אנסו בית המלך גרנו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קל: אנסו בית המלך גרנו

**א. ביאור תי' הגמ' דבמשתרשי אין פטור ממון שאל"ת-**

מקשינן אדר"ח דפטר מזיק מתנו"כ מדתניא אנסו בית המלך גורנו אם בחובו חייב לעשר, ומשני שא"ה דקמשתרשי ליה.

ביאור תי' הגמ' נקטו רוב הראשונים [ויתבאר לקמן מלבד שיטת רש"י] דהיכא דמשתרש אף שהוא ממון שאל"ת מ"מ יש בו חיוב תשלומים ולא דמי לחיוב של מזיק שאינו חייב היכא שאל"ת [היכא שא"א לבוא עליו מטעם משתרש], וצ"ב.

א. בפשוטו ביאור תי' הגמ' כמבואר בלשון הר"ן דע"י דהוי משתרש הרי קיבל דמי החפץ ואף הם בכלל מצות נתינה דמה לי הן ומ"ל דמיהן, והרי הוא כמו שיש לו מתנות בעין שצריך לתתם משום חובת נתינה ול"ש בזה פטור ממון שאל"ת כמובן, דיסוד דין מתנו"כ הוא להעמיד את הזכות ממון לכהן ואף אם השתא אין המתנות בעין מ"מ הדמים בכלל המצוה.

וכנראה כצ"ל גם ללישנא דוזה שנתחדש שאין חיוב על מתנו"כ אלא כשהם בעין, דמ"מ ע"י משתרשי חשיבי כאילו הם בעינייהו משום דמה לי הן ומ"ל דמיהן ויש בהם מצות נתינה [וכ"כ שער"י ג-כה עמ' רסג], וע"ע בפר"ח סא-מו כן[[1]](#footnote-2).

ב. עוד יתכן לפרש דדוקא פרשת מזיק שהוא מלוה הכתובה בתורה וחיוב ממון הרי לא נתחדשה בממון שאל"ת שאין בו תביעת ממון, אבל במשתרש הרי במציאות יש ממון אצלו וחייב להוציאו מתח"י ואל"כ הוי כגזלן ולא שייך בזה פטור ממון שאל"ת שהוא דין של האדם להוציא גזילה מתח"י ולא משום תביעה.

והנה שיטת התוס' דאף בממון שאל"ת חייב לצי"ש, ובפשוטו הוא משום דבפועל א"א לכופו ע"ז אבל יש לו חיוב לצי"ש.

ולפי"ז צ"ע מה מהני הכא שהוא משתרש הרי סו"ס א"א לתובעו ע"ז ויכול לדחות לכל כהן שמגיע?

ויל"פ כש"כ בדרך הראשונה דע"י משתרשי יש בו מצוה ומה"ט כייפינן ליה כמו במתנות בעין שכופין אותו מצד המצוה, א"נ כש"כ בדרך השניה שאם אינו משלם הרי הוא עובר באיסור גזל שיש לו ממון של אחרים אצלו משא"כ במזיק מתנו"כ שאין לו ממון רק חיוב תשלומים ודין ממון וכיון שאין לו תובעין אין כופין אותו ע"ז.

ובמקו"א נתבאר שיש לפרש עוד בדעת התוס' דאף הם מודו דע"י שאל"ת אין בו דין נזקין כלל רק חיוב לצי"ש בעלמא ופורענות לרשעים, וזהו דאמר ר"ח פטור מלשלם היינו שאין בו דין ממון, אבל במשתרש שייך דין ממון גם בממון שאל"ת ויש לו חיוב גמור לשלם.

**ב. שיטות הראשונים בדין משתרשי ומ"ש מאכלן-**

הראשונים נתקשו מ"ש מאכלן ותינח שאינו מתחייב משום מזיק מ"מ למה לא יתחייב גם באכלן משום משתרשי שהרי חסך ממון ע"י אכילתו.

בתוס' תי' דשא"ה שיכול לומר הייתי מתענה, ועיין קצה"ח-רמו ושער"י ג-כה, ואכ"מ.

הר"ן השיג ע"ז וכתב דאפי' באופן שלא היה אפשר לו להתענות מ"מ פטור, והוכיח ממתני' קלה. לא הספיק ליתנו לו עד שצבעו פטור, ועיין ברשב"א שם שכבר הק' כן ונשאר בצ"ע לשיטת התוס'.

[ובדעת התוס' יש שתי' למש"כ הגרי"ז הל' גזו"א שאין דין ממון בראה"ג עד שעת נתינה לכהן, ודין צבעו הוא משום שנשתנה הצמר פקע מצוותו א"כ ל"ש התם משתרש כלל שאין בו ממון כהן משא"כ בזלו"ק.

