1  בדינא דקטמה והובערה משהין עליה המתוקן קייץ תשפ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה שהיה

**בדינא דקטמה והובערה משהין עליה והמסתעף לגדר היתרא דגרו''ק ועיקר גדר איסור שהיה וחזרה**

1. **בגמ' דף לז ע''א איתא אמר רב ספרא אמר רב חייא קטמה ונתלבתה סומכין לה ומקיימין עליה ונוטלין ממנה ומחזירין לה.** ומבואר דקטמה והובערה מתיר גם חזרה, ובהמשך מובא מימרא דר' יצחק בר נחמני אמר רב אושעיא דקטמה והובערה משהין עליה חמין שהוחמו כל צורכן ותבשיל שבישל כל צורכו. ובגמ' מבארת דהחידוש הוא דלא אמרינן דהדרא למלתא קמייתא. ויעוי''ש ברש''י בד''ה שאני הכא דקטמה. וז''ל, וגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי. ונראה מדבריו דהוי מעשה של גילוי דעת, ויש לעיין לפי''ז מהו הנידון אי הדרא למלתא קמייתא וכי איכא צד דאיכא בזה ביטול על הגילוי דעת דאתמול, וגם בלשון הגמ' ד''הדרא למלתא קמייתא'' יש לעיין מהו ה''הדרא'' ובגמ' לקמן עושה צריכותא לגבי גחלים של רותם דגם בהם למרות דחמין יותר משאר גחלים ואינם ממהרים ליכבות מ''מ לא אמרינן דהדרא למלתא קמייתא. ומבואר דאיכא נידון ביחס לגחלים אי הדרא למלתא קמייתא ולא דנים את הקטימה שנעשתה בהם ולכן היכא דהקטימה לא היתה מעלייתא יותר שייך להתעלם מהקטימה היכא דהובערה צ''ב.
2. **עוד יש לעיין בהא דמבואר בתוס' במהלך השני וכן ברמב''ן וברשב''א ובחידושי הר''ן דהא דנקט מבושל כל צרכו הוי בדוקא,** והיכא דלא נתבשל כל צרכו אסור למרות דבקטומה מותר ממאכל בן דרוסאי. וצ''ב דממ''נ אי איכא גילוי דעת שיהא מותר הכל וכי איכא גילוי דעת במקצת דמתיחס רק למבושל כל צרכו.
3. **עוד יש לעיין בהא דנקט תוס' דאיכא חילוק בין קטמה ונתלבתה לקטמה והובערה,** דרק בקטמה והובערה איכא להאי חילוקא משא''כ בנתלבתה הוי כקטמה לגמרי ולא בעינן שיהא מבושל לגמריויעוין בחידושי הר''ן דפליג על האי חילוקא ויש לעיין בבאור סברת תוס'.
4. **עוד יש לעיין אי היתרא דקטמה והובערה הוי רק היכא דהניח את הקדירה קודם שהובערה והנידון אי מוטל עליו לסלק את הכירה או דגם לאחר שהובערה שרי להניחה.