2 גרדומין
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב משה חדש / שיעורים

גרדומין

א. מנחות דף ל"ח ע"ב אמר רבא לא נצרכה אלא לגרדומין דאי איגרדם תכלת וקאי לבן ואי איגרדם לבן וקאי תכלת לית לן בה. דאמרי בני ר"ח גרדומי תכלת כשרין וכמה שיעור גרדומין וכו' כדי עניבה. ובתוס' ד"ה אלא וכו' משמע דאי איגרדם כולהו מיפסלי. והיינו דלא הוכשר גרדומים אלא כשנשאר לבן שלם וכן להיפך גרדומי לבן כשרים רק כשנשאר תכלת שלם אבל בלא זה פסול. ומבואר בתוס' ב' פירושים, א. לר"ת כדי להכשיר בעינן תרתי שישאר מין אחד שלם ועוד שמהגרדומים ישאר כדי עניבה אבל בלא זה לא מהני גרדומים. ב. לדעת הי"מ בתוס' וכן מסיק הרא"ש דתרי גווני גרדומים איכא, דאי נשאר מין אחד שלם כשר אף בלא שנשאר כדי עניבה ועוד דאף שלא נשאר מין שלם מ"מ אם נשאר כדי עניבה בגרדומים אף אם נגרדמו כולם מהני. וצ"ב לדברי ר"ת מהו הצירוף דבעינן גם שישאר כדי עניבה במגורדם וגם שישארו ב' שלמים.

והנה בלשון הגמ' יל"פ דדינא דגרדומים הוא רק לענין שבכה"ג אין הלבן מעכב את התכלת דכיון שנשארו גרדומים של לבן נחשב שיש כאן בגדיל גם לבן ובכה"ג אינו מעכב את התכלת, אבל לקיום המצוה לא מהני גרדומין דלקיום המצוה בעינן שיהא שיעור בחוטין [ועי' קו"ש ח"ב סי' כ"ד דהיכי דבעינן שיעור לעצם קיום המצוה לא מהני גרדומין]. וכן היה נראה מדברי הרמב"ם פ"א ה"ד דכתב כחכמים דאין מעכבין זא"ז ופי' שאם אין לו תכלת אלא לבן מקיים המצוה בלבן וע"ז הוסיף דכן הוא בתכלת בלא לבן כשנפסק הלבן ונשאר התכלת התכלת כשר. ומדכתב תרוויהו כהדדי משמע דבתרוויהו הפי' דאף דאינו מקיים אחד יכול לקיים השני אלא שבתכלת בלא לבן לא משכ"ל אלא בכה"ג שנפסק דבלא זה לא שייך מצות תכלת וכשיטתו דמצות תכלת היא כריכה על הלבן ועי' כס"מ שם. ומשמע דדינא דגרדומים הוא דלא חשיב כמי שאינו אבל אין מקיים המצוה בגרדומים. ולפי"ז היה נראה דזהו כוונת הגמ' דגם לרבי דמעכבים אי"צ שיקיים המצות לבן אלא שהתכלת לא מהני בלא לבן וכן להיפך ואע"פ שאין מקיים המצוה.

וראיתי שכן מובא בכתבי הגרי"ז בדעת ר"ת ועפי"ז ביאר הא דבעינן תרתי דבאמת אין השלם מועיל למגורדם לקיום המצוה, אלא רק המגורדם מהני שלא לעכב את השלם ולכך בעינן שישאר שלם דאל"כ במה יקיים המצוה. ולפי"ז עיקר דין גרדומים הוא רק מחמת המגורדם עצמו ולזה בעי שיעור כדי עניבה. אלא דבעינן שיהא מין אחד שלם כדי לקיים לכה"פ מצות השלם.

ועיקר הדברים מבואר גם בביאורי המהר"ם בנט בנוס"א קצת, דהנה המרדכי סי' תתקל"ט כתב דהלשון משמע שכשר

