פרק תשיעי האשה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק תשיעי האשה**

**במשנה ר' מאיר אומר אם עומדת טמאה** בגמרא לעיל (י"ד:) מובאת מחלוקת האם ר"מ טימא טומאה דאורייתא או שטימא משום כתם. וכתב בסדרי טהרה (ק"צ צ"ג)– שאע"פ שטומאת כתם היא רק בדבר המקבל טומאה – מי רגלים נחשבים משקה[[1]](#footnote-1). ועוד – שגם הספל מקבל טומאה.

**שם ר' יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה** תוס' לעיל (י"ד:) דייקו מכך שר' יוסי משווה עומדת ליושבת – שטהורה לגמרי, וכתבו שם בשם ר"ח, שר' יוסי מודה שטמאה משום כתם.

**שם ונמצא דם על המים** כתב החידוד הלכות שכאן לא כתוב "וראתה דם" אלא "ונמצא דם", מכיוון שכאן מדובר גם על אופן שהאיש עשה צרכיו.

**בגמרא ביושבת על שפת הספל** הרשב"א כתב[[2]](#footnote-2) – שהאוקימתא הזו היא רק בדעת ר' מאיר, אבל לשיטת ר' יוסי שתולה שהדם בא עם המים, מסתבר שהוא תולה כך גם שהדם על שפת הספל. והבית יוסף בסימן קצ"א הביא בשם כמה ראשונים[[3]](#footnote-3) – שגם ר' יוסי טימא באופן שהדם נמצא על שפת הספל.

**שם כי קאמר ר"מ בחד ספיקא** רע"א פה כתב, שספק הגמרא פה הוא אפי' לפי הצד לעיל בדף י"ד: - שר"מ מטמא בטומאת נדה (ולא רק בטומאת כתם) – מכיוון שכאן יש ספק ספיקא[[4]](#footnote-4). אולם הערוך לנר תלה את מח' ר' יוחנן ור"ל – במחלוקת לעיל, וכתב ששיטת ר' יוחנן ר' טימא משום כתם, ולכן הוא היקל כשהתווסף עוד ספק.

**שם אבל בספק ספקא לא מטמא** הערוך לנר כתב שמשמע ממה שהסיק ר' יוחנן – שר"מ לא מטמא בספק ספיקא, שאע"פ שר"מ חושש למיעוטא, הוא לא חושש לספק ספקא (למרות שהרשב"א כתב שספק ספקא הוא מטעם רוב). אך כתב שיש לדחות ע"פ דברי הר"ן, שר"מ מטמא בעומדת מכיוון שהוא חושש למיעוט[[5]](#footnote-5), ואם כן יתכן שכאשר מתווסף עוד ספק זה נחשב כמו "מיעוטא דמיעוטא".

**שם תא שמע.. חזקת דמים מן האישה וכו'** הראשונים[[6]](#footnote-6) הקשו – מדוע הגמרא לא פשטה מהדיוק הזה גם את הספק הקודם. ותרצו שאת הספק הקודם הגמרא העדיפה לפשוט מברייתא שמפורש בה שר"ש מטמא יושבת. עוד תרצו – שאלמלא שהגמרא הייתה פושטת את הספק של "יושבת מ"ל אמר ר"ש" מהברייתא, לא היינו יודעים ש"חזקת דמים מן האישה" מדבר גם על יושבת.

**שם ור' יוסי בחד ספקא מטמא בספק ספיקא מיבעי** הרמב"ן והר"ן כתבו – שקושיית הגמרא היא דווקא לפי שיטת ר' יוחנן – שסובר שר"מ מטהר גם בסיפא, ולשיטת ריש לקיש יתכן ששנו בסיפא שר' יוסי מטהר כדי להשמיע שר' מאיר לא מטהר.

**במשנה ג' נשים שלבשו חלוק וכו'** עיין בתוס' יו"ט שהעיר שהיה אפשר להשמיע את דין המשנה גם בב' נשים – ונקט "ג' נשים" אגב המשנה לקמן.

**שם כולן טמאות** הרש"ש הקשה מדוע לא אומרים שרק האחרונה טמאה מכיוון שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ותרץ – שהכלל של "אין מחזיקים טומאה ממקום למקום" נאמר רק באופן שמקום המציאה וודאי טמא, ותולים את הקלקלה במקולקל, אבל באופן שאין וודאות שהאחרון טמא, לא תולים בו את הטומאה.

**שם על ספסל של אבן** צריך להבין מדוע אין לו טומאת מושב, ומ"ש משל עץ, והרי פשוטי כלי עץ טמאים, ואע"פ כן טמאים טומאת מדרס. בתורת כהנים (זבים א' ב') מיעט כסא של אבנים מטומאת מושב מכיוון שאיננו כלי המיוחד. ותוס' רי"ד כאן ביאר שלא מייחדים אבן לישיבה מכיוון שהיא מזקת את היושבים עליה[[7]](#footnote-7).

**שם איצטבא של מרחץ** הר"ש מדסוי כתב שנקט "של מרחץ" לאו בדווקא, וכי גם סתם איצטבא עשויה מאבנים וטיט (כמש"כ רש"י בסוכה ד') והיא אינה מקבלת טומאה.

**שם ר' נחמיה מטהר** הרש"ש העיר – שאע"פ שר' נחמיה דיבר על ג' נשים – הוא מטהר גם אישה אחת.

**רד"ה במזנקת – אבל עומדת אי אפשר לה לזנק** לעיל בדף נ"ז: רש"י כתב שמכיוון שדחיק לה עלמא דמעומד השתינה ולא יכלה לעצור מי רגלים עלו למקור. ונראה ששני הדיבורים משלימים זה את זה – כי מכיוון שיש ריבוי מי רגלים, וגם אינם יכולים לצאת ברווח כי אי אפשר לזנק, הם עולים למקור.

**בד"ה בחד ספיקא – לשמועינן בסיפא** מהרש"א כתב שהכוונה איננה שיאמר בסיפא שר"מ ור"ש מטמאים, כי ר"ש מטמא אפי' באיש ואישה יושבים ור"מ מטמא כמש"כ תוס', אלא שר"מ ישמיע רבותא שאפי' שטמאה אפי' באיש ואשה.

**בד"ה השאילה – ואחר כך לבשתה היא ומצאה עליה כתם** הרשב"א בתורת הבית כתב שהמשנה דברה על ציור אחר - שלבשה חלוק בדוק, ולאחר שפשטה (בלי לבדוק) והשאילה לחברתה, נמצא על החלוק דם. והמחבר (ק"צ מ"א) כתב שבשני האופנים יכולה לתלות את הכתם בחברתה.

**ובחידושי החתם סופר** ביאר שרש"י והרשב"א לא נחלקו, וכל אחד מהם נקט ציור שיש בו (לדעתו) יותר רבותא – רש"י סבר שיש יותר רבותא בכך שיכולה לתלות את הכתם בחברתה אע"פ שנמצא אצלה. ואילו הרשב"א הבין – שיש יותר רבותא בכך שתולה בחברתה אע"פ שמסתמא הכתם בחלוק שקבלה ממנה כבר התייבש.

**תוד"ה האשה – דאיידי דדחיק לה עלמא וכו'** תוס' הרא"ש ביאר באופן אחר – שכאשר עומדת אין רחמה נפתח בענין שמי רגלים יוכלו לצאת להדיא.

**שם ובעינן תרתי לטיבותא** הרא"ש מסיים – שלפי הדרך הזו יוצא שר"מ דיבר רק באופן שיש חדא לריעותא, ואם כן אין מקור לכך שר' יוסי יטהר גם בתרתי לריעותא (כשגם עומדת וגם שותתת). והרמ"א בסימן קצ"א הביא את דבריו – שטמאה בכה"ג, וכתב שנהגו להחמיר כמותו.

**בד"ה דלמא – בתר שהניחה מלזנק** הערוך לנר דייק מלשון הגמרא "בתר דתמו מיא" לא כמו תוס' – כי לפירוש תוס' היה צריך לומר "בתר דתם קילוח מיא".

**בד"ה וכן – דמה לו להזכירו** כלומר – פשיטא שאם פסק הלכה כר' יוסי פסק לקולא. ועיין בתוס' הרא"ש שקיים את הגרסה הזו וכתב שנקט "לקולא" כדי להשמיע שהלכה כמותו גם ברישא.

**דף ס'**

**בגמרא כד ניים ושכיב וכו'** ז"ל החוות יאיר (שו"ת סימן קנב) "מ"מ האמת יעשה דרכו כי מאמר כד ניים ושכיב אינו לגנאי רק שבח גדול ומופלג שלפי מעלתו ומדרגתו של רב א"א לומר עליו שטעה בטעות כזה אם לא שאמרו כד ניים ושכיב".

**שם ובסופרת ז' שלא טבלה** המשנה למלך (איסורי ביאה ט' כ"ט) כתב שמשמעות כל הפוסקים היא שאם עברו שבעת ימי הספירה ולא טבלה, א"א לתלות בה, וביאר – שלאחר ז' ימי הטומאה פקעה (סיבת) הטומאה הראשונה, אלא שיש גזירת הכתוב שצריכה טבילה, ולכן א"א לתלות בה יותר. אך העלה שם צד אחר – שמכיוון שהסיבה שתולים את הדם בטמאה היא מכיוון שתולים את הקלקלה במקולקל[[8]](#footnote-8), גם לאחר ז' ימים יהיה שייך לתלות בה. ועיין בפלתי (ק"צ כ"ג) שתלה את הנידון הזה במחלוקת הראשונים.

**שם לפיכך היא מתוקנת וכו'** הרשב"א כתב – שרשב"ג דימה את המקרה אצלנו לברייתא[[9]](#footnote-9) של "שתי קופות ולפניהן שני סאין.. שאני אומר חולין לתוך חולין נפלו ותרומה לתוך תרומה", והפרי מגדים (שפתי דעת קי"א י"א) ביאר – שאע"פ שכאן מוסיפים טומאה על הטמאה, אפשר לתלות בה, מכיוון שכעת היא טמאה, ורק מאריכים את טומאתה ולא מוסיפים עליה טומאה חדשה.

**שם מהו לתלות כתם בכתם.. אין תולין** בחידושי הר"ן ביאר – שר' יהודה בר ליוואי סובר שהטעם שרבי מודה שתולים בטמאה ביום הראשון הוא מכיוון שמוחזקת לראות[[10]](#footnote-10), וספקו של ר' יוחנן הוא האם גם הסיבה שרשב"ג מטמא ביום השני היא בגלל ששומרת יום כנגד יום בשני (או נדה בתוך ז') נחשבת יותר "מוחזקת לראות", או שלשיטתו תולים את הקלקול במקולקל גם באופן שאין יותר סיבה לתלות שהטמאה ראתה דם. ור"י בר ליוואי פשט לו שלפי רשב"ג מטמאים רק במי שעלולה לראות.

**ויש להקשות** - שלפי זה צריך לצאת שבטומאת מת – שבה מי שנטמא לא נחשב "עלול להיטמא" לא יתלו את הטומאה בטמא, ולגמרא לעיל מקודם היה פשוט (לשיטת רשב"ג) שתולים גם שם[[11]](#footnote-11). ואולי צריך לומר שר' יהודה בר ליוואי חולק על ההשוואה שהגמרא לעיל עשתה בין טומאת מת לבין טומאת כתם, וסובר שבטומאת מת הקילו יותר, כי מצד הדין צריך לטהר את שניהם אפילו כשבאו בבת אחת, ולא מטהרים רק מכיוון שזה נחשב כמו "חוכא". משא"כ לגבי כתם, שמוכרחים לטמא לפחות אחת מהן וא"א להכריע שהכתם לא בא מאף אחת מהן.

**שם לפי שאין תולין** בגליון כתב בשם הערוך[[12]](#footnote-12) שכוונת התשובה היא שקבלה היא לבני אדם לנהוג כך (בלי לתת טעם). אולם רש"י כן נתן טעם שאין תולים בכתם[[13]](#footnote-13). ולשיטתו צ"ל שהסיבה שר"י בר ליוואי לא אמר לו את הטעם הוא מכיוון שהטעם שאין תולים הוא אותו טעם שר' יוחנן שהזכיר בשאלה ולא טעם אחר.

**הא רבי וכו'** לפי האוקימתא הזו צריך לומר שהברייתא מדברת על כתם ביום הראשון, כי ביום השני רבי סובר שלא תולים גם במי שיצא דם מגופה.

