87 ספק ספיקא ב - בביאור דעת הסוברים דס_ס מטעם רוב, והמסתעף - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תשע"ד

**א**

א] נת' בדברינו בסימן א' מד' כמה מקמאי דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, עיי"ש.

ואמנם כמדומה דפליגי בביאור הך מילתא דספק ספיקא הו"ל כרוב, דהנה באו"ה כלל כ"ו דין ד' כתב, ז"ל, דסו"ס הוה רובא דאזלי' בתרי' בכל דבר שבעולם "דהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק א' לאיסור", עכ"ל, ומבו' דהא דס"ס הוי כרוב, הוא משום רוב צדדים, דיש בזה ב' צדדים להיתר, וצד א' לאיסור, וכן נקט היד יהודה בכללי ס"ס אות ב' ואות ? ואות כ', ועיי"ש באות כ' שתמה לפ"ז דמה טעם יש להצריך שיהא הס"ס מתהפך, וכ"נ בד' הגרע"א בכ"ד.

ב] אמנם הנה בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ב', ז"ל, דס"ס רחמנא שריא, וטעמא דבחדא ספקא הוי כמו פלגא ופלגא ובתרי ספקי הויא ליה רובא ומדאורייתא אזלינן בתר רובא לקולא, עכ"ל, וכ"כ שם עוד, ז"ל, וי"ל וכו' ה"ל כותב תורה ישראל וגוי כפלגא ופלגא וכיון דבגוים גופייהו יש מקום שאינם כותבים לשם ע"ז אלא להתלמד בו, הוי השתא כותבין לשם ע"ז מיעוטא ולא חיישינן לי', וה"ט דמקילי בתרי ספיקי וכו' דכיון דספק וכו' איכא חדא ספיקא והו"ל כפלגא ופלגא בשיש ספק וכו' הו"ל מיעוטא, עכ"ל.

וכ"ה בפר"ח בכללי ס"ס סוף אות י"ג, ז"ל, שהרי יש כאן ב' צדדים להתיר, והנה בספק הראשון הו"ל פלגא ופלגא, וכי מספקינן תו ספק שני הו"ל כרוב דמה"ת אזלינן בתר רובא, עכ"ל, ושם אות ט"ו, ז"ל, ה"ט דשרינן בספק ספיקא, משום דכי איכא חדא ספיקא הו"ל כפלגא ופלגא, וכי איכא תרי ספיקי הו"ל כרובא, עכ"ל, וכ"ה בל' עוד מרבוותא.

ונראה מדבריהם, דהא דאזלינן בתר ספק ספיקא, אי"ז משום דאיכא ב' צדדים להיתר וצד א' לאיסור ואיכא רוב צדדים להיתר, אלא הוא משום דכל דאיכא חד ספיקא שאין בו הכרעה לצד א' דינו כפלגא ופלגא, וע"כ כל דבפלגא דהאיסור איכא ג"כ צד היתר, הו"ל צד האיסור מיעוטא.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה משמעות ד' הר"ן והריב"ש שנת' בסימן א' ענף ב' בדעתם דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, ולפ"ד הר"ן הוא משום דאמרינן דסמוך פלגא לפלגא והו"ל צד האיסור מיעוטא, וזה מתפרש כדרך זו.

ג] ויש ללמוד כן מד' הגר"ח ז"ל בשו"ת חוט המשולש סו"ס ח', ז"ל, ובדיעבד תליא אי חשבינן ספיקא קמא לפלגא ממש כמ"ש המהרי"ט ופר"ח, ומקורם ברוך מדברי התוס' בכ"ד וכו', אבל אי לא חשבינן ספיקא קמא לפלגא ממש וכמ"ש הריב"ש, א"כ אפשר דלא חשבינן ס"ס לרובא, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דלדעת המהרי"ט והפר"ח יסוד ההיתר דס"ס הוא רק משום דחשבינן להספק הראשון כפלגא, וע"כ כל דאיכא עוד ספק הו"ל כרובא, וזהו שכתב דאי"ז כד' הריב"ש דחד ספק לא חשיב כפלגא, אך אי נימא דיסוד ההיתר דס"ס הוא משום דאיכא רוב צדדים להיתר, לכאו' אי"ז ענין כלל לד' הריב"ש דחד ספק לא חשיב כפלגא, דמ"מ כיון דאיכא רוב צדדים להיתר אזלינן בתרייהו.

ד] ואמנם בעיקר ד' הגר"ח ז"ל, הנה לול"ד י"ל דד' המהרי"ט והפר"ח אינם סותרים לד' הריב"ש, והיינו משום דמש"כ המהרי"ט והפר"ח דחד ספיקא הו"ל פלגא ופלגא, לאו היינו דבמציאות הוי זה פלגא, אלא היינו דזהו דינא דחד ספיקא שאין בו הכרעה לצד א' דהוי פלגא ופלגא, ושפיר כתב הריב"ש דליכא למימר בזה סמוך מיעוטא לפלגא, והיינו דרק היכא דבמציאות הו"ל פלגא, ע"כ כל דסמכינן לי' מיעוטא הו"ל רוב גמור, ומשא"כ בספק דעלמא דאי"ז פלגא במציאות, ואך דדין הספק הוא דהו"ל פלגא ופלגא, אין המיעוט מצטרף לחשוב צד ההיתר כרוב.