כשנשאר מין אחד שלם אפי' כי איגרדום השני כולו ואח"כ הביא את דברי ר"ת דאם נפסקו ג' חוטים פסול. והעיר המהר"ם בנט שם דלכאורה תחילת דבריו לא קאי לר"ת דלדידיה בעינן גם שיהא כדי עניבה, אמנם כתב די"ל דקאי גם לר"ת, דלענין שלא יעכב את השלם סגי אף שאין בגרדומין כדי עניבה דכיון שנשאר גרדומין חשיב שיש כאן גם לבן ותו אינו מעכב את התכלת אף דלא קיים לבן, [ועי"ש שנסתייע לזה מדברי הרמב"ם הנ"ל]. ומה שכתב ר"ת דבעינן כדי עניבה היינו לענין הלבן גופיה דבכה"ג מקיים מצוה. וביאוה"ד נראה דהיכי דאיכא כדי עניבה לא חסר בשיעור לקיום המצוה ומהני דין גרדומין כלפי החפצא דחשיב ציצית. ועדיין לא נתיישב לגמרי הצירוף בזה דהרי מבואר בדברי ר"ת דכדי עניבה לחוד לא סגי למצות ציצית בלא שישאר מין אחד שלם וש"מ דלא חשיב כגרדומי אזוב דמצד עצמם חשיב גרדומים, [והטעם י"ל דלא מהני גרדומים בעצמם ליחשב חפצא דמצוה משא"כ באזוב דאין שיהא חפצא דמצוה אלא שם מטהר], וא"כ מה יועיל מה שנשאר מין אחד שלם, וע"כ צ"ל דבכה"ג עדיף דהשלם מועיל לחבירו טפי ליחשב שנשאר שם חפצא דמצוה וא"כ אמאי בעינן נמי שישאר כדי עניבה. וצ"ל דרק בצירוף תרתי נחשב שיש כאן שיריים של ציצית. וא"כ אי"צ לתי' המהר"ם בנט לעיקר הצירוף.

ב. אולם עיקר דברי רבותינו האחרונים צ"ע מדברי הגמ' לעיל דלכאורה מוכח דבלא שמקיים מצות לבן ליכא מצות תכלת מדאמרינן שאם כשהקדים התכלת ללבן חיסר מצות לבן, לרבי גם תכלת לא קיים, ואף דסו"ס הלבן נמצא אלא דאין מקיים בו המצוה ואמאי מעכב את התכלת, וע"כ דבעינן שיקיים מצות לבן ותכלת ותרוייהו מצוה אחת והא בלא הא לאו כלום הוא. וע"כ דהכא באיגרדם לבן דינא דגרדומין מהני לקיום המצוה דנחשב שמקיים מצות לבן. וליישב דברי רבותינו צ"ל דס"ל דלהצד דדין הקדמה מעכב וכשהקדים התכלת ללבן חיסר מצות לבן כיון שהוא מתחילת העשיה גרע, דלא חל עלה שם חפצא דציצית כלל ולכן מעכב את התכלת ובלא"ה צ"ל דחסר בעצם החפצא שהרי אין התליה מעצם מעשה המצוה שהא המצוה היא בלבישת הציצית וע"כ דחסר בשם ציצית בכה"ג, משא"כ הכא דכבר חל עלה שם חפצא דמצוה לא חשיב כמאן דליתיה ולכן אף שאין מקיים מצות לבן אינו מעכב. ומ"מ לענ"ד זהו חידוש דבפשוטו אף אם בהקדמה חסר בחפצא דמצוה היינו שחסר בחשיבות הלבן לקיום המצוה אבל מ"מ חפצא דמצוה הוא.

ולו"ד נראה מבואר בדברי ר"ת דמועיל השלם להחשיב את המגורדם ומקיים המצוה גם במגורדם. וכן משמע בגמ' דגרדומי תכלת כשרין הרי דאף מצות תכלת קיים מחמת שנשארו ב' של לבן, וע"כ דדין גרדומין מהני ליחשב שיש תכלת. ואף שהלבן ג"כ בלא התכלת לא חשיב גרדומים, לכאורה צ"ל דתרוויהו מהני אהדדי בבת אחת דהתכלת מחשיב את הלבן לגרדומים וממילא הלבן מהני לתכלת שיקיים בו מצוה. ועוד י"ל דהשלם מועיל לגרדומים ליחשב שיש כאן גרדומים אף אם אין מקיים בשלם מצוה כיון דסו"ס ראוי לקיים המצוה וממילא הגרדומים מועיל למצוותן ונחשב שיש ב' המינים.

