יבמות ג ד - הרב משה גינואר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**פרק ארבעה אחין**

**כו' א'**

א) גמ' ש"מ יש זיקה – **ברש"י** לק' כ"ח ב' ד"ה משום, מבואר דהאיסור קרובות מחמת זיקה הוא רק מדרבנן, וזה מוכח מהגמ' שם, וכמו דהוכיח **הרמב"ן** לק' כ"ז ב' מהסוגיה שם דהוי רק מדרבנן, וכן מבואר **ברשב"א** לק' כ"ז ב' ובעוד **ראשונים,** והרשב"א שם כ', דשי' הר"ח נראה דהוי איסור מן התורה, אך כ' דאפשר דגם להר"ח הוי מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן שם, **ובתוס' חמ"ק** לק' כ"ז א' נראה, דאיסור קרובות למ"ד יש זיקה הוא מן התורה.

רש"י ד"ה יש זיקה וכו' – מבואר ברש"י דמשוה הנדון אי יש זיקה, לענין הפרת נדרים ולענין איסור קרובות, וכן מבואר בדבריו לעיל י"ז ב', דכ' דמ"ד דאין זיקה אפילו לחד הוא ר"ע דס"ל בנדרים ע"ד דאפילו יבם אחד אינו מיפר נדרים, **ובראשונים** לעיל י"ז גם הסכימו לדברי רש"י, רק דכתבו דלמסקנא בסוגיה בנדרים, דמבואר דטעמי' דר"ע דאינו מיפר נדרים משום דאין יבמה גמורה לאישה כמו דארוסה גמורה לאישה, [דכו"ע מודו דאין חיוב סקילה ביבמה], א"כ שפיר י"ל דס"ל לר"ע דיש זיקה, ומ"מ לא מצי להפר נדריה, וכ"כ **הר"ן** בנדרים ע"ה א' עיי"ש, **ובתו"ר** לק' כ"ט ב' העיר בזה, דהמחלוקת לענין הפרת נדרים הוא נדון בדין זיקה מן התורה, וא"כ גם אם שם נימא דאין זיקה, מ"מ י"ל דאכתי מדרבנן יש זיקה, והרי נתבאר לעיל דאיסור קרובות הוא רק מדרבנן, וכתבו בזה [עיין שעורי הגרש"ר אות י"ב] על פי דברי **הש"מ** בנדרים ע"ד א', דכ' על הגמ' שם דיש זיקה ומשו"ה מיפר היבם לבדו, דאע"ג דקנין יבמה גריעא מארוסה, הני מילי לענין יורשה ומטמא לה דכתיב בהו שארו ובעי שאר בשר, וארוסה מיקרבה טפי מיבמה, אבל לענין הפרת נדרים למ"ד יש זיקה, אלים קנין יבם מקנין ארוסה, ולפ"ז כתבו דהכא נמי איסור קרובות תלוי בשארות, ומשו"ה גם אם יש זיקה מן התורה מ"מ ליכא איסור קרובות, אלא דמ"מ מדרבנן אסרו הקרובות כיון דמן התורה יש קנין ליבם ביבמתו, ואמרו מדרבנן דגם נחשוב כמו דיש אישות ושארות ביניהם.

ב) גמ' ומשום דקסבר אסור לבטל מצות יבמין – **הרשב"א** לק' מ"א א' בד"ה ומיהו כ' להוכיח, דגם למ"ד יש זיקה דמבואר במתני' דאם קידש אחותה לא נפקע הזיקה ובעי חליצה, מ"מ זהו דוקא בקידש, אבל אם נשא אחותה נפקע הזיקה לגמרי, והביא ראיה מהא דמק' הגמ' לק' כ"ח א' על דברי רי"ו שם, דאמאי לא מפרש דטעמא דמתני' משום דאסור לבטל מצות יבמין, ומשו"ה אם יכנוס את אחת האחיות נמצא דמבטל מצות יבמין מאחותה, והרי רי"ו ס"ל דיש זיקה, ואי נימא דגם אחר נשואי אחותה בעי חליצה, א"כ אינו מבטל מצות יבמין, [וכ' דיש לדחות דהקו' דוקא אי נימא אין זיקה וית' לק' כ"ח בע"ה], ומבואר מדבריו, דלמ"ד דיש זיקה באם רק יקדש אחותה, דלא יהיה בזה ביטול מצות יבמין כיון דאכתי בעיא חליצה, **ובאו"ש** פ"ז מיבום ה"א נתקשה בזה, דהא ברשב"א שם מבואר דגם למ"ד יש זיקה, מה דצריכה חליצה אחר שקידש אחותה, זהו רק מדרבנן, אבל מדאורייתא נפטרת לשוק לגמרי, וא"כ אמאי ליכא בזה ביטול מצות יבמין, וכן מבואר **במאירי** כאן, דכיון דרק מדרבנן בעיא חליצה, משו"ה הוי ביטול מצות יבמין, [והרשב"א שם הביא עוד ראיה מלעיל ח' א', וכ' דמשם אין ראיה כ"כ דהתם מדאורייתא קאמר, ומדאורייתא בין נשואין ובין אירוסין משמע דדחי לגמרי, ויל"ע האם י"ל דבאמת גם בראיה זו שהביא מביטול מצות יבמין, יכל לדחות כן, ורק דבלאו הכי דחה שפיר, דהא חזינן דבעיקר הדבר הביא ראיה ממקום דהנדון לדאורייתא], **ובריטב"א** לעיל י"ז ב' גם נראה כהרשב"א, דכ' דבמקדש אחותה מבטל מצות יבמין משום דס"ל דאין זיקה, ואם יקדש אחותה היתה זיקתו נפקעת לגמרי ונפטרה מן החליצה ומן היבום, אמנם בשי' הריטב"א ניחא, דהא שי' הריטב"א נראה דבאמת צריכה חליצה מן התורה ואכמ"ל, אלא דבלשון הריטב"א לק' כ"ט א' נראה, דגם למ"ד יש זיקה שייך לומר דאיכא ביטול מצות יבמין, דכ' די"ל דר' אבין סבר דיש זיקה אבל למיתה לא חייש, ונראה דאי חייש למיתה, הגם דס"ל דיש זיקה, יש לחוש לביטול מצות יבמין עיי"ש, **ובתוס' חמ"ק** בע"ב מבואר גם, דלמ"ד יש זיקה ליכא ביטול מצות יבמין, כיון דאכתי בעיא חליצה, אמנם **בתור"פ** לעיל י"ח א' כ', דאע"ג דבעי חליצה מ"מ הוי ביטול מצות יבמין, ואע"ג דהשתא נמי הרי אמרינן לו שיחלוץ, מ"מ החליצה עכשיו היא ביבמה הראויה ליבום, וחשיב דמקיים מצות יבום, אבל ביבמה שאינה ראויה ליבום לא חשיב דמקיים מצות יבום בחליצה.

**בריטב"א** בע"ב מבואר דאיסור ביטול מצות יבמין הוי רק מדרבנן, **ובקר"א** מבואר די"ל ב' טעמים דהוי רק מדרבנן, או דכיון דהרי הכא כונס יבמתו והוי מצוה, ומשו"ה אין בזה איסור מן התורה, ולפ"ז באם יקדש אחותה שלא במקום יבום יהיה אסור מן התורה, וכ' עוד דחשיב רק גרמא, ולפ"ז גם במקדש אחותה אי"ז איסור אלא מדרבנן.

תוד"ה אי הכי – בתי' הראשון מבואר **בריטב"א**, דהגם דבחד גם חזיין תרוייהו לחליצה, מ"מ בזה י"ל דליכא ביטול מצות יבמין, כיון דליבום לא חזיין תרוייהו, משא"כ בד' דחזיין ליבום, **ובתור"פ** כ', דבג' איכא אחת דודאי אינו זקוקה לו, ונראה דגם לחליצה אינה עומדת, דעיקר הדין הוא ליבם, וכשייבם אחת הרי תצא השניה, [אלא דעיקר דבריו צ"ב, דאין לשונו כתי' התוס' אלא באופן אחר, וצ"ב בכונתו עיי"ש].

**כו' ב'**

א) גמ' קסברת יש זיקה – **ברש"י** מבואר דלמ"ד יש זיקה אמרינן דאלימא זיקת יבמין למירמי אתרוייהו, ולא נפקעה בחליצה דחדא, והא דבחליצה כשרה מהני להפקיע זיקה דכולהו, כ' בחי' **הגרש"ש** סכ"ו לבאר, דחליצה כשרה עומדת במקום יבום, וכמו דביבום מפקיע האישות של שאר אחין ושעל שאר היבמות, הכא נמי בחליצה, אבל בחליצה גרועה אמרינן דמהני רק לזיקתו שלו, ולמ"ד אין זיקה דאיכא רק דין יבום וחליצה, אבל ליכא תורת אישות, בזה אמרינן דבאמת חשובה דזקוקה רק לאחד מהם, דהדין דרק אחד חולץ או מיבם לאחת, ומשו"ה גם בחליצה גרועה נפטרת, ובלשון רש"י לק' נ"א א' מבואר דלמ"ד יש זיקה אמרינן, דאלימא הזיקה ולא פקעה זיקה שלמה אלא בחליצה מעלייתא, ולמ"ד אין זיקה, כיון דלא אלימא זיקה אמרינן דפקעה בחליצה כל דהו, אך שם מיירי על חליצה גרועה לפטור מחליצה מעולה ממנה, והכא מיירי על חליצות שוות, **וברמב"ן ובראשונים** כאן גם מבואר על דרך רש"י, דלמ"ד יש זיקה זהו משום דאלימא, אמנם **ברמב"ן** לק' נ"א כ' לבאר, דבחליצה פסולה אמרו חכמים דהחליצה חלה על הזיקה שיש ליבם ביבמה, ולא על קידושי אחיו דאגידא בכולא בית, ומשו"ה צריך חיזור, אבל למ"ד אין זיקה בהכרח דחלה החליצה על קידושי אחיו, וא"כ ממילא דחל פטור לגמרי ולא בעי חיזור עיי"ש.

ב) תוד"ה מדקאמרת – שי' **הרמב"ן** כרש"י, דלא גרסינן מדקאמר זה חולץ לאחת, והנה מש"כ תוס' דסוגיה דלק' אינה לפי האמת, זה אתי שפיר לשי' לק', דלפי מה דמסיק דשמואל התחיל ולא התחיל קאמר, אתי שפיר גם למ"ד יש זיקה, אמנם שי' **רש"י והרמב"ן** לק', דרק לר"א י"ל דשמואל אתי שפיר גם למ"ד יש זיקה, אבל לפי התי' דהתחיל ולא התחיל על כרחך דס"ל דאין זיקה, וא"כ נמצא דגם למסקנא מבואר די"ל דגם למ"ד אין זיקה חליצה פסולה לא פוטרת, אלא דמ"מ ברשב"א לק' מבואר, דגם אי נימא דגם לפי מה דמסיק דהתחיל ולא התחיל אכתי צ"ל דשמואל כמ"ד אין זיקה, מ"מ י"ל דלפי האמת אינו כן. ומה דהביאו תוס' הגמ' לק' נ"א, דמבואר דלמ"ד אין זיקה חליצה פסולה פוטרת חברתה, כ' הרמב"ן דצ"ל דהוי מחלוקת הסוגיות, ויתבאר יותר לק' בע"ה, וכ' הרמב"ן דהא דמסיפא מוכיח דאין זיקה, זהו משום דדין חיזור על כל האחים זה בודאי לא הוי אלא למ"ד דיש זיקה, ורק הדין דגרועה אינה פוטרת המעולה זה י"ל דאתיא לכו"ע, ואכתי צ"ב, דהא התוס' הוכיחו, דבסוגיה לק' דמבואר לומר דגם למ"ד אין זיקה איכא לדין דחליצה פסולה, דזה גם סיבה דמשו"ה לא תפטור צרתה, ויצטרך לחלוץ לכל היבמות גם בחליצות שוות, וא"כ הכא נמי הכא נימא דבעי חיזור גם למ"ד אין זיקה, אמנם **בת"י ובתור"פ** כ', דגם להסוגיה דלק' דדין חליצה פסולה אתיא גם למ"ד אין זיקה, מ"מ זה דוקא לענין לפטור צרתה, אבל למפטר נפשה, זה אין לומר דלא פטרה אלא למ"ד דיש זיקה, ואע"ג דהשתא לא נחית לחלק בזה, זה דוקא למ"ד דיש זיקה.

**ברשב"א** מבואר, דלפי הגירסא דמוכיח דיש זיקה מהרישא, גם דין חיזור מוכיח מהרישא, והיינו דגרסינן מדקאמר זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, קא סברת יש זיקה וחליצה פסולה צריכה חיזור, והק' לפ"ז על לשון הגמ' דאי הכי קמייתא נמי, הא בהו מיירי, אמנם **בתוס'** מבואר, דגם להאי גירסא, מ"מ הדין דבעי חיזור אינו מוכיח אלא מסיפא דצריכה חליצה משניהם, וגרסינן ומדקאמר אמצעית צריכה חליצה משניהם קא סבר דבעי חיזור, ולק"מ משה"ק הרשב"א, וכבר עמדו בזה **הקר"א והעל"נ.**

ג) תוד"ה וחליצה – מש"כ וכשיחלוץ לצרת רחל וכו' עיין בישרש יעקב לק' כ"ז א' בתוד"ה א"ה מש"כ לפרש כונתם.

במחלוקת רש"י ותוס', הנה **ברמב"ן** לק' מ"ד א' מבואר דעיקר שיטתו כהתוס', ויל"ע דלק' כ"ז ב' מבואר בדבריו צד אחד דאפילו ביטול מצות יבמין מהני לחשב משו"ז חליצה פסולה, ולכאורה בזה לא שייך לומר דקלשה זיקה, וכמבואר בתוס' דמהא דליכא בביטול מצות יבמין דין חליצה פסולה הוכיחו דלא כרש"י, **והרשב"א** לק' כ"ז א' הביא לשתי השי', **ובריטב"א** שם מבואר כשי' רש"י, ושי' **הרמב"ם** בפ"ז מיבום ה"י כרש"י, **והטור** בסק"ע הביא דברי הרמב"ם, **ובד"מ** שם סק"א מביא דברי **האו"ז** דמבואר כשי' התוס', והרשב"א והה"מ כ' בשם **הבה"ג** דבשניות אי"ז חליצה פסולה, **ובשו"ע** שם סי"ח כ' שתי שי' לענין שניות, וכ' שי' רש"י ודעימי' בשם יש מי שאומר, וכ' **הב"ש** בסקי"ג דנראה מזה, דס"ל עיקר כשי' התוס' ובה"ג, והעיר דבסקע"ד ס"א סתם השו"ע כשי' רש"י והרמב"ם, דיבמה דאסורה בלאו או בעשה או איסור שניות אינה פוטרת צרתה בחליצתה, **והרמ"א** בסק"ע ס"ה כ' כשי' התוס', **והב"ש** שם העיר, דבסקע"ד לא השיג כלום על דברי השו"ע, ובחי' **הגרע"א** כ' לומר, דהרמ"א שם מיירי על דין חיזור כמפורש בדבריו, ואפשר דדוקא בזה כ' הדין כהתוס', דבלאו הכי יש הרבה שי' דבכל חליצה פסולה אין דין חיזור, וכמבואר בשו"ע שם ויתבאר לק' כ"ז א' בע"ה.

בתוס' מבואר דדוקא היכי דנקלש הזיקה, בזה הוא דהוי חליצה פסולה, **והה"מ** שהביא שי' הבה"ג דבשניות לא הוי חליצה פסולה, כ' דס"ל דדוקא היכי דנאסרה בזיקה, כגון באחיות או שעשה מאמר או נתן גט או חליצת מעוברת, אבל שניה וכיו"ב שהן אסורין מתחילתן חליצה כשרה היא, **ובב"ש** שם כ' דזהו כשי' התוס', אמנם **בבית מאיר** שם כ', דבהה"מ מבואר חילוק אחר, דדוקא היכי דהחסרון נעשה אחר שנפלה ליבום, בזה הוא דהוי חליצה פסולה, וכמו שכ' דשניה לא הוי חליצה פסולה כיון דאסורה מתחילה, [וכ' די"ל דלשי' התוס' באמת גם בשניה יחשב חליצה פסולה, דגם בה י"ל דקלשה זיקה וכמו באחות זקוקה, וציין דזה דלא **כהיש"ש**, דכ' דלשי' תוס' בשניה לא הוי חליצה פסולה, **וברשב"**א מבואר כהיש"ש], ויל"ע לפ"ד, דהא בגמ' מבואר דאחות חלוצתו הוי חליצה פסולה, הגם דנפלה אחר דנעשית אחות חלוצה, וא"כ הרי היא אסורה מתחילה.

בתוס' הוכיחו דלא כשי' רש"י, מהא דמבואר לק' דצרה דלאה תפטר אע"ג דאסור ליבם ללאה משום ביטול מצות יבמין, והנה **ברש"י** לק' כ' דחליצה כשרה היא, דאי הוה בעי מצי לייבומי, **וברשב"א** שם מבואר ב' צדדים, האם כונת רש"י דבאמת הדין בה דמצי ליבומה, [ולק' ית' הטעם בזה בע"ה], או דאף דאסור ליבמה משום ביטול מצות יבמין, מ"מ כיון דאין הפסול והאיסור מחמת עצמה, והיא מצד עצמה ראויה להתיבם, כ' רש"י דמצי לייבומי, ואי נימא דס"ל ממש דמצי ליבומה ממילא דלק"מ, [וכצ"ל לכאורה לפי המבואר **ברמב"ן** צד אחד, דגם משום ביטול מצות יבמין חשיב חליצה פסולה וכשנ"ת], אמנם גם אי נימא דאסור ליבם, מ"מ מבואר מדברי הרשב"א, דאתי שפיר דאי"ז סיבה דיחשב חליצה פסולה, כיון דמצ"ע חזיא ליבומי, [ויל"ע בזה לפ"ד רש"י לעיל כ"ד א' דגם משום ביטול מצות יבמין י"ל דחל דין נאסרה, דא"כ נראה דלא חשיב רק כאיסור מן הצד].

התוס' הוכיחו עוד, מדקאמר לעיל י"א ב' דמחזיר גרושתו היא או צרתה חולצת, **והרשב"א** לעיל י"ב א' דחה, די"ל דס"ל לתנא דברייתא כמ"ד דאין זיקה, [**וברשב"א** הכא הביא לברייתא אחרת, דבעי לאוקמה לעיל י"א ב' דחולץ לפסולה ומיבם לכשרה, והק' דאמאי לא הוי חליצה פסולה, וכ' דלא קיימא למסקנא], **ובשו"ת הרשב"א** ח"ד סצ"ו כ' עוד, דיש לפרש דאו היא למפטר נפשה, או צרתה למפטר גם את הגרושה, דאע"ג דבעי לומר דגם צרתה אסורה, מ"מ כמו דאמר ר"א לק' דלא אלימא זיקה לשויי לצרה כערוה, הכא נמי נימא במחזיר גרושתו, אמנם **בעל"נ** העיר דלא דמי, דגבי זיקה הוי איסור דרבנן, ואמרינן דלא האלימו האיסור בצרה כמו בערוה, אבל גבי מחזיר גרושתו מדאורייתא לכאורה אין לחלק בין היא לצרתה, וכ' בעל"נ דיש להוסיף בקו' תוס', דהגמ' לעיל מק' היא וצרתה ס"ד, ואי נימא דחשיבא חליצה פסולה, א"כ אי"ז תימה דהיא וצרתה, דכמו דבעי למימר לשמואל דבאחות זקוקה היא וצרתה חולצות, הכא נמי נימא במחזיר גרושתו.

**הה"מ** בפ"ו מיבום הי"ג כ' לומר בשי' הרמב"ם, דבמחזיר גרושתו אם חלץ לה נפטרה צרתה, **והכס"מ** שם הק' עליו, דהא שי' הרמב"ם דכל דלא מצי ליבומה הוי חליצה פסולה, **והב"ח והב"ש** בסקע"ד סק"ד כ' לומר, דבמחזיר גרושתו כיון דמן התורה אינה ראויה ליבום, דאמרינן ק"ו במותר לה נאסרה, א"כ הרי היא בכלל רבוי התורה דועלתה יבמתו דעולה לחליצה ולא ליבום, וכיון שכן אי"ז חליצה פסולה, והרמב"ם מיירי בחיי"ל ושניות, דשם מן התורה עולה ליבום ומדרבנן אסורה, ובזה גרע מה דאסורה ליבום דהוי חליצה פסולה, **ובצפנת פענח** כ' לומר, דבמחזיר גרושתו כיון דאינה אסורה על היבם מצד עצמה, אלא מחמת דהיתה אסורה על הבעל, זה אינו סיבה לחליצה פסולה.

**המהרש"ל** מביא ראיה לשי' התוס', מהברייתא לעיל כ' ב' דקתני דאסור מצוה או קדושה בא עליה או חלץ לה נפטרה צרתה, **ובהה"מ** שם כ', די"ל דמיירי שם דגם צרתה פסולה כמוה, [**וברמב"ן** לק' מ"ד א' **וברשב"א** כ' דברייתא סתמא קתני, ונראה דגם בכהאי גונא דהשניה כשרה], רק דאכתי הק' לפי מה דנקט בשי' הרמב"ם דגם בשוות אינם פוטרות זו את זו דא"כ יק', **וברמב"ן** גם הק' כמו כן, דאכתי יק' לפי מה דמבואר בגמ' לומר דגם בשוות לא פטרה צרתה, וכ' לומר דגם לשי' הרמב"ם דכל שאינה ראויה ליבום הוי חליצה פסולה, מ"מ הא דבשוות לא פטרה לחברתה, זהו דוקא היכי דגרעה הזיקה כשי' תוס', **והגר"א** בסק"ע סקמ"ה **והגרע"א** כ' די"ל דס"ל להתנא דאין זיקה, **ובעל"נ** כ' לומר דעיקר דין חליצה פסולה הוי מחלוקת תנאים עיי"ש, **ובב"ח** סק"ע כ' לומר, דהברייתא קאי על עיקר דין דאורייתא, ואה"נ מדרבנן לא פוטרת צרתה, **ובב"ש** סקי"ג העיר על זה, דהא בברייתא מיירי גם באיסור שניות דכל עיקר איסורם מדרבנן, וא"כ בהו לכאורה ודאי דגם מדינא דרבנן קאמר, עיי"ש מש"כ.

**הת"י** לק' כ"ז א' מעיר לפי שי' רש"י דחליצה פסולה הוי מחמת שאינה ראויה ליבום, דהא בבעלת מאמר לא שייך זה, דהרי היא ראויה ליבום, ובאמת ברש"י לק' כ"ז א' בד"ה חלץ, כ' גבי בעלת מאמר דהוי חליצה פסולה, משום דחליצה זו אינה פוטרת לגמרי, דעדיין צריכה גט, והוי טעם אחר מכל מקום דהוי משום דאינו ראויה ליבום.

ד) תוד"ה דנפול – מש"כ שי' ה"ר אברהם דחליצה מחמת חיזור אינו אוסר בקרובות, הנה **בתוס'** לק' כ"ז ב' בשם **ריב"ן** מבואר לאו הכי, וכן **בתו"ר** חולק על זה, וכן מבואר **ברא"ש** בס"ב **ובראשונים** לק' כ"ז ב' דלא כהר"א, וכן מבואר **בב"ש** סקע"ה סק"ג דגם חליצת חיזור אוסרת הקרובות, וכ"כ **הבית מאיר** סקס"ב סק"ג דכך היא סתימת הפוסקים, [וכ' שם לומר דבתוס' לק' כ"ז א' ד"ה שמואל מבואר כשי' ה"ר אברהם, אמנם **בתו"ר** שם מבואר בהדיא דאדרבה, דס"ל דהקרובות אסורות, ורק לענין זה דלא חשיב חליצה פסולה לקרובות, בזה הוא דס"ל כחידושו של ה"ר אברהם וכ"כ **החזו"א**].

במהדו"ב כ' בשם **הת"י** להק' על תי' ה"ר אברהם, דאכתי ק' דגם בתרתי יכל לאשמועינן דין חיזור, מהא דתרוייהו בעו לחלוץ לשניה, ומה בכך דהראשונה מתיבמת, **ובתו"ר** מבואר, דתי' ה"ר אברהם דניחא לי' למנקט בכהאי גונא שלא תתיבם אחת מהן, ונראה דבאמת אה"נ דנוכל לידע דין חיזור מהשניה, אבל מ"מ לא ניחא לי' לנקוט גונא דאחת מהן מתיבמת, ובחי' **רבי שלמה** כ' לומר, דבאמת לשי' ה"ר אברהם גם השניה אינה צריכה חליצה מתרוייהו, ומשום דכמו דס"ל לה"ר אברהם דחליצת חיזור אינה אוסרת הקרובות, א"כ כמו כן הזיקה שנשארת אחר חליצת האחד קודם חליצת השני, אינה אוסרת הקרובות משום קרובות זקוקתו, וכמבואר כן בתוס' ובתו"ר לק' כ"ז א', דיותר יש להתיר הקרובות מחמת הזיקה שנשארה אחר חליצת האחד, מלהתיר הקרובות אחר חליצת החיזור, וא"כ שפיר משכחת לה, שיחלוץ האחד לשניה וממילא יוכל השני ליבם לראשונה, דהויא הותרה ונאסרה דתחזור להיתירה הראשון, ואחר שייבם שוב לא יצטרך לחלוץ לשניה אפילו חליצת חיזור, כיון דיוצאת ממנו משום אחות אשתו, [וכן מבואר **בבית מאיר** שם].

בא"ד – במש"כ תוס' דלפי סברתו יכל לומר דגם מיירי בחלץ לראשונה, כ' **בעל"נ** ובעוד אחרונים, דהתוס' לק' כ"ז ב' בד"ה אבל כ' בשם ר"ח, דרב דס"ל לק' דלא אמרינן נאסרה, הוא לשיטתו דאין זיקה, ואסור רק משום ביטול מצות יבמין, וא"כ הכא דמבואר בגמ' דרב קאי למאן דס"ל דיש זיקה, א"כ מודה דאמרינן נאסרה. ומש"כ תוס' דאין נראה לר"י, דרק רי"ו הוא דאמר אחיות איני יודע מי שנאן, מבואר **בתור"פ** לת', דלרב ל"ק משום דס"ל דאין זיקה, והטעם משום ביטול מצות יבמין והחמירו בזה טפי לגזור דלמא מייבם ברישא וכמבואר בתוס' לעיל כ"ד א', וא"כ הכא דקאי למאן דס"ל דיש זיקה, א"כ באמת צריך להיות, דאם יחלוץ לשניה דהראשונה הותרה, ועיין בחזו"א מש"כ על דברי התוס'.

ה) **הרמב"ן** מביא תי' דלא נקט תרי, משום דהראשונה שנפלה ליבום לא הוי חליצתה חליצה פסולה להצריך חיזור, כיון שבשעת נפילה היתה ראויה ליבום, וא"כ גם השניה אי"צ חיזור, כיון דזה שלא חלץ לראשונה חליצתו עדיפא, דלגבי דידי' לא הוי אחות חלוצתו, [ומבואר דאם הראשונה היתה צריכה חיזור, גם בשניה היה חשוב דחליצת שניהם שוות, ומבואר דלא כה"ר אברהם, וגם דלא כהתוס' לק' כ"ז א', דהיכי דחולץ רק משום חיזור לא הוי אח"כ חליצה פסולה, במה שחולץ לאחותה], ומבואר דאף דגם לשני עכ"פ אסורה ליבום משום דין דנאסרה שעה אחת, מ"מ חליצתו עדיפא משל אחיו דהויא לי' אחות חלוצה, וכן מוכח בסו"ד הרמב"ן, וכן מבואר **בריטב"א** בד"ה מכדי, **ובתוס'** לק' כ"ז א' מבואר יותר, דהיכי דאינה ראויה ליבום רק משום נאסרה, דחשיבא חליצה כשרה, [ובחי' **הגרש"ש** סכ"ז כ' לומר דדברי התוס' הם דוקא בהותרה ונאסרה, וית' לק' בע"ה, והרמב"ן והריטב"א מיירו גם על נאסרה בשעת נפילה], והנה **הרמב"ן** הק' על תי' זה, דא"כ מה מק' הגמ' דקמייתא נמי, הא לפ"ז הראשונה לעולם לא הויא חליצה פסולה להצריך חיזור, וכ' עוד דגם השניה לא תצטרך חיזור, כיון דזה שלא חלץ לראשונה, עדיפא חליצתו משל זה דחלץ, ולכאורה צ"ב, דכיון דמיירי דנפלו בבת אחת, א"כ הרי השניה היא עכ"פ אחות זקוקה משום השלישית, וא"כ אמאי עדיפא חליצתו של זה דלא חלץ לראשונה, ולכאורה מבואר ברמב"ן, דכיון דלזה שחלץ היא גם אחות חלוצה, א"כ גרעה חליצתו משל זה דלא חלץ, וכן מבואר **בפרישה** בסק"ע סק"מ **ובב"ש** שם סקי"ד, ועיין עוד בסמוך, אמנם י"ל עוד, דבריטב"א בד"ה מכדי מבואר, דגם אי אמרינן דמיירי דנפלו בבת אחת, זה דוקא הראשונה והשניה ולא השלישית, דכ' דגם אי מיירי בבת אחת, מ"מ כשחלץ לראשונה פרחה זיקה מהשניה עיי"ש, וא"כ לק"מ על דברי הרמב"ן.

**הרא"ש** בסוף ס"א כ', דלשמואל לל"ק בשתים הראשונות אי נפלו בב"א, זה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, **והמהרש"א** כ', דצריך לגרוס בדברי הרא"ש דאפילו אי נפלו בב"א, והטעם דאין אחד חולץ לשניהם, משום דזה שלא חלץ לראשונה חליצתו עדיפא, דעליו אסורה רק משום נאסרה, והביא דכן מבואר בדברי התוס' לק' כ"ז א' שהובאו לעיל, **והב"ח** כ' דצריך לגרוס בדברי הרא"ש אי לא נפלו בב"א, והיינו דבנפלו בב"א באמת אין חילוק מי חולץ לשניה, כיון דאסורה על שניהם, ולכאורה מבואר בדבריו, דהגם דאסורה על זה שלא חלץ לראשונה רק משום נאסרה, מ"מ לא חשבינן דחליצתו מעולה משל זה דחלץ, אמנם באמת בפרישה ובב"ש שהובא לעיל מבואר, דכיון דנפלו בב"א, א"כ השניה אסורה על השני גם משום אחות זקוקה משום השלישית וכשנ"ת, וא"כ אפשר דרק משו"ז ס"ל להב"ח דחליצתם שוות, אבל בנאסרה לחוד מודה דחשיבא חליצה מעולה, ולפי המהרש"א צריך לומר דרק הראשונה והשניה נפלו בב"א, ולעיל נתבאר דכן מבואר בריטב"א, וכבר עמד בזה **בחזו"א.**

# החזו"א כ' להוכיח דלא כהפרישה והב"ש דכתבו דאחות חלוצה גרועה מאחות זקוקה, מהא דמק' הגמ' דאי הכי קמייתא נמי, ונראה דגם הראשונה וגם השניה צריכות חליצה מתרוייהו, וכמבואר ברש"י וברמב"ן, ואי נימא דאחות חלוצה גרעה מאחות זקוקה לבד, א"כ אמאי השניה תצטרך חליצה מתרוייהו, הא זה שחלץ לראשונה חליצתו גרועה משל אחיו, וא"כ תפטר בחליצת האח המעולה לבד, והנה לכאורה זה ק' רק לפי שי' ה"ר אברהם או שי' התוס' לק' כ"ז א', דבחליצת חיזור לא חשיב אחות חלוצתו דיחשב משו"ז החליצה באחותה חליצה פסולה, אבל לשי' הראשונים דחשיב חליצה פסולה ג"כ, א"כ כיון דהראשונה צריכה חליצה מתרוייהו, א"כ אין חליצה שעדיפא בשניה, דלתרוייהו הויא גם אחות חלוצה, אמנם באמת מבואר בחזו"א דגם לפ"ז אכתי יק' דאפשר דאח אחד יחלוץ לראשונה, וקודם שיחלוץ לה השני משום חיזור, יחלוץ השני לשניה דאינה אצלו אלא אחות זקוקה, ולא יצטרך הראשון לחלוץ לשניה, ומדלא מבואר כן, על כרחך דאחות זקוקה שוה חליצתה לאחות חלוצה, וא"כ חליצת האחין שוות [והנה לעיל נתבאר דבחי' רבי שלמה כ' עד"ז לישב דברי ה"ר אברהם, דבכהאי גונא נמצא דאין בתרתי דין חיזור כלל, ומהא דבת"י שהביא המהדו"ב לא תי' כן, וכן בתו"ר נראה דמת' קו' הת"י באופן אחר וכשנ"ת, א"כ נראה דלא נח"ל לומר דמיירי בכהאי גונא], וברש"ש כ' לומר, דבאמת קו' הגמ' לא הויא על השניה אלא על הראשונה, ומטעמא דהפרישה והב"ש, ורש"י והנ"י כ', דכשנפלו בזה אחר זה, א"כ חליצה הראשונה הויא חליצה כשרה כיון דיכל ליבמה, וכן כשנפלה שניה יכל השני ליבמה, דלאו אחות זקוקתו היא, דכבר חלץ אחיו לראשונה, ומשו"ה חליצה כשרה היא, ונראה מזה, דאם תהיה השניה אחות זקוקתו, א"כ כיון דלא הויא חליצה כשרה תצטרך חיזור, ומבואר כהחזו"א, דאע"ג דהויא רק אחות זקוקתו, מ"מ לא חשיב דעדיף מאחיו, משום הא דלאחיו הויא גם אחות חלוצתו.

**הרמב"ן** מת' על קו' התוס', דלא נקט תרי דנפלו בב"א משום שמואל, דלל"ב דס"ל לשמואל דפטרה נפשה אפילו היכי דהאחר יכול לחלוץ חליצה כשרה, א"כ זה לא שמעינן בתרי, כיון דהשניה אסורה על השני משום נאסרה דהיתה אחות זקוקתו, א"כ תרוייהו לא מצו ליבם, ואצל תרוייהו הוי חליצה פסולה, **והרשב"א** הק' על זה, דהא רב ס"ל לק' כ"ז ב', דאחר שחלץ לאחת הותרה השניה, וא"כ שפיר ראויה ליבום, וגם לרי"ו עכ"פ משכחת לה שיחלוץ לשניה ותותר הראשונה ליבום, ולכאורה בזה נראה די"ל, דהא שמואל לק' מ"א ס"ל דלא כרי"ו, וס"ל דגם אם הותרה מתחילה מ"מ לא תחזור להיתירה הראשון, ועוד כ' הרמב"ן, דלל"ק דשמואל מיירי רק על האמצעית אבל השניה צריכה חליצה מתרוייהו, א"כ משו"ה אצטריך לאשמועינן בשלש, דאי בתרי לא נדע דלשמואל אמצעית אין צריכה חליצה מתרוייהו, והרשב"א מק' על זה, דהא אי יאמר שמואל על תרי, דזה חולץ לאחת וזה חולץ לאחת, גם נדע דבשלש אין צריכה השלישית חליצה מתרוייהו, דאי צריכה, א"כ גם בתרי תצטרך הראשונה חליצה מתרוייהו, כיון דהם שוים דלתרוייהו הויא אחות זקוקה, וממילא גם השניה תצטרך חליצה מתרוייהו.

# ו) תוד"ה לדברי – בחי' הגרע"א מק' על דברי התוס', דמה בכך דהתם קמ"ל תרתי והכא חדא, [ומשה"ק עוד דהכא גם הוי תרתי דגם קמ"ל דבעי חיזור, מבואר בתו"ר דכיון דדין חיזור תלוי בהא דיש זיקה חשוב חדא]. וכ' לישב קו' התוס', לפי מה דכ' התוס' לק' כ"ז ב' בשם ר"ח דרב שם לטעמי' דאין זיקה, דא"כ נמצא דאיכא תרי מימרא דאתו כמאן דאין זיקה, והכא הוי חדא, והקר"א כ' לומר, דאי לעיל הוי למאן דס"ל דאין זיקה ואיהו ס"ל דיש זיקה, א"כ נמצא דאין חידוש בעיקר דבריו דאמר דמותר באמה, דזה פשוט דאי אין זיקה דמותר באמה לאחר מיתה.

# כז' א'

# תוד"ה מאי – כדברי התוס' מבואר בעוד ראשונים, ובת"י ובתור"פ כ' עוד, די"ל דהגם דהשתא לא מחלק בין מפטר נפשה למפטר צרתה, מ"מ לענין הדין בשוות ידע דיש לחלק, ולמפטר נפשה אין דין חיזור, ובתי' דאב"א מוסיף די"ל דלמפטר נפשה אפילו הגרועה סגי.

# ז) הרי"ף הביא למחלוקת רב ושמואל, וקו' הגמ' על שמואל דהאמר חלץ לצרות לא נפטרו אחיות, והביא רק התי' דאב"א דחלוק נפשה מצרתה, ואח"כ הביא לדברי שמואל דשני אחיות, וקו' הגמ' על זה ולתי' דר"א, וסיים דפסקו רבוותא כשמואל, ובספר הזכות מביא לדברי הראב"ד, דמפרש דברי הרי"ף דהלכה כשמואל, דקאי על מחלוקת רב ושמואל, דדברי שמואל באחיות וצרות לא מצינו חולק, והרמב"ן שם חולק, וכ' דהרי"ף קאי על דברי שמואל גבי אחיות, אבל במחלוקת רב ושמואל הלכה כרב, וברשב"א ובריטב"א ובנ"י מבואר דהלכה כשמואל, וכן מבואר ברא"ש, [רק דכ' דהלכה כתי' ראשון דרק אאמצעית, וית' בסמוך בע"ה], והרא"ש בשם הרמ"ה, ובתורי"ד ובתוס' חמ"ק כ' דהלכה כרב, וברמב"ם פ"ה הי"ב מבואר דהלכה כשמואל וכתי' דאב"א, והטור סק"ע כ' שתי השי', ובשו"ע ס"ה הזכיר שתי השי', ובסי"ט הביא לדברי הרמב"ם דמבואר דפטרה נפשה, והרמ"א בס"ה הביא, דהרא"ש הסכים להשי' דאי"צ חיזור, והרמב"ן כ' דהלכתא כרב באסורי, וא"כ הכא נמי הלכה כרב, והריטב"א דחה דכיון דרב הכא לא אליבא דנפשי' אמר, ולשיטתו הרי גם אי"צ חיזור, כיון דס"ל דאין זיקה, א"כ בכהאי גונא לא אמרינן דהלכה כרב, והרא"ש כ', דכיון דרי"ו בע"ב ס"ל כשמואל וכמבואר בתוס' ובראשונים שם, א"כ משו"ה הלכה כשמואל, וביש"ש העיר על דברי הרמב"ן דכ' דהרי"ף ס"ל דהלכה כרב, דא"כ אמאי הביא הרי"ף למה דמבארת הגמ' דברי שמואל דמפטר נפשה שאני.

**ובראב"ד** מבואר דלכתחילה אמרינן דזה שלא חלץ לראשונה יחלוץ לשניה כיון דחליצתו מעולה, ובדיעבד אם חלץ אחד לכלן מהני, **והרא"ש** כ' דהלכה כתי' ראשון אליבא דשמואל, ושמואל קאי רק על האמצעית, **ובטור** הביא שי' הראב"ד וכ' דלזה הסכים הרא"ש, **ובב"ש** סקי"ד מעיר דלכאורה להרא"ש גם בדיעבד לא מהני מה דחולץ אחד לכלן, כיון דהלכה כתי' ראשון, **ובבי' הגר"א** סקמ"ט מבואר דבאמת אין שי' הרא"ש כהראב"ד, **ובב"ח** כ' לומר דשי' הראב"ד דגם לתי' ראשון אמרינן דבדיעבד מהני אם אחד חלץ לכלן, ומשו"ה אתי שפיר דגם הרא"ש יסבור כן עיי"ש, והביא **דהרי"ו** מבאר דהראב"ד ס"ל דעיקר כתי' בתרא, ורק ס"ל להחמיר כתי' ראשון, **ובקר"א** כ' לומר, דהראב"ד ס"ל מסברא, דגם לתי' דאב"א מ"מ לכתחילה אמרינן דיחלוץ זה שחליצתו מעולה, ומצינו כן **במהר"ח או"ז** סקצ"ז, דגם למ"ד אין זיקה, מ"מ לכתחילה יחלוץ חליצה מעולה.

בדין חלץ לה אי נפטרה צרתה בשתיהן שוות, מבואר **ברמב"ן** דכיון דס"ל דהלכה כרב ובעי חיזור על האחין, א"כ כל שכן דלא פטרה צרתה, והא דאמר שמואל דחלץ לצרות נפטרו אחיות, אי"ז סותר לזה, דשם הוא משום דצרות עדיפי מאחיות, אבל בשוות אינה פוטרת צרתה, וכ"כ הרא"ש בשם **הריב"ם** דבשוות לא פטרה צרתה, אמנם בגמ' בע"ב דאמרינן על בעלת הגט ובעלת מאמר דכי הדדי נינהו, מבואר **ברש"י** דש"מ דכל אחת פוטרת צרתה, וכ"כ הרשב"א בשם **ר"ח**, וא"כ מבואר דלהלכה פוטרת צרתה, וכך היא שי' **הרשב"א והריטב"א והנ"י והרא"ש**, והנה הרא"ש דכ' דהלכה כשמואל וכתי' קמא דאאמצעית קאמר, א"כ אתי שפיר דמוכח דשמואל חולק על רב בשוות והלכה כשמואל, אמנם לפי שאר הראשונים דס"ל דהלכה כתי' דאב"א דלמפטר נפשה שאני, א"כ יל"ע דמנ"ל באמת דבשוות פוטרת צרתה, הא לא מצינו מי שחולק על רב בזה, **וברשב"א** מבואר, דכיון דבברייתא לק' נ"א מבואר, דרבנן ס"ל דבנתן גט לשתי יבמות סגי בחליצה אחת, א"כ מבואר דבשוות פוטרת צרתה, ובגמ' שם מבואר דרב דוחה, דרבנן ס"ל דאין זיקה, וא"כ זה דוקא לרב דס"ל להלכה דאין זיקה, אבל לדידן דקיי"ל דיש זיקה, אמרינן דגם רבנן דברייתא אית להו דיש זיקה, ואעפ"כ פטרה צרתה בשוות, [**והרי"ף** הביא שם האי ברייתא, וכ' **הרשב"א** דמזה מוכח דס"ל דפוטרת צרתה בשוות], **ובריטב"א ובנ"י** נראה, דכיון דאמרינן בע"ב כי הדדי נינהו, ומבארים דהיינו דמשו"ה כל אחת פוטרת צרתה וכמו שביאר רש"י, מבואר דבשוות ג"כ פוטרת צרתה, והא דלא ניחא להו לבאר כהרמב"ן והריב"ם, דמה דאמרינן דש"מ כי הדדי היינו דמשו"ה בעי חליצה לכל אחת ואחת, מבואר **ביש"ש** דאי"ז נראה בגמ', דמתחילה בעי איזה עדיפא, והיינו איזו תפטור חברתה, והיינו דפשוט דאחת פוטרת והספק איזו היא וא"כ הכא נמי כשפשט דכי הדדי היינו על כרחך דכל אחת פוטרת לצרתה.

**ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** כאן ולק' נ"א ב' מבואר, דאי אמרינן דבעי חיזור על האחין כרב, כל שכן דבעי לחלוץ לכל יבמה ויבמה, אמנם **בתוס' חמ"ק ובמאירי** מבואר, די"ל דלרב עדיף ב' יבמות מב' אחין, ומודה דבשוות פוטרת צרתה, וכן נראה **בתורי"ד** דכ' כרש"י בגמ' דש"מ כי הדדי נינהו דכל אחת פוטרת לצרתה, ופסק גבי חיזור כרב, וכ"כ **הטור** דכך היא שי' **רש"י** [ועיי"ש בנו"כ בטושו"ע מש"כ דמנ"ל הא], ולפ"ז י"ל דהגם דרש"י ס"ל דכל אחת פוטרת צרתה, מ"מ ס"ל דהלכה כרב גבי חיזור על האחין.

**הרמב"ם** בפ"ה הי"א כ', דאם נבעלה אחת מן היבמות בעילה פסולה או נתן לה מאמר פסול, נאסרו כולן ליבום וצריכה גט זו שבעלה או נתן לה המאמר, וצריכה חליצה כל אחת מהן להתירן לזר, וזה גירסת **הה"מ**,אבל **המאירי והטור** שהביאו דברי הרמב"ם גרסו, דצריכה חליצה אחת מהן, ולא דצריכה כל אחת מהן, ובהי"ב כ' הרמב"ם, דאם נחלצה אחת מהן חליצה פסולה, הותרה זו שנחלצה אבל צרתה אסורה עד שתחלוץ גם היא, או עד שיחלצו כל האחין לראשונה שנחלצה החליצה הפחותה, שאין חליצה פסולה מסלקת זיקת היבום מבית זה, עד שתחזור על כל האחין או עד שתחלוץ כל אחת מהן, **והה"מ** הבין בדעת הרמב"ם, דאפילו חלץ לצרה לא נפטרה בעלת המאמר, והק' דמנ"ל הא כיון דשמואל אמר דמהני, אמנם **הב"ח** **והדרישה** בסקמ"ג **והלח"מ** כ', דשי' הרמב"ם דחלץ לצרה נפטרה בעלת המאמר, דחליצה מעולה פוטרת הגרועה, והק' על הה"מ, דלפ"ד אמאי כ' הרמב"ם דחלץ לצרות נפטרו אחיות, [והלח"מ כ' לומר, דס"ל דהצרות הוו חליצתם חליצה כשרה לגמרי דמותרת, וכמו דהבין הרשב"א בשי' רש"י וכשי"ת בע"ה], ובדרישה מבואר דשי' הרמב"ם דאפילו בשוות נפטרה הצרה, והלח"מנסתפק בזה, והב"ח כ' דלא נפטרה, מהא דרק בשני יבמין ויבמה אחת דנתנו שניהם גט או מאמר, כ' הרמב"ם בהט"ו דאחד מהן חולץ, ונראה דבשתי יבמות בעיא כל אחת חליצה, **ובב"ש** סקי"ד כ', דלגירסת הטור ברמב"ם הדין דגם בשוות פוטרת צרתה, ומש"כ הרמב"ם נחלצה אחת מהן חליצה פחותה, היינו זה שנתן לה המאמר, והנה הרמב"ם כ' בסו"ד או עד שתחלוץ כל אחת מהן, ולפ"ד הדרישה והב"ש הרי סגי בזה שיחלוץ עוד לצרה אחת, ותפטור כולן דהם שוות, אמנם **בב"ש** מבואר דהטור לא גרס זה ברמב"ם, **וברמב"ן** לק' מ"ד א' כ', דאף אם בשוות לא פוטרת, מ"מ זה דוקא בגונא דגרעה זיקה, אבל בגונא דרק אינה ראויה ליבום, כשי' הרמב"ם דגם זה הויא חליצה פסולה, בזה פוטרת צרתה בשוות, וכ"כ **הב"ש** שם, ועיין עוד בקר"א מש"כ, ושי' הגר"א יבואר בסמוך בע"ה.

**ברמב"ם** מבואר דאם יחלצו כל האחים לראשונה דמהני לפטור הצרות ע"י זה, **והרשב"א** מק' דכיון דהיא נפטרה בחליצה ראשונה, איך נתפס בה עוד חליצה של שאר אחין, **והרמב"ן** מק', דא"כ באח אחד יהיה סגי בחליצה שלו לפטור כולן, דזה כמו שחלצו לה כל האחין, וברמב"ם פ"ו ה"ט מבואר דגם באח אחד אם חלץ לאחיות לא נפטרו הצרות, **ובבי' הגר"א** סקמ"ח כ' לומר, דמש"כ הרמב"ם דמהני חליצת כל האחין, זה דוקא בשוות, אבל לפטור חליצה מעולה ממנה זה לא מהני, ולפ"ז מש"כ הרמב"ם דנחלצה אחת מהן חליצה פחותה, קאי דוקא על הצרות ולא על בעלת המאמר, דבה לא מהני חיזור האחין, וכ' דהרמב"ם מבאר הכי תי' האב"א, דכי קאמר שמואל חליצה מעליא בעינן הני מילי למפטר צרתה, דהיינו דדוקא לפטור צרתה בעי שיחלצו לה כל האחין, דע"י זה חשיב חליצה מעליא, וכמו דנראה בלשון הרמב"ם **בפה"מ** בסוף פ"ה, ועיין בברכ"ש סי"ב ובחי' הגרש"ש סכ"ה.

**בטור** בסק"ע באות ה' כ' שתי שי' אם בשוות פוטרת צרתה, ובאות י"ז סתם דפוטרת, **ובשו"ע** בס"ה וס"ז כ' שי' הרמב"ן דאינה פוטרת בשם יש מי שאומר, ובסי"ט הביא לדברי הרמב"ם וכגירסת הה"מ דצריכה כל אחת מהן חליצה, וכ' אחר דהביא כל דברי הרמב"ם דנחלקו עליו, ובכמה מקומות סתם דפוטרת צרתה, וכמו שציין **בב"ש** סק"ז.

ח) גמ' לצרות נמי לא ליפטרו אחיות – **הראשונים** מק' דאמאי חלץ לצרה נפטרה בעלת הגט, הא גם בזה נימא, דכיון דאף הצרה נאסרת, א"כ הרי הם שוות, וכמו דס"ל לפי תי' זה בגמ' גבי אחיות וצרות, ותי' הגמ' דהתחיל ולא התחיל לא שייך בזה, **ובתוס'** כ"ו ב' בד"ה מדקאמת כ', דבעלת הגט חליצתה פסולה טפי משל צרה, שהרי חשובה כחלוצה אצלו למיסר קרובותיה, **והרמב"ן והרשב"א** כתבו, דכיון דכל איסור דמחמת גט הוא רק מדרבנן, אמרינן דזיקת הצרה אלימא, ורק בעלת הגט שעשה בה מעשה אמרינן דאיקלש זיקתה, והרמב"ן מוסיף, דצרתה יוצאת רק בחליצה, וזה שנתן לה גט יוצאת בגט וחליצה, ונראה מזה דהגט באמת אינו מתיחס לצרה אע"פ דאסורה מחמת הגט, דא"כ הרי גם הצרה יוצאת בגט וחליצה, **והריטב"א** כ', דגזרות חלושות הם, ולפיכך התירו דפטרה צרה, אבל בעלת הגט דאתעביד בה מעשה, גריעה טפי ולא פטרה צרה, וחשבינהו קצת כגרועה ומעולה, **והתורי"ד** כ', דבצרה לא עשה מעשה וממילא קא מתסרא עלוי', ואין פסולה נראה לעין כמו שנראה בבעלת הגט, **ובמאירי** מבואר, דבאמת הם שוות, רק כיון דאין בזה סרך של תורה, גם בשוות פוטרות, ורק דאמרו דמ"מ יחלוץ למעולה, דעכ"פ הצרה מעולה מבעלת הגט.

**ביש"ש** נראה דמה דחילק שמואל בין בעלת הגט לצרתה, זה דוקא ביבמות, אבל ביבמים אם האחד נתן גט והאחד לא, אמרינן דתרוייהו שוין, וצ"ב אמאי, **והחזו"א** כ', דגם גבי אחין, הדין דזה שלא נתן פוטר לזה שנתן.

בגמ' שם – **בשו"ת הרשב"א** ח"ו סכ"ה הק', דאמאי לא משני בגמ' דחלץ לצרה שנפלה ראשונה, דהיא שריא ליבום כיון דהויא צרה לאחר נפילה, ואין ערוה פוטרת צרה אלא בשעת נפילה, ותי' דא"כ זה פשיטא ומאי קמ"ל שמואל, והנה מבואר בגמ', דאחר חליצה אסורה צרת אחות החלוצה, ואף דהוי צרה לאחר נפילה, ובשלמא לשי' רש"י דצרת אחות חלוצה אסורה אפילו מנכרי וכמבואר הכא בד"ה אסור, ויותר לק' מ"א א' דיאמרו דחלץ לאחותה והויא צרת חלוצתו, אתי שפיר דזה סיבה גם לאחר נפילה לאסור, אבל לשי' תוס' והראשונים לק' מ"א דחולקים על רש"י שם, יקשה אמאי הצרה אסורה, [**ובאו"ש** קונ' זיקה אות י"ד כ', דמהאי טעמא פירש רש"י כאן דאסורה צרת אחות חלוצה גם מנכרי], **ובתוס'** לעיל כ"ו ב' כ', דאם נפלו אחיות ויבם האחת, דאין צרת אחותה נתרת, כיון דהויא צרה לאחר נפילה, אך מ"מ אסורה להתיבם כמו שאסור בצרת קרובת חלוצתו, ונראה כונתם להגמ' הכא, דמבואר דמ"מ יש איסור בצרת קרובת חלוצתו אף לאחר נפילה, וא"כ הוא הדין אם תהיה צרת אחות אשתו ע"י שייבם אחותה, **ובבית מאיר** סקנ"ט ס"ה כ', דנראה מדברי התוס' דמעיקר הדין רק בחלוצה יש לאסור, ולא ביבם, אלא דביבום גם אסרו, דחשבינן לה כאילו חלץ לה, [וכ' לומר דאם יקדש אחותה ולא בדרך יבום, בזה תהא הצרה מותרת ליבום ג"כ, וסיים דצ"ע], **ובחזו"א** מבואר הטעם דבחלוצה נאסרת הצרה, דקרובת חלוצה אסורה משום דנראת כקרובת גרושתו, והיינו דהיתה אשתו קודם, וכיון דאי אפשר להגביל זמן מאמתי היתה אשתו, אמרינן דהיתה אשתו מעולם, וא"כ ממילא דאחותה כבר היתה ערוה עליו בשעת נפילתה, וצרתה הויא צרת ערוה בשעת נפילה, וכ' דכיון דגזרו בחלוצה, גזרו גם בכנוסה, דאי לא הא לא קיימא הא ומהאי טעמא גם באחות זקוקתו יהיה הדין כן, ולפ"ז יישב קו' הרשב"א, דמ"מ מדרבנן אסרו וכשנ"ת, ובשי' הרשב"א י"ל דרק בחלוצה אסרו, אמנם הנה בחזו"א מבואר עוד, די"ל דבאמת גם בחלוצה לא חשבינן לה אשתו אלא משעה דנפלה, דקודם לכן הא היתה אשת אחיו ואין לו שייכות בה, וכ' דמ"מ בתוס' מבואר דחשובה ככנוסה גם קודם נפילה, [ויל"ע היכי מבואר זה בתוס', ואפשר ממה דסתמו דכשייבם לאה תאסר צרת רחל, והרי משכחת לה דלא תאסר, באם נפלה רחל ראשונה, ועל כרחך דס"ל דבכל גונא תאסר], ולפ"ז י"ל דהרשב"א מודה דגם כשייבם תהא צרת אחותה אסורה, אלא דס"ל דזה דוקא אם נפילתה היתה אחר נפילת זו שיבם אותה, דחשבינן לה כאשתו רק משעת נפילתה, ועיי"ש בחזו"א מש"כ לישב עוד קו' הרשב"א.

בעיקר הדין דאין צרה לאחר נפילה מבואר **בת"י** לעיל ח' א' וי"ג ב', דאחר מיתה כבר אינה חשובה צרתה, ובחי' **ר' ראובן** ס"ז אות א' כ', דכן נראה גם **ברמב"ן וברשב"א** לעיל י"ג ב', דכ' על ב"ש דהיכי דנשא מת ואח"כ נשא חי, אע"ג דאיסור אחות אשה חל מיד לאחר מיתה, מ"מ צרתה לא נפטרת דכבר אינה צרה לערוה, ומיהו הרמב"ן שם כ' בתי' א', דב"ה פליגי וס"ל דגם כהאי גונא חשיבא צרת ערוה, ובחי' ר' ראובן שם הביא דברי **הרשב"א** בשו"ת ח"ו סכ"ה דכ' דאחר מיתה לא נפטרת משום דאין צרה אלא מאח, ומשום הכי בעי דבשעת נפילה תהא צרת ערוה, ומבואר טעם אחר ממש"כ הת"י וכ' לומר דבזה פליגי ב"ש וב"ה, ודוקא לב"ה אמרינן דזהו הטעם דאין צרה לאחר מיתה, ומשו"ה סגי אם בשעת נפילה נעשית צרה הגם דמחיים לא הויא צרת ערוה, **ובברכ"ש** סי"ד כ' לבאר, דאחר נפילה כבר אינה חשובה זקוקה בבית אחד עם הערוה, דע"י היתר נפילה כבר חשוב לאחר מיתה דמ"מ כבר יש בה נפילה, וזהו דלא כהרמב"ן בתי' אחד לב"ה וכשנ"ת, ועיי"ש שהאריך בזה.

רש"י ד"ה אלא – התוס' לעיל כ"ו ב' כ', דודאי אסורה ליבום משום ביטול מצות יבמין, ורק דביטול מצות יבמין לא הוי סיבה לאחשובי משו"ז חליצה פסולה, ורש"י כאן כ' דמצי ליבם, **והרשב"א** כ' דאפשר דאין כונת רש"י ממש דשרי, אלא דאין האיסור בעצמותה, ועוד כ' די"ל דכונת רש"י, דכיון דעכ"פ יש היתר ליבם באם יחלוץ קודם לצרה של השניה, א"כ כבר בזה סגי דלא יחשב חליצה פסולה, **ובאמ"מ** ס"ח סק"א העיר, דא"כ לפ"ד רב אשי דדברי שמואל כפשוטם, ומשום דלא אלימא זיקה, א"כ אמאי חלץ לזאת שנפלה ראשונה לא פטרה צרתה, הא יש לה דרך היתר, באם יחלוץ קודם לצרת האחות שנפלה שניה, ואמנם דשמואל עצמו ס"ל דגם הותרה ונאסרה לא תחזור להיתירה הראשון, וא"כ גם בכהאי גונא לא תותר הראשונה, מ"מ להלכה דחזרה להיתירה נמצא דיש לה דרך היתר, וכ' לומר דכל דברי הרשב"א הם רק באיסור ביטול מצות יבמין, דלא הוי בעצמותה של יבמה, דבזה אמרינן דכל שיש דרך היתר לאיסור זה, הרי היא חשובה דחזיא ליבום, אבל היכי דהאיסור בעצמותה לא מהני מה דיש לה דרך היתר, דמ"מ השתא אינה ראויה ליבום, **והת"י** דחה תי' הרשב"א, דהא חיישינן שמא תמות הצרה ומשו"ה אסור ליבם האחיות, וא"כ לא חשיב דחזיא ליבום ע"י שיחלוץ לצרת השניה, דהא שמא תמות, ולכאורה שפיר י"ל, דהגם דחיישינן שמא תמות, מ"מ השתא חשוב דיש דרך היתר.

ט) גמ' שמואל התחיל ולא התחיל – שי' **רש"י** ועוד **ראשונים**, דגם לפ"ז אכתי צ"ל דשמואל קאי למ"ד דאין זיקה, **והתוס' ותו"ר** כ' דלפ"ז י"ל דאתיא גם למ"ד יש זיקה וכמבואר בדבריהם, **ותוס'** לעיל כ"ו ב' הוכיחו, דלפי האמת למ"ד אין זיקה חליצה פסולה פוטרת הצרה, מהגמ' לק' נ"א א' דמק' הגמ' על שמואל מדברי ר"ג דאמר דחלץ לבעלת הגט נפטרה צרתה, ותי' הגמ' דר"ג ס"ל דאין זיקה ושמואל כמ"ד דיש זיקה, ואי נימא דשמואל קאי למ"ד דאין זיקה יק' מר"ג , **וברשב"א** מבואר דגם אי נימא, דגם לפי מה דאמרינן דהתחיל ולא התחיל הוי כמ"ד דאין זיקה, מ"מ אכתי י"ל דלפי האמת אינו כן, אלא כמו דמת' רב אשי, **ובת"י** כ' לומר, דרק רישא דדברי שמואל גבי אחיות וצרות הוי כמ"ד אין זיקה, אבל מה דאמר דבעלת הגט ומאמר לא פטרה צרתה, הוי דוקא כמ"ד דיש זיקה, ולמ"ד דאין זיקה רק באחיות דפסולם חמור טפי, אמרינן דלא פטרה צרתה, **והרמב"ן והרשב"א** כ' עוד, דלפי תי' הגמ' דהתחיל ולא התחיל, נימא דשמואל יתרץ, דאע"ג דר"ג ס"ל דפוטרת צרתה, מ"מ רבנן בברייתא שם פליגי עליו גם בזה, וס"ל דרק היכי דתרוייהו שוות כגון דנתן גט או מאמר לתרוייהו, בזה הוא דפוטרת צרתה כמבואר בבריתא שם, ואע"ג דבאחיות וצרות מבואר דגם בשוות אינה פוטרת צרתה, מ"מ חלוק פסול דאחיות מגט ומאמר, דבגט ומאמר אין החסרון בחליצה עצמה כמו באחיות, אלא משום דאין החליצה גומרת לבד הפקעת הזיקה, ובזה אמרינן דבשוות פוטרת צרתה.

תוד"ה שמואל – **באו"ש** בקונ' זיקה סקט"ז כ' לומר דאתיא גם כמ"ד דיש זיקה, והתחיל בצרות היינו בצרה של זו דנפלה ראשונה, דהיא שריא ליבום כיון דהויא צרה לאחר נפילה, ולעיל נתבאר **דבשו"ת הרשב"א** כ' דאין לומר כן דא"כ פשיטא, וגם נתבאר דברי **החזו"א** דמדרבנן אסרו גם לצרה של זו דנפלה ראשונה, ובחי' **הגרש"ש** סכ"ה כ' לומר, דכל מש"כ תוס' דבנאסרה לא חשיב חליצה פסולה, זה דוקא בהותרה ונאסרה ואפילו דשמואל ס"ל דגם בזה אמרינן דנאסרה, אבל בנאסרה מעיקרא גם תוס' מודו דהוי חליצה פסולה משום דנאסרה, ומשו"ה לא יכלו לומר דמיירי דחולץ לצרה של זו דנפלה ראשונה, דא"כ בשניה לא תיפטר הצרה, דתרוייהו הוי חליצה פסולה משום נאסרה, [והאו"ש כ' לומר דגם זו שנפלה שניה תהא מותרת ואפילו ליבום עיי"ש מש"כ, והחזו"א השיג על דבריו עיי"ש].

רש"י ד"ה לעולם – **הרשב"א** כ', דנראה מדברי רש"י דהצרה שריא לגמרי ואפילו ליבום, וכ' דלא נראה כן בגמ', דעל מה דמוקמינן הברייתא לב"ש מקשינן אי הכי יבומי נמי תתייבם, ומבואר דלפי מה דאוקמינן לה כשמואל ואליבא דר"א, אתי שפיר אמאי אינה מתייבמת, ובהגה"השם כ', דודאי גם שי' רש"י דאסורה להתייבם, וכמבואר בדבריו בריש העמוד, דכ' בד"ה חלץ, דאע"ג דצרות נמי אי הוה בעי לא הוה מיבם, מיהו קל איסורם משל אחיות, ומבואר בהדיא דאסור ליבם, וכ' לבאר דברי רש"י דכ' דלא גזרו אלא באחות זקוקה, דכונתו דלא החשיבו האחות כערוה אלא לענין עצמה, אבל לא לענין צרתה דתחשב צרת ערוה, כמו דהיא עצמה חשיבא ערוה, **והריטב"א** כ' גם דודאי גם רש"י ס"ל דאסורה ליבום, וכ' לבאר דברי רש"י, דלא גזרו בצרת ערוה אלא להפקיע דין יבום בלחוד, אבל לגבי חליצה שבקוה שתחשב חליצה מעולה, דהם אמרו והם אמרו, ולפ"ז נמצא לכאורה דגבי חליצה חשיבא חליצה כשרה, אמנם בלשון רש"י בריש העמוד נראה, דרק הוי חליצה מעולה טפי מהערוה, ומשום דאיסורה חשוב איסור קל, וכן מבואר בשאר **הראשונים** דחשיבא דאיסורה קל ומשו"ה פוטרת.

תוד"ה א"ה – **ובת"י** תי' גם הכא כמו דתי' התוס' בד"ה תניא, דשמואל נקט חליצה, אגב בעלת גט ומאמר.

**כז' ב'**

א) תוד"ה בעלת – **הריטב"א** מבאר על דרך הריב"ן, דעדיפא זה סיבה דמשו"ה תפטור זאת לצרתה, וביאר דבעלת הגט החסרון בה משום דכבר נקלש זיקתה, ואין החליצה מפקיעה זיקה שלמה, ובבעלת מאמר החסרון משום דאין החליצה לבד מתירתה, אבל כח החליצה הוא שלם, ולפ"ז אמרינן בגמ', דבעלת הגט עדיפא משום דאתחיל בה, והיינו דכיון שכן הרי בחליצה עכשיו נתרת לגמרי, ועדיפא מבעלת מאמר דאינה נתרת, או בעלת מאמר עדיפא משום דקרובה לביאה, והחליצה בה כוחה כמו כל חליצה, ורק דאינה מתרת לבדה.

תוד"ה תא שמע – **בעל"נ** מעיר, דבגמ' לק' נ"א א' מבואר דטעמי' דר"ג דמהני גט אחר מאמר או איפכא, הוא משום דמאמר קני בחד צד וגט מהני בחד צד, וא"כ לענין גט ומאמר לכאורה הוי לר"ג כמו גט אחר גט לרבנן, ומה מייתי ראיה, וע"ע בחזו"א.

**בב"ש** סק"ע סק"ה כ', דאם אח אחד נתן גט לאחת מן היבמות ואחיו נתן גט ליבמה אחרת, דמהני אם יחלוץ אחד מהם לאותה יבמה דלא הוא נתן לה הגט אלא אחיו, דהרי הוא חליצתו מעולה משל אחיו, ורק לשי' הרמב"ן דגם בב' יבמות שוות אינה פוטרת צרתה, הכא לא תפטור צרתה כיון דהם שוות, וכן נראה בבי' **הגר"א** סקי"ח דכ' דזה דלא כרמב"ן, **והחזו"א** כ', דבזה גם לשי' הרא"ש לא תפטור צרתה, כיון דאם אחיו יחלוץ לצרה, הרי תהיה אצלה חליצתו של אחיו מעולה משלו, כיון דאחיו לא נתן הגט לצרה והוא נתן, והיינו דס"ל דהגם דחלץ חליצה מעולה, מ"מ לגבי מי שנתן לה הגט מהני רק כמו חליצה פסולה.

ב) תוד"ה חלץ – **וברמב"ן** מבואר בצד אחד, דאדרבה היא הותרה וצרתה לא, וגרס בגמ' הכי דאבל לא צרתה, וכ"כ **הריטב"א והנ"י**, **וברשב"א** מבואר כתוס', וזה תלוי בביאור תי' הגמ' דאבל הכא זיקה דרבנן, **דהתוס'** כתבו בשם **ר"ח** דרב לטעמי' דס"ל דאין זיקה, אבל **ברמב"ן** כ' צד אחד, דרב קאי למאן דס"ל דיש זיקה, ובכל זאת ס"ל דכיון דהוי רק מדרבנן לא אמרינן בזה דנאסרה, וכן מבואר **בריטב"א ובנ"י**, **ובעל"נ** כ' דכן מבואר גם בדברי **רש"י** דרב הוי גם למ"ד דיש זיקה, דעיקר תלוי בזה דאין האיסור אלא מדרבנן, ולשי' רש"י דס"ל לעיל כ"ד א', דגם למאן דס"ל דאין זיקה ואסור רק משום ביטול מצות יבמין, מ"מ י"ל דנאסרה, אתי שפיר טפי, דבאמת עיקר החילוק אם הוי מה"ת או מדרבנן, ואינו תלוי אמאי אסור מדרבנן.

גמ' איתיבי' ריב"ח לרי"ו – שי' **רש"י** דלרב גם הוה מצי למפרך, אמנם **התוס'** **והראשונים** כ' דדוקא לרי"ו פריך, ובתוס' מבואר, לפי דברי ר"ח דרב לטעמי' דאין זיקה, א"כ י"ל דמתני' אתיא כמ"ד דיש זיקה, ומשו"ה איכא לדין נאסרה, ובשם ריב"ן כ', דרב ס"ל דחליצה פסולה צריכה חיזור, וא"כ תרוייהו בעו לחלוץ לכל אחת, וא"כ משו"ה לא מצו ליבם השניה דנאסרת על שניהם משום אחות חלוצה, וגם לפ"ז צ"ל, דמתני' כמאן דס"ל דיש זיקה, דהא רק למ"ד דיש זיקה צריכה חיזור, **והראשונים** דחו תי' זה, דעכ"פ אכתי יק' סיפא דמתני', דהיתה אחת אסורה על אחד מהאחין איסור ערוה, דהוא מותר בשניה ואחיו אסור בשתיהן, דאמאי לא נימא דאחיו ייבם השניה, וכמו דהק' הגמ' לק' על רי"ו, ור"פ תי' שם דמיירי דזאת שאינה ערוה נפלה ראשונה והערוה שניה, וא"כ אינה מותרת לרי"ו כיון דנאסרה משעת נפילה, אבל לרב אי אפשר לת' כן, דהא מתיר גם זאת שנפלה שניה, ושם הרי אינו חולץ לאחותה, כיון דמתיבמת לאחיו, וכן הק' **המהרש"א** לק' כ"ז א', **והקרני ראם** שם כ' לת', דגם הריב"ן מודה למש"כ תוס' לפי ר"ח, דרב יכול לאוקמי מתני' כמאן דס"ל דיש זיקה, ולדידי' אמרינן דאסורה מדין נאסרה, אלא דהיה ק' להריב"ן, דאכתי תקשי לרב, דהא ס"ל לק' מ"א א' דאפילו בנאסרה מדאורייתא, אמרינן דאם הותרה ונאסרה דתחזור להתירה הראשון, וא"כ כ"ש הכא, וא"כ עכ"פ יק' לרב כמו דק' לרי"ו, ומשו"ה הוצרך הריב"ן לת' משום דבעי חיזור, וא"כ בסיפא דמתני' אה"נ דיתרץ כמו דתי' ר"פ בגמ' אליבא דרי"ו, דנפלה שאינה חמותו ברישא, ומתני' כמאן דס"ל דיש זיקה, **והחזו"א** כ' לפ"ז לישב, אמאי ל"ק אכתי לפי הריב"ן, אמאי מבואר במתני' דאם קדמו וכנסו יוציאו, הא בכהאי גונא דכנס אחד נפטרת מהשני, ואמאי לא יהיה מותר לכנוס אחותה, אלא די"ל דמיירי דקודם כנס האחד את זאת שנפלה ראשונה, וא"כ השני אסור בשניה משום דנאסרה, דמתני' כמאן דס"ל דיש זיקה.

ותוס' בשם **ר"י** ושאר **הראשונים** תי', דלרב ל"ק כלל, וכמבואר בגמ' דאם הטעם משום שמא ימות י"ל דמשו"ה שקלו דין יבום לגמרי, ורב הא מבאר טעמי' דמתני' משום שמא ימות, דהא ס"ל דאין זיקה, **ובת"י** מבואר די"ל דחולצות היינו חדא וחולצות היינו חולצות דעלמא, ולא סבר מה דדחי בגמ' דהרי אלו קתני, **ובתור"פ** כ' דרב מוקי מתני' כר"א, ואע"ג דסיפא ר"א.

**הרא"ש** מוכיח מדברי רי"ו דס"ל דאי"צ חיזור על האחין בחליצה פסולה, דאי בעי חיזור, א"כ ל"ק כלל אמאי במתני' אינם מתיבמות, ולשי' ה"ר אברהם דחליצת חיזור אינה אוסרת הקרובות ניחא, ובתוס' לעיל מבואר דמכאן הביא ה"ר אברהם ראיה לשיטתו, **וברמב"ן** מבואר, די"ל דרי"ו משמע לו דמתני' מיירי גם בכהאי גונא דיש צרות לאחיות, וא"כ אין לומר משום חיזור, דהא אפשר לחלוץ לצרה, **ובריטב"א** דחה זה, דזה אינו סיבה לומר משו"ה איני יודע מי שנאן, דלוקי כגון דאין צרות, **ובתוס' חמ"ק**  לעיל כ"ו א' כ', דמתני' דוקא בליכא צרות, מדקתני חולצות דהיינו האחיות, ואי איכא צרות א"כ הדין דיחלוץ לצרות ולא לאחיות, דחליצתם מעולה משל אחיות.

ג) גמ' ואמאי ליקו חד מינייהו לחלוץ לה לשניה – מבואר בגמ', דאם יחלוץ לראשונה אתי שפיר דהשניה אסורה משום דין נאסרה, **ובאו"ש** קונ' זיקה אות ט"ז עמד בזה, דכיון דע"י שחולץ אחיו נפקע זיקתו ממנה למפרע, דהא חזינן דמותר בקרובות חלוצת אחיו, ואי פקעה זיקה רק משעת חליצה, א"כ הרי זה כמו שגירש אשתו דאכתי אסור בקרובותיה, ועל כרחך דפקע למפרע, א"כ היה מקום לומר דממילא שוב לא נאסרה מעולם, ומבואר דכיון דעכ"פ דכל זמן שלא חלץ היתה אסורה, גם זה סיבה לדין נאסרה, [ועיי"ש שהעיר עוד, דמאי שנא מאם נתקדשה היבמה לאחר, דשריא ליבם אחר שגירשה האחר, ולא אמרינן לשמואל דכיון דנאסרה שעה אחת שוב לא יהיה לה היתר, ועל כרחך משום דגם בזמן איסורה יש לה היתר ע"י גירושין, וא"כ הכא נמי יש לה היתר ע"י שייבם אחיו לאחותה, ועיי"ש מש"כ לחלק בזה], **ובקה"י** סי"ח הוסיף בזה, דכל היכי דהוברר למפרע בזה לא חשיבא נאסרה, ורק הכא דע"י החליצה מתחדש בזה דבר דמהני לעקור הזיקה למפרע, בזה הוא דחשיבא דנאסרה, ועיי"ש מש"כ עוד לענין מיאון, דמוכח לק' ק"ט דמהני דלא חשיב נאסרה ג"כ, אמנם **הרש"ש** לעיל כ"ג ב' באמת הוכיח דע"י חליצה ויבום לא פקע למפרע, דא"כ אמאי חשיבא דנאסרה.

ובעיקר מה דהוכיח האו"ש דפקעה זיקה למפרע, דאי לאו הכי אמאי שרי בקרובותיה, הנה **הרש"ש** לעיל כ"ג ב' כ' לומר, דאע"ג דלא פקע למפרע מ"מ שריא, וכן **בקובה"ע** סי"ב אות ב' כ' לבאר דבאמת לא פקע למפרע, ובכל זאת שריא דזיקה גרע, דהוי איסור לזמן עיי"ש, וכן **באוסף חדו"ת** **להגרא"ק** ס"ו ביאר די"ל דלא פקע למפרע עיי"ש, **ובקה"י** שם מביא דברי רש"י לעיל כ"ג ב' ד"ה אין דמבואר גבי יבום, דפקע זיקה מאחיו למפרע, [**והרש"ש** שם כ' לומר דט"ס הוא ברש"י], וכן דברי **המאירי** בריש פ"ב, דמבואר דפקע למפרע, ועיין עוד **באמ"מ** ס"ז מסקכ"ה עד סוף הסימן.

**כח' א'**

ד) תוד"ה ולימא – במש"כ בפי' ר"י, דבמיתת השני לא שייך למגזר, הק' **המהרש"ל** דאמאי לא שייך למגזר שיבואו להתיר השניה במקום שתמות הראשונה, וכ' לומר דכיון דלרב עכ"פ שריא גם באם תמות הראשונה, משו"ה גם לרי"ו אין לגזור, דרק מה דאסור לכו"ע גזרינן, **ובמהדו"ב** הק', דהא לרב גם בחלץ לראשונה הותרה שניה ואמאי בחליצה כן גזרינן, [ולכאורה לרב גם אסור אלא דהוי מטעם אחר וכש"כ התוס' לעיל בד"ה איתבי'], ועוד כ' המהרש"לדבמתה שניה, ידעו דמה דראשונה מותרת הוא משום דהותרה ונאסרה, אבל בחלץ יטעו לומר, דמה דמותרת הוא משום דאין איסור זיקה כלל, דיטעו לומר דחליצה לא עדיף מגרושין, ואם יש איסור זיקה א"כ אמאי הותרה ראשונה, הא אחר גירושי אחותה אסורה, **והמהרש"א** כ' לומר, דכיון דמיתה לא הוי אלא חשש, א"כ לא גזרו בזה לחשוש שיבואו להתיר בגונא שתמות הראשונה, דזה רק חשש שתמות, **ובמהדו"ב** כ', דבחליצה יש לחוש דיבוא לחלוץ לכתחילה לראשונה ולהתיר השניה.

בא"ד וחזר בו ר"י – **ובעל"נ** כ', דבסיפא דלא קתני דכנסו יוציאו, י"ל דאינו ידוע איזו נפלה ראשונה, וגם י"ל דר"א היא, דשם לא הוזכר ר"א בסיפא.

ה) גמ' רי"ו למיתה לא חייש – **ברשב"א ובריטב"א** מבואר, דגם רי"ו מודה דיש תנא דחייש למיתה, וכמבואר בסוגיה בגיטין כ"ח, רק דרי"ו ס"ל דלא סתים תנא כמאן דחייש למיתה, **והריטב"א** כ', דמהאי טעמא ל"ק מהא דבריש יומא מייתי מתני' לשי' ר"י דחייש למיתה, דשם לא סתם כר"י, אמנם **הרשב"א** כ' על זה, דשם הוי לרוחא דמילתא להתקין לו אשה אחרת, אבל לבטל עיקר מצוה כמו הכא לא חיישינן, ויל"ע דמאי ק"ל הא שם לא סתים כר"י.

רש"י ד"ה ר' אלעזר היא – **התו"ר** מק' על רש"י, דשם לא הותרה בשעת נפילה, וכמו דדחי בגמ' לק' מ"א א', והנה עיקר הדמוי בין דברי ר"א שם להותרה ונאסרה, מבואר **ברמב"ן** לק' מ"א א', דגם שם הוי הותרה ונאסרה בנשואין, דהרי בנשואין הראשונים חזיא לנפילה ליבום, ורק דלא היה היתר בפועל, ומשו"ה דחי בגמ' לק' דלא דמי, ובדברי הרמב"ן שם נראה, דלפי האמת דמצינו דגם בהותרה בפועל ס"ל דלא חזרה להיתירה, וכמו דהביאה הגמ' שם והובא בתוס' כאן, א"כ שוב אמרינן דגם דבריו בפרק ב"ש, הם משום דס"ל דלא תחזור להתירה, ואתי שפיר דברי רש"י.

ו) רש"י ד"ה בשלמא – **הגרע"א** מק', דברש"י לעיל כ"ג ב' בד"ה ואם, כ' על מה דמבואר שם במתני' דגם קדמו וכנסו יקיימו, דזהו משום דלא הוי אלא ספק וכמו הכא, והוסיף דגם אם פגע באיסור, מ"מ אחר שיבם אחיו נפקע האיסור, ועכשיו כבר אינה אסורה עיי"ש, ולפ"ז הק', דהכא הרי על צד דהשני כונס זאת שנפלה השניה, הרי היא לעולם באיסורה, דכבר נאסרה שעה אחת, וא"כ גם בספק שפיר י"ל דאסורה, ולא דמי ללעיל.

גמ' אלא שניה וכו' – **באו"ש** בקונ' זיקה אות ל' הק', דנימא דגם השני יוציא משום דהראשון שיבם הוי ביאה פסולה, דהא אסורה ליבום, וכיון שכן לא נפקע זיקתה ע"י הביאה, וא"כ אכתי הויא השניה אחות זקוקתו ואסורה בודאי, ומשו"ה יוציא השני, וכ' לומר דכיון דיש לה היתר ע"י שיחלוץ אחיו לשניה, דהא כל אחת מהן הויה בספק מי נפלה ראשונה, וא"כ מספק הדין דאם מיבם מהני, ומשו"ה גם קודם שחלץ אחיו לשני כבר לא הויא ביאה פסולה, וכמו דמצינו בדברי הרשב"א לעיל כ"ז א' עמש"כ רש"י דהוה מצי ליבם ללאה, דהיינו ע"י שיחלוץ אחיו לרחל, והובא לעיל בסוף אות ז', [ועיין בדברי **האמ"מ** שם דכ' דלפ"ד אין מקום לדברי האו"ש], **ובאמ"מ** ס"ח סקי"ג ובעוד אחרונים כ', דהגם דהוי ביאה פסולה, מ"מ זה רק סיבה דאכתי תבעי חליצה מזה שיבמה, אבל לאחיו כבר אינה זקוקה כלל, דכיון דאחיו יבם וקנאה, הרי נאסרה על שאר האחין משום אשת אח, ומשו"ה נפטרת מהם בלא כלום, **והחזו"א** כ' לומר, דליכא הכא כלל לדין ביאה פסולה, דלק' נ' ב' מבואר טעם דאמרו דביאה פסולה צריכה חליצה משום גזירה, והכא לא שייך האי גזירה, והביא דברי הלח"מ ובי' הגר"א סק"ע סקמ"ה, דהק' על שי' רש"י והרמב"ם דכל שאינו ראוי ליבום הוי חליצה פסולה, דא"כ גם ביאתם תהיה ביאה פסולה, וכ' דמבואר בדבריהם כהאו"ש דבכל מקום דהוי חליצה פסולה גם הוי ביאה פסולה.

ז) **הרי"ף והרא"ש** הביאו למתני' כצורתה, דחולצות ולא מתיבמות, ומדברי **הרשב"א והתוס' חמ"ק** נראה די"ל, דבאמת ס"ל להלכה דבדיעבד אם חלץ האחד קודם לשניה, דהראשונה מותרת ליבום, והביאו מתני' משום דלכתחילה מיהא אסור וכמבואר בסוגיה, וכן **ברמב"ם** פ"ז ה"ד **ובטושו"ע** סקע"ה ס"ב כ', דאם קדם וחלץ לשניה הותרה הראשונה, וכ' **הכס"מ והנו"כ** דלשון זה מורה, דדוקא אם כבר קדם וחלץ אבל לכתחילה לא.

גמ' היינו דקא"ל אחיות איני יודע מי שנאן – **הרי"ף והרא"ש** הביאו מתני' דקדמו וכנסו יוציאו, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז ה"ה **ובשו"ע** סקע"ה ס"ג, [**ובטור** שם כ' דלא יוציאו וכ"כ השו"ע בשם יש מי שאומר, ואי"ז משום הא דרי"ו, דדברי רי"ו הם סיבה רק על השני, **ובב"י** שם מבואר, דטעמי' דהטור משום דר"ש ואבא שאול ס"ל בגמ' בסמוך דיקיימו, וס"ל דהלכה כותייהו וכמש"כ הרמב"ם בפה"מ], **וברשב"א** כ' לומר בשי' הרי"ף, [דלא כ' בסמוך לאוקימתא דר"פ דנפלה הך שאינה חמותו ברישא], דלהלכה חיישינן אף לביטול מצות יבמין, ואע"ג דרי"ו לא חייש למיתה מ"מ אנן חיישינן, וצ"ב דהא גם אי חיישינן, נראה דזה דוקא למ"ד אין זיקה, וכמבואר **ברש"י** בד"ה ולימא, דלפ"ז נימא דתנא דמתני' ס"ל דאין זיקה, וכן מבואר בדברי **הרשב"א** שם, דאי ס"ל דיש זיקה אין לגזור בדיבעד, כיון דלא קילא להו ולא יבואו להחליף, וא"כ כיון דלהלכה ס"ל דיש זיקה, מה בכך דחיישינן לביטול מצות יבמין, **ובשו"ת הרשב"א** אלף קצ"ה שהובאה בקוה"ע נראה דעמד בזה, ויל"ע בדבריו שם, [וברשב"א לק' מ"א א' שהובא לעיל כ"ו א' באות ב', גם נראה דיש מקום לומר, דגם למ"ד יש זיקה מ"מ נגזור גם בדיעבד משום ביטול מצות יבמין], **ובתורי"ד** במתני' כ' דגם השני יוציא, דגזרינן אטו ראשון דעביד איסורא, וצ"ב דמהא דאמר רי"ו דאיני יודע מי שנאן, מבואר דאין לומר טעם זה, **ובמאירי** כ' על דרך התורי"ד, דכ' דגזרינן דלמא יקדום הוא לראשון, אך כ' דבגמ' מוכח דלא גזרינן כן, **והה"מ** על דברי הרמב"ם שם כ', דגם באינו ידוע מי נפלה ראשונה הדין דיוציאו, **והב"ח** הק' עליו דבגמ' מבואר לאו הכי, ולא ביאר אמאי בידוע ניחא דיוציאו, ואפילו בכהאי גונא דכנס הראשון את השניה, **ובב"ש** שם סק"ד באמת הק' גם על כהאי גונא דידוע מי נפלה ראשונה, אמאי יוציא השני בכהאי גונא דכנס הראשונה, וכן הק' **התיו"ט** במתני'.

**ובאו"ש** בקונ' זיקה אות ל' כ' לומר, דבידוע מי נפלה ראשונה, א"כ משו"ה יוציאו, דהראשון שיבם השניה הויא ביאתו ביאה פסולה, ומשום דאין לו דרך היתר בה, וא"כ אכתי זקוקה לחליצה מהשני ג"כ, וא"כ נמצא דהשני שכנס הראשונה, הרי אכתי היא אסורה עליו משום אחות זקוקה, ומשו"ה יוציא ג"כ, ובגמ' דמק' מיירי דוקא באינו ידוע מי נפלה ראשונה, דאז לא הוי ביאה פסולה, משום דיש דרך שיהיה לו היתר בה בדיעבד, וכשנ"ת באות ו' עיי"ש, **ובאמ"מ** ס"ח אות י"ג כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל, דהסוגיה לעיל כ"ג ב', דנח"ל אמאי במתני' יוציאו, חולקת על הסוגיה דהכא דאמר רי"ו דאיני יודע מי שנאן, וכ' לומר דהסוגיה לעיל ס"ל דכיון דהויא ביאה פסולה, משו"ה אכתי זקוקה לשני וכמש"כ האו"ש, ורי"ו הכא ס"ל, דמ"מ לאחיו השני אינה זקוקה, משום דנאסרה עליו משום אשת אח, וכשנ"ת לעיל באות ו', וסוגיה דלעיל סברה דהגם דנפקע הזיקה שלו, מ"מ כיון דעד עתה היתה זקוקה, א"כ אכתי אחותה אסורה משום אחות זקוקה, דמה דנעשית עליו ערוה אי"ז מפקיע הזיקה למפרע, ורק יבום מפקיע למפרע, והכא לא הוי יבום גמור, דהויא ביאה פסולה וכשנ"ת, ועיי"ש מש"כ לבאר בעוד אופנים, וע"ע באבה"א על הרמב"ם שם, ובמש"כ שם בשם הגרא"ק, ובספר הליקוטים שנדפס ברמב"ם מהדו' פרנקל, כ' בשם **קובץ** לבאר, דס"ל דמה דאמר רי"ו אחיות איני יודע מי שנאן, אין הכונה כמו שפי' רש"י דאינה משנה, אלא דאינו יודע טעם המשנה, אבל לעולם הלכה כמתני'.

**בב"ש** שם כ' דנראה בכל הפוסקים, דגם אי נימא דלא יוציא השני היכי דכנס לראשונה, מ"מ לכתחילה לא יכנוס, וחלוק מחלץ הראשון דבזה כונס לכתחילה, והביאו **הגרע"א**, **ובבית מאיר** שם כ' לחלוק על דבריו.

