= ה - סוחט ומשקין שזבו, גזירה שמא יסחוט, מלבן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

סוחט

קמג: ריש פירקא - קמה: מתניתין, יט. ושוין אלו ואלו - יט: שמן של בדדין, קכח: אם היתה צריכה לשמן - א"ר יהודה, קמג. ספוג אם יש לו - בין כך, נא: ואין מרזקין לא את השלג וכו'

סחיטת בגד, וגזירה שמא יסחוט, ושרייתו זהו כיבוסו

תוס' וש"ר בשבת קיא. ובכתובות ו., זבחים צד: בגד שרייתו זהו כיבוסו

מלבן

זבחים צד. אחד הבגד - צד: הכיבוס במקום קדוש, קמו: א"ר הונא המנער - קמז. א"ר יצחק, קמ. מיסתמיך - א"ר חסדא, קמא. א"ר כהנא טיט - א"ר אבהו

כ"ב טבת פ'

דף מס' 1

**קמ"ג ב' - מצילין הימנה מזון ג' סעודות,** בטעם הא דאין מצילין אלא מזון ג' סעודות, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דמתוך שהוא בהול על ממונו אי שרית לי' אתי לאתויי דרך רה"ר, וכ"כ הר"י מלוניל והריבב"ן והשיטה להר"נ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל קי"ז ב' בפי' קמא, וכ"כ הר"ן לעיל ק"כ א' והתרוה"ד בפסקים סימן קצ"ו, וזה כמו שאמרו לעיל קי"ז ב' בטעם הא דנשברה לו חבית בראש גגו לא יביא כלי אחר ויקלוט כלי אחר ויצרף. - **ב** התוס' לעיל קי"ז ב' כתבו בשם ר"י דיש לפרש דהוא משם דחיישינן שמא יספוג, וכ"כ הריטב"א.[[1]](#footnote-2) - **ג** הרמ"א בסימן של"ה ס"א כתב דהוא משום דחיישינן שיתקן את החבית,[[2]](#footnote-3) והמג"א שם סוסק"א כתב דנפ"מ בטעם זה דיש לאסור אף בזה"ז דאין לנו רה"ר, וכ"כ הגר"ז שם ס"א.[[3]](#footnote-4)

\*התו"ש בסימן של"ה סק"א כתב דאיירי הכא במקום שאין היין מצוי ואין דרך לשתותו רק בתוך הסעודה, אך במקום שהיין מצוי ודרך לשתותו כל היום, יכול להציל יותר, דאין קבע לשתי', אך בסימן של"ד סק"ב כתב לדון בזה, די"ל דאף במקום שהיין מצוי לא התירו יותר מג' סעודות יין, דאזלינן בתר רובא דעלמא, והביאו המ"ב שם סק"ב.

**ואומר לאחרים בואו והצילו לכם,** בפירש"י כתב דהאחרים מצילין כל אחד מזון ג' סעודות, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ הגר"ז בסימן של"ה ס"א והמ"ב שם סק"ג, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הכ"ד והטוש"ע בסימן של"ד ס"ט בדין הצלה בדליקה,[[4]](#footnote-5) (וכ"נ בד' הריטב"א לעיל קי"ז א' ד"ה מצילין מזון ג' סעודות), - אך הפסקי רי"ד כתב דכל הא דלא התירו להציל יותר מג' סעודות, הוא רק בדידי' שהוא בהול על ממונו, אך אחרים שהם זוכין מהפקר, מצילין כמה שרוצים, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל ק"כ א' בדין דליקה ובדין נשברה חבית בראש גגו, והביאוהו הריא"ז שם (ה"ב דין ה') והר"ן שם.

התוס' לעיל קי"ז ב' כתבו בשם ר"ת בהא דאסרינן התם בחבית שנשברה להביא כלי אחר ולקלוט וכו' דהיינו רק כשנשברה לו חבית, אך כשנסדקה ועושה טיף טיט שרי, דאינו בהול כ"כ להביא כלים דרך רה"ר כמו כשנשברה, **וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ד' וד"ל סימן תס"ב, והביאוהו** השבה"ל בסימן קט"ז, וההגמי"י בפכ"ב הט"ז, וכ"כ התרוה"ד בפסקים סימן קצ"ו והרמ"א בסימן של"ה ס"א גם בדינא דהכא, אך המרדכי בסימן תל"ט כתב לאסור גם בחבית שמטפטף,[[5]](#footnote-6) - והתרוה"ד שם כתב דה"נ יש להתיר כשנשפך לגמרי לארץ, דכבר אינו בהול, דאין לומר דבהול הוא שלא יבלע בקרקע, דמאן לימא לך דהך בהול הוא כמו נשברה, דילמא כמו נסדקה הוא,[[6]](#footnote-7) והב"י בסימן של"ה ס"א תמה על דבריו, וכתב לאסור בזה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפרישה שם סק"ב באורך, ואכמ"ל.

התרוה"ד שם כתב דכל הא דאסרינן הוא רק כשבא להציל מחצר לחצר, אך כשמציל באותה חצר שרי, וכמש"כ כן הסה"ת בסימן רמ"ה בדין הצלה בדליקה, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ה ס"א.

אך הב"י שם כתב דלמש"כ הרמב"ן לעיל קט"ו א' והטור בסימן של"ד לאסור בהצלה בדליקה אף באותה חצר, ה"נ הכא יש לאסור, - והט"ז שם סק"ב עמד בזה, דבסימן של"ד סי"א הביא השו"ע ב' דעות בזה בדין הצלה בדליקה והרמ"א לא הכריע בזה, ומ"ט הכא כתב להתיר, ועמש"כ האלי' רבה שם סק"ג והפמ"ג במש"ז שם.

**ובלבד שלא יספוג,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא מגזירה שמא יסחוט. - **ב** התוס' כתבו דאף בספוג שיש לו עור בית אחיזה אסור לספוג, שלא יעשה כדרך שעושה בחול,[[7]](#footnote-8) ונחלקו רבוותא בדעת רש"י בזה, ונת' להלן. - **ג** הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ז כתב דהוא משום דאם יעשה כדרך שהוא עושה בחול שמא יבא לידי סחיטה,[[8]](#footnote-9) וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"ו, והוסיף לפרש דלא אסרו שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, אלא בדבר דיש לחוש שיבא לידי מלאכה, (וכ"ה גם בדבריו בפכ"א משבת ה"ג וה"ד והי"א והי"ז והי"ט ובפכ"ב הי"ט ובפכ"ד ה"ט ובפכ"ו ה"ז). - **ד** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דלא ימלא הספוג ויסחטנו בכלי, ואף דאין סחיטה בספוג, לפ"מ שפירש הרי"ד בדעת חכמים לעיל בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, ה"ז אסור שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.

\*הריטב"א כתב דהא דלא יספוג הוא כדי שלא יבא לידי סחיטה דהוי איסורא דאורייתא ביין ושמן לדברי הכל, ונתחדש בדבריו דליכא איסורא דאורייתא בסחיטת שאר משקין מן הספוג כיון דאין עליהן שם משקה, ולא אסרינן בזה משום פירוק אוכל מפסולת, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**חלות דבש וכו',** נחלקו הראשונים בדין ריסוק חלות דבש אם הוא אסור מדאורייתא, או דכיון דמעיקרא אוכל והשתא אוכל לי"ב איסורא דאורייתא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ור"א מתיר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין דרך לסוחטו, והרש"ש הק' דלעיל י"ט ב' משמע דהוא משום דגם אם יסחוט בידים פטור משום דמעיקרא אוכל והשתא אוכל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**לא יספוג ביין ולא יטפח בשמן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול,** בפירש"י כתב דהוא משום עובדין דחול, והריטב"א כתב דקאי על טיפוח בשמן, דספיגת יין אסורה בלא"ה שמא יסחוט, וכמו שפירש"י במתניתין, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, וכ"כ המהרש"ל והחפץ השם והחת"ס, ועמש"כ בזה הרש"ש, - וכ"כ השיטה להר"נ דטיפוח בשמן הוא מעשה חול שנותן ידו בשמן או בדבש שהוא עב ודבק ביד ומקנחה בכלי שהוא רוצה ליתנם שם, ועיי"ש שכתב דמה שאסרו לזה, הוא משום גזירת רה"ר, דטלטול צורך הוצאה הוא, (כמו שאסרו מה"ט לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל).

אך התוס' במתניתין כתבו דקאי גם על ספיגת יין, דאסורה אף בספוג שיש לו בית אחיזה, שלא יעשה כדרך שעושה בחול, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן של"ה, וכ"כ השו"ע שם ס"א, והפרישה שם סק"א כתב לפרש כן גם לדעת רש"י,[[9]](#footnote-10) וכ"כ בס' שבת של מי.[[10]](#footnote-11)

**נתפזרו לו פירות וכו' אבל לא לתוך הסל ולא לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, ונתבאר במ"מ למלאכת מעמר, ונתבאר שם כמה מילי שנחלקו הראשונים בזה, ואכ"מ.

כ"ג טבת פ'

דף מס' 2

**משקין שזבו**

**קמ"ג ב' - ר' יהודה אומר אם לאוכלין היוצא מהן מותר ואם למשקין היוצא מהן אסור,** בפירש"י כתב דאיסור המשקין היוצאין הוא מגזירה שמא יסחוט, והא דלא אסרינן אלא כשהכניס אותם פירות למשקין, הוא משום דרק בכה"ג דניח"ל בהיוצא מהן ונתקיימה מחשבתו יש לגזור שמא יסחוט, ומשא"כ כשהכניסן לאוכלין דלא ניח"ל במה שזבו וליכא למיגזר שמא יסחוט.

אך הרמב"ן בסוגיין ובחולין י"ד ב' כתב דאיסור המשקין היוצאין לדעת ר' יהודה הוא משום נולד,[[11]](#footnote-12) והא דלא אסרו אלא כשהכניסן למשקין, הוא משום דבכה"ג יש על המשקה היוצא מהן תורת משקה, והו"ל נולד, ומשא"כ כשהכניסן לאוכלין דהיוצא מהן אוכל הוא, כיון דלא ניח"ל במשקה כלל, והרמב"ן בחולין שם הוסיף לפרש דדמי למשקה הבא שלא לרצון דל"ה משקה, כמו שאמרו לקמן בסוגיין, והו"ל כאוכלא דאיפרת, וכ"כ הריטב"א.[[12]](#footnote-13)

\*בפירש"י בביצה ג' א' ד"ה אם לאוכלין וד"ה אלמא מבו' דלהא דשרינן כשהכניסן לאוכלין בעינן לתרי טעמי, חדא, דכיון דלא ניח"ל בהני משקין ליכא למיגזר שמא יסחוט, ועוד, דכל שהכניסן לאוכלין הוי היוצא מהן אוכלא דאפרת, ואינו בכלל גזירת משקין שזבו, דאם ל"ה ע"ז תורת אוכלא דאפרת, הי' זה בכלל גזירת משקין שזבו, אף דליכא למיגזר בזה שמא יסחוט, (וכמו שאסרו התם בביצה שנולדה ביו"ט מגזירת משקין שזבו).[[13]](#footnote-14)

ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שלא לרצון בסתמא דטעם הפלוגתא דרבנן ור' יהודה במשקין היוצאין מפירות שהכניסן לאוכלין הוא אם יש עליהן תורת משקין, וגם טעם הא דאסרינן בזיתים וענבים אף כשהכניסן לאוכלין, הוא משום דיש על היוצא מהן תורת משקין, ונתבאר להלן, והיינו דלכו"ע אין בזה לטעם הגזירה, אלא דאם יש עליהן תורת משקין, הוו בכלל משקין שזבו דאסורין,[[14]](#footnote-15) אך צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בביצה שם דמבו' לכאו' דטעמא דמאן דפליג על ר' יהודה הוא משום דס"ל דאף אוכלין הוו בכלל גזירת משקין שזבו, ומה"ט הוא דביצה שנולדה ביו"ט הויא בכלל גזירת משקין שזבו.[[15]](#footnote-16)

**ומודים חכמים לר' יהודה בשאר פירות,** דעת ר' יצחק בביצה ג' א', דאיסורא דביצה שנולדה ביו"ט הוא מגזירת משקין שזבו, והרמב"ן וש"ר הק', דכיון דמודים חכמים לר' יהודה בשאר פירות דהיוצא מהן מותר, א"כ מ"ט אסרו בביצה שנולדה ביו"ט, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר כתבו דר' יצחק ס"ל דפליגי רבנן אף בשאר פירות דהיוצא מהן אסורין, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דר' יוחנן דהלכה כר' יהודה בשאר פירות, והרי דרבנן אסרי אף בשאר פירות.[[16]](#footnote-17) - **ב** התוס' כתבו דשייך טפי לגזור בביצה לפי שהיא עומדת ליסחט מן התרנגולת ודרך לגומעה חי', ומשא"כ בשאר פירות דאין עומדין ליסחט כלל, ולכאו' מכוון דבריהם דמה"ט דמיא לזיתים וענבים דהמשקין היוצאין מהן אסורין,[[17]](#footnote-18) ועד"ז כתב הרמב"ן בפי' קמא דשאני שאר פירות העשויין לאכילה ולא למשקין, וכשאדם סוחטן הוא מפסידן מאכילה, וע"כ לי"ב משום שמא יסחוט ולא גזרינן בהו, ומשא"כ בביצה דעבידא להטיל ביצים ולא מפסיד אוכלא ודמיא לזיתים וענבים. - **ג** הרשב"א בביצה שם כתב דביצה דמיא לפירות העומדין למשקין דאסורין משום דכיון דלסחיטה קיימי ניח"ל בהו ודילמא יהיב דעתי' וסחיט, וביצה נמי ניח"ל בלידתה, וכו"ע ניח"ל טפי בביצה הנולדת מביצה הנמצאת במעי תרנגולת, ועוד דשאני משקין שבפירות דאם אין נסחטין מהן הן נשארין בתוך הפרי, ומשא"כ בביצה דכל שאינה מטלת ביצים נפסדין הבעלים בביצים, וע"כ דמיא למשקין שזבו מפירות העומדין למשקין.[[18]](#footnote-19)

**חלב האשה מטמא,** בפירש"י כתב דהוא משום דהחלב איקרי משקה שנא' ותפתח את נוד החלב ותשקהו, והוא מנדה נ"ה ב', - והתוס' כתבו ע"ז דלתנא דהך ברייתא דס"ל דחלב האשה דמי לדם מגפתה דטמא משום דדם נעכר ונעשה משקה, א"צ להא דחלב איקרי משקה, ומה שאמרו בנדה לטעם זה, הוא לדעת ר"ע דלא ס"ל לדמות חלב לדם מגפתה, או למ"ד דלית לי' להא דדם נעכר ונעשה חלב, - אך התוס' הרא"ש כתב דלכו"ע בעינן לטעם זה, דמשום דם נעכר ונעשה חלב לא הוה מטמאינן לחלב דדם מגפתה גופי' לא הוה טמא אלא משום דם חללים ועד אותה שעה שנחלל אין שם משקה עליו,[[19]](#footnote-20) ועיי"ש שפירש להא דמדמינן חלב האשה לדם מגפתה בע"א, וכ"כ עוד מקמאי, ונת' להלן,

**לרצון ושלא לרצון,** במתניתין בריש מכשירין תנן דכל משקה שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון, או שסופו לרצון אע"פ שאין תחילתו לרצון ה"ז בכי יותן, והר"ש שם כתב דהיינו דכל שביאת המשקין לעולם היתה לרצון ה"ה מכשירין אף שנפלו על הפירות שלא לרצון, וכן כל שנפלו המשקין על הפירות לרצון ה"ה מכשירין אף שבאו לעולם שלא לרצון, וכ"כ בפירש"י לעיל י"א ב' ד"ה ה"ה בכי יותן ובחולין ט"ז א' ד"ה לענין הכשר, ובפי' רשב"ם בב"ב ס"ו ב' ד"ה בעי רב יוסף, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפי"ב מטו"א ה"ב ג'.

אך דעת הרמב"ם בהל' טו"א שם דאין המשקין מכשירין אלא כשנתלשו מן הקרקע ברצון ונפלו על הפירות ברצון, והא דתנן דכל שתחילתו ברצון וכו', הוא בנפילת המשקה על הפרי, דבין אם נפל בתחילה ברצונו ובין אם הי' סופו ברצון מכשיר,[[20]](#footnote-21) וכ"נ בד' התוס' והרשב"א בסוגיין,[[21]](#footnote-22) ובד' הריטב"א לקמן בסוגיין בשם מקצת מרבותינו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בב"ב צ"ז א' ד"ה לא צריכא, וכ"נ גם בדבריהם בנדה נ' א' סוד"ה שזרען, ואכמ"ל.

**חלב הבהמה אינו מטמא אלא לרצון,** בפירש"י כתב דהיינו דאם יצא שלא לרצון אינו חשוב משקה ואינו מקב"ט, אך הריטב"א כתב דלא הוזכר לרצון ושלא לרצון אלא לענין הכשר,[[22]](#footnote-23) וכתב עוד דאף אי נימא דכל שיצא שלא לרצון לא חשיב כמשקה, מ"מ הדין נותן דיקבל החלב טומאה, דהוי כאוכל, ובפי' ר"ח מבו' דבאמת אף היוצא מן הזיתים והענבים שלא לרצון הוי כאוכל, ואפ"ה אינו מקב"ט, משום דלא הוכשר, ועמש"כ החזו"א במכשירין סימן ז' סוסק"ו בע"א.

**א"ר עקיבא ק"ו הוא ומה חלב בהמה וכו',** הר"ן פירש דר"ע הוה ס"ל דטעמא דרבנן הוא דהא דחלב בהמה אינו מטמא אלא לרצון, הוא משום דקרא דותפתח את נאד החלב ותשקהו מסתמא לרצון הוי, אך חלב האשה מתוך שהוא חשוב ממנו הוי משקה טפי ממנו ומסברא יש לנו לומר דמטמא אפי' שלא לרצון, וע"ז פריך ר"ע דאם חלב האשה שאינו מיוחד אלא לקטנים אמרינן מסברא דאפי' שלא לרצון חשיב משקה, כ"ש דיש לנו לומר כן בחלב הבהמה, וע"ז השיבו חכמים דהא דחלב האשה מטמא שלא לרצון, אי"ז מסברא, אלא הוא משום דדם נעכר ונעשה חלב וע"כ הו"ל כדם מגפתה דמטמא שלא לרצון.

**אם טמא חלב האשה שלא לרצון שדם מגפתה טמא,** בביאור פירכא זו נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דדם מגפתה טמא אף שהוא שלא לרצון, ה"נ חלב האשה טמא שלא לרצון, דהו"ל כדם מגפתה משום דדם נעכר ונעשה חלב, וכ"כ התוס' והר"ן, - אך התוס' הרא"ש נחלק ע"ז, דכיון דדם מגפתה גופי' אינו טמא אלא משום דם חללים, ועד אותה שעה שנחלל אין שם משקה עליו, אין לטמאות חלב מכח הא דדם נעכר ונעשה חלב, ועד"ז הק' התוס' בנדה י"ט ב' ד"ה כתיב הכא דאף דם נדה ל"ה בכלל דם חללים וכ"ש חלב,[[23]](#footnote-24) ועמש"כ בזה המקד"ד בטהרות סימן מ"ג סק"ח (ונת' בהערה ?), והחזו"א במכשירין סימן ו' סק"ב (ד"ה שם אמר להם), ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ועד"ז הק' הר"ש בשלהי מכשירין, והרשב"א והריטב"א בסוגיין הביאו לדבריו, - **ב** התוס' הרא"ש פירש דחומרא בעלמא קא פריך, דכיון דאשכחן חומרא באשה מבהמה שדם מגפתה טמא, דין הוא נמי שיטמא חלב שלה שלא לרצון, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין בשם הר"ש.[[24]](#footnote-25) - **ג** הר"ש במכשירין שם כתב דהוא משום דיש לנו להשוות משקין היוצאין מן האשה, דכ"ה דדם מגפתה מכשיר שלא לרצון ה"ה חלב, ועד"ז כתבו התוס' בנדה שם.

**שהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור,** בפירש"י כתב דקאי על בהמה, דהחולב לרפואה טמא והמקיז דם לרפואה טהור,[[25]](#footnote-26) וכן פירשו הריטב"א והר"ן, - ובטעם הא דהמקיז דם לרפואה טהור, פירש"י דהוא משום דדם מגפתה הוא,[[26]](#footnote-27) ומבו' לפ"ז דבאדם דדם מגפתו טמא, אף המקיז לרפואה טמא.

אך בד' התוס' בסוגיין ובנדה י"ט ב' מבו' דמה שאמרו דהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור קאי על אדם, ונתחדש לפ"ז דאף דדם מגפתו של אדם טמא, מ"מ המקיז לרפואה טהור, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מטו"א ה"ג, וכ"ה מבו' בד' הר"ש במכשירין פ"ו ה"ח, - ובתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס ק"ז כתב דהוא משום דדוקא דם מגפתה טמא דמה לי קטלי' כולי' מה לי קטלי' פלגי', אבל מקיז לרפואה דהיינו שנתרבה הדם בקרבו יותר על הטבע ורפואתו להוציאו ממנו ע"י הקזה לא מקרי קטלי' פלגא, דאדרבה לרפואתו בא, ועד"ז כתב החזו"א במכשירין סימן ז' סק"א דדוקא דם מגפתה דהוא דרך השחתה חשיב כדם חללים ומשא"כ במקיז לרפואה.

בעיקר הא דמייתי ר"ע מהא דהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור, משמע בפירש"י דהיינו דכיון דחלב דבהמה חמיר מדם, י"ל דאף חלב הנוטף שלא לרצון טמא, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש, - והר"ן הוסיף לפרש דהיינו דאין ללמוד לטהר חלבה שלא לרצון משום דדם מגפתה טהור, שהרי בע"כ דאין ללמוד חלב מדם דאין דינן שוה, דדם טהור אף לרצון וחלב טמא לרצון, וא"כ מנ"ל דחלב טהור שלא לרצון, דהיכא אשכחן פלוגתא לגבי משקה בין לרצון לשלא לרצון, וע"ז השיבו חכמים דמצינו דטפי איקרי משקה בלרצון משלא לרצון, כדאשכחן גבי סלי זיתים וענבים, וע"כ אין לנו לטמאות בחלב בהמה אלא לרצון כסתמי' דקרא דותפתח את נאד החלב ותשקהו דמסתמא לרצון הוה.

אך התוס' פירשו דמכוון ר"ע להוכיח דהא דחלב האשה טמא אי"ז משום דדם נעכר ונעשה חלב, דא"כ מ"ט חולב אשה לרפואה טמא, אף דהמקיז לרפואה טהור, - ובחי' הגרע"א הק' דאף דמזה שמעינן דחלב טמא אף בלא הא דדם נעכר ונעשה חלב, אלא משום דילפינן מקרא דאיקרי משקה, (ומכח זה טמא אף החולב לרפואה ואף חלב דבהמה), מ"מ י"ל דבחלב דאשה יש לטמאות גם מכח הא דדם נעכר ונעשה חלב, ומכח זה הוא מטמא אף שלא לרצון.

**מאי לאו וכו' שלא לרצון בסתמא ומה זיתים וענבים וכו' תותים ורמונים וכו' לא כ"ש,** בפירש"י כתב דל"ה מצי לשנויי דהך מתניתין רבנן היא, דאם רבנן מטהרין כ"ש דר' יהודה מטהר, דהרי מידי דלרבנן משקה הוא לר' יהודה לאו משקה הוא, וכ"ש מידי דלרבנן ל"ה משקה דלר' יהודה ל"ה משקה, ומבו' בדבריו דפלוגתא דרבנן ור' יהודה בתותים ורמונים שהכניסן לאוכלין, הוא אם יש על היוצא מהן תורת משקין, דלרבנן יש עליו תורת משקין, וע"כ הוי בכלל משקין שזבו, ולר' יהודה אין עליו תורת משקין וע"כ ל"ה בכלל משקין שזבו,[[27]](#footnote-28) וזהו שכתב דמידי דלרבנן משקה הוא לר' יהדוה לאו משקה הוא.[[28]](#footnote-29)

אך הריטב"א כתב בשם הרמב"ן שתמה ע"ז, דפלוגתת רבנן ור' יהודה בהכניסן לאוכלין אינו אם יש על היוצא מהן תורת משקה, אלא הוא אם יש לגזור בזה שמא יסחוט, אך לענין תורת משקה לא מצינו דמחמרי רבנן טפי מר' יהודה ושפיר י"ל דלר' יהודה חשיב משקה ולרבנן לא חשיב משקה, ועיי"ש שכתב דהא דלא משני דהך מתניתין רבנן היא, הוא משום דלא מצינו שנחלקו רבנן ור' יהודה בזה, וכ"כ בחי' הרמב"ן.

הראשונים עמדו בזה דמ"ט פריך מינה רק על הא דקאמר ר' יהודה בתותים ורמונים בסתמא דאסור, ולא פריך מינה על הא דאסר ר' יהודה את היוצא מזיתים וענבים ועל הא דאסרי רבנן את היוצא מתותים ורמונים אף שהכניסן לאוכלין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהו"מ למירמי זיתים וענבים אזיתים וענבים,[[29]](#footnote-30) אלא דאלימא לי' לאקשויי אהא דבתותים ורמונים אסרינן אף בסתמא, והכא קתני דאף זיתים וענבים סתמא לאו למשקה. - **ב** הרמב"ן כתב דלא מצי למיפרך מגווני דאסרו אף כשהכניסן לאוכלין, דהתם אי"ז משום דחשיבי כמשקין, אלא משום דגזרינן בהו שמא יסחוט, או משום נולד, ולא פריך אלא אהא דאסר ר' יהודה בתותים ורמונים בסתמא, אף דאם הכניסן לאוכלין שרי, ובע"כ דבסתמא הוי כמפרש למשקין, וכ"כ הריטב"א. - **ג** הבעה"מ כתב דהוא משום דל"ד איסור שבת להכשר טומאה, דלאיסור שבת כל דיש עליו תורת משקה אע"ג דלא ניח"ל בגוי' אסור מגזירה שמא יסחוט, אך לענין הכשר לא סגי בהא דיש עליו תורת משקה, ובעינן דיהא ניח"ל בגוי', משום דכתיב כי יותן מים דומיא דכי יתן, וע"כ אף דלגבי איסור שבת יש עליהן תורת משקין אף כשהכניסן לאוכלין, מ"מ לענין טומאה כל דלא ניח"ל בגווייהו אין מכשירין, וע"כ לא פריך אלא אהא דאסר ר' יהודה בתותים ורמונים בסתמא, והרי דסתם הוי כמפרש למשקין, וע"ז פריך מהא דלענין טומאה אפי' בזיתים וענבים ל"ה סתם כמפרש למשקין, וכ"כ הרמב"ן בשם הר"מ ב"ר יוסף.[[30]](#footnote-31)

\*החזו"א במכשירין סימן ח' סק"א הוכיח דחלוק הוא הא דבעינן רצון במים מהא דבעינן רצון ביוצא מן הזיתים וענבים, דהא דבעינן רצון במים הוא דין ניחותא, אך גם בלא"ה יש עליהן תורת משקה, אך בזיתים וענבים דמעיקרא אוכל והשתא משקה, כל שאין דעתו לשתי' לאו משקה הוא, ועיי"ש מש"כ כמה נפ"מ בזה.

אך בד' הבעה"מ והר"מ ב"ר יוסף מפורש דהא דבעינן רצון ביוצא מן הזיתים והענבים, הוא חד דינא עם הא דבעינן רצון במים, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן, - וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דדמי דין חלב בהמה ודין סלי זיתים וענבים לדין מי גשמים, - וכ"כ הריטב"א בתו"ד דמי גשמים לא חשיבי משקין עד דאחשבינהו בתחילתן, וכ"כ התוס' הרא"ש בחולין ל"ג א'.

**לא לרצון בסתמא שלא לרצון דגלי אדעתי' דאמר לא ניחא לי,** בפירש"י כתב דכל דגלי אדעתי' דאמר לא ניחא לי הוי גילוי דעתא טפי מהכניסן לאוכלין, והוצרך לזה לטעמי' דאיכא למיפרך מהא דמטהרינן שלא לרצון אהא דאסרינן בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין, וע"כ בע"כ דלשנויא דגמ' כל דגלי דעתי' דלא ניח"ל הוי גילוי דעתא טפי מהכניסן לאוכלין, - אך לדעת ש"ר דלא פרכינן אלא אהא דאסרינן בתותים וענבים בסתמא והרי דסתם הוי כמפרש למשקין, הרי דזהו דמשני דאף לענין טומאה הוי סתם כמפרש למשקין, וכל הא דמטהרינן הוא היכא דגלי אדעתי' דאמר לא ניח"ל, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ, ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא, דלדעת רש"י משקין היוצאין מזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין מטמאין, דיש עליהן תורת משקה, (וכל הא דמטהרינן הוא רק היכא דגלי אדעתי' דאמר לא ניחא לי), אך לדעת ש"ר אינם מטמאין, ורק בסתמא הן מטמאין, (ומשום דסתם הוי כמפרש למשקין).[[31]](#footnote-32)

**שאני סלי זיתים וענבים כיון דלאיבוד קיימי מעיקרא אפקורי מפקר להו,** בפירש"י כתב דכיון דהן הולכין לאיבוד ע"כ בסתמא לא ניח"ל, והצל"ח הק' דבחולין י"ד ב' אמרינן דאמר שמואל מודה הי' ר' יהודה לחכמים בסלי זיתים וענבים, והרי דאף בסלי זיתים וענבים יש על היוצא מהן תורת משקה, ולדעת ש"ר ניחא, דל"ד איסור משקין היוצאין לדין טומאה, (ולא מדמינן לה אלא בהנידון אם סתמא הוי כמפרש למשקין), וכתב דבע"כ לדעתו דגרסינן מודה ר' יהודה לחכמים בזיתים וענבים, וכאשר כ"ה הגירסא בסוגיין,[[32]](#footnote-33) אך בסלי זיתים וענבים אין המשקין היוצאין מהן אסורין.[[33]](#footnote-34)

**סוחטין בפגעין ובפרישין ובעוזרדין,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו אורחייהו בהכי ואין כאן משום דש, ובדבריו לקמן בסוגיין משמע דהיינו דמה"ט אין עליהן תורת משקה, וע"כ ל"ה בכלל דש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דטעם ההיתר הוא משום דכיון דאין דרך לסוחטן אוכלין נינהו, ול"ה דומיא דדש אא"כ מוציא משקה מתוך אוכל, אבל הכא הנסחט והנשאר תרוייהו אוכלין נינהו.

**ב** התורי"ד כתב דהיינו דכיון דאין דרך העולם לסוחטן אע"פ שהוא מתכוין להוציא מימיהן מותר, דדמי להא דהתירו מולל מליות ובורר יד על יד, ואע"פ שהמולל הוא תולדה דש והבורר היא מלאכה הותרו ע"י שינוי, וה"נ בסחיטה דאע"פ שהיא תולדה דמפרק הותרה ע"י שינוי, וכיון דאין דרך בנ"א לסוחטן אין לך שינוי גדול מזה.

**ג** הריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה ור' יוחנן אמר כתב דהוא משום דאינו חשוב סוחט כלל כיון שאין דרך שום אדם לסוחטן וכמזיק ומפסיד הוא.

כ"ה טבת פ'

דף מס' 3

**סחיטת תותים ורמונים ושאר פירות**

**קמ"ד ב' - אפי' תימא רבנן כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפי' לכתחילה ש"מ רבנן היא,** החזו"א בסימן נ"ה סק"א עמד בזה על מש"כ הראשונים בריש פירקין די"ל דדעת ר' יוחנן ור' יצחק דפליגי רבנן אף בשאר פירות דהיוצא מהן אסור, שהרי מותר לסוחטן לכתחילה,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש מש"כ לדון בזה לדעת רש"י ודעימי' דאף שאר פירות אסור לסוחטן למימיהן, ונת' להלן.

**המקיים קוצים בכרם ר"א אומר קידש וחכ"א לא קידש,** בירושלמי ברפ"ק דכלאים אמרו דאף לרבנן במקום שמקיימים אותם אסורין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מכלאים הי"ח, והריטב"א בעירובין כ"ח א', והשו"ע ביו"ד סימן רצ"ו סי"ד, וכ"נ בד' התוס' לעיל צ"ב ב',[[35]](#footnote-36) והיינו משום דאף לרבנן לא אמרינן באתרא בטלה דעתו אצל כל אדם, ואך דלדידהו ל"מ מנהג מקום זה לחייב במקום אחר, משום דל"ה מקום זה רובא לעלמא.

**וא"ר חנינא מ"ט דר"א שכן בערביא מקיימים קוצי שדות לגמליהן,** התוס' כתבו דהו"מ למיפרך דהניחא לר"א לרבנן מאי איכא למימר,[[36]](#footnote-37) אלא פריך דאפי' לר"א לא ניחא, - אך הריטב"א כתב דהא דמייתי ראי' מדר"א, אף דפליגי רבנן עלי', הוא משום דקי"ל כוותי', וכ"כ הריטב"א בעירובין כ"ח א' בתי' קמא, - ובתי' בתרא כתב דס"ל הא דפליגי רבנן במקיים קוצים בכרם, משום דס"ל דאע"פ שאינו מנהג משונה מ"מ אינו מנהג יפה לגמרי, כי פעמים שהפסדם מרובה משכרם, והרי בשאר מקומות יש להם גמלים ואין מקיימין אותן, אבל בסחיטת רמונים דמנהג טוב הוא דעדיף לרפואה ולמאכל, ומה שאין נוהגין כן בשאר מקומות אינו אלא מפני שהרמונים אינם מצויין להן לרוב, אפי' רבנן מודו דאזלינן בתר מנהג זה.

**מי דמי ערביא אתרא הכא בטלה דעתו אצל כל אדם,** בפירש"י כתב דהיינו דבמנהג דאתרא לא אמרינן בטלה דעתו משום דחשיבות דרבים הוי חשיבותא, אך במנהג דחד גברא לחודי' אמרינן בטלה דעתו, וכ"כ התוס' לעיל צ"ב ב' ד"ה ואת"ל ובעירובין כ"ח א' ד"ה ובבל, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולעיל שם ובעירובין שם.

אך הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם כתב דאין החילוק בין מנהג דאתרא למנהג דחד גברא, אלא היינו דשאני מנהג ערביא דאתרא דגמלים היא, וכיון שיש שם רוב גמלים שפיר קא מקיימי, דבכל מקום שגמליהם מרובין צריכין לקוצין ומקיימין אותן, וע"כ לא בטלה דעתם, ומשא"כ ברמונים דאין דרכן של בנ"א לסוחטן, אף שיש להם רמונים, ובית מנשיא שסוחטין אותן בטלה דעתם אצל כל אדם, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל שם, והר"ן בעירובין שם.

הריטב"א כתב דבמנהג דגברא דבטלה דעתו אצל כל אדם, ה"ז בטל אף לגבי דידי', ואף לדבי מנחם ל"ה סחיטה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל צ"ב ב', - אך הריטב"א בעירובין כ"ח א' כתב דאפשר דלהאי גברא גופי' מהני המנהג בכה"ג.[[37]](#footnote-38)

לעיל צ"ב א' אמרינן דהמוציא משוי על ראשו פטור, ואת"ל אנשי הוצל עושין כן בטלה דעתן אצל כל אדם, והתוס' שם הק' ממה שאמרו הכא דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם, וכתבו דהכא חשוב מנהג ערביא, משום דלכל העולם נמי אם הי' להם רוב גמלים היו מקיימים קוצין לגמליהן, וכ"כ הריטב"א שם.[[38]](#footnote-39)

**כיון דאחשבינהו הו"ל משקה,** לקמן קמ"ה א' אמרו דד"ת אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים, ובפשוטו מבו' מזה דאף דגם בתותים ורמונים שסחטן כיון דאחשבינהו הו"ל משקה, מ"מ אין חייבין על סחיטתן,[[39]](#footnote-40) ויתבאר בעזה"י במקומו.

**סחיטת שאר פירות לצורך המשקה**

בפירש"י ד"ה כר"ח כתב דלפ"מ דמשני דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אף פגיעין ופרישין לא הותר לסחטן אלא כדי למתקן, אך אסור לסוחטן לצורך המשקה, דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, ותותים ורמונים אסור לסוחטן אף כדי למתקן, דחיישינן שמא יבא לסוחטן לשם משקה, כיון דיש בנ"א שסוחטין אותן לשם משקה, ומשא"כ בפגיעין ופרישין דליכא למיחש להכי, וכ"כ התוס' בסוגיין ולעיל י"ט א' ד"ה השום, וכ"כ בהגהת ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות י', וכ"כ השבה"ל בסימן צ' בשם הר"י ב"ר בנימין.

אך בפי' ר"ח בשלהי סוגיין מבו' דמותר לסחוט שאר פירות אף לצורך המשקין, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ב וש"ר, והביאוה"ל בסימן ש"כ ס"א (ד"ה מותר לסוחטן) האריך שכן דעת רוב קמאי והכי קי"ל, (אם לא במקום שנהגו להחמיר כדעת רש"י וסייעתו), ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דל"מ הא דאחשבינהו, אלא בפירות שיש מיעוט שסוחטין אותו, דכל שנהג כמנהג אותו מיעוט וסחטן למשקין וחשבן הו"ל משקין, ומשא"כ בשאר פירות דאין שום אדם סוחטן למשקין, אע"פ שזה סחטן למשקין, בטלה דעתו אצל כל אדם ואין עליהן תורת משקה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן,[[40]](#footnote-41) וכ"כ המג"א בסימן ש"כ סק"א.

**ב** התורי"ד כתב דאף דאחשבינהו והו"ל משקה, מ"מ כיון דאין דרך העולם לסוחטן, אין לך שינוי גדול מזה, ודמי להא דהוא למלול מלילות ולברור על יד על יד, משום דהוא ע"י שינוי.

**ג** הנימו"י כתב די"ל דכיון דדחה רב פפא להא דר"ח, ולא ס"ל להא דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אלא הא דפוסלין את המקוה הוא משום דאין עושין ממנו מקוה לכתחילה, קי"ל הכי, וע"כ מותר לסחוט שאר פירות אף לצורך מימיהן, וכ"כ המאורות דלא קי"ל כהך שנויא, ומה"ט סוחטין פגיעין ופרישין אף לשם משקה, וכ"נ בד' הר"י מלוניל, וכ"כ הב"י בסימן ש"כ ס"א, - ועיי"ש שכתב לדון כן גם בדעת רש"י ותוס', ודלא כמש"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק ח' דדעת רש"י לאסור בזה, (וכ"כ הראשונים בסוגיין בדעתו),[[41]](#footnote-42) וכ"כ החת"ס בסוגיין בדעת רש"י, ונת' להלן.

**סחיטת תותים ורמונים כדי למתקן**

הגר"ז בסימן ש"כ ס"א כתב דלדעת הרי"ף ודעימי', לא נאסר לסחוט תותים ורמונים, אלא לשם משקה, דבכה"ג אמרינן דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אך אם סוחטן כדי למתקן שרי, ודלא כדעת רש"י דאסרו לסוחטן אף כדי למתקן, גזירה שמא יסחוט לצורך המשקה.

ודבריו הם לפמש"כ הרמב"ן ודעימי' דטעם הא דאסרינן לסחוט תותים ורמונים הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה,[[42]](#footnote-43) אך למש"כ הנימו"י ודעימי' דלא קי"ל כטעם זה, והא דאסור לסוחטן הוא מטעם אחר, ונת' להלן, י"ל דאסור לסוחטן אף כדי למתקן.[[43]](#footnote-44)

**רב פפא אמר משום דהוי דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה וכו',** הרשב"א כתב דלא פליג רב פפא על הא דפסיק רב נחמן דהלכה כשל בית מנשיא, דהוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אלא פליג על הא דמדמינן לה לההיא דרב חסדא, דהתם הוא מטעמא אחרינא, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

אך ההשלמה כתב דרב פפא פליג על ה"ט דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, ועיי"ש שכתב דלדידי' י"ל דסוחטין בפגיעין ובפרישין אף לשם משקה, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל, וכ"כ המאורות, וכ"כ הנימו"י והב"י בדעת הרי"ף ודעימי', ונת' לעיל.

הנימו"י כתב דלדעת ר"פ דלא ס"ל להא דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, לא ידעינן לפרש להא דאסרינן ברמונים ולא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם, אך כתב דלא שבקינן משום הכי פסקי דרב נחמן שפסק בהדיא דאסור לסוחטן, ועד"ז כתב הדרישה בסימן ש"כ סק"א, - אך הב"י שם כתב דצ"ל דשל בית מנשיא ל"ד, דאינשי טובא נמי הוו סחטי להו בחול, אלא דנקט חד מינייהו, וחשיבותא דרבים הויא חשיבותא אע"ג דלאו רובא דעלמא נינהו, דדמי למנהג ערביא דכיון דאתרא הוא לא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם,[[44]](#footnote-45) ועמש"כ ע"ז המג"א שם סק"א, והגר"א שם ד"ה ושאר.

והרמב"ם בפכ"א משבת הי"ב כתב דאסור לסחוט תותים ורמונים הואיל ומקצת בנ"א סוחטים אותם כזיתים וענבים שמא יבוא לסחוט זיתים וענבים, אבל שאר פירות וכו' מותר לסוחטן בשבת מפני שאינן בני סחיטה, והמאמ"ר בסימן ש"כ סק"א כתב דמשמעות דבריו, דאין טעם האיסור משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, כמש"כ הרמב"ן וש"ר, אלא כיון דמקצת בנ"א סוחטין אותן יש לגזור שמא יבואו לסחוט גם זיתים וענבים.[[45]](#footnote-46)

\*החת"ס כתב דלדעת רש"י דלפ"מ דמשני דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אסור לסחוט שאר פירות לצורך מימיהן, בע"כ דמה שאמרו לעיל דכיון דמותר לסחוט שאר פירות אף לכתחילה, מותר היוצא מהן אף לרבנן, הוא כדעת רב פפא דלא ס"ל לה"ט דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, ומותר לסחטן אף לצורך מימיהן, דאם אסור לסחוט שאר פירות לצורך מימיהן, שפיר יש לאסור את המשקין היוצאין מהן לדעת רבנן, ועיי"ש שהוכיח מזה דקי"ל כרב פפא, (וזה כמש"כ הב"י בסימן ש"כ בדעת רש"י, ונת' לעיל), ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"א לדון בזה.[[46]](#footnote-47)

**סחיטת שאר פירות שדרך לסוחטן**

הפסקי רי"ד לקמן קמ"ה ב' כתב דכ"ה דאסור לסחוט תותים ורמונים, ה"נ הוא בשאר פירות שדרך לסוחטן, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין א', וכ"כ הב"י בסימן ש"כ ס"א דל"ד תותים ורמונים אלא ה"ה לכל פרי שדרך לסחטו, והוכיח כן מתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ב'.

והב"י שם כתב לפ"ז, דאם נודע לנו שבשום מקום סוחטין פרי אחד, אסור לסוחטו, כדאשכחן ברמונים שאסור לסוחטן משום מנהג בי מנשיא, וכדחיישינן למנהג ערביא לגבי מקיים קוצים בכרם, - ומבו' בדבריו דרק אם מנהג מקום אחד לסוחטן, אסור לסוחטן בכל מקום, אך אם אי"ז אלא מנהג חד גברא, מותר לסוחטן בכל מקום, וכ"כ הרמ"א שם דבמקום שנהגו לסחוט איזה פירות לשתות מימיו מחמת צמא או תענוג דינו כתותים ורמונים, אך אם אי"ז אלא מנהג דחד גברא, שרי.

והמג"א שם סק"א כתב דמשמעות ד' הרמ"א דאף אם מנהג מקום אחד לסוחטו, אין אסור לסוחטו אלא באותו מקום, אך בשאר מקומות מותר, ודלא כמש"כ הב"י דאסור לסוחטו בכל מקום, ועיי"ש שכתב בדעתו דהוא משום דקי"ל כחכמים דדוקא באותו מקום שמקיימים אותם אסור לקיימן ובשאר מקומות שרי, וא"כ ה"ה הכא,[[47]](#footnote-48) והמחה"ש שם כתב דלפ"ז לדעת הרמ"א גם בתותים ורמונים אין אסור לסוחטן אלא באותו מקום שנוהגין לסוחטן, (וכתב דלפ"ז הא דתניא דאין סוחטין ברמונים, אתיא כר"א דמהני מנהג אתרא לשאר מקומות, ולא קי"ל כוותי', וכ"כ התו"ש שם סק"א).[[48]](#footnote-49)

ואמנם כ"ז הוא למש"כ הב"י דהא דקי"ל לאסור ברמונים הוא משום דאינשי טובי סחטי להו והוי כמנהג דאתרא, וע"כ אם אי"ז אלא מנהג דקצת בנ"א, מותר לסחוט, וגם אם הוא מנהג דמקום, דעת הרמ"א דאי"ז מועיל לשאר מקומות, אך למש"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין דהא דאסור לסחוט תותים ורמונים, הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, ואך דל"מ ה"ט אלא בפירות שיש מיעוט בנ"א שסוחטין אותן, הדין נותן דה"נ בשאר פירות שדרך מקצת בנ"א לסוחטן, אסור לסוחטן בכל מקום, וכ"כ המג"א שם, ודקדק כן גם מל' הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ב, והמ"ב שם סק"ח הביא לדבריו, וכתב דכ"כ כמה אחרונים.

המג"א שם כתב דלא נאסר לסחוט פרי שדרך מקצת בנ"א לסוחטו, אלא דוקא בענין שאם הי' לכל העולם פירות הרבה כאלו היו סוחטין אותן, אבל בלא"ה אפי' בחד מקום אמרינן בטלה דעתן,[[49]](#footnote-50) והמחה"ש שם עמד בזה, דלפ"מ דמסקינן דהא דאסור לסחוט רמונים, הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, י"ל דהוא בכל גוונא דמקצת בנ"א סוחטין, וא"צ להא דגם כל העולם היו סוחטין אם הי' להם הרבה, ועיי"ש שכתב דמ"מ הדין עם המג"א דכיון דלפ"מ דמשני מעיקרא דמידי דהוי אקוצים, היינו רק משום דגם כל העולם היו סוחטין אם היו להם הרבה רמונים, דאל"כ הרי אמרינן בטלה דעתו אף באתרא, כמבו' מההיא דאנשי הוצל, הרי דגם לפ"מ דמשני דהוא משום דאחשבינהו, מ"מ כיון דהוא בצירוף הא דמקצת בנ"א סוחטין, בעינן גם להא דאם הי' לכל העולם וכו', דבזה לא הדרינן בן מהס"ד.

אך הביאוה"ל שם ד"ה ובמקום שנהגו כתב דאי"ז מוכרח כלל לדינא, ועיי"ש שכתב עוד, דלמש"כ הרשב"א והר"ן דהא דמפלגינן דערביא אתרא הכא בטלה דעתו אצל כל אדם, הוא משום דרמונים הם בכל מקום ואפ"ה אין כל בנ"א סוחטין אותן, הרי דמהא דאסרינן בסחיטת רמונים, מבו' דכל דדרך מקצת בנ"א לסוחטן אמרינן דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, אף אם שאר בנ"א אין סוחטין אותן אף שיש להן הרבה, וכבר כתב כן הבית מאיר שם, עיי"ש, ודקדק כן גם מד' הרמב"ם, וכתב דעכ"פ באותו המקום שנהגו לסחוט אין להקל בכל גווני, וכן משמע מסתימת הרמ"א, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן נ"ה סק"ט.

