בגדרי גרמי לדעת הרמב_ן
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / נזקי ממון עניינים

יום ה' ב' שבט תשע"ב

**א**

א] כתב הרמב"ן בקונט' דד"ג, ז"ל, כלל גדול יהי' בידך, כל הגורם ומחמת גרמתו בא היזק שאי אפשר אלא באותו היזק ואינו תלוי בדעת אחרים, אלא בשעה שגרם בא ההיזק או שהוא עתיד לבוא, כגון זה חייב ר"מ ונקרא בגמ' ברי היזיקא, לפיכך דן את הדין לדברי האומר אין מחזירין חייב, דמעידנא דאמר איש פלוני אתה חייב ונתחייב לשלם ממון ועל פיו שלם, מההיא שעתא הוא דגרם נזק, ואף על פי שאחר כך הוא משלם כיון שהדין חייבו לשלם ממון ועל כרחו משלם, הדיין הוא הגורם משעה שחייבו וכו', וכל דבר שאינו תלוי בדעת אחרים אלא על כרחנו יבא הנזק מחמת גרמתו של זה, ברי היזיקא חשבינן לי', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דכל הא דכשנעשה הנזק ע"י אחרים חשיב כגרמא בעלמא, הוא רק היכא שהוא תלוי ב"דעת" אחרים, אך היכא שאי"ז תלוי בדעת האחר, אלא הוא מחויב לעשותו, הוי זה בכלל גרמי.

וכ"ה מבו' עוד בכ"ד בד' הרמב"ן, חדא הוא במש"כ, ז"ל, והשוכר עידי שקר להעידו לאו איהו מזיק ולא גורם היזק אלא אינהו גרמי, "ולאו בידו הוא דאי בעו לא מסהדי כלל", עכ"ל, והרי דאם לא הי' זה תלוי בדעתם, הי' חשוב הוא כגורם הנזק, וכ"ה במש"כ הרמב"ן, ז"ל, הנותן סם המות לפני בהמת חברו פטור מפני שהי' לה שלא תאכל ולאו איהו קא גרים היזיקא אלא מחמת דעת אחרת נעשה, "ואפשר הי' שלא אכלה" והיא הביאה עלי' הנזק שאכלתן, ולא מצינו מזמין נזקין שיהא חייב, עכ"ל, והרי שאם לא הי' זה בידה שלא לאכול, הי' חשוב הוא כגורם הנזק.

וכ"ה במש"כ הרמב"ן, ז"ל, שיסה בו את הנחש פטור. משום דאיהו לאו גורם גוף ההיזק אלא מעצמו הוא, ולא דמי למסור דהתם כיון שאין המסיקים רואין ממונו והוא הראה להם הוא גרם כל הנזק, שהרי הממון שמור הי' ובגרמתו הוציאו מרשות הבעלים דכיון דאוקמינהו עלי' ברשותייהו קאי וכו', אבל הכא הא קאי גברא והא קאי נחש, מלה"ד לממון המוטל לפני המסיקין ובא אחד ואמר להם טלו אותו ונטלוהו, שהוא פטור, אע"פ שאין רצונם ליטלו אלא מחמת עצה זו שהשיאם זה ליטלו וכו', ואע"ג דמראה דינר לשולחני ונמצא רע חייב ואינה אלא עצה שהשיאתו לקבלו, כיון דאי שפירא הוא אית לי' לקבולי' מחברי' חיובי חייבי' האי שולחני לקבלי', ודמי לדן את הדין שאע"פ שלא כפאו כיון שאמר לו חייב אתה ליתן חייב, דממונא שקל מיני' בדיבורי' כיון שחייבו בכך, וצ"ע, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דבמראה דינר לשולחני ובדן את הדין, כיון שהלה מחויב לעשות כדבריו, חשיב הוא כגורם הנזק, וגם במשסה, אילו הי' הנחש כבר משוסה, והביאו לפני האדם, חשיב הוא כגורם הנזק,[[1]](#footnote-2) דומיא דמוסר, דחשיב המוסר כגורם הנזק, ורק משום שהנחש כבר הי' כאן, לא חשיב כגורם הנזק.

