=ה - בדין כיבד וריבץ, ובביאור דעת הר_י מיגש בסוגיא דחרדל
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ה**

**בדין כיבד וריבץ**

**ובד' הר"י מיגש בסוגיא דחרדל**

**א**

א] **ב"ב כ' ב'**, תנא אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מהו, בעי אביי כיבד וריבץ מהו, ריבה בחלונות מהו, בנה עלי' ע"ג ביתו מהו, תיקו, בעי רב הונא ברי' דרב יהושע תמרי ורמוני מאי, תיקו.

**ופירש"י**, ז"ל, תמרי ורמוני, הכניס שם תמרים ורמונים, מי הויא התחלת אוצר, או"ד אין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעם הספק דשמא אף בהכניס תמרים ורמונים חשיב כרפת בקר קודמת, הוא משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, ונראה דהיינו משום שאין דרך לאצור באוצר אלא תבואה ויין ושמן, ולקמן צ"א ב' ובפירשב"ם שם מבו' דתבואה ויין דרך ליישנן, ומיני פירות אין דרך ליישנן, וע"כ כל שהכניס לתוכו תמרי ורמוני עדיין אין ע"ז שם אוצר.

**ואמנם** צ"ב, דמה לי בקביעות השם אם איכא ע"ז שם אוצר או לא, הרי לכאו' הטעם לאסור בהכניס תמרים ורמונים, הוא משום דהוי זה כהכנה לאוצר דתבואה, ומאי נפ"מ אם יש על תמרים ורמונים שם אוצר.

ב] **ונראה** בביאור ד' רש"י, דהנה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קנ"ו כתב בתו"ד, ז"ל, וראובן טוען שהוא אוצר וכו' והיו בו מתחלה קנקנים של יין ושל שמן, ועוד עתיד לאצור בו יינו ושמנו, ושמעון טוען שאין בו עכשיו כל אוצר ודירה היא, ובזה אני אומר וכו' הדין עם ראובן, שכל שקדם האוצר אע"פ שאין שם עכשיו אוצר, הרי הוא מוכן לכך, שא"צ שיהא שם אוצר, אלא כל שעשאו אוצר אסור לחברו להזיקו, ולא עוד אלא אפי' עשה עלי' ע"ג ביתו של חבירו וכיבד וריבץ לאוצר, איבע"ל אי הויא קדימה ומעתה אין בעה"ב רשאי לעשות בביתו שום דבר המזיק את האוצר, כ"ש שקדם וכו', עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הרשב"א, דכל שכבר עשה אוצר, אף שעכשיו אין בו את הדבר הניזוק, פשיטא לן דאסור חבירו לסמוך דבר המזיק,[[1]](#footnote-2) ולמד לזה מהא דמיבע"ל בכיבד וריבץ ובבנה עלי' ע"ג ביתו, - והיינו, דעיקר האיבעיא בכיבד וריבץ ובבנה עלי' ע"ג ביתו, הוא אם מהני מה שעשה הכנות אלו לאוצר, לחשוב דכבר נעשה מקום זה לאוצר, וכל דחשבינן דנעשה מקום זה לאוצר, הרי דהגם דאכתי אין שם תבואה, ועכשיו אינו מזיקו, מ"מ הוא אסור לסמוך לשם חנות ורפת בקר,[[2]](#footnote-3) ומזה יש ללמוד דכ"ש היכא שכבר עשה שם אוצר גמור, דאסור חבירו לסמוך לו דבר המזיקו, אף אם עכשיו אין באוצר את הדבר הניזוק.

**ולפ"ז** נראה, דזה הוא דמיבע"ל בתמרי ורמוני, דאין הספק בזה משום דתמרי ורמוני הוי הכנה טפי לאוצר דתבואה, אלא הספק בזה הוא משום דע"י שהכניס לשם תמרים ורמונים, חשיב שכבר פתח את אוצרו, וכל שפתח את אוצרו, הרי דהגם דעדיין אין שם תבואה, ובפועל ליכא היזק, מ"מ חשיב כאוצר קדם, - וזהו שפירש"י דהצד דאף שהכניס שם תמרים ורמונים לא חשיב כאוצר קדם, הוא משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, וע"כ עדיין אין על מקום זה שם אוצר.[[3]](#footnote-4)

**ויש** להסתפק אם כל הספק בזה הוא רק באת"ל דל"מ הכנות לאוצר, אלא בעינן שיהא האוצר עצמו קיים, ובזה הוא דמיבע"ל אם תמרי ורמוני חשיבי כאוצר, או דנימא דתמרי ורמוני גרעי מכיבד וריבץ וכו', דאי"ז הכנה להכנסת תבואה, וע"כ אף אם בכיבד וריבץ וכו' חשיב כאוצר קדם, מ"מ בתמרי ורמוני י"ל דלא חשיב כאוצר קדם, - ובחי' הרשב"א כתב להדיא דאיבעיא זו היא באת"ל דל"מ הכנות לאוצר ובעינן שיהא האוצר עצמו קיים.

**ב**

ג] **והנה** לעיל י"ח א' פריך לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, מהא דתנן לא יטע אדם אילן סמוך לשדה אא"כ הרחיק ממנו ד' אמות ותני עלה ד' אמות שאמרו כדי עבודת הכרם, טעמא דמשום כדי עבודת הכרם, הא לאו משום כדי עבודת הכרם סמיך ואע"ג דאיכא שרשין דקא מזקי, ופירש"י, ז"ל, טעמא משום עבודת הכרם וכו' הא לאו הכי סמיך, ואע"ג שיתפשטו שרשיו ויזיקו בשדה בין לעכב המחרישה בין לחפירת הבור, עכ"ל.

**ובחי'** הרמב"ן שם תמה ע"ז, ז"ל, אינו נכון לפי דעתי שאם לעכוב המחרישה לכו"ע אמאי סומך, הרי הנזק מצוי מעכשיו שהרי אינו יכול לחרוש שדהו, והיינו עבודת הכרם ממש, והיינו אילן סמוך לבור, דשדה בלא חרישה א"א אבל בלא בור אפשר ובכה"ג לא אמר אביי סומך, עכ"ל, והיינו דהגם דעכשיו ליכא היזק בפועל, מ"מ כיון דא"א לשדה בלא חרישה, חשיב דכבר תשמיש החרישה קיים, וע"כ חשיב כאיתא לניזק, וי"ל עוד, דכיון דא"א לשדה בלא חרישה, הרי דכל שהוא מעכב את החרישה, ה"ז כהיזק להשדה עצמה, וע"כ הו"ל כאיתא לניזק.

**ובדעת** רש"י דס"ל דאף בכה"ג הוא מותר לסמוך, נראה דהוא משום דאף דכה"ג חשיב כאיתא לניזק, מ"מ כיון דבפועל ליכא עכשיו לההיזק, ה"ה מותר לסמוך, דלדעת אביי אין אסור לסמוך אלא כשהוא מזיקו בפועל בסמיכתו.

