3 בענין גיריה דידיה יום ג_ ויחי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / חבורות

בס''ד

בענין גירי דידיה

א. מבואר ברמב''ן דהנוטע אילן הוי אדם המזיק, ובכ''ז אינו גירי דידיה, ומאידך שייך גרמא שנחשב גירי דידיה, כמבואר בגמ' לעניין נמיה, וצ''ב אם נחשב אדם המזיק מדוע אינו גירי, וכי גרע מגרמא דגירי.

ב. הנתה''מ כתב שגם בגירי דממונו מודה ר' יוסי, וצ''ב בעצם הסברא מה המעלה של גירי דממונו, וכן צ''ב כיצד שייך לומר שגירי דממונו חמור יותר מאדם שאינו גירי, ובפרט לרמב''ן הנ''ל שאפי' אדם המזיק פעמים שאינו גירי, וכי גירי דממונו חמור יותר מאדם ממש שאינו גירי.

ג. ונראה לפרש על פי דברי הגרי''ז – הובא בכתבי הגרי''ז מנחות נו: ובברכ''ש ב''ק סי' ל''ט – שאע''פ שהמשתמש בכח טבעי התוצאה מתייחסת אליו, בכ''ז לא עשאו בידים, אלא רק התוצאה מתייחסת אליו, ויש מקומות שאסרה תורה רק כשעושה בגופו ולא די שמתייחס אליו, כגון מחיקת ד' שמבואר בגמ' שמותר לטבול כשיש שם על גופו, כי כתוב בתורה לא תעשון, ואינו נחשב עשייה משום שהמים מוחקים, אע''פ שהתוצאה מתייחסת אליו, וכן באיסור סירוס כתוב שאם הושיבו בקרח עד שנסתרס פטור, כי כתוב ובארצכם לא תעשו, וכן במלאכת שבת לא די שיתייחס אליו, ולכא' זה פירושו של כח גברא וכ''כ הברכ''ש ב''ק סי' י''ז סק''ד שכח גברא ענינו עושה וחוזר ועושה וכדהלן, וכן נראה בחרח''ה הלכ' שכנים וז''ל ונראה לומר דבאמת אף דאמרינן דאשו משום חציו, אבל זה הרי לא חידש לן רק דהוי כאילו הוא בעצמו עשה את המעשה וכמו שירה חץ, אבל זה הרי לא מצינו כלל בחציו שיהי' חשוב נעשה המעשה מכחו, אלא דחשוב שהוא עשה המעשה בידים, אבל לא שיהא נעשה מכחו, ולכן גבי חיובי ממון ונפשות דבעינן רק שיעשה הוא את המעשה אבל כחו לא בעינן כלל ולהכי שפיר אמרינן דכיון דאשו משום חציו נמצא דהוא עשה את המעשה ומתחייב בזה, משא''כ בשחיטה דבעינן כח גברא דוקא א''כ מה לן בכך דהוי חציו והוי כאילו עשה אח המעשה אבל עכ''פ הרי לא נעשתה מכוחו וגבי שחיטה הרי כחו בעינן עכ''ל ואין כוונת הגרי''ז דיש איסורים שהמעשה אסור ויש איסורים שהתוצאה אסורה, דאיסור סירוס ואיסור מחיקת ד' לכא' התוצאה אסורה, אלא אף אם התוצאה אסורה י''ל שלא די שמתייחס אליו התוצאה, וחייב רק כשעשאו בידים, וכן להפך גם אם המעשה אסור י''ל שאם מתייחס אליו נחשב שעשה, וכן כתוב בברכ''ש ב''ק סי' ל''ט דב' נידונים הם עי''ש.

