מראי_מקומות_שח_יט-כ
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח יט-כ**

סעיפים כ עד כד, כיצד מיחדים דבר מוקצה, מקורם בסוגיא מט ע"ב "אמר רבא לא שנו" עד נ ע"א בסופו, וכן קכה ע"ב, קכו ע"א.

לפני לימוד הטור יש ללמוד סוגיות אלו, ובדעת תוס' ובדעת הרי"ף ודעת הרמב"ם, ובדברי הרמב"ן והרא"ש.

**סי"ט**

★הקשו הראשונים מהגמ' בביצה שאסרה טלטול סולם לגמ' בעירובין [עז:] שמתירה לטלטל סולם.

ותירצו:

1. סולם קטן מותר, סולם גדול אסור [תוספת בביצה].
2. רק ביו"ט דמוציא לרה"ר שייך את הגזירה "להטיח גגו הוא צריך" משא"כ בשבת [תוספת בביצה].
3. דכונת הגמ' בעירובין "כובדו קובעו" דהיינו דאסור לטלטלו כסוגיא בביצה ואפי' דמבואר דכלי כבד לא נעשה מוקצה מחמת גודלו וכובדו, "התם בשתורת כלי עליה ממש וצריכין להשתמש בהן גם בשבת אבל בכלים שעומדין לדבר שאין תשמישו בשבת נוהג כובדו קובעו ואוסרו", [הובא בריטב"א בעירובין].

ועיין הכא בב"י ומה שהקשה על הטור, ובדרישה [סקי"ט].

ובמ"ב הכא מתיר "סולמות שבבית".

ובהלכות יו"ט [תקיח-כח] מביא יש מחמירים "דלא הקילו "**אלא בסולם של שובך** שניכרים הם בצורתם וכו"ע ידעי דלשובך ממטי להו אבל **לא בסתם סולם** דאפילו כשהם קטנים וכו'" וע"ש בשעה"צ [מא].

★יל"ע בדברי המג"א "דסולם של עליה הוי כדלתות הבית" האם מצד דצורת שימושן זה ביחד עם הבית או מפני שמיחדים להם מקום ולא מזיזים.

★יש רוצים להחשיב סולם של צבעים וכדו' בתור כשמל"א, דמיוחד ומסייע למלאכה אסורה, ולכן דינו כשמל"א ויל"ע.

**ס"כ**

★גבי "חריות של דקל שנמלך לישיבה" מצינו ג' שיטות בתנאים:

1. דעת ת"ק [ר"ח בן עקיבא] דבעי **מעשה חשוב**.
2. דעת רשב"ג דסגי **במחשבה**.
3. דעת תנא דפיקורין דצריך **מעשה כל דהו**.

★ובדעת דעה א' מבואר דצריך מעשה דוקא [צריך לקשר], ומבואר בגמ' דהיקל בבית המשתה או בבית אבל, וביארו הראשונים מזה שהדגיש דמיקל בגלל בית המשקה משמע דלולי זה אסור.

ועיין ריטב"א דביאר איך מהני בבית המשתה יחוד במחשבה הרי בעינן מעשה, וז"ל "אי נמי דבעלמא אמאי לא סגי במחשבה משום דבר מעשה הוא, ולא עביד מעשה אין מחשבתו קימת ודילמא ממלך, אבל כי טרידי ליכא גלויי דעתא שאין מחשבתם קיימת דמשום דטרידי הוא וכו'.

★ורב אסי "יושב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חשב" [כתנא דפיקורין].

ור"ת פסק דצריך לקשר [עיין תוס' בסוגיין ובדף קכו].

ודעת ר"ש כרב אסי דיושב, ובדעת רב אסי נחלקו הראשונים, דהרמב"ן ובעל המאור ס"ל דפליג על רשב"ג דס"ל דע"י מחשבה נעשה כלי ולרב אסי לא סגי במחשבה "וסובר שצריך מעשה כל שהוא שמתמש בהן לאותו ענין הצריך לו עכשיו כעין התחלת מלאכה, **אבל מחשבה גרידא לא מהני**" [רמב"ן בסוגין].

