דינא דגרמי להרמב_ן עם הערות
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / חבורות

קונטרס דינא דגרמי

אמר משה בר נחמן ז"ל: פן יחשדני שומע בהזכירי מקצת דברים שלא בשם אומרן. כעוסק בהן שלא לשמן. אני מנצל את עצמי כי לא כיוונתי לסתמן ולהעלימן. שמן הידוע שדברי דברי רבותי ואנא דמאן ואורייתי דמאן. ודבריהם בפי כדבש למתוק וכמן. ואף כאשר לבי מגמגמן. ידעתי כי נמקן עמן. אבל יש אשר קולמוס הראשונים סתמן. ועתה נעלם טעמן מעיני תלמידי הזמן. וחכמי' הצרפתים אספו רובן אל עמן. הם המורים הם המלמדים הם המגלים לנו נטמן. ואף גם זאת יש צריכות עוד נגר והולם להלמן. ומעשה ידי אומן. והצריכות לפי דעתי אל אמן. אספתי אותן כפי יכולתי אל מקומן. ויש לנו בזה תועלת להועיל תועלת גדולה או קטנה כי אם לא יהיה בדברינו רק השנות הדברים לא הפסדנו טרחינו ועמלנו אצל היודע ועד הנאמן. אולי יישר בעיניו וימצא בהם דבר נכון או מזומן. כי טוב ומטיב הוא ורחמן יזכנו ברוב רחמיו לספק צרכן ולהשלימן. וישים חלקנו עם העוסקים במצותיו ובתורתו לשמן. אמן ואמן:

א. גרסינן בפרק הגוזל עצים (ק' א') ריש לקיש אחוי דינרא לר' אלעזר [נ"א אלעא] אמר ליה שפירא הוא א"ל חזי דעלך קא סמיכנא אמר ר' אלעזר וכי סמכת עלאי מאי למימרא דאי משתכחא בישא בעינא [לאיחלופי] לך והא את הוא דאמרת ר' מאיר היא דדאין דינא דגרמי מאי לאו ר"מ ולא סבירא לן כותיה אמר ליה לא רבי מאיר וסבירא לן כותיה, ואסיקנא הא ר"מ מחיצת הכרם שנפרצה אומרין לו גדור נתיאש הימנה ולא גדרה ה"ז קדש וחייב באחריותו, יש מי שסובר דהא מתני' היא, ור' מאיר היא משום דקיימא לן סתם מתני' ר' מאיר, והגיהו במקצת הספרים דתנן, ולא היא ברייתא היא דמתניא בתוספתא דכלאים (פ"ג ה"ד), ומשום הכי אמרינן דר' מאיר קתני לה משום דאיפליגו בה במתני' במסכת כלאים פרק ז' דתנן במסכך גפנו ע"ג תבואתו של חברו ה"ז קדש וחייב באחריותו ור' יוסי ור' שמעון אומרים אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וסתם מתני' ודאי ר"מ, והשתא קאמר ריש לקיש מאן שמעת ליה דאמר גבי כלאים אדם אוסר דבר שאינו שלו ר' מאיר, וקתני חייב באחריותו.

ב. ואיכא דקשיא ליה ר' יוסי ור' שמעון נמי דייני דינא דגרמי דהא אמרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, הא אי אדם אוסר דבר שאינו שלו מחייב באחריותו והא גרמא הוא, וכי תימא שאני הכא דהא מסכך בידים, הא מעיקרא קס"ד דר' מאיר דמסכך הוא דדאין דינא דגרמי,

ג. ולאו קושיא היא חדא דכיון דאמרי ר' יוסי ור' שמעון דלא מיתסר כלל תו לא איצטריכו לאיפלוגי אי מחייב אי לא, ולאו אורחא דתנאי למימר אם תמצי לומר אוסר פטור, ואדרבה אי דייני דינא דגרמי הוה להו למימר פטור לפי שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ולא קתני הכי, ועוד דההוא טעמא דאקשינן בגמ' שאני התם דבידים קא עביד, [[1]](#footnote-1)טעמא רבה הוא, ודילמא אי הוה סליק ליה דר' מאיר דמסכך הוא דקא דאין דינא דגרמי הוה מקשי ליה אפילו ר' יוסי ור' שמעון נמי.

ד. תו איכא למידק אמאי לא אוכח דר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי מדתנן (קט"ז ב') אם מחמת הגזלן חייב להעמיד לו שדה וקיימא לן דאחוי אחויי ומשום דינא דגרמי מחייב, ומסור דעלמא נמי משום הכי מחייבינן ליה בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א' ב'), ולא מצית למימר דילמא הוה דחי ליה שאני התם דמגזל גזלה ואחייב ליה בהשבה, דסיפא בדאחוי ולא גזל מידי היא וכן פרש"י ז"ל, ועוד דהא קרקע היא ואינה נגזלת, ומינה גמיר נמי רב נחמן למסור דעלמא ואף על גב דלא גזל איהו מידי כדאיתא התם, ואיכא למימר אי מההיא מתניתין שמעת מינה דדיינינן דינא דגרמי, אבל מנא ליה לריש לקיש דר' מאיר היא ורבנן פליגי עליה דילמא דברי הכל היא, ואף על גב דקיי"ל סתם מתני' ר"מ היא, לא לאפוקי מדברי הכל קאמרינן ואדרבה כולהו דברי הכל נינהו,

ה. ומשום הכי אייתינן הא דתנן הרי זה קדש וחייב באחריותו דר' מאיר קתני לה ורבנן פליגי עליה ואמרי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, והואיל ור"מ בלחוד קתני לה [ו]לא שמעינן להו לרבנן דדיינינן דינא דגרמי א"ר שמעון בן לקיש דליכא מאן דדאין דינא דגרמי אלא ר"מ, ושמעינן נמי ממתני' דר"מ דאין ליה, ועוד דלישנא דמתני' דמסכך משמע דר' יוסי ור' שמעון פליגי אכולהו ומשום הכי אייתי הך מתניתא דכלאים, ואף על גב דמעיקרא קא סלקא דעתין למימר דר' מאיר דדן את הדין היא ומשום דסתם מתניתין ר' מאיר, ולא שמעינן מינה דרבנן פליגי עליה אלא מסתמא הוא דקאמרינן דליכא דדאין דינא דגרמי אלא ר"מ, מכל מקום השתא להכי ניחא לן למיפשט תרוייהו, ועוד דרישא דההיא מתניתין ר"מ היא דקתני מי שאינו מומחה וראה את הבכור וכו' ואמרינן בבכורות (כ"ח ב') לימא תנן סתמא כרבי מאיר, ואף על גב דדחינן דילמא בדוקין שבעין, אוקמתא היא ולא קס"ד הכי אלא קס"ד דר"מ בלחוד היא, ועוד דעל כרחך ר"מ בלחוד קתני לה דהוא מחייב טימא את הטהור ואי רבנן אפילו נשא ונתן ביד פטרי דהא אמרי המטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור, אלא ר"מ היא דמחייב התם אפילו בשוגג כדאיתא בהניזקין (נ"ב ב'), ולפיכך קא סלקא דעתין למיגמר מינה דר' מאיר דאין דינא דגרמי.

ו. א"נ התם ההיא אוקמתא היא דמוקמינן לה בדאחוי אחויי ולא מבררא מגופה דמתני' [כי הך] דכלאים, ודילמא נמי הוה משנינן לה בדגזל ואמרינן דמאי דגזלה מיניה חשיב ליה מעשה, אי נמי קנסא הוא הואיל וגזל אוקמוה רבנן ברשותיה כגזלת מטלטלין, והכי איתא בירושלמי ומשמע נמי אליבא דגמ' דילן דהא דקתני רישא אם מכת מדינה היא וכו' דמשמע מינה דאי לאו מכת מדינה חייב, משום קנסא הוא, הילכך מסיפא נמי אי הוה מוכחינן מינה הוה דחקינן ומוקמינן בהכי, והכא לאו קנסא הוא אלא דינא דדינא דגרמי קאמרינן ולא קנסא כדבעינן למכתב לקמן בסייעתא דשמיא,

והיינו טעמא דלא פשיט מברייתא דמראה דינר לשולחני שחייב (צ"ט ב') דאלמא דיינינן דינא דגרמי, דמהתם לא מצי למגמר דר' מאיר הוא דסבר הכי ומשום הכי אייתי הך ברייתא דנפקא מגופא דההיא מתניתין כדכתבינא.

ז. ובירושלמי במסכת כלאים (פ"ז ה"ג) גרסינן חד בר נש חוי סלעיה לרבי אלעזר א"ל טבא היא ונפסלת אתא עובדא קומי ריש לקיש וקנסיה מן הדא המראה דינר לשולחני וכו' עד רבי יוסי ברבי בון לא אמר כן אלא רבי אלעזר אמר קנסא דרבנן ריש לקיש אמר קנסא דר"מ כי אתא עובדא שאל ריש לקיש לרבי אלעזר אמר ליה הדין קנסא דמאן אמר ליה דרבנן אמר ליה פוק שלם, ואף על פי שמוחלפת שיטת הירושלמי למדין אנו שנסתפק הדבר אי לר' מאיר בלחוד הוא דדיינין דינא דגרמי או אף לרבנן, ומשום הכי מהדר בגמרין למפשט תרוייהו כדפרישית.

ח. תו איכא למידק היכי שמעינן מהאי מתניתא דדיינינן דינא דגרמי, [[2]](#footnote-2)הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הם שהולכין ומתערבין עם תבואתו של חברו [ו]אוסרין אותה, ומאחר שעליו לגדור [[3]](#footnote-3)מפני האיסור [[4]](#footnote-4)ולא אמרינן בה על הניזק להרחיק את עצמו אמאי לא לחייב לכולי עלמא, הא שורו הוא דלא טפח באפיה מאחר שהיה לו לגדור ולא גדרה,

ט. ומפרקי לה רבנן ז"ל להך קושיא דלא מתסר מחמת ערבוב לחודיה אלא מפני שנתיאש מלגדור, [[5]](#footnote-5)ויאושו הוא [[6]](#footnote-6)הגורם האיסור [[7]](#footnote-7)והוא הגורם לו להתחייב, וגמרי לה ממתניתין דתנן במסכת כלאים (פ"ה מ"ו) הרואה ירק בכרם ואמר לכשאגיע לו אלקטנו מותר אמר אלך לביתי כשאחזור אלקטנו אם הוסיף במאתים אסור, ומפרשי מאי מותר שלא נאסר הירק ולא הכרם ומאי אסור שקדש, ושמע מינה דרישא אף על פי שהוסיף מותר מפני שלא נתיאש ודעתו לעקור, אף כאן אלו לא נתיאש ודעתו לגדור לא נאסר בתוספת מאחר דלא [ניחא] ליה [[8]](#footnote-8)ויאושו ומחשבתו הוא שאסרו והוא שחייבו לשלם, ותנן נמי (פ"ז מ"ז) הרוח שעלעלה את הגפנים יגדור מיד ארעו אונס מותר, כך תירץ הרב רבי יצחק הצרפתי ז"ל בעל התוספות.

י. ואיכא דסליק אדעתיה לתרוצי שאני הכא שאין כאן נזק אלא מחמת גרמא שאף הגפנים שלו אינן מזיקים את התבואה [[9]](#footnote-9)אלא שהן גורמין לאיסור שיבא, ועדיין צריכין לדברי הרב רבי יצחק ז"ל שא"כ הוה ליה היזק שאינו ניכר ולא שמיה היזק, אלא משום קנסא הוא דמחייב לר"מ ולא סבירא לן נמי כותיה ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי, אלא ודאי הערבוב הוא ההיזק וכשורו שנגח דמי, [[10]](#footnote-10)ועוד שא"כ הוה ליה גרמת ממונו [[11]](#footnote-11)וממונו הגורם היזק אם אינו מזיק ממש פטור, למה זה דומה לשור שנפל לבור והבאיש את מימיו מריחו שהוא פטור (מ"ח ב') ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי כדבעינן למכתב קמן, [[12]](#footnote-12)ועוד דהא במסכך אמרינן דמזיק בידים הוא והלא לא הזיק אלא שגורם להיזק שיבא, לפיכך לא נראה בזה אלא כדברי הרב רבי יצחק הצרפתי ז"ל.

יא. אשתכח השתא דר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי ולא אשכחן תנא דסבירא ליה כותיה, וכבר פרישנא לעיל דר' שמעון פליג עליה ולא דאין, ואי קשיא לך הא ר' שמעון סבירא ליה דבר הגורם לממון כממון דמי, הא לא קשיא דסמכינן אמאי דאמרינן בגמ' לעיל (צ"ח ב') אימר דא"ר שמעון בדבר שעיקרו ממון בדבר שאין עיקרו ממון מי שמעת ליה, דר' מאיר מחייב אפי' בדבר שאין עיקרו ממון כגון שורף שטרות הואיל והוא גורם להפסד ממון, ואי נמי למאי דקס"ד בגמרא מעיקרא למימר דמחייב ר' שמעון דבר שאין עיקרו ממון כגון שורף שטרות, הני מילי בשורף, שהוא כשורף ממונו של חברו מאחר שדבר הגורם לממון כממון דמי, שהשטר חשוב ככיס מלא מעות והוא מזיק ולא גורם, אבל הגורם להפסיד ממון בלא מעשה כגון מחיצת הכרם שיאושו הוא הגורם, לר' שמעון פטור, וכן במוחל חוב (כתובות פ"ו א') לר' שמעון פטור, וכן במראה דינר לשולחני וכל אביזריהו.

יב. ואף על גב דקיימא לן כר' מאיר לא קיימא לן כר' שמעון דאמר הגורם לממון כממון דמי, ולא מיתליא חדא בחברתה, דהא גרסינן בפרק מרובה (ע"א ב') ואיתא נמי בכתובות (ל"ד א') הכא במאי עסקינן (כמו) [כגון] שמסרו לשומר וכו' ור"מ סבר לה כרבי יעקב וסבר לה כר' שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי, ואמאי לימא ר' מאיר לטעמיה דדאין דינא דגרמי, אלא ש"מ דלא מיתליא חדא בחברתה, דעד כאן לא דיינינן דינא דגרמי אלא לשלם לו מה שהפסיד ממנו אבל למהוי כממון לא, הילכך אי טבח שור הנסקל לא משלם תשלומי ארבעה וחמשה דלאו כממון דמי, ומ"מ אי סבירא לן כר' יעקב חייב לשלם שור לשומר שהרי הפסידו בדמי השור, כנ"ל.

יג. לפיכך אני אומר שהגוזל חמץ ועבר עליו הפסח ובא אחר ושרפו, שחייב לשלם לגזלן (ב"ק צ"ח ב'), דהא קיימא לן כר' מאיר דדאין דינא דגרמי, ואף על גב דלא קיימא לן כר' שמעון (ו)הרי גרם להפסיד ממון מכיסו שהוא חייב לשלם ממון אחר לבעלים הראשונים.

יד. ובעיקר מילתיה דר' שמעון דאמר (ב"ק ע"ד ב') קדשים שחייב באחריותן חייב, לית הלכתא כותיה, שאינו כממון ואין משלמין עליהן תשלומי ארבעה וחמשה ואף אין נשבעין עליהן, שהרי אין גופו ממון אף על פי שגורמים לממון, ואף על פי שאם הזיק חייב לשלם, אם פשע בשמירתן פטור שלא מצינו דינא דגרמי אלא במזיק[[13]](#footnote-13),

ויש מי שאומר שהפושע מזיק הוא ומשלם, אבל שבועת התורה לעולם אין נשבעין אלא על דבר שגופו ממון ולא על הגורם, שהרי אין נשבעין על השטרות וכן נמי אין בהם אונאה דליתיה לדר' שמעון, ואף על גב דר"מ סבר לה כותיה, אנן לא סבירא לן כרבי מאיר אלא בדינא דגרמי ולא בדבר הגורם לממון. וכך הסכימו הגאונים ז"ל דליתה לדר"ש.

