שיטת ר_ת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיטות הראשונים בטכע_ק

חולין צח: בשיטת ר"ת בדין טעכע"ק

**א. שיטת ר"ת טכע"ק דאורייתא-**

דעת ר"ת הו"ד בתוס' בכ"ד דקי"ל טכע"ק דאורייתא, וברא"ש בסוגיין הוסיף דלדעת ר"ת הרי גם ההיתר נהפך להיות איסור, ובכזית אחת מן התערובת לוקה.

ומקורו של ר"ת מדאמרינן זבחים עח. נו"ט ברוב דאורייתא ויוצא יד"ח מצה וכש"כ להוכיח התוס' זבחים עט. וברא"ש בסוגיין.

ועוד מקור לדבריו מדאמר רבא זבחים עט. דמין במינו ברובא מין בשאינו מינו בטעמא, והתם איירי בדין דאורייתא כש"כ הראשונים ובתוס' זבחים שם להוכיח כן [ונתבאר הוכחתם במקו"א], ומ"מ מין בשאינו מינו בטעמא ולא בטל ברוב, ולא ניח"ל להתוס' לאוקמי התם בטעמו וממשו כש"כ הר"ן (לה:) לדעת רש"י.

ומה שהוכיח רש"י מסוגיין דאמרינן לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור דמשמע דבחולין אין טכע"ק דאורייתא, כתבו התוס' בשני אופנים:

א. דקדשים דקאמר לאו לאפוקי חולין אלא דהכא איירי בקדשים נקט דבעלמא בשאר קדשים אסור והכא בזרו"ב שרי.

ב. בתוס' צט. מבואר תי' נוסף בשם ר"ת [וכ"ה בתו"ר ובתוס' ע"ז סז. שהוא יישוב לראיית רש"י] דבאמת הכא לאו בדין טכע"ק איירי רק גריס בגמ' דאיירי בדין המל"א, ודין המל"א וודאי אינו אלא בקדשים, ואכ"מ ונתבאר במקו"א.

ג. בר"ן (לה:) מבואר תי' נוסף בזה דהא דאמרינן לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור היינו במין במינו וסוגיין אליבא דר"י דמין במינו לא בטיל אפי' במשהו, ובחולין כה"ג אין דין טכע"ק ובקדשים אסור מטעם דמין במינו לא בטיל לר"י.

[ומבואר דתלי האי דינא בדין טכע"ק, והיינו דאי לא אמרינן טכע"ק במין במינו תו לא שייך דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, וברעק"א פי' טעמו משום דלמ"ד טכע"ק לא"ד אין איסור על הצו"ר בתערובת כלל אף בלא ביטול ברוב, ופליג הר"ן ע"ד הרשב"א צח: דנקט דאף למ"ד טכע"ק לא"ד אסר ר"י בטכע"ק במין במינו, וכש"כ רעק"א ביאור דבריו שם משום דבעי ביטול על הצו"ר, ונתבאר עוד שיטת הר"ן במקו"א].

ומבואר בד' הר"ן חידוש מיוחד דכל דינו של ר"י אינו אלא בקדשים דטכע"ק אף במין במינו מדאורייתא אבל בחולין מה דלר"י מין במינו לא בטיל אינו אלא מדרבנן שאין טכע"ק במין במינו דאורייתא, אבל בטעמו וממשו משמע שיהיה דאורייתא אף בחולין.

[וראיתי ברמב"ן פסחים ל. גבי קדירות בפסח ישברו שאיסור משהו לעולם אין איסורו אלא מד"ס, ומשמע שם דקאי אף לרב דס"ל כר"י דמין במינו לא בטיל מ"מ אין איסורו דאורייתא אלא בקדשים ולא בחולין ולא ילפינן מדם הפר אלא בקדשים, וכ"נ בחי' רבינו דוד שם, וצ"ע דמעולם לא שמענו כן שדינא דר"י הוא בחולין רק מדרבנן, ולא משמע כוונתו ע"ד הר"ן.

ובראב"ד באיסור משהו וברשב"א צח: נראה להדיא שיש איסור דאורייתא במין במינו לר"י].

ובתוס' הק' לדעת ר"ת א"כ מהו דאמרינן ע"ז סז: טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, וכתבו דסוגיא דהתם איירי במין במינו.

