שיעורי תערובת פו-פח קי ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – פו - פח

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ט

**דיני ספק ספיקא**

## חתיכת ספק שנתערבה ונפל אחד מהתערובת לתבשיל

**[אות י]** כתב האגור כזית ספק חלב שנתערב בין ב' שעורי כזית של היתר ואינו ניכר, ואח"כ נפל אחד מאלו לתוך קדרה של בשר ואין בקדרה שיעור לבטל כזית שנפל (משמע אף על פי שאין שיעור לבטל גם מן התורה כגון שאין בקדרה רוב או שנפל לקדרה שאינו מינו) מותר מטעם ס"ס, שמא הכזית הראשון שנתערב היה שומן ואת"ל היה חלב שמא לא זו שנפלה לקדרה, וזה הספק הראשון מדרבנן דמדאורייתא חד בתרי בטיל עכ"ל. ודברי האגור צריכים ביאור, דלכאו' אף קודם שנתערב יש להתיר את החתיכה שפירשה מהתערובת, משום ס"ס, שמא אינו איסור ואפילו אם הוא איסור שמא מה שפירש הוא ההיתר, ואם אין זה ס"ס המועיל מה מהני זה שנפל אח"כ לתערובת. וזה כוונת הש"ך בקושייתו על האגור. וביאר הש"ך שכל זמן שהחתיכה היתה בתערובת הייתה אסורה, ולכך אף כשפירשה חתיכה אחת אין להתיר אותה, שגוזרים שמא יקח מהקבוע, משא"כ לאחר שנפל לתערובת בזה אין לאסור שלא שייך לגזור שמא יקח מהקבוע.

**אולם** היד יהודה (ס"ק יז) פליג על הש"ך, דממה נפשך אם פירשה החתיכה בפנינו החתיכה אסורה אף בלא הגזירה, שהרי אין לזה דין כל דפריש, וא"כ מה מועיל מה שנפלה החתיכה אח"כ לקדירה, ואם מיירי בפירש שלא בפנינו הרי הוא מחלו' בכל פירש ממילא אם אסור או לא, ולדעת האוסרים גם כאן החתיכה אסורה, וא"כ אף בנפלה לתערובת יש לה לאסור את כל התערובת, ולדעות שפירש ממילא שרי גם כאן יש להתיר את החתיכה, והיא מותרת בפני עצמה אף אם לא נפלה לקדירה.

והנה הש"ך כתב לבאר בדברי האגור דמיירי שהחתיכה שפירשה נפלה לקדירה שאין בה כדי לבטל את החתיכה אפילו מה"ת [וכמו שהוסיף הש"ך על דברי האגור בסוגריים], אולם היד יהודה מחמת קושייתו כתב לבאר כוונת האגור דמיירי שהחתיכה נפלה לקדירה שמה"ת יש בה שיעור כדי לבטל, כגון במין במינו ויש רוב כנגד החתיכה, ולכך יש להתיר כיון שמה"ת בטילה החתיכה רק שחכמים הצריכו ששים ובזה שיש ס"ס יש להקל. מיהו לבסוף מסיק היד יהודה שאין להקל אף בזה, דאע"פ שבתערובת שניה שאינה בטילה מחמת שדבר חשוב אינו בטל קיי"ל לעיל (אות ח) להקל בספק איסור, כ"ז דוקא בחומרת דבר חשוב אבל אם אינו בטל מחמת הגזירה שגזרו אטו אינו בן יומו שהיא גזירה חמורה לא היקל להחשיבו כס"ס ועיי"ש שלעניין ערלה במאתיים דעתו לסמוך דהוי ס"ס ורק לגזירה מב"מ אטו מבשא"מ דעתו להחמיר.

