6 לא ידע ומחיל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ועש"ק בחוקותי ט"ז אייר תשע"א

א] ב"מ דנ"א., איתמר האומר לחבירו ע"מ שאין לך עלי אונאה, רב אמר יש לו עליו אונאה ושמואל אמר אין לו עליו אונאה וכו', אמר לך רב אנא דאמרי אפי' לר' יהודה, עד כאן לא קאמר ר' יהודה התם אלא דידעה וקא מחלה הכא מי ידע דמחיל.

וכתבו התוס' שם, ז"ל, ובפ' הכותב דפסיק רב אם מתה אינו יורשה, ופריך וסבר רב תנאו קיים והאמר רב יש לו עליו אונאה, התם נמי לא ידע שתמות אשתו קודם שימות, עכ"ל.

אמנם בחי' הרמב"ן כתובות דפ"ד. כתב, ז"ל, ואולי יש מבעלי הסברות המשובשות מי שירצה לומר דמתני' נמי כיון דלא ידע אי שכיבא בחייו או לא כמאן דלא ידע דליחול דמי ודמי לסתם אונאה וכו', וזה אינו כלום דטעמי' דמ"ד באונאה סתם יש לו עליו אונאה, לאו משום מתנה על מה שכתוב בתורה הוא, אלא אפילו בדבר הרשות כיוצא בתנאי זה בטל הוא, דטעמא משום דלא גמר ומחיל הוא, דהו"ל כשאר כל המוכרין סתם שאונאתם מחילה בטעות ולאו שמה מחילה כדאיתא בפ' איזהו נשך, ושמואל סבר כיון דאמר יהיב דעתי' וגמר ומחיל, ואם אומר אתה דמתני' לאונאה סתם דמיא דלא ידע דליחול קרית ליה, היכי אמרינן דרב סבר ירושת הבעל דרבנן וחכמים עשו חזוק לדבריהם, אפי' בדבר הרשות נמי תנאו בטל, ומסברא נמי לאו מלתא היא דהתם סבר אנא פקיענא בזביני ולא מטי לי אונאה, אבל הכא הא נחית להאי דעתא דאי מאית נמי לא יהא יורשה והרי הוא מתנה מתחילה על הדבר וכו', עכ"ל.

ב] והנה במש"כ הרמב"ן דלמ"ד באונאה סתם יש לו עליו אונאה, אי"ז משום מתנה עמש"כ בתורה, אלא אפי' בדבר הרשות כיוצא בתנאי זה בטל הוא, משום דלא גמר ומחיל, לכאו' נ' דבעכצ"ל דאין כונתו דבע"מ שאין לך עלי אונאה גופא ל"מ התנאי אף אם ל"ה זה מתנה עמש"כ בתורה, משום דלא ידע ומחיל.

והטעם בזה, דאילו ל"ה תנאה דע"מ שאין לך עלי אונאה מתנה עמש"כ בתורה, הרי היתה האונאה בטלה מכח תנאו, וא"כ מה לי דלא ידע ומחיל, הרי ל"ב כלל למחילתו, ורק משום דהוי תנאו מתנה עמש"כ בתורה, וכל הא דס"ל לר"י דתנאו קיים, הוא משום מחילתו, הרי דבזה הוא דאמרינן דכל דלא ידע ומחיל ל"מ מחילתו כלל, והדר דינא דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה.

ומש"כ הרמב"ן דאם לא ידע ומחיל ל"מ תנאו אפי' בדבר הרשות, הוא כגון ההיא דהתם שהתנה דו"ד אין לי בנכסייך, שלא הי' זה דרך תנאי אלא דרך סילוק בעלמא, וכמש"כ התוס' בכתובות דפ"ג., ובכה"ג כל דלא ידע ומחיל, לא חייל הסילוק.