**רד"ה הרואה – וידעינן בה שכבר ראתה** הרמב"ם (איסורי ביאה ט' כ"ט) כתב - "האשה שהשאילה חלוקה לנדה בן עכו"ם בין ישראלית", ופשטות דבריו מורה שאין די בכך שכבר ראתה, אלא צריך שתראה בפועל. אולם הרב המגיד שיתכן שגם הרמב"ם למד כמו רש"י וכוונתו – שכל גויה היא נדה מכיוון שלא שייכת לגביה טבילה. אך הבית יוסף (ק"צ מ"א) הקשה, שלפי דבריו יוצא שיכולה לתלות גם בנדה ישראלית מסולקת דמים אם ידוע שלא טבלה לנדתה[[14]](#footnote-14) וזה דבר שאין לו טעם[[15]](#footnote-15). והסיק שבאמת הרמב"ם חולק על רש"י וסובר שתולה בגויה רק בזמן נידותה, והטעם שהתנא חילק בין נכרית לנדה הוא מכיוון נכרית אינה טמאה בטומאת נדה.

**בד"ה בשני – כיוון דמעינה פתוח** המשנה למלך (איסורי ביאה ט' כ"ט) הקשה – מדוע רש"י הוצרך להגיע לטעם הזה, והרי בהמשך הוא אמר טעם אחר – שתולים בה מכיוון שהיא עכשו טמאה, ועוד, שתולים בסופרת ז' נקיים למרות שהפסיקה בטהרה ומעיינה איננו פתוח[[16]](#footnote-16). וכתב הערוך לנר שנראה למחוק מרש"י את המילה "כיוון" ו"מעיינה פתוח" נסוב על הרואה היום, ולא על שומרת יום כנגד יום.

**בד"ה איתמר וכמדומה לי דלא גרס נמי** בהגהות עוז והדר הביאו מרש"י בכת"י - שכוונתו איננה למחוק את המילה "נמי" אלא את המילים "טמא וטהור", והברייתא מדברת רק על "תלוי וטהור"

**תוד"ה תולה – מספקא לר"י אם טמא קל וכו'** הבית יוסף (ק"צ) פסק – שטהורה תולה בטמאה בין אם טהורה לגמרי ובין אם היא בספירת ז' נקיים, והביא ראיה לדבריו ממש"כ הרשב"א – שאישה שלבשה חלוק שאינו בדוק לה בתוך ז' נקיים – יכולה לתלות את הכתמים שבו בימי נדותה.

**בד"ה טמא – לא מיירי בטמא שטבל והזה** תוס' הרא"ש כתב בשם מהר"ם – שמדובר בטמא שהזה ולא טבל, והסיבה לחלק בינו לבין שומרת יום וסופרת ז' היא מכיוון שטהרתו לא תלויה בעצמו אלא באחרים שיזו עליו, ולכן זה נחשב שאין נ"מ במה שמטמאים אותו. עוד כתב – שמכיוון שיכול להיזהר בקל - שלא לישאול בבת אחת עם חברו, זה נחשב שלא מקלקלים אותו.

**שם ובטמא שלא ספר כלל נמי לא איירי וכו'** מהרש"א כתב בדעת רש"י (וכך מפורש גם ברמב"ן ובר"ן) שרב חסדא סובר שרבי יטמא גם באופן שהטמא לא ספר כלל. מכיוון שלשיטתו רבי חולק על כך ש"תולים את הטומאה בטמא", וכל הסיבה שהוא מודה שתולה בשומרת יום בראשון שלה – הוא מכיוון שהיא מוחזקת להיות רואה.

**בד"ה באנו – אמאי לא נקט.. בזבה גופה** קושיית תוס' היא לשיטתם בדיבור הקודם, שספקו של ר' יוחנן הוא האם לתלות בטמא שסותר מקצת, אבל לשיטת הר"ן (ורש"י כפי שביאר מהרש"א) – שספקו של ר' יוחנן הוא האם לפי רבי תולים את הטומאה בטמא באופן שהוא איננו עלול להיטמא, מובן טוב שנקט דוגמא של טמא מת, שהוא טמא שאינו עלול להיטמא יותר מאשר טהור[[17]](#footnote-17).

**בד"ה מהו – אליבא דרבי נמי ה"ל למיבעי** קשה – כי ר' יוחנן פירש שהוא לא מסתפק לפי רבי מכיוון שהוא לא תולה אפילו בגופה וכ"ש שלא בכתם. וביאר מהרש"א[[18]](#footnote-18) – שאם נפרש שספקו של ר' יוחנן הוא מהיום השני ואילך – יוצא שהוא לא אמר שביום הראשון אין לו ספק גם לפי רבי. ואם כן היה ראוי להסתפק גם בדעתו כמו בדעת רשב"ג, האם לגבי כתם יורדים בדרגה אחת, או שמשווים כתם לראיה.

**שם איכא לשנויי בין לרבי וכו'** המשנה למלך (איסורי ביאה ט' כ"ט) כתב שנראה לו למחוק את המילים "בין לרבי" מדברי תוס', מכיוון שעד כמה שלפי רבי תולים בכתם ביום הראשון ומשווים כתם לראיה, אפשר לפשוט את ספקו של ר' יוחנן, וגם לשיטת רשב"ג ישוו כתם לראיה, ויהיה אפשר לתלות ביום השני כתם בכתם. ומהרש"א והחידוד הלכות קיימו את הגרסה, וכתבו שכוונת תוס' להקשות - שמכיוון שאפשר להעמיד את הברייתא בין ביום הראשון כרבי ובין ביום הראשון כרשב"ג, אין הכרח להעמיד כרבי ולהקשות על ר"י בר ליוואי, בזמן שאפשר להעמיד כרשב"ג בלי להקשות.

**דף ס:**

**בגמרא מ"ט דר' נחמיה דכתיב ונקתה וכו'** במעדני יו"ט (י) העיר – שטומאת כתמים היא מדבנן, ובהכרח כוונת הגמרא רק להביא אסמכתא.

**במשנה והפנימית טהורה** הרשב"א הוכיח מהמשנה בעמוד הבא – שטהורה רק באופן שלא עברה דרך מקום החיצונית (קודם מציאת הכתם).

**בגמרא ור' אושעיא אמר.. טהרותיה תלויות** מרש"י נראה (וכך מפורש במאירי) – שהמשנה לא מתאימה עם שיטת ר' אושעיא, ולשיטתו אין אופן שתוכל לטהר את חברותיה ע"י שתבדוק, מכיוון שבדיקה לא יכולה לברר שהכתם ממנה. אולם ברא"ש מבואר – שרב אושעיא לא יחלק במשנה בין "תוך שיעור וסת" ל"אחר שיעור וסת", ויבאר שיכולה לתלות בחברתה אפי' לאחר שיעור וסת. ובחידוד הלכות הוכיח מסתימת דבריו, שלפי רב אושעיא אם בדקה ומצאה דם אפי' לאחר שיעור אשם תלוי יכולות לתלות בה[[19]](#footnote-19). ובסדרי טהרה (ק"צ צ"א) הביא בשם מדרש רבה, שיכולה לתלות בחברתה שבדקה עד מעת לעת.

**שם והוא שבדקה עצמה בשיעור וסת** המאירי ביאר – שאע"פ שגם אם נתלה בה לאחר שיעור וסת, לא יגרם לה קלקול, שהרי בלא"ה היא טמאה מחמת הבדיקה, כיוון שמצאו את כתם קודם שבדקה, לא ונעשו כולן טמאות, אין מוציאים אותן מטומאתן אם לא מצאה בתוך שיעור וסת.

**שם כל שבעלה בחטאת** עיין ברש"ש שהעיר שגם היא חייבת חטאת ולא רק בעלה.

**שם ואמר אביי משל דר' אושעיא וכו'** בחידושי ר' מאיר שמחה תלה את חילוק המשלים – במחלוקת בגמרא בשבועות (י"ח) האם המשנה (לעיל בדף י"ד) על אישה שמצאה דם לאחר תשמיש מדברת בעונת הוסת או שלא בעונת הוסת: ר' ירמיה הבין שמדובר שלא בעונת הוסת, ולכן המשיל את יציאת הדם ל"ילד וזקן" – שביאת הזקן איננה סיבה לביאת הילד. ואילו אביי העמיד את המשנה בעונת הוסת, שאז התשמיש גורם לדם לצאת כמו נותן אצבע בעין.

**רד"ה כאן – דלא מקלקלא לה** מהרש"א ביאר (וכך משמע גם בתוס') שתולה בבעלת הכתם רק בנוגע לטהרות שנגעה בהן ביום הראשון, מכיוון שתליה כזו לא מקלקלת את בעל הכתם. והקשה מהרש"א, שאם גם רב אשי מוכרח לחלק בין טומאה ביום הראשון לבין טומאה ביום השני, מדוע הוא לא תירץ כמו תירוץ הגמרא מקודם – "כאן בראשון כאן בשני". והערוך לנר יישב – שיותר נח לו להעמיד שהרישא והסיפא מדברות באותה אחת, מאשר להעמיד את הרישא ביום הראשון ואת הסיפא ביום השני.

**בד"ה והא - והך לאו יושבת** בערוך לנר הקשה מדוע רש"י לא פירש את הקושיה כפשוטה – שממש"כ "או ליושבת" משמע שהשאילה ליושבת על כתם. ותרץ שההכרח של רש"י הוא מתירוץ הגמרא – שלא רק מחקה את המילה "או", אלא הגיהה את כל הברייתא.

**בד"ה וטמאום – מכלל דרבים וכו'** הרש"ש הקשה, שבכמה מקומות פוסקים הלכה כמו יחיד, וביאר שהקושיה היא ממעשה רב, שהורו לא כמו ר' נחמיה[[20]](#footnote-20). והתירוץ הוא שהדבר שנוי במחלוקת תנאים, כמו שמבואר בברייתא השניה שהורו כמו ר' נחמיה.

**בד"ה בעלה - כדי שתרד מן המיטה ותדיח** בחידוד הלכות הקשה שדברי רש"י אינם כמסקנת הגמרא לעיל (י"ד) שהשיעור הזה הוא שיעור של "אחר הזמן" ולא של "אותיום" (ששיעורו הוא כדי שתושיט ידה אל תחת הכר). ותרץ הערוך לנר שרש"י העתיק את המשנה כלשונה, ולא נחת לאוקימתא של הגמרא.

**בד"ה מאן – אלא גזרת מעת לעת מדרבנן** בחידוד הלכות הקשה, מדוע לא יטמאו את הטהרות מצד ספק דאורייתא, כמו שמחייבים את בועלה אשם תלוי. ותרץ הערוך לנר – שר' אושעיא סובר שדווקא בעלה טמא מספק מחמת עיכוב השמש, אבל בטהרות אין עיכוב של השמש, ולכן הדם אמור לצאת מיד וטמאה למפרע רק מדבריהם.

**תוד"ה כאן – וזהו תימה שנתלה לחצאין** עיין בפתחי נדה שהוכיח שיש אופנים שתולים לחצאין.

**בד"ה במטלניות – דבזבחים פרק דם חטאת** בגליון הש"ס ציין לתוס' בסוכה (ט"ז) שכתבו שמועילה מחשבה במטלניות שאין בהן ג' רק באופן שמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו[[21]](#footnote-21).

**שם דאי חשיב עלייהו** הרא"ש כתב שהחידוש במטלניות הוא שהן באו מדבר המקבל טומאה (ומהטעם הזה הן פסולות לסיכוך).

**בד"ה אימא – דרוב פעמים בא מקודם** בחידוד הלכות הקשה – שר' אושעיא סובר שדרכו של הדם לצאת מיד, ולא מטמאים טהרות אפילו כשמצאה דם בתוך שיעור וסת. וביאר בערוך לנר שכוונת תוס' לומר שדם שרואה בשעת תשמיש – משתהה ברוב הפעמים מלצאת.

**והחתם סופר** כתב שתירוץ תוס' אינו מספיק (מחמת קושיית החידוד הלכות הנ"ל) וביאר שכוונת אביי במשל שהוסיף על משלו של ר' ירמיה היא ליישב את קושיית תוס' – שכמו שהאצבע גורמת לדמעה ומונעת ממנה לצאת, כך גם התשמיש, ולכן חייבת חטאת.

**דף ס"א**

**במשנה שהיו ישנות** הרא"ש כתב בשם הראב"ד, שדין המשנה כאן, ודין המשנה הקודמת - שמטמאים גם את האישה שהכתם אינו תחתיה, אמור דווקא בישנות – מכיוון שחוששים שכל אחת דחקה את חברתה ונכנסה למקומה. אבל ערה יכולה לומר שלא שכבה במקום חברתה[[22]](#footnote-22).

**עוד** כתב בשמו – שאם יש על המיטה סדין כולן טמאות בכל גוונא, ואפילו אם אינן משולבות זו בזו, מכיוון שהסדין עשוי להתהפך בדומה לחלוק שמתפשטת ומתכסה בו בלילה במשנה לעיל בדף נ"ז:. והרא"ש ביאר שהכוונה לסדין שמתכסה בו, אך מדברי הרשב"א נראה שגם כשמוצע סדין תחתיהן כולן טמאות ורק כשהדם נמצא על המיטה עצמה אפשר לטהר את זו שהדם לא סמוך לה[[23]](#footnote-23).