וכן נ' גם ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, ומיהו ב' שהעידו עדות שקר והפסיד חברו על ידם וא"א להוציא מידו וכו' חייבין לשלם, שהרי גרמו לאבד ממונו של זה, עכ"ל, והרי שאין הם עצמן גורמים הנזק, אלא בעינן לפסק בי"ד שיחייבוהו את הממון, מ"מ כיון שמכח עדותם מוטל על בי"ד לחייבו, חשיבי הם כגורמי הנזק.

ב] אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן, ז"ל, ולבה ולבתו הרוח דפטר רב אשי משום דגרמא בנזקין פטור וכו', וטעמא דמילתא דאיהו בלחודי' לא גרם נזק וליכא הכא מזיק אלא ע"י הרוח, ואי"ז אש שחייבה עליו תורה שאין אלו חציו אלא אף חיצי הרוח, עכ"ל.

וצ"ע דמה לי דאין הנזק אלא ע"י הרוח, הרי הרוח בע"כ היא מזקת, ואי"ז תלוי בדעת אחרים, וא"כ מ"ט ל"ה זה כדן את הדין ושאר גווני דאף דנעשה הנזק ע"י אחרים, מ"מ כיון שאי"ז תלוי ב"דעת" האחרים, אלא בע"כ הי' להם לעשות כן, חשיב הוא כגורם הנזק, וא"כ גם הכא כיון דהרוח בע"כ היא מזקת, הי' לנו לחשבו כגורם הנזק.

ג] ובפשוטו הי' נראה מכח זה, דמש"כ הרמב"ן לדון מ"ט בליבה וליבתה הרוח לא חשיב כגרמי, אין כונתו לדון דמ"ט לא חשיב כגורם הנזק, דע"ז י"ל דאי"ז ברי הזיקא, וע"כ לא חשיב אלא כגרמא בעלמא, אלא כונתו לדון דמ"ט לא יחשב הוא כמבעיר האש מדינא דגרמי, דזה הוא ברי שתתלבה האש ע"י הרוח, וע"ז הוא שכתב דכיון דלא נעשה האש על ידו אלא בצירוף הרוח, אי"ז אש שחייבה עליו תורה, והיינו דלא סגי בדינא דגרמי לחשבו כמבעיר האש, משום שנצטרף בזה כח הרוח.

אך אי"ז מתישב היטב בל' הרמב"ן, שנראה להדיא שדן לחייבו משום שהוא גורם הנזק, וע"ז כתב דאיהו בלחודי' לא גרם היזק.

גם תיקשי לפ"ז, דמ"ט כתב הרמב"ן דברקתא הוא פטור מלשלם, אף דקי"ל שהוא חייב להרחיק ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו, הרי ברקתא בפשוטו הוי ברי הזיקא, וא"כ מ"ט לא חשיב כגרמי, ובע"כ דכיון שנעשה הנזק ע"י הרוח חשיב כגרמא בעלמא.

שוב הראוני הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בב"ב דכ"ב:, ז"ל, אבל חלוק גדול בין הלשון שאמרו בתלמוד בדינא דגרמי ללשון האמור בו בגרמא בנזקין, דדינא דגרמי הוא הגורם בעצמו שהוא עצמו מזיק כגון מוחל שטר חוב שמכר וכו' וכן שורף שטרותיו של חברו, אבל גרמא בנזקין הוא הגורם לאחר לעשות היזק שאינו אלא מזמין כגון הך דשמעתין ודזורה ורוח מסייעתו, עכ"ל, והרי להדיא דהא דבכל זורה ורוח מסייעתו אינו חייב מדינא דגרמי, הוא משום שאין הוא עצמו מזיק, אלא גורם לרוח לעשות הנזק, ומדמי לה הרמב"ן לההיא דנמי' דחשיב כגרמא בעלמא, משום שאין הוא עצמו המזיק, אלא גורם לנמי' להזיק.

ואמנם הדברים צ"ב, וכנ"ל, שהרי בנמי' לכאו' כל הא דחשיב כגורם לדבר אחר להזיק, הוא רק משום שבידה שלא להזיק, כמבו' כן בד' הרמב"ן בנותן סם המות לפני בהמת חבירו, דכל הא דלא חשיב כגרמי, הוא רק משום דאפשר הי' לה שלא לאכול, וכ"ה מבו' מד' הרמב"ן בשאר דוכתי, וכנ"ל, וא"כ ברקתא ובליבה וליבתו הרוח שאין ביד הרוח שלא להזיק, מ"ט לא חשיב זה כגרמי.

