שיעורי תערובת סו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – סו

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קט, א

# יבש ביבש מין בשאינו מינו באיסור דרבנן

**[המשך ס"א] וכל זה כשנתערב במינו, אבל שלא במינו ואינו מכירו, אפילו יבש ביבש צריך ששים. ואין חילוק בכל זה בין אם האיסור מדרבנן או מדאורייתא.** והש"ך (ס"ק ט) העיר שכל הסיבה שבאינו מינו צריך ששים, הוא גזירה שמא יבשלם ויתן טעם, ובר"ן (חולין לו. בדפי הרי"ף) מבואר שדווקא באינו מינו החמירו כיון שיכול לבא לידי איסור תורה, ואם כן באיסור דרבנן לכאורה אין צריך ששים אף במין בשאינו מינו, וקשה על הרמ"א שכתב שאין חילוק בין אם האיסור מדרבנן או מדאורייתא. וכתב שאולי יש לומר שכל מה שכתב הרמ"א שאין חילוק בין דאורייתא לדרבנן, היינו בתערובת חד בחד, אבל באמת אין צריך ששים באיסור דרבנן באינו מינו יבש ביבש.

**והבית** מאיר הביא מהמנחת יעקב (כלל לט ס"ק י) שהוכיח מהרמ"א בסי' שכג לגבי חלה בזמן הזה שהוא דרבנן, שאם התערב יבש ביבש מין בשאינו מינו צריך ששים, ומוכח שס"ל שאף בדרבנן צריך ששים, אף שאינו יכול לבא לידי איסור תורה. ומה שהוכיח הש"ך מהאור זרוע שבדרבנן לעולם בטל ברוב, אין ראיה, שהאור זרוע לשיטתו שאף בלח בלח מין במינו בדרבנן בטל ברוב, אבל לדידן שקיי"ל שמין במינו אסור עד ששים אפילו באיסורים דרבנן, כמבואר לעניין איסור דבוק לגבי דם שבישלו (סי' עב ס"ג), וכן מצינו לעניין הכחל (חולין צז:), שאף שאיסורו מדרבנן צריך ששים, וכן כתב גם הפרי מגדים (בפתיחה ח"ב סוף פ"א) ואם כן הוא הדין שגזרו ביבש ביבש מין בשאינו מינו שאסור עד ששים. וכן דעת המנחת כהן (ח"ב פ"ב).

**אמנם** דעת הש"ך נראה שסובר שיש לחלק, שדווקא לעניין מין במינו לח בלח הצריכו ששים אף באיסורים דרבנן, כיון שהוא מהלכות שיעורים, ולא חילקו חכמים בין איסורים דאו' לאיסורים דרבנן. אבל יבש ביבש, אין זה דין מהלכות שיעורים, אלא שחששו חכמים שמא יבא לידי איסור תורה, ולכך כל שאין ששים כנגד האיסור אינו בטל, שאפשר שיבא לידי איסור תורה, ועל כן באיסורים דרבנן שלעולם לא יבא לידי איסור תורה אין צריך ששים.

**ובעיקר** טעמו של הר"ן להצריך ששים בתערובת יבש ביבש מין בשאינו מינו מחשש שמא יבשלם ויבא לידי איסור תורה, הקשה היד יהודה שאם כן מה מועיל כשיש ששים, והרי דווקא אם יבשל כל התערובת בפעם אחת אז לא יבא לידי איסור תורה, אבל אם יבשלם בשתי קדרות הרי באחת מהקדרות יהיה טעם האיסור ויהיה כאן איסור דאורייתא, וא"כ קשה איך נתיר כשיש ששים, והרי עדיין יכול לבא לידי איסור תורה אם יבשלם בשתי קדרות [ואף בקדרה אחת שייך שיבא לידי איסור תורהף אם יבשלם וקודם שיצטנן יוציא מהתערובת, ומעכשיו לא יהא ששים כנגד האיסור].

**וקושיא** זו קשה אף אי נימא כמו שכתבו האחרונים שאין חילוק בין דאורייתא לדרבנן ולעולם צריך ששים במין בשאינו מינו, מ"מ אי נימא שהטעם שהצריכו ששים כנגד האיסור הוא מחשש שמא יבשלם, יקשה מה מועיל ששים.

