יט בדין ביטול רשות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יט**

**בדין ביטול רשות**

**א'**

א] **עירובין** דס"ח., ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', אמר להו רבא פנו לי מאני מבי גברי לבי נשי ואיזיל ואיתיב התם ואיבטיל להו הא חצר, אמר לי' רבינא לרבא וכו', ואי לא סבר לה מר כשמואל, ניתיב מר בדוכתי' וניבטיל להו לדידהו וניהדרו אינהו וניבטלו לי' למר דהא אמר רב מבטלין וחוזרין ומבטלין וכו'.

**ובחי'** הר"ן שם, ז"ל, וא"ת יבטל להם רשות ביתו ג"כ ויהא אורח אף לרשות ביתו ויהא מותר להוציא מביתו לחצר, וכ"ת אה"נ דלאחר שהחזיקו הם שרי אלא שהי' חושש לקודם שהחזיקו שלא הי' רשאי בכל וכו', ליתא דודאי לשעה מועטת דהיינו קודם שיחזיקו לא הי' חושש, דהא אמרי' בתר הכי אי לא ס"ל כשמואל נינח מר אדוכתי' וליבטיל להו לדידהו ולהדרו אינהו וליבטלו לי' למר ולא חייש דאדהכי והכי מפיק, אלא ודאי מהא שמעינן דמבטל אסור לעולם להוציא מביתו לחצר דל"ה אורח אלא בבתיהן של אחרים אבל בביתו ל"ה אורח, ואע"פ שלאחר שהחזיקו הם בחצר אע"פ שחזר הוא והוציא אינו אוסר עליהם, אפ"ה הוא עצמו אסור בין קודם שהחזיקו בין אחר שהחזיקו, עכ"ל.

**והנה** דין זה דאסור היחיד שביטל רשות ביתו להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, כתב גם בחי' הרשב"א והר"ן לעיל דכ"ו: בשם הראב"ד, אך פי' שם הראב"ד הטעם בזה דאין הביטול מקנה להם ביתו לגמרי, אלא מהני הביטול לעשותו כחצר משותפת, וע"כ הוקשה לו מ"ש דלהם מותר ולו אסור, עיי"ש מה שתירץ, והעתקנו דבריו להלן סק"ב, והרשב"א שם לא הסכים לזה, אך בד' הר"ן נ' דהטעם בזה, דהוא כרבים אצל יחיד דל"ה אורחים וע"כ אסורין להוציא אף מבית היחיד לחצר, עמש"נ הטעם בזה להלן סק"ב, וה"נ יחיד אצל רבים הגם דהוי אורח, אך בביתו ל"ה אורח, וע"כ אסור להוציא מביתו לחצר, וכ"נ בפסקי ריא"ז לקמן דג"כ דעתו דאסור להוציא אף אחר חזקה, ומת' בדבריו שהטעם הוא משום דל"ה אורח בביתו, ודמי לרבים אצל יחיד דאסורין משום דל"ה אורחין, ולפ"ז ל"ק קו' הראב"ד דמ"ט להם מותר ולו אסור, וז"פ, וע' עוד בפי' ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: שג"כ דעתו דאסור היחיד להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, ופי' הטעם בזה משום שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד.

**אמנם** הנה בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו: דעתו דהיכא שביטל אף רשות ביתו שרי לי' להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו בחצר, וכ"ה דעת הריטב"א שם, וכ"ה דעת הרמב"ם והרבה מן הראשונים שכתבו דבביטל רשות ביתו ביתו מותר גם הוא להוציא מביתו לחצר, והיינו בפשוטו רק אחר חזקה, וכמש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ה והגר"א שם, ועמש"נ עוד בפרט זה להלן סק"ד.

**ולדעתם** הדר תיקשי קו' הר"ן, דמ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו והי' מותר להוציא מביתו לחצר, ולא הי' צריך לפנות כליו.

**ולכאו'** הי' נ' לישב בזה בפשיטות, דהנה הר"ן שם נקט דיחיד אצל יחיד הוי אורח, ולכאו' מה"ט הוא דס"ל דהכא ודאי הי' רבא רשאי להוציא מבית זה שביטל לו לחצר, וזהו נמי מה שדן אם שרי לי' להוציא מביתו לחצר.

**אך** הנה דעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ז ה"ב דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, וי"ל לדעתו דאיירי הכא שאף בחצר השני' לא הי' דר אלא א' לבדו, וע"כ ל"ה אורח,[[1]](#footnote-2) ואשר ע"כ ניחא דאף אם הי' מבטל גם רשות ביתו הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, כיון דל"ה אורח, שהרי רבים אצל יחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא אף מבית זה שביטלו לו לחצר, וכ"ש שאסורין להוציא מביתן לחצר אף בשביטלו רשות ביתם.

**ומצינו** עד"ז בד' המאירי לקמן דס"ט: שהביא ד' הרשב"א דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים אף אם אותן שעירבו מרובין מן המבטלין ל"ה אורחים, וכתב שהרשב"א הוכיח כן, ממש"א רב דמבטלין וחוזרין ומבטלין, ואם ביחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים נעשין אורחים ומותרין להוציא כבתחילה אחר שביטלו, מאי אתא לאשמועי' רב כי אמר דחוזרין ומבטלין, והא אף בלא ביטול האחרים מותר המבטל הראשון או המבטלים הראשונים אם הם רבים מדין אורח וכו', עכ"ד, וכונתו דבגונא שביטלו אף רשות ביתן, דאי הוו אורחים מותרין להוציא אף מביתן לחצר, ומזה למד הרשב"א דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים ל"ה אורחים, וע"כ אף אם ביטלו רשות ביתן אסורין להוציא מביתן לחצר, ולדעת הראשונים דפליגי ע"ד הרשב"א וס"ל דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים הוו אורחים, צ"ל דהנידון אם חוזרין ומבטלין הוא בגונא שלא עירבו כלל בני החצר, דבכה"ג בעינן שיבטלו כל בני החצר רשותן לחד, והוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, וע"כ בעי' לדינא דחוזרין ומבטלין, ולכאו' מה"ט אף ל"ה מהני שיבטל רבא רשות ביתו, דאכתי יהא אסור להוציא מביתו לחצר כיון דל"ה אורח, וכמש"נ.

**שו"ר** כן במכתב החזו"א, שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, ובמ"ב סי' ש"פ הביא דברי ריטב"א דיחיד אצל יחיד נעשה אורח, וכן דעת הטור, ולדעה זו מוכרח בגמ' ס"ח א' דהמבטל אסור לו להוציא אף לאחר שהחזיקו, דאל"כ למה הוצרך רבא ליכנס לבי נשי, לבטל גם ביתו ויחזיקו ויהי' גם רבא מותר, אפי' אם הביטול הי' ליחיד, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלדעת הרשב"א דיחיד אצל יחיד אינו נעשה אורח, ניחא דע"כ אף אם הי' רבא מבטל גם רשות ביתו, ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, משום דאינו אורח.

ב] **אמנם** באמת נ' דאין לישב כן, ובהקדם דהנה ביסוד דינא דרבים שביטלו ליחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא מבתיהם לחצר, נחלקו הראשונים בטעמו, וכבר עמד ע"ז הבית מאיר בסי' ש"פ.

