על מנת להשאיר אחד מהם וצ"ע בזה

**קושר [ב]**

**א. בדין קשר לדבר מצוה – גמ' קנ"ז.: ומדבריהם וכו' ועיין רש"ש שם ובמאירי טושו"ע ס"א ועיין בית מאיר ובבה"ל בסוף הסימן ועיין ברמב"ן ורשב"א עירובין צ"ו: לענין קשר של קימא שאינו אומן [ועיין ערוך לנר סוכה ל"ג:]**

**ב. בדין קשר במאכל בהמה – עיין רמב"ם פ"י ס"ד ועיין בה"ל סוף הסימן ועיין סימן שכ"ד ס"ד ובגליון רעק"א שם**

**ג. בדין קשר אחד – יראים עמוד קל"ז הובא בר"ן ע"ד: [ועיין מהר"ח או"ז רכ"ב] ועיין ריטב"א שם ובדף ק"ה. ועיין שלטי גבורים שהאריך [ובשלט"ג נקט שיש איסור דרבנן ובגר"ז ובגר"א משמע שאין איסור] ועיין בזה במרדכי הלכות קטנות סימן תתק"מ הובא בב"י סימן שי"ז**

**ד. מהו קשר עניבה – מרדכי הנ"ל [ע"ש שדן האם זה עניבה על גבי עניבה או עניבה אחת]**

**ה. בדין עניבה על גבי קשר – ב"י בשם המרדכי ובדרכי משה בשם האגור ועיין ט"ז ומג"א ובביאור הגר"א, ועיין אבן העזר סימן קס"ט בביאור הגר"א סקצ"ט ועיין שיטה לר"ן קי"א:**

**ו. בדין כריכה על גבי קשר או קשר על גבי כריכה – עיין מרדכי הלכות ציצית סימן תתק"מ סוכה ל"ג. ת"ר הותר אגדו ובהגהות אשר"י ועיין סימן תרנ"א ס"א ברמ"א ובביאור הגר"א ובביכורי יעקב [ועיין בריטב"א שם]**

**ז. בדין קשר בסוף החוט – עיין ר"ן ע"ד: מה שהביא מהיראים ועיין מ"ב סקט"ו דחשיב מעשה אומן [ועיין נשמת אדם כ"ח א'**

**ח.בדין קשר על גבי קשר – רמ"א ס"א שהתיר במקום צער ועיין ביאור הגר"א ובגר"ז ס"ב וכן בחיי אדם, ועיין חיי אדם הובא במ"ב בנעשה מעניבה קשר כפול ועיין חזו"א נ"ב י"ז [ומבואר בדבריו שקשר שנעשה מאליו אפילו שמחליט להשאירו לא חשיב קשר לזמן ועיין בזה באג"ט סק"ד וי"ל]**

**סוגיא דעירובין צ"ו: א"ר אלעזר – צ"ז. אמר ר"ח**

**ט. בהא דאין איסור מצד קשר בחדשות ולמסקנא – עיין תוס' ד"ה וכי ועיין רמב"ן במלחמות היטב בכל דבריו ועיין רשב"א וריטב"א ומבואר בדבריהם א. האם לר"י יש דין אומן ב. האם קשר מרופה כשר בתפילין ג. האם קי"ל כר"מ בקשר שיכול להתירו באחת מידיו [לכאורא זה כונתם קשר מרופה] ד.האם עוזר מה שדעתו להתיר [ויש לעין למה טענת תוס' שזה לא של קימא אינה נכונה למסקנא לר"י]**

**י. בראית ר"ת נגד רבינו אליהו – תוד"ה אביי ועיין הגהות מרדכי פ"ק דחולין ועיין אגלי טל כ"ז סק"ב ה'**

**י"א.פותל חבלים – רמב"ם פ"י פמ"ג סוף הסימן ועיין רעק"א שי"ד ס"ז ובבה"ל שם ובחזו"א נ"א י"ג [ועיין או"ש פ"י ה"ח] ועיין אורחות שבת לענין ליפוף חוט ברזל**

**קנ"ז. [בדין קשר לדבר מצוה וקשר במאכל בהמה]**

א]מבואר במשנה קנ"ז. מעשה שקשרו המקידה בגמי לידע אם יש בה פותח טפח ומדבריהם למדנו שקושרין ופוקקין ומודדים בשבת ועיין רש"י שביאר שמותר לעשות קשר שאינו של קימא ופשטות לשונו כמו שביאר הבית מאיר שזה ההיתר הרגיל של אינו של קיימא וכן מבואר בתוס' לעיל קכ"ו: שלא התירו כאן שום סרך מלאכה לצורך מצוה והנה עיין רש"י בע"ב שביאר שהטעם שזה לא של קימא וז"ל ולהכי נקט גמי שראוי למאכל בהמה ולא מיבטל ליה להיות קשר של קימא דמנתק כשיבש עכ"ל ועיין רש"ש שביאר שיש כאן שני טעמים א. שזה מאכל בהמה ב.שמנתק כשיבש ועיין מאירי וברע"ב שהעתיקו רק שזה מאכל בהמה ובטעם ההיתר ביאר המאירי שהוא ודאי יקח את זה לבהמתו וכן הוא באוהל מועד דרך ה' נתיב ז' ועדין צ"ע וכי וודאי יקח את זה ביומו לשיטות שזה תלוי ביום אחד ויתכן שיש כאן קולא שדבר שאף פעם לא עושים קימא רבנן לא אסרו כל שזה אינו של קיימא והנה לטעם זה הוא גם בתבן יבש עוד ביאר רש"י שזה יתנתק כשיבש דהינו שזה אינו של קימא ועיין בית מאיר שזה ראיה לשיטות שזה תלוי בשבוע אמנם יתכן שכאן שזה דבר שלא יכול להיות של קימא רבנן לא אסרו כלל עוד יתכן אם נימא דכאן אין לו ענין בקשר אלא לרגע אחד שכה"ג עד כמה שזה לא לעולם אין איסור כלל וכסברת המהריל"ד והנה ברמב"ם וכן ברמב"ן וברשב"א בעירובין למדו מכאן שמותר לקשור קשר שאינו של קימא לצורך מצוה והנה לדעת הרמב"ם ביאר המג"א שזה מעשה אומן וכוונתו דהרי לשיטת הרמב"ם אין איסור באינו של קימא אלא במעשה אומן אמנם צ"ע לדעת הטור שלא ס"ל שהאיסור במעשה אומן וצ"ל שס"ל שמאכל בהמה או שיתייבש זה עדין שיעור קיימא מדרבנן ומה שזה מותר זה לצורך מצוה ועיין תהלה לדוד שכתב לדון עוד שיתכן שזה סוג דבר שלפעמים משאירים ומדרבנן זה צריך להיות אסור

והנה כתב הרמב"ם בה"ה דבמאכל בהמה אין בזה קושר ומקורו מהגמ' דאמר לו טול גמי לח ותקשור ועיין בכס"מ שהביא מהגהות הרמ"ך שזה רק היתר בכרמלית אבל בחצר אסור מצד קושר אמנם סתימת לשון הרמב"ם שתמיד מותר וצ"ע א"כ מה הראיה שמותר לצורך מצוה הרי כאן זה היה בגמי כמבואר במשנה והרי זה מאכל בהמה ובין כה אין בזה איסור ועיין בה"ל בסוף הסימן שכתב שצ"ל שכל היתר הרמב"ם בגמי לח ובמשנה זה גמי יבש דהינו שיסוד ההיתר כי זה עומד להתייבש וצ"ע דהרמב"ם סתם דבריו ועיין תהלה לדוד שהקשה עוד שאם זה היה גמי יבש למה שלא יהיה בזה איסור מוקצה ובפשוטו היה אפשר לומר שכל היתר הרמב"ם דהוי כקשר שאינו של קיימא אבל מעשה אומן באמת אסור והרמב"ם שם מבאר דין קשר של קימא ועיין בגליון רעק"א סימן שכ"ד שהביא מהמהריק"ש שדיק מהרמב"ם שמותר אפילו אם זה קימא ומעשה אומן ונראה הטעם שכיון שזה חפצא של אוכל כמו שאין בו מכה בפטיש כך אין בזה קושר אלא שעל זה וודאי יקשה קושית החיי אדם דמה הראיה שמותר לדבר מצוה וצ"ע

ג]ובעיקר הא דמבואר ברש"י שמאכל בהמה חשיב אינו של קימא כי זה יתיבש ויתנתק עיין מ"מ בה"ד שהשיג על הראב"ד שכה"ג זה לא סיבה לאינו של קימא דהאדם מצידו רוצה את זה לתמיד ועיין אג"ט זה דלא כרש"י הנ"ל אמנם יתכן שכאן שלא צריך הקשר אלא לרגע כדי למדוד בזה וודאי כל שבמציאות זה לא של קימא זה מותר וצ"ע בזה

**ע"ד: [בדין קשר אחד]**

ד]הגמ' ע"ד: שואלת על המשנה של תופר שני תפירות הרי זה לא מתקיים והגמ' עונה כגון שקשר ועיין יראים עמוד קל"ז שהקשה א"כ כל תופר חייב משום קושר והוכיח מכאן שקשר אחד חשיב אינו של קימא דהינו שבתור קושר הוא לא חייב על זה והבא בר"ן ובסמ"ג ובעוד ראשונים אמנם עיין ריטב"א שהביא לישב שמדובר שדעתו להתיר ולכן מצד קושר אין לחייב [וצ"ב שאר הראשונים שלא תירצו כן הרי וודאי דעתו לפתוח הקשר ולהמשיך לתפור ועיין מהר"ח או"ז סימן רט"ו דכתב שבהכרח דס"ל שתפירה שאינה של קימא לא חיבים על זה] עוד תירץ שעשה קשר עניבה או ששזר החוטים לא בצורה של קשירה ועיין בדבריו ק"ה. שבאמת חלק על דבריו וכתב שגם קשר אחד הוי קשר וכן בשלטי גיבורים האריך לחלוק שעד כמה שזה מחזיק הוי קשר גמור ובאמת דבמרדכי בהלכות ציצית סימן תתק"מ הביא דבתחילה ר"ת אמר לעשות בציצית קשר אחד והוכיח מדין עניבה שנקט שזה קשר אחד דהינו עניבה אחת ומבואר שללא חיסרון של עניבה הוי קשר ולבסוף חזר בו שאין לזה תורת קשר ועניבה זה בעניבה על גבי קשר [והובא דבר זה בב"י סימן שי"ז] ולפ"ז לדידן לא הוי קשר אלא אם זה קשר על גבי קשר אמנם הובא שם מהמרדכי שעניבה על גבי קשר הוי קשר גם לדידן והנה להלכה הט"ז והמג"א והמ"ב פסקו כמרדכי שעניבה על גבי קשר הוי קשר וגם שקשר אחד זה לא קשר וצ"ל שעניבה זה עניבה על גבי עניבה [ומסתבר שזה אם עוד כרך דאם בפתיחה אחת נפתח הכל אין זה אלא עניבה אחת] ובזה נחלקו התנאים ועיין שיטה לר"ן קי"א: שגם נקט שעניבה זה על גבי קשר וגם בזה רבנן מתירים

והנה יש לעיין האם יש איסור דרבנן בקשר אחד ובגר"ז בס"ב וכן משמעות הגר"א בס"ה דביאר דעניבה על גבי קשר מותר דקשר אחד לאו כלום הוא שזה מותר אמנם בשלטי גיבורים מבואר שיש בזה איסור דרבנן ובפשוטו זה תלוי האם גדר החיסרון שזה לא קשר וכמו עניבה או שזה חיסרון שזה אינו של קימא ואולי גם אם זה אינו של קימא אבל כאן שזה לא יכול להיות של קימא לכן זה מותר ויתכן נפק"מ במדביק הקשר אחד או בחוט ברזל שזה מחזיק

והנה בעיקר תירוץ היראים שעשה קשר אחד צ"ע שהרי על קושר לא מתחייב כי זה לא של קימא א"כ למה ביחס לתופר זה כן סיבה לחייב ויש מקום לומר שבקושר צריך דרגא יותר של קימא אמנם לשיטות שלמדו לתופר שצריך תפירה של קימא חזינן שזה אותו ענין א"כ צ"ב ויתכן שקשר אחד החיסרון שזה לא קשר ולכן אפילו כאן שזה מחזיק אם התפירה אבל אין זה קשר אמנם לשון היראים לענין לולב שזה לא של קימא ויתכן שבדבר שהוא מחזיק התפירה בזה אין חיסרון של קימא וכדלקמן לענין עניבה על קשר או כריכה על קשר וצ"ב

ה]עיין ביראים שכתב שקשר בסוף החוט כה"ג וודאי הוי קשר אפילו בקשר אחד ועיין מ"ב סקט"ו שחשיב מעשה אומן ובמרכבת המשנה רצה לחדש שכה"ג אין איסור כלל דאין כאן חיבור בין שני דברים וכן דן באגלי טל סימן כ"ד סק"ב [ורצה להעמיד היראים שהיה חוט מושחל ועל ידי הקשר זה לא יכול לצאת ויש שרצו להעמיד דוקא בחוט שעושי מהרבה נימין אמנם לכאורא זה כבר מחובר] אמנם בפשוטו חשיב שיש כאן חיבור של חלק מהחוט לחלק אחד וכמו שמצאנו לענין תופר בסימן ש"מ והנה בעיקר המעלה של קשר על החוט עצמו שכיון שאין דבר פנימי שמושך ממילא זה מחזיק ולפ"ז מסתבר שקשר על גבי קשר אחר זה כמו קשר בראש החוט ויש לדון ששקית לקשור הידיות הוי כמו קשר בראש החוט אמנם יתכן שהתכולה שבפנים זה גם דבר שגורם שזה לא קשר של קימא וצ"ע ועיין מ"ב שכתב שקשר בראש החוט הוי מעשה אומן וזה חידוש ועיין נשמת אדם כלל כ"ח שהאריך שיש לדון שזה לא מעשה אומן

ו]עיין שלט"ג שכתב להסתפק שקשר על גבי קשר הוי מעשה אומן ולשיטת הרמב"ם אסור אפילו לקצת זמן והובא ברמ"א להלכה אמנם כתב שבמקום צער אפשר לפותחו וביאר הגר"א שזה כמו הדין של הריגת פרעוש שמותר לעבור איסור דרבנן כדי למנוע צער ועיין חיי אדם שלפ"ז אם עשה קשר עניבה ונהיה קשר כפול חשיב שזה נעשה ליומו והרי הרמ"א התיר במקום צער ומשמע שאם זה מראש נעשה לשבע ימים לא היה מתיר דהינו שכל ההיתר של במקום צער זה לסמוך שזה לא קשר מעשה אומן ולא כהגר"א שגם אם זה וודאי מעשה אומן בכל אופן מותר וכן הוא בגר"ז והנה עיין חזו"א נ"ב י"ז שביאר שכונת החיי אדם שאפילו שאת העניבה עשה לשבוע אבל כיון שזה לא קשר והמעשה אומן נעשה לבד לכן מותר להתיר דחשיב כמו קשר העשוי ליומו ולכאורא הדבר מחודש שצריך דוקא מעשה קשירה לקימא [ועיין אגלי טל שדן שאם לא עשה קשר לקימא ורק בדעתו החליט להשאירו שזה מחשבה בעלמא א"כ כשרוצה לבטל מחשבה מוציאה מידי מחשבה ועיין אורחות שבת] וע"ש שכתב שקשר על גבי קשר דהוי מעשה אומן זה חומרא דעלמא דהרי מבואר במשנה שקושרת אשה מפתח חלוקה ובהכרח שזה קשר על גבי קשר דקשר אחד הרי אין זה קשר כלל וצ"ע דאולי מדובר בעניבה על גבי קשר דבזה הכרעת המ"ב דהוי קשר אמנם לרמ"א דהוי עניבה צדקו דברי החזו"א אמנם יתכן שכל השלט"ג אם עשה את זה בצורה מאוד מהודקת והמשנה מדובר שעשה בצורה רפויה וכן הוא בלשון השלט"ג אלא שיש לדון שיאסר שמא יהדק אמנם כיון שזה רק איסור דרבנן לא מצאנו בזה איסור

ו,ב]עיין ארצות החיים סי"ג אר"י סק"א ד"ה ולפ"ז דאם היה עשוי קשר אחד מערב שבת והוסיף עליו עוד קשר אינו חייב משום עשית קשר של קימא כיון שזה לבד לא קימא וכן הוא בשו"ת מהרש"ם ח"ו סל"ד אלא ששם דן מדין השלים הבגד שחייב ע"ש אמנם היה מקום לדון שכאן זה כמו השלמת אות עוד יש מקום לדון שהקשר העליון יוצר את הקשר התחתון לקשר עוד יתכן שלאחר שיש קשר מתחת הקשר העליון לבד הוא זה שמחזיק כמו קשר שבראש החוט ונפק"מ בהיה כבר שני קשרים והוסיף עוד קשר דכאן לקשרים הראשונים יש שם קשר אמנם לקשר האחרון יש משמעות כמו קשר שבראש החוט וצ"ע בכ"ז

**סוכה ל"ג:**

ז]הגמ' סוכה ל"ג: אומרת הותר אגדו אוגדו כאגודה של ירק והגמ' שואלת וליענביה מיענב [וביאר רש"י שזה מחזיק יותר] והגמ' עונה הא מני ר"י שעניבה חשיב קשר והגמ' שואלת א"כ לולב צריך אגד והגמ' עונה סבר ליה כותיה בחדה ופליג עליה בחדא והנה בריטב"א ובשיטת ריב"ב שם נקטו שלרבנן שזה רק ענין של נוי א"כ לא צריך דוקא אגד אלא שגם כל כריכה שאוגדת הדברים זה טוב ולפ"ז גם עניבה טוב לדידן אפילו שזה לא קשר [ועיין ריב"ש דמשמע שלמד שגם לר"י שצריך אגד עוזר עניבה אלא שזה אסור מצד שזה מתקן מנא וזה דלא כביאור רש"י בסוגיא] [ובזה א"ש שיטת הרמב"ם שלא העתיק סוגין דאין כאן שום חידוש וכן לא קשה שמצד דבר מצוה יותר קשר שאינו מעשה אומן דאין צורך לרבנן יותר מזה] אמנם שיטת רש"י שם וכן הוא בהגהות אשר"י בשם הראשונים שצריך לכתחילה דוקא דבר שהוא אגד ולכן כריכה או עניבה זה לא טוב והיראים כתב שצריך דוקא קשר על גבי קשר דהינו שגם עניבה על גבי קשר או כריכה על גבי קשר לא עוזר וזה כשיטת הרמ"א סימן שי"ז וכן הוא במרדכי הלכות ציצית לענין ציצית שכה"ג זה לא יעזור אלא קשר על גבי קשר אמנם עיין מרדכי וכן בהגהות אשר"י דהביאו מהראבי"ה שכריכה על גבי קשר זה גם עוזר וע"ש שגם לענין ציצית זה עוזר כה"ג ובאמת המרדכי בסוגין נקט שעניבה על גבי קשר חשיב קשר גם לדידן ובפשוטו זה לשיטתו בכריכה על גבי קשר שכל שעושה שהקשר יחזיק גם דרך דבר אחד חשיב קשר ולפ"ז גם כריכה על גבי קשר הוי קשר דאוריתא ועיין כפות תמרים שהקשה למה שלא יקשור בפסקיא שאת זה הוא וודאי לא מבטל כמו בדלי וכתב שאולי בולב חוששים שיבטל הכל

ח]והנה יש לדון בקשר על גבי כריכה ובפשוטו זה אותו נידון דעיין רש"י נ"ד. לענין כלאים שזה חיבור וכן דייק שם במרדכי מזה כראבי"ה אמנם הביא על זה את היראים שצריך דוקא קשר על גבי קשר והנה השו"ע כתב שבשבת כורכו כאגודה של ירק והרמ"א כתב שמנהגינו גם ביום חול כך ובפשוטו המקור מהמרדכי ועיין ביאור בגר"א וביכורי יעקב ובמ"ב שהשיגו שכוונת המרדכי בקשר וכריכה על גביו שחשיב קשר גם לענין שבת אבל כריכה לבד שזה לא קשר פסול גם לגבי סוכה [ובדעת הרמ"א צ"ל שס"ל שזה לא איסור גם לגבי שבת ובהכרח שללולב אין דין קשר דוקא וצ"ע] ועיין ביאור הגר"א שהוכיח משני מקומות שקיום על ידי דבר שהוא עצמו לא קשר בכל אופן זה עוזר א. מהגמ' בתופר שמועיל על ידי קשר אחד על שני תפירות ב. מהדין של כלאים שמועיל קשר על גבי כריכה אפילו שקשר אחד זה שום דבר וצ"ע ראיתו מתופר דשם מוכח שחייבים על תופר אבל לא מצד קושר ואולי כונתו שכאן זה עושה את הקשר שמתחת לקשר ובכריכה וקשר על גביו זה רק עושה הכריכה לחיבור אבל כל זה לכלאים שאין דין דוקא קשר אבל לענין שבת זה באמת מותר וכן הוא בראבי"ה סימן ר"ו [דאפילו דנקט שכריכה על גבי קשר אסור אבל קשר על גבי כריכה מותר] אלא שצ"ע שא"כ בשבת בלולב שיעשה כך וצ"ע בכל זה

והנה בפשוטו הכונה שכריכה על גבי קשר מועיל דכה"ג שזה שניהם יחד זה חזק וכמו קשר על גבי קשר שאפילו שכל אחד זה כלום אבל שנים ביחד זה עדיף אמנם א"כ עניבה על גבי קשר זה לא צריך להיות קשר דבעניבה יש חיסרון שזה שוברו בצידו ולא רק שזה חלש כמבואר בגמ' שזה יכול להיות אסור אפילו לר"מ אמנם למרדכי שאוסר בהכרח שהגדר שהתחתון זה הקשר והעליון עושה שלא יהיה חיסרון של אינו של קימא ולכן זה גדרים אחרים ולפ"ז יתכן הנ"ל שחלוק קשר על גבי כריכה או כריכה על גבי קשר ועין אגלי טל סכ"ג סק"ד שנקט כנ"ל וכן הוא בישועות יעקב סימן שי"ז ע"ש אמנם עיין ביאור הגר"א באבן העזר סימן קס"ט סקצ"ט שנקט שמותר בשבת עניבה על גבי קשר וכן משמעות לשונו כאן שס"ל כרמ"א אפילו שנקט סימן תרנ"א שכריכה על גבי קשר אסור ועיין לעיל סק"ד

ט]והנה הקשו האחרונים בגמ' בהותר אגדו בשבת למה שלא יעשה קשר שאינו מעשה אומן או קשר רפוי כמו בסוגיא בעירובין שזה דרבנן והרי הותר לדבר מצוה והיה מקום לדון שקשר קימא לעולם לא הותר אפילו אינו מעשה אומן אמנם האחרונים נקטו לא כך ובערוך לנר תירץ שלכן הרמב"ם השמיט דבר זה אמנם צ"ע דתנא דבריתא הרי מוכח לא כך אמנם למאי דהגמ' מעמידה כר"י א"ש דלדידיה כתב הרמב"ן בעירובין שלא צריך מעשה אומן

י]עיין ריב"ש סימן קכ"ב שכתב שבאמת כאן זה רק איסור דרבנן כיון שזה לא מעשה אומן עוד כתב שכאן אפילו שהוא יוציא הלולב מהאגד אבל כיון שלא יתיר האגד גם כה"ג חשיב של קיימא והוכיח כן מרש"י לענין קשר חלוקה דאם היתה מוציאה מלמטה היה חשיב של קימא ומבואר שהדין קשר זה לא על מה שבאגד אלא על החוט בעצמו

**עירובין צ"ו:**

י"א]מבואר בגמ' דנחלקו ר"מ ור"י במוצא תפילין חדשות האם מותר להכניסם דרך לבישה והגמ' מבארת בתחילה דנחלקו האם חוששין שזה קמיע ולפ"ז מבואר שמצד האיסור עשית קשר זה לא סיבה לאסור ועיין תוס' דביארו או דס"ל לגמ' שאפשר להכניס דרך לבישה ללא קשירה או שכה"ג שזה עניבה שוודאי ישנה לאחר שבת דהרי זה לא הקשר הרגיל ממילא הוי אינו של קיימא והגמ' אחרי זה מבארת שלא חוששים לקמיע אלא שיש כאן איסור מצד קשר והגמ' שואלת שיענוב והגמ' עונה שעניבה פסולה בתפילין ואביי אומר שזה ר' יהודה לטעמיה שעניבה חשיב קשר ובדעת רב חסדא עיין תוס' או שהיה דוחק לו להעמיד המשנה כר"י שעניבה הוי קושר בשבת עוד תירצו שהגמ' סברא שבקשר עניבה כה"ג חשיב אינו של קיימא ולכן מותר והנה עיין בעל המאור ורשב"א וריטב"א ובראב"ד בהשגות בפי"ט דשבת דקי"ל כביאור השני של הגמ' דנחלקו מצד קושר אבל מצד חשש קמיע אין מקום לחשוש והנה הבעל המאור נקט שקי"ל כר"י שיש איסור מצד קשר וצ"ל שעניבה פסולה בתפילין ובריטב"א כתב שכיון שקי"ל שקשר רפוי מותר [מדאוריתא] ממילא בהכרח שהלכה כאן כר"מ והרשב"א כתב או כנ"ל או שקשר מרופה גם פסול בתפילין כמו עניבה וממילא אין היתר אלא קשר טוב וכה"ג קי"ל כר"י דהוי קשר של קיימא או שזה דרבנן חמור כיון שיכול בקל להגיע לדאוריתא ואת זה לא התירו [והנה לר"מ הרי מותר ולנ"ל צ"ל או דנחלקו דקשר מרופה זה טוב בתפילין או שלא גזרו שמא יעשה קשר חזק]

אמנם הרי"ף פסק כלשון הראשון שהאיסור מצד שחוששים שזה קמיע ועיין רמב"ן במלחמות דביאר דמצד קושר אין סיבה לאסור אפילו אם עניבה פסולה בתפילין כיון שאפשר לעשות קשר שהוא לא מעשה אומן לרי"ף או קשר רפוי שזה וודאי פחות מקשר שקושרים באיסטרידא [ולכאורא כונתו דקשר רפוי זה יפתח מעצמו וזה פחות מקשר טוב רק שעומדים לפותחו] והרי לדבר מצוה מבואר שמותר לקשור קשר בסוף מסכת שבת [ובאבני נזר הוכיח עוד שהתירו כאן איסור דרבנן דאל"כ גם אם עניבה מותר יש כאן איסור של מתקן מנא כמו בענבי הדס וכמו באגד לר"י שזה מעכב בלולב אמנם יתכן שכאן שאין כונתו לצורך קיום המצוה אלא שיהיה דרך מלבוש יתכן שאין כאן האיסור הנ"ל] אמנם ר"י לשיטתו שאסור קשר עניבה וכל שכן בקשירה [וכונתו לקשר רפוי ויתכן מצד שס"ל שסתם עניבה זה רפוי דהרי בגמ' מבואר שיתכן שעניבה לר"מ אסור אפילו שרפוי מותר ועיין אבני נזר שהאריך בזה] ומשמעות הרמב"ן שלר"י אסור גם קשר דאינו מעשה אומן דאל"כ עדין קשה שיעשה מה שלא מעשה אומן ומסתמא הטעם דכל עניבה זה לא מעשה אומן [עוד הוסיף הרמב"ן שם דכל קשר שהוא של קימא קצת מחיב ר"י כדמוכח בפרק אלו קשרים ולכאורא כונתו למשנה שכלל אמר ר"י ולכאורא לביאור הראשונים שם אין מקור לזה וצ"ע אמנם יתכן שכונתו כנ"ל שסתם עניבה זה קצת רפוי ושמעתי לבאר עוד דעייין ברמב"ן שם בחד ביאור שכונת ר"י לחלוק על קשר שיכול להתירו באחד מידיו והרי מבואר בגמ' שזה קשר רפוי]

והנה מבואר ברמב"ן שקשר רפוי מותר מדאוריתא וברשב"א וריטב"א משמע שזה מצד הדין של ר"מ שכל קשר שיכול להתירו באחת מידיו אינו קשר שיסוד החיסרון שזה רפוי ונקטו שהלכה כר"מ והרמב"ן הוכיח דבר זה דכ"ש מקשר שבזממא ויתכן שכונתו להוכיח שהלכה כר"מ וזה דלא כרמב"ם שפסק דלא כר"מ

והנה מבואר מכל הראשונים שרק דנו שזה אינו של קימא מצד שהקשר מצד עצמו לא עומד לפתיחה כיון שזה רפוי או עניבה וכדו' משמע שזה וודאי לא יעזור שיעשה סתם על דעת לפתוח אחרי שבת ואין לומר שזה אסור מדרבנן דזה לא גרע מקשר שלפעמים משאירים שזה אסור דהרי כאן מבואר שמצד איסור דרבנן זה סיבה להתיר ורק בקשר מרופה דן הרשב"א לחדש כי במקרה זה יגיע לאיסור דאוריתא לכן אסור ומשמע ששאר איסורי דרבנן של קושר הותרו ולכאורא מבואר כבה"ל ודלא כט"ז

והנה בתוס' מבואר שאם עושה עניבה הוא וודאי יפתחנה לאחר שבת ויעשה קשר רגיל וצ"ע א"כ למה באמת זה יאסר הרי וודאי שגם ר' יהודה מודה שקשר שלפי הרגיל לא עומד לקימא מותר כמו חבל דלי בחבל גרדי ואולי ס"ל לגמ' שבמציאות לא ישנה או שזה לא ודאי וממילא יש כאן האיסור של היראים אמנם היה מקום לחדש שקשר שנעשה על דעת להתירו כדי לקשור יותר טוב חשיב קשר של קימא דהחיבור כאן יהיה קיים ויש להוסיף שכל שרוצה בחיבור לעולם זה מספיק וזה כעין סברת המ"מ שדבר שלא מחזיק מצד החוט חשיב של קימא והכונה דשם רוצה לעולם אמנם עיין רשב"א וריטב"א שגם כתבו כתוס' בעניבה והוסיפו דר' יהודה מחיב באינו של קימא ורק הגמ' דנה שאולי עניבה זה אחרת וזה וודאי צ"ע דהרי בקשר דלי בחבל גרדי ר"י מודה שמותר ואולי שם שמצד החבל ודאי יפרקו אותו שאני וצ"ע

י"ב]בעיקר הא דמבואר בסוגין נידון האם קשר עניבה קשר בתפילין ומבואר בגמ' שיש צד שגם לר"י שבשבת זה אסור אבל בתפילין זה לא כשר ויש צד הפוך שגם לרבנן שבשבת זה מותר אבל לענין תפילין זה עוזר אמנם לענין דברים אחרים מצאנו שדימו הענינים א.לענין כלאים מבואר בריטב"א ביצה ט"ו שקשר עניבה מותר ב.לענין לולב מבואר בגמ' בפשוטו שעניבה זה לא טוב וכן הוא בטור ושאר ראשונים סוכה ל"ג ג.עיין רא"ש פי"ב דיבמות ס"ב לענין חליצה שכתב שזה לא טוב עניבה כיון שקי"ל שזה לא קשר ובפשוטו הביאור שיש נידון האם יש לזה שם קשר ויש עוד נידון האם חשיב חיבור ולענין שבת לולב חליצה הנידון האם הוי חיבור וזה אותו נידון כמו לענין שבת משא"כ לענין תפילין הנידון האם יש לזה חשיבות מעשה קשר דשם זה כל הדין ואפילו שגם בשבת צריך חיבור דרך קשר אבל הקובע של השם קשר דבר שעושה חיבור משא"כ בתפילין צריך דבר שמצד עצמו הוא מעשה קשירה [ועיין יש"ש ביבמות סימן ו' שהקשה שלענין חליצה אין דין קשר והעיקר שזה יחזיק על רגלו וצ"ע וצריך לדחוק שצריך להחזיק מחמת הנעל ולא מחמת דבר צדדי שזה לא קשר וצ"ב]

והנה עיין תוס' שהביא מרבינו אליהו שצריך לקשור קשר תפילין כל יום ור"ת הקשה עליו שא"כ במוצא תפילין אין סיבה לאסור דהרי זה קשר שאינו של קיימא כי זה יפתח למחרת ועיין הגהות מרדכי פ"ק דחולין שרחמנא קריה קשר וממילא זה איסור גם לגבי שבת ובמנחת חינוך הביא לישב שמיגו דהוי קשר לתפילין הוי קשר לענין שבת [וצ"ע דהרי לרבינו אליהו לא יוכל לצאת בזה מצות תפילין] והנה לכאורא כל זה שייך אם הדין קשר שצריך בתפילן זה כמו שבת אבל אם בתפילין העיקר זה מעשה קשר ובשבת זה החיבור שבזה א"כ מה שייך ללמוד מאחד לשני ובפשוטו משמע שס"ל שגם בתפילין יסודו החיבור שבזה או שרק קשר שעשוי בצורה שמחבר שני דברים חשיב קשר ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא דהרי בגמ' מבואר שיש לחלק לגבי עניבה בין תפילין לשבת וצ"ל שעניבה לא חסר בחיבור אלא שזה לא דומה לסוג החיבור שנעשה במשכן וכן ביאר באגלי טל סימן כ"ט סק"א וכן הוא ביש"ש יבמות פי"ב ס"ו וצ"ע ולפ"ז לענין כלאים וציצית ולולב יעזור עניבה וצ"ע בזה ויתכן שרבינו אליהו לשיטתו שצריך כל יום גדר הדין שהתורה רוצה שיעשה כל יום חיבור ולא סתם שיהיה כאן קשר וצ"ע

י"ג]עיין אגלי טל סימן כ"ז סק"ה שלמד מהגהות מרדכי שהעושה קשר בתפילין על מנת להתירו דהוי אינו של קימא אינו כשר לתפילין דאל"כ מה שיך לומר רחמנא אחשביה קשר וא"כ לדידן שאין רחמנא אחשביה דהרי לא צריך לקשור כל יום א"כ קשר שאינו של קימא שזה לא קשר פסול לתפילין והנה עיין ראשונים שקשר מרופה כשר בתפילין ומבואר דלא כנ"ל אמנם ברשב"א מובא צד שזה פסול ויתכן שדוקא שם שזה דבר שעשוי בצורה שאין בכוחו לחבר ואין ללמוד מזה לקשר שאינו של קימא והנה תוס' ביארו שעניבה שזה אינו של קימא לר"י זה מותר ובתפילין זה כשר לצד שעניבה זה כשר ומבואר שלא צריך קשר של קימא מצד שעומד להתירו וע"ש באגלי טל מה שחילק בזה

והנה לענין כלאים הרי קשר זה איסור דאוריתא וכמבואר בגמ' דהוכיחה מהא דהותר כלאים בציצית אמנם יש לדון האם יש דין קשר של קימא ועיין שו"ע סימן ש' ס"ד דהביא מחלוקת האם קשר של קימא אסור ומבואר שאינו של קימא מותר ועיין ב"ח שביאר שהכונה שעשוי לקיום תמיד אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכוונת השו"ע שזה סוג קשר שיש לו קיום ולאפוקי קשר רפוי או קשר אחד ועייו בגליון מהרש"א דהביא משו"ת באר עשק דבעינן קשר של קימא כמו בשבת ועיין במקו"צ לרמב"ם דהביאו משבולי הלקט ח"ב תשובה מהראב"ד שאסור גם שלא של קימא והוכיח מהגמ' נ"ד. שאסור לכרוך חוטים של גמלים ועיין חידושי הריטב"א ביצה ט"ו. הובא בשטמ"ק שכתב לאסור ורק התיר קשר עניבה וכן הביא בראבי"ה סימן קצ"ג תשובה מר"ת אמנם ע"ש בראבי"ה בסוף דבריו דחלק על ר"ת וכן בסימן ר"ו דכתב דכל האיסור רק אם זה קשר של קיימא והעמיד הגמ' נ"ד. שזה של קיימא והנה צ"ע אם הדין קשר של קימא זה מצד החיבור שבזה א"כ למה כלאים חלוק משבת וצ"ל שלענין כלאים לא צריך דרגת חיבור גמורה כמו בשבת ויתכן עוד ששם לא צריך שזה יהפך לדבר אחד אלא כל שזה מחובר אסור

והנה יש לעיין בציצית האם יסוד הדין שזה יהיה מחובר אם הבגד דרך קשר או שלא צריך חיבור אלא שזה צורת מצות ציצית שזה עומד אם הבגד דרך מעשה קשירה ונפק"מ לדין קשר שאינו של קיימא בציצית אם נימא דלכלאים צריך של קימא דאם יסוד הדין הוא חיבור א"כ גם כאן זה חיסרון ואם יסוד הדין הוא קשר א"כ זה לא חיסרון ועיין פמ"ג שהקשה דבשבת יעשה קשר על מנת להתיר בציצית ומבואר שנקט שאין דין של קימא אמנם עיין מרדכי סימן תתק"מ שדן לענין קשר אחד ולמד משבת האם הוי קשר או לא ולשונו שזה לא של קימא אמנם כאן הכונה שזה דבר שלא יכול להיות של קימא ולא מצד דעתו להתיר את זה .ופשוט

והנה יש מקומות דמבואר שצריך של קימא עיין מ"ב סימן כ"ג סק"ד דבקשר חוטי הציצית אם לא עשה של קימא זה לא מבטל הציצית אפילו דבסימן י"ב סק"ז נקט שאם קושר חוט קשר של קימא חשיב חיבור שיחשב חוט אחד וכן הוא בחזו"א ג' י"ט ובפשוטו לענין נגעים פי"א וכן לענין כלין עיין ר"ש פי"ט דכלים דחשיב חיבור אם זה משמש כדבר אחד שכל זה בקימא ממש

י"ד]בעיקר הדין דקשר עניבה אינו קשר יש לדון האם כשעושה בצורה שלא ניתן להתרה כגון שיש קשר באמצע החוט או כגון שהניח דבר תוך העיגול של העניבה האם זה הופך לקשר גמור ומפקיע מזה שם עניבה או שנקבע צורה זו כדבר שאינו קשר והנה בכל קשר וכריכה על גביו הרי אם יקחו הדבר שבפנים הכל יתפרק ובכל אופן יש לזה שם קשר אמנם יתכן שקשר אחד יש לו שם קשר רק יש חיסרון שזה לא קימא ובזה עוזר גם דבר חיצוני משא"כ כאן ויתכן שגם עניבה אם זה רק חיסרון של אינו קימא א"כ כאן זה לא שייך וצ"ע עוד ראיתי לדון בחתך באמצע החוט שנמצא בקשר האם חשיב קושר וכן יש לדון בתחב החוט בתור תחילת עניבה האם חשיב מתיר וצ"ע בכ"ז

ט"ו]עיין רמב"ם פ"י ה"ח שכתב שהפותל חבלים חייב משום קושר והמתירם חייב משום מתיר ועיין או"ז סימן ס"ג אות ו' דהביא את הירושלמי שכתב שחייב משום טווה וכתב שהבבלי חולק דהרי לענין גודלת הגמ' דנה מצד בונה ולא מצד טווה ועיין או"ש שזה מקור הר"מ דלא כירושלמי וע"ש דמה דהגמ' לא אמרה קושר כיון ששם זה מחובר בגוף והוא חידוש גדול וודאי זה לא גרע מקשר בראש החוט אמנם בפשוטו אין זה קושר מצד שזה לא קשר של קימא שהרי זה עומד להתנתק ואולי ס"ל שזה כמו מעשה אומן ועיין פמ"ג סוף סימן שי"ז שהקשה דהרמב"ם פ"ט הי"ט כתב שהקולע נימין חייב משום אורג וכתב שצריך לחלק בין נימין לחוטים ועיין סימן שי"ד ס"ח שחותלות שקשורים בחבל מתיר ומפקיע וחותך ורש"י ביאר מפקיע את החבל והקשה הרעק"א שלרמב"ם זה מתיר ועיין בה"ל שם שכתב ליישב שהכונה מפקיע זה שחותך ביד ועין חזו"א נ"א י"ג שהקשה שזה נגד הגמ' קמ"ו. דמפורש שדבר זה נעשה בכלי ע"ש וכתב לישב שכיון שזה נעשה דרך סתירה להגיע לאוכל אין לזה שם מתיר ע"ש

1. **ק"ה. האורג – ק"ו. וכל המקלקלים, שו"ע ש"מ סי"ג [הבה"ל על מעטפה עיקרו בסוגיא דמשאצל"ג] י"ד [עניני משאצל"ג ומקלקל יש להשאיר למתי שילמדו סוגיות הנ"ל]**

**א,ב. מלאכת מנפץ – עיין אגלי טל סימן י"ד ט"ו**

**א. בביאור מלאכת טווה מיסך עושה בתי נירין אורג ופוצע – עיין רש"י ועיין רמב"ם פ"ט משבת הט"ו עד סוף הפרק ועיין חיי אדם כלל כ"ה ובמ"ב סוף סימן שד"מ**

**ב. עשית בתי נירין – עייין רש"י ובפשוטו ברמב"ם זה ביאור אחר וכן הוא במאירי ועיין תוס' רי"ד ע"ג:**

**ג. פוצע – עיין רמב"ם וראב"ד ועיין ר"ן ע"ג.**

**ד. עשיית פתילה – עיין מ"ב תקי"ד שער הציון ל"ב ל"ג**

**ב. סוגיא דקורע**

**ה. כל המקלקל שיעורו כמתקן – עיין בה"ל ש"מ סי"ד ד"ה חייב [ובאפיקי ים ח"ב ס"ה ענף ד' ד"ה ולפ"ז] ובמנח"ח מלאכת קורע סק"ב [ובשפת אמת בסוגין ובשנות אליהו פ"ז]**

**ו. קורע על מתו – עיין שביתת השבת בהקדמה פ"ב ד"ה ומצאתי שביאר למה אין כאן חיסרון שזה לא על מנת לבנות במקומו [ובעיקר פסק הלכה האם צריך לבנות במקומו עיין שנות אליהו פ"ז ועין בה"ל סי"ג ד"ה אין בסופו]**

**ז. קורע בחמתו – עיין רמב"ם וראב"ד פ"ח ה"ח**

**ח. קורע נייר – ש"מ סי"ג ובבה"ל ד"ה אין**

**ט. קריעה של תיקון – בה"ל סי"ד בסופו בישוב שיטת רש"י ועיין חזו"א ס"א סק"ב [ועיין שו"ע תקי"ד ס"ח ומקורו ביצה ל"ב:]**

**י. האם צריך על מנת לתפור – סי"ד בה"ל ד"ה ולא ועיין רש"י בביצה ל"ד. ד"ה ואין ועיין ר"ן ע"ג. ועיין תוס' ע"ג. לענין קושר [ועיין ריטב"א ע"ד:- ועיין תוס' ל"א: ד"ה וסותר ועיין קה"י סימן ל"ו ובאגלי טל ס"ל סק"ג [ועיין ריטב"א נ"ז. וקמ"ו. ועיין או"ז פ"א ס"א]**

**י"א. פסיקת תלוש [קריעת חוטים] – שיבולי הלקט הובא בב"י סוף סימן שי"ז ובביאור כונתו עיין גר"ז שי"ד סי"ב ט"ז וסימן ש"מ סי"ז [ועיין תהלה לדוד שכ"ג סקי"ב] ועיין בה"ל שי"ד ס"ח בבה"ל במוסגר ועיין פמ"ג סוף סימן שי"ז בא"א ועיין חזו"א נ"א י"ג [ועיין מג"א שי"ז סקי"א ובמ"ב סימן ש"מ סקמ"ה]**

נ.ב.יום ד' מתחילים אי"ה סוגית תופר [תפירה שאינה של קיימא]. יום א' מתחילים אי"ה משאצל"ג ומקלקל בחבורה

**ק"ה.: - שו"ע ש"מ סי"ג י"ד**

א]**מלאכת טווה:** זה עשית החוט ועיין רמב"ם שאם שוזר כמה נימין הוי תולדה של טווה ובקולע כמה נימין כתב שזה אורג וכן הוא בתוס' צ"ד: ומקורם מפרק במה אשה ע"ש ובנשמת אדם הביא מהירושלמי שזה טווה וצ"ב כונת הרמב"ם לחלק בין קולע לטוה ועיין מ"ב ש"ג סקפ"ב דהשוזר כמה שערות בפאה נכרית הוי אורג ואם זה לא מתקיים זה אסור מדרבנן מדין אין מלאכת מתקיימת והנה המ"ב סימן תקי"ד סקמ"ב הביא מהמג"א שאסור לגדול פתילה ולפרקה וכן נר שעוה ומשמעות דבריו שדן מצד בונה וסותר ועיין נשמת אדם כלל כ"ה שהקשה דתיפו"ל מצד אורג ופוצע ועיין שער הציון נ"ב שכתב שיתכן נפק"מ כשאין שיעור עוד כתב שבגודל צמר גפן שאין כאן חיבור חוטים חדשים אין לדון אלא מצד בונה והנה הרמב"ם כתב שהפותל חוט חייב משום קושר וצ"ע למה זה לא אורג ועיין פמ"ג סוף סימן שי"ז שבחוטים עבים זה לא אורג ולכאורא ה"ה בנר שעוה ועיין רמב"ם שעשית לבד זה טווה והקשה הראב"ד שאין כאן פעולת שזירה ולכן ביאר שזה בונה כמו מגבן ועיין נשמת אדם שהקשה למה זה לא תופר כמו מדביק ניירות וע"ש מה שביאר

ב]**העושה שני בתי נירין:** עיין רש"י שזה הכנסת החוטים בנקבים של מכונת האריגה ועיין תוס' רי"ד ע"ג: שהקשה שאין זה בכלל הלשון ולכן ביאר שזה עשית הבתי ניר במכונת התפירה וברמב"ם וכן במאירי כאן משמע שזה אריגה לא צפופה כמו רשת וסל ולכן הרמב"ם העתיק את זה קודם מיסך

ג]**מיסך:** הוא עשית חוטי השתי ומבואר ע"ה: שגם לאחר שעומדים ומתקנם הוא בכלל המלאכה

ד]**פוצע שני חוטים:** עיין רמב"ם שזה הוצאת חוט שתי או חוט ערב אמנם הראב"ד השיגו שזה לאחר שגמר את שיעור הבד שרוצה חותך חוטי השתי [ומבואר שכה"ג זה לא קורע] ועיין ריטב"א ע"ג. ובר"ן שם שביארו שהכונה שאם יש חוט באמצע שנחתך ומחבר את שני החוטים על ידי פתיחת השזירה וחוזר ושוזרם ע"ש

ה] **כל המקלקלים פטורים:** עיין רש"י ל"א: וכן בתוס' ע"ה. ד"ה מתעסק דפטור מקלקל מצד שצריך מלאכת מחשבת ומקורם מהגמ' חגיגה י.

ו]**כל המקלקל שיעורו כמתקן:** הכונה שהשיעור של הקלקול שמכח זה נוצר שיעור שראוי לתיקון כפי שיעורו כגון בקורע צריך מקום שיוכלו לתפור בו שני תפירות ועיין רמב"ם פ"ח ה"י ובגליון רעק"א שם וכן הוא במנח"ח מלאכת קורע שביארו שכונתו שאם קרע קצת בערב שבת וקצת בשבת ועל ידי זה נהיה מקום לתפור שתי תפירות לא חיבים על זה דצריך שיקרע את כל השטח שבו נעשה שני תפירות ועיין שפת אמת שנסתפק אם זה מקום לשני תפירות אבל היה תפירה גדולה האם חייב או שיש שיעור של שתי תפירות ועיין שנות אליהו שכתב מפורש שחייב אם יש מקום לשתי תפירות ועיין בה"ל ש"מ סי"ד ד"ה חייב שנטה לומר שבקורע שזה עצמו תיקון ולא על מנת לתפור אין דין שני תפירות אלא כל שנעשה התועלת חייב וכן הוא באפיקי ים ח"ב ס"ה ענף ד' ד"ה ולפ"ז אמנם המנח"ח במלאכת קורע סק"ב כתב שיש שיעור של שני תפירות ע"ש ולכאורא לשון המשנה שיעורו כמתן משמע כבה"ל [ועיין בה"ל שבקורע על מתו אם מצד המצוה צריך טפח ומבואר שאין כאן דין שם משמעון]

ז]**ויצא ידי חובתו:** עיין ראשונים שדנו למה שזה לא יהיה מצוה הבאה בעבירה והביאו דבירושלמי מדמה דבר זה למוציא מצה מרשות לרשות וצ"ב ששם אין בזמן קיום המצוה עבירה אבל כאן המעשה מצוה הוא מעשה עבירה ועיין שפת אמת ובפשוטו מבארים שנתחדש כאן שרק דבר שהוא חפצא של איסור זה מצוה בעבירה כגון גזול ולא אם רק עשה בדבר מעשה עבירה [ולפ"ז אומר שמו"ת בקדיש יצא ידי חובתו]

ח]**אדם כשר:** פשטות הגמ' דיש חיוב לקרוע אמנם עיין בר"ן ובריטב"א דהביאו צד שכונת הגמ' שיש חיוב להתאבל וממילא אם קורע זה מצוה וכן הוא ברמ"א ביור"ד דכן הוא המנהג ועיין ריטב"א שכתב שרק אם הוא יותר ממנו צריך לקרוע עליומ ולא אם הוא פחות ממנו ע"ש

ט]עיין רש"י שכתב שקריעה גם על מת הוי משאצל"ג וכן הסכימו שאר הראשונים אמנם תוס' כתבו שצורך מצוה חשיב צריכה לגופה ועיין רמב"ן שדן שכיון שצריך בגד קרוע לשבעת הימים לכן חשיב צריכה לגופה ועיין רשב"א שתמה שזה רק באביו ואמו ועיין ריטב"א שישב דלזמן שקרע מעונין בבגד שכל מראה שמראה שהוא מתאבל על מתו ועיין תוס' שדנו שלר"ש הוי מקלקל דמצוה לא הוי תיקון וכתבו או שהתיקון שיש לו בגד קרוע [ומשמע שזה הוי אצל"ג מצד זה ורק לענין שיהיה קצת תיקון זה מועיל]

י]**קורע על מתו:** עיין רמב"ם שכתב קורע על מתו חייב כי זה מישב דעתו על ידי זה ועיין בה"ל סי"ד דלפ"ז לא צריך טפח אבל אם זה מצד הדין קריעה א"כ צריך טפח והנה בלשון הרמב"ם מבואר שזה דוקא מת שחייב לקרוע וצ"ע כיון שכתב שזה מצד השכחת הצער למה זה דוקא במת שחייב לקרוע עליו עוד כתב שקורע בחמתו חייב והראב"ד פ"ח ה"ח השיגו דבגמ' מבואר שמצד זה הוי מקלקל ועיין מ"מ שכונת הגמ' רק שמשמע שכל האיסור מצד שבת והרי יש עוד איסור אבל וודאי שזה עצמו שזה משכך כעסו חשיב תיקון

י"א]עיין גמ' לעיל ל"א: דנחלקו תנאים האם מכבה את הנר כחס על השמן חייב והגמ' מבארת דנחלקו האם סותר על מנת לבנות שלא במקומו חייב או פטור ובמסקנא הגמ' דוחה שנחלקו בדין משאצל"ג ובפשוטו לפ"ז לכו"ע אין דין על מנת לתקן במקומו דהרי מת"ק רואים שזה סיבה לחייב ור"ש חולק מטעם אחר וכן הוא בשנות אליהו פ"ז [וכן נקט הבה"ל סי"ג בדעת רש"י אמנם הרמב"ם פ"א הי"ח כתב שצריך על מנת לתקן במקומו וכן נקט הבה"ל סימן ש"מ ס"ד ד"ה במשקין בסופו אלא שלענין כיבוי נר פ"א ה"ז נקט שגם בכחס על השמן והנר חייב ועיין בה"ל סי"ג ד"ה אין בסופו שדן שס"ל כרבותיו של רש"י שהשמן זה גם במקומו וכונתו דזהו למסקנת הגמ' דסיבת הפטור בנר לא בגלל זה והנה עיין שביתת השבת בהקדמה שהביא מהקרית מלך רב שהקשה למה בקורע על מתו ובהריגת מזיקין הוי מתקן במקומו הרי התיקון במה שהוא מתישב דעתו או מקים מצוה או לא ניזוק ותירץ שעד כמה שהתיקון נעשה מיד אין כזה חיסרון וצ"ל שמה שהשמן לא כלה כיון שהשימוש בשמן זה לא מיד אין סברא זו ועדין צ"ע מהריגת מזיקין שכן חשיב שזה מיד ועיין נתיבות שלום סימן ל"ז שהאריך בזה ויתכן שהחילוק אם צריך עוד פעולה כדי להשתמש בזה שבהריגת מזיקין התועלת מיד אמנם בשמן הרי צריך להדליק הנר ויתכן עוד שהחילוק אם יש כאן קלקול לצורך תועלת או שזה עצמו התיקון כגון הריגת מזיקין וצ"ע בכל זה [ובפשוטו נפק"מ בפותח מעטפה להשתמש בתכולתה האם הוי כתקיון כיון שזה מיד או שיש כאן חיסרון שזה לא במקומו]

י"ב]עיין שו"ע סי"ג שהובא לשון הרמב"ם שאין קורעין את הנייר מפני שהוא מתקן כלי והנה מקור הדין בגמ' בביצה ל"ב: ופשטות הגמ' יתכן שזה איסור דאוריתא אמנם פשטות לשון הרמב"ם וכן מה שהביא את זה שם בין כל השבותים מבואר שזה רק איסור דרבנן וצ"ע למה אין כאן איסור קורע מדאוריתא ועיין גר"ז סי"ז שכתב לחדש שאין קורע בעור דרק דבר שעשוי מחיבור דברים יש בו קורע וביאר דהרמב"ם פ"י הי"א שכתב המפרק נירות דבוקים זה דוקא כה"ג שמפרק את החיבור שנעשה בידי אדם ועיין נשמת אדם כלל כלל כ"ט סק"ב שכתב לדיק עוד דברמב"ם מבואר שהמפריד קלף מהדוכססטוס הוי מפשיט ולא קורע דהטעם שזה חיבור טבעי ועיין גר"ז דביאר שכל ההיתר דפסיקת תלוש בחוט או קורע עור שעל פי החבית דזה נחשב דבר אחד ולא הפרדה של חיבור שני דברים אמנם צ"ע למה קורע בד חייב וצ"ל ששם תמיד יש הפרדה או חוטי הערב אחד מהשני או חוטי השתי אמנם הבה"ל הקשה מהירושלמי ששואל שכל מחתך יהיה קורע אפילו שזה בעור וצ"ע [והנה עיין סימן שכ"ג ס"ד במג"א שהביא משו"ת הרא"ש שמותר לעשות נקבים בדף והקשו הארונים למה זה לא קורע ועיין תהל"ד שם סקי"ב שכתב שזה ראיה לגר"ז שבדף אין איסור קורע וכלשון הרמב"ם]

ועיין בה"ל שכתב לחדש שאין מלאכת קורע אלא אם יש תיקון בשני הדברים הנקרעים אבל אם זה נעשה רק לצורך אחד מהם אין בזה איסור דאוריתא והנה פשטות לשונו שכה"ג יש פטור מקלקל וע"ש שקישר דבר זה לדין על מנת לתקן במקומו וצ"ב א"כ זה עצמו סיבה לאיסור דרבנן ולמה הוצרך הרמב"ם לנראה כמתקן מנא עוד צ"ב שכיון שבקורע על מתו חייב שהתיקון אינו בבגד כלל ורק בדבר חיצוני א"כ למה כאן זה אחרת אפילו ששם רוצה את המציאות של בגד קרוע אבל זה לא התיקון וצ"ע בזה והנה בפשוטו יש לעיין מפותח בית הצואר דלרמב"ם החיוב מצד קורע והרי אין לו צורך בבד שבאמצע ואולי דנים את זה כמו חוט שמחבר את שני חתיכות הבד ועכשיו מעונין ששני חתיכות הבד יהיו נפרדים

י"ג]הגמ' מ"ח. אומרת שפותח בית הצואר חייב וברש"י מבואר שהחיוב מצד מכה בפטיש וצ"ע למה רש"י לא ביאר מצד קורע ובאמת שכן הוא ברמב"ם ועיין בה"ל סי"ד ד"ה ולא שהאריך ליסד שכל פעולת קורע שהדבר בעצם הוא קלקול רק שיש לו בזה ענין כגון קורע על מתו אבל אם זה מעשה תיקון כה"ג אין זה בכלל מלאכת קורע והיה מקום לומר שזה רק אם יש כאן מלאכת מכה בפטיש אמנם עיין סי"ג לענין מחתך נייר שכתב שלרש"י הנ"ל מיושב שזה לא קורע כי זה מעשה תיקון אפילו שנסתפק האם זה מתקן מנא מדאוריתא אמנם החזו"א ס"א סק"ב נסתפק בזה שאולי מקום שזה לא בכלל מכה בפטיש הוי קורע ועיין ביצה ל"ב שאין חותכין הפתילה לשתים ובשו"ע סימן תקי"ד שזה אסור מצד מתקן מנא וצ"ע למה לא ביארו מצד קורע וראיתי לבאר בשם הגר"ע אוירבאך דלבה"ל הנ"ל א"ש ועיין לקמן ויתכן שקריע השהיא תיקון אבל יש בה גם קלקול רש"י מודה שזה קורע ורק במקום שזה רק תיקון אין זה קורע

י"ד]לשון המשנה שצריך קורע על מנת לתפור שתי תפירות ועיין בה"ל סי"ד שהאריך להוכיח מלשון הרמב"ם שמספיק על מנת לתקן ולא צריך דוקא על מנת לתפור וכן בלשון רש"י ל"א: ד"ה לעולם [ועיין רש"י במשנה ובר"ן שם וברש"י ביצה ל"ד. ובגליון רעק"א שם] אמנם עיין ריטב"א ורמב"ן במכות שביארו למה רש"י ביאר שקורע בית הצואר זה מכ"ב ולא קורע כיון שזה לא על מנת לתפור וכן תירץ הב"י וכן כתב הגר"ז לדינא סימן ש"ב ס"ד ושי"ז ס"ו וכן הוכיח הגרעק"א מתוס' שדנו לענין מתיר האם יש דין על מנת לקושר והרי וודאי שצריך שיהיה על מנת לתקן ומה הנידון בזה ובפשוטו כן מבואר בדבריהם ע"ג: שכתבו לענין זומר וצריך לעצים שזה רק אם צריך לעצים ואם לא זה לא מלאכה וכתבו כמו קורע על מנת לתפור ועיין בה"ל שכונתם שאם לא זה מקלקל וכוונתו שתוס' באים לחדש שיש דבר שהקביעה אם זה מלאכה תלוי במה ששמחשיב את זה והוכיחו דבר זה מעל מנת לתפור שעצם המציאות לא תיקון רק מצד שעושה בשביל מטרה זו וכן דימו לשלקות שגם שם כל המלאכה נוצרת מכח שמחשיב המשקין שיצאו וכן ביאר בהגהות הגראמ"ה [אמנם בפשוטו יש לחלק בין נידון של מקלקל לעצם השם מלאכה ופשטות התוס' כהבנת הגרעק"א] אמנם עיין רעק"א שהקשה מהגמ' שקורע בחמתו ועל מתו חייב והרי זה לא על מנת לתפור ובאבני נזר חידש שבסוף יתפור זה יעזור ובפשוטו אין בזה סברא דהרי עיקר הסברא שסיבת הפעולה לצורך זה ובבה"ל הוסיף שעל אביו ואמו אסור לתפור ועיין ריטב"א תחילת פרק במה אשה שכתב שסתירת קליעה זה על מנת לחזור ולארוג שזה בונה ויתכן כוונתו שזה דרבנן חמור אמנם עיין או"ז שכתב שזה לא נקרא על מנת לבנות ועיין נשמת אדם ועל דרך זה נקט במנח"ח בכל המלאכות הנ"ל דדבר זה תלוי בר"י ור"ש דהינו שאם משאצל"ג פטור כי צריך דומיא דמשכן א"כ ה"ה בתועלת שבמלאכה צריך דומיא דמשכן [ולכאורא כל זה לתוס' בהגדרת משאצל"ג]ועיין בה"ל שהקשה שתוס' דנו שלצורך מצוה זה משאצל"ג ולא כתבו שכיון שזה לא על מנת לתפור לא חייב ועיין קה"י שכתב לחדש שכל מה שצריך על מנת זה במקום שאין לו ענין בפעולת הקריעה אבל במקום שיש לו ענין בפעולת הקריעה כגון כאן שרוצה לעשות מעשה קריעה שזה המצוה וכן זה מרגיע חמתו כה"ג חייב וע"ש שהמודד אם זה היה קורא לבד האם היה מגיע למטרתו והנה סברתו צ"ב דהרי אין המעשה המלאכה אלא היצירה שבזה עוד צ"ע דמפורש בגמ' שמכבה מפני הליסטים חייב מצד משאצל"ג והרי כאן וודאי טוב לו שיכבה לבד ושמעתי לבאר שכל סברת תוס' במקום שעצם הקריעה אם לא יעשו עוד פעולה זה ישאר קלקול כגון בקורע על מנת לתפור בזה אין פעולה זו יכולה להחשב תיקון אלא על מנת לתפור אבל עצם היצירה הוא תיקון גם אם ישאיר במצב זה כה"ג אין בזה שום חיסרון והנה לפ"ז באפן דרש"י במתיר יהיו חייבים רק שכונת תוס' כיון שאופן התורה זה לא על מנת לקשור א"כ אין מקור דבעלמא צריך על מנת לקשור אמנם עדין צ"ע בקורע בית הצואר ויתכן דגם שם אם לא יחזור ויתפור שם הקריעה בצורה יפה זה מעשה קלקול וצ"ע בזה

ט"ו]מצאנו בכמה דוכתי שהותר איסור קורע א.תוספתא קורע אדם עור שעל פי החבית [הובא מ"ב שי"ד סקכ"ה] ב.כל תפירה שאינה של קימא הרי קורע החוט ג.עיין שו"ע שי"ז ס"ז שאגד גדיים מותר לחתוך וצ"ב הטעם הרי יש כאן קורע על החוט ד.חותמות שבכלים מבואר בלשון הגמ' שמתיר ומפקיע וצ"ע למה אין כאן איסור קורע ה.מבואר בגמ' קי"ז. שמותר להפשיט העור מהבהמה חתיכות קטנות שאין בזה מפשיט וצ"ע למה לא הוי קורע [חזו"א נ"א י"ג] ו.עיין ראב"ד שפוצע זה קריעת חוטי השתי וצ"ע למה זה לא קורע ועיין ב"י סוף סימן שי"ז שכתב כלל שפסיקת תלוש אין בזה איסור וצ"ב הטעם ובגר"ז שי"ד סט"ז ביאר על פי שיטתו שקורע זה רק הפרדת חיבור שעל ידי אדם ולא קריעת דבר וכן קורע עור או חתיכת חוט אין זה קורע [וראיתי להעיר שבלשון התורה בצרעת כתוב קריעה על עור וצ"ל שעיקר כונתו ביחס לצורת המלאכה]

ובבה"ל ס"ח כתב שכיון שכאן זה מקלקל ולא שייך על מנת לתפור לכן מותר ולא אסרו מדרבנן וכן הוא בפמ"ג סוף סימן שי"ז שדבר שהוא לא כלי ולא שיך על מנת לתפור לא אסרו מדרבנן [וכן הביאו רעק"א בגליון סימן שי"ג] ומקור לסברא זו בריטב"א קמ"ו. לענין חבית אמנם שאר הראשונים לא ישבו כך וצ"ע לשיטתו שאין דין על מנת לתפור ועוד צ"ע דהרמ"א אסר מוחק בעוגה וגם שם לא שיך על מנת לכתוב ועוד שבקורע עור שעל פי החבית זה לא שייך ועוד שבמקרה הראב"ד זה תיקון וכן עיין סימן תק"ג לענין קריעת החוט בתפירת העופות שדנו מצד מכה בפטיש ולא דנו מצד קורע ושם זה הרי תיקון וכן אקופי גלימא [שו"ע ש"ב ס"ב] דנו מצד מכה בפטיש ויש דוגמאות שמותר ולא אסרו מצד קורע והנה המעייין בשיבולי הלקט יראה שדימה לפסיקת ענבים אם העץ שעליהם ושם לכאורא זה תיקון ובהכרח כונתו שדבר לא חשוב אין בזה איסור קורע ועל דרך זה מבואר בשביתת השבת בפתיחה בענין קורע על מנת לתפור ע"ש ויתכן שבזה נתיישב הכל וצ"ע ובחזו"א ביאר שכיון שזה במטרה להגיע לאוכל אין לזה שם מלאכה שאין כאן התיחסות ביחס לדבר הנקרע ולענין חותלות עיין בשביתת השבת שדן שזה טפל לאוכל והוי כמו קליפה של אוכל שאין בזה חשיבות קריעה ועיין בה"ל שנקט שפתיחת מעטפה אסור וצ"ל שזה דבר חשוב ששיך בו על מנת להדביק ולכן אסור מדרבנן והחזו"א התיר לשיטתו והנה המג"א שי"ז סקי"א התיר לנתק המשיחות שנסתכו וכן רעק"א סימן י"ג התיר לנתק חוטי הציצית ושם זה לכאורא דבר חשוב וזה חלק מהבגד

**סוגיא דתופר**

**ע"ד: והתופר – ע"ה. והלומד**

**ב. גמ' מ"ח. רב חסדא – מ"ח: תנן שלל**

**ג.טושו"ע סימן שי"ז ס"ב ס"ג – ש"מ ס"ו ס"ז**

**א.והוא שקשרן – עיין ר"ן וריטב"א וכן בריטב"א בדף ק"ה. ועיין רמב"ם פ"י ה"ט ובספר הליקוטים שם ובבה"ל שי"ז ס"א ד"ה בראש**

**ב.האם צריך שתי תפירות במקום אחד – מנח"ח מלאכת תופר סק"ב**

**ג.האם יש איסור דרבנן בתפירה אחת או בשתים ללא קשר – קרבן נתנאל סק"נ ועיין כלאים פ"י מ"ט [ובגינת ורדים סימן י"ז נקט להיתר]**

