סימן פ_ח - ב- בדין הודאה ממין הטענה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ה' ד' שבט תשס"ט

ונסדר יום ועש"ק כי תצא ח' אלול תשס"ט

שבועות דל"ח:, טענו חטין והודה לו בשעורין פטור ורבן גמליאל מחייב.

**א**

א] יש להסתפק בטעמא דר"ג דמחייב, אם היינו משום דס"ל דלא בעינן שתהא הודאתו על הטענה, אלא כל שטען התובע, והודה לו הנתבע שהוא חייב לו, אף שהודה על חוב אחר ולא על הטענה, סגי בזה לחייבו שבועה,[[1]](#footnote-2) או היינו משום דס"ל דחשיב זה כהודאה כנגד הטענה, דחשבי' להטענה כטענת "ממון", והוא מודה על טענת הממון, והגם דהחיוב בפועל אחר הוא וגם הוי גורם אחר, מ"מ חשיב כמודה על הטענה, דעיקר הטענה הויא טענת ממון.

ונפ"מ בזה, בטענו חטים בדינר והודה לו שעורים בדינר, שנקט הגרע"א לקמן ד"מ. בפשיטות דהוא פטור, וסתימת דבריו מ' דהוא אף להצד דמודה ר"ג דהוא פטור מדמי שעורים, אך השער משפט ע"ה סק"ב כתב דלמ"ד דפטור מדמי שעורים ה"ה חייב שבועה,[[2]](#footnote-3) ובפשוטו הוא הוא תלוי בהנ"ל, דאם הא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דחשיב כהודאה על הטענה, הרי ממילא דכל שהודה בשעורים בשווי החטים, ליכא כפירה כלל, ואינו חייב שבועה, אך אם הא דמחייב ר"ג הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, הרי ממילא דשפיר חשיב דכפר לו את כל החטים וה"ה חייב שבועה.[[3]](#footnote-4)

והנה אמנם נקט השער משפט, דאם לדעת ר"ג הוא חייב בדמי שעורים, אין לחייבו שבועה בכה"ג, וכ"ה מבו' בחת"ס ובחי' הרי"מ שהבאנו להלן, וכנראה הוא דהגם דכפר לו בתביעת החטים, מ"מ כל שהוא זוכה בהודאת הנתבע בערך הממון שתבע ממנו, ל"מ לחייבו שבועה, ואולי הוא משום דכה"ג ליכא דררא לחייבו שבועה.[[4]](#footnote-5)

והך ספיקא הוא גם בגוונא שטענו כור חטים והודה לו בלתך שעורים, דלדעת הגרע"א אין חיוב השבועה אלא על לתך חטים, וע"כ אם אינו יכול לישבע לא יתחייב לשלם אלא לתך, ולדעת השער משפט הוי חיוב השבועה על כל הכור חטים, ואם אינו יכול לישבע יתחייב לשלם כור.

ונפ"מ עוד בזה, במש"כ בחי' חת"ס לעיל בסוגיין ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סוסק"ה וסקכ"ג, דאם טענו ב' כסף חטים והודה לו בשעורים פרוטה, דלהסוברים דלר"ג הוא פטור מדמי שעורים, חשיב זה ככפירת ב' כסף, ולדעת הגרע"א אי"ז כן, שהרי כל הכפירה המחייבת שבועה, היא במה שכפר בהחטים היתירים על ערך השעורים, וליכא כפירת ב' כסף.

ועי' בדברינו בסימן ? שנת' דפשטות סוגיית הגמ' לקמן דל"ט: מבו' דלמ"ד דל"ב הודאה ממין הטענה אינו חייב אא"כ הוי ההפרש בין ערך החטים לערך השעורים ב' כסף, וכ"ה מפורש בד' הר"י מיגש שם, אך מד' הרשב"א שם יש להוכיח דכל שטענו חטים ב' כסף חייב שבועה, ול"ב שיהא ערך החטים יתר ב' כסף על ערך השעורים, עיי"ש.

ומאידך יש להוכיח דלדעת ר"ג הוא חייב לישבע על כל החטים לדעת הסוברים דמודה ר"ג דפטור מדמי שעורים, מסוגיית הגמ' בב"מ ד"ק:, דבעי לפרושי דהא דתנן זה אומר גדול וזה אומר קטן ישבע המוכר שקטן מכר, אף דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, אתיא כר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, והעירוני דלפ"ז תיקשי בהא דתנן התם דהלוקח אומר גדול לקחתי והמוכר אומר איני יודע זכה בגדול, ופירשו הראשונים שם דהוא משום דהוי מחויב שבועה ואינו יכול לישבע, ואי נימא דטענו חטים והודה לו בשעורים א"צ לישבע אלא על ההפרש שביניהם, א"כ ה"נ התם אינו מחויב לישבע אלא על ההפרש שבין העבד הגדול לעבד הקטן, ומ"ט זכה הלוקח בכל הגדול.

והנה אמנם לדעת הסוברים דלר"ג אינו פטור מדמי השעורים, הרי י"ל דשפיר תנן זכה בגדול, דהוא זוכה בקטן מכח הודאת המוכר, וזוכה עוד בההפרש שבין הגדול לקטן מדינא דמשאיל"מ, אך לדעת הסוברים דמודה ר"ג דהוא פטור מדמי שעורים, א"כ אי נימא דמ"מ אינו מחויב שבועה אלא על ההפרש שבין החטים לשעורים, לא הי' זוכה בגדול, אלא בההפרש שבין העבד הגדול לקטן, ומדתנן דזכה בגדול, יש ללמוד דה"ה מחויב שבועה על כל העבד הגדול, וכל שאינו יכול לישבע משלם את כל העבד הגדול.[[5]](#footnote-6)

ב] והנה באמת מצינו בזה דברים מפורשים בד' רש"י במהדו"ק שהביא השטמ"ק כתובות דק"ח:, ז"ל, והיכא דטענו חטים והודה לו בשעורים, ואע"ג דמודה מקצת הטענה הוא דחטים שוין יוותר משעורים, פטור, משום דבמה שטענו לא הודה לו ולאו הודאה ממין הטענה הוא, עכ"ל.

ועיי"ש בשטמ"ק בהמש"ד שכתב במשה"ק התוס' דמ"ט לא מפרשינן דהא דמחייב אדמון הוא משום דס"ל כר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, וכתב השטמ"ק, ז"ל, ונ' דה"פ מ"ט דאדמון דכיון דאוקמת לה בטוענו מדה, א"כ טעמי' דאדמון דקאמר הואיל והודה במקצת הטענה לא ברירא, ומה זו הטעם והא לא הודה במקצת הטענה כלל, ומיהו רש"י כתב לעיל במהדו"ק דטענו טים והודה לו בשעורים חשיב הודאה במקצת הטענה, עכ"ל.

והיינו דבלא ד' רש"י הי' מקום לפרש דבטענו חטים והודה לו בשעורים, ל"ה כלל מודה במקצת הטענה, שהרי לא הודה כלל על הטענה שטענו, והא דמחייב ר"ג הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, וכיון דתני דאדמון אומר הואיל והודה במקצת הטענה ישבע, ע"כ לא מצינו לפרושי דטעמו משום דס"ל כר"ג, דא"כ הרי לא הודה כלל במקצת הטענה, והרי לפ"ז הוא חייב אף אם הודה בשעורים בערך החטים, וכה"ג הרי ודאי לא הודה "במקצת" הטענה, אך לפמש"כ רש"י דהא דמחייב ר"ג, הוא משום דחשיב זה כהודאה במקצת הטענה, כיון דחטים שוין יותר משעורים, הרי דשפיר יל"פ דהא דס"ל לאדמון דחשיב כמודה במקצת הטענה, הוא משום דס"ל כר"ג דל"ב הודאה ממין הטענה.

ולפ"ז הרי מד' תוס' וריטב"א בכתובות שם, שהקשו כן דמ"ט לא מפרשינן דטעמא דאדמון הוא דס"ל כר"ג דל"ב הודאה ממין הטענה, הרי מבו' להדיא שדעתם כדעת רש"י במהדו"ק, דהא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דחשיב כהודאה "במקצת" הטענה, ואם הודה בשעורים כערך החטים אינו חייב שבועה.

ומצאתי כן גם בפסקי רי"ד ס"פ המניח, ז"ל, הו"א פטור מדמי חטים שלא ישבע עלייהו דל"ה מודה במקצת הטענה "אע"פ שהחטים שוים יותר מן השעורים" מפני שהם ב' מינים דבעי' הודאה במקצת הטענה באותו מין שתבעו, עכ"ל, והרי דכל הצד לחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא רק בשהחטים שוים יותר מן השעורים, אך הרי"ד שם אזיל אי חייב בדמי שעורים, וי"ל דרק משו"ז הוא דאין לחייב אלא בשהחטים שוים יותר מן השעורים, וכמש"כ השעמ"ש.

אך מאידך הביאו בזה מש"כ בחי' הרמב"ן ב"מ ד"ו., ז"ל, ותניא בתוספתא בהדיא מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי או שהיה לך בידי ונתתיו לך או שיש לך בידי במנה כסות במנה פירות פטור וכו', אלא שהתוספתא שהביא בענין אחר נשנית לפוטרו מן השבועה, שטענו מנה והודה לו בכסות ומה שטענו לא הודה לו, עכ"ל, והרי דאם ל"ב הודאה ממין הטענה הוא חייב שבועה, אף שטענו מנה והודה לו כסות או פירות במנה. [[6]](#footnote-7)

אך יש לדחות, דאין מכוון ד' הרמב"ן דלמ"ד דל"ב הודאה ממין הטענה הי' חייב בכה"ג, דודאי דלדידי' יש לפטרו בכה"ג משום שלא כפר כלום, דכל הא דמחייב אף בהודאה שלא ממין הטענה הוא משום שאנו דנים את טענת התובע כטענת "ממון", והוא מודה על טענת הממון, וע"כ ודאי דאם הודה בכסות בשווי מנה אינו חייב, שלא כפר כלום, ומה שפירש הרמב"ן דטעם הפטור הוא משום דמה שטענו לא הודה לו, הוא משום דלדידן דבעינן הודאה ממין הטענה, וכל שהודה שלא ממין הטענה אי"ז הודאה על טענת התובע, וכמש"נ להלן סק? ללמוד מד' הרמב"ן אלו, הרי ממילא דכל שטענו מנה והודה לו במנה כסות או פירות חשיב זה ככפירה על המנה, וכל הא דמיפטר הוא משום דמה שטענו לא הודה לו, והרי התוספתא התם לא אתיא לאשמועינן לדינא דהודאה ממין הטענה, אלא לדינא דכופר הכל פטור, (וכדתני נמי דאם אמר אין לך בידי או שאמר הי' לך בידי ונתתיו לך פטור), וע"כ שפיר תני בכלל זה גם אם אמר יש לך בידי במנה כסות ובמנה פירות, דהא דמיפטר בכה"ג לדידן, הוא משום דהוי ככופר הכל כיון דבמה שטענו לא הודה לו, ואם כופר הכל הי' חייב, אף זה הי' חייב.

**ב**

ג] והנה אי נימא דטעמא דר"ג הוא משום דס"ל דל"ב כלל שתהא ההודאה על הטענה, אלא אף אם הוי ההודאה על חוב אחר ה"ה חייב, הרי יש להסתפק בטעמא דרבנן דפליגי וס"ל דאם אין ההודאה ממין הטענה פטור, אם הוא מכח ה"ט גופא, דאין מודה במקצת חייב אלא בשהודה על הטענה, וע"כ כל שהודה במין אחר ואין הודאתו על הטענה פטור, ובנוס"א י"ל, דבעינן שתתקיים התביעה? או דלעולם מודו רבנן דל"ב כלל שתהא ההודאה על הטענה, והא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הוא משום דדינא הוא דבעי' שתהא ההודאה "ממין" הטענה.[[7]](#footnote-8)

ולכאו' נפ"מ בזה, בשטענו שהפקיד בידו חטים מסוימים והודה לו בחטים אחרים, דאם טעמייהו דרבנן הוא משום דס"ל דבעי' שתהא ההודאה על הטענה, הרי דכה"ג שאינו מודה לו על מה שטענו, אינו חייב, אך אם מודו רבנן דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, והא דפטרי בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום שאין ההודאה "ממין" הטענה, הרי דכה"ג דהויא ההודאה ממין הטענה, ה"ה חייב שבועה.

ד] והנה בב"מ ד"ק. פריך בהא דתנן דזה אומר גדול וזה אומר קטן ישבע המוכר שקטן מכר, דאמאי ישבע מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ולקמן דמ"ג. אמרו דתבעו מנורה גדולה והודה לו במנורה קטנה, פטור משבועה משום דמה דטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו,.

