פרק חבית1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**פרק חבית**

**דף קמג עמוד ב**

**בדין גזירת חבית שנשברה ואופני ההיתר**

1. **חבית שנשברה מצילין הימנה מזון שלש סעודות ואומר לאחרים באו והצילו לכם. בבאור גזירה דמתניתין יעוין בתוס' קי''ז ע''ב ד''ה הא דתנאי,** ויעוין בסימן שלה סעיף א' ב' ובמ''ב כמה פרטי דינים בזה. הן לענין אופן השבירה יעוי''ש בתוס' דמחלק בין נשברה לנסדקה, ויעוין במ''ב סק''א. והן לענין אופן הליקוט, יעוין במ''ב סק''ט אי בכמה כלים מותר גם ע''י ליקוט וצירוף ע''י דמביא עוד כלי קטן תחת החבית וממנו שופך לכלי הגדול. ויעוין עוד בב''י ריש סימן שלה מה דמביא מהר''ן דאיכא חילוק בין אחרים לבעה''ב עצמו לגבי איסורא דכלים הרבה, דרק בבעה''ב מתוך שבהול על ממונו חיישינן דאתי לאתויי דרך רה''ר.

**בבאור דעת רש''י דאיסורא דלא יספוג הוי מחמת גזירה שמא יסחוט** **אי מישך שייכא לאיסורא דעובדין דחול**

1. **ובלבד שלא יספוג**. יעוין ברש''י דמבאר דהוי גזירה שמא יסחוט, ובתוס' מוכיח מהברייתא דנקטה לטעמא דלא יעשה כדרך שעושה בחול דהוי איסור בפני עצמו של עובדין דחול ולכן גם ביש לו בית אחיזה דליכא חשש סחיטה איכא איסורא. ויעוין במהרש''ל וכן בריטב''א דכתבו דלדעת רש''י טעמא דלא יעשה כדרך שעושה בחול אזיל על טיפוח בשמן אולם אספיגת יין בלא''ה אסור משום חשש סחיטה וצ''ב דבריהם דכיון דאיכא בזה נפק''מ להיכא דאיכא בית אחיזה א''כ איכא בזה נפק''מ גם לאיסורא דסחיטת יין. **ויעוין ב''שבת של מי**'' דתמה על המהרש''ל וז''ל, דרש"י ז"ל פירש פשטא דמתני' דקתני ובלבד שלא יספוג שלא ישים ספוג במקום היין וכו' גזירה שמא יסחוט ועלה מוסיף הברייתא ואמר דאפי' היכא דליכא למיחש לסחיטה כגון שיש לו עור בית אחיזה משום מעשה חול אסור וזה דרכו של רש"י ז"ל לפרש הפשט תחילה במתני' כדי שנבין אח"כ מאי דאיתמר בברייתא ובש"ס.

**ויעוין בשלטי גבורים דהביא מהרמב''ם פכ''ב הט''ז דגם נקט כרש''י דהוי מחמת חשש שמא יסחוט רק דהרמב''ם מבאר דזהו עיקר יסוד איסורא דלא יעשה כדרך שעושה בחול דע''י כך יוכל לבא לידי איסור דאוריתא**, ולפי''ז גם איסורא דלא יטפח בשמן הוי משום שמא יסחוט ולפי''ז נוקט השלטי גבורים דגם בזה היכא דאיכא בית אחיזה מותר. רק דיעוי''ש דתמה דלפי''ז יצטרך להזהר בשעת נט''י שלא יסחוט אותם להטיף המים ודבר זה לא הוזכר בשום מקום, וכתב דאולי מדמה הרמב''ם סחיטת משקה שעל הידיים לסחיטת שמן שבתוך השער דמבואר בדף קכ''ח דאיכא בזה חשש סחיטה ושערות לא בליעי טפי מהידיים רק דהקשה מהא דבפרק מפנין גבי הבאת שמן ליולדת לא פריך התם רק על השיער דהוי סחיטה ולא הוקשה על הידים.

