חצר ו - בסוגיא דגיטין עט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ה' י"ח כסליו תשע"א

**א**

עיקרי הדברים שבענף זה הוא ממש"נ בקיץ תשנ"ו, עם הוספות ושנויים

א] גיטין דע"ט., היתה עומדת על ראש הגג וזרקו לה כיון שהגיע לאויר הגג ה"ז מגורשת, ובגמ' שם, והא לא מינטר, אמר ר"י אמר שמואל בגג שיש לו מעקה עסקינן, עולא בר מנשיא משמיה דאבימי אמר הכא בפחות מג' סמוך לגג עסקינן דכל פחות מג' סמוך לגג כגג דמי.

ופירש"י, ז"ל, והא לא מינטר אויר הגג דאתי זיקא ושדי לי' מקמי דלינח, וכי לא שדי' זיקא ואירע לו דבר אחר שבא כלב וקלטו או גשמים מחקוהו אמאי קתני מגורשת מן האויר, הא בעינן אויר שסופו לנוח, עכ"ל.

ובב"ש סימן קל"ט סק"ה כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ויש לדייק ברש"י למה פי' הא לא מינטר אם אירע איזה סיבה, תיפו"ל בלא סיבה פריך שפיר למה היא מגורשת מיד כשהגיע הגט לאויר הגג, הא לא מינטר וקי"ל דאינה מגורשת מחמת החצר אלא כשהחצר משומר, ואפשר דס"ל די"ל באויר הגג והיא עומדת על הגג אע"ג הגט גבוה יותר מג', מ"מ היא יכולה למינטר שאין אדם אחר יכול ליקח אז הוי מינטר, אע"ג לענין רוח אין יכולה למינטר, מ"מ נקרא חצר משתמר אם היא יכולה לשמור מחמת בני אדם, ול"ד לקנה נעוץ דא"י לשומרו כלל, אלא קושית המקשן היא אם אירע איזה סיבה הוי אויר שאינו סופו לנוח וכו', עכ"ל.

והנה במש"כ הב"ש דלעולם ל"ב שיהא החצר משתמר מן הרוח, וכל הא דבקנה נעוץ אינה מגורשת, הוא משום שאינה יכולה לשמרו כלל, תמה ע"ז באבנ"מ שם סק"ד בתרתי, חדא, דודאי עומד בצדו מהני אפי' עומד ברחוק ואינו מוחה בחוזק יד אלא כיון דעומד בצדו תו לא אתי גנבי, וה"נ בקנה גבוה ק' אמה כיון דעומד בצדו לא אתי אינשי ושקלי ליה, ועוד, שהרי להדיא פירש"י בההיא דנעץ קנה, דאינה מגורשת משום דאתי זיקא ושדי לי' חוץ למחיצות וטעמא דגיטא משום חצר המשתמרת הוא דומיא דידה והא לא מינטר, עכ"ל, והרי להדיא דהא דבקנה נעוץ הוא משום שאי"ז משתמר מן הרוח, והרי דבעינן שתהא החצר משתמרת מן הרוח.

ב] ועיי"ש באבנ"מ שכתב לפרש, דהא דליכא בזה משום חצר שאינה משתמרת, הוא משום דהו"ל משתמר מן הרוח, דכשיבא הרוח והיא עומדת אצלו יכולה לתפסו בידי', וכאשר כ"כ הרשב"א להלן בסוגיין, וע"כ לא פריך אלא משום אויר שאין סופו לנוח, דמשו"ז ל"מ אף דיכולה לתפוס הגט, כיון שהאויר עצמו אין סופו לנוח.

ועיי"ש שכתב דהוכרח רש"י לפרש כן, משום דאם הפירכא הוא משום הא דבעינן חצר המשתמרת, א"כ מאי משני לי' אבימי בפחות מג' סמוך לגג, הרי כיון דפחות מג' נמי אתי זיקא ושדי לי', מ"ט היא מגורשת, הרי כל שאינו משתמר אפי' נח בחצר נמי לא קנה, וע"כ הוא דפירש"י דלאו משום שימור קא קשיא לי', דשפיר משתמרת על ידה כיון שהיא עומדת אצלו ותוכל לתופסו בידה כ"ה דלא לשדי' זיקא, אלא משום אויר שאין סופו לנוח קא קשיא לי', ולכך שפיר משני אבימי דמיירי בפחות מג' סמוך לגג דה"ל לבוד וכמי שנח ע"ג קרקע דמי, ואפי' אירע לו אח"כ שקלטו כלב או מחקוהו גשמים, כיון שכבר נח ע"ג הגג ע"י לבוד א"כ כבר נתגרשה ולא אכפת במה שנעשה בו אח"כ, עכ"ד.

אך צ"ע דלכאו' אי"ז מתישב במש"כ רש"י ד"ה בפחות מג', ז"ל, דהוי כמאן דנח, והלכך קנאתו בהנחתו דכיון דהגג גבוה י' הוא הו"ל חצר המשתמרת לכל דנייח בגוי', עכ"ל, ועי' בתור"ג שכתב, דהוצרך רש"י להעמידה בגג גבוה י', משום דהי' משמע לי' דכל שעומדת על הגג מגורשת אפי' עומדת רחוק מהגט, ואין הגט משומר על ידה מבני החצר, ובכה"ג לא חשיב כחצר המשתמרת אלא משום שהוא גבוה י', ואיכא הפסק מחיצות בין הגג לבין החצר, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ די"א: דכל דאיכא הפסק מחיצות בין החצירות, חשיבא כחצר המשתמרת, עכ"ד, ועי' להלן סק"ח שנת' לפרש בזה בע"א, ולפ"ד האבנ"מ דהכא איירי בשיכולה לתפסו בידה שלא יעוף ברוח, א"כ כ"ש שהיא יכולה לשמרו מבני החצר, וא"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש דאיירי בגג גבוה י' שהוא משתמר.

ויש להוסיף, שהרי מל' רש"י דהו"ל חצר המשתמרת לכל דנייח בגוה, דקדק הב"ש סימן קל"ט סק"ה כד' מהרש"ל, דכיון דקרקע החצר משתמרת, ע"כ כל שהגיע הגט לתוך ג' וחשיב כנח בקרקע, ה"ה מגורשת, אך בסו"ד כנראה חזר בו מזה, ונת' בזה להלן סק"ה, ולפ"ד האבנ"מ הרי אי"ז כן, וכל הא דמהני בשהגיע הגט לתוך ג', הוא משום דהיא יכולה לתפסו, הרי נמצא דבאמת הוי הגט במקום המשתמר, וא"צ בזה להא דהו"ל חצר המשתמרת "לכל דנייח בגוה".

ג] ובתורת גיטין בסוגיין כתב לפרש ד' רש"י, דאין כונתו לדינא דאויר שאין סופו לנוח, אלא כונתו כד' הרשב"א להלן בסוגיין, דכיון שאינו משתמר מן הרוח, לא מיקרי כלל אויר הגג, כיון שאין סופו לנוח מחמת האויר שחוץ לגג, עכ"ד, אך פשטות ד' רש"י שכתב דבעינן אויר שסופו לנוח משמע טפי כד' הב"ש והאבנ"מ דפריך משום דינא דאויר שסופו לנוח.