** ויעוין בחידושי הר''ן וז''ל, שבשעת נתינת קדירה עסקינן והובערה לאחר נתינת קדירה דאי מקמי הכי הובערה ודאי דההיא קטימה לא מהניא ולא מידי. ומבואר דלאחר שהובערה ליכא היתרא. אלא דיעוין בפרי מגדים רנ''ג א''א סק''ח דמקשה בהא דבתנור לא מהני גריפה מחמת דהבלו חם וא''א שלא ישאר בו ניצוץ דאמאי לא מהני בתורת גילוי דעת וז''ל, ואף על גב באות ג' בקטמה והובערה בגילוי דעת סגי, אם כן בתנור נמי ליהוי גילוי דעת, וי"ל דאין זה גילוי דעת, דקטם שלא יתחרך דהבלו רב. ומבואר דלולי הך סברא דתלינן שעשה את הקטימה בשביל שלא יתחרך ולא בשביל להקטין את החום הנצרך לבישול היה מהני הך קטימה למרות דבשעה שמניח את הכירה ליכא משמעות לקטימה עשה כיון דחומו רב, וחזינן מדבריו דכל כמה דאיכא גילוי דעת הוי סיבה להתיר גם לאחר שליכא כעת משמעות למה שעשה. ויעוין עוד בסק''ג וז''ל, ומיהו עממו והובערה הדרא למלתא קמייתא, דלא שייך בכאן גלוי דעת, וזה פשוט. ומבואר דבגחלים שעוממות דהובערו ליכא היתרא. ולכאורה אי הניח את התבשיל בזמן שהיו עוממות מ''ש מקטימה דמהני גם אח''כ הרי גם בגחלים עוממות איכא גילוי דעת כמו שמבאר ברשב''א בריש פרקין דבזה שהניח על הגחלים העוממות איכא גילוי דעת דלא קפיד בחיתויו. וז''ל, דכיון שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחיתויו. ומוכח דכונתו דלמרות דבקטימה מהני ההנחה גם אח''כ כל זה שייך בקטימה דהגילוי דעת הוא במעשה הקטימה, משא''כ בגחלים שעממו דכל הגילוי דעת הוא מחמת ההנחה עליהם כשהם עוממות ובזה ודאי כל כמה שהובערו הדרא למלתא קמייתא. ויש לעיין בבאור הנידון דאי איכא גילוי דעת אמאי לא מהני גם לאח''כ ודוחק לומר דהגילוי דעת נתבטל וצ''ב.
5. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין בהא דקטמה והובערה מתיר גם חזרה** [כמו שמבואר בדינא דקטמה ונתלבתה וכן מבואר במאירי ובפסקי ריא''ז פ''ג אות ב'] והחידוש בחזרה ודאי דאיירי דמחזיר לאחר שהובערה דאי הניח מוקדם ודנים לאחר הבערה תו ליכא בזה חזרה והוי רק שהיה וא''כ צ''ב לא מבעיא לטעמא דמחזיר כמבשל דבזה ודאי דאין נראה דיהני גילוי דעת דאתמול דבעינן שבשעת החזרה יהא לקטימה אלא גם לטעמא דספר הישר דבחזרה איכא יותר חשש חיתוי היכא דמניחו כיון שנצטנן [וכן איתא בשיטה לר''ן]. ולכן גם לחנניה דמתיר בשהיה מ''מ בחזרה איכא איסורא דהחשש חיתוי אלימא, א''כ אפשר דלהאי חששא בעינן את ההיכר בשעת המעשה ומנלן דיהני גם לאח''כ, ובפרט אי נימא דכמו שנקט הריטב''א דשהיה מותרת רק אי הניח בשעת הקטימה א''כ מ''ש שהיה מחזרה.