ד] ונראה לבאר בזה, דהנה בהא דפטרינן ברקתא משום דהוי זורה ורוח מסייעתו, נ' פשוט דכ"ז הוא משום שהרוח היתה שם מעצמה, ולא הביאה הוא לשם, אך אם הביא הוא עצמו הרוח לשם, ודאי חשיב כמזיק גמור, והרי אם זרק ראובן חץ, ובא שמעון והטהו למקום אחר והזיק, ודאי דשמעון חייב, (וכ"ה בחזו"א), דחשיב דהליכת החץ למקום זה היא מכחו, וא"כ ה"נ כשהביא הוא הרוח למקום פלוני, והליכת הרוח במקום זה היא מכחו, ודאי דהוא חייב.

ומה"ט כתבו התוס' בב"ב דכ"ו., דבנמי' כיון דזימנין דבהדי דנח וכו', ל"ד לזורה ורוח מסייעתו דפטור, והיינו משום דהגם דאף כשהנמי' נמצאת על הסולם והוא מקרב אותה לשובך, עדיין אינה מזקת אלא ע"י כחה, מ"מ אי"ז דומיא דזורה ורוח מסייעתו, כיון שהוא עצמו הביא את הנמי' לשם, ודמי להיכא דהביא הוא עצמו את הרוח לשם, דודאי הוא חייב, וז"פ.

ה] ולפ"ז נראה דבזה הוא דשאני רקתא וליבה וליבתה הרוח משאר גווני שהוא גורם לבע"ח להזיק, דברקתא ובליבה וליבתה הרוח, הרי עצם הליכת הרוח אינה כלל מכח גרמתו, שהרי הרוח הולכת מעצמה, ואלא דהוא גרם שיהא נזק ע"י הליכת הרוח, וע"כ לא חשיב הוא כגורם הנזק, אלא כגורם שהרוח תזיק, ומשא"כ בשאר גווני שהוא גורם לבע"ח להזיק, הרי בלא גרמתו לא הי' עושה הבע"ח כלל למעשה זה, והוא גרם שיעשה הבע"ח למעשה זה, וע"כ שפיר חשיב הוא כגורם הנזק.[[2]](#footnote-3)

ואמנם כל הא דבגורם לבע"ח להזיק חשיב הוא כגורם הנזק, הוא רק כשאין הדבר תלוי בדעת הבע"ח, אך כל שהוא תלוי בדעת הבע"ח ובידו שלא לעשות, הרי דבכה"ג חזינן לעצם המעשה כמעשה דהבע"ח, ולא חשיב הוא אלא כגורם שהבע"ח יזיק.

ונמצא לפ"ז, דהא דמדמי הרמב"ן בב"ב הא דבנמי' חשיב כגרמא בעלמא והא דבזורה ורוח מסייעתו חשיב כגרמא בעלמא, היינו משום דבתרוייהו טעם הא דלא חשיב כגרמי, הוא משום שהוא גורם לאחר לעשות היזק, והוא אינו אלא מזמין הנזק, אך בטעם הא דלא חשיב שהוא עצמו עושה נזק בגרמתו אלא חשיב שהוא גורם לאחר לעשות נזק, חלוקין הן זמ"ז, דבנמי' הוא רק משום שה"ז תלוי בדעתה, וע"כ חשבינן שמעשה הנזק שעשתה הוא מעשה דילה, והוא אינו אלא כגורם לה לעשות מעשה זה, ובזורה ורוח מסייעתו הוא משום שהרוח הולכת מעצמה גם בלא גרמתו, וע"כ לא חשבינן לי' כעושה הנזק בגרמתו, אלא כגורם לרוח שתזיק, ודו"ק.

ו] וע"פ דברים אלו שמעתי לפרש מש"כ הרמב"ן בדד"ג, ז"ל, משא"כ בנתיאש הימנה ולא גדרה דכיון שהוא חייב חיוב ממון לגדור ולא גדר ונתיאש חייב, שהרי הוא מזיקו ביאושו "וגפניו הם האוסרין" והוא גורם האיסור, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל הא דבמחיצת הכרם שנתייאש ולא גדרה חייב, הוא רק משום דגפניו הם האוסרין, וצ"ב מ"ט בעינן לזה, הרי אף בלא הא דגפניו הם האוסרין, מ"מ כיון דנתייאש ולא גדרה, ה"ה גורם האיסור.

