4. בדין ריח של צואה ברשות אחרת וצואה על בשרו ודבוקה בסנדלו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

כ"ח אייר ע"ה

**בדין צואה על בשרו, וצואה דבוקה בסנדלו, ובדין ריח דצואה**

**שיטות הראשונים בדין צואה על בשרו**

א] גרסינן ברכות כ"ה. צואה על בשרו או ידו מונחת בבית הכסא [וגירסת הרי"ף או ידיו מטונפות מבית הכסא] רב הונא אמר מותר לקרוא ק"ש ור"ח אמר אסור לקרוא ק"ש אמר רבא מ"ט דרב הונא כל הנשמה תהלל יה מ"ט דר"ח כל עצמותי תאמרנה ודעת הרי"ף לפסוק כרב הונא ודעת הר"ח לפסוק כר"ח [ועיין פר"ח שהוכיח כרב הונא מהא דעקבו רואה את הערוה מותר ולא אוסרים מצד כל עצמותי תאמרנה ודבריו צ"ב דערוה כל החיסרון זה מצד שהוא נראה לו וממילא ביחס לאיברים שהם לא בני ראיה זה לא שייך משא"כ צואה שזה חסר בקדושת המחנה מצד גנותם ממילא זה שיך בכל איבריו] ונאמרו כמה ביאורים בגמ' ונבארם בס"ד

א. והנה פשטות הסוגיא כמבואר ברשב"א שמדובר בצואה ממש ומכוסה בבגדיו ורב הונא ס"ל שכיון שכל הנשמה וגו' א"כ לא איכפת לן שיש צואה על בשרו ור"ח ס"ל שכיון שכל עצמותי תאמרנה ממילא אסור שיהיה אבר אם הצואה והנה בפשוטו לביאור זה רב הונא ס"ל שהאיסור דאוריתא של הימצאות הצואה זה רק אם מקום ההילול שזה הפה והחוטם כמבואר ברש"י אמנם הרא"ה ביאר שעיקר מכון הגמ' שההילול מתיחס לעיקר הגוף ולא לכל אבר בנפרד וממילא כיון שרוב גופו הוא לא אם הצואה לכן מותר ולפ"ז אם יהיה צואה אם רוב גופו יהיה אסור והנה היה מקום לומר שזה ודאי שהאיסור צואה שיהיה אם האדם ולא אם הראש בלבד רק כאן כיון שהצואה מכוסה על גופו יש כאן דין צואה מכוסה שזה חלות שחל בחפצא והימצאות של חלק מהגוף זה לא מפקיע שם מכוסה וגם ביחס לאדם שאם הצואה ולכן הגמ' דנה מצד כל עצמותי וגו' וכלפי זה אומר רב הונא שכל הנשמה וגו' שאין דין התיחסות לאבר אחד

ועיין מג"א בהקדמה לסימן ע"ט שכתב שאם אדם הוציא ראשו ויש צואה נגדו ודאי אסור בד"ת ואם יש צואה בבית אמרינן שדי ראשו בתר גופו ועיין מ"ב וחזו"א שביארו כוונתו דלר"ח לא צריך להגיע לשדיא כיון שיש חלק מגופו אם הצואה וכונת המג"א לאסור אפילו לרב הונא ועיין פמ"ג שהקשה שאם רק רגלו בבית צריך להגיע לדין כל עצמותי תאמרנה אבל כאן שרוב גופו אם הצואה זה ודאי אסור אפילו לרב הונא ומבואר שנקט שזה ודאי עיקר הדין והיה מחניך קדוש זה אם עיקר גופו רק ר"ח חידש שיש איסור אם כל אבר ורב הונא ס"ל שאין איסור אלא אם מקום ההילול [ולפ"ז יתכן שבאמת כה"ג שגופו בבית וצואה אם ראשו אפילו לרב הונא זה רק דרבנן כשזה לא יכול להאסר מדין מלא עיניו אמנם בפמ"ג משמע שאז זה אסור מעיקר הדין] אמנם מדברי המג"א מבואר לא כך אלא שלרב הונא האיסור של מחניך זה נאמר על מקום ההילול רק שאסר מצד שדי ועיין חזו"א שדן שאין מקור לדין זה ולא אומרים שדיא

ב. אמנם עיין רשב"א שהביא בשם הראב"ד וכן הוא בחידושי הרשב"ץ שודאי שאם יש צואה על בשרו חשיב שאין מחנהו קדוש ומצד שהצואה מתיחסת לכל גופו ולכן ביאר שמדובר בצואה יבשה שבטלה על גבי גופו ולכאורא כונתו שמצד גדרי צואה אין לדון כאן רק מצד פרשה חדשה שכל אבר צריך להלל להקב"ה ורב הונא ס"ל שאין כזה דין ובפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ם כמבואר בתר"י שהעמיד סוגין בנטישת צואה על בשרו וביאר הנ"ל שאין כאן נידון מצד איסור צואה אלא מצד חוסר נקיות לתפילה ובפשוטו שאם זה צואה על בשרו אפילו אם זה מכוסה זה ודאי אסור ולשיטתם כוונת הגמ' שבמקומה נפיש זוהמא וממילא זה בכלל צואה ממש ויש בזה איסור דאוריתא וכן הוא בלשון הרמב"ם [והנה עיין ראשונים שהאריכו שלכלוך זה שנמצא על הידים אין בו חיוב נטילת ידים והפמ"ג דייק מהמג"א שלראשונים שלא ביארו כך יש חיוב נטילת ידים ועיין בה"ל שאין זה במשמעות הראשונים ורק הרמב"ם הביא שראוי לנקות ידיו כה"ג]

