44 הוי_ ע_י טהרה במפסיק אויר
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י"ג מנ"א תשס"ו

**בדין הוי' ע"י טהרה היכא דמפסיק אויר**

**ובדין מים שבאו ע"י דבר המקב"ט והלכו למקום אחר**

א] זבחים דכ"ה:, תנן התם נתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו מים לחבית פסולין עלי קנים ועלי אגוזים כשירה, זה הכלל דבר המקב"ט פסולין דבר שאינו מקב"ט כשירין, מנה"מ דאמר רבי יוחנן משום רבי יוסי בר אבא אמר קרא אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור הוייתן על ידי טהרה תהא, אמר רבי חייא אמר רבי יוחנן זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, א"ל רבי זירא לרבי חייא בר אבא ודילמא בשותת, א"ל תרדא כדי שיעברו מים לחבית תנן.

ופירש"י, ז"ל, זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי, מדקתני נתן ידו כו' פסל דהא אין המים שותתין מידו לכלי בשתיתה אלא בהעברה כשיוצאין מידו מקלחין להם על פני רחב פי החבית ואפ"ה פסול, אלמא משיצאו מידו לקלח על פני אויר הו"ל כאילו שתתו מידו לכלי שהרי ידו על כנגד שפת הכלי מונחת ומשיצאו מידו מקלחים באו כנגד אוירו, דאי לאו ככלי דמי אמאי פסול, הלא מן האויר באין לו והוה לי' כנותן ידו בצינור משוך מן הקילוח עשר אמות, עכ"ל.

והרא"ש בסימן י"א ובשו"ת כלל ל"א סימן ז', הביא לסוגיא דהתם, וכתב עלה, ז"ל, מוכח בהדיא דאפילו העביר המים עד החבית ע"י דבר המקב"ט לא מיפסלי אם לא שיגיע אותו דבר המקב"ט עד אויר הכלי, עכ"ל, ומכח זה הכשיר במקוה שמוליכין לתוכו מים דרך סילונות של מתכת, אם אין פי הסילון מגיע עד אוירו של מקוה.

והנה תניא במקואות פ"ה מ"ה, ונוטפין שעשאן זוחלין וכו' ר' יוסי אומר כל דבר שהוא מקב"ט אין מזחילין בו.

והרמב"ם פ"ט ממקואות, פירש לדינא דמתניתין, ז"ל, המים הזוחלין מן המעין הרי הם כמעין לכל דבר, והמנטפין מן המעין אע"פ שהן טורדין הרי הם כמקוה ואין מטהרין אלא בארבעים סאה עומדין וכו', נוטפין שעשאן זוחלין כגון שסמך למקוה המנטף טבלא של חרס חלקה והרי המים נזחלין ויורדין עלי' הרי הן כשרין, וכל דבר שמקבל טומאה ואפילו מד"ס אין מזחילין בו, עכ"ל, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם שם.

ובשמלה סי' ר"א סק?? הק', דמשמעות הדברים דפסלינן בנוטפין שעשאן זוחלין ע"י דבר המקב"ט, אף שנמשכו המים למקום אחר, וקשיא דמ"ש ממש"א בסוגיא דזבחים דאם אויר כלי לאו ככלי דמי אין לפסול משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, והרי דלא פסלינן משום הוי' ע"י דבר המקב"ט רק בהמקום שבאו המים מן הדבר המקב"ט.

ועד"ז קשיא במש"כ היראים מ' כ"ו, ז"ל, הלכך צריך להזהר שלא לטבול ולא להטביל במעין המקלחים דרך סילונות של מתכת דרך זחילה כדין מעין אלא באשבורן של מ' סאה כדין מקוה, עכ"ל, והובא במרדכי שבועות סי' תשמ"ו, והיינו משום שדעתו דדינא דהוייתו ע"י טהרה נאמר רק במעין ולא במקוה, ועיי"ש במרדכי שהביא שכתב ע"ז ה"ר שמואל בר"ב, אע"פ שמורי מכשיר לטבול באשבורן שנעשה על ידי דבר המקב"ט, מיהו רש"י פירש בזבחים וגורס הוייתם כשאתה מהוה אותם להיות על ידי דבר שאין מקב"ט מכלל דבכולה פסלי וצ"ע, עכ"ל, ופשטות הלשון מורה דכל שהמים מקלחים דרך סילונות של מתכת, אינם מטהרין בזחילה אף שהלכו למקום אחר, שהרי כיון שהמים זוחלין, הן הולכין למקום אחר, וצ"ע מסוגיא דזבחים דמבו' התם דאין לפסול משום הוי' ע"י טומאה אלא היכא דלא מפסיק אויר.

ב] והנה כבר עמד בזה בחי' הגר"ח הל' מקואות, ז"ל, ואי נימא כפירש"י דמיירי בגוונא שעצם החיבור של המים למעין הוא עי הדבר המקב"ט וכו', וכיון דהחיבור הוא ע"י דבר המקב"ט א"כ הא נמצא דלעולם אית בהו ההוי' שע"י טומאה, בזה שחיבורן למעין הוא ע"י דבר המקב"ט, "ומשנה שלימה שנינו דכ"ד שהוא מקב"ט אין מזחילין בו, ואע"פ שהמים כבר נתרחקו מן הדבר המקב"ט, מ"מ מיקרי הויתן ע"י טומאה משום דחיבורן להמעין הוא ע"י דבר המקב"ט, וה"נ דכוותה" וכו', וע"כ הוכיח מינה הרמב"ם דמיירי בגונא שהמים מחוברין למעין גם בלא הדבר המקב"ט, ואך שהדבר המקב"ט גורם למעשה המילוי, וע"כ כל שהגיעו לאויר כלי דלא צריכנן עוד לסיוע של דבר המקב"ט, פקע מינייהו דין הוי' שע"י טומאה, וזהו דמוכיחה הגמ' דאויר כלי ככלי דמי וכו', עכ"ל.

