הטעם שהבטה במקח לא קניא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ - מורשת משה

למורי ורבי הג"ר שרגא פישהוף שליט"א

שלום וברכה

ראשית רציתי להודות מעומקא דליבא על העזרה בהשאלת הספר שערי עירובין, שמהותו אסיפת אחרונים וסידור מחלקותיהם, כלשונם ממש, שתועלתו מרובה ועצומה, וחבל שהמחבר אינו חוזר להדפיסו.

שנית ברצוני לברך בברכת מזל טוב על הולדת הנכד. וטוב מאוחר מלא כלום.

שלישית רציתי להציע סתירה שמציקה לפני מספר שנים, הנוגעת למס' ב/ב, [חלק ממנה הודפס בספרי בסוף מס' ב"מ, ועתה אקוה שבס"ד אדפיס מהדורה שניה, משום שהראשונה היתה כמות קנה וכבר אזלה], ואקוה שאזכה לקבל את תשובת מו"ר שליט"א.

אי' בגמ' בב"מ (קיח.) דהבטה בהפקר תנאי היא. ויש לדקדק בל' הגמ' דדוקא בהפקר מהני הבטה, ולא במקח. וצריך ביאור מאי שנא. הריטב"א (שם) פירש דבהפקר לא בעי הגבהה כיון שאין לה דעת אחרת מקנה. וצריך ביאור מדוע דעת אחרת מקנה מהוה חסרון.

לכאורה צריך לומר דאין כוונתו לדעה המקנה, אלא כוונתו לרשות המקנה, והיינו דכיון דבעינן להוציא מרשות המקנה, בעינן לקנין חשוב ואלים יותר. וכן כתב האמר"מ (לז-טז) מדנפשיה, כנ"ל.

ויש להקשות מהא דהביאו הראשונים [רמב"ן רשב"א ועוד] (לעיל י.) בשם הירושלמי דמהני לקנות בקנין ד' אמות במקח בק"ו מהא דמהני לקנות מציאה, משום שבמקח איכא לדעת אחרת מקנה, ומבואר דבמקום דאיכא דעת אחרת מקנה סגי בקנין פחות מאשר במקום הפקר. וכ"כ הלח"מ (זכיה ב-ג) בדין קנין חזקה הנעשה ע"י נעילה, דבהפקר בעינן העמדת דלתות, ובמכר סגי בנעילה גרידא, משום דאיכא דעת אחרת מקנה.

והביאור הוא דבמקום דאיכא דעת אחרת מקנה, הדעת אחרת פועלת את הקנאה, והמעשה מיועד רק להעביר בפועל את החפץ מרשות לרשות, משא"כ בהפקר המעשה קנין פועל את עצם חלות ההקנאה והזכיה, ולכך בעי מעשה אלים טפי. וצ"ע בסתירת הדברים.

{וכן כתב השמ"ק בשם רבו (לעיל יא: ד"ה רב פפא) אהא דקאמר ר"פ "דעת אחרת מקנה אותן שאני", והק' הגמ' "ומנא תימרא", והק' השמ"ק מאי קבעי מנא תימרא, והא סברא נכונה היא לחלק בין מציאה למתנה דאיכא דעת אחרת מקנה, ותירץ דאיכא סברא לאידך גיסא, וכיון ששקולין הן, לא תחלוק ביניהן. ובטעם הדבר דבמתנה בעי קנין טפי ממציאה פירש השמ"ק, דבמתנה דאיכא דעת אחרת צריך כח להוציאה מחזקתו. נמצא מבואר כסברא הנ"ל, דבדעת אחרת מקנה בעי להוציא מהבעלים, ולכך בעינן לקנים אלים טפי. ועוד מבואר שבאמת ישנם ב' סברות הפוכות. ואכתי לא נתיישבו הסתירות, דהא חזינן דלא אמרינן דשקולין הם}.

ונראה לבאר דבמקח דבעינן להוציא מרשות המקנה בעינן שהמעשה קנין יסתור את בעלות המקנה, כלומר לאדם זר אין זכות לעשות מעשה הגבהה לחפץ שאינו שלו, אולם זכותו להביט על חפץ של אחר, ולכן הבטה מועילה רק להכניס לרשותו, כיון שעשה פעולת השגחה בחפץ, כנ"ל, אבל אינה מועילה להוציא מרשות המוכר, כיון שאין הפעולה של ההבטה מראה הפקעת הבעלות של המוכר, ולכן דוקא בהפקר שאין צורך להוציא מרשות הבעלים מהני הבטה. והשתא ניחא דסברא זו לא קיימת בד"א דהוי קנין ככל הקנינים הסותר גם את רשות המקנה, ולכן אין סברא להעדיף את הזכיה מהפקר, אלא אדרבה יותר קל לקנות במקום דאיכא דעת אחרת, מהטעם שנתבאר לעיל.