ג. עיין תר"י שביאר שכל סוגין רק בצואה שמונחת בין אצילי ידיו או מקום שמתכסה על ידי הגוף אבל מקום גלוי בגוף ודאי אסור והנה בפשוטו הביאור כמבואר בבעל המאור שצואה על בשרו מכוסה בבגד זה לא כיסוי כיון שזה עומד להתגלות ולכן צריך שזה יהיה במקום מכוסה על ידי גופו שלא חשיב עומד להתגלות [וכן ביאר המג"א ע"ו סק"ו] ולפ"ז מבואר שגם גוף יכול לכסות גוף דהרי מצד הבגד זה עומד להתגלות ועיקר הדבר שבמקום מכוסה בגוף חשיב כיסוי מבואר כאן בחידושי הרא"ה בסוגין דהנה הגמ' שם שואלת ה"ד אם כשהיא נראית פשיטא שאסור ואם זה לא נראית לא ניתנה תורה למלאכי השרות והגמ' עונה שנראה רק כשהוא יושב והגמ' שואלת למה זה בכלל אסור הרי רב הונא ס"ל שצואה על בשרו מותר ועיין תר"י שהקשה מה הגמ' שואלת בתחילה שאם זה נראה זה ודאי אסור הרי הגמ' אחרי זה שואלת שלרב הונא זה צריך להיות מותר ומכח זה הוכיח תר"י שבמקום מגולה בגוף גם לרב הונא אסור וכנ"ל אמנם לשאר הראשונים צ"ב הגמ' ועיין פר"ח שביאר שהגמ' בתחילה שואלת כלפי המסקנא שיש כאן איסור מיוחד מצד במקומה ואחרי זה הגמ' מבארת את טעם האיסור ודוחק אמנם עיין רא"ה שביאר שבסוגין מדובר באדם ערום והגמ' שואלת שבנראית זה ודאי אסור ומעמידה שזה מכוסה כשהוא עומד ומדובר שהוא עומד וכרגע זה מכוסה ובכל אופן זה אסור והגמ' שואלת שלרב הונא זה צריך להיות מותר והגמ' עונה במקומה נפיש זוהמא הרי מבואר שכיסוי על ידי הגוף חשיב כיסוי אמנם המ"ב סימן ע"ו סק"ד דייק מהרא"ש שצואה בגומא לא מועיל לכסות על ידי רגלו אפילו אם הוא לא נוגע דלא שייך כיסוי על ידי הגוף ביחס לגוף המכסה ולפ"ז בפשוטו גם אם זה מתכסה על ידי שעומד אז בין אצילי ידיו לא חשיב כיסוי והרי הרא"ש העתיק את תר"י עוד צ"ב דהמ"ב הביא מהפמ"ג שכל מה שעוזר בין אצילי דיו זה רק אם יש גם בגד על גופו [וכן מבואר בתר"י דמדובר בסוגין גם בבגד על גופו] ולכאורא כונתו מצד הטענה הנ"ל שגוף לא יכול לכסות ובהכרח שיש בגד אמנם הדברים צ"ב שעד כמה שהגוף לא יכול לכסות וכל הכיסוי מצד הבגד א"כ כיון שהוא עומד להתגלות אין זה כיסוי ולכאורא מבואר מזה שכונת התר"י לא מצד שזה עומד להתגלות אלא שביחס לדין דאוריתא ודאי שיש כאן כיסוי רק שיש כאן סברא מדרבנן שכיון שיש צואה על בשרו אין זה מכבוד הד"ת ובמקום מגולה זה ודאי אסור ובמקום שנסתר על יד הגוף בזה רב חסדא אסר מצד שכל עצמותי תאמרנה ויש כאן חיסרון מצד האבר הנ"ל ורב הונא ס"ל שאין התיחסות מיוחדת לכל אבר וממילא כה"ג שזה נסתר אין חיסרון

**בביאור סברת רב חסדא**

ב]והנה לשיטת רש"י דסוגין מדובר בצואה ממש יש מקום לבאר סברת ר"ח שבאמת בעיקר דין דאוריתא הוא מודה שעיקר דין והיה מחניך קדוש זה ביחס לראשו ורק נתחדש כאן דין דרבנן של כל עצמותי תאמרנה אמנם יש מקום לבאר שכונתו שכיון שההילול מתיחס לכל הגוף ממילא זה סברא שהדין והיה מחניך קדוש זה מתיחס לכל גופו ולא רק למקום ההילול וממילא יש כאן איסור דאוריתא ועיין גר"ז שביאר שהאיסור מצד והיה מחניך קדוש וכן הוא בראש יוסף כאן וכן האריך בנשמת אדם כלל ג' ובזה ביאר את ר"ח שפסק כר"ח מצד שספק דאוריתא לחומרא [אמנם בר"ח מבואר שפסק מכח מבואות המטונפות עיין לקמן] אמנם נראה להוכיח מכמה מקומות בראשונים שודאי שהדין כל עצמותי תאמרנה הוא דין חדש ולא שזה סברא שהדין והיה מחניך קדוש הולך על כל אבר בנפרד