אלא שנתקשו א"כ מהו דאמרו התם שאם יש כזית בכא"פ דאורייתא ואי במין במינו הרי הוא בטל ברוב.

ובר"ש טבו"י פ"ב נקט מכח זה דכזית בכא"פ דאורייתא אף במין במינו, ואכ"מ.

ותי' התוס' דאיירי בשהוא ניכר ואינו מעורב ולא בטל ברוב, ומה דנקט טעמו ולא ממשו אין לוקין ה"נ טעמו וממשו אם אינו ניכר כיון דאיירי במין במינו אלא דנקט מילתא פסיקתא דבכל ענין אין לוקין עליו.

**ב. דין טעמו וממשו לשיטת ר"ת-**

והנה נתבאר במקו"א דלדעת החולקים על ר"ת וס"ל טכע"ק לא"ד מ"מ מודו בטעמו וממשו שהוא איסור דאורייתא, דהטעם מגדיר את האיסור שלא יתבטל ברוב, ולדעת ר"ת אין הכרח לזה וי"ל דאף בטעמו וממשו כל האיסור הוא מכח דין טכע"ק.

אבל יש להכריח שלא כן מד' הטור-תמב שהק' לדעת ר"ת היאך פטרי רבנן בכותח הבבלי תיפו"ל משום טכע"ק, ותי' שאין שם טעם ממש רק קיוהא בעלמא ולא חשיב לעשות טכע"ק.

ותמה ע"ז בפר"ח שם דא"כ היאך מבואר בסוגיא דאי כזית בכא"פ דאורייתא היה חייב בכותח הבבלי, ואם אין בו טעם מספיק לדין טכע"ק למה לא יתבטל ברוב?

ובפר"ח נקט דדעת הטור דכל מין בשאינו מינו בכזית בכא"פ אינו בטל ואית ביה איסור תורה אף אם אינו נותן טעם, ואכ"מ.

וכתב הבי"מ שם ובנחל"ד (ו:) וכעי"ז בחוו"ד צח-ג עפי"ד שם, דס"ל להטור דאף אם אין בו אלא קיוהא בעלמא אי"ז טעם אלא שלא נדון בו משום טכע"ק אבל מ"מ ממשו לא בטיל ומכח טעמו וממשו אכתי יש לאסור, וע"ז נידון הגמ' פסחים מכח הממשות דאי כזית בכא"פ דאורייתא היה נאסר מכח הממשות.

ומבואר מזה דאף לשיטת ר"ת מודה דטעמו וממשו אי"צ לדין טכע"ק ושתי דינים נפרדים נינהו.

[ועוד ראיה ממש"כ בשו"ע דנימוח הגיד בעי שישים, ותמהו ע"ז האחרונים דהא קפילא מהני אף פחות מס' לשיטת השו"ע וכש"כ הש"ך, ובאר בחוו"ד דכל שהגיד עצמו נימוח הרי הוא נידון כדין טעמו וממשו ואף שאין בגידין בנו"ט מ"מ קצת טעם אית ביה וחייל ביה דין טעמו וממשו.

וגם מזה מתבאר דדין טעמו וממשו אינו תלוי כלל בדין טכע"ק, אבל אין בזה הכרח שהוא גם בשיטת ר"ת דס"ל טכע"ק דאורייתא].

וראיתי בדרכי משה סוס"י קג שהביא מאו"ה הארוך שנקט דאין היתר של נטל"פ אלא בטכע"ק ולא בטעמו וממשו, והוא מקור נוסף לומר דאף לשיטת ר"ת טעמו וממשו הוא דין חדש.

אבל בדרכי משה תמה ע"ד מנלן לחלק בין טכע"ק לטעמו וממשו, והא טכע"ק נמי דאורייתא הוא וכל דין טעמו וממשו שאינו בטל הוא מכח דין טכע"ק.

ומשמע מדבריו שם דנקט דטעמו וממשו דלא בטל הוא ע"י דין טכע"ק, והוא דלא כש"כ להוכיח מד' הטור.

אבל בלא"ה צ"ע בזה דד' הרמ"א סתרי לדבריו צח-א דדין מין בשאינו מינו הוא בשמא ולא בטעמא א"כ היאך אפש"ל דתלי בדין טכע"ק, וע"כ אין כוונת הד"מ כפשוטו, ונתבאר עוד במקו"א.