והיינו דכיון דכל שנפסק מהמעין פקע מיני' דין מעין, א"כ הרי נמצא דאף בשהלכו המים למקום אחר, אכתי הוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט, שהרי חיבורן להמעין הוי ע"י דבר המקב"ט, וע"כ הוא דפסלינן בנוטפין שעשאן זוחלין אף בשהלכו המים למקום אחר, דאכתי הוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט, וכל הא דמכשרינן בנתן ידו וכו' אם אויר כלי לאו ככלי דמי, הוא משום דהתם אין חיבורן להמעין ע"י הדבר המקב"ט, ואך דהמילוי הוי ע"י הדבר המקב"ט, ובזה הוא דאמרי' דאם אויר כלי לאו ככלי דמי, נמצא שאין המילוי ע"י הדבר המקב"ט.

ובזה ניחא גם ד' היראים דפסל במעין שמימיו מקלחין דרך צינור של מתכת, ואף שהלכו המים למקום אחר, והיינו משום דאכתי הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, כיון שחיבורו להמעין הוי ע"י דבר המקב"ט,[[1]](#footnote-2) וזה ניחא אי נימא דהיראים מפרש לההיא דנתן ידו וכו' כד' הרמב"ם, דאין המים עוברין לחבית ע"ג ידו, אלא שידו גורמת שיעברו המים לחבית.

אך אכתי קשיא בד' הרא"ש, שבפשוטו נ' שדעתו דאף היכא שנפסק מהמעין אית לי' דין מעין, וכמבו' בדבריו בסו"ס י"ג שגל שנתלש מן הים אית לי' דין מעין, וכ"ה בד' הגר"ח שם, דלהסוברים דגל שנתלש דינו כמעין, בע"כ דל"ב חיבור להמעין, ואפ"ה הסכים לפי' הרמב"ם בנוטפין שעשאן זוחלין.

אך הש"ך בסי' ר"א ס"ק קכ"ג כתב בדעת הרא"ש, דלעולם כל שנפסק מהמעין פקע מיני' דין מעין ואינו מטהר בכל שהוא, ואך מ"מ ה"ז מטהר בזוחלין, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

וגם אי נימא דמודה הרא"ש דכל שנפסק מן המעין פקע מיני' דין מעין, אכתי לא ניחא, שהרי בפי' הרא"ש פרה פ"ו מ"ד פירש למתני' דנתן ידו, דאיירי בשאין הקילוח של מים מגיע לחבית, ונתן ידו או רגלו כדי שיעברו המים על גביהם לחבית, עכ"ל, וע"ז הוא שאמרו בסוגיא דזבחים דאם אויר כלי לאו ככלי דמי כשר, והרי דאף שחיבור המים להמעין הוי ע"י דבר המקב"ט, מ"מ לא חשיב דהוייתו ע"י דבר המקב"ט.

והטעם בזה הוא, או דנימא דל"ב חיבור למעין, אלא אף שנפסק מן המעין אית לי' דין מעין, וכמש"כ כן הגר"ח בדעת רש"י, או דנימא דלא חשיב הוייתו אלא הויית המים במקומן, אך חיבורן להמעין ל"ח כהוייתן, או דנימא כמש"כ בקה"י סי' נ"ו דמהניא השקת המים למעין להכשיר פסול זה, אך זה אינו מתישב עם מש"נ בדברינו בדין הוי' עי"ט במיעוט מקוה?? סק"ה לדון דל"מ השקה להכשיר רק היכא שהובאו המים ע"י דבר המקב"ט, והשתא אין הוייתן ע"י דבר המקב"ט, אך היכא דאף השתא הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ל"מ השקה להכשירן.

ג] ובפשוטו נ' בזה, דהנה בהך דינא דנתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו מים לחבית פסולין, משום דבעי' הוי' ע"י טהרה, פירש"י בזבחים דכ"ה:, ז"ל, הוייתן של מים המטהרים ע"י טהרה תהא, כשאתה מהווה אותם להיות מקוה או קדוש הוי מהווה אותם על ידי דבר שאין מקבל טומאה, עכ"ל, ובפי' הר"ש פרה פ"ו מ"ד הוסיף בזה, ז"ל, דאע"ג דהאי קרא גבי מקוה כתיב, ילפי' מיני' כל הויות, דהכי משמע הוייתן של מים המטהרין ע"י טהרה תהא כשאתה מהוה אותן להיות מקוה או קידוש, הוי מהוה אותן ע"י דבר שאינו מקב"ט, עכ"ל.

והיינו דפסולא דנתן ידו וכו', הוא משום דקידוש מי חטאת הוי נמי הוי' דטהרה, וע"כ בעי' שתהא הויית הקידוש ע"י טהרה, וכל שמילא המים ע"י דבר המקב"ט, פסול המילוי, משום שאין הוייתו ע"י טהרה.