**דהנה** בפירש"י לקמן דס"ט:, ז"ל, דהוי אורח לגבייהו כיון דמביתו לא מפיק אף על גב דמשתמש בחצר לא מיהדר ומשקל רשותי' הוא אלא כשאר אורחין, והן אסורין אפילו מביתו לחצר, דכיון דמשתמשי בחצר אע"ג דלאו מבית דידהו מפקי הוה לי' משקל רשותא דחמשה לגבי חד לא דמו לאורחין, עכ"ל.

**ומבו'** בד' רש"י, דטעמא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר משום דל"ה אורחים, היינו דכל דל"ה אורחים הוי זה מיהדר ומישקל רשותא וחוזרים בהן מביטולן, וע"כ הוא שאסורין להוציא, ומשא"כ יחיד שביטל לרבים דהוי אורח, שרי להוציא מביתם לחצר דלאו מיהדר ומישקל רשותי' הוא אלא כשאר אורחים.

**וכ"ה** מבו' בד' התוס' לעיל דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, שהביטול אינו מתיר אלא ליחיד אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול, ובטל הביטול בכך, והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריהם דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא אף אחר שהחזיק היחיד, שהרי כתבו דל"מ הביטול אלא ליחיד והרבים לא הותרו כלל, ואם אחר שהחזיק היחיד מותרין אף הרבים להוציא למבוי, א"כ הרי הועיל הביטול אף לרבים.

**ובפשוטו** נ' בביאור דבריהם, דאף דאחר שהחזיק היחיד ברשותו כבר א"א להם לחזור בהן מביטולם, מ"מ אסורין הן להוציא מביתו לחצר, דכיון דהוצאה זו הויא מעשה חזרה מן הביטול, הרי דכלפי מעשה המתנגד לביטול, ל"מ היתר הביטול, וע"כ הוא שאסורין להוציא מביתן לחצר, וכ"כ החזו"א סי' פ"א סקי"ז, אך הבית מאיר שם פירש בדעת רש"י, דברבים המבטלין ליחיד מהני חזרתן אף אחר שהחזיק היחיד, ועמש"נ בזה בסימן כ' ס"ק ה' ו'.[[2]](#footnote-3)

**אמנם** הנה בחי' הרשב"א בדס"ט:, ז"ל, והן אסורין אפילו משלו דרבים לגבי יחיד לא הוו אורחין, ואפילו לאחר שהחזיק הוא בחצר, דלא כמוציאין מרשותו של יחיד לחצרו של יחיד הם אלא כמוציאין מרשותו של אותו יחיד לרשות המשותפת להן, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, והם אסורין אפילו בשלו דרבים לגבי יחיד אינם נעשים כאורחים, וכיון שכן הו"ל כמוציאין מרשות היחיד לחצר המשותפת, דאע"ג דביטלו לו רשותם אסורין הם בו אפילו לגבי דידי', כיון שלא נעשו לו כאורחים, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א והריטב"א, דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, היינו משום דהם ל"ה אורחים, וע"כ לגבי דידהו ל"מ היתר הביטול, דחזינן להו כמוציאין לרשותן.

**וכ"נ** גם בפסקי ריא"ז ה"ב דין ב', ז"ל, אבל הן אסורין אפי' מביתו לחצר שאין רבים נעשים אורחים אצל היחיד, והרי הן כמטלטלין מביתו לחצירן אע"פ שביטלו לו רשותן, עכ"ל.

**ובבית** מאיר סי' ש"פ פירש הטעם בזה, ז"ל, שרבים לגבי יחיד לא אפשר להם לבטל רשותם עד שיהא נראה כרשות היחיד שביטלו לבדו, אלא שמ"מ לגבי דידהו הרואה אותם מוציא מביתו לחצר נראה כמוציא מרה"י לרשות המשותף, עכ"ל.

**ויל"פ** עוד שהטעם בזה הוא, דלעולם היתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו, אך לגבי מי שלא ביטלו לו קיימא הרשות בדינה, וכדחזי' בדינא דצריך לבטל לכל א' וא', דיל"פ דהוא משום דל"מ הביטול להתיר לאחר שלא ביטלו לו עמש"נ בזה בסימן כ' סק"ג בהערה, וע"כ אין להתיר לאחר להוציא מבית לחצר, רק אם חזינן לי' כאורח של זה שביטלו לו, אך הרבים שביטלו שאינם כאורחים חזינן להו כמוציאים לרשות דידהו, וע"כ הם אסורין להוציא מבית היחיד לחצר.[[3]](#footnote-4)

**ויל"פ** עוד בזה, ע"ד ד' הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו:, ז"ל, דאפילו לר"א דס"ל דאף רשות ביתו ביטל לא לגמרי ביטל רשות ביתו לגביהן ושיהא הוא אורח אצלם, אלא עדיין הוא משייר דירתו שם, וכיון שכן אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, אבל להם מותר שאע"פ שהוא שותף עמהן בבית אין אנו עושין הבית כרשות משותפת אלא כרשות מיוחדת לכל אחד ואחד מן הדרים שם, והרי אלו מוציאין מרשות המיוחדת להן לחצרן המיוחדת להן ג"כ, ואינו דומה לחצר משותפת שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבית המיוחד ממש לכאו"א מהן, דחצר אינה כמיוחדת לכאו"א מן השותפין דאין האחד משתמש בחצר כנגד פתחו של חבירו אלא זה משתמש כנגד פתחו וזה משתמש כנגד פתחו, ולפיכך אין כל החצר כמיוחדת להם, אבל בית הרי זה כמיוחד לכל אחד ואחד לפי שכאו"א משתמש בכל הבית זה כזה, עכ"ל, וי"ל דה"נ רבים דל"ה אורחים היינו דאינם מסתלקים לגמרי מן החצר ועדין הן משיירין דירתן שם, וע"כ אסור להם להוציא מבית היחיד לחצר, והא דלו מותר הוא כמו שפי' הראב"ד דחשבינן דמוציא לרשות המיוחדת לו לבדו, וכ"נ להדיא בל' פסקי רי"ד לקמן דס"ט: דזהו טעם איסור הרבים להוציא מבית היחיד לחצר, עיי"ש, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי בדכ"ו: שם פליג ע"ד הראב"ד וכתב דאם לא שנעשה אורח לגביהן אף הן היו אסורין להכניס ולהוציא מביתו, וא"כ לדעתו אין לפרש כן דזהו הטעם דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, וגם מד' הראב"ד אין נ' דמפרש דזהו הטעם בהא דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, דמדבריו נ' דהוי זה דין מחודש בההיא דר"א והוצרך להאריך לפרש הטעם בזה.

**ועיי"ש** בבית מאיר שדקדק בד' הרמב"ם שדעתו כדעה זו דהא דאסורין להוציא מביתו לחצר אי"ז משום מישקל רשותא, אלא מצד עצמותם אסורין, עיי"ש.