עוד צ"ע לדבריו, שהרי בד' הב"ש והאבנ"מ מבו' שהוכיחו דמכוון רש"י הוא לדינא דאויר שסופו לנוח, ממש"כ רש"י דכי לא שדי' זיקא ואירע לו דבר אחר שבא כלב וקלטו או גשמים מחקוהו אמאי קתני מגורשת מן האויר וכו', ומ' דאם לא אירע לו דבר אחר ניחא שפיר הא דהיא מגורשת משהגיע הגט לאויר, ואם הא דאינה מגורשת באויר שלא מינטר, הוא משום דינא דחצר המשתמרת, מה יהני הא דלבסוף לא רמי' לי' זיקא, ובע"כ דכל הא דאינה מגורשת באויר דלא מינטר, הוא משום דהוי אויר שאין סופו לנוח, ובזה הוא דאמרינן דכל שנח לבסוף שפיר מהני.[[1]](#footnote-2)

והנה לפמש"כ התור"ג דמכוון ד' רש"י הוא משום דאויר שאינו משתמר מן הרוח לא חשיב כאויר הגג, לכאו' בדין דאף אם לבסוף נח בחצר, אינה מתגרשת משעה שהגיע לאויר, כיון דלא חשיב האויר כאויר החצר, אך למש"כ האבנ"מ דטעמא דרש"י הוא משום דאיגלאי מילתא דלא שלטא בי' זיקא וכו', שמא י"ל דמהני זה גם לחשוב האויר כאויר החצר, אך יותר מסתבר דאי"ז מועיל לכך, וצ"ע בזה.

ד] ונ' די"ל בזה, דהנה במה שהוכיח האבנ"מ דאין הפירכא הוא משום הא דבעינן חצר המשתמרת, דא"כ מאי משני שהגיע הגט בתוך ג' לגג, הרי כיון דפחות מג' נמי אתי זיקא ושדי לי', מ"ט היא מגורשת, הרי כל שאינו משתמר אפי' נח בחצר נמי לא קנה, הנה באמת כן מ' גם בד' הרשב"א להלן בסוגיין, שמבו' בדבריו שפירש דאיירי הכא בשהוא משתמר על ידה, ורק מה"ט הוא דמהני בשהגיע תוך ג', עייש"ה.

אמנם הנה בד' הראב"ד בהשגות הרי"ף בסוגיין פירש דפירכת הגמ' הוא משום דינא דחצר המשתמרת, ז"ל, ואי קשיא לך וכו' דפרכינן עלה והא לא מינטר, למה לה דמינטר והרי כל דהיא בתוך רשותה ל"ב חצר המשתמרת, כדאיתא לענין מציאה פ' שנים אוחזין, לא קשיא דנהי דל"ב חצר המשתמרת הואיל והיא בתוך חצרה מפני שהיא משמרת מה שבתוכה, ואילו איחנה היא, לא יועיל עמידתה בחצר ולא כלום, וע"ז הקשו והא לא מינטר כלומר שאפי' היא עצמה לא תוכל לשמרו מאויר הגג והחצר וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בחי' מכת"י בסוגיין.

ולדעתם תיקשי קו' האבנ"מ, דמאי משני דאיירי בשהגיע בתוך ג' לגג דכגג דמי, הרי אף דחשיב כנח בגג, מ"מ כיון שאי"ז משתמר מן הרוח, מ"ט היא מגורשת.

ה] ולמדנו הישוב לזה מד' מהרש"ל בסוגיין, עיי"ש שהק' במש"א דבנעץ קנה וזרק גט ונח על גביו אינה מגורשת משום דלא מינטר, דמ"ש ממש"א הכא דאם הגיע תוך ג' לגג דמגורשת, כיון דחשיב כנח, אע"פ שאינו משתמר מפני הרוח, וכתב לישב, ז"ל, בשלמא גבי לבוש מאחר שעשאו התורה כנח, א"כ ה"ה דעשאו אינו משתמר כמשתמר וכו', אבל הכא שנח ממש ל"ש לומר מיגו דמהני וכו', עכ"ל, וצ"ב, ובב"ש סימן קל"ט סק"ה פירש דבריו, ז"ל, פחות מג' א"צ דמינטר כיון דקי"ל פחות מג' לבוד והוי כאלו היה מונח בגג וכשהוא מונח על הגג הוא משומר, עכ"ל.

וביאור הדברים, דעיקר דינא דחצר המשתמרת הוא שתהא החצר עצמה משתמרת, וכל שהחצר משתמרת ה"ה קונה אף אם בפועל אין החפץ משתמר,[[2]](#footnote-3) וע"כ כיון שקרקע הגג הויא חצר המשתמרת, כל שהגיע הגט תוך ג' לגג דחשיב כנח בגג, שהוא מקום המשתמר, ה"ה מגורשת, הגם דבפועל אין הגט משתמר, כיון שאינו ממש ע"ג קרקע ושדי לי' זיקא, ול"ד לנח ע"ג קנה, דמקום הנחתו אינו מקום המשתמר, וע"כ אינה מגורשת.

ה] והנה עיי"ש בב"ש שכתב שבד' רש"י בד"ה פחות מג' מדויק כד' מהרש"ל, וכנראה היינו ממש"כ רש"י דהוי כמאן דנח וכו' וכיון דהגג גבוה י' הוא הו"ל חצר המשתמרת "לכל דנייח בגוי'", עכ"ל, ומ' דאתא לפרושי להך מילתא, דהא דהיא מגורשת הגם שאין הגט משתמר באויר, הוא משום דהגג הו"ל חצר המשתמרת, וע"כ כל דחשיב דנח בגג שהוא חצר המשתמרת, ה"ה מגורשת.

ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דפירש"י לפירכת הגמ' משום דבעינן אויר שסופו לנוח, ולא פירש דהוא משום דבעינן חצר המשתמרת, דכ"ה דאם הגיע תוך ג' לגג דחשיב כנח בגג ה"ה מגורשת, כיון שהגג עצמו הוא חצר המשתמרת, ואף שבפועל אין הגט משתמר מפני האויר, הרי דה"נ אם הי' סופו לנוח והי' חשוב כמונח בגג,[[3]](#footnote-4) היתה מגורשת, דאף דהאויר עצמו אינו משתמר, מ"מ כיון דחשיב כנח בגג והגג הוא מקום המשתמר, שפיר דמי, וע"כ הוצרך רש"י לפרש לפירכת הגמ' דהוא משום דבעינן אויר שסופו לנוח.

ושוב מצאתי בפנ"י שכתב כן בקוצר אמרים, ז"ל, ורש"י ז"ל סובר דאי ס"ד דאויר שסופו לנוח כמונח דמי הו"ל כחצר המשתמרת דכמונח בחצר דמי, וכן משמע מהסוגיא דפחות מג', עכ"ל.

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה בעיקר מה שפירש"י להא דפריך והא לא מינטר דהוא משום דבעינן אויר שסופו לנוח, הק' הפנ"י דמאי פשיט"ל דבעינן אויר שסופו לנוח, הרי רבא בעי לה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דפריך דתיפשוט לאיבעיא דרבא, וכבר כ"כ הט"ז בסימן קל"ט.[[4]](#footnote-5)

אך אכתי צ"ע, דא"כ מ"ט לא פשטינן לאיבעיא דרבא משמואל ומאבימי שהוצרכו להעמידה בגג שיש לו מעקה ובפחות מג' סמוך לגג, והרי דס"ל דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, וצ"ל דאינהו גופייהו מספק"ל בזה, וזה דוחק קצת.

ואולי י"ל בזה, דהנה לפמש"נ בדעת רש"י נמצא, דהגם דל"מ למיפרך משום דינא דחצר המשתמרת, כיון דכל דחשיב כנח בגג שהוא חצר המשתמרת שפיר דמי, מ"מ אחר דפרכינן דהו"ל אויר שאין סופו לנוח, דלאו כמונח דמי, תו יש בזה גם משום חצר שאינה משתמרת, שהרי האויר עצמו אינו מקום המשתמר, ורק דאם הי' חשוב כמונח בקרקע הגג שהוא מקום המשתמר, היתה מגורשת, אך אחר דהוי זה אויר שאין סופו לנוח דלאו כמונח דמי, הרי דאף אם בעלמא ל"ה בעינן שיהא כמונח והי' מהני אף באויר שאין סופו לנוח, מ"מ הכא ל"ה מגורשת, כיון דאי"ז מקום המשתמר.

