קא - סנהדרין של שבעים ואחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קא. נמסר בש"ק תרומה ה'תשס"ט

אין מוסיפין על העיר והעזרות אלא בסנהדרין של ע"א ובנביא

[הצרכת בית דין של שבעים ואחד לתוספת העיר והעזרות. מקור הדין]

א) תנן רפ"ב דשבועות, אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא במלך ונביא ואורים ותומים וסנהדרין של שבעים ואחד ובשתי תודות ובשיר וכו'. ואמרינן בגמרא, מנא הני מילי אמר רב שימי בר חייא דאמר קרא 'ככל אשר אני מראה אותך את תבנית המשכן ואת תבנית כל כליו, וכן תעשו' - לדורות. פרש"י בימי משה היו דברים אלו, שהוא מלך ונביא, ואחיו כהן גדול, ואורים ותומים ושבעים זקנים.

[התוס' הקשו הלא המשכן נעשה קודם שנתכהן אהרן במלואים ועדיין לא היו אורים ותומים. ובמשך חכמה (תרומה) תירץ שלא נתקדש המשכן אלא במשיחתו, ביום השמיני למילואים שאז כבר היו או"ת[[1]](#footnote-2). ועוד כתב שמה שהוצרכו בקידוש אורים ותומים בנוסף על הנביא, זהו מפני שגזרת הנביא חוזרת ואילו גזרת אורים ותומים אינה חוזרת (כמו שאמרו ביומא עג:), לכך נצרכו אורים ותומים המתמים דבריהם. ולפי"ז כתב שמעלת משה רבינו על פני כל הנביאים שנתנבא ב'זה הדבר' (כדאיתא בספרי מטות) ושכינה מדברת מתוך גרונו, על כן דבריו אינם חוזרים לעולם, הלכך כשהיה משה קיים לא היו צריכים אורים ותומים לקידוש המשכן, שהוא עצמו היה כמו האורים-ותומים לדורות[[2]](#footnote-3)].

הרמב"ם בהלכות סנהדרין (רפ"ה) מנה את הדברים הנעשים על פי בית דין של שבעים ואחד, וכתב: 'ואין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא על פי בית דין הגדול שנאמר כל הדבר הגדול יביאו אליך'. ותמה הרמ"ך (מובא בכס"מ) על מה שהביא קרא ד'כל הדבר הגדֹל' והלא בגמרא מביא קרא אחרינא, מ'וכן תעשו'. ויש להוסיף שבהלכות בית הבחירה (ו,יא) מביא הרמב"ם את כל דברי המשנה בשבועות, ושם אמנם הביא את המקור המובא בגמרא שנאמר ככל אשר אני מראה אותך וכן תעשו לדורות. וא"כ קשה בתרתי; מדוע בהלכות סנהדרין הביא מקור שלא הוזכר בגמרא, וגם מדוע שינה טעמו ממה שכתב בהלכות בית הבחירה.

ונראה שהשמיענו הרמב"ם בסידור דבריו ענין גדול, וכדברי הגרח"ו (חוט המשולש י) על חיבור משנה תורה להרמב"ם: 'כל בקי בדרכו יודע שרוב כוונתו נלמד ע"י לדרוש סמוכים בסידורו', כמליצת בעל המרכבת-המשנה בהקדמתו 'במשנה תורה לכולי עלמא דרשינן סמוכין', כפי שיבואר.

עוד יש לעמוד על דקדוק לשון הרמב"ם, שבהלכות סנהדרין כינהו 'בית דין הגדול', ואילו בהלכות בית הבחירה 'סנהדרין של שבעים ואחד'.

והנה בהלכות סנהדרין לא הזכיר הרמב"ם את שאר הדברים הנצרכים לתוספת העיר והעזרות אלא ב"ד הגדול בלבד, ובהלכות בית הבחירה כתב גם את שאר הדברים, מלך נביא ואו"ת וכו'. אמנם כבר עשה כן רבנו הקדוש בסידור המשניות, שמלבד המשנה בשבועות שנה בריש סנהדרין אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא על פי ב"ד של שבעים ואחד, ושם לא הזכיר מלך ושארא כבמשנת שבועות. אכן כבר עמדו התוס' (בשבועות טו.) על שינוי זה, וכתבו דבסנהדרין לא חשיב אלא מילי דסנהדרין. אלא שהרמב"ם שנקט בכל מקום בהלכותיו טעם אחר, נראה שלדעתו הם שני דינים חלוקים, ואמנם מקורו משתי המשניות הללו, בסנהדרין ובשבועות; במשנת סנהדרין נאמר דין אחד של הצרכת בית דין של ע"א בתוספת העיר והעזרות, ובמשנת שבועות נאמר דין נוסף של הצרכת סנהדרין של ע"א ושאר דברים. ויש לבאר הנך תרי דיני.

וקודם שנבוא לבאור הענין, יש לעמוד על דקדוק בשינויי לשון המשניות. בסנהדרין הגירסה לפנינו היא 'אין מוספין על העיר ועל העזרות אלא על פי בית דין של שבעים ואחד'. ואילו בשבועות תנן 'אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא במלך ונביא ואורים ותומים וסנהדרין של שבעים ואחד ובשתי תודות ובשיר' - ולא תנן 'על פי'.

[שני דינים בסנהדרי גדולה; 'בית דין הגדול' וקיום 'עדת ישראל']

[הצרכת סנהדרין בהעמדת מלך וכהן גדול]

ב) הלח"מ (בהל' סנהדרין שם) הביא מקור למה שכתב הרמב"ם שאין מעמידין מלך אלא עפ"י ב"ד של שבעים ואחד, מהתוספתא (פ"ג דסנהדרין) דתני אין מעמידין לא מלך ולא כהן גדול אלא בב"ד של ע"א. ועמד מדוע השמיט הרמב"ם שם שהעמדת כהן גדול צריכה ב"ד של ע"א. ואמנם הזכיר הרמב"ם הלכה זו בהלכות כלי המקדש (ד,טו), אבל כאן בהלכות סנהדרין לא הזכיר אלא העמדת מלך, והלא דבר הוא.