והטעם דראה"ג אין בו ממון כהנים י"ל משום שאינו ממון מסויים משא"כ בזלו"ק.

אבל לכאו' זה לא יתכן בשיטת התוס' שהרי בתוס' קלז: נתקשו במתני' למה לא יתחייב משום מזיק מתנו"כ ודנו משום ממון שאל"ת, ומשמע לכאו' שיש בו דין ממון דאל"כ לא שייך בו מזיק[[2]](#footnote-3)].

ביאור טעם הפטור כתב הר"ן:"דכל שנתכוין ליקח מתנו"כ לעצמו ושינה אותן בצביעה או אכלן שוב אינו משלם אע"ג דמשתרשי ליה שהרי הפקיע מצוותו וחיוב ממון אין בהם, אבל אנסו בית המלך גרנו כיון שלא הפקיע מצוותו ומשתרשי ליה עדיין מצוותו עליו דמ"ל הן מ"ל דמיהן".

ויש כאן כמה נידונים בד' הר"ן:

א. בסברא אינו מובן כלל מה לי אם נתכוין להפקיעם או לא?

והנה לקמן קלד. מבואר בגמ' לרו"ר שבעלים המוכר זלו"ק חייב לשלם מתורת גזלן [אלא דלמסקנת הגמ' איכא לחד מ"ד דמתנו"כ אינן נגזלות וכל היכא דאיתנהו ברשות כהנים הם], וצ"ב למה יתחייב יותר ממזיק?

וכתב שם הר"ן (מה:) בשם הרמב"ן הטעם בזה דאף דמזיק מתנו"כ פטור מ"מ המוכר משתרש מהם זוזי וחייב לשלם שאסור לו למכור חלק כהנים ולהעשות עליהם גזלן, אלא שאינו יוצא בדיינים דהו"ל ממון שאל"ת[[3]](#footnote-4).

וכ"נ ברשב"א קלב: עיי"ש בהא דאמרינן הדין עם הטבח כתב הרשב"א דמ"מ אם מכר את המתנות של הבעלים פטור דמזיק מתנו"כ הוא והוסיף:"והא טבח נמי לא משתרשי ליה זוזי דהא לאו דידיה היא בהמה", משמע דיסוד חיובו של בעה"ב המוכר הוא משום משתרשי.

וצ"ב רב דד' הר"ן סתרי למש"כ הכא שהרי התם נמי נתכוין להפקיע מצוותם א"כ למה יתחייב?

ואולי אין כוונת הר"ן לתלות זה בכוונתו רק אם עשה מעשה שמוציא את המתנות מכלל המצוה בזה אין לו חיוב של משתרשי, שהרי אדרבה ע"י מעשהו יצאו המתנות מכלל מתנו"כ ולא נשתרש ממתנו"כ.

ומה"ט דוקא באכלו או בצבעו שמפקיע מצוותם ממש בזה אין דין משתרשי ורק הוי ככל מזיק, אבל במוכר או אנסו בית המלך גורנו שעדיין המתנות נשארו בקדושתם חייב[[4]](#footnote-5).

[וע"ע לקמן שבאמת דעת הר"מ שהמוכר מתנו"כ פטור, ויתבארו דבריו שם עפ"י שיטתו דע"י מכירה פקעה קדושתן א"כ א"א לחייב את המוכר שבזה שוב יש הפטור שנתכוין להפקיע את המתנות ממצוותן].

ועדיין ד' הר"ן בסוגיא קלד. צ"ב רב שאם חיובו בסוגיא קלד. הוא משום משתרשי ולא משום גזילה היאך אמרינן התם דלמ"ד מתנו"כ אין נגזלות אין בו חיוב של הטבח גזילה והרי סו"ס הוא משתרש, וכן מבואר התם דבשקל לוקח א"א לתבוע את הטבח והרי הוא נשתרש?

ובלשון הר"ן משמע שבא ליישב זה

וכתב שחייב משום שאסור לו להעשות עליהם גזלן, וצ"ב.

עוד צ"ע רב בד' הר"ן היאך יתחייב משום משתרשי והרי לאו מכירה היא כלל שאין המתנות שלו?

ואולי דוקא אם מתנו"כ נגזלות חייל ביה דין גזלן ושוב הועילה מכירתו במקצת [עיין נתיה"מ ס-יא שיש כח לגזלן למכור וחייל איזה מכירה, ואכ"מ] וממילא חשיב משתרש, משא"כ למ"ד מתנו"כ אין נגזלות לא חל ביה גזילה כלל וממילא אין כאן מכירה ולא חשיב משתרש.

מיהו בלשון הר"ן שהבאנו מבואר ענין אחר בזה שצריך לשלם כדי שלא יהיה עליו גזלן, וצ"ב רב.