## שם אחד

**[אות יא]** הנה בכתובות (ט.) על מה שאמרו בגמרא שהאומר פתח פתוח מצאתי אם קיבל אביה קידושין בג' שנים יום אחד אסורה, הקשו התוס' (שם ד"ה ואי בעית אימא) הא ס"ס הוא ספק נבעלה באונס ספק ברצון ואף אם נבעלה ברצון שמא נבעלה בזמן שהייתה קטנה, וקטנה שנבעלה אינה נאסרת משום דפיתוי קטנה אונס הוא. ותירצו התוספות דשם אונס חד הוא.

## כמה ספיקות שאין בהם חסרון של שם אחד

## א. כשהספק הראשון מתיר יותר

**ובתרומת** הדשן (סי' קכט וסי' קל) שאלו גבי עז חולבת שילדה שני שעירים ואין ידוע מי ילדה ראשון והשתא הוי ס"ס שכל בהמה חולבת יש ספק שמא ילדה כבר [והוא מחלוקת תנאים בבכורות כ:] ואפילו אם עדיין לא ילדה כל שעיר יש להתיר שמא לא הוא יצא ראשון. והשואל רצה לומר שאין זה ס"ס כיון שהוא ספק אחד אם ילדה העז קודם לאותו שעיר שאנו דנים עליו או לא, ודמי לשם אונס חד הוא. והשיב לו המהרא"י שאין הספיקות שווים שהספק הראשון מתיר יותר שאם כבר ילדה העז קודם לכן הרי שני השעירים מותרים שאין אחד מהם בכור, אבל הספק השני אינו בא להתיר אלא שעיר אחד נמצא שאין הספיקות שווים וזה לא נחשב שם אחד.

**ויל"ד** בזה דלכאורה הספק השני הוי כמו ספק בתערובת שהרי מחמת שיש כאן שני שעירים ואינו יודע מי מהם נולד ראשון לכך יש ספק והוי כמו ספק בתערובת. אלא שאין זה נכון שכיון שאנו באים לדון על שעיר אחד מהם הנידון הוא אם כבר ילדה העז קודם לכן או לא ואין זה ספק מחמת התערובת.

**ואח"כ** כתב המהרא"י שאף שאם תלד העז שני שעירים אחד זכר ואחד נקיבה ג"כ הוי ס"ס ואינו שם אחד וצ"ב שכיון שביאר המהרא"י שאינו שם אחד מחמת שהספק הראשון מתיר יותר א"כ בילדה נקיבה הרי שני הספיקות באים להתיר רק שעיר אחד ואמאי אינו שם אחד. וכתב הש"ך לחדש דס"ל להמהרא"י שאף נקיבה יש לה שם בכור, ולכך חשיב שאין הספיקות שווים כיון שאם כבר ילדה העז קודם לכן אפילו אם תלד עכשיו העז נקיבה לא יהא לה שם בכור.

## ב. כשיש ספק אחד שׁמא אין ריעותא כלל

**אמנם** הוא חידוש גדול, והחוו"ד באמת לא ניח"ל בדברי הש"ך וכתב לבאר שכל מקום שהספק הראשון הוא שאין כלל ריעותא אין זה שם אחד, שלהצד הראשון אין כלל מקום להתחיל להסתפק, ואף להצד שיש ספק עדיין יש כאן צד להתיר, וזה כוונת מהרא"י שלהצד שכבר ילדה העז קודם לכן אין כלל סיבה להסתפק, ולכך נחשב שיש כאן שני ספיקות.

**ועפ"י** יסוד זה יש לבאר מה שמצאנו בתשובת הרא"ש (כלל ב סי' א, מובא בטור יו"ד סי' רצג) שכתב להתיר גידולין שיש ספק אם הם חדש או לא, משום שהוא ס"ס שמא הוא משנה שעברה ואפילו אם הוא משנה זו שמא אינו חדש, ואף שלכאורה הכל שם אחד אם הוא גידול חדש או לא, מ"מ פסק הרא"ש להתיר, וכן פסק הרמ"א (סי' רצג סעי' ג). והטעם לזה משום שלהצד שהוא משנה שעברה לא מתחיל הספק כלל ולכך חשיב ס"ס.

