סימן ח חיוב חומש
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן יב

בענין חיוב חומש

פרק ד משנה ג

בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעל הבית קודם מפני שהוא מוסיף חומש. בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע ואיסר את של סלע ואיסר קודם מפני שהוא מוסיף על הקרן. הפודה מעשר שני שלו מוסיף עליו חמשית בין שהוא שלו ובין שניתן לו במתנה.

בבא מציעא דף נג: נד.

איבעיא להו חומש מעכב או אינו מעכב ד' בד' פריק ואכנפשיה מוסיף חומש אלמא חומש לא מעכב או דלמא ארבעה בחמשה פריק וחומש מעכב.

**ענף א בגדר חיוב חומש למ"ד שאינו מעכב**

**א**

**בפשטות הגדר שהחיוב על הגברא להוסיף חומש, ויל"ע איך חל החומש ע"י דיבור**

בפשוטו הגדר למ"ד חומש אינו מעכב, שהחומש אינו חלק ממעשה החילול כלל, אלא החילול עצמו נעשה במעות שהעמיד כנגד המע"ש, והחומש הוא חיוב נוסף דרמי על הגברא לשלם למע"ש עוד חומש. וכך משמע ברש"י שכתב וז"ל 'אכנפשיה, מאיליו אינו בכלל הפדיון שארבעה הזוזים פדו מעשר שהוא כנגדם'.

ולפי"ז הקדושה על החומש אינה חלה מחמת המעשה החילול, אלא ע"י דיבורו וקביעתו שזה חומש. ?ויל"ע אם יכול ליתן את החומש לאחר שאכל את המע"ש כיון שהחומש אינו שייך כלל לחילול, ועי' דרך אמונה שנקט שיכול ליתן חומש אף לאחר שאכל וצל"ע.

ובאמת צ"ב בזה, היאך חל קדושת מע"ש על החומש ע"י דיבורו בלא מעשה שיחיל ע"ז קדושה, דלא דמי להפרשת תרו"מ שחל הקדושה ע"י מחשבתו, דהתם חייל דין טבל בפירות להפריש מהם תרו"מ וע"י מחשבתו מתקיים הדין של הפירות שיופרש מהם תרו"מ, אבל הכא הוא מחיל קדושת מע"ש על פירות שאין להם סיבה מצ"ע להיות מע"ש[[1]](#footnote-1) ועיין.

**ב**

**מח' בעלי התוס' אם יכול לחלל את המעשר והחומש על פרוטה אחת**

והנה יש להסתפק למ"ד שחומש אינו מעכב, כשפודה שוה מנה על פרוטה האם צריך להוסיף חומש ולפדות על פרוטה וחומשה דאם יחלל על פרוטה אחת חשיב שהחילול של המע"ש עצמו נעשה על פחות מפרוטה דהחומש אינו שייך לפדיון ומש"ה בעינן שהפדיון עצמו יחול על פרוטה ומלבד זאת חייב חומש, או דלמא אפשר לחלל על פרוטה אחת את הקרן והחומש.

ואמנם למ"ד חומש מעכב לא קמיבעיא לי, דודאי אפשר לחלל על פרוטה אחת את הקרן והחומש דכיון שהחומש הוא חלק מהפדיון חשיב שהפדיון נעשה על שוה פרוטה, וכך מבואר בדברי התוס' בסוגיין, [והוסיפו התוס' שצריך שיאמר מפורש שמחלל את הקרן והחומש על פרוטה אחת]. אבל יש להסתפק למ"ד חומש אינו מעכב שהחומש אינו מכלל הפדיון האם יכול לחלל על פרוטה אחת.

ונחלקו בזה בעלי התוס', דהתוס' בגיטין (דף סה.) כתבו וז"ל 'הוה מצי למיפרך אי בזמן הזה למה לו להערים והלא יכול לחלל שוה מנה על שוה פרוטה וחומשה, ולמאן דאמר בהזהב דבעינן אף בחומשה שוה פרוטה יחלל שוה מנה על חמש פרוטות'[[2]](#footnote-2) עכ"ל, מבואר בהדיא שצריך ליתן חומש מלבד החילול על הפרוטה.

אולם התוס' בר"ה (דף לא:) כתבו שאפשר לחלל את הקרן והחומש על פרוטה אחת, וז"ל 'הוה ליה לאקשויי ממעשר שני בזמן הזה מה הערמה צריך והלא על שוה פרוטה יכול לחלל הכל קרן וחומש' עכ"ל.

**מקשה בשיטת התוס' בר"ה שכשמחלל את הקרן והחומש על פרוטה נמצא שמחלל את הקרן על פחות משו"פ**

וצריך ביאור בשיטת התוס' בר"ה, היאך אפשר לחלל על פרוטה אחת את הקרן והחומש של שוה מנה, הרי א"כ נמצא שהוא מחלל את המע"ש על פחות מפרוטה כיון שהחומש אינו חלק מהחילול ומה שנותן עוד חומש הוא חיוב על הגברא והחילול עצמו נעשה על פחות משו"פ וצ"ע.

