מצוא חפצך ו שז א-ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שז סעי' א - ב**

##### **שיעור ו**

**[סימן שז] 'ודבר דבר' שלא יהא דבורך של שבת כדבורך של חול, הלכך אסור לומר דבר פלוני אעשה למחר או סחורה פלונית אקנה למחר.**

## לומר שיעשה מלאכה האסורה מדרבנן או משום חומרא

ובמשנ"ב (ס"ק א) ביאר שהאיסור הוא לומר שיעשה בחול מלאכה שאסור לעשותה בשבת, ואפילו אם המלאכה אסורה רק באיסור דרבנן אסור לומר שיעשה כן. והנה לגבי איסור של אמירה לעכו"ם, מבואר במשנ"ב בסמוך (ס"ק ח) שבדבר שאיסורו הוא משום חומרא בלבד מותר לומר לגוי לעשותו, והיינו דאין לחוש בזה אף לאיסור של 'ודבר דבר', וא"כ נראה דהוא הדין שמותר לומר שיעשה בחול מלאכה שאיסורה הוא רק משום חומרא.

## דיבור לצורך מצוה

במגן אברהם (ס"ק א) הביא מהספר חסידים שהאיסור לומר אעשה מלאכה פלונית למחר הוא אפילו לדבר מצוה. וז"ל הספר חסידים 'בשבת לא יאמר אדם נישן כדי שנעשה מלאכתינו במוצאי שבת, שאסור לומר למחר אעשה כך, ואפילו חפץ לכתוב תורה, מפני שמראה מה שישן ונח בשבת שעושה בשביל החול, אלא יאמר ננוח כי שבת היום' עכ"ל.

והנה משמעות לשונו נראה שכשאומר שהולך לישון בשבת כדי שיהיה לו כח במוצאי שבת, יש בזה משום פעולה של חול, משום שהולך לישון בשבת לצורך כך, ולא מצינו שהאיסור הוא בכך שאומר שיכתוב ס"ת, אלא משום שאומר שהולך לישון בשביל כך. וכבר הקשה כן באליה רבה (ס"ק א).

אמנם במחצית השקל כתב דגירסת הספר חסידים שלפנינו משובשת, והגירסא הנכונה שנתכוין לשני עניינים, שיש איסור לומר שהולך לישון בשבת, מפני שמראה שמה שישן ונח בשבת הוא עושה בשביל יום חול, וכן אסור לומר שילמחר יעשה כך וכך, ואפילו שרוצה לכתוב דברי תורה. ומזה הוציא המג"א את הדין שאפילו לצורך מצוה אסור לדבר בשבת.

ובעיקר הדין שאסור לדבר דיבור של חול אפילו לצורך מצוה, תמה האליה רבה (שם) דמאי שנא ממה שנתבאר לעיל (סימן שו סעיף ו) דאיסור ד'מצוא חפצך' אינו נאסר אלא ב'חפצך' של הדיוט, אך חפצי שמים מותרים, וא"כ מדוע דיבור של שמים אסור, ומסיק שבאמת לצורך מצוה יש להקל, וכמו שהתירו במצוא חפציך דחפצי שמים מותרים, כן יש להקל בדיבור של חול.

ובתוספת שבת (ס"ק א) ביאר דכוונת המגן אברהם שאם אין צורך בדבר לא התירו לדבר דיבור של חול, ואפילו הוא דיבור של מצוה, וכגון באופן שעליו דיבר הספר חסידים שאומר שהולך לכתוב ספר תורה במוצאי שבת, הרי אין בדבר צורך כלל, ולכן אין להתיר לדבר בזה. ולא דמי למה שנתבאר לעיל בשיעורים (שיעור ד) דמותר לעשות חפצי שמים אפילו אם אינם לצורך היום, וכגון למדוד לצורך מצוה, משום דהתם אין במעשה זה איסור כלל, דמדידה לצורך מצוה לא נאסרה, אך כאן הרי הוא מדבר דיבור של חול, אלא שכשיש צורך מצוה הרי זה מותר. ויעוין בתהיל"ד (סימן שז ס"ק א) שכתב כעין סברא זו.