ד] **ואמנם** צ"ע בזה בד' רש"י, שהרי להדיא מבו' בסוגיין, דכל דחשיב דהאוצר קיים, הרי דהגם דעדיין ליכא תבואה, מ"מ חשבינן לה כאוצר קדם, - ומה"ט מבו' בד' רש"י, דאם הי' שם אוצר על תמרי ורמוני, הוה פשיטא לן דכל שהכניס שם תמרי ורמוני חשיב כאוצר קדם, אף דעדיין ליכא תבואה ואינו מזיקו בפועל בסמיכתו, וזהו גם הא דמיבע"ל בכיבד וריבץ וכו', דשמא חשיב כאוצר קדם, אף דעדיין ליכא תבואה ואינו מזיקו בפועל בסמיכתו, - וא"כ לכאו' ה"נ הי' לנו לאסור לסמוך אילן לשדה דא"א לה בלא חרישה, וחשיב דכבר תשמיש החרישה קיים, אף דבפועל ליכא עכשיו לההיזק, דעכ"פ לא גרע שדה דא"א לה בלא חרישה, מכיבד וריבץ וכו'.

**ג**

ה] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר האיבעיות בסוגיין נחלקו הראשונים, דהנה בחי' הרשב"א הק' בהא דמיבע"ל בתמרי ורמוני, ז"ל, תמיהא לי אמאי לא פשטה ממתני' דקתני באמת ביין התירו, אלמא כיון דביין גופי' לא מזיק ל"ה קדימה, וי"ל דדילמא מה ששנינו ביין התירו לאו למימרא שיהא מותר לגמרי ואפי' לכשיבא לאצור שם תבואה, אלא בעוד שהיין שם, ולומר שאינו מזיקו ואינו חייב להרחיק עכשיו, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.

**ולמדנו** מדבריהם, דאף להצד דבתמרי ורמוני חשיב כאוצר קדם מ"מ כ"ז שלא הכניס שם תבואה, ה"ה רשאי לפתוח תחתיו חנות ורפת, כיון שעכשיו אינו מזיקו, ואך דכיון דכה"ג לא חשיב כרפת בקר קודמת, ע"כ אחר שיאצור שם חבירו תבואתו, ה"ה צריך לסלק את החנות והרפת.

**והנה** לפמש"כ הרשב"א דאיבעיא זו דתמרי ורמוני היא באת"ל דל"מ שאר הכנות לאוצר, הרי מוכח דה"נ הוא בהאיבעיות דכיבד וריבץ וכו', דאף להצד דחשיב כאוצר קדם, מ"מ כ"ז שלא הכניס שם תבואה, ה"ה רשאי לפתוח תחתיו חנות ורפת, דאי נימא דלהצד דכשעשה הכנות לאוצר חשיב כאוצר קדם, ה"ה אסור לפתוח עכשיו חנות ורפת, הרי דכ"ש דכשהכניס תמרים ורמונים, ה"ה אסור לפתוח חנות ורפת, ותיקשי מהא דתנן דביין התירו.

ו] **אמנם** הנה בד' הרמב"ם בפ"ט משכנים הי"ג מפורש, דלצד האיבעיא דבכיבד וריבץ וכו' ובתמרי ורמוני חשיב דקדם האוצר, הרי דחבירו מעכב עליו מיד מלעשות תחתיו חנות ורפת, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה באות נ', וכ"נ בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין ו', וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קנ"ו, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין, וצ"ע.

**וכ"ה** משמעות ד' הר"ח בסוגיין, ז"ל, וכיבד וריבץ לעלייתו לעשותה אוצר ועדיין לא נתן בה פירות וביני ביני עשה התחתון ביתו חנות וכו', אינו יכול העליון למנעו משום טענת אוצר, עכ"ל, ומשמע דלהצד דבכיבד וריבץ חשיב כאוצר קדם, ה"ה יכול למנעו עכשיו מלפתוח חנות משום "טענת" אוצר, ואף דאכתי ליכא להתבואה הנאצרת.[[4]](#footnote-5)

ז] **והנה** הטור בסימן קנ"ה כתב, ז"ל, ואפילו אם גילה בדעתו שחפץ לעשות אוצר וכו' וקדם בעה"ב ועשה תחתיו אחת מאלו מיבעיא אם צריך לסלקו אי לא, ולא אפשיטא לן וא"צ לסלקו, עכ"ל, וכ"כ גם בקיצור פסקי הרא"ש, ובביה"ל ח"ב סימן מ"ו סק"ב כתב דמבו' בדבריו, דס"ל כדעת הרמב"ם בפ"ט משכנים הי"ג, דלכתחילה מעכב עליו בעל האוצר, ורק אם עבר ועשה א"צ לסלקו, ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הטור שם באיבעיא דסד בסיד דלכתחילה מותר לחפור בלא הרחקה וסד בסיד, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל, - ואמנם צ"ע בזה, דאם אכן ס"ל להטור דלכתחילה מעכב עליו בעל האוצר, מ"ט לא פירש לדין זה להדיא.

**ונראה** בדעת הטור, דס"ל כד' הרשב"א והריטב"א דאף לצד האיבעיא דבכיבד וריבץ וכו' חשיב כאוצר קדם, מ"מ הוא מותר לפתוח שם חנות ורפת כ"ז שלא הכניס חבירו תבואה, ול"מ הא דחשבינן לה כאוצר קדם, אלא דאחר שיכניס חבירו תבואה, ה"ה צריך לסלק את החנות והרפת, וכ"נ להדיא בד' הטור שהעמיד להאיבעיא בשקדם בעה"ב ועשה תחתיו א' מאלו ומיבעיא אם צריך לסלקו.

**ואשר** זהו שכתב הטור דלא איפישטא לן וא"צ לסלקו, ולא כתב דהוא מותר לפתוח, והיינו משום דזה לא תליא כלל בהאיבעיא, ופשיטא לן דהוא מותר לפתוח, ולא מיבעיא לן אלא אם כשיכניס חבירו תבואה הוא צריך לסלק את התנור והרפת, וע"ז כתב הטור דמספק א"צ לסלקו,[[5]](#footnote-6) ושוב הראוני שכבר כתב כן בחי' הגר"ש סו"ס י"ד.

ח] **ונראה** דכ"ה גם דעת רש"י, דאף להצד דבהני גווני חשיב דכבר האוצר קיים, מ"מ כיון שעכשיו אינו מזיקו, ה"ה מותר לפתוח שם חנות ורפת, ול"מ הא דחשבינן לה כאוצר קדם, אלא דאחר שיכניס חבירו תבואה, יהא הוא צריך לסלק את החנות והרפת, וכאשר כן משמע קצת בל' רש"י בד"ה כיבד וריבץ, עיי"ש, - ואשר ע"כ ס"ל דה"נ בנוטע אילן סמוך לשדה חבירו, דהשרשים מעכבין את המחרישה, הרי דהגם דא"א לשדה בלא חרישה, וחשיב דכבר תשמיש החרישה קיים, מ"מ כיון שעכשיו אינו מזיקו, ה"ה מותר לנטוע עכשיו אילן.[[6]](#footnote-7)

ט] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א והריטב"א לישב, דלא מצינו לפשוט להאיבעיא דתמרי ורמוני, מהא דתנן דביין התירו, משום די"ל דהא דביין התירו היינו רק בעוד שהיין שם, יש מקום להעיר קצת, דמ"ט בעי רב הונא ברי' דרב יהושע בתמרי ורמוני, ולא בעי בהא דתנן במתניתין דביין התירו, אם אחר שיכניס חבירו תבואה, ה"ה צריך לסלק את החנות והרפת.

