שנים וסימנים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

אור ליום ד' אדר"ח מרחשון תשס"ו

א] נדה דמ"ו., בן ט' שנים שהביא ב' שערות שומא מבן ט' ועד י"ב שנה ויום אחד שומא רבי יוסי ברבי יהודה אומר סימן וכו', א"ר כרוספדאי בריה דרבי שבתאי והוא שעודן בו, תנ"ה בן ט' שנים ויום אחד שהביא ב' שערות שומא מבן ט' ועד י"ב שנה ויום אחד ועודן בו שומא, ריבר"י אומר סימן.

ובחי' הריטב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, ואין צריך לומר דכל זמן שלא הגיע לכלל שני גדלות קטן הוא גם למפרע, ואע"פ שעודן בו לאחר גדלות והא פשיטא, עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א.

וע' בירושלמי פ' האשה רבה, שנראה שנסתפקו בזה אם נעשה גדול למפרע או רק מכאן ולהבא, ובתורי"ד בסוגיין מבו' דעתו דלריבר"י הוי גדול למפרע, וכן ראיתי להוכיח מד' הרא"ש בנזיר ד"ל., עיי"ש.

ב] וצ"ע בזה, דהנה התוס' ביבמות די"ב: ד"ה הרי הם כסימנים כתבו, דבנים דהוו כסימנים מהני אף בתוך הזמן, ואף דקי"ל דתוך הזמן כלפני הזמן ול"ה גדולה בהביאה שערות בשנת י"ב, מ"מ עיבור בנים בני קיימא תוך הזמן כסימנים אחר הזמן, עכ"ד, וכ"כ ש"ר שם, אמנם בד' הרמב"ם פ"ב מאישות ה"ט מבו' בפשוטו דל"מ בנים אלא אחר י"ב.

ובכ' הגרי"ז ריש תמורה, כתב בשם הגר"ח זצ"ל בביאור פלוגתתם, וע' בחי' הגר"ח פ"ב מאישות ה"ט, דפליגי ביסוד הדין ד"שנים", דדעת התוס' ודעימייהו דעיקר הגדלות אינה תלוי' אלא בסימנים, והא דבעי' לשנים הוא משום לתא דהסימנים דסימנים דתוך הזמן הוו שומא בעלמא, ואשר ע"כ כ"ז הוא בסימנים, אך בבנים דל"ש לתלותן בשומא, שפיר מהנו אף בתוך הזמן, אך דעת הרמב"ם דמלבד הא דבעי' סימנים לגדלות, בעי' גם שנים, ואשר ע"כ ל"מ בנים תוך הזמן, הגם דהוו סימן מעליא.

ובכ' הגרי"ז שם, ביאר בזה גם פלוגתת הראשונים בדין מופלא הסמוך לאיש, דבד' רש"י ותוס בסוגיין מבו' דדין מופלא הסמוך לאיש הוא שנה קודם הבאת שערות, ואם לא הביא שערות בשנת י"ג איגלאי מילתא דנדריו שנדר בשנת י"ב אינם נדרים, אך דעת הרמב"ם רפי"א מהל' נדרים דבן י"ב ובת י"א נדריהם נבדקין, ובן י"ג ובת י"ב אע"פ שלא הביאו ב' שערות נדרים קיימים, ומבו' דעתו דדין מופלא לא תלי בהבאת שערות כלל, אלא תלי בשנים לחוד, וביאר בזה הגרי"ז דהרמב"ם אזיל לטעמי', דס"ל דלדין גדלות בעי' גם לשנים, וע"כ שפיר י"ל דלגבי נדרים תלוי דין הגדלות בשנים לחוד, וע"כ בן י"ג ובת י"ב נדריהם קיימין, ובן י"ב ובת י"א נדריהם נבדקין, אך התוס' לטעמייהו דאין הגדלות תלוי' כלל בשנים אלא בסימנים, ל"ש כלל לומר דלגבי נדרים יהא דין הגדלות תלוי בשנים, שהרי שנים אינם קובעים כלל בגדלות, עכ"ד.