**וכן** מצאנו לגבי אריה שנכנס לעדר שכתבו הראשונים דהוי ס"ס שמא לא בא כלל לעדר ואפילו בא לעדר שמא לא דרס והיינו גם כן מאותו טעם שלהצד שהאריה לא נכנס כלל לעדר לא מתחיל הספק.

**ג. בשני ספיקות שאינם בבת אחת**

**והיד** יהודה (ס"ק יח) כתב לבאר ביאור אחר שכל מה שכתבו התוספות ששם אונס חד הוא ואין להתיר ס"ס משם אחד זה דוקא בספיקות הבאים בבת אחת אבל בספיקות בזה אחר זה ליכא חסרון בזה שהם שם אחד וגם לדבריו יתבארו כל הני ספיקות שמצאנו בראשונים שנחשבים ס"ס אף שהם שם אחד משום שאין הספיקות בבת אחת משא"כ במה שכתבו התוספות דשם אונס חד הוא שהספק הוא מתי נבעלה זה נחשב ספק בבת אחת ואינו ס"ס.

**[אות יב]** וכתב הש"ך שלפי ביאורו שכל שהספק הראשון מתיר יותר ליכא חסרון של שם אחד, יבואר מה שכתבו התוס' (ע"ז לח: ד"ה אי) לבאר הדין שסתם כלים אינם בני יומן שהוא משום ספק ספיקא, ספק שמא אינו בן יומו, ואפילו אם הוא בן יומו שמא נשתמשו בו בדבר שהוא פוגם בעין או שאין נותן טעם. ולכאורה קשה שהרי שם אחד הוא, שהכל משום שנותן טעם לפגם. ואם נאמר שכל שהספק הראשון מתיר יותר הוי ס"ס, לא קשה, שהרי הספק שמא אינו בן יומו מתיר את כל הדברים, אבל הצד שמא נשתמשו בו בדבר הפוגם אינו מתיר כל דבר, שלא כל תבשיל נפגם בתבשיל זה. וכתב היד יהודה (אות יט) שלדברי החוו"ד שכתב עוד כלל, שכל שיש צד שאין ריעותא כלל חשיב ס"ס אף שהוא שם אחד [כמשנ"ת], יש לבאר גם לעניין סתם כלים אינם בני יומן, שלפי הספק הראשון שמא אינו בן יומו לא מתחיל ריעותא כלל [וכ"כ לבאר עפי"ז לגבי תשו' הרא"ש באיסור חדש שבשנה הקודמת נחשב דליכא ריעותא]. אמנם אינו מובן אמאי אין ריעותא, שהרי יש כאן כלי לפנינו שאפשר שהשתמשו בו איסור, וזה ריעותא גמורה, רק שאפשר שכבר נפגם הטעם ולמה נחשב שלא מתחיל ריעותא כלל [וכמו"כ צ"ע מה שכתב לגבי איסור חדש דלא חשיב ריעותא אםהיה של שנה שעברה]. וכן דעת החוו"ד שזה לא מיקרי שיש ספק אחד שאין ריעותא כלל שהרי טרח ליישב הקושיא באופ"א כמו שיבואר להלן.

## ד. בשני ספיקות שמטעם רוב

**והנה** בחוו"ד כתב עוד לבאר, מה שמצאנו בתשובת רא"ש להתיר בספק חדש [הובא לעיל] וקשה שהרי שם אחד הוא, וכתב החוו"ד שיש ספק ספיקא שהוא מטעם רוב, ובזה אין חסרון אם הוא משם אחד כיון שעכ"פ יש כאן רוב, וביאר שכל דבר ההווה ורגיל ואינו במקרה שייך לומר שהוא מטעם רוב, וכגון מה שמצאנו שרוב נשים אינם יולדות זכרים משום שכל היולדות מחצה זכרים ומחצה נקבות ומיעוט מפילות, נמצא שרוב לידות אינם זכרים בר קיימא, וכמו"כ הספק ספיקא לגבי חדש היינו שכיון שאפשר שאינו משנה זו, ואפילו אם זה משנה זו שמא השריש קודם העומר א"כ נמצא שרובן אין בהם משום חדש. אבל דבר הבא בדרך מקרה אינו מטעם רוב שהמקרה נופל לפי ההזדמנות לפעמים כך ולפעמים כך, ולכך צריך לבא לדין ס"ס ויש בזה חסרון של שם אחד.