וי"ל עוד, דאף אם התנה דרך תנאי שלא יירשנה, וכמש"כ באבנ"מ סימן צ"ב סקי"ב דההיא דרשב"ג איירי אף בשהתנה דרך תנאי, עיי"ש, וצ"ע, מ"מ כל דלא ידע ומחיל ל"מ, דכל מש"נ דשפיר מהני התנאי אף בדלא ידע ומחיל, הוא כשהתנה המאנה שלא יהא לשכנגדו עליו אונאה, דבכה"ג אם הי' חשיב כתנאי בדבר הרשות, שפיר הי' מהני תנאו, כיון שהמאנה שהתנה אית לי' שפיר גמ"ד לתנאו, ואף דהמתאנה לא ידע ומחיל לא איכפת לן, שהרי אין אנו צריכין למחילתו כלל, אך בשמתנה הבעל שלא יירשנה, הרי דכיון דאיהו גופי' לא ידע ומחיל, ולית לי' גמ"ד לתנאי זה, י"ל דלא חייל התנאי.

ועי' ברכ"ש סימן מ"ב סק"ה שמבו' כן בדבריו, דבמקום דל"ה התנאי מתנה עמש"כ בתורה, שפיר מהני תנאו אף דלא ידע ומחיל, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, די"ל דמה"ט ס"ל להטור דמהני תנאי במומין אף דלא ידע ומחיל, משום דמומין הוו דבר הרשות, ומהני תנאו מדין תנאי דעלמא וא"צ לדין מחילה כלל, וכתב דאי"ז כן, דבמומין לא שייך דין תנאי כלל, דדוקא לענין אונאה דהוי חלות דין, הי' מועיל תנאי לעקרו אי לאו משום מתנה עמש"כ בתורה, אבל לענין מום מה שייך תנאי לעקרו, הא עכ"פ ליכא דעת חלות חפצא של קנין, עכ"ד.

ג] והנה אמנם יל"פ ד' הרמב"ן כפשטא דלישני', דאף בתנאי גמור ל"מ היכא דלא ידע ומחיל, אף אם הוי זה תנאי בדבר הרשות, וזה למש"כ הרשב"א בכתובות דנ"ו. והריטב"א בקידושין די"ט: דבע"מ שאין לך עלי, הוי תנאו עם חבירו שימחול לו, עיי"ש, ובטעמא דר' יהודה דפליג, עמש"כ הרשב"א שם, ונחלקו האחרונים בכונתו, ובד' הריטב"א קידושין שם מבו' להדיא דאי"ז פלוגתא בפירוש התנאי, אלא הוי הפלוגתא אם מחילה כה"ג הויא כמתנה עמש"כ בתורה, ולפ"ז הרי דכל דלא ידע ומחיל, לא יועיל תנאו אף בדבר הרשות, שהרי לא התנה כלל על עצם הדין, אלא התנה עמו שימחול לו, וכל דלא ידע ומחיל לא מהניא מחילתו.

אך אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ן גופי' בב"ב דקכ"ו:, ז"ל, ואע"ג דהכא גבי שכו"ע בידה למחול, כיון דאמר לה ע"מ כמאן דאמר לה ע"מ שלא אתחייב לך שכו"ע דמי והא חייב לה, אבל ע"מ שתמחלי לי שאר כסות ועונה תנאו קיים וכו', ור"מ סבר ע"מ שאין לך עלי לאו כלום הוא אלא א"כ ימחול לו ולאו כל כמיני' שלא יתחייב לו, ור' יהודה סבר בידו לומר שלא יתחייב לו שהרי מוחל ובדבר של ממון יכול הוא למחול שלא אמרה תורה שיתחייב אלא ברצונו של זה, אבל בדבר שאינו של ממון לא שהרי הן עיקר נשואין של תורה ואינן לחצאין, עכ"ל.