ב. בעיקר סברת הר"ן דאם נתכוין להפקיע היה נראה כוונתו כפי שיטתו דלעיל גבי מזיק מתנו"כ שאין בו תביעת ממון רק מצות נתינה, כפי מה שפי' החוו"ד וכמה אחרונים דבריו, וע"ז אמר הר"ן שכל שנתכוין להפקיע את המצוה ושינה אותו הרי פקעה המצוה, משא"כ באנסו בית המלך גורנו שלא נתכוין להפקיע את המצוה.

אבל באמת צ"ע לפרש שאינו אלא מצוה דא"כ היאך שייך בזה ענין מ"ל הן ומ"ל דמיהן?

מיהו לפמש"כ לעיל יסוד טעם הר"ן אינו משום כוונתו רק שבאמת הפקיע מצוותו א"כ י"ל דאף היכא שיש במתנו"כ דין ממון אם מפקיע ממנו הדין אין בו משתרש.

ועדיין היה מקום לומר שהוא ענין מסויים גבי מתנו"כ דאף שיש בהם דין ממון הוא רק בצירוף חיוב שלו לתת מכח המצוה, וכל שפקע המצוה תו ליכא חיוב ממון, אבל בקצה"ח קז-א למד מד' הר"ן גם לדין ממון שאם מתכוין להפקיע אין בו דין משתרשי [ובמקו"א הבאנו ג"כ ד' חי' הרי"מ ב"ק סו. גבי גזלן שעשה שינוי שאין בו דין משתרשי כיון שנתכוין להפקיעו מיד הבעלים אף שהוא דין ממון ולא מצוה], מבואר שאינו ענין מסויים גבי מתנו"כ אלא בכל משתרשי גם בממון.

**ג. שיטת רש"י-**

א. הנה מבואר מכל ד' הראשונים שאין כוונת הברייתא חייב לעשר ממש פירות מתורת מעשר, שהרי נתקשו דה"נ באכלן נימא כן והרי התם אין כבר על מה להפריש ואין כבר את הטבל קיים.

אבל בדעת רש"י דקדקו אחרונים שיש לו מהלך אחר בכל הענין, ז"ל:"התם לאו בהוצאה בדיינין תנן בה אלא חיובא בעלמא כשאר חיובי מעשרות, חיובא וודאי איכא עליה דהא משתרשי ליה".

וכתבו באמ"ב תרו"מ-ג וקה"י-לז ואבי"ע פ"ו מעשר דלשונו 'כשאר חייבי מעשר' משמע שאינו מתחייב חיוב ממון ותשלומים רק שצריך לעשר פירות ממש על פירות אלו שלוקחים המלך ולהוציאם מידי טבל[[5]](#footnote-6).

אלא דצ"ב שהרי אינו אוכל את הפירות ולמה יתחייב לעשר?

וביאור הדברים כתבו דיסוד חיובו הוא מכח מצות הפרשת תרו"מ, דהנה בט"ז א-יז כתב שהפרשת תרו"מ הוא מצוה חיובית גם אם אינו רוצה לאכול [ולא דמי לשחיטה], אבל בהג' רעק"א שם תמה עליו דוודאי כל חיובו הוא רק אם רוצה לאכול את הפירות, עיי"ש שהביא כן ממג"א או"ח-ח שאין חיוב הפרשת חלה אלא אם רוצה לאכול, אמנם בהגר"א שם תמה על המג"א דוודאי יש מצות הפרשת חלה, עיי"ש.

ובפשטות מבואר כדבריו מבואר ברש"י גיטין מז: ז"ל:"דמעשר טביל ואסור באכילה ולאו מצוה דרמיא עליה אא"כ אוכלן או מוכרן דקא משתרש ליה אבל בכורים מצוה דרמיא עליה היא", והוא ממש כד' רעק"א דכל דין מעשר אינו חיוב ומצוה רק איסור לאכול בלא הפרשה[[6]](#footnote-7).

ומבואר ברש"י גיטין עוד דה"נ אם רוצה למוכרן ג"כ צריך להפריש מכח המצוה משום דמשתרשי ליה, והיינו דמצות הפרשת תרו"מ הוא כל היכא שבא להשתמש בפירות ואף משתרש על ידם ג"כ חייב להפרישם, וזה ממש כפי שיטת רש"י כאן.

[אמנם בעמק ברכה ענייני ברכת המצוות-א כתב לדחות הראיה שהרי רש"י איירי גם במוכר וע"כ אינו משום מצות הפרשה רק כוונת רש"י דשאני בכורים שהוא חובת הגוף לכך גם אם מכר הקרקע לנכרי חייב ליקח ממנו ולהפריש משא"כ לענין תרו"מ אינו חיוב אקרקפתא דגברא אלא על הפירות רמי לפיכך אין עליו חיוב להפריש אם אין הפירות שלו ורק אם אוכל או מוכר חייב מטעם משתרשי].