**ומכח** זה כתב החוו"ד שיש לבאר גם את הדין שסתם כלים אינם בני יומן, שבזה ג"כ שייך לדון שרוב הכלים בעולם נותנים טעם לפגם והולכים בזה אחר הרוב, שהרבה כלים לא נתבשלו היום וגם מאילו שנתבשלו היום חלקם פוגמים.

**אבל** היד יהודה (אות יט) כתב לחלוק על זה, דס"ל שכל ס"ס הוא מטעם רוב, שכיון שיש רוב צדדים להתיר אין חוששים שיזדמן בדרך שנאסר, וא"כ אין חילוק ובכל ס"ס יש פסול של שם אחד.

## אם ס"ס הוא מטעם רוב או דין בפני עצמו

**והמקור** לומר שס"ס מטעם רוב, הוא ממה שמצאנו בשו"ת הרשב"א (סי' תא) שכתב שס"ס מהני נגד חזקה, כיון שס"ס הוי כרוב ורובא וחזקה רובא עדיף. אמנם ברשב"א שם כתב שס"ס כרוב ואפשר שאלים יותר מרוב, וא"כ לכאורה מבואר דאדרבה ס"ס אינו מדין רוב, שאם הוא מדין רוב מה שייך לומר שיהא ס"ס אלים יותר מרוב.

**ושיטת** הגרש"ש (שערי יושר ש"א פרק יט) שס"ס אינו מדין רוב אלא שכל ספק איסור יש להחמיר [ואפשר שהוא מסברא שאם אינו יודע אם מותר או אסור ודאי צריך לחשוש לאיסור שיש לאדם להיזהר שלא יפגע באיסור תורה, עיי"ש בשערי יושר], ובספק ספיקא מותר כיון שיש ספק אם צריך להסתפק, ואין דין לחשוש לספק שמא צריך להסתפק, עיי"ש שביאר כן בדברי הפנ"י בכתובות.

## ספק ספיקא כשאין הספיקות שקולים

**והנה** יש נפק"מ גדולה אם ס"ס מטעם רוב או לא, שכבר הקשה הפני יהושע (כתובות ט.) שבתוספות בכתובות (שם ד"ה אי בעית אימא) מוכח שס"ס אינו מועיל אלא אם כן שני הספיקות שקולים, דהקשו התוס' למה התירו את האשה שמצא לה פתח פתוח מכח ס"ס, והרי ספק ברצון ספק באונס אינו ספק שהרי רוב בעילות ברצון, ותירצו התוס' שאינו רוב גמור אלא מדרבנן. והקשה הפנ"י אם ס"ס מטעם רוב, א"כ כיון שיש ספק אחד [ספק תחתיו ספק אינו תחתיו] כבר הוי מחצה על מחצה, ושוב אין צריך שיהיה הספק השני שקול שאף אם רק מיעוט הם באונס, מ"מ כבר יש רוב נשים מותרות [וכן מבואר עוד שם בתוס' ט: ד"ה אי].

