טז - עוד בדין מלאכה ע_י אחרים בימי אבלו
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן טז**

**עוד בדין מלאכה ע"י אחרים בחוה"מ ובימי אבלו**

**א**

א] **מו"ק י"א ב',** פתח באבל וסיים במועד, א"ר שישא ברי' דרב אידי זאת אומרת דברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו וכו', תניא כוותי' דרב שישא ברי' דרב אידי אלו דברים העושין ללאבל בימי אבלו זיתיו הפוכין טוענין לו וכו', ופירש"י, ז"ל, תניא דכוותי' דרב שישא דאבל עצמו אסור לטעון קורה ראשונה אלא אחרים עושין לו, עכ"ל.

**והנה** כתב הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות, ז"ל, וכיון דאמרינן דבר האבד באבל מותר ע"י אחרים וכו' , וכל שאמרו חכמים אע"פ שהוא דבר האבד אין עושין אותו במועד משום טירחא יתירא, באבל מותר, דגבי מועד משום קדושת היום הוא ומסרן הכתוב לחכמים לאסור בו הטורח, והם גזרו שלא לעשות אפי' ע"י נכרי דתניא כל שהוא אינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, אלא גבי אבלות מאי איכפת לן בטירחא דאחרים, וכי משום שבות ותענוג נאסרה מלאכה עליו, לא נאסרה אלא כדי שיתאבל על מתו ויתאונן על חטאיו, עכ"ל, והביאוהו המאורות ותלמיד הרשב"א והר"ן בסוגיין.

**ועד"ז** כתב הרא"ש בסימן ד', ז"ל, ומאחר שדבר האבד של האבל נעשית ע"י אחרים ולא ע"י עצמו,[[1]](#footnote-1) נראה כמש"כ הראב"ד ז"ל שאפי' מה שאסרו לעשות במועד בדבר האבד משום טירחא יתירא וכו', בימי אבלו כיון שנעשה לו ע"י אחרים אין חילוק בין טורח מועט ובין טורח מרובה דכיון דדבר האבד הוא הכל מותר, דבחוה"מ מסרו הכתוב לחכמים וראוי לאסור בטורח מרובה משום כבוד המועד, אבל באבל בנעשית ע"י אחרים מאי איכפת לן בטירחא דאחרים, עכ"ל.[[2]](#footnote-2)

ב] **וצ"ב** דמ"ש דבחוה"מ אסור לעשות במקום טירחא יתירא אף ע"י נכרי, ואף דלא איכפת לן בטירחא דהנכרי, משום דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ובימי אבלו לא נאסר לעשות ע"י אחרים במקום טירחא יתירא משום דכל שאינו עושה אינו אומר לאחרים ועושה.

**ובפשוטו** צ"ל דהיינו דלעולם לא נאסרה אמירה בדבר האסור משום טירחא, והא דבחוה"מ אסור לעשות אף ע"י נכרי, הוא משום דבחוה"מ מסרו הכתוב לחכמים וכל דיש בו טירחא מרובה הדר יש בזה לאיסור מלאכה, וע"כ אסור לעשות אף ע"י נכרי.[[3]](#footnote-3)

ג] **אך** נראה לפרש בזה בע"א, וזה למש"נ בסימן י"ד? דהא דאסור האבל לעשות מלאכה ע"י אחר אין לאסור בזה משום איסור אמירה, דדמי להא דמי שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר לעשות מלאכה, אלא הוא איסור בפנ"ע שיעשה האבל מלאכתו ע"י אחר, ובזה הוא דלא אסרו טירחא יתירא כלל דמאי איכפת לן בטירחא דאחריני,[[4]](#footnote-4) - ומשא"כ בחוה"מ דאסור לעשות ע"י נכרי משום איסור אמירה, הרי דכיון דלא התירו לישראל עצמו לעשות במקום טירחא יתירא, ויש בזה לאיסור מלאכה משום דמסרן הכתוב לחכמים וכו', ע"כ אף אסור לומר לנכרי לעשות.

ד] **ויש** להוסיף, דהנה מש"כ הרמב"ן ודעימי' להתיר טירחא יתירא ע"י אחרים משום דמאי איכפת לן בטירחא דאחריני, צ"ב ממה שאסרו בפרקמטיא ע"י אחרים, כאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן והרא"ש שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"פ ס"ו, אף דעיקר איסור פרקמטיא הוא משום טירחא.