ויש להוסיף, דבגונא דבמציאות הו"ל פלגא, הרי דכל שנצטרף לו המיעוט ואנו דנים על ב' הצדדים יחד, הו"ל צד האיסור מיעוטא, אך משא"כ בספק ספיקא, הרי אם נבא לדון על ב' הצדדים יחד כנגד צד האיסור, הו"ל ג"כ פלגא ופלגא, דזהו דינא דספק דה"ה חשוב כפלגא ופלגא, והרי ספק אונס ספק רצון חשיב פלגא ופלגא, בין אם יש אפשרות אחת דאונס ובין אם יש אפשרויות רבות דאונס, ומשום דכל דהוי חדא ספיקא, דינא הוא דהו"ל כפלגא ופלגא, וכל כח הרוב דס"ס הוא משום דאנו דנים על ספק א' בפנ"ע וחשיב כפלגא, ותו מהני הספק השני לסייע לצד ההיתר כנגד צד האיסור ועי"ז הוא דהו"ל כרוב, וע"כ כל דהספק השני הוי מיעוט, ואין דנים עליו בפנ"ע, אינו מצטרף לס"ס.

**ב**

?ה] עי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ו', ונראה להדיא מכל דבריו דספק ספיקא הוא מטעם רוב צדדים, ובמק"א הביא הגרע"א לד' הפנ"י ומבו' שפירשה מטעם רוב צדדים, - ועיי"ש בד' הגרע"א בתשו' שכתב דבספק אם שניהם ישראלים או שניהם ממזרים או א' ישראל וא' ממזר, חשיב כספק ספיקא, הגם דהצד דשניהם ישראלים בפנ"ע הוי מיעוט, אך ב' הצדדים יחד הוו רוב צדדים, ולכאו' זה רק לטעמי' דהוי ב' צדדים, אך אם בעינן שהספק הראשון יהא פלגא, הרי דהספק שמא שניהם ישראלים ל"ה פלגא, ועד"ז הוא גם במש"כ הגרע"א שם בטומטום ומש"כ שם במעשר מדמאי על דמאי, דגם בזה הספק ששניהם אינם מעושרים הוא מיעוט, ואך דסו"ס איכא ב' צדדים לקולא וצד א' לאיסור, ודו"ק.

ובזה נראה לפרש הפלוגתא אם הו"ל כרובא דאיתא קמן או כרובא דליתא קמן, דהנתיה"מ והקונה"ס נקטו דהו"ל כרובא דאיתא קמן, וכ"נ באו"ה, ובד' הגרע"א נראה דהו"ל רובא דליתא קמן, וכן נקט האו"ש, ועי' שאג"א דיני חדש סימן י"ח וצל"ח חולין ד"י., דס"ס עדיף מרוב דליתא קמן וגרע מרוב דאיתא קמן, אך בדבריהם י"ל דס"ל דאי"ז מטעם רוב, אלא דהתירו עדיף מרוב, ואין מקור מדבריהם לנידו"ד, וצ"ב הפלוגתא בזה, ולמש"נ נראה דאם הוא משום רוב צדדים, ודאי הו"ל כרובא דאיתא קמן, וכמש"כ הנתיה"מ, דכל דיש רוב צדדים לפנינו, הו"ל רובא דאיתא קמן, אך אם הוא משום הדין דספק ראשון הו"ל פלגא, וספק שני חושבהו לרוב, הו"ל כרובא דליתא קמן.

עי' בד' הגרע"א קמא סימן ק"ו ותנינא סימן ס"ז כתב דרוב צדדים דהרשב"א בקידושין, ל"ה כ"כ כמו רובא דאיתא קמן - וגם במהדו"ק נראה דכל ספק ספיקא הו"ל כרוב צדדים, ואך דאם הכל משם א' הוי כצד א', אך אם הוי זה מב' שמות ה"ז נידון כב' צדדים.

עי' יד יהודה שעמד גם על דינא דשם א' דאכתי הו"ל רוב, ולכאו' י"ל דהוי הכל כצד א' וכמש"כ הגרע"א, אך אם הוא משום דספק קמא הו"ל כפלגא ניחא בלא"ה, וכמש"נ דלעולם דין הספק הוא דהוי כפלגא ופלגא, וכל התירא דספק ספיקא הוא משום שדנים על כל ספק בפנ"ע.

