38 מה שעזי חולבות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' י' מנ"א תשס"ח

ב"מ דס"ד. דתניא ההולך לחלוב את עזיו ולגזוז את רחליו ולרדות את כוורתו, מצאו חבירו ואמר לו מה שעזי חולבות מכור לך מה שרחלי גוזזות מכור לך מה שכוורתי רודה מכור לך מותר, אבל אם אמר לו מה שעזי חולבות כך וכך מכור לך מה שרחלי גוזזות כך וכך מכור לך מה שכוורתי רודה כך וכך מכור לך אסור.

בטעם הא דשרי ברישא שאומר לו מה שעזי חולבות מכור לך בכך וכו', מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] בפירש"י כתב, ז"ל, מה שעזי חולבות מכור לך בכך וכך זוז אם מעט אם רב יגיעך, מותר, שהרי קיבל עליו הפסד ושכר, הלכך אפי' ימצא יותר משוה הדמים אין כאן אגר נטר לי' דאי הוה בציר מדמים נמי הוה שקיל, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דשרי במה שעזי חולבות מכוך לך, הוא משום שיתכן שיהא פחות מן הדמים ונמצא שקיבל עליו הפסד ושכר, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שכתבו, ז"ל, לכך מותר שמקבל עליו הפסד ושכר וכך יכול להפסיד כמו להשתכר, הלכך אפי' ימצא יותר מן הדמים שנתן ל"ה אגר נטר, עכ"ל.

ובד' הגרע"א לקמן דע"ב: מבו' דההיתר בזה הוא משום דינא דקרוב לשכר ולהפסד, עיי"ש, וכ"ה בל' הריטב"א, מה שעזי חולבות מכור לך מותר פי' ואפי' הי' החלב שוה כפלי כפליים "שזה הוא קרוב ג"כ להפסד" שאם לא יהא שם חלב יפסיד, עכ"ל, וכ"ה גם בשטמ"ק בשם הרמ"ך, ז"ל, דהאי קרוב לשכר ולהפסד הוא וכו', עכ"ל, וכ"ה ל' השו"ע סימן קע"ג ס"ט, והיינו משום דלא איירי הכא בגוונא שנותן דמים כפי שווי המצב המסופק, שהי' נותן לו בדמים אלו, גם אם ל"ה נותן הדמים עד אחר שיחלוב, (או עכ"פ שאפשר שהי' נותן בדמים הללו, דתו י"ל דלא חשיב כדבר ששומתו ידועה ושרי להוזיל), דכה"ג פשיטא דשרי, וא"צ להתירא דקרוב לשכר ולהפסד, אלא איירי אף בשמוזיל גבי' יותר משווי המצב המסופק, והרי איירי אף בגוונא שידוע דיש גיזות ודבש בשווי קרוב לדמים שנתן, ומ"מ כיון שיתכן שיהא דמיהם מעט פחות מן הדמים שנתן שרי, הגם דבכה"ג ודאי דהוזיל גבי' טפי משווי המצב המסופק, ובזה לא שרי אלא משום דינא דקרוב לשכר ולהפסד.[[1]](#footnote-2)

ב] והתוס' בסוגיין הקשו בהא דאסר רב לקמן דע"ג. פרדיסא, דמ"ש ממה שעזי חולבות דשרי, ותירצו, ז"ל, דהכא אין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים לכך מותר שמקבל עליו הפסד ושכר וכך יכול להפסיד כמו להשתכר הלכך אפי' ימצא יותר מן הדמים שנתן לא הוי אגר נטר, אבל פרדיסא אסר רב דקא אוזיל גבי' טובא שרגיל לקנות בעוד שהוא בוסר ומשום הקדמת מעות עד זמן הבציר אוזיל גבי' והוי אגר נטר, ואע"ג דהתם נמי זימנין דאית בהו תיוהא כדקאמר שמואל כגון ברד או קרח או גשמים ומפסיד הכל, רב לא חייש להכי דלא שכיח הוא, עכ"ל.

וביאור דבריהם הוא כמבו' בתור"פ ובחי' הריטב"א, וכ"ה במהר"ם ומהר"ם שיף, דבמה שעזי חולבות איירי שאינו מוזיל גבי' אלא מעט שהרי אין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים הרבה, וע"כ הוא קרוב להפסד כמו לשכר, דשכיח הוא שלא יהא שווי החלב כדמים שנתן, ומשא"כ בפרדיסא דמוזיל גבי' טובא, ס"ל לרב דלא חשיב כקרוב להפסד, דלא שכיח שיהא הפסד כ"כ שלא יהא שווי היין כדמים שנתן.[[2]](#footnote-3)

אמנם בגידו"ת ומחנ"א מ' שפירשו ד' התוס' בע"א, דבמה שעזי חולבות כיון שאין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים, ע"כ תלינן לההוזלה שהיא בעד צד ההפסד ולא בעד האגר נטר, ומשא"כ בפרדיסא דאיכא המתנת מעות זמן רב, תלינן לההוזלה שהיא בעד האגר נטר ולא בעד צד ההפסד, עי' בדבריהם.

אך מלבד דבד' תור"פ וריטב"א מבו' להדיא דאין מכוון התוס' לזה, גם לכאו' אי"ז מתישב בל' התוס' ומכמה טעמים, חדא דלפ"ז מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דבפרדיסא מוזיל גבי' טובא, ונ' להדיא דזהו עיקר החילוק דבפרדיסא מוזיל גבי' טובא ובמה שעזי חולבות לא מוזיל טובא, הרי גם אם ל"ה מוזיל גבי' טובא הי' לנו לאסור שיש לתלות את ההוזלה שהיא בעד האגר נטר, ועוד ועמד ע"ז בגידו"ת דמה קשיא להו להתוס' דהתם נמי זימנין דאית בהו תיוהא כדקאמר שמואל כגון ברד או קרח או גשמים ומפסיד הכל, והוצרכו לתרץ דרב לא חייש להכי דלא שכיח הוא,הרי זהו עיקר מה שתירצו דהתם כיון דהוי המתנת מעות זמן רב תלינן לההוזלה שהיא בעד האגר נטר, ול"מ מה דאיכא צד הפסד, וגם ל' התוס' דהכא "כך יכול להפסיד כמו להשתכר" ומשא"כ התם לא חייש רב לתיוהא דלא שכיח הוא.

ומכ"ז מוכח דעיקר החילוק הוא דהכא שאין מוזיל גבי' טובא שכיח שיהא הפסד שלא יקבל כדמים שנתן, וע"כ הוא דשרי, ומשא"כ התם דמוזיל גבי' טובא אי"ז קרוב להפסד, וע"ז קשיא להו דאף התם יהא חשוב קרוב להפסד דשמא יהא ברד או קרח או גשמים ומפסיד הכל ולא יהא לו כדמים שנתן, וע"ז תירצו דרב לא חייש להכי דלא שכיח הוא, ולא סגי בזה לחשבו כקרוב להפסד, ומשא"כ הכא דמוזיל גבי' מעט וכך יכול להפסיד כמו להשתכר, מודה רב דשרי, וז"ב.

ג] ובתי' בתרא כתבו, ז"ל, ועוד י"ל דרב לא אסר פרדיסא אלא דוקא כשאמר לי' כך וכך הינין מכור לך, אבל אם מכר לו הן רב הן מעט מה שיגדל מודה רב דשרי, ואפ"ה שרי שמואל משום תיוהא שהיין יהי' רע ולא ישוה הדמים שנתן וכו', עכ"ל.

ונ"פ דגם בתי' זה קיימי התוס' דהתירא דמה שעזי חולבות הוא משום דקרוב להפסד, דשמא לא יהא חלב כפי הדמים שפסק עמו, ומש"כ דהא דאסר רב פרדיסא הוא משום שאמר לו כך וכך, אשר צ"ב דכיון דאף בשאמר כו"כ איכא חשש תיוהא, ואפ"ה אסר רב, א"כ מ"ש דבמה שעזי חולבות הן רב הן מעט שרי רב מכח דקרוב להפסד אם לא יהא אלא מעט, ואילו בפרדיסא לא שרי מכח הא דקרוב להפסד שיהא היין רע ולא ישוה הדמים שנתן, הוא משום דחשש תיוהא שיהא היין רע ולא יהא שוה הדמים שנתן הוא חשש רחוק יותר, וגם הוי זה כהתחדשות, וע"כ בזה ס"ל לרב דלא סגי בזה להתיר, ומשא"כ במה שעזי חולבות הן רב הן מעט דקרוב להפסד אם לא יחלבו אלא מעט, דהוי חשש קרוב טפי וגם אי"ז התחדשות, וכ"ה להדיא בל' תוס' הרא"ש, ז"ל, אבל אם הי' מוכר לו היין סתם כל מה שיגדל בכרם הן רב הן מעט "בכי האי תיוהא" מודה רב, עכ"ל.

