כתובות ט-יב - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**בסיעתא דשמיא**

**ציונים והערות**

**בפרק הכותב**

**[וקצת באלמנה ופרק י"ב]**

**חורף תשע"א**

**[מהדורת ביקורת]**

**הערות והוספות יתקבלו בברכה:**

**מנחם צבי גרונר**

**ברכת אברהם 6 ירושלים**

**טל' [PHONE_REMOVED]**

בסיעתא דשמיא

**פרק הכותב**

דף פ"ג.

**רשב"ג אומר וכו' שמתנה עמשכ"ב:** עיין בקצות ר"ט סקי"א שדקדק דאע"ג דהבעל לא התנה הנישואין, מ"מ כיון שהחלות שבא לעשות הוא נגד התורה חשיב מתנה עמשכ"ב.[[1]](#footnote-1)

**תני רבי חייא האומר לאשתו:** עיין בר"ן שפי' דבלא ר' חייא הו"א דמתני' בקנין וע"כ מועיל לשון דו"ד ועיין בפנ"י שהק' דא"כ ל"ק אמתני' דאיירי בכ'. ועיין באבני מילואים סימן צ"ב סק"א שפי' דהקנין מועיל רק בלא עשה אותו בלשו' דו"ד עיי"ש[[2]](#footnote-2). ומבואר בד' ר"ח דמועיל סילוק בדיבור ויל"ע הטעם אם ס"ל שהוא כמחילה [דהיינו פעולה שאינה הקנאה] או מטעם אחר. וע"ע בתורי"ד שהקשה דכיון שמועיל בדיבור תחזור בה ומשמע דס"ל שהתחדש גדר בסילוק.

**חזרה מסילוק:** עיין בתורי"ד שהק' דכיון שמועיל בדיבור א"כ תחזור בה[[3]](#footnote-3) ועיי"ש שיישב דכיון דע"ד הכי נישאת עיי"ש[[4]](#footnote-4). [ומשמע דס"ל דמעיקה"ד מועיל חזרה מסילוק ובעודה ארוסה יועיל הסילוק.] וע"ע באבני מילואים צ"ב סק"ג שהביא ממהרי"ט שמועיל חזרה מסילוק דאתי דיבור ומבטל דיבור [ויל"ע דהא במחילה ל"מ חזרה אע"פ שהוא דיבור דגדר דיבור הוא חלות שלא נגמרה ומה לא נגמר בסילוק וצ"ל היכא דעדיין לא חל או שכל הזמן הסיבה קיימת] ועיי"ש באבנ"מ דפליג וכ"ה בקצות ר"ט סקי"ב. וע"ע בר"י מיגאש ב"ב מ"ט. שכ' שבנסתלק מפירות כבר זכתה ואינו יכול לחזור בו.[[5]](#footnote-5)

**וכי כתב לה הכי מאי הוה והתניא וכו':** עיין בר"ן ובריטב"א שפי' דבלאו רבי חייא הו"א דמתני' בכתיבה וקנין וכ"ה במהרש"א עיי"ש.

**דין ודברים אין לי וכו':** ברש"י ביאר דאיירי בשותף ולכאו' ההו"א שיועיל תלוי בנדון השער משפט סימן ער"ה בגר וישראל שותפין ומת הגר אם זכה הישראל בחלק השותפות [דהיינו שיש לו סיבה להכל] וע"ע בריטב"א כעי"ז.

**בכותב לה ועודה ארוסה: למה צריך סילוק הרי יכולה למכור:** ולפי"ז כל המשנה בארוסה, ועיין בראשו' שהקשו דברישא שהסילוק הועיל דאם מכרה ונתנה קיים, למה צריך סילוק הרי לעיל ע"ח. אמרי' דבנכסים שנפלו באירוסין מכרה קיים. ונח' הראשו' בתי' א. עיין ברמב"ן והר"ן שכ' שהסילוק מועיל לנכסים שיפלו כשנשאת. [וס"ל ששייך סילוק אף בנכסים שלא זכתה]. ב. ע"ע ברשב"א דפליג וס"ל שהסילוק מועיל דלכתחילה תמכור [וצ"ע דנימא שכבר זכה הבעל]. ג. ע"ע ברא"ש שכ' דאיירי כרבותינו [ע"ח:] שבמכרה בנישואין מכרה בטל. [ועיי"ש דבמסקנא ס"ל כהרמב"ן].  **סילוק מנכסים שתקנה:** ומבואר מח' הראשו' אם מועיל סילוק מנכסים שיקנה דלרמב"ן מועיל, ולרשב"א וכ"כ בשו"ע צ"ב סעיף ב' בשם הר"י לא מועיל. ועיין בראשו' שהקשו לד' הרמב"ן מהירושלמי שאמר ר' זעירא שלא מועיל דא"א מסתלק מנכסים שאינם ברשותו[[6]](#footnote-6). ועי' ברמב"ן והר"ן שפי' ד' הירושלמי בנסתלק בעודה נשואה ולא מועיל כיון שידו כידה. ועיין ברשב"א שהקשה דבירו' מבואר דהטעם משום דאינו ברשותו. ועיין באבני מילואים סי' צ"ב סק"ו שפי' דיש שני סוגי סילוק א. שמסתלק שהנישואין לא יזכו לו פירות ב. מעצם הזכות פירות שיש לו בנכסים. ופי' דהירו' דן מצד הסילוק מעצם הנכסים ובזה א"א מסתלק מאינו ברשותו והרמב"ן דן מצד עצם הזכות עיי"ש. וע"ע באבני מילואים שם מהמל"מ [פכ"ג מאישות הלכה א' בתחי'] שדייק מהטור דמה שיפול בעודה ארוסה לכו"ע מועיל והתקשה בטעם. ועיי"ש באבנ"מ שפי' לפמש"כ דבעודה ארוסה הוא סילוק מהזכות וחל בשעת הנישואין אף על מה שתקנה עיי"ש. ויל"ע בעיקר הנדון אם מועיל סילוק מנכסים שתקנה מה הצדדים בזה ועי' בחזו"א ובקוב"ש שכ' שנחלקו אם הסילוק הוא מהזכות שזוכה בנישואין או שהסילוק הוא מהקנין פירות בנכסים ועיין בקובץ שיעורים שכ' נפק"מ בזה אם מועיל סילוק ממקצת [עיי"ש שהוכיח מהרמב"ם שמועיל] ויל"ע עוד אם נוגע לנדון הראשו' בהמשך בסילוק בדבשלבל"ע דהא אף לרשב"א חידוש רב כהנא שמועיל סילוק בדבשלבל"ע וצ"ל דסילוק ממה שיזכה וצ"ע.

**ועודה ארוסה:** עיין בר"ן וברשב"א שכ' דבארוסה דווקא כיון דבעי מקצת זכיה בנכסים. [והנה אם נימא שהסילוק הוא מהזכות יל"ע אם הסילוק הוא רק בשעת הנישואין ועכשיו הוא גילוי דעת או דכבר מעתה חל הסילוק]. **בגדר הסילוק בעודה ארוסה:** והנה עיין בריב"ש סי' ר"ד שכ' לבאר החילוק דסילוק מועיל בעודה ארוסה ומחילה בדבשלבל"ע לא מועיל "שכבר יש לו שייכות בנכסים והוא מסתלק מאותו הזכות שיש לו עליהן" ונראה דס"ל שמזכות שיש לו עכשיו מסתלק עיי"ש. וע"ע בט"ז סי' ר"ט סעיף ד' שכ' "דשאני סילוק שאינו רוצה לזכות באותו דבר כלל ויש לו כח בידו לסלק עצמו שלא לזכות אח"כ" ונראה דס"ל דגדר הסילוק הוא דלא זוכה בנישואין.

**וכדרב כהנא וכו':** יל"ע בדעת רש"י בביאור הראיה מרב כהנא דבד"ה בעודה ארוסה כ' דכיון דעדיין לא זכה מועיל לשו' דין ודברים וברב כהנא כ' דמועיל מדין אי אפשי ויל"ע. [ואולי ס"ל דמה שמועיל סילוק [ול"ח הזכות פירות זכות שא"א להפקיעה] הוא מכח מה שתקנת חכמים הוא לטובתו וע"ע בתוס' גיטין ע"ז. ד"נ וכדרב כעי"ז.].

**תוס' ד"ה וכדרב כהנא:** **ולשון אי אפשי דמייתי הוה לשו' טוב:** עי' בפנ"י שהקשה דהא אמר אי אפשי בתקנ"ח ולא אי אפשי בנכסים ומנלן דהא הוה לשו' טוב.[[7]](#footnote-7) **"דמדקאמר נחלה הבאה לו לאדם דווקא וכו':** וצ"ע דעדיין מה הראיה לזה מרבא. ועיין מהרש"א שביאר דהראיה שמועיל לשון טוב בבא לידו, וא"כ למה רב כהנא איירי בקודם שבא לידו וע"כ שקודם שבא לידו מועיל מה שאינו מועיל בבא והיינו לשו' גרוע עיי"ש. וע"ע בפנ"י בדרך אחר דהראיה שמועיל סילוק מתקנה דרבנן עיי"ש. **דבלשון טוב אפילו באת לו כבר יכול להתנות עליה:** עי' בפנ"י ובית יעקב שהק' דפשיטא דרב כהנא לא בא להשמיענו דיני הפקר [וס"ל דלשון טוב להתנות עליה היינו לשון הפקר כדכבר זכה] ועוד דא"כ בכל ירושה יכול. [ואולי י"ל דבאת לידו כבר היינו אחר נישואין קודם הירושה וס"ל שמועיל בלשון טוב]. **ור"י אומר דאלשון דין ודברים א"צ להביא ראיה וכו':** יל"ע בעיקר המחלו' אם בעינן ראיה שלשו' דו"ד מועיל ועי' במהרש"א שכ' שלר"י גם מה שמועיל לשו' טוב בבא לידו א"צ ראיה ויל"ע בעיקר המחלו' בין התי'. **היכי מצי מקני לה והא אין אדם מקנה דבשלבל"ע:** יל"ע, דלכאו' דו"ד מועיל מכח סילוק, וא"כ, ל"ש להקשות דהוה דבשלבל"ע דהא כל סילוק הוא בדבר שעדיין לא זכה בו. ולכאו' ס"ל דסילוק גדרו כהקנאת הזכות[[8]](#footnote-8) ואינו יכול בדבשלבל"ע.[[9]](#footnote-9) **ואע"ג דר' ינאי וכו':** עי' בגרע"א ובבית יעקב שהק' דאף אם ס"ל שאדם מקנה דבשלבל"ע, קודם שבא לעולם יכול לחזור בו וא"כ נימא דהכא בעינן לכדרב כהנא דלא יועיל חזרה [כיון דמועיל מדין אי אפשי][[10]](#footnote-10). ואולי י"ל לד' תוס' דאף באי אפשי כ"ז שלא נישאו יכול לחזור. **ולבסוף מייתי ראיה דרבא ליתן טעם דיכול להתנות וכו' כיון דלטובתו תיקנוה וכו':** עי' בקצות[[11]](#footnote-11) שנסתפק בד' תוס' אם דלמסקנא מועיל מה שכ' דו"ד רק מדין אי אפשי או דמועיל מדין סילוק עיי"ש נפק"מ בירושה דאורייתא אם מועיל [ויל"ע הדימוי לאי אפשי לפי"ז] עיי"ש שהסיק דמועיל מדין סילוק[[12]](#footnote-12). **התם אינו חידוש במה שאין לה מזונות וכו':** לכאו' הביאור דגדר איני ניזונת הוא שלא תובעת את זכות המזונות ואינו סילוק מעצם הזכות מזונות וע"כ גם יכולה לחזור בה. [וכיסוד זה כ' בחי' הגרנ"ט ב"ב סי' ק"צ לגבי סילוק מירושה]. ועי' במהרש"ל ובהגהות הגר"א בב"ב מ"ט: שהביאו ד' הרא"ה לעיל נ"ח: דבאיני ניזונת אינה יכולה לחזור בה ולכאו' ס"ל בד' שהוא סילוק מהזכות[[13]](#footnote-13). **וא"ת בלא רב כהנא נמי וכו':** יל"ע אם כוונתם שיועיל מדין תנאי, ויל"ע דלכאו' מוכח דס"ל ששייך תנאי בנישואין עי' באור שמח פ"י מאישות בזה. ועי' בברכת שמואל ב"מ סי' ל"ח בתחי' שפי' דאף תנאי דשאר וכסות גדרו שהאשה מוחלת על זכותה שהקידושין יחילו שאר וכסות אע"פ שעדיין לא זכתה[[14]](#footnote-14) [אלא שבמקדש ע"מ שאין לך עלי הוסיף שכל חלות הקידושין מותנית בכך שלא יחול] וא"כ גם הכא יועיל מחילתו על הפירות כשם שמועיל שם מחילת האשה על השאו"כ. **וי"ל דהכא מיירי שלא אומר לה דרך תנאי וכו':** עי' בברכ"ש שם מה שביאר [ונ' כוונתו דבתנאי הוא מחילה דהמעשה קידושין לא יחיל בשעת מעשה והכא אינו חלות בנישואין אלא סילוק מהזכות] וע"ע בתורא"ש שכ' ד' התוס' כשני תירוצים עיי"ש. [א. דכיון שהבעל אמר הוה פטומי מילי ב. שלא התנה את הנישואין עיי"ש]. וע"ע ברמב"ן וברשב"א שביארו הגמ' כד' התוס' דהראיה מרבא הוא דאין חסרון דדבשלבל"ע ועי' ברשב"א שביאר כיון דחשיב סילוק דרך תנאי ויל"ע ההבנה[[15]](#footnote-15).

**סילוק בדאורייתא ובירושת אביו:** עי' בר"ן וברמב"ן שביארו דל"ש להסתלק מירושת אביו דחשיב שכבר זכה בו ולכאו' אינו זכיה בנכסים אלא שחל הדין יורש ול"ש לבטלו[[16]](#footnote-16). ועיי"ש בר"ן דה"ה בבעל אחר נישואין דחשיב שכבר זכה. ועיי"ש ברמב"ן דס"ל שבעודה ארוסה מהני הסילוק אף בירושה דאורייתא אכן בד' רש"י בסוגיין נראה דהוא רק מכח אי אפשי בתקנ"ח ויל"ע בעיקר המחלו'. ועיקר הגדר דסילוק מירושה יל"ע בגדרו אם שייך בזה החקירה דלעיל אם הסילוק הוא בנכסים או בזכות ובפשו' הסילוק בירושה הוא מהזכות ירושה ועי' בקובץ הערות סי' מ' סק"ב שכ' בדעת הרשב"א דאף בירושה הסילוק הוא מהנכסים ועיי"ש שהוכיח כן בד' הרמב"ם שכ' דשייך להסתלק ממקצת נכסים. [ועי' בחזו"א בסוגיין דפליג, והנה נ' דאף אם הסילוק אינו דפוקע עיקר הזכות ירושה מ"מ הוא סילוק בזכות ירושה שלגבי נכס זה מוחל על הזכות ירושה ולא כסילוק בזכו ממון דהנכסים עצמם ויל"ד וע"ע בגרנ"ט סי' ק"צ].

**אי הכי נשואה נמי: בביאור הקו':** לכאו' צ"ע דהא זה היה הקו' דבנשואה לא יועיל. וברש"י פי' דהתחדש בתי' הגמ' דין אי אפשי והקו' שיועיל מדין אי אפשי. ויל"ע אם נימא דס"ל לגמ' כאן דהזכות פירות חשיב דבר המתחדש ושייך להסתלק ממנו וצ"ע. [ולתי' הראשו' בתוס' יל"ע אם נימא דכוונת הגמ' שיועיל בעודה נשואה בלשון טוב ועי' בתוס' ב"ב מ"ט. שנראה דס"ל לדינא הכי].

**נשואה ידו כידה:** יל"ע לפי"ד האחרו' דזכות פירות אינו קנין פירות אלא זכות בפירות א"כ מה הביאור בידו כידה וצ"ע. וע"ע במרדכי שהקשה דאף בנשואה יועיל דמחילה אינה צריכה קנין ויישב דהוה דבשלבל"ע ויל"ע ההבנה בד'.

**הערה בד' הרשב"א בסילוק בדבשלבל"ע:** הנה כ' דדעת הרשב"א דלא מועיל סילוק מנכסים שתקנה דא"א מסתלק מדבשלבל"ע. ויל"ע **א.** למה לא יועיל הסילוק בעודה ארוסה מהזכות פירות שיזכה בנישואין וככל אמירת אי אפשי וצ"ע. ועי' בחזו"א שכ' שמדין זה א"א להסתלק ויל"ע הטעם. **ב.** עוד יל"ע דהא הרשב"א גופיה כ' בביאור מה שהביאה הגמ' מרבא לבאר אמאי מועיל הסילוק אע"ג דדבשלבל"ע וא"כ מבואר דמועיל סילוק בדבשלבל"ע. ואולי י"ל שחלוק היכא שהנכסים לא באו לעולם מהיכן שהזכות פירות לא בא לעולם. [אכן להרשב"א אינו יכול להסתלק מעצם הזכות פירות אלא רק ממה שיזכה בנכסים ויל"ע.] [ואולי י"ל שמה שמועיל הוא רק כיון דהוה סילוק "דרך תנאי" וכמוש"כ בלשונו ויל"ע עוד]. **ג.** עוד יל"ע אם נימא דדעת הרשב"א דהסילוק הוא רק מהנכסים, א"כ מה הראיה לזה מרב כהנא דהוא סילוק מהזכות ירושה עי' חזו"א שהקשה זה וצ"ע. **ד.** עוד יל"ע במש"כ הרשב"א והר"ן דקודם אירוסין לא מהני סילוק כיון שאין לו שייכות בנכסים אם נוגע לסילוק בדבשלבל"ע ואמאי לא מהני מדין אי אפשי בתקנ"ח ויל"ע בכ"ז.

**קנו מידו מהו:** ד' רש"י דהספק בשותף, ויל"ע בצדדי הספק אם יועיל קנין כיון שהלשו' דו"ד מתפרש כהקנאה או הפקר או דהקנין מועיל בלא הלשו'. ויל"ע לד' רש"י אם נשואה הוה כשותף או דפשי' דלא מועיל ועי' בריטב"א שכ' דהוה כשותף ועי' בפנ"י שהסתפק בזה **כתיבה לד' רש"י:** והנה בתחי' הסוגיא כ' רש"י דהאומר וה"ה בכותב, ומבואר דקנין מועיל וכתיבה לא. ועי' באבני מילואים שביאר הסברא בזה @

**תוס' ד"ה קנו מידו מהו: וקשה לר"י מה יש להועיל שם וכו' שהרי למי מקנה אותה:** עי' ברא"ש שיישב כיון דאומר לחבירו, וע"ע בקוב"ש שכ' כיון דלא בעי זכיה מועיל. [ויל"ע אם חלוק ביניהם הטעם שמועיל דלרא"ש הוא פי' הדו"ד ויל"ע לקוב"ש]. ועי' מהרמ"ש ופנ"י שהקשו דבב"ב מ"ג. משמע דלשון דו"ד מועיל בקנין ועי' בפנ"י שיישב דכוונת הגמ' שם בקנין בלא דו"ד**.** **ונראה לר"י דאנשואה קיימינן וכו':** עי' בקוב"ש שדן אם מועיל מדין סילוק או מדין קנין עיי"ש. ועי' בפנ"י שדן למה רש"י לא פי' כן [עיי"ש דכיון שלא הוזכר דין נשואה קודם או דס"ל דבנשואה לא מועיל [ודלא כריטב"א לעיל] **אם מועיל לה שום קנין:** יל"ע דלכאו' הספק הוא רק בלשו' דו"ד ובודאי שמועיל קנין [ואולי כוונתם לסילוק וצ"ע].

**ד' הרי"ף והרמב"ם:** עי' ברי"ף וכ' בראשונים מרב האי גאון, וכ"כ הרמב"ם [פכ"ג מאישות] שפי' דהספק בארוסה, אם הקנין מועיל לגלות שכוונתו לסילוק עיי"ש. ועי' בראב"ד בהשגות ובכתוב שם שהישיג על זה.

דף פ"ג:

**אמר אביי יד בעל השטר על התחתונה:** בפשו' הוא סברא דמוחזק ויל"ע קצת דבסילוק בעודה ארוסה חשיבא שהאשה מוחזקת וצ"ל דמ"מ הבעל מוחזק בתקנת חכמים ויל"ע.