ולמש"נ יש להסתפק בטעם הא דפטור משבועה בכה"ג, אם הוא משום דעבד גדול ועבד קטן ומנורה גדולה ומנורה קטנה חשיבי כב' מינים, או הוא משום שתבעו עבד ומנורה מסוימים והודה לו בעבד ובמנורה אחרים, ולא הודה לו על מה שטען, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דגמ' דמה שטענו לא הודה לו, ולא אמרו מין שטענו לא הודה לו, ומ' דבעי' שתהא ההודאה על הטענה..

והנה בפירש"י ב"מ שם פירש, ז"ל, מה שטענו לא הודה לו, דל"ד לטענו מאה והודה לו חמשים, דהתם "מקצת טענה עצמה" הודה לו, אבל זה מודה לו "בעבד אחר" וע"ז שטענו אומר לו להד"מ, עכ"ל, ונ' להדיא בד' רש"י, דהא דפטור אי"ז משום דעבד גדול ועבד קטן חשיבי כב' מינים, אלא הוא משום דאינו מודה על הטענה עצמה, אלא מודה בעבד אחר, ועל מה שטענו כפר לו.

וכ"ה להדיא במאירי שם, ז"ל, ואע"פ שאם אמר ב' עבדים מכרת לי לא מכרתי אלא א' הי' ממין הטענה, מ"מ כשאמר עבד גדול וזה אומר קטן אינו ממין הטענה שלא הודה לו מגוף מה שטען כלום, ולא סוף דבר מפני שאין הקנין שוה בהם וכו', אלא אף בשניהם גדולים כן, שממה שטענו לא הודה לו כלום, "שאף במין א' כל שהוא ברור שאינו מודה לו ממה טענו כלל אינו מין הטענה", כמו שאמרו כאן בבגד, וה"ה כחטים והודה בשעורים ואינו ממין הטענה, עכ"ל.

וכן הראוני בתור"פ שם ע"ב, ז"ל, דבשלמא משדה מצי למימר כדקאמר עומד בשדה גדול, דאורחא דמילתא הוא שהי' לו שדה גדולה ואמר לו המוכר משדה זו שמכרתי לך עומרים שלה קטנים והלוקח אומר שמכר לו מאותה שדה עומרי שדה גדולים, אבל כסות וכו', עכ"ל, והרי דכל הא דבטוענו עומרי שדה גדולה והודה לו בעומרי שדה קטנה חייב שבועה, הוא רק בשהודה לו באותם העומרים, אך אם מודה לו מעומרים אחרים פטור, אף דהוי זה מין א'.

וכן הראוני בשטמ"ק שם בשם הראב"ד, ז"ל, וכן העמרים בשנתערבו עמרי השדות, זה אומר השדה הגדולה מכרת לי' עמרי' כמה השדה הגדולה ראוי' לעשות לפי העמרים שיש כאן, וזה אומר שדה קטנה מכרתי לך ועמרי' וכו', עכ"ל.

וכ"ה במאירי לקמן דמ"ג., ז"ל, מעתה יש לדון שאפי' בטענת חטים והודאת חטים, אם טענו בפרט והודה לו בפרט אחר, כגון מדת חטה מאותה שיש לי בהיני לי בידך, אין לך בידי אלא חצי מדת חטה מאותה שיש לי בשילי, אי"ז מין הטענה, וכן יראה מפרק השואל בענין כסות עבד קטן וגדול, וכן הדין בשחמתית ולבנה, עכ"ל.

ה] אך הנה ממה שפירש"י לקמן ד"מ. דבכה"ג שטענו מטבע זהב והודה לו במטבע כסף חשיב כהודאה ממין הטענה וחייב שבועה, אף דלכאו' כה"ג אין הודאתו על התביעה, נ' דגם לדעת רבנן ל"ב שתהא ההודאה על התביעה, אלא בעינן שתהא ההודאה "ממין" התביעה,[[8]](#footnote-9) ועמש"נ בסימן ? לדון לפ"ז, דכה"ג שתבעו מטבע והודה לו במטבע אחר, ל"ב שיהא ההפרש שביניהם ב' כסף, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז לקו' הגרע"א לקמן ד"מ. ע"ד רש"י שם, ולפירש"י במתניתין.

והנה התוס' שם הקשו ע"ד רש"י, ז"ל, ועוד דאפי' עבד גדול ועבד קטן חשיב מה שטענו לא הודה לו בפרק השואל, ומנורה גדולה ומנורה קטנה אמרינן נמי לקמן דמה שטענו לא הודה לו אע"פ שצורתם שוה, עכ"ל, ויש להסתפק אם זה גופא מה שהקשו, דמהתם חזינן דאף שצורתם שוה והוא מין א', מ"מ כיון שאינו מודה לו על התביעה, אינו חייב שבועה, וה"נ אף אם כל מין מטבע א' הוא וחשיב כמין א', מ"מ כיון שאינו מודה לו על התביעה אינו חייב שבועה, או שכונתם להקשות דאם אפי' עבד גדול ועבד קטן ומנורה גדולה ומנורה קטנה חשיבי כב' מינים אף שצורתם שוה, כ"ש דב' מיני מטבעות חשיבי כב' מינים אף שכולם מטבע הם.[[9]](#footnote-10)

ו] והנה בפי' רשב"ם ב"ב דפ"ד: כתב במש"א שם דיין וחומץ מין א', ז"ל, וכן לענין הודאה ממין הטענה דאם טענו יין וחומץ והודה לו באחד מהן חייב שבועה על השני דאיכא הודאה מקצת הטענה וממין הטענה.

והגרע"א שם הק', ז"ל, תמוה לי אמאי נקט הרשב"ם בהכי דהוא דלא כהלכתא, דהא קיי"ל דגם בחטים ושעורים והודה בא' מהן דחייב שבועה, והו"ל לרשב"ם למנקט בפשוטו דטענו יין והודה לו חומץ, דאם הוי ב' מינים הוי כמו טענו חטים והודה לו בשעורים, וצ"ע, עכ"ל, וכן הק' התו"ח שם.

ובשו"ת מהרי"ל דיסקין כתבים סימן ל"א יישב היטב בזה, דבטענו יין והודה לו חומץ ודאי דהוא פטור, דכל שאינו יכול לסלק בה טענתו לאו ממין הטענה מיקריא, ורק בטענו יין וחומץ והודה בא' מהן, דבעי' שתהא הטענה מאותו מין של הודאה, ע"ז מהני הא דיין וחומץ מין א' הם.

ולמש"נ היינו, דבטענו יין והודה לו בחומץ ודאי פטור, דהודאת החומץ אינה הודאה על הטענה, שהרי אין מתקיים תביעת היין בפירעון החומץ, אך בטענו יין וחומץ והודה בא' מהן, דהוי זה הודאה על הטענה, ואך דאתינן עלה משום דהוי ב' תביעות חלוקות כיון דב' מינים הם, הרי דע"ז הוא דאמרי' דכיון דמין א' הן, הוי כתביעה אחת.

ובזה נ' לפרש ל' הרשב"ם שכתב דחייב שבועה על השני דאיכא הודאה "מקצת הטענה וממין הטענה", ונ' שבא לפרש בזה, דכל הא דמיחייב שבועה בכה"ג, הוא רק משום דאיכא הודאה מקצת הטענה, שטענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן, אך אילו טענו יין והודה לו בחומץ, הרי דהגם שהודה ממין הטענה, מ"מ לא הודה במקצת הטענה, ובכה"ג לא מיחייב שבועה.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התומים בסימן פ"ח סק"ד הק' ע"ד הש"ך שהביא ד' רשב"ם אלו להלכה, שהרי אפי' מנורה גדולה וקטנה ל"ה מין א' לענין שבועה אם אינו יכול לגוררו, כ"ש יין וחומץ, וע"כ כתב דכל מה שפירשב"ם דחשיב כמין א', הוא רק לס"ד דגמ' דגם לגבי מו"מ הוי כמין א' ול"ה מק"ט, עיי"ש.

אך בד' רשב"ם נ' לדון, דהנה מסתברא מילתא דהגם דטענו מנורה גדולה והודה לו במנורה קטנה פטור, מ"מ אם טענו מנורה גדולה וקטנה והודה לו בא' מהם הוא חייב, דלא מיבעיא אי נימא דהא דטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור, לאו היינו דמנורה גדולה וקטנה חשיבי כב' מינים, אלא הגם דהוו מין א', מ"מ כיון שלא הודה לו על טענתו פטור, הרי ודאי דבטענו מנורה גדולה וקטנה והודה לו בא' מהן, שהודה לו על מקצת טענתו חייב,[[10]](#footnote-11) אלא אפי' אי נימא דהא דטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור הוא משום דחשיבי כב' מינים לענין שבועה, י"ל דכ"ז הוא משום דהוי זה מין תביעה אחרת, ולדין הודאה במקצת הטענה ל"מ מה דחשיב כמין א' בדיני התורה, אלא בעי' שיהא אותו ענין תביעה, אך כל שתבעו שניהם, י"ל דודאי חשבינן להו כתביעה אחת, שהרי הא דטענו חטים ושעורים חשיב כב' תביעות, נ' דהוא דין בפנ"ע, והוא מסברא, ע"ד מה שהביא הרמב"ן בב"מ דצ"ח: מספרא, וזה הוא רק בדהוו ב' מינים בדיני התורה, וכל שהודה בא' מהן חייב שבועה.

ולפ"ז נתישב קו' התו"ח והגרע"א בע"א, דאף אי נימא דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, אלא כל שהודה ממין הטענה חייב, מ"מ אם טענו יין והודה לו בחומץ ה"ה פטור, דלא עדיף ממנורה גדולה וקטנה דחשיבי כב' מינים לענין שבועה, ורק אם טענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן הוא דמיחייב, דכיון דמין א' הם חשיב כתביעה א', וע"כ כל שהודה בא' מהן חייב שבועה.[[11]](#footnote-12)

ח] אמנם הנה המאירי בב"ב שם הביא בשם רשב"ם דאם טענו יין והודה לו בחומץ ממין הטענה הוא, עכ"ל, וכ"ה גם בש"ך סימן פ"ח סק"ז, ז"ל, ויין וחומץ יין מין אחד הם לענין הודאה, כן הוא בפירוש רשב"ם פרק המוכר את הספינה דף פ"ד ריש ע"ב, עכ"ל.

ולכאו' מבו' מדבריהם, דל"ב כלל שתהא ההודאה על התביעה, אלא כל דהויא ההודאה ממין התביעה חייב, ואף אף שהודאת החומץ אינה הודאה כלל על תביעת היין, ה"ה חייב.[[12]](#footnote-13)

ט] ובעיקר הנידון בזה בטעמא דרבנן, אם טעמייהו הוא משום דבעי' שתהא ההודאה על הטענה, או הוי זה דין בפנ"ע שתהא ההודאה ממין התביעה, יש להוכיח ממש"כ הנמו"י ס"פ המניח, לפרש הא דמייתי' התם מדתניא טענו חטים והודה לו בשעורים פטור דאף פטור מדמי שעורים, דהיינו דכ"ה דתנן דהוא פטור מן שבועה, ה"נ אין הודאתו מחייבתו משום דהויא הודאה בלא תביעה ומצי למימר משטה אני בך.

ויש ללמוד מדבריו דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השבועה, הוא משום שאין ההודאה על הטענה, וזהו דמייתי' מינה דאף הוא פטור מדמי שעורים, כיון שאין ההודאה על התביעה, והוי כהודאה בלא תביעה דמצי למימר משטה אני בך, ואמנם עייי"ש בנמו"י במה שפירש בהא דדחי דאי ממתני' הו"א פטור מדמי חטים וחייב בדמי שעורים, ויל"ע בכונתו.

ולעיל סק"ב בהערה הבאנו מש"כ במלחמות פ"ק דב"מ, ז"ל, ויש לפרש כגון דטענו מנה והודה לו בכסות וכלים פטור שאינו נשבע על המנה שאין כאן מודה במקצת הטענה, עכ"ל, ונתבאר שם שכונתו דפטור משום שאין ההודאה ממין הטענה, וממש"כ דהפטור הוא משום שאין כאן מודה במקצת הטענה, נ' דפטורא דהודאה שלא ממין הטענה, הוא משום שאי"ז הודאה על הטענה, ואינו מודה במקצת הטענה שטען התובע.

