החובל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

# פרק החובל

## דף פ"ג ע"ב

**ביסוד ענין ההפסד וענין תשלום דחבלה.**

**רש"י ד"ה "כמה"** שאם היה נצרך היה מוכר בע"ע**, ועיין רא"ש** דשמין דוקא בעבד כנעני**, ועיין** **יש"ש** שכ' שאין כוונת רש"י ששמין בע"ע, אלא ודאי שמין בעבד כנעני, וכדברי הרא"ש. אלא כוונת רש"י דהסיבה שתשלום נזק נישום לפי עבד כנעני מכיון שהפסידו בכך שיכל למכור עצמו בעבד עברי.

**ולכאורה צ"ע** למאי הוצרך שיכל למכור עצמו בע"ע תיפו"ל שהפסיד לו יד ומבטלו מעתה ממלאכות שהם ביד, וכד'.

**ועולה בזה**, שיסוד דין נזק דחבלה הוא איננו מחמת שעצם הפסד האבר יש בו חפצא של הפסד ממון מחמת עצמו, או מחמת שביטלו מכח מלאכה, אלא שיסוד דין המזיק הוא שהאבר שייך בו גדר של חפצא של ממון רק משום כך שיכול למכור עצמו בע"ע, ומחמת כן חשיב ע"י נזק האבר שהזיק והפסיד דבר שעניינו ממון, ולכן שייך שומא ותשלומין דממון. ודו"ק.

**הנה נחלקו הראשונים** אם יסוד דין חבלה הוא ממון או קנס, ונ"מ אם מתחייב ע"פ עצמו, והרמב"ן והריטב"א בשבועות מ"ו ע"ב מייתי ר"י מגאש דסבר דהוי קנס, והם פליגי עליו עיי"ש.

**וכן נחלקו בזה הר"מ והראב"ד פ"א מטוען הט"ז**, עיי"ש. וכן בפ"ה מחובל ה"ו.

**ועיין אבן האזל פ"ה מחובל ה"ו** דאף להר"מ ודעמיה, לא חשיב קנס גמור, ועל פי עצמו פטור רק כ"ז שלא באו עדים. אבל אם באו עדים חייב. ועיי"ש שהוכיח זאת. ועיי"ש שביאר ונקט דפגם שיסודו מדין נזק הוא ממון ולא קנס, מכיון שבאמת האב נפסד ע"י פגם בתו, משא"כ נזק מכיון שאדם אינו עומד למכירה אין התשלום ממון גמור אך גם אינו קנס גמור, עיי"ש.

**ויש לדון** אם מה שרש"י הוצרך להגדיר שהנזק הוא בכך שנמנע ממנו לימכר לעבד עברי, הרי דנקט שהוא ממון ממש ומשו"ה דוקא משום שהפסיד אותו מלימכר לע"ע, ודו"ק.

**ובר"מ פ"א מחו"מ ה"ג** עולה שיסוד תשלום נזק בחבלה הוא משום כופר, שהיה ראוי שיפסידוהו למזיק אבר, ונותן את דמיו ככופר. ולפי"ז אין זה כלל ענין של תשלום דמי הפסד נזק הניזק אלא הוי כופר, וצ"ע דבכופר לא מצאנו דין שאינו נותן ע"פ עצמו ומהא דפסק הר"מ דמודה בחבלה פטור משום מודה בקנס א"כ עולה דנזק הוי קנס ולא כופר. וצ"ע.

**דף פ"ד ע"א**

**רש"י ד"ה "מאי", והוי ליה עדות שאאיל"ה וכו'.**

**עיין רע"א** שהקשה דאם הוי עשאאיל"ה ולא הוי עדות, א"כ ליתא לעדות כלל ואין על מה לחייב כאשר זמם, וא"כ שוב הוי משפט השוה לכולכם, וכ' לבאר את סוגית הגמ' באופן אחר עיי"ש.

**ועיין תוס' רי"ד** בסוגיין.

**ובאמת יש לתמוה** מדוע לא משכחת לה הזמה בטריפה שהרג ע"י שעדי טריפה יעידו עליו ואז אם יוזמו ע"י עדי טריפה יהיה להם כאשר זמם, **ובגמ' בסנהדרין עח'** משמע שעדי טריפה פסולים רק משום עשאאיל"ה, **אולם עיין ב"י סי' לז' וש"ך שם סקט"ז ותומים** שם שדנו לפסול עדי טריפה משום דהוי פסלות דטריפה ולא משום עשאאיל"ה**, ולפי"ז מיושב** שלא משכחת לה טריפה שהרג ולעולם הוי עשאאיל"ה, ודו"ק.

**והרע"א יישב** דראית הגמ' מטריפה שהרג בפני ב"ד שלא שייך בו מיתה דנפש תחת נפש, ומה שהורגים אותו הוא רק משום בערת הרע מקרבך, והוי ממש כמו סומא שהוציא עינו של חבירו דל"ש עין תחת עין, עיי"ש.

**עיין תורי"ד שהקשה** מדוע טריפה חשיב עשאאיל"ה וזוממי בן גרושה ל"ח עדות שאאיל"ה, ויישב דבבן גרושה החסרון הוא בעדים המוזמין של"ש לעשות בהם עונש דבן גרושה משא"כ בטריפה החסרון בעדות גופא שהרוצח הוא טריפה ולכן חשיב עדשאאיל"ה ודבריו צ"ב. **וכנראה כוונתו** שעשאאיל"ה הוא דוקא אם המונע מקיום דין כאשר זמם הוא שאין די אשמה בעדות לחייב, ולא אם יש סיבה אחרת המפקעת הדין דכאשר זמם. ולכן בעדות על טריפה אין די אשמה בזממה לחייב, ולכן חשיב עשאאיל"ה, משא"כ בעדות בן גרושה הוי חסרון בקיום דין כאשר זמם ולא בעצם סיבת חיוב לכאשר זמם, ודו"ק.