ח) גמ' ואמאי ליקו חתן וכו' – **הרשב"א** מק', דהא מבואר בגמ' לעיל דגם לרי"ו י"ל דלכתחילה אסור, דלמא קדים וחליץ לראשונה ברישא, והכא נמי נימא דלכתחילה אסור, משום דלמא מיבם השני לערוה ברישא, וכ' לומר, דאחר דאמרינן דאיני יודע מי שנאן, שוב אין לנו לומר אפילו דלכתחילה אסור, [ולעיל נתבאר דבפוסקים מבואר דגם להלכה לכתחילה אסור], ועוד כ' וכן תי' **הריטב"א**, דהכא אין לגזור אפילו לכתחילה, דאין לחוש דיבוא ליבם בעוד שהיא אחות זקוקה, וכן מבואר **בב"ש** סק"ב להלכה, והריטב"א תי' עוד, דמשמע לגמ' גם בסיפא, דגם בדיעבד אסורה על השני, הגם דלא קתני הלשון ולא מתייבמות.

גמ' אמר ר"פ וכו' – **ברמב"ם** בפ"ז ה"ה ובטושו"ע סקע"ה ס"א הביאו זה להלכה, אמנם **ברי"ף וברא"ש** לא הוזכר, **והרשב"א** כ' לומר, משום דלהלכה ס"ל דחיישינן לביטול מצות יבמין ובכל גונא אסור, ונתבאר לעיל מה דיש להעיר בזה, **ובתוס' חמ"ק** כ' לומר, דגזרינן אטו היכא דנפלה שאינה חמות ברישא, או משום דלמא מיבם הוא ברישא, וכ' דר"פ משמע לו מתני', דאיסור תרוייהו שוות עיי"ש.

ט) גמ' ר"א אומר ב"ש וכו' - **הקר"א** מק', אמאי לב"ש יקיימו, הא אסורות עליהם משום נאסרה, **ובמאירי** במתני' מבואר דב"ש ס"ל דאין זיקה, אמנם בתוס' ובראשונים לעיל י"ח ב' ולק' כ"ט ב' על הגמ' לק' דזה יעשה מאמר ויקנה, מבואר דניחא להו לפרש הגמ' שם גם משום זיקה, ושם קאי לב"ש, ומבואר דדברי ב"ש אתו שפיר גם אי אמרינן דיש זיקה, **ובאו"ש** בקונ' זיקה אות י"ז כ' לומר, דכיון דלב"ש אם כנסו יקיימו, א"כ מעיקרא אין האיסור סיבה לנאסרה, כיון דאם עבר וכנס יקיים.

**וברשב"א** לק' מ"א א' מבואר דהא דלב"ה יוציאו הוא משום קנס, ונראה מבואר מדבריו דאף אי טעמא דמתני' משום דיש זיקה, גם הוי הטעם דיוציאו משום קנס, ונראה לכאורה דס"ל דאין לומר דיוציאו משום נאסרה, ולא נתבאר בדבריו אמאי.

**כח' ב'**

י) גמ' כיון דמדאוריתא רמיא קמי' פגע באחות זקוקתו – **בעל"נ** ובחי' **הגרז"ס** לעיל כ"ו א' **ובאו"ש** פ"ז ה"א, דייקו מלשון זה דמדאוריתא רמיא קמי', דבעי דתהי' זקוקה ליבום, דהא לחליצה גם מדרבנן רמיא קמי', וכיון דבעי דתהי' זקוקה ליבום, א"כ נראה דחיי"ל ועשה או סוטה דמדאוריתא עולות רק לחליצה, בזה יהיה הדין דליכא לאיסור דאחות זקוקתו, **ובאו"ש** שם כ' לומר, דבאמת משום איסור זיקה יש להתיר דכל אחד מהאחין ייבם אחת, ורק דמ"מ יהיה אסור משום ביטול מצות יבמין, [וכ' דנפ"מ דלא יהיה דין נאסרה אפילו בשניה, דהא מה דחולק רי"ו על רב, הוא משום דס"ל דיש זיקה כמבואר לעיל כ"ז ב'], אמנם כ' דלפ"ז נמצא דבחי"ל ועשה באמת ליכא איסור קרובות, ולא נראה כן, **וביש"ש** בפ"ב ס"ג כ' בהדיא, דגם בחיי"ל ועשה יש איסור קרובות, [ולעיל כ' א' גם מבואר בגמ' לשון זה דמדאורייתא רמיא קמי' לענין איסור קרובות, וצ"ל דלאו דוקא נקטה הגמ' לשון זה, ועיין בשעורי הגרש"ר מש"כ, די"ל דשניות מדרבנן גם אינם זקוקות לחליצה, ומשו"ה הוצרכה הגמ' לומר דמדאוריתא רמיא קמי'], **ובטור** סקע"ה כ' הלשון דהואיל ומן התורה בני חליצה ויבום הם, ומזה נראה יותר דדוקא בעי שיהיו מן התורה בני יבום, אמנם **הבית מאיר** שם בס"ב כ' גם על לשון הטור דהוא לאו דוקא, **ובתורי"ד** במתני' כ' על אסור מצוה וקדושה, דכיון דרמיא קמי' וצריכה חליצה, ולא הזכיר כלל דבעי דמן התורה רמיא ליבום.

גמ' סד"א משום מצוה עבוד רבנן קמ"ל – **בקר"א** מעיר, דהא ניחא למ"ד יש זיקה, אבל למ"ד אין זיקה, והאיסור משום ביטול מצות יבמין מאי קמ"ל, וכ' דצ"ל דקמ"ל דגם חיישינן לביטול מצות חליצה, דהרי לא חזיא אלא לחליצה.

גמ' ואי אשמועינן הכא – **המהרש"א** מעיר אמאי לא אמרה הגמ' דלא נדע הרישא משום דאיכא למגזר משום שני, וכמו דאמרה הגמ' כן בע"א, דמשו"ה לא סגי בהא דפ"ב, ותי' צ"ב, וכמו דכבר עמדו בזה **הרש"ש והישרש יעקב**, **ובמהדו"ב והרש"ש** כ' לת', דהוצרך הכא לומר דתרוייהו מוכחי אהדדי, משום דאי לאו הכי אכתי יק' עכ"פ אמאי בעי למתני' דפ"ב, דנלמד זה מהכא, [ובישרש יעקב כ' לומר דזה גם כונת המהרש"א].

א) מתני' ור"ש פוטר – בגמ' לעיל י"ט א' מבואר, דרב אושעיא ס"ל דר"ש סובר דזיקה ככנוסה, ובנפלו אחיות בזה אחר זה, השניה לבדה נפטרת משום אחות זקוקה, ומתני' דנפלו בבת אחת וכריה"ג דאפשר לצמצם, ומבואר שם ברש"י, דמשו"ה פוטר ר"ש דילפינן מלצרור כמבואר בגמ' הכא, דתניא דר"ש פוטר מקרא דלצרור, **ובקוה"ע** סכ"ה אות א' הק' דלמה לי קרא, תפוק לי' משום דכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, והביא דברי התוס' בבכורות ט' א', דהיכי דחל ממילא לא אמרינן דכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, ונפילה ליבום חל ממילא, ובמסקנת הסוגיה שם אתותב רב אושעיא, וא"כ לכאורה על כרחך טעמי' דר"ש, אינו משום דכל אחת חשיבא כאחות אשה גמורה, אלא הוי גזה"כ דכל שנעשו אחיות בזיקה דנפטרו מיבום וחליצה, אמנם **הנ"י** כ' דטעמי' דר"ש דס"ל דמדאוריתא זיקה ככנוסה דמיא, ונמצא דאחות זקוקה היא כאחות אשה, ובחי' **אנשי שם** כ', דלפ"ד הנ"י צ"ל דמיירי דנפלו בבת אחת וכריה"ג דאפשר לצמצם, וכן נראה **במאירי** דכ' דר"ש דורש לא תקח לצרור, בשעה שנעשות צרות זו לזו אף ע"י זיקה לא יהיה לך ליקוחין אפילו באחת מהן, שכל אחת נעשית כאחות אשתו לגמרי מצד הזיקה, וכבר הק' בזה **הגרע"א והקר"א** דזה לכאורה רק אליבא דר"א לעיל י"ט, ולמסקנא אינו כן.

ב) **בתוס'** בקי' נ' ב' כ' על דברי ר"ש הכא, דמשמע דאע"ג דקידושין לא תפסי באחיות שנעשות צרות זו לזו, יש בהן כרת, כיון שפוטר אותן מחליצה ויבום, **ובמהרש"א** שם כ', דמש"כ כיון שפוטר מחליצה ויבום, קאי על מש"כ דקידושין לא תפסי בהן, דכיון דאין בהן זיקה כלל, א"כ בודאי צריך לומר דלא תפסי קידושין משום דיש בהן איסור של אחות אשה עיי"ש, אמנם **באמ"מ** ס"ז סקי"ח כ' לבאר דברי התוס', כמו דנראה בפשטות דברי התוס', דקאי עמש"כ דיש בהם כרת, דבאמת מה דפטורות מחליצה הוא משום דיש בהם כרת, ולפי מה דכ' התוס' שם בתי' דהכרת הוא משום אשת אח, א"כ מבואר דהאשת אח הוא הפוטר מחליצה לר"ש עיי"ש, **ובתו"ר** שם לא הזכיר כלל כרת, ונראה כהמהרש"א.

**בתוס'** שם מבואר, דמש"כ בקרא ונכרתו, דיש כרת, דזה משום דהויא אשת אח, וכמבואר ברש"י הכא, דקיימא עלי' באשת אח, **ובאמ"מ** שם העיר, דלשי' הרשב"א לק' מ"א א', דכל שחל היתר בנפילה, שוב אף אם תאסר ותפטר לשוק, מ"מ לא יחזור איסור אשת אח, א"כ אמאי הכא יחול איסור אשת אח בזו שנפלה ראשונה, הא כבר הותרה, וכ' דצ"ל דהוי גזה"כ, וסיים דצ"ע.

ג) **בשו"ת הרשב"א** ח"ו סכ"ה מבואר, דלר"ש גם פוטרות צרותיהן, ובחי' **ר' ראובן** ס"ז בהגה"ה עמד בזה, דבראשונים והרשב"א מכללם מבארים לעיל י"ג ב' בדברי ב"ש דהצרות מותרות, דבנשא מת ואח"כ נשא חי משו"ה מותרות, דכיון דאין איסור חל על איסור א"כ מחיים ליכא איסור אחות אשה, ורק לאח"מ שנפקע אשת אח חל אחות אשה, ואז אינו פוטר דהויא צרה לאחר נפילה, ומבואר דהגם דאין זמן דנתרת הערוה, מ"מ בעי שתהא צרת ערוה כבר מחיים, וא"כ הכא נמי בר"ש הרי מחיים אינה ערוה, דרק לאח"מ נעשית אחות בזיקה, וכ' דלפמש"כ הרמב"ן בביאור אחד, דבזה גופא פליגי ב"ה אתי שפיר, אבל לפמש"כ דמטעם אחר פליגי א"כ יק', וכ' לומר דלרבי דדריש מולקחה, א"כ לא בעי שיהיה בה דין ערוה כדי לפטור, אלא כל שאחת פטורה גם צרתה פטורה וכמבואר בתוס' לעיל י' א', וא"כ י"ל דבזה סגי דמ"מ פטורה בשעת נפילה, ור"ש צ"ל דס"ל כרבי לפי המבואר בגמ' לעיל ח' ב' עיי"ש בדבריו, אמנם **בברכ"ש** סי"ד גם כ' דבעי דתהא ערוה מחיים, וביאר דאי לאו הכי מיד בנפילה עצמה הותרה הצרה ויוצאת מהבית, ומשו"ה בעי דקודם הנפילה כבר תהא צרת ערוה, ומ"מ כ' שם באות ו', דבר"ש שפיר פוטרות הצרות, ומשום דבר"ש ליכא היתר בנפילה מעולם, והיינו דבערוה בשעת נפילה הרי יש היתר לאשת אח מצ"ע, והערוה שחל בשעת נפילה אוסר אותה, אבל בר"ש הדין דנעשות צרות זו לזו, הוא בנפילה עצמה דאין לה היתר, ועיין עוד בדבריו בס"ט סק"א בסוגר.

ד) רש"י ד"ה לגזור – **בישרש יעקב** מעיר עמש"כ רש"י דהתם הוא לרבנן, דלפי המבואר בתוד"ה שנעשו, ברישא גם ר"ש מודה, משום דאיכא תרי אחין.

**כט' א'**

רש"י ד"ה והאמר – **החזו"א** כ', דנראה מלשון רש"י, דדוקא בזקוקה ליבום פוטר ר"ש, אבל אם זקוקה רק לחליצה כגון חיי"ל ועשה, בזה צריכה חליצה מן התורה לר"ש, אמנם **בקר"א** בריש הפרק כ' דגם בחיי"ל ועשה פוטר ר"ש, **ובמאירי** כ', דהואיל ומן התורה ראויות הן ליבום זיקה גמורה היא, ובלשון זה מבואר יותר, כמו שדייק החזו"א בדברי רש"י, אמנם לעיל נתבאר, דבמאירי נראה דמבאר דברי ר"ש על דרך דברי רב אושעיא לעיל י"ט דזיקה ככנוסה, ובזה גם **בקר"א** כ' הכא, די"ל דדוקא בחזיא ליבום מן התורה אמרינן דזיקה ככנוסה.

ה) גמ' והא א"ר שמעון – **בתו"ר** מק', די"ל דמדרבנן אמרו דאיסור מצוה הויא כערוה, ומשו"ה אחותה בעיא חליצה, וכ' דקו' הגמ' עליה עצמה, דממנ"פ אי הויא כערוה תפטר משום דין ערוה, ואם לא הרי היא אחות זקוקה, ועל זה משני גזירה משום מצוה דעלמא, ומק' הגמ' דכיון דבעיא חליצה, א"כ לא משוית לה כערוה, וא"כ אחותה תפטר, ועיין בחי' הגרש"ר ס"ד בענין שניות, אי מדרבנן הוו ערוה גמורה.

גמ' והא גבי ערוה – **רש"י ותוס'** מבארים לענין ערוה ואחותה, דלא בעיא הערוה חליצה, **ובקר"א** מעיר דודאי הכא יש לגזור, דאי נפטור אחותה יאמרו דגם זאת שהיא איסור מצוה פטורה, דאדרבה היא גם אחות זקוקה וגם איסור מצוה, **והבעה"מ והרמב"ן והריטב"א**, מבארים, דקו' הגמ', דערוה שהיא גם איסור מצוה או קדושה תבעי חליצה, גזירה אטו איסור מצוה וקדושה דעלמא.

א) מתני' ב"ש אומרים וכו' – **רש"י** בע"ב בד"ה השתא כ', דגם לב"ש מאמר יבמין מדרבנן הוא, דהא מדאורייתא יבמה יבא עליב כתב רחמנא, **והתוס'** כאן כ', דלפ"ד צ"ל דמה דקתני דהלזו תצא משום אחות אשה, היינו אחר שייבם לבעלת המאמר, דנמצא דהיא קנויה לו מן התורה, **ובתו"ר** כ', דלשי' רש"י עצמו בפי' הסוגיה אי אפשר לומר כן, דהא מבאר דמסקנת הגמ' דהלזו תצא משמע מיד גם קודם יבום, ולשי' **ר' נתנאל** בת"י י"ל כן, דמבאר דלמסקנא באמת רק אחר יבום, תצא השניה משום אחות אשה וית' לק' בע"ה, **ותוס'** הק' על רש"י, דמבואר לעיל י"ח דצרת בעלת מאמר חשיבא צרת ערוה גמורה, היכי דבעלת המאמר היא ערוה, ומשו"ה כ', דלב"ש מאמר קונה מן התורה, וכן מבואר בשאר **הראשונים**, **והרשב"א** בע"ב כ', דגם רש"י אין כונתו דהוי מדרבנן ורק דאינו גומר מן התורה, **ובתור"פ** כ' לומר לשי' רש"י דהוי מדרבנן, דמ"מ מהני גם לדאורייתא משום דאפקעינהו רבנן לקידושין, ולפ"ז י"ל דיוצאת גם קודם שמייבם, ובשי' תוס' והראשונים דהוי מן התורה כ' התוס' דילפינן מקי' דעלמא, **ובת"י** מבואר יותר, דילפינן מדכתיב ולקחה לו לאשה כאשה מה אשה בכסף ושטר אף יבמה, וכן מבואר **בירושלמי** ריש פ"ב דילפינן מולקחה לו לאשה, [**ובפי' הרא"ש** בנדרים ע"ד א' כ', דילפינן מולקחה לו לאשה דע"י לקיחה נעשית אשתו].

תוד"ה אי כר"ג – **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** הק' רק ממתני' דריש הפרק, דאמאי לא ייבמו לב"ה אי ס"ל כר"ג, וכ' דאה"נ דמשם מוכח דלא כר"ג, אבל ממתני' הכא לא מפיק אלא מר"י, והנה **ברשב"א** לעיל י"ז ב' כ', דלר"ג ליכא דין ביטול מצות יבמין כלל, ושרי לקדש אחותה, **ובריטב"א** שם כ' דאסור, אך כ' דזהו רק משום דאין לו שום צורך לקדש אחותה דוקא, אבל בהא דר"ג דכבר היתה אשתו, או בריש הפרק דיש לו מצות יבום באחותה, בזה ס"ל לר"ג דלא אסרינן משום ביטול מצות יבמין, ולפ"ז צ"ב דא"כ יק' במתני' הכא אמאי לא שרי לכנוס בעלת המאמר, ולא שייך לת' כמו תוס', דהכא רק מקודשת ולא הויא ככנוסה, דלפי דבריו גם בזה צריך להיות דשרי, **ובתורי"ד** כ' דאה"נ גם ממתני' מוכח דלא כר"ג, ורק דממש"כ זו היא שאמרו ממעט רק מדר"י.

ב) תוד"ה לא – מבואר מדברי התוס', דכיון דלא סגי בגיטא, א"כ אכתי חשיבא דיש בה זיקה גם לשאר אחים, ומשו"ה קשיא להו דצריכה להיות אשת ב' מתים, ובאמ"מ ס"ח סק"ב כ' בשם **הגר"ח** לישב קו' התוס', דהגם דמצד המאמר לא נפקע זיקתה לגמרי, מ"מ זה סיבה דתעשה ערוה של אשת אח על שאר אחין, וכמו דמבואר דאחותה נעשית ערוה על בעל המאמר, וכיון דנעשית ערוה, הרי זה מפקיע הזיקה שעל האחין, וכמו בכל ערוה שלאחר נפילה, **והאמ"מ** שם בסק"ג כ', די"ל בשי' תוס' דגם הם מודים לזה, אלא דהרי אחר שמת בעל המאמר, הרי נמצא דהויא יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, דחוזרת להיתירה הראשון, וא"כ ממילא שוב נמצא דהויא אשת ב' מתים, אלא דשי' הרשב"א לק' מ"א א', דהגם דחזרה להיתירה הראשון, מ"מ דין יבום כבר אין בה, וא"כ אתי שפיר תי' הגר"ח, אבל שי' התוס' לעיל י' ב' נראה דלא כהרשב"א וצ"ל דחזרה לדין יבום, ושפיר מק' הכא דהויא אשת ב' מתים, **ובברכ"ש** ס"ט סק"ח נקט בשי' התוס', דכיון דליכא בזה קנין יבום גמור, א"כ זה סיבה דגם אין לה דין ערוה דאשת אח על שאר האחין, **והחזו"א** מביא הסוגיה לק' צ"ה א', דהתוס' שם בד"ה עבד מוקי לה כמ"ד דמאמר קונה מדאורייתא, ומבואר שם דאעפ"כ מצו שאר אחים אח"כ, לפסול היבמה ע"י גט וחליצה, וא"כ מוכח דגם אחר מאמר אכתי זקוקה לשאר אחין, וכן מבואר בר"ן בנדרים ע"ד ב', דגם לב"ש אכתי מצו שאר אחין לפוסלה עליו, [ובדבריו מבואר דאפילו אי קונה קנין גמור מצו אחיו לפוסלה], **ובתו"ר** כאן בע"ב כ', דרבי יהושע דאמר דמצו אחיו לפוסלה, לא סבר כב"ש, אמנם כ' דכיון דבגמ' נקטה דמצי לפוסלה בגט או בביאה, ואי הויא מקודשת מן התורה לא הוה לי' למנקט ביאה, דהרי לא מצי בא עליה, ונראה דמודה בעיקר הדבר להר"ן דמצי לפוסלה, ורק דלא הוה לגמ' למנקט ביאה אלא רק גט, ומבואר דאכתי יש זיקה, אלא דיל"ע אמאי באמת לא נימא דפקע זיקה מהאחין, משום דנימא דנעשית ערוה של אשת אח, וכמו דמבואר דאחותה נעשית ערוה של אחות אשה, וכבר הק' כן בחי' **הגריי"ר** ס"ו.

ובעיקר קו' התוס', **בעל"נ ובחזו"א** כ' לומר, דר"ש לעיל ס"ל דמאמר קונה רק מדרבנן, ובזה ס"ל דתקנו דקונה לגמרי, אבל מן התורה אין לומר דיקנה לגמרי, דיש מיעוט דביאה גומרת ולא כסף ושטר.

ג) גמ' לדחות בצרה – שי' **רש"י והת"י** בשם **ר' נתנאל** דצרה היינו אחותה שנופלת מבית אחר, ושי' **תוס'** ושאר **הראשונים** דהיינו צרתה מאותו בית, ובתוס'כ' דהא דנפטרת, הוא משום דאע"פ דאין הקנין נגמר, מ"מ קרינן בצרות בית אחד הוא בונה ולא שני בתים, **ובתו"ר** גם כ' דכיון שהתחיל לעשות קנין אע"פ שלא יגמור, קרינן בי' בית אחד הוא בונה ואינו בונה שני בתים, אך המשיך דלב"ש מאמר קני קנין גמור לגמרי, ורק לענין זה דלא סגי לה בגט אמרינן דאינו גמור, ומשו"ה קרינן בי' בית אחד הוא בונה, וכן מבואר בשאר **הראשונים** כהתוס', **ובת"י** הק' על זה, דמאמר אינו קרוי בנין, ורק יבום קרוי בנין, ומשו"ה כ' כפי' רש"י, דצרתה היינו אחותה, וכ' דהא דאחותה נפטרת, הוא משום דלא גרע מקידושין דעלמא, והא דאכתי בעיא חליצה, הוא משום דאכתי איכא זיקה בהדי הקידושין כל זמן שאינו מיבמה, **ובברכ"ש** שם **ובקוה"ע** סל"ה אות ז' עמדו בזה, דלשי' התוס' ושאר הראשונים אמרינן דמאמר מהני בתורת קנין יבום, ורק דאינו גומר יבום, ולשון **הרמב"ן** לעיל י"ח ב' דמאמר במקום יבום קאי, ולשי' **הת"י** מאמר בתורת קידושין דעלמא, ואי"ז תחילה של קנין יבום.

**כט' ב'**

ד) גמ' זה יעשה מאמר ויקנה – **הרשב"א והריטב"א** מק', דנימא דלא מהני מאמר משום דכבר נאסרה, דקודם מאמר היתה אסורה, וכ' דיל"פ דקו' הגמ' על הראשונה שנפלה, דהיא תותר עכ"פ משום דין הותרה ונאסרה דתחזור להיתירה, והק' עוד דלכתחילה עכ"פ אסרינן גם בראשונה דלמא יעשה מאמר בשניה ויכנסנה, וכמבואר לעיל כ"ח א' דגזרינן בזה לכתחילה, והרשב"א כ' דלפ"ד לעיל, די"ל דלמסקנא גם לכתחילה לא גזרינן בזה [והובא לעיל כ"ח א' באות ז'] ניחא, והריטב"א כ' דמשמע לגמ' דגם היכי דכבר עבד מאמר מ"מ אסרינן, **ובאו"ש** קונ' זיקה אות י"ז כ', די"ל דלב"ש דבדיעבד יקיימו א"כ ליכא כלל לדין נאסרה, והובא לעיל כ"ח א' אות ו', ועוד כ' דכיון דיש דרך היתר ע"י מאמר, א"כ מתחילה לא חל דין נאסרה.

גמ' זה יעשה מאמר ויקנה וכו' – בסוגיה לעיל י"ח ב' מבואר, דלמ"ד דיש זיקה הדין דאם מקדש אחותה לא נפקע הזיקה מהיבמה, ואכתי בעיא חליצה, **ובתוס'** שם הק', דא"כ מה מק' הגמ' הכא דזה יעשה מאמר ויקנה, הא גם אחרי המאמר אכתי לא פקע הזיקה מאחותה ואסורה, וכ' לפרש, דר"א ס"ל דאין זיקה, והאיסור רק משום ביטול מצות יבמין, ומשו"ה מק' דבשלמא ביבום אי אפשר דתרוייהו יבעלו בבת אחת, וחיישינן שימות אחיו קודם שייבם, אבל במאמר אפשר למעבד תרוייהו בבת אחת ע"י שליח, וא"כ ליכא ביטול מצות יבמין, **והרמב"ן** כאן כ' דגם ע"י שליח יש לאסור גזירה שמא יעשו מאמר שלא ע"י שליח, וכמו דלא שרי דאחד יחלוץ והשני ייבם, גזירה דלמא מייבם ברישא כמבואר לעיל כ"ח א', ועוד הק', דגם אי נימא דמאמר קני, מ"מ מצות יבום ליכא אלא בביאה, וא"כ נמצא דאיכא ביטול מצות יבמין גם במאמר, ולכאורה לפ"ד צריך להיות, דכל היכא דאיכא שני יבמין ויבמה אחת, דאין להתיר לאחד מהם לעשות מאמר, שמא ימות ונמצא דבטל מצות יבמין מאחיו, **ובאו"ש** בקונ' זיקה אות י"זכ', דשי' התוס' דבמאמר מקיים מצוה ומשו"ה שרי, אך אכתי הק', דמה מק' הגמ' דא"כ גם נימא דזה יעשה מאמר וידחה, הא כיון דאכתי בעי חליצה, א"כ לא חשיב דנתקיים מצות יבום, וא"כ איכא במאמר ביטול מצות יבמין, ובחי' **הגרש"ש** סכ"ח כ', דזה ודאי דביבמה אחת ושני יבמין אין איסור למעבד מאמר משום ביטול מצות יבמין, [ולא ביאר אמאי, **ובחזו"א** כ' לבאר דהמאמר הוא בכלל מצות היבום והוי תחילת המצוה, וא"כ אינו חשוב ביטול מצות יבמין כשעושה מאמר], ועל משה"ק האו"ש דאי אכתי בעיא חליצה, א"כ נמצא דביבום מבטל מצות חליצה, שמא ימות אחיו קודם יבום, כ' הגרש"ש דכמו דמבואר בתוס' דצרתה נפטרת דקרינן בי' דאינו בונה שני בתים, הכא נמי נימא באחיו דכבר נפטרה משאר אחיו, דהוא הבונה ולא אחיו, אמנם באמת בתוד"ה לא, מבואר דחלוק אחין מהיבמות, ואם אינו קונה קנין גמור אכתי זקוקה גם לשאר האחין, ובאמת כבר עמד **בברכ"ש** שם, בזה דהתוס' מחלקין בין היבמות ליבמים עיי"ש, ומ"מ מבואר דלא כהגרש"ש, **ובאמ"מ** שם סק"ט' כ' לת' לפ"ד הגר"ח, דנפטרת משאר האחין משום ערוה דאשת אח, [ואף דלכאורה בתוס' מבואר גם דלא כהגר"ח, אמנם לפמשנ"ת דברי האמ"מ, דכונת תוס' דעכ"פ תפול ליבום אחר שימות בעל המאמר, דהויא יבמה שהותרה ונאסרה, א"כ אתי שפיר גם לשי' התוס', דבזמן דאחיו קיים הרי נפטרה ממנו לגמרי, וליכא עכשיו ביטול מצות יבום].

והנה **ברש"י** מבואר, דמה דאמרינן דזה יעשה מאמר ויקנה זה גם למ"ד דיש זיקה, דכ' דהא אין איסור במאמר, והיינו דיבום אסור משום דיש איסור בביאה דהויא אחות זקוקתו, משא"כ במאמר, ולפ"ז ק' משה"ק תוס' דקידושין לא מפקעי זיקה, **ובתוס'** לעיל כ' לת' עוד, דרק ריב"ב ס"ל דקידושין לא מפקעי זיקה, אבל שאר תנאים ס"ל דגם אם יש זיקה מ"מ קידושין מפקעי זיקה, אמנם בשי' רש"י אי אפשר לת' הכי, דבדבריו לעיל י"ז ב' בד"ה ולימא מבואר לאו הכי וכש"כ התוס' שם בד"ה ולימא עיי"ש, **וברמב"ן** לעיל י"ח כ' די"ל דלמ"ד יש זיקה, המקצת קנין שיש לה בה פוגם קידושי אחותה בין קידושין גמורין ובין קידושי מאמר שאין גומרין בה, ואפילו קדם ונשאה יוצאה כדברי ב"ה, ולא נתבאר בדבריו, איך מתישב לפ"ז משה"ק הגמ' הכא דזה יעשה מאמר ויקנה, ואולי כונתו דהא דקידושין מפקעי זיקה תלוי בב"ש וב"ה דפליגי אי קדמו וכנסו יוציאו או לא, וצ"ב בזה, ועוד כ' הרמב"ן שם, דהא דקידושין לא מפקעי זיקה, הוא משום גזירה שמא יכנוס בלא קידושין אחרים, **והרשב"א** מק', דלפ"ז גם במאמר נימא דמשו"ה לא מהני אם יעשה מאמר, שמא ייבם בלא מאמר, **וברשב"א** לק' מ"א א' כ' לת', דהגם דקידושין לא מפקעי זיקה מ"מ נשואין מפקעי זיקה, עיי"ש מה שביאר בזה, ולפ"ז כ' דלהצד דמאמר קונה קנין גמור וסגי לאפוקי בגיטא, א"כ מאמר כיבום, ומהני גם שתחשב נשואה, ומשו"ה מק' הגמ' דזה יעשה מאמר ויקנה, דכיון דהוי כנשואין יפקיע הזיקה, וצ"ב דאכתי יק' לפ"ז מה מק' הגמ', דהכא נמי נימא דזה יעשה מאמר וידחה, הא אם הוא רק דוחה לא הוי כנשואין, וברשב"א שם מבואר, דקאי על דברי רב אשי בגמ', ובדברי רב אשי מבואר דבאמת אי רק דוחה, דהמאמר לא יפקיע הזיקה, ואפשר דללשון הראשון בגמ' בדברי ר' אלעזר, ס"ל דגם אם דוחה מ"מ מאמר כנשואין, ומשו"ה מק' הגמ' דגם אם רק דוחה זה יעשה מאמר ויקנה, ועיי"ש היטב בדברי הרשב"א.

**והריטב"א** בשם **רי"ו והנ"י** לעיל י"ח ב' כ', דמה דאמרינן בגמ' דזה יעשה מאמר ויקנה, אין הפי' דע"י קנינו יפקע זיקתו מעל אחותה ותו לא הויא אחות זקוקתו, אלא דע"י מאמרו מפקיע מאחיו את זיקתו מיבמה זו שעשה הוא מאמר בה, וכיון שכן יוכל אחיו ליבם את אחותה דכבר אינה אחות זקוקתו, דבעלת המאמר כבר אינה זקוקה לו, ואחר שאחיו עושה מאמר בשניה, ממילא נתרת לראשון זה שכבר עשה בה מאמר, דע"י מאמר דאחיו נפקע זיקתו מהשניה, וכ' דבאמת מעיקר הדין היה סגי דאחד יעשה מאמר, ועי"ז יוכל אחיו ליבם השניה גם בלא מאמר, דכבר אינה אחות זקוקתו, אלא דגזרינן שמא ייבם קודם שיעשה אחיו מאמר, [**וברמב"ן וברשב"א** כאן כ', דבאמת מה דאמרינן דזה יעשה וזה יעשה הוא לאו דוקא, דסגי במאמר של אחד דאחותה כבר לא הויא אחות זקוקה של אחיו, ומטעם שכ' הריטב"א] **ובאמ"מ** ס"ח סק"ח-ט' כ', דלפ"ד הריטב"א צ"ל דהא דמק' הגמ' דזה יעשה מאמר וידחה, הוא משום דגם אם מאמר אינו קונה קנין גמור, מ"מ כבר אינה זקוקה לשאר אחין, או משום דנעשית ערוה דאשת אח וכשנ"ת דברי הגר"ח, או משום דאמרינן דהוא הבונה ולא אחין, וכמו דצרתה נפטרת משום בית אחד הוא בונה, וכשנ"ת דברי הגרש"ש.

ויל"ע בשי' **הראשונים** דלא ביארו כהריטב"א, דאמאי לא ניחא להו בביאור זה, ובחי' **הגרש"ש** סט"ז כ' לומר, דס"ל דדוקא היכי דהוא עצמו יכול להפקיע האיסור אחות זקוקה מעל היבמה ליכא לדין נאסרה, אבל היכי דרק ע"י אחיו יפקע האיסור, זה לא סיבה דלא יחול בה דין נאסרה, אמנם בשי' הרשב"א אי אפשר לת' הכי, דהרי כ' בסוגיין דבאמת י"ל דאיכא לדין נאסרה, וכל קו' הגמ' רק דזו שנפלה ראשונה תותר משום דהותרה ונאסרה, ועוד כ' הגרש"ש בס"ל, די"ל דס"ל דע"י מאמר לא נפקע הזיקה מעל שאר האחין, והנה בתוד"ה לא מבואר, דזה תלוי האם אמרינן דקונה קנין גמור וסגי בגט, או דאכתי בעיא חליצה, וא"כ אמנם דבאמת תוס' לא יכלו לבאר כהריטב"א, דאכתי יק' במשה"ק הגמ' דזה יעשה מאמר וידחה דאמאי דוחה, אמנם בגמ' עצמה יק', דמנ"ל לבאר דברי רבי אבין שהביא ראיה, דס"ל דאין זיקה, דלמא ס"ל דיש זיקה, ומשו"ה דוקא אי אמרינן דקונה קנין גמור קשה דזה יעשה מאמר ויקנה, אבל אי רק דוחה, א"כ אכתי היא אחות זקוקתו.

לשי' הרמב"ן ועוד ראשונים דלא ניחא להו בביאור התוס', דכיון דהוי בבת אחת ליכא ביטול מצות יבמין, הא דלא תי' הגמ' דבאמת לא אמרינן דזה יעשה מאמר ויקנה הוא משום ביטול מצות יבמין, כ' **הרמב"ן** דהוה מצי לשנויי הכי, רק דבלאו הכי משני שפיר, **ובת"י** מבואר, דקו' הגמ' דודאי מתני' לעיל מיירי גם אם כבר עביד מאמר, ואה"נ דלכתחילה אסור, מ"מ קו' הגמ' דאם כבר עבד כל אחד מאמר, אמאי לא ייבמו לכתחילה, ובדברי הת"י מבואר, דגם משום איסור אחות זקוקה יש לאסור למעבד מאמר לכתחילה, וזה אתי שפיר לפי שי' החינוך במצוה ר"ו, דיש איסור לקדש ערוה, ודלא כרש"י הכא דכ' דליכא איסור לקדש אחות זקוקתו, **ובקר"א** כ' לומר, גם ברש"י דיש קצת איסור לקדש, ורק הכא דאיכא בזה תורת יבום יש להתיר.

ה) גמ' מאמר דהיתירא קני דאיסורא לא קני – **בתו"ר** מק', דכיון דאין איסור דאורייתא במאמר, א"כ אמאי לא קני, וכ' דצ"ל דה"ק, לא קני לא רצו חכמים לתקן שיעשה מאמר לדחות, במקום שיש איסור מדרבנן, ונראה מדבריו דאה"נ מאמר יהני, **ובקר"א** מבואר, דבאמת לא פסיקא לי' דאם יעשה מאמר דלא יהני, אמנם לפ"ד **הת"י והריטב"א** דקו' הגמ' דמתני' מיירי גם אם כבר עבד וכשנ"ת לעיל, א"כ בהכרח דתי' הגמ' דגם אם כבר עבד דלא מהני, **וברמב"ן** לעיל י"ח ב' כ' בביאור הגמ', דכיון דמאמר במקום יבום א"כ כל שאינה עולה ליבום אין מאמר קונה לגמרי, והיינו דמדרבנן עכ"פ אמרו דאינו קונה לגמרי, ולשון **הרשב"א** בסוגיין דאין מאמרן חזק לדחות צרה לגמרי, והנה **הר"ן** בקידושין י' א' כ', דהיכי דבא על ארוסתו דלא יהני לעשות נשואין בביאה זו, דכיון דהויא ביאה דאיסורא אינה קונה, וכמו דאמרינן בסוגיין דמאמר דהיתירא קני דאיסורא לא קני עיי"ש, ולכאורה מבואר לפ"ד, דהמאמר עצמו חשבינן דיש בו איסור, דאי רק ביבום עצמו, א"כ לא שייך זה שם, דהרי שפיר מותרת שם לנשואין, ובדברי **הקר"א** מבואר כן, דכיון דאסורה ליבום המאמר עצמו חשוב דאסור, [וברמב"ן לעיל י"ח ב' הביא ביאור, דקידושין לא מפקעי זיקה כיון דהוי באיסור, וכמו דמבואר בגמ' הכא גבי מאמר, ודחה דזה שייך רק במאמר דבמקום יבום הוא וכשנ"ת, ולכאורה לפ"ד הר"ן נראה, דכמו כן י"ל דקידושין דאיסורא לא יפקיעו זיקה, דכיון דהוו דאיסורא הוי סיבה דלא יחולו, וכמו דכ' גבי בא על ארוסתו], **ובחזו"א** כ' לבאר, דמדרבנן לא יהני המאמר, כיון דאסורה מדרבנן כמו ערוה משום אחות זקוקתו, א"כ כמו כן לא תפס בה המאמר מדרבנן, וכמו דבערוה לא תפס, וכעי"ז מבואר **בתורי"ד** לק' מ"א א' דמשו"ה קידושין לא מפקעי זיקה ואכתי בעיא חליצה, דמדרבנן אמרינן דלא תפסי הקידושין.

ו) גמ' ואי ס"ד מאמר לב"ש דוחה דחיה גמורה – **בתוס'** מבואר, דלשי' רש"י דר"א ס"ל דתצא אחותה רק אחר שייבם, ומהני המאמר שכבר לא תאסר משום אחות זקוקה, א"כ הא דאי נימא דדוחה ומשייר, ניחא דבמתני' לעיל לא מהני המאמר, הוא משום דאי בעלמא דוחה לגמרי, א"כ היכי דהוי איסורא יהני עכ"פ לדחות דלא תאסור אחותה משום אחות זקוקה, אבל אי בעלמא מהני רק לדחות דלא תאסור אחותה, א"כ היכי דהוי איסורא לא יהני כלל, ומצינו כעי"ז **בריטב"א**, דכ' דר' אבין דהביא ראיה דאינו קונה לגמרי דאי לאו הכי זה יעשה מאמר וידחה, הוא משום דס"ל דאי רק דוחה צרתה, א"כ באיסורא גם לא ידחה, אבל אי בעלמא מהני לקנות לגמרי, א"כ באיסורא יהני עכ"פ לדחות הצרה, **והרמב"ן** כ', דאה"נ לשי' רש"י ממתני' לעיל מוכח דאפילו אינו דוחה אחותה לענין זה שלא תאסור לבעלת המאמר, וזה קו' הגמ', דא"כ ממתני' מוכח דתצא מיד לגמרי, דאי לאו הכי אמאי שריא בעלת המאמר, אמנם ברש"י מבואר דקו' הגמ' רק דמשמע דתצא מיד גם קודם יבום, **והרשב"א** כ' דעדיפא מקשה הגמ'.

**בת"י** בשם **ר' נתנאל** מבאר דברי ר"א כשי' רש"י דאחותה במתני' בעיא חליצה כל זמן דאינו מייבם לבעלת המאמר, ורק דמבאר קו' הגמ' דאלא הא דקתני במתני' ב"ש אומרים אשתו עמו והלזו תצא משום אחות אשה, דהיינו דאמאי שרי ליבם, הא אכתי היא אחות זקוקתו, וכמו דאסרינן מהאי טעמא במתני' שכל אחד יעשה מאמר ואח"כ ייבם, ועל זה תי' הגמ' דחלוק האם מתחילה אחותה היתה חזיא גם ליבום כמתני' לעיל, דבזה גם אחר מאמר אכתי אוסרת לבעלת המאמר משום אחות זקוקה, להיכי דמתחילת נפילתה לא היתה ראויה ליבום כמתני' דהכא דבכהאי גונא אינה אוסרת לאחותה בעלת המאמר, ולפ"ז גם לפי האמת, מה דקתני במתני' דתצא משום אחות אשה, זהו דוקא אחר שייבם לבעלת המאמר.

בשי' תוס' והראשונים, דביארו הגמ' דחלוק אם קודם נפלה ליבום ואח"כ עשה מאמר, דבזה אכתי זקוקה צרתה מאותו בית ואחותה מבית אחר חליצה, ובין אם עשה מאמר קודם שנפלה ליבום, דבזה גם לחליצה אינה זקוקה, מבואר **בריטב"א** דמה דפטורה גם מחליצה, זהו מדין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, **ובקר"א** העיר דא"כ אמאי נקטה גמ' לשון דיבמה דחזיא לכולהו וכו', ולא הביאה הדין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ובעיקר דבריהם, הנה **בברכ"ש** ס"ט סק"ה כ', דבמאמר אי מהני לענין דיאסור בקרובותיה, א"כ אמרינן דנעשות ערוה גמורה, ואית בהו כרת ולא תפסי בהו קידושין, ולא דמו למקדש מעכשיו ולאחר ל', דמבואר בירושלמי כאן דיש צד תפיסת קידושין באחותה, דבמעכשיו ולאחר ל' יש בה צד פנויה משא"כ במאמר, ואפילו לר"א דלא מהני אלא לדחות בצרה ואכתי בעיא חליצה, ולפ"ז צ"ב אמאי אם עשה מאמר אחר שנפלה, אכתי זקוקה אחותה לחליצה, הא ערוה לאחר נפילה נפטרת לגמרי, ובברכ"ש שם סק"ו כ', דמאמר הוי כקידושין, וכמו דאין קידושין מפקעי זיקה, הכא נמי מאמר, ולמ"ד דרק מדרבנן קידושין לא מפקעי זיקה, הכא נמי הכא לא בעיא אחותה חליצה אלא מדרבנן, אמנם התוס' לעיל י"ח ב' כ' דר' אבין סבר דאין זיקה וכשנ"ת לעיל, וא"כ אי אפשר לומר דמשום דאין קידושין מפקעי זיקה הוא דבעי חליצה, ובברכ"ש שם הזכיר זה בדבריו, [והנה בברכ"ש שם סק"ז כ' לבאר הדין דקידושין לא מפקעי זיקה, משום דדין זיקה לא הוי כדין קידושין, והגם דבערוה ליכא תפיסת קידושין מ"מ זיקה שייך גם בערוה, ורק דבשעת נפילה יש דין פטור ודין דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, אבל אח"כ כיון דכבר חל זיקה לא פקע עיי"ש, ויל"ע בזה, דברמב"ן לעיל כ' כתב צד אחד, דלמסקנא מה דחיי"ל ועשה עולים לחליצה וערוה לא, אינו מקרא אלא מסברא, דבערוה דליכא תפיסת קידושין גם ליכא זיקת יבום כלל וגם לא לחליצה, ולפ"ז נראה לכאורה דדין זיקה הוי כדין קידושין, וכיון דשי' הרמב"ן לק' מ"ט ב' כרש"י דערוה גם מפקיע קידושין, א"כ הכא נמי יפקיע זיקה, ולשון הרמב"ן לעיל י"ח ב' נראה, דמחמת הזיקה אמרינן דהקידושין באחותה אינם גמורין, ומשו"ה לא נפקע הזיקה, אמנם בשי' הריטב"א לכאורה צ"ל כהברכ"ש, דלק' ע"ט ב' כ' דערוה לא מפקעת זיקה, וגם כהאי גונא דפצוע דקה דאי"ז שייך לתפיסת קידושין, ולק' מ"ט ב' כ' כרש"י, דערוה הוי סיבה גם להפקיע קידושין ולא רק למנוע חלות קידושין, וא"כ אמאי לא מפקעי זיקה, ועל כרחך כהברכ"ש דחלוק זיקה מקידושין], ובחי' **הגרש"ש** ס"ל וביותר **בקוה"ע** סל"ה אות ז' נראה, דגם במאמר הוו קידושין שאינם גמורים, והקרובות הוו מקצת ערוה, ומשו"ה שייך בהו תפיסת זיקה, ולפ"ז אתי שפיר דברי התוס' והראשונים, שכ' דאחר מאמר אכתי זקוקה לחליצה.

ז) גמ' בעי רבא וכו' – **בת"י** מבואר דהספק אינו לשי' ר"א דאינו קונה קנין גמור, דכיון דלא סגי בגט א"כ גרע מקידושין דעלמא, ובודאי לא תהא כנשואה, אלא קאי בשי' ר' אמי בסמוך דאמר דקונה קנין גמור, אמנם **הרשב"א** לק' מ"א א' כ', דרבא דאמר לק' ל"ט א' דמאמר עושה ודאי ארוסה וספק נשואה, ס"ל כר"א דרק דוחה בצרה, וכמבואר בגמ' שם, ובכ"ז מבואר די"ל דעושה נשואין, וכ' שם דאדרבה, דאי סגי בגיטא א"כ הוי כיבום, ובודאי הוי כנשואין, ומשו"ה מק' הגמ' לעיל דזה יעשה מאמר ויקנה וכשנ"ת באות ד', **וברשב"א** בנדרים ע"ד ב' מבואר בשם תוס' כהת"י עיי"ש, וגם יל"ע בדברי הרשב"א דבהמשך הסוגיה מבואר בגמ' צד, דלר"א אפילו כארוסה אינה, ועכ"פ מבואר דזה בודאי אין לומר דהויא כנשואה לר"א וכמש"כ הת"י.

גמ' השתא ארוסה בעלמא – **רש"י** מבאר דהוי כל שכן משום דמאמר יבמין מדרבנן, ונתבאר לעיל באות א', **והתוס'** בע"א כ', דכיון דילפינן מאמר מקידושין דעלמא, א"כ דיו שיהיו כקידושין, **ובת"י** שם כ' דכיון דקידושין מפורש בתורה ומאמר לא, לא עדיפא מאמר מקידושין, וכ"כ **הקר"א**, **וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** מבואר, דלב"ש מאמר אינו גומר כקידושין דאין חייבין עליה סקילה כארוסה, וכמבואר בגמ' בנדרים ע"ד, דאמר ר"ע לר"א דאין היבמה קנויה לבעלה כארוסה דאין חייבין עליה סקילה, ור"א קאי בעבד בה מאמר וס"ל כב"ש דמאמר קני כמבואר בסוגיה שם, אמנם **בתו"ר** כאן כ', דמה דאמר ר"ע דליכא סקילה, הוא משום דסבר דמאמר לא קני קנין גמור, ועיין **בקר"א** שהאריך בזה.

רש"י ד"ה ולא – בפי' הראשון ברש"י נראה, דבאמת לא נאמר שום דין בזה דאין מטמאת לו, **ובתוס'** כ' דיש לפרש דהיינו דאינה חייבת למ"ד דלה יטמא חובה, **וברמב"ן** נראה דשי' רש"י דנשואה חייבת ליטמא, וזה נאמר כאן דארוסה אינה חייבת, [ויל"ע בדברי הריטב"א], והביא שי' **הרמב"ם** בפ"ב מאבל ה"ו, דגם נשואה אינה חייבת, וכ' לומר דס"ל דכל שאינה בלא יטמא אינה בעשה דלה יטמא, ועוד כ' דדרשינן בני אהרן ולא בנות אהרן גם על העשה, **והראב"ד** שם השיג על הרמב"ם מסוגיין, והיינו דמבאר הברייתא כהתוס' דאינה חייבת ומבואר דנשואה חייבת, **והלח"מ** שם כ', דהרמב"ם יפרש לענין טומאה ברגל כפי' שני ברש"י, **ובעל"נ** כ' לומר, דמחלוקת הרמב"ם והראב"ד היא לשיטתם בפ"א מחגיגה ה"א האם נשים חייבות במצות שמחה ע"י קרבן, דהרמב"ם שם ס"ל דחייבות בקרבן, וא"כ גם הם מוזהרות מלטמא ברגל, ושפיר יש לפרש הברייתא לענין טומאה ברגל, ושי' הראב"ד שם דאינם חייבות בקרבן, וא"כ אינם מוזהרות מלטמא ברגל, אמנם העיר דאמאי נשואה שריא לטמא ברגל, אם אין לה עשה ליטמא, עיי"ש מש"כ.

ח) גמ' מאי נשואין עושה – **בתו"ר** מבואר דלשון נשואין עושה, היינו דלענין זה הואי כנשואה קצת דמהני בה ביאה בעל כרחה, אמנם **בתוס' ובת"י** נראה מבואר דמבארים דרבה מיירי על כהאי גונא דעבד מאמר ובא עליה בעל כרחה, והספק האם בזה הויא נשואה דהיינו דמהני בה הביאה שאחר המאמר בעל כרחה, או דלא הוי נשואין דלא מהני בה הביאה שאחר המאמר בעל כרחה, **ובמהרש"ל** כ' על הגמ' בסמוך, די"ל דלענין הפרת נדרים סגי במאמר לחודא, גם לפי צד זה דלא הוי כנשואה לכל דבר, ומשום דלק' בעי לומר דזיקה לבד גם מהני להפרת נדרים, דזיקה ככנוסה לענין זה, וא"כ כל שכן דמאמר יהני, **ובקרני ראם** ביאר דברי המהרש"ל, דהא דתלוי הפרת נדרים בספק אי מהני לבא עליה בעל כרחה, זהו משום דהספק האם מהני לבוא עליה בעל כרחה הוא, האם אכתי יש בה זיקת יבום, וא"כ הכא נמי לענין הפרת נדרים כיון דאכתי נשאר הזיקה, א"כ מהאי טעמא יכול להפר נדרים בעל כרחה, ואי כבר ליכא זיקה, א"כ משום מאמר לחוד לא יוכל להפר, דמאמר מצ"ע לא עדיף מאירוסין.

גמ' שאני אומר וכו' – **בריטב"א** מבואר דהכי פירושו, דזה ודאי דמה דכתיב בקרא יבמה יבוא עליה ולקחה לו לאשה, היינו דאו דיבוא עליה או דלקחה לו לאשה דהיינו מאמר, וא"כ זה ודאי דאם עבד מאמר, תו ליכא להדין דיבמה יבוא עליה, ומצד זה לא מהני לבוא עליה בעל כרחה אלא דהספק האם מה דכתיב ולקחה לו לאשה, היינו כמו אשה דבעיא קידושין וחופה, ורק אח"כ אמרינן דמהני מה דכתיב בסוף הקרא ויבמה, דאחר חופה כבר יכול ליבמה ולבוא עליה בעל כרחה, או דולקחה לו לאשה היינו רק במאמר, וא"כ כיון דכתיב בסוף הקרא ויבמה, ממילא מבואר דגם אחר מאמר לבד יכול לבוא עליה בעל כרחה ולקנותה.

**ובחזו"א** לק' נ"ו א' כ' דיש מקום לומר דזה גופא הספק האם פרחה זיקת יבמין או לא, אך כ' דלשון הגמ' נראה דזה ודאי דפרחה זיקת יבמין, והביא עוד הגמ' לק' נ"ב א' דמבואר שם דזה ודאי דפרחה, וגם כ' דאם הצד דמהני ביאה בע"כ הוא משום דלא פרחה זיקת יבמין, א"כ אין הספק שמא נשואין עושה, [ונראה דמבאר כהתו"ר דהספק על מאמר לחודא ולא בהדי ביאה בע"כ], ומשו"ה כ' דזה ודאי דפרחה זיקת יבמין, אלא דמ"מ י"ל דמאמר מהני גם לענין דמצי לבוא עליה בע"כ, והנה **במהרש"ל ובקרני ראם** שנתבאר לעיל מבואר דמה דמייתי בגמ' בסמוך גבי הפרת נדרים, היינו לומר דלא פרחה זיקת יבמין, ולכאורה נראה דזה גופא הספק האם פרחה זיקת יבמין או לא, אמנם אפשר דבאמת בעי לאתויי ראיה לומר דלא פרחה כלל זיקת יבמין, ודלא כמו שהיה פשוט לרבה לומר דפרחה זיקת יבמין.

ט) גמ' אלא לתרי אמאי – **ברש"י** מבואר דאפילו דיש זיקה לתרי, מ"מ יפרו מבעי לי', דהא זקוקה לתרוייהו, וכ"כ הרשב"א בשם **הר"א אב"ד**, ובגמ' בנדרים מק' הגמ', דגם אם יש זיקה מ"מ אין ברירה, וכ' שם **הרא"ש** בפי', דהיינו דבתרי ודאי לא חשיבא ככנוסה אפילו לאחד, וא"כ גם תרוייהו לא יוכלו להפר, **והר"ן** שם כ', דכיון דלא מבורר בשעת ההפרה מי ייבמה בסוף, א"כ לא הוברר למי היא חשובה עכשיו ככנוסה, ובהפרת נדרים בעי שיהיה מבורר בשעת הפרה דכתיב אשה יפירנו, וכ"כ **הראשונים** בביאור הגמ' הכא, דגם אם תרוייהו יפרו לא יהני, ומטעם שכ' הר"ן.

גמ' כגון דעבד בה מאמר – בגמ' בנדרים מבואר לפ"ז, דטעמי' דר"י דלא מהני מאמר, הוא משום דאי בעי אחוה מצי פסיל לה בגט או בביאה, וכ' **הרשב"א** **והר"ן** שם, דר"י גם ס"ל דמאמר קני, אמנם **הרא"ש** בפי' כ', דר"י ס"ל דמאמר לא קני, ובחד מיפר משום דזיקה ככנוסה להפרת נדרים, **ובקר"א** שם מעיר, דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' לומר לר"י דבתרי לא, משום דמצי אחוה לפוסלה עליו, תפוק לי' דזיקה ככנוסה ליכא, ומאמר אינו קונה.

גמ' אי אמרת בשלמא נשואין עושה – **בתו"ר וברשב"א ובריטב"א** מבואר, דלפ"ז באמת על כרחך דמאמר עושה נשואין לגמרי, וכמו דבעי בתחילה לפרש הספק, דהמאמר לבד מהני כנשואין, אמנם **המהרש"ל** כ' לומר, דודאי בעי שיבוא עליה בעל כרחה כדי דתהיה נשואה, והכא מיירי דוקא לענין הפרת נדרים, דיהני מאמר לחודא, וכבר נתבאר לעיל, **והמהרש"א** כ' לומר דגם הכא הפי' דבא עליה בעל כרחה, ומשו"ה הויא נשואה לר"א דאמר דמיפר, והא דר"י ור"ע ס"ל דאינו מיפר, זהו משום דס"ל דמאמר מהני רק מדרבנן כב"ה, וגדר המאמר מדרבנן דמהני בתורת קידושין, ונפקע מקצת הזיקה, ומשו"ה הגם שבא עליה, מ"מ מדרבנן אינה חשובה נשואה כיון דבא עליה בעל כרחה, ומדרבנן פקע מקצת הזיקה, ור"י ור"ע פליגי ביבם אחד, אי מצי להפר משום דין זיקה, ולכאורה לפ"ז גם מה דאמר ר"ע דאין חייבין סקילה, היינו על הדין דזיקה ככנוסה, דאי משום המאמר וביאה דבעל כרחה, בודאי איכא סקילה, כיון דהמאמר מהני רק מדרבנן.

גמ' כשעמדה בדין – **ברש"י** מבואר דלר"א דלא מהני מאמר אלא לדחות בצרה, מיירי מתני' גם בלא מאמר, וכ"כ **הרא"ש** בפי' בנדרים, דכיון דהמאמר לא מהני לר"א להפרת נדרים, א"כ הכא נמי בעמד בדין על כרחך דמשום העמד בדין הוא דמיפר, וגם בלא מאמר, [והא דבתרי העמידו בדין אחד מהם אף שלא עשה מאמר, מבואר ברא"ש שם דמיירי דאח אחד הלך למדה"י, ומשו"ה העמידו השני בדין וחייבוהו ליבם או לחלוץ], וכן מבואר **ברמב"ן ובריטב"א** כאן, וברמב"ן מבואר דמ"מ בעינן לומר דיש זיקה, דעמד בדין לבד לא מהני בלא זיקה או מאמר, **ובתוס' ובתו"ר** כאן **וברשב"א** בנדרים ע"ד א' וביותר בדף ע"ג ב' מבואר, דגם לפי מה דמוקמינן דעמד בדין, מיירי דעבד בה מאמר, ומהני קנין המאמר והעמד בדין יחד שנודרת על דעתו, **וברש"י** מבואר, דהגם דלר"א מיירי גם בלא עמד בדין, מ"מ י"ל דגם לרב אמי דמוקים לה דעבד מאמר, היינו דגם עמד בדין, ומאמר לבד עושה אותה רק ארוסה, ומשו"ה בעי עמד בדין דתהוי כנשואה.

**ל' א'**

א) תוד"ה אמר ר"נ – **הגרע"א** כ' לת', על פי דברי התוס' לעיל י"ח א' ד"ה והאי, דבאמת אם רק בחדא מתני' יהיה קתני דעשה מאמר, היינו אומרים דאתא לאפוקי מב"ש, דס"ל דמאמר קונה קנין גמור, ומשו"ה קתני ב' פעמים לאשמועינן גם דאין זיקה עיי"ש, וא"כ משו"ה דייק ר"נ רק ממתני' דהכא, דאי ממתני' דלעיל י"ז י"ל דרק אתא לאפוקי מב"ש, **ובעל"נ** לעיל י"ח א' מבואר דתוס' לא נח"ל בזה, דמ"מ הוה לי' לדייק גם ממתני' דלעיל, ולומר דמשם שמעינן רק לאפוקי מב"ש, ומכח שתי המשניות שמעינן דאין זיקה.

ב) גמ' אמר ר"נ וכו' – **הרי"ף והרא"ש** הביאו דברי הגמ', דמבואר דלהלכה דיש זיקה, א"כ גם אם לא עשה מאמר הנכרית חולצת ולא מתייבמת, והנה **הרמב"ם** בפ"ז ה"ז הביא למתני' כצורתה דעשה מאמר, וכן בפ"ו הי"ח גבי אשת אחיו שלא בעולמו כ' דעשה מאמר, **והה"מ** שם העיר, דכיון דהרמב"ם ס"ל להלכה דיש זיקה, א"כ גם בלא עשה מאמר הדין דנכרית חולצת ולא מתייבמת כיון דהויא צרת ערוה בזיקה, **והכס"מ** שם בה"י כ', דהרמב"ם מודה דגם בלא מאמר צרתה חולצת, ונקט לשון המשנה, וסמך על מש"כ בהכ"ה דהיכי דהערוה היא אשת השני והנכרית היא זאת שנפלה, דאם מת השני, דהנכרית חולצת ולא מתייבמת כיון דהויא צרת ערוה בזיקה, וכן מבואר **ביש"ש**, **ובטור** הביא דברי הרמב"ם דנקט דעשה מאמר, וכ' דהרא"ש כ' דגם אם לא עשה מאמר ומשום דהויא צרת ערוה בזיקה, וכן מבואר **בשו"ע** בסקע"ג סי"ב ובסקע"ה ס"ז ובב"ש שם סק"ו דגם בלא מאמר.

**ובאו"ש** קונ' זיקה אות ל"ג כ' לומר, דשי' הרמב"ם דדוקא אם עשה מאמר, וכ' לבאר דיש קצת טעם בזה, דהיכי דהראשון שמת היה נשוי נכרית, א"כ היתה ראויה ליבום כל זמן שלא מת אחיו הנשוי הערוה, אבל בכהאי גונא דנפלה הערוה ראשונה ואח"כ הנשוי הנכרית, א"כ אי נאסור משום צרת ערוה בזיקה, הרי אנו מבטלים תורת יבום מהנכרית מתחילת נפילתה, וזה לא רצו לעשות, [וכ' לומר דזה גם כונת הגמ' דהך חזיא להיתירא דזה מטעם זה, אך ברש"י ובשאר ראשונים מבואר משום דאין הערוה עיקר], אמנם לא יישב דברי הרמב"ם, דהם סותרים למבואר בגמ', **ובאבי עזרי** פ"ו הי"ח כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דבאמת זיקה לא חשוב כאישות לאסור קרובות, אלא רק גזרו דהקרובות אסורות כמו דקרובות אשתו אסורות, אבל מ"מ לא אמרו דיש תורת אישות בזיקה, וכ' לפ"ז דהרמב"ם מבאר דברי רב אשי לעיל כ"ז א', דאמר דלא אלימא זיקה לשויי לצרה כערוה, היינו דבאמת צרת אחות זקוקתו שריא ליבום, וכמו דהבין הרשב"א בשי' רש"י, [וכ"כ הלח"מ בשי' הרמב"ם וכשנ"ת שם באות ו'], ומשום דאין לאחות דין ותורת ערוה כלל, אלא יש בה רק איסורא בעלמא משום גזירה, ולפ"ז כ' דהכא נמי בכהאי גונא דיש רק זיקה בערוה, דלא תאסור לצרתה, כיון דזיקה לא חשיבא כאישות, ממילא אינה פוטרת צרתה, ומשו"ה בעי דוקא שיעשה מאמר בערוה, כדי דגם הנכרית תהיה אסורה, ובגמ' דמבואר דלמ"ד דיש זיקה דהנכרית אסורה, זה משום דס"ל כמו התי' הראשון בסוגיה לעיל כ"ז א' דבאמת צרת אחות זקוקה גם אסורה, ולפי תי' זה אמרינן דהגדר באיסור קרובות של זקוקה דאמרו דזיקה חשיבא כאישות, וא"כ גם ערוה בזיקה אוסרת צרתה, והא דמק' הגמ' בסוף העמוד, דלרב אשי אמאי קתני עשה מאמר ולפי המבואר הרי שי' רב אשי דגם אם יש זיקה מ"מ אינה אוסרת לצרתה בזיקה, זהו משום דעכ"פ יק' במשנה השניה דמת הנשוי נכרית, דשם הערוה אשתו גמורה והנכרית היא רק זקוקה, דבזה אוסרת הצרה כיון דבערוה יש אישות גמורה, [**ובצפנת פענח** כ' על הרמב"ם דס"ל כרב אשי דאמר דלא אלימא זיקה לשויי לצרה כערוה, ויל"ב כונתו כדברי האבי עזרי], ועיין עוד באוסף חדו"ת להגרא"ק ס"ז מש"כ לבאר שי' הרמב"ם בכמה אופנים.

ג) מתני' שלשה אחין וכו' מת נשוי נכרית – **המהרש"א** מק', דבעשה מאמר גם אם אין אשתו ערוה על אחיו, הדין דחולצות ולא מתיבמות משום אשת ב' מתים, כמבואר במתני' לק' ל"א ב', **ובקר"א** כ' דמתני' נקטה דאשתו ערוה, דבזה גם לר"ש הדין דחולצות ולא מתיבמות, אבל באינה ערוה ס"ל במתני' לק' דמייבם לאחת וחולץ לאחת, **והעל"נ** כ' דמתני' אתיא לאשמועינן דאין זיקה או דאתיא לאפוקי מב"ש, [ויל"ע דהא גם בכהאי גונא דאינה ערוה וחולצת משום דהויא אשת ב' מתים מוכח דלא כב"ש, דלב"ש כיון דמאמר דאורייתא, א"כ או דאינה אשת ב' מתים, או דהויא אשת ב' מתים מה"ת, וגם חליצה לא תבעי], ואע"ג דשמעינן זה מהמשנה הקודמת, מ"מ הא מבואר בגמ' דמשנה זו נשנית בתחילה.

מתני' הרי זו אסורה עליו עולמית – **בתוס' ובתו"ר** מבואר דגם צרתה נפטרת, ומשו"ה נקט במתני' דהיה נשוי נכרית, ולשון התוס' שהיתה צרת אחות אשה שעה אחת, ולשון זה נראה דוקא משום שהיתה צרתה בעודה אחות אשה, [ולפ"ז אתי שפיר רק למ"ד נשואין מפילין], **והב"ח** בסקע"ה אות ג' כ' דלשון התוס' הוא לאו דוקא, **והרש"ש** כ' לגרוס בתוס' שהיא, ונראה דלפ"ז מש"כ תוס' שעה אחת קאי על האחות אשה, דהיינו שהיא צרתה של אשה שהיתה שעה אחת אחות אשה, וכן מבואר בהדיא **בתו"ר**, **וברמב"ם** בפ"ז הי"א **ובטושו"ע** סקע"ה ס"א מבואר גם, דגם צרתה נפטרת, אמנם ברמב"ם **בפה"מ** כ' דלא נתברר דין הצרה, ובלשונו מבואר דמסתפק גם על הערוה עצמה, דלמא אינה אסורה אלא מדרבנן, דדין נאסרה בכהאי גונא לא הוי אלא מדרבנן, וגם היא עצמה בעיא חליצה, אמנם **ברע"ב** מבואר דהיא נפטרת, ורק צרתה בעיא חליצה.

ד) תוד"ה נאסרה – בביאור החילוק בין ערוה לצרתה מבואר **באחרונים**, דצרת ערוה דאסורה אחר דכבר אינה צרת ערוה, אי"ז רק משום דין נאסרה, אלא דאכתי יש בה השם של צרת ערוה, ויש בה עדיין הסיבה שפוטרת אותה, ובחי' מרן **רי"ז הלוי** הלכות יבום ד"ה ונראה כ' לבאר בדברי התוס', דבאמת כל פטורי יבום תלויים בשעת נפילה ממש, והכא נמי ליכא לדין נאסרה אלא בשעת מיתה, אמנם צרת ערוה יסוד דינה הוא דין איסור, ומשו"ה כל שהיתה צרת ערוה שעה אחת, נשארת באיסורה לעולם, ובחי' **ר' ראובן** מבואר, דגם אם הוי דין פטור אתי שפיר, דמ"מ הפוטר הוא מה דהויא צרת ערוה, ושם זה נשאר בה לעולם.

במש"כ תוס' דנישואין מפילין מהני רק לענין דתחשב צרת ערוה, מבואר **בברכ"ש** סי"ג סק"א ובחי' **הגרש"ש** סט"ו סק"ד **ובקוה"ע** ס"ו אות ד' ובחי' **ר' ראובן** סכ"ו, דלא מיירו על כהאי גונא דתהיה צרת אחות אשתו ותמות אשתו, דבזה כמו דהערוה עצמה נתרת הכא נמי צרתה, דצרתה לא עדיפא ממנה עצמה, ומיירו רק על מתה הערוה או נתגרשה, [ובחי' הגרש"ש ובחי' ר' ראובן מבואר, דאפילו מתה אשתו אחר שמתה אחותה, מ"מ ע"י זה תותר הצרה ג"כ], ובביאור הדבר מבואר **בקוה"ע** וביותר בחי' **ר' ראובן**, דמש"כ בקרא דאשה אל אחותה לא תקח לצרור הרי זה כמו דנאמר דלא תקח צרת אחות אשה, ומשו"ה הוי דין עצמי בה, דכל דנעשית צרת ערוה שעה אחת, כבר חל בה הדין של צרת ערוה, אלא דמ"מ כמו דבאחותה האיסור הוא רק בחייה הכא נמי צרתה לא עדיפא מינה, וגם דינה הוא רק בחייה של אשתו, ולדין צרת אחות אשה גם יש תנאי של בחייה, ורק אז חל בה הדין שפוטרה מיבום, אמנם **באמ"מ** ס"ז סק"ג מבואר, דצרת אחות אשה תשאר בדינה גם אם תמות אשתו, והא דלא תפטור את האחות אשתו מדין צרת צרה, כ' דזהו משום דהויא אשת אח מנפילה ראשונה.

במש"כ תוס' דאין דין נאסרה אלא בשעת מיתה מק' **בישרש יעקב**, דהא מבואר בגמ' לק' מ"א א', דלמ"ד נשואין מפילין הדין דאם גרשה וחזירה דאסורה לאחיו משום דנאסרה בשעת גירושין הראשונים, ומבואר דגם מחיים איכא לדין נאסרה, **ובאמ"מ** סט"ו כ' לת', דיסוד המחלוקת אי מיתה מפלת או נשואין הוא, דאי מיתה מפלת אמרינן דעד שעת מיתתה הרי היא באיסור אשת אח, ובשעת מיתה חל היתר לאיסור אשת אח, אבל אי נשואין מפילין, א"כ אמרינן דמיד בשעת נשואין כבר יש כאן היתר לאיסור אשת אח לענין יבום, והיתר זה תלוי במה שיהיה בשעת מיתה, ומשו"ה אפילו אם היא ערוה בשעת נשואין או דיש לו בנים, מ"מ אם בשעת מיתה אינה ערוה וכן מתו בניו, מ"מ שריא ליבום, דגם בשעת נשואין ההיתר תלוי לפי שעת המיתה, דלזמן זה הוא דמפילין הנשואין, ולזמן זה הוא דחל בה ההיתר, ולפ"ז כ' דהיכי דגרשה, הרי נמצא דאין הנשואין הראשונים שקודם הגירושין מפילין ליבום כלל, וא"כ האם יחול היתר על נשואין אלו, תלוי במחלוקת דמיתה מפלת או נשואין, דאי מיתה מפלת, הרי כמו דחל היתר על מה שהיתה אסורה עד עתה, כמו"כ יחול היתר על האיסור דמכח נשואין הראשונים, אבל אי נשואין מפילין ואמרינן דההיתר ביבמה הוא משעת נשואין, א"כ נמצא דבנשואין ראשונים אין בהם היתר, דהרי אינם מפילים עתה שהרי גרשה, ולא נפלה מנשואין אלו, ומשו"ה אסורה, ויל"ע בזה, דהא מבואר בגמ' לק' מ"א לתלות דין זה דגרשה והחזירה, באם אמרינן דהותרה ונאסרה תחזור להתירה הראשון, ולפ"ד האמ"מ לכאורה אי"ז שייך לדין נאסרה כלל, ועיין באבי עזרי פ"ב מאסו"ב ה"א ד"ה אולם מש"כ בזה, **ובק"ש** ח"ב בחלק המכתבים במכתב א' מבנו של הגרא"ו הרב נפתלי, כ' לומר דכל מש"כ תוס' דלא אמרינן נאסרה בנשואין מפילין, זה דוקא אי אמרינן דהותרה ונאסרה תחזור להתירה הראשון, דכיון דבעי שעת נפילה דוקא, א"כ הכא נמי בעי שיהיה ההיתר שלה ליבם, אבל אי אמרינן דהותרה ונאסרה לא תחזור להתירה, א"כ כמו"כ נימא דחל דין נאסרה גם בנשואין מפילין, ולפ"ז כ' דר' אליעזר דס"ל דגרשה והחזירה דאסורה, זה דוקא משום דס"ל דהותרה ונאסרה לא תחזור להתירה הראשון, ולפ"ז לק"מ על התוס', **ובחזו"א** כ' לומר, דהמחלוקת לגבי נשואין הראשונים שגרשה והחזירה, אינו שייך למחלוקת אי מיתה מפלת או נשואין מפילין, עיי"ש מה שביאר בזה, ועיי"ש דהביא דבמלחמות מוכח לאו הכי, וכן יל"ע דהתוס' לעיל יג' א' כ', דהא דנקטה הגמ' הלשון נשואין הראשונים מפילין, הגם דמיירי על גונא דהיה רק נשואין אחד, זהו משום דבסוגיה לק' ק"ט דגרשה והחזירה מיירי על כהאי גונא דהיה תרי נשואין, ואי נימא דאין המחלוקת בנשואין מפילין שייך למחלוקת גבי גרשה והחזירה, א"כ לכאורה לא היה להגמ' לנקוט לשון נשואין הראשונים משום המחלוקת גבי גרשה והחזירה.

בחי' **הגרש"ש** שם כ' לבאר, דמשו"ה ליכא דין נאסרה בנשואין מפילין, כיון דאין בכהאי גונא חסרון בדרכי נעם, אמנם לפמשנ"ת דברי **האמ"מ**, מבואר דלא חשיב כלל נאסרה, דמתחילה תלוי לפי שעת המיתה, וכן מבואר **בקובה"ע** שם.

הרמב"ן **במלחמות** בע"ב כ' להוכיח, דלפי האמת היכי דהותרה בנשואין ונאסרה וחזרה והותרה, דאין לומר בזה דתותר מהדין הכללי דהותרה ונאסרה, אלא אמרינן דבזה לכו"ע לא תחזור, כיון דלא חזיא בשעת נפילה וכמבואר לק' מ"א א', דאי לאו הכי גם יהיה הדין, דאם נשא נכרית ואח"כ נשא ערוה וגרשה או מתה קודם מיתה, דהנכרית תהא מותרת, ובגמ' מוכח דאסורה, ועל כרחך דלא אמרינן הותרה היכי דלא חזיא, ורק בשעת מיתה דחזיא ליבום אמרינן דתחזור להתירה, והעירו דבדברי הרמב"ן מוכח לכאורה, דצרת ערוה דאסורה אחר שמתה הערוה, הוי רק משום דין דנאסרה, ודלא כשנ"ת בשי' התוס', דאי לאו הכי אמאי תותר הצרה משום זה דהיתה מותרת מתחילה קודם שנשא הערוה, הא מ"מ לא הותרה אח"כ, אמנם **בברכ"ש** סי"ד סק"ג כ' לבאר דברי הרמב"ן, דמביא ראיה דאי ההיתר דבשעת נשואין חשיב הותרה, א"כ הכא נמי תחשב הנכרית מיד שכנסה כמו דכבר יש בה נפילה ליבום, וא"כ אפילו דאח"כ נשא ערוה, מ"מ לא תאסור צרתה דהויא ערוה לאחר נפילה דאינה פוטרת צרתה, דיסוד הדין דאין ערוה לאחר מיתה פוטרת צרתה, הוא משום דכבר חל נפילה בצרה, וחשיבא דכבר יצאה מהבית, ומ"מ כ' שם בסק"ד, דאם לא מתה הערוה עד מיתת האח, י"ל דכיון דעכ"פ עיקר הנפילה הרי היא בשעת מיתה ממש, א"כ מהניא לפטור הצרה עכשיו, ולא ניזל בתר זמן הנשואין, אבל בכהאי גונא דמתה או גרשה וכל הדין צרה היה רק בשעת נשואין, בזה ס"ל דאי חשיבא שעת נשואין הותרה, דהכא נמי יחשב צרה לאחר נפילה.

ה) מתני' הואיל ונאסרה עליו שעה אחת – **באמ"מ** סט"ו סק"ב מעיר, דלכאורה כל מה דבעינן לדין נאסרה, הוא משום דאי לאו הכי היינו אומרים דכיון דאח"כ חזיא ליבום, א"כ מן הדין דעכשיו יחול דין יבום אליו, וממילא יותר האיסור אשת אח, וזהו דין נאסרה דכבר לא חל אח"כ נפילה והיתר לאיסור אשת אח, וא"כ במתני' דכבר נתיבמה לאחיו ותו לא שייך נפילה, א"כ גם בלא דין נאסרה אמאי יותר עכשיו האיסור אשת אח, וכ' לומר דלולא הדין דנאסרה, א"כ היה הדין דמתחילה לא היה חל בה איסור אשת אח, כיון דעכ"פ שייך בה היתר ליבום אחר שתמות אחותה, ועוד כ', דכמו דלר"ל דאחר חליצה היא על האחין בכרת, מ"מ אחר יבום שריא לשאר אחין כשתפול לפניהם ליבום מהאח השני, ועל כרחך דמכח יבום השני ניתר להם האיסור אשת אח של הראשון ג"כ, א"כ הכא נמי היה ניתר לו אי לאו הדין דנאסרה.

ו) רש"י ד"ה טעמא – מבואר ברש"י דאם ימות קודם שכנסה, דאחיו מותר ליבם הנכרית, ולא אמרינן דתחשב צרת ערוה בזיקה, אמנם ברש"י בע"ב בשי' רבא כ', דגם בכהאי גונא דימות קודם שיכנוס תהיה אסורה, וזה מבואר בגמ' שם לפי שי' רש"י שם, והא דהכא כ' דשריא, כ' **הרש"ש** דבאמת מסברא שריא דלא עדיף לאחר מיתה מחיים דמותר לו לכנוס לכו"ע וכשי"ת בע"ה, ורק דלרבא יש הכרח לומר דאסור, **ובחכמת מנוח** כ' לומר, דאי ס"ל להגמ' הכא כרבא דגם בלא כנס אסור, א"כ באמת אי אפשר לדייק דיש זיקה, כיון די"ל דמתני' אתיא למעוטי דמת ולא גירש, והנה **ביש"ש** מבואר די"ל, דכל מש"כ רש"י דאם לא כנס מותרת הנכרית זה דוקא שגירש קודם שמת, ובזה אמרינן דאפילו דנשואין מפילין, מ"מ אם לא כנס אינה נאסרת, וכן מבואר **בקר"א**, וכך ישב **באו"ש** בקונ' זיקה אות ז' דברי רש"י דאין בהם סתירה, דרבא מיירי כשלא גירש, ועיי"ש מש"כ בביאור הדבר, דרק בכנס י"ל דהוברר למפרע דזקוקה לו, משא"כ במת הגם דחשבינן דנופלת גם מכח אחיו שמת, מ"מ לא אמרינן דחשובה זקוקה משעת מיתה, וא"כ לא היתה צרה לערוה שגירש, אמנם יל"ע בדבריהם, דברש"י ד"ה אמר כ', דלעיל כיון דלא נפלה אלא לפני אחיו משו"ה נעשית צרה בזיקה, וביאור דבריו כ' **בעל"נ** דהוצרך לזה, דלכאורה ק' דגם שם מת קודם שכנס, וא"כ אמאי חשיבא צרתה בזיקה, ולזה כ' דכיון דשם נפלה רק לפניו, משו"ה חשיבה שפיר דנופלת ממנו הגם שלא כנסה, ושם הרי לא גירש כלום, ובכל זאת מבואר ברש"י דאם היתה זקוקה לתרוייהו, דלא היתה חשיבא צרת ערוה בזיקה כיון דלא כנס.

גמ' זאת אומרת יש זיקה – שי' **רש"י** נתבאר כבר, דהכא מבאר דדוקא אם כנס לבסוף נאסרת הנכרית מחמת צרת ערוה בזיקה, ובסוף הסוגיה בדברי רבא מבואר דגם אם לא כנס, וכך היא שי' **הבעה"מ והראב"ד** בביאור דברי רבא, דגם אם לא כנס, **ובתוד"ה** זאת גם מבואר דרק מחיים שרי, אבל לאחר מיתה גם קודם שכנס אסור, [**ובמהרש"א** כ' דמ"מ זה רק בלא גירש קודם שמת, וכשנ"ת לעיל דכן מבואר ביש"ש בשי' רש"י], וכן מבואר בדברי **הרא"ש** שכ' כתוס', וכן מבואר מדברי **בה"ג** שהביאו התוס' דרק מחיים שרי, **וברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** מבואר דלפי שי' הרי"ף בביאור שי' רבא, א"כ דוקא בכנס לבסוף אסור, אבל אם לא כנס, גם אם לא גירש אין לאסור כשמת, והק' על רש"י דכ' דגם במת בלא כנס אסור, דכיון דמחיים מותר לו ליבם, א"כ אמאי לאחר מיתה אסור, ואיך יהיה גרע לאחר מיתה ממחיים, וכ' די"ל דמחיים הוי צרת ערוה שלא במקום מצוה, דהערוה אינה נופלת ליבום, משא"כ לאחר מיתה דגם הערוה נופלת, הויא צרת ערוה במקום מצוה, וכן מבואר **בתורי"ד**, וברמב"ן הזכיר עוד, דמצינו בשי' ר"ש לעיל י"ט א' גבי זיקה ככנוסה, די"ל דגרע לאח"מ ממחיים, דמחיים אמרינן בתרי דמותר לו ליבם, ולאח"מ אחיו לא, דאמרינן דמיבם אחיו שמת עכשיו, ומבואר שם **ברמב"ן וברשב"א**, דמחיים אמרינן, דכשמיבם הרי הוא מברר דהוא היבם ולו היתה הזיקה ככנוסה, אבל לאח"מ כיון די"ל דהיתה זקוקה לאחיו, ואם היה חי היה הוא המיבם, א"כ אינו יכול החי לברר דהוא המיבם ולא אחיו שמת, והרשב"א הכא הק' על רש"י, דאיך עדיף זיקת האח לאחר מיתתו ממחיים, וצ"ב דהא לעיל בי' בר"ש דעדיף וכשנ"ת, ואמאי הכא לא נח"ל בזה, [**ובריטב"א** שם ביאר דברי ר"ש באופן אחר, וא"כ ניחא משה"ק הכא], ובחי' **הגרנ"ט** ביאר, דבר"ש דזיקה ככנוסה, א"כ באם אמרינן באמת דהיתה זקוקה וראויה לאחיו, א"כ כשמיבם הרי הוא מיבם את אחיו לבד, דכיון דהויא ככנוסה שוב אינה נופלת אלא ממנו, אבל הכא גם אי אמרינן דזקוקה גם לאחיו, מ"מ הרי אכתי יש בה נפילה מכח הראשון, ונמצא דלעולם מתקיים ביבומו תורת יבום לראשון, וכיון שכן הרי ממילא מתברר דהוא היבם ולא אחיו, **והראשונים** מק' עוד, דא"כ נמצא דיש צרה לאחר מיתה, וצ"ב בקו' דאמאי הויא צרה לאחר מיתה, הא כיון דיש כאן נפילה מהמת, א"כ הרי היא כמו כל צרת ערוה, **ובברכ"ש** סי"ד סק"ד כ' לבאר דקו' היא, על מה דתי' דלאח"מ גרע משום דהויא צרת ערוה במקום מצוה משא"כ מחיים, דאיך תאסר לענין שלא תפול מהראשון, הא לגבי הראשון היא צרת ערוה לאחר נפילה, ויל"ע בזה דמנין באמת דנאסרת לענין שלא תפול מהראשון, דלמא אסורה רק משום האיסור אשת אח שמחמת המת השני, דלא ניתר כיון דהויא צרת ערוה בנפילה זו, ואפשר דבאמת מחמת אחיו השני אין לאסור, דהא גם מחיים שרי לו ליבם ולא אמרינן דפוגע בזקוקת אשת אחיו, ועל כרחך דאין לאסור משום זה, וא"כ הכא נמי לאחר מיתה אין לאסור משום זיקת אחיו, דהא לפי תי' זה לא כתבו דלאח"מ עדיף זיקתו ממחיים, ויל"ע בכל זה.

**ברמב"ם** פ"ו הכ"ה מבואר דגם בלא כנס, נאסרת הנכרית משום צרת ערוה בזיקה, וכך מבואר **בטושו"ע** סקע"ה ס"ז, ובהג' הגרע"א שם אות א' ציין לשי' הראשונים, דס"ל דבלא כנס אינה נאסרת, וכ' דכך היא גם שי' **הנ"י.**

**בש"ג** מבואר דאם נפלה נכרית לפני שני אחין, והאחד מת עם בנים, דאסורה לאחיו דנמצא דמיבם זקוקת אחיו, ורק מחיים שרי דבזה מברר דזקוקה לו ולא לאחיו, **והרמ"א** הביאו בסקע"ה ס"ח, וזה כמו שביארו הראשונים בשי' רש"י לחלק בין מחיים ללאח"מ, דאח"מ אינו יכול לברר דאינה זקוקה לו.

**ל' ב'**

ז) גמ' ולרבא דאמר וכו' – **הרי"ף** כ', דהגם דלהלכה מיתה מפלת, מ"מ במת ואח"כ גירש גם אסור, או משום גזירה דיאמרו דזיקה אינה אוסרת, ולא יאמרו משום דמיתה מפלת, או דשאני הכא דהרי היא צרת ערוה בשעת נפילה, ולא דמי לכל מקום דשם בשעת נפילה כבר אינה צרת ערוה, **ובראשונים** כ' לבאר, דשי' הרי"ף דדוקא בכנס הדין דאסורה אפילו דגירש, אבל בלא כנס שרי אפילו לא גירש, [ובדבריהם עמדו על הטעם השני שכ' הרי"ף, ולכאורה לפי הטעם הראשון, בהכרח דגם בלא כנס ומת אסור, דאי לאו הכי הרי לא שייך כלל דנכרית תאסר מחמת זיקה, וא"כ מה שייך לגזור דיאמרו דשריא נכרית בזיקה, ואולי גזרינן אטו היכי דהנכרית נשואה והערוה נופלת בזיקה], **וברשב"א ובריטב"א** מבואר דגי' הרי"ף היתה, למעוטי מת ואח"כ גירש, אמנם **ברמב"ן** מבואר דגי' הרי"ף כמו דמבואר לפנינו דמת ולא גירש, ומבאר דהיינו דלא גירש קודם שכנס אלא אח"כ, וכ' דרק בגירש אחר שכנס אסורה, וכן הביא **הריטב"א** בשם ר"י ומקצת מפרשים דרק בכהאי גונא אסור, דבגירש קודם שכנס אינה נראת כצרת ערוה.

ובביאור דברי הרי"ף מבואר בראשונים, דודאי גם להטעם השני הוי רק משום גזירה, דהרי כיון דגירש הערוה שוב אינה צרת ערוה במקום מצוה, ורק דכיון דעכ"פ בשעת נפילה מהראשון הרי היא צרת ערוה בזיקה, א"כ אמרו בזה דהוי כמו למ"ד נשואין מפילין, ואמרינן דחזינן כמו דנופלת ליבום עם הערוה מחמת האח השני שמת, כבר בשעת מיתת האח הראשון, וא"כ שפיר יש לאוסרה גם בתחילה, משום דנעשית צרת ערוה, והוי במקום מצוה דמחמת השני גם הערוה נופלת ליבום.

**וברמב"ם** מבואר דגם בגירש ולא כנס אסורה, והביא הטעם הראשון המבואר ברי"ף, **ובטושו"ע** סקע"ה ס"ח כ' דדוקא בלא כנס אסורה, [**והמהרש"א** כ' לבאר דברי הטור באופן אחר, דגם הוא מודה דגם בכנס אסור], **וביש"ש** ביאר דזהו משום דס"ל כהטעם הראשון ברי"ף, וא"כ דוקא קודם שכנס י"ל דנגזור שיאמרו דצרת ערוה בזיקה אינה אוסרת.

**הרשב"א** מק' לשי' הרי"ף דהכא אסור גם בגירש, א"כ אמאי אמר רבא דזו ואי"צ לומר זו קתני, הא י"ל דהכא הוי דוקא מת קודם שגירש ומטעם המבואר ברי"ף, **ובדרישה** סקי"ט **ובב"ש** סק"ח כ', דלשי' הטור דדוקא בלא כנס אסורה, י"ל דהוצרך לומר דזו ואיצ"ל זו, דאי לאו הכי אמאי לא קתני במתני' דכנס ואח"כ גירש, כיון דמתני' מיירי בכנס, ורק בזו היא כ' דבא למעט גירש ולא כנס, ולפי מש"כ הראשונים דשי' הרי"ף דגם בכנס אסורה, מבואר **במהרש"א ובב"ש** שם לומר, דבאמת הרי"ף לא אמר זה בשי' רבא, אלא ס"ל דרב אשי הוא דס"ל הכי, ופסק כרב אשי, ובראשונים מבואר לאו הכי וכשנ"ת.

**ברש"י ובבעה"מ** מבואר דרב אשי ורבא פליגי, דרב אשי מוקי למתני' כמ"ד דנשואין מפילין, **והראב"ד** כ' דרב אשי מוקי למתני' כרבא, ומה דמבואר בגמ' דמתני' ממעט מת ואח"כ גירש, אי"ז מדברי רב אשי, ורב אשי מוקי כרבא דמת ולא גירש, **והרמב"ן** כ' לומר, דמה דאוקי רב אשי למתני' במת ואח"כ גירש, הוא משום דגם רבא אמר דמתני' זו ואי"צ לומר זו קתני, ומתני' אתא לאשמועינן רק כהאי גונא דגם אם נשואין מפילין תהא מותרת, ומשו"ה אמר דמתני' לא מיירי על מת ואח"כ גירש, אבל אה"נ דלפי האמת גם זו שריא, ומה דקתני זו היא, מודה לרבא דממעט דוקא מת ולא גירש, [לפי שי' רש"י].