ד. וא''ת מדוע כוחו חייב כשחייב רק כשעשה בידים ולא די שמתייחס אליו, הא רק עשה שכוחו יעשה, וצ''ל על פי המבואר בנמוק''י בב''ק בסוגיית אשו משום חיציו, דהקשה איך רשאי להדליק נרות בע''ש, וביארו הגר' שמואל והאבי עזרי והקה''י דס''ל לנמוק''י דכוחו כגופו פי' שהכח הוא כידא אריכתא שלו וחייב על מה שכוחו עושה ולא חייב על זריקת החץ, וצריך להקדים כאן מה שהוכיח הגרשש''ק ביבמות סי' ל''ז דגופו שרצח חייב ואין דין שדווקא הגברא יעשה, מדכתבו תוס' דבנפל מראש הגג ברו''מ חייב גלות, ולא נראה דקאי רק למד''א אשו משום חיציו, ומבואר דאדם חייב אף על מעשה גופו – דהיינו שבנופל כובד גופו מפילו לאפוקי אם הרוח זורקת אותו כמבואר בר' יונה וברשב''א בב''ב כו. ובשטמ''ק ב''ק ס. מהרא''ה בסוגיית רקתא – וכן נראה בחרח''ה הלכ' יסודי התורה, דהקשה דבזורקים אותו על תינוק, הזורק הוא הרוצח ומשמע דווקא משום שאדם זרקו ועי''ז מתייחס לזורק ולא לאדם הנזרק וכמו שכתב הגרשש''ק שם, וכוחו נמי הוי כגופו וחייב על מה שכוחו עושה ולא על זריקת החץ, כמו בנפל מראש הגג שחייב על מה שגופו רוצח ולא על מה שעלה לראש הגג, ולכן כוחו הוי כעושה בעצמו ולא רק מתייחס אליו אלא הוי כעושה בידים, ובביאור תי' הנמוק''י כתבו הגר' שמואל והאבי עזרי והקה''י דחזר בו הנמוק''י ואין חייב על מעשה כוחו אלא רק מתייחס אליו ככל העושה ע''י כח טבעי, אך הקצוה''ח והאחיעזר והאור שמח והברכ''ש נקטו שאף לתי' הנמוק''י חייב על מה שכוחו עושה, ותי' הנמוק''י הוא דאזלינן בתר מעיקרא, וכתב האחיעזר דאע''פ שיש מד''א דלא אזלינן בתר מעיקרא וכן בחץ אין בתר מעיקרא, כ''ז כשלא נעשה לבסוף ע''י החץ אך כשלבסוף נעשה ע''י החץ אזלינן בתר מעיקרא גם בחץ, ובברכ''ש ב''ק סי' י''ז ביאר באופן אחר מדוע לכו''ע אזלינן בתר מעיקרא עי''ש.

ה. ולכא' זה גם בדברי הגרי''ז הנ''ל מוכח כן מדכוחו הוי עשייה בידים, ולא רק מתייחס אליו, ואשו משום חיציו יתכן שאינו אלא מתייחס אליו ואינו ממש כחץ לעניין שחייב על מה שהאש עושה ולכן כתב הגר''ח דאולי אין חייב ע''ז מיתה וכן אולי אינו נחשב כח גברא דכח גברא ענינו שנעשה על ידו ולא די שמתייחס אליו, וע''כ זה ענינו של כח גברא ולא רק הלכה בנט''י ובשחיטה שיבא מכח גברא, מהא דדן הגר''ח וכך נקט החזו''א בגליונות דברציחה בעינן כח גברא ובודאי לא שייך הלכה שירצח מכח גברא כדי לחייבו, וע''כ כנ''ל דלא די שמתייחס אליו כדי להתחייב מיתה – ועי' בכתבי הגרי''ז הנ''ל דהנותן שאור ע''ג עיסה ונתחמצה חידשה הגמ' דהוי מעשיו ולא רק מתייחס אליו עי''ש וא''כ י''ל על פי זה שהמניח גחלת מקום גחלת הוי מעשיו ולא רק כוחו דהרי העושה שאש תעשה אינו כוחו אלא רק מתייחס אליו, וע''כ מקום גחלת הוא יותר מזה מדחייב על זה מיתה כמבואר בב''ק כב: ויתיישב מדוע מקום גחלת אינו צרורות וצ''ב מ''ש ממזיק בכוחו או ע''י אש, ולהנ''ל ניחא דכוחו הוא דרגא אחרת ובו נתחדש פטור צרורות, אך מקום גחלת הוי גופו –

