מוכר בית מושכר, למי הוי השכר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

יום ועש"ק חיי שרה כ"א מרחשון תשע"א

א] בס' קונט' הספיקות כלל ז' כתב, דבשכירות בתים לא אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא נתחייב בכל השכירות מתחילה, משום דשכירות ליומא ממכר הוא, עיי"ש בדבריו.

אך בד' הראשונים בכ"ד מפורש דגם בשכירות בתים אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ולא נתחייב בכל השכירות מתחילה, ומפורש כן בד' הרשב"א בשו"ת ח"ב סימן סימן שכ"ח ובמיוחסות סימן רכ"ג, וכ"כ המאירי ב"ב דקכ"ד., וכ"ה מבו' גם בחי' הריטב"א ע"ז דט"ו., וכן מ' גם מד' התוס' קידושין דמ"ח. וב"מ דס"ה. ובחי' הריטב"א שם, כמו שדקדק באבנ"מ סימן כ"ח סקמ"ו, וכ"מ גם מד' תשו' הרא"ש כלל ס"ט סימן י"א, וכ"ה מבו' להדיא בד' הראשונים בכתובות דס"ט. ובב"ב דס"ז. ודקכ"ג:, עיי"ש שכתבו במת המשכיר, דכבר נתחייב השוכר בשכירות בעד הזמן שדר בחיי האב, ועדין לא נתחייב בשכירות בעד הזמן דאחר מיתה, והבאנו דבריהם להלן סק"ז וסק"ח.

ונ' דיש להוכיח כן, ממש"א בערכין דכ"א. במקדיש את שכר הבית, דלא חייל ההקדש אלא לר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע, והנה אי נימא דנתחייב השוכר בכל השכר מתחילה, א"כ לדעת בעה"מ ודעימי' דיכול אדם להקדיש חוב, מ"ט לא מצי המשכיר להקדיש את השכר, וגם לדעת ש"ר דאין אדם מקדיש חוב, מ"מ לדעת הסוברים דבמלוה בשטר מצי להקדיש, תיקשי דמ"ט לא מוקמינן לה בשיש שטר על השכירות, דהו"ל מלוה בשטר ויכול להקדישו, ובע"כ דלא נתחייב השוכר בכל שכרו מתחילה, וע"כ הוי זה דשלבל"ע.

אך שמא כיון דאין השכירות משתלמת אלא לבסוף, ל"מ להקדישו, אך זה ניחא רק אי נימא דהא דאינה משתלמת אלא לבסוף, היינו דעדין לא נגמר החיוב עד לבסוף, ולפ"ז הרי דמהא דגם בשכירות בתים אמרינן לזה, בע"כ דגם בשכירות בתים אינו מתחייב על הקנין עצמו, וא"כ בדין דנימא בזה דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, וז"ב.

וכן מוכח גם מסוגיא דב"מ דע"ט: דאמרינן בשוכר ספינה ופרקה בחצי הדרך, דאי משכח לאוגורי אפי' תרעומת לית לי' עלי', ודעת רוב הראשונים דהיינו דאם משכח המשכיר לאוגורי, מצי השוכר לחזור בו מן השכירות וא"צ לשלם, ואי נימא דכבר נתחייב השוכר בכל דמי השכירות מתחילה, הי' בדין דלא יפטר בחזרתו אף אם משכח המשכיר לאוגורי, ובע"כ דחיוב השכירות הוי מתחילה ועד סוף, וע"כ כל שביד השוכר לחזור בו מן השכירות, כיון דליכא פסידא לבעלים, אינו מתחייב על שאר הזמן בדמי השכירות.

ב] והנה לפ"ז יש להסתפק במשכיר בית לחבירו ומכר הבית לאחר בתוך ימי השכירות, אם השוכר מעלה את השכר למוכר ששכר ממנו, או ללוקח שעכשיו הבית שלו, דכיון דחיוב השכירות חייל בכל יום ויום, ה"ה מתחייב למי שהבית שלו בשעה זו.

ונ' שנחלקו בזה הראשונים, ודעת רוב קמאי דמעלה השוכר את השכר ללוקח, ודעת הריטב"א דמעלה את השכר למוכר, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ג] והנה תחילת דבר יש להקדים שמצינו בזה דברים מפורשים בתשובת רבינו פנחס שבשו"ת הרמב"ם סימן שצ"ג, ז"ל, דאמר לי' לוי לשמעון לא עדיפת מגברא דאתית מחמתי', "אבל ודאי דמי השכירות לשמעון מיום שקנאה" וכו', וכללא דילפינן מהאי דינא שכל מי שמוכר קרקע סתם והשכירה לאחר קודם המכירה וכו' "שאין לו בדמי השכירות כלום אלא כולו ללוקח" וכו', עכ"ל, וכ"ה בס' האגודה ס"פ איזהו נשך, ז"ל, וה"ה שיכול למכרו והשוכר מעלה שכר ללוקח, עכ"ל.

וכ"ה להדיא בסמ"ע סימן שי"ב סק"ב ובש"ך שם סק"ד ופירשו כן בד' הרא"ש, ובביאור הגר"א שם סק"ז.[[1]](#footnote-2)

אך בשו"ת מהריל"ד קו"א סימן ר"נ כתב ע"ז, ז"ל, מאי דפשיט"ל לסמ"ע וכו' דמעלה שכר ללוקח, מספקא לי טובא, ולפי הסברא נראה שיכול השוכר לומר ללוקח לאו בע"ד דידי את, ולענ"ד כן הפירוש בתוספתא הביאוה התוס' ערכין כ"א שעושה חשבון עם המוכר, עכ"ל. [[2]](#footnote-3)

ד] והנה בעיקר הנידון בזה, בפשוטו יש ללמוד לזה, ממש"א בערכין דכ"א. דמפרשינן להא דתניא דהקדישו הדר בו מעלה שכר להקדש, דאם הקדישו משכיר הדר בו מעלה שכר להקדש, ואך דפרכינן עלה דבמעילה קאי, והרי דאף דכיון שהקדיש את הבית עצמו, מתחייב השוכר בדמי השכירות להקדש, ולכאו' ה"נ הוא במכר את הבית, דמתחייב השוכר בדמי השכירות ללוקח.[[3]](#footnote-4)

אמנם הראוני בחי' הריטב"א כתובות דנ"ט. שכתב, ז"ל, והיינו דאמרינן בערכין המשכיר ביתו והקדישו השוכר מעלה שכר להקדש, לפי שההקדש חל על מה שהוא יותר על החוב מעתה ולפיכך צריך להעלות שום שכר להקדש "מפני מראית העין", עכ"ל, והרי דבאמת מן הדין א"צ השוכר להעלות שכר להקדש, וכל הא דמעלה שכר להקדש הוא מפני מראית העין,[[4]](#footnote-5) ומשמעות דבריו, דא"צ להעלות את כל השכר להקדש, אלא מעלה שום שכר, וזה ע"ד דינא דמוסיף דינר ופודה את הנכסים, ולדעתו נראה דאם מכר המשכיר את הבית, אין השוכר מעלה שכר ללוקח אלא למוכר.

אך בד' ש"ר מבו' דהא דמעלה שכר להקדש הוא מעיקר הדין, דהנה ז"ל הרשב"א בנדרים דמ"ו., ההיא דפרק משקלי עלי בשלא הקדים שכרו למשכיר, וכיון דלא סגיא שלא יתחייב השוכר בשכר להקדש וכדקתני מעלה שכר להקדש, הלכך יש להקדש יד וזכות בכל הבית כמו שהי' למשכיר וחל ההקדש על הבית, הלכך כי דייר בי' במעילה קאי, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם, והרי להדיא דמן הדין מעלה השוכר שכר להקדש, ומכח זה הוא דקאי השוכר במעילה, כיון דזכי ההקדש גם בהדיורים ליטול שכר עליהן.

