9 בדין תביעה לילך לבי_ד שבעיר אחרת וכו_
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' ו' כסליו תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ג., ה"ק כשזה בורר לו בי"ד א' וזה בורר לו בי"ד א', שניהן בוררין להן עוד א', ואפי' לוה מצי מעכב והאמר ר"א לא שנו אלא מלוה אבל לוה כופין אותו ודן בעירו, כדאמר רבי יוחנן בערכאות שבסוריא שנו הכא נמי בערכאות שבסוריא שנו אבל מומחין לא.

והנה כתב ר"ת בשו"ת ספה"י סימן ל"ז, ז"ל, ועוד הואיל ושניהם מודים כי אין ב"ד בעירם מסתמא למקום שיתרצו שניהם הולכים אפי' אין בית הועד אלא הדיוט כמוני היום, וראי' לדבר מתחילת פרק זה בורר דמוקי בערכאות של סוריא שזה בורר לו בי"ד וזה בורר לו בי"ד בוררין לו עוד אחר אפי' הוא רחוק, עכ"ל.

והיינו דמהא דחזינן דאף דאין ביד הלוה לכוף לילך לבית הועד שבעיר אחרת, מ"מ כל שאין בעירו אלא ערכאות שבסוריא ה"ה כופה את המלוה לילך לעיר אחרת, יש ללמוד דכ"ש היכא דאין בי"ד כלל בעירם דכופין לילך לדון בעיר אחרת.

ועיקר הך דינא דכל שאין בי"ד בעירם כופין זא"ז לילך לבי"ד שבעיר אחרת, כתב כן הנימו"י בספ"ק דב"ק, בהא דבדיני קנסות יכול לכופו לעלות לא"י, דהוא משום דבבבל אין דיינים שיהיו יכולין לדון דין זה, וע"כ הוא יכול לכופו לעלות לדון בא"י, עיי"ש, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן שי"א. - וכן פסק הרמ"א בסימן י"ד סק"א, ועיי"ש בביאור הגר"א סקי"ז שהביא מקור לזה מסוגיין, וכד' ר"ת.

ב] אמנם הנה בביאור הגר"א שם סק"ח כתב, בדעת הרמב"ם דבטענת גזילה ונזיקין כופין את הנתבע לילך לבית הועד, ז"ל, ממ"ש בספ"ג דכתובות וספ"ק דב"ק ואי אמר קבעו לי זימנא כו', אבל נ"י הקשה בב"ק שם מהא דאמימר ותי' דשאני בנזיקין דאין ב"ד בחו"ל וכמ"ש בהג"ה וכ"ז כשיש כו' ונלמד מכאן וחולק הנ"י על הרמב"ם וש"ע, עכ"ל.

והנה לפ"ז הרי בע"כ דהרמב"ם פליג על דינא דהנימו"י, וס"ל דאף אם אין בי"ד בעירו ל"מ לכפותו לילך לעיר אחרת, אלא בגונא דאיכא משום עבד לוה לאיש מלוה, וע"כ למד מהא דבדיני קנסות כופין אותו לעלות לדון בא"י, דגם בנזיקין כופין את הנתבע לילך לבית הועד.

ולא נתפרש בד' הגר"א, היאך יתישב לדעת הרמב"ם דינא דסוגיין, דכל שאין בי"ד ראוי בעירו אלא ערכאות שבסוריא מצי לכפותו לילך לדון לעיר אחרת, וא"כ כ"ש היכא דליכא בי"ד כלל בעירו, וכמו שהוכיח הגר"א גופי' בסקי"ז.

ג] והפשוט בזה בדעת הרמב"ם, דלעולם אין ביד א' מהבע"ד לכוף את חבירו לילך לעיר אחרת, אף כשאין בי"ד בעיר זו, ומש"א בסוגיין דבערכאות שבסוריא מצי הלוה לעכב, לאו היינו דיש בכח הלוה לכוף את המלוה לדון בעיר אחרת, כיון שאין בי"ד מעליא בעירו, אלא היינו דאף דאין ללוה זכות לכופו לדון בעיר אחרת, מ"מ גם אין ביד המלוה לכופו לדון לפני הבי"ד הגרוע שבעירו, דיכול הנתבע לומר שאינו מתרצה לכך, כיון דבידם לדון בבי"ד מעליא שבעיר אחרת, וכל כה"ג שאין ביד א' מהן לכוף את חבירו, דינא הוא דיד הנתבע על העליונה, דמאן דכאיב לי' כאיבא אזיל לבי אסיא.