**ב**

ד] והנה בחי' הרמב"ן לקמן דע"ג. הק' ג"כ בההיא דפרדיסא דמ"ש ממה שעזי חולבות דשרי, וכתב לישב, ז"ל, לפיכך נראה לי דהכא בשאמר לו מה שפרדסי עושה מכור לך מסאה בדינר, אלא מקבל עליו זה לשכור פועלים ולבצור, ואם הי' חומץ כגון ענבי דאקרוס או קלקול אחר שיקבל אותו, ובלבד שיתן לו סאה בדינר, ורב אסר כיון דקצץ, ושמואל סבר כיון דמקבל עלי' תיוהא שרי, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ' דמכוון הרמב"ן הוא כד' התוס', דהכא שאמר מה שעזי חולבות הן רב הן מעט, מודה רב דחשיב קרוב להפסד ושרי, ומשא"כ התם דקצץ עמו סאה בדינר, הרי דהגם דמקבל עליו הלוקח לשכור פועלים ולבצור וגם מקבל עליו הקלקול, ס"ל לרב דלא חשיב כקרוב להפסד.

ה] אמנם האמת יורה דרכו דמכוון הרמב"ן אחר הוא, דהנה בחי' הרמב"ן בגיטין כתב, ז"ל, כיון דכי לי"ל לא יהיב לי', פי' כשנשתדפו שדותיו ומפסיד הכל לא משלם לי' לא קרן ולא רבית, הילכך זביני הוו ושרי, ול"ד למשכן לו בית ומשכן לו שדה שאע"פ שאם נשתדפו אין לו רבית הקרן קיימת לו, הילכך כשעושה פירות אפשר שהיא רבית קצוצה וכו', אלא דמיא לההיא דאמרינן התם מה שעזי חולבות מכור לך שאין בו משום רבית, עכ"ל, ועד"ז הוא בד' הרמב"ן לקמן עמ' ב' בתו"ד?.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהתירא דמה שעזי חולבות אי"ז כלל משום דקרוב להפסד, אלא היינו דכל היכא שאם נפסד הכל אינו משלם לו כלום, לא חשיב כלל כהלואה, וע"כ לי"ב איסור רבית, ובד' ריטב"א ונמו"י שם מבו' דאי"ז היתר מסוים בדרך מקח, אלא גם בהלואה גמורה שרי בכה"ג דשייך שיפסיד את הקרן, דכל כה"ג לא חשיב כהלואה, אך בד' הרמב"ן יש לפקפק בזה, עי' בדבריו בעמ' ב' בדין משכנתא דמ' דכל ההיתר הוא משום דחשיב כמקח?.

ולפ"ז פשוט דזהו מה שחילק הרמב"ן דשאני פרדיסא שפסק עמו סאה בדינר, והיינו שהרי כל עיקר ההיתר הוא רק במה שעזי חולבות, דגם אם לא יהא חלב כלל לא יחזיר לו מעותיו, וע"כ לא חשיב כהלואה, אך בפרדיסא שפסק עמו סאה בדינר, הרי ממילא אם לא יהא כלום יחזיר לו מעותיו, וע"כ הגם שיתכן דיהא תיוהא ולא יהיו שוין הפירות כדמים שנתן, מ"מ כיון דלעולם לא יפטר מן הקרן, דאף אם יהיו שוין הפירות פחות מן הדמים, לא חשיב שנפטר בכך מחלק מן הקרן, אלא היינו שנתן לו כל הדמים בעד פירות אלו, וממילא חשיב דלעולם לא יפטר מן הקרן, (וגם בגונא שיכול ליפטר מחלק מן הקרן, לכאו' כיון שאינו יכול ליפטר מכל הקרן חשיב כהלואה, וצ"ע בזה, ?שו"ר בד' הרמב"ן לגבי משכנתא מבו' דגם כה"ג שרי, עמש"נ במקומו הטעם בזה?), ע"כ הוי זה כהלואה ואסור, וז"ב בדעת הרמב"ן.

ו] ועד"ז נ' גם בדעת הריטב"א, דהנה בחי' הריטב"א לקמן דע"ג. כתב, ז"ל, ועדיין אין הפירוש מחוור מאי אגר נטר לי יש במי שלא לוה ואינו חייב באחריות מעות כלל וכו', ורבינו ז"ל פירש דפלוגתא דרב ושמואל בשקבל עליו המוכר שאם יאבדו פירות הקרקע לגמרי שיחזיר לו מעותיו, דרב אסר דכיון דאיכא תורת הלואה כלל אסור, ושמואל סבר דכיון דכי איכא פירי כלל פטור וכי ליכא פירי כלל אין לו ליתן לו אלא מעות שקבל בלבד אין כאן שום אגר נטר לי ומותר, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דפשיטא לי' דכל היכא שאין המוכר חייב כלל באחריות המעות, ואף אם לא יהיו פירות כלל לא יחזיר לו מעותיו, ל"ש לחשוב לזה כלל כהלואה, ואין מקום לאסור בזה.

ונ' דזהו מה שחילק הריטב"א בסוגיין מההיא דפרדיסא, ז"ל, והנכון דפרדיסא דלקמן מיירי בשקבל עליו שאם יהיו שם פירות בין מרובין בין מועטים שיהיו שלו ואם לא יהיו שם פירות כלל שיחזיר לו מעותיו, משא"כ בזו שאפי' אם אין שם חלב כלל פטור, עכ"ל, וזה כמש"כ לקמן דע"ג. דכל איסורא דפרדיסא הוא רמשום שאם יאבדו הפירות לגמרי יחזיר לו מעותיו, וע"כ אסר רב כיון דאיכא תורת הלואה, ?ואף שאם יהי' מעט פירות לא יחזיר לו, לא חשיב דיאבד חלק מן הקרן שנת' לעיל דשרי, דהכא הוי אותם הפירות כנגד כל מעותיו, ול"ד להתם,?, ומשא"כ במה שעזי חולבות דאפי' אם אין שם חלב כלל פטור, לא חשיב כלל כהלואה, ואין מקום לאסור בזה.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ז] ובשו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, וכן לענין רבית שהמוכר מה שעזי חולבות בכך וכך, הרי זה מותר, ואפילו הוזיל בממכרו, לפי שהוא מוזיל במה שיש לו, ואין כאן משום אגר נטר לי, אבל מוכר כך וכך חלב בכך וכך, אסור משום רבית, שהרי מוזיל במה שאין בו עכשיו, משום אגר נטר לי, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דטעם ההיתר במה שעזי חולבות מכור לך, הוא משום דהולך לחלוב עכשיו, וכבר קיים החלב בעולם, והוי הוזלה ביש לו דשריא, ומשא"כ במה שעזי חולבות כו"כ מכור לך, דאפשר שאין עכשיו כו"כ חלב, וצריך ליתן לו מהחלב שיהא למחר, וזה הוי הוזלה באין לו דאסירא.

ולפ"ז ל"ק קו' התוס' בהא דאסר רב פרדיסא דמ"ש ממה שעזי חולבות דשרי, שהרי הא דשרינן במה שעזי חולבות הוא משום דהוי פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, ומשא"כ בפרדיסא שעדין לא גדלו הפירות, הוי פסיקה בהוזלה באין לו דאסירא.[[4]](#footnote-5)

וכ"ה בהגמ"ר בסוגיין, ז"ל, וא"ת דלקמן אמרי' פרדיסא רב אסר וכו', וי"ל דרב אסר היכא שעדיין לא גדלו פירות הפרדס, אבל הכא בהולך לחלוב עזיו לאחר המכירה לא גדל החלב ולא מכר לו אלא אותו שישנו בההיא שעתא שמכר, עכ"ל,[[5]](#footnote-6) וכ"כ גם בחי' המיוחסים להריטב"א בדרך בתרא, עיי"ש.