והיה אפ"ל [וכ"כ הקה"י בערכין סי' י"ב], דהא דבעינן שיעור פרוטה בחילול מע"ש, אינו דין בפירות שמחלל שיהיו שוים פרוטה, אלא הדין פרוטה הוא שיחול על המעות קדושת מע"ש בשווי פרוטה ומש"ה יכול לחלל קרן וחומש על פרוטה כיון שסו"ס כל הפרוטה מתקדשת בקדושת מע"ש. והראיה לזה מהא דאפשר לחלל פחות משו"פ על מעות הראשונות אף שמעשה החילול הוא בפחות מפרוטה ומשום שחל על המעות שיעור שוה פרוטה, וה"נ אף שהחומש אינו חלק מהחילול מ"מ בסופו של דבר חל קדושת מע"ש בשווי פרוטה.

אמנם בדברי הראשונים בב"מ דף נב: מבואר שדין פרוטה הוא בפירות ולא בכסף שעליו הוא מחלל, [כמו שהוכחנו בסי' ? בעז"ה], ומה שמועיל חילול על מעות הראשונות, ביאר החזו"א שהוא משום שמצטרף עם החילול הראשון[[3]](#footnote-3) והכא לא שייכא סברא זו כיון שהחומש אינו מעשה חילול אלא חיוב בעלמא ולא יועיל שיצטרף לחילול, וא"כ הדק"ל היאך מחלל את הקרן והחומש על פרוטה אחת הרי יוצא שמחלל את הקרן על פחות משו"פ.

**ג**

**יסוד החזו"א שא"א לחלל שוה מנה על מעות הראשונות, ומקשה עפ"ז בד' התוס' הנ"ל**

עוד ילה"ק בדברי התוס', בהקדם, דהנה כתב החזו"א (דמאי סי' ג ס"ק טז) וז"ל 'ואף אם יש כבר מע"ש במטבע צריך שיחלל על פרוטה כל שמעשר שני שו"פ, דלא מצינו דין שוה מנה שחללו על שו"פ בפחות מפרוטה', מבואר בדבריו שכל דינא דחזקיה שאפשר לחלל על מעות הראשונות הוא רק לחלל עליו מע"ש של פחות משו"פ, אבל שוה מנה שאפשר לחלל על פרוטה מדינא דשמואל דהקדש שוה מנה שחללו על שו"פ מחולל, זהו דווקא על פרוטה ולא על מעות הראשונות שנשאר בהם פחות משו"פ.

וצריך לבאר מהו הטעם בזה, הרי כיון שאפשר לחלל שוה מנה על שו"פ, וגם אין חסרון של פחות משו"פ במעות הראשונות, א"כ מדוע א"א לחלל שוה מנה על מעות הראשונות, ומהכת"ת לומר שא"א לצרף שתי קולות אלו [של שמואל ושל חזקיה] בבת אחת.

והביאור בזה פשוט, שכל דינא דשמואל שאפשר לחלל שוה מנה על פרוטה הוא שאפשר להעמיד תמורת המע"ש ממון ששוה פחות מהמע"ש וחשיב שפיר 'תמורה', אמנם כל זה הוא עד כמה שהתמורה נחשבת ממון כגון ששוה פרוטה ובזה חידש שמואל שיכול להעמיד תמורתו ממון אף שאינו אותו שווי, אבל כשמעמיד תמורתו פחות משו"פ שאינו דבר ממוני לא חשיב שעומד תמורתו כלל ?ואינו יכול להיחשב תמורה למע"ש[[4]](#footnote-4), ומש"ה אע"פ שמחלל על מעות הראשונות שיש בהם קדושה של שו"פ מ"מ לא שייך להעמיד פחות משו"פ כנגד מנה דלא חשיב תמורה, ואינו שייך לדיא דחזקיה שסובר שאפשר לחלל פחות משו"פ על מעות הראשונות דהחסרון בפחות משו"פ הוא במעשה חילול ובזה מהני שמחלל על מעות הראשונות אבל הכא החסרון שאינו נחשב תמורה ולזה לא מהני מידי מה שיש במעות כבר קדושה וז"ב.