ולפ"ד הרמב"ן אלו, הרי כל הא דל"מ תנאו היכא דלא ידע ומחיל, הוא רק משום דל"מ להתנות שלא יתחייב לו, אלא ברצונו של זה, דבלא זה הו"ל מתנה עמש"כ בתורה, וכל דלא ידע ומחיל, ואי"ז ברצונו של זה, ל"מ תנאו, אך במתנה על דבר הרשות, דשפיר מצי להתנות שלא יתחייב לו, בדין דיועיל תנאו אף היכא דלא ידע הלה ומחיל.

אך י"ל דהרמב"ן בכתובות לא אזיל בדרך זו, ועי' בל' הרמב"ן בסוגיין דכתב דע"מ שאין לך עלי אונאה, הוא מתנה עמו שלא יתבע ממנו אונאה, וצ"ע.

ובאמת גם לדעת הרשב"א והריטב"א, דתנאו הוי ע"מ שימחל לו, י"ל דכל הא דמתפרש תנאו כן, הוא משום דל"מ תנאו להועיל להפקיע עיקר הדין, דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה, אך אם הוי זה דבר הרשות, מתפרש תנאו שפיר שלא יחול עיקר החיוב, ושפיר יועיל התנאי אף אם לא ידע ומחיל.

ובנוס"א י"ל, דב' הדברים הוו בכלל תנאו, והיינו שמתנה שלא יהא לו עליו אונאה, או מצד שלא יחול עיקר החיוב, או מצד מחילתו, והא דל"מ תנאו שלא יחול עיקר החיוב, הוא משום דהוי מתנה עמש"כ בתורה, והא דל"מ תנאו שימחול לו, הוא משום דלא ידע ומחיל, וע"כ בדבר הרשות, שפיר מהני תנאו שלא יחול החיוב.

ויל"פ כן בד' הנמו"י בסוגיין, ז"ל, והתם מפרש הוא דידעה ומחלה, אבל בסתם לא ידע ומחיל, וכיון דל"מ טעם מחילה, גם מטעם התנאי ל"מ נמי, שהי' מתנה לעקור דבר מה"ת ולא כל הימנו וכו', עכ"ל, ועד"ז פירש בדבריו בברכ"ש סימן מ"ב סק"ו, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ד] ובדעת התוס' דס"ל דגם בהתנה עמה שלא יירשנה חשיב כלא ידע דמחיל, אשר קשיא דא"כ מ"ט הוצרכו להא דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, הרי אפי' בדבר הרשות תנאו בטל, וכמשה"ק הרמב"ן, וקשיא נמי מהא דס"ל לר' יהודה במתניתין שם דמצי להסתלק מירושתה, הגם דלא ידע דמחיל, כתב המהרש"א בכתובות דפ"ד. דס"ל דכל הא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, היינו דמה"ט הו"ל כמתנה עמש"כ בתורה, אבל במילתא דרבנן א"נ דלא ידע ומחיל, יכול להסתלק ממנו, עכ"ד.

ומצאנו הדין מבו' כן במיוחס לריטב"א בסוגיין, והביא לזה בברכ"ש סימן מ"ב, ז"ל, דהא כי אמרינן הכא דהיכא דלא ידע ולא מחל תנאו בטל, מפני שתנאי חל על איסור תורה וכו', וכיון שכן במידי דליכא איסורא הוי מחילה בכל ענין, עכ"ל.

וביאור הדברים, דהאמנם לדעת הרשב"א והרייטב"א דהא דבדבר שבממון תנאו קיים, הוא משום דהוי התנאי ע"מ שתמחל לי, הרי בע"כ דהא דל"מ תנאו משום דלא ידע ומחיל, היינו דמחילה דלא ידע ומחיל לאו מחילה היא, וא"כ אף בדבר הרשות לא מהניא מחילה זו.