וכפי הנראה זהו גם מש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והקשו בתוס' ומ"ש מהא דאמרי' לקמן בפרקין פרדיסא רב אסר וכו', והנכון וכו' ועוד דהתם אין הפירות שהוא מוכר בעולם ומיחזי כהלואה, אבל הכא החלב שהוא מוכר כבר הוא בעולם כולו, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ועי' בתו"ח בסוגיין שכתב לפרש כן מדעתו, והק' ע"ז, ז"ל, דא"כ מאי ראי' מייתי מהך ברייתא דאע"ג דממילא קא רבו אסור, דלמא שאני התם דכשחולב וגוזז או רודה לא נשאר אז כלל מן הדבש והחלב, ולכך לא מהניא אע"ג דממילא רבו, כמש"כ התוס' דגבי פרדיסא איירי שעדיין לא יצא הפרי כלל, אבל הכא כיון דאיתנהו מוהא בני זרת מהניא שפיר הא דממילא קא רבו, עכ"ל, ולכאו' י"ל בזה, דכל מש"כ התוס' בפרדיסא אסור משום שעדין לא יצא הפרי, הוא רק משום דלא שרינן אלא היכא דמיני' קא רבו, וזה ל"ש אלא בשיצא הפרי, אך אם הוה שרינן אף היכא דממילא קא רבו, אף שאי"ז מכח החלב שישנו עתה, אין לנו לחלק אם יש מעט או ליכא כלל, ודו"ק.

אך אכתי צ"ע דמ"ט הוצרכו לפרש דהתם לאו מיני' קא רבו, הרי התם ל"ה לנו להתיר אף אם מיני' קא רבו, כיון דכשחולב וגוזז ורודה לא נשאר כלל מן הדבש והחלב, והנה אמנם אם הי' המציאות דכד שקלי להאי לא אתי אחרינא בדוכתי', הרי בע"כ לא איירי שחולב וגוזז ורודה עכשיו, אך אכתי קשיא דגם אם הוה חשבינן דמיני' קא רבו גם בגוונא דכי שקלי להאי אתי אחרינא בדוכתי', ל"ה לנו להתיר, ונ' דצ"ל, דבלא ה"ט הי' לנו להתיר בגיזות ודבש, ע"י שימתין עד שיהא גיזות ודבש במידה שפסק עמו, ולא יגזוז וירדה עכשיו, וכל הא דאסרינן אף בכה"ג, הוא רק משום דלאו מיני' קא רבו.

ח] והנה בחי' הרשב"א לקמן דע"ג. כתב, ז"ל, ואיכא למידק דהא תניא בברייתא מה שעזי חולבות מכור לך וכו' ה"ז מותר, ולא עוד אלא אפילו אמר לו כך וכך בכך וכך מכור לך מותר כל היכא דקא רבו מיני' כדלועים ופירות וכו', וי"ל דכל היכא דאיתנהו לפירות גמורין ראויין ללקיטה כההיא דכוורת ועזים שרי דהא יש לו וכל שיש לו שרי, והיכא דליתנהו כלל נמי שרי והיינו מה ששדך עושה, אבל היכא דצמחו ולא נגמרו א"נ דהוה סמדר ולא נגמר ללקיטה הו"ל כאגר נטר לי, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ' בביאור ד' הרשב"א, דאזיל כמש"כ בתשובה דהא דמה שעזי חולבות שרי הוא משום דפוסק עמו על החלב שישנו עכשיו, והוי פסיקה בהוזלה ביש לו דמותרת, וזהו מש"כ דכל היכא דאיתניהו לפירות גמורים כההיא דכוות ועזים שרי דהא יש לו.

אך ראיתי להעיר ע"ז, שהרי מעיקרא כשהק' הרשב"א מינה סבר דאיירי בשפסק אף על חלב שעדין אינו בעולם, דאל"כ הרי מעיקרא לק"מ, ואם כונתו בתירוצו הוא להעמידה בשפסק על החלב שכבר ישנו בעולם, הי' לו לפרש בתירוצו די"ל דהתם איירי בכה"ג, ול' הרשב"א בתי' נ' להדיא שלא חידש היאך איירי התם, אלא חילק דהא דהתם שרי הוא משום דאיכא התם פירות גמורין וכו'.

ט] אמנם מכוון ד' הרשב"א למדנו מד' הרמב"ן שם, ז"ל, וקשיא לן אי הכי אמאי אסר רב, הא תניא לעיל מה שעזי חולבות מכור לך מותר אע"ג דשוי טפי, ותניא נמי בתוספתא גבי שדה כה"ג אומר אדם לחבירו הילך מאתים זוז על מה ששדך עושה ובלבד שלא יאמר לו מד' בסלע וכו', ואי דאיתנהו לפירות כ"ש דשרי, ונראה שהם מפרשים דהתם שפסקו קודם שצמחו, והכא כשהם בוסר דקא מיתחזי מהשתא רווחא דפירי וכיון דליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר לי, ואי נעשו פירות גמורין ודאי מותר כדאמרן לעיל גבי גננא, עכ"ל.

ונ' להדיא בד' הרמב"ן, דבמה שחילק דהיכא שפסק קודם שצמחו מודה רב דשרי, מתישב גם משה"ק מההיא דמה שעזי חולבות, ומש"כ דאם נעשו פירות גמורין ודאי מותר, הוא רק לישב דלא תיקשי מההיא דגינאה דכל היכא דמיני' קא רבו שרי, ונ' דהיינו משום דהא דמודה רב בפסק קודם שצמחו דשרי ולא אסר אלא בפסק על פירות שהם בוסר, מבו' בל' הרמב"ן דהוא משום דבפסק קודם שצמחו איכא צד הפסד גמור, דשמא לא יצמחו כלל, ומשא"כ בשהם בוסר דמיתחזי מהשתא רווחא דפירי וליכא אלא חשש קלקול, בזה ס"ל לרב דמיחזי כאגר נטר ולא שרינן מכח צד הקלקול.

ולפ"ז הרי דמה"ט ניחא גם ההיא דמה שעזי חולבות מכור לך וכו', שהרי התם צד ההפסד הוא שמא לא יהא כלל חלב וגיזה ודבש כדמים שנתן, ודמי לפוסק על פירות קודם שצמחו דמודה רב דשרי.

וזה דזה גם מכוון ד' הרשב"א, דוהישוב על הא דשרינן במה שעזי חולבות וכו', הוא במש"כ אח"כ דהיכא דליתניהו כלל נמי שרי, דמה"ט שרי גם במה שעזי חולבות דצד ההפסד הוא שמא לא יהא כלל חלב כדמים שנתן, וכמבו' בד' הרמב"ן דזה מיישב לקו' זו, וכנ"ל, ומש"כ הרשב"א דהיינו מה ששדך עושה, ולא כתב דהיינו מה שעזי חולבות, הוא משום דבמה שעזי חולבות פשוט דאיירי בכה"ג, שהרי צד ההפסד הוא שמא לא נוצר כלל חלב זה, ומשא"כ במה ששדך עושה הי' מקום לפרש דאיירי בשכבר גדלו מעט, וע"ז הוא שכתב דהתם איירי בדליתניהו כלל.

ומש"כ הרשב"א מתחילה דכל היכא דאיתנהו לפירות גמורין ראויין ללקיטה כההיא דכוורת ועזים שרי, הוא רק לישב הא דשרינן היכא דמיני' קא רבו, וע"ז כתב דבדלועין ופירות דשרינן מכח הא דמיני' קא רבו, הוא משום דהתם כבר יש פירות גמורים ראויין ללקיטה, ומש"כ כההיא דכוורת ועזים, אין כונתו דזהו טעם ההיתר בכוורת ועזים, אלא כונתו דמהא דמדמי' בגמ' ההיא דקיראי לדין כוורת ועזים, מבו' דגם בקיראי איירי כשכבר יש פירות גמורים ראויין ללקיטה, דומיא דכוורת ועזים, ורק בכה"ג מהני הא דמיני' קא רבו לחשוב דיש לו בני גרמידא, ומשא"כ בפרדיסא שעדין אין הפירות ראויין ללקיטה ל"מ הא דמיני' קא רבו לחשוב שיש לו פירות גמורין, וזה כמש"כ הרמב"ן דהא דשרינן בגינאה הוא משום דנעשו פירות גמורין, וז"ב בביאור ד' הרשב"א.