?[ויש בזה שתי ביאורים א. שזהו מדין אין אונאה במעשר, וכך מבואר בביאור הגר"א סי' רצ"ד סק"כ ועפ"ז כתב שהוא רק למ"ד ממון גבוה דדמיא להקדש אבל למ"ד מע"ש ממון הדיוט א"א לחלל שוה מנה על שו"פ, ב. הגר"ח בסטנסיל ביאר שהתחדש בזה שמצד קדושת המע"ש אין התייחסות לשווי ממוני ואפשר להעמיד תמורת המעשר מעות ששוים פחות ממנו ואי"ז חסרון בהעמדת התמורה שאינו נחשב תמורתו, והא דאמרי' אין אונאה להקדש היינו שלא יהיה חסרון נוסף של אונאה מחמת המעשה מקח מהקדש ולזה בעינן לדינא שאין אונאה להקדש ואכמ"ל].

ומעתה קשיא טפי על שיטת התוס' בר"ה שסוברים שאפשר לחלל קרן וחומש של מנה על פרוטה אחת, שהרי פחות משו"פ אינו תמורה כלל כיון שאינו דבר ממוני ואיך יכול להעמיד תמורת המע"ש פחות משו"פ, ואף לולי החסרון של חילול על פחות משו"פ [דהיינו שנאמר שהשיעור פרוטה הוא במעות ולא בפירות כנ"ל], מ"מ אינו יכול להעמיד תמורת המע"ש פחות משו"פ. וכה"ק הקה"י מסברא (בד"ה וא"ת) עי"ש מש"כ.

ולא דמי להא דאפשר לחלל על מעות הראשונות, דהתם מיירי שמחלל פחות משו"פ ובזה יכול להעמיד תמורת המע"ש פחות משו"פ והחסרון הוא רק שא"א לעשות חילול על פחות משו"פ ולזה מהני הקדושה שעל המעות הראשונות, אבל הכא שמחלל שוה מנה היאך יכול להעמיד תמורתו פחות משו"פ שבמעות הראשונות וצ"ע.

**ד**

**קושיית הקה"י בחילול שוה מנה על פרוטה איך נפטר מחומש מהפירות**

והנה הקה"י (ערכין סי' י"ב) הקשה אף לשיטת התוס' בגיטין, שכתבו שכשמחלל שוה מנה על פרוטה צריך להוסיף עוד חומש ולחלל על פרוטה וחומשה, מבואר בדבריהם שאינו מוסיף חומש מהמנה אלא חומש כנגד הפרוטה, וקשיא מ"ט אינו חייב חומש של מנה הרי החיוב חומש הוא על מעשר ששוה מנה ואיך נפטר בחומש מפרוטה. ואין לומר שמדינא דשמואל ד'הקדש שוה מנה שחללו על שו"פ מחולל' יכול לחלל גם את החומש על פחות משוויו, זה אינו, דכמו שאדם שחייב להקדש אינו יכול לפרוע את חובו על פחות משוויו מדינא דשמואל דדווקא בחילול חידש שמואל שיכול להעמיד תמורה פחות מהשווי אבל בחוב שחייב ליתן שווי מסויים אינו יכול להיפטר בפחות משוויו מדינא שמואל, א"כ כמו"כ למ"ד חומש אינו מעכב הויא חיוב על הגברא ואינו חלק מהמעשה חילול והיאך נפטר בחומש של פרוטה.

ועוד הקשה אף למ"ד חומש מעכב, שעד כמה שלא מוסיף חומש מהשווי של המעשר לא חשיב 'חומש' כלל, דאינו חמישית מהמעשר, ובמה נחשב חומש.

וביאר הקה"י שחיוב חומש אינו חמישית מהשווי של המע"ש אלא חמישית מהמעשה חילול שעושה, ולכך כשמחלל שוה מנה על פרוטה עיקר החיוב חומש הוא חמישית פרוטה ואינו צריך לדינא דשמואל כלל, משום שעד כמה שהמעשה חילול נעשה על שוה פרוטה ממילא חומשו הוא חומש פרוטה.

אמנם צ"ע בזה, מהמשנה בערכין דף כז 'הבעלים אומרים בעשרים וכל אדם אומרים בעשרים הבעלים קודמין מפני שהם מוסיפין חומש אמר אחד הרי היא שלי בעשרים ואחת הבעלים נותנין עשרים ושש', מבואר במשנה שאף שהבעלים חייב ליתן כמו שאדם אחר אמר, מ"מ אינו מוסיף ע"ז חומש כפי מה שמחלל אלא החיוב חומש הוא לפי מה שאמר מתחילה, ואי נימא שהשיעור חומש הוא על המעשה חילול א"כ מ"ט אינו נותן חומש על מה שהוסיף בחילול כפי שאחר אמר הרי סו"ס הוא עושה את החילול כמו שאחר אמר ודו"ק.

