שחיטה מתחילה ועד סוף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף כט

חולין כט: שחיטה מתחילה וע"ס

**א. פלוגתא דשחיטה מתוע"ס-**

מבואר בסוגיין פלוגתת אמוראי אי ישנה לשחיטה מתוע"ס או אינה אלא לבסוף.

פשוט לכו"ע דעיקר צורת מעשה השחיטה וה' פסולים שנאמרו בה שייכים בכל השחיטה, ועיקר הפלוגתא הוא בשם השחיטה או בדינים שחלים מכח השחיטה, אבל צורת המעשה לכו"ע מתחילה בעי.

ונפק"מ מפלוגתתם מבואר בגמ' ג' נפק"מ, א. בשחט מקצת סימנין בחוץ אי עבר משום שחוטי חוץ, ב. אם מטמא את העוסק בפרה בתחילת שחיטתה, ג. אם שוחט פסח שלא בזמנו אם נפסל מפסח בתחילת שחיטה ונעשה שלמים או רק בסוף שחיטה.

חקר בדב"א ג-ב אם למ"ד אינה אלא לבסוף היינו שרק חלק האחרון של השחיטה נחשב שחיטה ולמ"ד ישנה מתוע"ס היינו שכלל השחיטה נחשב שחיטה.

או דאף למ"ד אינה אלא לבסוף מודה שכלל השחיטה נחשבת שחיטה [רק שם שחיטה חל בה רק לבסוף], ולמ"ד מתוע"ס נתחדש עוד טפי מזה דכל פרט ופרט בשחיטה מצ"ע יש לו שם שחיטה, ונברר הדברים לקמן בתו"ד.

הדב"א כתב לתלות בזה פלוגתא דרבא ור"י בסוגיין, דדעת ר"י דאף מ"ד דאינה אלא לבסוף מודה שאם שחט סימן בחוץ חייב משום שנעשה בה מעשה חטה"ע בחוץ, ורבא ס"ל דנידון זה תלי בפלוגתא דאינה אלא לבסוף, ובאר בדב"א דס"ל לרבא דל"ש לחייבו משום שחוטי חוץ שהרי אינה לשחיטה אלא לבסוף והיינו שאין לתחילת השחיטה שם שחיטה כלל.

אבל תימה לומר כן, שהרי חזינן דבמולק סימן אחד למאה מודו כו"ע לפסול משום שנעשה בה מעשה חטה"ע, וע"כ גם לרבא יש מושג של נעשה בה מעשה חטה"ע ולא אמרינן שאינו חלק מהשחיטה כלל, ורק לענין שחוטי חוץ פליג אהאי סברא ולא אמרינן נעשה בה מעשה חטה"ע וכמו שבאר בחי' הר"ן בסוגיא, עיי"ש דדוקא לענין מעשה המכשיר אמרינן כן ולא לענין שחוטי חוץ שהמעשה אינו מכשיר כלל [וכנראה שאין להוכיח מזה דלכו"ע יש שם שחיטה לתחילת השחיטה די"ל שהוא סברא מיוחדת של נעשה בה מעשה חטה"ע].

**ב. ביאור הסוגיא לו. לענין הכשר דם-**

לקמן לו. מבואר בגמ' שאם ניתז דם של תחילת השחיטה על אוכל ואח"כ נגמרה השחיטה הרי לכו"ע מכשיר, וה"מ בשלא נתקנח הדם עד סוף השחיטה אבל אם נתקנח תלי בפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתוע"ס.

ועיקר הביאור בזה כנראה דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס הרי השחיטה בתחילתה יש לה שם שחיטה מצ"ע ומיד חל הדין שהדם מכשיר [אלא שאם לא נגמרה איגלאי מילתא למפרע שאינה שחיטה כיון שלא הצטרפה להתיר], אבל למ"ד אינה אלא לבסוף הרי לא נגמר שם השחיטה אלא ע"י הסוף ובהצטרפות הסוף, ואז חל מכאן ולהבא על כל השחיטה, אבל אם נתקנח הדם הרי השתא א"י לחול דין זה.

ולפי"ז בפשוטו נפק"מ נוספת מפלוגתא זו היאך הדין בלא נתקנח הדם אבל קודם גמר השחיטה נגע שרץ באוכל אם נטמא האוכל, דלמ"ד ישנה מתוע"ס מסתבר שנטמא שהרי אגלאי מילתא למפרע שהיה מוכשר, אבל למ"ד אינה אלא לבסוף לא הוכשר אלא מכאן ולהבא, וכ"כ בחזו"א-ריד (לו.).

ובעיקר ד' הגמ' שם הק' הראשונים מ"ש מסוגיין דמבואר דלמ"ד אינה אלא לבסוף אין תחילת השחיטה מחילה דינים כלל ולא נטמא הסודר שהיה בראשו של העוסק בפרה בההיא שעתא, ולמה לענין שחיטה שפיר מכשיר את הדם[[1]](#footnote-2).

א. בחי' הר"ן לו. כתב דשאני הכשר דם דילפינן ליה מקרא דעל הארץ תשפכנו כמים ותלי בדין כיסוי וכשם שכיסוי צריך לכל הדם אף לדם של תחילת שחיטה ה"נ דם זה מכשיר, ולפי"ז לעולם לא חייל שם שחיטה על תחילת השחיטה רק מ"מ כיון שהוא חלק ממעשה השחיטה במציאות סגי להכשיר את הדם דדין שחיטה לענין הכשר הדם אינו תלוי בשם שחיטה לכל שאר מילי והוא דין בפנ"ע.

אבל נתקשה דא"כ אף נתקנח נמי, ותי' הר"ן דלמ"ד אינה אלא לבסוף אינו מכשיר אלא אם יש סיבה בשחיטה זו מצ"ע להחשב שחיטה, ובזה תלי בפלוגתא דשחיטה מתוע"ס שיש סיבה בשחיטה מצ"ע להשחב שחיטה, ואף שאם נתקלקל אגלאי למפרע דלאו שחיטה היא מ"מ מצ"ע יש שם שחיטה בכל פרט ופרט של שחיטה, משא"כ למ"ד אינה אלא לבסוף הרי רק בצירוף כל השחיטה יש לו שם שחיטה וממילא לא יכשיר אם נתקנח.