**ויעוין בשו''ת אבנ''ז** סימן קנח ס''ק י''ד דמחלק בין שער דהתם איכא איסור ליבון ליד דבזה הוי רק מכח איסור דישה וז''ל, מיהו על כרחך ההיא דטיפוח בשמן משום דש הוא דהא טיפוח הוא ביד כמו שפרש"י [קמג ע"ב] והעתיקה הרב המגיד. וביד פשיטא דלא שייך ליבון. שהרי אם נתלכלך ידו בטיט רוחץ כדרכו [יומא עז ע"ב]. ופשוט. אלא ודאי משום דש. ובזה מיושב קושית שלטי גבורים ריש פרק חבית לדעת רמב"ם דיש סחיטה ביד. אם כן כי פריך בפרק מפנין [קכח ע"ב] אהא דמביאה בשערה דעבדה סחיטה יקשה אמביאה בידה. ולהנ"ל לא קשה לרמב"ם לשיטתו דשיעור דש במשקין נמי כגרוגרת הוה חצי שיעור לענין דישה.

**ביסוד הרמב''ם בגדר איסורא דעובדין דחול ובבאור החילוק בין איסור טירחה לאיסורא דחשש מלאכה**

1. **בעיקר שיטת הרמב''ם בגדר איסורא דלא יעשה כדרך שעושה בחול יעוין בשו"ת הרמב"ם** סימן שו וז''ל, שאין אתה מוצא לעולם דברים שאסרו חכמים משום שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול אלא דברים שאפשר שירגילו למלאכה כגון מי שנשברה לו חבית של יין לא יספג ביין או יטפיח בשמן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול שאם תתיר לו שמא יבא לידי סחיטה. נתפזרו לו פירות בחצרו לא יתן לתוך הסל או לתוך הקופה שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול שאם תתיר לו שמא יבא לידי עמור.

**והא דמצינו איסור דטירחה יתירא** כההיא דמפנין ד' וה' קופות של תבואה ושל קש מפני האורחים, ולא יותר, משום טרחא יתירתא (שבת קכ"ו ב'). וכן הא דהמביא כדי יין וכדומה לא יביאם בסל או בקופה, ודדרו באגרא לדרו באכפא וכו' משום טרחא (כביצה ד"ל ע"א). צ''ל דהוי כאיסורא דממצוא חפצך דלא הוי ''איסור מלאכה''. **וכן מצאתי בפמ''ג אשל אברהם סימן שו ס"ק טז דיעוי''ש דמחדש דליכא מכת מרדות על הנך שבותין דלא הוי מחמת חשש איסור מלאכה**. וז''ל, והוי יודע, בשבת יש שאסרו חז"ל משום שלא יבוא לידי מלאכה דבר תורה [רמב"ם שבת ו, א], והוא נקרא שבות, אמירה לעכו"ם אטו יעשה בעצמו, וזה לא הותר אף במצוה אם לא שבות דשבות, אבל מה שאסרו משום ממצוא חפצך ודבר דבר שאין בו לתא דמלאכה, כמו שכתב הר"מ ז"ל פרק כ"ד מהלכות שבת הלכה א', התירו במצוה. ויש שאסרו משום עובדין דחול, והיינו הך. ומיהו יש עובדין דחול משום מלאכה, אין תולין משמרת, שיבוא לשמר, ר"מ ז"ל פרק כ"א הלכה י"ז שלא יבוא לשמר. ובמגיד משנה [שם] הגירסא בגמרא [שבת] קל"ח א' חייב מכת מרדות, יע"ש, ובפרק א' [ברמב"ם שם] הלכה ב' ג' ד', כל מקום שנאמר העושה פטור, לוקה מכת מרדות והוא הרחקה ממלאכה, וכל מקום שנאמר אין עושין כך וכך כו'. מדכתב הרחקה ממלאכה, משמע הא ממצוא חפצך ודבר דבר שהוא לא משום לתא דמלאכה, אין לוקה, והיינו מה שנתבאר פרק כ"ד כו', ואין עושין [שכתב רמב"ם שם א, ג] דוקא עשיה השייך לידי מלאכה. כללו של דבר, מכות מרדות לא שייך אלא היכא שיש חיזוק לדבר תורה.

**ביסוד החת''ס דבגזירה דשמא יסחוט בספוג ליכא חילוק בין היכא דאיכא בית אחיזה להיכא דליכא בית אחיזה**

1. אלא דעדיין יש לעיין בשיטת רש''י דנראה בדבריו דאיסורא דטפוח שמן הוי מעצם הדבר דהוי עובדין דחול, ויעוין עוד ברש''י דף קלח ע''א ד''ה אלא אמר אביי, וא''כ לכארוה מוכרח דאיכא איסורא גם היכא דאיכא בית אחיזה, וצ''ב אמאי נקט בספיגת יין לטעמא דשמא יסחוט אא''כ כמו שנקט ב''שבת של מי'' דבמשנה נקט לפשטא דמתניתין דאיירי בדיני סחיטה.