**ואימא מפירות:** צ"ע דאם אין לבעל פירות למה יבטל הבעל המכירה [וא"כ בכל סילוק מפירות יש גם מהמכירה וממילא פשוט שרק ממכירה] ועי' בראשו' שכ' מהראב"ד דמבטל המכירה מחמת תקנת אושא [היינו מחמת הירושה דהלאחר מיתה] ועי' בתורא"ש שנחלק, דתקנת אושא לא נשנית במשנתינו. ועיי"ש שכ' דאע"ג שאין לבעל פירות יכול לבטל המכירה מטעם רווח ביתא או משום ירושת הבנים[[17]](#footnote-17) [ומבואר כיסוד האחרו' דתקנת ביטול המכירה אינה בתולדה מהקנין פירות אלא תקנה לעצמה].

**תוס' ד"ה רב אשי אמר:** למאן דלית ליה לרב אשי אמאי קתני וכו': מבו' דלאביי לא תמכור לכתחילה, ובטעם עי' מהרש"א שביאר דכיון דמה דאמרי' שהסתלק ממכירה הוא מספק א"כ לא תמכור דשמא הסתלק מהפירות וכ"נ בתורא"ש עיי"ש ומבו' דאעף דנקטי' הפחות אינו מנהגה ודאית וצ"ע. ועי' בחזו"א שהקשה עוד דהא על הבעל לברר טענתו. ועי' בחזו"א שפי' שחוץ מתקנת מכרה בטל יש תקנה דלא תמכור לכתחילה וכיון דיד בעה"ש על התחתונה אמרי' שהסתלק רק מהמכרה בטל עיי"ש.

דף פ"ד.

**סוגיא דכושל [פ"ד.]**

**והיה לו מלוה או פקדון ביד אחרים ינתנו לכושל בהם דברי רבי טרפון: בטעמא דרבי טרפון:** יל"ע בסב' ר"ט דגובים אע"פ שמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, ועי' ברש"י שכ' "הכא דלאו ברשותייהו מנחי" [[18]](#footnote-18) ויל"ע מה הסברא דלאו ברשותייהו מנחי. ועי' בתוס' לעיל פ"ב. ד"ה לא שכ' "דאין היורשין מוחזקין מן הפקדון והמלוה" עיי"ש [עיי"ש בתחי' דבריהם שצידדו שדינא דר"ט הוה מצוה עיי"ש] ועי' בתוס' בכורות נ"א: [ד"ה ולא] "לפי שאינם ביד היתומים, יש בהם כח האשה ובע"ח יותר משאר מטלטלי דיתמי" ויל"ע הביאור. [ואולי הביאור דכ"ז שלא זכו היתומים לא הוה ממון דידהו אלא שיש להם זכות לירשו והוה עדיין ברשות המת וכעין ד' האחרו' לגבי תפסת הבית בד' הרשב"ם בב"ב קכ"ו.] ועי' בגרע"א שנקט דאף השבועה אינה שבועת הבא ליפרע מנכסי יתומים [והיינו דכלל ל"ח גביה מנכסי יתומים]. ועי' בריטב"א שהוסיף "דהוה כאילו תפסי בהו" ולכאו' ס"ל דבעינן גם לס' זו ויל"ע. ועי' בתשו' הרשב"א ח"ב סי' רנ"ג שכ' שגר שמת והניח מטלטלין, זוכה הבע"ח במטלטלין כיון שבגמר מיתה חל שיעבודו על המטלטלין "ולא קאי אחר באפה" [אם אינם ביד אחרים] וכדינא דר"ט ומבואר דס"ל ששיעבודם קודם לזכות היתומים[[19]](#footnote-19).

ועי' ברי"ף שכ' בסב' ר"ט דגובים מדינא דשיעבודא דרבי נתן [והיינו דלא זכו היתומים כיון שיש לבע"ח זכות במלוה זה]. ולכאו' ס"ל ד"ה לגבי פקדון דשייך שיע' דר"נ עי' בקצות סי' פ"ו סק"ד בזה ובנתיבות שם.[[20]](#footnote-20) ויל"ע לפי"ז במה פליג ר"ע ועי' בהמשך. ועיין בפנ"י שהקשה דמ"מ מה הטעם בפירות תלושין עיי"ש שר"ל שמחמת המצוה על היתומים [ויל"ע אם יש מצוה על היתומים במטלטלין]. ועי' בפני יהושע והפלאה שכ' בד' הרי"ף שבא לבאר רק הטעם דל"ח ראוי. אכן לכאו' גם להרי"ף הסברא דר"ט היא שלא לגמרי באו לרשות היתומים ומ"כ שיעבודא דר"נ הוא לבאר הטעם שלא נכנסו לגמרי ליתומים וכ"כ באבן האזל פי"א ממלוה ולוה הלכה ח' עיי"ש ועיי"ש שדן לפי"ז בדעת ר"ע. וצ"ע לד' דהא אמרי' לעיל פ"ב. דלא אשכחן מאן דמחמיר תרי חומרי בכתובה ועי' בשיטמ"ק בריב"ש בזה.

**רבי עקיבא אומר אין מרחמין בדין וכו' שכולם צריכים שבועה:** עי' ברש"י שכ"ז שלא נשבעו אין להם רשות בהם ואין אנו יודעין וכו' ומשמע דלר"ע החיוב שבועה הוא המעכב ועי' בתוס' לק' צ"ב. [המתחיל בע"א בד"ה ראובן] ובבכורות נ"א: [ד"ה ולא] שכ' לפי"ז דאם פטר האב מן השבועה גובים אף לר"ע. ועי' בריטב"א, ר"ן ורא"ש דפליגי וס"ל דהסברא דר"ע הוא כיון דהבע"ח והאשה צריכים גוביינא והשבועה הוא סימן לכך שהוה גוביינא [עי' בלשו' הריטב"א "דכל היכא דאיתיה לממונא ברשותייהו הוא"[[21]](#footnote-21)]. ועיי"ש שהביאו כן מהירושלמי.[[22]](#footnote-22) ויל"ע לפי כל זה בעיקר מחלו' ר"ט ור"ע במה נחלקו, וכנ' תלוי במחלו' הראשו' בטעמא דר"ט ובטעמא דר"ע דאי טעמא דר"ט משו' דל"ח נכסי יתומים אפשר דבזה פליג ר"ע לרש"י ותוס' מחמת השבועה ולשאר ראשו' מחמת הדין גוביינא. ואם הטעם משום שיעבודא דר"נ יל"ע במה פליג ר"ע. ועי' בפנ"י דר"ל דס"ל דלא מועיל השיעבודא דר"נ למטלטלין עיי"ש. [ולד' רש"י ותוס' דתלוי בשבועה לכאו' במקום שפטר מן השבועה יתנן לכושל וא"כ מרחמין בדין ויל"ע.]

**שכולם צריכים שבועה:** ברש"י כ' דשבועת הבא ליפרע מנכסי יתומים ועי' בגרע"א שהק' דהא כל מה שנפרעין הוא כיון שלא דנים במלוה והפיקדון זכות דנכסי יתומים [וי"ל אולי דאע"פ שהפירעון אינו מנכסי יתומים מ"מ כיון דאם לא יפרעו הוה ליתומים נחשב כנפרע מנכסי יתומים ויל"ד] ועיי"ש שנקט דהשבועה היא שבועת הנפרע שלא בפניו.[[23]](#footnote-23)

**הניח פירות תלושים כל הקודם בהם זכה:** יל"ע ברישא דפקדון ומלוה אם שייך כל הקודם בהם זכה ואם יזכו היתומים יפקע זכות האשה והבע"ח ועי' במאירי.

**תוס' ד"ה לכתובת אשה:** וצריך לחלק דדווקא גבי בכור וכו': עי' בהגהות אשר"י שביאר הטעם כיון דמעיקר הדין אשה גובה מראוי ורק מקולי כתובה. וע"ע ברא"ש והרשב"א ב"ב קכ"ה. שכ' שכיון שמשועבד מדר"נ ל"ח ראוי [ועי' בזה בפנ"י בסוגיין ובגרש"ר ב"ב סי' כ"ז].

**בעיקר גבית ממטלטלים אחר מיתה:** נחלקו הראשונים אם מעיקר הדין יש שיעבוד על מטלטלין אלא שרבנן הפקיעו השיעבוד כשבא לגבות מלקוחות [מטעמא דסמיכו"ד או תקנת השוק] או דמעיקר הדין ליכא שיעבוד על מטלטלין כיון שיכול הלוה להבריחם לא סמכא דעת המלוה עליהם ושייך גבית מטלטלין רק בגביה מדין מיניה [עי' בדרך משפט סי' א' דרוב הראשונים ס"ל דאיכא שיעבוד לבד הרמב"ם והר"ן וכ"ד הנתי' והמחנ"א]. ועי' בגרש"ר ב"ב סי' כ"ז שהקשה דאי נימא דאין שיעבוד במטלטלין, א"כ לר"ט, מה מועיל שלא זכו בהם יתומים מ"מ הא אינו גביה מיניה. וי"ל אם לדעת הרי"ף [דמדין שיעבודא דר"נ] מיושב.

**האם יש במתני' חסרון דמטלטלי לא מישתעבדי לכתובה:** עי' בר"ן שהקשה דהא לרבנן מטלטלי לא מישתעבדי לכתובה וא"כ כיצד גובה מהפיקדון ועיי"ש שיישב דמתני' כר"מ ועדיין יל"ע דמ"מ לא הוה מיניה וע"ע ברמב"ן וברשב"א קידושין ס"ה: שכ' דאף לרבנן מועיל תפיסה [וצ"ע ברשב"א שם שכ' דמונחין ברה"ר הוה תפיסה מחיים ואולי זה גופא מחלו' ר"ט ור"ע וכן נראה בגרע"א]. ומוכח דס"ל שיש שיעבוד על המטלטלין אלא שלא נגבים ע"י בי"ד. וע"ע בתורא"ש לעיל פ"ב. שכ' שכיון שהמלוה ביד אחר כגבוי דמי ול"ח כמטלטלי דיתמי ויל"ע בכוונת הייוב מה מועיל לפיקדון ולפירות תלושין.

**האם בעינן הכא לשעבודא דר"נ:** כ' דדעת הרי"ף דבמתני' יש דין דשיעבודא דר"נ. והנה עי' בתוס' לעיל פ"ב. שכ' דכיון דאין היורשין מוחזקין לא בעינן לשיעבודא דר"נ ויל"ע ההבנה דמ"מ כיצד בא הבע"ח לגבות מן הלוה דהמת ועי' בתוס' בכורות נ"א: שכ' דהכא מודו רבנן לר"נ כיון שאין המלוה ברשות היתומים עיי"ש. ואולי הכוונה דעיקר הסברא דרבנן הוא דההלוה נגבית רק ע"י המלוה אבל היכא שמת ולא זכו היורשין עדיין יכול גם הבע"ח לגבות חוב זה וצ"ע.

**לכושל שבראיה:** ברש"י פירש למי ששטרו מאוחר ועי' בראשו' שהביאו מהירושלמי שמי שאינו יכול לגבות משיעבוד כגו' במלוה ע"פ וע"ע בשיטמ"ק שהקשה שיאמרו הלקוחות הינחתי עיי"ש דכיון שאינן לפנינו ל"ח לכך עיי"ש.

דף פ"ד:

**ור"ע, והוא שתפס מחיים: בטעם שמועיל תפיסה מחיים:** עי' בתוס' שכ' "דההיא שעתא לא שייכא שבועה ולא קרינן ביה הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה וכיון דאין צריכים שבועה, זכו במה שבידם" ונ' שפי' דכיון שתפס ל"צ שבועה וכן נקט הפנ"י עיי"ש. [וכשי' לק' צ"ב. ובכורות נ"א: דבמקום שלא בעי שבועה גם לרבי עקיבא גובה הבע"ח.][[24]](#footnote-24) ויל"ע לפי"ד הראשו' לעיל דאף בפטרה משבעה פליג ר"ע [והסברא בר"ע דבע"ח ואשה צריכים גביה משא"כ היתומים] ל"ש ביאור התוס' א"כ מה מועיל תפיסה מחיים. ועי' באבני מילואים סי' צ"ו סק"ד שכ' שע"י התפיסה יש לבע"ח קנין משכון ואע"פ שעדיין מחוסר גביה יש לו כבר קצת קנין, וע"כ גובה מהיתומים כשם שגובה מכל שיעבוד נכסים. ועי' באבן האזל פרק י"א ממלוה ולוה הלכה ח' שהק' ע"ז דדין זה דבמשכון לא חל שיעבוד נכסים הוא גמ' מפורשת בב"מ קט"ו וא"כ מה ספק הגמ' [ואולי הספק אם בתפיסה מחיים חל משכון] ועיי"ש שביאר דהתפיסה מחיים מועלת שלא יחול דין מטלטלי דיתמי ואף באין לו קנין משכון, [כבכתובה] עיי"ש. ועדיין יש לעיין מאיזה דין הוא זה. [ואולי הביאור שזה גופא זכות התפיסה שמחזיק לצורך הפירעון של אחר מיתה]. ועי' בראב"ד בהשגות על הרי"ף לקמן פ"ה. שדן אם התפיסה היא משכון או שרק מעכב החפץ תח"י עיי"ש.

**תוס' ד"ה ולרבי עקיבא: דלא מהני תפיסה לכתובה משום דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים: ביאור הס' דלא ניתנה ליגבות מחיים ועיקר זמן חיוב כתובה:** בפשוטו הטעם דלא מועיל לגבות מחיים היינו שחסר בחלות החיוב וכמו שכ' בברכת שמואל מהגר"ח[[25]](#footnote-25) דחייב עכשיו שבגירושין יחול עליו החיוב בפועל. ובכה"ג לא מועיל תפיסה[[26]](#footnote-26) [דצ"ע לומר דהכוונה שעדיין לא הגיע זמן הפירעון דא"כ בכל חוב קודם זמנו לא מועיל תפיסה [ואם התפיסה היא מדין משכון הא עיקר משכון הוא במשכנו בשעת הלואתו ואולי ס"ל דבשלא בשעת הלואתו מועיל רק לאחר זמנו] ועי' בחזו"א סי' נ"ו סקט"ז עיי"ש שהוכיח ממה שמועיל מחילה דכאילו התקבלתי בכתובה משמע דיש חיוב ושייך כהתקבלתי. וע"ע בברכת אברהם בסוגיין אריכות בזה]. ועי' בגרע"א בתשו' חלק ו' סי' י"ג סק"ג [והועתק בכחול] שדייק דלא ניתנה ליגבות "מחיים" ומוכח דעיקר החסרון דהתפיסה הוא כיון שרק לאחר מיתה תחול [שעכשיו אינו זמן גביה וכדלעיל] ואז יהיה מטלטלי דיתמי, אבל אם התפיסה היתה לענין גביה דאחר גירושין יתכן שיועיל עיי"ש. עיי"ש לענין יבמה. ודעת הרי"ף לקמן ריש אלמנה ניזונת,, דמועיל תפיסה בכתובה אף מחיים עיי"ש. **בחיי היבם נמי מועיל תפיסה:** עי' מהרמ"ש שביאר דחשיב שחל חיוב הכתובה [אלא שלא הגיע הזמן לגבות] כיון דהוה כשתנשאי לאחר עיי"ש. [אע"פ שלענין תפיסה חשיב מיניה]. **ובקו' פי' דלשו' שאלה היא:** והיינו דד' רש"י דלגבי יבם ל"ח מחיים דבעל ומ"מ מועיל תפיסה אף לר"ע. [ולכאו' הכוונה לשו' שאלה היינו שהסתפקה הגמ' בזה]. **וממתני' דלעיל** **לא מצי למיפרך וכו':** עי' בתוס' לעיל פ"ב. ד"ה התלושין שביארו דמה שמועיל לגבי יבם תפיסה הוא כיון דהתפיסה אינה לגביה אלא לקיום החוב. [ויל"ע בהבנת הד' הא דמ"מ הוה לאחר מיתה ואין המטלטלים משועבדים לכתובה, ועי' במהרמ"ש שכ' שחילוק זה לד' רש"י הוא רק להו"א דסוגיין דלא מועל תפיסה מחיים ולמסקנא דמועיל תפיסה מחיים אף שם תפיסת היבמה הוה מחיי הבעל עיי"ש. ועי' בגרע"א הנ"ל. [עיי"ש שפי' דברי התוס' שם אליבא דר"ת דתפיסה מהיבם חשיב תפיסה מחיים וקשיא להו מה שהק' כאן דאמאי מועיל שם תפיסה לר"ת הא אין מועיל בכתובה תפיסה מחיים וע"ז יישבו דמ"מ מועיל תפיסה לשיעבוד, עיי"ש שביאר למה בכל כתובה לא מועיל תפיסה מחיים לזה].

**דמנחי היכא וכו':** לכאורה כ"ז בתפיסה לאחר מיתה דבמנחי בסימטא כבר זכו היורשים. ועי' בר"ן ריש אלמנה ניזונת שכ' דדעת רש"י שגם בתפיסה מחיים יש חילוק מהיכן תפס ויל"ע הסברא בזה דודאי מחיים הוה ברשותו לגמרי וצ"ע.

**קריביה דרבי יוחנן וכו':** יל"ע למה הלכו אחמ"כ לר"ל, ועוד למה בטל פסק דרבי יוחנן. ואולי י"ל דר"י היה פסול לדין מדין קרוב, ויל"ע א"כ למה הלכו אליו [ואולי דיין שאינו שקול כמותו היה מחוייב לפסוק כמו שפסק רבי יוחנן וצ"ע]. ועי' בפנ"י שכ' דרבי יוחנן חזר בו.

**ההוא בקרא וכו' א"ל מיגו דיכול לומר לקוח וכו':** עי' ברא"ש בסוגיין, ובראב"ד [בהשגות על הרי"ף] והרמב"ן [בספר הזכות] לקמן פ"ה. שהקשו שיהיה נאמן לטעון שתפס מחיים בלא מיגו [עי' בראב"ד שם "ומאי אולמיה דלקוחות טפי ממושכנות, והלא היינו משכון היינו מכר כיון דתפיס מהימן בין במכר בין המשכון"[[27]](#footnote-27)] ועי' ברא"ש שכ' "דכל טענה שהוא טוען שבא לידו בלי דעת הבעל לאו טענה מעליא". ויל"ע ההבנה בזה [ואולי י"ל שהרא"ש איירי בהיו עדים על התפיסה ולא ידעי' אם מחיים, עיי"ש, וע"כ כיון שיש עדים שתפס אין אחזוקי איניש] ועי' בראב"ד וברמב"ן שם שכ' דכיון שמודה שאינו שלו אלא טוען רק שמשכון תח"י לא נאמן בלא ראיה. ומבואר דס"ל שאין נאמנות בטענת משכון מצד ההחזקה ויל"ע ההבנה בזה ועי' בקצות סי' ס"ד סק"ה. וע"ע בראב"ד שם שכ' דהתפיסה אינה למשכון אלא שמעכב אצלו את החפץ וע"כ בלא מיגו דלקוח אינו נאמן ומבואר ב' גדרים בגדר התפיסה בסוגיין אם הן כמשכון או רק לענין גביה עיי"ש.

**גודרות אין להם חזקה:** עי' בתשו' מיימוני לספר משפטים סי' ל"ב [הובא בש"ך סי' ע"ב ס"ק פ"ח] שהוכיח מכאן דבדברים העשויים להשאיל ולהשכיר לא מועיל אף בו"ש. דהא הכא הבע"ח ברי והיתומים שמא ולצד שיש חסרון דגודרות אינו נאמן אף שהגודרות תח"י. [ומבואר דגודרות אינו רק חסרון במוחזקות אלא חסר בעצם ההחזקה מכח המר"ק].

**מיגו דיכל למימר לקוח הוא בידי יכול למימר מחיים תפיסנא ליה:** עי' בראשו' שהקשו שיהיה הבקרא ע"א שהתפיסה היתה לאחר מיתה, ויתחייב הבע"ח שבועה כנגד העד[[28]](#footnote-28). ועי' ברשב"א, ר"ן ורא"ש שכ' דכיון שלפי דברי הבקרא [שתפס לאח"מ], הוא חייב לשלם ליתומים [כיון שתפסו ממנו שלא כדין] הוה כבעל דבר, [דהא יש לו רוח במה שיפסק שהתפיסה היה לאח"מ][[29]](#footnote-29). ועי' בקצות רכ"א סק"ד שהוכיח מכאן דנוגע לחובתו פסול [שהרי עדיף לו שיהיה נאמן הבע"ח שהתפיסה היתה מחיים ויפטר מהיתומים, אלא דבעדותו דלאחר מיתה נהיה לו נגיעה] ועי' בגרש"ש ב"ב סי' י"ג שדחה, דאחר שהעיד יש לו נגיעה שתתקבל עדותו עיי"ש. ועיקר הפסול דנוגע לעדות הוא מחשש משקר או מדין קרוב עיי"ש בקצות. ויל"ע, אם הבע"ח היה טוען לקוח, אם הבקרא היה נוגע, דהא רק מעיד שהחפץ תח"י הבע"ח לא כלקוח, ולצורך זה לא מחוייב להעיד שהיה תפיסה לאחר מיתה. ומוכח בראשו' שגם בזה הוה נוגע דאי לאו הכי אין לבע"ח מיגו דהא בטענת לקוח היה צריך לישבע כנגד הבקרא ויל"ע הטעם.

