טומאת עם הארץ
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת עם הארץ**

**שיטות הראשונים**

א. שיטת רש"י בשבת טו: והר"מ מפונטיז"א דלא גזרו טומאה על עם הארץ כלל, אלא שבגדיו טמאים שמא ישבה עליהם אשתו נדה, ולכן אם נגע בכלים טמאים כיון שהוא נושא מדרס, ומעיינותיו טמאים משום דנגעו בשפתיו. וכן נראה מסקנת הרשב"א בנדה.

ולפי"ז עם הארץ שנגע באדם וכלי חרס טהורים אפילו בלא טבל, וכן אם נגע בכלים כשהוא ערום טהורים אפילו לא טבל. ומעיינותיו טמאים רק ראשון לטומאה, ומטמאים כלים מדרבנן ככל משקה שמטמא כלי.

והקשו תוס' לשיטה זו, א, לאחר דמוקי בנדה לג: בערום למה לי טבל, הא לאחר שפירש מהמדרס אינו מטמא בגדים. וברמב"ן בנדה תירץ לפי הגירסא "שטבל ועלה ונגע בתרומה", דכיון שהכותי נגע בתרומה עצמה לא יועיל מה שפירש מהמדרס, ועל כרחיך איירי בטבל.

ב, מאי פריך מדוע קדם אצל אשתו תיפו"ל משום צינורא דע"ה, הא נפק"מ טובא לטמאות גופו. ותירץ הרשב"א דעיקר הקפידא היתה על הבגדים. ועוד, דקושיית הגמ' דמשמע שלאחר שאמרה לו שמראות דם נתפייס לגמרי, והא אכתי בגדיו טמאים משום טומאת ע"ה. הריטב"א תירץ דהם נקטו שאף בועל נדה אין לו מעיינות אלא מחמת שנגעו בשפתיו, ואם כן אין שום חילוק בין בועל נדה לע"ה.

ב. שיטת התוס' רי"ד דעם הארץ כזב לכל דבריו, ומטמא בהיסט ומדרס. ומשמע אף לחולין. וכן כתב הרמב"ן בגיטין בשם י"מ. וכן נקט התויו"ט סוף פ"ב דחגיגה בדעת הרמב"ם, דסתם בפי"ג מאה"ט ה"א דעמי הארץ עצמם כזבים לטהרות, משמע כזבים לכל דבר. [התויו"ט איירי לענין מדרס ולכאורה הוא הדין לענין היסט. ועי' תפא"י פרה פ"י בועז אות ב' שדייק כן ברמב"ם, והקשה מדברי הרמב"ם פי"ב ממו"מ הי"ג שחילק בגנבים אם יש עמהם גוי או אשה, אלמא גנבים עצמם אין מטמאים מדרס].

והקשה הרמב"ן שם על פירוש זה מהגמ' בגיטין סא: וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה, והא הוא עצמו נמי מטמא. ותירץ, דחששו רק לטומאה דאורייתא, דהיינו אשתו נדה, משא"כ טומאת ע"ה דרבנן. אך הקשה מהגמ' שם סב. ובא ונוטלן ואינו חושש, אלמא ע"ה אינו מטמא בהיסט.

ועוד הקשו הראשונים מהמשנה בטהרות פ"ז מ"ה דכשאין עמהם גוי או אשה אין מטמאין כלי חרס המוקפין צ"פ, אלמא אין מטמאין בהיסט. והרמב"ן בנדה תירץ דאע"פ שגזרו על ע"ה להיות כזב לגמרי, מכל מקום בספיקות לא החמירו בהסיטו ומדרסו אלא על מגעו, ורק על גוי ואשה החמירו אף בספק בהיסטם ומדרסם.

ג. הרמב"ן שם כתב בשם ר"ת דגזרו עליו כזב לכל מילי ואפילו לענין מדרס, חוץ מהיסט, לפי שאין לך מעביר חבית ממקום למקום. וכן כתב הריטב"א בנדה בשם ר"ת.