**ובאמת מסברא יש לומר להיפך,** דהבן גרושה לא חל כלל ענין של כאשר זמם מכיון דל"ש כלל העונש דבן גרושה, אולם במעיד על טריפה הלא שייך דין עונש שיהרגו את המקצת נפש של העדים אלא שאין היכי תמצא להרוג מקצת נפש בלא שהורג כל הנפש, הרי שבכה"ג הוי עשאאיל"ה מכיון שא"א לקיים עונש כאשר זמם שחל, ודו"ק. **עיין ריטב"א ורמב"ן במכות דף ב'.**

**דף פ"ד ע"ב**

**בענייני ב"ד בזמן הזה.**

מסקינן בסוגיין דבזמן הזה דיינינן משום שליחותייהו רק מה שיש בו חסרון כיס, וגם שכיחא.

ובאמת צ"ע דרבא אמר דכל הנישום כעבד אין דנים בזה"ז, ולכאורה כלל זה אין קיים למסקנא.

**ובעיקר צ"ע על הר"מ פ"ה מסנהדרין הל"ט – י'**, שהביא את ב' הכללים, הא', שתלוי בח"כ ומצוי, והב', שכל מה שנישום כעבד אין דנים, **ועוד צ"ע** מה שפסק הר"מ דשבת ורפוי דנים בזה"ז, וצ"ע דהא בגמ' מבואר דאף מילתא דאית ביה חסרון כיס, אך אם לא שכיחא אין דנים, ואדם באדם הוי לא שכיחא, וא"כ צ"ע דאף שבת ורפוי אין דנים.

**עיין בכ"ז כס"מ, ולח"מ, וב"י** סי' א' סק"ד, **ופני יהושע** בסוגיין, וכן **תומים** רי"ס א'.

בעיקר יסוד ענין שליחותייהו, **עיין מאירי בסוגיין** בשם גדולי המורים שהוא דין דאורייתא.

**וכן הוא בקרית ספר** שלהי פ"ה מסנהדרין.

**וכן הוא בנתיה"מ** רי"ס א'.

בענין אש ובור אם דנים בזה"ז, **עיין קצו"ה** סי' א' סק"ב שהביא דעות בזה, ומסיק דדיינינן בזה"ז, ועיין הגה"ה בסוגיין דמייתי מהרי"ח שנסתפק בזה.

**עיין נמוק"י** בענין גזילות, דדוקא גזילה ממש דויגזול את החנית הוי לא שכיחא ואין דנין, אבל כופר בפקדון וגזילת שטרות וכד' הוי שכיחא ודנים. וכן נקט דלהוציא גזילה בעין לעולם דנים, ועיין בזה שי' בשו"ע סי' א' ס"ג.

**עיין תומים** סי' א' סק"ב, דמייתי שי' הר"מ דבזמה"ז אם כל ישראל יסכימו על חכם א' שידונם הרי דחשיב סמוך, ומייתי רשב"א שחלק והוכיח דלא כדבריו, ועיי"ש מש"כ התומים בענין.

**עיין שער המשפט** רי"ס א', שדן אם מהני קבלת דיינים בזה"ז על דברים שאין דנים עליהם כמו דמהני קבלת פסולי דיינים כגון נאמן עלי אבא. והביא בזה ראיות לכאן ולכאן.

ועיי"ש שכ' דבקנס שצריך פסק ב"ד שיחול חיוב קנס הרי שודאי דלא יהני קבלה, דמ"מ ההדיוטות אינם מומחין ואינם יכולים לכפות חיוב על מי שקבלום, ועיי"ש שהוכיח זאת.

ולכאורה למש"כ השערי יושר ש"ז פי"ט שאין צריך שב"ד יחייבו את הקנס אלא רק שהחיוב דקנס תלוי בכח כפיה של ב"ד, א"כ מכיון שקבלו עליהם ויש לב"ד כח לכפות א"כ ג"כ יחול חיוב הקנס ודו"ק.

אך עיין בשער המשפט שדן שעצם מה שקבלו עליהם הוא עצמו נחשב משום מרשיע את עצמו ומשו"ה ל"ש חיוב קנס בכה"ג.

**ובאמת מדברי הרשב"ם** בב"ב קכ"ח ע"א ד"ה "אינו" עולה שיסוד ענין דנאמן עלי אבא הוא משום דין דהודאת בע"ד ומשו"ה בקנס ל"ש דין דנאמן עלי, ודו"ק.

**עיין מאירי** בסוגיין, בשם גדולי הגאונים שבזמן הזה במקומות שהורשו ישראל לדון בעצמם דחשיב כאילו כל הקהל קבלו על עצמם לדון אצלם, הרי דחשיבי ב"ד אף לענין דיני נפשות, וזהו חידוש גדול, וצ"ע.

**נידון דצער שלא במקום נזק.**

ר**ש"י ד"ה "כויה**" דכיון דמשלם רפוי משום חבורה משלם נמי צער עכ"ל.

**עיין פנ"י** שביאר דאף למ"ד דאין משלם צער שלא במקום נזק, מ"מ ישלם צער במקום רפוי אף דהוי שלא במקום נזק, **ועולה בזה שהנידון** הוא דנזק רפוי ושבת הם הפסד ממון ובכה"ג כבר דנים גם בצער, אבל צער לחודיה אין כאן ענין כלל עם הפסד ממון, ולכן סבר חד מ"ד דפטור, אולם צער עם נזק או רפוי מועיל כדי לחייב בצער, ומשו"ה כ' רש"י רפוי דאף רפוי מהני ולאו דוקא נזק. ודו"ק.

**ועיין תוס' לעיל כו' ע"ב שהקשה** דהכא משמע שצער עם נזק פשוט יותר שמשלם, ולעיל דף כו' עולה להיפך שצער בלא נזק יותר פשוט שישלם**, ותי' התוס'** שצער בלא נזק דסוגיין הוא בלא רושם כלל, וצער בלא נזק דלעיל הוא עם רושם אך לא אפחיתיה, וצער עם נזק הוא באופן שאפחתיה, **ועולה** שצער עם רושם דלא אפחתיה הוי פשוט שמשלם, ורק צער בלא רושם ,או צער עם נזק דאפחתיה ס"ד שאינו משלם, וצ"ב הגדרים בזה.