6. **ויעוין בשבות יצחק פ''ד סק''ג דמביא ממרן הגרי''ש דהעיר בעיקר גדר היתרא דקטימה דאיך מהני קטימת אחד מבני הבעה''ב לכולהו** [ובגרי''ש הבין דהוי כתזכורת לעושה את הקטימה, ולכן תמה דמה מהני תזכורת של חד לחבירו] ומחדש הגרי''ש דהיתרא דשהיה חל בכירה וכל כמה שהכירה קטומה חל בה היתר ולכן ליכא הגבלה בהיתר, ולפי''ז מחדש הגרי''ש דכל כמה כמה דהיה זמן דחל היתר בכירה תו לא פקע האי היתרא ולכן מהני גם לגבי חזרה, כיון דבשעת הקטימה היתה ראויה לחזרה. ויש לעיין בדבריו דהא ודאי דהחשש שמא יחתה והוי ביחס להתעסקותו ומאי שיאטיה לכירה. ויעוין עוד בשולחן שלמה רנ''ג ס''ק י'א [א] דגם מצדד לומר כן רק דמעיר דלפי''ז בעינן שיהא במצב של היתר בפועל רגע א' בין השמשות ואי הובערה קודם בין השמשות לא יהני הקטימה.
7. **ונראה דיש לעיין בעיקר יסוד היתרא דגרו''ק דמהני גם לחזרה**, דלכאורה אי חומרא דחזרה מחמת דהוי מחזי כמבשל [יעוין במ''ב ס''ק ל''ז] א''כ מה מהני הא דגרו''ק להתיר את המחזי כמבשל ובשלמא אי הוי מחמת חשש שמא יחתה ניחא הא דמהני בזה גרו''ק אולם אי הוי מחמת מחזי כמבשל צ''ב השייכות בין היתר שהיה דהוי מחמת חשש שמא יחתה להיתרא דחזרה, ודוחק לומר דבמקרה יצא דגרו''ק מהני לתרוויהו. עוד יש לעיין מ''ש מנתינה בתחילה דלא מהני בה גרו''ק. ויעוין בגר''ז רנ''ג סעיף י''ד דמחלק בין נתינה בתחילה דאסירא מחמת מחזי כמבשל לחזרה ע''ג כירה שאינה גרופה דהוי מחמת שמא יחתה. ובשבות יצחק מביא מהרז''ה דף ט''ז ע''ב דנקט כן, ולפי''ז ניחא היטב הא דמהני גרו''ק וכן החילוק בין נתינה בתחילה לחזרה. אולם אי נימא דגם חזרה הוי מחמת מחזי כמבשל צ''ב מ''ש.
8. **ונראה בהקדם יסוד היתרא דגרו''ק** דידוע פלוגתת הרמב''ם והרמ''ך אי הוי הסחת דעת מהתבשיל כמו שמבואר ברמב''ם פ''ג ה''ד או מעשה היכר כמו שהביא הכס''מ מהרמ''ך דתמה על הרמב''ם וז''ל, צ"ע היאך הסיח דעתו שהרי בדעתו לאכלה בלילה ומי לא עסקינן דאין לו תבשיל אחר כי אם זה וטעם הנכון משום דעביד [היכר] כיון דגרף או קטם דלא אתי לחתויי וכן פירשו רבותי עכ"ל. וי"ל לדעת רבינו דקים להו לרבנן שכל שגרף הוא מסיח דעתו. ויעוין עוד ברמב''ם דנקט דלא מהני גרו''ק בתנור וכתב על זה הרמ''ך וז''ל, צ"ע מאין הוציא זה דמתניתין לא אסר כן כי אם תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות ואיכא למיגזר אבל אם גרף וקטם דעביד היכר אפילו בתנור מותר עכ''ד.

