930 דיני מליקה - א
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' אדר"ח כסליו תשס"ג

**בדיני מליקה - א'**

**בבי' סוגיא דזבחים דס"ה:, ודעת רש"י ותוס' בזה**

**א'**

א] זבחים דס"ה:, מתני' דלא כראב"ש, דתניא ראב"ש אומר שמעתי שמבדילין בחטאת העוף, מאי ביניהו וכו' עיי"ש כל הסוגיא, ובפירש"י ותוס' ובשטמ"ק בהשמטות, ודעת רש"י דכל הסוגיא איירי בהבדלה שקודם הזאה, ולדעת רש"י מבו' דכל פסולא דהבדלה, הוי רק משום דעשה בה מעשה עולת העוף, ועמש"נ בזה לק' סקי"א, ודעת התוס' והשטמ"ק דאיירי בהבדלה שאחר הזאה,[[1]](#footnote-2) והתוס' הק' על שי' רש"י מסוגיא דחולין דכ"א., ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, כמש"כ הרשב"א בחולין דכ"ב. דהא דידי' הא דרבי', ואי נימא בדעת רש"י דמודה ראב"ש דאיכא איסורא בההבדלה, ורק פסולא ליכא, - ע' בהערה 2- ניחא בפשוטו הסוגיא דחולין.

והנה מתבאר בזה כמה דינים בדיני מליקה שנחלקו בהם רש"י ותוס' והשטמ"ק, **א'**, דעת רש"י דמה שמבו' בסוגיין דאיכא שהי', היינו ע"י חתיכת הרוב בשר, ואילו לדעת התוס' מה שדנו דאיכא שהי' היינו במעשה ההזאה, ונ' מזה דדעת התוס' דחתיכת הרוב בשר כיון דהויא מכלל מעשה המליקה, לא חשיבא שהי' כלל, אך יש לדחות, די"ל דר"ח ורבא ס"ל דרוב בשר אינו מעכב, וע"כ אין לנו לדון משום השהי' שבחתיכת רוב בשר, כיון דמליקתו כשרה אף בלא חתיכת רוב בשר ובכה"ג ליכא שהי', וממילא דהי' לנו לגזור ולפסול אף בגוונא דחתך רוב בשר, וע"כ אין לנו לדון רק משום השהי' שבמעשה ההזאה, דלר"ח שהי' לא פסלה, ולרבא דעת ראב"ש דשהי' פסלה, וצ"ב בדעת רש"י, מ"ט חתיכת רוב בשר חשיבא שהי', הרי חתיכת רוב בשר הויא מכלל המליקה, וא"כ הרי לכאו' אי"ז שהי' כלל בהמליקה.

**ב'**, דעת רש"י נ', דבע"כ צריך לחתוך הרוב בשר אחר מליקת הסימן הראשון, ואם לא חתכו רק אחר מליקת הסימן השני ה"ז פסול, למ"ד דרוב בשר מעכב, **[**כן נקט בשטמ"ק בדעת רש"י, וע"כ הק' דלדידי' היכי משכח"ל איסור לא יבדיל,[[2]](#footnote-3) והוא ממה שפירש"י דלרבא טעמא דראב"ש משום דע"כ איכא שהי' בחתיכת הרוב בשר, וא"נ דיכול לחתוך הרוב בשר אחר מליקת ב' הסימנים, הרי ממילא דבכה"ג ליכא שהי' כלל, וממילא שהי' לנו לגזור אף בגוונא דחתך הרוב בשר אחר סימן א', ול' רש"י בד"ה ת"ק סבר, דבלא שהי' אי אפשר בין סימן לסימן וכו', ובד"ה רוב בשר כ' רש"י, רוב בשר מעכב וחתיכתו אחר סימן ראשון הוא, וכיון דלא סגי בלא שהי' בינתיים אין כאן מעשה עולה, עכ"ל, ונ' להדיא דבע"כ עליו לחתוך רוב בשר אחר סימן ראשון, אך הקר"א לא נקט כן בדעת רש"י, ולדבריו ניחא קו' השטמ"ק הנז', שהק' דלפירש"י היכי משכח"ל איסורא דלא יבדיל, וצ"ע**]**, אך בד' השטמ"ק מפורש דיכול לחתוך הרוב בשר אח"כ, וכ' בתו"ד דזימנין דלא עביד רוב בשר לאחר סימן ראשון, דאין לחוש רק שיעשה רוב בשר קודם הזאה, עיי"ש.

והנה השטמ"ק שם הוצרך לזה, משום שדעתו דאין לחלק בין הבדלה קודם הזאה להבדלה שאחר הזאה, וכ"ה דבמבדיל אחר הזאה אי"ז פסול רק אם הוי מליקה הכשרה בעולת העוף, ה"נ במבדיל קודם ההזאה אין לפסול רק אם הוי מליקה הכשרה בעולת העוף, ומה"ט דעתו דאף קודם הזאה אם מלק אחר ששהה, (למ"ד דשהי' פוסלת בין סימן לסימן), אינו פסול רק משום גזירה אטו היכא דלא שהה, ואשר ע"כ הרי שאי נימא דבע"כ צריך לחתוך הרוב בשר אחר סימן א', הרי נמצא דלדעת אביי דטעמא דראב"ש הוא דרוב בשר מעכב, ודממילא ל"ח הבדלה כיון שכבר הוי מתה, הרי דאף קודם הזאה לא הי' לנו לפסול בהבדלה, כיון דהויא אחר הרוב בשר וכבר הויא מתה, ובע"כ צ"ל דא"צ לחתוך הרוב בשר בדוקא אחר סימן א', וממילא דשפיר פוסלת הבדלה קודם הזאה, בשהבדיל קודם חתיכת הרוב בשר, ותו יש לגזור אף בשהבדיל אחר חתיכת הרוב בשר, וכ"ז מבו' שם בד' השטמ"ק שם.

וממילא דלפ"ז, הרי שלדעת התוס', שנראה מדבריהם שחלקו בזה ע"ד השטמ"ק, וס"ל דכל הא דמבו' בסוגיין דאין הבדלה פוסלת רק בדהויא מעשה עולת העוף, היינו דוקא בהבדלה שאחר הזאה, אך הבדלה קודם הזאה פוסלת מדינא אף אי ל"ה כלל מעשה עולת העוף, וע"כ פוסלת הבדלה שקודם הזאה לכו"ע אף אם הבדיל אחר ששהה, ואף אם הבדיל אחר דהויא מתה, הגם דאי"ז מעשה עולה כלל, הרי ממילא שלדעתם אין להוכיח דא"צ לחתוך הרוב בשר אחר חתיכת סימן ראשון, וצ"ע בזה בדעתם.

וצ"ב דעת רש"י, דמ"ט צריך לחתוך הרוב בשר בדוקא אחר סימן ראשון, ואם חתך אחר הסימן הב' ה"ז פסול בדיעבד[[3]](#footnote-4).

ב] והנה לכאו' הי' נ' בבי' שי' רש"י, דס"ל דהרוב בשר הוי שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף, ודס"ל דאין לחתוך הרוב בשר אחר ב' הסימנים, דס"ל כדעת בעה"מ חולין דכ"א., שכ' ז"ל, ונ"ל שבעולת העוף לא הי' צריך לחתוך רוב בשר, כי הבדלת ב' סימנים למר כדאית לי' ולמר כדאית לי' קיימא במקום רוב בשר, והא דמקשי' אחיזת הראש בגוף דעולה לחטאת, לאחיזת הסימנים הוא שהם הם עיקר אחיזת הראש בצואר, אבל לרוב בשר לא הוקשו, עכ"ל, והרמב"ן והרשב"א שם פליגי ע"ז, ע' בדבריהם, וי"ל דכן ס"ל לרש"י,[[4]](#footnote-5) וכן מ' קצת בל' רש"י ד"ה רוב בשר, שהזכיר ב' פעמים רוב בשר "בחטאת", ומ' דבעולה כלל ל"ב חיתוך רוב בשר.

ונ' להוכיח כן עוד בדעת רש"י, דהנה בפירש"י חולין די"ט: פי' דלמ"ד מחזיר סימנים אחורי העורף חותך הסימנים לבדן, ומ' דאף אינו חותך אחריהן רוב בשר, וצ"ע דהרי להדיא תניא בברייתא דכ"א. דחותך רוב בשר לבסוף, ובעכצ"ל דס"ל לרש"י דבעולת העוף אין חותך רוב בשר, וד' רש"י דחותך הסימנים לבדן הרי קאי בעולת העוף, וכמש"כ דחותך הסימנים, ובחטה"ע הרי אין חותך רק סימן א', וע"כ אין חותך בזה רוב בשר, וכדעת בעה"מ, וז"ב.

אך צע"ק בזה, שהרי ד' הבעה"מ שם באו לישב מש"א שם דהותזו ראשיהם כהבדלת עולת העוף טמאין, אשר ק' דתיפו"ל משום שדרה ומפרקת ורוב בשר, וע"ז כ' הבעה"מ דבעולת העוף ל"ה חותך רוב בשר, אך הרי רש"י שם כ' דאיירי בח' שרצים, ומבו' מד' הראשונים דבא לישב קו' זו, וס"ל דשרצים נפיש חיותן, ולכאו' ממה שהוק' כן לרש"י יש להוכיח דלא ס"ל כהבעה"מ, וי"ל.

ולפ"ז ניחא בפשוטו הא דהוי חתיכת הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן, כיון דבעולת העוף הרי ל"ב חתיכת רוב בשר, וממילא ודאי דבעולת העוף הוי הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן, וניחא נמי מה דס"ל לרש"י שאין לחתוך הרוב בשר בחטה"ע אחר מליקת ב' סימנים, דהרי חזי' דבעולת העוף שמולקין ב' סימנים אין חותכין רוב בשר, והיינו משום דכל הענין דחתיכת רוב בשר הוי להוציא החיות, וע"כ ל"ב לזה בעולה, שכבר יוצא החיות ע"י ב' סימנים, וע"כ נמי אין לחתוך הרוב בשר בחטה"ע אחר חתיכת ב' סימנים, כיון שאחר ב' סימנים הרי כבר יצא החיות, ואין מקום לחתיכת רוב בשר, וע"כ בע"כ עליו לחתוך הרוב בשר אחר סימן ראשון, וז"ב.

