הריגת עובר
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

אור ליום ה' ט"ו מרחשון תשס"ו

א] נדה דמ"ד., בקצוה"ח סימן ר"ט סק"ג כתב בזה, ז"ל, ונראה דמוכר עובר פרתו אחר שנשחטה האם, תו לא הוי דשלבל"ע ואע"ג דעדיין העובר במעי אמו, דכיון שנשחטה הו"ל כמאן דמנח בדיקולא, וראי' מדברי תוס' פרק יוצא דופן וכו' ע"ש שכתבו דוקא היכא דאמו חי' לא מחייב ההורגו עד שיצא ראשו שתלוי קצת בחיי אמו, אבל היכא דמתה חייב משום דכמונח בקופסא דמי ע"ש, א"כ ה"ה הכא לענין מכירה דכמנח בקופסא.

ועי' פ' מי שמת דקמ"ב דסובר רבא דעובר לאו בר זכי' ואפילו בירושה מאלי', ואמרי שם ת"ש תינוק בן יום א' נוחל ומנחיל, בן יום א' אין אבל עובר לא כו', הא אמר רב ששת נוחל בנכסי האם להנחיל לאחין מן האב. וכתבו תוס' ז"ל, תימה דמה עלה על דעת המקשה דהא עכצ"ל כדמשני רב ששת דאל"ה תיקשי דאחוה אי בעי מיני' לירתי אי בעי מאבוה לירתי וכו', וי"ל דודאי ידע המקשה דנוחל בנכסי האם קאמר, אלא שהי' סובר דהיא מייתא ברישא, ורב ששת משני דהוא מיית ברישא ע"ש. וכיון דס"ד דאימי' מייתא ברישא א"כ אפילו לרבא נמי תיקשי, נהי דאית לי' עובר אינו בירושה, אבל כל שמתה אמו ה"ה כילוד כיון שאינו תלוי עוד בחיי אמו וצ"ע, ואפשר דהתוס' ב"ב לא ס"ל הך סברא שכתבו בתוס' פרק יוצא דופן, ולדעת תוס' בנדה צריך לומר כתירוץ השני שבתוס' ב"ב שם.

ובתוס' פרק מי שמת שם ד"ה דהוא מיית ברישא ז"ל וכו', וא"ת כיון דבהריגה היא מייתא ברישא ולא הולד א"כ אמאי נקט בן יום א' עובר נמי נוחל ומנחיל ע"ש. ויתיישב קושית תוס' לפי מ"ש תוס' בנדה דהיכא דאמו מתה הו"ל כילוד, דכיון דאמר רב ששת נוחל בנכסי האם להנחיל לאחין מן האב לא משכחת עובר כלל אלא דוקא בן יום א', דאי במיתה הוא מיית ברישא ואינו נוחל בנכסי האם להנחיל כו', ואי בהריגה והאם מייתא ברישא תו ל"ה עובר אלא בן יום א' דאחר מיתת האם הרי הוא כילוד לכל דבריו, וכדתנן תינוק בן יום א' כו' וההורגו חייב, דצריך לומר דכי מתה אמו וחייב ההורגו הו"ל בן יום א' ודו"ק, עכ"ל.

וד' רבינו הקצוה"ח צ"ע רב, שהרי התוס' בסוגיין ג"כ כתבו ככל ד' התוס' בב"ב, ולכאו' מוכח מזה דלא סתרי הדברים זל"ז, וביותר צ"ע במש"כ הקצוה"ח דלדעת תוס' נדה צ"ל כתי' השני שבתוס' ב"ב שם, וזה צ"ע שהרי התוס' בסוגיין כתבו לב' התירוצים.

אמנם יש לדחוק, שהרי התוס' לא פסיקא להו ד"ז דהיכא שמתה אמו חשיב כמונח בקופסא, וא"כ י"ל דתי' קמא דהתוס', וכן משה"ק התוס' דמשכח"ל דעובר נמי נוחל ומנחיל, לא אתיא כהך צד שכתבו התוס' דכל שמתה אמו חשיב כמונח בקופסא.

