חבורה סוף סוגיית בונה מכה בפטיש מוכין של צמר ונימא של כינור.
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה סוף סוגיית בונה.

מצינו עוד דין בהלכות בנין כלים. מבואר בסוגיא בשבת מח. דרב חסדא שרא לאהדורי מוכין של צמר לתוך הכר בשבת. והקשתה שם הגמ' מהברייתא דמבואר דאין נותנין מוכין לתוך הכר והכסת. ביו"ט ואצ"ל בשבת. וחי' הגמ' בין עתיקי לבין חדתי. דבחדתי נאסר מדאוריתא, ובעתיקי מותר. ומבואר ברש"י שם דהאיסור הוא דאוריתא והוא משום שבשעה שהוא נותן המוכין לתוך הכסת זה נחשב שהוא עושה כלי ולרש"י לכאורה חיובו הוא משום מכה בפטיש. ולדעת ראשונים אחרים יש לדון דחיובו יהא משום בונה משום שהוא עושה כלי. והנה יש לעיין מאי שנא עתיקי מחדתי. ולכאורה הביאור הוא דבפעם הראשונה שהוא עושה את הכלי אז חל בזה שם כלי אמנם אם כבר יצאו המוכין מתוך הכר לא בטל מזה שם הכלי וכבר שמו עליו. וממילא אין זה נחשב מכה בפטיש דזה נחשב כר של מוכין ורק דמוציא ומכניס אבל לא בטל שמו ומכה בפטיש נחשב רק בדבר שהוא עביד ליה מנא אבל כאן שמו עליו. אמנם מבואר דבפעם הראשונה שהוא מכניס את המוכין בכר אז חל בו שם כר של מוכין. ועולה מהסוגיא דגם בדברים שהם רפויים ואפילו אינם מחוברים. כגון מוכין של צמר מכל מקום בפעם הראשונה שהוא נותן אותם וחל שמם עליהם יתחייב עליהם משום מכה בפטיש. אמנם בפעם השנייה לא בטל שמם מהם. אפילו אם מחזירם ואין לפעולה זו שם מכה בפטיש.

ומבואר שם בתוס' בשם ר"י דההתר בעתיקי הוא דווקא אם יכול להחזירם בלא טורח. עוד מבואר שם בתוס' דההתר הוא דווקא באופן שאין חשש שיתקע ויקשור דהרי בדף קכב: מבואר דבמקום שיש חשש שמא יתקע ויקשור נאסר. והנה לא כל כך מובן היכן יש חשש תקיעה בכסת. אלא אם צורת הכסת בימיהם היה שהיה תופסנים אם ברזלים. ובזה יש חשש שמא יתקע. ומכל מקום יש כרים שיש בהם חשש שמא יקשור. ובזה נאסר אם יש חשש שמא יקשור בדברים שהרגילות לקשור, ולכן נאסר לשים בהם את המוכין. ועולה מדברי התוס' דההתר של עתיקי מוגבל. א. למקום שאין בו טורח. וב. למקום שאין חשש שמא יתקע ויקשור. וכפשוטו הסברא מדוע נאסר במקום טורח הוא משום דאם בעינן טורח להחזירו אם כן בטל השם כלי כשיצאו ממנו המוכין ונתינת המוכין נחשבת כעשיית כלי בתחילה. כן פי' הט"ז סי' שי"ז סק"ד שהוי כמתקן מנא וכתב שכן מבואר במרדכי שהובא בב"י. וכתב שו"ע הרב שם סעיף ה' דבאופן זה הוי כאילו נתן בתחילה. ויש לזה דין מכה בפטיש. ומבואר שם בר"ן דהתר זה הוא רק כשמחזיר את המוכין לאותו כר שהם יצאו ממנו אמנם אם מחזירים לכר אחר בזה ליתא להתר וההתר הוא דווקא אם משיבם לאותו כר שממנו הם יצאו וכן פשטות דברי רש"י שם. אמנם הרמב"ם שם יש לו שיטה מחודשת דהאיסור הוא רק משום גזירה שמא יתפור אבל לא משום מכה בפטיש. ואפשר שטעמו הוא משום שמכיוון שמשלים את צורת הכלי אין זה מכה בפטיש ואין זה תוספת. עוד שדעתו הוא דכיוון שזה דבר חיצוני שמווסף לכלי אז זה נחשב כלי גם קודם שהוא נותן לתוכם ואין לזה שם מכה בפטיש ואפילו בחדתי נחשב שנשלם שם הכלי קודם שהוא נותן את המוכין לתוכן. וכן משמע מהריטב"א דכל האיסור הוא רק מדרבנן.