**ה**

**מבאר בגדר דין חומש אינו מעכב שהחומש אינו חלק מהמעשה חילול אבל הקדושה חלה על החומש מכח החילול**

ונראה לבאר בעז"ה בגדר דין חומש אינו מעכב, דהנה מבואר בכמה דוכתי [והארכנו בזה בסימן ? ובסי' ?] שיסוד ענין 'חילול' אינו שהקדושה פוקעת מהפירות עי"ז שהיא עוברת למעות, אלא עצם הדבר שמעמיד את המעות תמורת הפירות הוא הגורם לפירות להתחלל והויא מדין קנין כסף כמש"כ הגר"ח[[5]](#footnote-5), ומלבד זאת יש דין נוסף שהקדושה חלה על המעות שעומדים תמורת הפירות ויש כאן שתי חליות, ומה"ט יש אופנים שהקדושה פוקעת מהפירות קודם שהיא חלה על המעות ולאחר שמעמיד מעות חלה הקדושה עליהם, כמבואר בדברי הגר"א והרש"ס שלדע' רשב"ג משעת המשיכה מתחללים הפירות אע"פ שעדיין לא העמיד מעות שתחול עליהם קדושה ולאחמ"כ כשמעמיד מעות תחתיהם חייל עליהם הקדושה [וכמו"כ בארנו בדברי הרשב"א שאם מחלל ע"י שטר חל החילול אף בלא שמעמיד מעות תחתיהם כלל משום שעצם המע"ק של שטר יוצר את החילול]. ונמצא לפי"ז שמה שצריך להעמיד את הכסף ממש כנגד המע"ש אינו משום שצריך שהקדושה תעבור למעות אלא משום שהמעשה חילול הוא העמדת המעות כנגד המעשר מדין קנין כסף ?או מדין מעשה חילול.

ומעתה נראה, שהגדר בדין חומש אינו מעכב[[6]](#footnote-6) הוא שהמעשה חילול נעשה מכח הקרן בלא החומש דהחומש לא פועל את החילול, אבל עי"ז גופא חל הקדושת מע"ש על החומש מכח החילול כיון שגם החומש נעמד תמורת המעשר, דכמו שיכול לחלל ע"י מע"ק של משיכה שיחול קדושה על המעות, ה"נ הקרן הוא המעשה המחלל אבל חלות החילול הוא גם על החומש. ואע"פ שכבר נפקע הקדושה מהפירות מ"מ לאחר שמעמיד את החומש חל עליו קדושת מע"ש כיון שהוא עומד תחת הפירות שהיו מע"ש כמו שהוכחנו זאת לעיל מדברי הגר"א והרש"ס ועי' בסי' ? מה שבארנו בזה.

באופן שלפי"ז החומש אינו חיוב נוסף על הגברא ליתן חומש אלא הוא חלק מהחילול והקדושה חלה על החומש מכח החילול של הפירות, אלא שהתחדש בדין חומש אינו מעכב שהמעשה חילול לא נעשה מכח החומש אלא המעשה המחלל הוא העמדת הקרן כנגד החומש ולאחמ"כ חל הקדושה מכח החילול אף על החומש, ומיושב מה ששאלנו באות א' שלא מסתבר שחל קדושה על החומש מכח דיבורו בלא מע"ק ודו"ק.

ויסוד המח' אם חומש מעכב היא, שמ"ד חומש מעכב סובר שהחומש צריך להיות חלק מהמעשה חילול ובלא שמעמיד חומש לא חל החילול[[7]](#footnote-7), ולמ"ד חומש אינו מעכב ס"ל שיכול ליתן את החומש לאחר החילול תמורת הפירות אבל אי"צ להעמיד את החומש כחלק מהמעשה חילול. אמנם עצם הגדרה זו שאפשר לחלק את המעשה המחלל מהחילול עצמו, נראה שכו"ע מודו בזה, ויכול לעשות כן בקרן עצמו, שהמעשה חילול ייעשה רק ע"י חלק מהכסף ומכח זה יחול קדושה על שאר הכסף אע"פ שאינו חלק מהמעשה המחלל, אלא שנחלקו בדין חומש אם מוכרח להעמיד את החומש כחלק מהמעשה המחלל.

והא דאמרי' בגמ' 'ארבעה בארבעה פריק ואכנפשיה מוסיף חומש', אין המכוון בזה שחומש הוא חיוב נפרד על הגברא, אלא שהמעשה חילול נעשה מכח הארבעה וכבר התחללו הפירות קודם שנותן את החומש מכח הקרן ולאחמ"כ החומש מתקדש מכח החילול.

**עפ"ז יתבארו דברי התוס' בר"ה באופן נפלא**

ובזה יתבארו היטב דברי התוס' בר"ה, שכתבו שיכול לחלל את הקרן והחומש על פרוטה אחת, ושאלנו שיוצא שהוא מחלל את הקרן עצמו על פחות מפרוטה כיון שהחומש אינו מכלל החילול והוא חיוב נפרד, ולדברינו לק"מ, דבאמת אף למ"ד חומש אינו מעכב החומש נעמד חלק מהחילול אלא שאינו מוכרח שיהיה חלק מהמעשה המחלל, וא"כ כשמחלל את הקרן והחומש על פרוטה הרי החומש נעמד תמורת המע"ש ובכה"ג החומש הוא חלק מהמעשה חילול ושפיר יש כאן חילול של פרוטה.

