33. בדין דבר שאינו ראוי לבעליו וראוי לאחרים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

בס"ד

פ' במדבר

**בדין דבר שאינו ראוי לבעלים ומותר לאחרים**

**א]בדין בגדי עשירים ועניים**

**ב]שיטות הראשונים בדין דבר שראוי לאחרים**

**ג]מה שיש לדון בראיית הרשב"א מדבר שבא מחוץ לתחום**

**ד]בנידון השער המלך בדבר שאחד נוהג איסור ואחרים נוהגים היתר**

**ה]האם גם באוכל יש מושג של מחמת גריעותא**

**ו]בדין בשר חי שראוי לכלבים**

**ז]בביאור הסברא דכל ישראל בני מלאכים**

**ח]בביאור דעת הרשב"א לחלק בין דמאי לחרדל ובדין תרופות**

**ט]בדבר שראוי לעכו"ם**

**י]בסברת הגמ' דמאי חזי לעניים ובדין מוקצה מחמת איסור דרביע עליה**

**י"א]בדין דבר שראוי לשימשו בדרך שאינה מצויה**

**בדין בגדי עשירים ועניים**

א]הגמ' מ"ז. אומרת שקרטין בי רבי זה לא חשיבי וכי תימא חזי לעניים והתניא בגדי עניים לעניים ובגדי עשירים לעשירים אבל דעניים לעשירים לא ע"כ ודעת רש"י וכן הוא בריב"ש שכוונת הגמ' שזה סברא בהלכות בסיס שכה"ג לא חשיב בסיס לדבר המותר והאסור אמנם דעת רוב הראשונים שכוונת הגמ' דממילא זה מוקצה ועיין תוס' שכוונת הגמ' להוכיח שלענין טומאת מדרס הדין שצריך מיוחד לישיבה וכיון שאצל עשירים כזה שיעור הוא לא מיוחד לישיבה אין לזה תורת טומאת מדרס ה"ה כאן כיון שאצל עשירים זה לא עומד לשימוש ממילא הוי מוקצה והנה יש לדון האם זה מוקצה רק לעשירים או גם לעניים ומצאנו בזה כמה שיטות באחרונים דעת השלט"ג שזה רק מוקצה לעשירים אבל לעניים אין זה מוקצה ודעת הב"ח ש"ח סי"ב שלעניים שבבית עשירים זה כן מוקצה אבל לשאר עניים אין זה מוקצה ודעת הט"ז והמ"א שהוי מוקצה לכו"ע ובט"ז הוסיף שבבית ענים שזה לא מוקצה הוא רק לעשירים שבביתם אבל לעשירים דעלמא זה מוקצה וכן העתיקו הגר"ז והתו"ש והגרעק"א [בסי"ג] והמ"ב אמנם החזו"א כתב שעד כמה שזה בבית עניים אין זה מוקצה אפילו לעשירים דעלמא

והנה זה וודאי דפשטות הדברים דדבר של עשיר הוא מוקצה לכו"ע ובפרט הרמב"ן שדימה לקונם וודאי שמשמע שהנידון לכו"ע וכן עיין ר"ן בחידושיו שהוסיף שאם זה לא מוקצה לעניים א"כ זה גם לא מוקצה לעשירים כמו תרומה טהורה והרי ראיה זו היא בן אם הנידון על עניים שבביתו או עניים דעלמא ובביאור הסברא בזה החזו"א ביאר שכיון שהעשיר לא עומד להשתמש בזה ממילא המציאות שזה לא עומד לשימוש ובט"ז סקכ"ה וכן בגר"ז סמ"א כתב שזה כמו שזרקו לאשפה שזה נהיה מוקצה [ובט"ז הוסיף שאפילו אם עני יקח את זה זה יהיה מוקצה ועיין חזו"א שתמה על זה דהרי בבית עני גם אם עשה מראש שלש על שלש חשיב כלי א"כ וכי אם לוקח מהאשפה זה גרע]

ובנידון האם בבגד עני הוא מוקצה לשאר עשירים הנה עיין חזו"א שתמה שכיון שזה מוכן לשימוש אין סיבה שזה יהיה מוקצה ויש להוסיף הרי כל דבר שלא שיך לבן אדם יש כאן הקצאה כי הרי זה לא שלו וודאי שאין זה מוקצה כלפיו ובפשוטו צ"ל בדעת האחרונים הנ"ל שרק כאן כיון שכלפי העשיר זה דבר שהוא אינו בר שימוש כלל חשיב שאין לזה תורת כלי כלפיו ואין זה דומה לדבר שזה בר שימוש רק שהוא לא עומד להשתמש בזה והנה בפשוטו בבגד הפקר לדעת החזו"א שזה לא יהיה מוקצה לאף אחד אם לא דנימא שכה"ג זה לא עומד לשימוש ואין תורת כלי אמנם לדעת האחרונים הנ"ל זה יהיה מוקצה לכל הפחות לעשירים

והנה עיין בחידושי הר"ן שכתב שמתי שזה של עשירים זה מוקצה לעניים דאל"כ זה כמו תרומה טהורה שזה לא מוקצה גם לישראלים וכוונתו דאם דנים את זה כדבר שלא הוקצה מהעניים ממילא זה גם לא מוקצה לעשירים ולכאורא זה גם סיבה להכריח דמתי שזה של עניים זה מותר לעשירים ובתוס' קכ"ז: הקשו מהגמ' של שיירי מטלניות שאין בהם שלש על שלש דלא חזי לא לעניים ולא לעשירים דמשמע שיותר זה ראוי והרי לעשירים זה לא ראוי וכתבו או שזה של עניים או אפילו של עשירים בבית עניים ופשטות לשונם שרק בבית ענים מותר וכן בתירוץ הראשון משמע שלא ס"ל כן ועיין מפורש בתוס"ר שבתחילה כתב שמסתבר שדבר שבבית עניים זה לא מוקצה לעשירים ודיק כן מלשון הגמ' בבית רבי מי חשיבי משמע שבבית אחר זה לא מוקצה[ומשמעות לשונו לכולם] ואחרי זה הוסיף ומיהו בלאו הכי יש לפרש שהכונה שלעניים מותר לטלטל הרי מפורש שהצד השני שדבר שבבית עניים אסור לעשירים אמנם כיון שקי"ל כתירוץ השני של תוס' ובתוס"ר משמע שזה הכוונה מסתבר שזה גם כוונת תוס'

**שיטות הראשונים בדין דבר שראוי לאחרים**

ב]והנה מבואר בגמ' כאן דדבר אפילו שזה ראוי לעניים כיון שזה של עשירים ולהם זה לא ראוי ממילא זה מוקצה לעניים ג"כ ועיין רמב"ן ור"ן שלמדו מכאן לאשה שעשתה קונם מככר שזה נהיה מוקצה לכולם ובזה ביארו את הגמ' לעיל מ"ו: אמנם עיין תוס' שם שחלקו עליהם וכתבו שאדם שאסר דבר בקונם אפילו שלו זה לא ראוי אבל זה לא מוקצה כי זה ראוי לאחרים וביארו את הגמ' או שעשתה קונם כללי או שהנידון לגבי איסור אכילה דבזה שייך שיהיה מוקצה מאדם אחד ויהיה מותר לאדם אחר [וצ"ל שלגבי אכילה שזה מדין והכינו שיך לדון שיש הכנה לשימוש אכילת ראובן ולא לאכילת שמעון אבל לענין טלטול שזה תלוי בזה שזה עצים ואבנים בזה כל שזה ראוי לאחד אין לו סיבה שיאסר בטלטול]

