א.בדין טבל טמא וחמץ והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד כ"ח אייר ס"ח**

**סימן א**

**בדין טבל טמא או חמץ והמסתעף**

א]סוגית הגמ' במפריש חמץ בפסח ותרומה טמאה

ב]האם קי"ל כטעם דתתן לו והאם זה שייך בטומאה

ג]האם קי"ל כטעם דשיריה ניתרים לישראל

ד]בפסק הר"מ בכל זה

ה]שיטות האחרונים האם פוקע איסור טבל בנ"ל

ו]מה שיש להוכיח מפסחים ל"ה:

ז]בראית האחרונים מהירושלמי מכרי ע"ז שחל איסור טבל

ח]בראית האחרונים מהגמ' בכורות י"ב: מחלה בשבעית והחילוק בין זה לירושלמי הנ"ל

ט]בדחית הראיה מביאור הר"מ שם בסוגיא

י]בדין עיסת שביעית טמאה האם חל חיוב חלה

י"א]בביאור החילוק לעניין תתן לו ולא לאורו בין היה שעת הכושר ללא היה שעת הכושר

י"ב]בראית הפר"י מתוס' יבמות והראשונים בתרומות שאפשר להפריש מהטהור על הטמא שלא היה שעת הכושר

י"ג]בקושית רעק"א בדין שיריה ניתרים במפריש ממנו על מצה

**הדוגמאות שחיסרון בהפרשה מפקיע דין הטבל**

י"ד]בחילוק בין סוגין לטבל שנהיה תבלין שפקע טבלו

ט"ו]בראית המנח"ש שטבל שנהיה מחובר שפקע טבלו

ט"ז]בדין תרומה הטבולה לחלה האם כל הדין הפרשה כה"ג דווקא מטבל אחר מטבל אחר

י"ז] בדברי הגר"א שיוצא מטבל פטור מהפרשה ומה שיש לבאר לנ"ל

י"ח]האם גם בחלה איכא לדין תתן לו ושיריה ניתרים

י"ט]בדין הפרשה מדבר האסור באיסור חדש דעת השאג"א והפרי יצחק ובאיסור הקדש וקונם

כ]בדברי הר"מ ששעת הכושר הקובע קודם גמ"מ ובחידוש החזו"א שלכו"ע יש חיוב מדרבנן ובהפרשה מזה על חד דרבנן

כ"א]בפירות חו"ל שבאו לארץ טמאים ובפירות עכו"ם כנ"ל

כ"ב]בטומאה או איסור דרבנן ובבוצר לגת

כ"ג]בדין תערובת איסור בטבל כגון ערלה האם חשיב אין שיריה ניתרים

**סוגית הגמ' במפריש חמץ בפסח ותרומה טמאה**

**א]**עיין סוגית הגמ' פסחים ל"ב. ל"ג.: דהאוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג למאן דאמר לפי דמים משלם הוא וודאי פטור ולמאן דאמר לפי מידה משלם נחלקו בזה תנאים והבריתא מוסיפה בד"א במפריש תרומה והחמיצה אבל במפריש תרומת חמץ דברי הכל אינה קדושה ועיין תוס' שם ועוד ראשונים דאם חמץ אסור בהנאה זה וודאי סיבה שלא יחול על זה תורת תרומה והטעם או מצד הפסוק תתן שצריך מידי דבר נתינה או מצד שצריך ראוי להיות קודש ואם הוא לא ראוי לשום דבר זה וודאי לא ראוי להיות קודש דמשמעו שיש בזה איזה שהוא שימוש ע"ש

ובהמשך הגמ' דנה מה טעם דאינה קדושה וביארו תוס' שהכונה למאן דאמר דחמץ בפסח מותר בהנאה שלא שייך טעם הנ"ל והגמ' אומרת שיש פסוק תתן לו ולא לאורו דהינו שאין דין הפרשה אם זה לא לאכילה אלא לשריפה והגמ' שואלת שהרי המפריש מהטמא על הטהור זה חל והגמ' עונה שיש הבדל בין אם לא היה לו שעת הכושר כגון שהחמיץ במחובר או שהיה לו שעת הכושר כגון שהחמיץ בתלוש והגמ' מוסיפה וכן מורי בית מידרשא כוותי רב הונא בריה דר' יהושע אמר אמר קרא ראשית שיהיו שיריה ניכרים לישראל יצתה זו שאין שיריה ניכרין לישראל דהינו שאם לא חל היתר לישראל אין לזה תורת תרומה ועיין ראשונים שהקשו כיון שכל הנידון למ"ד שחמץ בפסח מותר בהנאה א"כ הרי זה מתיר השירים בהנאה של כילוי שהרי טבל אסור בהנאה של כילוי ועיין תוס' רי"ד ור"פ שתירצו שזה רק איסור דרבנן אמנם דעת ר"ת ותוס' בפסחים שזה דאוריתא ותירצו התוס' שכל מה שהתרבה איסור הנאה של כילוי זה רק בטבל טמא ולא בטבל חמץ ויש שהבינו שכוונתם שגם טבל טהור אין איסור הנאה של כילוי ותמהו שהרי זה וודאי לא כך עיין מהרש"א אמנם מפורש כאן בראשונים שזה סברא מיוחדת בחמץ וביאר החזו"א דמאי ס"ד סק"ג שיסוד האיסור הנאה של כילוי כדי שיהיה תרומה לכהן ובמקום שזה אסור באכילה אין ענין בהפרשה ולכן זה סברא שכאן לא יהיה איסור זה אלא שנתרבה בטבל טמא אבל לא נתרבה במקום שיש על זה גם איסור חמץ וע"ש בתחילתו שכתב לישב קושית תוס' שכונת הגמ' שיסוד דין התרומה הוא לתקן השירים לאכילה ע"ש