טו. והוי יודע שלשון דבר הגורם לממון כממון דמי הוזכר בתלמוד על דרכים רבים, דמאי דאמרינן בהאי פירקא (ק"ה ב') שלש שבועות הן וכו' ואמר שמואל לחיוב משום דדבר הגורם לממון כממון דמי, התם לענין קרבן שבועה איתמר, ודמי כמאן דאמר כפירה שאפשר לבא לידי ממון הויא ולאו כפירת דברים בעלמא הוי, תדע דהא (רבה) [רבא] מספקא ליה (שם) לענין גזל חמץ ועבר עליו הפסח ונשבע לו מהו ואמרינן מילתא דמיבעיא ליה לרבא פשיטא ליה לרבה ולא פשטוה מפלוגתא דר"ש ורבנן, ורבה נמי לא אמר פלוגתא דר"ש ורבנן כדקאמר לענין תשלומין (צ"ח ב'), אלמא אפילו לרבנן דפטרי ליה ממונא, לענין שבועה אפשר דמחייבי ליה דלא כפירת דברים הוא ולא דמיא לשבועת בטוי, ובענין אחר אסיקנא בפרק כל שעה במס' פסחים (כ"ט ב') דכ"ע דבר הגורם לממון לאו כממון דמי.

טז. עתה הוקשה לנו מאחר דקיי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי אלמה תנן (גיטין נ"ב ב') המטמא והמדמע והמנסך במזיד חייב בשוגג פטור, ובשוגג אמאי פטור הא דיינינן דינא דגרמי ומה לי שוגג ומה לי מזיד כיון דדינא הוא אדם מועד לעולם לשלם נזק שלם, ועוד דאמרינן התם בפ' הניזקין דבר תורה אחד שוגג ואחד מזיד פטורין מ"ט היזק שאינו ניכר לא שמיה היזק ומפני מה אמרו מזיד חייב כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ומטמא טהרותיו של חברו, ואמאי הא משום דינא דגרמי מחייב, ועוד דגרסינן התם לימא כתנאי אי היזק שאינו ניכר שמיה היזק או לא, המטמא והמדמע והמנסך בין בשוגג בין במזיד חייב דברי ר' מאיר לאו משום היזק שאינו ניכר שמיה היזק, ודחינן לא משום דקניס שוגג אטו מזיד, ואמאי לר"מ דדאין דינא דגרמי הכי נמי דשמיה היזק דהא מ"מ גורם הוא וחייב.

יז. ומשום הך קושיא איכא מאן דאמר דהא דדאין ר"מ דינא דגרמי משום קנסא הוא דדאין ולאו דינא דאורייתא הוא, הילכך בשוגג פטור משום גורם, והיינו דקס"ד התם בגיטין למימר מדמחייב ר"מ מטמא ומדמע בשוגג שמע מינה דסבר היזק שאינו ניכר שמיה היזק, דאי משום גורם פטור, אלא שמע מינה מזיק הוא וחייב,

יח. והביאו סמך לדבר זה ממה שמצינו בירושלמי בפרק שבועת הדיינים (פ"ו ה"ו) המקרע שטרותיו של חברו חוץ מדעתו רבי חנינא ורבי מונא חד אמר חייב וחד אמר פטור מ"ד חייב משום קנס ומאן דאמר פטור כסותם פי עידי חברו, פירוש חוץ מדעתו של חברו שלא צוהו בעל השטרות לקרען אלא שהוא קרען שלא מדעתו, וכיון דמאן דמחייב משום קנס מחייב ליה, שמע מינה דינא דגרמי לאו דינא הוא אלא קנסא, ומשום הכי תנן במתני' נפרצה אומרים לו גדור נפרצה אומרים לו גדור כלומר שאלו לא התרינו בו דילמא שוגג הוא ומיפטר.

יט. ואי קשיא לך הא תנן (צ"ו ב') גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך, ואמאי הא איהו גרם ליה שאלו לא גזלו הוה אכיל ליה מקמי דלימטי זמן איסוריה, והא ר"מ קתני לה דסתם מתניתין היא וכדמוכחא נמי סוגיא דהניזקין [ו]משום דהיזק שאינו ניכר לא שמיה היזק,

כ. לא קשיא דכיון דאיסוריה ממילא הוא דאתי ולא מחמת עצמו של גזלן אף על פי שעכבו מלאכלו עד שבא זמן איסורו פטור, דהא איהו לא גרם האיסור אלא שעכבו מלעשות תקנה לאיסורו, והיינו טעמא דאמרינן בגמרא רבי יעקב אומר אף משגמר דינו אומר לו הרי שלך לפניך, משום דקסבר גומרין דינו של שור שלא בפניו וא"ל אי אהדריתיה ניהלך נמי הוה גמרי ליה לדינא, ולא מצי האיך למימר ליה אלו אהדריתיה נהלי הוה שחיטנא ליה, שאין איסורו זה בא מחמת הגזלן ולא מחמת השומר אלא מאיליו הוא בא ולא בידים וכן פרש"י ז"ל, ולא מיקרי גורם אלא היכא דמחמתו בא האיסור הילכך פטור אפילו לר"מ,

כא. ולפי סברא זו אנן דקיי"ל דלא קנסינן שוגג אטו מזיד לעולם לא דיינינן דינא דגרמי אלא במתכוין להזיק, אבל לא בשוגג.

כב. כתבתי זאת הסברא ואינה נכונה, דאי סלקא דעתך קנסא הוא, מסר ומת או שרף שטרות ומת לא נקנוס בנו אחריו כדאמרינן (גיטין מ"ד ב') במטמא ומדמע[[14]](#footnote-14), אלא ודאי דינא הוא, ועוד קשיא הא דאמרינן בדריש לקיש דאחוי דינרא לר' אלעא ואמר דאי משתכחא בישא משלם, והא ודאי לא היה מתכוין להזיק ואעפ"כ חייב ואמאי והא קיימא לן דלא קנסינן שוגג אטו מזיד,

כג. ואיכא מאן דדחי לן מהא דהואיל וצריך למגמר וקא חזי כלל פושע הוא ומזיק הוא, ואף על פי שזה דבר הגון אין אנו שומעין לו אלא בעלי סברא זו טעו בשקול דעתם וצללו במים אדירים והעלו בידם חרס, ואנן דינא דגרמי קאמרינן ולא קנסא דגרמי[[15]](#footnote-15).

כד. ופירוש משנתנו דגזל חמץ ומימרא דרבי יעקב לאו הכי פירושא כדכתיבנא לעיל, [ד]א"כ לרבי יעקב אפילו לא החזירו שומר לבית בעליו יהא פטור כמו שהוא פטור כשאמר לו הרי שלך לפניך, ועוד בתרומה ונטמאת אפילו נטמאת מאיליה באונס גמור לימא ליה [אי] אהדרתה ניהלי לא הות מטמאה וגזלן חייב הוא בכל אונסין שבעולם, אלא טעמייהו משום דגורם היזק שאינו ניכר פטור וכדמפורש בפרק הניזקין, אלא שאין כאן מקום להאריך בזה.

כה. ומסתברא דהא מילתא דאמרינן דינא דגרמי דינא הוא מילתא דאיתמרא בגמ', דגרסינן בפרק הגוזל (קט"ז ב') ההוא גברא דאחוי אכריא דחיטי דבי ריש גלותא, פי' מעצמו, חייביה רב נחמן אמר ליה רב הונא בר חייא דינא או קנסא, פי' דינא דמסור דינא הוא, או קנס שקנסוהו חכמים כיון שהראה מעצמו ולא גמר מינה לדינא דגרמא אחריני כגון מוחל ומראה דינר ונתיאש ממנה ולא גדרה ולא אפילו לשורף שטרות, אמר ליה אנא מתניתא ידענא אם מחמת הגזלן חייב להעמיד לו שדה דקיימא לן דאחוי אחוויי ולא גזל כלום וקרי ליה גזלן, אלמא דינא הוא, וליכא לפרושי קנסא משום דגזלנא עתיקא הוא כדפרש"י ז"ל, דא"כ פשיטא דלא גמרינן מינה למאן דליתיה הכי, וטובא נפקא ליה מינה, ואפשר דממתני' לא פשיט ליה כלום דאמר עובדין מתני' היא, ומיהו כיון דאשכחן ליה לר"מ בעלמא דמחייב בגרמי אפילו שלא במקום קנסא, שמע מינה לר"מ פשיטא דדינא הוא וקיימא לן כותיה.

כו. וזה הטעם נכון לתרץ מה שהקשינו תחלה אמאי לא פשטו דינא דגרמי מהא מתני', משום דאיכא למימר קנסא דמסורות הוא שקנסו בממונן כמו שקנסו מקצתן אף בגופן, ולא גמרינן מינה אפילו לגורמי נזקים אחרים, לרב הונא בר חייא אפילו לגורם נזק במזיד, ולרב יוסף באונס ובשוגג, ואנן ודאי קיימא לן כרב הונא בר חייא דמקנסא לא גמרינן כלל אפילו דכותה וכל שכן דזוטר מינה, דסוגיין בעלמא כותיה כדבעינן למימר קמן, והא דמחייבינן שורף שטרות ומוחל משום דסבירא לן כר"מ דדאין בכולהו מדינא ולא מקנסא.

כז. והנך פירכי דפרכינן לעיל לאו כלום נינהו והכי מפריקנא להו. הוי יודע שר"מ סבור שהגורם היזק אף על פי שלא עשה מעשה בידים חייב והיינו דינא דגרמי, אבל מי שלא גרם היזק לא חייב ר"מ, ולפיכך המטמא והמדמע והמנסך וכל היזק שאינו ניכר פטור מן הדין, לפי שאין היזק לא מחמת גרמתו ולא מחמת מעשיו, אבל במחיצת הכרם שנפרצה הרי יש מחמת יאושו שהוא הגורם, ערבוב שהוא מבטל השורה ואוסר תבואתו של זה, והיזק ניכר הוא שמאחר שנתיאש הערבוב אוסרו ואיסורו ניכר לכל, ואף על פי שאתה יכול לעקור הגפנים ולא יהא האיסור ניכר שם, שנוי החוזר לברייתו בכגון זו שנוי הוא והרי נעשה בו מעשה ניכר בגרמתו של זה, ולא דמי למטמא דאגע בהו שרץ, שהערבוב שנוי הוא עד שאתה מחזירו לברייתו,

כח. ויש לומר דהאי נמי היזק שאינו ניכר הוא ומשום קנסא מחייב ליה ר' מאיר, שכל הגורם לממונו של חברו שיאסר חייב דומיא דמטמא ומדמע ומנסך ומפגל, והיינו דתניא אומרין לו גדור משום דבעי התראה כדכתיבנא לאידך סברא, ואף על גב דהתם קנסא הוא והיכא דגלו רבנן בלחוד כגון מטמא ומדמע חייב וכל היכא דלא פרישו [לא], כדאמרינן חזרו לומר אף המנסך דמקנס לא גמרינן כדאיתא לקמן באידך הגוזל (קי"ז א'), איכא למימר כיון דכל הני מנו, כל האוסרין במשמע ובכולן קנסו, [[16]](#footnote-16)אלא כיון שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה גמרינן מינה דמחשבה כמעשה לר"מ ושמע מינה דדאין דינא דגרמי, וכל שכן הוא ומה הכא דהיזק שאינו ניכר הוא ומדינא לא שמיה היזק עביד גרמא כמעשה, בהיזק הניכר לא כל שכן.

כט. [[17]](#footnote-17)ואי קשיא לך אי הכי ממפגל נמי שמעינן דינא דגרמי, דהתם נמי מחשבה היא וחשבינן לה כמעשה ומחייבינן ליה משום קנסא או מן הדין אי שמיה היזק, לא קשיא דהתם מעשה הוא שהוא שוחטו לכך אלא שאין האיסור ניכר בו, ולמאי דקא סלקא דעתך נמי דמתני' דדן את הדין ר"מ הוא, שמעינן מינה דדאין דינא דגרמי בהיזק שאינו ניכר דהיינו טמא את הטהור ואפילו בשוגג דאיהו קניס שוגג אטו מזיד,

ל. וכן נמי גזל חמץ ועבר עליו הפסח לר"מ אומר לו הרי שלך לפניך כדכתיבנא לעיל ואף על פי שגרם היזק מחמת שגזלו ועכבו עד שעבר עליו הפסח, אין כאן היזק שהרי אינו ניכר ומשום הכי פטור, ואפילו (למאן) [למאי] דקיימא לן השתא דבמזיד קנסו ומיקרי היזק, הני מילי במטמא ממש אבל הכא ממילא קאתי ליה ופטור וכגון זו לא קנסו, וכן תרומה ונטמאת דתנן אומר לו הרי שלך לפניך בשנטמאת מאיליה.

לא. כללו של דבר כל שחייב במעשה בידים לרבנן, חייב בגרמא לר' מאיר, וכל הפטור במעשה ממש לרבנן כגון היזק שאינו ניכר, פטור לר"מ בגרמא והוא הדין במעשה ממש, שלא חייב ר"מ אלא על גורם היזק ואין כאן היזק מאחר שאינו ניכר, ומשום הכי דן את הדין חייב לר' מאיר שאלו גזל כיסו ממנו ונתנו לחבירו חייב לדברי חכמים, ובגרמא נמי חייב לדברי ר"מ שהגורם כעושה מעשה דמי, וכן נמי השורף שטרות של חברו כמי שגזל כיסו של חברו וחייב אף על פי שהיא גרמא לענין הממון הכתוב בשטר,

לב. וכל המפסיד ממונו של חברו ממנו היזק ניכר הוא מאחר שאינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך, שהרי [[18]](#footnote-18)שבת חייבה עליו תורה בדהרזקיה באנדרונא ובטליה (ב"ק פ"ה ב') אלמא היזק ניכר הוא, [[19]](#footnote-19)ואי קשיא לרבנן דלא דייני דינא דגרמי היכי מחייב והא גורם הוא לבטלו ממלאכתו וגורם הוא לו שלא ירויח, לא קשיא דכיון דהרזקיה מההיא שעתא הוא דאפסדיה עד דפתח ליה והא אמינא דהיזק ניכר נמי הוא ובין לר"מ ובין לרבנן חייב, וכן המראה דינר לשולחני חייב אף על פי שהוא שוגג וקיימא לן היזק שאינו ניכר בשוגג פטור, ואפשר דאפילו במזיד נמי פטור דמקנסא לא גמרינן וכדכתבינא, אלמא המפסיד ממון מחברו כגון מוחל חוב ושורף וכל דדמי להו, היזק ניכר [הוא] דהא לא מהדר ליה ולא מידי, אבל מי שיכול לומר הרי שלך לפניך אינו ניכר ואין שמו היזק ופטור לכ"ע, ומיהו הגורם נזק ניכר חייב לר"מ בין בשוגג בין במזיד בין [[20]](#footnote-20)באונס שאדם מועד לעולם.

לג. וזו ששנויה במשנת ר' חייא ורבי הושעיא אומרין לו גדור, לאו משום התראה הוא לחייבו, אלא מפני שאינו נאסר אלא א"כ התרו בו דמסתמא לא ניחא ליה דליתערב כרמו בתבואתו של חברו ודעתו לעקור, ואף על גב דתנן אלך לביתי ואחזור ואלקטנו אם הוסיף אסור אלמא ביאוש כדי מתסר, התם הוא משום דניחא ליה לקיים ירק שלו, אבל בערבוב כרמו בתבואתו של חברו לא ניחא ליה ודעתו לעקור גפניו או לגדור, ושמא סבור הוא שהלה נמי חייב לגדור[[21]](#footnote-21), אבל מאחר שהתרינו בו ולא גדר ונתיאש בכך אסור דהא גלי דעתיה דמינח ניחא ליה.