\*המג"א שם סוסק"א הביא מש"כ הר"ש בריש כלאים בשם הירושלמי דאם במקום אחד נהגו לקיים זונין ודרך להוליכן ממקום למקום אסור לקיימן בכל העולם, וכתב דה"ה כאן, - והתו"ש שם סק"א כתב דהנפ"מ בזה הוא לדעת הרמ"א, אך לדעת המג"א גופי' ליכא נפ"מ הכא בהך דינא, דהרי אם איירי בגונא דגם כל העולם היו סוחטין אותן אם הי' להם הרבה כמותם, אף אם אין נוהגין כן אלא קצת בנ"א אסור לסחטן בכל מקום, ואם איירי בגונא דל"ה סוחטין אותן אף אם אם הי' להם הרבה כמותם, בטלה דעתם אצל כל אדם, ול"מ הא דמוליכין אותן ממקום למקום, וכ"נ בד' המ"ב שם ריש סק"ח, - אך המחה"ש שם כתב דנפ"מ בזה גם לדעת המג"א בגונא דשאר בנ"א ל"ה סוחטין אותן אף אם הי' להם הרבה כמותן, דמ"מ כיון שמוליכין אותן ממקום למקום לא אמרינן בטלה דעתם ואסור לסחטן, וצ"ע.

הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ב כתב דמותר לסחוט תפוחים, משום שאינם בני סחיטה, וכן צידד האו"ז בסימן נ"ח דמותר לסחטן, אף דיש מקומות דעושין יין תפוחים, אך משמעות דבריו דבאותם המקומות דעושין כן אסור לסחטן, - אך הפסקי רי"ד לקמן קמ"ה ב' כתב דאסור לסחוט תפוחים כיון שדרך לסחטן ודמי לתותים ורמונים,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין א'.

והב"י בסימן ש"כ כתב דכיון דבימי התלמוד היו עושין יין מתפוחים, כמו שאמרו בע"ז מ' ב', ודאי דהי' אסור לסחוט תפוחים, ואף שלא אמרו דאסור לסחוט אלא תותים ורמונים, ל"ד הוא, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ה, ומש"כ הפמ"ג שם והמאמ"ר שם סק"ח בדעתו, ומש"כ הגר"א שם ס"א ד"ה אבל אם, ומש"כ הביאוה"ל שם ס"א דינו כתותים ורמונים, והאג"ט דש סוסקכ"ט.

\***וכל דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה פוסל את המקוה בשינוי מראה,** מבו' דמעיקרא ס"ד דאין פוסל את המקוה אלא דבר שיש עליו תורת משקה, ור"פ ס"ל דאף דבר שאין עליו תורת משקה אם אין עושין ממנו מקוה לכתחילה ה"ז פוסל את המקוה בשינוי מראה, וכן פליגי בזה אביי ורבא לקמן בדין מוחל, ועמש"כ הזכר יצחק בח"א סימן נ"ח והחזו"א במקואות קמא סימן ח' סק"ח לפרש טעם הפלוגתא בזה, ואכמ"ל.

\*בפירש"י כתב דדבר שאין עושין ממנו מקוה היינו שאינו מים או שלג או ברד, ומשמע דשוה דין שלג וברד לדין מים דעושין כל המקוה מהן, ועמדו ע"ז הלחו"ש בסימן ר"א סקס"ב אות ד', ותשו' מהר"י אסאד יו"ד סימן רי"ד, ותשו' מהרש"ם ח"א סימן ר', - אך בפירש"י בסוכה י"ט ב' ד"ה לא עלתה מבו' דשלג וברד ל"מ אלא להשלים את המקוה, אך אין עושין כל המקוה מהן, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תנ"ט בשם ה"ר מרדכי שהביא כן מד' רש"י, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ר' כתב דצ"ל דמכוון רש"י הכא הוא בשלג וברד שהפשירו אח"כ, ועמש"כ הלחו"ש והמהרש"ם שם לישב סתירת ד' רש"י בע"א, ואכמ"ל.

כ"ו טבת פ'

דף מס' 4

**משקה הבא לאוכל**

**קמ"ד ב' - סוחט אדם אשכול ענבים לתוך הקדירה וכו' משקה הבא לאוכל כאוכל דמי,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז פריקתו והוי כמפריד אוכל מאוכל,[[51]](#footnote-52) - והתוס' ביבמות קי"ד א' סוד"ה וקסבר כתבו דהיינו דהוא משום דל"ה דומיא דדש, אלא כשמפרק משקה מתוך אוכל, דדמי לדש דמפרק אוכל מפסולת, וכ"כ היראים בסימן ער"ד בטעם היתר סחיטת שאר פירות דכיון דהנסחט והנשאר תרוייהו אוכלין ל"ה דומיא דדש, וכ"נ בד' התורי"ד בסוגיין,[[52]](#footnote-53) - והגר"ז בסימן ש"ה סכ"ח הוסיף לפרש בהתירא דחליבה לתוך הקערה, דמלאכת דש היא בב' דברים החלוקים זמ"ז, דשייך לומר דמפרק דבר אחד מתוך דבר אחר המכסה עליו, והיינו רק במפרק אוכל מתוך פסולת או מפרק משקה מתוך אוכל, שהם ב' דברים חלוקין זמ"ז, ומשא"כ כשהחלב הוא אוכל ה"ז כמו דבר אחד עם גוף הבהמה שנתפרק ממנה שהיא ג"כ אוכל, וה"ז כנוטל מאכל עב וחוקק מתוכו מעט אוכל שאין בזה משום מפרק אוכל ממקום שנתכסה בו, מפני דאין זה נחשב כיסוי לזה.

אך בד' התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק והתוס' הרא"ש לעיל צ"ה א' מבו' דהוא משום דל"ה בכלל דש אלא כשנשתנה ע"י הסחיטה והחליבה מאוכל למשקה, אך דכל דמעיקרא אוכל והשתא אוכל ולא נשתנה ע"י הסחיטה והחליבה, ל"ה בכלל דש,[[53]](#footnote-54) - וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין בתו"ד, דמלאכת דישה היא משום דמעיקרא לאו אוכל והשתא אוכלא וכל היכא דמעיקרא לא חזי אגב אבוה ואיהו מפרק לי' מפרק גמור הוי, או בסוחט למשקין לפי שמתחילה אינם ראויין למשקין ועכשיו פירקן מפסולת של אביהן ועשאן משקין.

הר"ח לקמן בסוגיין כתב דלא קי"ל כשמואל, ואסור לסחוט אף לתוך הקדירה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך דעת ש"ר דקי"ל כשמואל דמותר לסחוט לתוך הקדירה.

והר"ח שם כתב די"א דהא דשרי שמואל לסחוט לתוך הקדירה הוא ביו"ט, אך בשבת אסור, וכ"כ הרי"ף בשם ההלכות פסוקות, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח בשם ה"ר שמשון, - אך הר"ח נחלק ע"ז דשמואל שרי אף בשבת, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"י, וכ"כ ש"ר.

בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן א' כתב דלדעת שמואל מותר אף לסחוט בוסר לתוך הקדירה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והמרדכי בסימן תל"ז בשם הר"י פורת, - ועיי"ש שכתבו דר"ת אסר בזה, משום דבוסר אינו ראוי לאכילה, והאוכלו בטלה דעתו והו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת, וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב, והטוש"ע בסימן ש"כ ס"ה הביאו לב' הדעות.

ובטעמא דר"ת שאסר בזה נחלקו האחרונים, דהט"ז שם סק"ד והמג"א שם סק"ז והעולת שבת שם סקי"ד והא"ר שם סק"ח פירשו דהוא משום איסור בורר, ונחלקו אם יש להתיר כשסוחט לצורך לאלתר, ונת' במקומו, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן תק"ה סוסק"ג, - אך הפמ"ג במש"ז שם סק"ד כתב דלמש"כ התוס' בסוגיין דחולב לתוך הקדירה בשבת חייב משום דש, כיון דמפרק אוכל מפסולת, ה"נ בסחיטת בוסר לתוך הקדירה חייב משום דש, וכ"כ החמד משה שם סק"ד, והבית מאיר שם ס"ה, וכ"כ הנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג,[[54]](#footnote-55) והוכיח כן מד' הסמ"ק שאסר אף ביו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז שם ס"ח וס"ט, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה לאכול.

התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן בסוגיין כתב דכל הא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, הוא דומיא דחולב דמעולם ל"ה משקה בפנ"ע, אך כל דכבר הי' משקה בפנ"ע ואח"כ בא לאוכל, לאו כאוכל דמי, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ו, והאהעו"ז לקמן בסוגיין,[[55]](#footnote-56) וכן האריך בזה המנחת ברוך בסימן פ"א ענף ב', וכ"כ החזו"א בטבו"י סימן ד' סק"כ.

**בטעם איסור סחיטה לתוך הקערה**

**אבל לא לתוך הקערה,** בטעם הא דשאני לתוך הקערה דאסור מלתוך הקדירה דשרי, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דזימנין דלמשקה קאי ולא מוכחא מילתא, ול"ד לסוחט לתוך הקדירה דמוכחא מילתא דלאו למשקה בעי לי' אלא לאוכל, - והתורי"ד נקט דלדעתו כל דמוכחא מילתא דלאוכל בעי מותר לסחוט אף לתוך קערה ריקנית,[[56]](#footnote-57) ומשמעות דבריו דלפ"ז מותר לסחוט לתוך הקדירה אף כשאין שם תבשיל, וכ"כ בפי' ריבב"ן דאף אם אין אוכל בקדירה שרי הואיל שעתיד להניח בה אוכל,[[57]](#footnote-58) - אך המאירי כתב בשם יש שכתבו בדעת רש"י להיפך, דלתוך הקערה אסור לסחוט אף כשיש בה אוכל, דהואיל ואין הדבר מצוי שיהא שם אוכל גוזרין בה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"כ ס"ד בביאור דברי רש"י, והביא כן מהמטה יהודה שם סק"ג.

**ב** הרי"ף והרא"ש כתבו דהוא משום דהקדרה יש בה אוכל והו"ל משקה הבא לאוכל וכאוכל דמי, והקערה אין בה אוכל ולפיכך הו"ל משקה ואסור, וכ"כ התורי"ד והריא"ז והמאורות והריטב"א והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד ה"כ, ובד' הטוש"ע בסימן ש"כ ס"ד, - ולדעתם אסור לסחוט לתוך הקדירה כשאין בה אוכלין, אף דעתו ליתן לתוך האוכלין, וכמש"כ התורי"ד, וכ"ה מבו' בל' הסמ"ג לאוין ס"ה, כמש"כ השעה"צ בסימן ש"כ סקכ"ב, - ומותר לסחוט אף לתוך הקערה כשיש בה אוכלין, כמבו' בד' הרמב"ם והרשב"א שם, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ב והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והמאירי בסוגיין, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"כ ס"ד ד"ה לתוך קדרה דכ"ה משמעות כל הפוסקים הראשונים.

**ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דקדירה יש בה אוכל וישוב החלב לאוכל ומשקה הבא לאוכל אוכל הוא, אך קערה אף אם יש בה אוכל, כלי שני הוא ואינו מתערב עם האוכל היטב.

**אימתי חשיב כסוחט לתוך הקדירה דשרי**

נחלקו הראשונים אימתי חשיב כמשקה הבא לאוכל, והב"י בסימן תק"ה הביא להפלוגתא בזה, דהבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ב כתב דמותר לסחוט לתוך הקערה כשיש בה פירורין, וכ"כ הסמ"ג לאוין סימן ס"ה, - אך הסמ"ק בסימן רפ"ב כתב דאם יש בה בישולא שפיר דמי, ויש שסומכין לעשות כן כשמשימין פירורין בקערה לחלוב עליו ביו"ט, אבל אין רוח חכמים נוחה הימנו, - וההגמי"י ד"ק בפ"ח משבת כתב בשם רבינו יחיאל, דהא דמדינא שרי כשיש בה פירורין, הוא משום דהחלב נבלע בתוכו ונעשה אוכל, אך אם חולב על חתיכת פת שאין החלב מתערב עמו, אסור, - והריב"ש בסימן קכ"א כתב דלא הותר אלא היכא דבא לתוך האוכל לתקנו, שאז נראה דלא בעי לי' למשקה, וכמש"כ בפירש"י דהתירא דחולב לתוך הקדירה הוא משום דמוכחא מילתא דלאו למשקה בעי לי', אבל החולב כל צאנו למשקין לא הותר מפני פרוסה אחת שנותן בכלי, ובהמש"ד כתב דיש להתיר בין היכא שהוא מתערב באוכל או נותן בו טעם או שהיתה הפת צריכה ליפותו ולהחליקו, - והשו"ע בסימן תק"ה ס"א כתב להתיר בין כשבא החלב לתקן את האוכל, ובין כשיש בה פירורין והחלב נבלע בהן.

הט"ז בסימן תק"ה סוסק"ב כתב דצריך שיהא הרבה חלב נבלע באוכל, ואז מותר החלב הנשאר שם, והמאמ"ר שם סק"ג כתב דהיינו דכל דרוב החלב נבלע בפירורים ומה שלא נבלע הוא המיעוט, שרי אף מה שלא נבלע, וכ"כ הפמ"ג שם סק"ב, אך כתב דהיינו כשחולב לאוכל ונשאר מעט חלב דא"צ לאוכל, אך אם מכוין וחולב הרבה חלב לקדירה כדי שישאר גם לשתות אסור, וכ"כ המ"ב שם סק"ה וסק"ו,[[58]](#footnote-59) - אך החיי אדם בכלל פ"א ס"ג כתב דאם חולב מעט יותר ממה שצריך לתקנו אסור, דהו"ל כמשקין גמורין.

בתשו' הרדב"ז סימן תרפ"ו כתב דהסוחט לתוך הקערה ודעתו ליתנו לתוך האוכל, אינו אסור אלא מדרבנן,[[59]](#footnote-60) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"כ סק"ה ובאש"א שם סק"ה דאיסורו הוא משום מראית העין,[[60]](#footnote-61) ודבריהם הם לפמש"כ רש"י דאיסורו הוא משום דלא מוכחא מילתא,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הגר"ז שם ס"ו דכיון דאין הדבר ניכר ה"ז אסור מדברי סופרים, והשעה"צ שם סקכ"ג הביא לד' הרדב"ז והפמ"ג.[[62]](#footnote-63)

אך הדרישה שם סק"ב כתב דמד' הרי"ף משמע דאף אם סוחטו לתוך הקערה כדי ליתנו אח"כ לתוך התבשיל, חייב, והביאו המ"ב שם סקי"ח, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"י, כמש"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, וכ"כ האג"ט דש סקי"ח לדעת התורי"ד, וכן האריך החזו"א בסימן נ"ה סק"ו, עיי"ש.[[63]](#footnote-64)

הארחות חיים בהל' קידוש סימן כ"ב כתב בהא דסוחט אדם אשכול ענבים ואומר עליו קידוש היום, די"א דהוא אף בשבת, וכשסוחט בתוך האוכל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, והובא גם בתשו' הרשב"א ח"ז סימן תקכ"ט, ומבו' דאף דסוחט הענבים כדי לשתות היין, מ"מ כל שסוחט בתוך האוכל שרי,[[64]](#footnote-65) - וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן י' דאף אם אם אסור לסחוט לימונים, מ"מ מותר לסחטן על הסוכר קודם שיתנו עליהן מים, דהוי משקה הבא לתוך האוכל ומותר, וכ"כ המ"ב בסימן ש"כ סקכ"ב.[[65]](#footnote-66)

אך החיי אדם בכלל י"ד סוס"ד הניח לדין זה בצ"ע, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ו סק"ז דאם דעתו לתת את הסוכר לתוך המים, סחיטה זו אסורה, דכיון דדעתו למשקה חשיב משקה כשיוצא קודם שנבלע בסוכר, וכתב עוד, דאף אם הי' אפשרי שלא יהא המשקה בעולם אלא הי' נפרש לתוך הסוכר י"ל דחשיבא סחיטה כיון שסוחט למשקה, וכתב דאפשר דאם יאכל רובו והמיעוט ישליך למים מותר, וכתב דאם צריך לתת מיץ לימון לתינוק לרפואה יש לעשות כן.

**בטעם הא דבסוחט לתוך הקדירה אין המשקין אסורין משום משקין שזבו**

הרשב"א בביצה ג' א' הק' למ"ד דאיסורא דביצה שנולדה ביו"ט הוא משום משקין שזבו, אף דביצה אוכלא היא, דמ"ש מהא דשרינן הכא במשקה הבא לאוכל משום דהוי כאוכל, וכתב דהכא שאני דכיון דעביד איהו האוכל בידים וסוחט לי' לתוך האוכל הו"ל הוכחה טפי, אבל הכא דביצה ממילא קא אתי טעי בה אטו משקין שזבו מעצמן.

והתורי"ד בסוגיין כתב, דלפמש"כ לאסור בסוחט לתוך הקערה אף אם מוכחא מילתא דבעי לה לאכילה, דכיון דעמדו בעינם דבר חדש הוא, ה"נ יש לאסור בביצה שנולדה ביו"ט, דכיון דדבר חדש הוא אתיא לאחלופי במשקין שזבו, ועיי"ש שכתב דלמש"כ בדעת רש"י דמותר לסחוט לתוך הקערה היכא דמוכחא מילתא שדעתו ליתן בתוך התבשיל, דכל דבעי להו לאכילה מותרין, אין לאסור בביצה שנולדה ביו"ט מגזירת משקין שזבו.[[66]](#footnote-67)

המאורות והמאירי כתבו בשם הראב"ד דהא דסוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדירה, היינו דוקא בעומד לאכילה, אבל בעומד למשקה אסור, ומשמע קצת בד' המאורות דטעמו הוא משום איסורא דמשקין שזבו,[[67]](#footnote-68) וזהו שהביא בשם ההשלמה שנחלק ע"ז, דבזיתים וענבים ליכא נפ"מ בין הכניסן לאוכלין להכניסן למשקין,[[68]](#footnote-69) - אך המאורות כתב בשם ההשלמה דאף אם עומד למשקה שרי, וכ"כ המאירי, והארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א הביאו לב' הדעות, והובא בב"י סימן ש"כ סוס"ד, והביאוה"ל בסימן ש"כ ס"ד ד"ה דהו"ל משקה כתב דכן משמע מסתימת ד' השו"ע שם, וכ"נ גם מסתימת ד' כל הראשונים.

**בטעם איסור חולב**

**חולב אדם וכו',** בעיקר איסור חולב תניא לעיל צ"ה א' דהחולב חייב ומפרשינן התם דחייב משום מפרק, ובטעם חיובו נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י שם ובכתובות ס' א' כתב דהוי תולדה דדש, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, וכ"כ הרי"ף לעיל ע"ג ב' והרא"ש שם סימן ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ז, והשבה"ל בסימן קכ"ג בשם תשו' הגאונים. - **ב** בפירש"י שם כתב די"מ דחיובו הוא משום קוצר. - **ג** בספה"י לר"ת סימן כ"ג כתב דהוא תולדה דממחק, והתוס' לעיל ע"ג ב' כתבו בשמו דהוא משום דכשחולב ממחק את הדד ומחליקו, והתוס' תלמיד ר"י הזקן שם כתב דהוא משום דכשיש חלב הרבה בדדים הם בולטות ולאחר שהוציא החלב הדדין שוות ודמי לממחק. - **ד** היראים בסימן ער"ד כתב דהוא תולדה דטוחן. - **ה** התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל ע"ג ב' ותוס' הרא"ש לעיל צ"ה א' כתבו בשם ריב"א דהוא תולדה דגוזז, דכל דבר שהוא מכביד על בע"ח והוא מסירו ומיקל מעליו קרוי מפרק ותולדה דגוזז הוא, וכ"כ הרשב"א בכתובות ס' א' בשם ה"ר שלמה ב"ר אברהם, וכ"כ המאירי לעיל ע"ג ב' וביבמות קי"ד א' בשם י"מ. - **ו** הטל אורות בסוף מלאכת הדש כתב דלהני קמאי שכתבו דבשבת אסור לחלוב לתוך הקדירה משום דהו"ל תולדה דבורר, מתפרש מה שאמרו דחולב חייב משום מפרק, דהוא משום בורר.[[69]](#footnote-70)

בספה"י לר"ת שם הק' על פירש"י דחולב חייב משום מפרק דהוא תולדה דדש, דאין דישה אלא בגידו"ק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל ע"ג ב' וביבמות קי"ד א' ובכתובות ס' א' כתבו דאתיא כמ"ד דיש דישה שלא בגידו"ק, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן לעיל צ"ה א' בדרך בתרא, וכ"כ הרשב"א שם בשם ר"ה גאון, וכ"כ הריא"ז בפ' המצניע ה"ג דין ט', וכן צידד האו"ז בסימן נ"ח. - **ב** הרמב"ן לעיל שם כתב די"ל דבהמה חשיבא כגידו"ק, וכ"כ הרשב"א לעיל שם בדעת הר"ח, וכ"כ הריטב"א שם וההשלמה לעיל ע"ה א', וכ"כ המאירי לעיל ע"ג ב' בשם י"א, וכתב ע"ז שאין הדברים מחוורים כ"כ, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח, וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת ה"ז בדעת הרמב"ם. - **ג** בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב דאף דאין דישה אלא בגידו"ק מ"מ המפרק חייב אף בגידו"ק, משום דהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ואף דהדישה שהיא האב אינה אלא בגידו"ק, מ"מ המפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגידו"ק ושלא בגידו"ק, וכ"כ בפי' קדמון בפ"ח משבת ה"ז, ועמש"נ לפרש בזה במ"מ למלאכת חובל דף מס' 1. - **ד** הרמב"ן לעיל שם כתב די"ל דדישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגידו"ק, אבל להוציא ממנו פירות מכונסים וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גידו"ק היא.[[70]](#footnote-71)

לעיל שם תניא דהחולב וכו' כגרוגרת המכבד וכו' שגג בשבת חייב חטאת וכו' דברי ר"א, וחכ"א אחד זה ואחד זה אינו אלא משום שבות, ובפי' ר"ח שם הביא פלוגתת רבוותא, אם חכמים פליגי גם על חולב דאינו אלא משום שבות, או דלא פליגי אלא על מכבד וכו', אך בחובל כו"ע מודו דחייב משום מפרק.

ובטעם הסוברים דפליגי רבנן על ר"א ואין החולב חייב משום מפרק, מצינו כמה דרכים, **א** התורי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן והריא"ז לעיל שם, והריטב"א בכתובות ס' א'. - **ב** הריטב"א לעיל שם כתב דלכו"ע אין דישה אלא בגידו"ק, אלא דר"א ס"ל דבהמה חשיבא כגידו"ק, ורבנן ס"ל דלא חשיבא כגידו"ק. - **ג** הרמב"ן בסוגיין כתב דהוא משום דאי"ז מפרק הדומה לדש, ומה שאמרו בכתובות ס' א' דיונק הוא מפרק כלאחר יד, הוא גם בחולב.

בפי' ר"ח לעיל שם כתב דקי"ל דהחולב חייב משום מפרק, וכתב דאף אם פליגי רבנן עלי' דר"א, קי"ל כר"א, וכ"כ השבה"ל בסימן קכ"ג בשם תשו' הגאונים, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בשם תשו' הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ז, וכ"כ התוס' לעיל ע"ג ב', והתוס' הרא"ש לעיל צ"ה א', וכתבו דהוא משום דקי"ל דיש דישה שלא בגידו"ק, וכ"כ ההשלמה לעיל צ"ה א', והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"א ה"ד, והאו"ז בסימן נ"ח, וצידד דהוא משום דקי"ל דיש דישה שלא בגידו"ק.

אך התוס' ביבמות קי"ד א' ובכתובות ס' א' נקטו דקי"ל דחולב אינו אסור אלא מדרבנן, משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכ"כ התורי"ד בסוגיין, והריא"ז בפ' המצניע ה"ג דין ט', וכ"כ הרמב"ן לעיל צ"ה א' בדרך בתרא, וכ"כ הרשב"א שם בדעת ר"ה גאון, וכ"כ הריטב"א שם ובכתובות ס' א'.

התוס' לעיל ע"ג ב' וביבמות קי"ד א' הוכיחו כפירש"י דחיוב חולב הוא משום תולדה דדש, מהא דשרי הכא לחלוב לתוך הקדירה משום דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי ואם חיוב חובל הוא משום תולדה דממחק, הי' לנו לחייב אף כשחולב לתוך הקערה, וכן הוכיחו התוס' הרשב"א בכתובות ס' א', והתוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א לעיל צ"ה א', והתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין ולעיל ע"ג ב', והתוס' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"י הזקן שם הוכיחו מזה גם דלא כפי' ריב"א דחיובו הוא משום גוזז, והטל אורות (במלאכת הדש) והרש"ש לעיל צ"ה א' הוכיח מזה גם דלא כפי' הי"מ דחיובו הוא משום קוצר, והטל אורות שם הוכיח מזה גם דלא כפי' היראים דחיובו הוא משום טוחן.

והחת"ס בסוגיין ולעיל ע"ג ב' כתב לישב, דגם לדעת ר"ת אסור לחלוב מדרבנן משום דש, דמדרבנן יש דישה אף שלא בגידו"ק, וזהו דמפלגינן בין חולב לתוך הקדירה לחולב לתוך הקערה, וכ"כ האבנ"ז בסימן נ"ב סק"א ובאג"ט דש סקכ"ד אות כ'.[[71]](#footnote-72)

**חולב לתוך הקדירה בשבת וביו"ט**

**חולב אדם עז לתוך הקדירה,**[[72]](#footnote-73)בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב דהא דשרי לחלוב לתוך הקדירה הוא ביו"ט, אבל בשבת אסור, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ בספה"י לר"ת בסימן כ"ג וסימן נ"ב והביאוהו התוס' בסוגיין, - והרמב"ם בפ"ח משבת ה"י כתב דהחולב לתוך האוכל פטור, ומבו' דה"ז אסור מדרבנן, וכתב המ"מ שם דהוא כדעת הרי"ף,[[73]](#footnote-74) - אך הבעה"מ והרמב"ן והריטב"א בסוגיין כתבו דאף בשבת שרי, והריטב"א כתב כן גם בשם הרי"ף, וכן צידד הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער א' פ"ג, אלא שכתב לחוש לדברי הגאונים.

ובטעם הסוברים דבשבת אסור לחלוב לתוך הקדירה וביו"ט שרי, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דהוא משום דדוקא ביו"ט דחזיא בהמה לאכילה הוי כמו אוכלא דאיפרת, אבל בשבת דלא חזיא לשחיטה הוי הבהמה כפסולת, וכשחולב הוי כנוטל אוכל מתוך פסולת וחייב משום דש,[[74]](#footnote-75) וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח,[[75]](#footnote-76) וכ"כ הגר"א בסימן תק"ה ס"א, והנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג.[[76]](#footnote-77)

**ב** הרמב"ן וש"ר כתבו בשם ר"ת דהוא משום דבשבת דאין הבהמה ראוי' לאכילה, הו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת, וחייב משום בורר,[[77]](#footnote-78) וכ"כ הריב"ש בסימן קכ"א,[[78]](#footnote-79) - והרמב"ן והריב"ש שם הוסיפו דפסולת נפיש, והנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג כתב דהוצרכו לזה לפרש טעם הא דאסרינן בזה אף דבורר אוכל מתוך פסולת,[[79]](#footnote-80) ומוכח לפ"ז דמכוון דבריהם הוא לחייב משום בורר ולא משום דש.[[80]](#footnote-81)

**ג** הרמב"ן במלחמות ובחידושיו כתב דהוא משום דבהמה הוי כפסולת, דלא חזיא לאכילה עם חלבה, והו"ל תולדה דדש, והא דביו"ט שרי, הוא משום דהותרה דישה ביו"ט בכה"ג שדרך לחלוב בכל יום וא"א לעשותו מערב יו"ט,[[81]](#footnote-82) והביא כן מתשו' הרי"ף סימן שי"ב, והרמב"ן כתב לפ"ז דהא דבחולב לתוך הקערה אסור, הוא משום דהו"ל נולד,[[82]](#footnote-83) או מגזירת משקין שזבו,[[83]](#footnote-84) (דגם בחלב שייכא גזירה זו, דשמא יחלוב לגבן דהוי דישה אסורה), ובשם תשו' הרי"ף כתב דהוא משום דמלאכת משקין לא הותרה ביו"ט, (ועמש"כ האבנ"ז בסימן רכ"ו סקי"א לפרש בזה).[[84]](#footnote-85)

**ד** הבעה"מ בריש ביצה פירש דהוא משום דהעז הוי מוקצית בשבת, ואף חלבה מוקצה,[[85]](#footnote-86) וכ"כ ההשלמה בסוגיין, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט' בשם יש מי שאומר, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א, וכתבו לאסור עוד משום דאולודי אוכלא בשבת אסור, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"י והחזו"א בסימן נ"ו סק"א בדעת הרמב"ם, וזהו שכתב דפטור אבל אסור.[[86]](#footnote-87)

**ה** בפי' ריבב"ן כתב בדעת הרי"ף דהא דשאני חולב לתוך הקדירה דלא הותר אלא ביו"ט מסוחט לתוך הקערה דשרי אף בשבת, הוא משום דחולב חייב משום מפרק, אך סוחט הוי מלאכה כלאח"י, דרק דריכה הויא מלאכה כדרכה,[[87]](#footnote-88) - ונראה מזה דמפרש דהא דשאני חולב לתוך הקדירה ביו"ט מבשבת אי"ז משום הני טעמי דלעיל, דהני טעמי הרי לא שייכי בסחיטה, אלא הוא משום דלא התירו לחלוב לתוך הקערה אלא ביו"ט דאין החליבה אסורה בו אלא מדרבנן, וע"כ הוא דבסחיטה שרי לסחוט לתוך הקדירה אף בשבת, כיון דאף בשבת אין הסחיטה אסורה אלא מדרבנן.

\*המ"ב בהקדמה לסימן תק"ה כתב דהא דאסרינן לחלוב ביו"ט בהמה העומדת לאכילה לתוך הקערה, הוא משום איסור נולד, ודעת הגר"א דהוא משום דהו"ל מפרק, - וצע"ג דבד' כל קמאי משמע דבחולב לתוך הקערה ליכא נפ"מ בין שבת ליו"ט, וה"ז אסור משום מפרק,[[88]](#footnote-89) ורק למש"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף דחליבה הותרה ביו"ט לצורך אוכ"נ, הוא דהוצרך לפרש דהא דאסרינן לחלוב לתוך הקערה הוא משום נולד, וכ"כ האו"ז בהל' יו"ט סימן שכ"ט,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הבית מאיר שם.

\*הראשונים נחלקו אם מותר לחלוב ביו"ט בהמה העומדת לחליבה לתוך הקדירה, והובאו הדעות בזה בשעה"צ סימן תק"ה סק"ג, - ועיי"ש שכתב דבדבריהם מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום איסור מוקצה ונולד, אך הגר"א שם כתב דהוא משום דש, דבהמה העומדת לחליבה הו"ל כפסולת, וכ"כ בגל' הגרע"א שם,[[90]](#footnote-91) ובד' הסמ"ג והסמ"ק משמע דהיינו דכל שהיא עומדת לחליבה, הויא הבהמה מוקצה, ומכח זה יש בחליבתה משום בורר, דהו"ל כאוכל מתוך פסולת.

\*במש"כ הרמב"ן דיש לאסור חלב שנחלב ביו"ט לתוך הקערה משום גזירת משקין שזבו, כ"כ השבה"ל בסימן רס"א בשם הר"ש משפיירא, וכ"כ בהגהת תשב"ץ קטן בסימן מ"א בדין חלב שחלבו נכרי בשבת, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ה ס"כ, וכ"כ היש"ש בפ"ק דביצה סימן ב', וכ"כ הפר"ח בסימן תק"ה, והמג"א שם סק"ג, והגר"ז שם ס"ה, והבית מאיר שם.

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סימן רכ"ו כתב דנכרי שחלב ביו"ט מותר החלב באכילה, והביאו הב"י בסימן תק"ה והרמ"א שם, ומבו' דלי"ב משום משקין שזבו, ועי' בבית מאיר שם במש"כ לדחות, וכן האריך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' לדון בזה, עיי"ש,[[91]](#footnote-92) והבני ציון בסימן י"ד הוכיח כן גם מד' הר"ן בסוגיין,[[92]](#footnote-93) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ד סק"ד, - ובטעם הא דלי"ב משום משקין שזבו, כתב הבני ציון שם דהוא למש"כ הרשב"א לעיל קכ"ב א' דבדבר דלא אתי ממילא אלא ע"י מעשה, ליכא משום משקין שזבו.[[93]](#footnote-94)

\*האו"ש בפ"ח משבת ה"י כתב דביניקת תינוק מחלב אמו ליכא משום מפרק, משום דחלב שבפי התינוק הוי אוכל, והוי כחולב לתוך הקדירה דשרי, וכ"ה מבו' בתו"ד המשכנות יעקב בסימן קי"ב,[[94]](#footnote-95) - וצע"ג דאף אם החלב הוי כאוכל, הרי כיון דהאשה אינה אוכל, הו"ל כמפרק אוכל מפסולת דחייב משום מפרק, דמה"ט דעת ר"ת ודעימי' דהחולב בהמה בשבת לתוך הקדירה חייב משום דהבהמה בשבת חשיבא כפסולת, ואף המתירים בזה הוא משום דהבהמה חשובה כאוכל אף בשבת, אך באשה דל"ה אוכל יש לחייב משום מפרק אוכל מפסולת, ועמד ע"ז החזו"א בסימן נ"ה סוסק"ח.[[95]](#footnote-96)

**כדאמר ר' יוחנן בטיפה המלוכלת ע"פ הדד,** החת"ס הק' דא"כ היאך מותר לחלוב לקדירה, הרי יש לאסור משום הטיפה הראשונה המלוכלת ע"פ הדד שהיא משקה, והוא צריך לאותה טיפה לצחצח הדד שתהא נוחה ליחלב, וכן הק' הקבא דקשייתא בקו' ע"ו, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן נ"ב ובאג"ט דש סוסקכ"ד, והחזו"א בסימן נ"ה סק"ז.

\***כביצה מכוונת טהור,** בפירש"י כתב דהוא משום דלכי סחיט טיפה קמייתא חסר לה מכביצה, ואין האוכל מטמא את המשקה בפחות מכביצה, והתוס' הק' דלמ"ד דמשקין מיבלע בליעי מ"ט אין המשקין נטמאין כשיצאה טיפה ראשונה והוכשרו הענבים,[[96]](#footnote-97) - והתוס' לעיל צ"א א' ד"ה אי ובפסחים ל"ג ב' ד"ה לאימת כתבו לישב דאף דאוכל מקב"ט בפחות מכביצה, מ"מ אינו מקבל הכשר בפחות מכביצה, - והרמב"ן בחולין ל"ד ב' כתב לישב, דאף דמשקין מיבלע בליעי, מ"מ כשהתחיל לסחוט משקין שבהן מיפרש פרישי ולא מיבלע ההיא שעתא, והביאוהו רבינו דוד ומהר"ם חלאוה בפסחים שם.

כ"ט טבת פ'

דף מס' 5

**קמ"ה א' - המחליק בענבים,** בפירש"י כתב דאיירי בנחתום המחליק פני ככרותיו בענבים, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן, - אך התורי"ד הק' דא"כ תיפו"ל דהוכשרו הככרות משעת לישה, ודוחק לפרש כגון שנילושו במי פירות, דהו"ל לפרושי,[[97]](#footnote-98) וכתב לפרש דאיירי במחליק את העיגול בענבים, וכ"כ הר"ש והרא"ש במעשרות שם, (והריבמ"צ שם כתב דמחליק העיגול או הככרות).[[98]](#footnote-99)

\*במעשרות פ"א מ"ח פליגי רבנן ור' יהודה דלרבנן מחליקין בתאנים וענבים של טבל ולר' יהודה אין מחליקין, והדר פליגי בדין המחליק בענבים אם הוכשר, והתורי"ד בסוגיין כתב דאזדי לטעמייהו דכ"ה דפליגי לענין טבל ה"נ פליגי לענין הכשר, וכ"כ בפי' הריבמ"צ ובשנו"א במעשרות שם.

והקר"א עמד בזה דלפ"מ דס"ד דפליגי במשקה הבא לאוכל, א"כ מ"ט דרבנן דשרו להחליק בתאנים של טבל, הרי אף דהוי אוכל, מ"מ יהא אסור משום טבל,[[99]](#footnote-100) - ובד' החזו"א במעשרות סימן ז' סק"ג מבו' דהוא משום דלא נאסר היוצא מן הזיתים והענבים, אלא כשיש עליו תורת משקה, אך כל שאין עליו תורת משקה הו"ל כזיעה בעלמא, עיי"ש.[[100]](#footnote-101)

**דכו"ע משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא,** כן גירסת רש"י ותוס', והתוס' כתבו דלא מצינן למימר דלכו"ע אוכל הוא, דא"כ מ"ט דמ"ד דהוכשר.

אך הרמב"ן כתב דגירסת הרי"ף וכולהו נוסחי דווקני דכו"ע משקה הבא לאוכל אוכל הוא, ואתיא אליבא דהלכתא,[[101]](#footnote-102) והכא לא חשיב כמשקה הבא לאוכל, משום דאין משקה זה נותן טעם בפת כלל, אלא בעוד שהוא לח האור מהבהבו ושורפו, והא דתלינן לה מעיקרא בדין משקה הבא לאוכל, הוא משום דס"ד דהמשקה של ענבים נותן טעם בפת, וכ"כ הר"ן, ובדבריהם מבו' דאף למ"ד דלא הוכשר, אי"ז מדינא דמשקה הבא לאוכל, אלא הוא דין בפנ"ע דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ה ס"א, - אך הרשב"א כתב דפלוגתייהו היא אם כיון דהולך לאיבוד שהאש שורפו ואינו נשאר בתוך האוכל ל"ה כמשקה הבא לאוכל, או דאע"ג דהולך לאיבוד מ"מ השתא מחליק בהן את הפת וליפותו הוא דקעביד והוי כמשקה הבא לאוכל,[[102]](#footnote-103) וכ"כ הריטב"א,[[103]](#footnote-104) ולדבריהם נמצא דהא דהמשקה הולך לאיבוד, הוא הטעם שיהא עליו תורת משקה, ודלא כפירש"י ודעימי' דהא דהוא הולך לאיבוד הוא הטעם שלא יהא עליו תורת משקה.

הרשב"א והריטב"א כתבו דאף לפי גירסת רש"י דאמרינן דכו"ע משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא, מ"מ קי"ל דמשקה הבא לאוכל אוכל הוא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועמש"כ בזה האו"ז בסימן נ"ח, - אך בפי' הר"י מלוניל הק' ע"ד הרי"ף שפסק כרב ושמואל, דמשמע משו"ט דגמ' דכו"ע משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא, ופליגי במשקה העומד לאיבוד או במשקה העומד לצחצחו, והרי דמסקנת הגמ' דמשקה הבא לאוכל משקה הוא, וגם ב' המשניות האחרות דמקשינן מינייהו הכי רהטי, וכ"כ בחי' המהר"ל.

והמאירי כתב דאע"פ דלענין שבת אמרו משקה הבא לאוכל כאוכל, לענין טומאה ל"ה כאוכל, ומה"ט הוא דהזב החולב את העז אף לתוך הקדירה החלב טמא, וגם במחליק בענבים ליכא למיתי עלה מכח הא דהוי משקה הבא לאוכל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מטומאת אוכלין ה"ב שכתב בסתמא דטמא מת שסחט זיתים וענבים יותר מכביצה טמא, ולא מפליג בין סוחט לתוך הקערה לסוחט בתוך הקדירה, וגם כתב שם להא דזב שחלב את העז החלב טמא, ולא כתב דהוא משום טיפה המלולכת שע"פ הדד.[[104]](#footnote-105)

**המפצע בזיתים בידים מסואבות הוכשר,** בפירש"י כתב דהוא משום דניח"ל במשחא דטייף עלייהו שמתוך כך הם מרבים טעם, והשפ"א כתב דלכאו' יש ללמוד מזה דמשקה הבא לאוכל ל"ה כאוכל, דהרי השמן היוצא מן הזיתים בא ליתן טעם בזיתים, והו"ל כמשקה הבא לאוכל, דליכא נפ"מ אם בא לאוכל אחר או בא לאותו אוכל שיצא ממנו,[[105]](#footnote-106) ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

**משקה הבא לאיבוד**

**דמר סבר משקה הבא לאיבוד משקה הוא ומר סבר לאו משקה הוא,** לדעת רש"י ודעימי' דטעמא דמ"ד דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, היינו משום דכל שהולך המשקה לאיבוד אין עליו תורת משקה, הרי דה"נ הוא במפצע בזיתים, דכיון דהמשקה הולך לאיבוד אין עליו תורת משקה.

אך לדעת הרשב"א והריטב"א דטעמא דמ"ד דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, אי"ז כלל מכח הא דהוא הולך לאיבוד, אלא הוא משום דהוי משקה הבא לאוכל, אלא דפליגי אם בכה"ג דהוא הולך לאיבוד לא חשיב כמשקה הבא לאוכל, או דאף בכה"ג חשיב כמשקה הבא לאוכל, צ"ל דגם במפצע בזיתים לידע אם הגיעו זיתיו למסוק חשיב כמשקה הבא לאוכל, כיון דהוא צריך ליציאת המשקה לצורך האוכל, אלא דהוי משקה ההולך לאיבוד, ובזה הוא דפליגי אם חשיב כמשקה או כאוכל, וצ"ע.

הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דאסור לסחוט מוך ומטלית מן היין שבתוכם אף כשהיין הולך לאיבוד, וכתב דאף למ"ד הכא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, היינו משום דמעיקרא הי' אוכל ולא הו"ל בעין, ומשא"כ ביין הבלוע במוך ובמטלית שניכר המשקה מעיקרא, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סו"ס ע"ו דכל הא דמשקה הבא לאיבוד והעומד לצחצחו לאו משקה הוא, הוא דוקא הכא דמתחילה כשהוציא המשקה הי' יוצא לאיבוד או לצחצח, אך אם הי' עליו שם משקה מתחילה, לא בטל מיני' תורת משקה מכח הא שבא לאיבוד או שעומד לצחצח, וכ"כ החת"ס בסוגיין.

הרמב"ם בפי"א מטומאת אוכלין הי"ד פסק כת"ק דהמפצע בזיתים לידע אם הגיעו זיתיו למסוק לא הוכשר, ולכאו' הוא משום דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, ולכאו' לפ"ז יש להתיר לסחוט זיתים וענבים לאיבוד, דכל שסוחטן לאיבוד אין תורת משקה עליהן, ודמי להא דשרינן לסחוט לתוך הקדירה.[[106]](#footnote-107)

וכ"ה מבו' בד' הסה"ת שהבאנו לעיל, דלא אסר לסחוט מוך ומטלית מן היין שבתוכם אף שהוא הולך לאיבוד, אלא משום דכבר הי' עליו תורת משקה,[[107]](#footnote-108) וכ"נ גם מהא דשרי לעיל נ' ב' לפצוע זיתים בשבת, ולא אסרינן לה משום סחיטה,[[108]](#footnote-109) - אך למש"נ בדעת הרשב"א והריטב"א דכל הא דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, הוא בגונא דהו"ל משקה הבא לאוכל, וליכא דין בפנ"ע דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, אין להתיר מכח זה בסחיטת זיתים וענבים לאיבוד,[[109]](#footnote-110) ועמש"נ בזה להלן בהערה כ"ז וכ"ח בהתירא דסחיטת כבשים ושלקות לגופן.

\*החזו"א במכשירין סימן ח' סק"א הק' בהא דקי"ל דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, דמ"ש ממה שמצינו בכ"ד דכל שתולש את המים לרצון הוו משקה, אף שהם הולכין לאיבוד, וכתב דשאני מים דלעולם הוו משקה וא"צ רק ניחותא ובניחותא כ"ד סגי, ומשא"כ בזיתים וענבים דמעיקרא אוכל והשתא משקה, וכל שאין דעתו לשתי' לאו משקה הוא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך למש"נ לעיל קמ"ד א' מד' הראשונים בכ"ד דהא דבעינן רצון ביוצא מן הזיתים והענבים הוא חד דינא עם הא דבעינן רצון במים, וגם מי גשמים לא חשיבי משקה עד דאחשבינהו בתחילתן, צ"ע דמ"ט חלוקין הן זמ"ז כשהמשקה הולך לאיבוד.[[110]](#footnote-111)

**במשקה הבא לצחצחו פליגי,** בפירש"י כתב דהתם ל"ה כמשקה הבא לאיבוד דאינו הולך לאיבוד שהרי לצחצח האוכל נתנו והרי מצחצחו, ופליגי בדין משקה הבא לאוכל לצחצחו, דאף דמשקה הבא לאוכל הוי כמשקה, היינו היכא דעביד תורת משקה, אבל הכא דהוא בא לצחצחו נחלקו אם הוי כאוכל,[[111]](#footnote-112) - אך בפי' הר"י מלוניל כתב לפרש דפליגי אם משקה הבא לצחצחו חשיב כמשקה הבא לאיבוד או לא, וכ"נ קצת בפי' הר"ש במעשרות פ"א מ"ח.

**סחיטה שלא בגידו"ק**

**ודג לצירו אפי' לתוך הקערה,** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו משקה הוא אלא אוכלין, והאו"ז בסימן נ"ח כתב דמשמע דלסחוט דג לדמו אסור, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן יש דישה אף שלא בגידו"ק.[[112]](#footnote-113)

אך התוס' בד"ה ור' יוחנן כתבו דר' יוחנן דמחייב בסחיטת כבשים ושלקות, ה"נ הסוחט דג לצירו חייב חטאת, וכ"כ הריא"ז בפירקין, - והפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ עמד בזה דמ"ט הוא חייב חטאת, הרי אין דישה אלא בגידו"ק,[[113]](#footnote-114) - והאג"ט דש סקכ"ד אות ד' בהג"ה כתב דהתוס' לטעמייהו לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק שכתבו דקי"ל דיש דישה אף שלא בגידו"ק, ומה"ט הוא דהחולב חייב משום מפרק, - והחת"ס בסוגיין כתב דכל הא דאין דישה אלא בגידו"ק הוא רק במשקה שהוא מגופו, אך כל שאין המשקה מגופו יש סחיטה אף שלא בגידו"ק, והכא איירי בציר הנבלע בו ממקום אחר.[[114]](#footnote-115)

בעיקר מש"כ האו"ז דאף דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן אסור אף שלא בגידו"ק, כ"כ גם הריטב"א בכתובות ו' א', וכ"כ השיטה להר"נ לעיל קי"א א' בסו"ד, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ, עיי"ש, וכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי שכתבו דלדידן דאין דישה אלא בגידו"ק, אין חליבה אסורה אלא מדרבנן, והרי דמדרבנן יש דישה אף שלא בגידו"ק, שהרי אף האיסור דרבנן לדידן הוא משום מפרק, וכדחזינן דשרי לחלוב לתוך הקערה.

