כלים פכ_ב מ_י
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ב מ"י**

א] **פירשה העור טמא מדרס והברזל טמא טמא מת,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דהעור בלא הברזל חזי לישיבה,?העירו דלכאו' אין בו גובה טפח, והרי למושב בעינן שיעור טפח, וצ"ע? אך הברזל בלא העור לא חזי לישיבה וחזי לשאר תשמיש, ומד' הרמב"ם בפיהמ"ש בדינא דטרסקל נראה דמפרש דהי' לכסא שפה, וע"כ אף כשניטל העור ה"ה ראוי להניח בו דברים, וע"כ הוא טמא טמא מת.

ובחזו"נ הק', דכיון דהכסא עיקרו עשוי לישיבה, א"כ כל שפירש העור ואינו ראוי למדרס, הי' לנו לטהרו אף מטומאת מת, מדינא דכל דבטל העיקר בטלה הטפלה, ובמשנ"א כתב לישב, דדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, הוא רק כשבטל העיקר ע"י שבירה, אבל פירשה שההדיוט יכול להחזירה, ולא בטל העיקר לגמרי, לא בטלה הטפלה, ובסד"ט כתב לישב, דהא דהוא טמא טמא מת, הוא מכח מה שהוא משמש ליתן עליו העור ולישב עליו, ונמצא דתורת כלי שעליו לגבי שאר טומאות, היא עיקר אצלו, ול"ש בזה דינא דבטל העיקר בטלה הטפלה, אך מל' הר"ש והרא"ש דחזי לשאר תשמיש לא משמע כן, ועי' עוד להלן אות ה'.

ב] ובס' דעת אליהו הביאו מתשו' רב נטרונאי גאון או"ח סימן ק"ג שפירש, דהאסלא יושבין ונפנין עלי', ועושין עור עליו שאם יגיע רעי עלי' נותנין עליו מים עד שיכלה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהכסא של ברזל ראוי הוא לישיבה, ואין נותנין עור עליו אלא כדי שיהא בידם לנקותו מן הרעי, וצ"ל דהא דכשפירש אין הברזל טמא מדרס, הוא משום דלא הי' הדרך להשתמש בו בלא העור כיון שאינו ראוי לרחצו, ועיי"ש שכתבו דלפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאף כשפירש מ"מ טמא הברזל טמא מת, דכיון דאף כשפירש עדיין הוא ראוי לישיבה ואך שאינו משמש בפועל לכך, י"ל דאינו חשוב כשבור אלא למדרס דבעינן שיהא משמש בפועל למדרס, אולם שם כלי לא פקע מיני' בהכי ומקבל טומאה.

עוד הביאו שם למש"כ הערוך בע' ? בשם ר"נ גאון שפירש, ז"ל, ונשאר בין ב' הרצועות שהוא אמצע הכסא מגולה, ועושין עור גדול שהוא מכסה את כולו וכו' ונראה ככסא שהוא מלא ומכוסה בעור, וכשרוצה לישב עליו לעשות צרכיו מגלה העור באמצע וכו' ואמצע הכסא פתוח ונפנה לשם, וכשהוא נפנה מחזיר העור ומכסהו, עכ"ל, ולפ"ז נמצא דאף בלא העור ה"ה משמש לישיבה, וצ"ל דהא דאינו נטמא מדרס הוא משום דאינו עשוי להנאת מדרס, וכמש"כ התוס' במנחות דל"א. דמה"ט אין סולם ושידה טמאין מדרס, ורק כשהעור פרוס עליו הי' עשוי להנאת מדרס, וה"ה טמא מדרס, ולפ"ז מתבאר הא דכשאין העור עליו ה"ה טמא טמא מת, דאף דבלא העור אינו עשוי להנאת מדרס, מ"מ כיון שהוא משמש לישיבה, ה"ה טמא טמא מת, ככל פשוטי כלי מתכת, עכ"ד. ?עמש"נ להלן פכ"ג מ"ד בדינא דכסא של כלה וכו'?.

ג] הרמב"ם בפכ"ה מכלים ה"ג כתב, ז"ל, הפריש עור המחופה על הברזל העור מתטמא במדרס והברזל מתטמא בשאר טומאות אבל לא במדרס, עכ"ל, והראב"ד בהשגות כתב ע"ז, ז"ל, נראה לי בשנטמא כשהוא מחובר קאמר ויש בו כשיעור, אבל הברזל טהור מן המדרס שעליו אבל לא טהור משאר טומאות, דאי לכתחילה קאמר ברזל טמא בשאר טומאות פשיטא, ועור נמי אם יש בו כשיעור פשיטא ואי לית ביה כשיעור אמאי טמא מדרס, עכ"ל, והיינו דלענין ליטמאות לכתחילה פשיטא דהן טמאין, ומתניתין קמ"ל דאי"ז מעשה שבירה כלל, וע"כ אינם נטהרין מטומאתן הראשונה.?לכאו' בד' הראב"ד אלו מבו' דאף דעדיין תורת כלי עליו והוא טמא בלא יחוד, מ"מ ס"ד דיפקע ממנו טומאתו הראשונה, וזה נוגע למש"נ בכ"ד בענינים אלו, ועי' בראב"ד פי"א הכ"ד שחלק ע"ז בדין מינקת דכמו שמקב"ט מכאן ולהבא כך אינו נטהר מטומאתו, ויש שטענו דכוונת הראב"ד דמכוון מתניתין לחדש דפקע טומאת מדרס מן הברזל, דס"ד דישאר ע"ז טומאת מדרס?.