**ד**

י] בתורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, אע"ג דתני ההולך לחלוב את עזיו אין פירושו שאמר לו מה שעזי חולבות היום מכור לך, דא"כ מ"ש רישא ומ"ש סיפא אע"פ שא"ל כך וכך מכור לך יהא מותר שהרי יש לו החלב ורשאי לפסוק עליו אע"פ שלא יצא השער וכו', א"ו ה"פ מה שעזי חולבות מהיום ועד כל חדש א' שאין כל החלב בעולם אלא בכל יום עביד דאתי, ומה יש בין רישא לסיפא, ברישא דאמר מה שעזי חולבות עד חדש ימים או עד זמן פלוני מכור לך מותר שלא קצב לו כך מדות בדינר אלא כך א"ל בין רב בין מעט וכו', זה הוא מותר שקנה ממנו במזל בין רב בין מעט, וזה דומה לאדם שאומר לחבירו מה שכרמי עושה יין בשנה זו אני מוכר לך בכך וכך שהוא מותר כיון שיש לו ענבים בכרמו אלא עדיין לא הגיעו ליבצר, וא"ת שמא יעשו הרבה יותר מן הדמים שנותן לו ונמצא בא לידי רבית בעבור שהקדים לו מעות, אי"ז רבית שהרי יש לו ענבים בכרמו ואדם רשאי לזלזל בפירותיו היכא דיש לו, אבל כשפוסק לו כך וכך מדות בדינר זה ודאי הוא אסור כיון שעדיין לא יצא השער, והוא אין לו כל החלב וכל היין שהרי עדיין הענבים לא נתבשלו ואין בהן עכשיו היין אלא עתיד לבא לאח"ז, ואע"ג דממילא קא אתי כיון דליתנהו אסור, עכ"ל.

ומחודש בד' הרי"ד, דבמה שעזי חולבות כו"כ, לא איירי בדאוזיל גבי' מכפי שויין וכמו שפירש"י, אלא איירי שפסק עמו בשויין, וכל האיסור בזה הוא משום דלא יצא השער ואיכא בזה איסור פסיקה, ועמש"נ לקמן סקי"ג בהערה בטעם שפירש כן הרי"ד.

וד' הרי"ד צ"ב, דממש"כ בתחילה נ' דטעם ההיתר במה שעזי חולבות הוא משום דה"ז קרוב להפסד, שקנה ממנו במזל בין רב בין מעט, ואילו מהא דמדמי לה למה שכרמי עושה יין בשנה זו וכו', ופירש דהתם גם אם יעשו הרבה יותר מן הדמים שנותן לו שרי משום שאדם רשאי לזלזל בפירותיו היכא דיש לו, הרי מבו' דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כפסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, והוא מפורש כן גם במש"כ דבמה שכרמי עושה וכו' שרי "כיון שיש לו ענבים בכרמו", והרי דאם אין לו ענבים בכרמו אסור, והיינו משום דלא שרי אלא משום דהוי פסיקה בהוזלה ביש לו, וצ"ב דהיאך מצינו לפרש דטעם ההיתר הוא משום דהוי פסיקה בהוזלה ביש לו, הרי זהו כל עיקר ד' הרי"ד דהכא איירי בשפסק עמו מה שעזי חולבות מהיום ועד כל חדש א' שאין כל החלב בעולם, דהוי פסיקה באין לו, ומה"ט אם אמר לו כך וכך אסור, ובע"כ דהא דשרי בשאמר מה שעזי חולבות, הוא משום דקרוב להפסד.

יא] ונ' לדון בביאור ד' הרי"ד, דהנה בהא דשרי שמואל בפרדיסא משום תיוהא, מ' דל"ב לזה אלא להתיר מה שמוזיל עמו, אך לעיקר היתר הפסיקה ל"ב לזה, וצ"ב שהרי שמואל גופי' ס"ל דמחוסר מלאכה בידי שמים אינו פוסק, וא"כ הרי בדין דבפרדיסא דהוי מחוסר מלאכה בידי שמים תהא עיקר הפסיקה אסורה אף בשפוסק בשויו.

ולמדנו הישוב לזה מתו"ד חי' המיוחסים להריטב"א לקמן דע"ד., ז"ל, בידי שמים אפי' א' אינו פוסק, משום דשכיח בי' תיוהא, ואע"ג דלגבי פרדיסא שרי שמואל דשכיח בי' תיוהא, הכי מתרצינן כמו שתירצנו לעיל לרב דלא איירינן הכא בתיוהת ממון אלא בתיוהא שלא יזדמן לו מלאכתו לרצונו כיון שהוא תלוי בידי שמים "והוי כמי שאין לו" וכו', עכ"ל, והיינו כמש"כ לעיל מינה, ז"ל, ל"ד האי תיוהא דהכא להאי תיוהא דהתם, דהתם מיירי בתיוהא שיפסיד ממונו ויתקיים מקחו שהרי לא לקח אלא פירות הפרדס ואם לא יצא אלא משאוי א' יקחנו במעותיו וכו', אבל האי תיוהא דהכא לא מיירי בתיוהא דפסידת ממון שהרי לא יוכל הלוקח להפסיד ממונו וכו', אלא בתיוהא שלא יזדמן מלאכתו בזמן מועט עד זמן מרובה "הוי כמי שאין לו" וכו', עכ"ל.

והנה אף שעיקר ד' המיוחס לריטב"א באו לישב מ"ט במחוסר מלאכה לא שרינן דומיא דהא דשרי שמואל בפרדיסא, מ"מ מכלל הדברים נלמד גם טעם הא דאין לאסור בפרדיסא מכח הא דמחוסר מלאכה בידי שמים.

והיינו משום דכל הא דמחוסר מלאכה בידי שמים לא חשיב כיש לו, הוא רק בשפוסק עמו על מידה מסוימת, ואתינן לדון דחשיב דיש לו מידה זו הגם שה"ז מחוסר מלאכה, ובזה אמרי' דכל דמחוסר מלאכה בידי שמים לא חשיב כיש לו, כיון דשכיח תיוהא ולא יהא לו מידה זו, אך בההיא דפרדיסא דפוסק עמו על פירות הפרדס הן רב הן מעט, שפיר חשבינן לזה כיש לו, ולא חשיב כלל כמחוסר מלאכה בידי שמים, שהרי גם אם לא יגדלו כלל א"צ להביא לו אחרים או להחזיר לו מעותיו, וכיון דכל הא דמחוסר מלאכה בידי שמים אינו פוסק הוא משום חשש תיוהא, הרי דזה ל"ש רק היכא דאם אכן יהא תיוהא יהא צריך להביא לו אחרים, דבזה אמרי' דמה שבידו לא חשיב כיש לו, כיון שיתכן שלא יהא בידו לקיים חיוב הפסיקה בפירות אלו, ומשא"כ היכא דאף אם יהא תיוהא לא יהא צריך להביא לו אחרים ולעולם מצי לקיים חיוב הפסיקה בפירות אלו, חשיב שפיר כיש לו, וז"פ.

יב] ולפ"ז אולי יל"פ כן בד' הרי"ד, דהגם שפירש דהא דבמה שעזי חולבות כו"כ אסור, הוא משום שעדין אין החלב בעולם, מ"מ הא דבמה שעזי חולבות שרי הוא משום דחשיב כיש לו, והיינו שהרי החלב עביד דאתי וממילא קא רבי, וע"כ חשיב כל החלב שיבא בחודש זה כיש לו, ואך דבמה שעזי חולבות כו"כ לא מצינו לחשבו כיש לו, שהרי יתכן שלא יהא לו לבסוף כמידה זו, ובדבר שלא נוצר כלל, מודו כו"ע דאינו פוסק משום חשש תיוהא, ומשא"כ במה שעזי חולבות שפיר חשיב כיש לו, שהרי גם אם לבסוף לא יהא עוד חלב, נמי יתקיים המקח במעט החלב שקיים עכשיו, ונמצא דממ"נ חשיב כיש לו, דאם באמת יהא עוד חלב, הרי דכיון דעביד דאתי וממילא קא רבי חשיב כיש לו, ואם לא יהא עוד חלב, הרי כיון שמתקיים המקח בהחלב שקיים עכשיו, חשיב שפיר כיש לו.

