קמג         ד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / מי שמת

**ציונים**

1. את וחמור ר"נ אמר קנה מחצה רב המנונא אמר לא אמר כלום, ר"ש אמר קנה הכל. בפשטות נראה מדברי הרשב"ם שהנידון הוא באומדנא, בדעת הנותן, האם תלאן זה בזה או לא. וכעי"ז איתא בתורי"ד לעיל קכט דדוקא נקט חמור דהפליגו בדברים. וכעי"ז שיטת הראב"ד בקדושין דיש בזה טענה של משטה אני בכך.
2. אמר רב ששת מנא אמינא וכו'. צ"ב חדא למה זה את וחמור הרי גם החלק המר חל על שאר החלקים המרים, ועוד מה הראיה לר"ש הרי זה מהני גם לר"נ שקנה מחצה. ועי' בפירוש מהרש"א ומהרש"ל.
3. ועי' בתוש מהרי"ט חו"מ ח"ב סי' נב מה הראיה מהפרשה הרי כאן הוא ודאי רוצה שיחול התרומה. ועי' בנוב"י חו"מ שמכאן נראה שיסוד הדברים הם שהיות וחלק מהקנין לא חל ממילא כלום, ויסוד הדברים הם ברבינו יונה לקמן קמח. דגם בתנת שכ"מ שחלק ממנה לא חל הוי את וחמור.
4. מעשה בחמש נשים. כתב הרשב"ם שזה ראיה לרב ששת, וצ"ב למה קשה לר"נ הרי חל כאן חצי. ועי' מהרש"ל. וכבר עמד בקו' זו בתורי"ד בקדושין.
5. ובדעת ר"ש יל"ע מה מהני שהוא גמר ומקנה לו, אבל סו"ס הרי כאן מעשה קנין על חלק, ועי' ביד רמה אות לד. ובקוב"ש אות תקא.

**קני את וחמור**

א. איתמר את כחמור לא קנה, את וחמור ר"נ אמר קנה מחצה, ר"ה אמר לא קנה כלום, ור"ש אומר קנה הכל. בפי' הרשב"ם נראה לכאו' ששורש המח' הוא באומדן דעתו של מוכר. דכתב הרשב"ם לר"נ קנה מחצה דהכי אמר ליה את וחמור תיקנו וכו' ולא תלאן זה בזה, וברב המנונא כתב הרשב"ם דכיון שבקנין אחד שיתף שניהם לא נגמרה בדעתו להקנות זה בלא זה, ור"ש אמר קנה הכל אדם יודע שאין חמור קונה וגמר בדעתו להקנות זה בלא זה.

וכן מבואר להדיא בתורי"ד לעיל קכט דנקטו דוקא 'חמור' ולא נקטו קני את וקטן או עובר וכדו', משום 'דחמור כולי עלמא ידעי דלא קני הילכך כי אמר קני את וחמור יש לומר הפליגו בדברים ולא קנה, וכו'. הרי מבואר שהמחלוקת הוא באומדנא ולכך הוא דוקא בקני את וחמור ודו"ק.

וכן מבואר בראב"ד בקדושין נא. שיש כאן טענה של משטה אני בך, דכיון שאמר לו קני את וחמור לא התכון למכור לו ברצינות. הרי שזה סברא של אומדנא, האם רוצה למכור לו זה בלי זה או לא.

אמנם א"א לפרש כן, וכבר עמד בזה המהרי"ט בתשובה חו"מ ח"ב סי' נב, דאמר רב ששת מנא אמינא לה דתניא רבי יוסי אומר אין לך מר בקישות אלא הפנימי שבו לפיכך וכו', והגמ' סברה בתחילה שא"א להפריש מר על המתוק, ופרשב"ם שמכיון שיש כאן קישות שחלקה מר, והחלק המר הוא בתוכו, יש חשש שמא יש כאן יותר מר ממה שיש בשאר הפירות, ולכך הוא צריך להוסיף עוד כביצה קישות ותורם, דמן הסתם יש כאן שיעור של קישות מתוקה, ואמאי קני את וחמור, ומכאן הביא ראיה ר"ש לדינו, שהרי החלק המר אינו ראוי להפרשה, והוי כמו קני את וחמור, שהיות וחלק מן ההפרשה לא חל, הכל בטל. [[1]](#footnote-2)

ולכאו' צ"ב מה הדמיון לתרומה, אם הנידון הוא באומדנא של דעת המקנה, שעושה קנין עם את וחמור, יש צד לומר שתלאן זה בזה, וכו', אבל בתרומה הרי רצונו לתקן את הטבל, ומה אכפת לי שחלק לא חל, וכי בגלל שחלק המר לא חל ההפרשה, הוא לא רוצה שהחלק המתוק יתקן.