ובכס"מ שם כתב לישב דעת הרמב"ם, דגם לענין ליטמאות לכתחילה סד"א דכיון דהופרש העור מן ברזל הו"ל ככלי שנשבר ולא יטמא לא זה ולא זה, קמ"ל, ובסד"ט כתב לישב דהא דתנן דהברזל טמא טמא מת אתי לאשמועינן דאינו טמא מדרס, אף שהוא ראוי לישיבה ע"י הדחק, והא דתנן דהעור טמא מדרס, אתא לאשמועינן דהחלל משלימו לכשיעור, וי"ל עוד דהא דתנן דהברזל טמא טמא מת, אתי לאשמועינן דלא אמרינן בזה כל שבטל העיקר בטלה הטפלה, וכמש"נ לדון בזה לעיל אות א'.

ד] בפי' הר"ש הביא למש"א בעירובין ד"י: דעור האסלא והחלל שלו מצטרפין לטפח, ופירש דהיינו לענין טומאת מדרס, ונתחדש דהחלל מצטרף לטפח דפחות מטפח לא חזי לישיבה, וכן פירש התורי"ד בעירובין שם בשם הר"י בן מלכי צדק והמאירי שם בשם הראב"ד, וכן פירש בביאור הגר"א ובזר זהב פ"א ה"ד, אך בפירש"י ותוס' ורשב"א וריטב"א בעירובין שם פירשו דאיירי לענין להצטרף לאהל.[[1]](#footnote-2)

ובסד"ט כתב דהטעם שנטו רש"י ודעימי' מפי' הר"ש, הגם דבתוספתא נראה דקאי לגבי טומאת מושב, הוא משום דאי איירי לענין טומת מושב דבעינן טפח, מ"ט אמרינן בעירובין שם דאינו מצטרף אלא בשיש עומד מרובה על הפרוץ או פרוץ כעומד, הרי הא דבעינן טפח למושב, הוא משום דבציר מטפח לא חזי לישיבה ואין דרך ישיבתו בכך, אבל האי דרך ישיבתו בכך ואף שאין בו טפח משום שהוא נקוב באמצעיתו, ה"ה ראוי לישיבה, ואין אנו צריכין למיחשב החלל כעומד כי היכי דנחלק בין פרוץ כעומד למרובה על העומד, ועיי"ש מש"כ עוד עפי"ז בטעם מה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, ואכמ"ל, וצ"ע בזה.

ה] **פירשה העור טמא מדרס והטרסקל טהור מכלום,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהטרסקל גם שפתותיו הם של עור, ואם הוסר החיפוי ישאר בלי השפתות ואינו ראוי אף לשים בו דבר בהעדר הדפנות, וע"כ הוא טהור, ומ' מזה דהא דתנן ברישא דהברזל טמא טמא מת, הוא משום שיש לו שפתות וראוי להניח בהן דבר, ועד"ז כתב הרא"ש דהטרסקל בפני עצמו בלא העור אינו ראוי לכלום.

ובסד"ט כתב די"ל, דאף אם הטרסקל בפנ"ע ראוי לתשמיש, וכ"ה לפי דבריו שפירש ברישא דהא דברזל האסלא טמא בפנ"ע הוא משום שהוא משמש ליתן עליו העור ולישב עליו (וכמש"נ לעיל אות א'), וזה שייך גם בטרסקל, מ"מ אינו טמא טמא מת, משום דהו"ל פשוטי כלי עץ, ול"ד לרישא דהברזל טמא טמא מת, דהוי פשוטי כלי מתכות.[[2]](#footnote-3)

ובד' הרמב"ם שהוצרך לפרש דאינו ראוי לכלום בהעדר הדפנות, נראה דאזיל לטעמי' דס"ל דכל פשוטי כלי עץ טמאין, וכמש"נ בדעתו לעיל פ"כ מ"א אות י"ג, וע"כ כל הא דהטרסקל בפנ"ע אינו מקב"ט, הוא משום שאינו ראוי לשים בו דבר, אך למש"נ לעיל שם אות י"ד דלא גזרו טומאת פשוטי כלי עץ על שברי כלים, לא א"ש, ובד' הרא"ש צ"ל, דכיון שרחבו אמה או ב' אמות, ע"כ אם הי' ראוי לכלום הי' מקב"ט, וכמש"כ הרא"ש לעיל פ"ב מ"א דגזרו טומאה על פשוטי כלי עץ הרחבים, ונת' בזה לעיל מ"א אות ז'.