**ולפ"ד** רש"י הוא מתישב היטב, שהרי פירש"י דצד האיבעיא דבתמרי ורמוני לא חשיב כאוצר קדם, הוא משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, ולפ"ז הרי נמצא דבאוצר יין דיש עליו שם אוצר, פשיטא לן דחשיב כאוצר קדם, וכשיכניס חבירו תבואה יש עליו לסלק את החנות והרפת, ולא מיבע"ל אלא בתמרי ורמוני די"ל דאין עליהם שם אוצר.[[7]](#footnote-8)

**ד**

י] **והנה** בביאור ד' הרשב"א ודעימי' דאף בהני גווני דחשבינן דהאוצר קדם, מ"מ כ"ז שלא הכניס שם תבואה, ה"ה מותר לפתוח חנות ורפת, ול"מ הא דחשבינן לה כאוצר קדם, אלא דכשיכניס חבירו תבואה, יהא הוא צריך לסלק את החנות והרפת, נראה דהוא משום דס"ל דבדינא דרפת בקר קודמת לאוצר מותר, נכלל תרתי, חדא, דכ"ז דאינו מזיק את האוצר, ה"ה מותר לפתוח שם חנות ורפת בקר, ועוד, דאחר שהותר לפתוח חנות ורפת בקר, הרי דאף אחר שבא חבירו ופתח אוצר וה"ה מזיקו, אין הוא צריך לסלק את החנות והרפת.

**ואשר** זהו דס"ל, דהך דינא דכ"ז שאינו מזיקו הוא מותר לפתוח חנות ורפת, הוא אף בכה"ג דחשבינן דהאוצר קדם, דמ"מ כיון דעדיין אין שם תבואה ועכשיו אינו מזיקו, ה"ה מותר לפתוח חנות ורפת, - ורק הך דינא דכל שקדם ופתח חנות ורפת א"צ לסלקו אף אחר שפתח חבירו אוצר, הוא רק בכה"ג דהרפת קדמה, אך בכה"ג דחשיב דהאוצר קדם, ה"ה צריך לסלק את החנות והרפת.

יא] **ויש** להוסיף טעם בזה, וכבר נת' כן בסימן א' סקכ"א, דהנה ז"ל הרשב"א בתשו' ח"ב סימן מ"ה, לפי שבשעה שפתח זה ארובה בגג ובאותה שעה ל"ה מזיק לחבירו כלל, מן הדין הי' רשות בידו לפתוח ארובה בגגו, ואם עתה בא זה לפתוח חלונותיו כנגד עשנו ה"ה מקבל נזקיו בידיו, ותנן וכו' וקתני עלה אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דיסוד הדין דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, הוא משום דכשבא זה ופותח את אוצרו, ה"ה מקבל נזקיו בידיו, וע"כ אין המזיק צריך להרחיק.

**ולפ"ז** מתפרש היטב הא דמהני כיבד וריבץ וכו', דיהא צריך להרחיק כשיכניס זה את תבואתו, דאף דל"מ הא דכיבד וריבץ לאסור עליו מלעשות עכשיו חנות ורפת, משום דסו"ס עכשיו אינו מזיקו, מ"מ אחר שהכניס זה את תבואתו, וכבר הוא מזיקו, וכל הא שבאנו לפטרו מלהרחיק, הוא משום דיש על בעל האוצר להרחיק את עצמו וכל שפתח שם אוצרו הוא מקבל נזקיו בידיו, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל שכיבד וריבץ וכו' וכבר חשיב שהעמיד את אוצרו תחילה, אין על הבעל האוצר להרחיק את עצמו, וע"כ צריך חבירו להרחיק את חנותו ורפתו.

יב] **ויש** להוסיף, דהנה לכאו' תיקשי, דכיון דאחר שיכניס חבירו תבואה, יהא הוא צריך לסלק את החנות והרפת, א"כ מ"ט הוא מותר לפתחם עכשיו, והרי יש לחוש בזה לטענת התעצמות.

**אך** כבר נת' בזה בסימן ב' סקי"ח, דבכה"ג אין לאסור כלל משום טענת התעצמות, דכיון דקודם שהכניס זה תבואתו, ליכא לעיקר דין ההרחקה, משום דעדיין אינו מזיקו, ובדירה מודה רבא דכ"ז שאינו מזיק א"צ להרחיק, ואף אם הי' בא לסמוך עכשיו דבר שא"א להרחיקו למחר, ל"ה חבירו מעכב עליו, הרי ממילא דאין מקום כלל לעכב עליו משום טענת התעצמות.

**ה**

יג] **ובדעת** הרמב"ם והרמ"ה דפליגי וס"ל דכל דחשיב דאוצר קדם, ה"ז מועיל לאסור עליו לפתוח עכשיו חנות ורפת, נת' בסימן א' סק"כ דהוא משום דס"ל דהא דהבא לסמוך סומך, וכן הא דבדירה מודה רבא דמותר לסמוך, אי"ז משום דעדיין אינו מזיקו, אלא הוא משום דליכא תביעת הרחקה מפני תשמיש הניזק שעדיין אינו קיים, וע"כ כל שכיבד וריבץ וכו' וחשיב דכבר האוצר קיים, ה"ה אסור לסמוך מעכשיו, עיי"ש.

יד] **אמנם** צ"ע בזה, דהנה דעת הר"י מיגש לעיל בסוגיא דחרדל, דמסקינן דכי ליכא ירק סמיך, ופירש לזה, ז"ל, משום דקסברי רבנן על המזיק להרחיק עצמו, הלכך טעמא דאיכא ירק הוא דלא סמיך משום דאיכא היזיקא, אבל ליכא ירק כיון דאכתי ליכא היזיקא סמיך, ולא מצי חברי' למימר לי' למחר ממליכנא ועבידנא ירק, דכיון דעל המזיק להרחיק את עצמו הא ליכא עלי' פסידא, דכי ממליך ועביד ירק הא קא מחייב האי לסלוקי היזיקא מיני', עכ"ל.

**וכ"כ** הרמ"ה לעיל שם באות ל', ז"ל, דסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו בין קדים בין לא קדים, ואשתכח דלכי סמיך אידך ירק מחייבינן לי' לבעל משרה לארחוקי, ומה"ט הוא דשבקינן לי' מעיקרא למיסמך, דלכי עביד חברי' ירק מסליק לה איהו למשרה דילי' וליכא היזיקא, מיהו כל כמה דלא סמיך ניזק לא מיחייב מזיק לארחוקי דהשתא מיהת לא מזיק הוא, ועד כאן לא קאמר רבא הבא לסמוך בצד המצר אינו סומך וכו', אבל גבי משרה וירק וכיו"ב דכי מסלק להו מסתלק פסידיהו לגמרי מודי דסמיך, עכ"ל.

