שיעור לא סימן רי א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור לא**

**~ סימן רי סעי' א ~**

# ברכה אחרונה אחר שתיית משקה חם

במשנ"ב (ס"ק א) הביא פלוגתת האחרונים לעניין שתיית תה וקפה שהדרך לשתותו כשהוא חם וקשה לשתותו בלא הפסק שנחלקו הפוסקים אם צריך לברך אחריו ברכה אחרונה, והביא שם שמנהג העולם שאין מברכין אחריו. אך יש אנשי מעשה שנוהגין להניח שיעור רביעית שיצטנן מעט כדי שבסוף שתייתן יוכלו לשתות רביעית בבבת אחת בלא הפסק ולברך ברכה אחרונה. ובשעה"צ ציין לבאר היטב (סימן רד ס"ק יב) שהביא מחלוקת האחרונים בזה. והנה לדעות הסוברות שהשותה רביעית ביותר מכדי שתיית רביעית חייב בברכה אחרונה מצינו כמה טעמים באחרונים.

א] בשכנה"ג (סימן רד הגהות טור סעיף ג) ביאר המנהג שלא מברכים ברכה אחרונה על שתיית משקה חם כגון תה וקפה, דהנה המקור לדעת הפוסקים שצריך לשתות רביעית בכדי שתיית רביעית הוא מהא דאיתא בתוספתא ביומא (פרק ד הלכה ג) 'שתה וחזר ושתה אם יש מתחילת שתייה ראשונה עד סוף שתייה אחרונה כדי שתיית רביעית מצטרפין ואם לאו אין מצטרפין', ושם מיירי לעניין צירוף להתחייב על שתיה ביום הכיפורים. והשכנה"ג דחה דבריהם דיש לחלק בין השתיה ביום הכיפורים לחיוב ברכה אחרונה, דביום הכיפורים החיוב הוא על יתובי דעתיה, וכל שאינו שותה בכדי שתיית רביעית לא מייתבי דעתיה, אך הכא הכל תליא בהנאתו וכל שנהנה משתיית רביעית צריך לברך אחריו ברכה אחרונה. וכעין זה כתב בשו"ת פנים מאירות (חלק ב סימן כז) דשאני דין ברכת הנהנין דמברך לאחריו אף אם אינו שותה בכדי שתיית רביעית, וביאר דבריו דברכה שלאחריה היא כעין החיוב של ברכת המזון דכל שהוא בכלל 'ושבעת' מברך ברכת המזון [וכמו שנתבאר שלעניין חיוב ברכהמ"ז א"צ שיאכל כזית בתוך כדא"פ], וה"נ כל שיש לו הנאה במה ששתה אפילו כשלא שתה בכדי שתיית רביעית חייב בברכה אחרונה.

וכתב הפנים מאירות שם דכן מוכח בסוגיא בחולין (קג, ב) דמבואר שם לעניין מאכלות אסורות שאם אכל חצי זית ופלט וחזר ואכלו חייב, אך בברכות הנהנין פשיטא ליה שאם אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכל חצי זית אינו מברך אחריו ברכה אחרונה כיון שלמעשה אין לו הנאה באכילה ששבע כזית.

ב] הגינת וורדים (כלל א סימן טז) כתב טעם נוסף למנהג העולם שאין מברכין ברכה אחרונה על שתיית משקה חם, דאף אי נימא דבעלמא אין מברכין ברכה אחרונה על משקה אם לא שתה אותו בתוך כדי שתיית רביעית, מכל מקום אם הוא שותה משקה חם שאין אפשרות לשתותו בבת אחת שיעורו הוא כפי היכולת לשתות אותו. והוכיח מכריתות (יב, ב) דדעת רבי מאיר שזמן אכילת אוכלין הוא כשיעור הזמן שאוכלים קליות, וחכמים חלקו שהוא בכדי אכילת פרס, ואף דקיי"ל כרבנן מכל מקום כאן שאי אפשר לשתות בתוך זמן קצר יותר מ"מ נחשב הכל כשתיה אחת אף אם מפסיק יותר.

וכעין זה כתב המשנל"מ (פרק ג הלכה יב) ששמע דעת האומרים שמברכין אחר שתיית הקאוו"י אף אם שותה ביותר מכדי שתיית רביעית, משום דכך הוא דרך שתייתו. אך כתב דנראה לדחות סברא זו מהמבואר ברמב"ם (פרק ח מאבות הטומאה הלכה יב) שתינוק היונק מאמו טמאה אינו נטמא שאפילו אם ינק רביעית אינו יונק בתוך שיעור של כדי אכילת פרס, ומבואר דאף שדרך התינוק לשתות מעט מעט אינו מצטרף לרביעית אם לא אכל בכדי אכילת פרס.