**ובפשטות הוי שתי דרכים יסודיות** אי הניתוק של הגברא מהחיתוי הוי מחמת התבשיל דאין לו ענין בהתעסקות עם התבשיל דסגי לו ברמת בישולו כעת, או דהוי מעשה היכר דעל ידו יזכר לא לחתות. וכן נראה בלבוש דנקט לשתי הטעמים. וז''ל, שכיון שמיעט חומם גלי דעתיה דלא ניחא ליה שיצטמק יותר ובודאי לא יחזור ויחתה, ועוד דאית ליה הכירא ויזכור.

**ויעוין בחידושי חת''ס** ריש פרקין דתלה את הנידון אי היתרא דגרו''ק מהני גם בפחות ממאכל בן דרוסאי דאי הוי מחמת התבשיל א''כ בכה''ג דלא הגיע כלל לבישול ודאי דלא הסיח דעתו מהתבשיל. וז''ל, ולרמב"ם צ"ל מ"מ שייך ביה היסח דעת כיון שעכ"פ נתבשל כמב"ד, וס"ל לר' יונה דבבשיל ולא בשיל דאין שום אדם יכול לאוכלו גם הרמב"ם מודה דלא שייך לומר היסח הדעת ולא מהני גריפה וקטימה.

1. **אולם יעוין בר''ן דנראה דמערב לטעמא דהיכר עם היסח דעת.** וז''ל, ומשום הכי כל שגרוף וקטום דאיכא היכרא שמסלק דעתו מלחתות בגחלים שרי. ויעוין עוד ברשב''א וז''ל, אלא כיון שקטם קצת מוכחא מילתא שהוא מתיאש ממנה ואינו רוצה בחיתויו. ונראה דההיסח דעת לא הוי מחמת התבשיל דאין לו ענין בחיתויו, אלא דההיסח דעת בא להגדיר את התעסקותו דלא מתעסק בבישול הדבר והכשרתו לאכילה אלא רק בשמירת חומו וזה נעשה מכח היכרא דגרו''ק דבזה שעושה פעולה להקליש את החום מבטא בזה את סילוקו מההתעסקות בבישול.
2. **ואפשר דלכו''ע ההיתר צריך לעמוד בגוף המעשה** רק דשרש הנידון אי הוי ''היכר'' או ''היסח דעת'' הוא לענין היכן צריך לעמוד היחס למעשה אי בעצם המעשה ע''י שעושה מעשה של מיעוט חום בהנחת התבשיל, או דבעינן שהיחס יעמוד ביחס לתוצאת הבישול ע''י דמגרע בתוצאת הבישול ע''י מיעוט החום.
3. **ולפי''ז ניחא היטב הא דההיתר מהני גם לגבי חזרה גם אי נימא דהוי מחמת מחזי כמבשל**, דמאחר דהיכרא דגרו''ק מהני להפקיע מעצם המעשה את היחס של התעסקות בבישול הלכך מהני גם להפקיע מהחזרה יחס של התעסקות בבישול והשתא ניחא דלא הוי שתי היתרים נפרדים דתרווייהו הוי מאותו יסוד דהגרו''ק מגדיר את ההתעסקות.

ולפי''ז הא דנתינה בתחילה אסירא הוי מחמת דההפקעה על היחס לחזרה ממעשה של בישול הוי מחמת דהוי ''מעשה חזרה'' דהוא המשך של השהיה, ובזה מהני הגרו''ק להגדיר את החזרה כהתעסקות בחום התבשיל, משא''כ בנתינה בתחילה דבזה עצם המצב דהוי נתינה מחודשת הוי סיבה להגדיר את המעשה כהתעסקות מחודשת בבישול. ולפי''ז תנאי החזרה דעודן בידו ודעתו להחזירם לא הוי בהלכות היסח דעת והפסק בין מעשים, אלא הוי הצורה שבה נוכל לראות את המעשה כהמשך לעשיה הקודמת ויעוין בלבוש סעיף ב' דכתב דטעמא דהניחה ע''ג קרקע אוסר דהוי מחמת דהו''ל כאילו הסיח דעתו מלהחזירה. ויש לעיין אי הוי כהיסח דעת או דהוי רק סיבה איך לדון את התעסקותו, ואי נימא דהוי נידון ביחס להתעסקות א''כ ליכא בזה שייכות לטלית שנפלה באמצע התפילה, דהתם הוי נידון של היסח דעת [ויעוין בשבות יצחק פט''ו ה' דמביא מהגרש''ז והאבי עזרי דמדמו ליה וכל חד מוציא מזה יסוד אחר יעוי''ש].

