שיעורי תערובת ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ט

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צט, ב - ה

**נבילה שנתבשלה ואח"כ נפלה לקדירה אף העצמות שבה אוסרים**

**[ס"ב]** **במה דברים אמורים שעצמות האיסור מצטרפין עם ההיתר, כשנפלה חתיכת הנבלה לקדרת היתר כשהיתה חיה, אבל אם נתבשלה תחלה ואח"כ נפלה לקדירת היתר, עצמות שבה מצטרפים עם האיסור, לפי שבלעו מבשר הנבלה כשנתבשלה לבדה.** דעת השו"ע שאין חנ"נ בשאר איסורים, ומ"מ צריך לשער כנגד כל העצמות, דאף שהעצמות עצמם אינם איסור כמו שנתבאר בסעיף א', מ"מ כיון שהם בלועים איסור ואין יודעים כמה בלעו מהאיסור צריך לשער כנגד כולם. ועל כן אם היה ידוע כמה היה שיעור האיסור בתחילה, אז אין צריך לשער כנגד כל העצמות, כי ודאי לא נתרבה כאן איסור יותר ממה שהיה האיסור קודם לכן. אמנם כתב הפמ"ג (מ"ז סוף סק"א) דכל זה דוקא לדעת המחבר שא"א חנ"נ, אבל לדידן שקיי"ל חנ"נ אף בשאר איסורים, א"כ אף כשיודעים כמה היה האיסור מ"מ צריך לשער כנגד הכל, דהמים נאסרו משום חנ"נ ובאמת נתרבה כאן שיעור האיסור. ואף שלכאורה אין המים והבשר יכולים להצטרף דהא טעמם שונה [כן העירו החוו"ד (סק"ג) והפמ"ג (שם)], אי"ז קשה דכבר נתבאר שאיסור אחד ושני טעמים מצטרפים לאסור וצריך שיהיה ששים כנגד הכל, וכאן כיון שהמים חנ"נ, א"כ נעשו איסור אחד עם הבשר, וצריך ששים כנגד הכל [ואם לא היה ששים כנגד המים שהיו בתחילה בלא"ה לק"מ דהא העצמות עצמם בלועות ג"כ מים ולא סגי לשער ששים רק כנגד המים שבחוץ].

**אם חתיכה הבלועה איסור מצטרפת לשיעור ששים**

**[ס"ג]** **בשאר איסורים, חוץ מבשר בחלב חתיכה הבלועה מאיסור מצטרפת לבטל האיסור. הגה: ואין נוהגין כן כי קיימא לן בכל איסורים חתיכה נעשית נבלה, כדלעיל סימן צ"ב.** הנה דעת המחבר שאין חנ"נ בשאר איסורים, ומ"מ סובר שהחתיכה עצמה נשארת באיסורה כמבואר בסי' ק"ו. ונתחדש כאן שאע"פ שהחתיכה עצמה נשארת באיסורה מ"מ מצטרפת היא לבטל את האיסור, דהחתיכה עצמה היתר היא ורק הבלוע בה איסור. אמנם הרשב"א במשמרת הבית (ב"ד ש"א ח:) מסתפק בזה וכתב דמצינו לומר דכיון שא"א לסחוט האיסור מן החתיכה אינה מצטרפת לבטל את האיסור, ואת"ל דמצטרפת לבטל מ"מ עומדת החתיכה באיסורה וק"ו מכחל יעו"ש.

**וביאור** העניין, שבפשטות הטעם שהחתיכה עצמה אסורה, הוא משום דאין הגעלה באוכלין, כלומר דלא ידעינן בודאי שיצא כל הטעם מהחתיכה. אמנם להלכה נראה דלא קיי"ל כן דהא מבואר במהר"ם מלובלין [תשובה סי' כח, והובא בט"ז (סי' צו סק"ה) ובש"ך (סי' צד סקכ"ג) ובמג"א (או"ח סי' תמז סקל"ח)] גבי בצל שבלוע בו בשר דאחר שניתר בששים גם הבצל מותר, כיון שלא בלוע בו איסור אלא רק היתר, ומבואר דקיי"ל שיש הגעלה לאוכלים ולא חיישינן שלא יצא כל הטעם מהחתיכה, דהא אם חוששים שלא יצא כל הטעם א"כ אמאי הבצל מותר כיון שבלוע בו בשר, וא"כ קשה אמאי דבר שבלוע בו איסור לא נעשה היתר הא יצא ממנו כל הטעם. והיד יהודה (סי' ק"ו סק"א) כתב לבאר שאין זה ודאי שאין הגעלה באוכלים, אלא הוא ספק שמא לא יצא כל הטעם מהחתיכה, וע"כ באיסור אוסרים כיון שאיתחזק איסורה ומעמידים את החתיכה על חזקתה שהיתה אסורה ותולים שנשאר בה איסור ונשארה החתיכה באיסורה [וקפילא לא מהני דאין הקפילא נאמן כנגד איתחזק], אבל בהיתר שאין איתחזק מקילים לומר שיצא כל הטעם. אבל הסדרי טהרה (סי' קפח סוף סק"ד) כתב שבאמת יצא כל הטעם מהחתיכה, והטעם שהחתיכה עצמה אסורה הוא מדרבנן שכיון שנאסרה החתיכה שוב נשארת היא באיסורה, והיינו שלדעת הסדרי טהרה באמת קיי"ל שיש הגעלה באוכלין אלא שתיקנו שהחתיכה נשארת באיסורה.