וכ"ה גם באו"ז ב"מ סימן י"ט, ז"ל, ופי' רשב"א זצ"ל שההקדש חל על שבח שיש לו למשכיר בו, וכשהקדים לו שכרו תו ל"ה שבח דידי' דמשכיר אלא דשוכר ואין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, אבל היכא דלא הקדים דאי לאו דהקדיש הוי שכרא דידי' השתא נמי הוי שכרא דהקדש, וכיון דלאלתר חל עליו רשות הקדש הדר בו במעילה קאי, והא דקתני ה"ז דר בתוכו ומעלה שכר להקדש אינו רוצה לומר דדר בו ממש דהא במעילה קאי, אלא ה"ק אם הי' דר בו ראוי להעלות שכר להקדש הילכך לא ידור, עכ"ל, והרי דמן הדין אם הקדיש הוי השכר דהקדש, ומכח זה קאי עלי' במעילה, ופירש כן למש"א בירושלמי דמעלה שכר להקדש, דהיינו דמכח הא דהי' ראוי להעלות שכר להקדש, אסור לו לדור.

וכ"ה גם בשו"ת הריב"ש סימן שנ"ה, ז"ל, ואם לא הקדים לו שכר, נותן השכר להקדש. וכיון שהקדיש גוף הבית, גם זכות השכירות בכלל, עכ"ל, והובא בש"ך סימן רכ"א סקמ"ה, עכ"ל, והרי להדיא דמן הדין הוי השכירות להקדש, ומש"כ דגם זכות השכירות בכלל, נ' ברור דאין כונתו דהוי הקדש בפנ"ע על השכר, שהרי אין אדם מקדיש דשלבל"ע, אלא כונתו דכמו שהקדיש את גוף הבית, הקדיש גם את זכותו בדיורים ליטול עליהן שכר, וע"כ הוי השכר להקדש.[[5]](#footnote-6)

ה] ובפשוטו נראה דשורש הפלוגתא בזה הוא, דהריטב"א ס"ל דחיוב דמי השכירות, הוא בעד קנין השכירות שקנה מתחילה בבית, ואי"ז בעד הדיורים שהוא דר בבית, וע"כ אף אם מכר המשכיר את הבית לאחר, אין השוכר מעלה דמים ללוקח שהוא הבעלים עכשיו, אלא למוכר ששכר ממנו, וש"ר ס"ל דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים, דאף שכבר זכה השוכר בשכירות, מ"מ עדין יש למשכיר זכות בדיורים ליטול עליהן שכר, וע"כ כל שמכר המשכיר את הבית לאחר, זכה הלוקח גם בזכות זו, וע"כ מעלה השוכר דמים ללוקח.

וכן נ' עוד בדעת הריטב"א, ממש"כ בב"מ דק"ג., ז"ל, ודעת רבינו דהא דאמרינן נפל אזדא לגבי' אמרינן וחייב השוכר לפרוע השכירות ואע"פ שעדיין לא נתן הרי זה כלוקח בית ונפל קודם שיפרע דמיו וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מזה כמש"כ בקוה"ע דחיוב דמי השכירות הוא בעד עיקר קנין השכירות, וע"כ הוא דס"ל דאף אם נפל הבית, חייב השוכר לשלם את כל דמי השכירות, דדמי ללוקח בית ונפל.

ואמנם צריך להוסיף בזה, דאף דס"ל להריטב"א דחיוב דמי השכירות הוא בעד קנין השכירות שקנה מתחילה, מ"מ אינו מתחייב מתחילה בכל דמי השכירות, אלא ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, והיינו משום שאינו מתחייב לשלם בעד הקנין, אלא בשעה שהמשכיר מעמיד לו את הדיורים, ועי' כעי"ז באבנ"ז חו"מ סימן כ"ה, דקודם שנשתמש השוכר, אכתי אגיד גבי' דהמשכיר, וע"כ אין השוכר מתחייב בדמים, אך מ"מ אחר שנשלם העמדת הדיורים, הוי חיובא דהשוכר על עיקר קנין השכירות.

וצ"ל לפ"ז, דהא דס"ל להרא"ה דאף אם נפל הבית חייב השוכר בכל דמי השכירות, הגם שאינו מתחייב בדמי השכירות אלא כשמעמידנו לו, ובנפל הבית הרי כבר אינו מעמיד לו את הבית, הוא משום דאמרינן דמזלו גרם, וכדחזינן דהיכא דהוי זה מכת מדינה מנכה לו, וכמבו' בב"מ דק"ה:, ועי' חזו"א שכתב כן, וע"כ כיון דחיוב הדמים הוא בעד עצם הקנין, הרי דהגם שאינו מתחייב בדמים ע"ז אלא כשמעמידנו לזה, י"ל דלזה סגי במה שהמשכיר מצידו מעמיד את הבית, ומזלו של השוכר גרם שנפל הבית,[[6]](#footnote-7) וצ"ע עוד בזה.

ו] והנה בחי' הריטב"א כתובות דל"ד: כתב, ז"ל, ה"ז כאילו שכר אביהם בית ומת שמשתמשין בו כל ימי שכירותו, ואין חייבין בשכירותו אם לא הניח להם אביהם אחריות נכסים, עכ"ל, והובאו דבריו בגל' הגרע"א סימן שמ"א, עיי"ש.

ולפי הנ"ל קרוב הדבר לומר, וכבר עמדו בזה, דכל הך דינא הוא רק להריטב"א לטעמי', דס"ל דחיוב דמי השכירות הוא בעד קנין השכירות שקנה מתחילה בבית, ואי"ז בעד הדיורים שהוא דר בבית, ואשר ע"כ ס"ל דכל שמת השוכר, זכאין היורשים לדור בבית בלא להתחייב בדמי השכירות, אך לדעת ש"ר דס"ל דחיוב דמי השכהיורת הוא בעד הדיורים עצמן, והיינו דיש למשכיר זכות בדיורים ליטול עליהן שכר, ודאי מסתברא מילתא דאין ביד היורשים לדור בבית, בלא להתחייב בעדם בדמי השכירות, ועי' בנתיה"מ סימן שמ"א סק"ו שנקט כן בפשיטות, דאם ידורו היורשים בבית, ה"ה מתחייבים בדמי השכירות.[[7]](#footnote-8)

ז] ומצאתי בעזה"י בכ"ד שנחלקו בזה הראשונים ואזלי בזה לטעמייהו.

דהנה בב"ב דקכ"ג: תניא, הניח להן אביהן פרה מוחכרת ומושכרת ביד אחרים או שהיתה רועה באפר וילדה בכור נוטל פי שנים, ובפירשב"ם שם דקכ"ד. מבו' דקאי על דמי השכירות, דבכור נוטל בהן פי שנים, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ד"ה היתה.

והנה בגמ' שם מבו', דהא דנוטל הבכור פ"ש בזה, רבי היא דס"ל דבכור נוטל פ"ש בשבח, ומבו' לפ"ז דדמי השכירות הו"ל כשבח שהשביחו נכסים לאחר מיתה, ובעליות דר"י שם כתב, דשכירות שנתחייב בחיי האב הוי כמלוה, ונסתפק שם אם חשיב כמלוה או כרבית, משום שמעולם לא הוחזק בידו אותו ממון, ושכירות שנתחייב לאחר מיתת אביהם, הוי זה כשבח דממילא, וכתב דאין חילוק בין שבח מגוף הפרה לשבח הבא מחמת הפרה כגון שכירות, עיי"ש, ומוכח להדיא מזה, דבמכר המשכיר את החפץ השכור, מתחייב השוכר בדמי השכירות ללוקח, וע"כ ה"נ אם מת המשכיר, הוי עיקר חיוב דמי השכירות ליורשים, וע"כ הוי זה כשבח שהשביחו נכסים, אך אי נימא דהשוכר מתחייב בדמי השכירות למוכר, א"כ ה"נ אם מת המשכיר, הוי עיקר חיוב השכירות לאב, וא"כ הו"ל כמלוה, וכיון שאינו מתחייב עד לאחר מיתה (דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף) הוי זה ראוי גמור, ואי"ז כשבח ששבחו נכסים, וז"ב.

