38 מותרות לנדבת ציבור
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

מוצש"ק נשא אור לי' סיון תשס"ד

בדינא דמותר אשם קרב עולה

אם קרב לנדבת ציבור או לנדבת יחיד

א] תמורה ד"כ:, אלא אי איתמר הכי איתמר, אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה, מחלוקת לפני כפרה, אבל לאחר כפרה הוא עצמו קרב עולה.

וכן פסק הרמב"ם פ"ד מתמורה ה"ד, ז"ל, ואם ילדה זכר אחר שהקריב אשמו הולד עצמו יקרב עולה, עכ"ל, והראב"ד השיג על הרמב"ם דמ"ש ממפריש נקבה לעולה וילדה זכר שירעה ויביא בדמיו עולה, אף זה אע"פ שדמי אמו עומדין ליקרב עולה הולד לא יקרב עולה, עכ"ל, וכבר תמהו ע"ז האחרונים, שהרי כד' הרמב"ם מפורש בגמ' בסוגיין, ואף דבגמ' פרכי' ע"ז ומטעם זה י"ל דלא קי"ל הכי, אך משה"ק הראב"ד על הרמב"ם תיקשי כן על רבה בר אבוה, ובע"כ לחלק דשאני הכי דהבהמה הראשונה הי' ראוי' ליקרב, וע"ד שדנו התוס' לעיל די"ח:, וכמש"כ כן מהר"י קורקוס, וד' הראב"ד צ"ע.

ויש להעיר בד' הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם שם ה"ה, כבר ביארנו במעשה הקרבנות שכל מקום שאנו אומרים יפלו לנדבה הוא שיתן המעות לשופרות וכו', ובי"ד מקריבין באותן המעות עולות נדבה ונסכיהם משל ציבור ואינן טעונות סמיכה, אבל מקום שנאמר הוא עצמו יקרב עולה או יביא בדמיו עולה ה"ז טעונה סמיכה ונסכי' משלו, עכ"ל, והנה לפי מה שכלל לנו הרמב"ם נמצא, דמש"כ הכא דהולד עצמו יקרב עולה, היינו עולת יחיד.

והנה כמדומה שלמד כן הרמב"ם מלישנא דגמ', שאמרו דמחלוקת לפני כפרה אבל לאחר כפרה הוא עצמו יקרב עולה, והנה במתני' הרי נשנו ג' שיטות, דלת"ק יפלו דמיו לנדבה ולר' אליעזר תמות ולר' אלעזר יביא בדמי' עולה, ומשמעות הגמ' דד' רבה בר אבוה קאי אכולהו, דלא פליגי כלל אחר כפרה, והיינו דאף לא פליגי בזה ת"ק ור' אלעזר, אלא מודה ת"ק לר"א דהוא עצמו קרב עולה ואינו לנדבת ציבור.