אך בד' הרמב"ן לעיל קי"א א' משמע קצת דס"ל דאף מדרבנן ליכא איסור סחיטה בדבר שאינו גידו"ק, וכ"נ גם בד' השיטה להר"נ שם בתחילת דבריו, וכ"כ הראש יוסף לעיל ע"ה א' והחת"ס בסוגיין,[[115]](#footnote-116) וכתבו לפרש בזה דעת רי"ו דמותר לסחוט דג לצירו, (שתמה ע"ז המג"א בסימן ש"כ סקי"ב).

**מהו דחשיב כדישה בגידו"ק**

הפמ"ג באש"א בפתיחה לסימן ש"כ בסופו נקט דכל שסוחט בגד פשתן חשיב כדישה בגידו"ק, ומבו' דליחשב כדישה בגידו"ק לא תלי בהדבר הנסחט, אלא תלי בהדבר שסוחטין ממנו, דכל שהוא גידו"ק הו"ל כדישה בגידו"ק, והאג"ט דש סק"ז האריך הרבה בזה.[[116]](#footnote-117)

והרמב"ן לעיל קי"א א' כתב דסחיטת בגד מן היין הבלוע בו ל"ה כדישה בגידו"ק, ומבו' דלא סגי במה שהיין הבלוע בו הוא גידו"ק, וחשיב כדישה שלא בגידו"ק, ובד' השיטה להר"נ שם מבו' דאף בבגד של פשתן שנבלע בו יין לא חשיב כדישה בגידו"ק, והאג"ט שם אות ט"ו כתב דאף דהיין והבגד של פשתן תרוייהו גידו"ק נינהו, מ"מ לא חשיב כדישה בגידו"ק אלא כשסוחטו מתוך קליפתו שהיתה עליו בשעת גידולו, עיי"ש.[[117]](#footnote-118)

**סחיטה לגופן**

**כבשים שסחטן אמר רב לגופן מותר,** לקמן בסוגיין אמרינן דאף לר' יוחנן דאם סחטן למימיהן חייב חטאת, מ"מ לגופן מותר, ובטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך, והתוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה וצריך לעצים כתבו דהוא משום דאין דרך דישה בכך, וע"כ ל"ה כמלאכה שא"צ לגופה דאסורה מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לעיל קי"א א' דכיון דסחיטה אינה אב מלאכה בפנ"ע אלא הוי תולדה דדש, ל"ה דומיא דדש אלא היכא דהוא צריך למשקה הנסחט, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"נ בד' האו"ז בסימן נ"ח והריב"ש בסימן שצ"ד.

**ב** בד' התוס' בכתובות ו' א' ד"ה האי מסוכרייתא מבו' דלדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, מה"ט הוא דשרי סחיטה לגופן, כיון דלא ניח"ל במשקין היוצאין.[[118]](#footnote-119)

**ג** התוס' בכתובות שם כתבו לפ"מ שהוכיחו דפס"ר דלא ניח"ל אסור דהוא משום דהנסחט מהן הוי אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו, וכתבו דהוא כדחזינן דאפי' למימיהן פטור אבל אסור.[[119]](#footnote-120)

**ד** האג"ט דש סקי"ז אות ה' כתב בדעת הרשב"א, דהוא משום דאיסורא דסחיטת כבשים למימיהן, הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, וכמש"כ כן הרשב"א לעיל קמ"ד ב', וע"כ כ"ז הוא כשסוחטן למימיהן, אך כשסוחטן לגופן ולא אחשבינהו ל"ה משקה, וע"כ לי"ב איסורא, ועי' גם בחזו"א סימן נ"ה סק"ה שדן לפרש כן.[[120]](#footnote-121)

בעיקר הפלוגתא בטעם התירא דסחיטה לגופן, לכאו' נפ"מ בזה בדין סחיטת זיתים וענבים לגופן, דאם התירא דסחיטה לגופן הוא משום דאין דרך דישה בכך, או משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, יש להתיר אף בסחיטת זיתים וענבים לגופן, אך אם התירא דסחיטה לגופן הוא משום דהוי אוכלא דאיפרת כדחזינן דאף למימיהן פטור אבל אסור, או משום דלא אחשבינהו למשקה, הרי דבסחיטת זיתים וענבים דל"ה אוכלא דאיפרת, דמה"ט אם סחטן למימיהן חייב, וגם ל"ב שיחשיבם למשקה, יש לאסור אף כשסחטן לגופן, ובד' האו"ז בסימן נ"ח בשם ה"ר שמשון מבו' לכאו' דחייבין על סחיטת זיתים וענבים לגופן, עיי"ש.[[121]](#footnote-122)

אמנם הנה הרמב"ן והר"ן לעיל קי"א א' צידדו דאף דמדינא כל סחיטה לגופן מותרת, מ"מ בדברים שדרך סחיטה בהן, ה"ז אסור מדרבנן,[[122]](#footnote-123) וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בכתובות ו' א',[[123]](#footnote-124) וכ"כ המג"א בסימן ש"כ סק"ט דסחיטת זיתים וענבים לגופן אסורה, משום דרוב העולם סוחטין אותן למימיהן,[[124]](#footnote-125) וכ"כ המ"ב שם סקכ"ד.[[125]](#footnote-126)

אך בד' הרשב"א לעיל שם ובכתובות ו' א' והריב"ש בסימן שצ"ד, מבו' דהתירא דסחיטה לאיבוד הוא אף בדברים שדרך לסוחטן, וזהו שכתבו דמותר להדק בגד הבלוע ביין ולי"ב משום סחיטה כיון דהנסחט הולך לאיבוד,[[126]](#footnote-127) וכ"נ גם בד' הריטב"א לעיל שם והרמב"ן בכתובות ו' א', וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לעיל נ' ב' בדין פציעת זיתים.[[127]](#footnote-128)

הרמב"ן והר"ן לעיל קי"א א' והריב"ש בסימן שצ"ד כתבו דיש להתיר בסחיטת בגד הבלוע ביין דומיא דסחיטת כבשים ושלקות לגופן, ולא דנו הרמב"ן והר"ן לאסור אלא משום דאסרו חכמים בדברים שדרך סחיטה בהן, - אך הסה"ת בסימן רמ"ד כתב לאסור בזה, דל"ד להא דשרינן בסחיטת כבשים לגופן, דדוקא לגופן שאינו רוצה שיהי' המשקה בגוף של האוכל שרוצה לאוכלו בלא המשקה הבלוע בו, וצ"ב.

לדעת רש"י ותוס' לעיל בסוגיין דאסור לסחוט תותים ורמונים אף כדי למתק, שמא יבא לסחוט לשם משקה, צ"ע דמ"ט שרי לסחוט כבשים ושלקות לגופן ולא גזרינן, - וצ"ל דהוא משום דאין דרך כלל לסחוט כבשים ושלקות למימיהן, ודמי לפגיעין ופרישין דמותר לסחטן כדי למתק, אף דאסור לסחטן למימיהן, כיון דאין אדם סוחט אותם למשקה.[[128]](#footnote-129)

הרשב"א כתב דסחיטת כבשים ושלקות לגופן דשרי, הוא אף כשסוחטן לתוך הקערה,[[129]](#footnote-130) וכ"כ בקיצור פסקי הרא"ש סימן ד', והאו"ז בסימן נ"ח, וכ"כ הטושו"ע בסימן ש"כ ס"ז, והמ"ב שם סקכ"ד כתב דהיינו דאף דסוחט לתוך הקערה ואין המשקה הולך לאיבוד, מ"מ כיון שאינו מכוין בשביל המשקה איננו בכלל מלאכה.

אך בד' הריב"ש בסימן שצ"ד משמע דלא הותר אלא כשהמשקה הולך לאיבוד,[[130]](#footnote-131) וכ"נ בד' הט"ז בסימן ש"כ סקי"ב,[[131]](#footnote-132) ובד' החיי אדם בכלל י"ד סוס"ה ובנשמ"א שם סוסק"ד, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"כ סק"ח באורך.[[132]](#footnote-133)

\*במש"כ הרשב"א ודעימי' דסחיטת כבשים ושלקות לגופן מותרת אף כשסוחטן לתוך הקערה, משמע מסתימת הדברים הוא אף היכא דניח"ל במשקה, ונתחדש בזה דמש"כ התוס' דכל דסוחטן לגופן אין דרך דישה בכך, הוא משום דאין הסחיטה לצורך המשקה, אף דניח"ל במשקה, וזה כמש"כ הגרע"א בגהש"ס לעיל ע"ג ב' דמש"כ התוס' שם דזומר וא"צ לעצים פטור משום דלא מיקרי בעצים קוצר אלא בענין זה, דלא סגי במה דניח"ל בעצים, אלא לא מיקרי קוצר אלא כשהוא קוצר לצורך העצים, ועמש"נ בזה במקומו.[[133]](#footnote-134)

אך למש"כ התוס' בדעת הערוך דטעם התירא דסחיטת כבשים ושלקות לגופן הוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, אין להתיר היכא דניח"ל במשקה הנסחט, וכמבו' בד' הערוך דכל דאין המשקה הולך לאיבוד, הו"ל כפס"ר דניח"ל, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"כ סי"ח.

הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג כתב דכבשים ושלקות שסחטן, אם לרכך גופן מותר ואם להוציא מימיהן אסור, והאג"ט דש סקכ"ז אות ג' דקדק מדבריו דהא דשרינן בסחיטה לגופן, הוא רק כשאינו מתכוין להוציא מימיהן אלא שמגלגלו בידו לרככו והמים יוצאין ממילא, אך אם מתכוין לסחיטה אסור, וכ"כ הערך ש"י בסימן ש"כ סי"ח, - והאג"ט שם סקי"ז אות ס"ה רמז להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם שם פ"ח ה"ח דהחובל בחבירו חייב אע"פ שא"צ לדם שהוציא ממנו, ולהרמב"ם לטעמי' דחיוב חובל הוא משום מפרק, יש ללמוד מזה דחיובא דמפרק הוא אף כשא"צ להדבר שמפרק,[[134]](#footnote-135) וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קט"ו דלדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק, יש ללמוד מסוגיית הגמ' בכתובות ה' ב' דחייב אף כשא"צ כלל לדם, (והיינו ממה שאמרו שם דאם דם חבורי מחבר, יש לאסור אף אם א"צ כלל לדם היוצא, ולא דנו אלא משום מקלקל בחבורה).

אך החזו"א בסימן נ"ה סק"ה האריך דאין לפרש כן בד' הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, אלא דבריו קיימי כשכונתו להוציא מימיהן, דאם תכלית הוצאת מימיהן היא בשביל תיקון גופן מותר, ואם היא להוצאת מימיהן אסור, ועיי"ש שכתב דהא דהחובל בחבירו דרך נקמה חייב, הוא כשמשכך נקמתו בשפיכת דמו לחוץ,[[135]](#footnote-136) אך לא נתישב בזה סוגיית הגמ' בכתובות ה' ב' דמבו' דגם אם א"צ כלל לדם יש בזה משום חובל.

א' שבט פ'

דף מס' 6

**כבשים ושלקות**

**קמ"ה א' - כבשים שסחטן וכו' למימיהן פטור,** בטעם הא דאינו חייב משום מפרק, כתב בפירש"י דהוא משום דאי"ז מפרק דאין המשקה הזה יוצא מן הכבשים שלא גדל בתוכן, וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה והפסקי רי"ד והמאירי.

והתוס' הק' ממה שאסרו לעיל קמ"א א' להדוקי אודרא אפומא דשישא שמא יסחוט, והרי דיש בזה משום סחיטה דאורייתא אף שלא גדל המשקה בתוכן, וההשלמה והמאירי הק' עוד ממה שאמרו לעיל קי"א א' דהאי מסוכרייא דנזייתא אסור להדוקה ביו"ט, משום דמודה ר"ש בפס"ר, ואם אין האיסור בזה אלא מדרבנן ל"ה אסרינן בפס"ר.[[136]](#footnote-137)

ובישוב ד' רש"י מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"ל דרבא דקאמר לה התם ס"ל כר' יוחנן דמחייב בסחיטת כבשים ושלקות אף שלא גדל המשקה בתוכן.[[137]](#footnote-138) - **ב** ההשלמה והמאירי כתבו במה שאסרו במסוכרייתא דנזייתא דאין האיסור בזה משום מפרק דהוא תולדה דש, אלא משום מלבן, והרמב"ן לעיל קי"א א' כתב דבכל סחיטת בגד אין לאסור אלא משום מלבן, משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכ"כ השיטה להר"נ שם בתחילת דבריו,[[138]](#footnote-139) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו. - **ג** המאירי כתב דשאני כבשים דהמשקה הכנוס בתוכם אינו נבלע בהן, ומשא"כ בבגדים שהמשקין בלועים בגופן, יש בהן משום מפרק, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב. - **ד** האהעו"ז כתב דהא דליכא משום מפרק כשלא גדל בתוכן, הוא משום דיש עליו תורת משקה גם בעודו בלוע בכבשים, ולא נשתנה ע"י פירוקו מאוכל למשקה, אך במשקין הבלועין בבגד דהוא פסולת גמור, הוי בכלל דש אף שלא גדל בתוכו.[[139]](#footnote-140)

התוס' כתבו דהא דבסחיטת כבשים אינו חייב משום מפרק הוא משום דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, וכ"כ הרשב"א, וכ"ה משמעות ד' הרי"ף שכתב דהלכתא כרב ושמואל דפטרי בסחיטת כבשים ושלקות, משום דתנא דבי מנשה מסייע להו דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דשאר פירות אין דרך לסחטן ואין הנסחט מהן חשוב משקה אלא אוכל, וכ"נ בד' הר"ן.[[140]](#footnote-141)

ובדעת רש"י שלא פירש כן, כתב הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, הוא משום דאורחייהו בהכי, ולפ"ז חייב בכל מידי דאורחי' בהכי, וע"כ יש לחייב אף בסחיטת כבשים ושלקות דדרך לסחטן,[[141]](#footnote-142) ובע"כ דהא דפטרי רב ושמואל הוא משום דלא גדל בתוכן, - וי"ל עוד כמש"כ התורי"ד דכל הא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים הוא רק במשקין הנסחטין מן הפירות, ונת' להלן.

**למימיהן פטור אבל אבל אסור,** בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב אות י' הוכיח מהא דאסרינן בסחיטת כבשים ושלקות למימיהן, דכ"ש דסחיטת שאר פירות למימיהן אסורה, ולא הותרה סחיטת שאר פירות אלא כשסוחטן כדי למתק, וכדעת רש"י ודעימי'.

ולדעת הרי"ף ודעימי' דסחיטת שאר פירות מותרת אף למימיהן, כתב העולת שבת בסימן ש"כ סוסק"כ דהא דשאני סחיטת כבשים למימיהן דאסורה, אפשר דהוא משום דכבשים ושלקות דמו לתותים ורמונים דדרכם בכך לכבוש אותם ולסחוט אח"כ,[[142]](#footnote-143) וכתב דהוא דוחק, - אך המג"א שם סק"ט כתב דהא דסחיטת שאר פירות למימיהן מותרת, הו אמשום דאין שם משקה עליו, ומשא"כ הכא דהי' שם משקה עליו מקודם.[[143]](#footnote-144)

והפמ"ג שם כתב דנפ"מ בין הטעמים הוא בדין כבשים שנכבשו במי שאר פירות, דלדעת העולת שבת אסור לסוחטן, כיון דדרך לסוחטן כתותים ורמונים, ולדעת המג"א שרי, כיון דמעולם ל"ה עליהן תורת משקה, ועמש"כ התהל"ד שם סקי"א לדון עוד נפ"מ בזה.

**ר' יוחנן אמר אחד כבשים ואחד שלקות וכו' למימיהן חייב חטאת,** הרי"ף כתב דהוא דלא כדתני דבי מנשה דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"נ מד' התוס' ודעימייהו שפירשו דטעמא דרב ושמואל דפטרי בסחיטת כבשים ושלקות הוא משום דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, ומשמע דבזה הוא דפליג ר' יוחנן.

אך בפי' ר"ח כתב בהא דתנא דבי מנשה דד"ת אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים, דלא קשיא הא דר' יוחנן,[[144]](#footnote-145) וכ"כ התורי"ד דמודה ר' יוחנן דאין חייבין על דריכת זיתים וענבים בלבד, ואך דכ"ז הוא במשקין הנסחטין מן הפירות ששום משקה אינו חשוב אלא היוצא מן הזיתים ומן הענבים, אבל כבשים שבלעו משקה חשוב, חייבין על סחיטתו.[[145]](#footnote-146)

הרי"ף כתב דקי"ל כרב ושמואל דאין חייבין על סחיטת כבשים ושלקות, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והרשב"א והר"ן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"כ ס"ז, - אך הר"ח כתב דקי"ל כר' יוחנן דחייבין על סחיטת כבשים ושלקות, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והרוקח בסימן ס"א, והאו"ז בסימן נ"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"כ ס"ז.

**וזיתים וענבים לא יסחוט ואם סחט חייב חטאת,** האו"ז בסימן נ"ח כתב בשם ה"ר שמשון דהא דקאמר דזיתים וענבים לא יסחוט היינו דלא יסחוט כלל בין לגופן בין למימיהן, וזהו חומרא דזיתים וענבים מכבשים ושלקות,[[146]](#footnote-147) ועיי"ש שכתב בשם ר"ת דפליג ע"ז דחומרא דזיתים וענבים הוא דחייב עליהן חטאת.[[147]](#footnote-148)

**אבל למימיהן לא יסחוט, ואם סחט נעשה כמי שסחט זיתים וענבים וחייב חטאת,** בפי' ר"ח כתב דמהא דא"ר יוחנן דלמימיהן לא יסחוט ואם סחט נעשה במי שסחט זיתים וענבים וחייב חטאת, ולא הפריש בסחיטתן למימיהן בין קדירה לקערה, אלא הכל אסור, שהרי סחיטת זיתים וענבים בין לקדירה ובין לקערה למימיהן הוא צריך, וא"ר יוחנן שהסוחט כבשים ושלקות למימיהן כסוחט זיתים וענבים וחייב חטאת, וכתב דמזה מתברר דלא קי"ל כרב ושמואל שהתירו לסחוט אשכול של ענבים לתוך הקדירה, והרי"ף האריך לתמוה ע"ז דלא שמעינן מדר' יוחנן דחייב אף כשסוחט לתוך הקדירה.[[148]](#footnote-149)

ובביאור ד' הר"ח מצינו כמה דרכים, **א** האהעו"ז כתב דהוא משום דבכבשים ושלקות מודו רב ושמואל דיש לאסור אף כשסוחט לתוך הקדירה, כיון שנבלעו בהן משקין מעלמא, ע"כ אף כשיצאו לתוך האוכל לא בטל מהן תורת משקין, דהא דמשקה הבא לאוכל כאוכל, הוא רק כשבתחילת ביאתו לעולם בא לתוך האוכל, וה"נ הא דמחייב ר' יוחנן בכבשים ושלקות למימיהן הוא אף כשסוחטן לתוך הקדירה, ומהא דמדמי להו רב לסוחט זיתים וענבים משמע דאף בסחיטת זיתים וענבים חייב אף כשסוחט לתוך הקדירה, וכ"כ החת"ס בסוגיין והמנחת ברוך בסימן פ"א ענף ב'.[[149]](#footnote-150)

**ב** המשכנות יעקב בסימן קי"ב כתב דמהא דמחייב ר' יוחנן בסחיטת שלקות אף דחשיבי כאוכל, יש ללמוד דס"ל דחיוב מפרק הוא אף כשיש על הנסחט תורת אוכל, וע"כ יש לחייב אף כשסוחט לתוך הקדירה.

**ג** האבי עזרי בפ"ח משבת ה"י כתב דכל הא דבסחיטת אוכל מאוכל ליכא משום מפרק, הוא רק כשהמשקין הן מהדבר עצמו, דבכה"ג אי"ז פירוק כלל, אלא הוא כמפריד חתיכה זו מחתיכה זו, אך בכבשים ושלקות שלא גדל המשקה בתוכן, שפיר חשיבא סחיטתן כמפרק אף אם יש על הנסחט מהן תורת אוכל, וע"כ חייבין על סחיטתן אף כשסוחטן לתוך הקדירה, ומהא דמדמי להו ר' יוחנן לסחיטת זיתים וענבים משמע דאף בסחיטת זיתים וענבים חייב אף כשסוחט לתוך הקדירה.

**דבר תורה אינו חייב אלא על סחיטת זיתים וענבים,** בטעם הא דאינו חייב על סחיטת שאר פירות, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו אורחייהו בהכי ולאו מלאכה נינהו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דרק בזיתים וענבים הוי מלאכה חשובה דאורחא בכך, - ובד' הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ מבו' שפירשו בד' רש"י דהוא משום דאי"ז דרך המלאכה, וכן פירשו הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב והמשכנות יעקב בסו"ס קי"ב,[[150]](#footnote-151) והיינו דחשיבות מלאכת מפרק היא רק בדבר שדרך לפרקו, אך שאר פירות שאין דרכן בכך, אף דהמשקה היוצא מהן חשיב משקה, וכמו שאמרו לעיל קמ"ד ב' דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, לאו מלאכה היא.

**ב** הרא"ש בסימן ד' כתב דהוא משום דשאר פירות שדרך לאכלן ולא להוציא מהן משקה, אין שם משקה על היוצא מהן, וכ"כ הרשב"א דאף אם הוא צריך להנסחט מהן לא חשיב משקה אלא אוכל, וכ"כ הריטב"א דאף אם סחטן למשקה בטלה דעתו אצל רוב העולם ולא חשיב משקה אלא אוכל, והיינו דכיון דאין היוצא מהן חשיב כמשקה אלא כאוכל, ל"ה בכלל מפרק, דאוכלא דאיפרת הוא.

**ג** בתשו' גאון שנד' בסוף שיטה להר"נ למכילתין נראה דהוא משום דהיין והשמן הוו מז' משקין, אך שאר פירות אין היוצא מהן חשוב כמשקה, וכן משמע קצת בפי' רבינו פרחי' לעיל קמ"ד ב', וכ"כ הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ בדעת הר"ן, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קי"ב.[[151]](#footnote-152)

בסוגיית הגמ' לעיל קכ"ח ב' מבו' דלמ"ד דיש סחיטה בשיער, ה"ז אסור מדאורייתא, עיי"ש, והרא"ש הק' דהרי אין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים,[[152]](#footnote-153) וכתב דשאני סוחט פרי שאין דרכו לסחוט, דדרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה, וע"כ אין שם משקה על היוצא ממנו, ומשא"כ במשקה הנבלע בבגד דהסוחט להוציא ממנו חייב.[[153]](#footnote-154)

והנשמ"א בכלל י"ד סק"ב פירש לדבריו דהיינו דכל הא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, הוא רק במשקה היוצא מגוף הפירות דכיון דאין דרך לסוחטו אין עליו תורת משקה, וה"נ הוא בכבשים ושלקות, דבעוד המשקה בלוע בהן יש עליו תורת אוכל ופקע מיני' תורת משקה, ואף כשנסחט אין עליו תורת משקה כיון דאין דרך לסוחטן, (וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א בסוגיין, ונת' לעיל), ומשא"כ במשקה הנבלע בבגד דתורת משקה עליו, חייבין על סחיטתו אף שאין דרך לסוחטו, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"כ סקי"ז בדעת התוס' בכתובות ו' א', עיי"ש.[[154]](#footnote-155)

**ואין עד מפי עד כשר אלא לעדות אשה,** בפירש"י כתב דאקילו בה רבנן משום עיגונא, דכל דמקדש וכו' ואפקעינהו רבנן לקידושין מיני', והרשב"א בכתובות ג' א' פירש לדבריו דהיינו דעיקר הא דע"א נאמן בעדות מיתה, דאף דמדאורייתא אין דבר שבערוה פחות משנים, הוא משום דאפקעינהו רבנן לקידושין מיני'.[[155]](#footnote-156)

והריטב"א ביבמות פ"ח א' הק' ע"ז ממה שאמרו שם צ"א ב' דנשאת ואח"כ בא בעלה ומתו שניהם אחיו של ראשון חולץ מה"ת ואחיו של שני חולץ מדרבנן, ואם כשנשאת ע"פ ע"א אפקעינהו רבנן לקידושין מיני', איפכא הו"ל למימר, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן פ"ט הק' עוד ממשמעות הגמ' שם פ"ט ב' דנשאת ואח"כ בא בעלה, הוי הולד מן השני ממזר מדאורייתא, והש"ש בש"ז פ"א הק' עוד ממה שאמרו שם צ"ב א' דנשאת ואח"כ בא בעלה חייבת קרבן, למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב.

אך הרשב"א שם כתב דלא אפקעינהו רבנן לקידושין לגמרי אלא משום דסמכינן אדיוקא דאיתתא ומימר אמרי איתתא דייקא ומנסבא, וכיון שבא הבעל איגלאי מילתא למפרע דלא דייקא שפיר ולא אפקעינהו לקידושין, וע"כ אם נשאת ואח"כ בא בעלה, הוי הולד מן השני ממזר, וכ"כ המאירי ביבמות פ"ז ב', ועד"ז כתב הש"ש שם, דלא אפקעינהו רבנן לקידושין, אלא משום דראו להאמין לעד שאומר מת, אך כל שנתברר בודאי דהעיד העד בשקר וחי' הי', לא עקרוה לקידושין.[[156]](#footnote-157)

ב' שבט פ'

דף מס' 7

**קמ"ה ב'** **- התם הוא דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא,** בפירש"י לעיל י"ט ב' פירש דהיינו דדבש לאחר שזב מן החלות נמי אוכלא הוא, והלכך ליכא למיגזר בי' שמא יסחוט משתחשך דל"ש בי' סחיטה, והמג"א בסימן שכ"א סקט"ז הק' דא"כ מ"ט אסור לרסקו לכתחילה, ומ"ש מפירות העומדין לאכילה דמותר לסחטן כיון דאין שם משקה עליו, וכבר עמד בזה הריטב"א לעיל שם.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א שם כתב דל"ה הדבש מעיקרא אוכל גמור, אלא היינו דהוא קרוב לאוכל, דאע"פ שמעורב בו הפסולת מ"מ האוכל ניכר ומסוים בו ואינו דומה לדש בתבואה,[[157]](#footnote-158) ומה"ט הוא דאסרו בזה רבנן, דכיון דמעורב בו פסולת ה"ה כמפרק גמור שהוא תולדה דדש.

**ב** התורי"ד לעיל שם כתב דהא דקרי לי' אוכל, אף דדבש הוא אחד מז' משקין, היינו דמ"מ כיון דאין דרך העולם לשתות דבש אלא לאכול בו ע"י טיבול, יכול לאכלו אף בתוך החלה, ולא אתי למיסחט, ומ"מ הוא חשוב כמשקה, אע"ג דאין דרך העולם לשתותו, - ולפי דבריו ניחא דאסור לרסקו לכתחילה, כיון דיש עליו תורת משקה, ולא אמרו דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, אלא לענין דאין לחוש כ"כ שיבא לסחטו.

**ג** הר"ש בשלהי עוקצין כתב דחלות דבש משעה שריסקן יש בהן תורת משקה, ועיי"ש שהק' במה שאמרו הכא דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, דהול"ל מעיקרא משקה והשתא משקה, והחזו"א בטבו"י סימן ד' סקי"ח כתב בתו"ד דמכוון הר"ש הוא דמה שאמרו דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, היינו דמעיקרא משקה והשתא משקה, אלא שעמד הר"ש על לישנא דגמ', ולפ"ז ניחא דאסור לרסק חלות דבש לכתחילה, כיון דקודם הריסוק הוי אוכל והשתא משקה, וכל הא דלי"ב משום סחיטה הוא רק בחלות דבש שריסקן, דכבר חשיב הדבש כמשקה, וע"כ אין בהוצאת הדבש משום סחיטה, דמעיקרא משקה והשתא משקה.

**ד** המג"א שם כתב דכיון דהשעוה אינה ראוי' לאכילה הו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת, ועיי"ש שכתב דזה תליא בפלוגתת הראשונים בסחיטת בוסר אם היא אסורה משום ברירת אוכל מפסולת.[[158]](#footnote-159)

**י"ט א' - קורות בית הבד ועיגולי הגת דאי עביד להו בשבת לא מחייב חטאת לא גזרו,** התוס' לעיל י"ח א' ד"ה ולימא מר כתבו דמשמע דטעמא דב"ש הוא משום גזירה שמא יעשה בשבת ולא משום שביתת כלים, וכתבו דלדעת רב יוסף דטעמא דב"ש הוא משום שביתת כלים, הא דלא אסרו ב"ש בטעינת קורה, הוא משום דאתי ממילא טפי מכל הנך דמתניתין, ומבו' בדבריהם דאיכא דין שביתת כלים אף באיסור דרבנן ועמד ע"ז בחי' הגרע"א.

אך הריטב"א כתב דלעולם טעמא דב"ש הוא משום שביתת כלים, ומהו שאמרו גזרו בהו, אי"ז גזירה דרבנן, אלא איסורא וגזירה דאורייתא, דאיסור שביתת כלים הוא כדי שינוח ולא יבא לעשות מלאכה בעצמו, ומבו' לפ"ז דליכא דין שביתת כלים באיסור דרבנן, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכמש"כ הפנ"י.

בטעם הא דאי עביד להו בשבת לא מיחייב חטאת, פירש"י לעיל י"ח א' ד"ה שטוענין דהוא משום דל"ה סחיטה אב מלאכה, אלא בזיתים וענבים שלא ריסקן מבעו"י, דהו"ל מפרק דבר ממשאו הגדל בתוכו והוא תולדה דדש, אבל הכא דכבר נטחנו הזיתים בריחים ונדרכו הענבים ברגל, ובלא קורה נמי נפיק משקה ממילא אלא דלא נפיק שפיר כי השתא, ל"ד לדש, ומבו' דלא סגי במה שנתרסקו הזיתים והענבים ע"י הקורה עצמה, ולא שרו ב"ש אלא משום דכבר נתרסקו קודם נתינת הקורה.

אך הריטב"א בשלהי סוגיין כתב להוכיח דאיירי בזיתים וענבים שלמים שלא נעשית בהן שום מלאכה קודם לכך, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דאם עביד בשבת לא מיחייב חטאת, דהוא משום דאחר שנתן הקורה ע"ג הזיתים והענבים מבעו"י, הרי הן מרוסקין, ומכאן ואילך יצא המשקה מאליו בלא קורה, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ, וכ"כ בפי' הר"ן, ומבו' לפ"ז דסגי להתיר מכח מה שנתרסקו ע"י נתינת הקורה עצמה,[[159]](#footnote-160) ובתוס' הגרע"א עמד בפלוגתת רש"י והר"ן בזה.[[160]](#footnote-161)

**ר' ישמעאל אומר יגמור משתחשך ור"ע אומר לא יגמור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דפליגי אם מותר להניחם מבעו"י תחת כובדן כדי לגמור משתחשך, וכ"כ הרשב"א, והתוס' פירשו דלפ"ז אתיא כב"ש דאסרו במלאכה הנעשית מאלי' בשבת, ותמהו ע"ז, והפנ"י כתב לישב דבסחיטה מודו ב"ה לב"ש דאסור להניח שיסחט בשבת, גזירה שמא יבא לידי סחיטה להכביד הטעינה.[[161]](#footnote-162) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דפלוגתייהו היא אם המשקין היוצאין בשבת אסורין משום משקין שזבו, דלר' ישמעאל יגמור ויאכל בשבת, ולא גזרו שמא יסחוט כיון דאף אם יסחוט בשבת ליכא איסור דאורייתא משום דאתי ממילא, ולר"ע אם יסחוט בשבת הוי איסור דאורייתא, וע"כ אסורין המשקין היוצאין משום משקין שזבו, ולא יגמור ויאכל בשבת, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ב.[[162]](#footnote-163) - **ג** התוס' כתבו לפרש עוד, דפלוגתייהו הוא אם מותר לגמור בידים משתחשך, ואיירי כשאינם מחוסרין דיכה, ובזה ס"ל לר' ישמעאל דמותר אף לסחוט בידים, ולר"ע אסור לסחוט בידים, דגזר אטו היכא דמחוסרין דיכה, וס"ל דכל שמחוסרין דיכה חייב על סחיטתן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ב מ"ו ובפכ"א משבת הי"ג.

בעיקר מש"כ התוס' דכל דאין סחיטתן אסורה אלא מדרבנן לא גזרו על המשקין היוצאין משום משקין שזבו, הק' המג"א בסימן רנ"ב סקי"ט דא"כ מ"ט כשלא נתרסקו מבעו"י אסורין המשקין היוצאין, הרי אם סחטן אינו חייב חטאת, דד"ת אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים בלבד,[[163]](#footnote-164) - והביאוה"ל שם כתב לישב, דהא דהמשקין היוצאין מותרין היכא דליכא חיוב חטאת, היינו היכא שכבר נגמר מבעו"י מלאכת הסחיטה דשוב ליכא למיגזר שמא יסחוט דכסחוט דמיא, אבל במקום שלא הותחל כלל הסחיטה מבעו"י, לא חילקו בין דבר שאיסורו מה"ת לדבר שאיסורו מדרבנן,[[164]](#footnote-165) ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאסרו משקין היוצאין מתותים ורמונים, אף דאין סחיטתן אסורה אלא מדרבנן, והינו משום דכשגזרו על משקין היוצאין מזיתים וענבים גזרו על כל דבר העומד לסחיטה קצת, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ה סק"ג.[[165]](#footnote-166)

**במחוסרין דיכה כו"ע לא פליגי וכו' והני נמי כמחוסרין דיכה דמו,** הבעה"מ כתב דהא דמייתי ר' אלעזר מההיא דחלות דבש, הוא משום דאין עושין בחלות דבש לא דיכה ולא שחיקה, וכ"ה דשרי ר"א בחלות דבש בריסוק בלבד, ה"נ הוה שרי אף בזיתים וענבים, וזהו דמייתי ר' אלעזר מינה דאף במחוסר דיכה שרי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א וש"ר.

אך הרמב"ן במלחמות כתב דבחלות דבש ובזיתים וענבים ליכא אלא ב' מלאכות ריסוק וסחיטה, וע"כ אף דבשום ובוסר ומלילות שיש בהן ג' מלאכות ריסוק דיכה ושחיקה לא שרי אלא במחוסר שחיקה, מ"מ בחלות דבש ובזיתים וענבים סגי בריסוק לחודי' כיון דאינם מחוסרין אלא סחיטה, וזהו דשרינן במתניתין בטעינת קורות בית הבד ועיגולי הגת, משום דאינם מחוסרין אלא סחיטה.

בדעת ר"י בר חנינא דאמר דמתניתין ר' ישמעאל היא, כתב הבעה"מ דהוא משום דס"ל דשרי ר' ישמעאל אף במחוסר דיכה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך התוס' בד"ה ר' ישמעאל כתבו בפי' בתרא דמודה ר"י בר חנינא דלא שרי ר' ישמעאל אלא במחוסר שחיקה, ואך דמזה נלמד דאף במחוסר דיכה לא מיחייב, דאל"כ הוה גזר במחוסר שחיקה אטו במחוסר דיכה, וע"כ לא אסרו בזה ב"ש, וכ"כ הר"ן,[[166]](#footnote-167) - והרמב"ן במלחמות כתב דאף דבשום ובוסר ומלילות לא שרי ר' ישמעאל אלא במחוסר שחיקה, היינו משום דיש בהן ג' מלאכות, וכל שהן מחוסרין דיכה ושחיקה אסור, אך במתניתין דאינם מחוסרין אלא מלאכה אחת דסחיטה שרי,[[167]](#footnote-168) - והרא"ש בסימן ל"ט כתב דר"י בר חנינא ס"ל דבמתניתין לא חשיב כמחוסרין דיכה.

ועפי"ז נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, דהבעה"מ והרשב"א והריטב"א כתבו דקי"ל כר"י בר חנינא דיגמור אף במחוסרין דיכה,[[168]](#footnote-169) - אך הרי"ף הביא להא דר' יוחנן דבמחוסרין דיכה כו"ע לא פליגי, אף שהביא גם להא דר"י בר חנינא, וגם פסק לקמן בפ' חבית כר"א דשרי בזיתים וענבים שריסקן מער"ש ויצאו מהן משקין, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג, והרמב"ן והרא"ש והר"ן כתבו לישב לזה לפי דבריהם.[[169]](#footnote-170)

**קכ"ח ב'** **- ותיפו"ל משום סחיטה,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דמביאה בשערה הוא כדי שלא תחלל שבת בהוצאה, והרי היא מחללת בסחיטה, ומבו' לפ"ז דיש בזה לאיסור סחיטה דאורייתא, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרא"ש בפ' חבית סימן ד' ובתוס' הרא"ש לקמן קמ"ה א'.

ובספר הישר לר"ת סימן רפ"ג כתב דאיסור הסחיטה בזה הוא משום מפרק דהוא תולדה דש, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, והאו"ז בסימן נ"ט, וכ"כ התוס' לעיל קי"א א', והרא"ש לקמן שם,[[170]](#footnote-171) - והתוס' הרא"ש שם הוכיח מזה דחייבין על סחיטת משקה שלא גדל בתוכו, ושלא כדעת רש"י שם.

אך בד' הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א מבו' דאיסור הסחיטה בזה הוא משום מלבן, ועמדו ע"ז הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט (ד"ה אסור), והחזו"א בסימן נ"ו סק"ה (ד"ה ומדברי), וכן צ"ל למש"כ הרמב"ן לעיל קי"א א' דבסוחט בגד לי"ב משום דישה משום שאינו גידו"ק, ואינו אסור אלא משום מלבן,[[171]](#footnote-172) ולמש"כ הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א' דבספוג שאין המשקין מגופו לי"ב משום דישה.

והביאוה"ל שם תמה בזה מסוגיית הגמ' לעיל נ' ב' דמשמע דשרי לחוף השערות בשבת בנתר וחול, אלמלי חשש השרת השער, ולא אסרו מטעם כיבוס, ובע"כ דבשער מחובר בגוף האדם ל"ש בו שם כיבוס,[[172]](#footnote-173) וזה כמש"כ בתשו' רש"י בסימן צ"ז דאין מלאכת כיבוס בבע"ח, והובא בשבה"ל סימן ק"י, וא"כ מ"ט אסרו הכא סחיטה משום מלבן,[[173]](#footnote-174) ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ד הערה ס"ד.

**אין סחיטה בשער,** בפירש"י כתב דהיינו משום שהוא קשה ואינו בולע, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן ובפסקי רי"ד, - אך ההשלמה והמאורות כתבו דהוא משום דלא עדיף שער משלקות וכבשים דקי"ל דאין חייבין על סחיטתן, משום דאינו חייב אלא על סחיטת זיתים וענבים,[[174]](#footnote-175) ומשום ליבון נמי ליכא בשער,[[175]](#footnote-176) ועד"ז כתב בפי' ריבב"ן דאין סחיטה בשער משום דסחיטת זיתים וענבים הוא דהויא תולדה דדש וסחיטת שער ל"ד להו, וגם משום מלבן ליכא אלא בבגד.

**רב אשי אמר אפי' תימא יש סחיטה בשער,** השיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דלרוחא דמילתא קאמר, דודאי דבעיקר דינא ס"ל דאין סחיטה בשער, והוכיח כן מהא דמותר לטבול בשבת, ולא חיישינן לסחיטת השער,[[176]](#footnote-177) ועד"ז כתב הכס"מ בפ"ב משבת הי"א ובב"י בסימן ש"ל ס"א בדעת הרמב"ם שם, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמב"ם שם דמביאה כלי התלוי בשערה, משום דמדרבנן יש סחיטה בשער, ומוטב לעשות הוצאה ע"י שינוי מבלי איסור אחר, מלהוסיף עליו איסור אחר.

בד' הרשב"א משמע דאף מדרבנן אין איסור בסחיטת שער, וכ"נ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, שהוכיח דאין סחיטה בשער, מהא דשרי לטבול בשבת, וכ"נ בד' הב"י ביו"ד סימן קצ"ט סוס"ו שכתב דאין לחוש בטבילה לסחיטת השער דאין סחיטה בשער.[[177]](#footnote-178)

אך בד' הר"ן מבו' דאף דאין סחיטה בשער, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, משום דאתי לאיחלופי במידי דבר סחיטה, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם י"מ דסחיטת השמן משערה דמיא לסחיטה וגזרינן אטו סחיטה דעלמא, וכ"כ הנימו"י דאף דאין סחיטה בשער מ"מ איסורא איכא, וכ"כ המאירי בנדה ס"ז א' דה"ז אסור מדרבנן, ופירש כן לד' הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה פ"ג דאין לטבול בליל שבת, דאיך תינצל מסחיטת השער,[[178]](#footnote-179) וכ"כ המ"מ בפ"ט משבת הי"א, וכ"כ הכס"מ שם פ"ב הי"א ובב"י סימן ש"ל ס"א, והוכיח כן מד' הרמב"ם שם, ונתבאר לעיל.[[179]](#footnote-180)

בעיקר מש"כ הראב"ד ודעימי' לחוש בטבילה משום סחיטת השער, מבו' דס"ל דאיסור סחיטה הוא אף כשהנסחט הולך לאיבוד, או דס"ל דאיסור סחיטת השער הוא משום מלבן, אך לדעת הסוברים דליכא איסור סחיטה כשהנסחט הולך לאיבוד, ליכא בזה איסורא, אי נימא דאין לאסור בסחיטת שער המחובר לגוף האדם משום מלבן.

האהל מועד בשער השבת דרך י"ב נתיב כ"א כתב דהרוחץ במים לא ינגב מים שבראשו, דאע"פ דאין סחיטה בשער מ"מ איסור יש, ועיי"ש שכתב דאין חוששין להבאת מים שבשערו, כיון שהם בלועים וה"ה כמי שאינן, וכתב לדמותו לאדם שנשרו כליו במים דמהלך בהן, - והפמ"ג במש"ז סימן שכ"ו סק"ב כתב דהא דלא חששו להבאת המים שבשערו, הוא לדעת הב"י משום דאין בשער שבראש שיעור הוצאת המים שיתחייב בהן ולא גזרו בכה"ג בכרמלית או אף ברה"ר, ולדעת הט"ז הוא משום דא"א לו לסחוט, ודמי להא דלא הקפידו על ההולך ברה"ר ומטר סוחף על ראשו ועל לבושו.[[180]](#footnote-181)

**סחיטה בספוג**

**קמ"ג א'** **- ספוג וכו',** בספה"י לר"ת סימן רפ"ג כתב דהא דאין מקנחין בו הוא משום מפרק שהוא תולדה דדש, אך לי"ב משום מלבן, דאין מלבן אלא במים, וכ"כ התוס' בכתובות ו' א', והסה"ת בסימן רמ"ד, והאו"ז בסימן נ"ח, והרשב"א לקמן קמ"ה א', וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, - אך בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו מבו' דאיסור הסחיטה בזה הוא משום מלבן, וכן צ"ל למש"כ הרמב"ן לעיל קי"א א' דבסוחט בגד לי"ב משום דישה משום שאינו גידו"ק, ואינו אסור אלא משום מלבן, ומשמעות דבריו שם דאינו אסור אפי' מדרבנן.

בגמ' מפרשינן דהא דאין מקנחין בו הוא אף לר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר, משום דמודה ר"ש בפס"ר, והסה"ת בסימן רמ"ד כתב להוכיח מהכא דפס"ר אסור אף היכא דלא ניח"ל, שהרי הכא אינו נהנה במה שבלוע בספוג ונסחט ממנו, וכ"כ הרשב"א בכתובות ו' א' בשם ר"י, - וקשיא מהכא גם על דעת הסוברים דליכא איסור סחיטה כשהנסחט הולך לאיבוד, דא"כ מ"ט אין מקנחין בו אף שהנסחט הולך לאיבוד.

אמנם הנה הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהכא לא סגי דלא סחיט ונשפך לתוך הכלי דלא אזיל לאיבוד, ולפ"ז ניחא דע"כ יש בזה משום סחיטה,[[181]](#footnote-182) וגם הוי פס"ר דניח"ל,[[182]](#footnote-183) - ועד"ז כתב הרשב"א בכתובות שם דהכא ודאי נהנה הוא במים הנסחטין דצריך לו לקנח ולנקות.[[183]](#footnote-184)

וי"ל עוד לדעת הרמב"ם ודעימי' דהאיסור הכא הוא משום מלבן, וע"כ הו"ל פס"ר דניח"ל, וגם לא איכפת לן דהנסחט הולך לאיבוד.

**אם יש לו בית אחיזה מקנחין בו,** בפירש"י מבו' דהוא משום דבכה"ג אינו נסחט, דרק כשאין לו בית אחיזה הוא נסחט בין אצבעותיו כשאוחזו, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו.

אך הראב"ד בהל' שבת שם כתב דהוא משום דכל שיש לו בית אחיזה הו"ל כצלוחית מלאה מים שמריק ממנה מים, ומשא"כ כשאין לו בית אחיזה הו"ל כבגד ואסור לסחטו, וכ"כ האהל מועד בשער השבת דרך ה', - ובד' השו"ע בסימן ש"כ סי"ח והמג"א שם סקכ"ב מבו' דהוא משום דכל דתורת כלי עלי', לי"ב משום סחיטה, דהוי כמריק משקין מכלי,[[184]](#footnote-185) אך הפמ"ג באש"א שם צידד דהיינו רק משום דדרכו בכך, - ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ו סק"ה לפרש להך דינא בע"א.[[185]](#footnote-186)

התוס' כתבו דיש ספרים דגרסי וחכ"א בין כך ובין כך מקנחין בו, ותמהו ע"ז דהרי אף לר"ש אין מקנחין בו דהו"ל פס"ר, אך בפסקי רי"ד גריס כן, ופירש דטעמא דרבנן דמקנחין בו אף דהוי פס"ר, הוא משום דקסברי אין תורת סחיטה בספוג, דאין בו משום מפרק שאין המשקין מגופו כמו הפירות שתהא סחיטתו תולדה דדש,[[186]](#footnote-187) ולליבונו נמי א"צ שתהא תולדה דמכבס, וע"כ מותר לקנח בו ולי"ב משום סוחט,[[187]](#footnote-188) וכ"כ הריא"ז בפירקין דמותר לקנח בספוג אף אם אין לו בית אחיזה,[[188]](#footnote-189) - ובפי' ריבב"ן כתב דטעמא דרבנן דלי"ב משום סחיטה, הוא משום דתבשיל לא חשיב משקה, ולא חשיבא סחיטה דידי'.[[189]](#footnote-190)

**ריסוק שלג**

**נ"א ב'** **- ואין מרזקין לא את השלג ולא את הברד וכו'** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהאיסור בזה הוא משום דמוליד בשבת ודמי למלאכה שבורא המים האלו,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הרמב"ן דיש בזה סרך מלאכה. - **ב** בד' הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג מבו' דהוא משום דדמי לסחיטת פירות, וכ"כ הרשב"א דהוא משום גזירת סחיטה דפירות העומדין למשקין, מפני שהברד והשלג למימיהן הן עומדין. - **ג** הרמב"ן והרשב"א והר"ן כתבו בשם הסה"ת דהאיסור בזה הוא משום נולד, ובד' הרמב"ן והר"ן מבו' דאין האיסור רק על המים שהופשרו, אלא מכח זה אסור לרסקו, (כדתניא הכא דאין מרזקין), וצ"ב. - **ד** בפי' רבינו פרחי' כתב די"א דהוא משום דדמי לכורה שמוציא המים מן הקרקע, והיינו תולדת בונה, וצ"ב.

