5 ביסוד גדר ברכת להכניסו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 19 ר אליעזר דמילה

**ביסוד גדר ברכת להכניסו**

יעוין בגמ' שבת דף קלז עמוד ב' תנו רבנן המל אומר אשר קדשנו במצותיו וצונו על המילה אבי הבן אומר אשר קדשנו במצותיו וצונו להכניסו בבריתו של אברהם אבינו העומדים אומרים כשם שנכנס לברית כך יכנס לתורה לחופה ולמעשים טובים. יש לעיין לצורת מה נתקנו הני שתי ברכות הרי לברכת המצוות סגי בברכת וצונו על המילה ומה דהמל אומר את הברכה לא מגרע לאבי הבן דהוי כמו כל שליח דהמשלח יוצא בברכת השליח. וא''כ צ''ב למאי בעי להך ברכה. עוד הקשו הראשונים דהרי כלל נקוט בידינו דכל המצוות מברך עליהם עובר לעשיתן וא''כ קשה אמאי מברכין להכניסו אחר המילה עוד הקשו דלהכניסו להבא משמע וא''כ גם מצס נוסח הברכה לא שייך לברך אחר המילה ומכח זה רבניו שמואל גרס לאבי הבן ברישא ובתוס' בפסחים דף ז' ד''ה בלבער הביא מר''ת וז''ל, אף על גב דלהכניסו משמע להבא לא קשה דלא על זאת הנעשה עכשיו מברך אלא משבח ומודה להקב"ה שצונו על המילה כשתבא לידו ותיקנוה כאן לגלות ולהודיע שזו המילה נעשה לשם יוצרנו ולא לשם ע"ג ולא לשם מורנא ולא לשם הר גרזים. ומבואר בדבריו דהוי ברכת השבח על להבא ובמהר''ם חלואה מבאר דהשבח הוא על שזכהו ה' יתברך להגיע למצוה זו וז''ל, ולשעבר נמי היא דברכת להכניסו אינה על המילה לבד אלא על כלל המצוה על טורחו ועמלו ועל ממונו הנתן בו עד שזיכהו השי"ת והגיעו לכך. ולפי''ז הוי ברכת השבח וא''כ לא שייך בזה דינא דעובר לעשיתן כן מבואר בר''ן ובריטב''א בשבת אולם בתוס' מסיים וז''ל, ואין צריך לברך עובר לעשייתו אלא במקום שהעושה המצוה הוא מברך אבל כשמברך אחר לא ותדע שהרי ברכת אירוסין אינו מברך אלא אחר אירוסין. ויעוין במהרש''א וז''ל, דאע"פ דלשון להכניסו לא על הנעשה עכשיו לבד קאמר לה מ"מ כיון דבשביל מילה של עכשיו מברך לה דאי לאו המילה של עכשיו לא היה מברך לה כלל היה ראוי לברך אותה עובר לעשייתו אי לאו האי טעמא שכתבו דכשמברך אחר לא. ונראה דיש לחקור ביסוד דינא דבעינן עובר לעשיתן במצוות אי הוי מדיני הברכה דבעינן שהברכה שמתיחסת למצוה תיעשה בזמן המצוה דבזה חחוה יותר את ענין הברכה או דהוי מדיני המצוה דבשביל עובדת המצוה בעינן להקדמת הנפש למצוה וכן שיודי שעושה אותה מחמת צווי ה' וכן מבואר בריטב''א פסחים דף ז' ע''ב וז''ל, וכתב הרי"ט ז"ל וטעם זה שאמרו חז"ל לברך על המצוה עובר לעשייתן כדי שיתקדש תחלה בברכה ויגלה ויודיע שהוא עושה אותה מפני מצות השי"ת, ועוד כי הברכות מעבודת הנפש וראוי להקדים עבודת הנפש למעשה שהיא עבודת הגוף. והשתא אי נימא דהוי מדיני המצוה פשיטא דלא שייך בברכת השבח להא ידנא אולם אי הוי מדיני הברכה א''כ כל כמה דהרכב מתיחסת למצוה אפשאר דבעינן שיהא סמוך למצוה ולכן הוצרך תוס 'להאי סברא דהיכא דאחר עושהו ליכא לדיאנ דעובר לשעיתן ובפשטות הטעם שמא יחזור בו המהול ויעוין בראב''ד פ''ג מאישות הכ''ג אולם אפשר לומר דמאחר דהוי מדיני הברכה א''כ כל כמה דבין כה הוא מנותק מהמילה דלא הוא עושה את המילה א''כ ליכא בזה לדינא דעובר לעשיתו.

