יז - דבר האבד בימי אבלו
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן יז**

**בדין מלאכת דבר האבד בימי אבלו**

**א**

א] **מו"ק י"א ב',** פתח באבל וסיים במועד, א"ר שישא ברי' דרב אידי זאת אומרת דברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, ופירש"י, ז"ל, דברים המותרין במועד כגון קורה ראשונה שמותר לו לטעון הוא בעצמו בחוה"מ אסור לו לטעון בימי אבלו אבל אחרים עושין לו, עכ"ל.

**ובטעם** הא דשאני דין ימי אבלו שאסור במלאכת דבר האבד מדין חוה"מ דמותר במלאכת דבר האבד, כתב הרא"ש בסימן ד', ז"ל, והא דמחמירין טפי באבל מבחוה"מ דאבל אסור לעשות בדבר האבד לעצמו וכו' נראה לי הטעם משום דבימי אבלו אפשר שיעשה ע"י אחרים לכן לא רצה להקל שיעשה תוך ג' הוא בעצמו אפי' בדבר האבד משא"כ בחוה"מ דהכל אסורין בעשיית מלאכה, עכ"ל, ועמש"נ בזה בסימן י"ד.

ב] **אך** התוס' לקמן י"ב א' כתבו לגירסת הרש"ש דבחוה"מ הקילו משום דהוי דאורייתא או כעין דאורייתא ואין לחוש שיבואו לזלזל בו, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ דהוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, ועמש"נ בסימן א'? סקי"ד לפרש בע"א לדעת הרמב"ן ולדעת הריטב"א.

**ומצינו** כן עוד בד' הראשונים בכ"ד שלמדו מהכא דיש להחמיר בימי אבלו יותר מבחוה"מ והוא מתפרש כד' התוס' ותלמיד הרי"מ.

**חדא,** הוא במש"כ המרדכי בסימן תתנ"א בשם ר"ת דכיון דבמלאכת חוה"מ אינו אומר לנכרי ועושה כ"ש באבל דחמיר טפי, ונתבאר בסימן י"ד? סק"ג ובהערה שם, - ועוד, הוא במש"כ התוס' לקמן שם בדעת ר"ת דלא אסרו בקבלנות דמחובר אלא בימי אבלו, - ועוד, הוא במש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והרא"ש בסימן ו' בשם הראב"ד דבקבלנות דשדה דמותר אף בימי אבלו כ"ש דמותר בחוה"מ, - ועוד הוא במש"כ התוס' לקמן י"ח א' ותלמיד הרי"מ לקמן י"ז ב' בדין נטילת צפרנים דיש להחמיר באבל טפי, - ועוד, הוא במש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן קמ"ד בטחינת קמח ע"י אחרים בימי אבלו, דכיון דבחוה"מ אסור כשטוחן שלא לצורך המועד כ"ש בימי אבלו, דאדרבה איכא למ"ד דמחמרינן טפי בימי אבלו.[[1]](#footnote-1)

ג] **ויש** להוסיף, דהנה הרא"ש שם כתב עוד, ז"ל, ומה"ט נמי נראה לי דהלכה כרשב"ג דאם אין אומן אלא הוא שיעשה בצנעא מכ"ש בחוה"מ, עכ"ל, ולכאו' אין מכוון דבריו להכריע בפלוגתא דרבנן ורשב"ג מכח ה"ט, אלא היינו דמה"ט מסתבר כמש"כ בסימן א' די"א דלא פליגי רבנן עלי' דרשב"ג, דכיון דכל עיקר הא דאסרו בדבר האבד בימי אבלו הוא משום דאפשר שיעשה ע"י אחרים, ע"כ ודאי כל דא"א לעשות ע"י אחרים מותר לעשות בעצמו.

**אך** הנה דעת רבים מקמאי דלא קי"ל כרשב"ג ואסור אבל לעשות מלאכת דבר האבד בימי אבל אף כשא"א לעשות ע"י אחרים, וגם הרמב"ן בתורת האדם והפסקי רי"ד בסוגיין דס"ל דקי"ל כרשב"ג, מ"מ ס"ל דפליגי רבנן עלי' דרשב"ג, ובע"כ מדבריהם דהא דאסרו בימי אבלו בדבר האבד, אי"ז משום דאפשר שיעשה ע"י אחרים, אלא הוא מטעמא אחרינא.