והנה הגמ' קכ"ז: אומרת דתרומה טהורה אין זה מוקצה אפילו ביד ישראל כי זה חזי לכהנים ועיין תוס' שכתבו שכיון שזה מחמת איסורא לכן אין זה דומה לבגדי עשירים וכאן אם ראוי לאחד זה ראוי לכולם וכן כתבו בהמשך לענין דמאי שהגמ' אומרת שהטעם שמותר מצד שאי בעי מפקר נכסי והוי עני וזה ראוי לו וכתבו התוס' שלא צריך להגיע לזה אלא הגמ' יכלה לומר מצד שזה ראוי לעניים וצ"ע לדעת הרמב"ן הנ"ל מה יענה על זה ועיין פמ"ג ש"ח סקכ"ה שכתב שמדובר בתרומה של כהן ביד ישראל עוד תירץ שכל דברי הראשונים באסרה בקונם שיש כאן דחיה ולא סתם דבר שאסור וצ"ע א"כ מה דימו הראשונים לבגדי עשירים שלכאורא שם זה לא גדר דחיה וי"ל

אמנם בפשוטו צ"ל כמבואר שם ברשב"א ובר"ן וברמב"ן לענין דמאי שרק בתרומה טהורה שזה עומד להינתן לכהן בזה עוזר מה שזה ראוי לאחרים אבל דמאי שזה עומד שהוא יפריש לאחר השבת וישתמש לעצמו בזה לא עוזר הטעם דראוי לעניים ובזה א"ש שאין זה דומה לקונם שאין זה עומד מצד עצמו להינתן לאחרים והנה עיין רמב"ן שם שכתב שעיקר כתוס' שגם בדמאי הגמ' יכלה לומר שחזיא לעניים כמו תרומה טהורה וצ"ע מה זה שונה מקונם ובהכרח צ"ל כמבואר בחידושי הר"ן מ"ז. דרק בקונם כיון שהוא גם לא יכול לתת לאחרים אלא שרק הם יכולים לקחת מעצמם בזה ס"ל לרמב"ן שזה מוקצה והסברא בזה שאין לו בזה שום שימוש אבל במקום שיכול לתת את זה לאחרים אין זה מוקצה דחשיב שזה ראוי לו עצמו כי יכול לתת את זה לאחרים

ולפ"ז עולה כאן שלש שיטות שיטת תוס' שדבר שאסור מחמת איסור אפילו אם לבעלים אין בזה שום שימוש אין זה מוקצה כי זה ראוי לאחרים [וכן הוא מפורש במג"א דמדובר באופן שאסר את הככר בקונם לענין הנאה ולא רק לענין אכילה] שיטת הי"מ בראשונים שרק דבר שעומד להינתן לאחרים בזה אינו מוקצה אבל בדבר שהוא עומד להשתמש לאחר שבת ולא ראוי לו אלא לאחרים הוי מוקצה ושיטת הרמב"ן שיש חילוק בין דבר שלבעלים זה לא ראוי לכלום דכה"ג הוי מוקצה לבין אופן דזה ראוי לתתו לאדם אחר שחשיב שיש לו שימוש שלכן לא הוי מוקצה [אמנם צ"ע דהרשב"א שם הביא את הי"מ הנ"ל וזה סותר למה דהסכים אם תוס' לענין קונם ואין לדחוק שכוונתו שם כיון שזה לא ראוי לו זה עומד שאחרים יקחו את זה דהרי הוכיח מדבר שבא חוץ לתחום ושם זה עומד לו לשימוש במוצאי שבת וצ"ל שהביא כן בשם תוס' וליה לא ס"ל אמנם יתכן עוד שעיקר סברת הרשב"א שאיסור זה לא גרע מדבר שראוי לכלבים שעוזר לכו"ע ובאמת זה לא יותר מאשר שם ורק בתרומה כיון שזה עומד לכהנים לא איכפת לן שלא מצוי כהנים ועיקר מה שהיה מקום לדון שאיסור גרע כי זה אוכל כלפיו ויש לו איסור ולכן הוכיח שאין כזה חיסרון וצ"ע בזה]

**מה שיש לדון בראיית הרשב"א מדבר שבא מחוץ לתחום**

ג]והנה הרשב"א בחידושיו ובעבודת הקודש כתב להוכיח כתוס' מהא דמבואר בגמ' דהבא מחוץ לתחום אסור למי שהובא בשבילו ומותר לאחרים ומבואר שזה לא מוקצה אפילו בשבילו ובהכרח כנ"ל שדבר שראוי לאחרים אין זה מוקצה אפילו לבעלים והנה לשיטת הרמב"ן אין כאן מקום לקושיא דכאן זה ראוי שהוא יתן לאחרים אמנם לשיטת הי"מ דבדמאי זה לא סיבה להתיר צ"ע למה כאן זה סיבה להתיר

והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' דבבגדי עשירים הוי מוקצה יש לבאר בשני אופנים או שזה כאילו זרקו באשפה וממילא אין לזה תורת כלי או שכיון שעדין לא זרקו אין כאן ביטול מתורת כלי ובפרט זה ראוי לעניים ועוד שלגבי טומאה הרי גם אצל עשירים זה מקבל טומאה רק שטומאת מדרס אין לזה א"כ יתכן ששם כלי יש לזה וודאי ורק שחשיב שיש כאן הקצאה משימוש והנה בקונם על ככר לא מסתבר לומר שחשיב שאין לזה שם אוכל ומסתבר ודאי שטעם האיסור דכיון דהוא לא יכול להשתמש לכן יש כאן הקצאה ומהא דהראשונים דימו דבר זה משמע שלמדו שגם בגדי עשירים זה מחמת טעם זה שיש כאן הקצאה ובזה א"ש הסברא שבתרומה טהורה כיון שזה עומד להינתן לאחרים לא שיך סברא זו דכאן אין שום סבה להקצאה דהרי זה עומד לכזה שימוש ולפ"ז לכאורא אין שום מקום להקשות מחוץ לתחום דהרי שם מדובר שבתחילת השבת זה לא היה שייך לישראל כלל אלא שזה היה שייך למי שגר במקום הנ"ל ושם לא היה על זה שום הקצאה וא"כ כל הנידון שיחול הקצאה עכשיו מצד שזה לא ראוי לשימוש של מי שהוא הבעלים והרי אין מוקצה לחצי שבת דהינו שלא חל הקצאה בשבת