**ונראה** פשוט, דמש"כ הרמב"ן ודעימי' להתיר טירחא יתירא ע"י אחרים, היינו רק דלי"ב לאיסורא דטירחא יתירא, אך שפיר יש לאסור ע"י אחרים אף בדבר האסור משום טירחא, - והיינו משום דעיקר מה שאסרו שיעשה האבל מלאכה ע"י אחרים, הוא משום דג"ז הוא טירחא להאבל וה"ז גורם להיסח הדעת מן האבילות, וכמש"כ כן השד"ח במערכת הא' אות קע"ג, ומה"ט יש לאסור גם שיעשה פרקמטיא ע"י אחרים, וכל מש"כ הרמב"ן ודעימי' להתיר בזה הוא בדבר האבד שהותר להאבל לעשות מלאכה ע"י אחרים, אלא שבאנו לאסור משום טירחא יתירא, ובזה הוא שכתבו דבהאיסור במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, ליכא נפ"מ אם היא נעשית על ידיהם בטירחא מועטת או בטירחא מרובה, דאין בזה תוספת טירחא והיסח הדעת להאבל עצמו.

**ואמנם** הנה אי נימא דהא דלא נאסרה מלאכה ע"י אחרים במקום טירחא יתירא הוא משום דלא נאסרה אמירה בדבר האסור משום טירחא, ודוקא במלאכת חוה"מ אסרו בכה"ג משום דמסרו הכתוב לחכמים וכל דיש בו טירחא יתירא הדר יש בזה לאיסור מלאכה, ל"ה לנו לאסור בפרקמטיא ע"י אחר, כיון דעיקר איסורא דפרקמטיא הוא משום טירחא, - אך למש"נ דהא דהותר ע"י אחרים אף בטירחא יתירא, הוא משום דבעיקר האיסור דעשיית מלאכה ע"י אחרים ליכא תוספת איסור בטירחא יתירא, הרי דע"כ שפיר יש לאסור בפרקמטיא ע"י אחרים אף דעיקר איסור פרקמטיא הוא משום טירחא.

**ב**

ה] **בעיקר** מש"נ בסימן י"ד? ביסוד האיסור בעשיית מלאכה בימי אבלו ע"י אחרים, נראה נפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה באיסורא דאמירה לנכרי בשבת קי"ל דשרי אמירה באיסור דרבנן לצורך מצוה, ובפשוטו הדין נותן לפ"ז דה"נ הוא באיסור עשיית מלאכה ע"י אחרים בימי אבלו דלצורך מצוה שרי,[[5]](#footnote-5) וכ"כ בס' בדה"ש ביו"ד סימן ש"פ ס"ה בביאורים, ועיי"ש שכתב דלא נתבאר ד"ז בפוסקים והניח בצ"ע.

**אמנם** למש"נ נראה, דאמנם למש"כ הגר"ז והשלחן עצי שטים דאיסור עשיית מלאכה בימי אבלו ע"י אחר הוא מכח איסורא דאמירה, הדין נותן דלצורך מצוה שרי, - אך למש"נ מד' הראשונים דאין האיסור בזה מכח איסורא דאמירה, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו באבל שלא יעשה מלאכתו אף ע"י אחרים, הו"ל ככל האיסורים שנאסרו באבל דלא הותרו לצורך מצוה.

ו] **ואמנם** כ"ז הוא כשבא לעשות מלאכתו ע"י ישראל, אך כל שבא לעשות מלאכתו ע"י נכרי, תליא בפלוגתת הראשונים שנתבארה בסימן י"ד?, דלמש"כ ר"ת דהא דאסור לעשות מלאכתו ע"י נכרי הוא משום איסור אמירה לנכרי, שפיר יש להתיר למסור מלאכה לנכרי לצורך מצוה, - אך למש"נ בדעת ש"ר דאי"ז משום איסור אמירה, דלא אסרו אמירה לנכרי באיסור דרבנן, אלא הוא משום דאסרו על האבל לעשות מלאכתו ע"י אחרים ואף ע"י נכרי, הו"ל ככל האיסורים שנאסרו באבל דלא הותרו לצורך מצוה.

**ג**

ז] **עוד** נפ"מ במש"נ הוא במש"כ הדמשק אליעזר בסימן תקמ"ב סק"א, ז"ל, בחוה"מ כשאין לו להפועל מה לאכול שרי אף דאין לבעה"ב שום הפסד, והיינו משום דבחוה"מ אין האיסור משום הבעה"ב של החפץ דהרי של נכרי ג"כ אסור לעשות, וא"כ עיקר האיסור מחמת הפועל העושה והוא אין לו מה לאכול, ומה"ט נראה דבאבל אסור להפועל לעשות מלאכה אף כשאין להפועל מה לאכול, ואילו האבל כשאין לו מה לאכול מותר לעשות מלאכתו ע"י עצמו לאחר ג' ימים וכן ע"י אחרים לאלתר, וכשאין להפועל מה לאכול לא נמצא בשום פוסק להתיר לאבל ליתן לו, והיינו משום דבאבל אין האיסור על הפועל לעשות מלאכה אלא האיסור מחמת שהחפץ הוא של האבל, ולהכי ל"מ מה שהפועל אין לו מה לאכול כיון דהאבל שהחפץ שלו יש לו מה לאכול, עכ"ל.