ועיי"ש בתורי"ד שנחלק ע"ז, וכתב דבשכירות דלאחר מיתת האב אין הבכור נוטל פ"ש גם לדעת רבי, כיון שלא התחיל השבח בחיי אביהן, אך גם בדבריו מבו' דהשכירות דלאחר מיתת אביהם נידונת כשבח ששבחו הנכסים, ומוכח דכשמת המשכיר הוי עיקר חיוב דמי השכירות ליורשים, וכמש"נ.

אמנם בחי' הריטב"א שם מצינו שנחלק ע"ז, עיי"ש שפירש דהא דקתני וילדה, אפי' אמוחכרת ואמושכרת קאי לומר שאם ילדה נוטל בכור פ"ש בולדות ואליבא דרבי, וכתב ע"ז, ז"ל, ומיהו קשיא לן מנא לי' לתלמודא הא, דילמא מוחכרת ומושכרת מיירי לענין השכירות והחכירות שיטול בו הבכור פ"ש וכו', י"ל דא"כ אמאי קתני ומוחכרת ומושכרת וכו', ואי בזוזי דשכירות או דחכירות א"כ היינו מלוה והכא לא איירי רבי בענין מלוה דא"כ הו"ל למימר בהדיא כדקתני לקמן, עכ"ל.

ונ' להדיא בד' הריטב"א דכל דמי השכירות הו"ל מלוה, ואף הדמים שבעד הזמן שאחר מיתת האב, ונ' דהיינו, דהגם שלא נתחייב השוכר בהן מעיקרא שהרי ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"מ כשהוא מתחייב בהן הוי עיקר חיובו לאב שהשכיר לו, וע"כ הוי זה כמלוה, דאי"ז שבח שהשביחו נכסי היתומים לאחר מיתה, כיון דהחיוב לא חל כלל לבעל הנכסים, אלא למשכיר שהוא האב, וז"ב.

ובמאירי שם מצינו שנסתפק בזה, עיי"ש שבתחילת דבריו כתב דבשכירות קרקע נוטל הבכור פ"ש בשכירות של הזמן שאחר מיתה, דחשיב זה כקרקע עצמה, אך בשכירות של קודם המיתה נסתפק אם נוטל פ"ש דמכח דינא דאינה משתלמת אלא לבסוף חשבינן לי' כקרקע עצמה, או דחשיב כמלוה, ושוב נסתפק דאפשר שאינו נוטל אף בשכירות שאחר מיתה, משום "שאינו דר אלא מכח אביו", ולעיל מינה פירש לטעם זה טפי לגבי עישור נכסים, ז"ל, הואיל והאב השכיר את הבתים והשוכר נכנס לו בע"ח, הרי שכירות כל השנה מלוה, הואיל ואין ביד היורשים להוציאו, עכ"ל, ונ' דכונתו בזה הוא כמש"נ בד' הריטב"א, דחיוב דמי השכירות הוא למשכיר, וע"כ לא חשיב השכירות שלאחר מיתת האב כשבח הנכסים, אלא חשיב כמלוה.[[8]](#footnote-9)

ולמדנו מזה, דדעת רשב"ם רבינו יונה והרי"ד דבמכר המשכיר את הבית, מעלה השוכר שכר ללוקח, ודעת הריטב"א דמעלה שכר למוכר, והמאירי נסתפק בזה.

ח] עוד יש ללמוד בזה מד' הראשונים, והוא במש"א בכתובות דס"ט. וב"ב דס"ז. דאמר רב אשי כי הוינן בי רב כהנא הוה מגבינן עישור נכסים אפי' מעמלא דביתי, והתוס' בכתובות שם כתבו, ז"ל, וא"ת היכי דמי אי בשכירות שיבא מן הבתים פשיטא שטורפת דהא מקרקעי אינהו, ואי בשכירות שגבו כבר הני מטלטלי ממש הוו, וי"ל דמיירי שהשכירו הבית לשנה ועמד בו השוכר חצי שנה ואע"ג דכבר נתחייב על מה שעמד בבית גובה ולא חשיב מטלטלי דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש ובחי' הרשב"א שם, ובתוס' ב"ב שם, ובאו"ז ב"ב סימן מ"ו בשם ריב"מ.

ומבו' בדבריהם, דהשכירות שבעד הזמן שאחר מיתת האב, פשיטא דהויא כקרקע, ואילו השכירות דקודם מיתת האב הי' לנו לדונה כמטלטלין, ואך משום שאינה משתלמת אלא לבסוף חשבינן לה כקרקע, ובפשוטו מבו' מזה, דחיוב השכירות דלאחר מיתת האב הוא ליורשים, וע"כ דמי לשכירות שיבא אח"כ מן הבתים שטורפת מהן, דאם גם השכירות שלאחר מיתת האב הוי עיקר חיובה לאב, ל"ד כלל לשכירות שיבא אח"כ מן הבתים, אלא הוי כמלוה, וכאשר כ"ה להדיא במאירי ב"ב דקכ"ד. שכתב לדחות כן, דאיירי בשכירות דלאחר מיתת האב, וס"ד דהואיל והאב השכיר את הבתים והשוכר נכנס לו בע"ח, הרי שכירות כל השנה מלוה, הואיל ואין ביד היורשים להוציאו, עכ"ד, ורק השכירות דבחיי האב, שנתחייב בה לאב, הויא כשאר מלוה, והי' מן הדין לדונה כמטלטלין.[[9]](#footnote-10)

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרמ"ה בב"ב שם, ז"ל, כלומר משכירות הבתים דכיון דמכח קרקע קא אתו כקרקע דמי להך מילתא, ודוקא מאגרא דאתי לאחר מיתת האב, דקרקע בחזקת בנות קיימא, ואגרא דאתי מיני' כקרקע דמי לדידי', "דקרקע דידהי אשבח", אבל אגרא דסליק מינייהו בחיי אבוהון כשאר מטלטלין דמי וכו', דהו"ל כמאן דזבין ארעא ולא הספיק למגבא מיני' דלוקח עד דמיית דהני זוזי כמלוה בעלמא דמו, עכ"ל, וכעי"ז הביא בשטמ"ק כתובות שם מתלמידי רבינו יונה בשם הרמ"ה, עיי"ש מה שהוסיפו לפרש בזה, ומפורש בדבריו, שהשכירות שבעד הזמן דלאחר מיתה, קרקע דהבנות אשבח, ול' תר"י שם, דכי אשבח לדידהו אשבח, והיינו דהוי עיקר החיוב לבנות שזכו בקרקע, וז"ב.[[10]](#footnote-11)

ט] ומצאנו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דהנה הרא"ש בפ' איזהו נשך סימן נ"ז כתב, בדין גוי שלוה ברבית ונתגייר, דהרבית שעלתה אחר שנתגייר הויא רבית קצוצה דאורייתא, אך בחי' הריטב"א שם כתב דהאיסור הוא מפני מראית העין בעלמא.[[11]](#footnote-12)

ונ' ברור דאזלי לטעמייהו בזה, דהנה בטעם ד' הריטב"א דס"ל דאי"ז רבית מדינא, נ' דאזיל לטעמי' דס"ל דהשוכר בית ומת, משתמשין היורשים בלא להתחייב בדמי השכירות, והיינו משום דחיוב דמי השכירות הוא בעד עיקר קנין השכירות, וע"כ הוי החיוב על האב, ולפ"ז נמצא, דלמש"כ הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג דחיוב רבית הוי שכירות מעותיו, ודמי לחיוב שכירות דהוי מתחילה ועד סוף, עיי"ש, הרי דה"נ בחיוב רבית, אין החיוב על המתנת המעות, אלא על הזכות שקיבל מתחילה להניח המעות אצלו.