והנה מש"כ ההפלאה והחת"ס לקמן די"ג: בספק טומאה דדנים על כל ספק בפנ"ע, זה ניחא לצד בתרא, אך לצד קמא הרי איכא רוב צדדים, ול"ש לומר דכל ספק הוי כודאי, ורק לצד בתרא דדנים תחילה על צד קמא והו"ל פלגא ופלגא, הוא די"ל כן.

ועפי"ז נראה במש"כ המנחת יעקב והחכ"א בדין ס"ס להקל וס"ס להחמיר, ומבו' בדבריהם דהוא משום דא"א להקל מכח ס"ס משום דמאידך יש לנו להחמיר מכח ס"ס, ותמה בבדה"ש דאין כאן ס"ס כלל, שהרי יש ב' צדדים להקל וב' צדדים להחמיר, וזה הוא רק אם בעינן רוב צדדים, אך אם הוא משום פלגא ופלגא וכו', או משום ספק רחוק, וכמו שנקט המנחת יעקב גופי', ניחא.

וגם מש"כ הסד"ט והאמ"ב דהריב"ש הוא שלא כד' הפנ"י, הוא רק להבנה זו, דהספק הראשון הוי כפלגא, דזה שלא כד' הריב"ש דאין חושבין את הספק הראשון לפלגא.

בד' המהר"ם שיף בב"ק די"א. צ"ע, דאם יש ספק ספיקא שלא ילדה ביום הראשון וספק ספיקא שלא ילדה ביום השני, הרי לכאו' ל"ה לנו להתיר כלל, ודמי לד' המנחת יעקב דספק ספיקא להתיר וספק ספיקא לאסור.

ונראה דאי"ז כן, דבהנידון אם ילדה ביום ראשון, איכא ספק ספיקא להתיר ואין ספק ספיקא לאסור, והגם דלומר שילדה ביום שני איכא ספק ספיקא שלא ילדה, אך ספק ספיקא זה אינו אומר שילדה ביום ראשון, דלגבי לידה ביום ראשון איכא צד שלא הי' ולד כלל ואפי' את"ל דהי' ולד שמא ל"ה רובו, אך ליכא ב' צדדים לאסור, דליכא נפ"מ אם הי' רוב הולד או כולו, - ומוכח מזה, דספק ספיקא ל"מ אלא על הדבר שדנים עליו, ואין עושים חשבונות מספק ספיקא.

וזה נראה בביאור עומק ד' הגרע"א בדין תרתי דסתרי, שכתב דבספק א' בגוף וספק א' בתערובת לא חשיב כתרתי דסתרי, כיון שאנו דנים על חתיכה זו וכו', עיי"ש, ונראה דהוא משום דבאמת ההכרעה דספק ספיקא ל"מ על החשבונות, ונמצא דכשאנו אומרים דחתיכה זו היא היתר, אין אנו אומרים כלל דהחתיכה האחרת היא איסור, וע"כ ל"ה זה תרתי דסתרי, ודו"ק.

בגדר הרוב עי' או"ה דהוי רוב צדדים, ועי' יד יהודה, אך צ"ב לפ"ז ענין מתהפך, דודאי יש רוב צדדים, וכבר עמד ע"ז היד יהודה גופי', גם אין נראה כן מד' האחרונים.

ונראה הביאור, ע"ד ד' התוס' בחולין דפ"ו. ונדה די"ח: דסמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' אידך פלגא, וה"נ הכא סמוך מיעוטא לפלגא ואיתרע לי' אידך פלגא, דכיון דבצד האיסור עצמו יש צד היתר, נוטה יותר להיתר מן האיסור, וע"כ שכל שיש להעמיד הספק בענין אחר, ה"ז אסור, והיינו דהרי הא דספק א' הו"ל כפלגא ופלגא, אי"ז מחמת המציאות, אלא זהו דינא דספק דהוא כפלגא ופלגא, וע"כ כל שאפשר להעמיד הספק בענין אחר, הרי דספק זה הו"ל כפלגא ופלגא.

ולפ"ז נראה, בהפלוגתא אם חשיב כרובא דאיתא קמן או כרובא דליתא קמן, ונראה דאם הוא משום רוב צדדים, ודאי דהו"ל כרובא דאיתא קמן, אך אם הוא משום דספק קמא הו"ל כפלגא וכנ"ל, שפיר יל"ד דהוי זה רובא דליתא קמן, ודמי לסמוך פלגא לחזקה דלכאו' חשיב כרובא דליתא קמן, - ובזה יל"פ גם טעם הא דל"מ ספק ספיקא ברה"י, - וגם מש"כ האחרונים דהוא משום דספק קמא הו"ל כודאי, לא א"ש אם ההיתר הוא משום רוב צדדים, דא"כ אין אנו דנים על כל ספק בפנ"ע, ורק אם ההיתר הוא משום דספיקא קמא הו"ל פלגא ופלגא, הרי דכיון דספיקא קמא הוי כודאי, לי"ב להתירא דספק ספיקא.