ב. ובנוב"י בכמה תשובות [חו"מ קמא סי' כה. חו"מ תנינא סי' מה] פתח כאן שהיסוד הוא בקנינים שמכיון שעושה מעשה קנין אחד לקנות עם חמור, וחלק מהמעשה בטל, לכך בטל כל המעשה, ולפי"ז רצה לחדש שבשכ"מ שאין כאן מעשה קנין, אלא חלות בדברים בעלמא מהני קני את וחמור, אלא שהק' ע"ז חתנו דא"כ מה הק' ע"ז מתרומה הרי בתרומה אי"צ מעשה כלל, דאפי' במחשבה מהני. ולכך צ"ל שאין הכוונה על מעשה קנין, אלא על חלות קנין, שכל חלות שחלקה לא חל בטלה, וגם בהקדש אם יקדיש לשמים וחמור לא מהני כי חלק לא חל, דאין חלות לחצאין. והדברים מפורשים ברבינו יונה לקמן קמח. דגם בשכי"מ לא קונה באת וחמור, וכתב הטעם ''דכל הקנאה שאין כולה מתקיימת אין מקצתה מתקיימת''. וא"כ אי"צ לומר ששורש המח' הוא באומדן דעת לחוד, אלא סובר רב המנונא שקני את וחמור לא קנה כלום הוא משום שמכיון שיש כאן מעשה אחד של קנין, וחלק מהמעשה לא חל, ממילא המעשה בטל, [דחצי מעשה הוא לא עשה], ומכיון שהוא הקנה וחלק מההקנאה לא חלה לכך בטל המעשה.

והנה הרשב"ם בדעת רב המנונא כתב בתחילה 'דבקנין אחד שיתף שניהם, ולא נגמרה בדעתו להקנות זה בלא זה', ולכאו' צ"ב למה זה נחשב קנין אחד, הרי יש כאן שני קנינים, קנין לו ולחמור, ומה אכפת לי שהוא עשה קנין סודר אחד על שניהם, סו"ס יש כאן שני קנינים נפרדים, ולמה הם חשובים קנין אחד. [וזה ממש קו' התורי"ד בקדושין על מעשה של חמש נשים וכו' למה הוי את וחמור הרי כל אשה ואשה זה מעשה קדושין נפרד].

ונראה שבשביל זה הוצרך הרשב"ם לפרש 'שלא נגמרה דעתו להקנות זה בלא זה', דהאומדנא הזו מחשיבה את ההקנאה כהקנאה אחת, אפי' שהיא לשני בנ"א, ומכיון שחלק מהמעשה בטל ממילא הכל בטל.

ומעתה נראה שגם ר"נ מודה לדברי רב המנונא שאילו זה היה מעשה אחד, מכיון שחלק מהמעשה בטל זה סיבה לבטל את כל המעשה. אלא שסובר ר"נ שאין זה מעשה אחד, דאדרבא הוא לא תלאן זה בזה, אבל אין ה"נ אם יש כאן מעשה הקנאה אחת מודה ר"נ שמכיון שחלק מהמעשה בטל, ממילא הכל בטל.

ולפי"ז ניחא למה הראיה מתורמה היא רק לר"ש, משום שבתרומה זה ודאי מעשה וחלות ההפרשה הוא מעשה אחד, ואין כאן הפרשה של המתוק לחוד והמר לחוד, ומכיון שחלק מההפרשה לא חל, זה סיבה שחלק מההפרשה בטלה, וממילא גם לר"נ צריך להיות הדין שהכל בטל.

ג מעשה בחמש נשים ובהן שתי אחיות וכו' ואמר כולכן מקודשות לי וכו' ואמרו חכמים אין האחיות מקודשות, והק' מזה למה שאר הנשים מקודשות הרי זה קני את וחמור. אלא ראיה לר"ש שקונה הכל. ותי' שאמר הראויה דהיינו דמלכתחילה לא התכוון להקנות אלא לנכריות, אבל אם הוא לא יאמר הראויה וכו' הוי קני את וחמור ולא מועיל. ופרשב"ם שהקו' היא בין על רב המנונא ובין על ר"נ. גם כאן קשה הרי הקו' היא רק לרב המנונא שאמר שלא קנה כלום, אבל לר"נ שאמר שקונה מחצה, דהיינו שלא תלאן זה בזה, א"כ שפיר אפי' שאין האחיות מקודשות הנכריות מקודשות, ומה קשה על ר"נ. [[2]](#footnote-3)

ובאמת הרי"ף הביא את המשנה של המקדש חמש נשים שאין האחיות מקודשות, ולא העמיד באוקימתא שאמר הראויה לביאה, משום שאי"צ לזה שמכיון שקיי"ל כר"נ שקנה מחצה, שפיר מקודשות הנכריות.

