16 המשך ביאור דין כחל
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#16

המשך ביאור דין כחל

"כחל בששים וכחל מן המנין" ונחלקו הראשונים בטעם הדבר כנ"ל, שיטת הרמב"ם -משום שאיסורו מדרבנן ושיטת רש"י והרשב"א - משום שהבשר הוא היתר.

שואל התורת חטאת בסימן ל' ס"ב - מאי שנא מהא דאיתא בשו"ע סימן ס"ט סי"א "בשר שנתבשל בלא מליחה צריך שיהיה בתבשיל ששים כנגד אותו בשר ואז מותר הכל", חזינן דאף כשהחתיכה היתר אינה מצטרפת לששים [והיא קושיא אלימתא, שהרי שם אחר הבישול אף החתיכה מותרת - לדעת המחבר שם, ואילו הכחל נשאר באיסורו].

מתרץ התורת חטאת - שדם הוא איסור דאורייתא [היינו עיקרו דאורייתא - כמו שביאר נקודות הכסף בריש סימן צ'] , ואילו חלב שחוטה הוי דרבנן.

ויש להעיר על דבריו מדברי הרשב"א במשמרת הבית (ט"ז), שטוען על הרא"ה - המבאר טעמא דכחל מן המנין "משום דהוא גופיא היתירא הוא ואין חלב שבו חשוב חלב מן הדין", וטוען הרשב"א "ולא נודע למה הרכיב שני טעמים...". ולטענת התורת חטאת - אף הרשב"א נצרך לשני הטעמים, והוא פלא [עיין ט"ז סימן צ' סק"ב שגם דקדק בדברי הרשב"א דלא כתורת חטאת].

הפר"ח בסימן ס"ט סקמ"ב וכן הכרתי שם סקל"ג ביארו - דלטעם הרשב"א בכחל, ודאי שגם בבשר שלא נמלח - תצטרף החתיכה עצמה לששים [וכן הוא בט"ז הנ"ל], ודלא כמשמעות השו"ע בסימן ס"ט.

מביא הפר"ח ראיה לדבריו - מדברי הרשב"א בתשובה תצ"ד (הביאו הב"י בסימן ק"ו בשם הרמב"ן במיוחסות סימן קנ"א), הפוסק שחתיכה הבלועה מאיסור שנפלה לקדירה אחרת - מצטרפת החתיכה גופא למנין ששים כדי לבטל את האיסור הבלוע בה - כדינא דכחל [אף שהחתיכה נשארת באיסורה שהרי אפשר לסוחטו אסור], וכן הוא בשו"ע סימן ק"ו ס"א.

סתירה בדברי הרשב"א

דברי הרשב"א בתשובה הנ"ל לכאורה פורכים את ביאורינו בשיעור הקודם לעיל בדברי הרשב"א בתורת הבית (י"ז.), הסובר דבאופן שבקדירה הראשונה לא היה נ"ט כנגד הכחל - כשנופל לקדירה שניה אין הכחל מן המנין. וביארנו שהוא מטעם דאפשר לסחטו אסור, וכל שבשר הכחל נאסר עולמית
(משום בליעת בב"ח שבו) - נידון כנבלה ואינה מן המנין. אמנם דברי הרשב"א בתשובה המצרף חתיכה הבלועה מאיסור - לששים - אף שאפשר לסחטו אסור, סותרים ביאור זה.

הן אמת שהוא לכאורה סתירה בדברי הרשב"א, דמאי גרע הכחל שאינו מן המנין [באופן הנ"ל] - מחתיכה בלועה מאיסור המצטרפת למנין, והוא מעין קושית התורת חטאת הנ"ל [אלא שכאן לא יהני תירוצו, שהרי כחל הוא דרבנן, ואילו הרשב"א לכאורה היקל אף בדאורייתא]. ואולי הוא הביאור בדעת המחבר, שבסימן ק"ו פסק את תשובת הרשב"א ובסימן צ' ס"א לא קיבל את חומרת הרשב"א בכחל.