ומדברי הרשב"א שדן בזה חזינן שנקט שהגדר בבגדי עשירים שזה לא כלי כלל ולכן דן שאם זה גם באיסור הסברא שכל דבר שהבעלים לא יכול לאוכלו זה עצמו סיבה שזה מפקיע ממנו שם אוכל ולכן זה שייך גם באמצע שבת וא"ש ראיתו מדבר שהגיע מחוץ לתחום ובזה א"ש שתוס' הוכיחו מתרומה טהורה לקונם ודמאי ולא חילקו כרמב"ן דתוס' שלמדו שהנידון מצד שאין לזה שם כלי ואוכל כיון שלו זה לא ראוי א"כ לא יעזור שהוא עומד לתת את זה למישהו אחר דהרי הנידון שאין לזה שם אוכל כל שהוא אין לו בזה שימוש לעצמו ובהכרח שהחיסרון דמבואר בבגדי עשירים לא שייך בדבר שהוא מחמת איסור אמנם הרמב"ן שלמד שהנידון מחמת הקצאה א"כ בזה וודאי שבדבר שעומד להינתן למישהו אחר אין סיבה להקצאה ורק בדמאי שזה לא עומד לכך ובכל אופן חידש הרמב"ן שאין כאן הקצאה כיון שזה ראוי לשימושו לתת את זה לאחרים

ולפ"ז יוצא שבבגד שנקרע בשבת וראוי לעניים ולא לעשירים והוא של עשיר בזה לרמב"ן באמת זה לא יהיה מוקצה אפילו לעשירים דהרי אין מוקצה באמצע שבת ולתוס' שהחיסרון שאין לזה שם כלי זה יהיה מוקצה כמו שברי כלים שאדם זורקו לבין הגורטאות וכאן זה גרע

והנה עיין לעיל דהבאינו דהאחרונים נקטו שבגדי עניים זה מוקצה לעשירים ולכאורא זה רק שייך אם דנים שביחס לעשיר אין לזה שם כלי אבל אם מצד הקצאה זה וודאי שאין מושג של הקצאה מדבר של מישהו אחר אם זה עומד לשימוש הבעלים ובאמת מפורש בדברי הט"ז שבבית עשירים זה מוקצה מצד שזה כמו זרקו לאשפה דבפשוטו שם וודאי שזה מצד הפקעת שם כלי

והנה עיין רמ"א סוף סימן תקט"ו דהביא שו"ת הרשב"א דדבר של אדם שהיה מחוץ לתחום ועכו"ם הביאו הוי מוקצה אמנם בשער הציון הביא מהמאירי דכיון דבמקומו זה היה ראוי לכן לא הוי מוקצה והנה לדעת תוס' שדבר שראוי לאחר אין זה מוקצה לכאורא ה"ה כאן זה לא צריך להיות מוקצה וצ"ע סתירת דברי הרשב"א וצ"ל שבקונם זה ראוי לאחרים שיכולים לקחת דבר זה שהרי אין לו הקפדה אמנם כאן שהוא במקום אחר ואף אחד לא יכול לקחת דבר זה ולהשתמש כה"ג גרע שיש כאן סיבה להקצאה ובדעת המאירי שהתיר יתכן שהסברא שגם כלפי הבעלים זה לא סיבה למוקצה דהדבר ראוי לשימוש רק שאין לו אפשרות להשתמש וזה לא סיבה למוקצה וכמו בית שנפחת ואפילו לראשונים שאוסרים אבל כאן זה איסור דרבנן וזה לא סיבה לדין מוקצה וכמו שביאר הט"ז והבית מאיר שם עוד יתכן שחשיב שזה ראוי במקומו דיתכן תמיד מצב שבזה וודאי הבעלים מרשה לקחת וזה סברה שיחשב שהדבר לא מוקצה כי זה ראוי לאחרים וכן הוא בלשון המאירי המובא בשער הציון שם

**בנידון השער המלך בדבר שאחד נוהג איסור ואחרים נוהגים היתר**

ד]והנה עיין שער המלך ריש הלכות לולב שהביא מהמהר"י בן נעים לדון בעישון ביו"ט שנחלקו בזה הפוסקים האם מותר או אסור ודן האם אדם שנוהג איסור יכול לתת את כלי העישון למי שנוהג היתר והעמיד הנידון האם דבר שלא ראוי לאחד וראוי לאחר הוי מוקצה וכתב שזה תלוי במחלוקת הראשונים לענין דמאי דלתוס' שכיון שזה ראוי לתת למישהו אחר אין זה מוקצה ה"ה כאן אמנם לראשונים שכיון שזה עומד שהוא ישתמש אם זה לאחר שבת כה"ג לא עוזר מה שזה ראוי לאחרים ה"ה כאן כיון שהוא לא יכול להשתמש בשבת והוא סובר שזה כשמל"א א"כ הוי כשמל"א לגביו אמנם כתב דיתכן דכל דברי הראשונים בדבר שמתכלה אבל בכלי ששיך שגם הוא ישתמש וגם חברו בזה וודאי שאין הקצאה מחברו עכת"ד [והנה מבואר מדבריו שנקט שכשמל"א זה נידון של הקצאה דאם זה גזירת כלים א"כ אין שום קשר לדיני מוקצה דמצד הקצאה אין כאן שום הקצאה ורק השאלה האם זה בכלל גזירת כלים וודאי מסתבר שכיון שהוא סובר שזה אסור א"כ זה בכלל גזירת כלים]

ועיין קה"י סכ"ג שהקשה דמה זה קשור לנידון הראשונים הרי כאן לשיטתו שזה אסור א"כ זה אסור גם לאחרים ולכאורא מבואר מכאן שהדין מוקצה בדבר שהוא אסור אין הביאור ששם האיסור הוא זה שמקצה הדבר אלא שמחמת האיסור יש כאן הקצאה של הבן אדם וכיון שכך הוא דין התורה שכל אחד עושה כרבותיו ואין בזה לפני עיור, אין כאן סיבה להקצאה כלל ואין זה דומה למקרה שאדם לא שומר תורה ומצוות דכאן זה הנהגה כדין ורק אם השם איסור גורם למוקצה א"כ לא שייך סברא זו ודו"ק בזה אמנם עיין רמ"א תקט"ו ס"ד דכתב לענין מקרה מסוים שיש להחמיר אם לא לצורך אורחים וכתב שצריך להחמיר גם לענין טלטול ומבואר שאפילו שההנהגה שזה ראוי לאורחים בכל אופן יש בזה דין מוקצה וכן עיין חזו"א מ"ט ט"ז לענין שרויה שאם נוהגים הדבר כאיסור גמור גם כלפי אחרים הוי מוקצה