והר"ן והריטב"א פליגי וס"ל **בישב מהני וכ"ש חשב**, וכן הוא פשטות הלשון ישב אע"פ שלא קשר **ואע"פ שלא חשב**, דמיקל יותר ולא בעי מחשבה [לא דלא מהני מחשבה].

ובריטב"א הוכיח "מסודר דאזמניה למיצר תפילין אסור, ואילו צר ולא אזמניה לא נאסר", חזינן דמחשבה קובעת טפי.

יש שהקשו מגיזי צמר דמעשה לא מהני ויחוד מהני.

ובריטב"א רמז לזה "וי"ל דבגיזי צמר יש להן להקל או להחמיר יותר מחריות, דרב סבר דבגיזי דמר דחזו להטמנה סגי להוי ביחוד אבל חריות דלא חזו לישיבה כלל בעו קישור ורב אסי סבר אדרבא גזי צמר דחשיבי בעי יחוד, וכו'.

וע"ע בחידושי הר"ן כעי"ז כשם הרא"ה.

וגבי פקורין דבעי **צבען בשמן** ולא סגי בחשב [לרמב"ן שפיר דמחשבה לא מהני].

עיין ברשב"א [ד"ה ורב אשי בסופו] דלא מטעם מוקצה אלא "דלא מוכחא מלתא דמיחדי למכתן ומחזי כמוציא בשבת אבל יצא בהן מבעו"י מוכח מלחא".

וע"ע בתוס' ד"ה "ואם יצא" דתירץ באו"א דהא דצבען מיירי לא לצאת בשבת אלא כדי לצאת בהן מבעו"י, ואח"כ נמלך ואפ"ה יכול לצאת בהן בשבת".

וברא"ש [פד-ח] פליג על תוס' עי"ש.

★עיין תהל"ד[שח-כו] שבשלמא לתוס' דחישב היינו לשבת שפיר "שישב הוי פחות מחשב, דחשב היינו לשבת וישב הכונה בחול [ולא חשב על שבת].

אבל לרא"ש דחשב מהני גם מחשבה לחול, א"כ קשה הרי בכל ישב יש חשב.

ובגמ' קכה: נחלקו אמוראי גבי מניח אבן עפ"י חבית יש דס"ל דהחבית בסיס דהאבן מוקצה, ויש דס"ל האבן נעשית כיסוי לחבית.

ואזדו לטעמייהו בנדבך של אבנים, דרב אסי ס"ל דהאבן נעשית כיסוי וכן ס"ל צאו "ושפשפום" וברש"י שם "דבמעשה **כל דהו** נעשה כלי".

ובהמשך [קכו] בדעת רב אסי גבי "כיסוי הכלים דוקא שיש להם **תורת כלי**", וא"כ קשה דגבי אבן ע"ג חבית סגי בהנחה, וגבי ישיבה הצריך שיפשוף [קושית תוס' ד"ה ואזדו וברא"ש].

ועוד קשה איך מהני בהנ"ל הרי בעינן תורת כלי.

ועוד הקשה הרא"ש [פי"ז-ח] דהרי ס"ל ישב **וכ"ש חשב** [דלא כרמב"ן] ואיך מהני מחשבה הרי בעינן תורת כלי.

ועיין ברמב"ן דחילק, דחריות עשוין לישיבה ופעמים אדם מיחדם לישיבה ועכשיו בא ליחדם לכך מהני ישב, משא"כ אבן עפ"י חבית אינו אלא לפי שעה ולכך הוי מעשה ולכן מהני בחריות דהוי כעין תואר כלי עי"ש.

וע"ע חזו"א [מב-ד].

ובתוס' תירצו "דכיסוי חביות סגי להו בהנחה שדרכו לעשותן כל דהו".

