סימן שז י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום / אמירה לעכום שיעורים על סימן שז וסימן שכה

##### הלכות

##### **אמירה לעכו"ם**

##### או"ח סימן שכה סעי' ד - ח

#####

##### שיעור י

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## גוי שאפה פת לעצמו

[סימן שכה סעיף ד] **פת שאפה א"י לעצמו בשבת יש אוסרים ויש מתירים ובשעת הדחק או לצורך מצוה כגון סעודת ברית מילה או לצורך ברכת המוציא יש לסמוך על המתירים.** וביאר במשנ"ב (ס"ק טז) שני טעמים לאסור את הפת, די"א שהוא משום דחיישינן שמא היתה עיסה בבין השמשות אינה ראויה לכוס, ואם היו חיטים יש לאסור משום נולד. וי"א דחיישינן שמא יאמר לאינו יהודי לבשל ולאפות בשבילו, ואף שבנר אם עשה הגוי לעצמו מותר ליהנות ממנו, הכא במידי דאכילה שהאדם יותר להוט אחריהם חיישינן טפי.

**ולכאורה** לפי הטעם השני שאסור משום דחיישינן שמא יאמר לגוי לעשות בשבילו, יש לאסור בדבר מאכל אף במוצ"ש בכדי שיעשו, כדי שלא יאמר לאינו יהודי שיעשה את המלאכה בשבת בכדי שיוכל ליהנות ממנה מיד במוצאי שבת. אמנם בסעיף ה מבואר שאין לאסור בערב בכדי שיעשו, שכתב השו"ע **אינו יהודי שצד דגים לעצמו אסורים לישראל אבל לערב מותרים מיד.** וביאר המשנ"ב (ס"ק כא) שבסעיף זה כו"ע מודו שאסור משום מוקצה כיון שלא היו מוכנים מאתמול, אך עכ"פ מבואר דשרי מיד, ואף שלעניין מוצאי שבת יש לאסור בכדי שיעשו מטעם שמא ירבה בשבילו, ומבואר שלא החמירו בזה לאסור אף במוצאי שבת בכדי שיעשו.

## גוי שליקט פירות לעצמו

[סעיף ה] **אינו יהודי שצד או ליקט פירות לעצמן אסור לישראל.** ומצינו שני טעמים בטעם שאסור בליקט פירות [עי' משנ"ב ס"ק כב], או משום מוקצה שהרי היה מחובר בביה"ש, וטעם נוסף משום דחיישינן שמא יעלה ויתלוש וכמו שגזרו לגבי פירות הנושרין. ובשער הציון (ס"ק כו) כתב דנפק"מ בשני הטעמים, דאף במקום שהיה דעתו של האינו יהודי לתולשו מהאילן שבזה אין איסור מוקצה, אפ"ה יש לאסור את הפירות משום שמא יעלה ויתלוש.

## ערבות שנלקטו ביום א' דחוה"מ אם מותרים לבני חו"ל

**והנה** יש לדון לפי"ז, בשאלה המצויה בבני חו"ל שנמצאים בארץ ישראל ביום טוב שני, ובן ארץ ישראל קטף ערבות, האם יהיה מותר לבן חו"ל להשתמש באותן ערבות משום חשש שמא יעלה ויתלוש. ובשו"ת מנחת שלמה (ח"ב סימן מה) כתב להקל בזה, משום שאין לאסור מטעם גזירת פירות הנושרין באופן שנתלש בהיתר גמור. ועוד טעם להקל שלא שייך גזירת פירות הנושרין, אלא בפירות, אבל בעצים עצמם לא שייכת הגזירה. ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים האם שייך גזירה שמא יעלה ויתלוש בעצים ועשבים, ובתהילה לדוד (שכב ס"ק ד) הוכיח מדברי המגן אברהם (תקא ס"ק יא) שכתב שעצים שנשרו מן הדקל אסורין משום חשש שמא יעלה ויתלוש, שיש בעצים גזירה שמא יעלה ויתלוש, אך הוכיח מכמה ראשונים שנראה מדבריהם שאין חשש שמא יעלה ויתלוש אלא בפירות.