**האם קי"ל כטעם דתתן לו והאם זה שייך בטומאה**

ב]והנה לעניין הלכה דנו האחרונים האם פוסקים את הטעם של תתן לו ולא לאורו לעניין תרומה טמאה והנה לא משכח"ל כמו בחמץ שהחמיץ קודם תלישה שהרי דבר מחובר לא מקבל טומאה אמנם משכח"ל שזה היה רטוב ובאין כאחת אם התלישה זה נטמא ועיין ר"ש במתניתין ותוס' ביבמות פ"ט ומנחות כ"ה שנקטו שגם כה"ג חשיב שלא היה לו שעת הכושר כיון שלא היה זמן שהיה אפשרות הפרשה והוא היה טהור והנה בפשוטו לא מצאנו מי שחולק על זה שגם המאן דאמר אחרי זה הוסיף עוד טעם לעניין חמץ שנפק"מ גם בהיה לו שעת הכושר אבל אין שום מקור שהוא חולק על הטעם הראשון ועוד שהגמ' אמרה וכן מורין כוותי ומשמע שכך הלכה וכן הוא בר"ש ורמב"ם במתניתין וכן הובא בתוס' הנ"ל ומשמע שוודאי שכך הילכתא ועיין תוס' ביבמות שביארו הדין שמהטמא על הטהור מדרבנן לא חל מצד גזירה אטו מקרה שלא היה לו שעת הכושר ואם יש בזה מחלוקת אמוראים לא שייך לבאר המשנה רק כחד מאן דאמר וכן פסק החזו"א ליקוטים סימן ג ועיין לקמן סק"ד מש"כ בדעת הר"מ

**האם קי"ל כטעם דשיריה ניתרים לישראל**

ג]אמנם יש לדון האם קי"ל כהטעם שצריך שיהיה שיריה ניכרים לישראל והנה זה וודאי דהמאן דאמר הראשון לא ס"ל כך דאל"כ מה הוצרך לתתן לו ולא לאורו שזה רק בלא היה לו שעת הכושר ולא אמר טעם דשיריה ניתרין שזה אפילו בהיה לו שעת הכושר וכמבואר ברש"י אלא שצ"ע כמאן הילכתא ועיין חזו"א שם שכתב דמהא דהעתיקו הר"ש והרמב"ם טעם דתתן לו משמע שכך הילכתא וכן מהא דהגמ' אומרת וכן מורין בי מידרשא כוותי והדברים צע"ג דהרי הם מדברים על תרומה טמאה ובזה לא שייך לדון מצד היתר השירים דהרי השירים מותרים וכן הגמ' שאמרה מורין כוותי הכונה בעצם הדין דתרומה טמאה בלא היתה לו שעת הכושר שאי אפשר להפריש מזה אבל אין שום ראיה שאין גם הדין של היתר שירים שזה מטעם אחר אסור וצ"ל כוונתו שהגמ' הרי לא הזכירה שתרומה טמאה שייך לא היתה לו שעת הכושר אלא דיברה רק על חמץ ומשמע שעל זה אמרה הגמ' וכן מורי וכו' ומשמע שרק מטעם זה לא חל ואינו מוכרח שיתכן שכונת הגמ' שביחס לדין תתן לו ולא לאואו מורים כמהו לחלק בין היתה לו שעת הכושר או לא

והנה בירושלמי פסחים פ"ב ה"ג מובא הדין שאי אפשר להפריש חמץ והירושלמי דן הפריש מצה על חמץ והירושלמי עונה א"ר זעירא כל תרומה שאינה מתרת את השירים לאכילה אינה תרומה והירושלמי שואל אבל שיועיל במפריש חמץ על מצה והירושלמי עונה א"ר זעירה מאחר שמינה עליה זה לא תרומה ואפילו הימנה למקום אחר אינה תרומה ע"כ והנה בפשוטו הירושלמי בתחילה הבין שהחיסרון בתרומה שלא יכול לחול על זה תורת תרומה כי הוא חמץ וא"כ ממצה על חמץ אפשר והירושלמי דוחה שאדרבא זה חיסרון בדבר הניתר אלא שגם הפוך אי אפשר מצד שכל דבר שמעצמו אי אפשר ה"ה מדבר אחר עליו והנה מבואר שדעת הירושלמי שיש חיסרון של שיריה ניתרים לישראל ועד כמה שננקוט שאין ראיה מהבלי וכנ"ל א"כ זה וודאי סיבה לפסוק כן להלכה

**בפסק הר"מ בכל זה**

ד]והנה הרמב"ם כתב שהמפריש מהטמא על הטהור תרומתו תרומה ולא הזכיר שיש חילוק בין היה לו שעת הכושר ללא היה לו ויש שנקטו [עיין צל"ח שם ובמלאכת שלמה תרומות פ"ב מ"ב ובערל"נ יבמות פ"ט] שפסק כמ"ד השני אמנם הוא תמוה כנ"ל דאין מקור דהוא חולק על זה אמנם לכאורא מהירושלמי שדנו שיהיה אפשר להפריש ממנו על המצה משמע שלא ס"ל שיש חיסרון מצד התרומה אלא שיתכן דהירושלמי מדבר בהיה לו שעת הכושר וצ"ע השמטת הר"מ והנה הר"מ גם לא העתיק הדין לעניין חמץ ועיין אחרונים שיתכן ע"פ התוס' הנ"ל שכל נידון הגמ' לריסה"ג שחמץ בפסח מותר בהנאה אבל לרבנן זה פשיטא ועדיין צ"ע ואולי ס"ל שכל הסוגיא שיכת אם חמץ לאחר הפסח אסור בהנאה מהתורה אבל להלכה שזה אסור רק מדרבנן זה לא שייך אמנם זה וודאי דוחק להעמיד את כל הסוגיא דלא כהילכתא

**שיטות האחרונים האם פוקע איסור טבל בנ"ל**

ה]והנה העולה מהנ"ל דמצאנו בסוגיא שלשה דברים שנתמעטו מהפרשה א.טבל טמא בלא היה לו שעת הכושר מצד תתן לו ולא לאורו ב.דבר האסור בהנאה מצד דבר הראוי להיות קודש או מצד תתן כמבואר בראשונים ג.דבר שהשירים אסורים באכילה מצד שצריך שיריה ניכרים לישראל והנה יש לדון בטעמים אלו האם זה רק סיבה שלא יהיה אפשר להפריש או שזה הפקעה מהאיסור טבל ויש מקום לדון לחלק דעד כמה שעדין לא חל חיוב מעשר דהינו שזה קודם גמר מלאכה כה"ג זה סיבה שלא יחול חיוב אבל אם זה לאחר שחל חיוב טבל כה"ג לא פוקע