**ד.המותח חוט התפירה – עיין ב"י סימן ש"מ בדעת הרמב"ם ועיין נשמת אדם כלל כ"ח סק"ב ועיין ר"ח**

**שבת מ"ח.**

**ה.הא בעתיקי הא בחדתי – ש"מ ס"ח ובשער הציון שם וסימן שי"ז ס"ב ברמ"א [עיין או"ז סימן ס"ג דנחלקו האם הכנסת שרוך הוי תופר] ובביאור האיסור של טורח עיין ריטב"א ומרדכי וכן הוא בט"ז ובגר"ז**

**ו. פותח בית הצואר – עיין רש"י ורמב"ן וריטב"א מכות ג: [בסופו] בביאור סוגין ועיין יראים הובא בהגהות מרדכי בסוגין עוד ביאור בסוגין, ועיין ב"י שי"ז ס"ג מה שהביא מרבינו ירוחם ועיין מג"א סקי"א בשם היש"ש ובמה שביאר הגר"ז ס"ו ז' ועיין מ"ב סקכ"ג [ועיין תהלה לדוד סק"ח מה שהקשה על זה וע"ש סק"ט בביאור לשון הרמ"א ולכן] ועיין רמב"ם פ"י ה"ט [ועיין רבינו פרחיה הודפס בקובץ מפרשים מה שהביא מהרמב"ם בביאור סוגין]**

**ז. לקרוע תפירה שאינה של קימא - הגהות מרדכי בסוגין [והדבר בשלמות נמצא באו"ז סימן ס"ח ובראבי"ה סימן ר"ו] ועיין ב"י ס"ג ובסוף הסימן ועיין דרכי משה הארוך ובשו"ע ס"ג ועיין לקמן ועיין מג"א ש"מ סקי"ח ועיין מג"א ש"ז סק"כ לענין איגרת ובהלכות יו"ט סימן תרי"ט**

**ח. לתפור תפירה שאינה של קימא – מרדכי פרק כל גדול ע"ה. ובהגהות מרדכי שם ועיין סימן ש"מ ס"ז בב"י ובשו"ע ובסתירת השו"ע עיין תהלה לדוד ש"מ סק"ו ובחזו"א בהשמטות לסימן ש"מ ועיין גר"ז ש"מ סי"ג דנקט שהכל דרבנן ע"ש [ובביאור רבינו ישעיה עיין גינת ורדים סימן י"ז י"ח] ועיין גינת ורדים סימן י"ז –י"ט שהאריך בדין תפיר שאינה של קיימא**

**ט. תפירה במחט - קר"נ ס"ז שערי תשובה סק"ג חזו"א סימן קנ"ו השמטות לסימן ש"מ**

**י.האם לשיטות שמותר תפירה שאינה של קימא זה גם ליותר מיום – ט"ז סק"ה ובלבושי שרד**

**[י"א. מה ההבדל בין תופר לקושר – מרכבת המשנה פ"י הי"א ובאגרות משה ח"ב סימן פ"ד]**

**י"ב. תופר וקורע בדברים קשים – מנח"ח סוף מלאכת קורע ועיין בה"ל סי"ד ד"ה ה"ז ובמ"ב סימן תקמ"ה........**

**ע"ד:**

א]**והתופר שתי תפירות והא שקשרן:** עיין ראשונים שהקשו שא"כ שיתחייב משום קושר ועיין ברע"ב ובהשגות הרמ"ך שכתב שבאמת חייב שתים אחד משום תופר ואחד משום קושר דהינו שיש כאן שני יצירות ובריטב"א כתב לישב בשם תוס' שכיון שזה רק קשירה להעמיד התפירה אין חיוב אלא אחד ולכאורא כונתו שכה"ג דנים הקשירה כחלק ממעשה התפירה [ועיין אגלי טל סימן כ"ד סק"ג] וצ"ע אם זה כוונתו עוד כתב לתרץ שאין הכוונה שקשרן ממש אלא ששזרן יחד לקים התפירה עוד תירץ שקשר על מנת להתיר שמצד קושר אין לחייב ומצד תופר חייב [ומבואר שנקט שתפירה שאינה של קיימא חייבים על זה] וביראים כתב שמכאן מוכח שקשר אחד זה לא קשר ועיין ריטב"א לקמן ק"ה. שחלק עליו שאם זה מתקיים למה שלא יחשב קשר ובפשוטו כונתו שודאי מדובר שזה מתקיים דאל"כ זה לא יעזור לתפירה וא"כ למה שזה לא יחשב קשר ועיין חזו"א שתמה שבקשר אחד זה לא מתקיים ולכן העמיד שעשה קשר בחוט בעצמו ותחב בו את החוט השני וגם כה"ג שזה מתקיים לא חשיב קשר והנה לרע"ב לעיל בפשוטו מבואר שרק דבר שהוא קשר דהינו קשר על גבי קשר חשיב תופר וכן דייק התוס' יו"ט פ"ז מ"ב בתחילתו מרש"י לעיל שכתב שבחיטא לפומיה יש קושר ותופר דהרי צריך לקשור ומבואר שצריך קשר שיש לו חיוב בדיני קושר [ועיין מג"א סימן י"א] וברמב"ם מבואר שמדובר שקשר קשר בסוף החוט בכל צד ועיין נשמת אדם כ"ח סק"א שביאר שזה לא קשר אומן ולכן לרמב"ם אין לחייב משום קושר ועיין בה"ל שי"ז ס"א ד"ה והקושרן

והנה עיין כלאים פ"ט מ"י שהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור עשה שני ראשיה לצד אחד חיבור וביארו הר"ש והרא"ש שלצד אחד זה שני תכיפות והוסיפו שזה רק אם קשר כמבואר בסוגין והקשה הרא"ש שם א"כ למה תכיפה אחת אינו חיבור הרי עד כמה שיקשור שניהם יחד בקצה הבגד כמו בציצית למה שלא יהיה חיבור ולכאורא מוכח מדבריו שהכונה בגמ' והוא שקשרן שעשה קשר על גבי קשר דאם הכוונה קשר אחד לא קשה דקשר אחד לבד זה לא חיבור וצ"ע אמנם בהלכות נדה סימן י"ז כתב שבתכיפה אחת אפילו אם קשר אין זה כלאים ובהכרח מדובר בקשר אחד ודעת הרמב"ם לפי איך שנקטו האחרונים לחלק דבכלאים לא צריך קשירה ואדרבא אם יקשור אפילו קשר אחד בתכיפה אחת זה יהיה חיבור וזה הכונה עשה ראשיה לצד אחד שעשה קשר כמו קושית הרא"ש

ב]עיין רמב"ם שאם תפר שלש תפירות לא צריך קשר ומקורו מדברי ר"י בכלאים פ"ט מ"י וכן נקט שם הרא"ש ומבואר שאפילו שהתפירה השלישית היא בגדר אינו של קימא אבל יכולה לעשות שהתפירות האחרות יהיו של קימא וצ"ב גדר הדברים

ג]עיין מנח"ח שדן האם שני תפירות צריך באותו מקום או שמצטרף שני מקומות וכוונתו במקום שהיה תפירה אחת והוסיף עליה תפירה בשני מקומות דתפירה אחת אין לזה שם תפירה כלל ולא שזה רק חסרון שיעור והנה ידוע שיטת הטל אורות שאין חצי שיעור כיון שהמשנה אמרה שיעור ולכאורא הכונה שתפירה אחת אין שם תפירה על זה וא"כ זה לא מצטרף וצ"ע

ד]עיין קרבן נתנאל [הביאו המ"ב ש"מ סקכ"ז] שדייק מרש"י שללא קשירה גם אסור ולכן אסר לתחוב מחט שתי תכיפות ללא תפירה אמנם נקט שתחיבה אחת אין איסור אפילו מדרבנן ובגינת ורדים סימן י"ז ציינו רעק"א כתב שאין איסור אפילו בשתי תחיבות כיון שאין כאן קשר בסופו ורק שלש תחיבות אסור דהינו שנקטו שכאן זה לא רק חיסרון מצד מלאכתו מתקימת אלא שאין לזה שם תפירה כלל אמנם עיין טל אורות שהקשה שהרי מפורש במשנה בכלאים על תפירה אחת שהשומטה פטור משמע אבל אסור ואולי שם הכונה תפירה אחת אם קשר וכה"ג אסור מדרבנן אבל תפירה אחת ללא קשר א"כ שום תפירה וצ"ע בזה

ה]**המותח חוט של תפירה חייב:** עיין מ"ב שרק אם קשר או שזה היה שלשה תפירות ועיין רבינו חננאל שכתב שחייב משום טווה וצ"ב כונתו ועיין רמב"ם שכתב שזה מצרכי התפירה וביאר הב"י סימן ש"מ שהכוונה שלפני התפירה מותח החוט לצורך תפירה ולכן הוצרך הרמב"ם לומר שזה מצרכי התפירה ותמה עליו בנשמת אדם שזה לא עדיף מתפירה אחת ע"ש

**שבת מ"ח.**

ו]**הא בחדתי הא בעתיקי:** עיין מג"א סימן ש"מ סקי"ד דברש"י מבואר שזה איסור של מתקן מנא וברמב"ם מבואר שזה רק מצד שמא יתפור דהינו דנחלקו במקום שדבר נתון ללא חיבור אמנם כך צורתו האם יש כאן מכה בפטיש או לא ועיין שער הציון דהביא דבר"ן וריטב"א ומרדכי ומאירי ואור זרוע מבואר שזה איסור דאוריתא והנה עיין תוס' ורא"ש שמדויק שגם בישן שמותר להחזיר זה רק אם אין טורח והטעם שאם יש טורח אסור מבואר במרדכי וכן הוא בגר"ז ובט"ז סק"ד שאז זה מתקן מנא וביאר הגר"ז שזה כמו חדש ועיין ריטב"א שזה כמו מנורה שרק רפוי מותר אבל בתקיעה אסור והנה מבואר כאן חידוש שאפילו שזה לא מעשה אומן אלא רק תחיבה שזה תקוע חזק חשיב תקיעה ואין דין מיוחד של מעשה אומנות או שזה קשה להפריד דפה הפרדה וודאי קלה על ידי משיכה בעלמא וצ"ע שלא העירו בזה [והפמ"ג נקט שכונת המג"א שזה איסור של טורח בשבת וצ"ע דמהיכי תיתי להמציא איסורים וכמדומה שהאחרונים הבינו המג"א מצד מתקן מנא]

ועיין ב"י בסוף הסימן הובא במג"א סק"ז דאבנט של מכנסים מותר להשחילו כיון שלא מבטלו שם אלא מוציאו תדיר וכתב המג"א דאם משאירו שם בקביעות זה אסור וכן פסק המ"ב אמנם הט"ז סק"ח נקט שזה מותר וצ"ל סברתו שחגורה לא רואים את זה כחלק מהמכנסים אלא שזה סתם מונח שם אמנם האחרונים נקטו לא כך וכנ"ל

ז]בעיקר האיסור של הכנסת שרוך בנעל שדנו הראשונים הזכירו רק מצד מכה בפטיש ולכן כתבו שאם זה לא פעם ראשונה מותר וצ"ע למה שזה לא יהיה אסור מצד תופר שזה כמו שתי תפירות וכן בדוגמאות של נקבים לכאורא ההכנסה היא כמו תפירה ועיין או"ז סימן ס"ג דנראה דנחלקו בזה הראשונים ולכאורא אם נימא שתופר זה רק לחבר שני דברים דרך דבר שלישי א"כ כאן שהנידון לחבר החוט זה לא שייך וצ"ע עוד יתכן שכיון שזה בצורה מרווחת אין לזה שם תפירה וצ"ע בזה בב"י בסימן ש"מ ובפסקי הרי"ד מפורש שהכנסת הרצועות במנעלים מותר ולכאורא זה כמו תפירה

ח]**מתירין בית הצואר אבל לא פותחין:** עיין רש"י שביאר שהכונה מתירין שזה קשר ועיין מרדכי שהביא שיש מן הראשונים שנקטו שאם היה תפירה אפילו שזה אינו של קימא אסור שלא מצאנו בתפירה חילוק בין קימא לאינה של קימא ורק בקושר מצאנו חילוק ולכן אסרו גם זוג מנעלים שתופרים אותם לאחר יצירתם אמנם המרדכי הביא הרבה ראשונים שנקטו שאין איסור בתפירה שאינה של קיימא ועיין טור סימן ש"מ שהביא מרבינו פרץ שאותן שיש להם חוט בבתי זרועתיהן ומהדקין אותם אסור להדקם בשבת ורק במקום שהם רחבים כה"ג אין איסור שזה כמו כפתור וגם שם מבואר בב"י שאם זה לקבע זה אסור ובפשוטו מבואר שנקטו שתפירה שאינה של קיימא אסור ועיין הגהות מרדכי פרק כלל גדול שהביא את הראבי"ה שחלק שכיון שזה לא תפירה של קימא אין בזה לא תופר ולא קורע [וכן הוא במאירי ע"ה. ובשיטה לר"ן שם] ועיין בדרכי משה הארוך בסימן שי"ז וש"מ שנקט ששני הנידונים זה אותו דבר

והנה הב"י הביא בשם רבינו ירוחם שגם בתפירה שנעשית לאחר שפתחו בית הצואר זה אסור ועיין ב"י ובד"מ שזה כשיטות שתפירה שאינה של קיימא אסור אמנם עיין מג"א שהביא מהיש"ש שבנתקשרו המשיחות לאחר גמר הבגד אין בזה איסור לנתקם וקשה מה זה שונה מרבינו ירוחם הנ"ל וביאר הגר"ז הובא במ"ב שכל הרבינו ירוחם זה רק אם זה קרה קודם גמר הבגד שאז אפשר לדון מצד מכה בפטיש אבל לאחר גמר הבגד כה"ג זה לא מבטל הבגד ואין כאן מכה בפטיש וגם מצד תפירה שאינה של קימא אין כזה איסור ובפשוטו זה דלא כרמ"א וב"י שקישרו דבר זה לנידון של תפירה שאינה של קיימא והנה באו"ז ובראבי"ה שזה מקור המרדכי מפורש שהמתירים זה אפילו קודם גמר הבגד ומשמע שהנידון של תפירה שאינה של קיימא זה אותו נידון למכה בפטיש ולתופר וקורע והגר"ז חידש שיתכן שאפילו אם לקורע זה לא סיבה אבל למכה בפטיש זה כן סיבה [ויתכן יותר דכל הנידון רק מצד מכה בפטיש אבל אין כאן נידון כלל מצד קורע]

והנה הגמ' אומרת הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת והגמ' שואלת מה זה שונה מחבית ועונה זה חיבור וזה אינו חיבור ורש"י ביאר שהכוונה שפותח בית הצואר בתחילתו ועל זה הגמ' חילקה שחבית זה חיבור של שני דברים משא"כ דבר שלא נפתח מעולם ועיין מרדכי דבפשוטו מבואר שאם זה נפתח ורק תפר אין איסור דהינו שכה"ג זה לא נאסר מצד קורע ולא מצד מכה בפטיש ועיין יראים עמוד קמ"ו הובא בהגהות מרדכי שביאר הגמ' הפוך מרש"י שזה חיבור הכונה חבית זה חיבור של דבר שהוא לא מגופו ולכן מותר דזה כבר גמור ואין כאן מכה בפטיש משא"כ בית הצואר זה אינו חיבור אלא זה מגוף הדבר ויש כאן מכה בפטיש ולפ"ז מבואר שכל שזה לא מגוף הדבר אין בזה איסור [אלא שדבריו שם מצד מכה בפטיש או בונה ולא דן מצד קורע עיין לקמן והנה מבואר שנקט פשוט שגם אם זה חיבור זה לא מבטל הנקב ולכן אין כאן גוף אטום ובכל אופן בתור בונה היה אפשר לחייב וצ"ע שהרי זה כיסוי הכלים שכה"ג לא חשיב בונה וסותר ומשמע שחלק על דברי רש"י בעירובין וצ"ע] אמנם עיין רמב"ן וריטב"א במכות ג. שתמהו על רש"י דמה ההוא אמינא של הגמ' שלפתוח מחדש אין זה מכה בפטיש ולכן ביארו בשם ר"ת שמדובר שזה כבר היה פתוח והוא חזר וסגרו ויש שביארו שמדובר כדרך שהאומנים עושים קודם גמר הבגד אמנם הריטב"א ביאר שדרך הכובסים להניח שם חתיכת בגד ומבואר שזה גם לאחר גמר הבגד וכן ביאר בחידושי רבינו פרחיה בשם הרמב"ם שהיו מניחים שם בגד לסימן שזה חדש ודבר זה היה נעשה לאחר גמר הבגד והנה הרמב"ן והריטב"א ביארו שהנידון לחייב מצד מכה בפטיש אמנם בלשון הרמב"ם וכן הוא בתשובה הנ"ל שהחיוב מצד קורע דהינו שהוא נקט שכיון שזה לאחר הגמר זה לא מבטל השם בגד [ובמעשה רוקח כתב שכיון שצריך עדין למלול התפירה לכן אין לחיב מצד מכ"ב אמנם למבואר ברבינו פרחיה בשם הרמב"ם אינו כן] אמנם בדעת הריטב"א מבואר שזה מבטל השם בגד ולכן שייך לדון שזה מכ"ב [והנה צ"ב בדעת הרמב"ן שהקשה על רש"י בתחילה שזה קורע ותירץ בלשון אפשר שזה לא על מנת לתפור ולמה לדרכו זה לא קשה ויש לדחוק שיכל לבאר מצד קורע רק רצה לבאר דבר שזה לכולם ובפמ"ג כתב שס"ל שקריעה זה רק באמצע הבד ולא בתפר וזה תימא דהרי מפורש במשנה ששני תכיפות המפרידם בשבת חייב וכן בכיסנא הרי זה מה שהיה, אמנם יתכן דס"ל דתפירה שאינה של קימא מותר ולכן יש לדון רק מצד מכ"ב משא"כ ברש"י שזה מגוף הבד זה לא שייך אמנם הריטב"א כתב כדבר פשוט שצריך על מנת לתפור ולפ"ז א"ש]

והנה צ"ב לפ"ז מה הגמ' עונה זה חיבור וזה אינו חיבור הרי רש"י ביאר שלהינטל עומדת והרי גם כאן זה עומד להינטל ובפשוטו משמע שהחילוק בדרגת החיבור שחבית זה לא חיבור אלים משא"כ תפירה וכן הוא במאירי במכות ועיין יראים עמוד קמ"ו שהביא מפורש שיש שביארו כך שבית הצואר זה מחובר יפה משא"כ חבית ועיין ברבינו פרחיה שהביא תשובת ר"א בן הרמב"ם בשם אביו שביאר שתפירה זה סוג חיבור שתופרים בגדים ולכן גם אם עשה ארעי זה חיבור משא"כ חבית דרכה לעשותה בכבשן וחיבור אחר אינו חיבור והנה לביאור זה בגמ' מפורש שתפירה שאינה של קיימא זה חיבור ובפשוטו זה גם לאחר שנגמר הבגד והאחרונים חידשו בדעת רבינו ירוחם שזה רק קודם גמר מלאכה אמנם עדין מפורש שאם זה אינו חיבור אין איסור ומשמע שגם מצד קורע אין איסור והנה בגמ' משמע שאין חילוק בין אם זה קודם גמר מלאכה או אחרי דא"כ למה הגמ' לא תירצה שזה עצמו ההבדל [וכמו שהקשה התהלה לדוד] ומשמע שגם דומיא דחבית אם יהיה חיבור זה יהיה אסור וצ"ע האחרונים [ורק היראים באמת ביאר הגמ' כך אמנם הפך את כוונת הגמ' וכל הראשונים לא ביארו כך]

והנה בפשוטו מבואר בגמ' שאם זה יהיה אינו חיבור כמו חבית לא יהיה כאן מכה בפטיש וצ"ע למה שלא יהיה קורע ובפשוטו מבואר שגם לענין קורע באינו חיבור זה לא סיבה לאסור ובפשוטו לכן בדבק שזה ממש כמו חבית שזה אינו חיבור אין איסור גם לשיטות שתפירה שאינה של קימא אסור [ויתכן שזה סתם מצד שלהנטל עומדת דכאן צריך חיבור יותר מאשר בבונה ויתכן שזה רק מצד שזה כיסוי הכלים אם נימא דגדר החיבור בתפירה כמו בונה] אמנם יתכן שבסוגין אין נידון של קורע כיון שזה לא על מנת לתפור [ולפ"ז איסור יהיה] או כסברת הבה"ל כי זה מעשה תיקון ולא מעשה קלקול אבל במקום שזה יהיה קלקול או אם הנידון לגבי איסור תופר וודאי שזה יהיה איסור

והנה המרדכי שכתב שבתופר לא מצאנו הבדל בין קיימא או לא לכאורא עיקר כונתו שההיתר של קושר לא שייך כאן והראשונים שכתבו שיש כאן היתר של אינו של קיימא בפשוטו אין כוונתם שכאן זה כמו קושר אלא שכאן יש ההיתר של אינו חיבור שמבואר בגמ' וכנ"ל [אלא שיש להסתפק בדעת האוסרים האם מצד שאיסור תופר זה לא חיבור וממילא כאן לא יעזור אינו חיבור או שהסברא היא במעשה תפירה שתמיד זה חיבור גמור וכדביארנו שזה גם סיבה למכה בפטיש] אמנם בראבי"ה מפורש שנקט שאותו היתר של קושר יש גם בתופר וכן עיין מהר"ח או"ז סימן קט"ו שכתב להקשות על היראים שהקשה על הקשר בתפירה שיתחיב מצד קושר הרי זה אינו של קימא והוכיח שגם תופר שאינה של קימא פטור ולכן כאן בהכרח מדובר בשל קימא ומבואר שזה אותם גדרים אמנם פשטות הראשונים לא דנו להתיר אלא דבר שעצם השימוש מחייב ההפרדה ולא במקום שזה תכנית צדדית כמו קנה של סיידים ועיין גינת ורדים סימן י"ז שהוכיח מהמשנה בכלאים שאותות הכובסים חיבור לכלאים והרי זה לא עומד להישאר ובפשוטו יש לישב ששם עצם השימוש לא מחייב להוריד את זה ולכן גרע ועיין שם שהשואל סימן י"ח רצה לומר שלא מורידים את זה עוד כתב לדון שבשבת באמת זה לא אסור רק בכלאים [וע"ש מפורש בסי"ז י"ח שגם השואל וגם הגנת ורדים שניהם נקטו שיש מקום לחלק בין דבר שהשימוש מחייב לפרקם או שסתם זה תכנית אלא שהאוסר אסר תמיד והמתיר התיר תמיד ע"ש היטב]

והנה במקרה של בתי זרועות בסימן ש"מ צ"ע למה שלא יהיה כאן ההיתר דכיסוי הכלים כמו בבונה דאפילו שכאן אין ההיתר דקושר אבל למה שלא יהיה ההיתר בתופר כמו בונה ובאמת יש מקום לדון שגם בית הצואר זה כיסוי הכלים ובפשוטו מבואר או שכאן זה חיבור יותר אלים שבזה לא עוזר כיסוי הכלים וכנ"ל שיש כאן נידון של מכה בפטיש וכמבואר במ"ב לענין גובתא שבתקיעה זה אסור עוד יתכן שחלוק תופר מבונה שבתופר אין החיוב על מה שזה נהיה בגד אחד אלא על עצם החיבור משא"כ בונה צריך שזה יהפך לכלי אחד וכיסוי הכלים זה רק עוזר שזה לא נהיה דבר אחד אבל מציאות של חיבור יש כאן אלא שלפ"ז צריך לאסור גם במקום שזה אינו חיבור ומצאנו מפורש תפירה שלגבי כלאים זה איסור דאוריתא ולגבי טומאה אין זה חיבור כגון בגד שתפור כלאים עיין שבת מ"ח: והוא מטעם הנ"ל ובזוג של מנעלים הרי וודאי שזה לא נהיה דבר אחד ובכל אופן הרמ"א אסר וצ"ע בזה

ט]בעיקר דין תפירה שאינה של קיימא עיין ראבי"ה שכתב שבפשוטו יש להוכיח מהדין שלל הכובסים שבת מ"ח: דמבואר שזה חיבור לטומאה מדרבנן וכתב שאיסור מטומאה לא ילפינן והנה בפשוטו לשיטות שאוסרות א"ש וצ"ע שכאן זה רק מדרבנן והגר"ז סימן ש"מ כתב שגם האוסרים זה רק מדרבנן וצ"ע שלשון המרדכי דמה לי של קימא או לא משמע שזה מדאוריתא וצ"ל שלענין טומאה זה לא מספיק כי זה לא נהיה דבר אחד וכמו בגד שתפור כלאים דמבואר שלענין טומאה זה לא חיבור ולענין איסור וודאי שזה אסור

י]עיין מרדכי שהוכיח שתפירה שאינה של קימא מותר מהגמ' ששואלת והא לא קיימא ועיין גינת ורדים שתמה על ראיתו דהרי שאלת הגמ' שזה תפירה שלא מתקימת מצד עצמה וככל דין מלאכה שאינה מתקימת ומה זה ענין למקום שרוצה לפרק מצד תוכנית ולא שזה לא יחזיק וצ"ע

י"א]עיין מג"א סימן ש"מ בסופו שאם נדבק הדפים מותר לפתוח כמו דף התנור וצ"ע הרי יש כאן תפירה שאינה של קיימא וזה תלוי בשיטות ואולי שם נקט שמעיקר הדין מותר ורק שאין להקל בפני ע"ה ובדבק זה יותר קל וכמו שכתבו האחרונים על מחט ולכן אפשר להקל עוד יתכן שכאן זה אינו חיבור דבזה מבואר בגמ' שגם לשיטות שתפירה שאינה של קימא אסור זה מותר וכנ"ל ודבר זה תלוי בביאור השיטות האוסרות האם כי תפירה זה חיבור גמור או כי לקורע ותופר לא צריך חיבור וצ"ע

י"ב]עיין ב"י סימן ש"מ שהביא את השיבולי הלקט בשם פסקי הרי"ד לענין חוטים שבבתי זרועות והנה לכאורא יש שם סתירה בלשונו דבתחילה כתב דתפירה זה רק לעולם ובסוף לענין חוט ללא נקבים כתב דמה לי תפירה לקימא או אינו לקימא ועיין בשו"ת גינת ורדים סימן י"ז דביאר דכונתו דבנקבים גם לעולם זה רק מדרבנן ולכן כיון שדרך תפירה זה לעולם ממילא כאן לא גזרו בלזמן אמנם מה שכתב בסוף זה סברא דאוריתא אמנם השואל שם בסימן י"ח כתב איפכא דמה שכתב בסוף דמה לי של קימא הכוונה שמדרבנן צריך לאסור אמנם בתחילה ששם אין נידון של תפירה אלא מדרבנן בזה לא אסרו אלא לעולם ועיין גר"ז שהעתיק כך שכל נידון השו"ע לאסור זה מדרבנן עכ"ד וצ"ע מהיכי תיתי להמציא איסור דרבנן לפחות מיום ועוד דלשון הרי"ד וודאי משמע שזה נידון דאוריתא

י"ג]**פסק הלכה בתפירה שאינה של קימא:** והנה לענין הלכה ב"י בסימן שי"ז כתב שאין להקל בפני ע"ה ומשמע שנקט להקל ובסימן ש"מ בשו"ע הביא את דעת האוסרים ומשמע שבשו"ע נקט להחמיר וברמ"א בסימן שי"ז סיים שאין להקל בפני ע"ה ומשמע שנקט להקל ובסימן ש"מ לא חלק על השו"ע ויש שנקטו שמה שכתב אין להקל בפני ע"ה הכוונה שגם למתירים אין להקל בפני ע"ה וכמדומה שכן משמעות הגר"ז והגרשז"א נקט שבסימן ש"מ סמך על מה שכתב בסימן שי"ז והחזו"א סימן קנ"ו בהשמטות לסימן ש"מ נקט שהרמ"א הסכים אם פסק השו"ע והגר"ז העתיק כשואל בגינת ורדים שכאן בתופר לכו"ע אסור מדרבנן [ויש לדון האם זה רק בתפירה או גם בהדבקה] ועיין תהלה לדוד שכתב שיתכן שלענין קורע שיש שיטות שלא על מנת לתפור זה דרבנן וכן שיש צד שקריעה של תיקון זה לא קריעה נקט להתיר משא"כ לענין תופר

י"ד]יש לעיין אם תפירה שאינה של קימא מותר האם זה כמו גדרי קושר וביותר מיום אחד או שבוע אסור או דכאן אין האיסור ובפשוטו עד כמה שזה כמו גדרי בונה א"כ יתכן שכאן אין מקום לאסור האיסור דרבנן שיש בקושר ששם זה לא יצירה שנהפך ממש אחד ובט"ז ס"ג נקט לאיסור וכן בראבי"ה אלא שהוא נקט שיש כאן כל היתרי קושר דהינו שזה אותו חיבור וכל ההבדל אם זה על ידי תפירה או קשירה

ט"ו] **הבדל בין קושר לתופר:** יש לעיין מה ההבדל בין קושר לתופר והיה מקום לומר שהבדל שזה סוג חיבור על ידי תפירה וזה סוג חיבור על ידי קשר אמנם לפ"ז בסוג חיבור אחר לא שייך לחייב מצד קושר או תופר אמנם ברמב"ם כתב שהדבקה חשיב תופר ועיין מרכבת משנה פ"י הי"א שכתב שההבדל אם מחברים על ידי דבר שלישי שזה תופר או שני דברים על ידי עצמם זה קושר ודבק זה כמו דבר שלישי אמנם צ"ע דמפורש באו"ז וראבי"ה דהשחלת חוט לבגד שרוצה חיבור החוט חשיב גם תופר ושם זה לא דבר שלישי אמנם אינו קשה דכיון שכך צורת תפירה לא דנים כל מקרה עצמו ובאגרות משה ח"ב סימן פ"ד בתחילה ביאר שתופר זה חיבור שהופך ממש לדבר אחד משא"כ קושר אלא שלפ"ז כתב שמסתבר שפותל חבלים זה תופר לכן ביאר שההבדל אם פירוק הדבר נעשה דרך קריעה או לא וכיון שפותל חבלים פירוקו דרך פיתול שזה לא קריעה לכן אין לזה את מעלת תפירה ויש לדון מדברי המג"א שדן ששעוה זה קורע והרי שם ההפרדה לא דרך קריעה וצ"ל שכבר נקבע שדבק זה תפירה ולא משנה כמה דבק שם עוד יש לעין ממשמעות השיבולי הלקט שקרסים אם זה לעולם הוי תופר והרי פתיחתם על ידי פתיחת הדבר ולא על ידי קריעה אמנם יתכן שבקרסים אין תופר בשבת אמנם בגינת ורדים סימן י"ז נקט לדמות לכלאים וזה אסור וצ"ע בזה

ט"ז]עיין מנח"ח סוף מלאכת קורע שכתב שתופר וקורע לא שייך רק בדברים רכים ולא בדברים קשים אמנם בבה"ל ש"מ סי"ד ד"ה הרי זה שכתב שבהדבקת שני עצים הוי תופר והביא מרש"י ע"ד: לגבי עשיית כורת שיש בחיבור העצים מצד תופר אמנם בפשוטו כל זה בעצים דקים ולא בעצים קשים ואולי בהדבקה תמיד הוי תופר ולא מסתבר ועיין ארחות שבת שהביא מהמ"ב סימן תקמ"ה סק"ב שלתפור העץ חיים לס"ת אסור בחול המועד ומשמע שזה מצד תופר [ואולי הוא מצד מכה בפטיש] וביאר שלתפור לבגד כפתור זה נחשב תפירה דזה בטל לעיקר הבגד

י"ז] **תפירה במחט:** עיין קרבן נתנאל פ"ז סק"נ שדן שתחיבה של מחט שני פעמים הוי שתי תכיפות ואסור מדרבנן ובגנת וורדים סימן י"ז י"ט אסר רק בשלש דצריך קשירה ובגר"ז במהדו"ב סימן ש"א בסופו כתב שכאן שזה קשה לא צריך קשירה וכן נקט החזו"א בהשמטות לסימן ש"מ שאם כאן יש איסור לא צריך קשירה ובגנת וורדים סימן י"ח שם חידש שאין זה דרך תפירה כלל על ידי מחטים ולא הוי חיבור לעולם וכן הוא בטל אורות אמנם הגר"ז שם הוכיח מהגמ' מנחות מ"א. דמבואר שחיבור בסיכי הוי חיבור לענין לפטור מציצית ובערוך ביאר שזה חיבור על ידי סיכות אמנם אין זה ראיה לכאורא דכמו דכפתור זה כלאים אבל זה לא תופר כך מחטים אין זה סוג חיבור של תפירה ולענין כלאים כל חיבור הוא סיבה לאסור ובחזו"א נקט לענין מחטים שאם זה יהיה של קיימא זה יאסר ורק כאן שזה לא לקימא מותר דהינו שנקט שזה וודאי שתופר זה חיבור ורק בתפירה על ידי חוט בזה חשיב חיבור אפילו אם זה לזמן משא"כ בתפירה על ידי מחט אמנם לכאורא כל זה אם כנ"ל שהצד לאסור תפירה שאינה של קימא כי חשיב חיבור אבל אם הסיבה כי לא צריך חיבור א"כ עד כמה שזה מעשה תפירה צ"ע מה עוזר שזה ניכר שזה לזמן וצ"ע

**ספר אור זרוע חלק ב - הלכות שבת סימן סח**

והמתיר. אב מלאכה זו למדנו מצדי חלזון כדפרי' לעיל: אמרי' פ' במה טומנין מתירין בית הצואר בשבת אבל לא פותחין פירש"י שדרך הכובסין לקושרו ויש שרוצים לדקדק מיכן אבל אם הי' תפור בפי בית הצואר או כמו שמדבקין הרצענין זוג של מנעל אסור לנתקו זה מזה שלא מצינו חילוק בין תפירה של קיימא לשאינה של קיימא כמו שמצינו בקשרים אבל ה"ר יוסף פי' שדרך התופרים לתפור מעט סמוך לבית הצואר קודם שיתפרו כל הבגד כולו כדי להתיישב התפירה בטוב ואינו עשוי להתקיים הלכך הוי מותר לקורעו ולדבריו זוג של מנעלי' שתפרו הרצענים מותר נמי לקורעו וכן דעת הרב ר' יואל בר יצחק מבון הלוי זצ"ל להיתרא ומפרש כמו ה"ר יוסף דמיירי כגון שהי' תפור ומביא ראי' [דלשון] מתירין שייך נמי בתפירה כההוא דפ' במה טומנין דאמר התם הבגד שהוא תפור בכלאים חיבור עד שיתחיל להתיר ונראה לו להתיר משום דלאו להתקיים עביד לה מעיקרא כדפרישי' ולא דמי לכל הני דאילו קשרים גבי רצועות אושכפי וכ"כ ה"ר יואל שמצא כתוב בשם ר' שמואל בן ר' מאיר זכר צדיקים לברכה דמתיר להתיר ולקרוע בית הצואר כשתפור מעט שקורין אשפוצטי"ר שחברו האומן ועוד מדמה אותו למגופת חבית דאינו חיבור משום דאינו עתיד להתקיים שלהנטל עומדת:

**ר' פרחיה (בשיטת הקדמונים) מסכת שבת דף מח עמוד א**

הפותח בית הצואר וכו'. אומר רבינו אברהם בר רבינו משה ז"ל האי שמעתא פירשה אבא מארי ז"ל מפיו פירושא דמסתבר. והדין פירושא דשמעית מיניה בה. מסתברא דהאי פותח בית הצואר בשבת אינו שיחתוך מן הבגד מקום שיכנס בו הצואר במספרים או בסכין כדרך שעושין החייטין. דהא דבר זה פשוט וברור שהוא חייב חטאת בשוגג מפני שהוא מקלקל על מנת לתקןד). ומשנה ערוכה היאה) שהמקלקל על מנת לתקן שיעורו כמתקן וחייב, ומאי אתו רב יהודה ורב ללמדינו. אלא ודאי פירוש זה המקום כהוגן וכשורה כך הוא, דרך החייטים כשגומרין הבגד ומתקנין בית הצואר שלו עד שיהיה ראוי ללבישה, היה מושיב המטלית שחתכה ממקום בית הצואר על בית הצואר ותופרה תפירת ארעי, כדי שיהיה זה היכר לזה הבגד שהוא חדש ושלא לבשו אדם מעולם. ובעת שירצה בעל הבגד ללבוש אותו מסיר אותן החוטין שתפר בהן אותה המטלית ולובשו. והוה סליק אדעתין שאותה התפירה שהיא ארעי לא יהיה חייב על הסרתה אלא פטור עליה. עד דאתא רב יהודה בשם רב והשמיענו שהוא חייב חטאת. ועל האי מימרא אתקיף רב כהנא ואמר, וכי מה בין זה למגופה של חבית. כלומר וכי מה יש הפרש בין מסיר זו המטלית המחוברת על בית הצואר ובין מסיר כסוי פי החבית שהיא מחוברת לה בטיט או בגבסיס וכיוצא בו. ואמאי יהיה מסיר כסוי החבית פטור ומותר, ומסיר המטלית חייב. ופריק רבא ואמר זה חיבור וזה אינו חיבור, כלומר שתפירת המטלית עם בית הצואר חיבור יפה הוא, שהרי כך היא דרך כל החייטים לחבר כל הבגדים. והמקרעו חייב אם יהיה דרך תיקון, כגון זה שפותח בית הצואר כדי ללבוש הבגד. ואפילו היתה אותה התפירה דרך ארעי ואינה מתוקנת כל כך, שלא תתן דבריך לשיעורין ותאמר תפירה מתוקנת חייב ושאינה מתוקנת אינו חייב עליה. אבל חיבור המגופה לחבית אינו חיבור כלל. שאין החרס נחשב חיבורו חיבור אלא אם כן נשרף ונהיה כולו כגוף שוהו). ולפיכך האי מסיר כסוי החבית פטור ומותר, ומסיר כסוי בית הצואר חייבז). זהו נוסח רבינו אברהם בר רבינו משה זכור לברכה ולתחיה:

**בגדרי משאצל"ג**

**[יש דברים שקשורים למקלקל בחבורה ויושלמו אי"ה שם]**

**סוגיא דמקלקל בחבורה זה ענין לעצמו אמנם יש שם אריכות בראשונים [עיין בעל המאור רמב"ן וחידושי הר"ן] לבאר דנידון מקלק בחבורה קשור לדין משאצל"ג**

1. **צ"ד: צריך לגופה ולא לגופו כגון ס"ת להגיה – עיין ריטב"א ושיטה לר"ן**
2. **תוס' צ"ד. הובא להלכה במג"א רע"ח [ועיין באריכות בגר"ז סימן רע"ח]**
3. **רמב"ן צ"ד. ק"ו. ד"ה ואין אני אומר כן – ד"ה וכאן הבן שואל וביאור דבריו בקה"י סימן [ועיין ט"ז סימן רע"ח שהביא את שיטת רש"י שזה על דרך הרמב"ן] ועיין רמב"ם פ"א ה"ז**
4. **[יראים מצוה רע"ד עמוד 282]**
5. **בענין מכבה את הנר – עיין יראים שם ועיין שיטה לר"ן כ"ט: ד"ה והמכבה ובתוס' רי"ד קכ"א: ד"ה תשובה [ובאגלי טל סימן ע"ח] ונחלקו תוס' צ"ד. אם תוס' ל"א: מה הסיבה שכיבוי לצורך הפתילה הוי משאצל"ג ועיין גר"ז סימן רע"ח ס"ב ועיין ריטב"א צ"ד.**
6. **קורע בחמתו – תוס' בסוגין מבואר שצריך להגיע לטעם מיוחד דהוי משאצל"ג ובפשוטו תוס' ק"ה: ד"ה הא חולקים על זה [ועיין נשמת אדם כלל כ"ט הובא בבה"ל ש"מ סי"ד דקורע שלא ע"מ לתפור תלוי בר"י ור"ש]**
7. **בחידוש תוס' שצריך שהבניה השניה יותר טובה – עיין גר"ז שי"ג סי"ז**
8. **צורך מצוה – תוס' ק"ה: ד"ה הא נקטו דהוי צורך מצוה [וע"ש בתוס"ר] וכל הראשונים שם חלקו על זה וע"ש טעמם וע"ש ברשב"א מה שדן במצות קבורה ועיין מאירי צ"ד. שתמה למה באמת מצות קבורה זה לא צורך ועיין שפ"א שם**
9. **בענין גוזז לצורך תיקון הגוף – תוס' צ"ד: ד"ה אבל ועיין רמב"ן הנ"ל ריב"ש שצ"ד ד"ה לו יהיה הובא במג"א סימן ש"ג סקכ"ב ועיין בה"ל ש"מ ס"א שהאריך בזה ע"ש היטב במה שביאר ברמב"ן בבכורות ומה שלמד מזה לחציצה [ועיין בבה"ל במה שדן לגבי השיעור בשערה שחורה מתוך לבנה]**
10. **במוציא מר לחפור קבר או מטה להציא מת – תוס' צ"ד. ק"ו. [ועיין אגלי טל סימן ע"ב סקי"ז] תוס' שאנץ הודפס בתוס"ר י"ב. מאירי צ"ד. יראים קמ"א: ובמג"א שי"א סקי"א בשם הרמב"ן ובלבושי שרד והפמ"ג שם**
11. **במוציא חפץ לרה"ר שלא ינזק – מג"א שכ"ט סק"א ובתו"ש שם ועיין תהילה לדוד שם ובסוף סימן רנ"ב מה שהביא מהפנ"י**
12. **מוציא דבר שריחו רע – צ. ובר"ח שם וברבינו ניסים גאון י"ב. ועיין רמב"ן שחלק על זה**
13. **בזב המוציא כיס לספור הנקיים – תוס' צ"ד. וביראים הנ"ל ובמאירי י"ב. [ועיין אגלי טל פ"ט סק"ד]**
14. **האם בורר הוי משאצל"ג – בעל המאור ק"ו. וברמב"ן ק"ו. [ועיין קה"י סימן מ"ו] ועיין היטב בבה"ל סימן שי"ד ס"ג**
15. **מג"א שכ"ח סקמ"א הובא במ"ב ס"ק קי"ג ובתהלה לדוד סק"ס**
16. **[מילה חובל מבעיר – עיקרו בסוגיא דמקלקל וילמד שם אי"ה]**
17. **האם מספיק שניחא ליה שיחשב צריכה לגופה – רש"י ל"א: ובגליון רעק"א שם ועיין בגליון המשניות שם ועיין בגליון רעק"א ע"ג: [ועיין תהלה לדוד ש"כ סק"ט] [ועיין ריטב"א ק"ג. ד"ה לא צריכה ובתורי"ד ק"ז. במשנה שיטה מחודשת בזה]**
18. **חשב שיש לו צורך ונתברר שטעה – ק"ו. תוד"ה בחובל ועיין תוס' פסחים ע"ג. ד"ה לדברי ובמה שישב התוס"ר בסוגין [ועיין או"ש הלכות יו"ט פ"ג ה"ט ד"ה אולם וד"ה אמנם מה שהקשה מתוס' ביצה ג.]**
19. **הוצאת דם לצורך ידיעה – תוס' כתובות ה: ד"ה לדם ובשער הציון סימן שכ"ח סקפ"א בשם הפמ"ג**
20. **חתיכת ראש בתור משחק – רמב"ם פ"י הכ"א ובחזו"א ס"נ סק"ד ד"ה ר"מ ועיין שער הציון שט"ז סקנ"ב ועיין כפות תמרים סוכה ל"ג**

**משאצל"ג**

א]**פוטר היה ר"ש אף במוציא את המת לקוברו:** עיין תוס' ק"ה: שנקטו שצורך מצוה חשיב צריכה לגופה והקשה הרשב"א שם הרי קבורת מת זה מצוה ומכח זה דחה את תוס' ועיין אמרי בינה סימן ל' ד"ה אך שכתב שרק מצוה מוכרחת אבל הוצאת מת שזה לא מצוה מוכרחת לצורך הקבורת מצוה בזה אין את המעלה של מצוה ועיין מאירי כאן שהקשה מסברתו שכיון שיש מצוה לקבור א"כ יש לו ענין שהמת יהיה בחוץ ולמה לא חשיב צריכה לגופה ועיין שפת אמת בסוגין וצ"ע

ב]**ס"ת להגיה:** יש לעיין האם באמת למסקנא צריך דוקא לגופו או שגם לגופה זה סיבה לחייב ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן ומאירי שכתבו שבין לגופו ובין לגופה זה סיבה לחייב ועיין ר"ח

ג]בעיקר פטור משאצל"ג הנה בחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה הדבר מובן שלא צריך את גוף המלאכה שנעשית וכן במפשיט עור לצורך הבהמה ולא לצורך העור שאין לו שום צורך ביצירה שיש לו עור וכן במלקט עשבים לצורך העשבים ואין לו שום ענין ביפוי הקרקע שכה"ג אין לו צורך במלאכה של יפוי הקרקע אמנם במוציא מת צ"ב הרי כיון שלא רוצה את המת בפנים הצורה שעושה את זה על ידי שמוציא המת בחוץ וא"כ מעונין במלאכה וכן בצד נחש או הרגו הרי כיון שרוצה שלא ינזק א"כ יש לו ענין במה שהוא ניצוד או מת שעל ידי זה הוא לא ניזוק ועיין תוס' שכתבו שכל שלא צריך לאותו צורך שהיה במשכן הוי אצל"ג כי הצורך שהיה במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו וכו' עכ"ל והנה היה מקום לבאר שכונת תוס' שהצורך שהיה במשכן קובע שזה המלאכה וממילא כל שלא צריך למטרה זו חשיב שלא צריך את המלאכה וכונתם דבצידה המלאכה מה שיש לו נחש לשימוש וכאן לא צריך דבר זה וכל שאר הדוגמאות והנה לפ"ז החיסרון הוא שלא צריך את המלאכה וקשה על זה כמה דברים א. תוס' בתחילת דבריהם כתבו שהכוונה אצל"ג שלא צריך לאותו צורך שהיה במשכן והרי לפ"ז עיקר החיסרון שלא צריך את המלאכה ב.תוס' לענין חופר גומא ואינה צריך אלא לעפרה ביארו שבמשכן לא חפרו בשביל חול והנה זה ודאי שהמלאכה זה בונה וא"כ כאן גם אם במשכן היו חופרים בשביל חול אבל כאן אין לו צורך במלאכה ג. לענין מפיס מורסא גם כתבו כנ"ל שבמשכן היו צריכים להכניס ולהוציא והנה זה מפורש בגמ' שנקב שלא ראוי להכניס ולהוציא זה לא מלאכה וא"כ כל שלא רוצה יצירה זו הוי אצל"ג וגם אם במקרה במשכן היו עושים נקב שראוי להכניס ולא להוציא כאן לא היה חייב על זה

ובפשוטו משמעות התוס' שכל שעושה פעולה בדעתו וזה יוצר מלאכה חשיב שצריך למלאכה ורק שנתחדש שצריך שיעשה לאותו צורך שהיה במשכן ורק שהוסיפו שכל זה כי הצורך שהיה במשכן נכנס לעצם המלאכה דהינו ששם המלאכה צידת נחש לשימושו וכן ביאר בכפות תמרים סוכה ל"ג: וע"ש שחידש שהורג בעל חי לשחק בו פטור כי זה צורך שונה ממה שהיה במשכן דהינו שזה סוג שימוש אחר וא"כ אפילו שצריך את המלאכה אבל הצורך הוא לדבר שלא היה במשכן ועיין מג"א שכ"ח סקמ"א שלחלוב חלב למי שיש לו רוח רעה מותר וביאר התהל"ד סק"ס שזה רפואה סגולית והנה כאן יש לו צורך במלאכה רק חשיב שזה סוג צורך אחר ממה שהיה במשכן

והנה עדיין יש לעיין במה נחשב צידת נחש שלא יזיקנו כצורך אחר וכן הוצאת מת האם מצד שהתועלת היא לא הנאה ישירה מגוף הדבר או שלא איכפת לן שזה הנאה לא ישירה אלא החיסרון שזה סוג הנאה אחר שזה הנאה של סילוק מזיק ולא הנאה של דבר חיובי ונפק"מ במקום שיהיה לו הנאה חיובית אבל זה לא יהיה בגוף החפץ שנעשה בו מלאכה או הפוך אם יהיה לו הנאה בגוף הדבר שעושה בו המלאכה אבל זה יהיה הנאה של סילוק נזק ועיין בלשון היראים עמוד 282 שכתב שהחיסרון שאין לו הנאה בחפץ שבו נעשה המלאכה וכן ביאר הגר"ז אמנם בתוס' הרי ביארו שמוציא מר לחפור בו קבר הוי אינה צריכה לגופה וכן כיס לאצולי טינוף והרי כאן יש לו שימוש בעצם הדבר ובהכרח שיסוד החילוק שזה סוג תועלת של מניעה זה סוג צורך אחר וכן מסתברא שבתור סוג צורך אחר אין סברא שיש הבדל אם זה הנאה בחפץ שנעשה המלאכה או במקום אחר ועיין תוס' שנקטו שמסברא קורע בחמתו הוי צריכה לגופה והרי כאן הצורך הוא לא במקום המלאכה ובהכרח כנ"ל שכיון שזה תועלת חיובית נקטו שזה דומה לצורך שבמשכן ודו"ק בזה והנה לפ"ז מסתבר שמוציא כלי לשומרו מהחמה הוי אצ"ל כיון שהצורך הוא להצילו מנזק שזה לא בגדר צורך וכן נקט התו"ש סימן שכ"ט בתחילתו וכן הביא התהלה לדוד סוף סימן רנ"ב מהפנ"י ע"ש

והנה מבואר בתוס' שבמלאכת המקלקלים יש תנאי נוסף יותר מכל הדברים שצריך שעל ידי המלאכה החפץ יהיה יותר משובח מאיך שהיה בתחילה ולכן בקורע בחמתו פטור והוסיפו שיש עוד תנאי שסותר כדי שהבנין הבא יהיה יותר מהקודם והוכיחו מדין מכבה פתילה כדי שלא תשרף דהינו שהוקשה להם שכאן זה צריכה לגופה ולכן חידשו שכאן צריך שהכיבוי יהיה כדי שהחפץ יהיה יותר טוב ממה שהיה מקודם וצ"ב מה הוקשה להם הרי מכבה פתילה שהובהבה כל מה שמקבל שזה לא נשרף וזה מניעת נזק והניחא אם צריך שההנאה תהיה בגוף המלאכה א"כ כאן ההנאה בגוף המלאכה אמנם אם כנ"ל שההבדל איזה סוג הנאה יש א"כ צ"ב כוונתם ועיין גר"ז שנקט בכונתם שהחיסרון שזה לא בחפץ שנעשה בו מלאכה וכאן זה בחפץ שנעשה בו מלאכה אמנם בפשוטו צריך לבאר שנקטו שכל כיבוי זה עשיה שהדבר לא ישרף ואין כאן עוד יצירה חדשה וא"כ הוי דומיא דמשכן ולכן הוצרכו לנ"ל ויתכן שבאמת כל הקושיא לשיטתם אבל לראשונים שהסברא שלא צריך המלאכה כיון שזה סילוק נזק א"כ גם כאן זה כך

והנה תוס' כאן כתבו שבסותר ומכבה שניהם זה אותו דבר שיש תנאי שהדבר שאחרי זה יהיה יותר מהמצב הקודם וצ"ל שבמשכן הבניה השניה חשיבה עדיפה כיון שעכשיו מצב זה הוא לא המצוה אמנם תוס' לעיל נקטו שהחיסרון במכבה שצריך שיהיה ענין במצב של האש שכיבו אותה דהינו שרק דרך המצב של האש והכיבוי אדם מגיע לתכלית זו אבל באמת בסותר אין תנאי זה דלא שיך שם תנאי זה ובפשוטו גם אין תנאי דהבניה השניה תהיה יותר טוב מהראשונה ועיין גר"ז שי"ג סי"ז שכתב נפק"מ בסותר חלונות על מנת להחזירם שזה על מנת לבנות אמנם זה לא יהיה בנין עדיף ממה שעכשיו שזה תלוי בדברי התוס' [ומדבריהם מבואר שבדין על מנת לבנות לא צריך שיעשה לצורך זה] ועיין חזו"א סימן נ' לענין חשמל דהוי בונה ופירוקו הוי סותר ובפשוטו זה תלוי בנ"ל

ד]בעיקר הסוגיא שם שדנה שצריך סותר על מנת לבנות במקומו ושואלת מהמשכן הקשה הפת אמת למה הגמ' לא אומרת שצריך סותר על מנת להשתמש אם הדבר הנסתר ובמשכן השתמשו אם הקרשים לבנותם במקום אחר משא"כ במכבה על מנת לחסוך על הנר ולא מתכונן להשתמש אם הפתילה זה בחפץ אחר ועיין תוס' ר"ח הזקן שהקשה כן ותירץ שהמכבה זה על האש ותמיד הסתירה לא על מנת לבנות את אותו אש ובהכרח כל הסברא ביחס למקום אמנם לשון רש"י קל"ד. שמכבה זה יצירת פחם וכן עין רבינו פרחיה מ"ב. שהביא כן מהרמב"ם

ה]ועיין רמב"ן צ"ד. שכתב "שאין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה" וכן הוא בלשון הרשב"א והר"ן ע"ש וכן הוא בלשון הרמב"ם פ"א ה"ז שאין לו צורך בגופה של מלאכה דהינו שיסוד החיסרון שצריך שיצטרך את המלאכה בעצמה ובכל הדוגמאות המבוארות בגמ' חשיב שאין לו צורך בעצם המלאכה וצ"ב הטעם ומבואר בלשונם שני לשונות א. שזה מניעת טומאה ב. שאין כאן הנאה מגופה של מלאכה ואפשר לבאר כוונתם בשני אופנים או שכיון שההנאה זה סוג הנאה של מניעת נזק זה נחשב שאין לו צורך במלאכה ויתכן לבאר דהמלאכה תמיד זה יצירת הדבר החיובי שנעשה כאן ויתכן לבאר שכל שאין ההנאה דבר חיובי שמגיע ישר מהמלאכה לא חשיב שיש לו צורך במלאכה אמנם יתכן לבאר שהחיסרון שכיון שהתועלת היא לא בחפץ שבו נעשה המלאכה לכן חשיב שאין לו צורך במלאכה שרק אם הצורך הוא ביחס לדבר שבו נעשה מלאכה חשיב צורך והנה עיין יראים עמוד 282 שכתב מפורש שבהוצאה חשיב שצריך את המלאכה אבל כיון שהצורך לא לתועלת הדבר שבו נעשה המלאכה לכן לא הוי צל"ג וכמו שהבאינו לעיל מהגר"ז וכן מוכח לכאורא מהרי"ד והמאירי והשיטה לר"ן שביארו שכחס על הפתילה זה לא צריכה לגופה כי התועלת בשאר הפתילה שלא נשרפת ולא במקום ששרפו אותו דהינו שאם התועלת במקום המלאכה אפילו שזה צורך שלא ינזק חשיב צריכה לגופה אמנם עיין יראים שביאר דהמלאכה זה יצירת פחם וכה"ג אין לו ענין ביצירת פחם דהינו ששני הסברות נכונות א. שצריך צורך במלאכה ב. שצריך תועלת בגוף הדבר שבו נעשה מלאכה [ועיין ריטב"א צ"ד. שכתב שמכבה כלי כדי להשתמש בו זה סילוק נזק] והנה פשיטא להו לראשונים שקורע בחמתו ועל מתו לא חשיב צריכה לגופה ויש לבאר לשני סברות הנ"ל או כי אין כאן תועלת במקום שבו נעשה המלאכה או כי התועלת היא קיום המצוה שזה לא דבר שמגיע ישר מהמלאכה אלא הוא כדבר עקיפי אמנם זה דלא כסברא לעיל שבצידה המלאכה מה שיש לי הבעל חי ואני לא צריך שכאן זה לא שייך ודו"ק

ו]והנה עיין בעל המאור שכתב שמילה הוי אצל"ג כיון שזה סילוק הערלה ועיין רמב"ן שכתב שחשיב צריכה לגופה והוכיח מגוזז שגם אם זה לצורך יפוי הגוף הוי צריכה לגופה וכן מאקופי גלימי וכן מבורר דהוי צל"ג והנה לכאורא מראיתו מאקופי גלימי ששם ודאי שאין המלאכה הפרדה אלא תיקון הגוף בהכרח שהבין שסברת הבעל המאור שדנים שהמלאכה נעשתה בדבר שבו עשה המלאכה ולזה הוכיח הרמב"ן מדוגמאות אלו שאפילו שאת המעשה עושה בדבר אחד והתועלת בדבר אחר חשיב צריכה לגופה ומצד שחשיב שהמלאכה נעשית בשניהם ובביאור דעת הבעל המאור יתכן שס"ל שבורר יסוד המלאכה זה ההפרדה ולא תיקון האוכל וממילא דנים חשיב שהמלאכה נעשית במה שהוציא וצריך שם תיקון משא"כ באקופי גלימי שהמלאכה וודאי תיקון הבגד וחשיב מעשה בבגד וכן בגוזז חשיב תיקון הגוף ויתכן יותר דס"ל דבורר כל המלאכה זה הוצאת הפסולת דהינו שמעשה המלאכה זה הדבר הנברר וכמו שביאר האגלי טל שלכן מוציא פסולת אם אוכל אין כאן מלאכה כלל

והנה עיין רמב"ן בהמשך שהקשה למה בצריך לדם זה חלוק מחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה וע"ש מה שתירץ ודימה דבר זה לגוזז שהמלאכה בין לצורך הדבר הנגזז בין לצורך האדם שגזזו ממנו ליפותו ועיין בהגהות הגרא"ז שביאר שזה סברא שחשיב שהמעשה נעשה בשניהם ולכן גם אם גוזז לצורך יפוי הגוף חשיב מעשה בגוף וצ"ל שחופר גומא זה אחרת כי הרי יתכן בניה ללא חפירה וכן עיין ברא"ה בב"ק ל"ד שדימה דבר זה לאקופי גלימא ועיין הגהות הגרא"ז שהקשה שא"כ למה בקוצר ואין צריך לעצים זה לא מלאכה דהרי המעשה נעשה בשניהם אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בקה"י שיסוד מלאכת גוזז זה הפרדה בין הגוף לצמר ולכן לא משנה איפה התיקון וכן חובל כונת הרמב"ן זה ההפרדה בין הגוף לנפש ולא משנה איפה התיקון אם בדם שזה הנפש או בגוף משא"כ בחופר גומא המלאכה וודאי רק בבור שנבנה ובזה א"ש שהרמב"ן לא הביא ראיה מאקופי גלימא דשם זה סיבה אחרת אמנם צ"ע למה לא הביא ראיה מבורר ויתכן מצד שם ס"ל שהגדר תיקון האוכל כמו אקופי גלימי ויתכן עוד שס"ל שאי אפשר להוכיח משם דאולי זה הגדר ודו"ק

והנה שיטת תוס' צ"ד: שגוזז ליפוי הגוף הוי אצל"ג ובפשוטו מצד שס"ל שהמלאכה זה לא ההפרדה אלא לקיחת השערות וכאן כיון שאין לו ענין לצורך זה לכן הוי אצל"ג אמנם לנ"ל אינו מוכרח דיתכן דס"ל שכיון שצריך דומיא דמלאכת המשכן ושם זה היה לצורך השיער לכן כאן אין לזה חשיבות מלאכה אלא אם עושה לצורך השער [ועיין בה"ל דהביא מתוס' במכות בלוקט לבנות מתוך שחורות שחיב על אחד כשצריך אחד זה תלוי בר"י ור"ש ואם נימא שהמלאכה זה מה שיש לו שערות א"כ גם לר"י צריך שיחשב שאין כאן שיעור] ועיין מג"א סוף סימן ש"ג שהביא מהריב"ש שכיון שבמשכן גזזו גם לצורך העורות לכן גם כה"ג חשיב שזה צריכה לגופה והנה בריב"ש מבואר שעיקר כונתו כרמב"ן רק בא לבאר למה קים להן לחז"ל שגוזז המלאכה זה ההפרדה ומפשיט זה מלאכה ליצור בעור מצד המשכן והרמב"ן לא ביאר דבר זה דס"ל שכך קים להו לחז"ל ולא צריך מקור

והנה עיין בה"ל סימן ש"מ שהביא מהרמב"ן שגוזז נוצות לצורך שיוכלו לשחוט הוי אצל"ג דהינו שהתיקון מה שיכול לשחוט לא חשיב תיקון וצ"ע הרי לר"י הוי מלאכה דהינו כי יש תועלת א"כ גם כאן זה תועלת בגופה של מלאכה וצ"ל שזה לא תיקון בדבר אלא חשיב שלאדם יש תועלת וכמו תיקון של מצוה שחשיב שזה לא בגופה של מלאכה ועיין לקמן בביאור הבה"ל במלאכת בורר

ז]עיין תוס' שכתבו שגם אם זב יוצא כדי לספור ראיותיו הוי אצל"ג דמספיק לו שישאר באותו מקום ועיין אגלי טל שהקשה הרי מבואר במשנה שהיוצא אם אוכל בפיו חייב משום הוצאה ולא אומרים שגם בבית הוא היה אוכל את זה ועיין יראים שביאר שדנים שכיון שיש לו כבר השימוש ממילא ביציאה לא מקבל עוד שימוש וצ"ל שזה רק סברא בבגד שטפל לבן אדם וכאילו זה מצב קיים והנה בפשוטו לפ"ז אין לנו מקור שאם מוציא לאצולי טינוף חשיב כמו אצולי טינוף והוי אצל"ג אמנם בתוס' לקמן מבואר שמוציא מר לחפור קבר הוי אצל"ג ולמדו מכאן ויתכן שס"ל שבאמת לספור נקים הוי צל"ג וכן הוא במאירי שם אמנם בתוס' בסוגין משמע ששני הסברות נכונות ובפשוטו בנידון שמוציא לצורך שימוש של סילוק תלוי בהגדרת משאצל"ג שאם יסוד הנידון שזה סוג הנאה א"כ גם כאן זה שייך משא"כ אם צריך הנאה מגופה של מלאכה כאן יש הנאה מגופה של מלאכה שלא משנה איזה הנאה ועיין רמב"ן הובא בב"י ובמג"א סימן שי"א שמוציא ככר אם המת שיוכלו להוציאו הוי צל"ג והפמ"ג שם תמה על זה

ח]עיין תוס' שהביאו את פירוש רש"י בגדר משאצל"ג ומבואר שבפירושם השני ביארו שהכונה גם הנאה חיובית אבל כל שהיה מעדיף שלא יצטרך את המלאכה הוי אצל"ג והנה כן הבינו הראשונים והקשו כתוס' וברשב"א הוסיף להקשות מקוצר שהיה עדיף שזה לא מחובר וצ"ל בדעת תוס' שכה"ג שזה טבעו של עולם וודאי לא שיך לומר שמעדיף שזה לא יקרה והנה בפשוטו כוונת רש"י כביאור הראשון של תוס' דהינו שיסוד הסברא שבמקום שאין הנאה חיובית אלא סילוק נזק פה עוזר הסברא שברצונו לא באה לו ויסוד סברתו מפתילה שצריך להבהבה שנקט רש"י שעכשיו אין כאן הנאה חיובית ורק כיון ששם לא שיך ברצונו לא באה לו לכן הוי צל"ג וכן בפחמים ועיין תוס' ר"י הזקן לעיל שהוסיף שכל סברת רש"י כשלא רוצה החפץ שבו נעשה המלאכה וע"ש שביאר שבכיבוי המלאכה באש ואת האש לא רוצה אפילו שאת החפץ רוצה אלא שקשה מה שהקשו התוס' מקורע בחמתו עוד הקשה מכל מוחק שהרי זה לצורך הדף והיה מעדיף שלא יהיה האותיות [ואולי שם דנים שהמלאכה השבחת הדף ולא סילוק נזק] אמנם עיין כפות תמרים סוכה ל"ג שכתב שדעת רש"י כרמב"ן שצריך הנאה מגופו של מלאכה וכן הוא בלשונו ל. ד"ה ש"מ אלא שס"ל שמתי זה חיסרון שאין לו הנאה מגופה של מלאכה כשברצונו לא באה לו ובזה ישב הדין של פתילה וכנ"ל והנה לרש"י לכאורא הביאור שהחיסרון שלא רוצה המלאכה ולא שאין לו צורך דהרי זהו לשונו שברצונו לא באה לו ולכאורא לפ"ז בחובל בחברו שרוצה החבלה הוי צל"ג אפילו שאין כאן צורך בגוף הנחבל דהרי כאן לא שיך דברצונו לא באה לו [ומיושב דעת הטור] וצ"ע בזה ועיין ט"ז סימן רע"ח שהביא לשון רש"י

ט]עיין שבת צ. שמוציא ריח רע חייב וברש"י ביאר שהכונה לצורך להשתמש בזה לצורך חולים דהינו שזה צריכה לגופה גמור אמנם ברבינו ניסים גאון י"ב. ובר"ח בסוגין ביאר שלא רוצה את הריח רע וצ"ע למה הוי צל"ג וביאר הנ"ל שכאן שהבית מקולקל ועל ידי הוצאת המת מיתקן הבית חשיב מלאכה וזה א"ש רק לשיטת התוס' שעיקר הענין שיהיה שימוש חיובי אבל לראשונים שצריך הנאה בגופה של מלאכה גם כה"ג זה לא שייך והנה ברש"י מבואר שאפילו שזה עוזר לסלק זבובים חשיב צל"ג דכה"ג חשיב שמשתמש אם זה וזה לכאורא דלא כתוס' לעיל באצולי טינוף וצ"ע

י]עיין תוס' כתובות ה: דבועל בתולה ורוצה הדם לראות שהיא בתולה הוי צל"ג אבל אם רוצה לא להתלכלך הוי אצל"ג ומבואר שלדעת דבר הוי שימוש בדבר וצ"ע מה זה שונה משימוש של מצוה כגון קורע על מתו שלא חשיב צריכה לגופה וצ"ע ועיין שער הציון שכ"ח ס"ק פ"א שהביא מהפמ"ג שאם אשה מקלחת חלב על הריצפה שהתינוק יראה הוי אינה צריכה לגופה דהינו שכה"ג זה לא שימוש בדבר וצ"ע

י"א]עיין תוס' דנקטו לענין צל"ג שאם חשב שיש לו צורך וזה היה טעות הוי צל"ג והנה בפסחים ע"ג. בשחט קרבן ונתברר שזה טריפה מבואר בגמ' שללא דין מקלקל הוי מלאכה והקשו התוס' שזה משאצל"ג ובתוס"ר בשבת כתב שכיון שחשב שיש לו צורך זה מספיק והנה אם נימא שיסוד המלאכה שהצורך מגוף המלאכה ונתחדש שגם ירצה את זה א"כ לכאורא אין כאן סיבה לחייב ומוכח שכל הענין שיעשה לצורך שהיה במשכן ואולי כדי שיקבע שזה נעשה לצורך זה תלוי בכונתו וצ"ע והנה באו"ש פ"ג מיו"ט הביא מתוס' ביצה ג. שמניח מצודה לתפוס דגים טהורים ועלו טמאים הוי אצל"ג וביאר שזה לא סתירה כיון שכאן מראש ידע שיכול לצאת דגים טמאים ובזה אין לו ענין

י"ב]עיין שו"ת מהרי"ק ס' קל"ז שעכו"ם שאמר לישראל שקול אספסתא ושדי לנהרא [דהינו שגם לגוי אין צורך] הוי משאצל"ג ועיין ס' נתיבות שלום שהביא מהחו"י ס' קפ"ג ומהחת"ס חו"מ ס' קצ"ד ומהפמ"ג שכ"ח מ"ז סק"ד דה"ה אם העכו"ם יאמר לו לעשות דבר לתועלתו הוי אצל"ג כיון שלישראל אין שום ענין אלא להינצל מהמיתה אמנם מהמהרי"ק חזינן לא כך ולכאורא לרמב"ן כה"ג כיון שמה שהעכו"ם לא הורגהו ממחמת התיקון שנעשה א"כ אפילו שהסיבה שהישראל רוצה התיקון כדי שלא יהרגהו חשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה וכנ"ל לענין מוציא מרא לחפור קבר דהרי רוצה שיהיה היצירה לעכו"ם משא"כ לתוס' דאזלינן מצד השימוש בפועל וכיון שזה לצורך הצלה הוי אצל"ג וצ"ע

י"ג]יש לעיין האם כדי שיחשב צל"ג צריך שיעשה לצורך המלאכה או שמספיק שניחא ליה והנה לשון רש"י וברי"ד ל"א: שבעושה להבהבה צריך שיתכוין לזה ועיין רעק"א שהקשה מהגמ' ק"ג. שבארעה דידיה הוי צל"ג אפילו שעכשיו אין מטרתו אלא לצורך הדבר הנקצר וכן הוכיחו מזה תוס' ביומא ל"ד וכתבו שאנן סהדי שניחא ליה בזה אמנם עיין רמב"ן קי"א שדן לבאר שכונת הגמ' לחייב מצד קוצר בשיעור כל שהוא ולא מצד חורש אמנם בתוס' ק"נ: מבואר לא כך והנה בתוס' ע"ג: דנו שזומר ואינו צריך לעצים תלוי בר"י ור"ש והקשה רעק"א הרי זה ניחא ליה ועיין תהלה לדוד ש"כ סק"ט שביאר שכונת תוס' שאין לו ענין בעצים אלא הם הולכים לאיבוד ורק כה"ג חידשו תוס' שגם לר"י פטור והנה עיין ריטב"א שם שכתב שחידש יותר שדבר שוודאי עומד לשימוש זה אפילו אם אין לו ענין בזה חשיב מלאכה וכתב שהחורש בבהמותיו לעיפם בשדה חברו חשיב צל"ג ועל דרך זה בתוס' רי"ד ריש פרק שמונה שרצים שבשמנה שרצים גם אם צד שלא לצורך חשיב מלאכה

י"ד]עיין בה"ל שהביא מהישועות יעקב הקשה שכל בורר זה אצל"ג ותירץ הבה"ל שזה תיקון בדבר אמנם דן בתערובת שכבות וכתב שבזה לא שייך להחשיבו כמקולקל וממילא הוי אצל"ג והנה לשיטת תוס' לכאורא אין מקום להקשות שזה אצל"ג כיון שכך היה במשכן וכל הקושיא לשיטת שאר הראשונים והנה אם גדר המלאכה התיקון של הדבר א"כ עד כמה שכאן אין תיקון אין כאן מלאכה ועד כמה שיש מלאכה הוי צל"ג ולכאורא מוכח כאן שיש כאן תיקון אבל זה סוג תיקון של מניעת מזיק וכה"ג אם עושה המלאכה בדבר שבו נהיה התיקון חשיב צל"ג ואם לא הוי אצל"ג וצ"ב הסברא בזה ויתכן לבאר שאפילו שהמלאכה זה הפרדה אבל אין זה נחשב שנעשה מעשה בשניהם אלא א"כ יש תיקון בשני וכל שאין תיקון באחד מהם א"כ חשיב שלא נעשה בו המלאכה וכסברת הבעל המאור ויתכן שזה גם הביאור ברמב"ן של תלישת נוצה שלא לצורך השבחה של הבעל חי

ט"ו]עיין לשון הרמב"ם שחותך הרא"ש של בעל חי לשחק הוי אצל"ג ובחזו"א כתב שזה וודאי אם רוצה לשחק אם הראש דהוי צל"ג אלא הכונה שמתאמן לחתוך ראש אבל אין לו ענין בהריגת הבעל חי ויש לעיין דעד כמה שהמלאכה זה הפרדת הנשמה מהגוף א"כ כאן מתכוין לזה ורוצה את זה דהרי זה המציאות שהוא רוצה לעשות וצ"ל שחשיב שאין לו ענין במציאות שהנפש מופרד מהגוף ועדין צ"ב ועיין שער הציון שט"ז שקצת משמע שכונת הרמב"ם כפשוטו וכן ביאר בכפות תמרים סוכה ל"ג: שזה לא דומיא דצורך המשכן והאמרי בינה סימן ל' דחה דבר זה

**ספר יראים סימן רעד [דפוס ישן - קב]**

פי' מלאכה שאינה צריכה לגופה דפליגי בה ר"ש ור"י הכי הוא אינו צריך ומתכוון לגוף אותו דבר שגורם להקרות מלאכה כגון חס על הנר דאמרינן בבמה מדליקין [ל' א'] ר' יהודה מחייב ור"ש פוטר שהרי הכבוי הוא מלאכה וכוונתו וצורכו אינה לכבוי אלא לחוס על הנר שהרי תשמיש הגחלת גורם לכבוי להקרות מלאכה ולתשמיש הגחלת אינו מתכוין בכבותו אלא לחוס על הנר ואפי' היה מתכוין לדבר הנקרא מלאכה אם אינו צריך לגופה באותו דבר שעושה בו מלאכה פטר ר"ש כדתנן בהמצניע [צ"ג ב'] המוציא כזית מן המת ר"ש פוטר שהרי ההוצאה שהיא מלאכה נעשית באותו דבר שאינו צריך להשתמש בו דר"ש תרתי בעי שתהא כוונתו לדבר הנקרא מלאכה וגם צריך להשתמש בגוף אותו דבר שהמלאכה נעשית בו הלכך המוציא מת לקוברו אף על פי שמתכוין למלאכת ההוצאה אחרי שאינו צריך להשתמש במת שהמלאכה נעשית בו פטור וחס על הנר אף על פי שצריך בפתילה שהמלאכה נעשית בו אחרי שאין כוונתו לתשמיש גחלת הפתילה שגורמת להקרות מלאכה אלא לחייסת הנר פטר ר"ש אבל המוציא מטה להוציא המת ומוציא מר לחפור בו מחייב ר"ש שהרי מתכוין להוצאה וגם צריך למטה ולמרא שהמלאכה נעשית בהן ואינו דומה מוציא מטה להוציא מת ולזב יוצא בכיסו לקבל זיבתו דפטר ר' שמעון דשבת פ"א [י"ב א'] שהרי קבלת זיבה ישנה בלא הוצאת כיסו שהרי כיסו עליו ובכל מקום ישיבתו מקבל זיבתו הלכך אינו צריך לגוף הדבר שמוציא שבלא הוצאתו נעשית צריכותיו אבל צריך הוא למטה שמוציא שבלא מטה אין חפצו להוציא מת הלכך צריך לגוף אותו דבר שהמלאכה נעשית. ולפי שראיתי את ר' יצחק [בן] הרא"ש הלוי זצ"ל שדימה אותו נתתי את לבי לחלק בהם. ובמכבה בכוונתו לעשות פתילה כחס על הפתילה שצריך להבהבה אמרינן בבמה מדליקין [ל"א ב'] מודה ר"ש משום דמתקן מנא פי' מכה בפטיש גומר מלאכת הכלי לאחר בניינו ולא משום בונה דקיי"ל אין בנין בכלים. ואין כבוי אסור מדאורייתא אלא בגחלת של עץ כדאמרינן בפ' כירה [מ"ב א'] אמר שמואל מכבין גחלת של מתכת ברה"ר אבל לא גחלת של עץ וכאשר פירשתי למעלה שיש חילוק בין מתכת לעץ דכבוי מתכת אינו אלא מדרבנן במקום היזק רבים לא העמידו דבריהם וטעמא דממשכן גמרינן ולשם היה כבוי בשל עץ שבהן היו משתמשין נפחי המשכן צורפי כסף וזהב.

