פרק שמנה שרצים 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

**בסוגיא דסירוס**

**דף קי עמוד ב**

1. **ומי שרי והתניא מניין לסירוס באדם שהוא אסור תלמוד לומר ובארצכם לא תעשו בכם לא תעשו דברי רבי חנינא הני מילי היכא דקא מיכוין הכא מעצמו הוא דאמר רבי יוחנן הרוצה שיסרס תרנגול יטול כרבלתו ומסתרס מאליו והאמר רב אשי רמות רוחא הוא דנקיטא ליה**. בבאור החילוק בין מכוון לאינו מכוון איכא שתי דרכים ברבותינו הראשונים. האחד מהלך השאילתות [פר' אמור שאילתא קה] דכונת הגמ' לדינא דר''ש דאינו מכוון מותר, והא דמסיקה הגמ' לאיסור הוי גם אליבא דר''ש דרק בשבת קי''ל כר''ש אבל בשאר איסורים ס''ל כר יהודה.

ובראשונים תמהו עליו מהא דחזינן בכמה דוכתי דקי''ל כר''ש גם בשאר איסורים, וכן דליכא חידוש בשאר איסורים יותר משבת. **ויעוין בעמק שאלה סק''ה וז''ל, ואנן יש לעמוד ולדלות עומק דעת רבינו דהיאך אפשר לומר דרבינו אשתמיטתיה סוגיות מפורשות וכבר כ' הרא''ש בסנהדרין פ''ד בשם הראב''ד דאין נמצא להקשות על גאון בקושיא מפורסמת ואף כי רבינו שכתב עליו ר''ת בספר הישר שהוא ראש לגאונים ובסדר הקבלה לראב''ד כתב שבדקו ופשפשו הבאים אחרי רבינו בספרו ולא מצאו בו שום טעות מעולם**.

**באור העמק שאלה בדעת השאילתות**

1. **יעוי''ש דמאריך להוכיח דעיקר כונתו בגוונא דהוי פסיק רישא,** וס''ל כשיטת הערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר, ובזה כתב דבפס''ר קי''ל כר''ש רק בשבת, אולם היכא דלא הוי פס''ר ליכא חילוק בין שבת לשאר איסורין, ובכולהו קי''ל כר''ש, ועדיין יש לעיין מהא דהוכיחו הראשונים מהגמ' בכורות ל''ד דמקשי הש''ס על שמואל דהוצרך להשמעינו דשרי להקיז דם בבכור מהא דכבר אמר דהלכתא כר''ש לענין שבת, ולכאורה אי בשבת איכא סיבה נוספת להתיר מחמת מלאכת מחשבת, א''כ אמאי לא בעינן להשמיע את היתרא דלא מכוון גם בשאר איסורים. ומבואר דאי ליכא להיתרא דלא מכוון בשאר איסורים גם היכא דלא הוי פס''ר לא שייך לדון שיהא היתר בשבת, ובאמת שהדברים מוכרחים מצד עצמם דכל כמה דמבואר בשאילתות דבשבת איכא סברא נוספת להתיר ור''י פליג גם בזה [דלא כתוס' שבת מא ע''ב יומא ל''ד ע''ב דר''י מודה בשבת דמותר מחמת דבעינן מלאכת מחשבת] א''כ יצא דר''ש ור''י פליגי בתרתי גם לענין פטורא דמלאכת מחשבת וגם לענין היתרא דלא מכוון בשאר איסורים ומוכרח דתליא הא בהא.

**בבאור הא דלר''י דלא מכוון אסור גם לענין פטורא דמלאכת מחשבת לא יהני הא דלא מכוון**

1. **יעוין בחידושי הגר''ש כתובות סימן ז' סק''ה דהעיר בזה,** ומבאר על פי הא דחזינן בראשונים דבארו בממעט ענבי הדס ביו''ט דלא הוי תיקון מנא למרות דהוי פס''ר כיון דאית ליה הושענא אחריתי ובערוך הוכיח מהכא דפס''ר דלא ניח''ל מותר, אולם הראשונים דחו דעצם הדבר דאיכא לו הושענא אחריתי הוי סיבה דלא חשיב מתקן מנא גם אי ישתמש לבסוף בהדס זה. והא דמבואר התם בגמ' דלר' יהודה אסור יעוין במאירי שבת ק''ג וז''ל, והטעם שר' יהודה עושה ''אינו מתכוין כמתכוין'' והרי הוא כמתכוין להכשיר, ולפי''ז ניחא דמהני דינא דר' יהודה גם לענין מלאכת מחשבת. רק דיעוי'ש דתמה בזה דכל כמה דבעינן את המחשבה לאשווי כתיקון מנא מה שייך בזה לדונו כמתכוין.

**ויעוין במשנת הגרח''ש סימן י''ט ענף ב' סק''ג דמבאר דיסוד פלוגתת ר''י ור''ש הוא בעיקר התביעה על מעשה האיסור** אי הוי מכח עצמו או דבעינן גם לכוונה ובלא כונה חסר במעשה הגברא בהאיסור, וכונת המאירי דלר''י ''אינו מתכוין כמתכוין'', דלר''י כונה ושלא בכונה שוים ואינה מעלה ומורידה כלל, וכשם דהכונה אינו מוסיף באיסור כלום כך חסרון הכונה לא מגרע באיסור, ולכן גם היכא דדין הכונה נצרך משום גוף האיסור כמו דינא דמלאכת מחשבת, ולא רק מצד היחס של הגברא לאיסור [דלאשווי כעושה ''מלאכה'' בעינן את מחשבתו מלבד הדרישה של המחשבה ביחס שלו לאיסור] כל זה שייך לר''ש דהכונה פועלת באיסור ובזה שייך למימר דבשבת הכונה תוסיף בחפצא דאיסור, אולם לר''י כיון דליכא יחס לכונה במעשה האיסור א''כ לא שייך לומר דהוי תנאי בחפצא דאיסור.

**אלא דעדיין קשה מהא דממעט ענבי הדס** דהרי התם הכונה נדרשת בעיקר המעשה לאשווי כמעשה מלאכת תיקון ולא שייכא לאיסור שבת אלא דהוי חסרון בעצם מציאות המעשה כמעשה תיקון, וצ''ל דגם בזה אי דיינינן את המעשה מצד עצמו א''כ חזינן את התיקון מחמת המעשה ולא בעינן את כונת העושה.

**בבאור החילוק בין פלוגתא דר''י ור''ש בין פס''ר להיכא דלא הוי פס''ר**

1. **ולפי''ז ניחא היטב באור העמק שאלה בכונת השאילתות**, דהיכא דלא הוי פסיק רישא בהא לא שייך חילוק בין שבת לשאר איסורים דאי דנים את המעשה מצד עצמו דנים אותו גם בשבת ואי בעינן את הגברא אז גם בשאר איסורים מותר, ורק היכא דהוי פסיק רישא דבזה עצם מה דמכוון לעשות להך מעשה דמוכרח ממנו התוצאה הוי כמכוון לאיסור, ורק היכא דלא ניח''ל אמרינן דאיכא בזה גרעון בקיום של הכונה כלפי הך תוצאה, ובהא אמרינן דשאני שבת דבעינן את הכונה לגוף האיסור ורק בזה מגרע הלא ניח''ל, דבשביל שיהא קיום של כונה בגוף האיסור בעינן שיהא יחס מעשי להך כונה בתוצאת האיסור לכה''פ לענין דניח''ל בהך תוצאה, אולם לענין שאר איסורים דכל הנושא עומד ביחס שלו לאיסור בהא כבר קי''ל כר' יהודה דדיינינן את המעשה מצד עצמו, דביחס לתוצאה פסקינן כר' יהודה דלא בעינן את היחס של האדם.

**הוכחות דפלוגתת ר''י ור''ש הוי פלוגתא יסודית ביחס של מעשה איסור בתורה**

1. **ועיקר היסוד דפלוגתת ר'י ור''ש הוי פלוגתא יסודית בעיקר היחס של מעשה איסור בתורה אי איכא יחס לכונה**, מצינו בגמ' פסחים כ''ה ע''ב דהוי גם לקולא לגבי לא אפשר וקא מכוון, דר''י אזיל בתר מעשה ולכן העיקר תליא במעשה ומכיון דהוי ''לא אפשר'' מותר. ולר''ש דאזיל בתר כונה אסור.

ויעוין במשנת הגרח''ש שם דמובא שם להוכיח מהריטב''א ביומא ל''ד ע''ב שכתב שהמקור להיתרא דלא מכוון בכה''ת הוא ממלאכת מחשבת דשבת. וז''ל, אלא ודאי דשבת בנין אב לכל התורה. ומבואר דעיקר היסוד הוא דאיכא יחס למחשבת האדם באיסורי התורה רק דבשבת הוי בעצם החפצא דמלאכה ובשאר איסורים הוי תנאי בדין מעשה הגברא באיסור.