**אמנם** דעת המנחת יצחק (חלק ח סימן נט) להחמיר שבן חו"ל לא ישתמש בערבות שנתלשו ביום טוב שני שלו, משום איסור מוקצה. אמנם דבריו נסתרים ממש"כ השעה"צ (ס"ק כד) דבמקום שמוכנים ליתלש אין איסור מוקצה כיון שדעת העכו"ם לתולשו וצ"ע. אמנם בשעה"צ לעיל (שכד ס"ק טו) לכאורה מבואר כדבריו, שכתב דאפילו בליקטן עכו"ם אסור משום דלא פלוג.

## ספק אם עשה הגוי לצורך הישראל

[סעיף ז] **ספק אם לקטן בשביל ישראל אסורים בו ביום ולערב בכדי שיעשו, וי"א שלערב מותר מיד.** וביאר המשנ"ב (ס"ק לב) את דעת האוסרים, דאף דקיי"ל דבמלתא דרבנן ספיקו לקולא, הכא יש להחמיר משום דהוא דבר שיש לו מתירין, שהרי אפשר להמתין עד מוצאי שבת. ולפי"ז אם הוא דבר שלא יכול ליהנות ממנו אם ימתין עד למוצאי שבת, יש להתיר מיד, וכן משמע בפמ"ג (א"א ס"ק יד) דהיכא דמתקלקל שרי כיון שאין לו מתירין. אמנם כבר הובא בשיעורים הקודמים [בסימן רעו] שהמשנ"ב גופיה לעיל (סימן רעו ס"ק טז) כתב שיש לאסור ליהנות מנר אף כשיש ספק אם הודלק לצורך הישראל או לצורך הגוי, ואף ששם לא שייך סברת דבר שיש לו מתירין שהרי הנר כלה עד למוצאי שבת.

## ספק הביא מחוץ לתחום

**והנה** כתב המג"א (ס"ק יד) דסתימת המחבר בסוף הסימן דאף במקום ספק יש לאסור בכדי שיעשו, דפסק בשו"ע בסעיף טז ספק אם הובאו מחוץ לתחום או מתוך לתחום, חוששים שמא באו מחוץ לתחום הובאו, אמנם סיים שם דאפשר שלגבי מת החמירו טפי. ובהגהות הרעק"א כתב שאין להוכיח מסתימת המחבר לקמן בסעיף טז, משום דנחלקו הראשונים כשוודאי שבא דבר מחוץ לתחום אם יש לאסור בכדי שיעשו, דדעת הרא"ש (פרק ג בביצה סימן ב) שאין לאסור בכדי שיעשו בבא מחוץ לתחום, כיון דהוי רק איסורא דרבנן. אמנם הרבה ראשונים (הובאו בבית יוסף) חלקו וסברו שאף בזה יש להחמיר מספק, וכן פסק השו"ע בסעיף ט. והנה הרא"ש גופיה כתב שם דלגבי מת כיון דאוושא מילתא טפי יש לאסור בבא מחוץ לתחום אף בכדי שיעשו, ולפי"ז ביאר רעק"א שאין להוכיח מסתימת המחבר בסעיף טז שיש להחמיר בספק להמתין בכדי שיעשו, משום שלגבי מת בלחוד יש להחמיר בכדי שיעשו, כיון דאף לשיטות שמקילים מספק היינו רק בצירוף שיטת הרא"ש שסובר שבבא מחוץ לתחום לא אסרו בכדי שיעשו, אך לגבי מת שכתב הרא"ש גופיה שיש לאסור בבא מחוץ לתחום אין להקל מספיקא.