ולפמש"נ ניחא, דהגם דבמה שנתייאש ולא גדרה הוא גורם האיסור, אך הרי עיקר הערבוב האוסר אינו מכחו כלל, ונמצא שהוא ביאושו גורם שהערבוב יאסור, וע"כ אין לחייב בזה מדינא דגרמי, דדמי לגורם שהרוח תזיק, דאינו חייב מדינא דגרמי, כיון שהילוך הרוח אינו מכחו כלל, וע"כ אינו חייב אלא משום דגם הערבוב האוסר נעשה ע"י ממונו, והגם דלא מחייבינן לי' ע"ז בפנ"ע משום ממונו המזיק, וכמש"כ הרמב"ן לעיל מינה, מ"מ מהני הא דממונו הוא האוסר, דע"כ מצינו לחייבו מדין גרמי, וגדר הדברים צ"ב, וצ"ב כן גם בד' האו"ז והרא"ש שכתבו דהא דבמחיצת הכרם חשיב דהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו, הוא משום דמעורב ממונו בממון חבירו, והרי דאף דעיקר חיובו הוא על היאוש, מ"מ מצרפין לזה מה דממונו הוא האוסר, לחשבו דהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו.

**ב**

ז] והנה למדנו מד' הרמב"ן בב"ב, דזהו עיקר החילוק שבין גרמי לגרמא, דבגרמי חשיב שהוא עושה את ההיזק ע"י גרמתו, ואילו בגרמא אין הוא עצמו עושה את ההיזק, אלא הוא גורם לאחר לעשות הנזק, וזהו טעם ד' הרמב"ן בדד"ג דבכל דבר התלוי בדעת אחרים אי"ז בכלל גרמי, דבכה"ג לא חשיב דהוא עצמו עושה הנזק בגרמתו, אלא הוא גורם לאחר לעשות הנזק, וע"כ אינו חייב ע"ז, וזה כמש"כ הרמב"ן בדד"ג, דמה"ט הנותן סם המות לפני בהמת חבירו פטור, דלא מצינו מזמין נזקים שיהא חייב.

ונראה דגם מש"כ הרמב"ן בדד"ג דהא דשיסה בו את הנחש פטור הוא משום דאיהו לא גורם ההיזק אלא מעצמו הוא, כיון דהא קאי גברא והא קאי נחש, ודמי לממון המוטל לפני המסיקין ובא אחד ואמר להם טלו אותו ונטלוהו, שהוא פטור, אף על פי שאין רצונם ליטלו אלא מחמת עצה זו שהשיאם זה ליטלו, עכ"ל, הוא לטעמי', דלא מחייבינן מדינא דגרמי אלא היכא שהוא מזיק בגרמתו, ולא היכא שהוא גורם לאחר להזיק, וע"כ בשיסה שכבר הי' הכלב שם, והוא שיסהו שישוך, א"א לנו לחשוב שהוא המזיק בגרמתו, אלא חשיב דהוא גורם שהנחש יזיק, וה"נ בממון המוטל לפני המסיקין ובא א' ואמר להם טלוהו, כיון שהי' בידם ליטלו גם בלא דבריו, הגם שהוא נתן להן עצה זו, לא חשיב דאיהו המזיק בגרמתו, אלא חשיב דהוא גרם שהם יזיקו, וע"כ אי"ז בכלל גרמי.[[3]](#footnote-4)

ח] והנה הנמו"י בפ' הפרה כתב בשם הרא"ה שכתב בשם רבו, דשור שנפל לבור והבאיש מריחו פטור, ולא מחייבינן בזה משום דינא דגרמי, ופירש הטעם, ז"ל, דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה"ה לשאר נזקין, עכ"ל.

והש"ך בסימן שפ"ו סק"ה עמד ע"ז, דרבו של הרא"ה הוא הרמב"ן, והרמב"ן בדינא דגרמי מסיק דגרמי דבהמתו חייב, ורק בהבאיש מריחו הוא פטור משום דהוא הזיקא דממילא, ונ' דהיינו דמה"ט אין בזה לצורת היזק דשן ורגל.

