46 בגדר איסורי נזיר, ובחילוק השמות דענבים וחרצנים וכו_, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' ז' אדר תשע"ה

**א**

א] בהא דמרבינן בין הבינים, כתבו התוס' בדל"ה. דהיינו אם אכל האוכל שבין הזג לחרצן, וס"ד דכל שאכלו בפנ"ע בטלה דעתו אצל כל אדם, ובקר"א שם תמה ע"ז, ז"ל, ואי"ז מובן דמהיכ"ת למימר דלא חשיבא אכילה, ואטו בערלה כה"ג מותר לאכול כיון דליכא קרא התם, עכ"ל.

ונראה לדון בזה, דהנה הקר"א בדל"ח. כתב, ז"ל, והי' נראה דאפילו אם התרה על יין משום לאו דענבים לא יאכל חייב ג"כ, דיין ושמן כפרי עצמו בכל האיסורין, וכיון דנאסרו לו הענבים ממילא נאסר גם ביוצא מהן כמו יין ושמן דכל האיסורין, עכ"ל, ועי' בקה"י שעמד בזה דמשמעות הדברים הוא דאין לוקין על יין משום לאו דענבים, וכתב דהוא משום דדינא דיוצא הוא רק אם כתיב בקרא פרי, ולא היכא דכתיב בקרא ענבים, ויש מקום לדון עוד, דכיון דכתיב בקרא יין, אפקי' ליין מכלל ענבים, וצ"ע אם י"ל כן.

ושמעתי לפרש בזה בע"א, דשאני איסורי נזיר משאר איסורי תורה, דבכל איסורי תורה דהמאכל הוי חפצא האסור באכילה, ע"כ אף היוצא ממנו אסור, אך בנזיר עיקר האיסור הוא איסור "אכילת ענבים", דהרי עיקר איסור נזיר ביין ובענבים הוא בתורת סייג והרחקה, דיש לו למנוע עצמו משתיית יין וכו', ואין היין והענבים חפצא האסור, והוי כאוסר על עצמו בשבועה שלא לאכול ענבים, דמותר ביוצא מהן, דאי"ז אכילת ענבים אלא אכילת יוצא מן הענבים.

ונראה דעד"ז י"ל דגם בההיא דבין הבינים, דודאי דבין הבינים הוא ראוי לאכילה, ובערלה כה"ג ה"ה חייב, אך בנזיר דאין הענבים חפצא האסור באכילה, דנימא דאף אכילת בין הבינים אכילה היא, אלא הוי האיסור "אכילת ענבים", י"ל שלא נאסר אלא אכילה כדרך אכילת ענבים, אך אכילה דבטלה דעתו, אי"ז אכילת ענבים שנאסרה, ודו"ק.

ב] ועד"ז נראה גם בהא דמשמע דאינו לוקה על ענבים יבשים משום איסור דענבים לחים, וצ"ע דכיון שנאסרו ענבים לחים, אטו משום שנתיבשו פקע איסורן, ושמא כיון שנתפרש בקרא ענבים יבשים, אפקי' לענבים יבשים מכלל איסורא דענבים לחים, ועד"ז צ"ע בהא דבעינן קרא לחומץ דאסור, וכיון דיין אסור, משום שהחמיץ לא פקע איסורי' מיני', - ולהנ"ל ניחא, דהאמנם בשאר איסורי תורה שנאסר החפצא באכילה, ודאי דאם נאסרו ענבים לחים יהיו אסורין אף אחר שנתיבשו, ואם נאסר יין יהא אסור אף אחר שהחמיץ, - אך באיסורי נזיר, שנאסר אכילת ענבים ונאסר שתיית יין, הרי דאין מקום לאסור אכילת ענבים יבשים משום איסורא דענבים לחים, דאכילת ענבים יבשים אין בה אכילת ענבים לחים, ואין לאסור שתיית חומץ משום שתיית יין, דאי"ז שתיית יין אלא שתיית חומץ.