אולם יעוין בחת''ס דמחדש דגם בגזירה שמא יסחוט דמתניתין איכא איסורא גם בבית אחיזה, ולפי''ז ניחא הא דבארו המהרש''ל והריטב''א דהברייתא דנקטה לטעמא דעובדין דחול הוי רק על טיפוח שמן. וז''ל, דעת רש"י דמשום שמא יסחוט ומאי דתני' לקמן בברייתא משום עובדא דחול אשמן קאי אבל ספוג משום שמא יסחוט וכ"כ בחכמת שלמה, והא דלא מחלק בין יש לו בית אחיזה לאין לו, משום דבשלמא לעיל במשנה דס"פ נוטל מיירי לקנח השולחן או הקערה ואינו רוצה בהמשקה רק הוה פסיק רישא מש"ה כשיש לו בית אחיזה שוב איננו פ"ר, משא"כ משנתנו סופג ע"מ ליטול המשקה לערב חיישינן מתוך שהוא בהול יסחוט עתה בשבת ומה לי יש לו בית אחיזה או לא.

**בשיטת הראב''ד דהיכא דאיכא בית אחיזה הוי כמוריק צלוחית**

1. **רק יעוי''ש דמביא את שיטת הראב''ד בהשגות פכ''ב הט''ו דס"ל דאפילו סוחט בידים בבית אחיזה ליכא סחיטה דהוי כמוריק מצלוחית**, ולפי''ז ליכא מקום להאי חילוקא כיון דליכא כלל סחיטה בבית אחיזה, ולפי''ז מוכרח דהוי איסורא דעובדין דחול כשיטת תוס' בלי שייכות לסחיטה, רק יעוי''ש בחת''ס דמוכיח מה דמשנתנו עוסקת בדיני סחיטה דאי לאו דאית ליה שרש באיסור דאורייתא בסוחט בלי בית אחיזה לא הוה אסרינן משום עובדא דחול. **ובבאור טעמא דהראב''ד יעוין בחזו''א** נ''ו סק''ה בד''ה הצינורות וז''ל, ומיהו נראה דכונת הראב''ד כיון דספוג עשוי לכך לקבל על ידו מים ולהוריקן לא מיבטלי המים בתוכו למקרי דש וכמו שפותחין וסתומין הדלת ולא חשיב בונה וסותר, ומ''מ צריך בית אחיזה דאין יחודו יחוד בלא בית אחיזה.

**באיסורא דמפרק אמאי חשיב תולדה**

1. **אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין.** יעוין ברש''י דאיסור סחיטה הוי מפרק דנאסר משום תולדה דדש, ויעוין באגל''ט סעיף י''ז ס''ק כא דמבאר דמאחר דקודם סחיטה הכל אוכל נמצא דאי נדון מעיקרא ליכא בזה הוצאת אוכל מפסולת ולכן הוי תולדה. ובגדר הך איסורא דמפרק יעוי''ש דדן אי הוי מחמת דהשתא איכא ''משקה מאוכל'' ולא אזלינן בתר מעיקרא, או דעצם ההפרדה של אוכל מאוכל הוי גם צורה של דישה.

**אלא דבעיקר הא דמפרק הוי תולדה יעוין בשו''ע הרב** בקו''א סימן תקי הערה א וז''ל, אלא שהדש בכלי הוא אב והמפרק ביד הוא תולדה. ומבואר דעיקר היחס של מפרק כתולדה הוי מחמת דהוי ביד ויעוי''ש דמדמי ליה להא דמבואר ברמב''ם שתולש ביד הוא תולדת הקוצר בכלי ולפי''ז אין יחס אחר למפרק מצד מציאות המלאכה.