**שם בדקה אחת מהן** הבית יוסף פסק במשנה לעיל – שבדיקה צריכה להיות בתוך שיעור וסת. ופסק גם כאן – שהבדיקה שנמצאת בה טהורה צריכה להיות בתוך שיעור וסת[[24]](#footnote-24). אך הביא את דברי בעל המאור (בהשגות לבעלי הנפש כתמים א') – חילק בין המשנה הקודמת, שבה מטרת הבדיקה היא לטהר את הנשים האחרות, ולזה צריך בדיקה בתוך שיעור וסת מכיוון שאינה בודקת את הנשים שנטהרות מחמת הבדיקה, לבין הבדיקה במשנה פה, שתכליתה רק לטהר את האישה הנבדקת בעצמה, ולזה מודה בר פדא שיכולה לבדוק לאחר שיעור וסת.

**בגמרא במשולבות** הרשב"א כתב שהטעם שלא חוששים שהשתלבו תוך כדי שינה הוא מכיוון שטומאת כתמים מדרבנן.

**שם מפני שהייתה מרובה** גרסת התוספתא (ח' ג') – "מפני שהייתה מדרון".

**שם אתי לקמיה דר' טרפון.. למיחש בעי** מהרש"א העיר – שאע"פ שבגמרא לעיל משמע שרבא חידש את הדין הזה ש"למיחש בעי", מ"מ הוא היה ידוע כבר בימי ר' טרפון, אלא שהוא נשכח ורבא חידש אותו.

**שם סיחון ועוג אחי** הערוך לנר ביאר את סיבה שהקדים את "אחי הוו" לקושיה ע"פ המדרש – שהסיבה שמשה התיירא מעוג הייתה מכיוון שחשש שהסיבה שחי ת"ק שנה היא מכיוון שיש לו איזה זכות. ולכן הבינה הגמרא שמאותה סיבה היה צריך להתיירא מסיחון שג"כ חי ת"ק שנה.

**שם שמא תעמוד לו זכות של אברהם** המלבי"ם (פרשת קדושים אות ד') דייק את דרשת הגמרא מלשון הפסוק – שכתוב בו "אל תירא אותו" ולא "אל תירא ממנו", ומשמע שהתיירא מעוג עצמו, ולא מהנזק שעלול לעשות.

**ובביאור** הרשב"א על העין יעקב ביאר את הגמרא בברכות (נ"ד:) שמובא בה שעוג עקר הר בן ג' פרסאות וביקש להשליכו על ישראל, ע"פ הגמרא פה, וכתב שהכוונה שם היא שרצה לנצח את ישראל בזכות האבות נקראו בלשון הנביאים "הרים".

**רד"ה אבל – דרך עלייה.. על החיצונה** מרש"י שגרס "עלייה" בשתי יודים נראה שהניקוד הוא – עֲלִייָּה (או עֲלִיָּתָה) במשמעות של "עלייתן למיטה". ובמלאכת שלמה הסיק שהכוונה ב"דרך עליה" היא שעוברות דרך מקום החיצונה והניקוד הנכון הוא עָלֶיהָ, ונראה שזו גם כוונת הגהת הב"ח.

**בד"ה א"ר אמי – במשולבות תכופות ודבוקות יחד** הראב"ד (בעלי הנפש כתמים ב') ביאר – שמקור המילה "שלובות" היא בשליבות סולם שנכנסות בזרועותיו.

**בד"ה עוג – שברח לא"י כדאמרינן בחלק** מהרש"א העיר, שלא מצאנו את זה בפרק חלק, ובזבחים (קי"ג) משמע שניצל ע"י שהיה בצידי התיבה. וכתב שם שדברי רש"י יתכנו לפי מ"ד שלא היה מבול בא"י[[25]](#footnote-25). ואע"פ שמבואר שם בזבחים שגם בא"י מתו בזמן המבול מחמת ההבל, מ"מ עוג לא מת מכיוון שהיה גדול והחום לא כ"כ הזיק לו (כמו שאמר תוס' שם לגבי הראם).

**בד"ה שאבד – או נגלל בדם בהמה** קשה – איך מועילה לדם כזה בדיקה לפי ר"ש בן אלעזר, והרי א"א להבחין אם זה דם אשה או דם בהמה. והרש"ש כתב – שהאוקימתא הזו של רש"י היא רק בדעת ת"ק, ולפי רשב"א צריך להעמיד שאבד הכתם מכיוון שנפל למים. והערוך לנר (בע"ב) כתב שאולי שייך להכיר ע"י בדיקה בין דם נדה לדם בהמה.

**תוד"ה אמר – דמשלחפי שלחופי שמפורדות** הערוך לנר הוכיח שמדברי ר"ח עצמו (שהובאו ברשב"ם

בב"ב צ"ט) מוכח שהכוונה ב"משלחפי" איננה שהן נפרדות, אלא משולבות כאדם שחובק את ידיו.

**בד"ה מקום – וכה"ג בדק ר' יוחנן** רש"י שם כתב שהבדיקה הייתה בדרך נס, שהמת צף כשהשליך את התורמוסים.

**בד"ה אטמרינכו – פירש רש"י.. ואסור להציל אתכם** תוס' הרא"ש הקשה על דברי רש"י, שזה דבר תמוה לומר שאסור להציל אדם שרק יצא עליו קול שהרג את הנפש.

**שם ובשאילתות דרב אחאי וכו'** מהרש"ל כתב שאין ראיה מדברי רב אחאי שלא רצה לפרש כמו רש"י - שמותר להציל את ההורג אע"פ שבטלו היום דיני נפשות. וכן יאבדו כל אויבי ה', אלא שפה היה רק ספק שמא הרגו וספק נפשות להקל, ועוד - שכאן יש להם חזקת כשרות.

**בד"ה זה – ה"נ נפלט סיחון** מהרש"א העיר – שמהסוגיה בזבחים שאמרה שרק עוג והראם ניצלו מהמבול, משמע שסיחון לא נפלט, והביא בשם המדרש – ששמחזאי אביו בא על אשת חם בן נח, ונכנסה מעוברת לתיבה.

**בד"ה מעביר – כיוון שעבר ואינו ניכר אינו מקפיד** הערוך לנר כתב – שקושיית תוס' לא קשה לפי האוקימתא השניה ברש"י – שהכתם אבד ע"י שנגלל בדם בהמה, כי בכה"ג מקפיד.

**דף ס"א:**

**בגמרא בודקו שכונות שכונות** בתוס' חכמי אנגליה פירשו – שהבדיקה הזו של "שכונות שכונות" איננה במקום ז' סמנים, אלא שאת הכיבוס בז' סמנים צריך להיעשות ע"י שיבדוק גע"ג אצבעות ויכבס אותן. ולדבריהם לא קשה קושיית תוס' בד"ה בודקו – איך הקילו לטהר את הבגד ע"י בדיקה.

**שם בודקו בחמה –** תוס' הרא"ש כתב שבדיקה בחמה לא מועילה לדם מכיוון שהוא קלוש ואיננו ניכר בחמה.

**שם אבדה בו שכבת זרע** תוס' רי"ד הקשה – שהשכבת זרע איננה ראויה להזריע. ותרץ – ששכבת זרע שאינה ראויה להזריע התמעטה רק מלטמא אחרים לאחר שהתייבשה, אבל אם היא נפלה בעודה לחה, הבגד אינו נטהר עד שתסתלק ממנו. ודבריו טעונים ביאור – מאיזה טעם הבגד לא יוכל להיטהר כשיש עליו שכבת זרע יבשה עד כמה שאין בכח השכבת זרע לטמא אותו יותר.

**ויש לבאר** ע"פ מה שהביא הר"ש (טהרות ג' ב') בשם התוספתא (טהרות ב ב) – ששמן קרוש לא נחשב לא אוכל ולא משקה לגבי טומאה, ואע"פ כן כתב הרמב"ם (טומאת אוכלין ט' א') שכאשר הוא קרש והפשיר – הוא נשאר ראשון לטומאה. והטעם בזה הוא – שדבר שנטמא כשהיה אוכל ופקע ממנו שם אוכל נשאר טמא, אלא שהוא לא מטמא אחרים. וכ"כ שכבת זרע שיבשה, נשארת טמאה אלא שהיא איננה מטמאת. ואם כן אפשר להבין שכאשר היא בלועה בבגד, דנים אותה ואת הבגד כדבר אחד[[26]](#footnote-26), ולא שייך לטהר את השרץ כל זמן שהיא בלועה בו.

**שם ר' יוחנן לטעמיה.. כיוון שמת אדם נעשה חופשי** בתוס' (בד"ה אמר) מבואר שר' יוחנן לא חידש שפטור לאחר שמת, אלא שפטור גם לאחר תחיית המתים. ואם כן קשה מה הראיה מהפסוק שגם לאחר תחיית המתים יהיה פטור. והרש"ש כתב – שאולי משמע מלשון "חופשי" – שזה חופש עולם.

**שם ולא ידע אי נתיק.. שפיר דמי** לכאורה יש לבגד חזקת איסור. ולגבי ספק איסור דרבנן נגד חזקת איסור – יש מחלוקת בין ר"מ ור' יוסי[[27]](#footnote-27) האם להתיר או לאסור. אך נראה שכאן לא שייך לדון מצד חזקה, מכיוון שמשיכת החוט של הפשתן לא מוגדרת כתיקון של החפץ (כמו שחיטה או טבילה), אלא כהוצאת הדבר האוסר. וכלפי הספק – האם החוט התנתק טוב או לא, לא שייך לדון מצד החזקה של הבגד.

**שם אימר או שוע וכו'** הרמב"ם (כלאים י' ב') פסק – שיש איסור כלאים מן התורה כשערבב צמר ופשתן ושע אותם יחד, (אם לאחר מכן עשה מהן לבד), או אם טווה אותם יחד וארג. ובאמת משמעות המשניות בפ"ט מכלאים היא כדבריו – כי כתוב שם שחייבים משום שעטנז על טווי וארוג, וכתוב שם גם כן שלבדים אסורים מפני שהם שועים. אולם קשה על דבריו מהגמרא פה שמצריכה שוע טווי ונוז וכן הקשה הראב"ד.

**הרדב"ז** ביאר שהרמב"ם פירש כמו קושיית רב אשי, מכיוון שהיה קשה לו איך חייב על כלאיים בציצית, ולכן הוא הסיק שחייב על כל צד חיבור בעולם.

**והכסף משנה** ביאר בדעתו – שהוא דייק מלשון המשנה (אין חייבין משום כלאים אלא על טווי וארוג) שרק "טווי" צריך להיות גם "נוז", אבל "שוע" לבד נחשב כבר כלאיים. וביאר שטעם הדבר הוא – שבמילה "שעטנז" המילה "שע" כתובה במלואה, ולכן מפרשים – או "שע" או "טנז".

**ובפירוש המשנה** (במהדורת הרב קאפח) – הרמב"ם כתב במפורש שהוא פסק נגד הגמרא אצלנו, כי דברי הגמרא אינם מלשון התלמוד אלא פירוש.

**שם ר' נתן בר יוסף אמר אינו מטמא** הרא"ש הביא שהרמב"ם (איסורי ביאה ט' ז') פסק שבגדי צבעונין אינם מטמאים משום כתם והרמב"ן פסק שמטמאים והרא"ש הכריע להקל. והרשב"א (תורת הבית הקצר ז' ד') – כתב שהמחמיר בדברים האלה תבוא עליו ברכה.

**שם אינו מטמא משום כתם** הרמב"ם (שם) כתב שמותרת גם לבעלה. ובהגהות מימוניות הביא שרבנו שמחה דייק מלשון הגמרא "אינו מטמא משום כתם" ולא "אין מקבל כתמים", שהקלו בבגד צבעוני רק לגבי טהרות שנגעו בו אבל האישה טמאה[[28]](#footnote-28).

**שם תקנו מאן תקנינהו** הרמב"ם (איסורי ביאה ט' ז') העתיק את דברי הגמרא כפי הס"ד – "לפיכך תקנו חכמים שתלבשה האישה בגדי צבעונין"[[29]](#footnote-29). והבית יוסף (ק"צ י') הקשה – שהגמרא הסיקה שלא תקנו. וכתב שיתכן שהייתה לו גרסה שונה בגמרא, או שהוא למד שהגרסה של "תקנו" לא נדחתה, אלא שהגמרא לא ידעה מי תיקן, ולאחר שהסיקה שבפולמוס של אספיינוס נשאו ונתנו בזה – כוונת לומר שתקנו אז.

**שם דתנן[[30]](#footnote-30) בפולמוס של אספסיינוס** החתם סופר (יו"ד קס"א) דייק – שבפולמוס של אספסיינוס בקשו לגזור רק על הבגד העליון ולא על בגד הסמוך לבשרה (כי לבישת בגד צבעוני כזה איננה סתירה לזכר החורבן), וממילא גם לגבי כתמים אין מקור להקל בחלוק ובבגד הסמוך לבשרה. אולם החזו"א (יו"ד פ"ט ד') דייק מסתימת כל הפוסקים שאין בזה חילוק בין בגד סמוך לבגד שאינו סמוך.