ג] והנה ממש"כ הראשונים בסוגיין דלריבר"י אינו נעשה גדול למפרע, הוכיח בחי' ר' ראובן יבמות סי' ט"ז דס"ל דלגדלות בעינן שנים מלבד הסימנים, וע"כ אף דס"ל דשערות אלו ל"ה שומא מ"מ אינו נעשה גדול עד שני גדלות, עיי"ש.

ותמוה, דלפ"ז סתרי ד' הראשונים זל"ז, שהרי הרשב"א והריטב"א ביבמות כתבו דבנים ה"ה כסימנים מהני אף תוך הזמן, והרי שדעתם דל"ב שנים לגדלות, וכל דהוו הסימנים סימנים גמורים מהני אף תוך הזמן, ומאידך ממש"כ בסוגיין דאף דס"ל לריבר"י דבן ט' שהביא סימנים ועודן בו הוו סימן, מ"מ אינו נעשה גדול עד שהגיע לכלל שני גדלות, הרי מבו' שדעתם דאף דידעי' דסימנים אלו אינם שומא, לא סגי בהכי, ובעי' שנים לגדלות, וצ"ע בזה.[[1]](#footnote-2)

ד] ואולי י"ל בזה, לפמש"נ במק"א להוכיח, דהגם דסימני גדלות אינם אלא ראי' על הגדלות ואינם גורמי הגדלות, מ"מ דינא הוא דאין נעשה גדול בלא שיש סימנים המורים על גדלותו, וכל שלא הביא סימנים, הגם שכבר הגדיל, ואך שנתעכבו הסימנים מחמת כחישותא או מחמת בריותא כדלהלן דמ"ז:, (והאמנם בתוס' שם הביאו די"ג זימנין דנתרי, אך בתוס' ב"ב דקנ"ה: דחו גיר' זו), אין דינו כגדול, ונת' לפ"ז, דמה"ט היכא שיתכן שאין הסימנים מכח הגדלות אלא הוו שומא, נמצא דאין הסימנים מורים על גדלות, וע"כ בודאי ל"ה גדול.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דאף לריבר"י אינו נעשה גדול עד שיגיע לשני גדלות, דכיון דס"ל לריבר"י דל"מ הסימנים אא"כ עודן בו, ופירש"י שהטעם הוא משום דאם נשרו בינתים איגלאי מילתא דשומא הוי, ונמצא דכ"ז שלא הגיע לכלל שנים אכתי אין הסימנים מורים על גדלות, שהרי עדין אפשר ששומא נינהו, ורק משהגיע לכלל שנים ועודן בו הוא דמורים הסימנים על גדלות, וע"כ אינו נעשה גדול אלא מכאן ולהבא, ולפ"ז ניחא דלא סתרי ד' הראשונים זל"ז, ושו"ר שכבר כתב כן בחי' ר' ראובן שם סי' י"ט.

אמנם מסברא נ' שרחוק לומר כן, דלכאו' נראה דמש"כ רש"י דהא דבעי' שיהיו עודן בו הוא משום דאם נשרו בינתים איגלאי מילתא דשומא הוי, הוא רק משום שאינו נעשה גדול עד שיגיע לשני גדלות, ואשר ע"כ כל שנשרו השערות לפני זמן הגדלות אמרי' דשומא נינהו, אך אי נימא דל"ב שנים לגדלות והי' מן הדין שיהא גדול מיד, תו אין מסתבר לומר דכל שנשרו השערות קודם השנים איגלאי מילתא דהוו שומא בעלמא.

אמנם הנה באמת לדעת הרי"ד והרא"ש דלריבר"י נעשה גדול למפרע, בעכצ"ל כן דהא דבעי' שיהא עודן בו, הוא משום דאל"כ אמרי' דשומא נינהו, ואף דל"ב להשנים לגדלות, וא"כ י"ל כן גם בדעת הרשב"א והריטב"א.

אך באמת עיקר יסוד זה נסתר מד' הרשב"א והריטב"א ביבמות שם, שכתבו דלמ"ד דבנים ה"ה כסימנים הוו כסימנים משעת העיבור, ודוקא אם ילדה בן קיימא, עיי"ש בדבריהם, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, והרי דמהני עיבור הבנים למיהוי סימן גדלות, אף שבשעתו אי"ז מורה בודאי על גדלות, ועי' היטב בחי' הגר"ח פ"ב מאישות ה"ט.