ובסוף דבריו תירץ בענין אחר.

★גבי **ישיבה** ע"ג מוקצה.

מצד איסור הנאה מוקצה לא חשיב איסה"נ עיין תוס' [ע"ז סו: ד"ה אמר] "אלא ודאי כדפרישת דלא אסרינן משום שבח עצים אלא דוקא באיסור הנאה, כדפרישת **ומוקצה מותר בהנאה** הוא וכו'.

ובמרדכי [הכא ס' שכה] "י"א דוקא חריות של דקל פליגי משום שמזיזן כשיושב עליהן אבל **אבנים שרי דאין מזיזן**, וכו'.

וברדכ"מ למד בדבריו גבי יחוד, דיחוד דאבנים קיל מיחוד דחריות.

ובמג"א [ס"ק מא] למד בדבריו דאבן אפי' שהיא מוקצה מותר לישב עליה היות ואינו מזיזה.

וע"ע במג"א בדעת הרמב"ם דאסר ישיבה על אבנים, ומתחילה העמיד דבריו באבנים שזזות ומקשה על הרמב"ם והמרדכי דהרי מוקצה מותר לטלטל בגופו, וא"כ ה"נ הרי זה טלטול בגופו ולישתרי.

וע"ע בא"ר [נא] דביאר דאסור לישב עליהן **דודאי יבוא לסדרן בשבת.**

וע"ע בחזו"א [מב-יב], ובהמשך כתב **ובמקום אחר כתבנו דאסור לישב ע"ג מוקצה וניחא טפי**, כונתו לדבריו דאסור טלטול בגופו [מז-יב].

★וע"ע ברשב"א בסוגיא דאסרה להדליק ביו"ט בבגד מוקצה [כט. ד"ה כי] "שלא אסרו אלא לטלטלו או לאכלו, ואפי' להשתמש בו בידים כגון הדלקה או **לסמוך בו כרעי המיטה ואפי' במקומו שאינו מזיזו ומטלטלו**, אבל הנאה הבאה ממילא שפיר דמי.

**וברע"א** [הגהות ס' שכה מג"א-ט] **"ולפ"ז ודאי אסור לישב על אבן דמה לי בין סומך כרעי המיטה או שסומך עצמו עליו עיין מג"א שח-מ".**

[בגוף דברי הרשב"א דאסור להדליק במוקצה גם בלי טלטול עיין שעה"צ [תקא-לא] דדייק מרש"י לא כדבריו, ומוכיח מגמ' כדברי הרשב"א עי"ש].

וע"ע בבית-הלוי דמבאר ברשב"א באו"א מדברי רע"א וביאור דבריו עיין קה"י [ביצה-ד].

ובגר"ז [תקט-טז] "וכשם שאסור לאכול את המוקצה כך אסור להשתמש בו אפי' לצורך אכילה כגון לסמוך את הקדרה באבנים או בעצים המוקצים **שהנאה שהוא נהנה במה שמשתמש במוקצה היא אסורה כאכילה** וכו', במה דברים אמורים כשעושה נעשה **בגוף המוקצה** וכו' אבל מותר להשתמש במוקצה כשאינו עושה שום מעשה".

ובקו"א [אות ט] "מבאר דלא כרשב"א דישיבה או סמיכה ע"ג מוקצה שרי, אבל כשמדליק עושה מעשה בגוף הפתילה **שמאחיז בה האור** וה"ז משתמש בגוף המוקצה".

וב"שביתת השבת" [מלאכת קוצר ל"ז ד"ה והנה] מחלק בין מוקצה רגיל דמותר בישיבה **למוקצה של נולד** דרק בזה אמרינן דהוקצה מדעתו גם כלפי ישיבה.

וע"ע ברמב"ן [קכב ד"ה הא דתנן] גבי ירידה בכבש שעשה גוי "וליכא משום מוקצה דמשתמש בעלמא הוא **וכיושב על האבן** ודמי".