**הבעה"מ** כ' דלהלכה אמרינן להחמיר כמ"ד נשואין מפילין, דר' ירמיה ורב אשי מוקמי למתני' כמ"ד נשואין מפילין, **ובמלחמות** האריך להשיג על זה, דעכ"פ להלכה ודאי דמיתה מפלת, וכך היא שי' שאר **הראשונים והפוסקים** דמיתה מפלת.

א) רש"י ד"ה ספק – בגמ' בגיטין ע"ח א' בעי רב כהנא לאוקמי מתני' דהתם בכהאי גונא, משום דקתני מחצה על מחצה מגורשת ואינה מגורשת, וביאר דמיירי בכהאי גונא דח' אמות מצומצמות, והגט יוצא מתוך ד"א שלו לד"א שלה, אך הגמ' מק' על זה דא"כ אגיד גבי', ומשו"ה מוקמינן שם באופן אחר, ולפ"ז הק' **הרשב"א** דאמאי הוצרך רש"י לבאר הכא דמיירי בח' אמות מצומצמות, והרשב"א מבאר דהספק אם היא יכולה לשמור או הוא וכדברי רי"ו בגיטין שם, **והקר"א** כ', דכיון דמוקמינן בגמ' בשתי כתי עדים, א"כ זה כמו דמוקי רבה שם למתני', ומיירי בספק אם הוי בד"א שלה או לא, אך אכתי ק' למה הוצרך לבאר דמיירי בח' אמות מצומצמות, ולכאורה אי מיירי דהיה יותר מח' אמות, א"כ אי"צ לומר ספק קרוב לו, אלא ספק אם הוי בתוך ד"א של האשה או לא, ובמתני' נראה דכל דלא הוי קרוב לה הוי קרוב לו, וא"כ על כרחך דמיירי בח' אמות מצומצמות.

רש"י ד"ה כתב – **הריטב"א והנ"י** מק' על רש"י דמה ראיה משם, הא שם בעינן רק ראיה וזה איכא גם בכת"י, אבל בגט בעינן כריתות וליכא, ומשום הכי ביארו, דכיון דכתיב וכתב, הרי מבואר בקרא דמהני כת"י, **ובברכ"ש** בגיטין סי"א כ' בשם **הגר"ח** [ונמצא גם בחי' הגר"ח סטנסל סקל"ו], דיש לפרש קו' הראשונים, די"ל דכת"י לא מהני אפילו לענין אשוויי שטרא, ובהוציא עליו כת"י מהני רק בתורת ראיה והוכחה, אך הק' על זה, דא"כ לפי האמת לא יהני בשטרי ממון כגון מכר כת"י, דהגזה"כ נאמר בגט ולא בכל דבר, ומשום הכי כ' דצ"ל דזה ידעינן מסברא דגם מהני לאשוויי שטרא, וקו' הראשונים רק, דהגם דמהני לאשוויי שטרא וא"כ אה"נ דגם תורת גט יהיה לזה, מ"מ לענין חלות גירושין דהוי דבר שבערוה מנין דסגי בכת"י, ולפ"ז כ' די"ל דשי' רש"י כר"ת שהובא בתוס' בגיטין ד' א', דלעולם בעי עדים בשעת מסירה גם לר"מ, משום דין דבר שבערוה, וכל מה דבעי עדים בגט הוא רק לאשוויי שטרא, וזה איכא גם בכת"י, והראשונים שהק' הוא משום דס"ל, דחתימת העדים מהני גם לעדות על חלות הגירושין, ועל זה הק' דזה לא חזינן בהא דמהני כת"י בממון, דשם אי"צ עדות לחלות הדבר, ויל"ע לפ"ז דאיך ילפינן דמהני מקרא דוכתב, הא י"ל דמהני רק לאשוויי גיטא אבל לחלות הגירושין בעי עדים, ואפשר דילפינן דהוי כמו גט ע"י חתימת עדים, ובברכ"ש שם מבואר דיש לפרש עוד, דקו' הראשונים דמנ"ל דיהני כת"י מדין הודאת בע"ד לגבי גט, דלמא רק בממון מהני, אך הק' דהא מבואר בגמ' בקידושין ס"ה ב', דבעצם צריך להועיל הודאת בע"ד בדבר שבערוה, ורק משום חב לאחריני לא מהני, [ומיהו כ' דזה תלוי בפי' הראשונים שם, ועכ"פ לשי' הריטב"א שם מוכח דמהני], וא"כ אמאי לא יהני לגבי אשוויי גיטא.

תוד"ה כתב – במש"כ הטעם דפסול דהוי כאין בו זמן, הנה ברש"י בגיטין פ"ו א' כ' טעם אחר, דהוי גזירה שמא יבואו להכשיר בכתב סופר, ובמשה"ק דלא נסמוך על הזמן ואמאי פסול, הק' **המהר"ם** בגיטין ג' ב', דא"כ ילה"ק בכל אין בו זמן אמאי פסול, ועל כרחך כמו שתי' דהאשה תפסיד, וא"כ מה קשיא להו הכא יותר מכל גט שאין בו זמן, וכ' דהכא דהוי משום חשש קנוניא, י"ל דבזה אין לחוש אם תפסיד האשה עיי"ש.

ב) תוד"ה אשה – **הרמב"ן** חולק על התוס', וכ' דבאמת רק בכהאי גונא דכנס ואח"כ גירש איכא חזקת היתר, וס"ל לרבה לאוקמי מתני' כמ"ד מיתה מפלת, ובביאור דבריו דלא מהני חזקת הערוה לצרתה הביא **בקוה"ע** סכ"ז אות ג', דכמו כן כ' הרמב"ן בגיטין ס"ד, דשליח שקידש אשה מן העולם, דהגם דכל אשה היא בחזקת פנויה, מ"מ המשלח אסור בכל אשה שמא קרובתה נתקדשה, ואין חזקת האשה מהני לקרובות, כיון דאין אנו דנים על האשה אלא על הקרובות, והכא נמי אין דנים על הערוה, דהיא ממנ"פ פטורה ורק על הצרה דנים, **ובאמרי בינה** דיני שחיטה ס"כ כ' לומר, דכל דברי הרמב"ן הם רק בכהאי גונא דאין בכח החזקה לסלק הספק, כמו הכא דספק קרוב לו דודאי ספק לפנינו, או בקידש אשה אחת בעולם דודאי יש אשה שנתקדשה, דבזה מה דמעמידים האשה על חזקתה הוא רק חזקת דין, ובזה לא מהני החזקה אלא לדידה, אבל היכי דמכח חזקה יש להכריע הספק ולומר דלא נתחדש כאן ספק, בזה החזקה מכרעת לנו המציאות, ובזה מהני החזקה גם לאחריני, **ובחזו"א** כ', דהרמב"ן מודה היכי דמעמידים אדם בחזקת טומאה כגון דלא ידעינן אמתי נחסר המקוה, דמה שיגע בו דגם יהיה טמא, דשם הדבר שנוגע בו טומאתו הוא תולדת הטומאה של האדם, ומהני חזקת האדם למה שנוגע בו, ורק הכא בצרת ערוה ובקרובות הוי דין בפנ"ע על הצרה והקרובות, ולא חשיב תולדת הערוה.

**ובבית אפרים** חאה"ע סקל"ב דקדק בדברי התוס', שכ' דמ"מ היא בחזקת היתר לשוק, דמה צריך לזה, הא העיקר הוא משום דמעמידים הערוה בחזקת שלא נתגרשה, וכ' דאמנם דמדברי רבה דאמר דאשה זו בחזקת היתר לשוק מוכח דבעי להאי טעמא, מ"מ בדברי רבה גופא צ"ב, דהיה לו לומר משום דאיכא חזקת הערוה דלא נתגרשה, וכ' לומר דבאמת גם התוס' מודו להרמב"ן דחזקת הערוה לא מהני להצרה, אלא דבאמת יש לצרה עצמה חזקת היתר, והיינו החזקה דיש לה דקודם שנתקדשה שריא לשוק ואינה זקוקה ליבום, ורק דמ"מ כיון דנתקדשה בודאי, כמו דיוצאת מחזקת פנויה והיתר לשוק, כמו כן יוצאת מחזקה דאינה זקוקה ליבום, וא"כ הכא דיש לנו לומר דמיד היא צרת ערוה ואינה זקוקה ליבום, א"כ הרי היא בחזקתה הראשונה דאינה זקוקה ליבום, ומ"מ אי לגבי הערוה לא היה חזקה דאכתי היא אשתו, א"כ כיון דהערוה עצמה הויא בספק, אין לנו לומר דהצרה תהא עדיפא ממנה ותחשב בודאי צרת ערוה, ורק משום דאת הערוה אנו דנים בחזקת אשת אחיו, ממילא גם יש לנו להעמיד הצרה בחזקת היתר, [ולפ"ז מוכח דגם אחר שנתקדשה בודאי, מ"מ אכתי יש לנו לומר דלגבי ספק יבום היא בחזקתה דמעיקרא, והביא שם דברי הש"ש ש"ה פ"ה דכ' לומר דמיד שנתקדשה יצאה מחזקה דמעיקרא, והוכיח כן מדברי התוס' הכא דהוצרכו לומר דמוקמינן הערוה בחזקה שלא נתגרשה, ולא תי' דיש לצרה חזקה דמעיקרא, ולפי המבואר הרי אדרבה תי' התוס' באמת דאיכא לצרה חזקה דמעיקרא, ורק דהיכי דמצד הקידושין דידה הוי ודאי דתזקק ליבום, בזה הוא דיוצאה מחזקתה דמעיקרא, והש"ש שם דן היכי דיש ספק אם יש לו אחין, דבזה מתחילה יש ספק אם הקידושין זוקקין אותה ליבום], ובעיקר קו' אמאי הוצרך רבה לומר דאשה זו בחזקת היתר לשוק, לכאורה לפמשי"ת בסמוך דברי השע"י והחזו"א, דאי מחזיקין מאיסור לאיסור לא יהני להתירה משום חזקת הערוה שלא נתגרשה, יש לישב דהוצרך רבה לומר דיש לה חזקת היתר, דבלא דנימא הכי לא יהני מה דיש חזקה לערוה דלא נתגרשה.

ג) בא"ד – בקו' תוס' מהגמ' בחולין, הנה מבואר בדבריהם דעיקר דברי ר"ה דעד שיודע לך במה נשחטה, זה ל"ק להו אמאי לא אמרינן דהיא בחזקת היתר לכשתשחט, וכל קו' היא רק מהא דדייקו דגם בספק טריפה מעמידים הבהמה בחזקת איסור, אמנם **הראשונים** הכא מק' מעיקר דברי ר"ה, דמאי שנא דהתם מוקמינן בחזקת איסור והכא בחזקת היתר, **והרמב"ן** מת' דהתם אפשר שתצא לאיסור כגון אם נתנבלה ולא נשחטה, אבל הכא לעולם תהיה מותרת כשימות הבעל דהא היא צרת ערוה, **והרשב"א** מק' דהכא גם אפשר שתצא לאיסור, אם תמות הערוה קודם או תתגרש, וכ' לחלק דהתם בעי מעשה כדי להתירה, והכא אדרבה כדי לאוסרה בעי מעשה, **והריטב"א** כ' דגבי ספק אם נשחטה לא הוי מאיסור לאיסור, דמחיים יש בה איסור דאינה זבוחה, ואיסור זה נשאר לאחר מיתה, וכ"כ **הרשב"א** בחולין ט' א' בתחילת דבריו, ודבר זה הוא מחלוקת רש"י ותוס' בביצה כ"ה, **דרש"י** מבאר דחזקת איסור היינו אבר מן החי, **ותוס'** שם כ' דהיינו דאינה זבוחה, **והתוס'** בשבועות כ"ד א' כ' בשם **ריצב"א** דאין איסור דאינו זבוח, אלא רק נאמר דיש היתר לאיסור דנבלה לאחר מיתה ע"י שחיטה, וזה כשי' רש"י, ולפי כל התי' אתי שפיר דהתוס' לא מק' מעיקר דברי ר"ה, דבזה י"ל כמו שתי' הראשונים וכשנ"ת, ורק מספק טריפה מק', דשם הוי איסור מחודש ודומה להכא.

**והרמב"ן** תי' עוד, דכיון דהכא היא גם בחזקת איסור ליבם מחיים, א"כ ממילא אמרינן דהיא בחזקת היתר לשוק, דהא זה אי אפשר שתהא גם אסורה על היבם דתשאר בדינה דאסורה משום אשת אח, וגם תהא אסורה לשוק, ותי' זה מהני גם על קו' התוס' לגבי ספק טריפה, דמ"מ הכא בהכרח אמרינן דהיא בחזקת היתר לשוק, וכך מבואר בחי' **הגרע"א** לת' קו' התוס', דהכא כיון דממנ"פ תהא שריא או ליבם או לשוק ותצא מחזקתה, משו"ה אמרינן דעדיף חזקת ההיתר לשוק, דזהו דינה קודם הספק, **ובחזו"א** כ' דהראשונים שלא תי' הכי ס"ל, דיש לומר דנדון כל דבר לעצמו, ותהא בחזקת איסור לשוק ובחזקת איסור ליבם.

**השע"י** ש"ב פי"ט העיר על קו' הראשונים, דלכאורה כמו דהכא אמרינן דהיא בחזקת היתר לכשימות הבעל, הכא נמי בבהמה הוי איפכא דהיא בחזקת איסור לכשתמות, וכיון דהוי ספק בשחיטה הרי היא בחזקת איסור משא"כ הכא, וכ' לבאר, דאי לא מחזיקין מאיסור לאיסור, א"כ נמצא דעתה אינה בחזקת האיסור שלאחר מיתה, וכיון דהוי ספק אם נשחטה, הרי זה ספק אם חל בה איסור נבלה, ויש לנו לאוקמי אחזקתה דלא חל בה איסור נבלה, ומהא דאסורה על כרחך דמחזיקין מאיסור לאיסור, וא"כ אין לנו לומר הכא דמ"מ היא בחזקת היתר לכשימות הבעל, דזה גופא דאמרינן דמחזיקין מאיסור לאיסור, זה סתירה להדין דנימא דהיא בחזקת היתר לשוק, דכיון דמחזיקין מאיסור לאיסור, הרי מבואר בזה דגם הזמן שאח"כ, חזקתו לפי מה שהדין עכשיו, וא"כ הכא נמי אין לומר דהיא בחזקת היתר לאח"כ, ולכאורה בתי' הרמב"ן והגרע"א שנתבאר לעיל מוכח לאו הכי, דאי זה קו' הראשונים, א"כ מה בכך דהכא בהכרח תהא שריא לאח"מ ליבם או לשוק, מ"מ אין לנו לדון חזקת היתר לאחר זמן כיון דעתה היא אסורה, **ובחזו"א** כ' לבאר, דקו' הראשונים דהכא נמי אע"ג דיש בה חזקת היתר לשוק, מ"מ תהא אסורה כיון דיש בה גם חזקת איסור עתה, והוי חזקה נגד חזקה.

**הש"ש** ש"ה פ"ז **והקר"א** מק' על קו' התוס', דנימא דמה דהכא היא בחזקת היתר לשוק, זה משום דהערוה בחזקת שלא נתגרשה, וכש"כ התוס' בתחילת דבריהם, וכ' לומר דעיקר קו' התוס' הוא ממה דמייתי אביי לרבה, מהא דנפל הבית עליו ועל אשתו, דשם ליכא חזקה לערוה דהספק מי מת קודם, **ובקר"א** הוסיף דאין לומר דאה"נ דיש חזקת הערוה, ומ"מ קו' התוס' דכיון דמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ הוי חזקה נגד חזקה, דכיון דהכא הרי יש גם חזקת איסור ליבם, והרי ממנ"פ לחדא תהא שריא ליבם או לשוק, א"כ אי"ז חשוב נגד חזקה לומר דשריא לשוק ואסורה ליבם, אמנם **החזו"א** כ', די"ל דכל דבר נדון לעצמו ולהתיר האשה לשוק הוי נגד חזקה, וכבר נתבאר בזה לעיל בתי' הרמב"ן והגרע"א, וכ' החזו"א עוד דהא דלא אמרינן דמ"מ הוי תרתי נגד חדא, דלהיתר יש גם חזקת היתר לשוק, זהו משום דאי מחזיקין מאיסור לאיסור א"כ ליכא חזקת היתר כלל, וזה כשנ"ת לעיל דברי השע"י דזה תרתי דסתרי, והחזו"א לעיל כ' לאו הכי וכשנ"ת, **ובשע"י** שם בד"ה אבל העיר, דלפ"ד הש"ש די"ל דנוקי הערוה בחזקת שלא נתגרשה, א"כ כמו כן יק' בספק טריפה דנוקים בחזקת שלא נטרפה, וא"כ ממנ"פ אתיא קו' התוס' שפיר, אמנם לפ"ד הקר"א ניחא גבי טריפה, דהוי חזקה נגד חזקה, משא"כ הכא וכשנ"ת, וכ' השע"י שם לישב קו' הש"ש והקר"א, דהתוס' ס"ל דמה דלא נימא דהאשה בחזקת היתר לשוק לכשימות הבעל, הוא משום דכיון דמחיים אין לנו נדון על לאחר מיתה, א"כ ממילא דלא שייך לומר חזקה לזמן זה, דדין חזקה הוא רק היכי דעכשיו יש לנו הכרעת הדין מכח החזקה, וכל דעתה אין לנו נדון לא שייכא דין חזקה, וכל שלא הכריע בשעתו גם כשיבוא הנדון לפנינו כבר לא יוכל להכריע, וא"כ מהאי טעמא גם לא יהני חזקת הערוה שלא נתגרשה לענין הצרה, דאין לנו נדון על הצרה, וזה הק' דמספק טריפה מחיים מוכח, דכל שהספק על דבר שאינו נדון עתה לא מהני החזקה, ומהאי טעמא אמרינן בספק טריפה דאזלינן בתר השתא דאסורה, ולא אמרינן דכיון דאחר שחיטה שריא, גם עכשיו נימא דהיא בחזקת היתר לגבי הזמן דאחר שחיטה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, **והבית אפרים** שם כ' דלפ"ד שנתבאר לעיל אתי שפיר בפשיטות, דקו' התוס' דכיון דמחזיקין מאיסור לאיסור, א"כ מה בכך דגבי זיקה ליבום יש לה חזקת היתר, מ"מ מה דעכשיו היא אשת איש הוי סיבה להחזיקה גם דאסורה משום הזיקה ליבם, דזהו הדין דמחזיקין מאיסור לאיסור.

לפי קו' התוס' דדוקא לאחר שחיטה מתירים בספק טריפה, הא דבבא זאב שריא אע"ג דיש ספק שמא אירע הנקב מחיים, מבואר **בשע"י** פט"ז דהיכי דיבוא ספק לפנינו דודאי היה המספק מחיים, בזה לא יהני חזקה דנתברר דהיה החזקה בטעות, אבל בבא זאב כיון דלהצד דניקב ע"י זאב הרי לא היה מספק מחיים, א"כ מהני החזקה להכריע דהנקב בא אחר שחיטה, ואין לנו להסתפק שהיה קודם, וכעי"ז מבואר **בחזו"א** דכל שאפשר שהיה לאחר מיתה בזה לא אמרינן דמחזיקין מאיסור לאיסור, וכ' עוד, דאפשר דבבא זאב גם הוי רק משום דיש לנו במה לתלות, ובזה חזקה דלא נטרפה עדיפא, וגם אם יהיה מחיים ספק כהאי גונא ניזל לקולא, ובחי' **ר"ח מטעלז** סי"ד כ' לבאר, דהיכי דאירע ספק מחיים נפק מכלל רובא, אבל היכי דהוי ספק לאח"מ וי"ל דרק עכשיו ניקב, א"כ אדרבה מעמידים הבהמה בחזקת הרוב ולא נעשה בה כלום מחיים, ובשע"י שם כ' דגם בזה נפק מכלל רובא עיי"ש.

ד) **הש"ש** שם בפ"ג מק' על תוס', דגם אי נימא דמחזיקין מאיסור לאיסור, מ"מ יק' אמאי בספק טריפה אסורה, הא יש לבהמה חזקת הגוף דלא נטרפה, וחזה"ג עדיפא משאר חזקות כמבואר בכתובות ע"ה, **ובקוה"ע** סכ"ח אות ב' כ' לומר, דר' יהושע הוא דס"ל הכי וחכמים חולקים עיי"ש בסוגיה, **והגרע"א** בחולין מ"ג ב' כ' לומר, דגם בספק דרוסה דעד השתא בודאי לא היתה דרוסה, מ"מ כיון דעיקר חזקה דאינה טריפה הויא חזקה שאינה מבוררת, א"כ גם לענין הספק דרוסה לא חשיב דאית לה חזקה, ורק חזקת דין דעד השתא שריא מהני, ולפ"ז אי נימא דמחזיקין מאיסור לאיסור ליכא חזקה כלל, ואתי שפיר דברי התוס'.

**הש"כ** ביו"ד ס"נ סק"ג מביא דברי **הדרכי משה** בס"ס ל"א, דהיכי דיש רעותא ברור מחיים אין להכשיר הבהמה, וכ' דהכי משמע בתוס' בסוגיין, **והמהר"ם** בתשובה הק' על דברי הד"מ, דאדרבה בתוס' מבואר דהבהמה כשרה, ורק היכי דיש יותר לתלות באיסור הוא דאסור, וכ' **הש"כ** שם לישב דברי הד"מ, דרק רבה הוא דס"ל דמעמידים בחזקת היתר, אבל אביי הק' על רבה והלכה כאביי, וס"ל להד"מ דאביי דחולק הוא משום דס"ל דמחזיקין מאיסור לאיסור, **ובמטה יהונתן** הק' על זה, דא"כ מה הק' תוס' מר"ה דלמא ס"ל כאביי, **ובחזו"א** הביא, דבתוס' לק' מבואר די"ל למסקנא דבכת אחת שריא להתייבם, וא"כ מוכח דמוקמינן בחזקת היתר, **ובתבואות שור** סכ"ט **ובמטה יהונתן** כ' לבאר דברי הד"מ, דהנה ילה"ק בתי' התוס' דאכתי יק' דאמאי אמר ר"ה נשחטה בחזקת היתר, הא גם מחיים משכחת לה כגון דהוי ספק גמור, ומשו"ה כ' דהיכי דהוי ספק שמא הויא טרפה משעת לידה, בזה מודו התוס' דאסורה מספק, כיון דהויא חזקה שלא נתבררה, ורק בספק כמו ספק דרוסה דידעינן דקודם לא היתה טריפה, בזה הוא דק"ל דכיון דאין מחזיקין מאיסור לאיסור אמאי אסרינן מספק, ובזה כ' דאה"נ אסורה רק משום דיש לתלות באיסור, ולפ"ז אתי שפיר דברי הד"מ דמיירי על גונא דהוי ספק משעת לידה כגון שהיה מים במח עיי"ש, ובזה שפיר מוכח מתוס' דיש להחמיר בספק, ויל"ע דאכתי משכ"ל ספק גמור דמותר כגון ספק כלבא ספק שונרא וכש"כ תוס' בסו"ד, **ובשע"י** פט"ז כ' לבאר על דרך זה, דבאמת לאוקמי בחזקת היתר לא שייך אלא בספק שאחר מיתה, דכבר נתחזק בהיתר בפועל, אבל מחיים דאכתי אינה מותרת לא שייך חזקת היתר, ורק די"ל חזקה שאינה טריפה כמו דעד עתה, וחזקה זו תלו במה דמבואר דיש חזקת היתר לשוק הגם דאין נדון בזה בשעת הספק, הכא נמי נוקי בחזקת שאינה טריפה אף דבשעת הספק לא היה לנו נדון בזה, ומק' התוס' דאמנם דחזקה דמבואר בדברי ר"ה דנשחטה הותרה זה איכא דוקא לאח"מ, מ"מ משמע מדברי ר"ה דמחיים אסורה, ואמאי לא נוקי עכ"פ בחזקת שאינה טריפה, ועל זה תי' דאה"נ דיש לחזקה זו, ורק דמחיים יש לתלות יותר לאיסור, ולפ"ז כ' דזה מה דהוכיח הד"מ דליכא חזקת היתר, ואי משום חזקה שאינה טריפה, זה ליכא דאפשר דהוי משעת לידה וכשנ"ת, אמנם בלשון **הרא"ש** בחולין פ"ג ס"ד מבואר, דיש חזקת היתר מחיים.

**הרשב"א** בחולין י' ב' כ' דכל ספק טריפה אסורה, **ובש"ש** פ"ט כ', דכיון דשי' הרשב"א דבבהמה מחזיקין מאיסור לאיסור, משו"ה אסור בספק טריפה, וצ"ל דאע"ג דמבואר ברשב"א הטעם דמחזיקין דמחוסר מעשה שחיטה, וא"כ בטריפה אדרבה בעי מעשה לאוסרו, מ"מ כיון דאין לבהמה שום חזקת היתר לאיזה זמן, הרי היא בחזקת איסור, אמנם **הגרע"א** ועוד **אחרונים** כ' דאדרבה הרשב"א לשיטתו צריך להיות דיהיה מותר, כיון דנאסר ע"י מעשה הרי היא בחזקת היתר לגבי זה, **ובבכור שור** בחולין שם כ' בביאור הרשב"א, דכיון דאיכא רעותא לא אזלינן בתר חזקה, אך הק' דבסוגיין אזלינן בתר חזקה אף דאיכא רעותא, ועיי"ש מש"כ, **ובשע"י** פי"ז כ' לחלק, דהכא לא הוי רעותא בגוף הנדון משא"כ בספק טריפה, **ובחזו"א** כ' לומר דכיון דיש רעותא יצא מכלל הרוב, ובספק אי הוי מחיים או לאח"מ אף דלא יצא מכלל הרוב די"ל דאירע לאח"מ, מ"מ י"ל דלעולם אין לנו לתלות דאירע לאח"מ אלא א"כ יש סיבה לזה.

בא"ד – מש"כ וכן ההיא דישב לה קוץ בושט, והיינו דאסור משום דשכיחא יותר לאיסורא, **בש"ש** פ"ו **והגרע"א** הביאו דהאחרונים הק', דהא בנקובת הושט הדין דהויא נבלה ולא רק טרפה, דיש חסרון בהיתר השחיטה, וא"כ דמי לספק נשחטה, דבזה ניחא להתוס' דהויא בחזקת איסור ולא בעי שיהיה שכיח יותר לאיסור וכשנ"ת, וכ' לבאר דברי התוס', דהא בגמ' מבואר דגם מעמידים בחזקת היתר ליבם, ואע"ג דשם לא הוי מאיסור לאיסור, דהרי אם אינה מותרת הויא משום דנמשך האיסור אשת אח, ועל כרחך דמ"מ כיון דלפי המצב עכשיו דינה להיות מותרת ליבם, כל שנולד ספק והתחדשות לשנות דינה הרי היא בחזקת היתר, וא"כ הכא נמי בספק נקובת הושט יש לנו להעמידה בחזקת דמהני בה שחיטה, ולא נעשה בה דבר שעל ידו מתבטל היתירה מכח השחיטה, והגרע"א כ' דהאחרונים שהק' על תוס' ס"ל, דלא דמי להגמ' דחזקת היתר ליבם, דשם גם אי נימא דנתקדשה הערוה הרי אין כאן חסרון בעיקר היתירה ליבם, ורק משום הערוה נעשית צרת ערוה וחל בה הדין הפוטרה מיבום, משא"כ בנקובת הושט הרי זה עושה חסרון בעיקר היתר השחיטה, ועל זה אין חזקת היתר, דהא החזקה רק באם תשחט כדין, ובזה גופא יש ספק אי הוי שחיטה כדין, ועיין עוד בקוה"ע סכ"ח אות ה' מש"כ בזה.

בא"ד – **בשע"י** פט"ז כ' לומר, דכיון דמצוי יותר לאיסור מהני זה להוציא מידי החזקה שאינה טריפה, ומ"מ לא הוי ודאי טריפה אלא ספק, ועולא דמכשיר שם ס"ל, דהגם דמצוי יותר לאיסור, מ"מ אכתי הוי בגדר דאין ספק מוציא מידי ודאי ושריא.

ה) גמ' בחזקת היתר ליבם – **בת"י** מבואר דגם בכהאי גונא דקידש הערוה ואח"כ כנס הצרה, מ"מ היא בחזקת היתר ליבם דמעמידים הערוה בחזקת פנויה ולא נתקדשה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א והמאירי** כ' דאביי דהק' הוא על כהאי גונא דכנס הצרה ואח"כ קידש הערוה, והרמב"ן לשיטתו לעיל דגבי גירושין גם כ' דמיירי דקודם כנס הצרה ואח"כ גירש הערוה וכשנ"ת, אמנם הריטב"א גבי גירושין הביא גם לדברי התוס', דגם בגירש ואח"כ כנס מעמידים בחזקת הערוה שלא נתגרשה, ויל"ע דהכא כ' בסתם דכנס הצרה ואח"כ קידש הערוה.

**הרשב"א** בחולין ט' א' כ', דהא דמחזיקין מאיסור לאיסור בספק בשחיטה, הוא משום דבעי מעשה שחיטה כדי להתיר הבהמה לאחר מיתה וכשנ"ת, וכ' דיש כיוצ"ב בסוגיין הכא, וצ"ב דבסוגיין מבואר דאין מחזיקין לאיסור, ואמנם דלא הוי סתירה כיון דלא בעי מעשה להתירה, מ"מ לא מצינו כיוצ"ב, **ובשע"י** פ"כ כ' לבאר דבריו, דגם בסוגיין כשנולד ספק, הרי על הצד דבאמת היה המעשה כגון אם נתקדשה הערוה, הרי שוב נמצא דלא הותרה ליבם מעולם, ומ"מ אמרינן דכיון דיש ספק אם היה מעשה הרי היא בחזקת היתר, וא"כ הכא נמי שם אמרינן איפכא, דכיון דיש ספק אם היה מעשה הרי היא בחזקת איסור, אלא דכ' דאכתי לא דמי דהכא קודם המעשה אין סיבה שתהא אסורה לאח"מ, ומשו"ה היא בחזקת היתר, אבל שם גם קודם המעשה אין סיבה שתהא אסורה לאח"מ, ואמאי היא בחזקת איסור, וכ' לומר דמה דחל איסור נבלה לאח"מ הוא משום דמחיים יש בה איסור אבר מן החי, ואי מחיים לא היה איסור אבר מן החי גם לאח"מ לא היה איסור נבלה עיי"ש.

במסקנת הסוגיה מבואר, דגם בגירושין ספק קרוב לה ספק קרוב לו הדין דהצרה חולצת, ולא אמרינן דהיא בחזקת היתר לשוק, **ובריטב"א ובנ"י** בסוגיין מבואר דהוי משום חומרא דרבנן, אבל מן התורה יש להעמידה על חזקתה, וכבר נתבאר לעיל דהש"כ כ' לומר בשי' התוס' דלמסקנא לא ס"ל כרבה, ולא אמרינן דיש חזקת היתר לשוק או ליבם כיון דעכשיו אסורה, **והמטה יהונתן** ועוד אחרונים חולקים על זה, **והחזו"א** כ' דממש"כ תוס' די"ל דגם למסקנא רק בתרי ותרי חולצת, א"כ מוכח דהוי רק מדרבנן ומן התורה יש חזקת היתר, וכבר נתבאר לעיל, **ובבעה"מ** לק' צ"ג ב' כ', דהיכי דהלכו בעלה ובנה למדה"י ומתו שניהם, ולא ידעינן מי קודם דאינה בחזקת היתר לשוק, **והמלחמות** שם הק' עליו דבסוגיין מבואר דהיכי דנפל הבית עליו ועל בת אחיו ולא ידעינן מי מת קודם, דהצרה בחזקת היתר לשוק, וכ' **הביה"ל** ח"ג ססי"ג דבמלחמות מוכח דגם למסקנא אמרינן דהיא בחזקת היתר לשוק, ושי' הבעה"מ מוכח כש"כ הש"כ לומר, דלמסקנא אמרינן דבאמת אין חזקת היתר.

ו) גמ' זמנין דאזיל ומקדש לאחותה וכו' – מבואר בגמ' דאם הראשונה מקודשת ודאי אחותה אינה מקודשת, **ובקר"א** הוכיח מזה, דקידושין בזרק קרוב לה מהני לדאורייתא, דאי נימא דרק מדרבנן מקודשת, א"כ לעולם יתפסו קידושין באחותה, **ובח"מ** ס"ל סק"ה כ' לומר דלשי' הרי"ו יחולו הקידושין רק מדרבנן, **ובאב"מ** שם סק"ה כ', דאין לומר דהגם דיחולו רק מדרבנן מ"מ לא יתפסו קידושין באחותה לגמרי משום דאפקעינהו לקידושי אחותה, דלא מצינו בקידושין דרבנן דלא תפסי קידושין בקרובותיה, **ובאמרי בינה** קונ' הקנינים סי"ד כ' לומר, דמ"מ יש נפ"מ באם יקדש אחותה גם בקידושין דרבנן, דבזה אם חלו הקידושין בראשונה לא יתפסו הקידושין באחותה, דמדרבנן הרי היא ערוה, ובסוגין נצטרך לומר לפ"ז, דרבנן חשו לשמא יבואו לעבור על איסור דרבנן, דמן התורה הרי שריא בלאו הכי דהרי נעשה בה רק קידושין מדרבנן, ומ"מ אכתי יק' דבגמ' מבואר דאם הוי קידושין ודאין גם חליצה אינה צריכה.

רש"י ד"ה וכיון – מה דנקט רש"י ערוה של בתו, מבואר **בריטב"א** דכן מוזכר בברייתא בסמוך דנפל הבית עליו ועל בת אחיו. **ובתו"ר** מבואר דלפ"ז צ"ל, דמה דמבואר בגמ' שמא יקדש אחותה, היינו אחות מהאם, ובאופן שאנס אחיו אשה וממנה נולדה הבת, דאי לאו הכי הצרה תהיה שריא לשוק משום ממנ"פ, דהאחות שקידש הרי היא לכל הפחות בת אשת אחיו, וא"כ ממנ"פ היא צרת ערוה, דהיא צרת בת אשתו.

רש"י ד"ה ודבתרא – בחי' **הרשב"א** מעיר, אמאי לא כ' רש"י שמא ישאנה אחיו מאביו, **ובריטב"א** כ' דהכא מיירי דיש רק עוד אח אחד, [**ובשו"ת הרשב"א** ח"ד סש"ב כ', דאי איכא עוד אחין, א"כ אינה בחזקת היתר לשוק דאכתי זקוקה להם] דומיא דמתני' דלעיל דג' אחין, [ויל"ע בכונתו דהא הכא אם יש רק אח אחד א"כ נמצא דיש רק ב' אחין], וכיון דמבואר ברש"י דהראשונה היתה ערוה עליו משום בתו א"כ אחותה ג"כ ערוה עליו משום בתו דמסתמא היא אחותה מאב, **ובשו"ת הרשב"א** דחה זה דאם היא ג"כ ערוה, א"כ הצרה ממנ"פ פטורה וכשנ"ת לעיל דברי התו"ר, וצ"ב דברי הריטב"א, **ובתו"ר** כ' בשם **ר"מ** דלאחיו אסורה מ"מ, משום אחות זקוקתו, [וצ"ב דאם קידושי הראשונה קידושין הרי היא ערוה על אחיו וממנ"פ אינה אחות זקוקתו, ואי יש עוד אח א"כ צריכה יבום מחמתו וכשנ"ת דברי הרשב"א], **ובקר"א** כ', דלאחיו מאביו אסורה רק משום לא יבנה, ורש"י נקט איסור כרת.

**לא' א'**

תוד"ה נפל – בחי' **ר' ראובן** מבאר קו' התוס', דחזקת ההיתר לשוק היינו לכשימות הבעל, א"כ כמו כן י"ל דיש לה חזקת היתר ליבם לכשתמות הערוה, וכיון דהשתא ודאי מתה, הרי יש לנו להתספק שמא באה לידי חזקתה להיתר ליבם ולא להיתר לשוק, ועל זה תי' דכיון דמיתת הערוה לבד אינה מתירתה אלא עם מיתת הבעל, א"כ אין לנו לומר דמת הבעל אחר הערוה, דהרי מיתת הבעל לבד אינה מתירתה ליבם, ואין לנו להחזיק דקודם מתה הערוה ואח"כ הבעל.

גמ' אם אתה אומר חולצת מתייבמת – **בת"י** מק' מדברי ר"ש במתני' לעיל כ"ח ב' דמצריך חליצה מדרבנן בשתי אחיות בזיקה שאחת איסור מצוה, וכ' דשם לא שכיח ולא גזרו בזה, **וברשב"א** לק' מ"א א' כ', דממתני' דשם מוכח דלא אמרינן דאם אתה אומר חולצת מתייבמת, וכ' דהוה מצי לאקשויי משם על דברי רבה הכא, רק דבלאו הכי לא קיימא למסקנא דברי רבה, **ובבית מאיר** סקס"א מביא דברי **הרשב"א** לק' נ' ב', דמ"מ בלא צורך אין לנו לחלוץ, משום חשש זה דתתיבם.

ז) גמ' ומתני' דהכא בכת אחת – **רש"י** מבאר דהיינו דע"א אומר דקרוב לו וע"א אומר דקרוב לה, וכן מבאר **הר"ן** בכתובות כ"ג א' **ובתשובת מיימוני** נשים ס"א ובחי' **ר"א מן ההר**, **והרשב"א** מק' דאין עד אחד בהכחשה כלום, ועוד מק' **הרשב"א והריטב"א** דהוי דבר שבערוה ואין דבשב"ע פחות משנים, ומשו"ה ביארו דיש כת אחד דזרק לה, ולא יודעים אם קרוב לו או לה.

ובמשה"ק הרשב"א דהוי עד אחד בהכחשה, מבואר **בר"ן** בכתובות דיש לחוש דזה שאומר דקרוב לו טועה עכשיו, ובשעת הזריקה באמת ראה שקרוב לה, ובחי' **ר"א מן ההר** כ', דחיישינן שמא יבוא עוד עד ויאמר דהיה קרוב לה, **ובמחנ"א** עדות ס"ט כ', דבאמת ע"א בהכחשה לא אמרינן דכמאן דליתי', **ובשעה"מ** פ"ט מקידושין הל"א כ' לומר, דכיון דהכא לא הוי חזקה גמורה כ"כ דהרי היום אסורה, בזה חיישינן גם לע"א בהכחשה, ואמרינן שמא בשעת מיתה אינה מותרת, ובמשה"ק הרשב"א והריטב"א דאין דבשב"ע פחות משנים, הנה להר"ן ניחא דהא חיישינן שהשני טועה, וכן לפ"ד ר"א מן ההר חיישינן שיבוא עוד עד, [**ובב"ש** סמ"ז סק"ג כ' לומר, דבאמת להלכה כל שבא ע"א ואומר שנתקדשה אשה זו בפני שנים, חיישינן דלכתחילה לא תנשא], והא דאין חסרון של עדים לקיומי, הנה להר"ן ניחא דחיישינן דגם השני ראה דקרוב לה, **ובתה"ד** סרי"ב מבואר שני צדדים, אי מיירי דזה שאומר דקרוב לה מעיד דהיה עמו עוד אחר דראה דקרוב לה, או דלפי עדותו אמרינן דהשני שאומר קרוב לו משקר וראה דקרוב לה.

בגמ' בכתובות כ"ג א' מבואר דאם ע"א אומר נתקדשה וע"א אומר דלא נתקדשה, דלכתחילה לא תנשא ואם נשאת לא תצא, **ובר"ן** שם מבואר, דהדין שם זהו הדין הכא דהוי ספק קידושין, אמנם **בריטב"א** שם נראה דהכא הוי ספק גמור ומשום דידעינן דזרק ולא ידעינן אם קרוב לה או קרוב לו, אבל שם הוי רק דין דלכתחילה לא תנשא, דכיון דאיכא הכחשה בין העדים אם הוי קרוב לו או קרוב לה בטל הספק שהיה לנו ועומד על הכחשת עדים, **והרשב"א** הכא הק' על רש"י, דהא מבואר בכתובות דאין העד שאומר נתקדשה נאמן, וכ' **החזו"א** בכתובות דמוכח מהרשב"א כהריטב"א, דאי ס"ל כהר"ן א"כ הרי שם מבואר דלא תנשא לכתחילה וזה הדין הכא, והרשב"א כ' עוד דאם רק עד אחד אומר קרוב לה אפילו בלא הכחשה לאו כלום הוא וכדאמרינן בכתובות דתרוייהו בפנויה מסהדי והאי דאמר נתקדשה הוי חד במקום שנים, והיינו דאע"ג דשם מיירי בעד אחד בהכחשה, מ"מ הא בגמ' שם מבואר דכיון דבלא עדותו היא בחזקת פנויה חשיב דהוי חד במקום שנים.

**בתוס' שנץ** בכתובות כ"ו ב' נראה מבואר דמפרש כת אחת כהרשב"א והריטב"א, ובתי' אחד שם כ' דהא דמחמירים הכא בכת אחת זהו דוקא לגבי עריות, ובתי' אחד כ' דרבה ורב יוסף בעירובין חולקים דבכת אחת מעמידים על חזקה עיי"ש.

**בטושו"ע** סמ"ז ס"ג כ', דאם ע"א אומר נתקדשה וע"א אומר דמעולם לא היה בה ספק קידושין תנשא לכתחילה, ובאם זרק לה קידושין ואחד אומר קרוב לו ואחד אומר קרוב לה, לא תנשא ואם נשאת לא תצא, **ובב"י ובב"ש** סק"ו מבואר דזה כמו שתי' התוס' בכתובות, דלא מעמידים על חזקה כיון דידוע לנו שזרק לה קידושין, אמנם **בפרישה** סק"ו **ובמקנה** בקו"א על השו"ע שם כ', דמשמע הלשון דרק על ידם נודע לנו דזרק, וא"כ זהו כשי' הר"ן דחיישינן דהשני טועה וכשנ"ת.

באב"מ סכ"ז סקי"ח הביא דברי **המהרי"ט**, דמש"כ התוס' בכתובות, דבזרק ספק קרוב לה דלא מעמידים על חזקתה לכתחילה, דזה הוי מן התורה דאיתרע חזקתה, ומ"מ אם נשאת לא תצא, **ובאמרי בינה** דיני שחיטה ס"ח מביא קו' **הדברי אמת** מסוגיין דמבואר דהוי רק ספק דרבנן, וכ' לישב שם, דבסוגיין מיירי בתרי ותרי ואז הספק מכח העדים ולא דידוע לפנינו הספק, וא"כ לא איתרע חזקתה לפנינו, וצ"ל דגם מה דאמרינן בסוגיין דמיירי בכת אחת זהו כפי' רש"י דהוי ע"א בהכחשה, ולא כהרשב"א דיש שני עדים דאינם יודעים, אמנם יל"ע דהתוס' שם כ', דבע"א בהכחשה לבד הדין להעמיד על חזקתה, ושם דמבואר דלא תנשא לכתחילה, מיירי דגם זרק לפנינו ואין ידוע אם קרוב לה או לו, וא"כ לכאורה על כרחך צ"ל דבסוגיין גם מיירי בכהאי גונא דאי לאו הכי אמאי לא תנשא לכתחילה, ואפשר דהכא הוי רק משום גזירה אטו שתי כתי עדים וכמבואר בתוד"ה אי, ולהלכה לא גזרינן כיון דתרי ותרי ספיקא דרבנן, ומשו"ה הק' שם דאוקמה אחזקתה, **ובקהלת יעקב** סי"ז ס"א כ' לומר, דבסוגיין מיירי לגבי הצרה ובה לא נולד רעותא, ודימה זה לגמ' בחולין י' א' דסכין אתרעי בהמה לא אתרעי, ולכאורה התם מיירי לגבי למפרע, אבל הכא מיירי לגבי מכאן ולהבא, וכל דאיכא ספק בערוה ממילא הויא הצרה בספק.

ח) **בתשובת מיימוני** נשים סימן א' כ' תשובה למהר"ם, דאם זרק לה קידושין ולא ראו העדים דנפל אצלה ומספקא להו אם היה קרוב לה, דלא הוי קידושין כלל כיון דלא ראו מעשה קידושין, והביא דין זה **הב"ש** בס"ל סק"ט, **ובשעה"מ** שם כבר עמד בזה **דברשב"א ובריטב"א** בסוגיין מבואר לאו הכי, דהא העמידו הגמ' דיש כת אחת דאינם יודעים אי נפל קרוב לה או לו, וכן **הגרע"א** ציין שם על הב"ש דהרשב"א והריטב"א חולקים, **ובאב"מ** שם סק"ט **ובביה"ל** ח"ג סט"ז כ' לומר, דגם למהר"ם היכי דיודעים להיכן נפל, ורק לא יודעים אם מקום זה הוי קרוב לה או ספק אחר, בזה חשיבי עדים לקיומי, דאין חסרון בעצם המעשה, ובביה"ל שם העיר בדברי המהר"ם בתשובה, דכ' בתחילת דבריו, דמשו"ה אינה מקודשת דאוקמה אחזקה, ואמאי הוצרך לזה, הא ביאר דאין כאן עדי קיום, וכ' לבאר דבאמת אי לא היה הדין דאוקמה אחזקה, א"כ כיון דמהני ראיתם לשוויה ספק מקודשת, גם חשיב עידי קיום, ורק משום דהדין דאוקמה אחזקה אמרינן דאין כאן עידי קיום כלל, **ובקהלת יעקב** שם [הובא בפ"ת שם] כ' לומר, דכל דברי המהר"ם הם רק בגונא דיכלו לראות יותר, ומאחר דלא ראו הוי עדות על חצי דבר, אבל אם לא יכלו לראות יותר לא חשיב חצי דבר, ומהני גם ראית ספק קידושין, אמנם בלשון התשובה שם לא הוזכר כלל ענין זה דחצי דבר, ולפי דבריו לכאורה אין מקום לדברי הביה"ל דאי לאו חזקה היה מהני לשוויה ספק מקודשת.

ט) רש"י ד"ה הכי גרסינן – במה דמבואר ברש"י דבתרי ותרי י"ל דתנשא לכתחילה, מבואר **בראשונים** משום דאיכא עדים דמסייעי לחזקה, אמנם הק' **התו"ר והראשונים** דבכל מקום הסברא איפכא, דכיון דיש תרי דאסורה בודאי יש לחוש טפי משאר ספק, ועכ"פ לא גרע משאר ספק.

תוד"ה אי – בפי' הראשון עמד **בחזו"א**, דמנ"ל לומר דבכת אחת יהיה אסור רק משום גזירה, הא כמו דאסרינן בנפל הבית, ומשום דמספקא לן חיישינן ולא מעמידים על חזקה, הכא נמי נימא בכת אחת, והנה התוס' בכתובות כ"ג א' מבואר דבכת אחת דע"א אומר קרוב לה וע"א אומר קרוב לו יש להעמיד על חזקה, ורק באם ידוע לנו ספק דזרק לה ולא ידעינן למי קרוב יותר לא מעמידים על חזקה לכתחילה, וא"כ מהאי טעמא גם נפל הבית ניחא דגרע מכת אחת, [אמנם החזו"א שם כ' גם בשי' התוס', דגם בלא ידוע אלא ע"י העדים לא מעמידים על החזקה], אלא דיל"ע דא"כ גם הכא נוקי בכהאי גונא דלא ידעינן למי קרוב, אמנם בתשובת מיימוני שם מבואר דמש"כ בגמ' כת אחת מתפרש כרש"י דיש הכחשה בין שני עדים, ולא כהרשב"א דיש שני עדים דאינם יודעים למי קרוב, ולפ"ד התשובת מיימוני אי אפשר לפרש דהיה רק ספק למי קרוב, דליכא עדים לקיומי וכשנ"ת, אמנם בחזו"א מוסיף עוד, דהרי עכ"פ בכל הסוגיה מבואר דאתי שפיר מה דחיישינן בספק קרוב לה, ולא הוצרכנו לטעם של גזירה, וא"כ הכא נמי נוקי כמו עד עכשיו ועיי"ש מש"כ.

בא"ד – בפי' השני, לא מבואר בתוס' איך מתפרש קו' הגמ' אי בשתי כתי עדים וכו', **ובת"י** מבואר לפרש הקו', דבשתי כתי עדים פשיטא דחולצת דתרי ותרי ספיקא דאורייתא, והכא נמי י"ל בשי' התוס'.

**בראשונים** מבואר לפרש קו' הגמ' דאי בשתי כתי עדים וכו', דכיון דקתני במתני' ספק קרוב לו בהדי ג' גיטין פסולין, והרי הג' גיטין הם פסולין רק מדרבנן, א"כ הכא נמי ספק קרוב לו הא דחולצת הוא רק מדרבנן, ואי מיירי בתרי ותרי, א"כ מן התורה חולצת כיון דתרי ותרי ספיקא דאורייתא.

י) תוד"ה שתי – **בקר"א** מעיר די"ל דרבה ורק יוסף ס"ל גם לפי האמת דתרי ותרי ספיקא דאורייתא, **ובחזו"א** מביא דכן מבואר **בריטב"א** בעירובין ל"ו א', וכן נראה **ברשב"א** בקידושין ס"ו א', דגם לפי האמת ס"ל לרבה ור"י דהוי ספיקא דאורייתא.

**בתוס'** מבואר דלהלכה אמרינן דתו"ת ספיקא דרבנן וכן מבואר **בריטב"א** וכן מבואר **ברשב"א** קידושין ס"ו א', ובשו"ת הרשב"א ח"א סתתקע"ב כ' בשם **ר"ח** דלהלכה אמרינן כמ"ד דתו"ת ספיקא דאורייתא, **וברמב"ן** קידושין ס"ו א' ובב"מ ו' ב' מבואר דס"ל גם דתו"ת ספיקא דאורייתא, ומ"מ בדבריו בקידושין וביותר **בר"ן** בכתובות כ"ב א', מבואר דלא אמרינן משו"ה דלא מעמידים על חזקה כלל, אלא כל היכי דבאים מכח התו"ת להוציא מחזקתו הראשונה, בזה אמרינן להעמיד על חזקה ואף דאיכא תו"ת, ורק היכי דמכח החזקה דמעיקרא באים לאפוקי מחזקה אחרת, או באים להכריע דהדבר אסור ולהלקות משום זה, זה לא אמרינן, דכיון דאיכא תו"ת הרי יש ספק לפנינו, ומשו"ה אמרינן בסוגיין דתו"ת ספיקא דרבנן, דהכא באים להוציא מחזקה הראשונה וזה לא אמרינן, ובביאור הדבר כ' **בק"ש** ח"ב ס"ב ובחי' **רבי שלמה** בכתובות ס"ח, דיש חזקה דמכרעת הספק דאל תסתפק, וזה לא שייך בתו"ת דהרי אי אפשר להכריע ככת אחת מן התו"ת, ויש עוד דין בחזקה דאל תוציאנו מחזקתו מכח ספק, וזה אמרינן גם בתו"ת, [וברמב"ן בקידושין ובמלחמות בכתובות מביא סוגיה דידן, ויל"ע בכונת דבריו שם].

גמ' מידי דהוה אנכסי דבר שטיא – **בעין יצחק**  סנ"ט ענף א' אות ה' כ' להוכיח מהכא, דחזקת מר"ק הוי מדין חזקה קמייתא דאיסורין, דאי הוי מדין מוחזק בממון, א"כ גם אם תו"ת ספיקא דאורייתא יש להעמיד בחזקת מר"ק, דיסוד הדין דבתו"ת לא מעמידים על חזקה הוא משום דאין החזקה יכולה לברר במקום תו"ת, וא"כ חזקת ממון דיסודו הוא דאין לנו להוציא מהמוחזק בלא ראיה צריכה להועיל גם בתו"ת, **ובשע"י** ש"ה פי"ד כ', דשפיר י"ל הוי מדין מוחזק בממון, ומשום דגדר הדין דתו"ת ספיקא דאורייתא הוא דאין בכח הב"ד להכריע נגד כת אחת, וא"כ מהאי טעמא גם אי אפשר להעמיד בחזקת המר"ק, כיון דמ"מ הוי נגד העדים דאמרו דהיה חלים, והרי אנו באים להוציא מיד זה שיושב עכשיו בקרקע ולהעמיד בחזקת המר"ק, ובחי' **הגרע"א** בכתובות כ' א' כ' להוכיח מהסוגיה שם, דאפילו בחזקת התפוס במטלטלין לא היינו מעמידים, וכ' דמצד הסברא אין לומר הכי, ועיין בחי' רבי שלמה שם ואכמ"ל.

יא) בתוס' מבואר דלפי פי' הראשון בסוגיה א"כ נמצא דלמסקנא בכת אחת שריא להתיבם, וכתבו די"ל דדלמא בעלמא קאמר, ויל"ע בדברי הרמב"ן במלחמות בכתובות כ"ב א' במש"כ לגבי סוגיין דהכא, **ובב"ש** סקע"ג סק"ה מבואר דגם בע"א אומר קרוב לה וע"א אומר קרוב לו הוי ספק וחולצת, ובספק קרוב לה ספק קרוב לו כ' דזה הוי ספיקא דאורייתא, **ובבית מאיר** שם תמה דהא אפילו בתו"ת הוי רק ספיקא דרבנן וכש"כ שם הב"ש, אמנם לעיל נתבאר דברי האמרי בינה בביאור שי' המהרי"ט, דבאמת ספק בלא תו"ת גרע מתו"ת, דיש לנו ספק מצ"ע ואין הכחשה בזה.

בסוגיה מבואר דהגם דיש לצרה חזקה מ"מ מדרבנן החמירו לאוסרה, **והפנ"י** בכתובות ט' א' בקו"א שם כ', דמהכא מוכח דבכל ספיקא דאורייתא הדין דמדרבנן אסור ואפילו אם יש חזקת היתר, והביא דכ"כ **הפר"ח** ביו"ד סכ"ט, ובהג' **חת"ס** ביו"ד ס"נ כ' לבאר באופן זה דברי הד"מ שמובא שם דמחמירים בספק טריפה, **ובגליון מהרש"א** שם מביא דברי **הפר"מ** דכ' דלא קיי"ל הכי, ורק באיסור שיש בו מיתה או כרת מחמירים לא לילך בתר חזקה, **ובבית מאיר** ס"ו סי"ד כ' די"ל דבעריות החמירו, אך הק' דהא מבואר גם גבי יבמה דהוי רק לאו, וכ' די"ל משום דלא תעמוד באיסור כל ימיה, וכ' עוד דלשי' רש"י ותשובת מיימוני דסוגיין מיירי בע"א בהכחשה, י"ל דבליכא עדות כלל לא מחמירים, אמנם יל"ע מנפל הבית דלא מוזכר דיש עדות ומ"מ מבואר דחולצת.

**לא' ב'**

א) תוד"ה למעוטי – בתוס' לא מבואר מה הצד דמספקא להו דלא יהני, **וביש"ש** מבואר דמספקא להו דמן התורה לא יהני כת"י לבד ועיי"ש מש"כ בזה, **וברא"ש** מבואר דמן התורה מהני כמו בגט, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דלא מהני מה"ת, דדוקא בגט מהני או משום דשם לא חב לאחריני, או משום דכתיב בקרא וכתב, וגבי קידושין ליכא קרא, **ובריטב"א** מבואר דמ"מ יש ללמוד קידושין מגירושין בג"ש, דעיקר שטר ילפינן מג"ש, ושי' התוס' בגיטין ד' א' דגם גירושין חשוב חב לאחרים, ומ"מ כ' שם בדף ג' ב' דהא דמהני כת"י משום הודאת בע"ד ולא משום קרא, ולשיטתם לכאורה אין לחלק בין קידושין לגירושין, אמנם **באב"מ** סל"ב סק"ז כ' לומר, דבקידושין כיון דבעי גם דעת האשה משו"ה לא מהני כת"י, ומשו"ה גם לא מצי למילף מג"ש מגט כיון דחלוק לענין דעת האשה, [וזה דלא כמבואר בריטב"א דהטעם דקידושין שאני דחב לאחרים], וא"כ גם לשי' תוס' י"ל כן, **ובנ"י** מביא שתי הדעות, **והרמ"א** סל"ב ס"ד כ' דהוי ספק, **ובב"ש** סק"ט כ' דבלא עדי מסירה י"ל דהוי ס"ס, כיון דגם בעדי חתימה להלכה הוי ספק בלא עדי מסירה, ובסקע"ג סק"ה כ' רק דברי הרא"ש דכשר ואפילו מדרבנן, **והגר"א** סל"ב סקי"ג כ' דעיקר כהרשב"א.

**ובקר"א** כ' לומר דספק התוס' הוא לענין הפסול מדרבנן האם הוי גם בקידושין, אמנם כיון דבתוס' לעיל ל' ב' מבואר דהטעם דכת"י פסול משום דהוי כאין בו זמן, א"כ אין סיבה לפסול בקידושין, ומהאי טעמא כ' **הרא"ש** דכשר גם מדרבנן, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר דמדרבנן פסול, **ובריטב"א** בקידושין ס"ה ב' מבואר הטעם דכת"י פסול בגירושין משום דאפשר בעדים, וטעם זה שייך גם בקידושין, וכן לפמש"כ רש"י בגיטין פ"ו דפסול גזירה אטו כתב סופר, אתי שפיר דזה שייך גם בקידושין, **ובריטב"א** בקידושין ט' א' מבואר דגם מדרבנן כשר כת"י, וכבר עמדו בזה דסותר דבריו.

**בשע"י** ש"ז פי"ד כ', דלפמש"כ הרשב"א דבגט מהני כת"י משום דלא חב לאחרים, א"כ כל מה דבעי עדים בגט הוא רק לברורי, אבל לחלות הגירושין לא בעי עדים לקיומי, דהא בסוגיה בקידושין ס"ה ב' מבואר דמה דבעי עדים לקיומי הוא רק משום דחב לאחרים, וכן מבואר בחי' **רבי שלמה** גיטין ס"ד.

רש"י ד"ה ותקון – מש"כ ברש"י של עבד הוא ע"פ הגהת מהרש"ל, אמנם מדברי התוס' מבואר דלשי' רש"י תקנו זמן בכל שטרי מכר, וכן מבואר בראשונים בשי' רש"י, ועיין בעל"נ מש"כ לישב קו' התוס'.

ב) תוד"ה דחזו – בחי' **רח"ה** עדות פ"ג ה"ד בד"ה והנה ביבמות, מבואר דאי לאו הדין דמפיהם ולא מפי כתבם, היה הדין דיכולים העדים להעיד מכח מה שרואים השטר אע"ג שאינם זוכרים העדות, ומשום דעדיף מעד מפי עד דשם אינו מעיד עדות שלו עצמו אלא של האחר, ובזה יש חסרון דעד מפי עד, אבל הכא שחתמו על השטר, באם היה מהני מפי כתבם, א"כ הרי כיון דחשוב דיש כאן עדות שלו בשטר, א"כ מהאי טעמא גם יוכל להעיד בפיו דהוא מביא עדות עצמו לב"ד, אבל מאחר דיש חסרון דמפי כתבם וכל מה דמהני שטר הוא רק משום דנעשה כמו דנחקרה עדותם בב"ד, אבל שיועיל בתורת הגדת עדות בב"ד זה אי אפשר, א"כ להעיד בב"ד ע"י השטר אינו יכול, ואי משום דמעיד מכח ראיתו השטר, והרי השטר הוי כנחקרה עדותן בב"ד, בזה איכא חסרון דעד מפי עד דאינו יכול להעיד על עיקר המעשה מכח עדותו של אחר, **ובברכ"ש** בסט"ו מוסיף בזה, דבאמת היה אפשר לומר דגם מכח השטר יוכל להעיד, כיון דמ"מ יש תורת עדות למה שכתב וחתם בשטר, וא"כ הרי הוא מביא עדותו לב"ד, אלא דבאמת לא מהני משום דכל כח עדותם בשטר הוא רק דבעדותם נעשה השטר כמו שנחקרה עדותם, אבל אי"ז חשוב עדות לעצמה דיוכלו לחשב עי"ז כמו דהם עידי המעשה עיי"ש בדבריו, ובזה ביאר רח"ה מה דכ' הרמב"ם בפ"ח מהלכה עדות ה"ה דאינו יכול להעיד בב"ד אם אינו זוכר משום דהוי עד מפי עד, דבאמת צריך לתרוייהו וכשנ"ת, **ובשע"י** ש"ז פכ"ג מבואר, דמש"כ בגמ' דלא מהני משום מפיהם ולא מפי כתבם, אין הביאור כמו בעלמא דאי אפשר להעיד בב"ד בכתב, אלא דאינו יכול להעיד בפיו ע"י מה דרואה כת"י וע"י זה מתברר לו דהיה המעשה, דבעי ראית המעשה ממש, ובאם לא היה חסרון זה היה יכול להעיד שראה, כיון דראית כת"י הוי כמו ראית המעשה, וזהו גם יסוד הדין דאינו יכול להעיד על עצם המעשה ע"י שרואה עדות שנחקרה בב"ד, דאע"ג דהדין לפסוק על פי עדות מ"מ אי"ז חשוב כראית המעשה, ובאמת בלשון **הריטב"א והנ"י** נראה על דרך השע"י, דכ' דבעלמא דרשינן לה באופן אחר שלא ישלחו עדותם באגרת, ומבואר דבאמת הכא אין הפירוש בחסרון המבואר בגמ', כמו בעלמא.

ג) **הרי"ף** כ' דגם אם יוציאו השטר קידושין בב"ד מ"מ לא יהני, דדוקא היכי דמוסרים השטר לבעל דבר ליכא לחסרון דמפי כתבם, דמיד שבא ליד הבעל דבר לא מצו למהדר בהו והוה כמו דנחקרה עדותם בב"ד, ומשו"ה חשוב כמפיהם, ומשו"ה לא בעי שיזכרו העדים בזמן קיום השטר, אבל הכא דהשטר נשאר מתחת ידי העדים, הרי זה כמו דאינם מעידים עד שיוצא לפנינו, דאי בעו כבשו לשטר תחת ידם, ויש בזה חסרון דמפי כתבם, ובספר הזכות מביא השגת **הראב"ד**, דלפ"ז באם ישתהה השטר ביד העדים זמן רב עד ששכחו העדות, לא יהני אם ימסרו עכשיו השטר לבעל דבר וזה תימה, ומשו"ה כ' הראב"ד דעיקר החילוק, דאם יכולים העדים להוציא השטר מתחת ידם בזה מהני עדותם גם בעוד דהוי תחת ידם, אבל היכא דאין ראוי השטר לימסר לבעל דבר, בזה לא מהני להיות דינו כשטר, **והרמב"ן** מוסיף להק' על הרי"ף, דהרי הכא נמסר לאיש ונתן השטר לאשה וא"כ יצא מתחת יד העדים, ומשו"ה כ' דגם כונת הרי"ף כהראב"ד, וכל שאין ראוי לישאר ביד האשה אי"ז מעשה שטר אלא מעשה פנקס בעלמא, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר, דכיון דאין ראוי ליתן לאשה לא חשיב שטר לראיה כלל , אלא דהוי שטר מקנה בעלמא להתקדש בו.

**ובב"י** סכ"ח באות י"ג כ', דממש"כ הרי"ף דמהאי טעמא מקיימים שטר ולא אכפת לן אם זוכרים העדים או לא, נראה דבכל שטרות בעי שלא יצא מתחת ידי העדים אלא מתחת ידי הבע"ד, ולא הוי דין מסוים רק בשטר קידושין ולפי מה דבעי בגמ' לומר דיכתבו זמן, **ובשו"ע** סמ"ו סל"ה כ' דשטר היוצא מתחת ידי עדים שנעשו קרובים אחר החתימה, לשי' הרי"ף אי אפשר לקיים השטר גם ע"י אחרים, כיון דאכתי לא יצא מתחת ידם הוי מפי כתבם, **ובקצוה"ח** סקי"ח העיר, דלפ"ד הרמב"ן ושאר ראשונים דביארו דדברי הרי"ף הם דוקא בשטר קידושין, א"כ בזה לא יחלוק הרי"ף ואפשר לקיים ע"י אחרים, ודברי השו"ע הם לשיטתו בב"י דהק' על הראשונים, **ובנתה"מ** סקי"ט כ', דגם להרמב"ן יהיה הדין דלא נוכל לקיים על פי אחרים, וביאר דיסוד דברי הרי"ף, דכיון דיוצא מתחת ידי העדים א"כ אין לנו כלל הוכחה דבאמת נמסר לאשה, דאפשר דנשאר אצל העדים אחר שחתמו, ועל כרחך דבגמ' דמבואר דיכולים להעיד אי לאו החסרון דמפי כתבם, מיירי דזוכרים עיקר הקידושין ורק לא זוכרים הזמן, ועל זה היה מהני השטר אי לאו החסרון דמפי כתבם, וא"כ בהאי דהשו"ע דיוצא מתחת העדים שהם עכשיו קרובים, הא יש לחוש דלא נמסר כלל למלוה, ומיירי בשטר דלאו הקנאה, דבשטר הקנאה אי"צ שיבוא ליד הבעל דבר, [ויל"ע דא"כ אמאי להחולקים על הרי"ף יכול להתקיים, הא יש לחוש באמת דלא נמסר].

ד) **הרמב"ן** מביא שי' **הרמב"ם** בפ"ג מעדות ה"ד, דמן התורה יש חסרון בשטר דהוי מפי כתבם, ורק מדרבנן חותכין דיני ממונות בעדות שבשטר שלא תנעול דלת, והק' דשטר גיטין וקידושין כתיבי בקרא ושאר שטרות נמי כתיבי בקבלה ומבואר דהוי מן התורה, **ובתומים** סכ"ח סקט"ז כ', דהרמב"ם ס"ל דחלוק דין אשווי שטרא דלזה מהני גם עדות מפי כתבם, ומהני גם לחלות הדבר הכתוב בשטר, אבל לראיה לא מהני אלא מדרבנן, **והרמב"ן** בסה"מ שרש ב' [הובא בחי' רח"ה שם] מק' עוד, דאיך מתירים אשה לנשא ע"י שמוציאה גט עם עדי חתימה, **ובנתה"מ** שם סק"ז כ' לומר, דכל שטר דמהני לקנין ולחלות מהני גם לראיה, ומשום דהרי עדותם בשטר הוי רק על דעת המתחייב וזה לא הוי גמר הדבר, ומשו"ה לא בעי בזה כל תורת עדות בב"ד, ואח"כ כשנמצא ביד האחר מהני, משום דאנן סהדי דבא לידו כדין וכש"כ הר"ן בגיטין, משא"כ בשטר ראיה מעיקרא העדות הוי לגבי המעשה עצמו והוי עדות גמורה, ובחי' **רח"ה** גם כ' כעיקר דבר זה, רק דביאר דבשטר ליכא חסרון דמפ"כ דכך הוא הלכות השטר דמהני חתימת העדים, ורק דשי' הרמב"ם דאין תורת שטר מן התורה אלא לשטר קנין, אבל שטר שכל עיקרו רק לראיה אין בו תורת שטר, וממילא יש בו חסרון דמפי כתבם.

# הרמב"ן מק' על הרמב"ם מקרא דכתוב בספר וחתום, וזה ק' לכל השי' דשם מיירי בשטרי ראיה, דהא כתיב שדות בכסף יקנו וכמבואר בקידושין כ"ו א', ובכס"מ כ' דאה"נ שם הוי מכח תקנ"ח, דהא זה דברי קבלה, ובחי' ר"א מן ההר כ' עוד, די"ל דשם יצטרכו להעיד בעל פה אח"כ, ולכאורה לפ"ז מה דכתיב בקרא דיחתום, היינו רק דידעו מי הם העדים.

**הרמב"ם** בפ"ח מעדות ה"ד-ה' כ', דאם עדים אינם זוכרים העדות שבשטר, דאין הב"ד יכולים לדון ע"פ השטר אא"כ כת"י יוצא ממקום אחר, דאז אין משגיחין על מה דאומרים דאין אנו זוכרים העדות שמא חזרו בהם, **ובב"ח** ססמ"ו כ' דהרמב"ם לשיטתו דעדות בשטר מהני רק מדרבנן כיון דהוי מפי כתבם, ומשו"ה כשהם לפנינו ואינם זוכרים הרי אין כאן קיום לשטר, ולא נעשה כמו שנחקרה עדותם בב"ד, ודוקא בכת"י יוצא ממקום אחר דאז נתקיים השטר ע"י אחרים, ונעשה כמו שנחקרה עדותם בלא עדות עצמם בזה אי"צ שיזכרו, דכך תקנו חכמים דיוכל להתקיים גם ע"י אחרים, וכן מבואר בחי' **ר"א מן ההר** בסוגיין, ויל"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ם דשמא חוזרין בהם, דלפי ביאורם לכאורה אי"צ לזה, אלא גם אם אומרים אמת מ"מ מתקיים ע"י אחר, **ובש"כ** סמ"ו סקל"ב מבואר, דכל שהם לפנינו ואינם זוכרים אי אפשר לקבל עדותם, דעתה אינם ראויים להעיד, ועיין בנתה"מ סק"ט מש"כ בביאור דבריו, [והא דאם מתו העדים דנים על פי השטר, אף דלא גרע מאינם זוכרים, מבואר בתומים סכ"ח סקט"ז ובנתה"מ שם, דבזה תקנו חכמים לקבל עדותם גם באופן זה שלא תנעול דלת, אבל כשנמצאים ואינם זוכרים גרע], ובחי' **ר"א מן ההר ובש"כ** שם מבואר, דמקור דברי הרמב"ם הם מסוגיין, דמבאר דמשו"ה לא מצו לדון ע"פ השטר, דכיון דאינם זוכרים העדות גם השטר עצמו לא מהני, **והכס"מ** בפ"ג מעדות ה"ד כ' בלא זה, דכיון דשי' הרמב"ם דשטרות מהני רק מדרבנן, משו"ה הכא דבאים לדון דיני נפשות אי אפשר לדון על פי השטר.

ובחי' **רבי שלמה** גיטין ס"ד כ', דזה ניחא אי נימא דשי' הרמב"ם דבכל שטר אי אפשר לדון על פיו אלא מדרבנן, אבל אי נימא כש"כ הנתה"מ ורח"ה, דבשטר קנין מהני גם לראיה, א"כ יקשה הכא דמיירי בשטר קידושין אמאי לא מצו ב"ד לדון על פי השטר, וכ' לומר דבאמת חלוק שטר קידושין משאר שטרי קנין ומגט, ועל פי דברי הרשב"א שנתבאר לעיל באות א', דגט לא הוי חב לאחרים ולא בעי עדים לקיומי משא"כ בקידושין, וא"כ י"ל דבשטר קידושין באמת לא סגי בעדי חתימה, אלא בעי גם עדי מסירה דבלא זה ליכא עדים לקיומי, [ועיין בחזו"א בסוגיין עוד טעם אמאי נצטרך עדי מסירה], ואם בעי עדי מסירה ממילא נמצא, דלעולם העדי חתימה לא מהנו אלא לראיה דהשטר נמסר לאשה כדינו, וכיון דהוי רק שטר ראיה, ממילא אתי שפיר דיש בזה חסרון דמפי כתבם.

**בבעה"מ** מבואר דבשטר אין חסרון דמפי כתבם, כיון דהוי בצווי הבעלים א"כ חשיב כתבו של הבעלים, ורק היכי דהעדים עושים מדעת עצמם יש חסרון דמפי כתבם.

ה) תוד"ה להצלה – **הפנ"י** בגיטין כ' לישב שי' רש"י, דהיכי דמחקה לזמן אפשר שהיה גט מאוחר, וא"כ אכתי אינה מגורשת עד זמן הכתוב בגט וכמבואר בתוס' בגיטין י"ז א, וא"כ גם אין לנו ודאי חזקה דהשתא דהיא מגורשת, ומשו"ה יש לנו לילך בתר חזקה דמעיקרא, ובגמ' בגיטין דמק' דגזייה לזמן דידי', היינו דהבעל יגזוז ויראה לעדים שאין בו זמן, והם לא יזכרו אמתי היתה המסירה, ויל"ע דהא מהני התקנה היכי דיזכרו אמתי היתה המסירה, וגם דלכאורה אחר התקנה כל שלא יהיה זמן בגט, בודאי ישימו לב לזכור הזמן כדי שלא יחפה, דאל"כ אמאי נותן גט שלא כדין, ועיין בקצוה"ח ס"ל סק"א מש"כ לישב שי' רש"י.

א) גמ' גזירה שמא יאמרו וכו' – בחי' **הגרנ"ט** מק', דכיון דמאמר קני מדרבנן, א"כ הרי הם שתי יבמות מבית אחד מדרבנן, ואמאי צריך לומר משום גזירה שמא יאמרו, תפו"ל דבאמת היא אשת שני מתים מדרבנן, וכ' לומר דבאמת המאמר פוקע במיתה וגם מדרבנן אינה נופלת ליבום משום המאמר, והוי רק משום גזירה שמא יאמרו ולפ"ז כ' דגם מה דמבואר לעיל ל' א' דבמאמר נעשית צרת ערוה, הוי גם משום גזירה, דכיון דפקע במיתה א"כ אינה נופלת מחמת השני.

ב) תוד"ה מדרבנן – **הגרע"א** מק' על מה דמביאים התוס' דברי רבא לק' צ"ו ב', דגם בלא צרה אסרינן לבעלת המאמר, דהרי רבא שם מוכיח דאסורה גם בלא צרה ממתני' דהתם, דהתנא אוסר לזאת שבא הקטן עליה לבד דדמיא לבעלת מאמר, אף דאת הצרה אינו אוסר, וא"כ לפמש"כ התוס' דהתנא דהכא חולק על תנא דהתם בעיקר גדר האיסור בבעלת מאמר, א"כ מנ"ל באמת דלתנא דידן אסור גם בליכא צרה, הא כיון דלא שייך בזה הגזירה י"ל דמשו"ה אין לאסור, ותנא התם דאסר הוא משום דס"ל דטעם האיסור משום דהויא אשת שני מתים מדרבנן, וזה אינו תלוי באם יש לה צרה או לא, **ובעל"נ** מביא בשם **היש"ש**, דמ"מ לא מצינו דנחלקו התנאים גם בזה, האם אסרינן היכי דליכא צרה, וא"כ בהכרח צ"ל דגם תנא דהכא אוסר אטו היכא דיש צרה.

**בת"י** מבואר דבאמת גם לתנא דידן, מה דאסרינן לבעלת המאמר הוא משום דהויא אשת שני מתים, ומה דבעי בגמ' לטעמא דגזירה אטו שתי יבמות הבאות מבית אחד, זהו רק לענין הצרה דמשו"ה אסרינן אף להצרה, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ו הכ"ז-כ"ח, וכמו דכבר עמדו בזה **היש"ש והקר"א.**

**בת"י** מביא הגמ' לעיל י"ט א' דאמר ר"ש אם מאמר קני אשת שני הוא בועל, ואי לא קני אשת ראשון הוא בועל, ומבואר דהאיסור משום אשת שני מתים ולא משום גזירה אטו שתי יבמות מבית אחד, ולשי' תוס' י"ל דזהו כהתנא דלק' צ"ו ב', דס"ל הטעם משום אשת שתי מתים, **ובחזו"א** מבואר דנקט התנא דידן לילפותא דלא שעליה זיקת ב' יבמין, דבאמת כיון דאסרו גם היכי דליכא צרה, א"כ הגדר בזה דאסרו אשת שני מתים, ולפ"ז גם לא קשיא מהא דלעיל, דבאמת גדר האיסור מדרבנן הוי משום אשת שני מתים.

**לב' א'**

ג) גמ' הותרה צרתה – **בתוס' וברא"ש** לק' נ"ב ב' מבואר, דצרתה דהכא היינו זאת שנופלת מהבית השני, אבל צרתה מהבית הראשון אסורה כמו שהיא אסורה, כיון דמחלפא בבעלת הגט, אמנם **הרמב"ן והרשב"א** **והריטב"א** כ', דדוקא בה גזרו משום דמחלפא בבעלת הגט, אבל בצרתה לא, ומשו"ה נקט רבא דנתן גט למאמרו, דאילו צרתה מהבית השני שריא גם כשנותן גט לזיקתו, וכש"כ גם התוס' והרא"ש לק', **וברמב"ן** כ' דגם דעת **רש"י** כן, אמנם ברש"י לפנינו נראה דס"ל כתוס' והרא"ש, דפי' דברי רבא על צרתה מבית השני, וכן מבואר **בריטב"א** דדעת רש"י כתוס' והרא"ש, **והישרש יעקב** כ' דיש ט"ס ברמב"ן.

ד) גמ' איכא דאמרי וכו' – **רש"י** מבאר דהותרה לשלישי, ונראה דלו עצמו אסורה, וכן מבואר בדבריו לק' נ"ב ב', וכן שי' **הרמב"ם** בפ"ה ה"ד **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והנ"י** כאן ולק' נ' ב', ושי' **תוס' והרא"ש** לק' נ' א' ונ"ב ב' **והראב"ד** בהשגות על הרמב"ם שם, דגם לו עצמו שריא, **וברמב"ן** כאן **ובריטב"א** לק' נ"ב ב' מבואר בשי' רש"י דגם הצרות שמבית ראשון אסורות לו, והם עצמם כ' דרק היא אסורה, דהא אפילו ללשון ראשון סבירא להו דהצרות מותרות, **וברשב"א** לק' נ' ב' מבואר דגם בשי' רש"י ס"ל דהצרות מותרות לאיכא דאמרי.

**בראשונים** מבואר דאע"ג דרבא סתמא אמר דהותרה אפילו היא ומשמע דאפילו לו עצמו, מ"מ י"ל דקאי אמתני' ומתני' מיירי דהוא מת ואחיו בא לכנסה, ומשו"ה לא הוצרך לפרש דבריו דדוקא לאחין שריא, **ובישרש יעקב** כ' דמהאי טעמא כ' רש"י כשימות שני, דהגם דגם מחיים שריא לאחין, מ"מ בא לפרש דרבא קאי אמתני', וממילא די"ל דדוקא לאחין שריא אבל לו לעצמו אסורה. **ובטושו"ע** סקע"ד ס"ה נראה סתימת דבריהם דגם לו עצמו מותרת, אמנם בסק"ע סט"ו כ' שתי שיטות אי שריא לו עצמו.

**הריב"ש** בתשו' קצ"ט כ', דלשי' רש"י ודעימי' דאסורה לנותן הגט, באם יחלוץ לה אחיו, הויא חליצה מעולה ופוטרת צרתה, וכ' דאע"ג דזיקת צרתה שלמה לשני האחין וזו אין זיקתה שלמה לשניהם, מ"מ כיון דלחולץ זיקתה שלמה מהני, והוסיף עוד דגם לנותן הגט אינה אסורה אלא משום דמחלפא, ומ"מ לא כ' דמשום זה נימא, דגם חליצת נותן הגט תהני לפטור הצרה.

במלחמות כ' בשם **ר' אפרים** דהלכה כל"ק, ומשום דלק' נ"ב ב' מייתי הגמ' ל"ק דרבא, וכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"ד סש"ג בשם **ר"ח**, אמנם בשאר **הראשונים** [וכן דעת **הרמב"ן** במלחמות] **ובפוסקים** מבואר, דהלכה כאיכא דאמרי.

תוד"ה גט – **הראשונים** לק' נ' ב' תי', דמתני' דינא קתני, באם בא להוציאם ולהתירם לשוק, אבל אה"נ דגם יכול ליתן גט למאמרו, **והרשב"א** שם כ' **דמרש"י** שם בד"ה צריכות מבואר דאין דרך ליבם, וכשי' התוס' כאן, **והרמב"ן** שם כ' עוד, דהגם דבעלמא שריא לאחין כשנותן גט למאמרו, מ"מ באם גם האחין עשו מאמר גרע, ומשום דכמו דאם נתן אחד גט לזיקה אמרינן דנאסרו כל האחין בכל היבמות, ומשום דזיקה דכולהו אגידן, הכא נמי במאמר אמרינן דהגט חל במאמר של כולן דמאמר דכולהו אגידן, וזה אתי שפיר דוקא לשיטתו דהוא עצמו אסור, אבל לשי' התוס' דגם הוא עצמו שרי אי אפשר לת' הכי, דמה בכך דחל בכולהו, **ובב"ש** סק"ע סקי"א הביא תי' התוס' דלכתחילה אסור, **והחזו"א** כ' דיש להקל להלכה כשי' הראשונים דשרי, ומתני' דלק' דינא קתני, או כש"כ הרמב"ן דהיכי דעבוד תרוייהו מאמר גרע.

**הת"י** מק' דאיך אפשר להתיר לאחין אחר שנתן גט למאמרו, הא הויא גרושת אחיו, וכ' דמאמר דעבד שקלי' ונמצא כאילו לא היתה אשתו מעולם, ובשו"ת **הרשב"א** ח"ד סש"ג כ', דלא אחמור בכהאי גונא שאם יתן גט, שיהא אסור משום גרושת אחיו, וע"ע מש"כ בזה בקה"י סכ"ח.

א) רש"י ד"ה בא – הרשב"א מביא שי' **הר"ח** דחייב משום אחות אשה גם לאחר מיתת אחותה, וזה דלא כש"כ רש"י דדוקא בחיי אשתו, אמנם **הרשב"א** כ' על דברי הר"ח, דאינו מבואר מאיזה טעם הכא יהיה אסור משום אחות אשה גם אחר מיתת אחותה, והביא דבתוספתא נראה כדברי הר"ח, אך כ' דיש לדחות זה עיי"ש בדבריו.

ב) גמ' תתייבם יבומי – **באפיקי ים**  ס"ז כ' לבאר, דאע"ג דהרי מה דלא חל איסור אחות אשה הוא משום דחל איסור אשת אח, וא"כ לא שייך דתתיבם, דאמאי לא תהיה אסורה עכ"פ משום אחות אשה, דמ"מ י"ל דעל איסור דאשת אח נימא דעדל"ת, והיכי דלא בטל האיסור הראשון לגמרי אלא רק יש עשה דדוחה אותו, י"ל דבזה אכתי לא חל האיסור השני [והביא דכן מבואר במרכה"מ], וא"כ זהו מה דמק' הגמ' דעל האיסור אשת אח נימא דעדל"ת ותתיבם, ותי' הגמ' לפ"ז כמבואר ברש"י, דכיון דאיסור אחות אשה עומד לחול אי פקע איסור אשת אח, זה כבר סיבה לפטור מיבום, דחשיבא כאחות אשה משום זה לבד דעומד לחול אי פקע איסור אשת אח, וכ' לומר דאפילו אי נימא דאיסור אשת אח הותר במקום יבום, מ"מ היכי דאי אפשר לומר דיותר דא"כ יחול אחות אשה, א"כ עכ"פ נימא דידחה איסור אשת אח, וכ' עוד דגם ניחא להשי' דלהלכה אמרינן דעדל"ת שיש בו כרת, דעכ"פ נימא דידחה איסור אשת אח, אמנם **באחיעזר** ח"א ס"ג כ' לומר, דכיון דהדין דהותר אשת אח במקום יבום, א"כ אין לנו לומר דיחול דין יבום רק בתורת דחיה, ואי אמרינן דיחול דין יבום זהו בתורת הותרה וממילא יחול אחות אשה, **ובחזו"א** מבואר דהצד לומר שתתיבם הוא דנימא דכל שלא חל איסור אחות אשה בשעה שנעשית אחות אשה, תו לא הויא בכלל האיסור דאחות אשה.

גמ' תתייבם יבומי – **באחיעזר** שם הק', דהגם דלא חל איסור אחות אשה, מ"מ ודאי מהני דלא יתפוס קידושין, דאי לאו הכי נימא דנדה שנעשית ערוה יתפוס בה קידושין, וא"כ משכחת לה שש עריות חמורות שיפלו ליבום, [ועיין מש"כ בזה עוד בסל"ד ובחלק ד' ספ"ג דברי החזו"א והקה"י], וכ' לומר דזה גופא תי' הגמ' דמתלא תלי, והיינו דכיון דתלוי ועומד אמרינן דכבר היום יש בה השם הערוה של אחות אשה, ומהני למנוע תפיסת קידושין, וכ' דגם אי נימא דתי' הגמ' דמשום אשת אח אינה מתיבמת וכמו דנראה בתוס' [ועיין בזה לק'], מ"מ אחר דמסיק בע"ב דנפ"מ לקוברו בין רשעים גמורים, מבואר דעיקר שם האיסור חל גם למ"ד דאין איסור חל על איסור, **ובברכ"ש** ס"ט סק"ז כ' לומר, דודאי גם לס"ד ידעה גמ' דחל דין אחות אשה לענין דלא תפסי קידושין, ורק דס"ד דמ"מ לא חשיבא ערוה דאחות אשה לענין דלא יחול זיקה, דדין זיקה אינו תלוי בדין תפיסת קידושין, והביא שם עוד ראיות לזה דאינו תלוי בתפיסת קידושין, **ובקוה"ע** ס"ג אות י' כ' גם הכי, וכ' לומר דלפטור מיבום בעי לאיסור דערוה ג"כ, אך בס"ד אות ד' הק' על זה, דא"כ בקטנה ערוה שנפלה לפני קטן לא תפטר כיון דליכא איסור, ועל כרחך דסגי בסיבת האיסור, וא"כ הכא נמי הכא איכא לסיבת האיסור דאחות אשה, כדחזינן דלא תפסי קידושין, **והחזו"א** מביא לדברי הרמב"ן לעיל כ', דמבואר בדבריו דזיקת יבמה תלוי בתפיסת קידושין, **ובחי' הגרש"ש** ס"א בהגהה מבואר לפי ביאור אחד, דבאמת חלוק נדה מאשת אח, דרק היכי דיש בה ערוה הגורם מניעת תפיסת קידושין, מהני הא דאין איסור חל על איסור דהאיסור השני לא ימנע תפיסת קידושין, אבל אם האיסור הראשון אינו מונע תפיסת קידושין, א"כ בזה שפיר חל האיסור השני לענין דלא יתפוס קידושין עיי"ש.

ג) גמ' אמר רב אשי וכו' – ברש"י מבואר דהפוטר מיבום הוי מה דעומד לחול בה איסור אחות אשה, **ובאפיקי ים** ס"ז **ובאחיעזר** ס"ג כ' דבתוס' נראה דמה דפוטר בה הוא האיסור אשת אח, ובאות ב' נתבאר דבריהם בביאור הגמ' לשי' רש"י, אמנם בחי' **רי"ז הלוי** הל' יבום כ' לומר דרש"י ותוס' לא פליגי, דרש"י מיירי לעניין לפטור עצמה, ותוס' מיירו לענין לפטור הצרה, והאפיקי ים והאחיעזר ס"ל, דלשי' רש"י גם הצרה פטורה משום צרת אחות אשה, ועוד יתבאר בסמוך בע"ה.