**ולפ"ז** תיקשי, דמ"ט בכיבד וריבץ וכו' דחשיב דהאוצר קיים, אסרינן לי' לפתוח עכשיו חנות ורפת, הרי גם בזה הי' לנו לומר, דכיון שעכשיו אינו מזיקו הוא מותר לפתוח חנות ורפת, שהרי אף אם יפתח עכשיו, יהא עליו לסלקם אח"כ כשיכניס חבירו תבואה, ונמצא דליכא לחבירו פסידא במה שיפתח עכשיו חנות ורפת.

**ו**

טו] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר פי' הר"י מיגש שם דמסקינן דהוא מותר לסמוך ולכשיבא חבירו ירחיק, כתב בחי' הר"ן שם לפרש, ז"ל, אלא אמר רבינא וכו' ולעולם אמרינן דטעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך, ולאו משום דהבא לסמוך בצד המצר וכו' סומך וכו' אלא לעולם אינו סומך, וה"ט דרבנן דאמרי דדוקא כי איכא ירק מרחיק אבל ליכא ירק לא, משום דסברי על המזיק להרחיק את עצמו, ואינו נקרא מזיק עד שעה שיזיק, הלכך כל היכא דליתי' לניזק א"צ להרחיק דלאו מזיק הוא, אבל כל היכא דאיתי' לניזק אע"פ שקדם מתחילה וסמך מרחיק, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דמפרש לעיקר שנויא דרבינא כפי' התוס' שם, דדוקא על המזיק להרחיק את עצמו, דהיינו כי איכא דבר הניזוק, אבל כי ליכא דבר הניזוק לא מיקרי הסומך מזיק, וע"כ כ"ז דליתא לניזק ה"ה מותר לסמוך, ואך שנחלקו בחד מילתא, דבד' התוס' מבו' דמה"ט בשאר נזיקין שקדם וסמך, א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, אך הר"ן כתב דאף דכ"ז שאינו מזיק א"צ להרחיק, מ"מ כשיבא הניזק אח"כ ה"ה צריך להרחיק, ועמש"נ לפרש בזה בסימן ד' סקכ"ב ואילך.

**ונראה** לדעתו, דמה"ט אף דכשיבא הניזק יהא הוא צריך להרחיק, מ"מ לא אסרינן עליו לסמוך עכשיו משום טענת התעצמות, וזה כמש"כ האחרונים דל"מ טענת התעצמות אלא היכא דמן הדין איכא עכשיו לעיקר תביעת ההרחקה, אך כל דליכא עכשיו לעיקר תביעת ההרחקה, ל"מ טענת התעצמות לחייב בהרחקה, ונת' בזה באורך בסימן ב', - וע"כ כיון דמסקינן דה"ה מותר לסמוך קודם שבא הניזק משום דלא מיקרי מזיק, וליכא עכשיו לעיקר תביעת ההרחקה, ל"מ לחייבו להרחיק מכח טענת התעצמות.

טז] **ולפ"ז** נראה די"ל דמה"ט הוא דבסוגיין בגווני דחשבינן דהאוצר קדם, דעת הרמב"ם והרמ"ה דהוא אסור לסמוך מעכשיו.

**והטעם** בזה הוא, דהנה בעיקר דעת הרמב"ם והרמ"ה דבהני גווני הוא אסור לסמוך מעכשיו, צ"ע, דהניחא לדעת רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו אף בהיזק דלאו גיר"ד, דשפיר י"ל דאף דעכשיו אינו מזיקו, מ"מ כיון דחשיב דהאוצר קדם, ה"ה אסור לסמוך, - אך לפ"מ דקי"ל כר' יוסי דבהיזק דלאו גיר"ד על הניזק להרחיק את עצמו, א"כ מ"ט הוא אסור לסמוך מעכשיו, הרי כיון דאינו מזיקו בשעת סמיכתו, לא חשיב כגיר"ד.

**והנה** אמנם למש"כ הרמב"ן לעיל י"ז ב' דאף כשסומך בשעה דליתא לניזק חשבינן לה כגיר"ד, הרי ודאי דה"נ הכא חשבינן לה כגיר"ד, - אך לא נתישבו בזה ד' הרמ"ה, דס"ל לעיל י"ח א' אות כ"ו דכל שסומך בשעה דליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, וא"כ מ"ט אסרינן לי' לפתוח חנות ורפת מעכשיו, הרי כיון דעדיין לא הכניס חבירו תבואה ואינו מזיקו, ל"ה זה גיר"ד,[[8]](#footnote-9) ועי' בשיעורי הגר"ש ובחי' ר' נחום אות מ"א שעמדו בזה, דלדעת ר' יוסי יש להתיר בכה"ג משום דל"ה גיר"ד, וכתבו לפרש בזה ד' הרי"ף שהשמיט לאיבעיות אלו, עיי"ש.

טז] **וביותר** צ"ע בזה בד' הנימו"י בסוגיין שכתב, ז"ל, [אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר] משום דכיון דאין הניזק מזומן לקבל הנזק עד לאח"ז שרי, דלא מיקרי מזיק אא"כ מזיקו מיד דהוי גירי' ממש וכר' יוסי, אבל בכה"ג שרי ועל הניזק להרחיק את עצמו, ואם בעל האוצר התחיל לכבד ולרבץ וכו' ובין כך ובין כך עשה זה חנות תחתיו אינו יכול למחות בו, משום דבעיא זו סלקא בתיקו, וכיון שכן הוי חומרא לתובע וקולא לנתבע, עכ"ל.

**וצ"ע** דכיון שפירש הנימו"י דהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר הוא משום דל"ה זה גיר"ד,[[9]](#footnote-10) ואף דבגמ' לעיל י"ח א' מפרשינן דהוא משום דדירה שאני, עי' בכתונת פסים שפירש דמכוון הנימו"י הוא לפרש דלא הוצרכנו לזה אלא לדעת רבנן, אך לדעת ר' יוסי ניחא בלא"ה, דהוא משום דל"ה זה גיר"ד, א"כ מה מקום יש לאסור בכיבד וריבץ וכו', הרי אכתי כיון דעדיין לא הכניס חבירו תבואה, ואינו מזיקו עכשיו, ל"ה זה גיר"ד.

יז] **ונראה** הביאור בזה, ולעיקר הדברים העירני ח"א שליט"א, דבאמת אף בגוונא דאכתי ליכא להדבר הניזק, מ"מ הי' מקום לדון דהוא מזיקו עכשיו במה שאינו יכול להביא לשם את הדבר הניזק, והיזק זה הוא גיר"ד, - ואך דכל דעדיין ליתא להתשמיש הניזק, הרי דגם היזק זה שאינו יכול להביאו לשם, עדיין אין עליו עכשיו תורת היזק, דרק כשהוא בא להעמיד את התשמיש הניזק והוא מעכבו, חשיב כמזיקו, אך כל דכבר איתא לעיקר התשמיש הניזק, וחשיב דהאוצר קיים, הרי דהגם דעדיין לא הכניס שם תבואה, מ"מ חשבינן לי' כמזיקו מעכשיו במה שהוא מעכבו מליתן תבואה באוצר, וכיון שהוא מזיקו מעכשיו, הו"ל גיר"ד.[[10]](#footnote-11)

**ויש** להביא מקור לזה, ממש"כ הרמ"ה בסוגיין בסוף אות נ', ז"ל, ברם צריך את למידע וכו' דאי מוכחא מילתא מעיקרא דלאוצר עבידא, אע"ג דאכתי לא אנח בה תבואה מצי מעכב, תדע נמי דע"כ לא פליגי אלא בבא לסמוך בצד המיצר, אבל היכא דעביד בור וקאי אע"ג דאכתי לית בי' מיא דכו"ע לא פליגי דאינו סומך וכו', עכ"ל, - והרי דמדמי הרמ"ה דכ"ה דאסור לסמוך לבור שאין בו מים, ה"נ אסור לסמוך לאוצר אע"פ שאין בו תבואה, והנה הרי הא דאסור לסמוך לבור שאין בו מים, הוא משום שהוא מרפה ומזיק את הבור עצמו, דא"א ליתן לו בו מים, ומשמע לפ"ז דגם הא דאסור לסמוך לאוצר שאין בו תבואה, הוא משום דחשיב כמזיק את האוצר עצמו, דא"א להכניס לתוכו תבואה.

