6. בדין מהלך כעומד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

י' סיון ע"ג

**סימן ו'**

**בדין מהלך כעומד**

**בהא דבמהלך לבן עזאי אין חיסרון דעמד לכתף**

א]מבואר בגמ' שבת ה: דנחלקו בן עזאי ורבנן האם מהלך כעומד ונפק"מ בעבר דרך מקום פטור דלרבנן חייב ולבן עזאי פטור ובגמ' כתובות ל"א. מובא דנפק"מ בעקר והלך ברה"י האם יש קלבדר"מ בעקירה ראשונה דלבן עזאי דהמחייב על היציאה מהבית אין קלבדר"מ ולרבנן יש קלבדר"מ והנה בעיקר טעם בן עזאי עיין רש"י כתובות ל"א: דביאר דבעקירת רגל הוי עקירה ובהנחתו הוי הנחה ולכאורא הכונה דמצב ששני רגליו מונחות על הקרקע חשיב מונח אמנם במצב שרק רגל אחד מונחת על הקרקע חשיב שהוא עקור [וצ"ע שלפ"ז ברץ שאין מצב ששני רגליו מונחות אינו כעומד וצ"ע למה הירושלמי לא ישב כך] ועין אגלי טל [סימן פ"ד סקכ"ט] דהביא דנחלקו הראשונים בעומד במקום אחד ומטלטל ממקום למקום בידו דדעת תוס' בעירובין צ"ח וברשב"א כמו שביאר המהרש"א שם דגם לבן עזאי לא חשיב כעומד ודעת הריטב"א דגם כה"ג חשיב כעומד וכ"ש הוא, [וצ"ל בין זה לגמ' של מושיט שכאן המצב שזה מגיע במקומו יש בו מהלך כעומד] [וראיתי לדייק כן מהראשונים שתירצו על בן עזאי שלא אומרים מהלך כעומד אלא מרשות לרשות ואם יש כאן כל הזמן עקירה והנחה אין שום סברא בדבר זה ורק אם זה דומה לקלוטה מובנים דבריהם ולפ"ז יתכן שמטעם זה הרמב"ן לא יישב כן על מהלך כעומד] ובפשוטו הביאור דס"ל לבן עזאי שמצב הילוך זה עצמו מצב שחשיב מונח וכמו מתגלגל על גבי קרקע ולכן כתב שכ"ש כשגופו עומד ורק ידו זזה [אמנם לכאורא היה מקום לומר שזה מצד שגופו על הקרקע זה כמו מתגלגל וכל זה בעקירת גופו והנחת גופו ולא בעקירת חפץ והנחת חפץ ויתכן שהראשונים שחולקים הוא מטעם הזה] והנה לשון הירושלמי שכל אמה יחשב הנחה ובפשוטו הכונה כל פסיעה ומשמע כראשונים

והקשו האחרונים דהרי מבואר בגמ' דלרבנן עמד לכתף לא חשיב הנחה דהינו אפילו שבמציאות זה מונח אבל כיון שזה רק בתור הכנה להוליך זה סיבה שלא יחשב מונח א"כ אפילו שמהלך כעומד אבל זה מצב של עמד לכתף וא"כ מצד זה שלא יחשב כמונח ובאמת דהרשב"א כתובות ל"א: הביא מהראב"ד שהטעם שחייב בטלטול ד"א לבן עזאי כיון שס"ל שזה כמו עמד לכתף והרי זה לא מחלק ברה"ר אמנם כל הראשונים שהקשו מד"א חזינן שלא ס"ל כן, וכן בפשוטו מוכח בגמ' בכתובות שם דהגמ' מעמידה בעמד לכתף ושואלת שזה אורחיה ומעמידה כבן עזאי הרי מפורש שבן עזאי זה יותר מאשר עמד לכתף

ועיין פנ"י כתובות ל"א. בד"ה נימא שכתב שבן עזאי פליג על עמד לכתף וצ"ב דא"כ מנ"ל לגמ' שרבנן חולקים עליו בזה ועיין ספר חפץ ה' [לבעל האור החיים] שכתב שזה עצמו המחלוקת בן עזאי ורבנן האם יש דין עמד לכתף דהינו שזה ודאי שמהלך זה כעומד לכתף ולרבנן לא חשיב כמונח ולבן עזאי כל עומד לכתף חשיב כמונח לכן מהלך זה כעומד והנה לשון הריטב"א בסוגין וכן הוא ברמב"ן צ"ז. דבן עזאי ס"ל מהלך כעומד לפוש ולנ"ל עיקר הטעם דלכתף גם חשיב כעומד לגמרי וי"ל, עוד ראיתי להקשות דעיין אגלי טל דהביא מהריטב"א עירובין צ"ח שנקט דעומד במקומו ומטלטל חפץ לבן עזאי חשיב כעומד וכתב שזה כ"ש ממהלך ועד כמה שכל סברת בן עזאי דעמד לכתף גם חשיב עמידה א"כ כאן שהחפץ לא עומד אין סיבה שזה יחשב כעומד