**מקלקל בחבורה וגדרי מקלקל - גמ' ק"ו.**

**מג"א רע"ח סק"א, מג"א שכ"ח סק"ג ובמ"ב ובבה"ל שם, מ"ב שט"ז סק"ל ובבה"ל שם, בה"ל ש"מ סי"ג ד"ה הנייר [בה"ל שצ"ד ד"ה מלאכה]**

**א. עיין שיטת רש"י בסוגין [ובביאור שיטתו עיין מהר"ם שי"ף סנהדרין פ"ד: בד"ה א"כ ועיין פנים מאירות בב"ק ובפנ"י שם] ועיין חידושי הרמב"ן בכל דבריו ועיין חידושי הר"ן מה שהקשה עליו ומה שביאר בסוגין – ועיין שיטת תוס' בסוגין ועיין תוס' בב"ק ל"ד: [ועיין תורי"ד קכ"א: שיטה מחודשת בסוגין]**

**ב. בגדרי דרגת התיקון הנצרכת – עיין תוס' ד"ה חוץ ועיין עוד בגמ' פסחים ע"ג שתיקון להוציא מידי אבר מן החי מועיל ועיין ראשונים שדנו האם זה תיקון לכו"ע ועיין שיטת הרמב"ם שרק דרך השחתה פטור [ברמב"ן מבואר שזה לכו"ע ובבעל המאור ורשב"א ב"ק ל"ד מבואר שזה רק תיקון קצת וע"ש ברשב"א בביאור טעם הדבר ובבעל המאור בסוגין ועיין מאירי בסוגין ד"ה ולשיטה] ועיין רשב"א ור"ן כתובות ה: לענין מקלקל הוא אצל הפתח ועיין חידושי רעק"א בסוגין כמה הערות בזה ועיין במערכה שם סק"ח לענין תחילת שחיטה ועין בזה בתוס' חולין כ"ט: ד"ה כגון ובמנח"ח מצוה רח"צ סקי"ג**

**ג. בדין חובל בחברו להזיקו – עיין רמב"ם פ"ח ה"ח ובמג"א רע"ח ועיין גר"ז סימן שט"ז סט"ז**

**ד. תוד"ה בחובל דאיסורי הנאה חשיב קלקול – עיין מהר"ם שי"ף סנהדרין מש"כ בזה לענין דבר שאין לא קלקול ולא תיקון ועיין רש"י גיטין י"ט. ד"ה מקלקל ובמ"מ פ"א הי"ז ובאגלי טל חורש סק"ו ובקה"י סמ"ד ועיין מנח"ח רצ"ח סקי"ג**

**ה. בהא דמבואר בתוס' דמשאצל"ג בטעות הוי מלאכה – עין תוס' פסחים ע"ג. ובתוס"ר בסוגין**

**ו. הא דחובל וצריך לכלבו לא הוי מקלקל כמו חופר גומא – עיין תורי"ד ובמאירי בסוגין בשם חכמי ההר ובחידושי הראב"ד בב"ק**

**ז. מה לי מתקן מילה או כלי – עיין רש"י ועיין תוס' ורמב"ן בביאור הגמ' ועיין תרוה"ד סימן רס"ה ובשו"ע של"א ס"י ובביאור הגר"א שם לענין האם עדיף שמישהו אחר ימול ולא האב ועין רעק"א מה שהקשה על רש"י שתיקון מצוה זה לא תיקון וכן צ"ע מקריעה על מתו**

**ח. בפסק הלכה במקלקל בחבורה – עיין רמב"ם פ"ח ה"ז ובחידושי הר"ן חולין י"ד ובתרוה"ד הנ"ל וד"ז תלוי בשיטות הראשונים בסוגין ועיין מג"א שכ"ח סק"ג ובמ"ב ובבה"ל שם**

**ט. בדין פתיחת מעטפה – עיין בה"ל סימן ש"מ סי"ג ובבה"ל סימן שצ"ד ובחזו"א ס"א סק"ב**

**י. כלאחר יד בחבורה – אגלי טל דש ס"ז סקל"ד בהגהה**

**מקלקל בחבורה [ק"ו.]**

א] **שיטת רש"י:** נחלקו ר"א ור"י האם חובל ומבעיר חייבים על מקלקל ומחלוקתם זה מחלוקת ר"ש ור"י במקלקל בחבורה ובהבערה האם חייב או פטור ור"י שאמר פוק תני לברא הטעם כי ס"ל כר"י ולפ"ז חובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לעפרו לכו"ע לא חשיב מקלקל דהינו שזה רמת תיקון מספיקה וכן הוא בר"ח וברמב"ם והקשו הראשונים מה הגמ' אומרת פוק תני לברא הרי כך ר"ש ס"ל ועוד הקשו תוס' בסנהדרין מה לשון ר"י ואת"ל משנה הרי כה"ג זה תיקון גמור ומה שיך לומר חוץ מחובל ומבעיר ועיין בהגהות ברוך טעם על המגיני שלמה שישב שרש"י הרי ביאר שמקור ר' אבהו זה מהמשנה בב"ק וגם הוא ידע המשנה בסוגין אלא שפסק כמשנה שם ור"י אמר לו שאינה משנה שהכונה שאין הלכה כמשנה בב"ק ואת"ל שהלכה כמו שם מדובר שם בצריך לכלבו ולעפרו ועיין ראב"ד בב"ק שביאר כן האת"ל

עוד כתב רש"י דמחלוקת דמקלקל בחבורה תלוי במחלוקת דמשאצל"ג וביאר רש"י דכל חובל ומבעיר זה משאצל"ג דעצם הבערת העצים זה קלקול וכן כל חבלה זה קלקול בבהמה ומזה שיש איסור חובל ומבעיר בהכרח שכאן חייב מקלקל עכת"ד והנה עיין רמב"ן שהקשה למה הגמ' הוכיחה ממילה והבערת בת כהן למה לא הוכיחה מהאב של שוחט ושל מבעיר עכ"ד והנה לכאורא בשוחט שזה לצורך הבהמה רש"י מודה שזה צל"ג ורק בחובל שעושה לצורך הדם ולא לצורך הבהמה וכן יתכן שעיקר הדבר שיש אב אולי באמת מסברא אין כזה אב אלא שצריך ראיה מהתורה שיש כזה אב וכמו שביאר הרש"ש אמנם קשה ממבעיר כמו שהקשה רעק"א דהרי יש לאו מפורש בתורה לא תבערו ויתכן שיש מקרים שזה צל"ג כגון שורף עצים לעשות פחמים [אמרי בינה סימן ל'] או עצים שכל תכליתן להסקה [מגן אבות] והרי ברש"י מדויק שכל החיסרון שזה אצל"ג מצד שעצם ההבערה זה קלקול

אמנם עדין צ"ע מה שהקשה הרמב"ן דהרי הגמ' אומרת שהמקור ממילה והבערת בת כהן ולא מכל מה דמצאנו אב של חובל ומבעיר והנה הגמ' דוחה שבת כהן זה תיקון לפתילה ומילה זה תיקון שהתינוק מהול ופשטות לשון רש"י שבאמת מצוה זה לא תיקון רק מטעמים הנ"ל ונחלקו ר"י ור"ש האם אפשר לחייב מטעמים הנ"ל וכן ביאר בתרוה"ד סימן רס"ה וכתב שלכן יש שיטות שעדיף שאחר ימול ולא אב כיון שבאחר אין לו ענין בתיקון של הבן ועיין רמב"ן שהקשה שא"כ שמחלוקת ר"י ור"ש זה מחלוקת צדדית א"כ יורד כל הביאור של רש"י ועיין מהר"מ שיף בסנהדרין דכתב דבאמת גם ר"ש יכל לסבור שזה תיקון אלא שלשיטתו בהכרח שזה לא תיקון דאם זה תיקון א"כ אין שום מקור שחובל הוי בעלמא מלאכה ולפ"ז כונת רש"י דמהא דבעלמא מבואר שחובל חייב והרי ודאי שזה גם לר"ש בהכרח דס"ל דמקלקל בחבורה חייב ומקורו ממילה ובהכרח דס"ל שזה לא נחשב תיקון ולפ"ז מה שהגמ' אומרת שר"י חולק זה מצד שהרי מצאנו סתם משנה בבחובל ומבעיר יש פטור מקלקל ובהכרח שחולק על ר"ש בנקודה זו וס"ל שחשיב תיקון מטעמים הנ"ל ודו"ק בזה ולשון הגמ' הא חובל בעלמא חייב משמע שהנידון בכל חובל וכרש"י ועיין עוד לקמן

והנה הרמב"ן הבין בשיטת רש"י שבאמת זה אצל"ג אלא דנתחדש שמקלקל חייב וה"ה לא צריך צל"ג והקשה שיש הרבה גמרות שגם חובל צריך צל"ג ואין לומר שזה כר"י דהרי לרש"י ר' יוחנן זה כר"י והנה עיין מגיני שלמה בסוגין ובפנים מאירות בב"ק [וכן בפנ"י שם] שכתבו שבלשון רש"י מדויק שכל מה שאמר שסתם חובל ומבעיר זה אצל"ג זה רק כיון שעל עצם ההבערה זה מקלקל אבל אם רוצים לחייב על עצם ההבערה אין כאן חיסרון שזה משאצל"ג והביאור שהרי הוא צריך להבעיר ויש לו בזה צורך רק שצורך זה הוא קלקול ורק שנדון שזה תועלת בגלל הבישול שבחוץ זה אינה גופה של מלאכה ולא יכול להשפיע אבל אם מקלקל חייב א"כ אפשר לחייב על עצם השריפה וזה הרי צל"ג [ויתכן שזה רק רש"י לשיטתו שברצונו לא באה לו א"כ כאן רוצה את הכילוי] ולפ"ז א"ש שבכל אופני אצל"ג כגון קוץ וכדו' ששם במלאכה אין לו שום ענין א"כ הוי אצל"ג ובזה לא יעזור שהרי מקלקל חייב דהרי כאן לא מעונין בקלקול אמנם עדין קשה מהורג נחשים ויתכן שגם שם כיון שכל מטרתו לסלק מזיק חשיב שאין לו צורך בהריגת הבעל חי וגם אם מקלקל חייב זה לא סיבה לחייב משא"כ שמקבל מזה דבר חיובי זה לא שייך ודו"ק בזה [עיקר הסברא מבואר בדבריהם אמנם הם ביארו דבר זה בדרך אחרת קצת ע"ש]

ועיין רשב"א בסוגין ובב"ק שהאריך בביאור שיטת רש"י ובדבריו בב"ק מבואר שלמד בעיקר המקור של מחלוקת ר"י ור"ש כרש"י אמנם במחלוקת ר' אבהו ור"י למד שנחלקו אליבא דר"ש האם גם על קלקול גמור חייבים וצ"ע הרי גם אם יש תיקון קצת הרי זה מחוץ לגופה של מלאכה והרי ביאר שזה כל המקור של ר"ש וצ"ל שכדי שזה לא יהיה מלאכה של שטות זה מספיק

ב]והנה עיין רמב"ן שחלק על רש"י וכתב שזה ודאי שסתם מבעיר זה לא אצל"ג כיון שמשתמש באש לבשל או להתחמם ועיין אמרי בינה סימן ל' דנראה שם דדעת רש"י שהחיוב במבעיר זה על כילוי העצים וממילא זה עצמו הוי מקלקל ולכן אם יעשה לצורך פחמים גם רש"י יודה שחייב רק שיוצא מזה אש ובדעת הרמב"ן יתכן שס"ל שהמלאכה זה יצירת האש ויתכן דס"ל שכיון שמכילוי הדבר מקבל אש חשיב צל"ג ועיין גר"ז סימן תצ"ה בקו"א שנקט שהחיוב על ריבוי האש אמנם באגלי טל סימן פ"ב חלק עליו ע"ש [והנה נחלקו הרמב"ם והראב"ד במבעיר גחלת של מתכת האם חייב משום מבעיר דהרמב"ם מחייב והראב"ד פוטר ועיין גר"ז דמחלוקתם בהנ"ל האם האיסור יצירת אש או כילוי הדבר על ידי האש עיין שלון רש"י קל"ד. וברבינו פרחיה מ"ב. בשם הרמב"ם ועיין אגלי טל סימן פ"ב שהגדיר שזה לא כילוי הדבר על ידי אש אלא הפיכת הדבר לאש ע"ש]

ג**]שיטת הרמב"ן:** עיין רמב"ן שהאריך לבאר שזה וודאי שסתם חובל ומבעיר הוי צל"ג כיון שצריך את האש וכן כיון שצריך לדם וכוונת הגמ' דמילה והבערת בת כהן לר"ש הוי מקלקל ובהכרח שמקלקל חייב ומה שהצריך ר' יוחנן שיהיה צריך לכלבו ולעפרו זה כדי שלא יהיה משאצל"ג דאם חובל בחברו סתם או מבעיר סתם למטרה לקלקל יש גם חיסרון של אצל"ג והא דמילה והבערת בת כהן הוי צל"ג כיון שרוצה שתינוק יהיה מהול וכן בהבערת בת כהן הרי רוצה ליצור אש כדי לבשל פתילה ורק שלענין מתקן כיון שהתינוק חבול חשיב מקלקל רק שיש כאן תיקון של מצוה שזה מחוץ לגופה של מלאכה וזה תלוי בר"י ור"ש דלר"י זה סיבה שלא יחשב מקלקל ולר"ש זה לא סיבה שלא יחשב מקלקל דכמו שצורך מחוץ לגופה של מלאכה זה לא סיבה להחשב צורך זה גם לא סיבה להחשב תיקון ובדעת ר' אבהו שמחייב אפילו ללא צורך ע"ש דביאר שלשה אופנים או שר' יוחנן זה הסברא בר"א או שכיון שהתחדש שמקלקל חייב ממילא גם משאצל"ג [אלא שצ"ב א"כ נימא שרק זה התחדש] או שכיון שחייב במקלקל א"כ זה צל"ג דמקלקל כמתקן דהינו שבמקרה שחובל כדי לחבול או כדי לקלקל לחברו הצורך הזה עצמו חשיב צל"ג ולפ"ז בהריגת מזיק שאין לו ענין גם בהריגת המזיק זה יהיה אצל"ג ויהיה פטור לר' אבהו [והא דלא ישב על רש"י כך דבמבעיר לצורך קדירתו יש לו מטרה אחרת ובזה לא יעזור הסברא הנ"ל ורק במבעיר כדי לקלקל שזה מטרתו יש לדון שזה צל"ג]

ועיין חידושי הר"ן שהקשה על הרמב"ן שכיון שתיקון המצוה שזה מחוץ לגופה של מלאכה זה לא סיבה להחשב תיקון א"כ למה צריכה לגופה זה כן נחשב ומכח זה חלק על הרמב"ן ופשטות לשון הרמב"ן משמע שבתינוק מהול יש שבח בעצם גופו אלא שמצד זה לבד אי אפשר לחייב דקלקולו יותר על תיקונו וכן בהבערת עצים לבשל פתילה יש כאן צורך ליצור בישול פתילה אלא שכיון בסוף הדבר זה לצורך מצוה שזה לא צורך זה משאיר העצים כקלקול ולפ"ז הריגת חייב מיתות זה כן יהיה משאצל"ג כי אין לו שום צורך אמנם בריטב"א מבואר לא כך וכן פשטות הדין ואולי כונתו שתמיד בכל עשית מצוה זה צורך מציאות זו אמנם חשיב קלקולו יותר על תיקונו ועוד דכיון שאדם רוצה מציאות זו כי זה רצון התורה ממילא חשיב שיש לו צורך אמנם גדרי קלקול ותיקון זה לפי מנהג העולם [ועיין לקמן משנ"כ אי"ה בגדרי תיקון של מצוה האם הוי תיקון]

ד]**שיטת הר"ן:** ועיין בר"ן שביאר שיסוד משאצל"ג שהמעשה נטפל למטרה וכיון שהמטרה זה לא המלאכה בעצמה ממילא פטור על המלאכה ולפ"ז במבעיר סתם או בחובל סתם כיון שאין לו מטרה חשובה אלא להזיק זה לא סיבה שהמלאכה תטפל למה שרצה וממילא הוי צל"ג ובצורך מצוה לא שיך לדון שהתיקון מצד המצוה דא"כ זה גם נטפל לכונה זו והוי אצל"ג דצורך מצוה חשיב חוץ מגופה של מלאכה אמנם מצוה זה סוג צורך שלא חשוב צורך שלכן הוי מקלקל וממילא המלאכה גם לא נטפלת לזה והוי צל"ג וא"ש המקור מחובל ומבעיר שמקלקל חייב אמנם דעת ר"י שצריך צריך לכלבו ולאפרו דאל"כ זה מלאכה של שטות ואין זה בגדר מלאכה ור"א ס"ל שכיון שהתחדש שמקלקל חייב א"כ זה בכל אופן עכת"ד [ולפי דברי הר"ן נתחדש שאם יעשה מלאכה ללא צורך כלל יחשב צל"ג ולכאורא אם בפועל יהיה כאן תיקון זה יהיה מלאכה אלא שזה יהיה חסרון שזה לא מלאכת מחשבת והנה הריטב"א חידש שבחורש בקרקע חברו כיון שזה מציאות ברורה של תיקון החרישה תמיד הוי צל"ג ולכאורא לסברת הר"ן שיסוד הסברא שזה נטפל למטרה שהוא עושה א"כ וודאי שגם כאן זה שייך]

ה]עיין תוס' שביארו סוגין דר"י ור"א נחלקו אליבא דר"ש האם צריך תיקון קצת או שלא צריך תיקון כלל אמנם עדין קשה שיפטר מדין משאצל"ג ובתוס' בב"ק תירצו שבאמת לר' אבהו חייב גם משאצל"ג דכיון שמקלקל חייב כל שכן משאצל"ג ואין להקשות שנימא דנתחדש רק חלק זה דלתוס' במילה והבערת כהן שיש צורך מצוה הוי צל"ג והנה במוציא קוץ הגמ' סנהדרין דנה שלמ"ד מקלקל בחבורה חייב צריך להתחיב והגמ' פוטרת כי זה משאצל"ג ולתוס' בב"ק הגמ' בהכרח כר"י ומבואר שהצורך להוציא הקוץ מועיל וצ"ע מה זה קשור למלאכה ולכאורא צ"ל שהתיקון קצת הכונה שזה לא יהיה מלאכה של שטות וזה עוזר אפילו דבר שלא קשור למלאכה וצ"ע [ומצאנו ראשונים שזה תיקון גמור ויתכן שודאי שזה יוציא מידי מלאכה של שטות והנה במילה זה ודאי לא מלאכה של שטות וצ"ל שר' אבהו חולק על הדין של מלאכה של שטות וצ"ע בלשון תוס']

ו]והנה עולה מסוגין דחובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו לדעת רש"י והרמב"ם ור"ח הוי תיקון ככל דיני התורה אמנם לדעת כל הראשונים הוי מקלקל אלא דלתוס' והר"ן זה קצת תיקון ולרמב"ן זה רק עוזר שלא יהיה משאצל"ג והקשו הראשונים למה לא הוי תיקון הרי הועיל בזה דיש לו אפר או דם לכלבו ותירצו רוב הראשונים שכיון שאין דרך בני אדם לעשות כן חשיב קלקול דהינו דנתחדש שגם אם אדם לא עושה דרך השחתה אלא שבסך הכל זה לא שוה את הצורך שלכן אנשים לא עושים גם חשיב מקלקל והנה הגמ' בפסחים שואלת שוחט שלא לאוכליו מאי תיקן והגמ' עונה להוציאו מידי אבר מן החי והנה לכאורא כה"ג וודאי אין דרך בני אדם לשחוט קרבן שאפשר להשתמש בו שימוש גמור ולעשות פעולה שרק תוציא מידי אבן מן החי וצ"ע א"כ למה שיתחייב והנה תוס' שם ביארו שהגמ' לר"י אליבא דר"ש שמספיק תיקון קצת א"כ א"ש אבל עיין רמב"ן ורשב"א שביארו מפורש שהגמ' לר' יהודה ולשיטת הרמב"ן זה מוכרח וא"כ מבואר שזה תיקון גמור וצ"ע הטעם ועיין בעל המאור ורשב"א בב"ק דמשמע שבאמת החשיבו דבר זה כתיקון כל דהו וכתבו שאם יש תיקון כל דהו בדבר שנעשה בו מלאכה הוי תיקון ועיין רשב"א דביאר דחובל זה נחשב שאין תיקון בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה וצ"ב כוונתו דאם כרמב"ן שחובל זה ההפרדה והדם זה גופה של מלאכה א"כ למה התיקון בו לא עוזר ואולי זה סברא שכיון שבגוף הכל זה קלקול גרע ועיין מאירי שהביא לבאר שדבר שזה טבעו של עולם מועיל תיקון כל דהו דהינו ששחיטה זה בעלמא מעשה תיקון ורק כאן זה נעשה בצורה שזה מקלקל ובזה מועיל תיקון קטן משא"כ הבערה וחבלה שאדרבא זה מעשה קלקול ובזה אם אין תיקונו יותר על קלקולו זה לא עוזר ועיין מנח"ח מצוה רח"צ סקי"ג שהביא את קושית התומים למה זורע ביו"ט כלאים בכרם לוקה הרי זה מקלקל שהרי זה אסור בהנאה ותירץ המנח"ח שכיון שבטבעו של עולם זה תיקון חשיב מלאכה אפילו שעכשיו אין בזה תועלת וזה כיסוד סברא הנ"ל

עוד הביאו תוס' את שיטת ר"ת שאם התיקון נוצר מיד כה"ג חייב אפילו אם הקלקול יותר מהתיקון אמנם אם זה לא נהיה מיד כה"ג רק אם זה תיקון גמור הוי מלאכה [וכגון קורע על מנת לתפור] ולכן כל שוחט כיון שמיד הבהמה יוצאת מידי אבר מן החי חשיב תיקון וכן הריגת מזיקין כיון שמיד ניצול מהנזק וכן קורע למירמא אימתיה וכו' מיד מקבל את התיקון משא"כ חובל לכלבו אין התיקון מיד וכן בצריך לעפרו אין התיקון עד לאחר כן וצ"ע למה בחובל אין התיקון מיד ועיין תוס"ר שזה צריך ליפול לקרקע וצ"ב ויתכן הכונה בדבר שיש לו עור שהעקירה מהגוף לפני שזה יוצא מהעור שזה נעמד לשימוש והנה לפ"ז בהכרח שמילה לא חשיב שהתיקון בא מיד וצ"ב הטעם ויתכן כי צריך פריעה אמנם צ"ע שאז יש גם חובל וצ,ל שהדם שיוצא אז אין לו בזה ענין [ועיין ראבי"ה שביאר שיש ציצין שמעכבין ורק אז נהיה תיקון דמילה וצ"ב] ובתוס"ר ביאר שתיקון מצוה זה כמו שזה בא לאחר התיקון ועיין בתוס"ר שראית ר"ת מהא דהגמ' אומרת שקורע למירמא אימתיה אנשי ביתיה חייב והרי זה לא יותר מאשר חובל לכלבו דהינו דלא מבואר בגמ' הגבלה שזה יהיה בגד זול שדרך אנשים כך לעשות אלא בהכרח כיון שההנאה מיד לכן חיבים על זה ועיין ר"ן חולין י"ד שנקט ששוחט אין המלאכה אלא בסוף דבתחילה זה קלקול וכן הוא בתוס' חולין כ"ט: והקשה רעק"א הרי זה על מנת לתקן שהרי יגמור השחיטה וביאר שלר"ת א"ש שהרי הקלקול יותר מהתיקון וכל החיוב כי מיד יש תיקון מצד אבר מן החי וכאן זה עדין לא קרה משא"כ לתוס' באמת זה לא כך [ולכאורא יש לומר דמצד הדם שיוצא אין לו שום ענין ומצד יציאת הנשמה זה רק בסוף השחיטה ולכן הוי מקלקל] אמנם עיין או"ש פ"י ממילה הי"ד שהקשה שבקריעה על מתו צריך טפח וא"כ התיקון רק בסוף וכן במבעיר להתחמם הרי קצת אש עדין לא מתקן ולכן ביאר שכל שעושה מעשה ארוך שבסופו מיד נהנה כה"ג חשיב תיקון

ועיין רעק"א שהקשו לו בשוחט לע"ז שלישראל זה בין כה אסור וממילא לבן נח אין היתר עד שתגמור לפרכס וא"כ אין התיקון מיד וע"ש שישב שבאת חל עליה היתר שחיטה אלא שיש איסור אחר ובחזו"א סימן ס"ב סקכ"ה כתב שכיון שנחשבת כחיה עד מיתתה א"כ המעשה הריגה מתיחס אליו עד שמפסיקה לפרכס ואז יש מיד תיקון

ז]עיין תוס' שהקשו לר"א למה אין חיסרון של אצל"ג ותירצו כגון שסבור שזה איסורי הנאה ומבואר שכה"ג כיון שחשב שזה היתר הוי צל"ג ועיין תוס"ר כאן שביאר שלכן מבואר בגמ' פסחים ששוחט בהמה ונמצאת טריפה הוי צל"ג כי לא ידע שזה טריפה אמנם עיין תוס' ע"ג. שהקשו כן ומבואר שנקטו דהוי לא צל"ג ולכאורא נראה שזה רק תוס' לשיטתם ששם המלאכה לפי המשכן וממילא גם כשבמציאות זה כך זה חיסרון אבל לראשונים שכל החיסרון במלאכת מחשבת מצד הצורך שלו במלאכה א"כ לכאורא הכל תלוי במחשבתו וכמבואר כאן ברמב"ן כדבר פשוט

ח]והנה עיין מהר"ם שיף בסנהדרין שהקשה אבל למה זה מקלקל הרי זה איסורי הנאה ואין בזה שום קלקול וכתב דמבואר כאן שדבר שהוא לא קלקול ולא תיקון יש בזה פטור מקלקל דהינו שבשבת יש תנאי שבמלאכתו יהיה תיקון או תועלת וכל שאין מזה שום תועלת אין זה מלאכה ועיין או"ש פ"ג מיו"ט ה"ט דאופה בצק של תרומה טמאה שלא יחמיץ כיון שאין לו תיקון אין חיוב אפילו שזה לא מקלקל ועיין קה"י סימן מ"ד שהביא מהחזו"א שביאר על הגמ' ע"ה: שחיב משום צובע כיון שניחא ליה ומה צריך לזה תיפו"ל שזה לא קלקול אלא בהכרח שדבר שאין בו תיקון אין חיוב אמנם שם יתכן שאין לזה חשיבות מלאכה וכמו במצרף במ"מ

והנה כתב המ"מ פ"א משבת הי"ז בחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דהגמ' אומרת שזה מקלקל דבשדה שזה לא קלקול חייב ועיין אג"ט חורש סק"ו שהקשה הרי אין לו תועלת וכתב שכאן שיש לו העפר מועיל כיון שאין קלקול ולכאורא אין זה ענין לכאן כלל דשם יש כאן יצירה של בור שראויה לשימוש אלא שהוא לא עומד להשתמש ואין זה דומה לתוס' שזה איסורי הנאה שבאמת אין כאן במציאות אפשרות שימוש ועיין נתיבות שלום סימן ל"א שהקשה מספר התרומה שלצידת זבובים וכן מהרמב"ם פי"א ה"ט דבכותב על העור במטרת קריעה חייב כי הכתיבה זה לא קלקול והרי זה לא תיקון וכן הקשה הגר"ד לנדאו דתוס' לעיל ב. כתבו שעובר בלאו של הוצאה שהוציאו לצורך המן הרי לא היה מן ולכאורא בכל דוגמאות אלו יש כאן יצירה גמורה אלא שהוא לא צריך את זה אבל יש כאן יצירה ואין זה ענין לדברי תוס' וז"ב והנה עיין תוס' ד"ה מה לי שכתבו דבישול פתילה לצורך שריפת בת כהן אם מצוה זה לא תיקון יש כאן פטור מקלקל והנה לכאורא זה רק סברא שאין כאן תיקון אבל לא שיש כאן קלקול ולכאורא מבואר כתוס' לעיל שללא תיקון אין חיבים אמנם צ"ע דכאן בפועל יש תיקון שזה ראוי לשימוש וכנ"ל וצ"ל שכאן זה סוג תיקון שללא שאדם מעמיד לשימוש מצד עצמו אין לזה חשיבות שימוש וכמ"מ של מצרף ולכן כל שהמטרה שאליה העמיד זה לא סיבה אין כאן סיבה לחיב והדרא הראיה לדוכתא דהרי הוא העמיד את זה לשימוש וצ"ע ועיין לבוש שחודי הדפים זה דאוריתא ועיין חזו"א שזה מקלקל ויתכן שס"ל שאין זה מקלקל וממילא אפילו שאין תיקון זה סיבה לחייב וצ"ע ועיין לשון רש"י גיטין י"ט. לענין סיקרא על גבי דיו דהצד לחייב שאין זה מקלקל גמור ומשמע שאפילו שאין כאן תיקון בכל אופן חייב ויש לדחות ששם יש לו ענין שיהיה צבע אחר רק שאם זה היה קלקול גמור זה לא היה עוזר אבל לאחר שזה לא קלקול ממילא רצונו שיהיה כך חשיב תיקון

והנה עיין רעק"א סימן י"ג שאם יש לו ברה"ר ציצית שנפסלה אסור להתיר החוטים הכשרים כיון שעובר על איסור מתיר אלא יכול לפסוק החוטים שזה מקלקל וצ"ע שגם התרת הקשר אפילו אם לא קלקל החוטים אבל וודאי שמעשהו זה קלקול ומשמע שכיון שהחוטים עדין שלמים לא חשיב מקלקל והתיקון מה שיכול ללבוש הבגד זה מספיק לחייבו וצ"ע

ט]**בדין תיקון דמצוה:** עיין תוס' שהוכיחו מהגמ' שתיקון מצוה חשיב צריכה לגופה דהרי מילה ושריפת בת כהן חשיב צל"ג לר"ש אמנם נקטו שר"י ור"ש נחלקו האם זה סיבה להחשב תיקון ועיין תוס' ק"ה: שנתקשו בקורע על מתו שזה מצוה למה הוי תיקון ועיין רעק"א שכונתם לר"ש אבל לר"י הוי תיקון וע"ש שתמה על המהרש"א ודעת הרמב"ן ושאר ראשונים גם כתוס' שתיקון מצוה לר"ש תמיד חשיב חוץ מגופה של מלאכה והנה צ"ב הרי מוציא לולב לצאת מבואר שחייב והרי זה רק תיקון למצוה והיה מקום לומר שרק במילה ושריפת בת כהן שהדבר בעצמותו חבלה ורק מכח המצוה רוצים להפוך דבר זה לתיקון בזה מצוה זה לא סיבה אבל אם זה דבר שאין בו קלקול גם צורך מצוה סיבה לחייב אמנם צ"ע בבישול פתילה שאין בזה קלקול דגם מבואר בתוס' שזה לא סיבה לחייב וכן במוציא מת לקוברו אין כאן שום קלקול וצ"ל שכל מצוה שנעשית בחפץ אפשר לדון הדבר כשימוש של האדם וכל שאין כאן קלקול זה סיבה לחייב משא"כ בישול שזה תיקון החפץ בעלמא כה"ג אם זה לא תיקון אין סיבה לחייב וכן מוציא לקברו אין כאן שימוש בחפץ כה"ג זה לא יכול להחשב תיקון אמנם עיין רשב"א ק"ו. שחופר קבר למת אפילו אם זה לא קלקול הוי גם אצל"ג לר"ש וכאן הרי יוצר קבר לצורך מצוה ובאמת בריטב"א חלק על זה וצ"ע

י]והנה הגמ' אומרת מה לי בישול פתילה או סממנים וכן שמה לי תיקון כלי או מילה והרמב"ן ותוס' נקטו שעיקר כוונת הגמ' שתיקון דמצוה זה תיקון שזה דעת ר"י ובזה עצמו ר"ש חולק אמנם דעת רש"י שכונת הגמ' שר"י חוק מצד שעית התינוק מהול זה סיבה מיוחדת לתיקון וכן בפתילה כיון שהיא עצמה נהית מבושלת זה סיבה להחשב מלאכה [ועיין מאירי שזה ממילא סיבה גם על ההבערה לר"י] ומבואר לפ"ז שסתם מצוה אין זה תיקון בין לר"י ובין לר"ש ועיין טור יור"ד סימן.. שהביא מהראבי"ה דבמילה בשבת עדיף שמישהו אחר ימול וביאר התרוה"ד דס"ל כרש"י שכל התיקון זה המתקן גברא וזה רק באב איכפת לו אבל מישהו אחר עושה לצורך המצוה והרי מצד זה זה לא מלאכה וע"ש בתרוה"ד שכתב שכל זה אם נפסוק כרש"י אליבא דר"י אבל אם הלכה כר"ש א"כ לא סיבה ובהכרח שמקלקל חייב ואין הבדל מי יעשה וכן לתוס' כונת הגמ' תיקון דמצוה וא"כ אם הלכה כר"י א"כ תמיד זה תיקון ואם כר"ש א"כ בהכרח שנתחדש שמקלקל חייב ע"ש והוסיף שכיון שמקלקל חייב ה"ה פס"ר דלא ניח"ל וצ"ע הרי עד כמה שהביאור כתוס' א"כ אין המלאכה התיקון של התינוק אלא מצות מילה

והנה מבואר דעת רש"י שתיקון מצוה זה לא תיקון והקשו לרע"א א"כ למה שריפת קרבנות הוי מלאכה ותירץ שאכילת מזבח הוי כאכילה שזה צורך עוד הקשה משריפת נותר ותירץ שכל דבר רש"י בדבר שיש בו קלקול אבל נותר שזה אסור בהנאה שאין בזה שום קלקול בזה גם תועלת של מצוה הוי תיקון ע"ש

י"א]הנה דעת הרמב"ן שתיקון של מילה הוי צל"ג וצ"ע א"כ למה קורע על מתו נקט שזה אצל"ג ולא משמע שכונתו שהכונה שכיון שזה תיקון חוץ מגופה של מלאכה הוי מקלקל ולא חשיב תיקון וצ"ל שמילה ושריפת בת כהן שהמצוה מתיחסת לחפצא מסוים שיהיה במצב מסוים חשיב צריכה לגופה אבל קריעה שזה לא מצוה שקשורה לחפצא מסוים אלא כל הענין שיראה בצערו כה"ג לא חשיב שיש לו צורך ביצירה שנעשית כאן וצ"ע

י"ג]עיין רמב"ם שחובל בחברו כדי להזיקו כיון שזה תיקון אצל יצרו הוא חייב דהינו שזה לא נחשב כמקלקל כי יש לו תועלת ובלשונות הרמב"ם מבואר שקלקול זה רק דרך השחתה וכל שיש לו מטרה אין זה קלקול והעתיקו הטור והקשו האחרונים הרי הטור פסק שמשצל"ג וא"כ אפילו שזה לא מקלקל אבל הוי צל"ג ועיין מג"א סימן רע"ח שהביא מהיש"ש שכיון שרוצה לראות בנקמת חברו הוי צל"ג ובפשוטו כונתו לחלוק על כל הראשונים שנקטו שצורך זה דוקא דבר שיש בו תועלת אמיתית אלא כל שזה רצונו במציאות זו הוי צל"ג וצ"ע אמנם עיין ביד אפרים שביאר שהכונה שמעונין להחליש את חברו כדי לגבור עליו ויש לעיין האם זה לא נחשב עדין מקלקל כיון שביחס לחברו זה קלקול והתיקון בבן אדם זה ביחס לעצמו והנה בפשוטו כל זה נסתר מהגמ' לרש"י ששואלת מחובל והכונה המשנה בהחובל והרי בפשוטו שם מדובר שחובל בחבור דרך מריבה וצ"ל שהרמב"ם נקט שהנידון על בריתא אחרת ומה שהגמ' לא העמידה כך מצד שכה"ג זה לא מקלקל וצ"ע ועיין ספר הליקוטים פי"ב ה"א

י"ד]לענין הלכה בנידון של מקלקל בחבורה הרמב"ם פסק כר"י שפטור אמנם לרוב הראשונים שנקטו שזה תלוי בר"י ור"ש א"כ אם הלכה שמשאצל"ג חייב כפסק הרמב"ם והבעל המאור ה"ה כאן משא"כ למה דקי"ל לעיקר הדין שפטור א"כ בהכרח שמקלקל בחבורה חייב ועיין ר"ן חולין י"ד שמקלקל בחבורה פטור וצ"ע לשיטתו בביאור סוגין ואולי כונתו שם במקלקל גמור ולתוס' אין זה קשור למחלוקתם בעלמא אמנם התרוה"ד כתב שמשמעות לשונם על רב אשי שהלכה כר"ש ולכאורא הסברא בזה מהא דר"י ור"א נחלקו אליבא דר"ש מכלל דכך ס"ל אמנם לכאורא וודאי צריך תיקון קצת כר"י ועיין השגות הרמ"ך פי"ב ה"א בכס"מ

והנה המג"א סימן שכ"ח כתב שאסור לעקור שן דיש כאן מלאכת חובל וחובל לרפואה חייב ועיין בה"ל דהביא מהגר"ז דהוי משאצל"ג ורק לדעת הרמב"ם הוי איסור דאוריתא ועיין בה"ל דהוסיף להקשות עוד שזה מקלקל לענין הדם וכתב דבגר"א מבואר שמקלקל בחבורה לשיטות שחיבים גם פס"ר דלא ניח"ל אסור עכ"ד והנה בפשוטו אם הנידון לענין הדם זה כמו מוציא קוץ שיוצא דם דמבואר דלר"ש פטור כי זה משאצל"ג ולר"י פטור כי זה מקלקל ואין מה לדון אמנם יש מקום לדון שנטילת השן עצמה שהיא חלק מהגוף יש בזה נטילת נשמה ולכן לדעת הרמב"ם שמשאצל"ג חייב ה"ה כאן כי זה מתקן הגוף ולדעת שאר הראשונים פטור דהרי אין לו שום ענין בהריגת השן רק שלא יכאב לגוף אמנם יש לדון שזה כמו הורדת הערלה דמבואר ברמב"ן דהוי צל"ג דזה תיקון הגוף אלא ששם זה הדם שזה הנפש ויתכן שגם כאן הגוף זה הנפש של השן וכיון שיש תיקון בגוף לכן זה סיבה לחייב [עוד יש לדון מצד גוזז לשטמ"ק שנקט שהסרת הערלה הוי גוזז]

אמנם יש לדון שזה גוזז עוד יש לדון שהגוף זה כמו נשמה של השן ולגוף הרי יש תועלת בעיקרת השן שזה לא יכאב ולכן הוי מלאכה דאוריתא

ט"ו] עיין בה"ל סימן ש"מ סי"ג שדן לענין קריעת מכתב כדי לקוראו וע"ש שדן שזה קורע על מנת לתקן שיכול לקרוא האגרת אמנם כתב שזה משאצל"ג דאין לו תיקון בגוף הנייר מידי וצ"ב כוונתו הרי יכול לקרוא האגרת שזה גוף הנייר וכן נקט החזו"א ס"א סק"ב שזה קריעה שיש בה תיקון ולדעת הרמב"ם הוי קורע אמנם במקרה שזה מונח במעטפה כתב הבה"ל דבזה וודאי דהוי מקלקל ופטור אפילו לר"י והנה במעטפה שאפשר לפותחה רגיל בזה וודאי דהוי מקלקל כמו שובר חבית שגם לר"י הוי מקלקל אמנם בדבר שכך צורת הפתיחה שהדבר הולך לאיבוד בזה הוי כקורע בגד למירמא אימתיה האנשי ביתיה דלר"י חייב דלא צריך דוקא תיקון בגוף הדבר ולשאר הראשונים פטור כדין משאצל"ג דהינו שאין תועלת בגופה של מלאכה אמנם בפשוטו זה שבות חמור וכן נקט הבה"ל סימן שצ"ד ששבירת בית לקחת מה שבתוכו במקום שזה הדרך זה שבות חמור ולכאורא הוא מטעם הנ"ל ובחזו"א כתב שאם אין שימוש במעטפה וודאי שזה קלקול גמור וצ"ע למה זה שונה מקורע על מתו והיה מקום לדון עוד שדבר כזה שכל כולו עומד לשימוש זה שיקרעו אותו אין זה בגדר מקלקל כלל אמנם עדין אין בזה תיקון ובפשוטו זה גם סיבה שלא יחשב מלאכה והנה היה מקום לדון דדעת הרמב"ם שצריך על מנת לבנות במקומו אמנם במקום שהתועלת היא מידית הרי חייב כמו קורע בחמתו וכמו שביאר בקרית מלך רב ולכאורא כאן שיש לו החפץ לקרוא מיד הוי תועלת מידית והבה"ל לשיטתו שבקריעת בגד לא ירד לסברא זו והיה מקום לדון שאפילו שלא צריך תיקון בגופה של מלאכה אבל צריך תיקון שזה ישירות מהמלאכה כגון קורע על מתו או בכעסו אבל מה שמוריד מונע וממילא יכול להשתמש בדבר אין זה סיבה שישחב מלאכה אמנם מדין מכבה את הנר שלא ישרף דבר אחר חזינן לא כך ואולי זה רק סברא שכדי להפקיע שם מקלקל סברא זו נכונה וצ"ע בכ"ז

ט"ז]עיין תוס' שהקשו שחובל לכלבו ומבעיר לאפרו הוי אצל"ג ותירצו שזה לא כך וצ"ב מה היה הנידון לענין מבעיר ועיין גר"ז סימן תצ"ה בקו"א שכתב להוכיח מתוס' שמלאכת מבעיר זה ריבוי האש ולא כילוי הדבר ולכן הקשו שפה אין לו ענין באש ותירצו שכיון שצריך האש כדי ליצור האפר לכן הוי צל"ג ובאמת צ"ב שגם ברוצה להזיק לחברו הרי רוצה האש כדי לשרוף הגדיש ולדעת תוס' כיון שזה ללא תועלת הוי אצל"ג אמנם לדעת הרמב"ן לכאורא הוי צל"ג [ועיין אגלי טל פ"ב סק"ו שדן שכדי לשרוף דבר אחר לא צריך אש חדשה] וצ"ע ועין אגלי טל סימן פ"ב שכתב לדחות ראית הגר"ז דגדר המלאכה זה הפיכת החומר לאש ועד כמה שרוצה באפר זה הדבר שלא נשרף

י"ז]בעיקר דין חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דמבואר שזה מקלקל צ"ב למה אין חיוב מצד שיש לו תועלת שיש לו חול ובפשוטו מבואר שצריך שהתועלת תהיה בגוף היצירה וכיון שהיצירה זה הבור וזה כולו קלקול לכן חשיב מקלקל וכן ביאר במגן אבות אמנם עיין תורי"ד קכ"א שביאר שכונת הגמ' שכיון שזה מקלקל אין כאן בניה כלל ועיין מאירי שביאר שכיון שאפשר להשיג חול ללא עשית בור כה"ג אין סברא שהתועלת של החול תעזור ומבואר שס"ל שללא זה הוי תיקון אפילו שזה לא בגוף היצירה וצ"ל שמקלקל זה רק סברא שאין זה מלאכת מחשבת ולכן מועיל גם דבר צדדי וצ"ע והנה בדעת הבעל המאור ורש"י שנקטו שצריך לדם זה משאצל"ג חזינן שנקטו שגדר המלאכה זה הריגת הגוף ובכל אופן לר"י חייב אפילו שביחס לגוף זה מקולקל ובהכרח כסברא הנ"ל

י"ח]מבואר בגמ' שבחובל יש דין שמקלקל חייב ובגמ' כריתות מובא שממילא גם מתעסק חייב והקשו התוס' לעיל ע"ה שכיון שמשאצל"ג זה מצד מלאכת מחשבת א"כ למה שלא יתחייב בחובל והניחו בקושיא אמנם דעת תוס' ביומא ל"ד שזה לא מצד מלאכת מחשבת וכן תירץ בבית יעקב בכתובות ובדעת שאר ראשונים צ"ל שזה חיסרון יותר גדול כמבואר ברמב"ן ועיין אגלי טל דש סקל"ד בהגהה שדן לענין כלאחר יד האם יש חיוב בחובל ועיין נתיבות שלום דהביא מספר התרומה דשוחט בשמאל פטור מדין כלאחר יד אמנם דעת התרומה ששמאל זה פסול גם בסת"ם ומצד שזה לא דרך עשיה ולא פטור מיוחד בשבת וממילא אין סיבה בחובל לחייב ע"ש

**אינו מתכוין [א]**

**א. גמ' יומא ל"ד: תניא - המשנה ובתוס' ובריטב"א שם**

**ב. כתובות ה: איבעיא להו – ז. רבי אמי [יש בזה חלקים של מקלקל ומשאצל"ג] בעיקר תוס' ו. ד"ה האי, תוס' שבת ק"ג. ד"ה לא ועיין רמב"ן קי"א. שהאריך בראיות הערוך ובריב"ש סימן שצ"ד ועיין רא"ש פ' כל כתבי סימן ח' וברשב"א שם**

**ג. גמ' שבת ק"י: לענין מסרס וברא"ש וברשב"א שם ועיין מג"א סימן ש"כ מה שכתב בסתירת דברי הרא"ש**

**ד. שבת ע"ה. הצד – השוחטו שיטת רש"י וברמב"ן שם [ועיין שיטה לר"ן ובהגהות מימוני פ"ח אות ב' ]**

**ה. גמ' זבחים צ"א: לענין מכבה וברש"י ובפיה"מ לרמב"ם שם ועיין שלטי הגבורים סוף פרק האורג**

**[ו. מ"א. במשנה המיחם – מ"ב. אבל נותן וע"ש בבעל המאור וברמב"ן [נכלל בזה גדרי מצרף ]]**

**עניני אינו מתכוין**

**א. ההבדל בין אינו מתכוין בפס"ר למשאצל"ג – כס"מ פ"א ה"ז ועיין ריטב"א שבת מ"ב. ד"ה למימרא ועיין רשב"א קל"ג. ד"ה תמיהה ועיין ריטב"א ד"ה שהאריך בביאור הענין**

**ב. בגדר פטור דאינו מתכוין – ק"ש ח"ב סכ"ג סק"ו חזו"א ס"נ סק"א שערי יושר ש"ג פכ"ה ד"ה ולענין**

**ג. פס"ר דלא ניח"ל – עיין תוס' כתובות וביומא באריכות וברמב"ן קי"א וברא"ש ק"ג. וק"י: וע"ש ברשב"א ובר"ן [ובריב"ש סימן שצ"ד]**

**ד. בהא דמבואר בתוס' כתובות ויומא שיש לאסור מדרבנן – רע"א במערכה בתחילתו ובסק"ח ובדו"ח בכתובות, ובק"ש כתובות ס"ק י"ח [ובתוס' בכתובות משמע שיש להתיר מצד מלאכת מחשבת ולכן זה איסור מדרבנן וכן משמע בתרוה"ד סימן רס"ה ועיין בה"ל שכ"ח ס"ג ד"ה ומצטער]**

**ה. לראשונים דפס"ר דלא ניח"ל אסור בטעם הדבר - עיין חידושי הר"ן בכתובות שזה סברא, ועיין רש"י שבת קי"ז. ד"ה והא, ק"ש בכתובות סקי"ח שערי יושר ש"ג פכ"ה ד"ה ובעיקר [ועיין חידושי הגרש"ר על כתובות ס"ז סק"ב]**

**ו. אינו מתכוין לענין שבת לר"י – תוס' ביומא ל"ד: ובסנהדרין פ"ה. כתבו כן מסברא ובריטב"א ביומא ולקמן קכ"א: חלק עליהם וכן מוכח ברמב"ן ע"ה. ע"ש ועיין חידושי הגר"ח הלכות שבת מה שביאר בזה ומה שביאר לענין פס"ר דלא ניח"ל לדעת הערוך [ועיין בזה בריב"ש סימן שצ"ד בביאור הסוגיא דיומא] ועיין רש"י קכ"א: וע"ה.**

**ז. האם לאביי בהו"א שפס"ר מותר זה גם לר"י בשבת – רע"א במערכה ביומא סק"ח וכן הוא בריב"ש ויש לדון לגר"ח הנ"ל**

**ח. מפיס מורסא האם חשיב אינו מתכוין – עיין תוס' ביומא שסתרו דבריהם ועיין קושית רעק"א כתובות ו. ובמערכה אות ט' ובקה"י שבת סימן ב' [ועיין חידושי הגר"ש היימן כתובות] ועיין רעק"א שבת קי"ז. לענין מפשיט ובמאירי שם [ועיין ריטב"א שם שהאריך בביאור הסוגיא]**

**ט. חופר גומא האם חשיב אינו מתכוין – תוס' סוכה ל"ג: ד"ה מודה תוס' כתבובות ה: ד"ה את"ל ובשיטה לר"ן ק"ג. ועיין ריטב"א קי"ז. מה שחילק בתוך הדברים**

**י. מילה במקום בהרת – עיין רשב"א שם ובשיטה לר"ן בשם הרא"ה ובריטב"א שם**

**י"א. ביאור מחלוקת רש"י ותוס' ביצה ל"ג. [וכן בכורות כ"ה.] – בית הלוי ח"א ס"א סק"ה ובחזו"א נ"ב סקי"א**

**ראיות הערוך ודחיות הראשונים**

**י"ב. ארעיה דחבריה שבת ק"ג. – עיין ריטב"א שבת ק"ג. ובשיטה לר"ן בשם הרא"ה**

**י"ג. ענבי הדס – עיין ברמב"ן מה שדחה הראיה ועיין מאירי ק"ג. מה שהוסיף על זה ועיין קה"י שבת סימן ב', ועיין ריב"ש שביאר הרמב"ן בכונה אחרת ועיין תוס' בכתובות מה שדחו בזה ועיין ברא"ש שכתב הדברים בשינוי קצת ובעיקר ראית הערוך עין רמב"ן כתובות ו. שהוסיף דמלאכת מחשבת אסרה תורה ע"ש**

**י"ד. הראיה מכלאים – עיין גמ' כ"ט: מוכרי כסות והרמב"ן קי"א הביא שמזה הערוך הוכיח כדבריו ועיין קה"י ביצה סימן י"א בביאור כונתו ובדחית הראיה עיין תוס' שבת כ"ט: ועיין ר"ן בחולין ל"ב. מדפי הרי"ף שכתב שפס"ר מותר באיסורי הנאה [ובביאור הטעם עיין ק"ש ח"ב סכ"ג סק"ח עיין שערי יושר ש"ג סכ"ה ד"ה ובעיקר ועיין קה"י פסחים סימן ל"ב מה שהביא להקשות על הר"ן ומה שישב בזה]**

**ט"ו. פס"ר לשעבר – גר"ז סימן רע"ז בקו"א רעק"א יור"ד ספ"ז בגליון, בה"ל סימן שט"ז ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה ד"ה ולענין [ועיין ר"ן על הרי"ף שבת סוף פרק המצניע ד"ה והראב"ד]**

**ט"ז. עושה כמה פעולות שמתוכם אחד יהיה וודאי פס"ר לאיסור – ריב"ש סימן שצ"ד לענין סירוק שער בנזיר, מ"ב סוף סימן שכ"ח ועין היטב בריב"ש בענין זה**

**י"ז. עיין שלט"ג סוף פרק האורג ועיין רש"י זבחים צ"א: לענין זילוף**

**י"ח. אינו מתכוין ברציחה ובסירוס ובגזל [במקומות שאסור התוצאה] – ק"ש ח"ב סימן כ"ג סק"ו ובפסחים אות קי"ד ועיין חזו"א בהערות לפסחים ל"ג. לענין מעילה ולענין סירוס עיין חזו"א ס"ב סקכ"ו ד"ה והרשב"א [ועיין ח"ח כלל ו' במ"ח י"ד**

**י"ט. דבר שספק אם יעשה אלא שעד כמה שיעשה הוי פס"ר לאיסור – ועיין רא"ש בדחיתו לענין זילוף ועיין כתובות ה: תוד"ה לדם וברש"י וברמב"ן ו: [גר"ז סימן ש"ב בקו"א מה שהקשה מספירת ז' נקים ורק הקשה לר"י]**

**כ. למה כל מתעסק זה לא אינו מתכוין – ק"ש ח"ב סכ"ג סק"ז**

**אינו מתכוין [המשך]**

**א. רשב"א ק"ו. לענין צידת צבי בפס"ר – ע"ש בר"ן ועיין שער הציון שכ"ח סקי"ז ווביאור הרשב"א עיין עונג יו"ט סימן כ"ב ובשלט"ג סוף האורג ובחידושי הגרש"ש כתובות ס"ד**

**ב. מה הדרגא שיחשב פס"ר – מהרש"א ק"כ: ובבה"ל סימן רע"ז ס"א ד"ה שמא ועיין תוס' צ"ה. ד"ה המכבד ועיין ריטב"א ביומא ל"ד: ועיין ריב"ש סימן שצ"ד לענין סירוק [ועיין גמ' כתובות ו: רוב בקיאין הן ברש"י ותוס' ובשאר ראשונים שם ובחידושי הגרש"ש סימן ד']**

**ג. פס"ר באיסור דרבנן – מאירי מ"א: ק"כ: קי:, מג"א שי"ד סק"ה ובביאור הגר"א שם וחזו"א ס"נ סק"ה סנ"ו סק"ה ובמ"ב סקי"א ועיין ש"כ סי"א ושכ"ח סמ"ח וסימן של"ו שעה"צ ל"ט ועיין של"ז ס"א ובמ"ב שם [ועיין תורת רפאל [לגר' רפאל שפירא זצ"ל] סימן כ"ז**

**ג.ב. פס"ר בתרי דרבנן – רמ"א שט"ז ס"ד ובמ"ב שם חזו"א ס"א ועיין סימן ש"מ לענין עוגה ובדגול מרבבה שם**

**ד. פס"ר באיסור אמירה לעכו"ם ומה חשיב אינו מתכוין – רמ"א סימן רנ"ג ס"ה בשם התרוה"ד וע"ש בט"ז**

**ה. מלאכה שדעתו לבטלה – מג"א סימן שי"ח סקל"ז עיין סימן שי"ח ס"ו, גר"ז סימן של"ו סי"ז אגלי טל אופה סקמ"ה ריטב"א יומא ל"ד:**

**ו. אינו מתכוין בחלבים ועריות – ק"ש ח"ב סכ"ג סק"א - ב**

**ז. אינו מתכוין בדבר שאין בו מעשה – מקו"ח סימן תל"א לענין בדיקת חמץ [הובא ברעק"א סימן ח' לענין מתעסק] ובק"ש פסחים אות קי"ז [ועיין חלקת יואב סימן ו' בהגהה]**

**ח. מצרף – עיין רמב"ן מ"ב. וברשב"א שם ועיין רמב"ם וראב"ד פי"ב ה"ב ובלח"מ ובמג"א ש"י סקל"ו ובנו"כ שם**

**ט. אינו מתכוין על תוספת עשיה שזה אותו מעשה כמו שעושה – מנחת שלמה סימן ו' ענף ב'**

**דבר שאינו מתכוין**

א]דעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר ובפשוטו הביאור דס"ל דיסוד הדין כוונה זה רצון לעשית המעשה וכל הדין פס"ר שכיון שיודע שזה יעשה וזה ניחא ליה ממילא דעתו על זה וחשיב שיש על זה כונה ורצון וכן הוא לשון הרא"ש פט"ז ס"ח וכן הוא בלשון הערוך [ועיין חידושי הגר"ח] ועיין תוס' יומא ל"ד: שכתבו דפס"ר דניחא ליה הוי מהצל"ג כיון שאנן סהדי דניחא ליה אמנם הראשונים חלקו על הערוך ויש לעיין בכונתם יש לבאר דס"ל שאין דין כונה ורצון אלא שמספיק ידיעה דהינו שכל שעושה מעשה ויודע שדבר זה יצא ממעשהו חשיב כונה וכמו שביאר הגר"ח לענין שבת אמנם יש מקום לבאר שהגדר שכה"ג אפילו אם לא ידע מהדבר שנעשה מתקיים פה התנאי של כונה והסברא בזה עיין ק"ש כתובות סקי"ח שביאר שצריך כונה על הפעולה ואין דין כונה על האיסור ולכן עד כמה שפעולה זו היא ודאי עושה האיסור חשיב כונה ויש מקום לבאר דכונה על פעולה שמוכרח ממנה עוד דבר חשיב כונה גם על מה שיוצא ממנה כיון שזה מוכרח שיצא מפעולתו והנה בעיקר דין אינו מתכוין יש לבאר שחסר בחשיבות הפעולה כל שזה נעשה ללא כונה אמנם עיין חזו"א סימן נ' סק"א ובק"ש ח"ב סכ"ג סק"ו שביארו שזה סברא דזה נחשב כנעשה מאליו דהינו שכה"ג המעשה לא מתיחס אליו [ובפשוטו זה סברא שכשעשה מעשה ללא כונה חלק זה לא מתיחס אליו] והגרש"ש בשערי יושר ש"ג פכ"ה ביאר שיסוד הדין כונה זה להגדיר את המעשה שיחשב מעשה חרישה ולא מעשה גרירה ולפ"ז ביאר שגדר האיסור בפס"ר שכה"ג המעשה וודאי נחשב מעשה חרישה ורק במקום שמצד עשיתו זה לא מוכרח שזה יצא ממעשהו אין לזה שם חרישה אלא כפי כונתו אבל בדבר מוכרח זה לא שייך [ועיין חידושי הגר"ש רוזובסקי כתובות ס"ז סק"ב] ועיין לקמן בביאור שיטת הערוך מה שיש לדון בכמה פרטים בזה