וזהו מה דמדמה לה הרי"ד לפוסק על מה שכרמו עושה יין בשנה זו דשרי, אשר הוא משום דחשיב שפיר כיש לו כיון דמה שיגדל לבסוף עביד דאתי וממילא קא רבי, ומה דבעי' שיהא לו ענבים בכרמו, הוא משום דבלא זה ל"ה מצינו לחשבו כיש לו, דשמא לא יצמחו ענבים כלל, ולא יהא המקח קיים, ורק משום דיש לו ענבים בכרמו, אשר נמצא דגם אם לא יגדלו יותר יהא המקח קיים, תו מצינו לחשבו כיש לו, ודו"ק, ואולי יש לכוין לזה גם בד' ההג"א בסימן י"ד שהבאנו לעיל סק"ז בהערה, עיי"ש.

יג] שו"ר בפסקי רי"ד לקמן דע"ג. שהק' על פירש"י שם דמ"ש פרדיסא דאסור ממה שעזי חולבות דשרי, וכתב לפרש, ז"ל, ונראה לי דלא קנה היין דעתיד ליעשות אלא קנה הסמדר כפ"מ ששוה לימכר בשוק או ענבים שעדין צריכין לקרקע קנה כפי מה שנמכרין בשוק ע"מ שיניחם בפרדיסו להתבשל כ"צ ולעשות מהן יין, וזהו החילוק שיש בין זה ובין זה, מאי דאמרן לעיל דהתם קנה פירות העתידם ליגדל ולא קנאם בזול כ"כ, שהדבר ידוע באומדן הדעת כמה פירות עתידין להיות שם ולפי אומדן הדעת קנה, "ואע"פ שמצאן יותר מותר שהרי אם נמצאו פחות מקבל עליו ולא מפני שהוא דחוק למעות עשה המוכר", אבל הכא לא קנה פירות הפרדס או יין הפרדס העתיד ליעשות שאילו כן ל"ה מוזיל גבי' כולי האי, אלא קנה הבוסר והענבים של פרדס שלא נתבשלו כ"צ כפ"מ שנמכרין עתה בשוק דודאי אוזיל גבי' מפני שהי' דחוק למעות ולפיכך הי' אוסר רב וכו' הלכך אגר נטר לי הוא ואסור, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דטעם התירא דמה שעזי חולבות, הוא משום דלא אוזיל גבי' כלל משום המתנת המעות, אלא מכר לו בדמים כפי אומדן הדעת, ואף שיתכן שיהיו יותר שרי, כיון דל"ה ההוזלה משום המתנת המעות, אלא משום שכן הי' האומד, (שהרי גם יתכן שיהא פחות ומקבל עליו הלוקח), וזהו מה שחילק דבפרדיסא דודאי מוזיל גבי' משום המתנת המעות, ה"ז אסור, ונ' דאין המכוון בזה דבמה שעזי חולבות באמת לא אוזיל גבי' משום המתנת המעות, אלא היינו דכיון דמצינו לתלות שכן הי' האומד ולא הוזיל כלל משום המתנת המעות, ע"כ אף אם באמת הוזיל משום המתנת המעות, שרי, וע' בל' פסקי ריא"ז שנראה כן.[[7]](#footnote-8)

והנה בפסקי רי"ד בסוגיין כתב כדבריו בתורי"ד שהבאנו לעיל סק"י, ועפמש"כ לקמן דע"ג. צל"פ דזהו גם מש"כ בסוגיין, דהא דשרי במה שעזי חולבות הוא משום דיתכן דפסק עמו בדמים כפי אומדן הדעת ולא אוזיל גבי' משום המתנת המעות, וזמש"כ הרי"ד בסוגיין דטעם ההיתר במה שעזי חולבות הוא משום שקנה ממנו במזל בין רב בין מעט, דמה"ט לא חשבינן דמזלזל עמו משום המתנת מעותיו, שהרי הגם שאפשר שיהא יותר ממה שאמד, הרי כמו"כ יתכן שיהא פחות ממה שאמד.[[8]](#footnote-9)

ומש"כ הרי"ד דאף אם יעשו הרבה יותר מן הדמים שנותן לו וכו' אי"ז רבית שהרי יש לו ענבים בכרמו ואדם רשאי לזלזל בפירותיו היכא דיש לו, עכ"ל, נ' דהיינו, דהגם דאיהו לא מוזיל גבי' משום המתנת המעות, מ"מ אם לבסוף עשו הענבים הרבה הי' לנו לאסור, דומיא דכל פסיקה בשויו דאם נתיקר לבסוף אסור ליקח ממנו כפ"מ שפסק, הגם דמה שפסק עמו מתחילה בדמים אלו, ל"ה משום המתנת המעות, אלא משום שזה הי' שווי המקח בעת שפסק עמו, ומ"מ כיון שעדין לא חל המקח לגמרי, הרי נמצא דעכשיו כשנותן לו מקח בשווי יותר מן הדמים שנתן, חשיב זה כאגר נטר, וה"נ הכא דכוותה, וע"ז הוא שכתב דלא חשיב רבית משום שאדם רשאי לזלזל בפירותיו היכא דיש לו, והגם שעדין אין לו את כל הענבים, וגם במה שעזי חולבות עדין אין לו את כל החלב, מ"מ כחשיב כיש לו, וכמש"נ הטעם בזה לעיל סקי"ב, ומה"ט גם לי"ב לאיסורא דפסיקה בשויו, משום דחשיב כיש לו.

ואמנם כ"ז הוא רק משום דלא אוזיל גבי' משום המתנת המעות, אך אם הי' מוזיל גבי' משום המתנת המעות, ל"ה חשיב כפסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, דכל התירא דפסיקה בהוזלה ביש לו, הוא רק בשיש לו כל מה שפסק עמו דליכא המתנת מעות כלל, אך הכא שעדין אין לו את כל החלב, הרי נמצא דאכתי איכא בזה המתנת מעות, וע"כ הגם דלגבי היתר פסיקה חשיב כיש לו וכמש"נ לעיל, אך מ"מ לי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה, ואכתי צ"ע וביאור בזה.

**ה**

יד] בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, מה שעזי חולבות סתמא מכור לך שרי, וביוצא השער לחלב איירינן ופסיק לי' כל כמה דנפיק מן הרחילות אתן לכך כו"כ על שער שבשוק כמו ששוה השער, ולהאי פירושא ל"ק מידי ההוא דפרדיסא כלל, דהתם לאו על שער שבשוק הוא דפסיק לי', עכ"ל.

ובסו"ד כתב, ז"ל, ולפי' ראשון לא ידעתי סיפא אמאי אסור כיון דעל שער שבשוק, כאן נשמטו כמה תיבות ונדצ"ל - וי"ל דה"ק אבל אם אמר כו"כ בלא שער שבשוק אסור, ולא נהיר כלל, עכ"ל.

טו] ונ' לדון בישוב פי' זה, דהנה בעיקר הא דמפרשי דבמה שעזי חולבות שרי משום שיצא השער ופסק עמו שיתן לו כפי השער, צ"ע, שהרי כל התירא דיצא השער הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן ומשום דמאי אהנית לי וכו', ולכאו' הני טעמי ל"ש בגוונא שפוסק עמו ליתן לו חלב רחילות אלו, שהרי לכאו' בכה"ג אין ביד המוכר ליתן לו חלב אחר, וא"כ ל"ש בזה טעמא דמה לי דמיהן מה לי הן, שהרי חלב זה שפסק עמו עליו אין יכול לקנותו עכשיו, וגם טעמא דמאי אהנית מסתברא דל"ש בזה, דהגם שביד הלוקח לקנות עתה חלב אחר, מ"מ כיון שפסק עמו על חלב מסוים שאין בידו ליקח עכשיו, ל"ש בזה מאי אהנית, אמנם אי"ז מוכרע, ושפיר י"ל דאף בכה"ג שייך מאי אהנית, וצ"ע.

ויתכן בזה, לפ"מ שפירשו הרמב"ן והרשב"א לעיל דס"ג: לדעת רש"י, דס"ד דהיתר פסיקה ביצא השער הוא משום דאין שכיח שיתייקר השער עד שיפרע זה מה שלקח הלה ממנו, ולפ"ז לא שרי אלא באכלבי ותרעי דמשיך תרעייהו, וקמ"ל דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כיש לו, וע"כ אפי' על שער שבשוק פוסקין, ומיהו על שוק של עיירות לא כיון כיון דלא קביע כלל אין פוסקים דליכא למימר אי בעי זבין דאדאזיל ואתי איחלף לי' תרעא שאין אדם טורח ליקח מיד, עכ"ד.