וכן משמע מרש"י בנדה לג: ד"ה על בגדי דגזרו אף לענין מדרס, דכתב והאי כותי נמי תיפו"ל אם נגע משכבו בתרומה דתהא נשרפת משום דע"ה הוא והו"ל בגדי ע"ה. ומשמע שע"ה עצמו עושה משכבו מדרס, דהא בגדי ע"ה מדרס הן, ומבואר ברש"י שע"ה עצמו עושה אותם מדרס, ודלא כרש"י בשבת. ומאידך רש"י בגיטין סב. ד"ה בכלי גללים כתב ועם הארץ לא אחמור רבנן עליה כולי האי לשוייה כזב גמור לטמא במשא, [כלומר היסט]. ואם נשוה ב' דברי רש"י עולה דע"ה מטמא מדרס ולא היסט.

והקשו תוס' לשיטה זו, א, בנדה לג: הוה מצי לאקשויי טפי מדוע מטמא תחתון כעליון, הא תחתונו הוי אב הטומאה ככל מדרס.

ב, בחולין לה: מפרש דבגדי ע"ה מדרס לפרושים שמא ישבה עליהם אשתו נדה, משמע דע"ה עצמו אינו מטמא במדרס. ועי' רמב"ן ורשב"א שיישבו דהגמ' נקטה כן משום בגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה וכו', ובאמת משום בגדי ע"ה מדרס לפרושים אין צריך לזה.

ג. טהרות פ"ז מ"ה המניח ע"ה בתוך ביתו לשומרו וכו' אבל המו"מ וכלי חרס המוקפין צ"פ טהורין, אלמא אינו מטמא במו"מ.

[אפשר שרש"י יסבור דנחלקו בזה הסוגיות, דהמשנה בטהרות סוברת שאינו מטמא בהיסט ובמדרס, וכן ס"ל לסוגיא בחולין ובגיטין. ואילו הסוגיא בנדה דמקשה מדוע אין שורפין על תחתונו של בועל נדה מדין ע"ה סברה דע"ה מטמא מדרס. והא דלא פריך מדוע אינו מטמא תחתונו אה"ט י"ל דבלא"ה פריך שפיר].

[אם נאמר דע"ה עושה משכב תחתון כעליון מיושב שפיר כל הסוגיות, הסוגיא בנדה אתיא כפשטה, וכן הגמ' בחולין דאיירי לענין מדרס ממש, והמשנה בטהרות איירי לענין מדרס ממש. אך אכתי קשה לגבי היסט מהגמ' בגיטין והמשנה בטהרות].

ד. שיטת תוס' בנדה שבת וגיטין דגזרו על מגעו ומעיינותיו כזב לפי שאפשר ליזהר בזה, ולא גזרו על הסיטו ומדרסו לפי שחומרא יתירא היא וקשה לעמוד בזה.

והקשו תוס' לשיטה זו, א, מדוע מקשה למה אין שורפין תיפו"ל משום עם הארץ דשורפין, והא ע"ה אינו עושה תחתון כעליון. ותירצו דבלא"ה צריך לאוקמי בטבל כדי שיהיה ס"ס. ומבואר לשיטת התוס' דשורפין על ספק בועל נדה, ורק בס"ס אין שורפין.

ב, מדוע מוקי בכותי שטבל ועלה ודרס וכו', הא בדריסה אף בלא טבילה אינו מטמא. ותירצו, דהגמ' רוצה לאוקמי בין לגבי הבגד שדרס ונגע בין לגבי תחתונו, ולגבי מה שנגע צריך לאוקמי בטבל, ולגבי תחתונו צריך לומר ודרס.

עוד הקשו תוס' דמצינו שחוששין אף למדרסו של ע"ה, א, בטהרות פ"ח מ"א הדר עם ע"ה בחצר. ב, בתוספתא בחגיגה ספק רשות ע"ה מדרסו והסיטו טהורין לחולין וטמאין לתרומה. ותירצו, דבמקום שיש לחוש לאשתו של ע"ה חיישינן למדרס לגבי תרומה. ולא ביארו מדוע בגדי ע"ה מדרס לפרושין, הא לגבי חולין לא חיישינן למדרס אשתו נדה. וצ"ל דבגדי ע"ה עצמו חמור טפי. ובהכי ניחא נמי ההיא דגיטין שמא תסיטם אשתו נדה אף דאיירי לתרומה, דגם לתרומה אינו מטמא בהיסט אלא במקום חשש לאשתו נדה.