# בסתירת הש"ך שכאן היקל לבטל ברוב ובסי' סט הצריך ששים

**והנה** בסי' סט (סעי' יד) איתא לעניין חתיכה ששהתה ג' ימים בלא מליחה בטילה ברוב, וכתב הרמ"א שכן הדין אם התבשל בלא מליחה. ובש"ך (שם ס"ק נז) הקשה צ"ע דהא קי"ל לקמן סי' קט דמין בשאינו מינו צריך ששים מטעם דאם יבשלם יתן טעם, אם כן הכא אמאי סגי ברוב. ותירץ הש"ך, שהשו"ע מיירי לעניין חומרת הגאונים ובזה י"ל שהקילו, אבל בדברי הרמ"א קשה. ובאחרונים (כן הקשה בנו של הש"ך בנקודות הכסף על הש"ך שם) תמהו על הש"ך, שהרי דעתו כאן לחלוק על הרמ"א וס"ל שבדרבנן אי"צ ששים. ובמנחת יעקב (כלל ב ס"ק ו) כתב ליישב שהש"ך סובר שדם שבישלו אינו כלל איסור דרבנן אלא איסורו קרוב לאיסור תורה ודינו כאיסור תורה.

# מין בשאינו מינו בבת אחת אם הוא איסור תורה

**אבל** החוות דעת (ס"ק ה) כתב יסוד גדול, שכל שאוכל בבת אחת בתערובת מין בשאינו מינו יש בזה איסור מהתורה, שהרי כשהוא אוכלם יחד ודאי מרגיש טעם האיסור בפיו, והחוש מעיד על זה, שכיון שלועס הרי מרגיש הוא טעם האיסור, ולכך בעינן ששים, שאחר שיש ששים בטל הטעם ואין מרגישו בפיו. ועל פי זה יישב דברי הש"ך בסי' סט, שמשמעות הרמ"א שם להתיר את החתיכות אף כשאוכלם בבת אחת.

**וברור** שכוונת החוו"ד שעל ידי שאוכל כולם יחד ומרגיש טעם האיסור הוי כטעם כעיקר, ולא משום שמכיר הוא את האיסור ע"י הטעם, וכמבואר בדבריו שם. ועוד שדברי החוו"ד איירי בכל המקרים שמצינו באחרונים בתערובת יבש ביבש מין בשאינו מינו, שאם יאכלם יחד יהיה איסור תורה, ויש בזה ג' מקרים כמו שנתבאר (לעיל שיעור סה), א' בחתיכות קטנו,ת ב' בדומים בשמם, ג' כשאחת נטרפה ואין יודעים איזו מהם. ואף בדוגמא השלישית שאין יודעים מהו האיסור, ולא שייך שיכיר את האיסור ע"י הטעם, מ"מ כשיאכל כולם יחד, מרגיש הוא את הטעם של אותו אחד שאסור והוי טעם כעיקר. וכן כתב גם החזו"א (סי' לו ס"ק ב), והוסיף שדוקא אם לועס בפיו שע"י הלעיסה מרגיש את הטעם, יש בזה איסור, אבל אם יבלע כל התערובת כאחד מותר מן הדין.

**[ובאמת** גם בלא סברא זו מצינו בפוסקים שסוברים שכל שאפשר שיבא לטעום האיסור, אסור לו להתחיל ולאכול, וכן דעת הפרי חדש (סי' קי ס"ק ח) והיא דעת הרא"ה. אבל יש שחולקים וסוברים שמותר לאכול ולדברי החוו"ד אם יאכל יחד יבא לידי איסור תורה מחמת דין טעכ"ע].

**אלא** שלפי זה לכאורה אין מקום לחלק בין אם אוכלם יחד לבין אוכלם בזה אחר זה, שהרי גם כשאוכלם בזה אחר זה כשלועס בפיו ירגיש טעם האיסור. וביאר החוו"ד (שם) שאם אוכלם בזה אחר זה מותר מהתורה, כיון שכל אחד תולים לומר שהוא מהרוב. אלא שאם כן קשה, שאם היה תערובת שלש חתיכות ואכל אחד מהם, מעתה יהא אסור לאכול, שהרי אין לתלות שהוא מהרוב, משום שכבר נתברר שהיא החתיכה המותרת ושוב אין רוב להתיר. ועיין ביד יהודה (ס"ק ט ד"ה הנה) שתמה על החוו"ד שהוכיח מהש"ך שמותר לאכול בזה אחר זה משום שסומכים על הרוב. דהא הש"ך התיר גם לאכול שתים ואח"כ אחד אע"פ שאין רוב. ועיקר טעמו של הש"ך שכל שאינו אוכלם כאחד אינו דומה לגזירת לח בלח ולכן בטל ברוב ואין זה שייך לאינו מינו.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**