ומבו' היטב דעת השטמ"ק דפליג בזה, וס"ל דהרוב בשר ל"ה שהי', וס"ל נמי דאפשר לחתוך הרוב בשר אחר ב' סימנים, והיינו משום דס"ל דאף בעולת העוף חותכין רוב בשר, וכמבו' להדיא בסוף דבריו, עיי"ש, וממילא דודאי ל"ה הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף, דהרי הוי מכלל המליקה, וע"כ נמי ס"ל דשפיר יכול לחתוך הרוב בשר בחטה"ע אחר מליקת ב' סימנים, דאף דכבר יצאה החיות ע"י ב' סימנים, מ"מ אכתי יש מקום לחתיכת רוב בשר, וכדחזי' דבעולת העוף חותך רוב בשר אחר מליקת ב' סימנים, וז"פ.

ג] אמנם העירוני ע"ז, דאי נימא דהא דלדעת רש"י א"א לחתוך הרוב בשר אחר חתיכת ב' הסימנים, הוא משום דהוי ב' הסימנים במקום הרוב בשר, א"כ לכאו' ה"נ הי' בדין שלא יהא אפשר למלוק הסימן השני אחר חתיכת רוב בשר, כיון שכבר יצא החיות ע"י הרוב בשר, וא"כ מ"ט הוצרכנו להא דהוי הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן, תיפו"ל דכל שחתך רוב בשר תו אין מתקיים דין מליקת הסימן השני, וי"ל.

אך באמת י"ל, דהא דס"ל לרש"י דאין לחתוך הרוב בשר אחר ב' סימנים, ונת' דס"ל נמי דבעולת העוף אין חותכין רוב בשר, אין הטעם בזה כד' בעה"מ דהבדלת ב' סימנים הויא במקום רוב בשר, אלא יל"פ הטעם בזה, עפמש"כ הריטב"א בחולין די"ט: במה שפירש"י שם דלמ"ד מחזיר סימנים לאחורי העורף, אין חותך שדרה ומפרקת אח"כ, והביא הריטב"א די"א דחותך אח"כ שדרה ומפרקת, והוא דעת הרמב"ן בחולין דכ"ח. והרשב"א שם דכ"א.), וכתב ע"ז, דכן עיקר כד' רש"י וכו', ועוד דהשתא ודאי כשמגיע למפרקת או לרוב בשר ומתה עומד ומולק, כיון שכבר חתך את הסימנים וכו', עכ"ל, וצ"ל דהגם דלהלן ד"כ: פליג הריטב"א ע"ד רש"י, וס"ל דעוף ל"ח מתה בסימן א', מ"מ ע"י חתיכת ב' סימנים ס"ל דהוי מתה, וע"כ כבר ל"ש שיהא בזה לחתוך המפרקת כיון שכבר הויא מתה, וע' בזה בנאו"י סי' ו' סק"ז, והנה בל' הריטב"א מבו' דה"ט שייך גם על חתיכת רוב בשר, וצ"ל שדעתו דרק בחטה"ע חותך רוב בשר, כיון שאחר סימן א' אכתי ל"ה מתה, אך בעולת העוף אין חותך רוב בשר שכבר הויא מתה.[[5]](#footnote-6)

וניחא לפ"ז ד' רש"י, דכיון דס"ל דל"ש חתיכת רוב בשר אחר חתיכת ב' סימנים, כיון דהויא מתה ומתה עומד ומולק, וכמש"כ הריטב"א בדעתו, הרי שע"כ יש לחתוך רוב בשר בחטה"ע אחר מליקת סימן א', דאחר מליקת ב' הסימנים הרי כבר הוי מתה ואינו עומד ומולק, וע"כ נמי ניחא מה דהרוב בשר הוי שהי' בעולת העוף, דהרי כיון דאחר ב' סימנים הויא מתה ואין עומד ומולק, הרי בע"כ דבעולת העוף אין חותך רוב בשר כלל, וע"כ הוי חתיכת הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף, וא"ש היטב.

ואי דתיקשי, דהרי רש"י פי' בחולין ד"כ: דאחר סימן א' הויא כמתה, וא"כ הרי דממה שבחטה"ע חותך רוב בשר אחר סימן א', בע"כ דברוב בשר לא אמרי' דמתה אין עומד ומולק, וא"כ מ"ט נימא דאחר ב' סימנים אין חותך רוב בשר, אמנם באמת לק"מ, דלד' המהרש"א דפי' ד' רש"י שם דל"ה מתה רק משום חתיכת המפרקת ורוב בשר ודאי לק"מ, וכמש"כ המהרש"א גופי', דבחתיכת הרוב בשר אכתי לא הויא מתה, ואף לפ"מ שבי' הראשונים ד' רש"י דבסימן א' הויא מתה, הרי כבר ביאר האור גדול דהיינו משום דמהני לטהרה מידי נבילה, ובישראל בטהורה ל"ה מפרכסת כחי', וע"כ כ"ז שלא חתך הרוב בשר ואכתי ל"מ המליקה לטהר, ל"ח כלל כמתה, וע"כ שפיר חותך הרוב בשר, וע' בסי' ב' סק"ט בהערה שנת' כן בארוכה.

**ב'**

ד]עוד נחלקו רש"י ותוס' בסוגיין, דדעת התוס' דהא דאמר אביי דטעמא דראב"ש הוא דרוב בשר מעכב, וע"כ אין לפסול בהבדלה, והיינו דאין הבדלה פוסלת אחר חתיכת רוב בשר, ולא חשיבא מעשה עולת העוף), הוא משום דהויא מתה ומתה עומד ומבדיל, ויש להסתפק לדעתם, בדעת ר"ח ורבא דלא פי' כן טעמא דראב"ש, אם היינו משום דס"ל דאף לראב"ש אין רוב בשר מעכב, או דהיינו משום דס"ל דאף בדהויא מתה הוי שפיר מעשה הבדלה מעליא, ולכאו' נ' דכ"ה כהצד השני, ומשום דרק אביי לטעמי' בחולין ד"כ:, ס"ל דמתה אינו עומד ומבדיל וכמש"כ התוס', אך רבא בחולין שם פליג עלי' וס"ל דאף במתה י"ל דמבדיל לקיים מצות הבדלה, ועמש"נ עוד בזה בסי' ב' סקי"ג, אך דעת רש"י דהיינו רק משום שהי', אך אם לא הי' בזה שהי' היתה ההבדלה פוסלת, אף שכבר חתך רוב בשר והויא מתה.

והנה במש"כ התוס' דאביי ס"ל דמתה אין עומד ומבדיל ולי"ל כדי לקיים מצות הבדלה, הרי צ"ע דפשטות הסוגיא בחולין שם דאביי ס"ל דאף מתה עומד ומולק, והוכיח כן מעולת העוף וכו', אך בי' ד' התוס' מבו' בשטמ"ק, דמפרשים הסוגיא דחולין, דאביי נמי מודה להא דמתה אינו עומד ומולק, והא דאמר לרבא ותיקשי לך עולת העוף, היינו דלדבריך דמתחילה חותך הרוב בשר, הרי תיקשי אף לדידך בעולת העוף, ובע"כ עליך לומר דחותך הרוב בשר לבסוף, וא"כ אף לא תיקשי לך אזעירי, ורבא דחי לה דלעולם חותך הרוב בשר תחילה, ואפ"ה ניחא בעולת העוף דמבדיל סימן שני כדי לקיים מצות הבדלה, ואשר זהו שכתבו התוס' דאביי ס"ל דמתה אינו עומד ומבדיל ולי"ל כדי לקיים מצות הבדלה.

ולפ"ז מבו' בפשיטות מה דפליג רש"י בזה ע"ד התוס', דהרי לדעת רש"י בע"כ לפרש ד' אביי בחולין שם כפשטם, דהרי רש"י מפרש, לפ"מ שפי' בדעתו הרשב"א והריטב"א, ע' במש"נ בסי' ב' סק"ז, דהא דאמר אביי דבהבדלת סימן ב' בעולת העוף כבר הויא מתה, היינו משום שהיא מתה בחתיכת הסימן הראשון לבדו, וא"כ הרי אין לפרש כלל דאביי בא להוכיח דחותך הרוב בשר לבסוף, דהרי אי"ז מיישב כלל הא דמבדיל סימן ב' בעולת העוף, דאף דעדין לא חתך הרוב בשר, מ"מ הרי הויא מתה ע"י מליקת הסימן הראשון, ובע"כ צל"פ לדעת רש"י, דאביי בא להוכיח דאף מתה שפיר עומד ומולק, וע"כ ניחא מה דס"ל לרש"י בדעת אביי, דאף אחר חתיכת רוב בשר, הויא הבדלת סימן השני מעשה עולת העוף, אלמלי הא דיש בזה שהי', ולא אמרי' דמתה עומד ומולק, דהרי לדעתו לא ס"ל לאביי כלל להא דמתה אינו עומד ומולק, וז"ב.

ה] אמנם אכתי צ"ע בזה, דהנה באמת בעיקר ד' התוס' שכתבו דאביי ס"ל דמתה אינו עומד ומולק ולי"ל כדי לקיים מצות הבדלה, נ' די"ל, דלעולם מפרשים הסוגיא דחולין כפשטה, דאביי בא להוכיח דאף מתה עומד ומולק, ודממילא ל"ק ע"ד זעירי, ואפ"ה שפיר כתבו דלאביי אם הבדיל אחר רוב בשר ל"ח מעשה עולת העוף כיון דמתה אינו עומד ומולק, וכמו שיתבאר.