ב] אמנם באמת נ' דמתו"ד התוס' גופייהו יש ללמוד, דכל מש"כ דכיון שמתה אמו חייב משום דכמונח בקופסא דמי, הוי זה במסוים לגבי חיוב ההורגו, אך לשאר מילי חשיב כעובר.

דהנה ז"ל התוס', וא"ת אם כן עובר נוחל ומנחיל בישבה על המשבר ומתה תחלה, י"ל דאה"נ ונקט בן יום א' משום דפסיקא ליה דנוחל ומנחיל, אבל עובר לא פסיקא ליה, ומיהא בן יום א' ההורגו חייב דקתני אבל עובר לא היינו אפילו נהרגה או ישבה על המשבר עד שיצא ראשו כדתנן במסכת אהלות וכו' ומיהו אפשר דדוקא היכא דאמו חיה לא מיחייב הורגו עד שיצא ראשו שתלוי קצת בחיות אמו אבל היכא דמתה חייב משום דכמונח בקופסא דמי, עכ"ל.

והנה מכוון ד' התוס' הוא, דמתחילה כתבו דהגם דהא דתנן דבן יום א' נוחל ומנחיל אבל עובר לא, אי"ז בכל גווני, אלא בנהרגה אמו אף עובר נוחל ומנחיל, מ"מ הא דתנן דההורגו חייב אבל עובר לא, היינו בכל גווני, ושוב כתבו די"ל דאף הא דתנן דההורגו חייב אבל עובר לא דמי לרישא, ובנהרגה אמו חייב ההורגו.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא מד' התוס', דאף אחר שדנו דשמא היכא שמתה אמו ההורגו חייב, מ"מ לא חשיב בן יום א' אלא עובר, וצ"ע מש"כ הקצוה"ח דע"כ אחר מיתת האם ל"ח עובר אלא בן יום א', שהרי ההורגו חייב, ובמתני' תנן דרק בן יום א' ההורגו חייב, ובע"כ דחשיב בן יום א', וזה צ"ע, שבד' התוס' נ' דלעולם חשיב עובר, והא דתנן דרק בן יום א' ההורגו חייב, הוא משום דבעובר לא פסיקא לי', וכמש"כ התוס' כן לגבי דינא דנוחל ומנחיל.

ובאמת גם מגוף הסוגיא נ' כן להדיא, דאף היכא שמתה אמו אכתי חשיב כעובר, וזה ממש"א רב ששת דהא דתנן נוחל ומנחיל היינו נוחל בנכסי האם להנחיל לאחיו מן האב, ודוקא בן יום א' אבל עובר לא, "מ"ט דהוא מיית ברישא" וכו', ומשמע להדיא, דאילו היתה היא מתה ברישא, שפיר הוה משכח"ל דעובר נוחל ומנחיל, ואי נימא דכל שמתה אמו חשיב כילוד, א"כ הרי אף אם היתה אמו מתה ברישא נמי ל"ה משכח"ל דעובר נוחל ומנחיל, וא"כ מ"ט הוצרך רב ששת להא דאיהי מייתא ברישא, ובע"כ מזה דאף שמתה אמו אכתי לא חשיב כילוד, וע"כ אילו הויא איהי מייתא ברישא שפיר הוה משכח"ל דעובר נוחל ומנחיל, ואשר ע"כ הוצרך רב ששת להא דאיהי מייתא ברישא אשר רק משו"ז אין עובר נוחל ומנחיל.

אך יש מקום לדחות, דהוה משמע לרב ששת דעיקר רבותא דמתני' הוא דדוקא בן יום א' נוחל ומנחיל אבל עובר לא, וא"כ אם איהי מייתא ברישא והוי העובר כילוד, הרי לא קמ"ל מתני' מידי, ובע"כ דאיהו מיית ברישא, וזהו גופא דקמ"ל מתניתין, אך אי"ז במשמעות הסוגיא ובמשמעות ד' התוס', ואכ"מ בזה.