אמנם הרמ"א החמיר בסימן צ', ולא פליג על המחבר בסימן ק"ו, וקשיא כנ"ל. ועיין רעק"א דביאר שהרמ"א פסק כשיטת רש"י הסובר שחלב הפורש ונבלע חזרה בכחל - אוסרו כשאר בשר. והשתא אין סתירה כלל בדעת הרמ"א, שהרי באופן שלא היה חמישים ותשע כנגד הכחל - בלע הכחל מחלב הפורש, ובבשר בחלב לכו"ע אמרינן חנ"נ, ולכן אינו מצטרף בקדרה השניה. ועוד אפשר לבאר בדעת הרמ"א, שהוא לשיטתו (צ"ב ס"ד) שאומרים חנ"נ בכל האיסורים. אולם בדעת הרשב"א לא יהנו הביאורים האלו, שהרי חולק על רש"י בדף ק"ט, ולא ס"ל חנ"נ בשאר איסורים.

ביאור שיטת הרשב"א

הבאנו מדברי הרשב"א בתשובה שחתיכה בלועה מאיסור מצטרפת לששים, והוא לכאורה סותר לדבריו בתוה"ב (י"ז.) - דכחל שנפל לפחות מחמישים ותשע שוב אינו מצטרף למנין בקדרה שניה.

אמנם נראה דהא דפשיטא ליה בתשובה, מספקא ליה במשמרת הבית (ח':). דהרא"ה שם פשיטא ליה, שבכל האיסורים שלא ס"ל חנ"נ - ודאי שהחתיכה עצמה מצטרפת לשיעור ביטול, והרשב"א שם דוחה את פשיטותו של הרא"ה - ונראה כמסתפק אי מצטרפת או לא ["אומר אני שאם תמצא לומר שמצטרפת... ואם תמצא לומר שאינה מצטרפת..."].

לפי"ז אולי אפשר ליישב את הסתירה בין דברי הרשב"א בתשובה לדבריו בתוה"ב. דבאמת מספקא ליה בחתיכה הבלועה מאיסור (בלי חנ"נ) אי מצטרפת לשיעור ביטול או לא [כמשמעות דבריו במשמרת הבית ח':], א"כ - בתשובה נקט הרשב"א כצד שמצטרף ואילו בתוה"ב (י"ז.) נקט כצד שאינו מצטרף. והוא כדברינו בשיעור הקודם - שדברי הרשב"א בתוה"ב הם מטעם אפשר לסחטו אסור, ובאמת אינם כדבריו בתשובה.

ונראה ליישב את הסתירה הנ"ל בעוד אופן - לחלק בין שאר איסורים לבין איסור בב"ח. דהנה, שיטת כל האחרונים שמאכל הבלוע מבב"ח נידון כשאר איסורים, והמ"ד שלא סובר חנ"נ בשאר איסורים - גם בכה"ג לא יהא חנ"נ [הבאנו בשיעור הקודם מדברי רעק"א בריש סימן צ' ומדברי הפמ"ג שם]. אמנם שיטת הב"י בסימן ק"ג אינה כן, וס"ל שחתיכה הבלועה מבב"ח נידונת בחנ"נ כדין בב"ח [וחלקו עליו כל הנו"כ, עיין עליו].

אם נימא שהרשב"א סובר כשיטת הב"י, תיושב בפשיטות הסתירה בין דבריו בתשובה לדבריו בתוה"ב. שהרי בתשובה איירי בשאר איסורים דלא ס"ל חנ"נ - ולכן מצטרפת החתיכה למנין ששים. משא"כ בתוה"ב דאיירי בכחל, א"כ כשנפל לפחות מחמישים ותשע בלע טעם בב"ח מהקדרה ונעשה נבילה כדין בב"ח, ופשוט שאינו מצטרף בקדרה השניה.

כמה חלב יוצא מהכחל

הרשב"א בתוה"ב (ט"ז:) ובמשמרת הבית שם ביאר את איסור הכחל - משום שחלק מהחלב נשאר בו ולא ידעינן כמה נפיק מיניה, ומהאי טעמא אוסר בקדרה שניה. וגם בפרט זה לכאורה סותר הרשב"א את משנתו לדבריו במשמרת הבית בדף ח': ששם פשיטא ליה שכל החלב יוצא מהכחל ע"י בישול, והא שהכחל נשאר באיסורו (כשהתבשל בששים] - מבאר הרשב"א שהוא גזרה אטו שאר חתיכות הבלועות מאיסור שאי אפשר לסחוט את כל האיסור מהם ע"י בישול.