והנה הלכה זו נפסקה בסימן ש"מ ס"ח. דמותר להכניס מוכין של צמר עתיקי אבל לא חדתי. ועיין סי' שי"ז. ס"ב. דכתב דאם נפסקו לו רצועות המנעל מותר להחזיר למקומן ובלבד שלא יקשור. וכתב הרמ"א דההתר הוא דווקא אם יכול להכניסו בלא טרח אבל אם בעינן טרח אסור דחיישנן שמא יקשור ומקור לדין זה צוין שם דברי התוס' מח. והרא"ש שם שכתב כהתוס'. ומבואר מדברי הרמ"א דדין זה לא נאסר רק במוכין של צמר אלא כל רצועה יש בה גם את דין זה שאם זה חדתי זה נאסר ואם זה עתיקי זה מותר אמנם בתנאי שאין טורח. אלא דמבואר ברמ"א חידוש דדין טרח וחשש קשירה זה הלכה אחת והאיסור בטרח הוא משום שיש חשש שמא יקשור. וזהו דבר דמסתבר דדבר שיש קושי בהשבתו יש חשש גבוה יותר שמא יבוא לקשור. אמנם דבר זה קשה מאד דבתוס' מבואר דהוי שני הלכות נפרדות. ומלשון התוס' מבואר דהאיסור הוא תלוי במקום שנהגו לקשור ולא שייך לטירחא וטירחא היא איסור בפנ"ע אפילו במקום שאין חשש שמא יקשור. וכבר השיגו המג"א והט"ז על דברי הרמ"א בזה. וכתבו דהוא ט"ס. והביאו"ל כתב דאע"ג דהדרכי משה הארוך הביא דברי התוס' והרא"ש בזה הרמ"א כן חזר בו ופי' כהמרדכי ששם מבואר להדיא דהאיסור בטורח הוא משום החשש שמא יקשור. והביא שמה שצוין ברמ"א התוס' והרא"ש אין זה מהרמ"א כידוע. ומכל מקום כתב שצריך לפסוק כדברי התוס' והרא"ש. דנאסרו שני ענינים א. טרח וב. במקום שרגילים לקשור אסור אפילו באופן שאין טירחא. וכן פסקו הטור ורבינו ירוחם.

ומבואר במג"א דדין זה נוגע גם במכנסיים. במנעלים שלנו דרגילים לקשור שנאסר אפילו בלא טורח. אמנם במכנסיים ומנעלים היום לא רגילים לקשור כיוון שרגילים להתיר באותו היום. ובסעיף ז'מבואר דליתן רצועות או שרוך במכנסיים או בסרבל דהדרך לבטלו שם אסור אמנם חגורה שאינו מבטלו שם אלא מוציאה תדיר אין זה נחשב מתקן מנה ואין זה חלק מהכלי. ועולה מזה דנאסר ליתן שרוך מתחילה בנעל בשבת או להעביר שרוך מנעל לנעל. וכן לנפח בלון בתחילה בשבת ולנפח כדור מתחילה בשבת. ובאמת בניפוח של בלון מצינו דנחלקו הפוסקים דהגרשז"א סבר דאם כבר היה מנופח מותר. והמנחת יצחק אסר משום שזה נחשב כמו אויר אחר ולדעת הגרשז"א אויר אינו דבר מסוים וכל האויר נחשב כמין אחד. והגריש"א אסר משום עובדא דחול.

והנה יש עצה ליתן שרוך בצבע אחר או לא לשים בכל החורים דאז הדרך שיוצאו ולא מבטל ליה התם.