**עוד חזינן גדולה מזו דאיכא נפק''מ מפלוגתתם גם במעשה דלא בא כמעשה איסור** דהנה יעוין בשערי חיים כתובות י''ז סק''ב דמביא את הגמ' ב''ק מ''ד ע''ב דנחלקו ר''י ור''ש בנזקין שלא בכוונה דר''י מחייב ור''ש פוטר וכ' בשטמ''ק בשם ר''ח דר''ש לטעמיה דסבר דבר שאינו מתכון מותר. עוד מצינו במקואות פ''ב מ''ו במסנק את הטיט לצדדין [שמסלקו לצדי המקוה] ונתמצו מאותו הטיט שלשת לוגין מים וחזרו למקוה לא פסלוהו, מפני שאינן מים שאובין כיון שלא הגביה את הטיט ולא סלקו מן המקוה. ואם תלש דהיינו שהגביה את הטיט והבדילו מן המקוה והוציאו על שפת המקוה, הרי המים המתמצין ממנו שאובין, ור''ש מכשיר מפני שלא נתכון לשאוב. ובתוס' אנשי שם הביא מהחק נתן שמבאר דר''ש לשיטתיה דאינו מכוון מותר.

**ומבואר דהוי פלוגתא יסודית בגדרי ''מעשה'' בתורה,** אימתי חשיב ''מעשה אדם'', וכן ''מעשה בהמה''. ולא רק ביחס לתביעה על האיסור. ויעוי''ש בשערי חיים דנקט לפי''ז דלמרות דלהלכה לא פסקינן בהא כר''ש אף דקי''ל כר''ש דאינו מכון מותר הוי מחמת דאיכא חילוק בין היחס לגברא כעושה מעשה להיכא דדנים על המעשה מצד עצמו, אי הוי כנעשה מאליו, או דחשיב הויתו בידי אדם או כמעשה בהמה. דביחס למעשה עצמו לא קי''ל כר''ש. ויעוי''ש מה דמחדש לפי''ז גדר מחודש בפסיק רישא.

**בבאור דברי השאילתות דאיכא הכא להיתרא דלא מכוון דאמאי לא הוי פס''ר**

1. **ובעיקר באור השאלתות בסוגין הקשו הראשונים דמה שייך למימר דאליבא דר''ש מותר הא הוי פסיק רישא**, ובראשונים הוסיפו דאפילו לדעת הערוך דהיכא דלא ניח''ל מותר, הוי רק בשבת, וזה כבר נתבאר בעמק שאלה דזהו גופא השק''ו בסוגין. אולם יעוין במאירי דמיישב בשתי אופנים או דאיסור סירוס הוי מדרבנן ובדרבנן פס''ר לא מעכב ואף על פי שדרשוה מן המקרא ר"ל ובארצכם לא תעשו קרי ביה לא תעשו כלומר אפי' ממילא אסמכתא בעלמא הוא, או שמא אין כאן פסיק רישיה שקצת בני אדם שותים ואין נעקרין.

**וידידי הגר''ש יעקב העיר דבספר ערכי תנאים לרבו של הרוקח**, מה דמיישב אמאי ליכא הכא לפטורא דלא מכוין [יעוין לקמן], ובסוף דבריו שם קראו ''ודאי עבירה'' ומבואר דהוי פס''ר ואפ''ה לא מיישב דהכא הוי פס''ר, וחזינן דגם אי הוי פס''ר שייך לדון בזה להיתרא דלא מכוין. ויעוין באות ז' מה דנתבאר בזה.

**בבאור הא דאיכא להיתרא דלא מכוון גם בההיא דר' יוחנן דנתכון לסרס את התרנגולת**.

1. **יעוין ברשב''א דתמה דמה הביאו ראיה מההיא דר' יוחנן דהרוצה שיסרס תרנגול יטול כרבלתו ומסתרס מאליו הרי התם הוא מתכוון לסרס.** ואולי אפשר לומר דאיסור סירוס הוי איסור מצד המעשה במה דעושה ''מעשה סירוס'' כמו שנראה בפשטות מאיסורא דסירוס אחר סירוס, ולא הוי מחמת התוצאה דהקפידא של התורה לא היתה על המצב של ביטול אברי זרע דע''י כך לא יוכלו להוליד [יעוין לקמן מה שנתבאר בזה], וא''כ איכא למימר דהיכא דגוף מעשהו הוא בהסרת הכרבולת, למרות דאיכא בזה סיבה להשחתה וגם מכוון להשחתה, מ''מ כיון דבשלב הראשון מעשהו עומד ביחס להסרת הכרבולת של התרנגול, תו דיינינן לתוצאה של ההשחתה כדבר דממילא ודיינינן את כונתו להשחתה כניחותא בתוצאה ולא כהגדרה במעשה כ''מעשה סירוס'', ורק בשתית מים של עקרין בהא כל כמה דכונתו להסירוס דיינינן את כונתו בשלב הראשון של מעשהו כיון דליכא משמעות אחרת למעשהו חוץ ממעשה סירוס דכל מציאותו של המעשה הוא פגיעה באברי הזרע, ורק היכא דמכוון לרפואה דיינינן את מעשהו ביחס לתוצאה של הרפואה ולא ביחס לתוצאה של הסירוס וגם בזה הוי חסרון במעשה סירוס. ולפי''ז ניחא הא דחשיב לא מכוין גם אי הוי פס''ר דכל כמה דמכוין לרפואה לא הוי מעשה סירוס.

**בבאור שיטת הראשונים דדינא דהערוך הוי בכה''ת כולה הא דלמסקנא אסור לסרס בלא מכוון והמסתעף לגדר איסור סירוס**

1. **ובעיקר מה דנקטו הראשונים דהא דאסור סירוס גם לערוך הוי מחמת דדינא דהערוך הוי רק בשבת** יש לעיין מהא דמבואר בתוס' בכתובות דדינא דהערוך הוי בכל האיסורים וכן נראה בראשונים עצמם דהביאו את ראיות הערוך [יעוין חזו''א או''ח סימן נ' סק''א] א''כ אמאי למסקנת הגמ' אסור שתית כוס של עקרין. ויעוין בחזו''א אבהע''ז י''ג בסופו וז''ל, ואפשר דסירוס שאני דאיסורו שלא ישאר סריס והלכך לא מהני אינו מתכוין, וכיבוי אש המזבח האיסור שהאדם לא יכבה אבל לא מפני הפסד האש אסרה תורה. ומבואר בחזו''א דאיסורא דסריס הוא מחמת התוצאה של ביטול אברי הזרע והיכא דהאיסור מחמת התוצאה והמעשה הוא רק הטלה על האדם שלא יגרם להך תוצאה לא שייך בזה להיתרא דלא מכוון.

**והא דמבואר בגמ' דגם בסריס איכא איסור שתית מי עקרין יעוין ברמב''ן דנסתפק אי הוי רק בסריס חמה** שמתאוה ובועל רק אינו מוליד והכוס נוטל ממנו את התאוה, או דהוי גם בסריס אדם דליכא לו תאוה. ולכאורה אי הוי גם בסריס גמור נמצא דמעשה דאיכא בו סיבה לסירוס עצמו אסור אפילו דליכא שום תוצאה ממעשיו. ויעוין ברמב''ן וז''ל, אף על פי שהוא סריס גמור ואינו מוסיף כלום ''כיון שעשה מעשה סירוס אסור'' אף זה כן. אולם יעוין בחזו''א דמבאר דגם בזה איכא משמעות לשתית הכוס וז''ל, דהלקותא של הסריס הוא בגיד וביצים והלקותא של כוס עיקרין היא בשאר הגוף שגם המוח וחוט השדרא ושאר עצבי הגוף משתתפים לבישול הזרע עכ''ל.

**ביסוד החזו''א דבאיסור מחמת התוצאה ליכא להיתרא דלא מכוין**

1. **מבואר בחזו''א דכל היכא דהאיסור הוא בתוצאה ליכא בזה להיתרא דלא מכוין, ויעוין בקוב''ש** ח''ב סימן כג ס''ק ו' דנקט ג'''כ דהיתרא דלא מכוין הוי רק היכא שהאיסור הוא שלא יעשה האדם המעשה אבל אם תיעשה המעשה מאליה אין בזה קפידא כלל כגון במלאכת שבת וכדומה, ובזה דבר שאין מתכוין מותר דמעשה שנעשית בלא כונה אינה נחשבת על האדם אלא כאילו נעשית מאליה היא חשובה. ונראה דיש לעיין בזה דבשלמא אי נימא כדרך הגרש''ש בשערי יושר ש''ג פכ''ה דהיתרא דלא מכוין נובע מחמת דהוי גרעון ב''שם המעשה'' דכל כמה דמכוין לגרירה ליכא למעשה יחס של ''מעשה חרישה'' א''כ נראה דכל זה שייך היכא דהאיסור נמצא במעשה דבזה בעינן שהיחס של האיסור יעמוד בגוף המעשה, אולם אי המעשה הוא רק היכי תימצי להביא לתוצאה עצם מציאותו כמביא את התוצאה הוי סיבה להגדירו כמעשה איסור. אולם אי נימא דהוי חסרון בתביעה על האיסור דבעינן שיכוון למעשה האיסור א''כ כיון דסכ''ס בשביל להתבע על האיסור בעינן שיהא לו יחס למעשה שמביא את התוצאה אמאי לא נימא דגם בזה בעינן דיתכון לעשות את המעשה בשביל הבאת התוצאה האסורה, אא''כ נימא דכל הדרישה של כוונה הוי רק היכא דבעינן את האדם בתורת ''עושה'' ובזה כדי להעמידו כעושה את מעשה האיסור בעי לכונתו, אולם כל היכא דבעינן רק את השייכות של האדם לתוצאה לא בעינן לכונתו וסגי בעצם המצב שהוא מביא את התוצאה.