ולמעשה כתב המשנ"ב (ס"ק א) דיש שכתבו שאפילו דבר מצוה אסור לומר שיעשה למחר, אבל בא"ר ומאמר מרדכי וברכי יוסף סוברים שלדבר מצוה שרי, וסיים דנכון להחמיר לכתחילה כדעת התוספת שבת שלא לדבר אפילו לדבר מצוה, אלא אם כן יש צורך היום בדיבורו.

## לומר שהולך לישון כדי שיהיה לו כח ללמוד בליל שבועות

ודבר זה מצוי באופן שחל שבועות ביום ראשון ואומר שהולך לישון כדי שיהיה לו כח ללמוד בלילה, דלפי דברי הספר חסידים יש איסור בזה שאומר שעושה כן לצורך חול. ולדעת המחצית השקל יש להחמיר בזה אפילו אם לא הוזכר עשיית מלאכה כלל.

## לדבר בעסקי ממון במקום פסידא

במשנ"ב (סוף ס"ק א) כתב שאסור לעכב אינו יהודי בשבת בשביל חוב שהוא חייב לישראל, ואף שאינו מדבר ורק עושה מעשה, אסור. וכן אסור לומר לשופט לעכבו, או לבקש לעכב נכסי ראובן ביד שמעון בשבת, דהוי דיבור של חול. ומה שכתב בשם הב"ח להתיר לבוא לפני השופט היינו דווקא במקום הפסד ברור, ובזה יש להקל דחשיב כמו צרכי רבים וכמו שנתבאר בשיעור לעיל (שיעור ה).

**[המשך סעיף א] ואפילו בשיחת דברים בטלים אסור להרבות.**

## לדבר בשיחה בטילה

מלשון השו"ע משמע דלדבר מעט דברים בטלים שרי, ובמשנ"ב (ס"ק ב) דהיינו בדברים שאין בהם זכר לעשיית מלאכה ולעסקים כלל, וגם אין בהם גנאי וקלות ראש דאי לאו הכי אפילו מעט מותר. ויל"ע מדוע אין בזה איסור משום ביטול תורה, ומדוע אין איסור לדבר בדברים אלו אף בחול, וכן מצינו במשנ"ב לעיל (סימן קנא ס"ק ב) שבודאי ראוי לאדם להימנע תמיד מדיבור של בטלה, אך משמע שאינו איסור גמור [ולשון הרמב"ם (פרק כג הלכה יח מובא במשנ"ב לקמן ס"ק כז) ש'חשבונות שאין בהם צורך מותר לחשבן, כיצד כמה סאין תבואה היה לנו בשנה פלונית, כמה דינרין הוציא בחתנות בנו וכיוצא באלו שהן בכלל שיחה בטילה שאין בהם צורך כלל, המחשב אותן בשבת כמחשב בחול', ובמגיד משנה שם כתב שכוונת הרמב"ם היא שאין שיחה בטילה ראויה ליראי חטא].

ונראה לבאר דמה שמצינו שיש בזה איסור רק ליראי חטא, הוא על פי המבואר באור שמח (פרק א מהלכות תלמוד תורה) וז"ל 'שמצוות תלמוד תורה נאמרה לכל אחד לפי ההכרחיות שלפי הרגלו, וכן לפי טוהר נפשו של אדם, כי אינו דומה בחיוב ת"ת האיש אשר נפשו מרגשת בשכלה הזך ונקשרה בעבותות אהבה לתלמוד תורה, לאיש אשר כוחות נפשו נרפים ועצלים וכו', ובוודאי צריך להתעצם בה האדם בכל יכלתו, כי כפלה התורה הרבה פעמים ענין למודה, וצריך האדם להלהיב נפשו לשקוד על דלתותיה, כאשר הרבו לדבר בזה הספרים הקדושים, ע"ש עוד. ומבואר שיש אנשים שאין חיובם ללמוד בתורה בכל רגע ורגע אלא כפי כוחם, ובאמת יש אנשים שחושבים שאין להם כח, אך באמת אם ישקיעו יוכלו להצליח מאוד.

