חבורה ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ב. בישול

יש לעיין דבמשנה הלשון של המלאכה מתייחס לאדם הזורע והחורש לעומת זאת הלשון ברמב"ם מתיחס למלאכה החרישה והזריעה וכו' וצ"ב מדוע שינה הרמב"ם את לשונו מלשון המשנה.

התוי"ט הקשה מדוע מדוע המשנה דיברה על העושה כלל דלכאורה הוא יותר מוצדק לדבר על המלאכות דהא אבות מלאכות תנן. בספר מגן אבות תירץ, דהנה מצינו מחלוקת האם יש חיוב במלאכה שאינה צריכה לגופה דשיטת רבי שמעון דפטורים עליה ובעינן שיהא צורך בשעת העשייה לתכלית המלאכה וממילא משנתינו היא ככו"ע וכההלכה. ומשום כן כדי שיהא מלאכה בעינן כוונה ולכן נאמר הזורע דהוא צריך לזריעה ותכלית הפעולה שהיא נעשית לזריעה אמנם הרמב"ם פוסק כרבי יהודה דמלאכה שאינה צריכה לגופה נמי חייבין עליה ולפי"ז הכל תלוי בתוצאה דאם נעשה זריעה הוא חייב עליה הגם שאינו עושה בשביל זריעה. ואף דהרמב"ם פוסק כרבי שמעון דבעינן כוונה מכל מקום לא בעינן כוונה לזריעה אלא לעצם הפעולה והגם שאינו מתכוון למלאכה זה נחשב זורע ורק אם נתכוון לפעולה אחרת ואין זה פסיק רישא אז הוא פטור.

באמת בסדר המלאכות שכתובות במשנה יש לעיין לפי איזה סדר נשנו המלאכות הפנ"י כתב שנשנו לפי סדר חשיבותן. ועיין ברמב"ם דבג' מלאכות שינה מהסדר הכתוב במשנה ויש לעיין בזה בעז"ה בהמשך שנדון במלאכות אלו בעזה נדבר בזה.

הנה מלאכת אפיה בישול היא חלוקה משאר המלאכות והיא משום דהיא מלאכה הנמשכת כמבואר בדף ד' דאם רודה את הפת מהתנור לפני שהפת התבשלה בשיעור קרימת פניה אינו נחשב מבשל ואינו נחשב אופה והפעולה לבד בלי התוצאה אינה נחשבת מלאכה. ובוודאי החיוב הוא על הפעולה אלא דבלי התוצאה אין הפעולה הראשונה נחשבת למבשל.

והרש"ש במשנה רצה לחדש דגם מלאכת זורע היא כמלאכת אפייה דבלי התוצאה של ההשרשה אין זה נחשב לזורע ואין השלכת הזרע לבד נחשבת פעולה אלא אם כן השריש ובזה חידש דאם ילקוט את הזרע קודם שהשתרש פטור. ולפי"ז רצה לחדש דאם אנחנו מדמים זורע למבשל אז הרי בזורע הזרע לא נקלט בשבת אלא לאחר השבת דהרי השרשה היא שלושה ימים אם כן דם באופה אם יאפה סמוך לחשיכה ויאפה בחול הוא חייב והביאור בדעתו היא דהמלאכה היא הפעולה אלא דבעינן תוצאה אמנם כמו בזריעה דלא בעינן דהתוצאה תהיה בשבת. דאינו מחייב על התוצאה אלא דבעינן שיהיה תוצאה לפעולה גם כן באפייה סמוך לשקיעת החמה בשבת יהיה חייב. אמנם המנח"ח זורע אות א וביתר ביאור במצווה רח"צ אות יד חולק בתרתי על הרש"יש וסובר דבזריעה גם מבלי שהשריש חייב דעצם הזריעה היא המלאכה וכתב דאפילו אם דעתו מתחילה היה לזרוע ומיד להגביה גם כן יהיה חייב דהתורה אסרה מעשה זריעה במקום צמיחה והוי כבונה על מנת לסתור וכותב על מנת למחוק. אמנם בבישול והאפיה האיסור אינו רק על הפעולה אלא הוא על הפעולה אם התוצאה דהתורה אסרה את הבישול והבישול הוא הפעולה והתוצאה. והנה בטעם החילוק ביאר המנח"ח. דבבישול שייך לבאר שזה גדר האיסור דהרי הכל נעשה בשבת מה שאין כן בזריעה דהרי לעולם התוצאה היא לאחר הזריעה שלושת ימים ואינו נעשה בשבת וממילא בהכרח שהתורה אסרה את הפעולה לבדו אמנם בבישול הוא כהפשטות שהתורה אסרה בישול ובישול הוא התוצאה אם הפעולה.

