=ג - בדין עונה בינונית באשה שיש לה וסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ג**

**בדין עונה בינונית באשה שיש לה וסת**

**א**

א] **נדה ט"ו א',** כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן וכו', אמר ר"ל משום ר"י נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה וכו', אמר רב הונא ל"ש אלא שלא הגיע שעת וסתה אבל הגיע שעת וסתה אסורה קסבר וסתות דאורייתא, רבב"ח אמר אפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת קסבר וסתות דרבנן.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ולרבב"ח אפי' יש לה וסת אינו חושש לוסתה כדאמרן, ומיהו חושש לעונה אחר הוסת כלומר שאם עבר עלי' עת וסתה כיון שאין אנו חוששין לוסת נחוש לעונה, אבל ודאי הגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה, דאפי' למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפי' מעונות עד הוסת וכו', נמצא עכשיו לדברינו כל אשה שאין לה וסת בעלה חושש לימי עונתה ושיש לה וסת חושש לימי עונה שאחר הוסת ואפי' בבא מן הדרך, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם ובפי' הרי"ף בפ"ב דשבועות.

**ובפשוטו** מבו' בד' הרמב"ן והר"ן, דכל שיש לה וסת קבוע ועבר הוסת ולא ראתה, חוששת היא לעונה, ורק בשיש לה וסת קבוע ליותר מל' יום, הוא דאינה חוששת לעונה.

ב] **אמנם** הנה בחי' הרשב"א שם נראה שנקט לעיקר דאף בכה"ג דהעונה היא אחר וסתה אינה חוששת לעונה, וזהו שכתב ע"ד המפרשים בשם רש"י דבכה"ג היא חוששת לעונה, דזו חומרא גדולה, וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג' שסתם וכתב דחשש עונה בינונית הוא רק באשה שאין לה וסת,[[1]](#footnote-2) ועמש"נ בסימן א' סק"ה בביאור טעם הפלוגתא בזה.

ג] **ולדינא** נחלקו בזה האחרונים, דבד' המהרש"ל בביאורו על הטור בסימן קפ"ט, שהביא הט"ז שם סקל"א מבו' דאף כשיש לה וסת קבוע להפלגה קצרה מן העונה ועבר הוסת ולא ראתה, אינה חוששת לעונה, וכ"ה מבו' מד' הט"ז שם סק"א,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הסד"ט שם סק"א וסקי"ב.

**אך** הבית מאיר בר"ס קפ"ט תמה ע"ד הט"ז מד' הרמב"ן שמפורש בדבריו דבכה"ג חוששין לעונה, וכן תמה החוו"ד שם סק"כ ע"ד המהרש"ל,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש בחוו"ד שפירש בד' הט"ז שם סק"ה שדעתו דאם עבר הוסת הקבוע חוששת לעונה, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ד] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרמב"ן בהלכותיו פ"ה ה"ד ה', ז"ל, הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה וכו', בד"א באשה שאין לה וסת וכו', עכ"ל, ומסתימת דבריו נראה להדיא דאף אם יש לה וסת קצר מן העונה אינה חוששת לעונה, וכבר עמד ע"ז הגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סק"א, עיי"ש.

ה] **עוד** העירו בזה ממש"כ הרמב"ן שם פ"ו ה"ב, ז"ל, כשחוזרת לראות ביום וסתה לכ', אע"פ שחזר הוסת למקומו יש שהורה שצריכה לחוש ליום ל' ממנו, ויש שהורה שאינה חוששת כלום משעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע, ולזה דעתי נוטה וכו', עכ"ל, ואי נימא דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה שאחר הוסת, א"כ מ"ט לא תחוש ליום ל' מדין עונה בינונית, ועמד עז הפרד"ר בסימן קפ"ט סוסק"ל, ובע"כ מזה דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונה שאחר הוסת.[[5]](#footnote-6)

**וכ"נ** גם בדבריו שם ה"ד, ז"ל, הפסיקה ולא ראתה משעבר עלי' יום כ' ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם, עכ"ל, ומשמע דאינה חוששת אף לעונה בינונית.