ונראה דכמש"נ הא חסרונו של צער שלא במקום נזק הוא מכיון שאם אין כלל נזק הרי של"ש לדון את ענין הצער כנידון של דבר הנישום בממון, ובזה נאמר שדוקא אם החבלה יש בה נזק או רפוי ובושת הרי ששמין נמי את הצער, וקמ"ל בסוגיין שאף בלא שיש לחבלה הגדרה של מעשה הפסד ממון נמי חשיב חבלה לתשלום צער, ובזה נחלקו בן עזאי ורבי, אולם סבר התוס' דה"מ באין רושם, אבל אם יש רושם הרי שאף בלא נזק רפוי ובושת חשיב שיש לדון את מעשה החבלה כענין של נזק ממון, ודנים את הצער לבדו, שרק צער בלא רושם אינו נחשב למעשה הפסד ממוני אלא אם יש בו נזק או רפוי ובושת, אבל אם החבלה יש בה רושם הרי דודאי חשיב מעשה היזק שיש לשומו בצער לשלם תמורת החבלה שחבל ודו"ק.

והנידון בגמ' דף כו' הוא אחר, דבמקום שכבר שילם את הנזק ס"ד שבתשלום זה נחשב שהנחבל קבל בדמים את האבר שניטל ממנו ושוב ודאי מופקע הדבר מלשום מעוד ענין של תשלום עבור חבלה והיזק שכבר סלקו בדמי היזק, וגרע טפי מצער שאין בו היזק, דהכא חשיב שכבר תיקן את ההיזק והחבלה ע"י ששילם כבר ופקע מהחבלה הגדרה שיש בו ענין של מעשה היזק שאפשר לשומו בתשלום ממון, וכמש"נ שצער אפשר להחשיבו רק אם יש סיבה אחרת להגדיר את החבלה כמעשה היזק ממון, וזה קמ"ל שאף בכה"ג ששילם ההיזק חייב בצער.

**יש לדון** אם לבן עזאי שצער ללא היזק פטור, אם צער במקום היזק נמי פטור, והנידון הוא אם צער בלא היזק גרע טפי או"ד אם כבר שילם ההיזק גרע טפי, ודו"ק.

## דף פ"ה ע"א

**גמ': חבורה לרבי למה לי לדמים יתרים.**

**ותד"ה "לדמים"** ונראה לר"י וכו', וצ"ע מה שביאר התוס' (וכן בתור"פ) דנ"מ אם יש בו רושם שחייב יותר על הצער מחמת שמתבייש , דא"כ הוי בושת ולא צער, ולמאי בעי קרא, ולא נתבררו דברי התוס', וצ"ע.

**עיין רא"ש בשטמ"ק** דדמים יתרים אתא לאשמועינן גבי ב' בנ"א שחבלו זב"ז דאין אומרים שיצא זה בחבלו של זה אלא שמין את הדמים היתרים, עיין רא"ש וראשונים לעיל לג' ע"א בב' שוורים שחבלו זב"ז אם נחשב ב' הזיקות, או שמה ששניהם מתקזזים לא חשיב כלל נזק, ולכאורה הרא"ש שם לשי' עם מש"כ כאן, ואכהמל"ב.

**בדין שומת צער.**

בגמ' מסיק דשמין כמה אדם נותן עבור המוכתב למלכות בסייף שיקטע בסם.

**עיין רא"ש** ריש פרקין דילפי' למעט בשומת נזיקין מוביער בשדה אחר, ומשו"ה שיימינן הכי, ולא כמה אדם נוטל עבור שיקטעו ידו. וצ"ע שיסוד דין וביער בשדה אחר הוא דשמין הפסד ערוגה ע"ג כל השדה דנחשב הנזק ביחס לכל השדה ולא ביחס לכל ערוגה, ואין זה כלל ענין של קולא בשומא אלא שזהו החפצא של המעשה מזיק, שהוא ביחס לשדה כולה. וא"כ בישלמא הדין שומא של יד כנגד כל העבד הוי דומיא דערוגה בכל השדה, אולם מה ששמין צער כמה רוצה ליתן שיקטע בסם, ולא כמה יטול שיקטע בסייף, מה שייך זה לענין של שמין ע"ג חברתה דילפי' מוביער בשדה אחר. (עיין מש"כ לעיל פרק הכונס אות כ"ז, ובפרק הפרה אות כ"ב).

**עיין רא"ש** שדן בצער שלא במקום נזק, אם שיימינן ג"כ כמה אדם נותן ליפטר מצער המוכתב למלכות או דבצער שלא במקום נזק ודאי שמין כמה אדם נוטל שיצערוהו. ומסיק דגם בכה"ג שמין להקל כמה רוצה ליתן ליפטר מצער.

**אולם בר"מ פ"ב מחו"מ הט' –י'** , עולה דצער בלא נזק שמין כמה אדם נוטל עבור שיצערוהו וכ' הר"מ שתלוי כל א' וא' אם הוא מפונק וכו', משא"כ בה"י נקט בצער במקום נזק ששמין כמה נותן ליפטר מהצער, עיין דרישה סי' ת"כ סקי"ז שביאר שבאמת מכיון שיסוד התשלום הוא עין תחת עין וכויה תחת כויה, הרי שצריך לשלם כמה אדם רוצה ליטול עבור שיזיקוהו ויצערוהו דבהכי נחשב "לעין תחת עין" אלא שבמקום נזק הרי שכבר ענין העין תחת עין נעשה ע"י תשלום נזק, ולכן צער שמין בשומא להקל, אולם בצער שלא במקום נזק משלם כמה רוצה אדם ליתן שיצערוהו בכדי שיתקיים כויה תחת כויה, ודו"ק היטב בדבריו.

**ונראה לבאר** דסבר הדרישה שיסוד ענין של צער הוא נמי ענין של נזק, ולכן אם אין כלל תשלום נזק הרי שחייב לשלם צער באופן שבתשלום זה יכלל כל הענין של תשלום הנזק וזהו ע"י שאומדים כמה אדם רוצה שיתנו לו ע"מ שיצערוהו, אבל במקום ששולם ההיזק והענין הוא רק השלמת התשלום של צער בנוסף על נזק הרי שכאן דנים רק כמה אדם מוכן לשלם כדי שימנעו ממנו הצער, ועדיין צ"ע.