**האם גם באוכל יש מושג של מחמת גריעותא**

ה]והנה מבואר במשנה דתורמוס היבש אין זה מוקצה כיון שזה מאכל לעיזים וצ"ע דבפשוטו זה ראוי לאדם אחרי שבת על ידי בישול וא"כ לדעת הרשב"א זה כמו חרדל שזה מוקצה וצ"ל שזה לא עומד לאכילת אדם כלל וא"כ זה כמו כל דבר שראוי לכלבים אמנם יש גירסא מפני שהוא מאכל לעניים ובזה צ"ע כנ"ל דאם זה עומד לאדם לאחר שבת א"כ לראשונים דבדמאי אסור ה"ה כאן ואם זה לא עומד לאדם א"כ כאן זה כמו מחמת גריעותא וזה צריך להיות מוקצה אמנם יתכן שכל הסברא של מחמת גריעותא זה רק סברא בכלים שזה כאילו זרקן לאשפה אבל באוכל זה לא שייך שכל שיש לזה שם אוכל אינו מוקצה וראיה לזה דמבואר הרי"ף לחד פירושא דתמרי דפרסיתא לא הוי מוקצה כי הגרעינים רכים ואוכלים את זה יחד אם האוכל ועיין בה"ל ש"ח ס"ל שדימה דבר זה לגרעיני פירות שנאכלים יחד אם הפרי וצ"ע הרי למעשה עכשיו שזה נפרד אנשים לא אוכלים את זה וגם אם יש שאוכלים אבל למי שלא אוכל זה כמו מחמת גריעותא אמנם לנ"ל דבאוכל זה לא שייך וא"ש ועיין לקמן סק"ז

**בדין בשר חי שראוי לכלבים**

ו]והנה נחלקו הראשונים האם בשר חי שלא ראוי עכשיו לאדם אבל זה ראוי לאחר שבת על ידי בישול ועכשיו זה ראוי לבהמה אבל זה לא עומד לכך לדעת ר"ש, דהתוס' ורש"י והרא"ש והטור נקטו שזה לא מוקצה אמנם דעת הרשב"א וסיעתו וכן פסק המ"ב שזה כן מוקצה והנה בפשוטו היה מקום לתלות דבר זה בנידון הראשונים הנ"ל בדבר דחזי לאחריני ולא לו האם הוי מוקצה דלדעת תוס' שכיון שזה ראוי לאחרים זה לא מוקצה ה"ה כאן אמנם לדעת הי"מ שכל שזה לא ראוי לו הרי זה מוקצה ולא עוזר מה שזה ראוי לאחרים מחמת שזה לא עומד לכך ה"ה כאן לא עוזר מה שזה ראוי לבהמה כיון שזה לא עומד לכך [אמנם בדעת תוס' עצמם יש לדון האם כל דבריהם במחמת איסור שבעצם זה אוכל ורק יש על זה איסור בזה עוזר מה שזה ראוי למישהו אחר אבל כאן שזה חסרון בעצם שזה לא ראוי לשימוש יתכן שזה כמו מחמת גריעותא ולא מסתבר] ועוד דכל הנ"ל אין זה מוכרח כלל דגם אם שם לא הוי מוקצה מצד שזה עומד לשימוש אכילת אדם ואכילת אחרים זה הדבר שאליו החפץ עומד וכן לראשונים ששם אסרו כי שם לבעלים אין זה שום שימוש אבל כאן לבעלים עצמם זה בר שימוש ויתכן שזה עדיף

והנה בפשוטו דברי התוס' צ"ע כמו שהקשה החזו"א מ"ד ט"ו מחבילי קש דמבואר שאם זה עומד להסקה הוי מוקצה והרי זה ראוי למאכל בהמה יותר ממה שבשר שראוי לאדם עומד לבהמה וכן קשה מעצים שעומדים להסקה דמבואר בגמ' שגם לצד שביו"ט אין זה מוקצה כלל אלא הוי כאוכל בכל אופן בשבת זה מוקצה ולא אומרים שזה ראוי לסמוך בהם הדלת והנה גם לרשב"א שזה לא מוקצה כי חזי לאומצא צ"ע וכי זה עומד לאכול באומצא יותר מאשר להאכיל לבהמה

והנה בגמ' מבואר לגבי כלים שכיון שיש על זה תורת כלי זה לא מוקצה כל שיש בו שימוש אפילו רק לכיסוי ביה מנא והגמ' קכ"ד. שואלת על בקעת שגם זה לא יהיה מוקצה כי ראוי לסמוך הדלת והגמ' עונה כי אין לזה תורת כלי ויש לעיין האם גם באוכל יש הדין של חזי לכיסויי ביה מנא שלכן גם אם זה לא ראוי בשבת זה לא יהיה מוקצה ועיין רעק"א ביצה ב. שנקט שבדבר שהוא אוכל זה לא עוזר ועיין גר"ז ש"ח ספ"ה שכתב שוודאי שכמו שיש תורת כלי יש מעלה של תורת אוכל ומה דאוכל אסור הוי מוקצה מצד שזה אסור גם על אחרי שבת וזה כמו בגד שעטנז שכיון שאיסורו גם ביום חול לכן אין לו שם אוכל כלל ועיין אבני נזר סימן נ"ה [ובאגלי טל החדשים סימן רי"ב] שהקשו לו א"כ למה משקין שזבו זה מוקצה הרי זה ראוי לסמוך כרעי המטה וע"ש שהאריך שבכל המקומות הללו חז"ל אסרו את כל ההנאות וממילא אין בזה חזי לכיסוי ביה מנא אבל ללא זה באמת היה עוזר חזי לכיסויי ביה מנא

אמנם היה מקום לומר שדבר שיש לו תורת כלי א"כ כדי שישאר בו תורת כלי צריך שהוא יהיה ראוי לשימוש אבל דבר שיש לו תורת אוכל אין שום מעלה בזה שזה ראוי לשום שימוש כיון שהמתיר שלו הוא השם אוכל ולכיסויי ביה מנא אין זה קשור לשם אוכל ולפ"ז אם הוא לא יהיה ראוי לאכילה אבל יהיה בו ראוי לאכילה דומיא דחזי לכיסויי ביה מנא זה יעזור ולפ"ז יתכן שמה דס"ל לתוס' שעוזר ראוי לבהמה דהכונה שנשאר לזה תורת אוכל כיון שיש לזה אפשרות לבהמה רק שלר"י חשיב שיש הקצאה מזה ולכן זה לא עוזר משא"כ לר"ש ולפ"ז לא קשה כלל מחבילי קש דשם הרי כיון שיעד דבר זה להסקה אין לזה שם אוכל א"כ לא יעזור מה שזה ראוי לבהמה שאין זה שירים בשם שימוש להסקה וביותר דיתכן דשימוש של הסקה דחזינן שאפילו ביו"ט יש דעות שאין לו היתר אלא להסקה א"כ זה וודאי שגם לדעות שזה לא כך אבל אין לזה את החשיבות של תורת כלי שזה סיבה שישאר לו תורת אוכל כל שהוא לא ראוי לעיקר הדבר ובזה א"ש גם שאפרוח מבואר בתוס' שזה מוקצה אפילו שזה ראוי לתנו חי לכלבים דבעל חי אין לו שם אוכל וא"כ מצד הדרגא של ראוי של מאכל אדם לתת לכלבים זה לא סיבה לתת לו שם אוכל בהמה

ולפ"ז יתכן שגם הרשב"א שחולק מצד שס"ל שמאכל אדם ומאכל בהמה זה שני סוגי שימושים ולא חשיב שיש לזה עדין תורת אוכל ובזה א"ש שמועיל שחזי לאומצא הרי אדם לא עושה את זה יותר ממה שמביא לכלבים שכאן זה רק סברא באמת של כעין מלאכה וכחזי לכיסויי ביה מנא בנר של חרס