ונ' דמה"ט הוא דאם לוה הגוי ברבית ונתגייר אי"ז רבית מדינא, שהרי חיוב הרבית בכה"ג, אי"ז על המתנת המעות שביד הגר, אלא על ההלואה שלוה בעודו גוי, ונמצא שהרבית מתרבה על הגוי, והוי זה רבית דגוי דמותרת.[[12]](#footnote-13)

אך הרא"ש דפליג וס"ל דהוי זה רבית קצוצה, הוא משום דס"ל דאם מכר המשכיר את הבית מעלה השוכר שכר ללוקח, ונת' לעיל סק"ו דלפ"ז ה"נ אם מת השוכר, אין היורשים זכאין לדור בבית בלא להתחייב בדמי השכירות, משום דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים עצמן, ולפ"ז נמצא דגם בחיוב רבית, הוי חיוב הלוה בעד מה המתנת המעות ולא בעד עצם ההלואה, ואשר ע"כ ס"ל דהרבית שעלתה אחר שנתגייר הויא רבית קצוצה, דכיון דהויא בעד המתנת המעות שביד הישראל, הוי זה רבית דישראל לישראל דאסירא.

י] ומצינו דפליגי בזה עוד, דהנה בחי' הריטב"א בב"מ שם כתב, ז"ל, יש למדין מכאן דה"ה גוי שיש לו שט"ח על ישראל ויש בו רבית מפורש ועד שלא זקפו במלוה מכר הגוי או נתן אותו שטר חוב לישראל דאסור אותו ישראל לגבות הרבית כגוי עצמו שנתגייר, וכן הי' אומר מורי הרב ז"ל, ואין הראי' מחוורת בעיני, דשאני הכא שהגוי הזה הוא עצמו הלוה מעות שלו וכשגובה אותן עכשיו נראה רבית הבאה מלוה ישראל למלוה ישראל, ואע"פ שבשעת הלואה גוי הי' השתא בשעת גוביינא ישראל הוא, משא"כ בגוי שמכר חובו לישראל שהישראל הגובה אותו לא הלוה כלום ואין כאן רבית מן הלוה למלוה, עכ"ל, אמנם בתשו' הריב"ש סימן ש"ה נקט דאם ביד הלוה להחזיר מעותיו בתוך הזמן וליפטר, הוי זה רבית קצוצה, עיי"ש.

ונ' דאזלי לטעמייהו, דהריטב"א לטעמי' דס"ל דאם מכר המשכיר את הבית הוי עיקר חיוב דמי השכירות למשכיר, וה"נ הוא ברבית דאם מכר המלוה את החוב הוי עיקר חיוב הרבית למלוה, והלוקח מיני' דהמלוה קזכי, וע"כ הוי זה רבית דגוי דשריא,[[13]](#footnote-14) אך הריב"ש לטעמי' דס"ל דאם מכר המשכיר את הבית הוי עיקר חיוב דמי השכירות לשוכר, וה"נ ברבית אם מכר המלוה את החוב הוי עיקר חיוב הרבית ללוקח, וע"כ הוי זה רבית דישראל דאסירא,[[14]](#footnote-15) ועי' להלן סקי"ג ואילך מש"נ בביאור ד' הריב"ש שם, וז"ב.

יא] ומצינו עוד שנחלקו בזה בדין רבית, דהנה בב"ב דקכ"ד: תניא בכור נוטל פ"ש בין במלוה בין ברבית, ובתורי"ד שם כתב, ז"ל, דוקא ברבית שעלה בחיי אביהם כדפירשו ר"ש ור"י זצוק"ל, אבל רבית שעלה אחר מות אביהם בחזקת כל היורשים הוא, ולא כמו שכתבתי במה"ק, מה שהייתי סובר במה"ק לומר שלוקח הבכור בשכר הפרה שעשתה אחר מיתת אביהם פי שנים מפני שהשכירה אביהם בחייו, הוי מן דינא נמי דלישקול ברבית ואע"ג דלא מטי זימני' בחיי אביהם, אבל השתא דהדרי בי' מן השכר דלא שקיל במאי דעבדא אחר מיתת אביהם, ה"ה ברבית דלא שקיל במאי דסלק אחר מיתת אביהם וכו', עכ"ל, ונ' בביאור דבריו, שהרי חיוב רבית הוא שכירות מעותיו, וע"כ כ"ה דאין הבכור נוטל פ"ש בשכירות דהזמן שאחר מיתה, משום דהוי זה שבח ששבחו נכסים לאחר מיתה ולא התחיל מחיים, ה"נ אינו נוטל ברבית דהזמן שאחר מיתה.

ובעליות דר"י שם דקכ"ג: פליג ע"ז, ז"ל, שבין הפרש משבח וכו' ובין השבח הבא מחמת הפרה כגון שכירות, תדא שהרי בכור נוטל פ"ש בין במלוה בין ברית אליבא דרבי וכו', וסתמא דמילתא משמע אפי' ברבית שהמלוה מרוחת לאחר מיתת אביהן, עכ"ל, והיינו משום דס"ל שהבכור נוטל פ"ש אף בשבח שלא התחיל בחיי אביהן, וע"כ הוא נוטל פ"ש בשכירות דלאחר מיתה וברבית דלאחר מיתה.

ועכ"פ מדברי שניהם נלמד, דרבית שעלתה דלאחר מיתה, הויא שבח ששבחו הנכסים לאחר מיתה, ונ' ללמוד מזה כמש"נ בדעת הרא"ש, דאם מכר המלוה את חובו הוי עיקר חיוב הרבית ללוקח, וה"נ אם מת המלוה הוי עיקר חיוב הרבית דלאחר מיתה ליורשים, משום שזכו בגוף החוב, וע"כ הוי זה שבח שהשביחו נכסי היורשים.

יב] אמנם מד' הריטב"א שם נ' להוכיח דפליג ע"ז, דהנה בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, והא דאמר רבי שנוטל פי שנים ברבית היינו רבית שנזקף בחיי אביהם, עכ"ל, ומבו' דס"ל דמודה רבי שאינו נוטל פ"ש ברבית שעלתה לאחר מיתה.

ובפשוטו הי' נ' שטעמו הוא כד' הרי"ד, דאין הבכור נוטל פ"ש בשבח שלא התחיל בחיי האב, וע"כ ה"נ אין הבכור נוטל פ"ש ברבית דלאחר מיתה.

אך באמת אין לומר כן, שהרי להדיא כתב הריטב"א שם דקכ"ג: דלדעת רבי בכור נוטל פ"ש בולדות, אפי' אם הניחה ריקנית ונתעברה וילדה דשבחא דממילא הוא וגופה אשבח, ושלא כד' הרי"ד דכה"ג אינו נוטל פ"ש משום שלא התחיל השבח בחיי האב, ולפ"ז צ"ב, דמ"ט ס"ל דאין הבכור נוטל פ"ש ברבית שעלתה לאחר מיתת האב.

ונ' ברור בזה, דהריטב"א לטעמי' אזיל, שנתבאר בדעתו דס"ל דהמלוה ברבית ומכר את החוב לאחר, הוי עיקר חיוב הרבית למוכר, והלוקח מיני' דמוכר קזכי, אשר לפ"ז נמצא דהרבית שעלתה לאחר מיתת האב, אי"ז שבח שהשביחו הנכסים, אלא הוי זה כמלוה דהאב, וכיון שלא נתחייב הלוה לאב אלא לאחר מיתה, שהרי חיוב רבית הוי כשכירות שישנה מתחילה ועד סוף, הוי זה ראוי גמור, דאף לרבי אין הבכור נוטל בו פ"ש, וז"ב.