ולפ"ז שמא י"ל בד' רש"י, דמש"כ דל"מ משום דהוי אויר שאין סופו לנוח, אין כונתו לאיבעיא דרבא אם אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, אלא מכוון ד' רש"י, דכיון דהכא אין אויר הגג מקום המשתמר, וכל הא די"ל דתהא מגורשת, הוא משום דחשיב כנח בגג, הרי דלזה בעינן אויר שסופו לנוח, אך כל שאין סופו לנוח, הרי דאף לפ"מ דמיבע"ל לרבא דכמונח דמי, מ"מ לא חשיב כמונח בגג, שהרי אין סופו לנוח שם, אלא כמונח במקומו,[[5]](#footnote-6) וגם בזה מיבע"ל לרבא, דשמא לא חשיב אף כמונח במקומו, וע"כ אינו קונה, דלקנין חצר לא סגי במה שהגיע החפץ לאויר החצר, אלא בעינן שיהא מונח בחצר, וזה ל"מ מידי, שהרי אי"ז מקום המשתמר.

ז] ועיקר הדברים מדוקדקים מאד בד' רש"י ד"ה בפחות מג', שכתב, ז"ל, דהוי כמאן דנח, והלכך קנאתו בהנחתו דכיון דהגג גבוה י' הוא הו"ל חצר המשתמרת לכל דנייח בגוי', עכ"ל, וצ"ב בתרתי, חדא דמהו שפירש"י להא דהו"ל חצר המשתמרת, בשנויא דגמ', ולכאו' אמתניתין הו"ל לפרושי כן, שהרי לפירושו לא פרכינן משום דינא דחצר המשתמרת, ועוד, דל' רש"י "לכל דנייח בגוי'" מ' להדיא דרק למאי דנייח בגוי' הו"ל כחצר המשתמרת, אך למאי דלא נייח בגוי' ל"ה כחצר המשתמרת, וזה דלא כמו שפירש"י דפירכת הגמ' אי"ז משום דינא דחצר המשתמרת, אלא משום דבעינן אויר שסופו לנוח.

ולפמש"נ מבוארים היטב ד' רש"י, דהא דפריך והא לא מינטר היינו, דכיון דהוי זה אויר שאין סופו לנוח ולא חשיב כמונח בקרקע הגג, הרי דגם אם חשיב כמונח במקומו, מ"מ כיון שהאויר אינו מקום המשתמר, אינה מגורשת, וע"ז הוא דמשני דאיירי בשהגיע לתוך ג', וע"כ אף אף שאף האויר דתוך ג' אינו מקום המשתמר, מ"מ כיון דחשיב כנח בגג ה"ה מגורשת, כיון שהגג עצמו הוי מקום המשתמר לכל דנייח בגוי', וז"ב.

וכ"נ גם ממה שפירש"י להלן בסוגיין, בדין נעץ קנה, ז"ל, אבל אם הי' חצר של אשה וקנה נעוץ גבוה מן המחיצות אינה מגורשת, "שאין סופו לנוח לארץ" דרמי ליה זיקא חוץ למחיצות, וטעמא דגיטא משום חצר המשתמרת הוא דומיא דידה והא לא מינטר, עכ"ל, וצ"ב במה שהזכיר רש"י להא דאין סופו לנוח בארץ, דמשמע דהא דל"מ הוא משום דהוי זה אויר שאין סופו לנוח, והרי באמת אי"ז הטעם, שהרי הגט נח ע"ג הקנה, והא דל"מ הוא כמו שפירש"י בהמש"ד משום דאי"ז חצר המשתמרת דרמי לי' זיקא חוץ למחיצות, וא"כ מה הזכיר רש"י להא דאין סופו לנוח בארץ, והאמנם דאם הי' סופו לנוח בארץ ול"ה רמי לי' זיקא חוץ למחיצות, היתה מגורשת, משום דהוי חצר המשתמרת, אך מ"ט הוצרך רש"י לפרש לזה, הרי אי"ז עיקר החיסרון.

ולפמש"נ נ' במכוון ד' רש"י, דהגם דההנחה ע"ג הקנה ל"מ משום שהקנה עצמו אינו מקום המשתמר, מ"מ אם הי' סופו לנוח בארץ, והי' חשוב כמונח בארץ, היתה מגורשת, כיון דהקרקע היא מקום המשתמר, וע"כ נקנה כל דחשיב כמונח בקרקע, הגם שבמקומו אינו משתמר, וזהו דפירש"י דכיון שאין סופו לנוח בארץ ולא חשיב כמונח בארץ, הרי דהגם דהוי כמונח ע"ג הקנה, מ"מ כיון שאי"ז מקום המשתמר לא מהני, דגבי גט בעינן חצר המשתמרת דומיא דידה.

ח] ושמעתי מהרר"ג שליט"א להוסיף עוד בזה, דהנה במה שפירש"י דהא דמהני בשהגיע בפחות מג', הוא משום דהגג גבוה י' והו"ל חצר המשתמרת לכל דנייח בגוה, עמד התור"ג דמ"ט הוצרך רש"י להעמידה בגג גבוה י', הרי אף אם אין הגג גבוה י' ואינו משתמר מצ"ע, מ"מ כיון שהיא עומדת שם ה"ה מגורשת, ועיי"ש שכתב דהוצרך רש"י לזה, משום דמשמע לי' דאיירי אף בשהיא עומדת ברחוק מן הגט.

ולפמש"נ י"ל בזה, דכיון דאף כשהגיע הגט תוך ג' עדין אינו משתמר מן הרוח, וכל הא דמהני הוא משום דחשיב כנח על הגג והגג הוי מקום המשתמר, הרי י"ל דכ"ז הוא היכא דהחצר עצמה משתמרת, אך משא"כ אם החצר עצמה אינה משתמרת, ול"מ אלא משום דהיא עומדת בצדה, הרי דלמש"כ הנתיה"מ סימן ר' סק"ג להוכיח דל"מ עומד בצידו לחשוב החצר כחצר המשתמרת, י"ל דכל הא דמהני עומד בצדו, הוא רק משום שבפועל ה"ז משתמר ע"י עמידתו, דהגם דהחצר עצמה אינה חצר המשתמרת, מ"מ כיון שהדבר משתמר על ידו בחצר, סגי בכך, אך כל שהגט בתוך ג' ובפועל אינו משתמר, ל"מ, וע"כ הוצרך רש"י לפרש שהגג גבוה י' והו"ל חצר המשתמרת, וע"כ הוא דכל שהגיע הגט לתוך ג' וחשיב כנח בגג, ה"ה מגורשת, אף דבפועל אין הגט משתמר בגג, ודו"ק.

ט] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה באבנ"מ סימן קל"ט סק"ז כתב במש"כ הרמב"ם פ"ה מגירושין ה"י דזרק לה גיטה לרשותה ועבר בתוך רשותה שהיא עומדת בה ונפל חוץ לרשותה אע"פ שעבר בפחות מג' סמוך לארץ אינה מגורשת עד שינוח ברשותה, עכ"ל, דאין לפרש דטעמו הוא משום דהו"ל אויר שאין סופו לנוח, שהרי כיון שעבר בתוך ג' סמוך לקרקע וכלבוד דמי, ל"ב שיהא סופו לנוח, וכדמוכח מהא דפריך והא לא מינטר ופי' רש"י וה"ל אויר שאין סופו לנוח, ומשני אבימי בפחות מג' סמוך לגג, מבואר מזה בפחות מג' סמוך לגג ה"ל כאילו מונח ע"ג קרקע ממש ואין לזה דין אויר שאין סופו לנוח, עכ"ד.