**וכבר** נחלקו בזה הט"ז והנקודות הכסף בסי' פד, שכתב הט"ז (שם ס"ק יז) במעשה שהיה שאפו כל העיר לחמים מקמח שקנו ממקום אחד, ואח"כ מצאו שהיה שם תולעים [מילבי"ן], וכתב הט"ז להתיר משום ס"ס, שמא בשעה שקנו את הקמח לא היה עדיין המילבי"ן, ואפילו אם היו כבר, שמא נימוחו בתנור. וכתב הט"ז שאף שהוא ספק רחוק לומר שהמילבי"ן נוצרו בזמן מועט, מ"מ הוי ס"ס. ובנקוה"כ שם פליג שאין אומרים בזה ס"ס, כיון שספק הרגיל הוא [היינו שצד אחד שבספק הוא הצד הפשוט] ולאו שמיה ספק. ומבואר שדעת הש"ך שאין אומרים ס"ס כשאין שני הספיקות שקולים, וא"כ זה ראיה שס"ס אינו מטעם רוב. וכן דעת הש"ש (ש"א פי"ח) שהאריך להוכיח שצריך שיהיו שני הספיקות שקולים ובלא זה אינו ס"ס, שס"ס אינו מטעם רוב [אבל ספיקות שבטבע באמת הם מטעם רוב, כגון לגבי מה שמצאנו שרוב נשים אינם יולדות זכר שהוא מטעם רוב, ולכך מצרפים מיעוט שמפילות למחצה שיולדות נקיבות, אף שהספק שמא מפילות אינו שקול].

## הדעות שאין כלל חסרון בס"ס משם אחד

**והיד** יהודה מחמת דס"ל שס"ס מטעם רוב כתב שכל דין זה שבשם אחד אין אומרים ס"ס קשה, שהרי מ"מ יש שני צדדים להתיר, ומאי איכפ"ל שהם משם אחד. וכתב שגם הרמב"ם אינו סובר כל דין זה, וכוונתו למה שפסק הרמב"ם (איסורי ביאה פ"ג ה"ב) שקטנה אשת איש שנבעלה נאסרה על בעלה, והקשה הראב"ד שהרי פיתוי קטנה אונס הוא, ובמ"מ שם ביאר שהרמב"ם הוקשה לו קושיית התוס' למה אין לומר ס"ס בקידשה אביה פחותה מבת ג', שמא נבעלה כשהיא קטנה, ומזה הוכיח שקטנה שנבעלה נאסרת על בעלה [ומה שאמרו פיתוי קטנה אונס הוא אין זה אלא בדרך דחיה עי' במ"מ שם], ומבואר שדעת הרמב"ם שאין חסרון בזה ששם אונס חד הוא.

**אמנם** כתב בתורת השלמים שדעת הרמב"ם יחידאה, ושאר כל הראשונים סוברים שס"ס משם אחד אינו ס"ס.

**ועי'** ביאוה"ל [ריש סי' רסא] שכתב לעניין בין השמשות שהוא ס"ס משם אחד, והנה לדברי החוו"ד שכל שאין ריעותא אין חסרון של שם אחד, שם י"ל דחשיב שיש ריעותא, אבל לדברי היד"י היה מקום לדון שאין שם חסרון של שם אחד עיי"ש ודוק.

## ס"ס המתהפך

**[אות יג]** כתב הש"ך בשם האגור ס"ס שלא תוכל להפכו לא הוה ס"ס, והביא דוגמא לזה בשחט ומצא סכין פגומה, דנימא ס"ס שמא נפגם רק במפרקת והיינו לאחר השחיטה, ואת"ל נפגם קודם לכן שמא נפגם במיעוט בתרא. וזה אין הספק מתהפך, שאם נתחיל להסתפק שמא במיעוט בתרא ושמא במיעוט קמא, אי אפשר שוב לומר דאף אם הוא במיעוט קמא שמא במפרקת, שאם נפגם הסכין במיעוט קמא הרי כבר נבילה היא, וגם א"א לומר את"ל במיעוט בתרא שמא במפרקת, שהרי להצד שהוא במיעוט בתרא אינה נבילה, ואין שום חילוק אם נפגם במיעוט בתרא או במפרקת. ובעיקר ספיקו של האגור כתב הש"ך שאי"ז מובן מה הספק ספיקא, שהרי ודאי הכל ספק אחד הוא, שיש לומר שהסכין נפגם כבר בעור וא"כ יש כאן ספק אחד, שאם נפגם בעור או בקנה או בתחילת הושט כ"ז אוסר, ואם נפגם במיעוט בתרא או במפרקת שרי א"כ אין כאן רוב דברים להקל.