**שם להקל על כתמיהן** שיטת החוות דעת (ק"צ ביאורים ט') היא שיש להחמיר בכתם שנמצא על בגד שחלקו צבוע וחלקו לבן – שהדם שנמצא על החלק הצבוע מצטרף לשיעור גריס כי הכל כתם אחד. אך רע"א (שם י') העתיק את דברי המעיל צדקה שהדם שנמצא על החלק הצבוע לא מצטרף. ולכאורה יש מקום לתלות את מחלוקתם בשאלה האם חכמים בכלל לא גזרו טומאה על פחות מכגריס, או שגם בפחות מכגריס צריך שתהיה אפשרות בפועל לתלות את הכתם במאכולת, ובאופן שניכר שהכתם אחד – הוא יהיה טמא למרות שיש פחות מגריס על החלק הלבן. (אפשר לבאר ג"כ שנחלקו לגבי כתם שנמצא על בגד צבעוני, האם לא גזרו רק באופן שלא ניכר שזה דם, או שלא גזרו בכלל כתמים על בגד צבעוני).

**רד"ה להקל – שאין הכתם ניכר בו כמראה דם** רש"י לעיל בדף י"ז כתב שבגד של פשתן פסול לבדיקה מכיוון שהדם אינו ניכר בו יפה, וצריך לדעת האם צבע בגוון של פשתן יחשב צבעוני לענין כתמים, או שמכיוון שמראה הדם ניכר בכזה גוון, אלא שאינו ניכר היטב, הוא נחשב לבן לענין כתמים[[31]](#footnote-31).

**בד"ה צובעו – וודאי נפל** הרמב"ם (כלאים י' כ"ז) כתב – שאם חוט הפשתן לא ניכר ע"י הצביעה הרי זה מותר שמא נשמט והלך לו. וביאר (לשיטתו בהלכות איסורי ביאה י"ח י"ז) שכל הספקות אסורים רק מדברי סופרים, וכאן הם הקלו בספק (לאחר שבדק ע"י צביעה) מכיוון שהבדיקה מוכיחה קרוב לוודאי שהחוט נשר.

**בד"ה מעבירין – שאין הדם בטל וכו'** יש להעיר על דברי רש"י - שהנושא במשנה איננו ביטול של דם, (שנחלקו בו האמוראים לקמן בדף ס"ב: - ומחלוקתם נוגעת גם לדם וודאי) אלא בדיקה האם זה דם או צבע. ואולי רש"י לא התכוון באמת לביטול, אלא להעברת מראה הדם. ועיין בחידושי הר"ש מדסוי.

**תוד"ה בגד – דלא שייך ביטול ברוב וכו'** תוס' הרא"ש (וכן תוס' בע"ז ס"ה:) ביאר שלגבי בשר בחלב כן שייך ביטול, מכיוון שדרך בישול אסרה תורה, ודרך בישול היא שהדברים שמתבשלים נותנים טעם. והעיר רע"א – שעד כמה שההיתר של פחות משישים נחשב "לאו דרך בישול" ולא משום ביטול, יהיה מותר לבטל בשר ביותר משישים חלב[[32]](#footnote-32).

**עוד העיר** – שאע"פ שרבנן אסרו בשר בחלב גם בלא דרך בישול, לא אסרו פחות משישים, כי חכמים גזרו דווקא באופן שאם היה מבשל הבשר והחלב היו נותנים טעם זה בזה, אבל באופן שלא נותנים טעם זה בזה – גם חכמים לא אסרו.

**בד"ה לא – ובמרדעת נמי בעינן וכו'** הרא"ש חלק על תוס', ודייק מכך שלא כתוב את האיסור שיגע בבשרו לגבי מרדעת – שמותר שתיגע בבשרו, מכיוון שהיא קשה יותר מאשר כרים.

**בד"ה אמר – אע"פ שכשיעמוד לעתיד יעמוד במלבושיו** משמע מתוס' שדברי ר' יוחנן "כיוון שמת נעשה חופשי וכו'" אמורים לאחר תחיית המתים. והרשב"א הוכיח מהמתים שהחיה יחזקאל[[33]](#footnote-33) (שמבואר בגמרא בסנהדרין שהם הניחו תפילין) - שגם לאחר תחיית המתים ינהגו כל המצוות, וביאר שהכוונה ב"לעתיד לבוא" – היא לאחר שימות. ור' יוחנן בא להביא ראיה שאין איסור "ספיה" כאשר מלביש מת במלבוש של כלאים. ור' ינאי חולק וסובר שגם מת חייב במצוות ואסור לספות לו איסור, וההיתר להלביש לו כלאים אמור רק בשעה שמספיד אותו – שזו נחשבת לבישה של כבוד שאיננה אסורה בכלאים. ועיין בריטב"א שכתב שהרבה להקשות על הרשב"א שלא משמע מהסוגיה כדבריו - עיי"ש.

**ומהר"ץ חיות** כתב שגם לשיטת תוס' לא יתבטלו המצוות לעתיד לבוא, וכוונתם רק שיהיה זמן לאחר התחיה שלא ינהגו בו מצוות.

**דף ס"ב**

**בגמרא נתר אלכסנדרית ולא נתר אנטפטרית** המאירי בשבת (פ"ח:) ביאר – ש"נתר אלכסנדרית" הוא חומר חריף יותר.

**שם הוסיפו עליהן** הריטב"א כתב שהמילים "הוסיפו עליהן" אינן מופיעות בתוספתא (שביעית ה' ד'), אלא הן תוספת של הגמרא, והכוונה היא – שחכמים הוסיפו על המינים שמנויים במשנה.

**שם והתנן זה הכלל וכו'** אין כזו משנה, ובגליון כתב לגרוס "והתניא", אך הריטב"א קיים את הגרסה וכתב שהכוונה לענין העולה מן המשנה (במסכת שביעית ז' א'). והערוך לנר יישב לפי זה את קושיית תוס' בד"ה כל על רש"י בע"ז – שפירש שאין לארז קדושת שביעית, והקשו תוס' – שלארז יש עיקר המתקיים בארץ. ופירש שם, שבאמת כוונת הגמרא להקשות שאין לארז קדושת שביעית מכיוון שאיננו מאכל אדם או מאכל בהמה או ממין הצובעים, שגם התנאים האלה הוזכרו במשנה בשביעית.

**רד"ה לעיסת – חלוקת נפש שנחלק האוכל מן הקליפה** הערוך כתב – שמשמעות המילה "נפש" היא שהחילוק (או של הגריסים מהקליפה, או של הגריס עצמו, מחמת הבישול) היה מעצמו ולא ע"י אדם. עוד הביא שם את גרסת רב האי גאון שגרס "עוקת נפש" – ופירש שהכוונה היא שהגריסים לעוסות היטב שאפשר לבלוע אותן – ובית הבליעה מכונה "עוקת נפש", כי פירוש המילה "עוקה" הוא גומה. והמאירי פירש "עוקת נפש" – בעינוי הנפש, שלעס כשלא טעם כלום.

**בד"ה לא לא לבדוק ולא לבטל** נראה שרש"י בא לבאר את הכפילות "לא עשה ולא כלום", ובשו"ת הרמ"ע מפאנו ביאר שהכפילות של "לא עשה ולא כלום" באה להשמיע – שלא הפסיד כלום ויכול לשוב ולבדוק אם זה דם או צבע.

**בד"ה כבריתא גפרית** הר"ן בשבת (צ') הקשה – שגופרית איננה גידולי קרקע, ופשיטא שאין בה קדושת שביעית. ולכן פירש שהיא מין עשב שאין לו עיקר בקרקע.

**תוד"ה והתניא – לענין שביעית נשנית** קשה – כי אם כן הגמרא לא הייתה צריכה להביא ראיה בהמשך ממשנה אחרת שיש שביעית בבורית. והר"ש מדסוי כתב שבאמת זו אותה משנה שבתחילה הובאה בקיצור, ולא משנה אחרת.

**בד"ה כל – דא"כ תבואה וכו'** הריטב"א תרץ – שכוונת רש"י למעט דווקא קישואים ודלועים, שהדרך לעקור אותם עם העיקר והשורשים, ולכן לא שייך לגביהם דין "כלו לחיה מן השדה" מכיוון שלא שולטת בהם שן חיה עד זמן הביעור. אבל בתבואה נוהגת שביעית מכיוון שרגילים להשאיר את העיקר בארץ לאחר הקצירה.

**הערוך לנר** תרץ – שרש"י בע"ז הזכיר רק שצריך שיהיה עיקר המתקיים בימות הגשמים – ואם כן לא קשה מתבואה, כי היא מתקיימת בימות הגשמים.

**בד"ה תרי – אמאי לא משני תרי גווני חול** יתכן שהסיבה שלא תרץ כך היא מכיוון שהעדיף לומר שיש מין אחד שנקרא "חול" ולא "תרי גווני", ודווקא לפי המסקנה אמר "תרי גווני" מכיוון שלא היה שייך להעמיד שזה "כבריתא" כמו שמוכח מזה שנוהגת בו שביעית (ומאותה סיבה גם לא שייך לומר שזה חול).

**בד"ה הטבילו – שם כדפירש בקונטרס בפרק ד' מיתות** גם משמעות רש"י אצלנו בד"ה הרי, היא שתולים שזה צבע ולא דם. ונראה שהסיבה תוס' העמידו את קושיותיהם על רש"י בסנהדרין ולא על רש"י פה – מכיוון שברש"י בע"ב (בד"ה טהרותיו) משמע שלאחר שר' זירא חידש שהטהרות שנעשו לאחר התכבוסת השנייה טמאות – רואים שיתכן שגם דם לא יעבור לאחר שיעביר עליו ז' סמנים. ובאמת הר"ן (סנהדרין מ"ט:) כתב בדעת רש"י אצלנו, דם שאינו עובר איננו וודאי צבע, שיתכן לפרש גם בדעת רש"י שם שכוונתו איננה שדם שאינו עובר הוא וודאי צבע.

**ואמאי נקט נמי והטבילו – כי פריך לקמן לריש לקיש וכו'** הרב המגיד תרץ שהפירכא על ריש לקיש היא מהסיפא, שמבואר בה שמועילה טבילה כשהכתם דיהה אע"פ שנותר בבגד דם.

**שם ואמאי נקט נמי והטבילו** הרש"ש כתב ביישוב דברי רש"י - שנקט "הטבילו" משום הסיפא, שאם הדם עבר או דיהה צריך להטבילו שוב (וכ"כ תוס' חכמי אנגליה), עוד כתב – שנקט "הטבילו" כדי להשמיע שהצבע אינו חוצץ (וכ"כ בחידושי הר"א).

**שם צביעות דם בעלמא** גם הרמב"ן והר"ן כתבו עד"ז - שטהורה גם אם באמת זה דם, מכיוון שהוא לא עובר ע"י ז' סממנים, ודינו כמו טומאה בלועה, והגמרא מכנה אותו בשם "צבע" מכיוון שאינו מטמא.

**והרמב"ם** (איסורי ביאה ט' ל"ו) כתב – שאם העביר סמנים על הכתם ועמד, טהורה גם לבעלה. וביאר הרב המגיד בדעתו, שאם יש ספק האם הכתם הוא מדם או צבע לא יכולה להקל מספק (אע"פ שאיסור כתמים הוא מדבריהם) מכיוון שאפשר לברר ע"י סממנים שזה דם[[34]](#footnote-34), ואם העבירה והכתם עבר או דהה, זו ראיה שהוא מדם, ואם נשאר בעינו, נשאר עדיין ספק, ויכולה להקל לגבי כתמים(וכן לגבי טהרות מכיוון שהטבילו את הכסות)[[35]](#footnote-35).

**בד"ה העביר – והלא אינו מזכיר במשנתנו צפון** מהרש"א ביאר שקושיית תוס' היא שפשיטא שטמא כשעבר ע"י צפון כי אפי' אם לא עבר טמא, ומבואר בדבריו שכתם שאינו עובר ע"י צפון הוא טמא. והרש"ש כתב – שאם לא עבר ע"י ז' סמנים מתברר שהוא צבע, כ"ש כשלא עבר ע"י צפון, וכל הסיבה שלא מנו אותו במשנה היא רק מכיוון שהוא מעביר גם צבע, ולכן אם יבדוק ע"י צפון יפסיד את טהרותיו בחינם.

**בד"ה שהרי (2) – דנקט ועבר דאז קפידתו קפידא** שיטת הרמב"ן והר"ן היא – שהסיבה שמטהרים כתם שלא עבר ע"י סממנים היא מכיוון שמחשיבים את טומאתו כטומאה בלועה. וכתב הר"ן, שכאשר התחיל לכבס שוב את הבגד, הדם חוזר לטמא[[36]](#footnote-36).