לד. ומה שסמכו על הירושלמי במקרע שטרותיו של חברו שהוא חייב משום קנס, מאן לימא לן דאינהו דייני דינא דגרמי דילמא לא דייני והכא קנסא בעלמא הוא דקנסו ולא גמרינן לשאר דוכתא, וכן מה שאמרו בירושלמי במסכת כלאים גבי מראה דינר לשולחני שהוא קנס, מפני שאין להם דינא דגרמי אלא שבזה קונסין אותו מפני שהוא פושע והפסדו מצוי, אי נמי כל דמשלם בגרמא אף על גב דדינא הוא קנסא קרי ליה דתנא ירושלמאה לישנא קלילא תני, ואנן כבר גלינן ברחמי מאריה דשמיא דאפי' היכא דלא קנסינן ליה מחייב.

לה. וכן אני אומר בגורם לשרוף שטרותיו של חברו או שמסר שטרותיו של חברו בין באונס בין ברצון, שהוא חייב, שהגורם כמזיק, [[22]](#footnote-22)ואפילו גורם דגרמי חייב, וליכא לדמוייה כלל לההיא דאמרינן גבי קרבן שבועה במס' שבועות (ל"ב א') הכל מודים בעידי סוטה בעידי קנוי דפטור דהוה ליה גורם דגורם, דהתם לא חייבה התורה שבועה אלא על שבועת העדות המחייבת ממון או גורמת, אבל גורם דגורם כפירת דברים הוא, וממונא ליכא אפילו בכובש עדות גמור ואפילו בשתי עדים, ומי שדמה שני ענינים אלו וערבן חייב משום כלאים.

לו. והדור לעיקרן דאמרן דהיזק שאינו ניכר פטור, אי קשיא לך טבח שקלקל אמאי חייב (צ"ט ב'), בשלמא הגרמה ועיקור היזק ניכר הוא אלא שהייה ודרסה הא לא ידיעא, לא קשיא דכיון שלא שחט כראוי השחיטה עצמה היא ההיזק, שאין זו שחיטה אלא כמתיז ראשה בסייף הוי, והרי ניכר בין חיה לשחוטה,

לז. ואי קשיא לך א"כ מפגל נמי ליחייב דעיקר שחיטתו ליהוי היזק, איכא למימר כי אמרינן הכי הני מילי בפסולי שחיטה, שכל שעשה לה פסול בשחיטה לא שחטה אלא נבלה, אבל כל ששחיטתו כראוי ואיסור אחר גורם לה אין השחיטה כנחירה או כמתיז ראשה בסייף, אלא השחיטה כשרה שהרי הוציאה מידי נבלה ואיסור אחר גורם לה ואינו ניכר בה, כנ"ל.

לח. אבל אפילו לדברינו מצינו צד הקל בגורם יותר ממזיק בידים, והוא שהנאנס להראות והראה פטור, והנושא ונותן ביד חייב אף על פי שנאנס כדעת רבינו הגדול ז"ל, ויש לומר שאינו חשוב גורם אלא האונס, אבל נטל ונתן ביד מדאגבהיה קליה [נ"א קניה] ומתחייב בתשלומים מעליא, אי נמי אף על גב דדינא דגרמי דינא הוא [[23]](#footnote-23)פטרו האנוס ממש כל זמן שלא עשה מעשה, וכן בדן את הדין הורה רבינו ז"ל שאינו משלם אלא בשנשא ונתן ביד, דאנוס מיקרי, דרחמנא אנסיה למידן כיון דחזי למידן וגמיר ולביה אנסיה למטעא בשקול הדעת, ואקילו רבנן בדיבורא ולא עשו בו אונס כרצון, ומיהו ליתיה להאי דינא אלא בהאי גרמא אבל השורף שטרות באונס חייב דהא לאו מחילה הוא.

לט. עוד יש להקשות מאחר דקיימא לן דדיינינן דינא דגרמי היכי אמרינן בפירקין דהגוזל (צ"ח א') הזורק מטבע של חברו לים הגדול פטור מ"ט דא"ל הא מנח קמך, [[24]](#footnote-24)ואמאי והא [[25]](#footnote-25)גורם הוא להפסידו וחייב, ועוד מי גרע ממטמא דבמזיד והאי נמי מזיד הוא, ורש"י ז"ל מפרש דאפשר למשקליה אלא דבעי למיהב זוזא לבר אמוראי וההוא זוזא הוא דאפסדיה, מה שאין כן במטמא דאפסדיה לגמרי, וכן נראין הדברים דאי לא אפשר למשקליה לא פטר ליה רבה דדמי למים עכורין דלא קא חזי ליה ואפסדיה מיניה לגמרי, והאי נזק ניכר הוא שהרי הכהו על ידו והפיל מטבעו מידו לים אף על גב דקא חזי ליה היזק ניכר לעינים הוא, וסוגיא דשמעתא נמי לא אפשר לפרושה אלא בהכי, דאקשינן עליה אין מחללין על המעות שאינו ברשותו, כיצד נפל כיסו לים הגדול אין מחללין, אי אמרת בשלמא בדאפשר לאפוקה עסקינן והיינו טעמיה דרבה דפטר ליה אסלע דכמאן דאפקיה חשיב ליה, ואזוזא דבר אמוראי משום גרמא פטר ליה, היינו פירכא אמאי אין מחללין, אלא אי אמרת לא אפשר לאפוקה וטעמיה דרבה בסלע משום גרמא דפטור עליה, מאי קושיא, גבי מעשר היכי אפשר לחלל על מה שהוא אבוד ממנו לגמרי, ועוד דקתני מעות שאינן ברשותו, משמע[[26]](#footnote-26)אבל שלו הן אלא שאי אפשר ליטלם אלא ע"י טורח ואדם המזומן לכך דומיא דקסטרא או של הר המלך.

מ. אבל עדיין יכולין אנו להקשות קושיתנו שהרי השף מטבע של חברו פטור, והצורם אוזן פרתו של חברו פטור, ומאי שנא ממטמא, וכל שכן דהוה לן לחיוביה שהרי הוא היזק ניכר כדאיתא בגמרא, ועוד מדינא דגרמי ליחייבו, ואיכא למימר אין ה"נ אלא מטמא קנסא הוא ומקנסא לא גמרינן כדאמר רב הונא בר חייא בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א'), וקיי"ל כל רב ושמואל הילכתא כשמואל בדיני [[27]](#footnote-27) וסוגיין נמי בפרק הניזקין (נ"ג א') כותיה, דאקשינן התם העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור ואי סלקא דעתך היזק שאינו ניכר שמיה היזק אמאי פטור, ואי אמרת בשלמא לא שמיה היזק ניחא דאפילו במזיד פטור, דמטמא ומדמע קנסא הוא ולא גמרינן מיניה לדינא אחרינא, וכן כתב רבינו חננאל ז"ל,

ורבא נמי סבר דמטמא לא גמרינן דקנסא הוא והיינו טעמא דאקשי ליה [ל]רבה מעשה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת דלא קנסוה רבנן.

מא. ומה שהקשינו והא מכל מקום גורם הוא ואמאי לא דיינינן דינא דגרמי, איכא מאן דאמר לא חסריה ולא מידי [ו]יכול לומר הרי שלך לפניך לא חסרתיך ולא מידי, ולא מיסתבר הכי דהא מינכר היזיקא וכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך כדאמרינן לענין גזל מטבע ונסדק (צ"ז א'), ומאחר דקיימא לן דדיינינן דינא דגרמי בהיזק ניכר והאי נמי ניכר הוא אמאי לא מחייב, ועוד בזורק מטבע של חברו מאי איכא למימר הא חסריה זוזא דבר אמוראי, אלא הנך טעמי חבטי בעלמא נינהו, ברם נראו דברי רבינו חננאל ורבינו יצחק אלפסי ז"ל שהסכימו דליתה לדרבה כלל כיון דקיימא לן כר"מ, ואיהו לא סבירא ליה כותיה כדמפרש בגמ' בשורף שטרותיו של חברו (צ"ח א' ב'), ומדליתה בהא ליתה בהנך, וכיון דמפורש בגמרא דלית ליה לרבה דר"מ לית לן למיזל בתר שינויי דחיקי ולמיתלי בשמעתא בוקי סריקי, ואף רש"י ז"ל כך דעתו דרבה לית ליה דר"מ בכולהו.

מב. עוד צריך לפנים שהרי מצינו גורמי נזקין פטורין בפרק הכונס צאן לדיר (נ"ה ב' נ"ו א'), הפורץ גדר לפני בהמת חברו, והכופף קמתו של חברו בפני הדליקה, והשוכר עידי שקר להעיד, והיודע בעדות חברו ואינו מעיד לו, המבעית את חברו, והעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת, הנותן סם המות לפני בהמת חברו, ובכללה המכניס פירותיו לחצר בעל הבית שלא ברשות ואכלתן בהמתו והוזקה (מ"ז ב'), והשולח את הבעירה ביד חרש שוטה וקטן (נ"ט ב'), נשברה כדו ולא סלקה נפלה גמלו ולא העמידה (כ"ח ב'), עוד בפרק הכונס צאן לדיר (ס' א') לבה ולבתו הרוח אם אין בלבויו כדי ללבותה [פטור] דכי אמרינן [זורה] ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל הכא גרמא הוא וגרמא בנזקין פטור,

ובפרק כיצד (כ"ו ב') זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסלקן או קדם הוא וסלקן פטור, ובפ' הפרה (מ"ח ב') נפל לבור והבאיש את מימיו לא שנו אלא שהבאיש מגופו אבל הבאיש מריחו פטור מ"ט גרמא בעלמא הוא וגרמא בנזקין פטור, ובפרק כיצד הרגל (כ"ד ב') שיסה בו את הכלב שיסה בו את הנחש פטור מדיני אדם לפי שהוא גרמא בנזקין, ובפרק המניח את הכד (ל"ג ב') שחטו מה שעשה עשוי וא"ר הונא בריה דרב יהושע זאת אומרת המזיק שעבודו של חברו פטור וכו', ובפרק השולח גט (מ' ב') העושה עבדו אפותיקי ושחררו שורת הדין אין חייב כלום ומפרשי לה בגמרא התם שהמזיק שעבודו של חברו פטור, ובפרק ואלו הן הנשרפין (ע"ו ב') ההוא גברא דצמצמא לחיותא דחבריה במיא ומתה וסוגיין התם דפטור, ובפרק המוכר פירות (צ"ג ב') מהו נותן לו דמי זרע ויש אומרים אף הוצאה מאן יש אומרים רבן שמעון בן גמליאל וכו' וקיי"ל דליתא לדרשב"ג, ואמאי הא דיינינן דינא דגרמי.

מג. וזה הטעם לכל אלו. [[28]](#footnote-28)כלל גדול יהיה בידך כל הגורם ומחמת גרמתו בא היזק שאי אפשר אלא באותו היזק ואינו תלוי בדעת אחרים, אלא בשעה שגרם בא ההיזק או שהוא עתיד לבוא, כגון זה חייב ר"מ ונקרא בגמ' ברי היזיקא, לפיכך דן את הדין לדברי האומר אין מחזירין, חייב דמעידנא דאמר איש פלוני אתה חייב ונתחייב לשלם ממון ועל פיו שלם, מההיא שעתא הוא דגרם נזק, ואף על פי שאחר כך הוא משלם כיון שהדין חייבו לשלם ממון ועל כרחו משלם, הדיין הוא הגורם משעה שחייבו, וכן במחיצת הכרם שנפרצה שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין, וכל דבר שאינו תלוי בדעת אחרים אלא על כרחנו יבא הנזק מחמת גרמתו של זה, ברי היזיקא חשבינן ליה.

מד. ומשום הכי פטרינן הפורץ גדר לפני בהמת חברו ואיבדה, אי כותל רעוע הוא דלא מנטרא מצי אמר לא גרמנא לך ולא מידי דסוף סוף למסתר קאי ומקמי דאתית לה נפלה, ואי נמי כותל בריא פטור אבהמה כדתנן או שפרצוה ליסטים פטור, משום דמצי אמר ליה מי יימר דנפקא ואם תמצי לומר דנפקא מי יימר דאבדה דילמא משכח לה ולא ברי היזיקא, וכן דעת רש"י ז"ל,

מה. אבל יש מפרשין הא דאקשינן בגמ' אי בכותל בריא בדיני אדם נמי ליחייב, אבהמה נמי קאי, דאי אכותל מאי קושיא אנן אבהמה קאמרינן דפטור מדיני אדם כדקתני בפני בהמת חברו, ולעולם אימא לך בכותל בריא וחייב אכותל, ואף על גב דתנן או שפרצוה ליסטים ולא מחייבי עד שהכישוה, ה"מ לאחיוביה בנזקין דכל אימת דלא קמה ברשותייהו (ו)לא מחייבי בנזקיה, אבל אגופה של בהמה לעולם חייבין עד שיחזירוה למקום המשתמר שבשעה שפירץ יצאת מרשות בעלים והם גרמו ליה, הילכך לא מפטרי מגופה של בהמה עד שיחזירוה למקום המשתמר ברשות בעלים [[29]](#footnote-29)שהרי הוציאה מרשותם משעה שפירץ, [[30]](#footnote-30)אבל אנזקין לא מחייבי מי יימר דמזקא ולא ברי היזיקא[[31]](#footnote-31), וזו הסברא נכונה.

מו. והכופף קמתו של חברו בפני הדליקה אי שוויה טמון באש פטור, דהא לא גורם נזק הוא שהנזק ע"י המדליק בא לו, ואף על פי שהלה פוטר המדליק מלשלם, כיון שעדיין לא נתחייב לו המדליק כלום [[32]](#footnote-32)אין זה גורם להפסד ממונו ממש שהרי לא נתחייב לו כלום, מה שאין כן בזיכה את החייב שכבר היה חייב לזה ממון והדיין הפסידו ממנו, ואין כאן חיוב אלא שהוא מתכוין להזיק ולהפסיד ממנו מה שירויח, ודמיא למאן דנחית לאומנות חברו, אף על פי שבכאן מפסידו ממונו והתם הריוח הוא שמפסידו, כיון שעדיין אין הלה חייב לשלם כלום לאו מפסיד ממון הוא, ומשום הכי חייב בדיני שמים, ואי דמטיא ליה ברוח [שאינה] מצויה לא עבד ולא מידי [[33]](#footnote-33)ואונס הוא ורחמנא פטריה מדיני אדם ואפילו באשו וכל שכן אש של חברו[[34]](#footnote-34).

מז. והשוכר עידי שקר להעידו לאו איהו מזיק ולא גורם היזק אלא אינהו גרמי, ולאו בידו הוא דאי בעו לא מסהדי כלל, וקא סלקא דעתין נמי בגמ' למפטריה בדיני שמים משום האי טעמא דדילמא לא מסהדי, דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין.

מח. והיודע בעדות חברו ואינו מעיד לו, אי בחד בלחוד לא עבד ליה ולא מידי דדילמא הוה משתבע היאך ומפטר, ומיהו תרי נמי מפטרי דאקשינן בגמרא אפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים אי בתרי דאורייתא הוא, ולא אקשינן אי בתרי [[35]](#footnote-35)אמאי פטור מדיני אדם, ותניא בתוספתא דשבועות (פ"ג ה"א) וכן המשביע את העדים על דבר שיש בו שוה פרוטה וכפרו הרי אלו חייבין קרבן ופטורין מן הממון (של) [שנאמר] ונשא עונו, [[36]](#footnote-36)וטעמא דמילתא שאף הוא אינו חייב להעיד לו אלא מדין [[37]](#footnote-37)גמילות חסדים שחייבה תורה להעיד, ואם לא רצה לקיים אותה מצוה אין מן הדין לחייבו ממון, מה שאין כן בנתיאש הימנה ולא גדרה דכיון שהוא חייב חיוב ממון לגדור ולא גדר ונתיאש חייב, שהרי הוא מזיקו ביאושו וגפניו הם האוסרין והוא גורם האיסור, אבל מי שאינו רוצה להעיד פטור שאין עליו חיוב ממון אלא מדרך גמילות חסדים ואם אינו רוצה לטרוח ולהצילו לזה אינו חייב, למה זה דומה למי שרואה כיסו של חברו אבד ואינו מצילו או מי שאינו רוצה ליתן פרוטה משלו לעני שאין בית דין מחייבין אותו בכך, אף כאן אין בית דין מחייבין אותו לשלם מביתו שלא חייבתו התורה בכך אלא כשאר המצות היא זו ואינה בדין ממון[[38]](#footnote-38).