**ובעיקר הנידון אי באיסור בתוצאה איכא להיתרא דלא מכוין יעוין בקוב''ש שם דהקשה מהתו' בסנהדרין** פ''ה בתוס' סד''ה רבי, דמבואר בדבריו שהנוטל קוץ מאביו לרפואה ועלול לעשות בו חבורה איכא בזה להיתרא דלא מכוין. ובפשטות הוי כאיסור נזיקין שענינו בתוצאה.

**ויעוין בספר הערות ובאורים למרן הגרי''ג שליט''א** [עמוד רי] דהקשה מהא דכל הורג בשגגה אינו מכוין להריגה וא''כ אמאי חייב גלות הרי הוי מעשה היתר, ומוכיח מזה דרציחה שאני, ורק דהקשה לקה''י מהא דמבואר במכות דף ח' דמכה אביו לא ניתן שגגתו לכפרה מטעם דהוי שגגת חנק ואמאי לא מיפטר מטעם לא מכוין דהרי מבואר בתוס' דבחובל באביו איכא להיתרא דלא מכוין. ומובא שם מהקה''י דהשיב לו דהן אמנם דרציחה שאני, אולם לא הלאו והאזהרה דרציחה אלא ''מעשה רציחה שאני'' שאין בו דשא''מ, וה''ה לגבי איסור מכה אביו כיון דאיירי בגוונא דאיכא מיתה א''כ איכא בה איסורא דמכה אביו, דבהכאה ע''י ''מעשה רציחה'' ליכא היתרא דלא מכוין, ובתוס' בסנהדרין איירי במעשה חבלה. ולפי דרך הקה'י יוצא דיש מעשים דהיחס שלהם כמעשה איסור קיים בעצמותם ולא בעי לכונה בשביל להתבע מחמתם וצ''ב.

רק דיעוי''ש בגרי''ג דהקשה עליו מהא דמבואר במכות ח' דרבא אמר דבעי מיעוטא לעושה חבורה באביו והתם הוי מעשה חבורה.

**ובעיקר קושית הגרי''ג מההיא דגלות יש לעיין אי שייך למימר דלמרות דאין אזהרה על האיסור במצב זה ומותר לו לעשות כן מ''מ איכא בזה לחפצא דאיסורא** ושייך בזה למחייב של כפרה דגלות [ויעוין בקרן אורה זבחים צא ע''ב ד''ה והא קמכבה, דמבאר את קושית הגמ' על זילוף לאישים דאיכא חשש כיבוי דהוי לכו''ע גם אי אינו מכוין מותר. וז''ל, ואפילו אי אינו מתכוין לא עבר אלאו דלא תכבה מ"מ לא מסתבר לומר דמצותו בדבר שיבא לידי איסור. ומבואר דשייך לדון את החפצא דאיסורא גם בגוונא דלא מכוין.

**ובעיקר הנידון אי איכא היתרא דלא מכוין באיסורי תוצאה יעוין בערוך** דף קל''ג דמבאר הא דמודה ר''ש בספ''ר דהוי ברציחה בגוונא דמכוין לגונב ממנו והרגו כדי שלא יפריעו, ובערוך ערך פסק מבאר בחד פירושא דרצח אדם כי היה צריך לדמו, ומבאר דגם ברציחה שייך להיתרא דלא מכוין.

**עוד מצינו בשו''ת מהרי''ל דסקין פסקים אות רמ דמדייק מרש''י בגיטין בסוגיא דהמדמע דשרי מה''ת לעשות היזק שאינו ניכר למ''ד לא שמיה היזק**, וז''ל, והיינו ע''כ כשרוצה בכך לא משום לצעורי והיא ע''כ דבר שאינו מתכוין בשאר איסורין.ומבואר דגם באיסור מזיק איכא להאי היתרא.

**ובעיקר הא דמבואר בראשונים בסוגין דאיכא להיתרא דלא מכוין בסירוס** יש לעיין אי מודו דהאיסור הוא בתוצאה ולפי''ז יהא מוכח מכל הראשונים בסוגין דאיכא להיתרא דלא מכוין באיסור בתוצאה או דס''ל דהאיסור לסרס הוי איסור במעשה הסירוס.

**מהלך הערכי תנאים ואמוראים בהא דליכא הכא להיתרא דלא מכוין**

1. **יעוין בערכי תנאים לרבו של הרוקח**, [לרבינו יהודה בן רבינו קלונימוס משפירא], וז''ל, ונראה לפי עניות דעתי, דהיינו טעמא דירקונא, דאסור אפילו לרבי שמעון, דכל היכא דשמעינן ליה לרבי שמעון דדבר שאינו מתכוין מותר, דהיינו בשעה שעושה את הצריך לו, המלאכה נעשית עמה, והוא לא למלאכה מכוין. כגון הילוך על גבי עשבים בשבת, הוא צריך לדרכו, והוא כדרכו הולך, ולא לתלוש נתכוין. וכן גרירת כסא וספסל ומטה, למקומו הוא צריך, ולא לחריץ כוונתו. וכלאיים נמי, למוכרו מתכוין וצריך, ולא ללבישה. וכן כשתופר הכלאיים, אין כוונתו אלא למלאכתו, ועם מלאכתו צריך ללובשו. וכן בכור שמקיזו, ואם מקום המכה יעשה מום, לא כיוון. וכן כשנזיר חופף, צריך לנקות ראשו משער ולכלוך, שערות להשיר אין כוונתו. וכי דייקת בהו בכל מקום, בהדדי הדדי קא אתו, ודעתו נעשית וודאי לצורכו. ואף על פי שהוא לובש את הכלאיים ספק אם ימכור, כיון שאינו מתכוין להנאה, וההנאה אינה מזומנת, ודרך המוכרים להראות מדת הלבוש, הלכך מותר. אבל רפואת ירקונא, דמיעקר, העיקור הוא מיד, והרפואה אינה מיד, אלא לאחר כן. עכ''ל. עוד הוסיף לתרץ שאין ספק רפואה מוציא מידי וודאי עבירה, או שיש רפואה בענין אחר**. ומבואר בדבריו דהיתרא דלא מכוין הוא לא בגוף העדר הכוונה אלא ביחס של מעשהו כהתעסקות באיסור**, ולכן כל כמה דעיקר מעשהו עומד ביחס לסירוס לא יהני כונתו לרפואה להפקיע מהמעשה יחס של מעשה סירוס.

**מהלך החת''ס בהא ליכא בסירוס להיתרא דלא מכוין**

1. **יעוין בחת''ס בסוגין דמבאר באופן אחר אמאי בסירוס ליכא להיתרא דלא מכוון** וז''ל, דלמרות דבעלמא איכא היתרא דלא מכוון מ''מ שאני הכא בסירוס. וז''ל, דשארי איסורים מסברא פטור דטעם האיסור לתכלית שום כוונה, ואם אינו נעשה לאותו תכלית כגון לובש כלאים לא לתכלית לבישה כ"א להעביר המכס פטור, ולא צריך קרא מלאכת מחשבת, מה שאין כן בשבת שחייב אפי' מדליק נר בצהרים שלא לשום תכלית והי' סברא לחייב אפי' אין מתכוין מש"ה צריך קרא מלאכת מחשבת,, והנה א"כ הכא במסרס שג"כ הקפידה תורה בלי שום כוונת תכלית שהרי אפי' מסרס אחר מסרס חייב, והרי אפי' במחמץ אחר מחמץ י"ל שנעשה חמץ ברור יותר ע"י חימוץ השני עיין מנחות ר"פ כל המנחות באות מצה, ובמטיל מום בבעל מום י"ל ה"ל בזיון קדשים טפי, אבל במסרס אחר מסרס ע"כ קפידא וגזירת הכתוב הוא, וגרע ממדליק נר בצהרים ואפ"ה חייב א"כ ראוי להתחייב אין מתכוין כיון דלא כתיב בי' מלאכת מחשבת, ובאמת קשה להעמיס זה בלשון השאלתות אבל הסברא אמת לפע"ד. **ומבואר דאדרבה איסורא דסריס הוי רק ביחס למעשה.**

**בבאור חילוק הגמ' לשאר הראשונים** **והמסתעף לאיסור שתית כוס עקרין למסקנת הגמ'**

1. **ובעיקר באור תרוץ הגמ' יעוין בראשונים דמבארים דכונת הגמ' דלאיסורא דסירוס בעינן את המגע באברי הזרע**. וז''ל הריטב''א, דהכי פירושא הני מילי היכא דקא מכוין ליגע באבר התשמיש עצמו, אבל הכא שאינו עושה כלום באבר התשמיש עצמו והסירוס בא ממילא אפילו הוא מתכוין לסרס מותר כדאמרינן דאמר רבי יוחנן וכו', וקס"ד דלא אסרה תורה מסרס אלא באבר עצמו.

