יד - סימן ש_ב ס_ט
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## ביאור הנידון אם יש כיבוס בעור רך ובעור קשה

א] בזבחים צ"ד א' ס"ד מעיקרא דלענין שבת אין כיבוס בעור, ומייתינן מהא דלענין דם חטאת יש כיבוס בעור, דה"נ לענין שבת יש כיבוס בעור, ואמרו שם דכ"ז הוא בעור רך, אך בעור קשה פליגי תנאי אם יש בו משום כיבוס, (והראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה אם יש כיבוס בעור קשה, כמש"כ המ"ב בסקל"ט ובביאוה"ל ד"ה אבל לכבסו), וצ"ב בביאור נידון הגמ' אם יש כיבוס בעור, ובטעם הא דשאני בזה דין עור רך מדין עור קשה.

ב] והאבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ז הק' עוד דמה מדמינן דין כיבוס דדם חטאת לדין כיבוס בשבת, הרי לענין דם חטאת בעינן מעשה "כיבוס", ולענין שבת לא תלי כלל במעשה כיבוס, אלא תליא אם הוא בכלל מלבן, (ויש להוסיף, דהרי גם נתינת אונין של פשתן לתוך התנור אסורה משום מלבן, וגם ניעור טליתו מן העפר אסורה משום מלבן לדעת רש"י ודעימי', אף דודאי דאי"ז בכלל כיבוס), - ועיי"ש שהוכיח מזה דמלאכת מלבן היא רק בהוצאת לכלוך שבלוע בתוכו, וגם דין כיבוס בדם חטאת הוא רק כשבלוע בתוכו, וזהו דמדמינן זל"ז, דאם עור בר כיבוס הוא לענין דם חטאת, ובע"כ דהוא בלוע בתוכו, ה"נ הוי בכלל מלבן, - ולפ"ז מתפרש הפלוגתא אם יש כיבוס בעור קשה, דפליגי אם עור קשה בולע ויש בו משום כיבוס וליבון, או שאינו בולע ואין בו משום כיבוס וליבון.

ג] והאבנ"ז שם סק"ד כתב דמה"ט הוא דמותר הדחת כלים בשבת ולי"ב משום ליבון, (דאין לומר דהוא משום דבמשכן ל"ה ליבון אלא במיני בגדים. שהרי כל המלאכות מחורש עד האופה היה רק בסממנין ומ"מ חייב בכל הדברים), והיינו משום דליבון הוא רק כשמוציא הלכלוך מתוכם, משא"כ בהדחת כלים, (ושם סקי"א כתב דהא דאין בהגעלת כלים כדי לנקותן משום ליבון אף שמוציא הלכלוך הבלוע בתוכן, הוא משום דמלבן אינו אלא משום חזותא והבלוע בכלי אינו מקלקל מראיתו, וצ"ע דאטו לא משכח"ל דהבלוע בכלי ניכר במראיתו).

ד] אך בעיקר הך מילתא דכיבוס הוא רק בדבר הבלוע בתוכו, צ"ע מהא דמיבע"ל בזבחים צ"ח ב' בדם עולה למטה ודם חטאת למעלה אם בעי כיבוס משום נוגע אף דלא נבלע, והרי דיש תורת כיבוס אף בדבר שלא נבלע בבגד, (ואף לפ"מ דפשיט דאין טעון כיבוס, משמעות הדברים דאי"ז משום דלא חשיב זה ככיבוס, אלא משום דלא הצריכה התורה כיבוס אלא משום בלוע ולא משום דאין ע"ז תורת כיבוס, והחזו"א בזבחים סימן כ' סק"ד כתב דחיוב כיבוס חייל אף קודם שנבלע).

וכ"ה מבו' ממש"כ הביאוה"ל הכא (בד"ה מותר) בד' הירושלמי דאבן הנטוית ונארגת לבגד ובהיותה מלולכלת מגהצין אותה באור חייב משום ליבון, כיון דדרך ליבונה בכך, והרי דאף דאבן אינה בולעת מ"מ יש בה משום ליבון, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הביאוה"ל בס"א (סוד"ה עליה) דאדם המקפיד על בגדו שלא ללבשו כ"ז שלא יקלוף ממנו הזרע פשתן או התבשיל שנתייבש על בגדיו יש בזה משום ליבון, (כשמעביר את הכתם לגמרי), אף שאי"ז בלוע בבגד.