ונחלקו בזה רבותינו האחרונים החזו"א דמאי סימן ד' נקט שזה סברא גם לעניין איסור טבל והוסיף שאפילו אם חל כבר איסור טבל זה פוקע וכן נקט הגבורות ארי יומא ח: אלא שדבריו שם זה קודם שחל חיוב טבל ועיין עונג יו"ט תשובה קי"א בהגהה שנקט גם כנ"ל ועיקר טענתו דהרי מבואר ברא"ש נדרים י"א שיסוד דין טבל זה מצד התערובת תרומה שבו ועד כמה שאי אפשר להפריש לא שייך שיחול איסור טבל וכן הוא ברש"ש בפסחים ובעמודי אור סימן ע"ג אמנם בשאג"א סימן צ"ז דייק את לשון הגמ' אינה קדושה דאיסור טבל יש וכן נקטו באחיעזר ח"ב סי' ל"ח ובפרי יצחק סימן ל"ז

**מה שיש להוכיח מפסחים ל"ה:**

ו]והנה הגמ' בפסחים ל"ה: אומרת שלא יוצאים חובת מצה בטבל משום דכתיב לא תאכל עליו חמץ יצא זה שאין איסורו משום לא תאכל חמץ אלא משום טבל כיון שאין איסור חל על איסור ובאחיעזר סימן ל"ח סק"ב כתב להוכיח דיש על זה איסור טבל דאל"כ הרי כה"ג יפקע איסור טבל ויחול איסור חמץ והנה זה רק ראיה שלאחר שחל איסור טבל זה לא יפקע אבל אין ראיה שגם יחול איסור טבל כה"ג אמנם עיין חזו"א שם שדחה שדנים לפי מצב זה שעדין יש עליו איסור טבל שכה"ג לא היה חל חמץ וכך הוא צורת הדרשא ע"ש

**בראית האחרונים מהירושלמי מכרי ע"ז שחל איסור טבל**

ז]אמנם עיין אחיעזר שם שהוכיח מהירושלמי בפסחים פ"ב ה"ג דמבואר שאם לקח שני עיסות חמץ שאין בהם שיעור וצירפם אם אכלם לא לוקה מצד טבל מצד שאין איסור חל על איסור הרי מפורש שאע"ג שאין כאן היתר שירים יש כאן איסור טבל והנה לא מצאנו מפורש שדין זה דשיריה ניתרים הוא גם על חלה ויתכן שרק לכן יש איסור טבל [ועיין לקמן] אמנם ע"ש בהמשך לעניין השתחוה לכרי ומרחו שלא לוקה משום טבל מצד אאחע"א ומבואר שיש כאן איסור טבל אע"ג שזה אסור בהנאה וכן הרי מדובר קודם שחל חיוב ולא היה עדין גמ"מ ובהכרח שהמיעוט של שיריה ניתרים זה רק שאי אפשר להפריש אבל זה לא סברא שלא יחול איסור טבל עכ"ד

**בראית האחרונים מהגמ' בכורות י"ב: מחלה בשבעית והחילוק בין זה לירושלמי הנ"ל**

ח]והנה הגמ' בכורות י"ב: אומרת שבהמת שביעית פטורה מהבכורה כיון שלאכלה ולא לשריפה והרי האימורים נשרפים והגמ' שואלת שא"כ גם לא יהיה על זה דין חלה שמא זה יטמא ויהיה לשריפה והרי המשנה אומרת שעיסת שביעית האוכלה חייב מיתה והגמ' דוחה שיש ריבוי לדורותיכם והגמ' מבארת שלא לומדים מזה לבכור דכאן זה לא בטוח שזה יטמא עכ"ד הגמ' וצ"ב מה הגמ' מוכיחה מהדין שהאוכלה חייב מיתה אולי זה טבל אבל להפריש אי אפשר והוכיחו מכאן האחרונים שעד כמה שאי אפשר להפריש זה סברא שגם לא יכול לחול איסור טבל וא"כ לכאורא ה"ה כאן וצ"ב מ"ש מהירושלמי שמבואר שהדין שיריה ניתרים זה לא סיבה שלא יכול לחול איסור טבל

ועיין אחיעזר שם ובפרי יצחק שביארו שרק בשביעית שבכל המין הזה לא משכח"ל תרומה לצד זה של הגמ' דיש חיסרון שזה עומד לשריפה כה"ג זה סברא שלא ינהג בזה דין טבל אבל במקום שזה מקרה שקרה כגון תבואה שהחמיצה או טבל שנטמא אפילו אם לא היה שעת הכושר כה"ג יחול איסור טבל אלא שלא יהיה אפשר להפריש עכ"ד

ולכאורא היה אפשר לחלק דכל תבואה אפילו שזה קודם גמ"מ אבל הרי אפשר להפריש ויסוד הדין שכבר חל בה הדין שע"י מירוח זה יתחייב ולכן תמיד זה כמו לאחר שחל החיוב משא"כ בגמ' לעניין שביעית שזה כבר מעצם הגידול אמנם עדיין קשה מהירושלמי על חלה אלא יתכן שחלה זה אחרת ועצם הדברים מחודשים

**בדחית הראיה מביאור הר"מ שם בסוגיא**

ט]והנה לעניין בהמת שביעית דמבואר בגמ' שלא חל בכורה מצד לאכלה ולא לשריפה עיין רמב"ם פ"ה מהלכות בכורות שכתב טעם אחר דהרי יש איסור סחורה והוא ישתכר שלא יהיה בזה קדו"ש וצ"ע שזה נגד הגמ' שאמרה טעם אחר ועיין חזו"א שיישב דמצד טענת הגמ' שזה לשריפה הוא לא סיבה שלא יחול קדושת בכורה דמצאנו הרבה דברים בתורה שיש סתירה בין שני דינים ויש הלכה מה לעשות בכה"ג שמצד אחד יש דין הקרבה ומצד אחד יש איסור שריפה ולכן ביאר הר"מ שכונת הגמ' שכאן עצם החלות דין בכורה יש בו סתירה לדיני שביעית ולכן זה לא חל ועיין קה"י שביאר שע"י הקדושת בכורה זה מכריח שיפקע הקדו"ש ע"ש ובמה שכתבנו שביעית סימן י"ד סק"ט

