1. בסברת הגמ_ לחלק בין היתרא בלע לאיסורא בלע
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / הגעלת כלים - הרב מאיר קאופמן

ח' אייר ע"ז

# בחילוק בין היתרא בלע לאיסורא בלע

### ביאור דברי רבא ורב אשי

א] מבואר במשנה ע"ז ע"ה: דדבר שדרך שימושו על ידי האור לא מועיל לו הגעלה אלא צריך דוקא ליבון על ידי האש ולכן שפוד ואסכלא צריך ליבון והגמ' שואלת דבמשנה בזבחים מבואר ששפוד ואסכלה מגעילן ברותחים דהינו שמועיל הגעלה ולא צריך ליבון והגמ' מביאה שרב ששת ענה שכל הדין ליבון אם בלע איסור ולא אם בלע היתר וקדשים חשיב שבלע היתר ורבא שואל אפילו שבזמן הבליעה עדין זה לא היה נותר ולא היה בזה איסור אבל כשעבר היום חל על זה איסור נותר ואין סיבה שיהיה כאן קולא ולכן ביאר שכל יום נעשה גיעול לחברו דהינו שבאמת לפני שחל האיסור נותר יש כאן הגעלה ורב אשי עונה שבאמת ההגעלה נעשית לאחר שחל על זה נותר אלא שיש כאן קולא שכיון שהאיסור חל לאחר שזה בלוע בזה מועיל להכשירו על ידי הגעלה ורק בדבר שזה היה איסור גם קודם בליעתו בזה לא מועיל הגעלה אלא צריך ליבון והנה בפשוטו ודאי שרב אשי דיבר גם לאחר שחל האיסור נותר כמבואר ברמב"ן והריטב"א דהרי בא לישב את קושית רבא שעכשיו זה איסור [וכן הוא בשו"ת הרשב"א סימן רס"ב ובגר"ז תנ"א סי"ג וכן הוא בחזו"א סימן כ"א וכ"ב סק"ג וכן הוא פשטות הש"ך שהוכיח שהלכה כרב אשי מהראשונים שחמץ מועיל בהגעלה אפילו בפסח] אמנם עיין פמ"ג תס"א סק"א שנקט שכל רב אשי רק אם מגעיל קודם שחל איסור וכן דייק הרש"ש בסוגין מהר"ן בפסחים וצ"ב איך ביארו סוגין [ועיין רעק"א בכו"ח סימן מ"ה שכבר תמה על הפמ"ג]

והנה בעיקר הסברא דלגבי היתר מועיל גם הגעלה ולא צריך ליבון בפשוטו הביאור כמבואר ברשב"א בסוגין ובתוה"ב ל"ח. שעל ידי הגעלה נשאר איסור קלוש ומועט דגדרו שעד כמה שהוא כבר היה נותר הוא נשאר באיסורו אבל עד כמה שהוא היתר אין לו חשיבות כדי שיחול עליו שם נותר והרשב"א דימה דבר זה לדין נ"ט בר נ"ט שהוא רק סברא לגבי היתר דהינו שלא יחול איסור בשר בחלב אבל אם נבלע איסור בכלי בזה אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט וביאר הרשב"א כנ"ל שכה"ג זה רק טעם קלוש ואם חל עליו איסור הוא לא פוקע אבל זה לא סיבה לחלות איסור [ועיין תוה"ב ב"ד ש"ד פ"ו. שגם דימה סוגית נ"ט בר נ"ט לסוגין וכן בשו"ת הרשב"א תקט"ז] אמנם צ"ב שזה סברא בדברי רבא שהנידון שבזמן חלות האיסור זה לאחר ההגעלה אבל בדברי רב אשי שבזמן חלות האיסור הוא היה אסור דאז הרי זה היה קודם הגעלה א"כ לכאורא חל איסור על הכל דהרי היה תוך הכלי טעם גמור וא"כ מה סברא שכיון שבזמן שחל האיסור זה היה בלוע מספיק הגעלה ולא צריך ליבון ועיין ריטב"א בסוגין שכתב מפורש שדינו של רבא ורב אשי זה אותו נידון