מט. אבל מאן דצייר פומהון דסהדי דלא יסהדון כגון שראה עדים מגלגלין ובאין להעיד עדות לפלוני והרזקינהו באינדרונא, (חסר ב' תיבות) י"ל שהוא חייב למאן דדאין דינא דגרמי, ומאי דסיימי באותו ירושלמי שכתבתי למעלה דפטור, משום דלא דייני דינא דגרמי, אבל אנן דדיינינן מיחייב, שהוא דומה לשורף שטרותיו של חברו, כדאמרינן התם בירושלמי במקרע שטרות חוץ מדעתו שהוא דומה לאיניש דצייר פומהון דסהדי דלא יסהדון, ומאן דצייר פומהון דסהדי דומה למקרע שטרות הילכך חייב, [[39]](#footnote-39)ויש לומר שהוא פטור דמי יימר דמסהדי דילמא הדרי בהו [[40]](#footnote-40)ולא ברי היזיקא, וא"ת אי הכי מסור נמי דילמא לא שקלי ליה, [[41]](#footnote-41)איכא למימר התם כי שקול מיהא מחמת גרמתו שקל וכמאן דקלייה דמי, אבל הכא דילמא הדרי בהו, ועוד שהם גמילות חסדים הוא דקא עבדי גביה ומי שראה חברו רוצה ליתן מתנה לפלוני או הולך להציל ממונו והוא מעכבו, אין מן הדין לחייבו, שאין זה גורם היזק אלא מונע וההיזק בא ממילא, וכן עיקר.

נ. ומיהו שנים שהעידו עדות שקר והפסיד חברו על ידם ואי אפשר להוציא מידו כגון נכרי ואלם, או הודו הם והוא לא הודה, חייבין לשלם שהרי גרמו לאבד ממונו של זה, והא דגרסינן במסכת מכות (ג' א') א"ר יהודה אמר רב עד זומם משלם לפי חלקו והוינן בה ואוקמה רבא באומר עדות שקר העדנו ואקשינן עליה כל כמיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, לאו מכלל דלא משלם, [ש]אף על פי שאינו חוזר ומגיד לבטל עדותו אפשר לו שיתחייב לשלם, אלא הכי קא קשיא ליה כיון שעדותו קיימת למה אתה קורא אותו עד זומם.

נא. הנותן סם המות לפני בהמת חברו פטור. מפני שהיה לה שלא תאכל ולאו איהו קא גרים היזיקא אלא מחמת דעת אחרת נעשה, ואפשר היה שלא אכלה [[42]](#footnote-42)והיא הביאה עליה הנזק שאכלתן, ולא מצינו מזמין נזקין שיהא חייב.

נב. המבעית את חברו פטור מדיני אדם. [[43]](#footnote-43)משום דאיהו אבעית אנפשיה, וכן הכה כנגד עינו ואינו רואה פטור (ב"ק צ"א א') דאיהו גרם אנפשיה, ועוד שיש אומד לנזקין ובהכי לא הוה ליה לאסתמויי כדאיתא בפרק החובל.

נג. העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת היזק שאינו ניכר הוא ואומר לו הרי שלך לפניך, ואפי' במזיד פטור דלא גמרינן ממטמא ומדמע דקנסא הוא וכבר כתבתי את זה.

נד. והשולח את הבערה ביד חרש שוטה וקטן. צבתיהו קא גרים [[44]](#footnote-44)ולא מקרי איהו גורם כלל דאינהו גרמי ואינהו מזקי, וכי יהיב להו סלתא גוזא ושרגא אי נמי היזיקו בגחלתו שמסר להם, אשו הוא וחייב כמוסר שורו לחרש שוטה וקטן דחייב, ולאו משום דינא דגרמי הוא חייב דהא אפי' רבנן דפליגי עליה דר"מ מודו בה, אלא משום דאשו הוא וחציו הוא דמזקי אי נמי ממונו, והכי מוכח בפ' כיצד (כ"ב ב').

נה. הזורק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות. [[45]](#footnote-45)הזורק פטור דמפסק פסיקי גיריה ולא עביד ולא מידי, [[46]](#footnote-46)והמסלק חייב לדידן דדיינינן דינא דגרמי, ורבה דפטר ליה משום דלא דאין כדכתבינן לעיל, וכן כתב רבינו הגדול ז"ל דליתה לדרבה, פי' לפירושו דאמר פטור המסלק, דאמר רבה או שקדם הוא וסלקן פטור ואנן לא קיימא לן בהא כותיה אלא חייב מדינא דגרמי, אבל הזורק לא גרם ולא מידי דהא פסיקי גיריה, וכן כתב רש"י ז"ל שהזורק פטור שהרי אין סופן להשתבר מזריקתו וזה שנטל פטור דגרמא בנזקין פטור, פי' לפירושו לדעתיה דרבה, אבל לדידן חייב דדיינינן דינא דגרמי, ודינא דגרמי וגרמא בנזקין חדא מילתא היא לדעת רש"י ז"ל ותמצא זה רמוז בפירושיו בכמה מקומות דוק ותשכח[[47]](#footnote-47)וכן הזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל שניהן פטורין שכן נראה שהוא דעת רבינו הגדול אלפאסי ז"ל דרבה בתר תבר מנא אזיל, וכן שמעתי בשם הרב ר' אברהם בר' דוד ז"ל ולא מחייבי משום דינא דגרמי, דראשון הא לא אתא נזקא מחמתיה כלל, ושני נמי מנא תבירא תבר, ואי משום שגרם שלא יתחייב לו הראשון היינו טומן באש דפטור וכבר פרשתי הטעם[[48]](#footnote-48).

נו. נפל לבור והבאיש את מימיו מריחו צריך לפנים, י"ל דלדידן דדיינינן דינא דגרמי חייב והדין הוא סברא דרבינו הגדול ז"ל שלא כתבה בהלכות, ויש לומר כי דיינינן דינא דגרמי ה"מ בנזקי עצמו אבל בנזקי בהמתו לא, שלא חייבתו תורה אלא בנזקין ממש מכחו אבל בגרמת שורו לא, כך נראה לי, ומה שהשמיטה רבינו הגדול ז"ל משום דההוא לישנא לרב איתמר, אבל לשמואל דאמר כל תקלה בור הוא בין מגופו בין מריחו אינו חייב, משום דהוה להו מים (ו)כלים ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים ולא משכחת ביה דמחייב אלא שהבאיש בשעת נפילה [והא] לא איפשר, ולישנא קמא הוה ליה למכתב אלא משום דכבר פסקה כדשמואל לא חש לה דמילתא דלא שכיחא היא, וכן נראה מדברי רבינו חננאל ז"ל דאיתא לההוא דינא, תדע דהא רבא דבתרא הוא אמרה ואיהו הא אית ליה דינא דגרמי דהא רבא גופיה דדאין דינא דמסור בפרק הגוזל ומאכיל (קי"ז א'), ובכולהו נוסחי עתיקי ודוקאני רבא דגרסי' באל"ף ולא רבה בה"א, וכן כתוב בפי' רבינו חננאל ז"ל,

ואי קשיא לך האי היזק שאינו ניכר הוא ואפי' בלא גרמא נמי פטור, (א)לא היא דהא אישתני טעמא וריחא דמיא, ושנוי הוא כדאמרינן (צ"ז א') בענין יין והחמיץ.

נז. ולפום הך סברא שורו שהדליק את האש ושרף שטרותיו של חברו או אפילו קרען או מחקן פטור דגרמת שורו הוא, [[49]](#footnote-49)ומסתברא [[50]](#footnote-50)דחייב ושאני גרמא דריחא דממילא אתיא, מהך דהכא דמעשה שורו הוא אף על פי שהפסד הוא גרמא.

נח. שיסה בו את הנחש פטור. [[51]](#footnote-51)משום דאיהו לאו גורם גוף ההיזק [[52]](#footnote-52)אלא מעצמו הוא, ולא דמי למסור דהתם כיון שאין המסיקים רואין ממונו והוא הראה להם הוא גרם כל הנזק, שהרי הממון שמור היה ובגרמתו הוציאו מרשות הבעלים, דכיון דאוקמינהו עליה ברשותייהו קאי כדאמרן עלה (קי"ז א') כיון דאוקמינהו עילויה [[53]](#footnote-53)מיקלא קלייה שהרי יצא מרשות הבעלים, [[54]](#footnote-54)כמי שנטל כיסו של חבירו [[55]](#footnote-55)והניחו ברשות הרבים [[56]](#footnote-56)הילכך חייב לשלם, אבל הכא הא קאי גברא והא קאי נחש, משל למה הדבר דומה לממון המוטל לפני המסיקין ובא אחד ואמר להם טלו אותו ונטלוהו, שהוא פטור אף על פי שאין רצונם ליטלו אלא מחמת עצה זו שהשיאם זה ליטלו, כך נראה לי.

נט. ואף על גב דמראה דינר לשולחני ונמצא רע חייב ואינה אלא עצה שהשיאתו לקבלו, [[57]](#footnote-57)כיון דאי שפירא הוא [[58]](#footnote-58)אית ליה לקבוליה מחבריה חיובי חייביה האי שולחני לקבליה, ודמי לדן את הדין שאע"פ שלא כפאו כיון שאמר לו חייב אתה ליתן חייב, דממונא שקל מיניה בדיבוריה כיון שחייבו בכך. וצ"ע.

ס. ויש [[59]](#footnote-59)מי שכתב דמשסה היינו טעמא דפטור משום דמי יימר דמטי ליה להאי גברא דילמא ערק ולא פסיק רישיה הוא, והא בורכא דאפילו אין דרך לנטות ימין ושמאל (חייב) [פטור] ומשיך נמי פטור.

סא. והא דאמרי' שחטו מה שעשה עשוי ומזיק שעבודו של חבירו שהוא פטור, לדידן דדיינינן דינא דגרמי ודאי מיחייב דהא מדמו לה בגמ' לשורף שטרותיו של חברו והתם קיימא לן דחייב, וכן כתב רבינו חננאל ז"ל וכן דעת רבינו הגדול ז"ל שהשמיטה.

סב. וכן נמי הא דאמרינן עשה עבדו אפותיקי ושחררו רבו ראשון שורת הדין אין העבד חייב כלום, אלא המשחרר כותב כר"ש בן גמליאל דהא דיינינן דינא דגרמי, וכן נמצא במקצת נוסחי הלכות רבינו הגדול ז"ל דקיי"ל כר"ש בן גמליאל דדינא דגרמי הוא, וכן עיקר.

סג. ומצמצם שבפ' הנשרפין לא כתבה רבינו הגדול ז"ל בהלכות, שמע מינה לדידן דדיינינן דינא דגרמי חייב, וזה אין צריך לפנים.

סד. [[60]](#footnote-60)והמוכר פירות לחברו ולא צמחו דקיי"ל כתנא קמא דרשב"ג דאמר אינו משלם אלא דמי זרע ולא דמי הוצאה, היינו טעמא משום שאין זה מזיק ולא גורם היזק אלא הוא גרם על עצמו, וזה אף על פי שמכרו לו אינו אלא כמטעהו, והמשיא את חברו לעשות דבר שאינו הגון לו [[61]](#footnote-61)אינו בדין שישלם לו, והיינו נמי דאמרינן מאן יש אומרים רשב"ג ולא אמרינן דהיינו ר' מאיר דדאין דינא דגרמי, ומשמע נמי דרשב"ג דמחייב לאו משום דינא דגרמי, שא"כ נימא בפירקין דרשב"ג דאין דינא דגרמי כר"מ, ואי גרמא בנזקין חשיב לה כתנא קמא ואפילו הכי מחייב, הא אנן אפילו דינא דגרמי לא אשכחן מאן דמחייב בה אלא ר"מ כל שכן גרמא בנזקין, אלא טעמא דרשב"ג משום דכל מוכר או אומן כיון שיש לו הנאה, עליו לשמור שלא יפסיד חברו כלום בשלו, אבל במזיק פטור, אי נמי קנסא בעלמא הוא ומנהג אנשי ירושלים ותקנתן שתקנו בכל כיוצא בה (שם), ומי שחולק על רבינו הגדול ז"ל ופוסק הלכה כרשב"ג אין ממש בדבריו, ושוב מצאתי בספר המקח בשער מ"ו לרבינו האיי גאון ז"ל שכתב ותדע דמה שחלקו בין דמי זרע ובין דמי הוצאה אותו שמחייב דמי הוצאה קנסא בעלמא הוא דקא קניס וכן כתב רבינו חננאל ז"ל, ושנו נמי בתוספתא (ב"ב פ"ו ה"ב) הלוקח קנקנים מחברו ונמצאו פיטסאות ונשת(ע)ברו חייב להעמיד לו דמי קנקנים אבל לא דמי יין, וגם זו הלכה היא.

סה. נשברה כדו ולא סלקה נפלה גמלו ולא העמידה, הא אוקימנא בגמ' במפקיר נזקיו, ואי למ"ד אנוס הוא ודאי פטור, אלא אפילו למ"ד לאו אנוס הוא ופטר ליה משום שאין זה בור שחייבה עליו תורה אלא בור ברשות היחיד הוא שחייבה תורה ולא בור ברשות הרבים, וליכא לחיוביה מדינא דגרמי שהרי לא גרם לו נזק אלא הלה בא ונתקל בה, ולא ברי הזיקא דילמא לא מתזק ביה, שהרי הלה מדעתו בא כאן ויכול לומר לו אני לא באתי אצלך אתה הוא שבאת בגבולי אף על פי שאין אותו רשות שלו, ואלו לא חייבה התורה בור לא היינו מחייבין אותו מדינא דגרמי, ועוד שהתורה פטרה בור ברשות הרבים [[62]](#footnote-62)וגזרת הכתוב הוא, אלא שאין אנו צריכין לזה שהטעם הראשון מספיק.

סו. ולבה ולבתו הרוח דפטר רב אשי משום דגרמא בנזקין פטור, כותיה קיי"ל דבתרא הוא, וטעמא דמילתא דאיהו בלחודיה לא גרם נזק וליכא הכא מזיק אלא ע"י הרוח, ואין זה אש שחייבה עליו תורה שאין אלו חציו אלא אף חיצי הרוח, ולא ממונו הוא, ומשום האי טעמא גופיה לא דמי לאבנו סכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה, דהתם המניח כמלבה הוא ויש בלבוייו כדי ללבותה שהרי נברא גוף ההיזק עצמו ואין הרוח מסייעת בבריאתו אלא בהולכתו, כמי שלבה את האש לגמרי בתוך שלו ובא רוח מצויה והדליקו בקמת חברו.

סז. והוו בה רבנן ז"ל מהא דגרסינן בפרק לא יחפור (כ"ו א') דבי מריון בריה דרבי אבין כי הוו נפצי כיתנא הוה אזלא דקתא ומזקא לאינשי אתו לקמיה דרבינא א"ל כי מודה ר' יוסי בגיריה ה"מ דקא אזלא מכחו הכא זיקא הוא דממטי ליה מתקיף לה מר בר רב אשי ומאי שנא מזורה ורוח מסייעתו אמרוה קמיה דאמימר אמר להו היינו זורה ורוח מסייעתו, ובפרק הכונס צאן לדיר (ס' א') אמרינן כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו ה"מ לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל לענין נזקין פטור,

סח. ופריקו רבינו חננאל ורבינו יצחק אלפאסי ז"ל דאע"ג דפטור מ"מ הואיל וגרמא דגיריה הוא אסור ומסלקינן היזיקא, ואי אזיק לא משלם מה שכבר הזיק כדאמרינן בענין נמייה (ב"ב כ"ב ב') זאת אומר גרמא בניזקין אסור, פי' אבל פטור אם הזיק.