1. **ונראה דבזה יבואר יסוד הר''ן דמוציא מהירושלמי דהיכא דנטל בשבת לא בעינן לתנאי חזרה,** והבאור הוא דהיכא שהעמיד את התעסקותו בשבת בכירה במצב של גרו''ק בזה לעולם דיינינן את התעסקותו כהתעסקות בחימום התבשיל ע''ג הכירה ולא כבישול, כיון שהעמיד את התעסקותו בהנחת תבשיל זה בשבת לא למטרת בישול, ורק בנטל בע''ש דהגרו''ק דקודם שבת לא נותן משמעות ביחס לעשיה בשבת, ומאחר דבשבת הוי כנתינה בתחילה א''כ בהא בעינן ע''י הגרו''ק דהשתא להעמיד את עשיתו כהתעסקות בחימום התבשיל בכירה ולא כעשיה בתחילה, ובזה בעינן דנוכל לדון את המעשה כהמשך לעשיתו בחול ולכן כל כמה דאיכא ניתוק בעשיה ליכא בזה היתרא. ובחזו''א ל''ז ס''ק י''ב רוצה לדון בדעת תוס' איפכא דהיכא דנטל מע''ש ליכא כלל להך היתרא דעודן בידו ודעתו להחזיר [וכן מביא בשבות יצחק פט''ז סק''ב מהלבוש והב''ח בשיטת הטור] והבאור הוא דכיון דלא נעמד היחס דגרו''ק כלפי העשיה תו הוי כעשיה חדשה וליכא בה היתרא. ויש לעיין אי גוי הניח את הקדירה בשבת בלי גרו''ק אי מצי ישראל להחזיר כעת על כירה גרו''ק כיון דכעת נידון את פעולתו כ''חזרה'' או כיון דבשעת ההנחה ליכא להיתרא דגרו''ק תו לא שייך בזה להך היתרא והוי כנטל מע''ש.
2. **והשתא נראה לבאר הא דמהני גרו''ק של אחד מבני הבית לכולהו** דנראה דמאחר דהוי מצב בעשיה א''כ לא מבעיא אי הוי מחמת היחס לתוצאת הבישול דבזה הוי מצב בגוף הכירה במה דנתמעט חומה דבזה כל עשיה בכירה לא מוגדרת כעשיה חדשה, אלא גם אי נימא דהוי היכר בגוף המעשה ע''י שעשה מעשה של מיעוט חום דבזה לכאורה הוי רק ביחס למי שעשה את מעשה ההיכר, מ''מ נראה דמאחר דההיתר הוא ב''מעשה'' א''כ בזה איכא למימר דההיתר לא הוי ביחס להך גברא דאיכא לו היכרא אלא דחל בעצם ההתעסקות בכירה. דהגדר היתרא דגרו''ק דחז''ל הצריכו להעמיד את הכירה באופן דיהא בה צד של עשיה בלי יחס של בישול, ובזה כבר חל היתרא בהך כירה. [כיון דרוב הפעמים מי שגרף וקטם הוא המתעסק בכירה ורוב ההתעסקויות על ידו]
3. **ולפי''ז יתבאר היטב דהא דמהני קטמה והבערה גם לגבי חזרה** דלפי מה שנתבאר יוצא דהיתרא דקטימה לא הוי מחמת המעשה היכר גרידא, אלא דע''י דקטם את הכירה העמיד בכירה סיבה לדון את ההתעסקות בכירה כהתעסקות רק בחימום ולא בבישול, והלכך הוי סיבה להתיר גם את החזרה, כיון דהחזרה נדונית כהמשך לשהיה, וכל כמה דאיכא קטימה בשהיה תו גם החזרה נדונית בהיתר השהיה.
4. **והשתא נראה דשרש הנידןן אי ''הדרא למלתא קמייתא''** הוי ביחס לקטימה אי כל כמה דהובערה פקע היחס שלה בכירה ודיינינן את הכירה לפי מצבה עכשיו ותו ליכא סיבה להפקיע את היחס של השהיה כהתעסקות בבישול, ולפי''ז מובן הצריכותא בגחלים של רותם, דכיון דהיכרא דקטימה בגחלים של רותם לא הוי היכר גמור, הלכך בהא בעינן לקטימה בפועל, וכל כמה דליכא לקטימה בפועל תו דיינינן את השהיה כהתעסקות בפני עצמה.
5. **רק דעדיין יש לעיין בהא דמשמע מהפמ''ג דמהני גם להניח אחר שהובערה.** דלכאורה כל מה דשייך לדון את הקטימה שנעשתה מקודם כמצב בעשיה גם לאחר שהובערה הוי רק היכא דהניחה תחילה על הגחלים הקטומות ובזה אמרינן דגם אחר שהובערה דיינינן עדיין להך מעשה כהמשך לעשיה הקודמת, אולם היכא דהניחה לאחר שהובערה בהא ודאי קשה אמאי לא חשיב מעשה מחודש. ולכאורה בזה ודאי נראה דהוי היכר חיצוני. ואולי עצם הדבר דהעמיד מבחינתו מעשה של מיעוט חום הדר דינא דדיינינן את עשיתו אח''כ כהמשך לעשיה זו, ומה דבינתים הובער לא מגרע ביחס בין שתי העשיות דשהיה זו הותחלה במעשה של מעוט חום.
6. **ובזה נראה לבאר הא דנקטו הראשונים דהיתרא דקטמה והובערה מהני רק היכא דמבושל כל צורכו** דנראה דבשביל להגדיר את שהיתו כהמשך בעינן שיהא מבושל כל צורכו, דבזה עשיתו עומדת רק כהמשך ההתעסקות בחום התבשיל, אולם כל היכא דלא מבושל כל צרכו א''כ מצב זה גופא מגדיר את ההתעסקות בתבשיל כהתעסקות בבישול, ורק היכא דאיכא לקטימה בפועל א''כ איכא סיבה כלפי הך מעשה להפקיע ממנו יחס של בישול ומאחר דהוי ''מעשה חזרה'' מהני לדונו כהמשך לשהיה.