**ביסוד איסורא יצאו מעצמם אי הוי מחמת נולד או מחמת גזירה שמא יסחוט**

1. **ואם יצאו מעצמן אסורין.** יעוין ברמב''ן ובריטב''א דמעמידים בזה שתי טעמים יסודיים. או משום מוקצה ונולד נגעו ביה דמעיקרא אוכל והשתא משקה ולא הוי אוכלא דאפרת כמבואר בפ''ד דחולין דף י''ד בבאור שיטת רב דר''י פליג גם בזיתים וענבים דעומדים לסחיטה, כיון דסכ''ס אוכלא דאיפרת כל כמה דחשיב לאכילה. או משום גזירה שמא יסחוט כמבואר בפ''ק דביצה מבואר דגם מאן דלא ס''ל לאיסורא דנולד איכא גזירה שמא יסחוט, ויעוין ברמב''ן דמביא מרש''י דהגמ' בביצה ס''ל דזהו טעמא דאיסור נולד. ויעוי''ש דמבארים דהו שרש פלוגתת ר''י ורבנן, דרבנן דס''ל דהוי מחמת גזירה ליכא חילוק אי מכוין לאוכלין או משקין. רק דלשמואל דס''ל דמודה ר''י בזיתים וענבים הוי מחמת גזירה שמא יסחוט וז''ל, אבל לשמואל דאמר מודה רבי יהודה בסלי זיתים וענבים דבני סחיטה נינהו אף לרבי יהודה טעמא משום שמא יסחוט, דאי משום נולד כל אוכלים אוכלא דאיפרת הוא ושפיר דמי ואפילו בסלי זיתים וענבים, אלא ודאי משום שמא יסחוט ובאוכלים לא חייש להכי בר מזיתים וענבים דבני סחיטה נינהו, ורבנן פליגי עליה אפילו בשאר פירות או משום גזירה אטו משקין או משום דחיישינן דילמא מימליך בהו כיון דזמנין דסחטי להו.

**בנידון הצל''ח אי איכא נפק''מ בין הנך שתי טעמים היכא דהאיסור סחיטה הוי מדרבנן** **והמסתעף לתוס' בדף י''ט דנראה מדבריו דכל הגזירה הוי רק היכא דהסחיטה אסירא מה''ת**

1. **יעוין בצל''ח דכתב דאיכא נפקא מינה בין הטעמים הללו היכא דהסחיטה הוא איסור דרבנן**, אי משום מוקצה ליכא וכמו טבל שמוכן הוא אצל שבת הואיל ואם עבר ותיקנו מתוקן, וכן כאן אם כבר סחטו או אם יצאו מעצמן, כי כבר נסתלק האיסור ואינו בעולם והוא מותר, אבל אי האיסור שמא יסחוט, אפשר שגם באיסור דרבנן גזרו, כי היכי דלרב פליגי גם בשאר פירות שהרי אמר רב חלוק היה ר' יהודה אף בזיתים, משמע שגם בשאר פירות הוא מחלוקת אלא שחלוק אף בזיתים, והרי רב אמר בסוף סוגיין [קמ"ה ע"א] דבר תורה אינו חייב אלא על דריכת זיתים וענבים וכו', הרי שגם באיסור דרבנן גזרו. רק דיעוי''ש דמביא מהתוס' בפ"ק (דף י"ט ע"א) בד"ה רבי ישמעאל אומר, דכתבו דהיכא דאתי ממילא כיון שאף אם יסחוט ליכא רק איסור דרבנן מש"ה מותר היוצא מהן. ומבואר דהגזירה היא רק היכא דאי יסחוט יהא איסור דאוריתא. ומיישב וז''ל, וצריך לחלק דדוקא היכא דגוף הסחיטה מצד עצמה הוא דרבנן כגון שריסקן, אבל היכא שגוף הסחיטה בזיתים דאורייתא גזרו אף שאר פירות גזירה אטו זיתים. ולפי זה דן דאף אם הטעם משום מוקצה ונולד ג"כ ישוו כמו בזיתים, ולא אמרינן מוכן הוא.

**ויעוין עוד בשו''ת רעק''א** קמא סימן ה' וז''ל, ואף דמ"מ י"ל לר"י דאמר פ"ק דביצה דטעמא דבנולדה בי"ט אסורה משום משקים שזבו וכולהו חדא גזירה, הרי דאף בביצה לא שייך גזירה שמא יסחוט וגם התרנגולת אינה גדולי קרקע ומ"מ יש בו משום משקים שזבו, דבכל מידי דקיימא שיוסחט ממנה גזרו בחדא גזירה, וא"כ ה"נ בחלב הזב מהבהמה לא עדיף מביצה, ובההיא דתוס' בשבת הנ"ל צריכין לחלק דוקא במרוסקים קצת דמדינא רשאי לסוחטן, משום דהוי כסחוטין ועומדין מע"ש אינם בכלל משקין שזבו דאינם בלועים כלל לדונם בכלל זה משא"כ בחלב דמי ממש לביצה, מ"מ הא מבואר פ"ק דר"י מודה דלר' יהודא דסבר אם לאוכלין היוצא מהם מותר לא ס"ל דכולא חדא גזירה וליכא בביצה משום משקין שזבו, א"כ י"ל וכו' ליכא בחלב משום משקין שזבו, כיון דכי חולב בידים ליכא דאורייתא. ומבואר בדבריו דאיכא בזה פלוגתא אי הוי חדא גזירה. **ובעיקר סברתו לחלק בין ההיא דתוס' דהוו כסחוטין ועומדין יעוין גם בנשמת אדם** כלל י''ד סעיף ה' רק יעוי''ש דמביא מהמג''א רנ''ב ס''ק י''ט דהבין בתוס' כפשוטו דליכא איסורא רק אי סחיטה עצמה איכא איסור דאוריתא.