ו] והרמב"ם בפכ"ה מכלים ה"ד כתב דהטרסקל טהור מכלום שהרי נעשה כשברי כלים, ומ' מדבריו דאין הטעם כמש"כ בפיהמ"ש דכל שהפריש העור מעליו אינו ראוי לכלום, אלא הטעם הוא משום דחשיב כשברי כלים, ונ' דהיינו למש"כ הרמב"ם בכ"ד דכל שאבדה צורת הכלי ה"ה טהור אף אם עדיין הוא ראוי למלאכתו, וה"נ הטרסקל שהפריש העור מעליו אבדה צורתו והוי כשברי כלים, וע"כ אינו מקב"ט.

ז] **אחת של עץ ואחת של אבן טהור,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו כגון שיש לו לסספל רגל מצד א' ומהצד השני אין לו רגל אלא מניחו על האבן.[[3]](#footnote-4)

והנה הרא"ש בתחילת דבריו פירש דטעם טהרתו הוא משום דחשיב כאילו הי' כולו של אבן, ולפ"ז לכאו' אם בצד השני אינו מניחו ע"ג האבן אלא ע"ג העץ, ה"ה מקב"ט, וצ"ע מהא דתנן לעיל מ"ג דספסל שניטל א' מראשיו טהור, ובפשוטו צ"ל דשאני הכא שעשאוהו כן מתחילה להניחו בצד אחד ע"ג האבן, או שייחדו אחר שנשבר להשתמש בו באופן זה, וע"כ ל"ד להתם דניטל א' מראשיו דטהור, דהתם היינו משום שאינו עומד להשתמש בו ע"י שיניחו ע"ג עץ או אבן, וע"כ לא חזי למידי, וכמו שפירש הרא"ש שם, אך הכא שעשאוהו מתחילה ע"ד זה או שייחדוהו לכך וחזי למלאכתו, אינו טהור אלא משום שמניחו ע"ג האבן וחשיב כאילו הי' כולו של אבן.

ח] והרא"ש הק' ע"ז דאם הניח דף ע"ג קרקע ויחדו לשכיבה וכי לא יטמא מדרס, והיינו דודאי לא נימא דמכח שהדף מונח ע"ג קרקע חשבינן לי' כדף של אבן, וה"נ הכא אין לנו לומר דמכח שהוא מניחו ע"ג האבן חשיב כאילו הי' כולו של אבן.

וכתב הרא"ש דאפשר דגרע בשביל שאין לו אלא רגל א' של עץ, דכיון שבטל העיקר שהיו לו ב' רגלים וכו' בטל גם הטפלה, ומבו' בדבריו דאיירי הכא בשהיו לו תחילה ב' רגלים ונשבר רגל א' והוא מניחו ע"ג האבן, ואמרינן דכיון דבטל העיקר שהי' משתמש בו כשהוא עומד על ב' רגליו, בטל גם הטפלה ולא מטמאינן לי' מכח מה שהוא ראוי להניחו ע"ג האבן, ולא נתפרש לן דמ"ש מכל כלי שנשבר והוא עושה מעין מלאכתו דטמא.

ואמנם צ"ע, דכיון דטעם טהרתו הוא משום דבטל העיקר בטל הטפלה, א"כ מ"ט לא מטהרינן לי' אלא כשהוא מניחו ע"ג האבן, הרי גם כשהוא מניחו ע"ג העץ יש לטהרו מכח זה, ולכאו' צ"ל דהיכא שהוא מניחו ע"ג העץ, מצינו לחשוב שעדיין קיים יחודו הראשון למדרס שיושבין עליו ועל ב' רגליו, ולא חשיב תשמיש זה כטפל, ורק כשהוא מניחו ע"ג האבן, דהאבן אינה בכלל כלי המושב, ובאנו לדון שיהא תורת כלי מושב עליו בפנ"ע, בזה הוא דאמרינן דכל דבטל העיקר בטל הטפלה, אך לפ"ז מוכח דדינא דבטל העיקר בטל הטפלה, אי"ז משום שבפועל אינו עומד להשתמש בו, אלא דינא הוא, דכיון שבטל עיקר הכלי, אין נשאר עליו תורת כלי מכח התשמיש הטפל.

אך י"ל דאה"נ לפ"מ דמסיק הרא"ש דטעם טהרתו הוא משום דבטל העיקר בטל הטפלה, אין טעם טהרתו כלל משום שמניחו ע"ג האבן, אלא אף אם מניחו ע"ג העץ ה"ה טהור, והא דתנן דאחת של אבן אורחא דמילתא קתני, דכל שניטל א' מרגליו מניחין אותו ע"ג האבן, וכ"ה לפ"מ שפירש בחזו"א סימן כ"ו סקי"ח בד' הרא"ש, דטעם הא דל"ד לדף שעל הקרקע, הוא דכיון דניח"ל בהגבהתו לא חשיב מיוחד למדרס ע"י סמיכת אבן ועומד להחזירו רגליו ולא חשיב השתא מיוחד למדרס, עכ"ד, ולפ"ז ודאי דיש לטהר אף כשמניחו ע"ג העץ.