והנה יש להסתפק אם לפ"מ דקמ"ל דטעם התירא דיצא השער הוא משום דחשיב כיש לו, אם אכתי יש להתיר באכלבי ותרעי גם משום דלא שכיח שיתייקר השער, וגם בשער שבשוק אם פוסק עמו לזמן קצר יש להתיר משום דלא שכיח שיתייקר השער בזמן מועט, דרק בשוק של עיירות חיישינן שיתייקר בזמן מועט, כמבו' בדבריהם, וצ"ע בזה.

ואי נימא דיש להתיר בכה"ג, מתבאר היטב הא דבמה שעזי חולבות שרי בשפסק עמו על שער שבשוק, דהגם דבכה"ג ל"ש להתיר משום הא דמה לי דמיהן מה לי הן ודמאי אהנית, מ"מ כיון שפוסק עמו על מה שעתיד לחלוב בזמן הקרוב, לי"ב איסור פסיקה, משום דלא שכיח שיתייקר השער בזמן מועט זה.

ולפ"ז מתבאר היטב הא דבמה שעזי חולבות כו"כ אסור, אף שפוסק עמו על שער שבשוק, שהרי גם במה שעזי חולבות כו"כ יש מקום לפרש שאין יכול ליתן לו אלא ממה שעזיו חולבות ול"מ ליתן לו חלב אחר, וע"כ ליכא בזה להתירא דיצא השער דמה לי דמיהן מה לי הן ודמאי אהנית, וזה דלא כמבו' ברמב"ם ובבעה"ת ובמאירי דבמה שעזי חולבות כו"כ שרי לפסוק על שער שבשוק, ונ' דטעמייהו משום דס"ל דכה"ג יכול ליתן לו גם מחלב אחר, ועמש"נ בזה ב?.

והא דל"ד למה שעזי חולבות דשרי, הוא משום דההיתר במה שעזי חולבות הוא משום דאי"ז אלא זמן מועט ואין לחוש שיתייקר השער, וכמש"נ, ומשא"כ במה שעזי חולבות כו"כ דיתכן דלא יהא עתה חלב כמידה שפסק עמו ויהא צריך להמתין זמן מרובה עד שיהא חלב זה, הרי דשפיר יש לחוש שיתייקר השער עד שיפרע לו, וע"כ הוא דאסור.

**ו**

טז] ומכלל מש"נ נמצא, דבטעם התירא דמה שעזי חולבות, מצינו ה' דרכים בד' הראשונים. **א** דעת רש"י ותוס' ודעימייהו דהוא משום דה"ז קרוב להפסד דשמא לא יהא חלב כשווי הדמים שנתן. **ב** דעת הרמב"ן דהוא משום דלא חשיב כהלואה, כיון שגם אם לא יהא חלב כלל לא יחזיר לו הדמים. **ג** דעת הרשב"א בתשובה וההגמ"ר דאיירי בשהולך לחלוב עתה ופוסק עמו על החלב שישנו עתה בעולם, והוי פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא. **ד** דעת הרי"ד דאיירי בשמצינו למימר דלא אוזיל גבי' מכפי שווי החלב ע"פ אומדן הדעת, וליכא הוזלה כלל מכח המתנת המעות, וע"כ אף אם לבסוף יהי' יותר חלב שרי, דחשיב כפסיקה ביש לו, כיון דגם אם לא יהא עוד חלב יהא המקח קיים (שפסק עמו הן רב הן מעט), וע"כ שפיר מצינו לחשוב כל החלב כיש לו מכח הא דממילא קא רבו. **ה** דעת המיוחס לריטב"א בפי' קמא דאיירי בשפסק עמו כפי השער שבשוק.[[9]](#footnote-10)

יז] ובמשה"ק התוס' בהא דאסר רב פרדיסא דמ"ש ממה שעזי חולבות דשרי, מצינו ח' דרכים בד' הראשונים. **א** מש"כ התוס' דבמה שעזי חולבות מוזיל גבי' מעט וכך יכול להפסיד כמו להשתכר, ומשא"כ בפרדיסא דמוזיל גבי' טובא ולא שכיח שיפסד כ"כ. **ב** מש"כ התוס' עוד דבפרדיסא איירי שפסק עמו כו"כ הינין מכור לך, ומשום צד תיוהא דקלקול ס"ל לרב דלא שרינן. **ג** מש"כ הרמב"ן דבפרדיסא פסק עמו סאה בדינר, והיינו דכל הא דשרי במה שעזי חולבות הוא משום דגם אם לא יהא חלב כלל לא יחזיר לו הדמים, וע"כ ל"ה זה כהלואה, ומשא"כ בפרדיסא שאם לא יהיו פירות יחזיר לו הדמים, הוי זה כהלואה. **ד** מש"כ הריטב"א עד"ז, דבפרדיסא איירי שהתנה עמו שאם לא יהיו שם פירות כלל יחזיר לו מעותיו, והיינו דמה"ט חשבינן לה כהלואה, ול"ד למה שעזי חולבות דגם אם לא יהא חלב כלל לא יחזיר לו מעותיו ולא חשיב כהלואה. **ה** מש"כ הרמב"ן והרשב"א לישב לדעת רש"י, דהא דאסר רב בפרדיסא הוא משום שכבר איתניהו לפירות והם בוסר, דבכה"ג כיון שנראה מעכשיו רוחא דפירי וליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר לי, ומשא"כ במה שעזי חולבות דצד ההפסד הוא שמא אין חלב כלל בשווי הדמים שנתן, ובכה"ג מודה רב דשרינן משום צד ההפסד. **ו** מש"כ בשו"ת הרשב"א ובחי' הריטב"א ובהגמ"ר דבמה שעזי חולבות איירי בשפסק עמו על החלב שישנו עתה בעולם, והוי פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, ומשא"כ בפרדיסא שעדין לא נגמרו הפירות הוי פסיקה בהוזלה באין לו דאסירא. **ז** מש"כ בפסקי רי"ד דהתם פסק עמו כפי דמי הבוסר עכשיו וודאי אוזיל גבי' משום המתנת המעות, ומשא"כ במה שעזי חולבות דמצינו למימר דלא אוזיל גבי' משום המתנת המעות, אלא כן הוא שווי החלב שיהא ע"פ אומדן הדעת. **ח** מש"כ המיוחס להריטב"א דלא שרי במה שעזי חולבות רק בשפוסק עמו כפי השער.

יז] ולפי האמור נמצא, דמשה"ק הגרע"א לקמן דע"ב: דמ"ט לא שרינן פסיקה בלא יצא השער משום דקרוב לשכר ולהפסד דומיא דהא דשרינן במה שעזי חולבות, הנה כ"ז הוא לדעת רש"י ותוס' שפירשו טעם התירא דמה שעזי חולבות משום שקרוב להפסד, אך לדעת ש"ר שפירשו טעם ההיתר בע"א, ל"ק מהתם, ואדרבה לפ"מ שפירשו טעמים אחרים, הרי מבו' דבלא הני טעמי ל"ה שרי, הגם שהוא קרוב להפסד, וע"כ ניחא הא דפסיקה בלא יצא השער אסורה, ולא שרינן מכח הא דקרוב להפסד.

אך גם לד' ש"ר אכתי קשיא קו' הגרע"א לדעת שמואל דשרי בפרדיסא מכח הא דקרוב להפסד, דמ"ט פסיקה בלא יצא השער אסורה, וגם לדעת רב דאסר, הרי בפשוטו הוא רק משום דתיוהא לא שכיח כ"כ, דמה"ט בתורי דנפיש פסידייהו מודה רב דשרי, אך יל"פ, דבתורי דנפיש פסידייהו אין טעם ההיתר משום דקרוב להפסד, אלא משום דבזה אין ההוזלה כלל בעד האגר נטר, אלא משום דאית לי' פסידא דתורי, וכ"נ בל' הריטב"א שם, וצ"ע, ואמנם בד' הגרע"א נ' דלא קשיא לי' מפרדיסא, דע"ז אין לתרץ כמו שדן לתרץ במה שעזי חולבות דהוי דשבל"ע והוי מקח גמור, וצ"ע הטעם בזה, ובחי' המיוחסים להריטב"א לקמן דע"ג. באמת הק' כן על הא דשרי שמואל בפרדיסא, עיי"ש מש"כ בזה.