**ועי"ל** דבצער במקום נזק מכיון שנקטע ידו הרי שבאמת השומא צריכה להיות כמה אדם הוה משלם ליפטר מצער סייף לסם, דמכיון שעצם קטיעת היד כבר שילם החובל, ומעתה היד היא כמו יד המוכתבת למלכות שצריכה ליקטע, ולכן כל התשלום שנשאר בדין צער הוא רק ההפרש שבין סייף לסם, ודו"ק היטב.

ועיין רש"י על התורה משפטים כא' – כה' שכ' דס"ד שאינו משלם צער במקום נזק דחשיב בתשלום הנזק כאילו קנה את היד, ואולי זהו כמש"נ, עיי"ש, ודו"ק.

**ועיין ערוך השלחן** ת"כ סקי"ח. **ועיין היטב מאירי** ריש פרקין ד"ה "בצער", ונראה בלשונו כמש"נ, עיי"ש.

**סוגיא דעלו בו צמחים.**

**גמ',** ולא ניתנה לאגד יתירה. **עיין רשב"א** בשטמ"ק שביאר דאם אגד אגד יתירה ל"ח פושע גמור, משא"כ אם לא ניתנה לאגד, ואגד הרי דחשיב פושע ומשו"ה ודאי פטור.

**לכאורה צ"ע** מדוע עלו צמחים דיינינן רק רפוי ושבת, ומדוע אין לחייב על התוספת צער**. ונראה** **פשוט** דצער שיימינן מעיקרא כמה אדם רוצה שיצערוהו כך וכך ואם נתארך הזמן אין זה מחייב יותר דמעיקרא אדם נותן על צער סך שכולל אפשרות שיארך הזמן.

**אולם התוס' והתור"פ** מעמידים דוקא קודם שאמדוהו, אבל אחר שאמדוהו כבר קבעו את תשלום הרפוי וודאי אין להוסיף, וא"כ צ"ע מ"ש צער דאף דהוי קודם שאמדוהו מ"מ משלם צער כשומא דשעת הנזק, משא"כ רפוי ושבת משלם כשעת האומד, וצ"ע.

**ועיין יש"ש** בפירקים סי' ה' דמייתי **הגהות אשר"י** שצער אינו חייב אלא על שעת חבלה ולא על צער דלאחר מכן, ודן להביא ראיות לכאן ולכאן, ולכאורה לפי"ז מיושב דמשו"ה עלו צמחים אין לחייב עוד על צער, וא"כ יכלו להביא ראיה מגמ' דידן, וק"ל.

**עיין ר"מ** פ"ב מחו"מ הי"ט, **ובשו"ע** תכ' סי"ח – י"ט, ועולה בשבת ורפוי יש ב' אופני תשלום, או דבר יום ביומו, והוא מעיקר הדין, או ע"י אומד מתחילה על כל הזמן שלאמ"כ, ודין זה הוא תקנה למזיק, הרי דלהר"מ סוגיא דצמחים מיירי באופן שאמר המזיק שרוצה לשלם יום יום, אולם יש שדקדקו **את רש"י לקמן צ"א ד"ה "ורפוי"** שכ' דמחייבים את המזיק ליתן מיד, היינו דפליג על הר"מ שדין זה הוא תקנה למזיק וסבר שדין זה הוא חובה על המזיק, וא"כ צ"ע אימתי שייך דין דצמחים, ונראה דמיירי כשלא הספיקו עדיין לאמוד. ועיין ערוך השלחן סי' ת"כ סקכ"ד כ"ה. ופשוט שבצער אין נידון כזה וודאי דנים רק מעיקרא ולא דבר יום ביומו, ויש לדון אם מוכח מכאן כהגה"ה כדלעיל דצער איננו אלא על שעת החבלה, או שיש חילוק גדר אחר בין רפוי ושבת, לצער, וצ"ע.

**שוב לאחר העיון נראה שאין פלוגתא בין הר"מ לרש"י**, וודאי יסוד רפוי הוא תשלום על כמה שנחסר הנחבל כדי לחזור לאיתנו, וביסודו הוא לפי אומד דשעת אחר החבלה ולא מדי יום ביום, אלא שזכותו של החובל לרפאותו יום יום, וכמבואר בגמ' כדי שלא יטול הנחבל את הכסף ולא יתרפא וייחשב החובל כמי שלא רפאו, וכוונת הר"מ שכ' שענין האומד הוא תקנה לחובל, הכוונה שמשו"ה זכותו לוותר על האומד כדי שלא יחשיבוהו שלא רפאו, **ועדיין צ"ב** מהו גדר ב' האפשרויות שניתנות לחובל מעיקר הדין, או אומד, או יום יום**, ונראה** שחיוב רפוי לא חל כחוב ממון, אלא הוא חל כחיוב להעמיד לנחבל האופן לסלק כל פגעי החבלה, ולהעמידו כאדם ללא הוצאות ממון כבתחילה, ולכן שייך ב' האופנים, או לתת לנחבל ממון בשיעור ע"י אומד שעי"כ נחשב שיש לנחבל סך שבו יכול לסלק ממנו פגעי החבלה, דאדם שצריך רפוי ויש לו הסך הנצרך הרי הוא מוגדר כאדם ללא חסרון ממון, וחובתו של החובל להעמיד את הנבל שייחשב כאדם שאין בו חסרון ממון מחמת החבלה, אולם שייך גם לקיים חיוב זה ע"י שירפאו בכל יום ויום, וזכותו של החובל לתובע את האופן הזה, דמכיון שלא חל חוב ממון בשעת החבלה, אלא חל חוב לסלק מהנחבל את החסרון שיש בו שצריך להוציא הוצאות ממון כדי לחזור למה שהיה קודם שנחבל, הרי שזכותו של החובל לקיים את החיוב כפי שכדאי לו, ואם ע"י רפוי יום יום יהיה עדיף זכותו בכך, ואם ע"י אומד נמי זכותו בכך, ודו"ק היטב.

**עיין ר"מ בשו"ע** ועולה שסדר הדברים, שעיקרו של רפוי הוא ע"י אומד, וזכותו של החובל לשלם יום יום, ואם עשה כן שמשלם יום יום אז בא הנידון דעלו צמחים, ודו"ק.