ט] והנה לפי המבואר בד' הרא"ש דאיירי הכא בשהיו בו מתחילה ב' רגלים ונשברה א' מהן, הדק"ל, דהא תנן לעיל מ"ג דספסל שניטל א' מראשיו טהור, ולא מיבעיא אי נימא דלא מטהרינן הכא אלא בשבצידו השני מניחו ע"ג האבן, אלא אף אי נימא דמטהרינן הכא אף כשבצידו השני מניחו ע"ג העץ, מ"מ קשיא דמאי קמ"ל מתניתין דהכא, הרי כבר תנן לעיל דכל שניטל א' מראשיו טהור, וביותר דהתם פירש הרא"ש דטעם טהרתו הוא משום דלא חזי למידי, והכא פירש דלא מטהרינן לי' אלא משום שבטל העיקר בטל הטפלה, ואין לומר דהכא איירי בשייחדו להניחו ע"ג האבן, וע"כ לא מטהרינן לי' אלא משום דבטל העיקר בטל הטפלה, דלכאו' אם ייחדו לכך הוי כעושה כלי מתחילה, ול"ש בזה דינא דבטל העיקר בטל הטפלה.

וצ"ל דהגם דספסל דעלמא שניטל א' מראשיו לא חזי למידי משום דאין דרך להניחו ע"ג עץ או אבן ואינו עומד לכך, מ"מ בספסלין שבמרחץ הי' הדרך כשנשבר רגלם א' להניחם ע"ג אבן מאבני המרחץ, וע"כ אין לטהרם משום דלא חזי למידי, אלא משום דבטל העיקר בטל הטפלה.

י] ובעיקר מה שפירשו הר"ש והרא"ש דאיירי הכא בשאין לספסל אלא רגל אחת, צ"ע דא"כ הרי הוי כספסל שניטל ואין רגליו ניטלות עמו דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דאף אם רגליו של עץ טהור, ומשמע דלא סגי במה שרגלו אחת ניטלת עמו, אלא בעינן שיהיו ב' רגליו ניטלות עמו, וא"כ מ"ט לא מטהרינן לי' הכא אלא משום שבצידו השני הוא מניחו ע"ג האבן, ואף אי נימא דאורחא דמילתא נקט ואף אם מניחו ע"ג העץ טהור, מ"מ מ"ט לא מטהרינן הכא אלא משום דבטל העיקר בטל הטפלה, הרי אף אם מתחילה נעשה בענין זה אינו מקב"ט, משום שאין רגליו ניטלות עמו, ושמא י"ל דהגם דספסל שמתחילתו אין רגליו ניטלות עמו אינו מקב"ט, מ"מ כל שהיו לו מתחילה ב' רגלים וניטלה אחת מהן, לא בטל תורת כלי מיני', ורק משום דבטל העיקר בטל הטפלה הוא דבטל תורת כלי מיני'.

ונראה דצ"ל בזה, דהגם דספסל שאין רגליו ניטלות עמו טהור, כ"ז הוא היכא שהרגלים הוו מכלל הספסל ואך שאינם ניטלות עמו, אך הכא איירי שבצידו השני מניחו ע"ג אבני המרחץ שהם כקרקע עולם, ול"ה האבן כלל מכלל הספסל, וע"כ ל"ש בזה דינא דאין רגליו ניטלות עמו, דדמי לספסל שאין לו רגלים כלל אלא מניחו ע"ג קרקע דאם אך הוא ראוי למלאכתו ה"ה טמא, וע"כ כל הא דמטהרינן לי' הוא רק משום דבטל העיקר בטל הטפלה.

ועיקר הך מילתא דהכא כיון דהויא האבן כקרקע עולם ל"ה כלל מכלל הספסל, מוכח כן מעיקר משה"ק הרא"ש דמ"ש מהניח דף ע"ג קרקע ויחדו לשכיבה דטמא, ואי נימא דהכא הויא האבן מכלל הספסל, הרי ל"ד כלל להניח דף ע"ג קרקע דשאני הכא דכיון דרגלו אחת של אבן והויא האבן מכלל הכלי, חשיב כאילו כולו של אבן, ומשא"כ בדף שע"ג קרקע דל"ה הקרקע מכלל הכלי, וע"כ הוא טמא, ובע"כ מד' הרא"ש דפשיטא לי' דגם הכא ל"ה האבן מכלל הספסל אלא הויא כקרקע עולם, וזהו שהק' דמ"ט מטהרינן לי' ומ"ש מדף שהניחו ע"ג קרקע וייחדו לשכיבה דטמא.

יא] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי בספסל של שיש, ובזה הוא דתנן דאם ב' רגליו של עץ טמא, והיינו דהגם דהספסל עצמו אינו נטמא כיון דהוא של שיש, מ"מ רגליו נעשות משכב, אך אם היתה א' מרגליו ג"כ משיש הרי הכל טהור לפי שהוא כסא של אבן, עכ"ד, ונתחדש בזה, דמצי חיילא טומאה על רגלי הספסל בפנ"ע,[[4]](#footnote-5) ומסתבר דזהו רק בטומאת מדרס, וזה לפמש"נ לעיל מ"ט אות ה' דכל שהוא מיוחד יחוד גמור למדרס, ה"ה נטמא אף בשאין עליו תורת כלי, וע"כ הגם דרגלי הספסל אין עליהן תורת כלי בפני עצמן, מ"מ מצי חיילא עלייהו טומאת מדרס.

