ישב קוץ בוושט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

במש"א לדעת עולא, דהא דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה אסרינן, הוא משום דסכין איתרעאי, בפשוטו הי' נ' דכיון דעל הסכין איכא ריעותא ודאית, ואם היתה הסכין פגומה, אסורה הבהמה, ע"כ מודה עולא בזה.

אך בד' הרשב"א בדמ"ח. מבו' טעם אחר בזה, עיי"ש שכתב בדעת ר"נ דס"ל כעולא דאין חוששין לספק, ומ"מ כשיש ריעותא בריאה חיישינן, כיון דאיכא ריעותא, דומיא דשוחט בסכין ונמצאת פגומה.

ומבו' בדבריו דיסוד דינא דעולא דאין חוששין לספק דרוסה, הוא משום דליכא ריעותא לפנינו, דאף שאנו רואים שנתחב קוץ בושט, מ"מ אין לנו ריעותא שניקב כל הקרום, ומהיכ"ת נימא כן, וע"כ לא חיישינן לה, ונ' דזהו מש"א דבב' חתיכות א' חלב וא' שומן איתחזק איסורא, והיינו דהתם אי"ז מהיכ"ת, שהרי יש איסור לפנינו, וי"ל דגם בחתיכה אחת ספק של חלב ספק של שומן, נמי אי"ז ספק דמהיכ"ת, וע"כ הוא דאסירא, ונמצא לדעת הרשב"א דא"צ למש"כ התוס' דהתם לא איתחזק התירא, ואולי גם כוונת התוס' לזה, דרק הכא שהי' זה היתר, ובאנו לחוש שמא אירע מעשה האוסר, לא חיישי' לה, ומשא"כ התם, וצ"ע, וזהו מש"א דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה, כיון דסכין איתרעאי, הוי זה ריעותא על הבהמה, וע"כ חיישי' להך ספיקא.

ועי' עוד בד' הרשב"א לקמן דמ"ז. דמבו' דאף לדידן דחוששין לספק דרוסה, הוא רק משום דהוי זה ריעותא, אך במקום דליכא ריעותא, מודו דלא חיישינן, עייש"ה, ומבו' דגם לדידן אין חוששין אלא בדאיכא ריעותא, ואך דלדידן כל דישב קוץ בוושט או דעל ארי וכו', הוי זה ריעותא לחוש, ולעולא לא חשיב כריעותא אלא בכגון שוחט בסכין ונמצאת פגומה, או בכגון ריאה הסרוכה בדופן והעלתה צמחים, וז"ב.

א] בביה"ל ח"ב סימן כ"ו עמד, דגם לפי' קמא דאין חוששין שמא נתרפא, בע"כ דמתיר עולא בלא בדיקה, וכד' הב"ח בסימן ל"ג, ושלא כד' רי"ו, דאי נימא דבעי בדיקה, הרי לדעת רש"י ושט אין לו בדיקה מבחוץ, ורחוק לומר דאיירי בשנשאר מעט מן העור הפנימי, והנה אמנם בנובי"ק סימן ח' כתב לישב כן, אך כבר תמה ע"ז בהגה' הגדול ממינסק, מל' רש"י ד"ה חיישינן, ז"ל, שמא ב' העורות ניקבו והבריא החיצון, עכ"ל, והרי להדיא דאיירי בשניקב כל העור הפנימי, ואפ"ה הא דאסרינן הוא רק משום דחיישי' שהחיצון העלה קרום, גם מוכח כן ממה שפירש"י דבההיא דעולא ל"ב בדיקה, שהרי ושט אין לו בדיקה, ובע"כ דאזיל לפום פי' קמא, דלפי' בתרא ודאי דמכוון ד' עולא דל"ב בדיקה, דאי בעי בדיקה, מה הוצרך להא דלא חיישי' שמא ניקב, והרי דגם לפי' קמא שרי עולא בלא בדיקה.

והוכיח כן גם מד' הרא"ש, שפירש דלפ"מ שכתב דלספק נקב מהני בדיקה, הא דפריך מספק דרוסה הוא משום דמשמע דעולא שרי בלא בדיקה, ובע"כ קאי לפי' קמא, דלפי' בתרא הרי ודאי דשרי עולא בלא בדיקה, וא"צ למשמעות, וכנ"ל.