אך למש"כ הרמב"ן בב"ב, דהא דבדבר שבממון תנאו קיים, היינו דבדבר שבממון מצי להתנות שלא יתחייב לו, משום שלא חייבה התורה אלא ברצונו של זה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' גופייהו בכתובות שם דפ"ג., עיי"ש שכתבו דכל הא דמהני בדבר שבממון הוא רק בדרך תנאי, והרי דהא דאינו חייב בשכו"ע, הוא מכח התנאי, ולא מכח מחילת האשה, הרי י"ל דע"ז הוא דמהני הא דלא ידע ומחיל, דהגם דבדבר הרשות כה"ג מהניא מחילה זו, משום דגמר בדעתו למחול, אך בהך מילתא דמצי לעקור ד"ת בתנאו היכא דאין רצונו של זה שיתחייבו לו, הרי דכ"ז הוא היכא שבאמת אין רצונו של זה בכך, ולא חייבה תורה בכך שלא לרצונו, והגם דאין רצון האשה בכך אלא משום דבלא זה לא יקדשה, מ"מ כיון שבמצב זה אין רצונה בכך, מצי הבעל לעקור את החיוב ע"י תנאו, אך משא"כ באונאה דלא ידע ומחיל, ואילו הי' יודע שבאמת יש בזה אונאה לא הי' מוחל, הרי נמצא שרצונו באמת הוא שיחול בזה דין אונאה, והדר דינא דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה ותנאו בטל.

ובדעת הרמב"ן דלמד מינה דאף בדבר הרשות כה"ג ל"מ מחילתו, הרי דאי נימא דאזיל כדבריו בב"ב, דהא דמהני התנאי בדבר שבממון אי"ז מכח המחילה, אלא הוא מכח תנאו של זה, ומהני תנאו לעקור החיוב, היכא שהוא ברצונו של זה, צ"ל דס"ל להרמב"ן דאי נימא דאף בדלא ידע ומחיל חשיב גמ"ד מעליא למחילה, מהני זה נמי לענין מתנה עמש"כ בתורה, דכל דאיכא למחילת המתאנה, חשיב דהוי זה לרצונו, ובדין דיועיל תנאו של המאנה, ומהא דל"מ תנאו של המאנה בכה"ג, בע"כ דמחילה היכא דלא ידע ומחיל לאו מחילה היא כלל.

ה] ובזה מתבאר מה דפליגי עוד התוס' והרמב"ן, דדעת התוס' דאף בתנאי שלא יירשנה חשיב דלא ידע דמחיל כיון דלא ידע שתמות אשתו קודם שימות, והרמב"ן פליג ע"ז וכתב, דכל הא דלא ידע ומחיל הוא רק באונאה דסבר אנא פקיענא בזביני ולא מטי לי אונאה, אבל הכא הא נחית להאי דעתא דאי מאית נמי לא יהא יורשה והרי הוא מתנה מתחילה על הדבר, עכ"ד.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דהא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, הוא אף בדבר הרשות, דמחילה כה"ג לא מהניא, הרי פשוט דכ"ז הוא בגונא שסבור שלא יהא לו אונאה, דהו"ל כמחילה בטעות, וכמו שהביא הרמב"ן למש"א לקמן דס"ז. דמה"ט הוא דל"מ המחילה באונאה, אך במתנה שלא יירשנה, כיון דנחית להאי דעתא דאי מאית נמי לא יהא יורשה, אי"ז מחילה בטעות, וודאי דמהניא מחילתו.

אך התוס' לטעמייהו דהא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, הוא משום דבכה"ג לא חשיב דאין רצונו של זה בחיוב, והדר דינא דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה, הרי דשפיר י"ל, דאף היכא שיודע שאפשר שתמות היא תחילה ולא יירשנה, מ"מ כיון שלא נתרצה לכך אלא מכח הספק, ואילו הי' יודע בודאי שתמות היא תחילה לא הי' מתנה, כבר לא חשיב דאין רצונו של זה בחיוב, והדר דינא דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה, וז"פ.