ב. בתו"ר שם כתב באופ"א דלעולם אם לא נתקנח חייל שם שחיטה על כל השחיטה, וכל הפלוגתא היא רק באופן שהיה איזה שינוי בשחיטה כגון שהחליפו הסודר או שחט חלק בחוץ וחלק בפנים.

וביאור ד' התו"ר וודאי אין עיקר סברתו תלויה בשינוי ממש בשחיטה, דהא גבי סודרין וודאי ל"ש למימר הכי.

ויל"פ סברתו דכל שגמר את השחיטה הרי לענין דינים שחלים מכל השחיטה מודו כו"ע שגם מתחילת שחיטה היא בכלל השחיטה, וכל הנידון הוא בדינים שצריכים לחול רק מכח תחילת השחיטה לחוד, וכגון בסודר וכה"ג דכיון שלא היה עליו אלא בתחילת השחיטה הרי הדין נקבע לפי תחילת השחיטה בפנ"ע, והיא בפנ"ע לאו שם שחיטה עלה, אבל צ"ע א"כ ה"נ גבי דם הרי הדם שיצא בתחילת השחיטה הוא תלוי בתחילת השחיטה בפנ"ע ולמה יכשיר, ויש מקום לדחוק בזה.

וע"כ נראה מחוור יותר בסברתו דעיקר חילוקו הוא דכל הפלוגתא היא כלפי חלות שם של השחיטה, וכגון בשוחט מקצת בחוץ שהנידון אם לתת לשחיטה שם שחיטת חוץ או פנים וכה"ג, ודין סודרין נמי מיקרי שהשחיטה באה לתת שם על השוחט שהוא עוסק בפרה, ותחילת שחיטה א"י לתת שם עליו להאי מ"ד.

אבל גבי דם המכשיר אין הנידון לתת שם בשחיטה רק הוא תלוי בעצם מה שהדם יצא מהשחיטה ובזה לכו"ע תחילת שחיטה נמי בכלל השחיטה.

ומ"מ למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף לא חל דין זה אלא בסוף השחיטה ולא בתחילתה שמצ"ע אינה שחיטה, וממילא אם נתקנח הדם תו א"י לחול דין זה.

והנה הגרב"ד [יו"ד לקמן] הוכיח מסוגיא זו לנידון הדב"א בגדר אינה אלא לבסוף, דלעולם חזינן דאף למ"ד אינה אלא לבסוף יש שם שחיטה לכלל השחיטה אלא שהוא חל לבסוף, שהרי חזינן שאם לא נתקנח הדם שפיר מכשיר לכו"ע.

אבל להמבואר הוא תלוי בד' הר"ן והתו"ר, דלד' הר"ן הוא ענין מסויים כלפי הכשר של דם דסגי מה שהוא חלק מהשחיטה במציאות, ורק לד' התו"ר יש ללמוד כן.

ולמדנו מד' הראשונים אלו דסוגיא לו. דמייתי לדין שחיטה מתוע"ס היינו אותה פלוגתא דישנה לשחיטה מתוע"ס דסוגיין.

ג. שיטה שלישית בזה מצאנו בשיטת הר"מ, עיין בר"מ פי"ח פסוה"מ שפסק דשוחט מקצת בחוץ ומקצת בפנים שחיטתו פסולה, ובפשוטו הוא כמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, וכ"מ פשטות ד' הר"מ פ"ד שחיטה ויתבאר לקמן.

אבל לענין הכשר הדם פסק הר"מ כר' חייא לו. דהוי ספק, וצ"ע דהא מבואר בסוגיא שם דלמ"ד ישנה מתוע"ס וודאי הוכשר?

ובאו"ש כתב דהר"מ פסק דישנה לשחיטה הוי ספק, וגם לענין פסוה"מ לא פסק לפסול אלא מספק, ולכך לא הזכיר דין חיוב מיתה, וצ"ע.

אבל בחזו"א מכשירין א-ד כתב דע"כ פי' הר"מ דסוגיא לו. אינה ענין לסוגיין, רק סוגיא לו. אזלא כולה כמ"ד ישנה לשחטה מתוע"ס ולמ"ד אינה אלא לבסוף באמת לא הוכשר כלל.

ורק הגמ' נסתפקה שם אף לשיטת מ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס אם יכשיר את הדם, די"ל דכל הנידון דשחיטה מתוע"ס הוא לענין דינים ושם שעל השחיטה, ושם השחיטה חל גם ע"י תחילת השחיטה.

אבל לענין הזמן שבו חל השם שחיטה דנה הגמ' לו. די"ל שלא חל אלא אחר גמר השחיטה ואז חל כל השם שחיטה למפרע, וא"כ אם נתקנח הדם תו לא יכול לחול ההכשר, ולא הרי לשון הגמ' שחיטה מתוע"ס ואינה אלא לבסוף בסוגיא לו. כהרי סוגיא כט:, ובזה פסק הר"מ דהוי ספק.

**ג. עכו"ם-**

אמרינן בסוגיין הכל מודים בעכו"ם ששחט בה סימן אחד ואח"כ ישראל סימן אחד דפסולה שהרי נעשה בה מעשה טריפה ע"י עכו"ם.

ביאור הדברים דאף דוודאי שהיה וה' פסולי שחיטה פוסלים מתחילה שאינם מצטרפים להשחיטה, מ"מ ס"ד דעכו"ם אינו חלק מצורת מעשה השחיטה רק הוא פסול בשחיטה וממילא למ"ד אינה אלא לבסוף שפיר יהני.

וע"ז קמ"ל דל"מ משום שנעשה בה מעשה טריפה, ובפשוטו נראה ברש"י ביאור הדברים דקמ"ל דעכו"ם אינו שם פסול בשחיטה רק חלק מעצם מעשה השחיטה ועכו"ם הוי כנשחטה מאליה ואינו מצטרף להשחיטה כלל והוי כקוץ בעלמא, ולא דמי לשחוטי חוץ שהוא שם פסול בשחיטה ואף תחילת השחיטה יכול להצטרף לשחיטה כיון שאין הפסול חל אלא בסוף.