וכתב הגרי"ז (בהל' סנהדרין שם) שבהצרכת ב"ד של שבעים ואחד, יש שני דינים חלוקים; יש דברים שהם טעונים 'בית דין', ואותו ב"ד צריך שיהא ב"ד הגדול, וכשם שדיני ממונות בשלשה ודיני נפשות בב"ד של עשרים ושלשה, כך דברים מסויימים צריכים בית דין של שבעים ואחד. ויש דברים שאינם טעונים ותלויים ב'בית דין' כלל רק יסוד דינם להעשות על ידי הציבור, ומשום כך צריך ב"ד של ע"א, להיותם מייצגים את כלל הציבור. וכתב הגרי"ז שמינוי כהן גדול אינו צריך תורת בית דין כלל [וציין להתוס' ביומא (יב) דהדבר תלוי במלך ואחיו הכהנים], אלא מה שצריך שם ב"ד של ע"א היינו כדי שהמינוי יתייחס לכלל ישראל, אבל לא משום תורת 'בית דין'. לכך אין ענין להלכה זו בהלכות דיינים שבספר שופטים אלא בהלכות כלי המקדש והעובדים בו, כי הוא דין פרטי במינוי הכהן הגדול, ולא משום הלכות דיינים שצריך 'ב"ד' כזה או אחר לצורך מינוי כה"ג.

למדנו מדברי הגרי"ז המאירים שבהלכות סנהדרין מביא הרמב"ם רק הדינים הנצרכים לב"ד של ע"א מצד הלכות ה'דין', מטעם 'כל הדבר הגדֹל יביאו אליך' שכתב שם הרמב"ם - כלומר כל שהוא בכלל 'הדבר הגדול' צריך שיהא נעשה בבית דין גדול של ע"א. משא"כ בהלכות האחרות כשמביא הרמב"ם את הדין הפרטי שנצרך לע"א, אינו משום הלכות משפט ודיינים בדוקא, אלא שם משמש ב"ד של ע"א כמייצג את כלל העדה.

והנה התוספתא שם הכלילה כאחת מינוי מלך ומינוי כהן גדול, ולדברי הגרי"ז שמינוי כה"ג אינו טעון 'בית דין' מצד עצמו אלא דין הוא במעשה המינוי וצורתו להעשות עפ"י כלל העדה, נראה לכאורה שגם במלך כן הוא גדר הדברים. ואעפ"י שהעמדת מלך הזכיר הרמב"ם בהלכות סנהדרין בין הדברים הטעונים ב"ד הגדול - על כרחין לומר שבהעמדת מלך מלבד הצרכת 'בית דין' של ע"א הנלמד מ'הדבר הגדול', צריך בו גם כן ייצוג של כלל העדה למינויו והעמדתו.

ואמנם דבר זה מבואר מצד הסברא הפשוטה, דודאי לא גרע מינוי מלך שהוא ענין מובהק של כלל העם [ו'לבו הוא לב כל קהל ישראל'. לשון הרמב"ם מלכים ג,ו], מהעמדת כהן גדול המצרכת ייצוג העם. אמנם מלבד זאת מבואר הדבר מסידור דברי הרמב"ם, שהרי בהלכות מלכים (א,ג) כפל שוב הלכה זו, וכתב 'אין מעמידין מלך בתחילה אלא על פי בית דין של שבעים זקנים ועל פי נביא, כיהושע שמינהו משה רבינו ובית דינו וכשאול ודוד שמינם שמואל הרמתי ובית דינו'. הרי גם כאן [כמו בדין תוספת העיר והעזרות] הביא לדין זה מקור נוסף על המקור שכתב בהלכות סנהדרין, ואף כאן הזכיר תנאי נוסף שלא כתב שם - על פי נביא. וזה מוכיח שגם בהעמדת מלך, מלבד מה שהוא בכלל 'הדבר הגדול' להצריך בו הכרעה ופסיקה של ב"ד הגדול, צריך שהמינוי יתבצע ע"י ב"ד של שבעים ואחד בתורת ייצוג כלל העם, וכן צריך להיות עפ"י נביא. ומקור הדין הזה נלמד מהעמדת יהושע ודוד ושאול (ולהלן תתבאר היטב הילפותא בע"ה).

[קידוש החודש; ספירת שנים ויובלות; הגהת ספר עזרה]

בהבחנה זו יתבארו כמה ענינים נוספים; כתב הרמב"ם (בהלכות קדוש החודש פ"ה ובספר המצוות עשה קנג) שבית דין הגדול הם המקדשים חדשים וקובעים שנים. והשיגו הרמב"ן ממשניות ערוכות בסנהדרין ובר"ה שקידוש החודש בב"ד של שלשה. וכבר תירץ זאת הרמב"ם בלשונו, במה שכתב שסנהדרין גדולה יכולים ליתן רשות לשלשה לקדש החודש. וא"כ אמנם די בשלשה דיינים בפועל, אבל הדבר נעשה על ידי מתן רשות מב"ד הגדול ומטעמם.