ולפי"ז יש ג' דרגות, במקום שאין לחוש לאשתו כלל, אף לתרומה ליכא חשש היסט ומדרס, כמבואר בפ"ז מ"ה ברישא. במקום שיש לחוש לאשתו אלא שאין יודעים בודאי שדרסה, חיישינן לתרומה ולא לחולין, ובהכי איירי פ"ז מ"ה בסיפא, פ"ז מ"ו, פ"ח מ"א, ובתוספתא דחגיגה. ובגדי ע"ה עצמן הוי מדרס אף לחולין. [ויל"ע מדוע למגע עם הארץ חיישינן אף לחולין, ולמדרס אשתו של ע"ה ולהסיטה לא חיישינן רק לתרומה אפילו יודעים שנכנסה. ואולי חשש מגע שכיח טפי מחשש היסט ומדרס].

עי' רמב"ן שכתב בעיקר שיטת תוס': אבל מכל מקום תמה הוא אם גזרו עליהם שיהיו כזבים למקצת היאך הטילו עליהם למחצה וטיהרו משכבות והיסט, אם כן הקלת בשל תורה, עכ"ל. ומשמע שהסיק לעיקר כשיטת הר"מ מפונטיז"א שלא עשאוהו כזב כלל, ורק לגבי תרומה כשיש מקום לחוש לגוי ואשה מטמאים בהיסט ומדרס מספק.

ה. שיטת הר"ש בפ"ז דטהרות כשיטת התוס' דלא גזרו שיהיה כזב לגבי הסיטו ומדרסו. ובמקום שיש לחוש לאשתו נדה חיישינן רק לגבי תרומה, והקשה מבגדי ע"ה מדרס לפרושים, ותירץ ג' תירוצים.

א, יש לחלק בין בגדי ע"ה לבגדי חבר. ולפי"ז צריך להעמיד פ"ז מ"ה בסיפא ופ"ז מ"ו ופ"ח מ"א ותוספתא דחגיגה לתרומה, דהא איירי לענין בגדי החבר.

ב, יש לחלק בין ודאי נכנסה לספק נכנסה. ולפי"ז צריך להעמיד פ"ז מ"ה בסיפא ותוספתא בחגיגה לתרומה, אך פ"ז מ"ו ופ"ח מ"א איירי אף לחולין, דהא ודאי נכנסה.

ג, כתב הר"ש לחדש עפ"י הירושלמי, דאשת ע"ה אינה עושה מדרס והיסט לחולין אלא אם נגעה. כלומר, שאם רק נגעה במשכבות הרי זה ראשון, ואם נגעה בכ"ח מאחוריו טהור. אך אם נגעה במשכבות וגם דרסה או שנגעה בכ"ח מאחוריו וגם הסיטה, הרי הם טמאים. ומשמע דכל זה אפילו בודאי, דלא גזרו על אשת ע"ה לחושבה כנדה לגבי חולין אלא אם נגעה. ולפי"ז בגדי ע"ה מדרס לפרושים דתולין שישבה על בגדיו בזמן שנגעה.

ומשמע מדברי הר"ש דלתרומה גזרו לחושבה כנדה לגמרי, ואפילו הסיטה ודרסה בלא מגע. ולפי"ז ההיא דפ"ז מ"ה בסיפא ופ"ז מ"ו ופ"ח מ"א ותוספתא דחגיגה איירי לתרומה דוקא, דלגבי חולין לא חיישינן להיסט ודריסה יחד עם מגע.

ו. שיטת תוס' בחגיגה יט: דלגבי חולין לא גזרו על הסיטו ומדרסו, ולגבי תרומה גזרו, והתוספתא בחגיגה אתיא כפשטה. והקשה מהגמ' בגיטין דאף לגבי תרומה מקשה וליחוש שמא תסיטם אשתו נדה. ותירצו, דמקשה כן לרווחא דמילתא. והקשו מהגמ' שם ונוטל את שתיהן ואינו חושש, ותירצו, דאיירי קודם שקרא עליה שם, דיש לזה דין חולין. ולפי"ז הא דפ"ז מ"ה דמחלק אם יש שם אשה או לא איירי לענין חולין. וההיא דפ"ז מ"ו ופ"ח מ"א י"ל דאיירי לתרומה ובלא אשה וי"ל לחולין ומשום חשש אשה.