ובזה מתפרש גם הא דמרבינן בדל"ד: ענבים דכרין, ופירשו המפרש והתוס' דהוא ענבים שהתליעו, ובקר"א שם הק', ז"ל, וקשה למה לי קרא לזה וכי מפני שהתליעו יחזרו להיתר וכ"ז שראוין לאכילה קצת באיסורן קיימי, עכ"ל, ולמש"נ ניחא, דאף דבערלה וכיו"ב אסורין הענבים אף שהתליעו ולא פקע איסורן מהן, אך בנזיר דעיקר איסורו הוא ב"אכילת ענבים", הרי דס"ד דענבים שהתליעו אינם בכלל ענבים, ולא חשבינן לאכילתם כאכילת ענבים, וע"כ בעינן קרא לרבויינהו.

**ב**

ג] ויש מקום לדון עוד לפ"ז, דהנה בהא דתניא בדל"ח: דאכל ענבים לחים ויבשים חרצנים וזגים וסחט אשכול של ענבים ושתה לוקה חמש, לא נתפרש לן, אם החרצנים והזגים שבתוך הענבים שאכל, חייב עליהן גם משום אכילת חרצנים וזגים, או דבעינן דמלבד הענבים שאוכל יאכל גם חרצנים וזגים בפנ"ע.

ומשמעות ל' הברייתא דבעינן אכילת חרצנים וזגים מלבד אכילת הענבים, וצ"ב הטעם בזה.

אמנם נראה דזה תליא בעיקר הא דענבים וזגים וכו' חלוקין למלקות, דבד' הרמב"ם מבו' בפשוטו דהוא משום דהוו ב' לאוין חלוקין, אך בד' הרמב"ן בסהמ"צ שהק' מהא דבב' פאות לא מנינן להו בב' לאוין, ונקט דבזג וחרצן אין מונין אותן כב' לאוין, מבו' דלעולם הוי זה לאו א', אלא הוי זה כחילוק גופין, דנתחדש בהך קרא דאכילת ענבים ואכילת חרצנים וכו' חזינן להו כאכילות חלוקות, וע"כ לוקין על כל מין ומין, ודמי לדינא דב' פאות, ולדינא דלוקה על כל שריטה ושריטה, שהביא הרמב"ן בסהמ"צ שם, וכ"ה משמעות ל' התוס' בסוגיין, - וכן נראה בד' הראב"ד שהשיג ע"ד הרמב"ם דיין וחומץ ב' שמות וב' מינים הם, ומבו' להדיא בדבריו דמקרא דענבים לחים ויבשים למדנו דכל דהוו ב' מינים ה"ה חלוקין למלקות, ואף דהוו לאו א', ובזה הוא שנחלק ע"ד הרמב"ם שכתב דהואיל והוו לאו א' אין לוקין עליהן אלא א', והרמב"ם לטעמי' אזיל, ודו"ק.

ולפ"ז נראה דנידו"ד תליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהוי זה לאו א' ואי"ז אלא חילוק למלקות, הרי ודאי דא"א שילקה על ענבים גם משום ענבים וגם משום חרצנים, - שהרי ליכא ב' איסורים דענבים ודחרצנים, ואי"ז אלא איסור א', - אך לדעת הרמב"ם דהוי זה לאוין חלוקין, לכאו' בדין דילקה על ענבים עצמן גם משום חרצנים, ותיקשי ממשמעות הדברים דבעינן דמלבד הענבים יאכל גם חרצנים וזגים וכו'.

שו"ר בכ' הגרי"ז מנחות ד"ע:, שהוכיח מד' הרמב"ן אלו דהוי שם א' ואי"ז אלא חילוק למלקות, אך כתב שם דגם לדעת הרמב"ם דהוי לאוין חלוקין, מ"מ אי"ז אלא חילוק בהשמות, ועיקר הלאו הוא אחד, והוכיח לזה מהא דבמע"ש לדעת הרמב"ם הוי ג' לאוין דדגן תירוש ויצהר, ובפשוטו גם על שאר הפירות לוקין, (לדעת הרמב"ם דתרומת כל הפירות דאורייתא), ובע"כ דהוא משום הלאו הכללי, והאמנם במנ"ח נקט דאה"נ דעל שאר הפירות אין לוקין, אך זה סתום מאד בל' הרמב"ם בהל' מע"ש, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל גם לדעת הרמב"ם דא"א שילקה על אכילה אחת משום ענבים ומשום חרצנים, ודו"ק.