ובאור הדבר - והלא בכל ההלכות שצריכים להם ב"ד מסויים, אי אפשר ליתן רשות לאחרים לדון תחתם, כגון דיני נפשות הנעשים בבית דין של עשרים ושלשה, אינם יכולים ליתן רשות לשלשה לדון - אך לפי ההבחנה הנ"ל לא קשה, כי אמנם מצד דין 'בית דין' לקידוש החודש [דאיקרי 'משפט'. ע' ר"ה כה:] די בשלשה, ומה שצריך סנהדרין של ע"א להרמב"ם היינו משום שקידוש החדשים הוא ענין של כלל ישראל ונצרך לעשותו על ידי 'כל עדת בני ישראל', וסנהדרי גדולה היא המייצגת את כלל הציבור, וכמו שדרשו במכלתא (בא) על הך קרא: רבי יאשיה אומר מנין שאין מעברים את השנה אלא בב"ד הגדול שבירושלם, ת"ל 'ראשון הוא לכם - דברו אל כל עדת ישראל וגו''. וכדאמרינן בגמרא (ברכות מט.) בבאור נוסח הברכה 'מקדש ישראל וראשי חדשים' - ישראל דקדשינהו לראשי חדשים, כלומר כלל ישראל הם המקדשים על ידי הסנהדרין. וכן כתב בספר החינוך (ד) 'ועוד דרשו הדבר מדסמך לו דברו אל כל עדת בני ישראל, כלומר שיהא להם לאותן שיקדשו החודש רשות כל ישראל, כלומר חכמים גדולים שבישראל כגון בית דין הגדול'. ומובן אם כן שמועילה נתינת רשות של הסנהדרין לאחרים לקדש, כי מצד עצם הדין סגי בשלשה סמוכין, ורק כדי שייעשה הדבר על ידי כל העדה, צריך שהדבר ייעשה על פי ב"ד הגדול, וכשממנים אחרים על הדבר הרי נעשה על פיהם.

והוא הטעם שלא הביא הרמב"ם בהלכות סנהדרין שצריך ב"ד הגדול, רק בהלכות קידוש החודש, כי כאמור בהלכות סנהדרין מביא רק את הדברים הנצרכים לב"ד הגדול מצד דין המשפט, משום 'כל הדבר הגדֹל יביאו אליך'. [ואכן כתב שם בה"ה 'קידוש החודש בשלשה' - כי זהו הב"ד הנצרך מצד הלכות דיינים]. וכבר הרחבנו בכ"ז בענין קידוש החודש[[3]](#footnote-4).

כיוצא בזה מצינו שני דברים נוספים הנצרכים לב"ד הגדול, ולא הזכירם הרמב"ם בהלכות סנהדרין: ספירת שבע שנים וקידוש שנת החמשים הנעשה בב"ד הגדול (כמובא בהלכות שמיטה ויובל רפ"י), והגהת ספר תורה של המלך מהספר המונח בעזרה (הלכות מלכים רפ"ג) - גם דברים אלו אינם 'דין', ומה שנצרך להם סנהדרי גדולה היינו משום שהם ענין של כלל הציבור. ואמנם ודאי אין שבעים הזקנים כולם יושבים ומגיהים הספר, אלא שהדבר נעשה על פיהם ובפיקוחם, וכעין שנתבאר בקידוש החודש.

[הבאת עגלה ערופה ודין עיר הנדחת]

עוד הקשה הרמ"ך (מובא בכס"מ הלכות סנהדרין שם) על מה שכתב הרמב"ם בהל' סנהדרין, אין יוצאים למדידת החלל אלא על פי בית דין הגדול שנאמר 'כל הדבר הגדֹל יביאו אליך' - והלא בגמרא (סנהדרין יד) ילפינן לה מ'זקניך ושפטיך'. עוד יש להקשות מעשיית עיר הנדחת שכלל הרמב"ם גם כן עם כל הנך דילפינן מ'כל הדבר הגדול', ואילו בגמרא (שם טז:) ילפינן לה מ'והוצאת את האיש וגו' לשעריך'.

ואמנם הרמב"ם עצמו הביא בהלכות הפרטיות את המקורות שבגמרא; בהלכות רוצח ושמירת הנפש (ט,א) כתב שיוצאין חמשה זקנים מב"ד הגדול שבירושלים שנאמר ויצאו זקניך ושופטיך, ובהלכות ע"ז (ד,ג): אין דנין עיר הנדחת אלא בב"ד של אחד ושבעים שנאמר והוצאת וכו'. ולפי האמור נמצינו למדים שגם בהני הלכתא שני דינים נאמרו בהם; דין 'משפט' הנצרך לב"ד הגדול מצד היותם בכלל 'הדבר הגדול', ודין פרטי מסויים במדידת העיר הקרובה ובעשיית עיר הנדחת, הנצרך לב"ד המייצג את כלל העם. ואמנם הדבר מוכרח במדידת העיר הקרובה שאין יוצאים כל הב"ד [וגם אינם במקומם וכדלהלן] אלא חמשה מהם, ועל כרחך זהו משום שהמדידה בפועל אינה צריכה תורת בית דין משום 'הדבר הגדול' אלא הוא דין מסויים במעשה המדידה, ולכך סגי בחמשה מהם.

שני דינים בהצרכת סנהדרין בתוספת על העיר והעזרות

ג) הרי כבר נפתח לנו הפתח לנידון דידן; שני דינים יש בהצרכת ב"ד של שבעים ואחד לתוספת העיר והעזרות: האחד, צריך שייעשה הדבר על פי הוראת בית דין הגדול, משום 'הדבר הגדול'. והם דברי הרמב"ם בהלכות סנהדרין. ודין נוסף השייך לסדר הקידוש גופא, שצריך לו סנהדרין של ע"א כשם שצריך לו מלך ונביא ואורים ותומים. בזה משמשת הסנהדרין ככלל העדה, להיותם משתתפים במעשה הקידוש. וכדתנן בשבועות בית דין מהלכין ושתי תודות אחריהן.

ובזה יבוארו היטב לשונות הרמב"ם. בהלכות בית הבחירה, קודם שמנה את כל הדברים הנצרכים לקידוש העיר והעזרות, מלך, נביא, אורים ותומים וסנהדרין, כתב (בה"י) 'בית דין שרצו להוסיף על ירושלים או להוסיף על העזרה מוסיפין'. ומה בעי באמרו 'בית דין', והלא אחר בסמוך מפרש שצריך לכך סנהדרין של שבעים ואחד - אלא שבתחילה מיירי על עצם ההוראה להוסיף, שלזה צריך 'בית דין הגדול' כדבריו בהלכות סנהדרין. ואחר כך כותב את סדר הקידוש גופא, שנעשה במלך ונביא ואו"ת וסנהדרי גדולה והם מהלכים עם התודות - והרי הם שני ענינים כאמור.