א. עיין רי"ף שגרס או שהיו ידיו מטונפות בבית הכסא וקשה שא"כ זה מקום המגולה וברא"ה כתב שמדובר שכיסה ידיו אמנם עיין רמב"ן במלחמות שביאר שהכונה שלא היה על ידיו לכלוך צואה רק טינופת שאדם לא רוצה לאכול בה ואין היד הזו ראויה לומר שירה שדעתו של אדם אוננת ממנה וכן ביאר ברשב"א והנה מבואר שנחלקו בשני דברים גם בצואה ממש וגם בטינופת זו ובהכרח שר"ח שאסר בשני הדברים זה מאותו טעם וכיון שבידיו מונחות וכו' זה רק דין דרבנן של כל עצמותי תאמרנה ה"ה בדין שיש צואה בידו אמנם לגירסתינו יש מקום לבאר כנ"ל

ב. הגמ' ביומא ל. מביאה מימרא של ר"פ שצואה במקומה אסורה והגמ' מעמידה בנראית רק כשהוא יושב והגמ' שואלת מהמימרא של צואה על בשרו והנה גירסת הרי"ף שהקושיא מרב הונא דהינו שהגמ' הבינה שאין סברא מיוחדת במקומה והגמ' עונה במקומה נפיש זוהמא אמנם רש"י ביאר שהקושיא גם מר"ח שכאן מבואר שכל סיבת האיסור מצד שיש זוהמא והרי ר"ח ורב הונא לא אסרו מצד זה וצ"ב מה הקושיא מר"ח אולי זה טעמו של ר"ח ועיין ריטב"א שכתב שהגמ' נקטה שכיון שזה רק נראה כשהוא יושב אין לאסור מצד ר"ח ודחה ביאור זה אמנם עיין בפנ"י ובנחלת דוד בסוגין, ובשפת אמת שם שביארו שהבינה הגמ' שכיון שמדובר על מקום הצואה כה"ג לא חסר בדין כל עצמותי תאמרנה ושאלת הגמ' שאם עצם זה שיש כאן צואה זה סברא שחשיב זוהמא א"כ זה סברא על כל גופו ור"ח ורב הונא לא דנו מצד זה והגמ' דוחה שרק כאן כי נפיש זוהמא עכ"ד והנה כל זה שייך אם יש כאן דין חדש של כל עצמותי א"כ שייך לומר שעל מקום הצואה אין סברא זו אבל אם נימא שכונת ר"ח שהדין של מחניך קדוש נאמר על כל הגוף לכאורא וודאי שגם על מקום הצואה

ג. עיין ראשונים דהביאו מר"ח שהלכה כר' חסדא ועיין רשב"א שהביא בשמו [וכן הוא בנדפס על גליון הגמ'] שביאר שראיתו מהדין של מבואות המטונפות דמבואר בגמ' שאסור לומר ק"ש והרשב"א דחה ראיתו ששם הצואה מגולה ונראית משא"כ כאן שהצואה מכוסה וצ"ב סברת הר"ח ובפשוטו מבואר דר"ח למד שודאי שאדם מהלך אין לו מחנה ובכל אופן אסור מצד שיש כאן חיסרון של כבוד לתורה שתאמר במקום מגונה [וכן הוא לשון הרמ"א ביור"ד סוף סימן רפ"ב כמבואר בנשמת אדם] ומזה למד הר"ח שגם צואה על בשרו שזה יותר בזיון שיש ממש צואה על בשרו זה סיבה לאסור מדרבנן ומבואר שזה לא אסור מצד שזה חוזר לדין והיה מחניך קדוש דאוריתא דא"כ אין קשר בין הדברים ועדין צ"ע

ד. מבואר בגמ' כ"ב: שהיו מים שותתים על רגליו מחכה עד שיכלו המים וקורא ודעת כמה מן הראשונים שלא הותר פה כלום אלא מדובר שהמים נבלעים בקרקע וגם המים שבלועים בבגדו מכוסים בבגד עליון אמנם קשה הרי גופו רטוב וכתב הרא"ה וכן הוא באו"ז וכן פסק המ"ב שלגבי מי רגלים שזה דרבנן אין את החומרא דר"ח ולכאורא כל זה אם ר"ח זה עוד הלכה נוספת של כל עצמותי אבל אם זה גדר בדין והיה מחניך קדוש לא מסתבר שלגבי צואה מדרבנן נתנו גדרי מחנה אחרים

