חבורה יב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה יב

הנה הגמרא הקשתה דמצינו באים להכשיר ולא הכשירו שכשרים לאחר מיתה במעות סתומים. בקרבנות נזיר שלאחר מיתה המעות עומדים לקרבנות. ודחתה הגמרא דשם לא הוי מתיר קבוע. דהרי גילח על אחת משלושתן יצא ואין אחד מהם שעומד רק להכשר. דהרי כל אחד קרב אפילו באופן שהוא לא מכשיר. וביארה הגמרא דהרי גילח על אחת משלשתן יצא. והקשה הגרי"ז דהנה בסוגיא בנזיר מצינו שני ענינים ענין אחד כלפי מצוות גילוח דנאמרה בתורה שנעשית אחרי סדר הקרבת הקרבנות. ונחלקו שם תנאים במשנה לכתחילה אחרי איזה קרבן עבדינן לגילוח דלדעת רש"י אחרי שלמים מיד ולדעת הרמב"ם אחרי שלמים בסוף ולדעת ר' אלעזר אחרי חטאת. אמנם מבואר שם דבדיעבד אם גילח על אחת משלושתן יצא. ולכאורה דין זה אינו שייך לדין התר אלא לדיני מצוות גילוח.

וישנה מחלוקת אחרת במשנה להלן שם כלפי דין התר הנזיר לשתיית יין ממתי מותר דלדעת רבי אליעזר וכן ת"ק במשנה שם אינו מותר אלא לאחר כל המעשים כולם ולדעת ר"ש וחכמים בברייתא מותר לאחר זריקת דמים של אחד מהקרבנות. והנה סוגייתנו היתה צריכה להביא את הדין שהמתיר הוא הזריקת דמים ששם ראינו שהוא מכשיר ולא את הדין של גילח על אחת משלושתן יצא דדין זה בעצם גם רבי אליעזר יכול להודות. ועוד הקשה הגרי"ד דלדעת רבי אליעזר דההתר הוא לאחר כל המעשים כולם אז בעצם הם הוי מתיר קבוע ודלא כרב. ולכאורה אפשר לומר דאה"נ ובאמת רב הוא רק כרבנן.

והגרי"ד טען דבספר המצוות נתבאר לדעת רבי אליעזר שהמתיר הוא הגילוח אם הקרבנות ושניהם מתירים כאחד. וממילא טען דכל אחד בפנ"ע לא הוי מתיר וכל שאלת הגמרא היתה דווקא לרבנן שהקרבנות הם מתירים בפני"ע. אבל אם הם מתיר רק אם הגילוח ולא הוי מתירין בפנ"ע. אז לא חשיב כלל מכשירין וזהו חידוש דכיון שהם שותפים בהכשר בוודאי חשיבי מכשירין.

ובאמת כלפי הקושיא הראשונה של הגרי"ז, מדוע לא הוי סוגייתנו את הדין של התר לאחר זריקת דמים יחידים של קרבן אפשר באופן זה וכן היכן כתוב דין זה של התר של אחד מהקרבנות הרי רק מבואר דגילוח מהני על אחד משלשתן. אפשר באופן זה על פי המבואר ברש"י. דהנה בעצם הפסוק מבואר דגילוח בעינן אחר כל המעשים כולם או על כל פנים אחר חטאת ומבואר מרש"י דמזה עצמו דילפינן דזריקת אחד מהדמים הוי מתיר זהו המקור לדין זה דגילח על אחת משלשתן יצא ומבואר דבדין גילח על אחת משלשתן יצא אין זה רק דין קיום מצוות גילוח אלא דמונח כאן דהוי מתיר דאם לא לא היה יוצא בגילוח על אחד משלשתן אמנם עדיין יש להקשות מדוע לא הביאו את המשנה להדיא שבה נתפרש להדיא ההתר. והנה במשנה נתפרש דהוי דעת רבי שמעון ושייך לומר דהוי שיטת יחידאי אמנם במשנה לעיל נתפרש דזה דעת סתם משנה וההלכה היא כך. וכך היא המשנה הראשונה. ובאמת לפי זה אליבא דרבי אליעזר אם גילח על אחת משלשתן לא יצא.