ועיין ברמב"ן [ובריטב"א וברשב"א] דביארו שבאמת יסוד הסברא שלא חל איסור וכנ"ל דהינו שחלק זה שבלוע בכלי חזק ולא יוצא על ידי הגעלה אלא על ידי ליבון לא חל עליו איסור דהינו שדנים טעם זה כדבר לעצמו והוא נחשב דבר קלוש ובמצב זה הוא לא סיבה שיחול עליו איסור ובלשונות הראשונים משמע שזה סברא שזה טעם קלוש ולכן לא חל עליו איסור אמנם החזו"א סק"א בד"ה ואמנם ביאר שכיון שזה קלוש הוא בטל לכלי ולכן לא חל עליו איסור דהינו שיש דרגא שהוא חשוב שזה עומד לעצמו ולא בטל לכלי אבל יש דרגא שזה בטל לכלי ואפילו שהדבר מצד עצמו הוא סיבה לאיסור אבל מצד טפילותו לכלי לא חל עליו איסור [ועיין יד יהודה [צ"ב סקכ"ט בד"ה וחפשתי עמוד קל"ג.] שהביא מהראב"ן דבאמת כל זמן שהאיסור תוך הכלי לא חל עליו איסור וכדין טומאה בלועה ושלכן אין בל יראה על חמץ בלוע בכלי וזהו יסוד התרוה"ד שאין חנ"נ בכלים אמנם ע"ש דבפשוטו ודאי שחל איסור כל זמן שהוא בלוע וכמבואר בגמ' שחמץ בלוע אסור לאחר פסח וכן בנותר יש דין מרו"ש וצ"ל שכונתו שרק סיבת האיסור חל ולא האיסור בפועל וצ"ע ובזה חידש החזו"א שיש מצד שזה בטל לכלי שזה לא סיבה לחלות כלל]

### שיטות הראשונים לגבי חמץ האם חשיב היתרא לגבי סוגין ולגבי נ"ט בר נ"ט

ב] והנה הראשונים דנו האם חמץ שנבלע בכלי לפני פסח חשיב היתרא בלע כיון שאין בזה איסור חמץ או שכיון ששמו עליו חשיב איסורא בלע ודעת הראב"ד ור"ת דחשיב היתרא בלע ולכן נקטו שבאמת סכין חשיב תשמישו על ידי האור ובכל אופן מועיל לו הגעלה אמנם דעת הרמב"ן והרשב"א והר"ן והריטב"א בסוגין דחשיב איסורא בלע ושפוד ואסכלא שתשמישו באור צריך דוקא ליבון וסכין לא חשיב תשמישו באור והנה בפשוטו יסוד החילוק בסוגין בין היתר לאיסור שבאמת כיון שהוא קלוש אין בו סיבה לאיסור ורק כיון שכבר חל עליו איסור הוא לא פוקע ולפ"ז יסוד הנידון לגבי חמץ איך לדון חמץ לפני פסח האם חשיב שכבר חל עליו איסור לגבי הזמן של פסח או שעכשיו הוא עדין היתר ורק כשיגיע פסח הוא יאסר ובפשוטו רגילים לבאר האם זה איסור גברא שכל יהודי נצטוה לא לאכול חמץ בפסח וא"כ כבר עכשיו יש כאן החפצא האסור רק שזמן איסורו הוא בפסח או שהגדר שבזמן פסח חל חלות איסור על החפצא [וסמך לדבר שיטת המרדכי שחמץ לא חשיב דשיל"מ כיון שבפסח הבא זה יאסר ואם נימא שזה חלות חדש א"כ עכשיו זה מותר לתמיד וי"ל]