**בדין ידו תוך ד"א של הצואה**

ג] והנה עיין במ"ב סקי"ב שכתב שאסור שידו של האדם יהיה תוך ד"א של הצואה לר"ח וכן כתב בבה"ל סימן פ"א לגבי מיטה גבוהה עשרה שצריך שלא יוציא את ידו לתוך ד"א של הצואה והנה בפשוטו צ"ב דמצאנו שאדם יש לו ד"א ותמיד מודדים ממקום האדם ולא מכל אבר וא"כ מה שיך לומר שאסור שידו יהיה תוך ד"א של הצואה הרי ליד אין ד"א וכל שלא נוגעת בצואה לא חשיב שיש צואה במחנה של היד וכן לכאורא לא מצאנו שלצואה יש מחנה ד"א וצריך לומר שנקט שעד כמה שהדין והיה מחניך קדוש נאמר על כל אבר ואבר ה"ה יש מחנה לכל אבר שזה ד"א ועדין צ"ב והנה לכאורא היה מקום לומר למה שנתבאר לעיל שכל הדין כל עצמותי תאמרנה שזה דין דרבנן נוסף שזה רק לגבי נגיעה בצואה ממש או ידיו בבית הכסא שכל אויר הבית הכסא הוא כצואה וחשיב כנגיעה בצואה אבל אין זה סיבה של איסור של צואה במחנה ידו ולכאורא יש לדון בזה מכמה דוכתי

א. עיין מג"א סימן ע"ד הובא לעיל שכתב שאם צואה בבית והציא את ראשו אסור לקרוא ק"ש מצד שדי ראשו בתר גופו ועיין פמ"ג דמשמע שאם רק רגלו בבית מותר והרי לר"ח זה צריך להאסר מצד כל עצמותי תאמרנה ובפשוטו מבואר בדעת המג"א שכל האיסור רק בנוגע בבשרו ממש ולא שבשרו תוך ד"א של הצואה

ב. עוד יש להוכיח דבר זה דהנה המג"א כתב שבצואה על בגדו ובגדו מכוסה מותר בד"ת וכתב להוכיח מסימן ע"ח וכוונתו דמבואר שם דהיו מים שותתים על בגדו דאם מכסה את הבגד מותר בק"ש והנה צ"ב הרי הבגד בלוע במי רגלים גם בצד גופו וא"כ למה שלא יאסר מצד שיש מי רגלים תוך ד"א לבשרו ובהכרח שאין כזה איסור והנה עיין רא"ה ובאו"ז שביארו שמדובר גם במי רגלים נוגעים בבשרו ומצד שאין את ר"ח על מי רגלים וכן פסק המ"ב ולפ"ז אין שום ראיה לדין המג"א [וצ"ע שלא העיר מדברי המג"א הנ"ל]

ג. והנה לכאורא יש להוכיח עוד מהא דמבואר ברש"י ביומא ל. שהגמ' שואלת בצואה במקומה דגם לר"ח זה יהיה מותר והבאינו לעיל סק"ב לבאר שלא שיך כאן סברת כל עצמותי תאמרנה אמנם אם נימא דמה שזה תוך ד"א זה סיבה לאסור א"כ הרי זה תוך ד"א של שאר הגוף אלא בהכרח שאין כזה חיסרון

**בדין צואה דבוקה בסנדלו וביאור הדין לרב הונא**

ד] והנה מבואר בגמ' לקמן כ"ה: צואה בגומא מניח סנדלו עליה והגמ' מסתפקת בצואה דבוקה בסנדלו מהו ורוב הראשונים נקטו להחמיר בזה ובביאור ספק הגמ' מצאנו שני ביאורים הרשב"א ותר"י והראב"ד ביארו שמדובר בדבוקה בסנדלו וסברת הספק שכיון שבהליכתו מתגלה הצואה חשיב שזה לא מכוסה [ועיין לעיל דהבעל המאור נקט מכח זה שגם צואה על בשרו מכוסה בבגד חשיב עומד להתגלות אמנם הרשב"א נקט דשם שרק על ידי הורדת הבגד זה מתגלה לא חשיב עומד להתכסות ועיין מחצית השקל ע"ו סק"ו וביד אפרים שביארו החילוק] והנה צ"ב למה זה סברא רק עד כמה שזה דבוק בסנדלו הרי גם אם זה לא נוגע בו כלל אבל הרי זה עומד להתגלות וצ"ל דרק אם העומד להתגלות זה משהו בצואה בעצמה ולא אם זה משהו חיצוני עוד צ"ב דלגבי אדם אחר מבואר ודאי שאין חיסרון וכל החיסרון כלפיו [דבר זה מוכרח מהבעל המאור שדימה צואה על בשרו לדבוקה בסנדלו ושם ודאי שלמישהו אחר מותר] וצ"ל שכלפי אדם אחר לא חשיב שזה עומד להתגלות וזה רק סברא כלפי האדם שאליו הצואה דבוקה דהינו שחסר בתורת כיסוי כלפיו וצ"ב עומק הסברא בזה [ועיין חידושי הרשב"ץ וצ"ב כוונתו]