עוד הקשו האחרונים (בתוספת יום הכיפורים ביומא פ, ב) לדחות הגינת וורדים הנ"ל מדין צואת קטן דמבואר בשו"ע (סימן פא סעיף א) שהחיוב להרחיק מצואת קטן הוא רק כשאוכל כזית דגן בכדי אכילת פרס ע"ש, ומבואר דאף שדרכו לאכול פחות מכך, אינו נאסר אלא אם אוכל כזית בכדי אכילת פרס.

ג] ויש עוד צירוף שאפשר לברך ברכה אחרונה על שתיית משקה חם אם שתו אותו בתוך כדי אכילת פרס כדעת הגר"א (סימן תריב והביאו המשנ"ב כאן ס"ק א) ששיעור שתיית רביעית הוא בכדי אכילת פרס [אכן שיטת הר"י קורקוס דשיעור צירוף בשתיה תלוי דלעניין טומאה שיעורו בכדי אכילת פרס, ולעניין הנאה שיעורו בכדי שתיית רביעית, ולדבריו לעניין ברכה אחרונה צריך לשתות בכדי שתיית רביעית].

ולדינא הרבה נהגו כדעת הגר"א הנ"ל דכל ששתה בכדי אכילת פרס יכולים לברך אחריו ברכה אחרונה. וכן נהגו החזו"א והסטייפלער והגרש"ז שברכו ברכה אחרונה על שתיית רביעית של תה או קפה אם שתו אותו בתוך כדא"פ (כמובא באורחות רבינו חלק א עמוד צ). אמנם באורחות רבינו (שם עמוד פח) הובא שמנהג החזו"א שלא לברך ברכה אחרונה אחר שתיית מים אם הוא שותה בפחות מכדי שתיית רביעית, וטעמו משום דס"ל שחיוב ברכה אחרונה אחר שתיית מים אינו חיוב גמור וכמבואר בגמרא בברכות (מד, ב) דרב אשי אמר דכד מדכרנא עבידנא לכולהו, והיינו דרק כשהוא זכר הוא בירך בנ"ר לאחריה, ומשמע שאינו חיוב גמור. [וכבר הארכנו בזה לעיל בשיעורים (על סימן רד סעיף ו). וע"ש שהבאנו להסתפק אם הברכה אחרונה על תה ג"כ בכלל זה שאינו חיוב גמור, ונתבאר שם בשם הגר"א (באמרי נעם דף מה, א) דדין תה הוא כדין מים וצ"ע].

# בעניין צירוף האוירים

כתב המשנ"ב (שם) היה פת סופגנין שנתפח עד שאין האוירים שבו נרגשים, האוכל ממנו כזית כמות שהוא אינו מברך אחריו דלפי האמת לא אכל כזית, ומקור דין זה הוא משו"ת זרע אמת (אורח חיים סימן כט) ע"פ דברי הרמב"ם (פרק יד ממאכלות אסורות הלכה ד) וז"ל 'כזית חלב או נבלה או פגול או נותר וכיוצא בהן שהניחו בחמה ונתמעט, האוכלו פטור, חזר והניחו בגשמים ונתפח חייבין עליו כרת או מלקות, היה פחות מכזית מבתחלה ונתפח ועמד על כזית אסור ואין לוקין עליו', ומבואר שדווקא אם היה בו שיעור כזית ונתמעט וחזר ונתרבה חייב מלקות, אך אם לא היה כזית בתחילה אף אם נתרבה לכזית אין לוקים עליו כיון שלפי האמת אין שם כזית, וה"נ אין לחשב את האוירים כיון שלפי האמת אין שם כזית.

רק הקשה שם מהמשנה בעוקצין (פרק ב משנה ח) דמבואר להדיא דפת סופגנין משתערת כמו שהיא, היינו שדנין את הפת לפי גודלה אחר שתפחה ומצרפים את האוירים [ורק ביש בה חלל מבואר שם במשנה שממעט את חללה, והיינו כשיש חלל גדול, אך האוירים הקטנים מצטרפים]. וכתב שם לדחות דלעניין טומאה החמירו חכמים לשערה כמות שהיא, אך לעניין ברכה יש לחוש לברכה לבטלה, ולכן אין לברך אם יש שיעור רק בצירוף האוירים. ועוד תירץ דאף אם נחמיר מדינא דלעניין טומאה מחשבים את העיסה כמות שהיא, מכל מקום בברכה אחרונה שתלוי בשביעה שלו, לא מסתבר שהאויר מצטרף לשיעור שביעה.