והנה במאמר המוסגר להלכה יש סתירה דהרמב"ם פסק דלאחר כל המעשים כולם הותר הנזיר לשתות יין ובכל אופן פסק דאם נזרק אחד מהדמים הותר. וזה כרבנן. ולכאורה כלפי התר לא שייך לומר לכתחילה דאם הותר הותר.

ואפשר דשייך כדביארנו לעיל דיסוד דין זריקת אחד מהדמים הוא מתיר אבל לא הפקעה על השם נזירות ושם נזירות לא פקע רק לאחר כל המעשים כולם ובאמת שייך בו הריחוק מהיין והמתים אלא דחל בו התר וכדמצינו בבשר נבלות שהותר כל שנות הכיבוש. הכא נמי זה מתיר לנזיר אמנם באמת הוא עדיין נזיר ובוודאי דשייך בו הענין של מניעת היין והטומאה למתים ורק לאחר שהושלם כל המעשים כולם אז פקע ממנו שם נזיר. והביאור דבאמת זהו דבר אסור לו אלא שחל בזה התר.

הגמרא הכריעה תיובתא דרב תיובתא.

הנה ריש לקיש חידש דמנחת העומר שקמצה שלא לשמה כשרה וצריכה מנחת העומר אחרת להתירה. והקשתה הגמרא הרי מקרב היכי קרבה הרי יש דין ממשקה ישראל למנחה. ותירצה הגמרא דאין מחוסר זמן לבו ביום. וכיוון דבו ביום היא תבוא לכלל התר אין פסול של מחוסר זמן.

והנה בפשוטו דין זה של ממשקה ישראל אומר דקרבן שאינו ראוי לאכילת הדיוט הרי הוא פסול להקרבה לגבוה וכפסול בעל מום טריפה וזקן דהוי פסול קרבן הכא נמי קרבן דאינו ראוי לאכילה הוא פסול ויש לעיין מה תירצה הגמרא דאין מחוסר זמן לבו ביום הרי פסולו אינו משום חיסרון הזמן אלא משום דאינו ראוי לאכילה ועדיין אינו ראוי לאכילה.

והנה באמת בדין זה של ממשקה ישראל יש לחקור האם הוי פסול קרבן או פסול עבודה ואפשר שיחתי. דהאם הפסול הוא כדבאירנו דכל דבר שאינו ראוי לאכילה לישראל הקרבן נפסל או דלמא דהוי פסול עבודה ביאורו דכל דבר שאינו ראוי לאכילה לישראל הרי הוא נפסל להאכילו לגבוה. וכמו דנאסר לאכילת הדיוט כך הוא נאסר לאכילת גבוה. ולפי"ז אינו נאסר רק בהקרבה. ושאר העבודות לא נאסרו.

ובאמת עוד יש לחקור בדין ממשקה ישראל האם יסוד איסורו הוא סימן או סיבה. ביאור האם מה שנאסר לגבוה הוא משום זה עצמו שהוא נאסר לישראל או דלמא דיסוד דינו הוא סימן דכל מה שנאסר לאכילה להדיוט הרי הוא נאסר לאכילת גבוה גם כן. ולא משום שהוא אסור להדיוט הוא נאסר לגבוה אלא דאותה סיבת איסור דאוסרתו להדיוט אוסרתו לגבוה נמי.

ובאמת בפשוטו ב' החקירות הא בהא תליא דאם יסוד הדין הוא גיליו דמאותו סיבה דנאסר באכילה להדיוט נאסר לגבוה פשטות הוי איסור הקרבה ואם הוי דין דאינו ראוי להיות קרבן דבר שנאסר באכילה להדיוט הוי פסול קרבן. אלא דאינו מוכרח ושייך גם לומר אחרת.