**ביסוד איסורא דריסוק חלות דבש אי איכא בזה איסור דישה דאוריתא**

1. **חלות דבש שריסקן מערב שבת ויצאו מעצמן אסורין ורבי אליעזר מתיר.** בדעת חכמים דאסרי מבואר דאיכא איסור ריסוק בחלות דבש. ויעוין ברשב''א דף קמה ע''א ד''ה ורב דנקט דלא הוי איסור דאוריתא כזיתים וענבים אלא הוי כתותים ורמונים וז''ל, ושום ובוסר ומלילות וחלות דבש דתנן [י''ט ע''א] השום והבוסר והמלילות שרסקן מבעוד יום וכו' ואמרינן במחוסרים דיכה כו''ע לא פליגי דאסור, היינו משום דהנהו טפי קיימא לסחיטה מפגעין ופרישין והרי הם כתותים ורמונים והלכך לכתחילה אסור.

**אולם יעוין בחיי אדם כלל י''ד סעיף י' דדן דהוי כדש מדאוריתא.** ויעוין בנשמת אדם שם וז''ל, נ"ל, דאם לא ריסק החלות מע"ש חייב חטאת לכ"ע דדומה ממש לדש בתבואה שהרי השעוה הוא פסולת גמור כקשין בתבואה, ואף אם נאמר דתורת אוכל עליו הרי מפרק האוכל מתוך הפסולת כמפרק תבואה מן השבלין. ובאמת ברמב"ם פכ"א הל' ט"ז משמע הכי קצת, שכתב זיתים וענבים לרסקן כו' וכן חלות דבש שריסקן מע"ש משקין היוצאין מהן מותרים שאין כאן מקום לגזור, ומשמע דחלות דומין לזיתים וענבים. ויעוין במ''ב שכ''א ס''ק מח דגם נקט כן. וכן מבואר בשו''ע הרב שכא סעיף יד וז''ל, חלות דבש שנתרסקו מהכוורת מבעוד יום אסור לרסקן להוציא מהן הדבש מפני שהוא מפריד אוכל מפסולת דהיינו הדבש הראוי לאכילה מהשעוה שאינה ראויה לו ויש בזה משום מפרק וגם משום בורר אוכל מפסולת.

**אלא דבעיקר מה דנקטו דאיכא בזה איסור דישה יעוין בשו''ת פנ''י ח''ג או''ח י''ג דנקט דכל איסור ריסוק בכוורת הוי רק היכא דהיא מחוברת דאיכא בזה עוקר דבר מגידולו** ומדייק כן מרש''י בדף י''ט ד''ה חלות דבש דכתב ''שהכוורת רודה''. ומדויק דאיירי דווקא שהחלות בכוורת ומחוסרות רדיה ואיכא בזה איסור תולש. **והא דליכא בזה איסור דישה** יעוי''ש דמביא את הגמ' בדף י''ט דנקטה התם בבאור טעמא דר''א דהתיר חלות דבש דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא. ומבואר דלא שייך בזה כלל איסור סחיטה גם אי יסחוט בידיים. וצ''ל דלמרות דמוכיחה הגמ' שם מהא דשמעינן ליה לר''א דמתיר אפילו בזיתים וענבים דנתרסקו מבעוד יום דלהוי מחמת האי סברא מ''מ סברא זו נשארה גם למסקנא. וכן מבואר במג''א שכא ס''ק ט''ז וז''ל, ואמרינן בגמרא דדבש מעיקרא אוכל' ולבסוף אוכלא וצ"ע דאם כן למה יגרע מפירות העומדים לאכילה דמותר לסחטן כיון שאין שם משקה עליו**, וצ"ל כיון דהשעוה אינו ראוי לאכילה ה"ל כבורר אוכל מפסולת.** ומבואר ג''כ דס''ל דהך סברא דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא נשארה במסקנא רק דבמג''א מבאר איסורא דסחיטת חלות דבש הוי מחמת ''איסור בורר'' וכן הבאנו לעיל משו''ע הרב דנקט דאיכא בזה איסור בורר.