**בביאור דברי התוס'**

ג. התוס' שו"ט אי מהני גרדומים רק לרבי או גם לרבנן. דר"ת נקט להלכה עפ"י סוגיית הגמ' דבעינן שישאר מין אחד שלם ולכן גם האידנא דליכא תכלת בעינן שנים שלמים ואם נפסקו ג' חוטין מצד אחד דיש לחוש שהם ג' חוטין יש לפסול אבל אם נשארו שנים שלמים מהני דין גרדומים, ומבואר דאף להלכה דנקטינן כרבנן דאין מעכבים זא"ז מהני השלמים לגרדומים. ואח"כ כתבו התוס' דיש לדקדק דלא מהני אלא לרבי דס"ל דמעכבין זא"ז וחד מצוה היא אבל לרבנן דאין מעכבין ותרי מצות הן לא מהני מין אחד לחבירו. ושוב כתבו ומיהו נראה דלמאי דבעינן בלבן נמי ד' חוטין כדברי רש"י בע"א א"כ חדא מצוה היא ואי לא בעינן אלא שנים א"כ בלא"ה כשר דדל מהכא הגרדומים הרי סגי בשנים שלמים. והיינו דממ"נ יש להכשיר. ואח"כ כתבו דדוחק לומר דסוגיין כרבי ולא כהלכתא דקי"ל כרבנן, ובטה"ק פי' כוונתם להוכיח דאיכא דין ד' חוטין לאפוקי מהצד דסגי בשנים לבן דא"כ לדברי ר"ת דלעולם בעינן שנים שלמים אי"צ לדין גרדומין, ולדין תכלת הרי לרבנן ל"מ דין גרדומין כיון דשתי מצוות נינהו. ושוב הביאו דעת הי"מ הנ"ל דתרי גווני גרדומים איכא דכשיש מין אחד שלם מהני אף כשלא נשאר בגרדומים כדי עניבה ואם נשאר כ"ע מהני אף בליכא שנים שלמים. ולפי"ז כתבו דיש לקיים דברי הגמ' אף לחכמים דאמנם אם בעינן לשנים השלמים לא מהני לרבנן מ"מ כשנשאר כ"ע בגרדומים אי"צ לשנים השלמים אלא מצ"ע חשיבי גרדומים ובזה מודו רבנן. וכן דעת הרא"ש [וכן עיקר ההלכה אלא דחיישינן לדעת ר"ת לחומרא ובעינן שנים שלמין עי' בשו"ע].

ד. והנה לדברי התוס' ביש לדקדק דסוגיין דלא כרבנן משמע דנקטו דלר"ת משמע גם בזמן שיש תכלת ולבן מהני מין אחד לחבירו אף לרבנן וע"ז כתבו התוס' דלרבנן הוי ב' מצוות ולא מהני וע"ז כתבו ומיהו נראה דעכ"פ בזמנינו דליכא תכלת יועיל ב' שלמים לקיים מצות ד' חוטין דכיון דמעכבי הוי חדא מצוה. ומש"כ התוס' אח"כ דלא מסתבר דסוגיין רק כרבי ולא כרבנן, לכאורה כוונתם לדחות רק את הצד דבאמת אין צריך אלא ב' חוטין וממילא אף אי לא מהני גרדומין לרבנן הרי בלא"ה כשר שהרי אי"צ יותר, וע"ז כתבו דלפי"ז עדיין קשה דהסוגיא דלא כרבנן וזה לא מסתבר, ולזה הכריחו דע"כ גם לרבנן בעינן ד' חוטין ולכן שייך גם לדידהו דין גרדומין לענין ד' חוטין. אבל לענין לקיים מצות תכלת איכל"מ דלא מהני גרדומין. וכ"מ בטה"ק. אולם נראה דק"ל גם להצד דמהני לד' חוטין דלשון הגמ' דגרדומי תכלת **כשרים** משמע דמקיים גם מצות תכלת [והשתא הא לא ס"ל דלשון תכלת קאי על כל הציצית] ולזה הכריחו דאף לרבנן מהני ב' השלמין לגרדומין ומקיים מצות תכלת. ולפי"ז איכל"מ דגם ר"ת נקט הכי ולזה כתבו לעיל דיש לדקדק דסוגיין רק לרבי לאפוקי מר"ת ורצו לקיים דבריו ולומר דרק לענין ד' חוטין מהני לרבנן. ושוב כתבו לדחות כל זה דלא מסתבר לומר דסוגיין דלא כרבנן[[1]](#footnote-1).

