כסף י - עייל ונפיק אזוזי - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ה' ער"ח אד"א תשע"א

ב"מ דע"ז:, רשב"ג אומר מלמדין אותן שלא יחזרו כיצד כותב לו אני פלוני בן פלוני כו', טעמא דכתב לי' הכי, הא לא כתב הכי לא קני, והתניא וכו' ר' יהודה אומר דיו שיקנה כנגד ערבונו, אמר רשב"ג בד"א בזמן שאמר לו ערבוני יקון, אבל מכר לו שדה באלף זוז ונתן לו מהם חמש מאות זוז קנה ומחזיר לו את השאר אפילו לאחר כמה שנים, לא קשיא הא דקא עייל ונפיק אזוזי הא דלא קא עייל ונפיק אזוזי, דאמר רבא האי מאן דזבין מידי לחבריה וקא עייל ונפיק אזוזי לא קני לא קא עייל ונפיק אזוזי קני.

**א**

א] בפירש"י כתב, ז"ל, הא דעייל ונפיק אזוזי, האי דקתני דאי לא זקפו עליו במלוה חוזר, בדעייל מוכר ונפיק ומחזר אחר הלוקח ליתן לו מעותיו, גלי דעתי' דזוזי אנסוהו למכור, וכיון דלא יהיב ליה זוזי בשעת דחקו, אדעתא דהכי לא זבין לי', עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דכל הא דבעייל ונפיק אזוזי חוזר, הוא רק משום דגלי אדעתי' דלא מכר מרצונו אלא זוזי אנסוהו למכור, וע"כ כל דלא יהיב לי' זוזי אמרינן דאדעתא דהכי לא זבין לי', אך כל שמכר מרצונו, ולא אנסוהו זוזי למכור, ה"ה קונה אף בדלא יהיב לי' זוזי.

והנה לפ"ז הדין נותן, דכל עיקר הך דינא דבעייל ונפיק אזוזי לא קנה, הוא רק במוכר ביתו ושדהו או במוכר כלי ביתו וטליתו, שהם צריכין לו אינו מוכרם אלא משום אונס המעות, וכמש"א בב"ב דמ"ז:, עיי"ש בפירשב"ם, אך בחנוני המוכר, דאינו צריך כלל לדברים שמוכר, ועיקר יעודם הוא למכרם לאחרים, הרי דאף אם עייל ונפיק אזוזי ה"ה קונה.

והדברים מבוארים כן בד' מהר"ם, שפירש במש"כ רש"י בההוא דזבין לי' חמרא דהוא חמור, דהוצרך רש"י לפרש כן?, אך הראשונים לא כתבו כן, ונלמד מדבריהם דאף בדבר שאינו צריך לו איכא לדינא דעייל ונפיק אזוזי.

וצ"ע בדינא דמוכר כדי לילך לעיר אחרת, והעירוני לזה.?

גם יתכן דמש"כ רש"י לפרש ברצה למכור במאה וכו', היינו רק לטעמי', אך לדעת ש"ר צל"פ כד' הראב"ד, דהוא ירא שמא יחזור הלה בו, וליכא ראי' ממה דעייל ונפיק אזוזי.

בד' הראשונים קידושין שכתבו דבשטר ליכא ראי' ממה דלא עייל ונפיק, ול"ד לחזקה דאיכא ראי' ממה דלא עייל ונפיק, ולפ"ז נמצא דחזקה היכא דעייל ונפיק, וכבר ליכא ראי', דמי לדין שטר. ולכאו' ק', דאכתי ל"ד שטר לחזקה, דבשטר לא קנה כלל בלא דמים, ובחזקה כל הא דלא קנה בדעייל ונפיק, הוא רק כשהלה דוחהו, וכמש"כ רש"י, וכ"ה להדיא גם בל' הרא"ש, וי"ל דהראשונים בקידושין פליגי ע"ז, וס"ל כמשמעות ד' הרי"ף בתשו' דבעייל ונפיק לא קנה אפי' אם הקונה מתרצה לשלם לו, דכיון דהוא דחוק למעות לא גמר בדעתו להקנות עד שיתן לו דמים.