ולפמש"נ נראה די"ל בזה, דהאמנם בשאר איסורי תורה, דנאסר החפצא באכילה, הרי דאם נאסר חרצן וזג, ודאי דאף האוכל את הענבים עובר משום חרצן ומשום זג, אך באיסורי נזיר שנאסר אכילת חרצנים ואכילת זגים, י"ל דאכילת ענבים שלמים אין ע"ז תורת אכילת חרצנים וזגים, וע"כ אינו חייב ע"ז.

ד] ועד"ז הוא גם בדינא דבין הבינים, דמבו' דהוא חלוק למלקות, ולהני קמאי דהוא האוכל שבין הזג לחרצן, תיקשי דמ"ט אם אכל את הענבים עצמן, אינו לוקה גם משום בין הבינים, ובע"כ חד מתרתי, או דאי"ז אלא כחילוק גופין, וע"כ ל"ש שילקה על ענבים עצמן גם משום ענבים וגם משום בין הבינים, או דכשאוכל ענבים שלמים, לי"ב לאיסורא דבין הבינים, דאכילת בין הבינים החולקת שם לעצמה, הוא רק כשאוכל את בין הבינים לבדם.

ה] אך העירוני בזה ממ"ד דלוקה על ב' חרצנים וזג א', ובפשוטו היינו כשאכל ענב שלם שיש בו ב' חרצנים וזג א', ומבו' לפ"ז דגם כשאוכל ענב שלם עובר משום חרצנים וזג, - אך למש"נ בדעת הרמב"ם צ"ל דאיירי כשאוכלם בפנ"ע, דבכה"ג הוא עובר משום חרצנים וזג, אך אם אוכל ענב שלם, אינו לוקה משום זה, וצ"ע אם י"ל כן.

**ג**

ו] ושמעתי לפרש עוד לפ"ז, למש"א בפסחים דמ"ד: דיל"פ להא דתנן דנזיר ששרה פתו ביין ויש בו כדי לצרף כזית חייב, היינו מיין לחודי', וכי תימא מיין לחודיה מאי למימרא הא קמ"ל דאע"ג דתערובת, ופירש"י, ז"ל, תערובת, שאינו בעין שנבלע בפת, עכ"ל, וצ"ע דמאי ס"ד דלא יתחייב על תערובת, ובשאר איסורי תורה לא מצינו דהוצרכו לחדש לזה, - ולהנ"ל י"ל דכל הס"ד בזה הוא באיסור נזיר, דאין היין חפצא האסור בשתי', אלא נאסר עליו שתיית יין, ובזה הי' מקום לומר דכל שנבלע היין בפת ואינו שותה היין בעינו, אי"ז בכלל שתיית יין האסורה.

וכמדומה דזה ע"ד מה שמצינו בד' התוס' שם דמ"ג: דבעינן קרא לרבות לחייב על הקטרת שאור בתערובת, וכתב המהרש"ל שם, ז"ל, ומה שמסיק לעיל גבי שאור מקצתו מנין ת"ל כל עירובו מנין ת"ל כי כל אלמא דגרע עירובו, היינו לענין הלאו של הקטרה דשמא לא אסרה תורה הקטרת שאור אלא כשהוא בעין ולא בתערובות, אבל לענין איסור אכילה בודאי מכל שכן דהיתר מצטרף לאיסור גבי כזית תערובות, עכ"ל, והיינו דבאיסורא דהקטרת שאור, דהוי האיסור על מעשה הקטרה דשאור, י"ל דכל שהוא בתערובת אי"ז מעשה הקטרה דשאור, ולי"ב איסורא, וה"נ הוא באיסורי נזיר דכוותה, ודו"ק.