**ומעתה** דין זה שמבואר בשו"ע שהחתיכה מצטרפת להיתר, לכאו' יש להבינו רק לביאורו של היד יהודה שהטעם שאסרו את החתיכה הוא משום שחוששים שבלוע בה איסור, וע"כ אף היא יכולה להצטרף להיתר שהרי החתיכה עצמה היתר היא אלא שאוסרת מחמת הבלוע בה, אבל לדברי הסדרי טהרה שחכמים תיקנו שהחתיכה עצמה אסורה אף שאין בה טעם, א"כ איך תצטרף להיתר הא היא עצמה אסורה ולא רק הטעם הבלוע בה, ובמשמרת הבית שם שמסתפק שלא תצטרף החתיכה לשיעור ההיתר, נראה שזהו ספיקו שלא תצטרף משום שהחתיכה עצמה אסורה כדברי הסדרי טהרה [וע"ע ברע"א בגליון לסי' ק"ו שדן בזה].

**כשאין ידוע כמה היה בתחילה אם מצרפים העצמות לביטול**

**[ס"ד]** **משערין ברוטב ובקיפה ובחתיכות ומשערין ההיתר והאיסור כמו שבא לפנינו אע"פ שהיה בהיתר יותר מתחילה ונתמעט בבישולו ונבלע בקדירה.** הט"ז (סק"ה) הביא מהדרישה (סק"א) שהאריך לדון כשהיה בהיתר עצמות ובאיסור לא היה עצמות, וידוע הדבר שהבשר מצטמק בבישול והעצמות אינם מצטמקים, וא"כ כשיש ששים לאחר הבישול רק בצירוף העצמות שלא נצטמקו, בידוע שקודם לכן לא היה ששים. וכתב הט"ז ליישב דלא מחזקינן איסורה, וכיון שיש לפנינו ששים כנגד האיסור שרי. אמנם היד יהודה (סקי"א) פליג וס"ל דכיון דדבר ברור הוא שהבשר נצטמק, א"כ ודאי קודם לבישול לא היה ששים כנגד האיסור, ולא שייך לומר בזה לא מחזקינן איסורא שהרי הוא דבר הנראה לעינים שלא היה ששים קודם לבישול, וא"כ דומה לדין שנתבאר לעיל סי' צ"ח בנשפך, דבלא ידעי' אם היה ששים כנגד האיסור, אם הוא אינו מינו אסור, ובמין במינו יש להקל.

**החילוק בין מב"מ למבשא"מ בידוע כמה היה האיסור ובאין ידוע**

**והני מילי במין בשאינו מינו אבל אם הוא מין במינו משערין גם במה שבלעה הקדירה ועומד בדופני הקדירה ומשערין זה באומד יפה ורואין אותו כאילו הוא בעין אבל מה שכלה ואבד מחמת האור אינו מצטרף שזה כלה לגמרי.** ומבואר דגבי אינו מינו אין מצרפים מה שבלעה קדירה, אבל במין במינו משערין במה שבלעה הקדירה, והוא חידוש גדול שכל אחד ישער כמו שנראה לפי דעתו. ובט"ז (סק"ד) והש"ך (סק"ו) מבואר שלמדו דברי השו"ע אף כשלא ראו את האיסור קודם לכן ואינו יודע כמה היה בתחילה, ובזה מקילים במב"מ כיון שמן התורה בטל ברוב, ואין מקילין במבשא"מ, ולפי"ז אם ידוע כמה היה האיסור בשעת הנפילה אף בשאינו מינו משערים הבלוע.

**אבל** האחרונים [פמ"ג ורע"א וכן מבואר בגר"א וביד יהודה] נקטו שאם לא ראו את האיסור אף במב"מ אסור, וכאן מיירי כשראו את האיסור כמה היה בשעה שנפל, ואעפ"כ במבשא"מ מחמירים משום שחוששים שההיתר נתמעט הרבה ואין לשער באומד יפה, ורק במב"מ מקילים כשיודע שקודם לכן היה ששים לשער באומד יפה.

**ולדינא**, המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' לד) כתב להחמיר שאין לשער לפי אומד שלו, וכתב הפמ"ג שבהפסד מרובה וצורך גדול יש להקל כדברי השו"ע, אבל היד יהודה (סק"י) פסק כמהרש"ל ואף במקום הפסד אין להקל כלל בזה. ונראה נראה דבזמנינו בלא"ה ודאי אין להקל בזה, כיון שאין אנו יודעים בזה כלל לשער כמה בלוע בקדירה ועוד שאפשר קדירות בזמנינו אינם בולעים כמעט מידי [ועיקר דין זה לשער באומד יפה קשה מאוד, דהא בכל יו"ד אנו רואים שאף כשיודעים בודאי שלא בלעה כל החתיכה בשיעור כולה בכ"ז החמירו חכמים כנגד כולה, כדי שלא תהא תורת כל אדם בידו, וא"כ כמו"כ י"ל כאן] ובמקום דחק גדול יעשה שאלת חכם.

