תלמוד תורה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**מצות תלמוד תורה לבנו**

כתב הרמב"ם הל' ת"ת פ"א, דחייב אדם ללמד בנו תורה, שנאמר "ולמדתם אותם את בניכם", וכשם שחייב ללמד את בנו כך חייב ללמד את בן בנו שנאמר "והודעתם לבניך ולבני בניך". וכן מצוה על כל חכם מישראל ללמד את כל התלמידים שנאמר "ושננתם לבניך" וילפינן בסיפרי דאלו התלמידים. ומי שלא לימדו אביו תורה חייב ללמד את עצמו כשיכיר שנאמר "ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם".

ובסה"מ עשה י"א כתב: היא שציונו ללמוד חכמת התורה וללמדה, וזה הוא שנקרא תלמוד תורה, והוא אמרו "ושננתם לבניך". ונכפל הציווי הזה פעמים רבות, "ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם", "למען ילמדון", "ולמדתם אותם את בניכם". וכן הוא בחינוך מצוה תי"ט.

ומבואר שיש ד' פסוקים בחיוב לימוד תורה:

א. ללמוד בעצמו - ושמרתם אותם ולמדתם לעשותם.

ב. ללמד את בנו - ולימדתם אותם את בניכם.

ג. ללמד את בן בנו - והודעתם לבניך ולבני בניך.

ד. ללמד את כל התלמידים - ושננתם לבניך.

וכולם נמנו במנין המצוות כמצוה אחת. ועי' ספר המפתח דיש שמנו אותם כב' מצוות ויש שמנו ג' מצוות.

וברמב"ם הקשה, מאחר שחייב ללמד את כל התלמידים למה נצטוה על בנו ובן ובנו. ותירץ, דאתא להקדים בנו לבן בנו, ובן בנו לבן חבירו. ועוד תירץ [לדעת הכס"מ] שחייב אדם לשכור מלמד לבנו וללמדו, ואינו חייב ללמד בן חבירו אלא בחינם. וצ"ע מדוע לא תירץ שהחיוב ללמד את כל התלמידים הוא דוקא בחכם, וכמש"כ הרמב"ם מצוה על כל חכם וחכם מישראל וכו', ואילו החיוב ללמד את בנו הוא על כל אדם. ומוכח דאין הבדל ביניהם, וכל מי שיודע ללמד את בנו חייב ללמד את כל התלמידים.

**החיוב ללמד את בנו אף בשכר**

עיקר החיוב ללמד את בנו תנן במס' קידושין כט ע"א: כל מצוות הבן על האב אנשים חייבין ונשים פטורות. ובברייתא האב חייב בבנו למולו ולפדותו וללמדו תורה וכו'. ובגמ' יליף מקרא ולמדתם אותם את בניכם.

ובמס' בבא בתרא כא ע"א איתא, בתחילה מי שיש לו אב מלמדו תורה, מי שאין לו אב לא היה למד תורה, מאי דרוש, "ולמדתם אותם" ולמדתם אתם. (פירש רש"י האב עצמו מצווה ללמדו). התקינו שיהו מושיבין מלמדי תינוקות בירושלים, מאי דרוש "כי מציון תצא תורה", (עי' מהרש"א שם). ועדיין מי שיש לו אב היה מעלהו ומלמדו וכו', עד שבא יהושע בן גמלא ותיקן שיהו מושיבין מלמדי תינוקות בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר ומכניסין אותן כבן שש כבן שבע. והנה קודם תקנת יהושע בן גמלא כבר הושיבו מלמדי תינוקות, אלא יהושע בן גמלא תיקן שיהא מחיובי העיר לכפות זה את זה להושיב מלמדי תינוקות בכל עיר.

וברמב"ם פ"א ה"ג כתב, וחייב אדם לשכור מלמד לבנו וללמדו ואינו חייב ללמד בן חבירו אלא בחינם. והמקור לזה כתב הבית יוסף (סי' רמ"ה ד"ה היה מנהג): ומשמע ליה לרבינו דכיון דמותר ליטול שכר על המקרא, דהיינו שכר פיסוק טעמים, הרי הוא חייב ללמדו בשכר. דהיינו שמסברא חייב להוציא הוצאות על מצוה זו. והלחם משנה כתב דהרמב"ם הוציא דין זה מהגמ' בבא בתרא הנ"ל, דחכמים תקנו להושיב מלמדי תינוקות, אלמא חייבו להוציא ע"ז הוצאות. ועי' להלן דהם נחלקו האם חיוב זה הוא דאורייתא או דרבנן.

והמקור שאינו חייב ללמד את התלמידים בשכר כתב הגר"א, דלגבי מילה איתא בגמ' בקידושין דכל היכא דלא מל האב מחוייבים בי"ד למולו, ואילו לגבי תורה לא אמרינן הכי אע"פ שכך הוא הדין באמת, שהרי חייב אדם ללמד את כל התלמידים. ומכאן הוציא הרמב"ם דבשכר האב חייב ובי"ד אינם מחוייבים.

ובהג"מ אות א' כתב בשם מהר"ם דכופין את האב ללמד את בנו או לשכור לו מלמד, דמאי שנא האי עשה משאר עשה דכפינן ליה לעשות סוכה או לולב. וכתב דיורדין לנכסיו כשאר בעל חוב, ואם מצינן לשדורי ליה ולאודועי ליה מודעינן ליה, ואם לא אפשר דגובין אף בלא להודיעו.

בברכת שמואל קידושין סי' כז חקר האם המצוה ללמד לבנו הוא ממצות הבן המוטלות על האב, וכמו שחייב למולו ולפדותו כך חייב ללמדו תורה. או שמא אין הבדל בין החיוב ללמד כל התלמידים לחיוב ללמד את בנו, דכל אדם חייב ללמד את כל ישראל, אלא דנתחדש שבנו קודמו. ונפק"מ בחטף חבירו ולימד את בנו, האם חייב לאב ה' סלעים כמו במילה ופדיון הבן, דחשיב כחוטף מצוה לאב, או דכל ישראל מצווים ללמדו בשוה, ורק יש דין לאב להקדים בנו לשאר התלמידים. והוכיח מדנקטה הברייתא ללמדו תורה יחד עם למולו ולפדותו דהוי מחיובי הבן על האב.

אך מאידך דייק מדברי הגר"א רמ"ה סק"ז דהמצוה מוטלת על כל ישראל בשוה. וביאור דבריו, דהגר"א שם כתב מקור לדברי הרמב"ם דהאב חייב ללמד בנו בשכר ואין חייב ללמד בן חבירו בשכר מהא דלגבי מילה אמרינן והיכא דלא מל אביו חייבים בי"ד למולו ולגבי תלמוד תורה לא אמרינן הכי, ועל כרחיך דיש הבדל ביניהם לגבי שכר. ולכאורה אכתי יש להקשות מדוע לא קאמר הכי לגבי חינם, דהיכא דלא לימדו אביו חייבים בי"ד ללמדו בחינם. ומכאן הוכיח הברכת שמואל דללמד בחינם חייבים את כל התלמידים, ואין זה מחיובי הבן על האב, ורק שדינו להקדים את בנו, ולא שייך לנקוט תלמוד תורה עם מילה ופדיון הבן. אך לגבי שכר שפיר הוי מחיובי הבן על האב, והברייתא דנקטה בכלל מילה ופדיון הבן ללמדו תורה היינו בשכר, שהוא מחיובי הבן על האב, ולכן לא נקטה הגמ' והיכא דלא לימדו וכו', דבכה"ג דהוי מחיובי הבן על האב באמת אין צריך ללמד את כל התלמידים.

**האם החיוב ללמד בנו בשכר הוא מהתורה**

נחלקו הכס"מ והלח"מ אם החיוב ללמדו את בנו בשכר הוא דאורייתא או דרבנן, הכס"מ נקט שהרמב"ם בא לומר השתא תירוץ נוסף לקושייתו למה נצטוה על בנו טפי משאר התלמידים, ולזה כתב דחיוב ללמד את בנו הוא אף בשכר משא"כ שאר התלמידים. ולפי"ז מוכח שהחיוב ללמד את בנו בשכר הוא דאורייתא. אך הלח"מ נקט דהוא מילתא בפני עצמו, והקשה מדוע לא יישב הרמב"ם את הקושיא דלעיל דנצטוה על בנו כדי לחייבו אף בשכר, והוכיח מכאן דהחיוב ללמד בנו בשכר הוא דרבנן.

והקשה הלח"מ אם כן מדוע כופין את האב לשכור לו מלמד, הא אין כופין על חיוב דרבנן. ומחמת כן כתב לחדש שאין כופין את האב לשכור מלמד אלא באופן שהאב יכול ללמדו בעצמו ואינו רוצה, דהשתא עובר על חיוב דאורייתא, אך באופן שאינו יודע ללמדו דמהתורה הוא פטור, אין כופין אותו לשכור לו מלמד.

והוכיח כן הלח"מ כדבריו מהגמ' בב"ב שהתקינו להושיב מלמדי תינוקות בירושלים ואח"כ בכל עיר ועיר, ומבואר דהוי דרבנן. ולדעת הכס"מ יש ליישב דהם דרשו שחייב ללמד אף בשכר ומחמת כן התקינו להושיב מלמדי תינוקות. [עוד י"ל דמסברא האב חייב ללמד את בנו אף בשכר, אלא דזה מחיובי האב, ומי שאין לו אב, אין מי שישלם עבורו למלמד תינוקות, ולכן הוצרכו להושיב מלמדי תינוקות. אך בהגהות וחידושים שם איתא בשם אהל משה, דהא דאמר בתחילה מי שאין לו אב וכו' היינו שאין לו אב ת"ח, אך יש לו אב, וכן נראה, דבתחילה האב היה צריך להעלותו לירושלים בשכר, ועל כרחיך דאיירי במי שיש לו אב, ורק יהושע ב"ג תיקן שיהא מחיובי העיר כדי שגם יתום ממש יוכל ללמוד. ולפי"ז מבואר שבתחילה אפילו מי שיש לו אב לא היה מלמדו אלא בחינם].

והנה יש לחקור לפי מה שנקטו בתחילה דע"ה שאינו יודע ללמד את בנו אינו צריך לשכור לו מלמד, [ולפי הלח"מ נשאר כך הדין מדאורייתא, אלא שחכמים תקנו לחייבו בשכר], האם הכונה דאין חיוב לאב להוציא הוצאות על המצוה ללמד את בנו תורה, והמצוה מהתורה הוא ללמד ואין צריך לשכור לו מלמד, אך אם ישכור לו מלמד ודאי יקיים בזה את החיוב דאורייתא ללמד את בנו תורה. ואח"כ התקינו שהאב חייב אף להוציא הוצאות, לדעת הכס"מ מדאורייתא ולדעת הלח"מ מדרבנן.

או שמא מתחילה נקטו שאין האב יכול לקיים את חיובו ע"י אחר, דהוי כמצוה שבגופו שהאב עצמו ילמד לבנו תורה, וכשם שאי אפשר לקיים מצות תפילין ע"י אחר. ואח"כ התקינו דהאב חייב לדאוג שבנו ידע את התורה, ואם אינו יכול ללמד בעצמו חייב ללמד ע"י אחר, להכס"מ דרשו חכמים שהחיוב דאורייתא אינו כמצוה שבגופו אלא כמצות מילה, שחייב לדאוג שבנו ידע את התורה ואפילו ע"י אחר. ולפי הלח"מ הוי דין דרבנן. [וכצד זה נראה יותר מסברא, דלפי צד ראשון קשה טובא מדוע לא יתחייב להוציא הוצאות על מצות תלמוד תורה, מאי שנא משאר מצוות שחייב להוציא הוצאות ואין בזה נידון כלל].

ויש בחקירה זו ב' נפק"מ, חדא, כאשר האב יכול ללמד את בנו אלא שרוצה לשכור לו מלמד, לפי הצד הראשון שכל הנידון הוא אם חייב להוציא הוצאות, פשוט שאם רוצה להוציא הוצאות רשאי בכך, ואין צריך ללמוד בעצמו עם בנו, ולפי הצד השני שהנידון הוא אם הוי כמצוה שבגופו או כמצות מילה פשוט שאם יכול ללמוד עם בנו בעצמו חייב בכך, דע"י שישכור לבנו מלמד לא יקיים את חיובו. וכן נפק"מ להפך היכא שמוצא מי שילמד את בנו בחינם, לפי הצד הראשון שהנידון הוא אם צריך להוציא הוצאות, כיון שמוצא בחינם הרי הוא מחוייב בכך, ולפי הצד השני לא יקיים בכך את חיובו.

ובגמ' משמע טפי כצד שני שבתחילה סברו שהאב עצמו צריך ללמוד עם בנו, וכדכתיב ולמדתם אתם. אך לפי"ז יצא חידוש גדול להלכה לדעת הלח"מ, דמי שיכול ללמוד עם בנו בעצמו אינו רשאי לשכור לבנו מלמד, שהרי בזה לא יצא את חיובו מהתורה, דהוי כמצוה שבגופו. ומה שחכמים הוסיפו לחייב את האב לשכור מלמד לבנו אין זה פוטר אותו מהחיוב דאורייתא ללמוד עם בנו. ובלח"מ לא משמע כן, דהא יישב את דברי מהר"ם שכופין את האב לשכור מלמד באופן שיודע ללמד את בנו, ובכה"ג חייב מהתורה ללמדו. ואם נאמר כצד שני מה יועיל לכפותו, הרי עדיין לא יקיים בזה את החיוב דאורייתא כל עוד שלא יכפוהו ללמוד עם בנו בעצמו. [ואין לומר דבתחילה סברו דהוי כמצוה שבגופו ואח"כ דרשו דהמצוה היא לדאוג שבנו ידע את התורה וגם הוסיפו לחייבו בשכר מדרבנן, דהא הלח"מ נקט שלא שינו את מה שנקטו בתחילה].