ד) תוד"ה שנשא – בביאור שי' ב"ש מבואר **ברשב"א** לעיל י"ג ב', דהוה שלא במקום מצוה כיון דלא נפלה הערוה קמי', **ובשו"ת הרשב"א** ח"ו סכ"ה כ', דביאור הגמ' דכיון דלא אלים איסור אשת אח לדחות איסור אחות אשה להתירה ליבם, הויא כצרת ערוה שלא במקום מצוה, וכ' דמהאי טעמא היכי דחל איסור אחות אשה אחר שמת ומהאי טעמא נפטרת מהיבם, גם הויא שלא במקום מצוה, ופשטות דבריו נראה דכיון דהערוה נפטרת א"כ מהאי טעמא גופא הויא שלא במקום מצוה, אמנם צ"ב דא"כ מה שייך זה לאין איסור חל על איסור, ובחי' **הגרנ"ט** כ' דכל דלא חל איסור אשת אח נמצא דגם אין הערוה מונעת ההיתר, ובכהאי גונא לא חל בה דין פטור וגם לא בצרתה, דדוקא היכי דראוי להיות ניתר ומכח הערוה נמנע ההיתר זהו מה דמחיל בה דין פטור, **ובברכ"ש** ס"ה סק"ב כ' לבאר דשלא במקום מצוה נחשב כל היכי דמה דאין ניתר האשת אח, אינו רק משום דיש כאן דין ערוה הפוטרה, הגורם דיאסר האשת אח, ומשו"ה באילונית דמה דאין ניתר האשת אח, זהו משום דהאשת אח מצ"ע לא ראוי להיות ניתר, חשיב שלא במקום מצוה, ומשו"ה סברי ב"ש דכיון דאין אחע"א, אמרינן דכיון דלא חל ממילא גם לא חשוב דראוי להיות ניתר, וגם משו"ז הוא דפטורה מיבום וחשיב שלא במקום מצוה, ועיי"ש בדבריהם, ובחי' **הגרש"ש** סי"א מבואר דמה דס"ל דאין אחע"א, חשיב גם דיש כאן חסרון בעיקר אישות האח לגבי אחיו, ומשו"ה הוי סיבה לחסרון בנפילה ג"כ, ועל דרך זה מבואר **במאירי** לעיל י"ג ב', דכ' דכיון דאין אחע"א, כמו כן לא חייל עליה נמי שם אשת אח לענין זיקת יבום לאסור צרתה.

בא"ד – **בתו"ר** לעיל י"ג ב' כ' בשי' ר"ש, דכיון דמ"מ הצרה נופלת והיה לו אשה ערוה אסורה הצרה, ולא ביאר אמאי בצרת בתו אילונית לא אמרינן הכי, דהצרה נופלת והיה לו אשה ערוה, ובדברי התוס' נראה, דר"ש ס"ל דשפיר חשיבא במקום מצוה גם אי ליכא איסור אשת אח, **ובמאירי** לעיל י"ג ב' כ', דב"ה ס"ל דאין איסור חל על איסור זהו רק לענין עונש, אבל עיקר האיסור חל וא"כ שפיר חשיבא במקום מצוה, **ובאחיעזר** שם כ' דזה גם הביאור בדברי התוס' כאן, וכ' עוד לומר דב"ש ס"ל דלא חל איסור כלל, ומשו"ה ס"ל דחשיב שלא במקום מצוה, **וברשב"א ובריטב"א** לעיל כ', דב"ה ס"ל דכיון דגבי שאר אחין חזיא ליבום חשיבא במקום מצוה, ומבואר **בשו"ת הרשב"א** שם דזהו החילוק בין הכא לאילונית, ובחי' **הגרש"ש** סי"א מק', דא"כ היכי דאסורה על כל האחין לא תפטור הצרה, ובגמ' לעיל י' ב' מבואר דמקדש חלוצתו דהויא על כל האחין בכרת, דפוטרת צרתה, וכ' לומר דמאחר דעכ"פ דרשינן קרא דעליה להיכי דשריא לאחין, כבר אמרינן דקאי על כל גונא.

**במהרש"ל** מבואר דלב"ש גם נימא דאחר שתמות אחותה הדין דהיא תותר לאח, ובחי' **הגרנ"ט** שם מבאר, דכיון דלא חל איסור אשת אח, א"כ ליכא לדין נאסרה ומשו"ה שריא, ולכאורה זה ניחא אי אמרינן דלא חל איסור כלל.

ה) תוד"ה לא – בגמ' לעיל י"ג ב' מבואר דב"ש ס"ל דלא חל איסור אחות אשה, ומשו"ה לא פטרה צרתה, **ובראשונים** שם מבואר, דהגם דלאחר מיתה הרי היא עצמה אסורה משום אחות אשה, מ"מ לא אמרינן מהאי טעמא דגם תפטר צרתה, דחשיב צרה לאחר מיתה, **ובאו"ש** בקונ' זיקה סקי"ח **ובאפיקי ים ובאחיעזר** שם מבואר, דבאמת פוקע האיסור אשת אח, דניתר במקום הראוי ליבום וחל איסור אחות אשה, ומשו"ה הויא צרה לאחר מיתה, אמנם בחי' **ר' ראובן** ס"ז סק"ד כ' בשם **הברכ"ש** דגם אי נימא דנשאר איסור אשת אח, מ"מ י"ל דהאשת אח חשוב כערוה דלאחר נפילה, כיון דרק לאח"מ אמרינן דהאיסור אחות אשה עומד לחול אי פקע איסור אשת אח, וא"כ רק לאח"מ אמרינן דהאיסור אשת אח חשוב דאינו ניתר ליבום מחמת דין ערוה, והויא כערוה לאחר נפילה, ובחי' **רי"ז הלוי** שם כ' לבאר, דבאמת מיד בשעת מיתה מן הדין שיפקע האיסור אשת אח, אלא דמאחר דמיד שיפקע חל איסור אחות אשה, א"כ שוב חוזר הדין דלא נפקע האיסור אשת אח, ונמצא דבאמת הפוטרה הוא איסור אחות אשה, אלא דמ"מ ממילא גם לא נפקע האיסור אשת אח, והויא צרה לאחר מיתה משום דהפוטרה הוא האיסור אחות אשה.

בא"ד – בתוס' מבואר דלר"ש מה דפוטרת צרתה הוא מכח איסור אשת אח, **ובאפיקי ים ובאחיעזר** שם כ', דשי' רש"י נראה דמשום אחות אשה פוטרת צרתה, **ובחי'** **רי"ז הלוי** הל' יבום כ' לומר דלא פליגי, דרש"י מיירי עליה עצמה מהו הפוטרה, ותוס' מיירו על צרתה, דלזה לא סגי במה דעליה עומד לחול ערוה דאחות אשה, דמ"מ עכשיו אינה ערוה דאחות אשה עיי"ש, והנה **ברמב"ן ובריטב"א** לעיל י"ג ב' כ', דהא דלב"ה פוטרת צרתה ולא אמרינן כב"ש, משום דגלי קרא דלצרור דחל למיסר צרה, [והריטב"א שם דחה תי' זה עיי"ש], **ובחי' ר' ראובן** שם סק"ג כ' לבאר דברי הרמב"ן והריטב"א, דגלי קרא דסגי במה שחל עליה עיקר שם הערוה, הגם דאין עונש מחמת איסור דאחות אשה, והוכיח כן מסוגיין דהא מבואר דחייב רק משום אשת אח, **ובמאירי** מבואר זה בלא דגלי קרא, דכ' דטעמא דב"ה דכיון דיש איסור עכ"פ גם זה פוטר הצרה, **וברמב"ן** מבואר עוד, דב"ה ס"ל דכי פקע איסור אשת אח אתי איסור אחות אשה וחל עליה ועל הצרה, **והריטב"א** כ' יותר, דכיון דלגבי יבום שריא, א"כ לענין יבום כמאן דליתי' לאיסור אשת אח, וחל איסור אחות אשה למיסרי' לדידה ולצרתה, ופשטות דבריהם נראה דבאמת אמרינן דנפקע האיסור אשת אח וחל איסור אחות אשה, ולפ"ז כ' **בחי' ר' ראובן** שם בסק"ב, דב"ה ס"ל דכיון דמיד בשעת נפילה נאסרת, ואין זמן שנתרת בפועל ליבום א"כ זה חשוב צרת ערוה בשעת נפילה, אמנם יל"ע בזה כמו דהעיר שם בסק"ג, דבסוגיין מבואר דחייב משום אשת אח ולא משום אחות אשה, **ובקה"י** ס"ו אות ב' כ' לומר דאין כונת הרמב"ן לומר דבאמת חל איסור אחות אשה, אלא דכיון דעומד לחול וזה הפוטר הערוה עצמה, אמרינן גם דהצרה פטורה מהאי טעמא, ומ"מ גם לפ"ז כ' כש"כ בחי' ר' ראובן, דמחלוקת ב"ש וב"ה, אי ערוה בשעת נפילה ממש פוטרת הצרה, ובדברי הריטב"א כ', דחל איסור אחות אשה לענין להפקיע ממנה דין יבום, דהא איסור אשת אח לא מהני להפקיע דין יבום.

בא"ד – בסו"ד כ' **בברכ"ש** ס"ב סק"ד, דבאמת אשת אח מאותה נפילה אינו פוטר צרה, אלא דאשת אח של ערוה נעשה ערוה ליבום ג"כ ופוטר צרה, ומשו"ה הויא האשת אח הכא בכלל אחות אשה, דזהו הגורם דיחשב האשת אח לערוה ליבום שפוטר צרה.

לב' ב'

א) גמ' מיגו דאתוסף איסור לגבי אחים – **הריטב"א** כ' דגם הוה מצי לומר מיגו דאתוסף איסור אשת איש לעלמא, אלא דנקט אשת אח דבי' קאי, וגם דחמור יותר דהוי איסור גם לאחר מיתה, אמנם **בש"מ** בכריתות י"ד ב' אות ט' הוכיח מהגמ' שם, דלא אמרינן מיגו דחל אשת איש דיחול אשת אב, וכ' שם דבאיסור אשת אב באנו לומר דחייב גם לאחר מיתה, ואז ליכא איסור דאשת איש, וכ"כ **המהריק"ו** בפ"ד משגגות ה"ג, וכ' עוד דדוקא היכי דתרוייהו משום קורבא מהני דיחול אף דהם שני שמות, אבל איסור אשת איש דלא הוי איסור קורבא לא מהני דיחול משום זה איסור קורבא, דאין שייכות בין האיסורים, וכ' עוד דכיון דהאיסור אשת איש מהני דיחול עליו איסור אשת איש, א"כ לא אמרינן דיהני עוד דגם יחול איסור אשת אב, וא"כ הכא נמי בסוגיין לא מהני שיחול איסור אשת אח, ולשי' **הריטב"א** יק' בסוגיה בכריתות, דנראה שם דלא מהני איסור אשת איש דיחול איסור אחר וכמשנ"ת בש"מ.

תוד"ה איסור – בתוס' מבואר דכולל משני שמות הוי כולל, ומיהו כ' דלפי מה דאמר ר"ח בסמוך דלר"י בכולל חייב תרתי, על כרחך צ"ל דכולל משני שמות לא הוי כולל, **ובת"י** לק' כ' דבאמת לר"ח הוה מצי להק' אמאי אשת איש ונעשית חמותו לא הוי כולל, אמנם **המהרש"א** מעיר דלמסקנא מבואר דלכו"ע אמרינן דר"י מחייב בכולל תרתי, וא"כ צ"ל לכו"ע דכולל משני שמות לא הוי כולל, **וברמב"ן וברשב"א** מבואר דלמסקנא ר"י ס"ל דרק מוסיף חל ולא כולל ולפי"ז ניחא, אמנם **בתוס'** לק' מבואר דלמסקנא ר"י אית לי' כולל, **והרמב"ן והריטב"א** כ' דלפי מה דבעי בגמ' לומר דר"ח ס"ל דלר"י חייב בכולל תרתי, צ"ל דאשת איש ונעשית חמותו מיירי דליכא עוד קרובות ומשו"ה אינו חייב משום כולל, והרשב"א בשם **הר"א אב"ד** כ' דר"ח דאמר לק' דר"י מחייב תרתי בכולל, היינו דוקא לענין לקברו בין רשעים גמורים, אמנם **הרמב"ן** דחה זה, דמאן דאית לי' דאחע"א לענין לקברו בין רשעים גמורים, אין לחלק בזה בין כולל ללא כולל, ובכל גונא ס"ל דחל לענין לקברו.

**ובשעה"מ** פי"ז מאסו"ב ה"ח כ' לומר, דגם לפי מה שכ' תוס' לומר בר"י דכולל משני שמות לא הוי כולל, מ"מ ת"ק דס"ל דחייב תרתי הוא משום דס"ל דכולל משני שמות הוי כולל, דאי לאו הכי יק' מאי טעמא דת"ק, ולפי"ז דחה דדברי **הלח"מ** דהביא דברי התוס' דלא הוי כולל משני שמות להלכה, דיש לפסוק כת"ק דס"ל דהוי כולל, אמנם הנה לשי' הרמב"ן דמוקי דליכא קרובות, על כרחך צ"ל דת"ק ס"ל דגם בלא כולל מ"מ חייב תרתי, ובחי' **הגרע"א** במערכה אות ח' כ' לומר, דת"ק ס"ל דחמור חל על איסור קל, וניחא דברי הלח"מ.

במה דמבואר ברמב"ן ובריטב"א דאי ליכא קרובות לא חשיב כולל, הנה **במאירי** לק' ל"ג ב' מביא שיטה דגם אי ליכא קרובות חשיב כוול, ולגבי מוסיף מבואר **ברמב"ם** בפ"ד משגגות ה"ג דגם בעי שיהיה זה שנוסף עליו בעולם, אמנם **ברמב"ן** לק' ל"ג ב' **ובריטב"א** בקידושין ע"ז ב' כ' גבי אלמנה על אחותו, דהוי מוסיף משום כהן גדול שיתמנה תחתיו, ומבואר דלא בעי שיהא עכשיו קיים, **ובשעה"מ** שם הק' על זה דא"כ אמאי נבלה ביוה"כ לא הוי מוסיף כיון דנבלה אסור גם אחרי יוה"כ, **והגרע"א** כ' לת' דמוסיף בזמן לא הוי מוסיף, דמ"מ בכל זמן דהאיסור הראשון קיים אין השני מוסיף כלום, משא"כ באלמנה דשייך דיהיה מוסיף גם בזמן דאיסור אחותו קיים, וכ' דמהאי טעמא ניחא דחמותו לא הוי מוסיף על אשת איש, הגם דנאסרת גם לאחר מיתה וגירושין, דמוסיף בזמן לא הוי מוסיף.

בא"ד – מש"כ לגבי טומאה דהוי שם אחד משום דשניהם נאסרו בלשון קריבה, הנה **בתו"ר** בתחילה כ' גם בלא זה דחשיב שם אחד, **ובת"י** מבואר משום דשם טומאה אחד, אמנם **הרמב"ן** הוכיח מזה דעל כרחך צ"ל דגם לר"ח לק', חשיב כולל גם משני שמות, וברייתא מיירי דליכא קרובות וכשנ"ת.

גמ' אלא אמר רבא וכו' – **בתוס'** מבואר דגם לפ"ז מ"מ בנשא חי ואח"כ נשא מת חייב שתי חטאות, משום דמודה ר"י באיסור מוסיף כדמוכח בכריתות י"ד ב', וכן מבואר **ברמב"ן** לק' דמוכח מהתם דר"י מודה באיסור מוסיף, אמנם **הריטב"א** כ' **דברש"י** מבואר דלפ"ד רבא, גם באיסור מוסיף אמרינן דהוי רק נפ"מ לענין קבורה ולא לחייבו ממש, והיינו ממש"כ רש"י דלעולם לית לי' לר"י אחע"א, דנראה דלית לי' כלל דאחע"א, וכ' הריטב"א דביאר כן, משום דנראה דשתי הברייתות דר"י מחייב שתים הוו בענין אחד, דרק לענין קבורה, וכן לישנא דרבא דאמר אלא נראה דחוזר ממה דאמר תינח איסור מוסיף, ועל הכל אמר דמיירי לענין קבורה, והנה לפ"ז יק', דבכריתות מבואר דר"י מודה באיסור מוסיף, אמנם **בת"י** בכריתות מבואר דמודה ר"י באיסור מוסיף רק בכהאי גונא דהוי חמור על קל, ובאמת ר"י אינו מחייב בכל הנהו דמחייב ת"ק שם, וכן מבואר **בת"י** לק' ל"ג א', ולפ"ז אתי שפיר שי' רש"י, וכ"כ **הביה"ל** ח"א סמ"ד דרש"י יסבור כהת"י.

ב) **באב"מ** תשובה י"ב הביא דברי **הפמ"ג**, דהוכיח מהכא דהא דאין אחע"א היינו דוקא לענין עונש אבל איסור מיהא חל, וכ"כ **בביה"ל** שם ובעוד אחרונים, והנה **בנוב"י** חא"ח סל"ה בסופו מבואר, דר"ש דס"ל דאינו נקבר בין רשעים גמורים, מבואר בזה דהוי כמו דליתא לאיסור כלל, וכ"כ **הקר"א** כאן, אמנם **בביה"ל** שם כ' דמדברי התוס' וביותר מדברי התו"ר מבואר, דדוקא לגבי קבורה אמרינן דכיון דאין חייבין על זה לא חשיב כרשעים גמורים, אבל גם הוא מודה דאיסור איכא, **ובקוה"ע** ס"ל אות ח' כ' לומר דגם איסור ליכא, ומה דנקבר בין רשעים גמורים הוא משום דעכ"פ סיבת האיסור קיימת.

**בביה"ל** שם הביא לדברי **התוס'** בחולין צ' א' דמבואר גבי גיד, דאי לא חל על קדשים דשרי באכילה לאחר שחיטה, אף דהותר איסור קדשים מ"מ לא חל עכשיו איסור גיד, דבעי דיאסר מחיים, ומוכח מדברי התוס' דגם איסור לא חל, דהא כ' דשרי באכילה, וכ' לומר דס"ל דלפי המסקנא י"ל דגם לא חל לענין קבורה, דהא מבואר למסקנא דמודה ר"י באיסור כולל, ואע"ג דלשי' תוס' לק' ל"ג ב' בד"ה מידי מוכח דגם למסקנא אמרינן כן, מ"מ י"ל דהתוס' בחולין ס"ל כשי' רש"י בסוגיה לק', ולפ"ד אין ראיה וכשי"ת לק' בע"ה, ועוד כ' לומר, דהתוס' ס"ל דדוקא בכולל אמרינן דחל לענין קבורה, וגיד על קדשים לא הוי כולל ולא חל כלל, ולעיל באות א' נתבאר, דנחלקו בזה הר"א אב"ד והרמב"ן, דשי' הרמב"ן דאי חל לענין קבורה א"כ אין לחלק בזה, ובכל מקום אמרינן דחל לענין קבורה, **ובקוה"ע** שם אות ז' הוכיח דלא חל אפילו איסור, מדברי **הרמב"ם** בפה"מ בכריתות י"ג ב', דכ' דלא חל איסור בשר בחלב במבשל חלב בחלב, אע"ג דבשר בחלב אסור בהנאה וראוי לחול משום מוסיף על איסור חלב, דכיון דאיסור אכילה לא חל משום דאין אחע"א, א"כ ממילא גם לא שייך בו אסוה"נ עיי"ש בדבריו, ואי נימא דחל איסור עכ"פ ורק עונש ליכא, א"כ כיון דחל איסור אכילה גם יחול אסוה"נ, ומוכח דגם איסור לא חל.

**ובזכר יצחק** סל"ד כ' לומר, דמה דמבואר דחל לענין קבורה זה דוקא באיסורי גברא, אבל באיסורי חפצא בזה אמרינן דכיון דנאסר החפץ, א"כ לא חל בו איסור אחר כלל, ולא מהני אפילו לענין קבורה, ולפ"ז ניחא דברי התוס' בחולין ודברי הרמב"ם בפה"מ, דשם הוו תרוייהו איסורי חפצא ומשו"ה לא חל כלל.

בגמ' בשבועות כ"ז ב' מבואר דאם נשבע על ככר וחזר ונשבע, דאם נשאל על שבועתו הראשונה שניה חלה עליו, וכ' **רש"י** שם משום דחכם עוקר הנדר למפרע, **והש"כ** ביו"ד סרל"ח סקכ"ו כ', דנראה מדברי רש"י דאם הבעל יפר שבועת אשתו דלא הוי למפרע, דבזה לא יחול השבועה השניה שנשבעה קודם ההפרה, **והשעה"מ** שם כ' דהא דלא אמרינן בזה דמתלא תלי וקאי כמבואר בגמ' בע"א לענין אחות אשה, משום דבשבועה כיון דלא חלה בשעת השבועה ממילא אין כאן שבועה, משא"כ באחות אשה דהרי היא מצ"ע אחות אשה, **והגרע"א** כ' לומר דכל מה דהוצרך רש"י לומר דנעקר למפרע, זה כדי לבאר אמאי חייב משום השבועה שניה על מה שעבר קודם השאלה, ולזה כ' דכיון דנעקר למפרע גם חלה השבועה השניה למפרע, אבל אה"נ דמכאן ולהבא יחול גם בהפרת בעל, **ובאב"מ** שם הביא, **דהפמ"ג** הק' על הש"כ דאמאי בהפרת בעל יהיה מותר לאכול משום זה דלא חלה השבועה השניה, הא אע"ג דאין אחע"א זהו רק לענין עונש אבל איסור איכא, ולפ"ד הגרע"א באמת י"ל דחל איסור, אמנם **בביה"ל** שם הוכיח מכמה ראשונים דליכא גם איסור עיי"ש, ובאב"מ שם כ' לומר, דהדין דאין שבועה חלה על שבועה לא הוי רק מדין אין אחע"א, אלא יש בזה דין נוסף, והביא דכן מבואר **בנוב"י**, **ובישרש יעקב** גם כ' הכי, אך הביא **דבבעה"מ**  מבואר דהוי מדין דאין אחע"א, וכ' דמ"מ בשבועה גרע משאר אין אחע"א ואמרינן דמהני דלא יחול כלל, **ובביה"ל** כ' לומר דהיכי דהוה אותו איסור בזה הדין דלא חל כלל, ומשו"ה בשבועה על שבועה גם איסור ליכא.

**בחי' הגרז"ס** קדשים בסופו בס"ט מובא מש"כ הגרז"ס להגר"ח דהגם דחל איסור, מ"מ הוי איסור קלוש עיי"ש שהאריך בזה.

בעיקר הדין דאין אחע"א, הנה **בת"י** לעיל י"ג ב' מבואר דהוי מסברא, אמנם **בתוס'** בחולין ק"א א' מבואר די"ל דילפינן מקרא עיי"ש, וכן **בשעה"מ** שם בתוך דבריו כ' דילפינן מהקרא דהביאו התוס' שם, דתרומה שנטמאת אין חייבין בה על טומאת הגוף.

ג) גמ' ששימש בטומאה – **בת"י** לק' ל"ג א' כ' דמיירי דוקא בקרבן ציבור, דבקרבן יחיד לא הותר בטומאה, אמנם לפי המבואר בגמ' דפליגי באחע"א לכאורה אין חילוק בין קרבן ציבור ליחיד, ובת"י שם כ' דבקרבן יחיד הוי איסור מוסיף דנאסר גם לכהנים טמאים דאינם בע"מ, וכבר תמה בזה **הקר"א** דהא דנים על הטומאה שחלה על הבע"מ הזה, ובזה אינו מוסיף כלום.

רש"י ד"ה חייב – **הרמב"ן** הביא י"מ דמיירי לענין חיוב ממש, ומיירי לענין מלקות ולא לענין קרבן, וכ' דאתיא כמ"ד דלאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד לוקין, דאי לאו הכי ליכא מלקות משום שבת, ובסוף הסוגיה לק' ל"ג ב' כ' **הרמב"ן והרשב"א** די"ל דכל אחד כדינו, וזרות לענין מלקות ושבת לענין חטאת, והנה **בתוס'** לק' ל"ג א' ובעוד **ראשונים** מבואר לומר, דלפי מה דאמר דלב"ק חייב לר"י בכולל רק אחד, א"כ מה דקתני בברייתא דחייב תרתי בנשא מת ואח"כ נשא חי, היינו לענין קבורה, וכן **בתו"ר** לק' ל"ג א' הק' בשם **הר"מ** דאמאי לא אמרינן בגמ' שם דב"ק יאמר דרבי דאתני' לר"ח דחייב שתים היינו רק לענין קבורה, וכ' דאי מודה ב"ק דלענין קבורה באמת חשבינן שתים הוה לי' לפרש, ולכאורה לפ"ד רש"י דר"ח דאמר דחייב שתים היינו תרי איסורי קחשיב, והיינו לענין קבורה וכש"כ הריטב"א, א"כ מוכח דב"ק דאמר חייב אחת היינו דגם לענין קבורה לא חשיב אלא אחת, וצ"ל לדבריהם כש"כ הרמב"ן דיל"פ דברי ר"ח דאמר דחייב שתים לענין מלקות ובזה הוא דנחלק ב"ק, ובאמת בסוף הסוגיה מבואר בגמ' בתי' אחד דר"א מוקי הא דר"ח דחייב שתים לענין קבורה, וכבר עמד בזה **המהרש"ל** דלפ"ז בהכרח דלב"ק גם לענין קבורה אינו חייב שתים, וע"ע בסמוך בגמ' דמוקי באיסור כולל.

**לג' א'**

גמ' במאי קמפלגי – **בתו"ר** מבואר דאע"ג דמבואר בדבריהם דפליגי אם לכל הותרה או לא, מ"מ קים להגמ' דפליגי באחע"א, ומה דאמרו לכל הותרה אי"ז עיקר הטעם, **ובת"י** כ' דכיון די"ל בזה שני צדדין אי הותרה לכל או לא, אין לומר דר"ח התחיל לדון דרק לכהנים הותרה, **והרשב"א** כ' דאי בהא פליגי נמצא דחד משקר, ובהכרח דלא בזה פליגי.

תוד"ה במאי – **בתו"ר** בסוף העמוד [ובב"ח] כ' בשם **ר"מ**, דאצטריך לאשתבועי משום דר"י אמר דאשת איש ונעשת חמותו אינו חייב משום חמותו אע"ג דהוי כולל, [וטעמי' דר"ח דשם לא הוי כולל משום דהוי משני שמות וכש"כ התוס' לעיל], אמנם **בעל"נ ובישרש יעקב** כ' דמ"מ אכתי יק' לפי מה דמוקי דפליגי בבת אחת ואליבא דר"י דאמאי אצטריך לאשתבועי.

גמ' באיסור כולל ואליבא דר"י – רש"י בד"ה לא כ' דלפ"ז צ"ל דברייתא דקתני דנשא מת ואח"כ נשא חי חייב שתים לר"י, ב"ק לא תני לה דשם הוי כולל, **והרשב"א** כ' בשם **רש"י** דכמו כן צ"ל לפי מה דמוקי בגמ' דפליגי אי בבת אחת חייב לר"י שתים, דלב"ק דר"י מחייב רק אחת כל שכן בכולל, אמנם **בתוס'** **וברמב"ן וברשב"א** מבואר די"ל דב"ק מוקי להברייתא לענין קבורה וכמו דאמר רבא בגמ' לעיל, **והריטב"א** כ' דרש"י לשיטתו דלא ניחא לי' לאוקמי חדא לחיוב גמור והיינו הא דנשא חי ואח"כ נשא מת דהוי מוסיף וחדא רק לענין קבורה, ולכאורה לפי המבואר לעיל דרש"י מוקים הא דר"ח דחייב שתים לענין קבורה דבזרות ליכא חטאת, א"כ בהכרח דלב"ק גם לענין קבורה אינו חייב שתים, ומשו"ה לא מצי רש"י לת' דב"ק מוקי לה לענין קבורה, **והריטב"א** כ' עוד דב"ק ס"ל דהוי מחלוקת בברייתות, דבברייתא דקתני דאשת איש ונעשית חמותו דאינו חייב לר"י משום חמותו, על כרחך דס"ל להאי תנא דר"י בכולל מחייב אחת, ופליגי אליבא דר"י, [ובשי' ר"ח נתבאר לעיל באות א' בתוד"ה איסור], **והרשב"א** מק' על רש"י דאי מצינן למימר דב"ק לא תני לה, א"כ מה מק' הגמ' בע"ב על ב"ק מברייתא, הא י"ל דב"ק לא תני לה, ולפ"ד הריטב"א ניחא דהכא מצינו מחלוקת בברייתות, אבל לק' דמוקי דפליגי אליבא דר"ש בבת אחת, בזה לא מצינו תנא דאמר דחייב רק אחת לר"ש, והרשב"א בשם **הר"א אב"ד** כ' לומר דגם לרב אשי לק' דמוקי לענין קבורה אתי שפיר, דבתוס' בע"ב מבואר דמשום הכי הוי רק לענין קבורה כיון דהוי קל על חמור, וא"כ י"ל דדוקא בזה הוא דס"ל לב"ק דלא חל אפילו לענין קבורה, אבל בחמור על קל או בשוים, שפיר י"ל דגם לב"ק מהני עכ"פ לענין קבורה.

ד) תוד"ה אלא – **ברשב"א** כ' כדברי רש"י, ובמשה"ק תוס' דזרות חלה רק אחר הזאה כ' בחי' **הגר"ח** [סטנסל] ס"פ [דברים אלו הם מהגרי"ז], די"ל דהא דאין חיוב זרות קודם זריקה אי"ז משום דאכתי לא חייל איסור זרות אלא דדרשינן מקרא דאשר כופר, דדוקא בכהאי גונא דאם היה אוכל כהן היה בזה קיום אכילה, בזה הוא דעובר משום זרות, וקודם זריקה דגם אצל כהן אין קיום אכילה אין באכילה זו משום איסור זרות, ועיי"ש שהביא ראיה לזה מדברי הרמב"ם, ולפ"ז כ' די"ל דבאמת האיסור זרות חל מיד בשחיטה, ורק דאין אופן שיתקיים צורת האיסור אלא אחר זריקה, והא דמבואר ברש"י דמשנמלקה פקע איסור מעילה, כ' שם דמוקי לה כמ"ד היתר שחיטה שנינו, ובתוס' מבואר דגם למ"ד היתר זריקה יצא העוף מידי מעילה קודם הזאה, והיינו מיד אחר המליקה דהא ליכא קבלה.

בא"ד – מש"כ דמעילה חמור הק' **בקר"א** דמה הוצרכו לזה, דכיון דליכא כולל א"כ גם חמור לא יחול, וכמבואר בתוס' בע"ב דדוקא בכולל חל חמור על קל, אמנם **בישרש יעקב** כ', דיש מ"ד דבנבלה חל גם בלא כולל, ומשום האי מ"ד כ' דמ"מ על חמור לא יחול, ועוד הק' בקר"א דלמש"כ תוס' דיש רק איסור מעילה, א"כ לכאורה אינו חמור ויחול איסור נבלה.

בא"ד – מש"כ דמ"מ איסור איכא, מבואר בהג' **הב"ח** דהיינו איסור מעילה, והיינו דאע"ג דדיני מעילה ליכא מ"מ איסור מעילה איכא, ומצינו כן בקק"ל דיש שי' דהאיסור בהם הוא מתורת מעילה, הגם דדיני מעילה ליכא, וכך נקט בחי' **הגרז"ס** בתשובה שם, וכ' דחשוב איסור גמור, אמנם **בת"י** מבואר דהאיסור הוא מה שלא עלה על המזבח, וברש"י במכות י"ז א' מבואר דקודם זריקה איכא רק עשה דדם זבחיך ישפך והדר והבשר תאכל, ואפשר דזה כונת הת"י, ולפ"ז נצטרך לומר דאיסור זה הוא גם מחיים ולא רק אחר שחיטה, **ובישרש יעקב** כ' לומר, דכונת תוס' ללאו דלא תוכל לאכול בשעריך וכמבואר במכות שם, אמנם בתוס' בתי' השני מבואר דלאו זה חל רק אחר שחיטה, ותוס' כאן מיירו על איסור דהוי מחיים.

בא"ד – **בתו"ר** כ' לומר דדוקא בבהמה דאיכא קבלה אמרינן דמוציא מידי מעילה משום דעומד ליזרק, אבל בעוף דליכא קבלה בעי הזאה ממש, ולפ"ז עכ"פ למ"ד היתר שחיטה שנינו, בעוף יצא מידי מעילה מיד אחר מליקה, **ובתוס'** בזבחים ס"ו ב' בסוד"ה ואלא, באמת כ' רק דלמ"ד היתר שחיטה שנינו, יוצא מידי מעילה במליקה, אמנם **בש"מ** שם בע"א אות ד' כ', דגם למ"ד היתר שחיטה שנינו זה רק בבהמה דיש קבלה, וע"י שחיטה הוכשר לקבלה, משא"כ בעוף [ועיין מש"כ בזה במנח"א שם], **ובת"י** כ' עוד בשם **ר' נתנאל**, דדוקא בבהמה דבחולין נתרת ע"י שחיטה אמרינן דסגי בהיתר זריקה, אבל במליקה בעוף דבחולין הויא נבלה והוי היתר רק בקדשים, בזה בעי שיתקיים כל דינו ושיזה דמה.

בא"ד – בחי' **הגרז"ס** שם בס"ב מק', אמאי חל איסור זרות, הא איכא מחיים גם איסור דאינה זבוחה, ואיך חל איסור זרות על אינה זבוחה, ואיסור נבלה ניחא דעל כרחך גלי קרא דחל, אבל בזרות לא גלי, ובס"ג שם מבואר **דהגר"ח** השיב לו, דזרות חל משום דבקדשים אחע"א כמבואר בכריתות כ"ג ב', וקו' תוס' היא רק דאי נבלה קדים, א"כ גם לר"ש יש לחייב תרתי, והגרז"ס שם השיב דלא מצינו דחל בקדשים אלא בגונא דכולל, כמו מה דמבואר בכריתות דחל מעילה על חלב, ובס"ה שם מבואר דהגר"ח השיב דאין לחלק בזה והאריך בזה עיי"ש, **ובקר"א** כאן מבואר כהגר"ח, והוסיף דזהו רק אי ס"ל דבכולל אין אחע"א, אבל אם חל בכולל א"כ ליכא גילוי דקדשים שאני, כיון דקרא דמיירי בכולל, וכ' עוד, דאע"ג דבע"מ בטומאה גם מיירי בקדשים, מ"מ צ"ל דהגלוי הוא רק גבי איסורי אכילה.

בא"ד – **בקוה"ע** ס"ל אות ז' הק', דאי נימא דגם אם אין אחע"א מ"מ איסורא איכא, א"כ אמאי חל איסור זרות אחר הזאה, הא איסור נבלה חל מיד אחר מליקה, דאע"ג דאכתי איכא איסור מעילה, מ"מ הא אי"ז סיבה דלא יחול עכ"פ איסור נבלה, וא"כ תו לא יחול איסור זרות, ואין לומר דכיון דליכא עונש על נבלה, אי"ז מונע דיחול איסור אחר, דהא מבואר בתוס' דסגי באיסור מעילה דלא יחול איסור אחר, הגם דדיני מעילה כבר אין, ובחי' **הגרז"ס** שם בס"ח כ', דלפ"ד הקר"א והגר"ח דקדשים שאני ניחא, דמצד איסור זרות אין כלל חסרון דאין אחע"א, וכ' לומר עוד, דהגם דחל איסור מ"מ זהו איסור קלוש, וזה לא מונע דלא יחול איסור אחר, ולא דמי לאיסור מעילה דשם איכא איסור גמור, ועוד כ' לומר דהגם דמבואר בתוס' בשבועות כ"ד דגם על איסור עשה אין אחע"א, מ"מ שם חל האיסור הראשון לגמרי, אבל הכא גם אי נימא דהוי איסור גמור, מ"מ הרי לא חל לגמרי, דהרי הוא ראוי לעונש וזה לא חל, אמנם לכאורה לפ"ז אכתי יק' ממש"כ תוס' דלא חל גם על איסור מעילה לבד וכשה"ק הקוב"ע, אמנם זה תלוי במשנ"ת לעיל לבאר כונת התוס', דכ' דאיסור איכא עד שיזרוק.

בא"ד – **בקר"א** מבואר דהא דבאמת חל איסור זרות משום קרא דלא תוכל לאכול קודם זריקה למ"ד היתר אכילה שנינו, ולא אמרינן דאין אחע"א דמעילה, דשאני התם דגלי קרא, **והגרז"ס** שם עמד בזה, דלא מצינו בקרא דחל קודם זריקה וכמבואר בסוגיה שם, וכ' לומר דקדשים שאני, ואע"ג דבכריתות כ"ג ב' מבואר דיש בזה מחלוקת תנאים האם אמרינן לר"ש דקדשים שאני, מ"מ רבא שם דאמר דלוקה חמש ס"ל כהתנא דבקדשים אחע"א.

ה) **הראשונים** מביאים שי' **הר"א אב"ד** דמשו"ה אמרינן דזרות ונבלה חלים בבת אחת, דמיד שמביא שתי שערות נאסר בקדשים ובנבלות ואע"ג דעוף זה דנמלק אכתי לא נמצא בעולם, מ"מ כיון דיש קדשים ונבלות בעולם, חשיב דחלים מיד שמביא שתי שערות, משא"כ בטומאה ושבת, דאם לא הביא שתי שערות בשבת וכשהוא טמא, א"כ נמצא דאין עליו איסור זה כלל, **והרמב"ן** מק' על זה דא"כ חמותו ונעשית אשת איש אמאי אינו חייב משום אשת איש, הא איסור אשת איש חל עליו מיד שהביא שתי שערות דהרבה נשים יש בעולם, **והרשב"א** כ' על זה דאה"נ דיש לחייב משום אשת איש, אך אין נפ"מ בזה דחמותו חמור, וכמו שכ' רש"י לעיל, דהגם דאשת איש הוי מוסיף, מ"מ הרי אם נחייב על אשת איש נמצא דמקילים עליו, **ובקר"א** כ' לבאר דקו' הרמב"ן עכ"פ מסוגיה דסנהדרין פ"א א' דהביאו התוס' לעיל, דמבואר דאשת איש הוי רק מוסיף אבל לא דחשוב בבת אחת, [**והריטב"א** בקידושין ע"ז ב' הביא דברי הר"א אב"ד, דגם בנתנבלה ביוה"כ יהיה חייב רק על נבלה, דזה חשוב דחל עליו מיד שהביא שתי שערות, ולפ"ז אתי שפיר קו' הרמב"ן דא"כ הכא נמי בחמותו ונעשית אשת איש יהיה חייב רק משום אשת איש, וכן הק' הריטב"א שם, הגם דהכא כ' כהרשב"א דל"ק], אמנם מ"מ הק' **הרשב"א** מהגמ' בחולין פ"ט ב' דמבואר דמוקדשין על גיד לא הוי בבת אחת וכן גיד על טמאה, הגם דבזמן שהביא שתי שערות היה מוקדשין וגידין בעולם, **ובקר"א** כ' לומר, דהיכי דמחוסר מעשה מודה הראב"ד, ולפ"ז ל"ק ממוקדשין על גיד, וכ' עוד הקר"א, דכל דברי הראב"ד הם רק בגונא דנבלה על זרות, דהרי על הבהמה עצמה שפיר חל איסור נבלה, דהיא מצ"ע אינה דבר האסור קודם, ורק דהנדון אם יחול גם עליו, ובזה אמרינן דכיון דנאסר בנבלות מיד שהביא שתי שערות חשוב בת אחת, אבל במוקדשין על גיד או גיד על טמאה, דהתם הרי הגיד מצ"ע כבר הוא דבר האסור, א"כ בזה לא חייל על החפצא האיסור השני.

**הרמב"ם** בפ"ט מביא"מ הי"ב כ' דחייב גם על שבת וטומאה כר"ח, **והראב"ד** השיג דבגמ' מוקי בבת אחת, **והכס"מ** כ' דמ"מ להלכה דגם בכולל חייב שתים, א"כ שפיר חייב שתים גם בזה אחר זה, **ובעל"נ** כ' לומר דשי' הראב"ד דחשוב כולל מב' שמות, וכולל מב' שמות לא הוי כולל להלכה, ומשו"ה בעי דוקא בבת אחת להלכה, וצ"ב במש"כ דשבת חשוב שני שמות עיי"ש בדבריו.

גמ' כגון דאייתי ב' שערות – **החזו"א** כ' לומר דהיכי דתרוייהו הוו איסור חפצא כגון נבלה על גיד, בזה גם באותם שיביאו שתי שערות אחר שנתנבלה מ"מ לא יהיו חייבים שתים, דכיון דבזמן שנתנבלה לא הוי מוסיף, תו לא חל בזה איסור נבלה, וגם לאותם שיביאו שתי שערות אח"כ, והוכיח זה דאי לאו הכי לעולם יהיה חייבים שתים, דכיון דיש שהביאו שתי שערות אחר שנתנבלה, א"כ הוי מוסיף לדידהו, וכ' לומר דע"י זה לא חשיב מוסיף, דדוקא בזמן שחל הדבר האוסר בעי שיהיה אז מוסיף, וכ"כ **הגרע"א** דע"י קטן שהגדיל לא נעשה מוסיף, אמנם הביא **דברמב"ם** בפה"מ בכריתות י"ד ב' מבואר בהדיא דכהאי גונא גם הוי סיבה דיחשב מוסיף, אך הק' דא"כ לעולם איכא מוסיף, והנה הגרע"א הק' גם מיוה"כ על נבלה דיהיה מוסיף למי שהביא שתי שערות ביוה"כ, ובזה יק' גם לפמש"כ החזו"א לומר דבחפצא לא יחול איסור, דהא ביוה"כ לא הוי איסור חפצא וא"כ יתחייב שתים, ובעיקר דברי החזו"א הנה מדברי התוס' בזבחים מ"ה ב' נראה דמוכח לאו הכי, דכ' גבי פיגול ודם ונותר דראוי להיות חייב שתים בהביא שתי שערות אח"כ, וכן **בשעה"מ** פי"ז מאסו"ב ה"י נראה מבואר דגם בכהאי גונא חייב שתים, **ובבני ציון** סס"ז כ' לישב שי' הרמב"ם בפה"מ ממשה"ק הגרע"א, כסברת החזו"א דבאיסור חפצא לא יהיה חייב שתים, וכ' דמ"מ **ברש"י** לק' ל"ד א' מוכח לאו הכי, דמבואר דכיון דהביא שתי שערות משו"ה חייב על נדה שנעשית אשת איש הגם דתרוייהו איסור חפצא, וכ' דהרמב"ם יסבור כתוס' והראשונים שם דמבארים הגמ' שם באופן אחר, ועל משה"ק הגרע"א מיוה"כ על נבלה, כ' דיוה"כ לא חשוב מוסיף כיון דהוי איסור גברא, ואין כאן חפצא שנוסף בה איסור, וא"כ הגם דזה שהביא שתי שערות יהיה חייב שתים, מ"מ אי"ז סיבה דיחשב מוסיף לכל העולם משום זה, ובסר"ד שם העיר, **דמרש"י** בד"ה מגו מבואר דאם היה נאסר בשבת עבודה לכהנים, הוי מוסיף הגם דהוי איסור גברא, וכ' לחלק דשם מ"מ י"ל דמעשה העבודה חשיב החפצא, ובזה יש לומר דנוסף איסור על שאר בני אדם בעשיה זו, אבל באכילה כל אכילה של כל אחד ואחד חשוב מעשה בפנ"ע, והביא על זה דברי הקצוה"ח דלא שייך שליחות במעשה שבגופו, דגם אם יש שליחות מ"מ נעשה בגוף אחר, אבל בשבת האיסור הוא המלאכה ושייך בזה שליחות, וכמו"כ י"ל דחשוב מוסיף עיי"ש.

**התורי"ד** בקידושין נ' ב' הביא דיש מק', אמאי לא אמרינן בשני איסורים שחלים בבת אחת, דתרוייהו לא יחולו משום דכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, וכ' דאי"ז קו' של כלום, דמה דאין אחע"א הוא משום דכבר הוא מוזהר ועומד, אבל כשבאים בבת אחת חייב שתים, דהי מינייהו מפקת, ואי נימא כל שאינו בזה אחר זה אינו בבת אחת, א"כ לא יחול כלום ויהיה פטור, ואלו הם דברי בדות.

ו) גמ' באיסור בת אחת ואליבא דר"י – **ברש"י ותוס'** מבואר דלפ"ז ברייתא דמחייב ר"ש משום אשת אח מיירי בבת אחת, ור"ש ס"ל דחייב משום אשת אח דחמור, וברייתא דמחייב ר"ש משום אחות אשה, כ' התוס' דמיירי דקודם נשא חי ומודה ר"י באיסוף מוסיף, **ובתו"ר** מבואר בתי' אחד, די"ל דגם ברייתא זו מיירי בבת אחת, ורק דס"ל להאי תנא דאחות אשה חמור דאין היתר לאיסורה במקום מצוה, [ואע"ג דלעולם שריא לאחר מיתה, מ"מ אי"ז משום מצוה ולא מצינו דהמצוה תתיר האיסור וכן מבואר בקידושין ס"ז ב' דאשת אח חשוב דיש בו קולא יותר מאחות אישה, דיש לו היתר במקום מצוה עיי"ש], **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** הק' דאי מיירי בבת אחת א"כ היה לר"ש לומר דחייב אחת, ולא דחייב משום אשת אח או אחות אשה, ויל"פ כונתם לפ"ד **הגר"ח** בתשובה להגרז"ס שנדפס בס"ה, דכ' דגם אי אמרינן דבבת אחת חייב רק אחת, מ"מ אפשר לחייב על כל אחת מהשתים, והוכיח זה מהסוגיה דחולין ק"א ב' לפי שי' רש"י שם עיי"ש, וא"כ באמת אפשר לחייבו על כל אחד מהאיסורים, ורק דתרוייהו לא, וכ' הראשונים דלעולם מיירי בזה אחר זה ומיירי לענין קבורה.

רש"י ד"ה לא – מבואר ברש"י די"ל דמוסיף עדיף מבת אחת, ובתוד"ה ב"ק כתבו דדוקא הכא ס"ל לב"ק דבבת אחת חייב רק אחת, ומשום הטעם שאמר דאחת הותרה, וחל רק זה שלא הותר, **ובתו"ר** בתי' אחד **וברמב"ן וברשב"א** מבואר, דלב"ק ודאי דגם מוסיף לא חל, וברייתא לענין קבורה, **ובריטב"א** נראה כרש"י די"ל דמוסיף עדיף.

תוד"ה ב"ק – **המהרש"א** מק' על מש"כ תוס' דגם באחות אשה ס"ל לב"ק דחייב אחת, דשם ליכא היתר, אמנם **בתו"ר** מבואר כונת התוס' דיש לה היתר לאחר מיתה, ומבואר שם הסברא דיש לה היתר דחשוב איסור קל, ומשו"ה אתי שפיר דגם באחות אשה חשוב איסור קל דיש היתר לאחר מיתה.

**בתו"ר** כ' דהגם דמוסיף לא עדיף מבת אחת, מ"מ לענין קל על חמור מצינו דעדיף, דהא בבת אחת אמרינן דרק החמור חל, ובמוסיף מבואר בסוגיה בסנהדרין פ"א ב' דקל חל על חמור, והטעם דבבת אחת החמור דוחה הקל שלא יחול, אבל במוסיף כיון שעכ"פ חל הקל על אחרים חל גם עליו.

בא"ד – בתשובה **להגר"ח** שם הביא דברי **התוס'** בזבחים מ"ה ב', דמוכח מדבריהם דמה דאמר ב"ק למסקנא דלר"ש חייב רק אחת זהו בכל שני איסורים שחלים בבת אחת ולא רק באלו שיש בהם היתר וכ' דזה דלא כדברי התוס' הכא, אמנם **בחזו"א** מבואר די"ל, דכל דברי התוס' הם רק לפי מה דאמרינן דפליגי אליבא דר"י, אבל אי פליגי אליבא דר"ש, שפיר י"ל דבכל שני איסורים בבת אחת אמרינן דחייב רק אחת.

ז) תוד"ה אצבעו – **בת"י** כ' דבזמן מועט כזה אכתי חשיב בבת אחת, וכן מבואר **בתוס'** בכתובות ל' ב', **ובריטב"א** הכא כ' דכיון דהוי תוכ"ד חשיב בבת אחת, **ובאבה"א** בפ"ט מביא"מ הי"ב כ', דמש"כ הריטב"א תוכ"ד הוא לא דוקא, ועיקר תלוי אם הוי במעשה אחד, ושלא ישהה בין הנגיעה לחיתוך.

# המהרש"ל מק' אמאי לא מוקי בגמ' גם בהיה טמא קודם נעשה בע"מ, ומ"מ חשיב בבת אחת, משום דכשהוא טמא יש לו היתר לעבוד משום דטומאה הותרה בציבור, וע"י שנעשה בע"מ חל עליו איסור בע"מ וטומאה בבת אחת, וכ' דצ"ל דס"ל דלא הוי הותרה לגמרי אלא דחויה, וא"כ כל זמן דיש כהן טהור אסור לו לכתחילה ואף דאינו פוסל העבודה, ומשו"ה חשוב גם בכהאי גונא דאיסור טומאה קדים, והמהרש"א כ' דכיון דבזמן שהיה טמא היה לו היתר לעבוד, א"כ גם כשיעשה בע"מ מ"מ לא יחול איסור טומאה, וכבר כ' הק"ר דצ"ב בכונתו, ובעל"נ כ' לומר, דכיון דלא חל איסור טומאה אלא משום זה דהוא בע"מ, א"כ מהאי טעמא יחשב דבע"מ קדם, דהאמנם דהיה טמא מקודם, מ"מ הרי בלא שנעשה בע"מ היה היתר לאיסור טומאה, וא"כ חשוב דקודם נאסר משום בע"מ ורק אח"כ משום טומאה, ולא חשוב בבת אחת, ובקה"י סכ"ט העיר, דא"כ גם בכהאי גונא דנטמא באותו זמן שנעשה בע"מ, מ"מ לא יחשב דחל בבת אחת מהאי טעמא, ובקר"א כ', דגם אי נימא דלא כמהרש"ל, אלא דגם זה חשוב כבת אחת וחייב תרתי, מ"מ י"ל דלב"ק דאמר דחייב בבת אחת רק אחת, בכהאי גונא דקודם היה טמא בזה יתחייב משום טומאה ולא משום בע"מ, דמיד שנעשה בע"מ בטל ההיתר של טומאה, דמ"מ עבודתו תהא פסולה משום בע"מ, וא"כ לא יפקע איסור טומאה, וכיון דב"ק אמר דחייב רק משום בע"מ, על כרחך דלא מיירי בכהאי גונא דקודם היה טמא.

**לג' ב'**

ח) תוד"ה ואיסור – **ברש"י** מבואר, דב"ק לא אסיק אדעתי' דזרות ומליקה משכחת לה רק בבת אחת, ולפ"ז לכאורה אי אפשר לומר כש"כ התוס' דלא היה טועה, דכיון דסבור דמשכחת לה בכולל, א"כ משום הכי י"ל דהיה טועה דפטור גם לר"י, אמנם באמת רש"י לשיטתו לק"מ, דכיון דס"ל דהשתא לא ניחא לי' לאוקמי הא דאמר ר"י, דנשא מת ואח"כ נשא חי דחייב שתים, היינו לענין קבורה, וכשנ"ת בע"א באות ג', א"כ מזה מוכח דאית לי' דכולל חייב שתים, וכ"כ **בתו"ר** תי' אחד, דממה דאמר ר"י בנשא מת ואח"כ נשא חי חייב שתים, נראה דאית לי' דאחע"א בכולל, אמנם **ברמב"ן וברשב"א** מבואר, דגם למסקנא ר"י ס"ל דבכולל אין אחע"א, וברמב"ן לא נתבאר האיך מבאר דברי הגמ' דמפרשת הברייתא דר"י מחייב שתים באיסור כולל, אמנם ברשב"א מבואר דהיינו רק לענין קבורה, ור"ש ס"ל דגם לענין קבורה לא חל.

**הקר"א** הק' על שי' הרשב"א, דמה דחל לר"י בכולל הוא רק לענין קבורה, דא"כ מה מק' הגמ' מהברייתא דלא נקטה גם הגוונא דמליקה וזרות, הא י"ל דברייתא נקטה רק אלו דגם לר"י אין בהם חיוב גמור אלא לענין קבורה וכמו דהעירו התוס', ומזה הוכיחו דבאמת דר"י מודה בכולל דאחע"א, **ובת"י** כ', דהא דבאמת לא תי' הגמ' דלר"י מהני כולל רק לענין קבורה, משום דאין סברא לומר דבת אחת יהני לחייב לגמרי, וכולל רק לענין קבורה, ולכאורה נראה דס"ל כהר"א אב"ד שהובא באות א', דרק בכולל אמרינן דמהני לענין קבורה, אבל בסתם אחע"א גם לקבורה לא חל, דאי נימא כהרמב"ן דאי חל לענין קבורה הוא הדין בכל אחע"א, א"כ הרי כמו דאמרינן דחלוק בת אחת מכל אחע"א, הכא נמי י"ל דחלוק מכולל, די"ל דכולל לא מהני מידי, ועל כרחך דרק בכולל אמרינן דחל לענין קבורה, ובזה מבואר בת"י דאין לחלק בין כולל לבת אחת, דבת אחת יהני לגמרי וכולל יהני רק לענין קבורה.

גמ' והאמר ר"י הבערה ללאו יצאתה – **ברש"י** מבואר דקס"ד דמה דקתני חייב היינו חטאת, **ותוס'** מק' דהרי קתני גם זר שאכל מליקה דליכא אלא לאו, **ובתו"ר** הק' מזר ששימש בשבת דמשום זרות ליכא אלא לאו, **ותוס'** מבארים דכיון דהוי רק לאו א"כ הוי קל על חמור, ובקל על חמור גם בכולל לא חל, **והרמב"ן** כ' דגם אם איכא רק לאו לא הוי קל, כיון דעיקר איסור שבת הוי בסקילה, וא"כ מהאי טעמא כל אסורי שבת חשיבי חמור, וכ' הרמב"ן כרש"י, וביאר דהגם דזרות הוי רק לאו, מ"מ בשבת דאיכא חטאת ס"ד דמיירי לענין חטאת, ומבואר **בריטב"א** דכיון דעיקר חיוב שבת בחטאת, ס"ד דמה דקתני מחייב היינו חטאת.

גמ' מתקיף לה ר"א וכו' – **רש"י** כ' דאיסורי קחשיב, **ובת"י** מבאר כונתו דמיירי על הולכה ומשום טלטול, והק' דזה רק מדרבנן, וכ' לומר דהכונה על איסור דלאו דהבערה וכמבואר בתוס', **ובריטב"א** מבואר דגם כונת רש"י לזה, ורק מפיק דליכא מלקות, וכ' הטעם משום דהוי קל על חמור וכמבואר בתוס', אמנם לכאורה ברש"י אי אפשר לומר כן, דהא לא פי' קו' הגמ' כתוס', **והרמב"ן** כ' דלא אמר דנפ"מ למלקות, משום דלפי האמת ר"י ס"ל דבכולל חייב שתים רק לענין קבורה, ומשו"ה אמר לענין לקוברו, אמנם לפי רש"י נראה דגם לפי האמת אמרינן דלר"י חייב בכולל שתים, וכ"כ רש"י בכריתות י"ד ב' דלר"י גם בכולל אחע"א.

ט) רש"י ד"ה שחיטה – **בשעה"מ** פ"ו מביא"מ ה"י דייק מרש"י, דדוקא על זרות פטור אבל על שבת חייב, ובחי' **בית מאיר** כ' הטעם בזה, דלא הותר אלא למי שבידו לגמור העבודה, וכיון דזר לא מצי לזרוק הדם לא הותר לו השחיטה, **ובביה"ל** ח"ב ס"ט כ' לבאר, דרק כהן מצוה על העבודה ולא זר, ומשו"ה לא הותר אלא לכהן, אמנם **בנמוקי הגרי"ב ובחזו"א** כ' לומר, דכונת רש"י דאין משום זרות וא"כ ממילא דגם משום שבת ליכא, וכ' החזו"א ראיה דשרי, מהא דביוה"כ הדין דאחר ממרק שחיטה על ידו של הכה"ג, והרי שם ג"כ אין אחר יכול לגמור העבודה, וגם אינו מצוה ובכל זאת שרי לו למרק.

רש"י ד"ה טלטול – **המפרשים** הגיהו ברש"י או דאין כאן שבת, או דאין כאן אלא שבות, וכן מבואר **מהת"י** שהובא לעיל דרש"י ס"ל דמ"מ יש איסור, וכ"כ **התוס'** בסוכה מ"ב ב', **ובשעה"מ** פ"ז מלולב הכ"ה העיר אמאי יש בזה איסור טלטול הא חזי לכהנים.

י) תוד"ה אמר – בתוס' מבואר דחלוק מוסיף מכולל, דמוסיף חל גם קל על חמור, משא"כ כולל לא חל קל על חמור, [**ובקר"א** כ' לבאר בזה, דמוסיף לעולם חשוב דיש חומר באיסור השני, בזה גופא דהוא מוסיף איסור יותר מהאיסור הראשון], **והרמב"ן** כ' דגם במוסיף לא חל קל על חמור, והביא לזה שתי ראיות, האחת מהגמ' בכריתות כ"ג ב', דמבואר דאי לאו דגלי קרא דמעילה חל על חלב, לא היה חל כיון דהוי קל על חמור, ואע"ג דהוי איסור מוסיף דמעילה אסור בהנאה, ואיסור הנאה חשוב מוסיף כמבואר בכריתות י"ד א', ועוד ראיה הביא מהגמ' בקידושין ע"ז ב', דמבואר דאלמנה לא חל על איסור אחותו, כיון דהוי קל על חמור, הגם דאלמנה הוי איסור מוסיף, דנאסרת גם לכהן משוח מלחמה, והנה הראיה הראשונה י"ל, דהתוס' לשיטתם בחולין ק"א א' דאיסור הנאה לא חשוב מוסיף, וא"כ ליכא שם מוסיף, אמנם הראיה השניה יל"ע לשי' התוס' דכ' דבמוסיף חל גם קל על חמור, דבסוגיה בקידושין מבואר דלא יחול אלמנה משום דהוי קל על חמור, ועל שי' הרמב"ן יק' ממה שהביאו תוס' מהגמ' בסנהדרין, דאשת איש יחול על חמותו משום דהוי מוסיף הגם דהוי קל על חמור, וכן ממה דהביאו מגמ' בכריתות י"ד ב', **ובקר"א ובביה"ל** ח"א סי"ח כ' לומר, דבאמת יש בזה מחלוקת תנאים האם חל קל על חמור, ובסוגיה בכריתות דמבואר דלא חל זה לדברי רבי כמבואר שם, וכ' הקר"א דלפ"ז אתי שפיר דבסוגיין מק' דלא יחול, כיון דר"ח וב"ק אזלו בשי' רבי כמבואר בסוגיין, ורבי הא ס"ל דלא חל קל על חמור.

בא"ד – במה דהביאו ראיה דקל לא חל על חמור מסוגיה דחולין ק"א א', העיר **בקר"א** דשם מבואר דדוקא חמור הוא דחל על קל אבל שוין לא, והכא מבואר דשוין יחול, וא"כ מנין דעכ"פ קל לא יחול על חמור, **ובעל"נ** כ' דמ"מ מייתו, דכמו דמצינו די"ל דדוקא חמור יחול על קל, כמו כן י"ל דעכ"פ קל לא יחול על חמור, ולכאורה יש להוסיף דמייתו ראיה דחלוק כולל ממוסיף, דהא גבי מוסיף ס"ל להתוס' דאין חילוק בין קל לחמור.

בא"ד – בתוס' מבואר דנבלה על חלב הוי כולל, **ובשעה"מ** פי"ז מאסו"ב ה"ח הביא, דבתוס' בחולין ק"א א' ד"ה מאן מבואר דהוי מוסיף, כיון דנבלה אסור לגבוה, ובכריתות י"ג א' מבואר דזה חשוב מוסיף, וכ' דשי' התוס' הכא, דדוקא בקדשים הוי מוסיף מה דנאסר לגבוה, אבל בחולין דבלאו הכי לא חזי לגבוה לא הוי מוסיף בזה, ועיין בביה"ל ח"א סמ"ו מש"כ בזה.

בא"ד – מש"כ דיש חומרא בנבלה שכן מטמאה **בעל"נ** הביא, **דהשעה"מ** מק' דאכתי יק' מהא דאיסור טרפה חל על חלב, וכ' העל"נ לת', דמה דהוצרכו תוס' לועוד, הוא דגם אי לא נימא האי סברא דמשלוחן גבוה קזכו, אכתי י"ל דנבלה חמור משום טומאה, וא"כ בטרפה דלא הותר לכהנים, י"ל כתי' הראשון דלא הותר מכללו.

בא"ד – מה דהביאו מחולין דאמרינן מאי חזית, ביאר **בשעה"מ** שם, דאע"ג דשם מבואר דמהאי טעמא לא חל בכולל, זהו משום דשם ס"ל דדוקא חמור חל על קל, אבל הכא דס"ל דגם בשוין חל, א"כ הכא נמי יחול בזה.

תוד"ה לקוברו – **הגרע"א** מק' דנימא דבע"מ ששימש גם הוי רק לענין קבורה, די"ל דס"ל כרבי גם בזה דבע"מ ששימש הוי במיתה, וא"כ נמצא דטומאה הוי קל על חמור וכמבואר מתוד"ה אמר, ועוה"ק דאפשר לאוקמי בעבודה שאינה תמה, דליכא מיתה גם בטומאה, ומשו"ה הוי קל על חמור.

א) גמ' אי במזיד מי איכא קרבן – **הגרע"א** מק', דמשכחת לה בהזיד בלאו ושגג בכרת, דהלכה כרי"ו דס"ל בשבת ס"ט דכהאי גונא חייב קרבן, **ובאחיעזר** ח"ג ספ"ב אות י"א כ' בשם **הגר"ח**, דכיון דהא דבעריות חייב על כל אחד ואחד הוא משום דלאוין מחלקין, א"כ בעי שיהיה שוגג גם בלאו כדי לחייב על כל אחד ואחד, ומשו"ה מק' מהא דאמר ר"ח דחייב ט"ז חטאות, דמבואר דחייב על כל אחד ואחד, אמנם הגרע"א מק' דמשכחת לה עוד גם לר"ל, בכהאי גונא דהזיד באיסור ושגג בלאו וכרת, ובזה לא שייך לת' כהגר"ח דהא גם בלאו הוא שוגג.

גמ' פיתוי קטנה אונס – **ברמב"ם** פ"ב מסוטה ה"ד כ' דקטנה שזנתה ברצון נאסרה על בעלה, **והראב"ד** השיג עליו מהגמ' הכא דמבואר דמותרת לבעלה משום דפיתוי קטנה אונס, ועיין **בנו"כ** שכ' דהיה לרמב"ם מקור מסוגיה אחרת דנאסרת, ועל כרחך דיש בזה מחלוקת, ועיין בקה"י סל"ב.

**לד' א'**

ב) גמ' דאית לי' איסור כולל – **באמ"מ** ס"י סק"ז מק' דמשכ"ל שפיר בלא כולל, כגון שקדשו בזמן שהיו נדות, דלא חל שאר איסורים כיון דס"ל דכולל לא מהני, ואח"כ טבלו ונטהרו וחלו כל השאר בבת אחת, ואח"כ שוב נעשו נדות דחל משום מוסיף ולא מצינו דחל בכולל, וכ' לת' לפ"ד **הרמ"ע מפאנו והנו"ב** מהדו"ת או"ח סק"כ, דמה דגבי האיש הוי מוסיף לגבי האשה הוי כולל, כגון אשת אח דגבי האח הוי מוסיף דנאסרת על שאר אחין, אבל גבי דידה הוי כולל, כיון דגבה האיש הוא האיסור, וא"כ הכא נמי נדה לגבה הוי רק כולל, דכיון דנאסרת בבעלה נימא דגם נאסרת בשאר אנשים, וא"כ שפיר מוכח דגם כולל חל, וכ' עוד דהכא נמי אצלה יחול איסור אחות אשה על נדה מיד בשעת קידושין, כיון דאצלה הוי מוסיף דהאיש דנאסרת בו נאסר בשאר אחיות, וא"כ אי לית לי' כולל, לא יחול אח"כ איסור אשת איש ואשת אח, דאצלה הוי כולל, **ובחזו"א** כ' לומר דלא כהנו"ב, אלא דלעולם דין האשה כדין האיש, דהיא החתיכא דאיסורא וכל דחל איסור לגבי האיש ממילא גם היא אסורה בו, אלא דהק' דא"כ אמאי בעי בגמ' בסמוך לומר דשופעות מתוך י"ב לאחר י"ב כדי לחייב אותן, הא גם אם הם גדולות מ"מ יתחייבו כיון דהאנשים נאסרים.

רש"י ד"ה ומאן – **בנו"ב** מהדו"ק או"ח סל"ה כ' לדון בנדה, דגם אם אסורה כבר על בעלה כגון שזנתה תחת בעלה, מ"מ יחשב מוסיף משום דחל בה דיני טומאה, אך כ' דלא מצינו דדיני טומאה הוו סיבה דיחשב מוסיף, אך כ' דמ"מ כיון דנאסרת ליכנס למקדש, א"כ זה מוסיף איסור.

בא"ד – **בנו"ב** מהדו"ת או"ח סקי"ז הק', דנדה הוי קל על חמור, ושי' הרמב"ן נתבאר לעיל ל"ג ב' אות י' דגם במוסיף לא חל קל על חמור, וכ' דצ"ל דכיון דמטמאה בועלה א"כ לא חשיב קל על חמור.

רש"י ד"ה אם – מבואר ברש"י דאסוה"נ חשיב מוסיף, וכן מבואר **ברי"ף ובריטב"א** לעיל ל"ב א' ובעוד **ראשונים** בחולין ק"א, וכן הוא פשטות הגמ' בכריתות י"ד א', אמנם **בתוס'** בחולין ק"א א' **ובש"מ** בכריתות י"ד א' אות ד' מבואר דהוי רק חמור ולא מוסיף, **וברש"י** בשבועות כ"ד ב' כ' על הגונא דהכא, דהקדש על חלב דהוי כולל דכל הבהמה נאסרת, וזה סותר למש"כ הכא דהוי מוסיף משום אסוה"נ, וכבר עמד בזה **השאג"א** סע"ו, והנה מ"מ מבואר ברש"י שם, דמה דנאסר ע"י נותר לגבוה הוי מוסיף, וכן מבואר **בתוס'** בחולין שם ד"ה מאן, **ובביה"ל** ח"א סמ"ו סק"א עמד בזה, דמאי שנא אסוה"נ מאיסור לגבוה, וכ' לומר דבאיסור לגבוה חל דין גם בחתיכא עצמה, דאסורה להיות מונחת על גבי המזבח, וגם אם עלתה מעצמה הדין דמורידה, והנה התוס' מיירו על נבלה, אמנם רש"י מיירי על נותר ושם הדין דאם עלו לא ירדו, אך מ"מ ניחא דהדין דלא יעלו הוא גם בחתיכה עצמה.

ג) בא"ד – מש"כ רש"י, דבכריתות מפרש דסבר דאין עירוב והוצאה ביוה"כ, הנה כבר הביאו התוס' דאדרבה שם דחי די"ל דיש ערוב והוצאה ליוה"כ, ומ"מ נקט ר"מ שבת לאפושי חיובי, וכן מבואר **ברי"ף**, ובגמ' שם מסיק, דהא דרפרם דאמר דזאת אומרת דאין עירוב והוצאה ליוה"כ ברותא היא, וק' על רש"י דמביא דברי רפרם, **וברמב"ן** מבואר דיש לפרש דמש"כ שם ברותא היינו רק על הא דמייתי ראיה ממתני', דזה יש לדחות דלאפושי חיובי נקט, אבל עיקר דברי רפרם לא נדחו, **והרשב"א** מוסיף דא"כ ממילא יש לנו לומר להלכה כרפרם, דאין עירוב והוצאה ליוה"כ.

**ברש"י** מבואר דאיכא בת אחת בהא דאוכל אכילה אחת, משום דאיסור הוצאה דשבת ואכילה דיוה"כ חלים בבת אחת, **והתוס'** מק' על זה דהוו ב' איסורים נפרדים ואי"ז שייך לאחע"א, וגם בזה אחר זה יחולו, [ומש"כ דאפילו יעשה בזה אחר זה יהיה חייב שתים, עמדו בזה **הרש"ש** **והעל"נ** דאדרבה בזה יש יותר סיבה דיהיה חייב שתים], **ובת"י** מבואר, דכיון דהכא החיוב על האכילה ועל ההוצאה הוו בעשיה אחת, דהיינו בשעת הבליעה, א"כ משו"ה שייך לומר בזה דאין אחע"א, הגם דהוו משום ב' איסורים נפרדים, וכ"כ **הרש"ש,** וכ' להביא ראיה לרש"י מהא דמבואר בגמ' בכריתות, דחייב על הקדש משום מיגו דנוסף איסור הנאה, ואי נימא דעל מה דלא נאסר בחיוב הראשון, לא שייך בזה אין אחע"א הגם דהוי באותה עשיה, א"כ למאי בעי למיגו, תפוק לי' דהרי קודם לא היה איסור בהנאה אלא באכילה, וא"כ מה דנהנה גרונו באכילתו נאסר רק משום הקדש, וא"כ אי"ז שייך כלל לאחע"א, אלא על כרחך דכיון דמ"מ הוי בעשיה אחת, שייך זה לדין דאחע"א, **ובקוה"ע** סל"ג אות ז' דחה זה, דבאיסור אכילה גם נאסר ההנאה שבאכילה, וא"כ גם הנאת גרונו כבר היתה אסורה.

**והתוס'** וכן **הרי"ף** מבארים, דבת אחת הוי משום דר"מ דנקט שבת הוא לאפושי חיובי וכשנ"ת, וחייב משום הוצאה תרתי משום שבת ומשום יוה"כ, וזה הוי בת אחת, והרי"ף מביא שי' **הר"ח**, וכ"כ **הרמב"ם** בפה"מ בכריתות, דבת אחת איכא משום דמיירי דנטמא קודם שהביא שתי שערות, וא"כ איסור חלב וטומאה באין בבת אחת, **והרשב"א** כ' דיש גירסה בגמ' בכריתות י"ד א' דמבואר כן דהיינו בת אחת, והובא **בש"מ** בכריתות שם אות ב', והרשב"א מק' דאמאי צריך לומר דמיירי בכהאי גונא, הא גם אח"כ שפיר יחול איסור טומאה משום כולל וכמבואר ברש"י, **והשאג"א** ס"ע הק', דאי מיירי דהיה כבר קדש קודם שהביא שתי שערות, א"כ גם מעילה חל בבת אחת, וברמב"ם בפה"מ מבואר דחל אח"כ ועל כרחך דלא היה קדש, וא"כ אכתי לא נאסר משום טומאה ג"כ, **ובמשנת ר"א** כ' לומר דס"ל כשי' הר"א אב"ד שנתבאר לעיל ל"ג א' אות ה', דכיון דיש קדש בעולם, א"כ חשוב דכבר נאסר משום קדש גם על קדש שאכתי אינו בעולם, וכ' לומר דהכא עדיף, דהרי האיסור משום טומאה וזה הרי נמצא עכשיו בגופו, משא"כ לגבי מעילה הרי זה רק משום ההקדש עצמו, ובזה י"ל דבעי שיהיה ההקדש בעולם, ועיי"ש שהאריך בביאור שי' הר"ח, **וברמב"ן** מבואר די"ל דבאמת אין ראיה לאיסור בת אחת, אלא דכיון דמוכח דאית לי' כולל ומוסיף כל שכן דבת אחת.

**השאג"א** שם מק' על שי' התוס' דבת אחת היינו שבת ויוה"כ, דהא י"ל דבאמת בת אחת לא חלים תרוייהו, והא דחייב על שבת ויוה"כ, הוא משום דיוה"כ הוי כולל דנאסר גם באכילה, ושבת הוי חמור וכמבואר בחולין ק"א ב' בפי' רש"י שם בד"ה שבת, ובחי' **הגרע"א** במערכה באות ח' כ' לומר, דהסוגיה הכא סברה דיוה"כ לא חשיב כולל משום דהוי שתי שמות מלאכה ואכילה, ובאות י' כ' לומר דלא יחול משום כולל, כיון דהוי קל על חמור, ובשי' רש"י אי אפשר לומר כתי' הראשון, דהרי הכולל הוי בזה דאסור באכילה באופן אחר ולא הוי שתי שמות, ורק י"ל דהוי קל על חמור.

**התו"ר** מק' דמשכחת לה עוד עריות, ואמאי לא נקט במתני' אלא אלו, וכ' דבא לאשמועינן דאחע"א בכולל ומוסיף ובת אחת, והק' דא"כ לא בעי לנקוט גם הא דפרסו נדה, וכ' דיש בזה רבותא דהגם דהוי איסור שיש לו היתר תדיר, מ"מ גם בזה אמרינן דחל משום מוסיף, ולכאורה עדיין יל"ע לתי' הגמ' דחלו כלם בבת אחת.

ד) רש"י ד"ה ומתוך – התוס' מק' על פי רש"י דאין קטן יכול לקדש ולא לעשות שליח עד שיגדיל דאין מעשה קטן כלום, וא"כ גם לכשיגדיל לא מהני מעשיו, וכבר עמד **במל"מ** פ"ד מאישות ה"ז דמש"כ דאין יכול לעשות שליח שפיר י"ל דגם רש"י מודה לזה, דלמסקנא אי"צ לומר דעשו שליח, אמנם מ"מ מבואר **במהר"ח או"ז** סקס"ד, דלשי' רש"י גם שליח יהני, דכיון דאמרינן דהוא יכול לקדש לכשיגדיל, גם מהני שליחות על זה, אלא דמ"מ ק' דאיך יכול לקדש לכשיגדיל, **ובתו"ר** ובשאר **הראשונים** מבואר דעיקר דברי רש"י דמהנו מעשה קטן לכשיגדיל זה ניחא להו, ודימו את זה לנכרי שמקדש לאחר שאתגייר, רק דק"ל דהוי דשלב"ל, וכיון דבעי לאוקמי כר"ש ולא כר"מ א"כ האיך מהני דשלב"ל, אמנם בדברי התוס' נראה דק"ל גם אי נימא דמהני בדשלב"ל, דמ"מ קטן אינו יכול לעשות מעשה גם לאחר שיגדיל, וכ"כ **בקוה"ע** סכ"ט אות א' **ובק"ש** כתובות אות קצ"ד, והק' שם דכיון דקטן אין לו דעת, א"כ האיך מהני לכשיגדיל, ולא דמי לנכרי דיש לו דעת ורק דאינו בתורת קידושין, וכ' שם באות ג' להוכיח מזה דבאמת אין חסרון דעת בקטן, ורק דדינא הוא דאינו בתורת עשיית חלות, וכ"כ **בקה"י** ס"ל, והביא דברי **רש"י** בכתובות ע"ג ב' דכ' דקטן אינו בתורת קידושין משום דכתיב כי יקח איש ולא קטן, ומבואר דזה גזה"כ ולא משום חסרון דעת, וכבר מבואר זה **בנו"ב** מהדו"ת אה"ע סנ"ד דאיכא גזה"כ, אך מה דהיה מהני קידושי קטן בלא זה, כ' מטעם אחר, דמיירי דמצד האשה אין חסרון, והוי כאיכא כדעת אחרת מקנה עיי"ש, ובמשה"ק הראשונים דהוי דשלב"ל, כ' **המל"מ** שם לומר דשי' רש"י דכיון דגדלותו באה ממילא והוי רק מחוסר זמן דאין בזה חסרון דדשלב"ל, **ובשעה"מ** פכ"ב ממכירה ה"ט כ' דהכא הרי רב קאמר לה ורב ס"ל דמהני גם בדשלב"ל, **והקר"א והחזו"א** כ' לומר, דבאמת אין כונת רש"י דיהני מעשה שעושה עכשיו לכשיגדיל, אלא רק מהני דכיון דמדבר עמה לקדשה סמוך לגדלותם, א"כ כשנעשים גדולים והכסף בידה הרי מיד הם מתרצים בקידושין, והוי כעסוקים באותו ענין דמהני, ומיד מתקדשת.

בא"ד – ברש"י מבואר דמסרו הקידושין שיחולו למחרת כשהן נעשים גדולים, **ובמל"מ** שם כ' בתחילה דזה לאו דוקא והוא הדין אם ימסור כמה ימים קודם, וכ"כ **בנו"ב** שם סנ"ב, אמנם **המל"מ** כ' לומר עוד דהוי דוקא, דכ' דרש"י ס"ל כשי' ר"ת שמובאת בטור בסקנ"ה, דביום אחרון של שנת י"ב וי"ג לא הוו הסימנים שומא, [ועיין עוד בסמוך משי"ת בע"ה], וא"כ י"ל לפמשנ"ת דהא דאין כאן חסרון דדשלב"ל, הוא משום דהוי ממילא והוי רק מחוסר זמן, א"כ כל זה הוא רק לענין שנים, אבל לגבי סמנים י"ל דזה כחסרון מעשה, וא"כ מיירי דוקא ביום אחרון של שנת י"ב וי"ג ואחר שכבר הביאו סמנים, ולפ"ד **הקר"א והחזו"א** דמה דאמר לה דיחולו הקידושין למחר מהני מדין דעסוקין באותו ענין, בודאי בעי ביום אחרון, ובעי גם שיהיה סמוך ליום הבא.

**ברשב"א** לק' ק"ט ב' מבואר דמהני במקדש קטנה לכשתגדיל, **ובמל"מ** שם **בהגה"ה** מק', דהרשב"א סותר עצמו דהכא כ' דלא מהני קידושין בקטן, וכ' דאי נחלק בין קטן לקטנה ניחא, אמנם **בנו"ב** שם סנ"ב וסנ"ד מבואר בכמה אופנים מה דיש לחלק בין קטן לקטנה ודחה אותם, ובדברי הרשב"א צריך למצוא חילוק לענין דשלב"ל, דהרי הכא כ' דלא מהני משום דהוי דשלב"ל, ובנו"ב סנ"ב כ' לומר, דהכא מיירי דאמר דתתקדש למחר וכמבואר ברש"י, וזה לא מהני דמי יימר דיהיו גדולים דאפשר דלא יביאו סמנים, אבל לק' מיירי הרשב"א דאמר דתתקדש לכשתגדיל סתם, וכיון דעכ"פ ודאי תהיה גדולה שתגיע לרוב שנותיה, א"כ הרי זה רק מחוסר זמן וכש"כ המל"מ, **ובעל"נ** מבואר דלק' מיירי לרב, ורב ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, אבל הכא הרי מבואר בראשונים, דלא ניחא להו לומר דר"ש יסבור דמהני בדשלב"ל, ויל"ב יותר לפמש"כ **בנו"ב** סנ"ד אות ח' דקו' הראשונים, דכיון דבענין לאוקמי כר"ש אע"ג דלהלכה חל גם בכולל ומסיף וכו הוא סתמא דמתני' בכריתות י"ג ב', חזינן דמ"מ בענין לאוקמי ככו"ע, וא"כ איך נוקי מתני' רק כר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, אבל לק' שפיר י"ל דרב לשיטתו דאין חסרון דדשלב"ל, אבל אה"נ להלכה לא יהני, **ובאב"מ** סמ"ג סק"א כ' לומר, דבאשה כיון דהיא רק מפקרת דעתה ורצונה אין בה חסרון דדשלב"ל, [אלא דכ' דמ"מ מבואר בסוגיה בקידושין ס"ב ב', דכיון דאפשר דלא תתרצה בזמן חלות הקידושין דגם מחשב משום זה דשלב"ל, וא"כ מהאי טעמא גם הכא יהיה חסרון זה, ומטעם זה השיג על המל"מ דכ' דהוי רק מחוסר זמן, דמ"מ הא מאן יימא דתתרצה כשתגדיל וגם זה סיבה דיחשב דשלב"ל עיי"ש, **ובק"ש** כתובות אות קצ"ח כ', דכל מה דמבואר בגמ' בקידושין דמאן יימא דתתרצה הוי חסרון, זהו רק היכי דבאים לומר דאין חסרון דדשלב"ל משום דהוי בידו, ובזה אמרינן דלא חשיב בידו דמאן יימא דתתרצה אח"כ, אבל הכא דלא הוי דשלב"ל מצד עצמו דהוי רק מחוסר זמן, א"כ לא אכפת לן בזה דמאן יימא דתתרצה].

**הגרע"א** לק' ק"ט מק' דאיך קטן יכול לקדש, הא קטן לא מצי להקנות וא"כ איך תזכה האשה בכסף, ועיין בשעורי הגרש"ר.

**הרמב"ן** מק' על שי' רש"י דאיך אפשר לצמצם דיביאו כולם סמנים בבת אחת, **והרשב"א והריטב"א** כ' דכמו דאמר רב בקידושין ע"ט א', דבנערה אמרינן דמהשתא בוגרת בצפרא נמי בוגרת, הכא נמי הכא אמרינן דבתחילת היום מיד נעשו גדולים, וממילא הוו כלם בבת אחת, **ובש"ש** ש"ד פי"ז הביא, דהרשב"א ס"ל דגם היכי דראינו לאחר זמן על אחד שהביא סמנים, דאי"ז מהני לגמרי דנימא דכבר הביא בתחילת שנת י"ג, ולפ"ז הק' על דבריו הכא דכ' דאמרינן בודאי דהביאו בתחילת היום, וכ' לבאר דברי הרשב"א דרק אמרינן דרגילות הוא להביא סמנים בתחילת היום ובתחילת המעת לעת, אבל לא דאמרינן דהביאו בודאי בתחילת שנת י"ב וי"ג, **ובמל"מ** פ"ב מאישות הי"ח כ' לבאר ברש"י, דס"ל כשי' ר"ת שהביא הטור בסקנ"ה, דביום אחרון שקודם גדלות לא אמרינן דהסמנים שומא, וא"כ שפיר משכחת לה דהביאו ביום אחרון, ובתחילת שנת י"ב וי"ג מיד נעשו כולם גדולים, **ובקר"א** העיר בזה, דלכאורה לשי' ר"ת גם נעשה גדול מיד, ואי"צ להמתין שיושלם לו השנים של י"ב וי"ג, וגם כ' דברש"י בנדה נראה דלא ס"ל כר"ת.

ה) גמ' והא אין אשה מתעברת וכו' – **הרמב"ן** מק' דמנין דלא היו בעולות כבר, ותי' לשי' הר"ח ותוס' דמוקי בתי' השני בגמ' דנתקדשו פחות מבנות ג', דא"כ אי נבעלו אחר שנתקדשו, א"כ הרי הם פסולות לכהונה דהוי אשת איש שנאנסה, ובמתני' מבואר דדוקא משום ביאה דעכשיו נאסרו, **ובריטב"א** הוסיף, דהא דלא אמרינן דמיירי דנבעלו קודם, משום דמסתמא מתני' מיירי בצנועות, [ולשי' רש"י הק', דמ"מ משכחת לה דהיו נשואות לאחר קודם, ולשי' ר"ח ותוס' אי אפשר לומר כן, דא"כ לא היה יכול לקדשם שוב לזה], **ובישרש יעקב** תמה, דלשי' הר"ח ותוס' אי"צ לזה, דקודם הוי כשהיו פחות מבנות ג', ובזה אמרינן דלא הוי ביאה כלל דבתולים חוזרים, וגם הק' על תי' הריטב"א, דגם בצנועות מ"מ משכחת לה בנאנסו, **והתו"ר** כ' בשם **מהר"ם** דממתני' משמע דדוקא אחר כניסה לחופה הוא דמשכחת לה ט"ז חטאות ולא קודם, והיינו טעמא דרק באשת איש מצינו כרת וחטאת ולא בנערה המאורסה, ואי מיירי דהם בעולות וכבר אין בהם דין נערה המאורסה, א"כ גם קודם כניסה לחופה איכא ט"ז חטאות, **ובמהר"ח או"ז** סקס"ד הביא דהמהר"ם חזר בו, וכ' שם עוד בשם **המהר"ם** דאין חופה לבעולה, וכיון דבמתני' מבואר דנכנסו לחופה והיינו דמהני בהו חופה, על כרחך דהיו בתולות.

גמ' תלתין ותרתין הויין – **באו"ש** פ"ד משגגות ה"א כ' לבאר דקו' הגמ' לכו"ע לפי שי' הרמב"ם דמיתות מחלקות, דשי' הרמב"ם דחופת נדה לא מהניא, וא"כ בביאה ראשונה אכתי הם ארוסות ודינם בסקילה, ובביאה שניה דהם כבר בעולות דינם בחנק, וא"כ איכא חילוק מיתות.

גמ' על כח וכח – מבואר מדברי רש"י דגם לרבנן, אם יהיה ידיעה בין כח לכח יתחייב על כל כח וכח, **ובמאירי** כ' דיהיה חייב רק אחת, והביא גם שי' רש"י, ולא כ' לשיטתו מהו הפי' בסוגיה.

**לד' ב'**

א) רש"י ד"ה להעראה – **בשעה"מ** בפ"ג מאסו"ב הט"ו כ' דנראה מבואר מדברי רש"י דמיירי הכא שלא היה כאן כלל זרע, אבל אם היה זרע איכא טומאה, וכיון דמפרש דמיירי במעשה של העראה דהיינו נשיקה או הכנ"ע, א"כ מבואר דבאם יעשה ביאה גמורה יהיה טומאה אפילו בלא זרע, [וכ' דצ"ל לפ"ד רש"י דבהעראה לבד גם ראויה להתעבר היכי דאיכא זרע, דאי לאו הכי א"כ לר"י גם היכי שיהיה זרע צריך להיות הדין דלא יהיה טומאה], וכ"כ **הקר"א**, אמנם **בעל"נ** כ' דאפשר דמש"כ רש"י שלא הזריע וכן בד"ה שלא דאין כאן זרע, הכונה דאין כאן זרע הראוי לעיבור אבל לא דלא היה כלל זרע.

**והרמב"ם** בפ"ה מאבות הטומאה ה"י כ' דאם לא הוציא זרע טהור אע"פ שהערה, וכן האשה טהורה עד שיוציא האיש, **ובשעה"מ** שם כ' דמבואר ברמב"ם כמשנ"ת בשי' רש"י דדוקא היכי שגם ליכא זרע וגם היה רק העראה בזה הוא דליכא טומאה, אבל אם איכא זרע או שבא ביאה גמורה אף בלא זרע, בזה איכא טומאה, אמנם **הקר"א** הק' בדברי הרמב"ם דמלשון הרמב"ם נראה גם דכל שאין זרע ליכא טומאה אף אם איכא ביאה גמורה, ואילו ממש"כ אע"פ שהערה נראה דדוקא אם הערה ליכא טומאה.

**ובשעה"מ** שם הביא דברי התוס' דבהעראה אינה ראויה להתעבר, וכ' דלפ"ז לא יהיה טומאה בהעראה לבד אפילו אם איכא זרע, ולפ"ז אפשר לומר דכל שליכא זרע, אפילו אם יגמור ביאתו לא יהיה טומאה, והביא דברי **המל"מ** בפ"ג מביא"מ ה"ג דכ' להוכיח מסוגיה דנדה ט"ו א' דבביאה גמורה גם בלא זרע איכא טומאה, אמנם השעה"מ הוכיח מדברי **התוס'** בנדה מ"א ב' דכל שאין זרע ליכא טומאה אפילו אם עשה ביאה גמורה, **ובקר"א** כ' די"ל דכל שליכא זרע בזה לא בעי כלל דרשה למעט דליכא טומאה, כיון דמקרא נראה דעיקר הטומאה הוא משום הזרע, וא"כ בלא הוצאת זרע ליכא כלל סיבת טומאה.

גמ' כל ששהתה – **היש"ש** כ' דהגמ' הביאה זה כאן, משום דאיירי מתני' בקטנות שאינם ראויות לילד דמחזירים אותן מיד, והכא נמי אם שהתה עשר שנים דאינה ראויה לילד שרי להחזירה מיד, ור"נ אמר דאם דעתה לינשא מתעברת, ולפ"ז יש לחוש שמא היה דעתה לינשא ואסור להחזירה, וכ' דמשכחת לה דנדע דאין דעתה לינשא, כגון שקפצו עליה אנשים ולא רצתה מפני כבוד בעלה.

ב) גמ' חוץ מגיורת ומשוחררת קטנה – **ברש"י** מבואר דלא גזרינן משום דגיורת קטנה לא שכיח, **ובתוס'** מבואר משום דגם גדולה הויא רק משום גזירה אטו בת ישראל, **ובריטב"א** מבואר די"ל דס"ל כרבי יהודה דחייש שמא לא נתהפכה יפה, וי"ל דס"ל כרבי יוסי דלא חייש, ורק דגזר אטו בת ישראל וכש"כ תוס'.