**אבל נותן הוא לתוך הכוס או לתוך הקערה ואינו חושש,** בפירש"י משמע דהא דשרי הוא משום דהוא נימוח מאליו, ולא אסרו אלא במרסק בידים, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"כ ס"ט.

אך הרמב"ן וש"ר הביאו מתוספתא פ"ד הט"ו דמרסק הוא לתוך הקערה, ומבו' דמותר לרסק בידים לתוך הקערה,[[191]](#footnote-192) וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ג, - והרשב"א כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהכל יודעין שאין בו אוכל ושמימיו נסחטין מתוכו, אלא מים הם מתחלתן ועד סופן אלא שנקרשו לפי שעה, וע"כ הקילו בהן לסוחטן לתוך הקערה או לתוך הכוס, וזה לטעמי' דהאיסור הכא הוא משום גזירת סחיטה, - והריטב"א כתב דהוא משום דהמשקה הנופל בריסוק מתערב מיד, ודמי למה שהתירו לסחוט אשכול של ענבים לתוך הקדירה דמשקה הבא לאוכל כאוכל הוא ולא חשיב סוחט, וכ"ש בזו דריסוק דרבנן הוא,[[192]](#footnote-193) - והשיטה להר"נ כתב דהוא משום דמאחר שיש בהם מים אינו נראה כבורא את המים, - והנימו"י כתב דהוא משום דעיקר איסור הריסוק הוא מטעם שיזובו מימיו, וכשנותן לתוך הכוס ששם נימוח מעצמו, מותר לרסקו.

הסה"ת בסימן רל"ה כתב דאסור לתת פשטידא בימי החורף בצד האש לחממה בשבת, לפי שהשמנונית שיש בה נקרש ונעשה עב וקפוי, ועתה נמחה ונעשה צלול והוי נולד, וכתב דמ"מ מותר ליתן חתיכת ברד בתוך כוס של יין לצננו אע"פ שהוא נמחה שם, משום דהוי גרמא בעלמא ומאליו נמחה, וגם כשהוא נמחה הוא מתערב ומתבטל ביין שבכוס ואינו ניכר.

והרמב"ן והרשב"א והר"ן פירשו לד' הסה"ת דהיינו דאף אם עשה כן אסור השומן משום נולד,[[193]](#footnote-194) - אך הרא"ש בסימן י"ג כתב בשם הסה"ת דאסור להחם וכו' משום דהו"ל מוליד, וכ"כ הריטב"א,[[194]](#footnote-195) וכ"ה בל' הסמ"ג לאוין ס"ה, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן פ"ד האריך דאין מכוון הסה"ת דהשומן שנימוח אסור משום נולד, אלא אסור ליתן הפשטידא בצד האש משום דמוליד בשבת ודמי למלאכה, וס"ל דאף בגרמא אסור, ולא התירו כשמוליד בגרמא, אלא לתוך הכוס או לתוך הקערה שאינו ניכר.

\*הסה"ת שם כתב דאין לומר דדוקא שלג שמתחילה הי' יבש ועב הוי נולד כשנמחה ונעשה צלול על ידו, אבל שמנונית שהי' תחילה צלול ונקרש ל"ה נולד כשיחזור ויעשו צלול, שהרי ברד הי' תחילה צלול ואח"כ נקרש ואפ"ה תניא דאין מרזקין את הברד, - אך השבלי הלקט בסימן פ"ה כתב בשם אחיו ה"ר בנימין דדוקא שלג וברד אסור לרסק, משום שהוא מוליד משקה שלא הי' בעולם ודומה לסחיטת פירות, אבל השואב מים מערב שבת ובבקר מצא אותן קרושין מותר לרסקן,[[195]](#footnote-196) וכ"כ בפי' ריבב"ן בסוגיין דברד ל"ה תחילתו מים והוי דבר הנולד ומשא"כ בשומן.

השו"ע בסימן שי"ח סט"ז פסק דמותר ליתן איפאנדא כנגד האש אע"פ שהשומן שבה נימוח, והרמ"א שם הביא דעת סה"ת שהחמיר בזה, וכתב דנהגו להחמיר, ובמקום צורך יש לסמוך על הסברא הראשונה.

והמג"א שם סקמ"ב כתב להתיר ליתן הפשטידא קודם שהוסק התנור, שהרי אף בנותן קדירה קודם שהוסק פטור אבל אסור, וכ"ש הכא דיש מתירין ליתן אפי' אחר שהוסק, דלכל הפחות יש להתיר קודם שהוסק, וכתב דמ"מ אין להקל בפני ע"ה ויש לעשות ע"י נכרי, - והפמ"ג שם תמה ע"ז, שהרי אין האיסור מטעם בישול אלא מטעם נולד, וא"כ מה מהני שנותן קודם שהוסק התנור, ועד"ז קשיא גם במה שהתיר ליתן ע"י נכרי, - אך התו"ש שם סקנ"ג פירש בד' המג"א, דעיקר האיסור בזה הוא משום מוליד, וכמש"כ הפנים מאירות והא דאסור השומן שנימוח, הוא משום דעביד בי' איסורא, ולפ"ז ניחא דכל שנותן קודם שהוסק התנור או ע"י נכרי, מותר השומן, - ועמש"כ התהל"ד שם סק"מ, והאג"ט דש סקל"ו אות י"ב, - ועי' עוד בתהל"ד שם ס"ק ל"ו - מ"ב, והאג"ט ס"ק ל"ו ל"ז במש"כ באורך בדינא דהסה"ת, ואכמ"ל.

ג' שבט פ'

דף מס' 8

**סחיטת בגד**

**קי"א א'** **- האי מסוכרייתא דנזייתא אסור להדוקה ביו"ט,** בפירש"י כתב דהוא משום סחיטה, וכ"כ התוס' בסוגיין ובכתובות ו' א' ועוד מקמאי, וכ"כ בפי' ר"ח בפי' קמא, - אך בפי' בתרא כתב דהוא משום דסותם עי"ז את פתח החבית, וה"ז אסור משום בנין, ועד"ז כתב בספה"י לר"ת סימן רפ"ג.

**סחיטת בגד אם אסורה משום מפרק**

נחלקו הראשונים אם סחיטת בגד אסורה משום מפרק דהוא תולדה דדש, דדעת התוס' בסוגיין ובכתובות ו' א' דה"ז אסור משום מפרק, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, והרשב"א והריטב"א והר"ן והשיטה להר"נ בסוגיין, והרמב"ן בכתובות שם, והרא"ש בפ' חבית סימן ד'.

אך דעת הרמב"ן בסוגיין דסחיטת בגד אינה אסורה אלא משום מלבן, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין בתחילת דבריו, וכ"כ המ"מ בפ"ט משבת הי"א בדעת הרמב"ם, וכ"כ השטמ"ק בכתובות שם בשם שיטה ישנה.

בטעם הפלוגתא אם יש בסחיטת בגד משום מפרק מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בסוגיין כתב דאין בסחיטת בגד משום מפרק משום דאין דישה אלא בגידו"ק,[[196]](#footnote-197) - ובדעת הסוברים דיש בסחיטת בגד משום מפרק, כתב השיטה להר"נ בסוגיין בסו"ד דאף דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן יש דישה אף שלא בגידו"ק, וכ"כ הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ, ונת' הדעות בזה לקמן קמ"ה א'.[[197]](#footnote-198)

**ב** השיטה להר"נ בסוגיין כתב בתחילת דבריו דהוא משום דמדאורייתא אינו חייב אלא בזיתים וענבים דדרכן בכך, וע"כ פשיטא דליתא בבגד,[[198]](#footnote-199) - ובדעת הסוברים דחייבין על סחיטת בגד משום מפרק, כתב הרא"ש בפ' חבית סימן ד' דהיינו משום דהא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, הוא משום דאין שם משקה על היוצא מהן, משום דדרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה, אך במשקה הנבלע בבגד הסוחט להוציא ממנו חייב, ועמש"נ לקמן קמ"ה א' בביאור דבריו.[[199]](#footnote-200)

**ג** השיטה ישנה בכתובות שם כתב דהוא משום דאין אסור משום דש אלא כשמפרק דבר מתוך דבר והי' שם מתחילת ברייתו כגון ענבים ותבואה,[[200]](#footnote-201) וכ"נ בפי' הר"י מלוניל לעיל מ"ח א', וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א' דקי"ל דליכא בספוג משום מפרק שאין המשקין מגופו, ונת' במקומו, - ובדעת הסוברים דיש בסחיטת בגד משום מפרק, י"ל דהוא משום דס"ל דחיוב מפרק הוא כשאין המשקה מגופו, וכמש"כ התוס' לקמן קמ"ה א' ודעימייהו, או דאף דמדאורייתא לי"ב משום מפרק מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, דומיא דכבשים ושלקות שסחטן למימיהן דפטור אבל אסור.

**סחיטת בגד לאיבוד**

נחלקו הראשונים אם יש לאסור בסחיטת בגד משום מפרק היכא דהנסחט הולך לאיבוד,[[201]](#footnote-202) דבד' התוס' בסוגיין ובכתובות שם מבו' דאף דהנסחט הולך לאיבוד ה"ז אסור משום מפרק, וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, וכ"כ הר"ן בסוגיין והריטב"א בכתובות שם, - אך הרשב"א והריטב"א בסוגיין והרמב"ן בכתובות שם והריב"ש בסימן שצ"ד כתבו דכל שהנסחט הולך לאיבוד לי"ב משום מפרק.

הרמב"ן והר"ן בסוגיין והריב"ש בסימן שצ"ד כתבו דהא דהיכא דהנסחט הולך לאיבוד לי"ב מדינא משום מפרק, הוא נלמד ממה שאמרו לקמן קמ"ה א' בכבשים שסחטן לגופן דשרי, אף לר' יוחנן דאם סחטן למימיהן חייב חטאת, - ובטעם האוסרים מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב בדעת רש"י דאף דמדינא לי"ב משום מפרק, מ"מ אסרו חכמים בכה"ג משום דדרך סחיטה בהן, וכ"כ הר"ן. - **ב** הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דשאני סחיטת כבשים לגופן שאינו רוצה שיהי' המשקה בגוף של האוכל שרוצה לאוכלו בלא המשקה הבלוע בו, וצ"ב. - **ג** התוס' בכתובות שם כתבו דהא דסחיטת כבשים לגופן שרי, הוא משום דהוי הנסחט מהם כמו אוכלא דאיפרת ואין שם משקה עליו, ומבו' מדבריהם דבסחיטת בגד אין להתיר מכח ה"ט, והיינו משום דהמשקה הבלוע בבגד הוא משקה גמור.[[202]](#footnote-203)

**סחיטת בגד משום מלבן**

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א כתב דהסוחט את הבגד עד שיוציא המים שבו ה"ז מכבס וחייב, וכ"כ הרמב"ם שם פכ"ב הט"ו, וכ"כ ש"ר דיש בסחיטת בגד משום ליבון.[[203]](#footnote-204)

ובטעם הא דיש בו משום ליבון, כתב הרמב"ם בפ"ט שם דהוא משום שהסחיטה מצרכי כיבוס היא כמו שההגסה מצרכי הבישול,[[204]](#footnote-205) והראב"ד בכתוב שם בביצה ל' א' כתב בשם הבה"ג דסחיטת מים היא גמר הכיבוס, אך הפסקי רי"ד בכתובות ו' א' כתב דהוא משום דמקפיד על בגד שלא יהא שרוי במשקין, וע"כ הויא סחיטתו בכלל מלבן,[[205]](#footnote-206) ונפ"מ בזה הוא בסחיטת בגד מלובן ממים נקיים, אם יש בזה משום כיבוס, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קנ"ט סק"כ.[[206]](#footnote-207)

הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דסחיטת בגד היא אב מלאכה דמלבן, אך הסמ"ג לאוין ס"ה כתב דהוא תולדה דמלבן.[[207]](#footnote-208)

\*הפסקי רי"ד בכתובות שם כתב דאין בסחיטת בגד משום ליבון רק כשהוא מקפיד על שרייתו ומתכוין ללבנו, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א' דאין בסחיטת ספוג משום ליבון, כיון דא"צ לליבונו, - אך בד' התוס' וש"ר בסוגיין ובכ"ד מבו' דיש בסחיטת בגד משום ליבון אף כשאינו מכוין ללבנו.

**סחיטה משאר משקין אם אסורה משום מלבן**

בספה"י לר"ת סימן רפ"ג כתב דאין סחיטה אסורה משום ליבון, אלא במים שיש בו משום ליבון, ולא ביין ושמן, וכ"כ הבעה"מ בביצה ל' א', והסה"ת בסימן רמ"ד, והתוס' וש"ר בכתובות שם, והרשב"א והריטב"א בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ש"כ סי"ח, וכמש"כ הביאוה"ל שם, - ובטעמא דמילתא כתב הסה"ת שם דהוא משום דאכתי צריך לנקותו במים משום חזותא וריחא, והתוס' בכתובות שם כתבו דהוא משום דכל דבר המלכלך את בולעו לא שייך בו ליבון, ועד"ז כתב הרמב"ן שם, והרשב"א בסוגיין הוסיף דלא מלבני אינשי כלים בשאר משקין, והיינו דאף דגם בשאר משקין ה"ז מועיל לנקות את הבגד מהלכלוך שעליו, מ"מ כיון דהמשקין עצמן מלכלכין אותו אי"ז דרך ליבון.

אך התוס' בסוגיין כתבו דאף בסחיטת שאר משקין יש משום כיבוס, כיון דכי סחיט לי' מתלבן הבגד קצת והוי מכבס, והאבנ"ז בסימן קנ"ח סקי"ב הוכיח מדבריהם לקמן קמ"ה א' דהיינו רק ביין ולא בשאר משקין,[[208]](#footnote-209) וכ"כ הרמב"ן בסוגיין דיש בסחיטת יין משום כיבוס, כמו שמצינו בב"ק ק"ב א' דמכבסין ביין,[[209]](#footnote-210) וכן צידד הר"ן,[[210]](#footnote-211) וכ"כ המ"מ בפ"ט משבת הי"א והגר"א בסימן שי"ט ס"י בדעת הרמב"ם.

והיראים בסימן ער"ד כתב דאף דאין בשריית יין ושכר משום כיבוס, דאי"ז כיבוס אלא טינוף, מ"מ בסחיטתן יש ליבון, וכ"נ בפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א' דאף סחיטת שאר משקין אסורה משום ליבון,[[211]](#footnote-212) וכן הוכיח המנ"ח במוסך השבת מלבן סק"ד מד' הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א, והאבנ"ז בסימן קנ"ח סקי"ג הוכיח כן גם מדבריו בפכ"ב הט"ז, עיי"ש.

הר"ן בסוגיין כתב דאף אם יש בסחיטת יין משום ליבון, מ"מ במסוכיתא דנזייתא אין לאסור לסחיטתה משום ליבון, שאין המסוכיתא מתלבנת בכך שאין דרך ליבון בכך, ועמש"כ הגר"ז בקו"א סימן ש"ב סוסק"א לפרש לזה, - והאלי' רבה בסימן ש"ב סקל"א ובסימן שי"ט סקט"ז נקט כן לדינא, ונחלק בזה ע"ד המג"א והט"ז, - אך הביאוה"ל בסימן ש"כ סי"ח כתב דמד' ש"ר שלא הזכירו לסברא זו מבו' דלא ס"ל כן.

הפמ"ג במש"ז סימן ש"כ סקי"ב כתב די"ל דהא דבשאר משקין לא שייך ליבון, היינו כשאין עליו לכלוך, אבל כשיש עליו לכלוך אף בשאר משקין אסור, דהוי ליבון מלכלוך, וצ"ע דלא משמע כן מסתימת דברי הראשונים.

ד' שבט פ'

דף מס' 9

**גזירה שמא יסחוט**

**קי"א א'** **-** לעיל מ"ח א' אמרו דאסור לכסות קנקן בסודר ולהניח כלי עליו, שמא יבא לידי סחיטה, - ולקמן קי"ג ב' אמרו דאסור לעבור באמת המים, משום דפעמים שישורו בגדים במים ויבא לידי סחיטה, - ולקמן קמ"ז א' תנן דהרוחץ ונסתפג אפי' בי' אלונטיאות לא יביאם בידו, ומפרשינן בגמ' שם דהוא משום דחיישינן שיבא לידי סחיטה, - ולקמן שם תנן דאין יורדין לקורדימא, ובגמ' שם מפרשינן דהוא משום פיקא, ופירש"י דטיט של אותו הנהר מחליק ובגדי האדם נישורין במים כשהוא נופל ואתי לידי סחיטה,[[212]](#footnote-213) - ובביצה י"ח א' א"ר יוסף דהא דאסור לטבול כלים בשבת וביו"ט הוא גזירה משום סחיטה, - ושם ל' א' אמרינן בהני נשי דקא מליין חצבייהו מיא ביו"ט דא"א להם לשנות ע"י שיפרסו סודר עליו, דפעמים שנשרה במים ותבא לידי סחיטה.

**בשאר משקין**

בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג הק' בהא דתנן לקמן קל"ט ב' דמסננין את היין בסודרין, ולא חיישינן שיבא לידי סחיטה, והוכיח מזה דסחיטת שאר משקין אינה אסורה משום ליבון, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום שלא יבא לסחוט שהרי יש בו ריח ומראה יין, וכיון דמיטניף ע"י היין לא קפיד, (ונת' להלן), וצ"ע, וכ"כ הבעה"מ בביצה ל' א', - והתוס' בסוגיין כתבו דאף דסחיטת שאר משקין אסורה משום ליבון, מ"מ לא חיישינן שמא יסחוט, דאין אדם חושש לסוחטו דע"י סחיטה אינו יכול לנקותו מריחו וחזותו,[[213]](#footnote-214) וכ"כ התוס' בכתובות ו' א',[[214]](#footnote-215) - וכ"כ ההשלמה והמאורות לעיל מ"ח א' דלא חיישינן שמא יסחוט שמא במים.

אך בפי' ר"ח ופי' ר"נ גאון לעיל מ"ח א' מבו' דאף ביין גזרינן שמא יסחוט,[[215]](#footnote-216) וכן נקט בפי' הר"י מלוניל לקמן שם, והא דמסננין את היין בסודרין הוא משום דביטל הסודרין למלאכה זו ולא קפיד עלייהו, וע"כ לא חיישינן שיבא לידי סחיטה, וכ"כ בס' המאורות ובפי' ריבב"ן ובשיטה להר"נ שם, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל מ"ח א' בדרך קמא.

והתוס' בכתובות שם כתבו לישב עוד, דכל דבר שאדם עושה במזיד, לא שייך למימר שמא יסחוט, דסברא הוא כיון דלדעת כן הוא עושה,[[216]](#footnote-217) וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל שם בדך בתרא ולקמן שם, ומה שאסרו לכסות קנקן בסודר, הוא משום דאינו מתכוין לשרותו במים, וע"כ יש לחוש דאם הי' נשרה במים יקפיד עליו ויבא לידי סחיטה.

לדעת הסוברים דהא דלא חיישינן בסינון יין בסודרין שיבא לידי סחיטה, הוא משום דאין בסחיטת יין משום ליבון, או משום דאין אדם חושש לסוחטו כדי לנקותו, צ"ב דהרי אף סחיטת יין אסורה משום מפרק, ומ"ט לא חיישינן להכי.[[217]](#footnote-218)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דאין לחוש שיבא לסחוט לצורך היין, דאין ריוח גדול בזה ואין רגילות לסוחטו לכך, וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוגיין דאין דרך לסחוט בגד בשביל משקה שבו. - **ב** הראב"ד בכתוב שם בביצה ל' א' כתב דכיון דיש ביין שבסודרין שמרים או קיסמין לא יבא לסחוט.[[218]](#footnote-219) - **ג** השטמ"ק בכתובות ו' א' כתב דלא מצינו דגזרו שמא יסחוט אלא בסחיטה האסורה משום ליבון, ולא בסחיטה האסורה משום מפרק.

**פריסת בגד ע"ג כלי**

בגמ' לעיל מ"ח א' אמרו במי שהניח סודר ע"ג הקנקנן והניח כוס עליו, דה"ז אסור מגזירה שמא יסחוט, ובפי' ר"ח שם כתב דהא דחיישינן בזה לסחיטה, הוא משום דשיורי הכוס מתחזיין בסודרא, - והמאירי פירש דהוא משום דחיישינן שיפול הסודר לתוך המים, ועד"ז כתב הריא"ז שם ה"א דין ט' דהכלי מכביד ע"ג הסודר ונשרה במים או ביין, - והיראים בסימן ער"ד כתב דהיינו דהניח עליו כוס שהשכר טופח עליו.

ולפ"ז לכאו' לא נאסר לפרוס בגד ע"ג כלי, אלא כשנותן כלי עליו, ולדעת הר"ח הוא רק כשנותן עליו כלי שיש בו משקין, ולהיראים הוא רק כשהמשקין טופחין עליו, וכ"כ בקיצור פסקי הרא"ש שם סימן ד' דהאיסור הוא כשמניח כלי עליו, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"כ סט"ו, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל שם שפירש דהא דפריך דמ"ש מפרוונקא היינו דשרינן ליתן על כובא דמיא "ונותנים הנטלא עליו".

אך הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו כתב דאין מכסין חבית של מים, ולא פירש דהוא רק כשנותן על גביו כלי, וכ"ה גם בד' הראב"ן בסימן שמ"ז והרוקח בסימן ס"ח ורי"ו נתיב י"ב חלק י"ז, ועמש"כ בזה הנהר שלום בסימן שכ"ב סק"ח והגרע"א שם סט"ו.[[219]](#footnote-220)

**בגד העשוי לכך**

לעיל שם אמרו דהא דמותר לפרוס בגד על הגיגית בשבת, הוא משום דלא קפיד עלי' ולא אתי לידי סחיטה, ובפירש"י שם כתב דהא דלא קפיד עלי' הוא משום דהוא בבגד העשוי לכך, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו, והטוש"ע בסימן ש"כ סט"ו.[[220]](#footnote-221)

אך בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג כתב התם דהוא משום דביין או שמן או שכר מטניף ולא קפיד, ולא חיישינן לסחיטה אלא במים דלא מיטניף וקפיד, והביאוהו התוס' הרא"ש בסוגיין והר"ן לעיל שם והאו"ז בסימן נ"ט - והאו"ז שם והס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"ב כתבו דלדעה זו אסור לכסות חבית אף בבגד המיוחד לכך.

**הליכה במים וטבילה בבגדים במים**

ביומא ע"ז ב' תניא דההולך להקביל פני אביו או פני רבו או פני מי שגדול ממנו עובר עד צוארו במים ואינו חושש, עוד תניא התם דשומרי פירות עוברין עד צוארן במים ואין חוששין, ובביצה י"ח א' אמרינן דנדה מערמת וטובלת בבגדי', והתוס' בסוגיין הק' דמ"ט לא אסרו בזה מגזירה שמא יסחוט,[[221]](#footnote-222) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דמצוה שאני, וכ"כ התוס' בכתובות שם, והסה"ת בסימן רמ"ד, והאו"ז בסימן נ"ט בתי' בתרא.[[222]](#footnote-223) - **ב** התוס' בכתובות שם כתבו עוד, דהוא משום דבדבר שאדם עושה במזיד ליכא למיחש שמא יסחוט. - **ג** הרא"ש ביומא שם סימן ד' כתב דבהולך עד צוארו במים, כיון שלא התירו לו אלא כדרך שהוא לבוש, כמו שאמרו שם דבלבד שלא יוציא ידו מתחת חיפת חלוקו, מינכרא מילתא ולא אתי לידי סחיטה, וכ"כ הר"ן שם, וכתב דמה"ט הוא שהתירו בנדה דמערמת וטובלת בבגדי', וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד והראבי"ה בסימן תשנ"ד והאו"ז בסימן נ"ט (בתי' קמא) ובסימן רנ"ו. - **ד** הרשב"א והריטב"א לקמן קמ"ז א' כתבו דמשום צורך זה דהקבלת פני רבו ושמירת פירות לא גזרו שמא יסחוט, וכתבו לדמות ד"ז למש"כ שם בטעם הא שהתירו להסתפג, ונת' להלן.

**ניגוב גופו וידיו**

לקמן קמ"ז א' תנן דהרוחץ וכו' ונסתפג אפי' בי' אלונטיאות לא יביאם בידו, ובגמ' שם מפרשינן דהוא משום דאתי לידי סחיטה, והרשב"א שם הק' דהיאך הוא מותר להסתפג בו, הרי יש לגזור שמא יסחוט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דלא אסרו ברוחץ, דא"כ אתה אוסר עליו אפילו רחיצה שאין דרך לרחוץ בלא מסתפג ואין הדבר עומד, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם. - **ב** הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דליכא למיחש שמא יסחוט כיון שאין כי אם מעט כשמקנח גופו וידיו בסדין.[[223]](#footnote-224) - **ג** למש"כ התוס' בכתובות ו' א' והפסקי רי"ד לעיל מ"ח א' ולקמן קל"ט ב' דכל שהוא עושה כן מדעתו ליכא למיחש שמא יסחוט, ניחא דע"כ מותר להסתפג באלונטית וליכא למיחש שמא יסחוט. - **ד** הגר"א בסימן ש"ב סי"ב כתב דהוא משום דהאלונטית אין מקפיד על מימי', ובכה"ג לא גזרו שמא יסחוט.[[224]](#footnote-225)

המג"א בסימן ש"א סקנ"ח כתב דלמש"כ הר"ן ודעימי' דהא דמותר להסתפג הוא משום דא"א לעמוד בלא רחיצה, משמע דבזה"ז דאפשר בלא רחיצה אסור להסתפג, וכתב די"ל דכיון דלא גזרו חכמים שרי, ומ"מ טוב להסתפג בדבר שאין מקפיד על מימיו, וכ"כ הגר"ז שם סו"ס ס' דבזה"ז טוב להסתפג בדבר שאינו מקפיד על מימיו, וכ"כ המ"ב שם ס"ק קע"ג.[[225]](#footnote-226)

אך האלי' רבה שם סקפ"ג דאף דבזה"ז אפשר בלא רחיצת כל גופו, מ"מ כיון דא"א בלא רחיצת הידים, אין לאסור להסתפג, וכמש"כ הלבוש שם סמ"ח דהא דלא גזרו שלא להסתפג, הוא משום דא"כ ל"ה יכולים לרחוץ ידיהן בשבת, וכ"כ התו"ש שם סקפ"ח.

הסה"ת בסימן רמ"ד כתב דהא דמותר לקנח ידיו במפה, ולא גזרינן שמא יסחוט, הוא משום דליכא אלא מעט מים, ובמים מועטין לא גזרו שמא יסחוט, - והאלי' רבה בסימן ש"ב סקכ"ו כתב דיש להתיר עוד למש"כ הר"ן ודעימי' דלא גזרו שלא להסתפג משום דא"א בלא רחיצה, וכ"כ התו"ש שם סקל"ב, וכתב דכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן ש"א סמ"ח, - אך המג"א בסימן ש"ב סקכ"ב כתב דאסור לקנח ידיו במפה שמקפיד על מימי', שמא יבא לידי סחיטה, - ועמש"כ המ"ב שם סקנ"א.

**מים מועטין**

במש"כ הסה"ת דבמים מועטין לא גזרו שמא יסחוט, וע"כ הוא דמותר להסתפג באלונטית, הנה מד' הרשב"א ודעימי' שכתבו טעם אחר בזה, נראה דס"ל דאף במים מועטין גזרו שמא יסחוט,[[226]](#footnote-227) - והרמ"א בסימן ש"ב ס"ט פסק כד' הסה"ת דבמים מועטין לא גזרו שמא יסחוט, וכ"כ המ"ב בסימן ש"א ס"ק קע"א,[[227]](#footnote-228) - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קס"ז.

**שריית מיעוט מן הבגד**

בתשו' הרא"ש כלל כ"ב ס"ט כתב דמים שיש בהן תולעים מותר לשתותן ע"י מפה בשבת, והב"י בסימן שי"ט סט"ז הק' דיש לאסור בזה מגזירה שמא יסחוט, וכתב דשמא י"ל דכיון שאינו נשרה במים אלא דבר מועט מהבגד כדי הנחת פיו לא אתי לידי סחיטה,[[228]](#footnote-229) - והחיי אדם בכלל כ"ב ס"ד כתב דמ"מ לא ישתה דרך בית יד מכתונת שלו, דבזה חיישינן יותר שמא יסחוט שמצטער בלבישתו, והביאו המ"ב בסימן שי"ט סק"ס.[[229]](#footnote-230)

**טלטול ולבישת בגד השרוי במים**

היראים בסימן ער"ד כתב ללמוד ממה שאסרו לקמן קמ"ז א' להביא האלונטית בידו, דכל דבר ששרה במים אסור לטלטל גזירה שמא יסחיטנו וחייב משום ליבון, וכתב דהיינו רק כשהוא דבר שאדם מקפיד עליו, והביאו המרדכי בסימן תמ"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"א סמ"ו.

והמלבושי יו"ט בסימן ש"א סקל"ד הק' ע"ז, שהרי קי"ל לקמן קמ"ז ב' דמסתפג אדם באלונטית ומביאה בידו לתוך ביתו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ט, והטוש"ע בסימן ש"א סמ"ח,[[230]](#footnote-231) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם סקנ"ח דצ"ל כמש"כ הר"ן דא"א בלא רחיצה וסיפוג.[[231]](#footnote-232) - **ב** האלי' רבה שם סק"פ כתב דהוא משום דהתם אין בו אלא מעט מים ולא חיישינן בזה לסחיטה. - **ג** הגר"א שם כתב דהתם הוא משום דאינו מקפיד על מימיו, ובכה"ג לא חיישינן שמא יסחוט.

לקמן קמ"ו ב' תנן דמי שנשרו כליו במים מהלך בהן ואינו חושש, והפסקי רי"ד שם פירש דהיינו דאינו חושש שמא יבא לידי סחיטה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"כ, והטוש"ע בסימן ש"א סמ"ה.[[232]](#footnote-233)

ובטעם הא דאינו חושש שיבא לידי סחיטה, ול"ד להא דאסרו לטלטל האלונטית, כתב הלבוש בסימן ש"א סמ"ה דהוא משום דאין אדם סוחט כ"כ כשהם עליו,[[233]](#footnote-234) - אך התוי"ט לקמן שם כתב דהוא משום שלא רצו חז"ל להצריכו להסיר בגדיו מעליו משום חששא דשמא יסחוט דגדול כבוד הבריות, וכתב דאפי' בגד אחד מבגדיו אל ישנה מפני כן, וכ"כ התו"ש בסימן ש"א סקפ"א והמ"ב שם שם ס"ק קס"ב.[[234]](#footnote-235)

בפירש"י לקמן שם משמע קצת דאף אם נשרו כליו במים קודם שלבשם, מותר ללבשם ולהלך בהן, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הב"ח בסימן ש"א אות כ"א והפמ"ג באש"א שם סקנ"ה,[[235]](#footnote-236) - והמ"ב שם ס"ק קס"ב כתב דמסתבר דהיינו דוקא אם אין לו בגדים אחרים,[[236]](#footnote-237) ובשעה"צ שם ס"ק ר"ג כתב דהוא משום דאסור אף לטלטל בגדים השרויים במים, וכמש"כ הרמ"א שם סמ"ו, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סקמ"ג.

**טלטול ע"י כמה בנ"א**

לקמן קמ"ז א' תנן דאף דמי שנסתפג באלונטית לא יביאנה בידו, מ"מ י' בנ"א מסתפגין באלונטית אחת פניהם ידיהן ורגליהן ומביאין אותה בידן, ובגמ' שם מפרשינן דכיון דרבים נינהו מדכרי אהדדי,[[237]](#footnote-238) - ובד' התוס' שם ד"ה דתניא והרשב"א והריטב"א שם מבו' דהתירו גם בב' בנ"א, וכ"כ הריטב"א לקמן קמ"ט א', וכ"נ גם בד' הרשב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם בביצה ל' א'.[[238]](#footnote-239)

והמג"א בסימן ש"א סקנ"ח כתב לפ"ז במש"כ הרמ"א דאסור לטלטל בגד השרוי במים, דמ"מ י' בנ"א מותרין לטלטל, והא"ר שם סוסק"פ כתב דמותר לטלטל אף ע"י ב' בנ"א.

**שרייתו זהו כיבוסו**

**זבחים צ"ד ב'** **- בגד שרייתו זהו כיבוסו,** הראשונים בכ"ד הק' ממה שאמרו בביצה י"ח א' דנדה מערמת וטובלת בבגדי', ואמרו שם דטבילת כלים דבני סחיטה אסורה מגזירה שמא יסחוט, וביומא ע"ז ב' אמרינן דההולך להקביל וכו' עובר עד צוארו במים ואינו חושש, ולא אסרינן משום דשרייתו זהו כיבוסו,[[239]](#footnote-240) - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בשבת קי"א א' כתבו דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא היכא דאיכא טיפת דם או טינוף,[[240]](#footnote-241) וכ"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, וכתב דאף אם הן שחורין מחמת שהן ישנים לא שייך בהו כיבוס, וכ"כ התו"י ביומא שם, והרא"ש שם סימן ד' והריטב"א והר"ן שם, והריטב"א לעיל מ"ח א', וכ"כ האו"ז בסימן נ"ט, ובדבריו מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג אין שרייתו אלא לכלוכו, - ובד' הסה"ת שם מבו' שלא הותר בכה"ג אלא כשאינו מתכוין ללבן, וכ"כ הריטב"א לעיל שם,[[241]](#footnote-242) וכ"כ המ"ב בסימן ש"ב סקמ"ו, אך בד' הרא"ש שם משמע דגם אם כונתו ללבן שרי.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג כתב בתו"ד דהא דנדה טובלת בבגדי' הוא משום דהו"ל דרך לכלוך, ובכה"ג לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ התוס' בסוגיין ובשבת שם והרשב"א בביצה שם והרא"ש ביומא שם בשמו, ובד' הרשב"א והרא"ש שם מבו' דלא הותר אלא כשאין כונתו לכבס.

**ג** בספר הישר שם משמע דלא בכל הבגדים אמרינן דשרייתו זהו כיבוסו, עיי"ש, והתו"י ביומא שם והרשב"א בביצה שם כתבו בשמו דהיינו דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגדים שמתכבסין במהרה, אך בבגדים שצריך לטרוח בהם הרבה כעין שלנו ליכא איסור בשרייתן.?והטור כתב בשם המהר"ם דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגדי פשתן ולא בבגדי צמר.

**ד** היראים בסימן ער"ד כתב דההיא דנדה מערמת וטובלת בבגדי' וההיא דמהלך עד צוארו במים, מיירי כשהם לבושים בבגדים של עור, דלא אמרינן בהו שרייתו זהו כיבוסו.[[242]](#footnote-243)

**ה** האו"ז בסימן ס"ג אות ג' וההגמי"י בפכ"ב משבת הי"ח כתבו בשם הריב"א דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא כשהוא מתכוין לצחצוח הבגד, אך בנדה הטובלת בבגדי' שאינה מתכונת אלא לטהרה בעלמא לא חשיב כיבוס, וכ"כ הפסקי רי"ד בביצה י"ח א' והמאירי שם ל' א', וכ"כ הגר"א בסימן ש"ב ס"ט ובסימן שי"ט סוס"י בדעת הרמב"ם,[[243]](#footnote-244) ובסימן שי"ט שם כתב לדמות ד"ז למש"כ המ"מ דבצירוף כלי כל שאינו מתכוין לכך ל"ה מלאכה כלל.

**סינון יין בסודרין**

בשבת קל"ט ב' תנן דמסננין את היין בסודרין, והתורי"ד הנדמ"ח מכת"י (במהד' מוה"ק) הק' דמ"ט לא אסרינן בזה משום דשרייתו זהו כיבוסו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב בשם ריב"ם דהאי סודרין לאו בגד הוא, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דסודרין של בגד הן ולא של עור. - **ב** התורי"ד כתב דאיירי בסודר שא"צ כיבוס, דאין אדם בעולם נותן יין אלא בסודר נקי, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סקי"א בדעת הטור, דס"ל כדעת הסוברים דכשאין עליו לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. - **ג** התורי"ד כתב עוד, דאין דרך כיבוס ביין אלא במים,[[244]](#footnote-245) וכ"כ בפסקי רי"ד שם, וכ"כ היראים בסימן ער"ד דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא במים, אבל ביין או בשכר אי"ז כיבוס אלא טינוף, וכ"כ ההגמי"י בפכ"ב משבת הי"ח בשם מהר"ם, וכ"כ הב"י בסימן שי"ט ס"י בדעת הטור שם.[[245]](#footnote-246) - **ד** הגר"א בסימן שי"ט ס"י כתב לישב לדעת הסוברים דבדרך לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. - **ה** הגר"א שם כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דהוא משום דכל שאינו מתכוין לכיבוס לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכדעת הריב"א.

**שרי' במים מועטין**

בשבת קמ"ז א' תנן דמותר להסתפג בשבת באלונטית, וצ"ע דמ"ט לא אסרינן לזה משום דשרייתו זהו כיבוסו, והתוס' בשבת קי"א א' ועוד מקמאי כתבו בשם ר"ת דהוא משום דבדרך לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, - ובד' הסה"ת בסו"ס רמ"ד משמע דטעם ההיתר בזה הוא משום דבבגד שאין עליו לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ט,[[246]](#footnote-247) - והמאירי בביצה ל' א' כתב דהוא משום דאינו מתכוין לליבון הבגד לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו.

אך לדעת היראים דאמרינן שרייתו זהו כיבוסו אף בבגד שאין עליו טינוף ואף בדרך לכלוך ואף כשאינו מתכוין לליבון בבגד, קשיא מהא דמותר להסתפג באלונטית, - והיראים שם הוכיח מזה דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא במים מרובין, ובמים מועטין לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, אך כתב דלא ידע שיעור ריבוי המים, וע"כ מנהג כשר כשרוחץ ידיו במים בשבת שיזרקם מעל ידיו וינער בכח קודם קינוחו במפה או בבגד, והביאו המ"ב בסימן ש"ב סק"נ, וכ"כ הטור בסימן ש"ב דמותר לנגב הידים בבגד דכיון דאין בו אלא דבר מועט אין בו משום כיבוס, והדרישה שם סק"ו פירש בדבריו, דאף אם אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אף בדרך לכלוך, מ"מ מותר לקנח ידיו במפה, משום דאין בו אלא דבר מועט, ובכה"ג לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכן פירש הב"ח שם, דבמים מועטין אי"ז שרי' כלל,[[247]](#footnote-248) ופירש כן גם בד' הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"נ גם בד' הב"י שם שפירש כן בד' הסמ"ג, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם סק"א.[[248]](#footnote-249)

אך מד' התוס' ודעימייהו שהוצרכו לפרש טעמים אחרים בהיתר הסיפוג באלונטית, משמע דס"ל דאף במים מועטין אמרינן שרייתו זהו כיבוסו,[[249]](#footnote-250) וכ"נ להדיא בד' הסה"ת בסו"ס רמ"ד, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן ש"ב ס"י, ול"מ הא דהוי מים מועטין, אלא דבכה"ג לא גזרינן שמא יסחוט, - ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן שי"ט סקט"ז בתו"ד.[[250]](#footnote-251)

**שריית מקצת מן הבגד**

בתשו' הרא"ש כלל כ"ב ס"ט כתב דמים שיש בהן תולעים מותר לשתותן ע"י מפה בשבת, והב"י בסימן שי"ט סט"ז הק' דיש לאסור בזה משום דמלבן המפה, וכתב די"ל דהרא"ש ס"ל דלא אמרינן בבגד שרייתו זהו כיבוסו אלא דוקא כשיש בו טינוף,[[251]](#footnote-252) - והשו"ע שם סט"ז הביא לדינא דהרא"ש, והמג"א שם סקי"ז כתב דלדעת האוסרין בשריית בגד אף כשאין בו טינוף, ה"נ יש לאסור בזה, וכ"כ העולת שבת שם סקל"ג, וכ"כ השכנה"ג שם בהגב"י אות י"ב, ותמה לפ"ז על סתירת ד' השו"ע בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך הא"ר שם סקכ"ז כתב דכיון דאינו נשרה אלא דבר מועט מן הבגד לא אמרינן בזה שרייתו זהו כיבוסו, וכן נסתפק בזה המאמ"ר שם סקט"ז בתו"ד, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ג,[[252]](#footnote-253) ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקנ"ב.

ז' שבט פ'

דף מס' 10

**כיבוס בעור**

**זבחים צ"ד א'** **- למימרא דעור בר כיבוס הוא ורמינהי וכו' היתה של עור נותן עלי' מים,** האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ז הק' דמה מדמינן דין כיבוס דדם חטאת לדין כיבוס בשבת, הרי לענין דם חטאת בעינן מעשה "כיבוס", ולענין שבת לא תלי כלל במעשה כיבוס, אלא תליא אם הוי בכלל מלבן, והיינו דהרי לענין שבת אמרו בשבת קמ"ז א' דהמנער טליתו בשבת חייב חטאת, ובפירש"י ותוס' בשבת י"ז א' מבו' דנתינת אונין של פשתן לתוך התנור הויא בכלל מלבן, אף דאי"ז מעשה כיבוס דהוא ע"י מים, וכתב להוכיח מזה דמלאכת מלבן היא רק בהוצאת לכלוך שבלוע בתוכו, וגם דין כיבוס בדם חטאת הוא רק כשבלוע בתוכו, וזהו דמדמינן זל"ז, דאם עור בר כיבוס הוא לענין דם חטאת, ובע"כ דהוא בלוע בתוכו, ה"נ הוי בכלל מלבן.[[253]](#footnote-254)

אך צ"ע מהא דמיבע"ל לקמן צ"ח ב' בדם עולה למטה ודם חטאת למעלה אם בעי כיבוס משום נוגע אף דלא נבלע, והרי דיש תורת כיבוס אף בדבר שלא נבלע בבגד,[[254]](#footnote-255) וגם לענין שבת מצינו בכ"ד דחשיב ככיבוס אף בהסרת לכלוך שלא נבלע, וכמו שמצינו בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב כמה גווני דחייב משום מלבן אף דאינו מסיר לכלוך הבלוע, וכן נקט הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"א (ד"ה עלי') בדעת הר"ח והבה"ג.[[255]](#footnote-256)

ויש שפירשו דאף דמלאכת מלבן היא אף בלא מעשה כיבוס, היינו רק בניקוי מעליא, אך כל דאי"ז ניקוי מעליא, ל"ה בכלל מלבן אלא כשהוא ע"י מעשה כיבוס, וע"כ תליא דין שריית עור במים אם יש כיבוס בעור, והיינו משום דשרי' אינה מועלת כ"כ בעור, (כדחזינן מהא דמסקינן לקמן דבבגד שרייתו זהו כיבוסו ובעור ליכא איסור בשרייתו).[[256]](#footnote-257)

**כל כיבוס דלית בי' כסכוס לאו שמי' כיבוס,** בפירש"י כתב דכסכוס היינו דמשפשף צידו זה על צידו זה כדרך המכבס בגדים דאוחז הבגד בב' ידיו ומשפשף,[[257]](#footnote-258) וכ"כ הפסקי רי"ד, - ובד' הפסקי רי"ד בשבת קמ"ב ב', והריא"ז שם ה"א דין ו', והריבב"ן שם ובדף קמ"א ב', מבו' כן לדינא דלא נאסר בעור אלא כיבוס ע"י כסכוס, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ב ס"ט דלא נאסר במנעל אלא לכבסו דהיינו שמשפשף צידו זה על זה.

אך הביאוה"ל שם עמד בזה, דהרי"ף והרא"ש בס"פ תולין והרמב"ם בפכ"א משבת הי"ח הביאו למה שאמרו בסוגיין דכיבוס במנעל אסור, ולא פירשו דהיינו רק ע"י שפשוף, וכ"ה גם בד' הבה"ג בהל' שבת פכ"ג, וס' העתים סימן רט"ו, והאורה בסימן נ"ח, והרוקח בסימן קכ"ב, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והראבי"ה בסימן שי"ב, והטור בסימן ש"ב, ועיי"ש שכתב דאף דכיבוס דלית בי' כסכוס לא שמי' כיבוס, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולא הותר אלא שרי' בעלמא, ועמש"נ בזה להלן מד' הר"י מלוניל ועוד מקמאי.

**שכשוך אין אבל כיבוס לא,** גירסת השאילתות בסימן פ"ח שכשוך אין אבל כסכוס לא, - אך גירסת הרי"ף והרא"ש בס"פ תולין שכשוך אין כיבוס לא, וכן גירסת הפסקי רי"ד בסוגיין,[[258]](#footnote-259) ועיי"ש שפירש דכיבוס היינו ע"י כסכוס, אך המרומי שדה בסוגיין (ובהעמ"ש סימן פ"ח סקכ"א) פירש דכיבוס הוא בלא כסכוס, ואפ"ה ה"ז אסור, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט (ד"ה אבל לכבסו), ונת' לעיל.

\***אי ברכין וכדברי הכל אי בקשין וכאחרים,** מבו' דלרבנן דאין כיבוס בקשין, מותר לכבסן בשבת אף כיבוס גמור, וצ"ע דהרי לפ"מ דס"ד דאין כיבוס אף ברכין, מ"מ לא הותר אלא ליתן עלי' מים עד שתכלה, ולא לשפשף בידים, וכמו שפירש"י לעיל בד"ה היתה עליו לשלשת, וא"כ ה"נ בקשין דאין בהן כיבוס, יש לאסור לכבסן כיבוס גמור.[[259]](#footnote-260)

**אי הכי בגד נמי, בגד שרייתו זהו כיבוסו,** האבנ"ז בסימן קנ"ט סק"ו וסקי"ח הק' דא"כ מאי קאמר רבא דכל כיבוס דלית לי' כסכוס לא שמי' כיבוס, הרי עיקר כיבוס הוא בבגדים ובבגדים אף שרי' בלא כסכוס הויא כיבוס, והול"ל בעור לא שמי' כיבוס בלא כסכוס,[[260]](#footnote-261) ועיי"ש בסק"ז במש"כ בזה, - ובסימן קס"ה סק"ג כתב לפרש דהיינו דעיקר כיבוס הוא רק ע"י כסכוס, ואך דבשבת דאיתרבי תולדות אף שריית בגד הוי תולדה דמלבן, ובזה מתפרש דעת הסוברים דבבגד שאין בו לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, אף דבפשוטו כיבוס גמור הוי מלאכה אף בבגד נקי, והיינו משום דשרי' דאינה כיבוס, אלא הוי תולדה דמלבן, היינו רק כשהיא מועלת לנקותו, (ועד"ז מתפרש גם דעת הסוברים דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא כשהוא מתכוין לנקותו).[[261]](#footnote-262)

**שכשוך מותר כיבוס אסור,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו רק בעור רך, אך בעור קשה הוא פלוגתא דתנאי, וזה כמו שאמרו לעיל בסוגיין דהא דשכשוך מותר אבל כיבוס אסור אי ברכין ודברי הכל ואי בקשין וכאחרים, וקי"ל כרבנן דאפי' לכסכסו מותר, וכ"ה בפירש"י בשבת קמ"ב ב' ד"ה נותן עלי' מים דאף כיבוס ממש לא נאסר אלא בעורות רכין, וכ"כ הפסקי רי"ד ופי' הר"ן ומאירי שם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ שם בפי' קמא, וכ"כ הרוקח בסימן ס"ח.