אמנם הנה המ"מ שם דן לפרש בטעמא דהרמב"ם דהוא משום דהו"ל אויר שאין סופו לנוח, וגם בשו"ע שם כתב ע"ד הרמב"ם די"א שהיא ספק מגורשת, והוא דעת הרמב"ן ודעימי' דאויר שאין סופו לנוח בגט, הו"ל ספק, והנה אי נימא דתוך ג' אין לזה דין אויר שאין סופו לנוח, א"כ בהך גוונא שעבר תוך ג', הרי לדעת החולקים על הרמב"ם הו"ל ודאי מגורשת, ובע"כ מד' המ"מ והשו"ע דאף בתוך ג' יש בזה לדין אויר שאין סופו לנוח, שרק במתגלגל ע"ג קרקע ממש, הוי כמונח, ומשא"כ בעובר באויר תוך ג', (וכאשר כן מצינו בד' התוס' שבת ד"פ. די"ל דמתגלגל ע"ג קרקע הוי טפי כמונח מהיכא שהגיע לתוך ג'), ולכאו' זה שלא כד' רש"י, דמוכח דתוך ג' לי"ב משום אויר שאין סופו לנוח, וכמו שהוכיח האבנ"מ.

ולמש"נ יש מקום לדון בזה, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דחשיב כאויר שאין סופו לנוח, עי' בחי' הגרע"א שכתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז, וס"ל דכה"ג חשיב כסופו לנוח כיון שראוי לנוח ואפשר דלא שקיל זיקא, ול"ד לזרק ארנקי, דמיד זרק בכח דבודאי יצא לפתח אחר, עכ"ד.

ולפמש"נ י"ל, דגם רש"י מודה להך מילתא דכה"ג לא חשיב כאויר שאין סופו לנוח, דאיבעיא לי' לרבא דשמא לאו כמונח דמי, דודאי כיון דאפשר לו שינוח, חשיב כמונח, ומש"כ רש"י דל"מ משום דבעינן אויר שסופו לנוח, היינו משום דהכא האויר עצמו אינו מקום המשתמר, וכל מה שבאנו לדון שתהא מגורשת, הוא משום דחשבינן להגט כנח בגג עצמו שהוא מקום המשתמר, ובזה י"ל דלא חשיב כנח בגג, אא"כ סופו בודאי לנוח בגג, אך כל שאין סופו בודאי לנוח בגג, הרי דהגם דחשיב כמונח במקומו משום שהוא ראוי לנוח, מ"מ לא חשבינן לי' כמונח בגג, וע"כ הוא דאינה מגורשת, כיון שהאויר אינו מקום המשתמר.

ולפ"ז מתישב הא דמשני בפחות מג' סמוך לגג, דהגם דבדינא דאויר שאין סופו לנוח ל"מ אף אם הגיע בתוך ג', וכמו שנקטו המ"מ והשו"ע, מ"מ הכא דלא חשיב כאויר שאין סופו לנוח, כיון שהוא ראוי לנוח, וכל הא דל"מ הוא משום דלא מצינו לחשבו כנח בגג שהוא מקום המשתמר כיון שאין סופו בודאי לנוח שם, הרי ממילא דכל שהגיע בתוך ג' לגג דחשיב כנח בגג, ה"ה מגורשת, וז"פ.

**ב**

י] כתבו התוס' בד"ה כגון, ז"ל, וא"ת דאמרינן במרובה באומר זרוק גניבתך לחצרי ותיקני לי חצרי גניבתך דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, והיכי באין כאחד והא לענין שבת מיחייב אפילו למעלה מן המחיצות עד שלא נכנס עדיין תוך המחיצות דרה"י עולה עד לרקיע ולענין קנין עד דמטי לתוך המחיצות, עכ"ל, וכדבריהם מבו' גם בד' הרא"ש בפ"ק דב"מ סו"ס ל"ב, ז"ל, ובפ' מרובה נמי אמר זרוק גניבותיך בתוך חצירי ותקנה לי חצירי דמיד שנכנס לאויר מחיצות קנה, עכ"ל.

ובאבנ"מ סימן קל"ט סוסק"ג עמד ע"ד התוס', שהרי כל הא דבעינן אויר מחיצות, הוא משום דבלא זה שדי לי' זיקא לרה"ר, אך התם דאיירי בשור ושה שהם דברים כבידים דלא אתי זיקא ושדי לי', בדין שיקנה אף באויר שמעל המחיצות, ועיי"ש מש"כ בזה דברים מחודשים, גם ילה"ע על דבריו, דאם אכן מכוון התוס' הוא משום דמעל המחיצות לא חשיב כמשתמר מבנ"א, הרי בדין דכל שעומד בצידו שפיר יקנה, וא"כ מה הקשו התוס', הרי בפשוטו י"ל דהתם איירי שהלוקח עומד בצידו.[[6]](#footnote-7)

יא] והנה לכאו' הי' מקום לדון בד' התוס', דס"ל דחצר שאינה חצר המשתמרת לגמרי, ל"ה דומיא דיד, ואינה קונה אף דברים המשתמרים בה, וע"כ כיון שהאויר שמעל המחיצות אינו מקום המשתמר לכל דבר, אינו קונה בו אף דברים הכבידים שהן משתמרין בו.

אך זה נסתר מדינא דיצא שם מציאה בעיר, דמבו' דאף דהחצר עצמה אינה משתמרת, מ"מ כיון שמציאה זו משתמרת בתוכה, ה"ה נקנית לו, והרי דל"ב שתהא החצר עצמה משתמרת, אלא סגי במה שחפץ זה משתמר בחצר, וא"כ ה"נ בדין דאף דאויר שלמעלה מן המחיצות אינו מקום המשתמר לכל דבר, יועיל לקנות דברים הכבידים שהן משתמרין בו, אך אי נימא דביצא שם מציאה בעיר, אין בנ"א נכנסין לשדה, וכמש"כ בשטמ"ק שם בשם ר"ח, ניחא.

יב] ונ' בביאור ד' התוס', דהנה בתוס' הרא"ש לעיל דע"ח: כתב, ז"ל, וא"ת וכי עדיף אויר ד' אמות מאויר גג וחצר דפריך לקמן והא לא מינטר ולא אמרינן דתיגרש מאוירא, וי"ל דשאני התם דהוא מקום גבוה והרוח שולט, הלכך לא חשיב האויר לקנות, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דפריך והא לא מינטר, אי"ז משום דינא דחצר המשתמרת, אלא הוא משום דאויר שהרוח שולט בו לא חשיב לקנות בו.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט ס"ל להתוס' דאינו קונה בו אף דברים הכבדים, שהרי הא דאין אויר זה קונה, אי"ז משום שדבר זה אינו משתמר בו, אלא הוא משום דלא חשיב אויר זה לקנות, ובזה י"ל דס"ל דאי נימא דכיון שהוא ראוי לדברים הכבידים ה"ה חשיב לקנות בו, בדין שיקנה בו גם לדברים הקלים, וכיון שאמרו בסוגיין דלא חשיב לקנות בו ואינו קונה לדברים הקלים, אף אינו קונה לדברים הכבידים.

ועיקר דרך זו בד' התוס' דהא דפריך והא לא מינטר אי"ז משום דינא דחצר המשתמרת, אלא הוא משום דכה"ג לא חשיב האויר לקנות, כבר כתב כן בחי' הגרע"א בסוגיין, עיי"ש מש"כ לישב לפ"ז.[[7]](#footnote-8)

יג] ואמנם ילה"ע ע"ז, דמנא להו להתוס' דמכוון הפירכא הוא משום דכה"ג לא חשיב אויר לקנות, הרי יל"פ דהפירכא היא משום דבעינן חצר המשתמרת, והאויר אינו מקום המשתמר, וכמו שפירש הראב"ד.