ולפי מש"נ נראה, דלהרמב"ן לטעמי' אין לפטור בגרמי דבהמתו מכח הא דאיש בור ולא שור בור, דהנה בעיקר מש"כ הרא"ה דכ"ה דאינו חייב על בור דבהמתו ה"נ אינו חייב על גרמי דבהמתו, נ' בביאורו דס"ל דעיקר חיובא דגרמי אי"ז משום דחשיב הוא עצמו כעושה הנזק, דודאי כיון דלא עשה בידים לא חשיב כעושה הנזק, אלא היינו דחיובו הוא מכח מה שהכשיר את הנזק, וע"כ בבהמה שלא חייבה תורה בשחפרה הבהמה בור, והיינו משום דחיובא דבור הוא דחשיב הכורה כמכשיר הנזק, ובבהמה אינו חייב אלא על נזק שעושה הבהמה עצמה, ולא על מה שהכשירה שדבר אחר יזיק, ה"נ אין לחייב בגרמי, דגם חיובא דגרמי הוא משום שהוא מכשיר הנזק ע"י מעשיו, כיון שמכח מעשיו נגרם הנזק.

ולפ"ז נראה, דלהרמב"ן לטעמי' דבגרמי אין החיוב על מה שהכשיר הנזק, שהרי אדרבה כתב הרמב"ן דלא מצינו מזמין נזקים שהוא חייב, וחיובו הוא משום דחשיב כעושה הנזק, הרי דשפיר יש לחייב אף בגרמי דבהמתו, וז"ב.

ט] ושמעתי להוסיף עוד בזה, דהנה הרמב"ן בדד"ג כתב, דכל שמזיק במחשבתו לא חשיב כמזיק בידים, והא דמפגל חשיב כמזיק בידים, הוא משום דמעשה הוא שהוא שוחטו לכך, ובמלחמות סנהדרין כתב דגם מזיק ע"י דיבורו לא חשיב כמזיק בידים, וע"כ המוכר שט"ח וחזר ומחלו לא חשיב כמזיק בידים, וע"כ נמי דן את הדין אף למ"ד דקם דינא לא חשיב כמזיק בידים, עיי"ש.

וכמדומה דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דחיובא דגרמי הוא משום דחשיב הוא כעושה הנזק, אשר לפ"ז י"ל דטעמא דרבנן דלא דייני דינא דגרמי הוא משום דלא עשה הוא את המעשה בגוף הדבר הניזוק, וע"כ לדעתם גם המזיק ע"י דיבור או מחשבה חשיב כגרמי, משום דאי"ז מעשה בגוף הדבר הניזוק.

אך לדעת הרא"ה דחיובא דגרמי אי"ז משום דהוא עושה הנזק, אלא חיובו הוא על מה שהכשיר הנזק ע"י מעשיו, הרי מסתברא מילתא דרבנן דפליגי ולא דייני דינא דגרמי, הוא משום דס"ל דאין המזיק חייב אלא כשהוא עצמו עושה הנזק, ולא כשהוא מכשיר את הנזק, וע"כ לדעתו ודאי דהמזיק ע"י דיבורו חשיב כמזיק בידים, שהרי הוא עצמו עושה את הנזק ואינו מכשיר דבר אחר שיזיק, ודו"ק, ואמנם במזיק במחשבה י"ל דכלל לא חשיב כמזיק, כמבו' בסוגיית הגמ' גיטין דנ"ג., ואכמ"ל.

יש מקום לדון, דטעם החיוב בגרמי דבהמתו לדעת הרמב"ן, אי"ז משום דבהמה אחראית גם על גרמי, דבאמת כ"ה דבהזיקא דממילא לא מחייבינן ה"ה בבהמה ששרפה שטר, אלא הטעם בזה הוא, דכיון שהוא אחראי על גוף שריפת השטר ששרפה בהמתו, ע"כ מכח זה יש לחייבו על כל מה שנגרם מכח זה, והיינו דכמו שדן הרמב"ן דשומר יהא חייב על הנזק שנגרם מכח איבוד הפיקדון, וכתב ע"ז דלא מצינו דינא דגרמי אלא במזיק ולא בשומר, ונ' דהנידון הי', דהגם דלא קיבל שמירה על הדבר הניזק, מ"מ כיון שהוא אחראי על איבוד הפיקדון עצמו וחשיב כאילו איבדו הוא עצמו, ע"כ בתוצאה מזה חשיב כגורם את הנזק, וה"נ הוא בגרמי דבהמתו, ולפ"ז מבו' היטב מה שחילק הרמב"ן בין גרמי דממילא לגרמי דשורף שטר, ודו"ק, ולפ"ז שמא יש מקום לדון דד' הרמב"ן אינם סותרים למש"כ הנימו"י בשם הרא"ה בשם הרמב"ן.