אך השאילתות בסימן פ"ח כתב דמהא דלא קמפליג רבא בין קשין לרכין, וגם מהא דלא משני רבא לרב פפא דהא בקשין הא ברכין, ש"מ דקי"ל כאחרים דאף עורות הקשים הם בני כיבוס, - וי"ל כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש ועוד רבים מקמאי שהבאו דבריהם לעיל שכתבו דכיבוס מנעל אסור, ולא חילקו בין רך לקשה.

ואמנם הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ח כתב דמנעל או סנדל אסור לשכשכו במים, ולא חילק בין רך לקשה, אף דבפ"ח ממעה"ק פסק כדעת רבנן דעור קשה אינו טעון כיבוס, ועמד ע"ז הלח"מ בהל' מעה"ק שם, - והביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט ד"ה אבל לכסכסו כתב בדעתו דס"ל דלפי המסקנא אף כיבוס מנעל קשה אסור מדרבנן, עיי"ש, וכתב לפרש בזה ד' הכל בו בסימן ל"א, שתמה עליהן הנשמת אדם בכלל כ"ב סוסק"ד, ועמש"כ עוד בזה המרכה"מ בהל' שבת שם, והמרומי שדה בסוגיין ובהעמ"ש סימן פ"ח סקכ"ב, והאבנ"ז בסימן שנ"ז סקט"ז.

בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ בשבת קמ"ב ב' כתבו בפי' בתרא, דהא דנאסר כיבוס בעור, הוא משום דגזרו כיבוס דעור אטו כיבוס דבגדים, והא דמותר לשרותו במים, הוא משום דכולי האי לא גזרינן, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והמאירי שם קמ"א ב',[[262]](#footnote-263) והאהל מועד בשער השבת דרך ה' נתיב ג', ובפשוטו מכוון דבריהם דמה"ט אסור כיבוס אף בעורות הקשים דלי"ב כיבוס, ונתישב בזה פסק הרמב"ם.

אך ממש"כ דגזרינן אטו בגדים, ולא כתבו דגזרינן אטו עורות הרכין, משמע דס"ל דאף בעורות הרכין ליכא איסור כיבוס מדינא, ולא נאסר אלא מגזירה אטו בגדים, וכ"ה משמעות סתימת ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ח דאף בעורות הרכין אין בכיבוסן אלא איסורא בעלמא, ועמדו ע"ז המנ"ח במוסך השבת (מלבן סק"ד), והתהל"ד בסימן ש"ב סוסק"ט,[[263]](#footnote-264) וכ"נ גם בדבריו שם פ"ט ה"י שכתב דהמלבן את הצמר או את הפשתן או את השני חייב, ומשמע דאין חייבין על ליבון דעור, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ה, וכ"נ גם בדבריו שם הי"א שכתב דהמכבס את הבגדים ה"ה תולדת מלבן, ומשמע דמכבס עור אינו תולדת מלבן, ועמדו ע"ז המנ"ח במוסך השבת (סוף מלאכת המלבן) והאבהא"ז בהל' שבת שם, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ב סקי"ט דאף כיבוס גמור אינו אסור בעור אלא מדרבנן.[[264]](#footnote-265)

**סחיטה בעור**

הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א כתב דאין סחיטה בשער וה"ה לעור דאין חייבין על סחיטתו, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן כ"ג והכל בו בסימן ל"א והאהל מועד בשער השבת דרך ה' נתיב ג', ומשמעות דבריהם דהא דאין חייבין על סחיטה דעור, הוא חד דינא עם הא דאין חייבין על סחיטה דשער, דבפשוטו הוא משום דאינו בולע.[[265]](#footnote-266)

והאחרונים עמדו בזה במקורו של הרמב"ם להך מילתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ב כתב דהוא מהא דהתירו ליתן מים על כר של עור, ולא אסרו מגזירה שמא יסחוט, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט ד"ה אסור, בתו"ד.[[266]](#footnote-267) - **ב** הביאוה"ל שם כתב דהוא ממה שאמרו בשבת קכ"ח ב' דאין סחיטה בשער והיינו מפני שהוא קשה, אף דכיבוס שייך אף בשק העשוי משער, כדתנן לעיל צ"ג ב' דשק טעון כיבוס,[[267]](#footnote-268) וא"כ ה"נ בעור אף דשייך בו כיבוס, מ"מ לי"ב סחיטה, שהרי עור קשה טפי משער, כמבו' לעיל בסוגיין דאף אם בעור ליכא כיבוס כלל מ"מ בשק יש כיבוס. - **ג** המגד"ע כתב דמקורו הוא בסוגיין, והחזו"א בסימן נ"ו סק"ה ד"ה ומדברי הר"מ פירש דהיינו ממה שאמרו הכא דאין כיבוס בעור בלא כסכוס, והיינו דכיון דבעור ל"ה כיבוס אלא בכיבוס גמור, ע"כ אף סחיטה לא חשיבא ככיבוס בעור.

ח' שבט פ'

דף מס' 11

**כיבוס ללא מים**

**קמ"ז א'** **- המנער טליתו בשבת חייב חטאת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שמנערו מן העפר, וחיובו הוא משום מלבן, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד וריא"ז ובפי' ריבב"ן, וכ"כ הראב"ן בסימן שפ"א, והסה"ת בסימן רנ"ד, והיראים בסימן ער"ד, והשבה"ל בסימן ק"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ב ס"א בשם י"א.[[268]](#footnote-269) - **ב** התוס' כתבו דהיינו שמנערו מן הטל שעליו דהיינו כיבוס וליבון, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן והנימו"י,[[269]](#footnote-270) וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ב ס"א, ועד"ז כתב הראב"ד בפ"י משבת הי"ח, והראבי"ה בסימן שמ"ו. - **ג** הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח כתב דהיינו שמנער טלית חדשה שחורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה כדרך שהאומנין עושין, ומשמעות דבריו שם כמש"כ הכס"מ שם דחיובו הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ בספר הבתים (שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער י"ד) בדעתו, ועד"ז כתב השיטה להר"נ בשם י"מ דאיירי כשמנערו להסיר הקסמין שעליו, וכדרך החייטין שמנערין להסיר הקסמין אחר תפירתן, וחייב משום מכה בפטיש שהוא גמר מלאכת החייטין.

התוס' ודעימייהו נחלקו על פירש"י וכתבו דכל שמנער טליתו מן העפר אין שייך בזה ליבון, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דאין מלבן בלי מים או משקה, וכן משמע קצת בד' הרשב"א והר"ן.[[270]](#footnote-271)

והשה"ג בפירקין הק' ממה שאמרו לעיל ק"מ א' דכסכוסי סודרא אסור, משום דהליבון מצהיל ע"י השפשוף, וכ"כ הרא"ש שם סימן ט' והטור בסימן ש"ב, וא"כ מ"ט בניעור בגד מן העפר ליכא משום ליבון, אף דאולודי חיורא הוא, דמכוין הוא לצחצח הבגד שחשך תוארו מן העפר שעליו,[[271]](#footnote-272) - והביאוה"ל בסימן ש"ב ס"א ד"ה י"א כתב לישב, דלא הותר אלא במנער טליתו שאינו עושה שום פעולת הצחצוח, אלא שמנערו מן האפר והעפר שעליו, ומשא"כ בכסכוסי סודרא דעושה הצחצוח בידים להוליד לבנינות על הבגד אסור בכל גווני,[[272]](#footnote-273) וכתב דלפ"ז אף הכא אם מכסכס ומשפשף את הבגד להסיר ממנו האבק והעפר אסור לכו"ע.

הגרע"א בגהש"ס הק' ע"ד רש"י דאף בלא מים חייב משום מלבן, ממש"כ בפירש"י לעיל קמ"א א' ד"ה מבפנים דהמכסכס טיט ל"ה מלבן ממש דאינו נותן שם מים, - והשעה"צ בסימן ש"ב סקמ"א כתב לישב דשאני הכא דמצחצח הבגד עי"ז והוא תיקונו, ומשא"כ התם דמסיר הטיט ורושם הלכלוך עדיין נשאר עליו והדרך להעבירו ע"י מים,[[273]](#footnote-274) וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א סוד"ה עלי' דאף בטינוף על בגדו, אם מעבירו עד שלא נשאר רושם הכתם, חייב משום מלבן, ונת' להלן.

האו"ז בסימן פ"א כתב דאם הבגד מלוכלך בנוצות, ודאי מותר להסירם לכו"ע,[[274]](#footnote-275) והוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי בפ' כלל גדול דנסתבכו בגדיו בקוצין ה"ז מפשרן במקום צינעא,[[275]](#footnote-276) וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ב ס"א, והביאוה"ל שם (ד"ה מן הטל) כתב עפי"ז להתיר לנער טלית מן השלג שעלי' כשלא נמס כלל.

ובטעם ההיתר בזה כתב הלבוש שם דהוא משום דאין הנוצות תחובין בתוכו כמו האבק והעפר, והביאו המ"ב שם סק"ז, ומשמעות דבריו שם סק"ה דהיינו דהאבק והעפר נבלעין בבגד וע"כ יש בהסרתן משום ליבון,[[276]](#footnote-277) - והגר"א שם כתב דהוא משום דלא נאסר אלא באבק שמקלקל מראיתן וכמו שפירש"י דמה"ט לא נאסר אלא באוכמי, ומשא"כ בנוצות, ולכאו' מכוון דבריו דהנוצות אינם מקלקלין מראית הבגד, דה"ז ניכר כדבר מבחוץ שעל הבגד.[[277]](#footnote-278)

המג"א בסימן ש"ב סק"ד הביא מס' הזכרונות שחשש לאסור להסיר נוצות מן הבגד, ובדברי ס' הזכרונות מבו' דטעמו הוא משום דמי למש"כ הרמב"ם דהמנער טלית חדשה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה חייב, וכ"כ הנשמ"א בכלל מ"ד סק"ד דלדעת הרמב"ם יש לאסור בזה, ותמה ע"ד הרמ"א שלא חשש לד' הרמב"ם.

אך השעה"צ שם סק"ט כתב דגם לדעת הרמב"ם שרי, דדמי להא דמותר לנער ולהפריש בגד מן הקוצים, ולא חילקו דבבגד חדש אסור, ובע"כ דזה אינו בכלל תיקון מנא, וכ"ש בנוצות העומדין מלמעלה, ול"ד לניעור ציהוב לבן הנתלה בבגד, דהוא מלאכה שהאומנין עושין אותה בעת גמרו כמש"כ הרמב"ם והיא מלאכה חשובה, ועד"ז כתב האו"ש בפ"י משבת הי"ח.

**ולא אמרן אלא בחדתי אבל בעתיקי לא, ולא אמרן אלא באוכמי אבל בחיורי וסומקי לית לן בה,** המ"מ בפ"י משבת הי"ח הק' לפי' רש"י ותוס' מ"ט לא אסרינן אלא באוכמי ולא בחיורי וסומקי, - אך בל' רש"י משמע דהוא משום דבסומקי וחיורי אין האבק מקלקל מראיתה ולא קפיד עלייהו, ועד"ז כתב השה"ג בפירקין דקים להו דבסומקי ליכא שום אדם בשום מקום מקפיד על לכלוך טל שעליו, ועד"ז כתב העטרת צבי בסימן ש"ב סק"א דהוא משום דשל שאר מיני צבעונין אין מקפידין עליו,[[278]](#footnote-279) וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה דהוי טוחן דמה"ט הוא דשרינן בעתיקי או בחיורי וסומקי, וכ"ה גם בדבריו שם ס"א ד"ה עלי', - ועיי"ש שנסתפק דאם ידוע דאף בחיורי וסומקי דרכו להקפיד שלא ללבשו בלא ניעור אסור לנערו, ולא שרינן אלא במסתמא, ופירש כן בד' הר"ח.[[279]](#footnote-280)

אך הגר"ז שם כתב דהא דשרינן בעתיקי או בחיורי וסומקי, הוא משום דבכה"ג אין הניעור יפה לה כמו כיבוס, וע"כ מותר לנערה אף אם מקפיד עלי' שלא ללבשה בלא ניעור, דכל הא דהמנער טליתו חייב חטאת, הוא רק משום שניעורה מיפה ומועיל לה כמו כיבוס, וכ"נ בד' הלבוש שם, וכ"נ בד' הגר"א שם סוס"א במש"כ לדמות התירא דהסרת נוצות להתירא דחיורי.[[280]](#footnote-281)

הב"י בסימן ש"ב ס"א כתב דמשמע לכאו' דחדתי מיקרי כ"ז שלא נתכבסו, וכתב דמד' הרמב"ם משמע דחדתי היינו שלא נשתמשו בה כ"כ אלא עדיין היא בחידושה, והב"ח שם ס"ב כתב דכ"נ מד' הטור שם דאף אם כבר נתכבסו, מ"מ כל שלא נשתמשו בה כ"כ ועדיין מיקרי חדתי, הניעור מיפה אותה והו"ל ליבונו וכיבוסו,[[281]](#footnote-282) וכ"כ הנחלת צבי שם סק"ג והמג"א שם סק"א והא"ר שם סק"א, והפמ"ג שם כתב דכל דנשתמשו בה הרבה חשיב כעתיקי אף אם עדיין לא נתכבסה, - אך העולת שבת שם סק"א כתב דחדתי מיקרי כ"ז שלא נתכבסו, וכ"נ בד' הפרישה שם סק"א, ופירש כן בד' הטור.

למשמעות ד' הרמב"ם דחיובא דהמנער טליתו הוא משום מכה בפטיש, הרי דמה"ט הוא רק בחדתי דהו"ל כגמר מלאכה, והא דהוא רק באוכמי, הוא משום דדרך האומנין להסיר מהן הציהוב הלבן, וע"כ הוי כגמר מלאכה, - והעולת שבת בסימן ש"ב סק"א כתב לפ"ז דהיינו רק בחדשים שלא לבשן עדיין, דכל שכבר לבשן, אי"ז כגמר מלאכה, - אך הב"י שם כתב דלדעת הרמב"ם חדשה היינו שלא נשתמשו בה כ"כ אלא עדיין היא בחדושה כמו בשעה שהאומנין מתקנין אותה.[[282]](#footnote-283)

**והוא דקפיד עלייהו,** בד' המג"א בסימן ש"ב סק"ב מבו' דבסתמא ליכא בזה איסורא, ורק אם ידוע שמקפיד אסור, אך הביאוה"ל שם ד"ה עלי' האריך להוכיח מד' הרמב"ם ועוד מקמאי דה"ז אסור אף בסתמא, ורק אם ידוע שאינו מקפיד שרי.

בטעם הא דשרינן כשאינו מקפיד, ול"ד לכל כיבוס דאסור בכל ענין, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דדוקא למאן דקפיד הוי פס"ר, אך למאן דלא קפיד ליכא אלא דבר שאינו מתכוין שאינו כיבוס גמור, וצ"ב. - **ב** בפסקי ריא"ז ה"ג דין ג' כתב דהוא משום דאינו מתכוין ללבנו אלא כאדם שמקנח לכלוך שעל בגדיו, וצ"ב. - **ג** הלבוש בסימן ש"ב ס"א כתב דהוא משום דניעור אינו כיבוס גמור לאסרו בכל ענין, אלא דומה לכיבוס, וע"כ לא נאסר אלא כשהוא מקפיד עליו דאז ניכר דמשום ללבנו הוא מנערו. - **ד** הגר"ז שם ס"א כתב דכל שאינו מקפיד עלי' דאם אם ל"ה מנערה ל"ה נמנע מללבשה אין יפוי זה חשוב אצלו ככיבוס, וכ"נ בד' הביאוה"ל שם ד"ה והוא שמקפיד.

הביאוה"ל שם נסתפק בגונא דמנער בשביל אחר והוא מקפיד והאחר אינו מקפיד, או דהאחר מקפיד והוא אינו מקפיד, אם אזלינן בתר עושה המלאכה, דכל דלדידי' הוי יפוי חשיבא מלאכה, וכל דלדידי' ל"ה יפוי לא חשיבא מלאכה, או אזלינן בתר בעל הבגד, וכתב לדון דבזה נחלקו אביי ורב יוסף.

למשמעות ד' הרמב"ם דחיובא דמנער טליתו הוא משום מכה בפטיש, בפשוטו הא דלא אסרינן רק כשמקפיד עליהן, הוא ע"ד מה שאמרו לעיל ע"ה ב' בשקיל אקופי מגלימי דל"ה בכלל מכה בפטיש אלא כשמקפיד עליהן.[[283]](#footnote-284)

והרמב"ם בפ"י משבת הי"ח כתב בדין שקיל אקופי מגלימי דאינו חייב אלא כשמקפיד עליהן, אבל אם הסירן דרך עסק ה"ז פטור, והכס"מ שם ובב"י סימן ש"ב ס"ב כתב בדעתו דכל שמסירם בכונה, אע"פ שלא הי' נמנע מללבשו אם ל"ה מסירם, חייב, ולא פטרינן אלא כשאין מסירם בכוונה כדי ליפות הדבר אלא כמתעסק,[[284]](#footnote-285) ועיי"ש שנסתפק אם גם הא דשרינן הכא כשאינו מקפיד הוא רק כשמנער דרך עסק, או דהכא סגי במה שאינו מקפיד שלא ללבשה כך, - והגר"א שם ס"ב כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דגם הכא לא שרי אלא כשמסירן דרך עסק, וכ"כ המ"ב שם סוסק"י ובשעה"צ סקי"ב, - אך הנחלת צבי שם סק"ב כתב דהכא שרי כל שאינו מקפיד עלי' שלא ללבשה כך,[[285]](#footnote-286) וכ"כ החמד משה שם, והפמ"ג שם במש"ז סק"א, והנשמת אדם בכלל מ"ד סק"ד.

**חזא דאיכא טלא עלי',** בפירש"י פירש דהי' טל עלי' ואסור לנער הטל, וכ"כ התוס' וש"ר לעיל בסוגיין, ולמדו מזה דה"נ עיקר דינא דמנער טליתו הוא במנערה מן הטל.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא דבר טינוף, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"א ד"ה עלי' בדעת הר"ח, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הבה"ג שכתב דאם ישב לו זרע פשתן או תבשיל על כסותו מותר לקלפו, וכייל לה עם הא דמנער אדם טליתו כדר' יהודה, וכתב דלפ"ז לא הותר לקלף זרע פשתן או תבשיל אלא כשאינו מקפיד עליו, אך כל שמקפיד עליו אסור.

הביאוה"ל שם הק' דלמש"כ בדעת הבה"ג דאסור לקלף זרע פשתן או תבשיל כשהוא מקפיד עליו, דא"כ מ"ט פסקינן דטיט שעל בגדו מגררו בציפורן, ומה עדיף ד"ז מזרע פשתן או תבשיל, וכתב די"ל דמיירי התם בעתיקי או כשאינו מקפיד, וכתב דהוא משום דבטיט שע"ג בגדו אף דמגררו בציפורן אין מעביר הכתם לגמרי רק דמגרר עובי הטיט מלמעלה, וע"כ ל"ה בכלל מלבן, ומשא"כ בזרע פשתן ותבשיל שנתייבש על בגדיו, ע"י שקולפו עובר הכתם מאתו, וע"כ כל שהוא בגד חדש ומקפיד עליו אסור.

המ"מ בפ"י משבת הי"ח כתב דלדעת הרמב"ם דאיסור ניעור טלית הוא להסיר הציהוב הלבן שעלי', מתפרש מה שאמרו הכא דאיכא טלא עלי', דחשש מפני הטל שהוא מצהיב ע"ג הבגד השחור, והאו"ש שם הק' ע"ז דטל הוא דבר המנמס ומתייבש מאליו ואין דרך האומנין לעשות כן ואי"ז מעשה אומן, וכתב לפרש דהי' על כומתא זו ציהוב לבן, ומה"ט הי' נמנע מלנערה מן הטל שמא יסור גם הציהוב הלבן המדובק בה, ואף דאינו מתכוין לכך, הו"ל כפס"ר.[[286]](#footnote-287)

הט"ז בסימן ש"ב סק"ו כתב דמי שחלוק שלו מטונף קצת ואין שם ממשות צואה והוא יבש יוכל לגרד בצפורן ולהסיר המראה כדי שיתפלל בנקיות, וכ"כ הא"ר שם סק"כ, והתו"ש שם סוסקי"ח, והגר"ז שם סי"ח.

אך הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה דהוי טוחן תמה ע"ז, דהרי ע"י הגירוד הוא מכוין ליפות הבגד שלא יהא עליו רושם הלכלוך ולא גרע זה מכסכוסי סודרא דאסור,[[287]](#footnote-288) ועוד דלדעת רש"י דהמנער טלית מהאבק שעליו חייב, גם בזה חייב, ובזה יש לאסור אף כשאינה שחורה וחדשה, דהא דשרינן במנער טלית בכה"ג הוא משום דאין דרך בנ"א להקפיד ע"ז, ומשא"כ בענינינו דדרך בנ"א להקפיד בכל גווני כשיש עליו רושם לכלוך מטיט וצואה.[[288]](#footnote-289)

ט' שבט פ'

דף מס' 12

**ק"מ א'** **- מהו לכסכוסי כיתניתא בשבת, לרכוכי כיתניתא קא מיכוין ושפיר דמי או"ד לאולודי חיורא קא מיכוין ואסור,** הריטב"א דאין הספק בכונתו, דא"כ נשאל את פיו, אלא הספק הוא מהו עיקר המעשה בכך שיהא המעשה האחר טפל.

**ותיבעי לי' למר סודרא וכו',** גירסת רש"י דפשיט דבסודר אסור ובחלוק מותר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ז, והטוש"ע בסימן ש"ב ס"ה, - אך הרמב"ן כתב דמהא דלא הביא הרי"ף לזה, נראה דס"ל דאף בסודר שרי, וכ"כ ההשלמה, וכ"כ הראב"ד בהל' שבת שם, וכ"כ הר"ן בשם הבעה"מ, ועמש"כ בזה הרשב"א וש"ר.

בטעם הא דשאני סודר מחלוק, פירש"י דהוא משום דבסודר מקפיד על ליבונו וצוהרו ומיחזי כאולודי חיורא, ומשא"כ בחלוק שאינו מקפיד עליו, והגר"ז בסימן ש"ב סי"ב הוסיף לפרש דהוא משום דאין אדם מקפיד כ"כ על ליבונו וציהולו של חלוק שהוא בגד תחתון, ומשא"כ בסודר שהוא בגד עליון ואדם מקפיד יותר על ליבונו וציהולו ונראה כמתכוין להצהיל הליבון.[[289]](#footnote-290)

אך הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהסודר אינו על בשרו אלא על ראשו וא"צ לריכוכו אלא לליבונו, ומשא"כ בכיתנא שהוא על בשרו וצריך לריכוכו, וכ"כ הריא"ז ה"ג דין ז', והוסיף לפרש דהיינו דבסודר שעל ראשו לליבונו הוא מתכוין, וע"כ הוא אסור.[[290]](#footnote-291)

הפסקי רי"ד כתב לפי דבריו דאסור לכסכס הכובעים של פשתן דלליבונו הוא צריך, והביאו השבלי הלקט בסימן ק"ט, וכתב דה"ה לחלוק ומכנסים וכל בגדי פשתן דריכוכן זהו ליבונן, והב"י בסימן ש"ב ס"ה כתב בדעתו דס"ל דכל כלי פשתן בכלל סודר דאסור, וכתניתא דשרי אינו של פשתן,[[291]](#footnote-292) וכתב דנכון להחמיר, כיון דדבר שאין בו צורך כ"כ הוא.

והרמ"א שם ס"ה כתב דכובעים ושאר כלי פשתן דינם כסודר, והעטרת צבי שם סק"י כתב דלפ"ז לא הותר לרכך חלוק אלא כשאינו של פשתן, וכ"נ בד' העולת שבת שם סקי"ג, וכ"כ הגר"ז שם סי"ב, - אך המלבושי יו"ט שם סק"ו כתב דבחלוק שרי אף כשהוא של פשתן, לפי שהוא מלבוש תחתון ואינו נראה מבחוץ, ושלא כד' השבלי הלקט גופי' שאסר אף בחלוק של פשתן, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה.

\*במו"ק י' ב' אמרינן דרבא שרי לכסכוסי קירמי בחוה"מ, והרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ד פירשה ומרככין את הבגדים בידים, מפני שהוא מעשה הדיוט, וכ"כ בפסקי רי"ד וריא"ז שם, - ובשיטת ריב"ב שם הק' דהרי אף בשבת שרי כמו שאמרו הכא,[[292]](#footnote-293) וכתב דאיירי כשהוא מתכוין לאולודי חיורא דבכה"ג בשבת אסור, וכ"כ הריטב"א שם, והביאו המ"ב בסימן תקמ"א סק"ו,[[293]](#footnote-294) וכ"כ המ"ב בסימן ש"ב סקכ"ד דכל הא דשרי בחלוק, הוא כשאינו מתכוין לצחצחו, דאם מתכוין לצחצחו אסור כמו בסודר, ובשעה"צ שם סק"ל כתב ללמוד לזה ממש"כ היראים בסימן ער"ד (בנוסח שבתוע"ר סקע"א) דלכסכוסי כיתניתא כדי שיתלבן אמרינן בפ' תולין דאסור,[[294]](#footnote-295) - אך הפמ"ג בסימן תקמ"א סק"ד צידד דמותר אף נתכוין לליבון, עיי"ש.[[295]](#footnote-296)

\* השה"ג לקמן קמ"ז א' הק' ע"ד התוס' ודעימייהו דמותר לנער טלית מן העפר, דמ"ש ממה שאמרו הכא דכסכוסי סודרא אסור, משום דהליבון מצהיל ע"י השפשוף, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"א ד"ה י"א, ונת' עוד בזה בדף מס' 11, ועיי"ש גם במש"נ במש"כ הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה דהוי טוחן ללמוד מהכא לאסור לגרד מראית טיט מבגדו.[[296]](#footnote-297)

**ק"מ א'** **- טיט שע"ג בגדו מכסכסו מבפנים ואינו מכסכסו מבחוץ,**[[297]](#footnote-298)בפירש"י כתב דהוא משום דל"ה מלבן ממש דאין נותן שם מים,[[298]](#footnote-299) וע"כ לא נאסר לכסכסו מבפנים דלא מוכחא מילתא לאתחזויי כמלבן, וכ"כ השבלי הלקט בסימן ק"ט בשם ר"ת דהא דאסור לכסכסו מבחוץ הוא משום דמיחזי כמלבן, - והרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ז כתב דהא דאסור לכסכסו מבחוץ הוא גזירה שמא יכבס, - והשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה דהוא משום עובדין דחול.

ובטעם הא דשאני כסכוס מבפנים מכסכוס מבחוץ מצינו כמה דרכים, **א** בסה"ת סימן רנ"ד משמע דהוא משום דכל שמכסכסו מבפנים דאין הטיט שם, לא מוכחא מילתא דעושה כן כדי להסיר הטיט, ולא מיחזי כמלבן. -  **ב** בפי' ריבב"ן כתב דהוא משום דכל שמכסכסו מבפנים הו"ל שינוי, ולא מיתחזי כרוצה בליבונו, וכ"כ בפסקי רי"ד. - **ג** רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ג כתב דלא אסרו אלא במכסכסו מבחוץ שכך עושין כשמלבנים עם מים.[[299]](#footnote-300)

השבלי הלקט בסימן ק"ט כתב בשם ר"ת דכל הא דאין מכסכסו מבחוץ הוא בשל פשתן דמיחזי כמלבן, אבל של צמר ושל משי מותר, והביאו הב"י בסימן ש"ב ס"ז, והא"ר שם סקי"ח צידד כן לדינא, ועמש"כ הגר"א שם ס"ה לפרש בטעם החילוק בזה, ונת' בהערה י"א.

אך הב"ח שם כתב דיחיד הוא כנגד כל הפוסקים שכתבו בסתמא לאסור, וכ"ה משמעות סתימת השו"ע שם לאסור בכל גווני, וכ"כ המג"א שם סקט"ז, ועיי"ש שכתב דל"ד לכסכוס בגד דשאני של צמר משל פשתן, דשאני הכא שהוא מלוכלך בטיט, והפמ"ג שם הוסיף לפרש דהתם הוא משום דבצמר לא אמרינן דכסכוסו זהו ליבונו, אך הכא שהוא מלוכלך בטיט, אף בצמר מיחזי כליבון, ועמש"כ הביאוה"ל שם ד"ה טיט שעל בגדו.

בפי' רבינו פרחי' כתב דהא דמותר לכסכסו מבפנים, הוא משום דאין כאן אולודי חיוורא כלל אלא שיפרך הטיט ויסירו, והגר"א בסימן ש"ב ס"ז כתב דהוא משום דלא אסרו משום אולודי חיורא, אלא היכא דליכא טיט דודאי כונתו לצחצחו, והביאו המ"ב שם סקל"ב, - ומשמעות דבריו שם ובס"ה, דהא דאסור לכסכסו מבחוץ אי"ז משום הסרת הטיט, אלא הוא משום אולודי חיורא,[[300]](#footnote-301) וצ"ע.

**מגררו בצפורן,** בד' הט"ז בסימן ש"ב סק"ו מבו' דהא דמותר לגררו בצפורן, הוא אף אם עי"ז יורד הכתם לגמרי, וכ"כ הא"ר שם סק"כ, והתו"ש שם סוסקי"ח, והגר"ז שם סי"ח, אך הביאוה"ל שם ס"ז ד"ה דהוי טוחן תמה ע"ז, עיי"ש, ונת' בדף מס' 11.

1. אך י"ל דלפי האמת טעם האיסור הוא שמא יביא כלים דרך רה"ר, ורק להס"ד לעיל שם דלא ידעינן לה"ט, הי' טעם האיסור שמא יסחוט, וכ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש לעיל שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. והא"ר שם סק"ג תמה ע"ז דבגמ' לעיל קי"ז ב' פרכינן דבנשברה לו חבית מאי גזירה איכא ומשני גזירה שמא יביא כלי דרך רה"ר, ולא אמרו גזירה שמא יתקננו, ועמש"כ החמד משה שם סק"א והתו"ש שם סק"ג, והמחה"ש שם סוסק"א הביא לדבריהם. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך התרוה"ד בח"ב סימן קצ"ו כתב להתיר לדידן דלית לן רה"ר, משום דטעם האיסור בזה הוא שמא יביא כלים דרך רה"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרמב"ם והטור לא הביאו להא דתנן הכא דאומר לאחרים באו והצילו לכם, וכתב הב"י בסימן של"ה שסמך הטור על מש"כ בסימן של"ד בדין הדליקה, ולפ"ז ודאי דאף הכא לא הותר לאחרים להציל אלא מזון ג' סעודות, ואדרבה הכא יש מקום טפי לאסור לאחרים להציל יותר מג' סעודות, וכמבו' בד' הרי"ד והר"ן לעיל ק"כ א', וכ"כ השעה"צ בסימן של"ה סק"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ה מבו' מד' הרמב"ן בשבת מ"ב ב' ובמלחמות שם קנ"ד ב' שפירש טעם עיקר איסור הצלה לדעת רבה דהוא מגזירה זו דשמא יביא כלים דרך רה"ר, והרי שלא חילק בזה, - וכ"ה מבו' בד' ההשלמה בביצה ל"ו ב' והביאוהו המאורות והמכתם וחי' המאירי שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שכתב עוד, דכל ששואב ושופך בכובות קטנות ובתוך עריבות, ודאי שרי, משום דכה"ג לאו עובדא דחול הוא, ודקדק כן מד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ז, דכל שאינו עושה כדרך חול לא חיישינן שיבא לידי מלאכה דאורייתא, אך בד' הב"י בסימן של"ה ס"א מבו' דלא הסכים לזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והראבי"ה בסימן שכ"ח פירש דאיירי כשאין בו אלא מעט מן היין ומן השמן, וע"כ לי"ב משום סחיטה, ואינו אסור אלא משום עובדין דחול. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכתב דמה"ט גם אסור לטפח בשמן, והשה"ג בפירקין תמה ע"ז דבטיפוח בידו בשמן לא שייך סחיטה, ועמש"כ בזה בס' יש סדר למשנה, ומש"כ האבנ"ז בסימן קנ"ח סקי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הרמב"ם בפכ"ב הט"ז דהא דאסרינן לעשות כדרך שהוא עושה בחול הוא שמא יבא לידי סחיטה, וזהו שפירש"י במתניתין דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יסחוט, וכ"נ קצת בד' המ"מ בהל' שבת שם שפירש כן בד' רש"י, ועמש"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"כ סקי"ט. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בדעת הריטב"א ודעימי' צ"ל כמש"כ הר"י מלוניל דהכא יש לאסור שמא יסחוט אף בספוג שיש לו בית אחיזה, משום הפסד ממונו, וכ"כ החת"ס דהכא שהוא סופג ע"מ ליטול המשקה לערב, חיישינן דמתוך שהוא בהול יסחוט עתה בשבת, ול"מ מידי הא דיש לו בית אחיזה, וכל הא דמפלגינן בזה, הוא כשבא לקנח את השלחן או הקערה ואינו רוצה במשקה, דבזה אין לאסור אלא כשאין לו בית אחיזה, משום דהוא נסחט בין אצבעותיו, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"כ סקי"ט, - אך השה"ג בפירקין כתב דלדעת רש"י שרי הכא לספוג בספוג שיש לו בית אחיזה, וצ"ל לדעתו, דרק טיפוח בשמן הוא עובדין דחול, אך סיפוג אינו עובדין דחול, וכ"ה משמעות ד' השיטה להר"נ, ועמש"כ בזה בס' יש סדר למשנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך התוס' בעירובין מ"ו א' ד"ה כ"ש דהו"ל נולד כתבו דמשקין היוצאין אינם אסורין משום נולד, אע"ג דמשקין מיבלע בליעי, ול"ד למים בעבים דאם מיבלע בליעי הו"ל נולד, משום דמים בעבים בליעי טפי ואינם ניכרין כמו משקין בפירי, וכתבו עוד דאפי' אם ל"ה ניכרין משקין בפירי לא חשיבי נולד כלל, כיון דמעיקרא נמי הוי אוכל ואוכלא דאיפרת הוא. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואך שנחלקו אם הוא אף למ"ד דמודה ר' יהודה בזיתים וענבים, דהרמב"ן כתב דגם לדידי' הוי האיסור משום נולד, והא דאסר בזיתים וענבים אף כשהכניסן לאוכלין, הוא משום דיהיב דעתי' והו"ל משקין ואסורין משום נולד, אך הריטב"א כתב דלדידי' אין האיסור משום נולד, דאף בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין הוי היוצא מהן אוכלא דאיפרת, אלא הוא מגזירה שמא יסחוט, ולא חיישינן להכי בשאר פירות שהכניסן לאוכלין, אלא בזיתים וענבים דבני סחיטה נינהו, והרמב"ן בד"ה וסבר ר' יהודה כתב ב' דרכים בזה אם הא דאסר ר"י בזיתים וענבים העומדין לאוכלין הוא מגזירה שמא יסחוט, או משום דהו"ל נולד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומבו' בדבריו שם דזהו דרמי ר' יוחנן שם דר' יהודה אדר' יהודה, דאף דהא דשרי ר' יהודה כשהכניסן לאוכלין הוא משום דאי"ז עומד ליסחט, הרי מ"מ נלמד מזה דכל דתורת אוכל עליו אינו בכלל גזירת משקין שזבו, וה"נ יש להתיר בביצה שנולדה ביו"ט, דאף דביצה עומדת ליסחט, וכמש"כ התוס' וש"ר, הרי בביצה גופה ל"ש הגזירה, וכל הא דאסרינן לה הוא משום דהיא בכלל גזירת משקין שזבו, ואם אוכלין שזבו מותרין משום דאוכלא דאיפרת הוא, אין לאסור בביצה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפ"ז מתפרש מה שאמרו הכא דמודה ר' יהודה בזיתים וענבים מ"ט כיון דלסחיטה נינהו יהיב דעתי', דלאו היינו דמה"ט יש לחוש שמא יסחוט, אלא היינו דמה"ט יש על היוצא מהן תורת משקה, וע"כ אף דאין לחוש בזה שמא יסחוט, כיון דהכניסן לאוכלין ולא נתקיימה מחשבתו, מ"מ הוי בכלל גזירת משקין שזבו, - אך בפירש"י בחולין י"ד ב' ד"ה מודה ר' יהודה וד"ה יהיב דעתי' פירש דטעם הא דמודה ר' יהודה בזיתים וענבים הוא משום דיש לגזור שמא יסחוט, עיי"ש, ואמנם בלא"ה אין פירושו שם מתישב עם פירושו בסוגיין, דהתם גריס דמודה ר' יהודה בסלי זיתים וענבים, ולפירושו בסוגיין יש להתיר בסלי זיתים וענבים, וכמש"כ הצל"ח, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-15)
15. וי"ל דד"ז תליא בהפלוגתא אם מודו רבנן בשאר פירות, דפירש"י לקמן הוא למ"ד דמודו רבנן בשאר פירות, דלדידי' בע"כ דכל דאין על היוצא תורת משקה ל"ה בכלל גזירת משקין שזבו, אך סוגיית הגמ' בביצה קיימא לר' יוחנן דפליגי רבנן אף בשאר פירות, אף דאין על היוצא מהן תורת משקה, דמה"ט מותר לסחטן לכתחילה, כמו שאמרו לקמן בסוגיין, ובע"כ דגזירת משקין שזבו היא אף באוכלין. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך לא נתישב בזה משה"ק התוס' בסוגיין והרשב"א בביצה שם, דלר' יוחנן גופי' דס"ל דהלכה כר' יהודה בשאר פירות, מ"ט ביצה שנולדה אסורה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזהו דרמי ר' יוחנן בביצה שם דר' יהודה אדר' יהודה, דר' יוחנן לטעמי' דס"ל דשרי ר' יהודה אף בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין, אף דזיתים וענבים עומדין ליסחט, וה"נ יש להתיר בביצה שנולדה ביו"ט, וכמש"כ המהרש"א, והיינו דאף דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דבזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין ל"ש טעם הגזירה דשמא יסחוט, הרי גם בביצה שנולדה ביו"ט ל"ש טעם הגזירה, ואם הויא בכלל משקין שזבו משום שהיא עומדת ליסחט, יש לאסור גם בזיתים וענבים אף שהכניסן לאוכלין, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ב ד"ה בתו'. [↑](#footnote-ref-18)
18. וקשיא טובא ע"ז ממה שאמרו בביצה שם דר' יוחנן רמי דר' יהודה אדר' יהודה, דהכא שרי ר' יהודה משקין שזבו בפירות העומדים לאוכלין אלמא כל אוכלין לר' יהודה אוכלא דאיפרת הוא, והתם אסר בביצה שנולדה ביו"ט, ולהדיא דביצה שנולדה ביו"ט ל"ד לפירות העומדין למשקין אלא דמיא לפירות העומדין לאוכלין, ועד"ז הק' השטמ"ק שם בשם מורו, וביותר קשיא במשה"ק הרשב"א שם דלר' יהודה דס"ל דאם לאוכלין משקין היוצאין מותרין, ביצה נמי באה מאוכל היא, ומאי קשיא לי', הרי זהו דרמי ר' יוחנן התם דר' יהודה אדר' יהודה ומשני דמוחלפת השיטה, - וצ"ל דלר' יוחנן גופי' דס"ל דלר' יהודה אף בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין היוצא מהן מותר, וכמו שאמר הכא דאין הלכה כר' יהודה בזיתים וענבים, בע"כ דכל שיש על היוצא תורת אוכל לא גזרו בו, וה"נ אין לגזור בביצה שנולדה ביו"ט דיש עלי' תורת אוכל, וכל מש"כ הרשב"א והר"ן דביצה דמיא לפירות העומדין למשקין, הוא רק לפ"מ דקי"ל דבזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין היוצא מהן אסור אף דיש עליו תורת אוכל, וכ"נ בד' הרשב"א שם בסו"ד שכתב דתרנוגלת דמיא לזיתים וענבים העומדין למשקין, ומש"כ העומדין למשקין, אין כונתו לגונא דהכניסן למשקין, (שהרי דבריו שם קיימי למ"ד דזיתים וענבים אסורין אף כשהכניסן לאוכלין), אלא כונתו דזיתים וענבים לעולם הם עומדין למשקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. והמקד"ד בטהרות סימן מ"ג סק"ח כתב לישב ד' רש"י, דלענין שיחשב הדם כמשקה לקב"ט ל"מ הא דדם נעכר ונעשה חלב, שהרי אף הדם עצמו שיצא שלא ע"י מכה טהור, וכל הא דדם מגפתו חשיב משקה הוא משום דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, וע"כ בעינן קרא דיש על החלב תורת משקה אף שיצא שלא ע"י מכה, וכל הא דמדמינן חלב האשה לדם מגפתה, הוא לענין הא דמטמא שלא רצון, דהוא משום חשיבות, דכיון דדם מגפתה א"צ רצון והרי דיש עליו חשיבות אף בלא רצון, ממילא דהחלב ג"כ יש לו חשיבות זו, כיון דדם נעכר ונעשה חלב, וא"צ להיות לרצון, והיינו משום דלענין חשיבות אין נפ"מ באיזה אופן יצא. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובחי' הגר"ח שם פ"ב עמד בזה, דכל דנתינת המים על הפירות היא לרצון, מ"ט אין מתקיים בזה דין תלישה לרצון, ועיי"ש שכתב דמשכח"ל כמה גווני דאיכא רצון המועיל לדין הרצון דבעינן בנתינת המים ול"מ לדין הרצון דבעינן בתלישת המים, - אך בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דלדין תלישה ברצון בעינן שיהא רצון בתחילת נביעתן, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן ס"ט ס"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכ"כ הרש"ש בשלהי מכשירין דדעת התוס' הכא היא כדעת הרמב"ם, - אך החזו"א במכשירין סימן ו' סק"ג כתב דאף דרהיטת ל' התוס' מורה שדעתם כדעת הרמב"ם, מ"מ מאחר שדעת רש"י ורשב"ם והר"ש דלא כן ולא מצינו שנחלקו התוס' בזה, לא מסתבר לפרש כן בדבריהם, ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריהם בע"א, ואמנם לכאו' אחר דמבו' גם בד' התוס' בב"ב ובנדה כד' הרמב"ם, יש לפרש כן גם לדבריהם הכא. [↑](#footnote-ref-22)
22. וקשיא טובא, דבכ"ד במס' מכשירין מצינו דמשקה אינו מקב"ט בלא מחשבה, וכמו שהוכיח כן התוס' הרא"ש בחולין ל"ג א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובטעם הא דדם נדה ל"ה בכלל דם חללים, כתב בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס ק"ז דהוא משום דהא דדם מגפתה הוי כדם חללים הוא משום דמה לי קטלי' כולי' מה לי קטלי' פלגי', וכ"ז הוא בדם היוצא שלא ע"פ טבע האנושי דכשיוצא הוא ממעט החיות דהדם הוא הנפש, אבל דם נדה שהוא טבע האשה להוציא המותרות בזמנה, אינו ממעט הנפש, ואדרבה זהו חייב הנפש וזו רפואתה, וע"כ ל"ה בכלל דם חללים. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך בפי' הר"ש שלפנינו במכשירין שם כתב דאין לפרש כן, דא"כ הו"ל לאקשויי נמי מדמעת עינה דבאשה טמא ובבהמה טהור, ועיי"ש במשה"ק עוד ע"ז, ובמש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-25)
25. ונתחדש לפ"ז, דאף דחלב בהמה אינו מטמא אלא לרצון, מ"מ אף החולב לרפואה מטמא, והתוס' הרא"ש כתב בתו"ד דחולב לרפואה היינו לרצון, וצ"ל דהיינו דאף דאין לו ניחותא בחלב, מ"מ חשיב כלרצון, דדמי למרעיד את האילן דתנן בפ"ק דמכשירין דחשיבי המשקין היוצאין ממנו כלרצון, וכ"כ החזו"א במכשירין סימן ו' סק"ג, ועי' עוד בדבריו בסימן ח' סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ומשמע לפ"ז דרק המקיז לרפואה טהור, אך המקיז לשתי' טמא, וכ"כ הריטב"א דהמקיז דם לשתי' אפי' בבהמה טמא משום דאחשבי', וכ"כ הר"ש בשלהי מכשירין, - אך בד' הרמב"ם בפ"י מטו"א ה"ג מבו' דרק דם הקזה של אדם שהוציאו לשתי' טמא דהוי מתולדות הדם, אך דם הקזה של בהמה טהור אף אם הוציאו לשתי', וכ"נ בד' התוס' בסוגיין, וזהו שכתבו דהו"מ להשיב מחלב בהמה גופי' דדמה טהור וחלבה טמא, וכמו שעמדו ע"ז בהגה' הב"ח בסוגיין והרש"ש בשלהי מכשירין. [↑](#footnote-ref-27)
27. ולעיל נתבאר לפרש בזה, לפ"מ שפירש"י בביצה ג' א' דהא דשרי ר' יהודה ביוצא מן הפירות שהכניסן לאוכלין, הוא רק משום דיש ע"ז תורת אוכל והוי אוכלא דאיפרת, דאל"כ הרי דאף דאין לגזור בזה שמא יסחוט, הו"ל בכלל גזירת משקין שזבו, דומיא דביצה שנולדה ביו"ט דהויא בכלל גזירת משקין שזבו, אף דאין לגזור בה שמא יסחוט, ובזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דאף כשהכניסן לאוכלין יש על היוצא מהן תורת משקה, וע"כ אף דאין לגזור בזה שמא יסחוט הוי בכלל משקין שזבו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ומצינו כיסוד הדברים בתשו' גאון שנד' בסוף שיטה להר"נ למכילתין שכתב דהא דשאני זיתים וענבים דאף אם הכניסן לאוכלין היוצא מהן אסור, משאר פירות דאם הכניסן לאוכלין היוצא מהן מותר, הוא משום שהיין והשמן בעצמן משקין הן ומנויין בטהרות בז' משקין, לפיכך אם זבו בשבת אע"פ שזיתיהן וענביהן לאכילה הוכנסו, הרי היוצא מהן משקין בעצמן, אבל שאר פירות אינם כן, וזה כיסוד ד' רש"י דאיסורא דמשקין היוצאין תליא במה דיש עליהן תורת משקה, וטעם הא דבזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין היוצא מהן אסור, הוא משום דאף בכה"ג יש עליהן תורת משקה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואזיל לטעמי' דהנידון בפירות שהכניסן לאוכלין הוא אם יש על היוצא מהן תורת משקה, ורבנן ס"ל דאף בתותים ורמונים שהכניסן לאוכלין יש על היוצא מהן תורת משקה, ומודה להו ר' יהודה בזיתים וענבים דאף שהכניסן לאוכלין יש על היוצא מהן תורת משקה, וע"כ שפיר הו"מ למיפרך עלה מהא דמטהרינן במשקין היוצאין מזיתים וענבים שלא לרצון. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שהוכיח כן דלענין הכשר איכא דין בפנ"ע דאף דמשקה הוא מ"מ אינו מכשיר אלא לרצון, מהא דמי גשמים אע"פ שתחילתן וסופן משקין אין מכשירין אלא לרצון, - והרמב"ן נחלק ע"ז דהא דאין משקין מכשירין אלא לרצון הוא משום דבלא"ה אין ע"ז תורת משקה, ואף מי גשמים כיון שהן עשויין לאילנות אין עליהן תורת משקין אלא לרצון, וכ"כ התוס' הרא"ש בחולין ל"ג א' דכל כמה דלא אחשבי' אין שם משקה עליו, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאף אין מקב"ט אלא לרצון, ובע"כ דכל שהם שלא לרצון אין עליהן תורת משקה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ולכאו' נפ"מ עוד בזה, בדין משקין היוצאין מזיתים וענבים בשבת היכא דאמר להדיא לא ניחא לי, דלדעת ש"ר ודאי דהן אסורין, דאף דאינם מטמאין, מ"מ הוו ככל זיתים וענבים שהכניסן לאוכלין דהיוצא מהן אסור אף דלא ניח"ל בזה, אך לדעת רש"י הדין נותן דהן מותרין, דכל הא דאסרינן בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין, הוא משום דאף בכה"ג יש על היוצא מהן תורת משקה, אך כל שאמר להדיא לא ניחא לי דאין על היוצא מהן תורת משקה, לי"ב לאיסורא דמשקין שזבו, אך שמא י"ל דלא פלוג רבנן בזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. והנה אמנם בפירש"י בחולין שם גריס מודה ר' יהודה בסלי זיתים וענבים, - אך כבר נת' לעיל בהערה ? דפירושו התם לא אזיל עם פירושו בסוגיין, דהתם פירש דטעם הא דמודה בזה ר' יהודה הוא משום דיש לחוש בזה שמא יסחוט, וזה דלא כמבו' בדבריו בסוגיין דטעם הא דמודה ר' יהודה בזה הוא משום דיש על היוצא מהן תורת משקה, והיינו דלפ"מ שפירש התם, שפיר י"ל דאף דבסלי זיתים וענבים אין על היוצא מהן תורת משקה, וע"כ אינו מטמא, מ"מ ה"ז אסור משום דיש לגזור שמא יסחוט, אך לפ"מ שפירש בסוגיין, הרי דכיון דאין על היוצא מהן תורת משקה, אי"ז בכלל גזירת משקין שזבו. [↑](#footnote-ref-33)
33. ועי' עוד בדבריו לעיל קמ"ג ב' שנקט לדעת רש"י דדין סלי זיתים וענבים תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ולרבנן אסור היוצא מהן, וצ"ע, דהרי בפירש"י הכא מבו' דגם הא דאסרי רבנן ביוצא מן הפירות שהכניסן לאוכלין הוא משום דיש עליו תורת משקה, וא"כ הרי דבסלי זיתים וענבים דלא ניח"ל כלל בהיוצא מהן ואין עליו תורת משקה, יש להתיר אף לדעת רבנן, ושמא מכוון דבריו הוא, דכל הא דמטהרינן הכא בסלי זיתים וענבים שיצאו מהן משקין שלא לרצון, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת רבנן אף כשיצאו מהן משקין שלא לרצון יש עליהן תורת משקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' י"ל בזה, דדעת ר' יוחנן ור' יצחק דאף דליכא איסור סחיטה בשאר פירות, מ"מ משקין היוצאין מהן הוו בכלל גזירת משקין שזבו, דדמי לביצה דהויא בכלל גזירת משקין שזבו אף דליכא בה להגזירה שמא יסחוט, - ובזה מתפרש משמעות הסוגיא ופירש"י בביצה ג' א' דטעמא דרבנן דאסרו אף בפירות שהכניסן לאוכלין, הוא משום דס"ל דגזירת משקין שזבו הוא אף אם הוו אוכלין, ולא ס"ל לה"ט דאוכלא דאיפרת הוא, וזה דלא כמבו' בפירש"י לעיל בסוגיין דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאף כשהכניסן לאוכלין יש על היוצא מהן תורת משקה, ולהנ"ל ד"ז תליא בהפלוגתא אם מודו רבנן בשאר פירות, דדבריו בסוגיין קיימי למ"ד דמודו רבנן בשאר פירות, והרי דמודו דליכא איסור משקין שזבו כשאין על היוצא תורת משקה, אך סוגיית הגמ' בביצה קיימא לדעת ר' יוחנן דפליגי רבנן אף בשאר פירות, אשר היינו משום דאף דאין על היוצא תורת משקה, מ"מ הו"ל בכלל גזירת משקין שזבו. [↑](#footnote-ref-35)
35. וזהו שהק' התוס' שם בהא דפטרינן במוציא משוי על ראשו משום דבטלה דעתו, דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו כמו שאמרו בסוגיין, דהגם דהכא פליגי רבנן עלי' דר"א וקי"ל כוותייהו, כמבו' בד' התוס' בסוגיין, מ"מ הך מילתא דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו הוא לכו"ע, וכ"כ המחה"ש בסימן ש"כ סק"א בדעתם, ונתישב בזה משה"ק המאמ"ר שם סק"א, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ט בד' התוס' בעירובין כ"ח א'. [↑](#footnote-ref-36)
36. והיינו דאף דמודו רבנן דבאותו מקום שנוהגין כן אזלינן בתר מנהגן, וכמש"נ לעיל דמודו רבנן דבמקום שמקיימים אותם אסורין, הרי הכא אסרינן לכל העולם לסחוט מכח מנהג בית מנשיא, וזה אינו מתישב לדעת רבנן דל"מ מנהג מקום אחר לחייב במקום אחר. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומקור דברי התוס' לעיל והריטב"א בסוגיין דבכה"ג ל"מ המנהג לגבי דידי', לכאו' הוא ממה שאמרו דבטלה דעתו אצל כל אדם, וכיון דבטלה דעתו ל"מ אף לדידי', - אך בדעת הריטב"א בעירובין צ"ל, דגם הא דל"מ מנהגו לכל העולם הוא מדינא דבטלה דעתו, ואך דלא בטלה דעתו לגמרי, ומהני לגבי דידי'. [↑](#footnote-ref-38)
38. והשיטה להר"נ שם כתב, בישוב מה שאמרו דהאומר חרופתי ביהודה מקודשת, דדוקא בהוצל שהיא עיר קטנה ואנשים בה מעט, בטלה דעתם אפי' במקומם, אך בעיר גדולה לא בטלה דעתם במקומם, ולפ"ז ניחא גם הא דבערביא לא אמרינן בטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"כ הגר"ז בסימן ש"כ ס"א אף בדעת רש"י דכל הא דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה אי"ז אלא מדרבנן, אך מדאורייתא ל"ה משקה, וע"כ אין חייבין על סחיטה זו.