**אך** עמש"נ בסימן כ"א סק"ד, להוכיח בדעת הר"ח והרמב"ם דמפרשי להך דינא בע"א.

ג] **ונ'** לדון כמה נפ"מ בזה, חדא הוא במש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ז, אהך דינא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, והביא המג"א שם פירש"י שהטעם הוא משום מישקל רשותא, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"כ משמע דמותרים להכניס מחצר לביתו וע' סי' שפ"א ס"ד, עכ"ל.

**ומכוון** המג"א הוא כמו שפירש המחה"ש שם, דכיון דאין האיסור משום מה שאין חשובין כאורחין מצ"ע, אלא משום שהן כחוזרים מביטולם, ע"כ אין לאסור היכא שמכניסין מחצר לביתו, דל"ה חזרה מן הביטול אלא בהוצאה לרשות המבוטלת ולא בהכנסה מן הרשות המבוטלת, כמבו' בסי' שפ"א ס"ד, לפ"מ שפירש המג"א שם, ועמש"נ בסימן ט' סק"ג באורך בפרט זה שאי"ז מוסכם, ולהסוברים דהיכא דל"ה אורחים חשיב חזרה אף בהכנסה מן הרשות המבוטלת לרשות אחר, ודאי יש לאסור ברבים שביטלו ליחיד אף להכניס, עיי"ש בזה.

**אמנם** לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר, הוא משום הא גופא שאינם אורחים, וע"כ ל"מ הביטול להתיר להם, הרי ודאי דאף אסורין להכניס מחצר לביתו, וכבר כ"כ הבית מאיר שם, אך מ"מ יש מקום לדון דכה"ג אי"ז חזרה מן הביטול, וצ"ע בזה.

**ובמ"ב** שם סקט"ז הביא דבא"ר כתב בשם הרבה פוסקים שגם להכניס מחצר לבית אסור, ובשעה"צ שם הראה מקורו מעבוה"ק ורבינו יהונתן ורבינו ירוחם וכ"כ הריטב"א בדף ס"ד ובדף ס"ז, עכ"ד, ולפי המבואר הרי דלהרשב"א והריטב"א לטעמייהו ודאי יש לאסור אף להכניס, ואי"ז סתירה לד' המג"א שהתיר להכניס, דהמג"א קאי להדיא לד' רש"י דטעם האיסור הוא משום מישקל רשותא, וגם לדעת ריו"נ ודאי יש לאסור, שהרי מבו' בדבריו דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, אי"ז משום חוזר ומחזיק, אלא משום דל"ה אורחים, ועמש"נ בזה עוד בסימן ט' סק"ג.

ד] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, דהנה תנן לעיל דכ"ג. דאנשי חצר ששכח א' מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו אבל להם מותר, ובגמ' שם דכ"ו: מפרשינן לה דהא דביתו מותר להם, הוא משום לדברי רבי אליעזר המבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל.

**ובטעם** הא דביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו, פירש"י שם, ז"ל, אבל הוא אסור להכניס ולהוציא מביתו לחצר, ואע"פ שהוא מותר להכניס ולהוציא מפתח בתיהן לחצר וכו', כשאר כל אדם הנכנס לחצר חבירו ומותר לו להוציא מפתח חבירו לחצר דהא רשותא דחד הוא, והכא נמי, כיון דבטל להו דידהו הוי, מביתו מיהו אסור הוא להוציא, ולא אמרינן כיון דביטל להו רשות ביתו הוי ביתו כבתיהן, דבשלמא מבתיהן, אם הוא מכניס ומוציא איכא למימר כאינש בעלמא הוא, אבל מביתו חוזר ומחזיק ברשותו הוא, ואוסר עליהם והן עליו, כדתנן בפרק הדר מי שנתן רשותו והוציא, בין בשוגג בין במזיד הרי זה אוסר, עכ"ל.

**ועיי"ש** בחי' הרשב"א שכתב, דלפי דברי רש"י לא אמרו שאסור לו להוציא מביתו אלא עד שלא החזיקו בחצר, אבל אם החזיקו הם בחצר כבר החזיקו ואינו יכול לחזור, וכדתניא התם בפרק הדר וכו' בד"א בשלא החזיקו בני המבוי במבוי אבל החזיקו בני המבוי במבוי בין בשוגג בין במזיד אינו אוסר, עכ"ד, ועיי"ש שהקשה ע"ז, דא"כ היאך שנה סתם ביתו אסור לו להכניס ולהוציא דמשמע לכולי שבת ואפי' לאחר שהחזיקו הם, עיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"נ דעת הרמב"ם והרבה מן הראשונים, וכמו שהבאנו לעיל סק"א.

**והנה** בחזו"א סי' פ"ח סק"ז כתב, דלדעת הרמב"ם דביחיד היכי דאין יכול לחזור ולהחזיק מותר להוציא, נראה דה"ה ברבים, דאין טעם כלל לאסור ברבים מביחיד, כיון דלא חשיב חזרת רשות למה נחמיר להן יותר מביחיד, עכ"ל, וכ"כ החזו"א במכתב שנד' בס' שערי לימוד באורך שאין לחלק בין זל"ז, עיי"ש בטעמו.

**אמנם** הנה בד' הרשב"א והריטב"א הוא מפורש לחלק בזה, שהרי כתבו בדס"ט: דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה, ואילו לעיל בדכ"ו: דעתם דיחיד שביטל לרבים רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה.

**וגם** מש"כ החזו"א כן לדעת הרמב"ם, דרבים שביטלו ליחיד מותרין להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, צ"ע רב בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"ב מעירובין ה"א, ביטל להן רשות ביתו ורשות חצרו וכו' וגם הוא מותר מפני שלא נשאר לו רשות והרי הוא כאורח אצלם והאורח אינו אוסר, עכ"ל, ובה"ג שם, ז"ל, ביטלו אלו המערבין רשותן לזה שלא עירב, הוא מותר שהרי נשאר לבדו, והם אסורין שלא נשאר להן רשות, ואין אומרים יהיו כאורחים אצלו שאין רבים אורחין אצל אחד, עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרמב"ם בה"א דבביטל להם רשות ביתו גם הוא מותר, פירש המג"א סי' ש"פ סק"ה והגר"א שם, דהיינו אחר שהחזיקו הרבים, דקודם שהחזיקו אסור היחיד להוציא מביתו לחצר, אף שביטל רשות ביתו, וכמבו' במתני' דכ"ג., ולפ"ז נ' מוכח דמש"כ הרמב"ם בה"ג דרבים שביטלו ליחיד אסורין, איירי אף אחר שהחזיק היחיד, דאי נימא דאחר שהחזיק היחיד אף הם מותרין, א"כ נמצא דמש"כ הרמב"ם בה"א דהוא מותר איירי רק אחר חזקה ומש"כ בה"ג דהן אסורין איירי רק קודם חזקה, וזה אינו מתישב כלל בדבריו.

**ואמנם** צ"ע הטעם בזה, דמ"ט יחיד שביטל אינו אסור להוציא מביתו לחצר אלא קודם חזקה, ואילו רבים שביטלו אסורין אף לאחר חזקה.