**ואמנם** צ"ע דזה סותר למש"כ הרמב"ן בחידושיו, דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה שאחר הוסת, וכנ"ל.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ו] **והנה** בחי' הרמב"ן שם כתב עוד, ז"ל, והראב"ד ז"ל כתב דהא דרבה פליגא אדר' יוחנן, דלר' יוחנן אע"ג דוסתות דרבנן בעינן חשוב ימים לטבילה ואפי' לבא מן הדרך שאין הוסת יוצא מחזקת טומאה עד שתבדוק כדלקמן, ופסק הלכה כרבי יוחנן, וזו דרך טובה להחמיר לענין מעשה, ונמצא חושש לוסת "וחושש לעונות כשאין לה וסת אבל לחוש לשניהם כאחת אין לנו", עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן בסוגיין ובפי' הרי"ף בפ"ב דשבועות.

**ונראה** להדיא בדבריהם, דלדעת הראב"ד דכל שיש לה וסת חוששת לוסתה, אינה חוששת לעונה בינונית, ואף לא לעונה שאחר הוסת, והיינו דכל מש"כ דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת הוא רק לפ"מ דס"ל דאינה חוששת לוסתה, אך לדעת הראב"ד דחוששת לוסתה, אינה חוששת לעונה.

**וכן** נראה גם ממש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה, ז"ל, ומיהו חושש לעונה אחר הוסת כלומר שאם עבר עלי' עת וסתה "כיון שאין אנו חוששין לוסת" נחוש לעונה, עכ"ל, ונראה להדיא דכל הא דס"ל דחושש לעונה שאחר הוסת, הוא רק משום דס"ל דאין חוששין לוסת.

**וכן** נראה מד' הר"ן בפי' הרי"ף שם שכתב, ז"ל, ורב הונא וכו' קאי אאשה שיש לה וסת שחושש לה לוסתה "ולא לעונתה כלל" וכו', ומיהו כתב הרמב"ן ז"ל "לרבה בר בר חנה" דחוששת לעונה שאחר הוסת וכו', עכ"ל, ונראה להדיא, דרק לדעת רבב"ח דס"ל דאין חוששת לוסת, הוא דחוששת לעונה שאחר הוסת, אך לדעת רב הונא דחוששת לוסת, אין חוששת לעונה כלל ואף לא לעונה שאחר הוסת.

ז] **ובפשוטו** הי' נראה דהטעם בזה הוא, דכל מש"כ הרמב"ן דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, הוא רק לדעת רבב"ח דס"ל דוסתות דרבנן, וס"ל דאף מדרבנן ליכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ומה"ט הויא בחזקת טהרה לבעלה, וכמו שפירש הרמב"ן לעיל מינה, ואשר ע"כ לדידי' צריכה לחוש לעונה שאחר הוסת, דומיא דאשה שאין לה וסת שחוששת לעונה בינונית, ומשא"כ לרב הונא דס"ל דוסתות דאורייתא והויא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ליכא למיחש כלל לעונה בינונית, שהרי יצאה לגמרי מכלל שאר נשים שרואות מל' לל', ומה"ט גם לדעת הראב"ד דלר' יוחנן אף דוסתות דרבנן מ"מ אינה בחזקת טהרה לבעלה, משום דמדרבנן איכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ע"כ אינה חוששת אף לעונה בינונית שאחר הוסת.

**ובזה** ניחא גם מה שהשמיט הרמב"ן בהלכותיו לדין זה, ומשמעות דבריו שאינה חוששת אף לעונה שאחר הוסת, דכיון דבהלכותיו פסק כדעת הראב"ד דאם הגיע שעת וסתה הויא בחזקת טומאה אצלו, ומשום דמדרבנן איכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ע"כ כל שיש לה וסת אינה חוששת לעונה כלל.

ח] **אמנם** כמדומה דאי"ז מתישב, דהרי מש"כ הרמב"ן בהלכותיו כדעת הראב"ד דאם הגיע שעת הוסת היא בחזקת טומאה אצלו, לכאו' הוא מכח מש"כ בחידושיו ע"ד הראב"ד דזו דרך טובה להחמיר לענין מעשה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא להחמיר, אך כאשר באנו לדון אם יש לחוש לעונה שאחר הוסת, דבזה ד' הראב"ד הם להקל, הי' לנו לחוש לכך.

**ובאמת** דיש להעיר עד"ז במש"כ הרמב"ן בחידושיו ע"ד הראב"ד, דזו דרך טובה להחמיר, ומשמעות הדברים דכל הנפ"מ בד' הראב"ד אינה אלא להחמיר, וזה שלא כהמבו' בדבריו דלדעת הראב"ד א"צ לחוש לעונה שאחר הוסת, אשר לפ"ז נמצא דאיכא נפ"מ בד' הראב"ד אף להקל, וכבר עמד ע"ז הבית מאיר בר"ס קפ"ט, עיי"ש.

