מחבת ושיטת רמ_ע מפאנו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / הגעלת כלים

הגעלת מחבת ובד' הרמ"ע מפאנו

**א. בד' הרמ"ע מפאנו בנבלע משקה שהוא עצמו של איסור-**

כתב הרא"ש פסחים ב-ט בשם אבי העזרי גבי מחבת שמטגנין בה שאביו היה מצריך ליבון כמו תנור שאופים בו שצריך היסק דוקא, ובסו"ד הוסיף טעם לזה משום דפעמים מתייבש השמן ונאפה בלא שמן והוי כמאפה תנור ובעי ליבון, וכן דעת הרשב"א בתוה"ב והו"ד בב"י-תנא.

והרא"ש דחה דא"כ אף בקדירה ניחוש שפעמים מקדיח התבשיל ונדבק לדופן הקדירה ונצריך ליבון, וע"כ אף שבמקומו הוא נתייבש מ"מ כלל התבשיל יש בו לחלוחית ולא חשיב תשמישו ע"י האור, וכתב בב"י דמסתבר כהרא"ש וכן נהגו עלמא [אמנם מבואר במ"ב תנא-סה דכ"ז במחבת שמשתמש בטיגון שיש בו הרבה שמן, אבל אם מושח את הקדירה במעט שמן כדי שלא ידבק או לא ישרף לכו"ע צריך ליבון דהוי כאפיה ולא ליבון].

ובשו"ע קכא-ד כתב דלענין פסח סגי בהגעלה כש"כ הרא"ש אבל בגיעולי עכו"ם צריך ליבון דוקא [ומ"מ כתב ערוה"ש קכא-יא דאי"צ להחמיר אלא באופן שנתבשל בו כמה פעמים אבל בבישול אחד אין לחוש שכלה הלחלוחית], וברמ"א החמיר להצריך ליבון קל.

ביאור החילוק כתבו הש"ך סק"ח והגר"א דלעיקר הדין סבר השו"ע כדעת הרא"ש אלא שהחמיר בכל איסורין כדעת האוסרים, אבל לענין חמץ בפסח דלכמה פוסקים בלא"ה מיקרי היתרא בלע וסגי בהגעלה היקל בזה, וכחילוק זה נקטו כל הפוסקים [ועפי"ז כתב בחכמ"א עד-ו דבהפמ"ר יכול לסמוך על הפוסקים דסגי בהגעלה].

אבל בש"ך הביא ד' הרמ"ע מפאנו-צו שבאר באופ"א, וז"ל:"מחבת רוב תשמישה בלי מים אלא ע"י שאר משקין כגון שמן והדומים לו, ויש להם לעכו"ם חלב מהותך וקרבי דגים טמאים ודם וחלב בהמה טמאה ושאר מינים שמטגנים בהם במחבת והיא בולעת איסור כל הטיגונים הללו מלבד בליעת הנבילה המתבשלת בהם ומבשלים בה כל יום בב"ח, ואין כאן אמצעי מבליע שאין אסור בגופו אלא האור בלבד משא"כ במחבת שבשלנו בה חמץ שכל הטגונים שלנו מותרים בפסח וכשהם מרותחים מבליעים החמץ בתוכה והחמץ הבלוע ע"י רותחין נפלט ע"י רותחין".

הרי שמחלק דשאני מחבת של עכו"ם שרוב תשמישן אינו ע"י אמצעי היתר צריך ליבון משא"כ בחמץ וכה"ג שנשתמש החמץ במים או שומן של היתר שאינו חמץ הרי לא נבלע האיסור אלא דרך המים ומהני הגעלה.

ועפי"ז הוסיף הרמ"ע:"ומה שאנו צריכים ליזהר כל ימות השנה הוא שאם אירע למחבת חולבת ב"י שנתבשל בה בשר מטוגן בשומן שגם הוא מין בשר ואסור בחלב או מחבת של בשר ב"י ונתבשל בה חלב אין לה הכשר אלא בליבון".

**ב. בהיתרא בלע-**

בש"ך הוסיף עפי"ז דלפי"ז מחבת של בשר או של חלב צריכה ליבון כיון שבלע בלא שום אמצעי, והיינו שאם בא להגעיל מחבת חולבת להופכה לבשרית צריך ליבון.

אבל בגליון רעק"א דחה זה די"ל דלענין בב"ח דחשיב היתרא בלע יודה הרמ"ע דמהני ביה הגעלה שהרי אף אם בלע ע"י האור ישירות אי"צ ליבון רק הגעלה כדין היתרא בלע כמבואר ע"ז עו. [ולא הוצרך הרמ"ע גבי חמץ לתת טעם שרגילות להשתמש ע"י משקה אחר אלא משום דס"ל חמץ איסורא מיקרי].