סט. והך שמעתא כולה צריכה לפנים, דאיכא למידק בה מאי שנא מאבנו וסכינו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה שחייב לשלם, דהא איברי היזיקא דהא דקתא בלא סיועא אלא דהוא ממטי לה, ותו דאקשינן בגמ' ולרבינא מאי שנא מגץ היוצא מתחת הפטיש ויצא והזיק חייב ומפרקינן התם ניחא ליה דליזיל הכא לא ניחא ליה דאזלא, הא נמי קשיא מ"ט אקשינן לה ארבינא, למר בר רב אשי קשיא, דהא גבי גץ חייב גבי דקתא פטור אבל אסור לדברי רבינו חננאל ז"ל ורבינו ז"ל, ועוד אי לסלוקי היזיקא קאמר ממתני' שמעת לה דקתני (ב"ב כ"ד ב') מרחיקין את הגורן הקבועה מן העיר חמשים אמה, מדלא פשטוה ממתני' משמע דלענין שלומי קא מפלגי ומשום הכי לא פשטוה ממתני' ולא מברייתא דקתני מקשואיו ומדלועיו של חברו כדי שלא יזיק, ותו קשיא בין לרבינא בין לאמימר מאי קושיא התם מכחו אזלא ומזקא וחיציו הם, הכא זיקא הוא דממטי ליה, ומאי שנא מבקעת דתנן (ב"ק ל"ב ב') המבקע ברשות היחיד והזיק ברשות הרבים חייב, והתם לא ניחא ליה דתיזיל כדאמרינן גבי גץ, דהתם כדי שלא ישרוף את ביתו הוא רוצה בכך מה שאין לומר כן בזו, ועוד שהוא צריך להסיקה תחת תבשילו, אלא משום דמכחו קא אזיל חייב, גץ נמי מכחו קא אזיל שהוא יוצא מתחת הפטיש.

ע. והטעם לכל זה דמשום הכי לא אקשינן ליה אמר בר רב אשי, משום דאיהו לא שמעינן ליה דאמר בפירוש פטור אבל אסור אבל אמר דהיינו זורה ורוח מסייעתו, והתם אפשר דבנזקין חייב כחד מאינך אמוראי דבפרק הכונס (ס' א'), ולפיכך הקשה לרבינא דשמעיה בפירוש שפטר, אף על פי שאפשר לומר דמר בר רב אשי גופיה פטר, אקשויי לא מצי מקשי ליה כמו שלא הקשה למי שלא דבר כאן כלל, ודקא קשיא לן אמאי לא פשטוה ממתני', משום דמתני' דילמא רבנן היא ולא ר' יוסי, אבל ממתני' דפטיש בעי לאקשויי דעד כאן לא פליגי רבנן עליה דר' יוסי אלא בסלוקי היזקא, אבל אי לאו גיריה לא מחייב לשלומי דאגרמא בעלמא לא מחייבי בכי האי גוונא, וזה מספיק לתרץ פירוש הגאונים ז"ל ובאמת שכך הוא עיקר שמועתנו כמו שאמרו.

עא. ודקא קשיא לן מאי שנא מאבנו וסכינו ומשאו שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה שחייב לשלם, שמעתא הכי מיפרשא, דכי הוו נפצי אינהו כיתנא כדי להוציא ממנו דקתא היו חובטין הפשתן כדי שיפול הדקתא לארץ, ואלו נפלה הדקתא לארץ שוב אין הרוח מזיזה ממקומה מפני שהיא דקה (וגרושה) [ונדושה] מעצמה והדבר ידוע, ומפני שכחו כחוש שהדקתא קלה ביותר הרוח באה ומוליכה למקום רחוק ומזקת, הרי שלא הלכה מכחו כלום ולא סייע הוא בהולכת הרוח אלא אדרבה אם הלכה מכחו היתה נופלת לארץ ולא היה הרוח מזיזה כלל, נמצא שזה ההיזק הרוח בראו מעיקרו אלא שהוא גרם לרוח שיבא עליה ויזיז, שאם לא נפץ הפשתן לא היתה הרוח מזקת, ולפיכך קראוהו גרמא בניזקין, ומיהו גרמא דגיריה הוא כיון שמאותה שעה הרוח מזומנת להוליכה והוא גורם עיקרה אף על פי שבהולכה אינו מסייע, ולא דמי לאבנו וסכינו ומשאו, דהתם כיון שהניחן בראש גגו אש הם והרוח מולכת אותם יותר רחוק ומקרבת אותם אצל הניזק יותר ממנו, כמו מדליק אש והרוח מוליכתו לגדישו של חברו שהוא חייב, שהרי הרוח מוליכתו כפי כחו ואינה מוליכתו למקום אחר הפך מכחו כמו שפירשתי בדקתא.

עב. והא דקא מדמינן ליה לגץ היוצא מתחת הפטיש, משום דגץ ודאי הרוח מוליכתו, תדע דקתני לה גבי תולדה דאש בפ' הכונס (ס"ב ב') ולא קתני ליה גבי אדם המזיק, וקא סלקא דעתך שכשהוא מכה בפטיש כחו מפילתו לגץ לארץ אלא מפני שהוא דבר קל הרוח מוליכתו לחוץ הפך כחו ואעפ"כ חייב כיון שהוא גרם, אף בדקתא כן, ומפרקינן התם ניחא ליה דליזיל והוא מכה בפטיש כדי שילך והרוח מוליכתו יותר רחוק ולא בהפך מכחו, ודמי לאש שלבה והרוח הוליכה לגדיש שחייב הואיל ואין הרוח עושה דבר מעצמו בהפך מכחו אלא מסייע למה שעשה הוא, אבל בדקתא לא ניחא ליה דליזיל והוא חובט הפשתן להפיל הדקתא לארץ והרוח מוליכה הפך מכחו, נמצא שאינו מסייע בהליכתה אלא גורם הוא לה ולפיכך אינה דומה לבקעת, והדבר נכון וברור לכל בעלי דעת.

עג. ומעתה למדנו לפי דרכנו שדיני הגרמות כהלכות שבת, יש מהן שחייב לשלם, ויש מהן פטור ומותר, ויש מהן פטור אבל אסור, דינא דגרמי חייב לשלם כגון מסור וחבריו, ויש מהן פטור אבל אסור כגון גרמא דגיריה דאמרינן (ב"ב כ"ב ב') זאת אומרת גרמא בניזקין אסור והיינו דקתא, ומהן פטור ומותר כגון בהנך גרמי דקי"ל כר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, כדתנן (כ"ה ב') ר' יוסי אומר אף על פי שהבור קודמת לאילן לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ואף על פי שהוא גורם להפסיד ששרשי האילן מלקין כותל בורו של חברו, כיון דלאו גיריה נינהו פטור, ואף על גב דדיינינן דינא דגרמי, דהא תלמוד היזק גמור הוא שהרי יש בו מעשה שהשרשין מלקין קרקעיתו של בור [[63]](#footnote-63)ואף על פי כן [[64]](#footnote-64)פטור לר' יוסי אליבא דרבנן דלא דייני גרמא משום דאמר ליה הרחק עצמך, לרבי מאיר נמי אמר ליה הרחק עצמך ולא מיקרי גורם [[65]](#footnote-65)כי היכי דלא מזיק ופטור לרבנן.

עד. ואי קשיא לך גבי מחיצת הכרם שנפרצה לימא ליה אי בעית קוץ ועליך להרחיק עצמך, דהא בתר שפרצה גדלי ענפים ומתערבי ואסרי, ומאי שנא מדר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו ואם הזיקו פטור מלשלם, וליכא למימר דלר' יוסי אם הזיק האילן לבור חייב לשלם דאי הכי לא הוה אמר ר' יוסי לא יקוץ שאין לך מי שחייב לשלם שיוכל להזיקו, והרי הנהו תרי דדיירי חד עילאי וחד תתאי וכי משי עילאי מיא [אזלי] ומזקי ליה לתתאי ואמרינן על הניזק להרחיק את עצמו (ב"מ קי"ז א'), ואם חייב לשלם מה שהזיק היאך יכול להזיקו ולומר בתר הכי משלמנא ונמצא זה צריך להתעצם עמו בבית דין כל יום ויום, וכדתנן (ב"ב כ' ב') ובכירה טפח ואם הזיק משלם מה שהזיק, ואף על פי שמשלם צריך להרחיק, שיכול הלה לומר לו אין רצוני שתזיקני ותשלם לי, שקשה גזל הנאכל, ואף על פי שהוא משלם רשע מיקרי כדכתיב חבול ישיב רשע וגו', וכך פרש"י ז"ל, [[66]](#footnote-66)אלא היינו טעמא דשאני מחיצת הכרם דכיון שיש בה איסור כלאים חייב לגדור, וחברו פטור מלגדור שהוא בתוך שלו הוא עומד ואינו בא בגבולו של חברו, אבל זה שהוא בא בגבולו עליו לגדור מחמת שאסור לערב הגפנים בתבואה, וכיון שלא גדר ונתייאש חייב לשלם כדכתיבנא לעיל, אבל היכא דליכא איסורא סבר ר' יוסי על הניזק להרחיק את עצמו מאחר דלאו גיריה דמזיק נינהו.

עה. ואכתי איכא למידק [[67]](#footnote-67)ואי אזלי שרשין ומזקי ליה לבור [[68]](#footnote-68)מ"ט פטור מלשלם הא שורו [הוא] והוה ליה לטפויי באפייהו, [[69]](#footnote-69)לא קשיא דכיון דלאו גופיה דאילן קא מזיק אלא שרשים הוא דמזקי ושרשין ממילא קא אתו פטור אף על גב דממונו הוא, ומ"מ יש לזה רשות לקוץ השרשים, וליכא לדמויי לשורו שהזיק בצרורות, דשאני התם דכחו דשור הוא וכנגיחה דידיה דמי והתורה חייבתו, אבל הכא [[70]](#footnote-70)נולד הוא ופטור שאין שמירתן עליו ואינו כחו של אילן הנטוע, וליכא לדמויה לאש שהוא הולך ומזיק, שכיון שלבה את האש עיקר השלהבת הוא שמזיק והולך ואוכל ומזיק, אבל הנך נולד הוא ואף על פי שמחמת האילן הוא מזיק פטור, אי נמי כיון דשרשין הוא דמזקי ולא חזי להו לית ליה לטפויי באנפייהו דדמי למי שנפרצה בלילה (ב"ק נ"ה ב') שהוא פטור, ואין אומרין בנזקין אלו זו דומה לזו שהדברים עמוקים והחלוקים דקים כחוט השערה וכולהו גמרא.

עו. עוד יש שאלה הנך הרחקות דתנן בפרק לא יחפור (י"ז א') כגון שיח ומערה ואמת המים ונברכת הכובסין וגפת וזבל ומלח וסיד וסלעים וזרעים ומחרישה ומי רגלים וריחים, אם הזיקו והפילו כותלו של חברו אם חייב לשלם או לא, [[71]](#footnote-71)לדברי רש"י ז"ל דכתב (כ"ב ב') דלאו גיריה נינהו ולא מודה בהו ר' יוסי לא מיבעיא לי, דהא כר' יוסי קיי"ל, ואי נמי לרבנן כיון דלאו גיריה נינהו אפשר דפטור, למה זה דומה לשור שהבאיש מימי הבור מריחו דפטור (ב"ק מ"ח ב') דלאו גיריה דבעל שור נינהו ולפיכך פטור, כי קא מיבעיא לן לדעת רבותינו הגאונים ז"ל שהסכימו כולם וכתבו דכולהו הרחקות דמתני' גיריה נינהו מדקאמרינן גבי סולם ושובך לימא מתני' דלא כר' יוסי מכלל דכולה מתני' מודה בה, מי אמרינן כיון דלאו גיריה [ד]איהו גופיה קא מזיק גרמא דגיריה הוא, דומיא דסולם ושובך שהוא גרמא דגיריה ופטור עליה, דנמייה הוא דמזקא ולאו איהו מזיק ולא גורם אלא מסייע בעלמא שעל ידו נעשה מחמת הסולם, והנך נמי פטור אבל אסור, או דילמא חיובי נמי מחייב עלייהו אם הזיקו, ובחפירת בור ושיח ומערה לא מיבעיא לי דכיון דכל מרא ומרא דקא מחי מרפי לארעא דהא כמאן דאזיק בידים דמי וחייב אפי' לרבנן דפליגי עליה דר"מ, כי קא מיבעיא לי בשארא מאי.

עז. וזו שאלה שאל הרב אב"ד ז"ל והתנה לכתוב בה דעתו במקומה ובעון הדור לא קיים תנאו, ונראין הדברים דפלוגתא דרבנן ור' מאיר היא, דלרבנן פטור שהרי לא הזיק בידים אלא ששם באותו הכותל סלעים ונשתהו שם עד שהזיקו את הכותל מחמת הבלא, ולר' מאיר ודאי חייב, למה זה דומה למחיצת הכרם שנפרצה שמחמת שנשתהו שם עד שבא עליהן האיסור חייב, ואף על גב דהתם משום יאושו מתחייבנא ליה [כדכתיבנא] לעיל, לא עדיף יאוש מהנחת סלעים בצד הכותל שבשעה שהניח הסלעים הניח שם ההיזק בעצמו וגרם להיזק שיבא הילכך גורם הוא, וכן נמי הנך דמשום מתונא לר"מ חייב, ואפשר דהנך אפי' לרבנן חייב שקרוריתן מחמת עצמן הוא, למה זה דומה למניח גחלת על בגדו של חבירו שהוא מבעיר והולך וחייב אף כאן הם מחלחלין את הכותל ומלקין אותו עד שנופל וחייב, אבל בהנך דמשום הבלא לא אינהו גופייהו מזקי אלא מחמת שנשתהו שם נתוסף בהן הבלא ובאה להם מעלמא, היא המזקת והסלעים גורמין, והמניח שם הוא גורם הגרמא ומ"מ חייב לר"מ כדין מחיצת הכרם שנפרצה וכו', ומסתברא דרבנן נמי מודו בה דחייב, שהסלעים הם עצמן חמין אלא שאין חמימותן נכרת עד שנשתהו, וכל אחת ואחת כגחלת היא אלא שאינה מזקת עד זמן מרובה הילכך לכולי עלמא חייב לשלם, והלשון עצמו מוכיח שהרי קראוהו גיריה.

עח. והראב"ד ז"ל כתב גיריה לר' יוסי גרמא בנזקין הוא ופטור[[72]](#footnote-72), תדע דהא כל היכא דמיחייב בנזקין קתני חייב ופטור והכא לא קתני אלא או לא יחפור או מרחיקין, וחייב ופטור לא קתני, ומהאי משמעותא אפיקו בעלי הגמ' דגרמא בנזקין פטור, ולדברינו היינו טעמא דלא קתני חייב משום שאין הנזק ניכר מיד אלא לאחר זמן מרובה הוא בא, ואי קתני הכי הוה אמינא אם הזיק חייב לשלם וכיון שאין הזיקו מצוי אינו חייב להרחיק כענין ששנינו בתנור וכירה.

עט. מכלל דברינו תוכל לדעת דעת הגאונים ז"ל שאמרו דכולה מתני' דלא יחפור מודה בה ר' יוסי דגיריה נינהו לפי שהן בעצמן המזיקין, ולא פליג ר' יוסי אלא בשרשי האילן שהם נולדים ואינם מזיקין באותו המקום שנטע זה שם אילנו, אלא לאחר זמן קופצין ובאין אצל הבור ומזיקין אותו, ואין בכל השנויין במשנת לא יחפור מי שיערב עליך טעם אלא הזרעים במפולת יד שאחרי זמן הם מחלידים את הקרקע (ועיי"ש בחידושי רבינו ב"ב כ"ב ב'), ודמי לעובדא דמיא דהנהו תרי דדיירי חד עילאי וחד תתאי בפרק הבית והעליה (קי"ז א'), וכבר כתבנו הללו במקומן וגילינו טעמן, ולא באנו כאן אלא לפרש מה שהוקשה עלינו ועל רבותינו בדיני הגרמות. ופירשנו אותן בדרך קצרה כי היא הישרה.