ברם מצינו אופנים רבים של קנינים שנחלקו בהם הראשונים, האם הם מועילים רק בממון של הפקר, ואינם מועילים במקום דאיכא דעת אחרת מקנה, בגמ' בב"ב (נג:) אי' "א"ר אלעזר המוצא פלטרין גדולים בנכסי הגר וסד בהן סיוד אחד או כיור אחד קנאן וכו' המציע מצעות בנכסי הגר קנה וכו' הצר צורה בנכסי הגר קנה", ונחלקו הראשונים אמאי הדגישה הגמ' שבנכסי הגר קנה, הרמב"ם (זכיה ב-ג) כתב דדוקא בנכסי הגר או הפקר קנה, אבל לוקח לא קנה. וכ"כ השמ"ק בשם שיטה לנ"ל "וי"א דוקא בנכסי הגר נקט, אבל בנכסי חברו לא גמר ומקנה ומוציאן מרשותו אלא בקנין חשוב". וכ"כ השו"ע (ערה-יג). ופירש הגר"א דמקורם מהא דמפורש בגמ' להדיא "בנכסי הגר כו'".

מאידך הרמ"ה (שם סי' רלג) הביא בשם גאון שפירש שדוקא בנכסי הגר קיימים אופנים שלא קנה, כדאי' בגמ' (שם), משא"כ בנכסי חברו בכל גוונא קנה, ע"ש בטעמו, והרמ"ה פירש שאין חילוק בין נכסי הגר לנכסי חבירו, "והאי דנקט בהו נכסי הגר רבותא קמ"ל דאפילו בנכסי הגר דאין דעת אחרת מקנה אותן קנו וכ"ש בנכסי חברו דדעת אחרת מקנה אותן דכיון דקני בהו אפילו מידי דלא קני בנכסי הגר כגון מוסרה ורץ אחריהן ואין מגיען וכמה מילי אחריני כ"ש דקני בהו מידי דקני בנכסי הגר". וכן חלק השמ"ק שם על דעת הי"א, ופירש דהאי דנקט נכסי הגר אתא לאפוקי חזקת שלש שנים. וכ"כ הב"י (קצב-ט ובשו"ע) דכיון דבנכסי הגר קנה ע"י הצעת מצעות ושכב עליהם כ"ש שקנה במכר ומתנה דאיכא דעת אחרת מקנה. [והשיג הגר"א (שם-יא) על הב"י, וכתב שאין דבריו מוכרחים, וכדמבואר בהשמטת הרמב"ם והטור דס"ל דדוקא בנכסי הגר קנה, וכדכתב המחבר הנ"ל. ע"כ. וצ"ע בסתירת דבריו. אמנם בסי' קצב איירי בשכב, ובסי' ערה איירי בהציע גרידא. ואכתי צ/ע]. וכ"פ הלח"מ (שם) את דברי הרמב"ם דדוקא לענין חזקה לא קנה, אבל לענין מקח קנה, וכפירוש השמ"ק.

מבואר שהרמב"ם [לפירוש הב"י בסי' ערה והגר"א] והרמ"ה נחלקו האם הקנינים הנ"ל נאמרו דוקא בנכסי הגר", א"ד לרבותא קאמר דאפילו בנכסי הגר קנה, וכ"ש בנכסי חברו.

נמצא ששיטת הרמב"ם אינה מתאימה למה שנתבאר שבדעת אחרת מקנה קל יותר לקנות מאשר בהפקר, דלשיטתו יותר קל לקנות בנכסי הגר, והטעם פירש השמ"ק הנ"ל משום שהבעלים לא גמר ומקנה ומוציאן מרשותו אלא בקנין חשוב. וכן מצינו במאירי (לעיל ח:) שכתב שרכיבה לא מועילה לקנות במקח וממכר כי אם במציאה, ומבואר שכדי להוציא מרשות המקנה בעינן למעשה קנין אלים יותר, ולכאורה הכא ליכא לטעם שנתבאר בהבטה. וצ"ע.

והנה הראב"ד בשמ"ק (שם) כתב "והמחזיק בנכסי חברו בהפך כי בעל הנכסים מקפיד על היוצא מהם אם יאכל אותו אחר ואינו מקפיד על מי שמשביח נכסיו ואינו אוכל אותם". ולפ"ד א"ש דהנך גוני המובאות בגמ' בב"ב הם השבחת הנכסים, ובכה"ג ליכא הוראת בעלות, כיון שאין הבעלים מקפיד על מי שמשביח נכסיו ואינו אוכל אותם, ולכן אינו קונה בנכסי חברו. אך בלשון השמ"ק הנ"ל שפירש שבנכסי חברו לא גמר ומקנה ומוציאן מרשותו אלא בקנין חשוב, לכאורה לא משמע כפירוש זה. וכן הקושיא מדברי המאירי בדין רכיבה אינה מתישבת בישוב זה. וצ"ע.

בברכת כל טוב

בהוקרה בהערצה ובאהבה

משה שטיינהויז