אבל זה ניחא לשיטת הראשונים דיסוד פסול עכו"ם דלאו בר זביחה הוא א"כ הוי כנשחטה מאליה וכמבואר ברש"י כט: כן, אבל לשיטת הר"מ דין עכו"ם הוא פסול בשחיטה ואינו משום דהוי כנשחטה מאליה [לחלק מהאחרונים], ולפי"ז צ"ע ד' הגמ' דלכאו' דמי לשחוטי חוץ וכה"ג שאינו פוסל למ"ד אינה אלא לבסוף דלענין שם הפסול אזלינן בתר סוף שחיטה?

והנה בר"מ פ"ד שחיטה הביא ד' הגמ' בשחט עכו"ם מקצת סימן ואח"כ ישראל וכתב דפסול משום שישנה לשחיטה מתוע"ס, וכבר תמהו עליו האחרונים דהא מבואר בגמ' דלכו"ע פסול בכה"ג ולמה תלה בפלוגתא דישנה לשחיטה מתוע"ס?

[מצאנו עוד ראשונים שתלו דין זה בשחיטה מתוע"ס, עיין בבה"ג שכתב דאם שחט עכו"ם סימן אחד פסול משום שישנה לשחיטה מתוע"ס, והוא כד' הר"מ, אבל כבר תמה עליו בספר האשכול-יא דבגמ' אמרינן דלכו"ע פסול?

ודן לפרש בשני אופנים:

או כש"כ באו"ז-תסז וכ"ה בלשון ההג"א א-ה דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס הרי גם במקום שאינו עושה אותה טריפה כגון במקצת קנה ג"כ יהיה פסול עכו"ם, משא"כ למ"ד אינה אלא לבסוף הרי בעינן דוקא לסברת נעשה בה מעשה טריפה, ויתבאר לקמן בשיטת האו"ז.

מיהו בשיטת הר"מ א"א לומר כן שהרי מבואר להדיא בדבריו דאף למ"ד מתוע"ס מ"מ אינו פוסל במקצת קנה.

עוד כתב לפרש דנפק"מ במקצת ושט לדעת הסוברים נקו"ה טריפה, דלמ"ד ישנה מתוע"ס חשיב נבילה שיש בו פסול עכו"ם בכל השחיטה, משא"כ למ"ד אינה אלא לבסוף לא חל פסול עכו"ם רק הוי כנעשית מאליה והוי כטריפה.

וג"ז אינו ניתן להאמר בשיטת הר"מ שהרי דעתו דנקובת הושט נבילה היא, וא"כ א"א לפרש ד' הר"מ בהך אנפי].

א. באו"ש שם ואחיעזר ח"ג סז-ה וקר"א זבחים ל. באמת רצו לפרש דאזיל הר"מ לטעמיה דס"ל דשחיטת עכו"ם אינו אלא פסול ולאו כנשחטה מאליה דמי, וממילא תלי בפלוגתא דשחיטה מתוע"ס.

אבל אכתי צ"ע מסוגיין דמבואר בגמ' דלכו"ע פסול בעכו"ם[[2]](#footnote-3).

ב. בלח"מ כתב ליישב דד' הגמ' קיימי בשוחט העכו"ם סימן אחד ובזה פסול לכו"ע, אבל הר"מ איירי בשחט העכו"ם מקצת סימן ובזה למ"ד אינה אלא לבסוף יש להכשיר, וטעמו משום דלמ"ד אינה אלא לבסוף הרי במה ששחט הישראל רוב חשיב כחוזר על כל השחיטה וחשיב שנעשה שוב הכל ע"י הישראל ואין לפסול, אבל בסימן שלם שאין לישראל שחיטה כלל בסימן זה א"א לומר דהוי כאילו חוזר עליו להכשירו.

באחיעזר ג-סז תמה ע"ז מה"ת לדון שחיטה מתוע"ס לפי סימן אחד שאם גמר סימן שלם א"א אח"כ לדון אינה אלא לבסוף על סימן הראשון, והרי פלוגתא דישנה לשחיטה נאמרה על כלל השחיטה ולא על כל סימן בפנ"ע כמבואר לו. בנתקנח הדם בין סימן לסימן ובסוגיין גבי שחוטי חוץ.

ובקר"א זבחים ל. הק' מברייתא קכא: עכו"ם במקום שאין עושה טריפה וישראל גמר כשר משמע שאם העכו"ם עושה טריפה פסול אף שהישראל גמר [אלא דיתכן דהתם כמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, עיין לקמן מהאו"ז].

ג. וע"כ צל"פ דעת הר"מ כש"כ בחו"ש להגרב"ד שלא עלה על דעתו לתלות זה בפלוגתא דישנה לשחיטה מתוע"ס, ורק הר"מ בא לבאר ד' הגמ' דהא פסול אף למ"ד אינה אלא לבסוף.

וביאור הדברים דאזיל הר"מ לטעמיה דדין שחיטת גוי הוא פסול בשחיטה וא"י לפרש כד' רש"י דהוי כנשחטה מאליה, וע"ז הוקשה להר"מ משה"ק לעיל בביאור הגמ' למה ייפסל למ"ד אינה אלא לבסוף?

וע"ז כתב דאף למ"ד אינה אלא לבסוף מ"מ ישנה לשחיטתו מתוע"ס, ואין כוונתו למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס רק דקדק בלשונו שישנה לשחיטתו מתוע"ס והיינו דאף למ"ד אינה אלא לבסוף תחילת השחיטה חלק מהשחיטה היא וייפסל.

מקור לזה כתב הגרב"ד מסוגיא לו. וכבר הבאנו לעיל ד' הר"ן והתו"ר שם ולכאו' לד' הר"ן הוא ענין מסויים לגבי הכשר דם, וכש"כ לעיל.