אך ד"ז צ"ב רב, דמ"ט יקרב הולד לעולת יחיד, הרי הא דהולד עצמו קרב עולה, ולי"ב דין רעי', יל"פ בתרי גווני, חדא וכן נר' בשטמ"ק בסוגיין, שהרי הא דתמורת עולה אינו קרב הוא עצמו עולה, הוי זה משום גזירה, וכאשר כ"ה דעת תוס' והרמב"ם דהא דאשם שנתכפרו בעליו אינו קרב הוא עצמו עולה, הוא משום גזירה אטו לפני כפרה, וה"נ הא דתמורת אשם אינו קרב הוא עצמו עולה הוי זה משום גזירה, ולא גזרו אלא בדידי' ולא בולד, ויל"פ עוד, דאף אי נימא דהא דתמורת אשם אינו קרב עולה הוא משום דהכי גמירי לה דלרעי' אזלא, מ"מ היינו רק בהתמורה עצמה, אך על הולד לא נאמרה ההלכה, והא דהולד קרב עולה, היינו משום שאמו אזלא לעולה, ומכח זה שדמי' לעולה אי"ב דין דעולה, וכדחזי' דאשם שניתק לרעי' והקריבו סתם או לשם עולה כשר לעולה, אשר ע"כ מכח זה חייל על הולד דין עולה, ועכ"פ איך שיהי' הטעם בזה הרי לכאו' כיון דהאם דינה לנדבת ציבור, א"כ ה"נ הולד יהא לנדבת ציבור, ומהיכן יחול על הולד דין הקרבה דעולת יחיד שלא הי' על אמו, ולפלא שלא עמדו בזה ע"ד הרמב"ם.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בפסחים דע"ג., אמר רב הונא אמר רב, אשם שניתק לרעיה ושחטו סתם כשר לעולה, אלמא קסבר לא בעי עקירה, אי הכי כי לא ניתק נמי, גזירה לאחר כפרה אטו לפני כפרה, ומנא תימרא דתנן אשם שמתו בעליו או שנתכפרו בעליו, ירעה עד שיסתאב וימכר ויפלו דמיו לנדבה, רבי אליעזר אומר ימות, רבי יהושע אומר ימכר ויביא בדמיו עולה, בדמיו אין אבל גופו לא, דגזר לאחר כפרה אטו לפני כפרה, ש"מ, ופירש"י בדמיו אין אבל איהו גופי' לא אמר דיקרב עולה, "ואע"פ שמקריבו לעצמו" וכו', עכ"ל, והיינו דלא מייתי' אלא מדר' יהושע דס"ל דדמיו לעולת יחיד, ולדעתו הי' בדין שיקרב הוא עצמו עולה, וכל הא דאינו קרב עולה הוא משום גזירה, אך לדעת ת"ק דיפלו דמיו לנדבה ניחא הא שאין קרב הוא עצמו עולה, ודייק רש"י כן מלישנא דגמ' דאמרי' "בדמיו" אין, וזהו לישנא דר' יהושע, וצ"ב הטעם בזה, וע' מהרש"א ע"ד התוס' שם מש"כ בזה, וצ"ב בל' רש"י.

ומצאנו בתורי"ד שם הטעם בזה, ז"ל, בדמיו אין אבל גופי' לא, פי' אין להוכיח אלא מדברי ר' אלעזר דאמר הבעל יביא בדמיו עולה, דבשלמא לרבנן דאמרי יפלו דמיו לנדבה, מש"ה ירעה עד שיסתאב וימכר, אבל איהו גופי' אין לומר שיקרב לנדבת ציבור, שהקרבן הוא שלו והיאך יסתלק שמו מעליו ויקרב לשם ציבור, אבל לר' אלעזר דאמר שהבעלים מביאין בדמיו עולה, יש לתמוה דוקא בדמיו אבל איהו גופי' לא, מ"ט, אלא ודאי משום גזירה לאחר כפרה אטו לפני כפרה, עכ"ל.

והנה למש"כ הרי"ד דאיהו גופי' ל"מ ליקרב לנדבת ציבור שהקרבן הוא שלו והיאך יסתלק שמו מעליו, צ"ב, דא"כ מ"ט אם עבר והקריבו ה"ז כשר לעולה, הרי ל"ש שיקרב לנדבת ציבור, דאם בשעבר והקריבו ה"ז כשר לנדבת ציבור, א"כ מ"ט לכתחילה לא יקריבו לנדבת ציבור, ובע"כ דא"א כלל לעקרו לנדבת ציבור, ובע"כ דמש"א דכשר לעולה היינו לעולת יחיד, וזה צ"ב רב, דמ"ט ה"ז כשר לעולת יחיד, הרי מותרות אזלי לנדבה, והרי הא דשחטו סתם כשר לעולה, היינו כמו שפירש"י שם משום דדמיו עומדין לכך, וזה הרי הוי טעם להכשירו לנדבת ציבור, אך אי"ז טעם להכשירו לעולת יחיד.