**ודבריו** מתפרשים כמש"נ, דחלוק הוא עיקר הא דאסור אבל לעשות מלאכה ע"י אחרים, מהא דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ ע"י אחרים, דהא דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ ע"י אחרים הוא משום דאף האחר אסור במלאכה, והא דאסור לעשות מלאכה אף ע"י נכרי הוא משום איסור אמירה, אך הא דאסור לעשות מלאכה בימי אבלו ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע שנאסר לעשות מלאכתו אף ע"י אחרים.

**ומה"ט** הוא דבחוה"מ מותר לעשות מלאכה ע"י פועל שאין לו מה יאכל ובימי אבלו אסור לעשות מלאכה על ידו, משום דבחוה"מ דהא דאסור לעשות מלאכה ע"י אחר הוא משום דאף האחר אסור במלאכה, ע"כ כל שאין להאחר מה יאכל ה"ה מותר לעשות מלאכה, ואף דאסור לעשות מלאכה אף ע"י נכרי ומשום איסור אמירה, מ"מ אין לאסור לומר לישראל שאין לו מה יאכל לעשות מלאכה משום איסור אמירה, דכיון דלישראל זה איכא היתר על עשיית המלאכה, לא שייך בזה איסור אמירה, דדמי להא דמי שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר לעשות מלאכה, - אך בימי אבלו דהא דאסור לעשות מלאכה ע"י אחר הוא איסור בפנ"ע שנאסר האבל לעשות מלאכתו אף ע"י אחרים, לא הותר איסור זה מכח הא דאין לפועל מה יאכל.[[6]](#footnote-6)

ח] **אך** לכאו' ד"ז תליא במש"נ בסימן י"ד? סק"ז לדון בעיקר האיסור באבל לעשות מלאכתו ע"י אחרים, אם הוי זה איסורא דהאבל במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, או הוי האיסור על עושה המלאכה שנאסרו כל ישראל לעשות את מלאכת האבל, - דאי נימא דהוי זה איסורא דהאבל, שפיר יש לאסור בזה אף כשאין לפועל מה יאכל, דלא התירו את איסורו של האבל משום דאין לפועל מה יאכל, אך אם הוי האיסור על עושה המלאכה, מסתברא מילתא דכל שאין לפועל מה יאכל שרי לעשות את מלאכת האבל, וצ"ע.

**ד**

ט] **הרא"ש** בסימן ד' כתב במש"כ רש"י דאבל שהוא אריס בשדה של אחר ישכור פועלים שיעשו מלאכה, דאפשר דגם לפי' הראב"ד הוא מותר, כיון דהשדה הוא של אחר אי"ז נקרא מלאכת האבל.

**ומתחילה** סברתי דד' הרא"ש אלו הם לטעמי' דס"ל דהא דאסור האבל לעשות מלאכה ע"י אחרים אי"ז משום איסור אמירה, אלא הוא איסור בפנ"ע שנאסר לעשות מלאכתו אף ע"י אחרים, וכמש"נ בסימן י"ד בדעתו, וע"כ אין לאסור בכה"ג דאי"ז נקרא מלאכת האבל, - אך אי נימא דהא דאסור לעשות מלאכה ע"י אחרים הוא משום איסור אמירה, הי' אסור האבל לשכור פועלים לעשות מלאכה, אף דהשדה הוא של אחר ואי"ז נקרא מלאכת האבל.[[7]](#footnote-7)

י] **אך** אחר העיון נראה דאין להביא מזה, והיינו משום דהדבר פשוט דאף לדעת הסוברים דאיסור אמירה לנכרי הוא אף כשאומר לנכרי שיעשה מלאכה לצרכו, מ"מ ודאי דבימי אבלו מותר לומר לאחר לעשות מלאכה לעצמו, והיינו משום דכשעושה אחר מלאכה לעצמו אי"ז החפצא דאיסורא כלל, דכל החפצא דאיסורא הוא עשיית מלאכת האבל.[[8]](#footnote-8)

**ואשר** ע"כ שפיר יש להתיר באבל שהוא אריס בשדה של אחר שישכור פועלים שיעשו מלאכה, דכיון דאי"ז נקרא מלאכת האבל, אי"ז החפצא דאיסורא כלל, וע"כ לי"ב לאיסור אמירה.