ועד"ז יל"פ מש"כ התוס' דהא דל"מ ספק ספיקא ברה"י, הוא משום דמה לי חדא ספיקא מה לי כמה ספיקי, שהרי גם חד ספיקא אינו שקול מטעם החזקה, ואפשר לפרש לפ"ז ענין דכמה ספיקות, דברוב לא מצינו חילוק, בין ב' חנויות לט' חנויות, - ועד"ז יל"ב בד' תוס' הרא"ש דמבו' שחילק בין ספיקא קמא לספיקא בתרא.

נידון הפנ"י בספק שאינו שקול, והאחרונים כתבו דהריב"ש יישב לזה, ועיי"ש בריב"ש דהר"ן כתב דהוא משום דכמאן דליתא, ולרבנן לא אמרינן סמוך בכה"ג, והוא כתב דל"ב לזה, וכתב דהוא כעי"ז, והיינו דבד' הר"ן מבו' דתלי הדין בפלוגתא דר"מ ורבנן, וזה כד' הפנ"י והיינו דבסמוך מיעוטא דמפילות ל"ש לומר דמיעוטא כמאן דליתא, שהרי הוי רוב ממש ואי"ז ב' צדדים, אך הכא הו"ל ב' צדדים, ולהריב"ש כלל לא נוצר בזה רוב, ונראה בר"ן דס"ל דנעשה בזה רוב, ורק דא"א לסמוך צד דמיעוט דכמאן דליתא, - וכ"ז הוא אם הוא משום דספק קמא הוי פלגא ופלגא, אך אם הוא משום רוב צדדים, לכאו' לא א"ש.

והגרע"א יישב לזה, דהוי ב' מתירים, וצ"ב הרי גם בדבריו הוי זה התירא דס"ס, ומה חילק בזה, והרי דן דבסוגיין סו"ס הוי כדבר א', עיי"ש, אך נראה דהיינו דהגם דמצטרף לס"ס, מ"מ ל"מ היכא דאיכא הכרעת רוב כנגדו, ואך דאם הוי היתר א', בטל הכרעת הרוב, ומשא"כ אם איכא ב' מתירין, ודו"ק.

ובזה נראה לפרש ענין מתהפך, שכתב הרמ"ע דהוא ספק היאך לדון את הספיקות, וזה צ"ב, - ונראה דהיינו דבאמת אם נדון תחילה שמא נשבר העצם מחיים שמא לא נשבר, הרי דהכרעת הדין בזה הוא דאיכא פלגא דלא נשבר העצם מחיים, ואח"כ כאשר נדון דאף אם נשבר מחיים שמא לא יצא מחיים, איכא רובא להתירא, אך אם נדון תחילה אם יצא העצם מחיים, הרי דאיכא פלגא דיצא העצם מחיים, והו"ל ספיקא היאך לדונו, ומחמרינן מספק, - אך אם הוא משום רוב צדדים, לכאו' אי"ז מתישב, דממ"נ אם איכא רוב צדדים איכא, ואם ליכא רוב צדדים ליכא, ורק לדרך זו דאיכא הכרעה דפלגא ופלגא, ניחא, דאם נדון כן את הספק איכא הכרעה דפלגא, ואם נדון להיפך, איכא הכרעה דפלגא להיפך.

ובדין ס"ס נגד חזקה, נראה דאם ההיתר הוא משום רוב צדדים, שפיר יש להבין דספק שאינו שקול אינו מצטרף, אך אם ההיתר הוא משום דהו"ל כפלגא ופלגא, הרי דבדין דיצטרף ספק זה לעשותו כרוב, ואף אם ל"מ ס"ס נגד חזקה, היינו רק כשב' הספיקות הוו נגד החזקה, אך כשספק א' הוי נגד החזקה, ה"ה כספק שאינו שקול, וה"ה מצטרף לס"ס, - ובזה גם יש לחלק בין הספק הראשון לספק השני, עי' תוס' הרא"ש דמבו' דמוכת עץ יכול להצטרף לספק השני ולא לספק הראשון, אך אם הוא משום רוב צדדים אין לחלק בזה, וממ"נ אם ספק שאינו שקול אינו חשוב כצד, גם אינו מצטרף להספק השני, ואם הוא חשוב כצד, ה"ה מצטרף גם להספק השני.

ויש להוסיף, דבד' התוס' מבו' דהא דספק נגד רוב אינו מצטרף, הוא משום דהו"ל כמאן דליתא, והיינו דרק משום דבטל הספק הוא דאינו מצטרף, וכמש"כ התוס' דמיעוטא כמאן דליתא.