**וכן מתבאר עפ"ז דברי הגמ'** אם זכותו של החובל במגן מגן, או אסיא נפשאי וכו', דלכאורה אם חיוב רפוי הוא חוב ממון כנזק מה הס"ד שזכותו לרפאותו וכו', וע"כ כמש"נ שחיוב רפוי הוא אינו חיוב ממון ביסודו אלא חיוב לסלק מהנחבל מצב של הוצאות ממון כדי להעמידו שלם כתחילה, ולכן הכל תלוי או בתקנת החובל, או לפעמים בתקנת הנחבל כמבואר בגמ'. ודו"ק.

ומתבאר עכ"פ שצער הוא ודאי לפי אומד של שעת ההיזק, ושבת הוא ודאי לפי יום יום, וצ"ב המקור והגדרים בכל א' וא', מדוע רפוי שייך או באומד או יום יום, וצער דוקא באומד, ושבת דוקא יום יום, ולע"ע צ"ע. ובושת נמי הוא כצער ששמים שעת המכה כמה בושה יש בה לפי אומד על כמה יתבייש בעתיד. ובענין צער ובושת אולי הם חלק מהנזק עצמו דהשתא חל פחת בערך האדם שהוזק ונצטער ונתבייש, אבל שבת הוא ודאי רק ע"פ העתיד, ורפוי שייך בב' אופנים, או לדון כמה נפחת השתא כצער, או שגרם להוצאות רפוי יום יום, ועדיין צע"ג.

**עיין ר"מ שם** שפסק דשבת ורפוי חייב אף בצמחים שלא מחמת המכה, והשיג שם **הראב"ד,** ועיי"ש מגדל עוז ודבריו צ"ע.

## דף פ"ה ע"ב

**גמ', שבת דהדקיה באינדרונא ובטליה.**

בפשטות יסוד שבת הוא שנתחדש שביטול כח מלאכה של אדם נמי נחשב להפסד שחייב עליו בתשלומין ואם שבת בהמה ממלאכתה לא נאמר כן אלא נחשב לגרמא בעלמא.

**ועיין נמוק"י** בשם רמ"ה לעיל דף כ' שהוכיח מאדקיה באנדרונא דמי שסוגר בית חבירו ומונח ממנו רווח דחייב.

ועל הראשונים דפליגי וסברי דסוגר בית **פטור הקשה הב"ח** מסוגיין דאדקיה באנדרונא.

**ועיין קצו"ה** סי' שס"ג סק"ג, שהקשה דמה השייכות בין חידוש דין שבת באדם לדין גרם הפסד בבית או בבהמה דהא בבהמה לא נתחדש דין שבת.

**ועיין חי' הגר"ש** ב"ק סי' י"ח, שביאר כוונת הרמ"ה שדין שבת איננו רק על ביטול כח מלאכה, אלא אף על מניעת רווח, למשל שמונעו מלעשות רווחים אם חייב את שווי הרווחים, והוכיח מיש"ש בסוגיין סי' י"א דאף מניעת רווחים בכלל שבת. ולפ"ז אם סגר בית או סגר בהמה בחדר ומנע מהבעלים לעבוד עמה הרי דחשיב שבת לאדם שמונע ממנו לעשות רווחים ע"י השכרת הבית או לעבוד עם הבהמה. א"כ הרמ"ה מייתי שפיר ראיה מאדקיה באנדרונא לסוגר בית דשניהם הם מדין שבת אדם, עיי"ש.

**ביסודי שומות דנזק, ושבת.**

יסוד נזק הוא שווי אבר עצמו כפי שנישום במכירת עבד.

ויסוד שבת הוא הפסד כח המלאכה של הניזוק.

**בתד"ה "רואין**" עולה שאף שע"י הנזק לא נפסד הניזוק ממלאכה כגון ששיבר רגלו והוא מלמד תינוקות, מ"מ נזק משלם שלא לפי מה שמפסיד בפועל ממלאכתו, אלא משלם כפי שווי רגלו ורגלו נישומת בשומת עבדים. ודו"ק.

אולם מאידך חזינן שתשלום הרגל כבר כולל תשלום עבור הפסד מלאכה שהיה עושה כשומר קשואין, וצ"ע דמאי שייטא, דתשלום נזק על עצם דמי רגלו, משא"כ שבת הוא על ביטול מלאכה, וא"כ שישלם שבת על ביטול מלאכה כפי שהיה רגיל קודם ששיבר את רגלו.

ועכצ"ל דבאמת לא שתשלום נזק כבר שילם את הפסד מלאכה שהיה רגיל לעשות ברגל, אלא דאחר ששילם נזק דמי רגל הרי שנחשב הניזוק לקטוע רגל, ואחר שדמי רגלו בידו הרי נחשב כאילו מעיקרא הוא קטוע רגל, והשבית ממלאכה קטוע רגל ומשו"ה שבת אינו אלא כשומר קשואין, ודו"ק.

**ועיין רא"ש** בענין שומת נזק, דנקט מחד שאם הוא נוקב מרגליות וקטע את ידו הרי ששמין אותו כעבד נוקב מרגליות שקטע ידו בכדי להוסיף על תשלום הנזק, ומאידך אם הוא נוקב מרגליות וקטע רגלו שאין נפחת כ"כ בשומת עבד דהאדון אינו צריך אותו לרגלו, מ"מ שמין אותו כעבד שאינו נוקב מרגליות, ונראה שסברתו פשוטה, דבאמת שומת נזק הוא את עצם האבר ולא הפסדו למלאכה, הרי שאם איבד רגלו לעולם שמין כעבד סתם, אך אם שיבר ידו והוא נוקב מרגליות הרי ששומת ידו עצמה רבה היא, ודו"ק.

**ועיין יש"ש סי' י"א** דפליג וסבר שאין שומת נזק תלוי אלא בכח הגוף ובדברים שתלויים בגוף עצמו אך בדבר שתלוי בשכל ובאומנות הניזוק אינו נכלל בשומת נזק, ונראה הסברא בזה שיסוד תשלום נזק הוא כמו דמים על הפסד הגוף כאילו הוא הפסד ממון ולכן דוקא עובי הגוף וכחו, אבל שכל ואומנות אינו בכלל שומת נזק, ודו"ק.