ולפי"ז באמת הכריע המנחת חינוך דאם יניח קדירה או תנור בתנור סמוך לשקיעת החמה אז לא יתחייב. ובאמת למעשה יאסר מדין חצי שיעור אלא דבאמת בעז"ה נראה בהמשך שבדין חצי שיעור במבשל נחלקו האחרונים האם איסורו מדאוריתא כך סבר החזון איש והראש יוסף אמנם מדברי המשנ"ב סימן שי"ח בשעה"צ סק"ה נראה שסובר דאין בזה איסור תורה. עוד יש לדון כאן דאין כאן איסור חצי שיעור לפי הסברא המבוארת באחרונים דהאיסור חצי שיעור הוא משום שהוא חזי לאיצטרופי וכאן הרי לא חזי לאיצטרופי דהרי זה סמוך לשקיעת החמה ולא יספיק להתבשל כשיעור מאכל בן דורסאי עד סוף השבת.

במאמר המוסגר המגן אבות טען דבזריעה לא יתחייב אלא אם כן דעתו שישיריש אע"פ שלא השריש הובאו דבריו באגלי טל ולכאורה הביאור הוא דהוא סובר דאם אין דעתו שישריש אם כן אין זה כלל פעולת זורע דפעולת זורע אין יסודה השלכת גרעינים אלא זריעה ובלי דעת אין המעשה נחשב כלל כמעשה זריעה. וכיסוד זה עולה מתו"ד תוספות כתובות ו. דכתוב שם שבפותח פתח של מורסא אם אין דעתו להכניס ולהוציא אינו חייב משום בונה דאינו מתכוון והקשו האחרונים הרי דעתו לפעולה זו אלא דאין דעתו על התוצאה והיה צריך להיות שיחשב מלאכה שאין צריכה לגופה ומבואר מדברי התוספות דיש מלאכות דבלי כוונה ודעת על התוצאה אין זה נחשב כלל שנעשה מלאכת בונה ואין זה נחשב בונה עשיית פתח אלא אם כן דעתו אליהם. ומכל מקום מבואר באגלי טל דאם באמת בסוף זה השריש אז הוא חייב גם אם לא היה כן דעתו מתחילה לזה ולכאורה צריך לבאר דעתו דהוי פסיק רישא. דמתברר שזה היה מונח במעשיו ויש לעיין האם על מלאכות שהדעת היא ההופכת אותם למלאכה שייכת גם סברא זו של פסיק רישא. ויש לדון בזה.

ליתני מבשל עיין באגלי טל שעמד על דעת רב האי דלדעתו ילפינן מהקרבת קורבנות של משכן ומשם ילפינן מעמר וכו' ויש להקשות מדוע לא ילפינן אפייה מלחם הפנים ושתי הלחם. וביאר דלרבי שסבר דאפייה דוחה שבת לא ילפינן ממלאכת המשכן ורק מלאכות שלא הותרו לעשות בשבת שעליהם הזהיר ששת ימים תעשה מלאכה על מלאכות אלו נאמר בשביעי לא תעשה מלאכה וממילא חייבים ללמוד מלאכה זו ממלאכת עשיית המשכן שבישול סממנין לא הותר בשבת.

והנה האם אפייה היא אב הוא תולדה מצינו מחלוקת בין הירושלמי לרמב"ם ורש"י דמשמע מדבריהם דהוי אב ובאמת היה מקום לומר דהרמב"ם לשיטתו אמנם ביראים סי' רעד דף קלד. מבואר דנטיעה היא תולדה דזריעה ומכל מקום אפיה ובישול הם אב מלאכה ויש לעיין לפי"ז מה הדין בצלייה וטיגון האם הם הוי נמי אב או תולדה והביא האגלי טל דלפניו ביראים הובא גירסא סידורא דכתיב נקט.