ועיין שו"ת חת"ס שהאריך לגבי האם חל ביטול קודם פסח ויסוד הנידון האם יש ביטול היתר בהיתר וכתב לתלות בנידון האם חמץ חשיב איסורא בלע דהינו שזה כבר נחשב כדבר האסור וממילא ודאי שיחול ביטול או שזה חשיב כדבר המותר וממילא יש כאן הנידון שזה היתר בהיתר ולא חל ביטול [אמנם הראב"ד עצמו בתמים דעים סימן ל"ז נקט שחל ביטול קודם פסח חזינן שזה לא תלוי הא בהא] ועיין מג"א תמ"ז סקל"ח שכתב שלשיטות שחמץ קודם פסח חשיב איסורא יש בזה דין חנ"נ [וכן משמע בגר"א תנ"א סכ"א סקס"א] אלא שיש לצרף השיטות שאין חנ"נ בשאר איסורים ומבואר שנקט שסברת האוסרים שחשיב שזה כבר דבר אסור ועיין בב"י תנ"א סכ"א לגבי המרדכי שבהיתר משערים כמה בלוע בקדירה שלגבי חמץ קודם פסח זה תלוי בנידון הראשונים האם חשיב היתרא או איסורא ע"ש אמנם בפשוטו הדבר מחודש לומר שחמץ חשיב חפצא דאיסורא כבר קודם פסח שהרי הדין שחרכו קודם זמנו הוא מותר בפסח וחרכו בפסח הוא אסור וי"ל, ובפשוטו לכו"ע אין דין חנ"נ קודם פסח דכל הפוסקים דנו האם אפשר להוסיף שיהיה שישים קודם פסח ולא הזכירו שזה תלוי בנידון של חנ"נ וצ"ע בזה

והנה מצאנו היתר של נ"ט בר נ"ט לגבי בשר בחלב ומבואר בראשונים שזה רק לגבי היתרא ולא לגבי איסורא ודנו הראשונים לגבי חמץ האם חשיב היתרא וממילא יש בזה ההיתר של נ"ט בר נ"ט או דחשיב איסורא ואין בזה ההיתר ודעת הרא"ש ותוס' דבמגעיל קודם שעה שישית אפשר להגעיל אפילו אם הכלים בני יומן ואין שישים במים אמנם הרשב"א בתוה"ב ל"ג: [ובדפו"ח עמוד שכ"ה] כתב שחמץ חשיב איסורא והר"ן בפסחים נסתפק בזה והנה בפשוטו הוא תלוי באותו נידון דאם דנים שחמץ חשיב איסורא לגבי סוגין מצד שחשיב שיש עליו איסור חמץ א"כ גם אין סיבה שיהיה בו היתר של נ"ט בר נ"ט ואם חשיב שזה היתר כיון שעדין לא חל עליו האיסור א"כ גם לגבי נ"ט בר נ"ט אין סיבה שיחשב כאיסורא והנה הטושו"ע סימן תנ"א ס"ז פסקו לגבי דבר שתשמישו על ידי האור שלגבי חמץ חשיב איסורא וצריך דוקא ליבון אמנם בסימן תנ"ב ס"א לגבי הגעלה קודם שעה שישית נקטו שזה נחשב היתרא ויש בזה ההיתר של נ"ט בר נ"ט ועיין פר"ח תנ"ב ס"א ובביאור הגר"א שם שהקשו שיש כאן סתירה בשו"ע האם חמץ חשיב היתר או איסור ועיין חזו"א סימן קי"ט סקי"ד שכתב דבפשוטו בראשונים עצמם חזינן שזה לא אותו נידון א. דהרא"ש בפסחים וכן בתשובות ריש כלל י"ד נקט שחמץ צריך ליבון ומאידך כתב כדבר פשוט שמועיל הגעלה בבן יומו קודם שעה שישית וכן בע"ז שהביא שני דיעות לגבי ליבון ונקט פשוט שמועיל להגעיל קודם שעה שישית ב. עיין רמב"ן בסוגין שפשיטא ליה שחמץ חשיב איסורא ובחולין ק"ח הביא את תוס' שמועיל להגעיל קודם שעה שישית ג. עיין רשב"א ל"ג: שהביא בשם ר"י שחמץ צריך ליבון ומאידך הביא בשמו [ל"ד.] שקודם שעה שישית חשיב היתרא וע"ש האריך להוכיח מעוד ראשונים שחילקו ביניהם ואפילו שנקטו שלגבי סוגין חשיב איסורא אבל לגבי נ"ט בר נ"ט חשיב היתרא [וכן האריך בזה היד יהודה סימן צ"ג סק"א אלא שביאר שראשונים אלו שאסור חמץ ס"ל שאין הלכה כרב אשי וכן מבואר בש"ך סימן קכ"א ועיין בגליון רעק"א שם שכבר תמה על דבר זה]