וכן הוכיח במקו"ח תנא-ג מדאמרו ע"ז עו. גבי נותר דכיון דהיתרא בלע מהני בהגעלה ואי"צ ליבון אף שנבלע האיסור ישירות ע"י האש, ותמה מזה על הרמ"ע, וכ"ז תיקשי לפי"ד הש"ך אולם לפמש"כ רעק"א דאף הרמ"ע מודה בדהיתרא בלע שפיר. וכן מוכח שם שבחלב היה מתיר בהגעלה לולי שנאסר התבשיל ע"י הפליטה

**ג. נבלע ע"י משקה-**

ובעיקר חילוקו של הרמ"ע, הבין רעק"א דבריו כפשטות לשונו והכל תלוי אם המשקה עצמו אסור או שהוא משקה של היתר ונבלע האיסור רק ע"י אמצעי [כגון בחמץ שהמשקה אינו חמץ], ובמשקה של איסור נמי בעי ליבון כיון שלא נבלע ע"י ד"א.

אבל הביא ד' הפמ"ג מ"ז תנא-טז שכתב דמודה הרמ"ע בנבלע ע"י משקה של איסור דסגי בהגעלה, שהרי בליעתו היתה מים וכבכ"פ, ודוקא בשמן אינו יוצא ע"י הגעלה שהשמן מתייבש ונשרף ולא חשיב כרוטב והרי הוא כנבלע ממש ע"י האור, עיי"ש.

וכעי"ז בחת"ס יו"ד-קיא [הו"ד בפתחי תשובה קכא-ז] דבעי תרתי לגריעותא, דדוקא בצירוף של שמן והוא עצמו איסור ל"מ הגעלה, אבל בשאר משקין או במטגן דבר איסור בשמן היתר מועיל הגעלה.

ובפמ"ג הוכיח כן שילה"ק [מקו"ח תנא-ג] היאך מועלת הגעלה לכלי מדין ניחוש שמא בשלו יין נסך או יין לנזיר [כמבואר בתוס' פסחים מד. שהגעילו עבור נזיר משום שבשלו בהם יין] וע"כ דנבלע ע"י משקין סגי בהגעלה.

אמנם תמה ע"ז בהג' רעק"א שהרי חילוקו של הרמ"ע אינו מה"ט דשמן מתייבש רק משום שבגיעולי עכו"ם השומן עצמו איסור משא"כ בחמץ המים היתר הם אבל שאר משקין של איסור וודאי בעי ליבון שהרי נבלע בלא אמצעי, ועי' במו"ז ד-רפב מש"כ לבאר דעת החת"ס.

גם בלשון הרמ"ע מפורש להדיא דקאי גם במשקה כגון חלב או דם, וגם בדוגמא שהביא שבישל חלב בכלי של בשר וכה"ק בדע"ת תנא-יא.

**ד. אי קי"ל כד' הרמ"ע-**

כתב בחזו"א מד-ד דאף שבדעת הרמ"ע מבואר שלא כהפמ"ג מ"מ לדינא נכונים דבריו שהרי ברשב"א כתב דמחבת של עכו"ם בעי ליבון משום שהשמן מתייבש ע"י האור ולא אתא עלה מסברת הרמ"ע דנבלע איסור בלא אמצעי היתר וא"כ לא קי"ל כסברתו ולכך להלכה סגי בהגעלה אף אם בלע ישירות מאיסור [ועיי"ש נפק"מ מזה לכלים המשוחים בשומן של איסור רותח שאי"צ ליבון וסגי בהגעלה[[1]](#footnote-1)].

אמנם יש להעיר מד' הפמ"ג שפ"ד עו-כג שנסתפק היאך הדין בנבלע ע"י מעט מים די"ל דכל כה"ג תשמישו ע"י האור מיקרי ובעי ליבון, ודוקא ע"י הרבה מים חשיב כנבלע ע"י משקה, וזה חידוש גדול להלכה, ועי' מש"כ במקו"א עפי"ז לענין תנור שנבלע ע"י זיעה.

1. ובעיקר דין כלים אלו, כמ"פ נקטו שאי"צ הגעלה כלל ועיקר הטעם בזה משום שהטעם פגום, עי' ביבי"א א-ז,ו-י, ובצי"א יב-נה ומשנ"ה ז-קיב, ושמעתי שבחו"ל הרבה מקילים בזה.

   אבל הרבה החמירו בזה שמא אינו פגום והצריכו הגעלה עכ"פ אבל אי"צ ליבון כש"כ החזו"א הנ"ל, וטעם נוסף כתב בהר צבי יו"ד-קי שאינו נבלע ע"י האש רק ע"י שפשוף השומן בכלי, וכן ביבי"א כתב שאינו אלא תולדת האש.

   טעם נוסף שמעתי להקל בזה משום שמשיחתן נעשית בחום של כאלף מעלות ויש בזה ליבון חמור מיד ושורף הכל. [↑](#footnote-ref-1)