וצ"ב דמ"ט אתינן עלה רק משום הויית הקידוש ע"י דבר המקב"ט, תיפו"ל משום הויית המעין שהובא למקום זה ע"י דבר המקב"ט, ומיפסלי.

ונ' מוכח מזה, דמעין שהעבירו ממקום למקום ע"י דבר המקב"ט לא מיפסל, דהעברתו ממקום למקום לא חשיבא כלל כהוייתו, כיון שאין המשכתו למקום אחר גורמת לו הכשר, וע' חזו"א תנינא סי' ג' סק"ח שעמד בסברא זו.[[2]](#footnote-3)

ועכ"פ כיון שמבו' בד' רש"י והר"ש דכל הא דנתן ידו וכו' פסולין, הוא משום דהויית הקידוש הויא שלא ע"י טהרה, הרי לפ"ז י"ל, דרק בזה הוא שאמרו בגמ' דאם אויר כלי לאו ככלי דמי לא מיפסל, משום דבאו מן האויר, ול"ה המילוי מדבר המקב"ט, וליכא כלל הוי' שלא ע"י טהרה, אך משא"כ היכא דהויית המעין הויא ע"י דבר המקב"ט, ומיפסל המעין, תו ל"מ מידי מה שהלך המעין למקום אחר, דכיון שכבר נפסל המעין במקום זה, משום דהויא הוייתו שלא ע"י טהרה, תו לא הדר ומתכשר במה שהלך למקום אחר.

והאמנם אי"ז מוכרח, דשפיר י"ל דאף היכא שנפסל המעין משום דהויא הוייתו שלא ע"י טהרה, מ"מ לא פקע מיני' תורת מעין שעליו, אלא אך ה"ז פסול לטבילה משום דהוי הוייתו במקום זה ע"י דבר המקב"ט, וע"כ שפיר י"ל דכל שהוליכו למקום אחר שאין הוייתו בו ע"י דבר המקב"ט הדר עלי' תורת מעין, וכ"נ מד' הגר"ח בספרו, אך י"ל דאי"ז כן, אלא פסולא דהוייתו שלא ע"י טהרה, הוא דל"ה כלל חפצא דטהרה בדהוי הוייתו שלא ע"י טהרה, ופקע מיני' תורת מעין, וע"כ אף אם הוליכו למקום אחר לא הדר עלי' תורת מעין, וצ"ע בזה.

ואשר ע"כ בנוטפין שעשאן זוחלין ע"י דבר המקב"ט, ונפסל המעין משום דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, ל"מ מידי מה שהוליכו למקום אחר, וז"פ,[[3]](#footnote-4) שו"ר בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח הל' מקואות, שכנראה כיון לישב כן.

ומה שלמד הרא"ש בפסקיו סי' י"ב ובתשובה כלל ל"א סימן ז' מסוגיא דהתם, להכשיר במקוה שבאין המים דרך סילון של מתכת, היכא שפי הסילון מחוץ למקוה, נ' פשוט דהוא משום דבהך גוונא שפיר דמי לסוגיא דזבחים, דכל מש"נ לחלק, הוא רק במעין, דכל שהיתה הוייתו שלא ע"י טהרה ונפסל, תו לא הדר ומתכשר במה שהוליכו למקום אחר, כיון דכבר פקע מיני' תורת מעין, ותו ל"מ חייל עלי' תורת מעין, אך משא"כ במקוה הרי הגם שהובאו המים ע"י דבר המקב"ט ובמקום זה א"א להכשירן למקוה משום דהויא הוייתן שלא ע"י טהרה, מ"מ כל שהוליכן למקום אחר דהויא הוייתן בו ע"י טהרה, שפיר יש להכשירן, ואך דמ"מ הי' מקום לדון דהיכא שבאו המים למקוה מסילון המקב"ט, הרי דהגם דמפסיק אויר מ"מ חשיב דהויא הויית המים במקום זה שלא ע"י טהרה, וזהו שהביא הרא"ש מסוגיא דזבחים דכל היכא דמפסיק אויר ל"ח דהויא הויית המים במקום זה ע"י הדבר המקב"ט, וז"פ.

ד] אך אכתי לא נתישבו בזה ד' הרא"ש, שהרי בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סי' ז' כתב, ז"ל, ומתוך אלו הקושיות עלה בלבי דמסתפינא להקל וכו', וההיא דנוטפין שעשאן זוחלין קאי ארישא דקתני הזוחלין כמעין הנוטפין כמקוה העיד רבי צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפין שהן כשרים, ועל אותן נוטפין שהן כזוחלין קתני שאם הזחילן למקוה אחר שסומך במקל או בקנה אפי' זב ואפילו זבה ויורד וטובל הזב וכו', ור' יוסי קאמר דכל דבר המקבל טומאה אין מזחילין בו להכשירו לטבילת זב, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש דמעין שהעבירו למקום אחר ע"י דבר המקב"ט, חשיב דהוייתו ע"י דבר המקב"ט ומיפסל, אשר לפ"ז הרי ממילא דבנתן ידו וכו', יש לפסול משום שהובאו המים ע"י דבר המקב"ט, ולי"ל הכשר מעין, אף בלא הא דהויית הקידוש הויא ע"י דבר המקב"ט,[[4]](#footnote-5)

ובאמת נ' דלפ"ד הרא"ש שם יש להוכיח דהא דפסלינן בנתן ידו וכו', אי"ז משום הויית הקידוש דהויא ע"י דבר המקב"ט, אלא משום הויית המעין דהוי ע"י דבר המקב"ט, שהרי פירש הרא"ש שם דהא דל"ב הוי' ע"י טהרה רק במעין ולא במקוה, הוא לפי שמקוה כשר בידי אדם, ולפ"ז הרי נ"פ דה"נ במילוי המים לקידוש מי חטאת ל"ב הוי' ע"י טהרה, דה"ז דומה למקוה דל"ב בו הוי' בידי טהרה, לפי שהוא כשר בידי אדם, ובע"כ דהא דפסלינן בנתן ידו וכו' אי"ז כלל משום דהויית הקידוש הוי שלא ע"י טהרה, אלא משום דהויית המעין הויא שלא ע"י טהרה, וכמש"נ.