ולפ"ז נראה שדוקא כאן שהחלות דין טבל הוא סתירה לדין התורה של שביעית כה"ג זה סברא שלא יחול איסור טבל דבפשוטו כאן עד כמה שהיה חל איסור טבל היה גם אפשר להפריש דהרי אין כאן הלכה מצד דיני הפרשה אלא מצד דיני שביעית וכיון שלא היה אפשר לאוכלו אלא כך היה מותר להפריש וגם אם היה איסור אבל וודאי שהיה חל ובהכרח שכל הנידון כאן רק ביחס לחלות דין טבל משא"כ במקום שיש הלכה מדיני הפרשה שאי אפשר להפריש לא מצאנו שזה סיבה שלא יחול איסור טבל ומסתברא שעיקר הדברים נכון גם לחולקים על הר"מ וצ"ע ראית האחרונים מהגמ' בבכורות

**בדין עיסת שביעית טמאה האם חל חיוב חלה**

י]והנה בגמ' מבואר שהטעם שחל חיוב חלה בשביעית כיון שאולי זה לא יטמא ועיין פרי יצחק שדן לפ"ז שבעיסה טמאה קודם הגילגול לא יהיה אפשר להפריש והנה בפשוטו למבואר בגמ' גם לא יחול על זה חיוב חלה כמו אם זה היה חיסרון תמיד אמנם כתב הנ"ל לפי דרכו שדוקא עד כמה שכל המין הוא לא בר חלה זה סיבה שלא יחול אבל אחרי תירוץ הגמ' א"כ בשביעית משכח"ל חיוב חלה וא"כ גם אם זה יהיה טמא קודם גילגול יחול דין טבל אמנם לכאורא לא יהיה אפשר להפריש וכנ"ל בירושלמי אמנם למה שכתבנו כה"ג לא יחול דין חלה ויתכן שאפילו יפקע ועיין מנח"ש סימן ל"ט מה שכתב לדחות דבריו וצ"ע

**בביאור החילוק לעניין תתן לו ולא לאורו בין היה שעת הכושר ללא היה שעת הכושר**

י"א]והנה מבואר בגמ' לעניין תתן לו ולא לאורו זה תלוי אם היה לו שעת הכושר וצ"ע מה סברא לחלק כך והיה מקום לומר וכן הוא בקובץ שיעורים שגדר הפטור שלא חל דין הפרשה ולכן זה דוקא אם זה לא היה בר הפרשה אבל אם זה היה כבר בר הפרשה לא שייך דבר זה ולפ"ז יתכן שאפילו אם מצד שיריה ניתרים חל איסור טבל אבל מצד תתן לו ולא לאורו לא חל איסור טבל שזה בהכרח כוונת התורה

**בראית הפר"י מתוס' יבמות והראשונים בתרומות שאפשר להפריש מהטהור על הטמא שלא היה שעת הכושר**

י"ב]והנה עיין תוס' יבמות פ"ט. שביארו שהטעם שאין להפריש מהטמא על הטהור גזירה שמא יפריש גם על טמא שלא היה לו שעת הכושר ועיין פרי יצחק שהקשה א"כ גם הפוך מהטהור לא יוכלו להפריש על הטמא שמא יפריש על דבר שאין לו שעת הכושר וע"ש שרצה להוכיח שיש בזה איסור טבל ואפילו שמיניה וביה אי אפשר אבל מדבר אחר אפשר להפריש עליו וזה לא דומה לירושלמי לעניין דין שיריה ניתרים וצ"ב החילוק ולכאורא יש לדחות שעל זה לא גזרו דזה לא מצוי דאדם עושה כך דהרי הוא מפסיד וצ"ע אמנם ע"ש שכתב לדקדק עוד שהראשונים הביאו כולם הדין של לא היה לו שעת הכושר במפריש מהטמא על הטהור ולא במשנה א' במפריש מהטהור על הטמא ומשמע שאז אין חיסרון ובפשוטו מבואר שזה באיסור טבל ואפילו שאי אפשר להפריש מיניה וביה אפשר להפריש מטבל טהור עליו וצ"ע

**בקושית רעק"א בדין שיריה ניתרים במפריש ממנו על מצה**

י"ג]והנה עיין רעק"א שהקשה מה הגמ' אומרת שהמפריש חמץ זה לא חל מצד שצריך שיריה ניתרים הרי זה רק סברא אם מפריש על חמץ אבל אם מפריש על מצה זה לא שייך ועיקר הנידון על מה הוא מפריש ועיין חזו"א ורש"ש שישבו לפי דרכם שכאן זה סברא שכיון שמיניה וביה אי אפשר להפריש ממילא אין כאן דין טבל ולא סתם חיסרון מהלכות הפרשה והנה בעיקר הדבר מבואר בירושלמי הובא לעיל שכיון שאי אפשר להפריש מיניה וביה אי אפשר להפריש ממקום אחר אלא שביאור הדבר וודאי ניחא יותר אם אין כאן איסור טבל אמנם למה שהוכחנו מהירושלמי שיש כאן איסור טבל בהכרח צ"ל שזה גם סברא בהלכות הפרשה שכל שבדיני הפרשה אי אפשר להפריש מיניה וביה אי אפשר להפריש ממקום אחר עליו אלא שלפ"ז שהוא רק הלכה במעשה ההפרשה יתכן לחלק בין הסיבות שאי אפשר להפריש וצ"ע בזה

י"ד]והנה העולה מהנ"ל דמהירושלמי מוכח שגם במקום שיש הלכה מהלכות הפרשה שאי אפשר להפריש זה לא סיבה שלא יחול איסור טבל או שלכל הפחות לא יפקע ומבואר עוד שכה"ג גם אי אפשר להפריש ממקום אחר כמו שאי אפשר מיניה וביה ולכאורא יש לדון בזה מכמה דוכתי

**בחילוק בין סוגין לטבל שנהיה תבלין שפקע טבלו**

א.והנה מבואר בגמ' נדה נ"א: דתבלין פטור ממעשרות ועיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"א שהביא דנחלקו הראשונים האם גם אחרי שחל איסור טבל ונהפך לתבלין האם פוקע מזה דינו דהרי זה וודאי אם הפריש תרומה מאוכל ונהפך לתבלין לא פוקע מזה דין תרומה כמבואר בראשונים ובכל אופן לעניין איסור טבל נחלקו בזה ע"ש ועיין מעשרות סימן ב שהארכנו שדעת רוב הראשונים שפוקע מזה דין טבל וביאור הדבר שכיון שכל הדין טבל הוא להפרשת תרומה א"כ כל שבדיני תרומה אין כאן דין תרומה ממילא פוקע איסור טבל ודעת הריטב"א שכיון שחל חיוב תרומה החיוב עצמו לא פוקע וממילא יש איסור טבל אבל לא שחולק על עיקר הדבר וצ"ע מ"ש מטבל טמא