תוד"ה אבל – **הרמב"ן** כ' דגם אם רבי יהודה ס"ל דגם בקטנה גזרינן, מ"מ י"ל דשמואל ס"ל דלא גזרינן, והא דבגדולה גזרינן, הוא משום דס"ל כר"מ לקמן דגזר גם באינה ראויה להתעבר, והכא נמי גזר בגיורת גדולה, ומ"מ בקטנה דלא שכיח לא גזר, ונראה לפ"ד דאע"ג דרבי יהודה הרי גזר גם בקטנה, מ"מ זהו משום דס"ל דבגיורת גדולה מצ"ע יש לחוש.

בא"ד – במשה"ק דהסברות הפוכות, הק' **הפנ"י** בכתובות ל"ז א' דהא התוס' כ' דהא דגיורת גדולה לא תנשא לשמואל הוא משום גזירה אטו ישראלית, וא"כ משו"ה לא גזרינן בגיורת קטנה דהוי גזירה לגזירה, משא"כ לרבי יהודה דהטעם דאסר משום דחיישינן דלא נתהפכה יפה כמבואר בגמ' לק', א"כ נמצא דהוי חשש בדידה ולא רק משום גזירה ומשו"ה גזר גם בקטנה אטו גדולה, ואמאי הוו סברות הפוכות, וכ' דמ"מ נמצא דבדין יש כאן סברות הפוכות.

**לה' א'**

ג) גמ' חוץ מגיורת ומשוחררת גדולה – **ברש"י** מבואר דגם גיורת מנשואין אי"צ להמתין, וכן מבואר **בתוס'** **וברשב"א**, ולפי תי' האחרון בתוס' מבואר, דמ"מ היכי דמתגיירת עם בעלה צריכה להמתין, דבכהאי גונא אינה שומרת עצמה, **ובבעה"מ** כ' דבגיורת ומשוחררת אפילו גדולה לא החמירו לגזור זנות אטו נשואין, אבל בנשואין אפילו גר וגיורת צריכות להמתין, **והרא"ש** הביא דברי בעה"מ, **והיש"ש** כ' דממש"כ אפילו גר וגיורת מבואר דכל שכן אם נתגיירה לבד, וכן מבואר **במהרש"א ובב"ש** סי"ג סק"ט,אמנם **בק"נ** אות א' כ' דדוקא בגר וגיורת בעי להמתין וכמבואר בתוס', וכן **בקיצור פסקי הרא"ש** כ' דדוקא גר וגיורת יחד, וכ"כ **בטור** סי"ג, ולפ"ד נראה דמש"כ הרא"ש אפילו, היינו דלא רק נשואה בת ישראל, **והרמב"ם** בפי"א מגירושין הכ"א כ' בסתם דגיורת ומשוחררת בעי להמתין, **והה"מ** כ' דצ"ל דדוקא בנשואות דאי לאו הכי יק' מסוגיין, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דגם בסתם בעי להמתין, דחיישינן שמא היא נשואה, ורק בידעינן דאינה נשואה שריא, **ובב"י** סי"ג העיר דסתימת הרמב"ם נראה דבכל ענין צריכה להמתין, **ובשו"ע** סי"ג ס"ה כ' דבגיורת נשואה צריכה להמתין, **ובח"מ** סק"ד כ' דלא נתבאר האם זה רק בגדולה, או גם בזקנה וקטנה דאין בהו חשש עיבור, וכן **במאירי** כ' דלא נתבאר לשי' הרמב"ם, **ובקר"א** כ' לומר דרק בגדולה, וכמו דמצינו לל"ק דהגם דגדולה אסורה, מ"מ קטנה שריא, אמנם זה תלוי מה הטעם לל"ק דלא גזרינן, דלשי' רש"י דגיורת קטנה לא שכיח, א"כ הכא נמי הכא לא נגזור [ויל"ע בזקנה], אבל לפמש"כ תוס' דגיורת גדולה הויא רק אטו בת ישראל, א"כ לפמש"כ השו"ע דבנשואין חיישינן, א"כ נראה דהוי חשש מצ"ע, וא"כ נגזור גם בקטנה, אמנם **הק"ר** נקט דהוי רק משום גזירה אטו נשואין וכשי"ת לק' בסמוך, וא"כ בקטנה לא נגזור, ואי נימא בשי' הרמב"ם דבכל גיורת צריכה להמתין, יל"ע מה טעמו.

**ברש"י** מבואר דשמואל ס"ל באנוסה ומפותה כרבי יהודה ומשום דס"ל דגזרינן זנות אטו נשואין, ובגיורת דגם נשואה אין לחוש, א"כ אין לגזור בה, **ובת"י** הק' דאמאי לא גזרינן כמו כן במשוחררת אטו יוצאה בשן ועין, ורש"י לשיטתו דגם יוצאת בשו"ע אין לחוש לק"מ, **ובבעה"מ וברא"ש** גם מבואר דגבי גיורת לא גזרינן, אמנם הק' **המהרש"א**, דלשיטתם דגיורת נשואה בעי להמתין, א"כ אמאי באמת לא גזרינן, **ובק"ר** כ' לומר דגיורת נשואה עצמה דבעי להמתין, הוי רק משום גזירה אטו נשואה בת ישראל, **ובחזו"א** מבואר דבגיורת אין להחמיר כ"כ כיון דגם בנשואה יש מקום לומר דשומרת עצמה וניחא דלא גזרינן, **ובת"י ובתורי"ד ובב"ח** סי"ג כ' דבגיורת אמרינן דמשמשת במוך, משא"כ אנוסה ומפותה דאין מזמנת לעצמה מוך, ורק די"ל דמתהפכת, ובזה אמרינן דיש לחוש דאינה מתהפכת יפה, ובהשגות **הראב"ד** על בעה"מ והובא בתוס' חמ"ק כ', דבגיורת איכא ס"ס, שמא לא זינתה ושמא נתהפכה יפה, אבל אנוסה ומפותה יש רק ספק אחד, **וברשב"א** כ' לומר דס"ל דרק גיורת מתהפכת משום דאין הזרע כשר, משא"כ אנוסה ומפותה בת ישראל, וכ' דזה דוחק דבסוגיה מבואר דבת ישראל משמרת יותר.

**ברש"י** מבואר דשמואל סבר כרי"ו רק בגיורת ומשוחררת ולא באנוסה ומפותה, וכ"כ הרי"ף בשם **הר"ח** וכן היא שי' **הבעה"מ והראב"ד והרא"ש**, אמנם **הרי"ף** כ' דהלכה כרי"ו דגם באנוסה ומפותה אי"צ להמתין, ומבואר מדברי **הרמב"ן** דהגם דמבואר בגמ' דשמואל דוקא בקטנה מתיר, ומשום דזנות לא שכיח ולא גזר בזה, מ"מ אחר דמייתינן הא דרי"ו, אמרינן גם לשמואל הכי, ובזנות שריא משום דמתהפכת יפה, וכן מבואר **בקר"א**, **והרשב"א** מוסיף דלפ"ז מה דאמרינן לשמואל דאבל בת ישראל צריכה, היינו מן הנשואין, אמנם צ"ב דמן הנשואין גם קטנה צריכה, ובגמ' דייקינן דדוקא גדולה צריכה אבל קטנה לא, [**ובתו"ר** כ' לומר דמה דאמרינן אבל קטנה בת ישראל אי"צ להמתין, כל זה מדברי שמואל, ולפ"ז בודאי ק', אלא דגם לשי' **רש"י** דהגמ' מסיימת זה, מ"מ מבואר **בת"י** דדייקינן לה מהא דלא אמר שמואל אף גדולה, דנראה דקטנה גם בת ישראל אי"צ להמתין, וא"כ ק' למסקנא דלא הוי הדין כן], **וברמב"ן ורשב"א** נראה דס"ל כהרי"ף, וכ"כ **הריטב"א** דכן עיקר, וכ"כ **הרמב"ם** שם הכ"ב, **והטור** כ' דצריכה להמתין, **ובשו"ע** ס"ו כ' דאי"צ, **והרמ"א** כ' די"א דצריכה.

**בבעה"מ** כ' דכמו דאמרינן דאנוסה ומפותה צריכה להמתין, הכא נמי שבויה דהיא כאנוסה, וכן מבואר **ברא"ש ובאו"ז**, **והראב"ד** השיג דאי"צ, וביאר לשיטתו דגם בה איכא ס"ס שמא לא נבעלה, **והטור** כ' דשי' **הרמ"ה** דאי"צ, ושי' **הרא"ש** דצריכה, **וברמ"א** כ' י"א דצריכה, ובטעם הרמ"ה כ' **הפרישה** סק"ח **והב"ש** סק"ט, כיון דאי"ז ודאי דנאנסה, וזה כמבואר בראב"ד.

**הרמ"א** בס"ו כ' בשם **האו"ז** דאשה שנאנסה תחת בעלה, באופן דאין לתלות העובר בבעל באם נתעברה עכשיו, דצריכה להמתין, **ובח"מ** **ובב"ש** מבואר דזה דוקא להשי' דאנוסה צריכה להמתין, אבל לשי' הרי"ף ודעימי' דאנוסה אי"צ להמתין דהלכה כרי"ו גם בזה, א"כ הוא הדין בזה דאי"צ, אמנם בבי' **הגר"א** כ', דבירושלמי מבואר דגם לרי"ו צריכה להמתין, וביאר הטעם דכאן יש חשש ממזרות וחמור יותר.

גמ' מתהפכת – שי' רש"י דמהאי טעמא גם יוצאה בשן ועין אי"צ להמתין, ושי' התוס' דבזה מודה רבי יוסי דצריכה להמתין, ושי' **הרמב"ן והרא"ה** בכתובות כהתוס', **והרשב"א** שם כ' שי' רש"י וכ' דיש מחמירים כתוס', **והריטב"א** שם כ' דהעיקר כרש"י דברייתא מיירי בכל ענין, **ובחי' רבנו קרשקש** שם הק' על רש"י דגם לפי מה דאמרינן הטעם משום מוך היה להתיר ביוצאת בשן ועין דגם זה לא הוי טורח, ועוד הק' דמ"מ שפחה הנשואה לעבד אמאי תתהפך, [**ובחי' ר"א מן ההר** כ' דבכל נשואה מודה רבי יוסי, ולפ"ז לא קשיא משפחה הנשואה לעבד].

**פרק החולץ**

**לה' ב'**

א) תוד"ה החולץ – מש"כ דבגמ' נקט מעוברת לרבותא מבואר **ברמב"ן**, דהיה ס"ד דכיון דהיה ניכר, א"כ ניחוש דלמא איכא אחד דהוי רק בחליצה ולא בלידה, ויאמר דחליצה מתרת גם אם הולד בן קימא, והיינו דהכא הרי מיירי שהפילה, ואם לא ידע שהפילה יסבור שעדיין היא מעוברת, וכיון שישמע שנשאת לשוק יהיה סבור דחליצת מעוברת מהניא גם קודם שתלד, **ובריטב"א** כ' דהרבותא דאע"ג דהיה ניכר, והיתה בחזקת דאין חליצתה חליצה דרוב יולדות בן קיימא, והיכא דהולד בן קיימא גם לרי"ו לא מהני החליצה, מ"מ גם בזה ס"ל לרי"ו דכל שהפילה לבסוף מהני החליצה.

בא"ד – מש"כ דלא הוי שב מידיעתו העיר **בעל"נ** דמה צריך לזה, תפו"ל דהוא מזיד ואינו שוגג, וכ' די"ל דמ"מ כיון דהיה רק ספק י"ל דלא חשוב מזיד לענין דאינו בתורת קרבן, ורק דמ"מ לא חשוב שב מידיעתו, וכ' לומר דהראשונים שכתבו רק דהוא מזיד, באמת ס"ל דאי"צ לזה דלא הוי שב מידיעתו.

בא"ד – **הרשב"א והריטב"א** כ' דלא נח"ל לנקוט הכונס מעוברת דלאו ברשיעי עסקינן, והנה מבואר בדבריהם דגם הם מודו לתוס', דבסיפא אי כנס כשהיתה מעוברת דלא היה מביא קרבן ומשום דהיה מזיד, וצ"ל דאי הוה מיירי בכונס מעוברת לא היה שונה הדין דחייבין קרבן, ואדרבה רק משום דנקט בגונא דשוגג קתני גם דחייב קרבן.

תוד"ה ונמצאת – **בנו"ב** מהדו"ת יו"ד סצ"ו הק', על מה דמבואר דאינו חייב קרבן משום דהוא אנוס, דהא קיי"ל להלכה דיחיד שעשה בהוראת ב"ד חייב קרבן, וכן מבואר לק' פ"ז ב', דאם נשאת על פי שני עדים חייבת קרבן, והרי שם גם הוי על פי דין תורה ומ"מ לא חשוב אנוס, וכ' לומר דשאני התם דחשיב דעשה על פי טעות, דהרי נתברר דהעדים העידו בשקר, וכן הב"ד טעו בהוראה, ובכהאי גונא חשוב שוגג, אבל הכא הרי באמת הרוב הוא אמת, וכן בנדה החזקה שלא תראה היא אמת, ורק דמ"מ הכא היה מהמיעוט ונגד חזקה וזה לא מקרי טעות, **ובחמד"ש** חאה"ע סכ"ד מובא תשובה לבעל **הנתה"מ**, ובאות י"א שם כ' דרק ברוב פטור מקרבן, משום דכן משפטי התורה שעפ"י הרוב נתהפך להיתר, משא"כ בעשה על פי הכשלה שהכשילוהו אחרים ב"ד או עדים.

**ובריטב"א** לעיל ל"ד א' מבואר, דהיכי דאכל תרומה ונודע שהוא בן גרושה, דגם חשוב אונס דהרי בשעת אכילה אכל כדין, וכ' דצ"ל שם דמיירי דכבר יצא קול שהוא בן גרושה, אמנם **בחזו"א** יו"ד סק"ג סק"א כ' גבי נדה, דאם היא ידעה שהיא נדה ולא אמרה לו וא"כ הוא נוהג על פי דין, מ"מ הוי שוגג ולא אנוס, דכיון דיש כאן ידיעה בעולם הוי כנתחלף חלב בשומן דהוי שוגג, ולכאורה לפ"ד גם בכהאי גונא דהריטב"א הרי יש כאן ידיעה בעולם גם קודם שנודע לו, ובכל זאת כ' הריטב"א דהוא חשוב אנוס, **ובחת"ס** חיו"ד סקנ"ה כ', דבאם הרגישה האשה שהיא נדה ולא אמרה לבעלה ופירש באמצע, דחשוב אנוס ואע"ג דהאשה יודעת.

בא"ד – בתי' הראשון נראה דגם בדיעבד לא יהני חליצה תוך ג' חדשים, **והמהר"ם** מק' דא"כ מה הק' ר"ל לרי"ו ממתני', דלתני דאי"צ חליצה מן האחין, הא במתני' מיירי תוך ג' חדשים וכמו שכ' התוס', ובזה גם לרי"ו צריכה חליצה שוב משום דין הבחנה, וכ' דבאמת אין צד לתוס' דגם בדיעבד לא יהני, אלא דכתבו דאפילו נימא דלא מהני, מ"מ ניחא כיון דמדאורייתא הוי חליצה, אמנם אכתי מק' **הקר"א** על **הרמ"א** דכ' בסקס"ד ס"א בשם י"א, דכל שחלצה תוך ג' חדשים אפילו נתברר דלא היתה מעוברת, מ"מ צריכה חליצה שוב, דק' לפ"ז מה הק' ר"ל לרי"ו, **והעל"נ** כ' לישב, דקו' ר"ל דהיה להתנא לאורויי הדין בחלצה אחר ג' חדשים והוכר העובר, דאין צריכה חליצה מן האחין, דאף דיש רבותא בנמצאת מעוברת כש"כ תוס', מ"מ יותר הוה לי' לאשמועינן דאחר ג' חדשים אין צריכה חליצה מן האחין, ובבי' **הגר"א** שם סק"ה כ' על הי"א דצריכה חליצה, דזהו כתי' ראשון של התוס' הכא, דצריכה חליצה אחרת כיון דאינה ראויה ליבום וכמבואר לק' מ"א ב', וכמו שאמר ר"ל במעוברת דקיי"ל כותי', ונראה לכאורה מדבריו, דגם זה תלוי במחלוקת רי"ו ור"ל, ודוקא לר"ל אמרינן דצריכה חליצה, דדין תוך ג' חדשים הוי כמו מעוברת, ולפ"ז לק"מ קו' המהר"ם דמה הק' ר"ל לרי"ו, דאה"נ רק לר"ל צריכה חליצה.

ב) תוד"ה ור"ל – מדברי התוס' מבואר דהא דלא אמרינן דנתרת גם בלא חליצה, זהו משום דגם דרשינן מעיין עליו דלא תנשא כל זמן דהוי ספק, אמנם **בתו"ר** כ' רק דלא דמי לעיין עליו גבי ממזר, דשם הרי יש לו בן, אבל הכא דרשינן רק מעיין עליו דלא יהני חליצה ויבום כל זמן דאיכא עובר, ומה דאינה נתרת לשוק נראה דזה מסברא, **וברמב"ן** כ' בשם **הירושלמי**, דמלא ימחה ילפינן דאם בה עליה דלא קנה, ומלהקים שם ילפינן דאינה מותרת לשוק.

**בתו"ר** לק' מ"א ב' **וברא"ש** לעיל ב' א' מבואר, דהא דלר"ל אינה חולצת, זהו משום הדין דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, אבל עיקר קרא דעיין עליו קאי רק על יבום דלא מהני, אמנם **ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** לק' מ"א ב' מבואר, דגם מה דאינה עולה לחליצה הוי מקרא דעיין עליו, דקאי על כל דיני הפרשה, ועיין לק' מ"א ב' באות א' משנ"ת בשי' התוס' שם בזה.

ג) תוד"ה תגלי – **בתו"ר** כ' עוד לחלק דשם יבוא אליהו לאו דוקא, ושם יכול להתברר גם ע"י עדים, [דהא מיירי שם דוקא באופן דיש לנו צד דיכול להתברר, וכמבואר בתוס' שם ד"ה הספיקות], אבל הכא אי אפשר להתברר לנו בשום צד אלא ע"י אליהו, וכ"כ **בת"י**, והנה **בריטב"א ובנ"י** מבואר, דמשו"ה לא אמרינן הכא לר"ל דתגלי מלתא למפרע, דבאמת דוקא בעובר שהוא ראוי באותה שעה להתקיים וליולד בן קיימא, הוא דאמר ר"ל דלא מהניא חליצתו, ומשום דאע"ג דלבסוף הפילה הרי זה משום דבר שנתחדש, ובזה דוקא לא אמרינן תגלי מלתא למפרע, דמ"מ עכשיו יש כאן עובר המונע מלקנות ביבום, והריטב"א כ' דבתוס' כתבו, דכל שיש עתה עובר לא מהני חליצתו, ולא אכפת לן אם גם עתה כבר אינו ראוי להתקיים, והנה לכאורה לפי המבואר בתוס' לפנינו, הרי גם מבואר דדוקא משום דמה דהפילה הוי עתידות הוא דלא אמרינן תגלי מלתא למפרע, וכן בד"ה ור"ל כ' דהואיל ובאותה שעה היה ראוי להתקיים, ונראה דהיה ראוי להתקיים וליולד, ורק אח"כ נתחדש דהפילה, ומש"כ הריטב"א בשם תוס', יל"פ דקאי על מש"כ התו"ר ות"י לחלק דהכא אין להתברר בשום צד, דלפ"ז גם אם עתה אינו ראוי להתקיים, מ"מ אי אפשר לברר זה אלא ע"י אליהו, וכן כ' בחי' **הגרש"ש** סל"ב דהתוס' מודו להריטב"א, אמנם בכמה **אחרונים** מבואר דהתוס' חולקים על הריטב"א, [עיין בית מאיר בצלעות הבית ס"א ובישרש יעקב], וצ"ב דמהכ"ת הא, **ובברכ"ש** סט"ז סק"א כ' דשי' תוס', דאף אם עומד בתחילה שתפיל את העובר, מ"מ עתה הוא ראוי להתקיים, ואח"כ הביא התוס' דאם הספק רק לנו ע"י שאין אנו יודעים עתה, בזה אמרינן תגלי מילתא למפרע עיי"ש, ולכאורה בעומד שתפיל העובר, חשיב כמו דהספק רק לנו ע"י שאין אנו יודעים, ואפשר דגם בעומד שתפיל, אינו אלא דבר שנראה ע"י העתיד שרואים שנפל, וחשיב כמו שצריך לגלות העתידות, ויל"ע בזה.

**ובמל"מ** פ"ו מגירושין ה"ג הביא בשם **הרשב"א**, דאם מקדש מעכשיו ולאחר ל' למ"ד דהוי תנאה, דאינו יכול לגרש תוך הל' יום, וכ' דזה כשי' התוס' הכא, דכל דבר שתלוי בעתידות לא אמרינן בי' דתגלי מלתא למפרע, ומהאי טעמא אינו יכול ליבם ולחלוץ, והכא נמי אמרינן דאינו יכול לגרש, אבל לשי' הריטב"א ונ"י דזהו משום דעתה העובר ראוי להתקיים, ומה דהפילה זהו משום דבר המתחדש, א"כ זה שייך רק הכא ולא בתנאי, ולכאורה גם אי נימא בשי' תוס', דדוקא היכי דהנפילה היתה משום דבר המתחדש, בזה לא אמרינן דתגלי מילתא למפרע, מ"מ אתי שפיר דברי המל"מ דמ"מ מבואר בתוס' הטעם דלא אמרינן תגלי מלתא למפרע, דבעי לברר העתידות, וא"כ הכא נמי קיום תנאי הוי עתידות, משא"כ בריטב"א ובנ"י מבואר הטעם, דדנים העובר לפי מה שהוא עתה, וזה לא שייך בתנאי דהקידושין מצ"ע תלויים בתנאי, אמנם **באחרונים** נקטו, דבמל"מ מבואר דשי' התוס' כמש"כ הריטב"א בשם תוס' ויל"ע בזה, ובחי' **הגרש"ש** סל"ב כ', דגם שי' תוס' כהריטב"א ונ"י, וגבי תנאי מודו דאמרינן תגלי מלתא למפרע.

ובעיקר דברי המל"מ, הק' **באב"מ** ס"מ סק"ט **ובקר"א** דא"כ הכא נמי במגרש על תנאי לא יוכל אחר לקדשה בתוך הזמן, והוכיח האב"מ ממתני' דאפשר. **ובברכ"ש** סט"ז כ' לומר, דרק גבי גירושין י"ל דלא אמרינן דתגלי למפרע, דבכל מקום הרי הוא מוכר וקונה ממילא לפי הבעלות על הדבר, אבל בגט בעי שיהיה לו כח מתיר ומגרש, ולזה לא אמרינן דיהיה לו משום בירור העתיד, דלא אמרינן תגלי מלתא למפרע, והנה בתו"ר לק' מ"א ב' נראה מבואר, דעיקר הדין לר"ל נאמר רק על יבום, ורק דלחליצה גם אינה עולה משום הדין דכל שאינו, ולפ"ז צריך לומר, דדוקא גבי גט בעי כח מתיר ומגרש ולא גבי חליצה, דאי גם בחליצה, א"כ גבי חליצה עצמה ראוי לומר דלא יהני משום תגלי מלתא למפרע. [ובעיקר דברי הרשב"א דאי אפשר לגרש, ע"ע בשע"י שער ז' פי"ח].

**הקר"א** כ' לומר, דבכהאי גונא דיבוא אליהו ויאמר דתפיל, זה תלוי בב' הסיבות, דאי טעמא דר"ל מסברא, א"כ באם באמת יבוא אליהו יהני בה חליצה, אבל אי טעמא מקרא א"כ קרא איירי בכל ענין, אמנם בהמשך דבריו כ' לומר דגם בקטנה דידעינן דלא תלד בן קיימא דהא אינה יכולה, מ"מ לא מהני חליצתו, וא"כ הוא הדין באם יבוא אליהו ויאמר דיתחדש נפילה לא יהני החליצה.

ד) תוד"ה צריכה – **בתו"ר וברא"ש** מבואר עוד צד, דבאמת דוקא מן האחין, ומשום דכיון דחלץ הוא גרע זיקתו, דהרי מדרבנן ולחומרא מהני חליצתו כמבואר בגמ', וא"כ חליצתו הויא חליצה פסולה דהוי כמו דנתן גט, ומשו"ה דוקא אחד מן האחין, וזה לפי שיטתו לעיל כ"ז א', דס"ל להלכה דאם אחד הויא חליצתו גרועה משל השני, דבעי לחלוץ זה שחליצתו עדיפא, ונתבאר שם באות ז', **והרמב"ן** כ' גם דהויא חליצה פסולה, וכ' דמהאי טעמא בעיא חליצה מכל האחין, וזה כשיטתו לעיל דהלכה כרב דבעי חיזור על כל האחין, ונתבאר גם לעיל באות ז', וכ' הרמב"ן דאלא **ברמב"ם** פ"א ה"כ מבואר דתחלוץ ממנו או מן האחין, ונראה מדבריו דמוכח מדברי הרמב"ם דס"ל דלא הוי חליצה פסולה, אמנם **ברשב"א** מבואר דגם אי נימא דר"ל קאמר דוקא מן האחין, ומשום דס"ל כרב דבעי חיזור, מ"מ להלכה לא בעי דוקא מן האחין, דהלכה דלמפטר נפשה סגי גם בחליצה גרועה, וכך היא גם שי' הרמב"ם ונתבאר שיטתו לעיל באות ז', וא"כ משו"ה כ' הרמב"ם דגם הוא יכול לחלוץ, **והריטב"א והנ"י** הביאו **י"א**, דרק עליו נאסרת ולא על שאר אחין, ומשו"ה חליצתו פסולה ושל אחין כשרה, [ומבואר בריטב"א דאי נימא דגם על האחין נפסלה, א"כ תצטרך חליצה ממנו ומן האחין, ויל"ע בזה דלכאורה גם אי נימא הכי, מ"מ עליו חשיבא פסולה טפי, וכמו דמצינו גבי גט דעל נותן הגט חשיבא פסולה טפי, וכש"כ הריטב"א לעיל כ"ז א' דבעלת הגט דאתעביד בה מעשה גריעא טפי, וא"כ גם לרב נפטרת בשל אחין, דרק בשוין ס"ל דבעי חיזור וכשנ"ת לעיל כ"ו ב' באות ה', וכן נראה **ברמב"ן** דרק האחין יחלצו, ואפשר דס"ל דהכא אין לומר דשלו גריעא טפי, וכן מבואר **ביש"ש** דהכא אין לומר דשלו גרוע יותר משל אחיו, ויל"ע אמאי לא נימא גם הכי דשל אחיו חשיב דעדיף כמו דמצינו בגט בהיא וצרתה], והביאו דעת **הגאון** כתוס' והרמב"ם, דגם הוא יכול לחלוץ, ומ"מ כיון דהוא כבר חלץ, יותר עדיף דיחלוץ אחד מן האחין, **וביש"ש**  עמד בזה דמה בכך דכבר חלץ, וכ' לומר דגם לכתחילה יחלוץ הוא, **ובטור** סקס"ד הביא שי' הרמב"ם דגם הוא יכול לחלוץ, ושי' הרא"ש דדוקא אחד מן האחין, **ובד"מ** שם הביא **הג' מרדכי** דכל האחין יחלצו משום חיזור וזה כשי' הרמב"ן, **ובשו"ע** ס"ב כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' י"א כהרא"ש, ובס"א שם כ' י"א כהג' מרדכי, **ובב"ש** סק"ז כ' על מש"כ הרמ"א בס"ב דאחד משאר אחין דזה לאו דוקא דכל האחין צריכים לחלוץ כמש"כ בס"א, וכ' עוד די"ל דסגי באחד משאר אחין, דדוקא הוא לא יחלוץ משום דחליצתו גרועה משל אחין, והיינו כשי' הרא"ש דבשוין נפטרת בחליצת האחד, ורק דהכא שלו גריעא, ובבי' **הגר"א** סק"ט כ' גם דסגי באחד משאר אחין משום דחליצתם כשרה, וכמו בעלת הגט וצרה, דחליצת הצרה פוטרת בעלת הגט.

**ביש"ש** מבואר דגם ביש לה צרה אם יחלוץ לה תפטור צרתה, ומשום דס"ל דלא חשיב חליצה פסולה, אמנם לפי המבואר ברמ"א, א"כ חשיב חליצה פסולה ולא תפטור צרתה, ולשי' השו"ע דגם הוא יכול לחלוץ, זה תלוי האם זהו משום דאמרינן דלא הוי חליצה פסולה, או משום דאמרינן דהלכה כשמואל דלמפטר נפשה פטרה.

ה) גמ' אמאי פסלה מן הכהונה – **התו"ר והראשונים** כ', דהא דהק' רק מפסולה לכהונה ולא מהא דנאסר בקרובות, דבזה י"ל דטעם התנא משום דיש זיקה, וכיון דלא הועילה החליצה א"כ אכתי היא זקוקה ואסורה, **ובבית מאיר** בצלעות הבית ס"א הק' על תי' זה, דהא קתני גם דהיא אסורה בקרוביו, ונראה כונתו כשה"ק **העל"נ** דממנ"פ במאי מיירי, אי קודם שנפטרה לשוק א"כ היא אסורה לכל העולם ולא רק לקרוביו, ואי אחר שנפטרה, א"כ על כרחך מיירי דלא חלץ לה שוב, דא"כ בלאו הכי תהיה אסורה משום חליצה שניה, אלא מיירי דחלץ לה אחיו אחר, או דחלץ לצרתה, וא"כ בכהאי גונא באמת מותרת גם בקרוביו, דכבר ליכא זיקה, אמנם בעל"נ כ' לישב, די"ל דמת החולץ ואין עוד אחים, דבכהאי גונא לא פקע איסור דמחמת זיקה.

**והריטב"א** תי' עוד לפי שיטתו לעיל, דכל מה דפטר ר"ל הוא רק בהיה העובר ראוי ליולד בשעת החליצה, וא"כ לעולם איכא איסור קרובים מחמת ספק שהיה עומד ליפול כבר בשעת חליצה, ומשו"ה הק' הגמ' רק מפסלה מכהונה, דמשמע אפילו דיעבד, ולעיל כ"ד א' מבואר דבספק חלוצה לא גזרו רבנן, משא"כ בקרובות הדין דאסור גם בדיעבד אפילו בספק, וגם לשון אסור יל"פ לכתחילה, אבל פסלה משמע גם דיעבד.

גמ' דלא סגי בלאו הכי – רש"י כ' דבחליצה אי אפשר למפטרה הואיל ומ"מ בא עליה, **ובראשונים** לק' ל"ו ב' מבואר בשם **תוס'** דכמו דמבואר בגמ' לעיל דהויא חליצה מדרבנן ולחומרא, הכא נמי בביאה מדרבנן בעי גט, כיון דנראה כביאה שקונה, [**ובריטב"א** שם כ' דדמיא לכנוסה בביאה או כבעלת מאמר, וכן **במאירי** כ' דהוי כמאמר], **והרמב"ן והרשב"א** שם כ' לומר דסגי בחליצה כיון דלא קנה, **ובריטב"א**  לק' כ' בשם **הר"מ** דגם לר"ל הוי ספק אם מהני, והיינו כשנ"ת לעיל דיש ספק דשמא בשעת ביאה כבר היה עומד ליפול, דבכהי גונא מודה ר"ל דמהני, וא"כ מעיקר הדין בעי גט, **וברמב"ם** פ"א הכ"ב מבואר דבעיא גט וחליצה, וכן מבואר **בטור** סקס"ד **וברמ"א** ס"ה.

**והריטב"א** הביא פי' דבעי דוקא ליבם, דאם יוציא בחליצה יצא לעז על ביאה ראשונה דהיתה באיסור אשת אח מדלא קיימה לבסוף, ולק' ל"ו ב' כ' דזה עיקר, והנה **בבית מאיר** סקס"ד ס"א **ובקר"א** כ', דלשון הגמ' דלא סגי בלאו הכי נראה דגם בגט וחליצה לא יוציא, והעירו על הפוסקים דכ' דיכול להוציא בגט וחליצה, ולשי' הריטב"א באמת בעי דוקא לחזור ולקיים.

ו) תוד"ה תגלי – במש"כ דדומה לקטן הבא על הגדולה, **בתו"ר** מוסיף בזה דיבמתו היא וחזיא לאחר זמן, **והרמב"ן** כ' דכל שהפילה נמצא דהוזקקה לו משעה ראשונה גם לר"ל, ומבואר **ברמב"ן וברשב"א וריטב"א** דאם היה הדין דאיכא איסור אשת אח, א"כ גם לאחר נפילה לא היתה נתרת, כיון דבשעת נפילה אין אני קורא בה יבמה יבוא עליה, **ובברכ"ש** ס"א סק"ב מבואר בזה, דכונתם דמעוברת לא הוי דין פטור אפילו לשעה, דא"כ היה חל דין נאסרה, אלא על כרחך דהוי רק דין עיונא בעלמא, וזה המונע קנין היבום, וכיון דאין כאן פטור מיבום גם ליכא איסור אשת אח, **ובקוה"ע** סל"ח אות ה' ביאר במעוברת, דחשוב דיש בה זיקה על העתיד לכשתפיל.

תוד"ה כי – כדברי התוס' כן מבואר **בתו"ר**,ולשון **הריטב"א** דס"ל לאביי, דכיון דביאה דאיסור היא שמא תלד ולד בן קיימא, דין הוא דלא תקנה, **ובקוה"ע** סל"ח אות ד' כ' דבתוס' בסוגיה נראה, דהא דלר"ל לא קנה בביאה במעוברת, משום דאסור לבא עליה מספק, והיינו דהבין דמש"כ התוס' שלא יבוא לאיסור, זה באמת הטעם לר"ל, וזה מה דילפינן מעיין עליו, [וכ"כ באוסף חדו"ת **להגרא"ק** ס"ט אות ז'], ומ"מ כ' דזהו רק בספק דלהבא, אבל בספק דלשעבר הגם דאסור מספק, מ"מ אי באמת היה שרי מן הדין, שפיר קונה, **ובריטב"א** מבואר דאי"ז טעמא דר"ל, אמנם איהו ס"ל דטעמא דר"ל הוי סיבה גם דחליצה לא תהני, ושי' התו"ר דגם לר"ל, עיקר הדין הוי סיבה רק על יבום, ובחי' **ר' שלמה** בכתבים סי"ז כ', דמש"כ התוס' זה רק באביי, וכ' דקרוב הדבר שזה רק מדרבנן, אמנם בריטב"א נראה יותר דהוי מעיקר דין תורה, אלא דבאמת הריטב"א כ' משום דהויא ביאה דאיסורא, ולשון התוס' שלא יבוא לידי איסור, ומבואר **במהר"ם** דאם הדין דמהני א"כ יש לחוש שיבוא עליה, ומשו"ה הדין שלא קנה, וטעם זה לכאורה אינו אלא סברא בדרבנן ולא בדאורייתא.

**וברמב"ן** מבואר דאין הטעם משום איסור, דא"כ כל שנפל לבסוף אמאי לא פטרה צרתה, דהא נמצא דלא היה איסור, וצ"ל לכאורה לפ"ד דאביי ס"ל דהאי טעמא דר"ל מהני רק לענין יבום ולא לחליצה, וכש"כ התו"ר לפי האמת, דמה דלר"ל לא מהני חליצה הוי רק משום הדין דכל שאינו וכשנ"ת.

**לו' א'**

גמ' דכל העולה ליבום וכו' – **הרמב"ן והרשב"א** מק', דאמאי לא נרבה דיעלה לחליצה מקרא דיבמתו, וכמו דמרבים חייבי לאוין ועשה, וכ' דשם איסור דבר אחר גרם לה, אבל הכא הוי אשת אח שלא במקום מצוה, ולחליצה נמי לא חזיא, ופשטות דבריהם נראה, דהכא מה דליכא יבום הרי זה משום פרשת יבום עצמה, ולא משום דבר אחר, אמנם **בברכ"ש** ס"א סק"ג כ' בביאור דבריהם, דהכא מה דאין בה קנין יבום, הרי זה גם משום דעיקר ערוה דאשת אח לא ניתר לענין קנין היבום, והגם דגבי חיוב כרת בביאה יש היתר לערוה דאשת אח, מ"מ לגבי הקנין הוי חסרון בעיקר היתר דאשת אח, ועיין מש"כ שם עוד סק"ז, והנה **הריטב"א** לשיטתו, דביאר לאביי משום דהוי ביאה דאיסורא, כ' דאביי דס"ל דלא אמרינן בזה כל שאינו, הוא משום דכיון דהוברר לבסוף דבאמת ראויה ליבום, ורק דהיתה צריכה להמתין כדי שיתברר ולא תהיה ביאה באיסור, חשיבא עולה ליבום, ורבא אהדר לי' דגם בזה דרשינן, דלעולם אין חליצה אלא כשיכול ליבם באותה שעה ממש, ולכאורה לפ"ד נראה דלא כש"כ הרמב"ן דחשיב אשת אח שלא במקום מצוה, אמנם בברכ"ש שם סק"ז כ' גם בדברי הריטב"א, דחשיבא ערוה של אשת אח לענין קנין יבום.

**וברא"ש** לעיל ב' א' כ', דאי נימא דבנדה בעלו לא קנו, א"כ היה ראוי לומר דגם חליצה לא יהני בה, וכמו דמבואר לר"ל במעוברת, אלא דחילק דנדה עומדת ליטהר עיי"ש, **ובברכ"ש** שם **ובקוה"ע** סל"ח אות ג' מבואר, דהרא"ש מדמי למעוברת, דמצינו דהדין דכל שאינו אינו רק לומר דאין זיקה רק לחליצה, אלא גם לומר דגם היכי דיש בה זיקה, מ"מ כל שאין בה קנין יבום גם אין בה דין חליצה, אלא דבברכ"ש מבאר זה, דגם בזה לענין קנין יבום חשיבא דלא הותר האשת אח, ומשום הכי אינה עולה לחליצה, אמנם בקוה"ע ס"ה נראה, דזהו דין בפנ"ע, דכל שאינה עולה ליבום בפועל גם אינה עולה לחליצה בפועל, ואי"ז משום דאמרינן דחשיבא ערוה דאשת אח לענין זה, וכ' לומר דבכהאי גונא דיש זיקה ורק אין בה יבום בפועל, בזה אין לרבות מיבמתו דיעלה לחליצה, דמיבמתו מרבינן רק דיש זיקה לחליצה בלא יבום, אבל במי שיש בה זיקת יבום, אם אינה עולה ליבום בפועל גם אינה עולה לחליצה בפועל, ולפ"ז ל"ק משה"ק הרמב"ן דמאי שנא מעוברת מחייבי לאוין ועשה.

ז) גמ' והולד אינו פוטר וכו' – בחי' **הגרש"ש** סל"ב עמד בזה, דאמאי אסורה עד שיולד, הא אינה זקוקה לו לא ליבום ולא לחליצה, דהרי על הצד דלא יהיה בן קיימא כבר נפטרה בחליצה, ועל הצד דיהיה בן קיימא הרי אינה זקוקה לא ליבום ולא לחליצה, והוכיח מזה דדין יבמה אינו משום דין חליצה ויבום, אלא אדרבה דין יבום וחליצה הוי משום דחל בה זיקה ליבם, וא"כ הכא הגם דלא שייך בה דין יבום וחליצה עוד, מ"מ הרי אכתי יש בה דין יבמה, מאחר דאין כאן דבר הפוטרה, וכיון דע"י הלידה הרי יהיה כאן הקמת שם למת, וא"כ אכתי הויא בתורת הקמת שם, א"כ כל זמן דלא נעשה ההקמת שם אכתי יבמה היא, **ובשע"י** ש"ז פי"ח כ' לומר, דבאמת עד שלא נולד העובר הרי היא זקוקה גם ליבום וחליצה, אלא דכל שנולד לבסוף, מהני מעתה למפרע דלא תחשב זקוקה, וחשוב כמו מכאן ולהבא למפרע, וזה לא מהני לומר דמשום הכי גם אינה זקוקה כלל למפרע, **ובאמ"מ** ס"ז סק"א-ב גם כ' בדרך זה.

באמ"מ שם מביא דברי **הגר"ח**, דהוכיח מהא דולד אינו פוטר, דאשת אח מנפילה זו אינו פוטר מדין יבמה, דהרי מבואר במתני' דאיכא איסור אשת אח ואמאי לא תותר לשוק משום ערוה דאשת אח, ועל כרחך דאשת אח מנפילה זו אינו פוטר, **ובאמ"מ** כ' לדחות זה לפי משנ"ת, דבאמת כל זמן דלא ילדה הרי היא חשובה זקוקה ליבום וגם איסור אשת אח אין בה, ורק כשנולד חל פטור למפרע, וזה מהני דנמצא דבא על אשת אח, אבל היתר לשוק ליכא כל זמן דלא חל הפוטר, דאף דמהני לחול למפרע, מ"מ עכשיו אכתי ליכא להפוטר ואסורה.

**לו' ב'**

א) גמ' משום ר"א אמרו יוציא בגט – **רש"י** מבאר דסגי בגט, כיון דהוברר דהיה יבום מעלייתא, **ובתו"ר** הק' דזה ניחא לרי"ו, אבל הרי הלכה כר"ל ולר"ל לא הוי יבום, ומשו"ה כ' דהיינו בגט ובחליצה, ובעי גם גט וכשנ"ת לעיל ל"ה ב', **וברמב"ן** מבואר דלא גרסינן בגט, ולר"ל באמת סגי בחליצה, והתו"ר כ' בשם **ר' מאיר** דמיישב פי' רש"י, דהכא נמי מה דאמר ר"א יוציא, היינו אחר שחזר ובעל, דהא לר"ל מפרשינן דמה דקתני יקיים היינו יחזור ויקיים, **ובמהרש"א** כ' דאי אפשר לפרש הכי, דהא כיון דלר"א קונסים אותו להוציא, איך נימא דיחזור ויבעול ורק אח"כ יוציא, אמנם **בריטב"א** מבואר כן, דכל מה דאמר ר"א דיוציא, היינו רק אחר שיחזור ויבעול, ומבאר משום דאם יוציא בחליצה, אתה מוציא לעז על ביאה ראשונה שהיתה באיסור אשת אח, **ובעל"נ** כ' לומר דבביאה ראשונה לא קנסו, כיון דמקיים בזה מצות יבום, אמנם מ"מ הק', דברש"י ודאי אי אפשר לומר הכי, דכ' דאגלאי מלתא דהוי יבום מעליא, וכ' דבהכרח צ"ל דמשמע לי' לרש"י דסגי בגט לבד, ומשום הכי הוכרח לפרש דהוי כרי"ו, והא דקיי"ל כר"ל, כ' העל"נ דמ"מ סתמא דברייתא לעיל כר"ל, ועדיף מר"א דהוי יחידאה, אמנם **הריטב"א** מק', דאמאי לא מייתי לה לעיל דהוי כרי"ו, [ואי נימא דת"ק חולק לימא כתנאי].

ב) תוד"ה ולא – בביאור שי' הר"ר יוסף מבואר יותר **בתוס' שנץ** בסוטה כ"ד א', דס"ל דבאמת מה דאמרינן שם דיכול להפרישה היינו בלא גט, והטעם שם משום דאיכא השתא שני איסורים, האחד דהיא מעוברת חבירו והשני דהיא סוטה, וא"כ הכא נמי ארוסה יש בה שני איסורים, וברא"ש גם מרומז דזה שי' הר"ר יוסף, והנה לפי מה דדחו התוס' דשם הוי איסורא דאורייתא, א"כ היכי דידירנה דאסורה מן התורה לא יצטרך ליתן גט, אמנם **ברא"ש** כ' בשם **רבינו מאיר** דגם בכהאי גונא בעי להוציא בגט, וסוטה שאני דהוא שונאה ומאוסה עליו, שהרי קינא לה ונסתרה.

ושי' **הרמב"ם** בפי"א מגירושין הכ"ח כהר"ר יוסף, **ובהג"מ** שם אות ס' כ' דנחלקו עליו, וכן מבואר **בתוס' וברא"ש ובשאילתות** דגם בקידש יוציא בגט, **ובטור** סי"ג כ' דיוציא בגט ואפילו הדירה, **ובשו"ע** שם סי"ב כ' דאין כופין אותו להוציא כשי' הרמב"ם, **והרמ"א** כ' די"א דכופין גם בקידש וכן עיקר, **ובב"ש** סקל"ד כ' דצ"ע אם יש לסמוך על שי' הרמב"ם והר"ר יוסף בכהן, דאם יגרש לא יוכל להחזירה.

בא"ד – במש"כ דגבי הבחנה יש להחמיר יותר, מבואר **בתוס' שנץ** בסוטה דשם יש לחוש לקלקול, כמבואר בגמ' שלא ידעו בן של מי הוא ויבוא לישא אחותו, **ובב"ש** סקל"ג כ' בשם **ריב"ש** דלשי' הרמב"ם בקידש מעוברת מנדים אותו וכמו בהבחנה, וכ' דלפי המבואר בתוס' וברא"ש די"ל דהבחנה חמור יותר, אין ראיה דגם הכא במעוברת ינדו אותו.

בא"ד – במש"כ דאפילו לר"מ בקידש לא יוציא, הנה כן מבואר גם **בתו"ר**, **והמהרש"א** הק' בזה, דא"כ אמאי מבואר בסוטה דלר"מ מעוברת ומניקה אינן שותות, הא שם אסורה עליו, ועל כרחך דר"מ גם בזה קונס, וכבר תי' **הק"נ** ועוד **אחרונים** דשם מיד שכנסה הדין דיוציא לר"מ משום קנס, וא"כ גם אחר שנסתרה כבר לא בטל הקנס דיוציא, אבל הכא דמיירי דרק קידש, א"כ מתחילה אכתי אין לקונסו, כיון דאין לחוש דיבוא עליה דאכתי אסורה לו.

ג) גמ' ואם אשת כהן אינה חולצת – **הרא"ש** כ', דהא דלא אמרינן דתחלוץ, ומשום דחלוצה לכהן הוי רק מדרבנן, ואילו יבמה לשוק הוי איסור מן התורה, דאם תחלוץ יאמרו דנתברר דהיה נפל ויבאו להתיר חלוצה לכהן, אבל עכשיו דאין חולצים, א"כ אדרבה יאמרו דקמו רבנן במלתא ונתברר דהיה בן קיימא, ובבי' **הגר"א** סקנ"ו סקי"ב כ', דכיון דמן התורה אזלינן בתר רובא, א"כ מן התורה גם לא הויא יבמה לשוק, ורק מדרבנן חיישינן למיעוט המצוי וכמבואר בתוס', וכיון דתרוייהו הוו איסור מדרבנן, יותר ניחא דלא תחלוץ, משום דע"י חליצה ממאסי אגברייהו כמבואר לעיל ט"ו א', **ובפרי יצחק** ח"א סס"ה מובא דעה, דלשי' הרא"ש באם תחלוץ תאסר על הכהן, משום דיאמרו דנתברר דהיה נפל ויבואו להתיר חלוצה לכהן, משא"כ לשי' הגר"א לא תאסר, והפרי יצחק כ' לומר, דגם להרא"ש לא תצא, דדברי הרא"ש הם רק סברא לענין קביעת הדין דעדיף דלא תחלוץ, והביא דברי **התוס'** בשבת קל"ו ב' דמבואר כן, דעדיף דלא תחלוץ על דרך שכ' הרא"ש, ומ"מ כ' דאם תחלוץ לא תאסר לכהן, ועיין **בעל"נ** דכ' לומר, דבפוסקים מבואר דלא כהתוס' בשבת, אלא דאם תחלוץ תהיהאסורה לכהונה.

**הטור** בסקס"ד הביא שי' **הרמ"ה** דבאם נתיבמה דלא תצא בדיעבד, וכ' דאינו נראה, דדוקא בנשאת לכהן מתירים משום דסמכינן על רבנן דפליגי על רשב"ג, אבל ליבום אדרבה לרבנן הרי היא ודאי אשת אח, **ובב"י** כ' בשי' הרמ"ה, דס"ל דהלכה לגמרי כרשב"ג, וס"ל גם דלרשב"ג הוי ספק מעיקר הדין ולא רק דחייש למיעוט המצוי, אך הק' דא"כ בתרוייהו ה"ל למימר דיוציא משום ספיקא דאורייתא, **והב"ח** כ' דבכל מקום יכול לומר קים לי, כרשב"ג או כרבנן, ולכאורה מ"מ לרשב"ג גם הא הוי רק ספק.

**הרמב"ם** בפ"ב מגירושין הכ"א כ' דגם בנשאת לכהן, אחר שימות תחלוץ, וכ"כ **בשו"ע** סקס"ד ס"ז, **ובמל"מ** הביא דעת **ריא"ז** דלא בעיא חליצה דכבר הותרה.

ד) תוד"ה הא – מש"כ בשם רש"י דבפיהק ומת מיירי, הנה ברש"י לפנינו לא נמצא, **ובר"ן** בשבת מבואר לומר כן בדעת **הרי"ף**, דס"ל דרבא הכא חולק על אביי, כיון דמיירי בסתם ולא הזכיר דוקא בפיהק ומת, ועיי"ש שהביא מחלוקת לענין חלה ומת, אי דמי לפיהק ומת או לא, **וברע"א** סקס"ד אות ב' העיר בזה דבפוסקים לא מבואר חילוק זה, וכ' דבפיהק ומת בודאי יש להצריך חליצה גם בכהן, ובחלה ומת כ' דצ"ע, ועיין **בפ"ת** שם סק"ב מה שהביא דעת האחרונים בזה.

בא"ד – ממש"כ דהתם שמא משום ערוה החמירו, כ' **הקה"י** בססל"ג דנראה מזה דיבמה לשוק לא חשיב איסור עריות אלא לאו בעלמא, ועיי"ש מה שהביא דברי הראשונים והאחרונים בזה, ועיין לק' מ"ב א' על תוד"ה בכולן.

ובעיקר קו' התוס', כ' **התוס'** לק' קי"ט א' ובבכורות כ' ב' דהכא חיישינן, משום דיש לחוש דישתקע הדבר שמת ע"י שנפל מהגג, ויאמרו דפיהק ומת ויבוא לידי לעז וקלקול.

**לז' א'**

ה) גמ' קדשה בתוך שלשה – מדברי **רש"י והרא"ש ומהתוס'** לעיל מבואר דבלא ברח בעי לגרש בגט עד אחר ג' חדשים, אמנם שי' **הרמב"ם** בפי"א מגירושין הכ"ד דאפילו בכנס אי"צ לגרש, והנדון בגמ' רק לענין נדוי, **ובראשונים ובהה"מ** מבואר, דהרמב"ם ס"ל דחלוק ממעוברת, דהכא הוי ספק וזמן קצר, **ובריב"ש** סש"ס כ' דהרמב"ם הוכיח זה, מדלא הוזכר בגמ' דבעי לגרש, וגם דאי היה בעי לגרש, א"כ לא היה מהני לזה מה דברח, **והראב"ד** שם השיג וכ' דבעי לגרש, **והטור** סי"ג כ' דבעי לגרש, **והשו"ע** שם ס"י כ' כהרמב"ם דרק מנדים, **והרמ"א** כ' די"א דבעי לגרש, והנה **בטור וברמ"א** מבואר דגם כהן צריך לגרש, **ובד"מ** סק"ד כ' דיש להקל בכהן כשי' הרמב"ם דלא יתן גט, **ובב"ש** סקי"זובבי' **הגר"א** סקכ"ה **ובב"מ** ס"י מבואר, דגם ברמ"א מבואר כן, [דלא כהבנת הט"ז והח"מ שם], **ובלח"מ** שם מבואר בשי' הראב"ד, דמעיקר הדין אמרינן, דבאיסור הבחנה לא החמירו גם לכהן, ורק במעוברת דיש סכנת ולד החמירו דגם כהן יוציא בגט, אמנם **במל"מ ובב"מ ובאב"מ** סק"ה מבואר, דגם הראב"ד ס"ל דאף כהן יוציא בגט, וכן מבואר **ברשב"א** בשי' הראב"ד, ויתבאר בסמוך בע"ה.

גמ' עירוקי' מסתיי' – **ברש"י וברא"ש** מבואר דמהני ברח משום דגלי דעתי' דלא בעי לכנוס עד זמנו, ולפ"ז מבואר **בראשונים** דאם כנס לא מהני מה שיברח, [**ובריב"ש** סש"ס מבואר, דאפילו לא כנס אלא דידעינן דדעתו לכנוס, תו לא מהני ברח], וכ"כ **הראב"ד** שם, **והרמב"ן** כ' די"ל דגם בכנס מהני אם ברח, ושאר **הראשונים** הביאו שתי השי', **ובטור** מבואר דוקא על קידש, **ובב"ש** סקי"ט הביא הדעות בזה. ולגבי מעוברת מבואר **ברא"ש**, דבקדש מהני אם ברח, וכ"כ **הרמב"ן** דמהני וכל שכן מהבחנה, ולפ"ד הרמב"ן דמהני בהבחנה גם בכנס א"כ הוא הדין במעוברת, **והרמב"ם** פי"א מגירושין הכ"ח כ' במעוברת, דנשאה וברח ולאחר זמן בא אין בכך כלום, וכ' **הה"מ** דלשי' הראב"ד דבהבחנה לא מהני ברח אם כנס, הוא הדין דהכא לא יהני, והרמב"ם לשיטתו גם הכא מהני, **ובריטב"א** **ונ"י** מבואר דלא מהני אם ברח, **והטור** כ' בסתם דבמעוברת אם ברח אי"צ להוציא, **והב"ח** הק' דהוה לי' לפרש דרק בקידש וכמו בהבחנה, **ובפרישה** סקכ"א **ובב"ש** סקכ"ח כ', דהטור ס"ל דבמעוברת גם בכנס מהני, וביאר **הב"ש** משום דהבחנה גרע דיש חשש קלקול, וכמבואר בתוס' לעיל, והביאדעת החולקים דלא מהני ברח בכנס, ובסקכ"ט כ' בביאור השו"ע דמהני ברח גם בכנס, וכש"כ הה"מ לדעת הרמב"ם, אמנם **הב"מ** בס"י חולק על זה, והוכיח ממש"כ הריב"ש דהרמב"ם ס"ל בהבחנה דלא בעי גט, משום דאם היה בעי לא היה מהני ברח, ומוכח דלגבי גט לא מהני ברח, וא"כ בכנס דבעי גט לא מהני ברח.

**הרא"ש** כ' דלפ"ד רש"י דמהני משום דגלי אדעתי' א"כ גם לכתחילה אמרינן לו לברוח, וכ"כ **הטור והרמ"א** בסי"ג ס"י.

**הראב"ד** הק' על הרמב"ם דאי"צ לגרש בהבחנה וסגי בהפרשה, דא"כ למה רק אם ברח אין מנדים אותו, ולא סגי בהפרשה, **ובהה"מ** מבואר, דבאמת כל שעבר על דברי חכמים בעי נדוי, ומה דברח סגי הוא על דרך דגלות מכפר עון, דהכא נמי כיון דברח לא אמרו דגם צריך נדוי, **וברמב"ן** מבואר באמת בשי' הרמב"ם, דהנדוי הוא לל' יום ולא עד סוף זמן שצריך לפרוש, [וברשב"א כ' תשעים יום], וכן מבואר **בהה"מ** דהנדוי לא תלוי בזמן ההפרשה, **ובד"מ** סי"ג סק"ד כ', דלשי' הרמב"ם מנדים גם אחר שעבר ג' חדשים, דמ"מ עבר על דברי חכמים, וכ"כ **הב"ש** שם סקט"ו **והגר"א** סקמ"ח, **ובב"ש** סקכ"ח ול"ג כ', דאם גירש בזה אין מנדים אותו כיון דביטל מעשיו, **והב"מ** שם ס"י חולק על זה עיי"ש.

ולענין נדוי במעוברת, **הרמב"ן** כ' דלשי' **הרמב"ם** אין מנדים בקידש מעוברת, **והריטב"א** כ' דהרמב"ם לא הזכיר נדוי במעוברת, ונראה בריטב"א דגם בנשא לא מנדים להרמב"ם, אמנם **הריב"ש** בסש"ס כ', דגם הרמב"ם ס"ל דמנדים ואף בקדש לבד, וכ"כ **הראב"ד** בהכ"ח דמנדים, וכן **הריטב"א ונ"י** כ' דנראה דמנדים, וכן מבואר **בשו"ע** סי"ב, **ובב"ש** סקל"ג כ', דלפמש"כ תוס' והרא"ש לעיל דהבחנה חמור ממעוברת, א"כ אין ראיה דגם במעוברת מנדים.

**ברא"ש** מבואר דבעי שיברח למקום שלא יוכל לחזור עד שיעברו הג' חדשים, וכן במעוברת שלא יוכל לחזור עד סוף הזמן, וכ"כ **הטור** סי"ג, **ובשו"ע** סי"א כ' דברי הרא"ש, וכ' דמשאר פוסקים לא נראה הכי, **ובב"ש** סקט"ו העיר, דלשי' הרמב"ם דאי"צ לגרש, וברח מהני לענין דלא מנדים אותו וכשנ"ת, א"כ אי"ז שייך כלל לענין שלא יוכל לחזור, וא"כ השו"ע דכ' כהרמב"ם, לא היה לו להביא בזה דברי הרא"ש, ובסקכ"ב הביא הב"ש דברי הרא"ש לענין מעוברת, ונראה דס"ל דיש לחוש לשי' הרא"ש, **וביש"ש** ובבי' **הגר"א** סק"ל כ', דממש"כ רש"י דמהני ברח משום דגלי אדעתי', נראה דלא כהרא"ש, דלהרא"ש תיפוק לי' דאינו יכול לחזור ולכנוס, אמנם יל"ע דהרא"ש הביא דברי רש"י, ונראה דמסכים לדבריו, **וביש"ש** כ' דבעי שיברח למקום שאינו ידוע עיי"ש.

ו) **הראב"ד** בפי"אמגירושין הכ"ד כ', דאם כנס בתוך ג' חדשים, דגם אחר שעבר ג' חדשים הדין דמפרישין אותו כמו הימים שעמד עמה בתוך ג' חדשים, דאי לאו הכי מה הפסיד, [**ובריב"ש** סש"ס מבואר דהוא הדין במעוברת], **והרמב"ן** ושאר **ראשונים** חולקים על זה, וכן **ברמ"א** סי"ג ס"י מבואר דלא מפרישין, ובביאור שי' הראב"ד כ' **הרשב"א**, דס"ל דהדין דמפקינן בגט אפילו בתוך ג' חדשים הוא מטעם קנס, ומשו"ה ס"ל דיש לקנוס גם אח"כ, **והרשב"א** כ' דאינו מדין קנס אלא משום תקנת ולד, ויש צורך לזה שיוציא אפילו בגט, **ובאב"מ** סק"ה כ' לומר בשי' הראב"ד, דתוך ג' חדשים הוי מדינא, ורק אחר ג' חדשים הוי משום קנס, ומדברי **האו"ז** בתשובה סתש"מ, דכ' דלא אמרינן בזה דקנסו שוגג אטו מזיד, נראה דהוי מטעם קנס, וכ"כ בבי' **הגר"א** סקכ"ב, וכ' דכן מבואר ברש"י ותוד"ה מי, וצ"ב דהם מיירו לר"מ דיוציא עולמית, אבל בדרבנן לעולם י"ל דהוי מעיקר הדין.

**הראב"ד** שם בסו"ד כ', דהא דבמתני' בכנס תוך ג' חדשים אם אין הולד של קיימא יקיים ולא קתני יוציא, הוא מפני שהיא יבמה ואם יתן לה גט נאסרה עליו, **ובכס"מ** הק' דאמאי אם יתן גט תאסר עליו, הא קיי"ל דמגרשה בגט ומחזירה, וכבר עמד על דבריו **במל"מ** דהא מיירי שבא עליה בעודה מעוברת, וא"כ הלכה כר"ל דלא קנה, ומדברי **הלח"מ** מבואר דמ"מ אכתי ק' לרי"ו דקנה דאמאי קתני דיקיים, ואפשר דזו קו' הכס"מ, וכ' הלח"מ דאה"נ דבהכרח דרי"ו ס"ל דלעולם אין קונסים שיוציא בגט, אבל אנן קיי"ל כרפרם ורב אחא, דאם לא ברח בעי להוציא בגט, ונראה דזה ניחא לשי' הלח"מ, דהראב"ד היה ק' לו מתוך ג' חדשים אבל לפ"ד האב"מ דהקו' על אחר ג' חדשים וזה קו' רק על שיטתו דכ' דקונסים גם אחר הזמן וכשי"ת בסמוך, א"כ יק' דמרי"ו מוכח דלא קונסים ולא מצינו מי שחולק עליו.

**ובלח"מ ובמל"מ** ביארו דכונת הראב"ד להעיר על מה שחולק על הרמב"ם, דבהבחנה תוך ג' חדשים בעי להוציא בגט, דא"כ אמאי במתני' לא בעי להוציא בתוך ג' חדשים, ועל זה כ' דמפני שהיא יבמה ואם יתן גט נאסרה עליו, ולפ"ז כ' הלח"מ דשי' הראב"ד דבהבחנה בכהן לא יוציא בגט, דא"כ נאסרה עליו, אמנם במל"מנראה דרק ביבמה כ' הראב"ד דלא יוציא משום דנאסרה, ומבואר בדבריהם דהכא נמי יש לחלק דביבמה דיש איסור מה"ת לא חיישינן שיבוא עליה ומשו"ה לא אמרו שיוציא, **והגרע"א** העיר בזה דהא הראב"ד מיירי על כהאי גונא דאין הולד בן קיימא וא"כ ליכא איסור מה"ת, ולכאורה נראה דהם מבארים דברי הראב"ד דק' לו על מה דמבואר דיקיים דהא היה צריך להוציא כבר קודם שהפילה, וא"כ בזה שפיר יש איסור מה"ת, **והרשב"א והריטב"א והנ"י** באמת הק' ביבמה מעוברת אמאי לא יוציא, ותי' או משום דיש איסור מה"ת אין לחוש, או דכיון דהיה סבור לעשות מצוה לא הצריכו להוציא, או דאם יוציא יבטל המצוה, והיינו כר"ל דביאת מעוברת לא קנה.

אמנם **באב"מ** סק"ה **ובבית מאיר** סי"ב מבואר דכונת הראב"ד על אחר תשעים יום דהוברר דאין הולד בן קיימא, דלשיטתו דמפרישים כמו הימים שעמד עמה א"כ אמאי יקיים, ועל זה כ' מפני שהיא יבמה ואם יתן גט נאסרה עליו, וכ' האב"מ בביאור דברי הראב"ד דדוקא אחר זמן האיסור אמרינן דכיון דתאסר עליו לא יוציא, ומשום דכיון דהוי רק משום קנס, לא קנסו אלא כימים דהיה עמה באיסור, והיכי דתאסר עליו עולמית הרי זה יותר מהימים שהיה עמה ובזה לא קנסינן, והכא נמי באשת כהן גם לא נקנוס מהאי טעמא, אבל בתוך זמן האיסור הוי מדינא, וגם אם תאסר בעי להוציא בגט וכמבואר בגמ' לגבי מעוברת, [ולפ"ז כ' דאם תפיל בתוך ג' חדשים אה"נ דיוציא בגט אע"פ דתאסר, אמנם כ' דלפמש"כ **הריטב"א ונ"י** שיטה דבקטנה דבאמת אין בה חשש הבחנה אלא משום גזירה, בזה לא אמרו דיוציא אלא רק מפרישין, א"כ הכא נמי אחר הפלה אין חשש הבחנה, **ובב"ש** סקי"ז כ' דנראה דלהלכה גם בקטנה מוציא בגט], והב"מכ' דהראב"ד מיירי דוקא ביבמה, ומשום דאיכא מצוה, [וכדברי הרשב"א בהמשך], והנה **הרשב"א** הק' כן על הראב"ד דאמאי מבואר בגמ' לעיל דחכמים דר"מ לא מצו סברי כר"א, הא י"ל דיוציא משום דקנסינן כהימים שהיה עמה, וכ' דכיון דחכמים לא קנסו דיוציא לעולם והכא יש מצוה ליבמה, אין לנו לומר דיוציא הכא, ולפי המבואר הרי הראב"ד עצמו עמד בזה, וגם לפ"ד הלח"מ והמל"מ מ"מ ממילא גם ניחא אחר ג' חדשים, אלא דהרשב"א הק' אמאי לא היה ניחא להגמ' לומר דלא נחלק בזה ונימא באמת כר"א דיוציא, ועל זה כ' דהיה מסתבר לגמ' דודאי אין לקנוס ביבמה.

**הריטב"א והנ"י** כ' דבכנס יבמה אחר שידע דהיא מעוברת יוציא בחליצה, וכ"כ **הרמ"א** בסקס"ד ס"ה בשם י"א, ובבי' **הגר"א** סקט"ו ביאר דין זה כשי' הראב"ד דגם אחר זמן האיסור איכא קנס, וכ' דהפוסקים חולקים על זה, אמנם יל"ע דהריטב"א גם כ' דלא כהראב"ד וא"כ סותר עצמו, **ובב"מ** סי"ג סי"ב כ' דהריטב"א מיירי על תוך זמן האיסור דהיינו בעודה מעוברת, דבזה הדין דיוציא ויתן גט עכשיו, וכיון דנאסרת עליו יחלוץ להתירה לשוק אחר שתפיל, **ובב"ש** סק"חובבי' **הגר"א** שם כ' דמדברי התוס' בריש הפרק דכ' דלא קתני בסיפא כונס מעוברת משום דבזה ליכא קרבן, מבואר דלא כהריטב"א דבזה יוציא דא"כ דינא דסיפא דיקייים מיירי דוקא בנמצאת מעוברת וא"כ משו"ה לא קתני דכנס מעוברת, אמנם יל"ע דהריטב"א גם כ' דלא קתני כנס מעוברת דלאו ברשיעי עסקינן, ולא כ' משום דא"כ לא יקיים, ונמצא דסותר עצמו, ולכאורה לפ"ד הב"מ דהריטב"א מיירי דוקא קודם שהפילה א"כ סיפא דקתני דנמצא שאינו בן קיימא מיירי אחר שהפילה, וא"כ גם בכנס מעוברת יקיים, וכן מבואר בדברי הב"מ דבמתני' י"ל דדוקא משום דהפילה כבר הוא דאינו מוציא.

ז) תוד"ה רוב – **בנו"ב** מהדו"ק חאה"ע תשובה ס"ט הביא קו' על דברי התוס', שתי' ניחא גבי הבחנה, אבל גבי יבמה אכתי יק' דאמאי סגי בתשעים יום הא אכתי יש לחוש שמא לא נקלט הזרע עד ג' ימים אחר שמת, וא"כ אסורה להתיבם משום העובר, וכ' לומר דבאמת אם הזרע נקלט רק אחר המיתה דבזה היא בת יבום דמיד בשעת המיתה הרי אין לו בן כלל ואפילו לא עובר וא"כ אף אם אח"כ יקלט הזרע מ"מ כבר הוזקקה ליבום, **ובחי' הגרש"ש** סל"ג כ' דעכ"פ לפ"ד התוס' לעיל ל"ה ב' דלרי"ו היכי דילדה בן קיימא לבסוף אינה בת יבום משום דכהאי גונא נפקא לן מלהקים שם ומלא ימחה פרט לזה דאין שמו מחוי, א"כ גם הכא הרי עכ"פ אין שמו מחוי, **ובקר"א** ובעוד **אחרונים** כ' לת' דכל קו' התוס' היא רק על הבחנה דחיישינן אף למיעוט דמ"מ שמא יהיה לבסוף כמו המיעוט ויהיה קלקול בזה, אבל ביבמה דהוי חשש איסור בזה יש לילך אחר הרוב כמו בכל התורה, וא"כ י"ל דעל פי רוב נקלט הזרע מיד, ורק מיעוט הוי בתוך ג' ימים, אמנם **בחי' הגרע"א** הביא ראשונים דמוכח מדבריהם דלא הוי מיעוט עיי"ש.

בא"ד – מה שתי' דלא היה משתאה, מבואר **במהרש"ל** דאף דלפ"ז י"ל דא"כ גם מעט קודם ג' חדשים כבר יהיה מותר, מ"מ בזה י"ל, דבזה אמרו להמתין ג' חדשים דזה זמן הכרת העובר, דאין זמן פסוק אחר, וכן נראה **בתו"ר** עיי"ש.

תוד"ה וזו – **בתו"ר** מק' כשה"ק תוס' דנימא סמוך מיעוטא לחזקה, ומק' עוד דנוקי בתר רוב וחזקה, ונראה דהיינו דרוב וחזקה עדיף מרוב בלא חזקה, **ובחי' הגרע"א** הק' על התוס' דאמאי הק' רק מסמוך מיעוט לחזקה דרק ר"מ הוא דס"ל הכי, ולא הק' דכיון דהוי רוב נגד רוב א"כ הוי ספק וממילא יש לנו לילך בתר חזקה, **ובחי' הגרש"ש** סל"ד כ' לומר דהכא אין תרי הרוב מענין אחד, דהרוב דלט' ילדן הוא כמו כל רוב דאמרינן דהעיבור הזה הוי מהרוב דילדן לט', משא"כ רוב דניכר העובר לשליש לא הוי אלא בגדר הוכחה, דכיון דלא ניכר הרי אנו אומרים דאינה מעוברת, וא"כ כל מה דמצינו דאזלינן בתר חזקה כמו בתרי ותרי למ"ד דל"ה ספד"א זה דוקא שם דהוי הספק שקול דלכל צד יש סיוע כמו לצד השני, אבל הכא דהוי ב' סוגי סיוע דהוו ב' סוגי רוב וכמשנ"ת, בזה לא אמרינן דנילך בתר חזקה, דאין לנו לומר דנחזיק כמו סוג אחד של הוכחה שיש לנו, ועיי"ש מש"כ עוד בסל"ה דהכא דהוי רוב נגד רוב, לא הוי רוב של בירור אלא רק דין רוב, ובזה גם רבנן מודו דסמוך מיעוט לחזקה.

בא"ד – **בתו"ר** כ' דבאמת איכא רוב מתעברות ויולדות גם הכא.

**לז' ב'**

גמ' יחודי בעלמא הוא דמייחדי להו – שי' תוס' כאן דזה הוי תי' על הא דתבעוה לינשא, דכיון דפעמים דלא בא עליה לא מיחמדא, וכ"כ **הרמב"ן** בתי' אחד **והריטב"א**, **והרמב"ן** כ' עוד, דזה תי' רק על הא דלא ישא אשה במדינה אחרת, דבאמת רק היו מייחדים, אבל על הא דתבעוה לינשא, צ"ל כמו שתי' הגמ' דשלוחייהו הוו משדרי, וכ"כ **הרשב"א**, **והרמב"ם** בפי"א מאסו"ב ה"י כ', דמה דתבעוה לינשא צריכה לישב ז' נקיים, זהו חומרא יתירא שנהגו בנות ישראל, ולפיכך לא תנשא קודם שתשב ז' נקיים, ואם נשאת לת"ח מותרת לינשא ותספור אח"כ, דיודע דאסורה לו ונזהר ולא יקרב אליה, **והראב"ד** בהשגות כ', דהרמב"ם למד זה מסוגיה דידן, דזה הפי' דרק יחודי בעלמא הוא דמייחדי, וכ' דאי"ז הפי' דאין חילוק בין ת"ח לשאר בני אדם, והפי' הכא דמיחדי, היינו דהיו מזומנות לינשא להם לאחר ז' ימים, והק' על הרמב"ם דאיך שרי להתייחד הא הדין דפרסה נדה אסורה להתיחד, ואין חילוק שם בין ת"ח לשאר בני אדם, וגם הק' דהוי חופה דאיסורא, ובחי' **ר"א מן ההר** **והה"מ** שם כ', דהרמב"ם ס"ל דכיון דלא הוי אלא חומרא, לא אסרו בזה על ת"ח לישא ולהתייחד, [**ובשעה"מ** בחופת חתנים ס"ו כ', דמ"מ כיון דאינה ראויה לביאה מדרבנן לא קנה בחופה], וכ"כ הריטב"א בשם **ר"י**, **ובת"י** ביומא י"ח ב' כ' בשם **ה"ר יוסף**, דלכל אדם שרי יחוד כיון דאינו אלא חומרא דרבנן, **והכס"מ** כ' לומר בשי' הרמב"ם דרק לישא שרי, אבל להתייחד גם הרמב"ם מודה דאסור, **ורש"י** ביומא י"ח ב' כ', דהיו נושאים אבל לא היו נזקקין להם, וכן מבואר **בר"ח** שם, והתוס' הק' דא"כ לא הוי פת בסלו, וכ' דכיון דלאחר ז' מותרות חשיב פת בסלו, [ויל"ע בר"ח שם, דפי' דמאן הויא ליומא כפשוטו ליום אחד, וא"כ לא הוי פת בסלו, ואפשר דמ"מ בידו לשהות יותר], ועוה"ק דאיך שרי יחוד, וכ' דכיון דהוא נשוי אין לחוש ושרי להתייחד ואפילו אם פרסה נדה, וכ' דאפשר דאפילו אלמן שרי להתייחד כיון דכבר היה נשוי, ולהלכה מבואר **בשו"ע** יו"ד סקצ"ב ס"ד דלכל אדם אסור להתייחד, וכ' **הרמ"א** דגם לאלמן אסור.

בגמ' שם – **בתוס' וברמב"ן וברשב"א** מבואר דלפי האי בעית אימא, לא אמרינן כהתי' דשאני רבנן דפקיע שמייהו, אמנם **בת"י** כ' בתי' אחד דאה"נ בזה אכתי צ"ל כתי' הראשון דשאני רבנן, והנה **הרמב"ם** בפכ"א מאסו"ב הכ"ט כ' דבאדם גדול שרי, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ב סי"א, וכן **בנ"י** הביא תי' זה דשאני רבנן, אמנם **היש"ש** כ' לאסור, ומשום דלאי בעית אימא לא אמרינן דרבנן שאני, **ובב"ש** שם סקכ"ג כ' דמהא **דהרי"ף והרא"ש** לא כ' דשאני רבנן, נראה דס"ל דלאי בעית אימא לא אמרינן דשאני רבנן.

גמ' לא ישא אשה – **הרמב"ם** פ"י מגירושין הכ"א כ', דאם אמר לה מתחילה דנושא אותה על ימים ידועים שרי, וכ"כ **בטושו"ע** ס"ב ס"י, **ובב"י** הק' על הטור דאמאי הביא זה בשם הרמב"ם, הא זה מוכח בסוגיין דאמרי מאן הוי ליומי, ועיי"ש בב"ח ובדרישה ובט"ז ובב"ש, אמנם **ביש"ש** כ' באמת לאסור אף אם מודיע לה, וכ' דלפי האי בעית אימא דרק מיחדים תו ליכא ראיה, [וכן מבואר בנו"כ שהובאו לעיל], וכ' דגם לתי' ראשון י"ל, דאם היו רוצות לבוא עמו היה לוקחן, רק דהם נשארו במקומן מרצונן.

א) גמ' ספק ויבם – **הרשב"א** מק' דאמאי לא נימא דהנכסים הוחזקו בחזקת היבם, וכמו דאמרינן באשה דהיא בחזקת היתר ליבם לעיל ל' ב', הכא נמי מהאי טעמא הוי בחזקת יבם, וממילא הוו נכסים בחזקתו, ותי' כיון דרוב יולדות לט' וראוי לומר דהוי של ראשון, ורק דאיתרע רוב זה משום דלא הוכר הולד לשליש וכמבואר בגמ' בע"א, והנה בע"א בתוד"ה וזו נתבאר קו' הגרע"א, דאמאי לא נימא דאוקי רוב נגד רוב ואוקי אתתא אחזקתה, והכא נמי יק' הכא בדברי הרשב"א, ועיי"ש משנ"ת דברי הגרש"ש, ובדברי הרשב"א הכא נראה קצת, דהגם דאיתרע רובא, מ"מ כבר מהני להוציא מידי החזקה, דעכ"פ איתרע החזקה.

תוד"ה וממון – **וברא"ש** מבואר דאפילו אם אחד מהם מוחזק לא מהני, דהנכסים בחזקת המת, וכ"כ **בטושו"ע** סקס"ג ס"ג, **והבית מאיר** שם מק', דאמאי אם אחד מוחזק לא מהני עכ"פ מדין תפיסה, כיון דהוא תפוס, ושי' הרמב"ם והשו"ע דבכל ספק הדין דמהני תפיסה, ועוה"ק דלשי' מהריב"ל כהאי גונא חשיב תפיסה ברשות עיי"ש, וא"כ לכו"ע מהני תפיסה בכהאי גונא, וכ' לומר דכיון דהכא מדינא דגמ' הדין יחלוקו, א"כ בזה לא מהני תפיסה, דדוקא היכי דהדין הממעה"ר הדין דמהני תפיסה, דהשתא התפוס מוחזק, אבל אם הדין יחלוקו א"כ גם בתפס הדין כן, ועיקר חילוק זה גם מבואר **בקוה"ס** כלל ב' אות ז' עיי"ש, [ומה שהביא בקוה"ס דברי הרמב"ן דגם ביחלוקו מהני חזמ"ק או מוחזק, לכאורה לא דמי להכא, דעד שעת הספק לא היה האחד חשוב כלום לא מוחזק ולא מרא קמא, ורק לאחר המיתה י"ל דהוי מוחזק, וי"ל דמיד הדין יחלוקו], **וברשב"ם** בב"ב צ"ב א' כ', דאפילו לסומכוס דס"ל דממון המוטל בספק חולקין, הני מילי בשור שנגח את הפרה או בסבא ויבם בנכסי ספק דקיי"ל דחולקין עיי"ש, **והגרע"א** העיר בדבריו דהכא הוי לכו"ע ולא רק אליבא דסומכוס וכש"כ התוס' הכא, ולכאורה לפי מה דהעיר הב"מ, י"ל דס"ל להרשב"ם דלרבנן צריך להועיל תפיסה, דכל זמן דלא נודע הספק החזיק היבם ברשות.

ב) במתני' לק' ק' ב' מבואר דספק בן ט' לאחד או בן ז' לשני שאינם אחים, דאין הספק יורש אחד מהם, ומשום דהיורשים של כל אחד מהם הוו ודאי והוא ספק, ומבואר **ברא"ש וברמב"ן** בסוגיין, דאפילו היכי דאין להם בנים אלא אחים, גם בזה הדין דהאחים חשיבי ודאי יורשים, והספק בן ז' חשיב ספק ואין מוציא מהם, ואע"ג דלהצד דהוא בן הרי לו מגיע הכל והם לא ירשו כלום, מ"מ מוקמינן הנכסים בחזקת המשפחה, דהאחים ודאי ממשפחת המת והוא ספק, אמנם **הריטב"א** כ' דאם אין לו אחין הדין דיחלוקו, דגם הם אינם ודאי, דלצד דהוא בנו רק הוא יורש, וכ' דכן נראה **ברש"י**, וביאר **הישרש יעקב** דהיינו ממש"כ בסוגיין דבני ראשון מדחו אצל בני אחרון, ומשמע דדוקא בנים מדחו לי' אבל לא שאר יורשים, וכן מבואר **במהרש"א** **ובלח"מ** פ"ה מנחלות ה"ג כהריטב"א, [אמנם בדבריו בה"ד נראה מוכח לאו הכי, ועמד בזה ביש"י], **וביש"ש ובב"מ** סקס"ג כ' כהרא"ש והרמב"ן, **והקוב"ע** ס"מ כ' דיסוד המחלוקת הוא, האם יורש מאוחר במקום יורש מוקדם יש לו דין יורש או לא, והיינו דבגונא דלא יוכל היורש המוקדם לירש מאיזה סיבה, האם נימא דהיורש מאוחר ירש הנכסים, או דכיון דיש כאן יורש מוקדם, א"כ למאוחר אין כלל תורת דין יורש הגם דבפועל לא זוכה היורש המוקדם, ולפ"ז כ' דכיון דמוכח מתשובת הרשב"א דהיורש המאוחר לא ירש, א"כ מבואר דס"ל כהריטב"א דיחלוקו, דלהצד דהוא בנו אין לאחין כלל תורת יורש והוי ספק וספק, אמנם **בזכרון שמואל** סס"ב אות ה' כ', דגם אי נימא דאינו יורש, מ"מ י"ל דיחשב ודאי, דיסוד הדין הוא דהוחזקה נחלה לבני משפחה, ולענין זה גם אי נימא דיורש מאוחר אינו יורש מ"מ הוא חשיב ודאי מבני המשפחה, והספק בנו הוי ספק, וע"ע ל"ח ב' באות ד'.

**הרא"ש** כ' דמה דמבואר בסוגיין דהספק והיבם חולקין בנכסי מיתנא, מיירי דוקא היכי דהסבא חי, דבזה כל כח היבם לירש הוא רק מתורת יבום, ובזה אמרינן דהוי ספק וספק, דלהצד דהוא בן ראשון הוא אינו יבם, אבל אם אין הסבא חי, דבזה מצי היבם לירש גם מכח אח, בזה הדין דהיבם יורש הכל, ומשום דהוא ודאי יורש והבן ספק יורש, והביא על זה מתני' דספק בן ט' דגם אחין דוחין להספק בן וכשנ"ת, וכ"כ **הטור** בסקס"ג, **והשו"ע** בס"ג כ' זה בשם יש מי שאומר, **ובב"ש** סק"ד כ' דשי' הרמב"ם והפוסקים דלא כהרא"ש.

**המהרש"א** מק' על הרא"ש דא"כ אמאי בסבא וספק בנכסי יבם הדין דיחלוקו, נימא דהסבא ודאי יורש והספק ספק יורש, **והק"נ** כ' לישב, דמש"כ הרא"ש דאי ליכא להסבא היבם חשוב ודאי יורש, הוא משום דעד שנולד העובר היה הוא היורש ודאי, דעובר אינו יורש, **והרש"ש** הק' עליו דשי' הרא"ש לק' ס"ז א' דעובר יורש, [וגם יל"ע לפ"ד מה הביא הרא"ש הא דלק' גבי ספק בן ט' לראשון], **ובפרישה** סקי"ג ובעוד אחרונים כ' בביאור דברי הרא"ש, דכיון דעד שנודע לנו שיש כאן עובר היה היבם בחזקת היורש, משו"ה חשוב הוא ודאי והנולד ספק, אלא דהק' דגם היכי דהסבא חי, מ"מ נימא דהיבם הוחזק יורש בתורת יבם, וכ' דלזה הביא הרא"ש הא דלק' גבי ספק בן ט' לראשון, דדוקא אם הוחזק בתורת יורש מהשבט הוא דמהני, אבל מה דהוחזק בתורת יבם זה לא מהני, ויל"ע בכונת דבריו, [ומש"כ שם לת' עוד כבר עמד על דבריו בט"זסק"א, ובב"שסק"י כ' לת' באופן אחר, דבסבא וספק אין הסבא יכול לומר דהיבם בא על אשת אחיו באיסור עיי"ש, וכבר עמד על דבריו בב"מ שם דלא מחוור כ"כ].

והנה **הרמב"ן** הק' לק' כקו' המהרש"א, דמאי שנא סבא וספק בנכסי יבם, מספק בן ט' לראשון היכי דאין לו בנים אלא אחין, וכ' דשם גם להצד דהספק אינו בנו של יבם, מ"מ הוא בן אחיו, וא"כ הוא ודאי בחזקת המשפחה עכ"פ, משא"כ במתני' לק', על הצד דהוא בן השני א"כ אינו כלל בחזקת המשפחה, וכבר כ' **היש"ש והבית מאיר** שם דאכתי יק' על הרא"ש, דגם הכא נימא דהספק הוי ודאי בחזקת המשפחה כיון דעכ"פ הוא בן אחיו של המת, **ובקוה"ע** שם אות י"א כ' לפמשנ"ת לעיל בביאור שי' הרא"ש והרמב"ן, דהכא להצד דהוא בן היבם א"כ אביו אכתי חי, ובן במקום אביו אינו בתורת ירושה כלל, וגרע משאר יורש מאוחר, ולא דמי לסבא וספק בנכסי יבם, דהתם גם להצד דהוא בן המת, מ"מ חשוב יורש משום דהוא בן אחיו, [ולפ"ז כ' דצ"ל דאח יורש מצ"ע ולא בתורת משמוש מכח האב, דא"כ הרי גם שם הוי ספק יורש, דהסבא חי ובן במקום אביו אינו חשוב יורש כשנ"ת].

**ובזכרון שמואל** שם כ' לישב שי' הרא"ש, דהק' דאי אמרינן כש"כ הרמב"ן דבסבא וספק הוי הספק גם ודאי יורש, משום דעכ"פ הוא ודאי בן אחיו, א"כ אמאי לא נימא דלעולם בכל ספק בן ט' לראשון הוא ודאי יורש, דהא כל ישראל ראוין לירש זה את זה, ומשו"ה כ' לומר, דלא חשיבי בחזקת משפחה אלא אלו שהם ראויים ליורשו מצ"ע, כגון בן ואב או אח אי נימא דאח יורש מצ"ע ולא רק מצד משמוש, והא דכ' הרמב"ן דבן אחיו גם חשיב בחזקת המשפחה, הוא משום דבן עומד במקום אביו, וחשיב בן האח כמו האח עצמו, ומשו"ה בדברי הרא"ש דהאח חי ואינו יכול לומר דהוא במקום אביו, ממילא דאינו בחזקת המשפחה, ואדרבה תמה שם על היש"ש דכ' לומר גם בגונא דהרא"ש, דהוא חשוב ודאי יורש משום דעכ"פ הוא בן אחיו, דא"כ לעולם נימא דהוא יורש ודאי דכל ישראל ראויים לירש זה את זה.

והנה לפמש"כ הב"ש, דהרמב"ם והפוסקים חולקים על הרא"ש, הנה לפי דברי הקוה"ע י"ל דגם אי נימא דבעלמא בספק בן ט' לראשון, ס"ל דאפילו ליכא בנים מ"מ חשיבי היורשים ודאי וכש"כ הרמב"ן, מ"מ הכא הוי ספק וספק, ומשום דגם בן במקום אביו חשוב דיש לו תורת יורש, ואם לא ירש האב מאיזה סיבה מ"מ יירש הוא, אמנם לפי דברי הזכרון שמואל הרי נתבאר, דס"ל דבהכרח לא חשוב בחזקת המשפחה, וכ' **בזכרון שמואל** שם אות ג' לבאר, דהחולקים ס"ל דכל היכי דאיכא דין יבום וזוכה בנכסים מתורת יבום, א"כ ממילא פקע ירושת קורבא ואין האח יכול לזכות מתורת אח, וא"כ ממנ"פ אינו יכול לזכות מצד חזקת משפחה, ושפיר הוי רק ספק וספק.

**הלח"מ** פ"ה מנחלות ה"ד הביא דברי הרא"ש, וכ' דהרמב"ם סתם הדברים בכל הדינים האלו, וכ' דדברי הרא"ש נראין מוכרחים וצ"ע לישב דברי הרמב"ם, ויל"פ כונתו, דכיון דהרמב"ם סתם הדברים, א"כ נראה דס"ל כהרא"ש והרמב"ן, דבספק בן ט' גם באין בנים מ"מ אין הספק מקבל כלום, וא"כ ממילא מוכרח הכא לומר כהרא"ש, ובה"ג כ' במהדורא ב', די"ל בשי' הרמב"ם כהריטב"א, ועמד **בישרש יעקב** דלפ"ז מש"כ בה"ד דדברי הרא"ש נראין מוכרחין אינו.

**בש"ג** כ', דאם מת היבם ואין לו בנים אלא בנות, בזה הדין דהם וספק חולקים בשוה, ומשום דלהצד דהוא בן היבם הרי אין הבנות ראויות לירש כלום, **ובב"ש** סקס"ג סק"ה כ', דלהרא"ש דהיכי דאין הסבא חי אמרינן דהאח יורש הכל, ומשום דהוא ודאי אח עכ"פ, א"כ הכא נמי בזה ירשו הבנות הכל משום דהם ודאי בנות, אמנם **הבית מאיר** שם כ', דהרא"ש מודה בכהאי גונא דיחלוקו, וכ' דמש"כ הב"ש בסק"י לישב דלא יק' על הרא"ש מסבא וספק בנכסי יבם, דאין הסבא יכול לומר דהיבם יבם באיסור, א"כ הכא נמי הכא מהאי טעמא לא יוכלו הבנות לומר דאינו בן היבם, וכמו כן לפ"ד הקוה"ע והזכרון שמואל, דשאני ביבם וספק דלהצד דהוא בן היבם גרע מסבא וספק בנכסי יבם, משום דביבם וספק אביו חי ומשו"ה אינו בחזקת משפחה, א"כ בכהאי גונא דהש"ג, הרי אין אביו חי ודמי לסבא דהספק גם חשוב בחזקת משפחה.