**ג. דעת ר"ת בפחות בכזית בכא"פ-**

בחזו"א יו"ד כד-ה כתב דמודו כל הראשונים בלא חולק דהיכא שאין כזית בכא"פ אין אומרים שנאסרה כל התערובת ולוקה עליה, וראייתו מגמ' צח. גבי פלגא דתרבא בדיקולא דאמרינן לא תזלזל בשיעורי דח"ש דאורייתא, ולמה לא חשיב שיעור שלם לשיטת ר"ת דטכע"ק והיתר נהפך לאיסור?

וכתב בחזו"א דמהא מוכח דכו"ע מודו דהיכא שאין כזית בכא"פ אין דין טכע"ק להפוך את ההיתר לאיסור.

והוא כדעת הב"י-צח שנקט כן בדעת הטור דאף ר"ת מודה למש"כ הרח"כ שאם אין כזית בכא"פ אינו לוקה.

[ועוד הוכיח כן מסוגיא קח: שאם אסרה תורה גדי ולא חלב אינו לוקה על חצי זית בשר וחלב, והק' בכו"פ צב-ט תיפו"ל משום טכע"ק, וכתב חזו"א דע"כ בעי כזית בכא"פ, עיי"ש, ועיין כו"פ שם משכ"ב].

אבל בפשטות ד' הרא"ש מתבאר לא כן, שהרי בהל' חלה כתב דלדעת ר"ת יוצא אף בזית אחד ואי"צ שיהיה כזית בכא"פ ואח"כ הביא דעת רח"כ שצריך שיהיה כזית בכא"פ משמע להדיא דלר"ת אי"צ לזה.

[ומיהו במקו"א נתבאר שאין זה כ"כ סתירה לד' החזו"א שהרי גם הטור בהל' מצה פסק כן ואף שביו"ד-צח פסק דבעינן שיהיה כזית בכא"פ, וע"כ יש לחלק בין דין מצה לדין איסור והיתר, ואכ"מ, עיין מש"כ בדעת הטור].

והנה במנח"כ א-ה הוכיח מד' התוס' שלא כד' הב"י וחזו"א, שהרי בתוס' נתקשו לדעת ר"ת מסוגיא ע"ז סז: היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, ולמה לא תי' התוס' עפ"י שיטת רח"כ דהיכא שאין כזית בכא"פ אינו לוקה?

וע"כ מתבאר בתוס' דלדעת ר"ת אף בלא כזית בכא"פ שפיר לוקה, ולפי"ז הדרא קו' החזו"א לדוכתא מגמ' צח. דחזינן דלא חשיב אלא כחצי שיעור, ונתבאר זה בסוגיא דהיתר נהפך לאיסור.

**ד. המל"א-**

עוד הק' האחרונים לשיטת ר"ת כיון דס"ל שההיתר נהפך לאיסור א"כ היאך ילפינן דין המל"א בנזיר ששרה פתו ביין ותיפו"ל משום טכע"ק וע"י שההיתר נהפך לאיסור לוקה ע"ז, וכן צ"ע בהא דילפינן מחטאת דין המל"א עד שיבלע בבשרה ותיפו"ל משום טכע"ק.

והנה רש"י פסחים מד: ג"כ כשיטת ר"ת דלמ"ד טכע"ק דאורייתא אמרינן ההיתר נהפך לאיסור [אלא שלהלכה פסק כמ"ד דרבנן], ומבואר שם ברש"י הנפק"מ בדין המל"א שאם אין ההיתר והאיסור מעורבין זב"ז ולא נתן האיסור טעם בההיתר לוקה ע"ז אף שלא אכל כזית מן האיסור רק בצירוף ההיתר.

אבל זה ניחא לשיטת רש"י אבל בתוס' פסחים שם חלקו על זה וס"ל דלא אמרינן המל"א אלא באופן שנתערבו זב"ז, וצ"ע לפי"ז תיפו"ל משום טכע"ק ול"ל דין המל"א?

וגם בזה תי' אחרונים עפ"י יסוד הנ"ל דלא אמר ר"ת היכא שלא נבלע כזית שלם של איסור, ואכ"מ, ונתבאר ענין זה באריכות רבה בביאור הסוגיא פסחים למ"ד טכע"ק דאורייתא, ואכ"מ.