אבל ברמב"ם פ"ט מאישות פסק קידש נשים רבות ואמר כולן וכו' והיו בם שני אחיות אין אחת מהן מקודשת, ואם אמר הראויה מכם לביאה מקודשת הרי הנכריות מקודשות, שואל המ"מ הרי לר"נ אי"צ לזה, דכיון שלא תלאן זה בזה למה צריך כאן אוקימתא של הראויה לביאה תתקדש לי.

אומר המ"מ והרא"ש בקדושין שאין ה"נ הרמב"ם פוסק כר"נ, והיו צריכים להיות הנכריות מקודשות, אלא שכאן מיירי שמתחילה אמר 'כולכם', ובזה גם ר"נ מודה שרק אם הוא אומר הראויה לביאה מקודשת, אבל בלאו הכי מכיון שאמר כולן מקודשת צריך שיחול הקדושין בכולם. שואל הלח"מ דא"כ מנלן שר"ש חולק בזה, אולי גם לר"ש מודה שאם אומר כולכם לא חל אלא א"כ כולן מקודשות, וא"כ למה בגמ' כאן מבואר שלר"ש ניחא שהנכריות מקודשות ולא האחיות.

ויש לדון בכוונת המ"מ, למה אם הוא הוסיף את המילה כולכם זה אחרת, הרי מצד המעשה קנין אין נפק"מ אם הוא אמר כולכם או לא, דסו"ס יש כאן קידושין לכל אשה ואשה, אלא בפשטות הכוונה שיש כאן אומדנא שכיון שהוסיף כאן מילה 'כולכם' אין דעתו אלא אם כולם יתקדשו, ולכך שפיר הקשה הלח"מ א"כ מנלן שר"ש חולק בזה.

אך היה אפשר לומר כמו שכתבנו בביאור דברי הרשב"ם, שאפי' שמצד הקדושין אין כאן מעשה אחד, דכל אשה ואשה בפנ"ע היא מתקדשת, מ"מ אם הוא אומר כולכם הרי שהאומדנא שלו היא מחשיבה את מעשה הקדושין כמעשה אחד. וממילא י"ל שכל הסברא הזו היא רק בדעת ר"נ, שר"נ חולק על רב המנונא משום שהוא סובר שכיון שלא תלאן זה בזה ממילא זה שני מעשים, ולכך קנה מחצה, אבל כשזה מעשה אחד גם ר"נ מודה שלא חל חצי מעשה, ולכך כשאומר כולכם הוי מעשה אחד, ולא מועיל מחצה, אבל ר"ש חולק על עצם הדין וסובר שגם במעשה אחד לא אכפת לי שחל ממנו לא חל, כמו שלא אכפת לי במעשה תרומה שחלק לא חל, וממילא לא שייך לומר לומר שאם אומר כולכן הוי מעשה אחד ואם חלק לא חל הכל בטל. [[3]](#footnote-4)

ד. בתורי"ד בקדושין שם הק' מה הדמיון כלל בין הסוגיא של קני את וחמור למקדש ה' נשים, בקני את וחמור הנידון הוא שהוא מקנה לשנים, ואחד ראוי לקנין והשני לא ראוי לקנין, בזה יש נדון האם תלאן זה בזה, וכן מקנה לעובר ולבן קיים, אבל במקדש ה' נשים הרי הוא הקונה דהוא המקדש, והנשים הם ניקנות לו, והוי כמו שקונה כמה חפצים, חלקם ראוית לקנין וחלקם לא ראויות לקנין. כמו שקונה דשלב"ל עם דבר שב"ל. ובתחילה תי' דאין לחלק בזה, ולמ"ד את וחמור לא קני, כמו כן גם בקונה דשלב"ל עם דבר שבא לעולם לא קני. ועוד תי' שגם בה' נשים הוי את וחמור, [דאין הנידון על הקדושי הנשים, אלא על הכלכלה], שהרי הקנה להן את הכלכלה יחדיו, ורק המתקדשות זכו בכלכלה, אבל האחיות לא זכו, וזה ממש כמו קני את וחמור שחלק יכולים לזכות בכלכלה וחלק לא יכולים לזכות.