**ובמסקנת הגמ' דליכא ראיה מדר' יוחנן לכאורה נראה דנשארה במה דס''ל בתחילה דאיכא איסורא בשתית כוס עקרין,** ויעוין ברמ"א (אהע"ז, סימן ה סעיף יג) דפסק דמותר ליטול כרבולת התרנגול וכיו"ב, אף על גב דמסתרס, משום דלא עביד כלום באברי הזרע. ויעוין בנו''כ דמבארים דכונתו לתרוץ הגמ' דהוי רק מניעת תשמיש.

**אולם יעוין בלבוש** באהע"ז (סימן ה) וז''ל, מדכתיב לא תעשו משמע עשיה בידים שנוגע באבר ההולדה ומסרסן, אבל המשקה כוס עיקרין כו' כדי לסרסן אינו לוקה עליו שהרי אינו נוגע באברי הזרע, אבל איסור מיהא איכא אפילו שותה רק לרפואה. וכן המבי"ט בקרית ספר על הרמב"ם (פט"ז מה' איסו"ב הי"ב) כתב, דכל היכא דלא נגע באיברים ממש לא מיחייב משום ובארצכם לא תעשו, דהאי אמעוך וכתות קאי דהוי סירוס איברים, ומש"ה לא לקו עכ"ל. וכן המ"מ כתב על הרמב"ם שם דבסוגיא דבשבת (דף קי ע"ב) מתבאר דכל היכא דלא נגע באיברים ממש לא מיחייב עכ''ל.

**ויש לעיין בכונת המ''מ דהרי הגמ' דחתה לראיה מר' יוחנן,** ואולי אפשר לומר כמו שנקט המאירי דהא הוי פשיטא לגמ' דליכא בזה את הלאו רק דדנה אי איכא איסור דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא וההוכחה לזה מדחית הגמ' דלא מכוון ופירש כמו המאירי דבדרבנן גם פס''ר מותר בלא מכוון.

**אלא דלפי''ז נצטרך לומר דגם למסקנא בגוונא דלא מכוון מותר וליכא כלל איסורא,** ומה דדחתה הגמ' דליכא ראיה מר' יוחנן ובאמת אסור לשתות כוס של עקרין הוי דחיה בעלמא, כיון דבדרבנן לא מכוון מותר, וכן נקט המאירי שם, **ולפי''ז יהא מדויק לשון הרמב''ם דכתב המשקה עיקרין לאדם כדי לסרסו**, ומשמע דבעינן דוקא שיתכוון לסרס אולם אי הוי לרפואה מותר.

**אלא דיעוין בבית שמואל** אבהע''ז סימן ה' ס''ק י''ג נקט דה''ה לרפואה וכן מבואר בלבוש. ויעוין באוצר הפוסקים מה דמביאים בזה נידון גדול בפוסקים, ואי נימא דאסור גם לרפואה כפשטות הגמ' ובגמ' חזרה בה וס''ל דגם לרפואה אסור צ''ב מנלן דהוי איסור דרבנן.

**ויעוין בשו''ת חת''ס אבהע''ז סימן כ' דמבאר דטעמא דהרמב''ם דכיון דכתיב לא תעשו א''כ גרמא שרי מדאוריתא** וכוס של עקרין הוי גרמא כיון דקרא אזיל על מעוך וכתות,

**אלא דבעיקר איסורא דהרמב''ם יעוין בבהגר''א סימן ה' ס''ק כח וז''ל, ואין לוקין. דליתנהו בכלל ומעוך כו'. ''אלא בכלל משחתם''** דלהכי לא נפקי אשה אלא ממשחתם כיון דלא שייך בה ומעוך כו' בגיד וביצים ואין לוקין. ויעוין עוד בבהגר''א ס''ק כ''ה דהמקור לזה הוא משיטת ת''ק המובא בתו''כ דאיכא איסור לסרס אשה מקרא דמשחתם והרמב''ם פסק כת''ק.

**ובעיקר גדר האיסור אי הוי מדאוריתא יעוין בשו''ת חת''ס שם** וז''ל, ונ"ל דהיינו טעמא דפירש"י בשבת ק"י ע"ב קרי' בי' לא תיעשו ר"ל דגרמא אסור מן התורה דקים להו לרבנן דקרינן הכי וכן משמע ברא"ש שהי' לפניו בגי' השאלתות קרי בי' לא תיעשה וא"כ לפ"ז לרש"י גרמא אסור מן התורה.

**ויעוין עוד בקרית ספר** וז''ל, ונראה דאיסורו מן התורה משום דמפקד אפריה ורביה.

**ויעוין עוד בקרן אורה דתמה דאי הוי איסור דרבנן מה הוקשה לגמ' מהא דא"ר יוחנן הכל מודים במסרס אחר מסרס שחייב, דילמא בסרוס אחר סרוס לא גזרו**, וז''ל, אלא שמע מינה דיש בזה איסור מן התורה, אלא דלפי זה צריך לומר דלא הוי בכלל גרמא, דגרמא בעלמא ודאי אין בזה איסור תורה, דמנ"ל כיון דליכא קרא, אם לא שנדרוש טעמא דקרא שאסור לבטל רביית כל המינים, ואם כן אפילו גרמא אסור, ומה שאינו לוקה עליו הוא משום דהוא עצמו לא עביד מעשה.

**בגדר איסור גרמא בעשית סירוס**

1. **בעיקר גדר איסור גרמא ברמב''ם בפשטות נראה דהא דחשיב גרמא הוי רק מחמת דליכא עשיה בידיים באברי הזרע**, אולם הא מיהא בעינן שיעמיד בידיים סיבה לביטול אברי הזרע, דנראה דגדר האיסור בדאוריתא הוא על עשית התוצאה של הסירוס בידיים. אולם יעוין ברמב''ם פט"ז מהל' אסו"ב הי"ב וז''ל, הרי שכפה את האדם ושיסה בו כלב או שאר חיות עד שעשאוהו כרות שפכה, או שהושיבו במים, או בשלג, עד שבטל ממנו אברי תשמיש, אינו לוקה עד שיסרס ביד, וראוי להכותו מכת מרדות עכ''ל. ובמנחת חינוך רצא סק''ה הבין דכל גרמא אסור ותמה דמנלן לאסור גרמא ויעו''ש דמדייק את לשון הרמב''ם דכתב דין זה באדם ומחדש המנ''ח דהוי רק באדם משום חובל.

**בדין מצמצם בסירוס**

1. **בהא דמבואר ברמב''ם דליכא איסור במצמצם** יעוי''ש בבאר הגולה דמביא את הסוגיא סנהדרין עו ומבאר הגר''א ס''ק כ''ט וז''ל, ועבה"ג ור"ל מדמצרכינן שם או לרבות את המצמצם. ובבאור הוכחתו יעוין בעין יצחק אבהע"ז סימן י"א אות ל"ו דכונתו דמהא דבעינן לילפותא למצמצם חזינן דבלי גזה"כ לא אמרינן כן מסברא א"כ היכא דליכא ילפותא לא אמרינן דמצמצם חייב. ויעוי"ש בעין יצחק דרוצה לחדש לפי"ז דגם אי מצמצם חייב בנזקין בקנס יהא פטור, ולכן ביציאת ראשי אברים בעבד היכא דהוי ע''י צמצום יהא פטור דבעינן ילפותא מיוחדת לכל דין ודין.

**ומבואר בזה דחידושא דמצמצם לא הוי חידוש דין בהלכות מעשים אלא הוי דין מחודש,** ובבית אפרים אבעה"ז ח''א סימן ב' דף ט' טור שני ד''ה ולפי''ז כתב וז''ל, והך דהושיבו במים או בשלג נלענ''ד דמיירי שלא כבש עליו רק דמעצמו אינו יכול לעלות דאם כבש עליו במים חייב שהרי בשעת ביטול האיברים ידו היתה במעל הזה וכמבואר בסנהדרין דכה''ג חייב מדין רוצח וכן פסק הרמב''ם עכ''ל. ומבואר בבית אפרים דליכא חילוק בין חיוב מיתה לשאר איסורין.