ועי' תשו' הגר"ח, דגם לפ"ד התוס' בנדה דס"ל דרוב שאינו גמור ג"כ הוי רוב מדאורייתא ואך דאינו מועיל נגד חזקה, הרי דג"כ כיון דברוב זה לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, ה"ה מצטרף לס"ס, - וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי כתבו התוס' דרוב זה הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, וממילא דודאי דה"ה מצטרף לס"ס, - ואי משום דמדרבנן מהני נגד חזקה, הרי גם רוב דרבנן מהני מדרבנן נגד חזקה, ואפ"ה הוא מצטרף לס"ס. - ואין לומר כמש"כ במעין גנים דהא דרוב נגד חזקה הו"ל פלגא ופלגא, אינו מועיל לענין ס"ס, שהרי להדיא בתוס' הרשב"א ותוהרא"ש דהקו' היא משום דרובא וחזקה רובא עדיף, וכ"ה בריב"ש סימן שע"ב דמכוון התוס' הוא דכיון דמיעוטא כמאן דליתא, ע"כ לא אמרינן סמוך, ואי"ז ספק השקול, ומשא"כ לדעת ר"מ דאמרינן סמוך הו"ל ספק השקול.

ובאמת לפ"ד הריב"ש, ליתא להראי' מל' התוס' שהוצרכו להא דמיעוטא כמאן דליתא, די"ל דהוצרכו לזה משום דלר"מ דלית לי' להא דמיעוטא כמאן דליתא, אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, וממילא דה"ז מצטרף לספק ספיקא, וזהו שהוצרכו התוס' להא דמיעוטא כמאן דליתא, וז"ב, וכבר עמד ע"ז הריב"ש וכתב דתוס' טוך, (כנראה הוא תוס' דילן) קצרו ולא הזכירו חזקת היתר על אונס ורצון, אלא על תחתיו ולאו תחתיו, והוא ללא צורך, ודו"ק.

ועיי"ש בריב"ש דהר"ן אמר דלית להו לרבנן סמוך בכה"ג, והוא אמר דלא יועיל בזה סמוך, וכנראה דהר"ן איירי לגבי קו' הפנ"י דנימא בזה סמוך, וע"ז כתב דלרבנן לית להו סמוך, והריב"ש אמר דל"ש כלל דינא דסמוך בספק ספיקא, אך הר"ן ס"ל דשייך בזה דינא דסמוך, ואך דכיון דא"א לצרף המיעוט, ע"כ אמרינן בזה דמיעוטא כמאן דליתא.

צ"צ אהע"ז מ"ט, דהא דל"מ ס"ס נגד חזקה, משום דהחזקה מכרעת נגד כל ספק בפנ"ע, ובטל הס"ס, ול"ד לרוב, דכל הרוב הוא יחד, ואין החזקה מועלת נגדו, ומשא"כ בס"ס החזקה מכרעת נגד כל א' מן הספיקות, עיי"ש.

אך בד' הש"ך מבו' לחלק בזה, ועי' יד"י דהוא משום דלהש"ך הא דל"מ חזקה במקום ס"ס, הוא דומיא דאיקבע איסורא, ואי"ז משום הכרעת החזקה, וע"כ ודאי דאיקבע איסורא לא עדיף מגופו של איסור. - גם י"ל דל"מ חיילא הכרעת החזקה על ב' הספיקות, דהוו כרוב, אלא חיילא הכרעת החזקה על כל ספק בפנ"ע.

בדינא דס"ס נגד חזקה, נחלקו האחרונים בדעת הרשב"א, אם מהני או ל"מ, דהש"ך והפר"ח פירשו בדעתו דמהני, והמשאת בנימין פירש דל"מ.

וצ"ב כיון דכתב הרשב"א שם דספק ספיקא עדיף כרוב, א"כ ודאי דמהני במקום חזקה דומיא דרוב, והמשאת בנימין שם נקט דסברא פשוטה היא דל"מ ס"ס במקום חזקה.

והש"ך שם כתב, דגם אם ל"מ ס"ס במקום חזקה, מ"מ ג' ספיקות מהני, אך המשאת בנימין נקט דגם ג' ספיקות ל"מ, וגם הפר"ח תמה דמה חילוק יש בין ב' ספיקות לג' ספיקות.

והנה ביסוד הדין דספק ספיקא, נקטו האחרונים לדעת הרשב"א דהוא מדין רוב, ואמנם ודאי אי"ז רוב כפשוטו, דא"כ אין מקום לחלק בין שם א' לב' שמות, וליכא נפ"מ אם צד א' מתיר יותר מחבירו, ועי' רא"ה דרק תחתיו ורצון הוו ספק ספיקא, משום דלאו תחתיו אי"ז איסור כלל, ובאונס הוי איסור ורק דאי"ז איסור לבעלה, וגם ל"ש דינא דמתהפך וכו'.