**ב**

ד] **והנה** כתב רי"ו בנתיב כ"ח ח"ג בדין הקובר את מתו במועד דאסור במלאכה, ז"ל, ודוקא דבר שאינו אבד אבל דבר האבד הוא בעצמו עושה, עכ"ל, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב.

**וצ"ב** דהרי קי"ל דלא הותרה מלאכת דבר האבד בימי אבלו אלא ע"י אחרים, וכמש"כ רי"ו גופי' שם ח"ב, ומ"ט באותם הימים מותר לעשות בעצמו מלאכת דבר האבד.

**ובגל'** הגרע"א ביו"ד שם כתב לפרש בזה, ז"ל, צ"ל הא באמת אבילות חמור בזה ממועד, היינו דבאבילות כיון דאפשר ע"י אחרים ולהם היתר גמור משו"ה אין מקילין ע"י עצמו, וא"כ הכא ברגל דגם על האחרים איכא איסורא מחמת רגל, אין הפרש בין ע"י עצמו או ע"י אחרים, עכ"ל, ועד"ז כתב המאמ"ר בסימן תקמ"ח סק"ד.[[2]](#footnote-2)

ה] **אך** לכאו' אין הדברים מתישבים בד' רי"ו גופי' שכתב שם ח"ב, ז"ל, כל כיו"ב מדבר האבד לאבל וכו' מותר לעשות ע"י אחרים אבל הוא עצמו אסור וכו' ואפי' שאין שם אומן אלא הוא, ואפי' שדבר האבד מותר לעשותו הוא בעצמו בחוה"מ וכו', לאבל אסור המועד כמו שכתבתי בנתיב ד' בדין י"ט לאבל אסור שהחכמים החמירו בדבריהם יותר משל תורה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דאסרו דבר האבד בימי אבלו, אי"ז כמש"כ הרא"ש דהוא משום דאפשר ע"י אחרים, אלא הוא משום דהחמירו חכמים בדבריהם יותר משל תורה.

**וכ"ה** מבו' גם ממה שהביא שם רי"ו לדעת הרי"ף ודעימי' דאסור האבל לעשות דבר האבד בעצמו אף כשאין שם אומן אלא הוא, ומשמע קצת שנקט כן לעיקר, ואם הא דאסרו דבר האבד בימי אבלו הוא משום דאפשר ע"י אחרים, הדין נותן להתיר בכה"ג דאין שם אומן אלא הוא, וכמש"כ הרא"ש.[[3]](#footnote-3)

**ולפ"ז** הדר צ"ב במש"כ רי"ו דבאבילות בחוה"מ מותר לעשות מלאכה בדבר האבד בעצמו, דמ"ש משאר אבילות דאסור לעשות בעצמו, ואף דבחוה"מ איכא איסור מחמת המועד גם על האחרים, אי"ז טעם להתיר לעשות עצמו, ולא עדיף משאר אבילות דאסור לעשות בעצמו מלאכה בדבר האבד אף כשא"א לעשות ע"י אחרים.

ו] **וע"כ** נראה לפרש לד' רי"ו, דכיון דהא דאסור האבל לעשות מלאכה בדבר האבד הוא משום דהחמירו חכמים בדבריהם, הרי דבאבילות ברגל שהקילו בזה חכמים, דאף דבשאר אבילות אסור לעשות מלאכה ע"י אחרים כשאי"ז דבר האבד, מ"מ ברגל מותר לעשות מלאכה ע"י אחרים, כמש"כ רי"ו שם, ונתבאר להלן ?, אף לא החמירו לאסור לעשות מלאכה בעצמו בדבר האבד.

**ועד"ז** כתב המאמ"ר שם לעיל מינה בדעת הלבוש, ז"ל, דכיון דמקילינן להתיר מלאכתו ע"י אחרים אפי' בדבר שאינו אבד דבשאר אבילות אסור, כ"ש דיש להתיר בעצמו מלאכת דבר האבד דאפי' באבילות דעלמא יש מתירין, עכ"ל.