**ואמנם** פשוט דלהרשב"א ולהריטב"א לטעמייהו אין לדמות כלל הנידונים זל"ז, דשאני רבים שביטלו ליחיד דאיסורן להוציא מביתו לחצר אי"ז משום שחוזרין מביטולן, אלא משום שאינם אורחין ול"מ להו היתר הביטול, וע"כ אסרינן בזה אף אחר חזקה, ומשא"כ ביחיד שביטל לרבים דהוי אורח, ואיסורו להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזר מביטולו, וכמו שפירש הרשב"א לעיל דכ"ו: דהוא משום דל"ה כאורח ממש שלא יאסור בהוצאתו, אלא חוזר הוא במה שסילק עצמו ונעשה בעה"ב, עכ"ל, הרי דמה"ט אין לאסור רק קודם שהחזיקו דמצי הדר בי' מביטולו, וכבר כתב כן הבית מאיר שם,

**ולפ"ז** גם לדעת הרמב"ם שכתב הבי"מ שדעתו דהא דרבים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר הוא משום דל"ה אורחים ול"מ להו היתר הביטול, הרי דמה"ט ודאי אסורין אף לאחר שהחזיק היחיד, ול"ד ליחיד שביטל אצל רבים דשרי להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו הרבים.

**אמנם** לדעת רש"י ודעימי' דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתן לחצר הוא משום מישקל רשותא, א"כ לכאו' צדקו ד' החזו"א, דמדחזינן דברבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתן לחצר משום מישקל רשותא אף אחר שהחזיק היחיד בחצר, ואף דל"מ הדרי בהו, מ"מ ל"מ הביטול להתיר מעשה שהוא חזרה מן הביטול, ה"נ ביחיד שביטל אף רשות ביתו, דהוצאה מביתו לחצר הויא מישקל רשותא, יש לאסור אף אחר שהחזיקו הרבים בחצר.

**אמנם** הנה בד' המג"א מבו' שחילק בזה, שהרי בדין יחיד שביטל אצל רבים כתב המחבר בסי' ש"פ ס"ב שאם ביטל להם רשות ביתו מותר הוא להוציא אף מביתו, וכתב המג"א שם סק"ה דהיינו לאחר שהחזיקו בחצר, ואילו בדינא דרבים שביטלו אצל יחיד דאסורין להוציא מביתו לחצר, כתב המג"א שם סק"ז דאפי' חזקה לא מהני, והנה הרי כתב המג"א שם דטעם הא דאסורין הרבים להוציא מביתו לחצר הוא משום מישקל רשותא, ואפ"ה אסורין אף לאחר חזקה, ול"ד ליחיד שביטל אף רשות ביתו דשרי להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, ולא אסרינן לי' משום מישקל רשותא, וצ"ב הטעם בזה, וכמו שתמה בזה החזו"א.

**אמנם** עיי"ש בבית מאיר שכתב לחלק בזה, ז"ל, דדוקא יחיד במקום רבים דאפשר להיות אורח וכו' משא"כ לאחר שהחזיקו אמרי' שבע"כ מוכרח להיות נשאר אורח, משא"כ ברבים לגבי יחיד שא"א להם להיות שימושם בדרך אורח, אף לאחר שהחזיק הוא כל מה שמשתמשים בהחצר הן מביתם הן מביתו לא חשוב אלא נטילת רשות, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

**שו"ר** במכתב החזו"א שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, הא דאמרו דאין רבים אורחין אין הכונה שהוא מן הנמנעות, והרי אם באמת באו אכסנאין רבים אבל יחיד אינן אוסרים, אלא ר"ל מיחזי כתשמיש בעלים, ולכן אין שום עדיפות תשמיש רבים המבטלים בבית הזוכה, מתשמיש היחיד המבטל ומשתמש בביתו, עכ"ל, ונ' שבא לדחות חילוק הבית מאיר הנז', ובדעת הבי"מ נ' די"ל דלעולם רבים ל"ש כלל שיהיו אורחים, ול"ד לאכסנאין שבאו שבאמת אין דירתם קבועה, אך משא"כ רבים המבטלים דדירתן קבועה כאן, ל"ש לחשבן כמשתמשים בתורת אורחים, דחלוק ענין אורח האמור באכסנאי, מענין אורח האמור במבטל, וכאשר כן יל"פ בד' התוס' לקמן דס"ט:, ואכמ"ל בזה.

ה] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, לדעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב ה"ח, דכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר אין מטלטלין אותן אלא בד' אמות, וכ"נ דעת רש"י לעיל דס"ו. ד"ה מבטלין וכמו שעמד הרש"ש שם, וכ"נ מד' רש"י לקמן דצ"ד., וזה שלא כד' רש"י שבת דק"ל, ואכמ"ל בזה.

**ויש** להסתפק בדין רבים שביטלו ליחיד דאסורין להוציא מביתו לחצר, והוציא היחיד כלי ביתו לחצר, אם מותרין הרבים לטלטל כלים אלו ד' אמות בחצר.

**ונ'** שזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל, דלדעת רש"י ותוס' דהא דהרבים אסורין להוציא מביתו לחצר אין הטעם משום דל"מ הביטול להתיר לדידהו, אלא הטעם הוא משום דהוו כחוזרין מביטולן, הרי לפ"ז פשוט דמותרין הן לטלטל כלי ביתו ד' אמות בחצר, דכיון דאף לגבי דידהו מהני היתר הביטול, וטלטול בחצר הרי ל"ה מעשה חזרה מן הביטול.

**אך** לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דהרבים אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דל"ה אורחים ולגבי הוצאה דידהו ל"מ היתר הביטול, הרי דמה"ט אף אסורין לטלטל כלי ביתו ד' אמות בחצר, שהרי הא דשרי לו לטלטלן ד' אמות בחצר, הוא משום שביטלו לו רשות חצירם, וע"כ הוי כחצר דידי', ואי"ז חצר שאינה מעורבת, אך לגבי דידהו דל"מ היתר הביטול, הוי זה כחצר שאינה מעורבת שאסור לטלטל בה כלי הבתים יותר מד' אמות, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ו] **ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, היכא שנפרצה בית ראובן לבית שמעון, שאסור ראובן לטלטל בביתו יותר מד' אמות, וביטל ראובן ביתו לשמעון, ויש להסתפק אם מותר לראובן לטלטל יותר מד' אמות בביתו, להסוברים דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, ועד"ז יש להסתפק גם לדעת הסוברים דהוי אורח, והוא בגונא שנפרצה חצר דרבים (שלא עירבו) לחצר דיחיד וביטלו הרבים חצירם להיחיד, ויש להסתפק אם מותרין הרבים לטלטל כלי הבית בחצירם יותר מד' אמות.

**ולכאו'** נ' דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת רש"י ודעימי' דהא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר הוא משום דהוי חוזר ומחזיק, הרי אין לאסור עליו לטלטל ד' אמות, דזה ל"ה מעשה חזרה, אך לדעת הרשב"א והריטב"א ודעימייהו דהא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר, הוא משום דל"מ לו היתר הביטול, הרי ממילא דבנידו"ד אף יהא אסור לטלטל ברשותו יותר מד' אמות, כ"ה שהי' אסור בזה קודם הביטול, וז"פ.