יג] ובמש"נ בד' הריב"ש בדין גוי שהלוה ברבית ומכר את החוב לישראל, יש להוסיף בזה דברים, דהנה עיי"ש בד' הריב"ש שכתב לחלק בזה, ז"ל, כי יש צד שהוא מותר גמור, ויש צד שהוא אסור, שאם הלוה לא התנה עם הגוי שיוכל להחזיר לו מעותיו, בזה נראה שהוא מותר גמור וכו', מ"מ כשהגוי הלוה לישראל מנה, ושיתן לו י' דינרין בכל שנה לעולם ולא יוכל לסלקו, הרי זכה הגוי במה שנתחייב לו הלוה לפרוע לו בכל שנה לעולם וכו', וא"כ כשהקנה הגוי חובו לישראל אפי' בפחות מותר וכו', וה"ה כמו ישראל שחייב לגוי ק' דינרין של רבית ומוכר אותם לישראל אחר בפחות, שהוא מותר גמור, כיון שהרבית נתרבה אצל הגוי, וכאן כיון שכבר נתחייב הלוה לפרוע לגוי כך וכך בכל שנה ושנה לעולם, ה"ה כאלו נתרבה אצל הגוי, שהרי כבר זכה הגוי בחיוב זה, ויכול להקנותו לישראל, ואין כאן רבית לישראל הקונה, אבל אם יש תנאי ביניהם, שיוכל הלוה להחזיר לגוי מעותיו כ"ז שירצה, מעתה הוא רבית קצוצה, ואפילו פירות שנה ראשונה בתורת רבית קצוצה הוא מקבלם, והקרן קיימת לו לעולם. וכשהקנה הגוי חוב זה לישראל, הרי הוא כאלו הלוה אותם עתה הישראל ללוה, שהרי יכול הלוה להחזיר לזה הישראל הקונה מעות ההלואה כמו לגוי המלוה הראשון, וא"כ כשנתרבה הרבית בכל שנה ושנה מאחר ההקנאה ואילך, אצל הקונה הישראל נתרבה, ולא אצל הגוי המקנה, שהרי לא זכה הגוי בפירות בכל שנה ושנה לעולם וכו', שהרי כיון שהלוה הי' יכול להחזיר מעותיו, לא זכה הגוי עדיין בפירות, אלא כ"ז שהלוה לא יחזיר לו מעותיו, וכשהקנה לישראל הרי קם תחתיו, וה"ה כאלו הקנה לו קרן החוב ושיתן לו הישראל הלוה הרבית כדרך שהי' נותן לו, ונמצא שאצל הישראל מתרבה הרבית וכו', עכ"ל.

ולמדנו מד' הריב"ש, דכל הא דחיוב רבית הוא חיוב המתרבה בכל יום ויום, ולא זכי המלוה מתחילה בכל הרבית, הוא רק היכא שיכול הלוה לפרוע החוב וליפטר משאר הרבית, אך היכא שאינו יכול לפרוע החוב וליפטר מן הרבית, כבר זכה הגוי בכל הרבית, וע"כ מותר לישראל הלוקח ממנו לגבות את כל הרבית.

וצ"ע דכיון דרבית הוי כשכירות מעותיו ואמרינן בה דישנה מתחילה ועד סוף, א"כ מ"ט היכא שאין הלוה יכול לפרוע החוב באמצע הזמן וליפטר, נתחייב בכל הרבית מתחילה, ומ"ש מכל שכירות דישנה מתחילה ועד סוף, אף שאין ביד השוכר לצאת בתוך הזמן.

יד] ולכאו' הי' נראה, דכל מש"כ הריב"ש דכה"ג זכה המלוה בכל הרבית מתחילה, הוא רק בגונא דידי', שאינו יכול לסלקו לעולם, שנתן לו ק' דינרים בעד ביתו ונתחייב לשכרה ממנו בכל שנה בח' דינרים, דבכה"ג בדיני חו"מ אי"ז כלל כהלואה ברבית, שהרי אינו לוה כלל אלא מוכר, ואך דמ"מ ה"ז אסור משום רבית, כמש"כ הריב"ש שם, ז"ל, אבל בנדו"ז שתחלת התנאי הוא שזה מוכר לו במנה לעשות לו חק או מס שמנה או י' דינרין בכל שנה ושנה לעולם, כל שארכו לו הימים וזה מקבל בצרוף השנים יותר ממה שנתן, רבית קצוצה והלואה גמורה היא, אלא ששינה אותה בלשון מכר, ואין הלשון מעלה ומוריד, עכ"ל, אך מ"מ שאני זה משאר רבית, שכבר זכה הנותן בכל הרבית מתחילה, כיון דבדיני חו"מ הוי זה מקח גמור, אך לעולם בהלואה ברבית, הרי שאף אם אין הלוה יכול לפרוע את החוב בתוך הזמן וליפטר משאר הרבית, עדין לא זכה המלוה ברבית, דישנה לשכירות מעות מתחילה ועד סוף.

אך בד' הרמ"א ביו"ד סימן קס"ט ס"כ מבו' דבכל גוונא דאין הלוה יכול לסלק את המלוה הגוי, מותר לישראל אחר לקנותו ממנו, עיי"ש, והרי דס"ל דאף בהלואה גמורה ברבית, אם אין ביד הלוה לסלק את המלוה, זכה המלוה מתחילה בכל הרבית, והדק"ל דמ"ש מכל שכירות דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף.[[15]](#footnote-16)

טו] וצ"ל בזה, למש"כ בברכ"ש קידושין סימן ד' בשם הגר"ח זצ"ל, דגדר חיוב רבית בחו"מ, הוא דשייך לקצוץ חיוב ק"כ בעד הלואת ק', ואמנם אי"ז כד' תשו' הרשב"א דרבית הוא שכירות המעות, וי"ל בדעת הריב"ש דבאמת תרי גווני איתנייהו ברבית, דהיכא שאין הלוה יכול לפרעו וליפטר, הוי גדר חיובו שנתחייב בעד נתינת ההלואה בתחילה לפרוע לו יותר, וכבר זכה המלוה בתחילה בכל חוב הרבית, אך היכא שביד הלוה לפרעו וליפטר, הרי בע"כ שלא קצצו בעד ההלואה לשלם יותר, אלא הוי חיוב הרבית בעד שכירות המעות, ובכה"ג לא חייל חיוב הרבית אלא בכל שעה ושעה.

טז] ויש להוסיף בזה, דהנה ראיתי להעיר דכעין דין זה מצינו בד' המיוחס לריטב"א ב"מ דע"א:, ז"ל, והו"ל כגוי שהלוה מעות לישראל ואמר לו תן רבית והקרן לישראל חברך ושעבד עצמך לו ולי לא תשתעבד כלל דמותר, דלאו ממלוה ללוה הוא שהישאל אינו מלוה אלא הגוי, והוא שיהא קוצב לו הרבית לשנה כגון ק' דינרים בק"נ לשנה ואפי' אם יפרענו תוך זמן הרשות בידו לתבעו הכל, אבל אם אמר לו לתת דינרין בכל שבוע, אשתכח דישראל קא שקיל ברבית שהרי הוא מאריך לו הזמן בכל שבוע בשביל הרבית וכו', עכ"ל, עו"כ שם, ז"ל, והו"ל כישראל שאמר לישראל הילך מנה זו בהלואה ותן הקרן והרבית לגוי וכו' דאסור וכו', ודוקא וכו' כגון שקוצב לו ישראל הרבית, אבל אמר לו דינר בכל שבוע שרי, דאשתכח דגוי שקיל ריביתא מפני הארכת זמנו, עכ"ל, ועי' בחי' רמ"ש שם מש"כ ע"ז.

ובדקדוק ל' המיוחס לריטב"א מבו', דאיירי בכה"ג דאף אם יפרענו ויתרצה המלוה לקבל את הפירעון, יהא חייב לשלם לו את כל הרבית, ויל"פ כן גם בד' הריב"ש והרמ"א, ולפ"ז מתבאר היטב הא דבכה"ג אמרינן דכבר זכה המלוה בכל הרבית בשעת ההלואה, ול"ד לשכירות דישנה מתחילה ועד סוף, דשאני שכירות דאף שאינם יכולים לחזור בהן, מ"מ ודאי דאם יחזיר השוכר את הבית למשכיר ויתרצה המשכיר לקבלו, אין השוכר חייב בדמי השכירות, וע"כ לא חייל כל חיוב הדמים מתחילה, ומשא"כ בהלואה ברבית, שה"ה מתחייב ברבית אף אם יפרע את החוב, דבכה"ג ודאי דחייל חיוב הרבית מתחילה.