ט] **וגם** בעיקר הדברים יש להעיר, דהנה בטעם הא דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, כתב הר"ן שם, ז"ל, לרבב"ח דחוששת לעונה שאחר הוסת, "שא"א לומר שלא תראה לעולם", עכ"ל, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שם, ז"ל, ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה אלא מפני שא"א לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם, לפיכך תולין בעונות וחוששין להן וכו', עכ"ל.

**ולפ"ז** יש להעיר במשמעות ד' הרמב"ן דלמ"ד דוסתות דאורייתא והוי חזקת הוסת חזקה גמורה, וכן לדעת הראב"ד דגם למ"ד דוסתות דרבנן הוי חזקת הוסת חזקה גמורה, אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, ולכאו' כיון דהא דחוששת לעונה שאחר הוסת הוא משום דא"א שלא תראה לעולם, הי' בדין דתחוש לזה לכו"ע.[[7]](#footnote-8)

**ד**

י] **ורבים** פירשו בזה, דעיקר הא דלדעת רבב"ח היא חוששת לעונה שאחר הוסת, אי"ז משום דלדידי' חזקת הוסת לא אלימא כ"כ, ויש לחוש שתראה ביום העונה, אלא טעם אחר יש בזה.

**והטעם** בזה הוא לפמש"נ בסימן ד' סק"ג מד' הרמב"ן והר"ן, דהא דלרבב"ח אפי' הגיע שעת וסתה מותרת, אף דא"א שלא תראה לעולם, הוא משום דהיא תולה בעונה, עיי"ש.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט הוא דלדעת רבב"ח היא חוששת לעונה שאחר הוסת, שהרי מן הדין הי' לנו לאסרה משום שהגיע שעת וסתה, וכל הא דלא אסרינן לה, הוא משום דתולין שתראה בעונה, וע"כ כשעברה עונתה ה"ה אסורה.[[8]](#footnote-9)

יא] **ונמצא** לפ"ז, דהא דאסרינן לה בעונה שאחר הוסת, אי"ז משום העונה בפנ"ע, אלא עיקר האיסור הוא משום שעבר וסתה, ואך דכל שעדיין לא הגיע יום העונה, ה"ה מותרת משום דתולין בעונה, אך כל שהגיע יום העונה וליכא למיתלי במידי, ה"ה אסורה.

**וזהו** מש"כ הרמב"ן, דהא דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, הוא משום דאין אנו חוששין לוסת, והיינו משום דבאמת אין חוששין לעונה שאחר הוסת בפנ"ע, וכל הא דחיישינן לה הוא מכח הא דאין חוששין לוסת ותולין בעונה.

**ויש** לסייע לזה גם ממש"כ הרמב"ן ע"ד הראב"ד, דנמצא חושש לוסת וחושש לעונות כשאין לה וסת, "אבל לחוש לשניהם כאחד אין לנו", עכ"ל, ומשמע דלדעת הרמב"ן גופי' חוששין לשניהם כאחד, וצ"ב שהרי לדעתו אין חוששין אלא לעונה, - ולפמש"נ באו הדברים בדקדוק, דהרי הא דחוששין לעונה שאחר הוסת, לאו היינו דחיישינן להעונה בפנ"ע, אלא היינו שחוששין להוסת והעונה יחד.

יב] **ולפ"ז** נמצא לדעת הרמב"ן, דכל שבדקה בשעת וסתה ולא ראתה אינה חוששת לעונה שאחר הוסת דכל הא דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, הוא בגונא דהי' לנו לאסרה מכח וסתה, וכל הא דלא אסרינן לה הוא משום דתולין בעונה, וע"כ אם הגיע גם יום עונתה ה"ה אסורה, אך בגונא שבדקה בשעת הוסת ולא ראתה, דאין לנו לאסרה כלל מכח וסתה, וא"צ לתלות בעונה, אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, וכבר כתב לעיקר בס' מקור מים חיים בסימן קפ"ט סקט"ו, עיי"ש.