**ג**

י] והנה לקמן דמ"ג. תניא דמנורה בת י' ליטרין יש לי בידך אין לך בידי אלא בת ה' ליטרין חייב, ובגמ' שם פריך עלה, דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ומשני דשאני מנורה הואיל ויכול לגוררה ולהעמידה על ה' ליטרין.

ובסמ"ע סימן פ"ח סקמ"ט פירשה, ז"ל, דאיכא למימר באותה מנורה שתובעו הוא מודה ממנה מקצת והוא שגררה והקילו ממשקלה עד שהעמידה על ה' ליטרין, וכן בתבעו מנורה של פרקים דאיכא למימר גדולה היתה ונטל ממנה קצת חוליות ונעשית קטנה והרי הודה במה שתבעו, עכ"ל.

וכ"נ' מל' רש"י שם, ז"ל, ובאזורה ליכא למימר "חתך הימנה" שהרי ראשיה ניכרין, עכ"ל, ומ' דהא דמהני ה"ט דיכול לגוררה הוא משום דאיכא למימר שגירר.

וכ"ה להדיא בד' תלמידי הרשב"א שהביא הב"י בסימן פ"ח, ז"ל, וכל היכא דאפשר לומר דאיכא הודאה אמרינן, והיינו דאמרינן בשבועות מנורה בת עשר ליטרין יש לי בידך והוא אומר בת חמש שחייב משום דאפשר לגררה, אע"פ שאפשר לומר שזה ר"ל שלא הפקיד בידו אלא מנורה קטנה בת ה' וא"כ אינו מודה ממין הטענה, אלא ש"מ דכל שאפשר לומר בשום צד דאיכא הודאה אמרינן, עכ"ל, אך צ"ב בדבריו דמשמע דמפרש דהא דחייב הוא משום דמכוון הנתבע הוא להודות שהפקיד בידו מנורה בת י' ליטרין וגררה, וזה צ"ע, דא"כ ליכא כפירה כלל.

יא] אמנם מד' הרא"ש נ' להוכיח דפליג ע"ז, דהנה כתב הרא"ש בפירקין סימן ד', ז"ל, והא ליתא דהטוען לחבירו דינר זהב זהוב יש לי בידך וכו' אפי' אם הודה לו במטבע שהוא חצי דינר זהוב פטור, דהוי כמו מנורה גדולה וקטנה, ול"ד למנורה בת י' ליטרין ובת ה' ליטרין דהתם יכול לגוררה, אבל מטבע טבוע אינו יכול לגוררה וכו', עכ"ל.

והנה מבו' מד' הרא"ש דכל הא דטענו דינר זהב והודה לו בחצי דינר זהב ל"ח כהודאה ממין הטענה, הוא רק משום שאינו יכול לגרור מטבע טבוע, אך אם הי' יכול לגוררו ולהעמידו על חצי דינר, הי' חייב.

והנה הרי ד' הרא"ש שם קיימי בטענת הלואה, שהרי ד' הרמב"ן דקאי עלייהו, קיימי בהלואה, דרק בזה הוא דשוה קאמר, עיי"ש, ואי נימא דה"ט דיכול לגוררה, היינו דאיכא למימר דהוא גררה וכו', הרי ל"ש כ"ז אלא בתביעת פיקדון, דבכה"ג איכא למימר דהמנורה בת ה' ליטרין שמודה לו, היא חלק מן המנורה י' ליטרין שתבעו, אך בתביעת הלואה הרי ל"ש ה"ט כלל.

ובע"כ מד' הרא"ש דמפרש דהא דיכול לגוררה היינו דכיון דיכול לגרור מנורה בת י' ליטרין ולהעמידה על ה' ליטרין, ע"כ חזינן להו כמין א', וע"כ כל שתבעו מנורה בת י' ליטרין והודה לו במנורה בת ה' ליטרין, חשיב זה כהודאה ממין הטענה.[[13]](#footnote-14)

יב] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בטעם הא דבמנורה גדולה וקטנה לא אמרי' דיכול לגוררה, פירש הר"י מיגש שם דהוא משום דבקומתה וברחבה אינו יכול למעטה אלא עד שינתחנה ויעשה אותה מתחלתה מנורה שנמצאת אותה מנורה שמנורה אחרת היא, עכ"ל.

אך בל' הריטב"א שם נ' לפרש בע"א, ז"ל, ואשמועינן דכה"ג שאין ביניהם שינוי צורה אחרת, ממין הטענה הוא הואיל ויכול לגוררה ולהעמידה על בת ה' ליטרין, "ותהא צורתה בגדלות וקטנות כמו בתחילה", עכ"ל.

ומ' מדבריו, דל"מ ה"ט דיכול לגוררה, אלא היכא שאין משתנית צורתה עי"ז, וע"כ הוא דבמנורה גדולה וקטנה שמשתנית צורתה ע"י הגרירה, ל"מ הא דיכול לגוררה.

ונ' הטעם בזה לפמש"נ מד' הרא"ש, דהא דיכול לגוררה מהני דמכח זה חשבינן למנורה בת י' ליטרין ובת ה' ליטרין כמין א', ואשר ע"כ שפיר י"ל, דכ"ז הוא משום שצורתם שוה, אך במנורה גדולה וקטנה שחלוקים בצורתן, לא מצינו לחשבם כמין א'.

יג] והנה אי נימא דלרבנן דבעי' הודאה ממין הטענה, לא מיחייב אלא אם הויא ההודאה על הטענה, הרי דל"מ מידי הא דמנורה בת י' ליטרין ובת ה' ליטרין חשיבי כמין א' מכח הא דיכול לגוררה, שהרי אף אם טענו מנורה אחת בת י' ליטרין והודה לו באחרת בת י' ליטרין, פטור, וא"כ מה לי דיכול לגרור מנורה בת י' ליטרין ולהעמידה על ה', הרי סו"ס ב' מנורות הם, ובע"כ לפרש כד' תלמידי הרשב"א והסמ"ע דה"ט דיכול לגוררה, היינו דאיכא למימר דגררה, וע"כ שפיר הוי הודאתו הודאה על הטענה.

ומד' הרא"ש שפירש לה"ט דיכול לגוררה דהיינו דמכח זה חשיבי כמין א', הרי מבו' דס"ל דל"ב שתהא הודאתו על הטענה, וכל דהודה באותו מין שטען חייב, וע"כ הוא דאם טענו מנורה בת י' ליטרין והודה לו בבת ה' ליטרין חייב, דהגם דאין הודאתו הודאה על הטענה, מ"מ כיון דחשיבי כמין א' והויא הודאתו ממין הטענה, חייב.[[14]](#footnote-15)

**ד**

יד] אמנם בעיקר מש"נ דהני דס"ל דתבעו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות חייב, הוא משום דס"ל דל"ב שתהא הודאתו על הטענה, אלא אף אם הודה על דבר אחר ה"ה חייב, אם אך הויא הודאתו "ממין" הטענה, הנה אחר העיון נ' נראה עיקר דאי"ז כן, אלא אף אם דינא דהודאה ממין הטענה הוא שתהא ההודאה על הטענה, מ"מ שפיר י"ל דאם הודה לו בחטים אחרות ה"ה חייב שבועה.

ונ' להוכיח כן, דהנה אי נימא דטעם הני דמחייבי בשהודה לו בדבר אחר מאותו המין, הוא משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה, וסגי בדהוי ההודאה מאותו המין שטען, הרי כ"ז ל"ש אלא בדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השבועה, דבזה ל"ב אלא שתהא ההודאה ממין הטענה, אך בדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן הממון, ודאי דכל שטענו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות פטור, כיון דהוי זה חיוב אחר, ול"מ מידי הא דהוו מין א'.

אמנם הנה מצינו בכ"ד, דאף בדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן הממון, ה"ז תלוי אם הוי זה ב' מינים או מין א'.

טו] דהנה ז"ל המאירי ב"ק דל"ה:, ממה שאמרנו במשנה בניזקין שנים ומזיקין שנים אתה למד שמי שאומר לחבירו מנה אתה חייב לי מצד הלואה והלה אומר לא כי אלא נ' ומצד פיקדון וכו', ה"ז כחטים והודה בשעורים ופטור וכו', ויש חולקים בה וכו', ולשיטה זו וכו' כגון שהניזק אומר שורך הגדול הזיק שור גדול שלי והלה אומר לא הזיק אלא קטן וא"א לברר שנמצא זה תובעו כל הגדול בשביל היזק שור א' והוא מודה לו מקצת בשביל שור אחר וכו' אי"ז חטים ושעורים, וכן במלוה ופיקדון וכיו"ב, וכן בתם ומועד, וא"צ לומר במה שכתבו גדולי המפרשים באומר לחבירו כור חטים זה שבתיבה זו הפקדתיך והלה אומר לי כי אלא כור זה או חצי כור זה שבתיבה האחרת, הואיל ושתיהן ממין א' וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' המאירי, דלדעת הסוברים דטענו מנה הלואה והודה לו בפיקדון ל"ה כטענו חטים והודה לו בשעורים ליפטר מן הממון, ה"נ אם טענו כור חטים שבתיבה זו הפקדתיך והלה אומר לא כי אלא כור זה שבתיבה אחרת, אינו פטור מן הממון, הואיל ושתיהן ממין א'.

ולמדנו מזה, דגם לגבי דינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן הממון, י"ל דהוא דוקא בב' מינים, וכל דהוי מין א', הגם דתבעו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות, ה"ה חייב.[[15]](#footnote-16)

טז] וכן נ' מד' הראב"ד בשו"ת סימן ל"ז, ז"ל, ועתה נשוב על הראשונות, ונאמר כי כל הכחשה שאינה בשורש הדבר הגורם לחייב הממון וכו', בין שתהא ההכחשה בין התובע והנתבע, בין שתהא בין העדים עצמם, או בין התובע והעדים, אינה הכחשה, הואיל ובעיקר קיום הדבר הם שוים וכו', הילכך בין הלואה אחר הלואה ומנה שחור ומנה לבן מצטרפין לפי שהן בעיקר חיוב הממון דהיינו מסירת הממון מיד המלוה ליד הלוה, והכחשת הזמן וכן השחרות והלבנות אינה בעיקר חיוב הממון, לפיכך אינה הכחשה לבטל בה עיקר הממון שהן שוין עליו וכו', וכן הדין לזה אומר מלוה וזה אומר פקדון בין מזמן אחד בין משני זמנים מכל מקום במנה הם שוין ובתשלומי פשיעה הם שוין, ולעולם תופסין מהם הטענה המועטת שהם שוים בה הואיל ואין מכחישין זה את זה בשרש הדבר הגורם לחיוב הממון. אבל הדבור היוצא ממנו הכחשה לעיקר חיוב הממון כגון חטים ושעורים דרבה בר נתן ושוורים אחד גדול ואחד קטן וכן חבית של יין וחבית של שמן ואפילו דמי החבית של יין וחבית של שמן כגון שזה אומר שמן מכר לו וזה אומר יין מכר לו אין מצטרפין, מפני שההכחשה בשרש הדבר הגורם לחיוב הממון והיא מכירת היין והשמן דהיינו דומיא דשוורים וכו', עכ"ל.

וד' הראב"ד צ"ב, דמה נפ"מ בין מנה שחור למנה לבן, דאף דמכחישין זא"ז מצטרפין, דלא חשיב ההכחשה בעיקר חיוב הממון, מדמי חבית של יין ודמי חבית של שמן שאין מצטרפין דחשיב כהכחשה בשורש הדבר הגורם לחיוב הממון, הרי גם בדמי חבית של יין ודמי חבית של שמן, אין חיובו עתה אלא דמים, ואין מכחישין זא"ז בחיוב הדמים, וכל הכחשתם הוא אם חיוב הדמים הוא בעד חבית של יין או בעד חבית של שמן, וא"כ ה"נ במנה שחור ומנה לבן, הרי מכחשי אהדדי אם חיובו הוא בעד מנה שחור או בעד מנה לבן.

ובע"כ מד' הראב"ד, דשאני מנה לבן ומנה שחור דהוו מין א', וע"כ חשיב דליכא הכחשה כלל בשורש הדבר הגורם לחיוב הממון, שהרי לדברי שניהם הוא חייב ממון בעד הלואת מנה, ומשא"כ בדמי חבית של יין ודמי חבית של שמן, כיון דיין ושמן ב' מינים הם, ע"כ חשיב כהכחשה בשורש הדבר הגורם לחיוב הממון, דלדברי זה חיובו הוא דמים בעד חבית של יין, ולדברי זה חיובו הוא דמים בעד חבית של שמן, ואה"נ אם תהא הכחשה אם מכר לו חבית של יין זו או חבית של יין זו, לא חשיב כהכחשה בשורש הדבר הגורם לחיוב הממון.