וכ"ה מבו' עוד בד' הראשונים שם, שכתבו דלדעת רב זביד דאין בנים בלא סימנים, י"ל דהיינו אף בתוך הזמן, ומשום דכל שילדה ודאי הביאה סימני גדלות קודם לחברותי', והקשו דא"כ קטנה שהביאה סימנים תוך הזמן מ"ט אנו מחזיקין אותה בקטנה, ניחוש שמא מיהרה להביא סימני גדלות, ואילו שימשה וראוי' לילד היתה מתעברת ויולדת, ותירצו דהוי זה מיעוטא דמיעוטא שממהרות להביא גדלותן קודם הזמן, ולא חיישי' להכי, עכ"ד, והנה אי נימא דסימנים שאינם מורים בודאי על גדלות אין עליהם תורת סימנים בודאי, ואף אם באמת הוו הסימנים מכח הגדלות אפ"ה אינו דינו כגדול, א"כ הרי מעיקרא ל"ק קו' הראשונים, דהגם דאפשר שמיהרה להביא סימני גדלות, מ"מ כיון שאין הסימנים מורים בודאי על גדלות, אין נעשית גדולה, ומד' הראשונים שהקשו כן מבו' להדיא שדעתם דסימני גדלות מועילין אף אם אינם מורים בודאי על גדלות, ולפ"ז אין לפרש דבריהם בסוגיין כמש"נ.

ובעיקר הדברים יש להוסיף מש"נ במק"א בדעת רש"י ביבמות שם דלרב זירא דאין בנים בלא סימנים, ל"מ בנים בתוך הזמן אלא למ"ד דתוך הזמן כלאחר זמן, ועמש"נ בזה להלן, ונת' דיל"פ בזה, דהגם דהבנים הוו הוכחה שהביאה סימנים גמורים שאינם שומא, מ"מ למ"ד דתוך הזמן כלפני הזמן ל"מ מידי, משום דלדידי' הרי הסימנים בפנ"ע אינם מורים על גדלות, ורק מכח הבנים הוא דידעי' דהסימנים שהביאה סימני גדלות הם, וזה ל"מ, דבעי' שהסימנים עצמן יהיו מורים בודאי על גדלות.

ה] עוד צ"ע בזה, במש"כ הרמב"ן ביבמות די"ג., ז"ל, ובדרב זביד דאמר אין בנים בלא סימנין וכו' פרש"י ז"ל דקא סבר תוך הזמן כלאחר זמן ואם הביאה סימנין לאו שומא נינהו, וא"כ הא דרב זביד לא אתיא אליבא דהלכתא, ויש לפרש אף זו כדרב ספרא אין בנים לקטנה אלא א"כ הביאה שערות שאינן שומא ומיהרה להביא סימנין גמורין לפני חברותיה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ויש לפרש דרב זביד נמי ה"ק אין בנים בלא סימנים דגדלות וכל שילדה ודאי הביאה סימני גדלות קודם לשאר חברותיה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, דרב זביד ה"ק שאין בנים בלא סימנים של גדלות, וכל שילדה ודאי הגדילה והביאה סימני גדלות גמורין, אע"ג דשערות כאלו לנשים דעלמא שומא נינהו תוך זמן, עכ"ל, ועיי"ש בתוס' שג"כ פליגי על רש"י מה"ט.

וצ"ב עיקר השו"ט בזה, שהרי הא דאין בנים בלא סימנים, ודאי דהוא משום דאין קטנה מתעברת, וע"כ כל שנתעברה תלינן ודאי שכבר גדלה והביאה סימנים, וא"כ הרי ודאי דסימנים אלו אינם שומא, וא"כ מ"ט לא תהא גדולה, שהרי הא דל"מ סימנים תוך הזמן הוא משום דתלינן דשומא נינהו, והכא הרי ידעינן שאינם שומא, וא"כ מה טעם יש שלא תהא גדולה ע"י סימנים אלו, שהרי ליכא הלכה ד"שנים", וכדחזינן דלמ"ד בנים ה"ה כסימנים נעשית גדולה אף בתוך הזמן, וכנ"ל.[[2]](#footnote-3)