ובחזו"א סימן כ"ו סקי"ח כתב דלפ"ד הרמב"ם אם הי' הספסל עצמו של עץ הי' טמא אף כשרגליו של אבן, וכן נראה ממה שהוצרך הרמב"ם להעמידה בספסל של אבן, והא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דכל שניטל ורגליו ניטלות עמו של אבן טהור, איירי בספסל של אבן.

אך י"ל דלעולם מודה הרמב"ם דכל שב' רגליו של אבן ה"ה טהור אף כשהספסל עצמו הוא של עץ, וכפשטות ד' התוספתא, ומה שהוצרך הרמב"ם לפרשה בספסל של שיש, הוא משום דס"ל דבספסל של עץ לא מטהרינן לי' אלא אם ב' רגליו של אבן, אך אם רגלו אחת של אבן ה"ה טהור, וזה לפ"מ דגריס הרמב"ם במתניתין לעיל מ"ג דספסל שניטל א' מראשיו טמא, וכיון דאף כשניטל א' מן הרגלים ה"ה טמא, י"ל דה"ה כשרגלו אחת של אבן ה"ה טמא, וכ"כ בס' דעת אליהו, ועי' עוד בסד"ט מש"כ בדעת הרמב"ם.

יב] אמנם הנה הרמב"ם בפכ"ה מכלים ה"ה כתב, ז"ל, ספסלין שבמרחץ ששתי רגליו של עץ "מתטמא" במדרס, עכ"ל, ומשמע דגם הספסל עצמו נטמא מדרס, אך אי"ז מוכרע, שהרי גם בפיהמ"ש כתב דהוא מתטמא, ופירשה דהיינו דרגליו נהיו משכב אע"פ שהשיש עצמו אינו מתטמא, ויל"פ כן גם בדבריו בהלכות, ולפ"ז נראה דאיירי בספסל של עץ, וע"כ כל שב' רגליו של עץ אף הספסל עצמו נטמא במדרס, ומ"מ אם רגלו אחת של אבן אינו מקב"ט, אך ממש"כ הרמב"ם שם דהיתה אחת של עץ ואחת של שיש אינו מקב"ט, משמע כמש"כ בפיהמ"ש שספסלי המרחצאות הם של שיש, דאם איירי בספסל של עץ, מ"ט פירש דרגלו השני' היתה של שיש.

וכן נראה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלים הי"ב, ז"ל, הספסלין שבפונדקאות ושל מלמדי תינוקות וכו' וכל שניטל ורגליו ניטלות עמו טמא, ואם היו כולן של עץ או עצם מקבל טומאה, היתה אחת מרגליו של אבן אינו מקבל טומאה, עכ"ל, ובכס"מ שם כתב, דמש"כ הרמב"ם דאם אחת מרגליו של אבן אינו מקב"ט, הוא דינא דמשנתנו דאחת של עץ ואחת של אבן טהור, והנה משמעות הדברים דהספסלין עצמן הוו של עץ, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם היו "כולן" של עץ וכו' היתה אחת "מרגליו" של אבן, ומשמע דמש"כ דהיו כולן של עץ, היינו דגם הספסל עצמו הי' של עץ, ולפ"ז מבואר מד' הרמב"ם דאף ספסל של עץ שרגלו אחת של אבן אינו מקב"ט.

יג] ובכ' הגר"ח נקט כן בד' הרמב"ם דאיירי בספסל של עץ, ואפ"ה כיון שרגלו אחת של אבן אינו מקב"ט, והוכיח מזה דכל שמקצת מן הכלי הוי ממין שאינו מקב"ט אין הכלי מקב"ט, עיי"ש בדבריו.

וכבר נת' לעיל פי"ג מ"ז אות ד' להעיר בזה, מהא דתנן התם דניטלה אחת משיניהן ועשאו של מתכת ה"ה טמאין, ומבו' דכל שמקצת מעושה המלאכה הוא ממין הטמא סגי בזה לטמאות את הכלי, וכ"ה מבו' גם מהא דתנן לעיל שם מ"ו דפותחת של עץ וחפין שלה של מתכת אפי' אחת טמאה, ומהא דתנן לעיל פי"ב מ"ב דקנה מאזנים של סרוקות טמא מפני אונקיות, עיי"ש בפי' הראשונים בזה, ונ' מהתם דכל שמקצת מן הכלי הוא ממתכת ה"ה מקב"ט.