**אמנם** יל"ד דאף לדעת רש"י ודעימי' יהא אסור לטלטל ד' אמות, דכיון שרשותו פרוצה לרשות חבירו, חשיב פרוץ למקום האסור, כיון שאסור הוא להוציא מרשותו לרשות חבירו משום חוזר ומחזיק, וזה לפמש"נ בסימן ט' סק"ג דהיכא דל"ה אורח חשיב חוזר ומחזיק אף בשמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**אך** יש להסתפק אם היכא שאיסורו הוא משום חוזר ומחזיק, והיינו דכלפי מעשה חזרה ל"ח היתר הביטול, או משום דהוי חוכא ואיטלולא, שייך לאסור משום פרוץ למקום האסור, ואולי נידו"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס' לעיל דמ"ב. עיי"ש ובחי' הריטב"א, וצ"ע בזה.

**ולכאו'** יש ללמוד להתיר בזה, ממש"א לקמן דע"ט. בבית שבין ב' חצירות שמילאהו תבן ונתמעט התבן שניהם אסורין, כיצד הוא עושה נועל את ביתו ומבטל את רשותו, ופירש"י שם דאיירי בגונא שב' בתים מב' החצירות היו פתוחין לבית זה, ופי' הריטב"א שם בדעתו דאיירי שהיו הבתים פרוצין במלואן לבית זה, וכיצד הוא עושה להתיר מיהא את האחד, נועל את ביתו הפתוח לאותו בית ומבטל את רשותו והוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו שהרי ביטל רשותו וכו', עכ"ד.

**והנה** מ' להדיא דאינו אסור אלא להוציא מהבית לחצר, אך מותר לטלטל בבית ד' אמות, אמנם מאידך מ' דלא הועיל הביטול אלא לחבירו, אך איהו לא הי' לו תועלת כלל מהביטול, וצ"ע בזה, וצ"ב דאי נימא דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, א"כ מ"ט מותר לטלטל בביתו ד' אמות, הרי ביתו פרוץ לבית חבירו, והגם שביטל רשות ביתו, אכתי יהא אסור הוא לטלטל ד' אמות בביתו, ומוכח מזה כמש"נ בדעת רש"י דאם ביטל רשותו הפרוצה לרשות חבירו מותר לטלטל בה יותר מד' אמות.

**אך** באמת אין להוכיח מזה, די"ל שדעת רש"י דיחיד אצל יחיד הוי אורח, וע"כ הוא דשרי לטלטל בביתו ד' אמות, כיון דאף שרי להוציא מביתו לבית חבירו, כיון דהוי אורח, וצ"ע עוד בזה.

ז] **עוד** יש לדון נפ"מ בזה, דהנה בתשובות חדשות להגרע"א סי' ז', כתב בתו"ד די"ל דהמהר"מ מר"ב הוכיח דל"מ שכירות בישראל, מהא דאמרי' גבי לחמן בר ריסתק לבטלו רשותייכו לגבי חד מינייהו וכו', ואמאי נתן להם עצה לבטל דיהיו הם אסורים להוציא מביתו למבוי דרבים לגבי יחיד לאו אורחי' נינהו, כדקתני במתני' נתנו לו רשותן הוא מותר והם אסורים דהוי כחוזר וזוכה, ליתן להם עצה להשכיר רשותם לגבי א' מהם, דל"ש חוזר וזוכה ויהי' כולם מותרים להוציא מביתו למבוי, אלא ע"כ דשכירות לא מהני בישראל, עכ"ל.

**ולכאו'** ילה"ע במש"כ הגרע"א דבמשכיר רשותן לגבי א' מהם מותרין כולם להוציא מביתו למבוי, דהנה בל' הטושו"ע סי' ש"פ ס"ג נראה, דהא דמהני שכירות בישראל הוא משום דהוי זה כמו ביטול, וע' כן בחזו"א סי' פ"ז סקט"ו, וכתב שם כמה נפ"מ בזה, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' כ"ה דבביטלו לו רשותן אסורין הן להוציא מביתו לחצר, ה"נ בהשכירו לו רשותן אסורין להוציא מביתו לחצר, וכ"ה להדיא בחזו"א שם דבשכירות בישראל כיון דליתא מתקנ"ח ורק מדין ביטול אתינן עלה, כיון שהוציא כליו אוסר.

**אמנם** באמת מל' הגרע"א נ' שהטעם בזה, דכיון דכל האיסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזר וזוכה, וע"כ בשכירות דל"ש כלל לחזור ולזכות שהרי קיבלו דמים ע"ז, וכאשר כן פירש"י לעיל דס"א: ד"ה עד שלא יוציא, ז"ל, ויחזור ויחזיק ברשותו ויאסור עליכם וכו' דאי אגירו מיני' היכי מצי למיהדר אע"ג דמפיק לא אסר כיון דיהיב דמי, עכ"ל, (והחזו"א שדן דאם הוציא כליו אסר, נ' דמפרש שכל ד' רש"י הם בגוי שתיקנו בו חכמים שכירות, וע"כ ל"מ למיהדר בי', אך משא"כ בישראל דל"מ בו שכירות אלא משום דהוי כביטול, מצי הדר בי' אף דנקיט דמי, אין לאסור להם להוציא מביתו לחצר.

**ואף** דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו אף אחר שהחזיק דל"מ הדרי בהו, י"ל דשאני התם דשייך חזרה מביטול, ואך דאחר שכבר החזיקו ל"מ חזרתו, אך מ"מ כיון דהוי זה מעשה חזרה, אמרינן דכלפי מעשה זה ל"מ היתר הביטול, ומשא"כ היכא שהשכירו לו רשותן דאין להם רשות לחזור ולזכות שהרי קיבלו דמים ע"ז, י"ל דלא חזינן להוצאתן כלל כמעשה חזרה, וע"כ שפיר מותרין להוציא מביתו.

**אמנם** כ"ז הוא לדעת רש"י ודעימי' דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי כחוזרין בהן מביטולן, אשר כן נקט הגרע"א שם, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים שביטלו אסורין להוציא מביתו לחצר הוא משום דל"ה אורחים ול"מ להו היתר הביטול, דהיתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו ולכל הבא מכחו, ולא להרבים שאינם באין בתורת אורחים דילי', נ' ברור שאף היכא שהשכירו לו רשותן יש לאסור להן להוציא מביתו לחצר, כיון שאף היתר שכירות מדין ביטול הוא, וז"ב.

**ובאמת** מצינו הדברים מפורשים בד' המאירי לעיל דס"ב., ז"ל, דישראל שביטל רשות וכו' או השכיר רשותו שהוא אסור להשתמש עליהם, ועיי"ש בהע' 116, וע' עוד בד' המאירי לעיל דס"ה: ובהע' 336 ו337.

ח] **ונ'** לפ"ז, דבגונא דסוגיין שהיתה החצר של רבא לבדו, הרי שאם הי' מבטל אף רשות ביתו, לא הי' לנו לאסור לו להוציא מביתו לחצר, אחר שהחזיקו בחצר, אף אי נימא דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח.