והאל הנערץ בסוד קדושים אשר שרפים ותרשישים את שמו מעריצים ומקדישים, יצילנו מכל שגיאות ויראנו מתורתו נפלאות, אמן:

מפתח ענינים

**א.** גרמי

א. גרמי בשב ואל תעשה. אות מח

ב. גרמי דבהמתו. אות י, נו, נז

ג. גרמי חיובו כשגורם להפסיד ממון בלא מעשה. אות יא, כח

ד. שבועה בגרמי. אות יד

ה. גרמי הוא קנס או דין. אות יז, כא, ככ, כג - כה

ו. גרמי האם חייב בנו אחריו. אות כב

ז. גרמי באונס. אות לב, לח

ח. גורם דגורם. אות לה

ט. גרמי קל ממעשה באנוס לא חייבוהו במזיק בדיבור. אות לח

י. החילוק בין גרמי לגרמא. אות מב, מג

יא. האם חייב בד' דברים. אות לב

**ב**. גורם לממון

א. גורם לממון הוא ככיס מלא מעות. אות יא, יב

ב. גורם לממון אינו קשור ואינו תלוי בגרמי.

אות יב

ג. זורק מטבע לים הגדול. אות לט, מא

ד. שף מטבע. אות מ, מא

ה. צורם אוזן וכו'. אות מ, מא

ו. הזיק חמץ ביד גזלן חייב על שגרם לו להפסיד מעות מכיסו. אות יג

ז. מונע רווח כשוויה טמון. אות מו, נה

ח. שומר שפושע אין חייב מדינא דגרמי. אות יד

ט. מזיק במחשבה או דיבור ולא במעשה אינו אלא גרמי. אות כח, כט, לג

י. מפגל. אות כט, לז

יא. דן את הדין. אות לח, מג, נט

יב. מוסר.

א. אות ד, ו, כה, מט, נח

ב. מדוע מוסר ודן את הדין לא חייבים באונס. אות לח

ג. מוסר מדוע נחשב ברי הזיקה. אות מט

ד. ראו מסיקין ויעץ להם לקחת. אות נח

יג. האם לירושלמי גרמי הוא קנס. אות ז, יח, לד

יד. הזק שאינו ניכר. אות י

טו. מחיצת הכרם.

א. מדוע בעל הכרם צריך לגדור. אות ח. עד

ב. היאוש הוא האוסר, אות ט, יא, כז, כח, לג, מג, מח.

ג. מסכך גפנו. אות ב, ג, י.

ד. מדוע הכרם אינו שור. אות ח' וכו'

ה. מדוע צריך להתרות בו. אות יח, לג

ו. האם נחשב הזק ניכר אות ג, כז, כח

ז. במתיאש גלי דעתיה דניחא ליה. אות לג

טז. מזיק שיעבודו של חבירו. אות סב

יז. שרף חמץ שביד גזלן חייב מדינא דגרמי שגרם שיוציא מעות מכיסו. אות יג

יח. שומר שפושע האם חייב מדינא דגרמי. אות יד

יט. פורץ גדר בפני בהמת חבירו. מד, מה

כ. כופף קמתו וכו' ברוח שאינה מצויה. אות מו

כא. שוכר עידי שקר. אות מז

כב. גזל חמץ מדוע אין חייב הרי יכל לאוכלו וע''י גזילתו נאסר. אות יט, כ, ל

כג. מעכבו מלהציל את ממונו. אות כ, כד, ל

כד. יודעים עדות וכו' אינו אלא גמ''ח. אות מח

כה. המונע עדים מלהעיד או מנע אחר מלהשיב לו אבידה או לתת לו מתנה. אות מט, ועי' אות ל

כו. משיא עצה רעה ומ''ש משולחני. אות נט, סד

כז. שורף שטר. אות לא

כח. היזק שאינו ניכר

א. כל שאין יכול לומר הש''ל דינו כניכר. אות לב

ב. האם במחיצת הכרם נחשב הזק ניכר אות ג, כז, כח

ג. היזק שאינו ניכר קנסו במזיד אך לא קנסו כשגורם שממילא ינזק כגזלן שמנעו מלאוכלו. אות ל