**ובאליה** רבה (ס"ק יג) תמה בעיקר דברי המג"א דמנא ליה שכוונת השו"ע בסעיף טז לאסור בערב בכדי שיעשו, ושמא היינו רק לעניין בו ביום שאסור ליהנות ממנו משום שעשה הגוי בשבילו. ובדגול מרבבה (על המג"א שם) תמה על תמיהתו, דשם בוודאי כוונת המחבר לאסור בערב בכדי שיעשו, שהרי מיירי שם לגבי חלילין, ובשבת אין סופדין, ועל כרחך סתם המחבר לאסור מספק אף בערב בכדי שיעשו,

**ולעניין** הלכה המשנ"ב (ס"ק לג) הביא את דעת הא"ר דאין להחמיר למוצאי שבת, אך נוטה להחמיר בזה כדעת החיי אדם, וכמו שמשמע מהפמ"ג (א"א ס"ק יט) שהמחבר סתם לקמן (תקטו סעיף ה) כדעת המחמירים.

## ביסוד האיסור להנות ממלאכת עכו"ם, ונפק"מ כשעשה מלאכה ביו"ט ראשון אם מותר ביו"ט שני

**ביסוד** האיסור ליהנות ממלאכה שעשה העכו"ם עבור הישראל, מצינו מחלוקת ראשונים, דדעת רש"י בביצה (כד ב ד"ה ולערב) שהאיסור הוא כדי שלא יהנה ממלאכת יום טוב, והתוס' שם חלקו ופירשו שטעם האיסור הוא משום שמא יאמר לנכרי לכתחילה שיעשה בשבילו מלאכה. והנפקא מינה בשני ימים טובים של גלויות, דלדעת רש"י מותרין מספק, כמו ביצה שנולדה בזה שמותרת בזה, מכיון שממה נפשך אם הראשון יו"ט הרי השני חול, ואם שני יום טוב אין לאסור כלל. אך לדעת התוס' אסור עד למוצאי יום טוב שני, כיון שיש לחוש שיאמר לגוי ביום טוב ראשון לעשות מלאכה, כדי שיהיה מותר לו ביום טוב שני. ודעת הרא"ש כדעת ר"י דיש לאסור עד למוצאי יום טוב שני, אמנם דעתו שכל האיסור הוא רק לאותו שהובא בשבילו, אך לצורך אחרים מותר, דלא חיישינן שיאמר הישראל לנכרי שיעשה מלאכה בשביל אחרים, כיון שאין אדם חוטא ולא לו.

**והנה** להלכה פסק המחבר לקמן (סימן תקטו סעיף א) כדעת רש"י וסייעתו דמותר ביום טוב שני אחר כדי שיעשו, אמנם הרמ"א כתב שם דיש מחמירין עד מוצאי יום טוב שני, וכתב דנוהגין להחמיר אם אינו צורך יום טוב לצורך אורחים וכה"ג, דאז יש להקל לאחרים שלא הובא בשבילם. ולכאורה מבואר בדבריו דבמקום מצוה היקל רק בצירוף דברי הרא"ש, שסובר שכשאחרים נהנים מזה אין איסור, אמנם המשנ"ב (שם ס"ק יב) כתב דיש להקל אף אם הזמין את האורחים קודם שקיבל את הדורון מהגוי, ובלבד שאותם האורחים באו מעיר אחרת, ואפילו לעצמו התיר לאכול עמהם משום מצוות הכנסת אורחים, ואף שבזה לא שייך את טעם הרא"ש כיון שיתכן שהאדם יאמר לגוי לעשות מלאכה בשביל אורחיו שכבר הזמין, ומבואר שבמקום מצוות הכנסת אורחים יש להקל אף בלא צירוף דעת הרא"ש, וכן מבואר להדיא בשעה"צ שם (ס"ק כב).

