אורח חיים קפד - ספק אם בירך האם יכול להוציא אחרים
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסוף סימן קפ"ד ולסימן קפ"ה**

**א, המסתפק אם בירך האם מוציא את האחר**

דנו הפוסקים האם אותו המסתפק אם בירך ברכת המזון, אשר דינו לברך מספק – יכול להוציא את חבירו החייב בברכת המזון בודאי. דהנה לכאורה יש לחשוש לצד שבירך כבר ואז אינו מחוייב בברכה והרי לגבי ברכת המזון קיי"ל שמי שאינו מחוייב בברכה לא יכול להוציא את המחוייב בה.

והצד לומר שכן יכול להוציא, ייתכן מכמה סיבות:

א, ייתכן שעצם חיובו של המסתפק לברך **מספק**, מגדיר אותו **לבר חיובא**, דהרי סו"ס כעת מחוייב לברך (פר"ח). אלא שכאן צריך לדון האם חיוב זה הינו מדאורייתא או מדרבנן. אשר הפר"ח טען דאי נימא שסד"א לחומרא הוא רק מדרבנן, נמצא שמדאורייתא אינו מחוייב. ואילו רעק"א ענה שכאן מספיק חיוב דרבנן, וכמו דקיי"ל שגם האוכל כזית יכול להוציא את האוכל שיעור שביעה.

ב, ייתכן שישנה חזקת חיוב, אשר גורמת לנו לדון בודאי שעדיין מחוייב הוא לברך, וממילא יכול להוציא את האחר. [אלא שלכאורה יש להוכיח מהא דבברכות דרבנן אין מברכים מספק, שאין מושג של חזקת חיוב, לסוברים (ש"ך ועוד) שבמקום חזקה לא אמרינן סד"ר לקולא (כך טען רעק"א). **אך לכאורה יש לחלק** בין כאשר הנושא הוא האם צריך לברך, לבין כאשר הנושא הוא האם מוגדר 'בר חיובא' כדי להוציא את האחר. דכאשר הנושא הוא הגדרתו כ'בר חיובא' יותר מסתבר ששייכת חזקה. ודוק.]

ג, ייתכן שמחמת הספק יכול להוציא את השני, **כיון שכל הדין שצריך להיות מחוייב כדי להוציא את השני הוא דין דרבנן**, וספק דרבנן לקולא[[1]](#footnote-1).

**ב, "ושבעת" – מה נחשב לשבוע מהלחם**

נידונו בפוסקים כמה נידונים לגבי חיוב הברכה הדאורייתא אשר תלוי ב'שביעה' מה'לחם'.

השאלה הראשונה היא, כיצד נגדיר את הסעודה כדרך העולם, אשר מלבד הלחם אוכלים גם מאכלים אחרים אשר אינם מלפתים את הפת, מה מגדיר שהשביע אותו. ויש כאן כמה חילוקי פרטים: א, כאשר בסופו של דבר אכל גם מהלחם עצמו שיעור שביעה, אלא ששיעור זה הושלם לאחר שכבר שבע מהמאכלים האחרים. ב, כאשר לא אכל כלל מהלחם עצמו שיעור שביעה, ושבע רק בצירוף המאכלים האחרים. ג, כאשר לא אכל מהלחם שיעור שביעה, אבל אכילת הלחם לאחר המאכלים האחרים, היא שהביאה אותו להיות שבע.

והנה לכאורה הפשטות היתה שכיון שהצורה הרגילה היא שאוכל אדם עיקר סעודתו על הלחם, אבל מוסיף גם מאכלים אחרים, זה בדיוק מה שנחשב לשבוע מהפת, אף אם הפת לבדה לא היתה משביעתו. ומאידך, אם במקרה אכל כזית פת לאחר שאכל מאכלים אחרים, גם אם אכילת הפת היא זו שהשביעתו, עדיין אין זה נחשב ששבע מלחם.