ולכאו' י"ל בזה, שדעתם כדעת הרשב"א דאיירי הכא בשהיא יכולה לשמור הגט מן הרוח, דכשיבא הרוח והיא עומדת אצלו יכולה לתפסו בידי', וע"כ חשיב שפיר כחצר המשתמרת, וכל הא דפרכינן דהא לא מינטר, היינו דכיון דהאויר עצמו אינו משתמר, לא חשיב לקנות בו, והוכיחו התוס' דאיירי בכה"ג, מהא דמשני בפחות מג' סמוך לגג, ואם הא דפרכינן דלא מינטר, היינו משום דבעינן חצר המשתמרת, מאי מהני הא דהגיע בתוך ג', הרי אכתי אי"ז משתמר בגג, ובע"כ דאיירי בשהיא יכולה לתפסו, וע"כ לי"ב משום אינה משתמרת, וכל הא דפרכינן הוא משום דאויר שהרוח שולט בו לא חשיב לקנות בו, וזהו דמשני דאיירי בשהגיע לתוך ג', חשיב כנח בגג עצמו, וע"כ היא מגורשת.

אך לכאו' זה נסתר ממש"כ התוס' בד"ה היתה עומדת, דלרב אושעיא דאמר לעיל אפי' היא בטבריא וחצרה בצפורי, האי עומדת היינו כמי שעומדת וכו', עכ"ד, ואי נימא דכל הא דמהני בשהגיע תוך ג', הוא משום שהיא יכולה לתפסו, א"כ הרי נמצא דכל הא דהיא מגורשת, הוא רק בשהיא עומדת שם, ומ"ט כתבו התוס' דלרב אושעיא א"צ שתהא עומדת שם, אך יש לדחוק דמכוון התוס' הוא לשנויא דשמואל דאיירי בגג שיש לו מעקה, דבכה"ג א"צ שתהא עומדת שם.

יד] ואשר ע"כ נ' בדעת התוס', דס"ל כמש"נ לעיל סק"? בדעת רש"י, דהגם שהאויר אינו מקום המשתמר, מ"מ כיון דהו"ל אויר שסופו לנוח וכמונח דמי, דלא ס"ל להתוס' למש"כ רש"י דחשיב כאויר שאין סופו לנוח, וכמו שפירש הגרע"א ז"ל הטעם בזה, דמי להיכא דהגיע לתוך ג' דמגורשת, משום דחשיב כנח בגג המשתמר, וע"כ כל הא דל"מ באויר דלא מינטר, הוא משום דכה"ג לא חשיב האויר לקנות בו.

והעירוני דיש להביא מקור לזה בדעת התוס', ממש"כ לפרש דהא דקאמר כמאן כרבי דאמר קלוטה כמי שהונחה, ולא נקט ר"ע, הוא משום דלר"ע בדין שתהא מגורשת אף בשאין מחיצות התחתונות עודפות, שהרי אית לי' קלוטה כמי שהונחה אף ברה"ר, עכ"ד.

ומבו' בד' התוס', דהגם דהא דמוקמינן לה במחיצות חיצונות עודפות הוא משום דלא מינטר, מ"מ אם אמרינן דקלוטה כמי שהונחה דמי, ה"ה מגורשת אף בשאין המחיצות התחתונות עודפות, ואמנם למאי דמסיק דהכא משום אינטורי, תו גם לר"ע לא אמרינן בזה קלוטה כמי שהונחה אם לא מינטר, וכמש"כ המהרש"א, ונת' בזה ב?.

והיינו משום דכל דקלוטה כמי שהונחה וחשיב כמונח בגג, וזה לדעת הסוברים דמדין קלוטה כמי שהונחה חשיב כמונח בארץ, ואכמ"ל, דמי להיכא דהגיע בתוך ג' לגג דמגורשת, משום דחשיב כנח בגג שהוא מקום המשתמר, וז"ב.

טו] אמנם יל"ד בזה, דהנה ילה"ע לד' התוס', דלס"ד דרב אבא דדמי דיני הקליטה באויר חצר לדיני הקליטה בשבת, א"כ היאך מתפרש הא דפריך מעיקרא והא לא מינטר, דממ"נ אם קלוטה כמי שהונחה, הרי מהני אף בדלא מינטר, וכמש"כ התוס' דלר"ע ל"ב שיהיו מחיצות התחתונות עודפות, ואם קלוטה לאו כמי שהונחה דמי, הרי ל"מ גם אם מינטר.

ואשר ע"כ שמא יל"פ, דרב אבא סבר דהא דמוקמי' לה בדמחיצות התחתונות עודפות, אי"ז משום דלא מינטר, אלא הוא משום דרק באויר מחיצות חשיב כקלוט בחצר, וע"ז הוא דפריך כמאן כרבי, וע"ז משני דעד כאן לא פליגי רבנן אלא לענין שבת.

ולפ"ז מתבאר גם מה שהוכיח המהרש"א מד' התוס' דלמסקנא ל"מ גם לדעת ר"ע אלא בשמחיצות התחתונות עודפות, ולפי הנ"ל הוא מבו' היטב, דכל מש"כ התוס' דלס"ד מהני לר"ע אף בשאין מחיצות החתתונות עודפות, הוא רק משום דס"ד דהא דבעינן שיהיו עודפות הוא כדי שיהא חשוב כקלוט בחצר, וע"כ לר"ע דס"ל דקלוטה כמי שהונחה אף באויר שמעל המחיצות ל"ב לזה, אך למסקנא דהא דבעינן מחיצות התחתונות עודפות הוא משום דלא מינטר, ל"מ ע"ז הא דקלוטה כמי שהונחה,

טז] עוד העירוני בזה, מל' התוס' בע"ב ד"ה פנימית, ז"ל, הלכך הוי חצר המשתמרת ע"י מחיצות החיצונות, כ"ה דלא לישדיא זיקא לרה"ר, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריהם, דהא דל"מ אויר שמעל המחיצות, הוא מכח דינא דחצר המשתמרת, וצ"ע בזה.

?ילה"ע דלפי הדרך בד' רש"י דדין עומד בצדו ל"מ אלא כשהוא בפועל משתמר, לפ"ז אין מקור לחלק דצבי רץ גרע משום שהוא עצמו אינו משתמר, ול"ד לזרק ארנקי ולגט באויר, אך מהא דיוני שובך אין בהן גזל מדינא, מוכח לכאו' דבצבי רץ ל"מ אף שהחצר עצמה משתמרת.

בד' הרשב"א בגיטין דע"ט. מבו' דפשיטא לי' דבעינן החפץ משתמר בחצירו, וע"כ פשיט"ל להרשב"א דהא דתוך ג' לגג מהני הוא משום דיכולה לשמרו וחשיב כמשתמר.

אך י"ל דלעולם ל"ב שיהא החפץ עצמו משתמר, ואך דבעינן שיהא מקום האויר משתמר, ולא סגי לזה במה שחשיב כמונח בקרקע, דמ"מ כיון שאין האויר מקום המשתמר ל"מ, וע"כ בעינן שתהא יכולה לתפסו.

ואמנם מד' הרשב"א בב"מ בזרק ארנקי נראה, דבזרק ארנקי לי"ב להגריעותא דאינו משתמר, ול"ד לרץ אחריו ואינו מגיעו דל"מ בשאין דעת אחרת מקנה, וכנראה היינו דברץ אחריו ואינו מגיעו חשיב כאינו משתמר, ומשא"כ בזרק ארנקי, והטעם בזה, דברץ כדרכו ואינו מגיעו, הרי הגם דהחצר משתמרת לשאר מילי, מ"מ אינה משתמרת לצבי רץ, אך משא"כ בזרק ארנקי, דהבית משתמר לארנקי, הרי דהגם דאיכא כח חיצוני המוציאו מן הבית, לי"ב להגריעותא דאינה משתמרת.