ובע"כ דבאמת ליכא בזה רוב, שהרי אין לנו מחצה ידוע דתחתיו ומחצה דלאו תחתיו, וכמש"כ הריב"ש, ועי' חוו"ד דאף בדבר שאינו גזירת מלך, מ"מ כל שהוא קבוע במקרי העולם, הו"ל כרוב, ומשא"כ בזנות דא"א לדון דרוב הנשים שנמצא פתחן פתוח לא זינו תחתיו ברצון. - ואך דלא זכיתי להבין ד' החוו"ד, דגם בשליא א"א לומר דבאמת איכא רוב מציאותי, שהרי בין ביצאה חמישית ובין ביצאה ב' חמישיות אמרינן דהוי ספק השקול, ובע"כ דליכא בירור כלל במקרי העולם ע"ז, ועד"ז הוא בכלי דספק אם הוא בן יומו, דודאי א"א לומר דאיכא פלגא ופלגא במקרי העולם, והגע עצמך, הרי פליגי קמאי אם בעינן מעל"ע או דלינת לילה פוגמת, ולב' הדעות אמרינן דהוי ספק בן יומו, - וצ"ע.

והא דס"ס חשיב כרוב, כנראה דיש בזה ב' דרכים, דהמהרי"ט והפר"ח והפנ"י כתבו דהוא משום דהספק הראשון הוי כפלגא ופלגא, וממילא דכל שיש ספק אחר הו"ל כרוב, ונראה דלאו היינו דמציאות הו"ל כפלגא ופלגא, אלא היינו דכיון דבדין הו"ל הספק הראשון כפלגא ופלגא, ע"כ כל שנצטרף עמו ספק אחר הו"ל צד האיסור מיעוט.

והדרך השני', היא משמעות ל' האו"ה דיש כאן ב' צדדים להיתר וצד א' לאיסור, דיש ב' אופני היתר דלאו תחתיו ודאונס, וצד א' דאיסור.

ובזה נראה לפרש דין ס"ס נגד חזקה, דבפשוטו כיון דס"ס מטעם רוב, בדין דיועיל נגד חזקה, ומש"כ הש"ך די"ל דל"מ נגד חזקה, אף דס"ס מטעם רוב הוא, היינו משום דהספק הראשון אינו פלגא ופלגא, דהוכרע הספק ע"י חזקה, וממילא דליכא לעיקר הרוב, אך כל דאיכא ג' ספיקות, הרי דכיון דל"מ החזקה לעמוד כנגד ב' ספיקות, שהרי ב' ספיקות יחד הוו רוב, ודאי דשרי.

ואמנם כ"ז ניחא אם נפרש דין הרוב כד' המהרי"ט ודעימי', אך אם נפרש כד' האו"ה לכאו' לא א"ש, דל"ש לומר שתעמוד החזקה כנגד ספק א'.

בדין ס"ס נגד חזקה, דנו אם יש לחלק בזה בין היכא דהחזקה כנגד ב' הספיקות להיכא דהיא כנגד ספק א'.

והנה הש"ך כתב דאם איכא ג' ספיקות ודאי מהני, וטעמו, דהא פשיטא לי' דל"מ חזקה כנגד ס"ס דס"ס ה"ה כרוב, ואך דהחזקה מהניא להכריע ספק א', וכיון שהוכרע ספק זה אינו מצטרף לס"ס, וע"כ לא עדיף מגופו של איסור דאם איכא ס"ס שרי.

ולפ"ד הש"ך פשוט דלהצד דל"מ ס"ס כנגד חזקה, ל"מ גם אם ספק א' הוא כנגד חזקה, שהרי זהו כל עיקר הטעם דל"מ ס"ס נגד חזקה, משום דספק א' הוכרע, וכ"ש כשרק ספק א' הוא נגד חזקה דל"מ מה"ט.

אך אי נימא דהא דס"ס ל"מ נגד חזקה הוא משום דהכרעת חזקה עדיפא, הרי י"ל דאדרבה כ"ז הוא כשב' הספיקות הם נגד חזקה, אך אם רק ספק א' הוא נגד חזקה שפיר דמי.

ויש להוסיף, דיל"ד בהכרעת ס"ס אם כשיש הכרעה כנגד א' מן הספיקות ל"מ, משום דהכרעת ס"ס מיוסדת על ב' הספיקות, וכל שהוכרע כנגד א' מן הספיקות ל"מ, או דאף בכה"ג מהני, ובזה הוא דתלוי דין חזקה כנגד א' מן הספיקות.

ומאידך י"ל, דגם אם ס"ס מהני נגד חזקה, דהוי כרוב, מ"מ כל שהחזקה היא נגד ספק א' נפשט ספק זה, ואינו מצטרף לס"ס, ובכה"ג א"א לומר דהכרעת הס"ס עדיפא מן החזקה, שהרי הס"ס אינו מכריע על צד זה בפנ"ע, וכנגד צד זה שפיר מהניא הכרעת החזקה, ומשא"כ כשהחזקה היא כנגד ב' הספיקות, י"ל דאין בכחה להכריע ספק א', - ואמנם יש לחלק בזה בין האופנים, דכ"ז הוא דומיא דחזקת איסור, דהיא כנגד ב' הספיקות שמא אין הסכין פגומה ושמא לא שחט כנגד הפגימה, דהתם אין החזקה יכולה להכריע ספק א' בפנ"ע, שהרי ספק א' בפנ"ע אינו אוסר, אך כל דהחזקה יכולה להכריע גם ספק א' בפנ"ע, לא איכפת לן דהויא כנגד ב' הספיקות, וז"פ, - ועפי"ז יל"ד בגונא דחזקת היתר, דהיא כנגד ב' הספיקות, דשמא תחתיו, ושמא לאו תחתיו ולפסול, וי"ל דהחזקת היתר מכרעת דלא נבעלה לפסול, ואף דאכתי אפשר שנפסלה מחמת שנבעלה תחתיו, אי"ז מגרע להכרעת החזקת היתר שלא נבעלה לפסול