דהנה שמעתי להעיר, דלדעת אביי דס"ל דאף מתה עומד ומולק, א"כ מ"ט לפי האמת אין חותך הרוב בשר רק אחר מליקת הסימן, וכדתניא בברייתא בחולין דכ"א., דהרי לכאו' טעמא דברייתא הוא משום דע""י מפרקת ורוב בשר הויא מתה וכד' זעירי, וע"כ אין חותך הרוב בשר רק אחר מליקת הסימן, דאל"כ נמצא דהויא מתה בשעת מליקת הסימן, ומתה אינו עומד ומולק, וכמו שפירש"י בסוגיין ד"ה בלא רוב בשר, דזהו טעמא דברייתא, וכן מבו' להדיא בד' הרשב"א, דעכצ"ל דזהו טעמא דברייתא, עיי"ש בדבריו בחולין דכ"א. שכ' דמהך ברייתא מוכח דבמפרקת ורוב בשר הויא נבילה, ומסיק שם דד' ר"ל ורב אסי ליתניהו מקמי ברייתא, וק' טובא דלדעת אביי דס"ל דמתה שפיר עומד ומולק, א"כ מ"ט חותך הרוב בשר לבסוף.

ובעכצ"ל בזה, דאף אביי מודה דאם הויא מתה אינו עומד ומולק, ומה דפליג ע"ד רבא וס"ל דאף אם היא מתה ע"י מפרקת ורוב בשר שפיר הוא עומד ומולק, הוא כמו שמצינו ברשב"א ר"פ אלו טריפות, די"ל דל"ש הא דמתה אינו עומד ומולק רק במתה קודם הכשר המליקה, אך במתה כשהוא מתעסק בהכשר מליקה וחותך שדרה ומפרקת, לא איכפ"ל דהויא מתה עי"ז, ובפשוטו היינו משום דדייני' כל המליקה יחד, וחשיבא דהויא מליקה בחי', כיון דבתחילתה היתה חי', ולא מתה אלא ע"י המליקה עצמה, ולפ"ז הרי י"ל, דכל מה דס"ל לאביי דאף דה"ה מתה ע"י מפרקת ורוב בשר, מ"מ שפיר הוא עומד ומולק, היינו רק לפ"מ דס"ד דכ"ה צורת המליקה דחותך רוב בשר קודם הסימנים, וע"כ לא איכפ"ל דה"ה מתה עי"ז, כיון דכ"ה צורת המליקה, אך למאי דמסיק דחותך רוב בשר לבסוף ואין צורת המליקה שיחתוך רוב בשר מתחילה, הרי דתו אין לו לחתוך רוב בשר מתחילה, דעי"ז הרי תהא מתה, וכיון שאין צורת המליקה כן, יש לנו לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק, וז"פ.

ולפ"ז הרי יל"פ כן ד' התוס', דזמש"כ דאביי ס"ל דמתה אינו עומד ומולק, דהגם דבחולין שם ס"ל לאביי דמתה שפיר עומד ומולק, אך למסקנת הגמ' דחותך רוב בשר לבסוף, הרי מודה אביי דאם חתך רוב בשר בתחילה, אמרי בזה דמתה אינו עומד ומולק, ואשר זש"כ התוס' דאביי לטעמי' דס"ל דהא דמתה אינו עומד ומולק היינו אף בהבדלה, ופליג ע"ד רבא דס"ל דבהבדלה לא איכפ"ל כלל שה"ה מתה, הרי דהגם דאיהו גופי' ס"ל דכלל לא אמרי' דמתה אינו עומד ומולק, מ"מ למאי דמסיק דחותך רוב בשר לבסוף, מודה אביי דאם חתך רוב בשר בתחילה, אמרי' בזה מתה אינו עומד ומולק, ולטעמי' אמרי' כן אף בהבדלת הסימן השני, וע"כ לדידי', אם חתך רוב בשר בחטה"ע קודם שהבדיל הסימן השני, ל"ה זה מעשה עולת העוף, כיון דכה"ג בעולת העוף הי' פסול משום דמתה אינו עומד ומולק.

ומעתה הרי הדר צ"ע ד' רש"י, שפירש בד' אביי דמה דחתך הרוב בשר בין סימן לסימן ל"ה מעשה עולת העוף, הוי רק משום דהוי חתיכת הרוב בשר שהי' בין סימן לסימן, וק' טובא דמ"ט לא פי' דהוא משום דע"י הרוב בשר הויא מתה ואינו עומד ומולק, ובאמת איך שיהי' הטעם בהא דתניא דחותך רוב בשר לבסוף, עכ"פ כיון דחזי' דאין לו לחתוך הרוב בשר קודם הסימנים, הרי ממילא דאם חתך הרוב בשר בין סימן לסימן אי"ז מעשה עולת העוף, ומה בעי' לטעמא דשהי', ובד' רבא ניחא שהוצרך לטעמא דשהי', כיון דאיהו ס"ל דבהבדלה אף מתה עומד ומבדיל, וע"כ אף שחתך הרוב בשר הוי שפיר הבדלה מעליא, אלמלי הא דיש בזה שהי', אך לדעת אביי דלי"ל הא דלקיים מצות הבדלה, הרי ממילא דכל שחתך הרוב בשר תחילה ל"מ ההבדלה, וא"כ ממילא שאי"ז מעשה עולת העוף, ומ"ט בעי' לטעמא דשהי', וצ"ע בזה.

**ג'**

ו] עוד נחלקו רש"י ותוס' בסוגיין, דדעת רש"י דלאביי כו"ע ס"ל דשהי' בין סימן לסימן פוסלת, אך לדרכם של תוס' בבי' הסוגיא, הרי מבו' דדעת ר"ח ואביי דאין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, וכמש"כ כן התוס', דאי שהי' פוסלת א"כ מ"ט דרבנן דאף אחר הזאה הויא ההבדלה מעשה עולה, הרי איכא שהי' בההזאה.

והנה דעת רש"י מבוארת היטב, דאביי ורבא לטעמייהו אזלי, דרבא שאמר בחולין ד"כ:, דהגם דמתה אינו עומד ומולק, מ"מ סימן שני בעולת העוף הגם דהויא מתה מ"מ ה"ה מולק לקיים מצות הבדלה, וס"ל דמצות הבדלה מתקיימת אף בדבר דל"ש עלי' השתא תורת שחיטה שכבר מתה היא, וע"כ פריך שם לדעתו, דאי הכי עור נמי, וע"כ לטעמי' ס"ל דאין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, כיון דסימן שני הוי ממצות הבדלה בעלמא, ואין חל עליו שם מליקה, וכמו שפי' רש"י, ואביי לטעמי' דס"ל דאי אמרי' דמתה אינו עומד ומולק, הי' בדין דלא יהא דין מליקה בסימן שני בעולת העוף, כיון שה"ה מתה, והיינו משום דס"ל דאף סימן שני הוי מכלל המליקה, ואי"ז הבדלה בעלמא, הרי שע"כ ס"ל דודאי פוסלת שהי' בין סימן לסימן, ואזלי רבא ואביי לטעמייהו, וז"פ, אך עי' בסי' ב' סק"ט שנת' דמד' רש"י בחולין ד"כ: מוכח דאביי נמי מודה דהסימן השני הוי למצות הבדלה, ואינו מכלל עיקר המליקה, ועיי"ש בהערה שנת' דמ"מ הא דס"ל לאביי דשהי' פוסלת בין סימן לסימן הוי לטעמי'.

אך לדעת התוס' צ"ב, מ"ט דאביי דס"ל דלכו"ע אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, והרי לכאו' כל הטעם לומר דאין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, הוא כמו שפירש"י דהסימן השני הוי משום מצות הבדלה ואין שם מליקה חל עליו, וטעם זה ל"ש לאביי לטעמי' דס"ל דאף בסימן שני אמרי' וכי מתה עומד ומולק, ולא ס"ל דסימן שני הוי לקיים מצות הבדלה, אך עי' בסי' ב' סק"ט וסקי"א, שנת' די"ל דאביי נמי מודה דסימן השני הוי לקיים מצות הבדלה, ואך דס"ל דגם בזה י"ל מתה עומד ומולק, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר י"ל דמודה אביי דאין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, וצ"ע בזה.

ובפשוטו י"ל כמו שהעירוני לפרש, דהא דשהי' בין סימן לסימן לא פסלה, אין הטעם משום דהוי הבדלה בעלמא, אלא אף לאביי דסימן שני ל"ה לקיים מצות הבדלה, מ"מ כיון דמהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, וכמבו' לק' דס"ו:, הרי דמה"ט ל"ש פסול שהי' אחר הסימן הראשון, כיון שכבר הועילה המליקה לטהרה, ול"ש שאחר שטיהרתה המליקה תחזור ותיפסל, וע"כ לא פסלה בזה שהי', ולא אמרי' דתועיל השהי' לפסול המליקה מהכשר עבודתה, כיון דכל עיקר דין שהי' הוי מפסולי שחיטה, ול"ש שיפסול שהי' רק אם עדין לא חייל היתר השחיטה שבמליקה, וי"ל עוד, לפמש"כ הגרע"א בבי' ד' ר"ת בחולין ד"ל:, די"ל דל"מ שהי' רק אם ע"י פסול השהי' תהא נבילה, עיי"ש, ולפ"ז הרי ודאי מבו' היטב דל"ש בין סימן לסימן פסול שהי', כיון דאף אם יפסול השהי' לא תהא נבילה.

**[**ואולי י"ל עוד בדעת התוס', דמפרשים מה שדנו בסוגיין אי שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף פסלה, דאין הנידון בדוקא על שהי' בין סימן לסימן וכפירש"י, אלא הוי הנידון אם איכא כלל פסול שהי' במליקה, ואך שכיון דהכא ההיכ"ת הויא בשהי' בין סימן לסימן, ע"כ נקט רבא הך לישנא, וכאשר כן צ"ל בדעת הרשב"א בחולין ד"כ. שכ' דשהי' אינה פוסלת במליקה, וכבר תמה עליו הגרע"א שם מסוגיין, ובפשוטו צ"ל ושו"ר שכ"כ בס' יד"י סי' כ"ג סקי"ב, שדעת הרשב"א דנידון סוגיין ל"ה בדוקא על שהי' בין סימן לסימן, אלא הוי הנידון אם שהי' פוסלת במליקה, ונקט רבא בין סימן לסימן, כיון דבזה איירינן הכא, ואשר זהו שכתב הרשב"א דשהי' אינה פוסלת, כיון דלרבא דעת רבנן דשהי' אינה פוסלת, ולר"ח ואביי כו"ע ס"ל דשהי' אינה פוסלת, דהרי הרשב"א מפרש לסוגיין כפי' התוס', וכמו שנראה בדבריו בחולין שם דכ"א. ודכ"ט. עיי"ש, ולפי' זה הרי בע"כ דלר"ח ואביי כו"ע ס"ל דאין שהי' פוסלת, וכנ"ל,[[6]](#footnote-7) וי"ל כן אף בדעת התוס', וצ"ע בזה.