ו. ולכא' זה כוונת הברכ''ש בסוגיין בכמה דוכתי דיש מוסג של כלו לו חיציו אע''פ שהוי אדם המזיק, ולכא' כוונתו דחיציו הוא כוחו והוי כחוזר ועושה - כלשון הברכ''ש ב''ק סי' י''ז - דחייב על מעשה כוחו, משא''כ בכלו לו חיציו דאע''פ שמתייחס אליו אך אינו כוחו. ועי' קה''י סי' כ''א דהוכיח שכוחו הוי כעושה ע''י כוחו מהגמ' בזבחים דכהן שזרק דם ואח''כ נעשה בע''מ טרם שהגיע הדם למזבח זריקתו פסולה ומוכח שנחשב לעושה בשעה שהדם מגיע למזבח, ומאידך הוכיח שאין חייב על מעשה כוחו מהגמ' דהזורק חץ ותריס בידו וקדם וסלקו פטור דמיפסק פסיק גירי, ואם כוחו הוי כידו מדוע פטור – כשאינו אנוס וכגון שהוא עצמו קדם וסלקו – ואין לומר שבכה''ג אין בתר מעיקרא כי אינו טמון בעשייה הראשונה וממילא אח''כ אנוס כמו שכתב הנמוק''י, דהרי לשון הגמ' מיפסק פסיק גירי, וצ''ל כדנראה בברכ''ש ב''ק סי' י''ז דלא די שגופו עושה אם אינו מתייחס לגברא ובשבת תרוויהו איצטריך גם שיתייחס אליו וגם שיעשה בגופו או כוחו, ובשחיטה לכא' די בזה שכוחו עושה, ובנזקין די שמתייחס אליו, וזה הכוונה מיפסק פסיק גירי שאינו מתייחס אליו אע''פ שגופו עושה דכוחו כגופו לא די בכך, - וכן מבואר בחזו''א בגליונות דאע''פ שחייב על מעשה גופו אך אין זה אלא כשיכל למנוע את גופו מלעשות, ולכן י''ל שלמסקנת הנמוק''י א''א לחייב על מה שכוחו עושה מכיוון שאין יכול למנוע את כוחו מלעשות ורק ע''י בתר מעיקרא חייב ולכו''ע אזלינן בתר מעיקרא לעניין זה עי''ש בברכ''ש אך אולי כוחו שונה מגופו וא''א לחייב עליו בלא שמתייחס אליו -.