ועל כן דקדק וכתב בהלכות סנהדרין 'בית דין הגדול' ואילו בהלכות בית הבחירה 'סנהדרין של שבעים ואחד זקנים' - כי בהלכות סנהדרין מיירי בדין המשפט, שהואיל והוא בכלל 'הדבר הגדול' לכך צריך 'ב"ד הגדול', שעל כן מכונה כך - על שם שמביאים לו את הדבר הגדול. ואילו בהלכות בית הבחירה דמיירי בסדר הקידוש גופא, בזה אין צורך בתורת 'בית דין הגדול' דוקא אלא בשבעים זקני הסנהדרין שהם המייצגים את כלל ישראל. [ורק בהלכה הקודמת שמדבר על עצם ההחלטה להוסיף כאמור - נקט 'בית דין']. דוק ותשכח בשאר מקומות בדברי הרמב"ם, שפעמים כותב 'בית דין הגדול' ופעמים 'סנהדרין של ע"א', ועפ"י מה שנתבאר יש לדון לפרש כן גם שם. ועוד חזון למועד בל"נ. [ועוד, אין קורין 'גדול' אלא לעומת בית דין אחר הקטן ממנו. הרי שיש שייכות ביניהם; יש ב"ד גדול של ע"א ויש קטן של כ"ג ושל שלשה. משא"כ בדברים שצריך ב"ד של ע"א כדי לעמוד במקום כלל ישראל, שם אין לכנותם 'ב"ד הגדול' שהרי בענין זה אין שייך ב"ד אחר כלל].

והרי מוכרח הדבר מצד עצמו, דהנה אמרו בגמרא (סנהדרין יד:) על הא דאמרינן מצאן [זקן ממרא, לזקני הסנהדרין] אבית פגי והמרה עליהן יכול תהא המראתו המראה, ת"ל 'וקמת ועלית אל המקום' מלמד שהמקום גורם. ומקשינן כיצד יתכן דנפוק כולהו זקנים והכתיב 'שררך אגן הסהר אל יחסר המזג', ומשני אביי כגון שיצאו להוסיף על העיר ועל העזרות כדתנן אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא בבית דין של שבעים ואחד'. הרי להדיא שכשיצאו להוסיף אין עליהם תורת 'בית דין הגדול' לחייב זקן ממרא על המראתו, וגם אינם יושבים אז במושב ב"ד, ואעפי"כ צריך להם להיות בקידוש - ומאי טעמא? אלא מוכח שהשתתפותם בקידוש אינו בתורת 'בית דין' אלא משום ייצוג העם. אלא שצריך הסכמת 'בית דין הגדול' לעשות הקידוש. [וכן בעגלה ערופה, מלבד הדין שפוסקים במקומם על הבאת עגלה ערופה, יוצאים מהם - כולם או מקצתם (לכל חד כדאית ליה) למדידה עצמה, וכנ"ל שהם שני דינים נפרדים].

ומה מדוייק שינוי לשון המשניות הנ"ל; בסנהדרין תנן 'אין מוספין על העיר ועל העזרות אלא על פי בית דין של שבעים ואחד'. ואילו בשבועות 'אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא במלך ונביא ואורים ותומים וסנהדרין של שבעים ואחד ובשתי תודות ובשיר' - ולא תנן 'על פי'. [ואמנם בכמה כ"י גם בסנהדרין הגרסה כן, אבל גרסת המשנה של הרמב"ם היא כגירסה דידן, והלא בשיטתיה קיימינן השתא] - דהא בשבועות מיירי בסדר הקידוש גופא, שכל אלו הדברים המנויים, עימם ובהם נעשה הקידוש, ואילו במשנה בסנהדרין מדובר על הצרכת בית דין הגדול לענין הקידוש משום תורת דין ומשפט[[4]](#footnote-5). [ומדויק שבגמרא בסנהדרין יד: כשהביאו הך דמצאן אבית פגי והמרה עליהן, הביאו הלשון הדומה למשנת שבועות 'בבית דין של שבעים ואחד' [ולא 'על פי'], דהתם מיירי בהיותם בחוץ דוקא, שאז הם משתתפים בחלות מעשה הקידוש גופא, ולא כבית דין הדן ומורה].

ובזה יתישבו דברי רבנו חננאל שם, שכתב על הא דאמרינן שיצאו ממקומם להוסיף על העיר: 'כדתנן בשבועות פרק ב אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא בב"ד של שבעים ואחד' - ומדוע הביא ממרחק לחמו, הלא משנה זו בהאי פירקא גופא היא שנויה - אך לפי האמור עניינה של המשנה בסנהדרין היא ה'דין' שבתוספת ובקידוש העיר, ואילו בסוגיא כאן עסקינן כשב"ד יצאו ממקומם להשתתף בסדר הקידוש ואז אין עליהם תורת 'בית דין', והרי הוא עניינה של המשנה בשבועות.

ד) ובזה נראה נפלאות בישוב דברי רש"י. בהא דבעינן סנהדרין של שבעים ואחד מ'וכן תעשו', פירש רש"י בשבועות (טו.) שהיו בשעת הקמת המשכן שבעים זקנים. ואילו בסנהדרין (טז:) פרש"י שמשה במקום סנהדרי גדולה [כדאמרינן בגמרא התם גבי עשיית סנהדראות לשבטים, כדאשכחן במשה דאוקי סנהדראות ומשה במקום שבעים וחד קאי]. וכבר עמד התוי"ט בשבועות (פ"ב מ"ב) על שינוי הטעמים ברש"י וברע"ב. ועוד הקשה הלא לא נתמנו שבעים איש מזקני ישראל אלא לאחר מעשה המשכן, בפרשת 'אספה לי שבעים איש' שבסדר בהעלתך, וא"כ הרי מסתבר כפרש"י בסנהדרין דע"כ משום דמשה במקום ע"א קאי ולא משום שהיו שם שבעים זקנים. וכתב שלפרש"י בשבועות צריך לומר 'דשבעים זקנים שנאמרו במתן תורה בסוף פרשת משפטים 'ושבעים מזקני ישראל', הם היו מיוחדים שבעדה לכל דבר שבקדושה כעין סנהדרין שנצטוה בהם אחר כך בפרשת אספה לי'. וצריך לבאר תירוצו, מהו הגדר של 'כעין סנהדרין' שהיו לאותם המיוחדים שבעדה לכל דבר שבקדושה. ובעיקר הקושיא כיוון להר"י מגאש (בחדושיו לשבועות יד:, שלא היו לעיני התוי"ט), ושם אכן פירש כפרש"י בסנהדרין מחמת קושיא זו.