והנה מדברי המג"א עולה דאיסור זה נאמר רק בחדתי ולא בעתיקי במקום שאין טורח ואין חשש שמא יקשור. ויש לעיין מהסוגיא בעירובין קג. דמבואר שם לגבי כינור במקדש. דאם נקרע לו נימא של הכינור דהיינו מיתר הכינור הרי הוא מותח את הנימא וכורך אותה סביב היתידות. ומבואר דאם זה לא במקדש הוא חייב חטאת ורש"י לשיטתו כתב דהוי מכה בפטיש דהוא מתקן מנא. ולשאר פירושים אפשר דהוי דאוריתא. משום בונה. ויש לעיין דלכאורה שם איירי בעתיקי. ומדוע יתחייב משום מכה בפטיש הרי כורך את הנימא מחדש. ואם נימא דלמעשה הוא מותח את הנימא וכורך מקום של נקרע ונחשב כחדש אטו נימא דמי שנקרע לו הקצה של השרוך ומושך את השרוך ומשנה את מיקום השרוך בנעל יאסר ולא מצינו דין כזה בפוסקים. וקשה להבין שייחשב כנתינה בתחילה. ובספר אורחות שבת צידד דזה הטעם שנאסר בנימא אבל בעיני אינו נראה כן. ולא נראה לי דנחשב כנתינה בתחילה. ובאמת היה מקום אולי לדון דאותה כריכה של נימא היא דבר שנעשה עם טורח. אלא דלא ברירא לי דהרי גם הכנסת שרוך היא טורח והפוסקים כתבו שטורח הוא דווקא דבר שבעינן להכניסו על ידי מחט ודווקא שרוך שבעינן מחט להכניסו היא נחשבת טורח. ויל"ע בזה. ובאמת לגבי כינור דנו. האם המחייב הוא על מתיחת הנימא הגם שעדיין היא לא מכוונת משום שזה השלמת צורת הכינור או דחייבים גם על כיוון הכינור ובעיני נראה דלא חייבים אמנם אם חייבים על הכוונת הכינור אפשר דזה הוי מעשה אומן. אמנם בעיני נראה דהכוונת הכינור היא רק מעשה השתמשות ואין זה נחשב כמעשה בנייה. למעשה בחיי אדם נראה דהבין לא כן דהוא למד מסוגייתנו דנאסר לערוך את השעון בשבת ולכאורה המכוון הוא למתוח את הקפיץ. ואם המכוון הוא לאסור את סידור השעה אז בוודאי נאסר גם לכוון את הנימא. ומבואר מדבריו דהגם דזה עתיקי מכל מקום גם בעתיקי נאסר ויל"ע מאי שנא מנימא שהותרה בעתיקי. וכן מבואר בחזו"א דלמד מנימא דנאסר גם בעתיקי היכן שדרכו להיות רפוי. ויתכן דיש לחלק בין היכן שזה צורת הכלי. ובכינור הנימא היא עצם צורת הכלי וכשזה בטל אז בטל כל שם הכלי לעומת שרוך ורצועה ומוכין שזה תוספת לכלי ולכן היכן שיצא לא בטל שם הכלי. דכיוון שהוא מהודק לכלי הוא חלק מהחפצא של הכלי בשונה ממוכין ורצועה שהם דבר אחר שיוצר את ההשתמשות של הכלי. ויל"ע בזה. ובאמת אם נלמד דלא כרש"י אז שייך להבין דשם חייב משום בונה מה שאין כן ברצועה שאינה מתחברת לא שייך לחייב משום בונה אלא משום מכה בפטיש. ובזה יש חילוק בין עתיקי לחדתי אמנם אם נלמד כרש"י לכאורה נצטרך לומר את החילוק הזה שחילקנו. ויל"ע מאי שנא כלי של פרקים שמשמע בטור שהותר לחברו אפילו בתחילה בצורה רפויה ומאי שנא ממוכין של צמר. שנאסר גם בצורה רפויה וקשה להעמיד את הטור שאיירי דווקא בחיברו פעם אחת. ושמא יש לדון דכלי של פרקים שהכלי מיועד להתחבר אין להרכבה שם של מכה בפטיש דגם מתחילה הוא נחשב כמו עתיקי ומצאתי מקור לסברא זו במ"ב לגבי צינור לחבית דכתב דלא חייבים על החיבור כיוון שהוא מתחילה מיועד לכך ולכאורה זה סברא זו דלא חייבים על הרכבה. אמנם אם תקע חייב דהתיקעה זהכבר יצירת חיבור וכלי חדש.