וצל"פ דמ"מ בס"ד של הגמ' דלא אסיק אדעתיה דקמשתרש ליה הרי באמת מפרש הלשון חייב לעשר שהוא חייב לשלם ולכך מקשי לר"ח דהוי ממון שאל"ת.

אלא שלא נתבאר לי למהלך זה היאך יתחייב באופן שכבר אכלן המלך ואינן בעין ואיך יהיה לו בהן חיוב הפרשה והרי אין הפירות כבר בעולם?

וכנראה שמצות הפרשה אינו דוקא על הטבל אלא כל ממון שיש לו מהם ג"כ בכלל מצוה זו, וזה חידוש גדול מאוד, ויל"ע.

ב. לפי"ד רש"י צ"ע היאך יפרש בסוגיא קלד. חיובו של המוכר מתורת גזילה והרי הוא ממון שאל"ת ומ"ש ממזיק?

ובמעיו"ט שם אות ד' נראה שנקט בדעת רש"י שבאמת אין על המוכר חיוב של גזילה אלא שהוא חייב לקנות את המתנות מהקונה כדי להביאם לבעלים משום מצות נתינה אבל הוא ממון שאל"ת.

וצ"ע שאם הוא רק משום מצות נתינה אינו מובן היאך תלי אי מתנו"כ נגזלות.

וע"ע בחזו"א יו"ד ז-ה שכ"כ שבאמת אין בו חיוב גזילה כמו שאין חיוב מזיק במתנו"כ, אלא דאיירי שהם בעין וחייב מתורת מצות נתינה לכהן, ועיי"ש מש"כ לפרש היאך תלי בפלוגתא דמתנו"כ נגזלות, וצ"ב.

ובלשון רש"י שם ד"ה והכא מבואר שהוא ממש מטעם גזילה, וצ"ב דהא הוי ממון שאל"ת, וצ"ע.

ג. ובעיקר מהלך שיטת רש"י בסוגיין שהוא חייב לעשר ממש על הפירות, נתקשו אחרונים מאוד על דרך זו היאך יפריש תרו"מ אחר שלקחן המלך והרי אינם ברשותו לעשר עליהם?

ובקה"י באר שבאמת צריך לעשר מתחילה קודם שהמלך נוטלו, ודוחק.

ובאבי"ע באר עפי"ד שם דקדוה"ג חל גם באינו ברשותו [ונתבאר במקו"א] וה"נ בתרומה אין חסרון אינו ברשותו, עיי"ש[[7]](#footnote-8).

ועיין בחזו"א-ריד(קלא.) דע"כ אינו חייב לעשר ממש שהרי אינו ברשותו בשעה שמעשר רק הוא חיוב לשלם לשבט, ואינו אלא חיוב דרבנן שלא מצאנו מדאורייתא חיוב נתינה בתרו"מ ולא בדמי הטבל.

ד. כתב בקה"י-לז דלדעת רש"י נמצא שאין מכאן שום מקור לומר שיש חיוב על משתרש אף במקום שאין חיוב מזיק, ואדרבה מבואר דמצד עיקרא דמילתא יש פטור ממון שאל"ת גם בדין משתרשי וממוני גבך.

ונפק"מ מזה דלדעת רש"י היכא שאנסו בית המלך גורנו אחר שכבר עשרו והוי תרו"מ לא יתחייב כלל, ורק כשהוא טבל חייב להפריש עליו משום מצות הפרשת תרו"מ, אבל לשיטת התוס' גם במקום שכבר כריו תרום חייב משום משתרשי.

ולשיטת רש"י נמצא תי' שלישי על קו' התוס' והר"ן מ"ש מאכלן, דהתם הרי כבר אין המתנות בעין ועל מה יפריש מתנות [וגם דהתם אחר הפרשת מתנות איירי ואין בו מצות הפרשה כלל].

ולכאו' עיקר חילוק זה בין אכלן לאנסו ביה"מ גרנו דתלי אם המתנות קיימות כבר מבואר בריטב"א ז"ל:"וכ"ת כשאכל מתנו"כ נמי הא אישתרשי ליה איכא למימר כל היכא דהוא גופיה אכלינהו או אזקינהו וכלו קרנא דידיה פטור, אבל היכא דלא כלו קרנא ופרע מהם חוב ואשתרשו ליה חייב מדרבנן"[[8]](#footnote-9).