וכיון שנתבאר לדעת הרא"ש הא דפסלינן בנתן ידו וכו' הוא משום דהויא הויית המעין ע"י דבר המקב"ט, הרי ממילא דממש"א בסוגיא דזבחים דיש להכשיר בשהלכו המים למקום אחר, הרי יש ללמוד דאף היכא שנפסלו המים משום דהויא הוייתן ע"י דבר המקב"ט, מ"מ אם הוליכן למקום אחר הדרי ומתכשרי, ולפ"ז הדר צ"ע במה שהסכים הרא"ש לפי' הרמב"ם בנוטפין שעשאן זוחלין, וקשיא דמ"ט מיפסלי בשעשאן זוחלין ע"י דבר המקב"ט, אף שהלכו המים למקום אחר.

ה] ונ' לישב, דאף שלדעת הרא"ש מבואר דגם מעין שהובא ע"י דבר המקב"ט, מהני להוליכו למקום אחר ולהכשירו, משום דבמקום זה הויא הוייתו ע"י טהרה, ופקע מיני' פסול זה דהוי' שלא ע"י טהרה, מ"מ נ' דכ"ז הוא היכא דל"ה הכשר המים ע"י דבר המקב"ט, אלא הא דהויא הוייתן שלא ע"י טהרה, הוא משום שהובאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, ונמצא שהוייתן במקום זה ל"ה ע"י טהרה, ובזה הוא דאמרי' דכל שהלכו המים למקום אחר כשרין, שבמקום זה הוי הוייתן ע"י טהרה.

אך משא"כ בנוטפין שעשאן זוחלין, דהא דחשבי' דהוייתן שלא ע"י טהרה, אי"ז כלל משום שהובאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, אלא הוא משום שנעשו זוחלין ע"י דבר המקב"ט, והוי הכשר המים ע"י דבר המקב"ט, הרי שבזה ל"מ מידי שילכו המים למקום אחר, דאף השתא אכתי הויא הוייתן שלא ע"י טהרה, שהרי הכשרן של המים הוא ע"י דבר המקב"ט, ואין הוייתן ע"י טהרה, וז"פ.

והיינו שהרי הא דלא פסלינן היכא דמפסיק אויר, אי"ז משום דלפסול הוי' שלא ע"י טהרה מהני המשכה כ"ש, אלא הוא משום דכלפי המקום השני ל"ח כלל דהוייתו שלא בטהרה, ואשר ע"כ כ"ז שייך רק היכא דכל תורת הוי' שלא בטהרה הוא משום שהובאו המים ע"י דבר המקב"ט, דבזה הוא דאמרי' דכלפי המקום השני שלא הובאו המים לשם ע"י דבר המקב"ט, ל"ח כלל דהוייתו שלא ע"י טהרה, אך היכא דההוי' שלא בטהרה הוא משום דהכשרו הוי ע"י דבר המקב"ט, הרי אף שהלכו המים למקום אחר, אכתי הוי הוייתן ע"י הדבר המקב"ט, וז"פ.

ולהאמור נמצא, במש"כ הרא"ש בתשובה לפרש ההיא דנוטפין שעשאן זוחלין, דאיירי בהנך נוטפין שדינם כמעין שהזחילן למקוה אחר, וע"ז קאמר ר' יוסי דאם הזחילן בדבר המקב"ט מיפסלי, ולפי המבו' נמצא דאין לפסול בכה"ג אלא באותו מקום שהובאו לשם ע"י הדבר המקב"ט, וזה מתישב לפמש"כ הרא"ש שם דאיירי שהזחילן "למקוה" אחר, וכיון שהוליכן למקום אשבורן שפיר י"ל דלא פסלינן אלא באותו מקום שהובאו לשם ע"י הדבר המקב"ט, אך אם הלכו למקום אחר לא מיפסלי, וז"ב.

ו] ובעיקר מש"נ פלוגתת הראשונים בההיא דנתן ידו וכו', אם הא דפסלינן הוא משום דהויית הקידוש הויא ע"י דבר המקב"ט או הוא משום דהויית המעין הויא ע"י דבר המקב"ט, הנה בד' הרמב"ם מבו' דהוא משום הויית המעין דהויא ע"י דבר המקב"ט.

דהנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"ו מ"ד, אמר שהממלא את החבית מים חיים לקדש אותה, מתנאי המילוי שיהא בכלי כמו שקדם, ואם סייע למים שירדו לכלי בידו או ברגלו או בדבר שמקבל טומאה מן האוכלים הרי זה פסול מפני שלא נתמלא בכלי, וזה דומה למי שחופן בידו או בעלה מן המעין ונותן בחבית, ובתוספתא הזולף בידיו וברגליו ובחרסין של שוקת פסול מפני שלא נתמלאו בכלי, ואם סייע למים להגיע לאותו הכלי בדבר שאינו מקבל טומאה הרי אותו המים כשר, מפני שאותן הדברים שסייע בהן יהיו כעין תעלה שהמים עוברים בה, והמילוי אינו אלא בחבית הזו שהמים נמצא בה, כי בשעה שהמים עוברים על דבר שאינו מקבל טומאה הוא מים חיים כמו שהי' במעין, ואינו נקרא שאוב עד שיגיע לחבית כמו שיתבאר במקואות, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דהא דל"מ נתן ידו וכו', אי"ז כלל משום דבעי' שיהא הויית המילוי ע"י טהרה, אלא הוא משום דכל דהויא הויית המעין ע"י דבר המקב"ט פקע מיני' שם מעין, ואשר זמש"כ הרמב"ם דכיון דמתנאי המילוי הוא שימלא בכלי מן המעין, וכל שמילא שלא בכלי ונתן אח"כ בכלי ל"מ, משום שלא הי' המילי בכלי מן המעין, אשר ע"כ אם סייע למים שירדו לכלי בדבר המקב"ט ל"מ, דכיון שסייע למים ע"י דבר המקב"ט, פקע מינייהו תורת מעין, ונמצא שלא הי' המילוי בכלי מן המעין, ודמי לחופן בידו מן המעין ונותן לכלי, דל"מ, ומשא"כ אם סייע למים לשירדו לכלי בדבר שאינו מקב"ט, לא פקע מינייהו תורת מעין, דהוו כעין תעלה שהמים עוברין בה, ואכתי הוו מים חיים, וע"כ שפיר חשיב דהוי המילוי בכלי מן המעין.

וכ"נ גם בד' הרמב"ם בהלכות פרה פ"ו ה"ח, ז"ל, הזולף מים מן המעין בידיו וברגליו ובחרסים ונתן לתוך החבית פסולין מפני שלא נתמלאו בכלי, נתן את החבית במים ודחק המים בידיו או ברגליו או בעלי ירקות כדי שיעברו לחבית הרי אלו פסולין וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דפסולא דדחק המים בידיו וכו', הוי חד פסולא עם פסולא דהזולף מים מן המעין בידיו וברגליו ובחרסים, דפסולייהו הוא משום שלא נתמלאו מן המעין בכלי, וה"נ בדחק ידיו וכו' פסולייהו משום שלא נתמלאו מן המעין בכלי.

ז] אמנם צ"ב בזה לדעת הרמב"ם, במש"א בסוגיא דזבחים דאם אויר כלי לאו ככלי דמי הי' לנו להכשיר בנתן ידו וכו', והנה לעיל נתבאר דלדעת הרא"ש בתשובה דהא דפסלינן התם הוא משום הויית המעין דהויא ע"י דבר המקב"ט, הרי מבו' מזה דאף שכבר נפסל המעין משום דהוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, מ"מ אם הוליכו למקום אחר דבמקום זה אין הוייתו ע"י דבר המקב"ט, חזר להכשרו.

אמנם כ"ז מתישב אי נימא דאף היכא דהוי הויית המעין ע"י דבר המקב"ט, לא פקע מיני' עיקר שם מעין, אלא הוי זה פסולא בעלמא, ואשר ע"כ כל שהוליכו למקום אחר דל" הוייתו שם ע"י דבר המקב"ט, חזר להכשרו.

אך הנה בל' הרמב"ם נ' להדיא דכל דהויא הויית המעין ע"י דבר המקב"ט פקע מיני' עיקר שם מעין, וכמו שדימה הרמב"ם למי שחופן בידו או בעלה מן המעין ונתן לכלי, וכ"נ גם ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש דהא דסייע בדבר שאינו מקב"ט כשר, הוא משום שאותן הדברים שסייע בהן יהיו כעין תעלה שהמים עוברים בה, ונ' מזה דיסוד הדין דהוי' ע"י טהרה, הוא דליכא עלי' תורת מעין אלא בשהולך כדרכו, או אף בשמסייע ע"י דבר שאינו מקב"ט דמצינו לחשבן כעין תעלה, אך בשמסייע ע"י דבר המקב"ט דא"א לחשבו כעין תעלה שהמים עוברים בה, משום דהויית המעין מצי הויא רק ע"י טהרה, פקע מיני' עיקר שם מעין.

ולפ"ז צ"ב דמ"ט אמרי' בסוגיא דזבחים דאם אויר כלי לאו ככלי דמי הי' לנו להכשיר בנתן ידו וכו', ולכאו' כיון שכל דהוי הויית המים ע"י דבר המקב"ט פקע מינייהו תורת מעין, א"כ בדין שאף אם הוליכן למקום אחר לא הדרי ומתכשרי.

ח] ונ' בזה, דהנה עיקר מה שפירש הרמב"ם דהא דפסלינן בנתן ידו, הוא משום דפקע מן המים תורת מעין כיון דהויא הוייתן ע"י דבר המקב"ט, צ"ב, דלפ"מ שפירש הרמב"ם דאיירי בשדחק המים בידיו כדי שיעברו לחבית, א"כ מ"ט חשיב כלל דהויית המים הויא ע"י דבר המקב"ט, הרי דחיקת המים בידו אי"ז כלל הוי' אחרת להמים, וה"ז כהא דלא חשיב הוי' ע"י דבר המקב"ט באדם שנכנס למקוה ועי"ז מוגבהין המים.