ג) רש"י ד"ה בנכסי – כשי' רש"י דמנתא דמודו לי' שקיל והשאר חולקין, כן מבואר בשאר **הראשונים** בסוגיין, אמנם **הרמב"ם** פ"ה מנחלות ה"ד כ' דחולקין בשוה, **והטור** סקס"ג כ' כרש"י, **ובשו"**ע ס"ד כ' דברי רש"י בסתם, ובשם יש מי שאומר כהרמב"ם דחולקין הכל בשוה, והקשו על הרמב"ם דמאי שנא מהגמ' לק' ל"ח א' גבי ספק ובני יבם בנכסי סבא, דמה דמודו אחד להשני שקלי ממנ"פ, והשאר חולקין בשוה, [ובב"ש סק"ז כ' לישב דברי הרמב"ם, וכבר עמד על דבריו המגיה בט"ז סק"ו דדבריו צ"ב], ובחי' **ר"א מן ההר** וכן בהג' **הראמ"ה** כ', דהתם הוי הספק ודאי בן בנו של הסבא, אלא דיש ספק האם הוא בן של בנו שמת תחילה וא"כ מגיע לו חצי, או דהוא בן בנו משום דהוא בן היבם, וא"כ מגיע לו בשוה עם שאר בני היבם, ובזה כיון דהוא ודאי בן בנו, שקיל מה דמגיע לו ממנ"פ מכח היותו בן בנו, והשאר חולקין בשוה, אבל הכא דהוא ספק מאיזה דין יורש, האם משום בן או משום בן אח, א"כ אינו יכול ליטול חלק ממנ"פ דעכ"פ הוא בן אח, והשאר לחלוק בשוה, דאם רוצה ליטול משום בן, אינו יכול ליטול גם משום בן אח.

רש"י ד"ה הדר – בהג' **ראמ"ה** מעיר בדברי רש"י דאמאי יחלקו בשוה, הא לשי' רש"י בד"ה בנכסי יש לנו לומר דיטול יותר, דמנתא דמודו לי' ישקול והשאר יחלקו, וכגון היכי דהיה למת ק"כ מנה וכן ליבם, וליבם יש שני בנים, דאי חולקין בשוה א"כ יטול רק שמונים, דזה שליש מכל הנכסים, אבל אם ישקול מה דמודו לי' קודם, א"כ מתחילה יטול שמונים, ואח"כ יחלוק עוד הארבעים הנותרים שבנכסי המת, **והחזו"א** כ', דלענין זה לכו"ע אמרינן קם דינא, דאין לו ליטול יותר משמונים, ומשום דכל מה דאמרינן דהדר דינא, זהו רק על מה דממנ"פ יש לו בנכסים דזהו שמונים, אבל מה דבא ליטול משום דמנתא דמודו לי' שקיל, בזה אמרינן דכיון דכבר היה חלוקה ולא נטל באופן זה, לא ישתנה הדין עכשיו.

ד) בעיקר הדין דקם דינא מבואר **בתה"ד** סש"י, דכיון דמתחילה היה הדין דהממעה"ר, א"כ השני כבר מיאש מממון זה, וזוכה בזה הראשון מתורת יאוש, והש"כ בספר **תקפו כהן** בסוף הספר חולק על זה, וכ' דלא אמרינן קם דינא אלא היכי דבא לו הממון מתרי גברי, כמו בספק ובני יבם דהוי ממון מהמת ומהיבם, וכן בד' שדות דבא מכח ד' בני אדם, והביא שם הגמ' בבכורות מ"ח א' גבי אחד שיש לו חוב על יב"ש, ויש תרי יב"ש ולא ידעינן מיהו הלוה, וקנה אחד מהם קרקע מחבירו, דר"י סבר דיכול לגבות הקרקע משום ממנ"פ, ורבא חולק דאין יכול, משום דמה דבא לגבות הקרקע הוא משום דנכסי דבר אינש אינון ערבאין לו, וכל שאינו יכול לתבוע הלוה גם להערב לא מצי לתבוע, וא"כ הכא נמי הכא דהוי מתרי גברי, אינו יכול לזכות בנכסים רק מצד ערבות, וכיון דזה שהיה אצלו מתחילה אינו יכול לתבוע ממנו, דאצלו אין ממנ"פ, הכא נמי אינו יכול לתבוע לזה שיש אצלו ממנ"פ, וכבר הק' בזה **בתומים** בסוף קיצור תקפו כהן, דהכא יש לו ממנ"פ זכות מצד הנכסים עצמם, ומה בכך דלא יכול לגבות מהראשון, וכ' לומר דהוי מדין הפקר ב"ד הפקר, **והנתה"מ** סר"פ סק"א גם כ' זה בתוך דבריו, [אמנם בכללי תפיסה אות כ"ה ובסקמ"ח סק"א לא הזכיר זה], **ובמלחמות** כ' בתוך דבריו דיש לדמות דין זה, להא דמצינו דהגדילו אין יכולין למחות דא"כ מה כח ב"ד יפה.

**ובקונה"ס** כלל ו' אות י"ד כ' גם כהש"כ, דזה דוקא היכי דבא מכח תרי גברי, אך כ' דהטעם בזה הוא משום דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו, וכיון דאצל הראשון אין ממנ"פ, ואכתי יש לו הזכות להחזיק הממון אצלו, גם ללוקח או היורש הבא מכוחו יש לו הזכות להחזיק ממון זה, והביא דכך מבואר **בנ"י** בסוגיין, דכ' על הא דאדמון, דלרבנן אין לו דרך משום דהראשונים זכו בדין, ואמרינן דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו, וגם במה שזוכה מספק אמרינן הכי, וכ' על זה הנ"י דהכא נמי קיי"ל כרבי אבא, דאע"פ דהספק בא על בני היבם מכח ממנ"פ משא"כ אצל היבם אמרינן קם דינא, ומבואר דזהו גם משום דאמרינן מה מכר, **ובשע"י** שער ה' פ"י ביאר בזה יותר, דלפ"ז המחלוקת אי אמרינן קם דינא או הדר דינא היינו, האם פסק דהממעה"ר הוא בכל שעה ושעה דכיון דעומד בספקו הדין דהממעה"ר, או דבתחילה יש כאן פסק לכל זמן דיעמוד הממון בספק, דיש לו בו זכות בתורת ודאי משום הדין דהממעה"ר, וכ' דזהו הדין דקם דינא, דמתחילה זוכה בזה לכל זמן דיש ספק על הממון, ומשו"ה אף דעתה אצלו יש ממנ"פ, מ"מ כבר יש זכיה בממון ויכול להשתמש בזה, וכ' דאתי שפיר מה דהוי רק בתרי גברי וכמבואר בנ"י, דאצל אדם אחד אמרינן, דמתחילה הפסק דהממעה"ר הוי רק עד כמה שלא יוכל לבא עליו משום ממנ"פ, משא"כ כשבא מכח אדם אחר, אמרינן בזה דכיון דאצל האחר ליכא ממנ"פ, נמצא דאצל האחר אכתי הפסק במקומו, ומתחילה היה הפסק גם לזמן זה דאכתי אין אצלו ממנ"פ, וא"כ ממילא גם לקונה יש אכתי להזכות מכח הפסק, דהממנ"פ אצלו לא יגביל הפסק דמעיקרא.

תוד"ה אמרי – כדברי התוס' כן מבואר גם בשאר **הראשונים** ודייקו זה מלשון הגמ' בתר דפליג יבם, וכן הוא לשון **הרמב"ם והשו"ע** דאחר שחלקו הספק והיבם אמרינן קם דינא, **והרשב"א** הק', דא"כ אמאי באבדה לו דרך מבואר די"ל קם דינא, הא שם אכתי לא נחת לדינא עם הד', והוי כמו הכא קודם חלוקה, וכ' דשם כיון דהשדות מוחלטין ביד הבעלים, הרי זה כמו דעמדו בדין עמו וזכו בשלהם, אבל הכא קודם חלוקה אכתי אינו מוחלט בחלק דידי', **ובריטב"א** כ', דבדרך כל אחד מוחזק בשלו ונפסק הדין, אבל הכא הרי החלוקה הויא מספק, וכל זמן דלא חלקו אכתי לא חשיב דנפסק הדין, **ובקה"י** סל"ד ביאר בזה, דכיון דהויא חלוקת פשרה ולא בודאי, משו"ה כל זמן דלא חלקו אכתי לא חשיב דנפסק הדין, דאכתי לא עשו הפשרה ביניהם.

**ובתה"ד** סש"י כ' על גונא דזכה ראובן בממון משמעון משום דאיכא פלוגתא דרבוותא ונפסק הדין דהממעה"ר, ואח"כ אירע מקרה הפוך, דלהצד דבפעם הראשונה היה הוא הזוכה, עתה צריך להיות שמעון הזוכה, אלא דמ"מ עכשיו גם ראובן המוחזק, וראוי לומר דהממעה"ר ויהיה ביד ראובן, דבזה הדין חלוק, דאם כבר עמדו בדין על המקרה הראשון ופסקו ב"ד דהממעה"ר, בזה אמרינן דקם דינא, דמיד דנפסק הדין אסח שמעון דעתי' ומיאש מהממון, אבל אם אכתי לא עמד בדין, א"כ אכתי לא מיאש ויכול לתבוע ממנו מכח ממנ"פ, והביא ראיה לזה, ממש"כ התוס' והראשונים דדוקא אחר שחלקו אמרינן קם דינא, והיינו משום דרק אז מיאש מהממון, **והש"כ** שם הק', דגבי אבדה לו דרך לא מוזכר דעמד עמהן בדין, ובכל זאת אמרינן קם דינא, וכן בראשונים לא מבואר דבעי דיחלקו בב"ד דוקא, וא"כ אי"ז משום דאסח דעתי', **ובתומים** שם כ', דבאמת בספק ויבם גם התה"ד לא מצריך חלוקה בב"ד, דהתה"ד לא הזכיר בזה דבעי ב"ד, ומשום דבאמת בזה מיאש משום החלוקה לבד, דזה בירר את סילוקו ממה שנטל היבם, וכן באבדה לו דרך לא בעי העמדה בדין, וכש"כ הרשב"א והריטב"א, דשם בעצם זה שהוי אצל ד' בני אדם ויודע דאין לו דרך להוציא את הדרך שלו מיד מיאש, ועל דרך זה מבואר **בנתה"מ** בכללי תפיסה בסוף אות כ"ה, אמנם **הש"כ** שם מק' עוד, דנראה דבאבדה לו דרך מיירי גם דלא ידע כלל דהיה הקרקעות ביד ד' בנ"א, והוא בא אחר שקנה האחד מכולם, וא"כ לא שייך יאוש כלל דהוי יאוש שלא מדעת, **ובקה"י** סל"ד כ' לישב לפ"ד הריטב"א בב"מ כ"ב ב', דבזוטו של ים מותר גם קודם יאוש, דבזה גם יאוש שלא מדעת מהני, וא"כ הכא נמי באבדה לו דרך, דומה לגבי דידי' כזוטו של ים דאין לו דרך לזכות בזה, ומהני גם יאוש שלא מדעת, וכ' עוד דאע"ג דמיירי בקרקע ואין יאוש לקרקע מ"מ אתי שפיר לפמש"כ הנתה"מ סשס"ג דהיכי דאין יכול להוציא בדיינים מהני יאוש, **והגרע"א** מעיר דלפ"ד התה"ד בקטנים לא יהיה קם דינא דאין יאוש בקטנים, ויל"ע אם לפ"ד הקה"י ניחא.

**הרמ"א** בסרס"ח ס"ג הביא דברי התה"ד להלכה, **והש"כ** שם סק"ז חולק על זה, וכשנ"ת דהש"כ ס"ל דרק היכי דבא מכח אדם אחר אמרינן קם דינא, **ובנתה"מ** כללי תפיסה אות כ"ה כ' גם כהרמ"א דהיכי די"ל מצד יאוש מהני גם באיש אחד, וגם כהש"כ דבא מכח אדם אחר בזה גם בלא יאוש אמרינן קם דינא, וכ' שם וכן **הקונה"ס** כלל ו' אות י"ג, דלפי מה דקיי"ל כהש"כ דבפלוגתא דרבוותא מהני תפיסה, א"כ גם אי נימא כהתה"ד דאיכא לטעמא דיאוש, מ"מ בהאי גונא דמיירי עליו ליכא יאוש, כיון דגם אחר פסק ב"ד יכול לתפוס.

ה) תוד"ה דאמר – **ובתו"ר** מבואר יותר, דכל שאין האחר נפסד בחזרתו, דאילו לא לקחו היה דינו כמו עתה, אמרינן כמוחזר דמי, **ובריטב"א ונ"י** גם מבואר, דגם באם לא יחזיר, דאמרינן דמה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו, ובנ"י מבואר דזהו גם יסודו מכח הדין דקם דינא, וצ"ל דהגם דמסיק די"ל דהכא שאני דאמר לי' אי שתקת, זהו רק סברא די"ל הכא הדין דקם דינא יותר מספק ובני יבם, אבל לא דלא בעי כלל לדין דקם דינא, **ובקונה"ס** שם כ' דזוהי גם שי' **הרמב"ם** דכ' הטעם דאי שתקת, אע"ג דפסק הדין דקם דינא, ועל כרחך דגם אי שתקת מהני משום דקם דינא, אמנם **בתוס'** בב"מ קט"ו ב' בד"ה לימא נראה, דלפי הצד דטעמא דרבנן משום אי שתקת, א"כ אי"ז שייך לדין דקם דינא והדר דינא, וכן **בש"כ** בתקפו כהן שם מבואר, דדינא דאי שתקת מהני גם בלא הדין דקם דינא, ויבואר בסמוך בע"ה.

**והריטב"א** הק' עוד על שי' רש"י, דאי בעי חזרה ממש א"כ הרי לא ניתן לו להחזיר, דהרי בעי הקנאה חדשה ולא מהני לבטל הקנין דמעיקרא, אמנם התוס' כ' רק דלא ניתן לו למכור לד' בני אדם אחרים, ולא לענין למכור להחזיר לבעלים.

**הנתה"מ** סקמ"ח סק"א כ' לומר, דהיכי דהיה לו בעלות גמורה בקרקע, דבזה לא אמרינן קם דינא כיון דיש ממון גזול אצל האחד, ולא שייך בזה קם דינא, ומיירי דוקא דהיה לו רק שעבוד וזכות במקום אחד לעבור שם, דבזה אמרינן דכיון דאצל המוכר לא היה לו זכות לעבור משום הממעה"ר, א"כ לא היה לו שעבוד הגוף, וכל שבטל שעבוד הגוף גם בטל השעבוד בנכסים, עיי"ש שהאריך בזה, **ובגליא מסכת** ס"ו העיר, דהא גם משכחת לה דיש לו זכות בקרקע בעצם, ואינה תלויה בשעבוד הגוף, ולא מבואר בגמ' דאיירי דוקא ביש לו רק שעבוד בעלמא.

**לח' א'**

גמ' דרכי חד גבך – **רש"י והריטב"א והנ"י** מבארים, דיודע מה תובע ממנו, והוי כמו דנפל סלע לתוך מעותיו של חבירו דיכול לתבוע ממנו סלע, משא"כ בספק ובני יבם אינו יודע מכח איזה ממון יש לו זכות לתבוע, **ובתורי"ד** ובחי' **ר"א מן ההר** כ', דבאבדה לו דרך לא עמד עמו בדין, ויכול לתבוע עתה דרך ממנ"פ ואכתי לא קם דינא, אבל הכא כבר חלקו וקם דינא, **ובש"כ** שם כ' לפי שיטתו בקם דינא, לבאר הגמ' לפי שי' רש"י, דכיון דידע מה תבע, א"כ יש לו תביעה על גוף הממון, ובזה לא שייך לומר קם דינא וכשנ"ת, דקם דינא מהני רק דלא יוכל לתבוע מכח דין ערבות, וזה איכא רק היכי דאינו יודע מאיזה ממון הוא תובע, דאין לו תביעה על גוף ממון מסויים, ולפ"ז כ' הש"כ שם, דלהלכה באמת ליכא באבדה לו דרך להדין דקם דינא, והוי רק מכח דין דאי שתקת, וכ' לפ"ז דרק כל זמן דהבעלים קיימים ויכול להחזיר השטר לבעלים, אמרינן דאינו חייב להחזיר, אבל אם מתו תו לא מצי למימר אי שתקת, וחייב ליתן לו דרך, וכבר נתבאר דבריטב"א ונ"י מבואר בסברת אי שתקת, דהוי מכח מה מכר ומכח הדין דקם דינא ודלא כהש"כ, והש"כ לשיטתו כ' בסקמ"ח סק"ב דאם מתו הד' בני אדם חייב ליתן לו דרך, **והקצוה"ח** שם סק"א **והנתה"מ** סק"ב חולק על זה, וכ' דגם בכהאי גונא פטור, והביא דכן מבואר בתשובת **רמ"א** דגם מתו פטור, [ובנתה"מ כ' לומר דט"ס הוא בש"כ, אמנם שיטתו מבוארת בספרו תקפו כהן וכשנ"ת], **ובשע"י** שם כ' לבאר, דהיכי דיודע מה תבע, א"כ נמצא דע"י המכירה נשתנית תביעת בעל הדרך, דקודם שהיה אצל ד' בני אדם הרי לא ידע ממי לתבוע, אבל עתה תביעתו ברורה, ובזה י"ל דלא נימא קם דינא, ומשום דמעיקרא היה הפסק רק לכל זמן דאין התובע יודע בבירור והוי ספק, משא"כ בספק ובני יבם דאכתי אין תביעתו ברורה, אכתי נשאר הפסק דהממעה"ר.

גמ' עד כאן לא קאמרי רבנן וכו' – כבר נתבאר לעיל, דלפ"ד הריטב"א והנ"י צ"ל, דהיינו דלא אמרינן קם דינא אלא היכי דאיכא לסברא דאי שתקת, **ובשע"י** שם כ' לבאר בזה לשיטתו, דגבי מכר אמרינן דאכתי איכא להפסק דהממע"ר משום דאצל המוכר ליכא ממנ"פ, וא"כ הפסק היה גם לזמן זה, וי"ל דכל זה שייך רק במכר ולא בירושה, דבמכר הרי מכח המוכר הוי שלו לעולם, אבל גבי ירושה הוא זוכה ממילא וממילא נמשכת בעלות היורש, וא"כ י"ל דהרי זה כמו דאצל הראשון נתחדש המצב של ממנ"פ, דבזה אמרינן דלא היה הפסק לזמן זה, עיי"ש בד"ה וכן.

ו) שי' **הרי"ף והראב"ד והרמב"ן** [במלחמות] **והריטב"א והנ"י והרמב"ם** בפ"ה מנחלות ה"ד, דלהלכה אמרינן דקם דינא, ושי' **בעה"מ ורבינו אפרים והתורי"ד והריא"ז** דלהלכה אמרינן דהדר דינא, **והרא"ש** כ' דכיון דהוי פלוגתא דרבוותא, א"כ לא מפקינן מבני היבם דהם מוחזקים, [וכן מבואר במלחמות, דגם אי נימא דהוי ספק, מ"מ הם מוחזקים], **ובטור** סקס"ג כ' כדברי הרא"ש, **והשו"ע** שם ס"ה כ' דאין חוששין לדברי הספק, **וביש"ש** **ובב"ש** סק"ח כ', דלשי' הרא"ש והטור דהוי פלוגתא דרבוותא, א"כ אף דאין מוציאין מבני היבם, מ"מ אם תפס הספק לא מפקינן מיני'.

ז) תוד"ה הוי – בשי' רש"י כ' **העל"נ**, דדוקא הכא דמאותו סיבה דבא ליטול מקצת הנכסים הוא בא ליטול גם השאר, בזה אמרינן דכל דהוי ודאי במקצת הנכסים נוטל הכל, ויותר ביארו בזה לשי' רש"י, ע"פ דברי רח"ה בפ"ד מתרומות ה"ח, דגם היכי דאיכא שני יורשים, מ"מ כל אחד מצ"ע יש לו סיבה לירש הכל, ורק דחולקין ביניהם, ומשו"ה כל שהוא ודאי במקצת ויש לו ודאי סיבה לזכות בנכסים, אמרינן דאין הספק יכול להוציא אותו מדינו ולחלוק עמו, אלא דאכתי יק' בנפל הבית עליו ועל אביו והיה עליו בע"ח, דאמאי לא אמרינן דהאחין הם ודאי והוא ספק, ומאי שנא מנפל הבית עליו ועל אמו, אמנם **בתשובת הרא"ש** כלל פ"ד אות ג' כ' לומר, דגם היכי דמת הבן קודם לאביו בלא בנים, דמ"מ אח"כ שמת האב, קודם יורש הבן ואח"כ חוזר לאב, וא"כ נמצא דהבן הוא ודאי יורש, ולא דמי לעליו ועל אמו, דשם על הצד דהבן מת קודם הרי אינו בתורת ירושה כלל, **ובמל"מ** פ"ה מנחלות ה"ו כ' בשי' רש"י, דבנפל הבית עליו ועל אביו לא הוי ספק בירושה, אלא אם יש לו לבע"ח זכות לגבות, ובזה לא אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, ובפשוטו דבריו צ"ב, דהרי יסוד הספק האם הבן הוא יורש או לא, אמנם לפ"ד תשובת הרא"ש הרי הבן ממנ"פ יורש, ורק הנדון אם יורש באופן כזה דיש לבע"ח זכות לגבות, וזה לא הוי ספק בירושה.

במשה"ק תוס' מזה אומר כולה שלי כ' **ברשב"א** ובהג' **מרדכי** ריש ב"מ, דשם הוי ודאי רק מכח הודאתו של זה דאומר חצי שלי, וגם **בריטב"א** הכא מבואר סברא זו דלא חשיב ודאי, כיון דהוי מכח הודאת השני, **ובקצוה"ח** סקי"ב סק"ה מבואר דכונת המרדכי דיש לו מיגו דיאמר דכולה שלי, ומשו"ה יכול להוציא מידי ודאי, ולשון הרשב"א שם, דנודע מפיו של זה, ומפני שאינו רוצה לכפור אינו בדין שיפסיד, [**והרשב"א** שם מק', דאמאי בב"ב ל"ג א' מבואר דהיכי דהוא מודה על אחד שהוא יורש ורק אומר דהוא קרוב טפי, דאינו נאמן, הא גם בזה אין השני ודאי אלא משום הודאתו, וכ' דירושה שאני, דכל שמודה לחבירו שהוא יורש מיד עמדו נכסים בחזקת היורש, והוא שאומר שגם הוא קרוב עליו הראיה, אמנם בב"ב שם נשאר הרשב"א בצ"ע, וכ' גי' אחרת בגמ' שם].

**הרשב"א** בסוגיין כ', דנפל הבית עליו ועל אמו משמע גם אם יש לה עוד בנים וכשי' התוס', אך כ' דהדין צריך להיות כהרשב"ם לפי סוגיין, וכ' דסוגיין אתיא כר"ע דס"ל שם דמעמידים הנכסים בחזקתן, ופי' רבי אלעא דבחזקת יורשי האם, וקיי"ל כר"ע, וזהו גם הטעם בסוגיין דאין ספק מוציא מידי ודאי.

גמ' סבא וספק בנכסי יבם חולקין – **היש"ש** כ' דזהו רק בשאר נכסי היבם, אבל במה שקיבל היבם מנכסי המת וחלק עם הספק, בזה נוטל הספק חלק זה משום ממנ"פ, דאי הוא בן המת הרי זה שלו מתחילה, ואם הוא בן היבם הרי הוא היורשו עתה, וכ' דלא אמרינן בזה קם דינא, משום דתובע ממון מסויים בודאי, ודמי לדרך דמבואר דיודע מה תבע, ואע"ג דשם קיי"ל דאין לו דרך, זהו משום דאמרינן אי שתקת, אבל בלא זה לא נימא קם דינא, ולעיל נתבאר דזוהי גם שי' הש"כ, אלא דביש"ש נראה, דאי שתקת מהני דנימא קם דינא, ובש"כ מבואר דהוי טעם בנפ"ע וכשנ"ת, ובאמת הכא עדיף גם מדרך, דבדרך עכ"פ אינו יודע היכן הדרך, אבל הכא יודע דממון זה שלו בודאי, **והק"נ** כ' לחלוק על היש"ש, **ובפ"ת** סקס"ג סק"א הביא שיטתם, **ובב"ש** שם סק"ח כ', דלשי' הרא"ש דהוי ספק להלכה אם קם דינא, א"כ הכא דליכא מוחזק יטול הספק הכל, דשמא הדין דהדר דינא, **והחזו"א** הק' על דבריו דצריך להיות הדין דיחלוקו ככל ספק, וכ' דמה דהביא שם דבש"ג בשם **ריא"ז** מבואר דנוטל הספק הכל, זהו משום דס"ל להלכה דהדר דינא.

א) רש"י ד"ה שנפלו – **בעל"נ** כ' לבאר דברי רש"י, דמש"כ דהוי רק ס"ד היינו על הסיפא, דלעולא ורבה מיירי גם סיפא שנפלו כשהיא שומרת יבם, ואביי מבאר דמיירי שנפלו כשהיא תחת הבעל, ועיי"ש מש"כ עוד.

מתני' נכסים בחזקתן – בתוס' מבואר דזהו דין בפנ"ע וקאי על נצ"ב, והביאו שי' רש"י בכתובות דמש"כ בחזקתן תלוי במחלוקת המבואר בב"ב קנ"ח ב' על מתני' דהתם, מה הפי' שם נכסים בחזקתן, והתוס' כ' דלכו"ע הפי' כאן דבחזקת יורשי הבעל, אמנם **הרשב"א** כ' דדוקא לשי' רש"י הוא דין בפנ"ע, אבל אי נימא כשי' התוס' דלכו"ע הכא הוי בחזקת יורשי הבעל, א"כ הפי' במתני', דנכסים בחזקתן קאי על הכל, ותני והדר מפרש, דכתובה בחזקת יורשי הבעל והיינו מנה ומאתים ונצ"ב, ונכסי מלוג בחזקת יורשי האשה, וכ' דלשי' רש"י צ"ל דגרסינן במתני' וכתובה, ולשיטתו גרסינן כתובה בלא וא"ו, ובב"ב דשם הוי דין בפנ"ע, מבואר ברשב"א שם דגרסינן שם וכתובה, **ובריטב"א** בכתובות גם מבואר כהרשב"א, דאי אמרינן דנצ"ב בחזקת יורשי הבעל א"כ על כרחך דלא גרסינן וכתובה, דא"כ מבואר דהוי ג' דינים, אמנם כ' שם דגם לשי' רש"י גרסינן כתובה בלא וא"ו, ומ"מ אמרינן דקתני ג' דינים, ולא דתני והדר מפרש, והכריח את זה לשיטתו שם, דדין נצ"ב תלוי באביי ורבא, ולרבא הכל בחזקת יורשי הבעל, ולאביי נראה דתלוי במחלוקת בב"ב כשי' רש"י, ויתבאר לק' בע"ה, וא"כ מרבא מוכח דלא גרסינן וכתובה, וא"כ הוא הדין דלאביי לא גרסינן וכתובה, **והרשב"א** מק' לשי' רש"י דנכסים היינו דבר בפנ"ע וקאי על נצ"ב, דאמאי סתם דנכסים בחזקתן ולא מפרש דקאי על נצ"ב, **ובישרש יעקב** מעיר דגם לשי' הרשב"א יק' עכ"פ בב"ב דאמאי לא פירש דקאי על נצ"ב, דשם על כרחך ג' דינים קתני.

ב) תוד"ה וב"ה – לשי' רש"י נמצא דלהלכה הדין גבי נצ"ב דיחלוקו, כיון דההלכה בסוגיה בב"ב כמ"ד דיחלוקו, וכ"כ **הרמב"ם** פכ"ב מאישות ה"י, ושי' **תוס'** ושאר **הראשונים** דהכא כו"ע מודו דהוי בחזקת יורשי הבעל, ובתוס' מבואר הטעם, דכיון דמחיים היו הנכסים בחזקת היבם והיה דינו שעומד במקום הבעל, א"כ הרי הוחזק בנכסים ואף לאחר מיתה חשיב בחזקתו, [ושי' **הרמב"ם** דמחיים אין ליבם כלום בנצ"ב, ולפ"ז לא שייך דברי התוס', אמנם שי' הרמב"ם הוא דעת יחיד בזה, והרי נתבאר דבאמת שי' הרמב"ם כרש"י], **ובטור** הביא שתי השי' וכ' דשי' הרא"ש דהכל לבעל, ובסוף דבריו סתם דהכל לבעל, ובב"י הביא מתשובת **הר"ן** דכיון דהבעל מוחזק לא מפקינן מיני', **ובשו"ע** ס"ז כ' כשי' רש"י והרמב"ם דיחלוקו, **והרמ"א** כ' די"א דהכל לבעל, וכ' דאין מוציאין מהבעל כש"כ הר"ן.

בעיקר הדין דנצ"ב, **באמ"ב** סנ"ב סק"א דן בזה האם לאחר מיתה הוי מטעם ירושה דהבעל יורש אשתו, או דכמו דגבי חיוב כתובה הדין דאינו חייב דבעינן כשתנשאי לאחר, הכא נמי בנצ"ב בעינן כשתנשאי לאחר, ובחי' **הגרש"ש** בכתובות סמ"ז הביא דברי התוס' הכא דכ' על נצ"ב דהוי מטעם ירושה, דכ' למ"ד דבחזקת יורשי האשה משום דירושת בעל דרבנן, אמנם **הרמב"ן** בסוגיין כ' לומר, דלב"ה לא הויא אפילו ספק נשואה, ומ"מ כ' דנצ"ב הוו ליבם דלא נתנה כתובה לגבות מחיים, ומוכח לכאורה דלא הוי מטעם ירושה, וכן מבואר פשטות דברי הראשונים בכתובות פ"א א' וכמו דהביא האב"מ שם, אמנם יל"ע דברמב"ן בכתובות נ"ג א' מבואר דהוי מטעם ירושה, ולא משום דבעינן לכשתנשאי לאחר וליכא, וגם הרמב"ן כאן סיים דבריו דכשם שאם מתה תחת בעלה יורשה כך כשמתה תחת יבם הוא יורשה, וביש"ש בכתובות פ"ד סט"ו מבואר דכל ירושת נצ"ב זהו תקנ"ח דמעיקר הדין היה צריך לחזור לאשה עיי"ש, ובפנ"י בכתובות מ"ז א' כ' לבאר מה דמבואר בראשונים שם דגם ארוס יורש נצ"ב דיש בזה תקנ"ח דגם יירש מאירוסין, וא"כ אפשר דגם איכא תקנ"ח דיבם יורש דירושה זו אינה ככל שאר ירושה.

**ברמב"ן** מבואר דלשי' רש"י דיחלוקו הוא משום דמספקא לן אי נתנה כתובה לגבות מחיים, וזה לשיטתו דודאי אינה נשואה לב"ה, אמנם בלשון **הרשב"א** מבואר דמשום דהוי בחזקת שניהם, וכמו הטעם דיחלוקו בנפל הבית עליו ועל אשתו, וזה לפי מה דמבואר בראשונים דגם לב"ה אמרינן דהויא ספק נשואה, ומבואר ברמב"ן דלמ"ד דבחזקת יורשי הבעל, י"ל גם דמספקא לן אי נתנה כתובה לגבות מחיים, ורק דיורשי הבעל חשיבי מוחזקים וכמו דס"ל הכי בנפל הבית עליו ועל אשתו.

**בתו"ר** מק' על רש"י, דנמצא דלמ"ד דבחזקת יורשי האשה, נצ"ב הם יותר בחזקת האשה מנכסי מלוג, דבגמ' מבואר דבכתובה לא פליגי ב"ש, וא"כ נמצא דבזה מודו דהוי בחזקת האשה, ואילו בנכסי מלוג ס"ל דיחלוקו, ותי' בשם **ר' מאיר** דודאי למ"ד דבחזקת יורשי האשה פליגי ב"ש גם בנצ"ב, ורק דלא אצטריך למתני דלא גריעי מנכסי מלוג דיחלוקו, **והתור"פ** בשם **השר מקוצי** תי', דמה דשייר היינו רק מנה ומאתיים, אבל נצ"ב גם בזה אמרו ב"ש דיחלוקו, [וכ' דלפ"ז צ"ל דגם בנצ"ב חשיבי יורשי אשה עיקר, דהא בגמ' מדייק מדקתני יורשי בעל עם יורשי אשה], ונראה דהיינו למ"ד דנצ"ב הוי בחזקת יורשי אשה, אבל למ"ד בחזקת יורשי בעל א"כ גם בזה ב"ש לא פליגי, **והרמב"ן** כ' דאה"נ להאי מ"ד צ"ל דב"ש פליגי גם בכתובה.

בגמ' לק' מבואר, דרבא ס"ל דבנכסים שנפלו תחת הבעל לא אמרו ב"ה דהוי בחזקת יורשי האשה, ושי' רש"י שם דאליבא דרבא הדין דלב"ה יחלוקו, אמנם ברש"י בכתובות פ"ג א' מבואר, דלרבא לב"ה הדין דהכל ליבם ויתבאר לק' בע"ה, ומבואר **בראשונים**, דלשי' רש"י דנצ"ב תלוי במחלוקת בב"ב, א"כ כיון דשם הלכה דיחלוקו, א"כ הכא נמי במתני' הדין דלב"ה יחלוקו בנצ"ב, וכ' דזה אתי שפיר רק לפמש"כ רש"י הכא, דלרבא לב"ה יחלוקו, אבל לפ"ד רש"י בכתובות דלרבא לב"ה הכל ליורשי הבעל בנכסים שנפלו תחתיו דבעל, א"כ הכא נמי צריך להיות בנצ"ב, דנצ"ב לא גריעי מנכסי מלוג, ולפ"ז צ"ל דלשי' רש"י בכתובות על כרחך דאין הלכה כרבא, דכיון דבנצ"ב יחלוקו כל שכן דנכסי מלוג דנפלו תחת הבעל דלא יהיה הכל ליורשי הבעל. אמנם הנה **בטור** סק"ס נראה דשייך נצ"ב שנהיו נצ"ב תחת היבם, **והב"י** שם הק' דמה דשייך נצ"ב שלא יפלו מהבעל, **והב"ח** שם וכן **בט"ז** סק"ז **ובב"ש** סק"ט וסק"י מבואר דשייך שפיר נצ"ב שהכניסה השומרת יבם ליבם, ובט"ז כ' דהכניסה לו כשעשה בה מאמר עיי"ש, ולפ"ז כ' **הב"ח** שם בסוף הסימן וכן **בפנ"י** בבכתובות פ' ב' בצד אחד, דרש"י מיירי דוקא על נצ"ב שלא היו תחת הבעל, ואם היו תחת הבעל אה"נ דדין נצ"ב כדין נכסי מלוג, וגם י"ל דבזה מודה להתוס' דלכו"ע הכל ליבם, **והריטב"א** בכתובות פ' ב' כ', דדין נצ"ב כדין נכסים שנפלו לה תחת אביה, ולאביי דס"ל דב"ה גם בזה פליגי, א"כ הכא נמי בנצ"ב אמרינן כשי' רש"י, אבל לרבא דב"ה מודו בנכסים שנפלו תחת הבעל, א"כ הכא נמי בנצ"ב מודו ב"ה.

ג) תוד"ה וב"ה – משה"ק ולמ"ד בחזקת יורשי האשה וכו', כ' **המהרש"א והמהר"ם** דלמ"ד דבחזקת יורשי הבעל לא קשיא, די"ל דדוקא הכא משום דחשוב דהוא מוחזק מחיים, ואמרינן דנשאר בחזקתו ולא חזר לאשה, אבל למ"ד בחזקת יורשי האשה מק', דהא הוי ספק שמא הבעל יורשה ומאי שנא בעל מבן, וכ' דהא דלא הק' מנכסי מלוג דלכו"ע ליורשי האשה, די"ל דזה לגמרי בחזקת האשה דהקרן שלה, וכבר הק' בזה **הישרש יעקב** דהוא גבי בן ג"כ היה לגמרי אצל האם, ובכל זאת אמרינן דשמא הוא היורש, וא"כ הכא נמי בבעל, **ובת"י** מק' באמת מנכסי מלוג לכו"ע.

בא"ד – מש"כ דבעל לא משום קורבא, **בת"י** מוסיף בזה דיכול לגרשה, **והרשב"א** בב"ב כ' דאין ירושת הבעל מוחזקת כירושת הבן, דבעל יכול להתנות שלא ירש אשתו, וכ' עוד דבעל אינו יורש אשתו אלא מחיים, אבל בן הגם דאינו יורש בקבר, מ"מ אם יש לבן זרע, הדין דהם יורשים את האם במקום אביהם.

בא"ד – מבואר מדבריהם דגם בנצ"ב שאינם בעין איכא לפלוגתא בסוגיה בב"ב דבחזקת מי, דהא נדון של שבועה בנצ"ב לא שייך אלא באינם בעין כמבואר בסוף דבריהם, **והגרע"א** מביא שי' **הרמב"ן והרא"ה** בכתובות נ"ד ב', דנצ"ב שאינם בעין הוי דינם ככתובה לכל הדינים שנאמרו שם, **והרשב"א והר"ן** שם חולקים, וכ' לומר דלשי' הרמב"ן והרא"ה, גם הכא באינם בעין, דינם יהיה ככתו' דבחזקת יורשי הבעל לכו"ע.

בא"ד – **בתוס'** בב"ב קנ"ח א' כ' בשם **הר"ש**, דשם דנפל הבית ומת פתאום אין לחוש דאתפסה צררי ואי"צ שבועה, **והגרע"א** העיר דאכתי יק' הכא, וכ' לומר דהכא דזקוקה ליבום אין לחוש כיון דאכתי לא מגיע לה כתובה עד שיחלוץ אחיו.

**לח' ב'**

ד) גמ' עושה ספק נשואה – **בקר"א** מבואר, דהגם דלכל התורה אינה חשובה נשואה, דלכו"ע זיקה לא הויא ככנוסה, מ"מ הכא הוי תקנ"ח דלענין ירושה תחשב כספק נשואה, והנה התוס' לק' בדברי רבא דאמר דלב"ש מאמר עושה ספק נשואה ויחלוקו כ', דרבה לעיל כ"ט ב' חולק על זה, דהודה לאביי דלא מהני ליורשה, **והמהר"ם** הק' שם, דהא רבה הכא אמר דהויא ספק נשואה אפילו בלא מאמר, ותי' דלעיל מיירי דנפלה מאירוסין וליכא זיקת נשואין, ועוד כ' דע"י מאמר פרחה זיקת נשואין וכמבואר בגמ' לעיל, **והקר"א** כ' דלעיל מיירי לענין עיקר דין ירושה דבעל דהוי דאורייתא, והכא מיירי על תקנ"ח דעשו אותה כספק נשואה, ולפ"ד נראה דכמו כן לרבא דמיירי דעשה מאמר, הנדון על ירושה מעיקר הדין, ועיין בחי' **הגרש"ש** סל"ו, שהאריך בביאור הסוגיה, וכ' לומר דהכא הנדון דיבם במקום בעל משום אישות המת, ואמרינן דאכתי יש מכח אישות הבעל זכות בנכסים עיי"ש.

**ברשב"א ובריטב"א** מבואר דהויא ספק נשואה משום דלא ידעינן אם ייבם או יחלוץ, וכן נראה מבואר **בתוס'** בכתובות ע"ח א' עיי"ש, ולשון **הנ"י** דהוי ספק אם זיקה ככנוסה.

רש"י ד"ה זיקת – **ברשב"א** מבואר דצ"ל לשי' רש"י, דגם בנפלו לה בעודה ארוסה ואח"כ מת בעלה, דמוכרת לכתחילה כיון דעכשיו היא ספק ארוסה, דאי לאו הכי הרי יש נפ"מ לענין זה, וכן הוא הדין להלכה. ובעיקר דברי רש"י כ' **הריטב"א**, דכמו דנקט דעושה ספק נשואה, הכא נמי נקט ספק ארוסה, **וברשב"א** **ובריטב"א** מבואר עוד, דלקושטא דמלתא הויא גם ספק ארוסה, דהטעם דספק נשואה הוי גם בארוסה, וממילא הויא ספק ארוסה.

רש"י ד"ה עושה – מבואר ברש"י דאם יפלו הנכסים תחת הבעל מודו ב"ה דלא אמרינן דהוי בחזקת יורשי האשה, **ובתו"ר** מבואר דהיינו דגם לב"ה אמרינן בכהאי גונא דידו כידה, והק' על רש"י, דהא אביי בסמוך אמר דגם כשנפלו תחת הבעל לא הוי ידו כידה, ובהג' **ר"ש** **מדעסויא** כ', דלפ"ד רש"י עולא ס"ל כרבא דאצל בעל ידו עדיפא מידה, ואצל היבם הוי דרגה פחות והוי ידו כידה, ובמה שנפל תחת היבם הוי עוד פחות דאפילו אין ידו כידה, והתו"ר נראה דמבאר בשי' רש"י דהיכי דנפל תחת הבעל כיון דאצל הבעל היה ידו כידה, ממילא גם אצל היבם הוי ידו כידה, ועל זה הק' דבאביי מבואר דגם בזה אמרינן דאצל היבם נחת דרגה. **וברשב"א ובריטב"א** הביאו גירסא דסיפא כשנפלו לה כשהיא נשואה, ודחו גירסא זו, ומבואר בדבריהם דלפי גירסא דידן, מיירי דוקא כשנפלו כשהיא שומרת יבם וכמבואר ברש"י.

בא"ד – מבואר ברש"י דגם לב"ה הויא ספק נשואה, וכן מבואר בביאורו בשי' רבה, והא דשינה הטעם במחלוקת ב"ש וב"ה, מבואר **בקר"א** דלעולא דפליגי מחיים, אמרינן דפליגי מי המוחזק, אבל לרבה דפליגי רק לאחר מיתה, אמרינן דפליגי בחזקת איזה יורשים עומד. **והרמב"ן** כ' לבאר דטעמא דב"ה משום דס"ל דודאי לא הויא נשואה, **ובאב"מ** סע"ח ססק"ו הק' על זה, דא"כ איך מוכיחה הגמ' דלא הויא ודאי ארוסה, דא"כ לב"ה לא תמכור לכתחילה, הא י"ל דרק לב"ש הויא ודאי ארוסה ולא לב"ה.

בא"ד – נראה מדברי רש"י, דלעולא לא הוי טעמא בב"ש משום דספק מוציא מידי ודאי, דא"כ לא היה צריך לומר דידו כידה, ואי נימא דגם אחר דאמרינן דידו כידה אכתי בעי לומר דספק מוציא מידי ודאי, א"כ לא היה צ"ל דלב"ה אין ידו כידה, אלא לימא דלב"ה אין ספק מוציא מידי ודאי, כדמוכח ממתני' דנפל הבית עליו ועל אביו, אמנם **בתורי"ד** כ', דטעמא דב"ש לעולא משום דספק מוציא מידי ודאי, וכ' דגם לב"ש אין ידו כידה עיי"ש.

רש"י ד"ה סיפא – **בבית מאיר** סק"ס ס"ח העיר דכיון דב"ש ס"ל דיחלוקו, לכאורה פליגי דהגם דהם ודאי יורשים והוא ספק מ"מ יחלוקו, וא"כ הכא נמי בספק בן ט' לראשון יסברו דיחלוקו, היכי דאין לו בנים אלא אחים, ודלא כהרמב"ן והרא"ש דנתבאר לעיל ל"ז ב' באות ב', דמפרשים מתני' דלק' דף ק', דגם כהאי גונא הדין דאין ספק מוציא מידי ודאי, ולא מצינו דב"ש נחלקו בזה, וכ' בשם חתנו לחלק, דהתם גם על הצד דהוא בן, מ"מ אכתי לאחיו יש שם יורשין, כיון דגם הבן יורש מכח קורבא, אבל הכא על הצד דהוא חשוב בעל, פקע משאר יורשי האשה תורת ירושה, דבעל אינו מכח קורבא, והרי אחר שירש הבעל כבר לא משכחת לה דיבוא לשאר יורשי האשה בתורת ירושה, משא"כ שם הרי אחר שימות הבן, משכחת לה דהם ירשו הבן.

ה) גמ' לפלגו בחייה ולפירות – ברש"י מבואר דהיינו דיטול היבם מחיים חצי מהפירות, **וברי"ף** בכתובות נ"ב א' מבואר דאין היבם חייב בפרקונה של היבמה, ומשו"ה אינו אוכל פירות, **והר"ן** בכתובות פ' ב' כ' כרש"י דבאמת יש לו פירות, ואף דאינו חייב בפרקונה, ומשום דמה דאוכל פירות הוא מכח הבעל, וא"כ לא אכפת לן דעליו לא חל חיוב פרקונה, והנה הר"ן שם מיירי על אביי ורבא דאוכל פירות בנכסים שנפלו לה תחת בעלה, אמנם בשי' עולא ורבה דמיירו על נכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם, אפשר דלא שייך לומר בזה דאוכל מכח הבעל, אמנם **בריטב"א** כאן כ' כסברת הר"ן, גם לענין הגמ' הכא דמיירי שנפלו כשהיא שומרת יבם, והנה **בריטב"א ובנ"י** כ' לק', דלשי' הרי"ף, שי' ב"ש אליבא דאביי, דכיון דידו כידה א"כ חולקין בין בחייה ולפירות ובין לאחר מיתה, ומבואר דגם בפירות זוכה מחיים, ולכאורה שי' הרי"ף נתבאר דאין לו פירות מחיים, אמנם **הרא"ש** בכתובות נ"ב א' הביא דברי הרי"ף שם דאין לו פירות כיון דאינו חייב לפדותה, וכ' דכל זה בנכסים שנפלו תחת היבם, אבל בנכסים שנפלו תחת הבעל אוכל פירות, ומבואר מדבריו דגם לפ"ד הרי"ף י"ל דאוכל פירות במה שנפל תחת הבעל.

**הראשונים** הק' על שי' הרי"ף, דא"כ מה מק' רבה דלפלגו בחייה ולפירות, הא פירות ממנ"פ אין לו כיון דאינו חייב בפרקונה, **ובמלחמות** כ' דקו' הגמ', דאה"נ דאין לו פירות, מ"מ הוי לוקח על הקרקע מתקנת אושא, והאשה אינה יכולה למכור הנכסים, וא"כ הוא הדין בפירות יש לו דין לוקח לענין זה כיון דיצאו מהקרקע, וצריך להיות דתמכור הפירות ויקח בהם קרקע, ואח"כ כשיכניסנה יאכל בהם פירות, וקו' הגמ' דלפלגו לפירות, היינו לענין זה דלא תאכל הפירות אלא ילקח בהם קרקע, **ובאב"מ** סע"ח סק"ו כ' לומר, דכל דברי הרמב"ן אתי שפיר רק בקו' ר"פ לאביי לק' דלפלגו בחייה ולפירות, די"ל דמשו"ה לא מק' על גופה של קרקע, משום דגם לב"ה לכתחילה לא תמכור, אבל הכא דמיירי לעולא, אין לחלק בזה בין פירות לגוף הקרקע, וא"כ אמאי לא מק' הגמ', דלפלגו לענין מכירה על גוף הקרקע עצמה עיי"ש, **ובריטב"א** כ' דמש"כ ולפירות הוא לאו דוקא, ועיקר קו' הגמ' דלפלגו מחייה ולענין שלא תוכל למכור הנכסים, **וביש"ש** כ' לומר, דלעולא דמשום ספק נשואה זוכה גם במה שנפל לה כשהיא שומרת יבם, א"כ הכא נמי נימא דמתחייב בחצי פרקונה, ושפיר מק' הגמ' דלפלגו בחייה ולפירות, ובבי' **הגר"א** סקי"ח כ', דסוגיה הכא ס"ל דאם נשבית בחיי בעלה והכיר בה ומת דחייבים היורשים בפרקונה, וא"כ מהאי טעמא י"ל דזוכה היבם בפירות, ולק' יתבאר בע"ה שי' הבעה"מ והפוסקים לגבי פירות.

**הרשב"א** בכתובות פ' ב' כ' לומר דיבם גם אחר שכנסה אין לו פירות, כיון דאינו מתחייב בפרקונה, וכמו דמבעיא בכתובות נ"ג ב' דלא יהיה חייב במזונות בת יבמתו כיון דכתובתה על נכסי בעלה הראשון, וא"כ הכא נמי לא יהיה חייב בפרקונה של היבמה עצמה, [ועיי"ש בתוס' שכ' לומר דגבי' דידה ודאי אית לה מזונות, וא"כ נראה דהוא הדין פרקונה], והובא שיטתו **בריטב"א** כאן, אמנם **הר"ן** שם חולק על הרשב"א, וכ' דלא דמי למזונות בת יבמה, דשם אינו זוכה בכלום תמורת זה, אבל הכא אדרבה גם בה תקנו דיהיה פרקונה תחת פירות, וזוכה בפירות ומתחייב בפרקונה.

ו) רש"י ד"ה מידי – בתוד"ה ואביי מבואר, די"ל דתטול כל הכתובה מטעם ברי ושמא, וכבר מבואר **במהרש"א** דזהו רק משום דס"ל דספק מוציא מידי ודאי, ומהני ברי דתטול הכל, אבל אם אין מוציא גם ברי לא מהני, כמו דלא מהני ברי בכל מקום להוציא ממון, אמנם לפי מה דמבאר רש"י דש"מ דשטר העומד לגבות כגבוי, דאי משום ספק מוציא מידי ודאי הדין דיחלוקו, מבואר דברי לא מהני, **ובתו"ר** בכתובות פ"א א' מבואר, דכיון דהברי גרוע ועדיף כח השמא שהרי רגלים לדבר שקינא לה ונסתרה, משו"ה לא מהני בזה ברי ושמא, **ובתוס'** בסוטה כ"ה ב' כ', דהכא ליכא למימר דהיא ברי, כיון שהתורה עשאה ספק עד שתשתה.

תוד"ה ואביי – **בריטב"א** ג"כ כ' בסו"ד כהתוס', ואע"ג דכ' כרש"י דאי משום דספק מוציא מידי ודאי זה רק סיבה דיחלוקו, מ"מ נראה דכונתו, דבאביי על כרחך צ"ל דמהני ברי ושמא דתטול הכל, דאי לאו הכי אדרבה יק' על אביי, ואפשר דגם בתוס' הפי' כן, דבאביי הוא די"ל הכי, **והרמב"ן** כ' דאפשר דאביי מבאר, דמש"כ דנוטלות היינו רק פלגא, ועוד כ' די"ל דס"ד דלאביי גובה הכל, משום דמוקמינן אשה בחזקתה אע"ג דאתרעי חזקתה, ונראה דהיינו דכיון דב"ש ס"ל דספק מוציא מידי ודאי, א"כ מהני חזקתה דתטול הכל, אבל לב"ה דאין מוציא, א"כ הכא נמי חשיב ספק ואין מוציא כיון דאתרעי חזקתה, [ובתוס' בסוטה כ', דלב"ה לא אמרינן דתטול משום חזקתה, דהכתוב הוציאה מחזקתה], **ובת"י** כ' דקו' הגמ' דאביי יק' לעצמו אמאי במתני' התם נוטלות הכל.

גמ' לא פליגי – **ברש"י ובראשונים** מבואר הטעם דמודו ב"ש, דלא נתנה כתובה לגבות מחיים, אמנם **ברשב"ם** בב"ב קנ"ח א' כ' על מתני' דהתם דנפל הבית עליו ועל אשתו, דב"ש אומרים דיחלוקו, די"מ ביבמות דבכתובה מודו ב"ש, והיינו הגמ' הכא, ומבואר דס"ל די"ל דמהאי טעמא גם שם בב"ב מודו, ואע"ג דשם לא שייך הטעם דלא נתנה כתובה לגבות מחיים וכש"כ התוס' שם, **ובתיו"ט** שם גם כ' מדנפשי' כהרשב"ם.

**בראשונים** מבואר דגם לפי האמת אמרינן כן דב"ש מודו בכתובה, ואע"ג דאביי אמר בכתובות פ"א א' דנתנה כתובה לגבות מחיים לב"ש, כבר כ' רש"י דשם מיירי לגבי לחייב היבם לקוברה, דאמרינן דמינה ירית ולא מאחיו, אבל דלישקלו הכתובה זה לא שמעינן. אמנם **הבעה"מ** כ', דלפי האמת אמרינן דפליגי גם בכתובה, והביא דברי אביי בכתובות דנתנה כתובה לגבות מחיים לב"ש, ולא ניחא לי' במה דחילק רש"י, וכ' דלב"ש דיחלוקו בכתובה, א"כ הכא נמי דס"ל גבי קבורה, דלא רק יורשי הבעל קוברין, אלא יורשי האשה והבעל תרוייהו קוברין, [ויש ט"ס בדבריו, ובמלחמות נכתב נכון], **והמלחמות** הק' עליו, דא"כ נמצא דלרבא יפה כחה בכתובה ונצ"ב מנכסי מלוג, דבנכסי מלוג מבואר דהכל לבעל לרבא, [כשי' הרי"ף וכ"כ בעה"מ בפי' הסוגיה וכשי"ת בע"ה], ואילו בכתובה ונצ"ב יחלוקו, **והגרע"א** כ' דאה"נ הבעה"מ לא כ' דבריו אלא לאביי, אבל לרבא באמת ב"ש מודו בכתובה ונצ"ב, [ולכאורה י"ל דנימא אדרבה, דאה"נ דגם בנכסי מלוג לב"ש יחלוקו, דלא גרע זה משטר העומד לגבות דמהני לחלוק], **והרמב"ן**  מק' עוד, דא"כ גם מחיים תגבה חצי כתובתה וחצי מנצ"ב, ולרבה דאיהי ודאי א"כ תגבה כל כתובתה ונצ"ב, ויל"ע בשי' בעה"מ האם באמת ס"ל הכי, או דגם הוא מודה דכל זמן דהיבם חי וראוי ליבם, לא אמרינן דנתנה כתובה לגבות, וכמו דלשי' רש"י אמרינן בנצ"ב דאחר מיתה יחלוקו, ואילו מחיים מודה דלא גובה כלום, וכמו דנראה בתוס' דבזה גם רש"י מודה.

ז) גמ' וקסבר אביי ידו כידה – שי' רש"י כאן, דהיינו דלב"ה מחיים יד הבעל כידה, ואצל היבם נחת דרגה וידה עדיפא מידו, ומשו"ה ס"ל דבחזקת האשה, וב"ש ס"ל דמחיים ידו עדיפא מידה, וביבם ידו כידה ויחלוקו, ובכתובות פ"ג א' פי' באופן אחר, דלכו"ע אצל הבעל ידו כידה והוא הדין אצל היבם, ופליגי ב"ש וב"ה בכהאי גונא, האם חלוקה עדיפא או חזקה קמייתא עדיפא, **ובראב"ד** בהשגות על בעה"מ כ', דב"ש וב"ה פליגי האם אצל יבם נחת דרגה או לא, **וברמב"ן** מבואר בשי' **הרי"ף**, דידו כידה היינו דכחם שוה, דכמו דאם מתה האשה זוכה הבעל, הכא נמי כל שמת הבעל זוכה האשה וגם אם איכא יבם, וב"ש מספקא להו בזה גופא האם כחם שוה, או דאמרינן דכח הבעל עדיף, דכל שעומד יבם אחר מיתתו אכתי הנכסים בחזקתו של היבם, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר בשי' הרי"ף, דב"ש סברי דכיון דמחיים ידו כידה הוא הדין אצל יבם, וב"ה סברי דכיון דכחם שוה, א"כ לאחר מיתת הבעל לעולם זוכה האשה, ואפילו אם איכא יבם וכש"כ הרמב"ן. **ובבעה"מ** מבואר, דב"ש ס"ל דגם אצל היבם ידו כידה, וב"ה ס"ל דפקע יד הבעל במיתתו, **והרמב"ן** כ' עוד, לפמש"כ לומר דלב"ה אין ספק כלל ובודאי לא הויא נשואה, דלכו"ע ראוי להיות חזקת היבם כחזקת הבעל, ורק דלב"ה דודאי אינה נשואה, א"כ ממילא אין ליבם שום זכות, ולב"ש דאיכא ספק, כיון דידו כידה יחלוקו.

**לט' א'**

גמ' א"ל רבא וכו' – רש"י הכא מבאר דרבא ס"ל דלכו"ע יד הבעל עדיף מיד האשה, וא"כ אצל היבם דנחת דרגה ידו כידה ויחלוקו, וכן מבואר **בראב"ד**, וברש"י בכתובותמבואר, דלרבא גם אצל היבם לכו"ע ידו עדיפא מידה והכל ליבם, וכ"כ **הבעה"מ** [אמנם להלכה כ' בסו"ד כשי' רש"י כאן], **והראשונים** ביארו בשי' **הרי"ף**, דלכו"ע יד הבעל עדיף מידה היינו דאמרינן דכוחו עדיף דגם אחר מיתתו אם נשאר יבם אכתי זכותו בנכסים עומדת אצל היבם, ולפ"ז הכל שייך ליבם, [**והגר"א** בסקי"ד כ' דכך היא שי' התוס', **ובחזו"א** העיר דמנ"ל הא עיי"ש], **וברמב"ן** כ' לשיטתו דלב"ה ודאי אינה כנשואה, דמה דאמר רבא היינו דבחיי הבעל לכו"ע מוחזקות הבעל עדיפא מחזקת האשה, ומשו"ה ממילא לב"ש דיש ספק אצל היבם אם היא נשואה, הכל ליבם דהוא מוחזק יותר כמו גבי בעל.

**התוס'** כ' בשם **בה"ג** דהלכה כאביי, אמנם בשאר **הראשונים** מבואר דס"ל עיקר דהלכה כרבא [ובב"ח סק"ס מבואר דכך היא גם דעת הרא"ש], וכ"כ בשי' **הרי"ף** דהביא בכתובות למחלוקת אביי ורבא וא"כ הלכה כרבא כמו בכל מקום, אמנם **הבעה"מ** כ' בשי' הרי"ף דס"ל דהלכה כאביי, מדלא הזכיר כאן כלום, ואי ס"ל כאביי ניחא דלהלכה אין נפ"מ בכל הסוגיה דלעולם נכסי מלוג בחזקת יורשי האשה, **והרמב"ם** בפכ"ב מאישות ה"י סתם דיורשי האשה יורשין הנכסי מלוג, והיינו אפילו אם נפלו לה כשהיא תחת הבעל, וכ' **הרמב"ן** דהרמב"ם ס"ל דאביי ורבא פליגי רק אליבא דב"ש, אבל לב"ה ודאי אינה נשואה, וכבר נתבאר בזה לעיל, **והחזו"א** כ' לומר בשי' הרמב"ם כש"כ הבעה"מ בשי' הרי"ף, דס"ל דהלכה כאביי וכשנ"ת, **והראב"ד** שם השיג דיחלוקו, וכן **הטור** בסק"ס כ' דיחלוקו, והיינו כשי' רש"י הכא ואליבא דרבא, **והשו"ע** ס"ז כ' כהרמב"ם, **וברמ"א** ס"ו כ' בשם י"א כהטור.

ח) **הבעה"מ** כ', דלאביי ורבא אין ליבם בפירות כלל, דהוו כנכסים שנפלו לה לאחר מיתה דהוי של האשה, **והמלחמות** הק' עליו דא"כ מה הק' ר"פ לאביי דלפלגו מחיים ולפירות, הא באמת בפירות לא פליגי, וכבר מבואר **באב"מ** סע"ח סק"ו דממשה"ק רבה לעולא לעיל לא קשיא, דהא לעולא באמת גם בפירות פליגי, כיון דס"ל דגם פליגי בנכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם, אבל ממה דהק' ר"פ לאביי בזה ק' על בעה"מ, והנה לפי מה דנתבאר לעיל דברי הריטב"א, דכ' לומר דמש"כ בגמ' דלפלגו בחייה ולפירות הוא לאו דוקא, א"כ הכא נמי לא יק' על בעה"מ, ולשיטת הבעה"מ ניחא טפי, די"ל דנקט הכי בדברי ר"פ אגב דרבה לעיל הק' הכי, **והגרע"א** כ' לת' לפמש"כ הבעה"מ בב"ב קנ"ח, דנצ"ב הקיימין דינם כנכסי מלוג לגבי מוחזקות, דא"כ יל"פ דקו' ר"פ דלפלגו בנצ"ב הקיימין לענין פירות.

**והרמב"ם** כ' דאין ליבם פירות ואפילו בנצ"ב, ולגבי נכסי מלוג זה ניחא לשיטתו דאפילו בגוף אין לו כלום והכל ליורשי האשה וכשנ"ת, אבל מש"כ דנצ"ב אין לו פירות כבר תמהו עליו **הראשונים והה"מ** שם, ועיין בחזו"א מש"כ בזה. **והטור** כ' דבנצ"ב זה תלוי במחלוקת רש"י והראשונים, האם לאחר מיתת האשה יחלוקו או הכל לבעל, דהכא נמי לענין פירות, ובנכסי מלוג כ' דחולקים, **ובשו"ע** ס"ו כ' דבנכסי מלוג אין לו פירות, **והרמ"א** כ' די"א דיחלוקו, וגבי נצ"ב כ' השו"ע דיש לו מחצה בפירות, וכ' שי' הרמב"ם דאין לו בשם יש מי שאומר, וכ' הרמ"א דשי' ראשונה עיקר.

בסוגיה מבואר דהדין דידו כידה, הוי גם לענין מה שזוכה בגוף לאחר מיתה, ובחי' **הגרש"ש** סל"ו סק"ד הק' מזה על **המל"מ** בפכ"ג מאישות ה"א בד"ה והנה אם, שכ' לומר דלענין מה דיורש מאשתו לא אמרינן דידו כידה, ובטעם הדבר דשייך בזה דידו כידה, הגם דירושה הויא רק לאחר מיתה, כ' **הגרש"ש** שם, דזהו משום תקנת אושא דהוי לוקח מחיים לענין מה דעתיד לירש מאשתו, **ובראב"ד**  בהשגות על בעה"מ גם הביא על הא דידו כידה, הדין דמוציא מיד הלקוחות.

תוד"ה אע"ג – **בריב"ש** סשפ"ו כ' לומר איפכא, דרבא ס"ל אליבא דב"ש דהיבם אוכל כל הפירות כיון שעומד לכנוס, ודוקא כשמתה ולא כנס בזה חשיבא כספק נשואה ויחלוקו, וא"כ אה"נ דגם מצו לפלוג לגבי פירות, מ"מ ניחא לי' לאשמועינן פלוגתא דלב"ש יחלוקו ולאחר מיתה, **ובחזו"א** העיר על מש"כ התוס', דא"כ אמאי באביי אין לומר הכי, דמחיים לא פליגי דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואמאי אמר ר"פ דלאביי ק', אמנם **בריב"ש** שם מבואר, דבמה דנפל לה תחת הבעל לא שייך לומר בזה דאין ספק מוציא מידי ודאי, וא"כ ניחא דלאביי ק'.

בא"ד – **בבעה"מ** כ' דמאמר מהני גם לב"ה דלא תמכור לכתחילה כמו בארוסה שנפלו לה נכסים, **והמלחמות** ועוד **ראשונים** חולקיים על זה, **ובנ"י** בתחילת דבריו במתני' נראה כהבעה"מ, **וברשב"א** בכתובות פ' ב', כ' שני צדדים בזה, וכ' **הגרע"א** דבתוס' מוכח דלא כהבעה"מ, דלפ"ד הבעה"מ ל"ק כלל אמאי לא מוקי רבא רישא דעבד מאמר, דא"כ אמאי מוכרת לכתחילה לב"ה.

ט) גמ' רישא דלא עבד בה מאמר – **בריטב"א ונ"י** מבואר דאפילו אם אח"כ עבד מאמר אינו זוכה, **ובקר"א** נתקשה בזה, דכמו דאמרינן דאם נפלו אחר דעבד מאמר דיחלוקו, א"כ הכא נמי אם אח"כ יעשה מאמר נימא הכי.

**ברשב"א ובר"ן** בכתובות פ' ב' מבואר, דבמה דאמרינן דיחלוקו הדין דמחיים יכולה היבמה למכור החצי דידה לכתחילה, והנה בתוס' מבואר, דלרבא הגם דאמרינן דמחיים איהי ודאי ואין ליבם כלום ואם תמכור מהני, מ"מ לכתחילה לא תמכור, ויל"ע אי כונתם דלכתחילה לא תמכור כלום או דרק מחצה, דכיון דיש כאן ספק וראוי לחלוק, א"כ הגם דאין ליבם כלום משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, מ"מ אמרינן דלכתחילה לא תמכור, **ובחזו"א** מבואר דנקט דלא תמכור כלום, ולפ"ז כ' דהתוס' חולקים על הרשב"א והר"ן, דמבואר דכל דהיא ספק נשואה לכתחילה לא תמכור, [**ובריטב"א ונ"י** מבואר בדברי עולא דלכתחילה לא תמכור, כיון דהיא ספק נשואה, ובנ"י בתחילת דבריו כ' דרישא מיירי מחיים ולכתחילה תמכור, וזהו אוקימתא דרבה, ומוכח מדברי רבה דס"ל דגם לכתחילה תמכור וכמש"כ התוס', ויל"ע מנ"ל דעולא חולק על רבה בזה], **ובטור** כ' דלא תמכור נכסי מלוג שגם בהם יש ליבם חלק, **והב"י** הק' דזה סיבה רק דחצי לא תמכור, אבל החצי שלה אמאי לא תמכור לכתחילה וכמבואר ברשב"א ובר"ן, **והחזו"א** כ' דהתוס' חולקים על הרשב"א והר"ן וכשנ"ת, וא"כ אתי שפיר דשי' הטור כתוס', **ובאב"מ** סע"ח סק"ו כ', דשי' הרמב"ן במלחמות דלכתחילה לא תמכור עיי"ש, **והפרישה** סקט"ו כ' לבאר דברי הטור, דמש"כ דלא תמכור היינו רק מחצה, וכ"כ **הב"ח** שם, וכ' עוד דיל"פ כונת הטור דקודם חלוקה לא תמכור כלום, דאכתי לא מבורר חלקה, וכ"כ **הט"ז** סק"ד, ובבי' **הגר"א** סקי"ד כ', דשי' הטור דאינו יכולה למכור כלל מפני חלקו של יבם, וכ' דכך היא שי' **הרמב"ם** דכ' דשומרת יבם יש לה למכור בנכסים שנפלו לה כשהיא שומרת יבם, ומבואר דמה דנפל תחת הבעל לא תמכור, וכ' דלמדו כן מקו' הגמ' דלפלגו בחייה ולפירות, ולא מקשינן דלפלגו לענין מכירה, ולכאורה נראה לפ"ז דבדיעבד גם לא מהני המכירה, דא"כ הא יש אכתי נפ"מ לענין דיעבד, אמנם **בחזו"א** מבואר בשי' הרמב"ם דרק לכתחילה לא תמכור, וכ' לומר דגם זה אינו מוכרח, די"ל דהרמב"ם העתיק דין המשנה, **וברמ"א** ס"ו מבואר להלכה דחלקה יכולה למכור לכתחילה.

י) **הד"מ** בסק"ד כ' בשם **מהרי"ק** בשורש צ"א, דמה דאמרינן דיורשי הבעל יורשים הנצ"ב, היינו דאם אביו קיים האב יורש ולא היבם, דהא רק אם ייבם הדין דהאח קודם לאב, והכא דלא ייבם האב יורש, [ומבואר בלשון המהרי"ק דזה דוקא אחר שמתה היבמה, אבל בחייה נראה דאכתי הוי ליבם], ובשם תשובת **מהרי"ו** סמ"א כ' דהיבם זוכה בנכסים, **וברמ"א** בס"ו הביא לשתי השי', וכ' דבבבלי וירושלמי נראה דהיבם זוכה, ומבואר שם בתשובת מהרי"ו דהיבם זוכה בכל נכסי המת, והובא **בב"ש** סקי"ב, **והבית מאיר** שם **והחזו"א** העירו בזה, דלא מצינו דנתנו לה דין נשואה לחשב דעומד במקום הבעל, אלא לגבי מה דראוי לחזור ליבמה, אבל שאר נכסי המת מנ"ל לומר דיש לו דין יורש כאילו ייבם, ועוה"ק דהרי לכל היותר היא ספק נשואה והוי ספק עומד במקומו, ויש לנו לומר דיחלקו היבם והאב, ובחזו"א מבואר, דגם לשי' מהרי"ק דהאב זוכה, מ"מ בנכסי מלוג לכו"ע הוי של יבם, דהא מה דאינו חוזר הכל ליורשי האשה, הוא משום דאמרינן דהיבם עומד תחת הבעל, וא"כ אין שום צד זכות לאב, דאם היבם אינו חשוב כהבעל הרי זה של יורשי האשה, ולפ"ז צ"ל דבנצ"ב מה דהוי של בעל אחר מיתת האשה לא הוי רק משום ירושה, דא"כ גם זה לא צריך להיות של אב, אלא דגם בזה אמרינן דלא נתנה כתובה לגבות מחיים, ונתבאר לעיל באות ב', ובבי' **הגר"א** הביא ראיה דהוי ליבם מאוקימתא דרבא דעשה מאמר, דלפ"ז ודאי דהוי ליבם ולא לאב דבמאמר זוכה מצ"ע, וא"כ הוא הדין לשאר אוקימתות בגמ'.

**המהרי"ק** בשורש צ"א כ' לומר דבזמן הזה דכופין לחלוץ, א"כ הוי הכל ליבמה, ואין חשוב כלל דהיבם עומד תחת הבעל דאין צד דייבמה, **והרמ"א** בס"ו כ' דין זה בשם י"א, **ובט"ז** שם סק"ו נראה דמסכים לזה, אמנם **בב"ש** סקי"א הביא הרבה פוסקים דחולקים על זה, ועיי"ש בבאה"ט סק"ו.

יא) גמ' השתא תיקום עלה באיסור אשת אח – בגמ' לעיל כ' א' מק', דכיון דאמרינן ויבמה דעדיין יבומין הראשונים עליה, אמאי אמרינן דמגרשה בגט ומחזירה, נימא דעדיין יבומין הראשונים עליה, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** שם מבארים, דקו' הגמ' היא על תרתי, דאמאי מגרשה בגט ולא בעיא חליצה, ואמאי מחזירה, ומבואר דכל מה דס"ד דהשתא תיקום באיסור אשת אח, הוא רק משום זה דדרשינן ויבמה דעדיין יבומין הראשונים עליה, אמנם **ברש"י** שם נראה דקו' הגמ' רק על חליצה, וכן מבואר **ברמב"ן** שם בשי' רש"י, [**וברשב"א** שם נראה, דגם לרש"י קו' הגמ' על תרתי], ולפ"ז נראה דמה דס"ד דתיקום עלה באיסור אשת אח, אינו שייך להא דדרשינן דעדיין יבומין הראשונים עליה.

ובהא דדרשינן מולקחה דמחזירה נראה **בתוס'** שם וביותר **ברשב"א** שם, דבאמת זהו מכח היתר חדש שחל ע"י שלקחה, ולא דהוי היתר מכח הנפילה ואמרינן רק דלא חוזר האיסור אשת אח, [**ובבית מאיר** סקס"ח ס"א כ' לומר בשי' הרשב"א לק' מ"א א' דאי"ז היתר חדש, וזה דלא כשנ"ת ברשב"א לעיל].

יב) גמ' מאי טעמא אשה הקנו לו מן השמים – **בת"י** כאן בשם **הר"ש**, **וברמב"ן וברא"ה ובר"ן** בכתובות פ"ב ב', מבואר דקו' הגמ' דמאי טעמא אין לה שתי כתובות, אחת מהראשון ואחת מהיבם, ועל זה משני דהיבם אינו חייב דאשה הקנו לו מהשמים, אמנם **בתוס'** נראה דמבארים קו' הגמ', דאמאי כתובתה רק על נכסי הראשון, ומשני דאשה הקנו לו ורק הראשון חייב לה כתובה, **והמהרש"ל** כ' לומר דגם אי נימא כפי' הראשונים בכתובות, מ"מ אכתי ק' משה"ק תוס' דמה מרויח, בסוף דברי הגמ' דאי לית לה מראשון, דמבואר דיש נפ"מ בזה דתקנו לה משני רק היכי דאין לראשון, והוכיח כן ממה דהראשונים בכתובות, גם הוצרכו לכתוב נפ"מ בזה דאין לה משני וכשי"ת, אמנם בת"י ובתור"פ מבואר, דאי נימא דקו' הגמ' דיהיה לה שתי כתובות, ממילא ל"ק משה"ק תוס' דמה מרויח, וצ"ל דמה דאמרינן בגמ' דאי לית לה מראשון תקינו משני, היינו דכך הוא האמת דכל זמן דיש מראשון אין לה משני, וגם אי נימא דאין נפ"מ בזה.

תוד"ה אשה – **בתוס'** מבואר דאם יש משועבדים מהראשון ובני חורין משל יבם גובה משל יבם, אמנם **בתוס'** בכתובות פ"א א' מבואר דגובה ממשועבדים של ראשון, וכבר עמד בזה **המהרש"א** שם דחולקים על התוס' הכא, **והטור** בסקס"ח כ' כדברי התוס' בכתובות, **והב"י** הק' עליו דזה דלא כדברי התוס' הכא, ויק' דתהא קלה בעיניו להוציאה, **והב"ח** שם בסוף הסימן **והט"ז** בסק"א הביאו התוס' בכתובות דחולקים על התוס' הכא, והב"ח כ' דכיון דמ"מ יש לה כתובה כבר אינה קלה בעיניו, והט"ז כ' דאכתי חושש שמא ישתדף שדות של הראשון ותגבה משלו, ולכאורה זה דלא כש"כ התוס' הכא בסו"ד, דאחר גירושין גם אם אשתדוף שדות של ראשון לא תגבה משני, ואפשר דס"ל דבהכרח צ"ל דהתוס' בכתובות והטור חולקים גם בזה על התוס' הכא, **ובבית מאיר** ס"ג כ' לומר דאין מחלוקת בין התוס', והתוס' בכתובות מיירו דוקא היכי דהיבם מכר נכסי אחיו, דאז שפיר לא תהא קלה בעיניו דהלקוחות יחזרו עליו, והתוס' הכא מיירו דאחיו מכר ולו אין שום נפ"מ במה שתגבה, ויל"ע בזה, דכיון דלשי' תוס' הכא צ"ל דהגם דאין לה משני, מ"מ היכי דיש בני חורין של יבם ומשועבדין מראשון, בזה תקנו דקודם גובה מבני חורין של יבם, א"כ תו אין נפ"מ מי מכר, ולפ"ד הב"מ צ"ל, דרק היכי דבשעת נפילה ליכא בני חורין משל ראשון, אז תקנו דקודם גובה מבני חורין של יבם, **והיש"ש** כ'דלא כהטור, **ובישרש יעקב** כ' דכיון דהב"מ ישב סתירת התוס', א"כ י"ל לדינא כהיש"ש דכ' כהתוס' הכא.

בא"ד – ממש"כ בסו"ד מבואר דאם אשתדוף נכסי הראשון בעודה תחת השני, דיש לה משני, **ובש"מ** בכתובות כ' בשם **תר"י** בשם **רי"ו**, דאם בשעת יבום היה לה מראשון ורק אח"כ אשתדוף, אין לה מיבם, אלא דמ"מ אסור לו להשהותה בלא כתובה, **ובב"ש** סק"ג מבואר דזה גם כונת התוס' הכא, אמנם **בבית מאיר** שם כ', דנראה בשי' התוס' דממילא חל עליו חיוב כתובה.

**הרמב"ן והרשב"א** בכתובות הביאו תי', דיש נפ"מ דמשני אין לה אלא מנה, דהא היא כבר בעולה, וכ"כ **הריטב"א** שם, **והרא"ה** שם חולק על זה, ולכאורה בתוס' דלא כ' נפ"מ זו, גם נראה דס"ל דיש לה מאתים, **וברמב"ם** פכ"ב הי"ד **ובטושו"ע** ס"ח מבואר דיש לה רק מנה, **והגרע"א** כ' לומר דאפילו נפלה מאירוסין, אם היה בשעת יבום נכסים משל ראשון ואשתדוף, דכיון דרק עכשיו חל עליו חיוב, א"כ אין לה אלא מנה, דעכשיו היא בעולה.

**הרמב"ן והרא"ה** בכתובות כ' עוד דיש נפ"מ, דכיון דאין לה משל יבם, הדין דהיבם אינו יכול למכור בנכסי אחיו כמבואר בסוגיה שם, **ותור"פ** כאן דחה זה, דנראה דאמרו זה לטובתו של יבם, ולפ"ד נמצא דהוי לטובת האשה, אמנם נראה, דהתור"פ מבאר קו' הגמ' דמאי טעמא, היינו דאמאי אין כתובתה על שני, וא"כ באמת מבואר דהוי לטובת היבם, אבל הרמב"ן ורא"ה מבארים, דאמאי אין לה שתי כתובות וכשנ"ת, ורק דקשיא להו דמה נפ"מ בזה דאמרינן דתקנו משני רק אם אין לראשון, ובזה י"ל דאה"נ דהנפ"מ הוא בדבר דהוי לטובת האשה.

**ברמב"ם ובשו"ע** כ', דאם אין לה מראשון, כשיכניסנה יבם יכתוב לה כתובה מנה, **ובב"ש** סק"ו כ', דגם אם לא כתב חייב כמו כל נושא אשה, אמנם בבי' **הגר"א** סקי"ג נראה דדוקא אם כתב וחייב לכתוב, והביא **דבראשונים** לק' פ"ה א' מבואר דאי"צ לכתוב.

א) רש"י ד"ה ביאת – ברש"י מבואר דבקטן פחות מבן י"ג אמרינן לו להמתין, **וברשב"א** נראה מבואר, דשי' רש"י דגם לרבנן דמתירים לקטן ליבם, מ"מ הכא מיירי בבן י"ג, אמנם **בריטב"א** מבואר, דלפ"ד רש"י צ"ל דהסוגיה כר"מ דאוסר לקטן ליבם, וכ"כ **בת"י** דהסוגיה כר"מ, **ובמאירי** מבואר די"ל דגם לרבנן בעי שיהיה בן י"ג, ומשום דביאת קטן כמאמר שויוה רבנן ולא הוי יבום גמור, [ושי' תוס' ועוד ראשונים דמן התורה לא קני כלל, ושי' רש"י בקידושין י"ט א' והרמב"ן לק' צ"ו, דמן התורה קני ורבנן שויוהו דיהני רק כמאמר], וזה טעם דיהיה עדיף חליצת גדול מיבום של קטן, אבל יל"ע אם זה גם סיבה דימתינו בקטן, דכיון דיש גדול דיכול ליבם או לחלוץ ויהני לגמרי, לא אמרינן דייבם הקטן, דהוי כמאמר ואינו יבום גמור עכשיו.

ומה דהביא רש"י ראיה מהא דממתינים, דחו **הרשב"א והריטב"א** די"ל דמיירי על קטן פחות מבן תשע, **והרשב"א** הביא ראיה מדלא מוקמינן מתני' דהולכין אצל האחין באלו שהם כבר בני י"ג, [וזה ראיה רק דמיירי גם על בן י"ג], והריטב"א כ' דיש לדחות דמשמע במתני' דהולכין על כל מי שראוי ליבם, **והריטב"א** חולק על רש"י, וכ' דמיירי בקטן ממש דהלכה כרבנן דשרי ליבם, ויל"פ דאין כונתו דדוקא בקטן ממש, אלא דגם בקטן ממש, וכן מבואר **במאירי**, **וברי"ף ובמאירי** כ' על הגמ' בע"ב דמיירי בחליצת קטן, דזה ודאי מיירי בבן י"ג, דקודם אינו בר חליצה לכו"ע דאיש כתיב בפרשה כמבואר לק' ס"א ב', **ובעל"נ** העיר דאמאי לא הוכיחו מזה הראשונים, דגם הכא אין לומר דמיירי דוקא בקטן ממש.

גמ' וקתני מהלכין אצל האחין – **בנ"י** במתני' מבאר לפי מה דקיי"ל דביאת קטן עדיפא, דלא רצה היינו רק ליבם, ומהלכין אצל האחין ליבם, וכמו דבעי בגמ' הכא לבאר כן למתני', **והב"ח** בסקס"א כ' דהיכי דאין הגדול רוצה ליבם, והקטן ממנו אינו לפנינו, דלא מהלכין אצלו, דעכשיו אין אנו יודעים דרוצה ליבם, **והב"ש** סק"ג הק' עליו מהגמ' הכא ומדברי הנ"י.

גמ' ננטר דלמא אתי וחליץ – **בתור"פ** כ' דנקט הכי לרבותא, דאפילו אם רק יחלוץ כבר הוי סיבה להמתין לו, ועל דרך זה מבואר **ברשב"א**, דהיינו דלא מבעיא אם ייבם דננטר, אלא גם אם רק יחלוץ, ועוד כ' בתור"פ דמיירי היכי דיש לו עוד נשים דלא ניתן לו ליבם כמבואר לק' מ"ד א', דגם בזה ק' דמ"מ דלמא אתי וחליץ, **ובת"י** בע"ב כ' על דרך זה די"ל דמיירי דשמענו דאינו רוצה ליבם.

**בטושו"ע** סקס"א ס"ו מבואר דהלכה כאיכא דאמרי, ומ"מ אמרינן דחליצה דגדול עדיפא מחליצת קטן, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דזה מבואר גם **ברמב"ם** במש"כ בפ"ב ה"ו דמצוה על הגדול ליבם או לחלוץ, והיינו דגם בחליצה קודם.

ב) גמ' כל שהויי מצוה – **בנ"י** מוסיף דלא נעגן אותה, וכן **בב"ח** כ' דלא משהים דלא לעגן אותה והביא הנ"י, ונראה דרק משום עיגון הוא דלא משהים, אמנם **בתה"ד** סל"ה למד מהכא, דכל מקום דיש לחוש דתתבטל המצוה דלא משהים, הגם דאח"כ יוכל לקיים מצוה מן המובחר יותר מעכשיו, וכ' דמשו"ה דוקא אם הלך למדה"י דיש לחוש דלא יבוא, אבל ממדינה למדינה בא"י דקרוב הדבר שיבוא משהינן, [**ובב"ח ובב"ש** סק"ו מבואר דכל מקום דיש שנוי בלשון חשוב מקום רחוק ולא הזכירו דברי התה"ד, עיי"ש ובבאה"ט ובפ"ת שם, ועיין ביש"י מה שהביא עוד בזה], ולמד מזה לאחד שלא קידש הלבנה, דמצוה מן המובחר לקדש במוצ"ש, דאם יחול מוצ"ש כמה ימים קודם ט"ו בחדש ימתין, ואם לא לא ימתין, והובא **ברמ"א** סתכ"ו ס"ב, דעד י' בחדש ימתין.

**וברמב"ם** בהי"ב כ', דאם הגדול אינו רוצה ליבם ואחד מן האחין רוצה, והיא אומרת דהיא רוצה להמתין לאח שיבוא ממדה"י, דאינה חשובה מורדת, [וזה לשיטתו שם, דכשמסתלק הגדול שוב אין מעלה בזה שאחריו, והראב"ד שם השיג עליו, וכן ברש"י ותוס' לעיל כ"ד א' ובשאר ראשונים מבואר דיש מעלה בזה שאחריו, וכן מבואר בטושו"ע], **והה"מ** שם כ', דאע"ג דאמרינן דשהויי מצוה לא משהינן, מ"מ זהו דוקא היכי דאין הגדול לפנינו, אבל הכא דנמצא לפנינו ואינו רוצה, כבר אין המצוה נעשית כתקנה, וא"כ יכולה גם לטעון שתמתין, וצ"ב בכונת דבריו, **והאו"ש** כ' לפ"ד הנ"י דהוי חשש עיגון, דא"כ הכא דהיא אומרת להמתין ליכא חשש עיגון, ולפ"ז הוא הדין דיכולה לומר היכי דאין הגדול כאן דנמתין לגדול, ולפ"ד הה"מ נראה דאינה יכולה לומר.

**לט' ב'**

ג) גמ' אמר רב אין כופין – שי' **רש"י והריטב"א** דרב קאי על משנה אחרונה דאמרו דמצות חליצה קודמת, ואמר רב דמ"מ היכי דתרוייהו רוצים ליבם הדין דאין כופין אותם לחלוץ, ומניחים להם ליבם, **ובתוס'** הק' על רש"י, דממה דאמר רב בדידך תלא רחמנא נראה דגם בזמן הזה הוי הכי, ונראה דמבארים הגמ' לשי' רש"י, דבודאי לא אמר לו דאם ירצה ייבם ואם ירצה יחלוץ, דהא חליצה קודמת, אלא דרק לא מנע ממנו ליבם, ואמר לו עיקר הדין דיכול ליבם, ועל זה הק' תוס', דנראה דאמר לו דגם היום הדין דבדידי' תלוי, וכמו דמן התורה יכול ליבם לכתחילה הכא נמי בזמן הזה, ועיין **בחזו"א** מש"כ בדברי התוס', **והרמב"ן** מק' על רש"י, דאמאי פתח לו רב גם ביבום, הא הדין דלכתחילה לא ייבם, ועוה"ק דמה אמר לו בדידך תלא רחמנא, הא אדרבה מן התורה יבום קודם ונראה דמבאר דבדידך היינו דקאי על עכשיו דאין יבום קודם, דבשלמא אי אמרינן דגם בזמן הזה מצות יבום קודמת, א"כ י"ל דהכא נמי מה דאמר לו דבדידך תלא רחמנא, היינו רק דאינו חייב ליבם, אבל לשי' רש"י דבזמן הזה מצות חליצה קודמת, א"כ מה דאמר לו דבדידך תלא רחמנא, היינו רק דאם ירצה ליבם לא נמנע אותו, ועל זה מק' דזה אינו דין התורה, וזה דלא כמו דנראה בתוס' בשי' רש"י דבאמת אמר לו דין התורה, וכשנ"ת.

ושי' **ר"ח** **ור"ת בתוס' והרמב"ן והרא"ש** דרב קאי על היכי דמצות יבום קודמת, ואמר דאע"פ כן אין כופין ליבם, **וברמב"ן ובריב"ש** סר"ט מבואר הטעם, דכיון דבקרא כתיב דאם לא יחפוץ יחלוץ, מבואר דאין כופין ליבם, וכך הוא פשטות דברי הגמ' לפי פי' זה, דעל זה אמר רב דבדידך תלא רחמנא, **ובקר"א** העיר דמאי קמ"ל רב, הא פשיטא דאין כופין וכמבואר בקרא, אמנם **בב"י** סקס"א בשם **הרשב"ש ובב"ח ובפרישה** סק"ב שם כ', דאין כופין ליבם משום דאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת, ונראה דמצד הקרא אין הכרח לומר דאין כופין, דא"כ צ"ב דוכי טעמא דקרא אשמועינן.

**ור"ת** **בתוס' והרא"ש** מוקמי להגמ', כגון שידענו שאינו מתכוין לשם נוי, דאי לאו הכי להלכה הדין דמצות חליצה קודמת, וכ' דמיירי כגון דבאו לחלוץ, דבכהאי גונא ידעינן דייבם לשם מצוה, דהרי רצה לחלוץ, **ובהג' תיו"ט** על הטור סקס"ה סק"א העיר דדלמא מערימים, וכ' דהיכי דיש לחוש לזה באמת לא יאמרו להם ליבם, אבל בסתם לא חיישינן, **והרמב"ן** כ' דרב ס"ל להלכה דמצות יבום קודמת כחכמים, וכשי"ת בסמוך.