**ולכאורה תליא ביסוד החידוש במצמצם** דאי הוי מלתא דגרמי [יעוי''ש ברבינו דוד והר''ן סנהדרין ע''ז ע''א] דהיינו דבאמת לא חשיב מעשה ורק איכא בזה תביעת אחריות, א"כ ניחא דדבר זה לא שייך בשאר איסורי תורה, ויעוין בשו"ת רב פעלים ח"א יו"ד שאלה ב' דדן בענין זה ומסיק. וז"ל, אך אמרתי דנזקין כיון דמתחייב בגרמא ילפינן ליה מדין מצמצם אבל שאר איסורי לאוין לא ילפינן מדין מצמצם עכ"ל. ומבואר בדבריו יסוד הדברים דהחילוק בין נזיקין ורציחה לשאר איסורין הוי מצד דמצמצם שייך לחיובא דגרמי.

**אולם אי חשיב כעשיה בידיים** דעצם המצאותו במים חשיב כסיבת נזק, או דחשיב כמשתמש בכח המים ע'''י שהכשירם, א''כ ליכא בזה חילוק. אולם אי נימא דמצמצם הוי תביעה של הנרצח והתביעה עומדת על עצם מה שהעמידו בתוך דבר המזיק א''כ ליכא לזה שייכות כלל לאיסורין דעלמא.

**אלא דבעיקר הנדון אי גם בשאר איסורין איכא דין מצמצם, יעוין בחידושי הגרי"ז** מנחות נ"ו ע"ב ד"ה בגמ' אמר ר' אמי, דמבאר דהא דלא חשיב מעשה סירוס בהושיבו בשלג הוי מצד דכל היכא דכתיב לשון עשיה כמו בסרוס דכתיב לא תעשו כן בארצכם בעינן שיהא בזה ,,מעשה'', ובשביל שיהא תורת מעשה בעינן שיסרסו בידיים. ויעוי"ש דמחדש דגם בשבת דכתיב לא תעשה ובכל האיסורים דכתיב לא תעשה בעינן שיהא בזה תורת מעשה.

**ויעוין בברכ"ש ב"ק ל"ט דמביא יסוד זה מהגרי''ז אלא דשם מבואר יותר יסוד הענין**, דיעוי"ש וז"ל, דגבי רוצח ליכא דין בידיים מגזה"כ, אלא דבעינן דין בידים רק כדי שיהא מכוחו, ואם הוא שלא מכוחו אז פטור ועל כן הוי שפיר בידים גבי רציחה אם הושיב ע"ג שלג ומת. משא"כ לגבי סרוס דבעינן דיני מעשה בגברא מגזה"כ דאפילו אם מכוחו הוא אינו חייב עד שיעשה בו מעשה בידיים, ועל כן הכא כשהושיבו ע"ג שלג ליכא עכ"פ דין מעשה סרוס בגופו ולהכי פטור עכ"ל. ונראה דהגדר בזה הוא דהיכא דכתיב עשיה בעינן שהיחס של הגברא יהא קיים בגוף יצירת המצב שמביא לתוצאה האסורה ולכן גם אי בשביל להתבע על התוצאה סגי ביחס של מעשה צמצום כל זה היכא דכל מה דבעינן מצדו את היחס למצב שקרה, אבל היכא דכתיב עשיה בעי יחס לגוף הסיבה של התוצאה דזהו גוף המעשה ולכן לענין זה מעשה צמצום הוא גרמא דסכ''ס הוא לא יצר את עצם סיבת הסירוס. ולכאורה נראה דמוכח מזה דהחפצא דאיסורא הוי בעצם ''מעשה הסירוס'' ולא מחמת דהוי היכי תימצי לביטול אברי הזרע דא''כ אמאי לא הוי כרציחה דהדין בידיים הוי רק שיהא מכוחו.

**ולכאורה לפי מה שנתבאר לעיל בדעת הרמב''ם דבעינן עשיה בגוף אברי הזרע א''כ פשיטא דליכא בזה איסורא**, אולם נראה דכיון דבמצמצם איכא יחס לעשיתו בגוף ביטול אברי הזרע כלשון הבית אפרים ''שהרי בשעת ביטול האיברים ידו היתה במעל הזה'', א''כ הוי כעשיה באברי הזרע דלא בעינן את מגע ידו. ולכן בעינן לחדש או דליכא להך יחס דמצמצם בשאר איסורים, או דהוי מחמת דבעי עשיה ועשיה מחייבת את גוף יצירת התוצאה ובמצמצם ליכא לו יחס ליצירת התוצאה אלא רק להעמדתה.

**ביסוד התוס' ד''ה והתניא דאיכא סיבה נוספת לאיסור סירוס מצד ביטול פר''ו**

1. **מבואר בתוס' דמלבד איסור סירוס איכא איסור נוסף מחמת ביטול מצות פריה ורביה.** ויש לעיין אי הוי רק בסירוס דמבטל את עצם החפצא דמצוה, או גם בגוונא דמבטל את האפשרות לקיום המצוה כגון בכורת את היד או נכנס להרדמה לא בשביל הצלת נפשות דמבטל מצות תפילין. ויעוין בחשוקי חמד לגר''י זילברשטין דדן אי לראובן יש כאבים באצבע, וכדי להציל אותה הוא צריך לעבור ניתוח שעקב כך לא יוכל להניח תפילין של יד לכמה ימים, האם יפסיד אצבע ולא יפסיד תפילין. ורוצה להוכיח מהתוס' דאיכא בזה ביטול עשה.

**ורק מביא ממרן שה''ת הגר''ח** **שליט''א** דדחה ראיה זו משום שלירקונא ישנם תרופות אחרות וכמבואר בגמרא שבת דף קי ע"ב תרי בשיכרא ומעקר ואם לא, ליתא רישא דשיבוטא וכו', הרי שישנן עוד תרופות, ולכן מקשים התוס' איך מותר להשתמש בכוס של עיקרין הרי הוא מבטל מ"ע ויטול רישא דשיבוטא להתרפא. אבל כשאין אופן אחר יתכן שמותר לעשות את הניתוח אף שיתבטל כמה ימים ממצוות תפילין.

**רק דמביא שם מהאבני נזר יו**"ד סימן שכא שדן בילד שנולד צולע, והרופאים אומרים שרפואתו היא לשים רגליו בגבס מיד, אולם אם יניחו את הגבס לא יוכלו למולו ביום השמיני, ואם נרצה למולו ביום השמיני לא נוכל להניחו בגבס, האם מותר לבטל מצות מילה ביום השמיני למען רפואת רגלו או לא, והשיב שמאחר וכל אדם היה מוכן לוותר על יותר מחומש נכסיו כדי שלא יהיה צולע א"כ אין אדם חייב להשאר צולע כדי לקיים מצות עשה, ויתכן שה"ה הכא אינו חייב להפסיד האצבע אפילו שע"י כך ימנע כמה ימים מהמצוה, מאחר וכל אדם ישלם יותר מחומש מנכסיו כדי שלא יפסיד אצבע.

**בדברי הראשונים בסוגין דמחלקים בין שבת לשאר איסורים בפס''ר דלא ניח''ל**

1. **יעוין ברא''ש וברשב''א והרמב''ן דנקטו דאיסורא דשתית כוס של עקרין לרפואה הוי גם לדעת הערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר כיון דרק בשבת מהני הא דלא ניח''ל דהוי חסרון במלאכת מחשבת** ויעוין בחידושי ר' שלמה כתובות סימן ג' דמוסיף בזה דאף דמראית הערוך מהא דמזלפין יין ומוכרי כסות מוכח דגם בשאר איסורים פס''ר דלא ניח''ל מותר וכבר נתקשה בזה הרעק''א, מ''מ צ''ל בכונתם דהוי כעין הכרעה בין שיטת תוס' לערוך דנראין להם דברי הערוך רק בשבת דבעינן מלאכת מחשבת. ויעוי''ש דמעיר דמוכח מדבריהם להיפך מסברת הגר''ח בהלכות שבת דבגר''ח מוכיח מהרמב''ם דלענין מלאכת מחשבת תליא בידיעה של האדם שתיעשה המלאכה בידיעתו ומחשבתו ולזה לא מהני הא דלא ניח'ל כיון דכל כמה דהוי פס''ר ליכא חסרון בידיעת האדם, ורק לענין היתרא דלא מכוון דעיקר דינו שיהא רצונו וכונתו בעצם עשית המעשה, בהא כל כמה דלא ניח''ל מתכון מיהא לא הוי. וברמב''ם מבואר איפכא דאדרבה לענין לא מכוון ליכא חסרון בלא ניח''ל ולענין מלאכת מחשבת מהני הא דלא ניח''ל לגרע במלאכת מחשבת.