אך יש מקום לדחות, דמכוון ד' רש"י והרא"ש, דהי' מקום לפרש דמש"א עולא דאין חוששין שמא ניקב, היינו דלא מוכחא מילתא דניקב דמכח זה יש לנו לחוש אף אחר בדיקה, דיש לנו לתלות שנתרפא, שהרי במקום דמוכחא מילתא דניקב אסרינן אף שעתה אין נקב לפנינו, וכ"ה דאסרינן בניקב מצד א' ויש עלי' קורט דם מבחוץ, וזהו שאמרו דאין חוששין שמא ניקב, וזה ע"ד שנתבאר להלן מכ"ד, דבמקום דאלים חשש הנקב, יש לחוש ג"כ שמא ניקב והבריא, ובמקום דקליש חשש הנקב, אין לנו לחוש כולי האי שניקב והבריא.

ומקור לזה, דאל"כ מה דקדק הרא"ש מלישנא דאין חוששין דמשמע דאף בדיקה לא בעיא, שהרי שפיר יל"פ דעולא לא קאמר רק דאין חוששין לרפואה, אך לעולם חוששין לנקב ובעי בדיקה, אך אי נימא דהרא"ש אזיל להצד דשמא הבריא היינו ניקב, ניחא, דהגם דהי' מקום לפרש דמכוון ד' עולא דאי"ז הוכחה מעלייתא וע"כ כל שאין אנו מוצאים נקב לא תלינן שנתרפא, מ"מ לישנא דעולא דאין חוששין, מ' דאין חוששין כלל ואף בדיקה לא בעיא.

והעירוני להוכיח עוד מד' הרא"ש, ממש"כ דלדעת רש"י דוושט אין לו בדיקה מבחוץ מחשש נקב, בע"כ דהא דניקב זה בלא זה כשר איירי בשניקב ע"י חולי, דאם ניקב ע"י קוץ יש לחוש שמא ניקב גם החיצון למאן דפליג על עולא, וגם לעולא יש לחוש היכא שמוצאין נקב בפנימי, ול"מ בדיקה לעור החיצון, והרי דלדעתו איירי אף בניקב ע"י מחט וקוץ, וצ"ע שהרי יש לחוש שמא נתרפא העור החיצון, ובע"כ דלא חיישי' שמא נתרפא, אך יש לדחות, דלדעתו יש להעמידה בשידוע שבלעה את המחט סמוך לשחיטה, דאין לחוש שנתרפא, וכעין שכתבו הראשונים במחט שנמצאת בעובי בית הכוסות מצד א', אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי ד' הרא"ש קיימי בשלא נמצאת המחט תחובה, ובכה"ג הרי אין ידוע לנו ע"י מה ניקב הוושט, וצ"ע בזה.

אך שוב הראוני בתבו"ש שכתב לישב, דכל הא דחיישי' שנתרפא העור החיצון לבדו, הוא רק כשהמחט והקוץ תחובין בפנימי, אך אם אינם תחובין, לא חיישי' שנתרפא החיצון, דא"כ מ"ט לא נתרפא הפנימי, וצ"ל דלא חיישי' שמא תחילה חזרה המחט ועמדה בעור הפנימי ונתרפא העור החיצון, ואח"כ נפלה לגמרי.

ובדעת ראב"ן שהוכיח דקי"ל כעולא מההיא דבית הכוסות, והנה ראב"ן בסימן רכ"ז מפרש דהבריא היינו נתרפא, ואין לפרש דקשיא לי' דמ"ט בבית הכוסות לא חיישי' שנתרפא, שהרי איהו ס"ל דמהני קרום שעלה מחמת מכה, ובע"כ דכונתו להוכיח משום דמשמע לי' דבבית הכוסות שרי גם בלא בדיקה, והכא לדידן בעי בדיקה, ומוכח דלעולא שרי גם בלא בדיקה.