אמנם בדברי המ"ב מבואר להיפך. דלגבי מאכלים אחרים שאוכל בסעודת פת הביא בשם הפמ"ג שאינם מצטרפים לשיעור שביעה, אא"כ מלפת בהם ממש את הפת. ואילו לגבי מקרה שבו אוכל כמות קטנה של פת לאחר שאכל מאכלים רבים אחרים, והיא גורמת לו לשבוע[[2]](#footnote-2), רצה המ"ב להוכיח מהרדב"ז שחייב מדאורייתא. [ודחה המ"ב שהרדב"ז לא מיירי שהאכילה הקודמת היתה של דברים אחרים, אלא שהאכילה הראשונה היתה של פת, ובירך, וכעת אכל כמות מועטה של פת, והשביעתו. אמנם צ"ע מה הרויח רבינו המ"ב, הלא טעם הדין מפורש בדברי הרדב"ז שהוא מחמת שכעת זהו השיעור המשביעו. הרי להדיא שלא דן כלל מצד הצירוף לאכילה הקודמת, אלא מצד האכילה השניה לבד, ואם כן, מה לי אם האכילה הראשונה היתה של לחם או של דברים אחרים[[3]](#footnote-3).]

[ויש לעורר (הרמ"מ שליט"א) שהמשמעות הפשוטה בסוגיא (ל"ה:) היא שלחם הוא המאכל היחיד ששבעים ממנו (חוץ מיין), וממילא יש לומר שגם כאשר לא היה בלחם לבד כדי שיעור שביעה, אלא רק בצירוף המאכלים האחרים שאכל בסעודת הפת, השביעה תמיד מתייחסת ללחם. וזה גופא תוכן עניין הסעודה שעיקרה פת ונוספים עליה מאכלים אחרים.]

**שביעה ללא שיעור 'אכילה'**

הנה הפשטות היתה לומר שלשיטות שצריך דווקא שיעור שביעה בשביל החיוב דאורייתא, הרי ישנם שני תנאים לחיוב הברכה: "ואכלת" – והיינו מה שמוגדר אכילה לכל דיני התורה. "ושבעת" – כאשר שבע מהאכילה. וממילא היה צריך להיות שצריך לאכול עכ"פ כזית בתוך כדי אכילת פרס, אבל בלא"ה, אף אם יתקיים ה"ושבעת" (כגון זקן או חולה ששבעים מכמות קטנה מאוד), הרי חסר כאן ב"ואכלת". אמנם עי' בפמ"ג כאן (בא"א ד'), וכן בסימן ר"י (א"א א'), אשר חידש שאף אם אכל את הכזית ביותר מכדי אכילת פרס יתחייב מדאורייתא כיון כיון שסו"ס שבע. וצ"ע המקור והסברא, וצ"ע האם יגיד כן גם אם שבע בפחות מכזית.

**שביעה מ'שתי אכילות'**

עי' בסוגריים בביאוה"ל בסוף סימן קפ"ד, שטען המ"ב שבמקרה שאכל פת פחות משיעור שביעה ובירך ואכל שוב פחות משיעור שביעה, תצטרף כל הכמות לחיוב ברכה דאורייתא, כיון שאין בכח ברכה דרבנן (שנאמרה אחרי האכילה הראשונה) לפטור מחיוב דאורייתא. ומבואר שאף שהיה כאן היסח הדעת גמור בין אכילה לאכילה, ומסתבר שמוגדרות שתי אכילות, יכולות הן להצטרף למחייב אחד של ברכת המזון. (ולא אמרינן שרק אכילה אחת המשביעה מחייבת ברכה דאורייתא.)

**סימן קפ"ה**

**הרהור כדבור**

במשנה ב"מי שמתו" מבואר שבע"ק מהרהר קריאת שמע בלבו. ונחלקו בגמ' האם הרהור כדבור, ויוצא בהרהור זה ידי חובה, או דילמא הרהור לאו כדבור, ודין הרהור זה הוא רק כאשר יושב בין הציבור האומרים קריאת שמע וצריך שיקבל גם הוא עמהם עול מלכות שמים. ולא התפרש בסוגיא האם למ"ד הרהור כדבור, לעולם יוצא ידי חובתו בהרהור, או שהוא רק בבע"ק מחמת אונסו.