ונראה לבאר על פי האמור, באופן ששני פירושי רש"י צדקו יחדיו ומשלימים זא"ז, ובכל מקום פירש רש"י כפי המתאים והמוכרח לפי ענין הסוגיא.

משה במקום ע"א קאי בדין 'הדבר הגדול' אך לא כלפי קיום 'עדה'

הנה כבר דיברנו במקום אחר[[5]](#footnote-6) בכללות ענין משה במקום שבעים ואחד קאי, ועתה באנו לבאר שיטת רש"י והרמב"ם במהלך אחר מזה האמור שם. הגרי"ז (בסנטסיל, פרשת בהעלתך) הקשה על מה שכתב הרמב"ם בהל' מלכים (הנ"ל) שהמלך עומד ע"י ב"ד של ע"א שהרי יהושע מינהו משה רבינו ובית דינו - מדוע צריכים לבית דינו והלא משה במקום ע"א קאי. [ויצא לחדש שם שלאחר שנתמנו שבעים זקנים שוב אינו עומד במקום ע"א].

ונראה לומר דהא דמשה רבינו קאי במקום ע"א, הלא מקור הדבר נראה פשוט הוא מהכתוב 'כל הדבר הגדֹל יביאו אליך' - והרי הדבר הגדול הוא זה הטעון בית דין הגדול כנ"ל, וא"כ הרי פירש הכתוב שמשה רבינו לבדו מהוה 'בית דין הגדול' לדון בכל הדבר הגדול. וכ"ה ברש"י סנהדרין טז. (ד"ה יביאו אליך. ומה שפירש בדף יג: טז: שהוא ראש לכולם ושקול כנגדם, פירש כן כטעמא דקרא ולא מקור הדין). [וכן מפורש במינוי שבעים הזקנים 'ונשאו אתך במשא העם ולא תשא אתה לבדך' - הרי שאותו 'משא העם' שנושאים הזקנים מעתה, משה רבינו היה נושאו לבדו]. וא"כ יש לומר דהיינו דוקא בדברים הטעונים ב"ד של ע"א מצד 'הדבר הגדול', כלפי זה משה רבינו עומד כע"א זקנים, אבל בדברים הנצרכים להעשות על ידי 'העדה', שאז הע"א זקנים באים כמייצגים את העדה, בזה לא מצינו שמשה רבינו עומד במקומם.

ובזה מיושבת קושית הגרי"ז, דהנה מקור דברי הרמב"ם שהעמדת מלך נעשית על ידי ע"א ממשה רבינו ובית דינו, הוא מהספרי זוטא (פינחס) 'והעמדת אֹתו לפני אלעזר הכהן ולפני כל העדה - שיהא מומחה מפי אלעזר הכהן ומפי כל העדה וכו' ויהא יושב ודורש ושואל לפניך בראש כל גדולי ישראל'. הרי שלהעמדת המלך צריך את 'כל עדה', על כן לא סגי לזה במשה רבינו לבדו אלא צריך בית דין של ע"א.

[הגרש"ר (בחדושי סנהדרין סי' ה) הקשה על מה שלמדו בגמרא (בר"ה כה:) שאין די לקידוש החודש ביחיד מומחה שהרי אין לך מומחה לרבים בישראל יותר ממשה רבינו וקאמר ליה הקב"ה עד דאיכא אהרן בהדך דכתיב 'ויאמר ה' אל משה ואל אהרן בארץ מצרים לאמר החדש הזה לכם'. וקשה הלא משה רבינו במקום ע"א הוא כדאמרינן בסנהדרין שם, ואין זה 'יחיד'? - ואמר הגרש"ר שכלל זה אינו אמור אלא כשיש 'בית דין' שבתוכו משה רבינו, אז נחשב הוא כב"ד של ע"א, אבל כשחסר 'בית דין' בפועל, אין נחשב משה רבינו לבדו כ'בית דין' של ע"א. ויש להטעים דבריו עפ"י מה שכתב הקצות-החושן (ג) שגם במקום שיחיד מומחה כשר לדון, אין לו דין 'בית דין' לענין כפייה, הרי דלא סגי בדיין אחד אפילו הוא מומחה טובא, לחול שם 'בית דין' עליו, וא"כ אף משה רבינו השקול ככל הזקנים, סו"ס אין שם 'בית דין' בלא שלשה. והביא שם שאמרו לו כן גם בשם הגר"ח, ושאביו הגרי"ד הביא לו כראיה לדבריו את הסוגיא בר"ה האמורה.

והנה קושית הגרש"ר קשה גם לפי דברינו שהרי הגמ' בר"ה מיירי בענין הצרכת 'בית דין', ובזה הרי משה רבינו במקום ע"א ומוכרח כתירוץ הגרש"ר[[6]](#footnote-7)].