ועיין אבני נזר סימן ק"ב סק"ג שכתב לבאר דעמד לכתף זה רק סברא דאם הדבר עקור הנחה זו אינה הנחה אבל לא שייך להחשיב דבר כעקור על ידי מצב של עמד לכתף ולפ"ז ביאר שכיון שלבן עזאי מהלך זה כעומד א"כ אפילו שהוא עמד לכתף אבל אין כאן התחלה של עקירה ולפ"ז אם בתחילה יעקור לגמרי ואחרי זה ילך זה לא יחשב כמונח עכ"ד והנה כל דבריו רק לסברת הריטב"א לעיל שכל הזמן זה מצב מונח אבל לרש"י שכשעקר רגלו חשיב עקירה א"כ הדרא קושיא לדוכתא ובאמת עיין תוס"ר שכתב בשם הירושלמי בקופץ מתחילת ארבע לסוף ארבע ולנ"ל אם בתחילה קפץ שהיה עקירה גמורה אחרי זה גם בהליכה לא נחשב כמונח כמבואר באג"ט שם ועוד דהירושלמי יכל לתרץ ברץ שאז תמיד יש מצב של קפיצה באמצע

ובשם הגרנ"פ ביארו בדרך פשוטה שאין הלכה שמצב של כוונה לכתף שזה סברא בעצם שזה לא יחשב מונח אלא שעד כמה שמצב של הילוך זה לא נחשב מצב של מונח והוא עומד לכתף דנים שגם מצב זה כאילו הוא מהלך והרי מהלך זה לא כעומד אבל עד כמה שמהלך כעומד אין שום סיבה שכיון שזה לכתף שלא יחשב עמידה דכל הלכתף מחשיבו כמהלך והרי מהלך כעומד ועיין לשון הרמב"ם פי"ג ה"י שכתב מפורש שעמד לכתף זה כמהלך

והנה אם נימא שהגדר במהלך שזה כל הזמן נחשב מונח שזה כמו מתגלגל על גבי קרקע ודאי א"ש הנ"ל אמנם גם אם נימא כרש"י שיש כאן כל הזמן עקירה והנחה אבל כל מה שמצאנו שעמד לכתף זה לא עמידה מצד שמצבו התמידי הוא מהלך ורק עכשיו שינה לכיתוף אבל אם מצבו התמידי שכל הזמן עוקר ומניח אין סיבה לדון את כל מצב ההנחה כמצב שזה עקור שכל העמד לכתף שההנחה מיוחדת שנעשתה דנים כמצב הילוך אבל אין סיבה לדון כמצב ההילוך שהוא עקור ולא כמצב שזה מונח

והנה מבואר בגמ' צ"ז. דאיכא מ"ד דתוך ג' חשיב הנחה וכן לרש"י [ק.] במתגלגל לכו"ע חשיב כמונח וכן עין גמ' פ. דבמעביר בידו והיא תוך ג' לכו"ע חשיב כמונח ועין פנ"י כתובות ל"א. דדן שאם עושה את זה בתור שיעקור לגמרי חשיב כעמד לכתף ולכן בעקר מהקרקע גם קודם ג' חשיב כעקור ותמה על תוס' שם שנקטו שחשיב כמונח ועיין חזו"א [ס"ב סק"ד] שנקט פשוט שעמד לכתף על גבי קרקע אפילו אם חשיב עמד לכתף כמו שהוכיח שם מתוס' אבל לאחר ד' ודאי חייב דהרי זה לא גרע ממעביר תוך ג' שחשיב כמונח וצ"ע כנ"ל אבל כאן שזה עמד לכתף זה סיבה שלא יחשב כמונח אמנם לנ"ל א"ש דעמד לכתף זה רק סברא שזה כמו מצב ההילוך אבל אם זה מצב שגם בתור מהלך חשיב שזה כמונח כיון שזה תוך ג' כאופן דהתוס' או במונח בקרקע וכגונא דהחזו"א א"כ לא יעזור מה שזה על מנת לכתף