אך באמת אם כנים הדברים הרי טפי נ' דאדרבה, כל מה שהביא הרא"ה מאיש בור ולא שור בור הוא רק כלפי הך מילתא, דהגם דהוא אחראי על מעשה בהמתו, מ"מ לא חשבינן לי' מכח זה כעושה בידים דיהא אחראי גם על היוצא מזה, וצ"ע בזה.

בד' הרמב"ן מחודש, דשייך לחייב מדינא דגרמי, אף כשאינו עושה כלום, וכן דעת הרמ"ה במי שלא גדר ואתו גנבי, ומבו' דבגרמי ל"ב שיעשה מעשה היזק, אלא כל שהוא גרם הנזק ה"ה חייב, אך מ"מ התם עדיף דהוא עצמו הגורם ההפסד, ול"ד לשאר דוכתי שהוא גורם שאחר יזיק.

ועי' מאירי ב"ק דנ"ו. דמי שאינו מעיד פטור משום שאינו עושה מעשה, ולדעת תוס' והרא"ש בטעמא קמא ודאי דהוא כן.

בד' התוס' והרא"ש בדינא דחמרים, צ"ע דמ"ש בזה דינא דגרמי, הרי בשעה ששכרן לא הי' בדעתו להזיקן, וכבר עמד ע"ז בחי' רד"ד, וכתב דזהו טעמא דש"ר שנחלקו ע"ד התוס' והרא"ש ופירשו דחיובו הוא משום דבר האבד.

ובדעת התוס' והרא"ש נ' פשוט, דהא דחייב מדינא דגרמי, אי"ז על מה ששכרן בפנ"ע, אלא הוא על מה ששכרן ואח"כ חזר בו, דע"י זה נשלם הזיקו, והואיל וכשחזר בו נשלם ההיזק מדעתו, ה"ה חייב ע"ז מדינא דגרמי.

ואמנם צ"ע, דמ"ש מזרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות דאפי' קדם הוא וסילקם פטור, ולא אמרינן דהזריקה וסילוק הכרים וכסתות יחד הוו מעשה מזיק, וגם לדעת הראשונים דחייב מדינא דגרמי, הוא על סילוק הכרים וכסתות בפנ"ע, ושמעתי לחלק, דהתם מעשה הזריקה אי"ז מעשה מזיק כלל, ומשא"כ הכא, דמתחילה כששכרם מנע מהם לישכר לאחרים, וכשחזר בו מנע מהם גם את שכירות עצמו, והוי זה ב' חלקי ההיזק, וצ"ע.

אך צ"ע דלכאו' מה שמתחילה אין בידם לישכר לאחרים, עשו הן לעצמן, ומ"ט חשיב כלל כמזיק, וצ"ל דמ"מ אחר שחזרו בהן נמצא דהמעשה שעשו מתחילה הוא מעשה מזיק.

ועי' בתרוה"ד סימן ש"ז שכתב, ז"ל, ול"ד לההוא דשוכר האומנין דהתם הוא עצמו שכרו והבטיחו על שכרו כל משך זמן השכירות, ועי"כ נתבטלו ממלאכתם כי לא יוכל עוד להשתכר, ולפי טעם חילוק הב' דאינו חייב אא"כ ההיזק נעשה מיד בשעת המעשה של הגורם, כאן נמי ההיזק לא נעשה מיד שלא סלקוהו הקהל לראובן מיד כששמעו הש"ר, מסתמא נתיעצו כבר מה לעשות עמו, משא"כ בשוכר האומנין דהתם מיד כששכרן סילקו מכל שכירות אחרות באותו היום והבטיחו על שכרו לכך צריך לקיים לו, עכ"ל, והרי שנקט דבעינן דהמעשה ששכרן יהא בתנאי גרמי, דהוא עצמו עושה היזק לממון חבירו וההיזק בא מיד, ובלא זה לא הי' חייב.