**דף ס"ב:**

**בגמרא – חרסים שנשתמש בהן זב** המאירי כתב שהמשנה דברה על חרסים ולא על מתכות – כדי להשמיע שאפי' בחרסים - שהמשקים שנבלעים בהן יכולים לצאת רק ע"י היסק, לא פוקעת מהם הטומאה. עוד יש לבאר – שנקט דוגמא של חרסים ולא של חומר אחר, מכיוון שמשקי הזב אינם רותחים ונבלעים דווקא בעביט של חרס.

**שם** הגרסה במשניות היא "שנשתמש בהן משקים טמאים", והערוך לנר הוכיח שכך צריך לגרוס גם פה, משיטת ריש לקיש, שהעמיד את דין המשנה רק במשקים שטמאים מדרבנן, ולשיטתו לא היה לתנא לדבר על זב, שיש זב – שיש בו משקים שטמאים מהתורה[[37]](#footnote-37).

**שם איתביה ר' יוחנן.. והעביר עליו ז' סמנין** לעיל הבאנו ששיטת הרמב"ם היא שהבדיקה מועילה לטהר אותה אפילו לבעלה. ובהכרח הטעם הוא מכיוון שהבדיקה מבררת שזה צבע ולא דם. וקשה איך הוא יבאר את הקושיה של ר' יוחנן כאן. כי עד כמה שסיבת הטהרה היא מכיוון שזה צבע ולא דם – אין שום ראיה שגם משקים שנבלעו לא יטמאו.

**הרמב"ן** תרץ בדעת הרמב"ם -– שדווקא לגבי בעלה אפשר להקל מספק ולתלות שזה צבע כי כתמים הם מדרבנן, אבל לגבי כתמים לא שייך לטהר אא"כ מטהרים גם על הצד שזה דם. ולעיל הבאנו את דברי הרב המגיד (איסורי ביאה ט' ל"ו) שהראיה נגד ר"ל היא מהסיפא – שאם הכתם דהה וכיבס אותו, טהור, אע"פ שנשאר בו דם שיכול לצאת.

**שם הנח לכתמים דרבנן** הרשב"א (משמרת הבית ז' ד') כתב – שר' יוחנן הבין שהמשנה מדברת על כתם שהוא וודאי דם נדה[[38]](#footnote-38), ולאחר שהעביר עליו ז' סמנים ולא עבר, המשנה רק מכנה אותו "צבע" כי יש לו דין צבע, אבל באמת הוא דם, וריש לקיש ענה לו שאם לא עבר תולים שהוא צבע ממש[[39]](#footnote-39).

**שם הא בכלים דמעיקרא** קשה מה החידוש בכך שרביעית דם מטמאת קודם שנבלעה. והערוך לנר כתב לבאר ע"פ מה שהביא המאירי (ב"ק ק"א:) בשם גדולי המפרשים – שלפי שנבלעה כל הרביעית בקרקע, מצרפים לשיעור רביעית גם את החלק שכבר נבלע.

**שם איתביה ר"ל לר' יוחנן** עיין בערוך לנר שביאר מדוע ריש לקיש לא ענה על הקושיה מהמשנה שאח"כ הקשה ממנה בעצמו.

**שם דאין יכול לצאת ואין מקפיד וכו'** מהרש"א הביא – שבגרסת הגמרות הישנות לא כתוב "ואין מקפיד עליו", ודי בכך שאינו יכול לצאת כדי שלא יטמא, וכ"כ גם תוס' בד"ה הא, בדעת ר' יוחנן ולא מצאנו שר"ל נחלק על זה.

**רד"ה חרסין – כגון עביט** בתפארת ישראל (יכין כלים ט' ל"ח) ביאר שהסיבה שהמשנה דברה על חרסים ולא על עביט שלם - היא כדי להשמיע שהטומאה לא פוקעת ממי הרגלים. ואי אפשר היה לשמוע את זה אם המשנה הייתה מדברת על עביט. מכיוון שגם אם פקעה מהם טומאה, הם חוזרים ונטמאים מהעביט שהוא כלי שנטמא ממשקים.

**עוד** יש לבאר שמכיוון שהתנא מטהר כשאין סופם לצאת מכיוון שלא מקפיד על מי הרגלים הבלועים[[40]](#footnote-40), הדוגמא הכי טובה לדבר שלא רגילים להקפיד עליו – הוא שברי חרסים.

**בד"ה אי – דהוה ליה טומאה בלועה** הרש"ש הקשה – שבחולין מצאנו שדין "טומאה בלועה" שייך רק באדם או בבעלי חיים. ובמשניות בכלים (ח' ה' וט' ו') מבואר שאין דין טומאה בלועה בשאר דברים. וכתב שהסיבה שכאן הם לא מטמאים היא בגלל הטעמים המובאים כאן – כי יוצאים רק ע"י הדחק, או מכיוון שגם אינו מקפיד. ומדברי תוס' רי"ד נראה – שמחלוקת ר' יוחנן וריש לקיש היא האם דין "טומאה בלועה" נאמר רק בבעלי חיים או גם בכלים. ועין בדיבור הבא.

**בד"ה אלא – לא טימאוהו אלא מדרבנן** בחידושי הגר"ח (שצ"ח) ביאר באופן אחר את הטעם לטהר משקים בלועים, ואת החילוק בין משקים קלים למשקים חמורים. וכתב – שהסיבה משקים בלועים לא מטמאים איננה מחמת גזירת הכתוב של "טומאה בלועה", אלא מכיוון שכאשר הם נספגו בדבר אחר, זה נחשב כאילו הם אינם במציאות. והוסיף לבאר – שהטעם לחלק בין טומאה מדרבנן לטומאה מדאורייתא הוא – שטומאה דרבנן, היא טומאה שרבנן גזרו דווקא על משקים, והיא שייכת רק כשיש להם שם משקה. אבל טומאה דאורייתא של מעיינות הזב איננה בגלל שהם משקים, אלא בגלל גזירת הכתוב, ומטמאים אפילו אם קרשו. וזה שמקפיד עליהם וש"סופם לצאת" זו סיבה רק לדון את המשקים הבלועים כאילו ישנם במציאות, אבל א"א לדון אותם כמשקה מכח זה שסופם לצאת.

**בד"ה דם תבוסה – כדתניא בפרק בתרא וכו'** הר"ש (אהלות ב' ב') ביאר – שהכוונה ב"דם תבוסה" כאן איננה ל"דם תבוסה" שמדובר עליו שם, והסיבה שטומאתו כאן היא מדרבנן היא מכיוון שהוא בלוע בכסות. והמילה "תבוסה" בכל המקומות באה במשמעות של תערובת.

**תוד"ה הנח – דרגילות כתם לבוא מגופה.. ולא דמי לדם תבוסה** בחידוד הלכות הקשה – שגם אם הדם יצא מגופה, הוא מטמא רק מדרבנן, מכיוון שלא הרגישה.

**בד"ה רבי – א"כ לעולם לא ניתיב וכו'** הרד"ל תרץ – שמהצורה שהברייתא הובאה בראש העמוד "ר' חייא אומר דם הנדה וודאי וכו'", מוכח שאלו דברי ר' חייא עצמו, והוא לא שנה אותם בשם תנאים אחרים.

**בד"ה אם – וקשה דאפילו לא ימצאו וכו'** הערוך לנר כתב שגם רש"י מודה – שאם לא ימצאו רביעית לא יטהרו את הבגד, אלא יעשו עוד בדיקה כמש"כ תוס'. וכוונתו רק לומר שאם ימצאו עוד רביעית הבגד טמא גם בלי בדיקה נוספת.

**בד"ה ואם – וא"ת משעה שנפל רביעית וכו'** רש"י בב"ק (ק"א:) גרס במקום "ואם לאו טהורה" - "ואם לאו טהור", ופירש שהכוונה היא שהבית טהור. ולדבריו לא קשה קושיית התוס'.

**בד"ה הא (בדף ס"ג) שכן דרך להקפיד** המאירי ביאר – שמכיוון שיצאה רביעית משקה ע"י כיבוס, זה סימן שנפל שם כ"כ הרבה דם, עד שהייתה רביעית על פני הבגד שלא הייתה בלועה. **והחזון איש** כתב שאין הכרח בסוגיה לפרש כתוס', ואפשר לבאר באופן אחר – שדם שיכול לצאת ע"י כיבוס קל, נחשב כאילו הוא בעין.

**דף ס"ג**

**בגמרא מי קתני בערב מבערב קתני** מבואר שלמסקנת הגמרא – גם אם טעם בערב, רוקו נחשב "רוק תפל". והרמב"ם (בפירוש המשנה ובהלכות איסורי ביאה ט' ל"ח) כתב שצריך שלא יטעם כלום מתחילת הלילה[[41]](#footnote-41). ובליקוטי הלכות (בעין משפט) ביאר שהוא למד באופן אחר את הגמרא – שבס"ד הגמרא הבינה שאם לא טעם בערב, גם אם טעם בבוקר, הרוק שלו נחשב "תפל" ומסקנת הגמרא היא שצריך שלא יטעם גם בבוקר.

**שם דילד או דזקן וכו'** הרמב"ם לא הביא להלכה את הספקות הללו, ולא כתב שצריך להחמיר בהם. והערוך לנר ביאר בדעתו, שמלבד מה שהסתפקה הגמרא איזה מי רגלים צריך, היא הסתפקה גם איזה מהם מועיל יותר[[42]](#footnote-42).

**במשנה ומעטשת** שיטת הערוך היא שהכוונה לעיטוש מלמטה, והרמב"ם בפירוש המשנה פירש שמתעטשת. והש"ך (קפ"ט נ"ג) כתב שלהלכה שני הפירושים נכונים ושניהם יכולים להחשב וסת הגוף.

**שם הרי זה וסת** הרשב"א כתב שוסת הגוף נקבעת בכל יום שתראה לאחר הפיהוק. אלא שאם הוסת מורכבת מפיהוק וימים – קובעת וסת לפיהוק רק בימים שראתה, ואם פיהקה ביום אחר – אינה חוששת.

**ושיטת הרמב"ם** (איסורי ביאה ח' א' ב') היא שוסת הגוף נקבעת רק כשמפהקת ורואה בזמן קבוע. וביאר הרב המגיד – שהנ"מ בוסת הגוף לשיטתו היא, שאינה צריכה לחשוש בכל עונת הוסת, אלא רק כשיקרה המקרה שרגילה לראות אחריו.

**שם לוסתות אחת** הרמב"ן ביאר – ששמואל סובר שווסת הגוף נוצרת, גם בלי שתיווצר חזקה, ודי בכך שיתברר איך דרכה להרגיש בשעה שרואה.

**רד"ה לאפוקי – קודם היום** הרש"ש הקשה, שה"ה אם טעם לאחר תחילת היום הרוק איננו תפל. ופירש שהכוונה ב"דקדים" היא שירק קודם שטעם.

**בד"ה של שלש – שהוא עשוי לדבר בג' שעות** מהרמב"ם נראה שפירש שהכוונה ב"ג' שעות" איננה לדיבור של ג' שעות, אלא לדיבור עד ג' שעות ביום. ונראה שלשיטתו יתפרש "רוב דיבורו" במשמעות של דיבור מרובה – כמו של השונה פרקו.

**תוד"ה נים – פי' נים.. בתחילת השינה** תוס' בתענית (י"ב) הביאו פירוש הפוך – ש"נים" הוא בסוף השינה.

**שם ובערבי פסחים.. שישן בתחילת הלילה וכו'** הרש"ש העיר שא"א לפרש כך בגמרא בפסחים, מכיוון שאם ישן בתחילת הלילה, אסור לו להמשיך לאכול מהפסח לאחר שמתעורר, ובכלל – אסור לאכול מהפסח לאחר חצות. ותוס' בתענית (י"ב) דחו מכח הגמרא שם את הפירוש – ש"נים" מדבר על תחילת השינה ו"תיר" מדבר על סופה. והרש"ש שם הציע להגיה את דברי תוס', ולפרש את כוונתם כמו כוונת תוס' בתענית.

**שם שישן בחצי הראשון** משמע שאפי' אם ישן בחצי הלילה הראשון די בכך, אם עבר עליו חצות לילה בשינה. וברמב"ם מבואר שצריך לישון בחצי הלילה האחרון[[43]](#footnote-43).

**בד"ה מעטשת – ובחד פיהוק.. לא שייך תחלה וסוף** המעדני יו"ט הבין בדעת הרא"ש (וכך משמע גם בטור) שיש טעם אחר שצריך שפהר ותתעטש הרבה פעמים – מכיוון שפיהוק ועיטוש פעם אחת הוא דרך כל אדם.