וע"ז הביאו פי' ב' די"ל דגרדומין דבני ר"ח הוא דין אחר דקאי על גרדומי החוטין עצמם כשנשאר כ"ע ובזה מהני אף דלא השלמים ואף לרבנן, אבל דברי רבא לפרש המשנה דאין מעכבין זא"ז דע"כ דנשאר מין אחד שלם זה באמת קאי רק לרבי דהוי מצוה אחת כיון שמעכבין זא"ז משא"כ לדידן. והנה היה אפשר לפרש דפי' ב' מודה דמהני מין אחד שלם לקיים ד' חוטין דכלפי זה חשיב מצוה אחת כיון דמעכבי אהדדי אבל הא דמהני גם לקיום תכלת זהו רק כשנשאר כדי עניבה. אולם באמת בדברי הרא"ש והשו"ע דאזלי לפי' ב' מבואר להדיא דגם כהיום שאין לנו תכלת לא מהני מין אחד שלם לרבנן [ורק אי נשאר כ"ע וזה לשיטתם אף בלא שיהא אחד שלם]. ומבואר דלדעת הי"מ והרא"ש לרבנן לא מהני מין האחד לחבירו אף לקיום מצות ד' חוטין. ולא אמרינן דכלפי זה הוי מצוה אחת כיון דמעכבין זא"ז.

והעולה מהנ"ל דאיכא ג' צדדים בתוס', א. לפשטות ר"ת וכן נקטו במש"כ ולא מסתבר וכו' דדין גרדומין מהני אף לרבנן ואף לקיום מצות תכלת ולא רק לקיום מצות ד' חוטין. ב. למש"כ מיהו נראה וכו' מהני רק לדין ד' חוטין ולא למצות תכלת שהיא מצוה בפ"ע. ג. דלרבנן לא מהני מין אחד לחבירו כלל ואף לא לקיום מצות ד' חוטין ורק מהני דין גרדומין בחוטין עצמם כשיש כ"ע. וצ"ב השיטות. ובשלמא לשיטה ב' דמהני לדין ד' חוטין א"ש כמו לרבי לענין תכלת דחשיב מצוה אחת כיון שמעכבין זא"ז ה"נ לרבנן לדין ד' חוטין אבל לשיטה א' צ"ב דהרי כיון שאין מעכבין זא"ז אמאי מהני אחד לחבירו דשפיר הקשו התוס' דהוי ב' מצוות. [אמנם עי' בקר"א דלא ניחא ליה כלל דברי תוס' דאף דאין מעכבין זא"ז מ"מ הוי מצוה אחת וכמבואר ברמב"ם פ"א ה"ה וממילא שפיר גם לרבנן מהני אחד לחבירו ולפי"ז א"ש שיטה זו בפשיטות]. ולאידך גיסא צ"ב לשיטת הרא"ש והי"מ בתוס' דאף לד' חוטין לא מהני והרי כיון דמעכבי ע"כ מצוה אחת היא וכמו לרבי לענין תכלת.

ה. אכן לדעת הרא"ש היה נראה דלרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת אלא רק משום דבעינן שיהא ד' חוטין, לא מהני שנים שלמים דכיון דבעינן ד' חוטין ומעכבין זא"ז, תו ליכא מין אחד שלם והוי חצי מצוה וכמו דחוט אחד שלם לא מהני לחבירו משום דהוי רק חצי מצוה ה"נ לרבנן גם בב' חוטין. ורק לרבי דהמעכב הוא שיהא לבן ותכלת, אי"ז כחצי מצוה אלא ב' חלקים במצוה, שכל אחד בפ"ע הוי דבר שלם אלא שמעכבין זא"ז. אבל לרבנן דאי"צ שיקיים מצות לבן ותכלת אלא דמעכב משום מנין החוטין שנלמד מגדיל גדילין דבעינן ד' חוטין כמבואר בתוס' בע"א, מעתה כל זמן דליכא ד' חוטין לא הוי דבר שלם, ולכן ל"מ לחבירו. אלא דיקשה לכאורה דא"כ גם לרבי לא חשיב דבר שלם דאמנם מדין לבן הוי דבר שלם אבל משום דין דבעינן ד' חוטין הוי חצי מצוה.

אכן עי' בביהגר"א סי' י"ב א' שכתב דלרבי לא בעינן ד' חוטין אלא תכלת ולבן משא"כ רק לרבנן דאי"צ תכלת בעינן ד' חוטין. ומדהוצרך לומר דלרבי לא בעינן ד' חוטין משמע כדכתבנו דאי בעינן ד' חוטין ל"מ גרדומין והיינו משום דהוי מצוה אחת ממש והוי חצי מצוה, דאי משום דלא מועיל לחבירו הרי לרבי שפיר שייכי אהדדי מטעם דתכלת ולבן מעכבי אהדדי ומה איכפ"ל דאיכא נמי מצות ד' חוטין, וע"כ דאי בעינן ד' חוטין לא חשיב דבר שלם ולזה הוצרך לומר דרבי לא ס"ל דבעינן ד' חוטין. והטעם צ"ל דלרבי מתפרש הפסוק דבעינן ד' חוטין דהיינו דבעינן שנים לבן ושנים תכלת ובזה הוא דמתקיים דין גדילין וכיון דכל חד מצוה בפ"ע הוא שפיר חשיב דבר שלם אבל לרבנן דאין מעכבין זא"ז ע"כ מתפרש קרא דגדיל גדילין דבעינן מצוה אחת של ד' חוטין, ונמצא דבזה איכא חומרא לרבנן מלרבי. וא"ש דלרבנן לא מהני גרדומין אף דהוי מצוה אחת ואדרבה מטעם זה גופא לא מהני גרדומין[[2]](#footnote-2).