אמנם מאידך יש להוכיח כד' הגר"ח דלא סגי במה שמקצת הכלי הוא ממין המקב"ט, וזה מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"א מ"ד, בכירה שעשאה מן החלמא ושולי' מן הגללים, דלר' נתן הכל הולך אחר השולים ולרבי עד שיהיו השולים מקבלין, ומוכח דלא סגי במה שמקצת מעושי המלאכה הוא מן הטמא, דאם סגי במקצת מעושי המלאכה, מ"ט דרבי דמטהר בשאין השולים מקבלין, ורחוק לומר דבהא גופא הוא דפליג עלי' ר' נתן, ועוד, דגם הך דינא דהכל הולך אחר עושה המלאכה וכל שעושה המלאכה הוא מן הטמא, נטמא הכלי, לא הובא בד' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"ו וה"ח אלא לגבי טומאה ישנה, ומ' מזה דלגבי קבלת טומאה מתחילה לא אזלינן בתר עושה המלאכה, אלא בעינן שיהא שיעור כלי הראוי לקב"ט ממין המקב"ט.

יד] ונראה מכ"ז, דלעולם לא סגי במה שמקצת הכלי ראוי לקב"ט, משום דטומאה לא חיילא אלא על כל הכלי, וכל שמקצתו אינו ראוי לקב"ט, אף שאר הכלי אינו נטמא, וכל הא דסגי במה שמקצת מעושה המלאכה הוא ממין הטמא, הוא רק בכלי העשוי ממתכת ומעץ, דאף עץ הוא מין הראוי לקבל טומאה, ואך דפשוטי כלי עץ לא חשיבי לקבל טומאה, ובזה הוא שנתחדש דכל דמקצת מן הכלי הוא מן המתכת, חשיב כל הכלי לקבל טומאה, דגם פשוטי כלי העשוי ממתכת ועץ טמאין, ומשא"כ בכלי שמקצתו הוא ממין שאינו מקב"ט כלל, דל"מ מה שמקצתו ממין המקב"ט, שיקבל כולו טומאה, אינו מקב"ט אלא בשיש תורת כלי על המין המקב"ט בפנ"ע.[[5]](#footnote-6)

טו] ובחזו"א סימן כ"ו סקי"ח עמד בזה גם לפי' הר"ש, דמבואר בתוספתא דספסל של עץ וב' רגליו של אבן טהור, והק' החזו"א מהני דוכתי דמבו' דכל שמקצת מעושי המלאכה הוא מדבר המקב"ט אף שמורכב מדבר שאינו מקב"ט טמא, והכא הרי הספסל הוא נמי מעושי המלאכה,[[6]](#footnote-7) ולפמש"נ לעיל ניחא, דלא מטמאינן כשמקצת מעושי המלאכה הוא מדבר המקב"ט אלא בכלי העשוי ממתכת ומעץ, ולא בכלי שמקצתו הוא ממין שאינו מקב"ט.

טז] ובחזו"א שם כתב, דטומאת מדרס שאני, דכיון דאינו טמא אלא במיוחד למדרס ודברים שאין מטמאין במדרס אין יחודן יחוד, הו"ל כמקצתו בלתי מיוחד למדרס דטהור, עכ"ד, ולא נתפרש בדבריו, מ"ט א"א לייחד למדרס דברים שאינם מטמאין במדרס, הרי בפשוטו הא דאינם מטמאין במדרס היינו, דאף שהן מיוחדין למדרס, מ"מ אינם מין הנטמא מדרס.

ונ' לפרש בזה, דהנה כבר נת' לעיל פ"כ מ"ג אות י"ד דפליגי הראשונים בטעם הא דאין כלי אבנים טמאין מדרס, דדעת הרמב"ם והראב"ד והיראים דהוא דומיא דהא דאינם מקבלין שאר טומאות, אך דעת רבינו הלל והרי"ד דהוא משום שאין בנ"א מייחדין אותן לישיבה, והרי"ד הוסיף דהוא משום דאבן מזקת את היושבים עלי'.

ולכאו' קשיא לפ"ד רבינו הלל והרי"ד, דא"כ מ"ט ספסל של עץ שרגליו של אבן טהור, הרי בכה"ג שפיר מייחדין אותו לישיבה, דכיון שיושבים על העץ אי"ז מזיק להיושבים עליו.

ונ' מזה, דהא דנתמעט כלי אבן משום שאין בנ"א מייחדין אותו לישיבה, דינא הוא, דמין שאין דרך בנ"א לייחדו לישיבה, לא חשיב לעולם כמיוחד לישיבה, וע"כ שפיר מטהרינן בספסל של עץ ורגליו של אבן, דאף דבכה"ג דרך לייחדו לישיבה, מ"מ כיון דמין אבן אין דרך לייחדה לישיבה, ע"כ אף בכה"ג שרגלי הספסל הם של אבן אין יחודו יחוד, ולא חשיב כמיוחד לישיבה.

ולפ"ז שפיר י"ל, דאף דבעלמא סגי במה שמקצת מעושה המלאכה הוא ממין המקב"ט, מ"מ בספסל שרגליו של אבן, דדינא הוא דא"א לייחד אבן לישיבה, חשיב כמקצתו אינו מיוחד לישיבה דטהור, וכמש"כ החזו"א.