ועי' בגרע"א שהקשה, למה הקשה הר"ן שאם הבקרא ע"א הוה הבע"ח מחוייב שבועה, דהא אם הבקרא נאמן, יבטל לגמרי טענת הבע"ח ולא יועיל כלל המיגו דלקוח, דהוה כנסכא דר"א. [והיינו, דבנסכא דר"א שיש ע"א על החטיפה, אינו נאמן בטענת דידי חטפי אף בשבועה במיגו דהיה נשבע על טענת לא חטפי. וה"ה כאן שיש חטיפה בע"א לא יהיה נאמן אף בשבועה על דידי חטפי [והיינו שתפס מחיים] במיגו דלקוח [והיינו כלא חטפי]. ועיי"ש שתלה זה בב' תי' התוס' בב"ב ל"ד. עיי"ש. [דלטעם דליכא ליה מיגו משום שלא רוצה לישבע נגד העד, כאן יש מיגו, דגם בטענתו שתפס מחיים נשבע נגד העד [שטוען שתפס לאחר מיתה] אבל לטעם דלא הוה מיגו כיון שכ"ז שלא נשבע נגד העד הוה כשניים על החטיפה, גם כאן כ"ז שלא ישבע כנגד הבקרא שמעיד שחטף לא יועיל טענתו שתפס מחיים במיגו דלקוח] וכ"כ ההפלאה.[[30]](#footnote-30) וע"ע בד' הרשב"א לקמן פ"ה.

**תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים:** **בגוף החסרון:** נחלקו רש"י והראשונים אם החסרון דחב לאחריני הוא רק בזכין או גם בשליחות, ועי' בפנ"י בסוגיין שהק' לדעת התוס' למה לא מועיל שליח הא שלוחו של אדם כמותו ועיי"ש שכ' שהוא משום שלד"ע. [והובא בקצות ק"ה סק"א] ועיין באבן האזל מלוה ולוה פרק כ' הלכה ב' שכ' דיסוד דין שליחות הוא במה שבינו לבין המשלח אבל במה שנוגע לאחרים לא התחדש פרשת שליחות [ובנוסח אחר אולי י"ל דכיון שיש חסרון שלא יכול לחוב לאחרים ובזה לא מהני מה ששליח כיון שמ"מ חב]. ויש לדון לד' התוס' אם החסרון הוא במינוי השליחות או בעצם הזכיה עי' ברא"ש בגיטין י"א "דלאו כל כמיניה לשוויה שליח ולחוב לאחרים" ומשמע שהחסרון במינוי השליחות, וע"ע ברא"ש ב"מ י. שכ' "דלאו כל כמיניה לזכות לזה ולחוב לאחרים" ומשמע שהחסרון בעצם הזכיה. ועי' בחידושי רבי נחום גיטין י"א. שדן בזה עיי"ש.

ובדעת רש"י דהחסרון רק בזכין. עי' בקצות ק"ה סק"א שכ' שלא חידשה תורה פר' זכין בחב לאחרים ועיי"ש שתלה מחלו' רש"י ותוס' אם זכיה מטעם שליחות. [ולפי"ז ד' רש"י דזכיה אינה מטעם שליחות והאחרו' הקשו מד' רש"י בגיטין ט: דכ' דזכיה מטעם שליחות] ועיין באבן האזל מלוה ולוה פ"כ הלכה ב' ובחידושי רבי שמואל גיטין סימן י"א שביארו ד' רש"י, דאף אם זכיה מפרשת שליחות, מ"מ חלוק. דבשליחות, העשיה היא כפעולת המשלח אבל בזכיה העשיה היא של העושה ומייחס אותה למשלח וע"כ לא מהני בחב לאחרים. [ומהסברא שכ' רש"י בב"מ י. דלאו כל כמיניה לחוב לאחרים]. ועי' בש"ך סי' ק"ה שכ' בד' רש"י דמועיל רק בפועל בשכר [ובשליח לא מהני] ועיין בגרע"א בתשו' תנינא קי"ב דפליג ע"ז דמה החילוק בזה ואמאי בעינן דווקא בשכר.

וביישוב ד' רש"י מסוגיין שהיה שליח עי' בשיטמ"ק שהיה שלוחו לכל דבר ולא עשאו שליח על התפיסה [ויל"ע בעושה שליח לכל מה שיצטרך אם מועיל] ועי' בקוב"ש שכ' שעשאו שליח להביא לו ולא לזכות בתפיסה.

**במקום שחב לאחרים:** עי' בשיטמ"ק שדן אם מה שהיתומים נחסרים הוה חב לאחרים. ועיי"ש דייק בד' הרמב"ם שפי' חב היינו חייב לאחרים ומה שהלוה נחסר אין זה חסרון כיון שמחוייב. ויל"ע ביתומים שהוא רק זכות תפיסה לפי"ז אם הוה חוב להם.

דף פ"ה.

**סיטראי:**

**סיטראי נינהו: בעיקר הדין ודברים בטענת סיטראי:** יש לעיין מה היה הטוען ונטען בי אבימי לבי חוזאי, אם הטו"נ היה אם יש בכלל עוד חוב ע"פ, או דהטו"נ לשם מה היה הפירעון [אם למלוה בשטר או לסיטראי]. ועי' בר"ן שכ' דמוכח מסוגיין דהנושה בחבירו ב' חובות ופרע לו הלוה סתם, המלוה יכול לומר שלקח לחוב פלוני. דאי לא תימא הכי, אע"פ שנאמנים לומר סיטראי נינהו, יכול אבימי לומר שהפירעון היה לחוב שבשטר. ומוכח דס"ל שהטו"נ הוא בעצם הדבר אם היה חוב אחר[[31]](#footnote-31). [ועיי"ש שהוסיף דאף בפירש הלוה לשם מה הפירעון, יכול הלוה לקבלם בשתיקה ולומר שתפס לחוב אחר ויל"ע כיצד זה מוכח בסוגיין וצ"ע[[32]](#footnote-32)]. אכן, עי' ברא"ש שכ' ד"בלא מיגו לא היה מהימן, דלאו טענה מעלייתא היא, דיותר ברצון אדםפורע מלוה בשטר ממלוה על פה" ומוכח דהמיגו הוא על עצם מה היה הפירעון ועל זה היה הטו"נ וכ"כ בדעתו בקוב"ש ס"ק ש"ה. [והיינו דהבי חוזאי טענו שלא היה פירעון מפורש על הסיטראי וע"ז בלי מיגו לא יהיו נאמנים] [ודלא כהר"ן שהטו"נ היה על עצם החוב]. ועי' במרדכי שכ' בשם ר"י דאיירי בטוען שפירש השליח לסיטראי ויל"ע אם ס"ל שהיה ב' נידונים עיי"ש.

ובעיקר חידוש הר"ן, חידש ב' דברים א. דבפירעון בסתם המלוה יכול לפרש לשם מה נפרע. ב. דאף בפירש הלוה יכול המלוה **לתפוס** לשם חוב אחר, וכן פסק בשו"ע סימן נ"ח. ויל"ע אם הרא"ש פליג, [והנה בדין הראשון דהר"ן דבפירעון סתם יכול המלוה לפרש לכאו' אין ראיה מהרא"ש, דלשי' סוגיין בפי' השליח וכל הנדון הוא בדין השני דאף בפירש יכול לתפוס]. ולכאו' פליג, דאם המלוה יכול לתפוס, מה מועיל הסברא שכ' דיותר ברצון אדם פורע מלוה בשטר דאין טו"נ אם פירש[[33]](#footnote-33). ועי' בקוב"ש ס"ק ש"ו שכ' דברא"ש לא פליג אלא דס"ל שכאן לא מועיל תפיסה כיון שהוא פסידא דשליח וכמוש"כ המרדכי.

**הערות בד' הר"ן בסוגיין:** **א.** ובעיקר ד' הר"ן יש לעיין מה הטעם באמת שיכול המלוה לקבוע, דלכאו' הלוה הוא הבעלים לפרש את הנתינה [דהא הלוה הוא הבעלים של הממון לפרש לשם מה נפרע] ומוכח דפירעון אינו חל רק ע"י הלוה שקובע לאיזה חוב יהיה פירעון החוב, אלא הוא תלוי בקבלת המלוה לשם איזה חוב נפרע ויל"ע. **ב.** עוד יל"ע דהנה הר"ן כ' דשמעינן מסוגיין שני דינים ויל"ע כיצד שמעינן שני הדינים הא אם טענת בי חוזאי היא שכיון שהפירעון בסתם יכולים לפרש, א"כ מנלן הדין השני דאף בפירש לוה, יכול המלוה לתפוס לחוב אחר ואם טענתם דמדין תפיסה א"כ אינו ראיה על פירעון וצ"ע. [ואולי י"ל דבאמת אין ראיה מסוגיין על שניהם אלא שהדין אחד מחייב את הדין השני והיינו דבדין הראשון חזינן שלפירעון צריך שהמלוה יקבל לפירעון ולא תלוי רק בלוה, א"כ כ"ז שלא קיבל לשם פירעון החוב אלא תפס לחוב אחר מועיל ויל"ע].

**מיגו דיכולים למימר להד"מ:** **למה לא הוה מיגו להוציא:** עי' בתוס' ב"ב ל"ב: שהקשו דהא הוה מיגו להוציא ועיי"ש שכ' כיון דאיכא שטרא. ועי' בקצות נ"ח סק"ג שביאר כוונתם דהיכא שיש שטר ל"ח להוציא [דכגבוי] ועי' ברמב"ן שם שכ' דהבי חוזאי נאמנים שהממון שקיבלו היה לפירעון המלוה ע"פ וזה אינו להוציא ומה שממילא נשאר שטר ל"ח להוציא עיי"ש. [וע"ע בהמשך בד' הרשב"א והריטב"א אם הטוען ונטען על הוא מנה הפירעון או על השטר, ולכאו' ברמב"ן מבואר שהטו"נ על הממון ויל"ע בדעת התוס'].

**מיגו דיכולין למימר להד"ם: למה צריך מיגו:** עי' בשער משפט סי' נ"ח סק"א שהקשה שיהיו נאמנים בלא מיגו דהא טענת סיטראי [היכא דאין עדים על הפירעון] היא, דהשטר לא נפרע. וא"כ יהיה ככל מלוה שמוציא שטר, דאין הלוה נאמן לומר פרעתי דשטרך בידי מאי בעי[[34]](#footnote-34) וצ"ע. והנה, לעיל כ' דלדעת התוס' והרשב"א הטו"נ בסוגיין הוא על מנה הפירעון. והיינו שלאבימי מחזיקים בו בגזילה, ולבי חוזאי מחזיקים כדין, ולד' יל"ע שיהיו הבי חוזאי נאמנים [שמחזיקים במנה כפירעון על סיטראי] בלא מיגו, מדין חזקה משתח"י של אדם ה"ה שלו ויהיה ראיה דבטוען דידי חטפי בליכא ראיה על החטיפה צריך מיגו ועי' ברשב"ם ב"ב ל"ד. ובתרוה"כ סי' ע"ה ]. ועי' בפני יהושע שהקשה דמשמע דהבי חוזאי הוו רבים וא"כ הא כ' תוס' ב"ב ל"א: דאין מיגו לתרי. ועיי"ש שיישב דד' התוס' הוא דווקא בעדים ולא בבע"ד עיי"ש.

**תוס' ד"ה מיגו דיכלי למימר: אחר שנתקנה שבועת היסת:** עי' ברשב"א שכ' דהא אבימי לא ידע אם היה פירעון וא"כ אף אם השליח נאמן תלוי במחלו' הראשונים אם כשהתובע שמא ע"ע מחייב שבועה[[35]](#footnote-35). פנ"י?. **אבל קודם שנתקנה שבועת היסת וכו':** עי' בפנ"י שהקשה דמ"מ הא חייב לשלם והוה נוגע עיי"ש שביאר ד' התוס' להו"א דלא ידעינן שחייב לשלם וכ"כ הריטב"א **כדאמרינן גבי נסכא דר' אבא:** עי' ברשב"א ובריטב"א שהאריכו דהוה ממש כנסכא דר"א ויתחייבו בי חוזאי מדין מתוך [שהודאתם שהיה פירעון הוה כחטפי וטענתם שסיטראי הוא כדידי חטפי [דלד' אבימי ליכא כלל חוב ע"פ] **לא הוה מיגו דלא חציפי להכחיש את העד:** והיינו כתי' הראשון בתוס' ב"ב ל"ד. בטעם דל"א מיגו על הדידי חטפי [כיון שלא רוצה לישבע להכחיש העד[[36]](#footnote-36)] עיי"ש. ועי' ברשב"א שכ' כן לתי' השני בתוס' שם דכיון שיש ע"א ולא מכחישו הוה כשניים עיי"ש. ועי' בריטב"א שכ' ליישב דאין הטוען ונטען על המנה למה נפרע אלא אם השטר פרוע וא"כ עדות השליח היא שהשטר פרוע, וע"א בשטר לא מחייב שבועה [דהוה כפירת שיעבוד קרקעות]. ועי' ברשב"א בקו' דפליג וס"ל שהטוען ונטען אם מחזיק במנה כדין. ועי' לעיל מהרמב"ן דהכא ל"ח מיגו להוציא כיון דהנדון הוא הממון ועיי"ש ברשב"א ביישוב שכ' וי"ל דהכא נמי אע"ג דלא מכחיש ליה לסהדא כיון דסהדא גופיה קאמר דבדין שקל דבתורת פירעון אתא לידיה ולא בחטיפה אע"ג דקטעין סיטראי נינהו וטענתייהו לאו אמנה היא אלא אפירעון ויל"ע אם חזר בו וס"ל כריטב"א

**שלומי שליח מאי:** יל"ע מאיזה דין יתחייב שליח לשלם: ואולי י"ל דכל שליח הוה שומר וחייב מדין פושע [ויל"ע אם שייך כאן חיוב מזיק על המעות]. ויל"ע לד' הרא"ש דהטו"נ הוא על איזה חוב נפרע א"כ השליח לא גרם הפסד וצ"ע[[37]](#footnote-37).

**מיגו דבי חוזאי אם מועיל לשליח ליפטר:** עי' בשער משפט סי' נ"ח סק"ג ובנתיבות נ"ח ס"ק א' שהקשו דיפטר שליח כיון דהבי חוזאי נאמנים ועיי"ש שייסדו דמיגו דאדם אחר לא מועיל, [והיינו שמה שהבי חוזאי נאמנים במיגו לא מועיל שליח]. אכן עיי"ש בנתיבות שהביא דעת הסמ"ע דאמרי' מיגו לאדם אחר [עיי"ש בלשונו דכיון שהוא דין תורה להאמינו מועיל גם לאחר עיי"ש]. וצ"ע לד' אמאי כאן מחייב שליח. ועיי"ש בנתיבות שכ' ליישב לפי"ד הריטב"א דהכא נאמנים מדין השטר דל"ח שנאמנים במיגו אלא שגובה כיון שיש שטר תח"י עיי"ש.

**מלוגא דשטרי:**

**אית לך סהדי דתבעתינהו מחיים:** והיינו דדבר שאצלו כפיקדון לא יכול להחזיק בו כתפיסה ויל"ע הגדר ולכאו' הביאור דל"ש לתפוס כיון שבכל עשיה הוה עשיה בתוך הדין שומר [ויל"ע אם ישלח בו יד לשם תפיסה אם שייך.]

**תוס' ד"ה אית לך סהדי: וא"ת נהימנא במיגו דאי בעי אמרה לקוחין הן בידי וכו' אבל לקנות הנייר:** והיינו שהמיגו דלקוח יהיה רק על הנייר. ועי' בר"ן שכ' דאין טענת לקוח נאמנת בזה כיון שאין דרך למכור הנייר לבדו. **דאע"ג דקיי"ל דאין אותיות נקנות במסירה וכו':** עי' בר"ן, רמב"ן וריטב"א שביארו דלמ"ד נקנות במסירה, מה שמחזקת השטר הוא מוחזקות כבעלים על השטר וככל חזקת מטלטלין אבל למ"ד אין אותיות נקנות אין בהחזקת השטר מוחזקות על החוב. **ותפיסה מחיים לא מהניא לגבות החוב וכו' אלא דע"י כך היתה יכולה לדחוק והוה כמו משכון:** יל"ע איזה דין תפיסה זה דהא מחזקת בשטרות שלא כדין וצ"ע. [וגם אם נימא דכלפי הלוה מועיל בכה"ג מ"מ כיצד מועיל לדין תפיסה מחיים ובין להאבני מילואים דבעינן שיחול דין משכון ובין לאבן האזל שמחזיקה הממון שלא יחול מטלטלי דיתמי, הכא לכאורה אינה יכולה לגבות מהשטרות]. ועי' בריטב"א דפליג ע"ד התוס' וס"ל דל"ש תפיסה רק בניר וכשהיתומים יבואו לגבות החוב צריכה להביא השטר [ונ' מד' שהוא מדין אם לא יגיד עיי"ש]**. מיגו למפרע: ואור"י דלא חשיב מיגו, הואיל ועכשיו אינה יכולה לטעון לקוח הוא בידי וכו', דבאותה שעה שאמרה מחיים תפיסנא סבורה היתה שהיא טענה מעולה ולא היתה יודעת שהיא צריכה לטעון תפסינהו מחיים מדלא טענה מעצמה:** והיינו דחשיב מיגו למפרע. ויל"ע במש"כ התוס' דבאותה שעה שאמרה מחיים תפיסנא חשבה שהיא טענה טובה אם זה הטעם דלא אמרי' מיגו למפרע [כיון שלא חשבה דטענת לקוח היא טענה יותר טובה] ולכאו' צ"ע לומר כן א. דבכל מיגו שייך סברא זו דלא ידע שהטענה השניה יותר טובה [וכגון בפרוע מיגו דמזויף דנימא דלא ידע שמזויף הוא טענה יותר טובה וע"כ לא טען כן] ועוד דבגמ' בשבועות שהביאו התוס' ראיה דלא אמרי' מיגו למפרע ל"ש לומר כן. וע"כ דאין זה טעם למיגו למפרע. ועי' מהרש"ל שביאר ד' התוס' דאם היתה יודעת שהיא טענה טובה היה לה נאמנות על התפסינהו מחיים משעה שטענה דתפסה מחיים [דאם יודעת שטענה זו אינה טענת פטור לא תטען אותה לבדה, ומדטענה, ע"כ דרוצה לטעון גם תבעתינהו מחיים]. והטעם דל"א מיגו למפרע עי' בתומים כללי מיגו ס"ק ק"ט שכ' הסברא דשמא החמיץ ברגע זה ורוצה לטעון שקר מעכשיו. [והיינו דבתחי' שאמרה דמחיים תפסה אמרה אמת ועתה רוצה לשקר] ולכאו' אפ"ל דהוא דין במיגו שיהיה לי ראיה בשעה שטוען ומה מועיל ראיה מדאתמול לא שיקר. ולפי"ד האחרו' בסברת מיגו דהוה כח נאמנות י"ל דבעינן שיהיה לו כח נאמנות בטענה שיכל לטעון וא"כ במיגו למפרע עכשיו אין לו כח נאמנות.

ועי' ברא"ש שלא יישב כד' התוס'. ועי' בקרבן נתנאל שר"ל בדעת הרא"ש דס"ל דאמרי' מיגו למפרע. אכן עי' בתומים הנ"ל שכ' דהרא"ש ס"ל דהיכא דמפרש דבריו הראשונים ליכא לחסרון דמיגו למפרע ויל"ע בעיקר המחלו' לפי"ז. [ואולי י"ל בדעת הרא"ש דס"ל שהחסרון בתפיסנהו מחיים אינו דדבר המוחזק כפיקדון לא יכול לתפוס בו אלא החסרון דאין לה עדים שתפסה מחיים ולשי' לעיל בבקרא דהוה טענה גרועה ולפי"ז מה שצריכה סהדי או מיגו או ודאי כדי להעמיד את טענת התפסינהו ויל"ע בזה.]