ומיושב ג"כ מה ששאלנו לפי"ד החזו"א שא"א לחלל שוה מנה על ממעות הראשונות משום שפחות משו"פ לא נחשב תמורה ליותר מפרוטה דא"כ כשמחלל קרן וחומש על פרוטה חשיב שמעמיד את הקרן תמורת פחות מפרוטה ולא חשיב תמורה, ולפי מש"כ שהחומש הוא חלק מהחילול א"ש שגם החלק של החומש נחשב שנעמד תמורת המע"ש ונמצא שהעמיד פרוטה כנגד המע"ש.

**ו**

**מיישב בזה את קושיית הקה"י**

ולהאמור נבוא ליישב את קושיית הקה"י שהקשה למ"ד חומש אינו מעכב מדוע סגי ליתן חומש מפרוטה ואינו צריך ליתן חומש מהמנה שאותו הוא מחלל הרי החומש הוא חיוב דרמי אגברא ולא שייך דינא דשמואל בחוב ממון, דלהמתבאר אין ההגדרה בדין חומש אינו מעכב שהחומש הוא חוב על הגברא אלא בודאי החומש נעמד תמורת המע"ש וחל עליו קדושה מכח החילול ורק שאינו חלק מהמעשה המחלל, וא"כ שפיר שייך ביה דינא דשמואל לחלל שוה מנה על שו"פ כיון שהוא מדיני החילול שמעמיד תמורת המע"ש גם חומש וכמו שלמ"ד חומש מעכב לא קשיא ליה לקה"י.

?להעביר מה שכתבתי בסוגיא של חזקיה השייך לכאן

**ענף ב בגדר דין חומש מעכב**

**א**

**מצדד לבאר שהתחדש שהמעשר שוה יותר משוויו בחומש ודוחה זאת**

ועתה יש לברר את הגדר למ"ד 'חומש מעכב'.

דהנה לשון הגמ' 'או דלמא ארבעה בחמשה פריק וחומש מעכב', ופרש"י 'או דלמא ארבעה בחמשה פריק, כך הוא גזירת הכתוב שהחומש מן הפדיון הוא ואין שוה ארבעה נפדין בפחות מחמשה'.

מבואר בדברי הגמ' ורש"י, שלמ"ד 'חומש מעכב' החומש הוא מעצם מעשה החילול שמחלל ארבעה בחמשה ואינו דין נוסף ליתן למעשר חומש וחשיב שהמעשר מתחלל ביותר משוויו.

ויש שבארו שהגדר בזה, שהתחדש שהתורה החשיבה את המע"ש ששוה יותר משוויו בשוק בחמישית, וכיון שזה שוויו חייב לחללו כך.

אך הוכיחו שאינו כן, ממש"כ התוס' וז"ל 'וא''ת והלא בהקדש שוה מנה שחללו על שוה פרוטה מחולל ומסתמא הוא הדין במעשר וי''ל דודאי אם אמר הוא וחומשו מחולל על פרוטה מועיל אבל כי לא מזכיר בהדיא החומש לא מהני', ואי נימא שהתחדש שהשווי של המע"ש הוא יותר משוויו בחומש, א"כ מדוע צריך לומר בהדיא שמחלל עם החומש הרי זהו שוויו של המעשר. וגם זהו חידוש לומר שהתורה חידשה שהשווי של המעשר יותר ממה ששוה בשוק.

**ב**

**מבאר שהגדר בדין חומש מעכב הוא שהמעשה חילול נעשה ע"י שמעמיד תמורה יותר משוויו**

ובפשוטו הגדר למ"ד חומש מעכב, שהדין חומש הוא חיוב לחלל את המעשר ביותר משוויו, ואף שהמעשר שוה כפי שוויו בשוק ולא התחדש שהמעשר שוה יותר, מ"מ יש חיוב להעמיד תמורתו מעות ששוים יותר ממה שהמעשר שוה ולקנותו ביוקר, ובכל מקח יש מושג שקונהו ביוקר אע"פ שאי"ז שוויו בשוק וחשיב שכל הכסף עומד תמורתו וה"נ חייב לפדותו ביוקר.

וביותר נראה, שדין חומש מעכב הוא שצריך לעשות את ה'מעשה חילול' ע"י החומש ולא סגי שיעמיד את החומש תמורת המעשר ושהמעשה חילול ייעשה ע"י הקרן, דכל זמן שלא העמיד את החומש לא חל החילול, וכמשנ"ת בענף א' שאף למ"ד חומש אינו מעכב חשיב שהחומש עומד תמורת המעשר אלא של"צ לעשות עם החומש את המעשה חילול אבל למ"ד חומש מעכב בעינן שהחומש יהיה חלק מהמעשה חילול ע"ש.