אך אכתי לא נתפרש בזה טעמא דמילתא, דתיקשי הא גופא, דמ"ט התם אמרינן דכיון שהתנו שאין בידו לפרעו, ע"כ אף אם יתרצה המלוה שיפרענו, מ"מ יהא חייב בכל הרבית, ואילו בשכירות אמרינן דאם נתרצה המשכיר שיחזיר לו ביתו, אינו חייב בכל דמי השכירות, וי"ל.

יז] ואולי י"ל עוד בזה, דלעולם חיוב רבית הוי משום שכירות מעותיו, ומה שחילק הריב"ש בין היכא דיכול להחזיר מעותיו להיכא דאין יכול להחזיר מעותיו, י"ל דגם הא דבשכירות אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, הוא רק משום דביד השוכר להסתלק מן השכירות, וכמבו' בפשוטו בב"מ דע"ט: דהיכא דמשכח בעה"ב לאוגורי, מצי השוכר לחזור בו מן השכירות, (והראשונים שם דע"ו: למדו מזה לשכירות פועלים, דמצי בעה"ב לחזור בו אם הפועלים מוצאין להשתכר), ולא נגמרה זכיית השכירות אלא בכל שעה ושעה, אך היכא דאין ביד השוכר להסתלק, ה"ה מתחייב בכל השכירות בשעת הקנין, ואמנם היינו רק היכא שאין בידו להסתלק משום עיקר זכיית השכירות, ולא היכא דהוי זה תנאה בעלמא שלא יסתלק.[[16]](#footnote-17)

יח] שו"ר במחנ"א רבית סימן מ"ב, שכתב דהיכא שאין הלוה יכול ליפטר מן הרבית אף אם בא לפרוע, זכי המלוה מעיקרא בכל הרבית, וכתב ע"ז, ז"ל, גם נלע"ד דלא אמרינן בכה"ג ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא כיון שלקח המעות וזכה בהן וה"ה ברשותו לכל דבר נתחייב ברבית, ולא אמרינן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אלא בשכירות בתים או פועלים, שהרי אם יפול הבית בחצי הזמן ה"ז פטור מהשכירות מאותו זמן ואילך, וכ"כ בפועלים שאם לא יגמרו מלאכתם אין לה ליטול אלא כפי מה שעשו, משא"כ במלוה דל"ש להני כיון שאינו רשאי להחזיר המעות בחצי הזמן ולחשוב עמו כל יום, עכ"ל.

וביאור הדברים, דכל הא דבשכירות קרקע ובשכירות פועלים אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, הוא משום שעדין לא קיבל השוכר את כל השכירות, שהרי אם יפול הבית ואם לא יגמרו הפועלים מלאכתן, ה"ה פטור מן השכירות, ונמצא דכ"ז שיתכן שיפול הבית ושלא יגמרו הפועלים מלאכתן, אכתי לא קיבל השוכר את השכירות, ומשא"כ בהלואה דכבר בשעת ההלואה קיבל הלוה את כל המתנת המעות, ה"ה מתחייב בכל הרבית מיד.

ויש להוסיף, דגם למש"כ הריטב"א בשם הרא"ה דבשוכר בית ונפל חייב לשלם כל השכר, הרי מ"מ אם הוי זה מכת מדינה ה"ה פטור, וכדמוכח מסוגיא דב"מ דק"ה:, וכ"כ בחזו"א, וע"כ מכח זה אין השוכר מתחייב מתחילה, וכנ"ל.

יט] ובעיקר דינא דהריב"ש דכל שאין יכול הלוה לסלקו וליפטר, כבר זכה המלוה בכל הרבית, וע"כ אם מכרו לישראל, מותר הישראל לגבות את הרבית, עי' באבני נזר יו"ד סימן קפ"ט שעמד ע"ז, ז"ל, אך יש לעיין דלקמן סי' קע"א בנתגייר הלוה או המלוה מבואר שם דהרבית שעלה עליו לאחר שנתגייר הוי רבית קצוצה וכו', וכן בסי' זה סעיף ד' עכו"ם שמלוה לישראל על מנת שיתן הרבית לישראל מותר. משמע הא אם מתנה שיתן הקרן והרבית לישראל אסור אף שקצץ עמו נכרי. וא"כ להיפוך נמי בקצץ ישראל שיתן הקרן והרבית לנכרי אמאי הוי ר"ק, עכ"ל.

והנה אמנם באמת בד' תשו' מהר"ם שהבאנו לעיל סקי"ד בהערה מבו', דכל הא דגוי שלוה ברבית ונתגייר, הויא הרבית שעלתה אחר שנתגייר רבית קצוצה, הוא רק בשבידו לפרוע הקרן וליפטר מן הרבית, אך אם אין בידו ליפטר מן הרבית, אי"ז רבית קצוצה, עיי"ש.

?בעיקר הדברים יל"ע מדינא דספינה זו ויין זה דמבו' דאם כבר נתן לא יטול, הגם דעתה אינו מעמיד לו כלום, ואם החיוב הוא בעד השימוש, לכאו' אין על מה לחייבו, והאמנם למש"כ בקה"י לפרש דהא דחלוק אם נתן וכו', הוא משום דאם נתן הוי התשלום על הקנין, ניחא, אך בל' התוס' אין נ' כן.

גם בספינה סתם ויין זה יל"ע, דמ"ט הוא חייב לשלם לו, הרי בפועל לא זכה בזכות שימוש בספינה, אך בזה י"ל, דכיון שהמשכיר מתרצה להעמיד לו ספינה אחרת, ה"ה מחויב בעד זה בדמים, ול"מ אמר דאינו רוצה את הספינה ולא יתחייב בדמים, וצ"ע בכ"ז.

1. ובד' הגר"א מחודש טפי, דאף אם הקדים השכר למוכר, נוטל הלוקח את השכירות מהמוכר, ובד' הסמ"ע והש"ך מבו' בפשוטו לא כן, ועי' בשו"ת מים עמוקים לראנ"ח סימן ע"ו שנסתפק בדין זה, ונת' עוד בזה במק"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"ע בזה בד' הרא"ש בפ' השואל סימן כ"ה שכתב, ז"ל, דהמכר מכר ומיהו א"ל מוכר ללוקח שבקי' לשוכר שידור בו עד שישלם זמנו ומכאן ואילך יתן לך השכר, עכ"ל, והנה אמנם פשטות הל' משמע דרק אחר שישלם הזמן יתן לך השכר, ולפ"ז מבו' דהשכר שבתוך הזמן הוי למוכר, אך העירוני דלכאו' אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא דאחר הזמן הרי אינו מושכר לשוכר כלל ויכול הלוקח להוציאו, ומ"ט אומר לו שיתן לך השכר, ועוד דמשמעות הדברים דבא המוכר לפייס את הלוקח בכך, על מה שעליו להניח לשוכר לדור בו, ובע"כ דמש"כ הרא"ש מכאן ואילך, אין כונתו מאחר הזמן ואילך, אלא כונתו משעה זו ואילך, ולפ"ז מפורש בדבריו דהשוכר מעלה את השכר ללוקח.