ולהנ"ל צ"ב התי' הראשון הרי כאן כשהוא קונה בקנין אחד שני חפצים, היה צריך להיות שגם לר"נ לא קנה כלום, שהרי הקונה הוא אחד, והמעשה הוא אחד, [דבשלמא בקני את וחמור, י"ל דס"ל לר"נ דכיון שלא תלאן זה בזה, כלפי כל אחד הוי מעשה נפרד]. [[4]](#footnote-5)

**ר"ש אמר קנה הכל** ופרשב"ם אדם יודע שאין חמור קונה, וגמר בדעתו שמי שיכול לקנות משניהם יקנה הכל. בקוב"ש אות תקא ביאר בזה שכשאדם מקנה לשנים אין הכוונה שהוא מקנה לזה חצי ולזה חצי, אלא הוא נותן לכל אחד זכות לזכות בהכל, וכששניהם ראוים לקנין הקנין של כל אחד מבטל את השני, ולכך מתחלק הקנין בין שניהם, אבל אם אחד אינו ראוי לקנות קונה השני הכל, מפני שיש לו סיבה וזכות לזכות בהכל. [[5]](#footnote-6)

וכיון לדברי היד רמה אות לד שכתב דהאי גברא לאקנויי לתרוויהו קא מיכון כל חד וחד לפום מאי דאפשר ליה למיקניא, ונהי דכי הוו תרוויהו כי מקנה קני האי פלגא והאי פלגא, דהא כח הדדי נינהו וכל חד לא שבק ליה רוחא לחבריה למיקנא טפי מפלגא, אבל הכא חדא בר מיקנא וחד לאו בר מיקנא קני כוליה, דהא נותן כי אקני להו כל מאי דאפשר ליה לכל חד מיניהו למיקנא הוא דאקני, וכיון דחמור לא קני מידי קני האיך כוליה''. ובריטב"א שכתב 'הוא נותן כל נכסיו לשניהם, ומה שאין זה יכול לקנות יקנה האחר'.

אמנם בר"י מיגש כתב 'רב ששת אמר קנה הכל פירוש שהרי הקנה להם הכל, וסילק ידו להם מהכל, הילכך מה שלא קנה החמור קנאו הוא', ויש לדון בדבריו האם כוונתו כהנ"ל שהוא הקנה באופן כזה שלכל אחד יש סיבה לזכות בהכל, וזה הכוונה שהבעלים סילק ידו. או שכוונתו שבאמת הוא הקנה לכל אחד חצי, אלא שמכיון שהבעלים הסתלק מהממון, ואף שהחמור לא קנה, יצא הממון מרשותו[[6]](#footnote-7), ולפיכך יכול השני לזכות בהכל.

**תוד"ה רב נחמן וכו'** התוס' כתבו שהלכה כר"נ דקנה מחצה, והק' ע"ז התוס' מהגמ' בקדושין ששאלו על מעשה של חמש נשים ואמאי קני את וחמור הוא, ותי' התוס' שפריך התם למ"ד קני את וחמור לא קנה כלום, ואיך אותו מ"ד יפרש את המשנה, אבל להלכה מכיון שקיי"ל כר"נ לא קשיא כלל. וכן הובא לעיל בשם הרי"ף בקדושין שלא הביא כלל את האוקימתא של הגמ' דמיירי שאמר הראויה לביאה וכו' וביארו הרא"ש והר"ן שם משום שכיון שקיי"ל כר"נ אי"צ לזה.

אמנם ברשב"ם א"א לפרש כן, שהרי הרשב"ם ביאר שקו' הגמ' היא גם לר"נ, וא"כ גם לר"נ צריך להעמיד כשאמר הראויה לביאה וכו', וביאר המהרש"א שהרשב"ם נקט שמשמע מהמשנה שהנוכריות קונות את כל הכלכלה, וא"כ לא אתי שפיר לר"נ, דלדבריו קונות רק ג' חלקים, וע"כ צריך להעמיד שאמר הראויה לביאה וכו', אבל התוס' נקטו שאין ראיה מהמשנה שקונות את כל הכלכלה, וא"כ אתי שפיר כר"נ, וקונות הנכריות ג' חלקים.

ברא"ש בקדושין שם [הובא לעיל] ביאר שכל דברי ר"נ שקנה מחצה הוא רק בגוונא שאמר קני את וחמור, שחילק הלשון לשנים, ולא תלאן זה בזה, אבל כשאמר כולכן מקודשת לי גם ר"נ מודה שכולם תלוים זה בזה, ולכך צריך להעמיד דאמר הראויה לביאה וכו'.

ובר"ן שם כתב חידוש שכל מה שס"ל לר"נ שקני את וחמור קנה מחצה, הוא רק שיש שני קונים שאחד ראוי לקנות והשני לא ראוי לקנות כמו את וחמור, ובזה אין סברא לתלות זה בזה. אבל נתן לו לזכות שני חפצים, בזה מודה ר"נ שאם אינו יכול לזכות באחד לא קנה כלום, שהדרך להקפיד שיתקים המקח כולו. וזה חידוש שהובא לעיל בתורי"ד, וברמ"א סי' רט סעי' ד' מבואר שאם מקנה לו דבר שבא לעולם עם דבר שלב"ל, הדבר שב"ל הוא קונה, והדשלב"ל אינו קונה, הרי שגם בשני חפצים קנה מחצה.