וביאור הדברים [עיין בקוטרס הביאורים ב"ק-צה באורך], דהר"מ למד מסוגיא לו. דאף למ"ד אינה אלא לבסוף מ"מ תחילת השחיטה נמי חלק מהשחיטה היא, וממילא דין פסול גוי יכול לחול אף ע"י תחילת השחיטה, ולא דמי לפסול דשחוטי חוץ ושאר דינים דמבואר בסוגיין דלמ"ד אינה אלא לבסוף אינו נפסל, וביאור הדבר עיין ברגמ"ה שבאר הטעם דע"י שאין לשחיטה אלא לבסוף הוי כאילו כל השחיטה נעשתה בפנים ששם השחיטה נקבע לפי סופה ואין בו דין שחוטי חוץ כלל, אבל לענין פסול עכו"ם אינו תלוי בהשחיטה אלא בעשיית העכו"ם וכל חלק בשחיטה יכול לחול בו עי"ז שם זבחו של עכו"ם [וכמו לענין הכשר דם לשיטת הר"ן], ועדיין צ"ב ביאור החילוק.

וכוונת הגמ' שהרי נעשה בה מעשה טריפה צל"פ לדרך זו, דהוקשה להגמ' שהרי אינו חלק מהשחיטה כלל וע"ז משני דכיון שנעשה בה מעשה המטריף הרי הוא חלק ממעשה השחיטה דענין השחיטה היא הוצאת החיות ומשעה שמטריף מתחלת השחיטה אף למ"ד אינה אלא לבסוף.

ומ"מ הוא קצת דוחק שלא פי' לנו הגמ' להדיא עיקר הענין מ"ט יודה מ"ד אינה אלא לבסוף גבי פסול עכו"ם, וצל"ע.

ועדיין קצת דוחק הוא בד' הר"מ דכיון דקי"ל ישנה לשחיטה מתוע"ס למה הוצרך לומר דהכא הוא ענין מיוחד שישנה לשחיטתו מתוע"ס ותחילת השחיטה ג"כ שייך בה פסול עכו"ם.

[ועי' בקונטרס הביאורים שהוסיף בזה דאף למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס מ"מ לא יהני הכא לענין פסול עכו"ם אלא ע"י דין מיוחד שהביא הר"מ דישנה לשחיטתו מתוע"ס, ואינו ככל שחוטי חוץ דלמ"ד ישנה לשחיטה חייל דין שחוטי חוץ אבל עכו"ם לא יחול, עיי"ש מש"כ לבאר.

ועפי"ז רצה לומר דאף לשיטת הר"מ יודה דדין שחיטה מתוע"ס שייך גם במקצת קנה לענין שחוטי חוץ וכה"ג, ומש"כ הר"מ להכשיר עכו"ם במקצת קנה הוא דוקא לענין פסול עכו"ם דתלי דוקא בישנה לשחיטתו ואינו ענין לדין מתוע"ס].

ומ"מ כ"ז הוא בשיטת הר"מ אבל בבה"ג א"א לפרש כן שהרי תלה להדיא הנידון בפלוגתא דשחיטה מתוע"ס, וצ"ל בדעתו כש"כ הספר האשכול.

**ד.** **בד' האו"ז בשחיטת מקצת קנה-**

א. כתב באו"ז-תסז (הו"ד בהג"א א-ה בקצרה) דדוקא למ"ד אינה אלא לבסוף הוצרכה הגמ' לסברא דנעשה בה מעשה טריפה ע"י עכו"ם אבל משמע דלמ"ד ישנה מתוע"ס הרי גם אם לא נעשה מעשה טריפה וכגון מקצת קנה ע"י עכו"ם שפיר נפסל [ויש שכתבו שהוא ט"ס בהג"א אבל באמת מקורו של הג"א הוא מד' האו"ז].

ועפי"ז כתב באו"ז דמה דתניא לקמן קכא: שאין פסול בעכו"ם אלא במקום שהוא עושה אותה טריפה הוא רק למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף אבל למ"ד ישנה מתוע"ס ייפסל ע"י עכו"ם אף במקצת קנה שאינו עושה אותה טריפה.

ובר"מ פ"ד שחיטה מבואר לא כן, עיי"ש שפסק כהך תוספתא שאין העכו"ם פוסל במקצת קנה אף דקי"ל ישנה לשחיטה מתוע"ס.

[ובאמת ד' האו"ז צ"ע דהא מבואר יט: דעת ר"י דהתחיל עכו"ם מקצת קנה במקום שאינו עושה טריפה וגמר ישראל כשר אף דס"ל לר"י כט: דישנה לשחיטה מתוע"ס, וכבר תמהו בזה על האו"ז ביד אברהם ב-יח וחזו"י א-א].

ועיין באשכול-יא הביא לשון הבה"ג שאם שחט העכו"ם מקצת סימן תלי בפלוגתא דשחיטה מתוע"ס, ותמה ע"ז מהסוגיא, וכתב די"ל דאתא בה"ג לאשמועינן דאף בתחילת קנה ייפסול.

והאשכול תמה ע"ז היאך עדיף שחיטת עכו"ם לפסול יותר מנשחטה מאליה והרי הכל ילפינן מחד קרא, וכיון דקוץ בקנה אינו פוסל ה"נ לא יפסול ע"י עכו"ם [והוא תמיהה ע"ד האו"ז].

ובאשכול מסיק כוונת הבה"ג דאיירי בשחיטת מקצת ושט ע"י עכו"ם, וקמ"ל דאף להסוברים נקובת הושט טריפה מ"מ ע"י עכו"ם למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס הויא נבילה דע"י עכו"ם נפסלת כל השחיטה [וכמו בשאר פסולי שחיטה הפוסלים כל השחיטה, ואכ"מ].

וד' האשכול אינם מובנים דכיון שנקט דעכו"ם לאו פסול הוא רק כנשחטה מאליה א"כ גם גבי ושט תיקשי היאך עדיף עכו"ם לפסול יותר מקוץ בעלמא, וצ"ע [מיהו כנראה שהוא מהאשכול המזוייף, ואין עלינו לחזר ליישבו].