ז. ועל פי זה י''ל שגירי דידיה פי' שכוחו עושה וכיון שכוחו כגופו הוי כמוציא ידו לחצר חבירו ואין בזה פטור של עושה בתוך שלו כי עושה בתוך של חבירו, או שאע''פ שיש פטור של עושה בתוך שלו מדיני שכנים כל שכוחו עושה בשל חבירו יש זכות לאידך למונעו, משא''כ כשרק מתייחס אליו אינו עושה אלא בשלו אלא שמתייחס אליו מה שנעשה, ולכן גירי אינו אלא כשמיד מזיק או ממקומו דאז נחשב שהוא עושה וכמו במניח שאור על עיסה שכתב הגרי''ז שנחשב שהוא עושה, וכשאינו מיד הוי רק כטובל ונמחק ד' שאינו מעשיו ורק מתייחס אליו, וכן גירי דבהמתו הוי כיד הבהמה והוי כעושה בהמתו בתוך של חבירו ואין בזה פטור של עושה בתוך שלו וכדהקשה הרמב''ן על שורשים שיתחייב מצד ממונו, משא''כ נוטע אילן אע''פ שמתייחס אליו אך אינו מוגדר לכוחו ולכן יש בו פטור עושה בתוך שלו - ועי' חו''ש הגרב''ד ב''ק סי' י''ד דזורק צרור למעלה ונפל למטה אינו כח גברא אך מתייחס אליו וחייב בנזקין -. וזה לשיטת הנתה''מ דר' יוסי מודה בגירי דממונו משום שממונו נכנס בתוך של חבירו ע''י כוחו של הבהמה שנחשבת כגופה, והחולקים י''ל דס''ל דבבהמה לא שייך לומר שכוחה היא חלק ממנה ורק בנכנסה בעצמה כקושיית הרמב''ן בשרשים יש דין הרחקה או ברקתא אי נחשב אש, - וא''ת מדוע מים שנופלים וכו' בב''מ קי''ז אינו חייב מדין אש וכן דם דעורבין וי''ל דמפקירן ובב''ק יש מוסג של בעל המזיק אע''פ שאינו שלו אך להרחקת נזקין נצרך ממונו כדי לתבוע ממנו שיסלק את ממונו, אך תוס' שאלו ברקתא שיהיה חייב מדין אש וצ''ב ואולי י''ל ששאלו למד''א אשו משום חיציו ובמים אולי אין חיציו כמו שאין חיציו בכח שני, ועי' ברכ''ש ב''ק סי' י''ז שחילק בין בור לאש דבבור הכרייה אינו אלא היכי תמצא לעשותו בעל הבור וכמו שקנה עי''ז את הבור, משא''כ אש ההבערה נצרכת כדי לחייבו, ונ''מ אם יש קלב''מ בשעת הכרייה וההבערה דבבור חייב ובאש פטור, ואולי כוונתו דבאש אין הכוונה דהוי כממונו דלא הוזכר עשאן הכתוב באש, אלא שיש זכות תביעה לניזק לתובעו שלא יעשה אש וכשעבר ועשה אש מכח התביעה שלא יעשה אש חייב כשהאש הזיקה וא''כ י''ל דכלל לא שייך באש כשעושה את האש בתוך שלו לחייבו מצד שהאש הולכת בתוך של חבירו כי אין חיובו על האש שעושה כשאין תביעה שלא יעשה את האש וכיון שעשאו בתוך שלו אין כלל דין מזיק כמו שכתב הברכ''ש בשם הגר''ח -.

ח. והנה יש לעיין האם שייך לומר שכוחו כגופו ובכ''ז פטור מצד גרמא, לא מיבעיה אליבא דמש''כ החזו''א ב''ק סי' ב' סקי''א דהרוצח בגרמא הוי רוצח ממש אלא דרחמנא חס עליה עיי''ש אלא אפי' לפי מש''כ הברכ''ש ב''ק סי' י''ז וסי' ל''ט דבגרמא אינו מתייחס אליו בכ''ז יש מעט התייחסות כדחזינן שחייב ממון בדיני שמיים לדעת המאירי ופסול לעדות, די''ל דאע''פ שכח שני מפורש בחולין שגם אינו כח גברא, אך אילו יסיר בידקא ע''י גרמא י''ל שיחשב כח גברא, וכן הזורק חץ ע''י גרמא, ואולי גם כח שני נחשב כח גברא אך גם בשחיטה לא די בלא שמתייחס אליו דאל''כ מה דימתה הגמ' בחולין דכמו שבנזקין פטור על כח שני כך גם אינו מועיל בשחיטה ואי בשחיטה א''צ שייתיחס אליו מה הראיה מנזקין, ולפי''ז ניחא דגרמא דגירי מודה ר' יוסי דהוי כעושה בתוך של חברו אע''פ שפטור, דאע''פ שלחיוב לא די בכוחו שעושה כשאינו מתייחס אליו, אך לעניין שיחשב כעושה בשל חבירו די בכך, ונמיה דמי ממש לבידקא דמיא, דפרש''י שהיו מים זורמים וכוונם אליו, ומבואר שהמשנה כיוון של חץ נחשב הוי כח גברא ולא רק במשחחר כח דהוי כיצרו הוי כח גברא - וזה גם לכא' ראיה שכח גברא אינו איזה הלכה בנט''י ושחיטה שייעשה מכח גברא דא''כ משנה כיוון של מים הרי אינו זורם מכוחו אלא רק שינה את הכיוון ומוכח שכח גברא הוא רק יותר עשייה וכנ''ל - ולא דמי לעוזב סכין שאינו כח גברא כמבואר בדברי הגר''ח בשכנים - ונח' בזה הרא''ה והרשב''א - משום ששם לא שינה כיוון אלא רק איחר את הזמן - ואכהמ''ל בזה - וזה אינו כוחו אלא רק סיבה לייחס אליו את התוצאה.