וזהו שהגמ' ביארה 'ארבעה בחמשה פריק' דהיינו שהמעשה חילול של ארבעה נעשה ע"י חמשה, אבל אי"ז שהארבעה שוים חמשה, ומש"ה אם לא מזכיר בהדיא שמחלל גם על החומש, החילול חל כפי השווי האמיתי שלו.

**ג**

**יש שבארו שחיוב חומש הוא חיוב נפרד שמעכב**

ושמעתי שבארו צד מחודש, שבאמת למ"ד חומש מעכב הגדר שהחיוב חומש הוא חיוב נפרד ואינו עומד תמורת המעשר כלל, אלא שהתחדש שהחומש מעכב את עצם החילול וא"א להחיל חילול עד כמה שאינו מוסיף חומש, ונמצא שלכו"ע החומש הוא חיוב נפרד אלא שנחלקו אם החומש הוא חיוב שאינו מעכב את המעשה חילול והוי חיוב צדדי על הגברא ליתן חומש או דלמא הוי חיוב שמעכב את עצם החילול.

אך דברי הגמ' ברור מללו, דאמרינן 'ארבעה בחמשה פריק וחומש מעכב', מבואר בגמ' שלמ"ד חומש מעכב המעשר מתחלל ארבעה בחמשה ואינו חיוב נפרד שמעכב את החילול, ולזה גופא הגמ' הוצרכה לבאר את הספק האם ד' בד' פריק או שד' בה' פריק ואם הספק רק אם חומש מעכב היה יותר מובן אם הגמ' לא הייתה מוסיפה את ההסבר שד' בה' פריק.

וגם שלא מובן מה הסברא שהחומש יעכב את החילול אם אינו עצם ממעשה החילול. ובעיקר של ראיתי שום הכרח לבאר כך כנגד הפשטות.

**ד**

**דיוק בדברי רש"י שדין חומש מעכב הוא רק לגבי אכילה חוץ לחומה**

והנה רש"י כתב וז"ל 'חומש מעכב, אכילה חוץ לחומה עד שיתן החומש'. ויש להעיר מדוע רש"י כתב שהנפ"מ רק לגבי אכילה חוץ לחומה ולא כתב שהחומש מעכב את עצם החילול.

ויש שרצו לחדש שבאמת גם למ"ד חומש מעכב חייל החילול והמעות התקדשו אלא שהמעשר לא יצא לחולין והוו תרווייהו קודש. וד"ז מסתבר לפי הגדר הנ"ל שהחומש אינו חלק מעצם מעשה החילול אלא דין עיכוב ביציאת המעות לחולין. והדברים מחודשים מאד. ולעצם הדיוק מרש"י יל"ע שרש"י בכמה דוכתי כתב נפ"מ זו, וכ"ה בהמשך הסוגיא וצ"ע בזה.

**ענף ג בענין קדימת בעלים לפדות משום הוספת חומש, וקדימה משום מוסיף על הקרן**

**א**

**מקשה מהו יסוד הך דינא שצריך לחלל יותר משוויו**

איתא בפרק ד משנה ג 'בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעל הבית קודם מפני שהוא מוסיף חומש. בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע ואיסר את של סלע ואיסר קודם מפני שהוא מוסיף על הקרן'.

?קטע זה לא הוגה וצריך לבאר מהו דין זה שצריך לחלל מע"ש בשוויו והרי לכאו' למ"ד מע"ש ממון הדיוט אין דין המע"ש אלא דין איסורי כמו תרומה וכה"ג וא"כ מדוע צריך לחלל בשוויו טפי משאר איסורים, ואין נראה לומר שהמשנה באה לומר רק שצריך לחלל בשוויו מדין הפסד מע"ש, דלכאו' לא חשיב הפסד מה שנותן לזה שאומר פחות כיון שזה גם השווי של המע"ש, [אכן זה קושיא רק לפמשנ"ת במקומו שמיירי ששתיהם השווי של המע"ש אך אי נימא כמש"כ הדר"א ועוד דמיירי באין דמיו ידועים שמחלל מספק על יותר לק"מ ועי' מש"כ בסי'?]. ועוד שיש כמה משניות לגבי חילול בשוויו

והנה מבואר במשנה שיש מעליותא ל'מוסיף על הקרן', ולכך אם הבעלים אמר בסלע ואחר אמר בסלע ואיסר נותנים לאחר לפדות אע"פ שסלע ואיסר הוא פחות מסלע וחומש משום שהוא מוסיף על הקרן.