**והטעם** בזה הוא, שהרי הא דמי שאינו אורח אסור להוציא לחצר, הוא או כמו שפירש"י ותוס' דהוי כחוזר מביטולו, ונת' לעיל סק"ב דהיינו דכלפי מעשה שהוא חזרה מן הביטול ל"מ היתר הביטול, או משום דל"מ היתר הביטול כלפי מי שאינו אורח.

**ולפ"ז** הרי ל"ש כ"ז אלא היכא שבלא הביטול היו אסורין להוציא מן הבית לחצר, משום דהויא חצר של רבים ולא עירבו כולם, וע"כ אף שביטלו הרבים רשותן, מ"מ ל"מ הביטול להתיר להן להוציא מביתו לחצר, משום הנך טעמי, אך משא"כ בגונא דסוגיין שהיתה החצר של רבא אשר אף קודם הביטול הי' רבא מותר להוציא מביתו לחצר, א"כ אף אחר שביטל אין לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, דמה לי דל"מ לזה היתר הביטול, משום דהוי זה מעשה חזרה מן הביטול או משום דלגבי מי שאינו אורח ל"מ היתר הביטול, הרי הוצאה זו היתה מותרת אף בלא הביטול, וע' כעי"ז בחזו"א סי' פ"א ס; לגבי היכא שביטל החדר והבית דאין לאסור לו להוציא מן החדר לבית משום חזרת רשות, כיון שזה הי' מותר גם ללא הביטול, וע"כ ודאי אם הי' רבא מבטל רשות ביתו הי' מותר להוציא מביתו לחצר אף שהחזיקו בחצר, וז"ב. [[6]](#footnote-7)

**אמנם** למש"כ הבית מאיר בדעת רש"י, דברבים אצל יחיד דל"ה אורחים הן אוסרין בהוצאתן אף אחר שהחזיק, ועמש"נ בסימן כ' סק"ה לדון להוכיח כן מד' התוס', הרי דה"נ אם יחיד אצל יחיד ל"ה אורח ה"ה מבטל הביטול בהוצאתו אף אחר שהחזיק הלה בחצר, וניחא לפ"ז הא דלא ביטל אף רשות ביתו, כיון דאכתי ל"ה מצי להוציא מביתו לחצר.[[7]](#footnote-8)

**וגם** לפמש"כ ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: דכל דל"ה אורח אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דהוי כחוזר ומחזיק, והגם דל"מ הדר בי', מ"מ אסור להוציא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, הרי דלפ"ז אי נימא דיחיד לגבי יחיד ל"ה אורח, הי' אסור רבא להוציא מביתו לחצר אחר חזקה אף אם הי' מבטל רשות ביתו, וז"פ, אך לד' ריו"נ גופי' א"צ לזה, דאיהו ס"ל מה"ט דאף ביחיד שביטל לרבים רשות ביתו דהוי אורח, מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר ואף אחר שהחזיקו הרבים בחצר, ולדבריו הרי ל"ה מהני מידי אם הי' רבא מבטל רשות ביתו, וכמש"כ הר"ן.

**ואין** להקשות לפ"ז במש"כ הר"ן להוכיח מסוגיין דיחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דל"ה אורח, וע"כ אף אם הי' רבא מבטל רשות ביתו ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, ולכאו' תיקשי דמה לי שאינו אורח, הרי אף קודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר, כיון שהיתה החצר שלו לבדה.

**אך** באמת לק"מ, שהרי הא דאסור המבטל להוציא מביתו לחצר אף לאחר חזקה, פי' הר"ן דהוא משום דבביתו ל"ה אורח, אך בחצר הרי הוי אורח, ואשר ע"כ שפיר הי' רבא אסור להוציא מביתו לחצר אף אם הי' מבטל רשות ביתו, כיון דבביתו ל"ה אורח, ול"מ בזה היתר הביטול וחשיב כבית דילי', ואילו בחצירו הוי אורח וחשיב כחצר של זה שביטל לו, וע"כ אסור להוציא מבית דילי' לחצר של אחר, וז"ב.

**וכן** לדעת הראב"ד לעיל דכ"ו:, דהא דאסור המבטל רשות ביתו להוציא מביתו לחצר, הוא משום דמביתו לא מסתלק לגמרי, נמי א"ש, דע"כ אף כה"ג שהי' מתחילה הבית והחצר שלו וביטל אף רשות ביתו, אסור להוציא מבית לחצר, כיון שאת החצר ביטל ונסתלק ממנה לגמרי, ואילו מביתו לא נסתלק לגמרי והוי כרשות שותפות, ונמצא דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

ט] **ועכ"פ** לפ"ז הרי שלדעת הסוברים דיחיד שביטל רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, הדר קשיא קו' הר"ן, דמ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו, ועי"ז הי' מותר להוציא אף מביתו לחצר אחר שהחזיקו בחצר.

**ולכאו'** צ"ל בזה כמש"כ המג"א סי' ש"פ סק"ד, במשה"ק העולת שבת, במש"א לקמן דע"ט: דמבטל חצירו ונועל ביתו, הול"ל לבטל גם רשות ביתו ויהי' מותר להוציא, וכתב המג"א דמיירי שאינו רוצה לבטל רשות ביתו שלא להרבות עליו נכנסים ויוצאים, עכ"ל,[[8]](#footnote-9) וי"ל דמה"ט אף לא רצה רבא לבטל רשות ביתו.

**אמנם** עיקר ד' המג"א מחודשים, דהיכא שביטל רשותו עליו ליתן לזה שביטל לו ליכנס לביתו, וע' בחי' הרמב"ן פסחים ד"ד:, ז"ל, וכן נמי ביטול רשות שהזכירו לענין עירוב, "אינו מפקיר

ביתו שישבו בו אחרים", אלא שהוא עוקר דעתו מלדור עם השותפין ביומו כדי שיהו הם כמי שדרים לבדם, עכ"ל, ונ' להדיא דאין רשאים האחרים ליכנס לביתו, אך במגן אבות להמאירי ענין י"ח, ז"ל, וכן ביטול רשות "עשאו מדרס לכל בני החצר" וכמי שאין מיוחד לו, וזו גדולה מהפקר שבכאן מבטלו מהיות כח ורשות לאלו ולא לזולתו אלא כעפר שהוא מדרס לכל, ואינו מיוחד לאדם אחר ואף שום אדם אין לו בה הנאת הגוף מיוחדת, וכתב שם עוד, ובטול זה הוא אצלי כעין תבן ובטלו, עפר ובטלו, כלומר שמתיאש ממנו שלא יתן לב עליו ליטלו משם, ואף זה עושה עצמו מתיאש ממנו עד שאין דעתו עליו אלא כדבר שאינו שלו ולא משום אדם, עכ"ל, ונ' מדבריו כד' המג"א, דלביטול רשות בעינן שיהא מדרס לכל בני החצר, וצ"ע בזה.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהרי הרשב"א הוכיח כמו שהביא המאירי לקמן דס"ט: דיחיד אצל יחיד ורבים אצל רבים ל"ה אורחים, מהא דבעינן לדינא דחוזרין ומבטלין, ואם כה"ג הוו אורחים הרי בלא"ה מותרין כולן להוציא לחצר, והנה היכא שלא ביטלו אלא רשות חצירן הרי אסורין הן להוציא מביתן לחצר, ומכוון הרשב"א הוא להוכיח, דאם כשביטלו אף רשות ביתן מותרין כולן להוציא מביתן לחצר, מה בעי' לדינא דמבטלין וחוזרין ומבטלין, יבטלו מעיקרא אף רשות ביתן ויהיו כולן מותרין להוציא לחצר, והנה אי נימא כד' המג"א לכאו' אין להוכיח מזה, שהרי י"ל דאין רוצין לבטל ביתן כדי שלא להרבות עליהן נכנסין ויוצאין, וע"כ אינן מבטלין רק רשות חצירן, וע"כ הוא דבעי' לדינא דחוזרין ומבטלין, ונ' מזה דלא ס"ל להרשב"א כד' המג"א הנז', ולפ"ז הדר קשיא מ"ט לא ביטל רבא אף רשות ביתו והי' מותר להוציא מביתו לחצר ול"ה בעי' לפנות הכלים, וצ"ע בזה.