**ועיין היטב שי' בעל המאור, וכן הוא במאירי בשטמ"ק**. שביארו דשבת הוא כשומר קשואין, מכיון ששווי עבודה אחרת שיכל לעשות אף בעודו קטוע יד אין לחשב כהפסד, דמכיון שמדין נזק שולם לו ע"י ששמו אותו כנוקב מרגליות וכד', ומכיון שאם הוא נוקב מרגליות איננו יכול להיות עוד במלאכה אחרת, א"כ תשלום נזק כנוקב מרגליות כולל כל דין שבת, ורק שומר קשואין שייך שיהיה אף עם מלאכתו כנוקב מרגליות, ומשו"ה גזירת הכתוב שישלם שבת כשומר קשואין, ששמירת קשואין איננה כלולה בדין שומת נזק.

וצ"ע שמדבריהם עולה שנזק איננו תשלום על הרגל, אלא על הפסד המלאכה ומשו"ה ע"י תשלום הפסד מלאכה א' מדין נזק, שוב אין לדון שבת על ביטול מלאכה אחרת מכיון דל"ש ב' מלאכות שיעשה אדם בב"א. וצ"ע דא"כ אדם ששובת מכל מלאכה או אם הוא מלמד תינוקות ושיבר את רגלו, ששבירת הרגל אינו מונעו ממלאכתו של מלמד תינוקות. באמת יפטרו על דין נזקו, דבפשטות נתבאר שדין נזק הוא תשלום על הרגל, ושבת הוא על הפסד ממלאכה, ולשי' בעה"מ ומאירי הרי דנזק ג"כ יסוד המזיק הוא ביטול ממלאכה, ואם אין לו מלאכה אין על מה לחייבו, וצ"ע. ויש ליישב. עכ"פ ודאי לבעה"מ והמאירי דין שבת הוא לעולם רק דמי שומר קישואין, ודלא כהתוס' שחילק דתלוי אם שבת ממלאכה אחרת כגון מלמד תינוקות, ופשוט.

וכן מש"כ תוס' ד"ה "חרשו" דבחרשו דפטור מהכל דהוא דוקא בלית ליה אומנות, נראה פשוט דהבעה"מ והמאירי פליגי בזה, דהם לכאורה סברי ששומא אינו תלוי בכל א' מה הוא מלאכתו, אלא שנותן כמה שיכל במלאכה של האבר שניזק וממילא מלאכה אחרת הוא פטור דל"ש בב"א, ורק שומר קשואין שיכול בב"א ובחרש ל"ש שומר קשואין ולכן פטור, ודו"ק.

**ועיין רמב"ן במלחמות** מה שהקשה על שי' בעה"מ.

**עיין מאירי ורמ"ה בשטמ"ק דנקטו כבעה"מ.**

**עיין ראב"ד בשטמ"ק** דפליג על תוס' וסבר דלעולם אחרי תשלום נזק הרי ששבת הוא רק כשומר קשואין אף באדם נוקב מרגליות, ומשום שאדם קטוע יד ורגל אינו שוה למכירה אלא לשומר קשואין שזהו ע"פ רוב המלאכה של קטוע, ומדברי הראב"ד עולה ששומת שבת הוא שומת האדם עצמו כשווי למכירה והוי כשומת נזק, וצ"ע דלכאורה שומת שבת הוא על ביטול המלאכה גופא, וא"כ צדקו לכאורה דברי תוס' שבעבד נוקב מרגליות השבת יותר משומר קשואין, וצ"ע.

**גמ'**: חרשו נותן לו דמי כולו וכו'.

**ולשי' בעה"מ ודעמיה** שלמרות ששולם שומת המלאכה בתשלום נזק עדיין צריך להוסיף שבת דשומר קשואין שיכל לעשות בנוסף למלאכתו הקבועה, הרי דלפי"ז צריך להיות דאף ששילם מדין נזק את דמי כולו, מ"מ יוסיף עוד דמי שומר קשואין שיכל לעשות עם מלאכתו.

**גמ':** בעי רבא קטע ידו ולא אמדוהו וכו'**.**

**הנה מתבאר** דבחבל פעם אחר פעם, אם לא אמדוהו עדיין הרי שנזק ושבת ודאי משלם רק פעם א' בשומא א', וצער ובשת מסתפקת הגמ' אם שמין הכל יחד או כל א' בפני עצמו, ורפוי נחלקו רש"י ותוס' אם הוי כנזק או כצער ובשת. **ומתבאר** שזה פשוט שמשלם צער ובשת ג"פ אלא שהנידון אם שמין בב"א**, ונראה** שהחילוק בין צער ובשת לשאר דברים, שנזק ושבת יסוד החיוב הוא על כך שיש אדם קטוע ומופסד ממלאכה ולכן אם בכמה חבלות הועמד נחבל במצב של קטוע כמה איברים הרי שיש מצב של אדם מופסד כמה איברים בחדא מחתא ואין סיבה לשום כמה פעמים, וכן צ"ל כלפי שבת שהתשלום עבור מה שבפועל לא עובד יום יום והוי דבר שהוא קיים בנחבל ולא איכפת לן שנעשה בכמה חבלות, אולם צער ובשת הוא חיוב על שעת מעשה ולכן יש לדון שבכל פעם כבר חל חוב ממון ואין לדון אותו לבסוף כבושת וצער א' ע"י כל החבלות, ופשוט. אולם צ"ב לפי"ז שי' התוס' דרפוי הוי כצער, דלכאורה להנ"ל צדקו דברי רש"י שרפוי כנזק דהא יסוד רפוי הוא לשלם את העדר ברפוי הקיים בנחבל והוא אינו צריך להיות תלוי במעשה החבלה עצמה, וצ"ע.