ואזיל הראב"ד לטעמי' דס"ל דתבעו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות, לא חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים לפטרו מן הממון, וכמו שהביא המאירי בשמו, ומשום דהתביעה וההודאה היא על אותו המין, וע"כ חשיב דלא מכחשי זא"ז בעיקר חיוב הממון.

יז] גם יש להביא מקור לזה, ממשה"ק התו"ח והגרע"א ע"ד רשב"ם בב"ב דפ"ד: שכתב דלרבנן דיין וחומץ מין א' אם טענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן חייב, והקשו, דמ"ט לא נקט לה כהלכתא, בשטענו יין והודה לו בחומץ.

והנה אי נימא דכל שטענו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות מאותו המין ה"ה פטור מן הממון, לכאו' ה"נ בטענו הלואת יין והודה לו הלואת חומץ, אף דיין וחומץ מין א', מ"מ כיון דהוי זה חיוב אחר, יהא פטור מן הממון, וא"כ לדעת הסוברים דכל שהוא פטור מן הממון אינו מתחייב שבועה בהודאה זו, הרי דכיון שהוא פטור מן החומץ אינו חייב שבועה, וניחא בפשוטו מה שלא נקט רשב"ם הנפ"מ בשטענו יין והודה לו בחומץ, דבכה"ג כיון שהוא פטור מן הממון אף אינו מתחייב שבועה, ול"מ הא דיין וחומץ הוו מין א' לחייבו שבועה, רק בשטענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן, דבכה"ג הרי אינו פטור מן הממון, וע"כ אף הוא מתחייב שבועה, דהויא ההודאה ממין הכפירה.

וממשה"ק התו"ח והגרע"א כן ע"ד רשב"ם, נ' דעתם, דלמ"ד דיין וחומץ מין א' הוא, הרי דכ"ה שכתב רשב"ם דחשיבי כמין א' לגבי דין הודאה ממין הטענה, ה"נ הם חשובין כמין א' לגבי חיוב ממון, ואם טענו יין והודה לו בחומץ, ה"ה חייב בחומץ, וע"כ שפיר הקשו.

יז] והטעם בזה נראה, דאף בשתובעו חטים מסוימות, מ"מ עיקר חיובו הוא "חטים", וע"כ כל שמודה לו בחטים ולא מכחשי זא"ז בעיקר חיוב הממון, הרי דאף דמכחשי זא"ז בפרטי החיוב, אינו פטור ממה שהודה.

והטעם בזה, שהרי מבו' בד' הראב"ד והמאירי שם דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השעורים, הוא משום שהודה שאינו חייב לו שעורים, ונ' דכ"ז הוא משום דחיוב השעורים הוא חיוב אחר מחיוב החטים, וע"כ כשתבעו חטים הוי זה הודאה שאינו חייב לו שעורים, אך כשתבעו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות, ליכא הודאה כלל כנגד הודאת הנתבע, שהרי עיקר חיוב הנתבע הוא חיוב חטים, וכל שלא הודה שאינו חייב לו חטים, ליכא הודאה כנגד הודאתו, וע"כ הוא חייב.

ואמנם נראה, דמ"מ לא מצינו לחייב את הנתבע להשיב חטים אלו שהודה לו, שהרי כנגד הודאתו שחיוב החטים הוא מחטים אלו, איכא הודאת התובע שאינו חייב לו חטים אלו, והגם דליכא הודאת התובע כנגד עיקר הודאת החטים, מ"מ כנגד תביעת חטים מסוימות אלו איכא הודאת התובע שאינו חייב לו אותם, וצ"ע בזה.

ועד"ז הוא גם לדעת הרמ"ה ודעימי' דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום דמצי אמר משטה אני בך, דהרי הא דמצי אמר משטה אני בך הוא משום שלא הודה על טענת התובע, וכ"ז הוא בשטענו חטים והודה לו בשעורים דהוו ב' חיובים חלוקים, ולא הודה כלל על חיוב החטים, אך בטענו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות, כיון דעיקר החיוב הוא חיוב חטים וע"ז הוא עיקר תביעתו, הרי דאף שהודה לו בחטים אחרות, חשיב כהודאה על טענת התובע, שהרי הודה לו שהוא חייב לו חטים, ולא מצי אמר משטה אני בך.

ולדעת רש"י ודעימי' דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השעורים הוא משום דמחל לו, יל"ע אם ג"כ י"ל כן, דאם טענו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות חייב, דלכאו' אף דנימא דכיון שהם מין א' חשיב דעיקר החיוב הוא חיוב א', מ"מ כיון שלא תבעו חטים אלו מחל לו עליהם, וי"ל.

יח] ולפ"ז נראה, דגם הני דס"ל דתבעו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות חייב שבועה, אי"ז משום דל"ב שתהא ההודאה על הטענה וסגי במה דהוי ההודאה ממין הטענה, דודאי דדין הודאה ממין הטענה הוא שתהא ההודאה על הטענה, ואך דמ"מ כל שהודה לו בדבר אחר מאותו המין, חשיב זה כהודאה על הטענה, שהרי עיקר טענתו ותביעתו היא תביעת חטים, וכל שהודה על תביעתו זו, הוי זה הודאה על הטענה.

בעיקר מש"נ ללמוד מד' הראשונים, הי' מקום לדחות, דהא דלגבי ממון כה"ג אינו פטור ממה שהודה, הוא משום דלא דייקי אינשי בזה, וכמו שמצינו בד' התוס' והריטב"א בב"ב דמ"א: ובחי' הר"ן סנהדרין, דמה"ט הוא דא' אומר מנה שחור וא' אומר מנה לבן מצטרפין.

אך בד' הראב"ד אי"ז מתישב, שהרי הראב"ד שם הכשיר גם במכחישין זא"ז באיזה יום, ובזה ודאי דדייקי ולא טעו, שהרי אם העידו שניהם שהי' באותו היום והזימום הם חייבים בתשלומי הזמה, וא"כ ודאי דדייקי בזה, והוא מוכח מתרי טעמי, חדא דאם לא דייקי, א"כ מ"ט הם מתחייבים בהזמה, (עי' פסחים די"ב.), ועוד, דודאי דייקי, כיון שמזימים אותם מכח עדות היום, ובע"כ שאין הטעם משום דלא דייקי, אלא דאף אם דייקי מ"מ כל דליכא הכחשה בעיקר הממון, מצטרפין זע"ז, וזה מוכח גם ממה שדימה הראב"ד דין זה למש"א דנהי דאיתכחוש באכילה באבהתא מי איתכחוש, ולפ"ז הרי בע"כ לפרש כמש"נ דבמין א' חשיב כתביעת ממון אחת, אף בשאנו דנים על תביעת ממון בעין.

והנה הא דלא אמרי' דממ"נ חד מינייהו פסול, בפשוטו הי' נ' דהוא משום דפרטי המעשה אינם מכלל עיקר העדות, וע"כ אף אם שיקרו בזה אינם נפסלין לעדות, ולפ"ז הי' נמצא דאף שכתב הראב"ד דטענו חטים מסוימות והודה לו בחטים אחרות חייב, מ"מ בעדות כה"ג אם זה מעיד על חטים אלו וזה מעיד על חטים אחרות, ומכחישין זא"ז, אינם מצטרפין זע"ז, דהגם דמצינו לצרף עדותם על עיקר תביעת החטים, מ"מ כיון שא' מהן שיקר בעדותו על החטים המסוימות הללו, בטלה עדותו דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ול"ד למנה שחור ומנה לבן דליכא נפ"מ בזה, אך א"כ תיקשי גם בזה אומר הלואה וזה אומר פיקדון היאך הם מצטרפין, הרי א' מהן משקר, והרי יש נפ"מ אם הוי זה הלואה או פיקדון, ובעכצ"ל כמו שהזכיר הראב"ד בתו"ד לההיא דנהי דאיתכחוש באכילה באבהתא מי איתכחוש, וה"נ אף שהוכחשו בהנידון אם הוי הלואה או פיקדון, לא הוכחשו בעיקר התביעה, ולא אמרי' בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ואי משום דודאי חד מינייהו פסול לעדות, ע"ז צ"ל כמש"כ בתורי"ד ב"ב דמ"א: דהוא או משום דבהכחשת חד כנגד חד אף מצטרפין לעדות אחרת, או משום שאינו פסול רק מכאן ולהבא ובאותה עדות אינו פסול.

ואמנם אכתי צ"ע, דכ"ז ניחא לדעת רב נחמן בב"ב דל"א:, אך לדעת רבא דפליג עלי' התם, תיקשי דמ"ט בהני גווני מצטרפין, וכן תיקשי לדעת ר"ח דב' כתי עדים המכחישין זא"ז בהדי סהדי שקרי למה לי, ואמנם לטעמא קמא שהביא הרי"ד דבחד כנגד חד אף מצטרפין לעדות אחרת, ניחא, דל"ק לדעת ר' חסדא דבהדי סהדי שקרי למה לי, וגם י"ל דל"ק לדעת רבא, ודו"ק, אך לתי' הרי"ד גופי' תיקשי, ובאמת כבר עמד ע"ז הרי"ד גופי' שם, עיי"ש מש"כ דהכא עדיף משום שהמכחישו מעיד ג"כ את עדות המנה, וצ"ב, ואולי יל"ד עוד בזה, למש"כ הרי"ד שם דל"א: דשאני עדות גניבה ועדות טביחה דב' עדויות הם, מעדות אבהתא ועדות אכילה דשניהם באין להעמיד הקרקע בידו, וע"כ הוו עדות אחת ממש, ולפ"ז י"ל דגם הכא הוו כב' עדויות, וזה חידוש.

ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה בד' תלמידי הרשב"א שהבאנו לעיל סק"י נתחדש, דאף דסתמא דמילתא אין הודאתו כלל על הטענה, מ"מ אם יתכן שההודאה היא על הטענה חייב, דכל היכא דאפשר לומר בשום צד דאיכא הודאה אמרינן.

ונ' ללמוד כן גם מד' הר"י מיגש לקמן דמ"ו., עיי"ש שהק' דמ"ט בעי ר' יהודה שיהא הגזלן מודה במקצת, הרי יש בזה העדאת עדים, וכתב דאי"ז העדאת עדים דאפשר דהי' זה עפר או דבר שאין בו ממש, עיי"ש, וצ"ע דכיון דמפרש דאיירי בשלא ראו העדים מה נטל, א"כ אף אם ל"ה צד דנטל עפר וכיו"ב, מ"מ ליכא בזה העדאת עדים על מין הטענה, ועי' שער משפט סימן צ' סק"א שעמד כן ע"ד התוס', ולכאו' צ"ל בדעתם שפירשו דראו העדים שהוציא כלי מסוים, אך ע"ד הרי"מ קשיא כן.

ויש ללמוד מזה, דכל דאיכא העדאת עדים שנטל כלי א' ואין ידוע איזה כלי נטל, חשיב זה כהעדאת עדים ממין הטענה, כיון דיתכן שהכלי שנטל הוא מאותו המין שתבעו.

ומצינו כן גם בד' הר"י מיגש לקמן דמ"ג., שהביא מש"א בירושלמי בהפקיד שק צרור ואירעו אונס, הדין אמר סיגין הוה מלא והדין אמר מטקסין הוה מלא, אתא עובדא קמי דרבי אמי אמר ה"ז נשבע ונוטל, והק' דמ"ט לא אמרי' דהו"ל משואיל"מ, וכתב לישב, ז"ל, משום דההוא שק לאו מלא דכספים הוה, אלא שק מלא מטלטלין הוה, מיהו התובע אמר הנך מטלטלין דהוה אית ביה מטקסין הוה והנתבע אמר דילמא סיגין הוה מלא, דבכי הא ליכא למימר דמחויב שבועה ואינו יכול לישבע הוא, דהא אלו אמר ברי לי דסיגין הוה לא מחייבינן לי' בכי הא שבועה דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, וכיון שטענה זו אלו אמרה בברי לי לא היה מתחייב עליה שבועה, כי אמרה השתא בשמא ליכא למימר בה משואי"ל, דהא לאו מחויב שבועה הוא, עכ"ל.

וצ"ב מה הוצרך לפרש הטעם, דכל דאילו טען בברי ל"ה חייב שבועה, כי טען בשמא לא אמרי' משאיל"מ, והרי הדבר פשוט דגם דין משאיל"מ הוא רק כשהודה ממין הטענה, ואטו ס"ד דטענו חטים והודה לו בשעורים ועל החטים אמר איני יודע, נימא משאיל"מ.