**בביאור הא דנקטו הראשונים מסברא שמהלך זה מחלק המלאכה ובביאור דין בטלה עקירה הראשונה**

ב]הקשו הראשונים לבן עזאי דמהלך כעומד למה חייב בכל ד"א הרי זה חשיב כמונח בכל אמה ואמה ועיין תוס' וברמב"ן ורשב"א שכתבו שהילכתא גמירי לה שחייב ועיין רמב"ן שהוסיף להקשות שא"כ נלמד מזה שמהלך לאו כעומד וכתב שלגבי מקום פטור אי אפשר ללמוד וכן הוא לשון תוס' כתובות ל"א: והנה פשטות לשונם דבאמת אם זה לא במקום פטור אין דין מהלך כעומד אמנם עיין מהרש"א שם שהקשה דהרי מפורש בגמ' שבעוקר ברה"י והולך אין קלבדר"מ מצד שמהלך כעומד חזינן מפורש שגם אם זה לא במקום פטור יש מהלך כעומד וכן הראשונים נקטו שלבן עזאי אין את ההלכה של מפנה חפצים מזוית לזוית וכן עיין רמב"ן צ"ז. דכתב מפורש שאם הולך מרה"י לרה"ר חייב לבן עזאי וכן הראשונים הרי כתבו תירוץ זה גם על ר"ע של קלוטה והרי שם מפורש בגמ' שזה סיבה לחייב לכן ביאר המהרש"א בכתובות שכוונת התוס' שההלכה של ד"א חידש שמהלך כעומד זה לא סיבה לפטור אלא שכל זה במקום חיוב אבל במקום פטור זה סיבה גם לפטור

ובפשוטו הביאור דיסוד הדין הנחה באמצע מלאכה מבואר ברא"ש ח: שזה מצד שזה מחלק את המלאכה לשתים ונקטו הראשונים דמסברא מהלך כעומד זה סיבה לחלק המעשה לשנים אמנם נתחדש שזה לא מחלק המעשה לשתיים אבל עדין יש כאן מעשה הנחה שהוא סיבה לחייב וכן מעשה עקירה שזה סיבה לחייב דהינו שנתחדש שגם מצב שזה לא מחלק המעשה לשתים אבל זה לא מחייב שיחשב שאין כאן מעשה עקירה והנחה אלא יתכן שגם מצב שזה נחשב הנחה ועקירה אבל זה לא מחלק המעשה לשתיים [ולכן גם בקלוטה כמי שהונחה תוך ד"א זה לא מחלק אפילו שלאחר ד"א זה סיבה לחייב וכן תוך ג' לר' חלקיה שחשיב מונח אבל זה לא סיבה לחלק המעשה לשתים כמבואר בתוס"ר ק. שמקורו מכאן וכן במעביר לרבא וכמו שהאריך בחזו"א סק"ד]

והנה בפשוטו צ"ב למה הראשונים כולם נקטו מסברא שמהלך כעומד וקלוטה כמי שהונחה צריך לחלק בתוך ד"א הרי לכאורא כיון שהדין של עמד לפוש כי זה מחלק המעשה לשתים א"כ ודאי יתכן מסברא שעד כמה שהמלאכה באמצעה רק שיש דין הנחה כגון מהלך כעומד או קלוטה שזה לא סיבה לחלק המעשה לשתים ולמה מסברא נקטו שזה סיבה לחלק ורק תירצו שזה גזיה"כ [ואף שמצאנו שזה פוטר במקום פטור אבל הרי כתבו הראשונים שמק"פ שאני וכן בקלוטה הרי לא מצאנו שפטור במקום פטור]

והנה בהא דמבואר בגמ' דמפנה חפציו מזוית לזוית אינו חייב עד שיעמוד לפוש אבל עמד לכתף עדיין פטור ומצד שלא בטלה עקירה הראשונה ורק בעמד לפוש דבטלה עקירה הראשונה הוא חייב בפשוטו הביאור דכל דלא הונח החפץ א"כ אין כאן מעשה עקירה דהרי החפץ במצב לא מונח ולכן אין לחייב על זה וכן הוא ברש"י ה: בד"ה אינו חייב דאין כאן עקירה כלל אמנם עיין חזו"א סק"ד שכתב לדון שבעמד לכתף זה ודאי שמי שיעקור ממנו חייב וכן מי שיניח על אדם שעמד לכתף הוא חייב ורק ביחס לאדם שעמד לכתף זה סיבה לפטור ומבואר שאפילו שהחפץ נחשב מונח אבל כיון שלא היה כאן מעשה הנחה וממילא לא בטלה עקירה הראשונה ממילא זה סברא גם לא לחייב על עקירה הנוספת שנעשה כאן דהינו שהדין של לא בטלה עקירה הראשונה זה סברא שלא שייך עקירה על חפץ עקור וממילא אין לחייב אלא על העקירה הראשונה ובפשוטו הסברא בזה שאין חשיבות לעקירה של חפץ כשהוא במצב שנחשב עקור ביחס לאדם העוקר ורק לעקירה הראשונה יש חשיבות עקירה וכן להנחה זו אין חשיבות הנחה כיון שהחפץ עדין נחשב באמצע המלאכה ודו"ק בזה

