22. בדין שינוי מקום ובדין דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"ו אלול ע"ד

**סימן כ"ב**

**בדין שינוי מקום ובדין דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם**

**א]ביאור שיטות הראשונים בדין ברכה למפרע**

**ב]האם יש איסור לעקור למ"ד דפת לא הוי שינוי מקום**

**ג]בביאור הסברא דדברים הטעונים ברכה במקומם**

**ד]האם יש איסור לעקור למ"ד דפת לא הוי שינוי מקום**

**ה]בדין שינוי מקום לכתחילה בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם**

**ו]האם מותר לכתחילה לצאת ולגמור אכילתו במקום אחר**

**בביאור הסברא דדברים הטעונים ברכה במקומם**

א] נחלקו בסוגין תנאים ואמוראים האם שינוי מקום זה סיבה לחיב ברכה ראשונה ובגמ' מבואר שדעת ר"ח לחק בין דברים הטעונים ברכה במקומם שבזה אין בזה גמר סעודתו לבין דברים שאינם טעונים ברכה במקומם דבזה חשיב גמר סעודתו וחיב לחזור ולברך והנה בעיקר הסברא לחלק בין דברים הטעונים ברכה במקומם או לא לכאורא מצאנו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד א. עיין רש"י דמשמעות לשונו שעיקר הסברא שכיון שזה טעון ברכה חשובה ממילא כיון שלא בירך זה סיבה לדון שעדין לא גמר אכילתו וכן מבואר שהבין בתוס' רי"ד ותמה שא"כ זה לא קשור לדין שטעון ברכה במקומו ובמכתם כתב שבאמת רש"י לא גרס במקומן אמנם בריא"ז מבואר שגרס כן ברש"י ומשמע שהכונה שזה הסיבה שקבעו ברכה במקומן כיון שזה ברכה חשובה ולפ"ז עיקר סברת הגמ' שכאן גם בשינה מקומו אין בזה היסח הדעת מאכילה

ב. עיין מהר"ם חלאוה שכתב וז"ל בדברים שאין טעונים ברכה לאחריהם במקומם פ' שאין להם קבע ואין קובעין להם מקום והלכך שינוי מקום אפילו חזר למקומו לא אמרינן לקיבעיה קמא הדר דאין להם קביעות מקום כלל אבל בדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם שיש קבע לאכילתם אמרינן לקיבעא כמה הדר עכ"ל ומבואר בדבריו שעיקר סברת הגמ' שכיון שזה אכילה שיש בה קביעות בזה כל שחוזר למקומו רואים את זה כהמשך אכילתו הקודמת משא"כ בדבר שזה אכילה ללא קביעות כשחוזר לא רואים את זה כהמשך האכילה הקודמת ולפ"ז מה שהגמ' אומרת שצריך ברכה במקומם זה רק סימן דהינו שלמה צריך ברכה במקומם אין הביאור כרשב"ם ורש"י כי זה ברכה חשובה אלא כיון שהאכילה מתיחסת יותר למקום לכן שייך בזה לקיבעא קמא הדר וע"ש שכתב לפ"ז שכל הסברא רק עד כמה שחוזר למקומו הראשון אבל אם לא מתכונן לחזור למקומו הראשון אדרבא כאן השינוי מקום הוא סיבה יותר כיון שזה דבר שיש בו קביעות

ג. בפשוטו הביאור וכן המשמעות בראשונים עיין רא"ש מאירי ורבינו דוד ובר"ן [ובשאר הראשונים וכדלקמן] שכיון שהרי הוא חייב לחזור למקומו כדי לברך ברכת המזון ממילא זה סברא לראות שהשינוי מקום הוא לא גמר סעודתו דהרי הוא מוכרח לחזור למקומו והנה לכאורא כל זה סברא אם חוזר למקומו ולא אם גומר אכילתו במקום אחר ועיין בסמ"ק סימן קנ"א שלמד בגמ' שהכוונה שגם אם יאכל במקום אחר חייב לחזור לברך ברכת המזון במקומו הראשון וצ"ל שעיקר הברכה היא על תחילת האכילה [וכן מבואר בריטב"א בהלכותיו פ"ה ה"ז] אמנם בהגהות סמ"ק מרבינו פרץ שם חלק עליו וכתב שודאי מספיק לברך במקום השני וע"ש שביאר שכיון שאם לא היה אוכל במקום השני הוא חייב לחזור למקום הראשון א"כ מצב זה עצמו סיבה שלא יחשב גמר אכילתו ועיין בלשון רשב"ם דכתב שכיון שהולך על דעת לברך במקום השני זה עצמו סיבה לדון שזה לא חשיב גמר אכילתו שכיון שדינו לברך כאן והא הולך לאכול במקום אחר ולברך שם זה עצמו סיבה שלא יחשב גמר אכילתו הראשונה דהינו שלא חשיב שהולך לאכול אכילה אחרת אלא הולך להמשיך את אכילתו אמנם צ"ב למה אם חוזר לא חשיב היסח הדעת וצ"ל שבזה מודה לסברת הראשונים האחרים שכיון שצריך לחזור דעתו עדין על אכילתו רק דס"ל שאם אין דעתו לחזור בזה לא שייך את הסברא הנ"ל וצריך להגיע לסברא שביאר והנה באמת מצאנו במאירי ורבינו דוד שאפילו שביארו הסוגיא על דרך הראשונים שעיקר הסברא כי חייב לחזור למקומו הראשון אמנם כתבו שכל זה אם מתכונן לחזור למקומו הראשון אבל אם לא מתכונן לחזור למקומו הראשון חשיב שינוי מקום

