מליקה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין יט: הערות בענייני מליקה שלא בעיון!!!

**א. מחזיר סימנין-**

מבואר בסוגיא פלוגתא דאמוראי אי מחזיר סימנין ומולק או שמולק דרך המפרקת.

לקמן כז: דרשינן ראשו של זה ממול עורף ואין ראשו של אחר ממול עורף, ותינח לרבי ינאי דמולק גם המפרקת וא"א לעשות בחזרת סימנין שפיר דריש ראשו של זה וכו' דבשחיטה א"י לשחוט דרך המפרקת, וכן למ"ד דס"ל אף מחזיר סימנין י"ל דעכ"פ בכה"ג יש פסול בשחיטה, אבל למ"ד דדוקא מחזיר סימנין ה"נ בשחיטה כה"ג כשר ואיך יפרש דרשא דראשו של זה?

ובפשוטו

ובתוס' בסוגיין הק' מאי קאמר מסתברא וכו' הא תיובתא גמורה היא ממתני', וכתבו דאף מ"ד דמצות מליקה מחזיר סימנין מודה דבדיעבד כשר גם בלא חזרה, אולי בזה קאי הדרשא, אבל שיטת רש"י בסוגיא דאף בדיעבד אינו כשר אלא במחזיר סימנין, ולשיטתו צ"ע.

וכן לדעת הי"מ שהביא הריטב"א דמליקה צריכה שבירת מפרקת, יש מקום ליישב דכלפי זה באה הדרשא דממול עורף, עיין לקמן מד' השרידי אש, אבל לשיטת רש"י שאי"צ למלוק המפרקת תיקשי.

בפשוטו היה נראה דלהאי מ"ד החילוק בין שחיטה למליקה אינו במה צריך לחתוך רק עיקר החילוק הוא מאיזה צד חותך, ומצד העורף פסול בשחיטה אף שחותך רק הסימנין בלא מפרקת.

אבל בסוגיין מקשינן מאי אריא מולק אפי' שוחט נמי, נראה דפשיטא להגמ' דאף בשחיטה כשר כה"ג וצ"ב דע"כ קרא דראשו של זה אתא למעוטי כה"ג.

א. בלב אריה כתב חידוש בזה, דלמ"ד דיליף ראשו של זה וודאי אסור שחיטה מן העורף ולא מצד טריפה בשבירת המפרקת אלא שהצריכה תורה שחיטה דוקא מצד הצואר, וקו' הגמ' היא דוקא לבני רבי חייא דמסתמא אזלי בדעת אביהם ר"ח לקמן כז. דלית ליה האי דרשא וממילא גם בשחיטה כשר מן העורף.

ובזה יישב קו' התוס' היאך אמרינן 'מסתברא' והא תיובתא גמורה היא, ובתוס' כתבו דאף לבני ר"ח אינו אלא לכתחילה אבל בדיעבד כשרה גם דרך המפרקת וגם בזה קאי מתני' ובשחיטה כה"ג פסול.

אבל ברש"י שם מבואר לא כן ואף בדיעבד פסול, ותיקשי קו' התוס' ולפי הנ"ל אין כאן קו' גמורה ממתני' דאימור ס"ל כמ"ד דדריש ראשו של זה.

ועפי"ז מתיישב ד' הר"מ א-ט "וצריך שישחוט מן הצואר ואם שחט מהצדדים כשר", ולא הביא הדין של שחיטת עורף והחזיר סימנין כשר, עי' מ"מ, ובאמת בשו"ע כ-ג פסק דכשר.

אבל לפי הנ"ל הרי באמת למ"ד דיליף ראשו של זה פסול בשחיטה מן העורף אף בחזרת סימנין.

וע"ע ברגמ"ה כ. מפרש מימרא דר' ינאי יקבלו הרובין וכו' דאתא למימר דאף בחזרת סימנין פסול, ונתבאר ענין זה עוד במקו"א בדין שחיטה מן הצואר.

ב. בשרידי אש יו"ד-ו פרק ב' כתב דצ"ל דלמ"ד מחזיר דרשא דראשו של זה היינו לומר דבשחיטה אינו חייב דוקא מן העורף ויכול גם מהצוואר אבל לעולם אין פסול בשחיטה מהעורף

ג. עוד כתב דילפינן זה לענין צפורן דכשר במליקה ופסול בשחיטה, וכנראה זה כוונת הריטב"א בסוגיין דלמ"ד מחזיר סימנין הא דקרי לה מליקה הוא משום שנעשית בצפורן וזה החילוק היחיד בין שחיטה למליקה [מיהו אינו מבואר בריטב"א דע"ז קאי דרשא דראשו של זה][[1]](#footnote-2).

והביא מקור לזה מהחת"ס ע"ד התוס' כז. דפי' מה דאמר דלא לשוייה גיסטרא היינו שישחוט מן הצואר ולא מן העורף, ותמה בתו"ח ל"ל קרא לזה ותיפו"ל משום ראשו של זה וכו', ותי' דיל"פ ראשו של זה קאי לענין מליקה בצפרנו משא"כ שחיטה רק בסכין.