ועיין תוס' ה: דדנו דאדם מהלך מי שמניח עליו חשיב כמונח וצ"ב מה הנידון הרי מפורש בגמ' שהמפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך להוציאם פטור מצד שלא בטלה עקירה הראשונה ואם נימא שחשיב כמונח א"כ למה לא חייב כמו מישהו אחר שמניח עליו אמנם הביאור כנ"ל שעד כמה שהוא זה שעקר יש כאן הסברא שלא בטלה עקירה הראשונה וכל שעל העקירה הראשונה אי אפשר לחייב אין לחייב על העקירה השניה משא"כ במניח במצב זה חשיב מעשה הנחה וכמו בעמד לכתף וכנ"ל [והנה תוס' הוכיחו מהגמ' שמניח עליה כשהיא מהלכת והקשו שאם זה מעשה הנחה ממילא חשיב שהיא עוקרת ועין שפת אמת שתמה הרי מכל עקירת גופו לא הוכיחו כי לא בטלה עקירה הראשונה א"כ כאן הרי כל העקירה זה עקירת גופו והרי גופה כבר היה עקור ואין כאן עקירה נוספת ובפשוטו מבואר שכיון שהחפץ חשיב מונח וזה מתיחס לקרקע ממילא חשיב שזה מעשה עקירה אפילו שביחס לגוף זה באותו מצב אמנם צ"ב מה תוס' הוכיחו מדיו שמעביר מיד ליד הרי שם אין שינוי מצב מהמצב שזה בגוף האדם ומה עוזר שזה מונח בכלי ומבואר בתוס' שכה"ג שזה מצב מונח אפילו שאין בטלה עקירה הראשונה אבל כל שיהיה כאן מצב בחפץ שיש כאן הנחה נוספת זה מבטל עקירה הראשונה ומחשיבו כמונח ומחלק המעשה לשתים ודו"ק ועיין סימן ה' שהארכנו בזה ]

ועיין תוס' ג: שתוס' כתבו דבהטעין עצמו מבעוד יום חייב רק בעמד לפוש אבל אם לא עמד לפוש פטור מצד שלא בטלה עקירה הראשונה וכמו מפנה חפציו מזוית לזוית ובפשוטו צ"ב מה הוצרכו ללא בטלה עקירה הראשונה ולהוכיח ממפנה חפציו הרי שם יש חידוש שפינוי החפצים זה עצמו לא מעשה עקירה אבל כאן שהיה טעון אוכלים ומשקין מבעוד יום ולא היה כאן מעשה עקירה משתחשך למה שיתחייב ובפשוטו מוכרח מתוס' שנקטו שבאמת יש כאן מעשה עקירה ורק שיש כאן פטור מצד שלא בטלה עקירה הראשונה והוכיחו ממפנה חפציו דשם כשמחליט לצאת זה כמעשה עקירה ורק שיש כאן חיסרון של לא בטלה כמבואר בתוס' כתובות ל"א. ע"ש [ובפשוטו תוס' כאן כהו"א של דבריהם ה: עוד יתכן דנקטו שכל מהלך לרבנן יש כאן מעשה עקירה רק שזה לא בטלה עקירה הראשונה עוד יתכן שכונתם שהיה טעון והיה במצב של עמד לכתף והגרנ"פ ביאר שמדובר שעקר מהקרקע ואחרי זה עקר גופו וכה"ג כיון שלא חשיב שהיה מעשה הנחה ממילא אפילו שזה עמד לפוש אין בזה בטלה עקירה הראשונה והוא מחודש וצ"ע בזה]