?אך אכתי צ"ע בהלכו ומצאו שדה לחה וכו', דבכה"ג לכאו' כל חיובו הוא על השעה ששכרן, ושמא ה"ה חשיב כחוזר בו דחייב, כיון שהפועלים אומרים לו מי יימר דלדעתא דהאי ארעא אגרן, כמו שפירש"י ב"מ דע"ז. ד"ה לא סיירא, ועי' גם בכתוב שם להראב"ד בר"פ האומנין, וצ"ע?.

עוד ילה"ע בעיקר דינא דחמרים, דלכאו' אין לחייבו על מה ששכרם, לא רק משום שלא נתכוין להזיק, אלא משום דלא חשיב כלל שהוא הזיקם, שהרי הי' בידם שלא לישכר לו ולישכר לאחרים, אלא הם נתרצו לכך, ואינהו דאפסיד אנפשייהו, ובע"כ מזה דכל החיוב הוא על מה ששכרם בצירוף מה שחזר בו בסוף, וע"כ שפיר חשבינן שגרם להן נזק.

ויתכן דגם בד' הרמב"ם באשה שחזרה בה, הוא נמי כן, דאין חיובה על חזרתה בפנ"ע, דלא חשיב זה כלל כהפסד ממון, שרק גרמה שהממון שכבר הוציא לא יהי' לו תועלת מזה, ולא מצינו דאיכא חיובי נזיקין על כה"ג, אך זה שלא כד' האחרונים שהבאנו במק"א שנקטו דחיובה הוא על חזרתה, וע"כ חשיב דההיזק הוא מיד, עיי"ש, ובחמרים הרי נקט התרוה"ד דאין לחייב אא"כ בשעה ששכרם חשיב דבא הנזק.

בד' הרא"ש פ' החובל סימן ג' דאם סגר את הדלת חשיב כגרמא דומיא דפורץ גדר, מבו' דס"ל לעיקר כטעמא קמא, דבעינן שיעשה הוא עצמו היזק לממון חבירו, דלטעמא בתרא דבעינן שיהא ההיזק מיד, הרי דבכה"ג הוי ההיזק מיד, והוי בכלל גרמי.

וכן נ' גם מד' תשו' הרא"ש דעדים שחתמו על שטר בשקר חייבין מדינא דגרמי, ולכאו' לא חשיב דההיזק הוא מיד, ואפ"ה מחייבינן להו מדינא דגרמי, אך שמא דמי לדן את הדין שכתב הרא"ש דחשיב דההיזק הוא מיד, ובאמת הטעם בזה צ"ב.

וצ"ע גם מדינא דהרא"ש כלל ק"ד סימן ו' דאם אמר לאומן לעשות פעולה ויקחנו ממנו, ואח"כ חוזר בו, צריך לשלם לו הפסדו מדינא דגרמי, והובא בטוש"ע סו"ס של"ג, ובד' הפוסקים נראה דאין המכוון דצריך לשלם מה שהפסיד שלא נשתכר לאחרים, אלא צריך לשלם מה שהוציא בעד הפעולה הזו, ולכאו' הרי אין הנזק מיד, ובע"כ דל"ב שיהא הנזק מיד, וצ"ע בזה.

ובתשו' הגרע"א סו"ס קל"ד כתב דכל דינא דהרא"ש הוא רק אם אמר לו להדיא להוציא הוצאות, אך אם לא אמר לו להדיא אינו חייב, וע"כ במוכר זרעוני גינה וכו' אינו חייב בדמי ההוצאה, עיי"ש, ולכאו' הוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דבזרעוני גינה לא חשיב כעושה הוא עצמו היזק לממון חבירו, כיון שלא אמר לו לעשות כן אלא עשה כן מדעת עצמו, ומשא"כ באומן.