    אך הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב נקט בדעת רש"י דכיון דכל דאחשבינהו הו"ל משקה, יש בזה לאיסור סחיטה דאורייתא, ומה שאמרו דאין חייבין אלא על סחיטת זיתים וענבים ל"ד הוא, עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דחיישינן דאתי למעבד לשום משקה וכיון דאיהו מחשב לי' הוי משקה "ומחייב", ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ש"כ סק"ב, ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י דאסרו לסחוט תותים ורמונים אף כדי למתקן, גזירה שמא יבא לסחטן לשם משקה, ול"ה כגזירה לגזירה, - ואמנם למש"כ הב"י בסימן ש"כ בדעת רש"י, י"ל דלדינא לא קי"ל לה"ט דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, וזהו שאמרו דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים. [↑](#footnote-ref-40)
40. ולדעתם צ"ל דאף תרדין דרך קצת בנ"א לסוחטן כרמונים, וע"כ מהני בזה הא דאחשבינהו לחשבן כמשקה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן, - אך בד' התוס' לעיל י"ט א' משמע דס"ל דאין דרך כלל לסחוט תרדין, ואפ"ה מהני בזה הא דאחשבינהו לחשבן כמשקה, ומזה הוא שלמדו דאף שאר פירות אסור לסוחטן לצורך מימיהן, וכ"ה גם לדעת התורי"ד, דכל הא דשרינן בשאר פירות הוא רק לענין שבת דהו"ל שינוי גמור, אך לענין לפסול את המקוה יש עליהן תורת משקה. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך כבר עמד ע"ז המאמ"ר שם סק"א, דלהדיא כתבו התוס' לעיל י"ט א' דלמסקנת סוגיין אסור לסחוט אף שאר פירות לצורך מימיהן, ואמנם כבר נודע דהתוס' בריש מכילתין הוא תוס' טוך, והתוס' בפירקין הוא להר"ש משאנץ. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש להוסיף, דכ"ז הוא בגונא דהוי מנהג דבטלה דעתו אצל כל אדם, משום דאי"ז מנהג דאתרא, או משום דשאר בנ"א אין נוהגין כן אף דיש להם רמונים, אך בגונא דהוי מנהג מעליא, דבכה"ג בפשוטו ל"ב להא דאחשבינהו, שפיר יש מקום לאסור אף כשסוחט כדי למתק, אך י"ל דלפ"מ דקי"ל כרבנן דל"מ מנהג דמקום אחד לשאר מקומות, הרי דאף בכה"ג דהוי מנהג מעליא, אין לאסור בשאר מקומות אלא משום דאחשבינהו, ואין לאסור כשסוחט כדי למתק. [↑](#footnote-ref-43)
43. אמנם באמת יש להתיר בזה מטעם אחר, משום דדמי לכבשים ושלקות דמותר לסחטן לגופן, והמג"א בסימן ש"כ סק"ט כתב דהא דזיתים וענבים אסור לסחטן אף לגופן הוא משום דרוב העולם סוחטין אותן למימיהן, ומשמע דבתותים ורמונים דאין רוב העולם סוחטין אותן למימיהן מותר לסחטן לגופן, וכ"כ הפמ"ג שם, - והתהל"ד שם סק"ד כתב דלמש"כ העו"ש שם סק"כ דסחיטת כבשים דמיא לסחיטת תותים ורמונים, הרי דכ"ה דמותר לסחוט כבשים לגופן, ה"נ מותר לסחוט תותים ורמונים לגופן, אך לדעת המג"א שם סק"ט דכבשים דמו לשאר פירות, והא דאסור לסוחטן הוא משום דהי' שם משקה עליהן מקודם, י"ל דאסור לסחוט תותים ורמונים לגופן, ובסוסק"י כתב דבד' המג"א גופי' משמע דמותר לסחוט תותים ורמונים לגופן, ועיי"ש בסקי"א במש"כ בזה, - והאג"ט דש סקכ"ט אות ז' כתב להתיר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. וצ"ע דהרי אף מנהג דאתרא ל"מ לשאר מקומות אלא לדעת ר"א וקי"ל כרבנן, כמש"כ הרמב"ם בפ"ה מכלאים הי"ח ובשו"ע יו"ד סימן רצ"ו סי"ד, אך באמת משמעות ד' הב"י שם דקי"ל כר"א, וכמש"כ המג"א שם סק"א בדעתו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם דאם נודע לנו שבשום מקום סוחטין פרי אסור לסוחטו, וכדחיישינן למנהג ערביא לגבי מקיים קוצים בכרם, וי"ל עוד למש"כ הריטב"א בעירובין דהיכא דהוי מנהג מעליא מודו רבנן דה"ז מועיל אף לשאר מקומות. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולכאו' לפ"ז ל"ק דמ"ט אסור לסחוט ולא אמרינן דבטלה דעתו, דאף דאמרינן דבטלה דעתו, מ"מ כיון דיש בנ"א דעושין כן יש לגזור אטו זיתים וענבים, וזה כמש"כ הנימו"י דקי"ל כרב פפא דלא אמרינן דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, והא דאסרינן ברמונים הוא מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש בסק"ב שכתב עוד, דלדעת רש"י ותוס' דאסור לסחוט שאר פירות לצורך מימיהן, הרי דמה שאמרו דמודו רבנן לר' יהודה בשאר פירות, היינו רק כשהכניסן לאוכלין, אך אם הכניסן למשקין היוצא מהן מותר, אך לדעת ש"ר דמותר לסוחטן אף לצורך מימיהן, מותר היוצא מהן אף בהכניסן למשקין, והא דאמר מודים חכמים לר' יהודה ל"ד, אלא בשאר פירות מותר טפי ממאי דאמר ר' יהודה, דאף אם הכניסן למשקין היוצא מהן מותר. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך בד' הגר"ז שם ס"א מבו' שפירש בד' הרמ"א דמש"כ לאסור במקום שנהגו לסחוט, הוא בפירות שאין דרך העולם לסחטן לשם משקה אף שיש להן הרבה מהן, ובכה"ג ל"מ מנהג מקום אחד לשאר מקומות, ול"ד לתותים ורמונים דאם היו כן הרבה לשאר בנ"א היו סוחטין אותן, ומ"מ באותו מקום שנהגו לסוחטו דינו שם כתותים ורמונים, שלא בטלה דעת זה הסוחט, כיון דכל אנשי מקומו עושין כן, - ולכאו' הוא כמש"כ הריטב"א בעירובין כ"ח א' דהא דבאנשי הוצל אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם ול"מ המנהג אף לדידהו, הוא משום דהו"ל מנהג גרוע, אך כל שאינו מנהג גרוע, אף דאין שאר העולם בוחרין בו אע"פ שהיו יכולין לנהוג כן, מהני המנהג לדידהו, ומה"ט הוא דבמקיים קוצים בכרם אסור במקום שנוהגין כן, אך הוא שלא כדעת התוס' דס"ל דכל דאין דרך שאר מקומות לעשות כן אף שיש להן, בטלה דעתו אצל כל אדם ול"מ המנהג אף לדידהו, - ועמש"כ התהל"ד שם סק"א. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך יש מקום לדון בזה, דלמש"כ הב"י דתותים ורמונים אינשי טובא סחטי להו בחול, היינו דבכל מקום יש מקצת בנ"א שסוחטין אותם, וע"כ אסור לסחטן בכל מקום אף לדעת רבנן דל"מ מנהג דערביא לשאר מקומות, ומשא"כ בפרי שנהגו לסחטו במקום אחד, ל"מ זה לאסור בשאר מקומות. [↑](#footnote-ref-49)
49. והביאוה"ל שם ד"ה ובמקום שנהגו כתב דלדעת המג"א יש להתיר לסחוט בכה"ג אף במקום שנהגו לסחטו, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ט, אך כתב דבד' המג"א משמע קצת דבמקומם אסור לסחטן. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך י"ל דדבריו קיימי רק באותם המקומות שדרך לסוחטן. [↑](#footnote-ref-51)
51. והפי' קדמון בפ"ח משבת ה"י כתב דהא דמותר לסחוט לתוך האוכל הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכל שכונתו בהוצאת מימיו לאכלן מותר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב דאף דכשסוחט את הענבים הוא מוציא מהן פסולת, מ"מ כל שהוא סוחטן לקדירה ל"ה בכלל דש, כיון דהענבים כמות שהן חזו לאכילה ואין בהן פסולת, וכיון דמתחילה היו כל הענבים אוכל הו"ל כאוכלא דאיפרת כאדם הפורס ככרו. [↑](#footnote-ref-53)
53. והאהעו"ז לקמן בסוגיין עמד ע"ד התוס' מהא דתנן בשלהי מכשירין שהביאו התוס' לעיל בסוגיין ד"ה סלי זיתים דחלב תחילתו וסופו משקה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' י"ל עוד דהא דתחילתו וסופו משקה, לאו היינו דאף בעודו בדדין יש עליו תורת משקה, אלא היינו דמתחילתו הוא עומד לשתי', ומשא"כ בזיתים וענבים דאף המשקה שבתוכן עומד בתחילתו לאכילה, ובזה מתישב הא דתנן התם דזיתים וענבים תחילתן אוכל וסופן משקה, אף למ"ד בפסחים ל"ג ב' דמשקין מיפקד פקידי, וכתבו התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש שם דלדידי' אין על המשקין שבפרי תורת אוכל, וכ"נ בפירש"י שם. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובדבריו שם נראה שפירש כן בד' המג"א, וזהו הטעם שאסר אף לאלתר, משום דמלאכת דישה לא הותרה לאלתר, ופירש כן גם בד' המג"א בסימן תק"ה בטעם הא דסחיטת בוסר אסורה אף ביו"ט, - אך הא"ר שם סק"ח והפמ"ג באש"א שם סק"ז ובמש"ז שם סק"ד והבית מאיר שם ס"ה והגר"ז שם ס"ח פירשו דהוא משום דבברירה ע"י סחיטה הוי דרך מלאכה ולא דרך אכילה, והמ"ב שם סק"כ כתב דהוא משום דבזה הוי דרך ברירה באוכל מתוך פסולת, דא"א בענין אחר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב לפ"ז לתלות לדינא דסוחט לתוך הקדירה בפלוגתא דאמוראי בפסחים ל"ג ב' אם משקין מיבלע בליעי או מיפקד פקידי, דלמ"ד דמיפקד פקידי יש עליהן תורת משקה אף קודם שנסחטו, וכתב לפ"ז דלמ"ד דמיפקד פקידי וכבר יש עליהן תורת משקה, אסור לסחוט אף לתוך הקדירה, - אך הנה בפירש"י בפסחים שם ד"ה קסבר מבו' דאף דמשקין מיפקד פקידי, אין עליהן תורת משקה, וכ"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם דאין עליהן לא תורת אוכל ולא תורת משקה, ועמש"כ הקה"י בסו"ס נ"ד, ולפ"ז מתישב דינא דחולב לתוך הקדירה אף למ"ד דמיפקד פקידי, וגם מש"כ התוס' לעיל ע"ג ב' ודעימייהו דהא דיש בסוחט וחולב משום דדש הוא משום דנשתנה ע"י הסחיטה והחליבה למשקה, מתישב אף למ"ד דמיפקד פקידי. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכ"ה בתשו' גאון שנד' בסוף שיטה להר"נ למכילתין דהא דלא הותר לסוחטו לתוך קערה וליתנו אח"כ לקדירה, אלא צריך לסחוט לתוך הקערה, הוא כדי שהיא הכירא למילתא, דאם סוחט לתוך הקערה איכא למימר להצניעו סחיט וליכא הכירא. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך הפמ"ג במש"ז סימן ש"כ סק"ה כתב דאף דהא דאסור לסחוט לתוך הקערה ע"מ ליתנו בתוך האוכל הוא משום מראית העין, מ"מ אסור לסחוט אף לתוך הקדירה כשאין בה תבשיל. [↑](#footnote-ref-58)
58. והחזו"א בסימן נ"ו סוסק"א כתב דמש"כ אחרונים דאם רוב החלב נבלע סגי היינו כשהמיעוט אוכל בלול בחלב, אבל אם האוכל משוקע בשולי הקדירה והחלב צלול למעלה לא חשיב משקה הבא לתוך אוכל, וכתב דאפשר דאף בבלול צריך שיהא אוכל מרובה על החלב, - אך צ"ע אם הוא מתישב במש"כ המ"ב שם סק"ה דגם בהתירא דמשקה הבא לתקן את האוכל, סגי במה שרובו נצרך להאוכל. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובפשוטו הוא משום דגם בכה"ג הו"ל כמשקה הבא לאוכל, ולא אסרו בזה אלא משום דלא מוכחא מילתא, וכמו שהביא הרדב"ז מד' רש"י, וזהו שכתב הרדב"ז שם דאין איסורו אלא מדרבנן, - אך בתו"ד כתב דהא דליכא בזה חיוב קרבן, הוא משום דאין חיוב קרבן אלא לשוגג גמור וזה אומר דלאוכל קא סחיט אין כאן שגגה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש באש"א שעמד בזה, דלפ"ז הי' לנו להתיר לסחוט תותים ורמונים לתוך הקערה כדי ליתנו בתוך האוכל בחדרי חדרים, וזה למש"כ הט"ז בסימן רמ"ג סק"ג דלא אסרו משום מראית העין אף בחדרי חדרים, אלא בדבר דאיסורו מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-61)
61. ופירשו לדבריו כמש"כ התורי"ד בדעתו דכל הא דאסרינן כשסוחט לתוך הקערה אף שדעתו ליתנו לתבשיל, הוא משום דלא מוכחא מילתא, וכ"כ האג"ט דש סקי"ח דלדעת רש"י לי"ב איסור דאורייתא, אך למש"כ המאירי ודעימי' בביאור דברי רש"י דמה"ט דלא מוכחא מילתא אסור לסחוט לתוך הקערה אף שיש בה אוכל, אין מקור לדבריהם, וכמש"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ו. [↑](#footnote-ref-62)
62. והקבא דקשייתא בקו' נ"ח הק' ע"ז, דלפ"ז שמן של מנחות שנסחט כדי ליתנו באוכל אין עליו תורת משקה, ומ"ט יש בזה לדינא דמשקי בי מדבחיא דכן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-63)
63. וראיתי לדון נפ"מ בזה בדין סוחט תותים ורמונים לתוך הקערה ע"מ ליתנם בתבשיל, דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דאסור לסחוט תותים ורמונים הוא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, הדין נותן דכל שסחטן לצורך אכילה ולא אחשבינהו למשקה, אין עליהן תורת משקה ומותר לסחטן, אך לדעת הרדב"ז ודעימי' יש לאסור אף בכה"ג משום מראית העין, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן ש"כ סק"י, - ובד' השבה"ל בסימן צ' מבו' דאין להתיר בכה"ג בסחיטת שאר פירות לדעת רש"י דאסור לסוחטן לצורך משקה אלא היכא דכו"ע ידעי דלמתק אוכלא עבידי ולא לצורך משקה. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"נ מד' הריב"ש בסימן קכ"א שכתב לאסור לחלוב כל צאנו ע"ג חתיכה של פת, משום דאי"ז כלל משקה הבא לאוכל, ומשמע דאם הוה חשבינן לה כמשקה הבא לאוכל, הוה שרי, אף דהוא עומד לשתותו. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם צ"ע בזה, דלהרדב"ז לטעמי' דס"ל דאף אם סוחט לתוך הקערה ע"מ ליתנו לתוך התבשיל חשיב מדינא כמשקה הבא לאוכל, ולא נאסר אלא מדרבנן, לכאו' הדין נותן דאם סוחט לתוך האוכל ע"מ ליתנו בתוך מים ולשתותו ל"ה כמשקה הבא לאוכל, - וי"ל דבאמת לא התיר הרדב"ז בזה אלא בלימונים דאין עומדין לשתותן אלא לטבל בהן את האוכל, וכמש"כ הרדב"ז שם בהמשך דבריו, וע"כ שפיר מותר לסחטן ע"ג הסוכר, כיון דאף בסופן אין עומדין לשתותן אלא לטבל בהן את האוכל ולאכלן, אך המ"ב התיר בכה"ג אף כשהן עומדין לשתותן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. וזה מתישב היטב עם מש"נ בדף מס' 3 בהערה א' בדעת רש"י, דלשמואל דמודים חכמים לר' יהודה בשאר פירות, אין איסור משקין שזבו אלא כשיש על היוצא תורת משקה, ואין לאסור בביצה שנולדה מגזירת משקין שזבו, ור' יוחנן דאסר בביצה שנולדה מגזירת משקין שזבו, הוא לטעמי' דס"ל דלחכמים אף משקין היוצאין משאר פירות אסורין, אף דאין על היוצא מהן תורת משקה. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך הי' מקום לפרש בטעמו, דהוא משום דבאשכול העומד למשקין, חזינן לגוף הענבים כפסולת, והו"ל כמפרק אוכל מפסולת. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שהקשו ע"ד הראב"ד דא"כ אשכול העומד למשקה אם ירצה לאכול מן הענבים שבו יהא אסור לו לאכול מהן, ובגמ' לא מצינו איסור אלא במשקין היוצאין ממנו בשבת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בפשוטו אף לדעתם יש בחולב משום דש, דמה"ט הוא דאסור לחלוב ביו"ט, אף דביו"ט לא חשיבא הבהמה כפסולת, ולא הותר לחלוב אלא לתוך הקדירה. [↑](#footnote-ref-70)
70. והשביתת השבת כתב לדמות ד' הרמב"ן לד' הר"א בן הרמב"ם, וכבר נתבאר במ"מ למלאכת חובל דף מס' 1 דלכאו' ב' דרכים הם, דהרמב"ן ס"ל דדין התולדה כדין האב, והא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ואך שחילק דהגם דדישה בעצמו של פרי לא חשיבא אלא בגידו"ק, מ"מ דישה כעין חולב חשיבא אף בשאי"ז גידו"ק, וה"ז דומיא דדישת גידו"ק, אך הר"א בן הרמב"ם ס"ל דאם הא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ל"ה חייבין ע"ז אלא בגידו"ק, ואך דהא דהמפרק חייב אי"ז כלל משום דהוי זה פעולת דישה, אלא הוא משום דפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, וע"כ הוא דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מלאכת מפרק היא אף בדבר שאינו גידו"ק. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש בחת"ס במש"כ כמה טעמים בהא דלא אסרינן בזה משום ממחק, - והאבנ"ז והאג"ט שם כתב דהוא משום דאיירי כשאינו מלכלך פי הדד, ולי"ב משום ממחק, עיי"ש, אך אי"ז כמש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן דהא דיש בחולב משום ממחק הוא משום דכשיש חלב הרבה בדדים הם בולטות וכו', - וי"ל עוד, כמש"כ הקהלת יעקב בפ"ח משבת ה"ז דר"ת לטעמי' דהא דחולב לתוך הקדירה הוא ביו"ט, וביו"ט הותרה מלאכת ממחק לצורך אוכ"נ, וכ"כ האג"ט שם סקט"ו גם לדעת הסוברים דאיסורו הוא משום קוצר וגוזז, (ושם סקי"ז עמד ע"ז דאי"ז מתישב עם מש"כ התוס' בסוגיין בשם ר"ת דהא דבשבת אסור לחלוב לתוך הקדירה הוא משום דהבהמה חשיבא כפסולת, ולדרך זו הרי בשבת יש לאסור משום ממחק, אך הנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג ובכלל י"ז סק"ב כתב דר"ת הכא חזר בו). [↑](#footnote-ref-72)
72. הריטב"א לעיל צ"ה א' כתב בתו"ד בהא דשרי לחלוב לתוך הקדירה, דהוא משום דאף בכלי ריקן איסורא דרבנן הוא, והיינו משום דלדידן דקי"ל דאין דישה אלא בגידו"ק אין חליבה אסורה אלא מדרבנן, - וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי חזינן שהתירו לסחוט לתוך הקדירה, אף דסחיטה לכלי ריקן אסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שהק' דמ"ט לא הביא הרמב"ם בהל' יו"ט להא דשרי לחלוב לתוך הקדירה, ועמש"כ הפר"ח בסימן תק"ה ס"א, והמרכה"מ בהל' שבת שם. [↑](#footnote-ref-74)
74. כן פירשו בדבריהם האהעו"ז והחת"ס בסוגיין, והחמד משה בסימן ש"כ סק"ד והפמ"ג במש"ז שם סק"ד והבית מאיר שם ס"ה והנשמת אדם בכלל י"ד סק"ג והביאוה"ל בסימן ש"כ ס"ה, ונתישב בדבריהם משה"ק המהרש"א ע"ד התוס', ועמש"כ בזה הטל אורות בסוף מלאכת הדש. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך הרמב"ן כתב דאף דהעז אסורה לישחט בשבת, אין איסור זה מוציאתה מתורת אוכל לעשותה פסולת אוכלין, כיון דחזיא לגוים ולחולה וחזיא למחר, וע"כ לי"ב משום דישה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א. [↑](#footnote-ref-76)
76. והגר"ז בסימן ש"ה סכ"ח כתב כן גם בדעת הרמב"ם דהחולב לתוך הקדירה בשבת פטור אבל אסור, דהיינו משום דמדרבנן חשבינן לה כמפרק אוכל מתוך פסולת דהוא דומה לדש, והתהל"ד בסימן ש"כ סוסק"ו פירש דהיינו דכיון דהבהמה ראוי' מצ"ע, אלא דאיסורא דשחיטה רביע עלה, לא חשבינן לה כפסולת אלא מדרבנן, - אך הביאוה"ל בסימן תק"ה ס"א כתב בדעת הרמב"ם דלעולם מדאורייתא הו"ל בכלל דש, והא דאינו חייב הוא משום דאין דרך פריקה בכך, והאג"ט דש סקי"ז אות נ"ח כתב דהיינו רק כשחולב לאוכל שאינו בתוך כלי, דאי"ז כדרך חליבה. [↑](#footnote-ref-77)
77. והאהעו"ז בסוגיין כתב דמש"כ המרדכי והר"ן משום בורר אוכל מפסולת, היינו משום דש, וכן דנו בזה עוד מן האחרונים, וכ"נ קצת בסו"ד הרשב"א שכתב ע"ד ר"ת דלאו בורר אוכל מתוך פסולת הוא, אלא "מפרק" אוכל מתוך אוכל, אך בד' הרמב"ן והריב"ש מוכח דמכוון דבריהם הוא משום בורר, וכדלהלן, ורמז לזה החת"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-78)
78. והאהעו"ז והחת"ס בסוגיין עמדו בזה, דאם יש בחולב משום בורר, ל"ב להא דהבהמה הויא פסולת, דהרי אף בב' מיני אוכלין יש ברירה, - ולכאו' י"ל דהבהמה והחלב שבתוכה הוו כגוף אחד, וע"כ לי"ב משום בורר אלא אם הוי כאוכל ופסולת. [↑](#footnote-ref-79)
79. וזה כדעת התוס' לעיל ע"ד א' דבפסולת מרובה הוי אוכל מתוך הפסולת דרך ברירה, - ולעיל שם נתבאר ללמוד מזה דמש"כ התוס' לחלק בין אוכל מרובה לפסולת מרובה, אי"ז משום דמה שהוא קל יותר לברור הוי דרך ברירה, אלא הוא משום דדרך מלאכת ברירה היא ליטול את המין המועט שהוא הטפל בתערובת, ולהניח את המין המרובה שהוא העיקר בתערובת, וע"כ אף דהדרך הוא לחלוב את הבהמה להוציא חלבה, מ"מ לא אסרינן אלא משום דהפסולת נפיש, אך אם הי' החלב נפיש הי' מותר לחלוב. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך צ"ע דלפ"ז מ"ט הוצרכו לפרש דהא דשרי ביו"ט הוא משום דלא חשיבא הבהמה כפסולת, ותיפו"ל דמלאכת בורר הותרה ביו"ט, ועמד בזה הגר"א בסימן תק"ה ס"א, - וי"ל דהוא כדעת הרשב"א ודעימי' דלא הותרה ברירה ביו"ט, ונתבאר במ"מ למלאכת יו"ט דף מס' 5, - וי"ל עוד למש"כ המג"א בסימן תק"ה סוסק"ג דאף דמלאכת בורר הותרה ביו"ט, מ"מ אסור לסחוט בוסר לתוך הקדירה משום בורר. [↑](#footnote-ref-81)
81. ולכל דרכים אלו מתפרש הא דמדמינן לה להא דסוחט אדם לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה, דהיינו דמזה נלמד דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, וע"כ בחולב ביו"ט לתוך הקדירה לי"ב משום נולד ומשקין שזבו ול"ה כמלאכת משקין. [↑](#footnote-ref-82)
82. והגר"א בסו"ס תק"ה תמה דאין לאסור בזה משום נולד, דתותים ורמונים יוכיחו שאסור לסוחטן ואם יצאו מעצמן מותרין במקום דליכא למיחש שמא יסחוט כגון העומדין לאכילה, - אך הרמב"ן לטעמי' אזיל שכתב לעיל קמ"ג ב' ובחולין י"ד ב' דמשקין שזבו מפירות שהכניסן למשקין אסורין משום נולד, והא דכשהכניסן לאוכלין לי"ב משום נולד הוא משום דהיוצא מהן הוא אוכל, דמשקה היוצא שלא לרצון אין עליו תורת משקה, והו"ל אוכלא דאיפרת. [↑](#footnote-ref-83)
83. והא דאסרינן לחלוב לתוך הקערה, היינו דכיון דהחלב אסור משום נולד או משום משקין שזבו, תו הויא הדישה שלא לצורך יו"ט ואסורה, וע"ד שכתבו הגר"ז בסימן תק"ה ס"ג והשעה"צ שם סק"ב, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שכ"ט. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובתשו' גאון שנד' בסוף שיטה להר"ן למכילתין כתב דאף דהותרה חליבה ביו"ט לצורך אוכ"נ, מ"מ כיון דלא הותר אלא לצורך אכילה או שתי' דיו"ט, ע"כ צריך לעשות היכר לכך, וכיון דמנהג כל חולב ואפי' להצניע שלתוך הקערה חולב, צריך לעשות היכר ולא לחלוב אלא לכלי שיש בו אוכל שמתקנו בחלב, וצ"ב דמ"ש משאר מלאכות שהותרו ביו"ט, דלא מצינו דצריך לעשות היכר דהוא לצורך יו"ט. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך הבעה"מ שם והרמב"ן וש"ר בסוגיין נחלקו ע"ז דלי"ב משום מוקצה ונולד, ואכמ"ל, - והמג"א בסימן ש"ה סוסקי"ב כתב דהחולב בהמה בשבת אפי' לתוך אוכל אסור החלב משום מוקצה, והגר"ז שם סל"ב ובקו"א סק"ב כתב דהוא משום דהוי נולד גמור דאסור אף בשבת, ועמש"כ ע"ז התהל"ד שם סקי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
86. וצ"ע דא"כ ליכא איסור בחליבה, אלא דהחלב אסור באכילה, וצ"ל דכיון דהחלב אסור באכילה, אסור לחלוב הבהמה משום טלטול מוקצה, כיון דצריך להזיז דד הבהמה, ואף טלטול אבר אחד דמוקצה אסור, כמבו' לקמן קנ"א א', והשביתת השבת קוצר סקל"ז (ד"ה ולפי דבריו) עמד בזה לדעת הסוברים דמותר לחלוב לתוך הקדירה בשבת, דמ"ט לי"ב משום טלטול מוקצה, וי"ל דכיון דמותר לחלוב לתוך הקדירה והבהמה עומדת לכך, ל"ה הבהמה מוקצית מטלטול זה, וכ"ז הוא להסוברים דהחלב ל"ה מוקצה, אך אם החלב הוי מוקצה ולא חזי למידי, תו יש לאסור לחלוב משום טלטול הדד. [↑](#footnote-ref-87)
87. לכאו' מכוון דבריו הוא דרק דריכה בכלי הויא מלאכה כדרכה, אך סחיטה ביד ל"ה מלאכה כדרכה, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ. [↑](#footnote-ref-88)
88. ומה שהביא השעה"צ שם סק"ב מד' הגר"ז דאיסורו הוא משום נולד, ומכח זה אסירא החליבה כיון דהויא שלא לצורך יו"ט, צ"ע, דד' הגר"ז שם ס"ג קיימי על חולב בהמה העומדת לחליבה לתוך הקדירה, דבזה אין האיסור אלא משום נולד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואין לפרש לד' המ"ב דהוא משום דהותרה מלאכת דישה ביו"ט, וכאשר כ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"א והמג"א שם סק"ב דלא נאסרה חליבה לתוך הקערה אלא משום נולד, שהרי כתב לעיל מינה דאסור לחלוב בהמה שעומדת לחליבה ביו"ט אפי' דעתו לאכול מיד משום מפרק דהוא תולדה דדש, וא"כ ה"נ יש לאסור לחלוב בהמה העומדת לאכילה לתוך הקערה משום מפרק. [↑](#footnote-ref-90)
90. והגרע"א שם כתב דכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן דכיון דעומדת לאכילה אף דאיסור שבת רביע עלה לא מיקרי מפרק, הרי דמ"מ בעי עומדת לאכילה, - וצ"ע דבד' הר"ן שלפנינו לא כתב דהוא משום דעומדת לאכילה, אלא משום דחזיא לאכילה. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ע שלא הביא לד' כל הני רבוותא שכתבו דהחלב אסור משום משקין שזבו, ועמד ע"ז התהל"ד בסימן ש"ה סקי"ז. [↑](#footnote-ref-92)
92. וזה ממשה"ק במה שהתירו לגונח לינק, דמ"ט לא אמרינן דיעשה ע"י נכרי, והרי דאין החלב שחלבו נכרי אסור משום משקין שזבו, דלא התירו לאיסור משקין שזבו במקום צער, (והא דמותר הגונח לינק, הוא כמש"כ בתשו' הגרע"א שם ד"ה אמנם נראה, דכל שמוציא המשקין בדרך שינוי, לי"ב משום משקין שזבו). [↑](#footnote-ref-93)
93. אך בד' הרמב"ן שכתב דחלב שנחלב ביו"ט אסור משום משקין שזבו, צ"ל דס"ל דחלב הוי מידי דאתי ממילא, שהרי הרמב"ן גופי' לעיל קכ"ב א' כתב דלא גזרו משום משקין שזבו אלא במידי דאתי ממילא. [↑](#footnote-ref-94)
94. עיי"ש שהק' דמאי איצטריך לאשמועינן דיונק תינוק אפי' בשבת, הרי הו"ל כחולב לתוך הקדירה דשרי, והוכיח מזה כדעת הר"ח דקי"ל דאף החולב לתוך הקדירה חייב. [↑](#footnote-ref-95)
95. והשעה"צ בסימן שכ"ח סקפ"א כתב דאשה המקלחת חלב לתוך פי התינוק הו"ל מלאכה דאורייתא, ולא הותר אלא משום סכנה, עיי"ש, ועמש"כ התהל"ד שם סקנ"ח וסקנ"ט, ועיי"ש בסקנ"ח שנקט דיניקת התינוק הוי דישה גמורה, והא דלא אסרינן בזה משום ספי', הוא משום דא"א בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-96)
96. והרמב"ן בחולין ל"ד א' עמד בזה, דגם לדעת התוס' דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה קשיא, שהרי מדרבנן הוא מקב"ט, - והתורי"ד בסוגיין ובפסחים ל"ג ב' כתב דאף דהחמירו חכמים דהוא מקב"ט בפחות מכביצה, מ"מ לא החמירו לענין הכשר ואוקומוה אדאורייתא, וכ"כ המהרש"א בפסחים שם, - אך התוס' בכריתות י"ג א' ד"ה כיון כתבו דאוכל פחות מכביצה מקבל הכשר מדרבנן, והא דהכא טהור, הוא מדאורייתא, וכ"כ הר"ן בפסחים שם דאיירי הכא בטומאה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך התוס' תלמיד ר"י הזקן והמאירי כתבו דאיירי כשנילוש במי פירות, ועמש"כ המהרש"ל והחת"ס בדעת רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-98)
98. ואמנם מקור דברי רש"י ודעימי' דאיירי במחליק את הככרות, הוא ממה שאמרו דהוא משקה ההולך לאיבוד, ופירש"י וש"ר דהוא משום דהאור שואבו ושורפו, ובע"כ דאיירי בנחתום המחליק פני ככרותיו בענבים, דהאור שורפו, - אך לדעת הני קמאי דאיירי במחליק את העיגול בענבים, כתב התורי"ד דהא דהוי משקה ההולך לאיבוד, הוא משום שכשסוחט האשכול על העיגול זב ויורד המשקה מכאן ומכאן ונופל לארץ. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמסיק דלא בא אלא לצחצח אתי שפיר, דלא חשיבא הנאה כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שהק' דלפ"ז הי' לנו להתיר לסחוט זיתים וענבים של טבל לתוך האוכל, ובמעשרות פ"ד מ"א מבו' דלא הותר אלא קודם ראיית פני הבית, וכתב דצ"ל דלא התירו חכמים בטבל אלא מעט דרך החלקה, ולא בסוחט לתוך התבשיל. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במעשרות פ"א מ"ח שפירשו דפליגי בדין משקה העומד לצחצחו, ובתחילת דבריהם פירשו הריבמ"צ והר"ש דפליגי בדין משקה הבא לאיבוד), ולדעת רש"י ודעימי' דחשיב כמשקה הבא לאוכל, הרי דלפ"מ דקי"ל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, מתפרש כן טעמא דרבנן, ועמד ע"ז בתוס' הגרע"א במעשרות שם. [↑](#footnote-ref-102)
102. וטעמא דמ"ד דל"ה כאוכל, לכאו' הוא משום דס"ל דכיון שאינו נבלע בפת, ל"מ מה שהוא משמש את הפת לחשבו כמשקה הבא לאוכל, דאם הי' זה מועיל לחשבו כמשקה הבא לאוכל, לכאו' ל"ה איכפת לן דאח"כ הוא נשרף, דאף אי נימא דהסוחט לתוך האוכל ודעתו לשתותו אח"כ לא חשיב כמשקה הבא לאוכל, (ונת' לעיל), מ"מ הכא דהוא נשרף ואינו בעולם הדין נותן דחשיב כמשקה הבא לאוכל. [↑](#footnote-ref-103)
103. והריב"ש בסימן קכ"א הוכיח מזה דלא חשיב כמשקה הבא לאוכל, אלא כשהוא מתערב באוכל או נותן בו טעם או שהי' הפת צריך לו ליפותו ולהחליקו. [↑](#footnote-ref-104)
104. וגם בהא דא"ר יוחנן בכריתות בהאשה שנטף חלב מדדי' דהוכשר בטיפה המלוכלכת שע"פ הדד, מבו' בד' הרמב"ם בפ"י מטומאת אוכלין ה"ה דלא פסק כן, וכמש"כ הקר"א בריש פירקין, והשושנים לדוד והמים טהורים בכלים פ"ח מי"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך מד' הרמב"ן וש"ר שלא עמדו בזה, אף דגירסתם לעיל היא דכו"ע משקה הבא לאוכל אוכל הוא, כ"ה דתיהוי אליבא דהלכתא, משמע דס"ל דהכא ל"ה כמשקה הבא לאוכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ואף לדעת הסוברים דאסור לסחוט בגד מן המשקין שבתוכו לאיבוד, ונת' להלן, היינו משום דכבר הי' עליו תורת משקה מעיקרא ולי"ב לדינא דמשקה הבא לאיבוד. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך אין להתיר מכח זה לחלוב את האשה לאיבוד, אשה לאיבוד, דלא מיבעיא למשמעות הסוגיא בריש פירקין דחלב אשה ההולך לאיבוד תורת משקה עליו, אלא אף למה שאמרו בכריתות י"ג א' דחלב אשה ההולך לאיבוד תורת אוכל עליו, מ"מ אין להתיר בזה, שהרי האשה לאו אוכל היא והו"ל מפרק אוכל מפסולת דחייב. [↑](#footnote-ref-108)
108. והנה אמנם לדעת הסוברים דכל דא"צ לדבר הנסחט לי"ב משום מפרק ואף מדרבנן שרי, הרי דמה"ט הוא דמותר לפצוע זיתים, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל שם, - אך לדעת הסוברים דאף כשא"צ לדבר הנסחט אית בי' משום מפרק, ונת' להלן, בע"כ דהא דמותר לפצוע זיתים הוא משום דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא. [↑](#footnote-ref-109)
109. ואמנם הנה החזו"א בסימן נ"ו סק"ד לא התיר לחלוב לאיבוד מכח הא דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, עיי"ש, - אך י"ל דהוא משום דדבריו שם קיימי לדעת האוסרים לחלוב בשבת לתוך הקדירה, אשר היינו משום דס"ל דבהמה בשבת הויא כפסולת, ואף אם חולב לתוך הקדירה הוי כמפרק אוכל מפסולת, ולדעתם יש לאסור גם לחלוב לאיבוד, דהגם דמשקה ההולך לאיבוד לאו משקה הוא, מ"מ הוי בכלל מפרק משום שמפרקו מן הפסולת, וע"כ אין להתיר לחלוב לאיבוד אלא משום דיש לסמוך על הסוברים דכל שהולך לאיבוד אין שם מפרק ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ולכאו' צ"ל דדינא דמשקה הבא לאיבוד הוא רק בזיתים וענבים שהי' על המשקה שבתוכן תורת אוכל, אך במים דאין עליהן תורת אוכל, אף דבעינן תלישה ברצון כדי לחשבן למשקה, מ"מ לי"ב לדינא דמשקה הבא לאיבוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. וזה מתישב לטעמי' דגריס לעיל דכו"ע משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא, אך לגירסת הרי"ף וש"ר דכו"ע משקה הבא לאוכל אוכל הוא, צ"ל דהכא ל"ה כמשקה הבא לאוכל משום דהאור מהבהבו ושורפו, ונחלקו אם מ"מ כיון דאינו בא אלא לצחצח את האוכל אין עליו תורת משקה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ועיי"ש שהביא מירושלמי בפ' כלל גדול דמסיק ר"ח בשם ר' יוחנן דדג שסחטו להוציא ציר חייב, וכתב דלא נוכל לעמוד לגמרי על שיטת הירושלמי. [↑](#footnote-ref-113)
113. ואמנם למש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ חיוב מפרק הוא אף שלא בגידו"ק, שפיר יש לחייב בסחיטת דג, אך התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק לא ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובזה מתישב ד' הריא"ז שכתב בפ' כלל גדול ה"ג דין א' דהסוחט חלזון להוציא דמו אינו חייב משום דישה דאין דישה אלא בגידו"ק, והכא כתב דאם סחט הדג להוציא צירו חייב, - ואין לומר דהוא משום דמפרק חייב אף שלא בגידו"ק, וכמש"כ הר"א בן הרמב"ם, דא"כ מ"ט אין חייבין בסחיטת החלזון משום מפרק, ולדעת הר"א בן הרמב"ם צ"ל דהוא משום דחלזון אין לו עור ובכה"ג ליכא משום מפרק, אך אי"ז מתישב לד' הריא"ז דס"ל בפ' שמנה שרצים דחיוב חובל הוא משום נטילת נשמה, ובזה הוא דמפלגינן בין שרצים שיש להן עור לשרצים שאין להן עור, דכל שאין להן עור חבלתן חוזרת ולי"ב משום נטילת נשמה, ולא מצינו דלענין מפרק מהני הא דאין להן עור. [↑](#footnote-ref-115)
115. והאג"ט דש סקכ"ד אות ד' בהג"ה תמה ע"ד הראש יוסף בזה, - ועיי"ש שתמה עוד על מש"כ הראש יוסף שם עפי"ז להתיר סחיטת כמהין ופטריות, דבד' הראשונים מוכח דכמהין ופטריות חשיבי כגידו"ק לענין מלאכת שבת. [↑](#footnote-ref-116)
116. והעירו דיש ללמוד לזה ממש"כ הריטב"א לעיל קמ"ג ב' דסחיטת ספוג מיין ושמן אסורה מדאורייתא, והרי דאף דהספוג בפשוטו ל"ה גידו"ק, מ"מ כיון דהיין והשמן הנסחטין הוו גידו"ק, חייבין על סחיטתן, אך הוא שלא כד' הריטב"א בכתובות ו' א' שכתב דסחיטת בגד מן היין הבלוע בו אינה אסורה אלא מדרבנן, משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. ואמנם קשיא לפ"ז דמ"ט אסרינן בסחיטת כבשים ושלקות, הרי אין דישה אלא בגידו"ק, ואף אי נימא דמדרבנן אסור, ודלא כמשמעות ד' הרמב"ן לעיל שם, מ"מ מ"ט דר' יוחנן דמחייב חטאת, ועמש"כ בזה האג"ט שם אות י"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. ונתחדש בדבריהם דבכה"ג חשיב כדבר שאינו מתכוין, אף שהוא מתכוין לסחיטת הכבשים מן המשקין שבתוכן, כיון שאין כונתו לצורך המשקין, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ש"כ סקי"ב דיש להתיר בסחיטת שלאטי"ן בשבת משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, עיי"ש, והתו"ש שם סקל"ח תמה ע"ז, - אך האג"ט דש סקכ"ז אות ב' ג' כתב דלפ"ד התוס' בכתובות איירי כשאינו מתכוין להוציא מימיהן כלל, אלא שמגלגלם בידו לרככן והמים יוצאין ממילא, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-119)
119. והגרע"א שם הק' דאכתי תיקשי לר' יוחנן דס"ל דלמימיהן חייב חטאת ואפ"ה לגופן מותר, וכתב דשמא מכוון התוס' הוא בדרך הוכחה, דמהא דלרב אף למימיהן פטור אבל אסור, חזינן דהו"ל כאוכלא דאיפרת, ועד כאן לא פליג ר' יוחנן אלא בסוחטן למימיהן, דבכה"ג יש ע"ז שם משקין, אבל בסוחטן לגופן אף לר' יוחנן הוי הנסחט אוכלא דאיפרת ואין כאן סחיטה כלל, אך אי"ז מתישב למש"כ התורי"ד דטעמא דר' יוחנן דאם סחטן למימיהן חייב חטאת, הוא משום דהוי משקה גמור שנבלע בכבשים, - אמנם בד' התוס' הרשב"א שם מפורש דבאמת לא נתישב בזה אלא לדעת רב גופי' דס"ל דאף למימיהן פטור אבל אסור, אך לדעת ר' יוחנן דלמימיהן חייב חטאת ולגופן מותר יש ללמוד מזה דס"ל דפס"ר דלא ניח"ל שרי, וכ"ה בשטמ"ק שם בשם גליון תוס', והקשו ע"ז דתימה הוא שיחלוק רב על ר' יוחנן בזה, דלא נחלק עליו אלא בהא דס"ל דלמימיהן חייב חטאת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
120. ולמש"כ הגרע"א בכתובות ו' א' בביאור ד' התוס' שם, נמצא דגם ד' התוס' שם מתפרשים עד"ז, דכל הא דאסרינן בסחיטת כבשים ושלקות, הוא כשסוחטן למימיהן דבכה"ג יש עליהן שם משקין, אך כשסוחטן לגופן אין עליהן שם משקין, וע"כ הו"ל אוכלא דאיפרת. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובזה מתפרש מש"כ התוס' בכתובות שם דהא דאסרינן בסחיטת מסוכרייתא דנזייתא הוא משום מפרק, וה"ז אסור אף שהנסחט הולך לאיבוד, ולא פירשו דמ"ש מסחיטת כבשים ושלקות לגופן דמותרת, והיינו משום דאזלי לטעמייהו דהתירא דסחיטת כבשים ושלקות הוא משום דהוי אוכלא דאיפרת, וע"כ אין להתיר מכח זה בסחיטת בגד מן המשקה הבלוע בתוכו דהוא משקה גמור, ורמז לזה בגל' הגרע"א (בד"י) לט"ז סימן ש"כ סקי"ב, עיי"ש.