**וי"ל** דה"נ הוא בדינא דבאו שניהם בב"א, דהא דבפשוטו יש בזה דין הרחקה, ולא אמרינן דכיון דבפועל עדיין אינו מזיקו ל"ה זה גיר"ד, הוא משום דכל שכבר בא גם חבירו לסמוך, חשבינן לי' כמזיקו מהשתא.

יח] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דבהני גווני דחשבינן לה כאוצר קדם, ה"ה אסור לסמוך מעכשיו לדעת הרמב"ם והרמ"ה, ואף דמסקינן בסוגיא דחרדל דכ"ז דליתא לניזק ולא חשיב מזיק, ה"ה מותר לסמוך, וא"צ להרחיק אלא אחר שבא הניזק, - והיינו משום דדוקא כשסומך בדליתא לניזק, לא חשבינן לי' כמזיק, אך הכא דהאוצר קיים, וחשיב דהוא מזיקו מעכשיו, וע"כ אף חשבינן לה כגיר"ד, ה"ה אסור לסמוך, - ול"מ למימר דיסמוך עכשיו וכשיכניס חבירו תבואה, יסלק את החנות והרפת, דכיון דהוא מזיקו מעכשיו ואיכא לעיקר תביעת ההרחקה, ממילא דל"מ למימר הכי, דיש לחוש בזה לטענת התעצמות.[[11]](#footnote-12)

**ז**

יט] **אמנם** הנה כ"ז ניחא לפי' הר"ן שם בד' הר"י מיגש, דעיקר דינא דרבינא הוא דהוא מותר לסמוך עכשיו משום שעדיין אינו מזיק, - אך הנה הרמב"ן והרמ"ה שם פירשו, דעיקר דינא דרבינא הוא, דכיון דיהא צריך להרחיק אח"כ כשיזיק, ע"כ הוא מותר לסמוך עכשיו, כיון דליכא לחבירו פסידא בסמיכתו, עיי"ש.

**ולפ"ז** תיקשי לדעת הרמ"ה גופי', דא"כ מ"ט הכא בגוונא דחשיב דאוצר קדם, ה"ה אסור לסמוך, ולא אמרינן דכיון דכשיכניס חבירו תבואתו, יהא הוא צריך להרחיק, ע"כ הוא מותר לסמוך עכשיו, דליכא לחבירו פסידא בסמיכתו.

כ] **ונראה** די"ל בזה בפשיטות, דכל הנידון בסוגיא דלעיל אם איכא לטענת התעצמות, הוא רק כשאינו מזיק עכשיו, ובאנו לחייבו להרחיק מכח ההיזק של מחר, ובכה"ג מסקינן דלא חיישינן לטענת התעצמות, - אך הכא דחשבינן לי' כמזיק עכשיו, וכמש"נ דכיון דכבר איכא אוצר, חשיב שהוא מזיקו עכשיו, ודאי דל"מ למימר דמ"מ מה איכפת לי' שיסמוך עכשיו ויסלק למחר כשיכניס תבואתו, דבזה ודאי אמרינן דחיישינן להתעצמות וכיו"ב.[[12]](#footnote-13)

**ומצינו** מקור נאמן לעיקר החילוק בזה, בד' הרמ"ה בסוגיין באות מ"ט, עיי"ש שכתב דבפותח חנות ל"ה גיר"ד מעכשיו, אלא שלאחר זמן יהא זה גיר"ד, וכתב דל"מ למימר דיסמוך עכשיו ויסלק אח"כ, וכתב ב' טעמים בזה, ונראה דה"נ הכא דכוותה, ודו"ק.

**ח**

כא] **ונראה** עוד בזה, דהנה בביאור עיקר ד' רבינא לדרך זו דהרמב"ן והרמ"ה, כתב הגרע"א בקונט' סוד"ה אמנם דעת הרמב"ן, ז"ל, דעיקר שינויא דהש"ס מהדר בי' מסברת המקשה, ולא חיישינן לסברא שיצטרך להתעצם עמו בדין, ומותר לסמוך מקודם, ואח"כ כשיבנה זה כותלו צריך להרחיק דבר המזיק, עכ"ל.

**אמנם** צ"ע בזה, דהיאך זה מתישב בלישנא דרבינא דקאמר דקסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, ופירש הרמב"ן במלחמות שם, ז"ל, קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו לכשיזיק ואע"פ שסמך בשעה שאין שם ניזק, וכיון שכן יכול הוא לסמוך לכתחלה עד שיבא הניזק ויסמוך וההיא שעתא מרחיק את עצמו וכו', עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בחידושיו שם, וכעי"ז כתב הרמ"ה שם אות ל', - ונראה להדיא דעיקר מה שנתחדש בד' רבינא הוא, דאף אם קדם וסמך כשאין ניזק, ל"מ לו קדימתו שלא יהא צריך להרחיק כשבא הניזק, אלא על המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך בשעה שאין ניזק, ומכח זה הוא דאמרינן דמותר לסמוך קודם שבא הניזק, כיון שירחיק את עצמו כשיבא הניזק, דאם נתחדש בדבריו הא דלא חיישינן לטענת התעצמות, לא הול"ל דקסברי רבנן דעל המזיק להרחיק את עצמו, דכבר ידעינן לזה מעיקרא, אלא הול"ל דקסברי רבנן דא"צ להרחיק כ"ז שאינו מזיק.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, ואקשינן מכלל דר' יוסי סבר על הניזק להרחיק את עצמו לעולם, "דאי משום דמהניא לי' הקדמה ודאי מתחילה יש לו למונעו שלא יסמוך" דהבא לסמוך אינו סומך וכו', עכ"ל, והיינו משום דעיקר דינא דרבינא הוא, דכיון שאינו זוכה בקדימתו, ע"כ מותר לו לסמוך, וזהו שכתב הרמב"ן דאי נימא דדעת ר' יוסי דהוא זוכה בקדימתו, הי' אסור לסמוך מתחילה, אך אי נימא דעיקר דינא דרבינא הוא דלא חיישינן להתעצמות, א"כ לעולם ל"ה מקום לאסור עליו לסמוך מתחילה, אלא הי' לנו לומר שיסמוך עכשיו וכשיבא הניזק ירחיק.