**בדברי המרדכי.**

א. כתב המרדכי מעשה באחד שהקנה לחברו בקנין סודר קרקעות ומטלטלין ומעות בב"א, ונחלקו חכמי הדור בדבר, י"א דדמי לקני את וחמור דכי היכי שלא קנה מטלטלין, דאין מטבע נקנה בחליפין, גם המטלטלין והקרקעות לא קני. וי"א שקנה הכל, דמיגו שחל על הקרקעות ומטלטלין חל נמי על המעות, [וזה חידוש שלא מועיל סודר על מעות, הוא רק בגוונא שקנה רק מעות]. ורבינו שמחה כתב דאע"ג דמעות לא קנה, מטלטלין וקרקעות קנה, ולא דמי לאת וחמור, דהתם החמור אינו ראוי לקנין, משא"כ מעות נקנים במשיכה והגבהה ובחצר. [[7]](#footnote-8)

ומדברי המרדכי נראה לכאו' דלא קיי"ל כר"נ דקנה מחצה, אלא כרב המנונא שלא קנה כלום, ולכך לי"א הראשון סובר שלא קנה כלום, כמו בקני את וחמור, ורבינו שמחה חולק ואומר שקנה מחצה, משום שלא דמי לקני את וחמור, אבל באת וחמור לא קנה כלום, והי"א השני סובר שבכל קני את וחמור אין מיגו, שכיון שאדם קני חמור נמי קני. אבל בסודר י"ל דאגב שמהני סודר לקרקע ומטלטלין מהני נמי סודר למעות. מ"מ מדברי כולם למדנו שקני את וחמור לא קנה כלום.

ודברי המרדכי הובא ברמ"א חו"מ רג סעי' י'. וכתב הסמ"ע סקי"ט שנראה מדבריו שפסק כרב המנונא. וזה קשה דדברי הרמ"א סתרי אהדדי, שבסי' רט סעי' ד' הביא הרמ"א שמי שהקנה לחברו דשלב"ל עם דבר שב"ל י"א דדמי לקני את וחמור כמו [וגם דין זה הוא מהמרדכי] שיתבאר לקמן סו"ס רי. ששם פסק השו"ע דקנה מחצה, וא"כ דברי הרמ"א סותרים. [[8]](#footnote-9)

ב. וכתב בביאור הגר"א סי' רג סקמ"ב. שגם המרדכי ס"ל כתוס' שקיי"ל כר"נ שקנה מחצה, ולכך פסק בסי' רט שאם מכר לו דשלב"ל עם דשב"ל קנה רק דבר שב"ל, דקנה מחצה. אבל ס"ל למרדכי כסברת הרא"ש שהובא לעיל, [למה הגמ' בקדושין שואלת על מעשה של חמש שנים, והא את וחמור הוא, הרי קיי"ל כר"נ שקנה מחצה], דשאני התם שאמר כולכן מקודשות, ומכיון שכלל את כולם באותו מעשה, לפיכך גם למ"ד שקנה מחצה כאן לא קנה, ולכך סובר המרדכי שאם הקנה לו מעות קרקעות ומטלטלין, היינו בגוונא שאמר לשון הקנאה אחד על כולם, ובזה גם לר"נ לא קנה מחצה. ועל אופן זה מיירי ג' השיטות. דשיטה ראשונה סברה דלא קנה כלום משום שאמר כולכן, ובזה גם ר"נ מודה דלא קנה כלום. ורבינו שמחה סבר שכאן לא דמי כלל לאת וחמור מכיון שהוא ראוי לקנין, ואינו מופקע מקנינים, ולכך אפי' שאמר כולכן קנה מחצה.

ג. והנה הדין המובא ברמ"א בסי' רט, הוא גם מהמרדכי, והלשון במרדכי הוא ''מספקא ליה למורי באדם המקנה דשלב"ל עם דבר שב"ל אם שייך אותו מח' של קני את וחמור'', ומה שורש הספק, ונראה פשוט שהספק הוא בדברי התורי"ד והר"ן שהובא לעיל דקני את וחמור הוא בגוונא שעשה הקנאה לשני אנשים, את וחמור, ובזה ס"ל לר"נ שלא תלאן זה בזה, אבל כשנותן לאדם אחד שני חפצים בהקנאה אחת, בזה י"ל שלא קנה כלום, דיש כאן קפידה שיתקים הקנין כולו.