וכן מוכח גם מד' התוס' בשבת דל"ז. דאזלי שם לדעת רש"י דהבריא היינו נתרפא, וכתבו דאפי' לעולא דלא חייש, מ"מ במחט שהוא דק חייש, והחילוק בין מחט לקוץ, הוא לגבי עצם החשש שניקב, דלגבי ריפוי אין לחלק ביניהם, ואף אי נימא דבקוץ שהוא עבה יותר זמן צריך לריפוי, הרי יתכן שכבר ניקב זה זמן רב, ובע"כ דלדעת עולא לא חיישי' שהי' נקב.

אך יש לדחות, דודאי במקום שחשש הנקב אלים טפי, יש לאסור אף אם לא נמצא נקב, דשמא נתרפא, אך במקום דחשש הנקב קליש, הרי דכל שלא נמצא נקב, אין לנו לחוש שמא הי' נקב ונתרפא, דכולי האי לא חיישינן.

(ועד"ז י"ל גם בד' הרא"ש שדן לחלק בין בית הכוסות לבין וושט, דבית הכוסות עבה טפי, ולכאו' זה מתישב רק אם הנידון הוא על חשש נקב, אך בשטמ"ק ד"נ: בשם תור"פ כתב לחלק בין דק לעבה גם לגבי חשש העלאת קרום, דבעבה אם העלה קרום הי' זה ניכר, אך להנ"ל י"ל דגם על החשש שהבריא יש לחלק כן, דבבית הכוסות דעבה טפי וקליש החשש שניקב, לא חיישי' כולי האי שניקב ונתרפא).

ומקור לסברא זו יש להביא מד' הרשב"א לקמן דנ"א. שהק' ע"ד רש"י דאסר נקב מצד א' בהמסס, משום דחיישי' שמא ניקב והבריא, ז"ל, והגע עצמך ריאה יותר קלה לינקב במחט מהמסס ואפ"ה מחט שנמצאת בריאה כשירה בבדיקה, ולא חיישינן שמא הבריא ונסתם הנקב, עכ"ל, וצ"ב דכיון דאתי הרשב"א להוכיח דלא חיישי' שמא הבריא, א"כ מה הוצרך להא דריאה יותר קלה לינקב, הרי אם אם המסס הי' קל לינקב, מ"מ יש ללמוד מריאה, דאף דחיישי' לנקב, מהני בדיקת נפיחה ולא חיישי' שמא הבריא, ובע"כ מד' הרשב"א דיש לחלק לגבי החשש שמא הבריא, דלא חיישי' לה רק במקום שיש לחוש הרבה לנקב, דמכח זה יש לנו לחוש גם שניקב ונתרפא, אך במקום דקליש חשש הנקב, הרי דכל שלא נמצא נקב לפנינו, אין לנו לחוש שהי' נקב ונתרפא, וע"כ הוצרך הרשב"א להא דריאה יותר קלה לינקב במחט.

ובזה ניחא מה שהעירוני ע"ד הרשב"א שם, דמ"ט לא הק' מתחילה ע"ד רש"י, דמ"ש המסס מבית הכוסות, הרי גם בבית הכוסות בעי בדיקה, וכמו שהוכיח הרשב"א בהמשך דבריו, וא"כ אם בהמסס ל"מ בדיקה, משום דחיישי' שהעלה קרום, א"כ גם בבית הכוסות לא יהני בדיקה, דלגבי חשש העלאת קרום בפשוטו אין לחלק בין המסס לבית הכוסות, וי"ל כמש"כ בשטמ"ק בשם תור"פ, דבבית הכוסות שעור השניעב, אם איתא דניקב ועלה בו קרום הי' ניכר, דמתוך שהוא עבר אין נקב שבו נסת ע"י קרום שמחמת מכה, עכ"ד, ולהנ"ל ניחא, דכיון דבבית הכוסות קליש חשש הנקב, ע"כ שפיר מהני בדיקה, ולא חיישי' כולי האי שהי' בו נקב והבריא, וז"פ.