ה] ולכאו' צ"ל דהנידון אם יש כיבוס בעור רך ובעור קשה, אי"ז משום דכיבוס הוא רק בדבר הבלוע בבגד, אלא הוא משום דעיקר החפצא דכיבוס וליבון הוא רק בדבר רך כבגד, אך בדבר קשה אין ע"ז שֵם כיבוס וליבון, אלא חשיב כנקיון בעלמא, ומה"ט הוא דאין כיבוס וליבון בכלים אף כשמוציא את הבלוע בתוכם, {ומשל לדבר הוא מה שאמרו בירושלמי בפ' כלל גדול דמלאכת קורע הוא רק בדברים הרכים, אך בדברים הקשים אי"ז קריעה אלא חיתוך,} וזהו דמדמי הגמ' דאם עור חשיב כבגד ויש בו משום כיבוס, ה"נ הוי זה בכלל ליבון.[[1]](#footnote-2)

ו] ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא במה שדנו חכמי הדור אם מותר לנקות מפות ניילון ע"י שפשוף, או דיש בזה משום מלבן, דלמש"כ האבנ"ז דליכא משום מלבן אלא בלכלוך הבלוע בתוכו, הרי דבמפות ניילון דאינם בולעות כלל, ליכא משום מלבן, (וכן צידד האג"מ ביו"ד ח"ב סו"ס ע"ו), אך אם ליבון הוא אף בדבר שאינו בלוע בתוכו, אלא דבדבר קשה אין ע"ז שם ליבון אלא חשיב כנקיון בעלמא, יש מקום לדון דבמפת ניילון שהיא רכה איכא משום מלבן.

## טעם הא דאין בהסרת הנוצות משום מלבן

ז] האבנ"ז שם סק"ד כתב להוכיח דליכא משום ליבון בדבר שאינו בלוע בבגד ממש"כ הלבוש בס"א דהא דמותר להסיר הנוצות מן הבגד הוא משום דאי"ז דומה לליבון שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר, והרי דליכא משום מלבן אלא בדבר הבלוע בתוכו.

אך הנה הגר"ז בס"ג כתב דהא דמותר להסיר הנוצות מן הבגד הוא משום דאין הנוצה דבוקה בבגד כמו האבק והעפר ואין הסרתה דומה כלל לכיבוס, ומבו' דאם היו הנוצות דבוקות בבגד היה בהסרתן משום ליבון, והיינו דהא דאין בנוצות משום ליבון משום דאין בלועין בבגד, אי"ז משום דלא חשיב כליבון אלא בדבר הבלוע בו, אלא היינו משום דהנוצות הם דבר שמעל הבגד ואינם דבר אחד עם הבגד, והסרת הנוצות לא חשיבא כליבון דהבגד עצמו, אך בדבר הדבוק לבגד דהוי כדבר אחד עם הבגד, הרי דאף שאינו בלוע בבגד יש בהסרתו משום ליבון.

## בדעת הסוברים דאין כיבוס בעור מדאורייתא

ח] המ"ב בסקמ"ב כתב בדין כיבוס בעור דדחיובא נמי איכא דכיבוס שייך גם בעורות, ובשעה"צ סקס"א כתב דהוא מוכח כן בסוגיית הגמ' בזבחים שם, והיינו דכיון דבגמ' שם מדמינן דכי היכי דלענין דם חטאת איכא כיבוס בעור, ה"נ בשבת יש בזה משום כיבוס, משמע דה"ז כיבוס דאורייתא, והאבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ו הוסיף להוכיח כן דאי נימא דאף דלענין דם חטאת יש כיבוס בעור מ"מ אין חייבין עליו בשבת, א"כ מאי פריך בזבחים שם בהא דמותר בשבת ליתן מים על של עור, דמ"ט לי"ב משום כיבוס, דמהיכא פשיטא להו דגזרו בזה חכמים, ובע"כ דיש כיבוס בעור מדאורייתא.