ובש"ש ש"א פי"ח הביא מד' הש"ך דס"ס מהני נגד חזקה אף כשהחזקה היא נגד ספק א', ותמה ע"ז, אך למש"נ הרי מבו' בד' הש"ך דגם כשהחזקה היא נגד ב' הספיקות מציא להכריע ספק א', ואפ"ה אמרינן דל"מ, וא"כ ה"ה כשהיא כנגד ספק א'.

אך צ"ע דהש"ש עצמו הביא ד' הש"ך דג' ספיקות מהני נגד חזקה.

ונ' הביאור ע"פ ל' הש"ש, דהטעם לומר דמהני ס"ס נגד חזקה, הוא משום דכבר אי"ז בחזקתו, כיון שיש ב' צדדים לא כן, וע"ז ל"מ דנימא דהחזקה מכרעת ספק א', דאין בכחה להכריע לספק זה, כיון שכבר יצאה מחזקתה, ודו"ק.

מד' התוס' שכתבו דכ"ה דלא אזלינן בתר חזקה ה"נ לא אזלינן בתר ס"ס, מבו' לכאו' דחזקה עדיפא מס"ס, דהרי רוב חזינן דשפיר מהני, - וגם מ' מזה דעיקר התירא דס"ס הוא ע"ד חזקה, דאין לנו לחוש לכך ולבדות ההשתנות מלבינו.

בהא דספק ספיקא קשיא שהרי מד' התוס' מוכח דל"מ ס"ס נגד חזקה, וכמו שהוכיח הפליתי, והיינו דאין לומר דהוא משום דברוב זה לא אמרינן רוב וחזקה רובא עדיף או לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, שהרי להדיא אמרו ע"ז בגמ' דמיעוטא כמאן דליתא ורובא וחזקה רובא עדיף, ובע"כ המכוון דבמקום ס"ס הקילו חכמים טפי ול"ד למקום חזקה, והרי דס"ס עדיף מחזקה, וא"כ היאך מהני ס"ס נגד חזקת איסור.

ומאידך מד' רב הונא מוכח דל"מ ס"ס נגד חזקה, ועי' ש"ך דאי"ז ספק ספיקא גמור, אך א"כ מאי מהני, ועי' רשב"א בתשו' סימן ת"א שהוכיח מדעת ר"ה שם דל"מ ס"ס נגד חזקה, וזה מהא דטריף אף בששחט כמה בהמות, ולא אמרינן דהוי כס"ס, אך י"ל לדעת התוס' דחשיב כשם א'.

וצע"ג ד' האחרונים שהביאו מד' הרשב"א דס"ס מהני נגד חזקה, שהרי אדרבה בד' הרשב"א מבו' דל"מ ס"ס נגד חזקה.

ולמש"נ הרי דסוגיא זו אינה ענין לנידו"ד, דהתם הנידון להרע את החזקה, וכמש"נ.

וכ"ה מבו' גם לד' הרמב"ן, דאיירי התם בדליכא כלל חזקה דהשתא, ואפ"ה אסרינן משום דיש לחוש שנפגם, והרי דאין טעמא דר"ה משום תרתי לריעותא, אלא דמשום חזקת איסור חיישינן להכי, ולר"ח אמרינן דאדרבה אין חזקת איסור, וממילא דאין לחוש.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, דמה"ט שרינן אף דמדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, והיינו משום דבכה"ג א"א לומר סמוך מיעוטא לחזקה, כיון דודאי נשחט.

והא דברוב תינוקות מטפחין אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, הוא משום דלא ראינו טיפוח לפנינו, ול"ש לומר דיצא מחזקתו.

ונמצא דזה כדינא דודאי נגע דלא אזלינן בה בתר חזקה, וצ"ע.

בד' תוס' הרא"ש נראה דיל"פ דהוא, דהחזקה אומרת לסמוך על ספק ספיקא זה, והרוב והחזקה אומרים שלא לסמוך, וכיון שאין החזקה בודאי נגד הרוב, שהרי הוראת ההיתר של החזקה הוא בצירוף ב' הספיקות, ע"כ לי"ב לדינא דרובא וחזקה רובא עדיף, וע"כ שקולין הן, משום דהוי זה גם נגד חזקה, - אך לפי הדרך הפשוטה צ"ב, דמ"ט שקולין הן, וצ"ל דהכרעת רוב וחזקה שקולין הן, אם אך לא בטלה החזקה.