וי"ל עוד, דמה שנקטו בסוגיין שהי' בין סימן לסימן, הוא משום דשהי' באמצע הסימן י"ל דלכו"ע לא פסלה, וזה לדעת ר"ת בתוס' חולין ד"ל:, שפי' איבעיא דר"פ בשהה במיעוט סימנים, דהיינו במיעוט קמא דושט, די"ל דלא גמירי שהי' רק במידי דמנבלא בי', עיי"ש, ולצד הספק דשהי' במיעוט קמא לא פסלה, הרי דאף אם שהי' פוסלת במליקה, מ"מ אינה פוסלת בעולת העוף רק בשהה בין סימן לסימן, וע"כ ניחא מה שנקטה הגמ' שהי' בין סימן לסימן**]**.

ז] ונ' די"ל עוד בזה, בהקדם ביאור עיקר פסולא דשהי' בשחיטה ובמליקה, דהנה בחולין דל"ב. בעי ר"ה בדר"נ שהה במיעוט סימנים מהו, ופירש"י ובמיעוט קמא אי דגרגרת לאו מידי עביד ולאו שהי' היא, ואי דושט דנקובתו במשהו מיטרפא ממ"נ, דהא כיון דשהה אזיל לי' מעשה קמא והו"ל נקב בעלמא וטריפה, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דאף אי במיעוט קמא ליכא לההלכתא דשהי', מ"מ מיטרפא ממ"נ, כיון דכל דשהה אזיל לי' מעשה קמא והו"ל נקב בעלמא ומיטרפא, ומבו' לפ"ז דמלבד פסולא דשהי', יש לפסול נמי משום דעי"ז אזיל לי' מעשה קמא.

אמנם בד' ר"ת בספה"י סי' שמ"ג, מבו' דאי לא נאמר פסול שהי' במיעוט קמא אין לפסול מכח שנתחלק מיעוט זה מהשחיטה והוי טריפה, אלא כיון דהוי דרך שחיטה לא מיטרפא בכך, אך מ"מ יש ללמוד מדבריו, דגם בלא ההלכתא דשהי', הויא השהי' הפסק בשחיטה, ואך דס"ל דאין לפסול משו"ז, וגדולה מזו מבו' בד' ר"ת שם, דאף אם נקב מיעוט קמא דושט בתחילת השחיטה לא מיטרפא בכך, משום דהוי דרך שחיטה, ודימה לשחיטת קדשים תחת העור דל"ה מום, וע' ס' המכריע סי' ה' שתמה על הדמיון, וע' בגליון הגרע"א לשו"ע, ואכמ"ל, ומבו' דעתו דלא מיטרפא בנקיבת הושט, הגם שאינו כלל בהכשר שחיטה, דמ"מ כיון דהוי צורך השחיטה לא מיטרפא בכך, ומ"מ היכא דהחליד במיעוט קמא דושט מיפסלא, וגרע החליד במיעוט קמא מנקב מיעוט קמא, ומבו' מזה, דשחיטה בפסול גריעא מהיכא דאי"ז דרך שחיטה כלל, ואכ"מ, אך בד' רש"י נ' דפליג ע"ז, וס"ל דאי אין מיעוט קמא דושט מכלל מעשה השחיטה, ודאי דמיטרפא בכך הגם דהוי צורך השחיטה, וע"כ אם שהה במיעוט קמא דושט, הרי שגם אם לא נאמר בזה פסול שהי', מ"מ מיטרפא ממ"נ משום דאזיל לי' מעשה קמא, וע' גם בפירש"י בחולין ד"כ: ד"ה וכי, שנ' כן.

אמנם צ"ע בזה, דא"כ מ"ט בעלמא בעי' לההלכתא דשהי', הרי כיון שמבו' בד' רש"י דאף היכא שלא נאמרה ההל' דשהי' יש לפסול משום דאזיל לי' מעשה קמא, א"כ הרי לכאו' בכל שהי' יש לפסול מה"ט, ומ"ט בעי' כלל לההל' דשהי'.

ויש שכתבו דנפ"מ לדין שהיות מצטרפות, דליכא בזה לדין הפסק, אך מלבד דדין זה הוי איבעיא בגמ' שם, גם נ' דאין לומר כן, דא"כ הרי אכתי איכא לאיבעיא דגמ' בשהה במיעוט קמא דושט כמה שהיות שאין בכל א' שיעור שהי', דבזה אין לפסול רק משום פסול שהי', וברש"י הרי נ' דבמיעוט קמא אין מקום להסתפק כלל, ובע"כ מוכח מזה דאי שהיות מצטרפות מהני אף ליחשב הפסק, וכמו שהביא כן בנאו"י סו"ס י"ז מירושלמי ברכות, שדנו אף לענין דין שהי' בקר"ש אי שהיות מצטרפות.[[7]](#footnote-8)

ועד"ז צ"ע בד' הרא"ה בחולין ד"כ., שהועתק בשטמ"ק שם והובא בחי' הר"ן משמו, שכ' ז"ל, ומסתברא דה"ה לשהי' דמפסלא במליקה, וכ"ש הוא, דליכא למימר שחותך שדרה ומפרקת או שדרה ומיעוט ושט ועושה אותה טריפה, ולאחר זמן ישלים מליקתו וכו', עכ"ל, ומבו' מזה דהגם דפסולי שחיטה אין פוסלין במליקה, מ"מ שהי' פוסלת במליקה מסברא משום שה"ה מחלקת המליקה, וממילא דהויא טריפה בחתיכת המפרקת ובנקיבת הושט,[[8]](#footnote-9) ומבו' לשונו, כמו שפי' הדב"א בסי' ב' בדבריו, ולא כמו שפי' הנאו"י בסי' י"ז, וצ"ע דאי הא דשהי' מחלקת הוי זה מסברא, א"כ מה בעי' לההל' דשהי' פוסלת.

וע' נאו"י סי' י"ז שעמד בזה, וכתב די"ל דהרא"ה ס"ל דנקובת הושט הויא טריפה, וממילא בעי' לפסולא דשהי' דמכח זה הויא נבילה, וכמבו' בפשוטו באו"ז סי' שע"ח, דהגם דס"ל דנקובת הושט הויא נבילה, מ"מ היכא דשהה אחר מיעוט קמא דושט הויא נבילה, אך במק"א נת' די"ל שאין כונת האו"ז לכך, אלא כונתו דע"י שהיית מיעוט סימנים בתורת שחיטה, י"ל דל"ה אפי' טריפה, וכדעת ר"ת בבי' האיבעיא, שהביאו התוס' בחולין ד"ל:, וכ"נ מד' ר"ת בספה"י סי' תמ"ג, שמשם מקו"ד האו"ז, ואכמ"ל.

ח] ונ' די"ל בזה, דכל מש"כ רש"י והרא"ה דיש לפסול בשהי' מסברא, דכיון דשהה אזיל לי' מעשה קמא ואיטרפא בכך, היינו רק בשהה במיעוט קמא דושט, ובשהה במליקה בין מפרקת לסימנים, אך בשהה בין סימן לסימן אין לפסול משום זה, ובזה בעי' לההלכתא דשהי'.

והטעם בזה נ', דהנה ז"ל פירש"י בחולין ד"כ: ד"ה וכי, וכן כל השוחטין משניקב הושט יש כאן משעשה טריפה, וכי גמר שחיטתו מיתכשרא, אם לא שהה שיעור שהי' וכו', עכ"ל, והנה ממה שהזכיר רש"י דהיינו אם לא שהה שיעור שהי', מ' דבאמת הי' לנו לומר דנקיבת הושט תטריפו, ורק דכיון דלא שהה שיעור שהי' ה"ז מצטרף להשחיטה, וכיון שה"ז מצורף לשחיטה לא מיטרפא בכך.

ובחולין דק"מ: הושיט ידו לקן ושחט מיעוט סימנים מהו, ופירש"י מהו לחייבו בשילוח הקן, כיון שבידו לגמור את השחיטה תקח לך קרינא בי' וחייב לשלח, או"ד השתא מיהת כ"ז שלא גמר בהם סימנים פטור מלשלח וכו', עכ"ל, ומבו' מד' הגמ' דשחיטת מיעוט סימנים חשיב מצ"ע מעשה המטריף, ורק ע"י שגמר שחיטתו לבסוף מיכשרא ול"ה טריפה, (וע' קובץ שמועות חולין וצ"פ שכבר עמדו בזה), וזה כמש"נ מד' רש"י, ולמש"נ להלן אי"ז רק במיעוט סימנים, אך אי הוה משכח"ל כה"ג בסימן א', הי' בזה דין שילוח, דכלל ל"ח זה מעשה טריפה, (ואך דלא משכח"ל כיון דעוף סגי לי' בסימן א').

ונ' מסברא, דכ"ז הוא במיעוט קמא דושט, אך בבהמה ששחיטתה בב' סימנים נ' דהא דלא מיטרפא בשחיטת סימן קמא, א"צ לומר דהוא משום שה"ה מצורף להשחיטה כיון שלא שהה, אלא הטעם בזה, דסימן א' איכא עליו תורת מעשה שחיטה, וע"כ ודאי דלא מיטרפא בהכי, דאדרבה אי"ז טריפה אלא ה"ז שחיטה, ורק במיעוט קמא דושט ס"ל לרש"י דאין עליו תורת מעשה שחיטה מצ"ע, וע"כ כל מה דלא מיטרפא בכך, הוא משום שהוא מצורף להמעשה שחיטה, וע"כ לא הזכיר רש"י בד"כ: שם, וכן בדי"ט: במתני', רק הא דלא מיטרף במיעוט קמא דושט, ולא הזכיר להא שכל שוחט לא מיטרפא בפסיקת הגרגרת, דלזה ל"ב כלל לטעמים).