ב]**בדין פס"ר לשעבר:** והנה הנפק"מ בזה בפשוטו לדין פס"ר לשעבר דבט"ז מבואר בסימן שט"ז שאם סוגר קופסא ויש לו ספק אם יש בה זבובים חשיב דבר שאינו מתכוין ועיין בגר"ז סימן רע"ז ובבה"ל סימן שט"ז שדנו שכאן עד כמה שיש כאן זבובים זה פס"ר וכתבו דמוכח מדבריו דפס"ר דלשעבר גם מותר והנה אם הביאור בפס"ר דידיעה מספיקה א"כ כאן שאין ידיעה אין סיבה לאסור אבל ההגדרה שכה"ג לא צריך כונה א"כ כיון שכאן ממעשה זה וודאי יצא הדבר האסור אפילו שהוא לא כיון לזה אין בזה חיסרון והנה עיין בה"ל שכתב לדון מדברי התוס' כתובות לענין הדס שלא הוי פס"ר כיון שאולי לא יצטרך לזה ודחה ששם זה תלוי בדבר עתידי [אמנם עיין לשון הרא"ש פ' הבונה שזה ודאי פס"ר רק שיש כאן צד שזה לא יהיה מלאכה וצ"ב כוונתו] עוד כתב להוכיח מהרמב"ן במלחמות מ"א: שכתב שלא הוי פס"ר לענין צירוף דאולי זה כבר מצורף והרי כאן זה ספר מצד מה שהיה ועיין בגרש"ש שדחה שכאן שזה דבר שלא ידוע לעולם אין המעשה נקרא על שם העבר הלא ידוע ויש לעיין האם זה שייך גם לק"ש הנ"ל וראיתי עוד להוכיח מהר"ן סוף המצניע לענין כיבוד הבית שכתב דבכיבד בערב שבת אין זה פס"ר דאולי אין עפר כדי להשוות הגומות וכן עיין רעק"א תשובה ע"ב שדן שמותר לאשה לבדוק עצמה ואין בזה איסור השחתת זרע כיון שאולי כבר נקלט הזרע ויש לדחות בכל זה דזה סוג דבר לא ידוע וצ"ע ועיין בה"ל סימן שכ"ו ס"ט ד"ה בדברים לענין רחיצה בדבר שלא יודע אם משיר השערות שאסור ומבואר שלא הקיל בפס"ר לשעבר בדבר גלוי ורק שהוא לא יודע ועיין מה שכתבנו במלאכת צידה ב' סק"א דבראשונים מ"ג. לענין צידת דבורים כתבו שזה לא פס"ר דיש חור קטן ולכאורא הביאור שיש ספק האם הם רואים את זה ולכן לר"ש זהלא בגדר פס"ר ומבואר שפס"ר לשעבר מותר אלא שכאן זה כמו מצרף שיש את דחית הגרש"ש

והנה כתב הרמ"א יור"ד ספ"ז שאסור לחתות אש מתחת לקדירת עכו"ם שמא יש שם בשר וחלב והקשה רעק"א הרי זה דבר שאין מתכוין וכתב שלדעת הערוך זה וודאי מותר אמנם לדעת שאר ראשונים הוי פס"ר דלשעבר ודבר זה תלוי בט"ז הנ"ל ושמעתי להקשות דמה זה ענין לדבר שאינו מתכוין דשם וודאי יש כאן פס"ר של בישול על מה שבקדירה רק יש ספק מה מתבשל בקדירה ומה זה ענין לפס"ר דלשעבר ומשמע ברעק"א דצריך פס"ר על האיסור ועיין מהריל"ד שו"ת סימן ו' שדן בעושה מעשה שזה פס"ר שיעשה איסור ולא ידוע איזה איסור דהוי פס"ר והא על דרך הנ"ל דבאמת זה אינו מתכוין אלא שכל שודאי יעשה איסור אפילו שזה לא מתכוין אין בזה ההיתר של פס"ר [ועין לשון הרא"ש ברוח על נר שזה ודאי או יבעיר או יכבה ויתכן כונתו שזה יעשה את שניהם] וצ"ע ובעיקר הסתירה מהרמ"א לט"ז עיין חידושי הגרש"ר ובמשנת הגר"א קוטלר יבמות דכתבו דלענין שבת דצריך ידיעה ולכן ר"י מודה בזה ודאי לשעבר לא עוזר אלא שצ"ע דאם מצד הדין של שבת מדרבנן צריך להיות אסור

והנה עיין לשון רש"י כריתות כ: דבהובערו התחתונות לר"ש פטור כי לא ידע שיובערו ומבואר שאפילו שזה ודאי כיון שהוא לא ידע חשיב אינו מתכוין ואין זה פס"ר ולכאורא מבואר שכל הדין פס"ר כי יודע וודאי שיש כאן איסור והנה מבואר בגמ' שנזיר אסור לסרוק ולשון הגמ' נזיר מ"ב דכל הסורק דעתו על נימין המדולדלים אמנם עין רש"י שבת פ: שביאר שזה אסור מצד פס"ר וכן בפירוש הרא"ש בנזיר וצ"ע שלשון הגמ' שדעתו על זה ומשמע שזה הגדר בפס"ר והנה הריב"ש סימן שצ"ד ביאר באריכות שלא כל פעולה ודאי תולשת אלא שבסך הכל זה תולש ולכאורא זה רק סברא אם הגדר בפס"ר שכיון שזה יקרה דעתו על זה א"כ כיון שדעתו שזה יקרה באחת הפעולות חשיב מתכוין אבל דין פס"ר שכה"ג לא צריך כונה א"כ כאן כל פעולה מצד עצמה זה לא ודאי מעשה תלישה וצ"ע

עוד יש להוכיח מהרמב"ן שביאר שכונת הגמ' ק"ג. שבארעה דידיה אסור הכונה מצד קוצר רק שזה מחשיב את זה כשיעור וצ"ע מה זה ענין לפס"ר ובהכרח שיסוד דין פס"ר שממילא כונתו על זה ולא איזה חידוש בדין אינו מתכוין וצ"ע

ג]יש לעין בעושה מעשה שלא בטוח יצליח לעשותו אבל אם יצליח זה פס"ר לעוד דבר האם הוי פס"ר או לא ועיין כתובות ה: את"ל לדם הוא צריך הפתח נעשה מאליו וזה מותר והקשו הראשונים הרי זה פס"ר ותירצו שיתכן שיצא דם ולא יעשה פתח אמנם בלשון רש"י מבואר שכיון שיתכן שלא יצא דם חשיב שזה לא פס"ר ובפשוטו כל זה שייך לגרש"ש וצ"ע ועיין גר"ז סימן ש"ב שדן באיסור צובע בבדיקה וכתב שלר"י אסור ומשמע שלר"ש מותר כיון שזה לא פס"ר שיהיה דם דהינו אפילו שיש לו כונה להוציא דם ואם יש דם זה וודאי יצבע והוי פס"ר בכל אופן נקט שזה לא פס"ר ולכאורא זה דלא כראשונים הנ"ל אלא כרש"י אמנם עיין רא"ש שכתב לגבי זילוף שיתכן שזה יפול לא על גבי האש והנה בפשוטו וודאי שכונתו שזה יפול על האש שהרי זה המצוה כמבואר בגמ' שם ועד כמה שזה יקרה זה פס"ר שיכבה ובכל אופן נקט שזה לא פס"ר וצ"ע בזה [ובעיקר הסוגיא דכתובות יתכן ששם כיון שעיקר מטרתו לבעילה ולא לדם לכן אין בזה דין פס"ר ועיין היטב ברמב"ן שם

ד]עיין ק"ש ח"ב סימן כ"ג סק"ג שהקשה שכל מתעסק כגון נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר למה אין בזה פטור אינו מתכוין ובפרט אם מתעסק יש בזה איסור ואינו מתכוין אין בזה איסור וע"ש שכתב שזה פס"ר לשעבר ולכן זה אסור אמנם עדין צ"ע לשיטות שמותר וכן לשיטת הערוך וודאי קשה ובפשוטו מבואר מזה דכל הדין אינו מתכוין זה רק מתי שעושה דבר למטרה אחרת ונלווה לזה עוד דבר שלזה לא התכוין אבל אם לא רצה לעשות ולמעשה זה הדבר היחיד שעשה לא שיך בזה אינו מתכוין [והנה באופן דנתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר יתכן דלא קשה דמתכוין לחתיכה רק שלא ידע מאיפה חותך אמנם עדין צ"ע מה זה שונה ממפיס מורסא דלתוס' הוי אינו מתכוין] והנה מבואר בתוס' בסנהדרין פ"ה. דבמכה אביו שיך פטור אינו מתכוין ולפ"ז צ"ע שהגמ' מכות ח: דנה שבמקרה של גלות במכה אביו זה לא כך והרי לכאורא כל הורג בשוגג זה אינו מתכוין אמנם לנ"ל א"ש ששם שזה כל מעשהו רק שלא התכוין לעשות לא שייך בזה פטור אינו מתכוין אמנם יתכן שבמכה אביו יש בזה איסור של בן אדם לחברו דבזה לא שיך אינו מתכוין וכל התוס' בסנהדרין כשעושה לטובת האב וכל זה דוחק

ה]מבואר בגמ' צד שגם לר"י בלא אפשר וקאמכוין מותר דהעיקר תלוי באפשר או לא ובפשוטו לפ"ז גם פס"ר מותר וכן נקטו רעק"א והפנ"י אמנם בתוס' שאנץ פסחים כ"ו. מבואר לא כך ולכאורא הסברא על דרך הגרש"ש דכל הסברא בלא אפשר שזה לא השם של המעשה אבל בפס"ר זה תמיד השם של המעשה ולא מצד שזה נחשב כאילו חשב ועיין חזו"א שהקשה מה הגמ' אומרת שאביי סבר שלר"י בהרת מובן הרי זה לא אפשר אמנם לנ"ל יתכן שגם לאביי שלא אחז מפס"ר זה ביחס לר"ש שצריך דין כונה להגדיר מעשה אבל לר"י שזה סברא באפשר או לא ודאי שפס"ר זה סיבה לאסור ודו"ק

ה.ב]עיין ק"ש ח"ב סימן כ"ג סק"ו שכתב לבאר דכל המושג אינו מתכוין זה רק באיסורים שיסוד האיסור מצד עשית האדם אבל במקומות שרצון התורה שלא יעשה התוצאה כה"ג גם עשיה באינו מתכוין אסורה ובזה א"ש שברציחה ובגזל לא שייך דין דבר שאינו מתכוין והנה עיין ערוך דביאר דפס"ר ולא ימות הכונה לענין רציחה וצ"ע ועיין חזו"א ס"ב סקכ"ו בסופו שדן שסירוס האיסור זה התוצאה ולכן שם גם לערוך אסור פס"ר דלא ניח"ל וצ"ע הרי גם מסרס אחר מסרס אסור וא"כ מוכח שהאיסור זה המעשה ועיין חידושי חת"ס שם שדן שלא שיך אינו מתכוין בסירוס מטעם הנ"ל אמנם בפשוטו כונת הגמ' כמבואר בחזו"א אבן העזר י"ג שכל תוספת קלקול באברי הזרע אסור אבל מעשה סירוס לבד אין בזה איסור וכן נטה שם ברמב"ן אמנם בסופו דן אולי לא כך ע"ש והנה בתוס' סנהדרין פ"ה. מבואר שגם במכה אביו יש היתר דאינו מתכוין וצ"ל ששם כל האיסור שהבן עושה

**בדין פס"ר דלא ניח"ל**

ו]מבואר בגמ' קל"ג. דר"ש ס"ל שדבר שאינו מתכוין מותר ובתחילה הוי ס"ל לאביי שגם פס"ר מותר ולבסוף חזר בו ויש לעין למה דהיה ס"ל בתחילה או לערוך דגם למסקנתו רק בניחא ליה אסור מה שונה דבר שאינו מתכוין ממשאצל"ג ועיין כס"מ פ"א ה"ז דביאר דבדבר שאינו מתכוין לא התכוין לאיסור משא"כ במשאצל"ג הוא התכוין לגוף המלאכה אלא שהוא לא התכוין לתכלית המלאכה ובפשוטו החילוק דבגרירת ספסל לא התכוין כלל למציאות שזה עשה חור בקרקע משא"כ במשאצל"ג הוא התכוין להרוג הנחש אלא שעשה את זה למטרה שהיא לא צורך בגופה של מלאכה ועל דרך זה הוא בריטב"א מ"ב. ד"ה למימרא אמנם מצאנו בכמה דוכתי שאפילו שהוא מתכוין לעשית המלאכה בכל אופן הוי בכלל דבר שאינו מתכוין א. נוטל ענבי הדס ב. מילה בבהרת ג. נוטל זרדים לצורך הזרדים ולא לצורך הקרקע והגמ' רק שואלת שזה פס"ר ועיין לקמן דבראשונים מצאנו עוד הרבה דוגמאות וצ"ע למה באופן זה הוי אינו מתכוין הרי הוא עושה פעולה שזה המעשה איסור שהתורה אסרה ולא שנעשה אם פעולתו עוד פעולה ומבואר מכאן שכל שעושה הפעולה למטרת יצירה מסוימת ונוצרה עוד יצירה חוץ מיצירתו אפילו שזה באותו מעשה גם כן חשיב אינו מתכוין דלחלק היצירה של האיסור אינו מתכוין דאיסורי שבת זה היצירה שבדבר ולכן בבהרת דביאר הרשב"א קל"ג. שהמלאכה זה טהרת המצורע ומציאות זה הוא כלל לא התכוין הוי אינו מתכוין וכן בתולש זרדין שהמלאכה זה היצירה של תיקון הקרקע ולדבר זה לא התכוין כלל והנה יש לדון בזה בכמה מקומות ויבואר בס"ד לקמן בדברי הערוך

והנה מבואר בתוס' שנקטו שמפיס מורסא חשיב משאצל"ג והנה בעיקר החילוק בין לעשות לה פה או להוציא ליחה רש"י ביאר שההבדל אם זה לאותו יום או לקבוע ובתוס' צ"ד. מבואר שהחילוק בין אם זה במטרה להכניס ולהוציא או רק להוציא ועיין רעק"א דכאן הרי כונתו לנקב ורק שלא צריך את המלאכה ואין זה ענין לאינו מתכוין והנה הרי הבאינו לעיל מכמה גמרות שגם כשעושה המעשה אבל כשלא צריך היצירה הוי אינו מתכוין והרי רעק"א ציין לרשב"א קל"ג. והרי זה תירוץ הרשב"א אמנם כונת רעק"א דמקרים הנ"ל יש כאן שני יצירות נפרדות ולאחת היצירות אינו מתכוין כלל אמנם כאן הרי מתכוין ליצירת הנקב ויצירה זו עצמה יש בה דרגא שזה נקב בעלמא ויש בה דרגא של בניה שזה מלאכה וכה"ג הרי הוא מתכוין למציאות שנעשה ורוצה יצירה זו רק שלא צריך את חשיבות המלאכה שבזה ואין זה אינו מתכוין [ועיין קה"י שבת סימן ב' שביאר שהיצירה זה לא הנקב אלא בנית המורסא וא"כ חשיב שאין לו שום ענין ביצירה וכדוגמאות הנ"ל אמנם משמעות תוס' שזה איסור מצד הנקב שהרי דנו בדין להכניס ולהוציא] ובפשוטו מקובל לישב את רעק"א דמבואר כאן שלב נוסף שגם אם זה אותה עשיה אבל עד כמה שהוא לא מכוין לחלק של היצירה שבדבר אפילו שאת עצם המציאות רוצה זה גם נחשב אינו מתכוין והא מאוד מחודש [ויש להביא בזה עוד דוגמא כגון עושה קשר ולא צריך של קימא רק שלא מתכונן לפותחו דלנ"ל יתכן שזה בגדר אינו מכוין וכן לענין לבישת כלאים דגם אם נימא שההנאה אין זה מעיקר האיסור אלא רק תנאי שיחשב לבישה והרי כאן הוא מתכוון ללבוש ובכל אופן כיון שלא מתכוין לחשיבות הלבישה זה גם אינו מתכוין] ובפשוטו זה תלוי בהבנת הדין פס"ר עיין לעיל אות א' ב'

והנה עיין משנת הגר"א קוטלר ביבמות סימן ד' שדן שלהגדיר שדבר זה חשיב אינו מתכוין זה רק אם הדין כונה זה על דרך הערוך שצריך רצון למעשה א"כ שיך לדון שכאן כיון שאין לו רצון ליצירה חשיב שזה בלי כונה אבל אם הדין כונה זה כונה לעשיה כיון שזה מוכרח להיות ביחד לא שיך לדון שזה אינו מתכוין דהרי אין פה עשיה נוספת ולפ"ז כתב שכל מה שכתבו תוס' שזה אצל"ג זה רק לדעת הערוך ולא לשיטתם וא"ש דברי התוס' ביומא שבתחילתם כתבו שמפיס מורסא זה מתכוין ובסופם הקשו מזה על הערוך

ז]והנה עיין בראשונים שהביאו מהערוך דאפילו שפס"ר אסור אבל כל זה בניחא ליה אבל בלא ניחא ליה נשאר ההיתר של דבר שאינו מתכוין ומותר והראשונים חלקו עליו ונקטו שחשיב מתכוין והנה בתוס' בכתובות מבואר שזה רק אסור מדרבנן וברעק"א במערכה בתחילתו ביאר שזה רק דרבנן מצד משאצל"ג וכן משמע בתוס' ק"ג. לגבי ארעה דחבריה שכתבו שזה משאצל"ג אמנם בתוס' בכתובות שדחו על זילוף על האישים ובהרת שמצוה שאני משמע שכוונתם שמדאורייתא צדקו דברי הערוך רק שמדרבנן זה אסור ועיין ק"ש כתובות שהקשה מהיכי תיתי להמציא איסור דרבנן ועיין תוס' ביומא שרמזו לסברא זו ע"ש אמנם בלשון תוס' מבואר כמו משאצל"ג ומשמע כונתם שכמו שאסרו משאצל"ג כיון שעושה את אותה דבר שהתורה אסרה א"כ גם בפס"ר זה סיבה לאסור ואין זה דוגמה לאין פס"ר ששם לא ברור שעושה את הדבר האסור וכן הובא ברעק"א החדש על כתובות אות י' אמנם תוס' ביומא נראה שנקטו לעיקר שלענין בהרת וזילוף באמת אם זה פס"ר אסור מדאוריתא ובכל אופן לגבי שבת כתבו שזה מדרבנן מצד מלאכת מחשבת ובתחילתם כתבו שמשאצל"ג זה לא מצד מלאכת מחשבת ומשמע שרק בשבת מודים לערוך וזה על דרך הראשונים לקמן [אמנם לענין הגמ' בכריתות כתבו שזה רק משאצל"ג וצ"ע] ועיין תרוה"ד סימן רס"ה שכתב מפורש שיש היתר מיוחד בשבת של פס"ר דלא ניח"ל ובמקלקל בחבורה זה לא כך וודאי אין כונתו למשאצל"ג דהרי מוכח בש"ס שיש פטור זה בחבורה ובהכרח שיש כאן פטור חדש ודבריו הובא בגר"א סימן של"א בסופו

ועיין רא"ש ורשב"א ור"ן ק"י: לענין סירוס דמבואר בגמ' שאסור לשתות כוס של עיקרים ויש ראשונים שתלוי דבר זה בר"י ור"ש וכתבו שכאן זה פס"ר ואסור ואפילו לערוך כל דבריו באיסורי שבת ולא בשאר איסורים והנה דבריהם תמוהים דהרי הערוך הביא ראיות משאר חלקי התורה ואולי כוונתם שלענין הלכה גם אם יש מקום להסכים אם הערוך בשבת אבל לא בשאר דיני התורה [אמנם זה תימא דהרא"ש סתם הדברים אחרי שבריש פרק הבונה הביא הערוך לא כך] והנה בפשוטו לפ"ז הוא סברא מצד מלאכת מחשבת וצ"ב א. א"כ למה לא לאסור כמו שאוסרים כל פטורי דמלאכת מחשבת ב. שא"כ גם לר"י צריך להיות מותר דהרי יש כאן פטור חדש והרי זה מפורש שר"י אוסר אינו מתכוין לכל הפחות מדרבנן ובפס"ר בפשוטו מדאוריתא וצ"ל שזה רק סברא שגדרי אינו מתכוין הרגילים כאן זה אחרת ולא שזה פטור חדש דהינו שלר"ש שיש דין כונה ממילא בשבת הדין כונה הוא יותר אלים משא"כ לר"י שאין דין כונה ממילא לא חסר כלל בדין מלאכת מחשבת וכן הוא בתרוה"ד סימן רס"ה שזה פטור לר"ש מדין מלאכת מחשבת וצ"ב עומק הסברא בזה

ח]עיין תוס' ביומא ל"ד: ובסוכה ל"ג: ובשבת מ"א: שחידשו שלענין שבת ר"י מודה שאינו מתכוין מותר מצד מלאכת מחשבת ועיין תוס' בסנהדרין פ"ה. שכתבו דבר זה מסברא והנה בפשוטו כונתם שאת אותו פטור של ר"ש בכל התורה כולה ר"י ס"ל את זה בשבת ולפ"ז למה דאביי לא סבר את הדין פס"ר ה"ה לר"י וכן אם ננקוט שפס"ר דלא ניח"ל לר"ש מותר ה"ה לר"י בשבת וכן מבואר בריב"ש סימן שצ"ד ובמערכה דרעק"א אות ח' אמנם דבר זה צ"ע א. א"כ כשתוס' דנו האם צדקו דברי הערוך היו צריכים להוכיח שלא מהא דהגמ' פוטרת מפיס מורסא מצד משאצל"ג ולא מצד אינו מתכוין והרי כאן גם ר"י מודה ב.עיין רעק"א שהקשה שתוס' היו צריכים להוכיח דלא כערוך מהגמ' שאומרת בכריתות שזה תלוי בדבר שאינו מתכוין והרי בשבת ר"י מודה ג.עיין משנת הגר"א קוטלר שהקשה שתוס' ביומא ישבו את הגמ' בסוכה שכיון שזה דרבנן זה קיל שהותר לצורך מצוה א"כ גם לר"י זה סיבה להתיר דהרי אינו מתכוין בשבת לר"י כמו לר"ש ובפשוטו מבואר מכל זה כמו שיסד הגר"ח דהדין לר"י שזה חסרון מצד מלאכת מחשבת זה רק שצריך ידיעה ובפס"ר וודאי חשיב שיש ידיעה וממילא ודאי שפס"ר דלא ניח"ל אסור וכן גם להו"א דאביי שאין דין פס"ר זה סברא בדין כונה אבל לא בדין מלאכת מחשבת

**והנה הערוך הביא הרבה ראיות לסברתו והראשונים דנו מעוד כמה דוכתי ונסכם הדברים בס"ד**

ט]א. הגמ' ק"ג. אומרת שהמזרד זרדים לצורך העצים יש שיעור כגורגרת ואם ליפות הקרקע כל שהוא והגמ' שואלת שתמיד זה מיפה הקרקע והגמ' עונה שמדובר באגם ואביי אומר שכגון שלא מכוין והגמ' שואלת הרי מודה ר"ש בפס"ר והגמ' עונה שמדובר בארעה דלאו דיליה ונקט הערוך דכונת הגמ' ממילא כאן אין את החידוש של פס"ר וחוזר הפטור של אינו מתכוין ועיין ראשונים שדחו א. תוס' ביארו שכונת הגמ' שזה פטור של משאצל"ג ב.ועיין רמב"ן קי"א. שדן שבאמת גם במיפה הקרקע אין בזה איסור חורש אלא כונת הגמ' שזה מחשיב את השיעור ביחס לקוצר ולפ"ז וודאי שאם אין לו בזה צורך לא שיך סברא זו אמנם עיין תוס' ק"נ: שנקטו שהגמ' זה לחייב משום חורש וכן נקט הרמב"ן שם בסופו והנה צ"ב א"כ מה הגמ' הביאה מהדין של פס"ר ולכאורא הכונה שזה כמו מתכוין ועל דרך הערוך רק שלא צריך שיהנה ועיין ריטב"א ובשיטה לר"ן בשם הרא"ה שביארו שכאן התיקון בקרקע הוא לא תיקון חשוב ולכן כה"ג ללא כונה אין זה מלאכה לר"ש וצ"ב מה זה קשור לר"י ור"ש ומשמעות דבריהם שיש כאן סברא שדבר לא חשוב בזה גם בפס"ר זה לא מגדיר שזה המעשה משא,כ לר"י שאין דין כונה זה לא שייך [דהינו שכאן זה לא דבר שחשיב שאין מציאות של מלאכה כלל ללא מחשבתו אלא שזה רק סברא שכאן פס"ר דלא ניח"ל מותר ודו"ק בזה]

והנה רש"י שם ביאר שבארעיה דחבריה לא איכפת ליה ועיין רעק"א שהקשה מלעיל ע"ה. דשם רש"י מבואר שרק באינו רוצה הוי אינו מתכוין ולרמב"ן לעיל לא קשה ויתכן עוד ששם זה סברא בדין אינו מתכוין וכאן זה רק פטור מצד משאצל"ג ומה שלא ביאר שם מצד משאצל"ג דנקט שהגמ' שם גם לר"י מצד מלאכת מחשבת כמבואר בלשונו שם

י] ב.עוד הביא ראיה מהגמ' קל"ג. דהגמ' מביאה בריתא דיש פסוק להתיר מילה במקום צרעת והגמ' שואלת שתיפו"ל שזה אינו מתכוין ואביי דוחה שזה כר"י והגמ' שואלת הרי זה פס"ר ורבא אמר שאסור גם לר"ש והגמ' דוחה שבתחילה לא אחז כך והגמ' ממשיכה לשאול ולאביי אליבא דר"ש מה צריך פסוק ומתרצת באומר לקוץ בהרת בו והגמ' שואלת שאם יש אחר שיעשה אחר והגמ' עונה דליכא אחר [ולכאורא משמע שהאב מקים המצוה גם על ידי אחר ולכל הפחות על ידי שליחות] ועיין ערוך דנקט שקושית הגמ' שגם למסקנא באיכא אחר יעשה על ידי אחר [כן ביאר הרמב"ן] וקשה הרי זה פס"ר אלא בהכרח שכאן שזה פס"ר דלא ניח"ל מותר אמנם עיין ראשונים שדחו שהגמ' רק שאלה להו"א שגם פס"ר מותר ועיין תוס' שכתבו עוד שגם לדבריו יתכן שיש איסור מדרבנן והנה הרמב"ם לא כתב שבאיכא אחר יעשה אחר ומשמע שלא ס"ל כערוך אמנם עיין שיטה לר"ן שדן שללשון השני של הגמ' שם לא חשיב אינו מתכוין והנה הטור הביא את מחלוקת הערוך ותוס' ולא הכריע אבל כאן כתב להיתר ולא כתב דבאיכא אחר יעשה על ידי אחר וצ"ע למה לא להחמיר כערוך ועיין תהלה לדוד סימן רע"ז

והנה בעיקר הגמ' עיין רשב"א שהקשה למה הוי אינו מתכוין הרי כונתו לקצוץ רק שזה כמו משאצל"ג דהינו שאין מטרתו לקצוץ הבהרת אבל הרי האיסור הוא קציצת הבהרת וזה מה שהוא עושה ותירץ שאם היה כתוב בתורה שאסור לקצוץ בהרת באמת לא היה נחשב אינו מתכוין אמנם כיון שכתוב השמר וגו' יסוד האיסור מה שגורם להיטהר וממילא חשיב אינו מתכוין ולכאורא כונתו שהאיסור הוא יצירת המצב שהוא נטהר ולא מעשה הקציצה וצ"ע ועיין שפת אמת שהקשה הרי שיטת רש"י לעיל קל"ב: שגם נגעים טהורים אסור לקצוץ וצ"ל כי זה יכול להגיע לידי טומאה ועיין ריטב"א שכתב לדחות שמדובר שחותך עוד בשר וביחד אם זה הולך הבהרת וצ"ע למה כה"ג חשיב אינו מתכוין ואולי כונתו שחלק הצרעת הוא דק שלא מחסר במצות מילה וצ"ב

י"א] ג.עיין גמ' סוכה ל"ג: מביאה מחלוקת תנאים האם מותר למעט ענבי הדס ביו"ט שעל יד זה הוא מוכשר למצוה והגמ' שואלת איך מותר הרי הוא מתקן מנא והגמ' עונה שראב"ש ס"ל כאבוה שדבר שאינו מתכוין מותר והגמ' שואלת שזה פס"ר ועונה דאית ליה אושענא אחריתי ולמד הערוך דכונת הגמ' דממילא אין לו ענין בזה והוי פס"ר דלא ניחא ליה ולכן מותר ועיין תוס' שם שדחו שכונת הגמ' שזה משאצל"ג וכאן שזה במקום מצוה התירו [וצ"ע הרי יש לו אחר ולמה להתיר] ועיין תוס' בשבת וביומא שדחו שכיון שהאיסור של תיקון הדס זה רק מדרבנן כה"ג באינו מתכוין אפילו שזה פס"ר מותר [אמנם כל זה לר"ש אבל לר"י אסור וכמבואר בגמ' וכדהוכיחו לעיל מ"א: וצ"ע למה זה רק סברא לר"ש וצ"ל שגדר הדין שבדרבנן חשיב אינו מתכוין וזה לא שיך לר"י] ועיין רא"ש בפרק הבונה וכן הוא בתוס' בכתובות ו. דכיון דאם לא יצטרך אחרי זה אין כאן תיקון כלי ממילא זה לא פס"ר עכת"ד ועיין קה"י ס"ב שהקשה דממ"נ מצב זה שיש ספק שיצטרכו אם חשיב תיקון כלי א"כ זה פס"ר ואם לא חשיב תיקון כלי א"כ גם לר"י זה לא מלאכה וצ"ע אמנם משמעות תוס' שזה מיתלא תלי מה יהיה בסוף ולכן לא חשיב פס"ר ועיין בה"ל סימן שט"ז שדן ללמוד מכאן שפס"ר למפרע מותר ודחה שכאן זה תלוי בדבר עתידי וצ"ב הנידון

ועיין רמב"ן קי"א וכן מרומז ברש"י שהכונה דבאית ליה אחר לא חשיב שמתקנו כלל דזה כמו בפסח דהינו שלא דנים שיש כאן יצירה של הדס למצוה אלא אם זה כונתו עכ"ד ועיין תוס' שבת ק"ג. שהקשו דא"כ למה זה קשור לאינו מתכוין ויש מקום לומר שבאמת לדחית הגמ' זה גם לר"י אמנם עיין מאירי ק"ג. שכתב שלר"י שאינו מתכוין כמתכוין חשיב עשית כלי ועיין קה"י שבת ס"ב שהאריך בזה והדברים צ"ע שר"י רק חידש בדיני מתכוין אבל כאן שיש חיסרון שאין כאן מציאות של יצירה מה יעזור אינו מתכוין כמתכוין וצ"ל כנ"ל בריטב,א שכאן שזה בסוכות חשיב שנוצר הדס רק זה סברא שביחס למעשה האדם זה נחשב שאין כאן עשיה של הדס וכל זה לר,ש שהגדרת מעשה נקבע לפי מחשבה אבל לר"י שהגדרת מעשה לפי מציאותו זה לא שייך ועיין ריב"ש סימן שצ"ד שביאר שאם בסוף יצטרך זה יחשב שהיה מלאכה ורק שלר"ש זה לא פס"ר והוא על דרך תוס' לעיל

י"ב] ד.הגמ' כ"ט: מביאה משנה מוכרי כסות מוכרין כדרכם ובלבד שלא יתכונו בחמה מפני החמה או מפני הגשמים והגמ' אומרת שזה כר"ש שדבר שאינו מתכוין מותר ועיין תוס' שם שביארו שכל האיסור בכלאים זה רק לבישה של הנאה והרי יש להם כבר בגדים וזה לא מוכרח שיהיה להם הנאה ולכן לא הוי פס"ר וצ"ב ראית הערוך ובפשוטו משמע שס"ל שיש איסור אפילו ללא הנאה וצ"ע א"כ אין זה ענין לדבר שאינו מתכוין דהרי הוא מתכוין להניח את זה על גופו ועיין קה"י ביצה סימן י"א שביאר שגם לערוך המושג לבישה זה שהבגד משמש את הגוף ולא הפוך וכאן הוא מניח את זה במטרה שהגוף ישמש את הבגד ובתור משאוי אלא שלמעשה הבגד משמש את הגוף ולכן חשיב אינו מתכוין ועיין תוס' כ"ט. דנקטו שבאמת כל ההיתר רק במקום שזה לא ודאי שהוא נהנה ולא הוי פס"ר דהינו שכל האיסור בלבישה רק אם נהנה ובפשוטו זה כונת הרמב"ן והר"ן קי"א שכתבו שלבישה ללא הנאה אין זה לבישה דממילא אין כאן ודאי הנאה ועיין ר"ן בחולין בסוגיא דריחא [ל"ב. מדפי הרי"ף] דנקט שבאיסורי הנאה מותר אפילו פס"ר והוכיח מכאן וצ"ב טעם הדבר ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה ד"ה ובעיקר מה שביאר בזה, ובחידושי הגרש"ר יבמות סימן ה' סק"ב ביאר שחסר בחשיבות ההנאה ללא שמתכוין אליה ומה דלר"י אסור מצד שאינו מתכוין כמתכוין וכמאירי הנ"ל דהינו שהחיסרון בהנאה זה מחסר בהגדרת המעשה כליקחת הנאה ולר"י הרי המעשה מוגדר מצד עצמו ולא צריך הכונה של האדם כלל והאחרונים הקשו על הר"ן מהגמ' דבקונם אסור לטבול במעין בימות החמה ועיין קה"י בפסחים סימן שכתב שבהקדש הרי אסור גם נתינת הנאה למישהו אחר א"כ אין האיסור ההנאה אלא מעשה לקיחת הנאה וממילא זה כשאר איסורים ע"ש

י"ג] ה. הגמ' בזבחים צ"א: מביאה מימרא של שמואל שמותר לתת יין על גבי האישים והגמ' שואלת שזה מכבה והגמ' בסוף אומרת הא ר"ש הא ר"י ונקט הערוך שזה פס"ר והוכיח מכאן שמותר פס"ר דלא ניח"ל ועיין רא"ש שכתב לדחות שיתכן שזה יפול על גבי האיברים או שלא על גבי האש ולכאורא וודאי שכונתו לזרוק על האש רק שזה לא בטוח ולפ"ז מבואר כאן חידוש גדול שאפילו שאם יפול על האש זה פסיק רישיה שיכבה אבל כיון שזה אינו מתכוין וזה לא ודאי שזה יפול על האש הוי אינו מתכוין ועיין לעיל ובתוס' כתבו לדחות דיכול לתת טיפות דקות שזה לא יכבה וברמב"ם בפיה"מ כתב כנ"ל שיכול לצאת טיפות קטנות ועיין לשון רש"י שם דמשמע שכיון שיש אפשרות לתת בטיפות קטנות גם אם נותן בטיפות גדולות מותר ועיין ש"ג פ' האורג שלמד מזה לכל אינו מתכוין וצ"ב הסברא ובפשוטו אם הנידון להגדיר המעשה בזה כל ששיך לחלק הדברים גם אם עכשיו זה שניהם עדין חשיב שהמעשה לפי עיקר כונתו [ועיין ריטב"א קי"ז.] והנה עיין רא"ש ק"י: שדן על הגמ' של שתית כוס של סירוס הרי זה אינו מתכוין וכתב שזה פס"ר וכתב שאין זה ענין לערוך דכל דבריו זה בשבת והוכיח מקושית הגמ' בתחילה שזה מכבה עכ"ד וצ"ע שהרי הערוך הוכיח דבריו מגמ' זו שהגמ' בסוף עונה שזה כר"ש ולמד שזה פס"ר והרא"ש עצמו הביא ודחה שזה לא פס"ר וצ"ע ועיין קרבן נתנאל

י"ד] ו.הגמ' ביומא ל"ד: מביאה שהיו מטילים עשישיות של ברזל לחמם המים לכה"ג והגמ' שואלת שזה מצרף ואביי עונה דבר שאין מתכוין מותר והגמ' שואלת שהרי אביי ס"ל שלר"י אסור והגמ' עונה צירוף דרבנן ומבואר דלר"ש א"ש שיש כאן הדין דאינו מתכוין ובפשוטו זה פס"ר וא"כ מבואר שפס"ר דלא ניחא ליה מותר והנה עיין תוס' שם שנקטו שזה לא פס"ר והוכיחו דבר זה מתשובת הגמ' לשיטתם שם והרמב"ן דחה שהגמ' הולכת לצד שגם פס"ר מותר כמו שאביי סבר בהו"א ועיין ריב"ש סימן שצ"ד מה שהאריך עוד לדחות ראיה זו וצ"ב כונתו שם

ט"ו] ז.עיין תוס' בכתובות שהביאו את הגמ' שכבשים ושלקות רב ס"ל שלגופן מותר וכתבו שזה אוכלא דאיפרת וצ"ב כונתם דהרי רב ס"ל שדבר שאין מתכוין מותר ומה זה ענין לערוך ובפשוטו צ"ל שכונתם לשאול מר' יוחנן שלמימיהם חייב ובכל אופן לגופן מותר ותירצו שאם לא עושה למימיהם הוי אוכלא דאיפרת ואין כאן דישה כלל

ט"ז] ח.הגמ' אומרת שמפיס מורסא בשבת פטור ומותר וכתבו התוס' דבגמ' משמע שזה היתר מיוחד בגלל צער אבל ללא זה אסור ובהכרח דפסי"ר דלא ניח"ל אסור והנה הרשב"א בכתובות הביא בשם רבינו יונה להוכיח הפוך דמסתמא לא התירו משום צער אלא שמעיקר הדין מותר והא ראיה לערוך ובאמת צ"ב מה המקור של תוס' שההיתר בגלל צער וצ"ל דמהא דדיברו על כזה מקרה משמע שזה רק היתר בגלל צער וכן מהא דהגמ' חיפסה מקור ואם זה אינו מתכוין רגיל א"כ מה נידון הגמ' והנה צ"ב למה לא הוכיחו מהגמ' בע"ב שאומרת שמפיס מורסא פטור מצד משאצל"ג ולא מצד שזה אינו מתכוין ובפשוטו צ"ל ששם זה רב דס"ל דבר שאינו מתכוין אסור אמנם צ"ע דהרי הם נקטו שר"י מודה לענין שבת ובפשוטו צ"ל כמו שביאר הגר"ח דלענין שבת זה ודאי דפס"ר דלא ניח"ל אסור עיין לעיל

והנה הקשה הגרעק"א למה זה נחשב אינו מתכוין הרי הוא מתכוין לעשות פתח אלא שהוא לא עושה את זה להכניס ולהוציא וכה"ג זה משאצל"ג אבל למה זה נקרא אינו מתכוין בכלל ועיין תוס' ביומא בתחילתם שיש לשון שזה מתכוין אמנם בסופם נקטו כתוס' אצלינו והנה לשון תוס' צ"ד. שטעם הפטור כי הוא לא עשה להכניס ולהוציא ולפ"ז לכאורא הבנין זה הפתח והא הרי התכוין לפתח אלא שהוא עשה פתח לא בתור מציאות של בנין וקשה טובא קושית רעק"א אמנם עיין אבי עזרי הלכות שבת שהקשה עוד שהרי נקב להוציא לבד אסור מדרבנן וא"כ מה הוקשה לתוס' הרי ביחס לדרבנן אין שום סיבה להתיר ולכן צריך להגיע למקום צער ולכאורא מדברי הראשונים שהקשו מבואר שלא ביארו כך ועיין בה"ל דמשמע שזה שני סוגי נקבים יש נקב שהוא בגדר פתח ויש נקב שהוא נקב בעלמא רק שלמעשה גם כשכונתו רק להוציא יוצא לו פתח ולגבי זה הוי אינו מתכוין ובקה"י סימן ב' ביאר שהמלאכה לא הנקב אלא בנין המורסא וממילא כל שעושה פתח שאין לו חשיבות פתח אין לו כונה ליצירה המורסא והוי אינו מתכוין גמור ע"ש אמנם יש שביארו שנתחדש כאן שאפילו אם במציאות זה אותו יצירה אבל כיון שהוא עושה דבר לא בתור המלאכה שבזה אפילו שיצירה זו היא מלאכה זה גם נחשב דבר שאינו מתכוין ועיין משנת הגר"א קוטלר יבמות שכתב שזה רק יתכן לסברת הערוך שצריך רצון שיחשב מלאכה אבל לשאר ראשונים שצריך כונה למעשה באמת כה"ג לא הוי אצל"ג ובזה ישב הסתירה בתוס' ביומא דבתחילתם נקטו לשיטתן שמפיס מורסא זה רק משאצל"ג ועל הערוך הקשו שזה אינו מתכוין וע"ש ועיין לעיל

י"ז] ט. הגמ' בסנהדרין מביאה המשנה של מחט של יד ליטול בו את הקוץ ואומרת שמותר מצד שזה מקלקל בחבורה ושואלת למ"ד שמקלקל בחבורה חייב ועונה שזה אצל"ג ועיין תוס' פ"ה. שכונת הגמ' במקרה שזה פס"ר ולערוך צ"ע דתיפו"ל שזה אינו מתכוין ובאמת מהא דהגמ' דימתה את זה למפיס מורסא משמע שמפיס מורסא אין ההיתר אלא מצד משאצל"ג ולא שזה אינו מתכוין וצ"ע ובפשוטו צ"ל כמו שביאר החזו"א שהגמ' רצתה טעם לבאר המשנה גם אם אינו מתכוין אסור אמנם זה מוכרח מהגמ' שלר"י אין פטור בשבת מצד מלאכת מחשבת בכה"ג שזה פס"ר

י"ח] י.הגמ' קי"ז. מאריכה בדין הפשטת העור בקרבן שזה איסור דאוריתא של מפשיט והגמ' עונה דלא קבעיא לעור והגמ' שואלת הרי זה פס"ר והגמ' עונה דמפשיט ליה בברזי ולמד הערוך שהכונה שמראה שאין דעתו על העור וטעם ההיתר כי זה דבר שאין מתכוין ומזה מוכח שגם פס"ר דלא ניח"ל מותר ועיין ראשונים שדחו או שכונת הגמ' שזה הפשט לאחר יד או שכונת הגמ' שעושה חתיכות קטנות שאין כאן שיעור הכשר והנה ראיתו צ"ע דהרי משמעות הגמ' שיש בזה איסור אלא שזה דרבנן והתירו לצורך קדשים ואם זה אינו מתכוין רגיל א"כ זה מותר מעיקר הדין ועיין ריב"ש שהקשה כן ועיין משנת הגר"א קוטלר ח"א ס"ה מה שהאריך בזה והנה עיין רעק"א שהקשה שכאן שמטרתו להפשיט זה משאצל"ג ואין זה אינו מתכוין ובפשוטו כיון שהמלאכה מתיחסת לעור ואין כונתו כלל לעור אלא לצורך הבהמה א"כ זה כמו תולש עולשין להשתמש בהם דמבואר בגמ' שזה דבר שאין מתכוין וצ"ע [ובדעת רע"א צ"ל שנקט שכאן המלאכה היא ההפרדה וכמו גוזז ואין זה כמו קוצר] אמנם עיין מאירי דביאר דכונת הגמ' דפס"ר אסור מצד שזה נחשב דניחא ליה א"כ כאן זה גם סברא שזה לא יהיה משאצל"ג אבל וודאי שזה לא קשור לאינו מתכוין וצ"ב דהגמ' בתחילה כן כתבה כך ועיין ריטב"א מה שחידש בדין משאצל"ג

י"ט] י"א.עיין גמ' ק"כ: דדנה דמותר לנער נר והקשו הראשונים שזה פס"ר וכתבו שלדעת הערוך ניחא ודחו שמדובר בנר שעוה והנה בהמשך הגמ' מבואר שאסור לפתוח נר כנגד המדורה שמא זה יכבה והגמ' מבארת שזה פס"ר והקשה הרשב"א לדעת הערוך הרי זה לא ניחא ליה וכתב שכיון שעל ידי זה חוסך לו שמן הוי ניחא ליה וצ"ע הרי עכשיו רוצה שזה ידלק והרי סברת הערוך שזה כמתכוין וכי כה"ג חשיב מתכוין וצ"ע

כ] י"ב.עיין גמ' כריתות כ: דבחתה גחלים להתחמם בהם והובערו מאיליהם דנחלקו בזה תנאים שזה תלוי בדין משאצל"ג והקשה החזו"א סימן נ' למה הגמ' לא אומרת שאפשר לפטור מצד אינו מתכוין לעורך דפס"ר דלא ניח"ל אסור ובפשוטו וודאי שזה אותו דרגת צורך וע"ש שכתב שצ"ל שכונת הגמ' שגם אם אינו מתכוין אסור בכל אופן פטור מצד משאצל"ג ועדין צ"ב שקטע קודם הגמ' אומרת שנחלקו מצד אינו מתכוין וצ"ע

כ"א] י"ג. עיין גמ' ע"ה. דמוציא דם מהחלזון שלא חיב מצד נטילת נשמה והגמ' אומרת הטעם כי מתעסק הוא אצל נטילת נשמה וחוזרת ושואלת שהרי זה פס"ר ועונה דכמה שהוא חי טפי ניחא ליה ועיין שיטה לר"ן ובהגהות מימוני פ"ח אות ב' שכתבו שמכאן מוכח שפס"ר דלא ניח"ל חשיב אינו מתכוין אמנם עיין תוס' שביארו דהגמ' מדין משאצל"ג ועיין תוס"ר דמה דנקטה הגמ' לשון שלא רוצה ולא שלא איכפת לו שרצתה שזה יהיה מקלקל אליבא דר"י ועיין רמב"ן שדן שכונת הגמ' שכיון שרוצה שלא ימות א"כ נזהר וזה לא פס"ר ועיין רש"י שכשלא רוצה זה יותר גרוע מלא איכפת לו ובפשוטו כונתו לפטור מדין אינו מתכוין ולא מודה לערוך רק כה"ג ועין תוס' שהקשו מהגמ' ק"ג. ויתכן ששם זה פטור מדין משאצל"ג וכאן זה גם לר"י וכמבואר בלשון רש"י שכתב שזה לא מלאכת מחשבת ועיין רמב"ן שגם דן שזה גם לר"י ע"ש

**יומא ל"ד:**

כ"ב] מבואר ברש"י שבצירוף שזה דרבנן ר"י מודה שדבר שאינו מתכוין אסור והקשו התוס' מגרירת ספסל שזה כלאחר יד ובכל אופן אסור ולכאורא היה מקום לחלק בין מלאכה שכולה דרבנן כגון צירוף לבין חורש שהמלאכה היא דאוריתא אלא שיש כאן פטור של כלאחר יד או מקלקל ומכל הראשונים כאן חזינן שאין סברא לחלק בדרבנן כנ"ל

כ"ג] עיין תוס' שכתבו לגבי הגמ' בכריתות דמה שלר"ש פטור זה מצד משאצל"ג דאין כאן חיסרון של מלאכת מחשבת דהרי לר"י חייב ועוד שהרי זה הבערה שאין פטור של מלאכת מחשבת ובתוס' בסנהדרין פ"ה. כתבו רק את החלק השני והנה בראשונים ק"י: מבואר דיש מקום לדון שדינו של הערוך נכון רק לגבי שבת דהינו שזה פטור מצד דין אינו מתכוין ומצד הדין מלאכת מחשבת הדין כונה של ר"ש הוא יותר אלים, וכן בתרוה"ד סימן רס"ה כתב מפורש שיש פטור של פס"ר דלא ניח"ל שזה בשבת ואין את זה בהבערה ולכאורא זהו שיטת תוס' בסנהדרין אמנם בתוס' כאן מבואר לא כך והנה בהמשך דבריהם כתבו שפס"ר דלא ניח"ל אסור מצד שזה לא מלאכת מחשבת ותוס' כאן כתבו שמשאצל"ג זה לא מחמת מלאכת מחשבת ולכאורא מבואר שזה עוד פטור וצ"ע סתירת דבריהם

כ"ד] עיין תוס' שכתבו לדון בביאור הסוגיא דכריתות דהיה מקום לדון דבפס"ר דלא ניח"ל והא לא רוצה את המלאכה גם ר"י מודה אמנם כל זה בלא רוצה אבל בלא איכפת ליה אין חידוש שלר"י זה אסור דהינו שמשאצל"ג מפורש שר"י מחיב אבל כאן שזה גם אינו מתכוין זה יותר גרוע אמנם רק בצירוף שלא רוצה וזה לכאורא על דרך סברת רש"י שבת ע"ה. דבלא איכפת ליה ס"ל כתוס' שחשיב מתכוין ובלא רוצה חשיב אינו מתכוין אמנם לשון תוס' שזה מצטרף למשאצל"ג דהינו דס"ל שפס"ר זה כמו מתכוין וממילא לא שיך כאן לפטור מצד אינו מתכוין ורק שכה"ג זה משאצל"ג יותר אלים וצ"ב ויש שרצו לדון שבלא איכפת לו יש הגדר שזה כמתכוין ובלא רוצה זה רק מצד שזה אותו מעשה והכונה על הדבר העיקרי מחשיב כונה על הדבר השני וזה כונת תוס' שבמקום שזה כמתכוין לא היה צד לפטור ורק במקום שחשיב שאין כונה וכל זה צ"ע

כ"ה] מבואר בלשון תוס' שמפיס מורסא זה כמתכוין אמנם בסוף דבריהם כתבו להקשות מזה על הערוך חזינן שחשיב אינו מתכוין ועיין לעיל אות ו' מה שהבאינו מהגרא"ק ובחידושי הגר"ש הימן על כתובות רצה לבאר שהסוג של אינו מתכונן של מפיס מורסא זה רק סברא בדין של כונה של כל התורה כולה אבל בדין של מלאכת מחשבת פה כיון שיש לו דעת על המציאות וודאי שזה לא סיבה לפטור וכוונת תוס' שבדוגמא כזו מצד מלאכת מחשבת אין שום סיבה לפטור לר"י ע"ש שהאריך ועיין משנת הגר"א קוטלר יבמות סימן ד' מה שישב בזה

כ"ה,ב]בביאור ישוב הגמ' שצירוף דרבנן מצאנו כמה ביאורים בראשונים הרמב"ן נקט שכל צירוף דרבנן וכן הוא בראב"ד בהשגות ובפשוטו ההיתר שאין שבות במקדש וברש"י מבואר שזה סברא שבדרבנן ר"י מודה ולא צריך להגיע לשום היתר ובתוס' ביארו שהכונה שבמקום שזה לא פס"ר לר"י כה"ג כל האיסור מדרבנן בשבת וכן במקדש לא גזרו והנה ברמב"ם בהלכות עבודת יוה"כ כתב שכאן מותר כי במקדש לא גזרו ומבואר שזה לא דאוריתא וצ"ע הרי פסק שצירוף זה דאוריתא ובפשוטו כיון שכתב שכל האיסור רק אם מכוין א"כ כאן שלא כיון אין איסור דאוריתא ואדרבא יתכן שזה כונת הגמ' ועיין מ"מ וצ"ב והנה הגר"ח נקט שדעת הרמב"ם כערוך דפסי"ר דלא ניח"ל מותר והדבר פלא דהרי מפורש ברמב"ם שההיתר כי צירוף דרבנן ולא שמעיקר הדין זה מותר ועיין קובץ הפרדס שיש שם חידו"ת מהגר"ז מבריסק וכתב שיש מקומות שרבנן אסרו וצ"ע

**שבת ע"ה.**

כ"ו] עיין שיטת תוס' ומבואר שהגמ' שואלת שיש פה תיקון במה שזה מת דעל ידי זה יותר נח לו להוציא הדם והגמ' עונה שזה דבר שאין מתכוין והגמ' שואלת שזה פס"ר והגמ' עונה שפה הוא לא רוצה וממילא יש כאן פטור דמשאצל"ג ולר"י זה פטור מקלקל ועיין תוס"ר שהקשה למה הגמ' צריכה לומר שלא ניח"ל ולא מספיק שאין לו ענין כמו בארעיה דחבריה ותירץ שזה בגלל ר"י שצריך שזה יהיה מקלקל וקושיתו צ"ב הרי תוס' ביארו שיש כאן תועלת בזה שהוא מת וממילא אם לא היה כאן סיבה שלא רוצה שיהיה מת הוי פס"ר דניחא ליה וואלי ס"ל שוודאי שאין כונת אדם על תועלת זו וממילא מצד פס"ר דניחא ליה אין לחייב וחשיב משאצל"ג ורק שזה סברא שזה לא קלקול

ועיין רמב"ן שכתב לבאר שכונת הגמ' לישב שכיון שלא רוצה שימות ממילא נזהר ואין זה פס"ר וחזר והקשה שלר"י יתחייב וכתב שכיון שלא רוצה הוי מתעסק ולא איתעבידא מחשבתו ובריטב"א ביאר שזה מקלקל ואין זה במשמעות לשונו ולכאורא מבואר בדבריו שלר"י חייב גם בשבת באינו מתכוין אמנם בלא רוצה פטור ויתכן שזה רק מתי שזה לא פס"ר וכתחילת דבריו

ועיין שיטה לר"ן ובהגהות מימוני פ"ח אות ב' דביארו שסוגין זה כערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר וזה לא מצד שמאצל"ג אלא שצ"ב קושית הרמב"ן שר"י לא חולק ואולי ס"ל כדדחק הרמב"ן שלדבריו דרבנן קאמר

והנה רש"י כאן ביאר שכל מה שר"ש מודה כשלא איכפת לו ולא כשלא רוצה ועיין תוס' שהקשו דמשמע דבלא איכפת לו חייב והרי בגמ' לעיל מבואר שגם כה"ג זה משאצל"ג והנה בגמ' שם יתכן כריטב"א שזה לא מלאכה כלל לר"ש או כרמב"ן שאין כזה מלאכה אמנם כל משאצל"ג הרי לא איכפת ליה ובכל אופן פטור ואולי כאן אין הסברא של ברצונו לא באה לו והנה בפשוטו רש"י לקמן זה מצד משאצל"ג וכאן דן מצד אינו מתכוין אלא שצ"ע תיפו"ל מצד משאצל"ג והנה רש"י ביאר שכאן החיסרון מצד מלאכת מחשבת וצ"ע למה לא ביאר מצד אינו מתכוין ואולי כונתו לבאר גם לר"י וס"ל שבשבת ר"י מודה לר"ש וכדבריו לקמן קכ"א: רק שבפס"ר אינו כן ורק אם לא רוצה זה גרע ובזה א"ש הקושיא דהרי בחובל אין דין מלאכת מחשבת דכונתו לר"י ואולי דוגמא זו ס"ל שחובל פטור ועיין מגיני שלמה שדן שכונת רש"י לדין מתעסק

**אינו מתכוין [המשך]**

**א. רשב"א ק"ו. לענין צידת צבי בפס"ר – ע"ש בר"ן ועיין שער הציון שכ"ח סקי"ז ווביאור הרשב"א עיין עונג יו"ט סימן כ"ב ובשלט"ג סוף האורג ובחידושי הגרש"ש כתובות ס"ד**

**ב. מה הדרגא שיחשב פס"ר – מהרש"א ק"כ: ובבה"ל סימן רע"ז ס"א ד"ה שמא ועיין תוס' צ"ה. ד"ה המכבד ועיין ריטב"א ביומא ל"ד: ועיין ריב"ש סימן שצ"ד לענין סירוק [ועיין גמ' כתובות ו: רוב בקיאין הן ברש"י ותוס' ובשאר ראשונים שם ובחידושי הגרש"ש סימן ד']**

**ג. פס"ר באיסור דרבנן – מאירי מ"א: ק"כ: קי:, מג"א שי"ד סק"ה ובביאור הגר"א שם וחזו"א ס"נ סק"ה סנ"ו סק"ה ובמ"ב סקי"א ועיין ש"כ סי"א ושכ"ח סמ"ח וסימן של"ו שעה"צ ל"ט ועיין של"ז ס"א ובמ"ב שם [ועיין תורת רפאל [לגר' רפאל שפירא זצ"ל] סימן כ"ז**

**ג.ב. פס"ר בתרי דרבנן – רמ"א שט"ז ס"ד ובמ"ב שם חזו"א ס"א ועיין סימן ש"מ לענין עוגה ובדגול מרבבה שם**

**ד. פס"ר באיסור אמירה לעכו"ם ומה חשיב אינו מתכוין – רמ"א סימן רנ"ג ס"ה בשם התרוה"ד וע"ש בט"ז**

**ה. מלאכה שדעתו לבטלה – מג"א סימן רנ"ג סקל"ז וברעק"א סימן שי"ח ס"ו, גר"ז סימן של"ו סי"ז אגלי טל אופה סקמ"ה ריטב"א יומא ל"ד**

**ו. אינו מתכוין בחלבים ועריות – ק"ש ח"ב סכ"ג סק"א - ב**

**ז. אינו מתכוין בדבר שאין בו מעשה – מקו"ח סימן תל"א לענין בדיקת חמץ [הובא ברעק"א סימן ח' לענין מתעסק] ובק"ש פסחים אות קי"ז [ועיין חלקת יואב סימן ו' בהגהה]**

**ח. מצרף – עיין רמב"ן מ"ב. וברשב"א שם ועיין רמב"ם וראב"ד פי"ב ה"ב ובלח"מ ובמג"א ש"י סקל"ו ובנו"כ שם**

**ט. אינו מתכוין על תוספת עשיה שזה אותו מעשה כמו שעושה – מנחת שלמה סימן ו' ענף ב'**

**שבת מ"א: [מצרף]**

א]מבואר בגמ' דיש חשש צירוף במיחם לר"י ודעת רש"י שאם פינו ממנו כל המים בזה יש הבדל בין שיעור לצרף או לא שזה האם מילאו מים עד למעלה אבל בלא פינו ממנו מים אין חשש מצרף כלל אמנם דעת שאר הראשונים איפכא דבפינו ממנו מים יש תמיד חשש מצרף ובלא פינו ממנו מים בזה יש הבדל בכמות המים האם זה יהפך לצונן לגמרי שאז יש בזה צירוף או שלא יהפכו לצונן לגמרי שאז אין בזה חשש צירוף והנה מבואר בגמ' דכל החשש לר"י אבל לר"ש אין חשש וצ"ע למה לא חשיב פס"ר ועיין במלחמות דהביא מהשגות הראב"ד שהגמ' כאן סברא שלר"ש גם פס"ר מותר ובאמת למאי דקי"ל דפס"ר אסור גם כאן אסור אמנם הראשונים כתבו שזה לא פס"ר ובטעם הדבר עיין רמב"ן וריטב"א דאולי זה לה הגיע לחום ששיך בו צירוף ואולי זה כבר היה מצורף קודם ועיין בה"ל שדן להוכיח מכאן שפס"ר לשעבר מותר והגרש"ש ש"ג פכ"ה דחה שכאן שזה דבר לא ידוע זה לא קובע את שם המעשה ע"ש והנה בלשון הרמב"ם מבואר שמצרף אין איסור אלא אם כונתו לכיבוי וביאר המ"מ שאין לזה שם מלאכה ללא כונה ולפ"ז מה הגמ' דנה כאן מצד מצרף הרי אין דעתו על זה ועיין לח"מ וכן באחרונים על המג"א שי"ח סקל"ו שכתבו שכל המ"מ זה רק בסתם חתיכת ברזל אבל בכלי תמיד יש לזה חשיבות מלאכה אמנם היה מקום לומר שכל סברת הרמב"ם לגבי דאוריתא אבל לגבי דרבנן זה לא סיבה להתיר והגמ' דנה מצד הדרבנן וכן מבואר בפשוטו שכתב בהלכות יוה"כ שהטעם שמותר לתת עשישיות לחמם כיון שהתירו איסור דרבנן במקדש והלח"מ כתב ששם הכונה כלי וצ"ע מי אמר לגמ' לשאול כזה דבר וצ"ע והנה אם ננקוט שצירוף זה דרבנן מוכח מהגמ' שגם בזה לר"י אסור אינו מתכוין ובפשוטו גם לר"ש דהראשונים כתבו שרק כיון שזה לא פס"ר לכן זה מותר

ב]הגמ' אומרת מכבים גחלת של מתכת ברה"ר וזה לכו"ע דאין כאן איסור כיבוי והקשו הראשונים אבל למה שלא יהיה בזה איסור מצרף ועיין רמב"ן שהביא מהבה"ג שזה היתר של פיקו"נ וע"ש שתמה עליו עוד כתב שכל צירוף זה דרבנן כפשטות הגמ' ביומא עוד כתב שאפילו אם צירוף בכלי זה דאוריתא אבל בסתם חתיכת ברזל זה רק דרבנן ועיין רשב"א שכתב עוד לישב שזה לא פס"ר שיש כאן צירוף

ג]הגמ' דנה ששמואל דס"ל משאצל"ג חייב ה"ה אינו מתכוין ודנו הראשונים מה ענין זה לזה הרי זה דין בכל התורה כולה והנה הרמב"ם פסק שמשאצל"ג חייב עליה וכתב המ"מ שרב הרי ס"ל שדבר שאין מתכוין חייב כ"ש משאצל"ג רק שבדבר שאינו מתכוין לא קי"ל כרב כמבואר בגמ' וצ"ב כונתו מה שיך לומר כ"ש הרי יש כאן שני נידונים אמנם בפשוטו מקורו מהגמ' שדנה מסברא שמי שמחיב במשאצל"ג יחיב גם באינו מתכוין ודנה שמשאצל"ג זה פחות סיבה לפטור א"כ מי שמחיב בדבר שאין מתכוין שזה יותר סיבה לחייב הוא יחיב במשאצל"ג והסברות בזה צ"ע והנה בפשוטו מבואר מהמ"מ דס"ל שר"י חולק גם לענין שבת דאל"כ מה שיך לעשות ק"ו אם לא דנימא שכיון שאין מתכוין כמתכוין זה סיבה שלא יחשב משאצל"ג דחשיבות המלאכה מצד עצמה ולא משנה מה מטרתו וצ"ע

ד] **בדברי הרשב"א בפס"ר בצידה:** עיין רשב"א סוף פ' האורג שלמד מהירושלמי דנועל ביתו לשומרו אפילו שיודע שיש שם צבי מותר ועיקר יסודו מדמיון הירושלמי למעלה תינוק וחושב להעלות עמו דגים והנה עיין שער הציון סימן שכ"ח דודאי לא מדובר שמוסיף מלאכה בשביל זה ועיין ר"ן שהקשה על זה דהרי הוא מתכוין והוסיף שגם אם אין לו ענין בצבי אבל זה פס"ר וחלק על הרשב"א וביאר כונת הירושלמי שלא ידע מזה ולענין העלעת תינוק כתב ששם רבנן לא סרו לו כדי שיזדרז להצילו ומבואר שאין בזה איזור דאוריתא והטעם שהרי חייב לעשות מעשה זה וכל הנידון האם יכול לחשב על הדגים משא"כ כאן שאדרבא הנידון שיאסר לו לעשות מעשה זה והנה על קושיתו הראשונה לכאורא זה תלוי במחלוקת הט"ז והתרוה"ד בסימן רנ"ג ס"ה בשפחה שמדליקה האש לצורך חימום ודרך אגב גם מבשלת האם חשיב אינו מתכוין דהיינו דנחלקו באדם שעושה פעולה למטרה עיקרית ואגב שעושה הפעולה מנצלה לעוד ענין אמנם עדין קשה שיאסר מדין פס"ר ועיין עונג יו"ט סימן כ"ב שכתב לבאר שעיקר סברת הרשב"א שכיון שאין כאן שום עשיה נוספת לצורך האיסור כה"ג חשיב שהאיסור הוא רק במחשבה וע"ש שהקשה ממילה וביאר שכל סברת הרשב"א בשבת שיסוד האיסור זה המלאכה מצד האדם ולכן אשו משום חציו שנעשה מערב שבת מותר ע"ש שהאריך וכן משמע בשלט"ג בתחילת דבריו אמנם קשה מהדס אמנם יתכן שאדרבא דבר שאי אפשר להפרידו חשיב הדבר על שם מה שזה פועל אבל סגירת דלת שאפשר להפרידה מהאיסור כה"ג כל שאין כאן שום עשיה נפרדת זה לא סיבה לאסור ועל דרך זה מבואר בשלט,ג שלמד שכל דבר שאפשר לעשותו ללא האיסור אין בזה פס"ר דהינו אפילו שבמקרה זה אי אפשר אבל כיון שבעלמא אפשר שם המעשה הוא על שם כונתו ועיין רש"י בזבחים לענין זילוף שמשמע כך ובחידושי הגרש"ש כתובות ס"ד שביאר שדוקא כאן שבצידה אין שום שינוי בבעל חי ממילא גדר האיסור הוא מעשה הצידה ולא היצירה וביחס למעשה היבש הוא מעשה נעילת ביתו משא"כ בשאר איסורי התורה וע"ש בסופו שכתב לבאר עוד שכאן זה גדר גרמא ורק מצד דין זורה ורוח מסיעתו חשיב מעשה מלאכה וכל שאין כונתו לצורך זה לא חשיב מלאכה והנה קשה דבפשוטו מבואר בגמ' בביצה ל"ו לענין שסוגר הכורת מפני החמה שלר"י זה אסור [והנה יש שגרסו שגם לר,ש בפס"ר אסור וזה ודאי נגד הרשב,א אמנם רובמ הראשונים לא גרסו את זה] ובפשוטו צ"ל שכל סברת הרשב"א שכאן חשיב אינו מתכוין אבל לר"י זה לא סיבה לפטור ולדרך האחרונה זה לא שייך ולכאורא עדין זה רק מצד שאינו מתכוין כמתכוין דהינו שהמעשה נקבע לפי מה שמציאותו ולא לפי כונת האדם וצ"ע