והי' מקום לפרש דזהו מש"כ הראב"ד והרשב"א דחזרה דמוכר הוא רק כשהלוקח בא לשלם לו, והיינו דאף בכה"ג מצי המוכר לחזור בו, דלא גמר בדעתו להקנות עד שיתן לו דמים.

אך בד' הראב"ד והרשב"א לגבי קבע זמן ועייל ונפיק אזוזי, מפורש דכל הא דמצי המוכר לחזור בו, הוא רק כשאין הלוקח פורע, עיי"ש.

ואשר ע"כ לכאו' צ"ל, דהא דבחזקה קני היכא שהלוקח מתרצה לשלם, הוא משום דאף דעייל ונפיק אזוזי וליכא ראי' מדלא עייל, מ"מ מזה שהניחו להחזיק בקרקע, חזינן דנתרצה להקנות לו אם אך יתן לו הדמים לבסוף ע"י שידחוק אותו, וע"כ ל"ד לשטר שאינו קונה בלא דמים.

עוי"ל לד' הגרע"א בכו"ח, הועתק בחי' רע"א קידושין דכ"ו., שדן לומר דגם בשטר דלא קנה עד שיתן דמים, אין ביד המוכר לעכב ולא ליטול הדמים, והביא כן מד' מהרי"ט, שביאר כן בד' תשו' הרשב"א, וע"כ דמי שפיר שטר לדינא דעייל ונפיק אזוזי, אך הגרע"א שם הוכיח לא כן מד' הרשב"א בתשו' אחרת, ומד' רשב"ם והרמב"ן, וצ"ע.

ומאידך מ' שדעת הראשונים היא כדעת תשו' הרי"ף, ממה שדנו הראשונים לפרש דלא קנה עד שיתן דמים היינו בעייל ונפיק אזוזי, וכן פירש ר"ח לההיא די' שדות, ומ' מזה דגם אם הוא מסכים לפרוע הו"ל כעייל ונפיק אזוזי, אא"כ נימא כד' הגרע"א, דלישנא דלא קנה עד שיתן דמים מתפרש דאם לא יתן דמים לבסוף אינו קונה, אך לעולם ל"מ לחזור בו. [[1]](#footnote-2)

ול' הרמב"ם מ' ג"כ דכל שהוא מחזר אחר המעות לא קנה עד שיתן דמים, הגם שהוא מתרצה לפרוע עכשיו, ולא הזכיר הרמב"ם כלל שהלוקח אינו פורע.

ובעיקר ד' הגרע"א צ"ע מהגמ' דמותבינן עלה מהברייתא דה"ז מכורה ונתונה, וגם צ"ע ממשה"ק הרשב"א דבקרא לא קנה בשטר כיון דהי' זה מכר, וגם הריטב"א שתירץ דלכי יהיב זוזי קנה בשטרא, נ' דהיינו רק כקנין לאחר ל', שהרי הריטב"א אח"ז הק' דמאי נפ"מ בקנין שטר, ולא תירץ דנפ"מ לקנות למפרע, כמו שתירץ לעיל מינה על הקו' דבמקום שכותבין שטר מאי נפ"מ בקנין המעות.

וגם בל' הרשב"א וש"ר קידושין דכ"ה: מ' דמדמו דינא דבשטר לא קנה עד שיתן דמים, לדינא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה במעות, עיי"ש.

ומה שהוכיח הגרע"א דקנה למפרע מהא דכותבין שטר מכר למוכר אם מוסרו ללוקח, ולא חיישינן שמא לא יתן הדמים עד למחר, שמא י"ל, דכ"ה דבשטר מלוה אמרינן שה"ה מתחייב בשטר קודם שנתן לו המעות, וכמש"כ הר"ן בפ"ק דב"מ, וע"כ כותבין לו, ה"נ בשטר מכר אמרינן שנתחייב לו בשטר בחיוב אחריות על המקח שיחול למחר, וכיון דכבר נתחייב באחריות משעה זו, ע"כ אי"ז שטר מוקדם.

ממש"כ ראב"ד ורשב"א דלך חזק וקני מהני, נ' דכלל לא הקנה לו עד שיתן מעות, וזה מתאים אי נימא דמעיקרא לא סמיך דעתי', אך אם הקנה לו בתנאי, היכן חזינן לא כן בלישנא דלך חזק וקני.