אלא דיש לעיין בהא דממבואר בריתא דהעומדים אומרים כשם שנכנס לברית כן יכנס וכו' ומשמע דהוי השלמה לברכה ואי הוי ברכת השבח על זכיתו במצות המילה מאי שיאטיה ברכת העומדים לשבח דידיה ויעוין בלבוש יו''ד רס''ה מה דמבאר בשיטת הסברוים דלעולם מברכים להנך שתי ברכות גם היכא דבי הבן הוא המוהל שיש שנקטו לא מברכין שתי ברכות ורק היכא דהאב לא מוהל כיון ויש מפרשים הברכה דלהכניסו שאינה כלל על המילה, רק האב משבח ומברך לשם יתברך שמהיום והלאה מוטל עליו לעשות בבן הזה עוד מצות אחרות הנגררות אחר המילה, והם שמצווה לפדותו אם הוא בכור, וללמדו תורה ולהשיאו אשה, ולכך אין חילוק בין אם אחר מוהל או הוא, וזה נראה לי עיקר, דלפי זה אתי שפיר טפי מה שהקהל עונין אחר ברכה זו כשם שהכנסתו לברית כן תכניסנו לתורה ולחופה ולמעשים טובים, שזה נופל על הברכה הזאת לפי זה הפירוש. וידוע מה שפסק הרעק''א בשו''ת סימן מ''ב על פי הלבוש דלמרות דהיכא דמת האב הסנדק מברך להכניסו דהמוהל לא מברך שתי ברכות, מ''מ היכא דהסב מוהל מברך הוא את שתי הברכות וז''ל, וא"כ י"ל דזהו במוהל דעלמא אבל באבי האב דלו שייכות ענין הברכה יותר מאחר, דאף דבמילה ל"א =לא אמרינן= בסוגיא דהיכי דליכא אב דחייב אבי האב למולו, ורק לענין ללמדו תורה אמרינן כן בקדושין וילפינן מקרא והודעתם לבניך ולבני בניך, מ"מ י"ל דלענין ברכת להכניסו הוא שייך יותר, כי הלבוש (סי' רס"ה) כ' דיש מתמיהים למה יברך האב להכניסו, הא המוהל שלוחו, ושלוחו של אדם כמותו, וכיון שהמוהל מברך על המילה מה צורך לאב לברך להכניסו, הרי המילה היא בריתו של א"א, וי"מ דברכת להכניסו אינה כלל על המילה רק האב משבח ומברך לד' שמיום ההוא והלאה מוטל עליו עוד מצות אחרות הנגררות אחר המילה, והם שמצוה לפדותו אם הוא בכור וללמדו תורה ולהשיאו אשה, עיין שם.

וכיון דבכללן הוא ללמדו תורה שזהו חיוב גמור על אבי אב הבן כדאיתא בקידושין, ועיין בכ"מ דמחויב אפילו לשכור מלמד ללמוד עם בן בנו, וא"כ להכניסו שייך יותר על אבי האב, גם י"ל דבהכנסת ברית עצמו שייכות יותר על אבי האב מעל אחר, כי מצינו במתני' סוף פ' ג' דנדרים גדולה מילה שאלמלא היא לא ברא הקדוש ברוך הוא עולמו, שנא' אם לא בריתי יומם ולילה חוקות שמים וארץ לא שמתי ואמרינן שם /נדרים/ (דף ל"ב) גדולה תורה שאלמלא תורה לא נתקיימו שמים וארץ שנאמר אם לא בריתי משמע דאם לא בריתי קאי אתרוויהו על מילה ועל התורה, והנה על התורה הפשט פשוט בריתי יום ולילה דכתיב בו והגית יומם ולילה, אבל על המילה אינה נוהגת בלילה, ומומתק בזה יותר דברי הלבוש דלהכניסו היינו על הגרירה ממצוה זו ללמוד תורה דזה נגרר מתוך המילה דיזכה למול ערלת לבבו להשכיל בתורה ומצות, וכיון דהחיוב גמור על אבי האב ללמדו תורה ממילא שייכות הברית יותר עליו, שזהו הגורם לבא לשערי התורה.

ויעוין ברמב''ם ובראב''ד רפ''ג דפלגיי היכא דליכא לאב אי ליכא חיובא בהאי ברכה או דהוי חובת הב''ד וב''ד מעמידים אחר העם שיברך שזהו הסנדק, והשתא אי נימא דהוי ברכת השבח א''כ ניחא היטב דברכה זו שייכת רק באב ומאי שיאטיה לאחר ולכארוה בשיטת הראב''ד דנותנים לאחר לברך מבואר דהוי ברכת המצוות. וא''כ צ''ב מהמהממשעות של שתי הברכות.