ד. מדוע בהזק שאינו ניכר אין חייב מדינא דגרמי. אות טז – לב

ה. היזק שאינו ניכר האם קנסו בכל מקום או רק היכן שכתוב. אות כו, כח, לב, נג

ו. שהייה ודריסה מדוע נחשב הזק ניכר. אות לו

ז. מבאיש מימיו מדוע נחשב הזק ניכר. אות נו

כט. עידי שקר. אות נ

ל. נותן סם המוות בפני בהמת חבירו אות. נא

לא. מבעית את חבירו. אות נב

לב. עושה מלאכה במי חטאת. אות נג

לג. שולח בעירה ביד חש''ו. אות נד

לד. מסיר כרים וכסתות. אות נה

לה. בתר תבר מנא. מדוע אין השני חייב על שפטר את הא'. אות נה

לו. שיסה בו את הנחש מדוע אינו גרמי, ומ''ש ממסור. אות נח, ס

לז. משליך כיס חבירו לרה''ר הרי הוא אדם המזיק. אות נח

לח. מצמצם יש לחייבו מדינא דגרמי. אות מב, סג

לט. מוכר פירות ולא צמחו. אות סד

מ. החופר בור האם כשניזוקו בו מוגדר לגרמי. אות סה

מא. בהנ''ל אע''פ שנחשב גרמי אינו חייב מדינא דגרמי. שם

מב. שורף שטר. ה''ה מונע עדים מלהעיד, אות נט

מג. כל מרא ומרא הוי מזיק בידים וחייב גם לרבנן – אות עו

מד. הנוטע אילן והשרשים הזיקו בור, הוי אדם המזיק ולא רק גרמי – אות עג

1. וכ''כ הרמב''ן להלן אות י' אך עי' בשטמ''ק ב''ק ק. שהביא מהתוס' שאנץ שאין כוונת הגמ' ''התם קעביד בידים'' שחייב גם לרבנן אלא שרק גרמי כזה חייב לר''מ ולא כל גרמי, וכן הרא''ש בב''ק פ''ט סי' י'''ג, וב''ב פ''ב סי' י''ז כתב דמסכך גפנו חייב משום דקי''ל כר''מ, וכן הריטב''א ביבמות פג. כתב להדיא שאינו אלא גרמי [↑](#footnote-ref-1)
2. עי' להלן אות עה [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' להלן אות עד [↑](#footnote-ref-3)
4. והתוס' בב''ב ובב''ק ועוד ראשונים תי' דהוי גיריה דיליה ולכן על המזיק לגדור, והרמב''ן כאן ובאות עד תי' שצריך לגדור משום שהוא עובר על איסור כלאים, וצ''ב – שיעורי ר' שמואל ב''ב אות ל''ג – מדוע כשחייב מדיני יו''ד להרחיק חייב גם מדיני חו''מ, עוד צ''ב - שם - מדוע רק בעל הכרם עובר איסור ולא בעל השדה עי' מה שתי' בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' סק''ח – י' [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאות י''א וז''ל שיאושו הוא הגורם, ובאות כ''ז וז''ל הרי יש היזק מחמת יאושו שהוא הגטרם העירבוב ... ואוסר תבואתו של זה ... שמאחר שנתיאש הערבוב אוסרו, ובאות כ''ח אלא כיון שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה גמרינן מיניה דמחשבה כמעשה לר''מ וש''מ דדאין דינא דגרמי, ובאות ל''ג וז''ל אבל מאחר שהתרינו בו ולא גדר ונתיאש בכך אסור דהא גלי דעתיה **דמינח ניחא** ליה, ובאות מ''ג וז''ל שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין, ובאות מ''ח וז''ל שהרי הוא מזיקו ביאושו וגפניו הם האוסרין והוא גורם האיסור [↑](#footnote-ref-5)
6. ברמב''ן כאן ובאות כט מבואר שמזיק במחשבה ובדיבור אינו אלא גרמי מדכתב שהיאוש הוא האוסר ובכל זאת חייב רק מדינא דגרמי ולא בידים משום שאין האיסור בא מחמת מעשה אלא מחמת מחשבה, וכן כתב להלן אות לח שהורה רבינו שדן את הדין אינו חייב אלא בנשא ונתן ביד ולא חייבהו מדינא דגרמי, משום שאנוס הוא כי חייב לדון, והקילו בגרמי היכא דאנוס כל שאין עושה מעשה, ומבואר ברמב''ן שלא רק שאינו מזיק בידים אלא גם יותר קל מכל גרמי כי לא עשה מעשה, וכן מבואר עוד ברמב''ן אות כט מדהקשה מדוע מפגל חייב לכו''ע הא אינו אלא מחשבה והוצרך לת' שיש מעשה שחיטה, ולכא' סברת הרמב''ן דאינו מזיק גמור משום שלא נגע בדבר הניזוק – וכלשון תוס' על שורף שטר שאינו נוגע בגוף הממון - אלא אמר או חשב וניזוק החפץ וכן תוס' הוצרכו להוכיח ממפגל שאין דבר זה סיבה לפטור, ולמעשה כתבו תוס' דחייב לכו''ע ולכא' תוס' אזיל לשיטתו בב''ק יז: שכתבו תוס' דאם בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא ומיד כשבעטה הבהמה ניזוק א''כ אינו צרורות אלא גופו, ולכא' גם כאן בעט כאן ועי''ז ניזוק הכלי שרחוק מכאן ובכ''ז אינו גרמא – ונ''מ במפעיל מכשיר ע''י שלט רחוק בשבת, ואולי לכו''ע חייב דהוי ממש כוחו – ועי' הערה הבאה [↑](#footnote-ref-6)
7. ונראה ברמב''ן שהיאוש אינו העדר רצון לגדור אלא דעת חיובית, דאל''כ כשאין דעתו לגדור שורו מזיק, וע''כ שהיאוש אוסר ולא הגפן, וכ''כ עוד ג' פעמים בקונ' שיאושו הוא הגורם את הערבוב והעירבוב הוא ההזק וכן לשונו דמינח ניחא ליה, ועי' בקו''ש ב''ק אות קכ''ט שהקשה לדעת הרמב''ן שהיאוש אוסר מדוע אין חייב גם לרבנן כמוש''כ תוס' שכל שבדיבורו ניזוק כמפגל וכקם דינא חייב לכו''ע, ולכא' צ''ל דהרמב''ן לשיטתו שאין מזיק ע''י דיבור חייב למאן דלא דאין דינא נגרמי, וכ''כ הרמב''ן להדיא על מחיצת הכרם שאינו בידים משום שאינו אלא מחשבה, וא''ת הרי הרמב''ן ס''ל להלן אות מח שגם בשוא''ת חייבים מדינא דגרמי י''ל שכ''ז כשיש זכות לניזק שיגדור אך כאן מדוע שיהיה זכות על המיזק אם אינו מזיקו, ולשיטת התוס' צ''ל דס''ל שאין היאוש אוסר אלא שאין נאסר כשדעתו לגדור - אך עי' שי' ר' שמואל ב''ב אות ל''ג שהוכיח מהרמב''ן שאינו אלא שב ואל תעשה דא''צ מחשבה חיובית אלא די ביאוש, מהא שדימה הרמב''ן להלן אות מט מחיצת הכרם ליודע עדות ואינו מעיד שחייב גם בשב ואל תעשה, אך אולי י''ל דהביא מחיצת הכרם לעניין זה, שחלוק כשרק חייב מצד גמילות חסדים לכשחייב מצד דיני חו''מ ולא דימה אותם לעניין שוא''ת – [↑](#footnote-ref-7)
8. עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש [↑](#footnote-ref-8)
9. המבשל בשר בחלב או המחמץ עיסת חבירו, כתב הברכ''ש בב''ב סי' י''ז שאינו אלא גרמי ולא דמי למטמא עי''ש, ובזה ביאר את דברי הרמב''ן והיש מפרשים לענין מחיצת הכרם, שאם האיסור מזיק אינו אלא גרמא, ועי' עוד ברכ''ש ב''ק סי' ה' סק''ד, אך בחי' ר' שמואל ב''ב סי' ג' תמה על דבריו ונקט שודאי שהמבשל בשר וחלב או המחמץ עיסה הוי אדם המזיק ועי'ש כיצד ביאר את דברי הרמב''ן והי''מ הנ''ל [↑](#footnote-ref-9)
10. וא''ת הרי דעת הרמב''ן שגרמי בשב ואל תעשה חייב – להלן אות מח – וכן ס''ל דגורם דגורם נמי חייב, - להלן אות לה - וא''כ מכיוון שיש לניזק זכות לתובעו שיגדור, וע''י שלא גדר ניזוק, היה לו להתחייב מחמת כן מדינא דגרמי, י''ל דאם אין היאוש אוסר א''כ אין לו זכות לתובעו שיגדור, ומכח ממונו נמי אין לו זכות, משום שאין ממונו מזיק אלא בגרמי [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' להלן אות נו נז [↑](#footnote-ref-11)
12. עי' לעיל הערה 1 [↑](#footnote-ref-12)
13. וצ''ע מדוע אינו מזיק ע''י שהיה לו לשמור ולא שמר, ובחי' הרמב''ן בב''מ נז: ביאר דבריו וכתב שאין פושע כמזיק בשטרות לחייבו מדינא דגרמי משום שהתורה פטרתו, וכן כתב הרמב''ן אות סה שאף אילו היה אפשר לחייב כל חופר בור מדינא דגרמי בכ''ז למד''א שבור ברה''ר פטור לא יתחייב מדין גרמי דגזה''כ לפוטרו, ולכא' כוונתו שיש גזה''כ שאין שומר חייב מדין מזיק, וכן יש גזה''כ שאין ממונו חייב מדינא דגרמי כדחזינן שאין אש חייב בטמון מדינא דגרמי ואין שור חייב ברה''ר נזק שלם מדינא דגרמי על שהיה לו לשמור ולא שמר, - וכ''כ החזו''א על כל נזקי ממונו שאע''פ שאם לא היה כתוב את כולם היה חייב מהצד השווה אך אחר שכתוב אינו חייב גם מכח הצד השוה, ולכן מוציא בהמת חבירו לרה''ר אין חייב מדין אש, משום שאין שור חייב מדין אש ומצד שור א''א לחייבו כי אינו ממונו - ולכן הקשה על דבריהם דאם נחשב לשור המזיק אלא שפטור מצד גרמא א''א לחייב מדין גרמי של אדם המזיק ועי' עוד ברכ''ש ב'''ק סי' י''ח. ועי' עוד להלן אות מה ואות סה [↑](#footnote-ref-13)
14. בתוס' רי''ד על הגליון בגיטין נג. כתב שבגרמי אין גובין מבנו אחריו משום שהוא קנס וכהזק שאינו ניכר, וכן נפסק ברמ''א סי' שפ''ח סעי' ב', וציין הגר''א לסי' ס''ו סעי' ל''ב במוכר שט''ח וחזר ומחלו שגם יורשו חייב, ולא כתב הרמ''א שי''א שפטור כמו שכתב כאן, ועי' תומים סי' קי''ט סק''ב די''ל שאף אי מדינא לא חייב וחייב רק מדרבנן אך עשאוהו דינא ולא קנסא וישלם בנו אחריו – וממילא גם בהודה לא יפטר מדין מודה בקנס – [↑](#footnote-ref-14)
15. וכ''כ בספר התרומות שער נ''א ח''ו סעי' ח', וז''ל היש''ש מדאמר ר''מ הוא דדאין דינא דגרמי ולא אמר דמחייב דינא דגרמי, אלא כלומר דן דינא וירד לעומקו של הלכה עד שדן לחייב [↑](#footnote-ref-15)
16. וכן כתב הריטב''א גיטין נא. [↑](#footnote-ref-16)
17. מבואר ברמב''ן כאן ובאות ט שנח' על התוס' והרא''ש שכתבו שמפגל וקם דינא הוי מזיק בידים כי בדיבורו נפסד, והרמב''ן ס''ל דכיון שלא נגע בדבר הניזוק אינו אלא גרמי, דדיבר כאן וניזוק שם ואינו אלא גרמי, ותוס' והרא''ש ס''ל דדיבורו הוי ככוחו, ועי' להלן אות נח, וכן מבואר ברמב''ן במלח' בסנהדרין לג שקם דינא אינו אלא גרמי, ואי לא קם דינא גם לר''מ פטור [↑](#footnote-ref-17)
18. עי' ברכ''ש סי' ה' סק''ה [↑](#footnote-ref-18)
19. מבואר ברמב''ן שגרמי חייב בד' דברים וכן כתב הקצוה''ח סי' של''ג בדעת תוס' והרא''ש שחייב בגרמי בד' דברים, אך הטור בסי' ש''ח הביא מהרמ''ה שבגרמי אין חייבים בד' דברים ועי' בחי' ר' שמואל שם שכתב שיש לפרש את דברי הרמ''ה בב' דרכים י''ל על פי הנ''ל דהוי כממונו שהזיק, ויש לפרש שלא התחדש לחייב בגרמי ד' דברים וכמו שברוצח לא התחדש שדי בדרגת התייחסות לחייב מיתה - ועי' ברכ''ש ב''ב סי' כ' סק''ה וז''ל פשוט דלענין מיתה לא אמרינן לחייבו ע''י גרמי, דאין זה רק חיוב מזיק, וברציחה בעינן מעשה רציחה ממש, ובשם מו''ר זיע''א שמעתי דבנזקין אין בחיובו דין מעשה ... משא''כ גבי רציחה בענין מעשה ממש- ועי' רא''ש פ' החובל סי' ג' דהדקיה באדרונא חייב רק כשהכניסו לשם וסגר, אך אם כבר היה שם וסגר אינו אלא גרמא ופטור, ונפסק בשו''ע סי' ת''כ סעי' י''א, ועי' בחי' ר' שמואל שם שהאריך בדעת הפוטרים מד' דברים האם כשחבל באדם חייב נזק או שנזק דחבלות דינו כד' דברים [↑](#footnote-ref-19)
20. ועי' אות לח, ועי' ברמב''ן במלח' ב''ק - דף מג ברי''ף – דהביא שנח' אם חייבים באונס או לא ופי' שהמח' הוא אם גורם כעושה מעשה או לא, ונראה שנח' אם גרמי מתייחס אליו כמו מעשה גמור או שאינו כ''כ מתייחס אליו אלא שבכ''ז חייב אך אין בזה חומרת אונס כרצון ועי' ברכ''ש ב''ק סי' י''ח – וכדאשכחן בכוחו שאע''פ שמתייחס אליו בכ''ז יש בו קולא בצרורות, וכן אשו משום חיציו י''א שאין חייב מיתה ברוצח – ועי' רמב''ן ריש מכות שהקשה מדוע בזממו לעשותו בן גרושה או בן חלוצה אין חייבים מדין כאשר זמם על מה שזממו להפסידו מתנות כהונה, ותי' דכאשר זמם לעשות כתיב ולא כאשר דמם לגרום, ומבואר בדבריו שאף אם מוגדר לגרמי ולא לגרמא אינו נחשב לעשות אלא לגרום עי''ש, אך היש''ש ב''ק פ''י סי' מז - הובא בש'''ך סי שפ''ו סק''ו - נקט שדינא דגרמי חייב מדינא ובכ''ז כתב שבאונס פטור. ולשיטות שהוא קנס לא קנסו באונס. ולתומים הנ''ל שחייב רק מדרבנן אך עשאוהו דין ולא קנס ישל''ע אם גם לגבי אונס, ולדברי הרמב''ן יש לעיין מדוע כופף קמת חבירו בפני הדליקה והוזק ברוח שאינה מצויה אינו חייב מדינא דגרמי, ולשון הרמב''ן דלא עבד ולא מידי, ולכא' כוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש. [↑](#footnote-ref-20)
21. נח' הראשונים מדוע צריך התראה התוס' ור' יונה בב''ב ב. כתבו שאינו חייב בלא התראה, והרמב''ן כאן כתב שא''א לומר כן משום שבגרמי חייבים גם באונס, ולכן פי' שאינו נאסר בלא התראה כי אינו יודע שבו תלוי האיסור, וצ''ב מה איכפת לן שאינו יודע שבו תלוי האיסור, הא סו''ס נתייאש מלגדור, וכי אי רוצה בקיומו נמי לא יאסר כשאינו יודע שעי''ז נאסר, וצ''ל שרק ביאוש אמרינן הכי משום שאינו נחשב יאוש כי דעתו לגדור בעתיד, ורק כשיודע שעי''ז יאסר ובכ''ז אינו גודר, הר''ז יאוש גמור [↑](#footnote-ref-21)
22. ובספר התרומות שער נא ח''ו אות ח' כתב שפטור - הובא בש''ך סי' שפ''ו סק''ג ובקצוה''ח שם סק''ג - וכך נראה לדעת הרא''ה משום שנחשב לשורו שחפר בור. והש''ך סי' שפ''ו סק''ג כתב דאם גרמי הוא קנס פטור בגורם דגורם [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' ש''ך סק''א שתמה על קולא זו, [↑](#footnote-ref-23)
24. להלן אות נח כתב הרמב''ן שהמוציא כיס חבירו לרה''ר חייב דהוי כמזיקו, וא''כ איך ס''ד כאן דגרע ממוציא כיסו לרה''ר ומדוע רק שאל מדינא דגרמי, ומוכח כמוש''כ שם דרק במוציאו משליטתו הוי כמזיקו, אך כאן מונח לפניו רק שאינו יכול להשתמש בו והוי כנתנו בתיבה וזרק המפתח שא''א להשתמש בו אך הוא בידו ובשליטתו משא''כ בנתנו ברה''ר שעומד להינטל ולהאבד ממנו [↑](#footnote-ref-24)
25. צ''ב מדוע אין קשה גם לרבנן ומה עשה בגרמא שלא עשה בידים, ואולי כוונתו להקשות שיתחייב על הורדת הערך, וס''ל דהורדת ערך אינו אלא גרמי, ועי' משנת ר' אהרן ב''ק סי' ג' שהאריך ביסוד זה שהזק ערך אינו אלא גרמי [↑](#footnote-ref-25)
26. מבואר ברמב''ן שאם א''א להביאו פקעה בעלותו ובכ''ז הקשה הרמב''ן לעיל רק מצד גרמי, וחזינן שאין דין מזיק על הפקעת הבעלות ועי' חזו''א ליקוטים חו''מ סי' ט''ז סק''א [↑](#footnote-ref-26)
27. לשון הש"ך סי' שפ"ו סק"א: ושמואל ס"ל בפ' הניזקין דמקנסא לא ילפינן גבי היינו מערב כו' [↑](#footnote-ref-27)
28. וז''ל הרמב''ן בב''ב כב: דדינא דגרמי הוא הגורם בעצמו שהוא עצמו מזיק כגון מוחל שט''ח ... וכן שורף שטרותין של חבירו, אבל גרמא בנזקין הוא הגורם לאחר לעשות היזק שאינו אלא מזמין כגון הך דשמעתין – סולם ונמייה – ודזורה ורוח מסייעתו עכ''ל ולא הזכיר ברי הזיקא וצ''ב [↑](#footnote-ref-28)
29. וכ''כ הרא''ה בב''ק נ''ה – הובא בשטמ''ק - כתב היש''ש בב''ק פ''ו סי' ג' על פורץ גדר וז''ל ואין זה גרמא מאחר שעביד בידים ופרץ הגדר ושמירת הבהמה תלויה בה א''כ הוי כמזיק בידים עכ''ל, ועל הפירות שהוזקו ע''י שפרץ גדר כתב שאם פתח כל הגדר לצד רה''ר מיד שפרץ מיקלא קליה והוי כמי שהוציא הפירות לחוץ - ויש לעיין מדוע הוי אדם המזיק הא במוסר אינו אלא גרמי פ - ועי' להלן אות נח [↑](#footnote-ref-29)
30. והרא''ש כתב שפטור כי לא עשה בגוף הממון והרמב''ן לא ס''ל מכלל זה ולשיטתו באות נה דמסלק כרים חייב והרא''ש גם במסלק כרים פטר משום שלא עשה בגוף הדבר [↑](#footnote-ref-30)
31. צ''ב הרי כתב הרמב''ן אות יד ואות סה שא''א לחייב ממון המזיק מדין גרמי, ואולי רק כשהוא ממונו אי אפשר לחייבו כי ע''ז יש גזה''כ שפטור בהלכותיהן וע''כ שאין חייב מדינא דגרמי, עי''ל שבבור המקור מפטור כלים שלא חייב מדינא דגרמי ובשור גם יש מקור מתם שאין חייב נ''ש – אך משן ורגל ברה''ר אין מקור משום ששם הפטור משום שאין לו זכות למונעו וא''כ מהאי טעמא א''א לחייבו מדינא דגרמי – אך י'''ל שיש מקור שאין חייב על כך שלא גדר ולא על פורץ גדר ואולי כל שפרץ גדר חייב מדינא דגרמי נ''ש גם בתם [↑](#footnote-ref-31)