### ביאור הרמב"ן בנידון האם חמץ חשיב איסורא וביאור סברת הראב"ד

ג] והנה המעיין ברמב"ן וריטב"א שהביאו את הראב"ד שחמץ חשיב היתר האריכו לבאר מה הכונה בסוגין היתרא בלע ולכן חמץ חשיב שמו עליו ומשמעות דבריהם שפשיטא להו שחמץ חשיב איסורא רק שהראב"ד ביאר סוגין בדרך אחרת ולכן לגבי מה שביאר חמץ חשיב היתרא אבל הרמב"ן ביאר סוגין בצורה אחרת ולפ"ז ודאי שחמץ לא חשיב היתרא דהינו שיש כאן שני נידונים א. האם חל על זה כבר שם חמץ ובזה פשיטא ליה לרמב"ן שכבר חל על זה שם חמץ ב. האם חל איסור חמץ בזה פשיטא ליה לרמב"ן שעדין לא חל איסור חמץ, והעמיד הרמב"ן שני אפשרויות איך לבאר סוגין למה נותר חשיב היתרא דאפשר לבאר שהחיסרון שאין עליו עדין שם נותר וממילא בחמץ שיש עליו שם חמץ אין בזה סיבה שיועיל הגעלה דמה שהוא עדין לא אסור זה לא חלות שם שצריך לחול עליו וכאן הנידון בסוגין שחלות שם חדש לא חל במצב זה אמנם הראב"ד נקט שיסוד סוגין האם חל כבר האיסור נותר קודם שהוא בלוע ולכן ודאי שחלות האיסור חל רק כשמגיע פסח ולכן חשיב היתרא בלע

אמנם כל זה אם נימא שחמץ לא חשיב שכבר חל האיסור אבל אם זה היה חשיב שכבר חל האיסור וזה סברת הרמב"ן א"כ לכאורא גם לראב"ד אין סיבה שזה יהיה מותר וכן מבואר ברמב"ן שכתב שמרש"י מדויק כמהו והנה ברש"י לא כתוב כלום ביחס לחמץ אלא בהכרח שהרמב"ן למד שסברת הראב"ד הוא ביאור סוגין ולזה דייק מרש"י שביאר כמהו שכתב שמעולם לא הוכר איסורו וממילא חמץ חשיב שניכר איסורו כיון שהקובע הוא השם חמץ [אמנם בלשון רש"י אצלינו כתוב לא חמיר איסוריה ומשמע שאדרבא האיסור ודאי חל רק כיון שהוא לא ניכר זה יותר קל וכדלמן בדעת הראב"ד]

והנה היה אפשר לומר שגם לראב"ד יסוד הסברא שעל החלק הבלוע שיוצא רק בליבון לא חל עליו איסור נותר כמו שביאר הרמב"ן רק שבזה עצמו נחלקו האם מה שלא חסר לו חלות שם נותר אלא האיסור בפועל זה גם סברא שבבלוע זה לא סיבה להאסר [וכן משמע קצת בשו"ת הרשב"א סימן רס"ב בד"ה גם מה] אמנם המדייק בלשונות הראשונים כאן שבביאורם האריכו לבאר שבחלק הבלוע לא חל איסור משמע שאם באמת לראב"ד זה היה הנידון ודאי שזה תלוי בשם חמץ וכאן ודאי שהיה חל איסור אלא שביאור סוגין שאפילו שחל על זה איסור חמץ אבל כיון שהחלות איסור חל בבלוע זה סברא להקל בזה