ז] ובזה שמעתי לפרש ד' הרמב"ם בפ"ה מנזירות שכתב דמקרא דמשרת ילפינן דשרה פתו ביין חייב, וכתבו הפר"ח והלח"מ דהיינו דס"ל דלפ"מ דקי"ל דטכ"ע לאו דאורייתא ודאין היתר מצטרף לאיסור, ילפינן מקרא דמשרת לדינא דטעמו וממשו לוקין עליו, - ועמש"נ במק"א מד' הר"א מן ההר בע"א קצת, דאנן קי"ל דדינא דטכ"ע הוא רק בטעמו וממשו, וע"כ מש"א בברייתא דמשרת ליתן טכ"ע, היינו טעמו וממשו, דהוא שורה פתו ביין.

אך ילה"ע בזה ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, והוא שיהי' טעמו וממשו כשאר איסורי מאכלות, - נתערב יין וכיוצא בו בדבש ואין שם טעם יין ה"ז מותר לנזיר, לא יהי' זה חמור מחלב ודם, עכ"ל, ואם ממשרת ילפינן לדינא דטעמו וממשו, ודאי דאם אין טעמו וממשו ה"ז מותר, - ומ' מד' הרמב"ם דממשרת ילפינן דין בפנ"ע, ואך דאם אין בו טעמו וממשו ה"ז מותר דאי"ז חמור מחלב ודם.

ולהנ"ל י"ל, דד' הרמב"ם מיוסדים על הסוגיא בפסחים דמבו' דיל"פ לדינא דשרה פתו ביין דלוקה על היין לחודי' וקמ"ל דאע"ג דתערובת, וזהו דילפינן מקרא דמשרת דאיסורא דיין הוא אף בתערובת, - ובזה הוא שכתב הרמב"ם דאף שנתחדש דלוקין על יין אף בתערובת, מ"מ אי"ז חמור משאר איסורי תורה דכל דליכא טעמו וממשו ה"ז בטל, וקמ"ל דלא נימא דבקרא דמשרת נתחדש איסור בפנ"ע דתערובת טפי משאר איסורי תורה, אלא לא נתחדש בהך קרא אלא דאיסורא דיין לנזיר הוא אף בתערובת, אך לא חמיר משאר איסורי תורה דכל דליכא טעמו וממשו ה"ז בטל, ודו"ק.

**ד**

ח] עוד שמעתי לפרש לפ"ז, למש"כ המאירי ברפ"ו דנזיר ובפסחים דמ"ד: לפרש דהא דנזיר ששרה פתו ביין ויש בו כדי לצרף כזית, היינו דיש בו לצרף רביעית, דהוא כזית בקרוש, והא דתלי בפלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה, הוא משום דלמשנה ראשונה אין חייבין על יין אלא בדרך שתי' ולא בדרך אכילה, ובזה תליא פלוגתייהו אם אכילה ושתי' מצטרפין זע"ז, עיי"ש בדבריו המחודשים.

וצ"ע דמ"ט לא יהיו חייבין על יין בדרך אכילה, ואטו בשאר איסורי תורה נמי נימא הכי, - וי"ל דהוא משום דבקרא כתיב לא ישתה, וע"כ י"ל דאינו חייב בדרך אכילה, ול"ד לשאר איסורי תורה דלא כתיב בהו ל' שתי'.

אך לפי הנ"ל יל"פ בפשיטות, דהאמנם בשאר איסורי תורה דהוי החפצא דבר האסור בשתי', ודאי דכיון דהוא דבר האסור, ה"ז אסור אף בדרך שתי', - אך בנזיר דאין היין דבר האסור בשתי', אלא ה"ה אסור בשתיית יין, י"ל דאינו אסור אלא בשתיית יין ולא באכילת יין, ובזה הוא שנחלקו משנה ראשונה ומשנה אחרונה, אם הדברים האסורים באכילה והדברים האסורין בשתי', ב' מיני איסורים הן, וע"כ אין חייבין על אכילת יין, וע"כ נמי אין מצטרפין זע"ז, או דהוו חד מין איסור, וע"כ חייבין על אכילת יין, וע"כ נמי הן מצטרפין זע"ז.