**[**ויסוד הדברים הוא, דסימן א' איכא עליו תורת מעשה שחיטה מצ"ע, ואך דלא סגי בזה בשחיטת בהמה, אך מיעוט סימן כלל אין עליו תורת מעשה שחיטה, דהחפצא דשחיטה הוי רק בשחיטת רוב סימן, דפוסק חיות סימן זה, ומקור לזה יש להביא **א'**, מד' הרשב"א בתוה"ב ב"ב ש"ג, (ד"ל.), שנראה להדיא דמש"א בחולין דל"ב. דאין טריפות לחצי חיות, היינו רק אחר שחיטת רוב סימן, אך אחר שחיטת מיעוט קמא דושט ודאי פסיל טריפות, וכ"נ גם ל' הרשב"א בחולין שם וכ"ה בצל"ח שם, וכ"כ גם התבו"ש, אך הגרע"א בסוגיא שם נקט לא כן, ועיי"ש משה"ק לפ"ז בסוגיא דחולין ד"ח. ואכמ"ל בזה, ונ' הטעם בזה, דשחיטת מיעוט קמא דושט אי"ז כלל מעשה שחיטה, ומשא"כ שחיטת סימן א', הוי מעשה שחיטה מעליא על סימן זה, ואך דלא סגי בזה להיתר הבהמה, וע"כ רק אחר ששחט סימן א' י"ל דאין טריפות לחצי חיות.

**ב'**, מד' הרשב"א בחולין דכ"ט:, שפי' שם דלדעת רבא אין לפסול במולק עולת העוף למטה, וכן מ' דאין לחיב בחוץ, רק במלק סימן א' למטה, אך מלק מיעוט ושט למטה לא מיפסל, ולא מיחייב ע"ז בחוץ, אף למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ורב יוסף שם פליג, וס"ל דאף במיעוט ושט יש לחייב בחוץ, ופסול למטה, ומבו' בל' הרשב"א שהטעם בזה הוא, משום דמיעוט סימן ל"ה מעשה גמור, ונ' שזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דסימן א' הוי מעשה שחיטה, ומשא"כ מיעוט סימן ל"ה רק חלק ממעשה שחיטה.

**ג'**, בתוס' בכ"ד הוכיחו דאף למ"ד דמפגלין בחצי מתיר, מ"מ אין מפגלין בחצי סימן, ובד' התוס' נ' שהטעם הוא דדבר שאינו מסוים לא חשיב, אך יל"פ ע"פ הנ"ל דסימן שלם הוי מעשה שחיטה, ואך דלא סגי בזה, וע"כ חשיב חצי מתיר, ומשא"כ חצי סימן בפנ"ע לאו כלום הוא**]**.

ולפ"ז נ', דכל מה דמבו' בד' רש"י והרא"ה, דאף בלא פסולא דשהי', יש לפסול בשהי' מסברא, כיון דאזיל לי' מעשה קמא ואיטרפא בנקיבת הושט, היינו רק בשהה במיעוט קמא דושט, דמצ"ע הרי ל"ה מעשה שחיטה, והי' לנו להטריף בנקיבת הושט, ורק מכח מה שהוא מצורף לשחיטה לא מיטרפא בכך, דדרך הכשירה הוא, וע"כ כל ששהה ואינו מצורף לשחיטה, מיטרפא בכך, וכמו שהדגיש רש"י בדבריו בד"כ: - אם לא שהה שיעור שהי', וה"נ הוא בשבירת המפרקת במליקה, דמצ"ע הרי ל"ה מעשה מליקה, ורק מכח שה"ה מצורף למליקה לא מיטרפא בכך, וע"כ כל ששהה ואינו מצורף למליקה מיטרפא בכך, אך משא"כ בשהה בין סימן לסימן, אין לפסול מסברא, דמה לי דאזיל לי' מעשה קמא, הרי מ"מ לא מיטרפא בכך, כיון דמעשה קמא אית לי' מצ"ע שם מעשה שחיטה, ואף בלא צירופו לשחיטת הסימן השני, וע"כ אף שנתחלק סימן ראשון מסימן שני לא מיטרפא בכך, וע"כ בעי' בזה לההלכתא דשהי'.

ואי דתיקשי דאף שלא מיטרפא בכך, מ"מ כיון דהשהי' מחלקת, א"כ נמצא דלא הי' שחיטת ב' הסימנים ע"י מעשה שחיטה א', ומה"ט הי' לנו לומר דל"מ, אך נ' דליכא כלל הלכתא שתהא כל השחיטה במעשה א' בלא הפסק, וע"כ אין לפסול בהפסיק, ורק בהפסיק אחר מיעוט קמא דושט יש לפסול, כיון שאינו מצ"ע מעשה שחיטה, ול"ה מכלל השחיטה, רק ע"י שה"ה מצורף לעיקר השחיטה, וכמש"נ.

[אמנם צ"ע ע"ז, ממה שפירש"י בחולין דכ"ט. ד"ה ואי מחצה כרוב, ז"ל, כיון דשהה בחצי אזלא לה שחיטה והוייא לה כפגימה בעלמא ואיטרפא לה בפסוקת הגרגרת, עכ"ל, ונ' מלשונו דאף בשהי' בין סימן לסימן הוי גדר פסול שהי' דאזיל מעשה קמא ואיטרפא לה, וזה דלא כמש"נ דבשהי' שבין סימן לסימן אין לפסול משום הא דבשהי' מחלקת, עוצ"ע בזה, דאף אי נימא דלא כמש"נ ודאף בשהי' בין סימן לסימן יש לפסול גם משום דהשהי' מחלקת ואיטריפא לה, הרי הא מיהא יש לפסול גם משום ההלכתא דשהי', וכמבו' בפירש"י דל"ב. הנז', דההל' דשהי' הינו דשהי' פוסלת ואי"ז מטעם דאזיל לי' מעשה קמא, וכמבו' כן בפשוטו גם מהא דאיבע"ל אי שהי' במיעוט בתרא פוסלת, וכן נ' גם ממה שהוצרך רש"י בדכ"ח. ד"ה ושהה לפרש דהא דשהי' במיעוט קמא דקנה לא פסלה הוא משום דל"ה זה התחלת שחיטה, ומ"ט פירש"י שם דהשהי' פוסלת משום הא דאזיל לי' מעשה קמא, וצ"ע בזה]

ט] ומעתה נ', דזהו מש"א בסוגיין דשהי' בין סימן לסימן איכא בינייהו, ומ' דשהי' באמצע הסימן פסלה לכו"ע, וצ"ע לדעת התוס' דלדעת אביי דסימן שני ל"ה הבדלה בעלמא, מ"ש בין סימן לסימן דלא פסלה מבאמצע הסימן דפסלה.

אך לפמש"נ נ', דעיקר הנידון בסוגיין הויא אם נאמר פסול שהי' במליקה, וע"כ נחלקו אם פסלה שהי' בין סימן לסימן, ולר' חסדא ואביי, כו"ע מודו דלא פסלה שהי' במליקה, והיינו משום דהויא כדרסה וחלדה שאין פוסלין במליקה, ואך דמ"מ מודו כו"ע דשהי' באמצע הסימן פוסלת, דגם אי לא נאמר פסול שהי' במליקה, מ"מ באמצע הסימן פוסלת שהי' מסברא, וכמו שביאר הרא"ה בחולין ד"כ. הטעם בזה, דכיון דשהה והפסיק המליקה, יש לפסול משום דנעשית טריפה בחתיכת המפרקת ובמליקת מיעוט קמא דושט, וע"כ אף למ"ד דלא גמירי שהי' במליקה, מ"מ בכה"ג דשהה בין מפרקת לסימנים, או באמצע הסימן, יש לפסול מסברא, ורק בשהי' בין סימן לסימן, דבזה אין לפסול מסברא מכח מה שהשהי' מחלקת, וכמש"נ לעיל דסימן א' הוי מעשה מליקה מצ"ע, וא"צ לצירופו להסימן השני, אלא אף בלא צירופו לא מיטרפא בהכי, וע"כ בזה פליגי תנאי אם נאמר פסול שהי' במליקה, וממילא דפסלה אף בין סימן לסימן, או דלא נאמר פסול שהי' במליקה, ואך דפסלי' מסברא מטעם הפסק, ומשו"ז אין לנו לפסול רק באמצע הסימן, אך בין סימן לסימן אין לפסול משום הפסק, וכמש"נ.

ובאמת דאף אי נימא דלא כמש"נ, ונימא דבשחיטה יש לפסול בשהי' מטעם הפסק אף בשהי' בין סימן לסימן, מ"מ במליקה ודאי י"ל דאין לפסול מטעם הפסק בשהי' בין סימן לסימן, דבמליקת עולת העוף ודאי דאיכא על סימן ראשון מצ"ע שם מעשה מליקה, דהרי איהו הוי עיקר המליקה, וע"כ ודאי לא מיטרפא בהכי אף בלא צירופו להסימן השני, וע"כ אין לפסול בזה מעטם הפסק, ורק אי גמירי פסול שהי' במליקה, יש לפסול אף בזה.

י] **[**ובעיקר המבו' בסוגיין דלרבנן אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, הק' האחרונים צל"ח חולין ד"ל, ביה"ל ח"ב סי' י"א, יד"י סי' כ"ג סקי"ב, חזו"א יו"ד סי' ג' סקי"ז, דב"א ח"א סי' ב', נאו"י סי' י"ז, דלשי' רש"י דשהי' במיעוט בתרא מיבע"ל אם פוסלת, א"כ מה מהני הא דבעולת העוף הוי סימן שני הבדלה בעלמא, ודע"כ לא פסלה בי' שהי', הרי אף בכל עוף פסלה שהי' בין סימן לסימן, וכדפסלה שהי' במיעוט בתרא, והקו' הויא בתרתי, א', מ"ט הוי זה מעשה עולת העוף, הרי אם עביד כן בעולת העוף מיפסל מטעם שהי', ב', מ"ט לראב"ש לא פסל אם הבדיל אחר ששהה בחטה"ע, דהגם דמדין לא יבדיל אין לפסול בזה, מ"מ יש לפסול מטעם פסול שהי', ונבאר בקצרה הדרכים בזה.