**כתובות ה:**

ה]**תוד"ה דם:** צ"ב למה לא הוכיחו מכל מילה שאין לו ענין בהחלשת התינוק ועיין שטמ"ק ובית יעקב ששם אפשר לבאר שהחיוב מצד גוזז וצ"ל שזה סברא מיוחדת בערלה שזה כמו דבר מיותר בגוף והא חידוש אלא שקשה דבגמ' מבואר שלומדים ממילה שמקלקל בחבורה חיב ולא הוזכר שלומדים לגוזז אמנם הדבר קשה גם לדעת הרמב"ם שחובל זה דש ולא לומדים אלא לחובל ובהכרח שהלימוד על מציאות החבלה וצ"ע

ו]**תוד"ה לדם:** מבואר בדבריהם דאם כוונתו לדם וזה מכריח שיהיה פתח חשיב פס"ר אפילו שיתכן שיטה ולא יהיה פתח אבל כיון שלדם יש לו כונה והפתח הוא פס"ר אמנם משמעות רש"י לא כך ועיין מהרש"א ועיין לעיל מה שכתבו לדון בזה לדרך הגרש"ש שכיון שזה לא מוכרח שיקרה אין זה שם המעשה ועיין רמב"ן ו: שהקשה את קושית התוס' וכתב אי נמי אע"ג דסתם בעילה אפשר בהטיה וליכא לא דם ולא פתח אי לדם הוא צריך ורוצה בו אסור דאסור לאדם לגרר ספסל במתכוין שמא יעשה חריץ וכו' עכ"ל וצ"ב כונתו עד כמה שיש כאן מחשבה לדם כמו שביאר ממילא זה גם ביחס לפתח ומשמעות כונתו שבאמת זה לא מחשבה גמורה לדם אמנם ביאר שלגבי הדם זה נחשב כונה אבל לגבי הפתח זה לא כונה כיון שעיקר כונתו לביאה ולא לדם וצ"ע

ז]**הגמ' אומרת מקלקל אצל הפתח או מתקן:** ומבואר בגמ' ספק זה גם לגבי הפתח וגם לגבי הדם אמנם עיין רשב"א שנקט שאם רוצה את זה לגבי הפתח זה וודאי תיקון משא"כ לגבי הדם נסתפק בזה וביאר החילוק דבפתח שזה גוף המלאכה שעושה כל שיש לו תועלת אפילו שקלקולו יותר על תיקונו חשיב תיקון משא"כ לענין דם כיון שעיקר המלאכה זה הבהמה שממנה יוצא הדם בזה התועלת שבדם אם קלקולו יותר על תיקונו זה לא סיבה וכן הוא בדבריו בב"ק ל"ה: עיין מה שכתבו בסוגיא דמקלקל

ח]**תוד"ה אם תמצי:** מבואר מתוס' שבאינו מתכוין ומקלקל זה סיבה להקל ודנו האם זה רק מצד מצוה או גם ללא זה בפשוטו היה מקום לומר שזה תוס' לשיטתם ביומא שבשבת לר"י הוי דבר שאינו מתכוין מדרבנן ולכן כאן יש שני סיבות להקל אמנם עיין בגליון שציינו לתוס' בבכורות שדנו גם לענין גיזת בכור לסברא זו ועיין רשב"א שהביא צד שר"י מודה מדאוריתא והביא ראיות משאר מקומות בש"ס שזה דאוריתא והוכיח משאר דיני התורה לשבת חזינן דס"ל דלא כתוס' ביומא

ט]**בגמ' את"ל מקלקל בחבורה:** לכאורא צ"ע דתיפו"ל שאם לא מתכוין לדם א"כ זה משאצל"ג ויתכן שמשאצל"ג לא התירו כאן עיין תוס' אמנם יתכן עוד שהגמ' לר"י שמשאצל"ג אסור אמנם לדעת רוב הראשונים בשבת כל הצד שמקלק בחבורה חייב כי משאצל"ג פטור ולמ"ד שחייב ודאי שמקלקל בחבורה פטור ועיין רמב"ן שם בתוך הדברים שציין לסוגין ואולי כוונתו לחלק זה

**ו:**

י] **הגמ' שואלת שזה פס"ר ועונה לא כהללו בבליים וכו'**: עיין תוס' שנקטו שבאמת אם בועל כדרכו זה פס"ר ורק אם מתכוין להטות אין זה ודאי והגמ' אומרת לא כהללו בבלים שלא יודעים להטות אלא כשאר בני אדם שיודעים להטות והגמ' שואלת טורד למה הכונה בשבת דהרי מתכוין להטות והכונה וממילא אפילו שזה לא פס"ר אבל אם לא ימצא דם יתלה בהטיתו והגמ' עונה שאדם טרוד אולי יבעול בצורה שלא יטה ואז אם לא יהיה דם סימן שהיא לא בתולה והגמ' שואלת יאמרו בקי מותר וכו' הכונה לענין שבת והגמ' עונה רוב בקיאין ובפשוטו הכונה שאדם יכל לתלות שהוא מהרוב ומבואר שאם היה חצי חצי היה אסור ועיין חידושי הגרש"ש סימן ד' שהקשה כיון שיש שמטים וא"כ זה לא פס"ר וחזינן שכיון שהנידון במציאות האדם כל ששחצי לא מטים חשיב פס"ר וע"ש שהוכיח שזה לא מצד שפס"ר כמתכוין אמנם עיין רמב"ן שביאר הגמ' שיון שכל אדם קורה שהוא מטה וכל ביאה זה יכול להיות, ממילא לא חשיב פס"ר ומשמעות הדברים שגם צד רחוק זה מספיק שלא יהיה פס"ר אמנם המהרש"א בשבת קכ: הובא בבה,ל סימן רע"ז נקט שמדרבנן אם זה קרוב לפס"ר אסור וצ"ע ועיין ריטב"א ביומא ל"ד שכל שיש צד רחוק שזה לא יקרה לא חשיב פס"ר

והנה דעת השלט"ג שכל שאפשר לעשות המעשה ללא המלאכה גם אם עכשיו עושה יחד לא חשיב פס"ר כגון מזלף על גבי האישים בטיפים גסות כיון שיכול בטיפות דקות זה מותר והנה בתוס' מבואר לא כך אלא שצריך להטות וכן בפשוטו בשאר ראשונים רק דנו שבכל מקרה יכול לצאת הטיה ועיין בלשון הרא"ה שקצת משמע כשלט"ג

י"א]**בדין אינו מתכוין בדבר שאין בו מעשה:** עיין מקו"ח סימן תל"א שהקשה למה בדיקת חמץ הוא מדאוריתא הרי זה מתעסק ואינו מתכוין ותירץ שבדבר שאין בו מעשה אין פטור זה ולענין מתעסק כתב רעק"א תשובה ח' שלא מסתבר לו סברת המקו"ח וע"ש מה שתירץ אמנם עדין צ"ע מאינו מתכוין ואולי מצד שזה פס"ר לשעבר אלא שצ"ע לדעת הערוך ועיין ק"ש פסחים אות קי"ז שהקשה מכיבוי דמבואר ברמב"ן שאם כבה לבד הכהנים עוברים איסור וכתב שצ"ל שזה רק בכבה לגמרי אמנם בכבה חלק זה רק מצד המעשה שבזה ועיין חלקת יואב סימן ו' בהגהה שהקשה מנזיר דהינו שיש שם שיטות שגם על ידי מעשה של מישהו אחר עובר על לאו אמנם צ"ל שגם שם זה דוקא על ידי מעשה ולא אם נושר לבד אלא שיש כאן חידוש שאפילו שלא צריך דוקא מעשה של הנזיר אלא שיעשה על ידי מעשה שגם בזה אינו מתכוין לא חשיב שזה מתיחס למישהו והוא חידוש והנה בעיקר חידוש המקו"ח לכאורא אם זה סברא בהתיחסות לאדם א"כ בדבר שאין בו מעשה זה לא שייך ואם מצד הגדרת המעשה כגרש"ש א"כ לכאורא בדבר שאין בו מעשה זה לא שייך ורק אם זה דין כונה יש מקום להקשות שאין איסור ללא כונה אמנם יתכן כסברת המקו"ח

י"ב] **בדין מלאכה שעומד לבטלה:** והנה מבואר בראשונים מ: שאסור להניח דבר נגד המדורה להתחמם שמא ישכח וישאיר את זה ועיין בית אפרים שדן שזה אינו מתכוין ובאגלי טל מלאכת אופה סקמ"ה כתב שצריך לומר שזה כמו פס"ר ובמג"א סימן שי"ח סקל"ז מבואר שלגבי בישול האוכל זה מתכוין ולגבי קלקול הקדירה זה אינו מתכוין ולא פס"ר כי אולי יוריד ועיין גר"ז של"ו סי"ז לענין נותן זרעונים במים לאכילת תרנגולים שאם יש צד שיגמרו את זה הוי אינו מתכוין ולא פס"ר ועיין ריטב"א יומא ל"ד: דבעשישות כיון שיתכן שיוציאו קודם צירוף לא הוי פס"ר וצ"ב הנידון בזה

והנה בפשוטו במניח דבר על האש ודעתו להוריד קודם שיתבשל חשיב שיש כאן כונה לדבר שמצד עצמו הוא בישול גמור רק שיש לו דעת לבטל עשיתו ולא חשיב אינו מתכוין אמנם במניח לא למטרת בישול כלל אלא שמדין פס"ר יש כאן בישול בזה יש לדון דאם הדין פס"ר יסודו שכל שיש כונה על המעשה זה מספיק א"כ גם כאן יש כונה על המעשה אבל אם הגדר שכיון שיש לו ידיעה יתכן שכאן חשיב שאין ידיעה שזה יתבשל ולא מסתבר אמנם לגרש"ש יש לדון שכה"ג זה לא מוגדר כמעשה בישול דמה שדבר גם בלי כונה מוגדר שזה העשיה יתכן שמצב שזה עומד להתבטל זה גם מספיק וצ"ע בזה ועיין האיר יוסף סימן ע"ג שהאריך בזה

י"ג]עיין מנחת שלמה ח"א סימן ו' ענף ב. שכתב לחדש שבעושה פעולה אחת ובאינו מתכוין יצא לו אותה פעולה בעוד דבר אין זה אינו מתכונן וכגון במוציא את החי והיה עליו חפץ שאינו מתכוין על זה כיון שזה אותו מעשה לא הוי אינו מתכוין ובזה ביאר הדין דאסור לצאת מהנהר ומים מטפחים עליו וחשיב הוצאה אפילו שזה אינו מתכוין כיון שמתכוין למעשה הוצאה על עצמו והנה בפשוטו אדם על עצמו אין זה מעשה הוצאה כלל וע"ש מה שישב בזה כמה קושיות אמנם הגדיל סברא זו על מקרים שזה לא מסתבר ע"ש

י"ד] **פס"ר באיסור דרבנן** - עיין תרוה"ד סימן ס"ד שחידש שפס"ר באיסור דרבנן מותר והנה החזו"א נקט שכונתו אפילו בניחא ליה וכן מבואר בדבריו בסימן ס"ו לענין אמירה לעכו"ם ונפסק ברמ"א רנ"ג ס"ה אמנם עיין מג"א שי"ד סק"ה ושאר רבותינו האחרונים דבניחא ליה דחו את דבריו מכח ראיות חזקות אמנם לענין אמירה לעכו"ם המג"א נקט כמותו ובגר"א שם משמע שחלק על זה אמנם עדין יש לדון בלא ניחא ליה האם אסור ועיין תוס' ק"ג. וביומא ל"ד. לענין הגמ' של ענבי הדס דמבואר שמותר לר"ש באית ליה אחר וביארו שכיון שלא נהנה מזה וזה איסור דרבנן לכן מותר ועיין חזו"א סימן נ"ו שנקט שכן הוא לעיקר הדין אמנם מבואר בדבריו סימן נ' שכל זה בדבר שעיקרו דרבנן כגון ענבי הדס שכל המלאכה היא דרבנן אבל דרבנן של משאצל"ג או כלאחר יד או מקלקל שעיקרו דאוריתא בזה אסור [והנה בתוס' יומא ל"ד: בקושיתם על רש"י מבואר שנקטו שאין לחלק בדרגת החומר של האיסורים דרבנן וכן הוא בכל הראשונים שם בקושיתם על רש"י] והנה עיין מאירי מ"א: וק"כ: וק"י: שהביא שיטה זו וכן נקט לעיקר ע"ש והנה מבואר בגמ' ק"כ: שאסור לסגור דלת ליד נר מצד שמכבה ובפשוטו זה פס"ר דלא ניח"ל אמנם יתכן שמשאצל"ג זה יותר חמור [ועיין תוס' בבכורות כ"ה. וברא"ש שאין ללמוד מהיתר כלאחר יד למשאצל"ג והרמב"ן שם דימה הדברים ובר"ן צ"ד: מבואר שכרמלית יותר קל ממשאצל"ג ויתכן שהרמב"ן ס"ל שכל פטורי מלאכת מחשבת זה אותו דרגא] וע"ש במאירי מה שדחק ועיין רשב"א שהקשה משם על הערוך והנה הראשונים כולם דנו במצרף למה לר"ש מותר וביארו שזה לא פס"ר אפילו שהאריכו לדון שכל האיסור הוא מדרבנן ועיין בטור לענין מסרס שגם בכוס של עיקרין לרפואה שאין כונתו לסרס אסור וברמב"ם מבואר שזה רק איסור דרבנן [ובאמת ברמב"ם משמע שללא מכוין מותר וכן הוא במאירי שם אמנם הנתיבות לשבת דחק בלשון הרמב"ם ולענין מצרף מבואר שנקט בעשישיות שזה אסור אפילו שכה"ג זה רק דרבנן כמבואר בדבריו] אמנם בתוס' בבכורות משמע שזה דאוריתא ועיין ביצה ל"ו לגירסתינו וכן הקשו שם רוב הראשונים שבפס"ר של צידה של דבורים יהיה אסור ובפשוטו שם זה לא ניחא ליה וכן מפורש ברמ"א שט"ז ס"ד לאסור וכן לענין עוגה בסימן ש"מ נקט לאסור וכן סימן של"ז לענין שבירת מטאטא מבואר שאסור ובפשוטו זה דרבנן קל שזה סתירה בכלים וכן סימן ש"ב לענין רחיצת ידים בשלג שכולו דרבנן ועיין תורת רפאל סימן כ"ז שהאריך בזה [וע"ש שכתב עוד מקור להתיר מגירסת הראשונים שבת כ"ט: שבגדולים לכו"ע אסור כי זה פס"ר ויש מ"ד שמתיר וביאר כי פס"ר בדרבנן מותר אמנם בפשוטו זה רק קרוב לפס"ר ובזה נחלקו וכן הוא בלשון היראים] ועיין שער המלך הלכות שבת שהאריך בדעת רש"י [והנה לר"י ודאי שאין ההיתר כמבואר בגמ' ביצה ל"ו. סוכה ל"ג: וצ"ל שזה רק סברא שכאן גם פס"ר נשאר בפטור של אינו מתכוין]

ט"ו] **פס"ר בתרי דרבנן** - עיין מ"ב סימן שט"ז ס"ד שביאר בדעת הרמ"א שמותר לסגור תיבה אם זבובים גדולה כיון שזה רק פס"ר דלא ניח"ל ויש כאן תרי דרבנן [ועיין סוגיא דצידה שכתבו לדון שאין זה הטעם ברמ"א] והנה המ"ב תחילת של"ז הקשה מדברי הרוקח לענין גריגת ספסל שאסר בפס"ר והרי זה כלאחר יד ומקלקל ובפשוטו יש לחלק שכל דברי הרמ"א בדרבנן שאין עיקרו דאוריתא כגון זבובים או תיבה גדולה ולא בפטורי מלאכת מחשבת ויתכן עוד שכל פטורי מלאכת מחשבת דנים את זה כדבר אחד והנה הרמ"א אסר באכילת עוגה אפילו שזה מקלקל וכלאחר יד ולנ"ל א"ש שזה פטורי מלאכת מחשבת אמנם עדין זה לא על מנת לכתוב ויתכן שזה גם רק בתור פטור מקלקל ועוד יתכן דהרמ"א לא ס"ל פטור זה כהכרעת הבה"ל ועוד שזה חד דרבנן ובמג"א סימן שי"ד נקט דטעם ההיתר דהוצאת דבר מהקרקע אפילו שזה עושה נקב כי זה מקלקל וכלאחר יד ומשאצל"ג אמנם ברמ"א מבואר לאיסור ועיין בגרא שביאר טעם אחר להתיר שם כי אין לזה חשיבות מלאכה ועיין חזו"א סימן ס"א שאין מקור ברור לכל היתרים אלו

**בדין לא אפשר ולא קאמכוין [פסחים כ"ה: כ"ו:]**

**א. הנאה הבאה לאדם בע"כ – בביאור המציאות עיין רבינו דוד ועיין רש"י ד"ה ה"ג ועיין אבני נזר סימן ק"נ מה שהקשה מסוגין על התרוה"ד ועיין שער הציון שט"ז סקל"ג**

**ב. בהא דמבואר בסוגין דבלא אפשר ר"י מודה – עיין חזו"א נ' סק"ו שהקשה משבת קל"ג וחידש שכל סוגין באיסורי הנאה וכן הוא בפנ"י וכן האריך לבאר בק"ש ועיין רמב"ן שבת כ"ט: וברבינו דוד בסוגין ועיין תוס' במה שהקשו מכתובות ועיין משנת הגר"א קוטלר יבמות ס"ד הערה ג'**

**ג. בהא דהעמידו תוס' סוגין שזה לא פס"ר האם זה גם לאביי שגם במכוין מותר – פנ"י בסוגין ורעק"א לעיל כ"ב. בקטע השני, ועיין תוס' שאנץ ובתוס"ר ב"מ ל. מפורש לא כך ובביאור הדבר עין חידושי הגרש"ר כתבות ס"ז סק"ב**

**ד. בהא דלא הוי פס"ר כי יכול לעצום עיניו – עיין ח"ח כלל ו' בהגהה שהאריך בזה וע"ש מה שדימה לאיסור לשה"ר**

**ה. בהא דהגמ' מביאה משטיחת אבידה – עיין ב"מ ל. ובתוס' שם ועיין אהבת חסד פ"ז נתיב החסד ב'**

**ו. בהא דמעילה וגזל מבואר בסוגין שקשור לאינו מתכוין – ק"ש אות קי"ד ועיין חזו"א סימן קכ"ד סק"ד ד"ה ל"ג.**

א]**הנאה הבאה לו לאדם בע"כ:** ובהמשך הגמ' מבואר שזה גם במתכוין ועיין רבינו דוד שכתב שזה ודאי לא מדובר שנותן דעתו לקבל הריח ולהנות ממנו שזה וודאי אסור וכן לא מדובר שהולך מראש כדי להנות שזה ודאי אסור אלא מתכוין של סוגין הכונה שעובר שם וממילא הוא נהנה ונותן דעתו על הנאה זו אבל לא שעושה פעולה לצורך הנאה זו ועיין אבני נזר סימן ק"נ שכתב שוודאי מדובר שעיקר כונתו כי צריך לעבור שם ולא היה עובר בשביל ההנאה ורק עד כמה שעובר הוא נהנה וזה הכונה מתכוין ולפ"ז תמה על התרוה"ד שכתב שבאמירה לעכו"ם מותר אינו מתכוין בפס"ר וכגון שמחממת התנור לצורך חימום ואגב זה גם מבשלת דמבואר בסוגין דכה"ג חשיב מתכוין ע"ש ועיין לשון רש"י בד"ה ה"ג שכתב שבאפשר כונתו ללכת בדרך זו כדי להנות וזה דלא כר"ד הנ"ל והנה עיין שער הציון שט"ז סקל"ג הביא את הרשב"א שסוגר ביתו לשומרו ויש שם צבי מותר וכתב שמדובר שעיקר כונתו לשמרית הבית ולא לצבי ולכן לא קשה מסוגין דמבואר דלא אפשר וקאמכוין אסור עכ"ד ומבואר שנקט שסוגין מדובר שיש כונה שוה ודלא כאבני נזר הנ"ל וצ"ע ובאהבת חסד נשאר בצ"ע מסוגין על הרשב"א אמנם עיין אחרונים שכתבו סברות בדברי הרשב"א לענין צידה

ב]עיין בגמ' בלשון השני דמבואר שני חידושים א. שגם לר"י בלא אפשר ולא קאמכוין מותר ב. דאביי ס"ל שבלא אפשר וקאמכוין גם מותר לר"י ועיין חזו"א נ' סק"ו דהקשה דהגמ' בשבת מביאה שאביי ביאר הדין שצריך פסוק להתיר מילה בצרעת זה לר"י אבל לר"ש הוי אינו מתכוין והרי זה לא אפשר ולא קאמכוין וגם לר"י צריך להיות מותר וע"ש שכתב לחדש שכל דברי הגמ' כאן רק באיסור הנאה שבזה יש סברא שכל שלא עושה פעולה מיוחדת להנות ואין לו אפשרות אחרת זה לא סיבה לאיסור אבל במקום שהפעולה היא האסורה כה"ג וודאי שלר"י אסור וכן מבואר כאן בסוגין בפנ"י והנה מבואר בגמ' בשבת בגירסתינו דמחלוקת בקטנים אבל בגדולים דברי הכל מותר והקשה הרמב"ן שם מסוגיא דבכורות דמקיז דם לר"י אסור שמא יעשה מום והרי זה כמו גדולים שאי אפשר וצ"ע למה לא הקשה מסוגין ויתכן מצד דאפש"ל כחזו"א הנ"ל ולכן רק בגירת ספסלים הוקשה לו שזה לא נידון של הנאה אמנם עיין תוס' בסוגין שהקשו מהבועל את הבתולה חזינן שזה כלל תמיד וכן עיין רבינו דוד בסוגין שכתב מפורש שדין הגמ' כאן זה כמ"ד בשבת שבגדולים כו"ע מודים וכן לסברת החזו"א צ"ב דמיון הגמ' לפרה אדומה שלכאורא שם זה נידון של מעשה וע"ש מה שביאר ולפ"ז בהכרח דסוגיא דבכורות חולקת על סוגין וכמו שכתבו מדין הבועל את הבתולה ועיין נתיבות שלום שהקשה גם מהמשנה של קידור שאסור לר"י שמא יעשה חבורה

ועיין משנת הגר"א קוטלר יבמות סימן ד' הערה ג' וכן האריך באשר לשלמה ח"ג דודאי שכל ההיתר דלא אפשר יסודו דהמעשה נחשב על שם הדבר שלכן נעשה והדבר השני הוא ממילא משא"כ אם אפשר חשיב שיש כאן עשיה נוספת ולפ"ז יתכן שלחיסרון זה שאין יסודו שצריך דין כונה וודאי שפס"ר חייב דאז זה המציאות של המעשה ורק בדין כונה של ר"ש יש מקום לדון שפס"ר זה אחרת ולפ"ז א"ש דלר"י ודאי שפס"ר אסור והנה הגמ' לענין עשישיות מתרצת שזה אינו מתכוין ושואלת הרי לר"י אסור מדאוריתא וצ"ע הרי זה לא אפשר ולנ"ל שבפס"ר אין נידון רק לר"ש א"ש אמנם יש ראשונים שם שהעמידו שזה לא פס"ר ובהכרח צ"ל כמו שביאר בפנ"י שבת מ"א שחשיב אפשר דהינו שיכול ללא צירוף וצ"ע

והנה לצד אביי שגם במכוין מותר ודאי שיש כאן היתר חדש של לא אפשר ויתכן כנ"ל אמנם לרבא שבמתכוין אסור יש מקום לומר שיסוד ההיתר הוא מתכוין רק שזה רק חיסרון באפשר ולפ"ז מסתבר שאם פס"ר לרבא מותר ה"ה לאביי אמנם יתכן שודאי שיסוד ההיתר הוא לא אפשר רק שהכונה מורידה חיסרון זה ויתכן עוד שכל פס"ר זה כמו אפשר וכנ"ל

והנה בגמ' מבואר שבמיעוט ענבי הדס זה תלוי בר"י ור"ש וצ"ע ששם זה לא אפשר אמנם שם המעשה ודאי נעשה ויתכן שבתור הלא אפשר וודאי שלא שיך חיסרון זה דודאי שיש כאן הסברא של פס"ר שבזה אין את ההיתר ודו"ק ועיין מה שכתבנו בזה לענין פס"ר לשעבר

ב]והנה תוס' העמידו סוגין שזה לא פס"ר וכונתם דאם זה פס"ר הוי כמתכוין ור"ש לא דיבר ועיין פנ"י בסוגין וברעק"א כ"ב. בקטע השני שנקטו שכ"ז אם במתכוין אסור אבל לצד אביי שבמתכוין גם מותר ה"ה בפס"ר דפס"ר כמתכוין והרי גם במתכוין מועיל אמנם פשטות לשון תוס' אינו כן וכן עיין תוס' הרשב"א שכתב מפורש שגם בראיה של היכל זה לא פס"ר והרי שם זה מובא בתור לא אפשר וקאמכוין ומבואר שגם שם יש חיסרון של פס"ר וכן הוא בתוס"ר ב"מ ל. ועיין חידושי הגרש"ר כתובות ס"ז שכתב מזה להוכיח שהדין של פס"ר זה לא מצד כאילו מכוין אלא שכה"ג חשיב המעשה בעצמותו ולא צריך מחשבה [אמנם לנ"ל יתכן שזה רק סברא בדין של לא אפשר אבל ביחס לדין כונה כלל הסברא כי מכוין] אמנם עיין ר"ן בחולין דנקט שבאיסורי הנאה גם פס"ר מותר ועיין מהר"ם חלאוה בסוגין הובא בחזו"א יור"ד ל"ה סק"ג שביאר שחסר בהנאה [וצ"ב מה זה קשור לר"י ור"ש ונתבאר במקום אחר] ולפ"ז א"ש סוגין שלא צריך לדחוק כתוס' שמדובר שזה לא פס"ר

ג]התוס' העמידו סוגין שזה לא פס"ר ועיין רא"ש כי יכול לסתום נחיריו וכן את עיניו שלא יסתכל וצ"ע הסברא הרי עכשיו למעשה הוא מסתכל או לא סותם את אפו והנה החכמת אדם כתב שבאמת מדובר בסוגין שהוא לא מסתכל ועיין ח"ח כלל ו' שתמה על זה דודאי אין זה במשמעות הראשונים וע"ש שביאר שכל נידון סוגין מצד ההליכה למקום אבל מצד עצם ההנאה זה לא סיבה לאסור דזה בע"כ וביחס לעצם ההליכה חשיב שזה לא פס"ר ולפ"ז אין ללמוד מכאן שגם מה שיכול לבטל דבר זה לא פס"ר דכאן ההליכה היא לא מעשה איסור בעצם רק שדנים שההנאה שאחרי זה נחשב על ידי מעשה ובזה כל שזה לא מוכרח אין ההליכה כמעשה לקיחת הנאה וכן עיין שביתת השבת בהקדמתו דהביא מר"א בן הרמב"ם שזה לא פס"ר כי אןי יש שם נבילה והוכיחו מזה שפס"ר לשעבר מותר אמנם לנ"ל כאן זה עדיף מסברא הנ"ל ויסוד הדברים דהנה בפשוטו יסוד האיסור הנאה הוא המציאות שהגוף נהנה ולפ"ז הקשה בשערי יושר ש"ג פכ"ה דמה שיך בזה דין אינו מתכוין שזה סברא ביחס לעושה וכאן עצם המציאות זה מה שאסור [אם נימא שיש דין כונה ורצון יתכן שזה לא מוכרח] וכתב שמזה מוכרח שגם איסור הנאה האיסור הוא לקיחת ההנאה דהינו שהמציאות ששומע ונהנה או רואה ונהנה חשיב מעשה איסור ולכן שיך בזה אינו מתכוין ולפ"ז כונת הח"ח שעצם מה שנהנה אם מתכוין חשיב מעשה ואם לא מתכוין בזה עד כמה שהגיע למקום זה עצמו חשיב מעשה אבל ללא זה לא חשיב שיש כאן מעשה אמנם עדין מבואר ללשון הראשון דלר"י חשיב מעשה

והנה הח"ח כלל ו' למד מסוגין לגבי איסור שמיעת לשה"ר שאם כשבא יכול לסתום אוזניו מותר ולא חשיב פס"ר והנה לר"ן שבאיסורי הנאה אין דין פס"ר לכאורא אין להוכיח מסוגין כלל ליסוד זה אמנם הש"ך סימן קמ"ב סקל"ד פסק דלא כר"ן וגם לתוס' לכאורא יש מקום לומר שזה רק סברא באיסורי הנאה שצריך מעשה לקיחת הנאה ולא עצם המציאות שנהנה אבל לשה"ר לכאורא עצם המציאות ששומע מאוס לפני הקב"ה עוד לכאורא מסתבר שבדברים שהאיסור התוצאה לא שייך כלל דין אינו מתכוין וגם מעשה שנעשה ללא כונה אסור ועיין לאאמו"ר שהקשה שהח"ח הרי ביאר בסק"ב שיסוד האיסור לשמוע זה שמא יאמין וא"כ כאן שהאיסור התוצאה לא שיך דין אינו מתכוין ובפשוטו מבואר כאן שנקט שכל שצריך גדרי מעשה אינו מתכוין זה לא מעשה וכן מבואר מקושיתו שם מדין הסתכלות בעריות וצ"ע בזה

ד]בעיקר המבואר בסוגין ששייך אינו מתכוין על איסורי הנאה עיין ר"ן בחולין שהוכיח מכאן שאין הכלל של מתעסק בחלבים ועריות לגבי איסור הנאה אלא רק לגבי איסור אכילה וע"ש שביאר שהמחלוקת האם ריחא מילתא זה האם חשיב כאכילה או כהנאה

ה]הגמ' דנה ממעילה שיהיה היתר של לא אפשר בפשוטו מבואר שגם במעילה שיך דין אין מתכוין וצ"ע שכיון שיסודו מצד הפסד הקדש א"כ לא שיך כאן דין אין מתכוין ועיין גמ' לקמן ל"ג. שמושיט ידו לקחת חפץ מהכלי וסך ידו בשמן מעל והקשה החזו"א הרי זה לא אפשר ולא קאמכוין ותירץ או שזה מתכוין כיון שנהנה וצ"ב כונתו ואולי שזה פס"ר עוד תירץ שבפגם תמיד אסור ולכאורא כונתו שכל סוגין במקום שאין הפסד הקדש ומצד דיני ממון אין כזה איסור ורק מצד דיני הקדש שזה כדין איסורים והנה הגמ' דנה מאבידה והקשה הק"ש הרי בגזל ודאי שאין היתר של אינו מתכוין וביאר כנ"ל שכאן זה דבר שלא איכפת לו ומצד הפסד חברו אין חיסרון ורק מצד מעשה הגזילה וזה כגדרי אינו מתכוין והדבר מחודש שבגזל יש שני דינים

ו]הגמ' מביאה ראיה מפרה אדומה ומאבידה והנה עיין גמ' ב"מ ל. שהגמ' דנה באבידה האם מותר לצורכו ולצורכה ומביאה הראיה מהבריתות הנ"ל ודוחה כסוגין והנה בפשוטו הרי קי"ל כרבא שלא אפשר וקאמכוין אסור ולפ"ז ודאי אסור ועיין ח"ח באהבת חסד כלל ז' שנקט שלפי סוגין נפשט ספק הגמ' שם אמנם עיין רי"ף ורא"ש שם שדנו שזה ספק ומספק צריך להחמיר ומשמע שלמדו שיש שם נידון אחר ועיין תוס' שביאר או ששם זה נידון דרבנן והיה מקום לומר שספק הגמ' שלצד שלא אפשר וקאמכוין מותר האם מדרבנן יש איסור ולפ"ז למסקנת סוגין אין נפק"מ ועיין שיעורי הגרש"ר מה שביאר שם ועיין ספר נתיבות שלום שכתב לדון שהגמ' בב"מ דנה סברא שלענין השתמשות בממון חברו זה לא קושר לגדרי מעשה אלא שיש סברא להתיר כיון שאין כאן שימוש נוסף ע"ש

ז]עיין תוס' שדנו לענין פס"ר דאולי מדובר בדרבנן ודחו שסוגין מדובר בדאוריתא ומשמע שנקטו שבדרבנן פס"ר מותר וכן מדויק בלשון הרא"ש אמנם עיין מג"א שי"ד סק"ה שכתב שלמסקנתם אינו כן דאין מקור לכזה חידוש

ח]עיין תוס' שהביאו את הגמ' בשבת כ"ט: וכתבו שגורסים בדלא אפשר לכו"ע מותר אמנם עיין רמב"ן שם שגרס אסור וביאר כי זה פס"ר ועיין ריב"ש סימן רצ"ד שביאר גירסא זו ולפ"ז צ"ב הטעם שללשון השני מותר ועיין תורת רפאל סימן כ"ז דביאר דפס"ר בדרבנן מותר אמנם בפשוטו הביאור כמבואר ביראים תחילת מצוה רע"ד שזה קרוב לפס"ר והמחלוקת בין הלשונות האם לדון שזה פס"ר או לא וכן הוא בלשון הרמ"ך הובא בכס"מ פ"א

**.ממחק עיקר האב החלקת דבר – שבת ע"ג. ע"ד: בנוצה, ע"ה: השף בין העמודים ועיין רמב"ן וברמב"ם, ועיין מאירי ושיטה לר"ן מה שביארו למה מסתת את האבן זה לא ממחק ועיין רמב"ם פי"א ה"ה – ו ועיין רש"י נ. ובשו"ע שכ"ג ס"ט ועיין תוס' ע"ג: בשם ר"ת שחולב זה ממחק**

**ממרח – שבת קמ"ו: לענין שעוה שו"ע שי"ד סי"א, ולענין רטיה שבת ע"ה: ועירובין ק"ג: ועיין פסקי הרי"ד שזה גם על גוף האדם**

**מריחה להבליע – מג"א שט"ז סקכ"ד ובא"ר שם ועיין דעת תורה שכ"ח סכ"ה שדימה לסימן שכ"ח סכ"ב ועיין מ"ב שכ"ז מ"ב סקט"ז ועיין שש"כ פל"ג בהערות ועיין עוד שכ"ו מ"ב סק"ל ובמ"ב ש"ג סקפ"א**

**מירוח בצק – שו"ע שי"ח ס"ו בט"ז ובמג"א שם**

**מירוח באוכלים – רמ"א סוף סימן שכ"א ועיין היטב בבה"ל שם**

**הנחת משחה על הגוף – רא"ש ור"ן וריטב"א י"ח. בקילור בעין וחזו"א נ"ב סקט"ז**

]הממחקו: עיקר המלאכה שהיתה במשכן שיש עור לא חלק והא מחליקו וכל חפץ שמחליקים אותו להוריד ממנו חלקים בולטים הוא ממחק ועיין בגמ' ע"ד: דמי שממחק נוצה מהנוצות הקטנות שעליה הוי ממחק ורש"י ביאר שזה אפילו כי רוצה הנוצות הקטנות אמנם הריטב"א חדשים חלק על זה שרק אם רוצה הנוצה לכתיבה הוי ממחק ועיין גמ' ע"ה: שהשף בין העמודים חייב משום ממחק ורש"י ביאר שהכונה האבןמ שבין העמודים וכן הביא במאירי וברמב"ן הקשה שזה או בונה או חורש ולכאורא כונתו שממילא זה מפקיע מהשם ממחק וצ"ע ובראשונים ביארו שהכונה שזה צורה לשפשף העור בעמוד וזה מחליקו וברמב"ם ביאר שזה עור מתוח שמחליקו בידו [אמנם הר"מ הוסיף שמרככו ולכאורא זה מעבד] ועיין גמ' נ. שאסור לנקות כלי כסף בגהרקון וביאר רש"י מצד ממחק אמנם הרמב"ם ביאר מצד שזה כגמר הכלי מדרבנן וצ"ע למה זה לא ממחק והנה מבואר בגמ' ע"ה: שהמסתת את האבן זה מכה בפטיש ורש"י ביאר שמכה להחליקו ועיין מאירי ע"ה: שהקשה למה זה לא ממחק וכן בתוס' שם ועיין מאירי שם ושיטה לר"ן שחידשו שממחק זה רק אם זה נעשה לצורך שימוש הדבר שצריך שיהיה חלק אבל אם זה רק ליופי אין לזה חשיבות ממחק וצ"ע שכל מירו חרטיה וכדו' זה ליופי שזה מטרת המירוח וע"ש עוד שישבו שבאמת חייב גם מצד ממרח

ומבואר בגמ' קמ"ו. שממרח זפת או שעוה על חבית לסתום נקב הוי ממרח שזה ממחק דהינו שגם לקיחת חומר גמיש ולעשותו שיהיה חלק הוי ממחק ולשון הרמב"ם עד שיחליק פניהם דהינו שבסתימת חבית המטרה שזה יתפס חזק אבל כיון שהצורה שעושה שממרח את זה הוא חייב [וצ"ב למה לא הוי משאצל"ג דכל מטרתו שזה יתפס ולא שיהיה חלק] ובגמ' עירובין ק"ג. ושבת ע"ה: מבואר שהממרח רטיה בשבת חייב חטאת דהינו שממרח המשחה על הרטיה וברש"י בעירובין הוסיף שממלא את הגומות והיה מקום לומר שההחלקה מתיחסת לרטיה אמנם בלשונו בשבת ביאר שמחליק על המכה ועיין פסקי הרי"ד שכתב בין אם מחליק על התחבושת או על המכה דהינו שמריחת משחה על הגוף בצורה של מירוח זה איסור דאוריתא ולכאורא גדר הדבר שרידוד של החומר הוי ממרח וכן עיין בריטב"א החדשים שבת י"ח. שביאר שלהניח קילור על גבי העין אסור מצד שמא ימרח ובתוך העין זה ודאי המשחה לבד ועיין ברא"ש ובר"ן שכתבו כדבריו ומבואר שגם ההחלקה של החפצא במטרת תיקונו עצמו חשיב ממרח וכן מבואר מנידון המרדכי ריש פ' כלל גדול שיהיה איסור מירוח באוכלים אמנם עדין לכאורא במריחת משחה על הגוף אין לו שום ענין במירוח המשחה אלא כדי שתגיע לכל המקומות ועיין בה"ל שכ"א בסופו ד"ה תע"ב שהביא מהסמ"ק שאין מירוח בדבר על הלחם כי כל המטרה שזה יגיע לכל המקומות ולא מעונין בהחלקה של הדבר וכן צ"ע על הדין של מריחה של רוק על הקרקע דברש"י ובאורחות חיים מבואר שיש בזה מירוח עיין לקמן וצ"ע

עיין שו"ע שט"ז סי"א שלא ישפשף רוק על גבי קרקע מחמת חשש אשויי גומות והקשה המג"א סקכ"ד דמשמע שעל גבי ספסל מותר ולמה שלא יהי בזה איסור ממרח וכתב שכיון שמעונין שזה יבלע לכן אין בזה ממרח ויש לבאר שזה סברא שאין כאן שום שימוש ברוק וכל הענין לסלקו מהעולם וחסר במלאכת מחשבת ויתכן שגם אם מעונין בשימוש ברוק בתור בלוע אבל אין לו שימוש בתור שהחפצא נהיה ממורח אלא המטרה שזה יאלם בגוף והנה עיין שו"ע סימן שכ"ח סכ"ב שאסור לסוך חלב על גבי מכה מצד נולד והקשה בדעת תורה למה אין איסור מצד ממרח ורצה להוכיח כאן כדעת המג"א הנ"ל שכיון שרוצה שזה יבלע אין בזה ממרח ומזה למד לכל משחה שמעונין שתיבלע וזה צורת שימושה שמורחים עדי שזה נבלע שאין בזה ממרח וזה רק אם כביאור השני והנה הא"ר שם הקשה דברש"י מבואר שיש בזה חשש מירוח וצ"ל שלמד שכונת רש"י שהעיקר אשויי גומות והמירוח זה רק היכי תימצי לאשויי גומות אמנם באורחות חיים סימן קכ"ג מפורש שיש כאן איסור מירוח וצ"ע ועיין מ"ב סימן שכ"ז סקט"ז שלרוח משחה על נעלים זה מירוח והרי שם רוצה שזה יבלע ואולי רוצה שיכבה דקה שתשאר בחוץ ובכל אופן רוצה את מראה ההחלקה בחוץ אמנם הרי בשמן אין בזה איסור ממרח אפילו שהדבר נהיה חלק וכמבואר בגמ' קמ"א שזה רק נאסר מצד מעבד וצ"ב צירוף הדברים

עיין שו"ע סימן שכ"ו שאסור להשתמש בסבון או חלב מצד נולד וצ"ב למה אין איסור מצד ממרח ובפשוטו משמע שכה"ג שזה דבר קשה ורק יורד שיכבה דקה שמחליקה הידים אין כאן מציאות של מירוח ולפ"ז יתכן שזה האופן של המרדכי לעיל ואם זה רך באמת יש בזה ממרח ועיין מ"ב סימן ש"ג סקפ"א שיש מורחים חלב על השער וכתב שזה ממרח ולכאורא הוא כאופן הנ"ל וצ"ע בכ"ז ובדעת תורה סימן שכ"ח סכ"ה הוכיח מכאן שבדבר הנבלע אין איסור כמג"א לעיל

]עיין מרדכי פרק כלל גדול שכתב שכמו שאין עיבוד באוכלים כך אין מירוח באוכלים אמנם כתב שיתכן שכמו ששם מדרבנן אסור כך כאן אסור אמנם כתב שבדבר שאפשר לאוכלו ללא מירוח אין איסור והמחמיר תבוא עליו ברכה דהינו שכיון שהמלאכה זה הכשרת הדבר כל שראוי לשימוש ללא זה יש כאן סברא שלא יהיה איסור דרבנן והסברא צ"ב ועיין מג"א שהביא מהסמ"ק שלמרח על הלחם מותר וביאר הבה"ל שכל המטרה שיגיע לכל מקום ולא שמעונין למרח הדבר וע"ש שהקשה שזה פס"ר ותירץ שכאן שזה אוכלים קיל ומבואר שבדבר שזה לא אוכל אין בזה סברא להקל שיש כאן מציאות של מלאכה והנה במורח דבר על האוכל ליופי ורוצה שיהיה על הכל כה"ג יש לו ענין ביחס לחפצא שיהיה מתוקן בזה שהוא נראה על הכל ויש בזה המחמיר תבוא עליו ברכה וצ"ע

]עיין חזו"א שמותר לזרוק משחה על מכה וצ"ע מה זה שונה מבגמ' שאסור לתת שעוה שמא ימרח והרי קי"ל בחולה שלא הותר שבותים רק שחיקת סממנים שזה דבר קל ועוד דהרא"ש כתב י"ח. שלא נותנים קילור על העין מצד שמא ימרח והא ממש אותו דבר ועיין שבט הלוי ח"ג סימן ל"ג שכתב ששם מדובר שזה מרוח על רטיה ובפשוטו בנתינה על העין אינו כן ולשון הגמ' קילור ולא כתוב רטיה וודאי שלא משמע כן ועד שאין שום סברא לחלק ואדרבא כאן יש יותר סיבה לחשוש וצע"ג

]עיין סימן שי"ח ס"ו שמותר לתת בצק על גבי הקדירה לשמור החום ועיין מג"א שהקשה למה אין בזה ממרח ותירץ שלא שיך מירוח בבצק ובט"ז ישב שכאן שרק רוצה לשמור החום לא מהדקו שיהיה מירוח וצ"ב כונתו אבל עצם המריחה זה המירוח ומה זה ענין למה שזה נדבק במקום

**מחתך**

**א. דוגמאות של מחתך - שבת ע"ג. במשנה, ע"ד: סלית סילתא, בהמשך שם קוטם כנף וברש"י שם, קמ"ו: גובתא ברש"י, ועיין רמב"ם פי"א ה"ז ועיין בה"ל סימן ש"מ ד"ה אין מה שהביא מהירושלמי ועיין מ"ב שכ"ב סקי"ח ועיין רבינו פרחיה ע"ה: מה שהביא מהרמב"ם**

**ב. קפיד אמשחתא – עיין בה"ל שכ"ב ס"ד לענין קטימת קיסם ועיין מ"ב ש"מ סקמ"א**

**ג. מחתך באוכלים – נשמ"א ל"ו סק"א מ"ב שכ"ב סקי"ח וי"ב**

א]מבואר במשנה דאחד מאבות מלאכות זה מחתך וביאר רש"י שזה חתיכת רצועות עור וצ"ב למה זה לא קורע ובפשוטו מבואר כמו שביאר הבה"ל ברש"י בפותח בית הצואר שכיון שזה קריעה של תיקון אין זה קורע אמנם לדעת הרמב"ם צ"ע ואולי דוקא שם שביחס לחתיכה שקורע מהבד יש כאן מעשה קלקול אבל כאן שכל הקריעה היא תיקון הוא גם מודה דאין זה קורע והנה הרמב"ם פי"א כתב שאם קורע כמתעסק או כמשחק פטור מצד מחתך וצ"ע למה שלא יתחייב מצד קורע ולכאורא כל שקורע בתור משחק או מתעסק בעלמא אין זה קריעה של תיקון וצ"ע ואם נימא דבקריעה של עור אין קורע א"ש הכל

והנה מבואר בגמ' ע"ד: דמאן דסלית סילתא חייב משום מחתך והא דקפיד אמשחתא דהינו שרק אם מקפיד על המדה זה מחתך אבל אם לא מקפיד על המדה זה לא מחתך ובגמ' בהמשך דהקוטם הכנף חייב משום מחתך וביאר רש"י שיש שם חלק שמתאים לכר וכסת וחלק שמתאים לכתיבה וקוטמו ולכאורא כאן אין לו ענין בגודל וכן עיין בה"ל ש"מ דהביא מהירושלמי דמי שחותך הנימין מסוף הבגד זה מחתך והרי כאן אין לו ענין בגודל הבגד וכן תוס' הקשו שבמסתת האבן זה יהיה מחתך וכן הוא בפ' רבינו פרחיה שם בשם הרמב"ם ובפשוטו אין המטרה גודל האבן אלא שיש כאן חלק מיותר שחותכן ולכאורא מבואר מכל זה שעיקר מכוון הגמ' שמתכוין לחתוך במקום מסוים דוקא וכה"ג יש חשיבות לפעולתו וזה נעשה או כי רוצה גודל מסוים או כגון בכנף שיש מקום מסוים ששם צריך לחתוך

והנה עיין בה"ל שכ"ב ס"ד שנקט דבקוטם חתיכת עץ שחברו יריח בו יש בו משום מחתך וצ"ע דבפשוטו שם אין לו ענין בגודל ואפילו שלא רוצה לחתוך לו גדול מאוד אבל אין לו ענין שהחתיכה תהיה במקום מסוים בדוקא וכה"ג אין לזה חשיבות של מחתך והרי בסימן ש"מ בחותך נייר לצלות בו מבואר שזה נידון של מכה בפטיש ולא של מחתך ובאמת המ"ב שם כתב שאם מקפיד על מדה זה מחתך ומבואר דבפשוטו זה לא כך ובהכרח מטעם הנ"ל וצ"ל שאם רוצה גודל מסוים רק שלא מקפיד ממש על המדה זה לא חיסרון כגון שלא איכפת לו אם זה ארבע ס"מ או חמש והנה ברמב"ם שם מבואר שהנוטל קיסם וקטמו חייב חטאת אבל שם משמע שכבר יש קיסם רק שמחדדו וכה"ג זה חיתוך במקום מסוים ועיין בגמ' שהמגרד ראשי כלונסאות חייב משום מחתך ומשמע ברש"י שהכונה שמחדדם שיהיו חתוכים יפה [והא דזה לא ממחק דכאן המלאכה דרך חיתוך וכדחזינן שנקטו הראשונים לענין מסתת האבן שזה מחתך]

והנה מטו משמיה דהגרשז"א דחותך נייר במקום הנקבים לא חשיב מחתך דאין לו ענין בגודל רק ששם זה יותר נח לחתוך דהינו דכיון דמצד המטרה של השימוש לא היה מקפיד לחתוך במקום מסוים ורק כיון שכאן נח לחתוך חותך במקום זה וכה"ג זה לא מחתך דהינו שצריך שביחס לחפצא יהיה לו ענין בגודל ולא מצד סיבה צדדית והדברים מחודשים דכיון שעכשיו מחמת הנקבים יש לו ענין מיוחד לחתוך דוקא במקום זה א"כ יש לחשיבות למעשהו וחשיב מחתך וכן בהפרדת פקק מהטבעת כיון שמעונין להפריד דוקא שם אפילו כי זה יותר קל חשיב מחתך אמנם שם יש עוד סיבה לאסור כיון שבתור שימוש הפקק באמת רוצה שיחתך דוקא שם וזה ממש כמו חותך נוצה ואם מצד שלא איכפת לו בדיוק איפה יתתך הרי רוצה הפקק ומה שזה לא ממש מדויק אין זה חיסרון וכנ"ל מהמ"ב רק שיתכן שכיון דכאן משמע שהמלאכה היא אומנות החתיכה א"כ יתכן שבפתיחת פקק זה לא שייך וצ"ע

והנה דנו במפריד גבעי לבן האם יש בזה מחתך והנה הרמב"ם כתב לגבי הגמ' ביצה ל"ב. פ"ד מיו"ט דהמפריד שני כלים מחוברים של חרס וחותכן באמצע ונהיה שני כלים אסור מדרבנן וצ"ע למה שלא יהיה בזה מחתך [והנה לא ברירא לי שכונת הרמב"ם שזה דרבנן שכמדומה בעוד מקומות כתב לשון כמתקן מנא וזה דאוריתא] ועיין בריש מעשה רוקח וברבינו פרחיה ע"ה: שהביא מלשון הרמב"ם דמחתך זה רק אם ההתעסקות בדבר הנחתך ולא אם זה בדבר שאותו מתקנים ולכן מסתת האבן זה מכה בפטיש ולא מחתך ולפ"ז יתכן שגם כאן זה כך דכיון דיש כאן שני כלים הפעולה מתיחסת כל אחד לעצמו ולא לדבר הנחתך וצ"ע ובפשוטו גבעי לבן זה אותו דבר אמנם הרי הרמב"ם כתב מפורש שכל שחותך מתכת או עץ הוי מחתך והרי שם חותך לצורך הדבר הנחתך וכן הוא ברש"י במשנה שחותך רצועות עור וצ"ב החילוק ושמעתי לדון עוד דפעולת חיתוך זה רק אם יש כאן התעסקות של חיתוך של חתיכה אבל במקום שהמעשה הוא יצירת כלי רק שזה דרך חתיכה של דבר אין זה פעולת מחתך וצ"ע ולפ"ז בגבעי לבן וודאי אסור

]עיין לשון הרמב"ם דהמחתך דרך עסק או כמשחק פטור ולכאורא הכונה שבמלאכת מחתך אין חשיבות למלאכה אלא אם עושה בכונה לחיתוך מדויק ולכאורא זה כהמ"מ דמצרף שללא שנותן דעתו על היצירה שעושה אפילו שזה נעשה אין כאן מלאכה והנה בפשוטו אין גם איסור דרבנן וכמבואר בבה"ל שכ"ב שאם לא מקפיד על המדה אין איסור אפילו דרבנן וצ"ע לשון הרמב"ם כאן פטור אבל אסור ועיין אורחות שבת שכתב או שזה אסור מצד קורע מדרבנן וצ"ע א"כ שיהיה דאוריתא ובהכרח כנ"ל שאין כאן קורע וע"ש שכתב לחדש עוד שאם חותך גודל מקובל למטרה מסוימת יש בזה כן איסור דרבנן ואולי כוונת הרמב"ם רק כשעושה חיתוך מדויק רק שאין לו מטרת שימוש בדבר וצ"ע

**אלול ע"ג**

**פ' חבית [סחיטה משום דש] מ"מ כללי**

**א. משנה קמ"ג: - קמ"ה: במשנה ,שו"ע ש"כ ס"א - ס"ח, ט"ז – י"ט , סימן תק"ה**

**ב. גמ' י"ט. ושוין – י"ט: שמן של בדדין וכו' ובראשונים שו"ע סימן רנ"ב ס"ה שכ"א סי"ט**

**ג. הולך לאיבוד – תוס' כתובות ו. ובראשונים שם וברמב"ן ור"ן קי"א. חזו"א סימן נ"ו**

**ד. גמ' נ"א: ,ריסוק קרח, טושו"ע ש"כ ס"ט – סט"ז שי"ח סט"ז**

**קמ"ג:**

**גמ' קמ"ג: - קמ"ה. – כבשים ושלקות ,טושו"ע ש"כ ס"א, וסימן תק"ה**

**א. נתפזרו וכו' – בטעם האיסור עיין רשב"א וברמב"ם פכ"א הי"א ובשו"ע של"ה ס"ה ובמ"ב שם**

**ב. בטעם האיסור לר"י [האם יש לאסור מצד נולד] – עיין רמב"ן בסוגין [ועיין חולין י"ד: ברש"י וברמב"ן ורשב"א שם]**

**ג. בביאור קושית הגמ' מענבים שלא לרצון – עיין רש"י ורמב"ן**

**ד. בדין שאר פירות [ובטעם האיסור דתותים ורמונים] – רש"י ותוס' לעיל י"ט. ד"ה השום ועיין רמב"ן ושא"ר בסוגין ועיין ב"י ש"כ ס"א ובביאור הגר"א שם ובמג"א סק"א [ועיין גר"ז ובתהלה לדוד]ובמ"ב ובבה"ל שהאריך בזה**

**ה. בביאור כוונת הגמ' הכא בטלה וכו' – עיין תוס' צ"ב: ועיין רשב"א בסוגין שחלק עליהם וכבר נחלקו בזה הרשב"א והריטב"א עירובין כ"ח.**

**ו. מה נחשב דרגא של תו"ר – חזו"א סימן נ"ה סק"ט**

**.פסק הלכה לענין תוך הקדירה – כדאי להשאיר לאחר סוגיא דכבשים ושלקות ע"ש אריכות ברי"ף**

**ז. לתוך הקערה – עיין רש"י ובתורי"ד ובשער הציון כ"ג חזו"א נ"ה ו' [עיין תשובה לאחד מהגאונים סוף שיטה לר"ן]**

**ח. מה נחשב הבא לאוכל – עיין ב"י סימן תק"ה מהסמ"ק והריב"ש ובשו"ע שם**

**ט. סוחט לאוכל על מנת ליתנו במשקה – מ"ב סקכ"ב חזו"א נ"ו סוף סק"א וסק"ז**

**י. בעיקר איסור חולב – עיין תוס"ר צ"ה. שהביא השיטות ועייין חזו"א נ"ו סק"א שהביא השיטות האם זה דאוריתא או דרבנן**

**י"א. בביאור הרי"ף שחליבה בשבת אסור לקדירה – עיין רמב"ן ור"ן ובתוס' בשם ר"ת ועיין או"ז סימן נ"ח**

**י"ב. בדין חליבה ביו"ט – עיין סימן תק"ה טושו"ע**

**י"ג. האם איכא בחלב של עומדת לאכילה נולד ומשקין שזבו – עיין ב"י שם וביאור הגר"א סוף סימן תק"ה ועיין חזו"א מ"ד ד' מה שדייק מהרשב"א**

**י"ד. בדין סחיטת בוסר - שו"ע ס"ה ובבה"ל שם ועיין נשמת אדם**

**ט"ו. בהיתר יניקת תינוק – או"ש פ"ח ה"י ועיין שו"ע שכ"ח סל"ה ובשער הציון שם ובתהלה לדוד סקנ"ט**

**ט"ז. בגמ' דכו"ע לאו אוכל – עיין רמב"ן ורשב"א בביאור גירסת הרי"ף**

**קמ"ג:**

א]**חבית שנשברה:** בהא דמבואר כאן שיעור ג' סעודות עיין מ"ב סימן של"ה שזה רק במקום שלא שותים יין אלא בסעודה אבל אם זה דבר ששותים אותו יותר א"כ כיון שאין קבע לשתיה מותר יותר, עוד מבואר שם שהשיעור ג' סעודות זה רק אם זה קודם סעודת הלילה אבל אם זה לאחר סעודת הלילה אז רק מותר מזון שתי סעודות ועיין רמ"א שם שהביא מחלוקת האם האיסור הוא רק בחצר שיש חשש שמא יטלטל ברה"ר או שגם בבית הוא בכלל האיסור ועיין מ"ב שמבית לחצר של אותו אדם הוא יותר קל, עוד הביא שבנשפך לגמרי יש שהתירו דהוא כבר לא בהול וכן בנסדק ומטפטף הוא לא בהול ע"ש

ב]**ת"ר נתפזרו וכו':** עיין ראשונים שהקשו הרי מבואר לעיל קמ"ב. דמותר לשפוך הכלכלה על הקרקע ולאוספה חזרה ועיין רשב"א שהביא מרבינו יונה שיש הבדל אם זה נתפזר בשטח גדול כמו חצר או קטן כמו בית ומבואר שבגדול גם בבית אסור וכן הוא בחיי אדם וא"ש שהגמ' נקטה חצר שזה שטח גדול וברמב"ן כתב שזה מצד שזה התערב במקום שיש צרורות ויש כאן בורר וצ"ב שלשון הגמ' הוא רק עובדין כחול ועיין מ"ב שנקט שכונתו שגם בעושה לאלתר אבל אסור לתוך הסל אמנם משמעות הרמב"ן שמדובר גם בפירות גדולים שאין כאן בורר כלל ועיין רמב"ם פכ"א הי"א שכתב שהמדבק פירות עד שנהיו גוף אחד אסור מצד מעמר לפיכך מי שנתפזרו לו פירות בחצר אסור לאספם שאם עושה כדרך חול שמא הוא יכבשם בידו עכ"ד ולכאורא לפ"ז הוא רק בפירות שנדבקים ועיין שו"ע ס"ה שהחמיר כשני השיטות הראשונות ועיין תוס' שלאו דוקא ואוכל אלא העיקר שלא יהיה בסל וקופה וכן העתיק הב"י אמנם הגר"א נקט שרוב הראשונים חולקים על זה וכל שלא אחד אחד ואוכל אסור והמ"ב הכריע להחמיר בזה

ג] **אם לאוכלין וכו':** מבואר בגמ' דר' יהודה ס"ל שבענבים יש הבדל בין עומד לאכילה או למשקין בפשוטו מצד שמודה שיש כאן הגזירה וכן הוא ברש"י בחולין י"ד: אמנם עיין רמב"ן בסוגין וכן ביאר בחולין י"ד: דלר"י מה שאסור בעומד למשקין מצד נולד ובעומד לאוכלין שזה אוכלא דאיפרת אין בזה איסור נולד [ויש לעיין שאפילו שזה עומד לאוכלים אבל מאידך זה עומד שעד כמה שיזוב מזה משקה ישתו אותו ולכאורא זה הקובע שיחשב משקה וצ"ע] והנה בגמ' יש צד שבענבים גם לאוכלים אסור ועיין לשון הרמב"ן בתחילתו שס"ל שכאן זה תמיד משקה וממילא הוי נולד אמנם בהמשך הסוגיא כתב שזה גזירה אטו נולד ועיין רמב"ן בחולין י"ד: שביאר לפ"ז הסוגיא שם והנה בפשוטו להלכה קי"ל כר"ש שאין איסור נולד ובהכרח לדידן מה שאסור מצד גזירה דרבנן שמא יסחוט וכמבואר בגמ' בביצה לגבי ביצה שזה אטו משקין שזבו שאסור שמא יסחוט והנה בעיקר הא דמבואר ברמב"ן שזה נולד היה מקום לומר שזה רק בעומדין למשקין שלר"י זה כמו אוצר דהם מוקצה אבל עד כמה שזה לא מוקצה מצד מה שמאוכל נוצר משקה אין זה נולד אמנם מהא דהרמב"ן כתב שבענבים תמיד זה משקה והא נולד משמע דעצם השינוי זה נולד וכמו כלי שנשבר וכמו עצמות וקליפין [ועיין לקמן קמ"ד: לענין חולב דגם נקט שגם בהמה שעומדת לאכילה ביו"ט הוי נולד] אמנם בשאר ראשונים לא מצאנו חידוש זה דחשיב נולד ואדרבא משמעות רש"י בחולין שתמיד חשיב אוכלא דאיפרת גם בעומדין למשקין ורק מצד שמא יסחוט זה אסור והנה צ"ע לרמב"ן בעומדין לאוכלין ועכשיו חושב על המשקין לשתיה למה עכשיו זה לא נולד וצ"ל שהשינוי משם אוכל למשקה כל שזה נראה אותו דבר זה לא נולד אלא שצ"ע למה שלא יסר מצד המצב של הפרי [ויש לעיין בראשונים לענין קרח שנמס האם יש לאסור מצד נולד דהוא תלוי בסוגין ודבר זה ילמדו בעזהשי"ת בהמשך הזמן]

ד] עיין ראשונים שהקשו דהגמ' בביצה אומרת שביצה אסורה מצד משקין שזבו והרי בשאר פירות דעומדים לאכילה מבואר בגמ' שאין איסור ועיין תוס' שזה דומה לענבים וצ"ל דמה דהגמ' שואלת סתירה מר"י לר"י מצד שהוא הרי מתיר בענבים גם בעומדין לאכילה וכל הקושיא לר' יוחנן [ועיין חזו"א] אמנם עיין רשב"א בביצה ג. שכתב שביצה זה כמו ענבים שעומד לשתיה וצ"ע שזה נגד הגמ' שם עוד תירצו הראשונים בסוגין דמי שביאר שביצה אסורה מצד משקין שזבו ס"ל שלרבנן גם בשאר פירות אסור וצ"ע א"כ להלכה שר' יוחנן פסק שמותר איך נוקטים להלכה שביצה אסורה מצד משקין שזבו וכבר הקשה כן הרשב"א בביצה ואולי באמת לר"י ביצה מותרת ולהלכה זה רק אסור מצד נולד ועיין חזו"א שהקשה הרי הגמ' לקמן מוכיחה מברייתא מפורשת שעוזרדין מותר אפילו לסחוט וא"כ וודאי שגם המשקין שיצאו מותרים וע"ש שיש לדחוק שזה עצמו תלוי בר"י ורבנן האם מותר לסחוט

ה]**תוד"ה חלב:** בעיקר דין רצון להכשר דעת רש"י בכמה דוכתי וכן דעת הר"ש במכשירים מ"א והראב"ד שכל שהיה מחשבה על המים לא צריך מחשבה כלל על ההכשר של הפרי אמנם דעת הרמב"ם שגם מים שהוחשבו צריך רצון על ההכשר ובפשוטו כן הוא שיטת תוס' הנ"ל וכן מבואר ברשב"א והריטב"א בסוגין והנה לדעת הרמב"ם צ"ע מה צריך להגיע לדין מחשבה על המים הרי כל שרוצה שיהיו על הפרי זה עצמו רצון ועיין חידושי הגר"ח שהאריך בזה וברשב"א בסוגין ביאר שכל שבשעת הויתו לא היה מחשבה לא עוזר מחשבה אחרי זה ועיין ריטב"א שהקשה מהדין של עודהו הטל עליהן ושמח הרי זה בכי יותן ותירץ ששם זה כמו תחילת הויתו וצ"ב ולפ"ז אם זה יעבור על מקום אחר ואז ישמח זה לא יעזור אמנם בפשוטו כל שיהיה תלישה למקום אחר זה ודאי סיבה לטומאה כמבואר במכשירין

ו]עיין תוס' דביארו דטעם רבנן מצד שדם נעכר ונעשה חלב וכיון שדם לא צריך רצון ה"ה חלב אמנם ר"ע דוחה מדם הקזה שלא מכשיר וחלב כן חזינן שזה דין אחר וצ"ב בטעם רבנן אמנם עיין תוס"ר כאן ור"ש סוף מכשירין שביארו שאין זה הטעם אלא שרבנן אמרו שמשוים דם לחלב ובאשה שהדם טמא ה"ה החלב ור"ע דוחה שהרי לא זה הטעם דהרי בהקזה לרפואה בדם טהור ובחלב טמא חזינן שחלב זה סברא בעצם שיהיה טמא כיון שזה חשוב וא"כ ה"ה בבהמה וכן ביארו בתוס' בנדה יט: ע"ש והנה ברש"י כאן קצת משמע שכל החילוק בין דם הקזה לחולב זה בבהמה אמנם בתוס' ובר"ש שם מבואר שגם באדם דם הקזה לא מטמא וצ"ע הרי דם מטמא שלא לרצון ועיין נוב"י תנינא סימן ק"ז שביאר שהרי הדין דם מגפתה זה מצד דם חללים ומה לי קטלא כולה או פלגא וכל זה בלקיחת דם שמחליש אבל לרפואה שזה מועיל אין לזה שם דם חללים ובחזו"א מכשירין ז' א' ביאר שצריך דרך השחתה ובמקיז לרפואה זה לא דרך השחתה