והנה הרמב"ם כתב שיש מצוה מיוחדת על בן בנו בשביל להקדימו לבן חבירו, וכתב הכסף משנה דאפשר שחייב אף להשכיר לו מלמד. וכן מדוייק בלשון הרמב"ם דכתב ואינו חייב ללמד בן חבירו בחינם, משמע דבן בנו חייב בשכר. וכן הוא מוכרח לדעת הלח"מ דלהלן, דהסוגיא בקידושין איירי בשכר. [לפי הצד הראשון שכתבנו לעיל הכס"מ נסתפק האם החיוב ללמד בן בנו הוא אפילו ע"י הוצאות או לא. ולפי הצד השני שכתבנו לעיל הכס"מ נסתפק בגדר המצוה והודעת לבניך ולבני בניך, האם המצוה היא במעשה הלימוד והוי כמצוה שבגופו, ולכן אינו חייב ללמד בשכר, או שמא המצוה היא לדאוג שהנכד ידע את התורה ואפילו בשכר. אך לפי"ז אם נאמר שאינו חייב ללמדו בשכר הגדר הוא שצריך ללמד בגופו, ואפילו רוצה לשכור לו מלמד צריך ללמדו בעצמו, וצ"ע].

עוד כתב הכסף משנה דבן בן בנו קודם לבן חבירו, דנקט הרמב"ם נכד והוא הדין נין. והא דלא כתיב בקרא והודעת לזרעך כדי שלא נאמר דאף בנות בכלל. ונראה שהכס"מ פירש בקרא לבניך ולבני בניך דהיינו לכל זרעו, ונין ובן נין בכלל בני בניך. ולפי"ז מסתבר דחייב אף בשכר, דכולהו בכלל לבניך ולבני בניך. אך בשו"ע הגר"ז פ"א ס"ו נקט דאע"פ שצריך להקדים נין לבן חבירו מכל מקום אינו חייב ללמדו בשכר.

אך צ"ע מהגמ' בקידושין ל ע"א, דמקשינן עד היכן חייב אדם ללמד את בנו תורה, ואמר ר' יהודה אמר שמואל כגון זבולון בן דן שלימדו אבי אביו מקרא וכו', ומסיק דהשאלה היתה עד היכן אדם חייב ללמד תורה בדורותיו, וע"ז אמר שמואל כגון זבולון בן דן שלימדו אבי אביו. ומשמע בגמ' דיותר מאבי אביו אין צריך, דהא קאמר עד היכן וכו' ומתרץ עד אבי אביו. וצריך לדחוק לדעת הכסף משנה דהשאלה עד היכן וכו' היתה האם חייב ללמד גם נכד או רק בן, ומתרץ דחייב ללמד גם נכד, ונקט הכס"מ דממילא ידעינן דהוא הדין נין.

עוד כתב הכס"מ, אבל הא מספקא לי אי בן בתו קודם לבן חבירו, דאפשר דאין קודם לבן חבירו אלא היכא דנתחייב באביו אבל גבי בת דליכא למימר הכי לא. וביאור ספיקו, דבגמ' בקידושין שם נחלקו תנאי, איכא למאן דדריש ולמדתם אותם את בניכם ולא בני בניכם, ומה אני מקיים והודעת לבניך ולבני בניך ללמדך שכל המלמד בנו מעלה עליו הכתוב כאילו לימד בן בנו עד סוף כל הדורות. ואיכא למאן דדריש ולמדתם אותם את בניכם ולא את בנותיכם, ואתא קרא והודעת וכו' כפשוטו. ופסק הרמב"ם להלכה כאידך מ"ד דאף בני בניכם חייב ללמד, ונסתפק הכס"מ דיתכן שאף להאי מ"ד דחייב ללמד את בן בנו אינו חיוב בפ"ע, אלא הוא מדין מסירת התורה לדורות הבאים, וס"ל דלא סגי במעלה עליו הכתוב אלא צריך באמת למסור את התורה לדורות הבאים ולהשתתף בחיוב של בנו למסור את התורה, ולכן לבן בתו אין צריך ללמד, דאינו מחוייב ללמד את בתו תורה, וחתנו מחוייב ללמדו. או שמא החיוב ללמד את נכדו הוא חיוב בפ"ע ואינו שייך לחיוב ללמד את בנו. ובש"ך נקט דחייב ללמד אף בן בתו. ובשו"ע הגר"ז כתב לחלק, דבן בתו יש להקדים על בן חבירו, אך אינו חייב בשכר, וכמש"כ לגבי נין.

והנה הרמב"ם כתב מי שלא למדו אביו חייב ללמד את עצמו כשיכיר שנאמר ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם, וכן אתה מוצא בכל מקום שהתלמוד קודם למעשה, מפני שהתלמוד מביא לידי מעשה. והקשה הכסף משנה מדוע כתב הרמב"ם וכן, דאין זה שייך למש"כ לעיל. ותירץ, דבא להוכיח שהאדם מצווה ללמד את עצמו אף שלא לימדוהו אחרים. וצ"ב דהא גמ' מפורשת היא בקידושין כט ע"ב, ומה הוצרך הרמב"ם להביא לזה ראיות. ויתכן שהרמב"ם בא להוכיח דחייב ללמד את עצמו אף בשכר, שהרי מחוייב לדעת את התורה כדי שיוכל לקיים, ואין זה כחיוב החכם ללמד את התלמידים.

כתב הגר"ז פ"א ס"ז, דמוטל על האב כל הוצאות הלימוד, כגון לשכור מזונות לבנו כשהולך ללמוד במקום אחר, ואף זה בכלל ולמדתם אותם את בניכם. אך אין בי"ד כופין על הוצאות אלו, אלא על שכר הלימוד עצמו.

עוד כתב שם, שהחיוב על האב ללמד בנו תורה ולשכור לו מלמד הוא מחיובי האב ואינו יכול לתת ממעות מעשר. [לכאורה בסי' רנ"א ס"ג לא משמע כן, וצ"ע]. אך אם בנו נשוי ורוצה לפרנסו כדי שלא יהיה ריחיים על צוארו ויוכל לעסוק בתורה, יכול לתת ממעות מעשר אם אין ידו משגת. ומי שאינו מחשב הוצאה זו במעשר הרי זה זריז ונשכר, שהרי אם הוסיף מוסיפין לו, וממציאין לו שכר לשעה או לאחר שעה.

**האם חייב ללמד את בנו כל התורה**

בגמ' בקידושין שם איתא לימדו מקרא אין מלמדו משנה, ואמר רבא מקרא זו תורה. ופירש רש"י תורה ולא נביאים וכתובים. ולפי"ז החיוב ללמד את בנו הוא מקרא בלבד, וכן משמע בחינוך מצוה תי"ט. אך הרמב"ם כתב וחייב ללמדו בשכר עד שיקרא תורה שבכתב כולה כולה, וכן כתב הטור סי' רמ"ה. ודייק הב"ח דכל הראשונים נחלקו על רש"י, ונקטו שצריך ללמד את בנו כל התנ"ך, וסיים, הלכך כל ירא שמים יהא נזהר בזה ללמד לבנו בשכר גם נביאים וכתובים אפילו דחיקא ליה שעתא. ובש"ך סק"ה נקט דמנהגן של ישראל ללמד רק מקרא תורה היא, והטעם דסגי בכך שהרי כתבו תוס' בקידושין סוף פ"ק דאנו סומכין אהא דאמרינן בסנהדרין שש"ס בבלי בלול מכולן, ולכן אין מקפידין לשלש שנותיו במקרא, ומהאי טעמא אין מקפידין ללמוד עם בנו מקרא. [מעיקר הדין מודה לב"ח דצריך ללמד אף נ"ך, אלא דסומכין על דברי ר"ת דבש"ס בבלי יש הכל].

הטור כתב בשם הרמ"ה, הני מילי דלא אפשר ליה דדחיקא ליה שעתא, אבל אם אפשר ליה חייב לאגמוריה משנה תלמוד הלכות ואגדות. והקשה הלחם משנה, דבמס' קידושין שם בהא דקאמר שמואל כזבולון בן דן שלימדו אבי אביו מקרא משנה הלכות ואגדות מקשינן מהא דלימדו מקרא אין מלמדו משנה, ולפי הרמ"ה מאי פריך, דלמא זבולון בן דן לא דחיקא ליה שעתא, ובכה"ג חייב ללמדו הכל. ונראה ליישב דהתם שמואל בא לאשמועינן עיקר חיובו מהתורה, וכדמקשינן שם עד היכן חייב ללמד את בנו, אך הא דנקט הרמ"ה שאם אפשר ליה חייב לאגמוריה כל התורה מסתבר דאין זה חיוב מהתורה.

והנה הכסף משנה כתב דאין אדם חייב ללמד את בנו יותר ממקרא אפילו בחינם. אך הלחם משנה דייק דברי הרמב"ם וחייב ללמדו בשכר עד שיקרא תורה שבכתב דמשמע דוקא בשכר אינו חייב טפי, אך בחינם חייב. והקשה, אם כן מאי פריך בקידושין שם מזבולון בן דן, הא התם לימדו בעצמו, ובחינם חייב ללמד הכל. ותירץ, דבחינם חייב ללמד אף לכל התלמידים וכמש"כ הרמב"ם מהספרי, ועל כרחיך הא דמקשינן שם עד היכן חייב ללמד את בנו והא דמתרץ שמואל כזבולון בן דן היינו בשכר, דבזה נתייחד החיוב ללמד את בנו יותר משאר אדם.

ומסתבר דהלחם משנה אזיל לשיטתו שמהתורה אין חייב ללמד בנו בשכר אלא בחינם, ואם כן הקראי ולמדתם אותם את בניכם ושננתם לבניך והודעתם לבניך ולב"ב איירי בחינם, אלא שחכמים תקנו שחייב אף בשכר, ולזה י"ל דלא הטריחוהו חכמים אלא בתורה שבכתב, אך עיקר החיוב דאורייתא הוא אף משנה גמרא הלכות ואגדות. משא"כ לפי הכסף משנה דהחיוב ללמד בשכר הוא מדאורייתא אין מקום לחלק בין חינם לשכר, ועל כרחיך דכל הפסוקים הנ"ל איירי בתורה שבכתב ותו לא.

הגר"א סק"ז ביאר דהטעם שלימדו מקרא אין מלמדו משנה הוא משום שאין מלמדין בשכר משנה אלא מקרא. [וצ"ע לפי מה שאנו נוקטים שמותר ליטול שכר בטלה או מי שזהו כל פרנסתו, אם כן יתחייב ללמד בנו תורה שבפ"ע אף בשכר ובאופן של שכר בטלה, וצ"ע]. ומבואר שנקט כהלחם משנה שרבא איירי בשכר דוקא. וכן נקט הברכת שמואל קידושין סי' כז בפשיטות, וצ"ב מדוע לא ציינו שהכס"מ חולק בזה.

והנה הגר"א כתב דמקורו של הרמ"ה דאם אפשר ליה חייב כמו שהוא עצמו חייב בכך, וכדאיתא בבכורות כט ע"א אמת קנה, שאפילו לא מצא ללמוד אלא בשכר יקנהו, ושם איירי בתורה שבע"פ, שהרי תורה שבכתב מותר בשכר לכתחילה, ומוכח דחייב ללמד עצמו בשכר אף תורה שבע"פ, והוא הדין חייב לבנו. ומסתבר דהגר"א אזיל לשיטתו שכל דינו של רבא שאם לימדו מקרא אין צריך ללמדו משנה היינו בשכר, ומשום שאין נוטלין שכר על המשנה, ולכן כתב שכמו שחייב ללמד עצמו אף בשכר אע"פ שאסור, כך חייב ללמד בנו בשכר היכא דאפשר ליה אע"פ שאסור.

ויל"ע בהא דחייב אדם ללמד את עצמו דילפינן מהפסוק ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם, האם חייב ללמד את עצמו כל התורה [מלבד הפסוק לא ימוש, וכדלהלן], או שמא גם בזה החיוב הוא רק במקרא.

והנה בגמ' בקידושין שם איתא, הוא ללמוד ובנו ללמוד הוא קודם לבנו, ר' יהודה אומר אם בנו זריז וממולח ותלמודו מתקיים בידו בנו קודמו. ומייתי עובדא מר' אחא בר יעקב דעביד הכי. ופירש רש"י שאם האב רואה שיצליח ממנו ואין לו סיפוק נכסים שילמדו שניהם, ילמוד בנו, והוא יטריח אחר מזונות ויספיקנו. ומבואר דאם שניהם שוים, מצות לימוד תורה בעצמו קודמת למצוה ללמד את בנו, דמצוה דגופיה עדיף וכדאיתא שם לגבי פדיון הבן, ורק אם בנו יצליח יותר בנו קודם, לפי שעיקר המצוה היא שבנו ידע את התורה, ואם בנו יוכל לדעת יותר ממנו הרי קיום המצוה של בנו גדול משל עצמו.

וכתב הגר"ז פ"א ס"ז שהדין שנתחדש בגמ' שאם בנו זריז בנו קודם זה רק בבנו, מאחר שבלימוד בנו גם הוא מקיים מצוה של תורה כמו בלימוד לעצמו. אך לעסוק במזונות כדי לספק צרכי אדם אחר שמצליח בלימוד יותר ממנו אינו רשאי, כיון שמפסיד בזה מצות ת"ת כהלכתה, דהיינו לימוד וידיעת כל התורה.

וצ"ע דאם כן הא דבנו קודם הוא רק במקרא לחוד, שהרי המצוה מהתורה ללמד את בנו הוא רק במקרא, ולא מסתבר דהמעשה דר' אחא בר יעקב היה לגבי מקרא לחוד. ואפשר, דאע"פ שהחיוב מדאורייתא הוא רק במקרא, מכל מקום כל שילמד את בנו הוא בכלל החיוב דאורייתא, ולכן אף בזה בנו קודמו, ועי' בהגר"ז קונטרס אחרון שהאריך בזה.

