שיעור יח סימן רו סעיף ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור יח**

**~ סימן רו סעיף ה ~**

[סעיף ה] אין מברכין לא על אוכל ולא על משקה עד שיביאוהו לפניו, ברך ואחר כך הביאוהו לפניו צריך לברך פעם אחרת, אבל מי שברך על פירות שלפניו ואחר כך הביאו לו יותר מאותו המין, או ממין אחר שברכתו כברכת הראשון אינו צריך לברך. הגה: וטוב ליזהר לכתחילה להיות דעתו על כל מה שיביאו לו.

# לברך על פירות שבאו לפניו אחר הברכה

וכתב המשנ"ב (ס"ק כ) דמש"כ השו"ע שאם אחר כך הביאו לו פירות שברכתן כברכת הראשון דא"צ לברך היינו אף לאחר שכבר אכל את הראשונים, וכל שברכתן כברכת הראשון א"צ לברך עליהם.

עוד דקדק המשנ"ב שם דמדברי הרמ"א בסמוך משמע דלדעת השו"ע אפילו אם בירך על הפירות שהיו לפניו בסתמא, גם כן הדין שא"צ לברך על הפירות שיבואו לאחר מכן, וביאר המשנ"ב הטעם לכך דהוי כאילו התנה להדיא שהוא רוצה לאכול עוד משום שכן דרך האדם לכנוס מאכילה קטנה לגדולה.

והנה מצינו סברא זו בשו"ע (סימן קעט סעיף א) לגבי מי שאמר הב לן ונבריך דפסק השו"ע שאסור לו להמשיך ולשתות אלא א"כ יברך על השתיה בתחילה, אמנם לעניין אכילה נחלקו הראשונים די"א שאכילה כשתיה ואסור לו לאכול בלא ברכה בתחילה, וי"א דאכילה שאני שאף שסילק ידו אם רוצה לחזור ולאכול א"צ לברך, וביאר שם המשנ"ב (ס"ק ט) דמאכילה לא נסתלק משום שהדרך להגרר מאכילה קטנה לאכילה גדולה. והנה מבואר שם להדיא דרק באכילה נקטינן שהדרך להיכנס מאכילה קטנה לאכילה גדולה, אך בשתיה אין הדרך להיכנס משתיה קטנה לגדולה, ועל כן לכו"ע אם אמר הב לן ונבריך צריך לברך אם שותה שוב, וצ"ע דבסעיף זה מבואר דאף בשתיה אינו צריך לברך על מה שיביאו לפניו אחר הברכה [וכמו שמדוקדק במשנ"ב (ס"ק כא) שכתב כן גם לעניין שתיית שכר]. ולכן נראה דהטעם שכאן אינו צריך לברך על מה שיביאו לו אחר כך הוא כלשון האחרונים כאן (עי' מג"א ס"ק ז ובפמ"ג) ד'יש קבע לאכילה', היינו שאדם שהתחיל לאכול או לשתות דעתו להמשיך באכילה ובשתיה [ובסימן קעט מדובר אחר שהפסיק אכילתו דמשום שהוא נגרר מאכילה קטנה לגדולה לא הוי היסח הדעת, אך בשעת האכילה יכול להמשיך מטעם זה ד'יש קבע לאכילה' וכנ"ל]. וע"ע בסמוך שהבאנו ראיה לזה.

# הביאו לפניו דברים אחרים מאותה ברכה

הנה מבואר בשו"ע שאם הביאו לפניו ממין אחר שברכתו כברכת הראשון א"צ לברך עליו, וביאר המשנ"ב (ס"ק כא) דמש"כ השו"ע דא"צ לברך היינו דווקא אם הביאו לפניו עוד פרי ממין הפירות, אך אם בירך על דגים והביאו לו שכר שהוא מין אחר לגמרי אף שברכותיהם שוות מ"מ אינם נפטרים בברכתו בסתמא, אא"כ היה דעתו בהדיא לפטור אותם בברכה.