והנה מבואר במשנה שמקיז לשתיה זה מטמא ובפשוטו היה מקום לומר שזה רק באדם שמטמא גם שלא לרצון אמנם מבואר בר"ש בסוף מכשירים שזה גם בבהמה כיון שאחשביה לשתיה ומשמעות המשנה שלשאר צרכים זה לא סיבה ורק דם שחיטה מכשיר כמבואר שם במשנה

**קמ"ד.**

ז]הגמ' שואלת דמבואר שזתים וענבים זה לא מכשיר אלא לרצון ועיין רש"י שזה גם סתירה לרבנן אמנם עיין רמב"ן ושאר ראשונים שביארו דלרבנן שזה מצד גזירה שמא יסחוט אין מקום לדמות ורק ר' יהודה שלא גזר בלאוכלין ובסתמא גזר מצד שזה כמפרש לשתיה ולכן הגמ' שאלה סתירה דהינו שגדר סתמא שזה עומד למשקין עכ"ד וצ"ע הרי רובן לא למשקין וא"כ מה שיך לומר שסתמא לשתיה וצ"ל שמה שיש צד זה מספיק שיהיה לזה שם משקה והנה צ"ע דעת רש"י הרי ודאי שלרבנן כל סוגין זה סברא מצד גזירה שמא יסחוט וצ"ל שכל האיסור שייך אם מה שיוצא יש לו שם משקה אבל אם אין לו שם משקה אין מקום לגזור ובאמת רק שלא לרצון אין שם מקשה אבל בסתמא יש שם משקה וגם בעומד לאכילה ובשלא לרצון באמת אין הגזירה

ח]בעיקר הדבר דמבואר כאן שזתים וענבים צריך שיחשיב לשתיה עיין חזו"א מכשירין ח' א' וכן ו' ג' וכן ז' ו' שזה חלוק מהדין רצון שצריך במים ששם יש לזה שם משקה רק זה תנאי בדין קבלת טומאה והכשר משא"כ כאן כל שלא חשב על זה אין זה משקה אלא זה אוכל והוכיח דבר זה משני מקומות א. מלאיבוד דהגמ' לקמן דנה שזה לא משקה והרי במים זה משניות מפורשות במכשירים עיין פ"א מ"ו דמנער כסותו מכשיר ובעוד הרבה משניות ב.עוד הביא תוספתא הובא בר"ש סוף פ"ה דמכשירים דמבואר דהשוקל בכף ענבים ויצא שם יין זה לא נחשב משקה עד שיעשה מעשה ולענין מים ודאי שכל שניחא ליה זה מכשיר כמבואר בכמה דוכתי אמנם הראשונים בסוגין ועוד מקומות דימו הדינים ומשמע שגם מים לא מקבל שם מים ללא רצון וצ"ע ראיות החזו"א ועין ביאור הגר"א על התוספתא הנ"ל ובפשוטו עיין רמב"ן בסוגין דנחלק בדבר זה אם אחד מהראשונים ואכמ"ל

**קמ"ד:**

ט]**אלא היינו טעמא כדר"ח:** עיין רש"י שכונת הגמ' שבאמת תרדין זה כמו עוזרדין ובאמת סברת אחשביה יש בכל הפירות ומה שהברייתא מתירה לסחוט זה רק למתק ובכל אופן בתותים אסור אפילו למתק כיון שיש אנשים שסוחטים את זה יש חשש שיבוא לסוחטם וכן נקטו תוס' לעיל י"ט. ד"ה שום שזהו מסקנת הגמ' ועיין מג"א סק"א בסופו בשם השבה"ל דלא חשיב שיש אנשים שדרכם לסחוט אלא אם זה לשתיה ולא אם זה לטבל בזה האוכל ועיין סמ"ק שכתב להוכיח כשיטה זו מהא דמבואר בגמ' שכבשים אסור למימיהם דהיינו שנקט ששם אין דרך בני אדם לסוחטם אמנם ברשב"א מבואר שזה דרגא כמו תותים ורמונים ובמג"א סק"ט כתב שכיון שזה דבר שהיה פעם משקה חמיר

אמנם הרי"ף ורוב הראשונים [כמבואר בבה"ל] נקטו ששאר פירות מותר לסחוט ורק תו"ר אסור וצ"ב שיטתם ועיין ב"י שכתב שהאמוראים שכתבו שלגבי מקוה טעם הפסול כי לא צריך מי פירות חולקים על סברא זו דאחשביה ולשיטתם אין איסור לסחוט אלא שהדרא קושיא לדוכתא דא"כ הרי בטלה דעתו וכתב שצ"ל שיש הרבה אנשים שסוחטים וכה"ג זה כמו מקום ואין בזה בטלה דעתם ועיין מג"א שתמה על זה לחדש תירוץ שלא מובא בגמ' ובביאור הגר"א ביאר דצ"ב מה ר"נ אומר הלכה כבית מנשיא הרי אין מי שחולק בבריתא וביאר שס"ל שת"ק חולק וס"ל כב"י ונידון הגמ' לבאר תנא בית מנשיא ולהלכה קי"ל כת"ק ע"ש אמנם עיין בראשונים בסוגין הובא בבה"ל שם שכתבו שיש מיעוט בני אדם שסוחטים וביחד אם אחשביה זה סיבה לאסור אבל אם אין אף אחד זה לא סיבה לאסור מצד אחשביה לבד ובאמת גם במקוה תרדין שפוסל כי יש אנשים שסוחטים את זה ובב"ח כתב על פי דרכם אלא שמקוה שזה דאוריתא החמירו גם אם אין אף אחד שסוחט ומצד אחשביה ועיין מג"א שביאר כראשונים כמבואר בבה"ל

ועיין ב"י שכתב דאם יש מקום שסוחטים סוג פרי זה אסור בכל העולם דהרי הגמ' רק שואלת שערביא זה אתרא ולמסקנא שעוזר מה שיש אנשים בכל מקום כ"ש מה שזה מקום מסוים אמנם הרמ"א כתב שרק המקום שבו סוחטים אסור אבל זה לא בכל העולם ועיין מג"א שביאר כוונתו דכל הגמ' זה לר"א אבל לרבנן רק באותו מקום זה אוסר הקוצים אבל לא לגבי מקום אחר ובדעת הב"י צ"ל שכאן שעוזר מה שיש אנשים בכל מקום כמבואר בדבריו ה"ה מה שיש מקום ששם סוחטים זה גם סיבה לאסור [והב"י הרי דימה הדברים]

י] והנה מבואר בגמ' צ"ב. שאנשי הוצל שנושאים משא על כתיפם בטלה דעתם והתוס' הביאו דהגמ' בעירובין דימתה אדם אחד למקום לגבי בטלה דעתם והקשו מר"א של קוצים וכן שהגמ' אצלינו אומרת שיש חילוק בין מקום לאדם אחד ותירצו התוס' צ"ב. ובעוד ראשונים שאם זה דבר שכל העולם באותו מצב ובכל אופן לא עושים כמו בגמ' בעירובין וכן באנשי הוצל בזה לכו"ע אמרינן בטלה דעתו אמנם דבר שאם כל העולם היו באותו מצב היו עושים כמו קוצים שאם היה להם הרבה גמלים היו משתמשים אם זה בזה לר"א זה אוסר על כל העולם ולרבנן רק על מקומם והנה בתוס' מבואר שכוונת סוגין שבאמת אם היה רמונים הרבה אז כל העולם היו סוחטים ובזה יש חילוק שאדם אחד אומרים בטלה דעתם וכן הוא בריטב"א בעירובין אמנם הרשב"א כאן ובעירובין כתב שכוונת הגמ' שבית מנשיא בטלה דעתם כי כל העולם יש להם רמונים ובכל אופן לא סוחטים ומבואר שאם היה אדם אחד אבל שזה כמו קוצים אין בטלה דעתו

ועיין מג"א שכתב שכל מה שבית מנשיא עוזר רק כי כל העולם אם היה להם גם היו סוחטים אבל דבר שלכולם יש ריבוי ובכל אופן לא סוחטים אמרינן בטלה דעתם ועיין בה"ל שכל זה לתוס' אבל לרשב"א הרי סוגין אירי כנ"ל ובכל אופן לא אמרינן בטלה דעתם ועיין חזו"א סוף סימן נ"ה שהקשה שמה השיעור שיש קצת אנשים שסוחטים ובהכרח הכוונה שזה דבר שאם היה לאנשים היו עושים וממילא ודאי בכל מקום יש קצת אנשים שעושים כך וצ"ע והבה"ל כתב שיתכן שלמסקנת הגמ' שיש סברא של אחשביה זה אפילו אם זה בטלה דעתו וכן דייק מסתימת לשון הרמב"ם אמנם לב"י זה לא מצד בטלה דעתו ובגר"ז ס"א כתב לחלק שאם זה דבר שאם היה לכולם היו עושים כך כה"ג זה אוסר בכל העולם ואם לא היו עושים זה אוסר באותו מקום ועיין תהלה לדוד שתמה מנ"ל חידוש זה ואולי בזה יישב את הרמ"א שהעתיק אחרת מהב"י

והנה העולה מהנ"ל דהטעם שאסור תותים ורמונים יש שני ביאורים לב"י כי הרבה אנשים סוחטים וזה דומה לענבים וכלשון הרמב"ם ולשאר ראשונים מצד אחשביה וראיתי לבאר שיש בזה כמה נפק"מ א. בסוחט לגופו דלב"י זה אסור אבל מצד אחשביה זה לא שייך ב. בסוחט לצורך לטבל פתו שלב"י זה אסור כמו ענבים אבל אחשביה אין פה וכמבואר במג"א לדעת רש"י לענין שאר פירות ג. בסוחט לקערה על דעת לתת באוכל שאין כאן אחשביה אבל אם זה כמו זתים זה אסור ד.לסחוט תו"ר לרפואה או לתת במשקה אחר שאין זה אחשביה כמבואר בב"י שדבר שכך דרכו אין זה משקה אבל אם כאן אסור לא מצד אחשביה אלא מצד שזה כזתים א"כ זה אסור והנה בפירות שהרבה אנשים סוחטים שזה כמו מקום אחד בזה יתכן שודאי שצדקו דברי הב"י שאין כאן בטלה דעתו ואסור מצד שזה דומה לזתים וענבים

י"א]הגמ' מחלקת בין אם חולב לקערה או לקדירה בפשוטו ההבדל בין אם זה לתוך אוכל או לא לתוך אוכל אמנם ברש"י ביאר שקערה הכונה כי זה מראית העין כי הדרך שם לשתיה וצ"ב כונתו ועיין שער הציון שהביא מהרדב"ז וכן נקטו הגר"ז והפמ"ג שכוונת רש"י שסוחט לקערה על מנת לתת לאוכל ומעיקר הדין זה מותר דחשיב לאוכל ורק מצד מראית העין זה אסור ועיין תורי"ד שגם הבין שזה כונת רש"י אלא שחלק עליו שזה אסור מעיקר הדין ובמאירי ביאר שכונת רש"י שגם אם יש אוכל בקערה אסור מצד מראית העין וכן יש לדקדק ברש"י מהא דבלקדירה כתב שזה ממש לתוך אוכל ועיין שער הציון שלפ"ז במקום שלא עושה לתוך אוכל אלא לתוך כלי על מנת לתת באוכל אסור מדאוריתא וכן נקט החזו"א וביאר הסברא שמה שמתכונן לתת באוכל זה לא סיבה שלא יקבל שם משקה אלא שרוצה לתת המשקה באוכל ורק אם כל צורת יציאתו לאוכל זה לא מתחיל לקבל שם משקה ולגבי טומאת משקין כה"ג ודאי שיש לזה שם משקה והנה הב"י הביא מהרא"ש שלימונים חשיב שזה לא עומד למשקין כיון שסוחטים כדי לטבל בזה האוכל ולכאורא מבואר שגם דבר שזה עומד לתתו באוכל הוי כאוכל וביאר הנ"ל ששם זה דבר שבעצם הוא לא משקה ורק דנים שמצד אחשביה זה יהיה משקה בזה רק אם מחשבים לשתיה הוי משקה אבל כאן אדרבא מצד עצמו זה משקה ורק אם נסחט ישר לאכילה זה אוכל וע"ש שכתב להוכיח כן מהרשב"א שלר"י שום ובוסר זה דאוריתא והרי שום עומד לטבל בזה האוכל ומבואר שבכל אופן זה דאוריתא ובהכרח כנ"ל והנה צ"ע שכאן לכאורא זה כמו לימון וצ"ל שכונתו דלרשב"א ששאר פירות זה דאוריתא הכונה שזה משקה בעצם א"כ זה כמו זתים לדידן משא"כ לדידן שצריך דוקא ז' משקין א"כ כל האיסור בתו"ר מצד אחשביה וכה"ג זה לא אחשביה אמנם צ"ע דגם לרשב"א הביאור דדבר שדרך בני אדם לשתותו הוא משקה לגבי שבת וא"כ בשום זה לא שייך ובהכרח או שס"ל שהיו שותים את זה או שחולק על הרא"ש או שבדבר שסוחטים בכמויות גדולות זה תמיד מקבל שם משקה ועיין ב"י מהשיבולי הלקט שחילק מפורש בין שום ללימונים ששום הדרך לסחוט ולימונים לא וצ"ע בזה

והנה יש לדון האם בתו"ר יש איסור לסחוט לקערה על מנת לתת באוכל ולאחרונים שרש"י אסר מצד מראית העין א"כ מסתבר שזה גם כאן אבל לחזו"א אין לנו מקור לאיסור וכאן שכל האיסור מצד אחשביה א"כ אין כאן אחשביה אמנם יתכן דמסברא ס"ל כאחרונים הנ"ל וכן מבואר בב"י בשם השיבולי הלקט לענין לימונים שרק מצד שכולם יודעים שזה לאוכל התיר ולא כי יש לו תוכנית לתת לאוכל

י"ב]עיין ב"י סימן תק"ה דהביא מהסמ"ג והסמ"ק שיש שני צורות של משקה הבא לאוכל או שזה משמש את האוכל וגם אם זה לא נבלע באוכל ובפשוטו המקור מהגמ' שמחליק בענבים אם נימא שזה כדי שלא ישרף כמבואר ברש"י ויש עוד אופן שזה נבלע באוכל וכה"ג גם אם זה לא לצורך האוכל אבל זה לא מקבל שם אוכל ונקטו הנ"ל שלכתחילה לא לסמוך על ההיתר השני אמנם הריב"ש סימן קכ"א סמך על זה לכתחילה וכן פסק השו"ע סימן תק"ה ועיין מ"ב שהביא מהט"ז שאם הרוב נבלע זה מספיק וצ"ע מהיכי תיתי וכבר נחלק בזה החיי אדם ובחזו"א [נ"ו א'] כתב שזה רק אם השאר נמצא בין הפירורין ולא אם זה צף מלמעלה

י"ג] עיין סוגית הגמ' במשקה ההולך לאיבוד ולצחצחו והנה גירסת רש"י שלכו"ע משקה הבא לאוכל אינו כאוכל ורק נחלקו בהולך לאיבוד ועיין תוס' שהגמ' הוכרחה לומר כך מצד שאם זה נחשב כאוכל למה שזה יחשב משקה אמנם הרי"ף גרס דלכו"ע הוי כאוכל ורק כאן נחלקו בהולך לאיבוד וביאר הרמב"ן שהגמ' בתחילה הבינה שזה נותן טעם בפת ולכן הוי כאוכל והגמ' דוחה שבאמת זה ניתן כדי שלא ישרף ולא לתת טעם וכה"ג זה לאיבוד דזה נשרף ובזה נחלקו וברשב"א ביאר שזה כדי ליפות הפת אלא שזה נשרף וטעם המ"ד שזה משקה כיון שבסוף זה יוצא דהינו שהסברא של הגמ' לאיבוד זה סברא שיחשב משקה כיון שזה לא נשאר אוכל ועיי ריב"ש סימן קכ"א שמשמע שביאר הרשב"א בדרך אחרת והנה בפשוטו צ"ב שכל שיש בזה שימוש מה שיך לומר שזה לאיבוד הרי זה משמש שימוש משקה

והנה ברש"י מבואר שאם זה כאוכל ודאי שזה לא משקה אפילו שזה נשרף אחרי זה וברמב"ן גם מבואר שאם המציאות היה שזה נותן טעם אפילו שזה נשרף אחרי זה זה ודאי חשיב אוכל והנה המ"ב הביא מהחי אדם שבסוחט לימון על סוכר על מנת ליתנו בתה מותר והחזו"א כתב שכיון שסופו למשקה חשיב סחיטה של משקה והנה אין להוכיח מרש"י להיתר דכאן זה נשרף אחרי זה וא"כ ודאי שחשיב שעיקר יעודו לאוכל אמנם מהרשב"א לכאורא מבואר לאיסור וצ"ע והנה מהאופן של הרמב"ן לכאורא בתחילה זה לאוכל ואחרי זה זה נשרף ובכל אופן חשיב לאיבוד אמנם משמעות הרמב"ן שהמצב שעוזר שלא ישרף זה לא בגדר לאוכל ויש שדנו שכאן שזה לא בלוע באוכל אלא מצד משמש האוכל המ"ב מודה

**בגדרי חולב**

י"ד]מבואר בגמ' צ"ה. דאיכא איסור דאוריתא של חולב והגמ' מבארת משום מפרק ובטעם הדבר עיין תוס' ע"ג: שהביאו מר"ת שזה מצד ממחק והתוס"ר צ"ה. הביא ריב"א שזה מצד גוזז וברש"י הביא שיטה משום קוצר והראשונים דחו שיטות אלו מסוגין דמבואר שיש הבדל אם זה לאוכל או לקדירה ולכן ביארו רוב הראשונים שזה מצד דש שכיון שזה משקה הוי כמפרק אוכל מקליפתו [ויש לעיין למה דימו דבר זה לדש ולא לקילוף פירות שזה בורר] והנה הגמ' ע"ה. מביאה מחלוקת האם יש בהוצאת דם מחלזון משום דש שרבנן ס"ל שאין דישה אלא בגידולי קרקע וכתבו הראשונים דבפשוטו זה גם סיבה ביחס לחלב אמנם יש שפסקו כר"י ויש שכתבו שכאן שאני ועיין חזו"א נ"ו סק"א שהביא השיטות האם חולב זה דאוריתא או דרבנן וכתב שהוא ספיקא דדינא

והנה מבואר בסוגין שכל האיסור לחלוב הוא רק לקערה אבל לקדירה מותר דהינו שרק אם זה משקה אסור אבל אם זה לאוכל מותר ובפשוטו הוא גם בשבת אמנם עיין רי"ף ור"ח שהעמידו דוקא ביו"ט ולא בשבת וצ"ב הטעם ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

א. הרמב"ן דן שגם עד כמה שזה אוכל יש כאן דישה דאוריתא דהבהמה לא ראויה לאכולה אם קליפתה דהינו שנקט שבהמה חיה זה לא נחשב אוכל אלא כפסולת ובאמת גם ביו"ט יש בזה איסור דישה רק שיש כאן היתר של אוכל נפש שכיון שזה מלאכה ליומיה אין בזה איסור ומה שלמשקה אסור ביאר שזה או מצד נולד דהינו שחלב שזה משקה שיוצא מאוכל זה כמו נולד [דהינו כעצמות וגרעינים] או מצד שזה משקין שזבו ומה שהגמ' לומדת מר"ח, זה את עיקר הדבר שלקדירה חשיב אוכל ואין בזה איסור נולד ומשקין שזבו

ב.עיין רמב"ן ר"ן וריב"ש סימן קכ"א שהביאו בשם ר"ת שביו"ט שהבהמה ראויה לאכילה הוי אוכל מאוכל אבל בשבת שאסור לשוחטה הוי אוכל מפסולת וזה אסור מצד בורר וע"ש שביארו למה כאן אין ההיתר של אוכל מתוך פסולת כיון שפסולת מרובה [וזה כשיטת תוס' לעיל ע"ד.] והנה בפשוטו ביו"ט מותר בורר ולא צריך להגיע למה שזה מותר לשחוט ונפק"מ שגם בעומדת לגידול שזה מוקצה יהיה מותר

ג.עיין אור זרוע סימן נ"ח שהביא את ר"ת שהאיסור מצד דש וכן הוא בלשון תוס' בסוגין דהינו שבשבת זה כמו אוכל מפסולת ורק ביו"ט שאפשר לשחוט חשיב אוכל מאוכל וכן נקט בביאור הגר"א סימן תק"ה וכן הוכיח הנשמת אדם מהסמ"ק [שהובא בב"י סוף סימן תק"ה] שאסר ביו"ט בוסר והרי בורר מותר ביו"ט ובביאור הגר"א שם חידש שבעומדת לחלב יש בזה איסור דש גם אם חולב לקדירה דהינו שזה נחשב כפסולת וצ"ע אם כונתו מצד איסור מוקצה או גם ללא זה ולכאורא לא מצאנו לו חבר בראשונים ובר"ן מפורש שרק דן לאסור מצד מוקצה

ד.עיין ר"ן ורמב"ן שדנו לאסור משום נולד ובשבת שהבהמה אסורה לשחיטה הוי נולד משא"כ ביו"ט כיון שמדובר בעומדת לאכילה אין זה נולד ובאמת אם זה יהיה עומדת לחלבה או לגידול גם ביו"ט הוי נולד ואסור והנה בפשוטו זה רק שייך לראשונים שפסקו שקי"ל שיש איסור נולד בשבת או לשיטת הרמב"ן שקי"ל מיגו דאיתקצאי גם בלא דחיה בידיים אבל להלכה אין לזה מקום אמנם במג"א סימן ש"ה ביאר שהאיסור מצד מוקצה [ועיין גר"ז בקו"א ובסל"ב שביאר שס"ל שזה נחשב דבר חדש שנוצר וביו"ט זה מותר כי הבהמה עצמה מותרת ע"ש אמנם לא מצאנו כזו שיטה בראשונים] ועיין רמב"ן שדן שכיון שמותר לחלוב לקדירה לגבי זה אין מיגו דאיתקצאי דבקפץ האיסור מאליו אין מיגו' וכו' ואין כאן מקומו

ולכאורא היה מקום לדון דאין צורה לחלוב מצד שצריך להזיז הדד בבהמה וזה בכלל טלטול מוקצה והרי מבואר בגמ' קנ"א לענין מת דגם להזיז אבר אחד לבד אסור אמנם לא מצאנו מי שדן מטעם זה ועין שו"ע סוף סימן ש"ב לענין לקנח בזנב הסוס שגם קשה"ה כנ"ל ועיין בה"ל שם ובפשוטו מבואר מזה דטלטול במקצת לצורך דבר המותר מותר וכמו טלטול מהצד [כמדומה שכן הוא באור לציון]

ט"ו] והנה בנחלב ביו"ט על ידי עכו"ם עיין ב"י סימן תק"ה שהביא מההגהות אשר"י שיש לאסור מצד נולד דהינו גם בעומדת לאכילה וכן הוא ברמב"ן בסוגין בביאור דעת הרי"ף דהינו שיש כאן חידוש שאפילו שהאם עומדת לאכילה בכל אופן הוי נולד כי יש כאן משהו חדש ואין זה דומה לביצה שנולדה בעומדת לאכילה דמבואר בגמ' שאין בזה איסור ועיין ביאור הגר"א סוף סימן תק"ה שהקשה הרי בתותים ורמונים בעומדים לאכילה אין איסור נולד על המשקין וצ"ב קושיתו ששם זה נחשב אוכל מצד עצם יציאתו ומשמע דס"ל דהוי משקה רק שאין כאן החשש [ויתכן שכונתו כמו שהקשינו לעיל סק"ג שעכשיו שזה עומד לשתיה זה צריך להאסר] עוד הקשה מענבים שכבר דכו מע"ש ולכאורא יש מקום לדון שאותו סברא שזה לא מלאכה זה גם לא נולד והנה באמת מבואר ברמב"ן שבעומדים למשקין אסור מצד נולד אמנם ברש"י בחולין משמע שאין לאסור מצד נולד ועיין לעיל סק"ג

ועיין ב"י סימן תק"ה שהביא שו"ת הרשב"א דגוי שחלב ביו"ט החלב מותר ועיין חזו"א סימן מ"ד סק"ד דס"ל שאין בזה נולד וכנ"ל מהגר"א והנה ברמב"ן בסוגין וכן בטור סימן ש"ה מבואר שיש לאסור מצד משקין שזבו וברשב"א הנ"ל מבואר שאין לאסור מצד משקין שזבו וצ"ל הטעם כמבואר ברשב"א קכ"ב. דרק בדבר שנהיה מאליו יש הגזירה דמשקין שזבו אבל דבר שלא נהיה מאליו אין האיסור ובדעת הרמב"ן צ"ל שכיון שגזרו גם דבר שדומה הוא בכלל הגזירה ועיין חזו"א שם דלרשב"א הנ"ל הוא סיבה להתיר גם בשבת למאי דקי"ל דאין איסור נולד בשבת

ולענין הלכה בשבת נקטו הפוסקים וודאי לאסור לחלוב לקדירה ובנחלב על ידי עכו"ם נקטו לאיסור מצד משקין שזבו עיין סימן ש"ה ובחלב לקדירה בפשוטו מותר ולענין יו"ט בעומדת לאכילה וחלב עכו"ם הוא כנ"ל ובעומדת לחלב וחולבים לקדירה המ"ב כתב שבמקום מניעת שמחת יו"ט שאין לו מה לאכול יש להקל ובחזו"א סימן מ"ד כתב להחמיר בזה

ט"ז] עיין טור דהביא מר"ת דבוסר שאי אפשר לאוכלו אסור לסחוט גם לקדירה מצד שזה אוכל מפסולת וזה כמו בחלב ובפשוטו גם לחולקים לענין חליבת בהמה זה כדביאר הרמב"ן שזה נחשב אוכל אבל בוסר שלא ראוי לאכילה וודאי לא נחשב אוכל אמנם עיין בה"ל שהביא לדון שזה ראוי על ידי הדחק והט"ז נקט שזה אסור מצד בורר ולכן התיר לאלתר והמג"א נקט שכאן אין ההיתר של לאלתר דזה דרך המלאכה וזה כמו לא לאתר דהינו שכאן זה לא מעשה אכילה ובנשמת אדם וכן האריך הבה"ל להחמיר שזה איסור דש וממילא גם לאלתר אסור וכן הביא הנשמת אדם מהסמ"ק שגם ביו"ט זה אסור וכן הוא בלשון תוס' ובאור זרוע וכנ"ל

י"ז] צ"ב איך מותר לאשה להניק התינוק ולמה שזה לא יהיה דש ואין לומר שזה רק מצד פקו"נ דמבואר בגמ' קל"ה שגם בנפל מותר ועוד שלא מצאנו בשום מקום שקרוב לסוף השבת אסור ויש מקום לדון שזה מעשה של הקטן ואין לא תאכילום בדבר שזה איסור גברא כמו שבת אמנם בפשוטו כאן זה כמו מעמיד עלוקה שזה מעשה האדם כמבואר במ"ב סוף סימן שכ"ח ובאו"ש פ"ח ה"י כתב על פי המבואר בגמ' בכריתות י"ג שאשה שמניקה תינוק זה נחשב אוכל וא"כ זה כמו חולב לקדירה ואין זה דומה לגדול שיונק שאצלו זה חשיב שתיה אמנם הדבר תמוה כמבואר בחזו"א נ"ה סק"ז דאשה הרי היא לא אוכל וא"כ זה כמו מוציא מפסולת שלכו"ע זה דש כמבואר בר"ת ובפשוטו בהכרח שדבר שהוא טבעו של עולם אין זה בגדר מלאכה וכמו שמותר מצות עונה בשבת ואין בזה איסור דש [וכבר דן בזה האתוון דאוריתא באחד מספריו] ועיין שו"ע סימן שכ"ח סל"ה שמותר לאשה לקלח מהחלב לפי התינוק כדי שירצה לינוק ועיין שער הציון שתמה הרי זה איסור דאוריתא וכתב שאולי זה במקום סכנה ולפ"ז אם זה לקראת סוף השבת שהתינוק יכול לחכות יהיה אסור ועיין תהלה לדוד סקנ"ט

**סוגיא דכבשים ושלקות**

**גמ' קמ"ה. טושו"ע ס"ד – ס"ט, סי"ח גמ' י"ט. ושוין – שמן של בדדים טושו"ע רנ"ב ס"ה, ושכ"א סי"ט**

**א. בפסק הלכה לענין כבשים ולענין לקדירה - עיין אריכות ברי"ף, ובישוב שיטת הר"ח עיין חת"ס ובמנחת ברוך סימן פ"א [וכעין דרכם במשכנות יעקב ובאבן העוזר]**

**ב. האם ר' יוחנן מודה לתנא דבי מנשה – תוס' ד"ה כבשים וברי"ף ובתוס' רי"ד [ועין בר"ח]**

**ג. בטעם היתר כבשים ושלקות לגופן – עיין תוס' לעיל ע"ג. ובק"ג. ותוס' כתובות ו. וברמב"ן ור"ן קי"א [ובריב"ש סימן שצ"ד] [ובאו"ז סימן נ"ח ד"ה פרק באמצעו]**

**ד.בענין סחיטה בהולך לאיבוד – עיין תוס' קל"ה . ד"ה מפני ובאו"ז סימן נ"ח עיין טושו"ע סימן ש"כ סי"ח לענין פסק הלכה בהולך לאיבוד ובבה"ל שם ועיין חזו"א סימן נ"ו [ועיין ספר התרומה סימן קמ"ד לפני ד"ה פסק שאין זה ענין לדין הולך לאיבוד קמ"ה. למעלה]**

**ה. בדין סחיטת כבשים לגופן לתוך כלי – רשב"א בסוגין ואו"ז סימן נ"ח ובשו"ע שהתירו ועיין תהלה לדוד סק"ח דזה תלוי בטעמים הנ"ל**

**ו. בחילוק בין כבשים למימיהם מפרישין ועוזרדין – עיין ב"י ד"ה תותים בשם הסמ"ק ובמג"א סק"ט ובנשמת אדם סק"ב ד"ה אבל ובתהלה לדוד סק"ב [ועיין רשב"א י"ט. ובסוגין שדימה שום ובוסר לכבשים ושלקות]**

**ז. בהבדל בין סחיטת בגד לסחיטת כבשים ושלקות – עיין רא"ש סוף סימן ד' וביאור דבריו בנשמת אדם סק"ב ובתהל"ד ש"כ סקי"ז ועיין שיטה לר"ן קי"א. ד"ה האי ועיין אבן העוזר בד"ה [ועיין אגלי טל סק"ז אות י"ז] ועיין ריטב"א קמ"ג: בסחיטת שאר פירות מספוג שזה דרבנן**

**ח. בטעם שאין חיוב אלא בזתים וענבים – עיין גר"ז ס"א ופמ"ג בפתיחה בא"א ועיין נשמת אדם סק"ב ובחזו"א סק"ד ח' ובאג"ט דש סקט"ז**

**ט. בדין כבשים לקדירה – עיין חת"ס ומנחת ברוך סימן פ"א [בעיקר דין מים שבכבשים עיין במנח"ב ובמשכנות יעקב סימן קי"ב ובחזו"א סק"ח ועיין גר"ז סימן קנ"ח ס"ו ובמהרי"ט סימן ע"ו בסופו]**

**י. בדין זו"ע ותו"ר לגופן – גר"ז ותהלה לדוד סק"י י"א**

**י"א. בדין סחיטת לימונים – עיין ב"י ומה שהביא מהשיבולי הלקט ועיין רדב"ז תשובה י' [ועיין חזו"א שהקשה מה ההבדל בין שום ללימונים ועין ב"י מהשיבולי הלקט]**

**י"ב. ספוג שיש בית אחיזה – ראב"ד פכ"ב משבת הט"ו ובשו"ע ש"כ סי"ח ובחזו"א נ"ה סק"ה**

**י"ג. בדין דבר שהתחילו סחיטתו בער"ש – עיין סוגית הגמ' י"ט. ויש בזה כמה שיטות בראשונים עיין בעה"מ רמב"ן וברשב"א ובתוס' ובטור רנ"ב ושכ"א ובהכרעת המ"ב**

**י"ג. בענין סחיטת דבש – מג"א שכ"א סקט"ז ועיין נשמ"א סק"ה [ותהל"ד שכ"א י"ז] ריטב"א ותורי"ד לעיל י"ט:**

**כבשים ושלקות**

א]עיין רבינו חננאל שכתב שר"י ס"ל שמשקה הבא לאוכל אינו כאוכל מהא דר' יוחנן לא חילק בזה ותמהו עליו הראשונים דהרי רב ושמואל גם לא חילקו אפילו דס"ל שיש כזה היתר ובביאור דעת הר"ח עיין משכנות יעקב סימן קי"ב שביאר דס"ל דשלקות ודאי היוצא ממנו הוי אוכל כמבואר בדברי רב ומהא דבכל אופן ר' יוחנן חולק חזינן דס"ל שגם דבר שיש עליו תורת אוכל יש איסור וממילא גם לתוך אוכל זה סיבה לאסור ולפ"ז כתב שהר"ח שפסק כר"י שחייבים על כו"ש ה"ה שחייבים בלתוך אוכל משא"כ הראשונים שפסקו כרב ושמואל ממילא ס"ל שעל דבר שיש בו תורת אוכל אין חיוב ובזה כתב לבאר גם כונת הר"ח להוכיח שאין ההיתר דבר לאוכל מהדין שיונק שיש בזה איסור וכונתו דהרי מבואר בגמ' כריתות שיונק זה נחשב אוכל וא"כ מה שייך בזה סוחט אלא בהכרח שגם דבר שיש עליו שם אוכל יש בזה איסור עכ"ד ע"ש

ובחת"ס ובמנח"ב סימן פ"א כתבו שכונתו דנקט דמים שנבלעו באוכל לא פקע מהם תורת משקה וממילא פשיטא ליה שבכבשים ושלקות לא שייך ההיתר דבא לאוכל דכל הסברא שם שאין לזה תורת משקה אבל כאן הרי יש לזה תורת משקה ומהא דהבריתא דימתה זתים וענבים לכו"ש חזנן שגם שם לא מועיל מה שזה בא לאוכל ודבר זה מדויק בלשונו ע"ש שהביא את ביאור הבריתא והנה הראשונים כתבו עוד להוכיח שהלכה לא כר"י של כו"ש מתנא דבי מנשה שדבר תורה אינו חייב אלא על זיתים וענבים וכתבו הנ"ל שלפ"ז אין ראיה כלל דכו"ש כיון שזה לא איבד תורת משקה אפילו שלא רגילים לסחוט יש כאן מלאכת סוחט משא"כ שאר מי פירות שזה לא משקה לכן אין בזה איסור וכן הוא בתוס' הרי"ד ובפסקיו שכתב שקי"ל כר"י וכן קי"ל כתנא דבי מנשה וכן מפורש בר"ח שפסק כר"י ובכל אופן פסק כתנא דבי מנשה

וצ"ב דעת הרי"ף והרא"ש ותוס' שהוכיחו מתני דבי מנשה שאומר שאין חייב אלא על זתים וענבים שכו"ש פטור הרי לזה יש שם משקה ולזה אין שם משקה ועיין רשב"א בסוגין ולעיל י"ט. שנקט ששום ובוסר לר"י חייב כמו כו"ש ולא חילק כנ"ל שזה מי פירות וזה דבר דהוא משקה וכן מבואר בדבריהם שגם כו"ש יש ההיתר דמשקה הבא לאוכל וצ"ע הרי כאן יש לו שם משקה גם כשהוא באוכל ומה שיך כאן ההיתר הזה ועיין מנח"ב סימן פ"א וכן בגר"ז סימן קנ"ח בקו"א שס"ל שבאמת כו"ש המשקה שבלוע בהם פקע ממנו תורת משקה וממילא עכשיו כשסוחטים אותו צריך להגיע לתורת משקה וכיון שזה למשקה לא חל על זה תורת משקה ובזה א"ש מה שדיקו הראשונים מתנא דבי מנשה דלא כר"י דכיון שעל תותים ורמונים פטור כיון שאין הדרך לסוחטו ה"ה כו"ש ור"י שחייב בכו"ש חזינן שס"ל שגם דבר שאין לו תורת משקה זה סיבה לחייב כיון שהדרך לסוחטו א"כ ה"ה תו"ר [וכן ביאר בנשמת אדם סק"ב]

אמנם עיין מהרי"ט סימן ע"ו וכן בחזו"א סק"ד' וסק"ח שנקטו שזה ודאי שמשקה שנבלע באוכל לגבי דין משקה ודאי שיש לזה שם משקה כמבואר בטהרות פ"ג דמשקה טופח על בישול גריסים זה נטמא טומאת משקין ועיין מהרי"ט שהביא עוד ראיות לזה [ובמנח"ב גם נקט כך מסברא ע"ש] ולפ"ז צ"ע דמיון הראשונים של תו"ר וכו"ש וכן צ"ע מה שייך כאן ההיתר דמשקה הבא לאוכל ועיין חזו"א סק"ד שכתב שחזינן מכאן דגדרי משקה של שבת אינו אותם גדרים של כל התורה וכל דמיון הגמ' רק לגבי הולך לאיבוד או לאוכל שזה נידון משותף אבל ודאי שדבר שהוא לא מז' משקין זה לא סיבה שלא יהיה חייב וכן כו"ש אפילו שבדיני התורה זה משקה דלא פקע מזה שם משקה אבל לגבי סחיטה בשבת זה אוכל ע"ש ובזה א"ש הכל [וע"ש שמסברא היה מקום לדון דודאי צריך שם משקה אלא שחוץ מזה צריך דבר שדרך בני אדם לעשותו אלא דברשב"א מבואר לא כך]

ב] והנה בעיקר הדין דמבואר בגמ' שאינו חייב אלא על סחיטת זיתים וענבים עיין רש"י שזה מצד שאין דרך לסוחטם ופשטות לשונו שאין חיסרון בזה שאין לזה שם משקה אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכונתו שכיון שאין הדרך לסוחטן לכן ליצירה זו אין חשיבות ולא מצד שלא כדרך אמנם עיין לשון הר"ן מצד שזה לא משקה ועיין בגר"ז ובנשמת אדם שביארו מצד שרק לז' משקין יש שם משקה וכן הוא ברבינו פרחיה וכן משמעות הדברים בתשובה של גאון שנדפס בסוף השיטה לר"ן ולנ"ל בהכרח כנ"ל שכו"ש אין למשקה תורת אוכל אמנם עיין לשון הרשב"א שכתב שזתים וענבים אסור כי רובם למשקה וכן תו"ר וכו"ש מותר שכיון שלא רגילים לסוחטם אין זה משקה אלא אוכל [וכן הוא בלשון הרא"ש סוף סימן ד' שחילק בין זה לבגד ומשמע כנ"ל] שכל הנידון בשבת אם זה אוכל או משקה ולא תלוי בגדרי משקים הרגילים

והנה דנו הפוסקים על לימונים האם מותר לסוחטם ועיין רדב"ז ונשמת אדם שרק דנו לאסור מדרבנן כמו תו"ר ולכאורא כיון שרובם עומדים למשקים יש כאן סיבה לאסור מדאוריתא ולכאורא רק אם נימא שהקובע שם משקה של טומאה א"ש אמנם כבר הבאינו דברשב"א מבואר לא כך בפשוטו וכנ"ל והנה הרא"ש כתב שכיון שסחיטתו עומדת לאוכל לא הוי לזה שם משקה ובפשוטו הכוונה לטבל בזה האוכל וצ"ע מה זה שונה מזיתים שחשיב משקה אפילו שזה עומד או למאור או לטבל האוכל ובפשוטו מאור זה לא סיבה לשם משקה וזה לא עדיף ממטרה לטבל וכבר הקשה כן האגלי טל ובפשוטו צ"ל שבזתים זה משקה בעצם וכל שחושב לסוחטו לא לשם אוכל הוי משקה משא"כ לימונים מצד עצמו זה לא משקה ורק מצד שרגלים לסוחטו ובזה תלוי מה המטרה וכן ביאר בתוס' רי"ד י"ט לענין דבש [אלא שדבריו צ"ע מהגמ' ב"ב פ:] אמנם כל זה ניחא אם לגבי שבת יש משמעות לשם משקה של כל התורה כולה אבל אם הנידון בדין משקה של שבת צ"ע ואולי כל זיתים החשיבה התורה שהשימוש שהרגיל לטבל הפת ולמאור כשימוש של משקה וממילא זה סברא גם לגבי שבת אבל בשאר דברים הדרינן לסברא הפשוטה שהקובע זה שתיתו וצ"ע

ובעיקר סברת הרא"ש צ"ע מה זה שונה משום ובוסר דרש"י והר"ן ביאר שזה עומד לטבל ובכל אופן מבואר בגמ' שאסור ועיין שיבולי הלקט הובא בב"י שבאמת נקט שזה עומד לשתיה וצ"ע על המ"ב שהעתיק כרש"י וכן העתיק הרא"ש לגבי לימון וכן הב"י לא העיר בזה כלום ובאגלי טל סק"ל כתב שלטבל לחם זה לא נחשב לאוכל רק אם נותנו לתוך האוכל וביאר שזה כונת הב"י לענין לימון שנותנים במים ולא נותנים המים בלימון וצ"ע

ב]מבואר בגמ' שדג לקערה לרב זה כמו שלקות שמותר לשמואל זה אסור ולא מבואר בגמ' מה הדין לדעת ר' יוחנן ועיין חזו"א שכתב שאם זה ציר מהדג עצמו יתכן שבזה ר' יוחנן מודה שזה כמו שאר פירות ורק מדרבנן זה אסור כיון שהוא לא סובר היתר דשלקות כמבואר בראשונים שפסקו ששלקות אסור בצירוף לדברי ר' יוחנן אמנם ברשב"א מפורש שלר"י חייב ובפשוטו זה כשיטתו דגם שום ובוסר לר"י חייב ובמג"א מבואר שמדובר במים שנתבשלו אם הדג כמבואר בפמ"ג ולפ"ז זה ממש כמו שלקות ויתכן שביר מגוף הדג מותר כמבואר במג"א כיון שזה כמו שאר פירות אמנם לעו"ש שכאן זה כמו תו"ר זה אסור ודו"ק בזה

ג]בגמ' מבואר שרב ושמואל ס"ל שכו"ש אין בזה חיוב ובטעם הדבר עיין רש"י מצד שזה לא גדל בהם ובתוס' הקשו מכמה דוכתי שיש איסור סחיטה בבגד אפילו שזה לא גדל בו ועיין נשמת אדם שכתב ליישב שכל סברת רש"י באוכל שזה מפקד פקיד משא"כ בבגד שזה יותר בלוע ודוחק אמנם בפשוטו שיטת הרמב"ם שבאמת כל סחיטה בבגדים זה רק מצד מלבן ולא מצד דש וכן הוא בשיטה לר"ן קי"א ויתכן שזה גם שיטת רש"י וכן הוא ברמב"ן קי"א ובאבן העוזר כתב שכאן זה אסור מצד שהבגד זה כמו פסולת ולא צריך להגיע למה שיש לזה שם משקה ע"ש והנה צ"ב למה רש"י הוצרך לזה ולא ביאר כי אין דרך לסוחטו ובפשוטו מצד דס"ל כר"ח שכיון שיש לזה שם משקה אין כאן סיבה לפטור ובנשמת אדם כתב שדרך לסוחטו כרמונים ולרש"י חייב על זה ע"ש אמנם מהא דלגופן מותר ואין גזירה דרבנן כמו תו"ר למתק דס"ל לרש"י לעיל לאסור חזינן שאין הדרך לסוחטו

ובתוס' ושאר ראשונים ביארו שהסברא לפטור מצד שאין דרך בני אדם לסוחטו וכמו בתו"ר שלכן פטור על זה ובלשון הרא"ש והרשב"א מבואר שממילא זה כמו אוכל והנה דעת תוס' שכל סחיטת בגד חייבים על זה מצד דש וצ"ע הרי אין דרך לסוחטו ועיין שיטה לר"ן קי"א שפטר מטעם זה אמנם בלשון הרא"ש מבואר שההבדל שכאן בבגד יש לזה שם משקה דהינו דבכו"ש כשזה בלוע זה נחשב כאוכל וממילא גם בסחיטתו משא"כ בבגד אין זה נהפך לבגד וממילא ביציאתו הוי משקה ולא אוכל [אמנם התהלה לדוד ס"כ סקי"ז ביאר שבבגד הדרך לסוחטו וצ"ע שאין הדרך למימיו ואולי זה רק סברא שזה לא נהיה בגד] והנה עיין ריטב"א לעיל קמ"ג: דמבואר דבסוחט מבגד שאר מי פירות פטור דהינו שרק דבר שיש לו שם משקה חייבים על זה והנה כאן לא שייך לומר שזה אוכל מאוכל ומבואר שאין חיוב אלא על חפצא של משקה וצ"ע למה באמת בגד זה לא כמו פסולת וכמו שהקשה באבן העוזר וצ"ע ויתכן דבדין פסולת מאוכל זה רק גמר הדבר דהינו דבר שזה מתחילת בריתו וכאן זה לא גמר הדבר ורק אם זה שם משקה זה סיבה לאסור ויתכן מצד שכשהוא בלוע פקע מזה חשיבות משקה[עיין יור"ד קכ"ג ס"ה ובכתבי הגר"ח בענין ספוג שבלע משקין ועיין אגלי טל סק"ז אות י"ז] ועיין פמ"ג סימן ש"כ הובא בתהל"ד סקי"ז שדן למה שלא יהיה בורר בכל סוחט בגדים וכתב שהנידון רק לאלתר לאחר זמן חייב ואין זה במשמעות הדברים ועיין מג"א שי"ט שכתב שסתם סחיטת פירות זה לא בורר דזה כמו מין אחד ובפשוטו בבגד זה לא שייך

ועיין ב"י שהביא מהיראים ששרה פתו בין לא יסחוט בפיו ובמ"ב מבואר שזה רק אם מחיבים על כו"ש וכן משמע ביראים ועיין ארחות שבת שהעיר שכאן שזה משהו ארעי לכאורא זה לא נהיה אוכל הבליעה של רעג וממילא לכו"ע צריך להיות סוחט כמו בגד אמנם יתכן דאדרבא עד כמה שזה לא נהיה חלק מהאוכל אין כאן סוחט כלל וכמבואר ברא"ש שבבגד אסר רק מצד שזה משקה

ד]מבואר בגמ' שכבשים אסור למימיהן ועיין מג"א שהקשה מה זה שונה משאר פירות דהינו שנקט שאין דרך לסוחטן כלל לצורך מימיהן ובאמת כן הוא בהגהות סמ"ק שהובא בב"י ס"ב ולמד מכאן כשיטת רש"י שאסור לסחוט שום פרי לצורך מימיו [וכתב כ"ש לשאר פירות ומבואר שאין מעלה שזה פעם היה משקה] אמנם במג"א יישב שכיון שזה היה משקה מקודם חמיר ולחזו"א א"ש שכאן זה דבר שיש עליו שם משקה אמנם לאחרונים שבשאר דיני התורה זה לא משקה צ"ל שבכל אופן יש כאן מקום להחמיר מדרבנן אמנם עיין עו"ש שנקט שודאי הדרך לסוחטן כמו תו"ר ורק לכן יש כאן איסור דרבנן וכן מבואר ברשב"א שלמד מדין כו"ש שר"י מחייב בתו"ר משמע שזה אותה דרגא והנה יש לדון האם תו"ר מותר לגופן ועיין תהל"ד שלעו"ש מוכרח שמותר שזה כמו כו"ש אבל למג"א אין ראיה אמנם המג"א אסר רק בזיתים וענבים כי רובם למשקין ומשמע שבתו"ר מותר וצ"ל שזה מסברא כי אין כאן אחשבינהו

ה] מבואר בגמ' שכו"ש לגופן מותר וצ"ב טעם הדבר ועיין רמב"ן ור"ן קי"א. וריב"ש סימן שצ"ד שהביאו את ר"ת שבסחיטת בגד אם צריך למימיו יש דש ואם לא צריך אין בזה איסור כלל ולמדו דבר זה מהדין של כו"ש לגופן דהינו דמבואר כאן יסוד במלאכת דש שאין לזה שם מלאכה אלא אם צריך את המשקה והנה מבואר בגמ' שמסוכריתא דנזיתא אסור ובפשוטו זה הולך לאיבוד ועיין ברמב"ן שמדרבנן אסור גם לאיבוד ומשמעות דבריו שלפ"ז מה שכו"ש מותר דשם גם למימיהן זה מדרבנן ור"י באמת חולק בזה על רב האם בדבר שהסחיטה דאוריתא יש ההיתר של הולך לאיבוד וכן ביאר בתהלה לדוד סק"ח בד"ה ובחי' הרמב"ן ע"ש אמנם הר"ן סתם שדבר שהדרך לסוחטו אסרו ומשמע שחילק גם לר"י בן דבר שהדרך לסוחטו כמו מסוכריתא וכו' לכבשים ובטעם החילוק האגלי טל י"ז ס"ד ביאר שההבדל בין מים שאין הדרך לסחוט ליין ושמן וצ"ע שכבשים רש"י אומר גם חומץ ובפשוטו החילוק בין כבשים שאין הדרך לסחוט לבגד שהדרך לסוחטו

אמנם תוס' בכתובות ולעיל ק"ג. כתבו דבסוחט מסוכירתא דנזיתא לאיבוד ההיתר מצד פס"ר דלא ניח"ל ומבואר שמצד שזה הולך לאיבוד זה לא סיבה להתיר ולפ"ז צ"ע סוגין [ובפשוטו אין לבאר מצד דין הערוך דכאן דמתכוין לסחוט זה מתכוין אמנם משמעות תוס' בכתובות שיש לפטור מצד דין הערוך ועין אג"ט דביאר דס"ל דלגופן זה כרמב"ם שהכונה למתק ואין לו ענין בסחיטה אמנם הראשונים הביאו את ר"ת כערוך ושביאר שבשאר משקין אין חשש שיסחוט מצד ניקיון דאין זה מלבן וצ"ע אבל זה מתכוין ומשמע שכל שלא צריך המשקה זה אינו מתכוין ועין רשב"א שספוג אסור דמדובר בצריך למימיו והרי שם סוחט בכונה ובאמת בר"ת בספר הישר ביאר שזה סיבת האיסור] ועיין תוס' כתובות ו. שכתבו שזה אוכלא דאיפרת דהינו שמצד עצמו אין לזה שם משקה כלל ורק על ידי שמחשיבו למשקה יש לזה שם משקה ולכן כל שעושה לצורך גופו אין לזה שם משקה ולכן לא הוי משאצל"ג ואין כאן מלאכה כלל והנה מבואר ברשב"א ובאו"ז שלר"י מותר אפילו לתוך הקערה וכן הוא בלשון השו"ע בכו"ש ועיין תהלה לדוד סק"ח שאם ההיתר מצד הולך לאיבוד לא שייך היתר זה וכמבואר בראשונים דבמסוכריתא וכו' אם זה לחבית אסור ורק אם ההיתר מצד שזה אוכלא דאיפרת בזה יתכן שכל שלא סוחטו מצד שרוצה מימיו עדיין זה אוכלא דאיפרת וע"ש שביאר שמקור דברי הרשב"א הוא דהבריתא אומרת שבזו"ע חייב ומשמע שאותו מקרה שבכו"ש מותר וחייב כאן חיב ובלגופן אין לחייב אלא בסוחט לתוך קערה ובהכרח שבכו"ש גם כה"ג מותר אמנם צ"ע דהאו"ז נקט כר"ת שיש ההיתר דהולך לאיבוד והוכיח מכו"ש וצ"ל שלקערה הכונה לא להשתמש ובדבר שכולו עומד לשימוש ממילא בכה"ג חשיב מלאכה משא"כ בדבר שהדרך לזורקו וכמו בקוצר שכתבו האחרונים שדברי התוס' ע"ג: לא שייך בפירות וכן משמעות הגר"ז [ועיין מ"ב סוף סימן שכ"א דהביא בזה מחלוקת בסוחט לכלי לאיבוד האם הוי מלאכה דאוריתא] אמנם בלשון הרשב"א שלגופן מותר לקערה אפילו שזה למימיהם דהינו שישתמש בהם אמנם יתכן שזה כמו תוס' ע"ג: וכביאור התהל"ד

והנה עיין תוס' ע"ג: שכתבו שקוצר ואין צריך לעצים אין זה מלאכה ודימו לסוחט כו"ש שלמימיהם חיב ולגופן מותר ובפשוטו הכונה שלאיבוד אין זה מלאכה דהינו שרק הסחיטה לצורך השימוש הוי מלאכה וצ"ע הרי ביארו בדף ק"ג. שהצד להתיר מסוכריתא דנזיתא רק מצד שזה פס"ר דלא ניח"ל ומבואר שזה מלאכה בעצם ויתכן שס"ל שההיתר לגופם מצד שזה אוכלא דאיפרת וגם מזה הוכיחו דחזינן שאותו דבר על ידי מה שמחשיב את זה חל על זה שם מלאכה וא"ש יותר אם לקערה גם מותר לגופם

והנה הבה"ל סוף סימן ש"כ הביא מחלוקת אחרונים בסוחט מהפה לכף וזורקו האם זה איסור דאוריתא או לא ובפשוטו הדבר תלוי בטעם ההיתר דאם זה מצד פס"ר דלא ניח"ל או משאצל"ג א"כ כל שלא צריך המשקין אין בזה מלאכה אבל אם מצד שסחיטה לאיבוד אין לזה שם מלאכה כאן שזה לכלי אלא שהוא מתכונן לזורקו בפשוטו הוא מלאכה גמורה וצ"ע

והנה עיין או"ז סימן נ"ח ד"ה פרק לקראת סופו שהביא מרבינו שמשון להוכיח שלתוך אוכל אסור דהרי בריתא מבואר חילור לרב ושמואל בין כו"ש לזתים וענבים ובהכרח שזה לענין גופם [דהינו שנקא שאם לאיבוד זה משקה ה"ה לתוך אוכל] ור"ת דוחה שהחילוק האם חיב חטאת או לא דהינו שבאמת גם זו"ע מותר לגופן ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם ההיתר של לגופם מצד אוכלא דאיפרת או מצד שזה הולך לאיבוד ועיין מג"א סק"ט ובתהל"ד

ו]והנה מבואר בגמ' שמשקה ההולך לאיבוד זה לא משקה כמבואר בפוצע זתים וכן פסק הרמב"ם ולפ"ז צ"ע מה צד הראשונים שבסחיטה לאיבוד אסור אמנם הביאור כמבואר בספר התרומה [והאריך בזה המהרי"ט סימן ע"ו] ששם מדובר שעכשיו חל על זה תורת משקה ובזה בהולך לאיבוד לא חל על זה שם משקה אבל כאן הנידון בדבר שהיה משקה וודאי יש עליו שם משקה כמבואר ברא"ש לענין בגד ורק דנו מצד סברא מיוחדת במלאכת דש אלא שצ"ע איך הראשונים למדו להתיר מכו"ש לגופן הרי אם נימא ששם אין על זה תורת משקה כשזה בלוע באוכל א"כ יש כאן ההיתר דהולך לאיבוד משא"כ במשקה בבגד שנשאר על זה תורת משקה וצ"ל שכיון שהרי למימיהן מדרבנן אסור וביאר המג"א כיון שזה משקה מעלמא דהינו שדנו שיש לזה תורת משקה אבל באמת לשיטות שזה מצד שזה כתו"ר צ"ע כנ"ל ולחזו"א שזה לא מאבד תורת משקה א"ש והנה התורי"ד בסוגין ביאר שסוחט כדי שהמשקה לא יהיה בפרי חשיב משקה וביאר שזה הכונה המפצע בזתים ולפ"ז בכה"ג לגופן זה לא נחשב לאיבוד והנה מקורו מהמשנה שסוחט כסותו הוי מחשבה אמנם החזו"א נקט שזה סברא מיוחדת במים ויתכן שמצד זה בבגד לא התירו הראשונים אמנם בספר התרומה הקשה בבגד אם מים שזה הולך לאיבוד ותירץ כיון שזה כבר היה משקה וצ"ע בזה

ובעיקר ההיתר דהלך לאיבוד שגם מדרבנן אין איסור החזו"א סימן נ"ו סק"ד נקט שכך קי"ל לעיקר הדין וצ"ע דברוב הראשונים מבואר שלא ס"ל היתר זה ועיין תוס' קל"ה לגבי לחלוב לאיבוד שזה רק היתר של משאצל"ג וכן הוא ברא"ש שם וכן הפוסקים כל כך החמירו בניגוב שער ואסרו הרחיצה במים בשבת עיין ב"י יור"ד קצ"ט והרי שם זה סחיטה לאיבוד אמנם בחולב בהמה שבזה יש גם ההיתר דהולך לאיבוד של סוגין שלא חל על זה שם משקה ודאי זה חזי לאיצטרופי שכל הצד לאסור מצד השיטות שבשבת אסור מצד שזה כאוכל מפסולת ולפ"ז באשה לחלוב לאיבוד אין להקל אלא מצד משאצל"ג דשם ודאי יש לדון שזה כמו אוכל מפסולת וצ"ע

ז]עיין קמ"ג. דספוג אם אין לו בית אחיזה אסור לסחוט בו ובגמ' מצד שזה פס"ר שיסחוט אבל אם יש בו בית אחיזה מותר ועיין ראב"ד פכ"ב משבת הט"ו שהקשה למה אז זה לא פס"ר וכתב לחדש שאז זה כמו כלי אם מים ועיין חזו"א נ"ה סק"ה שביאר שהכוונה שכל הדין סוחט זה שמגלה המים ממצב שהם לא קימים אבל כאן שזה כמו כלי שעומד לזה וכמו דלת דלא חשיב שאין כאן מים ועיין שו"ע שכתב דביש ברזא ארוכה והמוך שבפה הברזא נסחט מותר מצד סברת הראב"ד ולנ"ל אין זה ענין דכאן זה סתם מוך ולא הוי ככלי וצ"ע כוונת השו"ע והנה השו"ע כתב שהמנהג להקל וכתב שראוי להנהיגם שלא יהיה כלי מתחת למסוכריתא ועיין ט"ז שזה מצד לסמוך על הערוך דפס"ר דלא ניח"ל מותר והמג"א כתב שהכונה דבהולך לאיבוד אין איסור סוחט ע"ש וכן נקט החזו"א לעיקר וכנ"ל ובאמת שמבואר בראשונים שכך היה המנהג, וזה סמך גדול להקל דבהולך לאיבוד אין סוחט ועיין תוס' רי"ד בביאור הדין דספוג ועיין מג"א שאסור לנגב כוס שפיו צר מצד סוחט חזינן שנקט להחמיר שגם בהולך לאיבוד יש דש

ח]מבואר בגמ' שיש צד להתיר דבש מצד שמעיקרא אוכל לבסוף אוכל ועיין מג"א שכ"א סקט"ז שהקשה למה באמת זה אסור והניחא לשיטות שבוסר אסור אפילו שזה לא משקה מצד מפריד אוכל מפסולת א"כ ה"ה כאן אבל לשיטות המתירים צ"ע למה כאן זה אסור ועין נשמת אדם סק"ה וכן בתהל"ד שכתב שכל המחלוקת בבוסר כי זה ראוי לאוכל על ידי הדחק אבל כאן שזה לא ראוי לאכול כולם מודים שזה סיבה לאסור ועיין ריטב"א לעיל י"ט דמבואר בדבריו שלפני שהתחילו לסחוט ודאי אסור מצד שזה מפרק אוכל מפסולת ורק אחרי שהתחילו לסחוט שהדבש ניכר אין כאן הדין מפרק אוכל מפסולת דס"ל לריטב"א ע"ג: שזה רק במכסהו אמנם מצד יצירת משקה זה סיבה לאסור ולכן נקטה הגמ' שההיתר כי זה אוכל מאוכל ובתוס' רי"ד ביאר שכונת הגמ' מעיקרא אוכל והשתא אוכל שלכן אין סיבה לגזור שמא יסחוט אבל לא שאין כאן משקה לגבי איסור סוחט ע"ש ועיין ר"ש סוף עוקצין שהקשה מהמשנה שם שאדרבא משהתחיל לרסק זה משקה וביאר שכונת הגמ' מעיקרא משקה ועכשיו זה משקה ע"ש ובחזו"א טבו"י ד' י"ח ולפ"ז לא קשה קושית המג"א שודאי שזה משקה

**י"ט.**

ט]עיין סוגית הגמ' והנה רש"י ביאר שהנידון ביגמור האם מותר להשאיר והנידון אליבא דב"ש וכן ביאר הרשב"א ולפ"ז לא מצאנו שום צד שיהיה מותר לסחוט בידים ורק דמבואר בדין חלות דבש שאין בזה איסור משקין שזבו ועיין רשב"א דבפשוטו כיון שהמשנה כר' ישמעאל בהכרח שגם מחוסר דיכה מותר להשאיר דאין בזה איסור דאוריתא וממילא המשקין שזבו מותר כמבואר בר"א ור"ש בדבש ועיין תוס' בתירוץ השני דהכונה יגמור בידים והטעם דזה מחוסר שחיקה והגמ' מדיקת שבמחוסר דיכה רק מדרבנן ולכן לא גזרו וכן לכן מבואר בדבש שאין בזה משקין שזבו והגמ' דוחה שיתכן שבמחוסר דיכה זה דאוריתא ובכל אופן במחוסר שחיקה לא גוזרים ולפ"ז הוא לא חולק וא"ש פסק הרי"ף שהעתיק את הגמ' של מחוסר שחיקה וכן העתיק חלות דבש וכן שיטת הרמב"ם. ובבעל המאור ובריטב"א נקטו גם שיגמור זה בידים וכיון שקי"ל שהמשנה כר' ישמעאל א"כ בהכרח שגם מחוסר דיכה מותר לסחוט ובאמת המשנה שהתירה זה לא רק להשאיר הקורות אלא גם לסחוט וכן בחלות דבש מותר גם לסחוט ועיין רמב"ן שנראה שנקט שיגמור הכוונה בידים אלא שנקט שזה רק במחוסר שחיקה ודבש וענבים זה ודאי כך אלא ששם יש רק שני דרגות ובזה דנה הגמ' האם הוא גם בכלל הקולא או לא אבל עד כמה שהמשנה כמהו בהכרח שתמיד מותר וכן בדבש ועיין רא"ש שכתב שמי שהעמיד המשנה כר' ישמעאל ס"ל שגם המשנה זה מחוסר שחיקה והנה בפשוטו לפ"ז מדויק שגם שם אין היתר לכתחילה ובאמת לא מצאנו שנקט שיש היתר לכתחילה וכן נקט הט"ז בדעת הטור אמנם לשון הטור בסימן שכ"א שמותר לסחוט וצ"ל שאדרבא לשון המשנה לאו דוקא וכבעל המאור אבל הכל זה במחוסר שחיקה אלא שצ"ע שדבש מבואר בגמ' שזה לא כך וצ"ע ועיי בה"ל רנ"ב שכתב להחמיר במשקין שזבו במחוסר דיכה ובמחוסר שחיקה מותר אפילו לסחוט וצ"ע לשון המ"ב שם

והעולה מהנ"ל דדעת הבעל המאור והריטב"א שמותר לגמור בידים אפילו במחוסר דיכה ודעת הרשב"א שאין היתר בידים כלל אבל אין איסור משקין שזבו אפילו במחוסר דיכה ודעת תוס' בתירוץ האחרון וכן ביאר הר"ן שבמחוסרין שחיקה מותר אפילו לסחוט ובמחוסרין דיכה המשקין מותרין דזה רק איסור דרבנן אבל אסור לסחוט ודעת הרמב"ן שלא נזכר היתר בסוגין אלא גם לסחוט וזה רק במחוסר שחיקה ולפ"ז במחוסר דיכה גם המשקים אסורים והשו"ע הכריע כרמב"ם שבמחוסרין דיכה המשקין מותרין ובשחיקה אפילו לטחון והמ"ב כתב להחמיר שאין היתר אלא במחוסרין שחיקה ומותר גם לסחוט

**ריסוק קרח**

**גמ' נ"א: אין מרזקין וכו' – סוף הפרק**

**בביאור הסוגיא וטעם האיסור – עיין רמב"ן ור"ן ורא"ש וטושו"ע ש"כ ס"ט – סט"ו, שי"ח סט"ז, שכ"ו ס"י**

**בביאור שיטת הבעל התרומות [עיין אריכות באג"ט סקל"ו ובתהלה לדוד]**

**א. בטעם שמותר לתוך הכוס – רשב"א ועיין ריטב"א מה שישב בזה ומקורו בסה"ת רל"ה**

**ב. האם יש איסור בגרמא – עיין רמב"ן ור"ן וסה"ת [ועיין אג"ט סקל"ו]**

**ג. האם יש איסור בעצם ההנחה או שרק איסור שימוש – עיין מג"א שי"ח סקמ"ב ובפמ"ג שם ועיין גר"ז ובמ"ב סקק"ז ובש"כ סקל"ה [ובביאור המג"א שאפשר על ידי עכו"ם עיין אג"ט ל"ו י"ב]**

**ד. עיין תשובות פנים מאירות סימן פ"ד שהאריך מלשונות הראשונים שזה איסור מוליד ולא נולד ועין אג"ט ל"ז ג' [והדברים הובאו באורחות שבת]**

**ה. בהא דיש איסור נולד אפילו שקי"ל כר"ש – אג"ט סקל"ו אות כ"ה**

**ו. דין הרא"ש להטיל מ"ר כל שלג – עיין אג"ט ל"ו אות ט' שזה תלוי בטעמים**

**ז. עיין מ"ב שכ"ו סק"ל בענין המסת בורית**

**ח. עיין מג"א רנ"ג סקמ"א הובא במ"ב סק"ק לענין המסת שומן על ידי נתינת מים ועיין ח"א כלל י"ד סי"א ובחזו"א נ"ח ט' לענין נתינת מים על סוכר או אבקה נמסה**