והנה דנו באמת מה שייך סברא זו דמחוסר זמן ובאמת יש לדון באופן זה דאם הביאור הוא דמאותו סיבה שנאסר לאכילה להדיוט נאסר לגבוה דדבר שיש בו קלקול דאינו ראוי לאכילת הדיוט אינו ראוי להיות קרבן. אם כן כל זמן דלא חייל בו ההתר לא שייך לדון דראוי להיות קרבן. [אלא דשייך לדון דשמא כלפי גבוה דאינו איסור אכילה אלא פסול קרבן אפשר דשייך לומר סברא דכל העומד ליעשות כעשוי דמי ופקע הפסול קרבן אמנם אם זה איסור אכילה כלפי זה לא מצינו כל העומד ליעשות.]

אמנם אם הוי סיבה דנאסר לגבוה משום שזה דבר האסור להדיוט ואינו ראוי להקריב דבר המפוקע מהדיוט להקריבו לגבוה אז בזה שייך לומר דאם בו ביום הוא בא לכלל התר אין זה דבר המפוקע דהרי הוא עומד להתר וכל העומד להיות מותר כמותר דמי.

והנה עדיין יש לעיין דבגמרא מבואר דהוי סברא של אין מחוסר זמן לבו ביום. ושמא הגמרא עשתה צושטעל. דכמו דאמרינן דאין מחוסר זמן לבו ביום הכא נמי אמרינן דאין מחוסר התר לבו ביום. אמנם מלשונו של רש"י משמע דגם כאן הוי דין דמחוסר זמן לבו ביום.

ובאמת אפשר דיש לדון עוד צד ושהעולם יתבונן בזה ובעז"ה נראה בזה בהמשך הסוגיא האם הוי גילוי ביאור דזהו דרשא דדבר שנאסר לישראל נאסר להדיוט אבל אין הכרח שזה מאותו טעם. ובדברים האסורים כגון טריפה אז שם שייך לומר דהוי גילוי דטריפה נאסרה בהקרבה אמנם חדש אין זה דבר האסור אלא דצריך מתיר. ואם כן כלפי גבוה מה יהיה איסורו ושייך לדון כלפי זה דגדר דינו הוא דכל זמן שלא קרבה מנחת העומר לא שייך להקריב קרבן אחר ואם כן יסוד הפסול כלפי גבוה הוא מחוסר זמן ועל זה תירצה הגמרא דאין מחוסר זמן לבו ביום.

ובאמת בהמשך דברי הגמרא מצינו כעין סברא זו דכיוון דמחוסר זמן הוא לא מצינו דהותר מכלל איסורו ויש לעיין מדוע לא מצינו דהותר מכלל איסורו ורש"י ביאר דכאן זהו עומד להיות ניתר חשוב כניתר והנה יש לעיין לדרך הראשונה הרי למעשה אסור להדיוט אמנם כדרך השנייה ביאר רש"י דכלפי גבוה חשיב כניתר דמי ואין זה נחשב שהותר לגבוה דבר שנאסר להדיוט.

כלפי קושיית הרשב"א שהקשה דכל מנחת העומר לא תקרב דיש דין ממשקה ישראל ותירץ דבאין כאחד הנה והקשה הגרי"ד הרי נאסר בשעת הקמיצה . אז אם הרשב"א למד דהוי איסור הקרבה לא קשה כלום. אמנם אם הוי איסור קרבן אז זה קשה ובאמת אין זה קושיא דשייך לומר דמצוותו בכך אלא דאם הרשב"א צודק לא הוי מצוותו בכך. כיוון דשיך לומר באין כאחד ובאמת שייך לומר דגם הרשב"א סבר דהוי פסול קרבן אלא דאם בהקרבה עצמה הוא ראוי והקרבן ישתנה להיות כשר אז כבר מותר להביא כזה קרבן דהוי פסול קרבן להביא דבר שהפסול קיים בו עד שעת ההקרבה.

ובאמת דלפי הצד הג' שדיברנו דממשקה ישראל גילה דאסור להביא מנחה קודם מנחת העומד בוודאי דאיסור זה לא קיים במנחת העומר עצמה..