ומכאן משמע שגם במשקה יש דין זה שהוא פוטר בברכתו את מה שיביאו לו אחר כך משום שיש קבע לאכילה וכמו שכתבנו לעיל.

# הביאו לפניו עוד פירות אם נפטרו בברכתו

והנה נתבאר דלדעת השו"ע אם הביאו לפניו ממין אחר אינו צריך לברך עליו, אמנם המשנ"ב (ס"ק כב) הביא דכמה אחרונים חולקים בדין זה וס"ל דדוקא באותו המין ממש הוא דפוטר בברכתו בסתמא את הפירות שיביאו לו אח"כ, אבל למין אחר לא מהני ברכתו בסתמא וצריך לברך עליו. וסיים המשנ"ב דמ"מ אם הביאו לו המין האחר בעוד שלא כלה מין הראשון נראה שאין לברך כיון שהביאו לו בשעה שהיה עסוק עדיין באכילה וכן נראה להלכה. ומבואר דהמשנ"ב הכריע כדעת הב"ח והט"ז דחלקו על המחבר וס"ל שאם כבר אכל הפירות שהיו לפניו והביאו לו פירות אחרים צריך לחזור ולברך עליהם.

והנה הט"ז (ס"ק ז) הוציא דין זה הוא מהלכות שחיטה דכתב השו"ע (יורה דעה סימן יט סעיף ו) שאם בירך על השחיטה והיתה לפניו חיה אחת לשחוט, ואחר כך הביאו לפניו בהמה, דיברך על כיסוי הדם של הראשונה ואחר כך יברך על השחיטה של הבהמה השניה. והרמ"א שם כתב דיש אומרים שאם הביאו לו מהמין הראשון ששחט א"צ לכסות הראשונה ולברך על השחיטה השניה, דברכת השחיטה הראשונה פוטרת גם את הבהמה השניה ששחט.

ומקור שיטת הרמ"א הוא מהבעל העיטור (שהובא בטור שם), דמבואר שם להדיא שחילק דהיכא ששחט חיה והביאו לפניו עוד חיה אינו צריך לברך, אך אם הביאו לפניו חיה ואחר כך הביאו לפניו עוף לכו"ע צריך לחזור ולברך על שחיטת העוף ואינו נפטר בברכה הראשונה. וע"ש ברמ"א שציין להדיא דהמקור לדין זה בהלכות שחיטה הוא ממה שמצינו בהלכות ברכות כמבואר בסימן רו, ומוכח דנקט דאף אם הוא פוטר בברכה הראשונה את מה שיבוא לאחר מכן היינו רק אם הוא מאותו המין, אך על מין אחר צריך לברך על השחיטה בפני עצמו אף שהוא אותו נוסח של ברכה, וא"כ ה"ה לעניין ברכות הנהנין דאין נפטר בברכתו אלא רק פירות מאותו המין, אך אם הביאו לפניו מין אחר אף שמברכים עליו כברכת הראשון אינו נפטר בברכתו [ואף שבשעה"צ (ס"ק כג) כתב שיש שיישבו את קושיית הט"ז דבאכילה יש יותר קבע משחיטה, מ"מ הכריע להלכה במשנ"ב כדעת הט"ז].

והיד יהודה (ביורה דעה שם בארוך ס"ק ז) כתב ליישב דברי הבית יוסף כאן דכל מש"כ הבעל העיטור שם שצריך לחזור ולברך על מין אחר היינו דווקא אם בירך בתחילה על חיה ואחר כך הביאו לפניו עוף שהוא סוג אחר של שחיטה, דהא יש חילוק בדיניהם דבשחיטת חיה צריך לשחוט ב' סימנים, ובשחיטת עוף צריך לשחוט רק סימן אחד, אך בב' בהמות אפילו אם הם מסוגים שונים, א"צ לחזור ולברך, וא"כ ה"ה הכא שאם מביא פרי אחר שברכתו כברכת הראשון א"צ לברך דהוי כמו שתי סוגי בהמות, [וע"ש שצידד דבאמת אם אחר שבירך בורא פרי העץ, הביאו לפניו עוד פרי אחר שמברך עליו ברכת מעין ג', וכגון שבירך על תפוח והביאו לפניו זית החלוק בברכה אחרונה שלו, דאינו נפטר בברכתו הראשונה, כיון שהפרי השני 'מחולק בדינו' ודמי לשחיטת חיה ועוף דמחולקים בדיניהם].