ו] והנה בחי' הגר"ח פי"ב ממכירה כתב בסו"ד ז"ל, דהנה בעיקר הך טעמא דלא ידע דמחיל צ"ע, אם לפי הך טעמא שוב אין הדבר תלוי כלל במה שהתנה על מה שכתוב בתורה, ורק דגם עיקר התנאתו בטלה משום דלא ידע דמחיל, ואף אם תהא התנאתו שלא על מה שכתוב בתורה, מ"מ כל דלא ידע ומחיל הרי היא בטלה, או דנימא דהטעם דלא ידע דמחיל אינו מועיל כלל לבטל ההתנאה, ורק דכיון דמתנה על מה שכתוב בתורה, דתנאו בטל בכל מקום, ורק בממון הוא דתנאו קיים, וע"ז הוא דמהניא הא דלא ידע דמחיל דשוב לית ביה העדיפותא דדבר שבממון, והדר דינו להיות כדין מתנה עמש"כ שלא בדבר שבממון דתנאו בטל, ונראה דבזה הוא דפליגי הרמב"ם והתוס' וכו', והתוס' ס"ל, דלפ"מ דמסקינן טעמא דרב משום דלא ידע ומחיל, א"כ שוב אין הדבר תלוי כלל במתנה עמש"כ בתורה, ורק דבלא"ה אין כאן מעשה התנאה כלל משום דלא ידע אותה ולא גמר בדעתו ההתנאה ומחילת הממון, וע"כ כל שלא ידע בעיקר הדין ממון אם יבא לכלל ירושה או לכלל שמיטה, ממילא מקרי לא ידע, ולא גמר ומחיל ולא גמר והתנה, ולהכי הוא דכיילינהו התוס' בכלל לא ידע דמחיל דההתנאה בטלה, עכ"ל.

והדברים צע"ג, דהיאך מצינו למימר לדעת התוס' דהא דלא ידע ומחיל לא תלי כלל בהא דמתנה עמש"כ בתורה, הרי בסוגיא דכתובות מבו' דכל הא דל"מ תנאו, הוא רק אם ירושת הבעל דאורייתא, או אם עשו חכמים חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, והרי דאם אי"ז מתנה עמש"כ בתורה, תנאו קיים, אף דלא ידע ומחיל, וכמש"כ המהרש"א, והרמב"ן דס"ל דהא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל הוא אף בדבר הרשות, הוכיח מסוגיא דהתם שלא כד' התוס'.

עוד ילה"ע בזה, שכבר נת' לעיל סק"ה, דאי נימא דהא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, הוא אף במחילה שבדבר הרשות, הרי ודאי מסתברא מילתא דהוא רק באונאה שהוא סבור שאין בו אונאה, אך בהתנה שלא יירשנה, הגם דלא ידע אם תמות היא קודם, שפיר הוי מחילה, דהוי זה ככל מחילה על תנאי דמהניא, בגוונא דלי"ב משום אסמכתא, ולדעת הרמב"ם לעולם ליכא במחילה משום אסמכתא.

ולפ"ד הגר"ח צ"ל, דל"ד לכל מחילה על תנאי, דהתם דהממון הוא שלו בודאי, שפיר גמר בדעתו ומחל אף מספק, אך בהני גווני הוי הספק אם יש לו זכות ממון כלל, ובכה"ג הוא דאמרינן דלא גמר בדעתו ומחל, וצ"ע בזה.[[2]](#footnote-3)

ז] בשו"ת הרמב"ן סימן ס"ד הובא בבעה"ת שער ס"ד ח"א כתב, דמהני הקנאה ומחילה בדבר שאינו קצוב, וכתב ע"ז, ז"ל, ולענין אונאה שחלקו בין בסתם בין במפרש, ההוא טעמא רבא הוא, משום דבסתם ליכא מחילה דהא כשאר כל מו"מ הוא, ובכל מו"מ נמי כל אחד יודע שחברו מעלה בדמי ממכרו כמו שיוכל לעלות ורחמנא אמר לא תהוי מחילה בכדי שיראה לתגר או לקרובו, הא לענין מתנה ולענין שעבוד כיון דמחית נפשיה להאי ספיקא גמר ומשעבד, עכ"ל.