ט] וע"פ יסוד ד' המאירי יל"פ בע"א לד' הרמב"ם דבעינן לקרא דמשרת לשרה פתו ביין, די"ל דל"ב לזה אלא בשרה פתו ביין, שאכל רביעית יין כל' הרמב"ם שם, ובזה הוא דקמ"ל קרא דחייב על היין אף בדרך אכילה,[[1]](#footnote-2) וי"ל דבאמת בגוונא שכתב הרמב"ם בהלכה דלעיל מינה בנתערב יין בדבש, ובצמוקים שדרסן עם הגרוגרות, ל"ב להך קרא דמשרת, ועי' בביאור הגר"א באו"ח סימן תנ"ג שדקדק כן מד' הרמב"ם דל"ב לקרא דמשרת רק בהך גוונא דשרה פתו ביין, אך פירש הטעם בזה בע"א.

ויל"פ כן גם במש"א בפסחים דקמ"ל דאע"ג דתערובת, דהיינו משום דמכח התערובת הו"ל בדרך אכילה, וזהו דקמ"ל דחייבין על אכילת יין, וזה כמש"א בגמ' בנזיר דקמ"ל לאפוקי מת"ק דאמר עד שישתה רביעית יין, והאמנם זה דחוק בלישנא דגמ' בפסחים, אך לדעת המאירי דמשנה ראשונה פליגא ע"ז וס"ל דאין חייבין על אכילת יין, הרי ודאי דטובא קמ"ל ר"ע דחייבין על אכילת יין, ומאי פריך דמאי למימרא, ובע"כ דזה גופא הא דמשני דאע"ג דתערובת.

וזהו שכתב הרמב"ם, דאף שנתחדש בקרא דלוקה על משרת ענבים, מ"מ לא חמיר משאר איסורי תורה דכל דליכא טעמו וממשו ה"ז בטל, ולא נלמד מקרא דמשרת אלא דהוא חייב על תערובת דיין בפת, אף דהו"ל דרך אכילה ואי"ז דרך שתי'.

1. והעירוני, דאי נימא דהרמב"ם ס"ל כד' המאירי, ניחא מה שפסק הרמב"ם דבשתי' חייב ברביעית, ועמדו האחרונים דמ"ט פסק כמשנה ראשונה, אך לדרך זו ניחא, דלא פליגי בהכי משנה ראשונה ומשנה אחרונה, ופלוגתייהו הויא אם חייב על אכילת יין, ובזה פסק הרמב"ם כמשנה אחרונה דחייב בשרה פתו ביין ואכלו.

   אמנם לכאו' אי"ז מתישב, דהנה במש"כ המאירי דלמשנה אחרונה מצטרפין אכילה ושתי', הנה בד' הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ג מבו' דאינם מצטרפין, והאמנם די"ל דבזה פליג הרמב"ם על המאירי, וס"ל דכל פלוגתא דמשנה ראשונה ומשנה אחרונה, הוא אם אינו חייב עד "שישתה" רביעית יין, או דחייב אף בדרך אכילה, אך לא פליגי אם מצטרפין זע"ז, דלכו"ע אינם מצטרפין כיון דלא שוו בשיעורייהו, ולא ס"ל כמש"נ בד' המאירי דכיון דרביעית יכול לקרוש ולעמוד על כזית, חשיב כשוו בשיעורייהו, אלא ס"ל כמש"כ הרמב"ן בע"ז דס"ו. דל"מ ד"ז לחשבם כשוו בשיעורייהו, אך לא נתישב לפ"ז לישנא דגמ' דר"ע וכו' מה אכילה כזית אף כל איסורין כזית, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)