ולפ"ז א"ש מה שהראשונים דנו מסברא שמהלך כעומד וקלוטה זה צריך לחלק שעד כמה שננקוט שזה לא מחלק וחשיב שהחפץ עדיין עקור א"כ יש כאן החיסרון של לא בטלה עקירה הראשונה ושלא שייך לחייב אלא מצד העקירה הקודמת ועד כמה שאפשר לחייב מצד העקירה של עכשיו בהכרח שיש כאן ביטול של העקירה הקודמת ולזה תירצו שיש כאן גזה"כ שאפילו שזה דבר שמחלק וסיבה לדון מחדש וחשיב שיש כאן עקירה חשובה בכל אופן אפשר לחייב על העקירה הקודמת ודו"ק בזה ובפשוטו כל הגזיה"כ רק בדבר שזה הנחה דינית שבזה נתחדש שאפילו שזה עקירה חשובה והנחה חשובה בכל אופן זה לא מחלק אבל הנחה מציאותית בזה לא מצאנו מצב שיחשב הפסק שאפשר לחייב ובכל אופן זה לא יחלק במלאכה וצ"ע בפרט זה

והנה עיין תוס' ה: שדנו האם בן עזאי חולק על הדין של ר"י שמפנה חפציו מזוית לזוית ונמלך עליו להוציאם והכיחו מהגמ' בכתובות דמבואר דבן עזאי חולק על זה ועיין רעק"א שתמה מה הראיה הרי יתכן שלמסקנא מדובר בעקר על מנת להוציא ע"ש והנה לכאורא צ"ע מה הנידון הרי כיון דס"ל דמהלך כעומד לחומרא א"כ למה שלא יחשב שיש כאן עקירה נפרדת וכמו דלענין קלבדר"מ אין כאן כיון שדנים שגם ללא זה יש המלאכה א"כ גם בעוקר על מנת לפנות אין סיבה שזה יפטור ומבואר מכאן שהיה מקום לדון שאפילו שיש כאן מעשה עקירה שחשיב לחייב אבל כיון שלא בטלה עקירה הראשונה וזה חלק ממעשה המלאכה עד כמה שיש שם סיבה לפטור ממילא אי אפשר לחייב על מלאכה זו והא חידוש הרבה יותר גדול מהנ"ל דכאן הרי מה שלא בטלה עקירה הראשונה אבל זה לא סיבה להחשיב שאין כאן מעשה עקירה דהרי העקירה הנוספת נחשבת עקירה ובכל אופן כיון שהעקירה הראשונה היא חלק מהמלאכה ויש בה פטור זה סיבה לפטור וצ"ב הסברא בזה [ועיין תוצאות חיים סימן ט' סק"ו שהאריך בביאור סברא זו בדעת הראב"ד וע"ש ובסק"ט י' מה שביאר בפלוגתת הרמב"ן והראב"ד ובפשוטו מבואר מהרמב"ן דלא ס"ל מיסוד זה דלא בטלה עקירה הראשונה ועיין מה שכתבנו בסוגיא דזירזא דקני ועיין סימן ה' וסימן ג' סק"א מה שכתבנו בזה]

**בביאור סברת הראשונים שמקום פטור זה סיבה לפטור והאם זה גם בהנחה שאין בכחה לחייב**

ג]והנה כתבו הראשונים שמקום פטור זה אחרת דשם אמרינן מהלך כעומד גם לקולא וצ"ב הסברא בזה ובפשוטו הביאור דהרי מבואר בגמ' שדנה מסברא שכל שזה עבר דרך מקום פטור פטור והגמ' מביאה מקור שזה לא כך אמנם כל זה עד כמה שלא היה הנחה במקום פטור אבל כל שהיה הנחה במקום פטור אפילו שזה הנחה שזה לא סיבה לחלק המעשה אבל חוזר כאן החיסרון של מקום פטור ובפשוטו הביאור שזה שינוי מצורת המלאכה דצורת המלאכה שהחפץ עובר ישר מרה"י לרה"ר ולא שהוא מונח באמצע במקום פטור ועיקר הדבר דמצאנו דהנחה במקום פטור זה סיבה לפטור גם במקום שזה לא מחלק המעשה לשתים מבואר בראב"ד שכתב שמהלך כעומד לבן עזאי זה כעמד לכתף והנה צ"ב למה זה פוטר במקום פטור אמנם הביאור שעמד לכתף יש כאן הנחה רק שזה הנחה שאינה מחלקת המעשה אבל אם זה במקום פטור זה סיבה לפטור וכן עיין ריטב"א י"א. עירובין כ. שנקט שמוציא ידו למעלה מעשרה ואחרי זה מניח ברה"ר חשיב הנחה במקום פטור ופטור אבל למטה מעשרה חייב והביאור כנ"ל שזה הנחה שלא מחלקת המעשה ולכן למטה מעשרה חייב אבל יש כאן מעשה הנחה ולכן כל שזה במקום פטור זה סיבה לפטור [אמנם עיין תו"י כתובות ל"א: דמבואר דמגרר במקום פטור זה לא פוטר אפילו שזה הנחה לחיוב ומבואר דלא ס"ל ליסוד דמקום פטור וצ"ל שס"ל לגבי ההלכה של ד"א כתירוצים אחרים בראשונים]