**ב. אם צריך למלוק מפרקת-**

פליגי אמוראי אי מחזיר סימנין כשר במליקה, ופירש"י "וחותך הסימנין לבדן", וכן אח"כ כתב "אם החזיר הסימנין וחתכן לבדן כשר" היינו בלא מפרקת ודוקא למ"ד שאינו מחזיר סימנין המליקה מתחילה מהמפרקת והיא חלק מהמליקה ואינו עושה טריפה.

והריטב"א הביא שיש חולקים על רש"י וס"ל דאף למ"ד מחזיר סימנין צריך אח"כ לחתוך את המפרקת, והוא ברמב"ן כז:.

בטעמו של רש"י נשנו כמה אופנים:

א. מהרש"א פי' שהוא דוקא בחטה"ע משום לא יבדיל לכך אסור לחתוך את המפרקת אחר הסימנין [אבל בעוה"ע שפיר יכול לחתוך מפרקת].

בראש יוסף ונאו"י ו-ז דחו דבריו מדאמרינן כ: גבי עוה"ע דמה שאינו בשחיטה אינו חלק ממצות הבדלה א"כ ה"נ בחטה"ע אינו נכלל באיסור לא יבדיל.

כנראה הוא פלוגתת הרשב"א ורא"ה בתוה"ב ריש ש"ב, שהרשב"א הביא הדין של גיסטרא שלא יחתוך המפרקת אחר השחיטה, והרא"ה חלק ע"ז שאין פסול בשחיטת מפרקת, והוסיף דלפי"ז בבהמת קדשים נמי מותר לחתוך המפרקת דהא לא כתיב ביה לא יבדיל.

ובמה"ב תמה עליו מה ענין לא יבדיל כאן והרי אמרינן כ: ישנו בשחיטה ישנו בהבדלה, כקו' אחרונים הנ"ל, ודעת הרא"ה מבואר דאף דלענין לחייב בעוה"ע שבירת מפרקת אינו בכלל הבדלה מ"מ בחטה"ע א"י לחתוך מפרקת וג"ז הוא בכלל לא יבדיל, והוא ממש כד' מהרש"א.

אבל הדברים צ"ב רב, וראיתי בחי' הגר"ח עהש"ס [הנדמ"ח] שנראה ג"כ שדרך בשיטה זו ובארה היטיב, דהנה שיטת הר"מ פ"ז ה"ו מעה"ק שגם בחטה"ע יכול לשחוט שני סימנין ולא יבדיל איירי במבדיל כל הראש, עיי"ש בכ"מ.

ובלח"מ תמה ע"ז דהא מבואר כ: כל דליתיה בשחיטה ליתיה בהבדלה ואיך יתכן לאסור משום לא יבדיל את שחיטת הראש?

ובאר הגר"ח דדעת הר"מ דכל שהוא בכלל המליקה כגון מפרקת ורוב בשר נמי הוא בכלל הבדלה, שהרי גם זה חלק מהמליקה, ורק לענין הסימנין שאינם חלק מהמליקה מצד עיקר דין מליקה רק משום דבעלמא בכל שחיטה צריך לחתוך הסימנין ה"נ במליקה, בזה אמרינן דכל שאינו בשחיטה אינו במליקה.

ועיי"ש עוד מה שהאריך לבאר שיטת הר"מ בביאור הסוגיא זבחים סה:.

ב. השיב משה-כג רצה לפרש שיש לאסור חיתוך המפרקת מטעם גיסטרא וכשיטת רש"י כז. שבכל שחיטה אסור לחתוך את המפרקת, ולמ"ד מצות מליקה מחזיר סימנין לא התירה תורה לעשותו גיסטרא יותר מכל שחיטה.

ג. בנאו"י ו-יד באר דעת רש"י דס"ל דלמ"ד מחזיר סימנין הרי חיתוך המפרקת אינו מכלל המליקה ועיקרו בחיתוך הסימנין כמו שחיטה.

וע"ע ברעק"א כא. נראה שפי' כן כוונת רש"י, ועפי"ז דן שיכול לחתוך את המפרקת בסכין ואי"צ עצמו של כהן.

רעק"א שם מבואר שנקט דלעולם אין המפרקת מכלל המליקה, וגם למ"ד אף מחזיר סימנין ומולק שיכול להתחיל מהמפרקת מ"מ אינה חלק מהמליקה.

ועיין ברש"י כ: ד"ה וכי מבואר שבמליקה אינה נעשית טריפה ע"י שבירת המפרקת משום דדרך שחיטה היא, ולפי"ד רעק"א מתבאר חידוש דכל שהוא דרך שחיטה אינו נעשה טריפה בזה אף שאינו חלק מהמליקה ממש, ועמד בזה בשרידי אש א-קעג, עיי"ש מו"מ בזה.