וצ"ב מה הסברא בזה, הרי סו"ס יש ריוח למעשר יותר בחומש ומאי נפ"מ אם הריוח מהקרן או מהחומש.

**ב**

**שיטת רש"י שלא איכפ"ל מהריוח של המעשר לגבי החומש, ומקשה מ"ט איכפ"ל מהריוח של הקרן**

והנה איתא במשנה בערכין (דף כז.) 'הבעלים אומרים בעשרים וכל אדם אומרים בעשרים הבעלים קודמין מפני שהם מוסיפין חומש אמר אחד הרי היא שלי בעשרים ואחת הבעלים נותנין עשרים ושש'.

ומקשינן בגמ' שם בע"ב 'למימרא דחומש עדיף ורמינהו בעל הבית אומר בסלע ואחד אומר בסלע ואיסר של סלע ואיסר קודם מפני שמוסיף על הקרן, הכא דחומשא רווחא דהקדש הוא חומש עדיף התם דחומשא רווחא דבעל הבית קרנא תיפרוק שפיר חומשא לא איכפת לן'.

וביאר רש"י וז"ל 'התם גבי מעשר שני חומש רווחא דבעל הבית הוא שהרי בין קרן בין חומש הכל שלו והוא יאכל הכל בירושלים ואין לנו בו אלא מצות פדייה שלא יאכלנו בגבולין בלא פדיון ועיקר פדייתו בקרן היא ואע''ג דבצרי דמי לא איכפת לן שהרי ביתירות דמיו אין נהנה אלא הוא'.

מבואר בדברי הגמ' לפי פרש"י, שיש חילוק בין מע"ש להקדש, שלגבי מעשר שני לא איכפת לן מהריוח של המעשר משום שעיקר ההנאה בריוח הוא לבעלים שאוכל את המע"ש בירושלים ואין למעשר עצמו הנאה מזה, משא"כ בהקדש איכפ"ל מהריוח של ההקדש ומש"ה אם אחר אומר פחות מהקרן והחומש של הבעלים נותנים לבעלים לפדות בשביל שיהיה ריוח להקדש.

וצ"ב שאם יש סברא שלא איכפ"ל מהריוח של המעשר משום שהריוח לבעלים, א"כ מדוע לגבי הקרן איכפ"ל מהריוח של המעשר הרי סו"ס ההנאה לבעלים שהוא אוכל בירושלים, ומאי נפ"מ בזה בין הקרן לחומש.

**ג**

**קטע זה לא הוגה**

**מבאר שיש תביעה למעשר שיפדה בשוויו ומחלק בזה בין הקרן לחומש**

ונראה מוכח ממשנה זו [כמש"כ בסימן ?], שאף שמע"ש הוא דין איסורי מ"מ אי"ז נידון של איסורא בעלמא, אלא יש כאילו תביעה של המע"ש שיחול על הדבר קדושת מע"ש, ולא הוי כשאר איסורים שאין מניעה להפקיעם [לולי דין הפסד].

אמנם בזה יש לחלק בין הקרן לחומש, שהמע"ש לא איכפת ליה שלא ירויח יותר ממון שיהיה בקדושת מע"ש כיון שאין בעלים מסויים שיהיה לו תביעה על ממון נוסף אלא הריוח לבעלים, אבל על הקרן שפיר יש תביעה למע"ש שיתקיים קדושת הממון שחל עליו מע"ש ולא יחסר מממון זה.

אכן עדיין צ"ב דאם לגבי החומש לא איכפ"ל מהריוח של המעשר א"כ מ"ט בבעלים אומר בסלע ואחר אומר בסלע נותנים לבעלים לפדות הרי הריוח לבעלים ולא למעשר.

ולכאו' צ"ל, שמה שהבעלים מחלל עם הוספת חומש חשיב שהחילול נעשה ביותר מהשווי ואף למ"ד חומש אינו מעכב י"ל שהחומש הוא חלק מהמעשה חילול כמש"כ בענף א, אבל עדיין אינו עצם החילול ומש"ה אחר קודם וצל"ע.

**ד**

**ביאור הדרך אמונה דמיירי שאין דמיו ידועים ומקשה ע"ז**

ויש שבארו (עי' דרך אמונה פ"ה ה"ז בביה"ל[[8]](#footnote-8)) בדברי המשנה באופ"א כדלהלן.

דהנה יש להקשות היאך מיירי במתני', דאי מיירי במעשר שדמיו ידועים א"כ מה שייך בזה דין קדימה הרי צריך ליתן לפדות למי שאומר את המחיר של המעשר, דא"א לפדות מעשר ביותר מדמיו כמש"כ הרמב"ם בפ"ה ה"ו, ובהכרח דמיירי במעשר שאין דמיו ידועים. וא"כ צ"ע שהרי דינו שנפדה ע"פ שלושה לקוחות כדאיתא במשנה ב' ובסנהדרין דף יג:, ומ"ט מבואר במשנתינו שנותנים לזה שאמר יותר ולא פודים ע"פ ג' לקוחות.