ולפ"ז למדנו מד' הרשב"א, דלעולם ל"ב שיהא החפץ משתמר בפועל בחצר, אלא בעינן שתהא החצר משתמרת, ואך דבעינן שתהא משתמרת לחפץ זה, ולפ"ז נראה דהא דבאויר ס"ל להרשב"א דל"מ אלא משום שיכולה לתפסו, הוא משום דאל"כ לא חשיב האויר כמקום המשתמר, ואף אם הוא משתמר לחפצים כבידים שאין הרוח שולטת בהן, מ"מ אינו מקום המשתמר לדברים קלים שהרוח שולטת בהן, וע"כ פירש הרשב"א דכל הא דמהני בשהגיע בתוך ג' לגג, הוא רק משום שיכולה לתפסו.

ובעיקר מש"כ הרשב"א, דהא דפרכינן דהא לא מינטר, הוא משום דבאויר ל"מ שמירה מחמתה, אלא בעינן שתהא הרשות משתמרת מחמת עצמה, לכאו' צ"ע ממש"כ הרשב"א בדע"ח: דאויר ד' אמות חשיב מינטר, והרי דמהני שמירתה, וצ"ל דחלוק אויר ד' אמות שהוא מקומה, וע"כ שפיר מהני שמירתה, ולא חשיב זה כשמירה מן החוץ, וי"ל טפי, דבד' אמות שתורת הרשות שבה הוא משום שהוא מקומה, הרי דאם הוא משתמר על ידה חשיב שפיר דהוי השמירה מכח עיקר הרשות, שהרי בכל מקום שהיא ה"ה משמרת את ד' אמותי', ול"ד לאויר חצר, דאף שהיא עומדת שם, לא חשיב כמקום המשתמר, כיון שכשאינה שם אינו משתמר, ואינו מקום המשתמר מצ"ע, ומשא"כ בד' אמות, שבכל מקום שהיא ה"ה משמרת את ד' אמותי'.

ובד' רש"י, עי' ב"ש דל"ב משתמר מרוח רק מגנבים, וצ"ע ממתניתין דל"מ בשרץ אחריו ואינו מגיעו, וביותר, דנראה דאף למ"ד דל"ב חצר המשתמרת, מ"מ ל"מ ברץ אחריו ואינו מגיעו, שהרי התוס' פירשו דהא דתנן רץ כדרכו, הוא רץ אחריו ואינו מגיעו, וכן נ' בד' הר"ן בדי"ב. דחד מילתא נינהו, וא"כ ודאי גם רב אבא מודה לזה, אך לדעת הרמב"ם דתרי מילי נינהו, אין מקור לזה, וזה כל' רש"י במתניתין די"א. דמשתמר בתוך השדה אם לא יטלוהו אחרים, ונ' דפירש כן משום מ"ד דל"ב חצר המשתמרת, ומ"מ בעינן שיהא משתמר בשדה אם לא יטלוהו אחרים.

אך י"ל דדינא דרץ אחריו ואינו מגיעו הוא משום דחשיב כאין סופו לנוח, ואף דמתגלגל מהני, מ"מ בדליכא דעת אחרת מקנה ל"מ גם מתגלגל, וי"ל עוד דחלוק רץ כדרכו שהוא דבר שמצ"ע אינו משתמר בחצר, מדבר שאינו משתמר מחמת הרוח, וצ"ע בחילוק זה.

בחי' הרמב"ן ב"מ די"א: כתב, ז"ל, ואע"ג דאמרינן במס' גיטין גבי ב' חצירות זו לפנים מזו דפנימית גופה במחיצות חיצונה מינטרא, שאני התם דשתיהן יש להן מחיצות וחלוקות הן, ומשתמרת היא הפנימית מן הדרים בחיצונה, אלא שמחיצותי' של חיצונה גבוהות משל פנימית, אבל כאן כיון שאין לחצירו של ר' יהושע ושל ר"ע מחיצות כלל אינה משתמרת להן, עכ"ל.

וצ"ב, שהרי הגם שהי' לחצר הפנימית מחיצות, הרי חזינן דלא סגי בזה שתקנה באויר שמעל המחיצות, ובעינן למחיצות החיצונה שתשתמר בהן, וא"כ אכתי תיקשי דמאי סגי במחיצות החיצונה, הרי מחיצות אלו אינם משמרות מן הדרים בחיצונה.

ונ' בביאור ד' הרמב"ן, דהא דבעינן למחיצות החיצונה הוא כ"ה דלא ליתי זיקא ולישדיי', וכל דאיכא לה מחיצות, תו לא אתי זיקא כלל, וכמש"כ כן המהר"ם שיף בגיטין, וע"כ שפיר משתמר הגט בחצר הפנימית, ואך שעדין דן הרמב"ן דהחצר הפנימית עצמה אינה משתמרת מן הדרים בחיצונה, וע"ז כתב דמשתמרת היא הפנימית מן הדרים בחיצונה ע"י המחיצות שביניהם.

ועי' בתור"ג גיטין דע"ט שפירש דזהו מש"כ רש"י שם דהגג משתמר כיון שיש לו מחיצות י', והיינו משום שאם ל"ה לו מחיצות י' ל"ה משתמר מבני החצר, והוצרך רש"י לזה, משום דמשמע דאיירי גם בעומדת בראש הגג בגג גדול, שאינה משמרת עי"ז אלא כל הגג, עיי"ש.

ועי' כן במהרש"א בגיטין דע"ט: שפירש כן דמשה"ק התוס' דאינו משתמר מפני בני החיצונה, אי"ז משום דשדי לה אוירא לתוך החיצונה, אלא הוא משום שאינו משתמר באויר הפנימית מפני בני החיצונה, וכן נקט המהר"ם שיף בע"א שם, ועיי"ש במהרש"א משה"ק לפ"ז על דמוי התוס', ועי' אבנ"מ קל"ט סוסק"ג דברים מחודשים בזה.

אך בחי' הגרע"א מבו' שפירש ד' התוס' בע"א, דקשיא להו דשדי לי' זיקא לתוך החיצונה, עיי"ש שהוכיח דהתוס' לא פירשו כרש"י דל"מ משום אויר שאין סופו לנוח, דא"כ מה תירצו התוס' דהיא עומדת ומשמרת, הרי מ"מ הוי זה אויר שאין סופו לנוח, עכ"ד.

והנה לדרכו של הגרע"א צ"ע מאי מהני הא דהיא עומדת שם, הרי ל"מ עומד בצידו אא"כ הוא משמרו בתוך החצר, שהרי צבי רץ ואינו מגיעו חשיב כאינו משתמר, אף שהוא מגיעו חוץ לחצר, וכמבו' בפירש"י ובשטמ"ק בשם הראב"ד, וצריך לחלק, דאם הוא יוצא לרה"ר, חשיב כאינו משתמר אף אם הוא מגיעו בחוץ, אך משא"כ הכא דלא שדי לי' זיקא לרה"ר, אלא לתוך החיצונה, שפיר מהני לזה הא דעומדת בצידה, וצ"ע בזה.

אך העירוני דמל' התוס' משמע כהגרע"א, שכתבו, ז"ל, הלכך הוי חצר המשתמרת ע"י מחיצות החיצונה, דלא לישדיא זיקא לרה"ר, עכ"ל, ומ' דכונתם, דהגם שכתבו דהיא עומדת בצידה, מ"מ בעינן למחיצות החיצונה, כדי דלא לישדיא זיקא לרה"ר, דע"ז ל"מ מה שעומדת בצידה, ומ' דאם הי' החשש רק דלישדיא זיקא לחצר החיצונה, שפיר מהני ע"ז הא דהיא עומדת בצידה, וזה כד' הגרע"א.