**ויעוין עוד במאירי במתניתין** וז''ל, חלות דבש שריסקן מבעוד יום ויצאו מעצמן ר"ל שהדבש זב מאליו מתוך השעוה מצד ריסוקו אסורים גזירה מרסקים אטו שאין מרסקים **''וגזירה חלות אטו זיתים וענבים''**. ומבואר דבחלות מצד עצמם ליכא איסורא. וכן מבואר ברבינו יהונתן וז''ל, וגזירה חלות דבש אטו זיתים וענבים דבחלות דבש ליכא איסורא דאורייתא שהרי מעיקרא אוכל הוא והשתא נמי אוכל הוא דמשום בורר ליכא שהרי אפילו בסחיטתו לא תצא הדבש מן השעוה לגמרי. ומבואר בדבריהם ג''כ דליכא בזה איסורא דדש מה''ת רק דמבארים דהוי גזירה דרבנן אטו זיתים וענבים. **וברבינו יהונתן מבואר דליכא בזה איסור בורר מדאוריתא כיון דלא תצא השעוה לגמרי.** וכן מבואר בשיטה לר''ן דף קמ''ה ע''ב בד''ה התם הוא דמעיקרא אוכל ולבסוף אוכל. וז''ל, פי' ובהא הוא דקא שרי ר' אליעזר כיון דליכא איסורא דאורייתא ומשום בורר ליכא ''דאפילו סחיט להו בידים לא נפיק דבש מיניה לגמרי''.

**בעיקר באור הגמ' בדף י''ט אי הוי כאוכלא ממש**

1. **ובעיקר באור הגמ' בדף י''ט דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא** **יעוין בשבט הלוי** ח''א פ''ה דמביא את פלוגתת המג''א והט''ז בסימן קנ''ח סק''ז וכתב דהמג''א הקשה כן לשיטתו וז''ל, דהמג"א הקשה כ"ז לשיטתו שכתב לעיל סימן קנ"ח ס"ק ז' דאפילו סוחט דבש מתוך הכוורת אם חשב עליו לאכילה תורת אוכל עליו ומעיקרא אוכל והשתא אוכל, אבל הט"ז שם ס"ק ז' חולק בזה וס"ל דכל שהוציא הדבש בידים כבר חל עליו תורת משקה ולא מהני מחשבת אכילה, ולדידיה צ"ל דדוקא לענין דבש היוצא מאליו קאמר הש"ס מעיקרא אוכל והשתא אוכל ע"כ לא גזרינן אטו סחיטה, אבל אם יסחוט בידים תורת משקה עליו ומעיקרא אוכל והשתא משקה ושפיר שייך בו סחיטה, ועיין בתשובות חת"ס ס' מ"ה דהעיקר בזה כהט"ז עכ''ל.

**ויעוין עוד בריטב''א** בדף י''ט ע''ב וז''ל, פי' לאו דוקא אוכל גמור, דא"כ אוכלא דאיפרת הוא ואפי' בלא ריסוק נמי, אלא למימרא דקרוב הוא לאוכל, כי אף על פי שמעורב בו הפסולת והשתיה שבו, מ"מ האוכל ניכר ומסויים בו ואינו דומה לדש בתבואה, ומשום הכי אסרי רבנן דכיון דמעורב בו פסולת הרי הוא כמפרק גמור שהוא תולדה דדש. ומבואר בריטב''א דהוי סברא רק בריסוק כיון דהואכל ניכר א''כ הוי חסרון במלאכת דישה דענינה הקידום של האוכל הוצאתו מהקליפה שעוטפת אותו ומפקיעה את עמידתו כאוכל, רק דרבנן אסרי מחמת עצם עירוב הפסולת דגם בזה חשיב כמפרק.