גם ל' תלמיד הרשב"א הר"ן ונמו"י קידושין דכ"ו. מ' כן, ז"ל, דעייל ונפיק אזוזי דמוכחא מילתא דמשום זוזי דאיצטריכו לי' זבין, "ולא גמר ומקני עד דפרע עלייהו", עכ"ל, ומ' דכ"ז שלא פרע הדמים אינו קונה, אף בשאין מעכב הלוקח מלפרוע.

בעיקר ד' הרשב"א, ילה"ע דזה שלא כדבריו בקידושין דאף חליפין ל"מ בדעייל ונפיק, ובאמת הכא הק' כקו' שהק' שם ותירץ בע"א, ולא כתב כמש"כ בקידושין דהוצרך לזה משום עייל ונפיק אזוזי, והכא מבו' להדיא בדבריו דחליפין מהני, וכמש"כ דהו"מ רשב"ג לומר שיקנו מידו, והיינו משום דחליפין ודאי לא גרעי מהיכא דאמר לו לך חזק וקני.

וצ"ע בד' הנמו"י שכתב במתניתין כד' הרשב"א, ובדבריו בגמ' על רשב"ג כתב להדיא דחליפין ל"מ, אך כנראה הכא הוא ד' הרשב"א, שכתב דבההיא דרשב"ג הי' מועיל חליפין, והתם הוא ד' ש"ר דבההיא דרשב"ג ל"מ חליפין.

ובנתיה"מ סימן קצ"א הביא ממהרי"ט, דבשטר מכר לא קנה בלא דמים אף בדפריש, דומיא דחליפין דל"מ, וכן נקט גם מהריב"ל ח"א סימן פ"ב דחשיב זה כפריש, ועיי"ש בנתיה"מ שכתב דלמש"כ הראשונים דמהני חליפין בלא דמים ניחא, אך אכתי תיקשי שהרי הראשונים דנו בזה, הגם דס"ל דמהני בזה פריש.

ובע"כ דאה"נ ד"ז שנוי בפלוגתת הראשונים, דהאמנם דעת הראב"ד הרשב"א ב"מ דחשיב זה כפריש, אך דעת הראשונים בקידושין דלא חשיב זה כפריש, וע"כ ל"מ חליפין בלא דמים היכא דעייל ונפיק אזוזי, ועי' בחי' הרמב"ן קידושין דכ"ו. שכתב להדיא דלא קנה בכסף אף אם אמר להדיא שיקנה בכסף, דה"ז מתפרש שיקנה בכסף לכשיתן את השטר, וע"כ הדגיש הרמב"ן דלכי יהיב לי' שטרא קנה בכסף, שהרי להדיא אמר שיקנה בכסף, ולכאו' זה ל"ש בחליפין דכלתה קנינו, אך מלבד די"ל דשפיר שייך כן בחליפין, דכונתו היתה שיקנה לכשיתן הדמים, ולא דן ע"ז דיהא כלתה קנינו, גם בהך דינא דעייל ונפיק, שפיר יל"פ דכונתו שיקנה אם לא יהא עייל ונפיק, וגם במה שדנו הראשונים שיהא דינו דלא קנה בלא דמים, י"ל לד' הגרע"א דאחר שנתן דמים ה"ה קונה למפרע.

1. והנה אמנם י"ל, דבעינן שלא יסכים לפרוע, דאל"כ אין לנו ראי' דהוא דחוק, כיון דלא עייל ונפיק ב' פעמים, אך מ"מ אם בפעם הראשונה לא הסכים, ובפעם השני' הסכים, יהא ביד המוכר לחזור בו, ולא כן מ' בד' רש"י והרא"ש, אלא מבו' להדיא דהיינו רק בשאין הלוקח מתרצה לפרוע וגדולה מזו מבו' בד' הרמ"ה שהביא הטור, ועוד דלד' הראשונים דכל הא דבשטר לא קנה הוא משום דליכא ראי', הרי נמצא דגם בחזקה אם ליכא ראי' בדין דלא יקנה, וע"כ אף אם לא עייל ונפיק ב' פעמים וליכא ראי' דהוא דחוק, מ"מ כיון דליכא ראי' שאינו דחוק, בדין דלא יקנה. [↑](#footnote-ref-2)