הרי מבואר עיקר דבריו שחילוק בין אכלן ואנסו בית המלך כעין ד' האחרונים דיסוד החילוק הוא דהיכא שכבר אין המתנות בעין ופקע דינם אינו חייב, ורק באנסו בית המלך שהמתנות עדיין בעין והרי הוא נהנה ממתנות בשעה שהיה בהם דין מתנות ועדיין היו בעין חייב לשלם ע"ז, אלא שמבואר בריטב"א שהוא חיוב תשלומים ולא חיוב לעשר וגם אינו אלא מדרבנן, וכש"כ החזו"א כ"ז.

**ד. מכרן-**

כתב הר"מ פ"ט בכורים המזיק מתנו"כ או שאכלן או מכרן פטור.

כתבו הפר"ח סא-מו וקצה"ח קז-ו דלשיטת התוס' יתחייב גם במכרן שהרי הוא משתרש ודוקא באכלן שיכול לומר הייתי מתענה פטור.

וד' הר"מ אזלי כפי שיטת הר"ן דכל שנתכוין להפקיע מתנו"כ פטור ודוקא אנסו בית המלך שלא נתכוין להפקיע את המצוה חייב.

אבל באמת גם לפי שיטת הר"ן אין הדברים ברורים כ"כ, שהרי נתבאר לעיל שיטת הר"ן עצמו בסוגיא קלד. מבוארת שהמוכר מתנו"כ חייב משום משתרשי, ונתבאר לעיל לבאר דלא שייך בזה תי' הר"ן דכל שגם אחר המכירה נשארו המתנות בקדושתן הרי יש בו דין משתרשי.

וכן מבואר בגמ' בסוגיא קלד. שם בתחילת הסוגיא דהדין עם הטבח וחייב לשלם כיון שהוא גזל?

כנראה דעת הר"מ כפי שיטתו דס"ל בפ"ט ביכורים הי"ד דלפי מסקנת הגמ' שם מתנו"כ נגזלות והמוכר מתנו"כ פקע מהם קדושתם ומותר ללוקח לאוכלן, ושפיר לשיטתו א"א לבוא משום משתרשי שהרי פקע מצוותן.

וכעי"ז כתב בשער"י ו-טז לבאר ד' הר"מ בנו"א דחיוב דמי המקח הוא אחר קבלת המקח, ומיד בקנייתו יצאו המתנות לחולין לשיטת הר"מ, וממילא כשהלוקח משלם דמי המקח אינו עבור מתנות כהונה שהרי פקע דינם, ונמצא שהמוכר לא קיבל דמי מתנו"כ רק דמי חולין בעלמא, והוא ביאור מחודש.

ולפי"ז תתיישב לנו הסוגיא קלד. היטיב לשיטת הר"מ דהנה מבואר שם בס"ד של הסוגיא שהדין עם הטבח היינו שהמוכר מתנו"כ חייב [לרש"י בהא פליגי וזהו דתלי בדינא דר"ח דגזל ולא נתייאשו הבעלים, ולתוס' לכו"ע המוכר חייב להגמ' תלי חיוב הלוקח בדינא דר"ח].

אבל למסקנא מפרשינן דפליגי אי מתנו"כ נגזלות, והר"מ מפרש הכוונה שא"א לתבוע את הלוקח כיון שהמתנות יצאו לחולין ע"י מכירתם וגזילתם, וזהו דקאמר הדין עם המוכר היינו שא"א לתבוע את הלוקח שהמוכר הוא שגזלן.

ומבואר בר"מ עוד דמפרש דלפי המסקנא הרי א"א לתבוע גם את המוכר [והדין עם הטבח דקאמר כתב מהריק"ו שם דר"ל לענין לצי"ש כשיטת התוס' קל:, או דאתא למימר שהטבח הוא גזלן ולא הלוקח ולא נכנסו לדין בדין הטבח אבל לעולם גם הוא פטור, ועפר"ח סקמ"ו].

וצ"ב מנ"ל להר"מ שנשתנה זה למסקנא ודלמא המוכר עדיין חייב אלא דלמסקנא נתחדש רק שא"א לתבוע את הלוקח משום דמתנו"כ נגזלות ויצאו לחולין?

וגם צ"ב היאך נשתנו שני עניינים אלו מההו"א למסקנא, גם שא"א לתבוע את הלוקח שיצאו המתנות לחולין וגם נתחדש שא"א לתבוע את המוכר?

אבל לפי"ד מבואר היטיב דכיון דמסקינן שיצא לחולין הרי תו א"א לתבוע את המוכר משום משתרשי וכש"כ.

וכ"ז לדעת המפרשים דעת הר"מ כהר"ן, אבל בקה"י-לז כתב דשיטת הר"מ אי"צ להתפרש דוקא עפ"י הר"ן, ולפי המבואר הרי גם לשיטת רש"י ייפטר במכרן שהרי אחר שכבר הפריש תרו"מ אין בו חיוב משתרשי כלל, אבל במוכר טבל שפיר יתחייב.