ולהלכה פסקו רוב הראשונים – שהביא הביאוה"ל בסימן ס"ב – שהרהור לאו כדבור. אמנם הרמב"ם, לגבי ברכות פסק שהרהור כדבור, ומשמע שאף לא במקום אונס. ולגבי קריאת שמע לא פירש, ופשטות משמע שלא יוצא ידי חובה בהרהור. אך הכס"מ למד בדעתו שדין קריאת שמע כדין ברכות.

ובשו"ע, בסימן ס"ב לגבי קריאת שמע, פסק מחד שבהרהור אין יוצאים ידי חובה. ומאידך, שאם הוא אנוס ואינו יכול להוציא בשפתיו, יוצא ידי חובה בהרהור. ונחלקו בביאור דעתו. הפמ"ג ביאר שהשו"ע פוסק מעיקר הדין שהרהור כדבור. אמנם היינו מדאורייתא, אבל מדרבנן הרהור לאו כדבור (והמשנה שהתירה הרהור היינו דווקא בבע"ק שאין לו אפשרות להוציא בשפתיו). ובאונס, הקלו כעיקר הדין. ועל כן גם אם פסק האונס אינו צריך לחזור ולקרוא. והמקור לחלק בין אנוס לאינו אנוס, הוא בדברי הירושלמי והפסיקתא, כמבואר בב"י בסימן ס"ב.

אמנם המ"ב צידד להחמיר ונקט לעיקר בדעת השו"ע שלעולם הרהור לאו כדבור. ומה שכתב לגבי אונס, אין הכוונה שיוצא ידי חובה מעיקר הדין, אלא שראוי לו להרהר עד כמה שלא יכול לקרוא או לברך בפועל. וודאי שכשיפסק האונס יהיה חייב לקרוא ולברך שוב. ויש לציין שמדברי המ"ב עולה גם קולא, להתיר לאותו אנוס לחזור ולברך לאחר שפסק האונס, ולא לחשוש שכבר יצא ידי חובה והוי ברכה לבטלה. ולגבי ברכת המזון פסק המ"ב שפשיטא שיחזור ויברך כיון שעכ"פ מידי ספק לא נפקא. וגם לגבי שאר ברכות כתב שהמברך יש לו על מי לסמוך, עיי"ש.

ומדברי המ"ב עולה גם קולא בעצם חיובו של האנוס להרהר. דפשטות דברי השו"ע הוא חיוב גמור. ואילו לדברי המ"ב, הוא מעלה בעלמא. [ומצוי בזמננו באדם שעבר ניתוח במיתרי הקול שאסור לו להוציא הגה מהפה, והשאלה האם חייב עכ"פ להרהר תהיה תלויה בהנ"ל.]

והנה **השו"ע** הזכיר דין זה של הרהור באנוס בהלכות קריאת שמע, ולא הזכירו אצלנו בברכת המזון. אבל בפשטות נקיטת הפוסקים שאין חילוק, וכ"כ המ"א. אך **הלבוש** כתב בזה דבר מחודש שגם אם לגבי קריאת שמע הרהור כדבור, לגבי ברכת המזון הרהור לאו כדבור, משום ש"וברכת" משמע בפה. [והסברא לכאורה שקריאת שמע היא בין האדם לבין עצמו, ועל כן שייך לומר בזה דהרהור כדבור, משא"כ בברכה אשר עניינה לבטא את השבח להשי"ת, בזה יש סברא שצריך בדווקא להוציאו בפה[[4]](#footnote-4).]

**בעזרת השם יתברך**

**ציונים והערות – המשך סימן קפ"ה, סימן קפ"ו**

נידונו כאן שני נידונים לגבי ברכת המזון. א, שיכור. ב, ברכה במקום צואה, ויש לדון בדינים אלו בהרחבה, בכל אחד בנפרד.