**ובאמת** דלהרמב"ן לטעמי' הוא מוכרח לפרש כן, שהרי הרמב"ן במלחמות שם לעיל מינה הק' ע"ד בעה"מ שפירש לד' רבינא דא"צ להרחיק בדליתא לניזק משום דאינו מזיק, וכפי' התוס' שם, דלשון על המזיק להרחיק את עצמו משמע דבא לרבות את הרחקה ולא למעט, ועוד דמאי קאמר קסברי רבנן, הרי דברי חכמים כפשוטן הן עומדין ודברי רבא הוא שפירש בפנים חדשות והול"ל קסבר רבא, - וע"כ גם לפי' הר"י מיגש אין לפרש דעיקר דינא דרבינא הוא דא"צ להרחיק כ"ז שאינו מזיק, דא"כ נמצא דרבינא בא למעט בהרחקה, וגם דא"כ מ"ט לא אמרינן קסבר רבא, ובע"כ דעיקר דינא דרבינא הוא לרבות את ההרחקה דעל המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך בשעה שאין ניזק, וזה הוי חידוש בעיקר דין הרחקת נזיקין, וע"כ קאמר קסברי רבנן, ואך דמכח זה אמרינן דשרי לסמוך מתחילה, כיון שירחיק את עצמו כשיבא הניזק.

כב] **והנה** לפ"ז נלמד מד' הרמב"ן, דהא דלס"ד אמרינן דהבא לסמוך אינו סומך, הוא משום דאם הי' מותר לסמוך הי' זוכה בקדימתו ול"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, וע"כ הוא אסור לסמוך, וע"ז קאמר רבינא דאף שמותר לסמוך מ"מ הוא צריך להרחיק כשיבא הניזק, וע"כ לא אסרינן לי' לסמוך מתחילה.

**וכ"נ** גם ממש"כ הרמב"ן לעיל י"ח א' בהא דפריך מגפת וכו', ז"ל, ואיכא לפרושי וכו', ואלו איתי' לכותל הוו גירי' השתא נמי כגירי' דמו, דהא ההיא שעתא דבני לכותל הוו גירי' "וכיון דסמך סמך", עכ"ל, ומשמע מד' הרמב"ן דעיקר הא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך כיון דסמך סמך וא"צ להרחיק כשיבא הניזק, וזהו שכתב הרמב"ן די"ל דמכח זה חשיב כגיר"ד.

כג] **אמנם** הדברים צ"ב, דהיאך מצינו למימר דעיקר הא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך יזכה בקדימתו ולא יהא צריך לאח"כ, ולכאו' מה טעם יש בזה לאסור עליו לסמוך, הרי אדרבה הי' לנו לומר מכח זה נימא דיסמוך וירחיק אח"כ כשבא הניזק, - והיינו, דהיאך מצינו למימר דאין לו לסמוך כדי שלא יזכה בקדימתו, הרי ודאי אי נימא דמעיקרא לא שרינן לי' לסמוך אלא ע"מ שירחיק אח"כ כשיבא הניזק, לא יזכה בקדימתו.

**עוד** צ"ע בזה, דהיאך מתישבים ד' הרמב"ן אלו, עם מש"כ הרמב"ן בריש הסוגיא דהא דאסור לסמוך ולא אמרינן דיסמוך וירחיק אח"כ, הוא משום דכיון דסמך קשה לסלקו ונמצא כל היום מתעצמים בדין, ולכאו' זה דלא כפי המבו' בד' הרמב"ן הכא, דהא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך יזכה בקדימתו ולא יהא צריך להרחיק אח"כ.

כד] **ונראה** הביאור בזה, דהנה נתבאר בסימן ד' סקי"ז וסקי"ט לדעת רש"י ודעימי', דעיקר מה שנתחדש בד' רבינא הוא, דמעיקרא ס"ד דכל עיקר התביעה דהרחקת נזיקין היא על הסמיכה עצמה, וע"כ כל שסמך ברשות דליכא תביעה על הסמיכה, ליכא חיוב הרחקה, ול"ב לדינא דסמך בהיתר דזכה בסמיכתו, אלא אף בלא"ה א"צ להרחיק, משום דכל עיקר התביעה דהרחקה, היא על העמדת התשמיש המזיק עצמו, וזהו דקמ"ל רבינא דקסברי רבנן "על המזיק להרחיק את עצמו", ואף במקום דליכא תביעה על הסמיכה, מ"מ כל שהוא מזיקו ה"ה צריך להרחיק, וע"כ אף בכה"ג שסמך ברשות הוא צריך להרחיק כשהוא מזיקו, עיי"ש.

**ונראה** דעד"ז הוא גם לפ"ד הרמב"ן והרמ"ה בדרכו של הר"י מיגש, והיינו דמעיקרא ס"ל דאם הי' רשאי לסמוך קודם שבא הניזק ולא הי' תביעה על עיקר הסמיכה, ל"ה צריך להרחיק אח"כ, ומשום דעיקר תביעת ההרחקה היא על עיקר העמדת התשמיש המזיק, וכל דליכא תביעה על עיקר הסמיכה, א"צ להרחיק אח"כ כשמזיק, - וזהו שנתחדש בד' רבינא, דעל המזיק להרחיק את עצמו, ואיכא תביעת הרחקה גם על ההיזק עצמו, והא דלוקח א"צ להרחיק, הוא משום שזכה בסמיכתו, אך בגונא שהותר לו לסמוך משום שאינו מזיק, דלא זכה בסמיכתו, (וכמש"נ בסימן ד' סקכ"ח), ה"ה צריך להרחיק כשיזיק, וע"כ אף אם לא חיילא תביעת הרחקה על עיקר הסמיכה קודם שבא הניזק, מ"מ אח"כ כשיבא הניזק והוא מזיקו, ה"ה צריך להרחיק, ועי' במשנת ר' אהרן עמ' פ"ה שכתב עד"ז בע"א.

כה] **ולפ"ז** נראה דע"כ הוא דלס"ד הוא אסור לסמוך מתחילה, דכיון דבלא שתחול תביעה על הסמיכה עצמה, לא יהא צריך להרחיק אח"כ כשיבא הניזק, ע"כ חשבינן לה מעיקרא כסמיכת דבר המזיק ואיכא תביעת הרחקה על סמיכה זו, דהרי אם יהא רשאי לסמוך, לא יהא עליו להרחיק אח"כ, וע"כ חיילא תביעת הרחקה על הסמיכה עצמה, דסמיכה זו מזיקתו אח"כ.

**וזהו** שנתחדש בשנויא דרבינא, דעל המזיק להרחיק את עצמו ואיכא תביעת הרחקה גם על ההיזק עצמו, וע"כ לא חיילא כלל תביעת הרחקה על הסמיכה, דלא חשבינן לה כלל כסמיכת דבר המזיק, כיון דכשיבא המזיק יהא צריך להרחיק, וסמיכה זו שסומך עכשיו אינה מזקת כלל.

כו] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דלא אסרינן לי' לסמוך משום טענת התעצמות, דהנה עיקר מש"כ הרמב"ן בריש הסוגיא דכל הא דאסור לסמוך הוא משום טענת התעצמות, היינו משום דהגם דלס"ד אסור לו לסמוך ואיכא תביעת הרחקה על הסמיכה עצמה, אכתי הו"מ למימר דתביעה זו שיש עליו שלא לסמוך, אינה מחייבתו שלא לסמוך כלל, אלא מצי לסמוך ולסלק כשיבא הניזק, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן, דכיון דסמך הוא קשה לסלקו, וע"כ אינו רשאי לסמוך ע"מ לסלק.