32. וכן הביא הרמב''ן במכות ג. את הירושלמי שמבטל כיסו של חבירו פטור, וכ''כ בתש' מהר''ם הובא בקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שגרמי אינו אלא במפסיד לחבירו ולא במניעת רווח והביא את הירושלמי הנ''ל, וכ''ה בנמוק''י בב''מ - דף סא: ברי''ף - מהירושלמי דמבטל כיסו של חבירו פטור, וכעין זה כתב הרא''ש בב''ק פ''ב סי' ו', ומש''כ תוס' והרא''ש בריש האומנים שחייב מדינא דגרמי כשגרם לפועלים שלא יוכלו להשתכר, כתב הקצוה''ח סי' של''ג סק''ב שהוא מדין שבת שהוא גזה''כ לחייב על הפסד רווח כשהזיק אדם, אך הפ''ח שם כתב דלא דמי לנעל בית חבירו דמי יימר שהיה מצליח להשכירו ומבואר בדבריו שמניעת רווח בכלל דינא דגרמי, וכ''ה במרדכי ב''ק סי' קכ''ה הובא ברמ''א סי' רצ''ב סעי' ז', - והש''ך שם ציין לדברי היש''ש דפטור, דמבטל כיסו אינו גרמי אלא גרמא - וכ''ה בהג' מרדכי ב''ק אות רי''ג דשוויה טמון אין חייב מדינא דגרמי רק משום שיכול לומר לטובה נתכוונתי שלא ישרף מהרה ומשמע, וכ''נ בטור שפסק בסי' ש''ח דגרמי פטור מד' דברים, ובכ''ז בסי' של''ג הביא את דברי הרא''ש שחייב שכר פועלים מדינא דגרמי, וכן נראה ברא''ש ב''ק פ''ט סי' י''ג ששויה טמון אינו גרמי כי לא עשה מעשה בגוף הממון, ולא כתב כהרמב''ן שאין פרשת מזיק כי לא הזיק לו ממון אלא רק מנע שלא יתחייבו לו ממון, אלא ביאר מדוע הוא גרמי ולא גרמא משא''כ לרמב''ן אינו הסבר מדוע אינו גרמי אלא גרמא. אלא על אף שהוא גרמי פטור [↑](#footnote-ref-32)
33. עי' לעיל אות לח דגרמי חייב באונס וצ''ל דכוונתו שרוח שאינה מצויה אינה מתייחסת לאדם משום שאינו טבעו של עולם, וא''צ לפטור אונס אלא כדי לא לחייבו מדין אש [↑](#footnote-ref-33)
34. עי' להלן סוף אות נ''ה מה שעוד יישב הרמב''ן על פי יסוד זה [↑](#footnote-ref-34)
35. השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב בדיני אדם מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-35)
36. מבואר ברמב''ן שגרמי בשוא''ת חייב, וכ''כ בב''מ נו. שפושע בשטרות היה שייך לחייבו מדינא דגרמי עי''ש, ודעת הרמב''ם שם שחייב – והתומים סי' ס''ו סקס''ט פי שחייב מדינא דגרמי - אך עי' בתש' הרשב''א ח''ג סי' ק''ז שאין חייב מדינא דגרמי כשאין הוא או ממונו עושים מעשה ובמחיצת הכרם חייב כי ממונו מזיק ובצירוף מה שחייב לגדור ולא גדר חייב מדינא דגרמי עי''ש אך י''ל שאילולי שממונו עושה אין זכות לניזק על המזיק שיגדור לעולם אילו יהיה זכות יהיה חייב גם בשוא''ת, וכ''ה ביד רמ''ה בריש ב''ב אות י''ח שאם לא גדר ובאו גנבים חייב מדינא דגרמי וכן כל הגורם אע''ג דלא עביד מעשה – ויש כאן חידוש שאע''פ שאין זכות לחבירו לתבוע שיגדור מחמת גנבים אלא מצד כלאים וכד' בכ''ז, ובתוס' בב''ב כב: וברא''ש שם ובב''ק כתוב שצריך שהוא עצמו יעשה היזק בממון חבירו ונראה שאינו חייב בשוא''ת אך י''ל שכוונתו שכשאין מעשה אין זכות לניזק שלא יזיקנו, ועי' עוד בעניין גרמי בשוא''ת בתום שיכול להישבע ועי''ז יוכל הקונה לגבות ןלא נשבע אי חייב מדינא דגרמי בש''ך סי' ס''ו סקל''ז וסקנ''ד ובסי' פ''ו סקי''ח ובנו''כ שם [↑](#footnote-ref-36)
37. אך השטמ''ק בב''ק נו. בשם תר''פ, והשלטי הגיבורים בב''ק דף כד. ברי''ף בשם הריא''ז, ור' ירוחם – הובא בהג' רעק''א על הש''ך סי' כ''ח סק''ב – כתבו שחייב מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-37)
38. במאירי מבואר שחייב בדיני שמים פ' שחייב ממון ורק ב''ד לא דנים אך חייב ממון וכל שאינו פורע הרי הוא פסול לעדות, אך ברמב''ן כאן נראה שאינו חייב ממון אלא נענש, מדכתב שעדים שיודעים עדות ואינם מעידים אין חייבים מדינא דגרמי משום שאין חיובם להעיד אלא מגמ''ח והרי זה כא' שראה אבידה ואינו משיב, ובכ''ז כתוב בגמ' שחייב בדיני שמיים, ולכא' לא שייך לומר שחייב ממון אם אין לזה זכות שיעיד לו ולא שמענו שמי שלא השיב אבידה חייב לשלם ממון בדיני שמיים – אך ציינו לחוות יאיר שחייב בדיני שמיים אך יש לפרש כוונתו שנענש או שאין חבירו צריך למחול לו עד שישלם – וכ''כ לענין שוויה טמון שאין חייב מדינא דגרמי כי לא גרם לו שישרף אלא רק שלא יתחייב המזיק וא''כ רק מנע רווח – אע''פ שאינו רווח כמו שכתב הרמב''ן שם שהרי ניזוק ואינו רווח כיורד לאומנותו של חבירו בכ''ז לא הזיק לו ממון שהיה לו – ובכ''ז חייב בדיני שמיים ולכא' סברא זו שאין פ' מזיק על מניעת רווח נכונה גם שלא לחייבו ממון בדיני שמיים כי לא הזיק לו ממון שהרי מצד הגרמא היה ראוי לחייבו מדינא דגרמי אלא שפטור כי אין הזק, וע''כ שחייב בדיני שמיים פירושו עונש, אך עי' חזו''א ב''ק סי' ה' מהירושלמי שאין השמיים מוחלים לו עד שישלם וי''ל שהכוונה שאין חבירו צריך למחול לו עד שישלם אך לא שחייב ממון, שוב ראיתי בשו''ת פרי יצחק בסוף הספר שחייב בדיני שמיים פי' שמצד ועשית הישר והטוב עליו לשלם אך אינו מחוייב עי''ש, והמאירי בע''כ יסבור שיש חיוב מזיק על מניעת רווח ופטורו מצד גרמא, וכן מבואר ברא''ש ששוויה טמון פטור משום שאינו בכללים של גרמי עי''ש, ועי' תרוה''כ סי' ל''ד שפסק את המאירי שפסול לעדות מדאו' כל שלא שילם, ובשו''ת מהר''ח או''ז סי' רכ''ט מבואר דמהני תפיסה בגרמא והש''ך סי' כ''ח סק''ב פסק דלא מהני תפיסה והפתחי תשובה שם סק''ו הביא כמה שיטות בזה, ועי' שערי יושר ש''ה פט''ז, והנה נח' הראשונים אם משביעו ליודע עדות בע''כ וא''צ לענות אמן, והרמב''ן לכא' ס''ל דאינו יכול כי אין לו שום זכות, וישל''ע בזה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולא דמי לגזל חמץ וכו' שיש לו זכות לאוכלו לפני שיאסר והוי כמונע את האדם עצמו להציל את ממנו שחייב לדעת הרמב''ן הנ''ל, וכן המונע חבירו מלתת לו מתנה פטור מהאי טעמא, וספק הרמב''ן הוא דכיון שכבר באים להעיד לו אולי יש לו זכות שלא ימנע אותם אע''פ שאין לו זכות כלפי העדים, ואילו היה לו זכות כלפי העדים ברור שיש לו גם זכות כלפי אחר שלא יפגעו בזכויותיו, והספק הוא רק מכיון שאין לו זכות כלפי העדים, ודו''ק, ויש לעיין מדוע הוצרך הרמב''ן במונע חבירו מלתת לו מתנה לכך, הא דעת הרמב''ן שעל מניעת רווח אין דינא דגרמי, ולק''מ דעדיף לת' שאין כלל יחס אליו מאשר לת' שאין חייב על מניעת רווח [↑](#footnote-ref-39)
40. צ''ב א''כ הוי רק ספק אם הזיקו והמוציא מחבירו עליו הראיה, ואולי כתב סברא לפטור בודאי ולא רק מספק, ונ''מ לתפיסה [↑](#footnote-ref-40)
41. עי' להלן אות נח [↑](#footnote-ref-41)
42. לכא' כוונת הרמב''ן לומר ב' או ג' סברות דלאו איהו קא גרים ולכא' כוונתו למש''כ באות נח בשם החזו''א ועוד סברא דאינו ברי הזיקא ועוד סברא שמביא על עצמו את הנזק ולכא' לכן אינו חייב מדין אש עי' חזו''א ב''ק סי' ח' סק''ט וסי' י''ד סק''ט [↑](#footnote-ref-42)
43. לכא' הוא כסברת הוא ליה שלא תאכל, שכתב הרמב''ן שפטור כי הוא הביא על עצמו את הנזק, ואע''פ שאינו בידו וא''כ הוי כרוח מצויה,בכ''ז לא חייבה תורה כה''ג וכדביאר החזו''א הנ''ל עי''ש; [↑](#footnote-ref-43)
44. נראה בדבריו שלא יתחייב גם בדיני שמיים, וצ''ב וכי גרע ממקרב הדבר אצל האש והוזק ברוח שאינה מצויה, והרי אין לחש''ו דעת ובחירה, ולכא' מוכח ברמב''ן כמש''כ הנחל''ד בב''ק כב: דיש לחש''ו קצת דעת והוי כאדם בכוונה [↑](#footnote-ref-44)
45. והרמב''ם חייב גם את הראשון מדינא דגרמי [↑](#footnote-ref-45)
46. ותוס' והרא''ש פטרו משום שלא הוא עצמו עושה היזק לממון חבירו, והרמב''ן לא ס''ל כלל זה, וכשיטתו באות מה, שפורץ גדר פטור על מה שהבהמה הזיקה רק כי אינו ברי הזיקא [↑](#footnote-ref-46)
47. ופי' הש''ך בסי' שפ''ו סק''ד דכוונתו לרש''י ב''ק נה: ד''ה פטור בדיני אדם גרמא בנזקין פטור, ומשמע שיש מי שחולק, וכן לרש''י בב''ב כב: ד''ה גרמא בנזקין, ועי' מש"כ הרמב''ן בב"ב כ"ב ב' בד"ה זאת אומרת, והיש''ש בב''ק פ''ב סי' ל''ז ופ''ט סי' י''ט נח' והביא שברא''ש בב''ק פ''ט סי' י''ג מבואר שנקט ברש''י שיש חילוק בין גרמא לגרמי, ולרמב''ן והש''ך דדעת רש''י שאין חילוק בין גרמא לגרמי, יש לפרש משום שגרמי הוא קנס ולכן אין הבדל, אך י''ל שמדינא חייב לר''מ גם בגרמא, ועי' קו''ש ב''ב אות ע''ה דיש להוכיח מהא דכל מדליק אש אין חייב בטמון מדינא דגרמי ולא הוזכר שפטור בטמון רק בנפל גדר שלא מחמת דליקה, דאינו אלא קנס ולא קנסו אלא במזיד, ויש לדחות ראיה זו על פי מה שהתבאר לעיל אות י [↑](#footnote-ref-47)
48. לעיל אות מו [↑](#footnote-ref-48)
49. עי' לעיל אות י ויש לעיין אם שם דומה לשור שמזיק שטר או לריח [↑](#footnote-ref-49)
50. הנמוק''י בב''ק דף כא. ברי''ף כתב וז''ל וכתב הרא''ה ז''ל בשם רבו ז''ל שזה אינו – מה שנראה ברי''ף שגרמי דבהמתו חייב – דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה''ה לשאר נזקין עכ''ל, ועי' בביאור הגר''א סי' שפ''ו סק''ב , ונראה בדבריהם - קה''י ב''ק סי' ל''ה וב''מ סי' מ''ז וחי' ר' שמואל ב''ק סי' ד' סק''ז וסי' י''ט סק''ז – שאין נחשב כעושה בידים אלא חייב כאילו עשה מזיק, וחייב כעין ממון המזיק, ולכן גרמי דבהמתו פטור משום איש בור ולא שור בור. כתב הש''ך בסי' שפ''ו סק''ה שאם גרמי אינו אלא קנס אין גרמי דבהמתו חייב, וציין לשלטי הגיבורים ב''ק דף כא. - ברי''ף - בשם הריא''ז דקנסו גם בזה מחמת גרמי **שלו** שהכניס שורו עי''ש, ועי' תוס' נד. ד''ה חמור דבור שנראה שאף אם גרמי חייב רק מדרבן גרמי דבהמתו חייב [↑](#footnote-ref-50)
51. עי' מלחמות סנהדרין לג שביאר מדוע משסה פטור [↑](#footnote-ref-51)
52. עי' חי' הר''ן סנהדרין עז: דחילק בין מקרב לארי לרוח דארי אדעתא דנפשיה קא אכיל אבל הרוח הוא בטבע עי''ש (ולכא' כוונתו כמוש''כ בחזו''א ב''ק סי' ב' סק''א דהבהמה צריכה גם להחליט ויש כאן עוד שלב והוי כח כוחו, ועי' עוד חזו''א סי' י''ד סק''ט ועי' סי' ה' סק''ה שכתב ששור הוא רו''מ כי אין לו בחירה ובסי' ה' סקי''ז כתב דאפי' גוי הוי כרו''מ, ועי' בסי' ב' סקי''א ד''ה ואכתי דדן דלדעת הרשב''א דמעמיד הוי אדם המזיק משסה הוי גרמא דאדם המזיק) [↑](#footnote-ref-52)
53. ולכא' לדברי תוס' והרא''ש שמפגל וקם דינא חייב גם לרבנן א''א לומר שניזוק מיד דא''כ מדוע לא יתחייב גם לרבנן ורק הרמב''ן שנח' על התוס' והרא''ש באות כט יכול לומר כן, אך הרא''ש בהגוזל סי' י''ג גם כתב כן, וצ''ל דהוי כשורף שטר שכתבו התוס' דכיון שלא נגע בחוב הוי גרמא ולא דמי למפגל וקם דינא שדיבורו מזיק והוי כעין כוחו משא''כ שורף שטר לא שריפת השטר הזיקה אלא שכשאין שטר החוב מוזק ודו''ק, וי''ל דה''ה באחוי אחוויי אין מעשיו מזיקים כעין כוחו אלא עי''ז נוצר מצב שהרי זה כברה''ר [↑](#footnote-ref-53)
54. וא''ת א''כ מדוע כל זורק כלי מראש הגג אינו חייב אי אזלינן בתר תבר מנא, וכי גרע ממוציא כיסו לרה''ר, י''ל דבמוציא כיסו לרה''ר הזיקו בכך שאינו שליט על החפץ וגם זה בכלל נזק כדחזינן במוסר, אך זורק כלי אין חסר בשליטתו מידי ומה שיש כאן דהיינו כלי העומד להשבר הרי הוא שליט עליו לגמרי והוי כשורו שנוטה למות שלא חסר לו בשליטה מידי אע''פ שעוד רגע ימות, ועי' לעיל אות לט [↑](#footnote-ref-54)
55. עי' נתה''מ סי' כ''ה סק''א וסי' רצ''א סק''ז וסקי''ד, וסי' ש''א סק'' וחי' הרי''ם כתובות דף קז וחלקת יואב חו''מ סי' י''ב, ועי' לעיל אות מ''ה בשם היש''ש [↑](#footnote-ref-55)
56. עי' לעיל אות מט [↑](#footnote-ref-56)
57. נראה ברמב''ן שבאו הלווה והמלוה הסכימו שיעשו כפי אשר יאמר השולחני ולכן חייב לקבלה, וברא''ש ב''ק פ''ט סי' ט''ז לא נראה כן [↑](#footnote-ref-57)
58. עי' להלן אות סד [↑](#footnote-ref-58)
59. כ''כ הרא''ש בב''ב פ''ב סי' י''ז ובב''ק פ''ט סי' י''ג [↑](#footnote-ref-59)
60. ונח' הרמב''ם והראב''ד פ''ו מהלכ' זכיה ומתנה הכ''ד, אם המבטל שידוך צריך לשלם הוצאות הסעודה וכד' מדינא דגרמי, ועי' בשו''ע אבן העזר סי' נ' סעי' ג' ובנו''כ שם [↑](#footnote-ref-60)
61. לכא' משום שהניזק בחר לסמוך עליו ובעל בחירה הוא והוי כאדם בכוונה, משא''כ לעיל אות נט שחייב לסמוך עליו ואינו תלוי בבחירתו והוי כאדם שלא בכוונה, [↑](#footnote-ref-61)
62. וכעין זה לעיל אות יד ובחי' בב''מ דף נו. פי' יותר עי''ש [↑](#footnote-ref-62)
63. והרמ''ה דף כה: אות ק''ה ודף כו. אות ק''ז נח' וכתב שאע''פ שא''צ להרחיק לר' יוסי בכ''ז חייב כשאפשר לחייבו מצד מסכת ב''ק, ותוס' בדף כו. הקשו על רקתא מדוע לא חייב מצד אש, והתוס' רי''ד שם כתב שאינו חייב משום שעל הניזק להרחיק את עצמו, ועי' שו''ת הרא''ש ק''ח - י'. [↑](#footnote-ref-63)
64. לכא' מבואר ברמב''ן שאין חיוב מצד מסכת ב''ק בהרחקת נזקין וכמו שכתבו הנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח והברכ''ש סי' י''ג וי''ד, ולא כהרמ''ה אות ק''ה ואות ק''ז, וא''ת א''כ מדוע להלן אות עה הקשה שהשרשים יחשבו לבור, ולדברי הברכ''ש בשם הגר''ח והחזו''א ב''ב סי' י''ד סק''ג דהפטור משום שעושה בתוך שלו ניחא דהשרשים אינם בתוך שלו, ולכן הקשה שיחשבו השורשים לבור. [↑](#footnote-ref-64)
65. מבואר ברמב''ן דהנוטע אילן ועי''ז הוזק בור של חברו הוי אדם המזיק וחייב גם למאן דלא דאין דינא דגרמי, ולר' יוסי פטור משום שעושה בתוך שלו, ואם יטע ברה''ר יתחייב לכו''ע, וכ''כ בברכ''ש סי' י''ד סק''א וסי' י''ט סק''ד וסי' כ' סק''ג. אך אע''פ דהוי אדם המזיק בכל זאת מוגדר לעושה בתוך שלו, אך אח''כ דן הרמב''ן מדוע השורשים אינו ממון המזיק והשורשים אינם בשלו אלא בשל חברו, ולכן הקשה הרמב''ן שיתחייב מדין ממון המזיק. [↑](#footnote-ref-65)
66. עי' לעיל אות ח. [↑](#footnote-ref-66)
67. ורק בשרשים הקשה, אך בגפת וכד' אין ההבל נחשב לממון המזיק אלא רק הגפת, והגפת ממקומו מזיק, והגפת הוא בתוך שלו ולכן בזה לא שאל הרמב''ן אליבא דהסוברים שר' יוסי נחלק בכולהו, וכ''כ הראשונים הסוברים שר' יוסי מודה בכולהו משום שממקומו הוא מזיק. [↑](#footnote-ref-67)
68. עי' נתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח מה שתי' על קושיית הרמב''ן. [↑](#footnote-ref-68)
69. ויש לעיין מדוע לעיל אות ח' וכו' גבי כלאים לא תי' כן, ואולי אין תי' כאן מוכרח, ושם הקשה מנ''ל דינא דגרמי ממחיצת הכרם אולי חייב מצד שור. [↑](#footnote-ref-69)
70. בביאור דברי הרמב''ן עי' דברי יחזקל סי' מ''ט סק''ה וברכ''ש ב''ב סי' י''ט וסי' כ''ב, ובגוף דברי ברמב''ן שא''א לחייב מדין אש, הרמ''ה בב''ב פ''ב אות ק''ה נחלק. [↑](#footnote-ref-70)
71. והרמ''ה נח' וז''ל הרמ''ה אות ק''ז, וטעמא דמילתא – דזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו – כדי שלא לעכב על כל אדם לעשות בשלו מה שאינו מזיק לחברו מיד דאם כן אין לדבר סוף, עכ''ל, וברמ''ה אות ק''ה מבואר דמטעם זה רק רשאי לסמוך אך אם הזיק חייב אף לר' יוסי, ולכא' נח' ביסוד דיני הרחקת נזקין דהרמ''ה נקט שאע''פ שיש דיני ב''ק בכל לא יחפור, בכ''ז מדיני שכנים רשאי להזיק וכמו שפי' טעמו של דבר, דהיינו שדיני שכנים באים להקל על המזיק, ולכן רק הקילו לענין שרשאי להזיק אך לא לעניין חיוב תשלומין, אך הרמב''ן נקט שאין כלל דיני ב''ק בכל פ' לא יחפור וכמו שביאר הגר''ח משום שעושה בתוך שלו, או כהנתה''מ בסי' קנ''ה סקי''ח ואכהמ''ל, אלא שמדיני שכנים החמירו ואסרו עליו לסמוך, ועי' בנתה''מ הנ''ל שנקט שלכן גם כשצריך להרחיק פטור, כי אין כאן מזיק של ב''ק, והרמב''ן כאן שדן לחייב לכא' פליג, ועי' במשנת ר' אהרן שכנים עמ' פ' שאף למחייבים, אין זה משום ששייך מזיק של ב''ק בלא יחפור, אלא שאחרי שאין רשאי לסמוך מדין לא יחפור הדר נמי דין מזיק של ב''ק. [↑](#footnote-ref-71)
72. מפורש בראב''ד שפטור משום גרמא ולא כהנתה''מ הנ''ל שהובא באות ע''ו, וכן הוא בטור סי' קנ''ה סעי' נ''א בשם הראב''ד להדיא. [↑](#footnote-ref-72)