ובשעה"מ ובנתיה"מ סימן ס' סק"ד כתבו עפי"ז, דזהו טעמא דהטור דס"ל דבמומין מהני תנאו אף בסתם, דמומין ל"ה בכלל אונאה, ולי"ב להגזה"כ דלא תועיל מחילה זו.

וצ"ע היאך ד' הרמב"ן אלו מתישבים עם דבריו בכתובות דפ"ד. שכתב דכל דלא ידע ומחיל לא מהניא מחילתו אף בדבר הרשות, והכא כתב דכל הא דל"מ מחילה זו הוא רק באונאה.

ובעיקר ד' הרמב"ן צ"ע, דא"כ מ"ט אמרו בגמ' דעד כאן לא קאמר ר"י התם אלא דידעה ומחלה, הרי בשכו"ע הי' מועיל גם אם לא ידעה ומחלה, דכל הא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, הוא רק באונאה, דע"ז גופא הוא שנאמר איסור אונאה.

עוד צ"ע בזה מסוגיית הגמ' לקמן דס"ז. דמייתינן מאונאה דמחילה בטעות ל"ה מחילה, ודחינן דהתם לא ידע דאיתי' אונאה דמחיל גבי', ולפ"ד הרמב"ן דהוא דין מסוים באונאה, שאסרה תורה אף שהמתאנה מוחל, כל שאינו יודע שיש בו אונאה, והוא מוחל מספק, א"כ היאך בעינן לאתויי מינה לעלמא דמחילה בטעות ל"ה מחילה, וצ"ע בכ"ז.

ח] בלח"מ פי"ג ממכירה ה"ג הק' במש"כ הרמב"ם שם דהאומר לחבירו ע"מ שאין לך עלי אונאה יש לו עליו אונאה, משום שאינו יודע כמה אונאה יש בו כדי שימחול, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט משמיטה ה"י דע"מ שלא תשמטני בשביעית תנאו קיים, והתם נמי הרי לא ידע ומחיל.

ובש"ך סימן ס"ז סק"ג כתב, ז"ל, אבל אם התנה עמו כו', עי' לקמן סימן רכ"ז סכ"א גבי אונאה דל"מ לשון זה, שאני התם דלא ידע דאית ביה אונאה משא"כ הכא, עכ"ל, והיינו כמש"כ הרמב"ן ודעימי', דכל הא דל"מ באונאה משום דלא ידע ומחיל, הוא רק משום שהוא סבור שאין בו אונאה, ומשא"כ בשאר דוכתי דנחית לספיקא ומחיל, שפיר מהניא מחילתו.

אך צ"ע בזה בל' הרמב"ם, שכתב דהא דל"מ הוא משום שאינו יודע כמה אונאה יש בו כדי שימחול, וכבר דקדקו האחרונים ז"ל מזה, דאף היכא שפירש לו המוכר שיש בזה אונאה, ואך שאין הלוקח יודע כמה הויא האונאה, ל"מ מחילתו, ובכה"ג לכאו' ק' לומר שהוא סבור שאין אלא אונאה מועטת, ועוד דא"כ תחול המחילה על אונאה זו, ועי' עד"ז בנתיה"מ סימן רכ"ז סקי"ד, וי"ל, ואפ"ה ל"מ מחילתו, וא"כ הדר תיקשי דמ"ש מע"מ שלא תשמטני בשביעית דתנאו קיים, אף דלא ידע ומחיל, דשמא יפרענו קודם שביעית.