והנה יש לדון דרק הנחה כזו שבכחה לחלק המעשה ולחייב עליה היא סיבה לפטור במקום פטור וכגון מהלך כעומד לבן עזאי או קלוטה כמי שהונחה לר"ע אבל אם יהיה הנחה במקום פטור שגם אם זה היה במקום חיוב אי אפשר לחייב על זה ומצד שלא בטלה עקירה הראשונה כה"ג גם במקום פטור זה לא סיבה לפטור אמנם יתכן שכיון שהדבר מצד עצמו נחשב מונח ורק שיש כאן חיסרון ביחס לגברא שאין כאן עקירה חדשה יתכן שזה מספיק סיבה לפטור ובפשוטו נפק"מ בעמד לכתף במקום פטור שכה"ג חשיב שזה מונח וכמו שביאר החזו"א שמי שעוקר ממצב זה חייב ורק שאין זה מעשה הנחה לחייב ועיין לעיל דהבאינו מהראב"ד בשטמ"ק דבפשוטו מבואר שנקט שפטור

והנה ידוע להקשות [ועיין תוצאות חים סימן ט' סק"י שהקשה בדרך דומה] מה הגמ' דנה האם עקירת גופו חשיב עקירה הרי מבואר בבן עזאי שמהלך כעומד במקום פטור זה פוטר ועד כמה שזה לא עקירה הרי מבואר בתוס' ג: שזה לא עושה בטלה עקירה הראשונה א"כ אין סיבה שזה יפטור אמנם אם נימא כנ"ל שבמקום פטור אפילו שלא היה מעשה הנחה זה סיבה לפטור כיון שזה מונח א"כ א"ש שהנחה גופו גם לצד הגמ' חשיב שזה מונח וכמו שביאר רעק"א ורק שחסר במעשה הנחה

והנה עיין תוס"ר ה: שדן שאולי כל הדין של בן עזאי רק שזה סיבה לפטור במקום פטור אבל זה לא נחשב הנחה לחייב על זה וצ"ב עד כמה שבתור הנחה זה לא הנחה א"כ מהיכי תיתי שזה יפטור במקום פטור ולכאורא כונתו שזה ודאי שיש כאן מעשה הנחה בעצם וכמו עמד לכתף רק כיון שלא בטלה עקירה הראשונה לכן אי אפשר לחייב על זה אבל לגבי מקום פטור כיון שמצד החפץ חשיב מונח דהרי מהלך כעומד א"כ זה כמו עמד לכתף שזה סיבה לפטור במקום פטור

והנה עיין ח: דמבואר בגמ' דבמעביר חפץ כנגדו והא במקום פטור חשיב כמונח וכתב המהרש"א בדעת תוס' שאותו מצב אם הוא לא במקום פטור זה לא סיבה לפטור ועין שער הציון שמ"ה שנקט כן בדעת רש"י והרמב"ם שזה סיבה לפטור ועיין רעק"א שדימה לתוס' בכתובות לגבי בן עזאי שמקום פטור גרע ולכאורא כה"ג הביאור שאין כאן הנחה מצד הגברא דאל"כ למה שבאמת זה לא יחשב הנחה תמיד ורק שחשיב שהחפץ מונח ויש כאן הסברא שלא בטלה עקירה הראשונה ובכל אופן במקום פטור זה סיבה לפטור [ועיין מה שכתבנו בסוגיא דנתכוין לזרוק ד' וזרק שמונה סק"ג]

**האם קלוטה כמי שהונחה במקום פטור זה סיבה לפטור**

ד]והנה יש לעיין למ"ד קלוטה כמי שהונחה ועבר במקום פטור האם פטור והנה בפשוטו לראשונים שתירצו על הדין קלוטה למה חייב בד"א והתירוץ שהילכתא גמירא להו א"כ כמו שבמהלך כעומד מבואר בגמ' שזה לא סברא על מקום פטור ה"ה בדין קלוטה כמי שהונחה וכן מבואר בפשוטו בתוס' ד: שכתבו שאם קלוטה כמי שהונחה אין חיוב מושיט למעלה מעשרה כי זה דרך מקום פטור אמנם עיין תו"י שם שכתבו שהדין רק לחומרא ולא לקולא וצ"ע שהרי לגבי מהלך כתבו שזה הילכתא גמירא וא"כ מי אומר שלענין קלוטה זה לא אותו דבר ובכל אופן לגבי מקום פטור זה סיבה לפטור והנה היה מקום לומר שכאן זה לא נחשב הנחה במקום פטור כיון שתחתיו זה מקום חיוב וכן כיון שמושיט צורת המלאכה היא למעלה מעשרה אמנם הרי תוס' נקטו מצד שזה מקום פטור ועל זה התו"י השיג שלחומרא ולא לקולא וכבר עמד בזה האגלי טל סימן פ"ה סק"ט