גם קשיא ע"ד רי"ו, דאם מודה עולא דצריך בדיקה, א"כ מאי פריך עלה מספק דרוסה, הרי שפיר י"ל דאף אם חיישי' לספק דרוסה, לא חיישי' שמא נתרפא, ובע"כ דלא זהו חידושא דעולא דאין חוששין שמא נתרפא, אלא חידושי' דעולא הוא דאין חוששין שניקב, אך אם היו חוששין שניקב, אף היו חוששין שנתרפא, ול"ה מהני בדיקה, וי"ל לפ"ז, דגם לדעת רש"י דאין לושט בדיקה מבחוץ, מ"מ איכא נפ"מ בהא דחיישי' שמא נתרפא, דל"מ אף בדיקה מבפנים, בגונא שלא ניקב כל העור הפנימי, וכ"ה בהמש"ד הביה"ל.

ועיי"ש שכתב בדעת רי"ו, דהא דצריך בדיקה לעולא, היינו רק לכתחילה, דומיא דדין בדיקת הריאה, וכמש"כ כן בפליתי סימן מ"ח מסברא, וזהו דנקט עולא דאין חוששין שמא נתרפא, שהרי לכתחילה בעי בדיקה, ועיקר חידושו הוא דמהניא בדיקה ולא חיישי' שמא נתרפא, אך שוב עמד ע"ז, שהרי הגמ' מדמי לספק דרוסה, ולהפוסקים כעולא בע"כ דבספק דרוסה איכא ריעותא טפי, והרי בספק דרוסה להמתירין ל"ב בדיקה אף לכתחילה, וא"כ היאך נימא דלעולא בעי בדיקה לכתחילה.

אך ק' ע"ז, דמה הוצרכו רש"י והרא"ש לפרש טעמים מנלן דלעולא ל"ב בדיקה, הרי אי נימא דמודה עולא דאם חיישי' לנקב חיישי' נמי שמא נתרפא, הרי בע"כ דלא חייש לנקב כלל, דא"כ ל"ה מהני בדיקה דשמא נתרפא, ומוכח מדבריהם דעולא פליג בתרתי, גם דלא חיישי' לנקב, וגם דאף במקום דיש לחוש לנקב, וכגון בגוונא דהרא"ש בשנמצא נקב בלא מחט תחובה, לא חיישי' לשמא נתרפא, אך לפ"ז הי' לנו לפסוק כעולא בהך מילתא דלא חייש לנתרפא, וע"כ נ' לפרש דרש"י והרא"ש קשיא להו, דילמא לא מכשיר עולא אלא בבדיקה, ועיקר דבריו הוא דלא חיישי' שנתרפא, אך לפי האמת דלא חייש עולא לנקב, הרי דזה הוי כל הטעם דשרי, ומודה עולא דכל דחיישי' לנקב חיישי' נמי שנתרפא.

ונ' עוד, דהנה י"ל דכיון דבושט אמרי' דזימנין דמתרמי אהדדי, הרי דכל שמצאנו נקב בעור א' במקום א', יש לנו לחוש לנקב בעור השני גם במקום אחר, וזה דלא כש"ך ופר"ח ופרמ"ג בסימן ל"ג, ומה שפירשו כן בד' הרמ"א, יש לדחות, דכלפי חשש זה איכא ס"ס, דשמא הוי מחמת חולי, ושמא לא נשתנה מקום הקרום, ואך די"ל דכה"ג שניקבו זה שלא כנגד זה ל"ה רק טריפה, ול"ד לניקבו זה כנגד זה דהוי נבילה, ונפק"מ די"ל דגם עולא מודה דחיישי' לנקב זה כנגד זה, כיון דאיכא חזקת איסור, וע"כ צריך לבדוק, ולנקב במקום מסוים יש בדיקה גם מבחוץ, ואך דלא חיישי' שמא נתרפא, וע"כ מהני בדיקה, אך לנקב זה שלא כנגד זה לא חייש כלל, כיון דע"ז איכא חזקת היתר, ואם הוה חיישי' לנקב זה, ל"ה מהני לי' בדיקה, דבנקב במקום שאינו מסוים אין בדיקה לושט מבחוץ, עכ"ד הביה"ל.