ד] ועד"ז מצינו בד' הגר"א שם סקי"ח, שכתב במש"כ הרמ"א שם דהתובע צריך לילך אחר הנתבע אם הוא בעיר אחרת, אע"פ שבעיר התובע הבית דין יותר גדול, ז"ל, ב"ק מ"ו ב' מאן דכאיב כו', עכ"ל, וכ"כ הגר"א בסימן ע"ג סקל"ד, ועי' עוד בדבריו בסימן פ"ז סקע"ט.

והטעם בזה הוא, דכל שאין התובע והנתבע בעיר אחת, אין זכות לא' מהן לכוף את חבירו לדון בעירו, עמש"נ בזה להלן ענף ג', וכל כה"ג דאין לתובע זכות לכוף את הנתבע ואין לנתבע זכות לכוף את התובע, דינא הוא דיד הנתבע על העליונה, דדכאיב לי' כאיבא אזיל לבי אסיא.

ה] אמנם בדעת ר"ת שהוכיח מהכא דכל שאין בי"ד בעירם כופין זא"ז לדון בעיר אחרת, נראה, דהנה לקמן דל"א:, כי אתא רב דימי א"ר יוחנן, התוקף את חבירו בדין אחד אומר נדון כאן ואחד אומר נלך למקום הוועד כופין אותו וילך למקום הוועד, אמר לפניו ר' אלעזר רבי מי שנושה בחבירו מנה יוציא מנה על מנה, אלא כופין אותו ודן בעירו, ועיי"ש דמפרשינן דהיינו בשאמר הלוה למלוה לילך לבית הועד, דבכה"ג כופין אותו ודן בעירו.

וצ"ע דכיון דאיירי ר' יוחנן בלוה שאמר למלוה לילך לבית הועד, מהו דקאמר "כופין" אותו והולך לבית הועד, הרי אין המלוה מחויב לעמוד בדין כלל, ולכאו' עיקר הדין הוא, דיכול הלוה לדחותו לבית הועד, וכל כה"ג אין להמלוה זכות לכפותו לדון בעירו, דרק כשהנתבע מסרב לבא לדין יש ביד בי"ד לכפותו, אך כל שהוא מתרצה לדון לפני בית הועד, אין ביד בי"ד שבעיר זה לכפותו, ול"ב כלל לדין כפי' למלוה לדון בבית הועד, וצ"ע כן גם בל' הראשונים בכ"ד דנזכר גם בנתבע ל' כפי', שהוא כופה את התובע, וצ"ע כנ"ל דמה בעינן לזה, הרי לכאו' סגי במה שביד הנתבע לדחות את התובע שאין רצונו לדון בבי"ד שבירר.

ונראה ללמוד מזה דאי"ז כן, אלא בעינן בזה לדין כפי' להמלוה לדון בבית הועד, והיינו משום דלעולם מן הדין יש ביד המלוה לכוף את הנתבע לדון בעירו, אף כשיש בית הועד בעיר אחרת, וכל הא דס"ל לר' יוחנן דמצי הלוה למימר נלך לבית הועד, הוא משום דס"ל דמצי הלוה לתבוע את המלוה שיתברר הדין בבית הועד, ומכח זה אין ביד המלוה לכופו לדון בעירו, וע"כ שפיר אמרינן ד"כופין אותו" ודן בבית הועד, דבאמת כל הא דל"מ המלוה לכופו לדון בעירו, הוא רק משום דמזכותי הלוה לכופו לדון בבית הועד, ואמנם דבפועל אין בידו לכופו לילך לדון בבית הועד, שהרי אינו מחויב לעמוד בדין כלל, ומש"א דכופין אותו, היינו משום דכל שהוא בא להעמידו בדין, יש ביד הלוה לכופו שיהא דין זה בבית הועד.[[1]](#footnote-2)

ו] ולפ"ז נראה בדעת ר"ת, דס"ל דה"נ הוא בערכאות שבסוריא, דכיון דהוא בי"ד כשר, משום שהמחום רבים עליהם, ולדעת הרמב"ן ודעימי' בסוגין הוא בי"ד כשר מעיקר הדין, יש ביד המלוה לכופו לדון לפניהם אף כשיש בי"ד אחר בעיר אחרת, וכל מש"א דיכול הלוה לעכב, הוא משום דמצי הנתבע לתבוע שרצונו שיתברר הדין בבי"ד שבעיר אחרת, וזהו שלמד מינה ר"ת דכל דליכא בי"ד בעיר זו, מצו לתבוע זא"ז לילך לדון בעיר אחרת.