והכא נמי, לפי מה שנתבאר שלקידוש העיר והעזרות צריך הן תורת 'בית דין הגדול' לקדש על פיהם, הן ע"א זקנים כמייצגים את כלל הציבור למעשה הקידוש גופא, אם כן משה רבינו כעומד במקום ע"א זקנים, מועיל רק כלפי תורת בית דין שעל פיו נעשה 'כל הדבר הגדול', אבל לא כלפי ייצוג העדה, ואם כן שפיר דקדק רש"י בסוגיא בשבועות לומר שהיו שם שבעים זקנים מלבד משה, דהלא התם מיירי בסדר הקידוש עצמו, על ידי השתתפות הזקנים במעשה הקידוש, וזהו מפני היותם באים מכח כלל העדה, על כן בעינן שבעים זקנים מלבד משה. ואמנם לא היה עליהם תורת 'סנהדרין' שהרי לא נסמכו שבעים הזקנים אלא לאחר מכן, מ"מ לענין ייצוג העם סגי באותם שבעים זקנים המיוחדים לכל דבר שבקדושה כדברי התוי"ט [וזהו 'כעין סנהדרין' שכתב - כלומר החלק הזה של ייצוג כלל הציבור האמור בסנהדרין, היה בהם, אבל לא תורת 'בית דין']. ואילו במשנת סנהדרין דאיירינן בכל אותם דינים דבכלל 'דבר הגדול' הנצרכים לתורת בית דין הגדול, שם כתב רש"י דמשה רבינו במקום ע"א זקנים קאי. נמצאו דברי רש"י באים בדקדוק בכל סוגיא כפי ענינה; בשבועות דמיירי בזקנים כמייצגי העם, פירש משום שבעים זקנים שהיו אז [ולא יכול לפרש משום דמשה במקום ע"א, דהלא ביצוג העם מיירי], ואילו בסנהדרין דמיירי בהלכות 'בית דין', פירש דמשה רבינו כב"ד של ע"א הוא [ולא יכול לפרש שהיו שם שבעים זקנים, דהא עדיין לא נסמכו להיות בית דין].

[דין 'עדה' בהעמדת כהן גדול ועוד]

ה) כיוצא בזה אתה אומר אודות המובא לעיל מהתוספתא דהעמדת כהן גדול בעי סנהדרין של ע"א, ולא נתבאר שם מקור הדבר. אך נראה לראותו בקרא דמשיחת אהרן לכהונה גדולה (בפרשת צו), דכתיב 'ואת כל העדה הקהל' ופירש ראב"ע 'ואת כל העדה - ראשי השבטים והזקנים'. הרי דמינוי כה"ג צריך שבעים ואחד זקנים. ומכללא שמענו מקור נוסף לכך שהזקנים באים כ'כל העדה' [וכדברי המכלתא דלעיל לענין קידוש החודש. וכהספרי-זוטא לענין מינוי מלך. נמצאו א"כ שלשה מקומות מפורשים שהסנהדרין של ע"א הם מייצגים את העם, וקרויים 'עדה' משום כך].

ולפי האמור מיושב היטב דלא סגי במשה רבינו לבדו במשיחת אהרן, הגם שהוא עומד במקום ע"א זקנים - דהתם משום 'כל העדה' אתינן עלה, ולא משום תורת 'הדבר הגדול' וכפי המובא לעיל מהגרי"ז דאין בהעמדת כהן גדול ענין המצריך 'בית דין' [והרי עדיין לא היו שם שבעים בתורת 'בית דין' כנ"ל], ולענין זה לא אמרינן משה במקום ע"א קאי. נמצאו הדברים תואמים יחדיו ומתישבים כמין חומר.

\*

[שני דינים בהצרכת נביא, לבחירת המקום ולקידוש העיר והעזרה בפועל]

ו) ויש לבאר דין נוסף האמור בהאי ענינא. בגמ' בשבועות שם מבואר שגם מה שאמור במשנה שצריך נביא בתוספת העיר והעזרות, מקורו מ'וכן תעשו' וכדפרש"י שמשה רבינו נביא היה. והנה בספרי (ראה) דרשו עה"פ 'כי אם אל המקום אשר יבחר ה"א מכל שבטיכם לשום את שמו שם, לשכנו תדרשו ובאת שמה': 'תדרשו' - דרוש עפ"י נביא. ויליף מהאמור בסוף ספר שמואל 'ויבא גד אל דוד ביום ההוא ויאמר לו עלה הקם לה' מזבח בגרן ארונה היבֻסי. ויעל דוד בדבר גד כאשר צוה ה''.

ויש לעיין למאי אצטריך למילף מגד הנביא ולא סגי בילפותא ממשכן דכתיב 'וכן תעשו'. ועוד יש לשאול, הלא נחלקו אמוראים בגמרא (שבועות טז.) אם כל הדברים המנויים במשנה לקידוש העיר והעזרות מעכבים, או סגי באחת מכל אלו. וא"כ קשה להך מאן דאמר דסגי באחת מכל אלו, אמאי הוצרך דוד לנבואת גד והא דוד מלך היה.

ונראה לבאר עפ"י מה שייסד הגרי"ז (במכתבים שבסוף ספרו, ובכ"מ) ששני דינים נאמרו במקדש; בחירה וקדושה. בחירת המקום המסויים שנאמרה לדוד על פי ה', ועניינה שהמקום נבחר מכל המקומות, ושוב יצאו שאר המקומות מלהקריב בהם. ומלבד זאת יש חלות קידוש של בנין העזרה, וזה נעשה על ידי שלמה. וכן הראה מכמה מקומות שירושלם יש בה ענין 'בחירה'. ופירש בזה דעת הראשונים שאפילו למ"ד קדושה ראשונה בטלה, איסור הקרבה בחוץ קיים משום הבחירה שנבחר המקום המסויים. [ומפורש כן בלשון הרמב"ם פ"ט מהלכות יסודי התורה (ב) 'כגון אליהו בהר הכרמל שהקריב עולה בחוץ וירושלים נבחרת לכך וכו''. וכן הוא במכלתא ר"פ בא, 'עד שלא נבחרה ארץ ישראל וכו' עד שלא נבחרה ירושלם היתה כל א"י כשרה למזבחות, משנבחרה ירושלם יצאת א"י שנאמר השמר לך וכו'. עד שלא נבחר בית עולמים היתה ירושלם ראויה לשכינה, משנבחר בית עולמים יצאת ירושלם שנאמר כי בחר ה' בציון וכו'']. וכבר הארכנו בענין זה בכמה מקומות[[7]](#footnote-8).