ז] **אמנם** יש להעיר בזה, דהנה רי"ו שם לא כתב להך מילתא דבדבר האבד עושה האבל בעצמו, אלא בהימים שבתוך הרגל, אך במש"כ שם לעיל מינה דאחר הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים וכו', לא כתב דבדבר האבד הוא בעצמו עושה, - וזה מתפרש היטב למש"כ המאמ"ר והגרע"א בטעם הא דמותר לעשות דבר האבד בעצמו, אך למש"נ לפרש בזה הדין נותן דגם בהימים שאחר הרגל מותר לעשות דבר האבד בעצמו.

**ואכן** הלבוש בסימן תקמ"ח ס"ו כתב כן דגם בהימים שאחר הרגל מותר לעשות מלאכה בדבר האבד בעצמו, עיי"ש, אך המאמ"ר שם סק"ד עמד ע"ז דלא נמצא כן בד' רי"ו, עיי"ש, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ב.

**ג**

ח] **במסכת** שמחות רפ"ה תניא דאבל וכו' אסור לעשות מלאכה הוא ובניו ובנותיו ועבדיו ושפחותיו ובהמתו, וכשם שהוא אסור לעשות כך אחרים אסורין לעשות לו, עושין לו מלאכה שהיא אובדת וכו', - והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב דמה שאסרו בבניו ובבנותיו הוא כשהן סמוכין על שלחנו שמעשה ידיהן שלו וע"כ הן אסורין בעשיית מלאכה.

**ומשמעות** הדברים דלא התירו בעשיית מלאכה בדבר האבד, אלא ע"י אחרים, אך בניו ובנותיו ועבדיו ושפחותיו ובהמתו חשיב כמלאכה דידי' ואסור אף במקום דבר האבד,[[4]](#footnote-4) וכ"ה להדיא בטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"ג.[[5]](#footnote-5)

ט] **אך** הבית מאיר שם כתב דמד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שהשמיטו לד"ז דבבניו וכו' אסור אף במלאכת דבר האבד, משמע להדיא דהא דמותר במלאכת דבר האבד ע"י אחרים הוא אף ע"י בניו וכו', וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' אבל (אם לא נשמטו בדבריו כמה תיבות), עיי"ש.

**ויש** לסייע קצת להתיר בזה, ממש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והרא"ש בסו"ס ג' דאיסורא דשכיר ופועל הוא משום דהו"ל כעבדו של בעה"ב, ומשמע דדמי זל"ז, - ולפ"ז הרי דכ"ה דהותר לעשות מלאכת דבר האבד ע"י שכיר ופועל, ה"נ הותר ע"י עבדו.

י] **עוד** יש ללמוד לזה, דהנה התוס' לקמן י"ט ב' ד"ה ומלאכתו נעשית ע"י אחרים כתבו בהא דתניא התם דהקובר את מתו ב' ימים קודם הרגל מונה ה' ימים אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים, דהיינו אפי' בביתו, ואע"ג דאמר לעיל בפ"ב היתה מלאכתו ביד אחרים בתוך ביתו אסור לעשות בבתיהם מותר, י"ל דהכא מיירי בדבר האבד, עכ"ד, והגרע"א בגהש"ס שם תמה ע"ז דבדבר האבד מותר מלאכה ע"י אחרים אף בז' ימי אבילות, והתם לא הקילו אלא אחר ששלמו ז' ימים מתחילת אבילות.

**והקר"א** לקמן כ' א' כתב בדעת התוס' דלא הקילו בימים אלו יותר מבימי אבילות, וכ"כ הרש"ש לקמן י"ט ב' בדעתם, ועיי"ש שכתב דהא דתני לה בימים אלו, הוא לאשמועינן דאף באותם הימים לא הותר במלאכת דבר האבד אלא ע"י אחרים, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לדין זה, שעמד ע"ז הב"י בסימן תקמ"ח וביו"ד סימן שצ"ט.