## לספר שמועות שיש בהם תענוג

**[המשך סעיף א] הגה: ובני אדם שסיפור שמועות ודברי חידושים הוא עונג להם, מותר לספרם בשבת כמו בחול, אבל מי שאינו מתענג, אסור לאמרם כדי יתענג בהם חבירו.**

ולכאורה צ"ע מדוע יש איסור לספר דברים אלו כדי שיתענג בהם חבירו, הרי סו"ס יש בסיפורים אלו משום עונג שבת. ובלבוש הביא דין זה, וסיים דאין אדם צריך לצער את עצמו כדי שיתענג חבירו, ומשמע שהאיסור הוא באופן שסיפור זה מצער את המספר, ובאליה רבה (ס"ק ד) כתב שאסור לספר אפילו אם אין צער בדבר, דלא התירו לו לחטוא ולספר דיבורים של חול, כדי שיזכה חבירו. אמנם בתוספת שבת (ס"ק ב) הסיק דטעם האיסור הוא משום דכל שלא נהנה מהסיפור בעצמו, הרי יש טורח בדבר והוא מצטער ע"י סיפורים אלו. ובאמת באופן שיש לו הנאה מכך שחבירו נהנה מסיפורו מבואר במשנ"ב (ס"ק ו) דאפשר שיש להקל, ואף שלא נהנה מהסיפור עצמו, אך אם מצטער מהסיפור צריך להימנע מכך. ובמשנ"ב (ס"ק ג) כתב ג"כ שאסור לספר בדברים שגורמים לחבירו צער. וצריך להיזהר מזה שלא יספר לחבירו דבר שיביאו לידי צער כגון שמספר על איזו צרה וכדו', כי בזה הוא מבטל עונג שבת.

**[סעיף ב] אסור לשכור פועלים ולא לומר לא"י לשכור לו פועלים בשבת, אף על פי שאין הישראל צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת, שכל מה שהוא אסור לעשותו אסור לומר לא"י לעשותו, ואפילו לומר לו קודם השבת לעשותו בשבת, אסור, אבל מותר לומר לו אחר השבת למה לא עשית דבר פלוני בשבת שעבר, אף על פי שמבין מתוך דבריו שרצונו שיעשנה בשבת הבאה.**

## הטעם שאין איסור ליהנות ממלאכת הגוי

מבואר בשו"ע שמותר לומר לנכרי בדרך רמז מלפני השבת מדוע לא עשה כך בשבת, ובכך יהיה מותר שיעשה את זה עבורו בשבת שלאחר מכן. ובמשנ"ב (ס"ק יא) נתקשה איך יהיה מותר ליהנות ממלאכה זו, שהרי אסור ליהנות ממלאכה שעשה הגוי עבור הישראל בשבת (כמבואר לקמן סעיף כ דמותרים לערב רק אחר כדי שיעשו), וביאר המשנ"ב דמיירי באופן שיהנה ממלאכת הגוי רק אחר השבת, ועוד תירץ דאיירי בגוונא דאין גוף הישראל נהנה מהנר, כיון שיש כבר אור אחר והאינו יהודי מוסיף לאור הקיים. ומבואר דאין איסור ליהנות ממלאכת אינו יהודי בתוספת אורה.