**ט. האם מותר לרסק תוך הכוס שיש מים – רמב"ן ורשב"א ולענין הלכה עיין היטב בשו"ע ומג"א**

**י.עשית קרח – עיין אורחות שבת שהביא הצדדים**

**אי"ה יום ג' מתחילים סוגיא דמלבן [מי שלא הספיק כדאי שידלג סוגיא זו דריסוק קרח]**

**בדין המסת קרח**

א]מבואר בגמ' שאסור לרסק קרח ושלג אבל לתוך הכוס והקערה מותר והנה בטעם האיסור מצאנו שלשה שיטות בראשונים רש"י כתב מצד שזה כמוליד ובורא מים ובפשוטו הוא כמו שמצאנו ביצה כ"ג. שיש איסור להוליד ריחא או ליצור אש דהינו שיצירה של דבר חדש אסור מדרבנן ועיין רמב"ן שזה סרך מלאכה וברמב"ם וברשב"א כתבו שזה מצד שזה דומה למרסק פירות [והראשונים הביאו דבסה"ת מבואר שזה אסור מצד נולד ויבואר בס"ד לקמן] ועיין מ"ב סימן שכ"ו ס"י שלענין לסוך בחלב דלדעת הראשונים שזה מצד מוליד אסור אבל אם מצד ריסוק זה רק בשלג שעומד למים אבל לא בחלב שלא עומד למים ובפשוטו גם הדין ריסוק מלח המובא סימן ש"כ זה רק מצד מוליד אבל אם מצד ריסוק פירות הרי זה לא עומד לעשותו משקין ועין אג"ט סקל"ו אות ט' שכתב שהרא"ש שאסר להטיל מ"ר בשלג זה לא שייך מצד משקין שזבו שכאן זה הולך לאיבוד וזה כמו לגופן שאין בזה איסור [והא דמותר למלוח צנון אפילו שהמלח נמס או מצד שזה בא לאוכל ואין שם משקה או שזה כמו לתוך הכוס]

והנה מובא בגמ' שלתוך הכוס מותר והראשונים הביאו מהתוספתא שגם לרסק בתוך המים מותר ועיין ריטב"א שאם נרצה לישב התוספתא אם סוגין או שנותן הכונה להמיס בתוך המים או שהגמ' דיברה שזה עומד בעצמו וכה"ג כל ההיתר כי זה גרמא והתוספתא הוסיפה להתיר גם לרסק בידים לתוך מים ועיין אגלי טל שהאריך שאם מדובר לתוך מים ומותר גם ריסוק גמור א"כ אין לנו מקור להתיר אם זה נמס לעצמו ומצד שזה ללא מעשה ולענין הלכה השו"ע נקט לאסור והמ"ב הביא את המג"א שהתיר והמג"א נקט שליטול אם מים שיש בהם ברד זה אותו נידון והבה"ל כתב שכה"ג חמיר שיתכן שזה לא נחשב שממיס לתוך מים ועין אג"ט שהראשונים לא פסקו התוספתא מצד שפשטא דגמ' מבואר שמותר ועיין שיטה לר"ן דמבואר שיתכן שלרסק בידים בתוך המים מותר אבל בגרמא לא לתוך המים אסור וכן מוכח במג"א שפסק התוספתא אפילו שחשש לדעת בעל התרומה ודו"ק

ב]ועיין ראשונים שכתבו שמסברא אין כאן מקום לדון מצד נולד או משקין שזבו מצד שזה מעיקרא מים ולבסוף מים אמנם הביאו מהספר התרומה שכתב שאסור מצד נולד גם לתת אינפאנדא שזה שומן שנמס נגד המדורה מצד נולד והרמב"ן ור"ן ורשב"א נקטו שכונתו שגם אם עשה זה אסור מצד נולד וצ"ב הרי קי"ל כר"ש שאין איסור מוקצה ונולד ועיין אג"ט ל"ו אות כ"ה שביאר שכאן זה כמו דבר חדש לגמרי דמבואר בתוס' ביצה ח. שלכו"ע זה אסור והנה בפשטות לפ"ז אין כאן איסור בעצם ההמסה ורק שאסור להשתמש אם מה שנמס והראשונים שכתבו שאסור להניח וכן הוא לשון הגמ', הכונה שיהיה אסור להשתמש בזה אמנם עיין בלשון הרא"ש סמ"ג רבינו ירוחם שכתבו שאסור להניח מול המדורה מצד שהוא מוליד ולא כתבו כי זה יהיה נולד וכן בסה"ת עצמו כתב כיון שזה נעשה על ידו ומשמע שיש איסור בעצם ההנחה ולא שרק מצד נולד ועיין שו"ת פנים מאירות סימן פ"ד שכתב שבאמת גם הספר התרומה ס"ל שאין זה נולד וכונתו שהאיסור מה שמוליד דבר חדש וגם בגרמא זה אסור אבל אם זה כבר קרה באמת אין איסור להשתמש ובאמת דבראשונים אלו לא הביאו כלל רק שיש איסור מצד ההולדה ולא דנו לאסור את התוצאה מצד נולד ורק הרמב"ן וסיעתו ביארו כך ועיין מג"א שכתב שמותר לעשות על ידי עכו"ם ותמהו החמד משה והפמ"ג מה זה עוזר הרי גם אם זה קרה מאליו אסור ועיין תו"ש שמה שאסור אם זה כבר נולד רק מצד מעשה שבת ובגר"ז ביאר שהאיסור אם עשה כמו משקין שזבו אמנם באג"ט ל"ו י"ב ביאר כוונת המג"א שבמקום הצורך אפשר להקל דלא כסה"ת אמנם לענין עצם העשייה יש מקום יותר להחמיר שגם בגרמא אסור וכפשטות הראשונים ולגבי איסור זה כתב לעשות על ידי עכו"ם [ובזה ביאר לשון השו"ע שבשלג להניח מול התנור רק התיר בדיעבד דחשש לצד שיש איסור בעשיה בגרמא ומיושב קושית רעק"א שם] והנה המ"ב כתב שבדיעבד מותר דהינו שאין החומרא אלא לענין המעשה ולא אם עשה להשתמש אמנם בסימן ש"כ סקל"ה החמיר גם לענין אם זה כבר נמס וצ"ל שבתבשיל שלא יהיה לו תבשיל חשיב צורך להקל משא"כ במים שיכול לקחת מים אחרים כתב שראוי להחמיר בזה [סתירה זו היא גם בשולחן עצי שיטים עצמו]

והנה עיין רשב"א שהקשה אם זה אסור מצד נולד א"כ למה לתוך הכוס מותר ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן שביארו שזה לא נראה כמוליד כיון שזה נעשה בגרמא וזה נמס לתוך מים ומקורם בסה"ת דהינו שיראה כמוליד זה או אם מרסק בידים או שעושה בגרמא אבל רואים שיש כאן משהו שנמס ולא שזה נמס בתוך מים והנה באג"ט ל"ז ג' ביאר שכונת התרומה לבאר שבתוך כוס מצד המעשה זה גרמא ומצד נולד זה מותר כי נולד בתערובת אמנם בלשונו מבואר טעם אחר כי זה לא ניכר ובהכרח כריטב"א הנ"ל ומהא שלא ביאר רק מצד נולד בתערובת שכה"ג זה בטל מבואר שכונתו לבאר למה אין איסור מצד עצם הנתינה שגם גרמא אסור וכהבנת הפנים מאירות שיש איסור בהולדה

ויש מקום לומר שגם הראשונים ודאי הבינו שיש איסור בעצם המעשה אלא שנקטו שאם גם גרמא אסור בהכרח שיסוד האיסור מצד נולד דהינו שעל ידו נוצר דבר חדש ולא שהעשיה האסורה אלא כי מתיחס אליו יצירה חדשה וא"כ זה גם סיבה לאיסור נולד שבהכרח שזה משהו חדש לגמרי משא"כ לשיטתם כל האיסור מצד שיש כאן מעשה יצירה ולזה צריך יצירה ממש ולפ"ז כונת המג"א לתת לגוי שעל ידי זה יש פחות איסור אבל לא שיש צד שהמעשה אסור והתוצאה מותר אמנם לשונות הראשונים שכשהביאו את רש"י ביארו שזה מצד סרך מלאכה ומשמע שבסה"ת אין זה מצד סרך מלאכה אל רק שיש כאן תוצאה של נולד

ג]עיין רמב"ן שהקשה על הסה"ת הרי גם תותים ורמונים שעומדים לאכילה מותר וא"כ ה"ה שומן ולכאורא כונתו להקשות שטעם ההיתר כי חשיב אוכל חזינן שכל שמה שזב זה אוכל אין זה לא נולד ולא משקין שזבו וא"כ מצד זה אין לאסור שומן שזב אפילו אם נאסור שלג וברד שזה מים ועיין ר"ן שישב שזה כמו עומדים למשקין וכונתו שכאן מדרבנן דנים כאילו היוצא זה משקה ולא אוכל וכל זה כדעת הרמב"ן שמשקין שזבו יש מקום לדון מצד נולד ורק שבעומדים לאכילה זה לא נולד וישב הר"ן שכאן זה כמו עומדין למשקין אמנם כל זה אם כן הוא הביאור בגמ' אבל ודאי אין צד לומר ששלג זה לא נולד ולחדש לבד ששומן זה נולד

ד]עיין רמב"ן דנקט לענין שומן שכיון שמעיקרא אוכל ועכשיו זה אוכל אין איסור אפילו להמיס בידים וכמו שמותר לסחוט שאר פירות דהינו שרק אם הדבר שנולד הוא מים הוא בכלל האיסור אפילו שגם שלג זה מים כמו שכתב שם והנה לענין לסוך בבורית שהמדרכי אסר בסימן שכ"ו לכאורא שם זה גם לא נהיה משקה ולרמב"ן אין בזה איסור ובפשוטו משמעות השו"ע שגם לענין איפנדא רק התיר כי זה גרמא ולא לרסק בידים

ה]עיין מג"א רנ"ג סקמ"א הובא במ"ב סק"ל שאסור לתת מים חמים על גבי שומן שמודבק לכלים מצד שזה ממיס אותו וחשיב מעשה בידים ויש לדון שלפ"ז לתת מים חמים על סוכר גם יהיה אסור ועיין חיי אדם י"ד י"א שכתב להתיר רק מצד השיטות שאם זה נמס בתערובת מותר אפילו על ידי מעשה והנה יש לדון גם לאסור לערב סוכר בתוך כוס שזה ממיסו עיין כף החיים סק"ס מה שהביא בזה אמנם מהדין שמותר עשית מי מלח ודאי הדרך לערב ומשמע שאין בזה איסור וצ"ל שהעירוב רק גורם שהמים ממיסים את זה ובתערובת מותר ורק במקום שהכאת המים ממיסה זה כמשה ממש וצ"ע

ו]ידוע לדון האם מותר לעשות קרח בשבת והנה לראשונים שהאיסרו מצד אטו ריסוק פירות ודאי שלא שיך כאן ורק לראשונים שזה מצד מוליד או נולד יש מקום לדמות הדברים ואינו מוכרח כלל אמנם בפשוטו ודאי שזה לא עדיף מנגד המדורה שלרוב הראשונים בגרמא מותר ה"ה כאן כך שודאי שבמקום הצורך שהמ"ב מקיל ה"ה כאן ולכאורא גלידה שנמסה לא חשיבה מים כיון שהרי לא עומדת למשקים ולא שיך את תירוץ הר"ן וצ"ע

ז]בעיקר שיטת הבעל התרומה שיש איסור נולד בשומן שנמס עיין ריטב"א ושיטה לר"ן שכתבו לדמות לדין משקה הבא לאוכל וצ"ל שכאן השומן זה בנפרד ועיין אגלי טל סקל"ז שהאריך שכיון שזה היה פעם מים חשיב משקה אמנם כתב לדון שדבר שכבר היה אוכל ונמס לאוכל אין לו שם משקה ע"ש שהביא משניות בטהרות ונפק"מ לנידון הבית מאיר במחמאה שנמסה לתוך אוכל ע"ש

**מלבן [א]**

**זבחים צ"ד. אחד הבגד – צ"ד: הכיבוס ,טושו"ע ס"ט**

**בדין כיבוס בעור**

**א. מסקנת הסוגיא בכיבוס בעור [והאם הוי דאוריתא] – רי"ף ורא"ש סוף פ' תולין רמב"ם פכ"ב הי"ח נשמת אדם כלל כ"ב אות ד' גר"ז סי"ט בה"ל ס"ט ד"ה אבל [תהל"ד סק"ט אג"ט סימן א']**

**ב. בדין כיבוס ללא כיסכוס – בה"ל הנ"ל**

**ג. בדין סחיטה בעור ובשער – רמב"ם פ"ט הי"א ובבה"ל ס"ט ד"ה אסור ועיין סוגית הגמ' קכ"ח: לענין סחיטה בשער וברשב"א והריטב"א לענין איסור דרבנן ועיין תוס' קמ"ה. דהנידון מצד דש ולא מלבן**

**ד. הטעם דאין שריתו זהו כיבוס בעור ובדמיון הגמ' שבת לדם חטאת – אג"ט סימן א' ס"ק ד' ז' ובסקי"ב מה שהביא מהמאירי קמ"א:**

**שרייתו זהו כיבוסו**

**ה. בדעת הרמב"ם שלא העתיק דין זה – נשמת אדם כלל כ"ב ד' ובאגלי טל ס"ג סק"ה מה שהביא מתשובות הרמב"ם**

**ו. שיטות הראשונים בדין שריתו זהו כיבוסו – תוס' שבת קי"א: תו"י יומא ע"ח: וברא"ש שם הגהות מימוני פכ"ב אות פ' טור בשם מהר"ם מרוטנבורג [ועיין עוד בספר התרומה ובאו"ז וברשב"א ביצה י"ח] ולענין הלכה עיין טושו"ע ס"ט ס"י סימן שי"ט ס"י וסימן של"ד סכ"ד [ועיין אג"ט ס"ג שהאריך בביאור השיטות]**

**ז. בדין שריתו במים מועטים – מ"ב סק"נ [ועיין תהלה לדוד ש"א סקמ"ב]**

**ח. בדין כיבוס וכו' בשאר משקין [שריתו וסחיטתו] – עיין תוס' קי"א ובתוס' כתובות ו. וברמב"ן קי"א ועיין שי"ט ס"י ובבה"ל ושער הציון שם [וע"ש שעה"צ כ"ט לענין שריה] בה"ל ש"כ סי"ח ד"ה יש מי ועיין תהלה לדוד ש"ב סקי"ד לענין בגד מלוכלך**

**ט. בבגד נקי לגמרי האם יש אוסרים – גר"ז סכ"א ועיין אג"ט ס"ג סק"י ובבה"ל ד"ה דלא**

**י. בדין סחיטה בבגד נקי – אג"ט ס"ג סקי"ב מהאו"ז וכן הוא ביראים עמוד קל"ו ועיין שער הציון י"ד סימן תקכ"ו ובמחצית השקל שם**

**י"א. לראשונים שחילקו בין נקי ללא נקי האם זה גם בכונה לכיבוס – רא"ש ביומא ועיין ספר התרומה ובגר"ז סכ"א ובמ"ב סקמ"ו**

**י"ב. בהיתר דדרך לכלוך במקום שזה מנקה – עיין תוס' קי"א ומ"ב סקנ"ג ועיין בבה"ל ד"ה שאין ועיין במג"א לענין צואה ובנשמת אדם**

**י"ג. בהיתר דדרך לכלוך בכונתו לנקות – עיין לשון הרא"ש ביומא והרשב"א בביצה י"ח**

**י"ד. בטעם איסור סוחט – רמב"ם רמב"ן קי"א שזה מחמת צובע ועיין אג"ט ס"ג סקי"ט כ'**

**גזירה שמא יסחוט**

**ט"ו. המקומות שמצאנו - גמ' מ"ח. [ש"כ סט"ו] - קמ"ז. ובראשונים [שו"ע ש"א סמ"ו] קמ"ז: [וברמ"א שם] - קל"ד: [שו"ע שכ"ח סכ"ב] -**

**ט"ז. ההגבלות שיש בזה – א. ג"מ מ"ח. באינו מקפיד על מימיו ב. שי"ט ס"י ובמ"ב שם ג. יומא ע"ז: טושו"ע ש"א ס"ד ד. ניגוב באולטית גמ' קמ"ז. וטעם שמותר עיין בראשונים [ש"א סמ"ח ובנו"כ שם] ה.עור בגמ' קמ"ב: [נשמת אדם כ"ב ד' ובבה"ל ס"ט] ו. שו"ע ש"א סמ"ה לענין מי שהולך בגשם ז. סימן שי"ט סט"ז במ"ב שם**

**י"ז. בענין הליכה בגשם – גר"ז ש"א סס"א**

**כיבוס בעור**

א]הגמ' שואלת דבמשנה מבואר ששיך כיבוס בעור ובמשנה בשבת מבואר שאין כיבוס בעור עוד מבואר בגמ' שאם אין כיבוס בעור לענין דם חטאת גם לענין שבת אין בזה איסור וצ"ב הדמיון דבשבת אין הלכה של כיבוס אלא האיסור מלבן והרי מבואר בתחילת סימן ש"ב שיש נקיון גם ללא מים שאסור מצד מלבן ולכאורא ודאי שאין לזה שם כיבוס ועין רש"י שאונין של פשתן לתוך התנור זה אסור מצד מלבן ולכאורא ודאי שאין זה מעשה כיבוס ועיין אגלי טל סימן א' סק"ד ז' שכתב שמלאכת מלבן זה רק בלכלוך שבלוע בבגד שרוצה להוציאו אבל לכלוך שמעל הבגד אין לזה מלאכת מלבן וחידש עוד שדין כיבוס בדם חטאת זה רק אם הדם בלוע בבגד ובכלי שאין זה בולע צריך גרידה ולפ"ז ביאר סוגין שהנידון לגבי שבת האם יש בזה מלבן האם זה בולע או לא וכן זהו הנידון לגבי כיבוס בדם חטאת וא"ש דמיון הגמ' אמנם בפשוטו מוכח שכיבוס שייך גם על דבר שלא נבלע א. עיין גמ' זבחים צ"ח: שדנה בדם על גבי דם שיהיה דין כיבוס וגם לצד שלא כתב החזו"א סימן כ' שזה רק סברא שלא חשיב הדם על הבגד אבל הרי בבגד טמא מבואר בגמ' שצריך כיבוס אפילו שזה כבר טמא בזמן הבליעה ב.עיין ירושלמי הובא בבה"ל שמנקה אבן יפה על ידי האש הוי מלבן ובפשוטו זה לא מוציא שום לכלוך פנימי ג. עיין תחילת הסימן דהבה"ל הביא מהבה"ג שהמוריד תבשיל שכל גבי הבגד יש בו חיוב מלבן אפילו שזה לא בלוע אמנם יתכן שרק שם שזה פעולה חשובה לכן גם על לכלוך לא בלוע יש שם מלבן וכן עיין בה"ל שדימה עור לשער לענין סחיטה והרי עור בולע ושער לא ומה הדמיון אלא בהכרח שאין דין של בליעה וצ"ב דמיון הגמ' ואולי יש סברא שבכלי לא שיך ליבון והגמ' דנה איך להגדיר עור האםזה כבגד או כלי

ב]הגמ' בתחילה מוכיחה מהמשנה שאין כיבוס בעור ומעמידה כרבנן או בקשה וצ"ע הרי מפורש במשנה שלשפשף מותר ועיין רש"י שנקט שגם בתחילת הסוגיא הבינה הגמ' לדין זה וצ"ע למה שיאסר ואולי מדרבנן וצ"ב למה למסקנא אינו כן ואולי להו"א יש הכרח אבל למסקנא אין הכרח עוד צ"ב שהגמ' בתחילה מעמידה את רב בקשה שאין כיבוס וצ"ע א"כ למה כסכוס אסור ואולי נקטה הגמ' שאפילו אם אין בזה כיבוס אבל בתור תולדה שזה מנקה אסור וזה רק בשיפשוף ויתכן עוד שזה ודאי שכסכוס זה כיבוס רק בדבר שאין שריה לענין דם חטאת אין כיבוס

ג]הגמ' מתרצת כל כיבוס שאין בו כסכוס זה לא כיבוס והגמ' שואלת שהרי שריה של בגד אסור והגמ' עונה רבא לטעמיה דבגד שריתו זהו כיבוסו עיין אג"ט ס"ג סק"ו י"ח שהקשה הרי סתם כיבוס זה בבגדים איך רבא אומר שכל כיבוס שאין בו כסכוס זה לא כיבוס עוד קשה מה הגמ' עונה רבא לטעמיה שבגד שריתו זהו כיבוסו הרי בתחילה הבננו שבכל דבר זה כך ורבא צמצם לענין עור וזה נשאר לגבי בגד ומשמע בגמ' שיש כאן מימרה חדשה ולכאורא מבואר דעיקר מלאכת מלבן זה דרך מעשה כיבוס והגמ' בתחילה הבינה ששריה זה מעשה כיבוס בעצם וממילא אם בעור שיך כיבוס ודאי שגם שריה אסורה ורבא חידש שמעשה כיבוס זה רק הכסכוס וזה גם בבגד ורק ששריה אסור מצד תולדה שזה גם מנקה הבגד אבל אין זה מעשה כיבוס וממילא בעור שאין את מעלה הנקיון שנעשה בבגד אין בזה איסור ומצאנו הרבה הגבלות בראשונים בדין שריה ויתכן שזה רק למסקנא שזה לא מעשה כיבוס בעצם אלא רק מצד הנקיון בזה צריך כונה לנקיון וכן שיהיה לא דרך לכלוך ועין חזו"א שכתב שמקור הר"מ שאין סחיטה בעור מהלשון שרק כסכוס אסור אמנם לנ"ל שרבא דיבר גם בבגד בהכרח שזה לא דיוק וכנ"ל

ד]רבא אומר כל כיבוס דלית ביה כסכוס זה לא כיבוס ואחרי זה הגמ' אומרת שכשוך מותר כיבוס אסור ועיין בה"ל שנקט שיש כאן שלש דרגות והשו"ע העתיק שרק כסכוס אסור ותמה שלשון הרא"ש והרי"ף והרמב"ם שגם כיבוס אסור ולכן ביאר שרבא זה בדאוריתא אבל מדרבנן אסור וע"ש שבתחילת הסוגיא הגמ' נקטה שאין איסור דרבנן אבל במקנת הסוגיא שרבא בתחילה דרש שכיבוס מותר ואמר שאסור ודאי מדובר על כיבוס ולא על כסכוס ובזה אסר מדרבנן עכ"ד והנה דבריו צ"ב דהרי ממ"נ לגירסת רש"י גם בתחילת הסוגיא כתוב כיבוס ולא כסכוס ולגירסת השאילתות גם בסוף הסוגיא כתוב כסכוס ומשמע בבה"ל דבתחילה גרס כשאילתות ובסוף כרש"י וצ"ע והנה לולי דברי הבה"ל היה מקום לומר שיש רק שני דרגות או שפשוף או שריה ולא מצאנו למי שדן שיש דרגא אמצעית שזה אסור מדרבנן

ה]בפשוטו למסקנת הגמ' שקי"ל כרבנן אין כיבוס בעור קשה וכן הוא ברש"י ור"ן בשבת קמ"ב: ובשאלתות פסק כר"מ אמנם ברמב"ם רי"ף ורא"ש סתמו שאסור לכבס מנעל ולא חילקו בין קשה לרך ועיין בה"ל מצד שסתימת הגמ' שאין חילוק ותמיד יש איסור מדרבנן והנה לרש"י צ"ב למה רבא התיר בתחילה כיבוס במנעל הרי מבואר במשנה שיש בזה כיבוס ומשמע שלענין שבת אין לזה חשיבות של כיבוס והנה הרמב"ם הביא את כל דין כיבוס בעור בדיני השבות מדרבנן ועיין גר"ז שנקט שכיבוס בעור בשבת זה רק מדרבנן ועין אג"ט שביאר שפשטות דברי רבא שדיבר בכל נעל גם רך וגם קשה ומהא דדן להתיר מבואר שאין איסור דאוריתא אבל גם לאחר חזרתו זה רק מדרבנן ובבה"ל כתב שמה שהביא את זה בשבותים כיון שמדובר גם בקשה והנה הרמב"ם כתב אין סחיטה בעור ומשמע שיש בזה כיבוס ואולי כונתו לומר שכל כיבוס בעור זה מדרבנן וצ"ע ועיין אג"ט שהאריך בזה

ו]עיין גמ' שבת קכ"ח: דמביאה ברייתא דיולדת שצריכה שמן חברתה מביאה לה בידה ואם אי אפשר מביאה בשערה ואם לא בכלי והגמ' שואלת מה הרווח שזה בשערה הרי יש כאן סחיטה והגמ' עונה שאין סחיטה בשער ורב אשי אומר שהכונה בכלי שבשערה והנה הרא"ש ותוס' ביארו שהכוונה שזה מלאכת דש שהרי הוא צריך את השמן והגמ' דנה האם שערות שנמצאות ביחד חשיב סחיטה מה שבלוע ביניהם דעיין רש"י ששער לא בולע ועיין רשב"א שלתירוץ הגמ' שאין סחיטה בשער א"כ למה שלא יביאו לכתחילה בשער שזה יותר שינוי מאשר ביד ועיין ר"ן וריטב"א שנקטו שיש איסור מדרבנן של סוחט וכן הוא ברמב"ם אמנם מדברי הרשב"א מבואר שאין איסור דרבנן וכן נקט הב"י יור"ד סימן קצ"ט לענין טבילה בשבת שהראב"ד אסר שמא יסחוט והקשה שהרי מסקנת הגמ' אין סחיטה בשער [ואולי כונתו שעד כמה שזה רק דרבנן זה לא סיבה לגזור] והנה לראשונים אלו בפשוטו הגמ' לא דנה כלל מצד מלבן וכמו שביאר בבה"ל דבאדם אין מלבן וכמבואר בגמ' שמותר לנקות שערו אם דברים המנקים אמנם דעת הרמב"ם שאין איסור דש בסוחט דבר שהגיע מבחוץ וביאר את כל הגמרות דמבואר סוחט מצד מלבן וכן דעת הרמב"ן קי"א שאין דש בדבר שלא גדל מתוכו ולפ"ז בהכרח סוגין מצד מלבן ולפ"ז מבואר שיש צד שיש ליבון בשער שמחובר בגוף האדם ובזה הגמ' מסיקה שאין בזה מלבן ועיין בה"ל שהיה מקום לומר שכונת הגמ' שרק לכן אין בזה ליבון אבל סתם שער יהיה בו ליבון אמנם ברמב"ם מבואר לא כך והנה בפשוטו תמוה מה צד הגמ' שיהיה בזה מלבן הרי זה גוף האדם והיה מקום לומר שהצד שיש דאוריתא מצד דש וכר"י של כבשים ושלקות וזה כונת הגמ' שאין סחיטה בשער כי זה לא גדל בפנים אלא שעדין משמע שיש איסור מדרבנן ובהכרח שמדרבנן מצד מלבן וסתימת הגמ' שגם בלא מחובר בגוף האדם זה רק דרבנן וצ"ע וצ"ל שלסחיטה יש חשיבות שגם בגוף האדם הוי מלבן

והנה כתב הרמב"ם שאין סחיטה בעור ותמהו האחרונים מה מקורו והנה אם נימא שאין כיבוס בעור מדאוריתא ודאי א"ש אמנם אם ס"ל שיש כיבוס בעור מדאוריתא וכפשטות הגמ' א"כ צ"ב מקור הרמב"ם ועיין בה"ל שבשער מבואר בגמ' שאין סחיטה והרי כיבוס יש כמבואר בגמ' שבשק יש כיבוס ועור זה יותר קשה משער וא"כ כמו שבשער יש כיבוס ואין סחיטה ה"ה בעור עכ"ד וצ"ב הדמיון הרי שער רש"י אומר שאין כיבוס כי זה לא בולע ועור הרי זה כן בולע ומבואר בבה"ל דאין תנאי בכיבוס שזה יבלע ובהכרח שיש כאן הלכה שדבר קשה אין בסחיטה שלו מעשה כיבוס ולזה דימה המ"ב לעור שחשיב שהוא יותר קשה אלא שלכאורא זה לא מתאים אם לשון רש"י ועין אג"ט שכבר כתב שמדמיון הרמב"ם שער לעור חזינן שלא ביאר כרש"י

והנה ידוע לדון בבבגד סינטטי האם יש בזה איסור מכבס ויש שדנו שכיון שזה כמו שער שזה לא בולע אין בזה כיבוס אמנם מסברא כיון שכל השערות מחוברות בבגד יש בזה ודאי איסור כיבוס ובפשוטו מקושית המ"ב למה יש כיבוס בשק חזינן לא כך אלא שנקט שכיון שכל חוט לא בולע אין בזה איסור ויש לדחות שנקט ששק שיש מרוח בין החוטים אין לדון אלא מצד החוט אמנם לנ"ל שהמ"ב רק דן מצד קשה א"כ אדרבא הרי מפורש שנקט שגם שער שלא בולע יש בזה כיבוס ורק סחיטה אין כיון שהוא קשה וא"כ חוט סינטטי שזה דק מאוד כמו כל בגד יש בזה כיבוס גמור [ויתכן שהבה"ל הבין שלשון הגמ' אין סחיטה בשער משמע גם בבגד שער ולזה הקשה מה זה שונה מהכיבוס בעצמו ולפ"ז יתכן שמה שאסר כי זה נבלע בין החוטים

ו,ב] והנה מבואר במג"א סימן שכ"ו שנהגו לא לרחוץ בשבת שמא יסחוט השער דהינו שיש איסור בסחיטת שער הגוף והנה לרוב הראשונים שיש איסור דש בסחיטה של בגד א"כ בפשוטו אין האיסור אלא מצד דש דרק לזה יש לנו מקור בגמ' ואין מלבן באדם[והאג"ט רמז לטענה זו] והנה לפ"ז לראשונים דאזיל לאיבוד מותר גם כאן מותר אמנם המג"א פסק שיש איסור דרבנן ולערוך דהתיר רק מצד פס"ר דלא ניח"ל יתכן שכאן חשיב מתכוין וכנ"ל ולרמב"ם מבואר בגמ' שיש איסור דרבנן מצד מלבן והנה דנו האם מותר להתנגב במגבת וסתימת הדברים שמותר שלא הוזכר בגמ' קמ"ז. שלא לנגב השערות ועוד שא"כ ודאי היה צריך לאסור מצד שמא יסחוט עוד מבואר בגמ' שהטובל בנהר צריך להתנגב מצד טלטול ובפשוטו גם במים שבשערות יש חשש טלטול כמבואר בגר"א לענין בבגדים אמנם למבואר בגר"ז ש"א סס"א שכיון שבגשם התירו התירו תמיד א"כ גם כאן יתכן שכל האיסור מצד המים שעל גופו שזה לא מצוי בגשם שהוא לבוש ודוחק והגרשז"א דן שכיון שזה נספג במגבת מותר והנה סברא זו אין לה מקום אלא אם האיסור באזיל לאיבוד מדרבנן יתכן שכה"ג זה לא נראה דש אבל אם זה מלאכה מצד עיקר הדין ודאי כיון שזה יצא ויש לזה שם מים מסתבר שזה אסור אם לא דנחדש כמו שביארנו במלאכת דש שכל חשיבות המלאכה רק מצד שכשזה בלוע חסר בחשיבות המים וכשיוצא זה נחשב א"כ כאן שזה יוצא לאותו מצב אין כאן מלאכה אמנם לרמב"ם שזה אסור מצד מלבן בזה אין שום סברא להתיר אמנם מביאים בשם הבן איש חי להניח המגבת בנחת מותר ויתכן שכיון שאין מלבן באדם ורק מעשה הסחיטה יש לו חשיבות מיוחדת ויתכן שצריך סחיטה גמורה ולא שמניח בנחת מגבת שסופגת המים ושמעתי עדות שהח"ח הניח הכיפה בנחת מאוד ולא נסתפג וכן נהג הקה"י

**שריתו זהו כיבוסו**

ז]מבואר בגמ' ששריתו זהו כיבוסו והקשו הראשונים דמבואר בהרבה גמרות שלטבול אם בגדים אסור מצד שמא יסחוט אבל לא מצד שריתו זהו כיבוסו ונאמרו בזה הרבה תירוצים ברבותינו הראשונים ונבארם בס"ד א.עיין יראים שהעמיד את כל הגמ' בבגד של עור אבל בשאר בגדים באמת יש איסור בעצם השריה והנה לפ"ז מבואר בגמ' שגם על זה יש שמא יסחוט ולכאורא זה דלא כדעת הרמב"ם שאין סחיטה בעור אם לא דנימא שגם על דרבנן יש את הגזירה אלא שצ"ע א"כ למה במשנה בכר של עור מותר לתת על זה מים ואין חשש שמא יסחוט ואולי כר זה שונה מבגד וצ"ע

ב.עיין תו"י ביומא שהביא בשם ר"ת לחלק בין בגד עבה שאין שריתו זהו כיבוסו לבגד דק ועל דרך זה מובא בטור לחלק בין בגד צמר לבגד פשתן ולפ"ז בכל מקרה יש דין שריתו זהו כיבוסו

ג.הריב"א הובא באו"ז אות ס"ג וכן הוא בהגהות מימוני פכ"ב כתב שכל הדין רק במתכוין לכבס אבל באינו מתכוין אין בזה איסור וכן נקט הגר"א סימן שי"ט ס"י בדעת הרמב"ם ובביאור הדבר ע"ש בגר"א ובגר"ז סימן ש"ב בקו"א א' שביארו ששריה אין זה כיבוס גמור ורק אם הוא מחשיב התוצאה הנעשית חשיב מלאכה והגר"א דימה דבר זה למצרף דמבואר במ"מ דללא כונה אין לזה שום חשיבות מלאכה ועיין שער הציון שי"ט נ"ב שצירף דעה זו וע"ש באו"ז שעל פי זה התיר לתת מים לבטל מ"ר כיון שאין מטרתו לנקות אלא לבטל המ"ר

ד.עיין תוס' שבת קי"א: ובתו"י ביומא וברא"ש ובסה"ת ועוד ראשונים שכתבו שרק בבגד מלוכלך שריתו זהו כיבוסו ולא בבגד נקי והרא"ש והתו"י הוסיפו שגם אם יש בזה שחרות מחמת השימוש לגבי זה אין דין שריתו וכו' ורק בטינוף דם יש שריתו וכו' ובפשוטו הביאור שאין בכח השריה לנקות אלא לכלוך חיצוני שנמצא על הבגד ולא שחרות שבגוף הבגד והנה יש להסתפק האם זה גם בכונתו לכיבוס ועיין מ"ב שהביא מספר התרומה שכל זה רק באין כונתו לכיבוס אמנם פשטות לשון הרא"ש ביומא שגם אם מתכוין לנקות או לצחצחו יותר מותר וכן נקט הגר"ז [והנה צ"ב על המ"ב שבסימן שי"ט בשער הציון נ"ב צירף שיטת הסמ"ג והרי אין בזה נפק"מ דכל ההיתר של בגד נקי זה רק כי אין כונתו לכיבוס] והנה מבואר בראשונים שגם בבגד נקי סחיטה אסורה מצד כיבוס ולא משמע רק כשזה הושחר קצת אלא שתמיד זה כך וכן הוא בבה"ל לגבי לנקות קטן שדיבר על סדין נקי מהכביסה ובכל אופן אסר וצ"ב הטעם [והנה עיין יראים שהביא שיטה זו והקשה עליהם ממקום דמבואר שבגד שיש עלין יין יש בו שריתו וכו' ומבואר שנקט שגם זה נחשב בגד נקי וצ"ב הטעם ולענין מי רגלים לשיטה זו משמעות תוס' שאסור ומבואר שזה נחשב בגד מלוכלך ועיין גר"ז שנקט שזה לא נחשב בגד מלוכלך ומותר אפילו לשפוך מים ובשבולי הלקט מפורש כמ"ב דנקט שלנגב מים על בגד אם מ"ר אסור לשיטת ר"י ורק לר"ת מותר ודלא כגר"ז והנה הפוסקים כולם העתיקו את ר"ת של מ"ר לשיטת המ"ב מוכח שר"י מודה להיתר של דרך לכלוך ורק שבנהר לא ס"ל שזה דרך לכלוך אמנם לגר"ז הרי לר"י מותר מצד עצמו שזה לא נחשב מלוכלך ועיין נשמת אדם וצ"ב הצדדים בזה]

ה.עיין רא"ש ביומא והטור והרשב"א ביצה י"ח. שהביאו מר"ת שכל שזה דרך לכלוך מותר אמנם מבואר בלשון הרא"ש והרשב"א שזה רק באין כונתו לנקות ומה שבמי רגלים התיר צ"ל ששם לא מתכוין לנקות אלא לבטלם ולענין צואה מבואר במ"ב שאסור אמנם בהגהות מרדכי בברכות נקט שמותר ובפשוטו דעתו שכל שהמעשה הוא נעשה בתור מעשה לכלוך זה עצמו מפקיע שם כיבוס והנה לשיטת ר"ת כשזה לא דרך לכלוך גם בבגד נקי אסור ובפשוטו כן החמיר בשו"ע סימן של"ד לענין דליקה ועיין גר"ז שזה אפילו אם הבגד מצהיל מאוד כיון שזה מוסיף הצלה וכן הוא לשון הרא,ש ביומא ע"ש ששורה בגד נקי לגמ' להוסיף על נקיונו אמנם האג"ט סימן ג' נקט שזה רק אם יש כאן תוספת נקיון אבל אם הבגד נקי לגמרי לא שייך דבר זה

ו.הרמב"ם לא העתיק דין שריתו זהו כיבוסו ועיין נשמת אדם שכתב לדון שנקט מכח קושית התוס' שלא אומרים שריתו זהו כיבוסו והמשנה של כר זה מצד שמא יסחוט אמנם האג"ט ס"ג הביא מתשובת הרמב"ם שזה עיקר הכיבוס ומשמעות דבריו שזה אב אמנם ביראים ובסמ"ג מבואר שזה תולדה

ח]מבואר בכמה דוכתי שאדם מותר להסתפג וצ"ב הרי שריתו זהו כיבוסו והראשונים תירצו בזה כל אחד כדרכו אבל לשיטת היראים שהכל אסור עיין ביראים ובטור שחידש שבקצת מים לא אומרים שריתו זהו כיבוסו וכיון שלא ידוע השיעור לכן כתב שטוב לנער המים מעליו לפני שמתנגב והנה בפשוטו לשאר הראשונים אין לנו מקור לחידוש זה ועיין מג"א סימן ש"א לענין בגד רטוב שאסור לתלותו שמא יגידו שהוא כיבסו שאם זה מים מועטין מותר ובפשוטו הביאור כי אין שריתו על מקצת מים אמנם עיין תהלה לדוד סקמ"ב שהקשה שלהלכה אין מקור לחידוש זה וע"ש מה שביאר

ט] מבואר בגמ' קל"ט: שמותר לסננן במשמרת וצ"ב למה אין כאן איסור שריה ועיין טור שכיון שזה מיועד לכך אין בזה ליבון והנה יש לדון האם יש בזה סוחט והנה הראשונים כולם דנו במסוכריתא דנזיתא שיהיה מלבן ורק דנו שזה שאר משקין ולכן אין מלבן ורק הר"ן כתב שאין זה דרך ליבון ועיין גר"ז ש"כ סכ"א שביאר שזה כמו סברת הטור במשמרת אמנם הבה"ל שם כתב שהר"ן הוא יחידאה ולא קי"ל כך אפילו שפסק את הטור לענין משמרת וצ"ל שסחיטה גרע שזה אב עוד מבואר בגמ' שמסננים את המים בסודרין וצ"ב למה אין כאן איסור מצד השריה ועיין מ"ב שי"ט ס"י שהביא אחרונים שנקטו שלשיטות שאסור גם בבגד נקי א"כ כאן יש לאסור וכן הוא בטור אמנם עיין בבה"ל דבפשוטו זה נגד הגמ' ולכן פסק להתיר

**גזירה דשמא יסחוט**

א]מבואר בגמ' בכמה דוכתי שיש איסור לשרות שמא יסחוט א. גמ' מ"ח. ב. קי"ג: ג.קל"ד: ד. קמ"ז: ה. ביצה י"ח. ומאידך מבואר בהרבה גמרות שאין כזה גזירה וביארו הראשונים בזה כמה הגבלות ונבארם בס"ד

א.**שאר משקין:** עיין תוס' כתובות שהביא מר"ת שהוכיח מזה שאין איסור סחיטה בשאר משקין ורק יש לדון מצד דש אמנם לשיטת הרמב"ם שאין בסוחט משום דש א"כ מוכח מהרבה גמרות שגם בשאר משקין צריך לאסור וכמו שהוכיח הגר"א בדעתו בסימן שי"ט ס"י ועיין תוס' קי"א. שדחו שבאמת יש איסור גם בשאר משקין רק שלא חוששים שמא יסחוט כיון שבין כה זה ישאר מלוכלך והנה בעיקר איסור סוחט עיין רמב"ם שזה מצרכי הכיבוס ולכאורא הכונה שאפילו שזה עצמו לא מנקה אבל כיון שזה משלבי הכיבוס הוא בכלל מלאכה וא"ש ששיטתו שזה גם בשאר משקין אמנם בפשוטו המלאכה מצד שזה פעולת נקיון שהלכלוך בלוע בזה ויוצא אם המים וצ"ב א"כ למה ביין זה אחרת וצ"ל ששם כיון שזה נשאר עדיין מלוכלך אין לפעולה זו חשיבות של כיבוס וכן הוא בלשונות הראשונים כי זה נשאר מלוכלך והיה מקום לדון שהמשקה עצמו נידון כלכלוך אמנם א"כ מסתבר שבכל המשקין היה איסור ועיין רמב"ן שכתב שסוחט זה מצד צובע וביאר האג"ט שנקט שכיון שזה לא משנה את מראה הבגד לא שיך לקרוא לזה מלבן ורק מצד שזה מצהיל הבגד הוי כמו צובע שנוסף מראה טוב לבגד ע"ש ולענין הלכה עיין שי"ט ס"י ושל"ד סכ"ד דמבואר שאין שמא יסחוט בשאר משקין אמנם המ"ב בשי"ט לגבי סחיטה האם זה איסור דאוריתא לא הכריע בזה

ב. **אינו מקפיד:** הגמ' מ"ח. אומרת דמותר לפרוס פרונקא על כובא והגמ' מבארת כי הוא לא מקפיד על זה ופשטות כוונת הגמ' שבדבר שלא מקפיד אין חשש שיסחוט וכן מבואר בשו"ע ש"כ סט"ו וכן מבואר ברמ"א ש"א סמ"ו וכן ביאר בספר התרומה שלכן מותר לסנן מים במשמרת וסודרין והנה בביאור שלא מקפיד יש לבאר בשני אופנים או שלא מקפיד שזה ירטב או שלא מקפיד שישאר בזה המים ועיין גר"ז ש"א סנ"ט שכתב שהוא משאיר את זה אם המים וכן לשון הרמב"ן קי"א: לגבי משמרת שרגילים להשאיר את זה אם היין והנה הראשונים דנו למה במסתפג באלונטית אין חשש שמא יסחוט ובגר"א תירץ כי זה לא מקפיד על מימיו אמנם אף אחד מהראשונים לא ביאר כך והנה שם ודאי שאין הקפדה על מה שזה נרטב ורק אחרי שזה נרטב אדם הרי רוצה עוד הפעם להתרחץ וכן הדרך לסחטו והנה מבואר בגמ' שמותר לקנח אם ספוג ועיין מג"א ש"כ סי"ז שביאר כי זה לא מקפיד על מימיו ולכאורא צ"ב הרי שם הדרך לסוחטו כדי לספוג בו עוד הפעם וצ"ל שרק אם ההקפדה מחמת נקיון הדבר ולא מחמת סיבה אחרת [אמנם המאירי ביאר שזה סמרטוט שמנקים השולחן וזה לא עומד לספוג משקין] אמנם צ"ע בגמ' קל"ד: [נפסק שכ"ח סכ"ב] שבמוך יש שמא יסחוט ושם זה דבר שזורקים ולמה שיהיה חשש שמא יסחוט והנה עיין או"ז ותוס"ר קי"א שביארו כונת הגמ' שלא מקפיד הכונה כיון שזה יין ממילא גם אם יסחוט זה לא יתנקה ועיין או"ז שלפ"ז אין מקור להיתר זה

ג.**מים מועטים:** עיין גמ' קמ"ז. דתנא דמתניתין ס"ל שאסור לטלטל האלונטית לאחר שנתנגב בה דהינו דמבואר דדבר רטוב שיש חשש שמא יסחוט הוי מוקצה וכן נפסק ברמ"א ש"א סמ"ו ועיין מ"ב ש"ח סקס"ג דיש על זה מיגו דאיתקצאי [דהינו שחשיב דחיה בידים] ועיין רשב"א דהא דמותר להסתפג דזה דבר שאי אפשר בלעדיו ורבנן לא גזרו על זה והנה להלכה מותר וצ"ב טעם והיה מקום לומר שאין גזירת מוקצה אמנם עיין ספר התרומה שביאר שזה מים מועטים ואין בזה חשש שמא יסחוט וכן הוא ברמ"א ש"ב ס"ט ועיין מ"ב ש"ח סקס"ג שכתב שאם זה טופח על מנת להטפיח הוי מוקצה וזה פלא דודאי דאלונטית בעשרה בני אדם כאופן דגמ' זה טופח וכו' ועוד שאם זה מים מרובים מה זה מועטים ובפשוטו כל שזה כמות שאין דרך בני אדם לסוחטו אין החשש ועיין ביאור הגר"א שישב שזה אין מקפיד על מימיו והנה היראים ביאר למה אין איסור שריה כי זה מים מועטים ומבואר שבכל אופן יש בזה שמא יסחוט אמנם יתכן שלמד שלכן קי"ל שמותר

ד. **שני בני אדם:** והנה מבואר בגמ' שמותר להחזיר האלונטית בשני בני אדם וביארו הראשונים דרבים מדכרי ההדדי והיה מקום לומר שזה רק אחרי רטוב לסחוב את זה אמנם עיין ראב"ד ריש פ"ד דביצה [בהשגות על הבעל המאור] שביאר שלמה מותר שם בגמ' לסחוב חבית אם בגד עליה ואין חשש שמא זה ירטב ויסחוט כיון שהם שנים ויזכירו אחד לשני ומשמע שזה סברא גם בהרטבה של הדבר ומבואר בראב"ד שזה לא רק בעשרה בני אדם אלא גם בשנים [ועיין ב"ח שלמד מכאן לדין שרבים מדכרי ההדדי לגבי לאכול לפני מצוה] והנה לפ"ז צ"ע המ"ב שיש מיגו דאיתקצאי שלכאורא דבר ששנים ביחד יכולים להשתמש הוא לא מוקצה

ה.**לבוש בבגד:** עיין ש"א סמ"ו דמי שנרטוב בגדיו בגשם יכול ללכת עמהם ולא אסרו עליו שמא יסחוט ועיין מ"ב שזה אפילו ביש לו בגד אחר וע"ש דבאין לו בגד אחר מותר גם ללובשו והנה היה מקום לדון שאסור לצאת בגשם מצד שזה נרטב ושמא יסחוט והנה מבואר בשו"ע שאין בזה איסור טלטול ובפשוטו הוא קולא דרבנן ועיין גר"ז סימן ש"א סס"א שכתב שכיון שהתירו ממילא מותר גם לכתחילה לצאת החוצה אם בגד בלוע במים ולכאורא א"כ ה"ה כאן [ומשמעות הדברים שגם בנרטבו האנפלות ודורך עליהם אין בזה סוחט דהוא בכלל ההיתר] אמנם יש לחלק דכאן הרי אם הוא כבר בחוץ ויש גשם לא היה צריך להגיע להיתר דהוא לא עשה שום מעשה וא"כ יתכן שלצאת אסור אמנם הגר"ז כתב שמותר ובפשוטו כן הוא בגמ' נדרים נ"ה: שמותר לצאת בשק מפני הגשמים ע"ש

ו.**בגד עור:** עיין קמ"ב: דמבואר דמותר לשרות כר וכסת והגמ' מבארת שאין בזה שריתו זהו כיבוסו וצ"ב אבל למה אין כאן גזירה שמא יסחוט ועיין בה"ל שכתב לדון שזה מקור הרמב"ם שאין סחיטה בעור אמנם אם דלא כרמב"ם צ"ל שאין הדרך לסחוט עור ובפשוטו על ידי נתינת קצת מים על עור ודאי שהכמות הנבלעת זה בגדר מים מועטים לגבי סחיטה שאין בזה חשש שמא יסחוט [וכן הוא ברמ"א תקכ"ו ע"ש ובמג"א שאין חשש שמא יסחוט בעור]

ז. **דבר מצוה:** הגמ' יומא ע"ז: אומרת שמותר ביוה"כ ללכת עד צוארו במים לצורך מצוה או לצורך שמירת פירות והקשו הראשונים למה אין איסור מצד שמרטיב בגדיו וממילא יש כאן חשש שמא יסחוט וכמבואר קי"ג: שלכן אסור ללכת בנהר ויש שתירצו ששם זה מצוה אמנם צ"ב הרי מבואר בגמ' שגם לשמור פירותיו מותר ועיין מג"א שזה קצת מצוה ויש שתירצו ששם מבואר שצריך שינוי מצד יוה"כ וזה גם סיבה לגבי איסור שבת ועיין שו"ע ש"א ס"ד שכתב שלצורך מצוה אם שינוי שלא מוציא ידו מתחת לבגדו מותר והנה מבואר במג"א של"ד שאסור לתת מים על טלית שנשרף מצד שמא יסחוט ומבואר שגם במקום הפסד זה אסור אמנם האגלי טל כתב שבמקום הפסד ודאי מותר דזה לא גרע משמירת פירות ואולי המג"א חשש לשיטות ששם זה מצד ההיכר שיש לו ועיין בה"ל ס"י ד"ה דלא דהתיר לצורך קטן במקום שיש חשש שמא יסחוט

ח. עיין שי"ט סט"ז שהרא"ש התיר לשתות מים אם תולעים על ידי שמסננן בבגדו והקשו האחרונים למה אין שמא יסחוט ועיין ב"י שביאר שכיון שזה מקום מועט לא חששו שמא יסחוט ועיין מ"ב שהביא מהחיי אדם שבבגדו אסור שיש יותר חשש שמא יסחוט [ועיין במ"ב שיש שכתבו שאין שריתו כיון שזה מקום מועט אמנם סחיטה ודאי אסור גם בדבר קטן

**ליבון ללא מים**

**גמ' קמ"ז. אמר רב הונא, גמ' ק"מ. מיסתמיך – אמר ר"ח ,גמ' קמ"א. אמר רב כהנא טושו"ע ש"ב ס"א ס"ה ס"ז**

**קמ"ז.**

**א. המנער וכו' בביאור הסוגיא – עיין רש"י תוס' [ובריטב"א וברשב"א ובגר"ז ס"ב] ובר"ח וברמב"ם**

**ב. בדין מקפיד בישן ובדין סתמא – בה"ל ס"א ד"ה עליה ועיין גר"ז ס"א**

**ג. בקושית השלט"ג מ"ש מכסכוסי וכו' – בה"ל ס"א ד"ה י"א**

**ד. בביאור הר"ח בטלא מה ההבדל בין זה לטיט על בגדו – ס"א בה"ל ד"ה והא בסופו**

**ה. האם מקפיד לפי המנקה או הבעלים – בה"ל ד"ה והוא [ויש לדון בכה"ג לענין בורר בדברים שתלוי בקפידא]**

**ק"מ.**

**ו. סודרא – עיין רמב"ן וברשב"א ועיין ב"י מה שהביא מהשבולי הלקט ובביאור הגר"א [מה שביאר בדברי השב"ל] ובפסק המ"ב**

**ז. רש"י ד"ה מבפנים – עיין ביאור הגר"א ובמ"ב**

**ח. בקושית רעק"א – שער הציון מ"א [ועיין ס"א בבה"ל ד"ה והא בסופו]**

**ט. בדברי הט"ז – עיין בה"ל ד"ה דהוי [ומבואר שנקט שאולודי וכו' זה כל נקיון]**

**כיבוס ללא מים**

**קמ"ז.**

א]**אמר רב הונא וכו':** רש"י ביאר שהכוונה אבק ומבואר שגם בכה"ג יש בזה כיבוס ובתוס' ביארו שהכוונה מטל ולמדו מלשון הגמ' בהמשך שאומרת טלא אמנם עיין ר"ח וכן הביא הבה"ל מהערוך שהכוונה דבר טינוף והנה לשיטת רש"י מבואר כאן ששיך כיבוס גם על נקיון שלא על ידי מים אמנם לתוס' אין לנו מקור לזה והיה מקום לומר דגם לתוס' אין זה מצד כיבוס בטל אלא שהטל נחשב לכלוך ורק שס"ל שצריך דרגא מסוימת של בליעה ונקטו שאבק אין זה בגדר בלוע כלל אמנם עיין ריטב"א שהטעם שתוס' מיאנו בפירוש רש"י מחמת שנקטו שאין כיבוס אלא במים והנה לתוס' לכאורא זה כמו סחיטה וצ"ב ממ"נ או שזה סחיטה אז אסור תמיד ואם לא אין סיבה לאסור וצ"ל שכאן זה בלוע קצת וכה"ג אין לזה חשיבות סחיטה אלא בתנאי הגמ' [אמנם צ"ב דהרי היה כאן שריה בעלמא וסחיטה דרך ניעור וא"כ זה לא מוציא שום לכלוך וצ"ב] ועיין ב"י דהביא מהכלבו דבמים מרובים בניעור תמיד חשיב סחיטה כל שזה בגד חדש [דלא רוצה שיתקצר וצ"ע מה זה ענין למלבן ועיין גר"ז] והמ"ב הביא מהשלט"ג שחלק וס"ל שגם בבגד ישן כל שזה בלוע הוא סוחט גמור וצ"ב הנידון בזה [וצ"ע המ"ב שהעמיד השלט"ג ככלבו ולכאורא יש כאן ודאי מחלוקת] ועיין רמב"ם שביאר שמדובר מהציהוב שנתלה בבגד וזה אסור מחמת מכה בפטיש שזה מלאכת האומנים ע"ש

ב]מבואר בגמ' שכל האיסור רק בשלשה תנאים מקפיד שחור וחדש ובביאור מקפיד ברש"י מבואר שלא לובש ללא זה ועיין ב"י שדן בדעת הרמב"ם שכל שמקפיד על הלכלוך אפילו שלובש ללא זה הוי מקפיד והנה במג"א מבואר שצריך שמקפיד ממש ולא שבסתמא זה מקפיד אמנם הבה"ל האריך מלשונות הראשונים שהכוונה שבסתמא הוא מקפיד ולפ"ז כתב לחדש שגם אם זה לא חדש ושחור כל שהוא מקפיד זה אסור ע"ש ולפ"ז כתב שבדבר טינוף על הבגד שבזה אירי סוגין אם מקפיד יש בזה ליבון אפילו בבגד שאינו חדש או שחור והנה לפי הבה"ל אין כאן דין ליבון מיוחד אלא שכל נקיון גם ללא מים הוי ליבון אלא שזה רק במקפיד וכל התנאים בגמ' האם מקפיד או לא אמנם לפשטות הדברים נתחדש כאן יצירה מיוחדת שזה רק בתנאים מסוימים חדש ושחור ומקפיד שאז יש כאן יצירה חשובה שאסורה ללא מים וכן ביאר בגר"ז

והנה עיין בה"ל שהביא להקשו מהשלט"ג למה תמהו הראשונים שודאי שמותר באבק כי זה ללא מים הרי מבואר בגמ' שלהצהיל אסור והנה שם מבואר שזה רק מדרבנן אמנם כונתו שמשמע שפשיטא להו שכה"ג אין אפילו איסור דרבנן והרי שם מבואר שיש איסור דרבנן ועיין בה"ל שכתב שגם על רש"י קשה שכאן רק אסור במקפיד ושם לא הוצרך תנאי זה ובפשוטו שם יש בזה יצירה מיוחדת שזה מצהיל הבגד ובזה רבנן אסרו אבל כאן שאין נידון של הצהלת הבגד אין סיבה לאסור ועיין בה"ל שכתב לישב שיש שני סוגי פעולות שכאן רק עושה מעשה ניעור ושם עושה מעשה צחצוח בידים והנה משמעות דבריו שאם באבק או טינוף שזה מדובר בסוגין לר"ח יהיה אסור אם יעשה מעשה בידים וצ"ע שאחרי זה התיר גם על ידי מברשת וצ"ל שכוונתו שלכלוך שיורד על ידי ניעור בעלמא בזה אין איסור אפילו מדרבנן ללא התנאים דבגמ' משא"כ לכלוך שצריך כסכוס ובזה א"ש הבה"ג שדיבר על טינוף שנפל על הבגד דבפשוטו זה נדבק וצריך גירוד אמנם לנ"ל שאין זה בלוע בבגד ולא צריך מים כה"ג אין זה מעשה כיבוס אמנם בבה"לס"ז ד"ה דהוי במחלוקתו אם הט"ז משמע שדימה גירור טיט לדוגמא דרש"י ע"ש ולפ"ז צ"ע בבה"ג מה זה שונה מכסכוס טיט אם אין רושם

ג]עיין בה"ל שהקשה על הר"ח והבה"ג שביארו שטלא זה דבר טינוף מה זה שונה מהגמ' לקמן שאם יש טיט על בגדו מגררו בצפורן מה זה שונה מניעור מאבק וכתב לישב דשם מדובר באינו מקפיד עוד כתב לישב ושזה עיקר ששם מדובר שלא מעביר הכתם לגמרי ולכן גם במקפיד מותר בכה"ג משא"כ כאן שמעביר הכתם לגמרי [וזה כשיטתו לקמן שחולק על הט"ז ושאם מעביר הכתם לגמרי יש איסור אמנם ודאי שסתימת הבה"ג שמותר גם אם לא נשאר רושם וכן בהיתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט לא הוזכר הגבלה שלא נשאר כתם]

**ק"מ.**

ד]**מהו לכיסכוסי וכו:** גירסת רש"י שבסודר אסור ובחלוק מותר והחילוק דבסודר עיקר כונתו ללבן הבגד ובחלוק עיקר כונתו לרכך הבגד ועיין מ"ב שהביא מהיראים שאם כונתו ללבן הבגד תמיד אסור ורק מדובר שכונתו לרכך ובזה בדבר שהדרך לעשות כדי להצהיל הבגד אסור אמנם עיין רמב"ן דביאר דגירסת הרי"ף דבשניהם מותר והגמ' עונה שסודר ודאי שכונתו לרכך ורק בחלוק הוא נסתפק והגמ' פשטה לאסור אמנם גם לגירסא זו אם יתכוין להצהיל יהיה אסור וכמו שהביא המ"ב מהריטב"א במו"ק והנה עיין ב"י שהביא מהשיבולי הלקט שחילק בין פשתן שאסור לצמר שמותר ובפשוטו הביאור שלמד שזה כונת הגמ' לחלק בין סודר לחלוק שסודר זה מפשתן וחלוק זה מצמר אמנם הגר"א ביאר שהוא גרס שמותר בשניהם והוקשה לו דהרי הגמ' במו"ק ולקמן קמ"א. אוסרת ולזה תירץ ששם זה פשתן והגמ' כאן בצמר ובמ"ב נקט שחלוק תמיד מותר אפילו בפשתן כיון שזה בגד פנימי משא"כ בשאר בגדים בזה בפשתן אסור דהוא מקפיד על זה והנה בעיקר סוגין בפשוטו זה רק בליבון המיוחד של הצהלה אמנם הבאינו לעיל שהמ"ב דימה דבר זה לכל נקיון גמור של הבגד שלא ישאר שום כתם שזה אסור מדרבנן ועיין לקמן

**קמ"א.**

ה]הגמ' אומרת שטיט שעל גבי בגדו מכסכסו מבפנים ולא מבחוץ אמנם לגררו בצפורן מותר וכתבו הראשונים שה"ה בגב הסכין והב"י הוסיף שמותר אפילו בחוד הסכין והנה בפשוטו האיסור כאן מדרבנן זה מצד נקיון הטיט בעצמו ובזה התירו כסכוס על ידי שינוי מבפנים או אפילו מבחוץ על ידי צפורן או סכין אבל לא על ידי כסכוס וכונת רש"י שלא מחזי שאם עושה מפנים יש כאן קצת שינוי וכן הוא בפסקי הרי"ד אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שכונת רש"י שלמה מותר לכסכס מבפנים הרי יש כאן איסור אולודי חיורא ולזה ישב רש"י שכאן זה נראה שמטרתו להוריד הטיט ולפ"ז אם לא יהיה טיט אסור גם מבפנים מצד האיסור של אולודי חיורי [ועיין לקמן דהבה"ל נקט שכונת הגר"א שכל נקיון זה אולודי חיורא וע"ש מה שיש לדון בזה] והנה לפ"ז יתכן שמה שאסור בלכלוך מבחוץ מצד האולודי חיורא שבזה ולא מצד הורדת הטיט וכן משמע גם במה שביאר שהשיבולי הלקט הוקשה לו שלעיל בסודר הגמ' מתירה וכאן הגמ' אוסרת וצ"ב שכאן סיבת האיסור מצד הטיט ומשמע שאין סיבה לאסור מצד הטיט וצ"ע ויתכן שנקט כבה"ל שאולודי חיורא זה כל פעולת נקיון בבגד

ועיין ט"ז שמה שמותר לגרורו בצפורן זה אפילו עד שמוריד הכתם לגמרי והעתיקו דבריו הגר"ז והחיי אדם אמנם עיין בה"ל שהקשה א. מה זה שונה מאלודי חיורא דמבואר בגמ' שאסור וכאן עד כמה שהוא עושה שזה יצהיל לגמרי זה אסור כמו שם והנה יתכן שנקטו שהצהלת הסודר זה יצירה חשובה ואין זה קשור להורדת לכלוך וכדלעיל וע"ש שהוכיח כדבריו מהגר"א שנקט שכל הההיתר כי נראה שכונתו לטיט ולא להולידי חיורא ולכאורא יתכן שהוקשה לגר"א שיש כאן את המציאות של הגמ' לעיל אבל זה רק נעשה על ידי כסכוס אבל לא דן כלל מצד הורדת הלכלוך עוד הקשה שלשיטת רש"י באבק שיש בזה איסור דאוריתא אם מקפיד גם כאן יש בזה איסור דאוריתא אם מקפיד והיה מקום לומר שדברי הט"ז למאי דקי"ל לעיקר דלא כרש"י אמנם הא"ר פסק כרש"י והעתיק את הט"ז אמנם כל זה לשיטתו דבמקפיד אסור אפילו אם זה לא שחור וחדש אמנם אם נימא ששם זה רק בשחור וחדש א"כ כאן שאין תנאים אלו אין בזה איסור כלל

והנה רש"י ביאר שלמה מותר להוריד הטיט ואין בזה מלבן מדאוריתא כי זה בלי מים ועיין רע"א שציין לרש"י לקמן לענין אבק שנקט שגם ללא מים יש בזה איסור דאוריתא וכונתו להקשות שבאבק מבואר שגם ללא מים יש בזה ליבון דאוריתא ועיין שער הציון מ"א שכתב שכאן מדובר שנשאר רושם ובזה אין דרך כיבוס אלא במים אבל שם מדובר שלא נשאר רושם כלל ובזה גם ללא מים חשיב כיבוס וזה כשיטתו לעיל שחלק על הט"ז אמנם לכאורא גם אם נימא כט"ז יתכן שכונת רש"י שכאן שאין לזה את החשיבות המיוחדת של שם שזה שחור וחדש בזה אם מים זה כיבוס אבל ללא מים אין זה כיבוס ובפשוטו זהו התירוץ הראשון בבה"ל ד"ה עליה בסופו

והנה בעיקר חידוש הבה"ל שאולודי חיורא זה כל שכונתו לנקות הבגד זה כשלט"ג לעיל שדימה הגמ' של אבק לאולודי חיורא והבה"ל שם הסכים עמו וישבו בצורה אחרת ע"ש ועפ"ז דן כאן כל הסימן אבל אם נימא שזה פעולה מיוחדת ואין ללמוד לשאר דברים, א"ש הרבה דברים שנתחבט בהם

**מלאכת קוצר**

**א.עירובין ק: תני חדא - אמר רמי בר חמא**

**ב. חולין קכ"ז: גמ' - נשחטה הבהמה**

**ג. שבת ק"נ: תוד"ה בשלמא וברשב"א שם**

**ד.ב"י ריש סימן של"ו שו"ע סי"ב ועיין נשמת אדם כלל י"ב סק"ב, ובחזו"א בהשמטות סימן קנ"ו לסימן של"ו שהאריכו בדעת הרמב"ם לענין יבש העוקץ ולענין יבש האילן**

**ה.אילן שנפשח – גם חולין וברמ"א של"ו ס"ח ובבה"ל**

**ו. גמ' שבת פ"א: גופא אמר ר"ל – אמר ר"י וברש"י ותוס' שם ועיין הגהות אשר"י וברמב"ם פ"ח ה"ד ועיין במ"מ בישוב הסוגיא ובאו"ז סימן נ"ו [ועיין חידושי הגר"ח סטענצל מה שחילק בין זה לתרו"מ] ועיין שו"ע ס"ח וע"ש לענין הרמת עציץ שאינו נקוב מהקרקע**

**ז. גמ' שבת ק"ז: אמר רב יהודה - ק"ח. חיה ועוף, שו"ע ס"ה**

**ח. בענין דלדול עובר - עיין רמב"ן ובתורי"ד ותוס' בע"ז כ"ו. ועיין קה"י ס"נ בענין קצירה בבע"ח ובמנח"ח סק"ב ובחזו"א סימן קל"ג ועיין תוס"ר צ"ה.**