**ועי'** עוד בסימן כ' סק"ה מש"נ לישב קו' הר"ן לפ"ד התוס' לקמן דע"ט:, עיי"ש.

1. וי"ל ג"כ שאף אם היו דרים שם רבים, מ"מ לגבי ביטול חצר זה חשיב כיחיד אצל יחיד, וכמש"כ בביאוה"ל ר"ס שצ"א בשם הגר"ז דבני חצר שעירבו יחד חשיבי כיחיד, אך בד' הגר"ז גופי' לא נז' דדוקא בשעירבו, וע' גם בבי"מ שם דמבו' דבני חצר אחת חשיבי כיחיד לגבי המבוי אף בשלא עירבו יחד, אך י"ל דהיינו רק לגבי המבוי ולא לגבי חצר אחרת, אך הביא שם בשם החמד משה דפליג ע"ז, וכ"ה גם במאמ"ר סי' שפ"א ס"ד.

   ועמש"נ בסי' כ' סק"א בהערה לדון דשמא יש להוכיח בדעת הרשב"א, דאיירי סוגיין ביחיד אצל רבים דהוי אורח, עיי"ש בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפי' ריו"נ במתני' לקמן דס"ט: מבו' דטעם הא דאסורין הרבים להוציא מבתיהם לחצר, דהוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, ומדמי לה למש"כ לעיל מינה דיחיד שביטל לרבים דאסור אף אחר חזקה, כיון שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד, אך הא דאסורין להוציא מבית היחיד לחצר, פירש ריו"נ שם דהוא משום דל"ה אורחים, ויל"פ כונתו כד' הרשב"א והריטב"א שהבאנו להלן, ויל"פ עוד שכונתו כמש"נ בסי'מן כ"א סק"ד בדעת הר"ח והרמב"ם, אך בדעת התוס' אין לפרש כן, שהרי פירשו להדיא דטעם האיסור הוא משום דבטל הביטול בכך והוו כיחיד במקום נכרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובעבוה"ק כתב ע"ז ז"ל, אע"פ שהן אסורין אינן אוסרין לו להוציא משלו, ונ"פ דהוצרך לזה לטעמי', דס"ל דהן אסורין משום דכלפיהם חזי' להחצר כחצר המשותפת, וא"כ מה"ט הי' לנו לאסור עליו, וע"ז הוא שכתב דמ"מ הוא שרי, אך לדעת רש"י ותוס' דהא דהן אסורין להוציא הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, אין מקום לדון כלל לאסור עליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש בבית מאיר שנקט לפ"ז, דלדעת רש"י אף אם הוציאו הרבים אחר חזקה ה"ה אוסרין על היחיד, ועמש"נ בביאור דין זה בסימן כ' סק"ו ומשא"כ לדעת הרמב"ם והרשב"א והריטב"א אינם אוסרין על היחיד, ובביאוה"ל סי' ש"פ ס"ד הביא ד' המג"א שם דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מביתו אף אחר חזקה, והביא הביאוה"ל שכ"כ הרשב"א, ודמסיים הרשב"א דאע"פ שהן אסורין להוציא מ"מ אין יכולין לאסור עליו אם קדם והחזיק, עכ"ד, אך לפ"ד הבית מאיר לכאו' אין להביא מד' הרשב"א, דאיהו אזיל לטעמי' דס"ל דהא דאסורין להוציא אי"ז משום דהוו כחוזרין מהביטול, אלא משום דאינם אורחין ול"מ להו היתר הביטול, וע"כ אין לנו מקור לומר דמצו הדרי בהו מהביטול, אך לדעת רש"י ודעימי', אשר כ"כ המג"א שם, דהא דאסורין הרבים להוציא הוא משום מישקל רשותא, י"ל דמהני חזרתן.

   אך הנה באמת מש"כ המג"א שם שאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, כתב כן עפי"ד ריו"נ, ועיי"ש בבית מאיר שכתב שלא מצא כן בד' ריו"נ, אמנם לכאו' מפורש כן בד' ריו"נ, שכתב בטעם הא דאסורין הרבים להוציא, דהוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד "כדפרישית", והיינו מה שפירש לעיל מינה ביחיד שביטל לרבים דאסור אף אחר חזקה, כיון שנראה שחוזר מביטולו, ואע"פ שאינו יכול לחזור בו כיון שהחזיקו בני מבוי במבוי, אפ"ה אסור דנראה כחוכא ואיטלולא ויראה לכל שבאיסור משתמשין בני חצר בחצר, עכ"ד, והרי להדיא דאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, וכמו שהביא המג"א משמו, ולפ"ז הרי ודאי דאע"פ שנקט המג"א ע"פ ריו"נ דאיסורם הוי אף אחר חזקה, מ"מ לא בטל הביטול בכך, ואין איסורם אלא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, וז"ב.

