סרוח מעיקרא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נבילה שא_ר לגר

ע"ז סח. גדרי סרוח מעיקרא

**א. גדר סרוח מעיקרא-**

מבואר בסוגיין דר"מ לית ליה היתר דנבילה שא"ר לגר אבל מ"מ מודה דהיכא שהוא סרוח מעיקרא שרי דהוי כעפרא בעלמא.

ויש לדון בגדר ההיתר של סרוח מעיקרא, אם עיקרו תלוי בשעת חלות האיסור ויסודו הוא דאחר שחל האיסור תו לא פקע במה שאינו ראוי עד שנפסל מאכילת כלב דפקע מיניה תורת אוכל לגמרי, אבל קודם שחל האיסור גם במה שא"ר לאדם אין לו שם נבילה.

או שיסודו תלוי בתחילת ברייתו, שאם הוא סרוח בתחילת ברייתו לא חשיב נבילה, ורק אם מתחילה היה ראוי לא פקע מיניה תורת נבילה עד שייפסל מאכילת כלב דלא חשיב אוכל כלל.

ונפק"מ מזה היכא שמתחילת ברייתו הוא ראוי לאכילת אדם, ורק אח"כ הסריח, ואחר שהסריח בא האיסור לחול בו אם ייחשב כמו סרוח מעיקרא.

ובפשוטו הוא פלוגתא בין הר"מ להראב"ד פ"ב טו"א הי"ד גבי אוכל שאח"כ נסרח קודם שירדה לו טומאה, דדעת הר"מ דהוי בכלל סרוח מעיקרא והראב"ד חולק דבתחילת ברייתו הרי הוא ראוי, ובפשוטו פלוגתא זו שייכת גם לענין מאכ"א שהכל אותו יסוד הוא מטעם נבילה שא"ר לגר.

ובזה בארו אחרונים עוד פלוגתות בין הר"מ להראב"ד גבי חמץ, ער"מ פ"ד הי"א מחו"מ, דמלוגמא שנסרחה אי"צ לבער, והראב"ד השיג דה"מ בשנסרחה ולבסוף נתחמצה אבל המחיצה ואח"כ נסרחה צריך לבער ומקורו מירושלמי.

ודעת הר"מ כתב המ"מ דס"ל שכל חילוק הירושלמי אינו אלא בהחמיצה בפסח אבל קודם הפסח בכל ענין אי"צ לבער.

ודעת הראב"ד מבואר בהגר"א תמב-ט דס"ל דאף קודם הפסח אם החמיצה ואח"כ נסרחה חייב לבער.

וביאור הדברים בארנו במקו"א באורך דס"ל להר"מ דמלוגמא שנסרחה איירי שלא נסרחה מאכילת כלב רק מאכילת אדם [וכחד צד במ"מ שם], וס"ל להראב"ד כשיטתו פ"א חו"מ ה"ב שאין היתר נבילה שא"ר לגר לענין חמץ, אבל אם הוא סרוח מעיקרא שרי.

וס"ל להראב"ד כפי שיטתו בהל' טו"א דגדר סרוח מעיקרא אינו תלוי בשעת האיסור אלא בתחילת ברייתו.

ודעת הר"מ י"ל דאף הוא מודה לעיקר יסוד הראב"ד שאין היתר נבילה שא"ר לגר לענין חמץ, אלא דס"ל דאף בהחמיצה ולבסוף נסרחה כיון שנסרח קודם הפסח הוא בכלל סרוח מעיקרא ואינו חייב בביעור, וכפי שיטתו בהל' טו"א הנ"ל, וכ"כ אחיעזר ח"ג-ה ואבי"ע פ"ד חו"מ ובפ"א חו"מ.

וזהו ג"כ מחלוקתם לעיל פ"א ה"ב אם צריך לטעם ראוי לחמע, שהראב"ד נקט שאי"צ לטעם זה כלל משום דאין היתר נבילה שא"ר לגר לענין ביעור חמץ, אבל הר"מ נקט בעי לטעם דראוי לחמע בו עיסות כדי לחייבו בביעור, וי"ל דאף שמודה לו בעיקרא דמילתא שאין היתר נבילה שא"ר לגר בחמץ, מ"מ ס"ל דאם סרח קודם הפסח הרי הוא בכלל סרוח מעיקרא ובזה בעי שפיר לטעם דראוי לחמע, וכ"כ אבי"ע פ"א חו"מ ואחיעזר שם.

אבל במקו"א הק' על מהלך זה, שהרי דעת הר"מ דהיכא שנפסל מאכילת כלב ל"מ סברת ראוי לחמע בו דעפרא בעלמא הוא וה"נ היה נראה בנפסל מאכילת אדם קודם הפסח אם ס"ל להר"מ דחשיב סרוח מעיקרא לא יהני בו סברת ראוי לחמע ולמה נקט הר"מ שאם נסרח קודם פסח מאכילת אדם צריך לבער משום ראוי לחמע, ושו"ר באחיעזר ח"ב יא-יא עמד בכעין קו' זו.

ומכח זה יסד באחיעזר דכל פלוגתת הר"מ והראב"ד אינו אלא לענין טומאה אבל במאכ"א מודו כו"ע דאינו תלוי באיסור רק בתחילת בריית האוכל.