**א'**, כתב הדב"א שם, דלשי' הראשונים דהא דפסלה שהי' במיעוט בתרא הוי רק מדרבנן, ניחא בפשוטו, דע"כ שפיר הוי זה מעשה עולת העוף, כיון דמדאורי' לא פסלה בזה שהי', ואי דתיקשי כמשה"ק הביה"ל שם, דמ"מ היאך שרי להבדיל בחטה"ע והרי עי"ז יהא בזה פסול שהי' מדרבנן, י"ל דבקדשים לא פסלו רבנן בדיעבד, ואה"נ לכתחילה אסור לו להבדיל, ומש"א ראב"ש שמעתי שמבדילין היינו בדיעבד, וכמו שפירש"י בד"ה שמבדילין, שאם הבדיל לא פסל, וי"ל עוד דכיון דבחטה"ע הוי דינה שלא יבדיל, ע"כ ודאי דאין הסימן השני מכלל מעשה המליקה, וע"כ אין לפסול בזה, ועי' נאו"י שם, שכתב די"ל דאף בעולת העוף כיון דהוי מדין הבדלה, הרי שאין מליקתו להסימן השני בתורת מליקה אלא בתורת הבדלה, וע"כ לא דמי למיעוט בתרא שגמרו בתורת שחיטה, וכל' רש"י חולין דל"ב..

**ב'**, כתבו הצל"ח והביה"ל שם, דכ"ד רש"י דמיבע"ל בשהי' במיעוט בתרא, היינו רק במיעוט בתרא, אך בין סימן לסימן בעוף ודאי לא פסלה שהי', והטעם בזה, לפי מה שנראה דעת רש"י בחולין דכ"א:, דמדאורי' מצוה לכתחילה לשחוט כל הסימן, אך ליכא מצוה מדאורי' לשחוט ב' סימנים בעוף, והוי זה רק דין דרבנן, והיינו בפשוטו, משום דהא דמהני שחיטת רוב הסימן, הוי מדין רובו ככולו, וע"כ י"ל דלכתחילה יש לשחוט כולו, אך הא דמהני שחיטת סימן א' בעוף, הרי בפשוטו אין הטעם דעי"ז חשיבי ב' הסימנים לשחוטין, אלא הטעם הוא דסגי בשחיטת סימן א', וע"כ אי"צ לכתחילה לשחוט ב' סימנים, וי"ל עוד, לפמש"כ המשיב דבר, דהא דפסלה שהי' במיעוט בתרא, הוא משום דכל דשחט כל הסימן לא חייל היתר השחיטה רק בגמר שחיטתו, ונ"פ דזה ל"ש רק בגמר הסימן, אך בב' סימנים בעוף ודאי אין לנו לומר דהיכא דשחט ב' סימנים חייל ההיתר רק כשגמר לשחוט הסימן השני, אמנם עיקר ד' המשיב דבר צ"ע, דמד' הגמ' חולין ד"ח: הוכיח החמד"ש יו"ד סי' ז', דאף היכא דשחט כל הסימן, חייל ההיתר ע"י שחיטת רובו, ויש לדחות דרק השמנונית שפורשת שלא הי' עלי' שחיטת כל הסימן, הרי היא ניתרת בשחיטת רובו, ואכמ"ל, אך בסמ"ק סי' קצ"ו מבו' דלדעת רש"י פוסלת שהי' בעוף בין סימן לסימן, וכ"ד השבו"י ח"ב סי' נ"ד והמאיר נתיבים סי' י"ז, וע' נובי"ת יו"ד סי' ב' שכתב, דבזה מודים גם ש"ר שפסול, אך בצל"ח שם נקט דבזה מודה אף רש"י שכשר, וכנ"ל.

**ג'**, כתבו החזו"א והדב"א שם, וכ"ה בכ' הגרי"ז בסוגיין, דכיון דאיירי הכא שמלק הסימן השני אחר שבירת מפרקת ורוב בשר, אשר כבר הויא מתה, ודאי דאין לפסול משום שהי' במיעוט בתרא, אך צ"ע בזה, דהרי רבא פליג על זעירי בחולין ד"כ:, וס"ל דל"ה נבילה בנשברה מפרקת ורוב בשר עמה, וי"ל דהדר בי' רבא אחר דמשני לי' דחותך רוב בשר לבסוף, והכי תניא בברייתא, אשר מזה מוכח כזעירי דהויא מתה ע"י שבירת מפרקת ורוב בשר, דאל"כ מ"ט אין חותך רוב בשר תחילה, וכמו שהוכיח כן הרשב"א בחולין דכ"א., אך אי"ז מיישב לדעת התוס', שפירשו דהשהי' בסוגיין הויא ע"י ההזאה, ולדעת אביי הרי לרבנן א"צ לחתוך כלל רוב בשר, וא"כ הרי ל"ה כלל מתה, וי"ל דהתוס' פליגי על רש"י וס"ל דשהי' לא פסלה במיעוט בתרא, וכדעתם בחולין ד"ל:.

**ד'**, כתבו היד"י והדב"א והנאו"י שם, דהא דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, הרי היינו רק מכח דשהי' הויא פסול, ובמליקה י"ל דליכא כלל לפסולא דשהי', וכשאר הלכות שחיטה שלא נאמרו במליקה, ואך שפוסלת שהי' במליקה משום שהיא מפסקת, וכמש"כ הרא"ה בחולין ד"כ., ואין לפסול משו"ז בשהי' במיעוט בתרא, ועיקר הדברים דבשהי' יש לפסול משום ההלכתא דשהי' ויש לפסול משום דהוי הפסק, נת' לעיל סק"ז שכן מבו' מד' רש"י, - אמנם דעת ר"ת שהבאנו שם נ' דאין לפסול מטעם הפסק - אך מש"כ האחרונים דבמליקה אין לפסול רק מטעם הפסק, אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל סק"ח, דבשהי' בין סימן לסימן אין לפסול רק משום פסולא דשהי', ודלפ"ז הרי שממה שדנו לפסול הכא בשהי' בין סימן לסימן כשחיטה, מוכח דאף במליקה אי' לפסולא דשהי'**]**.

**ד'**

ד] בעיקר המבו' בפירש"י, דמה דמיפסלא החטאת בשהבדיל בה, הוא משום שעשה מעשה עולה בחטאת, וע' לעיל סק"א בהערה, שנת' דהא דלא פסלי' משום עצם השינוי, הוא משום דזה הוי מחתך בבשר בעלמא, וע"כ אין לפסול רק משום מעשה עולה, ונת' לישב בזה קו' הקר"א, עיי"ש, נ' להוסיף עוד בזה.

דהנה לק' ר"פ חטה"ע תנן דעולת העוף שעשאה למטה פסולה, ובתוס' לעיל ד"ה הבדיל הק' מנלן דה"ז מעכב, עיי"ש.

אמנם הנה ל' רש"י בסוגיין ד"ה ת"ק סבר, אי אמרת מבדיל קעביד כל מעשה עולה בחטאת וכו', ולק' תנן דחטה"ע שעשאה כמעשה עולה לשם חטאת פסולה, עכ"ל, וצ"ב מה שהביא רש"י ממתני' דלקמן, והרי כבר תנן במתני' לעיל דהבדיל בחטאת פסולה, ומה מצינו טפי מזה במתני' דלקמן.

אמנם המבו' בזה מד' רש"י, דהא דתנן במתני' דעשאה כמעשה עולה פסולה, אין הטעם משום דהוי זה לעיכובא בחטאת שיעשה ההזאה למטה, וע"כ אם עשאה למעלה מיפסלא משום שלא הזה במקום הראוי, אלא טעם הפסול בזה הוא משום דעביד בה מעשה עולה, ומה שנעשה בה מעשה עולה זהו הפוסלה, וכלישנא דמתני' דעשאה כמעשה עולה פסולה, וע"כ הוא דמיפסלא אם הזה דמה למעלה, ואשר זהו שהביא רש"י ממתני', דלמדנו דאיכא פסולא בחטה"ע אם עשה בה מעשה עולה, וזהו ג"כ טעם הפסול בהבדיל בחטאת, וע"כ תליא אם הוי זה מעשה עולה.

ולפ"ז י"ל קו' התוס', שהק' מנלן דה"ז מעכב, אך להנ"ל באמת אי"ז מעכב שתהא מליקת עולה למעלה, אלא היינו שכיון שדין המליקה הוא למעלה, ע"כ ממילא שאם מולק למטה הוי זה מעשה חטאת, ומה שעושה בה מעשה חטאת זהו שפוסלה, אך אכתי צ"ע, מהיכן ילפי' להך מילתא גופה, שעשיית מעשה חטאת בעולה ומעשה עולה בחטאת פוסלת.

וברמב"ם פ"ז מפסוהמ"ק ה"ו ז"ל, וכן עולת העוף שעשאה למטה, אפי' מלק סימן א' למטה וסימן א' למעלה פסולה וכו', וכבר עמדו בזה, שמשמע מל' הרמב"ם דאם עשה מיעוט סימנים למטה וגמרה למעלה כשרה, וצ"ע מ"ש ממש"כ הרמב"ם שם בפ"א הי"ח שחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרן בפנים וכו' פסולין, שהשחיטה ישנה מתחילה ועד סוף, והוא מחולין דכ"ט:, ומ"ש בעשאה למטה שלא מיפסלא רק בעשה סימן א' למטה, ובחי' הרשב"א חולין דכ"ט: כ' להדיא דאף במלק מיעוט סימן למטה מיפסלא, וראיתי שהביאו מס' לבוש מרדכי שכתב בזה, דפסולא דעולת העוף שעשאה למטה, לא הוי מכח שאי"ז מקום הכשר למליקתה, אלא הוי הפסול משום שעשה בה מעשה חטאת, וע"כ אין לפסול רק במלק סימן א' למטה, דהוי זה מעשה חטאת, אך מיעוט סימן דל"ה כלל מעשה חטאת לא פסיל, וזה כמש"נ בדעת רש"י דפסולא דעולת העוף שעשאה למטה הוי משום שעשה בה מעשה עולה, וע' היטב בכל ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ חטה"ע, שנ' להדיא כן, דמה דחטה"ע שעשאה כמעשה עולה, ועולת העוף שעשאה כמעשה חטאת פסולין, הוא משום שנעשה בהן מעשה עולה ומעשה חטאת, ודמי לפסולא דשינוי השם, עיי"ש.