אמנם הרמב"ם והרא"ש ביארו שהגמ' מסתפקת אפילו במקרה שזה רק נוגע בסנדלו ועיין גר"ז ומאמר מרדכי דבפשוטו לפ"ז לא שיך לדון שהסיבה שלא עוזר מצד שזה עומד להתגלות דהרי כאן זה לא דבוק בסנדלו וא"כ הגילוי לא מצד מצב הצואה אלא מצד הכיסוי ובזה אין הבדל אם נוגע או לא נוגע [אמנם היד אפרים והמחצית השקל נקטו שזה שיך גם על ידי נגיעה וצ"ל שכל שיש קשר אם הצואה מועיל סברא זו אפילו הם הגילו לא בצואה אלא בדבר המכסה] ובפשוטו הביאור כמו שדייק המג"א ע"ו סק"ו מלשון הרא"ש שחשיב שהסנדל בטל לגוף [וכן הוא בראבי"ה הובא לקמן] ועיין עולת תמיד שהקשה שכל זה ניחא לרב חסדא שצואה על בשרו זה חיסרון א"כ כאן שהסנדל בטל לגוף זה כמו צואה על בשרו אבל לרב הונא שאין כזה חיסרון א"כ מה איכפת לן שזה בטל לגוף אבל צואה שנוגעת בגוף זה לא חיסרון [וע"ש שישב לרשב"א לעיל שזה מצד שעומד להתגלות אמנם עיין מאמר מרדכי שלראשונים שמדובר שזה לא דבוק בהכרח שזה לא מצד שעומד להתגלות אלא כנ"ל כי זה בטל לגוף] והנה קושיא זו רק קשה לשיטות הראשונים שצואה על בשרו מדובר בצואה גמורה אבל לשיטת הרמב"ם שהגמ' רק דנה על טינופת ולא על צואה ואדרבא צואה על בשרו לכו"ע אסור א"כ לא קשה כלל

ובפשוטו צ"ל כמבואר בגר"ז ע"ו ס"ב ומקורו בלבוש שזה סברא שזה נחשב כאילו גוף האדם מכסה הצואה ולא מועיל כיסוי על ידי גוף האדם והנה צ"ב א"כ איך צואה על בשרו מותר לרב הונא מצד שזה מכוסה אם בגד מעליו הרי הבגד בטל לגוף וחשיב שזה מכוסה על ידי הגוף שזה לא מועיל ועיין רבינו מנוח שהביא לישב בשם ספר העזר שמדובר שזה מכוסה אם דבר שזה לא בגדו אמנם כל הראשונים נקטו לא כך אמנם עיין מג"א סק"ו דמבואר דנקט שאין מקום לשאול קושיא זו לרב הונא ולכאורא הסברא בזה מצד שכל סברת הגמ' רק ביחס שהבגד בא לכסות צואה שמעל הבגד אבל עד כמה שהוא בא לכסות צואה שבינו לגוף לגבי זה לא דנים שהוא בטל לגוף ולא יכול לכסות ובפשוטו הסברא שכל שצורת הכיסוי זה שהגוף אם הבגד מכסה לגבי זה הוא בטל לגוף אבל לא לגבי כיסוי שמתיחס רק לבגד והנה עיין מג"א ע"ו סק"ו שכתב שכל מה שרב חסדא אוסר זה רק אם הצואה על בשרו אבל אם זה מונח על בגד שעל בשרו וזה מכוסה בבגד בזה ודאי אין חיסרון והקשה למה זה שונה מהגמ' של צואה בגומא שאם הסנדל נוגע בצואה חשיב שהוא בטל לגוף וכאילו זה לא מכוסה א"כ גם כאן זה חשיב שהבגד שעליו הצואה הוא בטל לגוף וממילא לר"ח זה כמו צואה על בשרו וע"ש שכתב שיש לחלק בין סנדל לשאר בגדים וצ"ב כוונתו ועיין גר"ז שביאר שרק סנדל שמשמש לרגל ליגוע בצואה לגבי זה דנים אותו כבטל לגופו ואין זה שיך בצואה שמונחת על בגדו שבזה אין הבגד משמש לגוף ליגוע בצואה אמנם לכאורא כל זה סברא רק בנוגע ולא בדבוקה בסנדלו ובפשוטו גם בזה הספק של הגמ' וצ"ע [ולסברת הגר"ז ודאי א"ש קושית רבינו מנוח לעיל] ולכאורא היה מקום לומר דעד כמה שדינו של ר"ח זה לא דין דאוריתא מצד גדרי מחניך אלא עוד דין דרבנן שכל זה שיך רק מתי שזה ממש נוגע בגופו ולא כשזה רק נוגע בדבר שבטל לגופו וצ"ע בזה ועיין לעיל סק"ג

והנה מתבאר לכל הביאורים דיתכן מצב של צואה שכלפי אנשים אחרים זה מכוסה וכלפי אדם מסוים זה לא מכוסה דהינו שדין כיסוי זה ביחס לגברא ולא שתמיד צריך לדון ביחס לחפצא האם זה מכוסה או לא ועיין לעיל סק"א בצואה על בשרו האם חשיב מכוסה גם ביחס לאדם שזה על בשרו