ז"ל פנ"י בסוגיין, לכאורה יש להקשות א"כ מ"ט דשמואל דשרי משום דזימנין הוי בי' תיוהא שהרי אין כאן מכירה כלל דכיון שלא יצאו הפירות הו"ל דבר שלא בא לעולם וכל אחד יכול לחזור אף משבא לעולם ואין צריך לקבל מי שפרע וליכא למימר דהכא איירי שכבר חנטו האילנות דבכה"ג כתבו הפוסקים דהו"ל כדבר שבא לעולם שהרי מבואר שם הטעם דכיון דמיני' קא רבו הו"ל כיצאו כבר וא"כ הדרא קושית התוספות לדוכתא מ"ט דרב דאסור מאי שנא מדלועין ללישנא בתרא דרבא

מיהו יש ליישב דאע"ג דלענין גוף המקח מיקרי חנטה דבר שבא לעולם אפ"ה לא מהני לענין רבית שהרי ללישנא קמא רוצה לאסור אף בדילועין שכבר יצאו וא"כ יש לחלק נמי בלישנא בתרא בין מיני' קא רבו דפירות גמורים ובין חנטת האילן ועוד י"ל דאיירי שפיר שלא חנטו והא דשרי שמואל היינו כשאמר לו הפרדס אני מוכר לך לפירותיו דבכה"ג קנה וק"ל

1. וכ"ה מבו' גם מד' הב"י בחו"מ סימן ר"ט שכתב להקשות במש"כ הרמב"ם דהמקנה לחבירו דבר שאינו מסוים כגון ערימה זו של חטים אני מוכר לך וכו' אע"פ שאין מדת הערימה ידוע וכו' מכרן קיים אע"פ שנמצא חסיר או יתיר על האומדן שהי' בדעתם, ויש להן אונאה כפי שער שבשוק, מההיא דמה שעזי חולבות מכור לך וכו' מותר, דמשמע דקנה אפי' יהי' יותר על דמיו והרי אינו דבר המסוים ולפמ"ש הרמב"ם לא קנה אלא כנגד מעותיו, עכ"ד, ואי נימא דבמה שעזי חולבות לך איירי בשפסק עמו כפי שווי המצב המסופק, לכאו' ל"ש בזה אונאה כלל, ול"ד להתם שאמדו שהי' שם מידה מסוימת, וע"כ כל שנמצא פחות או יותר שייך בזה אונאה.

   ועיי"ש בנתיה"מ שכתב לישב, ז"ל, דהא שם במקדים לו מעות ומוזיל גביה בשביל הקדמת מעות מיירי וכו', וא"כ ל"ש בזה אונאה, דהא כשפוסק על הפירות על סמך שיש לו אפי' מוכר שוה י"ב בי' מותר אף שיש בו כדי אונאה, וכן במשכנתא בנכייתא אף ששוכר בית מן הלוה ששוה מנה בדינר, אין בו אונאה דידוע דבשביל הקדמת מעות הוא, ורבית כה"ג שיש לפעמים גם פסידא למלוה והוא דרך מקח וממכר התירו חכמים, עכ"ל, וזה כמש"כ בחוו"ד ר"ס קע"ג דבדבר שאין שומתו ידוע מותר למכור בהקפה ביותר מדמיו ול"ש בזה אונאה, עיי"ש, אך בשטמ"ק לקמן דס"ה. כתב בשם הרמ"ך דאם הוסיף שתות על דמיו קנה ומחזיר אונאה, והביאו הבית מאיר בר"ס קע"ג, וצ"ע בזה, והרי להדיא דהא דמה שעזי חולבות מותר, הוא אף דההוזלה היא משום הקדמת המעות, דמ"מ כיון שיש לפעמים גם פסידא למלוה והוא דרך מו"מ התירו חכמים.

   אך ד' הנתיה"מ מחודשים טפי, דבפשוטו הי' מקום לפרש טעם ההיתר במה שעזי חולבות, דאף דבאמת מוזיל גבי' טפי משווי המצב המסופק, מ"מ כיון שיש צד הפסד מצינו לתלות ההוזלה בזה ול"ה רבית, אך כל דהוי טפי משיעור אונאה, וכל קיום המקח הוא משום דתלינן דמוזיל גבי' משום המתנת המעות, הי' מקום לומר דאסור, ומד' הנתיה"מ מבו' דההיתר הוא משום דלא אסרו הוזלה בדרך מו"מ, בדאיכא צד פסידא, ונ' דהיינו דעיקר האיסור בהוזלה דרך מו"מ, הוא משום דהוי עסק זה קרוב לשכר, וע"כ כל דאיכא גם צד הפסד שרי, (ובאמת בלא"ה מבו' כן מד' הנתיה"מ שאין טעם ההיתר משום דתלינן ההוזלה בצד ההפסד שנוטל ע"ע, דא"כ הי' זה טעם גם להא דלי"ב אונאה, והגם די"ל דלא הקילו כן אלא לגבי איסור רבית, אך בד' הנתיה"מ נ' דזה אינו טעם כלל לגבי אונאה), וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה המהרש"א הק' על תי' זה, ז"ל, ק"ק להאי תירוצא, דומיא דהני בהך דקרי שקנאן בעוד שהן בני זרת והוי הקדמת מעות עד זמן שיהיו בני גרמידא, ל"ל למימר דא"ל יהיבנא לך בני גרמידא דהוי כמו כו"כ מכור לך, הו"ל למנקט רבותא טפי דאפי' אם מכר לו הן רב הן מעט מה שיגדל הקרי נמי אסור, עכ"ל, ולמש"נ בביאור ד' התוס' צ"ב, דמאי נפ"מ אם הוי הקדמת מעות מועטת או מרובה, הרי אין ההיתר תלוי בכך, אלא יש לנו לדון אם איירי דאוזיל גבי' פורתא או אוזיל גבי' טובא, ולכאו' הי' נ' מד' המהרש"א שפירש ד' התוס' בע"א, וכמש"נ להלן מד' הגידו"ת והמחנ"א.

   אך באמת עי' בד' מהר"ם שיף שהביא קו' המהרש"א, וכתב לישב דידוע דדרך הקישות שבלילה א' יגדלו מאד וכשהן בני זרת יצמחו בליל א' להיות גדולים גרמידים וליכא כאן אגר נטר כלל כמו בחלב, עכ"ד, והרי איהו גופי' לעיל מינה פי' תי' התוס' דבמה שעזי חולבות מוזיל גבי' פורתא ובפרדיסא מוזיל טובא, ובע"כ דגם בקרי כיון שלא נתפרש בגמ' להדיא אי מוזיל גבי' פורתא או טובא, הרי דאם ממתין לו זמן רב מתפרש בסתמא דמוזיל גבי' טובא, ואם ממתין זמן מועט מתפרש בסתמא דמוזיל פורתא, האמנם דצ"ע, שהרי מפורש בגמ' דמוכר לו בני גרמידא בזוזא וקאזלי בני זרתא בזוזא, וא"כ ודאי הוי הוזלה טובא, אך שמא כיון שהן גדלין בלילה א', הרי בע"כ דלא מוזיל גבי' טובא, ואין הפרש גדול בין שווי בני גרמידא לשווי בני זרתא, וצ"ע בזה.

   ובעיקר קו' המהרש"א, עי' בחי' חת"ס הנדמ"ח שכתב לישב, דמילתא דרב הוא בשפסק על קרי דעלמא שיתן לו לאח"ז בכך וכך, ול"ש בזה סתם אלא מפרש, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז נמצא, דמש"כ הריטב"א בסוגיין בתחילת דבריו, דההיתר במה שעזי חולבות אפי' הי' החלב שוה כפלי כפליים, הוא משום דהוי קרוב גם להפסד שאם לא יהא שם חלב יפסיד, הוא רק לפ"ד התוס', אך איהו גופי' ס"ל דההיתר בזה הוא משום דלא חשיב כהלואה כלל, וכנ"ל.