ובעיקר קו' התוס', דתהא נאמנת במיגו, עי' בראב"ד שהביא שיש שהקשו דכיון דתהא נאמנת לטעון דתפסה מחיים מכח מה שמחזקת השטר [עיי"ש דכמו שנאמנת בלקוח מכח שמחזקת ה"ה בתפסה מחיים] ועיי"ש בראב"ד וכן ברמב"ן בספר הזכות שיישבו דכיון שמודה שאינו שלה ומחזקת רק כמשכון לא נאמנת בלא ראיה. ומבואר דס"ל שאין נאמנות בטענת משכון מצד ההחזקה ויל"ע ההבנה בזה ועי' בקצות סי' ס"ד סק"ה. אכן, עי' ברא"ש לעיל פ"ד: בסוגיא דבקרא שהקשה שיועיל תפיסתו בלא מגו ותי' "דכל דבר שהוא טוען שבא לידו שלא מדעת הבעלים הוה טענה גרועה" ומשמע דס"ל דעיקר טענת משכון נאמנת אף בלא מיגו [ויל"ע אם החסרון דטענה גרועה שייך אף בסוגיין דלא חטפה אלא החזיקה בפיקדון ויל"ע].

וע"ע בראב"ד שכ' דכיון דאינה תופסת "למיגבא בהו מידי אלא כי שמכריח את חבירו ומתעצם עמו לפרעו" אינה נאמנת מכח ההחזקה ויל"ע מה ס"ל בגדר התפיסה [וצ"ע הא בא לפרש ד' הרי"ף והרי"ף כ' להדיא דהכא הוה משכון וצ"ע].

**שטר שלוה בו ופרעו אינו חוזר וגובה בו שכבר נמחל שיעבודו:** הטעם לכאו' הוא חסרון בעדות השטר דהעדים העידו רק על הלואה אחת. [ואע"ג דבעדי חתימה אין רואים מסירה, מ"מ גדר העדות הוא שכשימסר כדין, תחשב החתימה כעדות על ההלואה, ומה שחתמו שהוא העדות הוא רק על המסירה הראשונה] וצ"ע לפי"ז הלשו' נמחל שיעבודו וכן העיר התומים סי' מ"ח ס"ק ג'. ויל"ע לענין שטרי מקח אם שייך חסרון זה [דאינו גדר דשיעבוד]. ועי' ברמב"ן בספר הזכות בפרק המגרש [גיטין, דף מ"ג. מדפי הרי"ף] שכ' "דגט שנתגרשה בו אינה חוזרת ומתגרשת בו. שכבר קנאתו לגמרי, ועשה הגט שליחותו, ויצא מתורת גיטו של בעל. ודמי לשטר, דכי משלם, אינו חוזר ולווה בו, שכבר נמחל שיעבודו." ויל"ע בדיוק דבריו מהו החסרון בכה"ג[[38]](#footnote-38). ועי' בריש סי' מ"ח שנחלקו הפוסקים אם החסרון דשטר שנמחל שיעבודו הוא רק לענין משועבדים או גם בבנ"ח דדעת הלבוש והש"ך דאינו שטר כלל ודעת הסמ"ע שהחסרון הוא רק לענין משועבדים. ומבואר דלהסמ"ע העדים שבשטר מעידים על כל זמן שיהיה תחת יד מלוה ולהש"ך הוא עדות על ההלוה ומתקיימת במסירה הראשונה ועי' באבי עזרי פי"ד ממלוה ולוה שכ' כעי"ז עיי"ש[[39]](#footnote-39). ועי' בגרש"ר ב"מ י"ז שדן בדעת הסמ"ע אם ס"ל דנמחל שיעבודו הוא חסרון בקול או שגובה ע"י הראיה דשטרך בידי מאי בעי. וע"ע בקובץ שיעורים ב"ב ס"ק תר"א בד"ה ובהא.

דף פ"ה:

**שכבר נמחל שיעבודו, מחזי כשיקרא:** יל"ע, לפימש"כ דהטעם דנמחל שיעבודו הוא כיון שהעדים החתומים בשטר מעידים רק על הלואה ראשונה א"כ אע"פ שמחזי כשיקרא מ"מ עדיף הטעם דאינו שטר כלל וצ"ע. ויל"ע למה לא הביאו ממה שכותבין שטר ללוה אע"פ שאין מלוה עמו ול"ח מיחזי כשיקרא [ואולי כיון שהוא רק בשטרי אקנייתא או בעבח"ז עי' ב"מ י"ג. וע"ע ברשב"א גיטין כ"ו.] וצ"ע.

**למיחזי כשיקרא לא חיישינן:** ברש"י כ' דחיישינן רק היכא שיש ביטול שטר גמור ויל"ע הכוונה. וע"ע ברשב"א גיטין כ"ו. שכ' דהיכא שבסוף יתקיים הדבר ל"ח למיחזי כשיקרא.

**שכיב ולא פקיד:** עי' ברא"ש שביאר דאם היה פקיד לא היו מוציאים עפ"י הלא אמיד והסימנים דהוה כטוען האב [ויל"ע אם הוא מדין טענינן דלכאו' הא הוה כפלניא זבינתה דאמר לי דזבנה מינך ויל"ע]. והנה ברש"י ביאר שחטפתו מיתה ויל"ע למה הוסיף זה ויל"ע אם היה מת כדרכו היה ראיה מדלא פקיד].

**תוס' ד"ה חדא דידענא ביה: והוה טעין שלי:** יל"ע דהנה לדעת תוס' לא בא בעדי מר"ק וא"כ כלל לא היה צריך לטעון אפילו שלי ומוכח בד' תוס' דאף בלא מר"ק צריך לענות לטענת ברי [ועי' בהמשך מד' רבינו יונה בב"ב] וצ"ע. **וטעין שלי ואימור מציאה וכו':** ומוכח דסגי דיטעון שלי בלא לברר כיצד הוא שלו. **טענה דלא שכיחא:** הנה דעת רבינו יונה ריש חזקת הבתים [ב"ב כ"ח:] דבמטלטלים לא בעי טענה כיצד בא לידו ויכול לומר לא אשיבך דבר עיי"ש ועי' בחי' רבי שלמה סימן י"ז שהקשה לפי"ז דא"כ הכא ל"צ טענינן דהא לא בעי טענה עיי"ש. [ולכאו' י"ל דמה דלא בעי טענה הוא כיון דהחזקתו היא הטענה דמה שמחזיק כבעלים הוא הטענה שהיא שלו אבל ביתומים ל"ש זה וצ"ע].

**תוס' ד"ה ועוד הא לא קיהיב סימנא: אלא יש לפרש דהנך תרי טעמי אין מועילין זה בלא זה:** יל"ע למה באמת לא מספיק הלא אמיד, [דלקוח הוה טענה דלא שכיחא]. ועי' מהרש"א שביאר דאף בלא אמיד יש צד דזבנה. ועי' בגרע"א שהקשה דא"כ מה מועיל סימנים. ועי' בגרע"א שפירש דבלא אמיד עדיין יש צד דיש מתרושש והון רב. [והיינו דהיה שלו למרות האמיד], והסימנים מוכיחים שבא לידו מהתובע עיי"ש. ויל"ע לפי"ד הגרע"א אם עיקר הוצאת הממון הוא עפ"י הסימנים [והלא אמיד הוא לבטל הטענינן או דהלא אמיד הוא ריעותא במוחזקות האב וע"ע בריטב"א לענין הוצאת ממון בסימנים].[[40]](#footnote-40) וע"ע בתוס' ב"מ ע: שכ' "חדא דידענא ביה ביה דלא אמיד ובטעם זה לחודיה סגי ועוד אפילו את"ל דלא מהני אמיד לחודיה, הא קא יהיב סימנא ויועילו שני הטעמים יחד" ומשמע שס"ל שהגמ' נסתפקה אם יועיל הלא אמיד לחודיה. **ורשב"א נראה לו לפרש חדא דלא אמיד וליכא למיחש וכו':** והיינו דהלא אמיד הוא שאינו שלו והסימנים להוכיח דשל התובע. ויל"ע אם הלא אמיד הוא ראיה דאינו של ר' מיאשא א"כ יספיק מה שטוען ברי דהא אינו של היתומים ונוגע לקו' האחרו' באבידה שיועיל מדין ברי ושמא [ויל"ע אם כאן חשיב אבידה]. ועי' בריטב"א שהקשה ע"ד הרשב"א דכיצד מוציאין ממון עפ"י טענה דלא אמיד דמ"מ יתכן שהיה שלו [עיי"ש דפליג על סברא דטענה דלא שכיחא]. ועיי"ש שהקשה ד"כי יהיב אידך סימנא מאי הוה, הא לא אשכחן דמהני סימנא להוציא ממון מרשות המוחזק, אלא לגבי מציאה בלחוד וכו'" ומשמע דס"ל דהסימנים הם חלק מההוצאת ממון ויל"ע דהא הרשב"א ס"ל דהסימנים רק להוכיח דהוה שלו ומוכח דס"ל דהסימנים הם להעמיד התביעה. וע"ע בקצות רנ"ט סק"א באריכות כהריטב"א דלא מוציאים ממון עפ"י סימנים [ועיי"ש בריטב"א בהמשך דבריו דרק לגבי מציאה מועיל סימנים "שהתופס בה אין לו בה שום זכיה, אלא שבא לזכות בה מדין מציאה ויאוש בעלים, וכי איכא סימנא ליכא יאוש בעלים" ויל"ע דמשמע דלמוצא יש זכות ממון דשלו במציאה והא בדבר שיש בו סימן לא יכול להשתמש לעולם וצ"ע.]. ועי' ברא"ש שכ' מהרבינו יונה דבלא אמיד לחודיה בלא תביעה יכולים להשתמש בממון ויל"ע אם זה אף לד' הרשב"א.

וע"ע בר"ן שביאר סוגיין עפ"ד הרמב"ם דדיין יכול להוציא ממון עפ"י מה שנראה לו והסימנים והלא אמיד הוא לראיית הדיין.

**ר' מיאשיא, בי חסא, בי רב דימי וכו':** עי' בתורי"ד שביאר שהביאו ג' מקרים הוא להוכיח שכן הוא הלכה רווחת בישראל שמוציאים ממון בכה"ג וע"ע בש"ך ריש סי' רצ"ב שכ' עפי"ד הרמב"ם להיפוך שרק לדיין מומחה יכול לדון בהוצאת ממון בכה"ג.

**אתא טוביה. אמר רבי יוחנן הרי בא טוביה:** יש לעיין מנליה לטוביה שאליו נתכוון. ועי' בתורי"ד שכ' שטוען שנדר ליתן בחייו ולא הוזכר ד"ז בשאר ראשונים. וע"ע בתורי"ד שכ' דאע"פ שיש להסתפק בעוד טוביה אין צריכין להמתין. ונ' שהוא סברא כיון שהוא היחיד התובע. אכן, עי' ברא"ש שכ' סברא דאמרי' דכיון ודאי זה שבא תחילה ודאי ידע שהיתה דעתו קרובה אליו. ועי' בסמ"ע רנ"ג ס"ק ס"ג שביאר הסברא דא"צ להמתיו כיון דמירתת שמא יבא אח"כ אחר ויוכיח שהיתה דעתו קרובה אליו יותר [וכ' שדומה לסברא שכ' בכדא"ג דחושש שמחר יביא ראיה ונראה דס"ל דהסוגיא כאן אינה ודאות בכוונת השכ"מ אלא מדין אומד. ועי' בהמשך מהתשו' הרא"ש].

**ואי אינש דגייס ביה:** ברש"י פי' שרגיל אצלו ועי' ברמב"ם פי"א מזכיה ומתנה הלכה ב' שכ' שרגיל לקראו בשמו ועי' במשנה למלך שהקשה דא"כ מה החידוש דגמ' עיי"ש שפי' דאע"פ דשלא בפניו אין רגיל.

**ת"ח קודם:** עי' בפתחי תשובה רנ"ג ס"ק כ"ב שהביא מתשו' נוב"י שבנתן מעות לאשת ת"ח לא אמרי' דת"ח קודם ועיי"ש שדן באופן שיהיה לת"ח זכות פירות אם הוא סברא להקדימו עיי"ש.

**שודא דדייני:** ברש"י פי' הטלת הדיינים כפי מה שייראו דיינים שהיה דרכו של מת לקרב. ועיין ברמב"ם פי"א מזכיה הלכה ג' "שיעשו דיינים כמו שיראה להם כל מי שדעתן נוטה שע"ז אמר נותנין לו" והיינו כרש"י וכמוש"כ הרה"מ. ועי' בהגהות הגרמ"ש שפירא לתורא"ש קידושין ע"ד. שהביא מהגרי"ז שביאר בדעת רש"י דגדר הפסק הוא דין דמעשה בי"ד [וכתוס'] אלא שהסברא דמי שהיתה דעתו נוטה הוא נתינת טעם למעשה בי"ד. [ויל"ע אם נתנו לשני אם יהיה הפסק טעות לפי"ז].

**תוס' ד"ה שודא:** אלא אומר ר"ת שהדיין יתן למי שירצה: ועי' בתוס' קידושין ע"ד. שהוסיפו דהוה הפקר בי"ד הפקר. וכד' התוס' כ' הרא"ש ב"ב ל"ה. ועי' בתשו' הרא"ש כלל ק"ז סעיף ד' [ד"ה וכן[[41]](#footnote-41)] שייסד דממון שבא ליד דיין והוא אינו יכול לברר הדבר אינו רשאי למשוך ידו מן הדין ויריבו הבע"ד זה עם זה והביא ע"ז דין שודא דדייני ולכך נתנו כח לדיין לשפוט ולעשות מה שירצה[[42]](#footnote-42). [עיי"ש שפי' כן גם בדעת רש"י].

**מוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול:**

**המוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול:** בטעם שמועיל מחילה, מצינו כמה שי' בראשונים, ואין כאן המקום להאריך. ונכ' מה שנוגע לעיקר הסוגיא. **א.** ברש"י פי' הטעם דאמר לה לוה ללוקח לאו בעל דברים דידי את. ויש לעיין הכוונה דהא קנה השטר, ועוד דנראה שנשאר החוב אלא שלא יכול לגבותו. ועי' ברש"י במהדו"ק שכ' "דמצי טעין ליה לוה ללוקח, מהיכא אתיא לי מכח פלוני מלוה, דהא לאו בעל דברים דידי את. ואיהו אחולי אחיל לגבי". ועי' בקצות ס"ו סקכ"ג שפי' ד' רש"י כדעת הראב"ד בהשגות [פ"ו ממכירה הלכה י"ב] שכ' הטעם שמועיל מחילת המוכר – המלוה "מפני שהלוה אומר ללוקח אני לא שיעבדתי לך את עצמי"[[43]](#footnote-43). ובגוף דברי הראב"ד.יל"ע דהרי קנה החוב ומהי הסברא דאני לא שיעבדתי לך את עצמי. ועי' בהגר"ח סטנסיל שכ' ב' דרכים: א. דס"ל לראב"ד כרבינו תם [דלקמן] דשיעבוד הגוף אינו נמכר, והמכירה חלה רק בשיעבוד נכסים, ומה שאומר לו לא נשתעבדתי לך הוא כלפי השיעבוד הגוף וכ"כ באבן האזל שם. [ועיי"ש באבאה"ז שנתקשה בזה בלשו' הראב"ד]. ב. ועיי"ש בגר"ח וכ"ה בחי' רבי ראובן ב"ב סימן י"ט שכ' דרך אחרת בראב"ד, דס"ל שהמכירה חלה לגמרי, אלא דגדר מה שקנה הלוקח הוא שקנה החוב דראובן. [והיינו שחיוב הלוה הוא שיהיה **למלוה** ממנו ממון והלוקח שקנה לא נהיה בעלים שחיוב הלוה הוא כלפיו אלא שהממון שיש למלוה זכות לגבותו יגיע אליו] וע"כ במחל אומר לו לא נשתעבדתי לך. וע"ע בתוס' עוד שיטות בראשונים בטעם המחילה. ועי' בהגהות אשר"י מהמרדכי שכ' "דאין קנוי לו גוף המלוה, אלא מכח שטר, דכל זמן שהלוה חייב למלוה, יכול זה שלקח את השטר לכופו ללוה לפרוע לו ולא מצי למימר לאו בעל דברים דידי את, שהרי שט"ח בידו שהקנה לו המלוה להיות גובה ממנו כל מה שחייב לו" ולכאו' הוא כביאור הגר"ח בראב"ד. ועי' בריטב"א קידושין מ"ז. שכ' דבדעת הראב"ד דכדי לגבות החוב צריך הרשאה ולכאו' הוא כהגר"ח שיש לו רק את הממונות שיהיו בגביה את וכן הביא ברמב"ן בהמשך סוגיין [לגבי אתו לקוחות לגבות מברתה] עיי"ש ברמב"ן דפליג ע"ז.

**תוס' ד"ה המוכר שטר חוב:** **דבשלמא כשיש ללוה קרקעות מוכר לו אותו שיעבוד שיש לו על הקרקעות:** והיינו דס"ל ששייך למכור את זכות הגביה בקרקע. ויש לעיין לפי"ז אם המכירה היא רק על השיעבוד נכסים או דע"י שמוכר לו זכות בקרקע יכול למכור גם החוב. ויל"ע אם נימא שמכר לו רק הזכות בקרקעות, א"כ באופן שיגבה המלוה מטלטלין לא יזכה הלוקח. וכן אם יקנה הלוה נכסים לאחר המכירה [וכ' דאיקני] לא יגבה הלוקח. ועי' בתוס' ב"ב ע"ז: שהקשו אמאי לא קני מדאו' **גם** שיעבוד הקרקע, ומשמע שס"ל שע"י הקנאת השיעבוד יכול למכור גם החוב. [והביאור בזה לכאו', דס"ל דהחסרון דחוב אינו נמכר הוא חסרון רק במעשה המכירה שלא מוסר לו ממון בעין אלא זכותים. [ולא שעצם הזכות ממון דחוב לא נמכרת] וכמו שנראה בהגר"ח פכ"ב ממכירה @. וע"כ היכא שיש ממון בעין במכירה, שמוסר לו את הזכות גביה בקרקע, חשיב שמסר לו ממון בעין, ומועיל גם למכירת החוב. [וכעין מש"כ התוס' לעיל בתחילת אע"פ [בקושייתם] לגבי התחייבות דבלא שיעבוד קרקעות לא מועיל ההתחייבות אבל היכא שמשעבד קרקעות מועיל עצם ההתחייבות.]. ועי' בתוס' ב"מ נ"ו: ד"ה יצאו, בסו"ד שכ' "ולרבינו חיים כהן נראה דקנה מן התורה אם יש ללוה קרקעות שמכר לו שיעבוד שיש לו בקרקעות" וכקו' בסוגיין[[44]](#footnote-44). **ונראה לו דלא הוה מכר מדאורייתא דאי הוה מכר אמאי מחול וכו'**: לכאו' עכשיו ס"ל דאף ביש ללוה קרקעות מועיל המכירה רק מדרבנן ויל"ע חזרו בהם מהקושיא בלא לבאר הטעם וצ"ע[[45]](#footnote-45). ובטעם שלא מועיל מכירת השיעבוד קרקעות, עי' בתוס' ב"ב ע"ז: שביארו "כיון שהקרקעות אינם ברשותו"ויל"ע בעיקר המחלו' דרבינו חיים כהן אין חסרון זה. ויש להבין, למה יכול למחול כשהמכירה מדרבנן, דמ"מ מדרבנן מכר.[[46]](#footnote-46) ועי' בגרע"א ב"מ כ. שכ' "כיון שבחוב ל"ש בו התפסת קנין שבעולם מדאורייתא דאינו בעין אלא מדרבנן תיקנו דע"י קנין השטר זכה בחוב, ומש"ה זכות גרוע ואין לו קנין גמור בזה" [ודלא ככל קנין דרבנן כמשיכה שחידשו רק את מעשה הקנין][[47]](#footnote-47). ועיי"ש שהקשה ע"ז מהר"ן בגיטין [פרק האומר] שביאר "כיון דמכירת שטרות דרבנן הם אמרו והם אמרו מיד דיכול למחול אבל לא מפני שזכייתן גרוע". ואולי הביאור דרבנן לא תיקנו שיהיה נמכר החוב אלא שהלוקח יכול לגבות לעצמו [וכעין הסכם בין המלוה והלוקח שהגביה תהיה אליו וע"ע כעי"ז באבן האזל פ"ו ממכירה]. **שייך בו אונאה שימכרנו בדמים יקרים ללוה:** ומבואר דמשום הכי הוה גופו ממון ויש לשטר שוויות עד כדי ששייך בזה אונאה מעיקר הדין[[48]](#footnote-48). [ולכאו' המכירה ללוה אינה כדי שיוכל לטעון פרעתי ברמאות.]. **כגון שהיה חייב לו מלוה ע"פ ומעלה לו דמים כדי שיכתוב לו השטר:** יל"ע למה יש לזה שם מקח מקח שמתמעט מאונאה [וכד' הרי"ף דבחליפין אין אונאה כיון שאינו ממכר]. ואולי י"ל דהשטר הוא כדי לעשות שיעבוד קרקעות וע"כ הוה שטר קנין שמוכר לו שיעבוד קרקעות.