1. ולכאו' צ"ל דל"ד לנותן סם המות בפני הבהמה דלא חשיב כגורם משום דאפשר לה שלא אכלה, דשאני נחש ששיסהו דא"א לו שלא לישוך, והרי לא דן הרמב"ן שם שיהא חשוב כלא ברי הזיקא, רק משום דדילמא ערק האי גברא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה נראה לבאר גם מש"כ הרשב"א ב"ב דכ"ו. בטעמא דרבינא דברקתא א"צ להרחיק, ז"ל, וי"ל דאמר לך רבינא דההיא רבנן היא ולא ר' יוסי דגרמא בנזקין נמי ליתא וכו', ורבינא דלא חש לה ס"ל דאפי' גרמא דידי' לא הוי ושרי, עכ"ל, וצ"ע דהיאך מצינו לומר דאפי' גרמא דידי' ל"ה, ומאי גרע גרמא זו משאר גרמות דאסירי, ונ' בביאורו ע"פ הנ"ל, דבכל גרמא נעשה המעשה מכח גרמתו, ומשא"כ ברקתא דהילוך הרוח אינו כלל מכח גרמתו, וע"כ ס"ל לרבינא דאי"ז אף בכלל גרמא בנזקין.

   ולפ"ד הרשב"א ניחא קו' התוס' בב"ב שם שהק' דמ"ש מנמי' ומעורבין דצריך להרחיק, ולפ"ד הרשב"א ניחא, דכל הא דס"ל לרבינא דא"צ להרחיק, הוא משום דס"ל דברקתא לא חשיב אף כגרמא דידי', משום שהילוך הרוח אינו כלל מכח גרמתו, ומשא"כ בנמי' ועורבין דנעשה המעשה מכח גרמתו, מודה רבינא דהוא צריך להרחיק, והתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דגם לרבינא הו"ל גרמא, ואפ"ה ס"ל דא"צ להרחיק, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בל' התוס' שם ד"ה ומ"ש, עיי"ש, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובעיקר דינא דהרמב"ן דהנותן עצה לחבירו וחבירו עושה כן מדעת עצמו אינו חייב, וכתב מכח זה דמראה דינר לשולחני אינו חייב אלא בשהוא מחויב לקבלו, הנה בשו"ע בכ"ד מצינו דלא קי"ל כן, חדא הוא בשו"ע סו"ס של"ג שהביא ד' דתשו' הרא"ש דאם אמר לאומן עשה לי דבר פלוני ואקחנו ממך ועשאו האומן ואח"כ אינו רוצה לקחתו והוא דבר שאם לא יקחנו מיד יפסיד, חייב מדינא דגרמי, ולכאו' בכה"ג אי"ז יותר מנותן עצה לחבירו דלדעת הרמב"ן אינו חייב מדינא דגרמי, ועד"ז הוא במש"כ הרמ"א בסימן קכ"ט ס"ב מתשו' מהרי"ו שאם אמר לו שילוה לפלוני כי בטוח הוא, וה"ז שקר, חייב לשלם לו, ומדמה לה למראה דינר לשולחני, ולפ"ד הרמב"ן דבמראה דינר לשולחני אינו חייב אלא בשפטרו, ודאי אין לחייב בכה"ג, ובע"כ דלא קי"ל כד' הרמב"ן בזה, ואמנם בהך דינא דמהרי"ו צ"ע גם לד' התוס' והרא"ש, דלכאו' גם לא חשיב דהנזק הוא מיד, וגם צ"ע אם חשיב כעושה הוא עצמו נזק לממון חבירו, וצ"ע.

   ובאמת גם מש"כ תוס' והרא"ש בר"פ האומנין דבעה"ב שחזר בו חייב מדינא דגרמי, אי"ז כד' הרמב"ן דהנותן עצה לחבירו אינו חייב, והשוכר את הפועלים אינו יותר מנותן עצה לחבירו, ואף למש"נ במק"א דטעמא דתוס' והרא"ש הוא משום דמצרפין מה ששכרם עם מה שחזר בו, מ"מ אי"ז טפי מנותן עצה לחבירו, ויל"פ דמה"ט פירש הרמב"ן שם בע"א דטעם חיובו הוא מדינא דדבר האבד, עיי"ש, ובאמת גם בד' הרא"ש בכללי גרמי מבו' דלא ס"ל כד' הרמב"ן, וע"כ הוצרך לפרש ההיא דשיסה בו את הכלב בע"א. [↑](#footnote-ref-4)