אמנם לכאורא אין זה ענין לכאן דהנה עיין תוס' קידושין ל"ח. שדנו שנלמד מחדש שיהיה תרו"מ ואיסור טבל בחו"ל וכתבו טעם שאין איסור תרו"מ וכתבו שממילא אין איסור טבל ועיין תוס"ר שביאר שכל האיסור טבל זה להפרשת תרו"מ וכיון שאין חיוב תרו"מ ממילא אין לזה דין טבל וצ"ב מ"ש מטבל טמא וכנ"ל אמנם הביאור פשוט דאם המיעוט שזה דבר שהוא לא בר חיוב תרו"מ מצד עצמו כה"ג וודאי שזה גם סיבה שזה לא יהיה טבל שכל הדין טבל הוא להפרשה משא"כ אצלינו אין כאן פטור מחיוב תרו"מ אלא שנתחדש שכאן אי אפשר לעשות מעשה הפרשה ובזה יש לדון האם סיבה להפקעת חיוב תרו"מ ודין טבל או לא ולפ"ז לא קשה כלל מתבלין דשם הוא פטור מחיוב תרו"מ וזה וודאי סיבה גם להפקעת איסור טבל דכל השם טבל הוא לחיוב תרו"מ ובזה א"ש מה שהקשה הק"ש מפטור לקוח שזה גם פטור מאיסור טבל דשם זה פטור מהחיוב תרו"מ וכנ"ל וז"ב

אמנם עדיין יש מקום עיון בזה עד כמה שננקוט שאם זה לא מתיר השירים וזה קודם חלות החיוב זה סברא שגם לא יחול חיוב משא"כ לאחר חלות החיוב זה לא נפקע חזינן שאפילו שזה סברא על עצם החיוב בכל אופן אחרי שזה חל זה לא פוקע א"כ למה לעניין תבלין זה אחרת אמנם נראה דגם בזה חלוק הטעם שאין חיוב, דבאין שיריה ניתרים שזה לא פטור מהחיוב אלא הלכה במעשה הפרשה ומכח זה שאין כאן אפשרות הפרשה זה סיבה שלא יחול חיוב דהוא סברא שאין חיוב שיש דין שאי אפשר לקיימו בזה הוא רק סברא קודם החיוב אבל שחל חיוב זה לא נפקע דהרי אין כאן פטור על עצם החיוב משא"כ תבלין שזה פטור על עצם החיוב בזה גם אחרי שחל חיוב זה נפקע מאותו טעם שזה לא חל וממילא פוקע איסור טבל וכמו בנפסל מאוכל אדם שפוקע חיוב תרו"מ ואיסור טבל וז"ב

**בראית המנח"ש שטבל שנהיה מחובר שפקע טבלו**

ט"ו]ב.עיין מנח"ש סימן נ"ט שהביא את הגמ' במנחות ע. שדנה שיבולת ששתלה האם פקע מזה איסור טבל וביאר הנ"ל דכיון דנתמעט מחובר ממעשה ההפרשה ממילא גם פוקע איסור טבל דלא שייך לעשות בו מעשה הפרשה וכתב לדון שה"ה כל מקום שנתמעט ממעשה ההפרשה אמנם נראה שפשיטא להו לחז"ל שמחובר זה לא רק חיסרון במעשה ההפרשה אלא שהוא פטור מחיוב תרו"מ וממילא וודאי שזה גם לעניין טבל וכנ"ל [וע"ש שנקט שלאחר שיעקרו אותו מהאדמה יחזור לו איסור טבל והדבר פלא שוודאי שגדר הדברים שפקע ממנו דין טבל ואיך זה יחזור וכן הוא מפורש בר"ש פ"ט מ"ז ע"ש]

**בדין תרומה הטבולה לחלה האם כל הדין ההפרשה דווקא מטבל אחר**

ט"ז]קי"ל דמעש"ר שהקדימו בכרי חייב בתרו"ג ועיין חזו"א דמאי סימן ד סקי"ז שדן שהתרו"ג עצמה או התרו"מ אי אפשר להפריש ממנה תרו"ג או תרו"מ דאין קדושה על קדושה וממילא זה פטור שכל שמיניה וביה אי אפשר ה"ה ממקום אחר ודימה לתרומת חמץ לירושלמי אמנם ע"ש סקכ"ב שהביא ירושלמי שטבל שעשאו עיסה החלה חייבת בתרומה והתרומה חייבת בחלה וא"כ ה"ה בנ"ל אלא שדן שיהיה אפשר להפריש דוקא ממקום אחר והנה לנ"ל דגם בירושלמי אין הכונה שאין איסור טבל אלא שזה הלכה בהפרשה ומבואר שכל שיש דין בהפרשה שאי אפשר מיניה וביה אי אפשר ממקום אחר א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ל שכאן זה לא הלכה בהלכות הפרשה אלא זה חיסרון צדדי במעשה ההפרשה וזה לא חשיב שהוא לא יכול מיניה וביה שלא יהיה אפשר ממקום אחר ועיין מה שכתבנו פ"א דתרומות מ"ה באריכות

**בדברי הגר"א שיוצא מטבל פטור מהפרשה ומה שיש לבאר לנ"ל**

י"ז]מבואר במתניתין פי"א מתרומות דס"ל לר"י שמשקין היוצאין מפירות של תרומה חוץ מזתים וענבים זה זיעה בעלמא ואין חיבים על זה קרן וחומש ומבואר בירושלמי שאסור לאכול את זה לכתחילה ובטעם הדבר עיין סוגיא דמיחוי אוכלין שהארכנו דיש לבאר או שזה מדאוריתא מדין יוצא וכן נקטו כמה אחרונים בדעת הר"מ או שזה מדרבנן ולפ"ז מסתבר שגדר הדברים שלא דנים את זה כזיעה בעלמא אלא כגוף הדבר וכמו זתים וענבים והנה גירסתינו בירושלמי דאם סחטו פירות שאם זה קודם גמ"מ היוצא פטור ממעשר ואם זה לאחר גמ"מ שכבר התחייב היוצא חייב במעשר והביאור בזה לנ"ל דאם יסוד האיסור משום יוצא א"כ כל זה כשזה כבר אסור ולא קודם שחל האיסור ואם זה מדרבנן כיון שזה נראה כגוף הדבר יתכן שכל זה דוקא אם הדבר כבר היה אסור שלא נראה להו לאינשי שזה סיבה להפקיע האיסור ולא אם עדין לא חל האיסור אמנם ע"ש בביאור הגר"א ששינה הגירסה וס"ל שגם אם כבר חל חיוב מעשרות בכל אופן זה נפטר וצ"ע טעמו מ"ש מדין תרומה שלא פוקע