ונ' דהר"י מיגש אזיל לטעמי' שנת' בדעתו, דכל דיתכן דהדבר שמודה בו הוא ממין הטענה חייב שבועה, וע"כ כשהעידו עדים שנטל כלי א' ואין ידוע מה נטל, חשיב כהעדאת עדים ממין הטענה, וע"כ כיון שהודה שהוא חייב להשיב לו מה שהי' בשק, ויתכן שהי' בשק מהמין שטען התובע, חשיב כהודאה ממין הטענה, ומן הדין הי' דנימא בזה משאיל"מ, ואך דכיון שאם הי' טוען בברי דסיגין הי' מלא ל"ה חייב שבועה, ע"כ גם כשטוען שמא סיגין שמא מטכסין לא אמרי' משאיל"מ.

וכ"ז הוא רק בגונא דהתם, דכל כפירתו היא דשמא לא הי' מלא מטכסין אלא סיגין, ונמצא דכל הכפירה הוא רק על הצד שהי' מלא סיגין, וע"כ כיון שאם הי' טוען ברי שהי' מלא סיגין ל"ה חייב שבועה, גם כשטוען שמא לא אמרי' משאיל"מ, ומשא"כ בגוונא דאיירי הר"י מיגש לקמן דמ"ו. שמעידים עדים שנטל כלי א', דגם על הצד שנטל אותו הכלי שטענו, אכתי איכא כפירה על שאר הכלים, ודאי דהוא מחויב שבועה, וכל שאינו יכול לישבע משלם, וז"פ.

טו] ואמנם לא נתפרש הטעם בזה, דמה מהני הא דיתכן בשום צד דאיכא הודאה, ולכאו' מן הדין הי' דכל שאין הדבר ברור שהודה ממין הטענה אינו חייב שבועה, כ"ה דאם יתכן שאין הודאתו שו"פ, דפשיטא דאינו חייב שבועה, וכן נ' בד' הר"י מיגש לקמן דמ"ו..

ונ' הטעם בזה, דיסוד הדין דבעי' הודאה ממין הטענה, אי"ז גזה"כ בעלמא בהודאה, דומיא דהא דבעינן הודאה שו"פ ובדבר המטלטל, הוא משום דכל שלא הודה על טענת התובע, חשיב ככופר הכל, שהרי כפר בכל מה שטענו, וע"כ ל"מ ההודאה שהודה על חיוב אחר לחייבו.[[16]](#footnote-17)

וכן מ' מלישנא דגמ' לקמן דל"ט:, שפירשו דהא דמיפטר בשהודה שלא ממין הטענה, הוא משום דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ובד' תורי"ד ב"ב דס"ה. וריטב"א ב"מ דצ"ח: מבו' דמש"א מה שהודה לו לא טענו, הוא טעם להא דפטור מדמי שעורים, אך הא דפטור משבועה הוא משום דמה שטענו לא הודה לו, והרי דעיקר הפטור אינו בההודאה שלא הודה על הטענה, אלא הפטור הוא משום דעל מה שטענו כפר לגמרי ולא הודה לו, ודו"ק.[[17]](#footnote-18)

ולפ"ז נ' דמה"ט כל דיתכן בשום צד דהודאתו הויא על הטענה, ה"ה חייב, דהאמנם אם דינא דהודאה ממין הטענה הי' דין בההודאה, הרי דכל שאין הדבר ברור שהודה ממין הטענה ל"ה חייב, אך כיון דדינא דהודאה ממין הטענה הוא משום דבלא זה חשיב ככופר הכל, הרי דכל שיתכן דהויא ההודאה על הטענה, וכשאנו מחייבים אותו ע"פ הודאתו, הוא גם מכח צד זה, ל"ה כופר הכל, וע"כ הוא חייב שבועה.

טז] ואמנם כ"ז הוא אי נימא דהא דבעי' הודאה ממין הטענה הוא משום דבעי' שתהא ההודאה על טענתו, וכאשר כן ס"ל לתלמידי הרשב"א, וכמש"נ לעיל סק"? בדעתם, דבזה יל"פ דהוא משום דאם לא הודה על הטענה וכפר בכולה, הוי כופר הכל ופטור, אך אי נימא דהא דבעי' הודאה ממין הטענה הוא דין בפנ"ע דבעי' שתהא ההודאה מאותו המין שטען, אך כל שהודה ממין הטענה חייב אף אם אין הודאתו על הטענה, (או להיפך, דגם בשהודה שלא ממין הטענה חשבינן לה כהודאה על הטענה), נ' דודאי הוא דין בההודאה, וממילא דלא סגי לחייב במה שיתכן שהודאתו היא ממין הטענה, אלא בעי' שיהא הדבר ודאי שההודאה היא ממין הטענה.

והדברים מתאימים ומתישבים היטב, דהנה מקור ד' תלמידי הרשב"א להך מילתא דסגי במה דיתכן בשום צד דהויא ההודאה ממין הטענה, הוא מההיא דשאני מנורה הואיל ויכול לגוררה, ופירשו דהוא משום דיתכן בשום צד דאיכא הודאה.

ולמש"נ לעיל סקי"ג נמצא, דכ"ז הוא לטעמייהו דס"ל דבעי' שתהא ההודאה על מה שטען, אשר לפ"ז בע"כ דהא דמהני מה דיכול לגוררה, הוא רק משום דשמא באמת גיררה, ויש ללמוד מזה דכל דיתכן דהויא הודאתו על הטענה ה"ה חייב.

אך לדעת הסוברים דל"ב שתהא ההודאה על מה שטען, או דלעולם חשיב כהודאה על מה שטען, אלא שתהא ממין הטענה, ונתבאר לעיל דלפ"ז הא דמהני מה דיכול לגוררה, הוא משום דעי"ז חשבינן להו כמין א', הרי דאין ללמוד מהתם דסגי במה דיתכן בשום צד דהויא ההודאה ממין הטענה, שהרי הא דיכול לגוררה מהני לחשוב בודאי דההודאה היא ממין הטענה.

וזה מתישב עם מש"נ דלדעה זו דדינא דהודאה ממין הטענה, הוא דין בפנ"ע שתהא ההודאה מאותו מין שטען, מסתברא מילתא דלא סגי במה דיתכן דההודאה היא ממין הטענה.

אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל סקי"ג בהערה לדון בדעת רש"י, דאף דהא דבעי' הודאה ממין הטענה הוא דין בפנ"ע שתהא ההודאה מאותו מין שטען, מ"מ מש"א דיכול לגוררה, היינו משום דאיכא למימר שגררה.

**ה**

יז] והנה לקמן ד"מ: אמר ר"ח בר אבא אמר ר' יוחנן דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור.

ולכאו' הניחא אי נימא דדינא דהודאה ממין הטענה הוא דין בפנ"ע שתהא ההודאה מאותו מין שטען,

ואמנם צ"ע, שהרי חזינן דלדעת ר"ח בר אבא אמר ר' יוחנן, טענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור, והתם הרי הויא ההודאה על מה שטען, ובע"כ דהוי זה דין בפנ"ע שתהא ההודאה ממין הכפירה, וא"כ לדידי' גם בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא כן, וממילא מסתבר דגם לדידן הוא כן.

אך נ' דאי"ז ראי', דיל"פ דהא דטענו חטים ושעורים והודה לו בחטים פטור, הוא משום דאי"ז הודאה על טענת השעורים, דטענת החטים וטענת השעורים ב' טענות הם וכמש"כ בחי' רמ"ש בתו"ד, וליכא הודאה על טענת השעורים.

והנה ל' רש"י בדף מ: ד"ה כפר בכלים, ואי משום הודאה "ממין הכפירה" בהא סבירא ליה כשמואל דאמר טענו בחטין ושעורין והודה לו באחד מהן חייב, עכ"ל, ומבו' דטעמא דמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור הוא משום דאין ההודאה ממין הכפירה, ולכאו' לפ"ז היינו דלעולם הוי זה חד טענה, ואך דמ"מ אין ההודאה ממין הכפירה.

אך יל"פ דלאו היינו דבעי' שתהא ההודאה ממין הכפירה, אלא בעי' שתהא ההודאה ממין טענת הכפירה כל' רש"י ב"מ ד"ה., וכדלהלן, דבעי' שיודה מקצת מאותה טענה שכופר עלי'.

וזה נ' בביאור ד' רש"י לקמן דמ"ג., ז"ל אלא מנורה קטנה פטור דאין ההודאה ממין הכפירה ומה שטענו לא הודה לו, עכ"ל, וצ"ע דהתם הרי טענו חטים והודה לו בשעורים, ובזה אין הפטור משום שאין ההודאה ממין הכפירה, ועד"ז צ"ע בד' רש"י ב"מ ד"ה., ז"ל, דבעינן שתהא הודאה ממין טענת כפירה, שאם טענו סאה של חטים והודה לו בשעורים פטור, עכ"ל, ועמד ע"ז הרש"ש, דזה הוא כמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור.

אך ביאור ד' רש"י, דעיקר הדין הוא דבעי' שתהא הודאה ממין הטענה שכפר עלי', והפלוגתא בטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן הוא אם חזינן לה כחד טענה, ונמצא דכפר במקצת מטענה זו דחטים ושעורים, וכיון שכן הוי זה הודאה במקצת ממין טענת הכפירה, או דחזינן לה כב' טענות, ואין ההודאה ממין טענת הכפירה, וז"ב.

ד] אמנם הנה ז"ל הריטב"א בדל"ט:, אי הכי אימא סיפא וכו' עד מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, לא נאמר הלשון הזה בדקדוק, דהאי לישנא לא מיתמר אלא במי שאינו מודה כלום מן הטענה כההיא דלעיל לשמואל שטענו שתי כסף דוקא והודה לו פרוטה של נחושת, וכעין טענו חטים והודה לו בשעורים, אבל בכאן כבר הודה לו מן החטים והשעורים שתבעו אחד מהם, אלא ודאי באשגרת לישן דלעיל תפסינן ליה לומר כי מה שכופר לו אינו מודה לו ומה שמודה לו אינו כופר לו, שאין הכפירה שהיא נקראת טענה לפעמים ממין ההודאה, עכ"ל, ומבו' בלשונו דעיקר הדין הוא דבעי' שתהא ההודאה ממין "הכפירה", ומש"א טענה ל"ד הוא, אלא הכפירה נקראת טענה.

אמנם ל' הריטב"א בסוף ד"מ., וא"ת אדרבה ליתני טענו חטין ושעורין להודיעך כוחן דרבנן דפטרי, י"ל דההיא לא חשיב להו כח כיון דבעו הודאה ממין כל הטענה, עכ"ל, ומ' דטעמא דמ"ד דפטר בטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן, הוא משום שאין ההודאה ממין "כל הטענה".

ויל"פ דכל עיקר קושיתו על ל' הגמ' מיוסד ע"ז, דאי נימא דהא דפטרינן הוא משום דהוו ב' טענות ולא הודה לו על הטענה שכפר עלי', ניחא שפיר לישנא דגמ', אך ל' מה שהודה לו לא טענו לא א"ש, בפרט למה שנראה בתורי"ד ב"ב דס"ה. ובריטב"א ב"מ דצ"ח: דמה שטענו לא הודה לו הוא טעם לפטור משבועה, ומה שהודה לו לא טענו הוא טעם לפטור מממון, ודו"ק.

ולפ"ד הריטב"א מסתבר, דגם למ"ד דטענו בחטים ושעורים והודה בא' מהן חייב, מ"מ הא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, אי"ז משום שאין ההודאה על הטענה, אלא הוא משום שאין ההודאה מאותו מין שטען, דכ"ה דלמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור הוי הפטור משום שאין ההודאה ממין הכפירה, ה"נ הוא לדידן, דלא מסתבר כ"כ שנחלקו בעיקר גדר הדין.

ה] והנה בחי' הרמב"ן ב"מ דצ"ח: כתב ע"ד הראב"ד, ז"ל, ואפי' כשתמצא לומר שתי טענות כשני מינין הם ובמתני' פטור משום דמחליף ליה שאלה בשכירות ושכירות בשאלה, מיהו מש"כ בשטענו מנה הלויתיך ומנה הפקדתיך אינו, דהוה ליה טענו חטים ושעורים והודה לו באחד מהן וקיי"ל דחייב, וכללא הוא לכל שני מינין שבעולם לא שנא מלוה ול"ש פקדון דאפי' טענו חטים מלוה ושעורים פקדון והודה לו באחת מהן חייב ואי"ז צריך לפנים, עכ"ל.