**ואמנם** דכ"ז הוא לס"ד דאיכא תביעת הרחקה על הסמיכה עצמה, ואך שבאנו לדון דבידו לקיים את תביעה זו ע"י שיסמוך ויסלק אח"כ, ובזה הוא דמהני טענת התעצמות, - אך לפ"מ דמסקינן דאיכא תביעת הרחקה גם על ההיזק עצמו, אשר מכח זה ליכא תביעת הרחקה על הסמיכה, דלא חשיבא כלל כסמיכת דבר המזיק, ל"מ לתבעו שלא לסמוך משום טענת התעצמות, דטענת התעצמות אינה מחייבת בהרחקה.

כז] **ולפ"ז** מתישב היטב הא דבכיבד וריבץ וכו' דחשיב דהאוצר קדם, ה"ה אסור לסמוך עכשיו לדעת הרמ"ה, ולא אמרינן דכיון דכשיכניס חבירו תבואתו, יהא הוא צריך להרחיק, ע"כ הוא מותר לסמוך עכשיו, דליכא לחבירו פסידא בסמיכתו, - והיינו משום דכיון דחשבינן לי' דכבר האוצר קיים, וחשיב שהוא מזיקו עכשיו, וכמש"נ לעיל סקי"ז דמה"ט חשבינן לה כגיר"ד, ע"כ איכא מעכשיו לתביעת ההרחקה, וכל דאיכא לתביעת ההרחקה, ל"מ למימר שיסמוך עכשיו וירחיק אח"כ, דבזה יש לחוש לטענת התעצמות, וז"ב.

1. וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ה בסוף אות נ', עיי"ש, - ויש להוסיף, דהנה הנתיה"מ בסימן קנ"ד סקי"ד בתו"ד כתב, דאם נשרף האוצר וקדם חבירו ועשה רפת, שוב אינו יכול לעשות אוצר ולחייבו לסלק, ובפשוטו כונתו רק משום דבכיבד וריבץ וכו' קי"ל דאם עשה אינו יכול למחות בו, דלכאו' בכה"ג שנשרף האוצר, לא גרע מכיבד וריבץ, (אך שמא י"ל דשאני כיבד וריבץ חשיב דכבר איכא להאוצר, ומשא"כ כשנשרף דעכשיו ליכא אוצר כלל, וצ"ע), ונראה דאי"ז סותר לד' הרשב"א דאף אם עכשיו אין שם אוצר ה"ה אסור לסמוך, דבגוונא דהרשב"א חשבינן דאכתי האוצר עצמו קיים, ואך דעכשיו אין שם להדברים הנאצרים, אך כל שנשרף האוצר ואין האוצר עצמו קיים, שפיר י"ל דמותר חבירו לעשות רפת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הריטב"א פירש, דהא דמיבע"ל ריבה בחלונות מהו הוא באת"ל דכיבד וריבץ לא חשיב כאוצר קדם, ז"ל, ואת"ל דהא לא חשיב אוצר, ריבה חלונות בעלייתו להכניס אויר כדרך עושה אוצר תבואה, "שהוא מעשה בגופו של אוצר" מהו, עכ"ל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דצד האיבעיא דמהני מה שעשה הכנה לאוצר, הוא דעי"ז חשיב דנעשה מקום זה לאוצר, וע"כ אף דבפועל אכתי ליכא היזק, מ"מ כיון שהאוצר עצמו קיים, חשיב כאוצר קדם, וזהו דמיבע"ל דאף אם בכיבד וריבץ לא נעשה מקום זה לאוצר, משום דלא עשה מעשה בגופו, מ"מ בריבה בחלונות דעשה מעשה בגופו, י"ל דנעשה מקום זה לאוצר.

   ובחי' הרשב"א כתב, דהצד דבכיבד וריבץ לא חשיב כאוצר קדם, הוא משום דלא עשה מעשה גדול ועדיין אינו ניכר דמחמת אוצר הוא מכבד ומרבץ, ועד"ז פירש גם בהצד דריבה בחלונות לא חשיב כאוצר קדם, - ונראה ע"פ הנ"ל, דלאו היינו דלא ידעינן אם באמת דעתו לעשות שם אוצר, דודאי איירי כשהוא אומר שדעתו לעשות אוצר, אלא היינו דכיון דמעשיו מצ"ע אינם מוכיחים שהוא לאוצר, ע"כ ל"מ מעשיו לעשות מקום זה לאוצר, ואף שדעתו לעשות שם אוצר, ל"מ זה מידי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ודוגמא לדבר נראה, דאם בא אדם לסמוך לבית חבירו דבר המזיק לשנתו בלילה, הרי ודאי דגם אם לא נכנס חבירו לדור אלא היום, ועדיין לא ישן בביתו, חשיב דהניזק קדם, כיון שכבר התחיל לדור בביתו, ושינתו בלילה הוי מכלל הדיורים, אך אם עדיין לא נכנס לדור דירה גמורה אלא בדרך עראי, י"ל דעדיין אין ע"ז תורת דירה, ולא חשיב דהניזק קדם, - ועד"ז הוא באוצר, דאם הכניס לתוכו דברים הנאצרים ויש עליו תורת אוצר, ודאי דחשיב דהניזק קדם, אך אם הכניס דברים שאינם נאצרים ואין עליו תורת אוצר, לא חשיב דהניזק קדם, וזהו דמיבע"ל בהכניס תמרים ורמונים אם יש עליו עי"ז שם אוצר או לא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ור"ח ז"ל פי' כבד ורבץ העליון, וריבה בחלונות ובנה עלי' ע"ג ביתו התחתון להפסיק בין החום והאוצר, ותמרי ורמוני שאצר העליון באוצרו תמרי ורמוני, ואינו מחוור, עכ"ל, - ובפשוטו מש"כ דאינו מחוור הוא משום דלפ"ד הר"ח מה שאמרו כיבד וריבץ ובתמרי ורמוני, קאי על העליון, ומה שאמרו ריבה בחלונות ובנה עלי' ע"ג ביתו קאי על התחתון, וזה אינו במשמע, ועי' בעליות דרבינו יונה שהק' כן ע"ד הר"ח באיבעיא דריבה בחלונות, אך באיבעיא דבנה עלי' ע"ג ביתו כתב דלא תיקשי הכי, שהרי נתפרש זה בלישנא דע"ג ביתו דמשמע של בית התחתון, אך בד' הרשב"א י"ל דגם בזה לא ניח"ל לפרש דקאי על התחתון.

   אך לפי הנ"ל יל"פ לדבריו בע"א, דבאיבעיא דכיבד וריבץ ודתמרי ורמוני, פשיטא לן דעכשיו הוא מותר לפתוח חנות ורפת, ולא מיבע"ל אלא אם אח"כ יהא צריך להרחיקם, ובאיבעיא דריבה בחלונות ובנה עלי' ע"ג ביתו, הרי לפ"ד הר"ח מיבע"ל דהוא אסור לפתוח עכשיו חנות ורפת, ואי"ז במשמעות הגמ'.