הרמב"ם פסק דין זה בפ"א ה"ד, וסיים, דאע"פ שבנו קודם לא יבטל הוא, שכשם שמצוה עליו ללמד את בנו כך הוא מצווה ללמד את עצמו. וכתב הכס"מ דקמ"ל שלא נאמר הרי עוסק הוא לפרנס את בנו הלומד, וליפטר איהו מת"ת לגמרי, קמ"ל דלא, כיון דתרי מצוות נינהו. ואכתי צ"ב מה הס"ד בזה, ואפילו אם היה מצוה אחת כל כמה שיכול ללמוד איך יפטר מזה. ואולי איירי באופן שאם הוא ילמד מעט בנו ילמד פחות, וס"ד דבנו עדיף לגמרי ואפילו אם הוא עצמו לא ילמד כלל, קמ"ל דבכל אופן לא יבטל לגמרי, וילמד מעט אף שבנו ילמד פחות, כיון דתרי מצוות נינהו ואינו רשאי לבטל המצוה שלו לגמרי. [עי' של"ה תורה אור מס' שבועות שפירש הגמ' ביומא עני ועשיר שנכנסו לדין, דהעשיר אומר שלא עסק בתורה כדי שיוכל לפרנס יותר תלמידי חכמים, ומכל מקום ר' אלעזר בר חרסום מחייבו, דגם הוא החזיק ת"ח ועסק בתורה, דאף העשיר אינו רשאי לבטל מתורה עיי"ש. אמנם לשון הרמב"ם שכשם שמצוה עליו וכו' משמע דאיירי במצוה ללמד עצמו את התורה, ולא בקביעת עיתים, וצ"ע].

ובט"ז רמ"ה סק"א ביאר דברי הרמב"ם שלא ילמד הכל עם בנו אלא קצת עם עצמו. וכבר הקשה הדגול מרבבה סוף יו"ד דבגמ' מבואר דאיירי בעוסק לפרנסתו כדי שיוכל לשכור מלמד לבנו, וכעובדא דר' אחא בר יעקב, וכן פירש רש"י להדיא, ומדוע פירש הט"ז לגבי ללמוד עם בנו.

**דין חינוך**

במס' סוכה מב ע"א מייתי ברייתא קטן היודע לדבר אביו מלמדו תורה וק"ש, תורה מה היא א"ר המנונא תורה ציוה לנו משה, ק"ש מה היא פסוק ראשון, וכן פסק הרמב"ם פ"א ה"ו. ומסתבר דהוא חיוב דרבנן מדין חינוך, וככל הנך דברייתא שם, ואין זה שייך לחיוב דאורייתא שהאב מלמד את בנו תורה, שהרי אינו מבין את מה שמלמדו. אך בלחם משנה פ"א ה"א הביא מקור שהאב חייב ללמד את בנו תורה מהגמ' הנ"ל, וצ"ע.

**סימן ב**

**והגית בו יומם ולילה**

לעיל הובאו ד' פסוקים בחיוב ללמוד עד שידע את התורה, וחיובים אלו הם במקרא לחוד, לדעת רש"י רק תורה ולא נ"ך, ולפי שאר הראשונים כל התנ"ך. והלח"מ והגר"א נקטו דבחינם חייב ללמד אף משנה גמרא הלכות ואגדות. והרמ"ה כתב דאם לא טריחא ליה מילתא חייב אף בשכר.

מלבד זה יש חיוב לכל אדם ללמוד תורה כל זמן שיכול, ומצוה זו היא במעשה הלימוד עצמו ולא מחמת המטרה שידע את התורה. וילפינן לה מדכתיב בספר יהושע "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה". וכן מדוייק ברמב"ם שבתחילה כתב אבל קטן אביו חייב ללמדו תורה וכו' כך הוא חייב ללמד את בן בנו וכו' ללמד את כל התלמידים וכו' מי שלא לימדו אביו חייב ללמד את עצמו. והיינו ללמד במטרה שידע את התורה. אך בהל' ח' כתב כל איש מישראל חייב בתלמוד תורה וכו', והיינו בתלמוד עצמו, ואין זה שייך למטרה שילמד עד שידע.

במס' מנחות צט ע"ב נחלקו חכמים ור' יוסי לגבי לחם הפנים דכתיב "לחם פנים לפני תמיד", דלפי חכמים בעינן שכל הזמן יהיה לחם על השולחן, וכאשר מסיר את הלחם מהשולחן אדם אחר מכניס את הלחם החדש מצד שני. ולפי ר' יוסי אפילו סילק את הישנה שחרית וסידר את החדשה ערבית אין בכך כלום, ד"תמיד" הכונה שלא ילין שלחן בלא לחם.

ובגמ' א"ר אמי מדבריו של ר' יוסי נלמוד אפילו לא שנה אדם אלא פרק אחד שחרית ופרק אחד ערבית קיים מצות לא ימוש ספר התורה הזה מפיך. ור' יוחנן אמר משום רשב"י אפילו לא קרא אלא ק"ש שחרית וערבית קיים לא ימוש, ודבר זה אסור לאומרו בפני ע"ה, ופירש רש"י שלא יאמר בק"ש סגי ולא ירגיל בניו לת"ת. רבא אמר מצוה לאומרו בפני ע"ה, ופירש רש"י דסבר אם משום ק"ש נוטל שכר גדול כזה כי אז תצליח וכו' אם היה עוסק כל היום כל שכן ששכרו גדול ומרגיל בניו לת"ת.

והדר מייתי מר' ישמעאל דאפילו מי שלמד כל התורה אסור לו ללמוד חכמה יונית, שהרי נאמר לא ימוש יומם ולילה, ואין לך זמן שאינו יום ואינו לילה.

והדר אמרינן ופליגא דר' שמואל בר נחמני, דאמר פסוק זה אינו לא חובה ולא מצוה אלא ברכה וכו'.

מבואר בסוגיא ד' שיטות בחיוב ת"ת הנלמד מקרא לא ימוש, לר' אמי סגי בפרק אחד שחרית ופרק אחד ערבית. לר' יוחנן בשם רשב"י סגי אפילו בק"ש שחרית וערבית. לר' ישמעאל חייב ללמוד כל היום וכל הלילה. ולרשב"נ אינו חובה כלל אלא ברכה.

ונחלקו הראשונים האם ר' אמי ור' יוחנן חולקים על ר' ישמעאל, ולדידהו מותר ללמוד חכמה יונית כיון שיוצא ידי חובתו בפרק אחד או בק"ש, או שמא ר' אמי ור' יוחנן איירי רק במי שאינו יכול ללמוד מחמת טרדות וכדו'. תוס' מנחות סד ע"ב ד"ה ארור נקטו בפשיטות שלפי ר' אמי ור' יוחנן באמת מותר ללמוד חכמה יונית, ואינו עובר על לא ימוש כיון דסגי בפרק אחד או בק"ש. אך הריטב"א בנדרים נקט דרק מי שצריך להשתדל בפרנסתו יכול לפטור עצמו בפרק אחד או בק"ש, אך כשאינו טרוד צריך ללמוד כל היום ממש, ולפי"ז ר' אמי ור' יוחנן לא פליגי כלל על ר' ישמעאל, ואף לדידהו אסור ללמוד חכמה יונית. ולשיטת הריטב"א שיעור המצוה נקבע לפי יכלתו של האדם, דמי שאינו טרוד בפרנסתו חייב ללמוד כל היום ממש, ומי שטרוד מקיים מצוה זו בפרק אחד.

במס' נדרים ח ע"א א"ר גידל האומר אשכים ואשנה פרק זה, אשנה מסכתא זו, נדר גדול נדר לאלוקי ישראל. ומקשינן, והלא מושבע ועומד מהר סיני. ומשני, הא קמ"ל כיון דאי בעי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית מש"ה חלה שבועה עליה. כלומר, דבעלמא קיי"ל דאין שבועה חלה על מצוה, אך הכא כיון שיכול לפטור עצמו בק"ש אין זה נחשב לנשבע על המצוה ושפיר חלה השבועה. ותמהו הראשונים איך יתכן שיכול לפטור עצמו בק"ש, הא חייב ללמוד תמיד יום ולילה כפי כוחו. ונאמרו בזה כמה תירוצים:

א. לדעת התוס' במנחות סד ע"ב שלפי ר' אמי ור' יוחנן מותר ללמוד חכמה יונית קושיא מעיקרא ליתא. ואף שיש חיוב לדעת את כל התורה מדין ולמדתם אותם או מדין ושננתם שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך מכל מקום אם הגיע כבר לדרגה זו אין לו חיוב ללמוד כל רגע.

ב. הריטב"א שם תירץ דהא דאמרינן אי בעי פטר נפשיה בק"ש איירי במי שאינו יכול ללמוד יותר, שצריך להשתדל קצת היום בפרנסתו, הא לאו הכי לא מיפטר כדאיתא במנחות. וכונתו לדברי ר' ישמעאל דחייב ללמוד כל היום וכל הלילה. ומשמע מדבריו דהא דנקטו ר' אמי ורשב"י דסגי בפרק אחד או בק"ש איירי באופן שאינו יכול יותר, וקמ"ל דאם אינו יכול הרי הוא מקיים קרא דלא ימוש במעט, ולא פליגי על ר' ישמעאל. ודלא כהתוס' במנחות סד שהם נחלקו האם מותר ללמוד חכמה יונית.

ולפי"ז צ"ל דר' גידל איירי במי שעסוק בפרנסתו, ומכל מקום נדר להשכים ולשנות, דבכה"ג אינו מושבע ועומד.

ג. עוד תירץ, דלאו דוקא נקט ק"ש, אלא דהמצוה והגית בו יומם ולילה היינו שיתעסק בתורה בכל מקום שירצה בתורה שבכתב או בתורה שבע"פ, ואינו מושבע על פרק מסויים, ולכן כאשר נשבע לשנות פרק זה חלה שבועתו, דכלפי זה אינו מושבע ועומד.

ומבואר בדבריו חידוש גדול, דאע"פ שחלות הנדר הוא מדין נדרי מצוה, וכמש"כ הריטב"א לעיל שם, ואין מצוה לשנות פרק זה יותר משאר פרקים, מכל מקום חייל נדרו ללמוד פרק זה דוקא מדין נדרי מצוה.

ד. הר"ן שם לא הקשה מצד קרא דלא ימוש אלא מדכתיב "ושננתם לבניך", ודרשינן בקידושין שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך. [וצ"ב דלמא ר' גידל איירי באדם שדברי תורה כבר מחודדים בפיו, ואם יתבטל קצת מלימודו לא יפסיד מעלה זו]. ועל זה תירץ עפ"י מה שייסד דהא דאין שבועה חלה על המצוה זה רק במצוה המפורשת בקרא, אך מצוה שנלמדת מדרשא ואינה מפורשת שבועה חלה עליה, ולכן שבועתו חלה על מצות ושננתם לבניך, דלא אתיא אלא מדרשא. והא דקאמר דאי בעי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית היינו דלגבי המצוה שמפורשת בקרא "בשכבך ובקומך" סגי בק"ש שחרית וערבית.

ה. האור שמח הל' ת"ת תירץ דאע"פ שיש חיוב מהתורה ללמוד כפי כוחו, מכל מקום חיוב זה אינו שוה בכל, דאי אפשר להשוות את החיוב למי שטרוד בפרנסתו, או למי שמזגו חלוש, לבין מי שנפשו טהורה ונקשרה בעבותות אהבה לתלמוד תורה. והא דאין שבועה חלה על המצוה היינו בסוג מצוה שיש לה גבול ששוה בכל, כגון נטילת לולב שבמעשה נטילה אחת קיים מצותו, ובמצוה כזו אין שבועה חלה, אך מצוה שאינה שוה בכל וכל אחד מחוייב לפי טבעו חלה עליה שבועה. ולפיכך קאמר דאי בעי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית, ששיעור זה של קביעות עיתים לתורה שוה לכל אדם, ובאמת לא תחול ע"ז שבועה, אך מה שחייב כל אדם להוסיף כפי כוחו שבועה חלה עליו.

ו. באבן האזל פ"ג מהל' מלכים הקשה מדוע נאמר ציווי מיוחד למלך שיקרא בתורה כל ימי חייו הא כל אדם מישראל מחוייב בכך. וכתב לחדש שאדם רגיל אם רוצה להתענג ביין או בשאר דברים אף שיצא מזה ביטול תורה אינו עובר על לא ימוש, כיון שאינו הולך בטל, וכל האיסור הוא במי שמפנה ליבו לבטלה לגמרי. משא"כ מלך חייב בכל אופן ללמוד תורה כל היום. ואם כי דבריו מחודשים מאוד מכל מקום מיושב בזה הא דסגי בפרק אחד או בק"ש שחרית וערבית, דשיעור זה מחוייב כל אדם שלא לבטלו אפילו באינו מפנה ליבו לבטלה.

והנה הרמב"ם פ"א ה"ח כתב כל איש מישראל חייב בת"ת בין עני וכו' חייב לקבוע לו זמן לת"ת ביום ובלילה שנאמר והגית בו יומם ולילה. ויל"ע האם הרמב"ם סובר כהתוס' במנחות שלפי ר' אמי מותר ללמוד חכמה יונית, ולפיכך נקט דסגי לכתחילה בקביעות יום ולילה, ומצד הלאו של לא ימוש אין צריך יותר מזה. או שמא הוא סובר כהריטב"א דמי שיכול ללמוד יותר חייב לכו"ע, והרמב"ם איירי רק בעסוק בפרנסתו או בשאר דברים, ורק באופן זה כתב דסגי בקביעות יום ולילה. ובברכת שמואל סק"ו נקט בפשיטות שהרמב"ם סובר כהריטב"א, אך האגרות משה (יו"ד ח"ד סי' לו אות ג) נקט בדעת הרמב"ם דלכל אדם סגי בקביעות עיתים יום ולילה, אלא שיש חיוב לדעת כל התורה ולחזור עד שלא ישכח כלום. ואף באדם שבלא"ה לא יזכור מה שילמד מחוייב ללמוד בכל זמן משום מצוות עשה הרבים שאיכא בקראי בלימוד תורה.

ובהגהות מיימוניות כתב: ובשעות דחוקות סומך על הא דאמר ר' יוחנן דאפילו לא קרא אלא ק"ש שחרית וערבית קיים לא ימוש. והביאו הרמ"א סי' רמ"ו ס"א, וכתב הגר"א דמקורו מר' אמי ורשב"י. וכתב: ואין כן דעת הר"ן, ונ"ל דס"ל דסוגיין כר' יוסי במתני'. כלומר, דהר"ן הוצרך לתרץ דשבועה חלה על דבר שאינו מפורש בתורה ולא תירץ כתוס' במנחות או כהריטב"א לפי שהוא סובר שלפי רבנן דר' יוסי שתמיד היינו כל רגע ממש הוא הדין לא ימוש בעינן כל רגע ממש.