ובאמת עד"ז צ"ב גם במש"כ הראשונים שם דלמ"ד בנים ה"ה כסימנים מהני אף תוך הזמן, ועיי"ש ברמב"ן שפירש בזה, ז"ל, פי' רבינו הגדול ז"ל קטנה שילדה תוך הזמן הזה הרי היא כנערה שהביאה סימנין גמורין דהיינו לאחר הזמן, שכיון שיש לה בנים הדבר ידוע שאשה זו מיהרה לבא בגדלותה יותר מכל הנשים, שא"א לקטנה שתלד עד שתגדיל, והוצרך לפירוש זה משום דקי"ל תוך הזמן הזה אעפ"י שהביאה סימנין שומא נינהו, דהכי איפסיקא הלכתא בפרק יוצא דופן תוך זמן כלפני זמן וכמו שפירשתי למעלה, עכ"ל, וכ"כ ש"ר שם, וצ"ב דמה הוצרכו לה"ט שהדבר ידוע שאשה זו מיהרה לבא בגדלותה וכו', והרשב"א הוסיף דה"ז כאילו הגיעה לכלל שנותי', תיפו"ל דהא דל"מ סימנים תוך הזמן הוא משום דשומא נינהו, ובבנים ליכא למימר דשומא נינהו, וע"כ בדין שיועילו לעשותה גדולה אף תוך הזמן.

ו] ואשר נ' מד' הראשונים, דהגם דס"ל שלא נאמרה ההלכה דבעי' "שנים" לגדלות, מ"מ הא דבעינן שנים אי"ז כדי שלא נתלה הסימנים בשומא, אלא היינו משום דהגורם להגדלות הוא השנים, והסימנים הוו ראי' שנעשה גדול ע"י השנים, וסתם קטן אינו נעשה גדול רק כשהוא בן י"ג, וע"כ ל"מ סימנים אלא אחר י"ג שכבר הגיע לזמן הראוי לגדלות, ובכה"ג הוו הסימנים ראי' שהגדיל ע"י שנים אלו, אך קודם י"ג שאי"ז הזמן הראוי לגדלות תלינן שהקדים להביא סימנים, ולא באו הסימנים מכח גדלות גמורה, הגם שבאו מכח התפתחות הגוף, וחשבינן להו כשומא בעלמא.

ומקור נאמן לזה, יש להביא ממש"כ המאירי בסוגיין די"א דכל הא דמופלא הסמוך לאיש נדריו נבדקין, הוא רק בשהביא ב' שערות, וכ"כ בפי' הר"ש סיריליאו ריש תרומות, ובפשוטו אינו מובן, הרי שערות דתוך הזמן אינם אלא שומא בעלמא, ומ"ט הן מועילין שמכחן יהי' עליו דין מופלא, ומוכח מדבריהם דאף שערות דתוך הזמן באין מכח התפתחות הגוף, ואך דאכתי ליכא גדלות גמורה, וע"כ שפיר י"ל דבדין מופלא דנתחדש דסגי בגדלות די"ב שנה, בעי' שיהיו שערות המורות על גדלות זו, דכ"ה דבן י"ג אינו נעשה גדול עד שיביא שערות המורות שהגדיל ע"י שנים אלו, ה"נ בן י"ב אינו נעשה מופלא עד שיביא שערות המורות על גדלות זו, ודו"ק.

ואשר זהו מה שדנו הראשונים למ"ד דאין בנים בלא סימנים אם נעשית גדולה אף תוך הזמן, דהגם דודאי הוו הסימנים מכח התפתחות הגוף, מ"מ כיון שעדין אי"ז הזמן הראוי לגדלות, תלינן שעדין לא הגדילה גדלות גמורה, וע"כ אינה נעשית גדולה בסימנים אלו.