אולם דברי הגר"א צ"ע דבתוס' וכן ברא"ש מבואר להדיא דהטעם דל"מ לרבנן הוא משום דתרי מצוות הן ולא כתבו דחצי מצוה היא וצ"ע דברי הגר"א. ואמנם התוס' הוסיפו דהוי כאילו איגרדם תכלת ומקצת לבן ומשמע דר"ל דהוי חצי מצוה אך א"כ הוי סתירה מיניה וביה. ומצאתי בטהרת הקודש שביאר כוונתם דבאו להוסיף דאף אם נפסק רק אחד של תכלת לא תימא דבזה מהני דין גרדומים דהוי חדא מצוה ולזה הוסיפו דאחד שלם לא יכול להועיל לחבירו דהוי חצי מצוה כמו דלרבי לא מהני אם נשאר רק חוט אחד שלם. ועכ"פ למבואר בתוס' דהטעם משום דתרי מצוות נינהו יש לתמוה כנ"ל דהא כל מה דבעינן לדין גרדומין הוא בשביל שיהא ד' חוטין וזה אינו ב' מצוות אלא חדא מצוה.

ו. ואולי י"ל דהתוס' לעיל לא מיירי לענין שהגרדומים יעכבו את השלמים דלזה שפיר אמרינן דחדא מצוה נינהו ומועיל השלם לחבירו אלא דמ"מ אינו מקיים מצות המגורדם דלזה נמי בעינן שיועיל השלם לחבירו, ולזה אמרו דשתי מצוות הן ואין מועיל לחבירו, ואף שקיים מצוות הלבן השלם אך מ"מ בשביל מצות תכלת חייב להסיר הגרדומים וליתן חוט שלם לקיים מצות תכלת. ולפי"ז התוס' מיירי רק בזמן שיש תכלת. אבל לדידן דכולם לבן ולא בעי אלא ד' חוטין שפיר הוי חדא מצוה. ומש"כ דסוגיין דלא כרבנן היינו כנ"ל דמשמע דגרדומי תכלת כשרין שמקיין מצות התכלת ג"כ. אבל איה"נ דאיכא נפ"מ בדין גרדומין גם לרבנן לקיום מצות הלבן דחשיב ד' חוטין. ורק בסו"ד לפי' ב' וכן להרא"ש סברי דגם למצות ד' חוטין לא מהני וזה מטעם הנ"ל דחשיב חצי מצוה. מיהו בדברי הי"מ והרא"ש שכתבו דרק לרבי מהני דחשיב מצוה אחת משא"כ לרבנן משמע דהטעם גם בזה משום דחשיב ב' מצוות וצ"ע.

ואמנם באמת יש לעיין אמאי לא כתבו כדביארנו [וכדנראה בהגר"א] דמשום ד' חוטין הוי חצי מצוה. ויותר יקשה לשיטה קמייתא דמהני לדין ד' חוטין והרי הוי חצי מצוה.

ואפשר לומר דבאמת גם כשאין לו תכלת מ"מ הרי הלבן בפ"ע נחשב דבר שלם שהרי הוא ראוי לקיים בו מצות לבן כשיש תכלת ולכן גם כשאין לו תכלת מ"מ חוטי הלבן חשיב דבר שלם שאם יצטרף לתכלת יקיים בו מצוה.

אמנם נראה יותר דגם כשאין תכלת ובעי ד' חוטין אינה מצוה אחרת לגמרי אלא הוי כמצות לבן ותכלת, דהכי משמע לשון התוס' דעכשיו שנותנין ב' משום לבן וב' משום תכלת, ולכאורה הרי עכשיו דליכא תכלת אין המצוה ב' משום תכלת אלא ד' משום גדילין. וע"כ דגם עכשיו הוי אותה מצוה [ודלא כמו שהביאו בכתבי הגרי"ז דהוו ג' מצוות].