   שו"ר שנחלקו רבותינו האחרונים בזה, דבד' הפרישה ר"ס שי"ב מפורש דמפרש ד' הרא"ש דיתן לך השכר בתוך הזמן, עיי"ש בדבריו, וכ"ה מוכח לפי' הסמ"ע והש"ך בד' הרא"ש בסו"ד, דמפורש לפ"ז בדבריו דכל שלא הקדים שכרו, ה"ה מעלה שכר ללוקח, ולפ"ז אאל"פ דמש"כ הרא"ש לעיל מינה דמכאן ואילך יתן לך השכר הוא אחר הזמן, דלפ"ז הרי מבו' בד' הרא"ש דהשכר שבתוך הזמן ל"ה ללוקח, אך בביאור הגר"א סימן שי"ב סק"ג כתב בתו"ד, ז"ל, וז"ש הרא"ש שם ומכאן ואילך יתן לך השכר, ר"ל אם ירצה הלוקח להניחו בו, עכ"ל, והרי דמפרש דמש"כ הרא"ש מכאן ואילך, הוא אחר הזמן, ולפ"ז מבו' בד' הרא"ש דהשכר שבתוך הזמן הוי למוכר, אך זה שלא כמו שנקט הגר"א שם סק"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך למש"כ הרמב"ן בקו"א כתובות דנ"ט. להעמיד הגמ' דהתם בבית סתם, י"ל דרק בזה הוא דהשוכר מעלה שכר להקדש, ומשא"כ בבית זה, ודו"ק, אך אכתי יש להוכיח מד' הירושלמי שהביא הרמב"ן שם, דאיירי בבית זה, ואמרו שהשוכר מעלה שכר להקדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וילה"ע בזה, מד' הירושלמי שהביאו הראשונים בכ"ד, דהמשכיר בית לחבירו ועמד והקדישו הרי זה דר בתוכו ומעלה השכר להקדש, אימתי בזמן שלא הקדים לו שכרו אבל בזמן שהקדים לו שכרו ה"ז דר בתוכו חנם, ע"כ, ולמש"כ הריטב"א דהא דמעלה שכר להקדש, הוא רק משום מראית העין, הי' בדין דגם אם הקדים שכרו יעלה שכר להקדש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך ראיתי להעיר בזה, דבד' הנתיה"מ סימן רי"א סק"ה נ' שפירש בזה בע"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, דהנה הא שכתב הש"ך די"א דאפי' המותר אינו יכול להקדיש וכו', ע"כ אין הכונה שגם המקדיש יכול לחזור בו מההקדש שאין ההקדש חל כלל, דהא בעצמו כתב ביו"ד וכו', וכיון שהקדיש גוף הבית גם השכירות בכלל. אלמא דההקדש קיים נגד המקדיש וכו', והכונה וכו' ולכך אין ההקדש חל כלל נגד המשכון בכדי שלא יופקע שעבוד של המלוה או השוכר, אבל נגד המקדיש חל ההקדש, עכ"ל, ומבו' בדבריו, והוכיח כן מד' הש"ך, דלעולם לא חייל ההקדש כלל נגד השוכר, ולא חשיב שדר השוכר בשל הקדש, ומ"מ ה"ה מעלה השכר להקדש, משום דחייל ההקדש נגד המשכיר, וצ"ב המכוון בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לדמות ד"ז, לדעת הר"ש ודעימי' שפועל שנאנס ואין בידו לעשות את המלאכה, אם עבד מחצית הזמן, חייב בעה"ב בכל שכרו, והרי דהגם דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"מ מתחייב בעה"ב בכך אף בכה"ג שאין הפועל ראוי לעשות את המלאכה, ועד"ז הוא בנפל הבית, אך הי' מקום לדון דהתם לא מחייבינן אלא בחלה, שהוא קיים, דכה"ג י"ל שעדין הוא קנוי לבעה"ב, ומתחייב בעה"ב בשכרו בכל יום ויום, אך במת שאינו קיים ופקע קנינו של בעה"ב, א"א לחייבו, וא"כ ה"נ בנפל הבית א"א לחייבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם בגליון הגרע"א סימן שמ"א נקט בדעת הרשב"א דס"ל דהיתומים משתמשין בבית בלא להתחייב בדמי השכירות, ולמד לזה ממש"כ בתשו' ח"א סימן אלף כ"ח ובאריכות בח"ב סימן שכ"ח, דהמשכיר בית ומת גובין מנכסי האב, דמשעה ששכר נתחייב בדמים בין ידור או לא ידור, עכ"ד, ועי' גם בשו"ת הגרע"א מהדו"ק סו"ס קל"ג שנקט כן בפשיטות, וכן נקט גם בשו"ת בית מאיר סימן ל"ה, ולפמש"נ נמצא דאי"ז מתישב עם מש"כ הרשב"א דאם השכיר המשכיר את הבית, זכה ההקדש בזכות דמי השכירות, והרי דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים עצמן, וע"כ שמא י"ל דמש"כ הרשב"א דגובין מנכסי האב, היינו דהגם דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים, מ"מ משעת קנין נתחייב האב ליקח את הדיורים ולשלם בעדם, וע"כ אף אם זכו היורשים מכחו, ה"ה מתחייב בדמי הדיורים, וע"כ איכא ע"ז שעבוד נכסים, דדמי לד' הנמו"י בזרק חץ ומת ואח"כ הזיק החץ, דאיכא שעבוד נכסים, ועי' קוב"ש ב"ב ש"פ - שפ"ג.