[ובתוס' לק' דס"ז. ד"ה והרי, כתבו דלמ"ד דקדשי קדשים ששחטן בדרום אין מועלין בהן, כיון דכמאן דחנקינון דמי, הרי דה"נ עולת העוף שעשאה למטה אין מועלין בה מדאורי', ומש"א ר"א דמועלין בה היינו מדרבנן, וק"ו דקאמר ר"א היינו שהי' להם לב"ד לתקן מעילה, אך למש"נ בדעת רש"י והרמב"ם נ', דאף למ"ד דקד"ק ששחטן בדרום אין מועלין בהן, מ"מ מועלין בעולת העוף שמלקה למטה, כיון שאין פסולה משום שאי"ז מקומה, אלא הוי פסולה משום שעשה בה מעשה חטה"ע, וע"כ ודאי דל"ה כמאן דחנקינון ומועלין בה].

והנה בפירש"י לעיל דס"ד. ד"ה מאי קאמר, מבו' דאם הזה מדם החטאת למעלה, חוזר ומזה מדמה למטה וכשרה, וצ"ע מ"ט ל"מ מה שהזה דמה למעלה מדין שלא במקומו, ותו ל"ה מצי להזות למטה כיון דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, וכמש"כ כעי"ז התוס' לק' דס"ו. ד"ה למעלה, ושם ע"ב ד"ה ואלא, וי"ל דשעת רש"י כמש"כ בשטמ"ק לק' דס"ו. אות כ"ד, דלא קאמר שמואל אלא בזבחים אבל לא בעוף, דקרא דמיתי לעיל גבי זבחים כתיב וכו'.

אך טפי נ' בדעת רש"י ע"פ הנ"ל, דאין להכשיר אם הזה למעלה מדין שלא במקומו, דאדרבה יש לנו לפסול משום מה שהזה למעלה, כיון דהוי זה מעשה עולת העוף, והאמנם דאם חזר והזה למטה לא מיפסלא, כיון דנמצא דנעשה בה מעשה חטה"ע, ומה דנעשה בה גם מעשה עולה אי"ז פוסל, אך אם לא חזר והזה ובעינן שיהני ההזאה למעלה, הרי שאדרבה ה"ז פוסל משום מעשה עולת העוף, והגם שהזה למעלה, ועולה הרי אין דינה בהזאה אלא במיצוי, מ"מ חשיב זה מעשה עולה, במה שעשה מתן הדם למעלה, דשנוי המקום חשיב מעשה עולה, הגם שלא שינה המעשה, וכדחזי' כעי"ז בסוגיין, דההבדלה פוסלת משום מעשה עולה, הגם שעשה ההבדלה למטה, ועולת העוף מעשי' למעלה, ובתוד"ה קעביד עמדו בזה, ונ' בדעת רש"י דשנוי המעשה חשיב מעשה עולה, הגם שלא שינה המקום, וה"נ שנוי המקום חשיב מעשה עולה, הגם דלא שינה המעשה.[[9]](#footnote-10)

ולק' דס"ו:, הק' התוס' בד"ה ואלא, בשני במצוי מ"ט היא פסולה, דאם עשה הזאה ואח"כ עשה מיצוי אמאי מיפסלא עולה בכך, וכ' התוס' דאיירי שלא עשה מיצוי כלל אלא הזאה, והביאו כן מפירש"י, ועיי"ש בקר"א שר"ל בדעת הרמב"ם, דאף אם עשה מיצוי לבסוף, מ"מ מיד כשעשה הזאה מיפסלא משום מה שעשה בה מעשה חטאת, (וזה מתאים עם מש"נ לעיל דשי' הרמב"ם דעשיית מעשה חטאת פוסל בעולה), וצ"ב מ"ט לא פי' רש"י כן, אחר שנת' שדעתו דכל פסולי דמתני' דהתם הוו משום שעשה מעשה חטאת בעולה, וא"כ מ"ט אם עשה מצוי לבסוף לא מיפסלא, ונ' שהבי' בזה הוא עדש"נ לעיל בד' רש"י דס"ד., דלא חשיב שעשה בה מעשה חטאת, רק אם עשה הזאה לבד, אך אם גם מיצה דמה, הרי נמצא דנעשה מתן דמים דילה כמעשה עולה, ומה דנעשה גם מעשה חטאת אי"ז פוסל.

1. וצ"ע לדעת התוס' דאיירי בהבדלה שאחר הזאה, א"כ למ"ד מצוי לא מעכב, מה בעי' למימר דלא פסלה הבדלה דהוי מחתך בבשר בעלמא הוא, והרי בלא"ה כיון שהוכשר היאך יחזור ויפסל, ואולי י"ל דאי לאו דהי' זה מחתך בבשר בעלמא, הרי שהי' זה מכלל המליקה, והי' חשוב ששינה בעצם המליקה, וממילא דהיתה המליקה נפסלת עי"ז למפרע, ע"ד שמצי' דעת רש"י די"ל דשהי' במיעוט בתרא פסלה, הגם שכבר הוכשר, והיינו משום דעי"ז נפסלת כל השחיטה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דודאי איסורא דלא יבדיל הוי אף כשאי"ז מעשה עולה, ורק פסולא דהבדלה ל"ה אלא כד הוי זה מעשה עולה, והטעם בזה אמרי' בסוגיין דמחתך בשר בעלמא הוא, ולכאו' היינו דמה דאין לפסול רק אם הוי מעשה עולה, ולא פסלי' משום השנוי שבעצם ההבדלה, הוא משום דזה מחתך בשר בעלמא הוא, ולפ"ז מת' בפשוטו מה דבלא הבדיל בעולה פסול אף אם אי"ז מעשה חטאת, עקר"א שעמד בזה, וע"כ שפיר איכא לאיסורא דלא יבדיל לדעת ראב"ש, וכן נ' ל' רש"י ד"ה שמבדילין, שאם הבדיל לא פסל, ומ' דאסור לו להבדיל, אך ל' רש"י ד"ה וראב"ש סבר לא מעכב, מ' דשרי לכתחילה להבדיל כשאי"ז מעשה עולה, ושמעתי לומר בזה, דאה"נ לדעת ר"ח דטעמא דראב"ש הוא משום דמצוי לא מעכב ואפשר דלא עביד מצוי, דלדעתו הרי שפיר משכח"ל איסורא דהבדלה היכא דעביד מצוי לבסוף, י"ל דהיכא דל"ה מעשה עולה, ליכא אף לאיסורא, אך לרבא ואביי דלא משכח"ל הבדלה דהויא כמעשה עולה, הרי בע"כ דאיסורא דלא בידיל הוי אף כשאיז מעשה עולה.