**ד' רבינו תם בגדר מכירת שטרות ובטעם המחילה:** ועי' ברא"ש והר"ן שהביאו ד' רבינו תם דס"ל דמכירת שטרות מועיל מדאורייתא ומ"מ מועיל מחילה, כיון שהמכירה מועלת רק על השיעבוד נכסים דשיעבוד הגוף אינו נמכר[[49]](#footnote-49) ונשאר אצל המלוה, וכיון שמחל על השיעבוד הגוף פוקע הזכות בשיעבוד נכסים.עיי"ש שפי' דכיון דשיעבוד נכסים הוא מדין ערבות "נכסאי דאיניש אינון ערבין ביה[[50]](#footnote-50)" וכשנסתלק שיעבוד הלוה נסתלק נמי שיעבוד נכסיו. ולכאו' לר"ת מועיל המכירה גם כשאין ללוה קרקעות ולא נוגע לתחי' ד' התוס' ודעת הרבינו חיים כהן שכ' לעיל, דלרבינו תם מוכר לו את הזכות שיעבוד נכסים שיש לו בחוב וחשיב זכות ממון הנמכרת וצ"ע. ועי' בר"ן שהקשה אמאי במת לוה גובה, הא פקע השיעבוד הגוף מהלוה. ועיי"ש שיישב "לפי שעיקר ערבותן של נכסים בענין זה הוא שכל זמן שלא ימצא הלוה שירד לנכסיו ויפרע מהן אבל כל זמן שנפקע שיעבוד מחמת המלוה אף שיעבודא של נכסים נפקע" והיינו דלא בכל מקום שפוקע השיעבוד הגוף פוקע השיעבוד נכסים ובמת הלוה זכות ממון נשארת אלא היכא שמחל על השיעבוד הגוף שאני ויל"ע בהגדרה. **יישוב התומים והנתיבות דהיורשים זכו בשיעבוד הגוף:** וידוע יישוב התומים והנתיבות [סי' ס"ו] דבמת לוה לא חשיב שפקע השיעבוד הגוף כיון שהשיעבוד הגוף עבר ליורשים. ויל"ע ההבנה בזה הא הם לא לוו, ומבואר דגדר שיעבוד הגוף הוא עצם תביעת החוב ממון ומה שנקרא בזה שיעבוד הגוף כיון שהוא תביעה על הלוה ואינו זכות ליטול ישירות מהנכסים והיורשים מתחייבים בזה כיון שהם זכו ברשות ממון דהלוה. ויש להאריך בגדר גביה מלקוחות לפי"ז[[51]](#footnote-51). [וע"ע ברשב"א ב"ב קמ"ז באריכות בד' ר"ת ואין כאן המקום להאריך בזה].

ומתבאר ג' שיטות עיקריות בדין מוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו, בטעם שיכול למחול: **א.** ד' רש"י והראב"ד דהוא מדין לאו בע"ד דידי את. [וכ' ב' ביאורים בדעתם אם מדין שהשיעבוד הגוף נשאר או דגדר מה שקנה הוא החוב הוא של המלוה] **ב.** ד' התוס' בסוגיין והרי"ף וכ"ד הרמב"ם פ"ו ממכירה דכיון שהמכירה מדרבנן. [וכ' דהטעם מדרבנן או כהגרע"א כיון דהוא קנין מחודש או כהר"ן דה אמרו והם אמרו]. **ג.** דעת רבינו תם דכיון דהשיעבוד הגוף אינו נמכר. [וכ' ביאור הר"ן, דכדי שיפקע השיעבוד נכסים בעינן מחילה על השיעבוד הגוף]. ועי' בקצות סי' ס"ו סקכ"ג שסידר ג' שיטות אלו. [ד. וכ' דעת רבינו חיים כהן דביש ללוה קרקעות המכר חל מדאורייתא ויל"ע טעם המחילה לדעתו.]

**דעת רבינו חננאל:** עי' ברי"ף שהביא דעת רבינו חננאל דמה שמועיל מחילת המלוה הוא דטוען שעיין בחשבנותיו ומצא שהשטר נפרע. ופליג על דבריו עיי"ש. ועי' ברמב"ן שהקשה דהא הוה הודאת בע"ד במקום שחב לאחריני. עיי"ש שדן דשמא כוונת ר"ח דמיגו שיכול למחול יכול להודות שנפרע. עיי"ש.

**מודה שמואל במכנסת שט"ח לבעלה וחזרה ומחלתו שאינו מחול מפני שידו כידה:** יל"ע לפי"ד הרי"ף דלעיל [שמועיל מחילת המוכר כיון שהמכירה מדרבנן] מה מועיל הידו כידה, מ"מ זכות הבעל הוא מדרבנן. וכן יל"ע לד' ר"ת [שמועיל המחילה כיון שהשיעבוד הגוף אינו נמכר ונשאר למלוה] דלכאו' השיעבוד הגוף נשאר לאשה [דהא אינו נמכר]. ועי' בשו"ע סימן ס"ו סעיף כ"ח שכ' דה"ה במלוה ע"פ [אינה יכולה למחול], ובביאור הגר"א שם כ' הטעם דגדר זכות הבעל במלוה הוא דהשיעבוד הגוף הוה לבעל. [והיינו גם לבעל] ומבואר דגדר הקנין דידו כידה הוא שהוא כרשות אחת[[52]](#footnote-52). ועי' בבית יוסף סי' ס"ו ס"ק כ"ז בשם בעל התרומות שביאר דזכות הבעל אינו גדר שמקנה לו האשה, אלא רבנן עשאוהו כלוקח ויורש בנכסיה [ואולי כוונתו כהגר"א, דהא יורש הוה רק משעה שמתה] ועיי"ש בהערות מלשו' בעל התרומות דלפנינו. ועי' בחכמת שלמה שביאר דהכא ל"ש למימר עדיפא מידה כיון דלא יועיל כיון דהכוונה ידו כידה הוא "ידה כידו ופיה כפיו, ומחילתה אינה מחילה זולת בעלה" ויל"ע כוונתו[[53]](#footnote-53) עיי"ש[[54]](#footnote-54). ועיי"ש בבית יוסף דיש דס"ל שהוא דווקא במלוה בשטר אבל במלוה ע"פ מוחלת [ולכאו' ס"ל דכלל לא זכה הבעל עי' בסי' ס"ו סעיף י"ב] ולכאו' ס"ל דזכות הבעל הוא מדיני מכירת שטרות והידו כידה הוא טעם לאלימות כוחו. ובשו"ע הוסיף דה"ה בנכסי מלוג אינה יכולה למחול [מחמת הזכות פירות שיש לבעל בחוב זה] ועי' בביאור הגר"א שביאר, דאלמוה לשיעבוד הבעל, והביא הגמ' ב"ק צ. שאין עבדי מלוג יוצאים בשן ועין לאשה, אע"פ ששיחרור מפקיע מידי שיעבוד, [וזכות פירות דבעל הוה כשיעבוד] כיון דאלמוה לקנין הבעל ושיחרור כמחילה עיי"ש[[55]](#footnote-55).

**קריבתיה דרב נחמן וכו' אתו תבעו לברתה:** ברש"י כ' שתבעו הבת מה שגובה מאביה, ועי' ברא"ש שהקשה דאמאי לא תבעו לאב מעצמם, ועי' ברמב"ן בשם יש מי שפירש שהלוקח לא יכול לתבוע מהלוה בלא הרשאה [ולכאו' זהו שי' הריטב"א בקידושין בדעת הראב"ד שהלוקח לא יכול לתבוע מהלוה בלא הרשאה] עיי"ש דפליג [וכ' "וזה טעות"][[56]](#footnote-56). ועיי"ש ברא"ש שפי' דאיירי במת האב ובאו לתבוע ממנה מדין יורש האב. ולפי"ד הראשו' דעדיין נשאר חוב למלוה [לרי"ף מדאו' ולר"ת דהשיעבוד הגוף נשאר למלוה] א"כ כאן הוא חוב לעצמו ומחילה לעצמו.

דף פ"ו.

**ואי פקח הוא מקרקש ליה זוזי:** עי' בריטב"א שאם ימחול המלוה יהיה החוב מזמן שני וכן פסק הש"ך בסי' ס"ו ס"ק ע"ו [ויש לדון בגדר המחייב בשטר השני ולכאו' הוא שטר התחייבות אם ימחל השטר הראשון.[[57]](#footnote-57)]. ועי' בשיטמ"ק מתלמידי רבינו יונה שנראה דס"ל שגובה מזמן ראשון עיי"ש. ובשו"ע [ס"ו, י"ח] כ' בשם יש מי שאומר, דאם זקף הלוקח על הלוה את החיוב, הוה כגבה את החוב [ואין המלוה יכול למחול]. ובש"ך [ס"ק ס"ו] ובביאור הגר"א כ' דנלמד דבר זה מסוגיין. ומבואר דס"ל דהגדר בשטר השני הוא כזקף עליו את החוב. [וצ"ע דא הש"ך גופיה פסק כהריטב"א דאם ימחול המלוה, יגבה מזמן שני וכדלעיל ואם הוה כזקיפה, כיצד ימחול וצ"ע]. וע"ע בקצות ס"ו סקכ"ג שכ' דלדעת הראב"ד דהחסרון הוא דלא לך נשתעבדתי א"כ בכתב ליה אין חסרון זה.

**תולה מעותיו בעכו"ם הוה:** בשו"ע סי' צ"ט נפסק דלוה האומר על מטלטלין שאינם שלא אינו נאמן כיון דחזקה מה שתח"י של אדם ה"ה שלו. [וזה המקור לדין חזקה משתח"י של אדם ה"ה שלו] ועי' בריטב"א שהקשה א"כ הכא אמאי נאמן עיי"ש שכ' דאיירי שמפחדים מהגוי שנקרא שמו עליהם עיי"ש.

**פריעת בעל חוב מצוה:** ברש"י כתב דהיינו הן שלך צדק. ועי' בראשו' דפליגי [עי' ברא"ה שהקשה דהא בב"מ הוא נאמר שלא ידבר אחד בפה ואחד בלב וכאן בשעת התחייבות דעתו לשלם עיי"ש] ועי' ברא"ה, וברמב"ן שכ' שנלמד מקרא דיוציא אליך את העבוט ומוכח שיש חיוב על הלוה לשלם.[[58]](#footnote-58) [וידוע הקו' בשם הגר"ח דאם החיוב הוא רק מצוה, לא יתחייב ביותר מחומש דאין מומאים במצוות עשה עד חומש עי' בהגר"ח סטסיל מש"כ ליישב וצ"ב כוונתו. ובעיקר הקו' נראה דהמצוה היא ממונית דהיינו לפרוע חובו ןל"ש בזה חומש].

**לדידך דאמרת פריעת בע"ח מצוה אמר לא ניחא לי דאיעבד מצוה, מאי וכו':** נחלקו הראשונים בפשט הסוגיא, אם איירי במצות פריעת בע"ח מיניה או ביתומים דדעת התוס' דאיירי לגבי יתומים, [ובמיניה לכאו' פשיטא ליה שכופים], ודעת שאר ראשונים דהקו' היא כלפי מיניה וכדלהלן: **א.** דעת התוס' בשני התי' הראשונים דקושיית רב כהנא היא כלפי יתומים דמשמע ברב פפא דכל חיובם הוא מדין מצוה ולא ניחא לפי"ז בלא רוצים לקיים. [ולפי"ז הלדידך הוא מה שאמר רב פפא דאין נפרעין מנכסי יתומים קטנים]. ויל"ע לרב הונא בריה דרב יהושע דס"ל דבמקום דליכא חשש צררי נפרעין מהו החיוב. ועי' מש"נ בד' התוס'. **ב.** דעת הרא"ה בסוגיין, וכ"ד הרמב"ן בב"ב קע"ה. והרשב"א שם, והריטב"א בסוגיין, דרב פפא ס"ל דשיעבודא לאו דאורייתא, וזהו הלדידך. [היינו לדידך דשיעבודא לאו דאורייתא] וכיון דמן התורה אין למלוה שיעבוד בנכסי הלוה, לא יכול ליטול מנכסיו בלא רשות המלוה[[59]](#footnote-59). [ולכאורה היינו דאע"ג שיש לו תביעת ממון, אין בכחה ליתן לו זכות ליטול אלא רק תביעה]. ולפי"ז למ"ד שיעבודא דאורייתא יכול ליטול מנכסיו מעיקר הזכות ממון שלו.  **ג.** דעת התוס' הרא"ש בסוגיין דרב פפא ס"ל דשיעבודא דאורייתא, [וביש לו קרקעות גובים מהם בלא דעת הלוה, ונראה מדבריו שד"ז אינו רק למ"ד שיעבודא דאורייתא עיי"ש שהוכיח כן מעבוט]. וקושיית רב כהנא אם במקום דאין לו קרקעות והבריח המטלטלים אם כייפינן בגופו. ויל"ע למה יכפוהו, וצ"ל שהעלים המטלטלים, והכפיה היא בגופו ממש לייסרו בשוטים. ויש לעיין למה ד"ז קשה רק לרב פפא הא רב כהנא איירי ביתומים קטנים דאין נפרעין וקושיית רב כהנא היא ביתומים גדולים וצ"ע. [ואולי ס"ל באמת דרב הונא בריה דרב יהושע ליכא חיוב מצוה בפריעת בע"ח, [אלא רק דין ממון] ולא יוכל לכפותו בגופו, ורק לרב פפא דן רב כהנא אם באמת כופהו בגופו.]

**תוס' ד"ה אמר: ומה שייך לקרותו מצוה:** יל"ע אם קשה לו על עצם הדין דרב פפא, או רק על לשו' דרב פפא, [וקצת משמע דעל עצם הדין לא קשיא ליה]. **א"נ מבעיא ליה אם כופין:** יל"ע בצדדי הספק, דבפשוטו רב כהנא ידע הדין דכפיה על מצוות ומה נסתפק כאן, **וי"מ דאתולה מעותיו בעכו"ם וכו':** עי' במהרש"א שביאר עפי"ד הפסקי תוס' דבמעות יש חיוב גם ביתומים עיי"ש בכל מהלך ד' התוס'.

**א"ל תנינא מכין אותו עד שתצא נפשו:** ביאור התירוץ תלוי בראשונים דלעיל. [דלד' התוס' כופין היתומים מחמת המצוה], ויל"ע דאם הפירוש כפשוטו, לא יוכל לגבות מהנכסים אלא יכפהו עד שיתן. **א.** עי' ברא"ה שכ' ד"עד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו"[[60]](#footnote-60) ומתבאר דגדר הגביה בלא רוצה לשלם הוא מהלכות כפיה[[61]](#footnote-61), וחידשה הגמ' דין בכפיה, דשייך לכפותו בממון עצמו וכ"כ הרטיב"א בקידושין י"ג.. ובאחרו' הקשו לפי"ז כיצד הממון נקנה למלוה הא הוה רק מדיני כפיה ויל"ע[[62]](#footnote-62). עוד יל"ע אם הכפיה בממון היא בכל מצוות [כגו' בכפית בי"ד לקיום מצות מזוזה, דנימא שיקנו מנכסיו] או רק במצוה ממונית כפירעון חוב ומחצית השקל. ועי' בקצות סי' ל"ט סוף סק"א שהקשה למה לגבי פריעת חוב וצדקה יורדים לנכסיו לקיים מצוותו ולגבי חזרת ריבית פסק בשו"ע [יו"ד קס"א ה'] דאין יורדין לנכסיו. [וכן הקשה המחנה אפרים מלוה ולוה א ובחוו"ד סי' קסא סק"ו ועי' בשערי יושר שער ה' פ"ב שביאר דגם למ"ד של"ד יש חוב ממון גמור [עיי"ש שהוא מסברא] וע"כ נקנה ע"י כפיה עיי"ש בסוף הפרק שביאר סוגיין לפי"ז. ובאחרו' כ' עפי"ד הגרעק"א בהגהות למשנה למלך פי"א ממלוה ולוה שחילק בין מצוה לחיוב תשלומין למצוה שעיקרה אינה חיוב תשלומין ככיבוד אב עיי"ש. עי' בלשו' הריטב"א בקידושין י"ג. דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו "כיון דמצוה דממון היא"[[63]](#footnote-63) [ולכאו' הכוונה לענינננו דמצות פירעון חוב היא מצוה ממונית[[64]](#footnote-64) שגוף המצוה הוא לשלם החוב משא"כ בחזרת ריבית דאינו שממון הריבית נתבע ממנו אלא שמחויב להחזיר את מה שלקח ברבית ויל"ע]. ומבואר בשיטת ראשונים אלו דבמקום דליכא מצוה אין כופין על גבית חוב ויל"ע לפי"ז כיצד גובים מלקוחות הא אין עליהם המצוה דפריעון חוב וצ"ל שזה גופא התחדש בשיעבודא לאו דאורייתא שזכה המלוה לגבות הנכסים. וביתומים יל"ד אם הוא מחמת השיעבוד כלקוחות או מחמת המצוה על היתומים וכתוס'. ויש לדון בגביה מלקוחות אחר שמת הלוה.  **ב.** אכן, דעת הרשב"א [ב"ב קע"ה.] והראב"ד דאין דין כפיה בממון למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא [ויל"ע אם פליגי בדין דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו ולא מסתבר דס"ל שאינו מצוה ממונית] ולד' תי' הגמ' דכופין בגופו לקיום החוב.  **ג.** ולד' התורא"ש תי' הגמ' הוא דבאמת יכפוהו בגופו להביא המטלטלין [וצ"ל דלד' רב הונא אין מצוה ולא יכפוהו ויל"ע.].

בסיעתא דשמיא

**פרק מי שהיה נשוי**

**דף צ.**

**הראשונה קודמת לשניה:** [[65]](#footnote-65)עי' בר"ן שהביא מהירושלמי דקדימת הראשונה היא רק בגבית ממון הכתובה ולא לענין מזונות, ואע"ג שחיוב מזונות דאלמנה הוא מתנאי כתובה. ויל"ע הטעם [דנימא שקדמה גם בחיוב מזונות] ועי' בר"ן בע"ב שהביא ד' הרשב"א שביאר דחיוב המזונות חל בכל יום [וצ"ל דאע"ג דלגבי כתובה ג"כ לא ניתנה ליגבות מחיים, מ"מ לענין מזונות חשיב שסיבת החיוב היא בכל יום וע"ע בהמשך] ועי' ברמב"ם פי"ח מאישות הל' י"ד שכ' דכשגובה מזונות ממטלטלין אין להם קדימה ועיי"ש בראב"ד שהשיג דאף בגובה מקרקע אין קדימה כיון שחיוב מזונות חל רק לאחר מיתה ועיי"ש בהרב המגיד ובאבני מילואים צ"ג סקכ"ז.

**בעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה:** עי' בתוס' שמבו', דהסברא שהמוקדם טורף מהמאוחר, דלא גרע מלוקח. ועי' בקובץ שיעורים ס"ק שכ"ו שדן כשבא המוקדם לגבות אם הוא כגביה מלוקח דיש למאוחר החזקה בקרקע [שטרף אותה בגביית חובו], אלא שהמוקדם מוציאה מתח"י כיון שמשועבדת לו, או שכשבא המוקדם לגבות עצם גבית המאוחר בטילה. [והנה, אין הכוונה שבטילה לגמרי למפרע וצריך להחזיר הפירות שאכל דהא מבואר בשו"ע ריש סימן ק"ד שאם זמן פירעון של המאוחר קודם לזמן פירעון של המאוחר [כגו' שמהמוקדם לוה בניסן וקבע זמן הפירעון בתשרי, ומהמאוחר לוה באייר וזמן פירעון בתמוז] דבי"ד מגבים למאוחר ואח"כ המוקדם יוציא מתח"י ומבואר דודאי כ"ז שהקרקע תח"י הוה גביה כדין, ולכאו' כוונתו דכלפי הגביה של המוקדם ל"ח שיש לו את הקרקע אע"פ שגבאה בחובו. ועדיין יש לעיין הסברא בזה דהא גבה הקרקע בחובו כדין וכל חסרונו הוא שהיה למוקדם שיעבוד בקרקע זו ולמה נאמר שכבר בגביה מונח שכלפי זכות המוקדם אין כאן גביה וצ"ע]. ועיי"ש שהביא דבדבד' התוס' לקמן צ"ד. מבואר דאין המאוחר יכול לסלק להמוקדם בזוזי ומוכח דכלפי המוקדם אין לו כלל החזקה.[[66]](#footnote-66) אכן עי' בהגרי"ז ערכין ז. שכ' דגדר הגביה היא כמלוקח ויל"ד לפי"ז למה לא יכול לסלוקי בזוזי.[[67]](#footnote-67)

[**ראיה מהסמ"ע כהקוב"ש:** והנה, בשו"ע ריש סימן ק"ד כ' דבגבה המאוחר, ומכר הקרקע לגוי אלם שאין המוקדם יכול להוציא מתח"י, חייב המאוחר לשלם למוקדם מדינא דגרמי דמזיק שיעבודו של חבירו, והנה בסימן ק"ז סעיף ג' כ' דיורש שמכר לגוי אלם קרקע המשועבדת לבע"ח דאביו, נחלקו הטור והרא"ש אם חייב לשלם לבע"ח מדינא דמזיק שיעבודו והקשו הנו"כ מה החילוק בין מאוחר שמכר שודאי חייב ליורש שמכר שמחלוקת ועי' בסמ"ע סי' ק"ז סקט"ו שכ' דביורש חשיב דבשלו מכר אבל בבע"ח מאוחר לא היה לו על השדה שמכר רק שיעבוד והרי הוא כבר משועבד ועומד למוקדם ומבו' לכאו' דס"ל דחסר בזכות המאוחר כלפי המוקדם וכד' הקוב"ש[[68]](#footnote-68)].[[69]](#footnote-69)

**תוס' ד"ה שמע מינה: תימה מה סברא היא זו וכו' דלא יהא בעל חוב אלא כלוקח:** ומאריכות לשון התוס' נראה לדייק דלא פשיטא להו שגדר זכייתו כלוקח דיתכן דבגבית חוב אין זכותו כלוקח ויל"ד בזה וכדלעיל. **ותירץ רשב"ם דבע"ח מאוחר עדיף מלוקח שלא תנעול דלת בפני לווין וכו':** ויל"ד לפי"ז בגביה מיניה אם יש זכות קדימה למוקדם. **הואיל והכל הקדש:** וכתירוץ זה כ' הרי"ף לקמן צ"ד. ויל"ע הסברא דמ"מ זכות ההקדש להוציא מה ששילם לערך שני בשביל הערך ראשון. ועי' בר"ן לקמן צ"ד. שכ' דהואיל והכל רשות אחד ומבו' דהסברא כיון שהתובע הוא תובע אחד [וכ"כ הקצות פ"ג סק"א דבמלוה אחד שיש לו שני חובות וגבה לחוב השני אין יכול לשנות הגביה לחוב הראשון כדין בע"ח מאוחר, כיון שהוא בע"ח אחד] ויל"ד הסברא בזה[[70]](#footnote-70). ויל"ע עוד לפי"ד אם במלוה שקנה קרקע מהלוה לא יכול לגבותה לחובו ויל"ע. ועי' בריטב"א שכ' "שהכל להקדש ואין הקדש מוציא מיד הקדש דכולהו מגבוה זכו" ומשמע שהוא סברא בהקדש. ועי' ברמב"ם פ"ג מערכין הלכה י"א שכ' "שהערכים לאו כחובות הן וכו' הקדש מאוחר מה שגבה גבה" ומשמע שהוא דין מסוים בהקדש ועי' בקצות הנ"ל שביאר דעתו דמועיל מדין הקדש מפקיע מידי שיעבוד [ועי' בהגהות שהקשה לפי"ד הגר"ח שהטעם שמוציא מידי שיעבוד כיון דאין הקדש יוצא בלא פדיון דהכא שהמוקדם הוא גם הקדש ל"ש טעם זה[[71]](#footnote-71)]. ועי' בלחם משנה שם שהקשה מהגמ' דאמרי' ש"מ בע"ח מאוחר שקדם וגבה ומשמע דאינו דין בהקדש. **עוד תירץ דהתם במטלטלין וכו':** לכאו' הסברא דבמטלטלין משג"ג כיון דאין מוציאין מלוקח. ומ"מ יל"ד דמשמע דמ"מ שייך לדון דאף במטלטלין יהיה דמה שגבה לא גבה ואע"פ שמלוקח לא גובה ומבואר דשייך לומר דבע"ח גרע מלוקח ועי' בזה בהמשך בד' ר"ת. **בדין קדימה במטלטלין:** ועי**'** בקצות ק"ד סק"א שכ' דהא כשנתן ד' לשניה חשיב אשר תשיג כיון שהסלע הנותר משועבד לראשונה [ובנתן ד' לראשונה לא יצא ידי ראשונה] ומוכח דס"ל דכשבאים לגבות במיניה אף במטלטלין יש קדימה לבע"ח מוקדם [וע"כ חשיב אשר תשיג].ועי' בקובץ שיעורים שהק' מד' הר"ן [וכ"ה בריטב"א בסוגיין] דס"ל דאין דין קדימה במטלטלין [אף לכתחילה] ולד' צ"ע קו' הקצות. ועיי"ש שייסד שיש קדימה במצוות ומצוה שנתחייב בה קודם מחוייב לקיימה ראשונה וע"כ מוטל על הלוה לפרוע קודם לראשונה כיון שנתחייב בה קודם[[72]](#footnote-72). ועי' בסמ"ע ק"ד סק"א שהביא מהרי"ף ועוד ראשונים דס"ל כהריטב"א ולכאו' עיקר מחלוקתם היא אם יש שיעבוד במטלטלין מיניה ויל"ע.[וע"ע בלשון הריטב"א שכ' "ולאו קושיא היא דהתם הוא במטלטלין דליכא קדימה ואפי' למ"ד שיעבודא דאורייתא אין **עיקר השיעבוד** עליהם" ולא כתב דאין עליהם כלל שיעבוד וצ"ע דא"כ יהיה בהם קדימה[[73]](#footnote-73)]**. וכעניו זה היה רגיל ר"ת לפרש וכו' ש"מ משג"ג במטלטלין:** עי' מהרש"א ומהרמ"ש שביארו החילוק דלד' ר"ח יש מ"ד דמשג"ג בקרקע, ולד' ר"ת כל המחלו' היא רק במטלטלין ובקרקע כו"ע מודו דמשגל"ג **ובכתובה דווקא ובבע"ח דאדעתא דהני לא נחית לקנות שיעבודא וכו':** יל"ע אם הוא סברא רק למ"ד שיעבודא דאו' או דס"ל כד' הקוב"ש דבטל הגביה וע"כ אע"פ שהוא מטלטלין אין לו זכות ויל"ע. ועי' בגרע"א שהקשה דלד' לא מובן הגמ' בהמניח דהא כלפי הניזק הוה כקרקע ואין ראיה במטלטלין עיי"ש [ועיי"ש עוד מה שהקשה לד' הראשו' דמלוה בשטר מאוחרת קודמת למלוה ע"פ מוקדמת כיון שנשתעבד לה א"כ ה"ה דכלפי היזק המגופו משועבד וצריך לקדום אף בחב עד שלא היזיק עיי"ש ויש להעיר דלכאו' כל סברת הראשו' הור רק במלוה בשטר ששיעבד לו וצ"ע.]  **ועוד י"ל דבערכין מלוה ע"פ:** עי' בקצות ק"ד סק"א שהוכיח דדעת תוס' דאיכא קדימה במלוה ע"פ אלא דמשג"ג, ולכאורה הטעם דקדימה הוא משיעבודא דאורייתא ויל"ע א"כ למה משג"ג הא לר"ת לא תיקנו שתועיל גביית המאוחר משום שלא תנעול דלת וצ"ע ועי' בסמ"ע ק"ד סקט"ז. ובעיקר תי' התוס' יל"ע דהא ס"ל דשייך למימר אף במטלטלין דמה שגבה לא גבה וע"כ דאע"ג דמלוקוחות אין מוציא מיד בע"ח מאוחר יוציא ויל"ע א"כ למה אם הוא מלוה ע"פ לא מועיל וצ"ע.

**דעת הראשונים שהמחלוקת תלויה בשיעבודא דאורייתא:** ועי' ברמב"ן ובריטב"א בסוגיין ובר"ן לקמן צ"ד. שכ' דלמ"ד שיעבודא דאורייתא ודאי מה שגבה לא גבה וכל הנדון הוא למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא אם יש סברא דנעילת דלת עיי"ש. ועי' ברמב"ן ובריטב"א שדנו אם שייך למימר למ"ד שיעבודא דאורייתא הסברא דמשגל"ג. [ומדבריהם מבואר דאף למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא יש זכות קדימה ויל"ע בטעמו]. ועי' בגרע"א שהכריח דאף למ"ד שיעבודא דאורייתא שייך משגל"ג מתקנה שלא תנעול דלת עיי"ש. ויל"ע לדעתם אמאי משג"ג במלוה ע"פ ועי' בסמ"ע ק"ד סקט"ז. ויל"ע לפי"ז בדעת שמואל דס"ל בב"ב קע"ה. דשיעבודא לאו דאורייתא ושמואל גופיה ס"ל לקמן צ"ד. בדעת רבנן דמה שגבה לא גבה. עי' בדרך משפט סי' י"ז ס"ק @ מה שדן בקו' זו.

ועי' ברש"י במהדו"ק שכ' דהמחלו' בבע"ח מאוחר פלוגתא היא בבבא בתרא ויל"ד בכוונתו [ואולי ס"ל לגמ' דף קנ"ז: בדאיקני ולוה ולוה ואח"כ קנה אם לקמא משתעבד וצ"ע.

[**בדין בע"ח מאוחר שקדם וגבה שלא ע"י בי"ד:** עי' ברא"ש לעיל פרק הכותב סי' י"א בסופו שכ' מרבינו יונה שהיכא דבלוה ולוה ואח"כ קנה דהדין חולקין [ב"ב קנ"ז:] וקדם אחד וגבה הכל, זכה [אע"פ שבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה הכא שאני דיש לו זכות קצת עיי"ש]. וכ' דהיינו דווקא שגבה בבי"ד אבל היכא שגבה מעצמו לא. ויש לדון ההבנה בזה. ועיי"ש ברא"ש בסו"ד שכ' דבמטלטלין מה שגבה גבה היינו גם שלא ע"י בי"ד והוכיח מר"ט עיי"ש. ויל"ד אם במלוה ע"פ אי נימא דמה שגבה גבה אם הוא דווקא בגבה ע"י בי"ד ויל"ד לפי"ז בסוגיא דערכין דאיירי בגבה מעצמו ויל"ד.]

**רש"י ד"ה מדקתני:** דאי לא מאי נפק"מ דקודמת: מבואר דאם יש כדי שני הכתובות אין מעלה לראשונה ועי' בר"ן צ"ד. שהביא מהרשב"א דבקדם המאוחר וגבה בינונית והשאיר זיבורית אין המאוחר מוציא מתח"י. ולכאו' כן מדויק ברש"י [ומבואר גם דכלפי המיניה אין לה מעלה לקדימה גביה מה שתבחר].

**דף צ:**

**שמע מינה אחת בחייו ואחת במותו יש להן כתובת בנין דכרין ולא חיישינן לאינצויי:** עי' ברא"ש הביא ד' הר"ח דאם השניה בחיים אין ליורשי ראשונה כב"ד כיון דאתי לאינצויי דלבני השניה אין כלום בירושת אביהם וכ' דיש מן הגאונים שחולקים, ודייקו כן מהמשנה שכ' שניה ויורשיה קודמין ומשמע שאף שהיא בחיים. וכ"כ הר"ן וכ"פ בשו"ע קי"א סעיף י'. [ועי' בגרע"א תשו' קפ"ה שנראה שפי' סברתם דמה שהשניה נוטלת כתותה מבטל החשש אינצויי עיי"ש[[74]](#footnote-74)]. ועי' ברא"ש שהקשה דלדעת הר"ח, דאמרי' לקמן דבמועטין [שלא היה מותר דינר] ונתרבו כבר זכו בהם יורשים וליכא כב"ד וא"כ אף אם תמות השניה לא יהיה ליורשי ראשונה כב"ד כיון דכבר זכו בני השניה לחלוק בנכסים. ועי' במהרי"ט [והובא באבני מילואים קי"א סק"ז] שיישב דהכא מעיקר הדין יש דין כב"ד אלא מחמת חשש אינצויי אינו מתקיים משא"כ במועטין ונתרבו דכיון דמיעקרא נחלה דאורייתא אין כלל תקנת כב"ד. ועי' בגרע"א שפירש דאף מאן דס"ל דבאחת בחייו ואחת במותו ליכא כב"ד, לא דס"ל שיש חשש אינצויי, אלא דס"ל דהוה כמועטין ונתרבו [ולפי"ז המחלוקת היא בגדר חשש אינתויי אם בטל גוף התקנה דכב"ד]. ובעיקר החשש אינצויי יל"ע הא בכל כב"ד בני הגדולה יורשין יותר ועי' במאירי. וע"ע ברש"י במהדו"ק שכ' דיטענו בני השניה שאין הם יורשים.

**כתובה נעשית מותר לחבירתה:** עי' ברש"י שפי' הטעם "דהשניה שנגבית בתורת חוב אין לך ירושה גדולה מזו" ו"אלו ואלו עושין מצוה לפרוע חובת אביהן והיא היא ירושתן" וכ"כ הרא"ש ["כי בפירעון כתובת השניה מיקיימא נחלה דאורייתא] וכעי"ז בריטב"א. ["אין לך נחלה גדולה מזו דאלו ואלו פורעין החוב שהיה מוטל על אביהם ועל נכסיו"] ויש להבין הסברא דהפירעון חוב הוא קיום הירושה [ומבואר דפירעון החוב חשיב שימוש בנכסים ע"י היורשים]. [ויש לדייק ברש"י שהוסיף את המצוה לפרוע, וע"ע בריטב"א בהמשך הגמ' בביאור המ"ד דרק בבע"ח הוה מותר שמדוייק שהמצוה זה חלק מהטעם]. ועי' באבני מילואים קי"א סק"ג בשם הבית מאיר, ובגרע"א, שהקשו למה בעינן לטעם דהפירעון הוא הירושה, נימא שהירושה היא בעצם הנכסים דהא בע"ח מכאן ולהבא הוא גובה וכ"ז שלא נפרע הכתובה והחוב חשיב שזכו בנכסים לגמרי מדין ירושה. ועי' באבני מילואים שיישב שהדין דמותר דינר הוא גם שלא יהיה משועבד [[75]](#footnote-75)והוכיח כן מהגמ' לקמן עיי"ש. ועי' בגרע"א בגליון המשניות [ובמכת"י תלמיד] שכ' ליישב דכיון דנכסים בחזקת אלמנה ל"ח שהתחילו לירש [וכסברא זו כ' ההפלאה לקמן] ומחודש דהבחזקת אלמנה מבטל הדין ירושה ועוד דא"כ נימא גם דל"ח שקיימו מצות פריעת בע"ח אלא נתקיים ע"י האלמנה וצ"ע. וע"ע בתשו' קפ"ה שכ' באופ"א, דבאמת הסברא שחשיב ירושה על הממון קודם שגבה הבע"ח כיון דמכאן ולהבא הוא גובה נכונה כלפי בע"ח, אלא דלא מועלת כלפי כתובה, דיורשי ראשונה, כדי לגבות הכב"ד שלהם מוכרחים לפרוע כתובת השניה, דכל הטעם שזוכים יורשי ראשו' בכב"ד ול"ח לאינצויי הוא, כיון שלשניה יש את פירעון הכתובה. וא"כ, מוכרחים לפרוע לשניה כדי לזכות בכב"ד, ואחר הפירעון הא אין מותר דינר. וע"כ בעינן לטעם דע"י שפרעו חשיב קיום נחלה דאורייתא ולא בעינן למותר דינר וזכאים יורשי הראשונה לכב"ד.[[76]](#footnote-76) [ובעיקר ד' הראשונים דהנחלה דאורייתא מתקיימת בפירעון החוב או הכתובה השניה, יש לדון מתי הוא קיום הנחלה דאורייתא, אי נימא דקיום הירושה הוא רק בפירעון החוב. ומחודש, דלפי"ז כ"ז שלא פרעו ל"ה נחלה [ועוד דיהא כמועטין ונתרבו דנכסים משועבדים לא הוה נחלה וצ"ע]. ולכאו' ההבנה, דמה שפרעו חוב שהיו הנכסים משועבדים לו, ל"ח ביטול הנחלה, כיון שהוא שימוש שלהם בנכסים. ולפי"ז ל"ק ממכאן ולהבא הוא גובה וצ"ע].

**כי פליגי בכתובה:** הטעם: ברש"י כ' דהטעם לחלק, דכלפי הכתובה, בני השניה חשיבי מקבלים ולא פורעים. [ולכאו' ההבנה דלא חשיב שקיימו פירעון חוב כיון דבלא"ה היה להם זכיה בנכסים[[77]](#footnote-77) [ויש לדון אם נוגע לענין פירעון חוב מעצמו שכ' בע"א]. ועי' בריטב"א שכ' בשם י"א שבכתובה ל"ח קיום מצות אביהם [ולכאורה כיון דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים]. ונפק"מ לכאורה בגבתה השניה מחיים [דלד' רש"י הוה כולם פורעים ולד' הריטב"א ל"ה קיום מצוה[[78]](#footnote-78)] וכן נפק"מ בהיה הבע"ח אחד מן האחים דלד' רש"י לא הוה נחלה דאורייתא כלפיו. ועי' בהפלאה ובגרע"א שכ' הטעם עפ"י מה דאמרי' לק' צ"ו: דנכסים בחזקת אלמנה [וא"כ לא הוה גביה מיתומים אלא זכיה שלה.]. ועי' במגיני שלמה ובגרע"א שהקשו לד' רש"י, דלכאו' כ"ז שהאשה השניה בחיים חשיב שכולם פורעים ונתקיימה נחלה דאורייתא, ויש לראשונים כב"ד. וא"כ אף לאחר שמתה להוי כמרובין שנתמעטו ולא יזכו בני הראשונה בכב"ד[[79]](#footnote-79). ועי' בגרע"א שכ' בסו"ד ד... ויל"ד מה ס"ל המ"ד דכתובה נעשית מותר [וכן ההלכה] לפי כ"א מהטעמים. [עי' בגרע"א שכ' בד' רש"י דהטעם דהוה כמועטין ונתרבו וכקו' לקמן, אכן מהב"י שהביא מוכח לאו הכי[[80]](#footnote-80). ולד' הריטב"א יל"ד אם ס"ל דיש מצוה בכתובה או טעם אחר ולד' הגרע"א עיי"ש שפי' דס"ל דאע"פ שמוחזקת חשיב מחוסר גביה עיי"ש].

**וש"מ כתובת בנין דיכרין לא גבה ממשעבדי:** **בדין מלוה ע"פ מוקדמת ובשטר מאוחרת:** נחלקו הראשונים במלוה ע"פ מוקדמת ומלוה בשטר מאוחרת ובאים לגבות מיניה מי קדים. דד' רב האי גאון דהמלוה ע"פ קודמת כיון דשיעבודא דאורייתא וכלפי המיניה שיעבודה קדם. וד' הרי"ף דמה שהשתעבדו נכסיו למלוה בשטר הוה כמכירה ואין מלוה ע"פ מוציא ממה שמשועבד למלוה בשטר. ועי' בר"ן שכ' דהרמב"ן הביא ראיה מסוגיין כד' רב האי גאון [דהמלוה בשטר קודמת]. וצ"ע ההבנה הא הטעם שלא גבתה ממשעבדי כיון דירתון תנן וכדפי' רש"י. ועי' בחי' הר"ן שפי' ראיית הרמב"ן דס"ל דאף דירתון תנן אינה כירושה אלא גבית חוב בגדרי ירושה אלא דהוה כמלוה ע"פ כיון דלא גבתה ממשעבדי וא"כ ראית הרמב"ן דממה דאמרי' דהשניה קודמת אע"פ דחשיב מיניה מוכח דהמלוה בשטר קודמת. ועיי"ש בר"ן שדחה דירתון תנן[[81]](#footnote-81) [ולכאו' כוונתו דגדר זכייתם הוה ממש מדין ירושה] וע"ע בר"ן כאן בארוכה בזה.

צ"א..