והנה לפי התוס' במנחות ניחא, דר' אמי ור' יוחנן נחלקו עם ר' ישמעאל האם מותר ללמוד חכמה יונית, ונקט הר"ש שלפי רבנן דר' יוסי ודאי אסור. אך לפי הריטב"א דלא פליגי כלל, ולכו"ע היכא שטרוד בפרנסתו סגי בפרק אחד, צ"ע איך יתכן לומר שכל דברי ר' אמי ור' יוחנן הם רק לר' יוסי, וכי לפי רבנן אסור לאדם לעסוק בפרנסתו. וגם עיקר דברי ר' אמי מדבריו של ר' יוסי נלמד וכו' צ"ע, מה הוצרך ללמוד דבר זה מר' יוסי.

ואפשר לומר דהנה הברכת שמואל קידושין סי' כ"ז חקר מדוע כל המצוות שאי אפשר לעשותן ע"י אחר וכן אכילה ושתיה ועיסוק בפרנסה דוחין מצות תלמוד תורה, האם זה מדין דחייה, דהוא אנוס לבטל תורה, או שמא אין זה ביטול תורה כלל, דמצות תלמוד תורה לא נאמרה כלל במקום מצוה. והגר"א בשנות אליהו ריש פאה נקט להדיא שאין זה מדין דחייה, עיי"ש. ואפשר שלפי הריטב"א זהו הנידון של הסוגיא שם, דלפי רבנן שתמיד פירושו כל הזמן ממש הוא הדין לא ימוש פירושו כל הזמן ללא הפסק, אלא דשאר מצוות דוחין מצות תלמוד תורה. משא"כ לפי ר' יוסי שתמיד פירושו ביום ובלילה, היכא שהוא טרוד יכול לקיים מצוה זו בקביעות יום ולילה, ואין זה מדין דחיה. ונקט הר"ן דקיי"ל כרבנן דר' יוסי דהוי רק מדין דחיה ולכן אין שבועה חלה עליו, דאף אם הוא טרוד בפרנסה ומותר לו לבטל מתורה ונשבע לדחוק עצמו ללמוד נמי אין שבועה חלה, דכל שאינו עוסק בפרנסה אין מה שידחה את המצות לא ימוש, והוא עדיין מושבע ועומד. ובדעת הריטב"א צ"ל דכיון שיכול להפקיע את המצוה לא חשיב מושבע ועומד. או דהריטב"א סובר שחכמים לא חולקים על ר' יוסי לגבי לא ימוש, וכמש"כ הלחם משנה בדעת הרמב"ם להלן.

ועי' עוד לגבי חקירה זו בקהלות יעקב ברכות סי' ט"ו ובאגרות משה שם אות ו'.

ובדעת הרמב"ם דסגי בקביעות עיתים שחרית וערבית כתב הלחם משנה, דאע"פ דאמר ר' אמי מדבריו של ר' יוסי נלמד וכו' מכל מקום חכמים נמי מודים לזה, דיש הבדל בין לא ימוש לבין תמיד, דתמיד משמע טפי בלי הפסק. ועוד, דעל כרחיך קרא דלא ימוש לאו דוקא דהא צריך לעסוק בפרנסתו וכדו', ולכן בזה כו"ע מודו דסגי בפרק אחד או בק"ש שחרית וערבית.

מיהו כתב הלחם משנה, דהרמב"ם כתב שחייב לקבוע זמן לת"ת ביום ובלילה, ולא כתב דיוצא ידי חובתו בק"ש שחרית וערבית, משמע דלא פסק כר' יוחנן אלא כר' אמי, כיון דאמרינן שם שדבר זה אסור לאומרו בפני ע"ה. אך הג"מ והרמ"א פסקו דסגי בק"ש דנקטו כרבא שמותר לאומרו בפני ע"ה, ועי' ש"ך סק"א. ועי' ברכת שמואל קידושין סי' כ"ז.

והיה מקום לפרש עפי"ז מדוע לא תירץ הר"ש כהריטב"א, דלעולם פסק כר' אמי דסגי בפרק אחד, אלא דבק"ש לחוד לא סגי כמש"כ הלחם משנה בדעת הרמב"ם, ולכן הא דקאמר בנדרים דאי בעי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית אכתי קשה, ולכן הוצרך הר"ן לתרץ באופן אחר. אך יותר משמע מהר"ן דלא תירץ כהריטב"א משום שצריך ללמוד בכל כוחו, ולכן נקט הגר"א שהר"ן לא פסק כר' אמי ור' יוחנן אלא כר' ישמעאל. [ולכאורה הר"ן הקשה מצד ושננתם שיהיו מחודדים ולא הקשה מצד לא ימוש, ויתכן שמודה לריטב"א שמצד לא ימוש סגי בק"ש שחרית וערבית, וצ"ע].

הברכת שמואל חקר בדין לא ימוש, האם היא מצוה תמידית שכל רגע אדם חייב במצוה זו, וכמצות ציצית שאין קשר בין רגע אחד לחבירו אלא שבכל רגע אדם חייב במצוה זו. או שמא המצוה היא כל יום מחדש שיעסוק ביום זה כל היום, ומשך הזמן הוא שיעור במצוה. והוכיח כן מהמשנה בפאה דתלמוד תורה הוא מהדברים שאין להם שיעור, וביאר הגר"א בשנות אליהו שאין לה שיעור לא למעלה ולא למטה, למעלה אין לה שיעור שחייב כל רגע מהיום בלא הפסק. ולמטה אין לה שיעור שאם הוא טרוד בצרכי גופו או בצורך מצוה וכדו' יוכל לקיים מצוה זו בתיבה אחת בלבד. ומבואר דהוי שיעור במצוה, והשיעור משתנה לפי מצבו של כל אדם.

וכן יש להוכיח מהסוגיא במנחות שלפי ר' יוסי סגי בפרק אחד או בק"ש, ומבואר דהוי שיעור בחיוב האדם כל יום.

[ועי' עוד בברכת שמואל ד"לא ימוש" הוא דין במשך הזמן, שחייב ללמוד כל היום אם אינו טרוד, ואילו "ושננתם" שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך הוא דין באיכות הלימוד, דכל אדם חייב ללמוד עד שתהיה כל התורה סדורה בפיו].

ועי' של"ה מס' שבועות ושו"ע הגר"ז פ"ג סעי' ה' שהקשו, דמצד אחד איתא בגמ' ששואלים לאדם בשעת פטירתו "קבעת עיתים לתורה", משמע שצריך לקבוע לתורה עיתים. ומצד שני איתא במדרש דמי שקובע עיתים לתורה הוא מיפר תורה, ועל זה נאמר עת לעשות לד' הפרו תורתיך. ותירצו, דמי שעסוק בפרנסה צריך לקבוע עיתים לתורה בשעה שאינו עסוק, אך מי שאינו עסוק בפרנסה צריך ללמוד כל היום, ואם קובע עיתים ללמוד רק בעיתים מסויימים הרי זה מיפר תורה. [לדעת הריטב"א כן הוא מצד מצות לא ימוש, אך לפי התוס' במנחות חשיב מיפר ברית רק מחמת שאר מצוות דאיכא בלימוד תורה].

**האם ת"ת מצותה בפה דוקא**

בשו"ע הגר"ז פ"ב סעי' י"ב כתב דכל אדם צריך ליזהר להוציא בשפתיו ולהשמיע לאזניו כל מה שלומד, אלא אם כן בשעת עיון להבין דבר מתוך דבר. וכתב, דכל מה שלומד בהרהור לבד ואפשר לו להוציא בשפתיו ואינו מוציא אינו יוצא בלימוד זה ידי חובת מצות ולמדתם אותם. שהרי נאמר לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, והוי מצוה התלויה בדיבור שאינו יוצא ידי חותו בהרהור, אלא אם כן שומע מפי המדבר, שהשומע כעונה בפיו.

אך הגר"א סי' מ"ז כתב דכיון שנאמר "והגית" שפירושו בלב, כמש"כ "והגיון ליבי", הרי זה מצוה התלויה בלב ולא בדיבור, ויוצא ידי חובת ת"ת בלב. ועי' הליכות שלמה תפלה על ברכת התורה שכתב, שדברי הגר"ז מחודשים מאוד, ובפשטות אדם שיעיין כל היום בת"ת ולא יוציא תיבה אחת מקיים מצות ת"ת.

ולכאורה יש להוכיח כן, דבעירובין נד ע"א מבואר דהוי מעלה בלימוד התורה כדי שלא ישכח, ומשמע אין זה חיוב מדינא.

**הרוצה לעסוק בפרנסה יותר מכדי חייו**

באגרות משה (יו"ד ח"ד סי' לו אות ה') הקשה, דבפ"א משמע מלשונות הרמב"ם שיש חיוב גמור לכל אחד לדעת כל התורה כפי יכלתו, ולשלש ימיו בתורה משנה ותלמוד, ואינו רשות, וכל ההיתר לעסוק בפרנסה הוא מחמת ההכרח, ואם כן מי שרוצה להעשיר עובר באיסור. ומאידך בפ"ג ה"ו כתב מי שנשאו לבו לקיים מצוה זו כראוי ולהיות מוכתר בכתרה של תורה וכו', ומשמע שאין זה חובה אלא רשות. ותירץ, דחיוב לא ימוש ספר התורה הזה מפיך הוא כל היום, אלא שיש היתר בחיוב זה שרשאי לעסוק בפרנסה ושאר צרכיו ואפילו לתענוג בעלמא, וכן מותר לו לשכב לנוח כשנהנה מזה, ואין בזה משום ביטול המצוה. ובדעת תוס' בברכות כתב שם דהחיוב מעיקרא הוא רק כשאינו עוסק בפרנסה, עיי"ש שהאריך בזה. [נראה מדבריו כעין מש"כ האבן האזל בהל' מלכים דכל האיסור ביטול תורה הוא בזמני הפנאי, ואם רוצה להתענג הרי אינו פנוי ואינו עובר על ביטול תורה]. והוכיח כן מדורו של חזקיהו שעסקו כולם בתורה כראוי טפי משאר דורות. והנה פשוט שאף בדורו של חזקיהו עסקו במלאכה, אלא שכולם עסקו רק כדי חייהם ולא יותר, והסתפקו במועט כדי לדעת כל התורה. ומשמע ששאר דורות לא עשו כן, וחלק גדול עסקו בפרנסה אף להעשיר, ולא עברו בזה איסור.

אך הברכת שמואל כתב שלא מצא היתר לעסוק בפרנסה יותר מכדי חייו אלא כמש"כ השו"ע דכתב: ומי שאי אפשר לו ללמוד מפני שאינו יודע כלל ללמוד או מפני הטרדות שיש לו יספיק לאחרים הלומדים. ומשמע שאם אינו מספיק לאחרים הרי הוא חייב ללמוד אע"פ שאינו יודע כלל ללמוד. והביא סייעתא לזה ממש"כ הרמב"ם פ"ג הי"ג וכן מי שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק או שקרא ושנה ופירש להבלי העולם וכו' הרי זה בכלל בוזה דבר השם.

**סימן ג**

**איסור ללמד בשכר**

תנן בבכורות כט ע"א, הנוטל שכרו לדון דיניו בטלין. ובגמ' מנה"מ אמר ר' יהודה אמר רב דאמר קרא "ראה למדתי אתכם חוקים ומשפטים כאשר ציוני ד' אלוקי", מה אני בחינם אף אתם בחינם. וכן הוא בנדרים לז ע"א, ושם מייתי בתחילה קרא ואותי ציוה ד' בעת ההיא ללמד אתכם חוקים ומשפטים" והדר מייתי קרא דראה למדתי אתכם.

ונחלקו הראשונים בביאור הילפותא, הר"ן והרא"ש בנדרים פירשו שהקב"ה ציוה את משה להדיא ללמד לישראל בחינם, וילפינן לה מיתורא דקרא כאשר ציוני, דפשיטא שלימד כמו שציוה לו הקב"ה, ועל כרחיך דהיה ציוי מיוחד על אופן הלימוד. [והרא"ש כתב דמסתבר שהקב"ה ציוה למשה ללמד בחינם כמו שהוא עצמו לימדו בחינם]. והשתא קאמר להו משה מה אני מלמד אתכם בחינם כמו שהקב"ה ציוה אותי, כך אתם תלמדו לדורות הבאים בחינם.

אך הרא"ש בבכורות והרמב"ם פ"א ה"ז פירשו דכאשר ציוני ד' אלוקי היינו דמשה לימד לישראל כמו שהוא עצמו למד מפי הקב"ה, כמו שהקב"ה לימד למשה בחינם כך משה לימד לישראל בחינם. ולפי"ז מה אני בחינם היינו שמשה למד מהקב"ה, ואף אתם היינו שלמדו ממשה. והוסיף הרמב"ם, וכן כשתלמדו לדורות בחנם כמו שלמדתם ממני, ודבר זה לא נתבאר בגמ', דהגמ' איירי על הלימוד של משה מהקב"ה והלימוד של ישראל ממשה.

ולפי"ז אתי שפיר הא דמייתי בנדרים קרא קמא ואותי ציוה ד' ללמד אתכם חוקים ומשפטים, דבא לומר שכשם שהקב"ה ציוה למשה כך משה מלמד לישראל. אך להר"ן אין זה שייך לכאן כלל. ותירץ הר"ן בדוחק דהאי קרא מייתי לאשמועינן דמשה נצטווה ללמד תורה לישראל.

ובין להר"ן בין להרמב"ם צ"ב מנלן דצריכים ללמד לדורות כמו שמשה לימד לישראל. וצ"ל דהוא מסברא, דצריכים ללמד בדורות הבאים דומיא דסיני. ובלחם משנה כתב דילפינן לה מדכתיב "ראה לימדתי" דמשמע שאומר לישראל שיראו איך מלמד אותם כדי שילמדו כך את בניהם.