דהנה מצינו חידוש גדול בבעל העיטור דגם כהיום שאין לנו תכלת מ"מ בעינן שיהא ב' חוטין של צמר משום תכלת והיינו דבמצות תכלת נאמר דין שיהא הצבע תכלת וגם שיהא מין החוטין צמר וזה אפשר לקיים גם היום. ומבואר מזה דמצות גדילין אינה מצוה נפרדת של ד' חוטין מלבד מצות לבן ותכלת אלא גם לרבנן המצוה שיהא שתים תכלת ושתים לבן ומה שאמרו דאין מעכבין זא"ז היינו דאין מעכב שיהא תכלת ולבן דווקא אבל מ"מ עצם החוטין של תכלת בעינן גם עכשיו, ואיכל"מ שדין זה מעכב דזהו מה שנלמד מקרא דגדילין דבעינן ד' חוטין, וכדהביאו התוס' בע"א שמה שנאמר בקרא דציצית מין כנף הוא ב' חוטין ומה שנאמר בקרא דתכלת הוא ב' חוטין וזהו קיום דין ד' חוטין. ומה שאמרו דאין מעכבין זא"ז היינו רק דאין מעכב שיהא דווקא מצוות תכלת ומצות לבן אבל מ"מ מצות ב' חוטין שנאמר בקרא דתכלת גם לרבנן מעכבת ולכן סובר העיטור דגם האידנא בעינן מין החוטין של תכלת. ומעתה נראה דאף דלא נקטינן בזה כהעיטור ואי"צ מין צמר מ"מ מה דבעינן ד' חוטין הוא קיום דין ב' חוטין שנאמר בדין תכלת, ונמצא דב' חלקים הם במצוה ואינם כחצי מצוה אלא כמו לרבי ושפיר הוי מין שלם שמועיל לחבירו. וזוהי שיטת ר"ת דגם לרבנן מהני להשלים לחבירו עכ"פ לדין ד' חוטין דכיון שמעכבין זא"ז הוי ב' חלקים דשייכי אהדדי. והכי סברי התוס' במש"כ מיהו נראה דד' חוטין חדא מצוה היא והיינו כמו לרבי.

ומעתה כיון דגם לרבנן חשיב מין אחד שלם, י"ל למש"כ התוס' בלא מסתבר וכפשטות ר"ת דאף למצות תכלת יועיל הלבן אף שאינו מעכב. דכיון דעצם הב' חוטין שבמצות תכלת מעכב אף לרבנן כדילפינן מקרא דגדילין ממילא שייכי אהדדי ולאו ב' מצוות נפרדות הן ושפיר חשיב הגרדומין כשיירי מצוה ומקיים שפיר מצוותן. אמנם לסברת המיהו נראה סברי דרק מצות הד' חוטין שבה הוי החוטין שלמים חלק ממצוה אחת אבל למצות התכלת עצמה הוי מצוה נפרדת, ולהכי לא קיים מצוות תכלת.

ולסברת התוס' מתחילה וכן להרא"ש דלא מהני אף בזמן שאין תכלת וע"כ דסברי דלא קיים מצוה כלל אף מצות ד' חוטין, לכאורה צ"ל דחולקים על זה וסברי דלרבנן דמצוות התכלת ולבן אין מעכב כלל והא דבעינן ד' חוטין אינו לקיים מצות לבן ותכלת אלא מצות לבן בלחוד אלא דילפינן דבעינן ד' חוטין. ולזה לא מהני השלם לחבירו וכדביארנו בדעת הגר"א דלמצות ד' חוטין ליכא דינא דגרדומין והיינו מטעם הנ"ל דחצי מצוה הן. אלא שקשה כנ"ל דהתוס' כתבו דב' מצוות הן והו"ל לתוס' לומר דהוי חצי מצוה. [ואפי' נימא דהתוס' שפי' דהוי ב' מצוות קיימי לענין תכלת ולא לענין ד' חוטין מ"מ הרי כיון דאיכא נמי מצות ד' חוטין ממילא הוי חצי מצוה].