ועין יד יהודה (ס"צ סק"ד) שמיישב בזה את קושית הט"ז (צ' סק"ג) על הרשב"א (תוה"ב ט"ז:) - המבאר דכחל אוסר בקדרה שניה משום שלא ידעינן כמה נפיק מיניה ואולי עוד נשאר בו חלב כדי לאסור בקדרה השניה, ושואל הט"ז שדברי הרשב"א נסתרים מסוגיית הגמ' שהסיבה שאוסר בקדרה השניה - משום דשויוה רבנן כחתיכה דנבלה. אומר היד יהודה שאישתמיטיה לט"ז דברי הרשב"א הנ"ל - שודאי יוצא כל חלבו ע"י בישול, ולכן נצרכה הגמ' לטעם ששויוה כנבלה. אלא שלא יישב את סתירת דברי הרשב"א, וצ"ל - שמשום הגזירה אטו איסור הבלוע בחתיכה - שאינו נסחט ממנה, שויוה רבנן "כאילו" לא ידעינן כמה נפיק מיניה - וממילא הוי כחתיכה דנבלה.

והשתא יבואר דין כחל לדעת הרשב"א, דכשנפל לחמישים ותשע - נאסר החלב שבכחל כדעת רש"י ותוס', ואף שיוצא כל החלב ע"י הבישול - דיינינן ליה כאילו נשאר חלב בגומות, ולכן הכחל עצמו אסור [ולא ס"ל כדעת תוס' שנבלע בבשר הכחל ואפשר לסחטו אסור, כדביאר המעדנ"י על דברי הרא"ש בסימן כ"ז אות ת' - דהראשונים פליגי על התוס' וסוברים שאזלינן בתר סוף ההתפשטת - ולא נשאר בלוע בבשר הכחל יותר מאשר נבלע בשאר החתיכות שבקדרה], ומהאי טעמא אוסר בקדרה שניה - שדיינינן ליה כאילו יש בו חלב בגומות, אלא שהכחל עצמו מצטרף לשיעור הביטול. אמנם כשנפל לפחות מחמישים ותשע - שאזי בלע הכחל טעם בב"ח מהקדרה, נאסר הכחל עצמו. ובכהאי גונא אינו מצטרף למנין בקדרה השניה כביאורינו לעיל - או משום שבבליעת בב"ח אמרינן חנ"נ, או משום שבכל האיסורים אין החתיכה מצטרפת.

ספק הנובע מחסרון חכמה

הטור בסימן צ"ח ס"ג פוסק, דאף שבספק ששים במין במינו - נקטינן לקולא כיון שהוא ספיקא דרבנן [דמדאורייתא חד בתרי בטיל], הני מילי כשנשפך, אולם כשהוא לפנינו אלא שא"א לשערו - אף באיסור דרבנן - ספק ששים לחומרא, ומקורו ברשב"א כמפורש בב"י.

בביאור דין זה נחלקו הראשונים, כדאיתא בש"ך סק"ט. הר"ן (ל"ה: בדפי הרי"ף בסוף הדיבור) ביאר דבדבר שאי אפשר לעמוד על שיעורו "כל אחד ואחד ישער במה שנראה בעיניו ולפיכך ראו חכמים להשוות מדותיהם אבל במה שאינו בא אלא באקראי בעלמא כגון אם נשפך הרוטב וכיוצא בדברים אלו אזלינן לקולא", והיינו שבדבר מצוי חששו חז"ל שאם כל אחד ירצה לשער לפי אומדן דעתו - יבואו לטעות, ולכן תקנו שספקו לחומרא. אולם הסמ"ג (לאוין קמ"א) בספר התרומה (סימן מ"ט) והמרדכי (ע"ז אות תתנ"ד) ביארו דין זה באופן אחר - דספק הנובע מחסרון חכמה אינו קרוי ספק "דדעת שוטים הוא".

ויש לחקור בדעת הרשב"א הנ"ל -האם אסר מטעם הר"ן או מטעם הראשונים הנ"ל, דמדברי הב"י משמע שהסמ"ג והרשב"א הם שיטה אחת, אולם היד יהודה בסקי"ב נקט דדעת הרשב"א כדעת הר"ן. ונ"מ רבתי בדבר, שהרי הט"ז בסק"ו ייסד דבדבר שהוא ספק לכל העולם - לא שייך לומר שחסרון חכמה לא מיקרי ספק, שהרי סו"ס הוא ספק לכל העולם ולא שייך לבררו, משא"כ לטעם הר"ן - ודאי שייך דין זה אף בדבר שהוא ספק לכל העולם.