והנה במשכן היתה אמנם קדושת בנין אבל לא היתה שם בחירת מקום[[8]](#footnote-9). [בזה ביארנו חלוקת דברי הרמב"ם, שבתחילת הלכות בית הבחירה פירש מצות 'ועשו לי מקדש' האמורה במדבר, לבנות להם בית מוכן להיות מקריבים בו הקרבנות. ואילו בהלכות מלכים מפרש המצוה 'לבנות את בית הבחירה שנאמר לשכנו תדרשו ובאת שמה' - כאן הביא מקור אחר למצוה (ע' לח"מ שעמד בזה), וגם כאן כתב שנצטוו 'בכניסתן לארץ', משא"כ בהלכות בית הבחירה - כי כאן אין מדובר על המצוה הכללית לבנות בית מקדש שהיא נאמרה בטרם באו לארץ, אלא המדובר כאן על בניית הבית במקום הנבחר, והלא בהך קרא כתיב 'כי אם אל המקום אשר יבחר ה' מכל שבטיכם לשום את שמו שם - לשכנו תדרשו ובאת שמה'].

ולפי זה נראה דקרא ד'וכן תעשו' האמור במשכן, מיירי בדין הקידוש בלבד, ובזה מיירי הגמרא בשבועות דיליף לנביא מהמשכן, ובזה איכא למ"ד דסגי באחת מכל אלו, משא"כ לענין בחירת המקום לא סגי בקידוש גרידא אלא צריך בחירת המקום על פי ה' ומצד זה צריך שייעשה הדבר על פי נביא דוקא, שזהו דין מסוים ב'בחירה' והוא נצרך לכו"ע לעכב. ושפיר הוצרך דוד לנבואת גד הנביא אף למ"ד דאחת מכל אלו תנן, דלא פליגי אלא בדין הקידוש הנלמד ממשכן, אבל לבחירה לא סגי בלא נביא.

ויוטעמו בכך דברי הרמב"ם בהלכות בית הבחירה (ו,י) 'ב"ד שרצו להוסיף על ירושלים או להוסיף על העזרה מוסיפין, ויש להם למשוך העזרה עד המקום שירצו מהר הבית' - כי הר הבית הוא המקום הנבחר, ועל כן אי אפשר לקדש העזרה מחוצה לו, וכפי שהראה הג"ר מאיר שמחה (אור שמח, מלואים שבסוף ספר זמנים, על הל' בית הבחירה שם; משך חכמה תצוה נשא), והוכיח כן מהמכלתא ר"פ בא הנ"ל. וכן האריך במקדש דוד (כז). כפי שהובא ביתר הרחבה במקום אחר[[9]](#footnote-10). אם כן הבחירה נאמרה על ידי גד הנביא על כל ההר, ואולם לא קידשו בקדושת עזרה אלא שטח מסויים, ובית דין שבכל דור יכולים להוסיף על העזרה ולקדש בתוך גבולות מקום הבחירה, בכל ההר.

עיקרי דברים

א) יש ללמוד מדברי הרמב"ם, שכל הדברים השנויים בראש מסכת סנהדרין הנצרכים להעשות על ידי סנהדרי גדולה, הרי הם בכלל 'הדבר הגדול' הטעון להעשות על פי משפט 'בית דין הגדול'. מלבד זאת ישנם דברים הטעונים ע"א זקנים משום שצריכים להעשות עם כלל העדה, וסנהדרי גדולה היא עומדת במקום 'העדה'.

הרי שסנהדרי גדולה משמשת שני ענינים; היותה בית דין גדול [לעומת ב"ד של כ"ג או שלשה], והיותה מייצגת את כלל העדה. (ב)

ב) מינוי כהן גדול נעשה בסנהדרי גדולה (תוספתא). ואולם אין זה ענין הזקוק ל'דין', אלא משום ייצוג העדה הוא נעשה בע"א זקנים (כדמשמע בפרשת צו, עפ"י ראב"ע). ועל כן לא הביא הרמב"ם הלכה זו בהלכות סנהדרין עם כל שאר הדברים הנצרכים ע"א זקנים אלא בהלכות כלי המקדש (עפ"י הגרי"ז).

כגדר הזה גם כן מצות ספירת השנים והשמיטין והגהת ספר עזרה, המוטלות על סנהדרי גדולה. (ב ה)

ג) לעומת זאת, העמדת מלך נצרכת לב"ד הגדול משום שני הדינים; מפני שהוא ענין של כלל הציבור וטעון השתתפות העדה (כדמשמע בספרי-זוטא), וגם מפני שהוא בכלל 'הדבר הגדול' (רמב"ם הל' סנהדרין).

וכיוצא בזה נראה גם כן בהבאת עגלה ערופה ובדין עיר הנדחת - יש בהם שני דינים; דין משפט הטעון לדונו בב"ד הגדול, ודין מסויים של זקני העדה.

קידוש החודש, לדעת הרמב"ם, מלבד מה שהוא כ'משפט' הטעון בית דין של שלשה, הוא טעון להעשות עם 'כל עדת ישראל' ומצד זה טעון סנהדרי גדולה. אלא שיכולים הם למנות שלשה מומחים לקדש, כי גם באופן זה מתייחס הדבר לכלל העדה על ידי נתינת הרשות שלהם. [משא"כ בדברים הטעונים ע"א מצד תורת 'בית דין', אין מקום למנות אחרים תחתם]. (ב)

ד) תוספת על העיר ועל העזרות הנצרכת לסנהדרי גדולה, יש לראות מדקדוקי לשונות המשניות ולשונות הרמב"ם, שיש בה שני דינים; הוראה של בית דין הגדול כשאר 'הדבר הגדול', ומלבד זאת השתתפות של ע"א זקנים בסדר הקידוש בפועל הבאים ככלל העדה. (ג)

ה) נראה בדעת רש"י והרמב"ם, שזה שאמרו בגמרא משה רבינו במקום שבעים ואחד קאי, היינו דוקא לענין דברים הטעונים בית דין גדול, אבל דברים הטעונים 'עדת ישראל', לא סגי בלא ע"א זקנים. ועל כן במינוי יהושע כמלך, היו נצרכים לשבעים זקנים מלבד משה.