והנה בפשוטו הסברא המבוארת בראשונים שכיון שצריך לחזור אין כאן שינוי מקום הכונה ששינוי מקום כה"ג אין סיבה לדון שזה גמר הסעודה אמנם בלשון הרא"ש מבואר שזה כאילו לא שינה מקומו דהינו שהמציאות שמחויב לחזור זה מגדיר שהוא עדין במקומו הראשון והנה ברמ"א מבואר שאפילו שדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם לא חשיב שינוי מקום אבל בהסיח דעתו מברך בתחילה וביארו האחרונים שאפילו שקי"ל שגמר וסילק לא חשיב הסיח הדעת בסעודה אבל כאן ששינה מקומו חשיב הסיח הדעת אמנם האבן העוזר חלק עליהם ודן שכיון דמבואר בלשון הרא"ש שגדר הדברים שחשיב שהוא במקומו א"כ כמו שבמקומו אין בזה היסח הדעת ה"ה כאן לקמן ויש מקום לומר שהניח מקצת חברים שם באמת הגדר שהשינוי מקום לא סיבה להחשב היסח הדעת ונפק"מ שבזה יודה האבן העוזר ועיין בזה לקמן

והנה מבואר בגמ' שמועיל הניח מקצת חברים [ועיין מג"א שזה רק בדעתו לחזור אמנם מבואר באו"ז סימן קנ"ח דבדעתו לחזור גם מה שאוכל במקום אחר לא צריך ברכה] אמנם הבריתא מדברת בדברים הטעונים ברכה במקומם ודנו האחרונים האם זה גם בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם ודעת הב"י ב"ח וט"ז שזה לא שייך בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם אמנם הרמ"א ושאר אחרונים חלקו על זה וכן הביא הבה"ל דמפורש ברא"ש שזה עוזר בכל דבר והנה עיין מהר"ם חלאוה שכתב כב"י אמנם יש מקום לומר שכל דבריו זה לשיטתו שיסוד הסוגיא דדבר שיש בו קביעות יותר שייך הסברא של לקיבעא קמא הדר א"כ בזה מסתבר שגם למ"ד שחולק אבל כל שהשאיר מקצת חברים זה יותר סברא שנשאר קביעות קימת אמנם זה רק בצירוף שזה דבר של קבע אמנם לביאור הראשונים שעיקר הסברא שהוא קשור למקום כי צריך לחזור א"כ עד כמה שלא סובר כך אין סברא לצרף את שני הדברים ורק שהב"י דן מטעם אחר דכל המעלה של בני חבורה זה בדבר שיש בו קביעות וכן מבואר ברעק"א שלכן דן שזה גם בפחות מכזית ע"ש והנה באמת מסתבר שכל סברת הב"י רק בפת או דגן אבל לראשונים שזה בכל שבעת המינים שלכאורא זה לא סברא שאכילתם קבע אלא כמבואר ברשב"ם שזה ברכה חשובה א"כ בהכרח שהדין הניח וכו' הוא לא קשור לקביעות דוקא אמנם בדברי האחרונים מבואר שהבינו שהסברא של שבעת המינים שגם זה אכילתו קבע והוא חידוש ועיקר הדבר מבואר ברעק"א סימן רע"ג שכתב שהדין שיין מועיל בתור קידוש במקום סעודה זה רק לשיטות שזה צריך ברכה במקומם דהינו שיסוד הדין כי אכילתם קביעות

והנה עיין מג"א שכתב שכל הדין שצריך ברכה במקומו זה רק שייך אם אכל כזית אבל אם אכל פחות מכזית כיון שלא צריך לחזור למקומו הראשון הרי זה כדברים שאינם טעונים ברכה במקומם אמנם לכאורא כל זה לדרך הנ"ל שעיקר סברת הגמ' שהוא קשור למקומו הראשון אבל למהר"ם חלאוה שזה רק מראה שהאכילה היא יותר קבועה וממילא אם חוזר זה לקיבעא כמה הדר א"כ יתכן שזה גם בפחות מכזית וכמבואר ברעק"א שדן שלשיטות שהדין שהניח מקצת חברים זה רק בפת שזה לא דוקא באכל כזית דשם זה מצד הקביעות שבזה והנה הראשונים הקשו על הרשב"ם שיין זה טעונים ברכה במקומם הרי ר' יוחנן דיבר על יין ועיין חזו"א שהקשה שהרי השותים לא שתו שיעור ברכה אחרונה ובפרט לשיטות שביין מתקים דין קידוש במקום סעודה בהכרח שלא שתו שיעור ברכה אחרונה כמו שביאר האבן העוזר סימן רע"ג וא"כ אין זה בגדר דברים וכו' ומשמע קצת שדעתם שגם בלא שתה שיעור חשיב דברים הטענים וכו' וצ"ע