ז] אך בדעת הרמב"ם נראה דס"ל דהדבר חלוק, דבההיא דלקמן כיון דהתובע תובעו בפני בי"ד מעליא, ל"מ הלוה לדחותו לבית הועד שבעיר אחרת, אא"כ יש לו תביעה עליו שיתברר הדין בבית הועד, אך משא"כ הכא כשתובעו לדון לפני ערכאות שבסוריא, הרי דאף דאין ביד הנתבע לתבוע שידונו בעיר אחרת, מ"מ כל שיש בידם לילך לדון בפני בי"ד מעליא שבעיר אחרת, אין ביד התובע לכופו לדון בפני בי"ד גרוע.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, שאם זה בורר לו בית דין של ג' בערכאות זה "פוסלן" ואומר איני דן אלא בפני בי"ד של פלוני ופלוני וכו', עכ"ל, ונראה להדיא מדבריו דהא דיכול לעכב, אי"ז משום דיש לו תביעה על שכנגדו לילך לדון לפני מומחין, אלא היינו דבידו לדחות את שכנגדו ולומר שאינו רוצה לדון לפניהם אלא בפני בי"ד של פלוני ופלוני, ואין שכנגדו יכול לתבעו לדון לפניהם, ואמנם הרמב"ן בהמש"ד כתב דלאו פסול "ממש" קאמר אלא בעינא בי"ד מעליא, אך מ"מ נראה דלאו היינו דיש לו תביעה לילך לדון לפני מומחין, אלא הוא להיפך, דאין ביד שכנגדו לתבעו לדון לפניהם כיון דהוא רוצה לדון לפני בי"ד מעליא.

**ב**

ח] והנה נחלקו הראשונים בגונא דיש ב' בתי דינים בעיר אחת, והמלוה אומר נדון לפני בי"ד זה והלוה אומר נדון לפני בי"ד השני, ומצינו בזה ג' דעות, דדעת הרמב"ן בסוגיין כפ"מ שהביא הר"ן בשמו דאם בי"ד דמלוה גדול יותר, יכול המלוה לכופו לדון בבי"ד זה, ואם הן שוין יכול הלוה לדחותו לבי"ד השני, ודעת רבינו דוד שהביא הר"ן דאף אם בי"ד דמלוה גדול יותר אין יכול המלוה לכופו לדון בבי"ד זה ויכול הלוה לדחותו לבי"ד השני משום דלא מטרח לי', וכן דעת הסמ"ג שהביא הטור בסימן י"ד, ודעת הנימו"י דאף כשהן שוין יכול המלוה לכופו לדון בבי"ד זה, ורק אם בי"ד דלוה גדול יותר שומעין ללוה, וכן דעת הטור.

ונראה בביאור הפלוגתא בזה, דהנה הרי היכא שיש ב' בתי דינים שוים, ליכא להלוה תביעה לדון בבי"ד השני, שהרי אינו גדול מהבי"ד שבירר המלוה, וע"כ ס"ל להנימו"י והטור דשפיר מצי המלוה לכופו לדון בבי"ד שבירר, דהרי לעולם מן הדין יש ביד המלוה לכופו לדון בבי"ד שבירר, ואך אם יש להלוה תביעה לדון בבי"ד אחר, מצי לעכב על המלוה,[[2]](#footnote-3) אך כל דב' הבתי דינים שוים ואין להלוה תביעה לדון בבי"ד השני, הדר דינא דביד המלוה לכופו לדון בבי"ד שבירר.

ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז נראה, דהוא משום דס"ל דכל הא דביד המלוה לכופו לדון בפני בי"ד, ואין יכול הלוה לדחותו אלא אם יש לו תביעה עליו לדון בבי"ד השני, הוא רק כשהבי"ד שבירר הלוה הוא בעיר אחרת, דבכה"ג ל"מ הלוה לדחותו לבי"ד זה, אא"כ יש לו תביעה עליו לדון בפניו, דבלא זה מצי המלוה לכופו לדון בפני בי"ד שבעיר זו, כיון דאין בי"ד אחר בעיר, אך כל שיש ב' בתי דינים בעיר אחת, הרי מעיקרא ליכא זכות להמלוה לכופו לדון בפני בי"ד א', וע"כ הגם דגם ללוה ליכא זכות לכופו לדון בפני הבי"ד השני, מ"מ כיון דאין ביד א' לכוף את חבירו, שומעין לנתבע, משום דמאן דכאיב לי' כאיבא וכו'.