ונ' די"ל בזה, לפמש"כ בחי' מרן הגרי"ז פ"ה מפסוהמ"ק, דביסוד הדין של מותרות תרי דיני איתניהו בזה, חדא עיקר ההלכה דמותר חטאת ואשם וסתומין אזיל לנדבה וכו', אולם ס"ל להרמב"ם דבהלכה זו לא נאמר כלל שם עולה רק שם נדבה בלבד, והא דקרבה עולה הוא ממדרשו של יהוידע הכהן דכל שהוא משום חטאת ומשום אשם ילקח בהן עולות הבשר לשם והעורות לכהנים וכו', עכ"ד, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דהפלוגתא אם מותרות אזלי לנדבת יחיד או לנדבת ציבור, היינו משום דבההלכה נגמר שדין המותרות שיהיו נדבה, וזו היא יסוד הפלוגתא אם ר"ל נדבת ציבור או נדבת יחיד, עכ"ד.

והנה בחי' הגרי"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דב' דינים אלו לא תליין זב"ז, ובמנחת חוטא לא נאמר אלא ההלכה דלנדבה אך לא נאמר דהוי לעולה, ונ' לפ"ז דה"נ להיפך, הא דהוי לעולה אי"ז שייך כלל לההלכתא דהוי לנדבה, והיינו דבההלכה נאמר דהוי לנדבה לציבור, וממדרשו של יהוידע הכהן נלמד דהוי זה לעולה, והא דהוי זה לעולה אי"ז בתולדה ממה דהוי זה לציבור, אלא הוי זה דין בפנ"ע דמותר חטאת ואשם הוי לעולה.

ולפ"ז ניחא ד' הרי"ד, דהגם דהאשם עצמו שניתק לרעי' הוי קרבן יחיד, ול"מ ליקרב לנדבת ציבור, מ"מ אם שחטו סתם ה"ה כשר לעולת יחיד, דכיון דדינו ממדרשו של יהוידע הכהן שדמיו לעולה, אף הוא עצמו אי"ב הכשר הקרבה דעולה, ואך דלכתחילה אין להקריבו לעולה, כיון דמההלכה דינו ליקרב לציבור, ואם יקרב הוא עצמו לא יהא זה לציבור אלא ליחיד, אך אם הקריבו ה"ה כשר לעולת יחיד, כיון דדמיו לעולה אזלי, והגם שדמיו אזלי לעולת ציבור, אך כיון שאין כל עיקר דין עולה דילי' לעולת ציבור, אלא הוי דינו לעולה ומלבד זה הוי דינו שדמיו לנדבה, ואשר ע"כ איהו גופי' הגם דל"ש שיעקר ויקרב לציבור, מ"מ ה"ה כשר לעולה, וא"ש היטב ד' הרי"ד.

ואמנם בד' רש"י בפסחים שם אין לפרש כן, שהרי להדיא פירש"י שם לעיל מינה דשחטו סתם כשר לעולת "קיץ המזבח", והרי דאף בששחט איהו גופי' ה"ז כשר לנדבת ציבור, וזה שלא כד' הרי"ד דאיהו גופי' ל"מ ליקרב לנדבת ציבור, והדר צ"ב מה שפירש"י דלא מייתי' אלא מדר' יהושע, וע' שפ"א ורש"ש שם, וצ"ע בזה.

ג] והנה אם כנים הדברים, הרי מתישבים היטב ד' הרמב"ם, דע"כ נמי ולד תמורת אשם קרב הוא עצמו לעולת יחיד, דכיון דב' הלכות נפרדות נשנו כאן, חדא דהדמים אזלן לנדבה, ועוד דמותר חטאת ואשם לעולה, הרי י"ל דכל ההלכתא דנדבה הויא רק על מעות, אך תמורת אשם עצמה וולדה לא אזלי לנדבת ציבור, אלא הוו קרבן יחיד, ואך דקריבין עולה משום מדרש יהוידע דמותר אשם קרב עולה, וע"כ שפיר כתב הרמב"ם דיקרב הוא עצמו עולה אשר ל' זה מתפרש דקרב עולת יחיד.

וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"ה דכל דינא דיפלו לנדבה נאמר רק על מעות, ולא על גוף הבהמה, עיי"ש.

ולפ"ז הרי דה"נ מש"כ הרמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק הט"ו, וכל אשם שניתק לרעי' אם הקריבו עולה כשר ולמה לא יקרב הוא עצמו עולה לכתחילה גזירה וכו', עכ"ל, היינו דאם הקריבו עולה ה"ז כשר לעולת יחיד, ונסכי' משלו ואם הי' כהן עבודתה ועורה שלו, וכאשר כן נ' גם מד' התורי"ד וכנ"ל, וכן מ' קצת בל' הרמב"ם למה לא יקרב עצמו עולה, ול' זה מתפרש לנדבת יחיד וכמש"כ הרמב"ם בפד מהל' תמורה הנז', אך פשוט דאי"ז הכרח כלל.

ד] אמנם לכאו' עיקר הדבר נסתר מסוגיא ערוכה ספ"ק דתמורה די"ג:, דמפרשי' התם דהא דיליף ר"ש מקרא דתמורה נוהגת רק בדבר הבא בחובה, היינו למעט עולה הבאה מן המותרות, ופרכי' עלה מאי קסבר, אי קסבר לה כמאן דאמר מותרות לנדבת צבור אזלי פשיטא דלא עבדה תמורה הא אין תמורה בצבור, אלא ר"ש ס"ל כמאן דאמר מותרות לנדבת יחיד אזלי וכו'.

והנה אי נימא דמותר אשם גופי' לכו"ע קרב לנדבת יחיד, ורק דמיו הוו לנדבת ציבור, א"כ הרי אם נבא לדון על מותר אשם גופי' הי' בדין דלכו"ע יעשה תמורה, דהוי קרבן יחיד, וא"כ שפיר הוה מצינן למימר דר"ש ס"ל כמ"ד דמותרות לנדבת ציבור אזלי, ומש"א דבעי' דבר הבא בחובה היינו למעט מותר אשם גופי' שקרב הוא עצמו לנדבת יחיד.

והנה לדעת הרי"ד דלמ"ד דמותרות לנדבת ציבור אזלי, באמת אין מקריבין האשם עצמו לעולה מדאורייתא, כיון שדינו לנדבת ציבור, הרי י"ל דמה"ט אף חשיב כקרבן ציבור שאין עושה תמורה, כיון שדינו שלא ליקרב הוא עצמו לעולת יחיד, אלא שיקרבו דמיו לנדבת ציבור, אך לדעת הרמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק דמדאורייתא מותר אשם קרב הוא עצמו עולה לכתחילה, הרי דאי נימא שהוא קרב לנדבת יחיד, א"כ הרי ודאי הוה חשיב כקרבן יחיד והי' בדין שיהא עושה תמורה.

ואין לדחות ולומר דכל מיעוטא דעולה הבאה מן המותרות היינו רק על עולה הבאה בדמי מותרות, אך אשם גופי' שניתותר וקרב עולה חשיב שפיר דבר הבא בחובה, כיון שעיקר הקדשו הי' בתורת קרבן חובה, וע"כ אף שניתותר וה"ה קרב לנדבת יחיד חשיב שפיר דבר הבא בחובה, דזה נסתר מסוגיית הגמ' שם, דפרכי' עלה, אי הכי דבעיא רבי אבין הפריש אשם להתכפר בו והמיר בו ונתכפר באשם אחר וניתק זה לעולה מהו שיחזור וימיר בו אליבא דמאן אילימא אליבא דר"ש הא אמרת רבי שמעון סבירא ליה עולה הבאה מן המותרות אין עושה תמורה וכו', והרי להדיא דאף האשם גופי' שנתכפרו בעליו באחר אינו עושה תמורה לדעת ר"ש, וא"כ הדק"ל דאי נימא דכה"ג הוא קרב לעולת יחיד, א"כ הרי שפיר מצינו למימר דס"ל לר"ש דמותרות לנדבת ציבור אזלי, ואפ"ה בעי קרא למעוטי.