ושמעתי מרה"י הגר"א ברזל שליט"א דודאי שאדם שעושה קנין על שני חפצים, ועל אחד מועיל קנין ועל השני לא מועיל, יש צד לומר שגם לר"נ לא יועיל, דסו"ס חלק מהמעשה בטל. אבל כשמוכר לו דבר שלא ב"ל עם דבר שבא לעולם לא הוי מעשה קנין אחד, דהחלק שבא לעולם הוא קנה היום, והחלק שלא בא לעולם הוא קנה רק כשיבא לעולם, דגם לר"מ שאדם מקנה דשלב"ל, מ"מ לפני שבא לעולם הוא לא קונה. וממילא זה עצמו מחלק את המעשה לשני מעשים, ובזה לא אכפת לי שחלק לא חל, דאין כאן מעשה הקנאה אחד שחלקו בטל, אבל כשעושה מעשה קנין של סודר על מעות קרקעות ומטלטלין, שפיר י"ל שלא מהני גם לפי ר"נ, דחלק מהקנין בטל.

ובעמודי אור כתב כעי"ז על דברי הב"י חו"מ סי' ס' שהביא מדברי בעל התרומות שהנותן מתנה לחברו ממה שקנה וממה שיקנה, לא קנה את מה שיקנה, אלא מה שכבר קנה, והק' האחרונים הרי בשו"ע סי' רג' הביא שמי שקנה בסודר מעות קרקעות ומטלטלין, י"א שלא קנה כלום. וכתב בעמודי אור, דהתם גם המעות הם ראויות לקנין מיד, וממילא י"ל שמכיון שחלק מהקנין לא חל, לא קנה כלום, אבל בדין של בעל התרומות, כאן חלק לא ראוי לקנות, דאינו בעולם, ולא הוי מעשה אחד.

**אמר רב יוסף קנתה מחצה** דהיינו שכיון שכלל את הבנים יחד, ואת האשה בנפרד, הרי שהשווה את האשה לכל הבנים, וכאילו חלק את הנכסים לשנים, חצי לאשה וחצי לבנים. ונחלקו הראשנים מה הדין באופן שהוא פירט כמה וכמה, והנכללים הם מועטים, כגון שאמר פלוני ופלוני ופלוני, ולבני ראובן, ולא היו לראובן אלא שני בנים, איך מחלקים בכה"ג, האם גם בכה"ג מקבלים הנפרטים מחצה, והנכללים מחצה, או שבכה"ג הוי כאילו חילק כל נכסיו לארבע, ונתן ג' חלקים למי שפירט, וחלק רביעי למי שכלל יחד. ושורש הספק הוא האם מכיון שהוא אמר וחילק את הקבוצה לשנים הרי שכוונתו שכל קבוצה תקבל חצי, וממילא גם אם הנפרטים הם כמה מ"מ אינם מקבלים אלא חצי, והחצי השני הוא לנכללים. או שהכוונה שהוא מחשיב את הפרט כמו הכלל, וממילא אם הוא כלל כמה הרי כל אחד מהפרטים חשוב כמו הכלל, וממילא הוא מחלק באופן שווה את הנכסים לכל פרט בפנ"ע ולנכללים יחד

ונחלקו בזה הרמב"ם והרמב"ן כאן. ועי' ברמ' פיא מזכיה ה"ו ובראב"ד שם.

**נכסי לבנאי הוה ליה ברא ובר ברא**, הרשב"ם מבאר שהספק הוא האם אמרינן שכיון שאמר בלשון רבים ע"כ שכוונתו לכלול את בן הבן, או שאין בן הבן בכלל, ומה שאמר בלשון רבים הוא משום שגם על בן יחיד שייך לשון רבים, כמבואר בקרא. ואפי' שכבר לעיל לגבי בת פשטו שאינה בכלל הלשון של בני, מ"מ זה הכל לגבי בת, דעדיף לומר שאומר על בן יחיד לשון רבים, מאשר לכלול את הבת בכלל בן. אבל לגבי בן הבן אולי עדיף לומר שבן הבן בכלל בני, מלומר שאמר על בן יחיד לשון רבים.

מבואר שאם יש לו כמה בנים אין כלל צד שגם בן הבן בכלל, וכ"כ בתורי"ד וברא"ש בפי' הראשון. ולכך הק' מה הגמ' פושטת מההיא דנדרים אולי שם מיירי שיש לו כמה בנים, ולכך פשוט אין בני בנים בכלל, ותי' שהתם סתמא קאי אפי' אין לו אלא בן אחד, מ"מ אין בני בנים בכלל.

אבל הרא"ש הביא שר"ת מפרש שהספק של הגמ' הוא גם בגוונא שיש לו כמה בנים, מ"מ יש צד שגם בן הבן בכלל.