והנה ע"ש דהבאינו דהגרי"ז נקט שגם אם מי פירות היה עליהם דין טבל אבל יש עוד מיעוט שלא שייך לעשות מהם מעשה הפרשה ובפשוטו גם לר"א שזה לא זיעה בעלמא ע"ש שהארכנו, ולפ"ז אם נימא שכל שנתמעט ממעשה הפרשה ממילא גם פוקע טיבלו א"ש דברי הגר"א וע"ש חולין ק"כ בחידושי חת"ס שנקט כנ"ל שאי אפשר להפריש מיניה וביה אבל אפשר להפריש מקום אחר ולכאורא זה נסתר מהירושלמי לעיל שכל שיש הלכה שאי אפשר להפריש מיניה וביה גם אי אפשר להפריש ממקום אחר ובשם הגרי"ז אמרו שיש על זה טבל ואין על זה תקנה וע"ש שהבאינו בשם החזו"א שלא יתכן כזה דבר דממ"נ זה סברא שלא יהיה על זה איסור טבל אמנם לנ"ל מבואר בירושלמי כלפי ההלכה של שיריה ניתרים שזה נהיה טבל בצורה שאין לו תקנה אמנם ע"ש שדברי הגרי"ז שיש הלכה כזו בדיני הפרשה מחודשים, והבאינו מהמאירי שמועיל לעשר ובפשוטו כן מפורש שם בירושלמי

**האם גם בחלה איכא לדין תתן לו ושיריה ניתרים**

י"ח]והנה דנו האחרונים האם גם לעניין חלה יש הדין של תתן לו ולא לאורו וכן הדין של שיריה ניתרים ובגבורות ארי יומא ח: נקט ששני הדינים נוהגים בזה אמנם בשאג"א החדשות נקט שהפסוק שיריה ניתרים נאמר גם בחלה אבל הדין תתן לו ולא לאורו נאמר רק בתרומה והנה עיין חזו"א ליקוטים סימן ג סק"ג שהביא מהראשונים מפורש לעניין חיוב חלה שחל בטומאה דהינו שהיה טמא קודם הגילגול שזה חייב בחלה וכן שאפשר להפריש מיניה וביה וכן הוכיח מסתימת המשנה בחלה ואין לדחות שזה דוקא לאחר נתינת המים א. דדעת רוב הראשונים שאין עדיין היתר הפרשה ב.שוודאי שסתימת המשנה גם בנטמא קודם וע"ש שתמה למה זה אחרת והיה מקום לומר שאין הדרשא וכנ"ל אמנם עיין ריטב"א בנדה ו: שנקט שאסור להפריש מהטמא על הטהור מצד תתן לו ולעניין לכתחילה וכן הוא בפשוטו לכל הראשונים שהבאינו תרומות פ"ב מ"א שביארו מצד פסוק זה דלא משמע שחלה זה טעם אחר וא"כ צ"ב למה לעניין בדיעבד בלא היה לו שעת הכושר זה אחרת ולחומר הקושיא לכאורא צ"ל כמו שביאר האחיעזר והחו"ב שהקובע כאן זה לא מה שהיה אפשרות הפרשה אלא שבתלוש חשיב שעת הכושר דהיה יכול לעשות עיסה ולהתחיב בחלה ולפ"ז אם נטמא במחובר לא יהיה אפשר להפריש ממנו חלה וצ"ע בכ"ז

**בדין הפרשה מדבר האסור באיסור חדש דעת השאג"א והפרי יצחק ובאיסור הקדש וקונם**

י"ט]עיין שאג"א החדשות דיני חדש סימן י"ב שדן שמתבואה חדש אי אפשר להפריש תרו"מ כיון שאין שיריה ניתרים עכשיו ודחה שכיון שיהיה מותר לאחר זמן וודאי חשיב שיריה ניתרים ולכאורא הסברא שיסוד הדין תרומה שזה יהיה מתיר וכל שיש נפק"מ לאחר זמן חשיב שעכשיו זה מתיר אלא שצ"ע מ"ש מחמץ בפסח לר"ש שמותר לאחר הפסח ויתכן לחלק ששם הרי חייב לשורפו ושזה לא ישאר עד לאחר הפסח לכן לא רואים את זה כדבר המתיר וכן הוא בפרי יצחק עוד יתכן דשם זה היתר שחל לאחר הפסח משא"כ חדש מלכתחילה האיסור הוא עד פסח עיין מה שהארכנו בסוגיא דחדש במס' מנחות אמנם אין זה דברים מוכרחים

ועיין פרי יצחק שנקט לדינא שאי אפשר להפריש והוכיח דבר זה דהרי מאותו פסוק לומדים גם שצריך שיריה ניכרים ואם מפריש בצורה שיחול בתוכו ללא לברר לא חל כלל ועיין גמ' עירובין ל"ז: דגם אם עושה בצורה שיתברר לאחר הפרשה זה לא עוזר וכן מה שעוזר למאן דאמר יש ברירה מבואר בראשונים הטעם דחשיב שעכשיו זה מבורר וא"כ ה"ה לעניין הדרשא ששיריה ניתרים ולכאורא אין זה מוכרח דלעניין הדין שיריה ניכרים שזה הלכה בצורת ההפרשה וודאי צריך בשעת ההפרשה משא"כ כאן שיסודו שזה יתיר והרי ההיתר חל עכשיו כה"ג מסתבר שגם אם זה נפק"מ לאחר זמן זה מועיל וחשיב שיריה ניתרים לישראל

עיין אחיעזר שם סק"ג שנקט מסברא שהקדש בשעת קצירה יש החיסרון שאין שיריה ניתרים ותתן לו ולא לאורו וע"ש מה שהקשה לפ"ז וכן עיין מנח"ש סימן נ"ט שדן שאם אדם עשה קונם לכהנים גם אם יצא מרשותו שזה פטור מצד דינים אלו שזה לא ראוי לכהנים ולכאורא כל זה אינו מוכרח דיתכן כיון שיכול לפדות או להישאל יש נפק"מ בהיתר השירים וכן אין זה תתן לו ולא לאורו וודאי שזה עדיף מהיה לו שעת הכושר