ועכ"פ מבואר לנו דעת האו"ז לכה"פ דאף במקצת קנה נפסל ע"י עכו"ם, וצ"ב כתמיהת האשכול שהרי עכו"ם הוי כנשחטה מאליה ולמה ייפסל יותר מקוץ בעלמא?

וכנראה מבואר בד' האו"ז דעכו"ם לאו כנשחטה מאליה דמי רק פסול שחיטה הוא, ויכול שם זה להתפשט לכל השחיטה ע"י שישנה לשחיטה מתוע"ס, [ויתבאר יותר עפ"י שיטת הר"מ דילפינן לה מקרא דואכלת מזבחו].

אבל צ"ע לפי"ז למה יפסול כלל למ"ד אינה אלא לבסוף והרי לא חלים פסולי שחיטה ע"י מקצת שחיטה, וכשה"ק לעיל ע"ד הר"מ, וצל"ע.

ב. עוד מתבאר באו"ז שיש דין שחיטה מתוע"ס בתחילת קנה, וכנראה הביאור עפ"י מש"כ לצדד בסוגיא יט. דאף ח"ק הוא בכלל השחיטה אלא שאין בו דיני שחיטה כיון דלאו מידי דמיטרפא הוא.

ועיקר נידון מתוע"ס בח"ק שנוי בפלוגתא, עיין רש"ש וחוו"ד ב-ב פשיטא להו דאין דין שחיטה מתוע"ס בח"ק, וע"ע בנידון זה בש"ך ה-ט ויד אברהם שם מש"כ לדקדק מרש"י ב"ק דאף בקנה אמרינן כן.

ובדין מקצת קנה לענין ע"ז עיין ש"ך וט"ז נחלקו בזה, מיהו נידון ע"ז שאני עתוס' ב"ק עא: שאי"צ דוקא שחיטה ממש רק שם עבודת פנים, ועי' רש"י שם ובע"ז לד: ובברכ"ש סוף ב"ק.

ג. עוד חידוש גדול נמצא בד' האו"ז ששייך לחול פסול שחיטה אף במקצת קנה ואף שאינו עושה טרפות כלל, מ"מ חשיב חלק מן השחיטה.

וכעי"ז מצאנו בב"י-כג בשם שחיטות אשכנזיות וכ"ה דעת היש"ש דכל פסולי שחיטה פוסלים גם במקצת קנה, וכמו שיש פסול במיעוט ושט ופוסל כל השחיטה ה"נ בקנה, דאף בתחילת קנה חשיב חלק מהשחיטה, ויתכן דעת האו"ש כדבריהם.

אבל י"ל בדעת האו"ז אף אם נימא דשהיה ודרסה אינם פוסלים בתחילת קנה מ"מ עכו"ם שאני וביאור החילוק י"ל בכמה אופנים:

א. הנה חזינן דאף למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף מ"מ שהיה ודרסה פוסל מתחילה ומבואר שנידון שהיה ודרסה הוא ענין אחר מדין תוע"ס, שהם הלכות בעיקר צורת מעשה השחיטה ואינו ענין לחלות שם של השחיטה.

וא"כ יש מקום לצדד דשהיה ודרסה לא יפסלו כיון שאינו חלק ממעשה השחיטה, אבל מ"מ פסולים שפיר יחולו אף בתחילת קנה דסו"ס חל ביה שם זבחו.

והיינו דדין תחילה ועד סוף הוא מתחיל כבר ממקצת קנה משא"כ עיקר צורת מעשה השחיטה אינו אלא בהוצאת החיות.

ויש להסביר יותר דשאני פסול עכו"ם שעיקרו הוא בעשיית העכו"ם ולא בשחיטה דוקא, ולכך גם במה שאינו נחשב חלק מעיקר השחיטה ואכתי אינו עושה מעשה טרפות יכול לחול בו פסול ע"י דין דשחיטה מתוע"ס.

ב. עוד יש לבאר דשהיה ודרסה כיון שהם צורה במעשה השחיטה הרי כל שלא עשה כצורתו לא חל בו שם שחיטה כלל והוי כקוץ ממש ובתחילת ושט אינו מצטרף להשחיטה, משא"כ בעכו"ם יש לו שם שחיטה ומצטרף להשחיטה לכך יכול לפסול כל השחיטה ולתת שם לכל השחיטה או לבהמה להחשיבו זבחו.

**ה. למ"ד ישנה מתוע"ס אם כל פרט חשיב שחיטה גמורה-**

יל"ע בעיקר ד' הגמ' למ"ד מתוע"ס נפסל הכל משום שחוטי חוץ וצ"ב רב הרי לא עשה שחיטה שלימה בחוץ ואיך יתחייב במקצת שחיטה?

וכן תיקשי גבי סודרין דמבואר בגמ' דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס נטמא הסודר שהיה בראשו בתחילת השחיטה, וזה י"ל דסגי בהתעסקות בשחיטה ושהגברא 'שוחט', וע"י שישנה לשחיטה מתוע"ס חשיב שוטח כל שעתא ושעתא.

אבל לענין שחוטי חוץ צ"ע לומר שחיובו ופסול הבהמה תלי במה שהגברא 'שוחט', ובפשוטו השחיטה עצמה גורמת את הדין וא"כ מה"ת נימא שאסרה תורה מקצת שחיטה ולכאו' לא אסרה תורה אלא שחיטה שלימה?

ותינח לענין העבירה של האדם השוחט יתכן סגי במה שהוא מוגדר 'שוחט' אבל מה יחיל את הפסול בבהמה.

וכן לענין חולין בעזרה מבואר ב"ק עב. דנפסל ע"י מתוע"ס, וצ"ע שהרי מבואר בתוס' פה: דתלי בחפצא של השחיטה ולא בגברא השוחט ולא דמי לאוא"ב, עיי"ש.

ועכצ"ל דע"י מקצת שחיטה בחוץ חייל שם שחיטה חוץ על כל השחיטה, וע"ע בלשון רגמ"ה דלמ"ד ישנה מתוע"ס חשיב כולו בחוץ, וכש"כ שהוא ענין מיוחד ולא משום דסגי במקצת שחיטה.