**דף ס"ג:**

**בגמרא בשופעת דם טמא** החידוד הלכות הקשה מדוע הפוסקים השמיטו את סוג הוסת הזה. וכתב שיתכן שהטעם הוא מכיוון שאנחנו לא בקיאים בדם טהור[[44]](#footnote-44).

**שם מאי קמ"ל** הרש"ש הקשה על קושיית הגמרא – שיש חידוש גדול בדברי שמואל – שצריך ג' פעמים כדי שתקבע ולא מספיקה פעם אחת. והר"ש מדסוי באמת מחק את המילים "מאי קמ"ל", ונראה שלדבריו כוונת הגמרא להקשות – שא"א להחשיב את "ראשה כבד", כדבר שלא מנו חכמים, מכיוון שחכמים מנו אותו כשאמרו "כל כיוצא בו". ובהכרח הכוונה ב"לא מנו חכמים" היא לסימנים שלא כלולים במשנה.

**שם שום בצל פלפלים** הבית יוסף (קפ"ט כ"ד) דייק מדברי הרא"ש פה – שגם אם אכלה שלש אכילות מדברים נפרדים (פעם שום פעם בצל ופעם פלפלים[[45]](#footnote-45)) וראתה מחמתן – קבעה בזה וסת, מכיוון שהוחזקה לראות מחמת אכילת דברים חמים. אולם בביאור הגר"א (קפ"ט ל"ד) הקשה על דבריו וכתב שהרא"ש רק העתיק את לשון הגמרא. ודייק מהרשב"א מהמרדכי – שקובעת וסת דווקא אם אכלה אותו דבר שלוש פעמים.

**במשנה – אף ימים ושעות** מהמאירי נראה שהמילה "אף" נסובה על וסת הגוף – שכמו שלגביה (ר"י מודה ש)לא חוששים לכל העונה, כך גם לגבי וסת הימים חוששים לשעה שעלולה לראות בה.

**שם הייתה למודה לראות וכו'** שיטת הראב"ד (בעלי הנפש א' כ') היא שאם רגילה לראות במשך כמה ימים, צריכה לחשוש שמא תראה כל אותם הימים שרגילה לראות.

**ובעל המאור** (שם בהשגה י"א) חולק עליו – וכותב שצריכה לחשוש רק לתחילת הראיה. והביא ראיה לדבריו מדברי רבא בגמרא שאמר שצריך לפרוש עונה אחת, ועד כמה שצריך לחוש לכל זמן הראיה – אין לך אישה שאינה אסורה יום ולילה ויותר. והביא עוד ראיה מהגמרא לעיל בדף י"א, שמבואר בה שאינה צריכה לבדוק בשעה שרואה, ועד כמה שצריך לפרוש ממנה כל זמן הראיה, צריכה לבדוק כדי לדעת באיזה זמן יהיה צריך לפרוש הימנה.

**והרשב"א** (תורת הבית ז' ג') הביא ראיה לשיטת בעל המאור מהמשנה שלנו, שדיברה על אופן שהתחילה לראות עם הנץ – דהיינו סמוך לו, וא"א שלא תמשיך ותראה ביום, ואעפ"כ כל היום שלה.

**שם עם הנץ** משמע מפה שהדין של יום ולילה בנוגע לעונת הוסת, נקבע לפי הנץ החמה ולא לפי עלות השחר (כמו שאר דיני יום), וביאר החוות דעת (קפ"ד ה'), שאפשר שקים לחז"ל - שראיית הוסת תלויה במהלך החמה.

**אולם** בספר ערוך השולחן (קפ"ד כ"ז) הוכיח מסוגיית הגמרא לעיל בדף נ"ג (לגבי חשבון ימי הנדה וימי הזיבה) – שתחילת הלילה איננה בשקיעה אלא בצאת הכוכבים, וראייה בבין השמשות נחשבת כראייה בזמן מסופק. וא"כ ה"ה גם לגבי תחילת היום – לא מתחשבים בהנץ החמה. ודווקא ר' יוסי, שסובר שווסת תלויה בשעות, נקט לשון של "הנץ החמה". **ומלשון הרמב"ם** (איסורי ביאה ד' י"ב) משמע – שעונת הוסת תלויה בזריחת השמש (כתב שם "אסורה לשמש עד שתזרח השמש). מאידך - בספר האשכול (הלכות נדה ל"ב) כתב שאם דרכה לראות ביום – "בעיא פרישה מתחילת עלות השחר".

**בגמרא הא דרגילה לראות בתחלת יממא** רש"י במשנה פירש שר' יהודה במשנה דיבר על מקרה שראתה בסוף הלילה, ולכן מותרת ביום[[46]](#footnote-46). והראב"ד (בעלי הנפש וסתות א' ג') פירש להפך – שהמשנה מדברת כשראתה לאחר הנץ, ופירש שהכוונה ב"היום שלה" היא שאסורה לשמש כל היום. ובעל המאור שם (בהשגה ב') הוכיח מהמשנה בדף ס"ד: - שמשמעות הביטוי "היום שלה" היא – שהיום מותר ולא שהיום אסור.

**עוד** משמע מדבריו - שגם ר' יוסי מודה, שאם לא ראתה בשעה קבועה, קבעה וסת ואסורה במשך כל העונה. אולם החזו"א (פ"ה) כתב – שהשעות לפי ר' יוסי, הן כמו הימים לפי ר' יהודה. ואם לא רואה בשעה קבועה, מחשיבים את הראיות כראיות מקריות, ודינה כדין אישה שאין לה וסת. והוסיף שם שצורת חלוקת השעות (לי"ב שעות ביום ובלילה) היא דין מדיני התורה, ולא איזה הסכם מדיני.

**ובחוות דעת** (קפ"ט א') משמע חלק על ההגדרה – ששעה לפי ר' יוסי היא כמו עונה לר' יהודה, אלא שראיה בשעה קבועה היא סיבה לתלות שלא תראה בשעות אחרות, דהיינו שזו מעין וסת "שלילית", שאומרת שכאשר תראה לא תראה בשעה אחרת. (ועיי"ש שכתב שישנם אופנים מסוימים שגם ר"י מודה לר' יוסי).

**שם אמר רבא הלכה כר"י ומי אמר רבא הכי וכו'** תוס' הרא"ש העיר – שכ"ש שאם רבא היה פוסק כדברי ר' יוסי הייתה סתירה בדבריו, אלא שהגמרא לא נחתה להקשות, אלא רק לפרש מדוע נצרכות שתי המימרות של רבא[[47]](#footnote-47).

**שם מכאן אזהרה לבני ישראל וכו'** הראב"ד (בעלי הנפש א' א') פסק להלכה שוסתות דרבנן, וביאר שדרשת הגמרא כאן היא אסמכתא. אולם שיטת הרא"ה (בדק הבית ז' ב') היא שאפילו מ"ד "וסתות לאו דאורייתא" מודה שחיוב הפרישה הוא מן התורה, וגם לשיטתו אומרים ש"וסתות לאו דאורייתא" רק לעניין איסורה בדיעבד אם לא בדקה.

**והנוב"י** (קמא יו"ד נ"ה) כתב – שגם מ"ד "ווסתות דרבנן" מודה לחזקת "אורח בזמנו בא", וסובר שמצוות הפרישה סמוך לווסת היא מהתורה, אלא שהוא סובר שמכיוון שחזקת טהרה של האישה עומדת נגד חזקת אורח בזמנו בא, מטהרים אותה בדיעבד אם לא בדקה. אבל סמוך לווסתה, צריך לחשוש גם לשיטתו, כי חזקת טהרה של האישה לא אומרת שלא תטמא לאחר מכן. ובשערי יושר (ב' ח' ק"נ) הקשה עליו – ש"אורח בזמנו בא" זו הוכחה ובירור, שדינה כרוב או אפי' עדיפה מרוב, והיא צריכה לגבור על החזקה.

**שם אמר רבא עונה** בהגהת מיימוני (איסורי ביאה ד' י"ב) הביא את שיטת **האביאסף** – שבימי ניסן ותשרי צריך לפרוש יום או לילה, ובתקופת טבת ותמוז צריך לפרוש חצי יום וחצי לילה[[48]](#footnote-48). וביאר הבית יוסף – שלדעת ה"אביאסף" מודדים עונה לפי י"ב שעות מהשעות שהן כ"ד ביום ובלילה. ולכן בתקופת ניסן ותשרי שהיום והלילה שווים, צריכה לחשוש או יום או לילה, אבל בתקופת טבת – צריכה לחשוש לעונת היום חלק מן הלילה, וכ"כ בתקופת תמוז צריכה לחשוש לעונת הלילה חלק מן היום[[49]](#footnote-49). והסיק שם שאין לחוש לכך כי הפוסקים לא הזכירו את דבריו. אך הש"ך (שם ז') כתב שראוי לחוש לדבריו.

**שם מאי לאו עונה אחריתי** האור זרוע (א' הלכות נדה שנ"ח) כתב – שצריך לפרוש מאשתו כ"ד שעות דהיינו יום ולילה קודם הוסת. והבית יוסף כתב שאין טעם ושורש לדבריו, כי בגמרא כאן מפורש שלא צריך לפרוש עונה קודם עונת הוסת, והב"ח כתב שדבריו הם חומרא שלא מן ההלכה[[50]](#footnote-50). והש"ך (ז) יישב את הסוגיה לפי דברי האור זרוע, וכתב שדברי הגמרא אמורים דווקא באישה שרגילה לראות בשעה קבועה[[51]](#footnote-51) ואצלה מתקיים דין פרישה קודם השעה שרגילה לראות בה, אבל באופן שאין לה שעה קבועה, ועלולה לראות כל היום – צריכה .

**שם הוה אמינא לטהרות** עיין במשנה אחרונה כאן שכתב בדעת הרמב"ם (שלא הביא להלכה את דין פרישה מטהרות בעונת הוסת) שאליבא דאמת אין מצוה לפרוש מטהרות בעונת הוסת, וכל דברי הגמרא פה הם רק ס"ד. והטעם שלגבי בעלה החמירו יותר – הוא מכיוון שלגבי בעלה יש איסור כרת. ודווקא לגבי טומאה למפרע החמירו (לעיל בפ"ק) יותר לגבי טהרות, כדי שלא יהיה לבו נוקפו.

**במשנה שנתה ג"פ ליום עשרים** תוס' בב"ק (ל"ז:) דייקו מלשון המשנה, שוסת דילוג נקבעת רק בראיה הרביעית (לאחר שלושה דילוגים).

**שם שאין האישה קובעת וכו'** במרומי שדה כתב, שאין חידוש בדין הזה, מכיוון שהוא כבר נשנה ביחס לוסת הגוף, ועיקר החידוש הוא בסיפא – שנטהרת רק בג' פעמים (הוכיח שם שיותר קל לקבוע וסת מלעקור וסת, כי לעניין קביעת וסת – צריכה לחשוש כבר בפעם אחת).

**רד"ה אינה – וכל הלילה משמשת** רש"י ביאר את דברי ר' יוסי ביחס לבעלה, ובגמרא מבואר שאין הכרח שהמשנה לא מדברת לענין טהרות[[52]](#footnote-52).

**תוד"ה לימים - הואיל ואינו וסת גמור מודה רבי** הרא"ה (בדק הבית ז' ג') כתב – ששמואל קיבל שרבנן חולקים על רבי ועל רשב"ג, וסוברים שקביעת וסת איננה בחד גוונא, וכל סוג וסת נקבע בצורה אחרת.

**בד"ה וחוששת – היינו כל שעה שישית** הרש"ש הבין שחוששת לכל השעה רק מכיוון שמשמע לתוס' שלא הייתה רגילה לראות ברגע מסוים בתוך השעה, אלא לפעמים ברגע זה ולפעמים ברגע אחר. אבל במאירי מבואר (וכ"כ החזו"א פ"ה ע"ד[[53]](#footnote-53)) – שגם ר' יוסי מודה שאין מדקדקים לגבי קביעות וסת בחלקי השעה, ואסורה במשך כל השעה שעלולה לראות בה.

**דף ס"ד**

**בגמרא כיוון דלאו בדילוג חזיתיה וכו'** הראב"ד ביאר – ששמואל סבר שמכיוון שהראיה של ט"ו נעקרה לאחר שראתה בחודש השני ביום ט"ז, לא דנים כזו וסת כמו וסת החודש, אלא כמו וסת דילוג, ולכן צריך שתדלג ג' פעמים.

**שם סירגה לא קבעה** שיטת הרא"ה (בדק הבית ז' ג') היא – שלא קבעה אפילו אם גם בחודש אח"כ סירגה ביומיים, מכיוון שווסת לסירוגין היא דווקא באופן שמדלגת כל פעם יום אחד. והרשב"א במשמרת הבית שם כתב שאין שום סיבה לחלק בין דילוג מועט לדילוג מרובה. ומרש"י בד"ה לא קבעה מדויק כדברי הרשב"א, כי הוא כתב שדילוג של יומיים לא קובע וסת רק מכיוון שהוא לא דומה לדילוג של יום אחד.