אמנם לעניין הלכה קיי"ל כדעת המשנ"ב דאם בירך על פרי אחד והביאו לו ממין אחר, וכגון שבירך על תפוח ואחר שגמר לאכול ממנו הביאו לו אגס צריך לברך עליו, [אך יש להימנע מזה כיון שלדעת היד יהודה בכה"ג א"צ לברך שהרי הוא אינו 'חלוק בדינו']. ואם נשאר לו עדיין מהמין הראשון א"צ לברך. אמנם אם בירך על דגים ואח"כ הביאו לפניו שכר צריך לברך אפילו אם יש לפניו עדיין מהמין הראשון, ורק אם כיון בהדיא לפטור את השכר או שהיה השכר לפניו בשעת הברכה הוא נפטר בברכת הראשון.

# דעת המג"א שצריך לברך על פרי אפילו מאותו המין

והנה כתב הרמ"א שטוב שתהיה דעתו על כל מה שמביאים לפניו. ובמשנ"ב ציין לדעת המג"א (ס"ק ז) דס"ל שהמברך בסתמא על הפרי אינו פוטר את הפירות שלא היו לפניו בשעת הברכה [ובשעה"צ (ס"ק כג) צירף שיטתו להלכה דהיכא שהביאו לו פרי ממין אחר לאחר שגמר לאכול דצריך לברך עליו].

במג"א שם דקדק מהשו"ע דכל מה שמועיל לפטור את שאר הפירות היינו דווקא אם היו לפניו או שהיה דעתו עליהם, אך אם בירך בסתמא אינו פוטר אלא רק את הפרי שלפניו, וציין דכ"כ הכל בו. והקשה מאי שנא מהמבואר בהלכות שחיטה (שם סעיף ז) שאם בירך על השחיטה ולאחר מכן הביאו לפניו עוד מאותו המין שבירך עליו דא"צ לחזור ולברך. ותירץ המג"א דשמא לגבי שחיטה יש קבע לשחיטה מסתמא, ואין קבע לאכילה מסתמא [והוא היפך ממש"כ הבית יוסף ביורה דעה (סימן יט) דכתב שם דבשחיטה צריך לברך על בהמה ממין אחר אף כשהגיע לפניו קודם שגמר לשחוט את המין הראשון, ובפירות אם הגיע אליו ממין אחר קודם שגמר לאכול מהמין הראשון א"צ לברך, וביאר הבית יוסף דיש לחלק דיש קבע לאכילה ואין קבע לשחיטה. וע"ע באליה רבה כאן (ס"ק ט) שכתב דיש קבע לאכילה ושחיטה ואין קבע לציצית ע"ש]. אמנם לדינא הביא המג"א דכיון שלדעת הספר חסידים אם עדיין יש פירות לפניו א"צ לברך עליהם, קיי"ל לדינא שלא יברך אם יש לפניו פירות דספק ברכות להקל.

# אם יש קבע לשחיטה

והנה לעניין שחיטה פסק הרמ"א שאם בירך על שחיטת בהמה אחת ואחר כך הביאו לו בהמה אחרת מאותו המין, אף אם לא היה בדעתו להדיא לפטור את שאר הבהמות, אין צריך לחזור ולברך עליהם. והט"ז והש"ך שם הכריעו דלא כהרמ"א דכיון שאין קבע לשחיטה לא אמרינן שבסתמא הוא פוטר את שאר הבהמות.