וע"פ האמור נמצא, דמש"כ הנתיה"מ לדינא דמקום המוקף מחיצות חשיב כמשתמר, הנה אמנם כן מבו' בד' הרמב"ן וכ"נ בד' רש"י, אך בד' התוס' שהקשו בב' חצירות שאי"ז משתמר מפני בני החיצונה מבו' לא כן, ואך דכ"ז הוא לדרכו של המהרש"א בד' התוס', אך לדרכו של הגרע"א בד' התוס' אין ללמוד מדבריהם לנידו"ז.

בחי' הרשב"א כתב בתו"ד, ז"ל, ואין לומר דהני מילי כשנמחק או שנשרף אבל בשנח אויר שסופו לנוח הוא ואפי' דרך עלייה זכה לה ובשקבלה קידושין בנתיים, דהא ליתה דהכא הא אין סופו לנוח בחצר אלא בגג, עכ"ל.

ובס' בית מאיר אהע"ז סימן קל"ט כתב ע"ז, ז"ל, ואולם ק"ל דהא מ"מ נראה דכל שהחצר והגג שלה אויר החצר קונה לה כאויר הגג אף שזרקו והיא עומדת על הגג וקרוב שכיון שיגיע להגג, דכיון דשניהם רשותה מיד שיצא מידו והגיע לאויר רשותה מגורשת, ולא הוקשה לו אלא מדאמר דרך עלי' לא, מ"ש וא"ל כו' דדרך עלי' לא נאמר אלא לענין נמחק אבל בנח לבסוף מגורשת מזמן העלי' מפני שהי' אויר שסופו לנוח, מנ"ל דלענין זה חלוק הגג מהחצר דמכיון שנח על הגג לא יחשב דרך העלי' דחצר אויר שסופו לנוח, דא מ"מ רשותה שסופו לנוח הוא, אטו אם החצר רחב והגיע לתוך אויר המחיצות באופן דמגורשת וברגע זו נתקדשה ושוב נשאו הרוח אל עבר שני בתוך החצר ושם ינוח אין הקידושין חלין מפני של"ה אויר זה מול מקום שסופו ליפול ולנוח וזה נמי דכוותי' דהא שניהם רשות א', וצ"ע, עכ"ל.

והנה אמנם נ' דמקור ד' הרשב"א לכך דכה"ג לא חשיב כסופו לנוח, הוא מדינא דעירובין דצ"ב: דאשה בקטנה וגט בגדולה אינה מגורשת, ופירשו רש"י והרשב"א דהוא אף בששניהם שלה, ומשום דאינה עומדת בתוך חצירה, ומבו' דאף דב' החצירות שלה, מ"מ כיון דאיכא מחיצות ביניהם לא חשבינן להו כחצר אחת גדולה, דכל שעומדת בתוכה מגורשת, אלא חשבינן להו כב' חצירות, וע"כ ה"נ לגבי דינא דסופו לנוח דבעינן שיהא סופו לנוח בחצר זו, הרי דכל דאיכא חילוק מחיצות בין החצירות, ל"מ אא"כ סופו לנוח בחצר זו עצמה, ואשר ע"כ ה"נ בחצר וגג דהגג גבוה י' וחלוק במחיצות מן החצר, אין אויר החצר קונה אלא בשסופו לנוח בחצר, אך אם סופו לנוח בגג אינו קונה.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהרי בד' הרשב"א מבו' כמו שדקדק הבית מאיר, דאם ל"ה זה דרך עלי' הי' קונה באויר החצר, אף שאין סופו לנו בחצר אלא בגג, שהרי לא קשיא לי' אלא משום דהוי דרך עלי', ובאמת כן נ' גם בתי' הרשב"א דאיירי בדרך ירידה, וצ"ע דאכתי מאי פריך, הרי י"ל דזה גופא קמ"ל דאינה מגורשת עד שיבא לאויר הגג, אך כ"ז שלא בא לאויר הגג אינה מגורשת, כיון שאין סופו לנוח בחצר אלא בגג, וצ"ע דלכאו' כיון דחזינן בסוגיא דעירובין דכל דחלוקין במחיצות חשיבי כב' רשויות, בדין דלא יועיל מה שסופו לנוח בגג, וניבעי שיהא סופו לנוח בחצר עצמה, וגם צ"ע דאם אכן לגבי דינא דאויר שסופו לנוח סגי במה שסופו לנוח בחצר, א"כ בדין דגם בדרך עלי' יועיל מה שסופו לנוח בגג.

ואולי י"ל במכוון ד' הרשב"א, דלעולם גם בשאי"ז דרך עלי', ל"מ אם אין סופו לנוח בחצר אלא בגג, ואך דסתמא דמילתא אם אי"ז דרך עלי' שפיר היא מגורשת, כיון שאי"ז ודאי שיגיע לגג, דכיון שהגט הוא דבר קל, פעמים שיפול בחצר עצמה, וכמש"כ הגרע"א בדעת התוס', דכל כה"ג דיתכן דינוח בחצר, לא חשיב כאויר שאין סופו לנוח, ורק בדרך עלי' דאינה מגורשת, וכל הא דמגורשת הוא רק אם לבסוף נח, ע"כ כל שנח בגג ל"מ, וצ"ע בזה.

שו"ר בתור"ג סימן קל"ט, שמבו' בדבריו שפירש דכל מש"כ הרשב"א דל"מ בכה"ג שסופו לנוח בגג, הוא רק בדרך עלי', עיי"ש בדבריו.

בד' תור"ג נ' שפירש בד' הרשב"א, דכל הא דבעינן שיהא האויר משתמר, הוא רק בשאי"ז אויר מחיצות, ולאו היינו דכשיש מחיצות הוי האויר משתמר, אלא כל שיש מחיצות הוי טפי אויר החצר, ובזה ל"ב שיהא משתמר מחמת עצמו, עיי"ש.

בתור"ג עמד על סתירת ד' רשב"א בדין אויר שאין סופו לנוח בגט, ועיי"ש מה שחילק בזה, וכ"כ התור"ג גם בסימן קל"ט, וצ"ע דמנלי' להרשב"א דבאוירא דד' אמות, בשעת הזריקה הי' סופו לנוח.

ויש להוסיף דמד' הרשב"א בדרך עלי' אין להקשות, דהתם הרי אין החיסרון משום דאין סופו לנוח, אלא משום דהוי דרך עלי', ובזה י"ל דלא גרע גט, אך בד' הרשב"א באויר ד' אמות קשיא, שהרי הרשב"א פירשה כמש"כ השעה"מ, דבא אויר והוציאו חוץ לד' אמות, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הרמב"ן והר"ן, וא"כ לפ"ד הרשב"א ודאי ל"מ בכה"ג.

ועי' בית מאיר שכתב שד' הרשב"א באויר ד' אמות הם מד' הרמב"ן, והרשב"א גופי' לא ס"ל, וצ"ע.

תור"ג קל"ט עמד דברשב"א מבו' דבטרסקל ל"מ אף שמשמרתו, ודלא כאבנ"מ שפירש דמכוון הרשב"א דאין בידה לשמרו, אשר כן יל"פ בד' המהרש"א, ועיי"ש שכתב דהוכרח הרשב"א לזה, משום דמשמע לי' דאיירי אף בשהיא על מקום גבוה ומשמרתו, שהרי זהו דמחלק דהכא ל"מ נח ע"ג טרסקל, ואין נראה דהוא משום שהיא עומדת למטה, עכ"ד.