ה] ונ' לישב בזה קצת ע"ד פלפול, דהנה באמת בעיקר הא דמבו' בסוגיא שם, דאף האשם גופי' שנתכפרו בעליו באחר אינו עושה תמורה לדעת ר"ש, משום דל"ה דבר הבא בחובה, יש להעיר בזה, שהרי אף פסוהמ"ק שנפדו עושין תמורה, וא"כ הרי ה"נ אשם שנתכפרו בעליו באחר, הרי אף בלא קדושת עולה דילי', מ"מ בדין שיעשה תמורה, מכח שם אשם שעליו, וזה חשיב שפיר דבר הבא בחובה, כיון דהאשם הוי בתורת חובה, והיינו דלכאו' הי' נ' דכל הא דאי"ז עושה תמורה, היינו אם כל דין התמורה הוא משום קדושת העולה, וע"ז אמרי' דקדושה זו אינה דבר הבא בחובה, וע"כ אין עושה תמורה מכח קדושה זו, אך כיון דאף בלא קדושת עולה נמי הי' עושה תמורה,דומיא דפסוהמ"ק שנפדו שעושין תמורה, א"כ מה לי דאף אית בי' קדושת עולה שאינה דבר הבא בחובה.

ולכאו' מבו' בזה הוא, חד מתרי גווני, או דנימא דשאני אשם שכיפרו בעליו, דאלמלי קדושת עולה דילי', הוי דינו כחטאות המתות שאין ממירין בהן, וע"כ ה"נ אם באנו לדון שיעשה תמורה מכח קדושת האשם, ל"מ עביד תמורה, וע"כ כל מה דמצי עביד תמורה הוא מכח קדושת העולה דילי', וקדושה זו ל"ה דבר הבא בחובה, או דנימא דאחר שדין אשם שכיפרו בעליו לעולה, תו כל עיקר דין התמורה דילי' הוי רק מכח קדושת עולה דילי', דל"מ חיילא תמורה מכח שם אשם דילי', כיון דכבר אינתיק האשם מקדושת אשם לקדושת עולה.

אך לישב דעת הרמב"ם י"ל, דלעולם ודאי דאשם שנתכפרו בעליו באחר עושה תמורה אף לדעת ר"ש, דהגם דמשום קדושת עולה דילי' ל"מ עביד תמורה, שאי"ז דבר הבא בחובה, אך מצי עביד תמורה משום שם אשם דילי', ואשר ע"כ ניחא דשפיר מוכח דר"ש ס"ל דמותרות לנדבת יחיד אזלי, דאי נימא דמותרות לנדבת ציבור אזלי, הרי דהגם דהאשם גופי' שנתכפרו בעליו באחר קרב לנדבת יחיד, מ"מ אין לפרש דזהו דממעט ר"ש, שהרי ודאי ממירין באשם זה, דהגם דמשום קדושת העולה א"א להמיר, מ"מ מצי להמיר משום שם האשם דילי', וכמש"נ.