והיד יהודה (שם בארוך ס"ק ח) העיר דלפי מנהג השוחטים שמדברים בין שחיטה לשחיטה [ע"ש שכתב דלכתחילה אין לנהוג כן], על כרחך הוא משום שדימו את השחיטה לאכילה, וא"כ כמו שבאכילה אחר שאכל מן הפרי אם הביאו לו פרי אחר מאותו המין א"צ לברך עליו, הכא נמי בשחיטה אם הביאו לו מאותו המין אין צריך לברך עליו [וע"ש שכתב שיש לחלק בין זה למילה דמבואר להדיא ברמ"א (סימן רסה סעיף ה) שאם בירך על המילה על תינוק אחד והביאו לפניו עוד תינוק דצריך לחזור ולברך עליו, וביאר (בס"ק ה) דכל שהיא מצווה 'חיובית' צריך שיהיה דעתו בהדיא פטור, אך שחיטה שאין עליו חיוב לשחוט אלא רק כדי שיוכל לאכול, דמי קצת לסעודה שיחשב כקביעות לפטור את הבא אחריו].

# שלא להפסיק בדיבור בין שחיטה לשחיטה

ובעיקר מה שמבואר ביד יהודה שלכתחילה לא יפסיק בין שחיטה לשחיטה, הנה הוא נפק"מ בכל ברכת המצוות דכשבירך ברכת המצוות והוא רוצה לעשות כמה פעמים את ה'מעשה מצווה' דאסור לדבר עד שיגמור את כל ה'מעשה מצוות'. והדבר מצוי בהפרשת חלה שאם יש לו כמה עיסות שצריך להפריש מהם חלה דאחר שבירך על הפרשת חלה צריך להיזהר שלא לדבר בין הפרשה להפרשה.

ובאופן שהיה בדעתו להפריש כמה עיסות ובירך עליהם ובא אחר ורוצה להפריש לכאורה יכול להפריש ולברך על הפרשתו. וכן מבואר להדיא בתבואות שור ביורה דעה (סימן יט ס"ק לג) דכתב דפשוט הדבר שאם היו לפניו י' בהמות לשחוט ובירך כדי לשוחטם, ובא אחר לשחוט בהמה אחת דיברך עליה. אכן מצאנו בשו"ע הרב (או"ח סימן ריג סעיף ז) דנקט שכיון שהברכה שבירך הראשון הייתה על כל הבהמות אין רשאי האחר לברך עליהם כי הם נפטרו בברכה הראשונה והוא גורם ברכה שאינה צריכה. וע"ש שכתב דכן הוא בכל ברכת המצוות דכל שמתקיימת מצוה אחת שלימה הרי צריך ברכה אחת על הכל.

והנה לעניין בדיקת חמץ מצינו במשנ"ב (סימן תלב ס"ק יא) דכתב שאם בעה"ב בירך על הבדיקת חמץ ולא גמר לבדוק את ביתו, ואח"כ הטיל על שליח להשלים את הבדיקה דהשליח אינו מברך על הבדיקה כיון שבדיקת כל הבית היא מצוה אחת, ואין מברכים על חצי מצוה. אמנם מדברי הגר"ז הנ"ל התחדש חידוש גדול שאפילו שחיטת כמה בהמות, והפרשת חלה מכמה עיסות, וכן מי שצריך למול ב' בניו חשיב שמוטל עליו רק חיוב אחד, ואינו גומר מצוותו עד שמל את שניהם, ולכן צריך לברך ברכה אחת על הכל כי אין מברכין על חצי מצוה.

ושאלה זו נשאלה למעשה בקביעת מזוזה שכיבד בעה"ב אדם אחר שיברך על המזוזה בכניסה לבית והוא רצה לברך על המזוזה שבשאר החדרים, ולפי דברי השו"ע הרב כיון שיש עליו חיוב לקבוע את המזוזות בכל הפתחים צריך לברך ברכה אחת על כולם ובלאו הכי הוא גורם ברכה שאינה צריכה. וכעין זה גם לגבי בדיקת חמץ דאינו יכול לברך על כמה חדרים ולהשאיר לאחר שיברך על חדר אחד דכיון שהכל נחשב כמצווה אחת המוטלת עליו צריך לברך על זה ברכה אחת.