**צואה**

פרשה שלמה כתבה התורה על עניין כיסוי הצואה, וצוותה: והיה מחנך קדוש. ולמדו מזה חז"ל שאין לומר דברי קדושה כנגד צואה או במקומות מטונפים. ומבואר בסוגיות שהרי זה כולל הן לימוד תורה, הן קריאת שמע, והן תפילה. ולגבי ברכות – לא התפרש האם גם הן אסורות להאמר כנגד צואה, אבל בפשטות הסברא אינן אמורות להיות שונות מתפילה. וכן העמיד הרמב"ן בחידושיו, שפשיטא שאיסור דאורייתא הוא לומר את כל הברכות כנגד צואה, ועי' בדבריו שנימק זאת בשתי סיבות: א, כיון שיש בהם הזכרת השם. ב, כיון שהוו "דבר שבקדושה" ו"דברי תורה"[[5]](#footnote-5). ועכ"פ הא ברור שהוא איסור דאורייתא.

והנה לגבי אדם שעבר ואמר את אחד מדברי הקדושה כנגד הצואה, האם בדיעבד יצא ידי חובתו או שצריך לחזור – בסוגיות התפרש רק לגבי תפילה. אשר המתפלל במקום צואה, לא יצא ידי חובתו. ונימקה הגמ' שהוא משום ש"זבח רשעים תועבה". ופשטות הכוונה שכיון שחטא ונהג שלא כדין, והתפילה קרבן היא, ממילא נחשבת תועבה כזבח רשעים. ומבואר בסוגיא שאם היה אנוס מלדעת על הצואה, יצא ידי חובתו. והסברא פשוטה, דאין עצם האיסור פוסל את התפילה, אלא הגדרת המתפלל כ"רשע", ועד כמה שהיה אנוס, אין עליו תביעה ועל כן תפילתו תפילה.

ומעתה יש לדון לגבי שאר דברי הקדושה. והנה לגבי קריאת שמע נקטו הראשונים בפשיטות שגם היא דינה שהקורא אותה כנגד צואה לא יצא ידי חובתו, אף שלכאורה יש לומר שזבח רשעים תועבה לא שייך כאן כיון שלא מצאנו שקריאת שמע הוקשה לקרבן. אמנם יש לדון שיש כאן הגדרה של מצוה הבאה בעבירה, וממילא לא יצא ידי חובה[[6]](#footnote-6). ואם זו הסברא לפסול את הקריאה, לכאורה לא אמור להיות הבדל בין קריאת שמע לשאר הברכות. **וכן נקט הרמב"ן בפשיטות** שכשם שלא יצא ידי חובת קריאת שמע, כן הוא גם לגבי שאר הברכות. (אמנם לא הזכיר מצווו הבאה בעבירה אלא דהוי תועבה, ומשמע שפשיטא שעניין התועבה שייך בכל ענייני הברכה.)

אמנם תוס' והרא"ש בעירובין יצאו להסתפק בדבר. וביארו את יסוד ספיקם שהוא משום שהברכות קלות הן מהתפילה. ומקורם הוא מהא דשתוי יכול לברך אף שאינו יכול להתפלל וצ"ב מה השייכות בין שיכור לבין צואה. וייתכן לבאר שס"ל להתוס' שכל סיבת הפסול בתפילה היא רק מחמת שמוגדרת כ"זבח" וקרבן, וכנ"ל. ועל זה באו להוכיח שאת הברכות אין דנים כקרבן וזבח. והוכיחו זאת מהא דשתוי מברך, ובהכרח שאינו מוגדר כעומד ומשרת לפני ה', ואם כן, גם לגבי צואה, לא שייך בו "זבח רשעים תועבה".

**הלכה למעשה:** החיי"א רצה לחדש שלמרות הספק, אם בירך במקום צואה אין צריך לחזור ולברך כיון שהוי ספק דרבנן[[7]](#footnote-7). אך המ"ב מכריע שצריך לחזור ולברך ומחזק הכרעה זו ע"פ הרמב"ן שאין כאן כלל ספק[[8]](#footnote-8).