ט] אך הנה בד' הרמב"ם בכ"ד משמע דמדאורייתא ליכא כיבוס כלל בעור, וזה ממש"כ בפ"ט משבת ה"י דהמלבן את הצמר או את הפשתן או את השני חייב, ומשמע דאין חייבין על ליבון דעור, (ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ה), וכ"נ גם בדבריו שם הי"א שכתב דהמכבס את הבגדים ה"ה תולדת מלבן, ומשמע דמכבס עור אינו תולדת מלבן, (ועמדו ע"ז המנ"ח במוסך השבת מלאכת המלבן והאבהא"ז בהל' שבת שם), וכ"נ מסתימת דבריו בפכ"ב משבת הי"ח, (ועמדו ע"ז המנ"ח שם והתהל"ד הכא בסוסק"ט),[[2]](#footnote-3) וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בשבת קמ"א ב' וקמ"ב ב' והמאירי שם קמ"א ב' והשיטה להר"ן שם קמ"ב ב' דעיקר איסור כיבוס בעור הוא גזירה אטו כיבוס בגדים, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז בסי"ט.

י] ובטעם הא דאין חייבין על כיבוס דעור, י"ל למש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"י דהמלבן את הצמר או את הפשתן או את השני וכן כל כיו"ב "ממה שדרכו להתלבן" חייב, ומשמע דהא דאין חייבין משום מלבן אלא בצמר או פשתן או שני, הוא משום דהם מינים שדרכם להתלבן, - ולפ"ז י"ל דע"כ אף דיש כיבוס בעור, מ"מ אין חייבין על כיבוסו משום דאין דרכו להתלבן, והא דמדמי הגמ' דין כיבוס דשבת לדין כיבוס דדם חטאת, היינו דאם עור הוא בר כיבוס, הרי דאף דאין חייבין ע"ז משום דאין דרכו להתלבן, מ"מ ודאי דה"ז אסור מדרבנן.

## דין סחיטה בשער ודין טבילה בשבת

יא] בשבת קכ"ח ב' אמרו דאין סחיטה בשער, ובפירש"י שם כתב דהיינו משום שהוא קשה ואינו בולע, ובד' הרשב"א שם משמע דאף מדרבנן אין איסור בסחיטת שער, וכ"נ בד' השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, אך בד' הר"ן שם מבו' דאף דאין סחיטה בשער, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, משום דאתי לאיחלופי במידי דבר סחיטה, וכ"כ הנימו"י.

יב] והנה הראב"ד בבעה"נ בשער הטבילה פ"ג כתב דאין לטבול בשבת ויו"ט דהיאך תינצל מסחיטת שער, והמאירי בנדה ס"ז ב' כתב דהיינו דאף דאין סחיטה בשער מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, - אך הב"י ביו"ד סימן קצ"ט תמה ע"ד הראב"ד דהרי קי"ל דאין סחיטה בשער, והמחה"ש בסימן שכ"ו סק"ח פירש דהיינו דאף דה"ז אסור מדרבנן מ"מ אין לדחות מכח חשש זה טבילת מצוה.

יג] ולכאו' י"ל בזה בדעת הראב"ד, דהנה נחלקו הראשונים בביאור נידון הגמ' בשבת שם לאסור לסחוט שמן שבשער, דבספה"י לר"ת סימן רפ"ג כתב דאיסור הסחיטה הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש, (אך משום מלבן ליכא בסחיטת שמן), וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד והאו"ז בסימן נ"ט והתוס' בשבת קי"א ב', אך בד' הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א מבו' דאסור הסחיטה בזה הוא משום מלבן, (וכמש"כ הביאוה"ל הכא בד"ה אסור).

ולדעת ר"ת ודעימיה דנידון הגמ' שם הוא משום מפרק, י"ל דרק בזה הוא שאמרו דאין סחיטה בשער, דכיון דאין השמן נבלע בתוכו אין בסחיטתו משום מפרק, אך באיסור סחיטה משום מלבן ליכא נפ"מ בזה, ויש סחיטה אף בשער.