**ויעוין עוד בתורי''ד** שם וז''ל, פי' אף על גב דתנן בפ' בתרא דמס' מכשירין שהדבש הוא א' משבעה משקין המכשירין האי דקרי ליה הכא אוכלא כלומר שאין דרך העולם לשתות דבש אלא ליכול בו ע"י טיבול והילכך גם בתוך החלה יכול לאוכלו ולא אתי למיסחט אבל מיהו אף על גב דאין דרך העולם לשתותו מכשיר את הזרעים דמשקה הוא חשוב.

**בבאור יסוד הר''ן ורבינו יהונתן דליכא בהוצאת הדבש מהשעווה איסור בורר**

1. **ובעיקר הא דמבואר בר''ן ורבינו יהונתן דליכא בזה איסור בורר** **בפשטות מבואר בזה את יסוד הפמ''ג** שי''ט במ''ז ס''ק י''ג בבאור היתרא דהט''ז ליקח את הזבוב עם מעט משקה. וז''ל, והנה משמע דכל שאין בורר לגמרי אוכל מפסולת אלא מניח קצת אוכל עם הפסולת, וכן יניח קצת פסולת עם האוכל, יכול לברור כל היום בענין זה. **ומבואר דגם ליקח חלק מהאוכל ליכא איסורא** **מדאוריתא,** וצ''ב דהרי סכ''ס תיקן את האוכל שלקח ולכאורה מבואר בדבריו דהמלאכה היא ב''הפרדה'', ומאחר דחשיבא תערובת אחת נמצא דכל כמה דאיכא עדיין אוכל מעורב עם פסולת ליכא בזה הפרדה, דההפרדה מתיחסת לתערובת בכללותה להעמיד את התערובת כמופרדת. אולם נראה דגם בזה יש לעיין דאי נימא דהמלאכה היא בעצם מה דמעמיד כל מין בפני עצמו אין מקום לומר דבעינן דהיחס של ההפרדה יעמוד ביחס לתערובת בכללותה, ובדעת הפמ''ג נראה דס''ל דהמלאכה בהפרדה היא הניתוק שנעשה בהפרדה בין ה''אוכל'' ל''פסולת'' ולא בפועל יוצא מזה שכל מין עומד בפני עצמו, אלא בעצם ההפרדה של זה מזה, וא''כ אפשר דבזה כל האוכל והפסולת שנמצאים בהך תערובת עומדים כדבר אחד בעינן להפריד לגמרי ביניהם.

**רק דבעיקר הבאור בר''ן יעוין בשו"ת שבט הלוי** חלק א סימן פה דמביא מספר ערך שי דהקשה על דברי הר"ן הנ"ל ממש"כ הר"ן עצמו בפרק תולין והובא במג"א סימן שי"ט ס"ק ט"ו ותחילת שפייתן כשאין הפסולת ניכר לאו בורר הוא, וכתב הפמ"ג שם על זה דמשמע מזה דגם כשאינו בורר כל האוכל מ"מ אסור, ע"ש, וא"כ דברי הר"ן סתרי אהדדי, ותירץ דשאני דבש כיון דלא נפיק הדבש לגמרי כי סחיט בידים מ"מ ודאי לא ישאר מעורב עם השעוה אלא יוציאנו בבישול ובכלים וע"ז תירץ כיון דלא נפיק לגמרי ל"ה בורר כיון דלא נגמור הברירה ודעתו לגמרן אח"כ משא"כ בהך דפרק תולין דמשני ניצוצות לא חשיבי ומשליך הפסולות עם הניצוצות כמ"ש הר"ן א"כ אין דעתו לברור עוד אוכל הנשאר מעורב עם הפסולת ומבטל ליה וחשיב כפסולת אצלו לגמרי ושפיר הקשה הר"ן דא"כ להוי תחילת שפייתן כבורר. ויעוין בשבט הלוי מה דתמה עליו.

**ויעוי''ש מה דמבאר באופ''א את כונת הר''ן** וז''ל, דודאי הבורר אוכל מפסולת חייב אף בתחילת ברירתו דמ"מ שם בורר עליו, כיון שבא לברר אוכל מפסולת, מ"מ כ"ז בדבר שאפשר להפריד האוכל מן הפסולת א"כ כל מה שהוא בורר הרי הוא תחלת הפרדת אוכל מפסולת, אבל כאן בפעולה זו של סחיטה אפי' יסחוט עד לבסוף ישאר בע"כ אוכל עם פסולת, א"כ בתחלת הפרדתו לא בירר אוכל מפסולת אלא אוכל מאוכל דבש מדבש לא דבש משעוה, ואוכל מאוכל דחד מינא הא קי"ל כהתה"ד דלא מתחייב, ויעוי''ש דהכא אפשר דגם הט''ז יודה דהט''ז איירי היכא דמשייר מה שאינו רוצה לאכול אבל הכא רוצה הוא בהנשאר אלא דא"א להוציאו ע"י פעולת סחיטה זו ויוציאנו בכלים אח"כ.