מבואר בגמרא דהאי דשדי סיכתא באתונה חייב משום מבשל פשיטא מהו דתימא לשרורי מנא קא מכיוון קמ"ל דכיוון דמירפא רפי והדר קמיט. והנה יש לעיין מה אכפת לן דלשרורי מנא קא מכיוון הרי מכל מקום הרי הוא מתקן על ידי זה ומדוע זה עצמו לא יחשב בישול. וברש"י כתיב לשרורי לחזק ואין כאן בישול. ובפשטות הכוונה ברש"י דבישול הוא רק ההתרפות אמנם מה שהוא מתחזק אין זה בישול וכמו בבישול סממנין דהסממנין מתרפין על ידי הבישול. והנה יש לעיין אז מה היה החידוש בגמרא האם נתחדש המציאות דזה קודם נתרפה בוודאי שאין זה נראה כן אלא הכוונה דהגם שדעתו בעיקר הוא על ההתקשות ואין זה בישול מכל מקום כיוון שחלק מהתהליך הוא ההתרפות דבלי זה לא יכל להתקשות יותר אז דעתו גם על זה וחשיב בישול. משום ההתרפות. והנה לכאורה לפי"ז גם באפיה זה כך דהרי לאחר האפיה זה מתקשה אלא תוך כדי זה שזה בתנור זה מבעבע ורותח וזה מתרכך ולכן נחשב בישול.

והנה יש לעיין הקשו האחרונים מבישול ביצה שמבואר בדף לח דחשיב בישול והרי שם זה מתקשה. ובחידושי רבי משה מטיס כתב דגם ביצה יש מה שמתרכך והקשו האחרונים מבישול מים דהרי שם אין זה מתרכך וביאר דגם שם יש מה שמתרכך ועולה מדבריהם דהם הבינו דבישול הוא רק ההתרפות וההקשיה אינה מכלל הבישול ובכל דבר שנאמר בו בישול בהכרח שיש בו התרפות.

והנה לכאורה נראה להוכיח דלא כדבריהם בדעת רש"י דהנה בע"ז מבואר לגבי בישולי נכרים דאם הנכרי הדליק את התנור על מנת לבשל סיכתא והיהודי טמן שם מקודם קרא אז אם הנכרי היה נחשב מבשל אז הקרא היתה נאסרת אבל כיוון שאין דעת הנכרי לבשל את הסיכתא וממילא מתבשל הקרא אז לא נאסרת הקרא משום בישולי נכרים. משום שדעת הנכרי היא לעשות את הקרא שרירי ואין זה חשיב בישול והקשו התוספות שם מסוגייתנו דמבואר דכיוון דרפי והדר קמיט ונחשב בישול אז מדוע שם הרי גם קמיט והדר רפי ויחשב בישול. וביאר דזהו בישול גרוע הבישול הזה [ ואפשר דהטעם דהוא גרוע משום שאינו בן קיימא אלא רק כדי שאח"כ הוא יתקשה ] ובשבת החמירו להחשיבו ויש לעיין האם כוונתו דהוי רק דרבנן. ואפשר דבשבת כל מלאכת מחשבת אסרה תורה והוא רוצה לבישול זה מה שאין כן בבישולי נכרים אסרו רק בישול גמור.

והנה ברש"י שם כתב מהו דתימא לשם בישול התכוון קמ"ל דאין בישול בכלים אלא לשרורי מנא קא מכיון להקשות את היתד ואין דעתו לבישול ודבר זה צ"ב דהוא פתח בזה דאין בישול בכלים וסיים בזה דאין דעתו לבישול אלא להקשות ואם זהו הסברא דדעתו היא להקשות ואין דעתו לבישול מדוע הוצרכך לסברא זו דאין בישול בכלים.

ומשמע מלשונו של רש"י באופן זה דבאמת אם היה דעתו להרפות את הכלי אז גם בכלים היה בישול אלא דהבישול להקשות כלים הוא לא בישול דפעולת ההקשיה בכלים אינה להכשרת השימוש אלא לחיזוק הדבר ואין זה תכלית של בישול היא לחיזוק אלא תכלית של בישול הוא להכשר הדבר לשימוש אמנם חיזוק זה ענין אחד וזה הביאור דאין בישול בכלים הביאור דהפעולה של הקשיית הדבר אינה בישול בכלים. ומשמע מלשונו של רש"י שזהו דין מסוים בכלים ומשמע דבאוכל בוודאי אין זה כן אלא גם אוכל שהוא מקשה זה גם נחשב אוכל דכייון שהבישול מתקן את האוכל אז אין זה משנה אם הוא מקשה או מרפה דשניהם נחשבים תיקון האוכל ובוודאי ששניהם נחשב בישול ורק בכלים נאמרה סברא זו דבישול לחזק לא נחשב בישול. אמנם גם באפייה אפילו אם דעתו לחזק בוודאי החיזוק גם נחשב בישול. אמנם בכלים אין זה כן. והנה מבואר בסוגיתנו מכל מקום דריפוי הוא כן נחשב בישול ויש לעיין בגדר הדבר. האם הביאור דהריפוי הוא לא רק חיזוק אלא זהו יצירת מהות חדשה או דזהו סברא בתולדה דמכל מקום הרי עיקר בישול סממנין היה ריפוי אז כמה שהוא מרפה הגם שאין זה תיקון אלא ענין אחר מכל מקום כיוון שהוא מעשה ממש כעין בישול סממנין יחשב עדיין תולדה. וצריך לדון בסברא אבל על כל פנים מבואר דריפוי נחשב כן בישול. והנה עדיין יש לעיין לשיטת רש"י מאי שנא שבת מבישולי נכרים ובאמת בזה רש"י יכול ליישב כתוספות. או כתירוצי שאר הראשונים שם.