בנמוק"י הביא בשם הריטב"א שדן בגוונא שאין לו כלל בנים אלא רק בנות, ואמר נכסי לבנאי האם קאי על הבנות או על הבני בנים. וכתב שדעת רבותינו דקאי על הבני בנים שהם ראוים ליורשו ועומדים במקום בנים. [[9]](#footnote-10)

1. ולכאו' לא מובן למה זה את וחמור, למה אמרינן שהחלק המר לא חל שם תרומה, הרי כנגד המר שבשאר קשואין של החולין הוא חל, ועוד הק' מהרש"א ומהרש"ל מה ראיה יש כאן לר"ש, הרי גם לר"נ שסובר שקנה מחצה זה מהני, שכיון שלא תלאן זה בזה, לכך חל ההפרשה של הקישות המתוקה. וביאר מהרש"א שמכיון שהוא לא פירש שרק החלק המתוק שבקישות יהיה הפרשה על שאר קשואים המתוקים, והחלק המר יהיה על החלקים המרים, הרי כאילו אמר שגם המתוק וגם המר יהיו תרומה על המתוק שבחולין, והחידוש הוא שכיון שהמר לא חל על המתוק שבחולין, אמרינן שכל המותוק שבתרומה פוטר את המתוק שבחולין. ואם בקני את וחמור קנה מחצה, א"כ רק חלק מן הקשואים שהפריש עליהם, דהיינו אותו חלק שכנגד המתוק יתוקן, אבל החלקים שהם כנגד חלק המר ישארו בטבלם, כיון שלר"נ קנה רק מחצה. וע"כ מוכח כר"ש שקנה הכל.

   ובמהרש"ל כתב דכל מה שצריך להוסיף מן החיצון הוא רק מדרבנן, ומעיקר הדין אפי' חלק מן המותוק פוטר את כל המתוק שבחולין, אפי' שבדעתו הוא שכל הקישות של התרוומה תפטור את הקשואים של החולין, וא"כ לפי דעתו רק החלק מן הקשואין נפטרו, שהרי חלקם תוקן ע"י המר, וחלק זה אינו חל, ואפ"ה אמרינן שהמתוק פוטר הכל, הרי ראיה לר"ש.

   ובתוס' כתבו שאין מציאות שבכל קישות יש מר ומתוק, אלא כולם מתוקים, והקישות שהוא תרם היא נמצאת מרה, ולפי ת"ק יחזור ויתרום, ור"י אומר שרק הפניני יש לו דין מר שאינו ראוי לתרומה, ורק על החלק הפניני יחזור ויתרום.

   ולדברי התוס' צ"ב מה הענין של קני את וחמור, הרי החיצון שדינו מתוק אינו מתקן הכל, אלא רק החלק שכנגדו. ומה שהוא מוסיף הוא מתקן את השאר. ואולי כמהרש"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. במהרש"ל כתב שהראיה לר"ש אינו מקדושי הנשים, אלא מהקנאת הכלכלה, שאותן נשים שאינם מתקדשות אינן זוכות בכלכלה, ומשמע להגמ' שהנוכריות זוכות בכל הכלכלה, ומזה יש ראיה לר"ש שהמקנה לשנים אם אחד אינו יכול לזכות, זוכה השני בהכל. ולכך קשה גם לרב המנונא וגם לר"נ. וזה הכוונה שיש כאן שמכיון שהוא מקנה את הכלכלה לכל הנשים כאחת, [בשליחות] אפי' שהקנין של כל אשה ואשה הוא בפנ"ע, מ"מ הקנאת הכלכלה הוא לכולם יחד, ולכך לר"ש ניחא שאפי' שחלק מההקנאה בטל, לא בטל כל המעשה, אבל לר"נ ולר"ה מכיון שחלק מהמעשה בטל, היה צריך להיות שכל הקנין של הכלכלה בטל. ועי' בסמוך. בדברי התורי"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכעי"ז מצינו ברש"י קדושין נא: שביאר שהטעם שהקדושין בטלים למ"ד קני את וחמור לא קני, הוא רק אם קידש את שני האחיות, שבזה הקדושין בטלים משום שבחלק מהמעשה הקדושין יש ערוה של אחות אשתו, אבל אם קידש אחת משתי אחיות, שבזה הטעם שלא תופס הקדושין באחיות הוא משום דהוי קדושין שאינן מסורין לביאה, בכה"ג לא הוי כמו קני את וחמור שלא קונה, ולכאו' מה נפק"מ האם בטל הקדושין מכח ערוה, או מהטעם שאינן מסורין לביאה. וכתב באבנ"מ סי' מא סק"ג שהטעם שבקני את וחמור לא קונה הוא משום שהוא עשה מעשה שחלקו לא חל, ולכך זה סיבה לבטל את כל המעשה, כמו קני את וחמור, וזה שייך רק עם חלק מהמעשה הוא קדושין של ערוה, אבל אם חלק מהמעשה בטל מפני שלא עשה את המעשה באופן המועיל, דאינן מסורין לביאה, זה לא נחשב שחצי מהמעשה בטל, אלא שהוא לא מועיל. ונראה שסברא זו היא רק אם אמרינן שלא יכול שיחול רק חלק מההקנאה, בזה שייך לחלק האם מה שזה לא חל כי זה מופקע מקדושין, או שלא חל כי א"א לברר. אבל אם הסברא היא באומדנא שרוצה שיהיה כאן מעשה שכולו חל מה נפק"מ יש בזה.