**והנה** לקמן שם תניא עוד דעבדיו ושפחותיו עושין בצינעא בתוך ביתו, ולדעת התוס' לכאו' ג"ז אינו היתר בפנ"ע שהתירו בימים אלו, אלא איירי בדבר האבד, וכ"נ ממה שהשמיטו הרי"ף והרמב"ם לדין זה, - ולפ"ז הרי נתפרש להדיא דהותר לעשות מלאכת דבר האבד ע"י עבדיו ושפחותיו.[[6]](#footnote-6)

**ד**

יא] **בעיקר** דין מלאכה ע"י אחרים באבילות ברגל ובימים שאחר הרגל, יש להוסיף בזה דברים, דהנה לקמן י"ט ב' תניא דהקובר את מתו ב' ימים קודם הרגל מונה ה' ימים אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים, וכן תניא לקמן כ' א' דקברו בתחילת הרגל מונה ז' אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים, ודעת רש"י ורבים מקמאי דהא דמלאכתו נעשית ע"י אחרים הוא אף כשאי"ז דבר האבד, ועמש"נ לעיל סק"י בדעת התוס' בזה.

**ובטעם** הא דמלאכתו נעשית ע"י אחרים פירש"י שם, ז"ל, ומלאכתו נעשית ע"י אחרים באותן ה' ימים שאין חמורין כ"כ כאילו היו סמוכין לקבורת מתו, משא"כ בימי אבלו ממש כדאמרינן לעיל דאין עושין לו בימי אבלו אלא דבר האבד, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ שם, ז"ל, ואע"ג דלעיל וכו' אסיקנא דאסור לעשות מלאכתו אפי' חוץ לביתו, ה"מ בימי אבלו הסמוכים לקבורת המת דלא אפסקי' מידי, אבל הכא בהני ה' ימים דכבר אפסקינהו רגל לא אחמור בהו רבנן כולי האי, עכ"ל, ועד"ז כתב המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן פ"ג, ז"ל, פירוש מפני שהם תשלומין בעלמא וכבר עברו ז' ימים מיום קבורה או מיום שמועה אינן חמורין כשאר אבלו, עכ"ל.

**אך** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין שבתות ויו"ט כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, דכיון דג' ימים שבסוף הרגל משקבר את מתו לא עסקו במלאכה עולה לו שלא נחמיר בהן כ"כ, עכ"ל, וכ"כ הטור ביו"ד סימן שצ"ט, ז"ל, דכיון דכבר נתבטל בז' ימי הרגל ממלאכה אע"פ שלא נתבטל מחמת האבל אלא מחמת הרגל, מ"מ סו"ס נהג כדין אבילות בענין המלאכה,[[7]](#footnote-7) הלכך אין להחמיר בו כמו בשאר אבילות, עכ"ל.

יב] **והנה** כתב רי"ו בנתיב כ"ח ח"ג, ז"ל, מי שמת לו מת ברגל וכו' ואחר שנקבר אינו נוהג אבלות בפרהסיא מפני שהוא רגל, אבל דברים שבצינעא נוהג וכו', ואותן הימים שנשארו מן הרגל אחר קבורת המת דינן לענין מלאכה המותרת במועד כדין ז' ימי אבלות שמלאכתו נעשית ע"י אחרים, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכ"ה דבז' ימי האבילות שאחר הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים, ה"נ בימי הרגל עצמן מלאכתו נעשית ע"י אחרים, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב.[[8]](#footnote-8)

**וכמדומה** שפירש כן רי"ו במש"כ הרא"ש שם סימן כ"ח, ז"ל, קברו ברגל וכו' נקבר המת אינו נוהג דברים שבפרהסיא אבל דברים של צינעא נוהג וכו', "ובמנין הימים שהיו מקבורת המת עד סוף הרגל כאותן הימים בימי ז' אבילות האחרונים מלאכתו נעשית ע"י אחרים" וכו', עכ"ל, וניכרים הדברים שלשון רי"ו בזה מיוסד על לשון הרא"ש.