יז] והנה אמנם כ"ז ניחא לדעת רבינו הלל והרי"ד דהא דכלי אבנים אינם טמאין מדרס הוא משום שאין בנ"א מייחדים אותם לישיבה, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דאינם טמאין מדרס הוא משום שאינם מין הראוי לקבל טומאה, לכאו' שפיר הוי יחודם יחוד, ולפ"ז הרי דמהא דאין הספסל שרגליו של אבן טמא מדרס, יש ללמוד דכלי שמקצתו אינו ממין המקב"ט, אינו מקב"ט, וכמש"כ הגר"ח.

יח] **הנסרים שבמרחץ ששיגמן ר"ע מטמא,** בתוספת ביכורים סימן תרכ"ט סקל"ב כתב דהא דבלא ששיגמן אינם מקבלין טומאה, הוא משום דנסרים שייחדן לישיבה אינם מקבלין טומאה אלא בשעשה בהן מעשה לצורך ישיבה, וכדתנן לעיל מ"ט דכופת אינו טמא מדרס אלא בשחקק בו, עיי"ש בדבריו, וצ"ל דאף דלר"ע התם ה"ה מקבלין טומאה אף בשלא חקק, היינו רק משום שסירקו וכרכמו ועשאו פנים, דג"ז חשיב כמעשה לצורך ישיבה, ויש עליו תורת כלי מדרס מכח זה, וזה ניחא למש"נ לעיל מ"ט אות י"א דמודה ר"ע דבלא סירוק וכרכום אינו מקב"ט, וי"ל עוד על דרכו, דבלא ששיגמן אין עליהן צורת כלי, וע"כ אינם מקבלין טומאה, וכמבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ט דמה"ט מודה ר"ע דבלא סירוק וכרכום אינו מקב"ט משום דאין עליו צורת כלי.

יט] **וחכמים מטהרין שאינם עשויין אלא שיהיו המים מהלכין תחתיהן,** הר"ש פירש דהיינו דבנ"א בני אדם יושבים שם כדי שלא יטנפו ממי הרחיצות היוצאים, ובחזו"א סימן כ"ו סקי"ח פירש שטעם טהרתן הוא משום שאין עשויין לישיבת קבע, ובס' דעת אליהו כתבו לפרש דטעם טהרתן הוא כמש"כ הר"ש לעיל רפי"ח דכל שאינו עשוי להנאת מדרס, אינו טמא מדרס, וה"נ נסרים אלו אינם עשויין להנאת ישיבה אלא כדי שלא יטנפו מן המים.

כ] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דכיון שכל עשייתם אינה אלא שילכו המים תחתיהם ע"כ אינם מתטמאים במדרס הזב, והמהרח"ש ח"ג סימן כ"א כתב לפרש בזה, דאע"ג שבנ"א יושבים שם, מ"מ כיון שאין עיקר עשייתן אלא כדי שיהיו המים הולכין תחתיהן אינן מטמאין במדרס, ופירש כן גם לדעת הר"ש, עיי"ש.

ועיי"ש שהק' ע"ז דאף שאין עיקר עשייתן למדרס, מ"מ כיון שהן משמשין מדרס עם מלאכתן מ"ט אינן מקבלין טומאה, וכתב לחדש דכל הא דהמשמש מדרס עם מלאכתו מקב"ט, הוא רק בכלי המקב"ט משאר טומאות, אך נסרים אלו דהוו פשוטי כלי עץ ולא מקבלי שאר טומאות, גם לא מקבלי טומאת מדרס הואיל ואינם עשויין מתחילה לישיבה, והיינו דבכלי שאינו מקבל שאר טומאות, כל הא דיש עליו תורת כלי ליטמא בטומאת מדרס, הוא רק מכח יחודו למדרס, וע"כ כל שאין עיקר עשייתו למדרס אינו מקב"ט כלל.?ועמש"נ להלן פכ"ד מ"א.

כא] אך בפי' הרא"ש כתב דכיון דעיקר עשייתן שיהיו המים הולכין תחתיהן הוו כאיצטבא של בנין, ובחזו"א סימן כ"ו סקי"ח תמה ע"ז, דאם הן מחוברין מ"ט דר"ע דמטמא, אך בשיורי טהרה סימן קצ"ח סקס"ג פירש היטב בזה, דמן הדין יש לנו לטמאותן, כיון שכבר הי' עליו תורת כלי בתלוש, והא דמטהרי רבנן הוא משום דמעיקרא עיקר עשייתן שיהיו המים מהלכין תחתיהן, לא הי' שם כלי עליו בתלוש, עכ"ד, ויל"פ עוד בד' הרא"ש, דלעולם אינם מחוברין חיבור גמור לקרקע, ואך דכיון שעיקר עשייתן היא כדי שיעברו המים תחתיהן, ונעשו לשמש את הקרקע, חשיבי כבנין, ור"ע ס"ל דעשייתן היא גם לישיבה, וע"כ לא חשיבי כמשמש עם הקרקע.