עוד כתבו התוס' לחדש שאם הלך באמצע הסעודה למקום אחר יכול לשתות יין או מים בלא ברכה שכיון שהוא בתוך הסעודה לקיבעיה קמא הדר והובא בבה"ל ד"ה ואכל ובטעם הדבר בפשוטו הביאור כמבואר בבה"ל שם שכיון שצריך לחזור למקומו הראשון ממילא אין כאן הסיח הדעת ולפ"ז לביאור המהר"ם חלאוה ורש"י שלא מצאנו בסוגין מעלה מה שצריך לחזור זה לא סברא אמנם יש לבאר שכיון שזה חלק מהסעודה ממילא כל שלא חשיב שגמר סעודתו ממילא כל המאכלים הטפלים לסעודה הם גם בכלל שלא היה עליהם גמר אכילתו אמנם לפ"ז יתכן שפירות שזה דברים הבאים שלא מחמת הסעודה לא שיך סברא זו וכן לכאורא באכל מזונות ומים שזה לא נפטר בברכה אחרונה בזה אם מצד הטעם הראשון גם כאן זה שיך אבל אם מצד שזה חלק מהסעודה א"כ כאן זה לא שייך ועיין גר"ז ס"ד לגבי יין ופירות שכיון שהם טפלים לענין ברכה אחרונה ונפטרים בברכת המזון על דעת סעודתו הראשונה הוא הולך דהינו שכל שזה נפטר בברכה אחרונה זה נחשב בתור אותה סעודה וממילא לא חשיב שינוי מקום לגבי זה וצ"ב הסברא ואולי ס"ל שלגבי ברכה אחרונה זה נפטר מצד טפל א"כ זה כחלק מהסעודה ולפ"ז במחויב על המחיה וגם שתה יין ביחס למים זה שינוי מקום ויתכן שגם ביין ומזונות וצ"ע

עוד יש לדון בבירך על פירות או יין במקום השני ואחרי זה חוזר למקומו הראשון האם יצטרך לברך ובפשוטו אם הסברא שזה כחלק מהסעודה א"כ כמו שלגבי הסעודה חשיב כמקום אחר ה"ה לגבי הפרות והיין אמנם אם זה רק סברא לגבי הברכה כי מחויב לחזור א"כ כאן אדרבא ביחס למה שבירך זה היסח הדעת וצ"ע

**ביאור שיטות הראשונים בדין ברכה למפרע**

ב]והנה מבואר בסוגין דבשינוי מקום למ"ד דהוי שינוי מקום זה סיבה שגם צריכים ברכה למפרע אמנם למ"ד ששינוי מקום זה לא מחייב ברכה בתחילה זה גם לא מחייב ברכה למפרע וצ"ב החילוק שאם יש כאן סיבה לחייב לברך קודם שיוצא מה זה תלוי אם שינוי מקום צריך לברך והנה בעיקר המבואר בסוגין דכיון דשינוי מקום חשיב היסח הדעת ממילא זה גם סיבה לחייב ברכה אחרונה קודם שיוצא צ"ב טעמו של דבר והנה מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים

א. דעת הרמב"ם דכיון דיש כאן שינוי מקום שזה מחלק הסעודה לשתים ממילא זה סיבה גם לגבי ברכה אחרונה דצריך לברך שני ברכה אחרונה ולכן גם בחזר למקומו בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם צריך קודם לברך ברכה אחרונה ורק אחרי זה יכול לאכול וכדעתו מצאנו הרבה ראשונים לגבי ליל הסדר שנקטו שצריך לברך על כל כוס וכוס ברכה ראשונה דה"ה שצריך לברך ברכה אחרונה וכן מבואר בבעל המאור לעיל ק. שנקט שאם פורס מפה ומקדש זה מחייב ברכה ראשונה זה גם מחייב ברכה אחרונה קודם והנה דעת פסקי הרי"ד בפסחים שגם בשמש שמברך על כל כוס וכוס צריך לברך ברכה אחרונה קודם אמנם דעת הרמב"ם לחלק בזה ומצד שהסיח הדעת זה רק סיבה שצריך לחזור ולברך אבל עד כמה שממשיך ואוכל זה המשך הסעודה הקודמת וממילא אין כאן סיבה לברך ברכה אחרונה בנפרד וזה כוונת הבעל המאור להשיג בפורס מפה דשם הרי אין הסיח הדעת מצד האדם ולכן נקט שאם יש כאן מעשה גמר ממילא אין סיבה שזה רק ביחס לברכה ראשונה ולא ביחס לברכה אחרונה והנה עדין צ"ב למה צריך לברך קודם שעקרו ויתכן שזה כדעת הרמב"ן מצד שמא לא יחזרו ולא יברכו במקומם ויתכן כדעת הר"ן שהדין ברכה במקומו מחייב לא לעקור ולפ"ז בדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם דשם לא צריך ברכה במקומו יתכן שיכולים לצאת ואחרי זה לברך וכן הוא ברבינו מנוח וע"ש שכתב שלשון הרמב"ם שדימה הדברים זה לאו דוקא אמנם יתכן שבאמת זה לא חיוב לברך קודם אלא הכונה שכיון שבין כה יצטרך לברך קודם שיאכל א"כ שיברך כבר עכשיו וא"ש שלשון זה מבואר ברמב"ם גם לגבי דברים שלא טעונים ברכה לאחריהם במקומם וכן הלשון בגמ' הוא גם על אינם טעונים ברכה וכו' [וזה על דרך תוס' לקמן] והנה לרמב"ם א"ש מה שהדין ברכה למפרע תלוי בדין שינוי מקום שכל החיוב ברכה זה מצד ששינוי מקום זה מחלק הסעודה לשנים

ב. עיין רמב"ן שכתב דכל מה דמבואר בסוגין דאם שינוי מקום זה סיבה לברך ברכה ראשונה זה גם סיבה לברך ברכה אחרונה לפני יציאתו זה רק בדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם שבזה יש חשש שמא ישהה ולא יחזור למקומו אבל בדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם במקומם שאין חשש זה אין סיבה לברך ברכה אחרונה קודם שיוצא ואם יצא ולא בירך וחוזר ואוכל יברך לבסוף ברכה אחת על שניהם וכן כתב בסוגיא דארבע כוסות דביצא וחזר בדברים שאין טעונים ברכה לאחריהם במקומם חוזר ומברך ברכה ראשונה ורק בסוף מברך ברכה אחרונה והנה בפשוטו לפ"ז אם לא בירך ויצא וחזר ורצה לאכול יברך רק ברכה ראשונה אמנם הר"ן הביא בשמו לא כך וכן קצת משמע בלשונו וביאר רעק"א שכיון שכבר חל חיוב לברך ברכת המזון גם עד כמה שדעתו להמשיך ממילא כבר חל עליו חיוב

והנה צ"ב עד כמה שיש חשש שמא לא יחזור ולא יברך במקומו א"כ למה למ"ד ששינוי מקום זה לא מצריך ברכה ראשונה אין חשש זה וכן בהניח מקצת חברים אפילו שאין כאן שינוי מקום אבל למה שלא יהיה כאן חיוב ברכה מצד שמא לא יחזור למקומו לברך ועיין בית מאיר ובבה"ל שביארו שזה עצמו אם יש חשש שלא יחזור זה תלוי בדין השינוי מקום והנה בלשונ משמע שיש כאן חילוק מצד החשש אמנם יתכן יותר שגדר הגזירה היתה שכל שגמר סעודתו לא יצא ללא שיברך שמא לא יחזור למקומו אמנם כל זה בגמר סעודתו ולכן זה רק אם שינוי מקום זה מצריך ברכה ראשונה חשיב שגמר סעודתו אבל אם שינוי מקום לא מצריך ברכה ראשונה דהינו שזה לא גמר סעודתו בזה ודאי אסור לצאת ולכן בהניח מקצת חברים מותר לצאת כיון שלא חשיב גמר סעודתו ולפ"ז גם למ"ד ששינוי מקום זה לא הסיח הדעת אבל בהסיח דעתו כגון שאמר הב לן ונברך או שיוצא להרבה זמן שיהיה בזה היסח הדעת אסור לצאת קודם שיברך מצד הגזירה הנ"ל

והנה מה שצ"ע לשיטה זו מה שהקשה הבה"ל ובבית מאיר דהרי בלשון הגמ' ק"ב. מבואר שמדייקת דבדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם במקומם כשהם יוצאים טעונים ברכה למפרע וכשהם חוזרים טעונים ברכה לכתחילה ומבואר שגם כאן זה סיבה לברכה למפרע ועיין בה"ל שכתב שזה רק עיצה טובה אבל זה לא חיוב אמנם הדבר פלא דא"כ מנ"ל לרמב"ן לבאר דבדברים הטעונים זה חיוב אולי גם שם זה עיצה טובה ועוד הדבר פלא דהרמב"ן לא ביאר לנו דבר זה והאמת יורה דרכו דעיין במאירי דביאר כרמב"ן והביא גמ' זו וכתב שזה גירסא מוטעית ומבואר בדבריו שבגירסא הפשוטה זה לא היה כתוב אלא רק שזה טעון ברכה בתחילה ע"ש