ט. בדף כב: שאלה הגמ' והא גרמא הוא אמר רב טובי מתנא זאת אומרת גרמא בנזקין אסור – דאע''פ שחייב בדיני שמיים כמבואר בברייתא בריש הכונס, ס''ד דרשאי להזיק ולשלם כדינו שחייב בדינ''ש ואין זכות לניזק שלא יזיקהו אף ע''ד לשלם כמו במעשה בידים – ונח' הראשונים אם הקושיה גם לרבנן בר''י מגא''ש מבואר שבקשו גם לרבנן ובר' יונה דף כג. נראה שהקשו רק לר' יוסי, וצ''ב מה הקושיה לרבנן וכי צריך דיני ב''ק כדי למונעו הרי רבו ההרחקות שחייב רק מדיני שכנים כגון שאינו רשאי לסמוך משום טענת התעצמות, וא''כ מה קושיית הגמ' וצ''ל דס''ד שגרמא אינו מתייחס אליו כלל ורק כשמתייחס אליו מה שנעשה ברשות אידך יש דיני הרחקה - או שלמחר יתייחס אליו עי''ז כבר היום מדין שכנים יכול למונעו – וכן לר''י ס''ד שאינו נחשב לכוחו כגופו ותי' שאסור וע''כ משום שמתייחס אליו וגם י''ל שהוי כוחו אע''פ שאינו אלא גרמא וכנ''ל, וכן אים הקשו רק לר' יוסי י''ל שאין זה משום שר' יוסי לא ס''ל הרחקות דשכנים אלא ס''ד שאינו כוחו בגרמא וקמ''ל דהוי כוחו.

י. יש כמה ראשונים שכתבו שמודה ר' יוסי שאסור לסמוך דבר שייחשב גירי כשיגיע הניזק, וצ''ב איך שייך שיחשב גירי, הא אח''כ שם אידך את דבר הניזק בכוונה והוי כסילוק תריס דמיפסק פסיק גירי ויש שתי' מצד גירי דממונו, אך להנ''ל י''ל דאף בסילוק תריס הוי כוחו ורק לא מתייחס אליו, ולדין הרחקה די בכוחו וכנ''ל, שו''ר בחי' ר' שמואל סי' י''ד סק''ד שכך ביאר דהוי כעושה וחוזר ועושה אף כה''ג שאח''כ שם הניזק את דבר הניזק, ואע''פ שבדברי הנמוק''י פי' שאינו חייב על מה שכוחו עושה, צ''ל דלא סגי בכך כדי לחייב כשאין הגברא עושה, אך לעניין גירי דידיה די בכך שכוחו עושה בתוך של חבירו.

יא. ולפי כ''ז כח גברא, וגירי דידיה, ויסוד הגרי''ז, הם יסוד א' אך יש חילוק ביניהם, דגירי לא די בכח גברא אם לא יתייחס אליו, ולכן אין זה נכון לומר שבשבת יש דין כח גברא, דאמנם צריך כח גברא אך לא די בזה, משא''כ בשחיטה ונט''י י''ל דדי בכח גברא אף שאין מתייחס אליו, וכן בגירי דידיה נכלל גם גרמא דגירי, כי גם זה נחשב כח גברא, אך בגירי י''ל דלא די בכח גברא וצריך גם שיתייחס לגברא, אך אולי די בזה שכוחו עושה בשל חבירו.