הט"ז מביא מדברי הרשב"א (תוה"ב ב"ז ש"ד כ"א.) דספק הנובע מחסרון חכמה אינו קרוי ספק, ואף בדבר שהוא ספק לכל העולם הבין הט"ז בדעת הרשב"א - שאינו קרוי ספק. וחיליה, ממה שהרשב"א חולק על התוס' והרא"ש - ואוסר גבינות שנעשו מחלב בהמה שנטרפה משום סירכא שאי אפשר לבדקה, אף שהוא ספק לכל העולם [ולדעת הרא"ש והתוס' מצטרף לספק ספיקא, ולכן התירו את הגבינות] כדאיתא בטור סימן פ"א. לפ"ז איסור הכחל הוא מהאי טעמא, דאף שהוא דרבנן - אינו מוגדר כספק אלא כחסרון חכמה.

אמנם בדעת הראשונים הסוברים - שספק לכל העולם מקרי ספק, מתקשה הט"ז אמאי כחל עצמו אסור. ומחדש שהיות ולא באנו לאסרו לגמרי אלא להחמיר בשיעורו, בכה"ג לא מקילים - אף בדבר שהוא ספק לכל העולם.

והיינו, שלדעת הט"ז נחלקו הראשונים בטעם איסור כחל, דלתוס' וסיעתו מקרי ספק - והא דאסרנוהו הוא מטעם אחר כנ"ל, ולדעת הרשב"א לא מקרי ספק - וממילא אסור מדינא. וטעם שלישי, הוא טעם הר"ן - שאסרינן כדי שלא יבואו לטעות ולכן השוו מדותיהם.

ביאור אחר בשיטת הרשב"א

אמנם נראה לדקדק בלשון הרשב"א דלא כדעת הט"ז, דז"ל בענין כתמים (כמובא בט"ז) "דספק הבא לה ממיעוט הכרה אינו ספק שאם זה אינו בקי ומכיר אחר יכיר", משמע שיש מי שבקי ומכיר - ולכן לא נקרא ספק, אולם אם הוא ספק לכל העולם - אף הרשב"א יודה דשפיר מקרי ספק. והא דהוכיח הט"ז משיטת הרשב"א בדינא דגבינות, נראה דלא קשיא כלל. דטעם הרשב"א האוסר גבינות -אינו מטעם ספיקא [כהבנת הט"ז], אלא כדעת רוב הראשונים בסוגיא שם - שסירכא מקרי ודאי טרפה (ועיין מש"ז סוף אות ו').

לדברינו, ספק שהוא ספיקא לכל העולם אף שהוא נובע מחסרון חכמה - שפיר מקרי ספק - לכו"ע. והא דחז"ל אסרו כחל, ע"כ צ"ל כדעת הר"ן - שחכמים השוו מדותיהם בכה"ג. ואף בדעת הסמ"ג וסייעתו נראה לומר כן, וכל דבריהם הוא רק באופן שאינו ספק לכל העולם.

אמנם הבית שמואל בסוף סימן קנ"ה (הביאו הסדרי טהרה סימן ק"צ סקמ"ו) מוכיח שאף ספק לכל העולם לא מקרי ספק, שהרי השו"ע שם בסעיף כ"ב פוסק דהשתא שאין אנו בקיאין בבדיקת ב' שערות - אין למאן אחר י"ב שנה ואף שהוא ספיקא דרבנן. וכותב הבית שמואל "ומכאן מבואר אפילו חסרון ידיעה לכל העולם לא הוי כספק דרבנן, גם מוכח מכאן אפילו ספק שאין תקנה לדבר כי הכא... מ"מ אין מקילין", והיא שיטת ר"ת בנדה נ"ב:, וכן הוא ברעק"א ביו"ד סימן ק"צ סמ"ו בשם התפל"מ - אהא דאיתא שם בסעיף מ"ו דכתם שנמצא בבגד שנתכבס ולא ידיענן אם הוא מלפני הכיבוס או מהשתא - דמהני לבדקו אם הוא מקדיר או מגליד, וס"ל לתפל"מ "דהאידנא שאין בקיאין בין מקדיר למגליד אף נאבד אסור דמיד כשנמצא הכתם נאסרה משום דהוי ספק דהוי חסרון ידיעה...", והוא כהבנת הט"ז בדעת הרשב"א.