שי' **ר"ת בתוס'** **והרא"ש** דלא כרש"י, אלא היכי דמצות חליצה קודמת אמרינן דכופין אותם שלא ייבם, **ובתוס'** בכתובות ס"ד א' מבואר דהיינו במילי ולא בשוטים, וכ' **המהרש"א** דכן הוא גם כונת התוס' הכא דכופין במילי, וכ"כ בהג' **הגר"א,** אמנם **הב"ח** כ', דהיכי דלא ידעינן לשם מה מתכוין כופין במילי, אבל אם ידעינן דכונתו לשם נוי כופין בשוטים, וזה כונת התוס' הכא שכ' דאדרבה כופין לחלוץ, דהיינו בשוטים וכהאי גונא דידיעינן דכונתו לשם נוי, וכ"כ **הב"ש** בסק"א, וכתבו דמ"מ **בב"י וברמ"א** נראה דלעולם אין כופין בשוטים, וכ"כ **הבית מאיר והחזו"א** דלעולם אין כופין, וכ' משום דזה דבר התלוי בלב, ולעולם אין לנו לידע בבירור דבשעת ביאה לא יתכוין לשם מצוה, **והחזו"א** הק' על הב"ח, דלק' ק"ו א' נראה דידענו דכונתו לשם דבר אחר, ואע"פ כן מוכח דאין כופין כש"כ התוס', אמנם **ביש"ש** מבואר, דגם שם לא מיירי באופן שידענו.

ד) רש"י ד"ה אמר רב – במש"כ רש"י דאי ניחא לתרוייהו כ' **הריטב"א**,דהוא הדין אי לא ניחא לאשה אין כופין כל שלא נתנה אמתלא וכמבואר ברש"י, אלא עיקר כונת רש"י דמה דאמר רב אין כופין, היינו דמשום הדין דמצות חליצה קודמת אין כופין, ואם ירצו תרוייהו יוכלו לייבם, אבל אכתי משכחת לה כפיה מצד דאין האשה רוצה.

בא"ד – במש"כ ראיה מהא דרב ששת מבואר **ברמב"ן**, דשם יש מקום לפרש דאין חוסמין היינו רק דלא מכריחים אותה להתייבם, אבל גם אין כופין אותו לחלוץ, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א**, **והריטב"א והנ"י** כ' לומר כן להלכה, דלעולם אין כופין אותו לחלוץ.

בא"ד – מה דמביא ראיה מהא דאין כותבין אגרת מרד, בתוס' הק' דא"כ אמאי מבואר שם רק דאין כותבין אגרת מרד, אדרבה הא כופין אותו לחלוץ, **וברמב"ן** מבואר דשם מיירי בלא אמתלא ומשו"ה אין כופין לחלוץ, [**ובתור"פ** העיר דלעולם יכולה האשה למצוא אמתלא], אלא דהק' דא"כ מה הביא רש"י ראיה מהתם.

**התוס' והרא"ש** כ' על מה דהביא רש"י ראיה מהא דאגרת מרד, דשם מסיק דהטעם הוי משום דמצות חליצה קודמת, ונראה מדבריהם דשי' רש"י דכופין לחלוץ, הוי גם אי אמרינן דמצות יבום קודמת, ולזה כ' דשם מבואר משום דמצות חליצה קודמת, וכ"כ **החזו"א** די"ל דדברי רש"י גם אי מצות יבום קודמת, אמנם **בריב"ש** בססר"ט מבואר דכל דברי רש"י הם רק משום דמסקינן דמצות חליצה קודמת, וכן מוכח מדברי **הגר"א** בסקי"ב עיי"ש, ולפ"ז צ"ל לכאורה דמתני' דכתובות גבי בורסי, מיירי למשנה אחרונה דמצות חליצה קודמת.

תוד"ה אמר – משה"ק דאמאי טרחו להטעותו כיון דאפשר לכפותו, הנה **בטור וברמ"א** סקס"ה ס"א מבואר, דהיכי דאינו רוצה לא לחלוץ ולא ליבם, הדין דגם לשי' ר"ת והרא"ש כופין לחלוץ, וכ' דכל זה באין יכולים להטעותו, אבל אם אפשר עדיף להטעותו ולא לכופו, וכ' בבי' **הגר"א** סקי"ז, דלפ"ז מיושב משה"ק תוס' על רש"י דאמאי לא כפוהו שם, אמנם **במהר"ם** כ', דודאי גם תוס' ניחא להו דעדיף להטעותו וכש"כ רש"י, רק דקשיא להו על מה דטרחו שם להטעותו, וכן בלשון **הרא"ש** מבואר דהקו' דלמה היו טורחין הרבה, וזה לא מבואר בטור וברמ"א, דיטרחו הרבה להטעותו.

שי' **ר"ת ותוס'** **והרא"ש** דהלכה כאבא שאול ובפוסקים מבואר דכך היא גם שי' **רש"י**, ומבואר בתוס' וברא"ש דמ"מ היכי דידעינן דכונתם לשם מצוה, מצות יבום קודמת, ושי' **הרי"ף והרמב"ם** והרבה **ראשונים** דהלכה כחכמים דלעולם מצות יבום קודמת, ושי' רש"י דהגם דמצות חליצה קודמת מ"מ אין מונעים אותם מיבום ושי' תוס' והרא"ש דמונעים אותם וכשנ"ת, **ובטור** סקס"ה הביא שלש השי' וששי' הרא"ש כר"ת, **ובשו"ע** ס"א כ' דמצות יבום קודמת וי"א דחליצה קודמת, **והרמ"א** שם הביא שי' ר"ת והרא"ש.

ה) גמ' והלכתא גלויי מילתא בעלמא הוא ואפילו קרוב ואפילו אשה – **ברי"ף** מבואר הטעם דלא בעי עדות גמורה, דאין העדות כאן על דבר איסור או ממון, אלא מלתא בעלמא מגלו דהוא האח של המת, והביאו **הרא"ש**, [ועיין לק' בדברי המאירי איך מבאר דבריו], **ובתוס'** בגיטין פ' א' כ', דכיון דקל לברר ועביד לגלויי טובא, משו"ה לא חיישינן דמשקרו ונאמנים, והוסיפו דהכא היה צורך לומר דנאמין להם כדי שלא תתעגן, וכן **במרדכי** לק' סנ"ח מבואר דהקילו להאמין, כדי דלא תתעגן ומשום דעבידא לגלויי, **וברמב"ם** פ"ד מיבום הל"א כ', מפני שעשוי לגלות ואפשר לנו לדעת שלא מפיהן, ודימה זה להדין דע"א נאמן במיתה להתיר האשה, וכמו שביאר בפי"ב מגירושין הט"ו דסומכים עליו משום דעביד לגלויי, **וברא"ש** בב"ב בפ"י סי"ז כ' דהטעם הכא משום דעביד לגלויי, **ובק"ש** שם אות תר"כ עמד בזה דסותר דבריו דכאן כ' כהרי"ף, **וברמב"ן** בנדה מ"ח ב', כ' על המבואר שם דת"ק ס"ל דנשים נאמנות על סימני גדלות, דזהו משום דאיתא קמן ואפשר לגלות הדבר, והביא הגמ' הכא, וכ' דהרי"ף הוסיף הכא דלא הוי דבר איסור או ממון, והכא נמי בסמנים לא הוי עדות על איסור או ממון, וסיים דכל שכן גבי סמנים דזהו דבר שלפנינו ואפשר עכשיו לבררו, ונראה מדבריו, דבאמת גם אי אמרינן כסברת הרי"ף, מ"מ אי"ז טעם לעצמו, אלא דבזה מאמינים בדבר שאפשר לברר, וכן **בריטב"א** שם כ' לשני הדברים דנאמנות משום דעביד לגלויי ואינו דבר איסור או ממון, ויל"ע אי ס"ל דגם שי' הרי"ף הכי, או דרק הם כ' ע"פ דברי הרי"ף דיש לנו בזה ב' טעמים, [ולפ"ד אולי יש לישב הסתירה ברא"ש דבאמת איכא לתרוייהו], **וביש"ש** מבואר ברי"ף דהוי משום שני הטעמים, ונראה בדבריו דגם הרמב"ם ס"ל כהרי"ף, וכן נראה בבי' **הגר"א** סקס"ט סק"נ, **ובמרדכי** מבואר עוד שי', דדוקא היכי שאנו תופסים אותו בחזקת אחיו מן האב נאמנים קרוב או אשה, אבל בלאו הכי לא, וכ' **בנו"ב** חאה"ע קמא סצ"ב דנראה דהוא מפרש דברי הגמ' דגלוי מלתא, דהיינו דאינו אלא מברר דבר הגלוי לנו כבר.

**הריב"ש** סקפ"ב כ' דסברת הרי"ף שייכא רק היכי דהם מעידים קודם שבא המעשה לפנינו, והיינו קודם שבאו לחלוץ לאשה, וכן מבואר **במאירי**, אך בדבריו מבואר דכונת הרי"ף, דכיון דלא העידו הקרוב או האשה בזמן מעשה אין לחוש דמשקרים, וכן נראה **במרדכי** שם, דכ' דנראה ברי"ף דדוקא היכי דמסיחים לפי תומם נאמנים, **ובנו"ב** שם כ' דכן נראה דעת הרי"ף מסיום דבריו וכשי"ת בסמוך, וכ' **דהרא"ש** דלא סיים דברי הרי"ף נראה דס"ל דגם בשעת מעשה נאמן, **וברא"ש** בב"ב שהובא לעיל מבואר דגם בשעת מעשה נאמן וכבר עמד בזה **בק"ש** שם, אמנם כבר נתבאר דהרא"ש שם כ' הטעם דעביד לגלויי, ולפי טעם זה באמת אין לחלק בין קודם שבא המעשה לפנינו לשעה שבא לפנינו, **ובתוס' חמ"ק** מבואר בסו"ד, דגם בשעת מעשה נאמן להרי"ף, **והרמב"ן** בנדה שהובא לעיל מיירי גם בשעת מעשה, [ובריב"ש שם כ' דמשו"ה הרי"ף שם כ' טעם אחר, וכמש"כ הרמב"ן עצמו שם דברי"ף מבואר טעם אחר, כיון דבשעת מעשה לא מהני טעם זה דגלויי מלתא], **והב"י** בסקנ"ז הביא דברי הריב"ש, וכ' דבדברי הפוסקים נראה דבכל ענין נאמנים, **והגרע"א** בח"מ סמ"ט ס"ב, לענין דצריך דהעדים יכירו שם הלוה והמלוה, דמבואר דגם אשה או קרוב נאמנים בזה, מביא דברי הב"י דלהלכה גם בשעת מעשה נאמנים, ועיי"ש בקצוה"ח, **ובפ"ת** סקמ"ב ססק"ז כ' דגם להב"י אינם נאמנים אלא בשעת מעשה, אבל לאחר מעשה אינם נאמנים, דהשתא הוי עדות ממש על חליצה.

הרי"ף אחר שביאר הגמ' דגלויי מלתא כ', דכיון דמודעי לי' הכי, הרי אתחזק גבי' דההוא סהדא מפומא דהאי קרוב או מפומא דהאי אתתא דהאי ניהו פלניא, הלכך שרי לי' לסהדא למסמך אפומייהו ולמיסהד עילוי' דההוא גברא, ובחי' **ר"א מן ההר** נראה דמבאר דברי הרי"ף, דנאמן עד לבוא ולהעיד לנו דאשה או קרוב אמרו דהוא אחיו, וכן **בנו"ב** שם כ' לבאר דברי הרי"ף, דהיינו דבאים עדים כשרים לפנינו בשעת מעשה ומעידים ששמעו מפי קרוב או אשה, ולפ"ד הריב"ש דבשעת מעשה בעי עדות גמורה, ומשו"ה לא מהני אלא א"כ כבר אמרו הקרוב או האשה קודם, ועתה באים עדים ומעידים דכך אמרו, וכן מבואר **במאירי** דזה פי' דברי הרי"ף, אמנם **בריב"ש** שם נראה דמבאר דברי הרי"ף, דהיינו דהעדים המעידים על החליצה יכולים לומר בלשונם ואשתמודענוהו, משום שכבר הוחזק ע"פ קרוב או אשה, ולפ"ז י"ל דלעולם בעי שהקרוב או האשה יעידו בב"ד, וגם לפ"ד הנו"ב אין ראיה אלא דהקרוב או האשה לא בעו להעיד בב"ד, אבל לעולם י"ל דבכל גונא בעי שיעידו עדים כשרים בפני ב"ד שכך אמרו ואפילו שלא בשעת מעשה, והנה בחי' ר"א מן ההר כ', דלפי הפי' דנאמנים משום דעביד לגלויי אין להאמין עד מפי עד, **ובב"ש** סקנ"ז סק"ב כ' בשם ב"ה דעד מפי עד גם נאמן, **והגרע"א** העיר דלא מצינו כן בב"ה אלא לגבי ע"א במיתה, וי"ל דהכא לא מהני עד מפי עד, אלא דכ' דמ"מ מדברי **הרמב"ם** שכ' דסגי בקרוב או אשה כמו שמצינו בע"א במיתה, א"כ מבואר דמדמה להו להדדי, וכיון דשם מהני עד מפי עד הכא נמי מהני, ועיין **בפ"ת** שם.

ו) גמ' חד אמר בעדים – מבואר בגמ' דבעי עדים ולא סגי בעד אחד, **ובמרדכי** שם כ' דיבמה לשוק הוי דבר שבערוה, וכ' דהא מבואר לק' צ"ב דהולד ספק ממזר, **ובנו"ב** שם ובסנ"ד כ' לומר דלא הוי דבר שבערוה, והביא דבראשונים מבואר דלכל היותר הוי ממזר מדרבנן, אבל אין צד ממזרות מן התורה, ומבואר בדבריו דמ"מ י"ל דבעי עדים משום דאתחזק איסורא, אמנם בהגהות **הנחל"ד** שם כ', דכבר השיגו כמה **אחרונים** דודאי חשוב דבר שבערוה, וכן **בחזו"א** הק' על הנו"ב עיי"ש, ועיין **בקה"י** סל"ג.

גמ' והלכתא גלויי מלתא בעלמא – **הגרע"א** מק' דלמאי בעי לפסוק הכי, תיפוק לי' דקיי"ל דבפלוגתא דרב אחא ורבינא הלכה כדברי המיקל, וכבר הק' כן **בתור"פ**, וכ' לומר דהיה מקום לומר דהכא משום חומרא דאשת איש יהיה הלכה להחמיר, ונראה מדבריו דיבמה לשוק הויא כאשת איש, **ובתוס'** לעיל ל"ו ב' בד"ה הא מבואר דחלוק יבמה לשוק מאשת איש עיי"ש.

ז) גמ' אבא שאול אומר וכו' – **ברמב"ם** בפה"מ בבכורות י"ג א' כ', דמחלוקת א"ש וחכמים הוא, דא"ש ס"ל דלא הותר יבום אלא למצותו, וחכמים ס"ל דמאחר דנסתלק ממנה איסור הערוה כשמת בלא בנים, הרי הוא מותר בה, **וברמב"ן** כאן מבואר לומר, דמתני' דלק' נ"ג ב' דבא על יבמתו אונס ומזיד קנה, דהוי דלא כא"ש, דכיון דס"ל דהוי כפוגע בערוה והולד ממזר, האיך נימא דרחמנא רביי' לקניה, **והריטב"א והנ"י** לק' כ' לומר, דגם א"ש מודה דקנה, ומה דאמר דהוי כפוגע בערוה היינו רק מדרבנן, וגם חכמים מודים דצריך לכתחילה לבא לשם מצוה ואסור לשם נוי, ורק דפליגי אם בא לשם נוי אם הוי כפוגע בערוה מדרבנן, **ובב"ש** סקע"ד סק"ג העיר בזה, דבסוגיין מוכח דפליגי בקראי האם דרשינן יבמה יבוא עליה למצוה, **ובחזו"א** מבואר לומר, דמחלוקת א"ש וחכמים יסודו בדין תורה, היכי דיודע דיבוא לשם נוי האם עדיף שלא יבוא עליה, או דיבוא הגם דעיקר הדין דיעשה לשם מצוה, דא"ש ס"ל דדרשינן דאם לא לשם מצוה, דלא יבוא עליה, ומ"מ אם בא עליה אינו אלא מבטל העשה, אבל ליכא איסור אשת אח וקונה אותה, ומה דאמר א"ש דהוי כפוגע בערוה היינו רק בדיני שמים, ונראה בדבריו, דמבאר הכי גם שי' הריטב"א ונ"י, דרק מה דפוגע בערוה הוי מדרבנן, אבל יסוד המחלוקת הוא בדאורייתא עיי"ש בדבריו, **ובב"ש** סקע"ד סק"ה כ' לומר, דגם אם א"ש הוי מה"ת, מ"מ מודה דקונה אותה, **ובקוה"ע** ס"ג אות ו' כ' לומר, דלא"ש באמת ליכא איסור, ורק דמ"מ אינו קונה אותה כל דלא הוי לשם מצוה, ומשו"ה הולד ממזר דהיכי דלא תפסי קידושין גם בלא איסור הולד ממזר, **ובבית מאיר** סקס"ה ס"א כ', דדברי הרשב"א לק' דיבמה שנהית ערוה לאחר נפילה, מ"מ פקע ממנה איסור אשת אח דכבר הותרה, זה דלא כא"ש דלא הותרה אלא למצוה, וזה לשי' הרמב"ם בפה"מ בביאור דברי א"ש וכשנ"ת, וכ' דלשי' הריטב"א ונ"י דהוי רק מדרבנן, א"כ אתי שפיר דברי הרשב"א גם לא"ש, [**ובקוה"ע** סמ"ד הביא דברי **הירושלמי**, דנראה דמה דהולד ממזר, הוא משום דס"ל כר"ע דביבמה לשוק הולד ממזר, והיינו דגם ביבם עצמו, היכי דאינו קונה אותה, עובר על לאו דיבמה לשוק, **ובזכר יצחק** ח"ב סי"א כ' לבאר הירושלמי, דא"ש ס"ל דכמו דאחר חליצה איכא לאו דלא יבנה, הכא נמי קודם אם בא לשם נוי, ומשו"ה תלוי בר"ע אי מחיי"ל הולד ממזר].

**הפ"ת** סקס"ה סק"ב כ' בשם **הנו"ב** דגם לא"ש חרש יכול ליבם דסתמא לשמה, ורק במכוין לנוי אסור, **והחזו"א** השיג על זה.

**מ' א'**

ח) תוד"ה רצה – **בתוס' ובתו"ר** לא מבואר כמה בעי דיאכל, **ובת"י** כ' דבעי כזית, **והמאירי** כ' דיאכל חלקו, **ובביה"ל** ח"א ס"ב סק"ז כ' בתחילה לומר, דאע"ג דבמצות אכילה דקדשים לא בעי כזית, דהוי מצוה בקרבן שיאכל ולא על הגברא, מ"מ הכא בעי כזית דהא הוי מצוה במסוים על המקריב, אמנם כ' דכיון דכתיב תאכל ולא שיאכל הוא, א"כ גם הכא לא בעי כזית, והעיר שם **דהרמב"ם** לא כ' זה דבעי שיאכל המקריב, וכ' לומר דהרמב"ם ס"ל, דכיון דמבואר בכמה דוכתי דכהן גדול מקריב אונן, ומוכח דגם קרבנות הנאכלים מקריב, א"כ מוכח דלא בעי שיאכל המקריב, דהא כה"ג אונן אינו יכול לאכול, **ובמנ"ח** מצוה קל"ד אות ו' **והעל"נ** כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל כתי' ראשון בתוס', אמנם יל"ע דגם זה לא הוזכר ברמב"ם, דבעי שיאכלו דוקא אנשי הבית אב, ורק כ' דהם חולקים, והכא הוי דין נוסף דבעי שיאכלו דוקא הם וכמבואר במאירי.

רש"י ד"ה אלא – מבואר ברש"י ובתוד"ה מאי, דאי"צ שיאכל לשם מצוה, **ובקר"א** העיר למ"ד מצות צריכות כונה אמאי לא נימא דבעי דוקא לשם מצוה, וכ' לומר דכיון דלא הוי הכא חובת גברא עליו, לכו"ע לא בעי כונה, **ובעל"נ** מביא דברי **הטו"א** בר"ה כ"ט א', דכל היכי דהוי מצוה בחפצא כגון קדשים ופסח דמצד החפצא עצמה יש מצוה לאכול, בזה לא בעי כונה דסתמא לשמה קאי, אלא דהעיר דאכתי י"ל דקרא אתא להיכי דיכוין בהדיא לשם אכילה סתם ולא למצוה, **ובריטב"א** מבואר דלא בעי קרא שיכוין לשם מצוה, דזהו דין בכל מצוה ולא הוי דוקא דין הכא, וכ"כ **בעל"נ**.

גמ' ביוה"כ פטור – **בריטב"א** מבואר דהוא הדין בכל איסורים שבתורה פטור, וכ"כ **הר"ן** בפסחים ק"ז ב', וכן מבואר **במל"מ** בפ"ה מיסוה"ת ה"ד ד"ה נסתפקתי, אמנם בחי' **ר"א מן ההר** כ' לומר, דרק ביוה"כ פטור דכיון דמזיק לו, יש בזה אכתי ענוי באכילה זו, אבל בכל האיסורים דעצם האכילה אסורה, גם זה חשוב אכילה מ"מ, והא דמבואר דאינו יוצא יד"ח, כ' משום דשם בעי אכילה בחיוב, ולזה בעי עיקר אכילה.

תוד"ה אכילה – **בתוס'** בפסחים ק"ז ב' ביארו דהכא מיירי בכהאי גונא שקץ באכילתו, משא"כ שם הגם דשבע כבר מ"מ אינו קץ באכילתו, **ובתור"פ** כאן כ' דהכא מיירי באכילה שהוא מקיא אותה, **ובר"ן** בפסחים מבואר, דאם אינו יכול לאכול אלא בקושי, חשיב אכילה גסה דפטור עליה, **ובת"י ובתוס'** בפסחים ובעוד **ראשונים** מבואר לת' עוד, דשם הגם דלא קיים מצות אכילת פסח, מ"מ כיון דאין האכילה מעכבת א"כ לא חשיב רשע, דעיקר ההקרבה קיים, **ובפר"ח** סתרי"ב סק"ו הק', דמ"מ ביטל מ"ע דאכילת פסח, וכ' דעל עשה גרידא לא קרי רשע, **ובמנ"ח** מצוה ו' סק"ג כ' כיון דהוי רק בשוא"ת, **ובפי' הרא"ש** בנזיר כ', דכיון דמה דאינו מקיים המצוה אינו בזה שאוכל אכילה גסה, אלא בזה שלא שמר עצמו שיוכל לאכול לתאבון, א"כ אינו קרוי רשע משום אכילתו, **והרמב"ן והריטב"א** כ' עוד, דשם הכונה דאוכל לשם אכילה גסה, והיינו דלא לשם מצוה, ולא מקרי רשע כיון דס"ל דמצות אי"צ כונה ויוצא יד"ח מ"מ.

ט) רש"י ד"ה ואי – **הת"י** כ' לומר, דכונת הגמ' לקרא דלא תאפה חמץ חלקם, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כ' דהא דלא מייתי באמת קרא דלא תאפה חמץ, הוא משום דחמץ היינו דוקא חמץ ברור, וחלוט ודאי לא הוי חמץ ברור, ורק די"ל דלא הוי מצה ברורה, ומשו"ה רק ממצות מתמעט, **ובת"י** כ' לומר עוד, דילפינן מקרא דמצה תהיה, ונראה דרש"י בעי לאתויי קרא על שיריים, ושם מיירי על עיקר המנחה.

תוד"ה שנה – בתוס' מבואר דמשום קרא דהכא באמת אינו מעכב, אמנם **בתוס'** במנחות נ"ג א' כ', דמ"מ מעכב ממה דילפינן שם מדכתיב תהיה דדוקא מצה ולא חלוט, וקרא דשם אתא לעכב, וכ' דמשו"ה בעי לשתי הדרשות, ונראה דאי לאו דרשה דהכא, מתהיה לא היינו למדים כלום, דחלוט גם הוי מצה, ואחר הדרשה הכא ילפינן שם מתהיה לעכב, **ובתור"פ** כאן **ובש"מ** שם אות י"ח כ' עוד, דשם מיירי על מנחות שנאפות קודם קמיצה, וא"כ לא בעי קרא לשיריים דידהו, והכא מיירי על מנחות דנקמצות בעודן סלת, ובעי קרא דממעט השיריים מחלוט, **ובריטב"א** נראה דס"ל דגם אי חלוט מצה, מ"מ לכתחילה ודאי בעי מצה גמורה בלא חליטה, ומשו"ה כבר יש ללמוד מיתור לעכב.

**ובתו"ר** כ' דאי אפשר לומר דאתא לעכב, משום דמיירי על שיריים, וכיון דנקמץ כדין שוב לא שייך דיפסל המנחה משום השיריים, ואפילו עשאם חמץ גמור לא מפסל, וכ' דהלשון לעכב, היינו דאם חלט לא יאכלם כך, אלא יחזור ויאפה בתנור, ומבואר בתו"ר דגם אחר המיעוט, מ"מ אם חוזר ואופה מהני, אמנם **ברשב"א ובריטב"א ובמאירי** מבואר, דגם אם יחזור ויאפה כבר לא מהני במנחות, ולכאורה זה מוכח בגמ', דדוקא על מצה בפסח אמרינן בגמ' דמהני אם הדר ואפיי' בתנור, ואפשר דס"ל להתו"ר דזה פשיטא דמהני, ורק במצה קמ"ל דגם כהאי גונא חשוב מצה, ואין חסרון דלא הוי לחם עוני.

גמ' למאי הלכתא – **המהרש"א** מק' דנימא דנפ"מ לענין דיעבד, וכש"כ תוס' דרק לכתחילה ילפינן מקרא ועיי"ש מש"כ, **והקר"א** תי' לפ"ד התוס' במנחות, דגם עיכוב ילפינן עכ"פ מקרא דתהיה וכשנ"ת, **והק"ר** תי' לפ"ד התו"ר, דהכא לא שייך כלל נדון של דיעבד, דהמנחה לא תפסל.

תוד"ה כיון – בתי' הראשון דשם לא הדר אפיי', הק' **הת"י** דא"כ אינו לחם ואי"צ להטעם דלא הוי לחם עוני, וכ' דדוחק לומר דהוי לחם גם בלא הדר אפיי', **ובתוס'** בפסחים ל"ו ב' גם מבואר דאי לא הדר אפיי' לא הוי לחם כלל, ו**בבעה"מ** בפסחים ל"ז ב' כ' דאה"נ דחלוט ממעט משום דלא הוי לחם, ולא רק דלא הוי לחם עוני, **ובמלחמות** שם הביא מכמה מקומות דמוכח דהמיעוט משום עוני, וכ' שם לחלק, דיש חליטה מועטת דזה שפיר הוי לחם עוני, ויש חליטה שעושים כדי ללבנו וזה הוי דרך עשירות, ולא חשיב לחם עוני, **ובר"ן** שם הביא דבריהם, **ובראב"ד** בהשגות שם כ', דיש חילוק בין אם הדר אפיי' בתנור דזה הוי לחם עוני כמבואר הכא, לאם הדר אפיי' באלפס דלא הוי לחם עוני, אמנם **בתוס' ובתו"ר וברשב"א ובריטב"א** הכא מבואר, דגם אפיי' באלפס הוי לחם עוני, ומבואר בדבריהם דהכי היה גירסתם בגמ', וכמבואר **ברי"ף** בפסחים.

א) גמ' אלא ס"ד אמינא הואיל ואפסדה מיבום – **הקר"א** כ' לומר, דאין הכונה דחכמים קנסו אותו, דהא מהיכי תיתי, אלא הוי ס"ד דהוי סברא מן התורה, ומשום דכתיב בקרא מאן יבמי להקים שם, י"ל דמשמע דכבר לא יקום כלל, קמ"ל דרק בתורת יבם אינו זוכה, אבל כשאר אחין יורש, ולפ"ז כ' דאפילו אם אינה אלא בת חליצה היה ס"ד דיפסיד, וברש"ימבואר דהס"ד משום דפסלה על האחין, ונראה לכאורה דמבאר דס"ד אמינא דחכמים קנסו אותו.

גמ' והרי קם – **הרשב"א והריטב"א** מבארים הגמ', דאפילו דגרשה מיד, כבר זכה וכש"כ רש"י במתני', וזהו הלשון דהרי קם, והריטב"אכ' עוד לבאר, דהיינו דגם אם האב קיים, מ"מ בזה שיבם הרי קם על שם אחיו, והוא הזוכה ולא האב.

**מ' ב'**

ב) מתני' ואסור בצרת קרובת חלוצתו – שי' רש"י דאפילו צרה מנכרי אסורה, ובגמ' מבאר דמחלפא בחלוצה עצמה, דסברי דחלץ לאחותה ואחותה היא היתה אשת אחיו, וא"כ צרתה היא צרת חלוצה, דיטעו דמה דהיא צרתה, היינו דגם הצרה היתה נשואה לאחיו, **והתוס' והראשונים** מק' דא"כ אמאי אחר מיתת החלוצה שריא אחותה כמבואר כמבואר במתני', הא סברי דחלץ לאחותה, וא"כ הרי היא אסורה מצ"ע משום דטעו דהיא החלוצה, **וביש"ש** תי', דכשיראו שנושא אחותה ידעו דלא חלץ לה, דכו"ע ידעי דחלוצה עצמה אסורה וידעו דבודאי חלץ לאחותה, לזאת דבאמת חלץ לה, ומשו"ה אחותה אסורה רק משום קרובת חלוצה גזירה אטו קרובת גרושתו, אבל כשישא הצרה יטעו דצרת חלוצה שריא, **ובישרש יעקב** העיר דאדרבה אחות חלוצה חמורה, דר"ל ס"ל דהיא בכרת, **ותוס'** הק' עוד דאמאי באחין לא יטעו דהם חלצו, ותי' **היש"ש** דשם הגדול חולץ, וגם דנשים מכסות עצמם ולא ידעי מי חלצה, וגם דאין דרך נשים לילך לב"ד סתם ויטעו דחלץ לה ומשו"ה הלכה [ויאמרו דחלץ לשתיהן], **ותוס'** הק' עוד דלא מצינו צרה אלא מאח, ותי' **היש"ש** דזה דוקא בדאורייתא, אבל הכא מדרבנן אסרו גם שלא במקום מצוה, ובת"י הק' דלשון צרה לא מצינו אלא במקום יבום, ועוד הק' דמה מק' הגמ' מאי שנא צרת אחות חלוצה מקרובת צרת חלוצה, הא בקרובת צרה הרי אין חשש דאורייתא, דקרובת חלוצה גם אסורה רק מדרבנן, אבל הכא יש חשש דאורייתא, דצרת חלוצה אסורה מה"ת, **והראשונים** העירו עוד, דלפ"ד רש"י גם צרת חלוצה עצמה תהיה אסורה, אפילו נשאת החלוצה לנכרי, **ובעל"נ** כ' דליכא למטעי, ואפשר דכונתו, דכיון דהיא באמת היתה נשואה לאחיו, א"כ ידעו דמה דחלץ לה היינו מחמת שהיתה נשואה קודם לאחיו.

**הרי"ף והרמב"ם** בפ"ו מיבום ה"כ גם מבארים הגזירה כרש"י, דהקרובה מחלפא בחלוצה, וברמב"ם מבואר דמ"מ אין האיסור אלא באחיו, דאם נשואה לאחיו ומת אסורה הצרה משום דמחלפא בצרת חלוצתו, [אמנם **בפה"מ** מבואר כשי' תוס' והראשונים, דמדין צרת ערוה אסורה], והנה **הראשונים** כתבו לפי פי' זה, דמה דאחותה שריא לאחר מיתת החלוצה, אע"ג דאכתי יש מקום לגזירה דיאמרו דחלץ לה, דמ"מ לא החמירו בדרבנן יותר מדין תורה, ולא אסרו האחות יותר מאיסור קרובות, ולכאורה בשי' רש"י אי אפשר לומר הכי, דהא חזינן דאסרו יותר מדין תורה, דאסרו צרה גם מנכרי, ורק בשי' הרי"ף והרמב"ם שפיר י"ל הכי.

**הב"י** בסקע"ד אות ג' כ', דמשמע ממתני' דגם צרת חלוצה אסורה מדברי סופרים, וכ' **הב"ש** שם בסק"ה, דצ"ל דכונתו דאחר שחלץ לה נשאה אחיו באיסור ואסור בצרתה, וכמו דאסרו צרת אחות חלוצה משום דהויא כצרת ערוה כש"כ התוס', הכא נמי אסרו צרת החלוצה דהויא כצרת גרושת אחיו, **והבית מאיר** הק' על זה, דהא באם היה נושא באמת גרושת אחיו, הצרה היתה מותרת דלא תפסי קידושין בגרושת אחיו, ואין לומר דנגזור בחלוצה לאסור הצרה, וכ' להגיה בדברי הב"י עיי"ש, **ובישרש יעקב** כ' לומר, דדברי הב"י הם לשי' רש"י והרמב"ם דהאיסור משום דמחלפא בצרת חלוצה, וא"כ כל שכן דצרת חלוצה עצמה אסורה, והנה **במאירי** מבואר לאו הכי, דכ' בשם גאוני ספרד, דאם נשאת החלוצה לאחיו צרתה מותרת להתיבם, אמנם בדבריו מבואר דגם צרת אחות חלוצתו, הוי דוקא באם בשעת החליצה היו אחותה וצרתה צרות זו לזו, וזה מבואר בהדיא ברמב"ם לאו הכי, דגם אם נשאת אחותה לאחיו אחר שחלץ דצרתה אסורה, וא"כ שפיר י"ל דכל שכן בצרת החלוצה עצמה.

ג) רש"י ד"ה ובאבי אביו – **המהרש"ל** מק' דגם אם לא גזרו בחלוצה שניות, מ"מ אסורה משום כלת בנו משום המת וכמבואר בגמ', **ובמהדו"ב** מעיר בדברי רש"י בד"ה בבנו דכ' משום אשת אב דהיינו מדרבנן, תפוק לי' דאסורה מן התורה משום אשת אחי אביו, וכן הק' על דברי רש"י בד"ה אחיו דכ' משום אשת אח דהיינו מדרבנן תיפוק לי' דאסורה מן התורה משום לא יבנה, **ובריטב"א** בגמ' דמבואר לומר דמשום חולץ כ', דאע"ג דבלאו הכי אסורה משום המת, מ"מ קמ"ל דיש לאסור משום החולץ, ונפ"מ להיכי דליכא איסור משום המת, דמ"מ אסורה משום החולץ, ולפ"ז ניחא, **ובמהדו"ב** כ' לת', דיש נפ"מ היכי דלא התרו בו משום האיסור דאורייתא, דמ"מ ילקה מכת מרדות משום האיסור דרבנן, וכ' דלפ"ז מיושב קצת גם קו' המהרש"ל, ונראה דשם לא אתי שפיר כ"כ, דהרי גם משום המת וגם משום דידי', הוי אותו איסור דרבנן דכלת בנו.

גמ' דתני רבי חייא וכו' – **התו"ר** בשם **ר' מאיר ותור"פ** מבארים דברי ר"ח, דאב ובנו היינו בנו של האב דהוא אחיו, ואחיו מרבה אחיו מן האם, ובן אחיו היינו מאב ומאם, דמאם לחוד ליכא איסור מן התורה.

תוד"ה ש"מ – **המהר"ם** מעיר, דלעיל בד"ה וליתני מבואר בתוס' דאין לומר תנא ושייר, וכ' לת' דדוקא לעיל דאכתי לא מצינו עוד שניות, אין לת' דתנא ושייר, אבל השתא דאמרינן דאבי אביו ובן בנו משום חולץ, א"כ כבר תנא שניות ושפיר י"ל דתנא ושייר, ואה"נ דגם על אם אם אמה י"ל השתא דתנא ושייר, ובאמת דכן מבואר **בתו"ר**, ובהג' **ר"ש מדסויע** כ', דברישא דלא תני שניות כ' תוס' דאין לומר דתנא ושייר, אבל הכא מיירי על הסיפא דתני שניות.

ד) מאי שנא האי ומאי שנא האי – **ברשב"א ובריטב"א** כ', דלפי פי' התוס', דתי' הגמ' דוקא בחלוצה גזרו על קרובות דנעשה בה מעשה, אין לבאר קו' הגמ' כרש"י, דמ"ש קרובת צרת חלוצה מצרת קרובת חלוצה, דודאי שפיר חלוק דהיא צרת ערוה, וקרובת צרת חלוצה אין בה איסור כלל, וצ"ל דקו' הגמ' דמאי שנא קרובת חלוצה, מקרובת צרת חלוצה, וקאי על מה דמחלקינן לרי"ו בין החלוצה לצרתה, ועיי"ש מש"כ בביאור לשון הגמ', **ובקר"א** כ', דבלשון התוס' לא נראה הכי, דכ' דכיון דחלצה דמיא לגרושה טפי ואסרו גם צרת קרובתה, ומבואר דהקו' היתה מצרת קרובה ולא מקרובה עצמה, וכן מוכח **בתו"ר** דכ' עוד פי' בדברי הגמ', דהך דאזלה בהדה היינו דהצרות באות כולן לב"ד, ואי אפשר לאסור הקרובה ולהתיר הצרה, דיאמרו דצרת אחות גרושתו ג"כ שריא, מדלא אסרו צרת אחות חלוצה, ומבואר בזה דעיקר הקו' היתה מצרת הקרובה דאסורה דמאי שנא, וכ' **הקר"א** לבאר דקו' הגמ', דלא היה לחכמים להחמיר לאסור גם צרת הקרובה, כמו דצרת שניה מותרת, ועל זה משני דכיון דנעשה בה מעשה חמור טפי, אמנם בגמ' מבואר דכל הקו' היא משום דקרובת צרת החלוצה שריא, וזה לא ביאר הקר"א.

**מא' א'**

א) מתני' המתן עד שיעשה אחיך מעשה – בגמ' לעיל י"ח ב' מוכיחה מדברי ריב"ב דס"ל דיש זיקה, ומשו"ה אסורה היבמה גם אחר שקידש אחותה, והא דלא אמרינן דקידושי אחותה יפקיעו זיקת היבמה כיון דנעשית ערוה, מבואר **ברמב"ן** שם לבאר, דגם זיקה הוי כקידושין וחשיב כשתיהן מקודשות אצלו ולא תדחה המקודשת ליבמה, ואח"כ כ' די"ל דמקצת קנין שיש לו בה מן התורה פוגם עליו קידושי אחותה, **ובריטב"א** שם מבואר דלא פקע זיקה, ולק' ע"ט ב' מבואר בדבריו, דגם אם יעשה פצוע דכא דלא יפקע הזיקה אפילו לר"ע דפצוע דכא חשיב כערוה, ומבואר מדבריו דמן התורה לא פקע, וכבר עמד בזה **בברכ"ש** ס"ט סק"ז, דשם לא שייך דברי הרמב"ן דהזיקה פוגמת קידושין אחותה, וכ' שם לבאר, דאף דערוה מפקעת קידושין וכש"כ הריטב"א לק' מ"ט ב' כשי' רש"י שם, מ"מ זיקה ותפיסת יבום הוו דין בפנ"ע ואינם תלויים בדין קידושין, וכיון דאמרינן דערוה דנפטרת מיבום זה דוקא בשעת נפילה, א"כ ממילא אמרינן דלא נפקע הזיקה, אמנם **ברשב"א** כאן מבואר דמן התורה ודאי פקע זיקה, ורק מדרבנן אמרו דלא יעשה מעשה, משום שלא יראה ככונס אחות זקוקתו, והא דבאין לו אחים בעיא חליצה, הוא משום דכיון דמעוכב מחמתה א"כ בדין דתבעי חליצה, **ובמאירי** שם כ' דאין בכח קידושין להפקיע זיקה ואף נשואין לא מפקעי, ופשטות לשונו נראה דהוי מן התורה עיי"ש, אמנם בדבריו כאן מבואר דהוי רק מדרבנן, ועיין מש"כ בזה בספר לדוד מכתם סכ"ג, **ובתור"פ** לעיל מבואר דקידושין דאיסור לא מפקעי זיקה, ומצינו סברא זו בגמ' לעיל כ"ט ב' לענין מאמר, **והרמב"ן** דחה זה, דזה סברא רק במאמר דכיון דאיכא איסור לא חזיא ליבום, ומשום הכי לא מהני המאמר.

ב) **בתוס'** לעיל י"ח ב' **וברא"ש** כאן כ', דדוקא אם קידש בעי להמתין, אבל אם גם כנס אי"צ להמתין, והא דלא אמרינן דיכנוס וממילא יהיה מותר בה, כ' דמ"מ נראה כנושא אחות זקוקתו ומשו"ה אסור לכנוס, [ונראה בפשטות דס"ל גם כהרשב"א באות א' אך אי"ז מוכרח], **וברמב"ן** שם כ', דלפי הביאור דמשום דשתיהן כמקודשות, א"כ בנשואין דאשתו גמורה היא אצלו בביתו, עדיפא מהיבמה ומפקעת הזיקה לגמרי, אבל לפי הצד דפוגמת קידושי אחותה כ' דגם פוגם הנשואין, ואסורה גם אם כנס, **ובריטב"א ובנ"י** מבואר דגם נשואין לא מפקעי זיקה, **וברשב"א** מבואר לשיטתו, דאחר שכנס כבר לא אמרו שיוציאנה, דרק שלא יעשה מעשה לכנוס אמרו לו, **והטור** סקנ"ט כ' כתוס' דרק קידש אסור, **ובשו"ע** שם ס"ה כ' דין זה בשם י"א, **וביש"ש** כ' דגם כנס אסור, **ובפ"ת** שם הביא דברי **הבית מאיר**, דאם יש לו אח ימתין עד שיחלוץ, אבל אם אין אח אין להחמיר, [אלא א"כ אמרו לו ב"ד שלא יקחנה].

ג) מתני' המתן עד שיעשה אחיך מעשה – **התוס'** לעיל י"ח ב' כ' דהא דשרי לו לכנוס אחר שעשה אחיו מעשה, ולא אמרינן דנקנוס אותו כמו דמבואר במתני' לעיל כ"ו א' דקדמו וכנסו יוציאו, דשאני הכא דמתחילה יש לו דרך לכנוס בהיתר ע"י שיעשה אחיו מעשה, ולעיל כ"ג ב' הק' **תוס'** לרבנן דמבואר דאי"צ להמתין, דאמאי לא קנסינן לי', וכ' דדוקא במתני' דלעיל כ"ו דקדמו וכנסו דבא עליה באסור קנסו דיוציאו, אבל במתני' הכא דרק קידש, בזה לא קנסו אותו להוציא, ומה דלא תי' על רבנן כמו דתי' על ריב"ב נראה די"ל, דלרבנן דשרי גם קודם שיעשה אחיו מעשה, לא מהני מה דמתחילה יש לו דרך לכנוס בהיתר, דהרי עכשיו כונס באופן שלא היה מותר לו מתחילה, [**והרשב"א** כאן מביא תי' התוס' דיש לו דרך לכנוס בהיתר על רבנן דאי"צ להמתין, והק' דלעיל כ"ו א' גם יש דרך היתר בכהאי גונא דמתה שניה וכמבואר בגמ' כ"ז ב', אמנם במש"כ תוס' דזה תי' על ריב"ב לכאורה אי"ז קו', דלריב"ב הרי באמת עכשיו כונס באופן דהיה שרי לו מתחילה, משא"כ בהא דמשכחת לה היתר ע"י שמתה שניה, דמ"מ השתא לא כנס בדרך זו], אמנם מ"מ ק' אמאי על ריב"ב לא תי' כמו דתי' על רבנן, דהכא לא בא עליה באיסור, וכבר עמד בזה **בישרש יעקב** שם עיי"ש בדבריו, **והרשב"א** כאן מק' על תי' התוס' דדוקא לעיל קנסו משום דבא עליה באיסור, דהא בגמ' לעיל מוקי להאי מתני' גם למ"ד אין זיקה ומשום בטול מצות יבמין ולפ"ז מאי נפ"מ אם מבטל ע"י ביאה או ע"י קידושין, והרשב"א כ' דצ"ל דס"ל הכא כאבא שאול לעיל כ"ח א', דאמר דב"ה ס"ל דיקיימו, ועוד כ' דנוקי מתני' דלעיל דוקא משום דס"ל להתנא דיש זיקה, אבל משום ביטול מצות יבמין אי"צ להוציא, [וברשב"א מבואר דהק' זה על רב דמתיר לכנוס, ועל זה כ' דרב מוקי למתני' דלעיל כמ"ד יש זיקה, וצ"ב היכן מבואר דרב ס"ל דשרי לכנוס, ומצינו רק דרב ס"ל דאין זיקה, ואי נימא דממילא מוכח דאי"צ להמתין, א"כ זה מוכח ברבנן דפליגי על ריב"ב, ואמאי הק' על רב יותר מרבנן].

ד) גמ' מתה אשתו מותר ביבמתו – **הרשב"א** מק' דגם אי נימא דליכא לדין נאסרה כל שהותרה בשעת נפילה, מ"מ הא כיון דנעשית ערוה ונפטרה, שוב לא תיזקק ליבום משום דרכי נעם, וא"כ אמאי מותר ביבמתו, וכ' לומר דאה"נ דאינה חוזרת ונזקקת לו, אלא דמ"מ שריא ליבם, דכיון דבשעת נפילה היה בה דין יבום כבר נסתלק איסור אשת אח וממילא מותרת אף דכבר אינה זקוקה ליבום ומשו"ה כשבטל איסור אחות אשה ממילא חוזרת להתירה, **והריטב"א והמאירי** כ' דהכא מיירי דיש עוד אחים, וכיון דזקוקה להם ולא אידחי מהאי ביתא, משו"ה שפיר יכולה לחזור ולהיזקק גם לזה שנאסרה עליו בעוד שהיתה אחות אשתו, **והרשב"א** חולק על זה, דלעיל ל' א' אמרינן זה רק לצריכותא אבל אינו לפי האמת, ושי' הריטב"א והמאירי דמ"מ בנאסרה אחר שהותרה קיימא חילוק זה גם לפי האמת לרב ור"ח, ועיין בחי' **הגרש"ש** סט"ו מש"כ לבאר בזה דדין פטור הוי רק בשעת נפילה, והרשב"א כ' עוד, דמשמע דקאי גם על סיפא דמתני' דמת יבם ואין עוד אחים, והריטב"א והמאירי כ' דקאי דוקא על הרישא, [והנה שי' הריטב"א דגם בעודה אחות אשתו זקוקה לחליצה מן התורה, ומ"מ מבואר בדבריו דאי ליכא אחין לא תחזור ותותר, אע"ג דמעולם לא הותרה לשוק, ולכאורה אי נימא דמה דלא תחזור לזיקתה בליכא עוד אחים, הוא רק משום דלא הוי דרכי נעם, א"כ בכהאי גונא דאכתי זוקקה לחליצה אין חסרון דדרכי נעם, וכבר עמדו בזה].

**והרמב"ם** בפ"ז מיבום ה"ח כ' הדין דמותרת גם אי ליכא עוד אחים כהרשב"א, אך כ' דאחר שמתה אשתו הותרה היבמה ורצה חולץ רצה מיבם, ומבואר דאכתי זקוקה ליבום, וכך נראה פשטות דברי **הטושו"ע** סקנ"ט ס"ז, דבתחילה כ' הדין במת אחיו, ואח"כ כ' דמתה ארוסתו חוזרת היבמה להיתירה הראשון, רצה חולץ רצה מיבם, ונראה דאף במת אחיו מיירו, וכ"כ **באחיעזר** ח"א ס"ב, **ובבית מאיר** שם כ' לבאר דבאמת ס"ל כהרשב"א דאינה אסורה משום דכבר הותר האיסור אשת אח, וכמבואר ברמב"ם בפ"א הי"ב דמהאי טעמא אין איסור אשת אח לאחר חליצה, ומ"מ כיון דגם בעודה ערוה מ"מ בעיא חליצה מדרבנן, א"כ כשהותרה אכתי עומדת בדין דרבנן, ומשו"ה צריכה חליצה או יבום, ואה"נ מה"ת מותרת לשוק, [וכ' לומר דאם כנס אחותה, לשיטות דתו גם לא בעיא חליצה וכשנ"ת, א"כ אה"נ דגם אחר דתמות אשתו לא תבעי חליצה או יבום], **ובאחיעזר** ח"א סל"ד סק"ו העיר, דא"כ צריך לקדשה קידושין גמורים, ובאם יבוא עליה בשוגג או לשם זנות לא יהני, כיון דמן התורה אינה יבמתו, והיה להרמב"ם לפרש זה, **והחזו"א** כ' על זה, דאה"נ דגם בשוגג או בזנות יקנה אותה מדרבנן ויהיה סגי אח"כ בגט, **ובחי'** **הגרש"ש** סט"ו סק"ז כ' לומר, דשי' הרמב"ם כהריטב"א דמן התורה לא פקע זיקה, וכיון דאכתי זקוקה לחליצה אין חסרון של דרכי נעם, ושפיר חוזרת לדין יבום מן התורה, ועיי"ש מש"כ עוד ב' דרכים, **ובאחיעזר** ס"ב סק"ד מבואר, דכיון דאחר נפילה אמרינן דאין פטור ורק דאין עדל"ת שיש בו כרת, א"כ מן התורה אכתי לא הותרה, דאכתי שייך בה המצוה אחר שתמות אחותה, ומשו"ה זקוקה ליבום כשמתה אשתו עיי"ש, **ובאמ"מ** ס"ה סקי"א כ' לומר בשי' התוס' דחולקים על הרשב"א, דהכא יתחדש הזיקה כשתמות אשתו, [ועיין באחיעזר שם שכ' דדרכי נעם הוי סימן ולא סיבה].

בחי' **הגרש"ש** שם הק' על שי' הרשב"א, מהא דמבואר בגמ' לומר, דר"א דאמר דמגרש אשתו והחזירה דאסורה ליבם משום דעמדה עליו שעה אחת באיסור, דזה דלא כרב, ולשי' הרשב"א לא דמי כלל, דהכא כבר פקע איסור אשת אח משא"כ שם לא פקע עד שנופלת, ובזמן שגרשה ודאי איכא איסור אשת אח ועיי"ש מש"כ, **ובחזו"א** מבואר, דכמו דאמרינן דמיד בנפילה נסתלק איסור אשת אח ואינו חוזר, הכא נמי י"ל למ"ד נשואין מפילין, דמיד בנשואין חל היתר ליבום ולא יפקע גם אם יגרשה, דכל שמחזירה אח"כ אכתי עומד בה היתר ליבום, [והנה **באבי עזרי** פ"ב מאסו"ב ה"א בהגהה כ' לבאר בשי' הרשב"א, דגם שמואל ור"א דאמרו דלא תחזור מודו דהותרה בשעת נפילה, רק דס"ל דכיון דנעשית ערוה חל בה הפקעה מעצם הנפילה, ומשו"ה ממילא בטל גם ההיתר, משא"כ רב ור"ח ס"ל דערוה לאחר נפילה אינה מפקעת עיקר הנפילה, ומשו"ה אכתי נשאר בה ההיתר של הנפילה עיי"ש, ולפ"ז נראה דאתי שפיר מה דמדמה לר"א, וכמו דנבאר בלא שי' הרשב"א הכא נמי יש לבאר לשי' הרשב"א].

ה) גמ' רבי אלעזר היא וכו – **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דהיינו לפי מה דמבארים שי' ר"א דס"ל דנשואין ראשונים מפילים, ודמי להותרה ונאסרה, אמנם **הריטב"א** כ' דזה לפי מה דמבאר רב אשי שם, דטעמא דר"א משום גזירה אטו קטנה עיי"ש, ולכאורה צ"ל לפ"ז דאע"ג דעיקר הדין משום גזירה, מ"מ גדר האיסור הוא משום דהיתה אסורה שעה אחת כלישנא דר"א, אלא דהק' דא"כ מה שייך זה להותרה ונאסרה דכיון דמיתה מפלת לא היה שום היתר עד המיתה, וכ' דאה"נ אלא דרב הא ס"ל דבאיסור דרבנן אפילו נאסרה מעיקרא תחזור להיתירה הראשון, וצ"ב דרב הכא מיירי על דין דהותרה ונאסרה ואפילו בדאורייתא, ולכאורה צ"ל דס"ל די"ל, דכיון דר"א אוסר בדרבנן הוא הדין דאוסר בהותרה ונאסרה, [וברמב"ן מבואר די"ל כן וכשי"ת בע"ה], ועוד כ' דלישנא דר"א דכל שעמדה שעה אחת נראה דאפילו דכבר הותרה מ"מ אין לה היתר עוד, וכ' דאין לפרש דמשום נשואין ראשונים מפילים, דא"כ הוי מן התורה ורב מודה דבאיסור מן התורה לא אמרינן דתותר אח"כ, ולכאורה מבואר בדבריו דבר"א באמת לא שייך ההיתר דהותרה ונאסרה, ורק יש להתיר משום דהוי מדרבנן וצריך ביאור בדבריו.

גמ' רבי אלעזר היא – **הרמב"ן** מבאר דגם שם הוי כהותרה ונאסרה דבשעת נשואין ראשונים היתה ראויה ליפול ליבום, וכשגירשה נאסרה וחזרה והותרה כשהחזירה, אמנם **במהרש"א** מבואר דלא חשיב הותרה ונאסרה, ולפ"ד צ"ב מה דאמרה הגמ' דר"א היא, ועיין **באבי עזרי** בפ"ב מאסו"ב ה"א מש"כ לבאר בסוגיה ולפ"ד יש לישב עיי"ש, **ובק"ש** ח"ב בחלק המכתבים במכתב מבנו של הגרא"ו הרב נפתלי מבואר, דגם אי לא נימא דבר"א חשיב הותרה ונאסרה, מ"מ אתי שפיר מה דמייתי לה הגמ', דאי נימא כרב דדוקא היכי דבשעת נפילה היתה אסורה אמרינן דנאסרה, א"כ מבואר בזה דדין נאסרה הוי דוקא בזמן הנפילה, וא"כ כמו כן לא יהיה דין נאסרה בזמן נשואין דאכתי לא הוי זמן הנפילה, ור"א דאמר דיש דין נאסרה בזמן נשואין, הוא הדין דיסבור דשייך דין נאסרה גם אחר הנפילה.

גמ' רבי אלעזר היא וכו' – **הרמב"ן** מעיר דהא רב ס"ל דבדרבנן לא אמרינן נאסרה, וכיון דבברייתא דג' אחין מבואר דגם בדרבנן אמרינן נאסרה, ובזה לא מצינו דר"א ס"ל הכי דאמרינן בדרבנן נאסרה, א"כ היכי מצי לאוקמי כר"א [וכן הק' **המהרש"א**], וכ' לת' דכיון דמצינו דר"א מחמיר דגם בהותרה ונאסרה דלא תחזור להיתירה, א"כ הכא נמי י"ל דמחמיר דגם בדרבנן אמרינן נאסרה, ועוד כ' די"ל דמה דאמר ר"א דנשואין ראשונים מפילים זה רק מדרבנן, וכדחזינן דר"א אמר דחולצת ולא דנפטרת לגמרי, [ובגמ' לק' ק"ט א' מבואר דר"א מספקא לי' אי נשואין ראשונים מפילים או מיתה מפלת], וא"כ חזינן דאית לי' דגם בדרבנן אמרינן דין נאסרה.

גמ' הדר אמר וכו' – מבואר **ברמב"ן** דאחרי דמייתי דר"א סבר דגם הותרה ונאסרה לא תחזור להיתירה, שוב אמרינן דגם מה דאסר לק' ק"ט א' במגרש אשתו והחזירה, דזהו לשיטתו דהותרה ונאסרה לא תחזור להיתירה, ומשו"ה מק' הגמ' על שמואל ורב אסי דאמרי כר"א, דבאמת אמרינן דרבנן דפליגי שם על ר"א ס"ל דהותרה ונאסרה תחזור להיתירה הראשון, ואפילו דשם מיירי דלא חזיא בשעת נפילה, ולפ"ז יל"ע בדברי **המלחמות** לעיל ל' ב', דכ' דאין לומר דטעמא דרבנן במתני' שם משום דהויא הותרה ונאסרה, דזה אמרינן רק בחזיא בשעת נפילה ולא בהיתר דנשואין מפילים, דהא בגמ' הכא מבואר, דשפיר י"ל דגם בהיתר דנשואין מפילין אמרינן להדין דהותרה ונאסרה דתחזור להיתירה הראשון.

רש"י ד"ה עד כאן – נראה ברש"י דמוקמינן, דבאמת גם לרבנן נשואין ראשונים מפילים, ורק דלא אמרינן בזה דנאסרה, כיון דלא הוי בשעת נפילה ממש, אמנם **ברמב"ן ובריטב"א** מבואר דתי' הגמ' דרבנן ס"ל דמיתה מפלת, וליכא כלל תורת נאסרה קודם מיתת אחיו.

תוד"ה ואמאי – **בתו"ר** מת' בשם **ר' מאיר** די"ל דמודה רב דהיכי דפשע דגם בדרבנן נימא נאסרה, ומשו"ה בג' אחין דעשה מאמר ולא כנס, כיון דפשע אמרינן דנאסרה, ובגונא דמתה אשתו גם כן חשיב דפשע דלא היה לו לקדש אחותה, וכיון שכן שפיר מק' הגמ' על הכא, דחזינן דס"ל דאפילו פשע לא אמרינן נאסרה בהותרה ונאסרה, [ולפ"ז ניחא משה"ק **הראשונים**, אמאי לא הק' ריב"ח מברייתא זו דג' אחין לרי"ו לעיל כ"ז ב' דאמר דמתה שניה הותרה ראשונה, די"ל דשאני בדרי"ו דלא פשע, והראשונים תי' דידע די"ל דר"א היא], **והגרע"א** כ' לת', לפמש"כ תוס' לעיל כ"ז ב' בשם ר"ח דרב לשי' דס"ל דאין זיקה, דא"כ י"ל דהאי תנא דברייתא ס"ל דיש זיקה, והק' עמש"כ תוס' דאי אמרינן דר"א היא ניחא, הא מ"מ מר"א נשמע לרבנן, דעד כאן לא פליגי רבנן אלא משום דהוי הותרה ונאסרה, אבל בנאסרה מעיקרא מודו ואע"ג דהוי רק איסור דרבנן, [ולעיל נתבאר דברי הרמב"ן די"ל דהא בהא תליא, וכמו דס"ל דלא תחזור להיתירה בהותרה ונאסרה, הכא נמי ס"ל דיש נאסרה בדרבנן].

**הרי"ף** כ' דהלכה כרב ור"ח דתחזור להיתירה, וכן מבואר בשאר **ראשונים** **ובטושו"ע,** וכ' **הרי"ף** חדא דרב ושמואל הלכה כרב באסורי, ועד דרי"ו קאי כותי' דרב לעיל כ"ז ב' דאמר מתה שניה הותרה ראשונה, **והרא"ש** כ' דמזה ליכא ראיה, די"ל דרי"ו דוקא באיסור דרבנן ס"ל דתחזור להיתירה, דשם מיירי באיסור דרבנן, אמנם **הרשב"א** כ', דכיון דרי"ו ס"ל דהיכי דהיתה אסורה בשעת נפילה, בזה גם באיסור דרבנן איכא לדין נאסרה, א"כ על כרחך דמה דמתיר בהותרה ונאסרה אי"ז משום דמיירי באיסור דרבנן, אלא גם באיסור תורה יסבור הכי.

**מא' ב'**

א) תוד"ה אלא – **ברשב"א** כ' צד אחד לומר דאה"נ קו' זו הויא גם לר"ל, **ובעל"נ** הביא דברי רש"י בעירובין מ"ז א' דכ' על מתני' דלא תחלוץ, דאף די"ל דתחלוץ ויהני אם תמצא שאינה מעוברת, ובאם תמצא מעוברת ותפיל תחלוץ פעם שניה, מ"מ חיישינן שמא יהא ולד בן קיימא ונמצא מצריכה כרוז לכהונה, ומבואר בדברי רש"י דהגם דכ' אליבא דר"ל דחליצת מעוברת לא מהניא, מ"מ הביא לדברי הגמ' הכא, וכ' לומר דס"ל לרש"י, דמיד שמצינו תי' לרי"ו דהוי משום דאתה מצריכה כרוז לכהונה, אמרינן דגם ר"ל מודה לזה, דמנין לנו לומר דגזרינן דיטעו דחליצת מעוברת מהניא, וממילא דקו' זו גם לר"ל.

בא"ד – **המהרש"א** מבאר דהא דנקטו התוס' בפשיטות דלר"י ליכא למיגזר, הוא משום דהכי מוכח בגמ' דמק' דגרושה מאי איכא למימר, ולא אמרינן דמשום גזירה, ועל כרחך דזה פשוט דלר"י ליכא למיגזר כיון דהחשש רק משום דמצריכה כרוז לכהונה.

תוד"ה קרא – **בתו"ר** מבואר התי', דמה דס"ל לר"ל דחליצת מעוברת לא מהני, זהו משום הדין דכל שאינה עולה ליבום, ולפ"ד מה דאמר ר"י האי קרא, היינו דמשו"ה לא מהניא חליצת מעוברת, וממילא יש לגזור דיטעו דמהני, **וברמב"ן** מת' דגם לר"ל בעי לדר"י להיכי דנמצא שאינה מעוברת, ומבואר **בחזו"א**, דהיינו דלפי האמת גם לר"ל לא גזרינן שיטעו לומר דחליצת מעוברת מהני, ורק הטעם משום דר"י, **וברשב"א ובריטב"א** כ' עוד, די"ל דזה ששאל לר"י לא היה חבר, ולא היה מקבל הדין דלא מהני חליצת מעוברת, ומשום הכי אמר לו ר"י הטעם דכל שאינה עולה ליבום, ובדברי התוס' נראה **בט"ז** סקס"ד סק"א דמבאר דבריהם כהרמב"ן, וכן **בחזו"א** נוטה לזה, אמנם כ' דגם י"ל כהתו"ר, ולשון התוס' שכ' תוך ג' משמע יותר דכונתם להרמב"ן, דלפ"ד התו"ר הרי קאי על כל מעוברת ולא דוקא תוך ג', אך אינו מוכרח.

רש"י ד"ה אלא – **בתוס'** לעיל ל"ה ב' ד"ה ונמצאת, נראה דתי' הראשון ס"ל דלא מהניא חליצה תוך ג' גם בדיעבד, וכ"כ **הרמ"א** בסקס"ד ס"א בשם י"א, ושי' זו נמצאת במרדכי, ועיין משנ"ת בזה לעיל ל"ה ב' באות א'.

תוד"ה הספיקות – **הגרע"א** מק' דאדרבה בברייתא מאריך יותר, ובמתני' לעיל הדין מפורש, **ובעל"נ** כ' דהברייתא עצמה קצרה, משא"כ מתני' עצמה מאריכה עד הדין דחולצת, ומה דצריך להאריך בפי' הברייתא לא חש לזה.

רש"י ד"ה הרי- **המהרש"א** מעיר במש"כ רש"י ספק צרת ערוה דזה כלפי שמיא גליא, וכ' דרש"י הזכיר זה משום המקשן דלא ס"ל לחלק בזה, דמשום הכי לא הק' מספק צרת ערוה דשם לא אפשר, אמנם **הרש"ש** כ' דכונת רש"י, למאי דנקטה מתני' גונא דכתב בכת"י ואין בו זמן, דשם לא הוי ספק ממש אלא פסול מדרבנן, והנה **במהדו"ב** העיר עוד, דרש"י חולק על תוד"ה הספקות דכ' בסו"ד דהוה מצי למפרך מהאי מתני' דספק צרת ערוה, והיינו דס"ל דשם יכול להתברר, וברש"י מבואר דאינו יכול להתברר, אמנם לפ"ד הרש"ש, תוס' ורש"י לא מיירו על אותו דין שבמשנה, וע"ע בעל"נ.

ב) גמ' התם אם יבוא אליהו וכו' – מבואר בגמ' דסגי בזה דכלפי שמיא גליא דחזיא ליבום, **ובמאיר לעולם** ח"א סי"ד מק', דבגמ' בב"ב פ"א ב' מבואר גבי ביכורים, דהיכי דהוי ספק אם חייב ומספק אינו יכול לקרות משום דמחזי כשיקרא, דחשוב אינו ראוי לקריאה משום זה, ואמאי לא אמרינן שם דאם יבוא אליהו ויאמר דחייב הוי בר קריאה, [והנה לפמש"כ **התו"ר ות"י** לעיל ל"ה ב' דהכא אליהו לאו דוקא, אלא גם ע"י עדים יכול להתברר, לק"מ דשם הוי ספק גמור, אמנם למפש"כ **התוס' והתו"ר** בתי' א' דהכא דבעי לידע מה שבאותה שעה אמרינן אם יבוא אליהו, א"כ ק' מאי שנא], והביא בשם רש"א דמת', דשם בעי ראוי לקריאה בפועל, אבל הכא לא בעי אלא דמצד עצמה תהיה ראויה ליבום, והמאיר לעולם כ' שם, דלענין האיסור דרבנן דכל שאי אפשר ליבמה גם לא תחלוץ, בזה י"ל דכיון דהוי רק מדרבנן הקילו בזה, אלא דאכתי יק' בספק ערוה דיש איסור מן התורה ליבמה ואינה ראויה מן התורה, ועל זה כ', דהדין דכל שאינו עולה ליבום מן התורה לא הוי אלא היכי דהוי האיסור בעצמה, ולא משום דבר צדדי, ועוד כ' דלא הוי אלא היכי דהוי איסור כרת, ובספיקות מה דאסורות מספק גם על הצד דבאמת שריין, זהו איסור קל ולא הוי איסור כרת, ומשום הכי אין בזה חסרון דאינם עולים ליבום, עיי"ש שהאריך בזה, והנה במה דדן דאינו עולה ליבום מן התורה, יש לדון בזה משום עצם זה דאסורה ליבום, וא"כ לא חזיא בפועל ליבום, וגם יש לדון אי נימא בזה הדין דבעלו לא קנו, והנה אי נימא דכונתו דגם משום הא דאסורה ליבום נימא דלא תעלה לחליצה, יל"ע במה שתי' דדוקא איסור כרת, דמאי נפ"מ מאיזה טעם אסורה, הא מ"מ אינה ראויה ליבום, ואי נימא דכונתו דס"ל דבעלו לא קנו כיון דהוי ביאה באיסור, יל"ע בזה דלכאורה בודאי בספקות הדין דבעלו קנו על הצד דמותרת, ואמנם מצינו בריטב"א לעיל ל"ה ב', דכ' בדברי אביי דמודה רי"ו דביאת מעוברת לא קנה, דזהו משום דיכול לבוא לידי איסור, מ"מ הא למסקנא מבואר דלרי"ו ביאת מעוברת מהניא הגם דאסורה מספק, וגם לדברי אביי מבואר בקוה"ע דזה רק במעוברת וכשנ"ת לעיל ל"ה ב' אות ו', [והא דחלוק מחיי"ל ועשה דבעלו לא קנו, נראה דבזה בודאי נימא כדברי הרש"א, דזה תלוי באם אסורה בעצם, וכיון דכלפי שמיא גליא דמותרת מהני בה היבום], **ובעיו"ט** סקע"ז כ' לומר בשי' רש"י, דכל היכי דאסורה ליבום אפילו מספק, הדין דאינה עולה לחליצה, ומה דמבואר הכא דאמרינן דאם יבוא אליהו, זה דוקא בספק שע"י תערובות דלא נולד ספק בעצמותה של יבמה, וכן בתוך ג' חדשים דאין סיבה המספקת דהיא מעוברת, אבל בספק גירושין היכי דלא יהיה חזקת היתר, באמת לא תעלה לחליצה מן התורה, עיי"ש דבזה גם חילק בין הכא להגמ' בב"ב דשם הוי ספק בעצם הביכורים, אמנם יל"ע דא"כ אמאי לרי"ו חליצת מעוברת מהניא, הא הוי ספק גמור שתלד בן קיימא ואסורה, וכן לעיל כ"ג ב' מבואר בשנים שקדשו ב' אחיות דחולצות, הגם דנעשה מעשה בכל אחות ונולד בה ספק מעצמה, וכן לעיל ל"א דלאביי ורבא חולצת מדרבנן בספק גירושין, הגם דמן התורה אסורה, ועל כרחך דכיון דעכ"פ להצד דיש בה דין חליצה הרי גם יבום יתפוס בה, א"כ הגם דאסורה מ"מ עולה לחליצה, ועיין עוד בקוה"ע ס"ה אות ט"ו.

**הרשב"א** מק' דמה מק' הגמ' לעיל ל"ו א' ממתני' דהאשה שהלך בעלה דאמאי לא תחלוץ בתוך ט', הא מודה רי"ו דלא תחלוץ לכתחילה משום הדין דר"י, וכ' דזהו מה דמשני שם שמא יהא ולד בן קיימא, וצ"ב דאי"ז דינו של ר"י, ואפשר דכונתו דנקט שם תחילת דברי הגמ' הכא, דלרי"ו לא תחלוץ שמא יהא ולד בן קיימא, ויש עוד גי' ברשב"א דמת' דבלאו הכי משני שם תי' אחר, **והריטב"א** כ' דשם דהוי חשש רחוק וזמנה ארוך, **ובחזו"א** מבואר דכונתו על דרך דברי רש"י הכא, דרק היכי דיש תקנה אמרו דלא יחלוץ, ושם דהוי זמן ארוך ליכא לדין זה, [ויל"ע דהוי שם רק עד ט' חדשים, והא בלאו הכי אסורה עד אחר ט', והרי יכולה לחלוץ עכ"פ אחר ט', וכמו דמק' הגמ' שם באמת].

ג) גמ' עמד בדין וברח – התוס' כ' בשם רש"י דדוקא ברח ולפנינו לא נמצא, והביאו ירושלמי דלאו דוקא ברח אלא הוא הדין חלה, וכן מבואר בשאר **ראשונים ובטושו"ע**, והנה **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר דכיון דהוי גם בחלה, א"כ מוכח דלא הוי משום קנס אלא מעיקר הדין, כמו הדין דהגעת זמן בארוסה, ולפ"ז מרש"י דכ' דהוי קנס מוכח דדוקא ברח, אמנם **ברא"ש ובתוס'** בכתובות ק"ז ב' מבואר דגם אי הוי משום קנס י"ל דגם חלה חייב, ומשום דהיה לו לכנוס מיד שעמד בדין, והנה בתוס' בכתובות מבואר דס"ל דבאמת הוי משום קנס, ממה דמבואר בגמ' בכתובות דאין מע"י שלו, ובתוס' הכא דחו זה די"ל דבאמת מע"י שלו, אך לא ניחא להו בדחייתם, [**ובפנ"י** בכתובות הוכיח מדברי התוס' דס"ל דבארוסה בהגעת זמן מע"י שלו, וכ' דלא מצינו זה בפוסקים, **והרא"ה** בכתובות שם משוה ארוסה ליבמה, ולמד מיבמה דגם ארוסה אין מע"י שלו, אמנם **הריטב"א** בכתובות נ"ז א' כ' דמע"י שלו, ועיין באו"ש פ"י מאישות הי"ט], **והרא"ש** כ' דמה דאין מע"י שלו הוא משום דגם באשה מזוני עיקר, ומע"י שלו רק משום איבה, וא"כ הכא דלא שייך טעם זה אין מע"י שלו, **ובטושו"ע** סק"ס ס"ד כ' דאין מע"י שלו, **והב"י** הביא דברי הרא"ש, והק' דהא ביורשים הדין דמע"י שלהם כל זמן דנזונת, אע"ג דליכא משום איבה, **ובדרישה** שם כ' דחלוק יורשים, דמה דחייבים במזונות הוא משום חיוב האב, ומשום הכי אמרו גם דישאר הדין דמע"י שלהם, אבל ביבם דהוי חיוב מצד היבם והוי דין חיוב חדש, בזה לא תקנו דמע"י שלו כיון דליכא איבה, **והב"ח והב"ש** סק"א כ', דכיון דהוי משום קנס משום הכי אין מע"י שלו, וצ"ב דברא"ש מבואר דלא משום זה הוא דאין מע"י שלו, ואמנם בתוס' מבואר כדבריהם וכשנ"ת.

תוד"ה עמד – במש"כ דדוקא נתרצה ליבם, לכאורה זהו רק משום דאמרינן דהוי חיוב מעיקר הדין כהגעת זמן, אבל אי הוי משום קנס לכאורה גם ברצה לחלוץ יש לקנסו, ולשון **הרא"ש** דכיון דסופו ליבם הרי היא כבר כאשתו וחייב במזונותיה, אמנם יל"ע דאח"כ כ' הרא"ש בתחילה דנראה דהוי מטעם קנס, ולא נראה דלפ"ז יהיה הדין דגם דעתו לחלוץ דיתחייב במזונותיה, **ובב"ש** סק"ד מבואר דאפילו אי הוי קנס ניחא, דרק בדעתו ליבם קנסינן, וזהו לשיטתו דלהלכה הוי משום קנס וכשנ"ת, **והטור** הביא שי' התוס' והרא"ש, וכ' **דהרמב"ם** לא חילק בזה, ונראה דגם ברש"י מבואר כהרמב"ם, דכ' שתבעתו לכנוס או לפטור וברח ולא הזכיר דנתרצה ליבם, **ובב"י** ביאר דכיון דמעוכבת מחמתו חייב במזונות, **והשו"ע** בס"א סתם כהתוס' והרא"ש, והנה **בטור** כ' דברי התוס' על כהאי גונא שברח מחמת אונס, **ובב"ש** סק"ד כ' דבברח במזיד י"ל דגם תוס' מודו דחייב במזונות, ואפשר דזהו לשיטתו דביאר דהוי משום קנס, ועכ"פ לפ"ז בודאי לרש"י לא בעי דדעתו לכנוס, כיון דס"ל דדוקא ברח במזיד כש"כ תוס' בשמו.

בא"ד – במה דהביאו דבגמ' לעיל כ"ט ב' נראה דגם קודם שברח חייב במזונות, כ' **בתור"פ** דשם מיירי דדעתו לשהות זמן גדול והוי כברח, **וברא"ש** כ' דמאמר שאני ולא כהתוס' דלא ניחא להו לחלק בזה, **ובפי' הרא"ש** בנדרים ע"ד **ובר"ן** שם מבואר, דגרסו בגמ' שם דעמד בדין וברח, **ובריטב"א ונ"י** מבואר דגם קודם שברח חייב במזונות, **וברא"ש ובטור** מבואר דוקא כשברח, וכ' דמ"מ אם תחזור ותתבע אותו, דיתן מזונות או ייבמה דב"ד יחייבוהו מזונות מיד, **והב"ח** כ' דגם יכולים לעשות זה בפעם ראשונה, דאם לא ייבם מיד יהיה חייב במזונות, **ובב"ש** סק"ד כ' לדין זה.

בא"ד – מבואר בתוס' דבב' אחין אפילו נתרצה האחד ליבם וברח דאינו חייב במזונות, ולכאורה מיירו על גונא דאם היה לבדו היה מתחייב והיינו בעמדה בדין, ויל"ע במה דסיימו דאצטריך לאוקמי דעבד מאמר דאי לאו הכי לא מצי מיפר, דנראה דמצד חיוב מזונות שפיר משכחת לה גם בלא מאמר, דהא כ' דאפילו מזונות אינו מתחייב, **ובפי' הרא"ש** בנדרים ע"ד כ' דמשכחת להכשאח אחד במדה"י, דיעמידו זה שלפנינו ויתחייב במזונות, **ורש"י** לעיל מבואר דגם בלא מאמר משכחת לה וזה כהרא"ש בנדרים, **והבית מאיר** בס"א הביא דברי התוס' דאין מחייבים מזונות בנתרצה בב' אחין, אלא א"כ עשה מאמר, וכ' דבפוסקים לא הוזכר זה.

גמ' והלכתא לית לה וכו' – **הגרע"א** מעיר דלמאי אצטריך תיפוק לי' דהלכה כדברי המיקל, **והרש"ש** כ' דאי משום זה מהני תפיסה אבל כיון דפסק הלכתא דלית לה אפילו אם תתפוס לא יהני.

**מב' א'**

ד) תוד"ה לאחר – דין זה הובא **ברא"ש ובטושו"ע** סקס"ד ס"א, **והב"ש** בסק"ג כ' דאפשר דבזמן הזה דכופין לחלוץ אינה קרובה לביאה, וגם במת לא בעי עוד תשעים יום.

תוד"ה מאי – במש"כ דגם גבי חליצה יסברו שחלצו סמוך למיתה, מבואר **בתו"ר** דאע"ג דלא דמי דהרי אסור לחלוץ לכתחילה תוך ג', מ"מ כיון דמצינו דהחמירו כ"כ בהבחנה גם בזה יש לגזור, וע"ע ברש"ש.

גמ' דאמר קרא להיות לך וכו' – **בב"ש** סי"ג סק"א נקט בתחילה דהוי דרשה גמורה והוי מן התורה, ובסו"ד כ' די"ל דהוי אסמכתא בעלמא, **ובנו"ב** אה"ע קמא סי"ג כ', דלפמש"כ התוס' דלק' דרשינן האי קרא לדרשה אחרת, נראה גם דהוי אסמכתא דאינו מיותר, אמנם כ' לומר שם בשי' הרי"ף והרמב"ם דס"ל דהוי דרשה גמורה, ועיין **בפ"ת** שם סק"א שהביא דעת האחרונים בשי' הרמב"ם, **והעל"נ** האריך לומר דס"ל דהוי דרשה גמורה, ולהלכה כ' **הב"ש** שם דהוי מדרבנן, דנראה דהלכה כרבא דהוא בתרא, וכ"כ **הנו"ב** שם בשי' הרי"ף דהביא לכל הסוגיה ובסו"ד פי' לדברי רבא, אמנם **ברמב"ם** נראה דס"ל כשמואל, דבפי"א מגירושין הכ"א כ' גבי גר וגיורת הטעם דבעי להמתין כדי להבחין בין זרע שנזרע בקדושה לזרע שנזרע שלא בקדושה, ולרבא לא הוי מהאי טעמא, ובנו"ב שם כ' לומר דהרמב"ם ס"ל כרבא, וכבר עמדו על זה.

רש"י ד"ה בכולן – **בתור"פ** הק' עמש"כ רש"י דסתם נכרית זונה היא, דהא בגמ' מבואר דלא חיישינן בגר וגיורת דהוי מאדם אחר, וכן הק' **המהרש"א**, ועוד הק' דבגמ' לק' צ"ח א' מבואר דאפילו אם הוי ודאי מבעלה, מ"מ כיון שנתגיירה אין הולד מתיחס לאביו הנכרי, וכ"כ התור"פ, וכ' המהרש"א דשמא תלמיד טועה כתבו.

תוד"ה בכולן – **ברש"י** מבואר דקאי על כל הנשים, ובמש"כ תוס' דקאי גם על חלצה לענין להנשא לשוק העיר בהג' **ר"ש** **מדעסויא** דאי"ז תקנת ערוה, ויש להוסיף דבתוס' לעיל ל"ו ב' כ', דאע"ג דבאשת איש החמירו במים שאין להם סוף, י"ל דשאני התם דמשום ערוה החמירו, משא"כ בסוגיה שם דמיירי לענין יבמה לשוק, ומבואר דיבמה לשוק לא חשיבא ערוה, אמנם בדבריהם לק' קי"ט א' מבואר דיבמה לשוק גם חשיבא ערוה.

רש"י ד"ה אישתהי – **ובתו"ר ובראשונים** מבואר דאכתי יק', דהיכי דהיתה נשואה רק יום אחד תשתרי, ולכאורה כונתם לשי' רבי יהודה במתני' דלא גזר ארוסות אטו נשואות.

גמ' וכי מלו ג' חדשים לבדקה – בשו"ת **רע"א** קמא ספ"ט כ', דאע"ג דמבואר לעיל ל"ז א' דיש מיעוט דלא ניכר לג' חדשים, וא"כ יש לחוש דתלד לז' וגם לא יהיה ניכר אחר ג' חדשים, מ"מ צ"ל דהיכר דהכא ניכר בכל הנשים לאחר ג' חדשים, ולא דמי ללעיל דהוי הכרת עין והוי רק ברוב נשים, וכ' **הרש"ש והעל"נ** דצ"ל דסוגיה דהכא סברה דיולדת לז' גם לא ניכר אלא אחר ג' חדשים, ואינו תלוי בשליש ימי עבורה, דאי לאו הכי אכתי יש לחוש דתלד לז', וא"כ גם אי הוי משני כבר ניכר, ועיין בחזו"א מש"כ לדחות.

גמ' הכא נמי חייס עילוי' – **הרמב"ם** הביא בפי"א מגירושין הכ"ה להטעם דדחסה, והק' **הכס"מ** דהא הגמ' דחתה טעם זה, וכ' לומר דהרמב"ם לא גרס אלא, וס"ל דאע"ג דהק' הגמ' דהכא נמי חייס, י"ל דלא חש לקו' זו, ומה דלא השיב לו הוא משום דבלאו הכי צריך למצוא טעם למינקת, ותו אי"צ לומר דמשום דחסה, אבל לפי האמת איכא גם לטעם זה, ונפ"מ במי שאינה ראויה להניק דמ"מ אסורה כל זמן דהיא מעוברת, **ובעל"נ** כ' לומר, דאחר דמסיק דיש לחוש דלמא קטלה לבנה ולא יתן לה בעלה מזונות, א"כ י"ל דמהאי טעמא לא יחוש מלדוחסה, כדי דלא יוטל עליו לזון אותו כשיולד.

ה) תוד"ה סתם – **ברשב"א ובריטב"א** מבואר בשי' הר"ש עוד טעם דגרושה שריא, דכיון דבעלה חי אינה בושה מלתובעו, ור"ת חולק גם על זה, דכיון דצריכה לתבוע ע"י שליח גם בזה היא בושה, **וברשב"א** בכתובות ס' א' כ' להלכה, דקודם שהכירה התינוק דרשאית שלא להניק, שריא להנשא, אבל אחר שהכירה דמבואר שם דחייבת להניק מפני הסכנה, בזה אסורה להנשא, והיינו דס"ל דיש לפסוק כהר"ש מהטעם המבואר בתוס' דאינה משועבדת, **ובשו"ע** סי"ג סי"א כ' דגם גרושה צריכה להמתין כ"ד חדש, ובסי"ד הביא ב' שי' האם גם קודם שהכירה אסורה להנשא ואכמ"ל.

**ובנו"ב** חאה"ע קמא סי"ד כ', דהנה מצינו כמה חילוקים בדין דלא ישא מינקת חבירו, בין היכי דמייתי לה הכא בסוגיין, לבין היכי דמייתי לה בסוגיה דכתובות ס' א', דהכא קתני דלא ישא דקאי על האיש, ושם קתני לא תנשא, והכא לא הוזכר דמת בעלה ושם קתני מת בעלה, והכא לא קתני כ"ד חדש ושם קתני כ"ד חדש, וכ' על פי שי' הר"ש דחלוק גרושה מאלמנה, וכ' לומר דהגם דנימא דגרושה שריא, מ"מ זהו רק היכי דאינה רוצה להניק בנה, אבל היכי דרוצה להניק, כיון דע"י שתנשא יש לחוש דיעכר החלב, א"כ יש לאסור לה לינשא, ולפ"ז כ' דגבי האשה אין לנו לאוסרה מלינשא, דלעולם יכולה לומר דמפסקת להניק בנה, אמנם מצד האיש יש לנו לאסור עליו מלישא היכי דהיא מניקה, דעל ידו אפשר דיעכר החלב, ולפ"ז כ' דמשום הכי נקטינן הכא דלא ישא דקאי על האיש, ולא הוזכר דמת בעלה דגם בגרושה יש לאסור, ומשו"ה לא הוזכר כ"ד חדש דזה תלוי בזמן דהאשה מינקת בפועל, ומיד שתפסיק שרי לו לישא ואינו תלוי בכ"ד חדש.

**מב' ב'**

גמ' וליתבעיני' ליורשים – **המהר"י וייל** בליקוטים סי"א [והובא בבאה"ט סע"א סק"א ובבי' הגר"א ספ"ב סקי"ד], הוכיח מהגמ' הכא דהיכי דאין לתינוק ממה לזון עצמו, דהיורשים חייבים לזונו, ומשום הכי יכולה לתבוע היורשים שיזונו אותו.

ו) תוד"ה רבי יוסי – שי' **הרשב"א והריטב"א** כש"כ רש"י בעירובין, דר"י מודה לת"ק דארוסות לא ינשאו, **וברמב"ן** מוכח כרש"י הכא, דגרס בברייתא דרבי יוסי מתיר ליארס ולינשא, ומשה"ק תוס' בסוף הדיבור מברייתא דלק' דקתני וכולן לא ינשאו, הנה ברש"י שם מבאר דכולן היינו הנשואות בין גרושה בין אלמנה.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דבמה דגרס ר"ת רק ליארס, אכתי לא מיושב משה"ק, דמנין דברייתא דכרמא לא מיירי אלא לענין לינשא, **ובמהדו"ב** כ' דברייתא דכרמא קאי על דברי ר"מ, וכיון דר"מ אוסר אף ליארס ממילא גם הברייתא מיירי לענין אירוסין, **ובישרש יעקב** מבואר יותר, דאי לאו הא דר", אלא גרסינן גם דרבי יוסי מתיר לינשא, א"כ אכתי י"ל דברייתא דכרמא מיירי רק על הא דר"מ אסר אף לינשא, אבל לגירסת ר"ת דרבי יוסי מתיר רק ליארס, א"כ כשאמרינן דקאי על ר"מ על כרחך דאוסר אף ליארס, דהא רק בזה נחלקו ר"מ ורבי יוסי, ובמהדו"ב כ' דמשום הכי גם לא הוכיחו התוס' דלשון כולן היינו בהכרח אפילו ארוסות, מהא דמוכיחה הגמ' מברייתא דכרמא דגם ארוסות אסורות, דכיון דקאי על דברי ר"מ ממילא דמיירי על רדופה.

גמ' רבי יהודה מתיר ליארס ולינשא מיד – בתוס' כ' דיש גורסים רבי יוסי, **והרמב"ן** כ' דבהכרח צריך לגרוס כן, דרבי יהודה ס"ל לעיל ל"ה א' דגם בגיורת גזרינן קטנה אטו גדולה וכל שכן בישראל, אמנם **הרשב"א והריטב"א** כ' דלא גרסינן לעיל יתרות מבנות ג' שנים ורק בגדולה אסר רבי יהודה, וכ"כ התוס' לעיל ל"ד ב'.

ז) גמ' מכלל דיחידאה פליג עלי' – **בראשונים** מבואר, דאע"ג דגם אי לא הוי יחידאה הוה מצי למפסק כר"י, כיון דהוי סתם ואח"כ מחלוקת וכמבואר בגמ' בסמוך, מ"מ אי לאו דהוה יחידאה, לא מצינו סיבה אמאי באמת פסק רי"ו דלא כת"ק דהוי כרבים לגבי יחיד וכמש"כ התוס', **וביש"ש** מוסיף דהא דלא אמרינן דרבי יהודה ורבי יוסי הם רבים, וא"כ אי"צ לומר דת"ק הוי יחידאה, הוא משום דכל מקום דלא נשנו בלשון רבים אלא כל יחיד לעצמו לא חשיבי כרבים, **ובשעה"מ** בפ"ג ממע"ש הי"ז כ' דהיכי דאיכא סתם ואח"כ מחלוקת, לא מצי לפסוק כדברי היחיד אע"ג דמסתבר טעמי', אמנם **בריטב"א** כאן מבואר לאו הכי, אלא דגם היכי דאיכא סתם ואח"כ מחלוקת מצי למפסק כהיחיד אי מסתבר טעמי', [ולשון הרמב"ן היכי דאיכא טעמא דמוכח].