**היו שם נכסים בראוי אינם כבמוחזק:** עי' ברש"י שפי' דראוי היינו שראוי ליפול נחלה מאבי האב ועי' ברא"ש שהוסיף דאף במת אבי האב קודם חלוקה וכ"כ רש"י במהדו"ק וכ"פ בשו"ע קי"א סעי' ג'. [ויל"ע מה חידוש המשנה דיאמרו בני כתובה השניה דאנן מכח אבוה דאבא קאתינא והזכיה בנכסי הסבא לא הוה מדין ירושת האב ויל"ע]. וע"ע ברא"ש שביאר דלא דמי למועטין ונתרבו כיון שהשבח הוא בגוף הנכסים ויל"ע ההבנה[[82]](#footnote-82). וע"ע בר"ע מברטנורה שפי' דראוי היינו גבית חוב, [עי' ב"ב קכ"ה: לענין בכור וירושת הבעל] ועי' בגרע"א שדן לרש"י והרא"ש מה הדין בגבו חוב וכן להרע"ב אם בנפלה ירושה חשיב נתרבו [לד' תוס' דבמועטין ונתרבו זכו בני גדולה]. עיי"ש. [וע"ע בבית שמואל קי"ג סק"ג דהראוי הוה כראוי דכתובה].

צ"א:

**פשיטא מרובין ונתמעטו וכו', מועטין ונתרבו מאי:** עי' בראשו' שהקשו למה במרובין ונתמעטו פשוט דאזלי' בתר שעת מיתה ובמועטין ונתרבו מספק"ל. ועי' ברמב"ן שכ' "דפשיטא דמרובין בשעת מיתה כבר זכו בהם יורשים ממה נפשך שאם תאמר זו נחלה של כתובת בנין דכרין משעת מיתה היא, כשאר נחלות, הא מרובין נינהו. וא"ת שלא חלה עד שעת חלוקה כבר ירשו הכל ואח"כ הם פורעים חובם ולא מיעקרא נחלה דאורייתא אבל מועטין בשעת מיתה דלמא משעה ראשונה חל שיעבודו ונמצא שנעקרה נחלה דאורייתא, או דילמא איגלאי מילתא דהני נכסים שוין נינהו. א"נ יורשי כתובה גדולה בע"ח נינהו וכל אימת דבעי לאיפרועי מהנהו נכסים מפרעי בין בשעת מיתה בין בשעת חלוקה. ואע"ג דירתון תנן, דמי לבע"ח א"נ כיון דבשעת חלוקה איכא מותר דינר לא מיעקרא נחלה דאורייתא דנחלה בשעת חלוקה שמא חלוקה.

בסיעתא דשמיא

**פרק הנושא את האשה**

דף ק"א:

**והיא ניזונת מנכסים משועבדים שהיא כבעלת חוב:** ברש"י כ' הטעם כיון שיש לה שטר עליהם, צ"ע דהא עיקר הטעם דבת אשתו ניזונת ממשועבדים [דלא כמזון הבנות] הוא כיון דקצובין עי' בתוס' ויל"ע. [ולכאו' מבואר דבקנו מידו לא מהני וע"ע ברש"י גיטין נ"א:].

**הפקחין שבהם היו כותבין ע"מ שאזון את ביתך וכו':** עי' בגרע"א שדן אם תגבה ממשועבדים כיון שיש הרבה צדדים שלא יחול החיוב [כגו' שיגרשה וכדו'] עיי"ש שהוכיח דמ"מ נגבית ממשועבדים ואע"פ שאינו חיוב ודאי [ויל"ע דבכל כתובה נימא דלא ודאי שיבא לגביה].

**תוס' ד"ה והיא ניזונת:** **דהכא משום קצבה:** מבו' דעת התוס' דמזון בת אשתו הוה קצובין, ואע"ג דאין שיעור למזונות ויתכן שתצטרך יותר או שיתייקרו מ"מ חשיב קצובין. ועי' ברמב"ן וברשב"א בגיטין נ"א דפליגי כיון דאינו שיעור קצוב. [וכאן מועיל משום דרב גידל דדברים הנקנים באמירה]. [ועי' בפני יהושע שהביא מחלו' הראשונים אם חיוב מזון הבנות חל מחיים או לאחר מיתה עיי"ש].

**חייב אני לך מנה בשטר: וכו':** לדעת רש"י אף במסקנא מחלוקת רבי יוחנן ור"ל היא בדיני הודאה, אם כשכותב אני חייב לפלוני מנה בלא שמו ובלא חתימה חשיב הודאה. אכן, ר"ת בתוס' לקמן ק"ב. ד"ה אליבא פליג וס"ל דחייב אני לך מנה בשטר, היינו שבא להתחייב על ידי השטר, [והיינו שהשטר יחיל חיוב בלא סיבה אחרת לחיוב]. [ולרמב"ם פי"א והרי"ף שיטה אחרת דמדין אודיתא ויתבאר בעז"ה בהמשך. ועי' בקצות מ' סק"א שסידר השיטות]. וצריך לברר בכל השו"ט בסוגיין לפי שיטתם מה הראיה.

**תנן הנושא את האשה ופסקה עמו לזון את בתה מאי לאו כי האי גוונא וכו':** יל"ע לדעת רש"י מה הראיה לענין הודאה הרי כאן מתחייב לזון ולא בהודאה וכן הקשה הפני יהושע. ועיי"ש שיישב דבאמת איירי בשטר התחייבות אלא אם מועיל שטר התחייבות בלא עדים מוכח דאלימא מילתא דשטרא ויועיל גם כלפי הודאה עיי"ש. ולד' ר"ת ניחא דבא להתחייב ע"י השטר [וצ"ל דלא ניחא ליה לומר שהחידוש שחל חיוב מזונות ושנגבה ממשועבדים].

דף ק"ב.

**תא שמע כתב לכהן שאני חייב לך חמש סלעים חייב ליתן לו חמש סלעים ובנו אינו פדוי:** לדעת רש"י לכאו' הביאור דס"ד שהודה שחייב לכהן ה' סלעים וחל חיובו מדין הודאה [בלא קשר לחיוב פדה"ב] וע"כ אין בנו פדוי דהתשלום הוא בעבור החיוב ולא בעבור הפדה"ב. וצ"ע דממ"נ אם באמת חייב לו ה' סלעים [בלא פדה"ב], ודאי חייב ואם לא חייב, גם ההודאה לא תחייבנו ויהיה התשלום לפדיון הבן וצ"ע. [ולד' הפנ"י דלעיל גבי מזונות בת אשתו דהראיה היא משטר התחייבות אפשר שגם כאן אותו פי']. ולד' ר"ת הראיה שחל חיוב ע"י השטר ואין בנו פדוי כיון שההתחייבות חלה בלא קשר לחיוב ה' סלעים דפדיון הבן. [ולפי"ז היישוב דההתחייבות כן קשורה לחיוב פדיון ויל"ע מה השתנה בין הקושיא לתירוץ].

**תוס' ד"ה תא שמע:** השתא ס"ד, עי' ברש"ש שכ' דד' התוס' נ' שפי' כר"ת בהמשך דלרבי יוחנן חייב מדין שטר התחייבות וכ"כ בד' התוס' אי הכי עיי"ש**.**

**שאני התם דמשועבד ליה מדאורייתא, כדי לברר לו כהן:** לד' רש"י, היישוב דכיון שיש עליו חיוב, ע"כ מועיל ההודאה גם בלא אתם עדי. ויל"ע מה בא להודות אם על עצם החיוב, מה היישוב דמשועבד ליה מדאורייתא ומאי שנא מכל הודאה שלוה שהחיוב לשלם הוא מדאורייתא, ולכאורה ההודאה שחייב **לו** כיון דאיירי במכירי כהונה [וכיון שכל ענינו הוא לאיזה כהן חייב לא אמרי' ביה משטה[[83]](#footnote-83).]. ולד' ר"ת מבואר דכיון שהחיוב פדיון כבר קיים יכול להחילו לכהן זה ויל"ע מה נפעל בחוב דהא החיוב פדיון הוא לכל שבט הכהונה. [וצ"ל או ע"י מתנה מועטת או שמשלם לו את חיוב הפדיון בשטר התחייבות ומועיל אף לריש לקיש כיון שההתחייבות באה כפירעון [והוה כעין זקיפה במלוה].

**תוס' ד"ה לברור לו כהן:** אפילו במכירי כהונה מיירי: ומבואר דשייך דין מכירי כהונה בחיוב פדיון הבן והנה בדין מכירי כהונה מצינו כמה ביאורים: א. ד' רש"י בגיטין ל. שהכהנים האחרים מסחי דעתייהו ויש להעיר שזה שייך בממון בעין כתרומה דע"י היאוש דהאחרים זכה כהן זה אבל בחוב איזה דין ממון חל ויל"ע. ב. ד' התוס' בב"ב קכ"ג: וההגהות אשרי בגיטין ל. דהוה מדין מתנה מועטת וע"כ יכול לחזור בו ג. ד' הרמב"ן, רשב"א וריטב"א בגיטין ל. דהוה מתקנ"ח דעשו בזה שאינו זוכה כזוכה, ויל"ע בזה בחוב ממון. **הוה מצי לשנויי שכתב לו משום דלא לימא ליה פרעתי:** עי' בגרע"א שהקשה דכיון שאינו מחיל את החיוב אלא שלא יחזור בו, למה חשיב שטר לענין שטרך בידי מאי בעי עיי"ש.

**אי הכי אמאי אין בנו פדוי:** בתוס' כתבו דהכוונה שיהיה פדוי לכשיתן ויל"ע בלשו' רש"י שכ' "אי הכי דטעמא משום שיעבודא דאורייתא הוא, והוה ליה כמעיד עדים וחותמים, אמאי אין בנו פדוי" ונראה דס"ל בקו' דהפדיון יחול מחמת השטר ויל"ע דלכאו' השטר הוא על החיוב פדה"ב ומאיזה סיבה יהיה בנו פדוי הרי לא נתן כסף פדיון, [והשטר, הוא רק לעשות את החיוב פדיון למלוה בשטר], ואולי ס"ל דבכה"ג חשיב זקיפה במלוה [עי' בגיטין י"ח.] וע"כ הוה פירעון ויל"ע. וכאו' זה מה שהכריח לתוס' לפרש דהכוונה דהמעות שיתן על השטר הוה מעות פדיון. [דאף לר"ת דל"ח שטר התחייבות כיון שיש סיבה לחיוב הוה שטר על החיוב פדה"ב].

**גזירה שמא יאמרו פודין בשטרות וכו':** ברש"י כ' "שמא יאמרו פודין בשט"ח שיש לו על אחרים" ויל"ע לראשונים דס"ל דמכירת שטרות דרבנן [עי' בתוס' לעיל פ"ה:] א"כ ל"ח שנתן לו ממון מדאורייתא ולא יועיל הפדיון. וברש"י הוסיף "דאתי למימר מה לי האי שטרא ומה לי האי שטרא" ויל"ע אם הפדיון היה רק כשיתן למה שיאמרו כך. ונראה דס"ל שהפדיון יחול בשעת כתיבת השטר על עצמו וכ"כ הט"ז בסימן ש"ה סעיף ד' וצ"ע דברש"י בבכורות נ"א כ' דהפדיון הוא כשיתן המעות. ועי' בקצות ק"צ סק"ה ו' אריכות בזה עיי"ש שדן במחלו' ברש"י והרשב"א קידושין ה.

**גזירה שמא יאמרו וכו':** יל"ע בגדר הגזירה אם הפקירו את הממון [מדין הפקר בי"ד הפקר] ולא הוה מעות פדיון כלל, או שחייבוהו בפדיון מדרבנן. ועי' בשער משפט רל"ד סק"א שהקשה למה לא חייב הכהן להחזיר לו המעות הא כל מה שנתן היה לפדיון והוה נתינה בטעות, והוכיח דמדאורייתא הוה פדיון [ועדיין יל"ע דנימא שאם היה יודע שיתחייב מדרבנן לא היה נותן וצ"ל דאין כזה אומדנא כיון שפדה בנו במעות אלו]. אכן, עי' ברשב"א קידושין ה. שכ' דעכשיו אף מן התורה אין בנו פדוי וכ"כ הערוך השולחן ש"ה ס"ק י"ט.

**לימא כתנאי ערב היצא אחר חיתום שטרות וכו' רבי ישמעאל גובה מנכסים בני חורין אמר לו בן ננס אינו גובה וכו':** עי' בתוס'[ד"ה כתנאי] שפי' ד' רש"י דאיירי שבחתם אני ערב אחר מתן מעות הוה הודאה שנעשה ערב בשעת מתן מעות. ועיי"ש שפי' דבחונק המחלוקת היא בעצם הדין אם חל ערבות שלא בשעת מתן מעות ומ"מ יש ראיה מחונק להודאה עיי"ש ועדיין יש לעיין איך חל חיוב הערבות לאחר מתן מעות דלאחר מתן מעות אין סברא דבההיא הנאה או הכאילו קיבל וכן הקשה התומים סימן מ' סק"א, [עיי"ש שכ' דמהני מדין הודאה וכהרמב"ם]. ולד' ר"ת בא להתחייב בלשו' זה והמחלו' אם חל חיובו ויל"ע בראיה מחונק לפי"ז.

**תוס' ד"ה אליבא דבן ננס:** **ור"ת מפרש כולה סוגיא בלא הודאה וכו':** והיינו דלד' ר"ת חייב אני לך מנה בשטר היינו שבא להחיל ע"ע חיוב מנה ע"י השטר [בלא סיבה מוקדמת כהלואה] ובזה נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש אם חל כזה חיוב ויל"ע בצדדי המחלו'. [ועי' בתוס' לעיל נ"ד: ד"ה אע"פ שדנו שיחול רק כשיש למתחייב קרקעות ופי' האחרו' דבריהם לשיטתם כאן שהקשו בשטר התחייבות דכשאין למתחייב קרקעות חשיב שלא הקנה לו כלום עי' מש"כ שם]. **הא אין מטלטלין נקנים בשטר וכו':** יל"ע למה חשיב לחוב זה מטלטלי, ועי' לעיל צ"ב: שאמרי' בגמ' דיורשין שירשו חוב טוענים למלוה אנן מטלטלי שבק אבוהון וצ"ע. ועי' ברבינו קרשקש שכ' "דר' יוחנן סבר דכי היכי דמקניו בשטר וכדתנן נכסים שאין להם אחריות נקנים בשטר הכי נמי משתעבד אדם בשטר וריש לריש סבר דשטר אקנויי מקנה אבל אי אפשר להשתעבד בשטר". ונ' דס"ל דהתחייבות היא כנכסים שאין להם אחריות [ודלא כתוס' שמטלטלין] וסב' ריש לקיש דלא מהני היא חסרון בקנין, דשטר אינו פועל זה והנה, מבואר בתוס' דלגבי חוב יש חסרון דמטלטלין דאינם נקנים בשטר, והנה בעיקר הטעם דאין מטלטלין נקנים בשטר מצינו מחלוקת הראשו' ד' הרשב"א ב"ק ע"ט: מטעם שלא התחדש בפסוק קנין זה ודעת הריטב"א שם [וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בב"מ מ"ה:] כיון שא"א לסיימם בשטר. והנה בשטר התחייבות לכאו' אין חסרון דאינו מסויים ומוכח דס' התוס' כד' הרשב"א כיון שלא התחדש. אכן לד' הנתיבות לק' דהכא ל"ה מדין שטר ניחא. **כיון דגמר ומקני:** יל"ע לפי"ז בגדר השטר אם קונה ההתחייבות ע"י השטר או שההתחייבות חלה מדין גר ומקני ע"י מסירת השטר ועי' בקצות ק"צ סק"ו שכ' דהוה שטר קנין וע"כ אם כתוב בשטר אלף לא יכול שיחול חיוב רק בחמש מאות. אכן עי' בנתיבות שם סק"י דפליג וס"ל דהוה שטר ראיה וכמה שהיה בדעתו להתחייב גמר ומקני.

**דברים הנקנים באמירה:** הנה יסדו האחרו' דמקח מחייב את תנאי המקח גם בלא דיני קנינים ולדבריהם צ"ע למה בעינן לחידוש דין דברים הנקנים באמירה הא כיון שחלו הקידושין מחייבים את כל תנאיהם. ועי' במרחשת ח"ב סי' ל"ד סק"א שהביא מספר דברי חיים שהקשה שיתחייב כיון שבהכי האשה נתרצית להתקדש ולכאו' זה כוונת קושייתו עיי"ש דנפק"מ היכן שהאשה מוחלת עיי"ש.

דף ק"ב:

**דברים הנקנים באמירה, בההיא הנאה:** בטעם שקונה בדברים הנקנים באמירה: עי' בתשו' נודע ביהודה חו"מ קמא סי' כ"ח שהביא ד' חתנו ר' יוסף מפוזנא דהטעם שמועיל הוא כיון דיש להם גמירו"ד גמורה והיינו דס"ל שבמקום שיש גמירו"ד גמורה קונה לגמרי והרגילות לבאר דבר זה עפ"י שי' אביו של החזו"א [חזו"א חו"מ סימן כ"ב ד"ה כלל גדול] דעיקר הפועל בקנינים הוא הגמירות דעת. ובנוב"י שם האריך לחלוק דאין קנין חל בלא מעשה קנין וכאן מועיל משון תקנת חכמים עיי"ש שדייק כן בלשו' רש"י בסוגיין. ונראה מד' דקונה ככל תקנת חכמים אכן י"ל עפי"ד הדבר אברהם ח"א סי' א' דמן התורה יש כח לרבנן לתקן מעשה קנין ויש לדון אם גם כאן הוא אותו הגדר. ועי' ברבינו קרשקש בסוגיין שכ' דמשתעבד בההיא הנאה מדין כסף [ועי' בחזו"א סימן נ"ה סק"ט] ועי' עוד בהגהות לנוב"י בסופו [בהוצאת מכון י-ם] שהביאו מג"ר נחום משאדיק שפי' שמועיל מדין חליפין [ונוגע לעיקר המחייב דבההיא הנאה]. ובעיקר הפועל בקנין הביאור הרגיל הוא דהגדר דדעת הקנין היא שיחול הקנין ע"י המעשה וכן נראה בחזון איש נדרים ו:[[84]](#footnote-84) וע"ע ברשב"א ב"ק ק"ב. ד"ה ומכל מקום בתירוצו הראשון דנראה דע"י הגמירו"ד מועיל עיי"ש. [ובברכת שמואל ב"מ סי' ט' הביא מהגר"ח חילוק בין כל הקנינים לחליפין דחליפין נגמר ע"י הגמירות דעת ויל"ד אם זה כוונתו.**].**

**ניתנו ליכתב או לא ניתנו ליכתב:** לד' רש"י הספק אם בגדר הקנין שתיקנו רבנן אם מועיל גם לענין גביה ממשועבדים ועי' בתוס' מר"ח ור"ת שהספק אם כל הדין דברים נקנים באמירה הוא ע"י שטר [ולפי"ז אין דין דברים הנקנים באמירה] או דחל בלא שטר. וע"ע בראב"ד בהשגות פי"ג מזכיה וכן הביא בריטב"א בסוגיין שפי' הספק אם בעינן קנין או דאלימות העשיה בינהים שאף בלא שטר יחול שיעבוד נכסים עיי"ש.

**תוס' ד"ה רבה ורבינא:** תימה דלרבינא דאמר מקודשת: היינו דלרבינא לשיטתו קשה מהברייתא ועי' בהגהות יעב"ץ ומצפה איתן שהביאו יישוב הראשו' בקידושין ט: דתרי רבינא הוו ולגבי שטר קידושין הוא בן זוגו של רב פפא [וע"ע לעיל ק: דרבינא היה דודו של רבינא זוטא].