**ובזה** מתפרש משמעות ד' הרמב"ן והר"ן דלדעת רב הונא אין חוששין לעונה שאחר הוסת, והיינו משום דהא דלדעת רבב"ח חוששין לעונה שאחר הוסת, הוא בצירוף חשש הוסת, וע"כ כ"ז הוא לדעת רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת דתולין בעונה, אך לדעת רב הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה, לא משכח"ל דחוששין לעונה שאחר הוסת, - דממ"נ אם יצא לדרך קודם שעת וסתה ובא מן הדרך אחר שעברו ימי וסתה ועונתה, ה"ה אסורה משום הוסת לחוד, ואם יצא לדרך אחר שעת וסתה שבדקה ומצאה טהורה, ובא מן הדרך אחר ימי עונתה, אין חוששין לעונתה.

**וזהו** גם מש"כ הרמב"ן דלדעת הראב"ד לחוש לשניהם כאחת אין לנו, והיינו משום דלדעתו דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ואין תולין בעונה, לעולם אין חוששין לעונה שאחר הוסת, וכנ"ל.

**ולפ"ז** נמצא, דלפ"מ דחשש הרמב"ן בהלכותיו לדעת הראב"ד, דאם הגיע שעת וסתה אסורה ואין תולין בעונה, לא משכח"ל כלל להך דינא דחוששין לעונה שאחר הוסת, וע"כ לא הביא הרמב"ן לדין זה.

**ה**

יג] **אמנם** כמדומה דזה נסתר ממש"כ הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, ומסתברא נמי שאם הי' הוסת רחוק שאפשר שטבלה והעונה קרובה, תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה ושוב אין לה עונה עכשיו, דכולהו ספיקי נינהו ולקולא, ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה אלא מפני שא"א לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם, לפיכך תולין בעונות וחוששין להן, אבל אם בא לתלות נמי בוסת תולין, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דלעולם אינה חוששת לעונה שאחר הוסת לחודה, וכל הא דהיא חוששת לכך הוא בצירוף חשש הוסת, וע"כ אם בדקה בשעת וסתה ולא ראתה, אינה חוששת לעונה, הרי דבכה"ג דעברו ימי ספירה וטבילה מוסתה, דאין לאסרה כלל משום הוסת, ול"ב לתלותו בעונה, אין מקום כלל לאסרה כלל מכח העונה, - ובד' הרמב"ן מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דהיא מותרת, וגם מה שצידד להתירה, הוא רק מכח דתולין בוסת, דומיא דהא דאם הגיע שעת וסתה מותרת משום דתולין בעונה, אך בלא"ה הוה אסרינן לה מכח העונה.

**ומוכח** מד' הרמב"ן, דהא דחוששין לעונה שאחר הוסת, אי"ז בצירוף הא דהגיע שעת וסתה, אלא חוששין להעונה שאחר הוסת בפנ"ע, דכל הא דאין חוששין לעונה שקודם הוסת, הוא משום דהיא מסולקת דמים עד הוסת, אך אחר הוסת שכבר אינה מסולקת דמים, חוששין לעונה, - ולפ"ז הדין נותן דאף אם בדקה בשעת וסתה ולא ראתה, ה"ה חוששת לעונה שאחר הוסת.

יד] **וגם** בעיקר מש"נ בד' הרמב"ן, דהא דלדעת הראב"ד אין חוששין לעונה שאחר הוסת, הוא משום דלדידי' לעולם אין תולין את הוסת בעונה, וע"כ לא משכח"ל דחוששין לעונה שאחר הוסת, הנה זה נסתר ממש"כ בחי' הר"א, ז"ל, אבל לחוש לשניהם כאחת כגון שהגיע הוסת והגיע העונה אין לנו לחוש, ואם עברו ימים אחר הוסת שיכולה לטבול בהן ולא עברו אחר העונה, חושש שמא בשעת וסתה ראתה וטבלה ואינו חושש שמא בעונה של אחר הוסת ראתה ולא טבלה "כדפרישית", עכ"ל.

**ולמדנו** מדבריו, דמש"כ הרמב"ן דלדעת הראב"ד לחוש לשניהם כאחת אין לנו, היינו משום דממ"נ, אם לא עברו ימי ספירה וטבילה מוסתה, ה"ה אסורה מכח וסתה, וא"צ לאסרה מכח העונה, ואם עברו ימי ספירה וטבילה מוסתה, אינה אסורה מכח העונה, כיון דתולין בוסתה.

