יורה דעה קי - ציונים ומראי מקומות לסעיף ז
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן ק"י**

**סעיף ז'**

**יסוד העניין**

נושא הסעיף הוא דינא דגמ' (זבחים ע"ד.), מימרא דרב, הקולא שהקלו חז"ל בתערובת של דברים שאינם מתבטלים ברוב. אשר כאשר פירשו מהתערובת, חתיכות כמספר חתיכות האיסור שהתערבו בה, וישנו צד שכעת אין שום איסור בתערובת, נעשית התערובת מותרת.

ולפירוש רש"י וש"ר, הגבילו חז"ל קולא זו רק לגוונא שמשתמש שניים שניים, אשר ממ"נ חתיכה אחת מותרת ואמרינן שמתוך שזו מותרת, גם השניה מותרת (וצ"ב גדר עצם הקולא, וכן הרכבתה עם התליה שהאיסור הוא שפירש).

אבל לשיטת הרמב"ם (ע"ז פ"ז ה"י) – המובאת בש"ך סקמ"א – אין מקור לעניין זה של אכילת שניים שניים, ולשיטתו כוונת הגמ' שם לדין אחר לגמרי, אשר במקרים מסויימים לא הסתפקו בנפילה של אחת החתיכות אלא צריך שיפלו לפחות שתי חתיכות, כיוון שנפילתן ניכרת יותר. ועי' בפיה"מ לרמב"ם על המשנה בזבחים שביאר שמה שאמר ר"א 'אם קרב האחד', הכוונה – זוג אחד, והוא לשיטתו שדווקא בשניים יש את ההיתר הנ"ל.

**ר"א וחכמים**

מבואר בגמ' שמקור קולא זו הוא דברי ר"א במשנה לקמן (ע"ז:). והנה חכמים שם פליגי על ר"א. וצריך עיון האם כוונת רב לפסוק כר"א נגד חכמים או שס"ל שדווקא בקדשים פליגי חכמים על ר"א משום חומרא דקדשים (וגם ר"א עצמו לא היה מיקל בקדשים ללא דרשה מיוחדת כמבואר בתוס' ד"ה "רב דאמר כר"א"), אבל בשאר איסורים אף רבנן יודו לר"א. ופשטות הגמ' (ע"ד.) משמע שדינו של רב לא מסתדר עם רבנן, דהא שאלה מהמשנה ולא תירצה שקדשים שאני. וצ"ע במפרשים.

**גדר היתר דנפל לים**

נראה שנחלקו הראשונים בגדר היתר זה:

הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ב כ"ו:, הובא בש"ך סקמ"ו) כתב שמבוסס על הא דמדאורייתא גם חתיכה הראויה להתכבד וכו' בטלה ברוב. והיינו שמחמת כן יש כאן את דין התליה שיש בכל איסורי דרבנן (כגון שאם ישנן שתי קדרות אחת של איסור ואחת של היתר, ונפל איסור דרבנן לאחד מהם, תלינן שנפל לקדירה האסורה ממילא). והביא הב"י טעם זה בפשיטות.

אמנם הרא"ש בגיד הנשה (חולין פ"ז סימן ל"ז) ביאר בטעם ההיתר שהוא משום ס"ס, וביאר בזה את חידושו של ר"י האוסר לאכול את כל החתיכות בבת אחת, דעד כמה שאוכל את כל החתיכות בבת אחת שוב אין כאן אלא ספק אחד. [והביאו הש"ך סקמ"ח. אך הב"י לא הביא כלל טעם זה, ולא נימק מדוע אסור לאכול את כל החתיכות בבת אחת, ואת טעמו של הרשב"א הביא בסתמא (בד"ה "דבר שאינו בטל", ומשמע שזהו הטעם הפשוט, וצ"ע. ועי' בפמ"ג ש"ד מ"ח שהעמיד עניין זה שיש כאן שני טעמים חלוקים, וכן בבית מאיר על הש"ך סקמ"ו ציין את טעם הרא"ש כטעם אחר מטעמו של הרשב"א.]

(ועי' בבית מאיר שם שכתב מעצמו טעם נוסף, אשר אי נימא שיסוד מניעת הביטול של חתיכה הראויה להתכבד הוא מכח דין 'קבוע', הרי עד כמה שכבר לא ברור שהאיסור בתוך התערובת, חסר כאן בכל הגדרת ה'קבוע' הנובעת מאיסור ודאי שנמצא בתוך התערובת.)