ועפי"ז תמה רעק"א מהא דמבואר כא. דבחטה"ע צריך לחתוך סימן אחד ורוב בשר עמו, והרי לדעת רש"י אין מליקה אלא בסימנין והשאר אינו מכלל המליקה וגם אין דין הבדלה בחטה"ע, א"כ למה צריך לחתוך רוב בשר?

מיהו בנאו"י וש"א הוכיחו דוודאי המפרקת בכלל המליקה והביאו מתוס' זבחים ל. דאף במפרקת יש פיגול כדין חצי מתיר[[2]](#footnote-3).

ואף אם נימא שהתוס' פליגי על רש"י הרי התוס' הוכיחו כן מזבחים סה. דלאביי יש שני מתירים בחטה"ע מפרקת וסימן אחד ע"כ שהמפרקת היא בכלל המליקה.

ופי' האחרונים דלמ"ד אף מחזיר יש שני אופנים במליקה, שעיקר דין מליקה הוא להתחיל מן המפרקת והיא חלק מהמליקה, אלא שיש אופן נוסף של מליקה שעושה אותה כשחיטה היינו בסימנין לחוד ואז המפרקת אינה בכלל המליקה [וכנראה מה"ט כתב רש"י דלכתחילה מצוותו דרך המפרקת היינו שיעשה תורת מליקה ולא תורת שחיטה].

אלא שאם מתחיל מהעורף ושובר המפרקת א"א לבוא מתורת שחיטה, דא"כ הו"ל טריפה [ושלא כש"כ לפי"ד רעק"א דכל שבמציאות הוא דרך שחיטה סגי דלא חייל טרפות], ולכך צריך לבוא דוקא מתורת מליקה, וכן אם עושה בצפורן ל"מ אלא מתורת מליקה ולא מתורת שחיטה.

[ובעיקר הנידון אם מפרקת היא חלק מהמליקה, ילה"ע דהנה מבואר כח. דאף לראב"א דשחיטת עוף היא בושט ולא בקנה מ"מ מהני שדרה ומפרקת בצירוף קנה להכשיר, ומבואר לכאו' שהוא חלק מהמליקה דאל"כ איך יצטרף להכשיר, וכ"כ בנאו"י ו-י, מיהו בביה"ל ב-טז וחזו"א ג-כח נקטו דאף לענין חולין מהני קנה בצירוף מפרקת ורוב בשר [עיי"ש מש"כ עפי"ז בקו' הכו"פ מגמ' מ: דמשכח"ל שחיטה בח"ק פגום והיאך יתרץ לה ר"א ב"א ולפי הנ"ל איירי בצירוף מפרקת] אבל דבריהם מחודשים בסברא.

וע"ע בס' שחיטת חולין שהאריך בדין זה אם מליקת המפרקת הוא חלק מהמליקה].

**ג. ראיית הריטב"א וכי מתה עומד ומולק-**

בריטב"א מסיק כדעת רש"י שאי"צ לחתוך המפרקת דאחר שחיטת הסימנין אין טעם למלוק המפרקת דאטו מתה עומד ומולק [כנראה הוא ראיה לחוד אבל יסוד הדבר משום דמפרקת אינה בכלל המליקה].

מבואר בד' הריטב"א חידוש דאף כלפי מליקת המפרקת שייך לומר וכי מתה עומד ומולק שג"ז עניינו להוציא את החיות מן הבהמה.

והנה במהרש"א כ: הק' לפי"מ דס"ד וכי מתה עומד ומולק ופירש"י דהא עוף בסימן אחד מתה, א"כ היאך אמרינן כא. דחטה"ע מולק סימן אחד ואח"כ רוב בשר הרי מתה עומד ומולק?

וכתב מהרש"א דכוונת רש"י כשא"ר דדוקא אחר רוב בשר ומפרקת חשיב מתה בסימן אחד, וכשי"ת לקמן דלא כפשטות לשונו של רש"י.

אבל במקד"ד בקובץ עניינים כתב ליישב קושייתו דברוב בשר לא אכפ"ל דמתה ודוקא בסימנין שעיקרן להוציא את החיות יש חסרון של מתה, ולהנ"ל מבואר בריטב"א לא כן רק כד' מהרש"א.

ובעיקר קו' מהרש"א י"ל לפמש"כ אחרונים טעמו של רש"י דע"י סימן חשיבא כמתה משום שכל שנשחטה בסימניה שחיטה כשרה חשיבא כמתה.

והרי מה דחשיבא שחיטה כשרה הכא הוא משום שהועילה לקיום דין מליקה, וכל דבעי רוב בשר מדין מליקה אכתי לאו שחיטה מעלייתא היא ולא חשיבא כמתה, ורק אם אי"צ לעשות אחריה מידי חשיבא כמתה, ועיין שטמ"ק זבחים סה: בהשמטות בסו"ד עמד בזה, עיי"ש].