מיהו צ"ע שהרי רש"י עצמו בסוגיא קלד. פי' שאפשר לתבוע את המוכר, וכבר נתקשינו בזה לעיל, וצ"ע.

ומ"מ לשיטת הר"מ דאחר שמכרן פקע מהם דין מתנו"כ וודאי א"ש היטיב שאי"צ לעשר עליהם.

וע"ע באבי"ע פ"ו מעשר מה שהוסיף לבאר בזה בדעת הר"מ עפ"י דרכו של רש"י.

לפי כל המבואר נמצא שאם מוכר טבליו לעכו"ם חייב לעשר עליהם שהרי הוא משתרש וכהא דאנסו בית המלך גרנו, וכמבואר ברש"י גיטין מז:.

וגם לשיטת הר"מ כנראה ייפטר שהרי נתבאר דאזיל הר"מ לטעמיה דפקע דין מתנו"כ ע"י מכירה, ובטבל לא שייך זה.

מיהו באמ"ב תרו"מ-ג הביא תורי"ד קידושין נח: דמשמע דמוכר טבל אי"צ לשלם, ומה"ט כתב שאם גנב לבעלים טבל צריך לשלם לו גם כנגד דמי התרומה שבו ולא רק דמי טוה"נ שבה, שיכול לומר שהיה מוכר לאחר והיה נפטר מלעשר [למ"ד מתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין], ומבואר דמוכר טבלים פטור.

וכנראה דעתו שהמוכר פטור כש"כ הר"מ, אלא דמבואר בדבריו דלא כש"כ לעיל דדוקא ע"י דפקע מינייהו דין מתנו"כ נפטר דאף גבי תרו"מ נקט כן דהתם לא פקע מינייהו דין הפרשה ומ"מ פטר.

וכנראה ס"ל כטעמו של ר"ן שנתכוין להפקיע את המצוה, ודלא כש"כ בדעת הר"מ דדוקא בזלו"ק דע"י גזילה פקע מינייהו דין מתנו"כ פטור.

אבל באמת מש"כ לעיל לכאו' הוא מוכרח מגמ' קלד. ומסברא כש"כ שם.

ויותר נראה דס"ל דברייתא איירי כמ"ד מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין כשי"ת לקמן מד' הקה"י אבל התורי"ד אזיל למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין, ודו"ק.

**ה. חיוב תשלומים בטבל-**

והנה ברייתא דאנסו בית המלך גורנו איירי בטבל שעדיין לא נתרם כמבואר בר"מ פ"ו מעשר, וצ"ע לפי"ז למה מקשי הגמ' דוקא לדעת ר"ח והרי גם לחולקים עליו תיקשי למה יתחייב ומ"ש ממזיק טבל דמבואר לעיל קל: דילפינן מקרא דאין לך בו אלא משעת הרמה ופטור?

עיין בלב אריה משכ"ב, וצ"ב.

ובקה"י-לו באר עפ"י שיטת התוס' דלעיל דברייתא דפטרה מזיק טבל הוא דוקא משום דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, אבל למ"ד דאית ליה כמי שהורמו הרי למסקנת הגמ' טעם הפטור הוא מדינא דר"ח דמזיק מתנו"כ [ועד שעת הרמה היינו עד שעת נתינה לכהן פרטי].

וברייתא הכא דאנסו בית המלך אזלא כמ"ד כמי שהורמו דמיין וחייב משום דלית לן דר"ח [ועצ"ע היאך דרשה הך ברייתא את הדרשא דקרא דלעיל דאין לך בו אלא משעת הרמה].

ובדבריו יתיישבו ד' התורי"ד שהבאנו לעיל שהמוכר טבליו פטור למ"ד לאו כמי שהורמו ואין בו דין משתרשי.

אבל עצ"ע ד' הקה"י שהרי דעת הרא"ש דלעיל דרשינן מקרא דאף למ"ד כמי שהורמו ואף אתא ליד כהן פטור, דגזיה"כ הוא שאין לך בו אלא משעת הרמה, וצ"ע לפי"ז היאך אנסו בית המלך חייב?

ועיין בס' שחיטת חולין מש"כ בזה דאף דילפינן מקרא הוא רק לענין שאין כהן פרטי זוכה עד שעת הרמה, אבל שבט הכהונה וודאי זוכה בו ולכך יש מקום לחייבו על היזק מתנו"כ אי לאו הא דר"ח.

ולפי"ז גם לדעת הרא"ש כל הפטור הוא דוקא בצירוף דינא דר"ח, שהרי אכתי הוא בכלל מזיק מתנו"כ [ורק בס"ד פטור גם בלא דינא דר"ח משום דאזלא ברייתא כמ"ד לאו כמי שהורמו דמיין].