**בדברי הר"מ ששעת הכושר הקובע קודם גמ"מ ובחידוש החזו"א שלכו"ע יש חיוב מדרבנן ובהפרשה מזה על חד דרבנן**

כ]בעיקר הדין דתתן לו ולא לאורו דמבואר בגמ' שזה תלוי בהיה לו שעת הכושר עיין רמב"ם במשנתינו וכן ברע"ב שתלו דבר זה בחיוב מעשרות דהיינו גמר מלאכה וזה נגד סוגית הגמ' בפסחים ועיין חזו"א שהביא כמה ראיות שמשמע שגם אם נטמא קודם גמ"מ זה חייב במעשרות וכתב לדחות שזה רק מדרבנן דהינו שחידש שמדרבנן יש חיוב גם כה"ג וע"ש שדייק דבר זה מהרע"ב במשנתינו שכתב ודוקא שהיתה לו שעת הכושר דמדאוריתא תרומה מעליתא היא אבל אם ניטמאת קודם וכו' לא הויה תרומה מדאוריתא עכ"ל ודייק החזו"א שמדרבנן זה חייב וצ"ע מהיכי תיתי לחדש כן והרי לשון הגמ' בפסחים אינה קדושה ולכאורא כונת הרע"ב ביחס למשנתינו שעושה במזיד מהטמא על הטהור שלא חל מדרבנן ולכן נקט לשון של דאוריתא והנה אם ננקוט שיש איסור טבל ורק שאי אפשר להפריש וודאי לא שייך לדחות כך וע"ש שכיון דדברי הר"מ נגד הגמ' והראשונים חלקו עליו הלכה כראשונים שהקובע במחובר

וע"ש שכתב שלפ"ז שחייב מדרבנן אין נפק"מ דהרי היום תרו"מ זה מדרבנן וצ"ע למה לא הוי מהפטור על החיוב דהוי חד דרבנן על תרי דרבנן

**בפירות חו"ל שבאו לארץ טמאים ובפירות עכו"ם כנ"ל**

כ"א]והנה יש לדון בפירות שבאו מחו"ל לא"י דדעת הרמב"ם שזה חייב בתרו"מ מדרבנן ודעת הראב"ד שזה חייב מדאוריתא וזה נטמא בחו"ל האם זה חשיב שהיה לו שעת הכושר דהרי בחו"ל לא היה לזה אפשרות הפרשה וכן בקונה מעכו"ם לדעת הר"מ שאצל העכו"ם יש קנין ודעת הגר"ח שלא יועיל להפריש דלכאורא א"כ זה נטמא קודם שהיה לו שעת הכושר להפרשה וודאי שסתימת הדברים לא כך והנה אם ננקוט שזה חייב מדרבנן א"כ יתכן שהיום באמת זה חיוב דרבנן אלא שלפ"ז יהיה אסור להפריש מזה על גדל ביד ישראל אם נדון זה כתרי דרבנן אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש עוד יש לדון שאם לעניין חלה חשיב שעת הכושר קודם החיוב והקובע דוקא קודם קצירה כיון שהיה אפשר לעשות עיסה וכנ"ל סקי"ח א"כ ה"ה כאן הרי היה אפשר למכור לישראל או להביא לא"י ויתכן שזה מספיק אמנם עיין או"ש פ"ב הי"ז מתרומות שדיק מלשון הר"מ דבבאו מחו"ל חייב רק במעשר וביאר מטעם הנ"ל שלעניין תרומה הרי זה טמא וחשיב שלא היה לו שעת הכושר ועיין ד"א בצהה"ל פ"א מתרומות ס"ק ת"א שדחה הדיוק מהר"מ ע"ש וצ"ע בכ"ז

**בטומאה או איסור דרבנן**

כ"ב]עיין ירושלמי פ"א מפסחים ה"ד דנחלקו אמוראים לעניין חמץ בשעה שישית האם חל ההפרשה ובפשוטו הנידון לשיטת הירושלמי שיש חיסרון שאין שיריה ניתרים ומשמע מסקנת הירושלמי שחל וצ"ב כיון שתרומה בזמן הזה דרבנן א"כ ביחס לדין תרומה הדרבנן לא ניתר כלום ואולי הוא רק סברא על חמץ קודם שש שעות שכה"ג זה רק איסור גברא משא"כ התרומה מדרבנן זה בחפצא ועיין מנח"ש קמא סימן נ"ט שדן שכל זה מצד חיסרון הנ"ל אבל טומאה דרבנן זה וודאי מחסר בדין תתן לו ולא לאורו ולפ"ז דן שהבוצר לגת הוכשר א"כ תמיד חל טומאה ע"י הבצירה ולא היה לו שעת הכושר אמנם אין דבריו מוכרחין ויתכן שחשיב תתן לו ואדרבא בדין שיריה ניתרים יש מקום לדון שמדרבנן לא חל אבל כאן שזה הרי תלוי בהיה לו שעת הכושר ורק סברא בחלות טבל ומסתבר שכה"ג חז"ל לא תיקנו ועיין בזה באו"ש פ"ב מתרומות שנקט שכיון שתרומה בזמן הזה דרבנן א"כ ה"ה טומאה דרבנן ועיין ד"א בבה"ל שהאריך בזה אמנם לכאורא פשוט מסברא שכיון שלהלכה משקין מיפקד פקידי א"כ יכול לסוחטן פחות מכביצה והיין יהיה טהור א"כ שהכהן יש לו אפשרות שימוש לא הוי תתן לו ולא לאורו וכן פשוט לחזו"א ליקוטים סי' ג סק"ב ד"ה ומהא אמנם עדיין לענין הזגים הם יהיו פטורים ואי אפשר להפריש מהם ועיין אמרות טהורות עמ"ס פסחים בסופו אריכות גדולה בזה דיש ענבים שנטמאים מיד בבצירה ויש שנטמאים רק אחרי זה האם אפשר להפריש מאחד על השני