**ומבו'** לפ"ז דלעולם אף לדעת הראב"ד הי' בדין שתחוש לעונה שאחר הוסת, וכל הא דאינה חוששת לכך הוא משום דהיא תולה בוסתה, ולפ"ז הי' בדין דאם בדקה בשעת וסתה ולא ראתה, ואח"כ הגיע יום העונה, ה"ה חוששת לעונתה, כיון דליכא למיתלי במידי, ומש"כ הרמב"ן דלחוש לשניהם כאחת אין לנו, הוא משום דהכא קיימינן כשלא הי' בעיר בשעת וסתה, וע"כ לדעת הראב"ד היא אסורה משום וסתה, ול"ב לאסרה משום העונה.

טו] **ולפ"ז** הדר צ"ע בד' הרמב"ן בהלכותיו שהשמיט להך דינא דהיא חוששת לעונה שאחר הוסת, ולכאו' הרי בגונא שבדקה בשעת וסתה ולא ראתה, יש לה לחוש לעונה שאחר הוסת, ומ"ט השמיט הרמב"ן לדין זה.

**ו**

טז] **ושמא** י"ל בזה, דעיקר מש"כ הרמב"ן דאם הי' הוסת רחוק והעונה קרובה תולין בוסת שמא בשעת הוסת ראתה ושוב אין לה עונה, לאו היינו דכיון דתולין שראתה בוסתה, ממילא דאין לה יום עונה, כיון שכבר ראתה קודם לכן, אלא היינו דעיקר הא דאסרינן לה כשעברה עונתה משום דא"א שלא תראה לעולם, היינו דמכח זה יש לנו לקבוע זמן לראייתה, וכל דתולין דזמן ראייתה הוא בשעת וסתה, אין חוששין לעונה.

**ולפ"ז** י"ל, דאף אם בדקה בשעת וסתה ולא ראתה, אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, דכל הא דהיא חוששת לעונה, הוא רק כשאין לה זמן ראי' אחר, אך כל שיש לה זמן אחר לראייתה, הרי דאף אם לא ראתה בו, אינה חוששת לעונה, - וע"כ כל הא דחוששין לעונה שאחר הוסת, הוא רק בגונא דלא ידענו אם ראתה בשעת וסתה, וכל הא דשרינן לה הוא מכח דתולין דאין הוסת זמן ראייתה אלא העונה, ובכה"ג שפיר חוששין לעונה, דא"א להתירה מכח הא דתולין דהוסת הוא זמן ראייתה, דא"כ יש לאסרה משום הוסת.

יז] **ולפ"ז** נמצא, דלעולם לפ"מ שדן הרמב"ן דאם הי' הוסת רחוק והעונה קרובה חוששין לעונה, הי' לנו לחוש לעונה אף לדעת רב הונא דוסתות דאורייתא, - אך לפ"מ דמסיק הרמב"ן דבכה"ג אין חוששין לעונה משום דתולין בוסת, הרי דלפ"ז נמצא דלדעת רב הונא דוסתות דאורייתא, לעולם אין חוששין לעונה שאחר הוסת, כיון דתולין דשעת הוסת הוא זמן ראייתה, ורק לדעת רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת משום דתולין דאין הוסת זמן ראייתה אלא העונה, הוא דחוששין לעונה שאחר הוסת.

**ולפ"ז** הרי דה"נ לפמש"כ הרמב"ן בהלכותיו דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ואין תולין דזמן ראייתה הוא בעונה, לא משכח"ל דחוששין לעונה שאחר הוסת, דלעולם תולין דזמן ראייתה הוא בשעת הוסת, וע"כ אין חוששין לעונה, וזהו שהשמיט הרמב"ן לדין זה, ואכתי צ"ע בזה.

**ז**

יח] **והנה** בעיקר מש"כ הרמב"ן דאם הי' הוסת מרוחק והעונה קרובה תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה, הק' הפרי דעה בסימן קפ"ט בטורי כסף סק"א, דכיון דעיקר הא דשרינן לה ע"י חישוב ימי ספירה וטבילה הוא משום דאין ברור לנו שראתה בשעת וסתה, דאם הי' ברור לנו שראתה בשעת וסתה ל"ה שרינן לה ע"י חישוב ימים דאין ספק מוציא מידי ודאי, א"כ היאך שרינן לה בעונה שאחר הוסת ע"י חישוב ימים משעת הוסת, הרי אם תלינן שראתה בשעת הוסת, אין להתירה ע"י חישוב ימים, וכל הא דשרינן לה ע"י חישוב ימים, הוא משום דשמא לא ראתה בשעת וסתה, ולצד זה שלא ראתה בשעת וסתה, יש לאסרה משום העונה, עיי"ש.