יג] **אמנם** הנה מד' הטור נראה ללמוד דלא כן, והוא ממש"כ דהא דבימי האבילות שאחר הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים, הוא משום דכבר נתבטל בז' ימי הרגל ממלאכה ונהג כדין אבילות בענין המלאכה, ואי נימא דגם בימי הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים, נמצא שלא נהג כלל כדין אבילות בענין המלאכה, ומ"ט הקילו דאחר הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים.

**ומש"כ** הרא"ש דבמנין הימים שהיו מקבורת המת עד סוף הרגל כאותן הימים בימי ז' אבילות האחרונים מלאכתו נעשית ע"י אחרים, נראה פשוט בדעת הטור דמפרש דקאי על ימי האבילות שאחר הרגל, ומכוון ד' הרא"ש הוא דהא דבאותם ז' הימים מלאכתו נעשית ע"י אחרים, אי"ז בכל ז' הימים, אלא הוא רק כמנין הימים שהיו מקבורת המת עד סוף הרגל,[[9]](#footnote-9) והיינו משום דהא דמלאכתו נעשית בהן ע"י אחרים הוא משום דכבר נתבטל בימי הרגל ממלאכה, וע"כ היינו רק כמנין הימים שהיו מקבורת המת עד סוף הרגל, אך בימי האבילות הראשונים שאחר הרגל אין מלאכתו נעשית ע"י אחרים.[[10]](#footnote-10)

1. ובזה מתפרש גם מש"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין דאף דבמלאכת חוה"מ בדבר האבד הותר לגמור מלאכתו אף דהגמר אינו דבר האבד, מ"מ בימי אבלו אסור. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש להעיר, דלפ"ז בגונא דהוי מלאכת דבר האבד זו גם לצורך המועד, אין להתיר להאבל עצמו לעשותה, כיון דבידו לעשותה ע"י אחרים אף בלא התירא דדבר האבד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה אמנם המאמ"ר שם ייסד לדבריו על מש"כ רי"ו בח"ב שם עוד בשם הרשב"ש דטעם הא דלא התירו בדבר האבד בימי אבלו הוא משום דאפשר לעשותה ע"י אחרים, - אך כבר כתב החיד"א בשה"ג מערכת צ' אות י"ד דאי"ז מד' רי"ו, שקדם הרבה לרשב"ש, אלא הוא הוספת המעתיק. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם אי"ז מוכרע, די"ל דהא דתני מעיקרא דבניו ובנותיו וכו' הוא לאשמועינן דאסורין אף כשאין עוסקין במלאכת האבל, משום דמעשה ידיהם שלו והו"ל כעוסקין במלאכתו, - אך מה שהתירו בדבר האבד שיעשו אחרים את מלאכתו, י"ל דהיינו אף בבנו ובבתו וכו'. [↑](#footnote-ref-4)
5. והבית מאיר שם כתב בטעם האיסור בזה, דהוא משום דבמי שמעשה ידיו שלו מפני הפרסום לא רצו להתיר אף בדבר האבד, דבאחרים אף שעושין להאבל אין הדבר מפורסם כ"כ דהעולם יסברו שהם עושין לעצמן, ומשא"כ במי שמעשה ידיו שלו. [↑](#footnote-ref-5)
6. וגם לדעת ש"ר שפירשו דהוא היתר בפנ"ע שהתירו בימים אלו, הרי דמהא דהקילו דעבדיו ושפחותיו עושין אף דאסור האבל בעצמו לעשות מלאכה, יש ללמוד דלא חמירא עשיית מלאכה ע"י עבדיו ושפחותיו כעשיית מלאכה בעצמו, ולפ"ז י"ל דאף דבדבר האבד נאסר לעשות בעצמו, מ"מ עבדיו ושפחותיו עושין. [↑](#footnote-ref-6)
7. יש להעיר בזה, שהרי כל דברים שהתירו במועד משום צורך המועד אסורין באבל, וכמש"כ הטור גופי' בסימן ש"פ, ועמש"נ בזה בסימן ח',? ונמצא דשפיר נתבטל ברגל ממלאכה מחמת הרגל, - ושמא יש ללמוד מזה דבר חדש, דאף דאבל אסור במלאכה לצורך ימי אבלו, מ"מ באבילות במועד הוא מותר במלאכה לצורך המועד, וזה מתפרש למש"נ בסימן ח' ? סק"ב דהא דלא הותר בימי אבלו במלאכה לצורך הוא משום דלא התירו בכך בחוה"מ אלא משום כבוד המועד, ולפ"ז יש מקום לומר דבאבילות במועד שפיר יש להתיר במלאכה לצורך המועד, - אך בד' רי"ו בנתיב כ"ח ח"ג מבו' להדיא דבאבילות במועד לא הותר האבל לעשות אף מלאכה המותרת במועד, אלא ע"י אחרים, וכ"כ הלבוש ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב והמאמ"ר בסימן תקמ"ח סק"ד. [↑](#footnote-ref-7)
8. בגל' הגרע"א שם כתב דמש"כ הרמ"א דאם אין דבר האבד נעשית ע"י אחרים, צ"ל דקאי על אחר שכלו הז' ימים מיום הקבורה ואילך, והיינו משום דקשיא לי' היאך יהא מותר ברגל לעשות מלאכה ע"י אחרים כשאי"ז דבר האבד, וכן הק' השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סוס"ד?, (ומש"כ שם דהול"ל ע"י נכרי, לא נתפרש לן, שהרי אף ע"י נכרי אסור לעשות מלאכה בחוה"מ).