1. וע"ע בגרע"א ריש פאה במתנה בלקו"ש ובד' בתוס' לעיל נ"ו. בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. [והנה ברש"י לא פי' דר"ח מבאר המשנה ויל"ע אם ס"ל דהמשנה איירי בכתיבה וקנין וע"ע ברש"י ד"ה וכי כתב לה שכ' בין באמירה בין בקנין ובמהרש"א]. [↑](#footnote-ref-2)
3. [ויל"ע קשה לתורי"ד רק בסילוק דבדיבור וס"ל שיש שני סוגי סילוק או דכוונתו דאחר שהתחדש שמועיל בדיבור ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ע אם הגדר הוא כתנאי ולא נראה אלא הפי' שהסתלק מהזכות שיכל לזכות בה בנישואין. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ויל"ע בנסתלק בעודה ארוסה ורוצה לחזור קודם נישואין אם חשיב שכבר זכתה ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-5)
6. עיי"ש בירושלמי שבתחי' נסתפק בזה ופשט ר' זעירא. [↑](#footnote-ref-6)
7. [ולכאו' היישוב דלד' תוס' לשו' טוב גדרו בירור שאינו רוצה בנכסים וגרוע הוא סילוק רק מדין ודברים וכדאמרי' בכריתות כ"ד. וכ"כ בפנ"י. ודלא כרש"י דלשון טוב היינו לשו' מתנה]. [↑](#footnote-ref-7)
8. [ולכאו' הביאור דבשעת נישואין, שהדין הוא שע"י הנישואין זוכה בפירות אז מסתלק מהפירות ונותן הזכות פירות לאשה [וכעין ד' הגרע"א בשיור דכקונה וחוזר ומזכה]. וע"כ בשעת אירוסין שאין לו עדיין זכות פירות אינו יכול להקנות הזכות פירות לאשה. [↑](#footnote-ref-8)
9. [ולשי' דחסרון דבשלבל"ע הוא משום חסרון גמירו"ד י"ל אולי דביחס לפירות יש חסרון גמירו"ד וביחס לתקנה בעינן אי אפשי ויל"ע.]. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכן הקשה בבני אהובה פכ"ג הלכה א' ד"ה איברא ועיי"ש שיישב דכוונת התוס' דהוה כמעכשיו וכשי' התוס' בב"מ ט"ז. דבמעכשיו בדבשלבל"ע אינו יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-10)
11. סי' ר"ט סקי"א ד"ה ונסתפקו. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן נראה קצת בד' תוס' ב"ב שכ' דמייתי ראיה דאע"ג דאין אדם מקנה דבשלבל"ע מ"מ מסתלק מדבשלבל"ע ולא האריכו הסברא דאי אפשי. [↑](#footnote-ref-12)
13. אכן יעויין בריטב"א שביאר ס' הרא"ה דמשום שלא תהא חוזרת כל יום ומשמע דמעיקר הדין יכולה לחזור בה. וע"ע במהרמ"ש שכ' דאם היה רק דינא דרבא היה מועיל חזרה אבל אחר דין דרב כהנא יתכן דלא מועיל חזרה באיני ניזונת. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכמו שכ' לעיל דמבואר במתני' דרשב"ג דבסילוק בירושה הוה מתנה עמשכ"ב אע"פ שלא הוה התנה את הנישואין בכך. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואולי ס"ל שהסילוק הוא כמחילה בזכויות הנישואין ויל"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. והאחרו' הקשו לפי"ז למה במתני' ב"ב קכ"ו: כ' מתנה עמשכ"ב, תיפו"ל שכבר זכה. [↑](#footnote-ref-16)
17. עי' בחתם סופר שכ' כן מדנפשיה ועיי"ש שהביא מהר"ן לעיל לגבי נכסים שאינם ידועים סברא לביטול המכירה כיון דמפסדת ירושת בני הבעל עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויל"ע בד' רש"י שהוסיף שנותנין לבע"ח ולכתובת אשה "שנתחייב המת מחיים" ואולי בא לומר דזכותם קודמת ליורשין כיון שהיה להם תביעה מחיים וכמוש"כ בהמשך מהרשב"א וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועי' בשיטמ"ק מתלמידי רבינו יונה שכ' ושואלין על זה כיון דקיי"ל דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לכתובה היכי ס"ל לר"ט דינתנו לבע"ח [וקושייתו צ"ב דהתחיל בכתובה וסיים בבע"ח]. ותי' "דהכא במלוה או בפיקדון שיש להם ביד אחרים לא דיינינן להו מטלטלין דיתמי אלא מטלטלי דידיה נינהו". [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' בתוס' פסחים ל"א. ובגרע"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויל"ע אם ס"ל בכל בע"ח כך דהמחוסר גוביינא הוא חסרון במוחזקות או דכאן מה שמעיקר הדין היו צריכים שבועה מוכח דהוה גוביינא. [↑](#footnote-ref-21)
22. [עי' בלשו' הירו' שכ' דאף בפטר מן השבועה אינה גובה כיון שזו תורה וזו אינה תורה ויל"ע ההבנה ועי' בתשו' הרשב"א סי' ח"ב רנ"ב שנ' הביאור כיון שגבית היתומים מדאורייתא ועי' בהפלאה]. [↑](#footnote-ref-22)
23. [וק' יל"ע דלכאו' שבועת הנפרע שלא בפניו הוא זכות דהלוה והכא כיון שמת וכל זכותו בממון הוא רק לפרוע לא יהיה לו תביעת שבועה וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-23)
24. עי' בפנ"י שכ' דמתחי' ד' התוס' נ' שהוא סברא בשעת התפיסה [ולכאו' כוונתו מלשו' התוס' "דההיא שעתא לא בעי שבועה" דק' משמע דהכוונה על שעת התפיסה [דאם כוונתם לגביה אחר מיתת האב היה צריך לכתוב דכיון דלא קרינן ביה הבא ליפרע] וכן מהו לא שייכא שבועה הוה להו למימר אינו צריך שבועה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועי' בהגר"ח סטנסיל שכ' דהוא חוב להתחייב אכן אינו שבשעת הגירושין עושה עשיה של התחייבות אלא שהחיוב נגמר וכבר עכשיו בזמן נישואין נגמר מצד הבעל סיבת החיוב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ואע"פ ששיעבוד נכסים חל מזמן נישואין, צ"ל דמשכון שגדרו מזכותי הגביה ל"ש כ"ז שלא חל זכות גביה כיון שעדיין לא נגמר החוב. [↑](#footnote-ref-26)
27. ויל"ע אם ס"ל שבהחזקת משכון יש גדר דשלו וכשם שלגבי לקוח מסייע לו החזקה משתח"י של אדם ה"ה שלו ה"ה למשכון, ועיי"ש בהמשך דבריו. [↑](#footnote-ref-27)
28. וצ"ל דלא משמע לראשונים שהיה חייב שבועה. [↑](#footnote-ref-28)
29. ועיי"ש שגם אם טוען שהתפיסה היתה באונס, מחוייב שבועה דהיה באונס, ומוכח שבטוען שהתפיסה היתה מחיים לא צריך לישבע על כך ולא יועיל טענת יתומים דשמא התפיסה היתה לאחר מיתה. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכיסוד הד' שתלוי בתי' התוס' כ"כ הקצות בסימן נ"א סק"ד [לענין ע"א שמעיד גם נגד הדידי חטפי] ועיי"ש שכ' כן מהריב"ש סי' שצ"ב. והנה נדון הריב"ש והקצות הוא בע"א שמעיד גם על החטיפה וגם שחטף את שאינו שלו, [דהיינו נגד הדידי חטפי] וע"ז אמרו דבמה שמכחישו בדידי חטפי ל"ח כמכחישו על החטיפה. ואולי י"ל דחלוק מסוגיין, דהכא חשיב שהבע"ח מכחיש כל העד כיון שעדות הבקרא שהבע"ח חטף היא במה שמעיד שהתפיסה היתה לאחר מיתה והבע"ח מכחיש העד שהרי טוען שתפיסה היתה מחיים ושונה מנדון הריב"ש והקצות שהעד מעיד שני חלקים ויל"ע וע"ע בחזו"א חו"מ סי' ח' סק"ח. [↑](#footnote-ref-30)
31. וכן הוא בלשונו שכ' אע"פ שנאמנים לומר סיטראי נינהו ומשמע שגם בלי הנדון למה הפירעון יש להם נאמנות שהיה סיטראי. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועי' בגרע"א שהקשה דהיכי מוכח מסוגיין נימא דמודה המלוה שהיה על המלוה בשטר אלא דטוען סיטראי ויל"ע דממש הוה מממון לממון. עוד יל"ע דלכאו' קושייתו היא גם על הדין הראשון ואמאי העמיד קושייתו רק על הדין השני וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. ואולי הטו"נ הוא אם המלוה שתק. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולכאורה גדר השטרך בידי מאי בעי כאן יהיה לא מדין ראיה דאם היה פורע לא היה משאיר השטר תח"י המלוה, אלא כמוש"כ האחרונים דכשהשטר תח"י מלוה אין הלוה נאמן לומר פרעתי. [↑](#footnote-ref-34)
35. [ויל"ע דנימא דכיון שהודה שהיה פירעון שוב הוה אבימי ברי ויתבע ממנו דל"ה סיטראי ויש לעיין אם שייך כאן הפה שאסר לבי חוזאי. [↑](#footnote-ref-35)
36. ואינו כמיגו דהעזה דאמרי' דהכא אינו רוצה **לישבע** להכחיש העד. [↑](#footnote-ref-36)
37. ומוכח לכאו' דאף להרא"ש אבימי כפר בחוב בע"פ והיו ב' נידונים ויל"ע. [↑](#footnote-ref-37)
38. ועי' בקובץ שיעורים ב"ב סי"ק תר"א. [↑](#footnote-ref-38)
39. [ואולי י"ל בדעת הסמ"ע אם התורת שטר הוא מחמת העדות או מחמת שמסר הוה כמחייב עצמו שזה יהיה שטר וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-39)
40. וע"ע בבית יעקב דבלא אמיד עדיין חיישינן שמא זבנה עיי"ש נפק"מ לענין יתומי אומן דלא טענינן שמא זבנה דיהני לא אמיד לחודיה. [↑](#footnote-ref-40)
41. [עמ' תמ"ד בהוצאת מכון ירושלים]. [↑](#footnote-ref-41)
42. וצ"ע מה שהביא שם בתחילה הדין דאזלינן בתר אומדנא דמתנת שכ"מ ומברחת [כתוס' לקמן צ"ז.] דהתם הוא בירור ע"ד הנותן ולא מדין אומדנא דדיין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. עיי"ש לענין כתב הלוה בשטר ההלואה משעבדנא לכל מה דאתי מחמתך. [↑](#footnote-ref-43)
44. ויל"ע לפימש"כ דהיכא שמועיל המכירה על השיעבוד נכסים מועיל גם על החוב, לרבינו חיים כהן דס"ל במסקנא הכי דמועיל מדאורייתא כשיש ללוה שיעבוד נכסים, למה יכול למחול. ואולי כהראב"ד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. [ודחוק לומר דס"ל שמועיל מחילה רק היכא שאין ללוה קרקעות וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-45)
46. ויל"ע אם נוגע לקנין דרבנן מהניל דאורייתא עי' באבני מילואים סימן כ"ח סק"ג [↑](#footnote-ref-46)
47. ובנוס"א שם "דמילי לא מזדבני ואין שום קנין נתפס במילי אלא דחז"ל תיקנו דמ"מ יקנה, זה הוי קנין גרוע ויכול למחול". [↑](#footnote-ref-47)
48. [ולפי"ז גדר המיעוט דכיון שאין גופו ממון והתשלום אינו בעבור גוף הממון אין בו אונאה]. [↑](#footnote-ref-48)
49. עי' ברא"ש כיון דגופו אינו נמכר. [↑](#footnote-ref-49)
50. ב"ב קע"ד. [↑](#footnote-ref-50)
51. וכן יל"ע בגדר הגביה בגר שמת דזכה מיד [↑](#footnote-ref-51)
52. עיי"ש שהביא המקור דידו כידה דלעיל פ"ג. וצ"ע למה לא הביא סוגיין שהיא עיקר הדין. ואולי ס"ל דמסוגיין אינו ראיה מוכרחת שזכה גם בשיעבוד הגוף דשייך להעמיד הסוגיא רק במכנסת שטר חוב והוה מדין קניני שטר דבבעל אינה יכולה למחול וכשי' שהביא הב"י, אבל לעיל פ"ג. דאיירי לענין נשואה דאינו יכול להקנות לה מוכח שהוא גדר דרשות אחת ועדיין צ"ע. אכן יל"ע, דהא אמר רבא לבריה דרבי חייא בר אבין "תא ואימא לך מילי מעליותא דאמר אבוך" ואם חידש הדין הרגיל דידו כידה א"כ אינו חידוש מיוחד לרבי חייא בר אבין. וע"כ שחידש גדר בזכות הבעל בשטרות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. וכ"ז דלא כהתורי"ד דהקשה דהא לעיל ס"ל לרבא דידו עדיפא מידה. ועיי"ש שכ' דלענין המחילה מהני דידו כידה ומוכח דס"ל שהוא אותו גדר והידו עדיפא באמת יועיל . [↑](#footnote-ref-53)
54. ועי' באבן האזל פ"ו ממכירה הל' י"ב שהקשה להראב"ד דהטעם דמחילה כיון שטוענת לא לך שיעבדתי עצמי מה מועיל הידו כידה עיי"ש עפ"י שיטתו דגדר המכירה הוא רק בין המלוה והלוקח דכיון שזכות הבעל הוא תקנה כללית לא הוה רק ביניהם. [↑](#footnote-ref-54)
55. והנה ברש"י ביאר דאלמוה הוא דהוה כקנין הגוף ולפי"ז כאן הגדר דאלמוה דהוה כקנין הגוף בחוב ויל"ע. [↑](#footnote-ref-55)
56. ויש להבין בד' הרמב"ן דבתחילה כתב, האמת כד' רש"י דהיתה הבת באה לתבוע ובהמשך האחרים דקדקו ופליג עליהם, וצ"ע א"כ למה האמת כד' רש"י דלמה הבת באה לגבות החוב שמכרה אמה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
57. ולפי"ז היה מקום לדון שיחול רק בשעת מחילת השטר הראשון ולא נראה כן. [↑](#footnote-ref-57)
58. והנה פסוק זה הוא כלפי חוב הלואה, וכלפי שאר חובות עי' שהביאו כלפי חוב נזיקין קרא דישלם וצ"ל דגם כלפי שאר חובות כשומרים הפסוק שכתוב בו חיוב גדרו הוא מצוה. [↑](#footnote-ref-58)
59. ומבואר דס"ל דלמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא אף במיניה דידיה אין שיעבוד ולא שרק כלפי הלקוחות אין שיעבוד. [↑](#footnote-ref-59)
60. וכעי"ז ברמב"ן ב"ב קע"ה: "אף אנו יורדים לנכסיו ומקיימים מ"ע שלו". [↑](#footnote-ref-60)
61. [אכן, ולכאו' גם עצם הכפיה הוא מזכותי המלוה דהמצוה דפירעון חוב היא ב"א לחבירו]. [↑](#footnote-ref-61)
62. ולמ"ד שיעבודא דאורייתא לכאורה יכול לזכות בנכסים נגד הלוה מזכות השיעבוד. [↑](#footnote-ref-62)
63. וע"ע בדבריו בב"מ ס"א. דנראה להדיא דלא כהגרש"ש בגדר חוב למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא. [↑](#footnote-ref-63)
64. וכמחצית השקל, פדיון הבן, [מעשרות]. [↑](#footnote-ref-64)
65. והיינו לענין גביה מנכסים, והטעם כיון שחיוב הכתובה דהראשונה חל קודם. ואע"ג שלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים מ"מ השיעבוד נכסים חל מזמן נישואין. [↑](#footnote-ref-65)
66. ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהגמ' לקמן צ"ה. עיי"ש. וע"ע במש"כ בראיית התוס' מהסוגיא בערכין עיי"ש. [↑](#footnote-ref-66)
67. ואולי י"ל דעיקר הטעם שיכול לוקח לסלק הבע"ח בזוזי הוא כיון דזכות הבע"ח הוא בדמים ולא בגוף הקרקע אבל בבע"ח מאוחר שגבה אין לסברא זו ויל"ע. [↑](#footnote-ref-67)
68. אכן זה ברור דכשגבה המוקדם, הקרקע מהמאוחר חוזר המאוחר על הלוה ולכאו' גדר תביעתו מהלוה חלוק לפי הצדדים דלעיל דלד' הקוב"ש תובע החוב דבגבית המוקדם בטלה גבייתו אבל להגרי"ז לכאורה הגדר הוא רק כאחריות [שתןבע את זכותו שהפירעון יהיה קיים עולמית] ויל"ע אם הוא כתביעת פירעון החוב. ויל"ע אם המאוחר בא לטרוף מאיזה זמן בא לטרוף וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
69. [ועי' בדרך משפט סי' י"ז סק"ז שכ' ראיה דלא כהקוב"ש מפסק השו"ע שאע"פ שיש קדימה במלוה ע"פ [אף למלוה בשטר מאוחרת] כיון דשיעבודא דאורייתא, מה שגבה גבה, עיי"ש ולכאו' יש לומר דכל זכות המוקדם לבטל גבית המאוחר הוא דווקא בבא עם כח גביה ויל"ע. [↑](#footnote-ref-69)
70. ויש לדון אם נוגע לנדון הראשונים בגבית חוב מעצמו [וכן דן בדרך משפט סי' י"ז סק"ד עיי"ש] עי' בריטב"א לעיל פ"א ולקמן בע"ב [ולכאורה חלוק דאפ"ל שהם דנו כלפי שיעבוד הגוף של"ש לעצמו והכא כלפי שיעבוד נכסים]. [↑](#footnote-ref-70)
71. ויל"ד לפי"ד הקוב"ש דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מתבטלת גבייתו א"כ ה"ה כאן כשבא לגבות לערך הראשון, בא להפקיע את זכותו בקרקע עד עכשיו [שהיה מכח החוב המאוחר] ויל"ד. [↑](#footnote-ref-71)
72. ועי' בביאור הגר"א שם סק"ב שכ' דמשמע דס"ל שיש קדימה ולא כ' דמוכרח ומשמע שס"ל הראיה מהסוגיא דערכין אינה מוכרחת אלא דמה שדנה הגמ' ש"מ משמע שהיה בזה נדון. [↑](#footnote-ref-72)
73. וע"ע בדרך משפט סי' א' סק"ו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
74. עיי"ש שהתקשה לפי"ז במה שמבואר בטור שבמתה השניה קודם שנשבעה דנוטלים רק הראשונה ואע"ג דאיכא אינצויי, ועיי"ש שפי' דכיון שטוענים דשמא אמכם קיבלה. [↑](#footnote-ref-74)
75. ויש להבין החיסרון במה שמשועבד ולכאו' מבואר שמה שהבע"ח יכול ליטול הממון הוא חסרון בזכות הממון בירושה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
76. [ועיי"ש שכל זה חל בשעת מיתה. ועדיין יש להבין דנימא דכל זמן שלא גבתה השניה אין ליורשי ראשונה מחשש אינצויי, וצ"ל דמה שמשתעבד לה מועיל לסלק החשש אינצויי. וא"כ שוב נימא שמספיק הטעם דמכאן ולהבא הוא גובה דבנכסים שמשועבדים לכתובת שניה יש ירושה של כל היורשים וחשיב נחלה דאו' בנכסים אלו וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-76)
77. ואע"פ שבני הראשונה קיימו נחלה דאורייתא וחשיבי פורעים מ"מ בני השניה לא זכו בירושה. [↑](#footnote-ref-77)
78. עי' מהרמ"ש שדן בזה בד' רש"י ויל"ד בטעם ספיקו. [↑](#footnote-ref-78)
79. ויש להעיר דלכאורה לתי' השני בריטב"א שכתובה לא נעשית מותר כיון דל"ח מצוה דאף בחיי שניה ל"ח קיום מצות אביהם. [↑](#footnote-ref-79)
80. עיי"ש בגרע"א שדן בגרושה שמתה קודם מיתת האב, דלכו"ע לא הוה נחלה דאורייתא כיון דהוה מקבלים ולא פורעים. אבל בבית יוסף כתב דכיון דפסקינן דכתובה נעשית מותר ה"ה בגרושה שמתה קודם מיתת האב דהוה נחלה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-80)
81. ומבו' דנחלקו הראשונים בעיקר הגדר דירתון אם הוא ירושה או בגדרי ירושה. [↑](#footnote-ref-81)
82. [והנה זה נ' ברור דאם אחר חלוקה נתרבו הנכסים לא מבעיא לגמ' וכל הנדון הוא בנתרבו קודם חלוקה דחשיב שאלו הנכסים שהוריש האב וע"כ חשיב דמתקיימא נחלה דאורייתא וע"ע בב"ב קכ"ד. לענין בכור]. [↑](#footnote-ref-82)
83. ואולי כיון שמפסיד רק את הטובת הנאה ל"א משטה. [↑](#footnote-ref-83)
84. ויש שהקשו לשי' הר"י פוזנר ואביו של החזו"א למה לא חשיב דעיקרו לב ויועיל בכל מקח דברים שבלב וכד' הר"ן לגבי ביטול. וע"ע במערכת הקנינים סימן י"א כעין ד' החזו"א בנדרים ובד' הגרש"ש ב"ב מ. לענין מודעא דחשיב מעשה המבטל ומכל דבריו שם מוכח דהמעשה הוא הפועל [↑](#footnote-ref-84)