מיהו בשער"י ה-ו האריך דאף למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין יש דין ממון לכהנים, עיי"ש מה שהוכיח מאתרוג השותפין ומסוגיא נדרים פה., והבאנו דבריו במקו"א, ולפי"ז גם למ"ד לאו כמי שהורמו חייב המזיק אי לאו ילפותא וע"כ גזיה"כ לפוטרו לגמרי, א"כ צ"ע גם בלא הא דר"ח תיקשי, עיי"ש בס' שחיטת חולין מש"כ ליישב.

**ו. בשיטת הר"מ דמתנו"כ נגזלות-**

מבואר קלד. פלוגתא אי בשקל הטבח ונתן ללוקח הדין עם הטבח או הלוקח, ותלי לה בפלוגתא דמתנו"כ נגזלות.

דעת רו"ר שהנידון אם חייל בהו דין גזילה לחייב את המוכרם או דלא חשיב גזילה דכל היכא דאיתנהו ברשות כהנים הם [ורק הלוקח צריך לתתם משום שהם אצלו], שהרי לא ציוותה תורה דוקא לבעלים מסויים לתת רק כל אדם ואדם מצווה ע"ז א"כ מה לי אם הוא אצל הבעלים או אצל אחר.

אבל שיטת הר"מ דהדין עם הטבח דס"ל מתנו"כ נגזלות היינו שא"י לתבוע את הלוקח כלל דפקע מהם דין מתנו"כ ע"י שנגזלו, וזהו דקאמר הדין עם הטבח [והבאנו לעיל ממהריק"ו דאף המוכר פטור כש"כ הר"מ ומה דקאמר הדין עם המוכר היינו שהוא גזלן ולא הלוקח וא"א לתבוע את הלוקח אבל גם המוכר פטור, א"נ הדין עם המוכר דקאמר היינו שחייב לצי"ש].

וביאור שיטת הר"מ דפקע מהם דין מתנו"כ ע"י גזילה, בארו זכ"י-יב ואבי"ע פ"ט בכורים הי"ד דכל גזלן זוכה בממון אלא דתביעת השבה מעכבתו אבל הכא אין כאן תביעת השבה שהרי ממון שאל"ת הוא ואין בו תביעת ממון.

אבל צ"ע לפי"ז היאך אמר שאם שקל הלוקח בעצמו חייב לשלם לכהן ולמה לא יזכה מתורת גזלן, ועיין באבי"ע מש"כ בזה ולא נתבארה לי סברתו כ"כ.

ובחזו"א יו"ד ז-ה כתב דאע"ג דבעלמא גזלן אינו קונה בש"ר לחוד הכא שפיר קונה אף בלא ייאוש, ולא באר הדברים, ועיין דר"א ט-יד בביאוה"ל שבאר כוונתו דהכא כל חיובו במתנות הוא מכח מצוות נתינה של הבעלים ואחר שנתנו לגזלן הרי לגזלן אין מצות נתינה, אבל אינו מובן דא"כ אף בשקל לוקח יקנה כיון שאין בו מצות נתינה, וצ"ע.

**ז. איתנייהו בעינייהו-**

בגמ' קלא. הק' לר"ח ממתני' דלקח הימנו במשקל הדין עם הלוקח, ולר"ח למה חייב הלוקח לתת לכהנים [ולשיטת הר"מ דמתנו"כ נגזלות איירי בלא שקל מוכר רק לוקח מעצמו], ומשני שאני התם דאיתנהו בעינייהו.

וצ"ב מאי ס"ד דע"י דמזיק מתנו"כ פטור יוכל לזכות הלוקח גם במתנות שהם בעין?

וראיתי מבארים בזה עפי"ד האחרונים דכל שפקע חיוב השבה יכול לזכות בגזילה, וממילא כיון שאין כאן תובעין על חיוב השבה זוכה בגזילה.

וע"ז משני דהיכא דאיתנהו בעינייהו ודין והשיב הוא תביעה על הבעין יש תביעה זו גם בממון שאל"ת, ורק תביעת תשלומים ליכא.

[מיהו עיין משנ"ת לעיל בד' הר"מ בשם אבי"ע ולפי דרכו מבואר שהלוקח לא חשיב גזלן, וצ"ע].

**ח. משתרשי באיסוה"נ-**

כתב המג"א תמא-ג שאם יש לישראל חמץ אצל העכו"ם ועבר עליו הפסח [באופן שנאסר] צריך לפדות את החמץ מיד העכו"ם, דכיון שנאסר בהנאה אסור לו להנות ממנו לפרוע בו חובו.