   ובלא"ה צ"ל כן, שהרי בתי' בתרא כתב הריטב"א, ז"ל, ועוד דהתם אין הפירות שהוא מוכר בעולם ומיחזי כהלואה, אבל הכא החלב שהוא מוכר כבר הוא בעולם כולו, עכ"ל, ובפשוטו כונתו כמש"נ להלן סק"ז, כמש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב ובהגמ"ר בסוגיין דהתירא דמה שעזי חולבות מכור לך, הוא משום דהולך לחלוב עכשיו והוי יש לו, ולפ"ז ודאי דאין ההיתר משום דקרוב להפסד, דבלא"ה שרי משום דהוי פסיקה בהוזלה ביש לו, ובע"כ דמש"כ הריטב"א בתחי"ד דההיתר הוא משום דקרוב להפסד, הוא לדעת התוס', אך לדידי' אין הטעם משום זה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחי' הגרע"א לקמן דע"ב: כתב, ז"ל, אולם מתו"ד הרשב"א למדתי בשו"ת תולדות אדם להרשב"א, דמה שעזי חולבות למחר הוי דשלבל"ע, וכתבדזהו טעמא דברייתא בסיפא וכו', אבל ברישא מותר "דהוי קרוב לשכר ושרי אף בהלואה", וק' מ"ש מפסיקה, עכ"ל, וצ"ע שהרי להדיא בד' הרשב"א דטעם ההיתר ברישא אינו כלל משום דהוי קרוב לשכר, אלא הוא משום דמוזיל בחלב שיש לו והוי פסיקה בהוזלה ביש לו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם צ"ע במש"כ בהגמ"ר לעיל מינה, ז"ל, מה שעזי חולבות וכו' מותר "דאימור לא ישוה החלב כשיעור הדמים שנתן לו", אבל מה שעזי חולבות כו"כ מכור לך אסור כיון שהתנה ליתן שוה יותר מן הדמים שנתן לו ושמא לא יהי' לו חלב בעזיו כ"כ ויצטרך להמתין עוד פעם אחרת והוי אגר נטר לי', עכ"ל, וצ"ב דמה הוצרך לה"ט דשמא לא ישוה החלב כשיעור הדמים שנתן לו, הרי לפי פירושו איירי בשלא מכר אלא החלב שישנו בההיא שעתא, וא"כ הוי פסיקה בהוזלה ביש לו דשריא.

   ועיי"ש בחי' אנשי שם שעמד בזה, ופירש דהגם דהוי החלב בעולם, מ"מ כיון שאינו בעין לא שרי להוזיל אלא משום דשמא לא ישוה החלב כשיעור הדמים שנתן, ומ"מ היכא שאינו בעולם כלל לא שרינן מכח ה"ט, וע"כ אסר רב בפרדיסא, אך צ"ע בזה, דא"כ מ"ט הוצרך ההגמ"ר לפרש דהא דאסור במה שעזי חולבות כו"כ, הוא משום דשמא לא יהי' לו חלב בעזיו כ"כ ויצטרך להמתין עוד פעם אחרת, הרי בלא"ה יש לאסור בזה משום דליכא צד הפסד.

   וע"כ אולי צל"פ דמש"כ דטעם ההיתר הוא דאימור לא ישוה החלב כשיעור הדמים שנתן לו, הוא לדעת שמואל דשרי בפרדיסא משום צד ההפסד, דלדידי' שרי במה שעזי חולבות אף בשמוכר מה שיחלוב למחר, הגם שעדין אין החלב בעולם, ומאידך הוצרך לפרש במה שעזי חולבות כו"כ דאסור משום דשמא לא יהי' לו חלב בעזיו וכו', דמה"ט אסור אף בשהולך לחלוב עכשיו, ולא חשיב כפסיקה בהוזלה ביש לו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בהג"א בסימן י"ד כתב, ז"ל, כשהחלב שוה יותר מן הדמים דזימנין לא יהא לו חלב כ"כ ויצטרך להמתין עד פעם אחרת ויהי' אגר נטר לי', וכן אם מוכר יין מפרדסו כו"כ אסור אע"ג דזימנין דחזי תיוהא דהוי יין רע וענבים רעים, כיון דצריך להשלים מיהא המידה, עכ"ל, ובתו"ח בסוגיין דקדק מדבריו דטעם החילוק בין מה שעזי חולבות דשרי למה שעזי חולבות כ"כ דאסור, הוא דאיירי בהולך לחלוב לאלתר, וע"כ במה שעזי חולבות הן רב הן מעט ליכא צד המתנת מעות כלל, ומשא"כ במה שעזי חולבות כו"כ כיון דאם לא יהא כו"כ צריך הלוקח להמתין עד לאח"ז שיהא מידה זו, נמצא דאוזיל גבי' משום המתנה זו, עכ"ד, וזה ע"ד מש"כ בשו"ת הרשב"א ובהגמ"ר.

   אך צ"ע, דא"כ מ"ט לא אסר בפרדיסא אלא בשאמר כו"כ, הרי גם אם לא אמר כו"כ יש לאסור כיון שעדין לא נגמרו הפירות ואיכא אגר נטר, ול"ד למה שעזי חולבות דשרי דכל החלב בעולם וליכא המתנת מעות כלל, וכאשר כן תירצו הריטב"א וההגמ"ר, ובע"כ דהגם דמפרש לה ההג"א בשהולך לחלוב עתה וע"כ פירש דהא דאסור בכו"כ הוא רק משום דזימנין לא יהא חלב כ"כ, מ"מ הא דשרינן במה שעזי חולבות, הוא אף בשפסק עמו על מה שהן חולבות לזמן קצוב וכמש"כ כן בתורי"ד בסוגיין דכה"ג איכא המתנת מעות, ואפ"ה שרי, וע"כ גם בפרדיסא אין לאסור אלא בשאמר כו"כ שצריך להשלים מיהא המידה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וילה"ע ע"ד הרי"ד, דלפ"ז לל"ק דאסרי' בקרי, מ"ט נקט דיהיבנא לך בני גרמידא דהוי כמו כו"כ מכור לך, הרי אפי' אם הי' מוכר לו הן רב הן מעט ג"כ הי' אסור, דכיון שהן עתידין לגדול הרבה והוא נותן לו כפי שווי בני זרתא ודאי מוזיל גבי' משום הקדמת המעות, וזה כעין משה"ק המהרש"א לפי' קמא דהתוס', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומה"ט מבו' בל' הרי"ד, דגם במה שעזי חולבות כו"כ, לא איירי בדאוזיל גבי', אלא איירי בשמכרן לו כפי שויין השתא, ואך דכיון דלא יצא השער איכא בזה איסור פסיקה, כיון דאין לו, ואזיל לטעמי' דמפרש דבמה שעזי חולבות לא אוזיל גבי' משום המתנת המעות, וה"נ במה שעזי חולבות כו"כ לא איירי בדאוזיל גבי' משום המתנת המעות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומלבד הנפ"מ הפשוטות בפלוגתא זו, נ' לדון עוד נפ"מ בזה, במה שיש לדון בהא דשרי למכור מה שעזי חולבות, אם הוא אף בשמפרש דאם נותן עכשיו בכך ואם יתן אחר חליבה בכך, והוא תלוי בפלוגתת הראשונים בטעם התירא דמה שעזי חולבות, דלדעת רש"י ותוס' דטעם ההיתר הוא משום דקרוב לשכר ולהפסד, יל"ע אם שרי אף במפרש, ואולי זה תלוי ביסוד ההיתר דקרוב להפסד, ועי', ולדעת הרמב"ן ודאי שרי, דכיון דגם אם לא יהא חלב כלל אינו מחזיר לו המעות, אי"ז הלואה, ולדעת שו"ת הרשב"א וההגמ"ר דאיירי ביש לו, הרי הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים שהביא הטור בסימן קע"ג אם פסיקה בהוזלה ביש לו מותרת אף במפרש, ולדעת הרי"ד נ' דאסור, שהרי מפרש להדיא דמוזיל גבי' משום המתנת המעות, ולדעת המיוחס לריטב"א דאיירי בשפוסק עמו כפי השער שבשוק, יש להסתפק אם אסרינן פסיקה בהוזלה במפרש, אם מתנה שאם יקדים לו המעות יתן לו כפי השער שבשוק, ואם לא יקדים לו יתן לו בדמים יתירים, ולכאו' זה תלוי בפלוגתת האחרונים בדין טרשא היכא שפוסק עמו לזמן פלוני כשער שבשוק ואם יתן לו עכשיו יוזיל לו מן השער, ונת' בזה במקומו?. [↑](#footnote-ref-10)