ט] ובטעמא דהנימו"י והטור דיש ביד המלוה זכות לתבוע את הלוה לדון לפני הבי"ד שבירר אף שיש בי"ד אחר בעיר, כל שאין להלוה תביעה עליו לדון לפני הבי"ד השני, מבו' בל' הנימו"י דהוא משום דעבד לוה לאיש מלוה, ונראה דהיינו דכיון דעבד לוה לאיש מלוה, ע"כ משועבד הלוה לילך לדון לפני בי"ד שבירר המלוה, אא"כ יש לו תביעה עליו לדון לפני בי"ד אחר.

אך הנה לפ"ז נמצא, דלמש"כ הטור שם דלא אמרינן עבד לוה לאיש מלוה, אלא בשידוע שיש לו תביעה עליו כגון שמודה במקצת או שטוען פרעתי, הרי דה"נ הך דינא דאין הלוה יכול להסתלק מבי"ד א' לחבירו אפי' בשוין, הוא רק כשידוע שיש לו תביעה עליו, וסתימת ד' הטור משמע דבכל גוונא אין הלוה יכול להסתלק מבי"ד א' לחבירו, וצ"ב הטעם בזה.

י] ומצינו הטעם בזה בד' הדרישה שם בתו"ד, ז"ל, והוא מילתא דמסתבר, דכיון שהמומחה יכול לכוף לדון לפניו, אינו דין שיהי' רשאי להסתלק ממנו כל שאין גדול ממנו, עכ"ל.

ונראה בביאורו, עפמש"כ החזו"א סימן ט"ו סק"ז, ז"ל, שהרי יש מקום לקבוע שכל בי"ד יכול לכוף לבע"ד ולא מצי למדחי לבי"ד אחר קאזילנא, שהרי כל בי"ד עושה כמשפט התורה להוציא עשוק מיד עושקו, ולמה לן ליתן לו רשות להשתמט וכו', עכ"ל, והיינו, דכיון דדינא הוא דביד התובע לכוף את הנתבע לדין, ול"מ הנתבע לומר שאינו רוצה לדון עמו, הי' מן הדין שיהא בידו לכופו לדון לפני בי"ד פלוני, ולא יהא ביד הנתבע לומר שרוצה לילך לבי"ד אחר, דהרי בי"ד שברר התובע הם בי"ד מעליא הראויים לדון, ובידם לכוף את הנתבע לדון בפניהם, ונראה דע"כ הוא דס"ל להטור דאין ביד הנתבע לעכב, אלא כשהוא בורר בי"ד גדול, דבכה"ג יש לו תביעה על התובע לדון בפני בי"ד זה, וכמש"נ.

**ג**

יא] כתב הרמ"א סימן י"ד ס"א, ז"ל, התובע צריך לילך אחר הנתבע, אם הוא בעיר אחרת, עכ"ל, ובביאור הגר"א שם סקי"ח כתב, ז"ל, ב"ק מ"ו ב' מאן דכאיב כו', עכ"ל, וכ"כ הגר"א בסימן ע"ג סקל"ד, ונת' לעיל סק"ד דהטעם בזה הוא, דכל שאין התובע והנתבע בעיר אחת אין זכות לא' מהן לכוף את חבירו לדון בעירו, וע"כ יד הנתבע על העליונה, דמאן דכאיב לי' וכו'.

אמנם הנה ז"ל הרשב"א בתשו' ח"ב סימן שד"מ, שהביאו הב"י בסימן י"ד, שורת הדין כל שיש נכסים לשמעון במונטשון צריכין בית דין להזקק לראובן ושולחין לשמעון לבא לדון עם בעל דינו בפניהם וכו', לפי שאין המלוה כפוף ללכת אחר הלווה לדון עמו באיזה מקום שירצה שלא יהא צריך להוציא מאתים על מנה, ואדרבה הלווה חייב ללכת עם המלוה משום דעבד לווה לאיש מלוה, כדאיתא בשלהי פ' דיני ממונות קמא וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דבכה"ג שאין המלוה והלוה בעיר אחת, כופה המלוה את הלוה לבא לדון בעירו, משום דעבד לוה לאיש מלוה, ומש"כ דהוא רק כשיש להלוה נכסים בעיר המלוה, נראה דהוא משום דכל שאין לו נכסים שם, בלא"ה יהא המלוה צריך לילך לעירו של הלוה לגבות שם מנכסיו, וע"כ בכה"ג אין בידו לכוף את הלוה לבא לדון בעירו.