**ויעוין במשנת הגרח''ש סימן י''ט סק''ו דמבאר דס''ל דיסוד דינא דמלאכת מחשבת הוא דהכונה נצרכת לגוף החפצא דמלאכה,** דבלי הכונה חסר ביחס שלו כעושה ''מלאכה'', והלכך בזה לא מהני פס''ר דכל כמה דליכא לכונה בפועל איכא חסרון בחפצא דמלאכה, [ויעוי''ש דמביא מהברכ''ש דמבאר את יסוד הרשב''א בדף קל''ג בקציצת בהרת דלא מהני בזה פס''ר כיון דבעינן כונה ליטהר בקציצת הבהרת, דכונתו דהכונה הוי חלק מהחפצא דאיסורא ובזה לא מהני פס''ר לאחשובי כמתכוון], ורק לענין היחס של הגברא למלאכה בהא מהני הפס''ר, דכיון דנתכון למעשה שמוכרח ממנו התוצאה, א''כ ליכא חסרון במעשה הגברא באיסור.

**ויעוי''ש בהערה יח להוסיף בזה דהנידון אי פס''ר דלא ניח''ל מותר בשאר איסורים תלוי ביסוד ההבנה מה עושה הלא ניח''ל** דאי מהני להתיר בשאר איסורים צ''ל דנתחדש בזה דבשביל היחס של הגברא באיסור לא סגי בעצם מה דנתכוון למעשה אלא בעינן שיהא לו יחס לתוצאה האסורה ולכן כל כמה דלא ניח''ל בהך תוצאה הוי סיבה לנתק את היחס שלו למעשה האיסור ובזה אפשר דסגי בלא איכפת ליה כדי לאסור. אולם אי לא מהני בשאר איסורים מוכח דבשביל היחס לאיסור סגי ביחס למעשה ורק דהוי יסוד בדין מחשבת דבעינן את הכונה בפועל, ולכן כל כל כמה דלא ניח''ל ליכא לכונה בפועל וממילא מותר.

**ובדעת הרמב''ם לפי מה שנקט הגר''ח דלדין מחשבת ליכא חסרון בלא ניח''ל**, צ''ל דהוי נידון בגדרי מלאכת מחשבת, אי הדרישה של מחשבת הוי בגוף מעשה המלאכה שיעשה בכונתו ורצונו, או דסגי במה שנעשה בידיעתו.

**ויעוין בחידושי ר' שלמה כתובות ג' מה דמיישב באופן נפלא את קושיות הגר''ח מהא דמפיס מורסא ומכבה גחלת דהגמ' תולה את זה בפלוגתא דאצל''ג,** ואי נימא בפס''ר לא ניח''ל הוי חסרון במלאכת מחשבת א''כ למאן ס''ל דאצל''ג חייב צריך להיות פטור אא''כ נימא דלר' יהודה דאינו מכוןן אסור ליכא חסרון גם במלאכת מחשבת דלא כתוס' והגמ' אזלא אליבא דר' יהודה.

**בישוב הסתירה בדעת הרא''ש בבאור שיטת הערוך**

1. **יעוין ברא''ש ס''ס ט' דהוכיח מקושית הגמ' בזבחים צא על הא דמזלפין יין על האישים דהא קא מכבה דליכא להיתרא דהערוך רק בשבת**, ויעוין במג''א ש''כ ס''ק כ' דהביא מברכת הזבח דהביא את קושית המהר''ל מפראג דמאי מביא ראיה מהמקשן דהא מסקינן בגמ' דלר"ש שרי, וגם בפרק הבונה מביא הרא"ש ס''ס א' ראיה מר''ש לדברי הערוך דפס''ר דלא ניח''ל מותר. ש"מ דס"ל דאף בכל האיסורים אמרינן כן. ומיישב המג''א דכיון בדינא דמתנדב יין קיי''ל דלית הלכתא כשמואל ואסור ליתן לאישים כמו שמבואר ברמב''ם פט''ז ממעשה הקרבנות, א''כ מוכח דלהלכה רק בשבת מהני הא דלא ניח''ל, רק דמהא דהגמ' תירצה כר''ש מוכח דס''ל ליסוד הערוך גם בשאר איסורים ולכן איכא מזה ראיה לערוך, אולם להלכה מאחר דלא קי''ל כשמואל מוכרח דס''ל לגמ' דשאני שבת משאר איסורים. ויעוין בקרבן נתנאל אות מ' מה שמיישב בזה.

**ויעוין עוד ישוב מחודש במשנת הגרח''ש ס''ס י''ט דהרא''ש לא הוי הכרעה בין התוס' לערוך אלא דס''ל כן גם בדעת הערוך**, דיעוי''ש דמחדש דאיכא תרי גווני אופנים של אינו מתכוון. אופן א' בגוונא דהוי שתי מעשים כמו גרירת ספסל דלא מכוון לעשית החריץ. אופן ב' כההיא דשתית סם לרפואה ונעשה עקר דמעשה שתית הסם הוא המעשה שעושהו עקר רק שאינו מתכון לתוצאה האסורה. **ויעוי''ש דמחדש דס''ל לרא''ש דכל יסוד הערוך הוי רק היכא דהלא מכוון הוי בשתי מעשים,** ובזה מהני הלא ניח''ל לנתק את היחס למעשה איסור ע''י דלא ניח''ל בהך מעשה, אולם כל כמה דניח''ל במעשה רק לא בתוצאה בהא כל כמה דהוי פס''ר ממילא מתיחס אליו הך תוצאה, ורק לענין שבת דבעינן את הכונה בעיקר החפצא דמלאכה בהא לא מהני פס''ר לאשווי כמתכוון ממש לקיום המחשבת.

**ולפי''ז מבאר הגרח''ש את השק''ו בזבחים,** דבתחילה שהקשה הגמ' הא קא מכבה סברה דהוי פס''ר בחדא מעשה דליכא בזה שתי אופני עשיה רק דלא נתכון לתוצאה האסורה, ובזה הקשתה דלא יהני לא מכוון, ורק כשמתרצת הא מני ר''ש היא כונתה דאיכא בזה שתי אופני מעשה כמו שביאר רש''י דאפשר לזלף בטיפין דקים, ומבאר הגרח''ש דכונתו דלמרות שכעת מזלף בטיפין גסים והוי פס''ר מ'מ כיון דאפשר בטיפים קטנים אין מעשה הזילוף מצד עצמו מכריח כיבוי ושייך שהלא ניח''ל יפקיע את היחס של הזילוף דטיפין גדולים מעשיתו.

**דף קיא ע''א**

1. **אלא בסריס והאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן הכל מודים במחמץ אחר מחמץ שהוא חייב וכו',** יעוין ברש''י וז''ל, מודין הם במחמץ מנחה אחר מחמץ, שכל עשיותיה של מנחה נאסרו בחימוץ. ונראה ברש''י דעצם המעשה אסור אפילו שלא מוסיף בחימוץ והוי איסורא לעשות את עשיות המנחה בחימוץ. וצ''ב א''כ מאי שיאטיה לאיסורא דמסרס אחר מסרס דהכא האיסור הוא לא בחימוץ אלא בעשית המנחה בפסול חימוץ.

**ובאמת יעוין בשפת אמת** מנחות נו ע''ב דמדייק מהרמב"ם (פי"ב מה' מעה"ק) דכתב מחמץ אחר מחמץ לוקה ואח"כ הביא דלוקין על כל מעשה שבה ומשמע דשני דינים הם ומחמץ אחר מחמץ כפשוטו שהוסיף שאור וחימץ, רק דהו"א כיון דכבר נפסלה אין המחמץ לוקה לכן הוכיח מלא תאפה דמה דפסול מחמת חימוץ אינו פוטר המחמץ אח"כ. אולם ברש''י דמבאר כן לגבי חיובא דכל מעשה ומעשה צ''ב. ובאמת יעוין ברש''י במנחות דף נו עמוד ב וז''ל, אפילו הכי מודים במחמץ אחר מחמץ במנחות כלומר ''כל המסייעין בחימוץ'' כגון עורך אחר הלש ואופה אחר עורך כולן חייבין ומדייק הקרן אורה שם דנראה מרש''י דחיובא הוא בכולן משום מסייע להחמיץ. ויעוין בחת''ס ק''י ע''ב ד''ה ומי שרי. וז''ל, והרי אפי' במחמץ אחר מחמץ י"ל שנעשה חמץ ברור יותר ע"י חימוץ השני.

**אולם יעוין ברמב''ן** דף קי ע''ב וז''ל, בשלמא התם בדקא עביד מעשה כגון נותק אחר כורת, ומחמץ אחר מחמץ נמי רחמנא קפיד אמחמץ ואלש ומקטף ואופה. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהוי עשיות חלוקות הוי סיבה לדונו כמחמץ חא מחמץ ומדמי ליה לנותק אחר כורת ונראה דיסוד הך איסורא דעשיה בפסול חימוץ לא הוי כאיסור הקרבה בפסול כיון דלא מתעסקים בהקרבה אלא האיסור להמעיד את החימוץ במנחה ומאחר דבכל שלב איכא במנחה שינוי מסוים נמצא דאיכא בכל שלב יחס של העמדת מנחה מחומצת. וזה מה דמדמי ליה הרמב''ן לנותק וכורת דגם התם מעמיד את הסירוס בעוד מקום.