אמנם עדין צ"ב מה הסברא שכיון שהאיסור חל על זה במצב שזה בלוע שבזה יועיל הגעלה הרי עד כמה שחלק זה אסור והוא לא יוצא בהגעלה מה סברא להקל כיון שזה חל כשהוא תוך הכלי ובפשוטו רגילים לבאר שלמד כמבואר במאירי וכן הוא בלשון הראב"ן סימן שט"ז שיש כאן קולא באיסור שחל תוך כלי דחשיב איסור יותר קל ובזה מועיל גם הגעלה [וכן משמעות רש"י אצלינו וכנ"ל שכתב שלא חמיר איסוריה דהינו שזה חל על הכל רק שזה לא חמור] דהינו שאין יסוד הסברא שעל חלק הזה לא חל איסור וכסברת רבא שזה רק סברא בחלות שם וא"כ ודאי חמץ שמו עליו אלא שזה ודאי כיון שהכל יחד תוך הכלי חל איסור על הכל רק שיש חידוש התורה שדבר שנבלע באש צריך ליבון כל זה באיסור שחל קודם בליעתו אבל איסור שחל תוך הכלי הוא יותר קל ובזה מועיל הגעלה וכיון שכאן זה קולא באיסור בזה תלוי בחלות איסור בפועל ולא יעזור הסברא ששם החמץ עליו דודאי שהאיסור עדין לא חל וכדנתבאר לעיל [ויש לעיין האם הראב"ד למד שזה גם הביאור ברבא או ששם ודאי למד שזה סברא שלא חל רק כאן שבזמן חלות האיסור כל הטעם ביחד למד שלא שיך לומר סברא שלא חל ובהכרח כביאור הנ"ל]

אלא דבפשוטו הדברים צ"ב דהרי הסיבה שצריך ליבון כי הטעם לא יוצא ללא ליבון ולא שיש כאן חומרא יותר מהגעלה אמנם עיין חזו"א סימן ט"ז סק"ה שכתב לדון שבאמת גם בהגעלה לא יוצא הכל רק שזה חידוש התורה שגם מה שנשאר הוא מותר ובדבר שדרכו באש לא חידשה התורה אלא על ידי ליבון וכאן הקילה התורה [ויתכן הביאור דדבר הבלוע מסברא אין לו שם אוכל ורק מחידוש התורה נחשב על שם סופו וכה"ג הקילה התורה] עוד יש לבאר למבואר ברמב"ן והריטב"א דבאמת על ידי הגעלה בדבר הצריך ליבון כבר אין נתינת טעם רק שנשאר משהו וצ"ל שזה אסור או מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה או שזה גזה"כ בגיעולי נכרים שבכלי שבלע איסור גם אם נשאר משהו אין להשתמש בו [וכמבואר בבד"ה עמוד י"א למ"ד שטעם כעיקר לאו דאוריתא ובדבריו מבואר שהגזה"כ רק בכלי עכו"ם אמנם ברמב"ם מבואר שזה בכל כלי שבלע איסור ועיין רבינו דוד בסוגיא בפסחים בסוגיא דטע"כ] ובזה חידשה הגמ' שבאיסור שכל החלות חל תוך הכלי לא חמיר איסורו ובזה מועיל הגעלה כיון שאין בזה נתינת טעם

והנה הגמ' פסחים ל. דנה שכלי שבלע חמץ קודם פסח לאחר פסח אפשר להשתמש בו אפילו לר"י שחמץ לאחר הפסח אסור מדאוריתא ועיין ר"ן שביאר שכיון שיש בזה רק משהו וכל האיסור מצד אין מבטלין איסור לכתחילה כאן שכשזה נבלע הוא היה היתר אין איסור של ביטול איסור לכתחילה ועיין פר"ח [סימן תנ"ב סק"א בד"ה ומ"ש] שכתב שזה רק לשיטות שחמץ חשיב היתרא אבל לשיטות שחמץ קודם פסח חשיב איסורא זה לא שייך אמנם מקור הר"ן זה מהרמב"ן ומבואר שחשיב היתר וצ"ע סתירת הדברים אמנם לנ"ל א"ש שזה ודאי שהאיסור עדין לא חל ולכן לגבי אין מבטלין איסור לכתחילה חשיב היתרא ורק לגבי סוגין כתב הרמב"ן שזה תלוי בשם חמץ ולא באיסור בפועל