אכן נחלקו הראשונים מהו שלושה לקוחות, שיטת הרמ"ה וחידושי הר"ן ששלושה לקוחות היינו שלושה לקוחות שרוצים לקנות את המעשר ונותנים לזה שמסכים לשלם יותר, ושיטת רש"י והרמב"ם שהוא ג' מומחין שישומו את המעשר.

ומעתה לפי הרמ"ה והר"ן מתבאר היטב המשנה שנותנים לזה שאמר יותר דזה גופא הדין של שלושה לקוחות, אבל לפי רש"י והרמב"ם צ"ע מ"ט לא פודים אותו ע"פ ג' מומחין.

וביאר הביה"ל שם שהמשנה מיירי בגוונא שאין ג' מומחין שישומו את המע"ש ובכה"ג נותנים לזה שאמר יותר בשביל שלא ירקב עד שימצאו ג' בקיאין. והניח בצ"ע.

ולפי"ז מתבאר היטב המשנה ולא קשיא מה ששאלנו, דבאמת אין הלכה לפדות מע"ש ביותר משוויו [בפרט למ"ד מע"ש ממון הדיוט], אלא דמיירי שאנו לא יודעים מה השווי של המעשר ומש"ה נותנים לפדות לזה שאמר יותר דמים.

אמנם לענ"ד כ"ז דוחק, דלא משמע שהדין של משנתינו הוא גופא הדין של ג' לקוחות אלא משמע שהוא דין נפרד, וגם דוחק לומר דמיירי כשאין דמיו ידועין שלא הוזכר מזה כלום. ובעיקר צ"ע בדעת רש"י והרמב"ם שביאר הביה"ל דמיירי באופן רחוק שאין מי שישום את המע"ש וצ"ע. ולכך נראה כמש"כ שבמע"ש יש תביעה ליתן לזה שאמר יותר כמש"נ.

ומה שהקשו שאם דמיו ידועים מ"ט לא נותנים לזה שאמר את שוויו, י"ל דמיירי באופן שגם העשרים וגם העשרים וחמש זהו השווי של המע"ש דיש חילוקי מחירים ושתיהם השווי וחשיב מעשר שדמיו ידועים ולכך נותנים לזה שאמר יותר בשביל הריוח של המעשר. ויל"ע מהמשנה בערכין לגבי ארבעים וחמישים.

1. אמנם מצאנו כעי"ז בדברי החינוך (מצוה תר"י) שכתב שחיוב יאכל כנגדן הוא מדאורייתא שצריך לשלם למע"ש על אכילתו, והתם נמי הקדושת מע"ש חיילא ע"י דיבורו בלא מעשה ועי' מש"כ בסימן ?. [↑](#footnote-ref-1)
2. מש"כ התוס' שלמ"ד אין בחומשו שו"פ צריך לחלל על ה' פרוטות, עי' בסימן ? מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובביאור סברא זו עי' מה שהארכנו בסי' ?. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף לפי הגדר שהתחדש בדינא דשמואל שאפשר להחשיב את המע"ש בפחות משוויו מדין אין אונאה להקדש, היינו דווקא על פרוטה שנחשבת ממון אבל בפחות משו"פ יש אונאה אף בהקדש דאינו נחשב ממון כלל ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולחזו"א יתכן שהוא דין חדש של מעשה חילול אבל אינו שהקדושה עוברת מזה לזה???. [↑](#footnote-ref-5)
6. יסוד הדבר ראיתי בס' שערי מעשר שני, אמנם הבנתי בדבריו נוסח אחר, שהמעשר מתחלל ע"י עצם החיוב חומש בלא שיתן בפועל את החומש דעצם זה שמתחייב למע"ש חומש נוסף הוא הפועל את החילול, וזה הדין שחומש אינו מעכב שע"י עצם החיוב חומש חייל החילול והנתינה בפועל אינה מעכבת את החילול. ואולי אין כוונתו לזה אלא למש"כ. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואדרבה למ"ד חומש מעכב, עולה חידושא רבתא, שבאופן שמחלל במשיכה ואח"כ מעמיד את המעות שיחול עליהם קדושה, אם הוא מחוייב בחומש לא יתחללו הפירות עד שיתן את החומש דהחומש מעכב את עצם חלות החילול [ולכאו' הגדר בזה שצריך שהוא יהיה חלק מהמעשה חילול], אכן עצם הדין משמע כך מריהטת לשון הגמ' 'חומש מעכב' דמשמע שבכל אופן הוא מעכב את החילול ואף כשמחלל במשיכה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וע"ע מקד"ד סי' נ"ח סק"ב. [↑](#footnote-ref-8)