ואפשר דדברי התוס' דהוי ב' מצוות היינו רק כשנותן גם תכלת, ונימא דאף לרבנן דאין מעכבין זא"ז ורק מצות ד' חוטין מעכבת מ"מ כשנותן תכלת ולבן הרי מצות הד' חוטין מתקיימת בב' מצוות נפרדות, ויש לסייע לזה מהתוס' לעיל דילפינן דבעינן ב' תכלת וב' לבן והיינו דבליכא אלא לבן יקיים רק מצות ד' חוטין אבל עיקר המצוה לכתחילה היא שיקיימה בב' תכלת וב' לבן ובזה מתקיים מצות ד' חוטין וכמו שלרבי מתפרש שכן הוא קיום מצות ד' חוטין דלא הוי דין ד' חוטין אלא שיתקיים הד' חוטין ע"י ב' חלקי מצוה לבן ותכלת, ה"נ לרבנן כשיש לבן ותכלת מתקיים בזה המצות ד' חוטין ורק דס"ל דאינו מעכב שיקיים המצוה באופן זה ויכול לקיימה גם ע"י לבן לחודיה היינו מצוה אחת של ד' חוטין. ומעתה שו"ט התוס' דכיון שכל אחד הוא דבר שלם כשם שלרבי מהני לחבירו ה"נ יועיל לרבנן וכיון שע"י שיועיל לחבירו יתקיים מצות לבן ותכלת ולא נצטרך למצוה אחת של ד' חוטין שפיר נימא דיועיל לחבירו. וע"ז כתבו דאי משום קיום מצות תכלת ולבן הרי לרבנן ב' מצוות נפרדות הן ולא מהני אחת לחברתה, ולא מתקיים מצות תכלת. ומוכרחים אנו לקיימה ע"י מצות ד' חוטין של לבן לחודיה, וזה לא מהני כנ"ל דהוי חצי מצוה, ומה שלא פי' התוס' דבר זה משום דמילתא דפשיטא היא דלמצות ד' חוטין לא מהני דלא חשיב דבר שלם.

ולפי"ז צ"ל כנ"ל דמש"כ דהוי ב' מצוות הוא רק בזמן הגמ' ולא כלפי דברי ר"ת דמיירי בזמן דליכא לבן שהרי לדבריהם בזמן דליכא לבן הוי חדא מצוה דהמצוה היא ד' חוטין ולא תכלת ולבן.

שוב מצאתי בחזו"א סי' ג' ה' שכתב כעין זה לבאר דברי התוס' במש"כ ויש לדקדק וכו', וז"ל, לרבנן דלא מעכבי אהדדי כשנותן תכלת ולבן יש כאן ב' מצוות אחת של תכלת ואחת של לבן ואפי' את"ל דכשאין לו אלא מין אחד נותן ד' חוטין מ"מ כשנותן ב' תכלת וב' לבן יש כאן ב' מצוות וכל אחת סגי לה בב' חוטין. ונראה דע"כ כוונתו למש"כ דאם יתקיים מצות לבן ותכלת יהא ב' מצוות ולזה כתבו דבגרדומים א"א לקיים בתורת ב' מצוות דא"כ אין מועיל לחבירו ומעתה שוב צריכים אנו לדון שיועיל רק למצוות ד' חוטין. אמנם החזו"א כתב שם שהפסיד מצוה זו של הנפסק ומשמע דמצות השלם קיים, וכנראה דאזיל להצד בתוס' דאין ד' חוטין מעכבין וכל הנידון שיועיל גרדומין הוא לקיים המצוה גם בגרדומין, ועדיין לא ברירא לי כ"כ דבריו.

מיהו בדעת הרא"ש עדיין נראה זה דוחק וכמו שכתבנו דמשמעות הרא"ש דלרבנן לא מהני משום דהוי ב' מצוות ומשמע דמטעם זה גם האידנא דליכא תכלת לא מקיים אף מצוות ד' חוטין. ותמוה כנ"ל דלענין ד' חוטין דמעכבי זא"ז ע"כ מצוה אחת היא והול"ל הטעם משום דחצי מצוה היא.

ולכן נראה דאדרבא הרא"ש נמי סובר דמצוות ד' חוטין אינה מצוה נפרדת ממצוות תכלת ולבן, אלא דס"ל דכיון דעיקר מצות תכלת אינה מעכבת ללבן ע"כ ב' מצוות הן, אלא שמ"מ הד' חוטין שבמצות תכלת מעכב את הלבן, והיינו טעמא דבאמת אף אם מעכבין זא"ז אינו מחייב שיחשב מצוה אחת וכבר מצינו בחי' הרשב"א לעיל דף ל"ז לדעת ר' ישמעאל דד' ציציות ד' מצוות הן מ"מ מעכבין זא"ז, וה"נ איכא למימר דמצות לבן ותכלת אף שמעכבין זא"ז, ורק לרבי דמעכב לגמרי סברי דמצוה אחת היא אבל לרבנן כיון דחזינן דעיקר המצוה אינה מעכבת ע"כ נקטינן דב' מצוות הן, ולכן לא מהני להשלים את חבירו. ודו"ק.