ויל"פ הטעם בזה, דהגם דדחיקת המים אי"ז הוי' אחרת להמים, מ"מ היכא שממלא הכלי עי"ז, חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, דמילוי המים ???

{להרמב"ם בנתן ידו או רגלו, צ"ב דלמש"נ דאין הפסול משום המילוי אלא משום שפקע מהמים תורת מעין, שהרי כל אדם שנכנס למעין לא אמרי' שה"ז פוסל את המים, וא"כ מ"ש הכא שה"ז פוסל, הרי לא העביר את המים למקום אחר, ואף שהכניסן לכלי, אך הרי זה לא איכפת לן שאחר שנכנס לכלי יהא שלא בטהרה, ולמש"נ נ' דע"כ אינו פוסל אם מפסיק אויר, דכל הא דחשיב הוי' שלא בטהרה הוא רק משום שחשיב כלקיחת המים ע"י דבר המקב"ט, וזהו דמפקיע מזה שם מעין, וצ"ב עוד בזה.}

ועי' חזו"א תנינא ח' סק"ח מה שעמד דל' הרמב"ם דף סיוע ע"י דבר המקב"ט פוסל, א"כ מ"ט יש להכשיר אם אויר כלי לאו ככלי דמי, הרי אף אם לאו ככלי דמי, מ"מ הוא סייע שיבואו המים לשולי הכלי, וכתב דצ"ל דל"ח כסיוע, וכ"ה בחי' הגר"ח הל' מקואות, ולמש"נ א"צ לזה, וז"פ.?

ועכ"פ לפ"ז נמצא, דלדעת הרמב"ם ליכא מקור כלל דבפסולא דהוייתו ע"י דבר המקב"ט מהני אם מפסיק אויר.?

ט] והנה בס' שיירי טהרה העיר בהך דינא דבקידוש מי חטאת בעי' הוי' ע"י טהרה, דא"כ מ"ט מהני קידוש מי חטאת אף בממלא בכלי המקב"ט, הרי אי"ז הוי' ע"י טהרה, וכן העיר בזה החזו"א מקואות תנינא סי' ח' סק"ב, עיי"ש שכתבו דכל דינא דהוייתו ע"י טהרה בקידוש נאמר על ביאת המים לכלי.

ולפמש"נ בדעת הרמב"ם ודעימי' לק"מ, דלדידי' הרי לא מצינו כלל דאיכא דין במילוי המים שיהא ע"י טהרה, וכל הא דנתן ידו וכו' פסול, הוא משום דפקע מהמים תורת מעין קודם שנתמלאו בכלי, ול"ה המילוי בכלי מן המעין, אך כל שנתמלאו המים בכלי מן המעין שפיר מהני, והגם דהכלי הוא דבר המקב"ט, דל"ב כלל שיהא המילוי ע"י טהרה, וכמש"נ.

שו"ר בחי' מהרי"ח פרה פ"ו, שהק' היאך שרי למלאות בכלי המקב"ט, וכתב דלפי' הרמב"ם ניחא.

י] כתב הרא"ש בכלל ל"א סי' ז', ז"ל, אמנם מכבר הי' קשה לי מהתוספתא דפ"ג דמקואות לגיון העובר ממקום למקום וכן שיירא העוברת ממקום למקום, וזלפו בידיהן ורגליהם ג' לוגין למקוה כשר, ולא עוד אלא אפי' עשו מקוה בתחילה כשר, ומ"ש מקוה הנעשה בזילוף ידים ורגלים מנתן ידו ורגלו כדי שיעברו המים לחבית, עכ"ל.

וצ"ב מאי קשיא לי' להרא"ש מהתם, הרי י"ל בפשיטות דאיירי שמפסיק אויר, ובכה"ג ל"ח דהוייתו ע"י הדבר המקב"ט, וכמבו' בסוגיא דזבחים, והרא"ש גופי' כתב כן בסוף התשובה.

וראיתי לישב, דכל הא דמהני מפסיק אויר הוא רק היכא שאי"ז מעשה דילי', אלא כל תורת הוי' שלא בטהרה הוא משום שבא ממקום המקב"ט, ובזה הוא דאמרי' דכל שמפסיק אויר ל"ח שבא ממקום המקב"ט, אך משא"כ היכא שבא ע"י מעשה האדם כמזלף ודכוותה, ל"מ מידי מפסיק אויר, וצ"ב בזה.

והיינו שהרי כתב הרא"ש בפ"ד מ"ב דל"ח הוי' ע"י דבר המקב"ט, אלא אם לא היו המים באין למקוה בלא הדבר המקב"ט, ומבו' ד"הוייתו" ע"י דבר המקב"ט היינו שהדבר המקב"ט הביאו למקוה, אשר לפ"ז הרי הי' בדין דלא יהני מידי מה שהפסיק אויר, דאכתי הרי הדבר המקב"ט הביאו למקוה, וצ"ל דבנתן ידו וכו', כיון שאין המים באין לכלי מכח האדם, ואך שהן עוברין ע"ג האדם, הרי שבזה לא חשיב שהאדם הביאן לכלי, אא"כ באו מיד האדם לכלי בלא הפסק אויר, אך משא"כ היכא שבאין מכח האדם למקוה, ל"מ אף אם מפסיק אויר, ודו"ק.