ובאמת בפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דהגמ' צ"ח. אומרת הזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב פחות מד"א פטור והגמ' אומרת שהחידוש שקלוטה לאו כמי שהונחה ועיין רש"י שביאר מהא דלא חייב גם בפחות מד"א מצד הוצאה והכנסה וברשב"א ביאר דאם קלוטה כמי שהונחה זה פוטר מצד שזה נח ברה"י באמצע והנה לכאורא רה"י לגבי ד"א זה כמו מקום פטור וזה סברת הרשב"א שפוטר אמנם בדעת רש"י מוכרח שמקום פטור זה לא סיבה לפטור בדין קלוטה [ולא מסתבר דרה"י לגבי ד"א זה לא מקום פטור] ועיין גמ' ו. דהגמ' אומרת דבן עזאי מודה בזורק ומושיט ועיין ר"ח שזה מצד דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה ומבואר שלר"ע דרך מקום פטור פטור אמנם עיין רעק"א שהקשה דא"כ למה נקט זורק ולא מושיט לבד דהרי יתכן דס"ל כר"ע משא"כ במושיט לא שייך קלוטה לתוס' ד. והוכיח מזה שיש קלוטה גם במושיט כתוס' צ"ב. אמנם לכאורא לתוס' ד. מוכח שקלוטה זה לא סיבה לפטור במקום פטור

ולכאורא יש מקום לומר שעד כמה שנתחדש שזה הנחה שלא מחלקת המעשה ורק שאנו דנים שזה יפטור במקום פטור כל זה הוא רק במקרה שיש כאן איזה פעולה הנחה ביחס למצב הקודם אבל כל שהחפץ הוא באותו מצב רק שיש דין הנחה בזה מה שהוא מקום פטור זה לא סיבה לפטור ולכן במהלך כעומד שיש כאן כל הזמן מצב של הנחה [ובפשוטו דבר זה לביאור רש"י סק"א] לכן מה שזה מקום פטור הוא סיבה לפטור משא"כ בדין קלוטה שזה אותו מצב כל הזמן בזה אפילו שיש כאן דין הנחה אבל כל שזה לא מחלק המעשה אין בזה חיסרון מה שזה במקום פטור ובזה א"ש סברת תוס' שידו של אדם אפילו שזה מקום פטור אבל למעלה מעשרה כיון שאין כאן שום הנחה נוספת לכן זה לא סיבה לפטור וא"ש סברת התו"י שאפילו שלגבי מהלך כעומד זה סיבה לפטור אבל לגבי קלוטה זה לא סיבה לפטור

**בהא דלבן עזאי אין קלבדר"מ בעקירה הראשונה**

ה]והנה למתבאר מהראשונים הנ"ל באמת גם לבן עזאי שמהלך כעומד אבל בעקר ברה"י והניח ברה"ר אפילו שלא צריך את עקירתו הראשונה אבל למעשה זה חלק ממעשה העבירה דהרי לקולא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה רק במקום פטור והנה מבואר בגמ' כתובות ל"א. דיש קלבדר"מ בעקירה כיון שזה צורך הנחה אפילו שעדין לא חל החיוב מיתה אמנם לבן עזאי שמהלך כעומד אין קלבדר"מ כיון שאפשר לחייב על הפסיעה האחרונה קודם יציאתו וצ"ע כיון שלקולא לא אמרינן מהלך כעומד א"כ יוצא שבפועל העבירה מתחילה בעקירה הראשונה וא"כ למה שלא יהיה על זה קלבדר"מ ועין רש"ש שלגבי החיוב ממון זה לחומרא ואמרינן שיש כאן מהלך כעומד ודבריו צ"ע שהדין קלבדר"מ זה תוצאה מהעבירה