באמת ברמב"ם פ"ט ה"ו פליג על רש"י וסובר דבין שהקשה גוף הרך בין שהקשה גוף הקשה הוי בישול במתכות רק דהוי תולדה ויש לעיין איך יפרש את סוגייתנו דמבואר דשרירי לא חשיב בישול ועיין בלחם משנה שם שפירש דהסד"א היה דאינו שום מלאכה משום שהוא כבר חזק ורק עושה אותו חזק יותר קמ"ל באמת דכיוון דהוא מרפה אותם והם נעשים לחים ואז הוא מחזק אותם אז הוא מחייב א. על מה שהוא מרפה אותם ב. על מה שאח"כ הוא מחזק אותם דהרי אחרי שהם רפוים גם לחזק נחשב מלאכה.

והנה באמת יש להגדיר סברא בהבדל בין האבות לתולדת דבישול סממנין ואוכלין הוי אב ובישול מתכות ועץ הוי תולדה ומאי שנא וכן לדעת רש"י לבשל כלי שיתקשה לא הוי אפילו תולדה דהנה יסוד הבישול הוא תיקון הדבר דהנה לפני בישול הוא לא היה מבושל ועכשיו כל דבר נהיה מבושל וזהו תיקון וכן באפוי וכן בסממנין דלפני"כ לא היה צבע ועל ידי הבישול נהפך לצבע. וזהו תיקון וזהו בכל דבר ודבר שנתבשל יש בו תיקון זה מה שאין כן בכלי אפילו אם לפני"כ לא היה קשה כלל מכל מקום אין תיקון בכל חרס שנתקשה אלא דזה שהכל נתקשה ביחד יש בזה שם כלי אמנם בכל יחידה בפני עצמה אין זה תיקון ההתקשות אלא ההצטרפות של כל החלקים יחד יוצרת שם כלי ואין זה תיקון. מה שאין כן ההתרפות אז הביאור שעכשיו חלק זה הוא ראוי לשימוש מכל מקום אין זה תיקון שחל בו שם אחר אלא שהוא צורה אחרת שעכשיו אפשר לעשות בו צורות ולכן נחשב תולדה. וכך הוא לשונו של הרמב"ם פ"ט משבת ה"א דשם מוזכר כל מיני האפיה והבישול ובה"ו הזכיר התולדות ושם הוזכר רק שהקשה גוף רך והקשה גוף קשה והשינו הוא רק שהוא רך או קשה אבל הבישול הוא לא תיקון המהות שלו וזה אינו אב.

והנה באמת יש לעיין איך הרמב"ם יפרש את הסוגיא בע"ז דכיוון שהוא מרכך אותם ומקשה אותם מדוע לא יחשב בישול. וכאן לא שייך לפרש שחשיב בישול גרוע דהרי הוא גם מחזק אותם וזהו בוודאי בישול טוב. ונראה לי דאזיל כהריטב"א וסובר דכיוון דעיקר כוונתו היא לבישול מחזק לחזק יותר דזה התוצאה אלא שהתהליך הוא בישול אבל התוצאה הוא בישול מחזק לחזק יותר לא נחשב שיש לו כלל דעת לבשל דבבישולי נכרים גזרו רק כפי עיקר דעתו ועיקר דעתו היא לדבר שאינו בישול ולא גזרו על התהליך כלל. ובאמת מבואר ברמב"ן בסוגייתנו ובר"ן בע"ז ובשיטה בשם הר"ן כאן דגם בשבת התהליך לא נחשב מתכוון אלא דכאן חייב משום פס"ר ולא גזרו פס"ר בבישולי נכרים.

ויש את דרך הפסקי הרי"ד והתוס' ריד שם וחוץ מזה יש את דרך היראים וכן ברש"י בשם הרי"ף.