והנה אמנם בד' התרוה"ד סימן ש"ה מ', דהא דהולכין בכה"ג אחר הנתבע, הוא משום שנוהגים האידנא שהתובע הולך אחר הנתבע לב"ד שבעירו או הסמוך לו, עיי"ש, ומ' דבאמת מן הדין הי' ביד התובע לכפות את הנתבע לבא לדון בעירו, ורק משום שנהגו שאין בידו לכפותו לדון בעיר אחרת אף בבי"ד גדול, ה"נ אין בידו לכופו לבא לדון בעירו, ובד' המהרי"ק בתשו' חדשות סימן י"ח מבו' דהטעם בזה הוא, משום דכל שאין התובע צריך להוציא הוצאות על כך, אין בידו לכוף את הנתבע לדון בעיר אחרת,[[3]](#footnote-4) אך בד' הגר"א נראה דהוא מעיקר הדין, דאין ביד המלוה לכוף את הלוה לדון בעיר אחרת.

ונראה בדעתו, דהגם דביד המלוה לכוף את הלוה לילך לדון בבית הועד, כ"ז הוא משום דהוא בי"ד דמעליא טפי, אך כל שאין הבי"ד שבעירו בית הועד, אין בידו לכופו לבא לדון לפניו.

ובאמת צ"ב בדעת הרשב"א דלמד מהא דיש ביד המלוה לכוף את הלוה לבא לדון בבית הועד, דה"נ יש בידו לבא לדון בעירו, אף אם אי"ז בי"ד דמעליא טפי, דהרי לכאו' שפיר יש לחלק, דאין להמלוה תביעה על הלוה, אלא לבא לדון לפני בי"ד דמעליא טפי.

יב] ונראה בביאור ד' הרשב"א, דבאמת עיקר מש"כ דביד המלוה לכופו לדון בעירו, הוא מיוסד כמבו' בל' הרשב"א על הא דאין ביד הלוה לכוף את המלוה לילך לבית הועד, כדי שלא יוציא מנה על מנה, וע"כ מה"ט גם אין בידו לדחות את המלוה לדון בעירו, ומה שהביא הרשב"א להא דביד המלוה לכוף את הלוה לילך לבית הועד, היינו דמהתם חזינן דכל דיש להמלוה תביעה שילך הלוה לדון בעיר אחרת, ל"מ הלוה לעכב משום הוצאותיו, וע"כ ה"נ הכא, כיון דאין הלוה יכול לדחות את המלוה לבא לדון בעירו, תו יש ביד המלוה לכופו לבא לדון לעירו.

יג] ובדעת הגר"א שנחלק ע"ז נראה דיש מקום לפרש, לפמש"נ לעיל ענף א', דכל הצד דיכול הלוה לתבוע לעלות לבית הועד, הוא רק משום דיש לו תביעה על המלוה שיתברר דינו בבית הועד, אך אלמלי שהי' לו תביעה ע"ז, ל"ה יכול לדחותו לכך ולמימר דאין להמלוה זכות לכפותו לדון בעירו, כשיש בידם לדון בבית הועד.

ולפ"ז יש מקום לומר, דכל הא דאמרינן דכופין אותו ודן בעירו משום דאל"כ נמצא המלוה מוציא מנה על מנה, הוא רק משום שבאנו לדון דיהא להלוה תביעה על המלוה לילך לדון בבית הועד, וע"ז הוא דאמרינן דכיון שנמצא מוציא מנה על מנה אין ביד הלוה לתבעו לכך.