**שם דרגילה למחזי ביום עשרים** החוות דעת (קפ"ט ו) כתב – ששמואל לא חולק על הסברא של "למודה שאני", וגם לשיטתו יום עשרים לא מצטרף לקביעת הוסת, אלא משתמשים בו רק כדי לקבוע שהדילוג של יום כ"א היה ממנו[[54]](#footnote-54).

**שם דייקא נמי דשבקינן ליום עשרים** הרא"ש כתב – שר"ח והראב"ד פסקו כרב מכיוון שהלכה כמותו באיסורים. והרמב"ם פסק כשמואל, מכיוון שמדויק מהברייתא כמותו. והרא"ה כתב שהדיוק הוא דווקא לשיטת שמואל שחולק על "למודה"[[55]](#footnote-55), אך רב יבאר שרק מכיוון שלמודה לראות אינה קובעת וסת ביום כ"א וכ"ב.

**שם יום עשרים ולא ראתה יום שלושים ולא ראתה וכו'** קשה – מדוע את הראיה שראתה ביום כ' (האחרון) לאחר חמישים יום שלא ראתה - מחשיבים כראיה ביום כ' (ומסקנת הגמרא לעיל בדף ל"ט: היא שמונים את הדילוג מהראיה בפועל ולא מהראיה הראויה). ולשיטת רש"י צריך לומר שכוונת הגמרא היא לוסת החודש, וראתה ביום כ' וביום ל' בחודש. אבל לשיטת הרמב"ן (הובא על תוד"ה איתמר) שסובר שאין מושג של וסת החודש, חוזרת הקושיה מדוע להחשיב את הראיה כראיה ביום כ'[[56]](#footnote-56).

**וביאר הרמב"ן**, שהכוונה ביום כ' – היא ליום מ' אחר הראיה האחרונה שראתה, ואע"פ שלא מונים את הדילוג מהיום שהייתה ראויה לראות, מ"מ כשראתה ביום שהייתה אמורה לראות בו אם לא הייתה מפסיקה, רגליים לדבר שזה המשך לראייתה הראשונה, וחוזרת לווסתה למרות הדילוג.

**רד"ה הני מילי – דכי הדר מטי יום ט"ו** לכאורה היה לתוס' לדבר על יום כ' שחל בימי נדתה ולא על יום ט"ו, ועיין במהר"ם שכתב שרש"י קיצר במקום שהיה לו להאריך, וכוונתו לומר – שגם יום ט"ו וגם יום כ' (שתחשוש להם) יהיו בתוך ימי נדה. ומהרש"א על רד"ה אימא פירש את כוונתו באופן אחר ועיין במה שנכתוב שם.

**בד"ה אימא – ויגיע יום עשרים** מהר"ם הגיה ל"יום עשירי". וביאר שכוונת רש"י איננה שתצטרך לחשוש לחוש ליום העשירי אחרי ראייתה הראשונה, שהרי כאשר יעברו עוד עשרה ימים היא תהיה בכלל בתוך ימי נדתה. אלא הכוונה היא שכאשר תחזור לראות דם נדה כדרכה[[57]](#footnote-57), תצטרך לחשוש שוב ביום העשירי לימי זיבה שמא תראה דם זיבה[[58]](#footnote-58).

**ומהרש"א** קיים את הגרסה, וביאר שרב פפא סובר שבאופן שראתה ביום שאיננו יום הוסת הקבוע (למשל – כשרגילה לראות ביום ל' וראתה ביום כ') – צריכה למנות ממנו גם את הדילוג הקבוע, וגם את הדילוג האחרון[[59]](#footnote-59). והחידוש בדבריו הוא שגם באופן שהראיה הייתה בימי זיבה, צריכה למנות ממנה גם את ההפלגה הרגילה, ולכן כשראתה ביום העשירי (וספרה יום כנגד יום וטבלה בלילה), צריכה לחשוש גם לכ"ב יום ממנו שהם כ' יום מהטבילה וזו היא כוונת רש"י. וזו גם כוונת רש"י בדיבור הקודם שאמר שחוששת ליום ט"ו מהראיה ביום הזיבה.

**תוד"ה איתמר – כדאמרינן.. דחזאי ריש ירחא וכו'** הרמב"ן חולק על המושג של "וסת החודש", מכיוון שקביעת החודש אינה תלויה רק במהלך הלבנה, אלא בהכרעה של ב"ד, ולא יתכן שטבע האישה ישתנה ע"פ פסק ב"ד[[60]](#footnote-60). והוא מפרש גם בגמרא בפרק בנות כותים שהוסת שמדובר עליה היא וסת דילוג ולא וסת החודש. וגם בגמרא כאן פירש – שמדובר דווקא על חודשים שווים (מלאים או חסרים). והקושי לשיטתו הוא להבין – מאיזה טעם לחלק בין הפלגה רגילה, שרב ושמואל לא נחלקו עליה לבין דילוג. וכתב שם – שבהפלגה כ"ע מודים שקובעת אחרי שלש ראיות (לא דילוגים). ונחלקו בדילוג – ששמואל סובר שמכיוון שהדילוגים אינם שווים, וכל זמן שלא ראתה בפעם הרביעית, יש לנו ספק שמא תראה בהפלגה שווה, רק אחרי שדילגה ג' פעמים התברר שיש כאן וסת.

**והרא"ה (בדק הבית ז' ג')** פירש מכוח קושיית הרמב"ן – שהכוונה ב"יום חמישה עשר" היא ליום חמישה עשר אחר המולד. אולם הרשב"א (משמרת הבית שם) השיב על דבריו – ע"פ הירושלמי (כתובות א' ב' לגבי חזרת הבתולים של פחותה מבת ג') שב"ד של מעלה מסכימים עם הפסק של ב"ד של מטה, והטבע משתנה ע"פ הכרעת בית הדין[[61]](#footnote-61).

**שם ובעינן שתשלש בדילוג** הרמב"ן והרא"ה חולקים גם על זה – וסוברים שאין צורך לשלש בדילוג, וקובעת וסת דילוג גם בשלוש ראיות. וצריך להבין לשיטתם מאיזה טעם הראיה הראשונה מצטרפת.

**שם וכן ראתה ט"ו בתמוז וט"ז באב וי"ז באלול** הערוך לנר הקשה - שקובעת וסת גם אם רואה ג' פעמים ביום ט"ו וט"ז, ולא היה צריך לומר שראתה ביום י"ז, ותרץ שנוח לגמרא לדבר באופן שראתה ג' פעמים כי אז ניכר יותר הדילוג.

**שם אמאי לא סגי בג' חודשים** ההפלאה (על השו"ע קפ"ט) ביאר – שר"ח סבר שלא תיתכן כזו וסת, שבכל חודש יתווסף בה יום, מכיוון שווסת כזו לא תוכל להימשך כשיגיע זמן הראיה לסוף החודש, ולא מסתבר שבאותו חודש תראה בא' – מכיוון שהוחזקה להרחיק את ראיותיה ולא לקרבן. ועיין בערוך לנר שביאר באופן אחר מדוע ר"ח לא פירש כמו רש"י.

**בד"ה ואינה – יאסר יום י"ח** מהרש"א העיר – שהיה לתוס' להקשות גם מיום י"ז, ותוס' הקשו מיום י"ח כדי להאלים את הקושיה, כי ביום י"ח צריכה לחשוש יותר לאחר שדילגה פעמיים.

**שם דאין לחוש בדילוג וכו'** הסדרי טהרה (קפ"ט ד') ביאר שמכיוון שזה דבר לא שכיח שאשה תקבע וסת בדילוג לא חוששים לכך.

**דף ס"ד:**

**במשנה נשים בבתוליהם כגפנים** מפירוש המשנה לרמב"ם נראה שהמשנה מדברת על דם בתולים, כי הוא כתב שהתועלת בידיעת המשנה יהא לענין הטוען שלא מצא בתולים לנערה. (ומהמשנה פה רואים שיתכן שיהיו דמיה מועטים, או בסוגי מראות חלוקים).

**שם ושאין בה יין ה"ז דורקטי** בחידושי הגר"א (נדפס בילקוט מפרשים דפוס עוז והדר) כתב – שכוונת ר"י לבאר את הדין שמובא במשנה הבאה – שיכולה לתלות בדם בתולים כל זמן שלא חייתה המכה, ולכאורה יש להקשות – מדוע לא חוששים שמא היא ממשפחה שאין לה דם בתולים, והתירוץ על זה הוא שאם אין דם בתולים אין גם דם נדה.

**בגמרא תנא דור קטוע[[62]](#footnote-62)** מפירוש המשנה לרמב"ם משמע שנקראת כך מכיוון שלא מולידה. והערוך לנר כתב שמרש"י בכתובות (י:) נראה שנקראות "דורקטי" מכיוון שקטועות מדם[[63]](#footnote-63). ולשני הפירושים השם הזה נופל גם על המשל – שמגפן גרועה כזו שא"א לעשות ממנה יין, לא נוטעים ממנה נטיעות אחרות, וממילא היא קטועה, והיא גם קטועה מלהוציא יין.

**רד"ה ונאסר – לאו עקירה היא** הרש"ש ציין לש"ך (קצ"ט מ"א) שכתב – שלא מועיל שהוסת הראשונה תעקר, אלא צריך שתקבע וסת חדשה, כדי שלא תצטרך לחזור ולחשוש לראשונה (כשתחזור ותראה ביום כ') – וכתב שיתכן שזו גם כוונת רש"י.

**שם שהרי לא שינתה ליום שלושים** מדויק מדברי רש"י האלה – שאם תראה שלוש פעמים ביום שלושים, לא תחזור לוסת של יום כ' גם אם תחזור ותראה ביום כ'.