והטעם כתב דלענין טומאה ס"ל להר"מ שיש ילפותא מיוחדת מקרא דאשר יאכל ואשר ישתה שאף אם חל בו תורת אוכל רק שהסריח אח"כ קודם חלות האיסור, ואכ"מ.

[ובע"כ לפי"ז מש"כ הר"מ דבעי לטעם דראוי לחמע אינו משום דחשיב סרוח מעיקרא אלא משום דס"ל שיש היתר דנבילה שא"ר לגר אף לענין ביעור חמץ, ובזה פליג על הראב"ד, ודלא כמהלך האבי"ע], ועוד נתבאר עניינים אלו במקו"א בסוגיית חמץ שא"ר לאכילה ומלוגמא שנסרחה באורך.

אח"כ ראיתי ברש"י וריטב"א ע"ז סח. פי' ענין סרוח מעיקרא היינו שהיתה מוכת שחין מחיים קודם שנעשתה נבילה, ומשמע שהכל תלוי בשעת חלות האיסור ואף אם לא היתה מוכת שחין מלידה, ודלא כש"כ בשיטת הר"מ והראב"ד.

**ב. בקו' המקו"ח בגמ' פסחים-**

והנה בגמ' פסחים ל. אמר רב קדירות בפסח יישברו פירש"י משום דס"ל נטל"פ אסור, והק' המקו"ח תמז-יב ורעק"א-קפג הרי מבואר בגמ' ע"ז סז: דלמ"ד נבילה שא"ר לגר שמה נבילה ונטל"פ אסור ס"ל דמיד כשנבלע בכלי נפגם, וא"כ הרי הוא כסרוח מעיקרא דקודם הפסח כבר נסרח?

ועיקר הקו' כתב רעק"א-קפג דמעיקרא לק"מ שהרי בעודו בכלי הרי הוא ראוי לאדם וכל מה שהוא סרוח היינו רק בתערובת שהוא פוגם בה, וזה מבואר בר"ן ע"ז עו. דחל בו דין ביעור נותר בעודו בכלי שעדיין הוא ראוי לגר, וא"כ כל שהוא עדיין בכלי נאסר ולאו בכלל סרוח מעיקרא הוא, ואח"כ כשיצא לתערובת אין להתיר למ"ד נטל"פ אסור.

[ואף התוס' עו. י"ל שיודו בעיקר הענין, וכש"כ במקו"א בביאור דבריהם ועיי"ש במהר"ם.

והוא תלוי קצת במש"כ במקו"א אם אוכל בכלי יש בו איסור, ויש הסוברים דלא חייל בו איסור ויתכן שהוא טעם התוס' ע"ז עו. דפליגי על הר"ן, וא"כ אכתי הוא בכלל סרוח מעיקרא שמייד כשיוצא הוא פגום בתערובת קודם שחל בו האיסור.

אבל א"כ אף אם חל כבר האיסור מ"מ כשבא לכלי פקע ממנו האיסור וא"כ גם בכה"ג יהיה בכלל סרוח מעיקרא וא"כ לעולם אין לאסור נטל"פ לר"מ, וע"כ מה שהוא בכלי אינו מפקיע ממנו שם איסור לכה"פ לענין זה].

ועיי"ש עוד ברעק"א דמ"מ אינו מועיל ליישב לגמרי, עיי"ש שיש להקשות הקו' בפנים אחרות.

וברעק"א תי' בסו"ד עפ"י יסודו שנתבאר במקו"א דלר"מ לענין סרוח מעיקרא לא סגי בפגם שפוגם בתערובת וצריך שמצ"ע יהיה פגום לגמרי.

והנה כל קו' המקו"ח ורעק"א מבוססת על ההנחה דפשיטא להו דסרוח מעיקרא תלוי בשעת חלתו האיסור ולא בתחילת ברייתו של האוכל.

אבל באחיעזר שם ומנח"ב כתבו ליישב עפי"ד הנ"ל דלא חשיב סרוח מעיקרא אלא אם מתחילת ברייתו הוא סרוח אבל אם בתחילתו היה מעליא ורק קודם שבא האיסור נסרח לאו בכלל סרוח מעיקרא הוא, ולמש"כ לעיל הרי לענין מאכ"א אף הר"מ מודה בזה.

וראיתי גם דעת הנוב"י יו"ד-כו עיי"ש דנקט שם להלכה דקי"ל כר"מ דנבילה שא"ר לגר אסורה ה"מ בנבילה אבל בשר שנפסל מאכילת אדם אינו אוסר בדין בב"ח משום דהוי כסרוח מעיקרא.

אבל נראה די"ל דתחילת ברייתו של המאכל תלי בשעת ברייתו של המאכל שנאסר, וגבי בב"ח י"ל דתלי בתחילת ברייתו במה שהוא בב"ח שהוא מאכל אחר ולא סגי מה שהיה ראוי לאכילה בשעה שהוא בשר, וכמו דלענין חמץ חזינן דתלוי בשעה שהחמיץ כמבואר בירושלמי דסרחה ואח"כ החמיצה שרי.