**שיכור**

מבואר בגמ' בעירובין שישנן שתי דרגות באדם ששתה יין. א' – 'שתוי', היכול לדבר לפני המלך. ב' – 'שיכור', שאינו יכול לדבר לפני המלך. **ולגבי תפילה**, דינם הוא שלכתחילה לא יתפללו ובדיעבד, ביכול לדבר עם המלך יצא ידי חובה ובאינו יכול – תפילתו תועבה. והנה, הא דבאינו יכול לדבר עם המלך תפילתו תועבה מובן מאוד כיון שכל התפילה היא חפצא של עמידה לפני המלך. [ויש לדון בשתוי שאם לא יתפלל כעת יעבור זמן התפילה, האם מותר לו להתפלל.]

והביאו הראשונים מהירושלמי ששתוי יכול לברך ברכת המזון לכתחילה. וטעם החילוק בין תפילה לברכת המזון – הרמב"ן (בחידושיו לברכות) ביאר בפשיטות, משום שהקפידא על שתוי בתפילה היא מחמת העמידה לפני המלך, וברכת המזון אינה עמידה לפני המלך. וממילא מסתבר שאף שיכור גמור יוכל לברך ברכת המזון.

אכן בתוס' והרא"ש נראה שלא חילקו את החילוק הנ"ל, והוכיחו מההיתר של שתוי לברך לכתחילה שברכת המזון קילא באופן כללי טפי מתפילה. ומכח זה באו להסתפק האם גם לגבי צואה הקלו. (ונראה בתוס' שלגבי קריאת שמע, כמו שפשוט שצואה מעכבת בדיעבד, כך גם שכרות מעכבת בדיעבד. ולדעת הרמב"ן אינו מוכרח וכנ"ל.) ולא התפרש בתוס' והרא"ש האם הספק על שיכור בברכת המזון הוא רק בדיעבד, או שייתכן שסוברים שיכול לברך אף לכתחילה.

והנה יש להסתפק, כיצד ראוי לנהוג לאחר ספקם של התוס'. אדם שבאמצע הסעודה השתכר, האם עדיף שלא יברך מחמת החשש שגם בברכת המזון יש פסול בשכרות, או שחייב לברך, כיון שייתכן שברכתו ברכה, והוי כמו כל ספק בברכת המזון אשר צריך לברך לחומרא. וכאן יש לדון מה יסוד האיסור – אם ישנו[[9]](#footnote-9) – דאם הוא דאורייתא, הרי יש כאן ספק איסור דאורייתא, ולכאורה אין להכנס אליו. אך אם האיסור הוא רק דרבנן, יצטרך לברך.

ובפוסקים נראה שנחלקו בזה. דהמ"א כשדן לגבי שיכור גמור אם יברך, מכריע שיברך רק מחמת שמביא חולקים על ספק התוס'. ומשמע שעד כמה שספק התוס' היה נשאר, לא היה צריך לברך[[10]](#footnote-10). ואילו הט"ז בבואו ליישב את דברי השו"ע, היאך אין סתירה בין סעיף ד' לה', מבאר שמחמת הספק צריך לברך, עיי"ש. (אך הוא עצמו כתב שתירוץ זה הוא דוחק, ולא ביאר אמאי.)

**להלכה:** המ"ב הכריע כהמ"א ועוד אחרונים שגם אם שיכור גמור הוא, יכול לברך לכתחילה בשעת הדחק, וכל שכן שאם בירך כך, שאינו צריך לחזור ולברך, וסייע את דבריו מדברי הרמב"ן הנ"ל.