**ונראה דלפי''ז מוכרח דהא דמהני קטימה כל דהו לא הוי מאותו דין של קטמה והובערה כמו שמבואר בחידושי הר''ן, דהרי התם לא בעינן מבושל כל צרכו ומוכח דאיכא בזה גרעון באש**. ובאמת יעוין ברמב''ן והרשב''א בבאור הא דמהני קטימה במקצת דכתבו דע''י דמערב אפר ואש קלקל האש לגמרי סליק דעתיה מן האש ומתיאש ממנה, ומדייק השבות יצחק ריש פרק ג' דגם כעת איכא השלכה מכח זה על האש דאי הוי קטימה שסופה להתבער אמאי מסלק דעתו לגמרי ומתיאש הרי הוי רק לפי שעה וסופה להתבער.

1. **ולפי מה שנתבאר דהפקעת האיסור תלויה ביחס של המעשה א''כ היה נראה להוכיח מזה דגדר איסורא דשהיה וחזרה הוי ביחס לגוף המעשה** ולא הוי מכח המצב של המצאותם בכירה באופן דאיכא חשש חיתוי, והלכך כל כמה דגוף המעשה הוי בהיתר תו לו לא איכפת לן במצב של התבשיל בכירה, וכן מבואר בבאור הלכה רנ''ג א' ד''ה ואם החזירם, דיעוי''ש דפליג על הלבוש בהא דמבואר בשו''ע דהחזירם גוי הוי כשכח ושהה לענין קנסא דמעשה שבת ובלבוש כתב דהוי דוקא שלא בידיעת ישראל דאל"ה מתחשב כמזיד. ותמה עליו הבאור הלכה וז''ל, ולא נהירא, דהא טעם הדין הוא דמזיד בא"י לצורך ישראל כשוגג בישראל ושם הוא אפילו היה בצווי ישראל. ויעוי''ש דמביא מהבגר''א והגר''ז דנקטו כן.

ובחזו''א ל''ז ס''ק כ''ו כתב וז''ל, ונראה דאם החזיר א''י בשבת חייב לסלקו דכי היכי דבשהיה אם נשאר על הכירה במקום דשהיתו אסור חייב לסלק [יעוין מ''ב סק''י] ה''נ אם הוחזר בשבת חייב לסלק, דשרש איסור חזרה הוא מחשש דלא ליתי לחתויי וחייב לסלק ולפי''ז אי לא סילק במזיד חשיב כחזרת מזיד, ואין דברי הרמ''א אלא בהחזיר שלא מדעת ישראל וזה כדברי הלבוש שהביא בבה''ל. ויעוין עוד בבאור הלכה סעיף ה' ד''ה להחם דמביא בשם האחרונים להקל לצורך שבת אמירה לעכו''ם היכי דהאיסור משום חזרה ובחזו''א ל''ז ס''ק כ''א מוכיח מהרמ''א דאסר בזה אמירה לעכו''ם. ומבאר החזו''א וז''ל, דאין האיסור הנתינה אלא מציאות מצב זה זה שאסרו חכמים ששרשו שמא יחתה והכל בכלל הגזירה אם יעמיד בעצמו או ע''י נכרי.

ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי האיסור בגוף מעשה החזרה וכל היכא דלעושה המעשה ליכא איסורא לא שייך לאסור את החזרה או דגוף המצב של השהיה והחזרה היכא דמאפשר את קיומם.