1. כ"כ הרמב"ם טומאת אוכלין י' ב'. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכדבריו מבואר גם בר"ן, וכתב שם שכך משמע גם מדברי הרמב"ם, ומדברי הרמב"ן בהלכות נדה. [↑](#footnote-ref-2)
3. הגהת מיימוני ומרדכי, והובאו דבריהם ברמ"א בסימן קצ"א וסיים שכן נוהגים. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויוצא לפי דבריו שגם לפי אותו צד בגמרא לעיל, ר"מ מטמא רק מצד ספק נדה ולא מצד וודאי נדה. [↑](#footnote-ref-4)
5. פשוט שדבריו אמורים לפי הצד בגמרא לעיל בדף י"ד שר"מ מטמא משום נדה ולא משום כתם. [↑](#footnote-ref-5)
6. רמב"ן רשב"א ור"ן. [↑](#footnote-ref-6)
7. העתיק את דברי הירושלמי (ביצה א' ז') "אבנים שישבנו עליהן בנערותינו נלחמים עמנו בזקנותינו". [↑](#footnote-ref-7)
8. ראיתי שמבארים – שמדינא היה ראוי לטהר את כל הנשים שלבשו את החלוק מספק, אלא שזה נראה כשחוק, אך כשאחת מהן טמאה ותולים בה את הטומאה, זה לא נראה כשחוק. [↑](#footnote-ref-8)
9. הובאה בפסחים דף ט'. [↑](#footnote-ref-9)
10. עיין בדברינו על תוד"ה טמא – שהבאנו שם מח' בין התוס' לבין הראשונים בביאור דברי רב חסדא, ושיטת הר"ן היא שרב חסדא סבר שלפי רבי תולים את הטומאה בטמאה רק באופן שעלולה לראות. [↑](#footnote-ref-10)
11. אלמלא דברי הר"ן היה מקום לפרש שהצד שלא לתלות בבעלת הכתם הוא מכיוון שטומאתה היא רק מספק, והיא לא נחשבת "טמאה", ואע"פ שבגמרא מקודם מבואר שבטומאת מת תולים גם בספק טמא, יש לחלק – שבעלת הכתם טמאה רק מדבריהם. [↑](#footnote-ref-11)
12. דבריו אינם אמורים על הסוגיה אצלנו, אלא על סוגיות אחרות שמובאות בהן שאלה ותשובה באותו סגנון (עיין בגלה"ש שציין אליהן). [↑](#footnote-ref-12)
13. גם במקומות אחרים שמובאות בהן שאלה ותשובה באותו סגנון הוא נתן טעם. [↑](#footnote-ref-13)
14. כמו לגבי גויה שלא מועילה לה טבילה. עוד הקשה – שהרב המגיד לא הועיל כלום במה ששינה את טעמו של הרמב"ם, וגם לשיטתו יוצא שהרמב"ם חולק על רש"י, כי לפי איך שביאר בדעת הרמב"ם - תולה בגויה לאחר שראתה פעם אחת, ולשיטת רש"י רק כשהגיע זמנה לראות. [↑](#footnote-ref-14)
15. אולם לשיטת רש"י לא קשה איך תולים בגויה אע"פ שאינה רואה כעת, מכיוון שהיא אינה מקפידה לנקות את עצמה מדם הנידות, וגם בזמן שאינה רואה – יש עליה דם נדה. [↑](#footnote-ref-15)
16. הערוך לנר הוכיח מהגמרא לקמן – שגם מעיינה של השומרת יום כנגד יום אינו פתוח. [↑](#footnote-ref-16)
17. גם לשיטת מהר"ם (מרוטנבורג) שהבאנו מקודם לא קשה קושיית תוס', בגלל הסיבות שהוא מנה, שראוי לתלות מחמתן יותר בטמא מת. [↑](#footnote-ref-17)
18. דברינו הם לפי הבנת החידוד הלכות. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שיישב לפי זה את קושית הבית יוסף על הטור. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכתב שכך משמע גם מלשון הגמרא "אבא תני מעשה". [↑](#footnote-ref-20)
21. ולפי תוס' שם צריך לומר שהחידוש במטליות שאין בהן גע"ג – הוא החידוש שכתב הרא"ש, שלא מקבלות כתם אע"פ שבאו מדבר המקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-21)
22. המחבר (ק"צ נ"ב) פסק כדבריו, והט"ז (מ) העמיד את פסק המחבר דווקא כשנמצא הדם סמוך לשכיבתן לאחר זמן אבל אם נמצא לזמן מרובה, אינה נאמנת כי "כל מילתא דלא רמי עליה דאיניש לאו אדעתיה". ובתורת השלמים הוסיף – שיתכן שלגבי כתמים הקילו להאמין אע"פ שלא רמי עליה. [↑](#footnote-ref-22)
23. והב"ח (ק"צ) כתב על הסדינים שבזמנו שעיננו הרואות שהם מסתובבים. ומסתבר שהכל לפי הענין. [↑](#footnote-ref-23)
24. רע"א (ק"צ כ"ב) ביאר שצריכה בדיקה בחורים ובסדקים, ואע"פ שגמר הבדיקה הוא לאחר שיעור וסת, מכיוון שנמצאת טהורה, די בכך שתתחיל לבדוק בתוך שיעור וסת. והחת"ס (בעמ' הקודם) כתב שזה דוחק לומר שהבדיקה במשנה הקודמת היא בקינוח, במשנה הזו – בחורים ובסדקים. והוכיח מכאן כשיטת הנוב"י – שכאשר בודקת מעומד לא צריכה לבדוק בחורים ובסדקים. [↑](#footnote-ref-24)
25. הערוך לנר הוסיף – ששיטת ר' יוחנן שם הוא שלא היה מבול בא"י, וגם כאן בעל המימרא "הפליט זה עוג" הוא ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-25)
26. עיין לקמן בדף ס"ב:. [↑](#footnote-ref-26)
27. במקווואת (ב' א') והובאה גם בעירובין ל"ה: לגבי טמא מדרבנן שיש ספק האם טבל. [↑](#footnote-ref-27)
28. קשה, כי לכאורה ראוי לומר להפך - שלגבי בעלה שייך להקל את הקולות שהקילו בכתמים, אבל לגבי טהרות ראוי להחמיר, מכיוון שהדם עצמו טמא מן התורה (כמו שמפורש בדברי הר"ן לעיל בדף נ"ח). ובשו"ת חת"ס (יו"ד קס"א) ביאר את דברי רבנו שמחה ע"פ הגמרא בסוף חזקת הבתים, שמיום שחרב בית המקדש היה ראוי שלא לשאת נשים. ואם כן משמע, שבפולמוס של אספסיינוס גזרו דווקא לגבי טהרות, אבל לגבי בעלה לא הקילו. [↑](#footnote-ref-28)
29. וגם הרמ"א (ק"צ י') העתיק את דבריו אך כתב בדרך עצה "תלבש אשה בגדי צבעונין" ולא "תקנו שתלבש". [↑](#footnote-ref-29)
30. הרש"ש שינה ל"דתניא" מכיוון שעיקר ראית הגמרא היא מהסיפא – "בקשו לגזור על בגדי צבעונין" והסיפא לא שנויה במשנה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ולמעשה הרבה אחרונים הקלו שכל בגד שאיננו לבן או שלכה"פ צבע האדום ניכר בו כמו ע"ג צבע לבן – נחשב צבעוני לגבי כתמים. (עיין ציץ אליעזר ו' כ"ג שבט הלוי ב' פ"ז ועוד). [↑](#footnote-ref-31)
32. הביא שהש"ך החמיר בזה, וכתב שמסתמא טעמו מצד "לא פלוג" אך הקשה – מנין לבדות זאת בלי ראיה מהש"ס. [↑](#footnote-ref-32)
33. הריטב"א דחה את הראיה משם משתי סיבות – גם מכיוון ששם זו לא תחיית המתים של לעתיד לבוא שבה יתבטלו המצוות, והוסיף עוד שיש מצות קדושות כעין תפלין שינהגו בהן מעצמן מפני שלימותן ותפארתן לא בדרך חיוב, כמו שהאבות קיימו את המצוות קודם שנתנו. [↑](#footnote-ref-33)
34. המחבר (ק"צ ל"א) כתב שעכשיו אין לנו העברת סמנים מפני שאין אנו בקיאים בקצת משמותם. ולפי הרב המגיד תצא מזה קולא – שלא יצטרכו בזמן הזה לעשות בדיקה באופן שיהיה ספק אם זה צבע. [↑](#footnote-ref-34)
35. אא"כ עשה כיבוס שני – שאז ז' סמנים לא מועילים לבטל את הכתם לפי הצד שהוא דם, ומכיוון שאיננו מתבטל, לא מועילה כביסה. [↑](#footnote-ref-35)
36. לשיטתם נקט "ועבר" כי עד כמה שימשיך להיות בלוע גם לאחר התכבוסת השנייה, נמצא שלמרות שדעתו הייתה להוציא את הטומאה, צריך להחשיב אותה "טומאה בלועה". [↑](#footnote-ref-36)
37. אך העיר שמדברי רש"י (בד"ה חרסין) שמע שכן גרס זב. [↑](#footnote-ref-37)
38. וטמא מדאורייתא לגבי טהרות. [↑](#footnote-ref-38)
39. והרש"ש כתב – שריש לקיש סבר שמקור אין מקורו טמא, וגם אם זה דם – הכתם צריך להיות טהור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-39)
40. לפי ר' יוחנן אפי' במשקים טמאים מדאורייתא, ולפי ריש לקיש במשקים טמאים מדרבנן. [↑](#footnote-ref-40)
41. במשנה אחרונה כתב – שכוונת הרמב"ם שלא טעם מאז הסעודה שבתחילת הלילה, אבל בפירוש המשניות הרמב"ם כתב במפורש – שלא טעם משקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-41)
42. דבריו קשים להבנה, כי אם כן היה לרמב"ם לומר שלא ידוע באיזה מי רגלים לבדוק, ועוד – שהבדיקה איזה מהם מחמיץ יותר היא בדיקה פשוטה מאוד, וקשה לומר שהרמב"ם לא ידע מה מחמיץ יותר. [↑](#footnote-ref-42)
43. הרש"ש דייק שגם לשיטת רש"י לא צריך לישון דווקא בחצי האחרון של הלילה, כי הוא כתב בד"ה לאפוקי - שרק אם התעורר קודם היום ואכל, רוקו נחשב תפל, ומשמע שאם לא אכל רוקו אינו תפל. [↑](#footnote-ref-43)
44. אע"פ שתיתכן וסת כזו – שמתחילה במראה ירוק וכד', צ"ל שזה דבר שאינו שכיח (כמו "שופעת דם טמא מתוך דם טהור" שנמנה במשנה) ולכן לא חשו למנות אותו. [↑](#footnote-ref-44)
45. רע"א (על השו"ע), דימה את דין קביעות וסת מחמת אכילה להעדאת שור. וכתב שגם לפי הצד קובעת ע"י אכילת ג' סוגי דברים, אם אכלה שלוש פעמים שום, קבעה רק לשום, וכ"כ אם אכלה שתי פעמים שום ופעם אחת פלפלים, אינה קובעת כלל. [↑](#footnote-ref-45)
46. הפלתי (קפ"ד ז') העיר על פירוש רש"י – שכוונת ר"י לאסור עליה לשמש בלילה (ולהוציא משיטת ר' יוסי) ומדוע נקט לשון של היתר "כל היום שלה", והעמיד שם שנחלקו גם על הזמן של הנץ עצמו, שר"י אוסר לשמש אז, ולכן נקט "כל היום" דהיינו משעבר הנץ (כמש"כ רש" בד"ה ר' יהודה). [↑](#footnote-ref-46)
47. והפלתי (קפ"ד ד') יישב את קושיית תוס' הרא"ש באופן אחר ע"פ שיטת האביאסף – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-47)
48. וסיים – שדבריו הם תימה. [↑](#footnote-ref-48)
49. ישנן בפוסקים בסימן קפ"ד כמה דרכים בהבנת דברי האביאסף, ופירשנו כמו הש"ך (בנקודות הכסף) והדרישה בדרך אחת. ועיין בדרישה שכתב בזה עוד דרך, בט"ז (שם ב') ובשו"ת חת"ס (קע"ט). [↑](#footnote-ref-49)
50. אך כתב שראוי לנהוג כמותה, ופוסקים רבים כתבו שאין להחמיר כמו האו"ז. [↑](#footnote-ref-50)
51. ועיין ברע"א ובחוות דעת שהקשו על דבריו. ועיין בחת"ס [↑](#footnote-ref-51)
52. וביארה מהטעם הזה אם רבא היה פוסק הלכה כמו המשנה, לא היינו שה"ה לגבי בעלה. [↑](#footnote-ref-52)
53. כתב שם שהעונה של ר' יהודה נמשכת לפי ר' יוסי שעה. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועיין ברא"ה (בדק הבית ז' ג') שכתב שסברת "למודה שאני" שנויה במחלוקת רב ושמואל, והוכיח שהגמרא בב"ק (ל"ז:) לא מחלקת בין למודה לאינה למודה כשמואל. ועיין בחוות דעת שם שדחה את הראיה. [↑](#footnote-ref-54)
55. עיין בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועיין בר"ן שגרס גרסה אחרת בברייתא (במקום "שלושים ולא ראתה עשרים" וראתה גרס "שלושים וראתה עשרים וראתה") ולגרסתו לא קשה. [↑](#footnote-ref-56)
57. קשה, כי הראיה כדרכה הייתה שישה ימים לאחר הראיה בעשירי, ומדוע היא לא עוקרת אותה – בסדרי טהרה (קפ"ט י"ד) כתב שמוכח מדבריו כמו הט"ז - שראיה שבינתיים לא עוקרת (אלא אם נחלק בין ראיה שלמודה לראות לראיה אחרת). והגר"ז (קפ"ט קו"א י"ג) ביאר ע"פ הראב"ד שדם זיבה מגיע ממקום אחר מאשר דם נדה, ולכן ראיית דם נדה אינה עוקרת את החשש לדם זיבה. [↑](#footnote-ref-57)
58. וצ"ל שלשיטת ר"פ אישה קובעת וסת בימי נדתה (כי עד כמה שלא יכולה לקבוע לא היה שייך לחשוש לאותו היום, כי כל הטעם לחשוש הוא שמא תקבע). [↑](#footnote-ref-58)
59. ואע"פ ששיטת רב פפא לעיל בדף ל"ט: היא שמונה את ההפלגה מהיום שהייתה אמורה לראות בו, הוא מודה שמונה גם מהיום שראתה בפועל. [↑](#footnote-ref-59)
60. אך הסיק שראוי לבעל נפש לחוש לדברי הראשונים, וכ"כ בהלכות נדה (ה' י"ב) הוא פסק כמותם. [↑](#footnote-ref-60)
61. נראה שגם הרמב"ן מודה לכך שהכרעת ב"ד יכולה לשנות את המציאות, אך הטענה שלו היא – שאין סיבה שווסת של אישה תהיה צמודה לתאריך בחודש. [↑](#footnote-ref-61)
62. במוסף הערוך כתב שפירוש המילה "דורקטי" בלשון רומי היא קשה וחזק (והביא גם ירושלמי בריש כתובות שגרס "טרוקטי" – שפירושו דבר שעומד לאכילה בלשון יוון). וי"ל שזה לא סותר את דרשת הגמרא, כמו שכתב היעב"ץ (מגילה ו') שדרכם של חז"ל לדרוש מילים יווניות ידועות בלשון נוטריקון, כמו שדרשו "טבריה" – שטובה ראיתה, אע"פ שנקראת ע"ש הקיסר טיבריוס. [↑](#footnote-ref-62)
63. באגרות משה (ח"ג אבן העזר כ"ז) כתב שמדברי רש"י פה כפי שהגיהם הב"ח, נראה שפירש שקטועה מבנים, אלא שאיננה קטועה לגמרי ויולדת קצת. [↑](#footnote-ref-63)