**סימן קפ"ו – נשים וקטנים**

**האם נשים יכולות להוציא בברכת המזון**

מבואר בגמ' שאם נשים אינן חייבות מדאורייתא בברכה"מ, אינן יכולות להוציא את הגברים כיון שאינן מחוייבות. והקשה הרא"ש (המובא בב"י) אמאי לא יוציאו את הגברים מדין ערבות, וכמו שכל אחד שיצא יכול להוציא. ובביאור תירוץ הרא"ש נחלקו האחרונים. הדגול מרבבה (סימן רע"א) למד – כפשטות הלשון – שחידש הרא"ש שנשים אינן בנות ערבות. ודן הדגו"מ האם גם גברים אינם ערבים על נשים, או שרק דין בנשים שאינן ערבות על אחרים. אמנם רעק"א (בשו"ת ובשו"ע שם) ביאר שכוונת הרא"ש שכל שאינו בר חיובא כלל במצווה, גם אינו ערב עליה.

[ועולה מחלוקת כפולה בין רעק"א לדגו"מ. א', איש שאינו מחוייב במצווה, האם ערב עליה. ב', אשה המחוייבת במצווה, האם יש לה ערבות. (ויש לשייך את שתי המחלוקות לשאלה בגדר ערבות. דלצל"ח הוא דין כללי של אחריות היהודי על כלל ישראל שישמרו את התורה, וממילא אין נפ"מ האם הוא עצמו חייב במצווה זו ומאידך מתאים שאשה לא תהיה חייבת בכך כיון שאין לה אחריות על הציבור. ולרעק"א הוא דין בכל מצווה ומצווה שהתחייב בה האדם לא רק להעמיד את המצווה שתצא ממנו אלא מכל אחד ואחד מישראל. וממילא אין זה שייך במצוות שאינו חייב, ומאידך – ייתכן שגם אשה שייכת בזה.)]

ועי' מ"ב בסימן רע"א שסמך לקולא על רעק"א ואף בנושא דאורייתא של קידוש של שבת.

**קטן שלא אכל כדי שביעה**

התחדש בגמ' שגדול שאכל שלא כדי שביעה יכול לצאת ידי חובה מקטן. ונחלקו הפוסקים האם מיירי דווקא בקטן שאכל כדי שביעה. והצד שכן, דבלא"ה מוגדר חיובו של הקטן "תרי דרבנן" ואינו מוציא "חד דרבנן". והצד שיכול להוציא – או שאף תרי דרבנן מוציא חד דרבנן. שנהי שכעת חייב הקטן רק בחיוב קלוש של תרי דרבנן, אבל נחשב הוא 'בר חיובא' על חיוב חמור של 'חד דרבנן', שהרי אם יאכל כדי שביעה יהיה חייב בחד דרבנן[[11]](#footnote-11).

**גדר חינוך**

השו"ע פסק על פי רוב הראשונים שקטן מוגדר חייב מדרבנן כדי להוציא חיוב מדרבנן. אך עי' בגר"א שהביא מהר"ן שאין הקטן מוגדר מחוייב אף מדרבנן דהחיוב על אביו הוא, ונראה שנחלקו בגדר חיוב חינוך.

**קטן שהגדיל בתוך שיעור עיכול**

עי' רעק"א שהסתפק בקטן שהגדיל ולכאורה צדדי הספק הם, מהו המחייב של ברכת המזון. וכבר כתבנו לעיל לעיין בחזו"א שהאריך בעניין זה.

**השייכות בין ארץ לברכת המזון**

רש"י ביאר שפטורן של הנשים בברכת המזון הוא כיון שאינן בנות נחלה בארץ ישראל. ומתוך כך יש להתעורר על שייכות הארץ לברכת המזון. דהנה פשטיה דקרא הוא שעיקר הברכה היא על הארץ הטובה אשר נתן לך, ואינו מובן מה שייכא הודאה זו ליהודי הנמצא בגלות ואוכל ממאכלי ארץ ניכר. ומצאנו בראשונים שהתקשו בזה ונראה שיש בזה שני מהלכים. ברמב"ן על התורה משמע שאכן עיקר ההודאה היא על המזון עצמו[[12]](#footnote-12), ואגב כך חייבה התורה להודות גם על הארץ, שגם מי שבאופן זמני לא נמצא בה, הרי היא מובטחת לו לעתיד. אמנם במבי"ט (שער היסודות פס"א) ביאר בזה שבאמת השפע של כל העולם מושפע מארץ ישראל, ועל כן בכל מקום ומצב ישנה חובה להודות על הארץ הטובה[[13]](#footnote-13).