אמנם ביאור ד' רי"ו למדתי מד' היד"י סימן ל"ג סוסקט"ו, דהנה בד' רי"ו שם מבו' דיש לחוש גם דנקב הקוץ במקום אחר, וע"כ גם אם לא חיישי' שמא נתרפא, מ"מ בבהמה ל"מ לה בדיקה, ורק בעוף מהני בדיקה, ואמנם מבו' להדיא בדבריו, דכ"ז הוא למאן דפליג על עולא, אך לדעת עולא, הרי דגם לפ"מ שכתב דלפי' קמא מודה עולא דצריך בדיקה, מ"מ מהני לי' בדיקה אף בבהמה, והיינו משום דלא חייש עולא אלא חשש א', אך לא חייש ב' חששות, וגם בספק דרוסה דכדי לאסור בעי' לחוש ב' חששות, גם דדרס וגם דהי' הדריסה נגד החלל לא חיישינן, וע"כ ה"נ ס"ל לעולא דלא חיישי' גם דהי' נקב וגם דהבריא, וכן לא חיישי' גם דהי' נקב וגם דהי' במקום אחר, וע"כ שפיר מהני לזה בדיקה בבהמה.

ולפ"ז יש לדחות גם הראי' מד' הרא"ש ומד' ראב"ן, דיל"פ דמה שהוצרך הרא"ש לפרש דמשמע דעולא שרי בלא בדיקה, היינו דגם ל"ב לבדוק כנגד מקום הקוץ, דהי' מקום לפרש לד' עולא דאין חוששין שמא הבריא, וא"צ לבדוק בכל הושט, אך כנגד הקוץ צריך לבדוק, ולפי' בתרא דרש"י הרי אדרבה דין בדיקה כנגד מקום הקוץ דמי לספק דרוסה, ודו"ק, וזהו שכתב הרא"ש דלישנא דעולא מ' דא"צ לבדוק כלל.

גם יל"פ כן הוכחת ראב"ן, דלעולם מודה די"ל דבמחט שנמצא בעובי בית הכוסות צריך לבדוק כנגדו, דהרי זהו דתני דנמצא מצד א', והיינו שידוע שהוא מצד א' ולא מב' צדדים, אך אכתי קשיא לי' מ"ט א"צ לבדוק בכל בית הכוסות שמא יש שם נקב, ובע"כ דזה א"צ לבדוק וכדעת עולא, ודו"ק.

ילה"ע עוד בזה, דאם בדברי עולא נכלל גם דלא חיישי' שמא ניקב, הרי י"ל דגם למ"ד דחוששין לספק דרוסה, אין חוששין אלא שמא ניקב, אך אין חוששין שמא נתרפא, וא"כ מה קשיא לי' להרשב"א ע"ד רש"י מריאה דלא חיישי' שמא נתרפא.

אך י"ל, דמהא דקאמר עולא אין חוששין שמא הבריא, וכונתו דאין חוששין שמא ניקב, הרי בע"כ שאם היו חוששין שניקב, אף היו חוששין שהבריא, וכמש"כ הביה"ל.

הגרע"א הוכיח דדעת התוס' דהחשש הוא שמא ניקב, דאל"כ מ"ט הוי זה ספק דשכיח טפי, הרי אם נקב המחט סמוך לשחיטה א"כ שנתרפא, ואי"ז שכיח טפי שבלעה את המחט מכבר, ואי דנימא דכיון דשכיח שתנקב גם את העור החיצון, מסתבר שבלעה את המחט מכבר, ז"א, דאף אם כבר בלעה מכבר, מ"מ מ"ט עכשיו לא חזרה ונקבה את העור החיצון, עיי"ש.

אך לכאו' הי' מקום לומר, דכל הא דדרך המחט לנקוב את הכל, הוא רק בשעת כניסתה, שנוקבת מכח הכח המושך, כמש"כ בעה"מ בדמ"ח: והרשב"א, ודרכה לנקוב הכל, אך כל שנקבה וחזרה מעט, אין דרכה לחזור ולנקוב.