**אכן** לעיקר דינו של האגור שאין אומרים ס"ס המתהפך, הביא הש"ך כן גם מהרמ"ע מפאנו, שכתב לגבי עצם שנשברה ויש ספק אם נשברה קודם שחיטה או לאחר שחיטה, ואפילו אם נשברה קודם שחיטה שמא לא יצאה העצם לחוץ, וכתב הרמ"ע מפאנו שאי"ז ס"ס כיון שאינו מתהפך. וביאר הש"ך שלאחר שחיטה אין משמעות ליציאת העצם, ועל כרחך להצד שיצאה העצם לחוץ היינו קודם שחיטה [ולכאורה היה אפשר לבאר דברי הרמ"ע מפאנו קצת בדרך אחרת, שא"א להסתפק אם יצא לחוץ לאחר שחיטה, שהרי עכשיו העצם בחוץ וא"כ ודאי אחר שחיטה העצם בחוץ, ולא שייך להסתפק בזה, ורק קודם שחיטה שייך הספק אם יצא לחוץ ודוק].

## ס"ס שאינו מתהפך כשצריך להתחיל הספק מהצד שיש בו ס"ס

**מיהו** כתב הש"ך שכל זה דוקא כששני הספיקות בגוף אחד, לכך צריך שיהיה ס"ס המתהפך [שהרי אפשר להתחיל הספק בצד שאינו מתהפך ושוב לא יהא ס"ס], אבל בספק שלצד אחד לא יהא ריעותא כלל אין חסרון בזה שאינו מתהפך, ודוגמא לזה כתב גבי הספק אם נכנס ארי לדיר או לא ואפילו אם נכנס שמא לא דרס, שהוא ס"ס, ואף שאינו מתהפך שהרי להצד שלא נכנס הארי לדיר אין מקום להמשיך להסתפק, מ"מ בזה ודאי בתחילה יש להסתפק אם נכנס הארי, שבלא זה אין ריעותא כלל ולכך נחשב ס"ס [שהרי אחר שאנו מתחילים להסתפק אם נכנס ארי לדיר שוב יש כאן עוד ספק אם דרס או לא].

**והנה** בט"ז סי' מט (סק"ה) כתב לגבי טריפות שמבואר שאם ניקב עור החיצון אסור כיון שחוששים שמא ניקבו אברים הפנימיים, וכתב השו"ע (סי' מט ס"ד) שדוקא אם ניקב מחמת קוץ, אבל אם אין יודעים אם הנקב מחמת קוץ או מחמת חולי תולין להקל, ובבית יוסף מבואר הטעם דאמרינן ס"ס שמא מחמת חולי ואפילו אם מחמת קוץ שמא לא ניקבו אברים הפנימיים. והט"ז (שם) חולק על הב"י, וכתב שאין להתיר מחמת ס"ס זה כיון שאינו מתהפך, שאם נתחיל להסתפק אם ניקב או לא שוב א"א לומר את"ל לומר ניקב שיהא מקום להתיר, שהרי אם ניקב אבר פנימי הוי טריפה. ובנקודות הכסף שם כתב שלפי מה שנתבאר בש"ך כללי ס"ס אין בזה חסרון שאינו מתהפך, והיינו כמו שנתבאר כאן, דגם התם אם הנקב הוא מחמת חולי א"כ לא התחיל ריעותא כלל, ולכך יש להתחיל קודם להסתפק אם מחמת חולי או מחמת קוץ, וליכא חסרון בזה שאין הס"ס מתהפך.