ומצאנו עוד ביאור בגמ' דעיין מרדכי שכתב שלא מועיל להפוך הגרף של רעי שיחשב שהחלק החיצון יכסה את החלק הפנימי כדחזינן שצואה דבוקה על סנדלו לא עוזר ובפשוטו מבואר שלמד שיש כאן הלכה שהכיסוי לא יהיה דבוק לצואה מצד שאז חשיב שהכל דבר אחד ועיין ראבי"ה שכתב שזה לא דומה לסנדל ששם זה סברא שזה בטל לגוף האדם וזהו יסוד החיסרון וכנ"ל משא"כ בעביט הפוך דלא שיך חיסרון זה [ובפשוטו צואה יבשה מבחוץ ודאי לא חשיב כיסוי ורק כאן שזה כלי שבלוע בצואה או צואה וסנדל]

**בדין צואה במקומה**

ה] והנה מבואר בגמ' ביומא דצואה במקומה כיון דנפיש זוהמא אסורה והנה לדעת הרמב"ם שכל ההיתר דרב הונא זה רק כי אין לה שם צואה א"כ הביאור פשוט שצואה במקומה יש לה שם צואה כיון שהיא לחה וכן הוא לשון הרמב"ם אמנם להלכה קי"ל מעיקר הדין כרכב הונא אפילו אם יש צואה ממש כמבואר במ"ב ולפ"ז צ"ב מה זה משנה שבמקומה נפיש זוהמא ובפשוטו הביאור שגדרו חז"ל שנפיש זוהמא זה סברא שלכו"ע חסר בכבוד הד"ת ובפשוטו ודאי שזה רק סברא כלפי האדם עצמו ולא כלפי מי שהוא אחר ועיין מג"א סימן פ"א סק"א בסופו שהביא משיבולי הלקט שאין ראוי לקרוא אצל קטן מצד שסתם תינוק מטפח באשפה וכתב המג"א שיש טעם אחר לאסור כי צואה בפי טבעת אסורה ועיין לבושי שרד שתמה עליו הרי כאן הנידון למישהו אחר [וכן הגר"ז נקט להיתר וכן משמע במ"ב שלא העתיק את סוף דברי המג"א] ובפשוטו מבואר דעת המג"א שהאיסור הוא גם למי שהוא אחר ויש שדיקדקו כן מלשון רבינו חננאל שם שכתב צואה בפי טבעת אסור לקרוא כנגדה ומשמע שמדובר על מישהו אחר וצ"ב סברת המג"א ובפשוטו צ"ל שהכונה שדבר כל כך מלוכלך לא מועיל לו כיסוי וחשיב כמגולה ועיין לשון הרשב"ץ והר"י מלוניל לגבי צואה בעששית דמשמע שכל שהריח יוצא החוצה חסר בכל הכיסוי והנה לדעת רש"י שהובא לעיל שנקט שנידון הגמ' גם לר"ח וביארו האחרונים שזה מצד שבאברי הצואה לא שיך לאסור מצד הדין כל עצמותי תאמרנה א"כ ודאי מסתבר שהסברא של נפיש זוהמא זה לא סברא לאסור מצד האבר אלא מטעם אחר ובפשוטו הביאור כנ"ל מצד שזה כאילו לא מכוסה אמנם כל הראשונים חלקו על רש"י אמנם כל מה שחוששים לר"ח לכאורא זה כביאור רש"י וצ"ע

בדין ריח דצואה מכוסה וברשות אחרת

ו] מבואר בגמ' כ"ה. ריח רע שיש לו עיקר רב הונא אמר מרחיק ד"א וקורא ור"ח אמר מרחיק ד"א ממקום הריח ודעת הרמב"ם לפסוק כר"ה אמנם דעת רוב הראשונים שכיון שהגמ' מביאה בריתא כר"ח הלכה כמותו ודעת האפיקי מגינים סימן ע"ט שכל הדין של ריח זה רק מדרבנן ודעת הנשמת אדם סק"ו שמקום הריח זה דאוריתא אבל ד"א ממקום הריח זה דרבנן אמנם דעת הלבוש והפמ"ג בפתיחה לסימן ע"ט וכן נקט הבה"ל בפתיחה שהדין ד"א ממקום הריח זה דאוריתא עוד מבואר בגמ' שריח רע שאין לו עיקר וכגון הפחה שלק"ש ותפלה זה אסור ולד"ת לאדם אחר מותר ולו עצמו אסור ובטעם האיסור החיי אדם כלל ג' סכ"ה ביאר שזה מצד שכל הנשמה תהלל יה דהינו שיש כאן סיבה בעצם ובגר"ז ביאר שזה אטו ריח רע שיש לו עיקר ועיין טור סימן רי"ז שהביא את הרמב"ם שלא מברכים בבשמים על ריח שאין לו עיקר ועיין טור שהקשה שלענין ברכה כיון שנהנה זה סיבה לברך והקשה עוד הרי מדרבנן אסור ובפשוטו אם זה גזירה אטו יש לו עיקר אין זה ענין לברך בורא מיני בשמים והנה במג"א מבואר שריח רע שאין לו עיקר מותר בתותרן [כן למד מדבריו בחיי אדם סי"ג] ולטעם החיי אדם א"ש אבל לגר"ז הדבר מחודש וצ"ל שכל שלא מריח לגביו זה כאילו אין ריח אמנם אם סתם את נחיריו לגר"ז מסתבר שאסור אבל לחיי אדם מסתבר שמותר