     ובזה מתפרש גם משמעות ד' הרשב"א לעיל קי"א א' דלא הותרה סחיטת בגד מן היין והשמן הבלוע בתוכו אלא כשהם הולכין לאיבוד, אך כל שהן נופלין לתוך הכלי, אף שאין דעתו ע"ז הו"ל מפרק, וכ"נ גם בדבריו בכתובות ו' א', ול"ד לכבשים ושלקות שכתב הרשב"א בסוגיין דמותר לסוחטן לגופן אף לתוך הקערה, דשאני כבשים ושלקות דאין על הנסחט מהן תורת משקה אלא בדאחשבינהו למשקה, ונתישב בזה מה שנתחבט התהל"ד בסימן ש"כ סק"ח בד' הרשב"א, עיי"ש, - אך י"ל דשאני כבשים ושלקות דאין דרך לשתות המשקה היוצא מהן, וע"כ אף כשסוחטן לתוך הקערה חשבינן לה כא"צ לדבר הנסחט, ומשא"כ בסחיטת בגד מן היין והשמן הבלוע בתוכו, ונתבאר בזה עוד להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-122)
122. והחזו"א בסימן נ"ה סק"ה פירש בד' הרמב"ן דהוא מכח הא דדרך לסחוט הבגד לגופו, ומשא"כ בכבשים ושלקות דאין דרך לסחטן לגופן. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בגידו"ק שסחיטתן אסורה מדאורייתא, אך בדבר שאינו גידו"ק דאין סחיטתו אסורה אלא מדרבנן, לא אסרו כשהנסחט הולך לאיבוד. [↑](#footnote-ref-124)
124. אך צ"ע דבד' המג"א שם סקכ"ג נראה שנקט לעיקר כדעת הסוברים דסחיטה לאיבוד מותרת אף בדבר שדרכו בסחיטה, - והעירו דשמא י"ל דכל מש"כ המג"א לאסור בסחיטת זיתים וענבים לגופן, הוא רק כשסוחט לתוך הקערה ואין המשקה הולך לאיבוד, אך כל שהוא הולך לאיבוד שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובפשוטו יש ללמוד כן גם ממש"כ הטוש"ע סי"ח לאסור סחיטת בגד הבלוע ביין אף כשהנסחט הולך לאיבוד, וגם המתירין שם הוא כשאינו מתכוין לסחיטה ומשום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, והרי דהתירא דסחיטה לגופן הוא רק בכבשים ושלקות דאין דרך לסחטן, והמג"א שם סקכ"ג הביא לפלוגתת רבוותא אם יש להתיר משום סחיטה לאיבוד, - אך יש לדחות כמש"כ הסה"ת בסימן רמ"ד דהתירא דסחיטה לגופן הוא רק כשאינו רוצה שיהא המשקה בגוף האוכל שרוצה לאוכלו בלא המשקה הבלוע בו.

     והט"ז שם סקי"ב כתב להתיר סחיטת בגד לאיבוד שהרי אנו סוחטין ירק שלאטי"ן בשבת וע"כ משום דהולך לאיבוד מה שנסחט, ובע"כ דסומכין על המתירין פס"ר דלא ניח"ל, - אך בגל' הגרע"א שם בד"י תמה ע"ז, דמה שסוחטין ירק שלאטי"ן הוא דינא דהכא דסחיטת כבשים ושלקות למימיהן מותרת, ולדעת האוסרים סחיטת בגד אף שהנסחט הולך לאיבוד בע"כ לחלק בין זל"ז, ומה מייתי הט"ז מן המנהג, וכבר עמדו בכעי"ז האלי' רבה שם סקכ"ב והפמ"ג במש"ז שם. [↑](#footnote-ref-126)
126. והריב"ש כתב ללמוד לזה מהא דשרינן הכא סחיטת כבשים ושלקות לגופן, - אך בד' הרשב"א נתבאר לעיל בהערה דאי"ז חד דינא עם דינא דהכא, דהכא שרי סחיטה לגופן אף כשאי"ז הולך לאיבוד, משום דאין על הנסחט תורת משקה בדלא אחשבינהו למשקה, והתם דיש ע"ז תורת משקה לא התיר אלא סחיטה לאיבוד דל"ד לדישה. [↑](#footnote-ref-127)
127. והחזו"א בסימן נ"ו סק"ד כתב דגם דעת הרמב"ן לעיל קי"א א' היא להתיר בזה, ולא כתב לאסור בזה אלא לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-128)
128. ? אך אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דמחייב ר' יוחנן בסחיטת כבשים ושלקות, הוא משום דהוי כתותים ורמונים, וס"ל דחייבין אף על סחיטת תותים ורמונים, ולפ"ז בע"כ דדרך לסחטן, ול"ד לפגיעין וכו' דמותר לסחטן לכתחילה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-129)
129. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל קי"א א' ללמוד מהכא דכל דא"צ למשקה הנסחט ל"ד לדש, אשר צ"ע דלדעתם לעיל בסוגיין דאיכא דין בפנ"ע דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, הרי י"ל דמה"ט הוא דשריא סחיטת כבשים ושלקות לגופן, ובע"כ דהכא איירי אף כשסוחט לתוך הקערה ואין המשקה הולך לאיבוד, ואפ"ה לי"ב משום מפרק. [↑](#footnote-ref-130)
130. וצ"ע לפ"ז במש"כ הריב"ש שם ללמוד מהכא להתיר לסחוט בגד מן המשקה הבלוע בו לאיבוד, ולפ"מ שפירש דהכא איירי כשהמשקה הולך לאיבוד, הרי יש להתיר בזה משום דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, ובסחיטת בגד אין להתיר מכח זה, כיון שכבר הי' עליו תורת משקה, וכמש"כ הסה"ת בסימן רמ"ד, ונת' לעיל, (ומשא"כ בכבשים ושלקות דהמשקה שנבלע בתוכם יש עליו תורת אוכל, וכמבו' בד' הראשונים בסוגיין דכל שסוחטן לתוך הקדירה יש בזה לדינא דמשקה הבא לאוכל דהוי כאוכל, ויתבאר בעזה"י במקומו), - אך י"ל דהריב"ש לטעמי' אזיל שהביא בסימן קכ"א לפי' הרשב"א לעיל בסוגיין, דלפ"ז ליכא דין בפנ"ע דמשקה הבא לאיבוד לאו משקה הוא, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-131)
131. והתהל"ד שם ריש סק"ח עמד ע"ז הט"ז בזה, וכתב דבד' הט"ז שם סק"ה מבו' דכל שסוחט לגופן שרי אף אם שותה את המשקה היוצא. [↑](#footnote-ref-132)
132. והעירו די"ל עוד בזה, דבכבשים ושלקות דאין דרך לשתות המשקה היוצא מהן, שרי לסחטן לגופן אף לתוך הקערה, ומשא"כ בסחיטת בגד מן היין, כיון דהוי יין מעליא, לא הותר אלא כשסוחט לאיבוד, וזה ע"ד דעת הסוברים דהתירא דזומר וא"צ לעצים הוא רק בעצים, - ובזה מתפרש משמעות הפוסקים בסימן ש"ל ס"ח דלא הותר לאשה לחלוב במקום צער, אלא ע"ג קרקע, ול"ה ככבשים דמותר לסחטן לתוך הקערה, והאבנ"ז בסימן מ"ז כתב מכח זה דמותרת לחלוב אף לתוך הקערה, עיי"ש, - ומתפרש גם מש"כ המג"א בסימן ש"כ סקכ"ג להתיר בסחיטת הברזא כשאין כלי תחתיו משום דהמשקין הולכין לאיבוד, ול"ד להא דשרינן סחיטת כבשים לגופן אף כשסוחט לתוך הקערה. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך התהל"ד בסימן ש"כ סק"ט כתב דמש"כ התוס' דכל דסוחטן לגופן אין דרך דישה בכך, הוא רק היכא דלא ניח"ל במשקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שכתב די"ל עוד למש"כ שם אות ה' בדעת הרשב"א דהתירא דסחיטת כבשים ושלקות לגופן, הוא משום דל"ה משקה אלא היכא דאחשבינהו למשקה, וע"כ בדם דהוי משקה גמור הוי בכלל מפרק אף כשא"צ לו, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סוסק"ה. [↑](#footnote-ref-135)
135. וכ"כ הגר"ז בסימן שט"ז סט"ז דהא דהחובל בחבירו חייב וחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, היינו כשהוא חפץ בדם היוצא ממנו שיראה נקמה מאויביו. [↑](#footnote-ref-136)
136. וזה לטעמייהו דס"ל דלא נאסר פס"ר באיסור דרבנן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-137)
137. וזה מתישב טפי לדעת הסוברים דקי"ל כר' יוחנן דחייבין על סחיטת כבשים ושלקות, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך בסו"ד כתב דאף דמדאורייתא לי"ב משום מפרק דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-139)
139. והרא"ש בסימן ד' הק' עוד ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' לעיל קכ"ח ב' דלמ"ד דיש סחיטה בשער ה"ז אסור מדאורייתא, ובישוב ד' רש"י י"ל ע"ד מש"כ התוס' דהך מ"ד ס"ל דחייבין אף על סחיטת כבשים ושלקות, וכ"ה מבו' בד' ההשלמה והמאורות שם שכתבו דטעם הא דאין סחיטה בשער, הוא משום דדמי לכבשים ושלקות דאין חייבין על סחיטתן, וי"ל עוד דהא דאסרינן התם הוא משום מלבן, וכאשר כ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שפירשו כן, ויתבאר בעזה"י במקומו, וי"ל עוד כמש"כ האהעו"ז דהתם הו"ל מפרק אוכל מפסולת. [↑](#footnote-ref-140)
140. ונתחדש בדבריהם, דאף דהכבשים ושלקות בלעו משקה מעליא, מ"מ כיון שנבלע בהן בטל מיני' תורת משקה והוי מכלל האוכל, וע"כ אף כשנסחט אין עליו תורת משקה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ונתחדש בדבריו, דאף דאין דרך לסחטן בשביל המשקה, אלא לצורך גופן, וסחיטה לצורך גופן ל"ה בכלל מפרק, סגי בהכי לחשבן כדבר שדרך לסחטו, - אך השיטה להר"נ לעיל קי"א א' כתב דכיון דאין חייבין אלא בסחיטת זיתים וענבים דאורחייהו בכך, אין לחייב בסחיטת בגד, ומבו' דלא סגי במה שדרך לסחטן לצורך גופן, ובעינן שיהא דרך לסחטן בשביל המשקה. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בסוגיין דסחיטת כבשים ושלקות דמיא לסחיטת תותים ורמונים, ור' יוחנן דמחייב בסחיטת כבשים ושלקות, מודה דאין חייבין חטאת על סחיטת שאר פירות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. וצ"ע אם הוא מתישב למש"כ הרי"ף ודעימי' דלמ"ד דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים אין לחייב בסחיטת כבשים ושלקות, והרי דאף דהי' על המשקין שבתוכן שם משקה מקודם, מ"מ כשנבלעו באוכל נעשו כאוכל ובטל תורת משקה מינייהו, וכשסוחטן לא הדר עלייהו תורת משקה, וכמש"נ בהערה ט'. [↑](#footnote-ref-144)
144. וי"ל בדעתו כמש"כ הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב דלדעת רש"י דהא דאין חייבין על סחיטת זיתים וענבים הוא משום דשאר דריכות לאו אורחייהו בהכי, שפיר יש לחייב בסחיטת כבשים ושלקות, ונת' לעיל, ולפ"ז מתישבים דברי ר' יוחנן כתנא דבי מנשה דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, אף שפירשו דהא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, הוא משום דבשאר פירות אין על הנסחט מהן תורת משקה, צ"ל דס"ל דכיון שנבלעו המשקין בכבשים ושלקות נעשו מכלל האוכל, וכשסחטן לא הדר עלייהו תורת משקה שהי' עליהן, וזהו שכתב הריטב"א דאף בכבשים ושלקות אין הנסחט מהן חשוב משקה אלא אוכל, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ש"כ סקי"א, והנשמ"א בכלל י"ד סק"ב ד"ה אבל דעת, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן נ"ה סק"ד, - ובזה מתפרש גם מש"כ הרי"ף וש"ר דמותר לסחוט כבשים ושלקות לתוך הקדירה, אף דהא דמשקה הבא לאוכל כאוכל הוא רק כשבתחילת ביאתו לעולם בא לתוך האוכל, והמנחת ברוך בסימן פ"א ענף ב' כתב בזה קצת בע"א. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולפ"ז מבו' דחייבין על סחיטת זיתים וענבים אף כשסוחטן לגופן, ועמש"נ בזה בדף מס' 5 דתליא בפלוגתת רבוותא. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך עיקר דברי ר"ת שם לא קיימי על סחיטה לגופן, אלא קיימי על סחיטה לתוך הקדירה דמותרת אף בזיתים וענבים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-148)
148. והר"ח כתב להוכיח עוד מהא דאסור לינק מן הבהמה, וכ"ש דאסור לחלוב לתוך הקדירה, והרי"ף כתב דל"ד זל"ז, דהיונק בפיו כסוחט משקה הוא, והחולב לתוך הקדירה כמפרר אוכל הוא, והמשכנות יעקב בסימן קי"ב כתב בדעת הר"ח, דהוא משום דמשקה שהתינוק יושב חשיב כמשקה הבא לאוכל, וכמבו' בסוגיית הגמ' בכריתות י"ג א' ובפירש"י שם ד"ה וכי תימא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-149)
149. והאהעו"ז והחת"ס כתבו דהוא משום דגם בעודם בלועין באוכל יש עליהן תורת משקה, - אך המנחת ברוך שם כתב דבעודם בלועין באוכל אין עליהן תורת משקה, דעדיף ממשקה שנקרש דל"ה משקה, אלא דכשנסחטו הדר עלייהו תורת משקה שהי' עליהן מתחילה, וע"כ לי"ב לדינא דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דמכח הא דלאו אורחייהו בהכי, אין תורת משקה על הנסחט מהן, וזהו שכתב דלא מיירי אלא במשקין הנסחטין מן הפירות, ומשא"כ בכבשים ושלקות שבלעו משקה חשוב. [↑](#footnote-ref-151)
151. אך החזו"א בסימן נ"ה סק"ד כתב דלענין חיוב שבת אינו תלוי בדין משקין לענין טומאה והכשר, אלא כל שבני אדם נהנין מן המשקין כמו שהורגלו בתשמיש משקין כשמפריד את המשקה מן האוכל חייל עלה שם מפרק, וכל משקה דלא חשיבי להו לטפל ולהוציאה מן האוכל אלא אוכלין את האוכל והמשקה בתערובות לא חייל על הפרדתן שם מלאכה, ועיי"ש מש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובאמת השיטה להר"נ לעיל קי"א א' כתב דאין לחייב בסחיטת בגד משום מפרק, דאין חייבין משום סחיטה אלא בזיתים וענבים דאורחייהו בהכי, ולדעתו צ"ל דנידון הסחיטה בשיער, הוא משום מלבן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-153)
153. והנשמ"א בכלל י"ד סק"ב כתב דצ"ל כן גם בד' התוס' שהק' על פירש"י דהא דפטרינן בסחיטת כבשים ושלקות הוא משום דאתי המשקה מעלמא, דא"כ אמאי גזרו לאדוקי אודרא אפומא דשישא, והרי דלדעתם דהא דפטרינן בסחיטת כבשים ושלקות הוא משום דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, ניחא הא דגזרו לאדוקי אודרא אפומא דשישא, וזה מתפרש כמש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך עיי"ש שפירש בד' הרא"ש דהא דחייבין על סחיטת בגד, הוא משום דדרך לסוחטו כדי להוציא מימיו, אף דאין דרך לסוחטו בשביל המשקין שבו, וכ"כ בתשו' הר צבי ח"א סימן ק"צ, וכתב לפ"ז דסחיטת נייר להוציא מים הבלועין בו, אינה אסורה מה"ת, כיון דאין דרך לסחוט נייר, - אך הנה אי"ז כלל במשמעות ד' הרא"ש, שלא פירש להא דדרך לסחוט בגד, ומשמעות דבריו דהא דחייבין על סחיטת בגד הוא משום דנבלע בו משקה מעלמא, וגם דכיון דהא דאין חייבין על סחיטת פרי שאין דרך לסוחטו, הוא משום דאין שם משקה על היוצא ממנו, הרי הדין נותן דאין לחייב אלא היכא דדרך לסוחטו לצורך מימיו, אך היכא דדרך לסוחטו לצורך גופו אי"ז טעם שיהא שם משקה על היוצא ממנו, וע"כ ל"מ מידי הא דדרך לסחוט בגד לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך בתשו' נובי"ת אהע"ז סימן קמ"ז בתשו' הגר"ש כתב דכל מש"כ רש"י דאפקעינהו רבנן לקידושין הוא רק בגונא דעד מפי עד, וכ"כ הערול"נ ביבמות פ"ח ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-156)
156. והיינו דכל הא דאפקעינהו רבנן לקידושין, הוא משום דמדרבנן ראוי להתירה ע"פ הע"א, ואך דכיון דמדאורייתא לא סגי בזה, ע"כ אפקעינהו לקידושין, אך כל שבא בעלה ואין ראוי להתירה כלל, לא אפקעינהו לקידושין.

     ועיקר הך מילתא דמדרבנן סמכינן על העד, וכל הא דאפקעינהו הוא רק משום דמדאורייתא לא סמכינן עלי', יש ללמוד כן מהא דתנן ביבמות קט"ז ב' דתנשא ותטול כתובתה משום מדרש כתובה, והרי דמדרבנן סמכינן על עדות העד שמת בעלה, וע"כ יש לה כתובה, דכל הא דאפקעינהו רבנן לקידושין הוא רק אם לא מת בעלה, וכיון דסמכינן על העד שמת בעלה, יש לה כתובה, - ובזה מתישב גם משה"ק החזו"א באהע"ז סימן כ"ב סק"א עוד ע"ד רש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-157)
157. וי"ל דמכוון דבריו הוא, דאף דהדבש מעיקרא אוכל והשתא אוכל, מ"מ יש בזה משום מפרק אוכל מן הפסולת, וע"כ קודם שנתרסקו החלות אסור להוציא הדבש מתוכן, דהו"ל מפרק אוכל מפסולת, ולא שרי ר"א אלא אחר שנתרסקו החלות וכבר אין הדבש בתוך השעוה, ובכה"ג הוא דס"ל דלי"ב משום מפרק אוכל מפסולת, כיון דאין האוכל בתוך הפסולת והוא ניכר ומסוים בו, ורבנן ס"ל דאפ"ה אסור, כיון דהוא מעורב עם השעוה. [↑](#footnote-ref-158)
158. והפמ"ג שם כתב די"ל דאף לדעת המתירים בסחיטת בוסר, היינו משום דחזי לאכילה ע"י הדחק, אך הכא דהדבש לא חזי לאכילה כלל, לכו"ע יש לאסור משום בורר, וכ"כ הנשמ"א בכלל י"ד סק"ה, והאג"ט דש סקמ"ב אות ט', והתהל"ד בסימן שכ"א סקי"ז, - אך מד' המג"א מבו' דהמתירים בסחיטת בוסר הוא אף כשאינו ראוי לאכילה ע"י הדחק, וכן נקט המ"ב בסימן ש"כ סק"כ ובביאוה"ל שם ד"ה לאכול, וכ"נ להדיא בד' הסמ"ג לאוין ס"ה והאהל מועד בשער השבת דרך ד' נתיב ח', עיי"ש שכתבו בדעת ר"ת דאוסר לסחוט הבוסר, דהוא משום דאינו ראוי לאכילה דאותן שאוכלין בטלה דעתם אצל כל אדם, והרי דאיירי בבוסר שאינו ראוי כלל לאכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-159)
159. ומתו"ד הפנ"י נלמד דפלוגתא זו תליא בטעמא דב"ש, דאם הוא משום גזירה שמא יבא לעשות בשבת, אין להתיר אלא כשכבר נתרסקו קודם נתינת הקורה, דאם לא נתרסקו אלא ע"י נתינת הקורה, שפיר איכא למיחש שמא יתן את הקורה בשבת ויהא חייב חטאת, אך אם הוא משום שביתת כלים, הרי דכיון דכבר נתרסקו בער"ש ע"י הקורה, שוב אין הקורה עושה מלאכה דאורייתא בשבת, וע"כ לי"ב איסורא, - אך בתוס' הגרע"א כתב דאף אם טעמא דב"ש הוא משום גזירה שיעשה כן בשבת, היינו רק כשהמלאכה דאורייתא נעשית ממילא בשבת ע"י הכלי, דחיישינן שמא יעשה כן בידים, ומשא"כ הכא אף דאם יטעון הקורה בשבת חייב, מ"מ עכשיו שטוען מבעו"י ונתרסק עי"ז מבעו"י לא נעשה כלל מלאכה דאורייתא בשבת אף בממילא, משו"ה לא גזרינן. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שכתב דאף דבפי' הר"ן במתניתין מפורש כפירש"י, מ"מ מל' הר"ן בפי' הגמ' מבו' דהוא משום דנתרסק ע"י טעינת הקורה, - וצ"ב דבפי' הר"ן שלפנינו במתניתין ג"כ מפורש כן דהוא משום דכבר הן מרוסקין ע"י נתינת הקורה, ודלא כפירש"י. [↑](#footnote-ref-161)
161. והך מילתא דבסחיטה אסור אף לדידן, כ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"א שהביא הב"י בסימן רנ"ב, וכ"ה מבו' בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ה דין י"ד, וכ"ה הלח"מ בפירקין, והביאו הא"ר בסימן רנ"ב סקט"ז, וכתב לישב בזה לקו' התוס' הכא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולדעתם נמצא, דאף במחוסרין שחיקה אין להתיר אלא את המשקין היוצאין, אך אסור לסחטן בידים, וכ"כ הט"ז בסימן רנ"ב סק"ו בדעת הטור, ועיי"ש שדחק בזה בל' הטור בסו"ס שכ"א, והאלי' רבה שם סקט"ז והביאוה"ל בסימן שכ"א סי"ט תמהו על דבריו, - וצ"ע לפ"ז במש"כ הביאוה"ל בסימן רנ"ב ס"ה ד"ה מותר לאסור את המשקין היוצאין במחוסר דיכה, עפי"ד הסה"ת והסמ"ג והסמ"ק, וצ"ע דלדעתם שפירשו לפלוגתא דר' ישמעאל ור"ע בדין המשקין היוצאין, הרי דאף דקי"ל כר' ישמעאל דשרי, מ"מ אסור לסחטן בידים, וא"כ לפ"מ דקי"ל בסימן שכ"א סי"ט דמותר לגמור סחיטתן בידים, אין לחוש לדעות אלו. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב לישב דבבוסר ומלילות איכא איסור דאורייתא, דבוסר הוא ענבים, ומלילות הוא שבלים דכל שמפרקן חייב משום דש, וע"כ אסורין המשקין היוצאין, אך בשום דאין סחיטתו אסורה אלא מדרבנן אין המשקין היוצאין ממנו אסורין, וכתב לפרש בזה לד' הטור שלא כתב לאסור אלא בבוסר ומלילות, והמחה"ש שם תמה ע"ז דלפי' ר"י דפלוגתא דר' ישמעאל ור"ע היא לענין המשקין היוצאין, בע"כ דאף בשום אסורין המשקין היוצאין ממנו.

     ובעיקר מש"כ המג"א דבבוסר ומלילות איכא איסור דאורייתא, הנה בד' הרשב"א לקמן קמ"ה א' מפורש דאין סחיטתן אסורה אלא מדרבנן כתותים ורמונים, וכ"כ המאירי בסוגיין, ועיקר מש"כ המג"א דבמלילות איכא איסור דאורייתא, צ"ב, ועמש"כ בזה החמד משה שם סק"? והיד אפרים שם, ועמש"כ הפמ"ג באש"א ריש סימן ש"כ ובמש"ז שם סק"א בביאור הנידון אם סחיטת בוסר אסורה מדאורייתא כסחיטת ענבים. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועד"ז מצינו בפסקי רי"ד בסוגיין במה שאמרו דכיון דאי עביד להו בשבת לא מיחייב חטאת לא גזרו בהו, דהיינו רק הכא שכבר נעשית עיקר מלאכתן מבעו"י ולא נשאר אלא מידי דאתי ממילא, אבל מלאכה שאינו מתחיל בה אלא סמוך לחשיכה, אע"פ שאין בה אלא איסור דרבנן, אסרו ב"ש, וכ"כ התורי"ד לקמן קנ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ואף דמ"מ י"ל כתב לדון ג"כ לחלק כן, ובהשמטות שם כתב דבזה מיושב קו' המג"א, אך עיי"ש שנקט דזה תליא בפלוגתת תנאי ואמוראי אם אמרינן דכולה חדא גזירה ויש לאסור אף בביצה משום משקין שזבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-166)
166. ועיי"ש שכתבו דר"א דלא אמר דר' ישמעאל היא, הוא משום דס"ל די"ל דלר' ישמעאל במחוסר דיכה חייב, ואפ"ה לא גזר מחוסר שחיקה אטו מחוסר דיכה. [↑](#footnote-ref-167)
167. ועיי"ש שכתב דר"א דלא אמר דר' ישמעאל היא, הוא משום דס"ל די"ל דלא התיר ר' ישמעאל אלא במחוסר שחיקה שהיא מלאכה שלישית, ומשא"כ במתניתין דמחוסרין סחיטה שהיא מלאכה שני'. [↑](#footnote-ref-168)
168. ודעת הבעה"מ והריטב"א דהיינו דמותר אף לסחטן בידים, אך דעת הרשב"א דלא הותר לסחטן בידים, אלא דהמשקין היוצאין מהן מותרין ולי"ב משום משקין שזבו. [↑](#footnote-ref-169)
169. ואמנם לד' הרמב"ן נמצא, דכל שהן מחוסרין דיכה, אף המשקין היוצאין מהן אסורין, דכל הא דבזיתים וענבים שריסקן מער"ש ויצאו מהן משקין מותרין, הוא משום שאינם מחוסרין אלא מלאכה אחת, - אך לד' הר"ן אף אם הן מחוסרין דיכה מותרין המשקין היוצאין מהן, כיון דאין סחיטתן אסורה אלא מדרבנן, וזהו טעם הא דשרינן בזיתים וענבים שריסקן מער"ש ויצאו מהן משקין אף שהן מחוסרין דיכה, - והטור בסימן רנ"ב כתב דכל שהן מחוסרין דיכה אסורין המשקין היוצאין מהן, אך השו"ע שם ס"ה התיר בזה, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה מותר ובסימן ש"כ ס"ב ד"ה שנתרסקו, והחזו"א בסימן מ' סק"ב. [↑](#footnote-ref-170)
170. והאו"ז שם כתב דאין לפרש דהוא משום מלבן, דבסחיטת שמן ליכא משום מלבן, וכ"נ בד' ר"ת ובד' התוס' שם דמה"ט הוא שפירשו דהוא משום דש, ומבו' בדבריהם דבסחיטת יין מן השער שפיר יש לאסור משום מלבן, דשייך מלבן אף בשער המחובר בגוף האדם, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-171)
171. ושו"ר בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג שכתב דהמקשה הכא ס"ל דיש דישה שלא בגידו"ק, - אך בד' הרא"ש שכתב דאיסור הסחיטה הכא הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש וה"ז אסור מדאורייתא, משמע דלפי האמת יש לאסור בזה, וי"ל דאזיל לטעמי' בתוס' הרא"ש לעיל צ"ה א' דקי"ל כר' יהודה דיש דישה אף שלא בגידו"ק, - ובעיקר הא דאסרינן סחיטה בשער האדם, י"ל עוד לדעת הסוברים דבע"ח חשיבי כגידו"ק, ולדעת הר"א בן הרמב"ם דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מפרק שהוא תולדת דישה הוא אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-172)
172. ומצאנו בתשו' רש"י סימן צ"ז שכתב דהרוחץ במי נהר מותר לשפשף, דאין מלאכת כיבוס בבע"ח, והובא בשבלי הלקט סימן ק"י בשם גאון אחר, אך הביאו מד' המרדכי בסימן ש"ג שכתב דמותר בשבת להקר "בלא שפשוף", ועמד ע"ז הטל אורות. [↑](#footnote-ref-173)
173. ועיי"ש שכתב דאולי זהו גופא מה דמשני דאין סחיטה בשער, והיינו משום דהוא מחובר לגוף האשה, אך כתב דבל' הרמב"ם בפ"ט הי"א שהביא לדין זה, דוחק גדול לאוקמי דוקא באופן זה. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך הרא"ש בפ' חבית סימן ד' כתב דאף דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, מ"מ שפיר איכא סחיטה במשקה שנבלע בבגד או בשער, ונתבאר במקומו, וההשלמה והמאורות לטעמייהו דס"ל לקמן קמ"ה א' דבכלל הא דאין חייבין אלא על דריכת זיתים וענבים, נכלל דאין חייבין בסחיטת כבשים ושלקות משום שלא גדל המשקה בתוכן, ומכח זה יש לפטור גם בסחיטה בשער. [↑](#footnote-ref-175)
175. ולא נתפרש בדבריהם אם הא דליכא בשער משום ליבון, הוא משום דבשער שהוא קשה ואינו בולע ליכא משום כיבוס, או דהוא משום דל"ש ליבון בשער המחובר לגוף האדם. [↑](#footnote-ref-176)
176. והשיטה להר"נ כתב לדחות דל"ד מים לשמן, דשמן אחר שהוא עב ונדבק בשער אפשר שיש בו סחיטה. [↑](#footnote-ref-177)
177. אך המחה"ש בסימן שכ"ו סק"ח דבע"כ דמכוון הב"י שם הוא דכיון דמדאורייתא אין סחיטה בשער, אין לדחות מכח זה טבילת מצוה, ומודה הב"י שם דמדרבנן יש סחיטה בשער, וכמש"כ הב"י בסימן ש"ל, וכ"נ בד' המעדיו"ט בהל' מקואות סימן ל"ז. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך לכאו' יש מקום לפרש לד' הראב"ד בע"א, דס"ל דבסחיטת שאר משקין ליכא משום מלבן אלא משום מפרק, ובזה הוא דאמרו דאין סחיטה בשער, אך בסחיטת מים דיש בה משום מלבן, ה"ז אסור מדאורייתא אף בשער. [↑](#footnote-ref-179)
179. ולמש"כ ההשלמה והמאורות דהא דאין סחיטה בשער הוא דומיא דכבשים ושלקות דאין חייבין על סחיטתן, הדין נותן דה"ז אסור מדרבנן, דומיא דכבשים ושלקות דפטור אבל אסור. [↑](#footnote-ref-180)
180. ומשמעות דבריהם דאף כשמנגב שערו באלונטית, יש בזה משום איסור סחיטה, - אך בתשו' גאון שהביא השבלי הלקט בסימן ק"י משמע בתו"ד דאסור לטלטל אף את המים שבשערו, וצריך לנגבם, עיי"ש, ובע"כ דעכ"פ כשמנגב באלונטית לי"ב משום סחיטה, אך י"ל דס"ל דאין סחיטה בשער אף מדרבנן, או דס"ל דליכא איסור סחיטה כשהוא הולך לאיבוד, ועמש"כ בשש"כ פי"ד הערה ס"ד, - ויש להוסיף, דכל מקום הנידון בזה הוא אם איסורא דסחיטה בשער הוא משום מפרק, אך אם הוא משום מלבן ליכא נפ"מ במה שמנגב באלונטית. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך לא נתישב בזה דעת הסוברים דליכא משום סחיטה אלא כשסוחט לצורך המשקין, וכל שאינו סוחט לצורך המשקין לי"ב איסורא אף אם אי"ז הולך לאיבוד. [↑](#footnote-ref-182)
182. וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בכתובות ו' א' שכתבו דהאיסור הכא הוא משום מפרק, וכתבו דבההיא דהתם אין לאסור משום מפרק כיון דהנסחט הולך לאיבוד, והרי דהכא אין הנסחט הולך לאיבוד. [↑](#footnote-ref-183)
183. ומשמעות דבריו דהאיסור הכא אינו משום סחיטת המשקין שהוא מקנח, אלא משום סחיטת המים הבלועין בספוג דעל ידיהן הוא מנקה את המקום שמקנח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. וזהו שכתב השו"ע דה"נ יש להתיר היכא דהברזא ארוכה חוץ לנעורת ואין יד מגעת לנעורת, וכמש"כ המג"א שם. [↑](#footnote-ref-185)
185. וי"ל עוד, למש"כ הראב"ד בפי"ד מכלים ה"ו דספוג שבלע משקין ונפל לתנור נטמאין המשקין שבתוכו, משום דשאני ספוג משאר בולעים מפני שהוא ככלי שמצניעין בו משקין, ובכ' הגר"ח בכלים פ"ט פירש לדבריו דהיינו דמה"ט יש על המשקין שבתוכו תורת משקין אף בעודם בלועין בו, ול"ד לשאר משקין הבלועין שאינם מקב"ט משום דאין עליהן תורת משקה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דלי"ב משום סחיטה, וזה למש"כ התוס' לעיל ע"ג ב' דאיסור סחיטה הוא רק כשנשתנה ע"י סחיטתו למשקה, וע"כ בספוג דאף כשהמשקין בלועין בו יש עליהן תורת משקה, ולא נשתנו ע"י סחיטתן, לי"ב משום סחיטה, והא דכשאין לו בית אחיזה אסור לסחטו, (אף דבהא דהמשקין הבלועין בספוג מקב"ט לא מצינו דהוא רק כשיש לו בית אחיזה), צ"ל דהוא משום דכל שאין לו בית אחיזה ואין יחודו גמור, ה"ז נראה כבגד, וע"כ אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-186)
186. צ"ע דהרי דעת הרי"ד גופי' לקמן קמ"ה א' דקי"ל כר' יוחנן דכבשים ושלקות שסחטן למימיהן חייב חטאת, אף שאין המשקה מגופו, וגם לדעת רב ושמואל ה"ז אסור מדרבנן, וצ"ל דשאני משקה הנבלע בכבשים ושלקות דהוא נעשה מכלל האוכל, וחשיב כמשקין שמגופו, ומשא"כ במשקה הנבלע בספוג. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש שפירש לפ"ז למה שאמרו בר"פ חבית דהא דלא יספוג הוא כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, דהיינו אף כשהוא מספג וסוחט בכלי, דלי"ב משום סחיטה, ואין האיסור בזה אלא משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן שם. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך כתב שם דהוא בלבד שלא יתכוין לסחוט, וצ"ע אם היינו דכשהוא מתכוין לסחוט יש בזה לאיסור סחיטה, או היינו דה"ז אסור משום עובדין דחול, וכמש"כ הרי"ד. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולכאו' הטעם בזה הוא למש"כ הריטב"א בר"פ חבית דסחיטת ספוג אינה אסורה מדאורייתא, אלא כשסוחט ממנו יין ושמן, אך סחיטת שאר משקין מן הספוג אינה אסורה אלא מדרבנן, ולפ"ז הרי דפירות שמותר לסחטן כפגיעין ועוזרדין ואין המשקה היוצא מהן חשיב משקה, אף אם נבלע משקה זה בספוג מותר לסחטו. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובפשוטו אי"ז ענין לאיסורא דסחיטה, אלא הוא משום דבריאת דבר חדש הוי כמלאכה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, אך בפי' הר"י מלוניל כתב דדמי למלאכה שבורא המים האלה כמי שסוחט את הענבים להוציא מהן משקה, ומבו' דהא דבריאת המים הויא כמלאכה, הוא משום דה"ז דומיא דסחיטה, אך שמא תרי טעמי נינהו, וכ"נ בד' השבלי הלקט בסימן פ"ה, - ובס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט' כתב דענין איסור הולדה לא ידעתי תחת איזה אב יהי', אם לא משום מפרק. [↑](#footnote-ref-191)
191. והריטב"א כתב דאפשר דברייתא דהכא דמשמע דלא הותר אלא כשזב מאליו, וכמו שפירש"י, מיירי בכוס וקערה ריקנים, והתוספתא מיירי בריסוק לתוך כלים שיש בהם מים או שמן או יין שהמשקה הנופל בריסוק מתערב מיד, וע"כ שרי אף לרסק בידים, - והך מילתא דכל שאינו מרסק בידים שרי אף בכוס וקערה ריקנים, הוא מבו' כן בד' הרמב"ן ועוד מרבוותא שכתבו דה"נ מותר ליתן בחמה או כנגד המדורה, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ח סט"ז, ובגל' הגרע"א בסימן ש"כ ס"ט, ובמ"ב שם סקל"ה, - אך בד' השיטה להר"נ מבו' דאף כשהוא נימוח מאליו לא הותר אלא בכוס וקערה שיש בהן משקה, - ועמש"נ להלן בדעת הסה"ת בזה. [↑](#footnote-ref-192)
192. וצ"ב דהא דשרינן במשקה הבא לאוכל, הוא משום דהוי כאוכל ול"ה מפרק משקה מאוכל, אך הכא דהאיסור הוא משום שנראה כבורא את המים וכמוליד בשבת, כמש"כ הריטב"א גופי', מה מהני הא דה"ז בא לתוך המשקה. [↑](#footnote-ref-193)
193. בתשו' פנים מאירות ח"א סימן פ"ד עמד בזה, דהרי קי"ל כר"ש בשבת דמוקצה ונולד מותר, ועי' בספר הבתים (שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט') שנראה שעמד בזה, והאג"ט דש סקל"ו אות כ"ה הוסיף דבד' הסה"ת בכ"ד מבו' דס"ל דקי"ל להתיר בשבת אף בנולד, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהוי כנולד גמור דאסור אף לר"ש, - אך בד' המג"א בסימן שי"ח ריש סקמ"ב והגר"ז שם סכ"ה מבו' דמש"כ הראשונים דאסור משום נולד, היינו משום איסורא דמשקין שזבו, והפמ"ג בסימן שי"ח שם עמד ע"ד המג"א ועיי"ש שכתב לדון להגי' בדבריו, והאג"ט דש סקל"ו אות י"ב בהג"ה כתב דמכון המג"א דגם משקין שזבו מפירות העומדין למשקין אסורין משום נולד, ועמש"כ התו"ש בסימן שי"ח סקנ"ג בביאור דברי המג"א בע"א. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועיי"ש שפירש במש"כ הסה"ת דהא דמותר ליתן לתוך הכוס דהוא משום דכשהוא נמחה הוא מתערב ומתבטל ביין שבכוס ואינו ניכר, דהיינו דכיון דהמים הזבין מתערבין מיד ואינם בעין לא מיחזי כמוליד, - אך למש"כ הרמב"ן ודעימי' בדעת הסה"ת דהשומן שנימוח אסור משום נולד, צ"ל דהא דכשנותן לתוך הכוס אי"ז אסור משום נולד, הוא משום דה"ז בטל ביין שבכוס, והאג"ט דש סקי"ז (אות פ"ב) כתב דאף דהוי דשיל"מ, מ"מ כיון שתחילת ביאתו לעולם הוא בתערובת ה"ז בטל. [↑](#footnote-ref-195)
195. ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דתניא לעיל מ' ב' דמביאה אשה פך שמן ומניחתה כנגד המדורה לא בשביל שיבשל אלא בשביל שיפשר, וכ"כ המרדכי בסימן ש"ל דהר"י מפאריש הביא ראי' מהתם להתיר. [↑](#footnote-ref-196)
196. ומסתימת דבריו משמע דהוא אף בבגד של פשתן שנבלע בו יין, אף דגם הבגד וגם היין הם גידו"ק, וכ"כ להדיא בשיטה להר"נ, ועמש"כ בזה האג"ט דש סק"ז אות ט"ו, ונת' להלן קמ"ה א'. [↑](#footnote-ref-197)
197. וי"ל עוד למש"כ התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק דלפירש"י קי"ל דיש דישה אף שלא בגידו"ק, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל צ"ה א', וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' לקמן קמ"ה א' דסחיטת בגד אסורה מדאורייתא, - וי"ל עוד למש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב דאף דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מפרק שהוא תולדת דש הוא אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' אי"ז טעם אלא שלא יהא בזה סחיטה דאורייתא, אך מדרבנן שפיר יש לאסור בזה, דהרי מדרבנן יש סחיטה גם בתותים ורמונים אף שאין דרכן בכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולכאו' פלוגתא זו תליא בטעם הא דאין חייבין על סחיטת שאר פירות, דהרא"ש ס"ל דהוא משום דהנסחט משאר פירות אין תורת משקה עליו, וע"כ במשקה הנבלע בבגד דתורת משקה עליו חייבין על סחיטתו, אך השיטה להר"נ ס"ל דהוא משום דאי"ז דרך המלאכה, וכמשמעות פירש"י לקמן קמ"ה א', וע"כ אף דמשקה הנבלע בבגד תורת משקה עליו, מ"מ כיון דאין דרך לסחוט הבגד לצורך המשקה, לי"ב משום מפרק. [↑](#footnote-ref-200)
200. צ"ל דל"ד קאמר דבעינן שיהיו המשקין מתחילת ברייתו, שהרי כבשין ושלקות חייבין על סחיטתן לדעת ר' יוחנן, ואף לדעת רב ושמואל ה"ז אסור מדרבנן, אלא היינו רק במשקין הנבלעין בבגד שאינם בטלים לבגד ולא חשיבי כמשקין שמגופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. ודעת הערוך בע' סבר ה' דאף דיש בזה משום מפרק, מ"מ כל שאינו מתכוין לסחיטה אין לאסור בזה, אף דהוי פס"ר, משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי, והראשונים בסוגיין והתוס' וש"ר בכתובות ו' א' האריכו בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-202)
202. ועד"ז הוא למש"כ האג"ט דש סקי"ז אות ה' בדעת הרשב"א, דהתירא דסחיטת כבשים לגופן הוא משום דלא נאסר סחיטת כבשים אלא משום דכיון דאחשבינהו הו"ל משקה, וכל שסוחטן לגופן ולא אחשבינהו ל"ה משקה, וע"כ לי"ב איסורא, וזה ל"ש בסחיטת משקה הבלוע בבגד דהוי משקה גמור, ונת' עוד בזה לקמן קמ"ה א'. [↑](#footnote-ref-203)
203. והרמב"ן בסוגיין כתב דהסוחט בגד תולדת צובע כדרך מלבן, והכס"מ בפ"ט משבת הי"א כתב דאינו יורד לעומק דעתו במאי דמרכיב בגד אתרי ריכשי אצובע ואמלבן, ועמש"כ הלח"מ שם, ומש"כ האבנ"ז בסימן קנ"ט סק"כ ואילך, והריטב"א בסוגיין כתב דהא דיש בסחיטת בגד משום צובע, הוא בפירות דחזי להכי ומכוין לציבעא, ועד"ז כתב הריטב"א בכתובות שם והשיטה להר"נ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-204)
204. והאבנ"ז בסימן קנ"ט סקי"ט פירש דהיינו משום דע"י הכיבוס הבגד בולע המים ומעורבין המים שבתוך הבגד עם הלכלוך שבתוכו ונעשו המים מלוכלכים בתוך הבגד, וכשסוחט הבגד הוא מתנקה ממים מלוכלכים, וצ"ע דלפ"ז נמצא דהסחיטה היא כיבוס ממש, ול"ב להא דהויא מצרכי הכיבוס, וכבר עמד ע"ז האבנ"ז שם סקכ"ג, וכתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, ונת' בהערה ט"ז, ובד' האבהא"ז בהל' שבת שם נראה שפירש דד' הרמב"ם קיימי לפרש טעם הא דחייב על סחיטת מעט מים מן הבגד, אף דעדיין לא גמר מלאכת הכיבוס, ולא גמר הליבון, - ולכאו' יש לפרש עוד בד' הרמב"ם דהיינו דאף דעיקר כיבוס הבגד הוא ע"י שרייתו וכסכוסו במים, דה"ז מסיר את הלכלוך שבו, מ"מ כיון דגמר הוצאת הלכלוך מהבגד הוא ע"י סחיטתו, הוי זה מצרכי הכיבוס. [↑](#footnote-ref-205)
205. ובד' המרכה"מ בפ"ט משבת הי"א מבו' שפירש כן גם בד' הרמב"ם שם דהא דסחיטת בגד הויא בכלל ליבון, הוא משום דהוצאת המשקין שבתוכו הויא בכלל ליבון, ועיי"ש שכתב דזהו שדימהו הרמב"ם למגיס, כיון דאף בלא הסחיטה הי' הבגד מתיבש, אלא שהסחיטה ממהרת ניגובו וליבונו, וכ"כ האבנ"ז בסימן קנ"ט סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-206)
206. והביאו מד' המחה"ש בסימן תקכ"ו סק"ה והמ"ב שם סקי"ד ובשעה"צ סקי"ד שנראה שנקטו דאין בסחיטת בגד נקי משום כיבוס, עיי"ש, אך צ"ע דמד' כמה מקמאי שכתבו דבבגד שאין עליו לכלוך ליכא משום שרייתו זהו כיבוסו, ומ"מ אסור לשרותו במים מרובים שמא יסחוט, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ב ס"ט, מבו' דאף סחיטת בגד נקי אסורה משום כיבוס, ושמא יש לדחוק בד' המחה"ש והמ"ב דעיקר כונתם הוא דאין לגזור בבגד נקי שמא יסחוט, אך אי"ז במשמעות דבריהם שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-207)
207. והרמב"ם בפ"ט משבת הי"א כתב דכל כיבוס אינו אלא תולדת מלבן, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קס"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך אין להוכיח מדבריהם לקמן שם אלא דמדאורייתא לי"ב משום כיבוס, ולפ"ז י"ל דמש"כ התוס' הכא דהוי מכבס אי"ז אלא מדרבנן, כמו שדן האבנ"ז שם, והיינו אף בשאר משקין, וכ"ה מבו' בד' האלי' רבה בסימן ש"כ סקכ"ב דהתוס' אסרו אף בשאר משקין. [↑](#footnote-ref-209)
209. וצ"ע דלפמש"כ הרמב"ן דאין בסחיטת בגד משום מפרק דאין דישה אלא בגידו"ק, הרי בע"כ דמה שאסרו לקמן קמ"ג א' בסחיטת ספוג, ומה שדנו לקמן קכ"ח ב' בסחיטת שער, הוא משום מלבן, ובע"כ דיש מלבן גם בסחיטת שמן ושאר משקין. [↑](#footnote-ref-210)
210. והט"ז בסימן ש"כ סקי"ב כתב לחלק, דיין לבן מכבס כמו מים, אבל יין אדום אינו מכבס ואדרבה מאדים הבגד, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ט סי"ב, וכ"ה בדבריו בסימן של"ד סכ"ג, - והתו"ש בסימן שי"ט סקי"ט כתב דאף דמוכח מההיא דב"ק דהיין ראוי לכביסה, מ"מ אינו מלבן כ"כ כמו מים, ועיקר האיסור תליא במלבן דוקא. [↑](#footnote-ref-211)
211. וזה מתפרש היטב לטעמי' דהא דיש בסחיטה משום כיבוס, הוא דניקוי הבגד מן המשקין שבתוכו הו"ל ככיבוס, וע"כ אף סחיטת בגד משאר משקין יש בה משום כיבוס, וזהו שכתב היראים דאין בשרייתן משום כיבוס, משום דאינם מכבסין כלל, ומ"מ יש בסחיטתן משום כיבוס. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך הר"ח והרי"ף שם גרסי משום נקא, ופירשוה בע"א, וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ט. [↑](#footnote-ref-213)
213. והרמב"ן בסוגיין כתב דאף דבסינון יין בסודרין לא חששו שמא יסחוט, לפי שאין הסודרין מתלבנין בכך ואין דרך לסחטן מן היין עד שמתלכלכין הרבה ומכבסין אותן במים, מ"מ בפריסת סודר אפומא דכובא חיישינן, אע"פ שאין בכובא אלא יין, דכל הגזירות כדרכן חששו להן. [↑](#footnote-ref-214)
214. וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ו שכתב דאין מכסין חבית של מים וכו' גזירה שמא יסחוט, ובגל' הגרע"א בסימן ש"כ סט"ו רמז דמשמעות דבריו דבחבית של שאר משקין שרי, והיינו דאף דס"ל דגם סחיטת שאר משקין אסורה משום מלבן, מ"מ לא גזרו בזה שמא יסחוט, וכמש"כ התוס', אך בד' הגר"א בסימן ש"ב סי"ב נראה שנקט בדעת הרמב"ם דגזרו שמא יסחוט אף בשאר משקין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. עיי"ש בפי' ר"ח שפירש דהא דפריך התם דמ"ש מפרוונקא, דהוא מהא דשרי רבא לקמן קל"ט ב' בפרוונקא אפלגא דכובא, ולא חיישינן שמא יסחוט המטלית, והביאוהו התוס' וש"ר שם, וכ"כ בפי' ר"נ גאון שם, ומבו' דאף ביין גזרינן שמא יסחוט, ואמנם בספה"י לר"ת פירש דזהו מה שאמרו התם דלא קפיד עלי', אך בפי' ר"ח שם לא פירש כן, וכ"ה בס' הערוך ע' פרנקא דהוא עשוי לכסות מים או יין שבכלי, וכ"כ הריא"ז שם ה"א אות ט' דאסור לפרוס סודר ע"ג כד של מים או של יין וכו' מפני שהוא נשרה במים או ביין ולבסוף בא לידי סחיטה, - ואמנם מד' כל הני קמאי אין ללמוד דבכל משקין גזרו שמא יסחוט, אלא ביין, וי"ל דשאני יין דיש בו משום כיבוס, כמש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין, וכ"כ המג"א בסימן ש"ב סקכ"ז די"ל דביין גזרו שמא יסחוט ובשאר משקין לא גזרו. [↑](#footnote-ref-216)
216. וצ"ע ממה שאמרו בביצה י"ח א' דאסור לטבול כלים דבני סחיטה במים מגזירה שמא יסחוט, אף שהוא עושה כן לדעת, וצ"ל כמש"כ הגר"א בסימן שי"ט ס"י דלא קי"ל כרב יוסף בזה, והגר"א שם כתב כן כלפי התירא דמקום מצוה. [↑](#footnote-ref-217)
217. והריטב"א לעיל מ"ח א' ובכתובות ו' א' כתב דהוא משום דהסחיטה הולכת לאיבוד ובכה"ג לי"ב משום מפרק, וצ"ב דאכתי מ"ט לא חיישינן שיבא לסחוט לתוך הכלי ולא ילך היין לאיבוד, וצ"ל דלא חיישינן שיבא לסחוט לצורך היין, וכמש"כ הסה"ת דאין רגילות לסחוט לצורך המשקה, אלא דחיישינן שיבא לסחוט לשם ניקוי הסודר, ואף דאין בזה משום מלבן, מ"מ יש בזה משום מפרק, וע"ז הוא שכתב דכיון דהסחיטה הולכת לאיבוד לי"ב משום מפרק, והוצרך הריטב"א לזה משום דאזיל כד' ר"ת, דאף ביין יש לחוש שיסחוט לשם ניקוי הסודר, ואך דלא אסרו בזה משום דבסחיטת יין ליכא משום ליבון, אך לדעת התוס' דביין אין לחוש שיסחוט לשם ניקוי הסודר, א"צ לטעם זה. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו התם דהני דדרו באכפא לפרוס סודרא עלי', דמזה הוכיח הבעה"מ שם דבשאר משקין לא חיישינן לסחיטה, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן רפ"ג, וכתב דהתם כיון דתרי נינהו מדכרי אהדדי ולא אתי לידי סחיטה, כמו שאמרו לקמן קמ"ז א' בדין אלונטית. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שכתבו להוכיח דיש לאסור אף כשאינו מניח כלי עליו, מהא דפרכינן התם דמ"ש מפרוונקא, ופי' ר"ח דפריך מהא דאמר רבא לקמן קל"ט ב' דהאי פרוונקא אפלגי' דכובא שרי, ולא נזכר שם דמניח כלי על גבה, אך לפי' ר"ח גופי' לקמן שם דאיירי כשמסנן ע"י הפרוונקא, אין להביא מזה, ויש להוסיף דבד' הרוקח שם מבו' שלמד לזה גם ממה שאמרו בביצה ל' א' דלפרוס סודרא עלי' אתי לידי סחיטה. [↑](#footnote-ref-220)
220. והסה"ת בסימן רמ"ד כתב לפרש בזה גם למה שאמרו לעיל ק"ט א' דנותן אדם מים צלולין ויין צלולין לתוך המשמרת ואינו סוחט, ולא אסרינן לה מגזירה שמא יסחוט, והיינו משום דהמשמרת עשוי' לכך ולא קפיד בה, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ט, - ועיי"ש שכתב דלדעת ר"ת גזרינן שמא יסחוט אף בבגד המיוחד לכך, והא דשרינן ליתן מים לתוך המשמרת ולא חיישינן לסחיטה, הוא לפי שמעורב ביין. [↑](#footnote-ref-221)
221. והשיטה בביצה שם כתב לישב לההיא דהולך עד צוארו במים, דליכא למיחש לסחיטה, לפי שאסור ליגע אצבעו במים, והלכך לא יסחטם. [↑](#footnote-ref-222)
222. והתו"י ביומא שם תמהו ע"ז מהא דשרינן לה גם בשומרי פירות, ואין לך דבר הרשות יותר משמירת פירות וכי משום הפסד יש לך להתיר, אך המג"א בסימן ש"א סק"ח כתב דשמירת ממונו היא ג"כ קצת מצוה, והאבנ"ז בסימן ק"ס סק"ד עמד בזה, דמצינו דהתירו טפי משום הפסד ממה שהתירו לצורך מצוה, וכתב דצ"ל דשאני בשמירת פירות דאין ההפסד לפנינו ואינו אלא חשש בעלמא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דבמקום הפסד יש להתיר לשרות במים, ודלא כמש"כ הגר"ז בסימן של"ד סכ"ג בטלית שאחז בה האור שאסור ליתן עלי' מים מגזירה שמא יסחוט, ולמש"כ הרשב"א והריטב"א דהיכא דצורך בכך וא"א בענין אחר התירו, לכאו' כ"ש דיש להתיר בטלית שאחז בה האור, (אך י"ל דהוא מילתא דלא שכיחא, ולא חילקו חכמים בגזירתם בזה). [↑](#footnote-ref-223)
223. והיינו דלא אסרו אלא כשמביאם בידו בתוך ביתו, שמא ישכח ויסחט בבואו, וכמו שפירש"י לקמן שם, אך בלא"ה לא חיישינן שמא יסחוט כיון שהוא מים מועטין. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובדעת הראשונים שעמדו בזה, אף דאלונטית הוא בגד המיוחד לנגב בו, י"ל דהוא משום דדרך הוא לסחוט האלונטית כדי לחזור ולנגב בה, ול"ד לבגד המיוחד לכך שאין דרך לסחטו, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"א סקנ"ח דסתם אלונטית חשיב כבגד המקפיד על מימיו, והמ"ב שם ס"ק קע"ג עמד בפלוגתת המג"א והגר"א בזה, ושו"ר כן בד' האבנ"ז בסימן קס"ז סק"ה, - ולפ"ז צ"ל דמש"כ המג"א בסימן ס"ב סקכ"ב להתיר לנגב ידיו במפה שאינו מקפיד על מימי', אין בכלל זה כל מפה המיוחדת לכך, דשפיר יתכן שמקפיד על מימי' כדי לחזור ולנגב בה, - אך צ"ע ממש"כ המג"א בסימן ש"כ סקי"ט דבספוג שעשוי לכך אין לגזור שמא יסחוט, ולא אסרו רק כשאין לו בית אחיזה דהוא פס"ר שיסחוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-225)
225. ואמנם לכאו' כל דאי"ז אלא מים מועטין יש להתיר להסתפג, דבמים מועטין לא גזרו שמא יסחוט, וכמש"כ הרמ"א בסימן ש"ב ס"ט, וצ"ע בסתימת ד' הפוסקים בזה. [↑](#footnote-ref-226)
226. והי' מקום לומר דמה שהוצרכו לטעם אחר בזה, הוא משום דאיירי התם גם בי' בנ"א המסתפגין באלונטית, וס"ל דבכה"ג הו"ל מים מרובין, אך ממש"כ לישב דלא אסרו בזה דא"כ אתה אוסר עליו גם רחיצה שאין דרך לרחוץ בלא מסתפג, מבו' דבכל סיפוג יש לגזור שמא יסחוט, אף דאי"ז אלא מים מועטין, - אך בד' המ"ב בסימן ש"א ס"ק קע"ה משמע דטעם החולקים הוא משום דס"ל דבכל סיפוג באלונטית לא חשיב כמים מועטין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. וצ"ע במש"כ המ"ב בסימן ש"ח סקס"ג דבגד שהוא טופח ע"מ להטפיח אסור לטלטלו, והרי אף דהוא טלה"ט אין בו אלא מים מועטין, ומ"ט אסור לטלטלו, - ויש להוסיף דהרי מקור ד' הסה"ת דבמים מועטין לא גזרו שמא יסחוט, הוא מהא דמותר להסתפג באלונטית, ובמתניתין לקמן קמ"ז א' תנן די' בנ"א מסתפגין באלונטית אחת, והרי דאף כשמסתפגין י' בנ"א באלונטית אחת ודאי דאין המים מועטין כ"כ, שהרי חזינן דאף כשמסתפג אדם א' בי' אלונטיות, שייכא סחיטה, ומ"מ חשיב כמים מועטין, ולכאו' שיעור מים מועטין, הוא שאין דרך בנ"א להקפיד ע"ז ולסוחטו. [↑](#footnote-ref-228)
228. והעולת שבת שם סקל"ג דימה ד"ז למש"כ הרמ"א בסימן ש"ב ס"ט דבמים מועטין לא גזרינן שמא יסחוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. ולכאו' הוא להיפך ממש"כ הלבוש בסימן ש"א סמ"ה דהא דמי שנשרו כליו במים הולך בהן ואינו חושש, הוא משום שאין אדם סוחט כ"כ כשהם עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-230)
230. והאלי' רבה שם סק"פ כתב דבד' הרוקח בסימן קכ"ז מבו' דקי"ל כתנא דמתניתין דאסור להביאה לתוך ביתו. [↑](#footnote-ref-231)
231. והאלי' רבה שם סק"פ תמה ע"ז דהר"ן לא כתבו כלל, והיינו דהר"ן כתב כן בטעם הא דהתירו להסתפג ולא גזרו שמא יסחוט, ולא בטעם הא דקי"ל דמותר להביאה בידו, דהרי לתנא דמתניתין אסרו להביאה בידו, אף שהתירו להסתפג בה משום דא"א בלא רחיצה וסיפוג, וצ"ל דמכוון המג"א דכ"ה דלא אסרו להסתפג בה משום דא"א בלא רחיצה וסיפוג, ה"נ קי"ל להתיר מכח זה אף להביאה בידו, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סקמ"ה. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך הר"י מלוניל שם פירש דהיינו דאינו חושש שמא יחשדוהו שכיבסן בשבת, וכ"כ המאירי והשיטה להר"נ שם. [↑](#footnote-ref-233)
233. והתו"ש שם סקפ"א הק' ע"ז ממש"כ הרמ"א שם סמ"ו דאסור לילך בשבת במקום שיוכל להחליק וליפול במים, שמא ישרו כליו ויבא לידי סחיטה, והוא דינא דמתניתין לקמן קמ"ז א' דאין יורדין בקורדימא, לפירש"י שם, - ובדעת הלבוש י"ל, דהתם חיישינן דאחר שיפשוט בגדיו יבא לסחטם, אך במי שנשרו כליו במים אין לאסור מכח זה, שהרי בלא"ה עליו לפשטם, וליכא תוספת חשש במה שממשיך לילך בהן, ואך שבאנו לאסור לילך בהן שמא יסחטם בעודו לבוש בהם, וע"ז הוא דאמרינן דאין דרך כ"כ לסחוט כשהם עליו. [↑](#footnote-ref-234)
234. וצ"ע דלפ"ז הי' לנו לאסור לצאת בשבת במקום הגשמים שמא יבא לידי סחיטה, דרק אחר שנשרו כליו לא הצריכוהו לפשטם, וצ"ל ע"ד מש"כ הגר"ז בסימן ש"א סס"א דכיון דלא הקפידו בהולך ברה"ר ומטר סוחף עליו ועל לבושו משום איסור טלטול לפי שהוא דבר שא"א לעמוד עליו, דלפעמים אדם הולך ברה"ר ופתאום ירד הגשם עליו, לכן התירו לו בכל ענין אף לצאת מביתו בשעת הגשם, שאין לאסור דבר לחצאין. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך למש"כ הלבוש דהא דלא חיישינן שמא יסחוט הוא משום דאין דרך לסחוט כשהם עליו, לכאו' אין להתיר ללבוש בגד שנשרה במים, דיש לחוש שיבא לסוחטו קודם שלובשו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. וכ"כ הא"ר בסימן ש"ה סקי"ז דלא התירו אלא כשאין לו בגד אחר ומשום כבוד הבריות, אך כל שיש לו בגד אחר אסור. [↑](#footnote-ref-237)
237. ובד' הראב"ד בכתוב שם בביצה ל' א' מבו' דמכח זה אף מותר לשרות בגד במים ע"י ב' בנ"א ולא גזרו שמא יסחוט, אך בד' ש"ר לא מצינו לזה, וי"ל דלא התירו ע"י כמה בנ"א אלא את טלטול הבגד, (ושמא מה"ט הוצרכו ש"ר לישב לקו' הראב"ד שם בע"א), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-238)
238. אך התו"ש בסימן ער"ה סוסק"ד נקט בפשיטות דלא התירו הכא אלא ע"י י' בנ"א, וכבר תמה ע"ז המנחת שלמה בח"א סימן י' מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-239)
239. והנשמ"א בכלל כ"ב סק"ד צידד בדעת הרי"ף והרמב"ם שהוכיחו מקו' אלו דלא קי"ל להך דינא דשרייתו זהו כיבוסו, עיי"ש, - אך האבנ"ז בסימן קנ"ט סק"ב הביא מחידושים מהרמב"ם שנד' בריש ספר מער"ק שכתב דשריית בגדים במים היא עצם הכיבוס, עיי"ש.