1. **אולם נראה דגם אי נימא דהיתרא דגרו''ק הוי ביחס למעשה עדיין הוי חידוש גדול לומר דהאיסור תלוי בהיתר בפועל על המעשה**, וכל היכא דליכא איסור במעשה החזרה תו ליכא בזה איסורא, דהרי גם לפי מה שנתבאר האיסור קיים מכח היחס להתעסקות בכירה דהוי התעסקות דבישול, והחזרה בלי גרו''ק היא רק היכי תמצי להעמיד את היחס להתעסקות כבישול, ולכן גם היכא דגוי החזיר כל כמה דאיכא יחס לישראל להאי חזרה תו איכא יחס להתעסקות של הישראל בהאי כירה כבישול.
2. **אולם נראה דגם לדעת החזו''א איכא יחס למעשהו דהנה יעוין בחזו''א ס''ק כ''א בהיתרא דתרוה''ד להניח את התבשיל קודם ההיסק**, דדן אי מאחר דההסקה הוי ע''י הגוי דהוי בעל בחירה א''כ לא שייך לדון את הנתינה ביחס לאש שאח''כ, ולא הוי נתינה בתחילה אלא כשהיה, או דמאחר דהגוי עומד להדליק חשיב כנתינה בתחילה, ומסיים החזו''א דגם אי היסק הנכרי הוי מחוסר מעשה מ''מ היכא דאיכא מכונה חשמלית שאמורה להדליק את האש כיון דסוף חמה לבא חשיב משהה בתחילה. ולכאורה יש לעיין בכונתו דמאחר דליכא איסורא בהאי שהיה א''כ אמאי חשיב כמשהה בתחילה דהרי כעת ליכא עדין לאש וכי איכא איסור לגרום נתינה בתחילה. ונראה לפי מה שנתבאר דכל הנושא הוא בהגדרת התעסקותו א''כ כל כמה דאיכא יחס בהעמדתו כלפי האש דאח''כ, א''כ בהאי מעשה מעמיד יחס להתעסקותו בכירה כהתעסקות בבישול ולכן אסור לעשות מעשה זה, דזה מה שנאסר באיסור שהיה וחזרה להעמיד את היחס להתעסקות בכירה כהתעסקות בבישול דע''י כך איכא חשש דשמא יחתה.
3. **ונראה על פי מה שנתבאר דלגזירת שהיה וחזרה בעינן את היחס למעשה כהתעסקות בבישול ולא בחימום הא דמצינו בכמה דוכתי דאיכא שייכות בין איסור בישול לגזירת שהיה,** דהנה יעוין בפמ''ג בא''א ס''ס רנ''ג סס''ק מ''א דנתקשה על מה שנהגו להתיר שהיה של מים חמים מע''ש למרות דעד הבקר יתקררו ואח''כ יתחממו ע''י התנור שמדליקו הגוי בשבת ומיישב דאפשר דסומכין על גדולי הפוסקים דמתירים בישול אחר בישול בלח. ומבואר דכל כמה דליכא בזה תורת בישול ליכא בזה איסור שהיה. ויעוין עוד בתו''י ל''ז ע''ב דנקט דלמאן דס''ל דבשמן ליכא בישול ליכא בזה גזירת שהיה, ורק בתבשיל דשייך בו בישול בהא גם אי כבר נתבשל כבן דרוסאי מ''מ שייך בו בישול ולכן לדעת ת''ק אסור, אולם הרא''ש פ''ג סימן י' ס''ל דגם בשמן איכא שמא יחתה.

**עוד מצינו בריש פרקין דבתבשיל שנתבשל כל צרכו דגם לרבנן ליכא איסור שהיה ליכא חילוק בין חם לצונן** וגם היכא דאיכא רוטב דאיכא בו בישול מה''ת לחלק מהראשונים ליכא בזה גזירת שהיה, והחזו''א ל''ז ס''ק כ''ז העיר בזה וכתבדלא חיישינן לחתויי כיון דכבר הוא מבושל, ובפשטות כונתו לתבשיל ולא למים דכיון דהוי רק חימום גרידא לא חיישינן לשמא יחתה, אולם יש לעיין דכמו דלענין בישול איכא יחס להאי חימום א''כ אמאי לא נימא דאיכא בזה חשש שמא יחתה.