כב] **קנקלין שיש בו בית קבלת כסות טמאה והעשוי' ככורת טמאה,** בחזו"א סימן כ"ו סקי"ח כתב דצריך טעם ששנאו התנא בדיני טומאת מדרס.

ובעיקר הך דינא צ"ע דמאי קמ"ל, דפשיטא דאם יש בו בית קיבול טמא ואם אין בו בית קיבול טהור ככל פשוטי כלי עץ, ואמנם לדעת הרמב"ם ודעימי' דכל פשוטי כלי עץ טמאין מדרבנן, ונת' לעיל מ"א אות ? ניחא, דקמ"ל דקנקלין שאין לו בית קיבול לא חשיב כלל ככלי ואינו מקב"ט, אך לדעת ש"ר דפשוטי כלי עץ שאינם משמשין אדם וכלים אינם מקבלין טומאה, צ"ע דמאי קמ"ל, וי"ל דקמ"ל דכל שיש בו בית קיבול כסות טמא, אף דאין כאן תשמיש של קיבול ע"י דפנות הקנקלין, שהרי ראוי להניח בתוכו את הבגדים גם כשאין לו דפנות כלל, דמ"מ כיון שיש בו בית קיבול וגם עשוי ליתן בתוכו כלים, חשיב כעשוי לקבל, ועי' חזו"א סימן ד' סק"ו בדין זה.

1. ועיי"ש שכתבו, דכ"ז הוא כשהטומאה והכלי תחת העור, אך אם הטומאה או הכלי תחת החלל אינם טמאין, כדאמרינן בפ"ק דסוכה דטומאה בבית כלים שתחת ארובה טהורים וטומאה תחת ארובה כלים שבבית טהורים, ומ"מ מצטרף האויר כמו אויר סוכה דמצטרף ואין ישנים תחתיו, ובזר זהב תמה על דבריהם, דאף לענין עיקר שם אהל בעינן טפח שלם ואין החלל מצטרף כדתנן באהלות בכ"ד, ועי' גם בחס"ד שתמה בדין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם זה מתישב רק למה שפירשו הר"ש והרא"ש דהטרסקל עשוי מערבה קלופה, והוי כלי עץ, אך הנה בפי' רה"ג פירש דהטרסקל הוא שלחן על עצי כווראן או של מתכת, ולפ"ז אין לפרש דטעם טהרתו הוא משום פשוטי כלי עץ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א סימן כ"ו סקי"ח נקט דממה שהעמידה הר"ש בכה"ג, ש"מ דכל שב' הרגלים מחוברות בו ואחת של אבן, ה"ה טמא, והא דתניא בתוספתא דספסל שניטל ורגליו ניטלות עמו של אבן טהור, הוא רק אם ב' רגליו של אבן, ועיי"ש שפקפק בזה, אך לכאו' י"ל דמודה הר"ש דגם כשב' הרגלים מחוברות בו ואחת של אבן ה"ה טהור, ומה שפירשה הר"ש בכה"ג, אורחא דמילתא הוא, דאין דרך לעשות ספסל שרגלו אחת של עץ ואחת של אבן, וכן נ' מל' הר"ש בכת"י שכתב "כגון" שיש לו לספסל רגל מצד א' וכו', ומ' דלא איירי בדוקא בכה"ג, אלא אורחא דמילתא הוא. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הרש"ש כתב דבשעת חיבור הספסל עם רגליו של עץ הכל טמא, אך פשטות ד' הרמב"ם דגם בשעת חיבורו אין הספסל עצמו טמא, ול"ש בזה דינא דלעיל פי"ב מ"ב דהמחובר לטמא טמא, שהוא רק במין המקב"ט.

   ואמנם לכאו' אף שאין הספסל עצמו נטמא, מ"מ ה"ה מוציא טומאה מן הרגלים מדין יד, שהרי אף בהמה בחיי' אמרו בחולין דקכ"ח. שהיא נעשית יד לאבר, וא"כ ה"נ הספסל נעשה יד לרגלים. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך עמש"נ לעיל פי"ז מי"ג אות י"ח מד' הראב"ד בתו"כ, דאף בכלי אבנים, כל שמקצת מעושה המלאכה הוא ממין המקב"ט מקבל כל הכלי טומאה, ולדעתו בעכצ"ל דהכא איירי בספסל של שיש, דהספסל עצמו חשיב כעיקר עושה המלאכה, וע"כ לא סגי ברגלו אחת של עץ לטמאותו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם אי נימא בד' הר"ש דרק כשב' רגליו של אבן טהור, י"ל דטהרתו הוא מדינא דהלך אחר המעמיד, אך כ"ז הוא כשב' רגליו של אבן, אך כשרגלו אחת של אבן, הרי כיון שמקצת מן המעמיד הוא ממין המקב"ט, שוב יש לחשבו ככלי שמקצת מעושי המלאכה הם ממין המקב"ט דטמא, אך בחזו"א שם נקט דרגלי הספסל לא חשיבי כמעמידי הספסל, אלא אדרבה הספסל הוא המעמיד את הרגלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)