**בביאור הסברא דכל ישראל בני מלאכים**

ז]והנה מבואר בגמ' שנחלקו תנאים במאכל עורבים רק עשירים מגדלים עורבים דת"ק ס"ל שזה מוקצה ורשב"ג ס"ל שכיון שכל בני ישראל בני מלאכים לכן לא הוי מוקצה וצ"ע מה עוזר שהם בני מלאכים אבל למעשה אין להם עורבים וממילא אין לזה שימוש והוא מוקצה ובפשוטו מבואר כאן דעד כמה שיש לזה שם אוכל אין זה מוקצה ולכן כיון שאצלו זה לא עומד לאכילה חשיב שאין לזה שימוש אוכל וממילא זה מוקצה אבל עד כמה ששימוש אכילת חיות זה דבר ששיך אצלו רק שכרגע אין לו חיות זה לא סיבה שלא יהיה לזה שם אוכל וממילא אפילו אם אין לו בהמות אבל עד כמה שיש לזה שם אוכל רק שבפועל אין לו כרגע מה להשתמש או שלא מתכונן להשתמש זה לא סיבה לדין מוקצה ועיין חזו"א שלמד מכאן שה"ה כלי שנמצא אצל האדם והוא בטוח שלא ישתמש בו בשבת אין זה מוקצה

והנה לדידן קי"ל שלא אמרינן כל ישראל בני מלאכים אמנם לענין דברים שזה מאכל בהמה בהמות מצויות לכאורא הביאור כנ"ל שכיון שזה ראוי שגם הוא יגדל ממילא חשיב שיש לזה אצלו שימוש של אכילה ויש לזה שם אוכל ולכן אפילו שכרגע בפועל זה לא עומד לאכילה אין כזה חיסרון אמנם יתכן שבמקום שמצוי בהמות לא צריך להגיע למה שזה שימוש שמתאים אצלו אלא שזה עצמו סיבה לשם אוכל אמנם אין זה מוכרח

והנה הרשב"א ובחידושי הר"ן הקשו על דמאי למה הגמ' לא אומרת שחזי לעניים כמו שאמרה על תרומה והוסיפו כמו בזכוכית שזה לא מוקצה כי זה מאכל נעמיות אפילו שאין לו ובר"ן כתב כמו לוף שזה מאכל עורבים דהינו שהוכיחו שגם אם בפועל אין לו זה לא מוקצה מהדברים של מאכל עשירים והא דלא הוכיחו מסתם בהמה כי שם יתכן שלכולם היה בהמות וצ"ע אבל דמיון הראשונים לכאן דהרי הסברא שם להתיר כי יש לזה שם אוכל כי שימוש זה שייך אצלו וכאן שימוש זה של אכילת טבל אסור אצלו וצ"ל שכיון שכאן שזה שימוש של אכילה זה וודאי שזה נחשב שימוש שקיים אצלו וממילא יש לזה שם אוכל אלא שעדין יש לדון שכיון דבפועל אין זה עומד לשימוש אצלו לכן זה מוקצה ולזה הוכיחו הראשונים מדינא דבני מלאכים שזה לא חיסרון ובלשון אחר יש לומר שלהאכיל עניים זה וודאי נחשב שימוש שקיים אצלו

והנה עיין ב"י סימן תנ"ז שהביא מהגהות מימוני ועוד ראשונים דדנו בחלה במקום שאין כהן וכתב שזה לא מוקצה כמו שלוף שזה מאכל עורבים אינו מוקצה כיון שכל ישראל בני מלאכים ובפשוטו כוונתו שכמו ששם זה עוזר אפילו אם אין עורבים בעיר כיון שבפועל זה שימוש שראוי לו ה"ה כאן כיון שתרומה זה עומד וראוי לשימוש כהן מה שאין כאן כהן בעיר זה לא חיסרון ועיין ב"י שהקשה הרי לא קי"ל כן וצ"ע כוונתו הרי הטעם שלא פוסקים כן מצד שלא אומרים כל ישראל וכו' וכמו לענין שאר דברים ובפשוטו מבואר שהוא נקט שלא פוסקים כן מצד שדנים כל אחד לפי מציאותו ולא לפי מה שהיה ראוי שיהיה וזה סברא כללית גם לשאר דיני התורה ולכן זה גם סברא לענין תרומה שלא יעזור מה שבפועל זה עומד לכהן דכיון דעכשיו זה אצל אדם שאצלו זה לא ראוי זה סברא שיהיה מוקצה

והנה באמת שסתימת השו"ע שמאכל עורבים גם לעשירים שאין להם עורבים זה מוקצה ובהכרח כסברא הנ"ל וכן עיין רמב"ם שצריך שזה יהיה ראוי לרוב בני אדם וצ"ע הרי בדין בני ישראל בני מלאכים מספיק מה שיש לחלק מהבני מלאכים שהרי לרובם שזה כל כלל ישראל אין דבר זה אמנם אם נימא דלמסקנא אין כזה סברא אלא דנים כל אחד לפי מה שהוא א"ש דנקט שרק דבר שיש לרוב האנשים חשיב שזה עומד לשימוש

אמנם בפשוטו כל זה בדבר שעומד לזורקו רק דנים שזה אוכל כי ראוי לעשירים בזה שייך נידון הנ"ל אבל תרומה ביד בעלים שזה עומד לכהן בזה לכאורא יש מקום לומר שזה וודאי לא מוקצה ולפ"ז יתכן שגם ההגהות מימוני מודה שלהלכה אין כזה מושג שזה ראוי לו רק שלענין תרומה טהורה שזהו היעוד שלה בזה נקט שזה גם למסקנא ורק הוכיח שמה שבפועל אין בזה שימוש זה לא חיסרון

אמנם היה מקום לדון שכל הנידון של בני ישראל בני מלאכים שיש צד שימוש כזה בעיר ורק הנידון האם זה שימוש כלפי הבעלים אבל אם אין שום אפשרות שימוש כגון שאין שום עשיר אם עורב או פיל בזה הוא ודאי מוקצה ולכן גם כאן אם אין שום כהן בתחום זה מוקצה ובפשוטו כן מבואר בגר"ז שאם אין שום כלב במקום כגון שהוא בשדה כה"ג הוי מוקצה אמנם בסה"ת מבואר לא כך וכן עיין שער הציון תקט"ו דבפירות שבאו מחוץ לתחום אפילו שזה לא ראוי לאף אחד מבני העיר זה לא מוקצה כי זה ראוי לאנשים ממקום אחר אפילו דבפועל עכשיו זה לא ראוי לאף אחד

והנה בגמ' שנחלקו אמוראים האם שברי כלים ברה"ר זה מוקצה מצד שכאן זה לא ראוי לכיסוי ביה מנא ודעת הרמב"ן שהסיבה שזה לא מוקצה כיון שזה ראוי לכיפורי ביה מידי אבל ללא זה הוי מוקצה ומבואר שדבר שכאן זה לא ראוי לשימוש זה סיבה למוקצה אמנם היה מקום לומר שזה רק בשברי כלים אמנם דעת הרמב"ן מפורש בשבת ס"ד: שגם לענין שירים ונזמים שאסור ללובשם ברה"ר זה חיסרון ולפ"ז לכאורא ה"ה כאן אם אין כהן הוי מוקצה אמנם יש ראשונים שלמדו שטעם ההיתר ברה"ר בחרס מצד שכיון שזה בעצם ראוי לשימוש לא איכפת לן מה שעכשיו זה במקום שאין מה להשתמש ולפ"ז לכאורא ה"ה כאן אמנם יתכן שאם אין כהן בתחום זה גרע אמנם יתכן שיש חילוק בין אם הדבר ראוי כאן שימש רק אין פה מי שישתמש לבין אם צריך להביאו למקום אחר כדי להשתמש אבל פה אינו ראוי לשימוש