ג. עיין ר"ן [אמנם רעק"א כתב שדעת הר"ן כרמב"ן] ועיקר הסברא מבואר ברבינו דוד והמאירי דכתבו דבדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם מעיקר הדין ברכה במקומם זה גם מחייב שלא יצא לפני שיברך ברכת המזון דהינו שחלק מהמחיב זה שהברכה יהיה כחלק מהסעודה ואם יוצא ממקומו אפילו שחוזר ומברך אין זה נחשב כחלק מהסעודה וצ"ע א"כ למה אם שינוי מקום זה לא מחייב ברכה בתחילה אין איסור זה אמנם הביאור פשוט שכל מה שזה מחסר בדין ברכה במקומו זה רק עד כמה שגמר סעודתו אבל אם לא גמר סעודתו ואחרי זה ימשיך לאכול א"כ ודאי שמה שיצא זה לא מחסר בדין ברכת המזון במקומו והנה לפ"ז מסתבר שגם למ"ד ששינוי מקום בדברים הטעונים ברכה במקומם זה לא מחיב ברכה בתחילה אבל אם הוא מסיח דעתו יהיה אסור לו לצאת לפני שיברך והנה עדין צ"ע במקרה שדעתו לחזור ולברך ברכה ראשונה ולאכול למה שיהיה חיסרון זה ויתכן שזה גם מצד גזירה שמא לא יאכל אחרי זה ויתכן שכאן יש סיבה יותר לחוש לזה כיון שצריך ברכה בתחילה ויתכן שכיון שזה יהיה סעודה אחרת ביחס לדין ברכת המזון ביחס לאכילה הראשונה ישאר שזה לא במקומו ועיין לקמן והנה גם לביאור זה לכאורא צ"ל שלא גרס בגמ' בדברים שאינם טעונים שצריך ברכה למפרע

ד. עיין תוס' שנקטו שאין שום סיבה שמה שמתחייב ברכה ראשונה זה סיבה שיתחיב ברכה אחרונה ולכן ביארו דמה דמבואר בסוגין דטעונים ברכה לאחריהם זה עיצה טובה שמא ישתהה עד שיעבור שיעור עיכול ולא יברך דהינו שנקטו שזה לא חיוב אלא עיצה טובה ולכן נקטו שאם יצא ולא בירך וחזר ורוצה לאכול אפילו שצריך ברכה ראשונה אבל לא צריך ברכה אחרונה דרק לראשונים שזה חיוב גמור שייך לומר את סברת רעק"א שכיון שכבר חל עליו לברך ברכת המזון צריך לברך גם בדעתו עכשיו לאכול אבל לתוס' שזה רק עיצה טובה זה לא שייך והא דלא ביארו שזה חיוב מעיקר הדין משמע שדייקו הלשון וכשהם חזרו טעונים ברכה בתחילה ואם ברכו ברכה אחרונה בסוף פשיטא אלא בהכרח שזה לא חיוב אלא רק עיצה טובה והנה צ"ב כנ"ל עד כמה שזה עצה טובה למה זה רק אם הוי שינוי מקום לענין ברכה ראשונה ועיין בה"ל שביאר שרק עד כמה דיש כאן היסח הדעת מאכילה יש מקום לחוש שמא ישהה ולא יברך אבל עד כמה שאין כאן הסיח הדעת זה לא סיבה שיברך והנה מבואר בסוגין דגם דברים שאין טעונים ברכה אחריהם במקומם אם שינוי מקום זה מחייב ברכה בתחילה צריך לברך למפרע ולדעת התוס' א"ש שכיון שיש כאן הסיח הדעת יש חשש שמא ישכח אמנם יתכן שגם תוס' לא גרסו ויש מקום לומר שרק אם צריך ברכה במקומם יש מקום לחוש שלא יברך כיון שצריך לחזור ולמקומו והא עסוק אבל בדבר שיכול לברך במקומו זה לא שייך והנה כתבו תוס' שזה רק עיצה טובה ולא חיוב גמור ועיין לעיל מקורם ונראה שאדרבא גמ' זו מקורם שכיון שגרסו בגמ' כגריסתינו והרי בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם ודאי שזה לא חיוב דהרי הדין שלא צריך ברכה במקומם ובהכרח שלשון הגמ' הוא עיצה טובה וא"ש שזה שייך בכל דבר