אך צ"ב, דאם אכן לא הגדילה גדלות גמורה, א"כ מהיכ"ת כלל לתלות שהביאה סימנים, הרי כל הא דאין בנים בלא סימנים הוא משום דתלינן שגדולה היא, וע"כ ודאי הביאה סימנים, אך אם בלא"ה אמרינן שלא הגדילה גדלות גמורה, א"כ מהיכ"ת שהביאה סימנים, גם קשיא לפ"ז דאף בשילדה אחר הזמן, מהיכ"ת שהביאה סימנים, הרי י"ל דאכתי לא הגדילה גדלות גמורה, והגם דחזינן שילדה, אכתי י"ל שלא הגדילה גדלות גמורה, דומיא דיולדת בתוך הזמן, דאמרי' שעדין לא הגדילה גדלות גמורה, וע"כ אכתי לא הביאה סימנים, אך זה ל"ק כ"כ, דהוי זה דומיא דהא דבן י"ג שהביא סימנים לא חיישי' שמא שומא נינהו, הגם שאם הביא קודם הזמן תלינן להו בשומא, ובע"כ דכל שאפשר לתלות בגדלות לא תלינן להו בשומא, וה"נ הכא דכוותה.

ואשר ע"כ נראה, דהוי זה דומיא דדינא דריבר"י דכל שהביא סימנים מבן ט' הוו סימן, ומ"מ אינו נעשה גדול עד שיגיע לכלל שני גדלות, ונת' להלן סק"ז דהוא משום דסימנים אלו אין מורים שכבר הגדיל, אלא מורים דכשיגיע לכלל שני גדלות כבר הגדיל, וה"נ בבנים דכוותה, ואכתי צ"ע בזה.

ואשר זהו גם מה שהוצרכו הראשונים לפרש דהא דלמ"ד דבנים ה"ה כסימנים נעשית גדולה אף תוך הזמן, הוא משום שמיהרה לבא בגדלותה וכו', והיינו משום דבסתם אשה אכתי אי"ז הזמן הראוי להגדיל, וע"כ הי' בדין שלא תהא גדולה ע"י הבנים, ואך דע"י הבנים תלינן שמיהרה לבא בגדלותה, וע"כ הוא דנעשית גדולה.

ז] ועד"ז נ' גם בביאוד דינא דריבר"י, דהגם דסימנים אלו מורים על גדלות, מ"מ לא תלינן שמיהר גדלותו, ולא הגדיל אלא בבא השנים, ואך דסימנים אלו מורים דכשיגיע לשני גדלות כבר הגדיל, וע"כ אינו נעשה גדול אלא מכאן ולהבא.

ונראה שזהו מה שנסתפקו בירושלמי לדעת ריבר"י אם נעשה גדול רק מכאן ולהבא או נעשה גדול למפרע, ורחוק לומר כמש"כ בחי' ר"ר דנסתפקו אם בעי' לגדלות שנים מלבד סימנים, או סגי בסימנים לחוד כל דידעי' שאינם שומא, אלא נ' טפי שהספק הוא אם ס"ל לריבר"י דסימנים אלו מורים שמיהר גדלותו, וע"כ נעשה גדול למפרע, דומיא דבנים דמועילין אף תוך הזמן משום או דאי"ז ראי' אלא שיגדיל לכשיגיע לכלל שני גדלות, וע"כ אינו נעשה גדול למפרע.

ויש להסתפק בטעמא דרבנן דפליגי על ריבר"י, אם היינו משום דפליגי על עיקר דבריו וס"ל דכל שערות שבאו קודם שני הגדלות אינם מורים כלל על גדלות, או היינו משום דס"ל דכיון דל"מ סימנים אלו לעשותו גדול בשעת ביאתם, תו דינם כשומא בעלמא, דל"מ סימני גדלות אלא להורות על גדלות בשעת ביאתן, אך כל שאינם מורים על גדלות דבשעת ביאתן, ל"מ הסימנים להורות על גדלות לכשיגיע לכלל שני גדלות, וע"כ אינם אלא כשומא בעלמא.

ואי נימא דטעמא דרבנן הוא משום דל"מ סימנים שאינם מורים על גדלות בשעת ביאתם, מתבאר מש"נ לעיל סק"ו דמה שדנו הראשונים דלמ"ד דאין בנים בלא סימנים ל"מ תוך הזמן, הוא משום שאין סימנים אלו מורים על גדלות עכשיו, אלא שתגדיל לכשתגיע לכלל שנים, וצ"ע דא"כ אכתי מ"ט אין נעשית גדולה לכשתגיע לכלל שנים, דפשטות ד' הראשונים נ' דלדעת רש"י אינה נעשית גדולה מכח זה אף לכשתגיע לכלל שנים, אך אי נימא דלדעת רבנן דפליגי על ריב"ב ל"מ סימנים שאין מורים על גדלות בשעת ביאתן, ומה"ט הוא דס"ל דל"מ סימנים קודם הזמן, ניחא דע"כ ה"נ הגם דכל שילדה תלינן שכבר הביאה סימנים, מ"מ כיון שסימנים אלו אין מורים על גדלות בשעת ביאתן, ל"מ לעשותה גדולה אף אחר שתגיע לכלל שנים.