עוד יש לדון שחלוק השם כלי מהשם אוכל דשם כלי הכל תלוי במה שזה עומד לשימוש ולכן כל שאינו ראוי לשימוש הוי מוצה משא"כ שם אוכל זה לא תלוי במה שעומד לאכילה אלא המציאות שאפשר לאוכלו הוי אוכל ולפ"ז יתכן שכל סברת הרמב"ן בדבר שהוא כלי ולא בדבר שהוא אוכל ועיין לעיל סק"ה מה שכתבנו לדון לפ"ז ויתכן שהדין של חזי לאומצא בבשר דהראשונים הוכיחו שיש כזה מציאות וצ"ע אבל מנ"ל שזה דרך האנשים לאכול כך ולנ"ל שצריך שיהיה ראוי ולא צריך שבפועל יעשו את זה א"ש ולפ"ז גם היום זה סיבה שלא יהיה מוקצה

**בביאור דעת הרשב"א לחלק בין דמאי לחרדל ובדין תרופות**

ח]והנה מבואר במשנה דחרדל אסור ובבריתא מבואר שחרדל מותר והרי"ף פסק שמותר וביאר הר"ן שזה תלוי במנהג המקומות האם מצוי שם יונים או לא אמנם הרשב"א כתב שוודאי שיונים זה דבר שמצוי אלא שביאר שכל הדברים שעוזר לבני מלאכים או לכלבים זה בדבר שהולך לאיבוד דהינו שהוא לא מחזיק את זה למטרת שימוש אחר אבל חרדל שאדם מחזיק למטרת שימוש אחר כמו פה שהוא רוצה את זה לאחרי שבת בזה לא עוזר הסברא שזה ראוי לאנשים אחרים וע"ש שפסק הלכה כת"ק והנה התוס' קכ"ח: כתבו שבשר שזה מאכל חיה לר"י אינו מוקצה למ"ד כל בני ישראל בני מלאכים ומבואר שדבר שהוא שומר אותו לאחר שבת בכל אופן הוא לא מוקצה וזה לכאורא דלא כרשב"א

והנה צ"ע שלענין דמאי בפשוטו דעת הרשב"א שזה אינו מוקצה אפילו שהוא שומר את זה לאחר שבת וכמו בקונם א"כ למה כאן זה אחרת ולכאורא צ"ל דחלוק אם זה ראוי עכשיו לאותו שימוש שזה עומד לאחר זמן או שימוש אחר דבדמאי שזה עומד לאכילה ועכשיו זה ראוי לאכילה לעניים בזה זה סיבה שזה לא מוקצה משא"כ בחרדל שהנידון שלא יהיה מוקצה כי זה ראוי למאכל בהמה בזה אין זה סיבה שזה לא יהיה מוקצה והוא על דרך הסברא הנ"ל שאכילה זה מעיין השם אוכל הראשון משא"כ אכילת בהמה

והנה תוס' כתבו שחזו לאחרים זה לא מוקצה משא"כ במחמת גריעותא וצ"ע א"כ למה במאכל עשירים ויש עשירים בעיר שיש להםם עורב למה זה מוקצה הרי זה חזי לעשירים ובפשוטו היה מקום לומר שכל סברת התוס' בדבר שהוא מחמת איסור שכה"ג זה עומד לאכילה ורק אריה דרביע עליה משא"כ שימוש שלא קיים אצלו אמנם לשון התוס' שהדגישו מחמת גירעותא לא משמע כן ויותר היה נראה על דרך הנ"ל דבמקום שזהו השימוש של הדבר גם אצלו בזה עוזר מה שראוי לאחרים משא"כ דבר שאצלו זה עומד למטרה אחת ואצל אחרים זה עומד למטרה אחרת ודו"ק בזה

והנה דנו לענין תרופות האם הוי מוקצה במקום שאין חולה בתוך ביתו אמנם זה ראוי לחולים אחרים ולכאורא כאן זה כמו דמאי כיון שזה עומד לשימוש של חולה וכה"ג כל שזה ראוי לאדם אחר זה לא מוקצה ואין זה דומה למחמת גריעותא כיון שאדרבא זה עומד לשימוש זה ובפשוטו גם אם זה עומד למחלה שאינה מצויה שלכאורא זה כמו עצמות באין מצוי כלבים וכמו מאכל עשירים אצל עניים במקום שיש עשירים אמנם לכאורא אין זה דומה דשם חשיב שזה לא עומד כלל לשמוש אבל כאן שזה עומד לשימוש זה א"כ זה כמו למ"ד בני ישראל בני מלכים אמנם לנ"ל סק"ו יש לדון דרק באוכל יש לזה חשיבות כמו תורת כלי שכל שיש בו צד אכילה רחוק נשאר לזה שם אוכל אבל שימוש של תרופה שאין לו שימוש אוכל יתכן שזה כמו עצים להסקה אמנם מהיכי תיתי לומר כך והרי במצוי חולה בפשוטו וודאי מותר לטלטל לצורך מקומו ועוד כאן שזה אותו שימוש שלזה הוא עומד בפשוטו יתכן שגם בעצים להסקה זה יועיל ואין לנו מקור לומר שזה לא יועיל ודו"ק בזה אמנם אם נימא דכל דברי תוס' רק במחמת איסורא א"כ כאן זה כמו שיש עשירים שזה מוקצה ודו"ק בזה ובשם החזו"א שהיה צורך בתרופה וחשש למוקצה וצ"ע

**בדבר שראוי לעכו"ם**

ט]והנה יש לדון בדבר שראוי לעכו"ם האם זה מוקצה או לא ובפשוטו זה תלוי בראשונים של דמאי בדבר שראוי לאחרים אמנם זה וודאי אינו דהרי כל בשר חי ראוי לעכו"ם ולא הוזכר שזה סברא שזה לא יהיה מוקצה ועיין שו"ע דבגד שעטנז הוא מוקצה ולא עוזר מה שזה ראוי לעכו"ם אמנם כאן זה שימוש שלא שייך אצלו וזה כמו אם לא אומרים כל בני ישראל בני מלאכים שזה לא עוזר מה שיש לעשירים אמנם בדבר שיש לרוב בני אדם זה מועיל בפשוטו גם אם זה שימוש שלא שייך אצלו וצ"ל דעכו"ם גרע והנה לענין בשר נבילה שעומד להימכר לעכו"ם נקטו הגר"ז והפמ"ג דלא הוי מוקצה והסברא דפה שזה ממש עומד רק לזה זה עדיף ולכן זה לא דומה למעות שראוים לעכו"ם דזה עומד גם לשמוש היהודי לאחר שבת וכן מבואר במג"א סימן תמ"ו דחמץ מחמש שעות שראוי רק לעכו"ם אינו מוקצה וכן הביא המג"א סקנ"ו משלטי הגבורים דבשר נבילה שביד עכו"ם אינו מוקצה דזה עומד לאכילתו [אמנם יתכן ששם זה עדיף דאצל ישראל זה עומד לנבילה] אמנם עיין באו"ז דמבואר דמשכון ששיך לעכו"ם והוא שעטנז אפילו שכבר שילם את הכסף וזה מגיע לו חישב מוקצה וכן עיין ריב"ש הובא במג"א סימן תמ"ו דחמץ של עכו"ם הוי מוקצה וחזינן דאפילו שזה שייך לעכו"ם ועומד לשימושו אין זה מוקצה