[ואולי ש"מ כד' הדב"א דישנה לשחיטה מתוע"ס היינו שכל מקצת הוא שחיטה שלימה של אותו מקצת, והוי כעין שיעור כזית שצריך כמות של שחיטה אבל מ"מ כל פרט ופרט חשיב שחיטה של אותו מקצת סימן וסגי בזה להתחייב, והוא חידוש.

וכ"מ לקמן לו. דיכול הדם להכשיר והק' רשש"ק דתלי בברירה, וכתב דכל פרט ופרט מצ"ע יש לו שם שחיטה אלא דאם לא גמר אמרינן אגלאי למפרע, אבל אי"צ להסוף להשם שחיטה שלו וכמו גבי כזית].

**ו. למ"ד אינה אלא לבסוף אי חלק הסופי מחייב או כלל השחיטה-**

חקר בדב"א אם למ"ד אינה אלא לבסוף היינו דחלק הסופי של השחיטה לחוד קובע או דלדידיה כל השחיטה בכללותה חשיבא כשחיטה אבל סוף לחוד לא, אלא דלענין שחוטי חוץ לא סגי להתחייב שהרי רק כלל השחיטה יחד חשיבא שחיטה [משא"כ למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס חשיב כל פרט כשם שחיטה בפנ"ע כש"כ לעיל לצדד].

ונפק"מ בשוחט בפנים וגומר השחיטה בחוץ אם למ"ד אינה אלא לבסוף יתחייב [לחומרא] מטעם שחוטי חוץ או דסו"ס לא נעשתה כלל השחיטה בחוץ [ולמ"ד ישנה מתוע"ס וודאי חייב].

וכתב דלא מהני משום דבעי שחיטה שלימה ואין משמעות לסוף השחיטה דוקא, ועי' בלשון התו"ר לו. משמע לא כן.

ע"ע גבי פרה דמבואר בגמ' דלמ"ד אינה אלא לבסוף סגי בסופו לטמא בגדים, ולכאו' הוא שלא כד' הדב"א דלפי דעתו הרי רק כלל השחיטה חשיבא כשחיטה?

ובס' שחיטת חולין תי' דאי"צ דוקא שחיטה לענין פרה רק התעסקות בפרה ולמ"ד אינה אלא לבסוף כל השחיטה היא חלק מההתעסקות בפרה, ורק בתחילת השחיטה לא חל עליה שם פרה אבל בסופו חל שם פרה וממילא סגי בסופו לחוד כדי לטמא.

וע"ע בסוגיא ל. דשוחט פסח במועד על החמץ לשמו פטור שלא לשמו חייב [משום שלמים] אבל סתמא חייב ומוקמינן לה דאף דפסח לא בעי עקירה מ"מ הכא הוא ראוי לידחות לפסח שני שהיו בעלים טמאי מתים וחשיב שוחט לפסח ופטור.

ובגמ' מבואר דוודאי באמצע השחיטה דתו א"א להמתין עמו לפסח שני הרי הוא נדחה מפסח ונעשה שלמים, אלא דלמ"ד ישנה מתוע"ס הרי כבר נפסל בתחילת שחיטה שנעשה לשם פסח ופסול ואינו חייב עליו משום שוחט על החמץ, אבל למ"ד אינה אלא לבסוף הרי אינו נפסל מפסח עד לבסוף שכבר נדחה ונעשה שלמים וחייב עליו משום שוחט שלמים על החמץ.

ומבואר מזה דאף שלא שחט אלא סוף שחיטה מ"מ מתחייב משום שוחט על החמץ ואף שאין כל השחיטה כולה שחיטת שלמים ותחילתה שוחט פסח הוא ואותו חלק היא שחיטה פסולה, וזה לכאו' פשיטות לנידון הדב"א דלעולם למ"ד אינה אלא לבסוף סגי בסוף שחיטה ממש ואי"צ כל השחיטה, ועיין שחיטת חולין.

**ז. פלוגתת רבה ור"י בסוגיין**

אמר רבא הכל מודים וכו' בעוה"ע נמי היכא דשחט סימן אחד למטה וכו' לא נחלקו אלא בשח סימן אחד בחוץ וכו' ודקדק ברש"ש דמשמע דבעי דוקא סימן אחד ואף למ"ד מתוע"ס אינו נפסל במקצת סימן דאל"כ לימא נפק"מ בכה"ג, וכן דקדק הראש יוסף מד' הרשב"א בסוגיין עיי"ש, אבל באמת מבואר ברשב"א ב"ק עב. הגדר שהוא ענין מיוחד בדין הואיל ונעשה דלא שייך זה אלא בסימן שלם, עיי"ש שכתב דבכלל קו' הגמ' מכי שחט פורתא שאם עשה סימן שלם נימא הואיל לכו"ע אף למ"ד אינה אלא לבסוף.

ואמר רב יוסף וכו' לא נחלקו אלא כגון ששחט מיעוט סימנין בחוץ וגמרו בפנים למ"ד ישנה מתוע"ס חייב, ומבואר דאף במקצת סימנין אמרינן כן, וכ"פ הר"מ.

**ח. הואיל ונעשה מעשה חטאת העוף-**

דעת ר"י דשחט סימן אחד בחוץ חייב הואיל ונעשה מעשה חטאת העוף, רש"י פי' היינו הואיל ובעוף קדשים של חטה"ע חייב בסימן אחד.

בתוס' הק' דגבי עוף תיפו"ל הואיל ונעשה מעשה חולין דסגי ליה בסימן אחד.

ופי' התוס' דקאי בבהמה ומ"מ חייב הואיל ויש בו שם שחיטה בסימן אחד בחטה"ע.

ודעת רש"י עיין בר"ן דקדשים מחולין לא גמרינן וא"א לחייב משום הואיל ונעשה מעשה חולין.