והנה בחזו"א בעוקצין מצינו סתירות בזה דבסימן ג ס"ק ד הביא הסוגיא במנחות (נד, א), ומסיק שם דמה שמבואר שם שלדינא אם לא היה לו שיעור ותפח אין חייבין עליו אך אסור מדרבנן, וכן לעניין טומאת אוכלין אם תפח ועמד על כזית מחמירים לחוש לטומאה מדרבנן. אמנם שם בס"ק ז לעניין שיעור חלה בעיסת הסופגנין כתב שדנים אותה כפי שהיא מדאורייתא, ואם יש בה שיעור חייבת בחלה, והוסיף שכן הדין גם לעניין ברכה שלאחריה שדנים אותה כפי שהיא. ומצאנו שכבר בשונה הלכות (סימן תפו דין ח) עמד בסתירה זו בדעת החזו"א האם מדינא מחשבים את העיסה כמו שהיא אחר שתפחה.

וגם דעת המשנ"ב בזה צע"ק דבהלכות פסח (סימן תפו ס"ק ג) לעניין שיעור אכילה של מצה כתב שמשערין את המצה כמו שהיא ומצרפין את האוירים שבמצה לשיעור כזית, ושם בשעה"צ (ס"ק ז) כתב שהוא הדין לעניין ברכת המזון שהאוירים מצטרפים, וכאן כתב שכל שלפי האמת לא אכל כזית אינו חייב בברכה אחרונה.

ויתכן ליישב סתירת דברי המשנ"ב והחזו"א שיש לחלק בין הנידונים הנ"ל דלעניין חיוב ברכה אחרונה המחייב הוא הפת שאכל, וכיון שבזמן החיוב הוא אחרי שכבר תפח האוירים מצטרפים, משא"כ לעניין טומאה ואיסור כגון באיסור חלב האיסור הוא מעיקרו, וכיון שבעיקרו לא היה שיעור כזית ולכן לא מצרפים את מה שנתפח אלא מדרבנן [וכן לעניין אכילת מצה משערים לפי שיעור הפת ולכן מצרפים את האוירים].

והנה לעניין חישוב השיעור של חלה מבואר בשו"ת הרשב"א (חלק א סימן תסה, והו"ד בבית יוסף ביורה דעה סימן שכד) ששאל הרא"ש את הרשב"א האם משערים בחמשה רבעים קמח או בחמשה רבעים תבואה, והשיב לו הרשב"א דאזלינן לפי הקמח ולא לפי התבואה. ומבואר בדבריו שלא משערים את הקמח כפי תחילת ברייתו [כשהוא חיטה], אלא לפי זמן החיוב שלו בחלה.

אמנם בכה"ח בסימן קסו (ס"ק נו) הביא מכמה אחרונים מחכמי ספרד דנקטו שיש לחשב את השיעורים לפי משקלם. והוכיחו כן מדברי הרמב"ם בפירוש המשניות למס' חלה (בתחילת המסכת) שחישב שיעור ביצה שהוא י"ח דראהם, ודרהם הוא מידת המשקל.

ודבריהם תמוהים לכאורה שהרי מבואר להדיא ברמב"ם בהלכות ביכורים (פרק ו הלכה טו) שמשערים לפי נפח, וכן מבואר בשו"ת הרשב"א הנ"ל ובעוד כמה ראשונים. ולעיל בשיעורים (סימן קסח סעיף ו) ביארנו דבריהם דיתכן שהם סברו שיש לדון את המאכל לפי המצב כשהיה עדיין תבואה, וכיון שבחיטה המשקל והנפח שוים, ס"ל שאפשר למדוד את שיעור הפת כמשקל החיטה [ולדבריהם ודאי שהאוירים לא מצטרפים כלל אלא מחשבים לפי המשקל של החיטה עצמה].

אכן לדינא קיי"ל שאין משערין לפי המשקל אלא אזלינן לפי מצב הקמח לפי שאז חל החיוב חלה. ומשקלו הסגולי של הקמח נמוך יותר מהמים, והסטייפלער בדק בלי לדחוק ומשקלו היה 0.52, אך הגר"ח נאה דחס קצת ויצא לו המשקל הסגולי 0.66, ואכמ"ל [ולעניין מדידת שיעור אתרוג משקלו הסגולי קרוב למשקל המים, ולכן אם האתרוג שוקל כמאה גרם יש בו שיעור לכל הדיעות].