## חיוב מחאה בתוספת הנאה

ובביאור הלכה (ד"ה ואפילו) ביאר שהטעם שאין כאן חיוב מחאה, כשרואה את האינו יהודי עושה את המלאכה, הוא גם כן מהטעמים הנ"ל המוזכרים במשנ"ב. ומבואר מדברי הביאור הלכה דאין חיוב מחאה על מלאכה שיהנה ממנה רק לאחר השבת. ועוד מתבאר מדברי הביאור הלכה שאין חיוב מחאה על מלאכת עכו"ם שהוא רק בתוספת אורה. וכן מבואר בחיי אדם (חלק ב כלל סב במשנת אדם ס"ק ב) שאין חיוב מחאה בגוי שעושה מלאכה שהיא גורמת רק לתוספת הנאה.

ובאגרות משה (יו"ד ח"ג סימן מז אות ב) נקט בפשיטות דא"צ למחות במקום שעושה הגוי תוספת הנאה, והביא ראיה מהמשנ"ב לקמן (ס"ק עו) שאם מרמז לגוי שלא בלשון ציווי להסיר את הפחם מהנר שרי, ומבואר שאין חובת מחאה בכהאי גוונא כיון שזה רק תוספת אורה. אמנם בחוט שני (חלק ג פרק פא ס"ק ג) ביאר שהטעם שא"צ למחות בדבר שהוא רק תוספת הנאה, משום שיסוד חיוב המחאה הוא משום שבלא במחאה נראה שהישראל שלח אותו לעשות את אותה המלאכה, ופעולה של הסרת הפחם שמצוי הדבר שאדם עושה כן בבית חבירו אף בלא שישאל את רשות בעל הבית, אין בזה איסור משום דאינו נראה כשלוחו.

אכן במשנ"ב לעיל (סימן רעו ס"ק לז) כתב שאם בא האינו יהודי להדליק נר של ישראל או להוסיף שמן בנר, חייב הישראל למחות בו. ומשמע שאף בהנאה מועטת כזו יש חיוב מחאה וצ"ע. ובדבר שהנאתו גדולה נראה שודאי יש חיוב מחאה, כיון שבזה בוודאי נראה כשלוחו, וגם יש לאסור משום שנהנה ממלאכת הגוי וכנ"ל. [לקמן שיעור יא התבאר בטוטו"ד].

{א.ה. =ועי' בספר אמירה לעכום בעז"ה=אכן במשנ"ב לעיל (סימן רעו ס"ק לו) לא נראה כן, דהביא שם את דברי המג"א (שם ס"ק יד) שאם הנר של ישראל צריך למחות בו שרוצה להדליק נר או להוסיף שמן בשבילו, ובמשנ"ב שם (ס"ק לד) כתב שעל ידי נתינת השמן נתוסף האור, ומשמע שאף בהוספת השמן שאינה אלא ריבוי האור חייב למחות. וא"כ הדרא קושיא לדוכתא מדוע התיר המשנ"ב כאן לרמוז לגוי להסיר הפחם מן הפתילה ואין בזה חובת מחאה.}

**הדינים העולים:**

1. אסור לומר שיעשה מלאכה בשבת ואפילו במלאכה שאסורה רק מדרבנן, אך כשאסור משום חומרא שרי.
2. דעת הרבה אחרונים שמותר לדבר דיבורים של חול לצורך דבר מצוה, ולכתחילה נכון להימנע מזה אם אין בזה צורך.
3. ולכן ראוי להימנע מלומר שהולך לישון בשבת כדי שיוכל ללמוד במוצאי שבת.
4. אסור להרבות בדברי בטלה בשבת, ובזמן שצריך ללמוד אסור אף בחול משום ביטול תורה.
5. לספר שמועות שיש בהם תענוג שרי, ואם הוא מצטער מזה לא יספר בשביל שחבירו נהנה מכך.
6. מותר לומר לגוי בדרך רמז שיבין שבשבת הבאה יעשה מלאכה עבור הישראל. והיינו דווקא שיהנה אחר השבת, או שנהנה רק בתוספת הנאה.
7. נראה בביאור הלכה שאין חיוב מחאה באופן שהגוי עושה מלאכה שהיא רק תוספת הנאה, ולדינא נחלקו בזה הפוסקים.