ומסקנת הירושלמי לשיטתו יש לבאר דסיפא אינו משום חשש גוי ואשה אלא משום רשות ע"ה, ומכל מקום ברישא הקילו לגבי היסט ומדרס, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ שם, עיי"ש. ולפי"ז לענין חולין אין לחוש למדרס והיסט כלל לפי שאין ע"ה מטמא, ולענין תרומה ברשות ע"ה יש לחוש למדרס והיסט, וברשות חבר אין לחוש למדרס והיסט אלא למגע בלבד. [ומה שהר"ש והרמב"ן מיאנו בזה י"ל דהם נקטו שאם ע"ה מטמא לענין תרומה אף היסט ומדרס אין מקום לחלק ברישא בין מגע להיסט ומדרס, ועל כרחיך שע"ה אינו מטמא היסט ומדרס אף לענין תרומה, וההבדל בין הרישא לסיפא אם חיישינן לאשה נדה או לא].

ולפי"ז מדוייק יותר ספק הירושלמי האם עשו גופו של פרוש כזב אצל תרומה, משמע שע"ה ודאי עשו כזב אצל תרומה.

**עוד דינים העולים מהסוגיא**

א. הרמב"ן כתב דאע"פ שברגל ליכא לטומאת עם הארץ, ואפילו לצדוקים כמבואר בסוגיא, מכל מקום בכותים איכא טומאת ע"ה אף ברגל, לפי שאינם בכלל ישראל, ולא שייך לומר בהם "כאיש אחד חברים", משא"כ צדוקים בכלל ישראל הם.

ב. מבואר בסוגיא דבטבילה לחוד סגיא לטהר טומאת עם הארץ. ואף דעשאוהו כזב כתב התוס' רי"ד שלגבי ז' נקיים הקילו ולא עשאוהו כזב. ובחזון איש יו"ד קיט סקי"ג כתב דאף לענין מים חיים לא עשאוהו כזב.

ג. מבואר בסוגיא ששורפין על טומאת עם הארץ, וכתב החזון איש זבים ס"ב סק"ד דהעולה מהסוגיא דמשכח"ל בתרי אנפי, חדא בגדי עם הארץ שנגעו באדם ונגע בתרומה שורפין, דהם טמאים מדרס שמא ישבה עליהם אשתו נדה כמבואר בחולין לה:, וזה מוכח מקושיית הגמ' תיפו"ל משום בגדי ע"ה אף לאחר דמוקי לה בטבל, ומשמע שמצד זה ישרפו. ועוד משכח"ל בעם הארץ עצמו שנגע בתרומה או מעיינותיו שנגעו בתרומה דשורפין, משום דלגבי מגע ומעיינות ע"ה עצמו כזב, וזה מוכח דאף לאחר שמוקי בכותי ערום צריך להעמיד בטבל.

ד. מבואר בסוגיא שכותי חבר אינו טמא לא מצד עם הארץ ולא מצד ספק בועל נדה. כותי עם הארץ טמא מצד שניהם. עם הארץ אינו טמא מצד ספק בועל נדה, דנשיהם מראות דם לחכמים.

ה. לדעת תוס' מבואר בסוגיא שמצד ספק בועל נדה נמי שורפין, ורק בס"ס אין שורפין. ומשכח"ל ספק בועל נדה בלא טומאת עם הארץ ברגל ולא טבל לפנינו, דטומאת עם הארץ ליכא וטומאת ספק בועל נדה איכא. וכן משכח"ל בלא טבל לגבי תחתון כעליון, דלפי תוס' אין ע"ה עושה תחתון כעליון. אך לפי התוס' רי"ד אין הכרח לזה ואפשר שאין שורפין על ספק בועל נדה כלל.

**מי נחשב עם הארץ**

נראה שעם הארץ הוא אדם שאינו בקי בטומאות וטהרות, או אפילו בקי אם אינו אוכל חולין בטהרה, או אפילו בקי ואוכל חולין בטהרה אלא שהוא חשוד על הטהרה או על המעשר או על השביעית. וכדי להיות חבר צריך שיהא בקי ויאכל חולין בטהרה ויהא נאמן על הטהרות.