ונ' מל' הרמב"ן דלעולם מודה מ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן חייב דהוי זה ב' טענות, ואך דס"ל דגם בב' טענות כל שהודה על א' מהן ה"ה חייב, דל"ב שתהא ההודאה על אותה טענה שכופר עלי', ואשר זהו דפליג ע"ד הראב"ד, דאף דמלוה ופיקדון הוו ב' טענות, מ"מ בכל טוען ב' דברים והודה בא' מהן חייב.

אך בדעת הראב"ד מבו', דטעמא דמ"ד דטענו בחטים ושעורים והודה לו בא' מהן חייב, הוא משום דהוי הכל כטענה אחת, וזהו דס"ל דבמלוה ופיקדון שדיניהם חלוקים, לעולם הוו כב' תביעות, וע"כ אם תבעו מלוה ופיקדון והודה לו בא' מהן פטור.

ויל"ד דבר חידוש לפ"ד הרמב"ן, דהגם טענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן חייב, מ"מ אין מצטרפין החטים והשעורים לב' כסף, לדעת שמואל דטענה עצמה ב' כסף, וכן לדעת רב היכא שכפר במקצת א' מהן וכל הכפירה יחד היא ב' כסף, דהוי זה ב' תביעות וב' כפירות, וכל תביעה וכפירה אין בה ב' כסף, ולפ"ז הא דתנן דטענו ב' כסף ופרוטה והודה לו בפרוטה חייב, הוא דוקא משום שבהטענה דהכסף לחודי' יש ב' כסף, אך אם הי' הפרוטה מכלל הב' כסף, ל"ה חייב בזה שבועה, ודו"ק.

ואמנם ודאי פשטות הדברים דלמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן חייב, אף הן מצטרפין לב' כסף, ויל"ד למ"ד דטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן פטור, אם טענו חטים ושעורים שוים ב' כסף וב' פרוטות, והודה לו בפרוטה חטים ובפרוטה שעורים, אם הוא חייב שבועה, או שאינם מצטרפין לב' כסף, וזה תלוי בהנידון הנ"ל, דאם הא דפטרי' בהודה בא' מהן, הוא משום דחשבינן להו כב' טענות ותביעות, לכאו' אינם מצטרפין לב' כסף, אך אם הא דפטרי' בהודה בא' מהן הוא משום דדינא הוא דבעי' הודאה ממין הכפירה, מסתברא מילתא דהן מצטרפין לב' כסף.

או דנימא דכונתם, דהגם דד' רש"י הם בהלואה, מ"מ כיון שנקטו דא"א לפרוע במין מטבע אחר, א"כ מה יועיל דכל מין מטבע א' הוא, הרי סו"ס אי"ז הודאה על התביעה, שהרי אין מתקיים תביעתו במה שיתן לו מטבע אחר, ובע"כ מד' רש"י, דכל דהוי מין א', לא איכפ"ל שאין מתקיים בזה התביעה, וא"כ אף עבד גדול וקטן הוא כן,

ולפ"ז נלמד מד' כולם, דדינא דהודאה ממין הטענה, הוא דבעי' שתהא ההודאה על הטענה עצמה, ושתהא ההודאה מקצת מפירעון הטענה, ולפ"ז ודאי דטענו יין והודה לו בחומץ יהא פטור, וצ"ע ד' הש"ך.

וכן מוכח גם מד' הנמו"י ס"פ המניח, שכתב דהא דטענו חטים והודה בשעורים פטור מדמי שעורים, הוא נלמד מהא דפטור מן השבועה, ופירש שם דהא דפטור מדמי חטים הוא משום דמצי אמר משטה אני בך משום שלא הודה על תביעת חבירו, וצ"ע דמה מדמי' לה להא דפטור משבועה, אך פשוט דהיינו, דהפלוגתא אם חייב בשבועה או פטור מן השבועה, הוא אם ה"ז חשוב כהודאה על הטענה, דלר"ג כיון דהוא מודה לו בתביעת הממון חשיב כהודאה על הטענה, ובזה הוא דתלוי אם יכול לומר משטה דחשיב כהודאה בלא תביעה, או דחשיב כהודאה על התביעה ואין יכול לומר משטה.

ואולי י"ל דחלוק בזה דין הלואה מדין פיקדון, ודינא דמנורה גדולה וקטנה הוא בפיקדון, אך בהלואה שאני, וע"כ הלואת יין והלואת חומץ חשיב כמין א', ודו"ק.

בגמ' דרימון בקליפתו מבו' דהוא רק בשטענו את שניהם, אך אם טענו רימון והודה לו בקליפתו פטור, ולכאו' נ' מזה דב' דינים הם.

אך אי"ז מוכרח כלל, דהתם הפי' דכל הא דחשבי' לרימון וקליפתו כחד, הוא רק כשתבע את שניהם, אך רימון העומד לעצמו וקליפה העומדת לעצמה ודאי חשיבי כב' מינים.

ובד' השטמ"ק שם מבו' דס"ל דגם בזה אין חילוק, ופירש דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דל"ד לרימון וקליפתו וחשיבי כב' מינים, עיי"ש.

בד' הראב"ד בדברי הריבות מבו', דהלואה ופיקדון חשיבי כב' מינים לדין הודאה ממין הטענה, אך לגבי דינא דרבה בר נתן, הרי דאם תבעו מנה הלואה, ואמר לו הלה אותו מנה בידי בפיקדון, ה"ה חייב לשלם לו.

והיינו דכיון דתרוייהו במנה קמסהדי והוי זה הכחשה בפרטים דהמחייב הוא אותו המנה, ה"ה חייב לשלם, אך מ"מ אי"ז הודאה ממין הטענה, כיון שחלוקים הם בדיניהם.

אך הרמב"ן נקט בפשיטות עפי"ד הראב"ד דאף הוא פטור מממון, וצ"ע.

ועי' היטב בד' הרי"מ בד"מ: דמבו' דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים ואח"כ תבעו שעורים פטור, והא דטענו חטים והודה לו בחטים ואח"כ תבעו שעורים פטור, ב' דינים נינהו, דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים ואח"כ תבעו שעורים פטור, הוא משום שאי"ז הודאה על הטענה, וע"כ ל"מ מידי מה שיתבענו אח"כ שעורים, שכבר הודה קודם שטענו, אך הא דטענו חטים והודה לו בחטים ואח"כ תבעו שעורים פטור, הגם דהוי הודאתו הודאה על הטענה, הוא משום תרי טעמי אחריני, חדא דכה"ג לא חשבינן להחטים והשעורים כתביעה אחת, ולכאו' טעם זה שייך גם בטענו חטים והודה לו בשעורים ואח"כ תבעו גם שעורים, אך התם א"צ לזה, ועוד דכה"ג אין הודאתו לצורך הכפירה כדי שיהא בידו להעיז ולכפור על השאר והודאה זו אינה מחייבת שבועה.

אולי יל"פ בד' החת"ס ודעימי', דס"ל דדינא דכפירת ב' כסף, הוא דבכפירה זו יש לחוש לשקר טפי, וע"כ כל שמודה בדבר אחר, ובפועל אין נשאר בידו ב' כסף, ל"ח ככפירת ב' כסף, ומשא"כ אם בפועל אינו חייב לשלם?

ויש להוסיף, שהי' מקום לתלות נידו"ז בטעמא דרבנן אם הוא משום דבעי' הודאה כנגד הטענה, או משום דבעי' הודאה "ממין" הטענה, דהוא תלוי בהפלוגתא בטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן, דלמ"ד דפטור, הגם דהתם הויא ההודאה מכלל הטענה, בע"כ דבעי' שתהא הודאה "ממין" הטענה, וכמו שפירש"י ב"מ ד"ה. דהיינו שתהא הודאה ממין הכפירה, ולפ"ז לא מצינו דאיכא דין נוסף שתהא הודאה כנגד מה שטען לו.

אך למ"ד דטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן חייב, היינו משום דליכא דין שתהא ההודאה ממין הכפירה, ולדידי' עיקר הדין הוא שתהא ההודאה כנגד הטענה.

ולפ"ז לפמש"נ לעיל נמצא, דמשכח"ל גוונא דלמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן פטור יהא חייב שבועה, ולמ"ד דחייב יהא פטור שבועה, והיינו באופן שאין הודאתו כנגד הטענה אך הויא מין א' עם הטענה, ודו"ק.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הריטב"א דל"ט: כתב דמש"א שם מה שהודה לא טענו וכו' ל"ד הוא, דהתם הרי טענו את שניהם.

אך הי' מקום לפרש, דטעמא דמ"ד דטחו"ש והודה בא' מהן פטור, הוא משום דחזינן לה כב' תביעות וטענות נפרדות, ולפ"ז הרי נמצא דכלפי טענת השעורים שכפר לו לגמרי, אמרי' שפיר דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, דבטענה זו דאתינן לחייב עלי' שבועה מה שטענו לא הודה ומה שהודה לא טען, ובע"כ מד' הריטב"א דטעמא דמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה בא' מהן פטור הוא משום דבעי' הודאה ממין הכפירה, וזה מבו' גם ממה שפירש הריטב"א שם דמש"א מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, דטענו היינו כפירה, עיי"ש.

ולפ"ז שפיר קיימי דברינו דלעיל, די"ל דהפלוגתא בזה הוא ביסוד הדין דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, אך בלא ד' הריטב"א הי' מקום לפרש דלכו"ע הוי הדין דבעי' הודאה כנגד הטענה, ואך שנחלקו אם טענו חטים ושעורים חשיב כתביעה וטענה אחת, או חשיב כב' תביעות וב' טענות, ודו"ק.

אך זה רחוק, ויותר נ' גם לפ"ד הריטב"א, דלתרוייהו הוי יסוד הדין שתהא ההודאה ממין הטענה, ואך שנחלקו אם בעי' שתהא ממין הכפירה או כל' הריטב"א ד"מ סוף ע"א ממין כל הטענה, או סגי בהודאה ממין הטענה.

וע"כ המקום לפרש כל' רש"י בב"מ ד"ק. דהדין הוא דבעי' שיודה לו על מקצת הטענה, הוא רק להצד דהא דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור הוא משום דחשיב כב' טענות וב' תביעות, ודו"ק.

תלמיד הרשב"א ס"פ המניח מבו', דאם טב"ח והל"ב פטור משום הודאה נגד הודאה ואוקי ממונא בחזקת מרי', אין לפטור אלא בשאינו עומד בהודאתו, ונ' הטעם בזה, דל"ד לכל הודאה נגד הודאה, שא"א להוציא ממנו, משום דהלה מודה שאינו חייב לו, אך הכא שהלה תובעו בחטים, הרי דכל שהוא מודה ג"כ שהוא חייב לו, שפיר מוציאין מידו, ורק כשחוזר בו, ואתינן עלה משום נאמנות ההודאה, הרי דכיון דהוי הודאה נגד הודאה, אוקי ממונא בחזקת מרי'.

בביאור הגר"א סימן ת' סק"ח חילק בין דין טב"ח והל"ב לחיוב שבועה, דבזה אף דהוי ב' גורמים, חשיב כהודאה ממין הטענה, לבין דינא דטב"ח והל"ב לפטור הממון, דבזה כל דהוי ב' גורמים, ה"ה פטור, דאיכא בזה הודאה, עיי"ש מה שפירש בסוגיא דב"ק, ואכמ"ל.

לפ"ד רי"ד ב"ב דס"ה:, דמפרש מש"א מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לא טענו, דרישא קאי על פטור השבועה, וסיפא קאי על פטור הממון, הרי דודאי דבטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן, הוא ל"ד, וכמש"כ הריטב"א.

נ' דעד"ז מתפרשים ד' התוספתא שהביא הרמב"ן בב"מ ד"ו., דאם כפשוטו, הרי מלבד מה שמחודש בזה דל"ב שיודה במקצת השווי, גם קשיא דהרי מנה סתמא שוה הוא, וא"כ מ"ט ל"ה זה הודאה ממין הטענה, הרי הוי כטוענו שוה והודה לו בדוקא, דחשיב הודאה ממין הטענה לדעת הרמב"ן.