והנה, אם יסוד ההיתר הוא מכח תליה, פשוט מדוע שייך דווקא בגוונא שהחתיכה שפירשה כבר אינה לפנינו, דבמקרה שהחתיכה לפנינו, מאי חזית שנתיר את החתיכות שנשארו מכח שתליה שזו שפירשה היא האיסור, ולא נימא איפכא. אבל אם ההיתר הוא מכח ספק ספיקא, הרי לכאורה לחתיכה שפירשה אין היתר דספק ספיקא, שהרי אינה מעורבת בחתיכות אחרות, ומדוע לא נוכל להתיר את החתיכות שנשארו. וצריך לומר שמחמת האפשרות שתתפתח מציאות של ספק ספיקא גם בחתיכה שפירשה, אם תתערב בחתיכות אחרות, ואז יווצר מצב של סתירה בס"ס, על כן לא דנים ס"ס כלל.

ולגבי גדר התליה, הנה בפשטות היתר זה הוא מכלל היתר התליה הרגיל שיש בכל איסורי הדרבנן, וכנ"ל. אלא שכאן יש חידוש מסויים, דהלא באמת מצד הלכות כל דפריש מרובא פריש היתה צריכה להיות ההכרעה שדווקא החתיכה שפרשה היא המותרת, ואפ"ה תלינן להיפך, שהחתיכה שפירשה היא האסורה. ובאמת יש בזה שני מצבים, יש מצב שפירש הדבר לפנינו מן הקבוע, ואז מדינא אין בו הליכה אחר הרוב. אמנם יש מצב בו פירש שלא בפנינו, או שפירש קודם שנולד הספק – אשר גם בזה מבואר בראשונים ובפוסקים שישנה לתליה זו (שהרי על מקרה זה אמר הרא"ש שאף אם הפריש בידיים יש להתיר, והביאוהו הטור והש"ך סק"מ), אף שבפירש קודם שנולד הספק, הרי לא נחשב שפרש ממקום הקביעות, ויש בזה הליכה אחר הרוב. וחזינא שאפ"ה אין זה סותר את התליה לומר שהאיסור הוא שפירש. ועי' פמ"ג (ש"ד אות מ"ב) שהתקשה בזה. ולכאורה מבואר בזה שההכרעה של כל דפריש היא הכרעה כלפי דין החתיכה שפירשה בלבד. וכמו שא"א להוכיח ממנה היתרים לדברים אחרים (כנקיטת רוב הפוסקים ב'מעשה דוילנא'), גם אין סתירה אם לגבי החתיכות האחרות נתלה שדווקא חתיכה זו היא האסורה.

**אכילה של אדם אחד, אכילה של כמה אנשים בבת אחת, אכילה של אותו אדם בבת אחת**

לאחר שהתחדש שאין ההיתר נוהג באכילה בבת אחת (כיון שאז אין ס"ס), יש לדון מה נחשב 'בת אחת'. ולב"י עולה שהצירוף להחשב בבת אחת יכול להיות הן מצד האדם האוכל את החתיכות, אף אם אוכלן בזה אחר זה, והן מצד זמן האכילה, אשר אסור שתאכלנה כל החתיכות באותו זמן, גם אם לא נאכלות על ידי אדם אחד. וכן פסק הרמ"א כאן. אבל הרבה פוסקים (פרישה [כ"ד], ש"ך [סקמ"ט], הגר"א [כ"ח]) חלקו על הב"י וס"ל שהאיסור הוא דווקא לאדם אחד בבת אחת. ודעת הט"ז (סק"ט) שלאדם אחד אסור אף בזה אחר זה, אך אין כלל איסור לכמה בני אדם, אף לא בבת אחת.

**פירשה ואח"כ נפלה**

יצא הש"ך (סקמ"ב) לחדש שכל דברי הגמ' אמורים רק כאשר היתה הנפילה מיד עם הפרישה (והיינו שלא היתה החתיכה בידנו או לפנינו בין הפרישה לנפילה) אך אם כבר פירשה ועדיין היתה אסורה היא והתערובת, כיון שבאותה שעה עדיין היתה לפנינו, מעתה גם כאשר תיפול לים, שוב לא יחזור ההיתר. [ולשון הש"ך בהסבר הדבר קצת צ"ע, ועי' בפמ"ג.]