והנה העולה מהנ"ל דיסוד הסברא שכאן איסורא חמור אין הביאור כמו שביארנו בתחילה שכיון שכבר חל איסור זה לא פוקע דהרי חמץ ודאי שעדין לא חל איסור ובכל אופן הוא נאסר אלא כל ההבדל ששם חדש לא יכול לחול עליו אבל כל שזה לא שם חדש אפילו אם הוא עדין מותר יכול לחול עליו חלות איסור ובזה גם הראב"ד מודה שאין סברא בסוגין שבליעה בכלי שיוצאת בליבון כל דינו שאיסור שחל לא פוקע אלא שביאור סוגין שאיסור שחל בכלי הוא יותר קל ולזה מועיל הגעלה וכנ"ל

והנה הבאינו לעיל הנידון האם חמץ חשיב איסורא לגבי נ"ט בר נ"ט והנה למה שנתבאר שאין כאן נידון בגדר חמץ דזה ודאי שהאיסור עדין לא חל ורק השם חמץ כבר חל א"כ הראשונים שאסרו שם בהכרח שלמדו שגם לגבי נ"ט בר נ"ט החילוק בין היתרא לאיסורא זה לא רק שאיסור שחל לא פקע אלא שזה סברא שעל טעם קלוש לא יכול לחול שם חדש ולכן חמץ שזה לא שם חדש אין בזה ההיתר של נ"ט בר נ"ט לפ"ז יוצא שגם הראב"ד שבסוגין התיר אבל לגבי נ"ט בר נ"ט ס"ל דחשיב איסורא דשם זה תלוי בשם חמץ דהרי שם ודאי שכל צד הקולא שבטעם קלשו לא חל איסור בשר בחלב והנה הרשב"א [ל"ג:] חלק על ר"י ונקט שחמץ אין את ההיתר של נ"ט בר נ"ט ובכל אופן לגבי סוגין [ל"ד.] הביא את הראשונים שזה היתר ולא דחאם ועיין חזו"א או"ח קי"ט י"ד שכתב שמשמע שיש סברא להקל בסוגין יותר מלגבי נ"ט בר נ"ט ולמה דנתבאר בראב"ד א"ש שלגבי נ"ט בר נ"ט ששם זה הנידון שלא יחול איסור ובזה כל הסברא ששם חדש לא יחול עליו ובחמץ זה לא חשיב שם חדש כמבואר ברמב"ן ורק לגבי הגעלה בדבר הצריך ליבון זה תלוי באיסור בפועל וכנ"ל [אמנם אין הדיוק מוכרח ברשב"א כלל דלגבי הגמ' בפסחים מוכרח אחד מהשנים או שהולכים לפי רוב תשמישו או שחמץ זה היתרא ולכן לא השיג שם מסברא]

ובזה ארווחנא עוד דבר דהנה הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"ד [ל"ו. ובדפו"ח שמ"ח שמ"ט] דן האם יש את הגזירה של אינו בן יומו אטו בן יומו לגבי כלי שבישלו בו בשר שיתכן שכאן שזה היתרא בלע בזה לא היה את הגזירה וכן הוא שיטת הרא"ה שם וע"ש שהוכיח מהגמ' פסחים ל. של חמץ דמבואר שאפילו כשזה אינו בן יומו בפסח אסור להשתמש בו לכו"ע ועיין חת"ס סימן ק"י שהקשה שהרי שיטת הרשב"א שחמץ חשיב איסורא לגבי נ"ט בר נ"ט וא"כ מה ראיה מזה לבשר בחלב אמנם לנ"ל א"ש שזה ודאי שהאיסור עדין לא חל ורק שלגבי נ"ט בר נ"ט הוא תלוי בשם חמץ אבל לגבי אין מבטלין איסור לכתחילה שם פשיטא שזה תלוי בפועל האם כבר חל איסור קודם בליעתו וודאי שחמץ קודם פסח לא חשיב שכבר חל איסור ולכן יש ראשונים שדנו שאין איסור של ביטול איסור לכתחילה לפני פסח כין שזה היתר ואין זה ענין לסוגין האם חשיב היתרא או איסורא דודאי שלגבי נידון ביטול איסור חשיב היתר כי עדין לא חל ההיתר