ומקורו מסוגיין דאנסו בית המלך חשיב שקיבל דמים מהטבל וצריך לעשר.

[ועיין באבי"ע פ"ו מעשר דלפי משנ"ת בשיטת רש"י אין מכאן מקור, וכוונתו דכל דינא דסוגיין אינו דין ממון רק סברא לחייבו במצות הפרשה, ואינו מוכרח כ"כ].

במקו"ח שם סק"ג כתב לדחות דבריו, ועוד נתבאר דין משתרשי באיסוה"נ בסוגיא דחליפי איסוה"נ.

1. ומסתבר שאין לכהן חיוב בכה"ג לאכול צלי בחרדל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא שבמקו"א הבאנו ד' הצפנ"פ שנתקשה דתינח אי מייר בהפריש וצבע חלק שהפריש שפיר הוא ענין למזיק מתנו"כ אבל לפי"ד התוס' ב"ק סו. דל"מ הפרשה ורק איירי שצבע כל הגיזה א"כ לאו ממון כהן הוא ואינו ענין למזיק מתנו"כ.

   ומכח זה רצה לפרש ד' התוס' קלז: לדעת רבי אילעא דמקיש ראה"ג לתרומה ומהני הפרשה בראה"ג ואיירי שצבע מה שהפריש, ואכ"מ.

   אבל בפשוטו זה אינו ואף התוס' קלז: איירי בצבע כל הגיזה אלא דמ"מ ס"ל שיש בו דין ממון כהנים וחשיב מזיק מתנו"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"כ הר"ן דא"א להוציאם בבי"ד שהוא ממון שאל"ת צ"ע מסוגיין דבמשתרשי אין חסרון ממון שיש לו תובעין, ואולי כוונת הר"ן דאף שאין בו דין ממון שאל"ת להפטר עליו מ"מ בפועל אין לו תובעין וא"א לכופו עליו בבי"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. אלא דלפי"ז נמצא שאף אם מסר בידיים ליד המלך חייב שלא פקע החפצא של מתנו"כ ממנו, ולשון הר"ן ל"מ כן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין דיוק זה מוכרח דיל"פ כוונת רש"י עפ"י המבואר בר"ן דכשם שיש חיוב מעשר על הפירות ה"נ יש חיוב על דמיהן ונשאר לו מצוה לעשר, וזה בא רש"י לבא למה אין חסרון ממון שאל"ת גבי משתרשי משום דחל בו המצוה לתת את הדמים כשאר חייבי מעשר.

   וכ"מ בר"ן שהביא לשון רש"י שהוא חייב כשאר חייבי מעשר, ומשמע שזהו כוונתו דהשתא יש לו מצוה משום מה לי הן ומ"ל דמיהן.

   מיהו בסה"ז עולת שלמה הביא כת"י של נתיה"מ שפי' ד' הר"ן שהוא חייב לעשר ממש ולא חיוב דמים, וכש"כ האחרונים אבל לא הבנתי היאך אפשר לפרש כן בדעת הר"ן ומקו' גבי אכלן חזינן לא כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיין באמ"ב מה שהביא מתורי"ד קידושין נח. דס"ל דסגי להפקיע את הטבל בחיטה אחת ומ"מ יש חיוב נתינה מדאורייתא כשיעור תרו"מ משמע שמצות נתינה אינו כדי שלא יאכל טבל רק הוא מצוה בפנ"ע [אלא שיש לדון שגם לרש"י אין המצוה כדי שלא יעבור על איסור טבל דהא בפשוטו אין איסור טבל במוכר פירותיו עיין חזו"א בסוגיין, רק הוא מצוה בפנ"ע כל שבא להשתמש בפירות או לאוכלן]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועתוס' פסחים לג. דמבואר דעתם שאפשר לתרום על איסוה"נ, ובגהש"ס תמה עליהם דהא לאו ברשותו הוא, ונתבאר במקו"א שיש לדון עפי"ד הגר"ח הל' זכיה שאי"צ בעלות להפרשת תרומה רק העיקר שנתרם מכח הבעלים, ובפשוטו אין חסרון במה שאינו ברשותו שכל החסרון הוא בכח הבעלים להפריש, ועוד נתבאר במקו"א.

   וה"נ יל"פ גם בניד"ד שיכול להפריש גם אחר שאנסו בית המלך גרנו אף שאינו ברשותו. [↑](#footnote-ref-8)
8. מיהו לפמש"כ לעיל בדעת הר"ן שאינו תלוי בכוונתו אלא אם הפקיע את המצוה מהם בפועל, הרי יחתכן שכוונת הריטב"א הוא לד' בר"ן ולא כד' האחרונים ברש"י. [↑](#footnote-ref-9)