1. **להביא נותק אחר כורת שהוא חייב.** יעוין ברמב''ן מה דנסתפק אי גם בסריס בידי אדם איכא להאי איסורא דסירוס אחר סירוס ויעוין לעיל מה דהבאנו בזה מהחזו''א והחת''ס בעיקר גדר איסורא דסירוס אחר סירוס.

**בבאור הא דליכא סירוס בזקן**

1. **יעוין בחזו''א אבהע''ז י''ג לפי דרכו דבאיסור סירוס אחר סירוס בעינן שיהא שינוי במעשה השני כמו נותק אחר כורת** דהתם יש תוספת בקלקול צורת כלי הזרע [ואי איירי בסריס חמה השינוי הוא בכח התאוה, ואי הוי בסריס גמור דלא מתאוה מ'מ איכא שנוי בשאר הגוף המוח וחוט השדרא ושאר עצבי הגוף שמשתתפים בביטול הזרע], הא דבזקן ליכא איסורא הוי מחמת דמה שהכוס פועל כבר נפעל בעצם מציאותו כזקן רק יעוי''ש דדן מה הכוס צריך לפעול דאי איירי בסריס חמה א''כ אפשר דכל מה דאיכא יחס לכוס עקרין כסירוס הוי רק מחמת ביטול כח התאוה, ומאחר דזקן בטל חמדתו ליכא משמעות לשתית הכוס, ואי נימא דהוי גם בסריס גמור ומהני מה דהכוס פועל בשאר המערכות בגוף שיוצרות את הזרע צ''ל דזקן לקוי גם בזה.

**אלא דאי נימא כמו שהוציא החת''ס מהאי דינא דסירוס אחר סירוס דהאיסור הוא בעצם מעשה הסירוס** אפילו שלא הוסיף כלום יש לעיין אמאי בזקן ליכא איסורא ויעוין בתוס' וז''ל, הכא לא שייך למיסר משום מסרס אחר מסרס דזקנה לאו סירוס היא. ובחזו''א מוכיח מדבריו דגם בסריס גמור דנטול כח התאוה איכא איסורא מכח ההשפעה על שאר הגוף דאל''כ מה הוצרך לומר דלאו סירוס היא הרי בזקן ליכא תאוה, ובבאור תרוץ התוס' יעוי''ש דדן דן אי כונתו דכשיש לקותא של זקנה אין הכוס פועל כלום, או דכל היכא דהוי זקן לא חשיב שתית הכוס סירוס. ויעוי''ש בחזו''א דנקט לפי''ז דכל היתרא דזקן הוי רק ביחס לכוס של עקרין.

**אולם יעוין במנחת חינוך מצוה רצא אות א סק''ד דנקט דגם סירוס גמור באיברי הזרע מותר** וז''ל, וע"ש בתוס' דבזקן ל"ש מסרס אחר מסרס דזקנה לאו סירוס הוא, א"כ מבואר דהתורה לא אסרה הסירוס אלא בראוי להוליד, אבל אם אינו ראוי להוליד בל"ז ל"ש סירוס כלל, אך מ"מ סירוס אחר סירוס אסרה התורה כיון דפעם ראשון היה ג"כ שם סירוס עליו כמו מחמץ אחר מחמץ, אף דמחמץ הפסולה אינו חייב וע"י החימוץ נפסלה מ"מ כיון דמחמת שם חימוץ הוא גזה"כ דחייב, יהי' איך שיהי' מבואר להדיא בש"ס דבאינו ראוי להוליד בל"ז אינו עובר על הסירוס א"כ טרפה זכר אי אמרינן דאינו מוליד וכן אנדרוגינוס לשיטת הרי"ף ביבמות והר"מ פ"ו מה' יבום דאין ראוי להוליד, א"כ אין חייב על סירוסו ואפשר דאף איסור אין כאן.

**ובאמת יעוין ברש''י וז''ל ד''ה ואלא בזקן, וז''ל, שפסק מלידה.** ומבואר בדבריו כמו המנחת חינוך דעצם הדבר שלא ראוי להוליד הוי סיבה דליכא בו איסור סירוס. אולם יעוין בחזו''א שם דאין כונת רש''י לפרש את סיבת הליקוי של הזקן אלא רק לפרש את שיעור הזקנה דהרי יש זקן בשנים כדתנן פ''ה דאבות ולזה כתב רש''י דהכא מקרי זקן שפסק מלידה והא דליכא בו סירוס אפשר דהוי מחמת דבטל חמדתו.

**ויעוין עוד במיוחס לר''ן** בד''ה א''נ בעקרה, וז''ל, פי' וה"ה לעקר כיון דמעולם לא הי' ראוי להוליד, דע"כ לא אסרי' אלא סריס ומגזרת הכתוב לפי שכבר הי' ראוי להוליד.

**ובעיקר הבאור בהא דליכא איסור סריס בזקן יעוין ברשב''א**. וז''ל, קשיא לי ומי גרע זקן מסריס, ואיכא למימר דאין הכי נמי דמסרס אחר מסרס גזירת הכתוב הוא, וטעמא דקרא משום דכל שכיוצא בו כלומר בחור שכמותו מוליד וזה מסרסו אין ניכר שהיה סריס מתחלתו ונראה כמסרסו עכשיו ולפיכך אסרו הכתוב, אבל זקן שאין ראוי להוליד לפי דרכן של בריות שוב לא הקפידה תורה בסירוס דידיה. ויעוין בריטב''א שכתב ג''כ כמו הרשב''א וז''ל, שכן דין תורה, דכל שהסירוס מבטל כחו מלהוליד, שאלמלא כן היה ראוי להוליד, ריבה איסור אפילו סירוס אחר סירוס, שנראה כאילו מסרסו עכשיו, אבל כל שמעצמו אינו מוליד כגון זקן ועקר אין סירוס אסור בו מגזירת הכתוב. **ומבואר בדבריהם דעצם המעשה אסור**, רק דהוי מחמת דנראה כמסרסו ולכן איכא חילוק בין סריס לזקן.

**ויעוין בחזו''א** דתמה עליו וז''ל, דאין זו סברא להכריע בדאוריתא ועוד הנותק אחר כורת לא שייך למיסר מפני הרואין שהרי כל הרואין חזו שהוא כרות קודם שנתק, ונראה כונתו דהכא בכוס של עקרין אין האיסור אלא מדרבנן כמש''כ הרמב''ם והלכך יש להקל בזקן טפי מסריס, אבל בסירוס ממש ודאי לא ס''ד שיהא מותר לסרס את הזקן.

**אלא דיעוין בחת''ס לפי דרכו דהוי איסור על המעשה מה דמבאר בכונת הרשב''א וז''ל,** ורשב"א כ' הטעם דמסרס אחר מסרס חייב משום דאין ניכר לבריות בין מסורס לאינו מסורס והחמירה תורה במראית עין בסירוס וא"כ זקן שניכר לעין כל שהוא זקן להס"ד דש"ס לא שייך בי' סירוס. ונ"ל ע"כ לא קאמר רשב"א אלא בסירוס, אבל במחמץ טעמא רבא איכא שהרי מוסיף חימוץ יותר ומתחלה לא היה חימוץ ברור כל כך ועכשיו נתחמץ יותר אבל בסירוס לא שייך זה ע"כ הוצרך לדחוק לטעמא דידי'. דאי ס"ד גם במחמץ איכא משום מראית העין קשה הא ניכר היטב בין חמץ למצה ומ"ט לאסור מחמץ אחר מחמץ, ולפ"ז צ"ל במטיל מום בבעל מום למאן דאוסר נמי טעמיה משום דמוסיף בזיון קדשים ואפי' מומו ניכר וידוע לעין כל מ"מ אסור להטיל בו מום שנית דלאו טעמי' משום מראית העין אלא משום תוספות בזיון קדשים. והיותר נראה דלפי שמעתין דקאי למ"ד דמטיל מום בבעל מום פטור ואפ"ה חייב מסרס אחר מסרס ע"כ צריך ליתן טעם כמ"ש רשב"א משום דאינו ניכר בין מסורס לשאינו מסורס, אבל למ"ד מטיל מום בבעל מום נמי חייב אף על פי שמומו ניכר הוי גז"ה בלי טעם עכ''ל.