**ובפרי** מגדים תמה שא"כ גם בנידון של הרמ"ע מפאנו יהיה צריך להתחיל הספק שמא אחר שחיטה, שהרי אם יצא העצם לחוץ ליכא ריעותא כלל, ואמאי בזה סובר הש"ך שיש חסרון משום ס"ס המהפך. וכתב הפמ"ג שבספק בשני מקומות או בשני גופים באמת יש להתחיל מהספק שמא אין כאן ריעותא, אבל בשני זמנים כמו בעצם שאין ידוע באיזה זמן יצאה לחוץ יש חסרון של ס"ס המתהפך. ובניקב העור צ"ל שהוא כמו שני מקומות, שיש ספק על העור וספק על האברים הפנימיים, אמנם באחרונים לא הבינו חילוק זה. וביותר שלענין חדש אמרינן ס"ס ספק משנה שעברה ואפילו אם התבואה משנה זו שמא השריש קודם לעומר חזינן שאומרים ס"ס [אע"פ שההבדל רק בזמנים], כל שצריך להתחיל הספק מצד אחד.

## הדעות שאין חסרון בס"ס המתהפך

**והפר"ח** (אות יג) האריך להוכיח שאין כלל חסרון בס"ס שאינו מתהפך, והביא ראיה מהרבה מקומות בש"ס שאע"פ שאי"ז ס"ס המהפך חשיב ס"ס. ודוגמא לזה בשליא שיש ספק שמא יצאה רק מקצתה (ב"ק יא.), שאם נאמר לחוש שמא יצאה רובא א"א לחזור ולהסתפק אם לא יצאה כלל.

**ונמצא** שכלל זה שכתב הש"ך צ"ב, חדא מחמת הקושיא מדברי הרמ"ע מפאנו, ועוד צ"ב שכיון שיש כלל שכל שמוכרח להתחיל מצד אחד כו"ע מודו דהוה ס"ס, א"כ כל ס"ס שאינו מתהפך מוכרח הוא להתחיל מצד אחד, שאל"כ לא יהא ס"ס. והפר"ח הקשה עוד שס"ס הוא מדין רוב, וא"כ מה איכפ"ל שאינו מתהפך והא מ"מ יש כאן רוב צדדים להתיר.

## ס"ס להחמיר באיסור דרבנן, ומה יהא הדין בס"ס שאינו מתהפך

**וכתב** הפמ"ג להסתפק במקום שיהיה ספק ספיקא לחומרא שדינו להחמיר גם בדרבנן, אם במקום שאין הספיקות מתהפכים אם יהיה לחומרא. אמנם בעיקר דבריו שפשוט ליה שבס"ס לחומרא אף בדרבנן צריך להחמיר, השערי יושר (שער הספיקות פרק יט אות יא) חולק, ודעתו שבדרבנן אף בס"ס לחומרא אי"צ להחמיר, והיינו כשיטתו שנתבאר לעיל שסובר שדין ס"ס אינו מטעם רוב, אלא הוא מחמת שיש דין לחשוש לספק דאורייתא, אין דין לחשוש שמא יש כאן ספק דאורייתא, וא"כ אין טעם להחמיר בס"ס לחומרא, אבל הפמ"ג דעתו שס"ס הוא משום רוב צדדים ולכך ס"ל להחמיר וכן דעת הפני יהושע (כתובות ט. ד"ה לא) שס"ס לחומרא מהני נגד חזקת היתר, וכן דעת היד"י כמשנ"ת. ומ"מ כתב שרק במקום שאיכא רוב צדדים לאסור בזה אמרינן להחמיר אף באיסור דרבנן, אבל אם יש תרי ספיקות לחומרא אחד בגוף ואחד בדין [היינו כשיש מחלוקת להלכה אם מותר או אסור], בזה אין רוב צדדים להחמיר וספיקו לקולא באיסור דרבנן. וטעמו שחז"ל בספיקו תופסין להקל א"כ אין כאן רוב צדדים להחמיר [עי"ש אות כא].

.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**●**