   ובד' הגרע"א שנקט דהיתומים משתמשין בבית בלא לשלם דמים, צ"ל דאף דקי"ל דאם מכר המשכיר את הבית נותן השוכר את השכר ללוקח, והרי דהתשלום הוא בעד הדיורים, מ"מ רשאים היתומים להשתמש בבית בלא לשלם דמים, דכ"ה דאם מכר השוכר את זכותו לאחר, משתמש האחר בחינם, והשוכר מתחייב ע"ז בדמים, ה"נ כשמת השוכר, משתמשים היורשים בחינם, ודין השכירות הוא שיתחייב האב דמים ע"ז, הגם שבפועל אינו מתחייב, כיון שמת ולא הניח אחריות נכסים, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומש"כ המאירי שם לעיל מינה לפי' זה, דבעישור נכסי גובין רק משכירות הזמן שלאחר מיתה ולא משכירות הזמן שבחיי האב, אשר מ' מזה דהקמ"ל הוא דחיוב השכירות דאחר מיתת האב הוי ליורשים, ודלא כמש"נ בדעתו, נ' דהיינו, דהגם דגם השכירות שלאחר המיתה הם מתחייבים לאב, מ"מ יש לחלק בין השכירות שכבר נתחייב לאב הו"ל מלוה גמור, להשכירות שעדין לא נתחייב, דהוי כקרקע, וכ"ה שכתבו התוס' דמשום דינא דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף חשבינן לי' כקרקע, ה"נ י"ל דמשום דינא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, חשבינן להשכירות שדרו אחר מיתת האב כקרקע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש לדחות, דאף אם גם השכירות דלאחר מיתה הוי עיקר חיובה לאב, מ"מ כיון שישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ועדין לא נתחייב בה, פשיטא להו דהויא כקרקע, דומיא דמש"כ דמכח דינא דאינה משתלמת אלא לבסוף הוי זה כקרקע, וכמש"נ לעיל סק"ז בהערה בדעת המאירי, אך ממש"כ הראשונים דהא פשיטא ולא איצטריך לאשמועינן נ' דהא דהשכירות שלאחר מיתה הויא כקרקע, הוא משום דהוי כשכירות שהשכירו היתומים עצמן, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובד' הר"ן בכתובות שם מ' דס"ל להיפך, דמן השכירות דהזמן דלאחר מיתה אינן גובות, דהו"ל כראוי, וס"ל דאין גובות עישור נכסים מן הראוי, ורק מן השכירות דהזמן דבחיי האב הן גובות, וכ"נ בשטמ"ק שם בשם הריב"ש, אך אין להוכיח מזה דס"ל דהשכירות דהזמן שאחר מיתה הו"ל כשבח ששבחו נכסים, אלא אף אם הוי עיקר החיוב לאב, מ"מ כיון דלא חייל החיוב אלא לאחר מיתה הו"ל ראוי. [↑](#footnote-ref-11)
11. וממש"כ דאי"ז אלא משום מראית העין, מבו' דהא דס"ל דאי"ז רבית קצוצה, אין הטעם בזה משום דליכא קציצה באיסור, וכמו שדן בכעי"ז בתשו' הריב"ש סימן ש"ה, עיי"ש שדחה לזה, דא"כ הי' לנו לאסור מדרבנן, אלא הטעם בזה הוא משום דהוי רבית דגוי, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-12)
12. והגע עצמך, אילו הי' הדין דגר שנתגייר כיון דכקטן שנולד דמי פקע מיני' כל החיובים שנתחייב בעודו גוי, הרי דאם לוה ברבית בעודו גוי ונתגייר, ל"ה מחויב לשלם את הרבית, דחיוב תשלומי הרבית הוא בעד זכות ההלואה שקיבל בעודו גוי, ואשר ע"כ ממילא דאף שאינו נפטר מן החיובים שנתחייב בעודו גוי, מ"מ כיון דחיוב הרבית הויא על מה שלוה בעודו גוי, הוי זה רבית דגוי, ולי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-13)
13. והיינו אף בכה"ג שביד הלוה לפרוע החוב וליפטר מן הרבית, דהגם דבכה"ג לא נתחייב ברבית עד שיניח ההלואה בידו, שהרי בלא"ה לא חייל חיוב הרבית מעיקרא, שהרי ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא דהמחייבו הוא ההלואה דמעיקרא, ואנו מתחייב עלי' אלא בשעה שבא השכירות לידו בפועל, וע"כ ה"נ הוא גם היכא שביד הלוה לפרוע בתוך הזמן, דמ"מ כיון שאין ביד המלוה לחייבו לפרוע, נמצא דבשעת ההלואה זכה בזכות המתנת המעות לכל הזמן, ואך שלא נתחייב בתשלומין אא"כ יניח המעות אצלו, דכיון דלעולם לא חייל החיוב מתחילה, אלא רק כשיבא השכירות לידו בפועל, הרי שפיר מצי להתנות שיהא בידו שלא ליקח את השכירות וליפטר, וע"כ גם בכה"ג הוי עיקר חיוב הרבית למלוה, והלוקח מיני' דמלוה קזכי, וז"פ. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם הנה בעיקר דין זה דמכר המלוה את החוב, דחייל חיוב הרבית מכאן ואילך ללוקח, ראיתי להעיר בזה, דהנה אמנם כ"כ בתומים סימן ס"ו סקנ"ז, וכתב לפ"ז, דאף למש"כ הרשב"א דרבית ל"ה כמלוה בשטר ול"מ המלוה למכרה, אך שפיר זכי הלוקח ברבית המתרבה מכאן ואילך, אך הנתיה"מ שם סקמ"א פליג ע"ז, ז"ל, ולפענ"ד הא ליתא וכו', ועכצ"ל דגוף המעות לא נקנה כלל דהא מלוה הוא רק השעבוד נכסים שיש לו קא מקני לי' מדרבנן, אבל גוף ההלואה אינו יכול להקנות לו כלל, וכיון דהריבית לא כתב בשטר וליכא שעבוד נכסים על הריבית, אינו יכול להקנות לו כלל הריבית וכו', עכ"ל, וכן צ"ל בדעת הש"ך שם ס"ק ק"ז, דפשיטא לי' דלא זכי הלוקח ברבית המתרבה מכאן ואילך, עיי"ש, והיינו דכיון דלא קני הלוקח לגוף ההלואה, אלא לשעבוד נכסים, ע"כ עדין הוי חיוב הרבית למוכר, ול"ד למכר המשכיר את הבית, דהוי חיוב הדמים ללוקח, דהתם זכה הלוקח בגוף הבית, ועי' עוד בחוו"ד סימן קס"ח סק"א שנראה ג"כ בדבריו שנקט כן, דחיוב הרבית ל"ה ללוקח אלא למלוה עצמו, עייש"ה בדבריו.

    וצ"ע היאך ד' הנתיה"מ מתישבים עם ד' הריב"ש שכתב שגוי שהלוה לישראל ברבית ומכר את החוב לישראל, הוי זה רבית קצוצה, וכן פסק הרמ"א בסימן קס"ט ס"כ, והרי להדיא דחיוב הרבית חייל ללוקח, וצע"ג, שו"ר באבנ"ז סימן קפ"ט סק"א, שנקט שד' החוו"ד הם רק בגונא שאין בידו לסלקו, וכדינא דהרמ"א בס"כ, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובאמת מצינו כעין דין זה בתשו' מהר"ם שבמרדכי פ' איזהו נשך סימן של"ד, ז"ל, ומה שכתבתי למעלה דבזקיפת הרבית נעשה קרן, היינו אפילו הרבית שלא עלה עדיין דמיד כשזקפו נעשה קרן, "ואם הי' בא הכותי מיד אחר הזקיפה ליתן לו הקרן ל"ה נפטר בדיניהם ברבית והיה צריך ליתן לו הרבית משלם", עכ"ל, ועי' בתרוה"ד סימן ש"ג בזה.

    ועי' עוד במחנ"א רבית סימן מ"ב שכתב בדעת הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג דפליג ע"ז, וס"ל דאף היכא שאין הלוה יכול לסלקו וליפטר מן הרבית, אינו זוכה בכל הרבית מתחילה, עיי"ש, אך עי' בתשו' הרשב"א מהד' מ"י שנד' שם המשך התשובה מכת"י, ומבו' שם להדיא דאיירי בשיכול הלוה לפרוע וליפטר מן הרבית, וכבר העיר שם המגי', דלפ"ז י"ל דרק בכה"ג הוא שכתב הרשב"א דלא זכה המלוה מעיקרא בכל הרבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפ"ז הי' מקום לפרש בדרך מחודשת לדינא דמתניתין ב"מ דס"ה. דמרבין על השכר, ומבו' שם דהגם דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף וע"כ מותר לשלם בסוף השכירות ולהרבות בדמים, מ"מ מותר גם לשלם בתחילה ולהוזיל בדמים, והאחרונים ז"ל עמדו בזה דמ"ט לא אסרינן בזה, דנמצא דמוזיל בשביל הקדמת המעות, ועי' ר"י מיגש ב"ב דפ"ו: שפירש לזה, וצ"ב, ולמש"נ עפי"ד הריב"ש י"ל, למש"נ במק"א דכל שהקדים השוכר מעות על השכירות אין בידו להסתלק מן השכירות ולתבוע מעותיו, ומבו' כן בד' המרדכי ב"ב סימן תקכ"ט ובכ"ד, ולפ"ז י"ל דע"כ בכה"ג שהוא מקדים את השכר, כיון שכבר אינו יכול לחזור בו, תו ממילא ה"ה מתחייב מתחילה בכל הדמים, ונמצא דליכא הקדמת מעות כלל.

    אך באמת נ' שאין לומר כן, דהך דינא דבהקדים מעות ל"מ להסתלק מן השכירות ולתבוע מעותיו, נ' דלאו היינו דבכה"ג אלימא זכייתו ול"מ להסתלק, אלא היינו דל"מ מה שהוא מסתלק מן השכירות, לתבוע מבעה"ב להחזיר את מעותיו, שכבר זכה בעה"ב במעותיו, ואך שהוא מחויב בעד המעות להעמיד את השכירות, וכל שבעה"ב מעמיד את השכירות, הגם דהשוכר מסתלק, ל"מ לתבוע מבעה"ב שיחזיר לו את מעותיו, וע"כ אי"ז טעם שיתחייב מכח זה מתחילה בכל הדמים, והגע עצמך, אילו הקדים מקצת מן הדמים, הרי הגם דכה"ג ל"מ לחזור בו ולתבוע מעותיו, מ"מ ודאי אינו מתחייב בשאר הדמים אלא מתחילה ועד סוף, וה"נ הכא דכוותה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-17)