   אך כבר תמה ע"ז השעה"צ בסימן תקמ"ח סוסקי"ז דלהדיא בד' רי"ו שם דקאי על תוך הרגל, - ומשה"ק הגרע"א דהיאך יהא מותר ברגל לעשות מלאכה ע"י אחרים כשאי"ז דבר האבד, נתפרשו הדברים בד' רי"ו שם דהוא במלאכה המותרת במועד, והיינו במלאכה שהיא לצורך המועד, וזה כמש"כ הרמב"ן בתורת האדם והטור בסימן ש"פ דמלאכות שהותרו בחוה"מ לצורך המועד אסורות בימי אבלו, (ועמש"נ בזה לעיל סוסק"ג בהערה), וכ"כ הלבוש בסימן שצ"ט שם והמאמ"ר בסימן תקמ"ח סק"ד. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכ"ה מוכרח מד' הטור שפירש כן, דאם פירש לדבריו כד' רי"ו דבתוך הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים, מ"ט לא הביא לדין זה בקיצור פסקי הרא"ש ובטור באו"ח וביו"ד שם. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"ח ס"ו וביו"ד סימן שצ"ט ס"ב דהא דבימי האבילות שאחר הרגל מלאכתו נעשית ע"י אחרים, היינו רק כשיכלו ז' למיתת המת, וכ"כ המהר"ם בהל' שמחות סימן פ"ג דהא דמלאכתו נעשית ע"י אחרים הוא משום שכבר עברו ז' ימים מיום קבורה, ועמש"כ בזה הרמב"ן בתורת האדם וצ"ב בדבריו.

    אך בד' תלמיד הרי"מ לקמן שם ד"ה ושמעי' נמי משמע להדיא דמלאכתו נעשית ע"י אחרים אף קודם שעברו ז' ימים מימי הקבורה, עיי"ש שכתב בסתמא דבאותן ז' ימים מלאכתו נעשית ע"י אחרים, ובהא דאין רבים מתעסקין עמו חילק דהיינו רק אחר ששלמו ז' ימים, וזה מתפרש למש"כ שם ולעיל מינה דטעם הא דהתירו מלאכה ע"י אחרים, הוא משום דאין ימי אבילותו סמוכין לקבורת מתו, וי"ל דהיינו דכיון דסמוך לקבורת מתו לא נהגה אבילות, ע"כ קיילא אבילות זו, והותר לעשות בה מלאכה ע"י אחרים.

    ובהגה' סמ"ק מצוריך סימן צ"ו סק"ז כתב דכל שעברו ג' ימים מן הרגל אחר הקבורה, מותר לעשות מלאכתו ע"י אחרים כל ימי האבילות, והביאו הב"י ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב?. [↑](#footnote-ref-10)