והנה נתקשו האחרונים סתירת ד' הריטב"א, דהנה לקמן כ: א"ל אביי ותיקשי לך עוה"ע דבעיא שני סימנין וכי מתה עומד ומולק, ופירש"י "דהא וודאי עוף בחד סימן מתה", והיינו כדחזינן דסימן אחד בעוף מועיל לשחיטה.

והראשונים והריטב"א מכללם תמהו עליו דוודאי אינו חשוב כמת בסימן אחד ואף בשני סימנין קי"ל שחט בה שניים הרי היא כחיה לכל דבריה [ודוקא ע"י מפרקת ורוב בשר אמרינן דהוי כמת], ועיין לקמן עוד בזה.

ולפי"ז צ"ע סתירת הריטב"א דה"נ הכא אף אחר שחיטת הסימנין לא חשיבא כמתה, ואיך נקט שא"א לחתוך מפרקת משום מתה עומד ומולק.

וכן מבואר להדיא בשטמ"ק זבחים סה: שאין חסרון בשבירת מפרקת אחר שני סימנין משום מתה עומד ומולק מה"ט, ודעת הריטב"א צ"ע.

ועיין בזה בשרידי אש יו"ד-ו במכתב של בעל חלקו של יוסף אות יד משכ"ב.

**ד. בד' הריטב"א בשיטת הי"מ-**

בריטב"א הביא דעת הסוברים שצריך לחתוך המפרקת אח"כ, וכתב:"ודאמרינן כ. מאי איריא מולק אפי' שוחט נמי, לענין הכשר שחיטה דהיינו בסימנין לבדן מן העורף כשרה", ובאר בשרידי אש יו"ד-ו (פרק ראשון) שהוקשה לו דהא בשוחט כה"ג וודאי פסול שהרי שוחט את המפרקת אח"כ וכדעת רש"י כז. דבשחיטה פסול כה"ג משום גיסטרא, וע"ז דחק כוונת הגמ' דבשחיטה לענין הכשר שחיטה היינו בסימנין לבדן כשר.

ומזה הוכיח בשרידי אש שם דלא כש"כ בשו"ת השיב משה-כג דבעוף אין פסול גיסטרא.

אבל עיי"ש בפרק שני מש"כ לפרש ד' הריטב"א באופן אחר, ותו"ד בקצרה דהנה דרשינן כז: ראשו של זה ממול עורף ואין ראשו של אחר ממול עורף, וכבר הערנו לעיל למ"ד מחזיר סימנין דוקא א"כ בשחיטה נמי כשר ומהו דדרשינן ולא ראשו של אחר?

ולהך י"מ יל"פ דגלי לן קרא דדוקא במליקה צריך גם לשבור המפרקת אבל בחולין אי"צ לשבור המפרקת אחר שחיטת הסימנין, ועוד יתכן דאף אסור לו לשוברה.

וזה הק' הגמ' ממתני' דשוחט מן העורף שחיטתו פסולה, והבין הריטב"א דלשון הגמ' מסתברא משמע שאינו תיובתא גמורה וכש"כ התוס', ופי' הריטב"א דאין כאן תיובתא דיל"פ דאף אינהו מודו דדרשינן ראשו של זה ובשחיטה אסור לו לשחוט את המפרקת אחר השחיטה [והוא גזיה"כ מיוחדת להאי מ"ד אבל להלכה וודאי יודה הריטב"א שאין פסול גיסטרא בשבירת מפרקת בחולין דלא כרש"י כז., ודו"ק].

אלא דקו' הגמ' מלשון המשנה השוחט מן העורף פסול משמע בכל אופן והרי למ"ד מחזיר סימנין מתני' איירי בכה"ג ואיך סתם לן תנא דבכל אופן בשחיטה פסול והרי אם לא שבר המפרקת שפיר כשר [וא"ש הערת האחרונים שלא הק' הגמ' מעצם הדין דכשר במליקה פסול בשחיטה רק מהא דשוחט מן העורף].

וזה כוונת הריטב"א דשוחט מן העורף היינו לענין הכשר שחיטה בסימנין לבדן יש להכשיר ודוקא בזה הק' הגמ' מלישנא דמתני' אבל אם היה שוחט המפרקת וודאי פסל.

[אלא שעיקר דבריו דחוקים קצת לפרש הא דראשו של זה ממול עורף לענין אם מותר לשבור המפרקת אחר שחיטה שאי"ז ענין להא דממול עורף, אבל בלא"ה נתבאר לעיל מהחת"ס דראשו של זה קאי לענין דמליקה כשרה בצפורנו ולא לענין ממול עורף].

וע"ע מש"כ בכ"ז בענין גיסטרא.

**ה. וכי מתה עומד ומולק-**

כ: מקשינן לזעירי דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה מטמאה בנבילה א"כ מליקה אחר ששבר המפרקת ורוב בשר מולק הסימנין וכי מתה עומד ומולק, אמר אביי ותיקשי לך עוה"ע דבעיא שני סימנין וכי מתה עומד ומולק.