**שכר שימור ופיסוק טעמים**

בנדרים לה ע"ב תנן דמודר הנאה מלמדו מדרש ולא ילמדנו מקרא, אבל מלמד הוא את בניו ואת בנותיו אפילו מקרא. ובגמ' לז ע"א מבארינן דמותר ללמדו מדרש לפי שאסור ליטול שכר, וכאשר מלמדו בחינם אינו מהנהו, [ודברי תורה עצמן הא מצות לאו ליהנות ניתנו]. והא דאסור ללמדו מקרא משום דאיירי במקומות שנוטלין שכר על המקרא, וכשאינו נוטל שכר מהנהו. והטעם שמותר ליטול שכר על המקרא, רב אמר שכר שימור, ור' יוחנן אמר שכר פיסוק טעמים. ונפק"מ בגדול שאינו צריך שימור, לרב אסור, דפיסוק טעמים ניתן בסיני ואסור ללמדו בשכר, ורק קטן מותר בשכר משום שכר שימור. ולר' יוחנן מותר דפיסוק טעמים לא ניתן בסיני, ולא נאמר ע"ז את האיסור ליטול שכר. וכתב הר"ן דקיי"ל כר' יוחנן לגבי רב, ולפיכך אף בגדול מותר ליטול שכר, וכן פסקו הרמב"ם והשו"ע.

בהגהות מיימוניות פ"א מת"ת אות ה' כתב על ההיתר ליטול שכר משום פיסוק טעמים: ודקדק רבינו שמחה מכאן דכל חידוש סופרים מותר ליקח שכר ממנו. וביאר הדרכי משה דהיינו תקנות דרבנן, שהם לא ניתנו בסיני. [ואף שכל דקדוקי סופרים נאמרו בסיני וכן כל מה שתלמיד ותיק עתיד לחדש, מכל מקום לא ניתנו בתורת חיוב או בתורת תורה מסיני, וצ"ע].

במס' כתובות קה ע"א מסקינן דאע"פ שהנוטל שכרו לדון דיניו בטלין, מכל מקום מותר לדיין ליטול שכר בטלה היכא דמוכח שמבטלו ממלאכתו. והיכא דאינו מוכח איכא איסור אך אין דיניו בטלין. וכתב הרא"ש במס' בכורות שם, דמה שנהגו האידנא ללמד בשכר, אם אין לו במה להתפרנס שרי, ואפילו יש לו אם הוא שכר בטלה דמוכח, כגון שמניח כל עסקיו ומשאו ומתנו מסתברא דחשיב מוכח טפי וכו'. ובקטנים שרי משום שכר שימור או פיסוק טעמים. [עי' בית יוסף דלאו דוקא קטנים, דהא שכר פיסוק טעמים שרי אף בגדולים].

ולכאורה לדברי הרא"ש כל ההיתר למודר הנאה ללמדו מדרש הוא רק באופן שיש לו במה להתפרנס ואינו יכול ליטול שכר משום בטלה, כגון שאינו מוכח או שבלא"ה אין לו במה להתעסק באותה שעה, דאם יכול ליטול שכר ואינו נוטל נמצא מהנהו, וצ"ע.

ונמצא דיש ה' אופנים להתיר ליטול שכר על לימוד תורה, א, היכא דאין לו במה להתפרנס ועוסק בזה כל היום. ב, היכא דהוי שכר בטלה דמוכח. ג, במקרא היכא שנוטל שכר פיסוק טעמים. ד, בקטנים משום שכר שימור. ה, דינים דרבנן שלא ניתנו בסיני.

ועי' קרן אורה נדרים לז ע"ב שנקט בפשיטות שמותר ללמד אשה בשכר, דלא שייך בזה מה אני בחינם כיון שאינה מצווה בתלמוד תורה. והקשה על הגירסא בגמ' שם בנות מי בעיא שימור.

**הסכם ישכר וזבולון**

סוטה כא ע"א "אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו לו", אמר עולא, לא כשמעון אחי עזריה ולא כר' יוחנן דבי נשיאה, אלא כהלל ושבנא, דהלל עסק בתורה ושבנא עבד עסקא, לסוף א"ל שבנא תא נערוב וליפלוג, יצתה בת קול ואמרה אם יתן איש וכו'. ופירש רש"י דשמעון למד תורה ועזריה עבד פרקמטיה כדי שיחלוק בזכות למודו של שמעון. וכן ר' יוחנן למד ע"י הנשיא שהיה מפרנסו. ועי' ביאור הגר"א רמ"ו סק"ז שהביא כמה מדרשים לגבי הסכם ישכר וזבולון.

וההבדל בין שמעון ועזריה ר' יוחנן ובי נשיאה לבין הלל ושבנא, פירש רבינו ירוחם, דקודם הלימוד רשאי להתנות עמו ע"מ שיחלקו בשכר הלימוד, אך לאחר הלימוד אינו רשאי למכור חלקו. ואם עשה כן שניהם הפסיקו חלק התורה, שהרי ביטל חלקו. וביאור החילוק נראה, דקודם הלימוד כיון שכל הלימוד של ישכר הוא מחמת שזבולון מפרנסו, שפיר יש לזבולון זכות בעצם הלימוד של ישכר, אך לאחר הלימוד כיון שהלימוד עצמו היה בלא העזרה של זבולון, נמצא שישכר מוכר את חלקו בתורה, והוי מקח בעלמא, ואי אפשר למכור זכויות, ואף ישכר הפסיק חלקו לפי שביטל את זכותו.

ויל"ע האם הסכם ישכר וזבולון הוא הסכם ממש, דחצי משכר לימוד התורה עובר לזבולון, ושייך להתנות מתחילה מי יקבל את שכר המצוה. או שמא אין בהסכם זה כלום, אלא עצם הדבר שלומד מחמתו הוי זכות בשבילו, בין אם יסכמו ביניהם בין אם לא יסכמו כלום, דכל אחד מקבל שכר על זכותו, וזכותו של זבולון הוא מה שישכר לומד מחמתו.

ובמהר"ם אלשקר שאלה ק"א הביא בשם רה"ג דאי אפשר למכור זכויות לאחר, אבל מי שנותן שכר וכו' וכן המסעד מקיימי מצות כדי שיוכלו לקיים יש לו שכר על כך ולהם, וביותר מי שעוזר לעוסקין בתורה ובמצות להפנות לבותם לעסוק בה יש לו שכר, והשכר שיש לו על פעלתו הוא. ובפשטות מש"כ שהשכר שיש לו הוא על פעולתו כונתו על פעולתו של הנותן, ולפי"ז שכרו הוא לפי זכותו ותו לא.

ובש"ך רמ"ו סק"ב כתב כלומר, שכר תורה ושכר מה שירויח זה יהיה בין שניהם ביחד. ומבואר שהסכם ישכר וזבולון הוא שוה בשוה בתורה וברוחים. ואם כן הוי הסכם ממש, שהרי מה שלומד מחמתו אינו תלוי בחצי שכר שירויח, אלא כפי צרכו שלא יצטרך להתבטל מלימודו.

וכן האריך לבאר באגרות משה יו"ד ח"ד סי' לז, ותורף דבריו שיש כמה חילוקים בין המחזיק ת"ח בתורת צדקה לבין הסכם ישכר וזבולון:

א, המחזיק ת"ח יכול לתת מכספי מעשר, שהרי זה צדקה ככל דבר, ויכול לתת רק לת"ח עני או אפילו אינו עני אלא שע"י נתינת כסף גורם לו ללמוד, ואינו יכול לבזבז יותר מחומש נכסיו, ואינו יכול לתת כל מעשרותיו לעני אחד. ומאידך בהסכם ישכר וזבולון אינו יכול לתת מכספי מעשר, ויכול לתת אפילו לעשיר, ויכול לתת אפילו יותר מחומש נכסיו, ויכול לתת חצי משכרו לת"ח אחד, שהרי אין זה בתורת צדקה אלא בתורת הסכם.

ב, המחזיק ת"ח אינו צריך להתנות על השכר בעוה"ב, משא"כ בישכר וזבולון הרי זה הסכם, וצריך תנאי שזבולון יקבל חצי משכרו של ישכר בתורה. אך כתב שאין צריך לזה קנין, עיי"ש הטעם.

ג, המחזיק ת"ח מקבל שכר כפי מצותו, ואין זה שכר של תורה, אלא שכר של מצות צדקה. אך בהסכם ישכר וזבולון מקבל זבולון חצי ממש משכרו של ישכר, והרי זה שכר של תורה, דאיתא ע"ז במס' סוטה שתורה מגנא ומצלא טפי משאר מצות. [ושם מבואר שנשים העוזרות לבעליהן ללמוד מקבלות שכר של תורה שמגנא ומצלא, ומבואר שזה כהסכם ישכר וזבולון ולא כשאר צדקה].

ד, בהסכם ישכר וזבולון כתב הש"ך דצריך זבולון ליתן חצי מהרוחים, ועיי"ש איך מחשבים חצי זה. ונקט דבין ישכר ובין זבולון אינם יכולים להתנות על פחות מחצי או על יותר מחצי בין בשכר התורה ובין בשכר הרוחים. משא"כ במחזיק ת"ח יכול ליתן כמה שירצה. אך כתב דאם זבולון עשיר גדול ורוצה לעשות הסכם זה עם כמה ת"ח הרי הוא רשאי, ובלבד שיתן לכל ת"ח כפי שמשתכר אדם בינוני עם כל הוצאותיו, עיי"ש.

ומשמע מדברי האג"מ שישכר מקבל רק חצי משכר התורה שלו, ובזה הוא גרוע מת"ח שמקבל צדקה שאין מנכים לו משכר תורתו כלל. [ומסתבר שאע"פ שיש לאשה שכר תורה כזבולון, מכל מקום אין יורד לבעל עי"ז משכרו, וכלפי זה אין דינו כישכר, וצ"ע בזה].

עי' אור החיים פר' כי תשא עה"פ כופר נפשו לגבי שקל הקודש דאין מנכין לישכר משכרו, עיי"ש.

**שכר רבנות וכוללים**

הרמב"ם פ"ג ה"י כתב: כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מהצדקה הרי זה חלל את השם ובזה את התורה וכבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא, לפי שאסור ליהנות בדברי תורה בעולם הזה וכו'. ובהי"א כתב: מעלה גדולה למי שהוא מתפרנס ממעשה ידיו, ומדת חסידים הראשונים היא ובזה זוכה לכל כבוד וטובה שבעולם הזה ולעולם הבא וכו'. ובכסף משנה יישב מה שנהגו העולם ליתן שכר לרבנים ולתלמידים, עיי"ש.

ובאגרות משה שם אות ד' הקשה סתירה ברמב"ם, דבתחילה כתב דחשיב חילול השם וביזוי התורה ואינו נוחל עולם הבא, ואח"כ כתב דהוי מעלה בעלמא. ותירץ, דיש חילוק בדבר, שאם ע"י שיעסוק בפרנסתו כמה שעות כדי חייו כל לימודו יהיה באיכות פחותה, הרי הוא חייב להתפרנס מהצדקה ויש בזה קידוש השם, שהוא מבזה עצמו בשביל לימוד תורה. ורק אם ע"י שיעסוק בפרנסה יוכל ללמוד באותה האיכות, אלא שיפסיד כמה שעות, בזה כתב הרמב"ם שאסור לו ליטול מהצדקה ויש בזה חילול השם. ואח"כ כתב, דאף למי שמותר ליטול מהצדקה מכל מקום יש מעלה אם יצמצם הוצאותיו ביותר עד שלא יצטרך ליטול מהצדקה ומכל מקום יוכל ללמוד באותה האיכות, ודבר זה הוא מעלה בעלמא ואינו חיוב.

ועי' ביאור הלכה סי' רל"א שהעתיק מתשובת דבר שמואל דאם ע"י שיעסוק בפרנסה לא יוכל להתקיים תלמודו בידו ולא יוכל ללמד אחרים, פשוט שגם הרמב"ם מודה דשרי, עיי"ש שהאריך בזה.

ובברכות לה ע"ב נחלקו ר' ישמעאל ורשב"י האם אדם רשאי לסמוך על הנס ולא לעסוק במלאכה, שנאמר ועמדו זרים ורעו צאנכם. או שמא אינו רשאי, שנאמר ואספת דגנך. ובדעת הרמב"ם נחלקו איך פסק להלכה, בהגהות מיימוניות פ"ג אות ב' משמע שפסק כר' ישמעאל, ולכן כתב דצריך לכל אדם לעסוק בפרנסה. אך בברכת שמואל אות ו' כתב בשם הגר"ח דהרמב"ם בסוף שמיטה ויובל פסק כרשב"י, עיי"ש. [ואין זה סותר למש"כ הרמב"ם בה"י שאסור לאדם ליטול מהצדקה לפי שהוא נהנה מדברי תורה, דרשב"י התיר לאדם ללמוד בלא ליטול מהצדקה ויסמוך על הנס,ועי' היטב בביאור הלכה סי' קנ"ו ופמ"ג שם, וצ"ע].

ועי' שו"ע הגר"ז סוף פ"ד, וקובץ מאמרים - יפה ת"ת עם דרך ארץ.

**סימן ד**

**השמר לך ושמור נפשך מאוד פן תשכח**

מס' אבות פ"ג מ"ח: ר' דוסתאי בר ינאי משום ר' מאיר אומר, כל השוכח דבר אחד ממשנתו מעלה עליו הכתוב כאילו מתחייב בנפשו, שנאמר רק השמר לך ושמור נפשך מאוד פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך. יכול אפילו תקפה עליו משנתו ת"ל פן יסורו מלבבך כל ימי חייך, הא אינו מתחייב עד שיסירם מלבו.

וכן במנחות צט ע"ב אמר ריש לקיש כל המשכח דבר אחד מתלמודו עובר בלאו, שנאמר השמר לך ושמור נפשך מאוד פן תשכח את הדברים. רבינא אמר השמר ופן שני לאוין נינהו. רנב"י אמר בשלשה לאוין שנאמר השמר לך ושמור נפשך מאוד. יכול אפילו מחמת אנסו ת"ל ופן יסורו מלבבך, במסירם מלבו הכתוב במדבר. ר' דוסתאי אומר יכול אפילו תקפה עליו משנתו (פירש רש"י שלא יכול להעמיד גרסתו), ת"ל רק. ומבואר שהשוכח דבר אחד מהתורה עובר בג' לאוין, אך אם הוא אנוס, או שאין משנתו סדורה ומחמת כן שוכח אינו עובר בלאו. ועי' יומא לח ע"ב כל המשכח דבר אחד מתלמודו גורם גלות לבניו. ועי' סנהדרין צט ר' יהודה אומר כל הלומד תורה ומשכחה דומה לאשה שיולדת וקוברת, ר' עקיבא אומר זמר בכל יום, עיי"ש.