ומשא"כ כשהתובע והנתבע אינם בעיר אחת, הרי כבר נת' לעיל סק"ד דהא דמצי הנתבע לדחותו לדון בעירו, אי"ז משום דיש לו תביעה על התובע לדון בעירו, אלא היינו להיפך, דאין ביד התובע לתבעו לדון בעיר אחרת, אם יש בי"ד בעירו, ואין יכול לתבעו לילך לדון בעיר אחרת, לאא לבית הועד, וע"ז ל"מ הא דנמצא מוציא מנה על מנה, דלא מצינו דמכח זה יש להתובע תביעה על הנתבע לדון בענין דא"צ להוציא מנה, דכל הא דנמצא מוציא מנה על מנה, ל"מ אלא דמכח זה אין ביד הנתבע לתבוע מן התובע לילך לבית הועד, וכמש"נ, וע"כ בכה"ג אין ביד א' מהן לכוף את חבירו, וממילא דשומעין לנתבע, משום דמאן דכאיב לי' כאיבא.

1. ונ' דמה"ט פשיטא להו להראשונים ז"ל, דאם הנתבע יכול לומר נעלה לבי"ד הגדול, כ"ש דהתובע יכול לומר כן, ולא דנו בזה אלא משום חשש רמאות, ולכאו' הרי הי' מקום לחלק בזה, דלעולם א"א לכוף לעלות לבי"ד הגדול, ואך דמאידך גם אין ביד התובע לכוף את הנתבע לדון בעירו כשהוא רוצה לילך לבי"ד הגדול, וכיון שאין ביד א' לכוף את חבירו שומעין לנתבע, דכל דכאיב לי' וכו', - ונ' דמה שלא חילקו הראשונים בזה, הוא משום דפשיטא להו דא"א לדחות את התובע לדון בעיר אחרת, אא"כ יש להנתבע תביעה עליו לילך לדון שם, וכמש"נ לדקדק כן מלישנא דגמ' דכופין אותו והולך לבית הועד, וע"כ אם הנתבע יכול לתבוע מהתובע שיעלה לדון בבית הועד, כ"ש שהתובע יכול לכוף את הנתבע לכך, דאלים כח התובע מכח הנתבע, כדחזינן דהתובע כופהו לעלות לדון בבית הועד, והנתבע אינו כופהו לכך. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"כ אם הבי"ד דהלוה גדול, יכול הלוה לכופו לדון בפניו, ואזיל הנימו"י לטעמי' דס"ל כדעת הרמב"ן דתביעת בית הועד היא בכל בי"ד גדול טפי, וי"ל כן גם בדעת הטור, - אך לדעת רבינו דוד דתביעת בית הועד היא רק בבי"ד הגדול, לכאו' בדין, דאם אין ביד הלוה לדחות את המלוה אף באותה העיר, אא"כ יש לו עליו תביעה לדון בפני בי"ד זה, לא יהא בידו לדחותו אלא לדון בבי"ד הגדול, - ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דאף דבעיר אחרת אין לו תביעה עליו לדון אלא בבי"ד הגדול, מ"מ באותה העיר דאינו מטריחו, יש לו תביעה עליו אף לדון בפני בי"ד גדול טפי, - אך בד' הר"ן בשם הרמב"ן ורבינו דוד מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, וע"כ כ"ה דפליגי אם יכול המלוה לתבעו לילך לפני בי"ד גדול טפי שבעיר אחרת, ה"נ פליגי כשיש ב' בתי דינים בעיר אם יש בידו לתבעו לדון לפני בי"ד גדול טפי שבעיר זו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואזיל המהרי"ק לטעמי' בשורש צ', דאם יש למלוה דרך לשם, אין בידו לכוף את הלוה לילך לדון שם, והוא מיוסד על מש"כ המרדכי דהא דהמלוה כופה את הלוה, הוא משום דמסתמא לא על חינם מוציא מעותיו, וכמש"כ המהרי"ק שם, והקצוה"ח בסימן י"ד סק"א כתב כן בטעמא דהמהרי"ק מדעת עצמו.

   וגם מש"כ הקצוה"ח שם דבהלואה אין הדין כן, הוא מבו' כן בל' מהרי"ק שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' מהרי"ק בתשו' החדשות הנז', עיי"ש. - ולפ"ז נמצא, דכל מש"כ מהרי"ק דאין התובע כופה את הנתבע לדון בעירו, הוא רק בשאר תביעות, אך בתביעת הלואה שפיר מצי לכפותו, - וגם ד' מהרי"ק בשורש א' לא מצינו דהוא גם על הלואה, דבדבריו שם מבו' דלא הי' הנידון שם בהלואה, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)