   אף בעיקר ד' המג"א שאסר ברבים אף אחר חזקה עפי"ד ריו"נ, צ"ע רב, שהרי ריו"נ אזיל לטעמי' דס"ל דאף ביחיד שביטל לרבים אסור להוציא מביתו אף אחר חזקה משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, וע"כ ס"ל דה"נ ברבים שביטלו ליחיד אסורין אף אחר חזקה, וכ"ה מפורש בד' ריו"נ דמדמה זל"ז, אך לפ"מ דקי"ל בסי' ש"פ ס"ב דיחיד אצל רבים שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיקו הרבים בחצר, וכמו שפירש המג"א שם סק"ה, ולא סבירא לן לאיסור זה דחוכא ואיטלולא וחשד, הרי שפיר י"ל דה"נ רבים שביטלו ליחיד מותרין להוציא מביתו לחצר אחר שהחזיק, והאמנם די"ל דל"ד ורבים שביטלו ליחיד יהיו אסורין להוציא אף אחר חזקה, (וזה ע"ד ד' הבית מאיר), דהגם דקי"ל ביחיד שביטל לרבים רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר אחר חזקה, היינו משום דכה"ג חזינן לי' כאורח, ולי"ב משום חוכא ואיטלולא וחשד, ומשא"כ ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים, יש לאסור אף אחר שהחזיק היחיד משום חוכא ואיטלולא וחשד, אך אכתי צ"ע מה שלמד כן המג"א מד' ריו"נ, שהרי שפיר י"ל דדוקא לריו"נ לטעמי' הוי הדין כן, וכנ"ל, וצ"ע בזה.. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להסתפק לפ"ז, אם בכה"ג שעברו הרבים וטלטלו כלי הבית ד' אמות בחצר, אם הוי זה מעשה חזרה מן הביטול, או דנימא דל"ה מעשה חזרה רק בהוצאה מרשות לרשות, אבל טלטול בחצר עצמו אי"ז חזרה אף בגונא שה"ז מעשה איסור, וע' ריטב"א לעיל דס"ד. שכתב דטלטול בחצר אי"ז חזרה, (ואיירי התם ברבים שביטלו ליחיד), ומ' דהיינו אף בכלי הבתים, ואף דהריטב"א גופי' בפשוטו ס"ל דאסור לטלטל כלי הבתים בחצר שאינה מעורבת, אך לפ"מ שנ' בתוס' דס"ח: דהא דמוציא מביתו לחצר הוי חזרה, הוא משום דהוי זה מעשה איסור, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, וכ"נ ברשב"א לקמן דס"ט:, יל"ד ולומר דה"נ טלטול ד' אמות בחצר הוי חזרה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועד"ז נ', במה שנקט הרש"ש לעיל דס"ג:, דהיכא שביטלו כל החצירות רשותן במבוי לגבי חד, אסורין להוציא מחצרותיהן למבוי אף את כלי החצר, משום דהוו כחוזרין ומחזיקין, ומוכח מדבריו שם דהיינו אף אחר שהחזיק היחיד במבוי, עיי"ש.

   אמנם לכאו' לפמש"נ אין לאסור בזה אחר חזקה, דבין אם נפרש כדעת רש"י ותוס' דהא דרבים אסורין להוציא אף אחר חזקה, הוא משום דכלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, ובין אם נפרש כדעת הרשב"א והריטב"א דהא דאסורין הוא משום דל"מ היתר הביטול למי שאינו אורח, הרי ל"ש לאסור רק מעשה שהי' אסור קודם הביטול, אך להוציא מחצר למבוי כלי החצר שהי' מותר אף קודם הביטול, לכאו' ל"ש כלל לאסור אחר חזקה, וכמש"נ, וכ"ה מבו' להדיא בחי' הריטב"א לעיל דס"ג: דרבים שביטלו רשותן במבוי מותרין להוציא כלי החצר למבוי, עיי"ש.

   אמנם למה שפירש הבית מאיר בסי' ש"פ בדעת רש"י, דהא דאסורין הרבים להוציא אף אחר חזקה, הוא משום דברבים אצל יחיד דל"ה אורחים בטל הביטול אף בשהוציאו אחר חזקה, וע' בסימן כ' סק"ה שנת' להוכיח כן מד' התוס' לקמן דע"ט:, הרי דלפ"ז א"ש ד' הרש"ש, דע"כ מה"ט י"ל דאף אין להרבים להוציא מחצרותיהן למבוי כלי החצר, די"ל דגם עי"ז יתבטל הביטול, ואמנם בפשוטו ליכא איסורא בזה, וכמש"כ החזו"א בסי' פ"א סקי"ז וסי' צ"א סק"ג, אך מ"מ כיון שרצו בקיום הביטול, לא היו מוציאין כלי החצר למבוי, וכן למש"כ ריו"נ לקמן דס"ט: דהטעם דאסורין להוציא מבתיהם לחצר אף שאין בטל הביטול בכך, הוא משום חוכא ואיטלולא ומפני החשד, הרי דמה"ט יש לאסור להם בנידו"ד להוציא אף מחצרותיהן למבוי.

   ובמ"ב סי' שצ"א סק"ג כתב בדין חצרות שביטלה רשותן במבוי, דפשוט דהנך חצרות אסורות להוציא מחצרן למבוי, ולכאו' זהו כד' הרש"ש, אך באמת נ' דמכוון המ"ב הוא להוציא מחצרן למבוי כלי הבית, ואף שנקט בסתמא, שפיר י"ל דכונתו על כלי הבית, וכאשר מצינו כן שם סק"ד שכתב איסור להוציא מחצר למבוי, ופי' בשעה"צ שם סק"ג דהיינו בכלי הבית, והוא מוכח ממה שסיים שם דאפי' ביטלו גם רשות ביתן ג"כ אסורין להוציא מחצרן למבוי כיון שלא נעשו אורחים, עכ"ד, והרי כל מה שיש לדון לחלק אם ביטלו רשות ביתן, הוא רק לגבי הוצאת כלי הבית, וז"ב.

   אך באמת למה שהבאנו בסימן י' סק"ג שבד' המ"ב נ' דאם ביטל ביתו וחדרו אסור להוציא מן החדר לבית אף אחר חזקה, הרי דלכאו' ה"נ יש לאסור להוציא כלי החצר מן החצר למבוי אף אחר חזקה, וז"ב.

   ועמש"נ בסי' ז' סק"ד להוכיח מד' התוס' לעיל דס"ג: דרבים שביטלו רשותם שבמבוי ליחיד מותרים להוציא מן החצר למבוי, ושלא כד' הרש"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואף דלכאו' ל"ה בזה איסור אם הי' מוציא מביתו לחצר, דמה לי שבטל הביטול בכך, הרי אף קודם הביטול הי' מותר להוציא, וכמש"כ כעי"ז החזו"א סי' פ"א סקי"ז, וסי' צ"א סק"ג, מ"מ י"ל דחשש רבא שמא אחר שיוציא ויתבטל הביטול עדין יסמכו בני החצר השני' על הביטול, וע"כ פינה כליו, וכאשר כ"כ התוס' לקמן דע"ט:.

   וי"ל עוד למש"כ העצי אלמוגים בסי' שפ"א והובא בשעה"צ שם דכל שחזר בו מביטולו בטל הביטול למפרע, וע"כ חשש שמא יוציא ונמצא דמה שהוציאו הי' באיסור, אך עמש"נ בסימן כ' סק"ז בהערה להוכיח מד' הראשונים שלא כד' העצ"א . [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בחזו"א סי' פ"ח סק"ז כתב, דכמדומה שאי"ז טעם, דא"כ למה דחקו בתוס' ס"ד א' דהיכי דשניהם מותרין תשתכח תורת עירוב, הא לא ירצה בביטול ביתו משום דמרבה עליו דיורין, עכ"ל, אך לדעת המג"א י"ל, דזה ל"מ שלא לבטל תורת עירוב, דרק היכא דאין הביטול מתיר לו כמו העירוב, הוא דאמרי' דאין הביטול מבטל תורת עירוב, אך היכא שהביטול מתיר לו לגמרי, ואך שלחלות הביטול עליו להניח להם ליכנס לביתו, אכתי בטל תורת עירוב, וה"נ נ' דאף אם הי' צריך לשלם דמים לצורך הביטול, נמי י"ל דהוה אמרי' בזה ביטלת תורת עירוב, אף דלא ירצה ליתן דמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)