     ובעיקר מש"כ הרמב"ם דשריית בגד במים היא עיקר כיבוס, הנה בד' היראים בסימן ער"ד כתב דשריית בגד היא תולדת מלבן, מבו' דאי"ז עיקר הכיבוס, ואמנם הרמב"ם בפ"ט משבת הי"א כתב דכל כיבוס אי"ז אלא תולדת מלבן, אך בד' היראים מבו' דכיבוס הוא אב מלאכה דמלבן, ומ"מ שריית בגד אינה אלא תולדה, ועמש"כ האבנ"ז בסימן קנ"ט סקי"ח ואילך בטעם הא דאי"ז אלא תולדה, ומש"כ שם בשם הסמ"ג שכתב ג"כ דהו"ל תולדת מלבן, לא נמצא כן בדבריו שלפנינו. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך היראים בסימן ער"ד נחלק ע"ז, והוכיח כן מהא דקאמר רבא בסתמא דזרק סודר למים חייב, ולא קאמר דהיינו רק כשהיתה עליו לשלשת. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג שמתכוין אין בו כיבוס דאורייתא, וע"כ כל שאינו מתכוין לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שהק' מהא דמותר להסתפג בשבת, ולא אסרו משום דשרייתו זהו כיבוסו, והוכיח מזה דבמים מועטין לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. [↑](#footnote-ref-243)
243. והב"ח בסימן ש"ב והגר"א שם פירשו כן גם בד' הסמ"ג לאוין ס"ה בטעמא קמא, עיי"ש, וכ"כ השעה"צ בסימן שי"ט סקנ"ב, - וצ"ע דמקור ד' הסמ"ג שם הם מד' הסה"ת בסימנים בסימן רמ"ד, ובד' הסה"ת בפנים נראה להדיא דעיקר ההיתר בזה הוא משום דאין עליו לכלוך, ואך דגם כשאין עליו לכלוך לא הותר אלא כשאינו מתכוין לכבס. [↑](#footnote-ref-244)
244. והרמב"ן בכתובות ו' א' כתב דאין בסחיטת יין ושמן משום מלבן, דיין ושמן לא מיבעיא חוורי דלא מחוורי אלא לכלוכי נמי מלכלכי, והוכיח כן מהא דמסננין את היין בסודרין, ולא אסרו משום דשרייתו זהו כיבוסו, אך כתב ע"ז דבכ"ד מצינו שלא אסרו מכח הא דשרייתו זהו כיבוסו, וכתב דבמסכת שבת אבאר בס"ד, ולא זכינו לאורו. [↑](#footnote-ref-245)
245. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הטור שם דאסור לסנן מים בסודרין משום ליבון, אך המג"א שם סקי"א נחלק ע"ז, והביאו המ"ב שם סקל"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-246)
246. וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ב סקי"ח והלבו"ש שם למג"א סק"כ דלדעת הסוברים דבבגד שאין עליו לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, מה"ט הוא דשרי להסתפג באלונטית, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקכ"א, ועמש"כ ע"ז האבנ"ז בסימן קנ"ט ס"ק י"א י"ב. [↑](#footnote-ref-247)
247. ועיי"ש שכתב דגם המהר"ם שהי' מפקפק על ניגוב ידים במפה, הוא כשי' בנ"א מנגבין במפה אחת, דבהצטרף המים יחד הוי שרי' גמורה. [↑](#footnote-ref-248)
248. וצ"ע דמקור ד' הסמ"ג שם הם מד' הסה"ת בסימנים בסימן רמ"ד, ובד' הסה"ת בפנים מבו' דמש"כ דהוא מים מועטין, אי"ז טעם כלל להא דלא אמרינן בזה שרייתו זהו כיבוסו, אלא להא דלא גזרו בזה שמא יסחוט, וכמש"כ הרמ"א, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בדרכי משה הארוך שפירש כן בד' הסמ"ג, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-249)
249. ויש לדחות דקשיא להו בהא די' בנ"א מסתפגין באלונטית, וס"ל דבכה"ג ל"ה כמים מועטין, וע"ד מש"כ הב"ח בסימן ש"ב בדעת המהר"ם. [↑](#footnote-ref-250)
250. והאבנ"ז בסימן קנ"ט סקי"ז ובסימן קס"ז סק"ג הוכיח דלדעת הסוברים דאמרינן שרייתו זהו כיבוסו אף בבגד שאין עליו טינוף, דבע"כ דבמים מועטין לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, עיי"ש, ועיי"ש שהביא מד' המג"א בסימן ש"ב סק"כ שנקט דלא כן, וכ"נ ממש"כ התוס' ודעימייהו דהיתר הסיפוג באלונטית הוא משום דהוי דרך לכלוך, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-251)
251. והאחרונים עמדו במה שנסתפק הב"י בזה, שהרי להדיא כתב כן הרא"ש ביומא פ"ח סימן ד' דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו בבגד שאין בו טינוף, והב"י גופי' בסימן ש"ב כתב דכ"ה דעת הרא"ש, ותמה ע"ד הטור ברמזים שלא הביא לזה. [↑](#footnote-ref-252)
252. ועיי"ש שציין למש"כ בסימן ש"ב סכ"א, ובדבריו מבו' דההיתר בזה הוא משום דבמעט מים לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א, וכ"ה גם בתו"ד המאמ"ר שם, וצ"ב, דלכאו' כששותה ע"י מפה, אי"ז שרי' במים מועטין. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך בד' הפנים מאירות בסוגיין מבו' דאף להס"ד דעור לאו בר כיבוס הוא, מ"מ יש בו לאיסור סחיטה, עיי"ש, ובע"כ דהא דס"ד עור לאו בר כיבוס הוא אי"ז משום דאינו בולע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ואף לפ"מ דפשיט דאין טעון כיבוס, משמעות הדברים דאי"ז משום דלא חשיב זה ככיבוס, אלא משום דלא הצריכה התורה כיבוס אלא משום בלוע ולא משום דאין ע"ז תורת כיבוס, והחזו"א בזבחים סימן כ' סק"ד הוכיח דאף לפ"מ דפשיט דכיבוס הוא משום בלוע, חייל חובת כיבוס קודם שנבלע בפועל בבגד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-255)
255. ויש שפירשו בזה, דאף דגם הסרת דבר שלא נבלע בבגד הויא בכלל כיבוס, מ"מ ליכא תורת כיבוס רק בדבר הבולע, אך מין שאינו בולע אין על ניקויו תורת כיבוס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. ובזה ראיתי לפרש למש"כ בפירש"י בהא דתנן דהיתה של עור נותן עלי' מים עד שתכלה, דשפשופו בידים לא, והפנים מאירות הק' דכיון דעור לאו בר כיבוס הוא, מ"ט אסור לשפשפו בידים, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל עוד דאף דמדינא לאו בר כיבוס הוא, מ"מ אסרו חכמים לעשות בו כיבוס גמור, ולהנ"ל י"ל דאף דעור לאו בר כיבוס הוא, מ"מ אסור לשפשפו בידים, כיון דה"ז ניקוי מעליא, והוא בכלל מלבן, דליבון גמור הוי בכלל מלאכת מלבן אף כשאין עליו תורת כיבוס, ולא הותר אלא לשרותו במים, דכיון דאי"ז מועיל כ"כ וגם אין תורת כיבוס ע"ז, ל"ה בכלל מלבן. [↑](#footnote-ref-257)
257. והמרומי שדה בסוגיין ובהעמ"ש סימן פ"ח סקכ"א נקט דלדעתו ל"ש כסכוס בעור קשה, וכתב דמה"ט גריס רש"י לקמן בסוגיין שכשוך אין אבל כיבוס לא, אך בד' הפסקי רי"ד בסוגיין מבו' דשייך כסכוס בעור קשה, אף שפירש ענין כסכוס כפירש"י, - והביאוה"ל בסימן ש"ב סק"ט ד"ה זה על זה כתב דמשמעות סוגיין דאף בעור קשה שייך כסכוס, וזה לפמש"כ שם (בד"ה אבל לכבסו) דגרסינן לקמן בסוגיין שכשוך אין אבל כסכוס לא, ונת' להלן, והוכיח מזה דאף כשאינו משפשף זע"ז אלא שחופף היטב במים את מקום הלכלוך ומדיחו שיהא נקי הוי בכלל שפשוף, והביא כן מד' השאילתות בסימן פ"ח, (אך ההעמ"ש שם סקכ"א פירש דהשאילתות פליג ע"ד רש"י בביאור ענין כסכוס, עיי"ש).

     וצ"ב בעיקר דבריהם, דלכאו' אף דנימא דרק כשמשפשף זע"ז הוי בכלל כסכוס, שפיר שייך שכשוך אף בעור קשה, שמשפשך עליו דבר אחר, ומ"ט נימא דבעינן דוקא שישפשף ב' חלקי הבגד זע"ז, ואם משפשף דבר אחר עליו ל"ה בכלל כסכוס, - והאבנ"ז בסימן קנ"ט סקי"א נקט בפשיטות דכל שמשפשף ידיו במפה ג"כ הוי בכלל כסכוס. [↑](#footnote-ref-258)
258. אך הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט ד"ה אבל לכבסו נקט דאף דגירסתם לקמן בסוגיין היא שכשוך אין אבל כיבוס לא, מ"מ הכא הגירסא היא שכשוך אין אבל כסכוס לא, כמש"כ השאילתות, עיי"ש, וצ"ב, והשאילתות גריס גם לקמן בסוגיין כיבוס אין אבל כסכוס לא. [↑](#footnote-ref-259)
259. ובפשוטו צ"ל דלס"ד דאף ברכין אין כיבוס, הרי דמהא דתנן בכר של עור דנותן עלי' מים עד שתכלה, יש ללמוד דאף דלי"ב כיבוס מ"מ אסור לשפשף בידים, אך לפ"מ דמסקינן דברכין לכו"ע יש כיבוס, יש לפרש למתניתין ברכין, ואין מקור לאסור שפשוף בידים אף בקשין דלי"ב כיבוס, - וי"ל עוד, דלפ"מ דמפלגינן בין רכין לקשין, בע"כ דהוא משום דעור קשה אינו בולע כלל, וע"כ יש להתיר בזה אף בכיבוס גמור, וכ"ה למש"כ הפנים מאירות דהא דלס"ד אסור לשפשף בידים הוא משום סחיטה, וכיון דעור קשה אינו בולע כלל, לי"ב לאיסור סחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. והק' עוד במה שאמרו דרבא לטעמי' וכו', שהרי אנן ס"ל בכל מילי דשרייתו זהו כיבוסו, ורבא חידש דבעור בעי כסכוס אבל בבגד מודה. [↑](#footnote-ref-261)
261. וראיתי לפרש עוד עד"ז, דעיקר כללא דרבא הוא דכיבוס בלא כסכוס אי"ז מעשה כיבוס, וע"כ ה"ז מותר בעור, דכיון דאין שרי' מועלת כ"כ בעור, אין לאסרה אלא אם חשבינן לה כמעשה כיבוס, אך מ"מ בבגד דאף שרי' מועלת לנקותו ניקוי מעליא, הו"ל בכלל מלבן, וגם בזה מתפרש דעת הסוברים דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו בבגד נקי, ודלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא כשמתכוין לנקות, ול"ד לכיבוס גמור דאסור בכל ענין. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך כתבו שם דאיסורא דכיבוס הוא כשסוחט אותו, דגזרינן סחיטת עור אטו סחיטת בגד, ומשמעות דבריהם דהחילוק בין שכשוך לכיבוס, הוא דשכשוך הוא נתינתו במים בלא סחיטה, וכיבוס הוא ע"י סחיטה, וכ"כ המרכה"מ בפכ"ב משבת הי"ח, - ובפי' רבינו פרחי' שם כתב דשכשוך הוא במים מועטין, וכיבוס הוא במים מרובין, וכתב שם דהא דנאסר כיבוס אף דלא שייך כיבוס בעור, הוא שלא יעשה מעשה חול. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועיי"ש שעמדו ע"ז דלעיל בסוגיין מדמינן דין כיבוס דשבת לדין כיבוס דדם חטאת, ואמרינן דאם עור בר כיבוס לענין דם חטאת, יש לאסור אף בשבת, וכיון דעורות הרכין יש בהן דין כיבוס בדם חטאת, מ"ט אין חייבין על כיבוסן, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קנ"ז באורך.

     וי"ל עוד, דמשמעות ל' הרמב"ם בפ"ט משבת ה"י דהא דאין חייבין משום מלבן אלא בצמר או פשתן או שני, הוא משום דהם מינים שדרכם להתלבן, ולפ"ז י"ל דע"כ אף דיש כיבוס בעור, מ"מ אין חייבין על כיבוסו משום דאין דרך לכבסו, והא דמדמי הגמ' דין כיבוס דשבת לדין כיבוס דדם חטאת, היינו דאם עור הוא בר כיבוס, הרי דאף דאין חייבין ע"ז משום דאין דרך לכבסו, מ"מ ודאי דיש לאסור מדרבנן, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם הי"א דה"ה לעור דאין חייבין על סחיטתו, וצ"ע דאם אין חייבין על כיבוס דעור, מה הוצרך להשמיענו דאין חייבין על סחיטתו, ועמש"כ האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ה, ולהנ"ל י"ל דאף דאין חייבין על כיבוסו משום דאין דרך לכבסו, מ"מ ודאי דכל שנבלע בו מים דרך להוציאם ממנו, וע"כ שפיר הי' מקום לחייב בזה, ואך דדמי לשער דאין בו סחיטה משום שאינו בולע. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ט ד"ה אבל לכבסו וד"ה אסור נקט בדעת הרמב"ם דחייבין על כיבוס דעור, ורק על סחיטת עור אין חייבין. [↑](#footnote-ref-265)
265. וכ"כ האבנ"ז בסימן קנ"ז סק"ב, אך בהמשך דבריו שם בסקי"א כתב דלדעת הרמב"ם הא דאין בהן סחיטה אינו משום דאינם בולעין, אלא הוא מטעם אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-266)
266. אך הנשמ"א בכלל כ"ב סק"ד הק', דאם יש לאסור בזה מגזירה שמא יסחוט, א"כ מאי פרכינן לעיל בסוגיין דבגד נמי ומשני דשרייתו זהו כיבוסו, הרי בבגד יש לאסור מגזירה שמא יסחוט, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דלא קי"ל לדינא דשרייתו זהו כיבוסו, והא דבבגד אסור ליתן עליו מים הוא מגזירה שמא יסחוט, ומהא דבעור שרי נלמד דאין חייבין על סחיטתו, והביאוה"ל שם כתב דאה"נ הו"מ לשנויי הכי, אלא דהאמת קאמר. [↑](#footnote-ref-267)
267. והמנ"ח במוסך השבת מלבן סק"ד עמד בזה בד' הרמב"ם, דכיון דיש כיבוס בשער, כדמוכח מהא דשק הוא בר כיבוס, מ"ט אין בו סחיטה, ולד' הביאוה"ל ניחא דחלוק דין סחיטה מדין כיבוס, - אך כבר עמדו רבים בזה, די"ל דאף אם בשער שהוא קשה ואינו בולע ליכא כיבוס כלל, מ"מ בבגד ושק העשויין משער שפיר שייך כיבוס, כיון דהוא גוף אחד ונבלע בין השערות. [↑](#footnote-ref-268)
268. וכתב דיש לחוש לדבריו, והאלי' רבה שם סק"ד כתב דמדינא אסור דכן דעת כמה מקמאי, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-269)
269. והתוס' והרשב"א והר"ן והנימו"י כתבו כן בשם ר"ח, וכ"כ האו"ז בסימן פ"א ורי"ו בנתיב י"ב חלק י"ד והמרדכי בסימן תפ"א והמ"מ בפ"י משבת הי"ח, - אך השעה"צ בסימן ש"ב סק"ז כתב דט"ס נפלה בדבריהם, וצ"ל ר"ת, כאשר כ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, שהרי בפי' ר"ח כתב כפירש"י. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' לפ"ז האיסור בניעור הטל הוא משום איסור סחיטה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ש"ב ס"א ד"ה ודוקא, - אך בד' הפמ"ג באש"א סימן ש"ב סק"ב מבו' דאי"ז משום סחיטה, אלא הוא משום דהוי בכלל כיבוס, עיי"ש, - ובד' הרשב"א בסוגין והמ"מ בפ"י משבת הי"ח משמע דאין האיסור משום ניעור הטל, אלא משום דעי"ז הוי פס"ר שיתכבס הבגד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-271)
271. ולכאו' י"ל דהא דהכא ליכא משום מלבן בלא מים, הוא משום דדרך כיבוס מן הלכלוך הוא ע"י מים, אך התם דאי"ז כלל ליבון מן הלכלוך, שפיר הוי מלבן אף שלא ע"י מים, והרי מצינו בפירש"י ותוס' לעיל י"ז ב' דהנותן אונין של פשתן בתוך התנור הוי בכלל מלבן, והיינו משום דליבון זה הוי ליבון מעליא אף שאינו ע"י מים, - וי"ל עוד, דבניקוי לכלוך, הרי דכל שאפשר להורידו בלא מים, לא חזינן לי' כבלוע בבגד, וע"כ אי"ז בכלל ליבון הבגד, ומשא"כ התם דהוי זה מעשה בגוף הבגד המלבנו, הו"ל בכלל ליבון. [↑](#footnote-ref-272)
272. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי אף לדעת רש"י ודעימי' לא אסרו הכא במנער בגד מן העפר אלא בבגד חדש שחור וכשהוא מקפיד עליו, והתם לא מפלגינן בזה ובכל גווני אסור, ובע"כ דהוא משום דהכא דאינו עושה פעולת צחצוח אלא שמנערו מן האבק והעפר לא חשבינן זה לצחצוח אלא בחדש שחור וכשמקפיד עליו, ומשא"כ התם דעושה הצחצוח בידים להוליד לבנונית על הבגד אסור בכל גווני. [↑](#footnote-ref-273)
273. ומשמעות הדברים דלא סגי במה דנשאר רושם הלכלוך עליו דמה"ט אי"ז בכלל מלבן, אלא היינו דמכח הא דבלא מים נשאר רושם הלכלוך עליו, ע"כ דרך להעבירו ע"י מים, וכל שלא העבירו ע"י מים, אי"ז דרך ליבונו, וע"כ אי"ז בכלל מלבן. [↑](#footnote-ref-274)
274. והגר"ז שם ס"ג כתב דהא דאין בזה משום טלטול מוקצה, הוא משום שכבר היו בכר או בכסת ונפלו מהן על הבגד והן ראויות להחזירן וכו', אבל נוצות שלימות דהוו מוקצה אסור להסירן, - אך השביתת השבת מלאכת בורר סקכ"ד תמה ע"ז דלא מסתבר דנוצות קטנות יהיו עומדות להחזירן בכר, ועיי"ש שכתב דהא דלי"ב משום טלטול מוקצה הוא משום דה"ז בטל לבגד, וכתב לפרש כן גם להא דתנן לעיל קמ"ב ב' דהיתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט, ולמש"כ המג"א בסימן ש"ב סק"ח דמותר לקלף זרע פשתן שעל כסותו, והחזו"א בסימן מ"ז סקט"ו כתב בהא דשרי להסיר פסולת מן האוכל ולי"ב משום מוקצה, דהוא משום דלא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, ובתשו' מנחת יצחק ח"ה סימן ל"ח כתב דמה"ט יש להתיר גם הסרת נוצות, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועיי"ש בהמש"ד שכתב דהיינו אף בדקפיד עלייהו, ולפלא מש"כ התהל"ד בסימן ש"ב סק"ד דמשמעות ד' האו"ז דהא דשרי להסיר נוצות מן הבגד הוא משום דלא קפיד. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך בד' הגר"ז שם ס"ג משמע דהסרת אבק ועפר אסורה אף כשלא נבלעו בבגד משום דהן דבוקין בבגד, ומשא"כ בנוצה דאינה דבוקה בבגד. [↑](#footnote-ref-277)
277. ובזה מתפרש מש"כ האו"ז לדמותו להא דמותר להוציא הקוצים מן הבגד, וכ"כ הגר"א שם, והיינו דאף דהקוצים נתחבים בתוך הבגד, מ"מ אינם מקלקלין מראית הבגד, וע"כ לי"ב משום מלבן, אך הפמ"ג באש"א שם סק"ד כתב דאם הנוצות תחובין בבגד אסור. [↑](#footnote-ref-278)
278. והפמ"ג במש"ז שם סק"ב פירש דמכוון קו' המ"מ הוא דכיון דאיירי בדקפיד עלייהו יש לאסור אף בשאר מיני צבעונין, וכתב דדוחק לומר דבטלה דעתו בזה משום דרוב העולם אינם מקפידין. [↑](#footnote-ref-279)
279. וגם אי נימא דשרי בעתיקי או בחיורי וסומקי אף כשמקפיד עליהן, לכאו' הוא משום דאין דרך להקפיד עליהן, וע"כ ליכא ע"ז חשיבות ליבון. [↑](#footnote-ref-280)
280. וכ"נ בד' הב"י שם שכתב דהא דלא אסרינן אלא באוכמי, הוא לפירש"י משום דהאבק מקלקל מראיתן, ולפי' ר"ח הוא משום דניעורם מהטל מיפה אותם ומינכר כיבוסם, ומשמע להדיא דהא דשרינן בחיורי וסומקי אי"ז משום דלא קפיד עלייהו, אלא הוא משום דלא מינכר כיבוסם, וע"כ לא חשיב כליבון. [↑](#footnote-ref-281)
281. אך המאמ"ר שם סק"א נחלק ע"ז, ופירש דמכוון הב"י הוא דאף אם לא נתכבסה מ"מ כל שכבר נשתמשו בה כ"כ שאינה נראית כחדשה לא מקריא חדשה, אך כל שנתכבסה אף אם עדיין לא נשתמשו בה לא מיקריא חדשה. [↑](#footnote-ref-282)
282. והסכימו לזה הב"ח שם ס"ב ורבים מן האחרונים, וכתבו דה"נ הוא לדעת ש"ר דכל שלא נשתמש בה כ"כ מיקרי חדתי, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-283)
283. ואמנם חלוקין הן זמ"ז, דבדין שקיל אקופי מגלימי מבו' בד' הרמב"ם בפ"י משבת הי"ח דאף כשאינו מקפיד אסור מדרבנן, והכא שרי לכתחילה כשאינו מקפיד, ובס' הזכרונות מלאכת מכה בפטיש כתב דהוא משום דשאני קיסמין וקשרים דהוא דבר הדבוק בגוף הבגד וע"כ החמירו בו לאסור אף כשאינו מקפיד, מניעור שהוא מדבר חוץ מן הבגד הנתלה בו, ועמש"כ בזה הנחלת צבי בסימן ש"ב סק"ב והפמ"ג במש"ז שם סק"א בע"א, ובד' הנשמ"א בכלל מ"ד סק"ד נראה לפרש בזה, דשאני הכא דכל שאינו מקפיד ל"ה כגמר מלאכה כלל, (וע"כ שרי אף כשמנער במתכוין), וע"כ ה"ז מותר לכתחילה, אך התם הו"ל כגמר מלאכה, ואף דכשעושה בדרך עסק פטור, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-284)
284. והסכימו לזה המג"א שם סק"ה והגר"א שם והתו"ש שם סק"ח והחמד משה שם, - אך הט"ז שם סק"ב פירש לד' הרמב"ם דאינו חייב אלא אם אינו רוצה ללבשו זולת זה. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועיי"ש שהוכיח דחלוקין הן זמ"ז, דבשקיל אקופי אף כשאינו מקפיד אסור מדרבנן, והכא שרי לכתחילה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ומש"כ הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-286)
286. וכ"נ לפ"מ שנסתפק הב"י דלדעת הרמב"ם לא שרי לנער אלא כשאין מתכוין כלל להסיר הציהוב הלבן אלא בדרך עסק בעלמא, ובע"כ דהא דקאמר הכא דניפוץ שרי היינו משום דאינו מתכוין להסרת הציהוב הלבן אלא להסיר את הטל. [↑](#footnote-ref-287)
287. וזה לטעמי' שם ס"א דהא דכסכוסי סודרא אסור אף דהוא בלא מים הוא משום דעושה הצחצוח בידים כדי להוליד לבנינות על הבגד, וע"כ יש לאסור מכח זה אף כשמגרר בצפורן כדי ללבן הבגד, אך למש"נ לעיל בהערה ? לדון דבניקוי מלכלוך ליכא לאיסורא דכסכוסי סודרא, מתישבים ד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-288)
288. ובדעת הא"ר שהביא לד' הט"ז, אף שכתב שם סק"ג דמדינא קי"ל כד' רש"י, י"ל דס"ל דהא דלא אסרינן בעתיקי ובחיורי וסומקי, אי"ז משום דאין דרך להקפיד עליהן, אלא הוא משום דבכה"ג אין הניעור יפה כמו כיבוס, וכמשמעות ד' הלבוש שם, וע"כ ס"ל דמכח זה יש להתיר גם בגירוד מראה הטיט. [↑](#footnote-ref-289)
289. וכ"כ השיטה להר"נ בתו"ד דהא דיש לאסור טפי בסודר הוא משום שנושאו מגולה ואדם מקפיד בליבונו יותר. [↑](#footnote-ref-290)
290. ומבו' דכל הא דאסור בסודר הוא משום דכונתו ללבן הבגד, וכ"כ הראבי"ה בסימן ש', וכן משמע בד' רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ד, וכ"ה משמעות ל' השו"ע בסימן ש"ב ס"ה, והגר"א שם ס"ז, והמ"ב שם סקל"ב, ולכאו' לפ"ז עיקר החילוק בין סודר לחלוק, הוא דבסודר כונתו ללבן ובחלוק כונתו לרכך, (שהרי אף בחלוק אסור כשכונתו ללבן, ונת' להלן), והוא דלא כמשמעות ד' הגר"ז שם סי"ב דהא דאסור בסודר הוא משום דנראה כמתכוין להצהיל הליבון, אף אם באמת אין כונתו לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך צ"ע במש"כ השבלי הלקט להך דינא עפי"ד הרי"ד, וכ"כ התניא בסימן י"ט, ובד' הרי"ד מפורש דכיתניתא הוא חלוק של פשתן, ואפ"ה מותר לכסכסו, ולא נאסר אלא בכובעים של פשתן משום שהם על ראשו וא"צ לריכוכם. [↑](#footnote-ref-292)
292. והגר"א בסימן ש"ב ס"ה כתב דמזה למד השבלי הלקט דבכלי פשתן אסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-293)
293. ועפי"ז צ"ע במש"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ה ד"ה אבל סודר וד"ה ושאר כלי פשתן וד"ה דינן כסודר ללמוד מההיא דרבא דשרי לכסכוסי קירמי, דאסור לרכך סודר וכלי פשתן ושאר בגדים בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ז שכתב דהא דמותר לכסכס את החלוק הוא מפני שאין כונתו אלא לרככו. [↑](#footnote-ref-295)
295. ולכאו' למש"כ הריטב"א דהאיבעיא הכא היא מהו עיקר המעשה, בע"כ דהא דשרי בחלוק הוא אף כשכונתו לצחצחו, דמ"מ עיקר המעשה הוא לרכך, ומש"כ השיטת ריב"ב והריטב"א במו"ק דכל שכונתו לאולודי חיורא אסור, היינו כשכונתו היא רק לזה, ואין עשייתו כלל כדי לרכך. [↑](#footnote-ref-296)
296. ויש שפירשו בזה, דאולודי חיורא הוא תיקון מסוים שמצהיל הבגד וזהו דחשיב כליבון, אך בכל ניקוי בגד אין לאסור מכח זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-297)
297. בד' האהל מועד שער השבת דרך ה' נראה דגריס טיט שע"ג בשרו, ופירש דמותר לשפשפו בבגדיו מבפנים דהוי שינוי אבל לא מבחוץ, וכתב שם במה שאמרו דמותר לגררו בצפורן, דקמ"ל דאין חוששין לתלישת שער, משום דאינו מתכוין לכך ואי"ז פס"ר. [↑](#footnote-ref-298)
298. והגרע"א בגהש"ס הק' ממש"כ בפירש"י לקמן קמ"ז א' דהמנער טליתו מן העפר חייב חטאת אף דהוא בלא מים, ועמש"נ שם בזה. [↑](#footnote-ref-299)
299. ויש לפרש לדבריו למש"כ הרמב"ם דהא דאסרינן לכסכסו מבחוץ הוא גזירה שמא שמא יכבס, וע"כ לא אסרו אלא כשמכסכסו מבחוץ דכ"ה הדרך כשמכבסו עם מים. [↑](#footnote-ref-300)
300. וזהו שכתב שם דהשבלי הלקט שכתב דלא נאסר אלא בבגד פשתן, הוא לטעמי' דלא נאסר אולודי חיורא אלא בבגד פשתן, והשו"ע שלא חילק בזה הוא לטעמי' דבסודר בכל ענין אסור. [↑](#footnote-ref-301)