והא דפריך בגמ' שם דאי הכי דבעי רב אבין וכו' אילימא אליבא דר"ש הא אמרת ר"ש ס"ל עולה הבאה מן המותרות אין עושה תמורה, אשר מזה מוכח דלר"ש אף אין מימר בהאשם גופי' שנתכפרו בעליו וניתק לעולה, נ' דזה מתישב היטב לפמש"נ, דהא דמודה ר"ש דאשם גופי' שנתכפרו בעליו וניתק לעולה עושה תמורה, הוא משום שם האשם דילי', דלא גרע מפסוהמ"ק שנפדו שעושין תמורה, ואשר ע"כ שפיר אמרי' דאיבעיא דרבי אבין דמשום שניתק זה לעולה יחזור וימיר בו, ל"ש כלל לדעת ר"ש, שהרי לדעת ר"ש א"א להמיר מכח קדושת העולה, וכל מה שהוא ממיר הוא משום שם האשם שעליו, וא"כ ודאי דכל שכבר המיר באשם זה ל"מ לחזור ולהמיר, דכל עיקר איבעיא דרבי אבין היא, דהגם שכבר המיר באשם זה, מ"מ עתה שבא להמיר בהעולה שמא מצי להמיר, אך לדעת ר"ש גופי' דכלל א"א להמיר בקדושת העולה, וכל מה דמצי להמיר הוא משום תורת אשם שעליו, הרי ממילא ודאי דל"מ לחזור ולהמיר, שהרי כבר המיר בקדושת האשם, וז"ב.

ואמנם לפ"ז נמצא, דשפיר הומ"ל דר"ש ס"ל דמותרות לנדבת ציבור אזלי, והא דממעט קרא דדבר הבא בנדבה אינו עושה תמורה, היינו לאשם גופי' שנתכפרו בעליו באחר שקרב לנדבת יחיד, ומיעטי' קרא שאין עושה תמורה, ואי דתיקשי דבלא"ה הוא עושה תמורה מכח שם האשם שעליו, וכמש"נ לעיל לישב דמה"ט לא משני הגמ' הכי, הרי דמ"מ נפ"מ בזה לר"ש לטעמי' דאין ממירין וחוזרין וממירין, אשר לדעתו כל שכבר המיר באשם זה תו ל"מ לחזור ולהמיר מכח תורת אשם שעליו, אך מכח קדושת העולה שפיר מצי להמיר, וע"ז בעי' קרא למעט שא"א להמיר כלל מכח קדושת העולה דאי"ז דבר הבא בחובה, אך נ' דזה ל"ק, דהרי בהך מילתא גופה איבעיא לי' לרבי אבין, ושמא אף דקדושה אחרת היא אי"ב לדינא דאין ממירין וחוזרין וממירין, ול"מ להמיר אף מכח קדושת העולה, וע"כ ל"ב הגמ' לשנויי הכי.

ו] אך שוב העירוני דלכאו' דברינו בדעת הרמב"ם נסתרים מסוגיא ערוכה לקמן ד"כ., דאמרי' התם דהגם דס"ל לרבי דמפריש נקבה לפסח חייל עלי' קדוה"ג משום דמותר הפסח קרב שלמים, מ"מ במפריש נקבה לאשמו ל"מ ה"ט דמותר אשם קרב עולה, משום דבר לה כרבנן דאמרי מותרות לנדבת ציבור אזלי ואין תמורה בציבור, עיי"ש בפירש"י ובתוס' מה שפירשו בזה, וצ"ב, ואי נימא דרק הדמים אזלן לנדבת ציבור, אך האשם עצמו קרב עולת יחיד, א"כ הרי נמצא דכ"ז שלא נסתאב ופדאו ה"ז עושה תמורה, וא"כ מ"ט ל"ח קדוה"ג על האשם מכח הא דמותרו קרב עולה.

ואולי י"ל, דהתם שאני דהפריש נקבה לאשמו, ונמצא שאין ראוי' כלל ליקרב היא עצמה לעולה, וכל תורת עולה דהוי על המותר הוא רק מכח שדמיו לעולה קיימי, וע"כ בזה הוי זה מיד כעולת ציבור, וי"ל טעם נוסף בזה, דכל הא דהקרבן גופי' אינו מתנתק מיחיד לציבור, הוא משום דכבר חיילא בי' קדושת הקרבה דקרבן יחיד, אך משא"כ במפריש נקבה לאשמו דלי"ב קדושת הקרבה, ע"כ מתנתקת היא עצמה לציבור, וצ"ע עוד בזה.