יא] בחזו"א תנינא סי' ח' סק"ב הק' במש"כ הרא"ש דל"ח הוי' ע"י דבר המקב"ט, אא"כ ל"ה בא למקוה בלא הדבר המקב"ט, דא"כ לא משכח"ל דין נתן ידו וכו' כדי שיעברו המים לחבית, דהא אמר זבחים כ"ה ב' דאי אויר כלי לאו ככלי דמי לא פסלי, אלמא דבעי' שלא יהא אויר מפסיק בין המקב"ט לכלי, ואם איתא דבעי' שלא יבואו המים כשמסלק ידו לא משכח"ל, דאם ידו על פי החבית כשהמים באין על ידו שכנגד אויר החבית א"צ השתא לידו, דכשיסלק ידו יפלו המים לחבית, ואם ידו כלתה עד אויר החבית כשהמים עוברין מגב ידו ולפנים לקלח לחבית כבר פסק פעולת היד ואף אם יסלק היד יבואו המים, ומה שגרם מתחילה שיבואו המים לכאן לאו כלום הוא וכו'.

עוה"ק החזו"א, ממש"כ בשו"ת הרא"ש בצינור המקלח מים למקוה, שישאיר פי הצינור חוץ למקוה, אלמא דהמים היו באין אף אם לא יגיע פי הסילון למקוה, וא"כ אף כשמגיע פי הסילון למקוה נמי אינו פוסל.

ומכח זה חידש החזו"א שאין ד' הרא"ש אלא בזקפה לידוח שאין המים נחים כלל על הטבלא אלא שפין בה ויורדין למקוה, אבל טבלא מונחת אצל המקוה והמים באים על הטבלא ומן הטבלא לבור זהו דין נתן ידו כדי שיעברו מים לחבית, ואין נ"מ בין אם יבואו המים מבלעדי הטבלא או לא וכו', וזה דלא כש"ך וחת"ס שלא חילקו בזה עכ"ד.

אך כבר הקשו ע"ז, דבטור סי' ר"א ובקיצור פסקי הרא"ש, מבו' דאף ברישא דמתני' דאם אין לה ד' לבזבזין אין פוסלת את המקוה, היינו רק אם היו המים באין בלא הטבלא, ועיי"ש בב"י ובבדה"ב שמסיק דהטור קאי גם על אין לה לבזבז, דאפ"ה ה"ז מקב"ט מדרבנן, וע"כ יש בזה משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, והרי דאף בשנחו המים על הטבלא לא פסלי' אלא אם לא היו המים באין בלא הטבלא, וכד' הש"ך והחת"ס.

ולפ"ז הדר צ"ע משה"ק החזו"א, דא"כ מ"ט פסלינן בנתן ידו ובצינור המקלח מים למקוה, הרי הוי זה כמפסיק אויר, כיון שהיו באין המים גם בלא היד שמעל החבית, ובלא סוף הצינור הסמוך מקוה.

ויתכן, דכיון דכל היד וכל הצינור הוו דבר א', ובלא היד והצינור לא היו המים באין, ע"כ ה"ז פוסל, דלא מחלקין היד והצינור לתרתי, וצ"ע בסברא זו.

ונ' לישב, דהנה מל' הראשונים בכ"ד נ', דדינא דהוי' ע"י טהרה, לאו היינו דהוי' ע"י דבר המקב"ט הוי דבר הפוסל את המקוה, אלא היינו דלהכשר המקוה בעי' שתהא הוייתו ע"י טהרה, וכל דהויא הוייתו ע"י דבר המקב"ט נמצא שאין הויית המקוה ע"י טהרה, וע"כ הוא דמיפסל.

ולפ"ז צ"ב, דמ"ט מכשרינן היכא שהיו באין המים למקוה בלא הדבר המקב"ט, ולכאו' הגם דכה"ג אין לנו לחשוב דהויית המקוה הויא ע"י הדבר המקב"ט, הרי מ"מ כיון שבאו המים למקוה דרך דבר זה, ל"ה הוייתו ע"י טהרה.

וצ"ל בזה, דכל היכא שבלא הדבר המקב"ט היו באין המים למקוה, אמרי' דדל מהכא להדבר המקב"ט, וחשבי' שבאו המים למקוה, ממקומם הראשון שאינו מקב"ט, והוי הוייתן ע"י טהרה.

גם נ' לפ"ז, דהא דהיכא דמפסיק אויר לא מיפסל, הוא משום דכה"ג חשבינן שבאו המים מן האויר, והוי הוייתן ע"י טהרה.

אשר לפ"ז נמצא, דכל הך דינא דהיכא דמפסיק אויר לא מיפסל, הוא רק משום דהאויר הוא דבר שאינו מקב"ט, אך אם הי' האויר דבר המקב"ט, הרי שהגם דגם בלא האויר היו באין המים למקוה, מ"מ ה"ז פסול, שהרי כל הא דמכשרי' היכא שהיו המים באין למקוה בלא הדבר המקב"ט, הוא משום דכה"ג חשבינן שבאו למקוה ממקומם הראשון שאינו מקב"ט, אך הכא הרי אי חשבי' שבאו המים ממקומן הראשון, הרי הוי זה דבר המקב"ט, וכל הא דמכשרי' היכא דמפסיק אויר הוא משום דכה"ג חשבינן שבאו המים מן האויר שאינו מקב"ט והוי הוייתו ע"י טהרה, אך היכא דהוא מקב"ט, ה"ז פסול, דנמצא דאין הויית המקוה ע"י טהרה, ואשר לפ"ז ניחא הא דפסלי' בנתן ידו וכו' ובצינור המקלח מים למקוה.