והנה זה פשוט שאם לא שחט אלא סימן אחד בעוה"ע בחוץ פטור וכמבואר בלשון הגמ' דדוקא משום שגמר שם שחיטת סימן השני בפנים חייב, וכן מבואר ברש"י מ: שאם נאסר בהנאה אחר שחיטת סימן ראשון הרי אין שחיטת השני נחשבת כלום ואין בו חיוב ולא אמרינן ביה הואיל ונעשה.

וצ"ב לשיטת רש"י שהרי סו"ס יש כאן שחיטה בסימן אחד, והביאור דאף למ"ד הואיל הוא נעשה כמו מ"ד מתוע"ס שגם התחילה מיקרי שחיטה אבל כ"ז דוקא אם גמר ואם לא גמר לא מהני דאגלאי למפרע דלאו שחיטה היא, וכ"ז מבואר ברש"י מ:.

בעיקר פלוגתת רש"י ותוס' כתב קה"י-יג לבאר דס"ל לרש"י דדין שחוטי חוץ חיובו הוא במה שעושה שחיטת קדשים בחוץ דוקא אבל בשחיטת חולין לא סגי, ואף דבעוף חולין סגי בסימן אחד מ"מ אינו מתחייב בזה בשחוטי חוץ שאין לו שם שחיטה בקדשים שהרי עוה"ע בעי שני סימנין.

ושיטת התוס' דחיוב שחוטי חוץ הוא על מה שעושה בו שחיטת חולין בקדשים בחוץ וסגי גם בסימן אחד דמהני בעוף.

ויל"ע בשיטת רש"י דתיפו"ל דאף בעוה"ע סימן אחד חשיב שחיטה וסימן שני מתורת הבדלה הוא כמבואר כ:, א"כ הרי אף בלא סברת נעשה בסימן אחד עשה בו שחיטה?

וע"כ בשחיטת קדשים לא חשיב סימן אחד שחיטה כלל וע"י פרשת הבדלה אמרינן דבלא זה לא חשיב שחיטת קדשים כלל ואין בו שם שחיטה ואינו רק לעבודת הכשר הקרבן.

ומיהו בקה"י-יב האריך לדון דסימן אחד מועיל גם בעוה"ע לעיקר השחיטה, והוכיח כן מרש"י כ: דוכי מתה עומד ומולק משום דסימן אחד מהני בעוף, ותמה הרשב"א דהא מ"מ בסימן אחד אינו נעשה נבילה ואינו מטמא?

וכתבו האחרונים [נתבאר במקומו] דע"י שחיטה כשרה מיהת חשיב כמתה אף בקדשים מ"מ עיקר שחיטה מהני בסימן אחד רק שמדין עבודת הקרבן בעי שניים.

ועוד הוכיח כן מדאמרינן זבחים סט. דעוה"ע יצאה מידי טומאת נבילה בסימן אחד, וצ"ע מסוגיין לפי"ז למה לא יתחייב בסימן אחד והרי יש בו שחיטת קדשים ג"כ ורק למצות הקרבן לא מהני, ויל"ע בכ"ז.

וע"ע במשנת ר"א קדשים עמ' של שפי' בפלוגתא זו פלוגתת הר"מ והראב"ד פי"ח מעשה"ק הי"ח עיי"ש.

**ט. אגלאי למפרע-**

אי אמרת ישנה לשחיטה מתוע"ס ליפלוג נמי בשחיטתה, אירע בה פסול בשחיטה, קודם שחיטה מטמא בגדים לאחר פסולה אינה מטמא בגדים, ומשני נתקלקלה בשחיטה קאמרת שאני התם דאגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה היא כלל.

רש"י פי' דדוקא אם אירע פסול בעיקר השחיטה אבל פסול בדין עסק הפרה לא סגי לקלקל השחיטה למפרע דסו"ס יש בו שם שחיטה.

אבל דעת התוס' דאף בפסול עסק הפרה נמי אמרינן אגלאי למפרע דלאו מעסק הפרה הוא, שהרי כל מה דחשיב מעסק הפרה הוא רק מכח השם שחיטה [משא"כ אם אירע פסול אח"כ בהזאה וודאי לא פסל את השחיטה].

ועיין לקמן מ. השוחט בחוץ לע"ז חייב וכיון ששחט סימן אחד אסרה אידך מחתך בעפר הוא, ופירש"י דאף דאמרינן לעיל כט: שחט סימן אחד בחוץ חייב הואיל ונעשה בו מעשה חטה"ע מ"מ לא אמרינן דחייל איסור ע"ז יחד עם השחוטי חוץ בגמר סימן אחד והטעם:"דהכא דסימן שני לא אשתחיט כלל דחיתוך עפרא בעלמא הוא קמא נמי לאו שם שחיטה עליה כלל".

ותמה ע"ז רעק"א-קסה דתינח לשיטת התוס' דאי"צ קלקול בשחיטה דוקא אבל לשיטת רש"י דבעינן קלקול בשחיטה דוקא הרי הכא לא נתקלקלה השחיטה, עיי"ש מש"כ לתרץ דסוגיא התם אזלא כר"ש דשחיטה שא"ר ל"ש שחיטה וע"י שנאסרה אין השחיטה מתרת איסור נבילה שלה וחשיב נתקלקלה בשחיטה לגמרי.

בחזו"א ג-כז תי' דדוקא לענין שחוטי חוץ בגמ' מ: ס"ל לרש"י דבכל ענין נתקלקלה השחיטה למפרע ואף שאינו פסול בעיקר השחיטה, דשחוטי חוץ בעינן מקצת משחיטה מעלייתא, משא"כ גבי פרה אי"צ שיהיה חלק משחיטה שלימה ורק אם נתקלקלה גוף השחיטה לא חשיב שם שחיטה עלה, עיי"ש וצ"ב מנ"ל כ"ז.

ובקה"י-יג כתב והביא כן מזי"ר דהתם ע"י שנעשה ע"ז בסימן ראשון פקע ממנו כל שם שחיטת קדשים וסימן שני אין בו שחיטת קדשים, ואזיל רש"י לשיטתו דדין שחוטי חוץ עיקרו משום עבודת קדשים בחוץ וכל דפקע ממנו שם קדשים אין כאן שחיטת קדשים בסימן שני כלל והוי כמו נתקלקלה בשחיטתה, וע"ע קונטרס הביאורים.