יד] ובזה מתישב משה"ק הביאוה"ל הכא (ד"ה אסור) בהא דאין סחיטה בשער, מהא דתנן בזבחים צ"ג ב' דאחד הבגד ואחד השק טעונין כיבוס ובכלל שק הוא דבר העשוי משער השוורים והעזים, והרי דיש כיבוס בשער, (וכתב דצ"ל דאף דיש בו כיבוס מ"מ אין בו סחיטה), ולהנ"ל ניחא, דכל מה שאמרו דאין סחיטה בשער, הוא רק באיסור סחיטה משום מפרק, אך איסור סחיטה משום מלבן הוא אף בשער דיש כיבוס בשער.

טו] ולמש"נ דמש"כ הראב"ד לאסור לטבול משום חשש סחיטה אי"ז משום מפרק אלא משום מלבן, ניחא מה שיש להעיר בעיקר האיסור בזה, שהרי המים הולכין לאיבוד ובכה"ג נחלקו רבוותא אם ה"ז אסור משום מפרק, וגם הו"ל פס"ר דלא ניח"ל, (ויש להעיר כן גם במש"כ הגר"א במעשה רב סימן קכ"ה שאין לטבול בשבת משום דא"א ליזהר בסחיטה), ולהנ"ל ניחא דאה"נ אין האיסור בזה משום מפרק אלא משום מלבן ובזה ליכא לטעמי ההיתר.

טז] ואמנם בעיקר הך מילתא דיש לאסור בסחיטת שער האדם משום מלבן הק' הביאוה"ל (בד"ה אסור) מסוגית הגמ' בשבת נ' ב' דמשמע דשרי לחוף השערות בשבת בנתר וחול, אלמלי חשש השרת השער, ולא אסרו מטעם כיבוס, ובע"כ דבשער מחובר בגוף האדם ל"ש בו שם כיבוס, (וכאשר כ"ה בתשו' רש"י בסימן צ"ז דאין מלאכת כיבוס בבע"ח, והובא בשבה"ל בסימן ק"י), וי"ל דזהו מש"כ ההשלמה והמאורות בשבת שם דליכא משום ליבון בשער, והיינו דבשער האדם ליכא משום ליבון.

אך הנה בד' האו"ז שם מבו' להדיא דכל מש"כ דהאיסור בזה הוא משום מפרק הוא משום דבסחיטת שמן ליכא משום מלבן, אך בסחיטת מים משער האדם שפיר יש מקום לאסור משום מלבן, וכ"נ בד' ר"ת בספה"י ובד' התוס' בשבת שם, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם דאיסור הסחיטה בזה הוא משום מלבן, ומבו' דשפיר שייך מלבן אף בשער האדם, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ דכל מה שאמרו דאין סחיטה בשער הוא רק באיסור סחיטה משום מפרק, אך איסור סחיטה משום מלבן הוא אף בשער.

יז] ויש להוסיף דנפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה בשש"כ פי"ד הערה ס"ד כתב בשם הגרש"ז אויערבאך זצ"ל להתיר לנגב שערו באלונטית, דבכה"ג דהמים נבלעין במגבת לי"ב משום מפרק, - וכ"ז הוא אם נידון האיסור בזה הוא משום מפרק, אך אם נידון האיסור בזה הוא משום מלבן יש לאסור אף כשמנגב שערו באלונטית, וכאשר כ"ה מבו' מד' הגר"א שהזהיר שלא לטבול בשבת משום חשש סחיטה, ואם מותר לנגב שערו באלונטית, מ"ט לא יטבול בשבת וינגב שערו היטב באלונטית, ולא יבא לידי סחיטה, וכ"ה להדיא בד' האהל מועד בשער השבת דרך י"ב נתיב כ"א דאסור לנגב מים שבראשו משום איסור סחיטה.

1. ומש"כ הביאוה"ל דגם באבן שמלבנין אותה באור איכא משום ליבון, משמע מדבריו דהיינו רק באבן הנארגת בבגד, דכיון שהיא מכלל הבגד הויא כבגד עצמו שיש בו משום ליבון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הביאוה"ל הכא (ד"ה אבל לכבסו וד"ה אסור) כתב בדעת הרמב"ם דחייבין על כיבוס דעור, ורק על סחיטת עור אין חייבין. [↑](#footnote-ref-3)