והנה גם הגר"ז והפמ"ג רק דיברו בדבר שראוי בצורה זו לעכו"ם לשימוש אבל לענין קמח ובצק שזה לא ראוי רק לאחר אפיה נקטו שקמח שבידם זה מוקצה ורק שאם יש הסברא של גמרו בידי אדם אין זה מוקצה וצ"ב החילוק בכל זה ולפ"ז רק נבילה שראויה לאכול חי אינה מוקצה אבל אם צריך בישול א"כ זה כמו קמח והוי מוקצה וצ"ע

והנה יש לדון באחד שקיבל על עצמו שבת שזה ראוי לישראל אחר שלא קיבל כגון בשר חי האם הוי מוקצה וכן ביו"ט שני של גליות דבר שלבן א"י אין זה מוקצה האם דנים שזה כמו עכו"ם או כמו ישראל וצ"ע

**בסברת הגמ' דמאי חזי לעניים ובדין מוקצה מחמת איסור דרביע עליה**

י]והנה מבואר בגמ' דדמאי לא הוי מוקצה כיון דאי בעי מפקיר נכסי והוי עני וצ"ע לשיטת הראשונים הנ"ל דמה שזה ראוי לאחרים זה לא עוזר ובפשוטו הביאור שהוא מקצה דעתו מחמת שהוא לא יכול להשתמש והרי וודאי שהוא יותר מקצה דעתו מחמת שהוא לא יכול להשתמש ולא מסיק בדעתו שהוא יפקיר נכסיו עוד קשה מה שהקשו הראשונים לשיטות שאסור להפקיר בשבת מה הגמ' אומרת דאי בעי וכו' הרי אסור להפקיר

ועיין עמק ברכה עמוד צ"ח שכתב לבאר בכוונת הגמ' שאין הכוונה שאין כאן הקצאה כיון שיש לו צד שיפקיר נכסיו ויהיה מותר לו אלא כוונת הגמ' שאין הדבר אסור באיסור חמור כיון שחזינן שאי בעי מפקיר נכסי חזי ליה עכ"ד ובפשוטו הדבר מוכרח וכי אם זה של קטן באמת זה מוקצה ובזה א"ש שגם אם יהיה איסור להפקיר בכל אופן אין זה חפצא של מוקצה וגם הראשונים שהקשו יתכן שזה מלשון הגמ' דאי בעי מפקיר נכסיה משמע שבפועל יכול לעשר ולא שאם יעשר זה יועיל ועיקר הדבר מבואר בגמ' שלגבי דמאי אפשר לזמן עליו כיון דאי בע מפקיר וכו' וודאי שסברת הגמ' שזה לא איסור חמור

וביאור הדבר דבפשוטו דבר האסור בשימוש סיבת המוקצה כי יש כאן הקצאה אמנם יתכן שרק עד כמה שהדבר אסור בחפצא כה"ג חשיב הקצאה אבל עד כמה שהדבר מותר ורק האדם יש לו דין הנהגה שלמעשה לא יכול להשתמש בזה כה"ג חשיב שאין כאן הקצאה ובזה חידשה הגמ' שכיון שאי בעי מפקיר נכסיה ואז זה יהיה מותר לו חזינן שאין זה חפצא דאיסורא וממילא אין כאן סיבה למוקצה כלל אבל אין כוונת הגמ' שבכל דבר שיש אפשרות שאולי יפקיר נכסיו ואז ישתמש בזה לכן הוא לא מקצה דעתו מזה

ומצאנו מקור לדבר זה מכמה דוכתי א.עיין רעק"א תשובה ה' שדן שכל אוכל ביוה"כ זה מוקצה וממילא יהיה בזה מיגו דאיתקצאי בשבת לאחר יוה"כ אלא בהכרח שמוקצה מחמת יום שעבר לא אמרינן והנה האו"ש הקשה עליו הרי זה חזי לקטנים אמנם הגרב"צ פלמן הביא בשם הקה"י שביאר שכוונת רעק"א שזה יהיה מוקצה לאכילה שלגבי זה מבואר בתוס' שאפילו שחזי לאחריני בכל אופן למי שזה אסור הוי מוקצה אמנם עיין ראשי יוסף מ"ג. ד"ה טבל שכתב שאיסור גברא זה לא סיבה והוכיח מיוה"כ שזה לא מוקצה ובזה ביאר את דברי הפנ"י שדבר שאסרו מצד קנס של מעשה שבת זה לא סיבה שיהיה מוקצה כיון שאין זה איסור בעצם החפצא ועיין אור שמח שהקשה הרי שיטת הרמב"ם שמעשר שני שחיללו אותו ולא הפרישו עליו חומש אסור לאוכלו ובכל אופן מבואר ברמב"ם שזה לא מוקצה וביאר הנ"ל שזה לא איסור מצד עצם החפצא אלא רק איסור גברא מצד קנס זה לא סיבה למוקצה עוד יש להוכיח מהגמ' שרב במוקצה לטלטול סבר כר"ש וצ"ע כיון שלמעשה לא אוכל את זה ממילא יש כאן הקצאה ועיין חת"ס ריש ביצה שביאר שכיון שזה מספק לגבי איסור טלטול נוקטים כר"ש וצ"ע הרי למעשה הוא לא אוכל ויש כאן הקצאה ובהכרח שכל שאין כאן חפצא של איסור מצד הנהגתו אין זה מוקצה וכן עיין חידושי הגרעק"א ביצה כ"ד: [ומקורו במהרש"ל בביצה פ"ג בהגהה סימן ה'] שביאר בכוונת הגמ' שמותרים בטלטול ואסורים באכילה שכיון שלגבי איסור טלטול נוקטים שזה מותר ובהכרח כנ"ל

והנה הבאינו לעיל דהרשב"א הוכיח דדבר שראוי לאחרים זה לא מוקצה מדבר שהגיע מחוץ לתחום שזה אסור למי שהובא בשבילו וזה מותר לאחרים ואין זה מוקצה ועיין שער המלך פ"ז מלולב שכתב לבאר כוונת הרא"ש שכיון שזה מותר לאחרים סימן שזה לא איסור שהוא סיבה למוקצה שגזרו רק על אכילה ולא על טלטול ובהגהות רעק"א על השער המלך הובא בספר כתב וחותם [ובספר האיר יוסף] הקשה שהרי דעת הרא"ש שכל דבר שאסור באכילה אסור בטלטול וא"כ כיון שזה אסור באכילה ממילא זה צריך להאסר בטלטול אמנם בפשוטו לשון השער המלך שזה סברא שזה סוג איסור הוא לא סיבה כלל לדין מוקצה רק שדן שאולי יהיה כאן מוקצה מצד עצם האיסור שאסרו לו להשתמש ועל זה כתב שבדין איסור לא עשו איסור מוקצה