רש"י פי' דאחר סימן אחד בעוף ה"ה מתה, והבינו הראשונים כוונתו דסימן אחד בעוף בעלמא עושה נבילה כדחזינן שבשחיטה סגי ליה בסימן אחד להמיתו.

וכעי"ז מבואר בריטב"א יט: שהבאנו לעיל דא"א לומר דאחר מליקת סימנין צריך למלוק את המפרקת שהרי מתה עומד ומולק, והיינו דאחר שני סימנין הויא כמתה.

תמה ע"ז הרשב"א דהא אף בבהמה שנשחטו בה שני סימנין שלא כדין אינה נבילה מיד עד שתמות כמבואר במתני' קיז: וא"כ ה"נ בעוף דסגי ליה בחד סימן וודאי אינו נבילה מיד?

הרשב"א רצה לפרש דכוונת אביי דאפי' את"ל דליתא לזעירי ומפרקת ורוב בשר אינו עושה נבילה מ"מ בצירוף סימן אחד וודאי היא נבילה, עיי"ש באורך.

ובשיטת רש"י:

א. בחי' הר"ן ובמהרש"א כתבו דאף הוא כוונתו בצירוף מפרקת ורוב בשר כשא"ר, ובשטמ"ק גרס ברש"י '**דהאי** עוף בסימן אחד' וכו' כנראה כיון לזה[[3]](#footnote-4).

ב. בברית אברהם יו"ד-כב ואחיעזר ב-ז כתבו ליישב דעת רש"י דדוקא בבהמה שנשחטו שני סימנין אינה נבילה אבל בעוף בסימן אחד הוי נבילה מיד משום דזוטר חיותיה.

וע"ע בחת"ס יו"ד-כג הוכיח מקו' הגמ' וכי מתה עומד ומולק דעוף בסימן אחד מתה אף לענין טומאה דאל"כ לא חשיב מתה כש"כ הרשב"א מב., מיהו לפמש"כ הראשונים לק"מ דהכא משום מפרקת ורוב בשר מקשי.

ועכ"פ בחת"ס תמה ע"ז דא"כ תיקשי קו' הגמ' לב: דליתני במתני' נמי הא דחזקיה ומשני דלא קתני מה דמטמא מחיים, ואכתי תיקשי במתני' דא"ט בעוף פסוה"ג דמטמא והוי נבילה א"כ ע"כ תנא נמי נבילה המטמאת מחיים ה"נ ליתני דחזקיה.

ובדב"א ח"א ב-יד הביא מהגדול ממינסק שתמה ע"ז מגמ' קב. דאף אחר שחיטת עוף יש בו משום אבמה"ח ואסור לב"נ.

מיהו בתוס' פד. כבר צידדו לחלק בין עוף לבהמה דעוף זוטר חיותיה חשיב כמת אף במפרכסת טפי מבהמה, אלא שכתבו שאינו מסתבר לחלק בזה, וצ"ע היאך ס"ד לומר כן הא גמ' ערוכה היא לקמן וכבר נתקשה בזה באחיעזר שם ע"ע.

ואולי יש לחלק קצת בין ישראל לב"נ עיין תבו"ש לג-ה בשיטת הר"מ דנקו"ה נבילה מחיים דאין בו משום אבמה"ח לישראל רק לב"נ, דדוקא בישראל מוגדרת חיותו ע"י הסימנין משא"כ בב"נ, אבל באמת לא מצאנו בדבריו כן אלא לענין איסור נבילה ולא לענין טומאה.

אח"כ ראיתי בהג' מהרש"ם על התוס' פד. שכבר נתקשה מגמ' קב. הנ"ל וכתב די"ל ב"נ שאני.

והביא מגמ' עה. שצידדה די"ל דטריפות הוי כמיתה דוקא בבהמה שיש בה פרשת טריפה משא"כ בדגים שאין בהם טרפות אינו נחשב כמיתה גבייהו.

ג. בדב"א ונאו"י ו-ב וקה"י-יב פי' ד' רש"י עפי"ד תוס' פד. דבשחיטה כשרה חשיבא כמתה, וא"כ ה"נ בעוף שנשחט סימן אחד חשיב כמת.

והוסיף בקה"י דצ"ל דסימן אחד מועיל גם בעוה"ע להיתר השחיטה שלה אלא דלענין עבודת הקרבן בעיא שני סימנין.

והוכיח כן מדאמרינן זבחים סט. דעוה"ע יצאה מידי טומאת נבילה בסימן אחד.

[אלא שבסוגיא כט: תמהנו ע"ז דא"כ יתחייב משום שחוטי חוץ בעוה"ע בסימן אחד ואי"צ להא דעשה בה מעשה חטאת, וצל"ע].