**עיין שי' הר"מ ולדעת הה"מ** הרי דסבר הר"מ כפי' התוס' הנ"ל בחבל כמה פעמים משלם כל פעם ופעם, אלא ששמין הכל בב"א דפסק כאת"ל, **אולם הלח"מ שם סבר בדעת הר"מ** דסבר דבאמת צער ובושת אינו משלם כלל מכיון שנותן לו דמי כולו, עיי"ש, ונקט בשי' הר"מ כמו שנקט התוס' בס"ד דבצער ובושת הנידון הוא אם משלם כלל ולא רק נידון אם שמין הכל יחד, ונקט שם שזהו שי' רש"י בסוגיין**, והענין צ"ע** מדוע צער ובושת לא ישלם אם לבסוף חרשו וחייב לשלם דמי כולו, ונראה לפמש"נ לעיל בצער שלא במקום נזק דיש צד לומר שאין חיוב צער אם אין חיוב על נזק, וכמש"נ שיסוד הסיבה שחבלה חשיב ענין של ממון הוא משום נזק ואז דנים גם את הענין של צער, ומסקינן צער חשיב נזק כשלעצמו, אולם במקום שהיה נזק עם צער, ועל הנזק אינו מתחייב מכיון שבחרשו משלם דמי כולו ושוב פוקע מקטיעת הרגל ענין של חיוב נזק הרי שפוקע ממנו גם חיוב של צער ובושת, וצ"ע.

ו**בגמ':** ואת"ל וכו' אמדוהו מהו וכו'. לכאורה הנידון שמכיון שאומדוהו חשיב שכבר חל חיוב ממון והחבלה של אחמ"כ הוי חבלה חדשה שאינה מצטרפת, ולפי"ז לכאורה גם נזק ורפוי ושבת נמי י"ל שמכיון שכבר אמדוהו הרי שהחבלה השניה הוי חבלה נפרדת עם שומא נפרדת ויהיה ב' שומות למרות שעי"כ ירבה תשלום הנזק, וצ"ע. **אולם בראשונים מבואר** שלענין נזק אין כלל הפרש בין שומא א' לב' שומות.

**גמ':** בעי רבה שבת הפוחתתו בדמים וכו' ונחלקו בזה אביי ורבא, ולהלכה משלם רק שבת קטנה. **והנידון הוא** בחבלה שעתיד ליתרפאות ממנה לגמרי, והשתא יש פחת בשומתו לימכר לעבד, ויש שבת, דלאביי משלם שניהם, ולרבא ל"ש שישלם שניהם שאם ישלם נזק שוב אין שבת ולכן משלם שבת ולא נזק**, וצ"ע דלשי' התוס' דלעיל** דשבת במקום נזק משלם רק אחרי שמחשיבים אותו קטוע יד ולכן השבת הוא רק כשומר קשואים, א"כ מהו טעמו של אביי שמשלם שניהם הא כשישלם נזק הרי שבשומא כבר כלול כל ענין השבת, ואחרי שיבריא שוב אין שבת, ולשי' בעה"מ דאף שע"י נזק שילם כל שומת השבת מ"מ מכיון שיכל לעבוד גם בעבודת שומר קשואין הרי שדין תורה שבנוסף לנזק שכולל שומת שבת ישלם נמי שבת דשומר קשואין מכיון שיכל לעשות מלאכתו ולשמור קשואין, וא"כ מדוע בחבלה שעתיד ליתרפא לא נומר שישלם דמי נזק לפי שומא ושיכלול כל שומת השבת לפי מלאכתו של נוקב מרגליות, ולאחמ"כ ישלם שבת דשומר קשואין, וצ"ע. **ואולי לבעה"מ צ"ל** דחבלה שיש לה רפוי גמור הרי דל"ח כלל נזק והוי כמו הדקיא ביה הדרונא ולכן יש בו רק שבת של מלאכתו דנוקב מרגליות ואין בו כלל תשלום נזק, ודו"ק היטב.

## דף פו' ע"א

**גמ':** כגון שגלחו וכו' שבת דהוי מרקיד, וכן נפסק בר"מ ובשו"ע שבגילח שערו ע"י סם משלם נזק שנפחת בדמיו לימכר לע"ע, ומלבד זאת משלם שבת שיכל לארקודי, וצ"ע לשי' התוס' דלעיל שכל מה שנכלל בשומת נזק שוב ל"ש לדון בו דין שבת, ודין שבת הוא רק על מלאכה שיכל לעשותה עם קטוע יד ורגל, וא"כ אותה רקידה שאי אפשר לעשותה לאחר שגלחו א"כ הוא כלול בנזק ומדוע משלם שבת, ולע"ע צ"ע.

**הקוטע יד עבד עברי.**

מהא דחזינן דלרבא זכות לבעלים בנזק של ע"ע, לכאורה מוכח שיסוד דין נזק איננו משום כופר איברים, דא"כ מה ענין בעלים לתשלום כופר של העבד עברי, ע"כ שיסוד דין תשלום נזק הוא תשלום ממון על הפסד האברים.

הדין לרבא דמכיון שיש לאדון קנין גוף לפירות על יד העבד עברי משו"ה אם קטע ליד העבד צריך הקוטע לשלם דמי יד לעבד קנין גוף ואותם דמים הם לאדון קנין גוף לפרות.

וזהו דבר תמוה, דכי מי שיזיק דקל שקנוי לראובן קנין גוף ולשמעון קנוי גוף לפירות הרי שמסתמא ישלם לראובן דמי דקל של קנין גוף ולשמעון דמי דקל של קנין גוף לפרות, אך לא מסתבר שיהיה הדין שיתן לראובן דמי דקל ויהיה לשמעון קנין גוף לפירות באותן דמי הדקל. וא"כ צ"ע דהכא נמי שיתן לאדון דמי יד למעשיה, ולעבד דמי יד.

**עיין נתיה"מ שס"ג סק"ב** שתמה מדוע שבת דעבד כנעני לאדון ומאי שנא משבת דבהמתו דפטור, וכ' שבאמת השבת עיקרה הוא חיוב לעבד, והאדון זוכה משום יד עבד כיד רבו, וצ"ע דהא בע"ע נמי שבת לאדון ושם ליכא דין דיד עבד כיד רבו.

**ועיין שיעורי גר"ש** קידושין אות רכ"ט שביאר דבאמת עיקר השבת לאדון ומ"מ אינו כשבת דבהמתו. עיי"ש.

**תד"ה "שבת", נראה שקושייתו** היא דהא האדון מפסיד בקטיעת יד העבד וא"כ מדוע לא דנים דין נזק לאדון, ותי' דמכיון שקניינו של האדון אינו כולל סך מסוים למלאכה של העבד, שגם אם חלה העבד חשיב שקיבל האדון עבד תמורת הכסף ששילם לו בתחילה, הרי שמשו"ה אין הפסד יד העבד נחשב הפסד של האדון, ורק אם היה גורם שהעבד לא יעבוד ד' שנים כלל היה נחשב שהפקיע את האדון מעצם זכותו וקניינו בעבד, ודו"ק.