ועיין מאמר מרדכי סימן תקט"ו סק"א הובא בשער הציון סק"ס שכתב שבדבר שבא מחוץ לתחום אפילו שזה בא לבני העיר שזה אסור לכולם בכל אופן אין זה מוקצה כיון שבמקום הראשון שזה היה הוא מותר ורק עכשיו אין במציאות צורה לאוכלו והוי סוג איסור שזה לא סיבה לדין מוקצה דבעצם הדבר ראוי

אמנם עדין צ"ע שכל זה לראשונים שבית שנפחת לא הוי מוקצה אבל לראשונים דהוי מוקצה חזינן שגם דבר שרק יש חיסרון צדדי איך להגיע אליו הוא סיבה למוקצה אמנם יש לחלק ששם עכשיו אי אפשר במציאות לאוכלו אלא שאפשר לעשות איסור ועל יד זה יהיה אפשר להשתמש בו ובזה אסרו הראשונים אבל כאן שהדבר ראוי בפועל רק שיש עליו איסור בזה רק אם הדבר בעצם אסור הוא סיבה למוקצה

אמנם צריך בירור הגדרים בזה דהרי הרשב"א אסר גם דבר שהוא אסור באיסור שבועה שזה איסור גברא וכן רעק"א דן שיוה"כ זה סיבה למוקצה אפילו שזה רק איסור גברא אמנם יתכן שלגבי מוקצה סתם איסור דנים שהדבר לא ראוי ורק בסוג איסורים מדרבנן דנים בכזו צורה וצ"ע בזה

ועיין סוגיא דבית שנפחת מה שהבאינו לדון בזה דהראשונים דנו שיהיה מוקצה מחמת יום שעבר חזינן שגם דבר שהנהגתו מספק לאיסור ואין כאן איסור בעצם זה סיבה למוקצה אמנם הארכנו במקום אחר שכונת הראשונים לשאול דהבינו שמוקצה נקבע בין השמשות גם אם עדין זה היום הקודם ולא שהגדר שהרגע הראשון קובע עוד יש לדון במה שדנו הארחונים בדבר שהיה צריך לנהוג מספק להחמיר ונתברר בשבת שזה היה מותר שיש שנקטו לאיסור אמנם החת"ס וכן הכרעת המ"ב להיתר ובפשוטו מוכח מזה כנ"ל ע"ש שהבאינו המקורות לזה

**בדין דבר שראוי לשימוש בדרך שאינה מצויה**

י"א]והנה ידוע לדון בדבר שלפי האופן הרגיל אי אפשר להשתמש בו ורק על ידי תחבולה האם חשיב מוקצה או לא ועיין שש"כ פ"כ הערה ק"ד שהביא מהגרשז"א שזה לא מועיל והוכיח דבר זה א. מעצם דין בסיס דבפשוטו זה מוקצה מחמת איסור שמקצה מחמת איסור בסיס והרי יכול להוריד על ידי טלטול בגופו ב. ע"ש שהביא מהשער הציון תק"ו סק"ל שעיסה שנלושה מערב יו"ט שאסור להפריש ממנה ביו"ט היא מוקצה והרי יכול ללוש עיסה אחרת ולהפריש עליה אלא בהכרח כיון שלפי הרגיל זה לא עומד לכך לכן הוי מוקצה ג.עיין מגלת ספר ס"נ סקי"א שהקשה למה כל טבל הוא מוקצה הרי אפשר להקנותו למופלא הסמוך לאיש ולדעת הרשב"א הוא יכול להפריש כי זה לצורכו אלא בהכרח כיון שזה לא האופן הרגיל זה לא סיבה ד.עיין תוס' ביצה ו. שדנו בולד טריפה שהוא לא מוקצה כיון שאפשר לשוחטו במעי אמו וכתבו התוס' בחד תירוצא שכיון שזה קשה לעשות כך לכן זה לא סיבה שזה לא יהיה מוקצה [וגם לתירוץ שזה לא סיבה הוא מצד שזה הרי עומד לשחיטה ואפשר לשוחטו ולא חשיב בכל להשתמש בו בצורה אחרת] ה. וכן כל בית שנפחת שדנו הראשונים שזה מוקצה הרי לצורך גדול אפשר לפתוח על ידי עכו"ם וכן כל טבל אפשר להקנות לעכו"ם ושיעשר לצורך גדול ובהכרח שלא דנים בדיני מוקצה אלא בצורה הרגילה שדרך אדם לעשות

והנה בפשוטו כל זה נסתר מסוגין דהרי הגמ' אומרת שאי בעי מפקיר נכסי הרי וודאי שסתם אדם לא עומד שיפקיר את נכסיו אמנם לכל הנ"ל א"ש דכאן עיקר כוונת הגמ' שאין זה איסור שהוא סיבה למוקצה

ויש שדנו בזה עוד דהנה לשון הגמ' טבל מוכן אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן דהינו שאין בזה מיגו דאיתקצאי ובפשוטו מבואר שאין כאן חיסרון הכנה ולכן אין בזה מיגו וכו' ורק שזה מוקצה כי זה לא ראוי לשום שימוש ולפ"ז יתכן שכל סברת הגמ' במקום שסיבת המוקצה כי זה עצים ואבנים ולא כי זה מחוסר הכנה בזה עוזר אי בעי מפקר נכסיה אבל במקום שזה חיסרון שיש כאן הקצאה בזה וודאי כיון שלפי ההוה יש כאן סיבה להקצאה הוי מוקצה

והנה בירושלמי מבואר שתרומת מעשר של דמאי אם זה טמאה זה מוקצה והקשה באבי עזרי למה דמבואר ברמב"ן שגם זה מותר לעניים א"כ למה זה מוקצה ומה זה שונה משאר דמאי ולנ"ל א"ש שכה"ג שזה כבר תרומה טמאה הרי אין כאן הסברא שזה מוכן אצל שבת וא"כ מצד אי בעי מפקיר וודאי שזה לא סיבה אמנם עדין צ"ע שזה ראוי לעניים ולראשונים שזה לא סיבה א"ש ויתכן עוד שהדין ממנות שיש לכהן זה לא ניתר לתת לעניים אמנם עדין צ"ע שיש עניים כהנים וצ"ע

והנה יש לדון עוד שגם אם כוונת הגמ' כפשוטו שכיון שיכול להפקיר נכסיו וזה יהיה ראוי אבל כאן זה לא לעשות פעולה בחפץ להעמידו לתיקון אלא לעשות פעולה שלא מתיחסת כלל להעמדת החפץ לטלטלו וזה יותר סיבה לדון שזה לא יהיה מוקצה ודו"ק בזה