ועכ"פ לדינא כיון דקיי"ל שלעניין חלה משערין לפי המשקל של הקמח משום שאז חל החיוב, מסתבר שלעניין חיוב ברכת המזון אזלינן לפי המצב של הפת, דזה הזמן המחייבו בברכהמ"ז, ולכן נראה לדינא שיש לצרף את האוירים הקטנים שבעיסה, וכדעת המשנ"ב בהלכות פסח שהיקל שמצרפין את האוירים, אך מטו משמיה דהחזו"א (עי' ארחות רבינו חלק א עמוד פט) שאוירים הניכרים מאוד אינם מצטרפין, והוא ע"פ המשנה בעוקצין (הנ"ל) שאם יש חלל ממעך וכמו שנתבאר לעיל.

### [המשך סעיף א] ויש מסתפקים לומר שעל דבר שהוא כברייתו, כגון גרגיר של ענב או של רימון, שמברכין לאחריו אף על פי שאין בו כזית, לכך נכון ליזהר שלא לאכול בריה פחות מכזית. הגה: ולא מקרי בריה אלא אם אכלו כמות שהוא, אבל אם לקח הגרעין ממנו לא מקרי בריה.

# בעניין בריה

והנה דעת הרא"ש שאם הוציאו את הגרעין מהפרי עדיין הוא נחשב כבריה, אך הרמ"א פסק כהרשב"א שרק אם אוכל את הפרי עם הגרעין חשיב בריה, ודעת הרבינו יונה שאפילו אם יאכל את הפרי עם הגרעין שלו לא חשיב כאוכל בריה דכיון שהגרעין אינו נחשב אוכל, אך עיין בשעה"צ (ס"ק כה) דקיי"ל כהרשב"א כנגד הרבינו יונה.

והנה מבואר במשנ"ב (ס"ק ט) שאם נמצא בתוך הגרעין גופא דבר שראוי לאכול ואכל מה שבתוך הגרעין וזרק קליפתו הקשה זה ג"כ הוי בכלל בריה אחרי שעכ"פ אכל מה שראוי לאכול ממנו. ודבריו צ"ע שאף שאכל כל מה שראוי הרי יש גם את הקליפה של הגרעין שבתוך הפרי ואתה הוא לאכל, ואיך אפשר להחשיבו כבריה הרי חלק מהשזיף הוא לא אכל, ומאי שנא מכל גרעין שאינו ראוי לאכילה דקיי"ל שכל שלא אוכל אותו אינו נחשב כבריה וצ"ע.

ובגדר בריה מבואר בשו"ע להדיא דגרעין של רימון חשיב בריה. אך לעניין פלח של תפוז נחלקו אחרוני זמנינו אי חשיב בריה (עי' במשנ"ב מהדורת דרשו הערה 20).

ולכן מי שמפצח גרעינים יש לו ספק לעניין ברכה אחרונה כיון שאוכל בריה ונכנס לספק ברכה אחרונה שהרי לא אוכל כזית גרעינים בכדי אכילת פרס, ולכן ראוי שמספק לא יאכל גרעינים אלא בתוך הסעודה או שיאכל או ישתה עמהם דבר אחר כדי שיוכל לברך אחר כך ברכה אחרונה, שהרי מבואר להדיא במשנ"ב (ס"ק ה) שדין זה שלכתחילה אין לאכול בריה אינו רק בברכה מעין ג' אלא גם בבורא נפשות דהזכיר שם דין זה לעניין קטניות ע"ש.

הדינים העולים:

1. השותה משקה חם ביותר מזמן של כדי שיעור רביעית נחלקו האחרונים אם מברך ברכה אחרונה. וטעמם די"א שא"צ בשתיה שישתה בכדי שתיית רביעית, וי"א דהכא כשהמשקה חם וא"א לשתות אותו בכדי שתיית רביעית א"צ לשתות בכדי שתיית רביעית.
2. ולמעשה המנהג שהשותה משקה חם ביותר מכדי שתיית רביעית אינו מברך ברכה אחרונה, והסטייפלער ועוד נהגו לברך על תה או קפה ברכה אחרונה אם שתו בתוך כדי אכילת פרס ונראה דהמברך לא הפסיד.
3. מצינו סתירות במשנ"ב וכן בחזו"א האם האוכל מאכל שיש בו שיעור מחמת האוירים אם האוירים מצטרפים לשיעור כזית. ומסקנת החזו"א שלעניין מצה וברכת המזון מצרפים את האוירים כי זה הזמן המחייבו.
4. השו"ע החמיר לחוש לשיטות הראשונים שהאוכל בריה צריך לברך ברכה אחרונה, ולכן לכתחילה אין לאכול פיצוחים וכדו' שאינו יכול לאכול שיעור בכדי אכילת פרס אלא בתוך הסעודה או שיאכל עוד משהו שיוכל לברך אחריו ברכה אחרונה.