**ונראה** שבזה גופא נחלק רבא וסבר שכל גרם הפסד לאדון נחשב שיש לאדון שייכות בדין נזק של העבד.

**ובשי' רבא עולה ג' שי' ראשונים**, או שיש לרב רק פירות מדמי נזק, ושבת דעבד, או שיש לרב פירות מדמי נזק ושבת, או שיש לרב שבת לגמרי ופירות מנזק.

**בר"מ משמע** שמכל הה' דברים ילקח קרקע ואדון אוכל פירות, וכנראה הביאור שכל תשלום שמקבל העבד עבור היזק גופו באופן שמונע את רבו ממלאכה הרי שבכל הה' דברים יש גדר שהם תמורת גוף העבד ושיש לאדון זכות בזה לגוף לפירות כקנין עבד עברי, ואם הנזק הוא באופן שאינו מונע את האדון ממלאכה הרי שבכל הה' דברים אין לאדון זכות והכל לעבד, והגדרים עדיין צ"ב.

**גמ':** מאן תנא וכו' נתכוון לבייש את הקטן וכו'**. ועולה** דלר"ש דנתכוון להרוג את זה והרג את זה פטור ה"ה בבשת נתכוון לבייש את זה ובייש את זה פטור, וצ"ע דהר"מ פ"ו מרוצח פסק כר"ש, ולגבי בשת פסק דנתכוון לקטן ובייש גדול דחייב דמי קטן. עיין לח"מ**. עיין יש"ש. עיין חי' ר' אריה ליב ס"י.**

**עיין או"ש ריש הל' חו"מ** דדוקא בנתכוון לבייש עבד שהוא בכלל נזק הרי שחייב בבושת למרות שעבד אינו בכלל בושת, מ"מ הוי כמו נתכוון להזיק ולא נתכוון לבייש דחייב, אולם בנתכוון לבייש עכו"ם פטור, עיי"ש היטב.

## דף פז' ע"א ע"ב

**גמ':** בעיא מיניה וכו'. ובעיא דגמ' אם יש לאב נזק דבתו, ומתבאר שודאי יש לו שבת, והנידון רק על נזק, ולרב ור"ל לית ליה, ולר' יוחנן אית ליה**, ולרש"י** בעיא דגמ' הוא שכמו שיש לאב כסף קדושין ה"ה יש לו נזק**, ולתור"פ** הנידון הוא שכמו שיש לאב פגם רי"ה יש לו נזק, ומסיק דפגם יש לו שיכול לפגמה ע"י שישאנה, משא"כ נזק אין לו דהא אינו יכול לחבול בה. ולרש"י צ"ע מהו השייכות בין קדושין לחבלה.

**ובתד"ה "א"ל"** מתבאר דעד כמה שהוזקה הבת לענין מכירה לאמה עבריה ודאי הוי של אב, אלא הנידון הוא אם מכיון שהוזקה ברשות האב הרי שהנזק שלו גם מה שהוזקה לאחר בגרות, ובזה נחלקו ר"י ור"ל, וידוע החקירה אם אב בעלים על בתו עד בגרות, או"ד האב בעלים לעולם ובגרות הוי הפקעה, על בעלותו ולכאורה בזה נחלקו ר"י ור"ל הנ"ל, **עיין מש"נ בתמצית סוגיות קידושין דף ד'. ועיין קוב"ש ח"ב סי"א סק"ג.**

**ועכ"פ עולה** שבעלות האב על בתו הוא יותר מבעלות אדון על ע"ע, שבע"ע הנזק לעבד, ובבת הנזק לאב, ודו"ק.

**הר"מ פסק** כר"י דכל מה שנפחתה מכספה הוי דאב, ומשמע אף פחת דלאחר בגרות, **וצ"ע מה** הוסיף הר"מ דבלא אפחתה מכספה הוי דבת, הא אם לא אפחתה מכספה א"כ אין כלל נזק. **ועיין אבן האזל פ"ב מחו"מ ה"ו** שיישב דסבר הר"מ דמה שיש לאב נזק דלעולם אף שזכותו רק למכרה כאמה עבריה, וביאר שהוא משום שבאמה עבריה שייך יעוד שיהיה לעולם, וזה כלול בזכותו של אב, אולם משום יעוד דוקא נזק דבפניה שהוא גרעון בנישואין שייך לאב, אבל נזק בסתר אף בדלשפחות נפחתה מדמיה מ"מ האי היזק ל"ש לאב, עיי"ש.

**אולם עיין גר"ח בטוען ונטען** שהוכיח מהר"מ הנ"ל שדין נזק אינו משום הפסד ממון, דהא מבואר שאם לא אפחתה מכספא כלל מ"מ חייב לבת, וע"כ שייך נזק אף בלא נזק כלל ואינו ממון, עיי"ש. ועיי"ש חזו"א בהשגות וצ"ע אם לא נפחתה כלל מה שייך שומת נזק.

## דף פח' ע"א

**מסקינן** דעבד פסול לעדות דילפי' מאשה וגזלן במה הצד, שכל מי שאינו חייב בכל המצוות פסול לעדות, **והר"מ מייתי קרא** דכאשר זמם לעשות לאחיו, ועבד אינו בן ברית, וק"ו לעכו"ם, וכן ח"ע חב"ח פסול משום שאינו בן ברית כנ"ל, וצ"ע מנא ליה לר"מ דרשא שלא מובא בגמ' (ויש נקטו דכוונתו דהוי עשאאיל"ה ולא שהוא פסול.) **עיין תומים לד' כ'.**

**בענין אם חשיב עד פסול לענין נמצא א' קרוב או פסול, עיין מנח"ח עה', קוב"ש ח"ב סל"ה,** **ונתי"מ לג' י'**.ולכאורה נראה שאם אתי במה הצד מגזלן הרי דהוי עד פסול, ואם יסודו משום שאינו בן ברית כמבואר בר"מ הרי שיש לדון שהוא כלל אינו עד ואינו פוסל את כל הכת, ודו"ק.

מוגה