עוד יש לבאר לתוס' בטעם החילוק לגבי העיצה בין אם יש כאן הסיח הדעת או לא שכיון שזה רק עיצה טובה א"כ מצד שני יש כאן איסור מצד גורם ברכה שאינה צריכה ויתכן שבזה יש חילוק שאם הגורם זה רק לגבי הברכה אחרונה אין בזה חיסרון כיון שזה לצורך הברכה הזאת שיתכן שישכח לברכה משא"כ אם גורם ברכה ראשונה אחרת בגלל צד שישכח ברכה אחרונה בזה אין היתר לגרום ברכה שאינה צריכה ועיקר סברא זו מוכרחת מהרבה מקומות [וכן מהא דביצא בשבעת המינים לא התירו לברך ברכה אחרונה כדי לצאת מספק ברכה ראשונה ואינו מוכרח] עוד יש לבאר שאם חשיב שגמר סעודתו ויש לו חיוב ברכת המזון אלא שרוצה לאכול עוד אכילה ןלפטור בברכת המזון שני סעודות בזה עד כמה שיש חשש שיפסיד הברכת המזון זה סיבה שיברך אבל אם אין כאן הסיח הדעת א"כ עדין לא חל עליו חיוב ברכת המזון בזה חשיב גורם ברכה שאינה צריכה

**בביאור הסברא דדברים הטעונים ברכה במקומם**

ג] והנה התוס' הביאו את הבריתא בברכות דמבואר שבעל הבית שיצא לדבר אם חברו אינו צריך ברכה למפרע [בגירסתינו מבואר וכשחוזר אינו צריך ברכה בתחילה] הפליג צריך לברך ברכה למפרע וכתבו שלא הכונה שהפליג וחזר דהרי כתבו שכה"ג רק צריך ברכה בתחילה אלא הכונה שאם רוצה להפליג צריך ברכת המזון שמא ישהה ויפסיד הברכת המזון וכן הביאו את הגמ' ביומא שבעל הבית שדיבר אם חברו והפליג צריך לברך המוציא ודייקו מזה שלא צריך ברכת המזון והנה מבואר שם שצריך הפליג דהינו ששהה הרבה זמן וכן הוא ברש"י ביומא ל. ובפשוטו היה מקום לדון שאין שם נידון של שינוי מקום אלא מצד הסיח הדעת כיון ששהה הרבה זמן וזהו מקור הרמ"א שכתב שגם אם בפת לא חשיב שינוי מקום אבל בהסיח דעתו צריך לברך ברכה ראשונה וכן משמעות לשון הרא"ש בתענית פ"ק סימן י"ד שכתב שהסיבה כאן מצד שהתעסק בדברים אחרים וחשיב היסח הדעת

אמנם עיין תוס' בחולין וברשב"א שם ובפסחים שהוסיפו שזה כמ"ד שבפת יש שינוי מקום וצ"ע עד כמה שהנידון מצד היסח הדעת מה זה קשור לדין שינוי מקום ועיין אבן העוזר שהוכיח שלמ"ד דלא חשיב שינוי מקום לא חשיב היסח הדעת שכיון שזה כאילו הוא במקומו אין הסיח הדעת כמבואר מ"ב. אמנם א"כ צ"ע אם זה כמ"ד שהוי שינוי מקום למה צריך הפליג והניחא הבריתא לגבי להצריך ברכה למפרע אבל בגמ' ביומא שמדובר על ברכה ראשונה למה צריך הפליג ועיין מור וקציעה סימן קע"ח וכן הגר"ז שנקטו שיציאה לשהיה מועטת זה לא עושה שינוי מקום דלא חשיב היסח הדעת וכן הוא בריטב"א סוכה מ"ה: אמנם עדין כל זה דוחק דהמשמעות שההיסח הדעת מצד הפליג ולא מצד שינוי מקום ובחזו"א דחק שעיקר הכונה אם שינה מקומו או לא ולא כמה זמן אמנם בתוס' בחולין מפורש לא כך ושמעתי לדון דשם מדובר בהניח מקצת חברים וכן הוא מפורש בגמ' ביומא ולכן שם מצד שינוי מקום זה לא סיבה ורק מצד היסח הדעת אלא שמה שתוס' כתבו שזה כמ"ד דהוי שינוי מקום הוא כאבן העוזר שאם זה כמקומו לא חשיב היסח הדעת ולפ"ז נתחדש דהניח מקצת חברים אין הגדר שזה כאילו הוא במקומו אלא זה רק סברא שאין כאן הדין שינוי מקום ובזה באמת אם יהיה היסח הדעת זה יעזור וכדביארנו לעיל ובזה א"ש הרא"ש בתענית שהעמיד נידון הבריתא מצד העסק בדברים אחרים וביצא לחוץ ויש שם קצת משמעות שזה רק כר"ש ולא כר"ח ע"ש אמנם עדיין לאחרונים שחלקו על האבן העוזר ונקטו שביצא ממקומו גם אם לא הוי שינו מקום אבל גדרי היסח הדעת שוים דברי התוס' צ"ע ובאמת הכס"מ ביאר בדעת הרמב"ם שעיקר כונת הבריתא לחלק בין יצא או לא יצא ולפ"ז מבואר שכל שיצא אפילו לזמן קצר חשיב שינוי מקום