בנאו"י דחה דדוקא בשחיטה המתרת באכילה אמרינן כן ולא סגי בשחיטה כשרה ומליקה אינה מתרת באכילה, והביא כן מרשב"א ב"ק עז. מש"כ להקשות גבי פרה ל"ל טעמא דהיתה לה שעה"כ תיפו"ל משום דראויה לפדיון ואף דשיטת התוס' דישראל בטהורה הויא כמתה ול"ח בת העמדה והערכה מ"מ הכא בפרה שאין השחיטה מתרת באכילה לא חשיבא כמתה [עיי"ש בנאו"י מש"כ להוכיח דאף לרבנן דשחיטה שא"ר שמה שחיטה אמר הרשב"א כן][[4]](#footnote-5).

כדבריו מבואר בשטמ"ק זבחים סה: בהשמטות עיי"ש שנתקשה בסו"ד היאך מולק את רוב בשר והוא אחר שני הסימנין וכי מתה עומד ומולק, וז"ל:"דגבי רוב בשר וכו' חשיבא כמתה גמורה אבל גבי שני סימנין אמרינן השוחט בהמה טמאה לעכו"ם אינו מטמא טומאת נבילה וכו' ואע"ג דלגבי בהמה טהורה חשבינן ליה כאילו אין בו חיות כלל כי שחיט בה שנים היינו משום דשריא בשחיטה לאכילה אבל עוה"ע דלאו בר אכילה היא חשיבא חיה אפי' אחר חתיכת שני סימנין", והוא ממש כד' הנאו"י.

**ו. פסולי מליקה-**

מבואר בגמ' שיש פסול הגרמה במליקה, וברשב"א כתב שאין פסולי שחיטה נוהגים במליקה, רק הגרמה נוהגת משום דלא קרינן ביה ממול עורפו והיינו שהוא דין בפנ"ע במליקה ואינו מתורת פסול הגרמה בשחיטה.

ועוד מבואר ברשב"א דאף שהיה אינה פוסלת במליקה.

אבל הר"ן בחי' הביא מהרא"ה דמ"מ שהיה פוסלת שהרי סו"ס הפסיק ואינו מצטרף למליקה אחת, והיינו דשהיה לאו מתורת פסול נגעו בה אלא שאין מצטרפות שני השחיטות להדדי.

והבאנו במקו"א ד' הדב"א דשני דינים איכא בשהיה גם הפסקה מסברא וגם פסול חיובי מהלמ"מ, וגבי מליקה לא ילפינן שום פסולים אבל מ"מ מפסקת השהיה את השחיטה.

ועפי"ז הבאנו במקו"א מש"כ לתרץ הסוגיא זבחים סה: מ"ט לא יהיה פסול שהיה בין סימן לסימן גבי עוה"ע כמו שהיה במיעו"ב, דגבי מליקה לא נתחדש פסול חיובי של שהיה לפסול את כל השחיטה מחמתו, ועוד נתבאר במקו"א.

אבל בנאו"י-יז כתב דל"מ כן בלשון הרא"ה שכתב ז"ל:"מיהו שהיה וודאי פסלה במליקה אלא דלא איצטריך לאשמועינן דכיון דמלק חציו של סימן ואיטרפא לה ושהה אח"כ כיון שהשהיה מחלקת כי קא מלק טריפה קא מלק והרי היא כאילו נטרפה מעיקרא".

וכתב בנאו"י דלשונו משמע להיפך דוודאי כל דין שהיה שיש בשחיטה יש גם במליקה אלא שאין בו חידוש דתיפו"ל משום דהוי כטריפה שהרי אין השחיטות מצטרפות.

ובאר דלכאו' דבריו תמוהים כיון דבמליקה לא נתחדשו פסולים מנ"ל ששהיה מפסקת, והרי גם דין שהיה מפסקת לכאו' הוא מהלמ"מ ולא מסברא?

וכתב דאולי דעת הרא"ה דס"ל נקו"ה טריפה, ושהיה מסברא מפסקת את השחיטה, וממילא הוי טריפה, אלא דילפינן מהלמ"מ גם חלות פסול ונפק"מ י"ל דע"י שהיה הויא נבילה אף להסוברים נקו"ה טריפה [ונתבאר במקומו כמה נפק"מ לצדד בזה], וממילא במליקה אין נפק"מ מדין פסול זה שהרי בלא"ה קי"ל כר"י דמלק את הטריפה הויא נבילה ואין המליקה מוציאתה מטומאת נבילה, וא"ש כל לשון הרא"ה.

ולפי"ז נסתרו ד' הדב"א ביישוב הסוגיא זבחים דאדרבה מבואר ברא"ה דכל פסול שהיה שיש בשחיטה יש גם במליקה אלא שאין בו נפק"מ במליקה.

ומ"מ גם אם בלשון הרא"ה מתבאר כן הרי הוא משום דלא סבר פסול מיעו"ב אבל כיון דמ"מ מבואר בדבריו יסוד הדברים דשהיה בשחיטה היא פסול ובמליקה אינו פוסל רק מפסיק הרי עיקר הביאור בד' רש"י יתכן מאוד.