1. מבו' להדיא דכל הא דהותר דבר האבד בימי אבלו בטירחא יתירא, הוא רק כשעושה ע"י אחרים, וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש עוד דבימי אבלו "כיון דעושה ע"י אחרים" וכו' "בנעשית ע"י אחרים מאי איכפת לן בטירחא דאחרים", וכ"נ גם בד' הרמב"ן וש"ר ובד' הטור ביו"ד סימן ש"פ דלא הותר אלא משום דמאי איכפת לן בטירחא דאחרים, - אך הש"ך שם סק"ה כתב דגם הא דמותר האבל לעשות בעצמו כשאין יכול לעשותו ע"י אחרים הוא גם בדבר שיש בו טירחא, וכבר עמד ע"ז התפארת למשה שם, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ד סק"י לאסור בזה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך בד' תלמיד הרי"מ בסוגיין נראה דפליג ע"ז, וזה ממש"כ, ז"ל, וכן דוקא סותמין לו חביותיו אם הי' מלא כבר "דליכא טירחא" אבל לא מורידין לו היין מן הגת לבור ולא שולין לו היין מן הבור לחביות, עכ"ל, ומבו' לכאו' דלא התירו מלאכת דבר האבד בימי אבלו ע"י אחרים, אלא בדליכא טירחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש מקום לומר דהוא משום דבימי אבלו שאסור לעשות מלאכת דבר האבד בעצמו ומותר לעשות ע"י אחרים, הרי בע"כ שהתירו לו אמירה האסורה, וע"כ שפיר הותר לעשות ע"י אחרים אף במקום טירחא יתירא, דכיון שהתירו לו אמירה האסורה, ליכא תוספת איסור במה שיש בזה טירחא יתירא, - ומשא"כ בחוה"מ דלא התירו לאיסור אמירה לנכרי משום דבר האבד, ולא הותר לומר לנכרי אלא היכא דמותר גם לעשות בעצמו, וכיון דלא הותר לעשות בעצמו במקום טירחא יתירא, אך לא הותר לומר לנכרי. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף למש"נ בדעת ר"ת דהא דאסור לומר לנכרי לעשות מלאכה בימי אבלו הוא משום איסור אמירה, הרי היינו רק אחר שנאסר לישראל לעשות את מלאכת האבל, וכמש"נ בסימן י"ד? סק"ח, וכיון דלא אסרו בזה טירחא יתירא, דמאי איכפת לן בטירחא דאחריני, אף ליכא בזה לאיסור אמירה. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיינו משום דמלאכה בימי אבלו אינה אסורה אלא מדרבנן, ודמי לאמירה לנכרי בשבת באיסור דרבנן דהותרה לצורך מצוה, וכמש"כ עד"ז המג"א בסימן תקמ"ג סק"א להתיר אמירה לנכרי במלאכת חוה"מ לצורך מצוה, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ואף די"א דהיא אסורה מדאורייתא, מ"מ יש להתיר בזה בצירוף דעת הבעה"ע דאף אמירה לנכרי באיסור דאורייתא הותרה לצורך מצוה). [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה אמנם נחלקו רבוותא בהיתר דבר האבד בימי אבלו אם הוא אף בדבר האבד של אחרים, ואכמ"ל, - אך גם לדעת המתירים גם בדבר האבד של אחרים, מ"מ בהתירא דאין לו מה יאכל דאינו מתיר אלא לאותו שאין לו מה יאכל, וכמש"נ בתשו' ר"מ פרובינצאלו סימן נ"ח, וכ"ה מבו' בד' עוד מרבוותא, ונתבאר במ"מ לעניני חוה"מ דף מס' 20, אף אין להתיר להאבל לעשות מלאכה ע"י אחר מכח הא דאין לפועל מה יאכל. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואף דלא נאסרה אמירה לנכרי לעשות מלאכה לצרכו, וה"נ מותר לומר לו לעשות מלאכה לצורך נכרי אחר, וכמש"כ הגר"ז בסימן ש"ז סל"ה, וא"כ ה"נ יש להתיר שיאמר האבל לאחר לעשות מלאכה לצורך אחר שאינו אבל, מ"מ הכא דהוא צורך האבל שיעשו האחרים את המלאכה, שפיר יש לאסור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויש לדמות ד"ז למש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א דנטילת צפרנים לאבל ע"י נכרי אסורה משום איסור אמירה לנכרי, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז והט"ז שם סק"ג והש"ך שם סק"ד, ומ"מ הדבר פשוט דאין מקום לאסור לומר לאחר ליטול את צפרניו, דאי"ז כלל אמירה לעשות איסור, ולא נאסר אלא כשאומר לו ליטול את צפרני האבל דנעשה בזה החפצא דאיסורא ויש בזה לאיסור אמירה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)