והנה עיין תוס' שדנו האם לבן עזאי מפנה חפציו מזוית לזוית חיבים וכתבו שחיבים והוכיחו מהגמ' בכתובות שהעמידה כך הבריתא ועיין רעק"א שהקשה שלמסקנא יתכן שמדובר בעקר על מנת להוציא אבל בעל מנת להניח פטור אמנם בתוס' מבואר שהעמידו דוקא בעל מנת להצניע וצ"ב טעמו של דבר והיה מקום לומר שזה מצד טענה הנ"ל שהרי העבירה מתחילה מתחילה ויש כאן קלבדר"מ ולכן הגמ' העמידה בעקירה על מנת להצניע שממילא אין זה חלק ממעשה העבירה ורק לכן אין בזה קלבדר"מ ועיין שטמ"ק שם אמנם ברש"י שם משמע שלמסקנא לא מדובר בעל מנת להצניע והדרא קושיא לדוכתא וכן עיין תוס' בכתובות שכתבו שבמגביה תוך ג' כיון שעדיין חשיב כמונח אין קלבדר"מ כמו בבן עזאי הרי מפורש שאפילו שאין כאן הנחה לקולא ובכל אופן אין בזה קלבדר"מ ולכאורא מוכרח מזה כמו שביאר בנפש חיה דכיון דנתחדש כאן שאפילו שאין חיוב מיתה בפועל יש קלבדר"מ זה רק בדבר שהוא מוכרח למעשה האיסור אבל דבר שגם אם זה לא יהיה יש כאן מעשה איסור בזה אין זה בכלל עקירה צורך הנחה ולכן זה לא סיבה לפטור קלבדר"מ [והנה שיטת תוס' והריטב"א שם שדבר שהוא צורך האיסור אפילו שהוא לא חלק מהאיסור בכל אופן זה נחשב עקירה צורך הנחה וכגון במכניס לפיו או מגביה כדי לנסך ולפ"ז שהנידון לא האם זה חלק מהעבירה או לא ודאי א"ש הנ"ל אמנם גם לראשונים שכל הנידון רק כשזה חלק ממעשה העבירה אבל יתכן שזה לבד לא מספיק אלא צריך גם שחלק זה מוכרח למעשה איסור]

**בהא דלא הקשו הראשונים מכל מעביר מרה"י לרה"ר שיפטר**

ו]בעיקר קושית הראשונים שכל ד"א לבן עזאי יפטר מצד שמהלך כעומד הקשה רעק"א שלכאורא בכל מעביר מרה"י לרה"ר גם קשה הרי אם יניח החפץ במצב שחלקו ברה"י וחלקו ברה"ר יפטר וכיון שמהלך כעומד א"כ תמיד צריך להיות פטור וכן בקלוטה כמי שהונחה לר"ע ועיין רש"ש צ"א: ובשו"ת נפש חיה ובאגלי טל שהאריכו בזה והנה כולם דנו האם לאחר ישוב תוס' הדבר מיושב אמנם לכאורא הפלא גדול שהראשונים לא העמידו דבר זה כקושיא כלל ומשמע שמצד זה לא הוקשה להם כלל וצ"ב הטעם ולכאורא מבואר מכאן שחפץ שנמצא במצב שלא שייך להגדיר שהוא מונח ברשות מסוימת כל שאין כאן הנחה גמורה זה עצמו סיבה להחשיבו שזה לא מונח וכמו שהבאינו מרעק"א לענין ידו ברשות אחרת שאפילו שאם זה לא היה בתר גופו גריר זה היה נחשב מונח אבל לאחר שבתר גופו גריר ואין לזה רשות מסוימת זה עצמו סיבה שלא יחשב מונח ובזה א"ש שרק בד"א שזה רשות הרבים הוקשה לראשונים שיחשב מונח אבל כשזה בין רה"י לרה"ר זה עצמו סיבה שלא יחשב מונח וכנ"ל

[ובשיעורי הגרנ"פ כתב שזה ודאי ידעו הראשונים שאפשר לדון שאפילו שזה הנחה אבל זה לא מחלק המעשה לשנים וכל מה שהוקשה לראשונים בד"א מצד שזה הנחה במק"פ דהינו שכל תוך ד"א זה כמו מק"פ עכ"ד ובפשוטו ודאי שתוך ד"א זה לא מק"פ וכן הראשונים לא הזכירו כלל הסברא של מק"פ ואדרבא עיין רמב"ן שלאחר שישב ד"א הקשה למה מק"פ זה אחרת וחידש שמק"פ שאני ומבואר שלא מצד זה היה קושיתם]

ושמעתי לדון למה דנתבאר לעיל דמה דנקטו הראשונים שזה מחלק דאל"כ אין כאן בטלה עקירה הראשונה וחשיב שאין כאן עקירה כלל ויתכן שזה גדר שמחלק לגבי הדין ד"א דכאן צריך צירוף יותר גדול משא"כ לענין הוצאה מרשות לרשות זה לא חיסרון והסברא צ"ב