**ח. גדרי איסור השתמשות במחובר – סימן של"ו טושו"ע**

**ט.זומר ואין צריך לעצים לענין קוצר – גמ' ע"ג: ובתוס' שם ועיין נשמת אדם ואג"ט סק"ל ובמנח"ח**

**מלאכת קוצר**

א]עיין גמ' חולין קכ"ז: דתאנים שצמקו באיביהן מטמא טומאת אוכלים והתולש מהן בשבת חייב חטאת ומבואר שם ברש"י שזה רק שהעוקץ לא יבש אבל אם העוקץ גם יבש אין חיוב קוצר וכמבואר בגמ' שם לענין טומאה בירקות [ובבה"ל נסתפק בעוקץ לא יבש האם חייב גם על הפרי לבד ובחת"ס ובשו"ת בית דוד ס"א נקטו שכל החיוב על העוקץ וצ"ע שזה משאצל"ג שאין לו בזה ענין וצ"ל שזה נצרך לשמירת הפרי אמנם החזו"א בסימן קנ"ו נקט שהחיוב גם על הפרי שכל שהעוקץ עדין לח יש קצת יניקה לפרי אמנם הרמב"ם לא חילק בזה ועיין נשמת אדם ובחזו"א עוקצין ס"ג הובא בנ"ל שביארו שהרמב"ם חילק בין טומאה לשבת שלענין טומאה זה תלוי ביניקה ולכן כל שזה לא יונק זה תלוש לגמרי משא"כ לענין שבת ועיין תוס' שבת ק"נ: וברשב"א והריטב"א שם שכתבו שעשבים שנתיבשו וודאי אין בזה איסור קוצר ודיקו מלשון הגמ' שצמקו שמשמע שאם זה יבש לגמרי פטור וזה כרש"י ועיין מג"א שבעיקר הדין גם הרמב"ם מודה שעשבים זה כתלוש ועיין בה"ל שנקט כדבר פשוט שודאי שיש איסור דרבנן גם אם זה יבש לגמרי וזה דלא כמשמעות הראשונים ק"נ: שאין בזה אפילו איסור דרבנן אמנם מקורו מהגמ' בעירובין לגבי אילן יבש שאסור לקטוף ממנו ע"ש

ועיין בגמ' בעירובין ק: דמבואר דמעיקר הדין מותר לעלות על אילן יבש וביאר רש"י מצד שזה כתלוש וגם אם יקטוף ממנו אין בזה איסור דאוריתא אמנם מפורש שם שיש בזה איסור דרבנן ובתוס' בשבת ק"נ כתבו שכונת הגמ' שלקטוף יש בזה איסור דאוריתא וצ"ע א"כ מה הסברא שיהיה מותר לעלות עליו וצ"ל שכל האיסור שמא יתלוש וכאן אין מה לתלוש ובאלן לח גזרו אטו שיש בו פירות אבל כאן לא יכול להיות בו פירות ועיין ראב"ד פ"ב מטומאת אוכלין דברמב"ם שם מבואר שאילן יבש חשיב פירותיו כתלושין וכתב שאין לזה מקור ועיין נשמת אדם וחזו"א עוקצין סימן ג' שדייקו מהרמב"ם שלענין שבת גם ביבש האילן יש בו חיוב ובטעם החילוק ביאר החזו"א כי האילן יכול לחזור ולפרוח וע"ש שביאר שהרמב"ם גרס בגמ' בחולין אילן שיבש ועל זה מבואר בגמ' שלענין טומאה יש לו טומאת אוכלים ולענין שבת חייב על זה וע"ש ששינו הגירסא בהלכות שבת פ"ח ה"ד שגרסו אילו שישב ופירותיו בו ע"ש שהכריחו דבר זה

ב]הגמ' בחולין אומרת אילן שנפשח ובו פירות הרי הם כתלושים ועין רמ"א שכתב שמותר גם מדרבנן לתלוש הפירות מהענף וצ"ל שזה לא דומה לגמ' ע"ג: במשיר תמרים מהענף שזה דש דכאן הדרך שזה נעשה בתור קצירה ועיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שגם אם הענף מחובר קצת כל שזה לא יונק כלל מותר ורק דן לאסור שמא זה עדין יונק ולכאורא לא מצאנו מקור שיש בזה איסור דרבנן ויתכן שזה כמו ביבש לגמרי שיש בזה איסור מדרבנן

**פ"א:**

ג]הגמ' אומרת שמותר לקנח בצרור שעלו בו עשבים ואחרי זה הגמ' אומרת שמי שמגביה פרפיסה ומניחה על יתדות חייב וכן אם מורידה וכתב רש"י שזה רק דרבנן וכונתו שכיון דמבואר בגמ' לעיל דמותר להגביה את זה ולקנח חזינן שכיון שזה נקוב זה כנשאר כמחובר גם כשהגביהו א"כ ודאי לא מתחיב חטאת ועין הגהות אשר"י דאם יגביה ויניח מתחתיו דבר שיחצוץ יתחייב דעכשיו זה לא נחשב מחובר לקרקע אמנם הרמב"ם כתב הגמ' כפשוטו שחייב ועיין מ"מ שהעמיד את מימרא דר"ל במונח על גבי יתדות ולפ"ז בכל אופן חייב על התלישה וצ"ל כמבואר בר"ן וכן הוא ברמב"ם בה"ג מצד שזה עוקר דבר מגידולו וכמו באונא מחצבא ובאו"ז סימן נ"ו הביא מהריב"א שבצרור כיון שיניקתו מהקרקע תלושה ומגביהו על מנת להחזירו ממילא אין זה בגדר קוצר וע"ש שכל זה דוקא בצרור שיניקתו קלושה ולא בעציץ והגמ' רק מדמה שדבר שינק חשיב מחובר ע"ש

והנה צ"ע שדעת הרמב"ם לענין תרו"מ שגם עציץ נקוב על גבי יתדות חייב בתרו"מ ולכאורא חזינן שחשיב כמחובר והיה מקום לומר שכל דברי הרמב"ם לגבי שבת מצד שיש כאן מיעוט היניקה והרבות היניקה אמנם הרי ברמב"ם מבואר שבצרור אסור לתלוש ממנו מצד עוקר דבר מגידולו ולא כתב כי זה כמחובר ואולי נקט ששם אין שום יניקה מהקרקע והגמ' רק דימתה שלא צריך שיהיה מחובר כדי לעבור על איסור קוצר ובחידושי הגר"ח סטענצל [הוא מהגר"מ] כתב לחלק בין שבת לתרו"מ דבתרו"מ זה רק תלוי ביניקה משא"כ לענין שבת זה תלוי בשם מחובר

ד]מבואר בגמ' שעציץ נקוב אפילו שמדאורייתא גם על ידי שמגביהו אין בזה קוצר אבל מדרבנן זה אסור ועיין שו"ע דמבואר שגם עציץ שאינו נקוב אסור להגביהו ובפשטות משמע שזה מדרבנן אטו עציץ נקוב אמנם הרעק"א וכן בבה"ל ביאר שמדובר בעצים מחרס או מעץ שיש דעות שזה כמחובר ולכן זה אסור דיש צד שזה נחשב נקוב כמבואר בתוס' גיטין ז: ובעוד דוכתי

**ק"ז:**

ה]הגמ' אומרת שמדלדל עובר חייב ומדמה לעוקר דבר מגידולו פשטות הגמ' שגם שם החיוב משום קוצר אמנם עיין רמב"ן שכתב שאין קוצר אלא בגידולי קרקע ולכן ביאר שכוונת הגמ' מצד נטילת נשמה ומה שהגמ' מדמה לעוקר דבר מגידולו שדנים הבהמה כנשמת העובר אמנם התורי"ד ביאר שהחיוב מצד גוזז וכן הוא בתוס' ע"ז כ"ו. שלמדו מכאן לילד בהמה שאסור מצד גוזז רק שחידשו שבכלולו חדשיו אין האיסור ועיין רשב"א וריטב"א קכ"ח: שגם נקטו שלילד בהמה זה איסור דאוריתא אמנם בריטב"א משמע שזה מכה בפטיש והנה עיין מנח"ח סק"ב שהקשה לדעת הרמב"ם שאדם זה גידולי קרקע ולכן יש בזה מפרק א"כ למה שלא יהיה כאן קוצר ובפשוטו היה מקום לומר שנתיחד אב של גוזז שתלישה מבעלי חיים אין זה קוצר אלא גוזז וכן הוא בחזו"א סימן קל"ג ועיין קה"י סימן נ' מה שכתב בזה

ו]מבואר בגמ' ק"ז: דעוקר עשבים שגדלו על אוזן הכלי חייב מצד שזה עוקר דבר מגידולו דהינו שדין קוצר זה לא דוקא מהמחובר אלא כל דבר ממקום גדילתו אמנם יש מקום לומר שהכונה זה הפרדה של דבר שמחובר למקום גידולו ולא הפרדת היניקה אמנם זה ניחא לדעת הרמב"ם שגם פרי יבש חייבים אבל לדעת רש"י שרק אם יש יניקה לכאורא חזינן שרק אם יש הפסקת היניקה חיבים והיה מקום לומר שכל האיסור הוא הפסקת היניקה של דבר ממקום גידולו וכן משמע בירושלמי דס"ל שהעוקר דג ממקום גידלו עובר משום קוצר ועיין רמב"ן ע"ד: ובבכורות כ"ה לענין לגזוז נוצה דהגמ' דנה שזה קוצר שזה רק בחי ולא במת משא"כ גוזז זה גם במת דגוזז זה הפרדה ממקום שגדל משא"כ קוצר זה הפרדת היניקה [ובזה א"ש שבפירש רובו לענין גוזז מבואר בגמ' שאין בזה גוזז ולענין קוצר משמע בגמ' חולין קכ"ח: עיין אגלי טל סי"א שחייב] אמנם צ"ע מהירושלמי שחולב חייב משום קוצר [הובא באו"ז] [ובאמת רש"י לעיל צ"ה. דחה ביאור זה מחמת שזה לא מחובר ומשמע שזה תלוי בחיבור] וכן צ"ע וכן ר"א דס"ל דרודה חלות דבש חייב משום קוצר והרי זה לא מקום יניקתו כלל אלא רק שזה נוצר שם ואולי יסוד הדין תלישתו ממקום יצירתו ודוקא כשזה מחובר ורק דס"ל לרש"י שכל שהיה יניקה וכבר הופסק היניקה חסר בחיבור ולכן אין חיוב מצד עוקר דבר מגידולו וצ"ע [ומדין עציץ נקוב חזינן שגם דבר שיש לו דין מחובר חשיב קוצר]

**חשון ע"ד**

**סוגיא דלש**

**א. גמ' י"ח. מאן תנא – ת"ר**

**ב. גמ' קנ"ו. אמר אביי – קנ"ו. כתיב אפינקסיה דריב"ל**

**ג. גמ' ק"מ. איתמר חרדל שלשו – ועושין אנמולין**

**ד. גמ' ביצה ל"ב: קטמא שרי ובתוס' וברא"ש ובשאר הראשונים ועין ב"י תק"ז ובבה"ל שם**

**ה. טושו"ע – שכ"א סי"ד - סט"ז , שכ"ד ס"ג, ב"י סוף סימן שכ"א בשם תשובת הרמב"ם, שו"ע ש"מ סי"ב, חזו"א סימן נ"ח**

**י"ח.**

**א. בביאור לאו בר גיבול – עיין רמב"ם בפיה"מ אהלות פ"ב מ"ב ובריטב"א לקמן קנ"ו ד"ה א"ל ובתוס' רי"ד לקמן קנ"ו ובמאירי בסוגין [ועיין חזו"א סק"ג ובריטב"א כ"ג. לענין דיו]**

**ב. בקושית תוס' ממורסן והאם מורסן הוי דאוריתא - עיין רמב"ן לקמן ובתוס' רי"ד וריטב"א ומאירי הנ"ל [ועיין ב"י שכ"ד מה שנסתפק לגבי מורסן ועיין אגלי טל סק"ט אות ו' מה שביאר על פי המאירי שלכן הוי דרבנן ועיין תו"ש שם]**

**ג. בדין לאו בר גיבול לרב יוסף - עיין שיטת הרמב"ם פ"ח הט"ז ובמ"מ שם**

**ד. בפסק הלכה האם כר"י או כאביי - עיין ריטב"א ותורי"ד לקמן ובמאירי בסוגין ועיין ראב"ד בהשגות פ"ח הט"ז וביאור כונתו במ"מ ועיין נשמת אדם וחזו"א ובביאור כוונת תוס' בסוגין עיין בה"ל סימן שכ"ד ס"ג ובמה שחלק עליו החזו"א נ"ו סק"ב ג' ועיין תוס' בביצה ל"ב: וברא"ש וברשב"א שם**

**ה. בפסק הלכה האם כרבי או כריבר"י - עיין בה"ל סימן שכ"ד שהביא הדיעות ובב"י סימן שכ"א לענין חרדל ולענין שעת הדחק עיין שעה"צ פ"ד ס"ח פ"ו, שכ"ד סקי"א, חזו"א נ"ח ו'**

**ו. האם לרבי חייב גם על הגיבול - בה"ל שכ"א סי"ד ד"ה אין מגבלין וזה כגירסתו ברא"ש בביצה ועיין חזו"א סק"ז ה' שביאר כוונתו ועיין אג"ט סק"ד ד"ה ולפמ"ש שהוכיח מהרא"ש כחילוק הבה"ל ועיין בה"ל תק"ז ס"ז ד"ה אבל [ועיין מ"ב ת"ס סק"ד לענין מצת מצוה]**

**[ז. בביאור מחלוקת רבי וריבר"י – עיין אג"ט סק"ט אות י"ב י"ג מה שחידש שם]**

**קנ"ו:**

**ח. בהא דבמורסן אין איסור דרבנן בנתינת מים - מ"מ סוף פ"ח ובתורי"ד ועיין מאירי י"ח. וקנ"ו: ובב"י סימן שכ"ד ועין מ"ב סקנ"ז לענין מ"ר על טיט ובחזו"א סק"ח**

**ט. בהא דמועיל שינוי בקלי דמעט האם זה גם בדאוריתא - רמב"ם פכ"א הל"ג ל"ד תורי"ד ריטב"א מ"ב סקנ"ב ובבה"ל ד"ה שמא ועין חזו"א סק"ז שהאריך בסברתו [ועיין מהר"ם קזיס] וצ"ע השו"ע שסתם שזה דרבנן כלשון הר"מ**

**י. שיטת הרמב"ם בחילוק בין קלי לשתית – שם ועיין שלט"ג ובמ"ב סקנ"ו**

**י"א. האם לריבר"י בלילה רכה צריך שינוי בגיבול – רמב"ן ועיין ר"ח ועיין תרוה"ד סנ"ג בסופו וברמ"א סט"ז ובמ"ב סקנ"ז וסקס"ז ס"ח ועיין חזו"א סק"ה ד"ה ומשמע וד"ה שם שהכריע דלא כתרוה"ד**

**י"ב. באין סדר קבוע האם יש שינוי בבנתינה – תרוה"ד וט"ז וחזו"א סק"ה ד"ה ולדעת**

**י"ג. מהו בלילה רכה – חזו"א סק"ט ד"ה קנ"ו. [ועיין סק"ד במוסגר]**

**י"ד. האם השינוי דמעט מועיל במורסן – רמב"ן ריטב"א [ועיין חזו"א סק"ח לענין קמח מצה]**

**ט"ו. האם השינוי דשתי וערב מועיל בתרנגולים – רמב"ן ור"ן**

**ק"מ. - טושו"ע שכ"א סט"ז**

**א. חרדל שלשו ובדין לישה בלחות עצמית [יש כאן נידון האם זה עצמו לישה ויש נידון האם לאחר לישה זו מותר ללושו במים] - עיין ב"י בשם השיבולי הלקט ובביאור כוונתו עיין בלבוש ועיין תהלה לדוד סקכ"א ועיין בה"ל ד"ה יכול מהפמ"ג ובחזו"א סק"ח ד"ה יש ובסק"ט ד"ה נראה ועין אג"ט סק"ט אות י"ב י"ג [ועיין ב"ח סימן רנ"ב]ועיין שביתת השבת בפתיחה אות ט'**

**ב. חרדל שום וכו' – עיין תרוה"ד סימן נ"ג בביאור הירושלמי וע"ש ובמה שנחלק עליו הב"י האם צריך עירוב בשינוי, ובטעם שאין כאן לישה דאוריתא עיין ריטב"א ועיין בבה"ל ועיין חזו"א נ"ח סק"א וסק"ד וסק"ז [ועיין רשב"א ח"ד סע"ה שסוגין מצד לאלתר ובמג"א סקכ"ד] ועיין שביתת השבת בפתיחה סקט"ז מה שדיק מהרמב"ם**

**ג. דילול עיסה האם יש איסור טריפה בכח – בה"ל סט"ז ועיין חזו"א סק"ז וסק"ח שחלק שאין זה לישה כלל ועיין מג"א שכ"א סקכ"ד מה שהביא מהגהות מימוני**

**ד. לישה בדבר מבושל ובכח – ב"י סוף סימן שכ"א משו"ת הרמב"ם ובקושית הב"ח ובחזו"א סק"ט ועייין בה"ל סי"ד ד"ה שמא בטעם שקלי זה דרבנן ובמה שהקשה עליו החזו"א סק"ז**

**ה. עיין בה"ל שי"ט סי"ז ד"ה שנותנים בלישה בדבש ובשביתת השבת בפתיחה ללש אות ו' וע"ש עוד בפתיחה סק"ד**

**ו. ללוש דבר שכבר נילוש – חזו"א סק"ה ד"ה משמע ועיין שביתת השבת בפתיחה סק"ב [אג"ט סוף סק"ו וסקי"ד]**

**י"ח.**

א]מבואר בגמ' דנחלקו רבי וריבר"י האם חייב בנתינת מים לקמח או רק בגיבול ומבואר בגמ' לגבי דיו ולגבי אפר דחשיב לאו בר גיבול ולאביי בזה לכו"ע חייב בנתינת מים ולרבי יוסף גם בזה נחלקו ולריבר"י אינו חייב עד שיגבל והנה במשנה מבואר שאין שורין דיו וסממנים וכרשינים עד שישורו מבעוד יום ומבואר מזה שעצם השריה יש בו איסור דאוריתא ומבואר בגמ' דלרב יוסף זה כרבי ולאביי זה ככו"ע ולענין הלכה עיין ב"י סכ"א שהביא ראשונים שפסקו כרבי מצד שהלכה כרבי מחבריו [והשו"ע כתב להחמיר אמנם המ"ב בכמה מקומות בשעת הצורך הקיל בזה וצ"ע מסימן שכ"ד שרק באמירה לעכו"ם הקיל בזה] אמנם רוב הראשונים [הרי"ף רא"ש רמב"ם ועוד] פסקו כריבר"י מצד שיש סתם משנה לקמן קנ"ו לגבי מורסן כריבר"י אמנם עדין יש לדון האם הלכה כאביי או כרב יוסף והנה האו"ז והריטב"א קנ"ו וכן בתורי"ד שם כתבו שכדי שלא יהיה סתירה בין המשניות דהרי לגבי מורסן מבואר שמותר נתינת מים וזה כריבר"י שקי"ל כאביי

והנה הגמ' ביצה ל"ב: אומרת שקיטמא שרי וביאר רש"י שהכונה לגבל אפר ולטוח בו התנור כיון שזה לאו בר גיבול ועיין תוס' בסוגין שהקשו שהרי מבואר בסוגין שלאו בר גיבול זה יותר סברא לחייב וביאר הבה"ל סימן שכ"ד דכוונתם שכיון שזה לאו גיבול א"כ קי"ל כאביי שחייב בנתינת מים ללא גיבול אמנם החזו"א סימן נ"ו סק"א כתב שאין זה מוכרח בכונתם אלא שהקשו שעד כמה שיש סברא בלאו בר גיבול זה סברא לחיב יותר על נתינת מים ולא שלא יתחיבו כלל ובאמת שכן הוא משמעות תוס' בביצה שהקשו על רש"י מרבי שאחד נותן את האפר האחרון חייב וצ"ב מה קשה מרבי ולדעת הבה"ל צריך לדחוק שפה רבנן מודים אלא שהרי לפ"ז אין ברייתא ובפשוטו כונתם שכיון שחזינן שלרבי חיבים א"כ לריבר"י ודאי גם חיבים אלא שיתכן שצריך גיבול ודלא כרש"י שזה סברא לפטור לגמרי ועיין רא"ש בביצה שהקשה מפורש מהבריתא שנחלקו באפר והוסיף שבדף קנ"ו חזינן שלאו בר גיבול זה סברא להחמיר ומשמע שנקט אבל לעיקר שבגיבול הוא חייב [וצ"ע מה חיפס ראיה מדף קנ"ו ולמה לא הביא מאביי בסוגין] ועיין רשב"א ורא"ה שם שמשמעות לשונם שלכו"ע בלאו בר גיבול חייב בנתינת מים רק דרב יוסף ס"ל שאפר ודיו זה בר גיבול ולכן רק הקשו על רש"י שאם זה נכון א"כ חייבים מיד אבל נקטו לעיקר שזה בר גיבול ע"ש ועיין רמב"ם פ"ח משבת שכתב שאין גיבול באפר וכתב עליו הראב"ד וז"ל והא שיבוש גדול שלא אמרו אפר אינו בר גיבול אלא שאינו מחוסר גיבול ובנתינת מים לבדה חייב והמ"מ ביאר שכוונתו לפסוק כאביי אמנם הנשמת אדם והחזו"א ביארו שכוונתו כנ"ל שעד כמה שזה סברא זה סיבה לחייב אבל באמת גם בכה"ג צריך גיבול ואין זה במשמעות לשונו וכן הרשב"א בעבודת הקודש מבואר כמ"מ בדעת הראב"ד

והנה הרמב"ם כתב שבדבר שלאו בר גיבול גם אם מגבל פטור וביאר המ"מ שס"ל שלרבי שחיב בנתינת מים חייב אמנם כונת ריבר"י שכיון שאין חיוב עד שיגבל וכאן שאין גיבול ממילא אינו חיב גם על ידי גיבול ולפ"ז לשון הבריתא כיון שאין חיוב עד שיגבל ממילא כאן פטור תמיד והנה פשטות זהו דעת רש"י והרי"ף בביצה שכתבו שקיטמא שרי כיון שזה לאו בר גיבול וכן נקט הב"י בדעתם אמנם הרשב"א ביאר שהכונה שכיון שזה לא דבר שבר גיבול לבנין ממילא זה מותר ביו"ט מצד שזה מלאכת אוכל נפש דזה לא דבר שנעשה אלא לשעתו ע"ש [ועיין מהר"ם קזיס קנ"ו שביאר שהר"מ נקט שהסוגיא קנ"ו שנקטה שמורסן זה דרבנן בהכרח שלאו בר גיבול אין גיבול גם לרבי ובהכרח גורסים עפר ולפ"ז גם דעת הר"מ שלרבי לאו בר גיבול אין בזה לישה]

ב]והנה יש לעיין לרבי שחייב על נתינת מים האם חייב גם על הגיבול או שחייב רק על נתינת המים ויסוד הספק בהא דלרבי חייב בנתינת מים דאם מצד שס"ל שגם חלק זה מעשית העיסה הוא בכלל לש א"כ [וכעין לשון הרמב"ם שסחיטה זה מצרכי הכיבוס] וודאי מסתבר שעיקר העיסה זה הלישה אמנם יתכן שרבי ס"ל שמצב זה מצד עצמו הוא העיסה וממילא יתכן שהוספת הלישה אין זה בכלל מלאכת הלישה וביותר דעד כמה שיש לזה כבר שם עיסה יתכן שלתוספת אין חשיבות לישה והנה בפשוטו בדבר זה נחלקו הרמב"ם ותוס' שברמב"ם מבואר שבדבר שלאו בר גיבול לרבי חייב ולריבר"י אין חיוב דהינו שאפילו שזה לא חלק מגיבול גמור בכל אופן חייב אמנם בתוס' בביצה מבואר שאפשר ללמוד מרבי שחיב כה"ג לריבר"י על ידי הגלגול ולכאורא מצד שאם לריבר"י אין חיוב כי זה לא עיסה גם לרבי אין חיוב דהינו שלא נחלקו בגדר עיסה ועיין ריטב"א ורי"ד קנ"ו דבמורסן שזה לאו בר גיבול גם לרבי פטור דהינו כנ"ל שכל החיוב בתור התחלת גיבול ואם אין בו גיבול גם אין בו נתינת מים ועין בזה לקמן אמנם הבה"ל כתב לדון שזה אסור מצד שזה כמו מקטף ועורך דמבואר בירושלמי דחייב דהינו שכל שיפוץ של העיסה זה סיבה להתחיב ומבואר שבעיקר הסברא ס"ל שלרבי כבר הוי עיסה ואין לחייב על ההמשך רק מצד התוספת

והנה הרא"ש כתב לדחות שמדובר שבקיטמא בגמ' בביצה שהיה נתינת מים מערב יו"ט וכרבי וצ"ע למה דוקא כרבי ובפשוטו מצד שלרבי שכבר הוי עיסה ממילא אין לחייב על ההמשך משא"כ לריבר"י אין חיוב עד שיגבל ומבואר שלרבי לא חייב על הגיבול אמנם ביאר בזה הבה"ל וכן ביאר כונתו החזו"א שרק כאן שזה לאו בר גיבול א"כ כל שזה כבר נחשב עיסה אין בתוספת חשיבות של מקטף משא"כ בדבר שזה עיסה גמורה בזה ודאי יש חיוב על עצם הקיטוף ועין אגלי טל סק"ד ד"ה ולפי וכו' שזה מוכרח מיניה וביה מזה שלא התירו רק בקיטמא ולא בכל גיבול בנתן מים בערב שבת אמנם לכאורא כל זה לביאור הבה"ל שזה מצד מקטף אמנם אם נימא כנ"ל שלרבי כל החיוב בתור התחלת העיסה א"כ כל שלריבר"י הוי גיבול עיסה אין סיבה שלרבי לא וצ"ע

והנה עיין במהרש"ל הובא בב"ח שגרסו ברא"ש לריבר"י ובפשוטו כן מבואר בקיצור פסקי הרא"ש ובטור שהביאו תירוץ זה להלכה וצ"ב למה זה דוקא לריבר"י ולא לרבי ובפשוטו כוונתם כמבואר באו"ז בביצה דכאן זה לאו בר גיבול וממילא החיוב בנתינת מים וכל שזה היה בערב יו"ט אין לחייב על הגיבול אלא שצ"ע א"כ למה זה לא לרבי ובפשוטו מצד שלרבי לא דוקא בקיטמא אלא תמיד מותר כה"ג ורק לריבר"י זה דוקא בקיטמא אמנם יתכן שכונתו דלרבי שחייב על נתינת המים ה"ה על גיבול גם בדבר שלאו בר גיבול דכל תוספת זה סיבה לחייב [עיין לקמן קנ"ו בריטב"א] וצ"ע בזה ועין תרוה"ד סימן נ"ג שנקט מפורש דגם בבר גיבול לרבי אין חיוב בגיבול ורק לריבר"י וכתב נפק"מ בדרגת השינוי הנצרך אמנם עיין יראים [וכן הוא בעוד לשונות הראשונים] שכתב שהלכה כרבי ונתינת מים זה תולדה ומשמע שהאב זה הגיבול ומבואר שגם הגיבול לאחר נתינת מים זה סיבה לחייב

והנה עיין מ"ב סימן ת"ס סק"ד שכתב שגם נתינת מים קטן לא יכול לתת במצת מצוה כיון שצריך לחוש לדעת רבי דהינו שנקט שיסוד מחלוקתם ממתי זה עיסה וכנ"ל ולא שלרבי זה סברא מיוחדת לחייב מצד מלאכת שבת [ובמהדורא קמא כתב שלכו"ע אסור קטן כדמוכח בשבת י"ח. ולכאורא כונתו מהא דבלאו בר גיבול ריבר"י מודה חזינן שזה חפצא של גיבול וצ"ע]

ג]עיין בגמ' לקמן קנ"ו דלענין מורסן דבמשנה מבואר שמותר לתת מים במורסן ואסור לגבל והגמ' מעמידה כריבר"י ואביי דוחה שכאן זה לאו בר גיבול כולם מודים והגמ' דוחה שיש בריתא מפורש שנחלקו לענין מורסן האם אסור נתינת מים או רק גיבול והנה בפשוטו מבואר שגם בלאו בר גיבול נחלקו והקשו הראשונים מזה על אביי ועיין תוס' שביארו שהכונה שזה יותר בר גיבול מאשר דיו ואפר ולכן כאן צריך גיבול והנה בפשוטו כאן על ידי הגיבול חיבים כמו בקמח וכן הוא באו"ז וכן הוא בתוס"ר בסוגין שדן שלמה העמידו המחלוקת במורסן ולא בקמח או באפר ומבואר שזה מחלוקת בדאוריתא וכן הוא במאירי בסוגין וכן הוא בלשון רש"י קנ"ו. לגירסתינו לכל הפחות אליבא דרש"י

אמנם עיין מאירי בסוגין ולקמן שכתב שחלוק כוונת הגמ' לאו בר גיבול של הגמ' לקמן מאצלינו דאצלינו הכוונה לאו בר גיבול שזה לא מחוסר גיבול דהעיסה הנצרכת נהיה גם ללא גיבול ובזה הגמ' מסיקה שחיב בנתינת מים משא"כ לקמן הכונה שלא עוזר גיבול דגם על ידי הגיבול זה לא נדבק לגמרי ובזה הגמ' דנה לחייב בתחילה והסיקה שלא ואין חיוב עד שיגבל ועיין תורי"ד וריטב"א שגם ביארו על דרך זה אלא שכתבו שלכן במורסן אין חיוב אפילו אם מגבל ואפילו לרבי אלא שהם ביארו כי אין הדרך לגבל וכל שאין הדרך לגבל אין חיוב אמנם האגלי טל [סק"ט אות ו'] ביאר על דרך המאירי שכאן שלא נהיה גיבול לכן אין לחייב ודייק כן מהראב"ד שבמורסן לא השיג על הרמב"ם [ולכאורא אין זה מוכרח דסמך על עיקר השגתו] והנה הב"י גם דן שאפילו אם באפר חייבים אבל כאן אין חיוב כלל [וכתב דמהא דהגמ' נקטה אותו לשון של לאו בר גיבול משמע שחייב] ולכאורא זה על דרך סברת המאירי ויתכן שלענין קלי בזה לכו"ע יש הסברא שזה לא נדבק ומחוסר גיבול וממילא זה ודאי רק דרבנן כמדויק בשו"ע שהעתיק את לשון הרמב"ם ועיין לקמן דבמ"ב מבואר שלראשונים דבלאו בר גיבול חיב הכוונה שאין דבר שאין בו לישה ולרב יוסף צריך לישה בפועל אמנם יתכן שכל הנידון בדבר שנהיה עיסה ללא גיבול אבל ודאי שדבר שגם על ידי גיבול הוא נשאר דברים נפרדים אין זה לישה וכמו לענין שום ושחיליים עיין לקמן וכמו בחתיכות ירק גדולות [אמנם לא מצאנו מפורש שום שיטה שמורסן חיבים וקלי לא]

ד]והנה בתוס' רי"ד ובפסקיו מבואר דבדיו עצם השריה שהדיו נותן צבע במים זה הלישה והגמ' דנה האם יש מעלה לעירוב ובאפר ביאר שמדובר דוקא בתור בורית אבל לצורך סתימת תנור זה לאו בר גיבול כלל כי אין הדרך לגבלו ועין ריטב"א קנ"ו שדן שזה דעת רש"י בביצה על אפר ובזה הוא חלוק מהגמ' י"ח. אמנם הוא עצמו נקט שבדיו זה הביאור וכן באפר מה שהגמ' אומרת שלכו"ע חייב בנתינת מים זה לבורית אמנם נקט שודאי שהדרך לגבל גם לצורך סגירת תנור רק שבזה חייב רק על ידי גיבול ולכן חלק על רש"י בביצה אמנם המאירי נקט וכן הראשונים בביצה שאפר לתנור חייב בגיבול או לריבר"י לפי אביי בנתינת מים לצורך התנור דהינו כיון שזה הדרך למטרה זו ממילא חייב בנתינת מים כי מציאות הגיבול נעשה גם ללא גיבול

והנה בעיקר הכונה לאו בר גיבול דמבואר בסוגין שזה סיבה לחייב מיד בריטב"א והרי"ד ובמאירי מבואר שהגיבול נעשה גם ללא גיבול אמנם לגבי הגמ' של מורסן הריטב"א והרי"ד ביארו כי אין הדרך לגבל והמאירי ביאר שזה לא מתגבל כל כך גם על ידי גיבול אלא שנקט שזה לא סברא לפטור אמנם הרמב"ם בפיה"מ באהלות פ"ב מ"ב ביאר שכונת הגמ' י"ח. לאו בר גיבול שזה סיבה לפטור כי זה לא מתגבל דהינו שזה לא נהיה דבר אחד ע"ש וזה על דרך המאירי בגמ' לקמן והנה רש"י ביאר שקיטמא זה לאו בר גיבול והקשה הריטב"א הרי הדרך לגבלו אמנם לנ"ל לא קשה שהחיסרון שגם על ידי הגיבול זה לא נהיה עיסה

ה]מבואר בגמ' שדיו זה לאו בר גיבול והקשו התוס' שהגמ' לקמן אומרת שבדיו יש גיבול וכתבו שהכונה עירוב והנה עיין רמב"ם הלכות ס"ת פ"א ה"ד וכן ברש"י לקמן שיש שני שלבים בדיו אחד בתחילה שזה גיבול עיסה ואחרי זה שורים את זה במים והנה בפשוטו כאן זה השלב השני שזה שריה במים וזה לא בר גיבול משא"כ הגמ' לקמן זה על השלב הראשון וכתב המרכבת המשנה סוף פ"ח שלפ"ז מיושב קושית תוס' [ועיין אגלי טל סקי"ג ד"ה אשר] והנה פשטות הראשונים שכאן הלש זה שרית הדיו וצ"ע איזה דיבוק חלקים יש כאן ועין רי"ד וריטב"א שזה נתינת טעם במים וצ"ע מה זה ענין ללש וצ"ע השיטות שבלילה רכה אין לישה ואולי כאן יש מעלה שזה נתינת טעם ולא עירוב חלקים דהינו שזה נהיה ממש משהו חדש וצ"ע והנה בעיקר קושית התוס' שתירצו שהכונה עירוב עיין ריטב"א כ"ג. שכתב שהכונה שעצם השריה זה נחשב הגיבול עוד תירץ שלפעמים מגבלים אותו ולכאורא אם הכונה לאו בר גיבול שזה לא נדבק א"כ יתכן שודאי שמערבים אותו רק שזה לא נדבק ומבואר בריטב"א שהכונה לאו בר גיבול שלא רגילים לערב ולא שחסר כאן בדיבוק וכמו שהבאינו לעיל וכן משמעות תוס' דאל"כ אין מקום לקושיתם

ו]עיין ב"י סימן שכ"א שהביא מרדכי שבנתן המים בערב שבת מועיל שינוי יותר קל ותמה עליו הב"י ועיין אגלי טל שכתב לדון שלריבר"י אין חליוב אלא על נתינת מים אם הגיבול ולא על הגיבול לבד וכה"ג זה אסור רק מדרבנן אמנם הביא מלשון הרמב"ם שגם על הגיבול לבד חייבים

**קנ"ה:**

ז]מבואר בגמ' שמותר נתינת מים לריבר"י במורסן והנה פשטות לשון הגמ' בקמח שפטור ומשמע שאיסור יש בנתינת מים וצ"ע א"כ למה כאן מותר ועיין מ"מ דלרמב"ם א"ש שכאן גם אם יגבל זה רק איסור דרבנן לכן אין איסור בנתינת מים אמנם לראשונים שמורסן יש איסור דאוריתא צ"ע והט"ז רצה לחדש שאין איסור דרבנן והלשון פטור בגלל רבי אמנם הב"י כתב שזה היתר לצורך תרנגולים וצ"ל שבקמח מדובר שאין צורך גדול וצ"ב הגדרים והמאירי כתב שכאן שגם על ידי גיבול אין בזה גיבול טוב לא גזרו על נתינת מים וצ"ב הסברא וצ"ל שכה"ג הנתינת מים רחוק מלישה ולא גזרו ועין אגלי טל מה שביאר בזה ועיין מ"ב סקנ"ז שכתב שאסור להשתין על טיט משום גיבול ואפילו אם אין חיוב אלא בגיבול אבל מדרבנן ודאי אסור נתינת מים ועין חזו"א שהקשה הרי לצורך מותר ויתכן כונתו לדעת הרמב"ם שלא הותר איסור דרבנן אמנם בחזו"א נקט שזה לא בגדר צורך שיכול להטיל מים במקום אחד ואין ראיה מהמ"ב שהחמיר את הרמב"ם

ח]ת"ר אין גובלין את הקלי וי"א גובלין והגמ' מבארת שמאן י"א ריבר"י דהינו שלרבי ודאי אסור מצד נתינת המים וצ"ע שכאן מדובר על הגיבול וצ"ל שבפשוטו זה כולל את הנתינת מים והמ"ד שאוסר זה רבי מצד הנתינת מים וכן הוא פשטות הראשונים אמנם הנשמת אדם ביאר שהכוונה שגם לריבר"י יש מקום לאסור הגיבול בשינוי ונחלקו לריבר"י והגמ' אומרת שלרבי זה ודאי אסור

והנה הספר התרומה פסק כרבי ולפ"ז צ"ע הדין שהגמ' דנה כיצד משנה וביאר שהכונה שאם היה נתינת מים בערב שבת מותר הגיבול בשינוי ומבואר שיש איסור בגיבול גם לאחר נתינת מים ושמועיל בזה שינוי אמנם עיין ריטב"א שמשמע שלרבי גם הגיבול אסור וכן משמעות הרמב"ן ובפשוטו הביאור שלרבי שגם נתינת מים אסור שזה גיבול גרוע ה"ה שינוי כזה של מעט מעט לא עוזר ועיין ראשונים לקמן לגבי לפרק לרבי שגם נקטו שחמור לרבי הגיבול מריבר"י עין ריטב"א ותלמיד הרמב"ן

ט]מבואר בגמ' שלרבי לא גובלין מצד הנתינת מים וצ"ע למה שבזה לא יעזור על יד על יד ובחזו"א סק"א בתחילתו כתב שכל השיונו שנותן מים להרבה ובולל קצת קצת ובנתינת מים זה לא שיך אמנם דייק מהרמב"ן לא כך וצ"ע ולדעת הרמב"ם שלרבי קלי זה דאוריתא א"ש דבזה לא מועיל שינוי של על יד על יד

י]עיין רי"ף שכתב שמהא דהגמ' דנה איך משנים וזה כריבר"י חזינן שהלכה כמותו וצ"ב מה ראיה אולי הכוונה במקרה שהיה נתינת מים בערב שבת וכמו שביאר בספר התרומה וכמו שהרי"ף הביא רכה לרבי כי זה נפק"מ לריבר"י וכדלקמן ואם נימא דס"ל שלרבי באמת לא מועיל שינוי זה כמדויק בריטב"א א"ש עוד שמעתי לדון דאם ס"ל שלרבי ברגע שהיה נתינת מים אין איסור בגיבול לכל הפחות כאן שזה לאו בר גיבול א"כ א"ש שלרבי לא צריך שינוי בגיבול ועיקר הדבר מבואר בתרוה"ד שצריך שינוי יותר קטן ע"ש

י"א]מבואר בגמ' שבקלי מועיל שינוי של מעט מעט ועיין בה"ל שתמה בזה הרי חצי שיעור תמיד גם אסור ובפשוטו מעט זה כשיעור והנה לדעת הרמב"ם שבלאו בר גיבול א"כ כאן כל הגיבול הוא דרבנן א"ש אמנם בפשוטו לראשונים דמורסן זה דאוריתא א"כ ה"ה קלי א"כ צ"ע מה עוזר מעט מעט והביא מהנשמת אדם שביאר שהכונה על יד על יד שזה כלאחר יד והראשונים שביארו שזה מעט זה רק לשיטות שכאן כל האיסור זה דרבנן והנה הב"י כאן העתיק את לשון הרמב"ם שזה רק לישה דרבנן וצ"ע שהרי במורסן נקט שזה לישה דאוריתא כתוס' וכן בסימן תק"ז נקט לעיקר כתוס' ובפשוטו מבואר שקלי זה ודאי דרבנן כן נקטו פשוטו הרי"ד והריטב"א אלא ששיטתם שגם מורסן זה דרבנן ועיין מהר"מ קזיס שכתב לבאר שכיון שאין הדרך ללוש אלא קמח מחיטים ולא קמח קלוי לכן אין כאן לישה דאוריתא ובפשוטו יש לבאר שכאן זה לא נדבק וזה כמאירי לעיל שבזה כו"ע מודים שאין זה עיסה וכביאור הרמב"ם באהלות וצ"ע [ובזה א"ש שכאן השו"ע לא העתיק את התרומה להחמיר כרבי כיון שזה נידון מדרבנן] ועיין בה"ל שהאריך שכאן שזה כבר ראוי לאכילה אין לזה חשיבות לישה מדאוריתא והוסיף שאולי מדובר סמוך לאכילה אמנם עיין רמב"ן הובא בראשונים שדן למה לא עוזר מעט מעט במורסן ומשמע שזה סברא להתיר תמיד [אם לא שנדחוק שדעתו כראשונים שגם מורסן זה דרבנן אמנם בתחילת הסוגיא הקשה על אביי מהבריתא של מורסן ומבואר שנקט שיש כאן אותו נידון ולא דחה כרי"ד] וביאר החזו"א שכיון שדרך לישה זה במרובה חשיב שינוי ולפ"ז כתב שדבר שדרכו במועט באמת לא עוזר שינוי של מעט מעט

י"ב]פשטות דעת כל הראשונים ששתית וקלי זה אותו דבר ובשניהם ס"ל לגמ' שברכה מועיל שינוי בסדר הנתינה ובעבה צריך שינוי בגיבול אמנם עיין רמב"ם שחילק ביניהם ונקט שבקלי לא עוזר אלא שינוי של על יד על יד ורק בשתית שזה פחות דומה לעיסה מועיל גם שינוי ברכה של סדר הנתינה [והשלט"ג נקט שבשתית לא עוזר רק רכה אמנם כל האחרונים חלקו עליו] והשו"ע העתיק את דעת הרמב"ם אמנם כמדומה שסתימת האחרונים לא כך דהתירו בהכל בלילה רכה ולא כתבו לחוש כל דבר אולי זה כמו קלי ולא כמו שתית [וכמדומה שהחמד משה האיר בזה]

והנה הרמב"ם כתב ששתית זה כמו חול הגס שזה לאו בר גיבול והמ"ב כתב שלדידן יש חיוב בנתינת מים אמנם הדבר פלא דיתכן שזה כמורסן וביותר דהרי בגמ' מבואר שקלי זה תלוי בריבר"י ורבנן הרי שזה חשיב בר גיבול אלא שלכל הראשונים שתית זה קלי ואינו משהו אחר ולרמב"ם שזה משהו אחר לא מצאנו שהראשונים יגידו שבזה יש היתר בנתינת מים ובפשוטו זה ודאי עדיף ממורסן וצ"ע

י"ג]הרי"ף העתיק הדין הא בעבה הא ברכה עיין בעל המאור שהקשה הרי כל זה לרבי אבל לריבר"י הרי גם עבה מותר וכתב הרמב"ן דנפק"מ שכאן לא צריך שינוי בגיבול דמספיק מה שמשנה בנתינת המים ומשמע שאם ישנה בגיבול בזה גם ברכה לא צריך שינוי בנתינת המים ועיין תרוה"ד שכתב שגם ברכה צריך שינוי גם בגיבול לריבר"י וכן הוא בלשון הרמ"א סט"ז ובמ"ב סקס"ח וצ"ע א"כ מה צריך השינוי בנתינה לריבר"י ואולי כיון שזה רכה ובזה נעשה עיקר הגיבול לכן צריך שינוי גם בזה ואין זה במשמעות הרמב"ן שיש כאן חומרא ועין ר"ח שגם הלשון שצריך לערב באצבעו וצ"ע ובמ"ב בסקס"ח כתב לשנות בגיבול אמנם בסקנ"ז לגבי קמח מצה רק החמיר מצד שחשש שאין כאן שינוי בסדר הנתינה ומשמע שלא חשש לתרוה"ד וצ"ע

י"ד]מבואר בגמ' שבלילה רכה זה יותר קל ובפשוטו מצד שאין זה בגדר לישה וכן הוא בתרוה"ד ובחזו"א סק"ב ד"ה ונראה [וכן ביאר במהר"ם קזיס וביאר שלכן לא גוזרים אטו קמח דגם בקמח זה דרבנן] אמנם צ"ע מאפר שמגבלים לטוח תנור דבפשוטו זה בליה רכה ועין חזו"א סק"ד במוסגר שזה נירוק ועיין חזו"א סק"ט שכתב שרכה שזה נירוק אבל אם זה נוזל גמור אין זה לישה כלל ולכאורא לדעת הרמב"ם שכל סוגין זה לא בר גיבול אין הכרח שבבר גיבול בלילה רכה זה לא לישה והפוסקים סתמו בזה וביותר דלר"מ הרי בקלי גם ברכה אסור וצ"ע

ט"ו]בגמ' מבואר דבמורסן מועיל שתי וערב וכן לנער בכלי או מכלי לכלי והנה לראשונים שזה דאוריתא מבואר שמועיל שינוי זה גם בדאוריתא אמנם לרמב"ם שזה דרבנן אין מקור שזה מועיל בדאוריתא ונפק"מ לקמח בנתנו המים בערב שבת ועיין ראשונים שהקשו למה לא מוזכר שינוי זה בתרנגולים והרמב"ן נקט ששם אין צורך לגבל אמנם הר"ן כתב שבאמת שינוי זה מותר גם לתרנגולים

**ק"מ.**

א]מבואר בגמ' דחרדל שלשו מותר לתת מים ולגבלם רק שלא יטרוף וביאר רש"י שהכונה שלא יעשה בכח ועיין ראשונים [הובאו בטור] דהביאו מהירושלמי דהנותן מים על גבי השום חייב משום לש וביארו שזה כרבי שנתינת מים אסור ובתרוה"ד סימן נ"ג הוסיף לבאר שיתכן שכאן זה לאו בר גיבול ולשיטת תוס' בכה"ג לכו"ע חייב בנתינת מים [ועין רבינו ירוחם שנקט כריבר"י ובכל אופן העתיק הירושלמי ובהכרח כנ"ל אמנם יתכן שכאן זה כמו שורה זרע פשתן במים שמבואר ברמב"ם שחייב] ועיין ספר התרומה שכתב שכדי שלא יהיה מחלוקת צ"ל שסוגין מדובר שנתן מים בערב שבת ורק מוסיף יין וחומץ בשבת או מגבל וזה מותר והנה בגמ' מבואר שמועיל שינוי שלא יטרוף בכח והוקשה לתרוה"ד שלא מצאנו קולא כזו במקומות אחרים ולא מסתבר שזה יועיל בדאוריתא וכתב שאם קי"ל כרבי או שכאן זה לאו בר גיבול א"ש [ומבואר מדבריו שלרבי אם היה נתינת מים אין איסור דאוריתא בגיבול וזה דלא כבה"ל לעיל] אמנם הרי"ף והרא"ש סתמו ולא כתבו לתת מים בערב שבת וביאר הנ"ל שזה מצד שפסקו כריב"י [ויתכן שכאן זה בר גיבול כך שדבריהם גם לאביי וכמבואר באו"ז שפסק כאביי וכאן התיר נתינת מים ] ולכן אין איסור אלא מצד הגיבול אלא שהוסיף התרוה"ד דא"כ צריך גם לשנות שהגיבול יעשה באצבעו או על ידי ניענוע הכלי אמנם כתב הב"י שסתימת הראשונים שלא הזכירו אלא שינוי כזה שלא יטרוף בכח משמע שלא צריך עוד שינוי אלא שא"כ צ"ב כמו שהקשה הבה"ל איך מועיל כזה שינוי קטן ויתכן דעת הב"י שזה שינוי שמועיל בדאוריתא אמנם זהו דוחק גדול שלא הוזכר בקמח ושאר דוכתי כזה שינוי [הנה עיין בפירוש קדמון פ"ח הי"ד ובפכ"ב הי"ב דביאר שעושים מזה שתיה ולפ"ז יש מקום לומר שאין כאן מלאכת לש כלל ורק מדרבנן טריפה בכח אסור אמנם הבה"ל כתב שמשמעות הדברים שגם עבה מותר ובאמת שכן משמע בתרוה"ד אמנם מעיקר הגמ' לכאורא אין שום הכרח בזה] ונאמרו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

א.עיין בה"ל שכתב לבאר שמדובר בסוגין שכבר היה נתינת מים בער"ש וכבר לשו ועכשיו מוסיף יין וחומץ ומדלל את זה וכה"ג אין כאן לישה דאוריתא ורק בטורף יש כאן איסור דרבנן וע"ש שר"ל שזה כוונת השיבולי הלקט אמנם כבר תמה בחזו"א שהרי השיבולי הלקט מפורש בא לחלוק על הראשונים שהעמידו שהיה נתינת מים בער"ש

ב.עיין חזו"א סנ"ח סק"ח ד' א' וכן באג"ט סק"ל אות ג' בסופו דהבבלי ס"ל שזה סוג דברים שאין בהם כלל לישה מהתורה והחזו"א ביאר שזה חתיכות דקות שלא מתגבלות ואין כאן לישה כלל ורק נאסר טריפה בכח שזה כעין לישה והנה מבואר כאן מהחזו"א שיש דברים שלכו"ע אין בהם לישה אפילו שקי"ל שיש לישה גם בדבר שהוא לאו בר גיבול וע"ש סק"ד שביאר שזה חתיכות קטנות שהם נשארים כל חתיכה לעצמה ולא נהיה כאן גוש כלל וכן אין זה נירוק כמשקה ע"ש והנה עיקר הדבר מבואר ביראים שנקט שהלכה כרבי ובכל אופן כתב שהבבלי חולק וס"ל שאין כאן לישה דאוריתא והרי העמיד מפורש שלא היה נתינת מים בער"ש וכן הביאו האו"ז בתחילתו והנה התרומה הביא הגמ' בהתחלה דלא כירושלמי וכתב שזה לא דומה למורסן וכונתו שהוא פסק כרבי וכתב שצ"ל שזה חלוק ולא ביאר הטעם אמנם עיין ריטב"א בסוגין שהוסיף וז"ל **שתחילתו יבש** עכ"ל ומבואר שכאן הסברא שאין איסור בנתינת מים זה דבר שיש לו לחות עצמית ואולי כונתו שעצם טחינתו חשיב כמו נתינת מים דיש בו הרטיבות שמדביקה אותו בדיוק כמו נתינת מים או יתכן שדבר שיש בו רטיבות בטבעו זה סברא שאין בו לישה דהחתיכות לא נדבקות וצ"ע עוד כתב לדון בחזו"א שאפילו אם טריפה בכח זה דאוריתא אבל ללא זה לא נעשה כאן עיסה כלל

ג.עיין אג"ט סק"ל י"ג שדייק מהטור שכתב שמדובר שעושה מעט מעט וביאר הב"ח שזה כדין על יד על יד ולפ"ז באמת מדובר שעושה שינוי גמור וכנ"ל מהאו"ז אמנם בפשוטו הכונה מעט מעט שעושה לא בכח

ד.עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן ע"ה שכתב שסוגין איירי לאלתר ולכן אין בזה לישה דאוריתא אמנם המג"א וכן שאר כל האחרונים נקטו שאין היתר של לאלתר במלאכת דש ויתכן שלישה זה תיקון אוכל בתור שלב קודם האיכלה ואין זה בכלל מעשה אכילה אמנם אם מתירים טוחן צ"ב למה לש זה אחרת

אמנם בעיקר הדבר עיין שביתת השבת בהקדמתו סקט"ז שדייק מלשון הרמב"ם שהביא דין דחרדל בשבותים דבישול דס"ל שאין זה ענין ללישה כלל אלא רק מצד תיקון אוכל ומסתברא כנ"ל מספר הקדמון שזה שתיה ואין כאן סרך לישה רק מצד דרבנן של עובדין דחול וצ"ע

ב]עיין ב"י שהביא מהשיבולי הלקט שבחרדל הגמ' אומרת דוקא שלשו בערב שבת דאל"כ יש כאן לישה דאוריתא ורק בשום ושחליים מדובר שרק דכן מער"ש וביאר בלבוש כוונתו שחרדל זה דבר שמתגבל משא"כ שאר דברים ושם הלישה זה רק דרבנן ובזה מועיל קולות דסוגין ולכאורא זה ממש כחזו"א הנ"ל אלא שחידש שבחרדל זה לא שייך וכמבואר בלבוש והנה צ"ע היראים והתרומה שהקשו מחרדל על הירושלמי של שום הרי בסוגין מדובר שהוא לשו כמבואר בלשון הגמ' ודוחק לומר שכל הקושיא משחלים ועוד שבתרומה הקשה רק מחרדל ועוד דלמעשה מפורש בראשונים שגם חרדל התירו רק בנתינת מים בער"ש וצ"ע הרי היה כאן לישה כבר מערב שבת כלשון הגמ' ועיין תהלה לדוד שכ"א סקכ"א שכתב שס"ל לראשונים הנ"ל שדבר שנילוש בלחות עצמו לא חשיב נילוש לגבי להתיר להוסיף מים ולהדביקו וכן ביאר באגלי טל והנה צ"ע ליראים למה הגמ' אומרת שלשו הרי כיון שהיה נתינת מים בער"ש זה כמו שום שגם ללא לישה יהיה מותר ולכאורא צ"ל שההוה נקט שכך הדרך לעשות ללושו כדי שלא יפוג טעמו או מטעם אחר

והנה בדעת השיבולי הלקט שנקט שלא צריך נתינת מים בער"ש ובכל אופן בחרדל כתב שצריך דוקא לישה מער"ש בפשוטו הכונה כמו שביאר בתהלה לדוד שם בשם הדרישה שזה נילוש מלחות עצמו וס"ל שגם דבר שנילוש בלחות עצמו חשיב לש וכן הביא המ"ב בשם הפמ"ג ולפ"ז מוכרח שס"ל שגם נילוש בלחות עצמי חשיב נילוש ובזה חולק על התרומה והיראים [אמנם באמת יש לדחוק שכונת השיבולי הלקט שלשו אם מים וכל מה שדן ביחס לשום וכונתו שזה סתירה לשחלים ודוחק] והנה עיין חזו"א שדן סק"ח ט' האם דבר שנילוש בלחות העצמי שלו חשיב לש וכתב לדון שאין זה לישה אמנם בב"ח סימן רנ"ב כתב שזה לישה ועיין תהלה לדוד הנ"ל שכתב להוכיח מסוגין שכיון שמדובר בנילוש בלחות עצמו למה שזה לא יעשה בשבת אלא בהכרח שגם דבר שנילוש בלחות עצמו יש בזה איסור אמנם עיין שביתת השבת בהקדמה סק"ח שכתב לדחות שכיון שרוצה לתת יין בשבת שזה לישה לכן כתוב שילוש בערב שבת דהינו שנקט שיתכן לומר שאין בזה איסור לישה אבל עד כמה שזה נעשה אין איסור לחזור וללושו וצ"ל שבשבת לא יעזור לעשות בשני שלבים שזה כעשיה אחת אמנם עיין חזו"א סק"ח ט' דמבואר שנקט שתליא הא בהא והנה לכאורא לענין הילכתא ודאי שצריך להחמיר כיון שהשיטה שהעמידה סוגין שהיה נתינת מים בער"ש מוכח שנקטה שנילוש במימי עצמו לא חשיב נילוש והרי לכתחילה השו"ע החמיר בזה וצ"ע החזו"א שהקל בזה

והנה צ"ב מה הסברא שלישה במימי עצמו זה לא נחשב לישה ועיין חזו"א שביאר שאין זה דרך לישה ולכאורא לפ"ז מסתבר שזה כבר נחשב נילוש לגבי שלא יאסר להוסיף בו מים וללושו וצ"ל שהסברא שזה לא דרך לישה זה לא מצד המעשה אלא מצד התכונה וממילא הפיכתו למודבק דבר דבר חיצוני זה צריך להחשב לש ובאג"ט סקי"ב כתב לבאר לשיטתו שנתינת מים אסור דיסוד מלאכת לישה זה הרכבה של המים אם הקמח וא"כ בלחות עצמו זה לא שיך וכל שנותן מים מתחייב ע"ש ולפ"ז לרבי הוי לישה גמורה ואין איסור אחרי זה ללוש במים ע"ש

והנה מבואר בירושלמי הובא בשביתת השבת סי"ד שמגבן חייב משום לש ועיין בשביתת השבת בפתיחה אות ח' שכתב שמכאן מוכח שגם דבר שנילוש בלחות עצמו חייב משום לש והנה בבלי מבואר שזה רק אסור מצד בונה אמנם הביא מהנשמת אדם הלכות יו"ט כלל צ"ג סק"א בסופו שישב הדברים ויש מקום לומר שכל הסברא שבלחות עצמית זה לא לש דלישה צריך על ידי דבר חיצוני וכאן החלב ביחס לחתיכות הגבינה זה כמו דבר חיצוני והנה מבואר ברמב"ם שהדבק גרוגרות חייב משום מעמר וצ"ב למה שלא יהיה לש ויש מקום לדון מחמת שזה בלחות עצמית אמנם בפשוטו בחתיכות גדולות אין לישה כמבואר במ"ב לגבי חתיכות ירק

ג] עיין ב"י סוף סימן שכ"א שהביא מתשובת הרמב"ם דתבשיל של ריפות מותר לגמור שחיקתו ולערבו עד שנהיה כעין דיסה ומבואר שגם אין בזה איסור לש ובפשוטו הטעם דזה כבר בגדר נילוש על ידי עצם בישולו ולכאורא זה כונת החזו"א סק"ט שכתב שכשם שבישולו מפקיעו מתורת טחינה ה"ה מתורת לישה אמנם עיין ב"ח שהקשה דהרי לגבי חרדל מבואר בגמ' שאפילו שלשו בער"ש בכל אופן יש איסור לטרוף בכח וכתב שבאמת בספרו חזר בו ולא התיר בכח וכן פסק המ"ב אמנם החזו"א כתב שלא יתכן שבתשובה כתב נגד גמ' לכן כתב שכאן שזה כבר כנילוש אין איסור ולכאורא כונתו כמבואר בט"ז שבחרדל לא היה עדין לישה בערב שבת משא"כ כאן חשיב שכבר היה בו לישה אמנם לכאורא כל זה לשיטתו שנילוש בלחות עצמו לא נקרא נילוש אמנם לב"ח ופשטות הב"י דזה נחשב נילוש א"כ צ"ע קושית הב"ח וראיתי מביאים מחכמי ספרד הקדמונים שהובאו במחז"ב לברכ"י שכתבו לחלק שחרדל אינו ראוי לאכילה ללא לישתו לכן יש בזה חשיבות שזה אסור משא"כ דבר שראוי לאכילה גם ללא זה אין האיסור של עובדין דחול לטרוף בכח אמנם עיין מג"א סקכ"ד שהביא את הגמ' ק"ט שביצים מגולגלות גם אסור לטרוף בקערה ומכח זה נקט שיש כאן איסור דרבנן של כל טריפה בכח ע"ש

והנה הבה"ל בסי"ד הוקשה לו למה מותר בקלי מעט מעט וביאר שזה דרבנן כיון שזה ראוי לאוכלו גם ללא הלישה והוי תיקונא אוכלא בעלמא והרי זה כנותן רוטב שנותנים לתבשיל ומבואר בדבריו היתר חדש שעיקר מלאכת לישה זה הדבקת דברים שמעמיד אותם לאפשרות שימוש אבל דבר שכבר ראוי לשימוש והלישה רק תיקונא אוכלא בעלמא אין לזה חשיבות ומשמע שנקט שזה הכונה ברמב"ם והנה גם לדבריו מבואר בגמ' שצריך מעט מעט אמנם יתכן ששם זה פחות ראוי מאשר כאן והנה חרדל בפשוטו זה בגדר לא ראוי לשימוש לצורת שתיה זו ולפ"ז אין מקום לקושית הארחונים שיאסר בכח והנה החזו"א סק"ז הקשה מהדין של קמח מצה אמנם הרי הבה"ל מודה שיש איסור מדרבנן וכן הקשה החזו"א מהתוספתא של פירורי פת ויתכן שגם שם מדרבנן יש איסור ויתכן עוד ששם הזקנים לא יכולם לאכול ללא זה ויש לזה חשיבות כה"ג אמנם צ"ע מה שכל האחרונים דנו בחרין וכדו' ושם זה ודאי ראוי לאכילה ואין שום סברא שבדבר מבושל זה יותר קל וצ"ע בהיתר זה

ד]עיין ב"י דהביא מהמרדכי שצריך נתינת מים מער"ש ואז מועיל שלא יטרוף בכח ואם נתן בשבת ישנה בגיבול שיעשה רק בידו ותמה הב"י שעד כמה שזה דלא כרבי מה ההבדל אם היה נתינת מים מער"ש או לא ועין ביאור הגר"א שכתב שזה ט"ס וצ"ל אם נתן מער"ש אמנם עיין מג"א שהעתיק המרדכי כצורתו וכן המ"ב וצ"ע הטעם ועין אג"ט שיצא לחדש שאין איסור לריבר"י אלא אם עושה גם נתינת מים וגם גיבול ולכן בנתן המים מער"ש זה יותר קל ויש לדחוק בכונת המרדכי שעד כמה ששם בשבת מצד שסמך על ריבר"י כה"ג ודאי צריך שינוי גמור ולא עוזר מה שרק לא טורף בכח וצ"ע

ה]עיין ב"ח שהביא מהמהרש"ל דכל האיסור בחרדל ושום כי עושים מזה עיסה אבל אם זה נשאר סתם חתיכות קטנות אין בזה איסור דהינו שכה"ג אין זה בגדר לישה כלל אמנם המג"א והב"ח לא הסכימו אם זה ונקטו שגם כה"ג זה לש ואסרו ירק חתוך דק להשים עליו משקה אמנם בחתיכות גדולות כתבו שמותר ועיין מ"ב סקס"ח שכתב בסוג סלט שעשו בזמנם שזה נחשב דק וצריך שינוי בגיבול וביאר בשער הציון שאפילו שיש כאן נתינת מים ולרבי זה אסור כאן כיון שאי אפשר מקילים בזה וצ"ע שהרי הרמ"א כתב שנוהגים להחמיר ולחשוש לרבי וכי בגלל חוסר תבשיל אין המנהג ודאי לא משמע כך ואולי רק כאן שיש את שיטת המהרש"ל הנ"ל שאין זה לישה כלל ובפרט למה שהוכחנו מהרבה ראשונים שיתכן שנקטו שכל סוגין זה דרבנן כמבואר ביראים וכן ברמב"ם א"כ בזה ודאי יש להקל דלא כרבי

ו]מבואר בגמ' בתחילה שמערב בידו הוי שינוי דזה מאכל חמורים והנה יש לעיין האם זה גם עוזר לכל מקום שאין הדרך לעשות בידו והנה לדעת התרוה"ד שסוגין זה נידון מדאוריתא א"כ יש מקור שזה מועיל בדאוריתא אמנם לדעת הראשונים שסוגין זה נידון בדרבנן א"כ אין מקור שזה מועיל בדאוריתא

ז]עיין מ"מ פכ"א משבת הי"ז שהביא תוספתא נותנים שומשמין ואגוזים לתוך הדבש ובלבד שלא יגבל ועיין מג"א שי"ט סקי"ט ועיין בה"ל שם שכתב דבפשוטו זה רק לריבר"י אבל לרבי אסור לתת גם הדבש על האגוזים ושומשומין אמנם עיין בשביתת שבת בפתיחה אות ו' שכתב להתיר גם לרבי כיון שכאן זה לא נשרה תוך הקמח אלא עומד מעליו ויש שכתבו שהמ"ב מודה לזה ורק שהוא דיבר בדבש לח וצ"ע שסתם דבש הוא קשה כמבואר בפוסקים ומה היה צורך למ"ב לדחוק שהתוספתא דלא כרבי וצ"ע בזה אמנם היה מקום לומר שדבר שכל דיבוקו מצד שהוא חומר דביק זה לא סיבה ללישה עיין שביתת השבת בפתיחה סק"ד ודבר זה תלוי במציאות של כמות הדבש האם כל הההדבקה בגלל סוג החומר של הדבש

ח]עיין מ"א שאין להטיל מ"ר על טיט והמ"ב כתב גם על חול וע"ש שביאר כיון שיש איסור דרבנן בנתינת המים לכו"ע ועיין חזו"א שהעיר דהרי לצורך אכילת בהמה מותר וא"כ ה"ה כאן והיה מקום לומר שהמ"ב חשש לדעת הרמב"ם שאין היתר זה במילי דאוריתא אמנם המ"ב אסר כאן גם בחול גס דבזה מפורש ברמב"ם שזה דרבנן ובהכרח שס"ל שכאן זה לא נחשב צורך דיכול להטיל מ"ר במקום אחר והנה הבית מאיר היתר מצד אינו מתכוין בדרבנן וציין לדין שאמירה לעכו"ם מותר באינו מתכוין וצ"ע דרק שם שזה שבות קל התירו אבל כאן זה ככל שבות שאסור מדרבנן וצ"ע והגרשז"א העיר דמותר לרבץ קרקע ולא הוזכר בזה איסור לש ודוחק להעמיד את כל הגמ' בקרקע קשה וצ"ע

ט]עיין שכ"ו ס"י דמותר לרחוץ פניו במורסן וביאר המ"ב שהחידוש אפילו שלוקח בידים רטובות מותר דזה גיבול כלאחר יד ועיין ש"ב ס"ו ד"ה או בסופו שמותר לרחוץ רגלו מטיט שזה גיבול כלאחר יד ובמקום צער לא גזרו