### בביאור הנידון האם חמץ חשיב היתרא לגבי נ"ט בר נ"ט

ד] והנה מתבאר מהרמב"ן שאפילו שאיסור חמץ לא חל עד פסח אבל כל הקולא של היתרא בלע זה לא תלוי בחלות איסור אלא בשם האיסור ולכן רק בנותר שאין לזה עדין שם נותר זה סיבה שלא יחול על זה איסור אבל חמץ שיש לזה שם חמץ גם קודם פסח זה לא סיבה שלא יחול על זה שם איסור והנה הבאינו לעיל שבכל אופן לגבי נ"ט בר נ"ט זה נחשב נ"ט בר נ"ט להרבה ראשונים וצ"ב החילוק למה שם אפילו שיש לו שם חמץ בכל אופן כיון שהאיסור עדין לא חל זה סיבה שכיון שזה קלוש לא יחול איסור ומה ההבדל בין שני ההיתרים ובאמת הרשב"א בסוגין דימה הסוגיות ובאמת בתוה"ב נקט שחמץ לא חשיב נ"ט בר נ"ט כיון ששמו עליו ועיין חזו"א קי"ט סקי"ד שכתב שנ"ט בר נ"ט יסודו מבואר בגמ' שזה מצד שיש כאן טעם קלוש שרב שאסר ביאר כיון שנפיש מרריה טובא ולכן בזה לא מספיק השם חמץ אלא כל שאין לו את שם האיסור חסר בשם אוכל כדי שיחול עליו איסור חדש ורק אם כבר חל לא פוקע אבל כאן לא חסר בחוזק הטעם ובכל אופן יש בו חסרון שזה סברא שלא יחול עליו איסור ולגבי סוגין זה רק תלוי בשם חמץ ע"ש בדבריו העמוקים

ולכאורא עומק כוונתו דהרשב"א למד שהחיסרון של סוגין ושל נ"ט בר נ"ט הוא אותו חיסרון שחסר בשם אוכל שלו ולכן לגבי שניהם ודאי שכל הסברא רק ששם חדש לא יכול לחול אבל הראשונים שחלקו נקטו שהחיסרון של נ"ט בר נ"ט זה חיסרון אחר וכדיבואר לקמן ושם החיסרון הוא גם לגבי לחול שם חדש שכמו שטעם קלוש זה סיבה שלא יחול שם חדש זה גם סיבה שיפקע שם שחל עליו ורק ששם יש סברא נוספת שכיון שכבר חל איסור זה לא פוקע

אלא שצ"ב מהו החיסרון של נ"ט בר נ"ט שהוא שונה מהחיסון של דבר שדרכו באש שבזה הוא סברא גם לגבי שיפקע שם שכבר חל ומשמעות החזו"א שכאן זה חיסרון בשם טעם כעיקר דהינו שכאן שכל סיבת האיסור זה הטעמתו בזה חסר בשם טעם שלו ובדבר שהסיבה שלא יחול איסור מחמת שחסר לו בשם טעם בזה הוא סברא שגם אם השם חמץ כבר חל ולא צריך לחלות שם חדש בכל אופן כל שעדין לא חל האיסור אין כאן סיבה שיחול האיסור ורק שיש סברא שאם חל לא פקע אמנם עדין צ"ב למה כאן שהחסרון בשם טעם זה סיבה שאפילו שלא צריך שם חדש זה לא יחול ובסוגיא דע"ז זה לא כך וביותר צ"ע דעד כמה שחזינן מסוגין שיש חיסרון שהוא סיבה שכל שלא חל האיסור הוא לא חל ורק מה שכבר חל האיסור זה סיבה שלא יפקע א"כ למה ברור לראשונים שאין לבאר שזה כונת הגמ' בסוגיא דע"ז וצ"ל שהסברא שכיון שחל איסור זה לא נפקע זה רק סברא בדין טעם וכל זה צ"ב וצ"ע בזה