ובעיקר מש"כ לדון אי מצות ד' חוטין בלבן היא דין אחד של ד' חוטין או דהוי כמצות תכלת ולבן דהמצוה היא שיקיים שנים משום לבן ועוד שנים משום תכלת ואף שאין מטיל תכלת מ"מ מקיים מצות הב' חוטין שבהם. איכא נפ"מ בזה טובא דהנה שיטת רש"י וכן הרמב"ם דבעינן מין כנף בצבע ולכן לטלית אדומה בעינן חוטין אדומים, ויל"ע אי דין מין כנף הוא בכל הד' חוטין או רק בב' חוטין. והנה הסמ"ג הוכיח דלא כרש"י מהגמ' להלן דאמרינן דאם הטיל קלא אילן במקום התכלת כשר ליכא איסור כלאים שלא במקום מצוה דלא יהא אלא לבן וחזינן דמקיים מצות לבן בצבע אחר והרי דאין צריך אותו צבע. והאחרונים תי' לשיטת רש"י דלא בעינן מין כנף אלא בב' חוטין. עי' ארצוה"ח סי' ט' דכתב כן בפשיטות דלא כהסמ"ג וכ"ה בכתבי הגרי"ז וכן ראיתי בשם החזו"א. והיינו כנ"ל דרק ב' חוטין הם כנגד לבן אבל ב' חוטין הנוספין הם כנגד התכלת ולא בעינן שיהיו מין כנף ואף אם אינו כנגד התכלת מ"מ למצות גדילין אי"צ מין כנף. אכן מדברי הסמ"ג למדנו דס"ל דבעינן מין כנף בכל הד' חוטין [ונפ"מ לתכלת דהאידנא אי יש לחוש דמגרע בזה שאינו מין כנף ואכמ"ל]. והיינו דס"ל דכולם כנגד הלבן ולא רק ב' חוטין, דכיון שאין מתקיים מצות תכלת בעינן כולם מדין לבן וזהו מצות ד' חוטין שיקיים המצוה באו"א [והכי משמע בדברי רש"י ריש פירקין במש"כ דאין מעכבין זא"ז ואפי' נתן כולם לבן או כולם תכלת יצא] ולפי"ז הוי חצי מצוה וכנ"ל.

1. שו"ר בחזו"א סי' ג' ה' דנראה כמש"כ דר"ת ס"ל דגם לרבנן מהני דין גרדומין אף כשיש ב' חוטין תכלת וב' לבן וכן למש"כ דיש לדקדק דסוגיין גם לרבנן דזה אף לענין תכלת וגם לרבנן הוי כחדא מצוה או אף אי הוי ב' מצוות מהני חדא לחברתה. ולפי"ז באו לחלוק גם על מש"כ מיהו נראה דלהנ"ל דלא מהני לתכלת ולבן אלא לד' חוטין א"כ הגמ' דמיירי לענין גרדומי תכלת ולבן וגרדומי תכלת כשרין זהו רק לענין ד' חוטין ובגמ' משמע דמהני גרדומין גם למצות תכלת ואי"צ לתקן כמשנ"ת, וע"כ דגם לרבנן מהני מין אחד לחבירו. [↑](#footnote-ref-1)
2. באו"א איתא בכתבי הגרי"ז בשם הגר"ח דלמצות ד' חוטין לא שייך גרדומין דבעינן מנין ד' חוטין וכשלא נשאר מהגרדומין כלום ל"מ השלם לחבירו, דיסוד דין גרדומין הוא שהשיעור הוא רק בשביל שיחשב חפצא דציצית ולזה סגי אם בתחילתו היה כך אבל אי זהו גוף המצוה להטיל ד' חוטין לא שייך על זה דין גרדומין, ובשלמא כשנשאר כדי עניבה חשיב כאילו כולו קיים אבל כשנפסק מעיקרו לא שייך לומר דמקיים מצוה בגרדומים משום דהוי שיירי מצוה. אמנם זה א"ש כשאין אף כדי עניבה אבל לר"ת דמיירי אף כשיש כ"ע הרי הגגרדומין עצמם הוי חפצא דמצוה כשעכ"פ יש גם שנים שלמים, ועוד דאמאי לרבי מהני לקיים גם מצות תכלת אף שלא נשאר אלא גרדומין ואולי לרבי מצות תכלת אינה מצוה נפרדת אלא צורת קיום המצוה דד' חוטין שיהא לה שם תכלת, ועצ"ת. [↑](#footnote-ref-2)