והנה עיין תר"י שהביא בשם תוס' שכתבו שצואה שמגיע ממנה ריח לרשות אחרת מותרת והוא חלק עליו וכתב שהיא אסורה והנה בעיקר מחלוקתם יש לבאר בכמה אופנים דיתכן שנחלקו האם זה כיש לו עיקר אבל לכו"ע הוי כאין לו עיקר ואסור בק"ש ויתכן שזה ודאי שזה לא כמו יש לו עיקר רק נחלקו האם הוי כאין לו עיקר או שזה יותר קל או שנחלקו בשניהם והנה בפשוטו דעת המתירים זה אפילו בק"ש ותפילה וכמבואר בלשון תר"י שהעמיד הנידון לגבי תפילה ובפשוטו לפ"ז יתכן ודאי שהחולקים ס"ל שזה כריח שאין לו עיקר אבל לא שזה חמור כריח שיש לו עיקר וכן מבואר בתוס' בסוגין וברשב"א שצואה מכוסה הוי כריח רע שאין לו עיקר וכן הביא הב"י בשם הארחות חיים בשם הרשב"א ועיין ב"י שכתב ריח שיש לו עיקר צואה מגולה ופשוט. ומבואר שזה ודאי שמכוסה אין צד שזה כמו יש לו עיקר וכן עיין מג"א סק"ט מפורש שהעמיד הנידון רק לגבי אין לו עיקר וכן שיטת הפרישה אמנם עיין ביאור הגר"א ובלבוש וכן הכריעו החיי אדם והדרך החיים שלשיטות שאסור חשיב כמו ריח שיש לו עיקר דהינו שצריך להרחיק ד"א ממקום הריח ועיין ביאור הגר"א שדייק כן מהבריתא והא"ר הביא כך מהרוקח ועיין ביאור הגר"א שהמתירים ס"ל שזה כאילו עיקר אבל לא שזה מותר לגמרי וצ"ע מלשון תר"י וכנ"ל

והנה בעיקר סברת ר"ח יש לבאר בשני אופנים יתכן שזה ודאי ריח לא הוי צואה וכדחזינן באין לו עיקר שזה מותר רק שכל שלצואה יש ריח חשיב שמקום הצואה הוא במקום הריח אמנם יש לבאר שזה סברא שריח שמחובר לצואה ומגיע כל הזמן מהצואה חשיב כצואה עצמה וכן הוא לשון המאירי [ושמעתי להוכיח מהטור סימן רי"ז שכתב שמקור דברי הרמב"ם שלא מברכים על ריח שאין לו עיקר מצואה וכל זה אם ביש לו עיקר האיסור מצד הריח ולא אם זה מצד שמחשיב שהוא אם הצואה שזה לא שייך בבשמים] ובפשוטו בזה תלוי הנידון האם במכוסה הוי כיש לו עיקר או לא דאם הגדר שזה כאילו צואה בזה מסתבר דמה שהצואה בדין התורה לא נחשבת כאן זה לא סיבה שריחה לא יחשב כצואה אמנם אם הביאור שחשיב שזה כמקום הצואה א"כ ודאי מסתבר שכל שהיא עצמה אינה כאן כיון שהיא מכוסה או ברשות אחרת לא שיך לדון שחשיב מקומה עד כלות מקום הריח אמנם אינו מוכרח דיתכן שכל הדין מחיצה לא עוזר עד כמה שריחה מגיע לכאן דהינו שכל הדין מחיצה שזה כמו חוץ לד"א או לגבי ראיה שיסודו שזה מחנהו וכאן זה לא מחנהו אבל כאן שריחה מגיע זה עדיף ולפ"ז יש מקום לחלק בין כיסוי ששם ודאי לא חשיב יש לו עיקר למה דנקט הרשב"א שזה מתיר גם ראיה חזינן שחשיב כקבורה וכאילו אין כאן צואה כלל אמנם לדעת הרא"ש ודאי מסתבר שכמו שלענין ראיה ברשות אחרת אין איסור כך לענין ריח אמנם גם לדעת הרשב"א הרי לגבי ראיה צריך פסוק שאסור וכאן אין פסוק [אמנם יש מקום לדון שכל שריחו יוצא החוצה חסר בשם כיסוי ובפרט אם הגדר שזה כמו קבורה וקצת משמע כן בר"י מלוניל והרשב"ץ לגבי עששית וכיסוי ברוק] [**תמוז ע"ה:** והעירוני דבשער הציון ע"ט סקכ"ב דן דבריח של דבר מכוסה מי שלא מריח מותר ודימה לעצימת עינים בערוה ברשות אחרת ע"ש ולנ"ל שכאן כל סיבת האיסור דהריח זה צואה אין זה דומה כלל ומשמע שנקט שגדר האיסור שזה כאילו הוא אם הצואה]