ויל"ע בהא דתקפה עליו משנתו דפטור, דלכאורה בכה"ג הוא אנוס, והרי זה בכלל יכול אפילו מחמת אונסו. ותירץ הגר"ז (פ"ב סעי' ז') דמחמת אונסו איירי במי שחזר פעמים רבות ומכל מקום שכח, והרי הוא אנוס. אך תקפה עליו משנתו איירי באדם שאינו אנוס, ואם יחזור כל ימיו ולא יסיח דעתו מהן יזכור, ומכל מקום אינו חייב לעשות כן כיון שבסוגיא זו צריך לחזור יותר פעמים מסוגיא קלה יותר, ועדיף שימשיך וילמד סוגיות קלות יותר ויחזור עליהם הרבה פעמים שלא ישכח, ואינו עובר בלאו כיון שאינו שוכח מחמת עצלות אלא מחמת שרוצה ללמוד עוד. [אמנם בסוגיות קלות אין את ההיתר הנ"ל, וחייב לחזור עד שיזכור כל ימיו].

וברמב"ם פ"א ה"י כתב עד אימתי חייב אדם ללמוד תורה עד יום מותו שנאמר ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך, וכל זמן שלא יעסוק בלימוד הוא שוכח. ומבואר שחייב אדם לחזור על לימודו כל ימיו כדי שלא ישכח את התורה. וכן בסמ"ג ויראים מנו לאו זה בפני עצמו, שלא לפרוש מן התורה כדי שלא ישכח את התורה.

שיטת הרמב"ן

אך הרמב"ן בשכחת הלאוין כתב: המצוה השניה שנמנענו שלא נשכח מעמד הר סיני, ולא נסיר אותו מדעתנו, אבל יהיו עינינו ולבנו שם כל הימים, והוא אמרו השמר לך ושמור נפשך מאוד פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך וכו'. ובהמשך דבריו מבואר שעיקר תכלית המצוה היא שנאמין שהתורה מן השמים ולא נתחדשה ע"י נביא.

והקשה הרמב"ן מהא דדרשינן בקידושין פסוק זה לגבי חיוב ללמד תורה לבנו ולבן בנו, אלמא לא קאי על זכירת מעמד הר סיני. ותירץ, כי לימוד אמונת התורה הוא הלימוד בתורה. ונראה ביאור דבריו, שע"י שילמד את בנו ובן בנו את התורה עצמה יבוא להאמין גם באמונת התורה, כלומר, שהיא מן השמים. ואפשר משום שיראה בתורה עצמה את גדלותה ורוממותה, ויאמין מזה בהכרח שהיא מן השמים, דלא יתכן שנתחדשה ע"י נביא.

אך אכתי צ"ע מהסוגיא מהמשנה באבות והסוגיא במנחות, דאפילו שוכח דבר אחד מן התורה עובר בלאו, והא השוכח דבר אחד מהתורה אינו שוכח מעמד הר סיני. ועוד שמעתי להקשות מהגמ' בברכות כב ע"א לגבי איסור בעל קרי, דדריש ר' יהודה סמוכין, דכתיב והודעתם לבניך ולבני בניך וסמיך ליה יום אשר עמדת לפני ד' אלוקיך בחורב, מה להלן באימה וכו'. ומבואר דעיקר הפסוק לא קאי על מעמד הר סיני, אלא דריש מסמוכין דאף דברי תורה צריכין להיות באימה וכו', וצ"ע. ועי' שפתי חיים ח"ג עמ' קפ"א שיישב שיטת הרמב"ן, ועי' עוד מש"כ בקובץ ועדים "זכירת מעמד הר סיני".

**גדר הזכירה**

כתב בשו"ע הגר"ז פ"ב, דהחיוב לחזור על מה שילמד כל כך פעמים עד שתהא משנתו סדורה ושגורה בפיו בענין שאם ישאלנו אדם איזה דבר הלכה מכל מה שלמד יוכל להשיב לו מיד אסור או מותר בלי גמגום. ואע"פ שעכשיו יש לנו ספרים שיכול לעיין בהם, אינו יוצא בזה ידי חובת ושננתם, מאחר שמגמגם לשואלו ואינו משיב לו מיד עד שיעיין, ומיד ששוכח עובר בלאו.

וכתב, דאע"פ שמחמת ריבוי החזרות אינו יכול להתקדם בלימודו, ומספיק מחמת כן מעט מאוד, על זה אמרו במס' אבות פ"ב משנה ט"ז לא עליך המלאכה לגמור. אך אם חזר על לימודו כראוי ומתעצל להמשיך דברים חדשים מחמת שהחזרה יותר קלה, על זה אמרו במס' אבות פ"א משנה י"ג ודלא מוסיף יוסיף, כלומר יאסף מהעולם, דמי ששוכח תלמודו מעלה עליו הכתוב כאילו מתחייב בנפשו, ומי שאינו ממשיך בלימודו הרי זה מתחייב בנפשו ממש, ורק אם אינו ממשיך מחמת שלא חזר עדיין על לימודו כראוי רשאי, וכפי שאמרו לא עליך המלאכה לגמור.

וכתב דאפילו מי שהוא שכחן גדול בטבעו צריך לחזור כל הזמן ולא יוכל לפטור עצמו מהלאו של השמר לך פן תשכח, אע"פ שמחמת כן לא יוכל להתקדם בלימודו, עיי"ש בסעי' ח' שהאריך בזה. וכתב שאדם כזה צריך שיהא כל לימודו בלימוד הביא לידי מעשה, עיי"ש.

והקשה הגר"ז סעי' ג' מהא דאיתא בחגיגה ט ע"ב אינו דומה שונה פרקו מאה פעמים וכו', אלמא חזרו על לימודם יותר מהראוי, אע"פ שמחמת כן לא הספיקו הרבה. ותירץ, דבזמנם היו צריכים לחזור על תורה שבע"פ יותר מהשיעור הנ"ל לפי שלא היו ספרים כתובים, אך בזה"ז שתורה שבע"פ כתובה לפנינו אין צריך לחזור מאה ואחת פעמים בשעת לימודו ממש, רק שיזהר מאוד לחזור על הראשונות תמיד לפרקים קרובים בענין שתהיינה כל ההלכות שלמד עד עתה חקוקות היטב בזכרונו כל הימים שבנתיים וברורות לו בלי גמגום כבשעת לימודו ממש.

עוד כתב בסעי' י', דכל לימוד ששכח מחמת אונסו יזכירוהו לעתיד לבא הכל, כיון שאינו עובר בלאו דהשמר פן תשכח. וכן נקט בספר זכרון להגרח"ק.

עוד כתב בספר זכרון, דמותר לאכול דברים הקשים לשכחה ואין בזה משום השמר לך פן תשכח, לפי שהאיסור הוא דוקא במסירם מליבו, וכאשר אוכל להנאתו אף שגורם בזה להחליש כח הזכרון אין זה נחשב למסירם מליבו. אך לכתחילה נכון להזהר בהם דלפיכך מנאום חכמים כדי שיוכלו להזהר בהם. וכתב דנשים אין צריכים להזהר אפילו לכתחילה, אך קטנים יזהרו כדי שלא יזיק לו כשיגדיל וישכח התורה. ובהוספות כתב דאף נשים מעוברות יזהרו בזה.

**סימן ה**

**ודברת בם ולא בדברים בטלים**

יומא יט ע"ב ת"ר "ודברת בם" בם ולא בתפלה, (רש"י פירש שאין להשמיע לאזניו מה שמוציא מפיו. תוס' פירשו שאסור להפסיק בו מפני הכבוד או מפני היראה. תוס' ישנים פירשו שת"ח אין צריך להפסיק מלימודו בשביל תפלה, וכרשב"י וחביריו).

בם יש לך רשות לדבר ולא בדברים אחרים. ר' אחא אומר ודברת בם עשה אותן קבע ואל תעשם ארעי. אמר רבא השח שיחת חולין עובר בעשה שנאמר ודברת בם, בם ולא בדברים אחרים. ראב"י אמר עובר בלאו שנאמר כל הדברים יגעים לא יוכל איש לדבר. ומבואר שיש איסור לדבר בדברים בטלים.

ופירש רש"י, דברים אחרים - שיחת הילדים וקלות ראש. משמע שבסתם דברים שאין בהם תועלת ולא קלות ראש ליכא איסורא. אך הרמב"ם בהל' דעות פ"ב ה"ד כתב: לעולם ירבה אדם בשתיקה ולא ידבר אלא או בדברי חכמה או בדברים שצריך להן לחיי גופו, אמרו על רב שלא שח שיחה בטילה כל ימיו וזו היא שיחת רוב כל אדם. ומבואר שאף בשיחת רוב אדם צריך למעט, ולא רק בשיחת הילדים וקלות ראש. ועוד כתב הרמב"ם שם, שאפילו בצרכי גופו לא ירבה דברים, וכן בדברי תורה וחכמה יהיו דברי החכם מעטים וענייניהם מרובים.

והנה הרמ"א רמ"ו סעי' כ"ה פסק בשם הגהות מיימוניות דאסור לדבר בשיחת חולין. אך ברמב"ם משמע שאין איסור בדברים בטלים אלא הוא מהל' דעות. ולכאורה זה סותר לסוגיא ביומא דאיכא לאו. וצ"ל כמש"כ האור שמח הל' ת"ת דהסוגיא ביומא סוברת כשמואל בברכות כא ע"א שקריאת שמע דרבנן, וקרא ודברת בם מוקי לה בדברי תורה, ולכן פירשו שצריך לדבר רק בדברי תורה ולא בדברים אחרים, אך לפי מה דקיי"ל ק"ש דאורייתא וקרא ודברת בם אתא לאשמועינן שצריך לומר ק"ש שחרית וערבית, לא יתכן לדרוש בם ולא בדברים אחרים, שהרי אינו מחוייב לדבר רק בק"ש.

ומעתה יתכן שהרמב"ם לא חולק על רש"י, דרש"י איירי לגבי איסור מדינא דילפינן מ"ודברת בם", ולכן פירש שדוקא בדברים אחרים יש איסור, דהיינו שיחת הילדים וקלות ראש. אך הרמב"ם פסק שאין בזה איסור, אלא הוא מהל' דעות, וכדאיתא במשנה באבות סייג לחכמה שתיקה, וזה שייך בכל דיבור ולא רק בקלות ראש. ועי' עוד בארחות יושר להגר"ח קנייבסקי מש"כ לגבי שיחה בטלה.

ובברכת שמואל קידושין סי' כ"ז נקט דמצד הדין לא ימוש ספר התורה הזה מפיך צריך ללמוד כל רגע ממש, ואם מבטל רגע אחד עובר באיסור. והקשה, אם כן מדוע צריך למעט ודברת בם ולא בדברים בטלים, תיפו"ל שבאותו זמן אינו לומד תורה. ותירץ דיש שני מיני ביטול תורה, יש שמבטל משום שאינו לומד, ויש שמבטל ע"י שיושב ומסירם מלבו כמו בדברים בטלים וליצנות, דהוא מבטל תורה ע"י מעשה. והקרא ודברת בם ולא בדברים בטלים בא לומר שע"י דברים בטלים ישכח התורה, ונמצא שמסיר דברי תורה מלבו ע"י מעשה. ונפק"מ בזה, דכאשר מבטל תורה בלא מעשה הרי זה מותר לצורך לימוד אומנות או שאר צרכים, דלצורך אין זה ביטול תורה כלל. אך כאשר מבטל תורה בידים ע"י דברים בטלים הרי זה אסור אף לצורך, דאם יתנו לאדם כסף בשביל שישב בטל ולא יעשה כלום רשאי בכך, ואין זה ביטול תורה כיון שעושה כן לצורך פרנסה. אך אם יתנו לאדם כסף בשביל שידבר דברים בטלים אסור, כיון שהוא מסיר בכך דברי תורה מלבו בידים, ואפילו לצורך פרנסה אסור.

ועפי"ז ביאר את הגמ' במנחות שם שאל בן דמא בן אחותו של ר' ישמעאל וכו', ובירושלמי הקשה על זה אלא מעתה לא ילמוד אדם את בנו אומנות, ומתרץ, הרי אמרו ארור שילמוד אדם חכמת יונית. וביאר הברכת שמואל, דהוקשה לירושלמי מדוע לא ילמד לכה"פ בתורת אומנות, דאין בזה איסור ביטול תורה, וכנ"ל. ומתרץ, דכיון שאסור ללמד חכמת יונית אף בתורת אומנות ממילא כאשר לומד לצורך אומנות יש בזה גם ביטול תורה, דכל ההיתר ללמוד אומנות הוא לצורך, אך כאשר עובר בזה איסור שוב אין היתר של ביטול תורה, ומלבד הארור של עצם הלימוד עובר גם על ביטול תורה.

ולפי"ז מדוייק שפיר מש"כ רש"י שיחת הילדים וקלות ראש, דרק בזה איכא הסרת דברי תורה מלבו בידים, ואסור אף לצורך אומנות, אך שיחה בעלמא אף שיש בזה איסור ביטול תורה מכל מקום לצורך אומנות וכדו' מותר.

**סימן ו**

**הנאה מלימוד תורה**

כתב האגלי טל בהקדמתו דיש בני אדם שטועין מדרך השכל בענין לימוד התורה ואמרו כי מי ששמח בלימוד התורה הרי הוא לומד שלא לשמה, ובאמת זהו טעות מפורסם, ואדרבא, כי זה היא עיקר מצות לימוד התורה להיות שש ושמח ומתענג בלימודו, ואז דברי תורה נבלעין בדמו, ומאחר שנהנה מדברי תורה הוא נעשה דבוק לתורה. ועפי"ז כתב לחדש דאפילו למ"ד מצות צריכות כונה מכל מקום בלימוד תורה אין צריך כונה, דהא הר"ן במס' ר"ה (ז ע"ב בדפי הרי"ף) יישב שיטת הרמב"ם דכפאו ואכל מצה יצא, אע"פ שהרמב"ם פסק מצות צריכות כונה, דכיון דקיי"ל מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, הוא הדין האוכל מצה בלא כונה יצא אף שמצות צריכות כונה שכן נהנה. ועפי"ז כתב האגלי טל דהוא הדין בלימוד תורה יצא בלא כונה שכן נהנה.