והנה בעיקר ד' הרשב"א תמה רעק"א מזבחים סה: דמבואר להדיא דשהיה פוסלת במליקה?

ועיי"ש בדב"א שכתב שגם הרשב"א מודה שיש פסול שהיה מטעם הפסקת המעשה רק אתא למימר שאין בו חלות פסול של שהיה, ולעולם מודה הוא לד' הר"ן, וכמה דוחק הוא, ועיי"ש בנאו"י שדחה דל"מ כוונת הרא"ה לומר שיש שני עניינים בפסול שהיה ובמליקה רק מטעם הפסק הוא, ועוד נתבאר בגדרי שהיה.

ע"ע בקובץ עניינים שיעור המקד"ד-ג דכל ד' הרשב"א איירי בשהיה בין מפרקת לסימן אבל בסימנין עצמם יש פסולי שחיטה גם במליקה.

בשרידי אש יו"ד-ו פ"ה רצה לבאר דעת הרשב"א, דס"ל שאין פלוגתא בין ת"ק לראב"ש בגדר מליקה אם פסלה בה שהיה רק פליגי אם יש פסול שהיה בין מליקה להבדלה לחוד אבל במליקה עצמה אינו פוסל לכו"ע.

ובזה פליגי בדין הבדלה בעוה"ע וכן בלא יבדיל דחטה"ע אם אחר שהיה יש מושג הבדלה או רק כשהוא סמוך לשחיטה ואינו ענין לפסול שהיה דעלמא כלל, ודלא כרש"י ותוס' שם שעיקרו משום מעשה עולה בחטאת, וע"ע בכ"ז בנאו"י-יז.

**ז. קוצץ ויורד-**

כתב הר"מ מצות מליקה קוצץ ויורד וכו' רצה מוליך ומביא רצה דורס, וצ"ב דתחילת לשונו משמע קוצץ ויורד דוקא ולא מוליך ומביא כמבואר בסוגיין דלשון קוצץ היינו בדריסה?

וכתב בתפא"י בסוגיין חידוש בזה דשבירת המפרקת דוקא בדריסה ורק בסימנין איכא למ"ד מוליך ומביא דדוקא בסימנין שייכא הסברא דכל כמה דהוי כשחיטה עדיף טפי [ומ"מ לשון הר"מ סתומה מאוד לפי"ז].

**ח. גדר מצות הבדלה בעוה"ע-**

סוגיא כ: פלוגתת אביי ורבא אם סימן שני בעוה"ע הוא מתורת מליקה הוא הבדלה ונפק"מ אם יש בו חסרון עומד ומולק.

זבחים סה: דעת רבא דפליגי ת"ק וראב"ש אם יש שהיה בין סימן לסימן בעוה"ע.

ועיין דב"א ל"א ב-ט ביאור דעת ראב"ש דלא גרע מעוף חולין שיש בו שהיה בין סימן לסימן, וס"ל ששחיטת סימן שני בעוה"ע אינו רק מתורת הבדלה אלא חלק מעיקר המליקה.

אבל תמה לפי"ז דתיקשי לראב"ש וכי מתה עומד ומולק כדמקשי רבא בסוגיין וע"כ הוא מצות הבדלה לחוד כדאמר רבא בסוגיין [ועיין מה שנביא לקמן בשם האחיעזר דלמסקנא כא. שמולק בלא רוב בשר הדרינן דסימן שני הוא מעיקר המליקה ולא להבדלה בעלמא, ולפי"ז א"ש].

ועכצ"ל דאף שעיקרו מצות הבדלה מ"מ ס"ל לראב"ש דהבדלה הוא חלק מהמליקה ויש בו ג"כ שהיה, וכן צידד בדב"א שם, ובזה פליגי ת"ק וראב"ש עד כמה ההבדלה היא חלק מהמליקה לענין שהיה.

[ובנאו"י ו-ב כתב ליישב עפי"ד האחרונים דמה דחשיבא כמתה בסימן אחד הוא משום שחיטה כשרה, אבל לראב"ש שסימן שני הוא חלק מהמליקה לא תיקשי שהרי עדיין אין כאן שחיטה כשרה.

אבל צ"ע שהרי בס"ד כ: ג"כ סברנו שהוא חלק מהמליקה ולא הבדלה בעלמא ומ"מ מקשי וכי מתה עומד ומולק].

ודעת אביי זבחים שם, לדעת רש"י, דלכו"ע שהיה פוסלת, וא"ש דאביי לשיטתו שאינו מצות הבדלה לחוד רק חלק מהמליקה.

אבל דעת התוס' שם מתבאר דלאביי לכו"ע אין שהיה פוסלת, וצ"ע הרי הוא חלק מהמליקה ולמה אין שהיה פוסלת?

וצריך לחלק דס"ל שיש בו חסרון מתה עומד ומולק שאין כאן מעשה מליקה כלל אבל גם הוא מודה לענין שהיה שעיקרו הבדלה ולא חל בו פסולי שחיטה.