והקשה בערוך השולחן, אם כן מדוע סגי בקבלת חבירות שיאכל חולין בטהרה, הא עדיין אינו בקי עד שילמדוהו. ותירץ, דודאי כל שאינו יודע הדינים הרי הוא בכלל עם הארץ, אלא קמ"ל דאפילו למד ויודע עדיין הוא בגדר עם הארץ עד שיקבל עליו דברי חבירות שיאכל חולין בטהרה, ולא סגי בידיעת הדינים בלבד, שהרי אפילו ת"ח צריך לקבל דברי חבירות. ויוצא שלהיות חבר יש ד' תנאים, יודע הדינים, אוכל חולין בטהרה, אינו חשוד לעבירה חמורה ממנה, קבלת דברי חבירות בכל תנאיה.

ובאמת צ"ע מדוע ת"ח או ע"ה שלמד הדינים צריך קבלת חבירות, הא כל טעם הגזירה היתה מפני שאינו בקי בהלכות טומאה. וצ"ל דהשתא קבעו גדר שיצטרכו קבלה. או דכל ששייך לחברת עמי הארץ הרי הוא לומד ממעשיהם, וכדי להיות שייך לחברת החברים צריך קבלה.

מדין תורה כל אדם בחזקת טהרה, ואפילו הוא עם הארץ. חכמים גזרו על אדם שאינו אוכל חולין בטהרה א, שהוא עצמו בחזקת טומאה, ב, שאינו נאמן על הטהרות. וגזרו כן מפני שאינן בקיאין בדקדוקי טומאות וטהרות.

אדם שהוא חשוד על הטהרות, לכאורה פירושו שהוא חשוד למכור דבר טמא בחזקת דבר טהור, הרי הוא בכלל עם הארץ לטהרות. וכן אדם שהוא חשוד על מעשרות או על שביעית הרי הוא בחזקת עם הארץ לטהרות, לפי שחשוד לחמור חשוד לקל, וטהרות חשיב דבר קל לפי שאין אוכלין מטמאין אחרים מהתורה אלא מדרבנן.

דין אשתו בתו ועבדו.

א. אשתו בתו ועבדו של ע"ה דינם כע"ה. קיבל עליו דברי חבירות הרי הם בחזקת חבר אף בלא קבלה, מפני שהוא מלמדן ומרגילן בדרכי טהרה. [עי' ערוך השולחן קיט, יח שהעיר מדוע בזה השמיט הרמב"ם עבדיו].

ב. אשתו בתו ועבדו של חבר דינם כחבר. מת החבר עדיין הם בחזקת חברים עד שייחשדו.

ג. אשתו בתו ועבדו של ע"ה שנישאו ונמכרו לחבר, הרי הם צריכים קבלה.

ד. אשתו בתו ועבדו של חבר שנישאו ונמכרו לע"ה אין צריכין לקבל דברי חבירות.

ה. כשיש אחד מבני הבית שמזלזל בטומאה וטהרה הכל בחזקת טומאה ולא סגי במה שכולם חברים. ואין זה כדמאי שאם הוא נאמן ואשתו לא קונין ממנו ואין מתארחין אצלו ולהפך הדין הוא להפך. דהכא סגי באחד לטמאות כל אשר בבית, ערוך השולחן קיט, כב.

חכמים החמירו טובא בטומאת עם הארץ שישרפו עליהם את התרומה. וביאר בערוך השולחן קיט, ח שעשו זה הספק כודאי מפני שזהו מצוי מאוד, שהם טמאין ואין יודעין טומאתן.

איך מקבלין חבירות.

רש"י בבכורות ל: כתב עפ"י תוספתא בדמאי ד' תנאים, א, שלא יתן תרו"מ לע"ה. כלומר, דע"ה יטמאנו ועובר על משמרת תרומותי. ב, שלא יעשה טהרות אצל ע"ה. ג, שיאכל חולין בטהרה. ד, שיעשר את שהוא אוכל מוכר ולוקח. וג' תנאים הם שיחשוד את חבריו לשעבר שהם בחזקת טמאים, ותנאי נוסף שיאכל הוא עצמו חולין בטהרה.

אך הרמב"ם כתב: א, שיקבל עליו שיהא נזהר בטומאות שלא יטמא בהן, ושלא יטמא את הטהרות. כלומר שישמור גופו מטומאה. ב, שיזהר בנט"י ובטהרת הידים. ג, שלא יקח מע"ה לח. ד, שלא יתארח אצל ע"ה, ולא יארח ע"ה בביתו בכסותו.