ומדברי הר"י מיגאש שהבאנו גם משמע דהכל תלוי בטענת ברי וכמו דמשמע מלשונו. אלא דיל"ע אמאי הוצרך לזה והא בטוען מטכסין והודה לו ספק בסיגין ספק במטכסין, א"כ אין כאן הודאה ממין הטענה דהא לא הודה ודאי במטכסין דהא הוא אומר שמא סיגין הן, והודאת סיגין הוי הודאה שלא ממין הטענה, וא"כ הו"ל למימר בפשיטות דאין כאן ודאי מודה במקצת וא"א לחייבו שבועה. והגע עצמך אילו הי' מודה ספק במטלטלי ספק בקרקעות דקי"ל דהודאת קרקע אינה מחייבת שבועה, לכאו' פשוט דלא הי' מחייב שבועה דהא לא הודה ודאי בדבר המחייבו שבועה, וא"כ ה"נ הא הודאתו הוא בספק שמא סיגין הוא חייב לו או שמא מטכסין, והוי ספק הודאה ממין הטענה. ונ' הביאור בזה עפמשנ"ת לעיל אות ל' דגדר הגה"כ דממין הטענה אינו דין בהודאה שתהא ממין זה אלא דכל זמן שלא הודה במה שטענו לא חשיב מודה במקצת הטענה דהא במה שטענו לא הודה אלא כפר יעו"ש. ולפיז"נ דבגוונא דידן דהוא מודה בספק שמא מטכסין ושמא סיגין וכשאנו מחייבין אותו לשלם הוא מספק שמא מטכסין ורק דא"א לחייבו טפי מדמי סיגין אבל חיובו הוא גם משום טענת המטכסין וא"כ ליכא כפירה במטכסין דאיני יודע בכה"ג לאו כפירה היא, והודאה בכה"ג דספק מטכסין ספק סיגין מקרי הודאה ממין הטענה. ולא גרע מאיני יודע אם פרעתיך דכ' הרמב"ן דהוי הודאה משום דמתחייב בכך ומהניא טענת התובע ה"ז מתחייב הוא ע"י דמסתפק שמא מטכסין ושמא סיגין ולא כפר בטענתו.

וצריך להוסיף, דזה ניחא לדעת הרמב"ם דטענו חטים והודה לו בספק חטים ספק שעורים, חייב בשעורים, ול"ה כטענו חטים והודה לו בשעורים דפטור, דלדעת ש"ר דפטור לגמרי, י"ל דא"א לחייבו שבועה מכח הודאה זו, וזה תלוי בד' התוס' אם י"ל דאף דפטור מדמי שעורים חשיב כמודה במקצת, (ויש מקום לומר דמאותו הטעם דס"ל להרמב"ם דכה"ג חייב בשעורים, חשיב זה ג"כ כהודאה ממין הטענה, ודו"ק).

ויל"ד עפימש"נ בדין דבר שבמידה, דאם שור חשיב דבר שבמידה, ניחא גם טענו שור והודה לו בשה, גם ניחא לפ"ז קו' הגרע"א בטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה, דלר"ג באמת יהא חשוב כדבר שבמידה ויתחייב, כיון דהוי ב' מינים, והגרע"א ז"ל לטעמי' אזיל.

בהנדון בטענו חטים והודה לו בשעורים שאין ההפרש ביניהם ב' כסף, יש מקום לתלות לזה בהנידון דלעיל בגדר דינא דב' כסף, דלכאו' בכה"ג שטענו חטין ב' כסף והודה לו בשעורין במעה א', יש לדון לדעת ר"ג אי סגי שישבע על מעה אחת, או צריך לישבע על שניהן, ולפ"ז אי נימא דצריך לישבע על שניהן, הרי דלדעת השעמ"ש חשיב זה כב' כסף, וצ"ע בזה.

ובדעת הרשב"א נ' בע"א, דהנה ז"ל הרשב"א בד"מ. בתו"ד, ז"ל, וא"ת כיון דקי"ל כרב אם איתא דרישא פטור משום דמה שטענו לא הודה לו לא הוה לי' למיתני שתי כסף דלא אפשר לחיובי ביה בהודאת מקצת ואפי' במודה ממין הטענה כגון דאמר אין לך בידי אלא חצי מעה "משום דחסרה לה טענה", עכ"ל, ונ' מזה דגם לדעת רב הוי הדין בטענה, ואך דס"ל דמה שהודה לו כבר אינו מכלל הטענה המחייבת שבועה.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט ס"ל דאם טענו ב' כסף והודה לו בפרוטה, כל פטורו הוא משום דליכא הודאה ממין הטענה, ודו"ק.

ואולי יש לבאר בזה דהנה לר"ג דטענו חיטין והודה לו בשעורין הוי מודה במקצת יל"ע אמאי הוי הודאה במקצת הטענה, הא בטענתו דחיטין כפר ומה שטענו לא הודה לו. ואולי הטעם דאין דנים על הדבר שכפר לו אלא על הממון שתבעו, והודה לו במקצת הממון, ולפיז"נ דא"א לחייבו שבועה על כל החיטין ורק על הפרש הממון שבין חיטין לשעורין מחייב שבועה, דהא כדי לחייב אמרי' דטענתו היא בממון ובזה הודה לו במקצת וכפר במקצת. וא"כ ליכא כפירה כ"א על ההפרש שבין חיטין לשעורין, ועל טענת חיטין ליכא כלל הודאה. משא"כ בשבועת ע"א דהע"א מעיד שחייב לו חיטין א"כ מה לי אם הודה לו בשעורין. אכן יל"פ דטעמו דר"ג הוא דמשום דהודה בשעורין מחמת תביעת החיטין גם זה מקרי הודאה במקצת. ולפ"ז נראה דחייב שבועה על כל החיטין. [והנה יש להסתפק בטענו חיטין ובאו עדים על שעורין אי מחייב לר"ג. דאי נימא דסגי בהודאת ממון א"כ גם בכה"ג מחייב, אבל אי נימא דהטעם משום דהודה מחמת התביעה א"כ בעדים ל"ש לומר כן וצ"ע. לכאו' נ' דודאי יהא פטור, דאף אי נימא דסגי בהודאת ממון, מ"מ כל מה דחזינן לההודאה כהודאה על הטענה, (ולא אמרי' דמודה על חיוב ממון אחר, ואי"ז שייך לחיוב הממון שטענו), הוא רק משום שהודה מכח הטענה, אך בעדים ל"ש לומר כן, ומצאתי בחי' מהרי"ט כתובות דק"ח: שכתב בתו"ד לדבר פשוט דאף לדעת ר"ג אם טענו חטים ואמר להד"מ ואח"כ אמר מעצמו שעורים יש לך בידי דלא מחייב שבועה דאין כאן הודאה במקצת כלל, עכ"ד, ודבריו מתפרשים היטב לב' הצדדים בטעמא דר"ג, וכמש"נ,

ולהצד דטעמא דר"ג הוא משום דחשיב כהודאה על הטענה, נמי יש להסתפק אם טעמייהו דרבנן הוא דס"ל דלא חשיב כהודאה על הטענה, דלא חשבינן לטענתו כטענת ממון, או דטעמייהו הוא משום דהגם דהוי ההודאה על הטענה, מ"מ בעינן הודאה "ממין" הטענה, וכן מ' מל' פסקי רי"ד ס"פ המניח, עיי"ש.

ואמנם יעו' בר"ן ס"פ כל הנשבעין שהביא מאחד מתלמידי הרשב"א דגם בטענו חיטין והודה בשעורין ואח"כ תבעו שעורין ב' טענות הם וכ' שם דנ"מ לענין גלגול דאין מגלגלים בכה"ג יעו"ש. והר"ן נחלק עליו דבטענו חיטין וקדם והודה בשעורין הטעם הוא משום דאין כאן מודה במקצת יעו"ש.

וכ"ה בד' תלמידי הרשב"א שהביא הב"י בסימן פ"ח, ז"ל, וה"ה לאומר לחבירו ענבים של כרם פלוני הפקדתיך והוא אומר לא כי אלא של כרם פלוני חייב, ובלבד שיהיו ממין א', דכיון דכן אפשר דאותם ענבים ממש שזה תובעו אותן הוא שמודה לו אלא שזה אומר ממקום פלוני היו וזה אומר ממקום פלוני, וכל היכא דאפשר לומר דאיכא הודאה אמרינן וכו', עכ"ל, והרי דאף שכל הענבים מין א' הם, מ"מ אם תובעו ענבים של מקום פלוני והוא מודה לו בענבים של מקום אחר, אי"ז הודאה ממין הטענה, אלמלי הא דאמרי' דאפשר שאותם ענבים ממש שזה תובעו הוא מודה לו וכו', והיינו משום דאיירי בתביעת פיקדון, ובזה הוי תביעתו על ענבים אלו המסוימים, ואם מודה לו בענבים אחרות אי"ז הודאה על הטענה, הגם דהוי אותו מין.

?שוב נתבוננתי שמעולם לא נתכונו תלמידי הרשב"א לזה, דהנה צ"ע דמה ענין דין זה לדבריהם לעיל מינה, ואשר ע"כ נ' להיפך, דמכוון תלמידי הרשב"א הוא דסתמא דמילתא כל שהם נחלקים אם ענבים של מקום פלוני או של מקום אחר, היינו דאי"ז ממש אותו מין ענבים עי' כן בחזו"א, וא"כ אי"ז הודאה ממין הטענה, וע"ז כתב דאפשר שהוא אותם ענבים, ורק שנחלקים אם נתן לו ענבים ממקום פלוני או ממקום אחר, והגם דלא הודה לו באותם ענבים ממש שתבעו, הוי זה הודאה על הטענה, וכד' המאירי בשם הראב"ד, ומתבאר שפיר מה שהביא דין זה אחר הפלוגתא שהביא לעיל מינה, דכל דין זה הוא רק לדעת הרא"ה דלא אזלינן בתר הגורמים.

אך יל"ד כמש"נ לעיל סוסק"ג בהערה, דכל דהודה באותו המין חשיב כהודאה על התביעה.[[18]](#footnote-19)

אמנם הנה ז"ל הרמב"ן לקמן דל"ט:, והוי יודע דכל היכא דאמרינן פטור מפני שאין ההודאה ממין הטענה אף מדמי אותו דבר שהוא מודה בו פטור, עכ"ל, ומשמעות הדברים דב' הדינים תליין זב"ז, וכל היכא דהוא פטור משבועה ה"ה פטור מן הממון, ומאידך כל היכא שהוא חייב בשבועה, ה"ה חייב בממון.

1. ויל"פ דהא דחייב אף בשאין ההודאה על הטענה, הוא משום דבכה"ג כבר ליכא להחזקה דאין אדם מעיז, ובפרט למש"כ הראשונים בדעת רש"י דגם כופר הכל בפיקדון חייב משום דמעיז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שדקדק כן מהא דתניא לקמן ד"מ: טענו שור והודה לו בשה שה והודה לו בשור פטור, ומ' דכל הפטור הוא רק משום דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, ואף דשור שוה יותר משה, ובגמ' שם אמרו עלה דאי ר"ג רישא נמי, ומ' דקאי גם על שה והודה לו בשור, אך עיי"ש בפי' ר"ח דלא גריס אלא טענו שור והודה לו בשה, גם עיי"ש במאירי שכתב דכיון דטענו חטים והודה בשעורים פטור, ע"כ טענו שור והודה בשה פטור, ולא הזכיר לטענו שה והודה בשור, ונ' דבזה לכו"ע פטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם הי' מקום לדון, דאף אם טעמא דר"ג הוא דחשיב כהודאה על הטענה, מ"מ יכול להשביעו על תביעת החפץ המסוים, אך נ' דזה דמי למש"כ מהרי"ט דתובע חוב היום והלה מודה לו שחייב לו בעוד ל' יום, א"א להשביעו על הזמן, דע"ז לא הודה כלל, והכא הוא פשוט טפי, ודו"ק.