**האם יש איסור לעקור למ"ד דפת לא הוי שינוי מקום**

ד]והנה הרמ"א כתב שקי"ל כר"ח ובדברים הטעונים ברכה במקומם לא צריך ברכה בתחילה אמנם כתב שלכתחילה לא יעקור אלא לצורך מצוה עוברת מצד שמא ישכח לברך והמציין ציין לר"ן ורבינו מנוח והנה בפשוטו לכל הראשונים לעיל מבואר שכל הגזירה היא רק עד כמה שצריך ברכה בתחילה אבל אם לא צריך ברכה בתחילה אין שום חיוב ברכה למפרע וכבר הקשה כן רעק"א אמנם דעת הרמ"א שכל נידון הגמ' במקום מצוה עוברת כמו חתן וכלה או כגון מצות תפילה בציבור אבל במקום שזה רשות או שזה מצוה שאינה עוברת אסור לצאת וצ"ב מקורו אמנם עיין ב"י שהביא מהכל בו שכתב כן וכן בסימן תפ"ד הביא כן מהאבודרהם לגבי ליל הסדר שאדם שרוצה לצאת לעשות הסדר בכמה בתים ולחזור למקומו אסור כיון שזה לא מצוה עוברת

והנה הגמ' מביאה את הבריתא דמבואר דבלא הניחו קצת חברים טעונים ברכה ומדייקת דמדובר בדברים הטעונים ברכה לאחריהם מהלשון עקרו ובביאור הדיוק מצאנו כמה ביאורים בראשונים ברש"י ורשב"ם ביארו שהכונה שמשמעות הלשון שרק מחמת הכרח מצוה עקרו אבל ללא זה לא היו עוקרים וזה מצד שזה דברים הטעונים ברכה לאחריהם דהינו שגם בהניחו מקצת חברים ואפילו שזה לצורך מצוה של חתן וכלה אסור לצאת לכתחילה ללא ברכת המזון ללא סיבה מיוחדת דהינו שרק אם זה עוברת מותר והנה הגמ' בסוף הסוגיא מביאה בריתא דמבואר שם הלשון עקרו ומדובר על יין והרשב"ם הכריח מזה דחשיב דברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומם כמבואר בסוגין והתוס' כתבו שלא גורסים יין ובתוס"ר כתב שהסעודה נקראת על שם היין אמנם עיין מהר"ם חלאוה שכתב לבאר שהלשון עקרו משמע שזה מקביעות ורק דברים הטעונים ברכה לאחריהם זה קביעות [וכן הוא במרדכי] ולכן בבריתא בהמשך שכתוב יין שם בהכרח שנקטה לשון זה גם ממצב שזה לא קביעות דהרי דיברה על יין ובבעל המאור ביאר שבאמת אין הדיוק מהלשון עקרו אלא מההמשך שמדובר לדבר מצוה ומשמע שלדבר הרשות אסור וזה רק בטעונים ברכה במקומם ומצד שמא לא יחזור למקומו וברמב"ן ביאר שהראיה מההמשך דמבואר שטעונים ברכה למפרע וזה רק בדברים הטעונים ברכה במקומם דיש חשש שמא לא יחזור למקומו אבל בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם אינו צריך ברכה למפרע אלא רק כשחוזר לאכול צריך ברכה בתחילה ובר"ן וכן במאירי וברבינו דוד ביארו על פי דרכם שהדין שצריכים למפרע זה רק בדברים שטעונים ברכה במקומם ומצד שזה מחסר בדין ברכה במקומו

והנה נתבאר שלשיטת רש"י ורשב"ם בגמ' איכא מקור לדברי הכל בו אמנם בבעל המאור מבואר שחילק רק בין דבר מצוה לדבר הרשות ולא שצריך דוקא מצוה עוברת והנה ברשב"ם מבואר שזה סיבה אפילו לברך ברכת המזון דאם היה להם זמן היו מברכים ורק אחרי זה יוצאים אמנם בדעת הבעל המאור כתב הבה"ל שיתכן שרק כונתו שזה סיבה לא לצאת אבל זה לא סיבה לצאת ולברך ברכה שאינה צריכה