ולכאו' מוכח כן, מדינא דתרוה"ד דבבית הכוסות שלא ניקב כל העור החיצון, לא חיישי' לדעת רש"י שניקב כולו, וצ"ע דהגם דכשנכנס לא נקב הכל, מ"ט לא נחוש שאח"כ המשיך לנקוב את השאר, וי"ל דהוא משום שיתכן שלא נקב אלא סמוך לשחיטה, ונ' מזה כמש"נ, דכל הא דחיישי' שנוקב את הכל, הוא רק כשנתחב המחט בעור מכח הכח המושך, דדרך הוא שה"ה ניקב בחוזק ונוקב אף את העור החיצון.

ויש לדמות ד"ז לד' הרשב"א לקמן דמ"ח:, ז"ל, ואפשר לומר דלא אמרו אלא בקוץ שתנקב בכח מבחוץ ונכנס מדוחק, ובכענין זה יש לחוש שמא אם כניסתו בדוחק פגע ונגע באחת מן האיברים שנקובתן במשהו, אבל מחט שנכנס דרך הסימפונות אלא שמתוך הלוכה של בהמה ונדנודה מירבל רביל המחט ונוקב בנחת ויוצא אין חוששין לו וכו', עכ"ל, וי"ל דגם במחט חלוק הוא דכשנתחבת בוושט חיישי' שניקבה עד לבחוץ, ואח"כ כשחזרה מעט והיא עומדת בעור הפנימי, אינה עשוי' לשוב ולנקוב את העור הפנימי.

בקו' הרשב"א ע"ד רש"י שחוששין שמא נתרפא ממחט שנמצאת בריאה, הי' מקום לדון דשאני התם דאין המחט תחובה בקרומי הריאה, וע"כ ל"ה ריעותא כ"כ, אך העירוני דגם אם נחלק כן, אכתי תיקשי מריאה דאוושא דמהני בדיקת נפיחה, הגם דהתם ידעינן שניקב הפנימי, ולא חיישי' שמא נתרפא הקרום החיצון, אך העירוני לישב, למש"כ התבו"ש, דכשאין קוץ תחוב, אין חוששין שמא הבריא הפנימי ולא הבריא החיצון.

במש"כ רש"י דאם יש קורט דם מבפנים מודה עולא דאסור, הנה בחי' הרמב"ן בדמ"ג. כתב, ז"ל, ועוד עד כאן לא אמר עולא אין חוששין אלא בשישב, אבל נתחב בו ונקב עור פנימי חוששין לחיצון דהיינו בדיקת דרוסה, וכן רש"י ז"ל עצמו מפרשה בשאין בה אפילו קורט דם מבפנים, עכ"ל, והיינו דמהא דאסר רש"י בשיש בה קורט דם מבפנים, יש ללמוד דכ"ש דאם ניקב העור הפנימי חוששין לה, שהרי קורט דם אינו מורה אלא שניקב העור, אך אכתי יתכן דניקב רק העור הפנימי.

ואמנם צ"ע, שהרי רש"י פירש בד"ה מ"ש מספק דרוסה, ז"ל, והכא לא אפשר למיבדקה, דנקב משהו בעור חיצון של וושט לא מינכר, עכ"ל, ואם איירי בשישב ולא ניקב הפנימי, הרי שפיר יש לו בדיקה מבפנים, ובע"כ מד' רש"י דאיירי בשניקב העור החיצון, וכ"ה להדיא בד' רש"י ד"ה חיישי' שפירש, ז"ל, חוששין שמא ניקבו שניהם והבריא "החיצון", עכ"ל, והרי להדיא דהפנימי הוא נקוב לפנינו, וצ"ע רב בזה.

והעירוני עוד מל' רש"י ד"ה הכא לא אתחזק איסורא, ז"ל, שישיבת קוץ "בלא נקיבה" אינה כלום, עכ"ל, ומ' דלא ניקב אף הפנימי, ומאידך מל' רש"י מתחילה שכתב "ואינו נראה נקובתו מבחוץ", מ' דמבפנים ניקב, וצ"ע רב בדעת רש"י.

ועי' עוד בחי' הגרע"א שכתב לפרש מש"כ רש"י דקורט דם אין בה מבפנים בע"א, ועיי"ש מה שהביא מהתבו"ש לפרש בזה.