ג] ונ' הביאור בזה, דמש"כ התוס' דכל שמתה אמו ההורגו חייב, הוא משום דהא דההורג עובר פטור, הוא משום דעובר לאו נפש הוא, והטעם דעובר ל"ח נפש מבו' בל' התוס' דהא משום דאין לו חיות עצמית אלא הוא תלוי בחיות אמו, ואשר ע"כ כל שמתה אמו וכבר אינו תלוי בחיות אמו חשיב נפש, וע"כ ההורגו חייב, אך לעולם אף שמתה אמו לא חשיב כילוד, ואכתי עובר הוא, וע"כ אם האם מתה ברישא, משכח"ל דעובר נוחל ומנחיל, ואין ד' התוס' בסוגיין סותרין זא"ז.

ויש להוסיף בזה, דגדולה מזו מצינו בחי' הגר"ח הל' רוצח שכתב בתו"ד, ז"ל, ועוד דבישבה על המשבר הרי מבו' בערכין דף ז' דהוי גופא אחרינא ונגמר חיותו באנפי נפשי', ומבו' שם עוד דמחללין עליו את השבת, וברא"ש פ' יוה"כ מבואר דאף באמו חי' מ"מ מחללין עליו את השבת, כיון דחי הוא באפי נפשי' ודלת הוא דאחידא באפי', עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן בסוגיין דן לפרש כן, דכל שישבה על המשבר דחשיב כגופא אחרינא מחללין עליו את השבת, ודחה לזה מכמה טעמים.

ומבו' בד' הגר"ח בביאור ד' הרא"ש, דאף אם אין מחללין את השבת על עובר משום דלא חשיב נפש, מ"מ כל שישבה על המשבר שכבר נגמר חיותו וחי הוא באפי' נפשי', מחללין עליו את השבת.

וחזינן מזה, דאף שלכל דיני התורה לא חשיב כילוד, מ"מ כיון שנגמרה חיותו חשיב נפש, וע"כ מחללין עליו את השבת, וזה ע"ד מש"נ בד' התוס', דכל שמתה אמו, הגם שלכל דיני התורה לא חשיב כילוד, מ"מ כיון שאינו תלוי בחיות אמו חשיב נפש, וע"כ ההורגו חייב.

אכן עיקר ד' הגר"ח בביאור ד' הרא"ש צ"ע, דלא נזכר בד' הרא"ש דאף היכא שאמו חי' מחללין עליו את השבת, ופשטות ד' הרא"ש שם נ' דכל הא דמחללין עליו את השבת הוא משום שמתה אמו, וכמש"כ בריש דבריו, ז"ל, דטעמא דיושבת על המשבר "שמתה" וכו', וכמפורש כן ברמב"ן בתוה"א ובר"ן שם, וכל ל' הרא"ש הוא מד' הרמב"ן, וכבר תמה כן בגליונות חזו"א שם, ועמש"כ בזה הגרמ"ס זצ"ל בספר גליונות הגר"ח, וצ"ע.

ד] אמנם הנה ל' הרמב"ן בתורת האדם והרא"ש והר"ן בפ' יוהכ"פ, דכל שמתה אמו חשיב כילוד, וע"כ מחללין עליו את השבת, ופשטות דבריהם נ' דחשיב כילוד לכל דיני התורה, אך יש לדחות דכונתם דחשיב כילוד לחלל עליו את השבת, משום דכבר חשיב נפש, וכמש"נ.

אך ילה"ע בזה, דהנה הרמב"ן בסוגיין דן לפרש דביושבת על המשבר דכגופא אחרינא הוא מחללין עליו את השבת, ותמה ע"ז דהכא בן יום א' תנן, והיינו דאי נימא דביושבת על המשבר מחללין עליו את השבת משום דחשיב נפש, הרי דה"נ ההורגו חייב, ומ"ט תנן דרק בן יום א' ההורגו חייב, וילה"ע דתיקשי כן עמש"כ הרמב"ן גופי' בתוה"א לדון דכיון שמתה אמו מחללין עליו את השבת, וה"נ ההורגו חייב, דא"כ מ"ט תנן דרק בן יום א' ההורגו חייב, ובע"כ דמכוון הרמב"ן לדון דכל שמתה אמו חשיב כילוד לכל דיני התורה, וע"כ הוי בכלל בן יום א', וצ"ע בזה.