**בדין שינוי מקום לכתחילה בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם**

ה] והנה כל זה לענין דברים הצריכים ברכה במקומם אמנם לענין דברים שאינם צריכים ברכה במקומן הנה מדברי הבעל המאור מפורש שאין שום ענין לא לצאת שהרי ביאר שכל הדיוק שמדובר בטעונים ברכה במקומם שרק לכן אסור לצאת וכן ברשב"ם מבואר שכל הדין שצריך מצוה עוברת זה מצד שזה צריך ברכה במקומו וכן הרמב"ן שביאר כל הגזירה מצד שמא לא יברך במקומו א"כ כאן זה לא שייך אמנם המ"ב הביא מכמה אחרונים שראוי לא לצאת קודם ברכה גם בדברים שלא טעונים ברכה במקומם וביאר שהמקור לשיטת תוס' שזה מצד עיצה טובה שמא ישכח ויעבור שיעור עיכול והנה אם גרסו כן בסוגין א"כ מבואר שהעיצה זה גם בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם אמנם אם לא גורסים אין מקור דיש לחלק כמו לראשונים ועיין ראב"ד דמפורש בדבריו שאין איסור לצאת באינם טעונים ברכה במקומם ועיין מ"ב שכל העצה רק באופן דסוגין שיצאו לזמן מרובה אבל אם יצא לרגע וזה דבר שאין כאן חשש שימשך אין סיבה לברך ברכה אחרונה

**האם מותר לכתחילה לצאת ולגמור אכילתו במקום אחר**

ו]והנה מבואר בהגהות רבינו פרץ דביצא ממקומו ואכל במקום השני מצד ההלכה לברך ברכת המזון במקומו יכול במקום השני דהינו שעד כמה שאוכל שם זה המשך הסעודה הקודמת והדין ברכת המזון זה במקום סיום אכילתו ועיין במג"א שחידש שלכן לא צריך לאכול כזית שכל שממשיך אכילתו מקום הברכה הוא בגמר אכילתו והנה היה מסתבר שכל זה לא שייך לדעת הרמב"ם שיש חיוב ברכה אחרונה נפרד דהינו שתמיד דנים שזה כשני סעודות וצ"ע על האחרונים שסתמו בזה שגם לדעת השו"ע כה"ג מברך במקום השני

והנה דנו האחרונים ביצא ממקומו על דעת להמשיך אכילתו במקום אחר האם יש הגזירה שמא לא יברך במקומו וכתבו שכיון שהולך על דעת לאכול לא שייך חשש זה ולפ"ז לכל הפחות למאי דקי"ל כר"ח יכול לצאת על דעת להמשיך במקום אחר כיון שבברכת המזון במקום השני מתקיים דינו אמנם עיין ב"ח סוף סימן קע"ח ובשו"ת הרמ"א סימן א' שכתבו שאם לא היה דעתו בתחילה להמשיך אכילתו במקום אחר אסור לעשות זה עכ"ד ועיין גר"ז סימן קע"ח ס"ד דנתחדש כאן איסור מצד הדין ברכת המזון במקומו דהינו שבגומר סעודתו במקום אחר כיון שזה לא במקום של האכילה הראשונה חסר כאן בדין ברכת המזון במקומו ורק בדעתו כיון שמצד תחילת אכילתו שיאכל בשני מקומות כה"ג אדרבא כל אכילתו מחיבת ברכת המזון למקום השני [והנה לכאורא אין זה ענין לדין דעת מחדר לחדר ששם זה מגדיר המקום כמקום אחד וצ"ע על המג"א שדימה הדברים] והנה בפשוטו אין זה במשמעות הראשונים אלא שכל שמברך במקום שאכל בסוף מתקיים הדין ברכת המזון במקומו ומהיכי תיתי לחדש דין כזה בגדר לכתחילה שהרי בהרחיק רבינו פרץ התיר לעשות כך לכתחילה ובמקום שהסיח דעתו יש מקום לומר שכיון שיש כאן שני חיובי ברכת המזון א"כ באמת יש חיסרון זה מסברא אמנם בשו"ע הרי כתב שאם יצא שיאכל במקום אחר ויברך ומבואר שבזה מקיים הדין ברכה במקומו אמנם כל זה לר"ש אבל לר"ח שאין כאן הסיח הדעת וחשיב כסעודה אחת בזה ודאי הדבר מחודש למה שיהיה בזה חיסרון

ובשו"ת הרמ"א כתב מקור מדברי הכל בו שאסור לצאת שמא לא יחזור וזה תימא כנ"ל דכאן הרי דינו לברך במקום שאכל שנית עוד כתב מקור מהר"ן וגם זה צ"ע דעד כמה שגמר סעודתו א"כ היציאה מחלקת אבל עד כמה שיאכל במקום אחר יתכן שאין בזה שום חיסרון וצ"ע אמנם מתבאר כאן מהאחרונים שחידשו שבהתחיל לאכול במקום אחד וממשיך במקום אחר אפילו שדינו לברך במקום אחר אבל יש כאן מקצת ביטול הדין לברך במקומו ועיין גר"ז שהביא בזה מחלוקת האם זה סיבה להתיר איסור זה לצורך מצוה אמנם עיין גר"ז שאם הולך למקום אחר ואוכל שם וחוזר למקומו הראשון ומברך כה"ג אין בזה שום איסור דלגבי הדין ברכה במקום אכילתו הראשון לא מצאנו גזירה שמא לא יחזור שאין זה איסור חמור