בסוגיא דמרחץ - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

יום ועש"ק ויצא ה' כסליו תשע"א

א] בסוגיא דמרחץ נחלקו האחרונים אם הוי הספק על עיקר השכירות אם שכר ממנו לי"ג חדש או לי"ב חדש, או אין הספק אלא על הדמים.

והנה בל' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תרמ"ה מבו' להדיא דהוי הספק על עיקר השכירות, ואם תפסינן ל' אחרון אין השכירות אלא לי"ב חדש, עייש"ה, וכ"ה בל' הריטב"א בסוגיין, ובל' הרשב"א והריטב"א מ' דזהו טעמא דרב נחמן דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, משום שהנידון הוא על עיקר זכות הדיורים, ומ' מזה כמו שדן המחנ"א דהיכא דהספק הוא רק על הקציצה, ל"ש דינא דרב נחמן.

וכ"ה מבו' גם בחי' הר"ן בסוגיין, עיי"ש דלכאו' מבו' להדיא דאין הבעה"ב מחויב ליתן שכירות החדש הי"ג גם אם השוכר מתרצה לשלם לו י"ג, ובע"כ דלא חיילא השכירות על החדש הי"ג, אך יש לדחות, שהרי להצד דתפסינן ל' אחרון, מסתבר דכל חדש הוי שכירות בפנ"ע ויכול המשכיר לחזור בו, וכמבו' כן בפי' רשב"ם להצד דפרושי קא מפרש, ועי' בפסקי ריא"ז שכתב לדינא דבמרחץ צריך לשלם בכל חדש, ויש להסתפק אם הוא משום דינא דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, או בתורת ודאי מחויב לשלם בכל חדש, ועי' מהרש"א בדק"ג. שכתב דבתורת ודאי הוא מחויב לשלם בכל חדש, ואשר ע"כ מוחזק המשכיר בקרקע.

וכן נ' גם מד' תוס' ב"ב דק"ה. ורא"ש פ"ק סימן י"ג שכתבו דטעמא דשמואל הוא משום דאודויי אודי לי', ולכאו' מבו' מזה דיש לו להוציאו, והיינו משום שלא השכיר לו לחדש הי"ג.

אך הנתיה"מ בכללי תפיסה סק"ג עמד ע"ז דמ"ט אמרינן דאודויי אודי לי', עיי"ש שפירש בדרך מחודשת.

אך מאידך בל' רשב"ם ב"ב דק"ה. נ' להדיא דכל הנידון הוא אם חייב לו י"ב דינרים או י"ג דינרים, אך ודאי הוי השכירות לכל הי"ג חדש, עיי"ש, וכן מ' מל' הטור סימן שי"ב וכמו שדקדקו התומים והנתיה"מ.

גם בד' הש"ך בכ"ד בדעת הרא"ש, מבו' כן, וכמו שפירש הנתיה"מ בדבריו.

ולמש"נ בד' הרשב"א דאין השכירות אלא לי"ב חדש, הנה לפ"ז מבו' בפשיטות הא דס"ל בתשו' שם דאינו חייב אלא מדין נהנה, עיי"ש שכתב שהוא כדר בחצר חבירו שצריך להעלות לו שכר, וכן כתב שם דבמלמד בכה"ג דמרחץ פטור האב, דהוי כמלמד בן חבירו שלא מדעתו שא"צ להעלות לו שכר, ולא תיקשי דא"כ נמצא דל"ד דינא דרב נחמן לדינא דרב, וגם תיקשי דהיאך סתמו בזה ולא פירשו, והיינו משום דלפ"ז נמצא, דגם להצד דתפוס ל' אחרון נמי אינו חייב אלא מדין נהנה, וזה למש"נ במק"א מד' הרשב"א דהשוכר לזמן קצוב ואח"כ המשיך לדור בסתמא, אינו מתחייב כפי הקציצה הראשונה, אלא כשווי ההנאה, וז"פ.

והעירוני דלפ"ז ניחא הכרעת הש"ך דבגונא שמכחישין זא"ז על דמי השכירות, מהני תפיסה בטענת ברי, ולכאו' מד' כל הראשונים שהקשו דמ"ט דשמואל דמהני תפיסה, ולא כתבו דאדרבה מד' ר"נ מוכח דל"מ תפיסה בספיקות, וגם מד' התוס' והר"ן לעיל ד"ו. והרשב"א בב"ב דק"ה. והריטב"א בסוגיין שפירשו דטעמא דשמואל הוא משום דהוי תפיסה ברשות, ולפ"ז הרי מהא דלרב נחמן כולו למשכיר, בע"כ דאי"ז שייך לדיני תפיסה, וא"כ לא יועיל גם תפיסה בטענת ברי, אך למש"נ במק"א יש לחלק, דתפיסה בטענת ברי מהניא, ותפיסה ברשות לא מהניא, ואכמ"ל, ושלא כהכרעת הש"ך, אך להנ"ל נתקיימה הכרעת הש"ך, שהרי הש"ך פירש דהא דשאני ממשכנתא דל"מ אף בטענת ברי, הוא משום דהכא ודאי שכר לי"ג חדש והספק על שווי השכירות, ולפ"ז י"ל דכל הני קמאי דס"ל דל"מ בזה תפיסה כלל, הוא לטעמייהו דס"ל דהנידון בסוגיין הוא אם השכירות היא לי"ג חדש או לי"ב חדש ודמי למשכנתא, אך בגוונא דהש"ך דודאי השכירות על זמן מסוים, והספק הוא בדמים, מודו כו"ע דדמי לדיני תפיסה.

העתקה מרשימות - בתשו' רשב"א ח"א תרמ"ה מבו' דחיובא דמרחץ הוא מדין נהנהף, וכ"נ ברש"י ורשב"ם, ונראה דל"ק דא"כ אי"ז כדינא דרב, דגם בדינא דרב הוא כן, וכמש"נ מד' תשו' הרשב"א דהמשכיר לזמן קצוב והמשיך לדור בו משלם כתשלומי נהנה.

בתשו' רשב"א תרמ"ה מבו' להדיא דחדש י"ג אינו בכלל השכירות, ועד"ז במלמד, וע"ז כתב דודאי למדו ע"ד שכירות השנה, ור"ל שהי' דעתו דה"ז בכלל שכירות השנה, ומ' מד' הרשב"א דזהו כל הטעם דר"פ דהספק הוא על גוף הקרקע, אך בספק על הדמים אמרינן דבחזקת השוכר.

ועי' קצוה"ח שהק' משכירות פועלים, דבעה"ב בד' ופוגלים בג', וכתב לישב ע"פ רשב"א, אך צ"ע דברשב"א שלפנינו מבו' להיפך, ונ' דל"מ בקרקע גם תפיסה ברשות חבירו כתוס' וריטב"א, משום דכה"ג לא חשיב כתפיסה דלא תפיס מידי, אך למש"נ לרשב"א לק"מ.

ועי' מ"מ בספק דהמעות בחזקת השוכר, וצ"ע מ"ש מסוגיין ויל"ע בזה.