אמנם הנה שיטת הרמב"ן שטעם שלישי חשיב טעם ורק שהוא לא יכול להטעים דבר אחר ולדבריו אין שום מקור שבאיסורא אין את הסברא של נ"ט בר נ"ט וצ"ב א"כ מנ"ל שהסברא של סוגין זה לא גם אם חל איסור ובאמת היד יהודה צ"ד סקי"ט האריך להביא ראשונים שגם באיסור יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט רק שכיון שזה נאסר מדין חנ"נ ממילא לא שיך כאן ההיתר ע"ש דהינו שכל ההיתר מצד ביטול ולפ"ז וודאי א"ש שכאן זה תלוי באיסור בפועל שכל שזה עדין לא אסור לא חל חנ"נ ובאמת אין הביאור בדין בר נ"ט שכיון שזה חל הוא לא פוקע אמנם בראשונים משמע שגם ללא חנ"נ באיסורא אסור וכן משמע שזה דין דאוריתא ועיין יד יהודה [שם מד"ה ואבאר ואילך] שביאר עוד שיסוד החיסרון שזה רחוק מהאיסור ולא נחשב טעם של האיסור ולכן כל שזה כל הזמן אסור הוא לא נחשב רחוק מהאיסור דאפשר ליחסו לשלב הקודם ולא לתחילת האיסור ולפ"ז וודאי א"ש שצריך את האיסור בפועל שרק זה סיבת האיסור ולפ"ז הוא לא סברא שכיון שחל לא פקע אלא שכה"ג אין סיבה להתיר כלל והנה כל זה לבאר למה כאן ביארו הראשונים אחרת אמנם בגדר הדברים זה ודאי מבואר מדבריהם שכאן צריך את האיסור בפועל כי שיחשב איסורא וחמץקודם הפסח ודאי לא חשיב איסור

### האם שפוד של בשר מועיל לו הגעלה

ה] והנה עיין פר"ח צ"ג סק"ד שכתב לדון שלגבי סוגין חלב חשיב איסורא וצריך ליבון וכמו שחמץ כיון ששמו עליו אפלו שעדין לא חל איסור אבל לא חשיב היתר ה"ה כאן ועיין רעק"א סימן קכ"א שתמה עליו מהשו"ע סימן תק"ט דמבואר דמותר ביו"ט לעשות ליבון קל על שפוד לשנותו מבשר לחלב והרי ליבון קל מועיל במקום שמועיל הגעלה אמנם עיין יד יהודה שאדרבא במקור הדברים מבואר שס"ל לשיטה זו שליבון קל מועיל תמיד ומבואר שנקטו שלגבי בשר צריך ליבון ולא מועיל הגעלה [וכסברת הפר"ח] ולהלכה בכה"ג שיש שיטות שמועיל הגעלה סומכים על השיטות שחשיב ליבון ע"ש והנה עיין רעק"א שם שכתב שהרשב"א שנקט שחמץ חשיב שמו עליו ואין את ההיתר של נ"ט בר נ"ט וכן לכן כאן זה אסור א"כ כיון שמבואר שיש בבשר ההיתר של נ"ט בר נ"ט בהכרח שגם לגבי סוגין מספיק הגעלה ולא חשיב ששמו עליו אמנם לשיטות שבחמץ יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט ובכל אופן בסוגיין חשיב איסורא יתכן שגם בשר בחלב זה כך דהינו כנ"ל שבשר בחלב זה תלוי באיסור בפועל ולא תלוי במה שצריך שם חדש משא"כ לגבי ליבון זה תלוי אם שמו עליו וכיון שיש לו שם בשר ושם חלב אין בזה ההיתר אמנם כיון שלשיטת הרשב"א הדבר מוכרח מהגמ' שחשיב אין שמו עליו מהיכי תיתי לחלוק עליו

והנה מסברא ודאי שבשר בחלב כל זמן שלא היה כאן תערובת אין לזה שם בשר בחלב אמנם הפר"ח חידש שכיון שדנים שהאיסור הוא בישול בשר אם שם חלב וכיון שכל אחד יש לו את שמו זה מספיק ועיין רעק"א שכתב שאפילו אם חמץ מותר לבטלו קודם פסח דעדיין לא חשיב שיש כאן את שם האיסור אבל בשר אסור לבטלו במים כדי לבשלו בחלב שחשיב שהוא כבר עכשיו אסור לגבי לבשלו בחלב ועדין צ"ע

**ועיין עוד בשיעור הבא בסופו ביאור הגר"ז לראב"ד בסוגין ועיין עוד בשיעור אחרי זה בענין דבר שנתבטל האם זה סיבה לנ"ט בר נ"ט**