ולגבי מודר הנאה מצינו מחלוקת ראשונים האם הנאה של לימוד תורה מותרת. דבמשנה נדרים לה ע"ב תנן דמותר ללמדו מדרש, וכתב הר"ן לז ע"א דמצד הלימוד גופיה שרי לפי שמצות לאו להנות ניתנו. אך בדף מח ע"א איתא שאסור למודר הנאה לקרוא בספר תורה של בני העיר לפי שהוא נהנה מחלקו של המדירו בהנאה. והקשה ר' אברהם מן ההר שם מדוע אסרו לו לקרוא, והא מצות לאו להנות ניתנו. ותירץ, דלא שייך טעמא דמצות לאו להנות אלא בסוג מצוה שהאדם עושה אותה שלא להנאת גופו אלא משום ציווי ה', אבל מצות לימוד התורה שהוא ענין ציור הלב וידיעת האמת, עיקר הציווי הוא לצייר האמת ולהתענג וליהנות במדע לשמח לבבו ושכלו, ולכן אבל אסור לקרוא בתורה מפני שהם משמחים לבו על כרחו, ולכן לא שייך לומר בזה מצות לאו להנות, שעיקר מצות היא ההנאה והתענוג במה שמשיג ומבין בלימודו. וצ"ע לדבריו מדוע מותר ללמדו מדרש, הא לא שייך בלימוד התורה מצות לאו להנות.

ובט"ז יו"ד ס"ס רכ"א כתב, דאע"פ שמצות לאו להנות נתנו ומותר למודר הנאה לשמוע שופר, מכל מקום אסור למודר עצמו לתקוע, דפעמים מגיע לו הנאת הגוף מהתקיעה עצמה. וכתב שלפי"ז מובן מדוע אסור לו לקרוא בספר תורה של המדירו בהנאה, דתורה משמחת הלב ומגיע לו הנאת הגוף. והקשה אם כן מדוע מותר למודר הנאה ללמדו מדרש, הא לא שייך בלימוד תורה מצות לאו להנות. ותירץ, דהתם כיון שחייב אדם ללמד לכל התלמידים לא איכפת לן מהנאתו, דהוא עושה את חיובו, משא"כ להשתמש בספריו.

וביאור המחלוקת בין הר"ן לר' אברהם מן ההר והט"ז, דהנה הר"ן בנדרים טו ע"ב כתב דכי אמרינן מצות לאו להנות ניתנו היינו שקיום המצוה עצמו אין חשוב הנאה, אבל כאשר גופו נהנה בשעת קיום המצוה ודאי חשיב הנאה ואסור, ולכן הנודר מן המעין אסור לטבול בו בימות החמה. ובעונג יו"ט או"ח סי' נ' כתב, דאע"פ שכתב הר"ן דהנודר מהמעין אסור לטבול בימות החמה לפי שנהנה גופו, מכל מקום הנודר מסוכה מותר מחמת שמצות לאו להנות, וכדאמר רבא בנדרים שם. לפי שבמעין המצוה היא לטבול, אלא שבימות החמה אינו יכול להפריד את הטבילה מההנאה, ולכן מה שנהנה גופו בשעת הטבילה דבר אחר הוא ואינו שייך למצוה, וע"ז לא שייך מצות לאו להנות. אך בסוכה כיון שהמצוה היא לעשות את הנאות הבית בסוכה, והמצוה היא על ההנאות עצמם, ולא רק שאי אפשר להפריד אותם אלא שזהו יסוד המצוה, בזה אמרינן מצות לאו להנות אף על הנאת גופו. מיהו כתב העונג יו"ט, דכל זה בסוכה שאין עיקר המצוה היא שהאדם יהנה, אלא שיקח את ההנאות של הבית לסוכה. אך בהדלקת נר שבת שהמצוה היא להנות מהנר, בזה לא שייך כלל לומר מצות לאו להנות ניתנו, ואסור להדליק בשמן של איסורי הנאה.

ומבואר שיש ג' דרגות, לגבי טבילה במעין אסור משום שאין שייכות בין ההנאה למצוה, לגבי סוכה מותר משום שההנאה היא תוצאה מהמצוה, לגבי הדלקת הנר אסור משום שההנאה היא גופא המצוה.

ובזה יש לבאר פלוגתתם, דר' אברהם מן ההר נקט שבלימוד תורה ההנאה מהלימוד היא עיקר המצוה, והרי זה דומה להדלקת נר דלא שייך בזה מצות לאו להנות. הט"ז נקט שההנאה מלימוד תורה היא כמעין, דכיון שנהנה גופו אסור. ואילו הר"ן נקט שההנאה מלימוד התורה הוא כסוכה שהיא תוצאה מחוייבת מהלימוד, ולכן גם בזה שייך לומר מצוות לאו להנות.

ועי' עוד אבני נזר לגבי הא דאיתא בברכות כא מה למזון שכן נהנה, דמשמע שבתורה אינו נהנה.

**סימן ז**

**לימוד תורה לנשים**

תנן בקידושין כט ע"א כל מצות הבן על האב אנשים חייבין ונשים פטורות. ומבארינן בגמ' דאשה אינה חייבת ללמד את בנה דכתיב ולימדתם וקרי נמי ולמדתם, כל שמצווה ללמוד מצווה ללמד, וכל שאינו מצווה ללמוד אינו מצווה ללמד. ואיהי מנלן דלא מיחייבה למילף נפשה, דכתיב ולימדתם ולמדתם, כל שאחרים מצווין ללמדו מצווה ללמד את עצמו וכו', ומנין שאין אחרים מצווין ללמדה דאמר קרא ולמדתם אותם את בניכם ולא בנותיכם. ומבואר דאין חיוב ללמד את ביתו תורה, ומחמת כן אינה חייבת ללמד את עצמה, ואינה חייבת ללמד את בנה. אך מכל מקום אם מלמדת את בנה יש לה שכר של תורה, וכמש"כ הרמ"א רמ"ו ס"ו, עי' להלן.

איסור ללמד את ביתו תורה

ובסוטה כ ע"א נחלקו בזה תנאים, בן עזאי סובר שאדם חייב ללמד את ביתו תורה, שאם תשתה תדע שהזכות תולה לה. אך ר' אליעזר סובר כל המלמד ביתו תורה כאילו מלמדה תפלות. ומבארינן בגמ' (כא ע"ב) דכתיב אני חכמה שכנתי ערמה, כיון שנכנסה חכמה באדם נכנסה עמו ערמומית. ופירש רש"י שמתוך התורה היא מבינה ערמומית ועושה דבריה בהצנע. (הלחם משנה העתיק כאילו מלמדה זנות, שמתוך התורה היא מבינה ערמומית ועושה דברים של זנות בהצנע). וברמב"ם פ"א הי"ג פירש, מפני שרוב הנשים אין דעתן מכוונת להתלמד והן מוציאין דברי תורה לדברי הבאי לפי עניות דעתן. כלומר, שמפרשות את התורה שלא כפי האמת. וביאר הלח"מ שלפי"ז הא דאמר ר' אבהו אני חכמה שכנתי ערמה וכו' פירושו דרק באנשים התורה נותנת ערמה וחכמה, אך בנשים אינה נותנת חכמה.

[ור' יהושע קאמר שם רוצה אשה בקב ותפלות מט' קבין ופרישות. ופירש רש"י שהאשה רוצה שבעלה יהיה עמה אפילו במזונות מועטין מאשר בעל שהולך רחוק ומביא מזונות מרובין. וברמב"ם פיה"מ שם פירש שהאשה רוצה איש זנאי מאנשי השקר אף שאינו נותן לה אלא קב למזונותיה, מאשר איש חסיד ופרוש מן העבירות אפילו שנותן לה ט' קבין].

חיוב ללמוד את ההלכות שלהן

ובתוס' הביאו בשם הירושלמי דהא דאמר ר' אלעזר בן עזריה לגבי הקהל אנשים ללמוד נשים לשמוע טף ליתן שכר למביאהם דלא כבן עזאי. ופירשו דלפי בן עזאי כיון שצריך ללמדתם תורה הרי הם באות ללמוד כאנשים, ואילו לפי ראב"ע הם באות רק כדי לשמוע ההלכות שלהם ולא בשביל ללמוד כאנשים. וכתב הגר"א רמ"ו ס"ק כו דזהו המקור של הדרכי משה ריש סי' רמ"ה בשם האגור שנשים חייבות ללמוד דינים השייכים להם, כיון שנשים באות לשמוע. [ונראה שאין זה מדין מצות ת"ת, אלא בשביל ידיעת המעשה ותו לא].

חידושו של הרמב"ם בתורה שבכתב

כתב הרמב"ם שם במה דברים אמורים בתורה שבעל פה, אבל בתורה שבכתב לא ילמד אותה לכתחילה, ואם למדה אינו כמלמדה תפלות. ופירש הב"ח ס"ס רמ"ו דמקורו מהא דנשים מצוות לבוא להקהל לשמוע קריאת התורה. אך קשה דאם כן מדוע איכא איסור לכתחילה, הא בהקהל הנשים חייבות לשמוע. ותירץ הב"ח דמש"כ הרמב"ם אסור לכתחילה היינו דרך קבע, אך דרך ארעי בשביל לדעת את ההלכות שלהן שרי, ובהקהל היה דרך ארעי, ולפיכך אמר ראב"ע אנשים ללמוד ונשים לשמוע ולא קאמר אנשים ונשים ללמוד.

הט"ז תירץ דמש"כ הרמב"ם אסור לכתחילה היינו ללמוד עם טעמי הדינים, וכל ההיתר לאשה ללמוד הוא פשוטי הדברים, ולפיכך אמר ראב"ע נשים לשמוע דהיינו רק לשמוע את הדינים, בלא ללמוד אותם כאנשים.

הגר"א פירש דמקורו של הרמב"ם מהא דאיתא בנדרים לה ע"ב אבל מלמד הוא את בניו ואת בנותיו מקרא, אלמא מותר ללמדה מקרא ולא הוי כמלמדה תפלות.

ועי' שו"ע הגר"ז דבתורה שבפ"ע הוי כמלמדה תפלות שמתוך כך מבינה ערמומית ועושה דבריה בהצנע. ובתורה שבפ"ע לא הוי כתפלות אבל אסור לכתחילה לפי שמוציאה דברי תורה לדברי הבאי.

אשה שלמדה יש לה שכר

במשנה בסוטה שם תנן אם יש לה זכות תולה לה, יש זכות תולה שנה אחת יש זכות תולה ב' שנים יש זכות תולה ג' שנים. ובגמ' מקשינן זכות דמאי, אילימא זכות דתורה, הא אינה מצוה ועושה, אלא זכות דמצוה הא אינה מגינה כולי האי. ומשני רבינא לעולם זכות דתורה, ודקאמרת אינה מצווה ועושה נהי דפקודי לא מפקדא באגרא דמקריין ומתניין בנייהו ונטרן להו לגברייהו עד דאתו מבי מדרשא מי לא פלגאן בהדייהו. ומבואר דאשה שלמדה תורה יש לה שכר כאינה מצווה ועושה, אך אשה שעוזרת לבעלה ולבניה ללמוד יש לה שכר של תורה עצמה שהיא מגינה טפי משאר מצוות. וכן כתב הרמב"ם שם אשה שלמדה תורה יש לה שכר אבל אינו כשכר האיש מפני שלא נצטוות, ואע"פ שיש לה שכר ציוו חכמים שלא ילמד אדם את בתו תורה וכו'. ובביאור הגר"א ציין על הא דיש לאשה שכר דלא גרע מנכרי דאיתא במס' ב"ק לח ע"א שיש לו שכר.

ועי' אבי עזרי הל' ת"ת לגבי נשים בתלמוד תורה.

**סימן ח**

**ושננתם שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך**

איתא בקידושין ל ע"א אמר ר' ספרא משום ר' יהושע בן חנניא מאי דכתיב ושננתם לבניך אל תקרי ושננתם אלא ושלשתם, לעולם ישלש אדם שנותיו שליש במקרא שליש במשנה שליש בתלמוד. ומסיק דהיינו ליומי, ופירש רש"י ימי השבוע. כלומר, שילמד ב' ימים מקרא ב' ימים משנה וב' ימים תלמוד. אך תוס' פירשו דכל יום ויום ישלש, שליש מהיום מקרא שליש משנה ושליש תלמוד. וכן נקט הרמב"ם פ"א הי"ב, דאם היה בעל אומנות ועוסק במלאכתו ג' שעות ביום, ולומד ט' שעות ביום, יחלק את השעות לג'.

ויל"ע מהא דאיתא במס' בבא מציעא לג ע"א, העוסקין במקרא מדה ואינה מדה, במשנה מדה ונוטלין שכר, גמרא אין לך מדה גדולה מזו, ולעולם הוי רץ למשנה יותר מן הגמרא. ומסיק דבימי רבי נשנית משנה זו, לפי שירא פן ישתכחו המשניות ויחליפו שמות החכמים וכו', אך לעולם גמרא עדיפא. ולכאורה זה סותר לגמ' בקידושין שצריך לשלש ימיו.

והנה הר"ן בע"ז (ה ע"ב בדפי הרי"ף) כתב: ולאו דוקא שישליש ימותיו בשוה, שהרי התלמוד צריך זמן הרבה, ואף המשנה חמורה מן המקרא, אלא לומר שיתן זמן לכל אחד כפי הראוי לו. ולפי"ז אין סתירה כלל בין הסוגיות, לפי שכל יום צריך לעסוק מעט במקרא וקצת יותר במשנה ורוב היום בתלמוד.

הרמב"ם שם כתב: במה דברים אמורים בתחילת לימודו של אדם, אבל כשיגדיל בחכמה ולא יהא צריך לא ללמוד תורה שבכתב ולא לעסוק תמיד בתורה שבע"פ, יקרא בעיתים מזומנים תורה שבכתב ודברי השמועה כדי שלא ישכח דבר מדברי תורה, ויפנה כל ימיו לתלמוד בלבד לפי רוחב לבו וישוב דעתו. וכתב הכסף משנה שהוא דבר פשוט מסברא, שהרי לתלמוד צריך זמן רב יותר ממקרא ומשנה, ועל זה סומכים השתא שאין משלשים. אך הגר"א כתב דמקורו מהגמ' בב"מ דצריך ללמוד גמרא יותר מן המשנה, והרמב"ם הרי פירש דצריך לשלש ממש ואינו יכול לתרץ כהר"ן, ולכן הוצרך לתרץ שהגמ' בקידושין קאי בתחילת לימודו של אדם, והגמ' בב"מ קאי לאחר שיגדיל בחכמה. (וכן הר"ן לא יכול לתרץ כהרמב"ם, שהרי לשיטתו אף בתחילה ילמד רוב היום בתלמוד, ואין הבדל בין תחילת לימודו לבין כשיגדיל בחכמה).