ויעוין בראב''ן שאלות ותשובות (בתחילת הספר) סימן לה וז''ל, ומה שמברך אבי הבן אחר המילה להכניסו בבריתו, ולא לפני המילה, משום דברכה זו אינה על עשיית המצוה אלא על קיום המצוה על שקיים מה שאמר הקדוש ברוך הוא לאברהם [בראשית י"ז] ואתה את בריתי תשמור [וגו'], ועל המילה היא ברכה של עשיית [ה]מצוה, והכי נמי אמרינן [ברכות מ"ד ב] בתפילין דאע"ג שבירך על הנחתן ביום מברך על סילוקן בלילה לשמור חוקיו משום דכתב בהו ושמרת את החוקה הזאת וגו. ומבואר דהו ברכה על קיום המצוה דמה שהוא מהול והא לדיכט בזה עובר לעשיתן נראה או דהוי מחמת דהתואה קיימת כל רגע ורגע וממילא כל הזמן עסר לעשיתו או דכיון דליכא בזה עשיה לא שיי בזה האי דינא אי נימא דהוי מדיני המצוה.

ולפי''ז ניחא היטה הא דהעומדים אומרים כשם שנכנס לברי כיון דעוסקים בקיום בפועל של מילה.

ובעיקר גדר שתי הברכות יעוין בסידור ברס''ג דמבאר דלהכניסו מתיחס לפריע ולפי''ז גם ניחא היטב מה דהעומידם אמרוים כשם דיעוי'''ש ברס''ג מה דצאריך דעיקר ההשלמה של המילה היא בגלי הפיעה דשם יש את שלמו ההארה וזהו המל ולא פרע כאילו לא מל וא''כ נחא היטב דבזה איכא כניסה הגמרוה לברית ויעוין עוד בבית הלוי פר וירא מה דמאריך בבאור החילוק בין מילה לפריעה. וז''ל, וזהו שאמר הכתוב התהלך לפני והיה תמים ואתנה בריתי, א"ל שני דברים, דמשמעותו של תמים הוא בלא מום ואמר לו שבמילה יוסר ממנו המום של הערלה וטומאתה ויהיה תמים, ואמר עוד ואתנה בריתי ביני וביניכם דעל ידה יתוסף להם עוד קדושה ומעלה דבה יהיה כריתת ברית בין האומה ובין ה' יתברך שמו, והוא הוספת קדושה. וזהו דאיתא במסכת מנחות (דף נ"ג) דאברהם אבינו אמר היה לך לזכור להם ברית מילה והשיב לו ובשר קודש יעברון (ירמי' יא), הרי דהמל נקרא דיש לו בשר קודש והמבטלה הוא בבחינת מעביר מעצמו הקודש ההוא, ומוכרח להדיא דהיא הוספת מעלה וקדושה:

והנראה דנוכל לומר דהני שני בחינות הם בחיתוך ופריעה. דהחיתוך הוא הסרת מעליו הערלה ובזה מוציא עצמו מכלל הכותים שנקראו ערלים כי כל הגוים ערלים ובחיתוך הוא מבדיל עצמו מהם, ואח"כ באה הפריעה והוא לאות ברית קודש להתקשר ולהתקדש בקדושת ישראל להיות עם אחד, ועל זה אנחנו מברכים בברכות המילה וצאצאיו חתם באות ברית קודש דהחותם של הברית באה ע"י הפריעה. וז"ל הזוה"ק פ' בשלח על פסוק ויבן משה מזבח לכפרה כו' על דאיתפרעו ישראל ואיתגליא בהו אות רשימא קדישא. הרי להדיא דאות הברית הוא ע"י הפריעה. וז"ל הרעיא מהימנא פרשת תזריע ולאעברא ההוא ערלה מקמי ברית דהא בההוא זימנא דאיתכנשא עמא קדישא לאעברא ההוא ערלה מקמי ברית קוב"ה כנש כל פמליא של מעלה כו' ובההוא זימנא אתדחיא ההיא ערלה מכל עמא קדישא לעילא ולההוא ערלה מתקנא מנא חדא בעפרא לאשראה ההוא ערלה בגוה. הרי להדיא דהחיתוך הוא הסרת הערלה והפריעה הוא התגלות אות הברית. וזהו כונת המדרש רבה פרשה זו (מו ג) דא"ל הקדוש ברוך הוא לאברהם אבינו דיה לערלה עד כאן ודיה למילה שתהא עגומה עד כאן. הרי דאמר לו שני דברים דדי לערלה שהיא השורה על האדם בעודו ערל שתהיה בעולם ע"כ שהיו ערלים, וכן דיה למצות מילה שתהא עגומה עד כאן, והוא המעלה והקדושה שמגיע להאדם על ידה: