11פסיק רישא באיסורים של הנאה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**פסיק רישא באיסורים של הנאה**

נחלקו הראשונים האם באיסורי הנאה נאמר דין פסיק רישא, דהתוס' (בשבת כט: ובפסחים כה:) והרא"ש (פסחים שם) ועוד כתבו שגם באסורי הנאה אם הוי פסיק רישא אין בזה פטור של אינו מתכוין, וכן מוכח מהערוך שהוכיח מהא דמוכרי כסות דפסיק רישא דלא ניחא ליה מותר. אולם הר"ן בחולין (לב. בדפה"ר) נקט שבאיסורי הנאה אם אינו מתכוין מותר אף אם הוי פסיק רישא, ורק באיסורי אכילה ושתיה שייך לאסור בפ"ר, עיי"ש. ובתועפות ראם על היראים (סי' שלג) כתב שכ"ה שיטת היראים. והגר"ח (שבת פ"י הי"ז) נקט שכ"ה שיטת הרמב"ם, [דהרמב"ם כתב בסתמא דאינו מתכוין באיסורי הנאה מותר, ולא חילק דבפסיק רישא אסור], וכ"כ האחיעזר (ח"ג סי' נז סק"ח) וכן מוכח ברמב"ן (ע"ז סו:) והביאוהו הרשב"א והריטב"א שם. והש"ך (יו"ד סי' קמב קל"ד) הביא את דברי התוס' והרא"ש.

וצ"ב בשיטת הר"ן מאי שנא איסורי הנאה משאר אסורין דבהם ליכא פ"ר. [ועי' קובץ שיעורים (ח"ב סי' כג) מש"כ בענין זה].

ואולי יתכן לבאר שבשאר האיסורין **עצם האיסור קיים** גם ללא שהאדם מתכוין לאיסור, וכגון גורר ספסל הרי שגם אם אינו מתכוין מ"מ יש כאן פעולת חרישה בשבת, אלא שאם אינו מתכוין הרי זה **אינו מתייחס** אליו ונחשב כנעשה מאליו, אולם יתכן דס"ל להר"ן שבאיסורי הנאה כל החפצא של הלאוין הם רק אם יש השתתפות של הגברא, דאין איסור בעצם המציאות שיש הנאה אלא כל עצמו של האיסור הוא בכך שהאדם בא ונהנה מהאיסור, ולכן באסורי הנאה טעם הפטור באינו מתכוין אינו משום שהאיסור אינו מתיחס אליו, אלא משום שאין כאן מעשה של איסור כלל, דללא כוונה מצד הגברא אין כאן מעשה איסור, ולכן לא מהני כאן פסיק רישא, דאין כאן מעשה איסור שאפשר ליחס אליו.[[1]](#footnote-1)

ואע"פ שבגמ' מבואר דהאי דינא דמוכרי כסות הרי הוא תלוי במח' ר"ש ור"י, ולפי ר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, לא הותר למוכרי כסות ללבוש כלאים, ולפי דברי הר"ן צ"ל שלר"י חשבינן שיש מעשה איסור אף ללא כוונה, וצ"ל שסברת ר"י אינה משום דס"ל שהמעשה מתייחס אליו כמו בפסיק רישא לר"ש, אלא דס"ל שאף ללא כוונה זהו מעשה גמור דידיה.

וע"ע ברמב"ן (שבת קיא.) ובר"ן (שם) שנקטו דמוכרי כסות מוכרין כדרכן גם אם הוי פ"ר שיהנו, וביארו שהטעם הוא "דלא אסרה תורה אלא מלבוש שסתמו להנאה, אבל כשאין לו ממנו הנאה לאו מלבוש הוא אלא משאוי בעלמא" וכו' עיי"ש, וכ"כ המאירי (שבת כט:). אלא דצ"ב מדוע לפי ר' יהודה יש איסור בכה"ג, והרי אין כאן מציאות של לבישה אלא רק "משאוי", ובשלמא לענין איסורין שפיר אמרי' דנחלקו ר"ש ור"י בגדרי איסורי התורה האם האיסור מתיחס אליו בגוונא שאינו מתכוין, אבל לענין הגדרת המעשה המציאותי לכאו' אין זה שייך למחלוקתם.

**באיסור מעילה ונדר**

וידוע משה"ק האחרונים (עי' בטורי אבן ר"ה כח.) על שיטת הר"ן מהא דאיתא בגמ' שהנודר מן המעיין אסור לטבול בו בימות החמה משום דהוי פ"ר שיהנה, וא"כ לכאו' חזינן שאף באסורין שתלויים בהנאה נאמר דין פסיק רישא.

ולכאו' יש לחלק ששאני איסור נדר שאינו משום עצם ההנאה של האדם, אלא יסודו הוא כמו הקדש שמפריש חפץ זה לשמים. וא"כ יתכן לחלק ששם עצם החפצא של האיסור קיים גם ללא הכוונה שלו, ולכן אם יש פ"ר הרי זה אסור, ורק באיסורין שעניינם הוא עצם ההנאה ס"ל לר"ן שללא הנאה אין כאן חפצא דאיסורא כלל. [וע"ע בחת"ס נדרים טו: וביומא לד:]. ושו"ר שכ"כ הקה"י (פסחים סי' כח).

1. ושו"ר שבמהר"ם חלאוה (פסחים כה:) כתב שבאיסורי הנאה לא אמרינן פסיק רישיה, משום ש"כל שאינו מתכוין אין הריח גמור ואינו נרגש על תכליתו הלכך לא חשיב פ"ר". ובחזו"א (יו"ד ס' לה סק"ג) נקט שכ"ה כוונת הר"ן. [↑](#footnote-ref-1)