עוד יל"ע מהא דאיתא במס' אבות פ"ה משנה כ"א: בן חמש שנים למקרא בן עשר למשנה בן י"ג למצות בן חמש עשרה לגמרא וכו' בן ארבעים לבינה. ומבואר שמקודם ילמד רק מקרא ואח"כ רק משנה ואח"כ רק גמרא. ותירץ הגר"ז פ"ב ה"א דהתם איירי בנערים שאין יכולים ללמוד בתחילה משנה וגמרא מפני מיעוט שכלם, ואילו הכא איירי בגדולים שיכולים ללמוד בתחילה גם משנה וגמרא, והם צריכים לשלש ימיהם כי מי יודע כמה יחיה. (ומבואר שאם היה יודע כמה יחיה אף גדולים היו צריכים ללמוד מקרא ואח"כ משנה ואח"כ גמרא, דכך הוא סדר הלימוד לכתחילה, אלא שאינו יודע כמה יחיה ולפיכך ישלש).

עוד יל"ע מהא דאיתא במס' שבת (סג ע"א) דליגמר איניש והדר ליסבר, ופירש רש"י, לגרוס שמעתא מרביה ואע"ג דלא ידע לכולהו טעמיה, והדר ליסבר טעמיה. ומבואר שצריך מקודם ללמוד כל הדינים בלא טעמים ואח"כ ללמוד הטעמים, ואילו בקידושין מבואר שמיד בתחילה צריך לשלש ימיו.

ותירץ הגר"ז שם, דהנה נחלקו רש"י והרמב"ם מה נקרא "משנה" ומה נקרא "תלמוד". דרש"י בקידושין שם פירש דגמרא היינו סברות וטעמי סתימתן של משניות, ולתרצם במה שסותרות זו את זו. וכן כתב בסוטה כב ע"א, דאיתא התם מי שקרא ושנה ולא שימש תלמידי חכמים נקרא ע"ה ונקרא בור ונקרא כותי ונקרא מגוש, ופירש רש"י קרא מקרא ושנה משנה ולא שימש ת"ח ללמוד סברת הגמרא בטעמי המשנה מה הם, שאין תורתו על בורייה ואין ללמוד הימנו שע"י הטעמים יש חילוק באיסור והיתר ודיני ממונות וכו'. וכן פירש בב"מ שם, דגמרא היינו לתת לב להבין סתימות טעמי המשנה מה הם, וכששתים סותרות זו את זו יבין לתרץ שיהיו שתיהן קיימות, או דנימא הא מני פלוני חכם הוא. וכן בע"ב שם כתב דמשנה היינו לחזור על גרסת משנתם, וגמרא היינו לחשוב בסברא. וכן פירש במס' ברכות (ה ע"א ד"ה זה גמרא, יא ע"ב ד"ה אף לגמרא, מז ע"ב ד"ה שלא שמש) ובמס' אבות שם. ומבואר ש"משנה" פירושו פסקי הדינים עצמם בלא טעמיהם, ו"תלמוד" היינו טעמי המשניות. והוסיף הגר"ז דהוא הדין בזמנינו פסקי הטור ושו"ע בכלל משנה, ודברי הרא"ש ובית יוסף בכלל גמרא, שהרי הם מבארים טעמי הפסק, וכן חכמת הקבלה בכלל גמרא.

אך הרמב"ם שם כתב ש"מקרא" כולל תורה שבכתב ודברי קבלה, "משנה" כולל תורה שבעל פה ופירוש התורה שבכתב, ו"תלמוד" פירושו להבין דבר מתוך דבר וכו', ומשמע שטעמי המשניות הן בכלל משנה, וגמרא היינו מה שמבין מדעתו דברים שלא כתובים ולא שמע מאחרים.

והשתא כתב הגר"ז דלפי רש"י יש ליישב דהא דאיתא במס' שבת לגמר והדר לסבר היינו לגמר עם הטעמים, ולסבר היינו מה שמוסיף מדעתו לדמות דבר לדבר. וכן מדוייק מדברי רש"י דכתב לגמר אע"ג דלא ידע לכולהו טעמיה, משמע דהטעם הפשוט שנקרא בכל מקום גמרא או תלמוד ודאי צריך לדעת מתחילה, ורק העומק בטעמים ילמד לאחר מכן. ולפי"ז אין סתירה כלל בין הסוגיות, דלעולם צריך מתחילה ללמוד המשניות עם טעמיהם, וכדאיתא בסוטה דהקורא ושונה ולא למד גמרא נקרא ע"ה ובור, ורק לגבי העומק שמבין מדעתו אמרינן במס' שבת לגמר והדר לסבר. ובזה מבואר מש"כ רש"י באבות דבן ארבעים לבינה היינו להבין דבר מתוך דבר, והיינו ליסבר דמס' שבת.

אך לשיטת הרמב"ם דמתחילה צריך ללמוד שליש בגמרא היינו להעמיק בדעתו יותר מפסקי הדינים וטעמיהם, קשה טובא מהגמ' בשבת לגמר והדר לסבר. ויתכן ליישב דהגמ' בשבת קאי לענין רוב היום, דמתחילה צריך לשלש ימיו שליש במשנה דהיינו ללמוד הדינים עם טעמיהם, ושליש בתלמוד דהיינו להבין דבר מתוך דבר, ולאחר שיגדל בחכמה צריך ללמוד רוב היום בתלמוד, והא דקאמר ליגמר והדר ליסבר לאו דוקא והדר, אלא שמתחילה ישלש ואח"כ יסבר רוב היום, (ודוחק). ולפי"ז יש מקור נוסף לחילוקו של הרמב"ם בין תחילת לימודו לכשיגדיל בחכמה, ואין צריך לדברי הכס"מ והגר"א.

[במס' סוטה שם איתא דהמורין הלכה מתוך משנתן נקראין מבלי עולם. ופירש רש"י דכיון דאין יודעין טעמי המשנה פעמים גורמין שמדמין דבר שאינו דומה. ועוד פירש, דיש משניות דאמרינן הא מני פלוני הוא ויחידאה היא ולית הלכתא כוותיה, ועוד שאינן יודעים הלכה כדברי מי, הלכן מורין הוראות טעות. וברמב"ם בסוף הקדמתו לספר היד ביאר דכתב את חיבורו כדי שלא יהא אדם צריך לחיבור אחר בעולם בדין מדיני ישראל וכו' ויודע ממנו תורה שבעל פה כולה ואינו צריך לקרות ספר אחר ביניהם. ומבואר שנקט כפירוש שני ברש"י דהמורין מתוך משנתן בלא טעמי הדינים נקראים מבלי עולם משום שיש משניות שאינן להלכה, ואין זה שייך בספר הרמב"ם. אך הראב"ד והרא"ש (שו"ת כלל לא אות ט') נחלקו עליו, דאף המורין מספר הרמב"ם נקראין מבלי עולם עד שידעו הטעמים, לפי שהם נקטו כטעם ראשון ברש"י, דכאשר יודע את הדין בלא טעמו מדמה דבר לדבר בטעות. ועי' בשו"ע הגר"ז דהרמב"ם אזיל לשיטתו לעיל. וצ"ב כונתו, שהרי לכו"ע צריך ללמוד טעמי הדינים, אלא שלפי רש"י זה נקרא גמרא ולפי הרמב"ם זה כלול במשנה. ומשמע שהגר"ז למד בדעת הרמב"ם דאין צריך ללמוד את הטעמים כלל, וצ"ע].

**בזה"ז**

והנה האידנא אין נוהגין לשלש את הימים, ועוסקים כל היום בגמרא. א. תוס' יישבו דסומכים על מה שתיקן ר' עמרם גאון שקודם פסוקי דזמרא אומרים מקרא משנה וגמרא. וצ"ב מה הועיל בזה, הא צריך ללמוד שליש מהיום מקרא ושליש משנה. וצ"ל דנקטו התוס' כהר"ן בע"ז דשליש לאו דוקא, ועיקר כונת ר' ספרא שיתן זמן למקרא זמן למשנה וזמן לתלמוד, ולפיכך סגי במה שקורא מעט מקרא ומעט משנה קודם התפילה.

ב. עוד יישבו התוס' בשם ר"ת שאנו סומכין אהא דאמרינן בסנהדרין כד ע"א שהיא בלולה במקרא במשנה ובגמרא, דגמרת בבל בלולה מכולם. וע"י לימוד הגמרא תלמוד בבלי מקיים הכל.

ג. לדעת הרמב"ם הגמ' מיירי בתחילת לימודו דוקא, אך מי שגדל בחכמה יכול לעסוק רוב היום בתלמוד.

ד. הבית יוסף תירץ בשם רבינו ירוחם בשם הרמ"ה, דלא אמרו דבר זה אלא לדורות הראשונים שהיה לבם פתוח ודי להם למשנה ולתלמוד שני שלישי ימיהם, אבל לדידן למקרא סגי בגירסא דינקותא, והלואי יספיקו שאר ימותינו למשנה ולתלמוד.

כתב הדרישה דבעלי בתים שלומדים ג' או ד' שעות ביום לא ילמדו רק גפ"ת אלא אף ספרי פוסקים. ומש"כ הטור דר"ת פירש שאנו סומכין על זה שתלמוד בבלי בלול מכולם היינו למי שיש לו ללמוד תשע שעות ביום, דיש לו פנאי גדול ביום, אך ג' או ד' שעות ביום ילמד אף ספרי פוסקים. והא דאיתא בסוף נדה תנא דבי אליהו כל השונה הלכות בכל יום וכו', פירש רש"י הלכות פסוקות, ולזה לא סגי בתלמוד לחוד. והובא בש"ך וט"ז.

**חכמת הקבלה**

איתא במס' סוכה כח ע"א אמרו עליו על ריב"ז שלא הניח מקרא ומשנה וכו' דבר גדול ודבר קטן, דבר גדול מעשה מרכבה דבר קטן הויות דאביי ורבא. והטעם דנקראו דבר קטן פירש הר"ן שם (הובא בכס"מ), דכיון שהתנאים ידעו את המשנה על בורייה לכן הויות דאביי ורבא חשיבי להו כדבר קטן, וכעין זה פירש הריטב"א שם.

אך הרמב"ם יסודי התורה סוף פ"ד נקט דהויות דאביי ורבא חשיבי דבר קטן כלפי מעשה מרכבה, וכתב דאעפ"כ ראוי להקדימן שהן מיישבין דעתו של אדם תחילה, ועוד, שהן הטובה הגדולה השפיע הקב"ה לישוב העוה"ז כדי לנחול חיי העוה"ב, ואפשר שידעם הכל גדול וקטן איש ואשה בעל לב רחב ובעל לב קצר. ולכן כתב דאין ראוי לטייל בפרדס דהיינו מעשה בראשית ומעשה מרכבה אלא מי שנתמלא כריסו לחם ובשר, דהיינו שידע האסור והמותר וכיוצ"ב בשאר המצות. ועי' מש"כ בזה האבי עזרי בהקדמה למהדורא רביעאה.

וברמ"א רמ"ו ס"ד כתב ואין לאדם ללמוד כי אם מקרא ומשנה וכו' אבל לא בלמוד שאר החכמות ומכל מקום מותר ללמוד באקראי בשאר חכמות ובלבד שלא יהיו ספרי מינים, וזהו נקרא בין החכמים טיול בפרדס, ואין לאדם לטייל בפרדס רק לאחר שמלא כריסו בשר ויין וכו'. ומדבריו נראה שכל החכמות נקראים פרדס, ומש"כ הרמב"ם שילמד בפרדס לאחר שמילא כריסו בבשר ויין קאי על כל החכמות, ורק ספרי מינים אסור. וכן הבין הדרישה, והקשה על מש"כ הרמב"ם פ"א מת"ת הי"ב שעניינות הנקראין פרדס בכלל התלמוד, איך אפשר לומר דכל החכמות בכלל התלמוד.

אך הש"ך כתב דאין לשונו של הרמ"א מתוקן, דמש"כ שמותר ללמוד באקראי בשאר חכמות ובלבד שלא יהיו ספרי מינים קאי על חכמת הטבע, ומש"כ אח"כ וזהו נקרא בין החכמים פרדס וכו' קאי על חכמת הקבלה, וע"ז כתב הרמב"ם שהוא בכלל התלמוד. וכתב שכדברי הרמב"ם נקטו גם שאר המקובלים שלא ללמוד חכמת הקבלה עד שמילא כריסו מהש"ס, ויש שכתבו שלא ללמוד קבלה עד שיהא בן ארבעים שנה, בשגם שצריך קדושה וטהרה וזריזות ונקיות לזה, ורוב המתפרצים לעלות בחכמה זו קודם הזמן הראוי קומטו בלא עת. והגר"א הביא מקור לזה מהגמ' בחגיגה יג ע"א אין מוסרין סתרי תורה וכו'.

ומה שהתיר הרמ"א ללמוד באקראי שאר חכמות, עי' שו"ע הגר"ז פ"ג סעי' ז' דהיינו חכמות שיוכל ללמוד מהם דברי תורה ויראת שמים ודרך ארץ, ומכל מקום לשאר העם שלא למדו כל התורה גם זה אסור.

והנה הרמב"ם פירש הא דאיתא בחגיגה טו ע"ב ארבעה נכנסו לפרדס וכו', דנקט לשון פרדס למעשה בראשית ומעשה מרכבה, וכולם נענשו לפי שהיו רכים בשנים חוץ מר' עקיבא שלא היה רך בשנים ולא נענש. וכן אחר נענש לפי שהיו ספרי מינים נושרין מחיקו. וכתב ע"ז הגר"א אבל לא ראו את הפרדס לא הוא (רמ"א) ולא הרמב"ם.