**ובעיקר טעמא דחנניה דהתיר שהיה במבושל כמאכל בן דרוסאי יש מהראשונים דבארו דהוי מחמת דלא הוי כמבשל** [יעוין ריטב''א ל''ו ע''ב, שיטה לר''ן לח ע''א, והמרדכי פ''ק רסא ויעוין בדיבוק חברים חלק ל' מה דמאריך בזה הגר''ר איזנברג] וצ''ב דמה שייך בשהיה ''מחזי כמבשל'', ובאמת ברש''י ריש פרקין בבאור טעמא דב''ש דלא מהני גרו''ק בתבשיל מבאר דהוי מחמת דנתקיימה מחשבתו ומחזי כמבשל, וצ''ב מה שייך יחס של מבשל מכח נתינה בע''ש.

**ונראה דהא פשיטא דאיסור מעשה השהיה לא שייך לאיסור בישול** כמו שמבואר בגמ' י''ח ע''ב דדנה לאסור משום גזירת שמא יחתה להשהות פשתן המתלבן בתנור או מוגמר וגפרית המתבערים ע''ג הגחלים, והתם כל החשש ביחס לחיתוי וליכא בזה בישול. אלא דעיקר היחס לבישול הוא בהגדרת המעשה, דכל כמה דמופקע בעצם מבישול כמו בלח שנצטנן למאן דס''ל דליכא בישול, או בשמן [לדעת התו''י], א''כ ליכא יחס להך מעשה כהתעסקות בבישול ולכן ליכא בזה לאיסור שהיה, ולפי''ז יבואר הא דבתבשיל לא איכפת לן דהוי צונן גם אי איכא בו רוטב, דגם אי נימא דאיכא בזה חשש שמא יחתה, מ''מ לא ניתן להגדיר את התעסקותו בבישול כיון דעיקר הדבר מבושל, וא''כ שוב דיינינן את התעסקותו ב''חימום'' [ורק דאיכא בזה תוצאת בישול]. **ולפי''ז יבואר הא דשייך בשהיה למחזי כמבשל**, דהכונה ליחס של התעסקותו כהתעסקות בבישול, וס''ל לחנניה דההפקעה של שיעורא דבן דרוסאי מגזירת שהיה לא הוי מחמת דליכא לעיקר חששא דשמא יחתה שבזה איכא ניתוק מצדו בהתעסוקתו בבישול, אלא דעצם הדבר דכבר נתבשל כמאכל בן דרוסאי הוי סיבה להפקיע את היחס להתעסוקתו בבישול, ולכן היכא דנתבשל פחות ממאכל בן דרוסאי בהא כבר דיינינן את התעסקותו ב''בישול'', ולפי''ז ניחא סברת ב''ש דבתבשיל דנתקיימה מחשבתו לעולם דיינינן את התעסקותו בבישול.

1. **ונראה דעל פי זה יבואר היטב דברי השו''ע הרב סימן רנ''ג קו''א י''א** דהביא הרמ''י רוטשילד, בבאור היתר הרמ''א ס''ס רנ''ג לומר לגוי להניח קדירה חמה על כירה למרות שאח''כ העכו''ם ידליקנה אפילו שאינה גרו''ק כיון שאמירה לעכו''ם מותרת במקום שהנכרי אינו מתכוין לעשות מלאכה ועיקר כונתו לחמם את הבית. והדברים צ''ע דאמאי ליכא איסור אמירה על עצם ההנחה כיון דאסורה לישראל משום שהיה. ומבאר הגר''ז וז''ל, אבל בגוונא דאין לאסור משום מבשל ממש כגון ע''י נכרי קודם שהוסק גם משום חיתוי אין לאסור ואת''ל דאף כשהנכרי מושיבה חיישינן שמא יחתה ע''כ צ''ל לדעת הרמ''א שאין סברא כלל לאסור בכה''ג דבבישול גמור שרי עכ''ל. ונראה דגם בזה מבואר דהגזירה עומדת ביחס למעשה וכל כמה שהמעשה מצד עצמו לא נידון כבישול כיון דעיקר כונתו לחמם תו לא שייך בזה גזירת שהיה.