וע"ע תוה"ב ריש ש"ב כתב דפסול עיקור שייך גם בעוף בסימן אחד כיון שאין שני הסימנין ראויין לשחיטה, והוכיח זה מעוה"ע דסוגיין דחזינן שבעוה"ע חותך שני הסימנין, מבואר דאף שיסוד הדין הוא משום הבדלה צריך שיהיה בו מעשה שחיטה והוצאת חיות, וממילא לאביי שפיר יש בו גם חסרון דמתה עומד ומולק.

ועוד נתבארו קצת עניינים אלו בסוגיא דמיעוט בתרא לענין שהיה בין סימן לסימן בעוף.

**ט. עוד בזה-**

לעיל כט: עוה"ע מליק סימן אחד למטה ואחד למעלה עביד בה מעשה חטאת ולכו"ע חייב בשחוטי חוץ אף למ"ד אינה אלא לבסוף.

הק' אחיעזר ח"ב ז-י דהא עיקר השחיטה בעוה"ע אינו אלא בסימן אחד א"כ וודאי הוי שחוטי חוץ ומה אכפ"ל שלא עשה הבדלה ולמה בעינן למעשה חטה"ע?

וכעי"ז הק' בצל"ח כט: סימן אחד בחוץ ואחד בפנים ופירש"י דאיירי בעוה"ע, ופשיטא שיתחייב שהרי עשה שחיטה רק חסר לו הבדלה.

אחיעזר תי' דלמסקנא דשוחט מפרקת בלא רוב בשר אף רבא חזר בו שסימן שני הוא חלק מהמליקה.

אבל ברש"י זבחים מבואר דלרבא אין שהיה לת"ק כיון שאינו אלא מצות הבדלה, משמע דאף למסקנא כן.

וע"ע אחיעזר שתירץ דסוגיא כט: לראב"ש שהוא חלק מהמליקה ולא מצות הבדלה, וכש"כ לעיל מהדב"א.

אבל כבר דחינו זה דא"כ תיקשי ליה לראב"ש מתה עומד ומולק וכש"כ לעיל.

ובאשר לשלמה ב-סב כתב עפ"י הנ"ל שאף שסימן שני עיקרו הבדלה מ"מ הוא חלק מעיקר המליקה, וכדחזינן דלראב"ש יש בו דין שהיה בין המליקה להבדלה, ה"נ לענין שחוטי חוץ בעינן מליקה גמורה וגם הבדלה שלה.

ויש להוסיף דבתוס' הק' על רש"י תיפו"ל משום שעשה בחוץ מעשה שחיטה שמתיר בחולין בסימן אחד, ושיטת רש"י כתבו אחרונים דשחיטת קדשים אינה אלא בשני סימנין, וצריך לומר לפי הנ"ל דאף שיסודו משום הבדלה אינו רק למצות הקרבן אלא שעיקר שחיטת קדשים להתיר אותה באכילה הוא רק בצירוף הבדלה, וצ"ע.

מיהו כ"ז לכאו' דלא כשנ"ת לעיל בדעת רש"י מכמה אחרונים דמתה עומד ומולק היינו משום דסימן אחד סגי להתיר גם בשחיטת קדשים ואי"צ סימן שני אלא לעבודת הקרבן ומצות הבדלה, ויל"ע בזה.

1. וילה"ע קצת דהא בני ר"ח קאמרו להא מילתא ודעת ר"ח טו: דמחובר כשר בשחיטה. [↑](#footnote-ref-2)
2. מיהו בשיטת התוס' בלא"ה כבר הוכיח בנאו"י רסי' ו' דלפי"ד יט: דס"ל דאף למ"ד מחזיר דוקא מ"מ כשר בדיעבד גם בלא חזרת סימנין ע"כ שהמפרקת היא מכלל המליקה דאל"כ מה"ת נימא דאינו עושה טריפה הרי עיקר מצות מליקה נאמרה להאי מ"ד דוקא בחזרת סימנין.

   [ולא תיקשי דא"כ גם לרש"י למ"ד אף מחזיר מה"ת להכשיר טריפה שהרי הרי נאמרה מצות מליקה בשני האופנים בין בחזרת סימנין ובין בלא חזרה ע"כ אמרה תורה שאינו נעשה טריפה]. [↑](#footnote-ref-3)
3. והבאנו לעיל הכרחו של מהרש"א לזה דאל"כ היאך מולק רוב בשר בחטה"ע הרי היא כמתה, עיין לעיל מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אלא שבעיקר ד' הרשב"א אלו תמהו אחרונים טובא שהרי גם בסוגיא חולין פד. איירי בקדשים ואין השחיטה מתרת באכילה, וצ"ע, ועיין נאו"י מש"כ בזה, ובמשנת ר"א ב"ק-יט בהערה. [↑](#footnote-ref-5)