תוד"ה סתם – **בראשונים** מבואר כדברי התוס' דמהני ליחשב כרבים לגבי יחיד, ומבואר בדבריהם דגם היכי דהוי סתם ואח"כ מחלוקת בפנ"ע, ולא דהביא החולק על דברי הסתם כמו במתני', גם הוי הסתם כרבים, אמנם **היש"ש** כ' לומר, דבזה בטל הסתם לגמרי והלכה כמחלוקת, והביא דכ"כ **התוס'** בב"ב קכ"ב ב', **והרש"ש** בכריתות י"א ב' כ' בדברי **הת"י** שם, דס"ל דבסתם ואח"כ מחלוקת הלכה כהחולק, ומשו"ה שנה בתחילה בסתם ואח"כ מחלוקת לאפוקי מהסתם, ושם מיירי גם על כהאי גונא דנשנית המחלוקת בפנ"ע, ולא דהחולק קאי על הסתם כמו במתני' הכא, וי"ל דדוקא בזה הוא דאמרינן דהלכה כהחולק.

**והרשב"א** בקידושין נ"ד ב' כ' דהא דבסתם ואח"כ מחלוקת אמרינן דהסתם הוי כרבים, הוא משום דלא נתברר שהוא סתם ואח"כ מחלוקת משום דאין סדר למשנה, ומבואר לכאורה בדבריו דאם הוי סתם ואח"כ מחלוקת בענין דהוי ודאי סתם ואח"כ מחלוקת בזה לא הוי הסתם כרבים, וכאן מבואר בדבריו דגם היכי דנשנה בסתם ומחלוקת בצדו הוי הסתם כרבים, ונראה דס"ל כמש"כ היש"ש דהיכי דהוי מחלוקת בפנ"ע, בזה אמרינן דבטל הסתם לגמרי, וברשב"א כאן לא מבואר דלא כהיש"ש.

בא"ד – ממשה"ק בסו"ד על שמואל מוכיח **ביש"ש**, דבמחלוקת ואח"כ סתם לעולם הלכה כסתם, ומשום דכיון דבתחילה היה סבור רבי דהוי מחלוקת להלכה, ודקדק אח"כ לסתום כאחד, א"כ הוי פסק גמור לפסוק כהסתם, ועיקר סברא זו מבוארת **ברשב"א** בב"ק ק"ב א', דעדיף מחלוקת ואח"כ סתם מסתם לבד, אמנם **בריטב"א ובנ"י** מבואר, דגם במחלוקת ואח"כ סתם בכח אמורא לפסוק דלא כהסתם, **ובתוס'** בע"ז ז' א' ד"ה פשיטא **ובתור"פ** בב"ק ק"ב א' כ', דשמואל חולק גם על הכלל דמחלוקת ואח"כ סתם הלכה כסתם, וס"ל דגם בכהאי גונא לא הוי אלא כרבים לגבי יחיד, וזה כהריטב"א והנ"י.

גמ' סתמא במתני' ומחלוקת בברייתא – **ברשב"א** בב"ק ק"ב א' כ', דיש אמוראים דפליגי על חלק זה, וס"ל דאין הלכה כסתם דמתני', ור"א הכא הוי תלמידו של רי"ו, וס"ל כותי' דבכל מקום אמרינן הלכה כסתם דמתני', ובתוס' בשבת פ"א ב' מבואר דס"ל דמה דאמרינן דהלכה כסתם דמתני' זה רק לרי"ו לשי' דגם בתרי מסכתות אמרינן דהלכה כסתם, וכמש"כ המהרש"א שם בבי' דבריהם, ונראה דהיינו דגם במחלוקת בברייתא אמרינן דרבי שנאה לרבי חייא דהוי מחלוקת ולא ידעינן מה שנה קודם.

**מג' א'**

ח) גמ' אמר לי' והא תנן מסרק וכו' – **החזו"א** מעיר דמה רצה להביא משם דלא כדברי רבי אבהו, וכ' דמצינו בתוספתא בכלים בבא מציעא פ"ג מתני' ט', דקתני דמסרק של פשתן דנטלה הימנו שן אחת טהורה, ר"ש מטמא מפני שהוא כותב בה, וא"כ נמצא דהוי סתם במשנה דנטלה שן טמאה, ומחלוקת בברייתא דת"ק חולק ורק ר"ש מטמא, ובכל זאת אמרינן דאין הלכה כמתני' אלא כמחלוקת בברייתא, ועל זה משני דמסיימי בה דווקני במתני' דזו דברי ר"ש, ולפ"ז כ' דמשום הכי לא הביא הרמב"ם בפי"א מכלים ה"ד, לדין זה דנטלה אחת טמאה במסרק של פשתן, וכן מבואר **ביש"ש**.

**הרמב"ם** בפי"א מכלים ה"ג לא חילק בין גווייתא לברייתא, וסתם דלעולם בעי שיהיה ג' במקום אחד, **והכס"מ** הק' דאמאי לא חילק בזה, ועוד הק' דאמאי פסק כלל כהאי מתני', הא מבואר בגמ' דאין הלכה כמשנה זו, **והקר"א** **והעל"נ** כ' דקו' חדא מתורצת בחברתה, דהרמב"ם ס"ל דדוקא חילוק זה דבין גווייתא לברייתא אין הלכה כמשנה זו, ומשום דזה לא נשנה בהדיא אלא מכח הדיוק, אמרינן דדוקא זה רק ר"ש קאמר לה ורבנן פליגי, **והחזו"א** כ' דמשום הכי פסק כמתני', דרק הדין דנטלה אחת בפשתן טמאה הוי כר"ש, וכשנ"ת דבתוספתא יש מחלוקת בזה, אך כ' דאכתי ק' אמאי לא חילק הרמב"ם בין גווייתא לברייתא.

ט) גמ' רובו של ראשון וכו' – **בקר"א ובעל"נ** הביאו דמבואר **בירושלמי**, דס"ל דזהו זמן הכרת העובר, ובקר"א כ' דמ"מ נראה דרק ליארס שרי, וכמו דשלח רחב"א דמארסין תוך ג' ומבואר דרק ליארס שרי, וכ' דלענין נשואין החמיר דיש נשים דלא ניכר אלא אחר ג' שלמים, והעל"נ כ' לומר דרבי חנינא הגדול התיר גם לישא, ורחב"א היקל כדבריו רק לענין אירוסין.

א) תוד"ה במקום – **בתוס'** במוע"ק כ' בשם **ריב"א** דבאמת כיבוס אסור כל ל' יום, [ובצד אחד כתבו דמ"מ רק בכיבוס דא"י דשוה לגיהוץ בבבל, אבל כיבוס דבבל שרי], והא דמבואר בגמ' הכא דשרי לכבס היינו לאותם המותרים לכבס במועד כגון דבא ממדינת הים, ומ"מ אלו אסורים בת"ב משום דלא הוי זמן מרובה.

בא"ד – **בתוס'** במוע"ק כ' לפי שי' הריב"א שנתבאר דשפיר גרסינן הכא גם לספר כיון דמיירי באלו שמותרים לספר במועד, **ובתו"ר** כ' בשם **רשב"ם** דמיירי במי שתכפוהו אבליו דמיקל בתער, וחולק על זה דזה לא מקרי סיפור, ועוד כ' דזה גם בת"ב שרי.

בא"ד – **הרי"ף** במוע"ק כ"ג א' כ' כמו שדחו התוס' כאן דגרסינן גם לספר וקאי על אשה דמותרת, **והרמב"ן** מק' על זה דהא הטעם דאשה שריא הוא משום שלא תתנוול לבעלה, ומשום הכי בתוך ז' אסורה דבזמן זה ליכא נוול, וא"כ מהאי טעמא גם אסורה בת"ב דליכא ניוול בזמן זה, וא"כ אין להק' מזה דנימא ק"ו, דהא דשריא בל' יום של איבול, הוא משום דבזמן של ל' יום איכא ניוול, ועוד הק' דהיה להגמ' לפרש בלשון נקבה כיון דלאיש אסור, **והרא"ש** במוע"ק סימן ק' מק' עוד כמשה"ק התוס' כאן דמנין דבת"ב אשה אסורה בזה, ועוד הק' דמה דשרי לאשה זהו רק להסיר שער בטיפול סיד ולא מיירי על שער הראש דאדרבה זה דרך אשה לגדל, וא"כ לא שייך בזה לשון תספורת, והרמב"ן **בתורת האדם** גם כ' הכי בשם תוס' דרק על שער של מטה שרי, **והריטב"א** כ' דגם אי גרסינן הכא לספר, מ"מ קו' הגמ' הוי רק מכיבוס, דבאמת מהא דשריא אשה לספר לא שייך למעבד ק"ו וכמו שכ' הרמב"ן, [ולפ"ז אתי שפיר דאמאי מבואר בגמ' דבת"ב אסור לאשה דשם לא שייך הטעם להיתר], **והרמב"ם** בפ"ו מאבל ה"ג כ' כהרי"ף דאשה שריא לספר, **והטור** בסש"צ כ' כהרא"ש דאין היתר לספר סתם, **והב"ח** שם כ' לומר דגם לשי' הרי"ף והרמב"ם לא שרי אלא במקום דהשער הוי גנאי לאשה עיי"ש, **והשו"ע** בס"ה כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דעיקר דאף לאשה אסור, ומבואר **בבי' הגר"א** סק"ח דהיינו דס"ל כשי' התוס' והרא"ש דרק שער של מטה שרי, **ובד"מ** סק"ה ביאר דאע"ג דקיי"ל כדברי המיקל באבל, מ"מ הכא רבים חולקים וכל שכן דהרמב"ן והרא"ש דהם בתראי כתבו דשי' רש"י עיקר דלא גרסינן לספר.

ב) תוד"ה ומה – **המהרש"א** מעיר דאמאי לא כתבו גם דנימא דקודם דקודם יהא שרי במשא ומתן מק"ו, וכ' דעל כרחך סברא אחת מוכרחת וס"ל דזה יש לנו לומר מסברא לאסור במשא ומתן גם בקודם דקודם, **והעל"נ** כ' דזה ניחא בדברי **התו"ר** דגם לגבי תספורת הק' רק צד אחד דיהיה אסור בקודם דקודם, אבל התוס' שהק' שני צדדים חזינן דלא אמרינן דסברא אחת מוכרחת, ולכאורה נראה דגם שם י"ל דיש סברא אחת מוכרחת אלא דלא פסיקא להו איזה סברא מוכרחת, אלא דלכאורה יש סברא דתספורת יהיה אסור כמש"כ בתוד"ה במקום דנראה דרבי יוסי מודה דאסור דילפינן פרע פרע מנזיר.

**מג' ב'**

תוד"ה ולית – **המהרש"א** מעיר דלעיל מ"ב ב' הק' התוס' על ר"ת דבעי לומר דלא גרסינן בברייתא אלא דרבי יוסי מתיר ליארס, דהא רבי יוסי מתיר אפילו בנשואה ואי גרסינן רק ליארס נראה דרבי יוסי מתיר ליארס רק בהנהו דהוזכרו בברייתא, והא כאן כתבו די"ל דנקט בברייתא רדופה משום ר"מ, וכ' לומר דלפי האמת לא ניחא להתוס' במש"כ כאן וכאן כתבו רק לישב הס"ד, דמשום הכי לא דחה הס"ד די"ל דנקט רק משום ר"מ, **ובעל"נ** כ' לישב דבאמת גם לפי מה דאמרינן דנקט רדופה משום ר"מ, אכתי איכא נפ"מ גם בהא דרבי יוסי מתיר ברדופה, דאע"ג דבאמת ס"ל דגם בנשואה שרי, מ"מ הא ביבמה מודה דאסור משום חשש דהיא מעוברת ואיכא איסור אשת אח, וא"כ י"ל דבהא דמתיר ברדופה, והיינו דס"ל דאין לגזור אטו שאינה רדופה, איכא נפ"מ דברדופה אפילו ביבמה יהיה שרי תוך ג' חדשים, אבל לשי' ר"ת דלא גרסינן אלא ליארס, א"כ אין שום נפ"מ במה דמבואר דרבי יוסי מתיר ברדופה כיון דליארס מתיר לעולם אף בנשואה, ובזה אין לומר דרק משום ר"מ נקט רדופה.

ג) גמ' אי הכי מלישא וכו' – **הריטב"א והמהרש"א** מבארים דמתחילה סברה הגמ' דיש לנו לומר דאירוסין דומיא דנשואין דאף בלא סעודה, ומשני דיש לנו לומר דאירוסין דומיא דנשואין דאיכא שמחה, ובאירוסין ליכא שמחה בלא סעודה.

גמ' שאני אבילות חדשה וכו' – **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** מבארים דלענין כיבוס החמירו באבלות ישנה כיון דקיל לאנשי, ובאבלות חדשה לא היה צורך להחמיר, ולענין ארוסין באבלות דיחיד החמירו, דלא יבוא להקל לעשות סעודה ונשואין, אבל באבילות דרבים לא היה צורך להחמיר, דאף אם הוא יבוא להקל, אחרים לא יקלו משום שמחתו של זה.

בתוס' הביאו ממגילת סתרים בשם הירושלמי דשרי ליארס אפילו בת"ב עצמו, וכן מבואר **בראשונים** וכן נפסק **בטושו"ע** סתקנ"א ס"ב, ולשי' הראשונים זהו משום דרק באבלות דיחיד יש לחוש דיבוא להקל, אבל לשי' תוס' נמצא דהחמירו בל' יום יותר מת"ב, אמנם **הריטב"א** הוסיף דשרי בת"ב באין לו בנים, ולפ"ז אין ת"ב קל יותר מאבילות דל' יום, דבאין לו בנים שרי גם תוך ל' יום, ומבואר בריטב"א דס"ל דאפילו לכנוס שרי תוך ל' באין לו בנים.

תוד"ה שאני – **העל"נ** מבאר קו' על רש"י דאע"ג דאיכא ק"ו מ"מ נימא דכל זה אכניס בק"ו, ונימא דאע"פ דמצד הסברא אבילות דאלמנות חמיר, מ"מ חזינן דלא אמרינן האי סברא לגבי משא ומתן, וכ' לישב שי' רש"י דלא אמרינן דכל זה אכניס בק"ו אלא היכי דיש לנו לומר דבאמת כיון דאיכא ק"ו איפכא על כרחך דמה שנראה לנו חומרא באמת אי"ז חומרא, אבל הכא ס"ל לרב אשי דבאמת אבילות דאלמנות חמיר, וא"כ על כרחך דמה דמתירים במשא ומתן הוי מאיזה טעם, אבל אין לנו לומר משום זה דבאמת אבילות דת"ב חמירא.

בא"ד – במש"כ דרבי יוסי אסר ליארס משום דבלאו הכי אסור לכנוס עד ג' חדשים, הק' **הגרע"א** דאכתי יק' לפי מה דבעי בגמ' לומר דאימא דרבי יוסי אומר דכל הנשים ינשאו, דא"כ אמאי אסר ליארס משום איבול, וכ' לומר דלס"ד דלא פליגי רק באיבול, א"כ י"ל דבאמת מה דמוסיף דאסור ליארס לא מיירי בכל ענין, אבל למסקנא דפליגי רק באיבול, א"כ באם נימא דלא בכל אופן אסור ליארס כל שלשים בזה אמרינן דהיה לו לפרש.

**הרי"ף והרא"ש** הביאו הגמ' דסתם אבילות שלשים יום, ומבואר דס"ל דהלכה כרבי יוסי דאסור ליארס, וכן מבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים**, אמנם **הרמב"ם** בפ"ו מאבל ה"ה כ' דשרי ליארס מיד, וכ"כ בחי' **ר"א מן ההר**, **ובכס"מ** שם כ' דס"ל דלא קיי"ל כרבי יוסי, **ובלח"מ** שם מוסיף דהרמב"ם סמך על הברייתא שהביאו התוס' דתני במוע"ק דכל שלשים יום לנשואין, וס"ל כמש"כ התוס' בתי' ראשון דאתיא כרבי יהודה, ומשום הכי פסק כותי', ועוד כ' הכס"מ וכן **הב"ח** בסשצ"ב דהרמב"ם ס"ל דהא דאסר רבי יוסי הוא דוקא עם סעודה אבל בלא סעודה שרי, וכבר תמה על זה **בלח"מ** דהא בגמ' מבואר לאו הכי דאמרינן דבאמת נמצא דאבילות דהכא חמור מאבילות דת"ב דשם שרי ליארס, ומבואר בגמ' דלא שרי בת"ב אלא בלא סעודה, **ובבי' הגר"א** סק"ה כ' דהרמב"ם ס"ל דמה דאמרינן בגמ' דמתקיף לה רב אשי דממאי דליארס וכו', קאי גם על מתני' דדילמא מתני' לא אסר רבי יוסי אלא עם סעודה, ומסקנת הגמ' דבאמת לא אסר אלא בסעודה, והחמירו באבילות דת"ב דאסרו משא ומתן, [ויל"ע דמה הוצרך רב אשי לבאר דאמאי חמור אבילות דת"ב, הא מעיקרא גם ס"ל הכי ורק דמקשינן דאמאי הכא אסור ליארס], **והטור** בסשצ"ב כ' דאסור ליארס, **ובשו"ע** ס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דעיקר דאסור.

**מד' א'**

א) גמ' עצה טובה קמ"ל – **בריטב"א ובנ"י** מבואר, דהא דמבואר דביש לו ד' נשים שרי לקיים העונה בכל אשה רק פעם אחת בחדש, זה דוקא ביבמה דאשה הקנו לו מן השמים ולייבום רמיא קמי', ולדידה סגי בעונה כל דהו ואפילו בפחות מזה, ואמרו עצה טובה דלא לגרוע מפעם בחדש, אבל בנושא נשים דעלמא חייב לקיים מצות עונה בכל אשה כמו שהוא דינו, וכמו דמצינו דחמר לא יכול להעשות גמל ולהרחיק זמן העונה כמבואר בכתובות ס"ב ב', אמנם **ברמב"ם** פי"ד מאישות ה"א **ובטושו"ע** סע"ו ס"ז מבואר, דבכל אשה פוחת עונתו לפי מספר הנשים שיש לו, ומבואר **בפרישה** סקכ"ב **ובח"מ ובב"ש** סקי"ב דהוי כאילו התנה עמה דאם ישא אשה אחרת יפחות עונתה, דהא שרי לו לישא כמה נשים.

גמ' דנמטיי' עונה בחדש – **בתיו"ט** כ' משום דיותר מזה יש לאשה צער עיי"ש בדבריו, **ובח"מ ובב"ש** סקי"ד מבואר משום דיקיים פעם אחת בתוך וסתה.

ב) תוד"ה ונייבם – במש"כ דאינו חולץ לשני בתים משמע דשניה מותרת לשוק, הק' **המהרש"א** דא"כ גם במה דדרשינן ואינו בונה שתי בתים נימא דמשמע דמותרת לשוק, וכ' דשם באמת ילפינן מהאי קרא דמותרת לשוק, כיון דדרשינן דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, אבל הכא אי נימא דבעי לעוד דרשה דאשר לא יבנה, א"כ נמצא דמקרא דבית אחד הוא חולץ לא ידעינן דאינה מתייבמת, ולכאורה נראה לפ"ד, דמה דכ' תוס' דמשמע דשניה מותרת לשוק אינו מכח הקרא, אלא מלשון הדרשה בגמ' נראה דילפינן מהאי קרא דשניה מותרת, אבל לעולם י"ל דקרא לא אתא אלא רק לחליצה או יבום, דאי נימא דמעיקר קרא משמע דשניה מותרת לשוק, א"כ למאי אצטריך לומר דכל שאינה עולה ליבום, תיפוק לן דמקרא עצמו דאינו בונה ב' בתים משמע דשניה מותרת לשוק, אמנם **בראשונים** הביאו דהתוס' כ', דכיון דדרשינן דבית אחד הוא חולץ, ממילא משמע דחליצה אחת פוטרת לכולן, והיינו דמעיקר הילפותא מקרא יש ללמוד דמותרת לשוק, ולא רק מלשון הדרשה, ובעיקר קו' המהרש"א כ' **הקר"א**, דממה דאינו בונה ב' בתים לא שמעינן דלא תחלוץ, דאכתי י"ל דזיקה לא פקעה לגמרי ובעי חליצה, אבל מהא דאינו חולץ יש ללמוד דשריא, דכיון דאפילו חליצה אין בה כל שכן יבום, **והרמב"ן והרשב"א** **והריטב"א** כ', דכמו דאין שתי נשים פוטרות זו לזו בגט אחד, הכא נמי לא יפטרו מחליצה, ומשום הכי אע"ג דדרשינן דאינו חולץ לב' נשים, ס"ד דגזה"כ הוא דלא יחלוץ לשתיהן אלא על כרחו ייבם לאחת, דרק בחדא תלא רחמנא בדידי' שמא לא תמצא חן בעיניו, **והריטב"א** כ' דאע"ג דבג' נשים על כרחך דסגי בייבם אחת ויחלוץ לאחת, דבשלישית קרינן גם דאינו חולץ לב' בתים וגם דאינו מייבם לב' בתים, מ"מ בתרי די"ל דלא תצא אחת בלא כלום, אמרינן הכי כל זמן דליכא קרא בהדיא.

**התו"ר** הוכיח דלא גרסינן דנחלוץ לחדא וכו', דהא דרשינן מהאי קרא דנתקי' מכרת ללאו ועל כרחך דמייתר האי קרא, **ובתור"פ** הוכיח עוד, דאי דרשינן מזה דאינו מייבם להצרה, א"כ קרא קאי גם על צרה, ונמצא דגם להצרה נתקי' ללאו, ואיך סבר ר"ל דעל הצרה בכרת, **והרמב"ן והרשב"א** כ', דמה דאין כרת אחר חליצה אי"ז משום נתקי', אלא כיון דנפלה ליבום פרח איסור אשת אח מינה, [וזהו כש"כ הרשב"א לעיל מ"א א', ומבואר הכא דגם ר"ל ס"ל הכי ואע"ג דמחייב על הצרות כרת ואכמ"ל], ועוד כ' דאחר דמסקינן דאם מייבם לאחת נפטרת השניה בלא כלום, א"כ גם בחליצה אמרינן הכי, ותו אי"צ לקרא דאשר לא יבנה ומייתר ללאו בחלוצה, אבל מעיקרא ילפינן מהאי קרא, **והתו"ר** מק' עוד, דאי דרשינן מאשר לא יבנה דאי אפשר ליבם אחר חליצה, א"כ תו לא בעי קרא דאינו חולץ, דתיפוק לן מכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה.

**בתוס' ובתו"ר** מבואר, דגם דרשינן כל שאינה עולה לחליצה אינה עולה ליבום, ומשום הכי אי"צ קרא דלא נחלוץ לחדא ונייבם לחדא, והק' על זה מהא דחרש מייבם אע"ג דאינו חולץ, [**ובתו"ר ובתור"פ** הק' זה אחר דהוכיחו מהא דאינו מייבם אחר חליצה דאמרינן כל שאינו עולה לחליצה, אמנם לפ"ד התוס' אין הכרח לזה, דהא כ' גם דמשמע דכיון דאינו חולץ לשתים דמותרת לשוק], וכ' דשאני התם דפומייהו כאיב להו, והנה **הרמב"ם** בפ"ב ממלכים ה"ג כ' דמלך אינו חולץ דבזיון הוא דתרוק בפניו, וכיון דאינו חולץ גם אינו מייבם, **והתיו"ט** בסנהדרין פ"ב מ"ב כ' דלא מצינו רק דאינה עולה ליבום אינו עולה לחליצה ולא איפכא, **והגרע"א** שם מביא, דבתוס' הכא מבואר דאמרינן גם דכל שאינה עולה לחליצה אינה עולה ליבום, אלא דהק' דהתוס' הוכיחו מחרש, דהיכי דחשבינן דפומייהו כאיב להו שפיר עולה ליבום, וא"כ מלך הרי הוא כמו דפומי' כאיב לי', **ובקר"א** בסוטה מ"א ב' כ' לומר, דלהרמב"ם הרי היא כאשת אח שלא במקום מצוה, דאי לאו הכי לא היתה בכלל כל שאינו, וצ"ב דאיך מה דאינה עולה לחליצה יכול לגרום דתחשב כאשת אח שלא במקום מצוה, **ובמנ"ח** מצוה תצ"ז אות ג' מבואר דאם יחלוץ או ייבם יהני, **ובקוה"ע** ס"ה אות ה' כ' לומר, דבחרש חשיב דפומייהו כאיב להו דאפשר שיתרפא משא"כ במלך, ולפ"ז נקטעה רגלו גם לא יעלה ליבום דאין לו תקנה, **ובאג"מ** אה"ע ח"א סקנ"ח כ' לבאר, דבמלך כיון דהוי בזיון ואסור א"כ חשוב דאינה עולה למצות חליצה, ובזה אמרינן גם דאינה עולה למצות יבום, ולא דמי לחרש דהוי חסרון במציאות ושפיר חשוב דעולה למצות חליצה, ולפ"ד לכאורה נראה דתהא שריא לשוק, דאינה בכלל מצות יבום וחליצה, ולפ"ז אתי שפיר מש"כ הקר"א.

ג) גמ' ונייבם לחדא ונחלוץ לחדא – **הריטב"א** כ' דס"ד דכיון דבשעת נפילה חזיא ליבום, אין חסרון במה דאח"כ לא חזיא ליבום, ותי' הגמ' דבעי דבשעת חליצה תהא חזיא ליבום, ולעיל כ"ט ב' באות ו' נתבאר דברי הריטב"א לגבי מאמר שאינו קונה קנין גמור ומשום הכי לא מהני לדחות הצרה לגמרי, דיש חילוק בין שעת נפילה לאח"כ, דבשעת נפילה אמרינן דאף חליצה לא בעיא משום דאמרינן כל שאינו עולה ליבום, אבל אחר נפילה אינה נפטרת מחליצה, וצריך לחלק בין הכא לשם, **ובמאירי** לעיל י"ח ב', כ' בהא דמבואר דלמ"ד יש זיקה גם אם קידש אחותה בעיא חליצה, דאע"פ דעכשיו אינה עולה ליבום, מ"מ הואיל ובשעת נפילה הוה לה זיקה, עולה ליבום קרינן בה.

ד) תוד"ה ועוד – **בתור"פ** **וברמב"ן וברשב"א** כ' לבאר הגמ', דלא נימא דעכ"פ מדרבנן תבעי חליצה, דלא יאמרו דנפטרת בלא כלום, ועל זה כ' הגמ' דיש גזירה ואין ראוי לתקן, **והריטב"א** כ' לבאר, דהגמ' באה לומר דגם יש איסור לחלוץ לשניה, ובתחילה אמרינן דפטורה מן החליצה מן התורה, ואפשר נמי דקפידא ואיסור דאורייתא הוא שלא לחלוץ ולבזות, ואח"כ כ' דאינה עולה לחליצה ואיסור נמי איכא שלא יאמרו וכו'.

והנה **בטור** סקס"א כ' דביאה או חליצה של אחת פוטרת כולן, ואין היבם יכול ליבם אלא אחת מהם, ולא חולץ אלא אחת מהם, וכ' **הב"י** דמה דסיים דלא חולץ אלא אחת כדי נסבה, דכבר כ' דחליצת אחת פוטרת כולן, **והב"ח** כ' לומר דכונת הטור דאסור לחלוץ, וכ' דהוי איסור מן התורה, דאין חולץ לב' בתים הוי גם איסור, **והב"ש** סק"א כ' דבגמ' לק' נ' ב' מבואר דליכא איסור, דאמרינן שם דכל הני תחלוץ ותיזיל, וכ' **רש"י** שם דמאי אכפת לן כל ימיה תחלוץ, אמנם באמת **הרשב"א** שם חולק על רש"י וכ' ביאור אחר בגמ' שם, ועיין **בבאה"ט** מש"כ לבאר הגמ' שם, **והט"ז** הק' דאי הוי איסור מן התורה, א"כ איך יש בחליצה פסולה דין חיזור, הא מן התורה סגי בחליצה אחת, **ובדרישה** סק"א כ' לומר דלא יחלוץ מפני שפוסלה לכהונה, **והט"ז** כ' דלא יחלוץ מפני שנראה ככופר בדרש חכמים דסגי בחליצה אחת, והנה **בריטב"א** מבואר דיש איסור מדרבנן משום גזירה שלא יאמרו וכו', וכ"כ **הרשב"א** לק' נ' ב' דבסתם אין לחלוץ, דאם אתה אומר חולצת שמא ייבם, וכבר הביאו **הבית מאיר** שם, וכ' לומר דזהו הטעם להטור דלא יחלוץ.

**בב"ח ובדרישה** מבואר דאם יחלוץ לשניה תפסל לכהונה, והביאם **הב"ש** שם, אמנם **הט"ז** כ' לחלוק דאינה נפסלת, **ובבית מאיר** גם פקפק בזה וכ' דצ"ע בזה.

ה) תוד"ה כי – **בת"י** כ' דלפי האי ס"ד, מה דדרשינן דאינו בונה שתי בתים היינו דליכא דין יבום כלל, ומבואר **בתור"פ ובמהדו"ב** דאי"ז תי' על קו' התוס', דתוס' מק' אמאי בעי עוד קרא דאינו חולץ לב' בתים, **והתור"פ** כ' לת', דרק אחר דאיכא קרא דגם אין דין חליצה לשנים, נימא דבשתים ליכא דין יבום כלל.

**הרמב"ם** בפ"א מיבום הי"ב כ', דאם ייבם אחת ובא הוא או אחיו על הצרה, דעובר בעשה דיבמה יבוא עליה ולא על צרתה, והק' **הבית מאיר** בסקס"א, דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' הכא למדרש דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים, תיפוק לן מהאי דרשה דלא עליה ועל צרתה, וכ' לומר דאי משום האי דרשה, הייתי אומר דהוי רק איסור עשה, וחיי"ע נתרבו לחליצה, אבל הדרשה דבית אחד הוא בונה הוי בעיקר דין היבום, דרק בית אחד ולא שתים, ונמצא דאין כאן כלל דין ליבום מצד עצם דין היבום, ובזה שפיר דרשינן דכל שאינה עולה ליבום, ועוד כ' בשם **הפרשת דרכים**, דאי לא היה תרי קראי לא היינו דורשים דבא לנתק מכרת לעשה, והיינו אומרים דיש כרת דאשת אח, והק' על זה דברמב"ם מבואר דהא דאין אשת אח לא הוי משום ניתוק, אלא דמיד נסתלק איסור אשת אח, וכ' דאפשר דזה גופא ילפינן מהא דנתקי' לעשה.

א) תוד"ה ודלמא – **המהר"ם** מעיר דבכל סתם ואח"כ מחלוקת נראה דמתחילה היה סבור רבי לסתום כאותו תנא, ואח"כ חזר בו ושנאה כמחלוקת, וא"כ לא קשיא אמאי סתים כחד תנא, דמ"מ משנה לא זזה ממקומה, **ובישרש יעקב** כ', דכיון דלק' מ"ט א' קתני דהלכה כשמעון התמני מוכח דלא חזר בו וק' אמאי סתם הכא, אמנם יל"ע לפי האמת דמבואר בתוס' דהוי כרבים, דאי נימא דרבי חזר בו אמאי הוי כרבים, ולעיל מ"ב ב' אות ז' מבואר באמת דברי היש"ש, דהיכי דסתם במשנה אחת והביא מחלוקת במשנה אחרת, דבזה אין הלכה כסתם כלל], ולכאורה מבואר בתוס' דמתחילה כ' רבי הכא דיהיה סתם ואח"כ מחלוקת.

גמ' אלא קרובת חלוצתו – **בריטב"א** מבואר דאיכא כרת בקרובות לר"ע כמו קרובות אשתו אחר גירושין, **ובקר"א** כ' דלפ"ז יש לישב משה"ק **המהרש"א**, דלפי המסקנא אמאי אצטריך לומר דמודים בנושא קרובת גרושתו, הא כבר סתים תנא כשמעון התמני, וכ' הקר"א די"ל דאי לא קתני לה, הייתי אומר דמה דפליגי רבנן בקרובת חלוצתו לא הוי משום דס"ל דלא הוו חיי"כ, אלא דס"ל דגם מחיי"כ לא הוי ממזר, ומשום הכי אצטריך לומר דמודים בחיי"כ, ופליגי דקרובת חלוצתו לא הוי מה"ת.

**בת"י** מבואר דלר"ע אמרינן דחלוצה כגרושה ואסורה לכהן מה"ת, ולפ"ז כ' די"ל דמתני' דמכות י"ג א' דקתני גרושה וחלוצה לכהן דהוו בכלל חיי"ל, דאתיא כר"ע, **ובעל"נ** דן האם אחיו של החולץ חייב עליה משום אשת אח, דחשובה כאשתו של החולץ.

תוד"ה הכל – **בקר"א** מעיר על לשונם דאע"ג דכתיב היא תועבה ואין בניה תועבין, דנראה דגם לפי האמת דרשינן הכי וזה אינו, דאי דרשינן הכי ממעטינן גם דאין הולד פגום כמבואר בגמ', **ובת"י** הלשון מחוור, דכ' דסד"א דמשמע ואין בניה תועבין קמ"ל דהולד פגום ונימא דאין צרתה תועבה, **והקר"א** כ' לישב קו' התוס' דנקט מחזיר גרושתו משום דקאי על מתני'.

**מד' ב'**

ב) גמ' ועוד היא תועבה כתיב וכו' – **המהרש"א** מעיר דכיון דמק' דאי אפשר למילף מק"ו, א"כ תו על כרחך דקרא לא אתא למימר דאין בניה תועבין, והמקשן דלא סבר הק"ו בהכרח ס"ל דקרא אתא לדרשה אחרינא דאין צרתה תועבה, וא"כ מה מק' דנדרוש ואין בניה תועבין, אמנם **הק"ר והרש"ש** הביאו דברי התוס' לעיל י"ד ב', דגם אי לא ילפינן מק"ו י"ל דבעי קרא, דלא נימא דמתועבה נדרוש אדרבה דגם בניה תועבין, ועוד דלא נימא דכיון דכתיב בה טומאה כעריות, נילף מזה דגם בניה תועבין.

תוד"ה היא – **בתו"ר** מת', דאצטריך לסוטה דתפסי בה קידושין, [**ובעל"נ** מבואר דאצטריך לדרוש דאין בניה של סוטה תועבין, אמנם **בת"י** מבואר דדרשינן ואין צרתה תועבה, והעל"נ העיר דמבואר לעיל י"א דצרת סוטה אסורה, ודברי הת"י צ"ב בלאו הכי, במש"כ דאצטריך לצרה דקודם ששטתה היתה צרתה], **ובתור"פ** כ' דדרשינן היא תועבה ולא תפסי בה קידושין ולא חברתה דהיינו סוטה, דבה תפסי קידושין דדרשינן מלהיות לה כשי' ר"י לק' מ"ט ב' עיי"ש, ואכמ"ל.

ג) גמ' והיא כשרה וולדה כשר – **בתו"ר ובתור"פ** כ' בשם **ר"ח**, דמש"כ דהיא כשרה לא קאי על מחזיר גרושתו, דאפילו לרבנן דולדה כשר מ"מ היא פסולה לתרומה, והק' על זה דבהדיא מבואר לק' ס"ט א' דבמחזיר גרושתו לא נפסלת משום דלא הוי זר מעיקרא, וכ' בשם **הר"מ** דמ"מ היא פסולה משום טומאה דכתיב במחזיר גרושתו, ולק' ס"ט איירי לענין לאו וזה ליכא כיון דלא הוי זר מעיקרא, אבל משום עשה דונטמאה שפיר אסורה, [**ובתור"י הזקן** בקידושין ע"ז א' כ' על הדרשה דהיא תועבה ואין בניה תועבין, דהיא תועבה היינו דהיא מתחללת בביאתו, ונראה דס"ל דדרשינן דתועבה היינו דהיא נפסלת, ולפ"ז מצינו עשה במה דכתיב תועבה], ויל"ע לפ"ד אמאי לא יפסל גם הולד מק"ו מאלמנה, דהרי אמרינן דהיא גם נפסלת, ואין לומר משום דלא הוי לאו אלא עשה, דהא בנכרי ועבד גם הוי רק עשה מכי תהיה אלמנה וגרושה, ולק' מ"ה א' מבואר דילפינן דהולד פגום מק"ו, [ושי' הרמב"ן לק' ס"ח ב' דיש לאו גם בנכרי ועבד, אמנם בתו"ר כאן בד"ה הכא מבואר דאין לאו], אמנם לפמש"כ **הגר"א**, דרק היכי דנעשית זונה אפשר למילף מק"ו וכשי"ת לק' בע"ה אתי שפיר, ועיין במלבושי יו"ט חאה"ע ס"ט, אמנם אכתי יל"ע, דמה מק' הגמ' מהאי ברייתא דולדה כשר לכהונה, הא לפ"ד כמו דהיא כשרה לא קאי על מחזיר גרושתו, הכא נמי נימא גבי ולדה.

בגמ' לעיל ט"ו ב' מייתי דשאלו לר' יהושע מה הדין של בנים של יבמה לשוק, האם ילפינן ק"ו מאלמנה לכה"ג או דאמרינן דמה לאלמנה שכן היא עצמה מתחללת, ופשט להם דהם כשרים לכהונה, ולעיל י"ד ב' מבואר, דריב"נ ס"ל דהולד פגום, וכ' **רש"י** דיליף מק"ו מאלמנה, וכ"כ **הרמב"ן** כאן בתחילת דבריו, וכ' דס"ל דגם יבמה לשוק נפסלת ולא ס"ל דבעי זר מעיקרא, **והתוס'** שם כ' דריב"נ ס"ל דדרשינן במחזיר גרושתו דהיא תועבה ואין בניה תועבין, ודרשינן דדוקא במחזיר גרושתו אין בניה תועבין הא ביבמה לשוק בניה תועבין, **והרמב"ן** בסו"ד כ' לומר, דריב"נ דאמר פגום לאו היינו דפסול ממש אלא מזוהם.

בגמ' בנדה ס"ט ב' מייתי דשאלו אנשי אלכסנדריה לרבי יהושע, בת מחזיר גרושתו האם אסורה לכהן, האם ילפינן מק"ו מאלמנה או לא, והשיב להם דדרשינן היא תועבה ואין בניה תועבין, **והתוס'** שם ולעיל י"ד ב' מק', דאמאי אצטריך לקרא הא ליכא ק"ו וכמבואר בסוגיין, וכ' דאי לאו המיעוט היינו מרבים מטומאה או מתועבה דגם בניה פגומים, ובנדה ע' א' תי' עוד, דהיינו למדים מאלמנה לכה"ג ומנכרי ועבד וכרבי יהודה דס"ל דאפשר למילף, וסוגיה דהכא כרבנן דלא ילפינן עיי"ש, **והרמב"ן** כאן כ' דאמר כן, דגם אי נימא ק"ו וכשי' ריב"נ לעיל י"ד ב', מ"מ יש מיעוט, וכ"כ **הריטב"א** דלרווחא דמלתא אמר כן, ועוד כ' הרמב"ן דלא היו מקבלים ממנו, **והרשב"א** כ' לומר, דבאמת ס"ל לר' יהושע דדרשינן ק"ו, ולכאורה צ"ל לפ"ד דס"ל דגם היא עצמה נפסלת וכשנ"ת לעיל דברי הרמב"ן, אמנם יל"ע דלעיל ט"ו ב' נראה דרבי יהושע לא דריש הק"ו, דהעיד על בני יבמה לשוק דשריין, ואפשר דס"ל כש"כ **בשעה"מ** פי"ח מאסו"ב ה"ג **ובקר"א**, די"ל דילפינן ממחזיר גרושתו לשאר מקומות דאין הולד פגום, ומה דהכשיר רבי יהושע בבני יבמה לשוק הוא משום דיליף ממחזיר גרושתו, וכן צ"ל לכאורה **ברמב"ן** דכ', דריב"נ לעיל י"ד ב' לא סבר דממעטינן דאין בניה תועבין, ולכאורה הא ריב"נ מיירי על יבמה לשוק ולא על מחזיר גרושתו, ואי נימא דיש ללמוד ליבמה לשוק ניחא.

ד) גמ' הכל מודים בבא על חיי"כ וכו' – **במהרש"ל** מבואר דהוא הדין בחיי"ל דהולד פגום כיון דהיא נפסלת מקרא דכי תהיה לאיש זר, אמנם **במהדו"ב** כ' דמחיי"ל לא הוי הולד פגום, ובבי' **הגר"א** ס"ו סקכ"ג כ' דלשי' רש"י והרמב"ם דמחיי"ל הויא זונה, א"כ יש ללמוד מק"ו דהולד פגום, אבל לשי' תוס' דילפינן מכי תהיה לאיש זר, א"כ אין ללמוד מק"ו, ומסו"ד שם נראה ביאור דבריו, דבאמת בגמ' בקידושין ע"ז א' מבואר דאין חללה אלא מאיסורי כהונה, ובתוס' לעיל ט"ו ב' כ' דזה דוקא האשה עצמה אבל בבנה ליכא לדין זה, אמנם בבי' הגר"א שם כ', דמהגמ' בקידושין מבואר דגם בולד איכא לכלל זה, ולפ"ז הק' דאיך ילפינן מק"ו דהולד פגום, וכ' לת' לפמש"כ רש"י דבאמת רק הבת פגומה אבל הבן כשר דלא הוי דין חללות, וא"כ אתי שפיר, דרק הדין דגם הבן חלל זה הוי רק מאיסורי כהונה, וכ' שם בסו"ד דכיון דנראה דכהן שיבוא על מי שנפסלה מקרא דכי תהיה לאיש זר, דגם יהיה הולד חלל כיון דהוי מאיסורי כהונה, א"כ אין נפ"מ האידנא האם נימא דמחיי"ל נעשית זונה, או דנימא דנפסלת רק מקרא דכי תהיה לאיש זר, ונראה מזה דגם לשי' התוס' דמחיי"ל נפסלת רק מקרא דכי תהיה לאיש זר, מ"מ בתו תהיה פגומה, ומש"כ בתחילת דבריו דלשי' התוס' מחיי"ל הולד לא יהיה פגום, נראה דזה דוקא אי נימא דגם הבן פגום, דלפ"ז ק' דהא אין חללות אלא מאיסורי כהונה ובזה צ"ל דהיכי דנעשית האם זונה, גם סגי דיהיה הולד פגום וילפינן מק"ו, ולא ממעטים אלא אם האם נפסלת רק מקרא דכי תהיה לאיש זר, [ועל דרך שכ' בסו"ד, די"ל דרק אם יבוא כהן על זונה יעשה אותה חללה, דנכתב בהדי חללה אבל אם יבוא על מי שנפסלה מכי תהיה לאיש זר לא תעשה חללה], והנה **בתוס'** לעיל ט"ו ב' נראה, דמה דילפינן מקרא דכי תהיה לאיש זר דנפסלת, שפיר יש ללמוד מק"ו דבנה פגום וכש"כ המהרש"ל, אמנם בדבריהם מבואר דמקרא דכי תהיה לאיש זר ילפינן דנעשית חללה וכמבואר במהדו"ב שם, ולפ"ז בודאי דיש ללמוד מק"ו דבנה פגום, **וברמב"ן** כאן גם מבואר, דאם נפסלת מקרא דכי תהיה לאיש זה דהולד פגום מק"ו, ושי' הרמב"ן דלא כרש"י דרק הבת פגומה, וא"כ יק' דהא אין חללות אלא מאיסורי כהונה, אמנם בבי' **הגר"א** ס"ז סקנ"ז הביא דברי **הרמב"ן** לק' ס' א', דמבואר בדבריו דאע"ג דאין חללה אלא מאיסורי כהונה, מ"מ זהו רק דלא נקרא שם חללות, אבל פסול איכא [ואפשר דיש בזה נפ"מ למלקות], וא"כ אתי שפיר דאיכא למילף מק"ו, גם היכי דאין האשה נעשית זונה.

ה) גמ' הכא נמי כיון שבעלה עשאה זונה – בגמ' נראה דמחזיר גרושתו לא הויא זונה, דהא מבואר דלא ילפינן מק"ו מאלמנה למחזיר גרושתו, אמנם **במאירי** כ' דגם במחזיר גרושתו נעשית זונה, והא דלא ילפינן מק"ו מאלמנה, הוא משום דעכ"פ בתרומה לא נפסלת כיון דלא הוי זר מעיקרא וכמבואר לק' ס"ט א', והנה **ברמב"ם** פי"ח מאסו"ב ה"ג מבואר דיבמה שבא עליה זר עשאה זונה, **והה"**מ שם כ' משום דגם היא בכלל נבעלה בעילת זנות, וכל שכן הוא משאר חיי"ל, דהא מספקא לן אם קידושין תופסים ביבמה לשוק, **והשעה"מ** שם מק' דאדרבה גרע משאר חיי"ל דלא הוי זר מעיקרא, **ובטור** ס"ו כ' דנעשית זונה דלא תפסי בה קידושין, **והב"י** הק' דהא הוי ספק אי תפסי, **והב"ח והפרישה** סקכ"ב **והב"ש** סקכ"א **והגר"א** סקל"א כ' דשי' הטור דרק לחומרא תפסי בה קידושין להלכה, **והט"ז** סק"י כ' לומר דאה"נ היא נעשית רק ספק זונה, **ובשו"ע** ס"ח מבואר גם דנעשית זונה, [ובבי' **הגר"א** סקכ"ג כ' דמדברי כל הפוסקים משמע דיבמה לשוק ומחזיר גרושתו לא נפסלה לכהונה, ואפשר דכונתו דוקא משום הדין דכי תהיה לאיש זר, אבל ביבמה לשוק הא מבואר בטור דנפסלה משום דלא תפסי קידושין וכשנ"ת], **ובאב"מ** סק"ד כ', דברמב"ם נראה דהוי ספק גמור אי תפסי קידושין, וא"כ אי אפשר לומר דמטעם זה נעשית זונה, והנה **הה"מ** בפי"ח ה"א כ' לומר, דשי' הרמב"ם דבמחזיר גרושתו לא נעשית זונה דלא הוי זר מעיקרא, אמנם **השעה"מ** שם בה"ג ועוד **אחרונים** כ', דנראה דשי' הרמב"ם דגם מחזיר גרושתו נעשית זונה כמו ביבמה לשוק, וכ' לבאר בשי' הרמב"ם כש"כ המאירי, דלזונה לא בעי זר מעיקרא, **ובאב"מ** שם **ובמנ"ח** מצוה רפ"ג אות ד' כ', דלפ"ז הרמב"ם מודה דלא נפסלה מתרומה וכשנ"ת דכ"כ המאירי, אמנם יל"ע בזה, דהרמב"ם בפ"ח מתרומות הי"א כ' דבא אחד מהפסולין נפסלת מתרומה מפני שנעשית זונה, ונראה דכל זונה אסורה גם בתרומה, **ובשעה"מ** כ' לומר עוד, דהרמב"ם ס"ל להלכה כריב"נ לעיל י"ד ב' ורבי יהושע בנדה ע' א', דנראה דס"ל דאפשר למילף מק"ו וכשנ"ת ועל כרחך דס"ל דגם בזה נעשית זונה, ובבי' **הגר"א** סקכ"ג כ' דבירושלמי מבואר דלא בעי זר מעיקרא, וכ"כ **האו"ש** בה"ב שם, ועיין עוד **באב"מ** שם **ובקר"א**, שכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דיבמה לשוק שפיר חשוב זר מעיקרא, ולפ"ז במחזיר גרושתו מודה הרמב"ם דלא נעשית זונה וכש"כ הה"מ.

**הרמב"ם** בפי"ט ה"ה כ' דיבמה לשוק נעשית זונה והולד כשר, וכן מבואר **בטושו"ע** ס"ז סי"ד דאין הולד חלל, **והשעה"מ** בפי"ח ה"ג מק', דהא בגמ' מבואר דאי נעשית זונה ילפינן מק"ו דהולד פגום, וכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דכיון דבמחזיר גרושתו איכא קרא דאין בניה תועבין, א"כ ילפינן ממחזיר גרושתו ליבמה לשוק דאין הולד פגום, והביא שם עוד דהרמב"ם לשי' דגם בנכרי ועבד ס"ל דאין הולד פגום, וס"ל דמסקנת הסוגיה דלא ילפינן ק"ו וכשי"ת לק' בע"ה, אך כ' דבטושו"ע לא אתי שפיר תי' זה, דהא מבואר בטושו"ע דבנכרי ועבד הולד פגום, וגם על מה שתי' דילפינן ממחזיר גרושתו העיר, דא"כ גם בנכרי ועבד נילף ממחזיר גרושתו דאין הולד פגום, ולכאורה י"ל דנכרי ועבד גרע דהוו זר מעיקרא, [ובבי' **הגר"א** ס"ו סקכ"גכ' לומר לפי' שי' רש"י דרק הבת נפסלת וכשי"ת לק' בע"ה, דא"כ באמת הבן כשר ומשום דאין חלל אלא מאסורי כהונה וכשנ"ת לעיל].

תוד"ה עשאה – משה"ק מהא דתמורה, **בתוס'** שם כ' דרבא יליף מיתור דל' דכתיב יחלל ולא יחל, ולא ממשמעות דאינו עושה ממזרים, ואתא היתור לומר דתפסי קידושין, דאם אינו ענין לממזרות תנהו ענין לתפיסת קידושין.

**מה' א'**

ו) רש"י ד"ה שבנה – **הרמב"ן** כ' דגם בבן יש נפ"מ דבתו תהיה פגומה, [**ובחת"ס** באה"ע ח"ב סקכ"ה כ' לומר דהרמב"ן מודה דאשתו אינה נפגמת, אמנם **בריטב"א** מבואר דלשי' הרמב"ן גם אשתו נפגמת], וכמו באלמנה דבנה חלל ובתו חללה, וכ' לומר דדברי רש"י הם לאו דוקא, אמנם **הרשב"א** כ' דרש"י בדוקא נקיט ובנה כשר לגמרי, והביא דכן מוכח **בירושלמי**, **ובתוס'** לעיל ט"ו ב' נראה דס"ל דגם הבן פסול, דילפינן דיש לו דין חלל, **ובת"י** כאן כ' כדברי רש"י דאין נפ"מ לבן, אמנם בד"ה זיל נראה דס"ל דגם בבן יש נפ"מ דבתו תהיה פסולה עיי"ש, **ובשו"ע** ס"ז סי"ז כ' דהבת פגומה לכהונה, ונראה דדוקא הבת, אמנם **הקר"א** בע"ב מק', דבשו"ע ביו"ד רס"ח ס"ג נראה דגם הבן פגום, **וביש"ש** נקט דרק הבת פגומה, **ובמהרש"א** בע"ב מבואר בפשיטות דגם הבן פגום, ובבי' **הגר"א** ס"ו סקכ"ג מבואר דמהאי טעמא רק הבת פגומה, דלגבי הבן אמרינן דאין חללות אלא מאסורי כהונה וכבר נתבאר לעיל מ"ד ב', **ובקוה"ע** סמ"ד אות ז' כ', דהכא ילפינן דפסול האם עובר לבת, וכיון דפסול זונה לא שייך באיש אלא באשה, משום הכי לא אמרינן דגם הבן יפסל.

ז) **ברי"ף** בסוף הסוגיה כ' דמספקא לן אי הולד פגום או לא, כיון דמסיק דהולד כשר ולא אמר דהלכתא דהולד פגום, **והראב"ד והרא"ש** השיגו על דבריו וכ' דודאי הולד פגום, **והרמב"ן** כ' כהרי"ף, וביאר דאע"ג דאמרינן דריב"ל ס"ל דהולד פגום, מ"מ רבין דאמר דר"נ וריה"נ מורים בה להיתרא נראה דהוי היתר גמור, וכן רב יהודה ורבא דא"ל זיל איטמר נראה דהולד כשר לגמרי, דאי לאו הכי הא איכא למיחש דבתו תנשא לכהונה, ומשום הכי כ' דיש בזה מחלוקת, ולהלכה דלא נתפרש הוי ספק, **והרשב"א** כ' דלשי' רש"י דדוקא הבת נפסלת, א"כ תו ליכא לראיות שכ' הרמב"ן, דשם מיירי בבן, **וברמב"ם** פט"ו ה"ג כ' דהולד כשר, ומבואר **בהה"מ** פי"ג ה"ח דשי' הרמב"ם דכשר גמור, וכ"כ **הב"י** ס"ד אות ה', ובבי' **הגר"א** ס"ז סקנ"ד כ' לומר בשי' הרמב"ם, דגם מה דמבואר בגמ' דלריב"ל הולד פגום זה מדברי רב יוסף, ואביי ושאר אמוראי פליגי וס"ל דהולד כשר לגמרי, אמנם **במל"מ** שם כ' לומר דהרמב"ם מודה דהבת פגומה עיי"ש, **ובטושו"ע** ס"ז סי"ד מבואר דהולד פגום, **ובב"ש** ס"ד סק"ב כ' דבדיעבד אם נשאת אין מוציאין מהכהן, וכ"כ **הבאה"ט** סק"ג, ובבי' **הגר"א** שם כ' דעיקר לדינא כהרא"ש דהולד פגום.

**הרמב"ן** כ' דכיון דהוי ספק לא תנשא לכהן ואם נשאת אין מוציאין מידו, והיש"ש תמה דכיון דהוי ספיקא דאורייתא אמאי אין מוציאין, וכ' להקל מטעם אחר עיי"ש, **ובפ"ת** ס"ד סק"ג הביא דברי **השעה"מ** שכ' לישב על פי דברי המהריב"ל דבספיקא דדינא אי אפשר לכפותו לגרש, דלפי השיטות דאי"צ לגרש הוי גט מעושה, וא"כ הכא אי אפשר להוציא ממנו דהוי גט מעושה, והרמב"ן כ' רק דאין מוציאין ולא דלא יוציא הוא מספק, ולכאורה יל"ע דמ"מ יפרישו אותם בעל כרחם, וברמב"ן נראה דגם זה לא עושים.

בהא דאמרינן דהולד כשר לגמרי, הא דלא פסלינן מק"ו, מבואר **ברמב"ן** **ובריטב"א ובנ"י** דכיון דאפקרי' רחמנא לזרעי' ואינו מתיחס אחר אביו כלל, משום הכי גם אינו פוגם הולד, וכן נראה **ברמב"ם** פט"ו ה"ד עיי"ש, **וביש"ש** כ' דלשי' רש"י דרק הבת פגומה, א"כ איכא למפרך דמה לאלמנה לכה"ג דגם הבן חלל, **והגרע"א ובחת"ס** אה"ע ח"ב סקכ"ה כ', דאי נימא דבנכרי לא הוי ביאת איסור מן התורה, א"כ איכא למפרך דמה לאלמנה לכה"ג דאיכא איסור מן התורה, **ובבית מאיר** ס"ד ס"ב כ' ע"פ זה לישב, דמאן דלא דריש ק"ו ס"ל דליכא איסור מן התורה בנכרי ועבד עיי"ש, **ובב"ש** ס"ד סק"ד כ' לומר, דס"ל דאיכא למפרך דגר עמוני יוכיח דאסור לכל ואין בתו פסולה כשי' רי"ו לק' ע"ז א', והתוס' שם והרשב"א כאן הק' אמאי באמת לא פרכינן הכי בגמ'.

**הראב"ד** בהשגות על הרי"ף כ' ראיה דהולד פגום לכהונה, מהא דאמר שמואל בכתובות י"ג ב' דעשרה כהנים עומדים ופירש אחד מהם ובעל הולד שתוקי, ומפרשינן דמשתקין אותו מדין כהונה דבעינן זרעו מיוחס אחריו וליכא, וכן רי"ו שם ס"ל כשמואל, דקתני שם דבעדות אשה על בתה הולד שתוקי, ומפרש רי"ו שתוקי וכשר כשמואל, אלמא אע"ג דכשר לקהל מ"מ לכהונה פגום משום דאינו מתיחס אחר אביו, **והרמב"ן** בספר הזכות כ', דשמואל לא מיירי אלא דפסול מלעבוד על גבי המזבח, אבל מ"מ אוכל בתרומה, וכל שכן דאם תהיה בת מותרת אפילו לכה"ג, **ובריטב"א** בקידושין ס"ח ב' גם הק' מתחילה על השי' דהולד כשר גם לכהונה מדשמואל, וכ' דאיכא למימר כש"כ הרמב"ן דהוי רק לעבודה, **ובברכ"ש** סי"ז כ' לומר דגם הראב"ד מודה להרמב"ן, ורק דס"ל דאי לאו דיש דין מדאורייתא, דהיכי דאין לו יחס כלל לאביו דפסול לכהונה גם לענין לינשא לכהן, לא היו גוזרים בהא דשמואל אפילו לענין עבודה על המזבח, ועיקר הדרשה דלזרעו אחריו קאי היכי דאין לו יחס כלל דפסול לכהונה, [ויל"ע האיך נדרש מהאי קרא דפסול לינשא לכהונה, דהקרא קאי לענין שיש לו דין כהן], ועיי"ש עוד לגבי מש"כ הראב"ד על דברי רי"ו.

**מה' ב'**

ח) רש"י ד"ה הולד – מבואר ברש"י דהוא ממזר גמור וא"כ שרי בממזרת, ורק בבת ישראל אסור, אמנם **הרמב"ם** בפט"ו ה"ה כ' דיש בו צד ממזרות משום הצד בן חורין, וצד כשר משום הצד עבדות [למסקנת הסוגיה], **והטושו"ע** ס"ד סי"ז הביאו דברי הרמב"ם, **ובח"מ** סקי"ט כ' דדברי רש"י יותר מוסכמים עיי"ש שהביא דברי הרמ"ע, **ובב"ש** סקכ"ח מבואר דגרס בגמ' דאין לו תקנה בבת ישראל.

גמ' לאפוקי נכרי ועבד וכו' – **הרמב"ן** הק' על הגירסא דידן, דאדרבה כיון דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני א"כ חמור יותר, ויותר ראוי שיהיה ממזר, והביא גירסת רה"ג לאפוקי נכרי ועבד דאין זרעו מיוחס אחריו, **וברשב"א** כ' לבאר לפי הגירסא דידן, דכיון דלא תפסי בו קידושין כלל, א"כ לאו משום חומרא דערוה הוא, דאפילו בבת מינו לא תפסי קידושין, **ובריטב"א** מבואר דגם לפי גירסא דידן יל"פ ע"ד הרמב"ן דאינו מתיחס אחריו, וכן **ברמב"ם** פט"ו ה"ד נראה טעם זה, **ובתוס'** לק' מ"ט ב' מבואר די"ל דביבמה לא יהיה הולד ממזר, כיון דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני, דביבמה מהני רק יבום ולא קידושין, ובחי' **ר' ראובן** סכ"ג סק"ב כ', דנראה בתוס' דלא כהרשב"א, דאי נימא דמה דלא תפסי לדידי' ולאחריני הוי ראיה דלא הוי משום החומרא, א"כ זה לא שייך ביבמה לשוק, דמה דלא תפסי קידושין לעלמא הוא משום חומר הלאו, ומה בכך דלא תפסי גם ליבם.

בחי' **ר' ראובן** שם סק"א כ' לדון לפ"ד הרשב"א, דמה דלא תפסי קידושין הולד ממזר הוא משום דחמור, האם חומר הלאו גורם דהולד ממזר,ומה דלא תפסי קידושין הוי רק ראיה לחומר האיסור, או דלעולם מה דלא תפסי קידושין הוא גורם הממזרות, רק דבעי דלא יתפוס קידושין משום חומר האיסור, והביא דברי **התוס'** לק' מ"ט ב', דכ' די"ל דביבמה לשוק לא הוי ממזר גם לרב דלא תפסי קידושין, משום דעומדת לחלוץ, ואי נימא דמשום חומר האיסור א"כ מה בכך דעומדת לחלוץ, הא מ"מ השתא האיסור מונע תפיסת קידושין ועל כרחך דהוא חמור, וכ' דמ"מ י"ל דחומר האיסור שבין האיש לאשה גורם הממזרות, ובעומדת לחלוץ לא חשיב דיש ביניהם חומר ערוה, וכ' להוכיח דזהו משום דלא תפסי קידושין, דהא מבואר בגמ' דבאשת איש גם לא הוי ממזר, ולכאורה שם הא איכא איסור חמור דאשת איש, ומה בכך דגם לא תפסי קידושין משום דהוא נכרי ועבד, ועל כרחך דמה דלא תפסי קידושין גורם הממזרות, ובנכרי ועבד דאינו בר תפיסת קידושין, לא חשיב דחייל בו מניעת תפיסת קידושין משום ערוה דאשת איש, וכ"כ **בקוה"ע** סל"ז אות א', ובתוס' לעיל ט"ז ב' כ' לומר בתי' א', דלר"ע בנכרי הוי הולד ממזר אע"ג דליכא איסור מן התורה, דאינו תלוי בביאת איסור אלא במה דלא תפסי קידושין, ולפ"ז מוכח דאינו תלוי כלל בחומר האיסור.

בחי' **ר' ראובן** שם בהגה"ה הביא תי' **האמ"מ**, דמשו"ה בבא על אשת איש גם לא הוי ממזר, ע"פ שי' ר"ת בכתובות ג' ב' דאין חייבים משום אשת איש על ביאת נכרי, ודחה זה דגם לנכרי מ"מ יש איסור אשת איש, ועוד הביא **דהגרז"ס** הק', דעכ"פ אמאי בעבד לא הוי ממזר הא בו איכא חיוב מיתה על אשת איש, דהושוה לישראל למצות דנוהגות באשה, אמנם **במרכה"מ** פי"ד מאסו"ב הי"ח כ' לומר בשי' הרמב"ם, דגם בעבד הבא על אשת איש אינו חייב מיתה וכרת, והביא ראיה מסוגיה דידן דמבואר דגם באשת איש אין הולד ממזר, וזה ממש כדברי האמ"מ, והנה בהגה"ה שם הק', דאמאי ביבמה לשוק בכה"ג דיש בה גם איסור קרובות, לא נימא דלא יהיה ממזר לשי' ר"ת לק' מ"ט, כיון דלא תפסי קידושין לדידי' ולאחריני, ומאי שנא מעבד ונכרי דגם באשת איש לא הוי ממזר, ולפ"ד האמ"מ ניחא דזה סברא רק בנכרי, אבל לפי דבריו דהטעם דיש כאן מניעה גם מצד היותו נכרי ועבד, ק' דהכא נמי נימא ביבמה לשוק, והרי הקרא דלא יגלה מיירי בשומרת יבם, וכ' לחלק דשם אין האיסור יבמה לשוק מונע תפיסת קידושין יותר מאיסור קורבה ותרוייהו מונעים, ומשו"ה הוי ממזר, אבל בנכרי ועבד ודאי עיקר המניעה הוי משום דהוו נכרי ועבד דאינם בני תפיסת קידושין, ולא שייך לומר דאיכא עוד סיבה משום אשת איש.

**הגרע"א** בס"ד סי"ט הביא דברי **הפמ"ג** בפתיחה הכוללת ח"ב אות ז', דנסתפק בחרש ושוטה הבא על אשת איש, אי נימא דהולד לא יהיה ממזר כמו בנכרי ועבד, כיון דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני, או דשאני חרש ושוטה דבני מצות נינהו אלא שאין להם דעת לקנות, **ובאב"מ** סמ"ד סק"ג מבואר בתו"ד דפשיטא לי' דהולד ממזר מחרש ושוטה.

ט) **התוס'** לק' מ"ט ב' הק' דאמאי אמרינן דלר"ע מנכרי ועבד הולד ממזר, הא מבואר דהטעם לרבנן הוא משום דלא תפסי לא לדידי' ולא לאחריני, וטעם זה י"ל לר"ע כמו לרבנן, דגם לר"ע נימא דאין הולד ממזר כיון דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני, וכ' דאה"נ לתנא דמתני' דר"ע מחייב רק בחיי"ל דשאר, ומשום דס"ל דלא יגלה כנף אביו מיירי בחיי"ל, א"כ בנכרי ועבד גם לר"ע לא יהיה הולד ממזר, ומה דמבואר בגמ' דלר"ע הולד ממזר, הוא לתנא דר"ע מרבה שאר חיי"ל מולא, וכמו דמרבינן שאר חיי"ל הכא נמי מרבים נכרי ועבד, והנה **בתוס'** לעיל ט"ז ב' כ' בתי' א', דבנכרי הגם דליכא איסור מן התורה, מ"מ הולד ממזר כיון דתלוי בתפיסת קידושין ולא באיסור, ולכאורה הא מ"מ מנ"ל לרבות גם נכרי, אמנם **בתו"ר** שם מבואר וכן נראה בדברי התוס', דבאמת קודם ילפינן דבעבד דאיכא לאו הולד ממזר, ומהשתא אמרינן דעל כרחך דלא אכפת לן דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני, וא"כ ממילא יש לנו ללמוד דגם בנכרי יהיה הולד ממזר, כיון דלא תפסי קידושין.

**הרמב"ן** בגיטין מ"ג כ', דגם אי אמרינן דחצי עבד וחצי ב"ח לא מצי לקדש, מ"מ אתי שפיר מה דמבואר בגמ' הכא דאם בא על אשת איש הולד ממזר, משום החצי ב"ח שבו, אמנם **הרשב"א** שם כ', דכיון דלא תפסי קידושין לא לדידי' ולא לאחריני, א"כ לא יהיה הולד ממזר, וכ' דגם לפי גירסת רה"ג דהטעם דלא הוי ממזר מנכרי, משום דאין זרעו מתיחס אחריו מ"מ לא יהיה הולד ממזר, דמוכח בסוגיה בגיטין דאי לא תפסי קידושין בחצי עבד וחצי ב"ח אין הזרע מתיחס אחריו, [ועיין בתוס' שם מה שביארו בזה], וא"כ הכא נמי לא יהיה ממזר מהאי טעמא, ומזה כ' להוכיח דסוגיה דהכא פשיטא לי' דחצי עבד וחצי ב"ח מהני קידושיו, **ובחזו"א** מבואר בשי' הרמב"ן, דס"ל דסגי בזה שהחצי ב"ח יש במינו מקדשים, וכ' לבאר דמה דלא תפסי קידושין בחצי עבד וחצי ב"ח ואין זרעו מתיחס אחריו, הוא משום דאין החצי ב"ח דבר שלם, וכדי שיתיחס אחריו בעי שיהיה הוא דבר שלם, וכ' דכל זה לענין דיחשב זרעו בחיוב, אבל לענין ממזרות סגי גם בדבר חסר דיגרום ממזרות, וכ' החזו"א דהרמב"ם דכ' דיש בו צד ממזרות ולא כ' דהוי ספק, הגם דפסק דלגבי תפיסת קידושין הוי ספק, מבואר דס"ל כהרמב"ן.

י) תוד"ה כיון – **רש"י** בסוטה כ' דאגריפס היתה אמו מישראל, ומה דמבואר בגמ' שם דמ"מ לא היה ראוי למלוכה, ומשום זה נתחייבו ישראל כליה שאמרו לו אחינו אתה, כ' רש"י שם דעבד היה וזילא מילתא, **והרמב"ן** מק' דכיון דאמו מישראל א"כ אינו עבד, **והר"ן** בסנהדרין ל"ו ב' הביא דברי רש"י שהיה אביו ממשפחת עבדים ולא דהוא עצמו היה עבד, **והתוס'** שם הק' על רש"י, דאם האיסור רק משום זילא מילתא, לא היה להם להתחייב כליה, **והתוס'** כאן כ' בשם **ר' שמואל** דגם אמו לא היתה מישראל, וכן מבואר **ברמב"ם בפה"מ** בסוטה, וכ' התוס' דמ"מ אסור מדרבנן להעמיד מלך אלא מן המשיאין לכהונה, אמנם הרמב"ם בפ"א ממלכים ה"ד לא הצריך אלא שתהא אמו מישראל, ולא הזכיר דבעי מן המשיאין לכהונה כלל, וכן **בחינוך** מצוה תצ"ח כ' כהרמב"ם, **ובשעה"מ** שם כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל דאין הלכה כהתוספתא דבעי מן המשיאין לכהונה, ודייק דכן הבין גם ההג"מ שם בשי' הרמב"ם, וכ' לבאר דס"ל דסוגיה דהכא פליגא, דאינו מחלק בין מלכות לשאר שררות, ומדמבואר הכא דסגי באמו מישראל, א"כ הכא נמי לגבי מלכות סגי, אמנם **בעל"נ** העיר דלפי מה דנקטינן בשי' הרמב"ם, דבעבד הבא על בת ישראל הולד כשר גם לכהונה, א"כ אין ראיה מסוגיין דלא בעי דיהיה מן המשיאין לכהונה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**והרמב"ן והר"ן** בסנהדרין כ' דיש דרשה בפנ"ע למלך, [**והתוס'** בסוטה כ' דממש"כ שום תשים עליך מלך ילפינן דבעי מקרב אחיך יותר משאר שימות, **ובראשונים** כ' דגבי שאר שימות דרשינן רק מה דכתיב אשר לא אחיך, ולזה סגי אמו מישראל, אבל גבי מלך בעי מקרב אחיך דגם אביו, ומה דמבואר בגמ' דילפינן שאר שימות ממקרב אחיך אינו עיקר דרשה], ומשם ילפינן דבעי דיהיה כשר לגמרי, ובעי מן התורה דיהיה מן המשיאין לכהונה, **ובעל"נ** העיר דהרמב"ן לשי' דהוי ספק אם הוא כשר לכהונה, א"כ אכתי לא ניחא באגריפס, דלהצד דכשר לכהונה יק', **וברמב"ן** מבואר עוד, די"ל דבעי דגם אמו וגם אביו יהיו מן המשיאין לכהונה, [וכ' דסגי באביו באם אינו נפסל מצד אמו ואכמ"ל], וכ"כ **היש"ש**, ובבי' **הגר"א** ס"ו סקכ"ג כ', דגם לשי' רש"י דרק הבת פגומה י"ל דשאני מלך, דבעי דיהיה כשר מכל צד, ויל"ע אם כונתו דבעי דגם אביו יהיה מן המשיאין לכהונה וכשנ"ת, או דכיון דאם היה בת היה פגום כבר הוי חסרון, **ובתוס'** בסוטה **והרשב"א והריטב"א והנ"י** כ' דממה דיש דרשה בפנ"ע למלך, ילפינן דבעי אביו ואמו מישראל, ולפ"ד אכתי לא מבואר דדרשינן גם דבעי מן המשיאים לכהונה, ואפשר דזה רק מדרבנן, וכן מבואר **בריטב"א** בקידושין ס"ו א' דהוי רק מדרבנן.

**בתוס'** מבואר דגר לא מצי לדון ישראל עד שתהא אמו מישראל, אמנם **רש"י** לק' ק"ב א' כ' דדיני ממונות מצי לדון, **והרא"ש** שם כ' בסו"ד דרק מילי דיש בהו כפיה חשיב מינוי דאסור למנות גר, אבל דיין דאין בזה כפיה בזה לא חשיב מינוי דאסור וכ' דכן עיקר, **והרמב"ן והרשב"א** כ' בשי' רש"י דדיין לא חשוב מינוי, ולכאורה הוא כסברת הרא"ש, והביאו דברי **הרי"ף והשאילתות** דרק אם אמו מישראל מצי לדון, וכ"כ **הריטב"א והנ"י**, [**והרא"ש** בסנהדרין ל"ו ב' סתם כהרי"ף, וכבר הק' **הפ"ח** שם דסותר דבריו], **והר"ן** בסנהדרין שם הביא שי' **רבינו דוד** דאסור למנותו דיין אבל באקראי ובדיעבד מהני אם דן, ואח"כ הביא דעת הרי"ף ודעימי', **והרמב"ם** בפ"ב מסנהדרין ה"ט **ובטושו"ע** ס"ז ס"א סתמו דבעי אמו מישראל, **ובנו"כ** שם כ' דאם הנדון קבלו עליו מצי לדון, וכמש"כ **הטור** ביו"ד ססרס"ט ומקורו **ברא"ש** לק' ק"ב א', **ובאורים** שם סק"א כ' דאע"ג דבכל הפסולים מהני בקבלו עלייהו, מ"מ הכא יש נפ"מ דגם קודם גמר דין לא מצי לחזור בו, כיון דהכא החסרון רק משום מינוי שררה אבל בעצמותו הוא דיין כשר, **ובתומים** שם סק"א כ', דלכאורה אין לומר דיהני קבלה אלא בממון דיכול להפקיר ממונו, אמנם מדברי **הרא"ש** לק' מוכח דהיה מהני גם בחליצה, אי לאו דאיכא גזה"כ דבעי אביו ואמו מישראל, ועיין **בפ"ת** באה"ע סקס"ט סק"ד דכ' גבי חליצה בשם **הישועות יעקב** דבשאר פסולים דליכא קרא למעט באמת מהני אם קבלו עלייהו, **ובקוה"ע** סע"ב אות ז' כ' דמבואר בזה דהקבלה מהני להכשיר הפסול, אמנם **בדברי משפט** ס"ז סק"א כ' דאין כונת הרא"ש דמהני קבלה גבי גר מהדין דמבואר בסנהדרין כ"ד א', אלא דכיון דקבלו עלייהו אין בזה משום מינוי של שררה עיי"ש.

א) גמ' אטבלה לההיא נכרית וכו' – **רש"י** מבאר דהיינו לשם טבילת נדה ולא לשם גרות, **ובתוס'** כ' דהטבילה כדרך בנות ישראל קודם נשואין, והיה טועה דבעבד לא גזרו נשג"ז, ובחי' **ר"א מן ההר ובישרש יעקב** הק' דלפ"ד נראה דדעתו היה להשאירה נכרית, וא"כ האיך מבואר בגמ' דתעשה גיורת משום דהוי טבילת יהדות, הא מ"מ אין כאן קבלת מצות ולא הוי גירות כלל, **ובתוס' חמ"ק** כ' דהכא בא לגיירה ורק דלא הטבילה לשם גירות, וכ"כ בחי' **ר"א מן ההר** דהכא בא לגיירה, **ורש"י** הביא י"מ דנתגיירה לשום אישות, וסברי דכהאי גונא לא הוי גירות, והק' דא"כ מה מהני דאח"כ טבלה לנדותה, **ובעל"נ** כ' דלבאר דזה הוכחה דנתגיירה באמת ומשום הכי מהני הגירות, וזה ע"פ שי' הרמב"ם דטבילה לנדות הוי הוכחה שנתגיירה כדין וכשי"ת בע"ה.

גמ' מי לא טבל לקריו – **המהרש"א** מעיר דגם אי הוי בר ארמאה מ"מ הא קיי"ל דנכרי הבא על בת ישראל הולד כשר, וכ' דמ"מ מבואר בגמ' בע"א דריב"ל ס"ל דהולד פגום לכהונה, **ובק"ר** מעיר דמ"מ יק' לשי' רש"י דרק הבת נפסלת לכהונה וכמשנ"ת בע"א באות ו', דהכא מיירי בבן, וכ' לומר לפי השי' דנכרי הבא על בת ישראל בעי גירות, א"כ נפ"מ לענין גירות, ועיין בזה בפ"ת ס"ד סק"א, והנה בגמ' מבואר גבי עבדי' דרחב"א דיכילנא להכשיר בה ובברתה, ולא אמרינן דמ"מ בעי גירות, אמנם זה אתי שפיר לפ"ד **הנתה"מ** שהובא בחמד"ש חאה"ע ס"ב דיש חילוק בין נכרי לעבד, ובעבד לא בעי גירות עיי"ש, **ובמאירי** כ' לומר דהכא מיירי שעליו עצמו אמרו דהוא נכרי, רק כ' דזה דוחק דלא הוי דומיא דבר ארמייתא, **ובט"ז** סרס"ט סק"י מבואר די"ל דנפ"מ לענין דמיוחסים לא יתחתנו עמו, כמו דמצינו בע"א דרב לא רצה ליתן בתו לנולד מנכרי.

ב) תוד"ה מי – **בתוס' וברא"ש** בתי' הראשון מבואר, דרק בקבלת מצות בעי ג', וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** על דברי הרי"ף, אמנם בדבריהם מבואר דכיון דקבלו מצות בפני ג' וקבלו בפניהם למול ולטבול סגי בהכי, דלא בעי שיטבלו בב"ד, ונראה דגם לטבילה יש דין של משפט, רק דחשוב כמו בפני ב"ד מאחר דקבל עליו בב"ד, וכין מבואר בדבריהם לק' מ"ו ב', דכ' דבעי טבילה ביום כמו דין דהוי ביום, [וברשב"א מבואר דמ"מ לא בעי משום דחשיב גמד דין], ומבואר דגם הטבילה יש לה דין משפט, אמנם התוס' כ' דכיון דאמרינן דקאי על קבלת מצות, א"כ משום הכי לא בעי שיהיה ביום, וגם ברא"ש דכ' תי' אחרים, מבואר **בב"ח** סרס"ח דזהו רק משום תי' הי"מ, אבל לפי התי' הראשון בלאו הכי אתי שפיר דגם בלילה כשר דרק על קבלת מצות יש דין משפט, **ובדגול מרבבה** סרס"ח סק"ג כ', דהא דבדיעבד אי"צ שיהיה הטבילה בפני ג' וביום, זהו רק בגדול דאיכא קבלת מצות בפני ג', אבל בקטן דליכא קבלת מצות בעי טבילה בפני ג' וביום גם בדיעבד, ויל"ע האם גם לשי' התוס' והרא"ש נימא הכי.

התוס' והרא"שמביאים **י"מ**, דכיון דידוע לכל שטבלה חשיב כאילו עומדים שם, **ובק"ש** כתובות אות ל"ג כ' דמוכח מזה דהב"ד לא הם המגיירים, אלא רק בעי שיהיה בפניהם, ובתוס' לא נתבאר האם יהני גם זה לגבי קבלת מצות, **ובחמד"ש** חיו"ד סכ"ט סקכ"ד כ' לומר, דכיון דזה דבר המסור ללב, י"ל דבעי דוקא קבלה בפני ב"ד דאלים ע"י זה, אבל לא סגי בזה שידוע לכל, אמנם יל"ע בזה בדברי **התורי"ד** דכ' לק' מ"ו ב' דהכא לא בעי ג', כיון דאנו רואים שהוא נוהג בתורת ישראל, ונראה דאין כונתו דזה רק הוכחה דנתגייר כדין וכשי' הרמב"ם וכשי"ת בע"ה, דלק' מ"ז א' כ' על הגמ' שם דאמר דנתגיירתי ביני לבין עצמי, דצ"ל דגם אומר דלא טבל לקריו דהא בזה סגי, ומבואר דמהני בתורת גרות ולא רק בתורת הוכחה, וכיון דמבואר בדבריו דאם טבל היה מהני גם היכי דנתגייר בינו לבין עצמו, על כרחך דמהני זה גם לקבלת מצות, דאי לאו הכי הא שפיר י"ל לק' מ"ז א' דאומר דטבל לקריו, אלא דמ"מ לא קיבל מצות בב"ד.

ג) **הרי"ף** כ' דמה דלא בעי הכא ג', הוא משום דמיירי לענין דיעבד לפסול בתה, ובזה אמרינן דסגי בזה דטבל לקריו, דאי לאו גיורא הוא לא הוה טבל לשם קריו, והא דרי"ו דבעי ג' לכתחילה, דלא נהגינן בי' כגר ולא משיאין לו בת ישראל עד שיטבול בפני ג', **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** ביארו שי' הרי"ף דגירות לא בעי ב"ד, ורק לכתחילה בעי, אלא דכ' דעכ"פ בקבלת מצות בעי וכמשנ"ת, **ובתוס' חמ"ק** מבואר דגם קבלת מצות לא בעי ג', והנה **הרמב"ם** בפי"ג מאסו"ב ה"ט כ', דגיורת שראינוה נוהגת בדרכי ישראל כגון שתטבול לנדתה ותפריש תרומה וכיוצא בו, וכן גר שטובל לקריו ועושה כל המצות, הרי אלו בחזקת גרי צדק, ואע"פ שאין עדים שמעידין בפני מי נתגיירו, ואע"פ כן אין משיאין אותם עד שיבואו עדים, או שיטבלו בפנינו הואיל והוחזקו נכרים, ומבואר בדבריו, דמבאר הגמ' דמה דטבלה לנדתה או טבל לקריו מהני, זהו משום הוכחה דאמרינן דנתגייר כדין, [וכן מבואר ברמב"ן בשי' הרמב"ם], **והה"מ** שם כ' דקרובין דברי הרמב"ם לדברי הרי"ף, **ובמאירי ובב"ח** סרס"ח כ' דכונת הרי"ף כהרמב"ם, והוכיח הב"ח זה ממש"כ הרי"ף דאי לאו גיורא הוא לא הוה טבל לשם קריו, והיינו דזה הוכחה דהוא גר, אמנם צ"ב דא"כ אמאי הוצרך הרי"ף לומר דרי"ו דאמר דאמר דבעי ג' היינו לכתחילה, הא רי"ו מיירי על עיקר דין הגירות, ובזה בעי ג' גם בדיעבד לפי דבריהם, **ובטושו"ע** סרס"ח ס"ג מבואר דשי' הרי"ף דבדיעבד לענין הולד אי"צ שיהיה טבילה בפני ג', ומיהו קבלת מצות בעי וכשי' הרמב"ן והרשב"א, ובשו"ע מבואר דכך היא גם שי' הרמב"ם, וזה צ"ב דהא ברמב"ם מבואר דמהני משום דהוי הוכחה, ולא דזה עצמו מהני, ואף די"ל דבעי לומר דהוי הוכחה משום דהכא לא נתכונו לגירות, אבל בנתכונו מהני גם שלא בפני ג', מ"מ צ"ב דהרמב"ם בה"ז כ', דאם טבל בינו לבין עצמו ונתגייר בינו לבין עצמו ואפילו בפני שנים אינו גר, **ובחמד"ש** שם סקכ"ג עמד בזה, וכ' דכונת הרמב"ם דדוקא תרוייהו לא עשה בפני ב"ד, אבל אם טבל או נתגייר בפני ב"ד סגי, וכ' דנתגיירתי היינו קבלת מצות, וכ' דאם טבל סגי משום דבזה גם מונח דמקבל עליו מצות עיי"ש.

**הריטב"א והנ"י** כ' דגם בדיעבד בעי טבילה בפני ג', דכיון דילפינן ממשפט א"כ כל חלק מהגירות בעי בפני ב"ד, וכ' דהכא מיירי דטבל בפני ג', רק דבשעת טבילה פירשו דהוי לשם אישות או נדות, ולזה אמרינן דגם טבילה לשם זה חשיב טבילת גירות, **ובטושו"ע** שם מבואר להלכה דלא בעי בפני ג', ומיהו כ' ב' שי' האם מ"מ לא משיאין אותו לישראל עד שיטבול שוב כשי' הרי"ף.

**ברמב"ן וברשב"א** מבואר דסגי בקבלת מצות בפני ג', ומילה גם לא בעי בפני ג' בדיעבד, אמנם **בריטב"א ובנ"י** מבואר דגם אי נימא דטבילה לא מעכב בפני ג' מ"מ מילה מעכב, וכן מבואר **במאירי** וכ' הטעם דטבילה יכול לעשות בעצמו, אבל מילה שבעי ע"י אחר דהוא אכתי נכרי, בזה בעי דוקא ב"ד, **ובטושו"ע** שם מבואר דמילה גם לא בעי בב"ד בדיעבד וכמו טבילה, **ובב"ח** כ' לומר בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דבמילה אין כלל דין דיהיה בב"ד, דלא הוזכר בדבריהם, ובש"ג בלשון **ריא"ז** כ', דנראה דמילה סגי בפני ב' ורק טבילה בעי בפני ג'.

**הרמב"ן** הק' על מש"כ הרי"ף דבדיעבד לא בעי ג', דהא לק' מ"ז א' אמר ר"י לגר שאמר שנתגייר בינו לבין עצמו דלדבריך נכרי אתה, ומבואר דגם בדיעבד לא מהני, וכ' דדוחק לומר דשם לא טבל לקריו מעולם, והיינו דעכשיו ס"ל דלשי' הרי"ף אפילו קבלת מצות לא בעי בפני ג', [ולכאורה צ"ל דגם לא טבל בשעת הגירות, דאי לאו הכי אמאי לא יהני טבילה זו כיון דלא בעי ג', ואפשר דבזה י"ל דגם טבל קודם שקיבל עליו מצות, אבל אחר שנהג בגירות א"כ בודאי ידע המצות וקיבלם], ובסוף דבריו כ' להעמיד דברי הרי"ף דלקבלת מצות בעי ג' וכמשנ"ת, ורק בטבילה לא בעי ג' בדיעבד, **ובתוס' חמ"ק** כ' דנתגיירתי ביני לבין עצמי היינו דלא הודיעו לו מצות קלות וחמורות, **והתורי"ד** שם כ' דלא טבל לקריו, וזהו לפי שיטתו דכל שנוהג בפנינו כישראל מהני לגירות.

**הרמב"ן** מק' על הרמב"ם דמבאר דטבילה לנדות לקריו הוי הוכחה, דא"כ מה מייתי מזה להא דאטבלוה לשם אינתתא, דלא נראה דהיה שם טבילה אחרת, אמנם בחי' **ר"א מן ההר** נראה מבואר, דאה"נ גם שם מיירי בכהאי גונא דהוי הוכחה דהיה גירות כדין הקודם, ועוד הק' הרמב"ן דאמאי הוזכר דוקא טבילה, הא בכל המצות איכא הוכחה וכמו שהזכיר הרמב"ם גם שאר מצות, **והה"מ** כ' צד אחד דאפשר דגם בעי שידעו שטבלו לאיזה דבר, לפי שהטבילה אחד מענייני הגירות, וצ"ב כונתו בזה.

**ברי"ף** מבואר דלא נהגינן בי' מנהג גר ולא מנסבינן לי' בת ישראל עד טבל בפני ג', **וברמב"ם** לא כ' אלא דאין משיאין, **ובטושו"ע** גם לא הביאו דברי הרי"ף אלא דאין משיאין, **ובמאירי ובב"ח** מבואר דלכל שאר דברים דינו כגר, אמנם **בד"מ** סק"ב מבואר דלשי' הרי"ף גם מחזיקים יינו כיין נסך, [**וברמב"ן וברשב"א** מבואר דיש מקום לומר דגם בבנו לכתחילה מחזיקים אותו כנולד מנכרי].

ד) בא"ד – במשה"ק להי"מ דבעי ג' גם בטבילה, דאמאי מהני טבילת נדה הא הוי בלילה, תי' **הרא"ש** בשם **ר' מאיר** דהדין משפט נאמר רק בגוף הגירות, ולא לענין זמן הגירות, וכן הקרא דמיני' ילפינן מושפטתם מיירי על גוף הדבר, ועוד תי' דמ"מ הטבילה היא כגמר דין דכשר בלילה, וכ"כ **הרשב"א** לק' מ"ו ב', **והרמב"ן** שם מסתפק אי מהני בלילה, **והריטב"א והנ"י** כ' דלא מהני גם בדיעבד דהוי עיקר גירות והוי כתחילת דין, ועל משה"ק התוס' מטבילת נדה מבואר **בת"י** דמ"מ גם משכחת לה ביום, **והרמב"ם** בפי"ג מאסו"ב ה"ו כ' דבדיעבד אם טבל בלילה מהני, **ובסמ"ג** כ' על דין זה דמהני, כיון דגם משפט מהני בדיעבד בלילה, **ובטושו"ע** שם כ' דבדיעבד מהני בלילה, **ובפרישה** סק"כ כ' על זה טעם הרא"ש דהוי כגמר דין, ולכאורה כיון דבטור מבואר דגם שלא בפני ג' מהני בדיעבד, א"כ על כרחך לאו משום האי טעמא דהרא"ש, אלא דאין בטבילה כלל דין של משפט וכהתי' הראשון בתוס' וברא"ש, וכ' **בטושו"ע** דלהרי"ף לא משיאין אותו עד שיטבול ביום, ובשו"ע כ' דכך היא גם שי' הרמב"ם, **ובבי' הגר"א** סקי"ז כ' דאגב שיטפי' כ' זה, דהא הרמב"ם כ' בסתם דמהני בדיעבד, ועוד כ' לומר דגם להרי"ף מהני בדיעבד בלילה ואי"צ לטבול שוב, דרק גבי בפני ג' כ' דבעי לטבול שוב, **ובשו"ע** בס"ד סתם כדברי הרמב"ם דמהני בדיעבד.