ולפי"ז התוס' לשיטתם דס"ל דענין שחוטי חוץ יסודו הוא משום מעשה שחיטת חולין ואי"צ שחיטת קדשים דוקא לא יוכלו לפרש כרש"י, ובאמת בתוס' ב"ק עא: ד"ה איסורי פי' הסוגיא מ: דבסוף שחיטה אינו מתקבל בפנים אין בו חיוב שחוטי חוץ ודלא כפירש"י, ולשיטתם אזלי דמפרשי דאגלאי למפרע אמרינן גם בשאר עניינים שלא בשחיטה עצמה [משנת ר"א קדשים עמ' של], וע"ע לקמן.

והנה בתוס' ב"ק עב. ד"ה כי נתקשו על הסוגיא שם דמבואר דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס חייב דו"ה בטו"מ אף דכי שחט מקצת אסרה, ותמהו ע"ז לשיטת ר"ת דסגי גם בשאר קלקול לומר אגלאי למפרע דלאו שחיטה מתוע"ס הוא, היאך יתחייב דו"ה?

והאחרונים (חי' רמ"ש שם וזכ"י-לט) תמהו ע"ז דהתם אין דין שחיטה מיוחד לענין טו"מ רק דתלי בדין שחיטה דעלמא, וכל ששחט כדין הרי אף שלבסוף נאסרה אין בו חסרון בעיקר השחיטה לענין דו"ה אלא דכיון דלאו דמריה קטבח אין בו חיוב דו"ה שאין מזיק בזה, והרי השחיטה כדין היא ואיך שייך לומר אגלאי למפרע דלאו שחיטה הויא, ודוקא הכא דנתקלקל עצם עסק הפרה ואין כאן שחיטה של פרה אמרינן אגלאי למפרע דפסולה ואין כאן שחיטת פרה [ואין הנחה זו ברורה בעיני שהרי גם לענין פרה מסתברא שאין חלות שם שחיטת פרה אלא דע"י שנעשה שחיטה ממילא חל בו שם פרה].

ובמשנת ר"א שם כתב דמבואר מזה דעת התוס' דכללא דאגלאי למפרע היינו לומר דכל דין שחיטה מתוע"ס הוא רק כלפי דינים ששייכים גם בסוף השחיטה אם היתה שחיטת מקצת זו בסופה, אבל בגמ' ב"ק הרי לענין דין טו"מ לא היתה מועלת השחיטה של ההתחלה אם היה עושה אותה אחר שפקע בעלותו, ומקורם לזה הוא מסוגיא מ: כש"כ לעיל משמו.

וע"ע במשנת ר"א מה שנתקשה לשיטת התוס' מסוגיא ל. גבי שחיטת פסח שלא בזמנו דאמרינן דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס נפסל הפסח מתחילתו משום שוחט פסח וגם אח"כ שנדחה ונעשה שלמים כבר אינו מתחייב משום שוחט על החמץ שהרי תחילת השחיטה היתה שחיטה בפסח שלא בזמנו ופסלה את הזבח, וצ"ע דהא אגלאי למפרע דלאו שחיטת פסח הוה שהרי לבסוף נעשה שלמים וכל כה"ג לא אמרינן ישנה מתוע"ס, עיי"ש מש"כ ביאור הגמ' לשיטת התוס'.

1. ויל"ע בעיקר קו' הר"ן דהא סודר שהיה בראשו רק בתחילת שחיטה לכאו' דמי לנתקנח הדם, ואם קשיא ליה להר"ן גם בסודר ה"נ תיקשי מיניה וביה בנתקנח הדם למה אינו מכשיר, וכבר תמהו בזה בלב אריה ותפא"י לו., וצ"ב, ועיין קונטרס הביאורים ב"ק מש"כ בזה.

   ואולי שאני עסק הפרה שאין השחיטה עצמה מטמאת רק העסק בפרה [אלא דעסק הפרה הוא בשחיטתה], וס"ל להר"ן דכל הנידון של נתקנח הדם הוא משום דדין דם מכשיר תלי בעצם השחיטה, ואם נתקנח הדם הרי בשעתו לא היה לו שם שחיטה למ"ד אינה אלא לבסוף, אבל קשיא ליה דמ"מ מבואר דאחר גמר השחיטה גם תחילתה היא חלק מן השחיטה וכל שלא נתקנח מכשיר, א"כ כלפי דין טומאה של סודר שהוא תלוי בעסק הפרה ולא בדין שחיטה עצמה שפיר ייחשב כעסק הפרה ולא חשיב כנתקנח הדם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין בקה"י-יג דמ"מ מדרבנן מודה הר"מ שעשאוהו כנשחטה מאליה, ומקורו ממה דמבואר בר"מ פ"ב אבה"ט דשחיטת עכו"ם מטמא במשא מדרבנן, וביאור ד' הר"מ נתבאר במקו"א בחד אופן [ועכס"מ שם] דאזיל לשיטתו דשחיטת עכו"ם לאו כנשחטה מאליה רק יש בו פסול בהכשר השחיטה ולכך מדאורייתא אינה מטמאת.

   ומ"מ מבואר דמדרבנן מיהת מטמאת, וע"כ הביאור משום דמדרבנן הוי כנעשית מאליה, ולכך אמרינן בסוגיין דמדרבנן לכו"ע פסול אבל הר"מ רצה לפסול מדאורייתא לכך כתב שהוא כמ"ד מתוע"ס.

   ולפי"ז אשה"ט משה"ק על הר"מ מסוגיין מ"ט שחיטת עכו"ם פוסל ולא אמרינן אינה אלא לבסוף, שהרי באמת מדרבנן לכה"פ הוי כנשחטה מאליה וכש"כ רש"י ויפרש הר"מ כרש"י.

   מיהו לשון הר"מ פ"ב אבה"ט מבואר להדיא דדין טומאה שלה הוא מתורת טומאת ע"ז שלא כד' הקה"י. [↑](#footnote-ref-3)