**אין מבטלים איסור לכתחילה הוא מהתורה או מדרבנן**

**[ס"ה]** **אין מבטלים איסור לכתחילה.** בראשונים מצינו מחלוקת אם הוא איסור מהתורה או מדרבנן, והש"ך (סק"ז) הביא דעת הרשב"א והר"ן שהוא דרבנן ולהראב"ד הוא איסור תורה, וכתב רע"א דנפק"מ אם גזרו שוגג אטו מזיד או לא, והפמ"ג נקט כמו שמשמע מדברי הש"ך שגם להראב"ד שהוא איסור תורה כאן לא גזרו שוגג אטו מזיד [וכן נראה גם מהש"ך (סק"ז)] וכ"כ היד יהודה (סקי"ז).

**והנה** נחלקו הרא"ה והרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א יט. ובבדה"ב שם) אם הבלוע בקדירה הוא דבר פגום או שטעמו מושבח רק שהוא פוגם את התבשיל שנבלע בו. דהרשב"א ס"ל שהטעם הבלוע בקדירה אין טעמו פגום, ומסברא מוכח כן, דאל"כ איך יעשה איסור אחר שיצא מהקדירה, הא כבר היה היתר כיון שאינו ראוי לגר, וכ"כ סברא זו הריטב"א בע"ז (לט. ד"ה אע"ג). והרא"ה הקשה על זה דאם הבלוע אינו פגום, איך שרי מהתורה לבשל בקדירת איסור שאינה בת יומה, והא אין מבטלים איסור לכתחילה, ולא יעלה על הדעת שיהיה מותר מהתורה לבטל לכתחילה חתיכת נבילה בשני חתיכות היתר [והמשמרת הבית כתב שאי"ז ראיה שי"ל שבאמת שרי לעשות כן]. ומחמת קו' זו כתב הרא"ה להוכיח שהטעם הבלוע בקדירה פגום הוא כבר בדופן הקדירה, וע"כ שרי לבשל בקדירת איסור אחר שעבר מעל"ע, שכיון שכבר נפגם הטעם אין כאן ביטול איסור. ומבואר שנחלקו הרשב"א והרא"ה אם אין מבטלים איסור לכתחילה הוא איסור תורה או מדרבנן.

**ובנוב"י** (תניינא יו"ד סי' מה) הובא בפ"ת (סק"ג) כתב לחלק בין ביטול ברוב שאסור לבטל מהתורה, לבין ביטול טעם בששים שאינו אסור אלא מדרבנן, מיהו כתב היד יהודה (סקי"ב) שבדברי הרא"ה מוכח דלא כדבריו, דהא הוכיח מביטול חתיכת איסור בשני חתיכות נבילה שאסור מהתורה לבטל אף כשמבשל בקדירת איסור, ומבואר דלא חילק בין לח בלח לבין יבש ביבש.

**והנה** ראיית הרא"ה היא ממקום שהוא מתכוין לבטל, ומזה הוכיח שאסור לבטל אפילו באין כוונתו לבטל, אמנם היד יהודה (שם) כתב דיש לחלק ולומר שדוקא במתכוין לבטל אסור ולא במקום שאין כונתו לבטל, והוכיח כן מדאיתא בגמ' (פסחים מד:) גבי גיעולי נכרים שהוכיחו משם שטעכ"ע אסור מהתורה, וקשה מה ראיה היא זו, והרי י"ל שטעכ"ע אסור מדרבנן, ומ"מ אסור לבשל בקדירה משום דאין מבטלים איסור לכתחילה, ועל כרחך צריך לחלק בין כוונתו לבטל לאין כוונתו לבטל. והביא מהתמים דעים (בהשגות על הרי"ף גיטין כו:) שבאין כוונתו לבטל אסור רק מדרבנן [אמנם זה נסתר מדברי הראשונים גבי זרוע בשילה דכתבו הראשונים בשם הראב"ד שאסור מהתורה ושם אין כונתו לבטל].

**באחרונים** כתבו להקשות גבי ציפור משולחת שמותרת דלא אמר רחמנא שלח לתקלה (חולין קטו:), והקשו הא מתבטלת היא ברוב, והמשנה למלך (מעילה פ"ז ה"ו) הוכיח מכאן שאין מבטלים איסור לכתחילה הוא איסור תורה. ואם ראייתו ראיה א"כ מוכח שאף במבטל בלא בכוונה אסור הוא מהתורה [והגרש"ש (ש"ג פ"ו ד"ה והנה) כתב להקשות על דברי המל"מ ש'תקלה' משמע שלמוצא יש תקלה ולדברי המל"מ התקלה היא במשלח. וכתב לתרץ דגבי ציפור המשולחת הוא מדין 'כל דפריש', ועל כן חשיב תקלה, שבהלך אחר הרוב לא נעשה היתר. אמנם הרבה אחרונים סוברים דאף אם נמצאים בהרבה מקומות הוא ביטול ברוב].

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**