ח] ונ' דעד"ז יל"פ טעמא דמ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן, די"ל דודאי מודה דשני גדלות הם י"ג שנה, ואך דס"ל דכל שהביא שערות תוך הזמן תלינן דמיהר להגדיל, וה"ז דומיא דהא דאף למ"ד דתוך הזמן כלאחר זמן, מ"מ בנים דה"ה כסימנים מועילין אף תוך הזמן, משום דתלינן שמיהרה להגדיל, וה"נ ס"ל למ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן דכל שהביא סימנים תוך הזמן תלינן שמיהר להגדיל.

ובזה נ' לבאר ד' הריטב"א ביבמות ד"פ., במש"א שם דאכל חלב מבן י"ב שנה וכו' ונולדו בו סימני סריס וכו' רב אמר נעשה סריס למפרע, ופירש"י ותוס' שם דקאי בתינוקת, וע"כ נעשית גדולה משנת י"ב.

ובחי' הרמב"ן שם כתב ע"ז, ז"ל, מדקאמרינן סימני סריס ונעשה סריס לא משמע כלל דבנקבה עסיק כמו שפירש"י ז"ל, אלא רב מבן י"ב שנה ויום אחד קאמר דהיינו שנת י"ג עצמה, ונקט לה אליבא דמ"ד תוך זמן כלאחר זמן, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם תמה ע"ז, ז"ל, ועוד אפי' למ"ד תוך זמן כלאחר זמן ה"מ "כשהביא ב' שערות ממש בשנת י"ג ומיהר להביא קודם לכל אדם" אבל הכא שלא הביא אלא סימני סריס דיינו לדונו כגדול מזמן רוב התינוקות דהיינו משנת י"ג ואילך, עכ"ל.

ובפשוטו נ' בביאור ד' הריטב"א, דמפרש דטעמא דרב דנעשה גדול למפרע, הוא משום דתלינן שאילו לא הי' סריס הי' מביא סימנים משעה זו, וכן נ' בל' רש"י שם, ז"ל, וחשבי' לה בת עונשים מי"ב ואילך שהיתה ראוי' להביא, דאמר האי דלא אייתי משום דסריס הוא, עכ"ל, ולכאו' היינו משום חזקה דרבא, וכן נקטו הב"ח בסי' קנ"ה סי"ב והפמ"ג בפתיחה ח"ב סי' י"א, וכמו שהביא כ"ז בחי' ר"ר יבמות סי' י"ח, וכ"ה גם בבית מאיר סי' קע"ב, (ועמש"כ ע"ז בחי' הגר"ש יבמות סי' ט' סק"ה, ואשר ע"כ אין לנו לדונו כגדול אלא משנת י"ג ואילך, דהגם דתוך הזמן כלאחר הזמן, מ"מ הרי חזקה דרבא הויא רק בבן י"ג.

אך למש"נ יל"פ עוד בזה, דאף אם נפרש דהא דנעשה גדול למפרע הוא משום דבסריס דל"ש בו סימנים נעשה גדול בשני גדלות לחודייהו, מ"מ הרי גם מ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן מודה דשני גדלות הם י"ג שנה, ואך דס"ל דכל שהביא שערות חזינן שמיהר להגדיל, וע"כ בסריס דלא חזינן שמיהר להגדיל, אין לנו לדונו כגדול אלא משנת י"ג ואילך, וכ"ה דלמ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן, לא אמרי' שנדון בת כגדולה משנת י"א, משום שאם היתה יולדת היתה נעשית גדולה, והיינו משום דשני גדלות הם י"ב שנה, ואך שאם היתה יולדת הוה חזינן שמיהרה להגדיל, אך בלא"ה אין לנו לדונה כגדולה אלא משנת י"ב, וה"נ אף למ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן, היינו רק דע"י הסימנים תלינן שמיהר להגדיל, אך כל שלא הביא סימנים, אין לנו לדונו כגדול אלא משנת י"ג.

ובדעת הרמב"ן דפליג, נ' דס"ל דטעמא דמ"ד דתוך הזמן כלאחר הזמן, הוא משום דס"ל דמשנת י"ב כבר הוי הזמן הראוי לגדלות, וע"כ בסריס דל"ש בו סימנים ודינו הוא שנעשה גדול בשני גדלות לחודייהו, נעשה גדול משנת י"ב.

1. והנה במל"מ פ"ב מאישות הי"ח נקט, דאף למ"ד דתוך הפרק כלאחר הפרק, דפירש ר"ת דהיינו ביום האחרון של שנת י"ג, היינו רק דשערות אלו אינם שומא, אך אינו נעשה גדול עד י"ג שנה ויום א', ובגליון הגרע"א שם תמה ע"ז, דא"כ היכי מותבינן בתיובתא בסוגיין על ר"י וריב"ל דאמרי תוך הזמן כלאח"ז, דילמא גם התם הפירוש דלענין זה כלאח"ז דמי דהשערות ל"ה שומא, אבל מ"מ גדול ל"ה עד שישלם השנה, וא"כ הברייתא דקתני לרבות בן י"ג שנה ויום א' כפשטה, והניח בצע"ג, ומתוך הדחק אולי י"ל, שהרי בריש הסוגיא אמרי' דלנדרים לאו כלפני זמן דמי ולאו כלאח"ז דמיא אלא לעונשים, והרי דהנידון הוא לגבי הגדלות בתוך הזמן עצמו, והא דלא ניח"ל להגרע"א בזה, הוא משום דהגמ' הוא דקאמר הכי, אך מנ"ל דהי' מכוון ר' יוחנן וריב"ל לזה.

   וראיתי בחי' הגר"ש יבמות סי' ט' סק"ו שתמה ע"ד המל"מ, דלדעת התוס' ודעימייהו דבבנים ה"ה כסימנים נעשית גדולה מיד, אשר מוכח לדעתם דליכא כלל דין שני גדלות, והגדלות היא רק ע"י סימנים, והא דל"מ סימנים תוך הזמן הוא משום דהוו שומא בעלמא, א"כ בהביאה ביום האחרון דאז אין השערות שומא, ודאי דנעשית גדולה מיד בהבאת השערות, עכ"ד.

   אמנם אחר שמצינו בד' הראשונים דאף לריבר"י דס"ל דשערות שהביא מבן ט' ואילך אינם שומא אם עודן בו, מ"מ אינו נעשה גדול אלא משהגיע לשני גדלות, הרי שפיר י"ל כד' המל"מ דה"נ אף למ"ד דתוך הפרק כלאחר הפרק אינו נעשה גדול אלא משהגיע לשני גדלות, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיל"פ בזה, דהראשונים פירשו מתחילה דהא דל"מ סימנים בתוך הזמן, ולא חיישי' שמא באו מכח גדלות, הוא משום דל"ש כלל שיבואו סימני גדלות בתוך הזמן, וא"כ בתוך הזמן ל"ש כלל לומר דאין בנים בלא סימנים, שהרי ליכא כלל סימנים בתוך הזמן, וזהו שכתבו די"ל דשפיר שייך שתמהר להביא סימנים, וע"כ אמרי' בזה דאין בנים בלא סימנים, וזהו שהקשו הראשונים דאם שייך שיבואו סימני גדלות תוך הזמן, א"כ מ"ט לא חיישי' במי שהביאה שערות תוך הזמן שמא הקדימה גדלותה, אך לפ"ז נמצא דלדעת רש"י דלרב זירא ל"מ תוך הזמן, היינו משום דכה"ג לא אמרי' אין בנים בלא סימנים, ומשמעות ד' התוס' וש"ר דאף בכה"ג אמרי' דאין בנים בלא סימנים, ואך דהני סימנים אינם מועילין לעשותה גדולה, כיון שהם תוך הזמן, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)