ונראה להוסיף, דהנה מד' האחרונים בחזקה נגד ספק א' דתלי בדין חזקה נגד ס"ס, מבו' דלאו היינו דע"י החזקה הו"ל ספק שאינו שקול, אלא היינו דכיון דהכרעת ס"ס הוא משום צירוף ב' הספיקות, הרי דכל דאית לן הכרעה דחזקה כנגד, הוי הכרעה דחזקה כנגד ההכרעה דס"ס, וע"כ שפיר י"ל, דכל שיש לנו מחד גיסא הכרעה דחזקה, ומאידך גיסא יש לנו הכרעה דרוב וחזקה, הרי דהכרעת הרוב והחזקה לא עדיפי מהכרעת החזקה בפנ"ע.

אך לכאו' כ"ז הוא לדרך הגר"נ, דבלא זה אכתי תיקשי, דממ"נ אי נימא דמהני הכרעת החזקה על ב' מיעוטים, א"כ הרי ל"ב בזה לדינא דספק ספיקא, ואם בעינן לדינא דס"ס, הרי דע"ז תיקשי דיש הכרעה דרוב כנגד צד ספק זה, ועל הכרעה שכנגד צד ספק זה, ל"מ החזקה כנגד הרוב, דרובא וחזקה רובא עדיף.

ועכ"פ לפ"ז א"צ לומר דבכה"ג שוו הרוב והחזקה, אלא אף בכה"ג אלימא הכרעת החזקה מהכרעת הרוב, מ"מ כיון דכל הא דמהני בזה הכרעת החזקה, הוא משום שהיא אומרת שהי' או תחתיו או אונס, הרי דכיון דלגבי תחתיו יש חזקה נגדה, אי"ז אלא ספק, ואכתי צ"ע בזה.

תוס' הרא"ש עירובין ד"ה: דהוי כעין ס"ס, אך מבו' בדבריו דהוי זה היתר בפנ"ע דההיתר מצוי יותר מן האיסור, ולכאו' הוא ע"ד רוב, אך מבו' דבכל ספק ספיקא אי"ז כן, והיינו דבכל ספק ספיקא הרי אין ההיתר מצוי יותר מן האיסור, אך הכא במציאות ההיתר מצוי יותר.

בד' הרשב"א בקידושין מבו' דבספק דרוב פסולין אם אזל איהו לגבה או אזלא איהי לגבי', הוי רוב, ז"ל, איכא למידק אכתי דרובא נינהו דאי אזלי לגבה ה"ל רובא ואי אזלא איהי לגבייהו ה"ל מחצה על מחצה נמצא הרוב להכשיר, עכ"ל, וצ"ע דמי עדיף מכל ס"ס דאינו מטעם רוב, וכיון דאף אם להצד דאזל איהו לגבה הי' היתר ודאי, ל"ה בזה אלא להתירא דס"ס, כ"ש בכה"ג דלהצד דאזל איהו לגבה אין הדבר ברור להיתר, אלא דאיכא רוב, ואף אי נימא דס"ס הוא מטעם רוב, אך הרשב"א הכא לא כתב ספק ספיקא, ואמנם הריטב"א כתב דהוא משום ס"ס.

ונראה הביאור, דהנה צ"ב מ"ט כל ס"ס אינו רוב גמור, דהו"ל רוב צדדים להיתר, וכמש"כ היד יהודה.

ויל"פ בתרי גווני, או משום דרוב אינו על הדין, אלא על המציאות, והכא הוא ב' מציאויות שונות, או משום דאי"ז כחנויות דהצדדים לפנינו.

ולפ"ז נראה בדעת הרשב"א כדרך קמא, וע"כ בגונא דידי' הו"ל רוב גמור.

ועיקר סברא זו מצינו בד' הגרע"א, ואך דהגרע"א חידש כן אף בנקבות ומפילות, אך התם אכתי הוי זה ב' צדדים ואך דהוי מתיר א', והכא עדיף טפי דהוי צד א'.

אך בד' הריב"ש מבו' דגם בתחתיו ברצון אם הי' מחצה תחתיו, הי' זה רוב גמור, ומבו' דגם בב' מתירים איכא רוב, ולדעתו צ"ל כדרך זו.

ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק ק"ו שעמד ע"ד הרשב"א דמ"ט כל ספק ספיקא דשם א' לא יועיל משום רוב צדדים.

1. ויש מקום לדמות ד"ז למש"כ התוס' בחולין דפ"ו. ונדה די"ח: דאמרינן סמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' אידך פלגא, וה"נ הוא בספק ספיקא דאמרינן סמוך פלגא לפלגא והו"ל אידך פלגא כמיעוטא, אך באמת בד' התוס' נת' במק"א דלא בכל ספק מצינו למימר הכי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)