1. רעק"א. ודוק שישנו הבדל מהותי בין הסברא הראשונה לשלישית. דלסברא הראשונה דנים את הגדרתו כבר חיובא לפי האמת, מה שכלפי שמיא גליא אם בירך או לא. ואילו לסברא השלישית הגדרת ה'בר חיובא' תלויה בחיוב המוטל עליו בפועל מחמת הספק. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לדון במקרה ש'שבע' כבר מהמאכלים הראשונים (שאינם פת), אלא שאכילת הפת בסוף, הוסיפה על השובע וחזקה אותו. [↑](#footnote-ref-2)
3. אא"כ נימא שרק לחם הוא המשביע, ועל כן צריך כמות של לחם המשביעה בדווקא. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה פשטות המשנה במי שמתו משמעה שאף שאת קריאת שמע הבעל קרי מהרהר, את ברכת המזון אומר בפה. אכן המפרשים ביארו שאין חילוק, דמאי שנא. אמנם לפי הלבוש, אתי שפיר כפשוטו, דבאמת גם מ"ד הרהור כדבור סובר כן רק לגבי קריאת שמע ולא לגבי ברכת המזון. [↑](#footnote-ref-4)
5. וצ"ב אמאי ברכות מוגדרות כדברי תורה. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך עי' בחיי אדם המובא בביאוה"ל בסימננו, שהאריך לדון בגדרי מצווה הבאה בעבירה ומסיק שלא שייך כאן מצווה הבאה בעבירה. וגם הביאוה"ל החולק עליו לגבי ברכת המזון, היינו רק משום שברור שברכה שנעשית בעבירה אינה שבח להשי"ת, אבל לא מצד גדרי מצוה הבאה בעבירה. [↑](#footnote-ref-6)
7. דפשיטא ליה שמדאורייתא אין הצואה מעכבת. [↑](#footnote-ref-7)
8. וקצ"ע בדברי הביאוה"ל, שחלק מטענותיו על החיי"א הן טענות על ספק התוס' עצמם. [↑](#footnote-ref-8)
9. דהרי ייתכן שאין "איסור" לברך בעודו שיכור, אלא שאין לזה שם ברכה. אמנם לשון הגמ': "תפילתו תועבה". ומשמע שיש כאן איסור. [↑](#footnote-ref-9)
10. והמ"א לשיטתו בספק אם ברכות מעכבות זו את זו שס"ל שמספק לא יברך, וכמו שביאר הפמ"ג שם את סברתו, הרי ממילא הוא הדין כאן. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם יש לדון דלכאורה אם כך צריך להגיע לערבות, ואף אם נימא שהוא בר ערבות, הרי גם זה רק מדרבנן, ואם כן שוב יהיה תרי דרבנן. ויש לדון שתלוי בשני צדדי הערבות שהתבארו לעיל. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן נראה מלשון הרמב"ם שכתב: מצוות עשה מה"ת לברך ... שנאמר "ואכלת ושבעת וברכת את ה' אלוקיך" והשמיט את סוף הפסוק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ואולי יש בזה נפ"מ גם מה היא הברכה העיקרית. אשר פשטיה דקרא משמע ברכת הארץ וכנ"ל, וכן נראה לכאורה מברכת מעין שלוש שחתימתה היא כחתימת ברכת הארץ. ואולי כן הוא אליבא דהמבי"ט. אך אליבא דהרמב"ן נראה שברכת הזן היא העיקרית וכן נראה מהמבואר בגמ' שבברכת הזן לחודא נפטרים מברכה אחרונה על היין. [↑](#footnote-ref-13)