   ולפמש"נ נמצא דהר"ח והרמב"ם והרמ"ה שפירשו למקצת מן האיבעיות דמיבע"ל אם כה"ג הרפת בקר מזקת להאוצר, הוא לטעמייהו דס"ל דגם באיבעיא דכיבד וריבץ וכו' מיבע"ל דעכשיו הוא אסור לפתוח חנות ורפת, וע"כ שפיר יל"פ דמיבע"ל בעוד גווני אם איכא דין הרחקה דאסור לפתוח חנות ורפת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז מצינו בד' הרשב"א שכתב, ז"ל, וסלקן כולהו בתיקו והם קולא לנתבע, ואם קדם רפת בקר לאוצר התבואה ממש "אין מחייבין אותו לסלקו", עכ"ל, ותיקשי דמ"ט כתב רק דאין מחייבין אותו לסלקו, ולא כתב דהוא מותר לפתוח, ואם ס"ל כדעת הרמב"ם דהוא אסור לפתוח, מ"ט לא כתב כן להדיא, ולהנ"ל ניחא, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דפשיטא לן דהוא מותר לפתוח, ולא מיבע"ל אלא אם כשיכניס חבירו תבואה ה"ה צריך לסלק את החנות והרפת, וע"ז הוא שכתב הרשב"א דמספק אין מחייבין אותו לסלקו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להסתפק אם בכה"ג דהותר לו לסמוך משום דעכשיו אינו מזיק את החרישה, אם אח"כ כשיבא חבירו לחרוש, יהא הוא צריך לעקור את אילנו, ואך דיהא בזה לדינא דקוצץ ונותן דמים, או דלא יהא בידו לתבעו אלא שיקצוץ את השרשים, שהרי האילן אינו מזיק לחרישה זו דחורש עכשיו, אלא השרשים מזיקין לזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בד' הרשב"א והריטב"א שלא הק' ממשנתינו אלא לצד האיבעיא דכשהכניס תמרי ורמוני חשיב כאוצר קדם, מבו' דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהצד דכשהכניס תמרי ורמוני לא חשיב כאוצר קדם, אי"ז משום דאין אוצר אלא בתבואה ויין ושמן, אלא הוא משום דלא סגי במה שעשה שם אוצר, כל שלא הכניס שם דברים הניזוקין, וכאשר כן נראה להדיא בדבריהם בביאור האיבעיא, עיי"ש, וע"כ אף באוצר יין לא חשיב כאוצר קדם, כיון שעדיין לא הכניס שם תבואה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת בד' רבינו יונה בסוגיין מבו' שעמד בזה, ופירש דהא דאסור לפתוח אף לדעת ר' יוסי, אף דאכתי אינו מזיקו, ולא חשיב השתא כגיר"ד, הוא משום דכל שעה שמהפך ברפת הוי כגירי, וכ"כ בפי' הר"ן על הרי"ף, - אך אי"ז מתישב בדעת הרמ"ה שדעתו לעיל י"ח א' אות כ"ו ושם ע"ב אות ל"א, דאף בגונא דהוי גירי המתחדש וכרפת בקר, יש להתיר לדעת ר' יוסי משום דל"ה גיר"ד, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומבו' לפ"ז, דהא דלדעת ר' יוסי מותר לסמוך, הוא אף בגירי המתחדש, ועמש"נ פלוגתת הראשונים בזה בסימן ב' ס"ק י"א י"ב, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הנימו"י לעיל בריש פירקין, שכתב דאף לפ"מ דקי"ל כר' יוסי יש לאסור לפתוח חלון על חורבתו של חבירו, משום דסתם חורבות עשויות ליבנות וכישבנה שם יהי' מזיקו ויהי' גירי, עכ"ד, ומבו' דבהיזק שהוא מזיקו בגירי המתחדש, מודה ר' יוסי דאסור לסמוך, ובאמת בעליות דרבינו יונה ובפי' הר"ן על הרי"ף בסוגיין כתבו כן, דהכא יש לאסור לסמוך אף לר' יוסי, משום דכל שעה שהוא מהפך ברפת הוי כגירי, ושו"ר שעמד ע"ז בשיעורי הגר"ש אות מ"ח, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז נראה, בגונא שבא לסמוך לבית חבירו ביום דבר המזיק לשנתו בלילה, דאף דעכשיו אי"ז זמן השינה, מ"מ י"ל דחשיב דהוא מזיקו מעכשיו, במה שאין ביתו ראוי לישן בו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לפרש עוד בזה, דהא כשהאוצר קיים חשבינן לי' כמזיק אף דעדיין אין שם תבואה, וחשבינן לי' אף כגיר"ד, הוא משום דרק בגונא דביאת הניזק לכאן הויא התחדשות, הוא דלא חשבינן לה עכשיו כמזיק, אך אם אי"ז התחדשות שיבא הניזק לכאן, הרי דהגם דעכשיו אינו מזיקו בפועל, מ"מ חשבינן לי' כמזיק, וחשיב אף כגיר"ד, דדמי לשאר גווני דחשיב כגיר"ד משום שההיזק מתחיל מעכשיו, אף דההיזק בפועל הוא לאחר זמן, וע"כ כל שהאוצר קיים, והכנסת התבואה לתוכו לא הויא כהתחדשות, ה"ה אסור לפתוח רפת וחנות מעכשיו, ועד"ז מתפרש גם הא דבבאו שניהם בב"א חשבינן לי' כגיר"ד.

    ובהא דחשבינן לי' כגיר"ד, י"ל עוד, למש"כ הרשב"א לקמן כ"ב ב', דהצד דכשסומך בדליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, הוא משום דדמי לזורק חץ ובא אחר והוציא ראשו וקיבלו, עיי"ש, ולפ"ז י"ל, דע"כ כל דכבר הי' האוצר קיים, לא חשבינן לה דבעל האוצר מזיק את עצמו כשמכניס את התבואה, אך צ"ע אם ד' הרשב"א אלו מתישבים אף לדעת הסוברים דכשסומך בדליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד אף בגירי המתחדש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה ניחא הא דאסרינן לי' לסמוך מעכשיו, אף לדעת התוס' לעיל י"ז ב' בתי' קמא, דלא חיישי כלל לטענת התעצמות, דדוקא התם דעדיין אינו מזיק, ובאנו לאסור לסמוך עליו מכח ההיזק של מחר, הוא דס"ל דלא חיישינן לטענת התעצמות, ומשא"כ הכא דחשיב כמזיק מעכשיו.

    ואמנם ילה"ע בזה ממש"כ הרמ"ה בסוגיא דחרדל, דהא דבבור אסור לסמוך, ול"מ לומר דיחפור עכשיו וכשיבא חבירו לחפור יסלק הוא את בורו, הוא משום דל"מ זה לסלק את הנזק, וכ"כ הגרע"א בקונט' בד"ה ע"כ נלע"ד, בדעת הרא"ש למסקנת סוגיא דחרדל, ומבו' דאם הי' בידו לתקן את הנזק, הי' מותר לסמוך עכשיו, אף דבבור הו"ל מזיק מעכשיו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-13)