   אמנם ברשב"ם פירש למה אין האחיות מקודשות משום דהוי קידושין שאין מסורין לביאה, [ולפי"ז אין צריך לומר שהוא קידש שני אחיות ממש, אלא אחת משתי אחיות נמי הוי קדושין שאין מסורין לביאה]. ורע"א והרש"ש תמהו בזה למה הרשב"ם מעמיד כמ"ד קדושין שאין מסורין לביאה לא הוי קדושין, הרי קיי"ל כאביי דהוי קדושין, והטעם שאין האחיות מקודשות משום שאמר כולכם וכל שאינו בזה אחר זה אפי' בב"א אינו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעיר לי בזה ת"ח אחד שבתורי"ד לעיל קכט. כתב ''אילו הקנה פירות דקל שלו לשני בנ"א, לזה בשנה זו שהיה טעון פירות, ולזה בשנה הבאה דהו"ל דשלב"ל, נאמר כמו שזה לא קנה גם זה לא קנה, אין זו סברא של כלום'', חזינן שאם הוא הקנה לשני בנ"א לא אכפת לי שאחד מהם לא יכול לקנות, כיון שהוי דבר שלב"ל. אבל אם הוא הקנה לאדם אחד שני חפצים, ואחד הוא לא יכול לקנות כי זה דבר שלב"ל, הרי זה קני את וחמור. הרי שלהקנות לשני בנ"א יש יותר סברא לומר שזה שני מעשים נפרדים, ולכך הרשב"ם אמר שיש סברא מיוחדת שהוא רוצה שזה יחשב קנין אחד, [ואולי סברא זו לא שייך בדשלב"ל], ורק בקדושין שהוא הקונה, בזה חידש התורי"ד שמכיון שחלק לא קנה, זה תלוי בקני את וחמור. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפי"ז כתב שאם יש ספק האם הוא הקנה רק לראובן, או שהוא נתן לראובן ושמעון יחד, הרי ראובן הוא ודאי, ושמעון ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי, משום שגם על הצד שהוא נתן לראובן ושמעון, מ"מ יש לראובן סיבה לזכות בכל הנכסים, לכך הוא ודאי, כמו שביארו התוס' בריש ב"מ. שרק באופן שיש לו סיבה לזכות בהכל נחשב ודאי. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכעי"ז כתב הרשב"ם לעיל קלט שאם המקנה הקנה והקונה לא רוצה לזכות, הממון נעשה הפקר מפני שהמוכר הסתלק. [↑](#footnote-ref-7)
7. סברא זו של רבינו שמחה לא שייך כלל אם הנידון הוא באומדנא, דסו"ס הוא לא קונה את המעות, מה נפק"מ יש אם הוא מופקע מקנינים או לא. אבל אם הנידון הוא שחלק מההקנאה לא חלה, בזה י"ל שזה הכל אם חלק מההקנאה מופקע מקנינים, כמו חמור, אבל מה שבפועל לא תפס קנין סודר במעות, לא הוי ביטול של ההקנאה. וכעין הסברא שהובא לעיל בשם האבנ"מ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובסמ"ע כתב שבאמת קיי"ל כר"נ שקנה מחצה, ולכך בסי' רג הביא דברי רבינו שמחה באחרונה, שקנה מחצה, ולאו מטעמיה, דרבינו שמחה כתב מהטעם שלא דמי לאת וחמור, אבל הרמ"א הביא דבריו משום שקיי"ל כר"נ שקנה מחצה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעירו בזה דמאי מספק"ל, הרי מבואר בגמ' שבני בנים יותר נכללים בלשון בני, יותר מבנות, שלגבי בנות רק בגלל שלא היה לו אלא בן אחד נסתפקו בגמ' שמא גם הבת בכלל, וע"ז דחו מקראי שגם בן יחיד נחשב בלשון רבים, ולגבי בן הבן יש צד לגמ' שהוא בכלל בני, גם אחרי שכבר הביאו קרא ששיך לומר על בן יחיד לשון רבים, מוכח שבן הבן יותר הוי בכלל בני יותר מבת. [↑](#footnote-ref-10)