## הובא מחוץ לתחום

סעיף ח **דבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מחוץ לתחום, אם הביאו האינו יהודי לעצמו מותר אפילו בו ביום, ואם הביאו בשביל הישראל מותר לטלטל אפילו מי שהובא בשבילו, אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו** [וכתב המשנ"ב שלבני ביתו אסור וכן לאורחים שהיו מוזמנים אצלו לשבת] **ולערב בכדי שיעשו. הגה: וי"א דאין הלילה עולה מן החשבון, רק צריך להמתין ביום ראשון בכדי שיעשו.**

## הביא מחוץ לתחום ימתין ביום כדי שיעשו

**ובטעם** הרמ"א שאין הערב עולה מן החשבון, ביאר המשנ"ב (ס"ק מ) דכיון שאין רגילות להביא בלילה ממקום רחוק יוצא שהישראל נהנה ממה שהובא ביום ולכן צריך להמתין בזמן שהרגילות להביא בו, ולכאורה בזמנינו שהרגילות להביא אף בלילה א"צ להמתין יותר מהזמן שהובא.

## הובא לב' בני אדם אי שרי להחליף

**וכתב** המשנ"ב (ס"ק לז) אם הביאו בשביל שני בני אדם שני דברים, אסורין להחליף כדי להתיר באכילה, דאם יהיו מותרין יבואו לומר לאינו יהודי לכתחילה להביא להם. ומקורו מדברי המגן אברהם כאן (ס"ק טז), אמנם באליה רבה (ס"ק טו) חלק וסבר שמותר להחליף, והוכיח כן מהגמרא בב"מ (צ:) לגבי קנס שקנסו על המסרס בהמתו, דהני תרי חסידי מחלפי אהדדי, ומוכח דסגי שקונסים את העובר עבירה שלא ימכור אך להחליף מותר. והתוספות שבת (ס"ק כ) דחה ראייתו מהגמרא בב"מ, דשם הוי שלא מדעתם וכמובא בתוספות שם (ד"ה מחלפי), אך התהילה לדוד פסק להקל והצדיק דברי הא"ר.

## אם יכול למכור לאחר, ובכמה

**עוד** כתב המשנ"ב (שם) שמותר למכור לאחר שלא הובא בשבילו, ובלבד שלא ירויח ביוקר ממה שלקח. וכן מצינו לגבי האיסור לבטל איסור לכתחילה דקיי"ל (יו"ד סימן צט סעיף ה) שאם עבר וביטלו במזיד אסור למי שעירב, וכתב הרמ"א שאסור למכרו לישראל אחר שלא יהנה ממה שביטלו, ובש"ך שם (ס"ק יב) ביאר שכוונת דברי הרמ"א שלא ימכור ביוקר, אך אם אינו מרויח במכירה זו, אין טעם לקונסו שהרי לא נהנה ממעשיו הרעים.

אמנם הפרי חדש (ביו"ד שם ס"ק יד) חולק על דברי הש"ך, וסובר שמותר למכור אף ביוקר, כיון שהוא ביטל בשביל להשתמש בעצמו בדבר, וכיון שמחייבים אותו למכור כבר יש בזה קנס, דהא לא נתקיימה מחשבתו. והוכיח כן מהגמרא בב"מ הנ"ל, דמבואר שם שאם היה דעתו למוכרה לחרישה יכול למוכרה לשחיטה, כיון שסגי בכך שנקנס ולא התקיימה מחשבתו. ובפלתי שם (ס"ק ז) יישב דברי הש"ך, שרק לגבי סירוס אמרינן שיכול למכור אפילו בריוח, כיון שהוא עשה את הסירוס לצורך שימושו, וכיון שמחוייב למוכרה הרי לא התקיימה מחשבתו, אך לגבי ביטול לכתחילה כוונתו בביטול הייתה להרויח, שיוכל ליהנות מהדבר האסור כהיתר, וא"כ כשמוכרה ביוקר הרי הוא מרויח את השווי של האיסור המעורב בדבר ההיתר. וכתב התהילה לדוד דלפי"ז נראה שבנידו"ד כיון שהגוי הביא את הדבר בשביל הישראל, הרי הוא רוצה את הדבר לעצמו, וסגי בכך שיקנסו אותו שיהיה מוכרח למכור.