**בבאור הא דליכא סירוס באשה**

1. **יעוין ברש''י** **ד''ה אלא באשה** וז''ל, שאינה מצווה בפריה ורביה, ובפשטות נראה בדבריו דעצם הדבר דלא מצווה בפריה ורביה הוי סיבה דליכא בזה לאיסור סירוס. ויעוין במנחת חינוך רצא א' סק''ג דתמה דהרי דין סירוס אינו תלוי במצות פו"ר כלל דאסור לסרס כל מיני בע"ח, ומבאר דכוונתו דאף דבאשה וכל מיני נקבות גזה"כ הוא דאינם בסירוס גם בבהמות, אך מ"מ באשה אם היתה מצווה על פו"ר היתה אסורה בסירוס מטעם ביטול פו"ר, וכן מבואר ברשב''א בד''ה בזקנה, אי נמי בעקרה, וז''ל, כלומר דליכא משום ביטול פריה ורביה ומשום סירוס נמי ליכא דבאשה ליכא משום סירוס דסירוס אדם הוא דאסר רחמנא.

**אולם יעוין בריטב"א** וז''ל, הלכך המסרס את הנקבה במין האדם פטור הוא, אבל במין חיה ובהמה אפשר שהוא אסור, ''דהתם לא שייך לומר טעמא דאיתתא לא מיפקדא אנן לא מפקדינן עלה'', ובתורת כהנים (פ' אמור) יש סיוע לדבר דתניא מנין שאף הנקבות בסירוס שנאמר כי משחתם בם, אבל רבותינו הצרפתים ז"ל כתבו שהמסרס את הנקבה אפילו בבהמה חיה ועוף פטור, וההיא דתורת כהנים לאסור הקרבה על גבי המזבח הוא דמרבי להו דכתיב בסופיה דקרא לא תקריבו.

**ומבואר בדבריו דהא דלא מפקדא אפריה ורביה הוי סיבה דליכא בה איסורא.** **ויעוין במהרש''א** דמבואר בדבריו ג''כ דעצם הא דלא מפקדא אפריה ורביה הוי סיבה דליכא איסורא דיעוין בדבריו דמדייק מהתוס' דהוצרך לטעמא דבאשה לא שייך סירוס, רק בתרוץ הגמ' דאיירי בזקינה ועקרה דלית בהו חיוב פריה ורביה. ומבאר המהרש''א דלעיל דס''ל דליכא באשה חיוב פריה ורביה א''כ הא גופא הטעם דליכא בה איסור סירוס, ורק לריב''ב דגם היא מחויבת בפריה ורביה בהא בעינן לטעמא דבאשה ליכא סירוס.

**ויעוין בקרן אורה דתמה על המהרש''א דאי תוס' אזיל רק על עקרה אמאי הוצרך לומר דאין סירוס באשה הו'ל למימר דהוי כזקנה דלא ראויה להוליד.** וז''ל, אלא נראה דהתוס' פשיטא להו מהא דמשני הש"ס באשה, ואי שייך סירוס באשה אם כן מאי משני, וכי משום דלא מיפקדי אפריה ורביה גריעא מבעלי חיים דאסור לסרס, אלא שמע מינה דבאשה לא שייך סירוס, ולא פריך הש"ס אלא לריב"ב דאמר דמצווה על פריה ורביה אם כן אסורה לשתות כוס עיקרים מחמת ביטול פריה ורביה,

**בבאור התוס' דליכא סירוס באשה והמסתעף לבאור שיטת הרמב''ם דאיכא איסור לסרס אשה בידיים**

1. **בעיקר באור התוס' דליכא סירוס באשה** יעוין בב''ח סימן ה' ד''ה ואשה מותרת, דהבין דלא שייך סירוס בנקבה אלא ע"י השקאת סם. ולפי''ז מכריח דהא דמבואר ברמב''ם דאסור לסרס אשה ומאידך גיסא מותר להשקות אשה מי עקרים דלא הוי חילוק בין מעשה סירוס לשתיה כיון דליכא משמעות למעשה סירוס באשה, אלא דהוי חילוק בין היכא דאיכא צער לידה להיכא דמסרס סתם.

וצ''ל דהוי איסור דרבנן דהותר במקום צער.

**אולם יעוין בט''ז סק''ז דנקט דכונת תוס' דאין איסור סירוס באשה**, כמו שהביא המ''מ פט''ז הי''א מהתו''כ דר' יהודה אומר אין נקיבות בסירוס. ויעוין בשו''ת חת'ס אבהע''ז סימן כ' דמעשה סירוס באשה הוא נטילת האם שלה.

**ובבאור הא דליכא איסור סירוס באשה יעוין בט''ז** ס''ק ו' וז''ל, והא דפטור בנקבה אפילו אם בא על ידי מעשה שלו נראה הטעם דבנקבה אין שייך סירוס בהפסד איברי זרע ממש שאינה בחוץ כמו בזכר על כן לא הוה הסירוס בידים ממש אפילו אם בא ע"י מעשה שלו. ומבואר דהוי חסרון במעשה סירוס דלא הוי בידיים.

**אולם יעוין בחת''ס שם** **דהוי חסרון בגוף המציאות האסורה**. וז''ל, אבל האמת יורה דרכו דצריכים להבין איך יליף ר' יהודה ממשחתם בהם למעוטי נקבה וכי קרא בזכרים איירי דנמעט נקבה מבהם, אבל האמת יורה דרכו דקרא בגיד ובצים איירי כמבואר בבכורו' ל"ט ע"ב וכו' וה"ל כאלו מבואר בקרא בהדי' בשלש איברים הללו לא נעשה בארצינו ושוב כ' משחתם בהם ולא באחריני באלו איברים ולא באיברי נקבה, אף על גב דמסתרסה ע"י כך מ"מ התורה פרטה בפירוש אלו איברים דוקא ולא אחריני, ''והני נמי לא נאסרו מטעם מניעת הלידה שהרי אפי' מסרס אחר מסרס חייב אלא גז"ה הוא ודוקא בהם ולא באחריני והיינו איברי נקבות'', ולע"ד אנדרוגינוס שיש לו זכרות ונקבות אם מסרס בזכרות שלו לוקה אף על גב דספק נקבה הוא מ"מ אי יבוא אלי' ויאמר שהוא נקבה נמצא שלא סרס אלא נקבה מ"מ חייב שלא נתמעטה נקבה אלא איברי נקבה אימעטו אבל איברי זכר הנמצאים בנקבה לוקה עלי' והיינו אי שייך בי' סירוס אחר סירוס [דהיינו אם ראוי להוליד].

**ולפי''ז החילוק ברמב''ם הוא בין מעשה סירוס לשתית כוס עקרין דשתיה לא הוי מעשה**, **והא דאסור מעשה** יעוין בט''ז סק''ו וז''ל, אלא הטעם כיון שמסרס אותה על ידי מעשה כגון הכאה או בעיטה או שאר דברים הגורם סירוס ובא על ידי מעשה שלו אין לומר בו היתר דאפילו בבהמה אסור משום צער בעלי חיים גם בלא איסור סירוס. ולפי''ז הוי מחמת צעב''ח ובשתיה ליכא צערא.

**ובחת''ס נראה דכיון דבזכר אסור מדאוריתא הכא אסור מדרבנן**, ולכן בשתית כוס עקרין דגם בזכר מותר מה''ת כמבואר ברמב''ם בנקבה מותר לגמרי.

**רק יעוי''ש דדן היכא דלא קיימה שבת אי איכא איסורא מחמת ביטול דלשבת יצרה** ויעוי''ש דמסיק דעשה דלשבת דברי קבלה לא חמירא כ"כ כפ"ו דאורייתא, והא דמחמרינן למכור ס"ת משום לשבת, היינו דמשו"ה חמירא עשה דפ"ו טפי משארי מ"ע משום דאיכא נמי עשה דלשבת נוסף על עשה דפ"ו, אבל באשה דליכא אלא עשה דלשבת קיל טובא, ושרינן לכה''פ היכא דאיכא צער.

**ובעיקר איסורא דמעשה סירוס בנקיבה יעוין בבהגר''א** ס''ק כ''ה וז''ל, והמסרס את הנקיבה וכו'. ת"כ שם מנין שאף הנקבות בסירוס ת"ל כי משחתם רי"א בהם ואין הנקבות בסירוס, ופ' כת"ק אלא דאין בהם מלקות כיון דלא נכללו בל"ת דלא תעשו. ומבואר בדבריו דהרמב''ם פסק כת''ק דאסרו סירוס בנקיבות רק דהרמב''ם מפרש דאיסורא דמשחתם בם לא הוי לאו אלא איסורא בעלמא. וצ''ב לפי''ז מ''ש שתית כוס עקרין דהרי בבהגר''א ס''ק כ''ח מבואר דאיסורא דכוס של עקרין הוי גם ממשחתם וא''כ מ''ש ממעשה סירוס. ואולי כמו שכתב בהגהות מהרש''ם בסוגין דאיכא חילוק בין אחר המסרס את האשה לאשה עצמה, דנשים לא הוזהרו על הסירוס, והא דאסור לסרסה הוי מחמת דלא גרע מבע''ח דאסור לסרסם אף דהבע''ח בעצמם אינם מצווים.