מפני כן בקידוש המשכן היו צריכים את זקני העדה מלבד משה רבינו. ואעפ"י שבאותה שעה עדיין לא נסמכו כסנהדרין, מ"מ היו שם שבעים זקנים המשמשים כנציגי העדה לכל דבר שבקדושה. [ומצד הצורך ב'בית דין הגדול' הלא די במשה רבינו]. (ד)

ו) זה ששנינו במשנה שצריך נביא ומלך וע"א זקנים ואורים ותומים לתוספת העיר והעזרות, היינו לצורך 'הקידוש' בפועל. ולענין זה נחלקו בגמרא האם צריך את כולם לעכב או די בחלק מהם, אבל לצורך 'בחירת המקום' צריך נביא לכולי עלמא.

הקידוש על פי נביא ומלך וכו' נלמד מ'וכן תעשו' האמור במשכן. ואולם במשכן לא היתה בחירת מקום אלא קידוש, ומקור הצרכת נביא בבחירה נדרש בספרי מהכתוב 'לשכנו תדרשו' האמור לענין 'המקום אשר יבחר ה''. וכפי שהיה בהקמת דוד את המזבח בגורן ארנן על פי גד הנביא.

מקום הבחירה הוא ההר כולו, 'הר ציון זה שכנת בו'. ואילו הקידוש בפועל נעשה בשטח העזרה בלבד, וב"ד שבכל דור יכול להוסיף על העזרה ולקדשו, אבל אין יכול למשוך את העזרה חוץ להר (רמב"ם), שהרי כבר נבחר ההר מכל המקומות. (ה)

1. אך מ"מ קשיא שהרי המשכן נמשח לפני אהרן כמפורש בכתוב בפרשת צו (עפ"י חדושי הנצי"ב שבועות). והנה לא מצינו שנשאלו באו"ת בבניית המשכן, וע"כ נראה שהכוונה רק בלבישת האו"ת ולא על פיהם [ומסתבר הדבר, שהרי אם כבר נודע הדבר בנבואה למאי צריך עוד או"ת. ואף דלדעת הרמב"ם היו או"ת בבית שני אלא שלא השיבו, ובגמרא אמרינן דבבית שני לא יכלו לקדש משום חסרון או"ת - י"ל דראויין לישאל בעינן. עפ"י הג"ר אביגדר נבנצל שליט"א]. וא"כ הרי כתיב בשעת קידוש המשכן (בפר' צו) 'קח את אהרן ואת בניו אתו ואת הבגדים וגו' ואת כל העדה הקהל וגו' ויקרב משה את אהרן ואת בניו וירחץ אתם במים. ויתן עליו את הכתנת וגו' ויקח משה את שמן המשחה וימשח את המשכן ואת כל אשר בו ויקדש אתם' - הרי שהלביש את אהרן בבגדיו קודם קידוש המשכן, הגם שאהרן עצמו נמשח רק לאחר מכן. ונראה שמכאן למדו שבשעת הקידוש צריך שיהא אהרן ועליו האו"ת, [וכן י"ל דמהתם ילפינן סנהדרין דהיינו 'כל העדה', כפירוש ראב"ע המובא להלן בפנים]. ואף דאכתי לא נתכהן ולא נשאל באו"ת, מ"מ עומד הוא לכך והלא אין צריך שאלה בפועל כאמור. [והתוס' שהקשו, כי נקטו שצריך שיהיו כל אלו בשעת עשיית המשכן ולא בשעת משיחתו, כדמשמע בלשונם]. [↑](#footnote-ref-2)
2. והריטב"א כתב לתרץ דכיון שנאמר למשה ככל אשר אני מראה אותך - הרי כאן אורים ותומים, שכן הראה לו בהר. ועוד, דכל שבעת ימי המלואים במקום כהן גדול באו"ת היה משמש. עכ"ל. אך בירושלמי (סנהדרין א,ג) אמרו להדיא 'אהרן אלו אורים ותומים'. [↑](#footnote-ref-3)
3. שיעור נג. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה שהביאו בגמרא שם (טז:) על הך משנה קרא ד'וכן תעשו' ולא קרא ד'כל הדבר הגדול', דאילולא קרא מנלן דבכלל דבר הגדול הוא, ורק לאחר ששמענו דבעינן ע"א ומלך ונביא, ידעינן דבכלל הדבר הגדול הוא. וע' לח"מ רפ"ה סנהדרין. [↑](#footnote-ref-5)
5. שיעור נג,ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. יש להעיר ממש"כ התוי"ט פ"ק דסנהדרין שרק כשמשה לבדו הריהו כנגד ע"א, אבל לא כשהוא עם אחרים [והרש"ש (שם יז.) הטעים עפ"י מה דתנן באבות (ד,ח וברע"ב) שאין למומחה לומר לשאר הדיינים קבלו דעתי שהרי יכולני לדון לבד], ובזה יישב התוי"ט הילפותא שם 'והתיצבו שם עמך' מכאן לשבעים ואחד זקנים בסנהדרי גדולה, דואת בהדייהו. וקשה הלא משה עצמו כנגד ע"א וא"כ ליבעי שבעים ועוד ע"א. אלא משמע שכשיושב עם אחרים הרי הוא כאחד. ובפשוטו דברים אלו מנוגדים לדברי הגרש"ר, דהא להתוי"ט הרי אדרבה, כל היכא דאיכא שם 'בית דין', חשיב משה כאחד. [↑](#footnote-ref-7)
7. בשיעור יח,ג-ד. וע' גם שיעור צד, ד ו. [↑](#footnote-ref-8)
8. שעל כן הוצרך הוא עצמו להימשח בשמן המשחה כי רק הבנין התקדש לא המקום, משא"כ במקדש לא נמשחו אלא הכלים, דעל המקום אין שייך משיחה (עפ"י מש"ח נשא - בישוב קושית התוס' בשבועות טו. ד"ה מתיב). [↑](#footnote-ref-9)
9. שיעור יח,ד. וע' גם סג,ב. [↑](#footnote-ref-10)