   אמנם נ' די"ל לפ"ז, במה שיש להסתפק בטענו חטים שוים דינר, והודה לו בחטים חצי דינר ושעורים חצי דינר, דלדעת רבנן נ' דודאי הוא חייב שבועה בכה"ג, דלדידהו דהודאה בשעורים לאו כלום היא, ודאי דחשיב ככפר חצי דינר חטים, אך לדעת ר"ג דס"ל דאף הודאה בשעורים חשיבא כהודאה לחיוב שבועה, הרי לכאו' הי' נ' דלא יתחייב שבועה בכה"ג, למש"כ הגרע"א דטענו חטים בדינר והודה לו בשעורים בדינר פטור, אך לפי הנ"ל יל"ד דבכה"ג יהא חייב שבועה גם לדעת ר"ג, דבכה"ג מצינו לחייבו שבועה מכח מה שהודה על תביעת ה"חטים", וכיון שכפר במקצת יתחייב שבועה, ורק בשלא הודה אלא בשעורים, דבכה"ג א"א לנו לחייבו אלא משום שהודה על תביעת הממון, הרי דכל שהודה בשעורים בערך החטים, ולא כפר בתביעת הממון כלל, אינו חייב שבועה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף דאי נימא דהא דלר"ג פטור מדמי שעורים הוא משום שמחל לו, ונימא דמה"ט חשיב כהודאה לחייב שבועה, משום דלא מחל לו רק אחר שהודה ולא חזר ותבעו, הרי ממילא דאי"ז טעם שיתחייב שבועה בכה"ג שהודה לו בשעורים בערך החטים שתבעו, וכל מה די"ל דמכח הא דפטור מדמי שעורים חשיב ככפר על החטים, הוא רק אי נימא דההודאה מעיקרא אינה מחייבתו, ואפ"ה חשיב כמודה במקצת, וכ"ה מבו' בחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש מקום לדחות בכמה גווני, חדא, לדעת הסוברים דבשבועת גלגול אמרי' משאיל"מ, הרי י"ל דאף אם מכח דין שבועת מודה במקצת א"צ לישבע אלא על ההפרש שבין העבד הגדול לקטן, מ"מ מדין גלגול שבועה הוא מחויב לישבע על כל העבד הגדול, וע"כ זכה בגדול, עוי"ל דהך שנויא ס"ל כמ"ד דברי ושמא ברי עדיף, ומכח זה הוא דברישא זכה בגדול, עוי"ל כמש"כ הגר"א דיל"פ לרישא כסומכוס, וע"כ זכה בגדול. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובמלחמות שם כתב, ז"ל, ויש לפרש כגון דטענו מנה והודה לו בכסות וכלים פטור שאינו נשבע על המנה שאין כאן מודה במקצת הטענה, עכ"ל, והנה הי' מקום לפרש דזהו גופא כונתו במש"כ שאין כאן מודה "במקצת" הטענה, דאין הודאתו במקצת הטענה, כיון שהודה לו בערך מה שטען, אך עיי"ש שכתב עלה, וזה העיקר שכן הענין מפורש שם בתוספתא דשבועות, ואם טעם הפטור הוא משום שהודה בערך מה שטען, אי"ז ענין לכל הדינים שנשנו שם בתוספתא, ובע"כ כונתו דטעם הפטור הוא משום דאי"ז הודאה ממין הטענה, אך אכתי צריך פירוש מש"כ שכן הענין מפורש שם בתוספתא, ומ"ט אאל"פ כד' רה"ג שהטעם הוא משום שהוא תופס אותו כסות במנה שיש לו בידו, דדמי למה ששנו שם לפטור בשהשיבו אין לך בידי או שהשיבו הי' לך בידי ונתתיו לך, ומש"כ דהפטור הוא משום שאין כאן מודה במקצת הטענה, הוא כמש"נ להלן סק? דפטורא דהודאה שלא ממין הטענה, הוא משום שאי"ז הודאה על הטענה, ואינו מודה במקצת הטענה שטען התובע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, במה שנקט הגרע"א בכתובות דפ"ח. מסברא, דכל הא דס"ל לשמואל דסגי בטענה ב' כסף ואין ההודאה ממעטת, הוא רק משום דהשבועה נובע מתוך ההודאה והכפירה יחד דהודאה גורם השבועה, עיי"ש, אך בד' התוס' שם מבו' לא כן, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן דמ"ח: לדעת הסוברים דבשבועת השותפין ל"ב הודאה במקצת, ועי' חי' הרשב"א לקמן ד"מ. בזה, ויל"פ דהוא משום דבעי' שתהא ההודאה על הטענה, וע"כ מה שהודה אינו ממעט מן הטענה, ולפ"ז כ"ז הוא אי נימא דחיובא דמודה במקצת הוא רק בשהודה על הטענה, אשר כן ס"ל להגרע"א, ומה"ט ס"ל דאף לר"ג אם טענו חטים בדינר והודה לו שעורים בדינר פטור, וכמש"נ לעיל סק"א, אך אי נימא דל"ב שתהא ההודאה על הטענה י"ל דאין לחלק בזה, שהרי ל"ב כלל שתתמעט הטענה מכח הודאתו, וע"כ אי נימא דבמקום דל"ב לההודאה לחיוב שבועה, מודה שמואל דההודאה ממעטת מב' כסף, בדין דאף במודה במקצת דבעי' לההודאה לחייב שבועה, מ"מ מה שנתמעטה הטענה עי"ז אינו שייך לההודאה המחייבת, והי' בדין שתמעט הודאתו מב' כסף, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם יש מקום לפרש בדעת רש"י, דהא דכה"ג חייב, הוא משום שהלוה מחבירו דינר זהב, רשאי לפרעו גם במטבעות אחרות, וע"כ חשיב כהודאה על התביעה, וכן נקטו החי' הרי"מ סו"ס פ"ח והחזו"א, אך מלבד דל' רש"י לא מ' כ"כ כן, גם מד' התוס' שהקשו על פירש"י מעבד גדול ועבד קטן מבו' לא כן, דהתם הרי איירי בשתובעו את העבד עצמו, ואין הודאתו על התביעה, גם הראוני בד' הרמב"ן שנקט דלדעת רש"י אף אם טענו מאה דינרין "הפקדתיך" ממטבע פלוני והלה אומר לא כי אלא חמשים דינרין ממטבע פלוני חייב, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי, עיי"ש, ואף דבכה"ג אין הודאתו כלל על התביעה, שהרי הלה תובעו ליתן לו דינרים ממטבע פלוני, ואין מתקיים תביעתו במה שנותן לו דינרים ממטבע אחר. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובדעת רש"י צ"ל, דכמה מיני מטבעות חשיב טפי מין א' מעבד גדול וקטן ומנורה גדולה וקטנה, משום דמטבע כל ערכו הוא במה שיוצא בהוצאה, וע"כ כל המטבעות הוו כמין א' ממש. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"ה להדיא במאירי ב"מ ד"ק. שאם אמר ב' עבדים מכרת לי, לא מכרתי אלא א' הוה ממין הטענה, ול"ד לזה אומר גדול וזה אומר קטן, ופירש שם שהטעם בזה הוא משום דשלא הודה ממה שטענו כלום, וכמו שהבאנו לעיל סק"?. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך לכאו' זה ניחא רק אי נימא דטעמא דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן חייב, הוא משום דחשיבי כב' תביעות, אך אי נימא דהוא משום דבעי' שתהא ההודאה ממין הכפירה, לא א"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ע סתירת ד' המאירי, דמדבריו התם מבו' דל"ב שתהא ההודאה על מה שתבעו, ואילו בב"מ ד"ק. ולקמן דמ"ג. כתב דאינו חייב שבועה אלא בשהודה על מה שתבעו, אך אם הודה על עבד אחר וחטים אחרות, וכן אם תבעו שחמתית והודה בלבנה אינו חייב. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונ' לפ"ז, דגם הא דבמנורה של חוליות חשיב זה כהודאה ממין הטענה, אי"ז משום דיתכן שגדולה היתה והסיר ממנה חוליות, אלא דכיון דאפשר להסיר ממנה חוליות, ע"כ חשיבי המנורה הגדולה והקטנה כמין א'.

    ויש להוסיף, במש"כ להלן מד' הריטב"א, דהא דבמנורה גדולה וקטנה ל"מ הא דיכול לגוררה, הוא משום שעי"ז משתנית צורתה, וע"כ אכתי חשיבי כב' מינים, ונ' דכ"ז הוא משום שאי"ז מנורה של חוליות, אך במנורה של חוליות אף שע"י הסרת חוליות משתנית צורתה, מ"מ כיון דאין החוליות מחוברות זל"ז, אי"ז שינוי בגופה, וע"כ חשיבי כמין א', וז"פ. [↑](#footnote-ref-14)
14. וצ"ע בדעת רש"י, דמשמעות דבריו דהא דיכול לגוררה היינו דאיכא למימר דגררה, ולכאו' זה מתישב רק אם בעינן שתהא ההודאה על הטענה, וכל דאיכא למימר דגררה הויא הודאתו על הטענה, אך אם בעינן שתהא הודאתו ממין הטענה, הרי דאם מהני הא דיכול לגוררה לחשבם כמין א', ל"ב להא ד"איכא למימר" דגררה, ואם ל"מ הא דיכול לגוררה לחשבם כמין א', א"כ מה יועיל הא דאיכא למימר דגררה, הרי סו"ס הוו ב' מינים.

    אך נ', דאף דל"מ הא דאיכא למימר דגררה לחשבם כמין א', מ"מ אם באמת גררה והעמידה על ה' ליטרין, ודאי דהוי זה הודאה ממין הטענה, כיון דהוי זה אותה המנורה שתבעו, גם יתכן דאם באמת גררה, הרי שבכלל תביעתו היא להשיב את מנורה זו בת ה' ליטרין שבידו, וע"כ הויא הודאתו הודאה ממין הטענה, וה"ז דומיא דטענו להשיב פיקדון שבידו, והודה לו שהי' הפיקדון בידו ואבד בפשיעה, דחשיב כהודאה ממין הטענה, הגם שהוא תבעו להשיב הפיקדון עצמו, ותבעו דוקא והודה לו בשוה הרי אינו חייב, והטעם בזה הוא משום דבכלל תביעתו להשיב את הפיקדון נכלל שאם נאבד הפיקדון ישיב את דמיו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה המאירי הביא כן בשם הראב"ד, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הראב"ד בשטמ"ק ב"מ ד"ק: שהבאנו לעיל סק"?, דהא דטענו עומרי שדה גדולה והודה לו בעומרי שדה קטנה חייב שבועה, הוא רק בשנתערבו עומרי השדות וכו', עיי"ש, והרי זה אומר השדה הגדולה מכרת לי' עמרי' כמה השדה הגדולה ראוי' לעשות לפי העמרים שיש כאן, וזה אומר שדה קטנה מכרתי לך ועמרי' וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונפ"מ בזה, לפ"מ שביארו בדעת רש"י, דאף דכופר הכל בפיקדון חייב, מ"מ כל שהודה אין לחייבו אלא כשהודאתו ראוי' לחייב, וע"כ אם הודה בקרקעות פטור, ויש להסתפק לפ"ז בשטענו חטים שהפקיד אצלו והודה לו בשעורים אם הוא חייב, ולמש"נ דהא דמיפטר בהודאה שלא ממין הטענה הוא משום דחשיב ככופר הכל, הרי דבפיקדון דכופר הכל חייב אף זה חייב, אך אי נימא דגם בהודאה שלא ממין הטענה לא חשיב ככופר הכל, והא דמיפטר הוא משום דהודאה שאינה על הטענה או שאינה ממין הטענה אינה מחייבת, הרי דאף בפיקדון יהא פטור. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש לסייע עוד לזה, מהא דתניא לקמן דמ"ג. כור תבואה לי בידך והלה אומר אין לך בידי פטור, מנורה גדולה יש לי בידך אין לך בידי אלא מנורה קטנה פטור, אזורה גדולה יש לי בידך אין לך בידי אלא אזורה קטנה פטור, ובגמ' שם פירשו דהא דמיפטר בהני גווני הוא משום דאין ההודאה ממין הטענה, ומהא דהקדים ברישא דבאומר אין לך בידי פטור, מ' דהכל הוי חד דינא, דגם באומר אין לך בידי אלא מנורה קטנה או אין לך בידי אלא אזורה קטנה פטור משום דחשיב ככופר הכל, ועיי"ש ברש"ש שכבר עמד לדקדק כן, ופירש דמה"ט לא מפרשינן דטעם הפטור הוא משום שאי"ז דבר שבמדה, אך בדק"ס הביא מכת"י דגרסי' ברישא אין לך בידי אלא לתך קטנית, ולפ"ז אין לדקדק משם.

    ובחי' הרמב"ן ב"מ ד"ו. הביא להא תניא בתוספתא מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי או שהיה לך בידי ונתתיו לך או שיש לך בידי במנה כסות במנה פירות פטור וכו', ופירשה דהוא משום דמה שטענו לא הודה לו, ומדכייל לי' תנא עם גוונא דאמר אין לך בידי או שהי' לך בידי ונתתיו לך דפטורו הוא משום דהוי כופר הכל, נ' דגם הא דמיפטר כשמה שטענו לא הודה לו הוא משום דהוי כופר הכל, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך יש מקום לדון, דאף אם טעמייהו דרבנן הוא משום דס"ל דבעי' שתהא ההודאה על הטענה, מ"מ כל שהודה לו באותו המין חשיב כהודאה על הטענה, דעיקר תביעתו היא תביעת חטים, והודה לו בתביעה זו, וע"ד שנתבאר לעיל דיל"פ דטעמא דר"ג הוא דאף טענו חטים והודה לו בשעורים חשיב כהודאה על הטענה, דמודה על תביעת הממון. [↑](#footnote-ref-19)