1. ועיי"ש באבנ"מ שפירש הטעם בזה, דכי מטי גיטא לגג ואיגלאי מילתא דלא שלטא בי' זיקא, הו"ל אויר שסופו לנוח, ורק אם אירע בו דבר אחר, לא ידעינן שהי' אויר שסופו לנוח, דכיון דאיכא זיקא אפשר דבלא"ה ל"ה סופו לנוח כלל, עכ"ד, ולפ"ז לכאו' גם היכא דאירע בו דבר אחר, הויא עכ"פ ספק מגורשת, דשמא הי' סופו לנוח, וצ"ע דא"כ מ"ט בנמחק אינה מגורשת בודאי, הרי בפשוטו אף שמחקוהו גשמים, ה"ה נח בגג, ונתברר שהי' סופו לנוח, אך י"ל בע"א, דגם היכא שמתחילתו ל"ה סוף הגט לנוח, מ"מ כל שנח לבסוף, חשיב כאויר שסופו לנוח, ואמנם היכא שבתחילה הי' עומד לנוח, מהני אף אם לבסוף לא נח, אך היכא שמתחילתו ל"ה סופו לנוח, ל"מ אלא בשנח בסופו, וזה חידוש לדינא, ומצינו עיקר מושג זה במה שדן הרשב"א דאף בדרך עלי' דאינה מגורשת, מ"מ אם נח לבסוף ה"ה מגורשת למפרע, עיי"ש, ונחלקו בזה לדינא הב"ח בסימן קל"ט והב"ש שם סק"ז, ועי' תור"ג ובית מאיר שם, גם מצינו בד' הרמב"ם דבזרק מחצר לגג אינה מגורשת אף בשהגיע לאויר מחיצות או לתוך ג', אא"כ נח לבסוף, עיי"ש, ועי' באבנ"מ שם בסו"ד שהוכיח מד' הרמב"ם דכל דמתחילה אין סופו לנוח בודאי, ל"מ אף אם נח לבסוף, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה שמצינו בב"מ די"א: דבצבי רץ ואינו מגיעו אינו קונה, והרי דאף דהחצר עצמה משתמרת היא, שהוא עומד בצידה ומשמרה, מ"מ כיון שאין הצבי משתמר בה ל"מ, י"ל בזה בכמה גווני, חדא, דשאני התם דהגם דהחצר משתמרת לכל דבר, אך אינה משתמרת לצבי רץ, ומשא"כ הכא דהגג עצמו משתמר אף לגט, ע"כ כל דחשבינן דנח הגט בגג ה"ה מגורשת, עוד י"ל, ע"ד שכתב בחי' הגרע"א בסוגיין, שהרי במתנה דדעת אחרת מקנה מהני אף בצבי רץ ואינו מגיעו, וי"ל דהיינו דבמתנה סגי במה שהחצר עצמה משתמרת, ול"ב שיהא החפץ משתמר בתוכה, וע"כ ה"נ בגט דדעת אחרת מקנה ל"ב שיהא הגט משתמר בחצר, אך עמש"נ ב? לדון בדין זה אם גט דמי בזה למתנה, עיי"ש שנת' פלוגתת הראשונים בזה, וי"ל עוד, דשאני התם דאף החצר עצמה אינה משתמרת, ואך שהוא עומד בצידה, וזה ל"מ לחשוב החצר עצמה לחצר המשתמרת, וע"כ בכה"ג אינו קונה אלא לדבר המשתמר ע"י עמידתו, דהגם דהחצר עצמה אינה משתמרת, מ"מ כיון שדבר זה משתמר בחצר, ה"ה נקנה, אך דבר שאינו משתמר בפועל ע"י עמידתו אינו נקנה, ועמש"נ להלן סק"? לפרש עפי"ז לל' רש"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכל' הרשב"א בקידושין דכ"ו. דכל דסופו לנוח כמונח דמי חשיב כמונח בקרקע, וכן נ' גם מד' התוס' והרשב"א בסוגיא דב' קופות, דמבו' דאם הי' האויר שמעל הכלי משתמר, הי' קונה לבעל הכלי, אף שאין מקום האויר קנוי לו, ובע"כ דהיינו משום דחשיב כנח בתוך הכלי, וכ"ה מבו' גם בסוגיא דזבחים דכ"ה: לפירש"י שם, דאף באויר שמעל הכלי, אם חשיב כמונח, מתקיים בזה דין קבלה, וכ"ה גם לשאר דינים, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בע"ז דע"א: דכל דכמונח דמי, חשיב כהגבהה, עיי"ש, וזה ניחא רק אם חשיב כמונח בשולי הכלי, ונת' עוד בזה ב?. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש שפירשו בזה, עפי"ד הרשב"א לעיל דע"ח: דבגט ודאי ל"מ אויר שאין סופו לנוח, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א למד לזה מהא דל"מ בידה עשוי' קטפרס, ובע"כ דאף דבמתנה מהני במתגלגל, מ"מ בגט ל"מ, וה"נ אויר שאין סופו לנוח ל"מ בגט, אף להצד דמהני במתנה, אך בד' רש"י הרי מוכרח דמתגלגל מהני אף בדאין סופו לנוח, דאל"כ מאי משני דאיירי בתוך ג' סמוך לגג דכגג דמי, הרי מ"מ כיון דאתי זיקא ושדי לי', לא עדיף ממתגלגל דל"מ, ובע"כ מד' רש"י דאף בגט מהני מתגלגל, דומיא דמהני במתנה, וא"כ רחוק הדבר לומר בדעתו דמ"מ באויר שאין סופו לנוח פשיטא לן דל"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיקר הך מילתא, דאף אם אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, לא חשיב כמונח בקרקע אלא כמונח באויר, עי' בדב"א ח"א סימן כ"א שהאריך בזה, עיי"ש מה שפירש עפי"ז בדינא דסוגיא דזבחים דכ"ה:, ועיי"ש שיישב עפי"ז סתירת ד' הרשב"א בקידושין דכ"ו. לדבריו בב"ב דע"ו:, ואכמ"ל, אך מאידך ממש"א בב"מ דק"ב. דגם להצד דכמונח דמי, מ"מ כל דמפסיק כלי ל"מ, משמע דהצד דכמונח דמי, הוא דהוי כמונח בקרקע, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני דבד' הטושו"ע סימן רמ"ג נ' דבמתנה אם הגיע לאויר הגג מהני אף באויר שמעל המחיצות, שלא הזכירו להאוקימתות בסוגיין, עיי"ש, ונ' מזה דס"ל דרק בגט הוא שהצריכו אויר מחיצות כ"ה דלא לשדיי' זיקא, ולא בדברים הכבדים, אך א"כ נמצא דד' הטור הם שלא כד' אביו הרא"ש שכתב בזרוק גניבתיך לחצרי דמכי מטא לאויר מחיצות קנה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ גם בד' מהרש"א לעיל דע"ח:, שנראה בדבריו דפירש מש"כ התוס' שם דמיבע"ל לר"א אם מה שתיקנו חכמים ד' אמות תיקנו גם באויר ואע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר, דהיינו דלצד זה תיקנו חמכים שיקנה אויר דלא מינטר אף חוץ לד' אמות, עיי"ש בדבריו ובהגה' הרש"ש שם, ולפ"ז הרי מוכח דדינא דלא מינטר באויר הוי דין בפנ"ע, דאם הוא מדינא דאינה משתמרת, הרי ודאי דלא תיקנו חכמים בכל חצר שתקנה אף שאינה משתמרת, אך יל"ד שלא תיקנו אלא בשהוא עומד בצידה, וע"כ כל הנפ"מ בדין זה הוא רק לגבי אויר. [↑](#footnote-ref-8)