**דווקא פירש ממילא**

דייקו התוס' (זבחים ע"ד. ד"ה ונפלה) מלשון רב, שדווקא נפילה ממילא מתירה, ולא כאשר הפיל בידיים. ואף כאשר הפיל בשוגג, אסור בדיעבד. ולכאורה ביאור העניין, שלכתחילה אסור להפיל חתיכה כדי להתיר, משום דין ביטול איסור לכתחילה (והוא חידוש, דהא גדר ההיתר אינו מצד ביטול איסור אלא מצד תליה). וקנסו חז"ל שאם עשה כן - לא יותר אף בדיעבד, וכמו שקנסו גם במי שביטל בידיים איסור. אלא שחדשו התוס' שאף שבביטול איסור לא קנסינן שוגג אטו מזיד, כאן קנסינן. ובטעם הדבר עי' ב"ח (אות ה' ד"ה ופיר"י) וחוו"ד (סק"ט) מה שכתבו בזה. והגר"א (אות כ"ד) פליג וס"ל דרק מי שבעלמא קונס שוגג אטו מזיד, יקנוס גם כאן. אבל אנן דקיי"ל דלא קנסו שוגג אטו מזיד, גם כאן לא נקנוס.

**שוגג אטו מזיד**

ובגדר הגזירה של שוגג אטו מזיד, מצאנו בחלק מהמקומות שגזרו כדי שלא יעשו האנשים את המעשה במזיד ויגידו שהיו שוגגים, ויש לדון אם גם כאן זהו גדר הגזירה, או שיש כאן גזירה רגילה שאם נתיר דבר שהתבטל בשוגג, יבואו להתיר גם דבר שהתבטל במזיד.

ועי' ברא"ש המובא בב"י (ד"ה "וכתב א"א ז"ל שאם") בחדשו שכל שהפריש את החתיכה או אכלה, לפני שנודעה מציאות האיסור שבתערובת, לא קנסינן. וחידש בדבריו איזה טעם חדש אשר צ"ב. ולכאורה אם כל החשש היה שמא יעשה כן במזיד ויאמר שוגג הייתי, הלא לכאורה קודם שנודעה התערובת לא שייך כלל שיהיה מזיד. ולכאורה מוכח שהגזירה היא גזירה רגילה. וכן נראה מהתרוה"ד (הובא בב"י ד"ה "ומ"ש ופיר"י", ובש"ך סק"מ) שחידש שבאיסורי אכילה, אם נאכל על ידי ישראל הגזירה אינה שייכת, כיון שודאי לא יטעו לחשוב שמותר לאכול במזיד, דהלא התערובת קודם הפרישה אסורה באכילה. ומבואר להדיא שגדר הגזירה היא טעות האנשים, ואכן הש"ך שם חלק עליו משום שסו"ס יטעו האנשים להתיר באופנים אחרים של מזיד, כגון הפלה לים.

אמנם בחוו"ד (סק"ט) ביאר שהסיבה שיש כאן גזירה מיוחדת של שוגג אטו מזיד, היא מחמת מה שקל האיסור בעיני האנשים ויבואו לעשות כן במזיד ולומר שוגג הייתי, ומכח זה הצדיק את דינו של התרוה"ד (ולא מטעמו אלא משום), דאין מי שיאכל את האיסור במזיד כדי להתיר את התערובת.

**נחלקה אחת מהחתיכות**

במקרה שהתערבה חתיכת איסור בחתיכות היתר ולא בטלה ברוב מחמת היות החתיכות ראויות להתכבד, ושוב נחלקה אחת החתיכות בתערובת, אשר מעתה היא עצמה מותרת מדין ביטול ברוב, לכאורה היה צריך להיות שמעתה יותרו כל החתיכות, כיון שעל החתיכה שנחלקה אין נידון מה היא, כיון שממ"נ בטלה ברוב. אך בדברי השו"ע בסימן ק"א ס"ז (וציין אליו הש"ך כאן סקמ"ה) מבואר לא כך, וטעם הדבר צ"ב, ועיי"ש בגליון מהרש"א, וצ"ב. [ומסתבר שקשור לגדרי ביטול ברוב דיבש ביבש.]