והנה מבואר ברא"ש שתותרן גם אסור וחשיב כמקום הריח ועיין ב"י שהמקור מדין הירושלמי שגם בלילה יש דין כמלא עיניו והנה אם הסברא שמקום הריח הוי כצואה בעצם לכאורא לא צריך ראיה וגם אין זה דומה למלא עיניו ששם ודאי זה רק גדר שמגדיר שהאדם אם הצואה עצמה ובפשוטו מבואר דעתו שזה רק סברא שכאילו גם מקום זה הוא מקום הצואה ולכן כתב לדמות המציאות של ראיה ולא רואה למציאות של ריח ולא מריח

והנה הבאינו לעיל דהחיי אדם נקט שמקום הריח זה דאוריתא אבל לא צריך ד"א ולכאורא בזה ודאי שהגדר שעל ידי שמריח זה מגדיר שהצואה ברשותו ומסתבר שבזה באמת במי שלא מריח לא הוי אלא איסור דרבנן וכל סברת הרא"ש לגבי הדין ד"א דהינו שלא מה שמריח בפועל א"כ זה לא משנה אם הוא מריח כלל ובאמת צ"ב מה צריך ראיה מהירושלמי הרי כאן תמיד לא מריח וצ"ע

והנה בגדר צואה שיחשב צואה שריחה רע מבואר בכס"מ שזה כל שדרך בני אדם להצטער מאותו הריח דהינו שאם צואה של שאר בהמות אין ריחה כל כך רע אין לה שם צואה כלל וכן הוא בפשוטו לגבי ריח רע שאין לו עיקר ויש לעיין לגבי הדין ד"א ממקום הריח האם זה רק בדרגת ריח כנ"ל או אפילו בריח כל שהוא ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם הגדר שהרי חשיב צואה בעצם בזה ודאי מסתבר שרק ריח שהוא בדרגת צואה ולא פחות מזה אבל אם זה רק סברא שחשיב כאילו הצואה כאן בזה ודאי יתכן שזה בכל ריח ועיין חיי אדם סי"ב שנקט שגם לגבי ד"א ממקום הריח כל שזה לא ריח שמצטערים לא צריך להרחיק ואולי יש לדחוק שרק ריח רע זה מיחס הצואה למקום זה וצ"ע [ומסתבר דבביטל הריח על ידי מטהר אויר חשיב שאין כאן ריח וצריך רק ד"א מהצואה ואין זה דומה לתותרן דהריח קיים פה, ואם נימא דריח זה כמו צואה ודאי מותר וצ"ע בזה] והנה לנתבאר לעיל בצואה מכוסה או ברשות אחרת שאם יש ריח יש אוסרים כה"ג וודאי שצריך דרגא של ריח שהוא סיבה לשם צואה כיון שכל סיבת האיסור מצד שדנים שזה כמו צואה בעצם [אמנם למה דדחינו דבר זה אינו מוכרח]

והנה בהא דהובא לעיל דיש שיטות שצואה ברשות אחרת אין לה אפילו דין ריח רע שאין לו עיקר תמהו האחרונים מה סברא בזה אמנם הנה לר"ח שאין ד"א ממקום הריח בכל אופן מבואר ברמב"ם שבמקום הריח אסור אמנם ברש"י מבואר שנקט שמותר וצ"ע מה זה שונה מריח רע שאין לו עיקר ואולי רב הונא חולק גם על זה אמנם בפשוטו צ"ל דריח שאין לו עיקר מדרבנן דנים שכאן זהו מקום הריח וממילא יש כאן חסרון כבוד שמים משא"כ אם יש לו עיקר מקום הריח גם מתיחס למקום הצואה ואין כאן סיבה לאסור והנה עיין מג"א סק"ט שדן בצואה שהיתה בחדר ולקחוה מכאן ונשאר ריח האם חשיב עדין כריח שאין לו עיקר והכריע שכאן כיון שהצואה היתה כאן זה ודאי אסור [ועיין גר"ז שלא הביא כלל השיטות שצואה ברשות אחרת מותר ובכל אופן הביא את ספק המג"א וצ"ע שלשיטות האוסרות אין מקום להסתפק] ולכאורא לנ"ל כה"ג זה צריך להיות מותר [אם לא דנימא שכאן שזה כבר לא קשור לצואה הוי כהפחה אמנם זה לא הטעם המבואר במג"א] ומבואר במג"א שהסברא להתיר בצואה ברשות אחרת שאדם שהפיח חשיב שהצואה ברשות זו רק היא מכוסה משא"כ ברשות אחרת ולכן כל שהיא היתה כאן זה דומה להפחה אמנם לכאורא א"כ זה לא סברא בדברי רב הונא דשם הרי הצואה מממש במקומו וצ"ע והנה עיין מג"א ע"ו סק"א שבצואה מכוסה לכו"ע זה אסור ולנ"ל כונתו שכאן שהצואה במקום זה ממש ודאי הוי כמו הפחה שזה אסור אמנם למה שביארנו לעיל לכאורא אין בזה סברא לחלק ובפרט שכיסוי זה עדיף מרשות אחרת [ולאבני נזר שנקט שכיסוי ביחס לראיה זה מצד שזה ראיה על ידי דבר אחר א"כ לא מצאנו שכיסוי עדיף מרשות אחרת]