   ובמש"כ דלר"ח משכח"ל איסור הבדלה היכא דמיצה לבסוף, הנה הקר"א נקט דבכל גווני דעביד מצוי לבסוף מיפסל, אך העול"ש פליג ע"ז דכיון דמצוי לא מעכב א"כ אחר שהוכשר לא יחזור ויפסל, אמנם אף לדעתו משכח"ל פסולא היכא דמיצה קודם ההזאה, ודעת הקר"א דבכל גווני פסל, נ' דהוא משום דע"י שעושה מצוי לבסוף הויא ההבדלה דמעיקרא מעשה עולה, (דהרי זה ודאי דהמצוי ל"ח כלל מעשה עולה, דהרי אף בחטאת בעי' למעבדי') וחייל הפסול למפרע, וילה"ע לד' הקר"א, מ"ט לא פסלו אף היכא דלא עבד מצוי לבסוף, גזירה אטו היכא דמיצה לבסוף, שהרי כ"ה דינו למצות, וע"ד דמצינו לדעת אביי, דלרבנן פסלה הבדלה משום דרוב בשר לא מעכב, ומ"מ אף דחתך רוב בשר פסלה ההבדלה, ובע"כ הטעם בזה משום גזירה, וכאשר כ"ה חד גיר' בד' רש"י שהביא השטמ"ק באות כ"ז, (אך הביא שם גי' אחרת דאפי' מחתך לי' רוב בשר, כיון דאי בעי לא עביד, מעשה עולה קרינא בי', וצ"ב), ויש להוכיח עוד דגזרי' בזה, דהרי אף למ"ד מצוי מעכב, מ"מ הרי יכול לעשות המצוי מדם הראש, שאינו כשר בעולה, ואי"ז מעשה עולה, וכמו שהעיר כן הגרי"ז, ובע"כ דמ"מ גזרי' בזה אטו היכא דעביד מצוי מדם הגוף]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' הי' מקום לפרש שהטעם הוא משום דאם חותך הרוב בשר אחר ב' הסימנים, הויא חתיכת הסימן השני שהי' בין הסימן ראשון להרוב בשר, אך לכאו' נ' שאין לומר כן מכמה טעמים, **א'**, י"ל דאין שהי' פוסלת כלל בין הסימן להרוב בשר, דהרוב בשר ודאי ל"ה מעיקר המליקה, ואף אם פסלה שהי' בין סימן לסימן, מ"מ י"ל דלא פסלה בין סימן לרוב בשר, **ב'**, אף אי נימא דרוב בשר דמי לסימן שני, מ"מ הרי לרבא דלרבנן אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, לכאו' ודאי דה"נ אין פוסלת בין סימן ראשון לרוב בשר, וא"כ הרי שלדעתם שפיר יכול לחתוך הרוב בשר אחר ב' הסימנים, ואין נ' כן בדעת רש"י, אך עי' במש"נ בסי' ב' סקי"ג, די"ל דרוב בשר עדיף מסימן שני, ולפ"ז י"ל דאף לרבנן דאין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, מ"מ ה"ה פוסלת בין סימן לרוב בשר, **ג'**, יתכן דכלל ליכא בחתיכת הסימן השני שיעור שהי', דהנה בשו"ת משכנו"י יו"ד סי' י"א, הוכיח מסוגיין דקי"ל דשיעור שהי' בעוף הוי כדי עוף, דאי הוי השיעור כדי בהמה דקה, הרי ודאי דליכא בחתיכת רוב בשר שיעור שהי', וגם לדעת התוס' דהוי השהי' בהזאה, נמי אי"ז כדי הגבהה והרבצה ושחיטת בהמה דקה, וצ"ע מזה לדעת הראשונים דס"ל דקי"ל כדי בהמה לעוף, ואף רש"י בחולין דל"ב. שכ' דהשיעור כדי עוף לעוף, לא כ' כן רק להחמיר בספק דאורייתא, ומ"ט לא הוכיחו מסוגיין, וצ"ל בדעתם כמש"כ בס' יד"י סי' כ"ג סק"ב דשיעור שהי' במליקה הויא כשיעור מליקה, ואי"ז כשיעור שחיטת בהמה, עיי"ש מש"כ הטעם בזה, ובפשוטו נ' לפרש הטעם בזה, דהא דמשערין כדי בהמה לעוף, היינו משום דשחיטת בהמה ועוף הוי הכל מחדא פרשת שחיטה, וע"כ לא חשיב שהי' לגבי שחיטה רק בשהי' כדי בהמה, אך במליקה דהוי פרשה בפנ"ע, הרי דשיעורה הוי כשיעור שהי' במעשה מליקה, ומליקה בבהמה ליכא, ומסתבר לפ"ז דמ"מ הוי השיעור כדי מעשה מליקה, ואם הוי שדרה ומפרקת מכלל המליקה, – ע' מש"נ בסי' ב' סק"ג בזה -, הרי דשיעור שהי' הוי כדי חתיכת שדרה ומפרקתת וסימן א', וע' דב"א ח"א סי' ב' סקי"א שנסתפק בזה לדעת התה"ד דבעוף הוי שיעור שהי' משהו ממש כדי השלמה מחצי קנה פגום לרוב, די"ל דמ"מ במליקה הוי השיעור ככל המליקה ביחד עם מליקת העורף, וא"כ אין שיעור שהי' בחתיכת סימן ב', וגם אי נימא דשיעור השהי' הוי במליקת סימן א', מ"מ הרי יכול לחתוך ב' הסימנים יחד, וליכא שיעור שהי' כלל, **ד'**, י"ל דחתיכת סימן השני אין לחשבה כלל שהי', דאף דא"צ למלוק הסימן השני, מ"מ י"ל דכשמולק הויא מכלל המליקה ולא חשיבא שהי' כלל, אך י"ל דכיון שאמרה תורה לא יבדיל, הרי דודאי דלא הויא מכלל המליקה, ועמש"נ לק' סק"י כעי"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני, דאי ס"ל כן לרש"י, א"כ תיקשי מאי פריך אביי דבעולת העוף וכי מתה עומד ומולק, לפ"מ שפי' המהרש"א בד' רש"י דלא הויא מתה רק ע"י מפרקת ורוב בשר וסימן א', ולכאו' הרי בעולת העוף ל"ב לחתוך רוב בשר כלל, ועז"ז תיקשי גם ממה שפירש"י בחולין דכ"א. ד"ה א"ל, דהקו' דוכי מתה עומד ומולק, קשיא על כל מליקות, ומ' דהיינו אף על מליקות עולת העוף, ולכאו' הרי בעולת העוף אינו חותך כלל רוב בשר, אך באמת לק"מ, דהא דמקשה רבא לזעירי דוכי מתה עומד ומולק, כיון שכבר מלק המפרקת ורוב בשר, אי"ז כלל משום דאי' דין לחתוך הרוב בשר, אלא דס"ד דרבא דכיון שמולק מן העורף, הרי שדרך המליקה הוי לחתוך המפרקת ורוב בשר, וזהו דפריך רבא דא"כ הויא מתה, אך לעולם י"ל דלמסקנא דחותך רוב בשר לבסוף ואיכא דין לחתוך הרוב בשר, עמש"נ בזה בסי ב' סקי"ג בד' הראש יוסף והגרע"א מהו המקור לדין זה, אין דין זה רק בחטה"ע ולא בעולת העוף, וז"פ מאד. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם צ"ע בזה, מ"ט לא נימא כן אף לענין שדרה ומפרקת, שבחטה"ע צריך לחתכן, ובע"כ דכיון דבעולת העוף לא בעי' להו ה"נ בחטה"ע, וא"כ אף לענין רוב בשר נימא הכי, דכ"ה דבעולת העוף ל"ב לחתכו ה"נ בחטה"ע, וע' נאו"י סי' ו' סק"ט שהק' כן, ובאמת כבר הק' כן הגרע"א דלדעת רש"י דלמ"ד מחזיר סימנים א"צ לחתוך השדרה והמפרקת אח"כ, וחזי' דעיקר המליקה הויא רק בהסימן, ורק דאם אין מחזיר ממילא א"א לבא להסימן בלא שדרה ומפרקת, א"כ מ"ט רוב בשר צריך לחתוך, ועכצ"ל כמש"כ בס' ראש יוסף שם דהוי זה מהלל"מ דצריך לחתוך הרוב בשר, ולפ"ז ניחא ג"כ דע"כ ל"ד לשדרה ומפרקת דא"צ אפי' בחטה"ע, דהרי לית לן קרא על שדרה ומפרקת, וע"כ שפיר י"ל דל"ב להו כלל, ומש"כ הריטב"א דהויא מתה ואין עומד ומולק, נ' שאין כונתו דזהו הטעם דאינו חותך המפרקת, דודאי א"צ לזה, אלא הטעם הוא דלהך מ"ד אין לנו מקור להצריך חתיכת מפרקת, ואך שהריטב"א הוכיח לזה, דל"ש לומר שחותך המפרקת לבסוף, כיון שהויא מתה ואינו עומד ומולק, אך חתיכת רוב בשר הרי נאמרה הלל"מ דצריך לחתכו, וע"כ צריך לחתכו בחטה"ע, ומשא"כ בעולת העוף כלל ל"ש דין לחתוך רוב בשר, כיון שכבר הויא מתה, וז"פ, ואולי י"ל עוד, דבאמת מ"ד מחזיר סימנים פליג וס"ל דליכא כלל דין חתיכת רוב בשר, והו"מ לאותובי מהך ברייתא, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונ' דהרשב"א לטעמי' אזיל, דלדידי' הרי אין לפרש דטעמא דאביי דלא פסלה שהי', הוא משום דמודה אביי דסימן שני הוי משום הבדלה, שהרי כבר נת' בסי' ב' סק"ט דלדעת הרשב"א בע"כ צ"ל דאביי ס"ל דסימן שני הוי מעיקר המליקה, ול"מ סימן א' לטהרה מידי נבילה, ובע"כ דהא דלא פסלה שהי' לדעת אביי, הוא משום דשהי' כלל אינה פוסלת במליקה, וכמש"כ כן הרשב"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונ' דהיינו משום דאי שהיות מצטרפות, לאו היינו דהפוסל הוי כל השהיות יחד, דא"נ כן הרי מסתבר דל"ש שיהיו כל השהיות יחד הפסק, כיון דליכא שיעור הפסק בב"א, אלא היינו דכל דמצטרפות השהיות ואיכא שיעור שהי' ביחד, תו איכא תורת שהי' על כל א' מהשהיות, ומהניא כל שהי' בפנ"ע לפסול, וכאשר כן מבו' בד' הרי"ד בס' המכריע, שהגם דפליג ע"ד רש"י וס"ל דשהי' במיעוט בתרא ודאי ל"מ למיפסל, מ"מ פי' דאי התחיל השהי' באמצע השחיטה, י"ל דמהני שיצטרף לה שהיות במיעוט בתרא ומיפסלא עי"ז, ואף דלא הי' שיעור שהי' קודם מיעוט בתרא, ובע"כ דכל שנצטרפו השהיות, מהניא כל שהי' בפנ"ע לפסול, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף הוי זה הפסק מעליא. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה בחי' הרמב"ן והרשב"א חולין דכ"ח, מבו' דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, לא פסלא שהי' בהנחירה, וע' חי' הגרע"א שם די"ב. שכ' דלדעת הרא"ה דאף במליקה פסלה שהי' מסברא, ה"נ פוסלת שהי' בנחירה, וצ"ע ע"ז מל' הר"ן שם ד"כ. שנ' מלשונו דאי ל"ה פסולי שחיטה בעופות, אף לא הי' פוסל שהי', וצ"ע מ"ט לא תפסול שהי' מסברא, ונ' דצ"ל דאה"נ, ודאי אף אם לא הי' פסולי שחיטה בעופות הי' פסול בששהה מטעם הפסק, ואך דמ"מ לא הי' בזה פסול שהי', ונפ"מ דל"ה רק טריפה משום נקובת הושט ואינה נבילה, וזה ניחא אי נימא שדעת הר"ן דנקובת הושט הויא רק טריפה, ומש"כ הרא"ה דבמליקה ודאי פסול, ולכאו' אכתי נפ"מ אם הוי נבילה, אך פשוט דליכא בזה נפ"מ כלל, כיון דקי"ל דמליקה אינה מטהרת מידי נבילה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך בדעת הרמב"ם דלעיל, דמלק מיעוט סימנים למטה לא מיפסילא, נ' דפליג בזה, וס"ל דאין פוסל שנוי המקום בלחוד, אלא א"כ עשה מעשה הכשר בה, ונ' דלדעתו זהו הטעם במש"כ בפ"ז מפסוה"מ ה"ט, דהזה דם החטאת למעלה כשרה אם נתן אח"כ למטה מדם הנפש, ולא מיפסלא משום מעשה עולה, והיינו משום שהזאה אינה מעשה הכשר לעולה, אך אין לפרש העטם כמש"נ בדעת רש"י דכל שעשה לבסוף מעשה חטאת אין מעשה העולה פוסלת, שהרי בדעת הרמב"ם נ' דפליג ע"ז, וכמו שהבאנו להלן ד' הקר"א בדעת הרמב"ם דעולת העוף שעשה בה הזאה מיפסלא הגם דמיצה לבסוף, ופליג על דעת רש"י דבכה"ג לא מיפסלא כיון שעשה בה מעשה עולה לבסוף. [↑](#footnote-ref-10)