ט] ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, שהרי בטעמא דהרמב"ם דל"מ מחילתו כל שאינו יודע כמה אונאה יש בו, פירשו האחרונים דאזיל לטעמי' דס"ל דל"מ הקנאה על דבר שאינו קצוב, וה"נ ל"מ מחילה ע"ז, ועי' בתשו' הרמב"ן סימן ס"ד שהובאה בסה"ת שער ס"ד ח"א, דמבו' בדבריו דלדעת הרמב"ם יל"פ כן, ועי' טור סימן רל"ב שפירש כן בדעת הרמב"ם לגבי תנאי במומין, וה"ט ל"ש אלא באונאה, דאינו יודע כמה אונאה יש בו, והוי מחילתו על דבר שאינו קצוב, אך בע"מ שלא תשמטני שביעית שהוא דבר קצוב, שפיר מהניא מחילתו

אך מד' האחרונים ז"ל שלא תירצו כן, נ' דס"ל דגם בשביעית חשיב כדבר שאינו קצוב, שהרי אפשר שלא יפרענו כלל קודם השביעית, ותהא המחילה על כל החוב, ואפשר שיפרענו מקצת מן החוב קודם השביעית, ולא תהא המחילה אלא על מקצתו, וצ"ע בזה.

1. אך יל"פ ד' הנמו"י כמש"נ לעיל לדעת הרמב"ן, דכל הא דל"מ היכא דלא ידע ומחיל, הוא משום דל"מ להתנות שלא יתחייב לו, אלא ברצונו של זה, דבלא זה הו"ל מתנה עמש"כ בתורה, וכל דלא ידע ומחיל, ואי"ז ברצונו של זה, ל"מ תנאו, וזהו שכתב הנמו"י, דכיון דל"מ טעם מחילה, ואי"ז ברצונו של זה, ל"מ התנאי לעקור ד"ת, אך לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הנמו"י בריש הסוגיא שפירש דהתנאי הוא ע"מ שלא יתבע האונאה, דבפשוטו לפ"ז אין התנאי בא כלל לבטל עיקר החיוב, אך באמת ל' זה מקורו מד' הרמב"ן, ואם נבא להשוות ד' הרמב"ן בסוגיין לדבריו בב"ב, בע"כ דל' זה מתפרש כעקירת החיוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה המאירי הביא דיש מי שאומר מכח סוגיא זו, בראובן שלא הי' יודע שהי' שמעון חייב לו כלום, ובא שמעון אצלו ואמר לו הריני חייב לך והילך סלע זו ע"מ שתמחול לי כל חוב שיש לך עלי, ואפי' יזדמנו לך עדים, וראובן זה נשמע לו ומחל ואח"כ נזדמנו לו עדיו, שאין מחילתו מחילה, וכמו שאמרו בכאן מי ידע דמחיל וכו', ואין הדברים נראין לי, שבאונאה ה"ה רואה וסובר שאין שם אונאה, אבל זה אין כאן אומדן הדעת שלא יהא חייב לו, אדרבה ראוי לו לדון בעצמו מפני מה זה מחזר אחר מחילתו, ואחר שכן ודאי מחל, עכ"ל, ועד"ז כתב המיוחס לריטב"א.

   והנה מדעת הסוברים דל"מ מחילתו בכה"ג, מבו' בפשוטו כמש"כ הגר"ח בדעת התוס', דאף בעלמא ל"מ מחילה היכא שהדבר ספק בידו.

   אך י"ל, דהא דס"ל דחשיב התם כלא ידע ומחיל, הוא משום דס"ל דאף בכה"ג, כיון שאין ראובן יודע שהי' שמעון חייב לו כלום, ה"ה סבור שבודאי טעות הוא, וע"כ הוא דדמי לאונאה דל"מ מחילתו, וצ"ע בזה.

   ובעיקר דבריהם צ"ב, דמבו' בדבריהם דכל הא דל"מ מחילתו, הוא רק משום דלא ידע שיזדמנו לו עדים, אך אם לא יבואו עדים לבסוף, ודאי מהניא מחילתו, אף דאינו יודע אם הוא חייב לו, וכנראה היינו, דכל הא דל"מ מחילתו בדלא ידע, הוא רק משום שאם הי' יודע שיוודע לו ד"ז, לא הי' מוחל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)