והיינו דהגם דמשום כל לחודי' אין לפסול, דמשום תחילת הצינור אין לפסול כיון דמפסיק אויר, ומשום סוף הצינור אין לפסול כיון שהיו המים באין בלא זה למקוה, אך כיון דהא דמכשרי' בדמפסיק אויר הוא משום דבאו המים מן האויר שהוא טהור, והא דמכשרי' היכא שהיו המים באין בלא זה למקוה הוא משום דחשיב דבאו המים ממקומן הקודם שהוא טהור, הרי ממילא דהיכא דאיכא לתרוייהו דנמצא דלא באו המים ממקום טהרה, ה"ז פסול, ודו"ק.

1. ובזה ניחא מה שתמה החזו"א תנינא סי' ג' סקי"ח ע"ד היראים, דלכאו' מה שמעביר המעין ממקום למקום לא חשיב כלל כהויית המעין, שאי"ז גורם לו שום הכשר, עיי"ש, אך אי נימא דחשיב הוי' ע"י דבר המקב"ט משום דחיבורו להמעין הוא ע"י דבר המקב"ט, שפיר ניחא, שהרי בלא הסילונות יופסק חיבורו להמעין, וע"כ חשיב דהוייתו היא ע"י הסילונות, וכבר כתב כן החזו"א שם דאי נימא דבעי' חיבור למעין ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם כ"ז ניחא אי נימא דלהכשר המעין ל"ב לחיבורו לעיקר המעין, דאי בעי' לחיבורו לעיקר המעין, הרי שפיר חשיב דהוייתו הוא ע"י הדבר המקב"ט, כיון דעי"ז הוא דמחובר למעין, וע' חזו"א שם שכתב כן, אך י"ל דל"ח הוייתן אלא הויית המים במקומן, אך חיבורן להמעין ל"ח כהוייתן.

   וי"ל עוד בטעמא דמילתא דלא אתינן עלה משום הא שהובאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט והויא דהויית המעין ע"י דבר המקב"ט, דהוא משום דעל פסול זה מהני השקת המים לעיקר המעין להכשירן, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ב דמהניא השקה להכשיר פסולא דהוי' ע"י דבר המקב"ט, וע' קה"י טהרות סי' נ"ו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך ד' היראים שפסל במעין שמימיו מקלחין בסילונות של מתכת אף שהלכו המים למקום אחר, לא נתישבו בזה, שהרי בד' היראים מבו' דמעין שהעביר מימיו למקום אחר ע"י דבר המקב"ט מיפסל, ולפ"ז הרי יש לפסול בההיא דנתן ידו וכו' גם משום הויית המעין דהויא ע"י דבר המקב"ט, ואפ"ה מבו' בסוגיא דזבחים דאם הלכו המים למקום אחר הדרי ומתכשרי, ובעכצ"ל בדעת היראים כמש"כ הגר"ח שהבאנו לעיל סק"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך למש"נ לעיל סק"ג בהערה דיל"פ דהא דלא פסלינן התם משום הויית המעין דהויא ע"י דבר המקב"ט, הוא משום דע"ז מהניא השקתן לעיקר המעין להכשיר פסול זה, הרי י"ל דכל מש"כ הרא"ש דמעין שהעבירו למקום אחר ע"י דבר המקב"ט נפסל, איירי בשהופסק חיבורו לעיקר המעין דליכא השקה, ולכאו' הוא מוכח כן, דאל"כ מ"ט באמת ל"מ השקה להכשירן, למש"כ הרא"ש בסימן י"ב דמהניא השקה להכשיר פסול הוייתו ע"י דבר המקב"ט, אך משא"כ בההיא דנתן ידו וכו' שעדין המים מחוברין לעיקר המעין מהניא השקתן לעיקר המעין להכשירן.

   אך יש לפקפק בזה, שכבר נת' בדברינו בדין הוי' עי"ט במיעוט מקוה?? סק"ו בהערה, די"ל דכל מש"כ הרא"ש דמהני השקה לפסולא דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, הוא רק אי נימא דאף במקוה בעי' הוי' ע"י טהרה, אך אי נימא דרק במעין בעי' הוי' ע"י טהרה, ובפרט אי נימא דל"ב לזה רק להכשירו לזבים ולמצורעים ולקידוש מי חטאת, ל"מ השקה להכשיר פסול זה, וניחא סתימת ד' הרא"ש שפי' להא דנוטפין שעשאן זוחלין בשהעביר המעין למקום אחר, ולא התנה דהיינו רק בשהופסק חיבורן למעין, ומ' דאף אם עדין מחוברין המים לעיקר המעין מיפסלי, ול"מ השקה להכשיר פסול זה, וצ"ע בזה.

   ולפמש"נ למעלה דלדעת הרא"ש בטעמא דל"ב הוי' ע"י טהרה במקוה, ה"נ ל"ב הוי' ע"י טהרה במילוי המים לקידוש, ובע"כ דהא דפסלינן בנתן ידו וכו' הוא משום דהויית המעין הויא ע"י דבר המקב"ט, הרי מוכח דאי ל"ב הוי' ע"י טהרה אלא במעין ל"מ השקה להכשיר פסול זה, וע"כ הוא דפסלינן בנתן ידו וכו' משום דהויית המעין הויא ע"י דבר המקב"ט, ול"מ השקתן לעיקר המעין להכשירן, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)