**ובפשוטו** נראה דלק"מ, דהנה בגונא דעברו ימי ספירה וטבילה אף מעונתה, מבו' בד' הרמב"ן דפשיטא דהיא מותרת, והיינו משום דאף כשעבר וסתה ועונתה, אכתי אי"ז אלא ספק ראתה, וספק מוציא מידי ספק, וכ"ה להדיא בחי' הר"א, ז"ל, דהא מ"מ תרי ספיקי נינהו שמא לא ראתה לא בימי וסתה ולא בימי עונתה וכו' ואת"ל ראתה שמא טבלה וכו', עכ"ל, ולפ"ז הרי דכשבאנו להתירה כשהוסת מרוחק והעונה קרובה מכח הא דתולין בוסת, הרי דאף לפ"מ דתולין בוסת אי"ז אלא ספק ראתה, שהרי יתכן שלא ראתה כלל לא בוסתה ולא בעונתה, וע"כ שפיר שרינן לה ע"י חישוב ימי ספירה וטבילה מוסתה, וז"ב.

**אך** לפמש"נ א"צ לזה, שהרי אף אם באמת לא ראתה בוסתה, שפיר מצינו לתלות דזמן ראייתה הוא בשעת וסתה, ותו אין חוששין לעונה, וכמש"נ.

**ח**

יט] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה לקמן ס"ד א' תניא דהיתה למודה להיות רואה יום כ' ושינתה ליום ל' זה וזה אסורין, הגיע יום כ' ולא ראתה מותרת לשמש עד יום ל' וחוששת ליום ל', ומשמע להדיא, דהא דהיא חוששת ליום ל', הוא משום שראתה בו פעם אחת.

**וקשיא** מזה על מש"כ הרמב"ן דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה שאחר הוסת, דא"כ נמצא דאף אם לא ראתה פעם אחת ביום ל', ה"ה אסורה ביום ל' מדין עונה בינונית,[[9]](#footnote-10) ואי"ז במשמעות הברייתא.

**והנה** אמנם למש"כ הגר"ז בדעת הרמב"ן דבעונה בינונית ליכא אלא דין בדיקה, אך לי"ב דין פרישה, ניחא, דע"כ כל הא דהיא אסורה לשמש ביום ל', הוא רק משום שראתה בו פעם אחת, אך לפ"מ דקי"ל דבעונה בינונית איכא דין פרישה, תיקשי דמ"ט אינה אסורה לשמש ביום ל' בלא שראתה בו פעם אחת.

**וביותר** תיקשי בהא דתניא התם דהגיע יום כ' וראתה הותר יום ל' ונאסר יום כ', ולמש"כ הרמב"ן שם דאיירי בוסת הפלגה תיקשי דמ"ט הותר יום ל' ולא תחוש לו מדין עונה בינונית.

כ] **ומוכח** מזה כמש"נ, דכל שיש לה וסת קבוע ובדקה בשעת וסתה ומצאה טהורה, אינה חוששת ליום העונה, וע"כ אם הגיע יום כ' ולא ראתה, אינה חוששת ליום ל', אלא משום שראתה בו פעם אחת, וע"כ נמי כל שנעקר יום ל', אינה חוששת לו מדין עונה בינונית.[[10]](#footnote-11)

1. ויש ללמוד כן גם ממש"כ בתוה"ב שם דכל שיש לה וסת המורכב לימים ולקפיצות המובלע בתוך ימי עונתה, ולא קפצה ולא ראתה, ה"ה חוששת לעונתה, והרי דבוסת הימים, אינה חוששת לעונתה אף אם עבר הוסת ולא ראתה, ושאני וסת המורכב לימים ולקפיצות, משום דאמרינן דהאורח הבא מעצמו בא בעונה בינונית, וכמש"כ הרשב"א שם.