**בדין תערובת איסור בטבל האם הוי שיריה ניכרים**

כ"ג]עיין משפטי ארץ במילואים שהביא מהר צבי זרעים סי' מ שדן ביין של ערלה שנתערב ביין של היתר האם אפשר להפריש על היין של ההיתר והנה יש לדון שזה לא שיריה ניתרים אמנם בפשוטו זה תלוי בדין טעם כעיקר האם היתר נהפך לאיסור או שזה רק אריה דרביעה על זה וגם אם טעם כעיקר אבל הרי מין במינו מדאוריתא בטל ורק מדרבנן זה לא בטל והרי בירושלמי מבואר שאיסור דרבנן זה לא עושה שירה ניתרים אם לא דנחלק כנ"ל סקכ"ב דכל דברי הירושלמי באיסור גברא אבל בזמן הזה שתרו"מ דרבנן וודאי שאיסור דרבנן חשיב שאין שיריה ניתרים וצ"ע

**המורם מהנ"ל**

א]מבואר בגמ' שאין מפרישין תרו"מ מטבל חמץ ובטעם הדבר הגמ' אומרת או מצד שיש מיעוט של תתן לו ולא לאורו אבל זה רק בלא היה לו שעת הכושר או מצד שיש דין שיהיה שיריה ניתרים ובפשוטו וודאי קי"ל כטעם של תתן לו וכו' אמנם לעניין הטעם השני החזו"א נקט שלא קי"ל כן ולכאורא אינו מוכרח והאחרונים נקטו דלא כחזו"א ובדעת הר"מ יש שרצו לומר שלא פסק הטעם של תתן לו ולא לאורו

ב]הגמ' אומרת הדוגמא של לא היה לו שעת הכושר כגון שהתבואה החמיצה במחובר והראשונים הוסיפו שה"ה אם זה נטמא מיד בשעת קצירתו

ג]עיין תוס' שנקטו שכל מה שצריך שלא היה לו שעת הכושר זה רק לריסה"ג שחמץ בפסח מותר בהנאה אבל למ"ד שזה אסור בהנאה אפילו בהיה לו שעת הכושר וודאי שאי אפשר להפריש מזה

]יש לדון לעניין שלשת חסרונות אלו א. איסוה"נ ב.תתן לו ולא לאורו ג. אין שיריה ניתרים האם זה גם הפקעה מאיסור טבל או שזה רק סיבה שלא יחול ההפרשה אבל חל איסור טבל ויתכן שיש חילוק אם כבר חל איסור טבל או שהנידון שלא יחול איסור טבל ודעת החזו"א שפוקע איסור טבל ובפשוטו מבואר בירושלמי שיש על זה איסור טבל אמנם יתכן שכל זה לעניין שיריה ניתרים אבל לעניין תתן לו וכו' שיש חילוק בין היתה לו שעת הכושר ששם יסוד החילוק אם כבר חל דין הפרשה או לא

]מבואר בירושלמי דבחיסרון של אין שיריה ניתרים ממילא זה סיבה שאין להפריש ממנו על משהו אחר דהינו שכל שאין להפריש מיניה וביה אין להפריש ממנו על דבר אחר או איפכא

]מבואר בגמ' שאם היה חיסרון של לאכילה ולא לשריפה בשביעית לענין חלה זה סברא שלא יחול חיוב ויתכן שדוקא שם שהחלות חיוב הוא הסתירה לדין שביעית ואין זה ענין לסוגין

]במקום שהפטור מעצם החיוב ולא חיסרון במעשה ההפרשה וודאי שזה פטור גם מאיסור טבל כגון לקוח או טבל שנתחבר לקרקע או טבל שנהיה תבלין לראשונים שפקע טיבלו

]החזו"א הוכיח מהראשונים שגם חלה שהחיוב חל בטומאה אין חיסרון של תתן לו ולא לאורו ולעניין החיסרון שיריה ניתרים לא מצאנו שזה אחרת ובריטב"א מבואר שזה גם בחלה וכן מוכח לחלק מהראשונים

]האחרונים דנו בשביעית טמא קודם שחל חיוב חלה שלכאורא לא יהיה אפשר להפריש ונקטו שאפשר ולא ברור הטעם

]האחרונים דנו לעניין חדש שזה אין שיריה ניתרים ובפשוטו כיון שזה ניתר לאחר זמן זה לא חיסרון וכן לענין קונם או הקדש כיון שיש לו פדיון

]החזו"א נקט שגם בלא היה לו שעת הכושר יש חיוב דרבנן ולכאורא אין ראיתו מכרחת וע"ש שנקט שלפ"ז אין נפק"מ בדין זה בזמן הזה דהוי הכל דרבנן וצ"ע למה אין כאן חיסרון של תרי דרבנן על חד דרבנן

]בירושלמי נחלקו האם איסור דרבנן יש בזה חיסרון של אין שיריה ניתרים ויתכן שזה רק באיסור גברא דהינו חמץ בשעות דרבנן אבל שאר דרבנן בזמן הזה שטבל דרבנן וודאי שזה חיסרון

]האו"ש נקט שטומאה דרבנן בזמן הזה שתרומה דרבנן יש בזה חיסרון של תתן לו ולא לאורו ויש לדון בזה שכיון שתלוי בשעת הכושר זה נקבע לפי הדאוריתא

]האו"ש נקט שפירות שנכנסו לא"י שחיבים בתרו"מ אם הם טמאים חשיב שלא היה לו שעת הכושר וכן נפק"מ לכאורא לפירות עכו"ם שגמר מלאכה ביד ישראל לגר"ח שקודם הגמ"מ לא יועיל גם הפרשה ולפ"ז משכח"ל דבר שחייב במעשר ראשון ומעשר עני ולא בתרו"מ

]ענבים שנבצרו לגת שמדרבנן הם נחשבים כמוכשרים אם נגעה בהם טומאה בשעת קצירה לענין להפריש מהם על דבר שלא טמא תלוי בנ"ל בטומאה דרבנן ובחזו"א כתב שלעניין היין כיון שמשקין מפקד פקידי ויכול לסוחטן פחות מכביצה אין כאן שום חיסרון. ופשוט. ונפק"מ בצורות הבצירה של היום שזה אם כלים טמאים

]טבל שנתערב בערלה לעניין האם חשיב שיריה ניתרים מסתבר שאם אין היתר נהפך לאיסור אין בזה חיסרון אבל אם היתר נהפך לאיסור לכאורא יש בזה חיסרון אמנם מין במינו דרבנן תלוי בנ"ל וכן צ"ע האם יש היתר נהפך לאיסור במין במינו