**בקושית שביתת השבת דמה מהני הא דריסקו להפקיע איסור בורר ויסודו בעיקר מלאכת דש דלא שייך בזה איסור בורר**

1. **בעיקר דעת המג''א דאיכא בזה איסור בורר יש לעיין דא''כ מה מהני הא דרסקן מבעוד יום כיון דעדיין איכא בזה תערובת של אוכל ופסולת,** ויעוין בשביתת השבת בפתיחה למלאכת דש א' סק''ה דתמה בזה. ויעוי''ש מה דמביא מספר פאר עץ חיים דמיסד דבורר ודש חלוקים בעיקר יסוד המלאכה, דדש לא הוי שלב בבירור האוכל מהפסולת כזורה בורר ומרקד אלא הוי הכשרת ותיקון גוף האוכל הוי כבישול. וז''ל, דבתחילה צריך להבין מהו החילוק שבין אבות אלו היינו דש ובורר ואמאי לא מקשה הש''ס היינו בורר היינו דש, וע''כ צ''ל דדש הוא ענין מלאכה ופעולה אחרת לגמרי מבורר, והוא דבורר הוי ב' גופין נפרדים אע''ג שמעורבין מ''מ במקום שהם, הם נפרדים זה מזה ואין אחד בלוע בתוך גופו של חבירו, אלא כל אחד גופו במקום שהוא שם עומד בפני עצמו, אלא שמעורבים וסמוכים זה לזה והוא עושה הפעולה שמבדילן ומרחיקן זה מזה, ואינו ענין חדש ופעולה גדולה חדשה כ''כ, וכיון שאיננה פעולה גדולה כ''כ לכן אם בורר ואוכל לאלתר מותר, כיון דבשעה שמפרידו מניחו בפיו לא הוי פעולה כלל אלא טלטול, אבל מלאכת דש לא הוי ב' גופין נפרדים אלא גוך אחד מובלע ונעלם תוך גופו של חבירו ונמצא דהפעולה גדולה מאד שהוציאו מכח אל הפועל והביאו לידי תכליתו שנברא לזה כגון הגרעין של התבואה דתכליתו שנברא לזה הוא ודאי כדי להיות מופשט מהלבוש שעליו, דכל זמן שהוא תוך לבושו אינו ראוי לאכילה ועתה נעשה כבריה חדשה, ולכן אפילו אוכל לאלתר חייב כמו קוצר. ובב' מלאכות אלו דש ובורר בכל אחד מעליותא וגריעותא, במלאכת דש גריעותא דשניהם הוו כגוף אחד וא''כ לכאורה לא הוה אלא ''כמחתך אוכל לשנים'', מ''מ מעליותא הוי שהביאו לתכליתו, וגבי בורר הוא להיפך מעליותא הוי ''דלא הוה כמחתך אוכל לשתים'' כיון דהוי גופין נפרדים, וגריעותא הוי דהא לא הוציאו מהכח אל הפועל להביאו לתכליתו. **ושרש הדברים דמלאכת דש הוא תיקון לאוכל כמלאכת בישול וכיו''ב דאפילו אוכל לאלתר נמי חייב, משא''כ מלאכת בורר לא הוי תיקון אוכל אלא הכנה לאכילה** **והכנה לא הוי אלא כשמכין על זמן רחוק**.

**ולפי''ז מבאר הא דבפירות ליכא איסור סחיטה דרק בזיתים וענבים חשיב שהביאו לתכלית** שנברא לזה, שהשמן והיין יותר חשוב מהפרי [ורק בסוחט לקדירה כיון דמשקה הבא לאוכל כאוכל נמצא שלא הביאו לתכליתו שתכליתו לעמוד כמשקה] משא''כ בשאר פירות דחשיב רק צורת השתמשות בפרי וליכא בזה הבאה לתכליתו, ולכן מצד אחד ליכא בזה איסור דישה ומאידך גיסא ליכא בזה בורר דכיון דהוי חד גופא הוי כמחתך חתיכה מאוכל. ויעוין עוד בסק''ו מה דדן עם הגרצ''פ בארוכה ביסוד זה.