   אך שמא יש לדחות, דאף אם בוסת הימים כל שעבר הוסת ולא ראתה ה"ה חוששת לעונתה, כ"ז הוא משום שלא ראתה ביום וסתה, וה"ז מספקינו שמא תראה כרוב הנשים בעונתה, ומשא"כ בוסת הקפיצות המורכב, דכל שלא קפצה ולא ראתה, ליכא בזה ריעותא בוסתה, דהא דלא ראתה, הוא משום דלא קפצה, ובזה הוצרך הרשב"א להשמיענו דמ"מ היא חוששת לעונתה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך באמת לדעת הט"ז גופי' שם סקי"ז דס"ל דראי' שבאמצע אין מפסקת מנין ימי ההפלגה, יש מקום לדחות דדבריו בסק"א הם בשראתה ביום הוסת, ורק בכה"ג הוא דאינה חוששת לעונה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע שלא הביאו לד' הרשב"א המפורשים דאינה חוששת אף לעונה שאחר וסתה, וזה כד' המהרש"ל והט"ז, - ועי' עוד בלחם סימן קפ"ט סק"ג ובשמלה שם סק"ב שכתב דדעת הרמב"ן דבכה"ג היא חוששת לעונה ודעת הרשב"א דאינה חוששת. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן פירש גם הפרד"ר ע"ד הט"ז שם, ועי' גם בדבריו במקש"ז סוסקל"א שכתב דהט"ז לא ס"ל כהמהרש"ל דאין חוששין לעונה שאחר הוסת, ועי' גם בדבריו בשפ"ח סוסק"ל וסקע"ג שנקט לעיקר דחוששין לעונה שאחר הוסת. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם אי נימא בדעת הרמב"ן דיום העונה הוא יום ל"א, ניחא, וכמש"כ הפרד"ר שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם אי נימא בדעת הרמב"ן כמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ט סק"א בדעתו דליכא דין פרישה ביום עונה בינונית, וליכא אלא חובת בדיקה, ונת' בזה בסימן א', וכן אי נימא כמש"נ בסו"ס ב' דדינא דעונה בינונית הוא רק בבא מן הדרך, ניחא, דע"כ הוא דאינה חוששת ליום ל'. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך י"ל בזה, דלמ"ד דחזקת הוסת הויא חזקה גמורה, אין מקום כלל לחשש עונה בינונית, וע"כ הגם דא"א שלא תראה לעולם, מ"מ אין טעם לחשוש לעונה בינונית, והיינו דכי היכי דאם עברה עונתה אינה חוששת לכלום אף דא"א שלא תראה לעולם, ה"נ אם חזקת הוסת הויא חזקה גמורה אינה חוששת לעונה, הגם דא"א שלא תראה לעולם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומש"כ הר"ן דהא דחוששין לעונה שאחר הוסת הוא משום דא"א שלא תראה לעולם, נראה דהיינו, דאלמלי ה"ט דא"א שלא תראה לעולם, הוה מפרשינן דהא דאין חוששין לוסתה, אי"ז משום דתולין בעונה, אלא הוא משום דחזקת הוסת אינה חזקה גמורה כ"כ, וע"כ גם ל"ה לנו לחוש לעונה שאחר הוסת, וע"ז הוא שכתב הר"ן דכיון דא"א שלא תראה לעולם, הרי דכל הא דאין חוששין לוסתה הוא משום דתולין בעונה, וע"כ אם עברה עונתה ה"ה אסורה. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דלמש"כ הרמב"ן שם דאיירי בוסת הפלגה, הרי יום ל' הוא יום העונה, וגם לדעת רש"י שם דאיירי בוסת החודש, הרי דאם איירי בחודש חסר הוי יום ל' יום העונה, ואם איירי בחודש חסר, הרי תיקשי טפי, דמ"ט היא מותרת עד יום ל', ואינה אסורה ביום כ"ט מדין עונה בינונית. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז יש להוכיח גם מהא דתניא התם דהיתה למודה להיות רואה ביום ט"ו ושינתה ליום ט"ז זה וזה אסורין, שינתה ליום י"ז הותר ט"ז ונאסר ט"ו וי"ז, ועי' בפרד"ר בסימן קפ"ט סוסק"ל שהק' מהתם בין לדעת הסוברים דיום העונה הוא יום ל' ובין לדעת הסוברים דיום העונה הוא יום ל"א, וכתב להוכיח מהתם דיום העונה הוא יום החודש, ולכאו' מוכח מזה דכל שבדקה בשעת וסתה ולא ראתה, אינה חוששת לעונה שאחר הוסת, או דליכא בעונה בינונית כלל דין פרישה. [↑](#footnote-ref-11)